לשון הרע
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / מידות

**לשון הרע**

1. אם לשה"ר רק באמת, או ה"ה שקר.
2. מוציא שם רע.
3. לדבר לקיר.
4. צרעת.
5. לדבר על עצמו.
6. לשון הרע בשוגג.
7. לשה"ר בלי שם - כלל ג' סעי' ד'.
8. קבלת לשה"ר - כלל ו'.
9. אבק לשון הרע - כלל ט'.
10. גילוי סוד.
11. רכילות.
12. חומר האיסור.
13. אבד מצוותיו ומקבל עבירות של חבירו.
14. שאר דברים.
15. חפצים.
16. מרגלים.
17. אם יש איסור לשה"ר במדבר על גוים.
18. אפי תלתא.
19. מערכה: איסור לשה"ר על נכרי.

**דור המלקטים** - אוהב ימים (הולס), בקש שלום (משפטי הלשון), ברכת יצחק (ברכה), דעת חיים (הופמן), חוט שני (הל' שמירת הלשון, קרליץ), חלקת בנימין (כהן), כף הדן (לובצקי), מטה יחיאל (שלזינגר), מנחת חיים (היילברון), מרפא לשון (לוי), מרפא לשון (קובץ), משנת ישראל (וינמן), נתיבות חיים (קאופמן), עיקרי דינים (הומינר), עלי באר (רוזנר), עקבי חיים (בלי שם), פתגמי אורייתא (פוגלבלט), קונטרס שמירת הלשון (קובץ), רצוני חפצתי (גולדיש), שו"ת לח"ח (רוזנר), שיח התמר (היימן), שיח שפתותינו (וכטפוגל), השיעור היומי (פינקלמן, ברקוביץ).

1. אם לשה"ר רק באמת, או ה"ה שקר.
   1. **הלכה**.
      1. על אמת – תולדות יצחק (ויקרא פרק י"ד פסוק ד', "והדבור רע נחלק לשלשה חלקים, ראשון לשון הרע, שני רכילות, שלישי מוציא דבה שאומר שקר על חבירו, וזה נקרא מוציא דבה שנאמר [משלי י יח] ומוציא דבה הוא כסיל, אבל לשון הרע הוא שמדבר רע על חבירו והוא אמת, שמספר מעשיו הרעים"), ח"ח (כלל א' סעי' א').
   2. **קשה: שבת** (דף לג:) – "תנו רבנן: אסכרה באה לעולם על המעשר, רבי אלעזר ברבי יוסי אומר: על לשון הרע. אמר רבא, ואיתימא רבי יהושע בן לוי: מאי קראה והמלך ישמח באלהים יתהלל כל הנשבע בו **כי יסכר פי דוברי שקר**. איבעיא להו: רבי אלעזר ברבי יוסי על לשון הרע קאמר או דילמא אף על לשון הרע נמי קאמר. - תא שמע, כשנכנסו רבותינו לכרם ביבנה היה שם רבי יהודה ורבי אלעזר ברבי יוסי ורבי שמעון. נשאלה שאלה זו בפניהם: מכה זו מפני מה **מתחלת בבני מעיים וגומרת בפה**. נענה רבי יהודה ברבי אלעאי ראש המדברים בכל מקום ואמר: אף על פי שכליות יועצות, ולב מבין, ולשון מחתך - פה גומר".
      1. רש"י (שם ד"ה פה) – "פה גומר - לשון הרע, והוא בא על כך, לפיכך מתחיל במעיים ומסיים בפה, שהלב מבין לספר לשון הרע, **ובודה הדברים** מלבו".
      2. מראי מקומות – שד"ח (מערכת ל' כלל ס"ג, ודברי חכמים סי' מ'), מעט צרי (בתוך ס' ישועות מלכו דעות פ"ז הל' ב'), הגרח"ק זצ"ל (בס' השם אורחותיו אות ו'), זרע חיים (במילואים לדף שי"ח), עי' מהרש"א (בשבת שם).
   3. **קשה: תענית** (דף ז:) – "אין הגשמים נעצרין אלא בשביל מספרי לשון הרע, שנאמר רוח צפון תחולל גשם ופנים נזעמים לשון סָתר".
      1. רש"י (תענית דף ז: ד"ה רוח) – "רוח צפון תחולל גשם ופנים נזעמים לשון שקר - תחולל - תבטל, כמו לא יחל דברו (במדבר ל), כדאמרינן ביבמות (עב, א) דרוח צפון ברור הוא, ומביא אורה לעולם, מה שגשמים נעצרין ופנים נזעמין שמראה הקדוש ברוך הוא, שאינו מביא מטר לעולם, מפני לשון **שקר** - רכילות, ופשט המקרא: כשם שרוח צפון תחולל גשם כך פנים נזעמים מפני לשון **שקר**".
      2. תוס' (תענית דף ז: ד"ה פנים) – "פנים נזעמים לשון סתר. פירוש בשביל לשון **שקר** שאומר לשון הרע הרוח צפון תבטל הגשם והיינו פנים נזעמים".
      3. מראי מקומות – מעט צרי (בתוך ס' ישועות מלכו, דעות פרק ז' הל' ב'), הגרח"ק זצ"ל (בס' השם אורחותיו אות ו').
   4. **קשה: רש"י** (שבת דף קיח: ד"ה לא) – "שאם בא מי שאמרתי עליו דבר ושאל אם אמרתי כן עליו, לא חזרתי בי לאמר אינו כדבריו, לפי שמתחלה אמת אמרתי".
      1. מראי מקומות – ח"ח (כלל ג' במ"ח ס"ק א' ד"ה ועזרני), עי' זרע חיים (ח"א כלל ג' ס"א), הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת שבת דף קיח: ד"ה ואר"י).
   5. **הח"ח ראיה ממו"ק** (דף טז.).
      1. מראי מקומות – העמק שאלה (שאילתא כ"ח ס"ק א'), [עי' חלקת בנימין (כלל א' ביאורים ס"ק ב' וג')].
         1. תורה תמימה (במדבר פרק ט"ז אות ט') – "פירש"י אי לאו דשליח אמר למשה מנא הוי ידע, עכ"ל. ובסמ"ע סי' י"א מסיים בזה דאי היה אסור לא היה משה כותבו בתורה, עכ"ל. ונראה כונת הדברים האלה, משום דבאמת י"ל דאין ראיה שאין בזה איסור לה"ר, אך השליח לא ידע הדין או סבה אחרת היתה בהגדתו, אך מדכתב זה משה בתורה, ש"מ שכן הוא האמת דאין בזה משום לה"ר, ודו"ק. - והנה שמעתי להקשות על ראיה זו בכלל ממ"ש בירושלמי פאה פ"א ה"א מותר לומר לשה"ר על בעלי המחלוקת, וא"כ הלא אין ראיה מכאן לדעלמא, שהרי הם היו בעלי מחלוקת, ולכאורה היא קושיא חזקה. אבל אפשר ליישב בפשיטות דמהאי טעמא גופא מוכח שמותר לשליח ב"ד לומר לשה"ר על המתפקר בו, דכיון דמתפקר בב"ד או בשלוחם הוי כמו בעל מחלוקת שחולק על הב"ד וממילא גם על מצות התורה, ולולא סברא זו באמת לא נתבאר טעם היתר הגדת לשה"ר על המתפקר בשליח ב"ד. ויש לנו עוד דרכים בישוב קושיא זו, אבל מש"כ נראה פשוט יותר, ודי בזה. - אך בכלל קשה עיקר דרשה זו ומה שפירש"י אי לאו דשליח אמר למשה מנא הוי ידע, כי המעט דברים נסתרים כתב משה בתורה כמו ותצחק שרה בקרבה, ויאמר עשו בלבו, והענין פשוט שכתב הכל ע"פ ה', וא"כ ה"נ כן. וי"ל ע"פ מ"ש בסנהדרין מ"ג ב' במעשה דעכן ששאל יהושע את ה' מי חטא ואמר לו וכי דלטור אני לך וכו' יעו"ש, הרי דענין לשה"ר אין הקדוש ברוך הוא מגלה, ודו"ק".
   6. **הח"ח ראיה מסוטה** (דף מב.) - "א"ר ירמיה בר אבא, ארבע כיתות אין מקבלות פני שכינה: כת ליצים, וכת חניפים, וכת שקרים, וכת מספרי לשון הרע".
      1. מראי מקומות – מרגליות הים (דף קג. אות י"ב), שד"ח (מערכת ל' כלל ס"ג, דברי חכמים סי' מ').
         1. רש"י (סנהדרין דף קג. ד"ה לא) – "לא יגורך רע. היינו מספרי לשון הרע דכתיב בתריה תאבד **דוברי כזב** איש דמים וגו', ועוד: דכתיב בתריה קרבם הוות קבר פתוח גרונם וגו'".
         2. מהרש"א (סנהדרין דף קג. ד"ה ארבע) – "ואמר כת לשון הרע דכתיב כי לא אל חפץ רשע אתה לא יגורך רע צדיק אתה וגו'. הוסיף מלת צדיק בענין שהוא פירוש מלת אתה דה"ק לפי שאל לא חפץ רשע כי צדיק אתה שהוא הפך רשע שזכר וע"כ לא יהיה במגורך רע שהוא בעל לשון הרע ופירש"י מדכתיב בתריה תאבד דוברי כזב וגו' עכ"ל אבל במשמעות זה הוא דובר שקרים ויותר נראה לפרש כפירושו מדכתיב בתריה אין בפיהם נכונה קרבם הוות וגו' וכפירש"י פרק א"נ וק"ל".
   7. מראי מקומות.
      1. קובץ מאמרים (עמ' נ') – "רש"י ביצה ל"ג (ד"ה 'במוסתקי'): 'מפי ר' שמעתי שמואל המכונה חסיד שמעתי'. והנה 'המכונה' פירושו שהעולם קוראין אותו כן, ויש לדקדק למה הוסיף רש"י תיבת 'המכונה' ולא כתב 'ר' שמואל חסיד'. וידוע שברש"י התיבות ספורות ומדודות, אין בהם שפת יתר. אבל נראה שלימדנו רש"י בזה דבר גדול, דהנה מבואר בפוסקים דאיסור לשון הרע הוא אפילו אומר אמת. ולכאורה קשה דמפורש במשנה (ב"מ, פ"ד, מ"י) 'כיצד אונאת דברים אם היה בעל תשובה לא יאמר לו זכור מעשיך הראשונים', ודוקא אם היה בעל תשובה, אבל אם אינו בעל תשובה מותר להזכירו מעשיו ואין בזה איסור אונאת דברים, ומאי שנא לשון הרע מאונאת דברים. אמנם, כבר כתב בספר חפץ חיים (כלל ד' במ"ח ס"ק ל"ג), 'דהא איסור משום לשון הרע אפילו המעשה אמת, הוא מטעם, שאפשר שלא ידע חומר האיסור או שהיה שוגג גמור או שמא עשה תשובה, אבל אם ברור שהיה מזיד גמור ולא חזר בתשובה, מותר לספר בגנותו כמבואר במשנה יומא ואלו נזכרין לגנאי בן קמצא וכו'. ולפי"ז **איסור לשה"ר הוא רק אם אינו אמת**, שאע"ג שהמעשה אמת, אבל הגנאי אינו אמת'. ואם כן גדר לשה"ר הוא דיבור שקר המזיק לחבירו או בגופו או בממונו או בכבודו. והנה מעשה מרים למדנו, דאפילו אם אינו מספר בגנותו, רק שמקטין מדרגת חבירו מכפי שהיא, בכלל לשה"ר הוא, כמ"ש הרמב"ם סוף הל' טומאת צרעת, כי גם דיבור כזה יגרום היזק לחבירו. ולפי"ז נראה דה"ה המגדיל מדרגת חבירו יותר מכפי שהיא באמת, גם זהו לשון הרע, כי יגרים היזק בדיבורו של שקר, ולדוגמא אם יפליגו בשבחיו של אחד יותר ממדריגתו האמיתית, יטעו בו וימנו אותו למשרה שאינו ראוי לה או שישתדכו עמו בטעות וכדומה, לבד מה שיזיקו לעצמו, שיסבור על עצמו שהוא אדם גדול וחשוב ויהא איש חכם בעיניו, אשר היא המדה שאין לה תקוה, כמ"ש רבינו יונה בשערי תשובה. וכיון שהוא דיבור שקר המזיק הוא בכלל לשון הרע. והנה אפשר שרש"י לא ידע בעצמו ולא הכיר את ר' שמואל אם הוא חסיד או לא, ואלו כתב ר"ש חסיד נמצא שהוא מעיד על דבר שאינו ידוע לו רק מפי השמועה, ועל כן נזהר וכתב 'המכונה', שזה היה ידוע לרש"י, כי הוא מכונה כך, ולא העיד בעצמו מאומה".
2. מוציא שם רע.
   1. **מה נכלל בלשון הרע ומה במוציא שם רע**.
      1. מראי מקומות – רמב"ם (דיעות פרק ז' הל' ב', מס' אבות פרק א' משנה י"ז), ח"ח (לשה"ר ריש כלל א'), שד"ח (מערכת ל' כלל ס"ג, ח"ה דברי חכמים עמ' 346 סי' מ').
   2. **אם מעשה של נחש היה אמת ולשון הרע או שקר ומוציא שם רע**.
      1. אמת, לשון הרע.
         1. רמב"ן (בראשית פרק ב' פסוק ט', ע' מגיה בדפות קוק) – "וכבר אמרו (פירקא דרבינו הקדוש, בבא דשלשה טז) שלשה אמרו אמת ואבדו מן העולם ואלו הן נחש ומרגלים ודואג האדומי הבארותי".
         2. ח"א (כלל קמ"ג) – "והנה הטעם שחמור משלש עבירות החמורות הוא שזה אוחז במעשה הנחש הקדמוני שדבר לשון הרע על הקדוש ברוך הוא ואמר לחוה מן האילן הזה אכל וברא את העולם, ועל ידי זה פיתה אותה ושכב עמה (כאחז"ל (שבת קמ"ו א) הטיל בה זוהמא), הרי גילוי עריות. וגרם מיתה לכל העולם, הרי שפיכות דמים. והטה את לב אדם הראשון וחוה **לכפור**. האף שתיכף עשו תשובה הגונה, מכל מקום גרם כל זה. ראה כחו של לשון הרע עד היכן מגיע".
         3. ח"ח (ריש פתיחה ד"ה ועוד) – "וְעוֹד כַּמָה רָעוֹת עֲצוּמוֹת, שֶׁנָּסַבּוּ עַל יְדֵי הַמִדָּה הַמְגֻנָּה הַזֹּאת, כְּמוֹ שֶׁיָּדוּע שֶׁחֵטְא הנָּחָשׁ הָיָה הָעִקָר עַל יְדֵי לָשׁוֹן הָרָע, שֶׁדִּבֵּר לָשׁוֹן הָרָע עַל הַקָדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא שֶׁאָמַר: מִן הָאִילָן הַזֶּה אָכַל וּבָרָא אֶת הָעוֹלָם, וְעַל יְדֵי זֶה פִּתָּה אֶת חַוָּה, כְּמוֹ שֶׁאָמְרוּ חֲזַ''ל (שבת קמ"ו.): בָּא נָחָשׁ עַל חַוָּה וְהִטִיל בָּה זֻהֲמָא, הֲרֵי שֶׁגָּרַם גִּלּוּי עֲרָיוֹת, וְגַם מִיתָה לְכָל הָעוֹלָם, הֲרֵי שְׁפִיכוּת דָּמִים. וְעַל יְדֵי זֶה גָּרַם לְאָדָם הָרִאשׁוֹן וְחַוָּה לַעֲבֹר עַל רְצוֹנוֹ שֶׁל הַקָדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא. וּמִמֵילָא זֶה הַמְדַבֵּר לָשׁוֹן הָרָע, אוֹחֵז בְּמִדָּתוֹ הַמַשְׁחֶתֶת לִבְרִיאַת הָעוֹלָם".

ח"ח (שמה"ל ח"ב פ"ט) – "וְכַאֲשֶׁר נִתְבּוֹנֵן עוֹד נִמְצָא, שֶׁהַלָּשׁוֹן הָרָע הָרִאשׁוֹן שֶׁבָּא לָעוֹלָם הָיָה עַל יְדֵי הַנָּחָשׁ **וְעַל יְדֵי כְּפִירָה** בֵּאלֹקִים חַיִּים, שֶׁאָמַר לְחַוָּה {בראשית ג' ה'}: ''כִּי יֹדֵעַ אֱלֹקִים כִּי בְּיוֹם אֲכָלְכֶם מִמֶּנּוּ, וְנִפְקְחוּ עֵינֵיכֶם'', וּכְפֵרוּשׁ רַשִּׁ''י בְּשֵׁם הַמִּדְרָשׁ שֶׁאָמַר: כָּל אֻמָּן שׂוֹנֵא אֶת בְּנֵי אֻמָּנוּתוֹ, מִן הָאִילָן הַזֶּה אָכַל וּבָרָא אֶת הָעוֹלָם, אִכְלוּ אַתֶּם, וְנִפְקְחוּ עֵינֵיכֶם, וִהְיִיתֶם כֵּאלֹקִים יוֹצְרֵי עוֹלָמוֹת. וְזֶה גָּרַם מִיתָה לְכָל בָּאֵי עוֹלָם".

* + 1. שקר, מוציא שם רע.
       1. שד"ח (מערכת ל' ריש כלל ס"ג, וכן ד"ה ומצאתי, ח"ה דברי חכמים עמ' 346 סי' מ') – "הרב חיי אדם ... והלא הנחש היה מוציא שם רע שכל מה שדבר הוא שקר וכזב בלתי שמץ אמת וממנו ניקח ללמוד חומרא למוציא שם רע על חברו אבל איך נלמוד ממנו למדבר לשון הרע דהיינו המדבר בגנות חברו והוא אמת".
       2. שו"ת רב"ז (ח"א סי' נ"ג).
    2. מראי מקומות – פרדס יוסף (בראשית אות נ"ה).
       1. בראשית רבתי (פר' נח פרק ז' פסוק א') – "צדיק לפני. למה צדיק, לפי שהיה עושה צדקות עם כל אשר היו בתבה. אמרו בתחלה בימי אדה"ר היו חתול ועכבר בביתו של אדה"ר שותפין זע"ז. יום א' נכנס תחרות בלבו של עכבר על חתול והלך אצל אדם, אמר לו אדוני תן לי רשות על החתול להורגו שהוא גנב וקוביוסטוס. אמר לו אדם הואיל וספרת עליו לה"ר תהיה לו למאכל. מיד קפץ החתול על העכבר והרגו. כיון שראו בניו של עכבר ונקבתו כן ברחו לסעיפי ההרים ולנקיקי הסלעים ולחורי עפר, אמרו עוד לא תהיה פלטה לפני החתול אויבינו. כשבא נח והכניסן בתבה, יום א' היה החתול ונקבתו היו עומדין זה אצל זו, אמר החתול לנקבתו זכורני כשהייתי תינוק הביא לי אבא ממשפחתו של זה ואכלתיו והיה טוב למאכל, ועתה ארדוף אחריו ואשיגנו ואוכלנו. כיון ששמע עכבר כדברים הללו נס מפניו ורדף החתול אחריו, ונעשה לו נס ונזדמן לו חור אחד ונכנס שם. הכניס החתול פיו בחור להוציאו מתוכו ונשכו העכבר, גם החתול קרע לו בצפורנו שפתו התחתונה כחצי זרת. אחר שעה הלך העכבר אצל נח, אמר לו איש צדיק עשה לי צדקה ותפור לי מה שקרע לי החתול אויבי. א"ל לך והביא לי נימת שערו. הלך אצל החתול עצמו ומצאו ישן ותפס משערו וחזר לנח ותפר קרעו. ולזה נקרא איש צדיק (ו' ט')".
          1. חשוקי חמד (שבת דף קכ:, עמ' תרי"ד) – "ובעצם ביאור המדרש שמותר היה ליטול שער מהחתול כדי לתפור את פצע העכבר, דראה דהוא משום שבתיבה היה אסור לחתול להרוג את העכבר, ומשום כך מותר היה לעכבר לתפוס משערו, כי חייב הוא בתשלומים. ויתכן שזו כוונת המדרש שנח היה איש צדיק, מפני שהיה מקום לומר שמכיון שהעכבר אשם על שנאה הזו שהרי הוא זה שהיה 'רודף' אחר החתול, והשנאה הזו מקורה בעוון העכבר, אם כן אין צורך לרפאותו, קמ"ל שאיש צדיק מרפא את פצעי החוטא אף שהוא הביא עליו את האשמה ואת הפצע. ויש בזה מוסר השכל עד כמה גדול עונשו של מדבר לשון הרע, **דהרי העכבר אמר את האמת, ומ"מ קיבל עונשו עד סוף כל הדורות, להיות נרדפים**".
  1. **האם מעשה של מרים היה אמת ולשון הרע או שקר ומוציא שם רע**.
     1. אמת, לשון הרע – זרע חיים (כלל א' סי' א' אות ב' ד"ה וזה).
     2. שקר, מוציא שם רע.
        1. ויקרא רבה (פרק ט"ז אות א') – "לשון שקר ממרים דכתיב ...".
        2. חת"ס (תורת משה פר' כי תצא ד"ה זכור).
        3. ח"ח (לאוין ג' סוף הבמ"ח) – "כללנו נמי אף שלא בפניו ממעשה דמרים דהיתה ג"כ שלא בפני משה כדאיתא בספרי פ' תצא ואעפ"כ נענשה בצרעת ובוודאי על אמת ג"כ העונש הזה כדאיתא ברז"ל ג' אמרו אמת דואג ובני רמון הבארותי וכו' ואעפ"כ נענש דואג וכנ"ל".
        4. מצות שלמה (מצות ראיה עמ' ק' ד"ה עבירות) – "'עובר על מ"ע זכור את אשר עשה ד"א למרים'. נלע"ד דע"ז אינו עובר כ"א מי שדובר שקר, וד"ל".
        5. חלקת בנימין (כלל א' ס"ק ה', ביאורים ס"ק א').
     3. עמק דבר (בהעלותך פרק י"ב פסוק י"א) – "למדנו דאע"ג דצרעת בא על לשה"ר אפי' באמת כמו שנענש משה בצרעת על שדבר על ישראל. מכ"מ די להתכפר ביסורים כרגע לחוד. משא"כ מוציא ש"ר היינו לשה"ר בשקר אינו מתכפר עד שיהי' נוהג תורת המצורע. מעתה אם היה אהרן ומרים מדברים על משה דבר אמת. היה כפרה שלהם בצרעת לחוד אבל כשדברו בלא אמת וה"ז בכלל הוצאת ש"ר עונשה בדיני צרעת. ובל"ז אין לה כפרה. וביקש אהרן ממשה שלא יהא חושב חטאם בכלל מוציא ש"ר אלא בכלל לשה"ר. והסביר טעם שהרי מוציא ש"ר הוא בזדון שיודע שאינן כן והוא מדבר. משא"כ המה אך נואלו וכסבורים שכן הוא. וא"כ אינו אלא חטא לשה"ר של אמת ולא של מוציא ש"ר שכפרתו דוקא בדיני צרעת. והיינו דבר אהרן אל נא תשת עלינו חטאת אשר נואלנו ואשר חטאנו. גם השגגה כסבורים שכן הוא. גם אשר חטאנו לדבר על האמת ולא תחשוב לחטא רק אשר חטאנו. ולא אשר נואלנו. ואם כן סגי בצרעת לחוד".

עמק דבר (כי תצא פרק כ"ד פסוק ט') – "ולי נראה עפ"י שביארנו בס' במדבר י"ב י"א דאהרן ביקש ממשה שלא יחשוב לעון מה שנואלנו והוציאו שם רע. וזה העון חמור מלה"ר לחוד. ואינו מתכפר אלא בתורת המצורע ולא בצרעת לחוד. והנה הקב"ה לא קיבל בקשת אהרן ואמר תסגר מרים ודן אותה בעונש מוציא ש"ר אף על גב שבשוגג וטעות דברה על משה בשקר. דבחטאים שבין אדם לחבירו **אדם מועד לעולם** בין שוגג בין מזיד".

* 1. **מעשה של דואג ובני רמון הבארותי**.
     1. הוי אמת, לשון הרע – ברייתא מעשה תורה (אות ג' סי' של"ב, "ג' אמרו אמת ואבדו מן העולם הזה ועולם הבא, מרגלים, ודואג ובני רמון הבארתי"), רמב"ן (בראשית פרק ב' פסוק ט'), ח"ח (לאוין ג' סוף הבמ"ח, כלל ו' במ"ח ס"ק כ'), עי' שו"ת הרב"ז (ח"א סי' נ"ג).
  2. **האם מעשה של מרגלים היה אמת ולשון הרע או שקר ומוציא שם רע**.
     1. אמת, לשון הרע.
        1. ברייתא מעשה תורה (אות ג' סי' של"ב) – "ג' אמרו אמת ואבדו מן העולם הזה ועולם הבא, מרגלים, ודואג ובני רמון הבארתי".
        2. רמב"ן (בראשית פרק ב' פסוק ט', ע' מגיה בדפות קוק) – "וכבר אמרו (פירקא דרבינו הקדוש, בבא דשלשה טז) שלשה אמרו אמת ואבדו מן העולם ואלו הן נחש ומרגלים ודואג האדומי הבארותי".
           1. אמנם, עי' רמב"ן לקמן שסותר עצמו, וצ"ע.
        3. כל בו (ח"א עמ' פ"ט).
     2. שקר, מוציא שם רע.
        1. ברייתא (עירוכין דף טו.) – "א"ר אלעזר בן פרטא: בוא וראה כמה גדול כח של לשון הרע, מנלן. ממרגלים, ומה המוציא שם רע על עצים ואבנים כך, המוציא שם רע על חבירו על אחת כמה וכמה".
        2. רש"י (פר' שלח פרק י"ג פסוק כ"ז, סוטה לה. ד"ה אינו [ע"ש בס' הערות במסכת סוטה]).
        3. רמב"ן (פר' וישב פרק ל"ז פסוק ב') – "ומביא דבה הוא אשר יראה יגיד, אבל מוציא דבה הוא כסיל האומר שקר".

רמב"ן (פר' שלח פרק י"ג פסוק ל"ב, עי' פרק י"ד פסוק ל"ז) – "ודע כי מוציא דבה הוא כסיל אשר יאמר שקר, אבל המגיד אמת יקרא מביא דבה".

* + - 1. רבינו בחיי (בראשית פרק ל"ז פסוק ב') – "כל לשון מביא דבה הוא אומר אמת כי הוא מביא ראיה לדבריו, וכל לשון הוצאת דבה הוא שקר שמוציא דברי שקרים מלבו, כלשון האמור במרגלים (במדבר יג) ויוציאו דבת הארץ רעה. וכתיב (משלי י) מוציא דבה הוא כסיל".
      2. יראים (מצוה קצ"א).
      3. רד"ק (שרשים אות דבב) – "אך השרש יש בין מוציא דבה ומביא דבה, כי מביא דבה הוא אמת כמו יוסף ... אך מוציא דבה הוא שקר ודבר מגונה".
      4. אבן עזרא (פר' שלח פרק י"ג פסוק ל"ב, עי' באבי עזר שם) – "ויציאו דבת הארץ שלא היה. ואין כן ויבא יוסף. כי ויבא הפך ויוציאו".
      5. תולדות יצחק (ויקרא פרק י"ד פסוק ד') – "והדבור רע נחלק לשלשה חלקים, ראשון לשון הרע, שני רכילות, שלישי מוציא דבה שאומר שקר על חבירו, וזה נקרא מוציא דבה שנאמר [משלי י יח] ומוציא דבה הוא כסיל, אבל לשון הרע הוא שמדבר רע על חבירו והוא אמת, שמספר מעשיו הרעים".
      6. אברבנאל (וישב שאלה ה').
      7. מהרש"א (סוטה דף לה. ד"ה ויספרו).
      8. של"ה (פר' וישב ד"ה ויבא) – "החילוק בין מוציא דיבה למביא דיבה, מוציא דיבה הוא המוציא דיבת שקר, והמביא ומגלה דיבה שהיא אמת".
      9. כלי יקר (וישב פרק ל"ז פסוק ב') – "שאמרו המפרשים שלשון הוצאת שייך בדבה של שקר כמ"ש ומוציא דבה הוא כסיל ... ולשון הבאה שייך בדבר שהוא אמת".
      10. שפתי חכמים (וישב פרק ל"ז פסוק ב' אות ל') – "אמת היה, לכך כתיב כאן ויבא ... אבל גבי מרגלים כתיב ויוציאו, ר"ל שהיו הגנמוציאים דברים שקרים מליבן".
    1. מראי מקומות – שו"ת הרב"ז (ח"א סי' נ"ג).
       1. עי' ערך "מוציא דבה הוא כסיל".

1. לדבר לקיר - האם מותר לדבר לשה"ר לקיר.
   1. **יודע שאדם אחר שומע**.
      1. מחמיר – אז נדברו (חי"ד סי' ס"ו אות ט', "שהרי אם יודע שאחד ישמע אף שאינו מתכוון לו הוי לה"ר").
   2. **אינו יודע שאדם אחר שומע**.
      1. עובר איסור לשה"ר.
         1. אז נדברו (חי"ד סי' ס"ו אות ט') – "בדיבר לעצמו ומישהו שמע אם ג"ז בכלל האיסור שמוזהרין גם על פשיעה - לכאורה נראה שגם זה בכלל פשיעה, ואינו תלוי בסיפור דלא עדיף מכתיבה במכתב או ברמז דפסק הח"ח דעובר על האיסור לה"ר, וגם זה בכלל פשיעה דאדם מועד עולם, דצריך להעלות על הדעת שיתכן שמי שהוא יכול לשמוע, שהרי אם יודע שאחד ישמע אף שאינו מתכוון לו הוי לה"ר א"כ באינו יודע שאחד שומע צריך להעלות על הדעת שיכולים לשמוע דיש אזנים לכותל. מהנתבאר מבואר דכ"ש אם נתכוין שישמע ראובן ומחמת איזה סיבה לא שמע ראובן ושמע שמעון דעובד על איסור לה"ר מחמת שמיעת שמעון דחייבין גם על הפשיעה, ולא עדיף מאילו דיבר בקול לעצמו, ואין צריכין כאן להדין של פס"ר".
         2. הגר"נ נוסבוים (וישמע משה פר' שלח תשפ"א עמ' א') – "שע"י שמקשיב גורם להכשיל גם את המספר בלשון הרע בשוגג אף שלא ידע שיקשיבו לו, אא"כ הוא אינו בן דעת שרגיל לדבר אל עצמו בכל עת ואינו שולט במעשיו".
         3. הגרי"ח סופר (וישמע משה פר' שלח תשפ"א עמ' א').
      2. מיקל.
         1. נתיבות חיים (הערות בסוף אז נדברו) – "בד"ה בענין בדיבר לעצמו ... - נראה שכל ענין הליכת רכיל הוא העברת ידיעה מראובן לשמעון על לוי ובלי זה אין כאן הליכת רכיל ומה שכותב ר' יונה שנענש על הפשיעה כמו על המזיד אע"פ שלא התכון לבזות חברו היינו שהיה כאן דיבור גנות באזני השומע (או דיבור המזיק) אלא שהמספר לא נזהר בזה שיגיע בושת לחברו אבל כשלא ידע שפלוני שומע נראה שאין בזה גדר רכילות כלל ועיקר".
   3. **מדברים אל הקב"ה**.
      1. מראי מקומות – רש"י (שמות פרק ד' פסוק ג', פסוק ו'), חלקת בנימין (כלל א' אות י"ד), נתיב חיים (שם אות י"ב), פרדס יוסף (בהעלותך אות רפ"א).
         1. ח"ח (סוף כלל א') – "ממה שמצינו בישעיה כשאמר אוי לי כי נדמיתי כי איש טמא שפתים אנכי ובתוך עם טמא שפתים אנכי יושב".
   4. **אם יש ראיה ממרים**.
      1. ספרי (פר' בהעלותך פיסקא צ"ט, ילקוט שמוני בהעלותך רמז תשל"ז, מלכים ב' רמז רל"ד) – "והרי דברים ק"ו ומה מרים שלא נתכוונה לדבר באחיה לגניי אלא לשבח ולא למעט מפריה ורביה אלא לרבות **ובינה לבין עצמה** כך נענשה המתכוון ...".
         1. אוצר החיים (כלל ב' אות ב'), ספרי בהעלותך – "ובינה לבין עצמה".
      2. ספרי (פר' דברים פיסקא א') – "דבר אחר ומה מרים שכשדברה דבר **לא שמעה כל בריה** אלא המקום בלבד כענין שנאמר (במדבר יב ב) וישמע ה', כך נענשה המדבר בגנותו של חבירו ברבים על אחת כמה וכמה
         1. במ"ח (כלל ב' ס"ק א') – "וכדאיתא בהדיא בספרי בפרשה דברים ומה מרים כשדברה הדבר לא שמעה **כל בריה** אלא הקדוש ברוך הוא בלבד שנאמר וישמע ה' כך נענשה, המדבר בגנותו של חבירו ברבים על אחת כמה וכמה".
      3. מראי מקומות – תורה שלמה (שם עמ' רי"ח).
         1. ספרי דבי רב (בהעלותך) – "ומ"ש אחר כך שדברה בינה לבין עצמה, לאו דוקא, אלא כלומר שלא דברה ברבים אלא עם אחיה בלבד".
         2. במ"ח (כלל ג' ס"ק ו') – "ובזה יוסר קושית הגאון ר' ישעיה פיק שהקשה בבאורו על השאילתות לפי תירוץ הגמרא הא דאהנו וכו' אמאי נענשה מרים בצרעת הרי לא היתה קטטה על ידה, וזה אינו, דלא בעינן קטטה רק ברכילות ששם רצון הרוכל הוא כדי לעורר מדנים בין שניהם, מה שאין כן בענין לשון הרע רצון המספר הוא שיועיל סיפורו לענין שיסכים חבירו לדבריו, וידבר גם הוא עליו, ובודאי כל שראינו שדבריו פעלו כל כך בפני השומעים עד שגם הם התחילו לדבר עליו, מיקרי אהנו מעשיו. ואם כן במרים מצינו ותדבר מרים ואהרן במשה, ופירש בספרי שהיא פתחה בדבור תחילה, והיא היתה יודעת שפירש משה מן האשה כי שמעה מצפורה כמו שפירש רש''י, והועיל **דיבורה בפני אהרן** עד שגם אהרן התחיל לדבר כמותה כמו שכתוב בקרא, לכן נענשה".
         3. במ"ח (כלל ה' ס"ק י"א) – "שלא דיבר**ו** דבר זה בפני שום בריה".
   5. **הלכה**.
      1. מותר לדבר לקיר.
         1. מהר"ל (כתובות דף ח:) – "ויש לך לראות ההפרש אשר יש בין לשון הרע ובין נבול פה, כי לשון הרע הוא מצד שמדבר בחבירו ואין עצם הדבור רע רק שיאמר לפוני עשה דבר זה, ונקרא לשון הרע כי חץ שחוט לשונם, אבל נבלות פה הוא על הדבור בעצמו".
         2. אז נדברו (חי"ד סי' ס"ו אות ט') – "אבל אם אף אחד לא שמע מסתבר שאינו עובר, שאין ע"ז שם סיפור כלל דהוי כמדבר לעצמו, ול"ד לאם השומע לא קיבל את הלה"ר ולא נתגנה ע"י דכן עובר, ול"ד נמי להנתבאר לעיל דאינו תלוי בסיפור. אבל אם בעת שסיפר חשב שישמע, ומאיזה סבה לא שמע, צריך כפרה שהרי הוא לגנותו התכוין, ומבואר פרט זה היטב בח"ח כלל ד' סעי' י"א עיש"ה בבמ"ח".
         3. עי' מקור הלכה (סוף ח"א במכתבים).
         4. [וס' מצות השלום (עמ' 384)].
      2. אסור לדבר לקיר.
         1. שארית יעקב (אה"ע סי' ח' ד"ה והלא ובהג"ה, ס"ד-ב') – "ויעו' ברש"ל ב"ק הנ"ל ... קדושים בכל ענינים הן בדיבור הן במחשבה וכ"ש במעשה, יען כי התורה צוותה שנהי' מצוינים לעבודת ה' וכן לא נאה לנהג בשרירות לבבך אפילו בינו לבין עצמו ואין שומע אסור להוציא דבר רע על שום ב"נ. בא וראה מה שאסרה לנו התורה לא תקלל חרש [ומהאי טעמא אמרתי אפי' אם יהי' אדם יחידי הן בבית הן בשדה ואין איש עמו עכ"ז אסור לו לנבל פיו מדברים האסורים **כגון לה"ר** ורכילות וקללות ושבועות אפי' דברים בטלים אסורים המה לו. כי כ"ז שאדם חי על האדמה מוכרח הוא לקשט עצמו מכל דבר מיאוס ומגונה".
         2. מנוחת שלום (חי"ב סי' ע"ט, בשם שארית יעקב אה"ע סי' ח') – "קדושים בכל ענין הם בדיבור הם במחשבה כ"ש במעשה, וכן לא נאה לנהוג בשורת לבב אפילו בינו לבין עצמו ואין שום בריה ... אסור לומר דבר רע על שום בני אדם. אבל יהיה אחד יחידי הם בבית הם בשדה ...".
   6. מראי מקומות.
      1. ס' חסידים (סי' תרכ"ח) – "אם בייש חבירו ולא שמע אדם ולא יצא הדבר לחוץ הרי יתכן ודומה למי שגזל מחבירו ממון והשיב לו מיד קודם שלא היה צריך ציערו מעט, מ"מ עבר על לא תגזול ועל ואהבת לרעך כמוך (ויקרא י"ט י"ח) דסני לך לחברך לא תעביד, כן זה לפי מה שביישו ולא היה יודע אדם אף הוא עובר על ואהבת לרעך כמוך וצריך לשים עליו עונש שלא יהיה גדול אלא לפי מה שחטא ידע המורה כמה הוא גדול שיעור הבושת שמתבייש ובאיזה דבר חטא לו וישליך עליו תענית וצדקה לבעלי בתים טובים ואל ידעו שהוא נותן פן יראו אותו ויכלמו".
         1. אולי בכוונה לדבר לאחר. דאל"כ, מה הדמיון לגזילה. עיין.
      2. ח"ח (במ"ח לאו ד') – "ומה שכתבתי דשייך בזה לפני עור הוא פשוט ממה דאמרינן בבבא מציעא (דף ע''ה:) דהלוה ברבית ג''כ עובר על לאו דלפני עור משום דאי לא היה לוה ממנו לא היה מלוהו ולא היה בא לידי עבירה וה''נ כן הוא **אילו לא היו שומעים ממנו לא היה מדבר אל הקיר**".
      3. הגרח"ק זצ"ל (שיח התורה סי' אלף ת"א) – "שאלה: מי שכתב לעצמו לשון הרע על אחד ושכח, ולאחר זמן ראה הכתב האם עובר משום מספר ומקבל לה"ר ע"י הכתב. תשובה: לא".
2. צרעת - השמר בנגע הצרעת לשמור מאד ולעשות.
   1. **עובר הלאו אם מדבר לשה"ר או גם על כל ז' דברים הנגעים באין**.
      1. ערוכין (דף טז.) – "א"ר שמואל בר נחמני א"ר יוחנן על שבעה דברים נגעים באין: על לשון הרע, ועל שפיכות דמים, ועל שבועת שוא, ועל גילוי עריות, ועל גסות הרוח, ועל הגזל, ועל צרות העין. על לשון הרע, דכתיב ...".
      2. מדרש (דברים רבה (וילנא) פרשת כי תצא פרשה ו ס"ח) – "ד"א א"ר חנינא אין הנגעים באין **אלא** על לשון הרע ורבנן אמרי תדע לך שהנגעים באין על לה"ר הרי מרים הצדקת ע"י שדברה לשון הרע במשה אחיה קרבו בה הנגעים מנין שנאמר (דברים כה) זכור את אשר עשה ה' אלהיך למרים".
      3. **כל ז' דברים**.
         1. ח"ח (במ"ח סוף הלאוין) – "ולא יקשה עלי הקורא נעים כיון שע''י לשה''ר יש כל כך לאוין למה מקשה הגמרא בכתובות (מ''ו ע''א) אזהרה למוציא שם רע מנין ולא הביא אף לאו אחד מלאוין שמנינו לבד לא תלך רכיל, דזה פשוט דהגמרא רוצה למצוא לאו מיוחד שיהא ראוי ללקות עליו, וכן משמע בתוס' שם (מ''ה:) בד''ה ר''י עי''ש. דכל הלאוין שהבאנו הם לאוין שבכללות למשל הלאו דאל תונו וכו' כולל גם כן ענינים אחרים וכנ''ל, וכן ג''כ השמר בנגע הצרעת עיקרו אתי לקוצץ בהרת ועוד דעל ז' דברים נגעים באין אף דהוא סמוך לזכור וכו' כדאיתא למעלה בשם הספרי עם כל זה אין מפורש בו הלאו".
         2. חלקת בנימין (לאוין ס"ק ה', ביאורים ס"ק כ"ב ד"ה ומה).
      4. **רק לשה"ר**.
         1. מהרי"ל (הל' עשרת ימי תשובה אות י"ד) – "ויש בה לאו ועשה דכתיב השמר בנגע צרעת (דברים כד, ח), ר"ל השמר מלשון הרע המביא לידי צרעת ... וכ"ת מנלן דהזהיר כאן על לשון הרע. הלא על שבע עבירות נגעים באים, י"ל משום דסמיך ליה זכור את אשר עשה ה' אלהיך למרים וגו' (שם, ט), והיא לקתה בצרעת על שספרה לשון הרע באחיה מרע"ה ...".
         2. גליוני הש"ס (כתובות דף מו. ד"ה אזהרה).
         3. פרדס יוסף (פר' כי תצא אות רט"ז ד"ה וראה).
      5. מראי מקומות.
         1. מחבר (או"ח סי' קע"ג) – "בין בשר לדגים, חובה ליטול משום דקשה לדבר אחר, וחמירא סכנתא מאיסורא".
            1. מ"ב (שם ס"ק ג') – "לדבר אחר. צרעת".
         2. [עי' מגן אבות (הגרש"ק) פרק א' משנה י"ז ד"ה וזהו, משכיל לדוד על רש"י ויקרא פרק י"ד פסוק ד'].
   2. **אם מקבל צרעת בזה"ז** – מחבר (או"ח סוף סי' ל"ח, "מנודה ומצורע אסורים להניח תפילין"), רשב"ץ, הו"ד בב"י (אה"ע סי' ל"ט, שס"א - א', "כתב ה"ר שלמה בנו הטוען מום באשתו שהיא מצורעת וטמאה היא מי הגיד לו או מי הסגירה וגם אם היתה טמאה מאי איכפת ליה הלא כולנו טמאי מתים והמצורעת אינה אסורה בתשמיש המטה עכ"ל ודברי תימא הם דאין מום גדול מזה אי משום דמאיסה ואי מפני שהוא חולי המדבק [בדק הבית] ועוד שאפילו האיש אם הוא מצורע כופין אותו [להוציא] דאהא דתנן בסוף פרק המדיר (עז.) ואלו שכופין אותו להוציא מוכה שחין (ו)פי' הרמב"ם (בפירוש המשניות) דהיינו מצורע [עד כאן]: ואיפשר דלפי דבריו שלא טען אלא מטעם טומאה קאמר").
      1. **אינו בגוף** – שמה"ל (שער זכירה פרק ו', לשונו מובא לקמן), חלקת בנימין (לאוין ס"ק ה'), שבולי חיים (ס"ק י'), ס' חרדים (פרק ס"ו סי' נ"ז), ראשית חכמה (שער הקדושה פרק י"ג אות כ"ג).
      2. **כהנים אינו מיוחס**.
         1. רדב"ז (תרומות פרק ז' הל' ט') – "והוא שיטמא אותו כהן מיוחס וכו'. דכתיב ועל פיהם יהיה כל ריב וכל נגע ואפי' שנראו בו סימני החלט הרי הוא טהור עד שיטמאנו כהן מיוחס ומזה הטעם אין טומאת נגעים נוהגת בזמן הזה שהרי טהרת המצורע נוהגת בארץ ובח"ל בפני הבית ושלא בפני הבית אלא ודאי מה שלא נהגו בה מפני שאין עתה בינינו כהן מיוחס".
         2. יד אליהו (סי' ס"ח ד"ה ויל"ט) – "ויל"ט למה השמיט הטור כל דיני נזירות הן באיש הן באשה בזמן הזה וצ"ע וכן דיני מצורע דנוהג ג"כ בזמן הזה כמ"ש הרמב"ם: ואפשר דאין בזמן הזה כהן ברור וכמ"ש בי"מ בפ"ח דברכות דף י"ב מניין המשתמש בכהונה מעל שנאמר ואמרה להם אתם קודש לה' והכלים קודש לה' מה כלים המשתמש בהן מעל: פי' אם לא מחל הכהן אבל אם מחל מותר כמ"ש רמ"א בא"ח סי' קכ"ח ומ"ש הי"מ הטעם משום דאין עכשיו בזמן הזה כהן מיוחס ורבים מזופים: כמ"ש הריב"ש בסי' צ"ד ... ולא דמי לפדיון הבן ונשיאת כפים וכדומה לזה הרבה די"ל משום דאי אפשר בענין אחר אבל הכא אם אין כהן מטמאו אין המצורע טמא באמת".
         3. מנ"ח (מצוה קס"ט אות ט"ו) – "ובר"מ ה' רוצח וכ"ה בלשון הר"מ פ"ד מה' תרומות שכ' והוא שיטמא אותו כהן מיוחס ע"כ בזמנינו שאין לנו כהנים מיוחסים אין רואין את הנגעים וראיתי זה בס' תולדות אדם להגאון מהר"ז ווילנא ואינו ת"י כעת".
         4. תפארת ישראל (סוף פתיחה לנגעים) – "ומימי תמהתי למה אין נוהגין כן בזה"ז. וזכרתי ימים מקדם שבילדותי הצעתי תמיהתי זו לפני הגאון הגדול מה' עקיבא זצוק"ל, והשבני שגם הוא תמה על דבר זה ושאין לו תירוץ המתקבל על הדעת. והשתא דקשישנא לדרדקי נ"ל דאף דאין לתרץ משום דלטהרתו צריך העברת תער על כל בשרו, ומדאין אנו בקיאין ביחוסי כהונה [כרמג"א סי' ר"א סק"ד] לפיכך לא נרצה לסמוך על חזקת כהונה של זה לעבור על כמה לאוין בהעברת תער בזקנו ופאת ראשו שאפשר הוא שלא במקום מצוה ואין ספק מוציא מידי וודאי [כנדה ט"ו ב']. אבל אין זה תירץ מספיק. דתינח נגעי אדם, אבל נגעי בתים בא"י ונגעי בגדים בכ"מ מאי איכא למימר. אולם נ"ל דבבתים ובגדים איכא אפוקי ממונא מחזקת מריה, לנתוץ הבית ולשרוף הבגד, לא אלימא חזקת כהונה נגד חזקת ממון. ואף שבזמן הבית היו שורפין וסוקלין אחזקות [בקדושין פ' א'], היינו בהחזיק א"ע לכך מכח טענת ברי. אבל הנך כהני בזה"ז שאינן מחזיקין א"ע לכהנים רק מכח טענת ספק, והרי אין החלט נגע נעשה רק ע"י כהן מיוחס, לפיכך לא סמכו על ראיית הכהן גם לעניין טהרתו בצפרים [וע' בחמר בקדש סי' כ"ו שהארכתי שם בס"ד]. וגם בנגע אדם יש ספק שמא אינו כהן, ואיך יקיף פאת ראשו בנתק או איך יקיף ראשו ויעביר תער על זקנו כשיתרפא".
         5. אוצר נחמד (על הכוזרי מאמר ג' אות מ"ט, עמ' נו:).
         6. תולדות אדם (ח"א פ"ו עמ' כ"ג).
         7. חלת לחם (ס"א אות י' ס"ק ל"ג).
         8. בית יצחק (יו"ד ח"ב סי' קי"ג ס"ק א').
         9. דעת תורה (יו"ד סי' ה' אות ח', מהרש"ם ח"ג סי' ר') – "והנה כבר העליתי בספרי דע"ת ליו"ד סי' ה' סק"ח דטומאת מצורע ל"ש כלל בזה"ז כיון דליכא כהן מיוחס והבאתי מרמב"ם פ"ז דתרומות וב"י יו"ד סוסי' שכ"ב וב"י אה"ע סי' ל"ט בשם רשב"ץ ועוד מכמ"ק וא"כ י"ל דל"ש כלל בזה"ז דין קוצץ בהרת והא דביו"ד סי' רס"ו נקט דינא דקוצץ בהרת היינו לזמן שהי' כהן מיוחס וכמו דבא"ח סוסי' ל"ח הובא דין מצורע דפטור מתפלין ול"ש ג"כ בזה"ז ועמ"ש בחיבורי הנדפס כעת ליו"ד סי' נ' בישוב דברי רמב"ם בהא דספק בהרת קדים וכו' וש"ס דב"מ והבאתי משאילת יעב"ץ דלפעמים לא תליא בכהן ועפי"ז העלתי שם דבר נחמד ע"ד הפלפול בס"ד ואכמ"ל. שוב מצאתי בשו"ת גוא"י חיו"ד סי' פ"ז שהעלה דכל דין קוצץ בהרת ל"ש בזה"ז כיון דאין לנו כהן והביא מדברי החינוך מצוה קע"ב שכתב דמצות מצורע נוהג בכל זמן שיש חכם לראות הנגעים וברמב"ם פ"י מט"צ דאיסור קוצץ בהרת שלא להראות לכהן א"כ בזה"ז לא שייך כלל והביא מתוס' שבועות הנ"ל והגם שבמח"כ לא ראה דברי רש"י ומל"מ ולא דברי רמב"ם פ"ז מתרומות ושאר מקומות שהבאתי אבל בכ"ז הנה לדינא העלה כדברינו".
         10. תורה תמימה (מצורע פרק י"ד אות ג') – "ודבר פלא הוא שלא שמענו מעולם שדיני טהרת מצורע יתנהגו בזה"ז אף כי דרשה גמורה היא כאן וכ"מ לקמן בתו"כ שר' טרפון טיהר שלשה מצורעים, אף כי ר"ט היה לאחר החורבן, וכ"מ בברכות ה' ב' יעו"ש ובתוס', וכ"פ הרמב"ם בפי"א ה"ו מטו"צ [רק במקום דבתו"כ הלשון בזה"ז כתב הוא בפני הבית ושלא בפני הבית, אבל הענין והכונה אחת היא שסמך על הדרשה שבתו"כ כאן, ודבר זה היה בהעלם עין מהרב רי"פ בס' תולדות אדם ח"א פ"ו], ובפרט שיש כמה ענינים שמצורע אסור בהם וכולם שייכים בזה"ז, כמו שאילת שלום ותה"מ וכו', כמבואר לפנינו ס"פ תזריע פ' מ"ה, ולפי מ"ד בספרי פ' נשא, דמצורע שנכנס לירושלים לוקה על ולא יטמאו את מחניהם, לפי מה שפסק הרמב"ם בפ"ו מבית הבחירה דקדושת ירושלים לא בטלה גם בזה"ז, א"כ יהא אסור למצורע ליכנס בזה"ז לירושלים, ולא שמענו כזה מעולם. וצ"ל הטעם עפ"י המבואר לפנינו בפ' תזריע ר"פ נגעים והובא אל אהרן או אל אחד מבניו הכהנים דלטהרת מצורע צריך כהן מיוחס, וכ"פ הרמב"ם פ"ז ה"ט מתרומות, ובזה"ז אין לנו כהנים מיוחסים כמש"כ הרמב"ם בפ"כ מאיסורי ביאה, ולכן נשתקע הדין".
         11. אור שמח (טומאת צרעת פרק י"א הל' ו') – "בהלכות תרומות פ"ז כתב דבעינן כהן מיוחס, ובזה"ז אין כהן מיוחס".
         12. מאסף לכל מחנות (סי' ל"ח ס"ק נ').
         13. מראי מקומות.
             1. יעב"ץ (ח"א סי' קל"ח) – "שאין אנו צריכים לכהן אלא להורות במסופק, כי אז הטהר' תלויה בכהן אבל בברור לנו שהנגע טמא, אין הדבר תלוי בו ... ולא תותיב עלואי מהא דתנינן גבי טומאת בתים אף על פי שהוא ת"ח ויודע שהוא נגע ודאי אל יגזור ויאמר נגע נראה לי אלא כנגע, דמשמע מהא דאפי' בנגע ודאי אינו מיטמא קודם שיבוא הכהן, דשמא שניא היא טומאת נגעי בתים דחידוש הוא שחידשה תורה כדאי' פ"ק דמ"ק, (אף על פי שלא כתבתי כן בספרי לח"ש ספ"ק דמגלה, עדיין הדבר צריך הכרע) וצ"ע שם בגמרא ... ונ"מ נמי ממאי דכתיבנא שאם כך הוא האמת כמ"ש. שבצרעת גמור, וברור' א"צ כהן ומעצמו הוא טמא כנז'. לפ"ז אם אירע כך בזמן בגלותינו. צריך שינהוג בדין הצרעת שהוא חובת הגוף ונוהג בכל מקום ובכל זמן ואף על פי שלא דיברו בו מוני המצות. משום שאין בקיאין בכך. אולם בבהרת עזה כשלג מסתברא דאיכא בקיאין. ואף על גב דלא ממטי לידי כהן הרי הוא טמא. נ"מ לחומרא לאסרו בת"שה וכמ"ד דאף המוסגר נאסר בו אבל לא להקל לטהרו עכשיו ולהתירו באשתו. כי מידי ספק של תורה לא יצא כמש"ל (סקל"ו) כך נ"ל".
             2. מהר"ם שיק (מצוה קע"ח ד"ה והנה כל) – "וכס' נצח ישראל על הכוזרי מאמר ג' סי' פ"ט תמה למה אינו נוהג האידנא הרי טומאה צרעת באדם או בבגדים נוהג גם בח"ל ותי' דבעי' מיוחסים דווקא כמ"ש במל"מ ועוד האריך שם ולהחמיר ... בשאילת יעב"ץ ח"א סי' קנ"ה שכתב ... וצ"ע".
             3. הגרח"ק זצ"ל (דפו"ח טעמא דקרא פר' מצורע פרק י"ד פסוק מ"ח, עמ' קל"ו) – "האחרונים ז"ל דנו מ"ט אין נוהג בזה"ז דיני נגעים, ועיין בהקדמת התפא"י למסכת נגעים (מראה כהן אות ל"ט) שכתב שהקשה זאת להגרעק"א ז"ל ואמר לו שגם הוא תמה ע"ז ואין לו תירץ המתקבל על הדעת, ועיי"ש מש"כ, אמנם במדרש לקח טוב פרשת שמות ופרשת תזריע איתא אמר רבי יוחנן מיום שחרב בית המקדש אין טהרה ממת ואין טומאה ממצורע, וביאר שם המחבר אין טומאה ממצורע שאין כהן מורה **והיינו משום דא"א לטמאות רק כהן שבקי בכל המראות** כמ"ש תוספתא ריש נגעים פ"א ה"א, וכ"פ הרמב"ם בהלכות טו"צ פ"ט ה"ב, ואחר החורבן אין לנו בקי [וחכ"א הוסיף דהרי סיד ההיכל הוא אחד מארבע מראות נגעים ולאחר החורבן נשכח מהם איך היה בדיוק ושוב לא היו בקיאין במראה זה ודבריו נכונים אבל גם בלא"ה שפיר י"ל דלאחר החורבן שוב לא היו בקיאין בכל מראות הנגעים]. ומה שהקשה ...".
      3. **האם אסור לדבר לשה"ר בזה"ז מצד 'השמר וכו'**.
         1. ח"ח (לאוין ג').
         2. ערה"ש (או"ח סי' ס' סעי' ה') – "וכן בזכירת מרים דרישא דקרא הוא השמר בנגע הצרעת ואינו בזמן הזה ואינו בח"ל".
         3. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' ש"נ) – "שאלה: ה'חפץ חיים' מונה בין מנין הלאוין שיש בחטא לשון הרע 'השמר לך בנגע הצרעת', מהו בזמן הזה שאין צרעת ואין כהן המטמא. תשובה: הלאו אינו על חלות הטומאה אלא על עצם הצרעת ונוהג גם בזה"ז, כי אם הוה ידעינן כהן מיוחס היה מטמא גם בזה"ז. (עיין בס' 'שמירת הלשון' שער הזכירה פ"ו שכתב שמקבלים עניות ששקולה כצרעת)".
      4. **האם דיבור לשה"ר גורם צרעת על בגדים ובתים**.
         1. מדרש (מצורע פרק י"ז סוף ס"ד).
         2. רמב"ם (סוף הל' טומת צרעת, נגעים פרק י"ב משנה ה' [הו"ד בשמה"ל ריש פ"ו]) – "וזה השינוי האמור בבגדים ובבתים שקראתו תורה צרעת בשותפות השם אינו ממנהגו של עולם אלא אות ופלא היה בישראל כדי להזהירן מלשון הרע, שהמספר בלשון הרע משתנות קירות ביתו, אם חזר בו יטהר הבית, אם עמד ברשעו עד שהותץ הבית משתנין כלי העור שבביתו שהוא יושב ושוכב עליהן, אם חזר בו יטהרו, ואם עמד ברשעו עד שישרפו משתנין הבגדים שעליו, אם חזר בו יטהרו ואם עמד ברשעו עד שישרפו משתנה עורו ויצטרע ויהיה מובדל ומפורסם לבדו עד שלא יתעסק בשיחת הרשעים שהוא הליצנות ולשון הרע, ועל עניין זה מזהיר בתורה ואומר השמר בנגע הצרעת זכור את אשר עשה י"י אלהיך למרים בדרך, הרי הוא אומר התבוננו מה אירע למרים".
         3. סמ"ג (סוף מצוה רל"ט).
         4. עי' תוספתא (נגעים פרק ו' משנה ו').
         5. מהרש"א (ח"א נגעים פרק י"ב סוף משנה ה', עירוכין דף טז. סוף ד"ה על) – "אם כך על של הרשע ק"ו כו'. מפירוש הרמב"ם שהצרעת בא על לשון הרע כו' ע"ש אבל הכא דמיירי בנגעי בתים לא מן השם הזה בא הצרעת אלא בשביל גזל וצרת עין כדאמרינן פרק יש בערכין אמקרא זה על הגזל ופינו את הבית הוא כנס ממון שאינו שלו כו' ועל צרת עין דכתי' ובא אשר לו הבית מי שמיוחד ביתו לו ולא לאחרים ודו"ק".
            1. שאילתות ( ).
      5. מראי מקומות אם יש צרעת בזה"ז – יו"ד (סי' רס"ו סעי' א'), חלת לחם (ס"א אות י' ס"ק ל"ג), מהרש"ם (ח"ג סי' ר'), שבת (דף קלב:), תוס' (שבועות דף ד. ד"ה בקובץ), משנה למלך (ריש פרק י' טומ"צ), פרדס יוסף (פר' כי תצא אות רט"ז ד"ה ובספרי), הרנ"ב שפיצר (קול התורה גליון נ"ז עמ' קע"ה).
      6. שמה"ל (שער זכירה פרק ו') – "וְאַל יִפָּלֵא בְּעֵינֶיךָ עַל זֶה, שֶׁהֲרֵי אָנוּ רוֹאִין, כַּמָּה אֲנָשִׁים מְדַבְּרִים לָשׁוֹן הָרָע וְאֵין לָהֶם שׁוּם נֶגַע. מָצִינוּ לָהֶם תֵּרוּץ מִמִּדְרַשׁ חֲזַ''ל, שֶׁאָמְרוּ עַל הַפָּסוּק {משלי כ''א כ''ג}: 'שֹׁמֵר פִּיו וּלְשׁוֹנוֹ שֹׁמֵר מִצָּרוֹת נַפְשׁוֹ', שׁוֹמֵר מִצָּרַעַת נַפְשׁוֹ. וּבֵאוּר הָעִנְיָן רָאִיתִי מִקִּצָתוֹ בְּסֵפֶר 'נַחַל קדוּמִים'. דְּיָדוּעַ דְּכָל מַה שֶׁהַקָדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא מַעֲנִישׁ אֶת הָאָדָם הַכֹּל הוּא לְטוֹבָתוֹ, כְּדֵי שֶׁיִּנָּקָה מֵעֲוֹנוֹתָיו וְלִפְעָמִים כְּדֵי שֶׁיַּעֲשֶׂה תְּשׁוּבָה. וְלָכֵן בִּזְמַן שֶׁהָיָה מִקְדָּשׁ קַיָּם וְהָיָה לָנוּ כֹּהֵן מְטַהֵר, אִם נִכְשַׁל אָדָם בַּעֲוֹן לָשׁוֹן הָרָע, הָיָה הַקָדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא מֵבִיא עָלָיו עֹנֶשׁ הַנְּגָעִים, וְאַף גַּם זֹאת לֹא הֵבִיא עָלָיו תֵּכֶף עַל גּוּפוֹ רַקּ עַל קוֹרוֹת בֵּיתוֹ, וְהָיָה צָרִיךְ בְּעַצְמוֹ לָבוֹא אֶל הַכֹּהֵן וְלוֹמַר לוֹ, אֲשֶׁר נִרְאֶה לוֹ בַּבַּיִת כְּנֶגַע. וְהָיָה אוֹמֵר לוֹ הַכֹּהֵן דִּבְרֵי כִּבּוּשִׁים: בְּנִי, אֵין הַנְּגָעִים בָּאִים אֶלָּא עַל לָשׁוֹן הָרָע וְכוּ' וּכְמוֹ דְּאִיתָא בְּתוֹרַת כֹּהֲנִים, כְּדֵי שֶׁיִּשְׁתַּדֵּל עַל יְדֵי זֶה לָסוּר מֵהַחֵטְא. וְאִם לֹא שָׂם לִבּוֹ לָזֶה, הָיָה הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא מַעֲנִישׁוֹ עוֹד יוֹתֵר בְּעִנְיָן זֶה, וּכְמוֹ שֶׁנִּתְבָּאֵר עִנְיָן זֶה בָּרַמְבַּ"ם בְּסוֹף הִלְכוֹת טֻמְאַת צָרַעַת וְזֶה לְשׁוֹנוֹ שָׁם, שֶׁצָּרַעַת הַבָּתִּים אֵינוֹ מִמִּנְהָגוֹ שֶׁל עוֹלָם, אֶלָּא אוֹת וָפֶלֶא הָיָה בְּיִשְׂרָאֵל כְּדֵי לְהַזְהִירָן מִלָּשׁוֹן הָרָע, שֶׁהַמְסַפֵּר לָשוֹן הָרָע מִשְׁתַּנּוֹת קּוֹרוֹת בֵּיתוֹ, אִם חָזַר בּוֹ יִטְהַר הַבַּיִת, וְאִם עָמַד בְּרִשְׁעוֹ עַד שֶׁהֻתַּץ הַבַּיִת, מִשְׁתַּנִּים כְּלֵי הָעוֹר שֶׁבְּבֵיתוֹ שֶׁהוּא יוֹשֵׁב וְשׁוֹכֵן עֲלֵיהֶן, אִם חָזַר בּוֹ וְכוּ' וְאִם עָמַד בְּרִשְׁעוֹ עַד שֶׁיִּשָּׂרְפוּ, מִשְׁתַּנֶּה עוֹרוֹ וְנַעֲשֶׂה מְצֹרָע, וְיִהְיֶה מֻבְדָּל וּמְפֻרְסָם לְבַדּוֹ, עַד שֶׁלֹּא יִתְעַסֵּק בְּשִׂיחַת הָרְשָׁעִים שֶׁהוּא לֵיצָנוּת וְלָשׁוֹן הָרָע וְכוּ', עַיֵּן שָׁם. וְהָיָה תּוֹעֶלֵת גָּדוֹל מִזֶּה הָעֹנֶשׁ, כִּי בִּרְאוֹתוֹ אֶת גֹּדֶל עָנְשׁוֹ וּבִזְיוֹנוֹ, שֶׁהוּא צָרִיךְ לֵישֵׁב בָּדָד מִחוּץ לַמַּחֲנֶה תָּמִיד וְאֵינוֹ רַשַׁאי לָבוֹא אַף בְּמַחֲנֵה יִשְׂרָאֵל וּמוֹדִיעַ תָּמִיד אֶת צַעֲרוֹ לָרַבִּים, כְּדֵי שֶׁיְּבַקְשׁוּ עָלָיו רַחַמִים, כְּעִנְיָן שֶׁנֶּאֱמַר {מועד קטן דף ה'.} {וַיִּקרָא י''ג מ''ה}: 'וְטָמֵא טָמֵא יִקרָא', מִמֵּילָא הָיָה נִכְנָע מְאֹד מֵעֲוֹנוֹ וּמְקַבֵּל עָלָיו עַל לְהַבָּא לְהִזָּהֵר עוֹד מֵעָוֹן הַמַּר הַזֶּה וּלְפַיֵּס לְמִי שֶׁדִּבֵּר עָלָיו. וְהַקָדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא בְּחַסְדּוֹ שׁוֹלֵחַ לוֹ רְפוּאָה לְצָרַעְתּוֹ, וְהָיָה יוֹצֵא הַכֹּהֵן אֶל מִחוּץ לַמַּחֲנֶה לִרְאוֹת אִם נִרְפָּא הַנֶּגַע, כְּעִנְיָן שֶׁנֶּאֱמַר בַּקְרָא {ויקרא י"ד ג'}: 'וְיָצָא הַכֹּהֵן אֶל מִחוּץ לַמַּחֲנֶה וְרָאָה הַכֹּהֵן וְהִנֵּה נִרְפָּא' וְגוֹ' וְלַעֲשׂוֹת לוֹ כְּכָל הַסֵּדֶר הַכָּתוּב שָׁם בַּפָּרָשָׁה בְּעִנְיַן הַהֲזָאָה וְהַגִּלּוּחַ, וְאַחַר כָּךְ הָיָה מֵבִיא עָלָיו אֶת קרְבְּנוֹתָיו. וְהִנֵּה בְּבוֹאוֹ אַחַר כָּךְ אֶל בֵּיתוֹ, בִּרְאוֹתוֹ אֶת הַחֶסֶד הַגָּדוֹל שֶׁעָשָׂה לוֹ ה' יִתְבָּרַךְ, שֶׁרִפֵּא אוֹתוֹ מִצָּרַעְתּוֹ, בְּוַדַּאי עָשָׂה כָּל מַה שֶּׁקִּבֵּל עָלָיו בִּהְיוֹתוֹ מִחוּץ לַמַּחֲנֶה וּפִיֵּס לְכָל מִי שֶׁדִּבֵּר עָלָיו לָשׁוֹן הָרָע. וְהִנֵּה עַל יְדֵי כָּל זֶה נִטְהָר לְגַמְרֵי מִזֶּה הַנֶּגַע וְגַם מִזֶּה הֶעָוֹן, כִּי עַל הֶעָבָר נִתְכַּפֵּר לוֹ בְּעָנְשׁוֹ וּבִזְיוֹנוֹ, וְעַל לְהַבָּא הָיָה נִזְהָר מֵעַצְמוֹ בְּכָל כֹּחוֹתָיו שֶׁלֹּא לָבוֹא עוֹד לְזֶה הַחֵטְא. וְהִנֵּה כָּל זֶה הָיָה, בִּזְמַן שֶׁהָיָה הַמִּקְדָּשׁ קַיָּם, מַה שֶּׁאֵין כֵּן עַתָּה, בַּעֲוֹנוֹתֵינוּ הָרַבִּים, שֶׁאֵין לָנוּ לֹא מִקְדָּשׁ וְלֹא קָרְבָּנוֹת וְלֹא כֹּהֵן מְטַהֵר, אִם הָיָה הַקָדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא מֵבִיא אֶת הַנְּגָעִים עַל גּוּפוֹ, הָיָה נִשְׁאָר בְּטֻמְאָתוֹ לָעַד, וְלֹא הָיָה אֶפְשָׁר לוֹ לְהִנָּקוֹת מִזֶּה, עַל כֵּן נִשְׁאֲרָה טֻמְאַת הַנֶּגַע שֶׁבָּא עַל יְדֵי חֵטְא זֶה **דְּבוּקָה רַק בְּנַפְשׁוֹ** וְאֵין בּוֹלֶטֶת עַל גּוּפוֹ מִבַּחוּץ. וְזֶהוּ כַּוָּנַת הַמִּדְרָשׁ [הוּבָא בְּיַלְקוּט פָּרָשַׁת מְצֹרָע בְּשֵׁם ר' יַנַּאי] ''שֹׁמֵר פִּיו וּלְשׁוֹנוֹ שׂמֵר מִצָּרוֹת נַפְשׁוֹ'', מִצָּרַעַת נַפְשׁוֹ, כִּי הַנֶּגַע וְהַצָּרַעַת דְּבוּקָה בַּנֶּפֶשׁ. עַל כֵּן הָאָדָם הַמֻּרְגָּל בְּחֵטְא זֶה, חַס וְשָׁלוֹם, צָרִיךְ לְהִתְאוֹנֵן תָּמִיד עַל נַפְשׁוֹ, כִּי אַף שֶׁמְּחַפֶּה עָלָיו הַקָדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא בְּזֶה הָעוֹלָם וְאֵינוֹ מַרְאֶה קְלוֹנוֹ לַכֹּל, עַל כָּל פָּנִים אַחַר פְּטִירָתוֹ, שֶׁתֵּצֵא הַנֶּפֶשׁ מֵהַגּוּף, תִּתְגַּלֶּה זֹהֲמַת צָרַעְתּוֹ לְעֵינֵי הַכֹּל, וְכָל עוֹד שֶׁתְּהֵא דְּבוּקָה חֶלְאַת הַזֹּהֲמָא הַזּוֹ בַּנֶּפֶשׁ, בְּוַדַּאי לֹא יָבוֹא מְנֻגָּע בְּהֵיכָל ה' בְּגַן עֵדֶן וְיִצְטָרֵךְ לֵישֵׁב בָּדָד לְמַעְלָה חוּץ לְמַחֲנֵה יִשְׂרָאֵל, שֶׁהוּא מְקוֹם הַקִּלִפּוֹת וְהַחִצּוֹנִים, אִם לֹא עָשָׂה תְּשׁוּבָה כָּרָאוּי. וְגַם בְּעוֹדוֹ בַּחַיִּים בַּעֲלוֹת הַנֶּפֶשׁ לְמַעְלָה כָּל אִלֵּין מִלִּין בִּישִׁין שֶׁדִּבְּרָה בַּיּוֹם עוֹלִין עִמָּהּ, וְכָל הַקְּדוֹשִׁים בְּדֵילִין הֵימֶנָּה עֲבוּר זֶה, וְאֵין לְךָ בִּזָּיוֹן גָּדוֹל מִזֶּה לְהַנֶּפֶשׁ, דְּזֶה לְשׁוֹן הַזֹּהַר פָּרָשַׁת תַּזְרִיעַ: כְּתִיב {מִשְׁלַי כ''א כ''ג}: ''שׂמֵר פִּיו וּלְשׁוֹנוֹ שֹׁמֵר מִצָּרוֹת נַפְשׁוֹ'', בְּגִין דְּאִי שִׂפְוָתֵהּ וּלְשָׁנֵהּ מְמַלְּלִין מִלִּין בִּישִׁין, אִנּוּן מִלִּין סָלְקִין לְעֵילָא, וּבְשַׁעְתָּא דְּסָלְקִין, כֻּלָּא מַכְרִיזִין וְאָמְרִין: אִסְתַּלְּקוּ סוּחְרָנֵהּ דְּמִלָּה בִּישָׁא דִּפְלַנְיָא, פַּנּוּן אֲתַר לְאָרְחֵהּ דְּחִוְיָא תַּקִּיפָא, כְּדֵין נִשְׁמָתָא קַדִּישָׁא אִתְעַבְּרַת מִנֵּהּ וְאִסְתַּלָּקָא וְלָא יָכְלָא לְמַלָּלָא, וּכְמָה דְּאָמוּר {תהילים ל''ט ג'}: 'נֶאֱלַמְתִּי דּוּמִיָּה הֶחֱשֵׁיתִי מִטּוֹב', וְהַהִיא נִשְׁמָתָא סָלְקָא בְּכִסּוּפָא בְּעָקוּ דְּכֻלָּא, וְלָא יְהָבוּ לָהּ אֲתַר כְּמִלְּקַדְמִין, וְעַל דָּא כְּתִיב: 'שֹׁמֵר פִּיו וּלְשׁוֹנוֹ שֹׁמֵר מִצָּרוֹת נַפְשׁוֹ'. עַד כָּאן לְשׁוֹנוֹ בְּקִצּוּר. כָּתוּב: ''שֹׁמֵר פִּיו וּלְשׁוֹנוֹ שֹׁמֵר מִצָּרוֹת נַפְשׁוֹ'', מִפְּנֵי שֶׁאִם שְׂפָתָיו וּלְשׁוֹנוֹ מְדַבְּרִים דְּבָרִים רָעִים, אוֹתָם הַדִּבּוּרִים עוֹלִים לְמַעְלָה, וּכְשֶׁעוֹלִים, כֻּלָּם מַכְרִיזִים וְאוֹמְרִים: הִסְתַּלְּקוּ מִסְּבִיבַת הַדִּבּוּר הָרַע שֶׁל פְּלוֹנִי, פַּנּוּ מָקוֹם לְדַרְכּוֹ שֶׁל הַנָּחָשׁ הַתַּקִיף. וְאָז הַנְּשָׁמָה הַקְדוֹשָׁה פּוֹרַחַת מִמֶּנּוּ וּמִסְתַּלֶּקֶת וְלֹא יְכוֹלָה לְדַבֵּר, וּכְמוֹ שֶׁנֶּאֱמַר: 'נֶאֱלַמְתִּי דוּמִיָּה הֶחֱשֵׁיתִי מִטּוֹב'. וְזוֹ הַנְּשָׁמָה עוֹלָה בְּבוּשָׁה וּבְצַעַר גָּדוֹל וְלֹא נוֹתְנִים לָהּ מָקוֹם כְּמִקֹדֶם, וְעַל זֶה כָּתוּב: ''שֹׁמֵר פִּיו וּלְשׁוֹנוֹ שׁוֹמֵר מִצָּרוֹת נַפְשׁוֹ'', עַד כָּאן לְשׁוֹנוֹ בְּקִצּוּר. (תרגום) וְעוֹד מָצָאתִי תֵּרוּץ לַקֻּשְׁיָא הַנַּ''ל בְּסֵפֶר דָּבָר שֶׁבִּקְדֻשָּׁה בְּשֵׁם ''סֵפֶר הַקָּנֶה'', וְזֶה לְשׁוֹנוֹ: רְאֵה וְהָבֵן, שֶׁכָּל הַמּוֹצִיא לָשׁוֹן הָרָע מִפִּיו, נִדּוֹן בְּצָרַעַת וְגוֹ', אָמַר לוֹ רַבִּי: אִם כֵּן, כָּל יִשְׂרָאֵל יִהְיוּ מְצֹרָעִים, שֶׁהֲרֵי בַּעֲוֹן לָשׁוֹן הָרָע גָּלוּ יִשְׂרָאֵל וְכוּ', אָמַר לוֹ: **שְׁקוּלָה הָעֲנִיּוּת כְּצָרַעַת**, וַהֲרֵי הוּא עָנִי, הַנִּמְסָר בִּידֵי אָדָם [פֵּרוּשׁ: וְעַל יְדֵי זֶה תּוּסַר מִמֶּנּוּ הַגַּאֲוָה, שֶׁהִיא עַל פִּי רֹב הַסִּבָּה הָעִקָּרִית לְלָשׁוֹן הָרָע, כְּמוֹ שֶׁכָּתַב ר' יוֹנָה בְּשַׁעֲרֵי תְּשׁוּבָה, וּכְמוֹ שֶׁיְּבֹאַר אִם יִרְצֶה ה' לְקַמָּן, וְגַם הוּא יָרֵא לְדַבֵּר עֲלֵיהֶם מִיִּרְאָתוֹ פֶּן יִוָּדַע הַדָּבָר וְלֹא יֵיטִיבוּ עִמּוֹ] וְעַיֵּן שָׁם עוֹד עִנְיָן נוֹרָא בָּזֶה. וְכֵן אִיתָא בְּתִקּוּנֵי זֹהַר, דְּעָוֹן זֶה גּוֹרֵם, חַס וְשָׁלוֹם, לַעֲנִיּוּת. עַל כֵּן, מִי שֶׁרוֹצֶה לִחְיוֹת בְּטוֹבָה יִשְׁמֹר עַצְמוֹ".
      7. מעין בית השואבה (מצורע פרק י"ד פסוק ג') – "שבאמת יש שתי מיני צרעת, יש צרעת שהיא חולי טבעי הנמצא בעולם אף היום [ונקרא 'לפרוסי" בלע"ז], והיא מין מחלה ידועה המתדבקת, והמין השני הוא שדברה בו התורה שהכהן בא לטמא ולטהר ...".
3. לדבר לשון הרע על עצמו.
   1. **מיקל: שמותר לספר לשון הרע על עצמו**.
      1. עי' ח"ח (סוף כלל א') – "דַּאֲפִלּוּ אִם בְּתוֹךְ הַגְּנוּת, שֶׁגִּנָּה אֶת חֲבֵרוֹ, גִּנָּה אֶת עַצְמוֹ גַּם כֵּן בָּזֶה הַגְּנוּת גּוּפָא, וַאֲפִלּוּ הִקְדִּים לְהִתְרַעֵם עַל עַצְמוֹ בָּזֶה, אֲפִלּוּ הָכֵי מִכְּלל דֵּילָטוֹרְיָא לָא נָפְקֵי".

עי' ח"ח (כלל ז' סעי' ו') – "וְאִם אֶחָד בָּא אֶצְלוֹ וּמְסַפֵּר לוֹ אֶת עִנְיָנָיו וּבְתוֹךְ סִפּוּרוֹ סִפֵּר לוֹ אֵיזֶה דָּבָר, שֶׁהוּא גְּנוּת לְעַצְמוֹ וְלַחֲבֵרוֹ, אֵינוֹ מֻתָּר לְהַאֲמִינוֹ, רַק עַל עַצְמוֹ וְלֹא עַל חֲבֵרוֹ".

* + 1. הגריש"א זצ"ל (מסביב לשולחן גליון קמ"ג 'פסקי הלכה והערה') – "וענה הרב אלישיב שליט"א [זצ"ל]: לאדם על עצמו אין איסור לדבר לשה"ר [ושאלתי אבל ידוע המעשה עם הח"ח שאמר שלמד שאסור לדבר לשה"ר על עצמו, וענה הרב שליט"א [זצ"ל] מכאן ראיה שמותר, שהרי הח"ח עשה זאת ואמר על עצמו שהוא לא ת"ח כמו שאומרים, רק רצה להרגיע את היהודי שהכה אותו ואמר שמכאן שהיה לו אסור]".
    2. חוט שני (שמה"ל פרק ג' ס"ק ה' ד"ה בבאר, עמ' ש"נ) - לשונו מובא לקמן.
    3. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ז' סעי' ח') - לשונו מובא לקמן.
    4. הגר"י רייזמן שליט"א (מלכים ב' מספר מ"ד).
    5. שו"ת לח"ח (ח"א סי' כ"ד).
    6. אוהב ימים (פרק ה' סעי' ז').
  1. **מחמיר: שאסור לספר לשון הרע על עצמו**.
     1. אג"מ (מסורת משה עניני שונים אות י"א) – "שאסור לספר לשון על חברו גם אם חברו נתן לו רשות, שגם אסור לספר לשון הרע על עצמו".
  2. מראי מקומות – עטרת פז (ח"א כרך ג' חו"מ הע' סי' ז' הע' ב').
  3. **קשה: הסיפור של הח"ח**, הו"ד בעטרת פז (ח"א כרך ג' חו"מ הע' סי' ז' הע' ב'), ועוד ספרים – "מהמעשה הידוע ברבינו החפץ חיים זצ"ל (הובא בס' כצאת השמש בגבורתו עמ' קצח), שהיה בעגלה ודיבר לשוה"ר על עצמו והיכוהו וכו', ואמר הח"ח כי אף על פי שלא כתב בספרו שאסור לאדם לדבר לשוה"ר על עצמו, עתה התגלגל הדבר מן שמיא שצריך לומר שגם זה אסור. ע"ש. אולם האמת היא כי סיפור זה אינו מדוייק, כי הובא בכמה מקומות בגירסאות שונים (עי' פרפראות לתורה עמ' תת"א וגם בספר זה כתב הרהמ"ח כי סיפור זה ידוע בכמה נוסחאות. ע"ש)".
     1. **י"ל, כדי השומע לא מרגיש צער**.
        1. הגריש"א זצ"ל (מסביב לשולחן גליון קמ"ג 'פסקי הלכה והערה') - לשונו מובא לעיל.
     2. **י"ל, שהסיפור אינו אמת**.
        1. הגר"י רייזמן שליט"א (מלכים ב' מספר מ"ד).
     3. **י"ל, אה"נ שאסור במקום שהשומע אינו יודע שהמספר מספר הלשה"ר על עצמו** [שנכלל בהאיסור אבק לשה"ר - רבינו יונה (הו"ד בח"ח כלל ט' סוף סעי' ג'), "וְחַיָּב הָאָדָם לִשְׁמֹר פִּיו וּלְשׁוֹנוֹ, שֶׁלֹּא יֵחָשֵׁד בִּדְבָרָיו, וְיִתְּנוּ אוֹתוֹ כִּמְסַפֵּר לָשׁוֹן הָרָע, וְאִם הֵבִיא עַצְמוֹ לִידֵי הַחֲשָׁד, הוּא בִּכְלַל אֲבַק לָשׁוֹן הָרָע"].
        1. חוט שני (שמה"ל פרק ג' ס"ק ה' ד"ה ואמנם, עמ' ש"נ) – "ואמנם כל זה כשהשומע יודע שהמספר מספר הלשון הרע על עצמו, אבל אם אינו יודע כגון ששומע ששמעון בן יוסף הוא כך וכך, אף שזה הוא המספר עצמו, זה אסור, שהרי השומע שומע לשון הרע והרי זה 'שמע שוא', וכדלקמן. ומספרים שפעם החפץ חיים נסע ברכבת לראדין, וישב לידו אחד שהירבה בשבחו של החפץ חיים, והלה לא ידע שהחפץ חיים הוא זה שיושב לידו, והחפץ חיים ביטל את דבריו ואמר שזה לא כל כך כמו שהאנשים אומרים וכו', והלה כעס עליו איך הוא מעיז כך לדבר על החפץ חיים, ואח"כ שנודע לו שהוא החפץ חיים, בא לבקש את סליחתו, והחפץ חיים אמר לו, מגיע לך יישר כח שלמדתי ממך ש'אסור לדבר לשון הרע אפילו על עצמו', כך מספרים. והיינו דוקא בכהאי גוונא שהוא סיפר על עצמו בזמן שהשומע לא ידע שהוא המדובר, וזה אסור דהוי שמע שוא, אבל אם השומע יודע שהוא מדבר על עצמו אין בזה משום איסור לשון הרע".
        2. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ז' סעי' ח') – "דהנה מהחפץ חיים בספרו, בבאר מים חיים (כלל א, אות ט"ו) משמע דמותר, שמביא מילקו"ש ... אולם מאידך ידו המעשה ... תשובה: היינו במקום שהשני אין יודע שהוא על עצמו".

הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א ריש עמ' תנ"ו) – "נ"ב אם מותר לספר לשה"ר על עצמו, למה יהי' אסור כשהשומע איננו יודע שזה על עצמו. תשובת הגרח"ק שליט"א [זצ"ל]: **ילמד ממנו** שמותר לספר לה"ר".אוהב ימים (פרק ה' הע' ז').

* + - 1. שו"ת לח"ח (ח"א סי' כ"ד).
         1. **לפ"ז, יהיה חידוש - מי שחושב שיש איסור לדבר להש"ר על עצמו, לדבר לו יהיה אבק לשה"ר**.
    1. מראי מקומות – עלי באר (סוף כלל א').
  1. **ישעיה הנביא**, ח"ח (לשה"ר במ"ח סוף כלל א') – "ממה שמצינו בישעיה כשאמר אוי לי כי נדמיתי כי איש טמא שפתים אנכי ובתוך עם טמא שפתים אנכי יושב. ואף שישעיה לא כיון חס ושלום לגנות בזה את ישראל, רק היה מתאונן על עצמו ואומר אוי לי כי נדמיתי וגו' ובאורו כמו שפרש רש''י והמפרשים הריני מת שלא הייתי כדאי שאראה פני השכינה לא מצד מעשי ולא מצד מעשה אבותי, וגם הקדים לבזות לעצמו וכמו שאמר כי איש וגו' ואפילו הכי נענש על זה כמו שכתוב שם ויעף אלי וגו' ובידו רצפה, ואמרו חז''ל שאמר לו הקדוש ברוך הוא למלאך רצוץ פה שאמר דילטוריא על בני. וגם על שאמר כי איש וגו' השיבו הקב''ה עליך אתה רשאי לומר ואי אתה רשאי לומר עליהם וכמו דאיתא בילקוט שם".
     1. ריטב"א (יבמות דף מט. ד"ה משום) – "וי"מ וסר עונך שאמרת איש טמא שפתים אנכי".
        1. מכאן, אסור לומר לשה"ר בעצמו – הגר"א יפין זצ"ל (מגיה לריטב"א יבמות דף מט: הע' שפ"ג).
        2. י"ל, מצד תוכחה או שאר עבירות – מהר"י קרא (ישעיהו פרק ו' פסוק ה'), מלבי"ם (ישעיהו פרק ו' פסוק ז', "עי"כ וסר עונך, הוא העון הנזכר (פסוק ה) שאמר איש טמא שפתים אנכי על שנמנע מהוכיח, ואף חטאתך תכפר, שלא ישאר אף חטא שוגג").
     2. תנחומא (וישלח סי' ב' אות ב', שיר השירים פרק א' פסוק ו' אות ל"ט, פסיקתא רבתי פרק ל"ד אות ג') – "שבשעה שאמר ישעיה כי איש טמא שפתים אנכי ובתוך עם טמא שפתים אנכי יושב (ישעיה ו) א"ל הקדוש ברוך הוא ישעיה בעצמך **אתה רשאי לומר** איש טמא שפתים אבל לישראל אתה אומר בתוך עם טמא שפתים שהם הקדימו עשיה לשמיעה ומיחדין את שמי פעמים בכל יום ואת קורא אותן עם טמא שפתים, מה כתיב שם ויעף אלי אחד מן השרפים ובידו רצפה מהו רצפה רוץ פה של מי שאומר לשון הרע על בני, במלקחים מהו מלמד שהיו שתי מלקחות הלך המלאך ליטול את הגחלת ונכוה ...".
        1. **יש ראיה מכאן שמותר לדבר לשה"ר על עצמו**.
           1. חוט שני (שמה"ל פרק ג' ס"ק ה' ד"ה בבאר, עמ' ש"נ) – "בבאר מים חיים הביא מהילקוט דאיתא התם, שהקב"ה אמר לישעיה 'עליך אתה רשאי לומר [דברי גנאי], ואי אתה רשאי לומר עליהם', מבואר דמותר לספר לאחרים לשון הרע על עצמו".
        2. **אינו ראיה, שהוי בדרך וידוי**.
           1. עטרת פז (ח"א כרך ג' חו"מ הע' סי' ז' הע' ב') – "אולם יש להתבונן דדילמא שרי התם מכיון שעושה זאת בדרך וידוי וכדו', והוי כי הא דכתב החפץ חיים בהל' לשוה"ר (כלל ד סעיף יב) דאם סיפר לשוה"ר על חבירו, וחבירו התגנה עי"ז בעיני השומעים, או נגרם לו עי"ז היזק בגופו או בממונו או שהיצר לו על ידי זה, הרי הוא ככל העוונות שבין אדם לחבירו, שאפילו יום הכיפורים ויום המיתה אינו מכפר עד שירצה את חבירו, על כן צריך שיבקש מחילה מחבירו ע"ז שיתפייס וימחול לו. ע"ש. והוא מדברי רבינו יונה בשערי תשובה (מאמר רז). ע"ש. הרי שלצורך הוידוי שרי לפרש את חטאו. וכיו"ב מתבאר בספר חסידים (סי' כא) שכתב שם, ומה שאמרו חציף מאן דמפרש חטאיה, זהו שמגיד לכל אשר חטא, אבל מותר להגיד לאדם צדיק וצנוע אחד מעוונותיו כדי שיורה לו היאך יעשה תשובה. ע"ש. הרי שבמקום וידוי וכדו' ליכא איסורא במאי דמפרש חטאו, ולא הוי כמדבר לישנא בישא על נפשיה".
           2. עלי באר (סוף כלל א').
        3. עץ יוסף (שיר השירים פרק א' פסוק ו' אות ל"ט ד"ה בנפשך) – "בנפשך את רשאי לומר כו'. שבלי ספק שגם מה שקרא עצמו איש טמא שפתים חטא. כי כיון שהוא שליח המקום אינו רשאי אפילו בשלו. ולזה אמר לו הקב"ה בנפשיך את רשאי לומר. ר"ל **שזה חטא קל** והותרה לך שאתה שליט בעצמך. אבל שמא ובתוך עם טמא שפתים אנכי יושב אתה רשאי לומר בתמיה".
     3. ילקוט שמעוני (ישעיהו רמז ת"ו) – "עם כשהוא עומד ומשתומם על הדבר הוציא דבר יתר מפיו ובתוך עם טמא שפתים אנכי יושב, אמר לו הקדוש ברוך הוא על שאמרת כי איש טמא שפתים **אנכי שרא לך** שאתה שליט בעצמך, שמא בבני היית שליט שאמרת ובתוך עם טמא שפתים אנכי יושב, מיד נטל את שלו שנאמר ויעף אלי אחד מן השרפים ובידו גחלת אין כתיב כאן אלא רצפה, מהו רצפה א"ר שמואל בר נחמני רצץ פה שאמרה דלטוריא על בני".
        1. אוצר החיים (על ח"ח שם) – "**שרא (פירוש מחול)**".
     4. מראי מקומות – שמירת הלשון (שער התבונה ריש פרק ז', והג"ה).
  2. **האם מותר לבייש את עצמו**.
     1. עי' ערך הלבנת פנים.
  3. **מחילה לאחרים**.
     1. עי' אפי תלתא, לשיטות ומראי מקומות.
  4. **אם אינו מקפיד**.
     1. עי' אפי תלתא, לשיטות ומראי מקומות.

1. לשון הרע בשוגג.
   1. ערכין (דף טז.) – "א"ר שמואל בר נחמני א"ר יוחנן על שבעה דברים נגעים באין: על לשון הרע, ועל שפיכות דמים, ועל שבועת שוא, ועל גילוי עריות, ועל גסות הרוח, ועל הגזל, ועל צרות העין. על לשון הרע, דכתיב ... אמר ר' ענני בר ששון: למה נסמכה פרשת בגדי כהונה לפרשת קרבנות. לומר לך: מה קרבנות מכפרין, אף בגדי כהונה מכפרין; כתונת מכפרת על שפיכות דמים, דכתיב ... מכנסים מכפרים על גילוי עריות, דכתיב ... מצנפת מכפרת על גסי הרוח ... אבנט מכפרת על הרהור הלב ... חושן מכפר על הדינין ... אפוד מכפר על עבודה זרה, דכתיב ... מעיל מכפר על לשון הרע, אמר הקדוש ברוך הוא: יבא דבר שבקול ויכפר על מעשה הקול; ציץ מכפר על מעשה עזי פנים, כתיב ... לא קשיא: הא דאהנו מעשיו, הא דלא אהנו מעשיו, אי אהנו מעשיו - אתו נגעים עליה, אי לא אהנו מעשיו - מעיל מכפר".
      1. מהרש"א (ח"א זבחים דף פח:) – "ודע דבפרק יש בערכין פריך והא אהך דעל שבעה דברים באים נגעים וחשיב לשון הרע ושפיכת דמים וגילוי עריות וכו' ומשני שם לא קשיא הא וכו' אי לא אהני מעשיו מעיל מכפר מזה משמע דלא הוה קא מקשה אלא אמעיל וכתב רש"י שם ואי קשיא אמאי לא מותיב משפיכת דמים וג"ע וכו' תירץ מהא דתניא בגדי כהונה מכפרין וכו' אלא על האחרים וכו' ע"ש והתוס' דחו פירושו וכתבו חירוצים אחרים על זה ע"ש ולי נראה ליישב דודאי הא דקאמר דבגדי כהונה מכפרין על ש"ד וג"ע וע"ז היינו אשוגג דוקא אבל אמזיד ודאי דאין בגדי כהונה מכפרין אלא הנגעים באין עליו בש"ד ובג"ע במזיד כדמייתי בש"ד דיואב שהיה מזיד **אבל מלה"ר דלא שייך אלא במזיד** פריך שפיר".
         1. לכאורה הפשט: לא שוגג בהאיסור [כמו שבת, שלא יודע שהוא שבת, או שלא יודע האיסור] - רק בשוגג גורם גנאי.
      2. שאילת שלום (אות ק"ה, עמ' קל"ב) – "חזינן דלא רצו רש"י ותו' בזה שכ' בח"א דודאי מצינו ענין שוגג גם בלשה"ר כמבואר בב"ב (קסד:) ...".
      3. ח"ח (רכילות במ"ח כלל א' ס"ק ז') – "דנענשין על הפשיעה בלשה"ר אעפ"י שלא נתכוין להבזות בעליהן. וכן ארז"ל בספרי ומה מרים שלא נתכונה לגנותו ...".
      4. עמק דבר (כי תצא פרק כ"ד פסוק ט') – "ולי נראה עפ"י שביארנו בס' במדבר י"ב י"א דאהרן ביקש ממשה שלא יחשוב לעון מה שנואלנו והוציאו שם רע. וזה העון חמור מלה"ר לחוד. ואינו מתכפר אלא בתורת המצורע ולא בצרעת לחוד. והנה הקב"ה לא קיבל בקשת אהרן ואמר תסגר מרים ודן אותה בעונש מוציא ש"ר אף על גב שבשוגג וטעות דברה על משה בשקר. דבחטאים שבין אדם לחבירו **אדם מועד לעולם** בין שוגג בין מזיד".
      5. שבילי חיים (שם אות ג') – "דוקא אם היה לו לשער שיגרום שנאה או נזק ...".

זרע חיים (עמ' ש"א ד"ה אמנם) – "לשה"ר לתועלת וטועה בדבריו ... אם לא היה אפשר לעמוד על טעותו וכונת דבריו לתועלת אין כאן אלא לשה"ר בשוגג שהוא כאונס, ונראה דלא שייך כלל שם הליכת רכיל (עיין מהרש"א זבחים פ"ח ע"ב ח"א ד"ה ודע, ודו"ק)".

* + 1. מראי מקומות – רי"ף (עין יעקב בזבחים שם).
  1. שבת (דף קמח:) - "מוטב שיהיו שוגגים ואל שיהיו מזידין".
     1. עי' ערך תוכחה, לשיטות ומראי מקומות.

1. לשה"ר בלי שם - כלל ג' סעי' ד'.
   1. **בלי שם**.
      1. מחמיר, מחמת חשד.
         1. התעוררות בתשובה (ח"ב סי' ע') – "נראה לי שאם מדברים לשון הרע בסתם בלי להזכיר שמו של האיש שמדברים עליו, אעפ"י כן הוי בכלל לה"ר. וכמו בהא שחששו ז"ל על מראית העין, משום חשדא שיאמרו הרואים שהעושים כך עושין איסור, או אינן מקיימין מצוה, דאף אם אין יודעין הרואים מי הם ומה שמותיהם, ג"כ איכא משום חשדא. כמו שאיתא במס' שבת (כ"ג ע"א) בחצר שיש לו שני פתחים".
      2. מיקל.
         1. ח"ח (לשה"ר כלל ג' סעי' ד').
         2. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ז' סעי' ט') – "אם ברור שלא יתגנה אדם מסוים אפשר דמותר".
      3. מחמיר.
         1. עיקרי דינים (כלל ג' בהג"ה) – "ועוד עובר על שני לאוין מדברי קבלה כמו שכתוב בזכריה ז', ורעת איש אחיו אל תחשבו בלבבכם ובקפיטול ח', כתוב ואיש את רעת רעהו אל תחשבו בלבבכם וגו'. ועיין בלק"א להגר"ז באגה"ק כ"ב שגם הוא הביא פסוק זה לענין מחשבת לשון הרע לכך צריך שיעקור הדבר מלבו לגמרי וממילא לא יחזור לספר זה אף בלא הזכרת שם".
      4. מראי מקומות – שו"ת לח"ח (ח"ב סי' י"ט).
         1. תניא (איגרת הקודש סוף פרק כ"ב) – "וע"כ אהוביי ידידיי נא ונא לטרוח בכל לב ונפש לתקוע אהבת רעהו בלבו. ואיש את רעת רעהו אל תחשבו בלבבכם כתיב ולא תעלה על לב לעולם ואם תעלה יהדפנה מלבו כהנדוף עשן וכמו מחשבת ע"ז ממש. כי גדולה לה"ר כנגד ע"ז וג"ע וש"ד. ואם בדבור כך כו' וכבר נודע לכל חכם לב יתרון הכשר המח' על הדבור הן לטוב והן למוטב".
         2. הגר' אביגדר אריאלי שליט"א (הקדמה לרע"א על פסחים ד"ה לחיבת) – "החפץ חיים כלל ג' סעי' ו' ... דיש גם איסור בעצם מידתו הרעה שבוחר לחייב ולהרשיע את חבירו, מעתה אולי אסור גם לחשוב לשה"ר על חבירו ... וראיתי מובא בספר 'מאיר עיני ישראל' (ח"ב עמ' 326) שבעל האפיקי ים שאל את מרן הח"ח זצ"ל האם מותר לחשוב לשון הרע על חבירו (דאולי נימא דהרהור כדבור דמי). ומרן הח"ח כששמע שאלתו רקע ברגלו על הארץ ואמר **'זיכער מעגמען, אנער דארף מען [נישט] זיין'** (דהיינו, וכי שוטים צריך להיות, ודאי שמותר לחשוב לשה"ר) עד כאן כפי שמובא שם. ושם צויין לספר עיקרי דינים ... וראוי ליישב לבל תהי' סתירה בין הדברים ... דהח"ח איירי בגוונא שעפ"י מנהגו של עולם אדם רוצה להכיר מהותו של חבירו, אף שאין זה בגדר צורך ממש שיהי' מותר לספר לאחרים, אבל מה שנוגע לידיעה שלו בלבו ד"ז חשוב לו לדעת, כגון שהוא חבירו ומכירו וחשוב לו להכירו היטב אולי יהי' מזה נפק"מ להבא, בזה אמר הח"ח ודאי שמותר, וכי שוטים צריכים להיות. דכל מה שיכול להיות נוגע לי, איני צריך להתעלם ולא לראות. ואדרבא ההתעלמות היא דרך שטות. אבל הגר"ז איירי במקום שאין לזה שום שייכות אלי. וכולו נובע ממדה רעה לראות מומין בחברי, ולזה כתיב קרא ואיש את רעת רעהו אל תחשבו בלבבכם".
            1. לולי כבוד תורתו, שמתרץ הסיפור - ל"מ שום מראי מקומות בספרו לשה"ר, שהוא אסור.
            2. והפסוק בזכריה, ע"ש ברש"י שהוא אזהרה על שנאת חינם.
            3. רש"י (זכריה פרק ח' פסוק י"ז) – "ואיש את רעת רעהו. הזהירם על שנאת חנם והיא שהחריבה בית המקדש שני".
            4. משנת רבי אליעזר (פרשה ד' עמוד 85) – "מנין אפלו בלב אסור לחשב רע, שנ' ואיש את רעת רעהו אל תחשבו בלבבכם".
            5. והאיסור מכח אל הפואל.
   2. **מזכיר השם, ואינם יודעים במי מדובר**.
      1. מחמיר – חוט שני (שמה"ל פרק א' ס"ק ג' אות ג'), עי' שו"ת לח"ח (ח"ג סי' י"ב, "הח"ח בכלל ט' סעי' ב' ... נראה מדברי הח"ח שיש איסור לשה"ר בדבר").
      2. מיקל – זרע חיים (על כלל י' סעי' י"ב, עמ' תי"ב, "ונראה דה"ה המספר עם שם אבל באופן שלא יגרם לו נזק והשומע לא יכירנו לעולם. ומ"מ נראה ברור שהמספר לשה"ר על איש מפורסם אף שלא יגרום לו נזק והשומע אינו מכירו בעצמו רק מהשמועה וגם יש להניח שלא יכירנו בעצמו לעולם, מ"מ הוא לשה"ר גמור כי מאחר והאיש הזה מפורסם א"כ נחשב שהמספר הזה דיבר על אחד שידוע ומוכר אצל השומע").
   3. **שם מפורסם**.
      1. מחמיר – זרע חיים (על כלל י' סעי' י"ב, עמ' תי"ב, לשונו מובא לעיל).
   4. מראי מקומות.
      1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Someone tells me a story about someone I don’t know and can't find out. If I explain to him why that story is so bad in a way that he didn’t previously understand, can that possibly be considered lashon-hara? I don’t even know who it is! Similarly regarding rechilus. If someone tells me what someone else did to him without telling me who it was, and I empathize with him and explain to him how bad it was what was done to him. He will now hate whoever did this even more. Is this rechilus?

R' Y. Berkovits wrote: Causing someone to think negatively of another is lashon hara. Even if you don’t know who it is - the other person does.

1. קבלת לשה"ר - כלל ו'.
   1. פסחים (דף קיח.) – "ואמר רב ששת משום רבי אלעזר בן עזריה: כל המספר לשון הרע, וכל המקבל לשון הרע, וכל המעיד עדות שקר בחבירו - ראוי להשליכו לכלבים, שנאמר לכלב תשלכון אתו וכתיב בתריה **לא תשא שמע שוא** וקרי ביה לא תשיא".
      1. ס' חרדים (מצוות לא תעשה פרק ז') – "ולפעמים יתגלגל בעל לשון הרע בכלב וכן הרגיל לאכול בשר טרפה או המאכילה לישראל וזהו רמוז בתורה דכתיב ואנשי קודש תהיון לי ובשר בשדה טרפה לא תאכלו לכלב תשליכון אותו וכתיב בתריה לא תשא שמע שוא, נמצא קרא דלכלב תשליכון אותו כתוב בין שני העונות הללו בין אוכל טרפה ובין מספר לשון הרע לומר לך שעל שני עונות אלו **יתגלגל האדם בכלב** כן כתבו המקובלים והוא רמוז בדברי רבותינו שאמרו כל המספר ל"ה ראוי להשליכו לכלבים וזהו שרמז דהע"ה הצילה מחרב נפשי מיד כלב יחידתי וסמיך ליה אספרה שמך לאחי וגו' לומר שאיני משתמש בלשוני לספר ל"ה להענש בגלגול הרע הזה אלא אני משתמש בה להללך ולהזהיר את ישראל שיגורו ממך ושיהללוך".
      2. שמירת הלשון (שער הזכירה פרק ח') – " גַּם נִגְרָע עַל יְדֵי זֶה מִמַּדְרֵגַת מִין אֱנוֹשִׁי שֶׁלּוֹ, עַד **שֶׁהוּא גָּרוּעַ יוֹתֵר מִכֶּלֶב**, כְּמוֹ שֶׁאָמְרוּ בִּפְסָחִים {דף קי''ח.} כָּל הַמְסַפֵּר לָשׁוֹן הָרָע וְכוּ' רָאוּי לְהַשְׁלִיכוֹ לַכְּלָבִים שֶׁנֶּאֱמַר {שמות כ''ג א'}: 'לֹא תִשָּׂא שֵׁמַע שָׁוְא', וּקְרִי בֵּהּ: לֹא תַשִּׂיא, וְסָמִיךְ לֵהּ {שמות כ''ב ל'}: 'לַכֶּלֶב תַּשְׁלִיכוּן אוֹתוֹ'. וְהַטַּעַם הוּא פָּשׁוּט, כְּמוֹ שֶׁכָּתַב הַמַּהַרַ''ל מִפְּרָאג, כִּי הַכְּלָבִים הָיוּ שׁוֹמְרִין אֶת עַצְמָן בְּעֵת הַצֹּרֶךְ מִלַּחֲרֹץ לְשׁוֹנָם, כְּמוֹ שֶׁכָּתוּב {שמות י''א ז'}: 'וּלְכָל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לֹא יֶחֱרַץ כֶּלֶב לְשׁוֹנוֹ'. וְהוּא, אֲשֶׁר חָלַק לוֹ ה' בִּינָה וָדַעַת, לֹא יוּכַל לַעֲצֹר אֶת יִצְרוֹ מִזֶּה, עַל כֵּן הוּא גָּרוּעַ מִמֶּנּוּ".
   2. **יתד תהיה אוזנך**.
      1. עי' לשון נקיה, לשיטות ומראי מקומות.
      2. חוט שני (כיבוד אב ואם ס"ק ט"ו ד"ה בספר).
   3. **אומר בפיו שאינו מאמין ובלבו הוא מאמין לדברי המספר**.
      1. מחמיר.
         1. ***ח"ח (לשה"ר סוף כלל ו').***
         2. ***הגר' ראובן גראזאווסקי זצ"ל (קובץ קול התורה חנ"ה עמ' נ"ג, ס' זכרון אבן ציון עמ' תקמ"ב) – "בלאו דלא תשא שמע שוא חקרתי אם אומר בפיו שאינו מאמין ובלבו הוא מאמין לדברי המספר, האם נימא דלא עבר בלא תשא דדברים שבלב אינם דברים, וכמו לענין שליחות יד ... נראה לחלק דהא באהבת ד' ויראתו ובטחונו ואהבת הכתות וכל חובות הלבבות וכן קבלת תשובה הרי לא יועיל מה שיפתוהו בפיהם ובלשונם יכזבו לו. והחילוק הוא, דרק מחשבה שעושה חלות כשרות או חיוב או פטור וכן מחילת תרעומת דמדמי לה הגר"י מסאלאנט ז"ל למחילת ממון, בזה שייך דברים שבלב אינם דברים (ונראה דאפי' בדברים הנוגעים לעצמו ולא לחבירו), אבל חובות הלבבות אי"ז מחשבה שעושה חלות אלא דין הוא על האדם שיהא אוהב וירא ובוטח והיינו שיהא לבו אוהב וכו' ול"ש בזה דברים שבלב. וא"כ בקבלת לה"ר נמי י"ל כן שהרי היא חובות הלבבות וכמש"כ בש"ת לר"י סי׳ רי"א שקבלת לה"ר יסודו שתי מדות רעות, האחת שאוהב למצוא פגם וקלון על חבית או שלא ירחק מדבר שקר עיי"ש, ול"ש בזה דברים שבלב אינם דברים דעיקר חובתה על הלב הוא ...".***
   4. **אם בכל רגע שיאמין לשה"ר הוא עובר על הלאו, או דנימא דהכא אין האיסור אלא על שעת הקבלה**.
      1. רק הקבלה.
         1. עי' ***ח"ח (לשה"ר סוף כלל ו').***
         2. ברכת שמואל (***קול התורה גליון נ"ה עמ' נ"ד ד"ה וחקרתי, ס' זכרון אבן ציון עמ' תקמ"ג) – "דאין עיקר האיסור אלא הקבלה, וכמו בלא תגזול".***
         3. ***נתיב חיים (לאוין ס"ק ח') – "והמקבל כמו המספר נראה שאינו עובר אלא פעם אחת, בשעת קבלת הלשה"ר ולא בכל רגע שמעלה הדבר בלבו (אף שודאי כונת התורה שלא יחזיק גנות ישראל בלבו). אמנם אם התחיל לפקפק ולהסתפק בדבר או ששכחו ושוב חיזק ההאמנה או העלה הדבר בזכרונו אולי יש לומר שעובר עוד פעם על הלאו, ונראה יותר שגם בזה אינו עובר מחדש".***
         4. ***הגר"מ היינעמאנן שליט"א (שפתי יצחק שבת ח"א סי' ל"ד אות י"ג) – "דמסתבר דאיסור קבלת לשון הרע ורכילות אינו אלא ברגע הראשון בלבד ואת"כ אינו עובר בכל רגע ורגע (דאם דבר שנודע לו כבר לא נאסר עליו להאמין כ"ש היכא דידוע לו ע"י שכבר קיבלו דשוב אינו עובר עליו), ולפי"ז אמר דודי שליט"א דגבי קטן ששמע דברי רכילות בקטנותו וקיבלם אה"נ דכשנתגדל אין עליו תיוב לעקור את הדברים מלבו".***
      2. ***כל רגע ורגע.***
         1. ***הגר"ה זקס זצ"ל (מרפא לשון ח"ב עמ' ד') – "ולכאורה צריך לומר דאיסור קבלת לה"ר עוברים בכל רגע ורגע שמאמין, והדבר קבוע בלבו".***
      3. ***מראי מקומות.***
         1. ***הגר' ראובן גראזאווסקי זצ"ל (קול התורה גליון נ"ה עמ' נ"ד ד"ה וחקרתי, ס' זכרון אבן ציון עמ' תקמ"ג) – "ומ"מ אי"ז נוגע לעניננו, חדא דאם נימא דדברים שבלב אינם דברים א"כ הרי לא קבל הלה"ר אלא אח"כ ועבר אז על לא תשא, ועוד יש לחלק דלענין חילוק עבירות י"ל כיון דבעינן לא תשא שמע שוא, ושמע שוא אין כאן אלא אחת, ל"ש חילוק עבירות בלא תשא, אבל לעבור פעם אחת בלא תשא יוכל לעבור גם אח"כ, ולכאו' הוא דוחק, דלכאו' צ"ל דהשמע שוא אינו אלא היכי תימצי, אבל האיסור אינו אלא לא תשא. אלא שיש לעורר מלשמוע קול שופר, והתם ודאי אם היה אפשר וצריך לשמוע קול שופר אחד ב' פעמים, ודאי לא היה נחשב למצוות מחולקות, דהא בעינן נמי משמיע בר חיובא ושיתכוין להוציא".***
   5. *שמע דברי רכילות על חבירו שאין בהם גנאי בקטנותו והאמינה ואח"כ נתגדל, או גר שנתגייר****.***
      1. ***מיקל – הגר"מ היינעמאנן שליט"א (שפתי יצחק שבת ח"א סי' ל"ד אות י"ג, לשונו מובא לעיל).***
   6. *שאינו עמיתך****.***
      1. ***מיקל.***
         1. ***ח"ח (לשה"ר כלל ז' סעי' ה', ס"ק י') – "וכל שכן לקבל עליו לשון הרע לבד שמותר. ואף על פי שיש לדחות דלענין קבלת לשון הרע לא נזכר בתורה עמיתך מכל מקום לא מסתברא להחמיר במקבל יותר ממספר".***
   7. *על עצמו****.***
      1. ***מיקל.***
         1. ***ח"ח (לשה"ר כלל ז' סעי' ו') – "ואם אחד בא אצלו ומספר לו את עניניו ובתוך סיפורו סיפר לו איזה דבר שהוא גנות לעצמו ולחבירו, אינו מותר להאמינו רק על עצמו ולא על חבירו".***
   8. *חושש מיהו בעי* ***- הל' י'.***
      1. ***חזו"א (פאת שדך סי' כ"ט, תשובות והנהגות ח"א סי' תקנ"ה [לשונו מובא לקמן], מעשה איש ח"ד עמ' קצ"ו בהג"ה) – "וכבר הצעתי ספק זה לפני אדונינו בעל חזון אי"ש זללה"ה, והשיב (בע"פ ע"י שליח): מי יכול לעמוד בזה אין זה אלא לומדות עכ"ל. הרי אמר להדיא שא"א לעמוד בזה, אלא שלא הכריע אם הוא מותר מעיקר הדין. ואולי לא רצה להורות נגד הספר חפץ חיים דמאריה סייעיה".***
      2. ***תשובות והנהגות (ח"א סי' תקנ"ה) – "הקדוש בעל 'חפץ חיים' זצ"ל בהלכות לשון הרע (כלל ו' סעיף י') פוסק שאסור לקבל לשה"ר ששמע רע על חבירו רק יש להעמידו על חזקתו שאין בו עולה, ומ"מ למיחש מיהת בעי לברר וליזהר, אבל אין לו עוד אפילו ספק בלבבו כל זמן שיש חזקה. ודבריו תמוהין מאד, אטו בני אדם מלאכי השרת הם, וכששומע מאדם מהימן שאינו שונאו וחושש בלבו, היאך נימא שזהו איסור קבלת לשון הרע, ונהי דאי אפשר לו לנגוע בחבירו כמלא נימא על סמך שמועה, מ"מ בלבו מסתפק שמא השמועה נכונה, וקשה אפילו לצייר שחושש רק כדי לברר אבל באמת אין אצלו אפילו חשש, והלוא מדין חזקה גופא נשאר ספק רק הלכה לנהוג כמקודם, ומעולם לא נפסק בחזקה שגם בלב אסור להסתפק כלל, ועכ"פ יש כאן ספק במציאות והחזקת כשרות לא מכרעת על זה. וכן ראיתי בספר 'פאת שדך' (מהגר"ש מונק זצ"ל) סי' כ"ט מביא ששאל מהחזו"א זצ"ל והשיב 'מי יכול לעמוד בזה אין זה אלא לומדות' וכוונתו כנ"ל שהרי אי אפשר לעמוד בזה ולא ניתנה תורה למלאכי השרת. ולכן נראה בכוונת הח"ח דכששומע לשה"ר הלוא טבע האדם הוא להאמין למספר ובפרט אם הוא אדם נאמן, ונעשה לו עכ"פ ספק גמור, ולזה דעת הקדוש החפץ חיים שצריך לידע שדין התורה הוא להעמיד כל אחד בחזקתו והרי הוא בחזקת כשרות, ורק הלכה היא שמותר לחשוש וכחששא לענין זהירות מדבר שעלול ליגרם לו נזק אם השמועה היתה נכונה, ומלבד זהירות זה האיסור בתורת ודאי לספר לאחרים או לצערו וכדומה, וחששא זו שהותר בזה היא שלעצמו חושש שלא כדין חזקת כשרות, אלא כאילו כן האמת, אבל בלבו צריך לידע ברור שחזקתו בכשרות, ולכן סיפור הלשה"ר הוא שקר, ולא ניתנה התורה למלאכי השרת. ובכל אופן מצווים אנו 'בצדק תשפוט עמיתך' ללמד זכות כפי האפשר ואין גבול עד כמה אפשר ללמד זכות, וגם לצדד שההוא לא ראה בדקדוק או את כל הפרטים ולא סיפר או יודע כל הנסיבות וכו'. ועיקר איסור קבלת לשון הרע הוא לאחר השמיעה שלא ישתנה אצלו היחס לחבירו כלל, וליהוי כאילו לא שמע, שלגבי חבירו אינו חושש כלל, אף אם לעצמו אינו כמלאכי השרת שברור לו, וכמ"ש".***
2. אבק לשון הרע - כלל ט'.
   1. **ציורים**: אבק לשון הרע.
      1. רמז, שאדם יש דבר גנאי – לשה"ר כלל ט' סעי' א'.
         1. רמז, על גנאי מיוחד: מחלוקת אם זה לשה"ר גמורה או אבק לשה"ר [רמב"ם ויד קטנה] – לשה"ר כלל ג' סעי' ד', סעי' ה', במ"ח ס"ק ה', והג"ה שם.
      2. גורם שאחרים מספר לשה"ר, אפילו מספר רק שבחו – לשה"ר כלל ט' סעי' ב'.
      3. גורם הפסד לאחרים [ע"י דיבור] – לשה"ר כלל ט' סעי' ג'.
         1. יש לדון, למה זה לשה"ר ולא רכילות. (לפי האומרים, שגורם הזיק נכלל ברכילות. עי' לקמן).
      4. שחושד שהוא מספר לשה"ר – לשה"ר כלל ט' סוף סעי' ג'.
         1. עי' לעיל, "הסיפור של הח"ח".
      5. נורא בי פלניא לפני חד אדם, האם הוא דאורייתא או אבק לשה"ר - עי' לעיל.
   2. **ציורים**: אבק רכילות.
      1. רמז, שאדם עשה או אומר דבר עליך, ויכנס בלבו תרעומות – רכילות כלל ח' סעי' א'.
         1. ואולי זה רכיות ממש – רכילות כלל ח' במ"ח ס"ק א'.
      2. גורם שאחרים יש עליו תרעומות, אפילו מספר רק שבחו – רכילות כלל ח' סעי' ב', סעי' ג'.
      3. דבר שדרך בני אדם להקפיד קצת כשאומרים לו בפניו – רכילות כלל ח' סעי' ד'.
      4. איך שאמר פלוני עליו נורא בי פלניא, האם הוא דאורייתא או אבק לשה"ר - רכילות כלל ח' במ"ח ס"ק ה'.
   3. **כולם באבק לשון הרע** - ב"ב (דף קסה.).
      1. ח"ח (הקדמה בהג"ה) – "ואף שבלשון הרע אמרו שם, שכלם נכשלין, הלא לא אמרו רק באבק, כמו שהקשה הגמרא שם: בלשון הרע סלקא דעתך (עלתה בדעתך). ויהיה תועלת על כל פנים מלמוד ענינים אלו להנצל מעצם העון, ואפלו מאבק לשון הרע יוכל להנצל, אם יתן לבו ורעיוניו לזה, דלא אמרו אין אדם וכו', רק בסתמא".
      2. שמה"ל (תבונה פרק ט"ו) – "וּמַה שֶּׁאָמְרוּ חֲזַ''ל {בבא בתרא קס''ה.}: וְכֻלָּם בְּלָשׁוֹן הָרָע, הֲלֹא סִיְּמוּ עַל זֶה תֵּכֶף, בְּלָשׁוֹן הָרָע סָלְקָא דַּעְתָּךְ {כך עלה בדעתך}, אֶלָּא אֵימָא {תאמר} בַּאֲבַק לָשׁוֹן הָרָע. וְאַף בְּאָבָקּ כָּתַב שָׁם הַמַּהַרְשָׁ''א {בחדושי אגדות קס''ד:}, דְּמַה שֶּׁאָמְרוּ כֻּלָּםִ, הַיְנוּ רַקּ שֶׁאִם הָאָדָם לֹא יִתֵּן עֵינָיו וְלִבּוֹ עַל דִּבּוּרוֹ וְיַנִּיחַ אוֹתוֹ עַל טִבְעוֹ, בְּוַדַּאי כֻּלָּם יִכָּשְׁלוּ בּוֹ, וְלֹא כְּמוֹ גֶּזֶל וַעֲרָיוֹת, דְּאַף אִם יַנִּיחַ אוֹתוֹ עַל טִבְעוֹ, יוּכַל גַּם כֵּן לִפְעָמִים לְהִנָּצֵל מִזֶּה עַל אֵיזֶה זְמַן, מַה שֶּׁאֵין כֵּן בְּלָשׁוֹן הָרָע, שֶׁהוּא תָּלוּי בְּדִבּוּרוֹ. אֲבָל לֹא כִּוְּנוּ חֲזַ''ל, חַס וְשָׁלוֹם, לוֹמַר שֶׁהָאָדָם לֹא יוּכַל לְהִנָּצֵל כְּלָל מֵאֲבַק לָשׁוֹן הָרָע. וְעַיֵּן בַּהַקְדָּמָה שֶׁבֵּאַרְנוּ דָּבָר זֶה בַּאֲרֻכָּה".
   4. מראי מקומות.
      1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Can I praise the guest of honor of how giving he is, when I know that there are some in the audience that don’t like him, and anything I say will cause them to comment negatively to anyone that will listen, and twist any story I say to show how the guest of honor really acted selfishly. Is this avak lashon horah? Or maybe since the majority of the audience will take the praise as it is, then it’s not my problem what a minority might say.

R' Y. Berkovits wrote: We assume that he is moichel. Someone that accepts to be a guest of honor, understands that part of it is being praised publicly, and understands that some will snicker. However, אה"נ people that didn’t choose to be praised, you have to be very careful before praising them publicly if there may be people out there that will use the praise as a springboard to lashon harah.

1. גילוי סוד.
   1. יומא (דף ד:) – "מניין לאומר דבר לחבירו שהוא בבל יאמר, עד שיאמר לו לך אמור. שנאמר (ויקרא א) וידבר ה' אליו מאהל מועד לאמר".
      1. מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב') – "פ"ק דיומא מנין לאומר לחבירו דבר שהוא בבל יאמר עד שיאמר לו לך אמור וכו'".
      2. ח"ח (כלל ט' סעי' ו', במ"ח ס"ק ט"ו) – "הָאוֹמֵר לַחֲבֵרוֹ אֵיזֶה דָּבָר, אָסוּר לוֹ לְסַפֵּר אַחַר כָּךְ לַאֲחֵרִים, אֶלָּא אִם כֵּן נָתַן לוֹ רְשׁוּת עַל זֶה, וְדַוְקָא אִם הוּא דָּבָר דְּלֵית בֵּה לִישָׁנָא בִּישָׁא (שאין בו לשון הרע). [איזה דבר וכו'. גמרא דיומא (דף ד':) מנין לאומר לחבירו דבר וכו' ועיין לעיל בכלל ב' בבמ''ח ס''ק כ''ז. ומ''ש ודוקא וכו' הוא פשוט]".
   2. **הדרשה**.
      1. יד הקטנה (דעות פרק ט' אות ג') – "עוד בכלל זה ואע"פ שאינו עון חמור כל כך והוא המגלה סודו של חבירו ואע"פ שאין בגילוי הסוד ההוא ענין רכילות בין אדם לחבירו כלל ואינו גורם שום נזק וצער לחבירו ע"י זה. מכל מקום **עבירה גדולה היא ובכלל הולך רכיל** וכבר גדול החכמים ברוח קדשו אמר בזה. גולה סוד הולך רכיל. כלומר סופו שמביאו אותו המדה רעה הזאת להיות הולך רכיל. הואיל ואין לפיו מחסום ועוד יותר מזה אפי' אם אמר דבר לחבירו סתם ולא הזהירו מלגלותו אע"פ כן אסור מלחזור ולספרו. כך אמרו חכמים מנין לאומר לחבירו דבר שהוא בבל יאמר. עד שיאמר לו לך ואמור תלמוד לומר כו' **ואסמכוהו אקרא**".
      2. תורה תמימה (ויקרא פרק א' אות ב') – "מהרש"א טרח לפרש דרשה זו, יעו"ש, ולי נראה דמפרש האי לאמר כמו לומר לישראל, משמע שאם לא הרשהו לא היה אומר. ובסמ"ג לאוין ט' למד מכאן שאם אומר בלא נטילת רשות עובר בלאו, ומפרש כונת הדרשה לאמר - לאו אמור, וכמו שדרשו כהאי גונא בפסחים מ"ב א' ובתמורה ז' ב'. ונראה **דמ"ש עובר בלאו אסמכתא היא**, וכמ"ש ביומא י"ט ב' כל השח שיחת חולין עובר בעשה שנאמר ודברת בם ולא בדברים בטלים, ובסנהדרין ק"י א' כל המחזיק במחלוקת עובר בלאו ולא יהיה כקרח ועדתו. ומבואר עניני לאוין כאלה בסה"מ להרמב"ם בשורש השמיני".
      3. מראי מקומות.
         1. רמב"ן (שמות פרק ו' פסוק י') – "וידבר ה' אל משה לאמר. אמרו המפרשים (רד"ק ספר השרשים שרש אמר) כי מלת 'לאמר' בכל התורה לאמר לישראל, והטעם ... איננו לאמר לאחרים על נכון: והנכון בעיני, כי מלת 'לאמר' להורות על בירור הענין בכל מקום. וידבר ה' אל משה באמירה גמורה, לא אמירה מסופקת, ולא ברמז דבר. ולכך יתמיד זה בכל התורה, כי נבואת משה פה אל פה ידבר בו ולא בחידות (במדבר יב ח). ולבן אמר כן ליעקב אמש אמר השם אלי לאמר ...".
   3. **ע"י כתיבה**.
      1. מראי מקומות – יהודה יעלה (יו"ד סי' שי"ט).
   4. **לתועלת**.
      1. מחמיר.
         1. הגריש"א זצ"ל (פסקי הלכות קרול ***יו"ד אות ע"ח***, אשרי האיש ח"א פרק ל' אות ט') – "אדם שאמר לחבירו דבר והזהירו שלא לגלות, אסור לחבר לספר, אפי' אם תהיה בכך תועלת לאותו אדם".
   5. מראי מקומות – שע"ת (שער ג' אות רכ"ה), מנורת המאור (נר ב' כלל ד' פרק ב'), אור החיים (שמות פרק כ"ה פסוק ב', במדבר פרק י"ג פסוק א'), תאומים (חו"מ סי' כ"ח ס"ק א'), מהרצ"ח (מגילה דף כא: ד"ה וידבר), מהרש"ם (מגילה דף כא: ד"ה וידבר), מנשה הלכות (דרך ישרה אות ע"ו), חוט שני (שמה"ל פרק ה' ס"ק א', "**כללא דמילתא** ..."), חלקת בנימין (כלל ד' ס"ק א'), שבילי חיים (כלל ד' ס"ק ד'), עומק הפשט (גליון צ"ו).
      1. גר"א (משלי פרק י"א פסוק י"ג) – "הולך רכיל מגלה סוד. כלומר המגלה סוד הוא ודומה להולך רכיל **ועונם שוה**".
      2. רע"א (יו"ד סי' רכ"א על סעי' י') – "לדבר עם אחר. ע' ת' חוות יאיר (סט"ז) ואם נשבע שלא לגלות סודו לשמעון אם שרי להגיד ללוי ולוי יגיד לשמעון ע' ת' הראנ"ח (סי' ט"ז)".
      3. ח"ח (במ"ח כלל ב' ס"ק ט"ז ד"ה ואפילו) – "ואפילו אם תדחה לדברינו ותאמר דדתירא דאפי תלתא הוא משום ששיערו חז''ל שאי אפשר שכל השלשה יתאפקו מלגלות ובודאי יגלה אחד מהם וממילא עשוי על ידי זה לדתגלות לכל דחבוך חברא וכו' ואם כן בענינינו שעברו שנים על הצווי וגילוהו גם כן עשוי על ידי זה להתגלות ממילא לכל לבסוף דחברך חברא וכו', אף על פי כן נראה דאין להשלישי הזה לגלות מטעם אחר, דהרי פלוני מסר להם הדבר בסוד ועל זה נאמר הולך רכיל מגלה סוד, וכי משום ששנים עברו על הדבר הותר לו להשלישי הזה, ולא גרע ממה דאמרינן ביומא (דף ד':) מנין לאומר לחבירו דבר שהוא בבל יאמר עד שיאמר לו לך אמור וכו' וכל שכן בזה. ולפי זה אפילו אם סיפר אחד דבר לשון הרע על חברו בפני ארבעה והזהירם שלא לגלות ועברו שלשה וגילוהו גם כן אין מותר אחר כך להרביעי לגלות במקרה אף דכבר נתפרסם הדבר ונודע לכל על ידי אלו השלשה והטעם כמו שכתבנו".
      4. ח"ח (במ"ח כלל ב' ס"ק כ"ז) – "ואין להקשות על זה ממה שאמרו ביומא (דף ד':) מנין לאומר לחבירו דבר שהוא בבל יאמר עד שיאמר לו לך אמור תלמוד לומר לאמר עיין שם והובא דין זה בסמ''ג, ואצל הקב''ה חס ושלום לא שייך להצר לו או להזיקו אלמא דבכל גווני אסור עד שיתן לו רשות בפירוש, יש לומר דשם הוא **מדה טובה בעלמא** שצריך האדם להרגיל עצמו בזה בכל גווני כדי שלא יבא לעולם לקלקול על ידי זה, אבל כאן איירינן לענין איסור לאו של לשון הרע (ובהאי ניחא שלא הביא הרמב''ם ז''ל האי דינא דיומא). ועוד אפשר לומר דמאי דאמרינן שהוא בבל יאמר דוקא אם הכניסו בביתו ביחידי דמשמע קצת שהוא מקפיד בדבר שלא יתגלה דומיא דהתם דהכניסו הקב''ה לאוהל מועד ביחידי וקולו של הקדוש ברוך הוא לא היה נשמע חוץ לאוהל כמו שכתב רש''י בחומש בשם התו''כ לכן אסור אף דלא חזינן שום ריעותא על ידי הגילוי, אבל אם סיפר לו בחוץ דלא היה שום גילוי מילתא כלל שהוא מקפיד, אז תלוי רק בזה, אם יוכל להיות לו קצת ריעותא עי''ז שיגלה אסור אם לא שסיפר לו באפי תלתא, ואם לאו מותר, וכן משמע קצת בדברי מהרש''ל בביאוריו על הסמ''ג בלאו ט' עיין שם".
      5. ח"ח (רכילות כלל ח' סעי' ה', במ"ח ס"ק ז') – "וְחַיָּב אָדָם לְהַסְתִּיר הַסוֹד, אֲשֶׁר יְגַלֶּה לוֹ חֲבֵרוֹ דֶּרֶךְ סֵתֶר, אַף עַל פִּי שֶׁאֵין בְּגִלּוּי הַסוֹד הַהוּא עִנְיַן רְכִילוּת, כִּי יֵשׁ בְּגִלּוּי הַסוֹד נֵזֶק לִבְעָלָיו וְסִבָּה לְהָפֵר מַחֲשַׁבְתּוֹ, גַּם בָּזֶה הוּא יוֹצֵא מִדֶּרֶךְ הַצְנִיעוּת, וְהוּא מַעֲבִיר עַל דַּעַת בַּעַל הַסּוֹד. [וחייב אדם וכו'. הוא לשון ר' יונה בש''ת במאמר רכ''ה עי''ש, וסנהדרין (דף ל''א) דין גלי רזיא עי''ש. ודבר זה הוא חמור הרבה יותר מסתם אבק לשה''ר ורכילות, כן מוכח בר' יונה שם ע''ש]".
      6. בצל החכמה (ח"ד סי' פ"ד) – "א) האומר דבר לחבירו אינו בבל יאמר רק כשאומרו לאדם יחידי בלבד (אות א'). - ב) אפי' אמרו לאדם יחידי בלבד אין איסורו אלא משום דרך ארץ דתורה בלבד (אות ב' ועיי' בפנים). - ג) דבר שהוא משום דרך ארץ דתורה בלבד נדחה מפני קיום מצוה (אות ב')".
      7. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

A student revealed some frightening personal info - basically that he is a very untrustworthy person. Following our discussion, he turned it back on me and said I hope I can trust you not to share this with anyone else. I consented. I believe that I must inform others for their own safety. What shall I do know?

R' Y. Berkovits wrote: You have to tell people if they need to protect themselves. This is not a problem of מגלה סוד. A person that knows he is a mazik and cannot stop himself from being mazik other people (e.g. kleptomaniac), has a responsibility to do whatever he can to prevent hezek, including informing the people around him to protect themselves. He has no right to keep this as a סוד, therefore it is not a סוד, and you must tell people m’din לא תעמוד על דם רעך. Of course you must satisfy all of the the t’nayim of lashan harah l’toeles. Including, first thinking of another way to prevent damage, without having to tell people. I would hope word will not get back to the student (it’s an awful feeling to know trust has been broken) but if it does happen you will have to explain that it was your responsibility to do so. If there is any possibility for the student to be convinced that he should be the one telling the world, you must explore that option first.

1. רכילות.
   1. **הגדר**: רק מה שגורם פירוד ומחלוקת, או כל הזיק.
      1. מראי מקומות – חלקת בנימין (לשה"ר כלל ה' ס"ק ו'), נתיב חיים (כלל א' ס"ק א').
      2. **תועלת**: החילוק בין מש"כ הח"ח בהל' לשה"ר להל' רכילות. שהל' לשה"ר, על העבר לא נוהג כשורה. ורכילות, על העתיד לסלק הנזיקין.
   2. לשקר - כלל א' סעי' ח'.
      1. עי' ערך מדבר שקר תרחק, לשיטות ומראי מקומות.
   3. **אפי תלתא** - כלל ב'.
      1. עי' לעיל.
   4. אבק רכילות - כלל ח'.
      1. עי' לעיל.
   5. **תועלת** - כלל ט'.
      1. מקור: לא תעמוד - רכילות כלל ט' במ"ח ס"ק א'.
         1. למה צריך פסוק רק בהל' רכילות ולא בהל' לשה"ר.
         2. עי' חו"מ סי' תכ"ו, לשיטות ומראי מקומות.
      2. מראי מקומות.
         1. תשובות והנהגות (טעם ודעת ח"ב פר' קדושים פרק י"ט פסוק ט"ז, עמ' קי"א) – "שמעתי מהגאון רבי צבי הירש פרבר זצ"ל חידוש בשם רבינו הגר"א זצ"ל דאף במקום שמותר לדבר לשון הרע ורכילות, ואפילו מצוה לספר הדברים, יש לצמצם ולומר רק כפי ההכרח, **ואם אפשר למסור ברמז ירמוז**, והביא שיהונתן משום פקוח נפש היה צריך להודיע לדוד ששאול אורב לו להורגו (עיין שמואל א' כ, כ"א), ואף שמצווה לגלות מסר לו הדברים ע"י סימן החיצים, דבמקום שאפשר להודיע ברמז ראוי לרמוז".
2. חומר האיסור.
   1. **כנגד שלש עבירות**.
      1. ערכין (דף טו:) – "תנא דבי רבי ישמעאל: כל המספר לשון הרע **מגדיל עונות** כנגד שלש עבירות, עבודת כוכבים וגילוי עריות ושפיכות דמים".
         1. מהרש"א (עירוכין דף טו: ד"ה כל) – "שם כל המספר לה"ר מגדיל עונות כנגד כו'. ונראה שלא אמר שהיא גדולה כנגד ג' עבירות כו' דהא לא חייב הכתוב מיתה בעון לה"ר כמו בג' עבירות הללו אבל אמר שלה"ר מגדיל כנגד כו' דהיינו שהיא מביאה לכמה עבירות גדולות וק"ל".
         2. ח"א (כלל קמ"ג) – "הנך רואה מה שאז"ל [שוח"ט תהלים יב, ב] בחומר לשון הרע שהוא קשה מעבודה זרה גילוי עריות שפיכות דמים ... והנה הטעם שחמור משלש עבירות החמורות הוא שזה אוחז במעשה הנחש הקדמוני שדבר לשון הרע על הקדוש ברוך הוא ואמר לחוה מן האילן הזה אכל וברא את העולם, ועל ידי זה פיתה אותה ושכב עמה (כאחז"ל (שבת קמ"ו א) הטיל בה זוהמא), הרי גילוי עריות. וגרם מיתה לכל העולם, הרי שפיכות דמים. והטה את לב אדם הראשון וחוה לכפור. האף שתיכף עשו תשובה הגונה, מכל מקום גרם כל זה. ראה כחו של לשון הרע עד היכן מגיע".
      2. תוספתא (פאה פרק א' הל' ב'), ירושלמי (פאה פרק א'), סמ"ק (מצוה קכ"ד), גר"א (שנות אלהו פאה פרק א' משנה א'), ח"ח (שמירת הלשון שער הזכירה פרק ח' ד"ה עוד, פרק ט' ד"ה וכל), ועוד – "וכנגדן ארבעה דברים שהן נפרעין מן האדם בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא ואלו הן ע"ז גילוי עריות ש"ד **ולשון הרע כנגד כולן**".
         1. ח"ח (כלל א' סעי' ד', במ"ח ס"ק ו') – "אמרו חז"ל. לשון הרמב"ם שם, והסמ"ג לאוין ט, והוא בתוספתא דפאה, וכמעט כל המימרא איתא גם כן בערכין (דף ט"ו ע"ב) בגמרא עי"ש. אך דבגמרא דידן איתא סתם שחמור מעבודה זרה וגילוי עריות ושפיכות דמים והתוספתא מבאר דאין לו חלק לעולם הבא. ודבר זה ישנו גם כן בירושלמי בפרק א' דפאה עי"ש, אך בירושלמי הוא קצת בנוסח אחר וזה לשונו על ג' עבירות נפרעין מן האדם בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא וכו' ולשון הרע נגד כולן. אבל הכל הולך אל מקום אחד, דכי היכי דעל עבודת כוכבים ומזלות וכיוצא בזה אם לא התודה אין לו חלק לעולם הבא אף שהמיתו אותו בבית דין כדמשמע בסנהדרין (דף מ"ג ע"ב) במשנה דאומרים לחייבי מיתות התודה שכן כל המתודה יש לו חלק לעולם הבא, ועל אחת כמה וכמה בלשון הרע אם הורגל בעון זה שחמור מזה, וכנ"ל, אם ישאר לו הקרן קיים לעולם הבא בודאי דלא יהיה לו גם כן חלק לעולם הבא, ואם כן אין הירושלמי חולק עם התוספתא ולכן יפה פסק הרמב"ם כהתוספתא".
         2. חפץ חיים (אל תדיחנו עמ' של"ב) – "בספר שיח זקנים (ח"ג) כתב שפעם אחת, לאחר תפילת שחרית, פנה החפץ חיים זצ"ל למתפללים ושוחח על גודל חומרת עוון לשון הרע, ואמר להם בנועם לשונו: מכל עבירה הרי נברא מלאך המקטרג, אך מלאך זה איננו מדבר. (כי מלאך שנברא ממצוה או מעבירה נברא גם כן באותו מצב ותכונה בו נעשתה הפעולה שממנה הוא נברא. כגון, מצוה שנעשתה בזריזות נברא על ידה מלאך זריז, והעושה בעצלתים נברא מפעולתו מלאך עצל, וכן בכל המצבים.) אולם על ידי עוון לשון הרע שהוא עוון של דיבור, **נברא מלאך המדבר ומקטרג** ל"ע... ועל כן חמור עוון לשון הרע יותר משאר עבירות. סיים הח"ח".
      3. מראי מקומות.
         1. בעל הטורים (ויקרא פרק י"ט פסוק ט"ז) – "רכיל בעמיך. מלא יו"ד, שהרכיל כאילו עובר בי' הדברות (עי' ערכין טו ב)".
   2. **עולם הבא**.
      1. אין לו חלק לעולם הבא.
         1. רמב"ם (הל' דעות פרק ז' הל' ג', פירוש המשניות פרק א' הל' ט"ז) – "אמרו חכמים שלש עבירות נפרעין מן האדם בעולם הזה **ואין לו חלק לעולם הבא**, עבודת כוכבים וגילוי עריות ושפיכות דמים **ולשון הרע כנגד כולם**".
         2. סמ"ג (לאוין ט' ד"ה ותניא) – "ואמרינן בירושלמי דמסכת פאה (פ"א ה"א) ובתוספתא דפאה (פ"א ה"ב) על שלש עבירות נפרעין מן האדם בעולם הזה ואין לו חלק לעולם הבא, ע"ז וגילוי עריות ושפיכות דמים, ולשון הרע כנגד כולם (רמב"ם הל' ג)".
         3. ח"ח (כלל א' סעי' ד', במ"ח ס"ק ו' [לשונו מובא לעיל]).
            1. **רק "בעלי" לש"ר**.

רמב"ם (תשובה פרק ג' הל' ו') – "ואלו הן שאין להן חלק לעולם הבא ... ובעלי לשון הרע והמושך ערלתו".

ח"ח (כלל א' סעי' ד', במ"ח סוף ס"ק ו', הקדמה לס' ח"ח הג"ה ד"ה עוד) – "ופירשו הראשונים דהכונה על אלו שהורגלו בעון זה בתמידות ואין מקבלים על עצמם להשמר ממנו, מפני שנעשה הדבר אצלם כהיתר. [ומה שכתבתי ופירשו הראשונים, הוא הרבינו יונה בשערי תשובה בהלכות לשון הרע שלו, וכן מוכח מדברי הרמב"ם בפרק ג' מהלכות תשובה הלכה ו' שפסק שם אלו שאין להם חלק לעולם הבא וקחשיב גם כן בתוכם בעלי לשון הרע, הרי שלא קאמר ומי שסיפר לשון הרע רק בעלי לשון הרע, וכבר הראיתי לך בסעיף קטן הקודם בשם הכסף משנה לבאר החילוק שביניהם]".

קובץ מאמרים (דפו"ח ח"א עמ' ל"א) – "פ"ק דסוטה (ה.) כל אדם שיש בו גסות הרוח אין עפרו ננער לתחית המתים, והקשו בתוס' שם, תימא אמרי לא חשיב האי במשנת חלק (סנהדרין צ.) ואלו שאין להם חלק לעוה"ב ... אפשר לומר דבמתניתין דקתני עונשי העבירות, הוא אפילו אם כל ימיו נזהר מהעבירה, ולא עבר עליה אלא פעם אחת בחייו, הוא נענש, כגון בכרת דאכילת חמץ, אם אכל כזית אחד של חמץ בכל ימי חייו, ולא עשה תשובה חייב כרת, וה"נ בהני דתני במתניתין, כגון האומר אין תחית המתים מן התורה, אפילו האמין כל ימיו בתחית המתים ורגע האחרון קודם מותו כפר בתחית המתים, ולא שב, הוא נענש בעונש זה שאין לו הלק בתחית המתים, אבל הא דמי שיש בו גסות הרוח אין לו חלק בתחית המתים, נראה דהוא דוקא מי שיש בו תמיד המדה של גסות הרוח, אבל מי שאין בו המדה הזאת, אלא שנתגאה פעם אחת בחייו, ודאי לא יפסיד בשביל זה תחיית המתים, ודוגמא לזה כתב בכסף משנה בהלכות דעות (פ"ז, ה"א), במ"ש הרמב"ם דבעלי לשון הרע אין להן חלק לעוה"ב, דדוקא בעלי לשון הרע, אבל לא מי שסיפר לשון הרע במקרה יפסיד חלקו לעוה"ב וא"כ לא שייך למיחשביה במתניתין, דהתם איירי בעונשי עבירות שהן אפילו על פעם אחד בחייו".

* 1. **האם יהרוג ואל יעבור**.
     1. לא, יעבור ואל יהרוג.
        1. שע"ת (שער ג' אות ר"ב) – "והנה אנו צריכים לפרש לך היאך יתכן כי יהיה עון לשון הרע יתר על השלש האלה, הלא על כל אחת מהן אמרו רבותינו זכרונם לברכה (סנהדרין עד, א): יהרג אדם ואל יעבור עליהן ...".
        2. ריב"ש (סי' קע"א ד"ה ומה שאמרת) – "ומה שאמרת, שהגאונים והרשב"א ז"ל כתבו, שהעובר על החרמים והשבועות הוא בכלל: לא ינקה, והיינו כעובד ע"ג, דכתיב בה: ולא ידבק בידך מאומה מן החרם; ע"כ. אם הפליגו להגדיל העון ההוא, כמו שעשו חז"ל, שאמרו (שבועות לט): שבכל עברות שבתורה נאמר בהן: ונקה, וכאן: לא ינקה; וכן, שנפרעין ממנו ומכל העולם. לא אמרו בו שיהרג ואל יעבור, כמו באותן ג' עברות, וזה לא עלה על דעת שום אדם, ולא חשב אנוש. אלא שדרך החכמים להפליג בהגדלת העונות, כדי שישמר אדם מהכשל בהן. אמרו בפ' יש בערכין (טו:): כל המספר לשון הרע, מגדיל עונות כנגד שלש עברות: ע"ג וגלוי עריות ושפיכות דמים וכו'. וכן במס' נדרים (מ): יצא ר' עקיבא ודרש: כל שאינו מבקר את החולה, כאלו שופך דמים. ובפ' ר"א דאורג (קה:) אמרו: הקורע בגדיו בחמתו וכו', יהיה בעיניך כעובד ע"ג. היאמר אדם באלו וכיוצא בהם: יהרג ואל יעבור. הא ליכא למימר".
        3. פני יהושע (ח"ב סי' מ"ד ד"ה והשאלה) – "דודאי אין זה לא בכלל ג"ע ולא בכלל ש"ד דאע"ג דאמרו חז"ל שהוא כאלו ש"ד היינו שעבירה גדולה כ"כ דכי תעלה על דעתך דלשון הרע שאמרו חז"ל שהוא שקולה כע"ז וג"ע וש"ד א"כ יהרג ואל יעבור וכמ"ש הריב"ש ז"ל בתשובה אלא ודאי לא אמרו חז"ל אלא להפליג העון".
        4. אורחות צדיקים (ריש שער לשה"ר) – "ועוד אמרו רבותינו, זכרונם לברכה (ערכין טו ב): שקולה לשון הרע כנגד עבודה זרה וגילוי עריות ושפיכות דמים. ודבר זה תימה מאד, ששקולה לשון הרע כנגד אלו העבירות, ועל כל אחת מהן יהרג ואל יעבור".
        5. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' רס"ג) – "לשה"ר חמור אבל לא חייב מיתה".
     2. מראי מקומות – מהרש"א (עירוכין דף טו: ד"ה כל, לשונו מובא לעיל), מרפה לשון (כ"ץ, עמ' ש"ג), צידו של ח"ח (לשה"ר כלל א' סעי' ד'), זרע חיים (על לשה"ר כלל א' סעי' ד').
  2. **מדבר לשה"ר, אבד מצוותיו ומקבל עבירות של חבירו**.
     1. עי' לקמן.

1. מדבר לשה"ר, אבד מצוותיו ומקבל עבירות של חבירו.
   1. **מקורות**.
      1. חובבות הלבבות (שער הכניעה פרק ז') – "ואמר אחד מן החסידים: הרבה בני אדם יבואו ליום החשבון, וכשמראים להם מעשיהם, ימצאו בספר זכיותם זכיות, שלא עשו אותם, ויאמרו: לא עשינו אותם. ויאמר להם: עשה אותם אשר דבר בכם וספר בגנותכם. וכן כשיחסר מספר זכיות המספרים בגנותם, יבקשו אותם בעת ההיא, ויאמר להם: אבדו מכם בעת שדברתם בפלוני ופלוני. וכן יש מהם גם כן שימצאו בספר חובותם חובות שלא עשו, וכשאומרים: לא עשינום, יאמר להם: נוספו עליכם בעבור פלוני ופלוני שדברתם בם, כמו שנאמר: והשב לשכנינו שבעתים אל חיקם חרפתם אשר חרפוך ה'. ועל זה הזהירנו הכתוב באמרו: זכר את אשר עשה ה' אלהיך למרים בדרך".
      2. עי' ארחות צדיקים (שער הענוה ד"ה השלישי) – "כי כבר היה אחד מן החכמים שסיפרו עליו רע, וכשנודע הדבר לחסיד, שלח לאותו שסיפר עליו דורון, וכתב לו: אתה שלחת לי דורון מזכיותיך, ואני גמלתיו לך בדורון זה ששלחתי לך. כי ליום הדין מראים מצוות להרבה בני אדם שלא עשו אותן המצוות, ויאמרו: הלא לא עשינו זה. וישיבו להם: אותם שסיפרו עליכם רע הם עשו אלו המצוות, ונוטלים אותן מהם ונותנים לכם. וכן לרשעים מראים עבירות שלא עשו, וכשיאמרו: הלא לא עשינו. ישיבו להם: אלו העבירות עשו אותם שסיפרת עליהם לשון הרע ונטלו מהם ונתווספו עליכם. וזהו שנאמר (תהלים עט יב): 'והשב לשכנינו שבעתים אל חיקם חרפתם אשר חרפוך ה'', כי כל המחרף הצדיק - כאילו מחרף השם, ברוך הוא, כי אויבי ישראל נקראים אויבי השם בכמה מקומות, ועל זה הזהירנו בתורה (דברים כד ט): 'זכור את אשר עשה ה' אלהיך למרים בדרך'".
      3. כתב סופר (פר' מצורע ד"ה ונ"ל).
      4. הגרש"ק זצ"ל (אמרי שפר פר' בהעלותך פרק י"ב פסוק ט').
      5. שמירת הלשון (ח"ב אחר פרק ז', זכירה פרק ג', פרק ז') – "והגאון ר' רפאל ז"ל בספרו מרפא לשון ביאר את הפסוק הזה גם - כן בטוב טעם ודעת. והוא לפי מה שכתב בספר חובת הלבבות בשער הכניעה וז"ל ... וכן כתבו שארי ספרים הקדושים. וא"כ הדבר, מי שמוטבע ח"ו במדה הרעה הזאת להריק על חבירו בחצי לשונו תמיד, לא יועיל לנפשו בשום חכמה ועצה, אפילו אם ירגיל את נפשו תמיד לתורה ולמצות, כי מיד שישתכר שבוע או שבועיים איזה אושר נצחי ע"י תורה ומצות, ימצא את חבירו בחצי פיו ויתן לו זכויותיו לנצח ויקח תמורתם את עונותיו. ואם אחר כך ישתכר עוד איזה חדשים או שנים את אושר הנצחי, גם כן יסובב לו אדם אחר ויתנם לו, כנ"ל, וכן תמיד עד יום מותו ח"ו. כללו של דבר האדם הזה עלול הוא שיצא מן העולם נקי מנכסיו היינו הקנינים הנצחיים של תורה ומצות, ויהיה ממולא תמורתם בעונות רבים ועצומים, מינים ממינים שונים, של כמה וכמה אנשים, שלקח מכל אחד לפי ערך הבזיון והכלימה שהגיע להם על ידו בימי חייו. על - כן הזהיר אותנו דוד המלך ע"ה, תחלת הכל, לנצור לשונו מרע, ואח"כ, סור מרע ועשה טוב. כי על ידי שינצור לשונו, כמה מהטוב שיזמין לו הקדוש - ברוך - הוא אם מעט ואם הרבה, עכ"פ בידו ישאר ולא ינתן לאחרים חילו".

חפץ חיים ופעלו (ח"ג עמ' תתרע"ג) – "שמו של אדם: המנהג שאדם יזכיר את שמו לאחר תפלת 'שמונה עשרה', בבקשת 'אלקי נצור לשוני מרע', טעמו נאמר בספרים, שהוא כדי שלאחר מאה ועשרים שנה יזכור האדם את שמו. נשאלת השאלה: מדוע נקבעה הזכרה זו דוקא ב'אלקי נצור לשוני מרע'. התירוץ לכך הוא, משום שעל ידי לשון הרע עלול האדם לאבד את שמו עצמי, שכן מובא, שמי שמספר לשון הרע בחברו, מפסיד - המגנה - את מצויותיו לטובת המגונה וחובותיו של האחרון עוברות לו (ראה 'ספר חסידים'). לכן, כדי שישאר האדם בעל השם, חוזר הוא במכוון על שמו לאחר שהוא מבקש מה' שינצור לשונו מרע".

* + 1. תשובות והנהגות (ח"ה סי' שצ"ו) – "המספר לשון הרע על חברו, מצינו שזכויותיו עוברות למי שספר עליו, כך מבואר מדברי המלאך ל'בית יוסף' ('מגיד מישרים' פרשת 'ויקהל') 'ואשר קמו לנגדך אין להרהר כי הם לא הזיקום אלא הועילו לך, כי מי שאומר לשון הרע על חבירו מנכין לו מזכויותיו ונותנים לו, ואלו הוה ידעי בני נשא דא, הוי חדאן, כד שמעין דאמרי ביש מנהון כאלו הוה יהבי לון כסף או זהב'. עונש זה על עוון לשון הרע מפורש גם בקדמונים, ועיין ב'חובת הלבבות' ... גם ב'אורחות צדיקים' ...".
  1. **רק בעל לשון הרע או גם על המספר פעם אחת לשון הרע**.
     1. רק בעל לה"ר.
        1. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב פרק מ"ו אות ת"ה) – "רק בעל לה"ר".

הגרח"ק זצ"ל (גם אני אודך בעניינים שונים ח"ג אות קפ"ו) – "שאלה: בספר 'משנת הדעת' על הרמב"ם הלכות טומאת צרעת, לאחי הג"ר אליעזר שליט"א, בהוספות שבסוף הספר (עמוד תרי"א) כתב וז"ל, ויש לעיין האם עונש צרעת הוא גם על המספר פעם אחת לשון הרע, או רק למי שרגיל בכך והוא בעל לשון הרע, והגר"ח קניבסקי שליט"א [זצ"ל], כתב לי על זה, בזה הלשון, אולי, אם לא חזר בו. עכ"ל. והנה בספר 'הליכות חיים', להג"ר ישראל טאפלין שליט"א, (ח"ב עמוד קפ"ט אות ת"ה) מצאתי בס"ד שנשאל רבינו שליט"א [זצ"ל], בזה הלשון, אם הפשט בחובת הלבבות בשער הכניעה פרק ז' [שאם מדבר לשון הרע מעבירין מצוותיו לזה שדיבר עליו] דרק מי שהוא בעל לשון הרע ומוטבע בו אובד מצוותיו, או אפילו אם אינו רגיל בו. והשיב רבנו שליט"א [זצ"ל], רק בעל לשון הרע. עכ"ל שם. וצריך ביאור לחלק למה בנגעים מקבל גם על פעם אחת שדיבר לשון הרע, ואילו צוותיו אינו מפסיד רק אם רגיל לדבר לשון הרע. תשובה: אם אין עושה תשובה ורוצה לחזור ולדבר הרי הוא בעל לשון הרע".

* + 1. מראי מקומות.
       - 1. הגרי"ח סופר (אור ישראל גליון מ' עמ' ק"ו אות ג') – "ולכאורה היה נראה לי לומר דרק בבעל לשון הרע דהיינו שפיו הפקר ומדבר תמיד לשון הרע על הזולת, ועליו אמרו שמאבד זכויותיו, אבל ולא במי שפעם אחת ובאקראי דיבר לשון הרע, דומיא למה שאמרו שמי שמדבר לשון הרע אין לו חלק לעולם הבא, מיירי בבעל לשון הרע דהיינו רגיל בכך, ולא במי שדיבר דרך מקרה, וכדכתב מרן ז"ל בכסף משנה הלכות דעות (רפ"ז ה"א), ועיין לגאון רבינו אלחנן וסרמן זצוק"ל הי"ד בספרו קובץ מאמרים (דף ל"ד), וצע"ע. והנה מה שכתבתי לעיל דנראה לי דזה דוקא במי שהוא בעל לשון הרע אבל לא מי שדיבר באקרי דרך מקרה פעם אמת לשון הרע על חבירו, מצאתי לגאון הקדוש רבי רפאל הכהן זצ"ל מהמבורג בספרו היקר דעת קדושים (דל"ב סע"ד) שכה כתב: 'הביטו וראו היש עוד מכאוב כמכאוב המספר לשון הרע, כי רגע אחד ידבר ויאבד כל טובותיו וזכויותיו גם יחד אשר בילה בהם כל ימי חיי הבלו, ונקל גם זאת בעיניו כי יעמוס עליו עוונות אשר לא ידעם ולא שיערם את אשר לא נמצא דוגמת זה בכל עון', וכמדומה דריהטת לשונו מראה דסבירא ליה דאפילו במדבר לשון הרע דרך אקראי אמרו כן רח"ל, שהרי כתב 'כי רגע אחד ידבר ויאבד כל טובותיו וזכויותיו גם יחד', ולהעמיד שכוונתו על "בעל" לשון הרע, חושבני שהוא דוחק, וצע"ע".
  1. **תשובה**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (תשובות הגר"ח או"ח אות תתתתי"ח, אבני אהרן אות נ"ב) – "שאלה: איתא בחובת הלבבות על המספר לשה"ר שזכויותיו עוברים לזולת שנדבר עליו וחובותיו של הנדבר עוברים אל המדבר, האם מועיל תשובה לגבי החזרת הזכויות וכן ח"ו החובות, והאם צריך בקשת מחילה שיחזרו הזכויות. תשובה: מועיל תשובה".

הגרח"ק זצ"ל (לדופקי בתשובה פרק א' סק"ד, הו"ד בדברי שי"ח פר' משפטים תשע"ט גליון שמ"ג) – "בחוה"ל שער הכניעה פ"ז כ' דהמדבר לשה"ר על חבירו נוטל כל עונותיו הימנו, ונשאל רבינו מה דין העונות של הזולת שקיבל המדבר לשה"ר, האם כשחזר בתשובה צריך הוא לעשות תשובה גם על העונות שקיבל מהזולת, או דילמא בזה שעשה תשובה על עונותיו שלו כולל על עון לשה"ר שהוא דיבר ממילא פקעו העונות שקיבל ע"י הזולת, והשיב רבינו שכבר ממילא פקעו העונות".

* + 1. הגרי"ח סופר (אור ישראל גליון מ' עמ' ק"ו אות ד') – "עוד דע דהיה פשוט אצלי דכל מה שאמרו שלוקחים מצותיו ונותנים למי שדבר עליו הוא כשמדבר הלשון הרע לא חזר בתשובה, אבל כשחזר בו בודאי מחזירים לו זכויותיו, והכי מדוקדק לשון חובת הלבבות שם. ועזרני השי"ת ומצאתי תנא דאורייתא שכתב כן במפורש, הוא רבינו הגדול בעל חתם סופר ז"ל בספר דרשותיו ח"א (דרשה לז' באדר דק"ע ע"ג) שכה כתב: 'קבלה ביד הראשונים המספר לשון הרע על חבירו אזי מצוותיו של המדבר נוספים על מי שדבר עליו, וחטאיו שלו נוספים על המדבר לשון הרע, וכן הוא בספר חובת הלבבות וכו', ואמרו ז"ל דמעיל מכפר על לשון הרע יבוא דבר שבקול ויכפר על דבר שבקול, וידוע דרמון מרמז על מלאים מצוות כרמון אך נתרוקנו על ידי לשון הרע שנוטלים כל מצוותיו ונותנים לאידך שדבר עליו, וכשיתכפר על עון לשון הרע, אז מחזירים לו מצוותיו ומתמלא הרמון כבתחילה", וכן הוא בספרו תורת משה (פרשת תצוה דס"ד ע"א) ועיין שם. וכן מצאתי שכתב להדיא אדמו"ר הגאון מהרי"ט ז"ל מסטאמר בספרו דברי יואל (פרשת מצורע דתנ"א ע"ב) שאחר שהביא דברי חובת הלבבות דלעיל שהמדבר לשון הרע על חבירו נותן לו זכותיו ומקבל עוונתיו, סיים וכתב: 'אמנם אם המספר לשון הרע חוזר בתשובה, אזי שבים אליו כל מצוותיו והכל על מקומו הראשון יבוא, ובזה יבואר הכתוב זאת תהיה תורת המצורע ביום טהרתו, תורת המצורע היינו המוציא שם רע כדרשתם ז"ל, ומשמיענו הכתוב דאף שעל ידי שסיפר לשון הרע איבד מצוותיו, ובאה עליו צרעת, מכל מקום בעת שבא לטהר ולחזור בתשובה חוזרים אליו כל התורה ... כי הויה וקיום תהיה לתורתו ולמצוותיו בעת שהוא בא ליטהר ולשוב בתשובה על חטאו', ודפח"ח ודוק היטב. עוד מצאתי בס"ד לשארי ראש הגולה הגאון רבינו יוסף חיים ז"ל בספרו בן איש חיל ח"ג (דרוש ג' לשבת תשובה דף מ"ב) שהביא דברי הרב חובת הלבבות דלעיל ואחר כך הביא דברות קדשו של הגאון הגדול בעל חקרי לב ז"ל בספרו מערכי לב ח"א (דקנ"ד ע"ב) שכתב שכל דברי הרב חובת הלבבות ז"ל דוקא כאשר אותו מספר לשון הרע עומד במרדו, אבל אם המספר נתחרט והלך והשתדל לפייס את חבירו והוא נתפייס, בכי האי גוונא אינו מפסיד זכויותיו, וגם בכהאי גוונא אין מטילין עליו מן השמים עוונות חבירו כיון שנתפייס' עכ"ל. [ספר מערכי לב אין לי לראות דברים בשרשן ועל אדני מה הוטבעו, ואתה תחזה]. והוסיף בבן איש חיל שם: 'כיון שבימים נוראים כל אחד מבקש מחילה מחבירו, וגם ישראל מעצמם מוחלין זה לזה, נמצא שאם לקחו זה מזה הזכויות בימות השנה, הנה עתה מחזירים אותם לבעליהם, ולכן בימים אלו אנחנו אומרים 'כתבנו בספר זכויות', הם הזכויות שלנו אשר בחטאינו העברנו לאחרים, ועתה שאנחנו שבים ומקבלים מחילה זה מזה תכתוב אותם לנו' עכת"ד ...".
  1. מראי מקומות – של"ה ( ), כתוב המקור מש"ב (פרק ט"ז פסוק י"ב), עי' פרדס יוסף (פר' מצורע עמ' של"א ד"ה וי"ל, עמ' של"ב ד"ה ובכתונת), מכתב מאליהו (ח"ד עמ' 213), זה השולחן (סוף הע' על ח"ח), עי' אז נדברו (חי"ד סי' ס'), עי' אבן ישראל (ח"ט סי' קס"ד), עי' הגרי"ח סופר (אור ישראל גליון מ' עמ' ק'), לרעך כמוך (ח"ג עמ' שס"ג), עומק הפשט (גליון רכ"ג).
     1. תשובות והנהגות (ח"ה סי' שצ"ו) – "ובאמת אני תמה על הקדוש ה'חפץ חיים' שאינו מדגיש כפי הצורך ענין זה המבהיל ממש, ואם כי ב'שמירת הלשון' (שער הזכירה פ"ז) מביא את לשון מדרש 'שוחר טוב' על הפסוק בתהילים (מ"ב) 'אל תתן את פיך לחטוא את בשרך' שהמדבר לשון הרע מאבד תורתו וזכויותיו לחבירו, אבל מ"מ לא ביאר והדגיש הענין כפי הצורך. וחשבתי לתרץ ע"פ מה ששמעתי ממו"ר הצדיק רבי משה שניידער זצ"ל, ששאל את הקדוש הח"ח זצ"ל למה לא הדגיש יותר את דברי הרמב"ם שמספרי לשון הרע אין להם חלק לעולם הבא, ותירץ 'שפצצה כזאת לא רציתי לזרוק', ופירש מו"ר בכוונתו שאם ישמע החוטא שבלאו הכי אין לו חלק לעולם הבא אולי יתייאש כיון שיש לו עוון חמור כ"כ, וכן אם ישמע שמאבד זכויותיו ונוספים לו חובות, עלול לחשוב שלא כדאי לו ליגע ולעסוק בתורה ובמצוות וא"ש. ועצם ענין זה קשה להבין, אבל יש לידע שכשיהודי מדבר רע או טוב זה פועל, וכל דיבור ודיבור נשמר, וכשמדבר רע על חברו נעשה בזה קטרוג על חבירו למעלה, וראוי להעניש המדבר, וסדר העונש הוא שממעטים מזכויותיו וממילא פעולתו לא משפיע כ"כ, ולכן לוקחים ממנו זכויות ונותנים לחבירו שפגע בו, ובזה מסלקים הקטרוג, ומאידך גיסא גם ממעטים את הקטרוג בכך שמגרעים מעוונותיו של מי שספרו עליו ומוסיפים לחשבון עוונות המספר, ומדת הדין קשה מאד, ואם המספר ת"ח או בן תורה, פעולתו רבה יותר, ועונשו שלוקחים יותר מזכויותיו, ומשפטי ה' אמת צדקו יחדיו, ועיקר תקנתו לרצות את חבירו ולתקן מה שפגע בחברו אצל האנשים שסיפר להם, ויתפלל להקב"ה שיכפר לו ואז סר עוונו וחטאתו יכופר. וכל זה בעוון סיפור לשון הרע, וכ"ש המבזה חברו רח"ל וק"ו המבזה ת"ח, ודבר פלא ראיתי ב"חתם סופר" (בדרשה לשבועות) שמביא דברי חז"ל שכיון שנתמנה אדם על הציבור מוחלין לו כל עוונותיו, ומבאר שטבע בני אדם ללעוג על המתמנה, ואזי נוטלין ממנו עונותיו ומעבירים אותו למספרים, וממילא נמחלים עוונות המתמנה, ומשפטי ה' כתהום רבה, והקב"ה יזכנו לעשות רצונו תמיד".
     2. דעת יהודה (עמ' רמ"ו אות קס"א) – "מש"כ על מספר לשוה"ר שזכויותיו עוברות לזה שדיבר עליו האם הוא כפשוטו. תשובה: הוא כפשוטו, מיהו אין הפירוש כל הזכויות. שוב השיב ע"ז: אין כלל בזה, ותלוי בשיעור המזיד, גם יש חשבון של איבה".

1. שאר דברים.
   1. **לשה"ר של מרים**.
      1. ח"ח (כלל ח' במ"ח ס"ק א') – "ואף דכל זה הדיבור היה להנייתו של משה לשם שמים כדי להוכיחו אחר זה במה שפירש ממנה, ומבואר לקמן בכלל י' שאם נתברר לו שאחד עשה עולה לחבירו מותר לספר הדברים לבני אדם אם כונתו לתועלת עי"ש היטב, וא"כ מותרים היו לדבר ביניהם בענין זה אעפ"כ נענשו משום לשון הרע **משום ההחלטה שנחלט בעיניהם** שעשה שלא כדין כמו שאמרו הרק אך וגו' דלא היה להם להחליט לעת עתה כל זמן שלא דרשו מאתו טעם הדבר".
      2. קובץ מאמרים (ריש עמ' נ"א) – "והנה מעשה מרים למדנו, דאפילו אם אינו מספר בגנותו, רק שמקטין מדרגת חבירו מכפי שהיא, בכלל לשה"ר הוא, כמ"ש הרמב"ם סוף הל' טומאת צרעת, כי גם דיבור כזה יגרום היזק לחבירו".
      3. זכירת מעשה מרים – מעדני יו"ט (סי' א').
   2. **לקרוא אדם בעלי חוטם, אם יש לו אף גדול**.
      1. מראי מקומות – תורה לשמה (סי' תכ"א), ברית יעקב (עמ' קפ"א).
   3. **קטנים: לחנך שלא לדבר לשון הרע**.
      1. מ"ב (ס"ק ג') – "ופשוט דאם שמע לבנו ובתו הקטנים שהם מדברים לשה"ר מצוה לגעור בהם ולהפרישם מזה וכן ממחלוקת ושקר וקללות ובעו"ה כמה נכשלין בזה שהם מניחין לבניהם לדבר לשה"ר ורכילות ולקלל ונעשה מורגל בזה כל כך עד שאפילו כשנתגדל ושומע שיש בזה איסור גדול **קשה לו לפרוש מהרגלו שהורגל בזה שנים רבות והיה הדבר אצלו בחזקת היתר**".
      2. חפץ חיים (הל' לשה"ר כלל ט' סעי' ה', והג"ה) – "וְדַע, דַּאֲפִלּוּ אִם שָׁמַע לִבְנוֹ וּבִתּוֹ הַקְטַנִּים, שֶׁהֵם מְדַבְּרִים לָשׁוֹן הָרָע, מִצְוָה לִגְעֹר בָּהֶם וּלְהַפְרִישָׁם מִזֶּה, כְּדִכְתִיב (משלי כ"ב ו'): ''חֲנֹךְ לַנַּעַר עַל פִּי דּרְכּוֹ'' וְגוֹ', וּכְמוֹ שֶׁנִּתְבָּאֵר בְּאֹרַח חַיִּים (בסימן שמ"ג סעיף א') לְעִנְיַן כָּל אִסוּרִים שֶׁבַּתּוֹרָה. [הגה''ה: וכמה צריך האב להדריך את בניו תמיד מנערותם בענין שמירת הלשון מלשון הרע, (וכיוצא בזה שאר דבורים האסורים, כמו מחלקת ושקר), כמו שכתב הגר''א, כי הדבור והמדות צריך הרגל רב, וההרגל על כל דבר שלטון. ובאמת כאשר נתבונן היטב, נמצא **שסבת פרצת העון המר של לשון הרע הוא מפני שכל אחד הרגל מנערותו לדבר מה שהוא רוצה באין מוחה**, ואין מעלה על דעתו, שיש חשש אסור בדבר, ולכך אפילו אם אחר כך נודע לו שיש אסור בדבר קשה לו מאד לנטות מטבעו הטבוע לו מאז. לא כן אם היה האב מזהיר תמיד את בניו ומרגילם בזה מנערותם, שלא לדבר לשון הרע, (וכן שלא לקלל ושלא לכזב), על שום בר ישראל, ממילא היה דבר זה נטוע בנפשם מצד ההרגל, והיה נקל להם אחר כך לגדר את עצמם לגמרי במדה הקדושה ההיא, והיו זוכין עבור זה לחיי העולם הבא ולכל טוב בעולם הזה, כמו שנאמר: 'מי האיש' וגו']".
      3. אג"מ (יו"ד ח"ב סי' ק"ג) – "ובדבר אם רשאי המלמד לומר לתלמידים שאם יודעין מי עשה את דבר הגנאי יודיע לו, **הוא דבר מכוער לעשות כן דזה יגרום שיקילו בלשון הרע**, אף שהדמיון להא דאמר הקדוש ברוך הוא ליהושע וכי דילטור אני לך בסנהדרין דף מ"ג לא דמי דהתם הרי יודע בעצמו ע"י הגורל ויקויים העונש, והכא אפשר שלא יודע שלכן אם היה זה לכוונת תוכחה לשמה משום שעי"ז יענש וייטיבו דרכם היה שייך להתיר כדמצינו בערכין דף ט"ז שאמר ריב"נ הרבה פעמים לקה עקיבא על ידי שהייתי קובל עליו לפני ר"ג בריבי, עיין שם שהיתה זה תוכחה לשמה והוצרך שידע מזה ר"ג, וכן ודאי הוא גם עובדא דר"ה וחייא בר רב שאמר לשמואל שהיה בשביל שלהתוכחה הוצרך ששמואל ידע זה, אבל הא שייך זה כשמתעורר מעצמו לספר להרב כדי שיוכיחו, ולא כשהרב יגזור על תלמידיו שיספרו לו אם יודעים דבר מגונה אף כשהתלמידים הם גדולי עולם, ואצלינו לא שייך להחשיב בכלל שהוא לשמה אף בגדולים וכ"ש שלא שייך זה בקטנים".
      4. חוט שני (ח"ד פרק צ"ה ס"ק ב' ד"ה ובר, עמ' רע"ו) – "ובר הבנה באיסור לשון הרע, היינו שמבין שאסור לדבר או לשמוע גנאי על חבירו. אבל נראה שחייב לחנכו אף אם עדיין לא הגיע להבנה שמותר לדבר לשון הרע אם הוא לתועלת [שאף שנראה לתינוק כעין סתירה שמצד א' אסור לדבר גנאי על חבירו ומאידך מותר לדבר גנאי אם הוא לתועלת]".
      5. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

My son came home from school today saying that someone put a bucket of water on top of the door to his classroom and when the Rebbe walked in it landed on his head. The Menahel has spoken to each boy in the class and said that until one of them reports who did it, everyone in the classroom will have to stay inside during recess. What should I tell him to do?

R' Y. Berkovits wrote: I don’t understand how a mechanech can do that.

Rav Moshe has a teshuva about this and says it is a דבר מכוער as it teaches children to speak lashon hara.
Even if you can make a case for toeles (which is unlikely in this case), it would have to be a big enough toeles that even children understand the importance (like danger) and will therefore tell with good intention.
Agav - the way to teach your children about lashon hara and toeles is when they tell you stories. When your child tells you a funny story about a kid in the class - after laughing together with him, you can mention that the story would have been just as funny without the name of the kid. If he tells you about a kid that is bothering or hurting him, you can explain that here he is allowed to mention the name, because you need the name in order to help with the problem (if its true).

* 1. **הגדר של "להפיג את דאגתו מלבו"**, חפץ חיים (לשון הרע כלל י' סעיף י"ד בהג"ה) – "וְאֶפְשָׁר דְּהוּא הַדִּין אִם כַּוָּנָתוֹ בְּסִפּוּרוֹ לְהָפֵג אֶת דַּאֲגָתוֹ מִלִּבּוֹ, הֱוֵי כִּמְכַוֵּן לְתוֹעֶלֶת עַל לְהַבָּא, [וּלְפִי זֶה מַה שֶּׁאָמְרוּ זַ"ל, דְּאָגָה בְּלֵב אִישׁ יְשִׂיחֶנָּה לַאֲחֵרִים, קָאֵי גַּם עַל עִנְיָן כָּזֶה], אַךְ שֶׁיִּזָּהֵר, שֶׁלֹּא יַחְסְרוּ שְׁאָר הַפְּרָטִים שֶׁבְּסָעִיף זֶה]".
     1. אמת ליעקב (או"ח סי' קנ"ו הע' קפ"ב) – "ונראה **שזהו דוקא** אם יש לו דאגה או עגמת נפש על שבעל עוולה עושה מעשיו בלי שיקבל עונשו וכדומה, אבל אם בעל העולה עשה רעה לו ויש לו כעס עליו, ולהפג כעסו שאינו יכול להזיק ולנקום ממנו באופ"א הוא מפרסם רעתו, זה אסור כמו המשבר כלים בחמתו שהוא מקלקל ואינו מתקן".
     2. חלקת בנימין (כלל ח' אות י"ט) – "ובודאי שמאיש לאשתו (וכן להיפוך) שייך זה טפי".

חלקת בנימין (כלל י' אות ל"ט) – "נראה **דלאו דוקא** היכא שהנדוך חטא נגדו הוא דשרי לתועלת זו אלא גם היכא שחטא כנגד אחר א"נ שעשה מעשה שהוא רע לשמים וזה גורם דאגה וצער אצלו דגם בזה שייך תועלת זו מיהו בכל אופן **צריך לשקול** ולהכריע בין הפגת דאגתו לבין הנאה מן הפגם שהוא נותן בו".

* + 1. שבולי חיים (כלל ח' אות ט"ו) – "ההיתר מפני שאינו מתכוין לגנות את חבירו כלל אלא כל כונתו להוציא הצער מן הלב ... **לא הקיל אלא אם כן ביישו או ציערו אותו שלא כדין**".

נתיב חיים (כלל א' סוף ס"ק י"ב, כלל י' ס"ק ל') – "דוקא להוציא צער מלבו הקיל שם (ודוקא אם חבירו חטא נגדו, עי"ש)".

* + 1. זה השולחן (כלל י' סעי' י"ד) – "והגר"ש הומינער (שליט"א) [זצ"ל] כתב על זה במכתב, וז"ל: דע שאני בכונה השמטתי זה ולא הבאתיו בעיקרי דינים להתירא, ראשית דהח"ח בעצמו כתב כמסתפק בזה, ועוד דיכול לבא מזה מכשולים גדולים דתמיד יאמר המספר דיש צער מזה אם לא אספר, ועוד **דבעי ליתובי דעתיה** ולהפיג דאגתו וימשול בעצמו שלא יספר הלה"ה ועיין ברכות דף י"א אי משום טירדא אפי' טבעה ספינתו בים נמי וכו', ורק לענין היתר שמיעה צרפתי דבר הזה וכמו שמבואר בע"ד לשה"ר סנ"ז בהג"ה. ע"ש".
    2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (בס' ח"ח שיעורי יומי הע' קי"ב, באנגלית הע' קי"ג, דף קפ"ד, דף רנ"ד) – "בספר זה השלחן ח"א כתב ... אולם בנתיב חיים כתב ... וכן מובא בקונטרס מרפא לשון שכ"מ שהח"ח חידש הלכה ולא מצא מקור מפורש לדבריו כתבה בלשון אפשר. ובשם מרן הגר"י הוטנר זצ"ל שמעתי כדבר פשוט שמהשעבודים המוטלים על הבעל - להרגיע את אשתו מדאגותיה, ולא ייתכן שיהא אסור לה להציען בפניו, ופשוט שמותר **רק עם קיום תנאי תועלת** - כולל שיכוין לתועלת ולא ידבר מתוך שנאה".
    3. עי' אסיא (ח"ח מדף ר"ה).
    4. עי' שו"ת לח"ח (ח"ב סי' א') – "כוונתו שאם יודע בעצמו שאם לא יספר את הצער שנגרם לו, יהא הדבר כבד עליו ומצער אותו, וא"כ יש תועלת בסיפור על מנת שיסור צערו, ואין כוונתו בסיפור לגנות את חבירו, אלא להסיר הצער שיש לו בלבו, נמצא שסיפור הדבר אינו לגנות אלא לרפאות מכתו, ואחרי שברור לו שכוונתו רק להוציא הדברים מלבו ולא לגנות את חבירו. א"כ גם זה נכלל במאמר הגמ' ביומא ע"ה דאגה בלב איש יסיחנה".

עלי באר (כלל י' אות ל"ח) – "ונראה דהג"ה זו צריכה זהירות גדולה לזכור באיזה ענין נכתבה שלא יקל שלא כדין, דהכא מיירי באדם שנעשית לו עולה כגון גזל ועושק, והגזלן עדיין לא שב, וברור לניגזל מיהו הגזלן אחר שראה בעצמו, וכן הוברר אצלו שעל פי דין תורה אין הדין עם הגזלן, וכבר ניסה להתווכח עמו ולא קיבל, ובכה"ג הותר לניגזל לספר אם כוונתו לתועלת ... מש"כ בספר חסידים ...".

* + 1. אבן ישראל (ח"ט סי' קס"ד אות ה') – "בודאי לאו דוקא בציורו, דאם להפיג דאגתו מקרי לתועלת בכל גווני מקרי לתועלת".
    2. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' תכ"ט ד"ה אמר) – "אמר הרב שליט"א [זצ"ל]: סיפר הג"ר אליהו דושניצר זצ"ל ששאל למרן הח"ח זצ"ל, מהו כאשר מספרים לו לשון הרע ועי"ז ירגע המספר ויפיג דאגתו מלבו, ולא יספר לאחרים, **אמר לו הח"ח: תשמע, ואל תאמין**!".
    3. חוט שני (שמה"ל פרק ג' ס"ק ב').
    4. הגר"י זילברשטיין שליט"א (קול התורה חס"א עמ' ק"פ).
    5. פסקי הוראה (גם אני אודך חו"מ סי' ה').
  1. **להראות לשני מעשה מגונה שפלוני עושה**.
     1. אינו לשה"ר – הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"ב סי' כ' אות ה', אשרי האיש ח"א פרק ל' אות ב').
     2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Reuven and Shimon have a mutual friend named Levi. Levi has a son that is "off the derech" r"l. Reuven and Shimon both know that Levi is never home and neglects his children. Reuven says to Shimon,"You know why Levi's son is "off the derech"? It's because of his father's neglect! Is that Lashon Horah? Rav Eliashiv in Kovetz Teshuvos writes that if two people are standing and one notices a third person doing something wrong and points it out to his friend who is standing there it is not Lashon Horah. Would that at all be relevant here?

R' Y. Berkovits wrote: It's מוציא שם רע. Who says that’s the reason the kid is off the derech? One could have nothing to do with the other, all is speculation and therefore מוציא שם רע. [Rav Elyashiv’s tsuvah is not relevant here. Rav Elyashiv is referring to simply calling attention to an incident that is going on right now in public. Since the person doing it knows he is doing it publicly, therefore it is not חטא הלשון. I find this a chiddush to be mekil in a case when the intention (to call attention to it) is l’gnai.].

* 1. **אור הגנוז**.
     1. גר"א, הו"ד בח"ח (הג"ה על עשה ו', כלל א' סעי' ז') – "ואפלו אם אין לו אל מי להתחבר, מצוה רבה לחסם פיו ולישב ביחידי ולא לילך אל כתות רעות האלו, כמו שאמרו רז''ל: כל רגע ורגע, שאדם חוסם פיו, זוכה בשבילו לאור הגנוז, שאין כל מלאך ובריה יכול לשער".
     2. מראי מקומות – מדרש הגדול (שמות ז' ג'), אמרי שמאי (פר' וארא), אוצר ידיעות (ח"ב עמ' ק"ח), חיד"א (פתח ענין כתובות דף נב., ל"מ).
        1. ס"ח (סי' קס"ב) – "הכל גוזר הקדוש ברוך הוא כמה פסיעות יש לו ללכת וכמה בני אדם יראה וכמה ראיות יראה וכן לידי כמה מעשים יבא ומה יש לו לעשות. וכן לפה כמה דברים ידבר".
        2. הגרח"ק זצ"ל (ארחות יושר עמ' ט') – "ואיתא בספר חסידים (סי' קס"א) בשעת בריאת אדם נגזר עליו כמה דיבורים ידבר ומלאכים הולכין עמו וכותבין כל דיבור שידבר ואח"כ צריך ליתן דין וחשבון על כל דיבור ודיבור (וכ"ה במדרש הגדול וארא עמוד קי"ג)".
     3. סיפור עם הגריש"א זצ"ל – בכצאת השמש בגבורתו (עמ' ר"פ, דפוס תשל"ט), Along the Maggid's Journey (עמ' קמ"ד).
     4. **ר' תיבות במינוט** – ח"ח (תורת הבית פרק ב', "ראיתי בכיון על מורה שעות שבשיעור מינוט אחד יכול לאמר מאתים תיבות").
        1. לכאורה יש לחלק בין איסור לשה"ר למצוות לימוד התורה. שמצוות לימוד התורה, הוא על כל תיבה ותיבה, כדאי' בח"ח (עשה י"ב ד"ה וכן). אבל איסור לשון הרע הוא על כל סיפור וסיפור של גנות, כדאי' בח"ח (שם ד"ה ועל, וכן עי' בהג"ה על עשה ה').
  2. **איסור ביטול תורה: בזמן שמדבר לשון הרע**.
     1. עובר האיסור ביטול תורה – ח"ח (עשה י"ב).
     2. אינו עובר – חזו"א (תשובות וכתבים סי' ע"ה, שארית יעקב שבת סי' ט' סוף ס"ק י', מעשה איש ח"א עמ' פ"ח, "גודלת ופוסקת משום בונה, תימה דאף כל אורג ותופר ליחייב נמי משום בונה וכל שכן בקולע נימין שהביאו התוד"ה וכי, וצ"ע, ותירץ מו"ר דכיון דחלקינהו קרא תו לא מערבינן להו וכדמוכרח הכי גם בעוד הרבה מדיני התורה דלא מערבינן להו ליתן את של זה בזה וכגון באבות ותולדות הנזיקין, וכן בלשון הרע אינו עובר משום ביטול תורה לדעתו וכן כיוצ"ב").
        1. הגרח"ק זצ"ל (בתורתו יהגה עמ' כ"ד אות מ"א, עי' עמ' תקצ"ד) – ומה הביאור לפי"ז במה שהובא בשם החזו"א ... תשובה: זה שם אחר".
        2. הגרח"ק זצ"ל (ריש ס' תשובות וכתבים סי' ע"ה, מעשה איש ח"א עמ' פ"ח בהג"ה) – "בקו' הרש"ש מגילה דף ג' מבטלין ת"ת למקרא מגילה וכי מגילה אינה ת"ת, ותי' (מרן ז"ל) דכשמכוין לשם מצות מגילה אין לו ענין ת"ת דשם אחר הוא".
  3. **ארור מכה רעהו בסתר** (דברים פרק כ"ז פסוק כ"ד).
     1. אם עובר אפילו בפניו.
        1. כן – ח"ח (ארורין במ"ח ס"ק א', "ובפניו").
        2. לא – עי' ח"ח (לשה"ר כלל ג' סעי' א').
        3. מראי מקומות – זה השולחן (ד"ה בפתיחה, "אות י"ד ... כלל ג' ... וצ"ע"), חוט שני (שמה"ל פרק ג' ס"ק ד'), חלקת בנימין (ארורין ביאורים ס"ק א', "ודבריו נראים כסותים זה את זה, ועיין").
     2. אם עובר ארור מכה, במקום שלא שייך לא תלך רכיל.
        1. מחמיר – ח"ח (במ"ח כלל א' ס"ק י"ב, "כותב עליו דבר זה. פשוט הוא דבכי האי גוונא כתיב ארור מכה רעהו בסתר, ועוד ...").
     3. **גוי לדבר לשה"ר**.
        1. עי' לקמן.
     4. שמירת הלשון (זכירה פרק ח') – "וְגָרְסִינַן נַמֵּי בְּפִרְקֵי דְּר' אֱלִיעֶזֶר: כָּל הַמַּלְשִׁין אֶת חֲבֵרוֹ בַּסֵּתֶר, **אֵין לוֹ רְפוּאָה**, שֶׁנֶּאֱמַר {תהילים ק''א ה'}: ''מְלָשְׁנִי בַסֵּתֶר רֵעֵהוּ אוֹתוֹ אַצְמִית'' {פֵּרוּשׁ: לַחֲלוּטִין} (כמו שכתוב בערכין ט''ו:) וְכָתוּב אֶחָד אוֹמֵר {דְּבָרִים כ''ז כ''ד}: ''אָרוּר מַכֶּה רֵעֵהוּ בַּסָּתֶר''. דַּע לְךָ שֶׁהוּא כֵּן, בֹּא וּרְאֵה הַנָּחָשׁ, שֶׁהִלְשִׁין בֵּין הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא וּבֵין אָדָם וְעֶזְרוֹ {פירוש: אשתו} אֲרָרוֹ הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא, שֶׁיִּהְיֶה עָפָר מַאֲכָלוֹ שֶׁנֶּאֱמַר {בראשית ג' י''ד}: ''וְעָפָר תֹּאכַל כָּל יְמֵי חַיֶּיךָ'', (פֵּרוּשׁ: כְּמוֹ שֶׁשָּׁם כְּתִיב: ''כָּל יְמֵי חַיֶּיךָ'' וּבְוַדַּאי הַכַּוָּנָה שֶׁלֹּא יִתְרַפֵּא אַף לִימוֹת הַמָּשִׁיחַ, כְּמוֹ שֶׁאָמְרוּ בִּבְרָכוֹת דַּף י''ב: יְמֵי חַיֶּיךָ הָעוֹלָם הַזֶּה, כָּל יְמֵי חַיֶּיךָ לְהָבִיא לִימוֹת הַמָּשִׁיחַ, אַף כָּאן אֵין לוֹ רְפוּאָה תָּמִיד). וְכָזֶה רָאִיתִי גַּם כֵּן בַּסְּפָרִים הַקְּדוֹשִׁים, שֶׁהַמְסַפֵּר לָשׁוֹן הָרָע מְזוֹנוֹתָיו מִתְמַעֲטִין, כַּנָּחָשׁ, **שֶׁנִּתְמַעֲטוּ מְזוֹנוֹתָיו**".
     5. פרקי דר"א (ריש פרק נ"ג) – "כָּל הַמַּלְשִׁין אָדָם בַּסֵּתֶר [נ"א: כל המספר לשון הרע] אֵין לוֹ חֵלֶק לָעוֹלָם הַבָּא, שֶׁנֶּאֱמַר [תהלים קא, ה] מְלָשְׁנִי בַסֵּתֶר רֵעֵהוּ אוֹתוֹ אַצְמִית. וְכָתוּב אֶחָד אוֹמֵר אָרוּר מַכֵּה רֵעֵהוּ בַּסָּתֶר [דברים כז, כד]. תֵּדַע לְךָ שֶׁהוּא כֵּן, בֹּא וּרְאֵה מִן הַנָּחָשׁ שֶׁהִלְשִׁין לְאָדָם וּלְעֶזְרוֹ [נ"א: בין אדם להקדוש ברוך], וְאֵרֲרוֹ הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא שֶׁיְּהֵא מַאֲכָלוֹ עָפָר, שֶׁנֶּאֱמַר [בראשית ג, יד] וְעָפָר תֹּאכַל כָּל יְמֵי חַיֶּיךָ. רַבָּן גַּמְלִיאֵל אוֹמֵר יִשְׂרָאֵל אָמְרוּ לָשׁוֹן הָרָע עַל הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא, וְאָמְרוּ הַיֵּשׁ בַּה' כֹּחַ לָזוּן אוֹתָנוּ בַּמִּדְבָּר".
     6. מראי מקומות – הכתב הקבלה (דברים פרק כ"ז פסוק כ"ד, לשונו מובא לקמן).
  4. **שהמעניש את חבירו לא ינקה, אם גם הוא אינו נקי מעון זה**.
     1. ר' פרץ (הג' סמ"ק סי' פ"ב אות ו') – "ובשם ריב"א ההורג צריך שיזהר מאבק שלהם כי אם ח"ו יכשל ההורגים בעבירה כיוצא בהם יחשב לו אותו הנהרג לדם נקי. וראיה מיהוא שנענש מדמי בית אחאב אעפ"י שצוה לו הנביא להרגם לפי שנכשל בעבירה של בית אחאב מפי הר"י מקורביל".
        1. שערי תשובה (שער ג' סוף אות רי"ט) – "והשנית - כי איך בוש לא יבוש להזכיר על זולתו דופי המעשים ההם והוא אוחז בהם, ונאמר (הושע א, ד): "ופקדתי את דמי יזרעאל על בית יהוא", הנה כי אף על פי שעשה יהוא מצוה בהכריתו בית אחאב, נשא עונו, כי גם הוא היה רב פשע".
     2. ח"ח (שמירת הלשון שער התבונה פרק י"ז) – "גַּם צָרִיךְ לַחֲקֹק בְּנַפְשׁוֹ אֶת מַה שֶּׁכָּתַב בַּסְמָ''ק ... וּמִדְבָרָיו שֶׁל הַסְּמָ''ק נִלְמַד, דְּהוּא הַדִּין לְכָל כַּיּוֹצֵא בָּהֶם בֵּין אָדָם לַחֲבֵרוֹ. אִם אֶחָד יַעֲנִישׁ חֲבֵרוֹ בְּאֵיזֶה דָּבָר שֶׁל עֹנֶשׁ: בְּהַכָּאָה אוֹ בְּהַלְבָּנַת פָּנִים אוֹ בְּסִפּוּר לָשׁוֹן הָרָע עָלָיו, אֲפִלּוּ אִם בָּזֶה הָיָה הַדִּין עִם הַמַּלְבִּין וְהַמְסַפֵּר, אַף עַל פִּי כֵן יֵדַע בְּנַפְשׁוֹ, שֶׁאִם הוּא עָבַר גַּם כֵּן מִכְּבָר עַל זֶה הָעִנְיָן גּוּפָא, אוֹ שֶׁיַּעֲבֹר לְבַסּוֹף עַל זֶה, יֵחָשֵׁב מִמֵּילָא צַעֲרוֹ שֶׁל זֶה הָאִישׁ, שֶׁהִלְבִּין פָּנָיו אוֹ שֶׁסִּפֵּר לָשׁוֹן הָרָע עָלָיו, לְדַם נָקִי, וְעָנוֹשׁ יֵעָנֵשׁ עָלָיו כְּמוֹ עַל הָאָדָם הַשָּׁלֵם בְּתוֹרַת ה' וּבְמִצְוֹתָיו".
     3. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' רי"ז) – "שאלה: שמעתי שכל מה שמותר לדבר לשון הרע על אינו 'עמיתך' זה רק כשהוא עצמו עמיתך, אבל אם הוא עצמו אינו עמיתך (כגון שהיה חילוני ועתה בא לעשות תשובה על דיבורי לשוה"ר שדיבר), אסור לו לדבר גם על מי שאינו 'עמיתך'. תשובה: יש לזה מקום, ממדרש (הובא ברש"י מלכים א' פרק ט"ז פסוק ז') כי יהוא נענש על שהרג את אחאב, אף שהיה על פי צווי, משום שגם הוא חטא בשפיכות דמים, וגם כאן כה"ג. ואף אם אלו שדיבר עליהם הם תינוקות שנשבו - גם זה שלא בכלל 'עמיתך'. שאלה: ראיתי ב'תורה תמימה' (שמות ב' י"ג) על דברי רש"י הנ"ל, שלא נתבאר כוונתו בזה, וכתב עפ"י מה שכתב המבי"ט (סי' כ"ו) שלרשע מותר להכות משום שאינו עושה מעשה עמך, וכיון ששם היו דתן ואבירם איך קרא משה את המכה בשם 'רשע', כיון שהכה רשע. על זה כתב רש"י 'רעך - רשע כמותך', שאז אף אם המוכה רשע - נקרא המכה רשע, וזה ממש כמו לענין לשון הרע. והסכים הרב שליט"א [זצ"ל], והוסיף כי מה שהרמב"ם (ריש פרק ה' מחובל ומזיק) סתם וכתב שכל המכה אדם כשר וכו' כי הרמב"ם מדבר באופן רגיל שאין איסור על הכת רשע. (ועיין בספר 'שמירת הלשון' שער התבונה פרק י"ז)".
     4. הגרח"ק זצ"ל (משנת פקו"נ תשובה ק"ז, סי' ס"ה אות ט') – "הסמ"ק ... והחפץ חיים ... הרינו לשאול: אם אחד מכה את בנו כדי לחנכו על שאמר שקר או שמתפלל ומברך שלא כראוי, האם ג"כ נאמר שאם האבא נכשל ב'אבק' שקר או באבק ברכה שלא כראוי, דהאבא יענש על הכה לבנו. תשובה: נענש רק אם עבר במזיד. שאלה: החפץ חיים שם בשער התבונה כתב שגם בשוגג הוה כן, שהרי יהוא היה שוגג שטעה בחותם דאחיה השילוני (בסנהדרין קב,א'). תשובה: הכאת בנו מצוה אע"ג דגמיר כמ"ש במכות (ח,א)".
        1. פירוש המגיה שם: "כוונת רבנו שהמכות לא באים על החטא שעשה הבן, שהרי גם בלא"ה מצוה להכותו, ונמצא דחטא הבן הוא היכי תימצי להכותו, ולכן גם אם האב נכשל באותו החטא לא יענש על ההכאה, כי ההכאה אינה במסוים על החטא".
        2. מראי מקומות – משנת פקו"נ (סי' ס"ה אות ח').
     5. חשוקי חמד (שבת דף קו.) – "שאלה. מעשה בגנב אחד שהרג גנב אחר בשבת, וזאת עשה כיון שדרש מעמיתו הגנב כמה פעמים להפסיק לפרוץ בשבת, וכשהלה המשיך לעשות זאת, בלש אחריו כשבכיסו אקדח טעון, ותפסו בשעת מעשה בחדר מדריגות בבני ברק בשבת לפנות בוקר וירה בראשו. לשוטרים הוא הסביר, שהגנב גרם לו לכאב לב, ושזה לא יתכן שאנשים ילכו לבית כנסת בשבת לפנות בוקר, ואחד כזה ירוקן את בתיהם מרכוש ... האם ההורג נפסל לעדות בגלל הרציחה, [וכגון שחזר בתשובה על הגניבות שהיה גונב ולא חזר בתשובה על הרציחה] ... תשובה. נאמר בשו"ע (חו"מ סימן לד ס"ד): 'קוברים מתים ביום טוב ראשון, כשרים, ואפילו נידו אותם ושינו בדבר, כשרים, מפני שהם סבורים שמצוה הם עושים, ולא נידו אותם אלא לכפרה'. וכך גם בעניננו, יתכן שלא נפסל לעדות מחמת הרציחה, כיון שהוא טועה וסובר שמצוה הוא עושה ... ויש עוד סברא לומר שלא נפסל לעדות ולא נפסל מלשאת כפים, והוא משום שיתכן שלגנב יש דין של רודף, [דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו], ואם כן יתכן שמעיקר הדין באמת היה מותר ומצוה להרוג את הגנב, ואמנם הרוצח הרגו מטעם אחר, מ"מ לא נפסל כי סוף סוף עשה בזה מצוה, וצ"ע. וגיסי הגר"ח קנייבסקי שליט"א [זצ"ל] אמר לי שהוא פסול לעדות, מאחר ונאמר ברמב"ם (פרק יא מהלכות עדות הלכה א): 'מי שאינו לא במקרא ולא בדרך ארץ הרי זה בחזקת רשע ופסול לעדות מדבריהם, שכל מי שירד עד כדי כך חזקה שהוא עובר על רוב העבירות שיבואו לידו'. והרוצח שבנידוננו שטעה טעות כזאת ודאי נכלל בגדר זה, וממילא פסול לעדות. עוד אמר גיסי שליט"א [זצ"ל] דיתכן שאין רשות לגנב זה להרגו מדין רודף, משום שהוא עצמו רודף הוא, ודומה למה שמבואר לגבי המלך יהוא, דאף על פי שהרג את אחאב על פי ה', בכל זאת נענש עליו משום שגם הוא עבד ע"ז, [ויעוין סמ"ע (סימן תכא ס"ק כח) ובט"ז (שם)], ויעוין בשמירת הלשון (שער התבונה פרק יז) שכתב וז"ל: כתב הסמ"ק בסימן רפ"ג בשם ריב"א, 'אפילו אלו שמצוה להרגן, כמו הרודף אחר הזכור, ואחר חברו להרגו, זה שהרגן צריך להזהר אח"כ מאבק שלהן, כי אם ח"ו יכשל ההורגם בעבירה כיוצא בהם, יחשב לו אותו הנהרג לדם נקי, וראיה מיהוא שנענש בדמי בית אחאב, אף על פי שצוה לו הנביא בשם ה' להרגם, לפי שנכשל בעבירה של בית אחאב', עכ"ל. ויתכן שאין מכאן ראיה לנידוננו, משום שהסמ"ק כתב רק שצריך להזהר אחר שהרגם שלא להכשל, משום שיענש בדין שמים, אבל עדיין לא שמענו שיפטר מלקיים מצוה ולהרוג את הרודף ולהציל את הנרדף".
     6. חשוקי חמד (ב"ק דף פג:, סנהדרין דף נח:) – "חידה: שנים הכו את חבירם, אחד צריך לבקש ממנו מחילה, והשני לא. תשובה. בשו"ת מהרי"ט (ח"ב אבהע"ז סימן מג) הקשה על דברי הגמ' הנ"ל אמאי אקרי רשע משום שבקש להכות, והכתיב בעמך בעושה מעשה עמך, ובסוף פרק איזהו נשך אמר ראיתו נוהג שלא כשורה מנין שאתה רשאי לשעבדו, שנאמר ובאחיכם בני ישראל וכו'. ויש לומר כיון דגם הוא רשע כמותו, אינו רשאי להכותו. ודומה למה שמבואר לגבי המלך יהוא, דאף על פי שהרג את אחאב על פי ה', בכל זאת נענש עליו משום שגם הוא עבד ע"ז, [ויעוין סמ"ע (סימן תכא ס"ק כח) ובט"ז (שם)], ויעוין בשמירת הלשון (שער התבונה פרק יז) שכתב וז"ל: כתב הסמ"ק בסימן רפ"ג בשם ריב"א, 'אפילו אלו שמצוה להרגן, כמו הרודף אחר הזכור, ואחר חברו להרגו, זה שהרגן צריך להזהר אח"כ מאבק שלהן, כי אם ח"ו יכשל ההורגם בעבירה כיוצא בהם, יחשב לו אותו הנהרג לדם נקי, וראיה מיהוא שנענש בדמי בית אחאב, אף על פי שצוה לו הנביא בשם ה' להרגם, לפי שנכשל בעבירה של בית אחאב', עכ"ל. הרי פתרון החידה: שנים שהכו את חבירם הרשע, ואחד אינו רשע, ולכן אינו צריך לבקש ממנו מחילה, אבל השני שהוא רשע כמותו, היה אסור לו להכותו, וצריך לבקש ממנו מחילה".
  5. **אין הנאה לבעל לשון הרע**.
     1. עי' ערך חילול ה', לשיטות ומראי מקומות.
  6. **לבקש מחילה: תשובה**.
     1. עי' או"ח סי' תר"ו, לשיטות ומראי מקומות.
  7. **בצדק תשפט עמיתך: לדון ולשפוט לכף זכות**.
     1. עי' ערך בצדק תשפט עמיתך, לשיטות ומראי מקומות.
  8. מראי מקומות.
     1. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"ב אות ע"ב) – "האם דעת הרמב"ם שמספר לשוה"ר אין לו חלק לעוה"ב או דווקא בעל לשוה"ר. לפי שבפ"ג מהלכות תשובה ה"ו כתב שדווקא בעלי לשוה"ר, אך בפ"ז מהלכות דעות ה"ג לא נקט דווקא בעלי לשוה"ר. תשובה: דוקא בעל לה"ר".

הגרח"ק זצ"ל (חשוקי חמד מכות סוף דף כ.) – "שאם מדבר לשון הרע פעם אחת על רבים כגון שאמר כל אנשי עיר זו גנבים, עובר בפעם אחת על לאוין הרבה כמספר התושבים".

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Is it Mutter to discuss, or warn your spouse about a certain difficult family member (someone who is difficult to the family as a whole, not personally), so that him/her should be cautious and understand who they are dealing with, especially when Yom Tov arrives and the family will be getting together?

R' Y. Berkovits wrote: Yes, l’toeles with the t'nayim of toeles. It is kedai to prepare a carefully worded script, to avoid saying anything not absolutely necessary. It’s important to mention, that even with all of the t’nayim of toeles, the listener still cannot believe what they hear, only be choshesh. It is important to mention at some point to one’s spouse (or anyone else that relies on them for support) that you trust everything they tell you as an accurate description of their perception, but that the situation could possibly have been experienced from a different perspective. This means you feel their pain without necessarily thinking negatively of the person they claim is difficult.

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

A friend of mine recently got married and I have noticed (on a number of occasions) his wife putting him down in front of others. I know someone who is very close to his wife, should I mention to her to give some eitzah to my friends wife or is it better to stay out of things? Thank you.

R' Y. Berkovits wrote: Do you believe that the husband notices? If not - then just let it ride. If he does notice, then yes you should get someone to speak to her.

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Can I submit feedback on Amazon or on B&H Photo (a large Jewish electronics store) about a camera I bought? I want to give it two out of five stars, and say 'Was a nice camera until it died after three months of use.'

R' Y. Berkovits wrote: Only if you satisfy the requirements of toeles. We once had a defective product. After much trouble with it, we finally found a site that had lots of other people with the same problem. If we would have seen the site first, we would never have bought it. So yes there is a toeles, but it has to be done in a way that is halachically correct. The issue here is causing damage with words, which is included in lashon hara, and also included in the issur of being gorem nezek lichatchila. [B’pashtus it is assur lechatchila to cause damage even to goyim.] Therefore, you have to be very factual and you can’t exaggerate (included not using opinionated negative words like 'terrible' or 'awful'). You also have to be motivated by wanting to help people avoid the pain you went though, and not by wanting to get revenge. Still, this is a very unscientific approach to evaluating a product. Just because yours was defective doesn’t mean others are defective too. If you have reason to believe that you will be one of the only ones rating the product, it would not be a good idea. Even if lots of people are rating it, maybe only people with problems are weighing in? [I would hope that the people reading the feedback understand this and only compare products with similar amount of feedback.] There is also a fear that people will take the feedback on a product and reflect it on the whole store. Be very careful to state that it is an issue with the product alone (if true). As with most cases of toeles, there is the possibility of bringing about unwarranted damage. If you satisfy the requirements, and after thinking it though determine that the the toeles will probably be attained while the possible negative effects will not, it is right to go ahead and tell. That seems to be the case here.

Follow-up to the previous question. When submitting feedback l’toeles, for my camera that died, it is also required to rate it. I want to give it two out of five stars. Isn’t rating something non-factual and just an opinion? How can I rate it? R' Y. Berkovits wrote: You can give it two stars - it died didn’t it? Just back up your rating with facts. I would hope that people realize that any rating is totally arbitrary and would read the basis of the ratings before coming to any conclusion.

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Someone is asked about another person whom attends a Yeshiva/Kollel which they believe is perfect for their spiritual growth, but for certain reasons it is looked down upon by certain sections of Chareidi society and some people in those sections of society are happy to voice their critical opinions concerning the institution. If someone asks them where they learn, would it be considered Lashon Hara to answer truthfully? What about in different cases, giving background information that someone is modern orthodox, or chasiddush, or simply not frum?

R' Y. Berkovits wrote: You are allowed to say that someone is normal, unless the person has a reputation of being special and you are bringing him down to being just normal. (The Chofetz Chaim writes that you are allowed to say that a person is not מעביר על מדותיו since being maavir al midosav is a middas chasidus. Saying that someone doesn’t possess a midas chassidus is not called speaking divrei gnai). Therefore, you are allowed to describe any background information that is within the realm of normalcy. However, if you are talking to someone that you know will view it negatively, that is avak lashon hora. (With someone that is critical of everything, you’re better off not talking to him altogether!).

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

My wife bought a sheitel and had a number of issues with it. The sheitel macher didn't deal with the situation properly and sent my wife all over Israel to try get it fixed (even thought under warranty). Problems still hasn't been solved! What should she be telling her friends when they ask her whether she's happy with the sheitel and whether she would reccomend the sheitel macher? Thanks.

R' Y. Berkovits wrote: Assuming they are asking l’toeles (not just shmoozing). She can say l’toeles “I had a bad experience with her, it didn't come out good and the issue is still not resolved”.

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

The Chofetz-Chaim says that you can lichatchila listen to someone badmouth another, if you believe that after hearing him out, you can change his mind and remove the hate from his heart. What happened to lifney iver? (At the time that he is badmouthing the other person, he is speaking lashon-hara.) Similarly, telling a naive person lashon-hara l’toeles to protect him from loss of money, when you know that he’ll for sure believe you (doesn’t matter how you say it). What about livney ivur of kabalas lashon-hara? Also, shouldn’t we be more worried about his nitzchiyus than his money?

R' Y. Berkovits wrote: 1. Preventing further issurim is not called a michshal. Although this is a mitzvah (making shalom), you really have to be משער if it will work. I’ve been using this less, as my experiences haven’t met with much success. I’ve found myself believing that I can really change someone’s mind, only to find him right back where he started. How close are they to you? How receptive are they in general? How do they view you? When someone starts speaking lashan hara, just distract them right away - unless you really believe that you can help. 2. For some reason the Chofetz Chaim is not bothered by lifnei iver on kabalas lashon hara when you are speaking l’toeles. I don’t really know why. He only says not to tell a person if you think he will end up saying rechilus. I’ve always taught, that you should inform him, that he shouldn't believe you definitively since you could be off being that this is just your perception, but he should responsibly take precautions b’geder ch’shash. If you really think that he will believe you anyway, I don’t understand the heter but the CC doesn’t list that as a condition for telling.

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Can I go to a family simcha, where the people in the family are very critical about everyone and everything - and I can’t remember the last time I was there that lashon hara wasn’t spoken - most of the times during the speeches too. Can I go and just try my best not to listen - or maybe I am not allowed to put myself in that situation?

R' Y. Berkovits wrote: It’s assur, unless you have a plan how not to hear lashon hara. You have to be proactive, and prepare enough interesting conversation that doesn't involve people, and then in a skillful and outgoing way start those conversations “I gotta tell you a story...” Don’t be a listener; you should be the one dominating the conversations creatively. If you can’t stay away from critical people - at least don’t let them say anything.

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

We want to buy a used car. I asked for feedback from people that have recently bought a car if they could recommend an agent. I got a number of responses and it helped me. A few people wrote me saying they are also in the market and would like me to forward the responses. There are a few responses that I’m not sure if I can pass on - what do you say? I’ve erased the names. Thank you,

1. I have heard that X does not take good care of their cars. I understand that they are also the contracted supplier of cars to the army, which is very hard on the wear and tear of the cars.

2. X in JM has a great reputation. Here, it has the same great prices, but we bought our car from them and found the main guy - Y (don't know if he's still there, though) to be smarmy. He also had an agreement with a local garage to send cars there, they'd okay the car, and then he'd give them a kickback (we found this out later, when the garage got mad at him for selling to us without giving them their "cut") - that was all very fishy. There were also some very fishy things he said about the car. I'm not sure what to say because X in JM has a rep of being a tzaddik.

3. There's a local guy named X. Like I said - l'toelet. One person who works there is a guy named Y - a very nice mensch. BUT - X himself has been arrested and charged with sexual-predator offences. He's done his time and hasn't been re-arrested, but he still seems to try to get women to go for test drives with him. Apparently he and his staff are knowledgeable, but I would not let a woman or young girl go into a car with him. Those are the facts - your choice.

הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

If a contractor asks me for the job, and I say I went with someone else, he then asks me who. Can I tell him who I am using? Is it avak lashon hara, or maybe rechilus, to simply mention the name of his competitor?

R' Y. Berkovits wrote: It's avak lashon hara. When he hears the name he is probably going to make a nasty comment about his competitor. Rechilus is only if the one that took the job did something wrong to his competitor. Just mentioning to someone that his competitor is successful is not rechilus. [Maybe on'oas devarim since its painful.]

הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

A bachur that takes Prozac for mild depression - entering shidduchim. Does he have to disclose it at any time during dating? Would this be different if it was a girl?

R' Y. Berkovits wrote: Pashtus you don’t have to, as long as he's perfectly functional without the meds - just mildly depressed. A girl too. Even though she’ll stop the pills for pregnancy, and be mildly depressed - so what. Hormones during and after pregnancy can do that to anyone.

הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

A man was suggested a shidduch to a divorced woman. They are trying to find out about if there were any anger issues or other similar issues that can understandably hurt a marriage and are having a difficult time finding the info. Can they just ask the ex-husband l’toeles?

R' Y. Berkovits wrote: First of all, anything he would say is worthless. He has no ne'munus. [Every abusive husband has a picture in his mind why his wife really was the abusive one.] Even if for some reason you think he could help, it’s assur to ask him. He can’t possibly be mekayem the t’nai toeles, primarily to be mechaven l’toeles, so it would be lifnei ivur to ask him. Find someone impartial, preferably a Rav, which dealt with the divorce.

הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

I had an assistant that pocketed some checks from the business. We told her to just return the checks and leave quietly and we won’t press charges – which she did. Just now, four years later, I ran into her working for someone else, I called her name and she said that’s not her name and walked out. The owner noticed something and asked me what happened – then he told me that they’re missing an expensive piece of equipment. I didn’t say anything – just mumbled something and left. Should I let him know about my experience?

R' Y. Berkovits wrote: You have to know that he’ll handle it properly. He has to understand hilchos lashan hara, what it means to be choshesh and not mekabel, and how to behave accordingly. If you don’t know him well, you wouldn’t be able to tell him, since sadly most the world doesn’t know how to handle this information correctly within halacha.

הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

The Chofetz Chaim says that you’re allowed to be mikabel that a person did an aveirah, IF you understand he's shogeg. He also says that you can’t say a person did an aveirah, even if you know he thinks it fine (since “everyone does it”), because it’s still gnus. Is it possible the CC means that we automatically view aveirus as gnus, unless we work to understand that it’s not his fault. Maybe the CC couldn’t give the case lichatchila to matir misaper where a person doesn’t view it as gnus, since we ARE supposed to view aveiros as gnus m’din ahavas Hashem?

R' Y. Berkovits wrote: Technically there would be no issur, at least m’doiraysa, if neither the misaper nor the shomeah really views this aveira as g’nus. However in practice we would hope and assume that people do view every aveirah as some level of g’nus. It is correct to develop a feeling of g’nus for anything Chazal label an aveirah, and when necessary also understand that many people are shogegim. Besides being wrong to talk (without reason) about aveiros being done without feeling g’nus, it’s possibly also avak lashon hara. Similar to praising someone while alluding to g’nus (“who would’ve thought that he would be what he is today”).

1. חפצים.
   1. **הקב"ה**.
      1. יש איסור לשה"ר על הקב"ה – תנא דבי אליהו (פרק י"ח ד"ה פעם (ג')), בראשית רבה (פרק י"ט אות ד'), הו"ד בח"ח (פתיחה ד"ה ועוד, שמה"ל ח"ב פרק ג'), פרקי דר' אליעזר (פרק נ"ג).
         1. לכאורה זה הפשט במרגלים - עי' לקמן.
      2. וא"ת הקב"ה גם כן לא נכלל בעמך ורעך.
         1. י"ל, שכן נכלל ברעך – רש"י (שבת דף לא. ד"ה דעלך, חגיגה דף ז. ד"ה מבית), הו"ד ביהודה יעלה (או"ח סי' ר"ד), שמות רבה (פרק כ"ז אות א').
            1. קשה, איך לומד רעהו ולא הקדש והא הקב"ה נכלל ברעהו, אפשר י"ל ע"פ האחיעזר ודברי יחזקאל, שלאפוקי הקדש לא הוי מדין משמעות הקרא אלא מיתורא דרעהו. עיין.
            2. וכן נכלל באחיך - רש"י (חגיגה שם), תנחומא (יתרו ריש ס"ה), תנא דבי אליהו (פרק י"ח), אור החיים (ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז, דברים פרק כ"ב פסוק א').
            3. אמנם עי' פחד יצחק (ס' זכרון להגר"ח שמואלביץ מאמר לזכרו עמ' קל"ו אות ג', אות ד').
            4. ואם כן נכלל באהבת לרעך, ובארור מכה רעהו [אע"ג דאפשר לא נכלל בלא תלך רכיל בעמיך, נכלל בהארור כדאי' בבמ"ח כלל א' ס"ק י"ב. וכ"ת שלא הוה "בסתר", י"ל בהבמ"ח ארורין סק"א (ויש ראיה מפרקי דר' אליעזר פרק נ"ג), אמנם עי' מקור החיים כ"ג ס"א, וצ"ע].
         2. י"ל, ע"י הכתב והקבלה (דברים פרק כ"ז פסוק כ"ד) – "ואמר קרא בסתר, טעמו אפילו בסתר ואצ"ל בפניו ... ויתכן שאמר בסתר לעורר על הנקרא בפי רבותינו אבק לשה"ר ... ואפשר לפרש מלת בסתר, **בסתרו של עולם**, כי בלישנא בישא אינו מגנה ומבזה את חבירו בלבד, כי פוגע גם בכבודו של מקום ב"ה. העלה על דעתך המגנה את הבן בפני אביו (אף בדבר אמת) לא את הבן בלבד מצער בגנותו כי גם אביו יקח חלק הגנות לצערו בנפשו על הולידו בן רוע מעללים, וגם אם נודע לאביו מקודם מקלקול בנו, בכל זה ירע בעיניו דברי המגנה אותו לפניו, כי בזה יתוסף יגון על יגונו ויתרבה צער על צערו, ככה המגנה לאחד מיצירי כפיו ית' כמגנה כביכול את בנו ... פוגע בכבוד אביו שבשמים אשר בראו בצלמו, וכמוסיף בצערו של מעלה כביכול, כאמרם (תענית כ' ע"ב) כמה מכוער אותו האיש, והשיב לך ואמר לאומן שעשאני כמה מכוער כלי זה שעשית, שהמגנה את האדם מגנה את יוצרו שהוציא דבר מקולקל מתחת ידו, ובמה שמגנה את רעהו יצרף עמו גם גנות לסתרו של עולם".
         3. י"ל, שהוא כל שכן, שאם בבשר ודם אסור לאמר גנאי כל שכן במלך מלכי המלכים שהוא יותר גנאי.
            1. רמב"ם (מורה הנבוכים ח"א פרק נ"ט) – "וצריך שתתבונן ותאמר, אם היה לשון הרע והוצאת שם רע מרי עצום, כ"ש התרת הלשון בחק השם יתברך, ותארו בתארים יתעלה מהם".
      3. מראי מקומות – מהר"ל (ערוכין דף טו. ד"ה כמה).
   2. **דומם וצומח** [עצים, ואבנים].
      1. ערכין (דף טו.) – "תניא א"ר אלעזר בן פרטא בוא וראה כמה גדול כח של לשון הרע מנלן ממרגלים ומה המוציא שם רע על **עצים ואבנים** כך המוציא שם רע על חבירו על אחת כמה וכמה".
         1. עי' לקמן, שלכאורה הפשט כמו אם אמר גנאי על שום חפץ הוי גנאי לבעל החפץ, ה"ה גנאי על עצים ואבנים הוי גנאי לבעל העצים ואבנים - וזה הקב"ה.
         2. אז נדברו (חי"ד סי' ס"ז אות י"ג, ועי' הערות בסוף הספר שם) – "נכון הוא שמהח"ח משמע דהוצאת דבה על חפצים הוי מחלקי לה"ר הגורם רעה לאחר, ומהיראים עצמו משמע שזה איסור עצמי. והיה נראה להסביר ע"פ דברי התומר דבורה (פ"ב ד"ה ועוד מצאתי) עיש"ה. ובאמת כדבריו מבואר בש"ס במעשה דשמעון בן שטח, כשאמר לו כמה מכוער אדם זה אמר לו לך לאומן שעשאני. ומקור להיראים אפ"ל מהא דאמרו 'מה מרגלים שלא הוציאו דבה אלא על העצים והאבנים' וכו'. ולפ"ז גם על בהמה וכל החפצים הטבעיים יש איסור לה"ר מצד עצמו, ולדינא יש להתיישב עוד בזה, אמנם בחפצים המורכבים ע"י בתי חרושת יש בזה חשש הוצאת שם רע על הבית חרושת".
         3. חוט שני (שמה"ל פרק ד' ס"ק ד') – "ובספר יראים ... וגדר האיסור הוא, עצם ההוצאת שם רע ואפילו על חפצים דוממים, הוא דוקא כשהתוצאה מזה הוא הגנאי או ההפסד על האדם, אבל עצם האיסור הוא סיפור הגנאי על חפצים. אבל כמובן כשאין שוס גנאי והפסד לאדם אין איסור להוציא שם רע על חפץ. וזה היה עון המרגלים שעל ידי שדיברו גנאי על ארץ ישראל על 'העצים והאבנים' גרמו בכך שלא ירצו לעלות לארץ ישראל דמשום הכי הוי כעין גנאי על נותן הארץ לעס ישראל. ולכן הקונה כגון יין, אין להוציא דיבה על היין, שהרי יכול לגרום הפסד לבעל היין, אא"כ יש בזה תועלת. וכן הדבר מצוי בתבשילין של קייטרינג, שאין לומר דברי ביקורת על התבשילין, דגורם בזה הפסד, אא"כ יש בזה תועלת".
   3. **חיות ובהמות**.
      1. מהרש"א (כתובות דף טז:) – "ופירשו התוס' כלה כמות שהיא ואם יש בה מום ישתקו כו' א"נ ישבחוה בדבר נאה שיש בה עכ"ל והיינו משום **דאסור לספר** אפי' בגנות בהמה טמאה כדאמרינן פרק י"נ (ב"ב דף קכג.)".

מהרש"א (תענית דף כ:) – "כדאמרינן פ' י"נ אפילו בגנות בהמה טמאה לא דבר הכתוב והטעם משום שנותן **חסרון ביצירה**".

* + 1. עי' לקמן, שלכאורה הפשט כמו אם אמר גנאי על שום חפץ הוי גנאי לבעל החפץ, ה"ה גנאי על עצים ואבנים הוי גנאי לבעל העצים ואבנים - וזה הקב"ה.
  1. **ישראל**.
     1. פסוק - לא תלך רכיל.
  2. **עכו"ם**.
     1. עי' לקמן.
  3. **אפיקורוס**.
     1. מותר.
        1. ח"ח (כלל ח' סעי' ה') – "וְכָל זֶה הָאִסוּר שֶׁל לָשׁוֹן הָרָע הוּא דַּוְקָא עַל אִישׁ, שֶׁעַל פִּי דִּין תּוֹרָה הוּא עֲדַיִן בִּכְלַל ''עֲמִיתֶךָ'' דְּהַיְנוּ עַם שֶׁאִתְּךָ בַּתּוֹרָה וּבְמִצְוֹת, אֲבָל אוֹתָן הָאֲנָשִׁים, שֶׁמַכִּירָם, שֶׁיֵּשׁ בָּהֶם אֶפִּיקוֹרְסוּת, מִצְוָה לְגַנּוֹתָם וּלְבַזּוֹתָם, בֵּין בִּפְנֵיהֶם וּבֵין שֶׁלֹּא בִּפְנֵיהֶם, בְּכָל מַה שֶּׁהוּא רוֹאֶה עֲלֵיהֶם, אוֹ שֶׁשּׁוֹמֵעַ עֲלֵיהֶם, דִּכְתִיב: ''לֹא תוֹנוּ אִישׁ אֶת עֲמִיתוֹ'', וְ''לֹא תֵלֵךְ רָכִיל בְּעַמֶיךָ'', וְהֵם אֵינָם בִּכְלָל זֶה, שֶׁאֵינָם עוֹשִׂים מַעֲשֵׂה עַמְךָ, וְנֶאֱמַר (תהלים קל"ט כ"א): ''הֲלוֹא מְשַׂנְאֶיךָ ה' אֶשְׂנָא וּבִתְקוֹמְמֶיךָ אֶתְקוֹטָט'' וְכוּ', וְאֶפִּיקוֹרֵס נִקְרָא הַכּוֹפֵר בַּתּוֹרָה וּבַנְּבוּאָה מִיִּשְׂרָאֵל, בֵּין בַּתּוֹרָה שֶׁבִּכְתָב וּבֵין בַּתּוֹרָה שֶׁבְּעַל פֶּה, וַאֲפִלּוּ הוּא אוֹמֵר, כָּל הַתּוֹרָה מִן הַשָּׁמַיִם, חוּץ מִפָּסוּק אֶחָד אוֹ קַל וָחֹמֶר אֶחָד אוֹ גְּזֵרָה שָׁוָה אֶחָת אוֹ דִּקְדּוּק אֶחָד, גַּם הוּא בַּכְּלָל הַזֶּה".
     2. מראי מקומות.
        1. אפיקורוס לדבר לשון הרע על אפיקורוס - עי' חו"מ סי' כ', לשיטות ומראי מקומות.
  4. **חילונים**.
     1. מראי מקומות – אוהב ימים (פרק ה' סי' ו'), חלקת בנימין (כלל ח' ס"ק י"א), שיח שפתותינו (פרק ב' הע' י"א), נתיבות חיים (כלל ח' ס"ק ה', זרע חיים כלל ח' סי' ה' אות ב'), ח"ח השיעור יומי (יום נ"ז, במקורות אות צ"ז), עלי באר (כלל ד' סעי' ז' ד"ה ואשר), שו"ת לח"ח (ח"א סי' י"ג), תקנת השבים (סי' ג'), לרעך כמוך (ח"ב עמ' ס"ג הע' קט"ז).
        1. חזו"א (דרך שיחה ח"ב עמ' תנ"ו) – "על החילוניים דהיום אמר שהם תינוקות שנשבו, אך אמר: חוץ מבן גוריון, וחבורתו (כוונתו לזקנים אלו שידעו ושנו ופירשו) ... אמר על בן גוריון: זהו מומר אמיתי. על השרים שהיו בתחילת קום המדינה אמר לי: הם אינם תינוקות שנשבו, הם למדו בטעלז. אבא ז"ל היה מזכיר את בייליק בתואר 'בלק'".
        2. אז נדברו (חי"ד סי' ס"ט אות ד') – "לענין לה"ר על אדם שהי' דתי ואח"כ נתקלקל אם מחלל שבת בפרהסיא מותר לדבר לה"ר. מה שכתבת שאין לו דין כתינוק שנשבה, במקום אחר כתבתי אלו שגרים במקומות שיש דתיים הרבה כמו באה"ק אין ליתן דין תינוק שנשבה גם מי שמקולקל מלידה ואולי לחומרא כמו בנידונינו יש להחמיר בזה".
        3. דעת יהודה (עמ' רמ"ו אות קס"ג) – "האם אסור לספר לשוה"ר על תינוק שנשבה. תשובה: אם אינו רודף או שונא דת".
        4. תשובות והנהגות (ח"ג סי' תע"ח) – "למעשה אם שייך לכת שהם שונאי דת ראוי להשפילו ולבזותו לשם שמים להשניא מעשיו, אבל אם לא שייך לשום כת ואין לו שנאה לדת רק לא שומר תורה כיון שלא נתחנך כן, אם כוונת המספר לטובה, שידע השומע מעלת התורה והשינוי בין מי שזכה לתורה ומי שלא זכה, אזי אין בזה איסור, אבל לא הותר סתם לספר רע על חבירו אפילו הוא רשע כשכוונתו רק לפטפט על יהודי שהוא אנוס ובכלל עמך".
        5. חילוני לדבר לשון הרע על חילוני - עי' חו"מ סי' כ', לשיטות ומראי מקומות.
  5. **הורים: בזמן שהוא לתועלת**.
     1. מראי מקומות – הגרח"י קפלן שליט"א (תורת האדם לאדם ח"ה עמ' קס"ה), מאיר נתיבים (עמ' ל"ח).
        1. אג"מ (רשומי אהרן ח"א יו"ד סי' ר"מ אות ג') – "אע"פ שאסור לאדם לסתור את דברי אביו אולם במקרה של רפואה פסיכולוגית (psychological therapy) נחשב לצורך רפואה ומותר, ובלבד שלא יהיה דרך בזיון".
        2. הגריש"א זצ"ל (תורת האדם לאדם ח"ה עמ' קס"ה, הו"ד באשרי האיש ח"א פרק ל' אות א', קול התורה גליון נ"ד עמ' קע"ב [לשונו מובא לקמן]) – "נשאלה שאלה בהא דקיי"ל שכל לתועלת אין בו לשה"ר, אי שייכא הך היתר דלתועלת על אביו ואמו, מי נימא דהיתר תועלת מהני רק לגבי לשה"ר ולא לגבי ארור דמקלה אביו ואמו, או דלא שנא. ומסתימת החפץ חיים בדין של תועלת משמע כצד השני, דבפתיחה של הח"ח כשמונה את הלאוין והעשין והארורין מביא את ארור מקלה, ובגוף ההלכה של תועלת לא חילק לומר דלא מהני רק לגבי לשה"ר ולא לגבי ארור מקלה".
        3. חוט שני (כיבוד אב ואם ס"ק ט' ד"ה והנה, שמה"ל פרק ו' אות ה' ד"ה ובמצות [עמ' שס"ז]) – "כל מה שהבן לא חייב והאב לוקח ממנו הרי זה נקרא משל בן, שהבן לא מחויב בזה ... ולכן בן שצריך להתייעץ עם חכם ובתוך הדברים נשמעים ממנו דברים כנגד אביו או אמו, והם דברים שסיפור דברים אלו נצרכים לו, ואין לו עצה אחרת מבלי לספר זאת על הוריו, הרי זה נחשב שאביו לוקח את מה שמגיע לו, ונחשב משל בן שאין הבן מחויב להמנע מכך, אם אין לו אפשרות אחרת. ויש למעט בזה ככל האפשר אלא רק מה שמוכרח ולא מצא עצה אחרת לזה".
        4. הגרח"ק זצ"ל (מכתב לבחור הבר מצוה אברמי שטילרמן אלול תשע"ה) – "שאלה: האם מותר לדבר לשון הרע על הורים לצורך. תשובה: תלוי מה ומי".
        5. הגר"י זילברשטיין שליט"א (אסיא גליון ח' עמ' ר"ה, גילון מ"ב עמ' ל"ב תשובה לשאלה ה') – "בעקבות אבחון מורחב מאתר הפסיכולוג גורמים שונים לבעיה אצל ילד אשר לא תמיד הם בידיעתו כגון: בעיות הילד המעוגנות במערכת יחסים לא טובה עם הורים עקב קשיים שלו ו/או שלהם. האם מותר לפסיכולוג להעלות למודעות הילד את חלקם של ההורים בבעיתו מחשש של 'כבד את אביך ואת אמך' ... תשובה: אסור בשום אופן להעלות את חלקם של ההורים למודעות הילד, כי יש בזה עון 'ארור מקלה אביו ואמו'. ואין להתרפאות באיסורים".

הגר"י זילברשטיין שליט"א (קול התורה גליון נ"ד עמ' קע"ב, עלינו לשבח פר' במדבר חלק תשובה אות קכ"א) – "שאלה: רופא מעולה העובד בבית חולים ויש לו גם מרפאה פרטית, ובתו עובדת שם כאחות, והיא רואה שהמרפאה מלאה באביזרי רפואה (מזרקים, תחבושות, תרופות, מספרים) והיא בטוחה שנלקחו מבית החולים מבלי רשות, היא ניסתה להעיר על כך בעדינות לאביה, והוא הכחיש, ולכן החליטה שאין טעם להמשיך ולדבר עמו שוב. הבת מסתפקת האם לעורר את תשומת לבו של האחראי לכך בבית החולים, כי שמא לא הותר לדבר קלון על אב גם לתועלת. תשובה: בשאילה כעין זו דן מחבר ספר שלמי ניסן בקובץ קול התורה ניסן תשס"א (עמ' כ"ה) ומביא שאחד הפוסקים אסר ... ונראה להוכיח שיש לדבר לשון הרע לתועלת גם על אביו, והבת חייבת לעורר את שימת לבם של השומרים שבבי"ח. וראיה לכך ... ומו"ח הגרי"ש אלישיב שליט"א [זצ"ל] אמר לי שאסור לבת לשתוק והיא חייבת לומר לאביה, לימדתני אבא שאסור לגנוב ואני חייבת למסור את הדבר לשומרי בית החולים ואין לה להמנע מכך בגלל הפסד פרנסתה, כי אין כאן הפסד אלא מניעת ריוח. וגם אסור לה לעסוק כאחות באביזרים גנובים".

* + - 1. שלמי ניסן (קול התורה גליון נ' עמ' כ"ה) – "יש להסתפק בהך דינא דמותר לספר לשון הרע לתועלת (כשנשלמו כל הפרטים וכמבואר בס' חפץ חיים) האם היתר זה נאמר גם כשמספר על אביו ואמו או לאו. צדדי הספק הו"ל דרק בלשון הרע ורכילות על שאר בני אדם הותר לספר לתועלת, ומטעם דכל שמספר לתועלת אין זה תשיב כלשון הרע, אבל כשמספר על אביו ואמו הרי עובר על מצות עשה של כיבוד אב ואם, וגם על ארור מקלה אביו, ולכאורה בהנך מצוות וארור אין שום סברא דיהא מותר לתועלת, וכמו דפשוט הוא דאין לעבור על ע"ז וגילוי עריות לתועלת, כמו כן שאר עבירות לתועלת אסורין. וא"כ יהיה אסור לספר לשון הרע על אביו ואמו אף לתועלת (וכן שמעתי שהורה אחד הפוסקים). או דילמא דלא שנא, ולא אישתמיטתי' החפץ חיים בשום מקום לומר דכל ההיתר דלתועלת (או אפי תלתא) לא שייך באביו ואמו, וצ"ע. ואם נימא דאסור לספר לשון הרע על אביו ואמו אף לתועלת, יל"ע מה הדין באחיו הגדול, כהן יתום ואלמנה האם מותר לספר עליהם לשון הרע לתועלת או לאו".
  1. **כהנים: בזמן שהוא לתועלת**.
     1. מראי מקומות – שלמי ניסן (קול התורה גליון נ' ח"א עמ' כ"ה, לשונו מובא לעיל).
        1. חוט שני (שמה"ל פרק ו' אות ה' ד"ה ובמצות [עמ' שס"ז]) – "וכן סיפור לשון הרע על זקן או על כהן שמחויב לכבדו מקרא 'וקדשתו', גם אתי שפיר, דחיובי הכבוד שנצטווינו בהם לא מתיר להזיק לו, כמו שהכבוד לא מתיר לו להכות ולהזיק, ממילא כל שהוא לתועלת לא נתחייבנו בזה לכבדם. ואלמנה ויתום שנצטווינו מקרא ד'כל אלמנה ויתום לא תענון', וכן 'והדרת פני זקן', דזה פשוט שאס הזקן מכה אותו, וודאי שמותר להציל את עצמו מן המכות אף אם צריך להכות את הזקן כדי להציל את עצמו, וכל שכן שמותר לספר עליו לשון הרע כדי להציל את עצמו מן ההיזק".
  2. **אשתו**.
     1. הפלאה (פנים יפות ויקרא פרק י"ט פסוק ט"ז) – "לא תלך רכיל בעמך וגו'. איתא בכתובות דף מ"ו [ע"א] אזהרה למוציא שם רע מנ"ל ר"א אומר מלא תלך רכיל, משמע דס"ל דלא קאי כלל על הולכי רכיל דא"כ הו"ל לאו שבכללות דאין לוקין עליו [פסחים כד א] וכן משמע מהא דקאמר שם לאידך מ"ד מ"ט לא אמר כר' אליעזר ע"ש, אלמא דס"ל דקרא אתא לאזהרה למוציא שם רע, ואפשר דדריש הא דכתיב לא תלך רכיל בעמך זו אשתו כדמפרש בקידושין דף ע"ז [ע"א] לא יחלל זרעו בעמיו זו אשתו".
     2. ח"ח (כלל ח' סעי' ב', במ"ח ס"ק ד') – "וְעַתָּה נַתְחִיל לְבָאֵר עַל מִי אָסְרָה הַתּוֹרָה לְסַפֵּר לָשׁוֹן הָרָע. אִסוּר לָשׁוֹן הָרָע הוּא בֵּין עַל אִישׁ אוֹ אִשָּׁה, וְאֵין חִלּוּק (ד) בֵּין אִשְׁתּוֹ לְאִשָּׁה אַחֶרֶת, וְרַבִּים נִכְשָׁלִין בָּזֶה, בַּעֲוֹנוֹתֵינוּ הָרַבִּים, שֶׁהֻתַּר בְּעֵינֵיהֶם לְסַפֵּר גְּנוּת עַל אִשְׁתּוֹ וּבֵית חוֹתְנוֹ לִפְנֵי אֶחָיו וּבֵית אָבִיו, וּמִדִּינָא אֵין שׁוּם נָפְקָּא מִנַּה בָּזֶה, אִם לֹא שֶׁהוּא מְכַוֵן בָּזֶה לְתוֹעֶלֶת עַל לְהַבָּא וְלֹא לְגַנּוֹתָם, וְגַם לֹא יְעָרֵב בִּדְבָרָיו שׁוּם שֶׁקֶר. [בין אשתו לאשה אחרת. דכלל כללה לנו התורה לא תלך רכיל בעמיך מי שהוא בכלל עמיך ולשון הרע גם כן נכלל בלאו זה כמו שכתוב הרמב''ם בפ''ז מהלכות דעות ה''ב, ועוד ראיה מכתובות (מ''ו ע''א) אזהרה למוציא שם רע מנין תלמוד לומר לא תלך רכיל בעמיך הרי דלאו זה קאי גם על אשתו, וזה ידוע הוא דלאו זה כולל אפילו על אמת כמש''כ הרמב''ם בהלכה הנ''ל]".
  3. מראי מקומות.
     1. הגרמ"מ שך זצ"ל (מכתבים ומאמרים ח"ד אות אות שמ"א) – "ומותר לך לספר לרופא את כל מה שאומר לך הזולת ואין בו משום איסור לשה"ר, ובפרט כשאינך מפרט השם, ואין בזה שום חשש".
     2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Can a lady who (keeps Shabbos, Kashrus, TM, Hilchos Lashon Hara etc. but) doesn’t cover her hair, tell her friend who also doesn't cover her hair, about another lady who also doesn’t cover her hair ("she is just like us")?

R' Y. Berkovits wrote: Pashtus it’s assur. It’s an issur not to cover her hair, therefore it’s an objective g’nai. Although she doesn’t believe she is saying anything wrong at all, it’s all part of her mistake that she believes she doesn’t have to cover her hair.

1. מרגלים.

במדבר (פרק י"ג פסוק כ"ז-ל"ג) – "וַיְסַפְּרוּ לוֹ וַיֹּאמְרוּ בָּאנוּ אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר שְׁלַחְתָּנוּ וְגַם זָבַת חָלָב וּדְבַשׁ הִוא וְזֶה פִּרְיָהּ: אֶפֶס כִּי עַז הָעָם הַיֹּשֵׁב בָּאָרֶץ וְהֶעָרִים בְּצֻרוֹת גְּדֹלֹת מְאֹד וְגַם יְלִדֵי הָעֲנָק רָאִינוּ שָׁם: עֲמָלֵק יוֹשֵׁב בְּאֶרֶץ הַנֶּגֶב וְהַחִתִּי וְהַיְבוּסִי וְהָאֱמֹרִי יוֹשֵׁב בָּהָר וְהַכְּנַעֲנִי יֹשֵׁב עַל הַיָּם וְעַל יַד הַיַּרְדֵּן ... לֹא נוּכַל לַעֲלוֹת אֶל הָעָם כִּי חָזָק הוּא מִמֶּנּוּ: וַיּוֹצִיאוּ דִּבַּת הָאָרֶץ אֲשֶׁר תָּרוּ אֹתָהּ אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לֵאמֹר הָאָרֶץ אֲשֶׁר עָבַרְנוּ בָהּ לָתוּר אֹתָהּ **אֶרֶץ אֹכֶלֶת יוֹשְׁבֶיהָ** הִוא וְכָל הָעָם אֲשֶׁר רָאִינוּ בְתוֹכָהּ אַנְשֵׁי מִדּוֹת: וְשָׁם רָאִינוּ אֶת הַנְּפִילִים בְּנֵי עֲנָק מִן הַנְּפִלִים וַנְּהִי בְעֵינֵינוּ כַּחֲגָבִים וְכֵן הָיִינוּ בְּעֵינֵיהֶם".

* 1. **אם מעשה של מרגלים היה אמת ולשון הרע או שקר ומוציא שם רע**.
     1. עי' לעיל.
     2. עי' ערך "מוציא דבה הוא כסיל", לשיטות ומראי מקומות.
  2. **מה הלשון הרע של המרגלים - איך שייך לשה"ר על עצים ואבנים, והא לא נכלל בעמך ורעך**.
     1. מעלות ארץ ישראל – אג"מ (קול רם ח"ג עמ' ת"ב, "שדברו על העצים והאבנים חשיבות מצד אר"י שאינם בני מחילה לא הועילה חשובתם").
        1. בן יהוידע (סוף כתובות ד"ה קיימי) – "ומכאן ילמד האדם **מוסר השכל**, לשמור פיו ולשונו, לבל יוציא מפיו שום דיבור לא טוב, לגנות אפילו אמה אחת מארץ ישראל, הן מצד האויר, הן מצד קור וחום, הן מצד הפירות, והן בענין הבנין וכיוצא".
        2. וא"ת שהם דומם ואין להם הרגשה לגנאי ואין להם היזק וצער, י"ל אפילו אין הרגשה לגנאי יש איסור לשה"ר, כדאי' במנחת שלמה סי' פ"א לענין שוטה (חוץ מצד שאינו בעמיתך), שהתורה אינה רוצה שישראל יגנה אחר.
        3. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Is it muttar to say that the scenery in switzerland is nicer than E'Y or that going to the Niagra Falls is more awesome than stam views in E'Y? (There are no mountains or waterfalls like that in E'Y) What if there are comparable landscapes or agriculture i.e saying that the vineyards of France look nicer than the vineyards in E'Y? Or the rolling green countryside in England looks nicer than the one here in E'Y?

R' Y. Berkovits wrote: I don’t know what the issur would be, but it doesn’t feel right. To put things in perspective, go find any country in the world with Har Charmon, Yam Hamelech, the Banias, Galil Vineyards, and the desert, all within a few hours’ drive of each other.

* + 1. כביכול על הקב"ה, בעל החפץ, שהוא ברא העולם בחסרונות.
       1. יראים (סי' קצ"א) – "ואפילו על עסקי חבירו וממונו אסור להוציא דבר, כגון שרוצה לתת מתנה לחבירו ובא אחר וגינה אותו על שקר, ונמצא מוציא דבה, כדאמרינן בערכין פ' יש בערכין להקל, לא נחתם גזר דינם של אבותינו אלא בשביל שהוציאו דבה על הארץ".
       2. הו"ד בח"ח (כלל ה' סעי' ז') – "ודע דכשם שאסור להוציא דבה על חברו, כן על חפציו אסור להוציא דבה".
       3. ביאור מהר"ז זק (על הסמ"ג (מכון ירושלי') ד"ה ומה).
          1. עי' לעיל, למה יש איסור לשה"ר על הקב"ה - י"ל שהוא נכלל ברעך, א"נ ארור מקלה ריעהו בסתר, א"נ כ"ש להקב"ה.
          2. מראי מקומות – אז נדברו (חי"ד סי' ס"ז אות י"ג, לשונו מובא לעיל [ועי' הערות בסוף הס' שם]), חוט שני (שמה"ל פרק ד' ס"ק ד', לשונו מובא לעיל).
    2. מראי מקומות – הגרח"ק זצ"ל (דעת נוטה ריש פר' קרח), זרע חיים (כלל ה' סעי' ז' אות א'), פרדס יוסף (פר' שלח אות ג' ד"ה וי"ל), פסקי תשובות (סי' קנ"ו סוף אות כ"ג).
       1. תומר דבורה (פרק ב' ד"ה ועוד מצאתי) – "וְעוֹד מָצָאתִי מַשְׁקֶה טוֹב מְאֹד אֲבָל לֹא יוֹעִיל הַמַּשְׁקֶה כָּל כָּךְ כְּמוֹ שֶׁיּוֹעִיל אַחַר תַּחְבֹּשֶׁת הַנִּזְכָּר לְעֵיל, וְהוּא שֶׁיַּרְגִּיל עַצְמוֹ בִּשְׁנֵי דְּבָרִים: הָאֶחָד - הוּא לְכַבֵּד כָּל הַנִּבְרָאִים כֻּלָּם, אַחַר שֶׁיַּכִּיר מַעֲלַת הַבּוֹרֵא אֲשֶׁר יָצַר הָאָדָם בְּחָכְמָה, וְכֵן כָּל הַנִּבְרָאִים חָכְמַת הַיּוֹצֵר בָּהֶם, וְיִרְאֶה בְעַצְמוֹ שֶׁהֲרֵי הֵם נִכְבָּדִים מְאֹד מְאֹד, שֶׁנִּטְפַּל יוֹצֵר הַכֹּל הֶחָכָם הַנַּעֲלֶה עַל כָּל בִּבְרִיאָתָם, **וְאִלּוּ יְבַזֶּה אוֹתָם חַס וְשָׁלוֹם נוֹגֵעַ בִּכְבוֹד יוֹצְרָם**. וַהֲרֵי זֶה יִדְמֶה אֶל חָכָם צוֹרֵף, עָשָׂה כְּלִי בְּחָכְמָה גְּדוֹלָה וְהָרְאָה מַעֲשֵׂהוּ אֶל בְּנֵי אָדָם, וְהִתְחִיל אֶחָד מֵהֶם לְגַנּוֹתוֹ וּלְבַזּוֹתוֹ, כַּמָּה יַגִּיעַ מֵהַכַּעַס אֶל הֶחָכָם הַהוּא מִפְּנֵי שֶׁמְּבַזִּין חָכְמָתוֹ בִּהְיוֹתָם מְבַזִּים מַעֲשֵׂה יָדָיו. וְאַף הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא יֵרַע בְּעֵינָיו אִם יְבַזּוּ שׁוּם בְּרִיָּה מִבְּרִיּוֹתָיו, וְזֶה שֶׁכָּתוּב (תְּהִלִּים קד, כד): 'מָה רַבּוּ מַעֲשֶׂיךָ ה''. לֹא אָמַר 'גָּדְלוּ' אֶלָּא 'רַבּוּ' לָשׁוֹן 'רַב בֵּיתוֹ' (אֶסְתֵּר א, ח) חֲשׁוּבִים מְאֹד, 'כֻּלָּם בְּחָכְמָה עָשִׂיתָ' , וְאַחַר שֶׁנִּטְפְּלָה חָכְמָתְךָ בָּהֶם רַבּוּ וְגָדְלוּ מַעֲשֶׂיךָ, וְרָאוּי לְאָדָם לְהִתְבּוֹנֵן מִתּוֹכָם חָכְמָה, לֹא בִּזָּיוֹן".
       2. עלי באר (כלל ה' אות ט') – "נעתיק קודם לשון הספר יראים מל"ת קצ"א וז"ל, 'ואפילו על עסקי חבירו וממונו אסור להוציא דבה כגון שרוצה לתת מתנה לחבירו ובא וגינה אותו על שקר ונמצא מוציא דבה, כדאמרינן בערכין (דף טו) לא נחתם גזר דינם של אבותינו אלא בשביל שהוציאו דבה על הארץ, ותניא ר"א בן פרטא אומר, בא וראה כמה גדול כחו של לשה"ר, מנלן ממרגלים ומה מוציא שם רע על העצים ועל האבנים כך, המוציא שם רע על חבירו על אחת כמה וכמה', עכ"ל היראים. ונראה לפרש דברי היראים דאסור לגנות עסקי חבירו וממונו דוקא היכא שעל ידי זה יבוא לחבירו נזק, וזה החידוש דאינו נקרא רק מזיק אלא מספר לשה"ר, דס"ד דדוקא כשמגנה אותו בגופו הוה לשה"ר, אבל אם מגנה את ממונו ועי"ז בא לו נזק אינו חשיב לשה"ר אלא מזיק גרידא, קמ"ל דלשה"ר מיקרי גם כשמגנה את ממונו. ונראה להוכיח דכן דעת היראים **דדוקא היכא שיבוא לבעלים נזק**, ממה שפירש היראים דבריו וכתב 'כגון שרוצה לתת מתנה לחבירו ובא אחר וגינה אותו על שקר ונמצא מוציא רבה', ונראה דכוונתו דעל ידי זה שמגנה את מתנת חבירו נמצא נותן המתנה מתגנה שלא נתן מתנה כפי ערך המקבל או כמו שהבטיח לתת, וכן מפורש בתנחומא פרשת שלח פסקא י"א וז"ל, 'מהו ותרגנו, תרתם גנות ארץ ישראל שקראה הקב"ה ארץ טובה, משל למי שהיה אוהב למלך, והמלך בורר לו מנה יפה לתת לו, ועמד אחד ואמר לאוהבו (של המלך) שהיא רעה, אינו אומר (בתמיה) לא כבדת לאוהבך יפה (פי' האם לא אומר שהמלך לא כיבד לאוהבו יפה), עכ"ל התנחומא. **הרי מפורש דחטא המרגלים היה שהוציאו גנאי על מלכו של עולם** שאין מתנתו יפה כמו שהבטיח. וממה שנקראו מוציאי דבת הארץ, ולמדו רז"ל בק"ו ממוציא שם רע על העצים והאבנים ק"ו על חבירו, מוכח דהמוציא גנאי על ממונו של חבירו ובא לחבירו נזק עי"ז, חשוב כלשה"ר ולא כנזק גרידא. ואכתי יש לעיין בראיה. דדילמא בארץ ישראל שדיברו בגנותה, והיה עי"ז מיעוט כבודו של ה׳ ית' שאין מתנתו טובה. אבל המוציא לעז על ממון חבירו, מנלן לאסור. ולפי"ז יש איסור לספר בגנות ארץ ישראל, דעל ידי זה מתמעט שבחה של ארץ ישראל שנתן הקב"ה לנו (ומסופר על הגאון רבי ברוך בער מקמניץ זצ"ל. שבאו בחורים שביקרו בא"י וסיפרו שהיה שם חום גדול והפסיקם כדי שלא יספרו בגנות אר"י). ועיין כתובות קיב: קיימי משמשא לטולא ופירש"י כשהשמש הגיע למקום שהן יושבים וחמה מקדרת עליהם עומדים משם לישב בצל ובימי הצינה עומדים מן הצל ויושבים בחמה כדי שלא יוכלו להתרעם על ישיבת ארץ ישראל. ולדברינו אין איסור לספר בגנות של ממון חבירו אם לא יגיע לחבירו על ידי זה נזק, וראיתי בספר דבש לפי לגאון חיד"א זצ"ל מערכת ב' ערך בזוי שכתב וז"ל, 'אין לבזות אפילו לדומם כמשרז"ל אשר לא תגלה ערותך עליו, והמרגלים נענשו על שהוציאו דבה על עצים ואבנים ואמרו רז"ל שמשה רבינו ע"ה מפני שקיבל מן העפר טובה לא רצה להלקות אותם, ובצומח אמרו רז"ל בתנחומא שמי שאוכל פירות הטובים ומניח תורמוסין שלפניו הוא גוזל ועליו נאמר אל תגזול דל, ובבעלי חיים אמרו באגדה שאמר אליהו למי שאמר על בהמה מסרחת, שיראה שיש לה שבח כי לבנות שיניה, והחי יתן אל לבו לכבד כל אדם' עכ"ל החיד"א, ומוכח דאף על דומם אין לאדם להוציא גנאי בחנם. ועיין רש"י (בראשית ג' ז') ויתפרו עלי תאנה - הוא העץ שאכלו ממנו, ומפני מה לא נתפרסם העץ, שאין הקב"ה חפץ להונות בריה, שלא יכלימוה שלקה העולם ע"י (תנחומא וירא י"ד)".
  1. **מה יותר גרוע, הלשון הרע של מרים [ושאר אנשים], או של המרגלים**.
     1. סתירה.
        1. ערכין (דף טו.) – "תניא א"ר אלעזר בן פרטא בוא וראה כמה גדול כח של לשון הרע מנלן ממרגלים ומה המוציא שם רע על עצים ואבנים כך המוציא שם רע על חבירו **על אחת כמה וכמה**".
        2. רש"י (במדבר פרק י"ג פסוק ב') – "שלח לך אנשים. למה נסמכה פרשת מרגלים לפרשת מרים, לפי שלקתה על עסקי דבה שדברה באחיה, ורשעים הללו ראו ולא לקחו מוסר".
     2. י"ל בציור שאמר לשה"ר על צורת האדם, שיש לשה"ר על האדם וגם הקב"ה (אבות דר"נ פרק ט' מ"ב פי מאורי אור ד"ה עאכו"כ, וכן הכתב והקבלה שנ"ל).
        1. [א"נ מה הקב"ה לא מרגיש בזיון ואין לו צער והזיק בעצם, כ"ש לאדם שמרגיש בזיון. א"נ דאמר לשה"ר על עצים ואבנים, וממילא הוו גנאי להקב"ה, כ"ש גנאי ישיר על אנשים. ע"ע ס'].
        2. לכן אסור לומר גנאי על צורת גוים, כיון שזה גנאי בחפצים של הקב"ה. וכן יש להביא ראיה מכתובות טז: דאיתא שם כיצד מרקדין לפני הכלה בית שמאי אומרים כלה כמות שהיא, ופי' תוס' ואם יש בה מום ישתקו [דלא כש"מ שם ד"ה כיצד]. וכתב המהרש"א בח"א שם שהטעם משום שאסור לספר אפי' בגנות בהמה טמאה כדאמרינן פרק י"נ (ב"ב קכג.) ע"ש [ושם "אסור", הוי איסור ממש, דאם לא כן למה לא מביא האיסור של לשה"ר או ואהבת לרעך]. וא"כ כמו שאסור לספר בגנות בהמה כל שכן שום אדם. ולכאורה הפשט שהוא חסרון בחפצים של הקב"ה [וכן י"ל בסוגיא דכתובות שם, ע"ש שציור הוי חיגרת וסומא]. וכן מוכח מהמהרש"א תענית כ: בח"א ד"ה שמא וד"ה לך, שאסור לומר חסרון ביצירה, כי זה גם כן חסרון לאומן שעושה כלי מכוער, וזה גנאי על הקב"ה [וכן עי' הפי' ידי משה דברים רבה פ"ו י"ד].
     3. י"ל, שמשה רבינו ע"ה שהי' עניו גדול ולא הרגיש ולא הצטער כלל ממה שדברו עליו לה"ר.
        1. קיצור שו"ע (אפריון פר' בהעלותך ד"ה עוד) – "דרש"י ז"ל כתב בר"פ שלח, למה נסמכה פרשת מרגלים לפרשת מרים, לפי שלקתה על עסקי דיבה שדברה באחיה ורשעים הללו ראו ולא לקחו מוסר. והקשה בספר אפיקי יהודה (עין רוגל) מהא דאמרינן בגמ' [ערכין ט"ו ע"א] בא וראה כמה גדול עון לשון הרע, ומה אלו המרגלים שלא הוציאו לעז רק על עצים ואבנים שאמרו ארץ אוכלת יושביה כך עלתה להם, המוציא דיבה על חברו על אחת כמה וכמה. ולפי"ז מאין היה להם למרגלים לקחת מוסר ממרים הרי יש חילוק גדול, היא הוציאה דיבה על משה מבחר המין האנושי ולכך (נלקה) [לקתה], אבל עדיין היאך יהיה להם ראי' ומוסר שלא להוציא דיבה על עצים ואבנים. ותי' אמ"ו הגאון מהרצ"ה העללער זצ"ל כי הנה יש עבירות שהן בין אדם למקום, ויש ג"כ עבירות שבין אדם לחבירו, ועון לשון הרע הוא עון שבין אדם לחבירו שגורם לו רעה והוא מצטער כאשר נודע לו שדברו עליו לשון הרע והטילו בו מום, ואמנם יש בעון זה גם חטא בין אדם למקום, שכשהאדם מספר לה"ר על חברו ומטיל בו מום הרי הוא מגנה בזה מעשי השית"ש, וכדרך שאמר אלי' לרשב"א לך ואמור לאומן שעשני (תענית דף כ'), ולפי"ז יפה אמרו בגמ' דיש ללמוד גודל עון לה"ר ממרגלים, שלא הוציאו דבה רק על עצים ואבנים שאינם מרגישים כלל, ואין בזה רק חטא בין אדם למקום מה עלתה להם, ק"ו למי שמוציא דיבה על חברו, שיש בזה שתי עונות, בין אדם למקום וגם בין אדם לחברו, שהרי האדם הוא מרגיש ומצטער כשמדברים עליו לה"ר. ואמנם כל זאת הוא רק באנוש דעלמא שיש לו צער כשמדברים עליו לה"ר, ולכן הוי ג"כ חטא שבין אדם לחברו, אבל משה רבינו ע"ה שהי' עניו גדול ולא הרגיש ולא הצטער כלל ממה שדברו עליו לה"ר, ולא הי' בזה חטא בין אדם לחברו, רק כאילו דברו לה"ר על עצים ואבנים שאינם מרגישים, ולכך יפה אמרו דהיה להם להמרגלים לקחת מוסר ממרים עכדפח"ח. ולפי"ז י"ל דהתורה הקדושה באה להורות גודל חטא לה"ר, ולכן כתבה באמצע הענין והאיש משה עניו מאוד וגו', וא"כ לא הי' בזה חטא בין אדם לחברו כלל, וכך עלתה לה, ק"ו למי שמדבר לה"ר על אדם אחר שהוא מרגיש ומצטער. שוב ראיתי ונראה שזכיתי בעז"ה לכוון בזה לדעת רבינו הרמב"ם ז"ל מ"ש בזה בסוף הל' טומאות צרעת, ע"ש לשונו הנחמד. (ועמ"ש אי"ה לקמן בר"פ שלח לך [ד"ה שלח לך])".

עי' קיצור שו"ע (אפריון ריש פר' שלח) – "פירש"י לדעתך וכו'. ונ"ל בדרך דרוש עפ"י מש"כ לעיל בפ' בהעלותך [ד"ה עוד נ"ל], כי באמת היה חשש גדול בענין שליחות המרגלים שלא יוציאו דיבה על הארץ, אך שהיה סברא לומר דיקחו מוסר ממרים שלא להוציא דיבה, אכל כיון דבאמת משה רבנו ע"ה היה מבחר הברואים, וא"כ אין ראי' כמה שלקתה מרים, ואיכא חששא, רק משה לפי דעתו שהיה שפל מכל אדם, א"כ יש ראיה ממרים, וליכא חששא בשליחות המרגלים כיון שיש להם מקום לקחת מוסר, וז"ש שלח לך לדעתך כיון שאתה עניו מכל האדם".

* + - 1. מאיר עיני חכמים (תליתאי עמ' צ"ה ד"ה שלח) – "שלח לן אנשים. פירש"י למה נסמכה פרשת מרגלים לפרשת מרים לפי שלקתה על עסקי דבה שדברה באחי, ורשעים הללו ראו ולא לקחו מוסר עכ"ל. וקשה דמה מוסר הי' להם לקחת, דמה הדמיון דבת מרים לדבת הארץ, הא הם לא דברו אלא על חתיכת הארץ, ומרים היתה מדברת במשה רבינו ע"ה ואיזה מוסר הי' להם לקחת מכאן, עוד קשה מה שפירש"י אח"כ שלח לך לדעתך אני איני מצוה לך אם תרצה שלח, דממה נפשך אם הי' בדעתו שילכו הי"ל לצוות בהדיא שילכו ואם לא הי' ברצונו שילכו הו"ל לצוות שלא לשלוח. ונראה לפי מה דאיתא במס' חולין (פט.) גדול שנאמר במשה ואהרן יותר ממה שנאמר באברהם דאילו באברהם כתיב 'ואנכי עפר ואפר' (בראשית יח,כז) ואילו במשה ואהרן כתיב 'ונחנו מה' (שמות טז,ח) שהוא גרוע יותר מבחינת עפר ואפר, וזהו הפי' של רש"י שלח לך לדעתך שתחשוב עצמך בחינת מה שהיא קטן יותר מבחינת עפר ואפר וממילא יהי' להם ממה לקחת מוסר, דמה מרים שדיברה על גרוע מבחינת עפר הי' לה עונש מכש"כ הם שדיברו על ארץ ישראל שהיא בחינת עפר בודאי יהי' להם עונש, אבל אני איני מצוה אותך שאצלי אתה בבחינת גבוה ממילא לא יהי' להם ממה לקחת מוסר, וממילא יתורץ מה שפירש"י ורשעים הללו ראו ולא לקחו מוסר כי הי' להם לקחת מוסר ממרים שהיתה מדברת על איש כזה שהחזיק עצמו גרוע מבחינת עפר נענשה, מכש"כ הם שדיברו באדמת ארץ ישראל והבן".
      2. הגרח"ק זצ"ל (דעת נוטה ריש פר' קרח).
    1. מראי מקומות – פרדס יוסף (פר' שלח אות ג').

1. אם יש איסור לשה"ר במדבר על גוים.
   1. לא תלך רכיל "בעמך" - אם הפשט בעמיך למי מדבר הלשה"ר, או על מי שמדבר עליו. [למשל, ראובן מדבר לשמעון על שמרל. אם עמך הולך למי שמדבר הלשון הרע, שמעון. או על מי שמדבר לשה"ר, שמרל].
      1. על מי שמדבר עליו.
         1. עי' תרגום יונתן (ויקרא פרק י"ט פסוק ט"ז) – "לָא תֶהֱווֹן אָזְלִין בָּתַר לִישַׁן תְּלִיתָאֵי דְהוּא קְשֵׁי הֵי כְּחַרְבָּא דִקְטַל מִן תְּרֵין חוּרְפוֹי לְמֵיכוּל קוּרְצִין לִמְעִיקָא לְבַר עַמָךְ".
         2. עי' תרגום ירושלמי (ויקרא פרק י"ט פסוק ט"ז) – "עַמִּי בֵּית יִשְׂרָאֵל לָא תֶהֱווּן בָּתַר לִישְׁנָא תְּלִיתַיָא עַל חַבְרֵיכוֹן".
         3. הפלאה (פנים יפות ויקרא פרק י"ט פסוק ט"ז) – "יש לפרש מה דאמר לא תלך רכיל בעמך ע"פ מ"ש המ"א בסי' קנ"ו בשם הגמרא [ירושלמי] מותר לספר לשון הרע על בעלי המחלוקת מ"ט ואני אבא אחריך ומלאתי את דבריך, והיינו בעמך בעושה מעשה עמך כדדריש גבי ונשיא בעמך לא תאור [ב"ב ד. כתובות מו א]".
         4. נצי"ב (העמק דבר ויקרא פרק י"ט פסוק ט"ז, עי' שאילתא כ"ח העמק שאלה ס"ק א') – "לא תלך רכיל בעמיך, פי' עם עמיך וכו' ואינו נ"מ למי הוא מוכר אם לישראל אם לעכו"ם והנ"מ הוא רק את מי הוא מוכר".
         5. ח"ח (כלל ח' סעי' ה') – "וְכָל זֶה הָאִסוּר שֶׁל לָשׁוֹן הָרָע הוּא דַּוְקָא עַל אִישׁ, שֶׁעַל פִּי דִּין תּוֹרָה הוּא עֲדַיִן בִּכְלַל 'עֲמִיתֶךָ' דְּהַיְנוּ עַם שֶׁאִתְּךָ בַּתּוֹרָה וּבְמִצְוֹת, אֲבָל אוֹתָן הָאֲנָשִׁים, שֶׁמַכִּירָם, שֶׁיֵּשׁ בָּהֶם אֶפִּיקוֹרְסוּת, מִצְוָה לְגַנּוֹתָם וּלְבַזּוֹתָם, בֵּין בִּפְנֵיהֶם וּבֵין שֶׁלֹּא בִּפְנֵיהֶם, בְּכָל מַה שֶּׁהוּא רוֹאֶה עֲלֵיהֶם, אוֹ שֶׁשּׁוֹמֵעַ עֲלֵיהֶם, דִּכְתִיב: 'לֹא תוֹנוּ אִישׁ אֶת עֲמִיתוֹ', וְ'לֹא תֵלֵךְ רָכִיל בְּעַמֶיךָ', וְהֵם אֵינָם בִּכְלָל זֶה, שֶׁאֵינָם עוֹשִׂים מַעֲשֵׂה עַמְךָ, וְנֶאֱמַר ...".
         6. הגרח"ק זצ"ל (בקש שלום, משפטי הלשון עמ' ל"ד שאלה כ"ד) – "ישראל המלשין לעכו"ם, האם חוץ מענין של מוסר ששוה לדין אפיקורוס יש גם איסור לאו של לשה"ר, או לשה"ר נאמר על רכיל 'בעמך' וזה אינו 'עמך'. תשובה: 'בעמך' קאי על מי שמדברים **ולא למי שמדברים**".
      2. למי מדבר הלשה"ר.
         1. רמב"ן (ויקרא פרק י"ט סוף פסוק ט"ז, כדאי' בח"ח כלל א' סוף ס"ק ד') – "הרוכל הולך כל היום קונה מכאן ומכאן והולך ומוכר במקומות אחרים בכאן ובכאן, כמו שמזכירין חכמים (מעשרות פ"ב מ"ג) רוכלין המחזירין בעיירות. וזה טעם 'בעמך', כי הוא הולך ברבים".
            1. ואולי הולך על שניהם, בין למי מדבר הלשה"ר וכן על מי שמדבר עליו
         2. אור החיים (ויקרא פרק י"ט פסוק ט"ז) – "ולפי פשט הכתוב נראה שיכוין לומר שלא יגרום הוא הרכילות הנעשה מהזולת על ידו, הא כיצד שלא יגלה דברים אפילו למי שאין בהם רכילות במקום שיש לחוש שהשומעים יוליכו הדברים ונמצא הוא הוליך רכילות זו שרכלו האמצעים. ולדרך זה ידוייק אומרו בעמך, פירוש באמצעות עמך אתה מוליך רכיל שאומרים הדברים בפניהם ומתגלגלים מזה לזה ונשמעים הדברים".
         3. משך חכמה (דברים פרק כ"ג פסוק י') – "מצינו בירושלמי פאה (פרק א הלכה א): אזהרה ללשון הרע מנין, 'ונשמרת מכל דבר רע'. אמר רבי, לא תני ר' ישמעאל 'לא תלך רכיל בעמך'. הענין דיש שני לאוין להירושלמי על שני סוגי לשון הרע [יעויין כתובות מו, א] - אחד על לשון הרע בתוך בני ישראל עצמם מזה לזה, וזה 'לא תלך רכיל בעמך', בעם בני ישראל. והשני, לשון הרע מחוץ למחנה ישראל, וזה פשט המקרא 'כי תצא (מחנה על אויביך) ונשמרת מכל דבר רע', שלא לגלות מסתורין, כמו שכתבתי".
   2. **לדבר לשה"ר** [או רכילות] **לפני עכו"ם**.
      1. מחמיר – ח"ח (כלל ח' סעי' י"ב, רכילות כלל ז' סעי' ד', מחנה ישראל [דפו"ח] פרק ט"ו)**,** משך חכמה (דברים פרק כ"ג פסוק י', לשונו לעיל).
      2. מראי מקומות – נתיב חיים (כלל ח' ס"ק י"ג, רכילות כלל ז' ס"ק ד', זרע חיים לאוין ב' ד"ה עוד).
   3. **האם גוי נכלל ב"חבירו", בלשון הגמרא**.
      1. כן – תוס' (ב"מ דף מח. ד"ה בלן, עי' שבת דף קנ. ד"ה אומר), רע"א (ס' צ"ה ד"ה אבל, "דמלשון מינקת חבירו ליכא דיוקא, דהא מצינו בשבת (דף ק"נ) דמוקי ר"פ ההיא דלא יאמר לחבירו לשכור פועלים היינו דלא יאמר לנכרי, ובתוס' שם ד"ה אומר אדם לחבירו וכו' ל"ש נכרי ל"ש ישראל, הרי דאין לחלק, דגם נכרי בכלל חבירו"), הר"א גוטמכר זצ"ל (שבת דף קנ., בסוף הגמ'), תפארת ישראל (מעילה פרק ה' אות כ"ט), בצל החכמה (ח"ד סי' צ' אות א').
      2. לא – עי' מג"א (סי' ת"ק ס"ק ג', "ודיוקו של הג"א מדקתני אומר אדם לחברו משמע למעוטי עכו"ם ודכוותי' דייק בפ"ק דע"א שאסור לו' לעכו"ם הנראה שתעמוד עמי לערב אבל התו' בשבת דף ק"ן דחו פי' זה כמ"ש סי' ש"ז ס"ז א"כ אפשר דה"נ חבירו לאו דוק' וצ"ע עסי' תקי"ו"), גר"א (שם), נוב"ת (אה"ע סי' ל"ח ד"ה והנה),
      3. מראי מקומות – רש"ש (שבת דף קנ.), פורת יוסף (ב"מ דף מח.), מ"ב (ס' ש"ז ס"ק כ"ח, סי' ת"ק ס"ק ז'), שדי חמד (מערכת ח' כלל ס"ו).
   4. **האם גוי נכלל ב"חבירו", בלשון הפוסקים**.
      1. ברמב"ם, כן – דרך אמונה (כלאים פרק ט' ס"ק ט').
      2. ברמב"ם, לא – עי' ר"ן (סנהדרין נז. ד"ה כותי, "משמע לי שכן דעת הרמב"ם ז"ל בפ"א מה' גזילה שכתב מצות לא תעשה שלא לגזול את חבירו ובה' גניבה כתב שלא לגנוב אחד כותי עובד ע"א וא' ישראל"), חקרי לב (יו"ד ח"ג סי' י"ז ד"ה ואולם), מעשה רקח (ריש פ"א בהל' גזלה), שדי חמד (מערכת ח' כלל ס"ו), בצל חכמה (ח"ד סי' צ' אות ב').
      3. ברשב"א, כן – בצל חכמה (ח"ד ס' קכ"ה אות י"ב).
   5. **גוי לדבר לשה"ר**.
      1. מותר – מהרש"א (שבת דף לג: ח"א ד"ה נכרים, "דנכרים לא נצטוו על לשה"ר"), תרגום ירושלמי (על הפסוק).
      2. אסור – ארץ צבי (ח"ב סי' ס"ט, "דלה"ר **וניבול פה** וכן גסות הרוח ... שהם ממדות רעות ... ומ"מ חמירי טובא מלאו גמור כמ"ש הרח"ו ז"ל ... וכיון דבלאו הכי אינם בכלל תרי"ג מצות, שוב **אין חילוק בין נכרי לישראל**").
      3. נכלל בארור מכה רעהו בסתר – כלי חמדה (יתרו סוף אות ז'), מלבי"ם (דברים פרק כ"ז פסוק כ"ד, "ארור מכה רעהו בסתר. זו ש"ד והוא מהעבירות החמורות ונצטוו עליו ב"נ כמ"ש שופך דם האדם וגו' ונכלל בזה איסור לשה"ר"), ועי' היטב החלקת בנימין (ביאורים כלל י' ס"ק ל').
      4. מראי מקומות – עי' ח"ח (ח"ב כ"ו ס"ג הגה"ה, שנראה אין איסור לשה"ע דאל"כ הוא עובר לפנ"ע).
   6. **לדבר לשה"ר על עכו"ם**.
      1. אם גוים בזה"ז בכלל "בעמך".
         1. עי' ערך וכי תמכרו ממכר לעמיתך, לשיטות ומראי מקומות.
         2. ואין חילוק בין עמיתך לעמך כדכתב באז נדברו (חי"ד סי' ס', "ואין הבדל בין עמתך לעמך"), וכן נראה מהעמק שאלה (שאילתא כ"ח ס"ק א'). אמנם עי' הערות בסוף האז נדברו (שם ד"ה מה, "מה שכותב מעכ"ת שליט"א שפשוט שיצא מומר מכלל איסור לשה"ר דכתיב לא תלך רכיל בעמך, ואינו עושה מעשה עמך. עיין בספר לשון חיים לר' אייזנבלט שליט"א שהביא מספר מצוות השלום וכן נמצא בשדה חמד ערך א שאי אפשר לדמות דרשות חז"ל להדדי אף כשנאמרו בלשון אחד"), ובס' מצות השלום (מדף 300), ושד"ח (מערכת הא' כללים אות ת"ג), וזרע חיים (כלל ד' סעי' ז' אות א' ד"ה אמנם (ב')), אוצר מפרשי התלמיד (ב"מ ח"ג עמ' תקכ"ה הע' י"ט), משפטי השלום (פרק י"ח סוף הע' י"א).
      2. מדרשים.
         1. דברים רבה (פרשה ו' הל' ט') – "זש"ה (תהלים נ) תשב באחיך תדבר בבן אמך תתן דופי אמר ר' יוחנן אם הרגלת לשונך לדבר באחיך שאינו בן אומתך סוף בבן אומתך תתן דופי ר' יהודה ב"ל אמר אם הרגלת לשונך לדבר באחיך שמאביך ולא מאמך סופך בבן אמך תתן דופי שכל מי שמגיס את לבו לדבר בגדול ממנו גורם לעצמו שיקרבו בו את הנגעים ואם אין אתה מאמין הרי מרים הצדקת סימן לכל בעלי לשון הרע הוי זכור את אשר עשה ה' אלהיך למרים".
         2. תנחומא (פקודי פרק ז') – "תשב באחיך תדבר בבן אמך תתן דופי מהו תשב באחיך תדבר וכו' ורבי יהושע בן לוי אמר, אמר דוד אם דברת בעשו שהוא אחיך סופך לדבר בבן אמתך זה משה רבן של כל הנביאים שדברו בו שנאמר וידבר העם באלקים ובמשה".
            1. הגרח"ק זצ"ל (בפי' השם אורחותיו על אורחות חיים לרא"ש אות פ"ג) – "על שום ברי'. בערכין ט"ו א' ומה מרגלים שלא דברו אלא על עצים ואבנים כו' ועי' ח"ח. ומתנחומא פקודי משמע דאין לספר לה"ר על גוי וכ"נ מדברי רבנו כאן וכ"כ הרד"ל בד"ר פ"ו ט' ואין לומר דאינו אלא הנהגה סובר שלא יתרגל דשם בסמוך אם דברת על אחיך כו' לא יתכן לפרש כך ואיסור דאורייתא פשיטא דליכא שהרי לא תלך רכיל בעמך כתיב וקאי גם על איסור לה"ר כמבואר בספר ח"ח, **ואולי דרבנן וצ"ע**".

***הגרח"ק*** זצ"ל ***(***ח"ב שאלת רב ח"א פרק כ"א סעי' י') – "שאלה: שמעתי שאסור לדבר לשה"ר על גוי ע"פ מדרש תנחומא פר' פקודי (סי' ו') עה"פ 'תשב באחיך תדבר, בבן אמך תתן דופי'. אם דברת באחיך שעיר שהוא אחיך, סופך לדבר בבן אמך, משה רבן של כל הנביאים. האם זה נכון. תשובה: כדי שלא יתרגל".

* + 1. **מחמיר** – רד"ל (דברים רבה פרק ו' ס"ט, "**ומבואר מכאן שאסור לספר לה"ר על עכו"ם**"), פתחי עולם (סי' קנ"ו ס"ק ו'), עטרת פז (חלק ראשון כרך ג' חו"מ, מילואים סי' ז' עמ' תמ"ה ד"ה ואיידי).
       1. "שמא משהרגיל לשונו לדבר רע סוף שידבר על הכל" - לשון פי' מהרז"ו (שם).
       2. וקשה, כיון שעשיו היה ישראל מומר (קידושין יח.), והח"ח כלל ח' ס"ה כתב שמותר לדבר לשה"ר על אפיקורוס, א"כ למה כתב התנחומא שאסור לדבר לשה"ר על עשיו. וצ"ע.
    2. **מיקל**.
       1. ח"ח (כלל א' סעי' ו') – "שלא לספר לעולם בגנותו של ישראל".

ח"ח (כלל ח' סעי' ד') – "כי גם הוא בכלל עם ה'".

ח"ח (כלל ח' סעי' י"ב) – "מבזה כבוד ישראל ... אם יספר על ישראל".

* + - 1. הגר"י סרנא זצ"ל (פי' על אורחות חיים לרא"ש אות פ"ג).
      2. עי' אז נדברו (חי"ד סי' ס"ט אות ד') – "המדרש ... ונראה דאין זה מצד עיקר איסור לה"ר ואין הכוונה בבחי' עבירה גוררת עבירה אלא כדי שלא יתרגל לדבר לה"ר וכההיא דחובת הלבבות פ"ו דשער הכניעה ונאמר על אחד מן החסידים שעבר על נבלת כלב מסרחת מאד, ואמרו לו תלמידיו, כמה מסרחת נבלה זאת אמר להם כמה לבנות שניה ונתחרטו על מה שסיפרו בגנותה וכיון שהוא גנאי לספר בגנות כלב מת, כ"ש באדם חי. וכיון שהוא טוב לשבח נבלת כלב בלבן שניה כ"ש שהוא חובה לפי זה לשבח אדם משכיל ומבין, והיתה כוונתם להוכיחם שלא ילמדו לשונם לדבר רע וישוב להם טבעם, וכן כשילמדו לשונם לדבר טוב ישוב להם טבע קבוע, ע"כ. וגם ב"השם ארחותיו" עצמו הניח בצ"ע אם יש בזה אפי' איסור דרבנן כיון דלא הוי עמיתך במצות. וראיתי בפירוש על הא"ח שלידידי הגאון המפורסם בעל משנה הלכות שליט"א [זצ"ל] דמחזק מה שכתבתי במקור החיים שאין איסור לדבר לה"ר על עכו"ם, ומ"ש הרא"ש אל תוציא דבה על שום בריה היינו על כל מה שברא ית"ש בעולמו וכוונתו על בריות כמו עצים ואבנים וחיות ובהמות שכלם לצביונם נבראו ועיי"ש. וראי' מדברי חוה"ל הנ"ל. וכן נראה עיקר וראי' שהרי באות קכ"ט כתב והיה נאמן לכל אדם ואפי' לנכרי ובאות ק"ל אל תתעצל להקרים שלום לכל אדם ואפי' לנכרי מפני דרכי שלום וכאן לא כתב אדם אלא בריה הוי ראי' להנ"ל. ולמעשה נראה דאפי' אם נאמר שאין הכרח מלשון על שום בריה דכולל גם עכו"ם אבל זה נמי בכלל האזהרה של הרא"ש, שהרי כמו שחששו מפני דרכי שלו' אע"פ שאין איסור שנאה נקימה ונטירה לעכו"ם מ"מ ע"פ רוב נתודע לו שדיברו עליו ויבואו לידי מחלוקת. וגם מהמדרשים הנ"ל יש ללמוד אע"פ שאין איסור ממש מ"מ הוי הנהגה טובה שראוי להתנהג כן. ולענין פורק עול אף שלא שייך דרכי שלום אדרבה אנו מוזהרין על משנאיך ד' וכו' מ"מ הטעם שלא יתרגל שייך בזה לכן אין לדבר לה"ר אלא מפני איזה תועלת".
      3. הגריש"א זצ"ל - שאלתי (שנת תשס"א) אם מותר לדבר לשה"ר על גוים, והשיב (דו קענס זאגגען וואס די ווילט) אתה יכול להגיד מה שאתה רוצה, ושאלתי עוד פעם והשיב (דו קענס דו קענס) אתה רשאי אתה רשאי.
      4. תשובות והנהגות (ח"ג סי' תע"ח, פי' על אורחות חיים להרא"ש אות פ"ג) – "אל תוציא דבה ולשון הרע על שום בריה: מוציא דבה היינו מגלה סוד, עיין יומא (ד:) שאסור. ואולי נתכוין אפילו לגוי, שאם מתרגל לכך, גם ליהודי ידבר כך, אבל מדינא אין איסור לדבר לשון הרע על עכו"ם".
      5. משנה הלכות (דרך ישרה על אורחות חיים לרא"ש אות קמ"ט, מצות המלך מצוה רל"ו בסוף הערות) – " אל תוציא דיבה ולשון הרע על שום ברי'. צדקו בזה דברי ידידינו במקה"ח דעל עכו"ם ליכא איסור מלדבר לשוה"ר ובתורה לא תלך רכיל בעמך כתיב וכבר כתבתי בספרי סמ"ה מצוה רל"ו כן. הן אמת כי במ"ר כי תצא פ"ו ט' כתיב תשב באחיך תדבר בבן אמך תתן דופי אמר ר יוחנן אם הרגלת לשונך לדבר באחיך שאינו בן אומתך סוף בבן אומתך תתן דופי ובחי' הרדל שם כתב ומבואר מכאן שאסור לספר לה"ר על עו"כ. ולפענ"ד אדרבה משם ראי' להיפך דבעכו"ם מותר לדבר וע"ז מוכיחו שאם דברת והרגלת לדבר באחיך שאינו בן אומתך שבו מותר לדבר ולכן ... ומ"ש אל תוציא דבה על שום ברי' היינו על כל מה שברא ית"ש בעולמו וכוונתו על ברי' בעצם עצים ואבנים וחיות ובהמות שכולם לצביונם נבראו וכמ"ש בערכין ט"ו ע"א ומה מרגלים שלא דברו אלא על עצים ואבנים כך ובקרא לא תעלה במעלות על מזבחי אשר לא תגלה ערותך עליו חס הכתוב על כבוד הבנים עיין בחז"ל שם ובחמורו של בלעם כי עתה גם אותך הרגתי ואותה החייתי שלא יאמרו זו היא שנהרג בלעם על ידה. ודוד שכרת כנף המעיל של שאול ויהי כי זקן דוד ויכסיהו בבגדים ולא יחס לו, ולא רצו לחממו על שבזה הבגדים".
      6. הגר"א נבנצל שליט"א (אסיפת יצחק ג' סיון תשס"ח) – "שאלה: האם מותר לומר לשון הרע על גוי. תשובה: **כן"**.
      7. עי' חוט שני (שמה"ל פרק ד' סוף ס"ק ד') – "החפץ חיים בספרו לא הזכיר מה הדין בסיפור לשון הרע על גוי. שוב הראוני דבמדרש איתא, זכור את אשר עשה ה' למרים וגו', תשב באחיך תדבר, בבן אמך תתן דופי, אמר רבי יוחנן, אם הרגלת לשונך לדבר באחיך שאינו בן אומתך, סופך בבן אומתך תתן דופי, ע"כ. משמע שיש איסור דרבנן, והסמיכו על הפסוק שלא לדבר לשון הרע על גוי כדי שלא יתרגל. ויש לעיין אם מדובר בגוי רשע, וכי הוא יותר טוב מישראל רשע שמותר לספר עליו לשון הרע, **וצ"ל דאיירי בגוי ששומר ז' מצוות בני נח**, ועליו יש איסור דרבנן לספר עליו לשון הרע. ובספר אורחות חיים להרא"ש כתב, וז"ל אל תוציא דבה ולשון הרע על שוס בריה, ולא לזות שפתיים ורכילות, עכ"ל".
    1. **ראשונים**.
       1. ר' יונה (שע"ת שער ג' סי' ר"ל) – "וגם גדר להזהר מסיפור לשון הרע ונתינות דפי בבריות".

ר' יונה (ס' היראה ד"ה אחרי) – "אם ישמע מוציאי דבה על איש אל יאמן להם ... אל יוציא דבה על שום אדם".

* + - 1. אורחות חיים (לרא"ש אות פ"ג) – "אל תוציא דבה ולשון הרע על שום ברי'".
         1. עי' האז נדברו (חי"ד סי' ס"ט אות ד', לשונו מובא לעיל), והגרח"ק זצ"ל (בפי' השם אורחותיו על אורחות חיים לרא"ש אות פ"ג, לשונו מובא לעיל).
         2. לכאורה תלוי באיזה גנאי אומרים, על הבריה או על דברים שתלויים בבחירה - עי' לקמן.
    1. תענית (דף כ:) – "מעשה שבא רבי אלעזר בן רבי שמעון ... נזדמן לו אדם אחד **שהיה מכוער ביותר**. אמר לו: שלום עליך רבי! ולא החזיר לו. אמר לו: **ריקה, כמה מכוער אותו האיש**. שמא כל בני עירך מכוערין כמותך. אמר לו: איני יודע, אלא לך ואמור לאומן שעשאני כמה מכוער כלי זה שעשית".
       1. מהרש"א (שם) – "א"ל ריקה כמה מכוער כו'. מה שקראו ריקה אפשר שהיה נדמה לו כנכרי מבני כוש לפי שהיה מכוער ושחור ביותר וז"ש לו שמא כל בני עירך מכוערין כו'. דהיינו מארץ כוש וא"ל איני יודע כו' ר"ל שאיני יודע לומר לך שהם מכוערין כדאמרינן פ' י"נ אפילו בגנות בהמה טמאה לא דבר הכתוב והטעם משום שנותן חסרון ביצירה אבל אתה שאמרת עלי כמה מכוער כו'. **אתה נותן חסרון ביצירה**: לך לאומן שעשאני. כי זה גם כן חסרון הוא **לאומן** שעושה כלי מכוער".
       2. ובזה אפשר לפרש את האורחות חיים [ורבינו יונה], שאל תוציא דבה ולשה"ר על שום בריה, היינו על כל מה שברא ית"ש בעולמו וכוונתו על בריות כמו עצים ואבנים וחיות ובהמות וגוים, אבל אה"נ מותר לומר לשה"ר על דברים שתלויים בבחירה.
    2. מראי מקומות – מתנות כהונה (על המדרש שם מפרש שאינו בן אומתך פי' מישראל ואעפ"כ נקרא אחיך שנאמר לא תתעב אדומי כי אחיך הוא), הגרח"ק זצ"ל (בפי' השם אורחותיו על אורחות חיים לרא"ש אות פ"ג, דעת נוטה ריש פר' קרח, "צ"ע"), קונטרס ערבות (ח"ג בחלק ב' פרק א' סי' כ"א, עמ' קנ"ז, מפרש שהגר פירוש גר תושב, ונ"ל גר צדק משום שזה הציור בפ' הזהב נט:), חלקת בנימין (כלל ח' ס"ק כ"ב), זרע חיים (ח"א כלל ח' סי' ה' אות ג'), אוהב ימים (פרק ה' סי' ד'), לשון חיים (כלל ח' הע' ה'), ח"ח השיעור יומי (במקורות אות כ"ד, אנגלית אות כ"ה), ישיב משה (עמ' רמ"א הע' א').
       1. העמק שאלה (שאילתא כ"ח ס"ק א') – "בד"ר פ' תצא ... וכ' הרד"ל שהכוונה על גוי, אבל באמת אאל"כ דגוי לאו אחיך הוא כדאי' בפ' החובל, אלא קאי על גר, ובשביל שסורו רע כדאי' בפ' הזהב, מש"ה דרך לדבר עליו לשה"ר, וזה אסור שהרי אחיך הוא".

**אפי תלתא**

חפץ חיים כלל ב'

ב"ב (דף לט.), ערכין (דף טז.) – "אמר רבה בר רב הונא: כל מילתא דמיתאמרא באפי תלתא, לית בה משום לישנא בישא; מ"ט. חברך חברא אית ליה, וחברא דחברך חברא אית ליה".

ה' פשטים.

1. תוס' (ערכין דף טו: ד"ה כל) – ב' אנפי כמו "נורא בי פלניא".

"כל מילתא דמיתאמרא באפי תלתא לית בה משום לישנא בישא. פירוש כגון כה"ג דנורא בי פלוני דאיכא למישמע דלא אמרה משום לישנא בישא אבל אם הוא אמר דבר קנטור על חבירו אפילו היה אומרה בפניו אית ביה משום לישנא בישא".

* 1. **נורא בי פלניא לפני חד אדם, האם הוא דאורייתא או אבק לשה"ר**.
     1. דאורייתא – הגמ"מ (הל' דעות פרק א' ס"ק א'), סמ"ג (לאוין ט'), יראים (סי' קצ"א), ר' בחיי (כד הקמח ערך לשה"ר ד"ה יש), מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב' בסוגריים), גר"ז (סי' קנ"ו סעי' י', סעי' י"א), קיצור שו"ע (סי' ל' סעי' ג'), נתיב חיים (כלל ט' אות י"א).
     2. דרבנן – רשב"ם (ב"ב דף לט., דף קסה. ד"ה אבק), שערי תשובה (ח"ג מאמר רכ"ז), או"ז (ח"ג סי' רי"ט), הג"א (ב"ב פרק י' סוף אות ד'), מסילת ישרים (פרק י"א), ח"א (כלל קמ"ג).
     3. מראי מקומות – ח"ח (לשה"ר כלל ט' סעי' ג' בהג"ה, רכילות כלל ח' במ"ח ס"ק ה').
  2. **להלכה** – גר"ז (סי' קנ"ו סעי' י"א), ח"ח (כלל ב' סעי' ב', במ"ח ס"ק ג' ד"ה ואף וד"ה אך "דלא מצינו מי שיחלוק עליהם בפירוש זה").

1. רמב"ם (דעות פרק ז' הל' ה') – "ואם נאמרו דברים אלו בפני ג' כבר נשמע הדבר ונודע, ואם סיפר אחד מן השלשה פעם אחרת, אין בו משום לשה"ר".
   1. **כללים**.
      1. והוא שלא יתכוין להעביר הקול ולגלותו יותר – רמב"ם (דעות פרק ז' הל' ה'), ח"ח (סעי' ג').
         1. פי' דרך אקראי – ח"ח (סעי' ג'), כסף משנה (דעות פ"ז הל' ה').
         2. פי' נתגלגל זה הענין דרך אגב בתוך דבורו – יד קטנה (דעות פרק ט' דין כ'), הו"ד בח"ח (הגה"ה לסעי' ג').
      2. דוקא השומע הראשון, אבל מי ששמע ממנו אסור לספר לאחר – ח"ח (סעי' ד') דאסור לסמוך שהיה באפי תלתא [עי' עלי באר אות כ"א שחולק].
         1. דאתחזק איסורא ואין בידו לתקן – במ"ח (ס"ק ט').
         2. אינן מקפידין על עצמן להגיד האמת – במ"ח (ס"ק ט').
      3. אסור אם אחד יראי אלקים או קרוביו או אוהביו – ח"ח (סעי' ה').
      4. תלוי כמה כח הרעש, ושירות מצויות – ח"ח (סעי' ו', במ"ח סוף ס"ק ו').
      5. הזהיר שלא לגלותו, אסור לגלות – ח"ח (סעי' ז', סעי' ח').
      6. אסור להוסיף תיבה אחת או להטעים את הדבר בפני השומע – ח"ח (סעי' ט').
      7. אסור לשמוע למקבל, ואם יודע שהוא יהיה מקבל או יוסף דברים לגנאי, אסור לומר לו – ח"ח (סעי' י'), עי' חלקת בנימין (אות י"ח). [א"ת מותר לשמוע - עלי באר אות כ"ב וסוף אות כ"ג, חלקת בנימין ביאורים ס"ק ל"ה].
   2. **להלכה**.
      1. פסק כרמב"ם – סמ"ג (לאו ט'), מסכים הרשב"ם (ב"ב דף לט. ד"ה דמתאמרא), ורבינו גרשום (ב"ב סוף דף לט.), מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב'), גר"ז (סי' קנ"ו סעי' י"א), קיצור שו"ע (סי' ל' סעי' ה'), שואל ומשיב (מהד"ג ח"א סי' פ' ד"ה עוד נ"ל), ערה"ש (סי' קנ"ו ס"ק ט"ו).
      2. דעת הח"ח – עי' סוף סעי' י' (וְאַחֲרֵי כָּל הַדְּבָרִים וְהָאֱמֶת הָאֵלֶּה שֶׁבֵּאַרְנוּ, רְאֵה אָחִי, כַּמָּה יֵשׁ לְהִתְרַחֵק מִקֻּלָּא זוֹ, שֶׁכִּמְעַט **אֵין לָהּ מָקוֹם בַּמְּצִיאוּת**, וּבִפְרָט שֶׁאַף אִם יִצְטָרְפוּ כָּל הַפְּרָטִים, גַּם כֵּן **צָרִיךְ עִיּוּן אִם הֲלָכָה כְּדֵעָה זוֹ**, אַחֲרֵי שֶׁלְּדַעַת הַרְבֵּה פּוֹסְקִים אֵין שׁוּם מָקוֹר לְקֻלָּא זוֹ מֵהַשַּׁ"ס (וּכְמוֹ שֶׁכָּתַבְנוּ בְּסוֹף סָעִיף קָטָן ד' בִּבְאֵר מַיִם חַיִּים), לָכֵן הַשּׁוֹמֵר נַפְשׁוֹ יִרְחַק מִזֶּה"), עי' במ"ח סוף ס"ק ד' (אבל לפירוש רש"י בדברי רבה בר רב הונא כפי מה שביארנו לעיל, וכן לפירוש התוספות בבבא בתרא ובערכין הנ"ל, וכן לפירוש רבינו יונה במאמר רכ"ח, אם נפרש כפירושיהם אין לנו שום מקור מהגמרא לקולתו של הרמב"ם בזה על-כן צריך עיון אם הלכה כן. ואף על פי כן אין לדחות דבר זה לגמרי מהלכה כיון דדעת הרמב"ם והסמ"ג והרשב"ם שוין בענין זה ולכן כתבתי בפנים דין זה בשם יש אומרים").
   3. **מה פשט ברמב"ם**.
      1. שאינו רוכל, כיון שלא "קונה מכאן ומוכר בכאן" – ח"ח (במ"ח ס"ק ד' ד"ה ונראה, "נראה לי דסברת רבה בר רב הונא ואביי הוא מדחזינן דהתורה קראתו ללשון הרע בשם רוכל ואיתא בספרא דהוא כרוכל שטוען דברים והולך מזה לזה וכתב הרמב"ן על זה בחומש כרוכל שקונה מכאן ומוכר בכאן אף זה הולך ושומע במקום זה והולך ומספר במקום אחר, על-כן אמרינן דמה שהתורה אסרה לשון הרע דגם על זה קאי שם רוכל וכנ"ל היינו בדבר שבלתי אפשר שהיה מתגלה זה אם לא היה הוא הרוכל בענין הזה, וכענין שנאמר גם-כן הולך רכיל מגלה סוד. אבל בדבר שבודאי יתגלה לבסוף לעין הכל, בין אם יתגלה בדרך היתר ובין אם יתגלה בדרך איסור, סוף סוף יתגלה, על כן לא שייך כלל עליו על זה שם רוכל, וזהו טעמא דרבה בר רב הונא דחברך חברא וכו' ואם כן הוא עשוי להתגלות לבסוף, ועל-כן לא שייך כלל עליו על זה איסור לשון הרע, וזהו שכתב הרמב"ם בהלכה ה' הנ"ל כשנאמרו וכו' כבר נשמע הדבר ונודע וכמו שכתבנו"), עי' שאלתות (שאילתא כ"ח), עי' אוהב ימים (פרק ח' סעי' ד'), עי' עלי באר (אות י"ב).
         1. א"ת ואהבת לרעך – עלי באר (אות כ"ו, עשין אות ד'), חלקת בנימין (אות ג' ד"ה וכיוצא), קובץ תורת האדם לאדם (ח"ד עמ' קי"ח ועמ' קל"א).
         2. א"ת לא תשא שמע שוא – חלקת בנימין (אות ג' ד"ה ויש, אות י"ח ד"ה מיהו), שבולי חיים (ס"ק ט"ז, זרע חיים סעי' ג' אות א' ד"ה ועוד).
         3. א"ת בצדק תשפוט – חלקת בנימין (אות ג' ד"ה עוד).
         4. א"ת לא תשנא – שבולי חיים (ס"ק ט"ז, זרע חיים סעי' ג' אות ב').
         5. א"ת לפנ"ע – זרע חיים (סעי' ג' אות א' ד"ה ועוד, שם אות ב').
         6. א"ת מכה רעהו בסתר – כמו במ"ח (כלל א' ס"ק י"ב, שלא תלוי בפסוק לא תלך רכיל).
      2. **עוד פשט**, רק מותר בהזיק וצער ואסור בגנאי – פחד יצחק (ס' זכרון לפחד יצחק עמ' של"א אות ד'), עבודת המלך (דעות פרק ז' הל' ה' ד"ה אשר), הגר' אלי' מישקובסקי זצ"ל (עלי באר אות ו'), חדושים ובאורים (פאה סי' א' ס"ק י' ד"ה שם וד"ה אפשר) הגר"י ברקוביץ שליט"א (בס' ח"ח שיעורי יומי, יום כ"ד), חלקת בנימין (אות ג' ד"ה והי'), עי' אז נדברו (ח"ב סי' ע"ד), עי' זרע חיים (סעי' ג' אות ב', ובסוף לא מסכים).
         1. הח"ח חולק, כדמוכח בכמה מקומות. [חד מהם, לשה"ר כלל א' ס"ק י"ג].
2. רשב"ם - כמו הרמב"ם אבל גם רכילות וכוונה לגלות מותר. עי' במ"ח (סוף ס"ק ו').
   1. **להלכה**.
      1. כמו רשב"ם – שאילתות (שאילתא כ"ח), בה"ג (סוף הל' נחלות), עליות דר' יונה (ב"ב דף לט., בחד פשט), י"א רש"י (עי' במ"ח ס"ק ד' ד"ה ויש), הג' אשר"י (ב"ב פרק ג' סעי' ל'), עי' יד קטנה, עי' שואל ומשיב (מהד"ג ח"א סי' פ' ד"ה עוד נ"ל).
      2. חולק – רמב"ם, סמ"ג, תוס', ח"ח (ס"ק ו', עי' הג"ה שם, עי' רכילות כלל ב' סעי' ג', ובמ"ח ס"ק ו'), מהרש"ל (אמנם עי' עמודי שלמה ל"ת ט').
3. רבינו יונה (שערי תשובה שער ג' מאמר רכ"ח, עליות דר' יונה ב"ב דף לט.) - איירי בדבר דע"פ דין תורה לית ביה משום לישנא בישא, כגון בדברים שבין אדם לחבירו ולא עשה תשובה שע"פ הדין מותר לגנותו עבור זה [ע"פ הפרטים בכלל י', וח"ב בכלל ט'], ולית ביה רק חשש שיחשדו אותו לחונף על שלא אמרו מתחלה בפניו או למוציא שם רע.
   1. **להלכה** – הו"ד בח"ח (כלל י' סעי' ז').
      1. פעמים שמותר שלא בפני ג'.
         1. הוכיח אותו מתחילה – במ"ח (כלל י' ס"ק ט"ו).
         2. ניכר לתועלת – במ"ח (כלל י' ס"ק ל"ה), עי' נתיבות חיים (שם, שמפרש תועלת קרובה), עי' חלקת בנימין (שם).
         3. אם תוכחה יוצא לידי קלקול – במ"ח (כלל י' ס"ק כ"ב).
         4. יש אימה, להרע לו.
4. רש"י (עירובין ריש דף טז. ד"ה דמיתאמרא) – "שהבעלים אמרוה בפני ג' המגלה אותה אינו לשה"ר שזה גילה תחילה דעתו שאם מגלה אותו אינו חושש דמידע ידע בסופו להגלות ...".
   1. **מי "הבעלים"**.
      1. המדבר לשה"ר (כמו רשב"ם) – מחצית השקל (או"ח סי' קנ"ו ד"ה בפני ג'), יד הקטנה (הל' דעות פרק ט' אות י"ח), העמק שאלה (שאילתא כ"ח אות ה'), עלי באר (אות ט').
      2. המדבר על עצמו – במ"ח (ס"ק ג' ד"ה ויש, ס"ק ד' ד"ה דאם, עי' סעי' י"ג וס"ק כ"ח).
   2. **המדבר על עצמו, אם צריך הז' כללים**.
      1. כן – ח"ח (במ"ח ס"ק כ"ח, "והנה כל הפרטים שמבוארין לעיל מסעיף ד' ואילך בודאי צריך גם בזה, **אבל הפרט** דשלא יתכוין לגלות צ"ע אם שייך גם בזה אחרי דהבעל דין בעצמו גילהו באפי תלתא אם כן בודאי נתרצה בדבר שיתפרסם דחברך וכו', ונ"ל לחלק, דבענין עסקו ומסחרו כיון דדבר של ממון הוא ונתרצה בדבר מותר אפילו במתכוין לגלות, אבל אם היה ענין אחר שיוכל להגיע לו לבסוף עי"ז בושת כגון שגילה לג' אנשים חטא אחד שלו שאם יתגלה זה לאנשים אחרים יגיע לו בושת עי"ז אסור אפילו אם ישלמו כל הפרטים אם רק התכוין לגלות, ואף דהבעל דין בעצמו **בודאי נתרצה לזה** מכל מקום הוא לגלות בושתו נתכוין, וראיה לזה מבבא מציעא (דף נ"ח ע"ב) ברש"י ד"ה אע"ג דדש ביה בשמיה וכו' זה להכלימו נתכוין הרי כמו שכתוב"), עי' פרשת המלך (דעות פרק ז' הל' ה' ד"ה מדברי).
   3. **פשט למה כוונה לגלות אסור** – חלקת בנימין (כלל ח' ס"ק ג', ביאורים כלל ב' ס"ק ס"א) עלי באר (סוף כלל ב').
   4. **מה הדין אם חבר נתן לו רשות למדבר עליו: מחילה לאחרים**.
      1. מותר, **ואפילו** בכוונה לגלות.
         1. הגריש"א זצ"ל (מסביב לשולחן גליון קמ"ג 'פסקי הלכה והערה') – "ולגבי אם אדם מתיר לאחרים לדבר עליו לשה"ר ענה הרב שליט"א [זצ"ל] בזה"ל בערך: האם אחד שיתיר שיגזלו ממנו אזי הגזלנים לא יעברו איסור".
         2. נתיבות חיים (בשבילי חיים כלל ב' ס"ק ס"ד) – "אלא שבעיננו שסיפר בא"ת יש לומר שאינה מחילה גמורה, רק מסתמא וריצוי בעלמא, לפי מה שמשער שיתפרסם ...".

נתיבות חיים (בשבילי חיים כלל ג' ס"ק כ"ה, כלל ח' ס"ק ב') – "שלשה"ר אינו יוצא מכלל עבירות שבין אדם לחברו, ואם אין לתא דבין אדם לחברו כגון שאחד נתן בפירוש רשות לאחר לגלות ענין גנות שלו, אף אם נימא שאין עיקר יסוד איסור לשה"ר משום הפגיעה בחברו, מ"מ ע"י המחילה אזלא ליה איסור לשה"ר".

* + - 1. עי' פרשת המלך (דעות פרק ז' הל' ה' ד"ה מדברי).
    1. מותר רק בלי כוונה לגלות.
       1. אוהב ימים (עיונים סי' ב').
    2. גנאי אסור אפילו בלי כוונה לגלות.
       1. ח"ח שיעור יומי (יום י', יום כ"ג).
       2. עי' שו"ת לח"ח (ח"א סי' ל"ה).
       3. עי' חידושים וביאורים (פאה סי' א' ס"ק י' ד"ה ערכין).
    3. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Re: Praising a Guest of Honour - Rebbe has previously been matir this 'avak lashon hara' if he is moichel. Chafetz Chaim says that lashon hara is still lashon hara even if the person is moichel. Why would avak lashon hara be different?

R' Y. Berkovits wrote: The reason why mechila doesn’t help, is because we see from Rabeinu Yonah that the issur of lashon hara is bein adam l’atzmo. [Agav - Nowhere in CC does he explicitly assur this. I heard from Rav Hillel Zaks, that his grandfather the Chofetz Chaim was mistapik about this. I do believe it’s assur l’maysa, unless the lashon hara is only damaging and not derogatory.] Regarding avak lashon hara, it’s more of a bein adam l’chavero issue - an issur d’rabonon of setting someone up to be talked about derogatorily. Therefore we are noheg that mechila would help. He does not have to be moichel explicitly, there is an umdina that he rather be honored than worry about what people are going to be saying about him afterward. Every honoree is a fool? They know the odds, and accept the consequences as long as they get the honor. [There are some honorees that are tzadikim, and are soivel and moichel for the good - but no one talks behind their backs anyway.] The speaker must still be very careful. As with all cases of avak, there is a level where it would reach lifneh eever d’oirasah, and mechila won’t help. It would depend on the level - on the probability of causing degrading comments. If any line in the speech begs for comments, that’s lifney ivur.

* + 1. מראי מקומות – רש"י (עירוכין דף טז.), ח"ח (לשה"ר במ"ח כלל ב' ס"ק כ"ח, כלל ט' סעי' ו', "האומר לחברו איזה דבר אסור לו לספר אחר כך לאחרים, אלא אם כן נתן לו רשות על זה, **ודוקא** אם הוא דבר דלית ביה לישנא בישא"), הגר' הלל זקס זצ"ל (בס' ח"ח שיעור יומי הע' י"ז).
       1. זה השולחן (הערות על ח"ח כלל ט' סעי' ו') – "האומר לחבירו איזה דבר וכו'. ולענין אם מועיל נתינת רשות לדבר עליו לה"ר, הנה בתולדות ר' זונדל סלנטר זצ"ל (להרב ד. כ"ץ עמוד קי"ט) כתב, דהצדיק הזה היה מעמיד אנשים מיוחדים שישתדלו למעט דמותו בעיני הבריות ובכל מקום שישמעו שמדברים בשבחו יבטלו הם את דבריהם. וא"כ משמע דנתינת רשות מהני לענין לשה"ר דאל"ה איך היה מכשילם בלה"ר. אמנם בספר משפטי בני אדם ח"ב מדף רכ"א ולהלן האריך בזה ומסיק בזה בדף רמ"א, דבלשה"ר שיש בושה לאדם, דהיינו דברי גנאי וזלזול, לא מהני רשות להתיר, אך בשלילת המעלות נראה דמהני נתינת רשות וכו', עייש"ב שכתב בזה פרטים רבים".
       2. חפץ חיים ופעלו (ח"ג עמ' תתרע"ג) – "לשון הרע ברשות: שאל פעם מישהו את החפץ-חיים על שום מה לא הכניס בספרו 'חפץ חיים' את ההלכה אם מישהו מרשה לאחרים שיספרו עליו לשון הרע. היתה תשובתו: אם אפילו לפי הדין מותר באופן כזה לספר לשון הרע, הרי **לא היה כדאי לפרסם הלכה זו**, שכן היתר כזה ודאי שהיה גורם ללשון הרע במדה מרובה".
  1. **האם צריך כל ז' כללים** – במ"ח (ס"ק כ"ח), עיקרי דינים (סוף כלל ב'), זה השולחן (הג' על ח"ח סוף כלל ב'), חלקת בנימין (ביאורים ס"ק ס').
  2. **האם אינו מקפיד**.
     1. מיקל, כמו מחילה.
        1. הגר"ש קלוגר זצ"ל (אמרי שפר סוף פר' בהעלותך) – "דלמה לא נצטער מקודם שהלך הקב"ה והענן סר ... מ"ש ומדוע לא יראתם לדבר בעבדי במשה ולא אמר מדוע דברתם בעבדי במשה. אך הנה ידוע מאמרם ז"ל בקידושין דנתכוון לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה צריך כפרה. אך בס' נזר הקודש כתב בפ' וישב דב' בתי דינין יש למעלה דכשהקב"ה בעצמו דן את העולם הוי נתכוון לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה א"צ כפרה. אך כשאין הדור ראוי ומתנהג העולם בב"ד של מט"ט אז צריך כפרה. ולפי"ז י"ל דה"נ לפי האמת כיון שמרע"ה הי' עניו מאד ולא הקפיד כלל ע"ז וא"כ לא הוי להם חטא שדברו לה"ר על מרע"ה. אך זה ידע הקב"ה לבדו כי הוא היודע מחשבות ובוחן לבות ידע שמשה רבינו לא הקפיד ע"ז אך המה לא ידעו את זה ואולי מקפיד בלבו וא"כ הוי להם להתיירא מלדבר שמא הוא מקפיד ולכך אמר הקב"ה אף שלפי האמת הוא עניו ולא הקפיד כלל עכ"פ מדוע לא יראתם לדבר בעבדי משה שאין אתם יודעים מחשבות שבלבו ושמא הוא מקפיד וא"כ הוי חטאם גדול כ"כ. אך לפי"ז הרי הוי נתכוון לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה וזה נמי צריך כפרה. אך בב"ד של שהקב"ה בעצמו דן א"צ וא"כ לא הוי ראוי להעניש'. אך כיון דכתיב ויחר אף ד' בם וילך והענן סר מעל האהל והתחיל להתנהג העולם בב"ד מט"ט אז והנה מרים מרים מצורעת כשלג וא"ש ונכון".
     2. מחמיר, כמו לשה"ר ממש.
        1. ח"ח (כלל ח' במ"ח ס"ק ב', שמה"ל פר' בהעלותך, כל כתבי ח"ג שיחות ח"ח עמ' צ"ט אות ל"ו) – "הוא ג"כ ממעשה דמרים הנ"ל שמשה רבנו ע"ה לא הקפיד על זה כמ"ש והאיש משה עניו מאוד וכמו שכתב הרמב"ם בסוף הלכות טומאת צרעת ואעפ"כ נענשה מרים בצרעת".
        2. הגרח"ק זצ"ל (דירשו עשין הע' ט') – "שבטלה דעתו אצל כל אדם, ואף שאומר שאינו מקפיד באמת מקפיד".

הגרח"ק זצ"ל (בקש שלום, משפטי הלשון עמ' ל"ד שאלה כ"א) – "אדם שאינו מקפיד על בזיונו, האם כשמדברים עליו לשוה"ר אין עוברים על העשה של 'ואהבת לרעך כמוך' משום שאין כאן דין של כמוך, או אומרים בטלה דעתו אצל כל אדם ועובר גם על עשה זה. תשובה: משום שלא ירגיל עצמו לדבר לשה"ר, לא ידבר עליו".

* + - 1. שו"ת לח"ח (ח"א סי' ל"ה).
    1. מראי מקומות – ח"ח השיעור יומי (יום י', הע' י"ז), אוהב ימים (עיונים סי' ב'), עי' אור החיים (בהעלותך פרק י"ב פסוק י"א).
       1. דרשות הר"ן (סי' ח') – "שלדברי מי שאומר שלא היתה שם בריה, אלא בינם לבין עצמם דיברו בו, מה טעם לכתוב והאיש משה ענו מאד, כי גם מי שאינו ענו, אינו מקפיד במה שאינו שומע. אבל נראה שיהיה ענין הכתוב כך, להודיענו שמה שקינא ה' יתברך לכבודו של משה, לא היה בשביל שידע שהדבר יבא לאזניו של משה ושהוא יקפיד בכך, כי הוא ענו מאד, אשר לרוב מעלתו, לכל הדברים אשר ידברו עליו, לא יתן אל לבו. אבל השם יתברך הוכיחם והעניש מרים, מפני שדיברו במי שגדול מהם ...".

1. מפורסם לכל: עיתונים.
   1. **מה דעת תוס'**.
      1. עדיין חולק ברמב"ם – נצור לשונך (פרק ב' סוף אות ג', סוף פרק י"א).
      2. דעת הח"ח שתוס' מסכים לרמב"ם – אוהב ימים (פרק ה' סעי' י"ט, עיונים סי' י"ז), נתיבות חיים (ס"ק ח', זרע חיים סעי' ד', ריש עמ' ש' ד"ה אמנם), חלקת בנימין (אות ד', כלל ז' אות ו'), שו"ת לח"ח (ח"א סי' כ"ז ד"ה ויש, סי' ל"א ד"ה ואכתי, בספרו עלי באר אות כ"ד).
      3. ראיות שדעת ח"ח מפורסם לכל מותר לכ"ע – במ"ח (כלל ב' ס"ק א' ד"ה ועוד בסוגריים), כלל ג' (ס"ק י"ב, "אי נמי דרבינו יונה מיירי פה שעשה או שדיבר הדבר בפרסום דבזה לא שייך ענין לשון הרע"), כלל ד' (ס"ק ז', "אמר רבא כל שאינו מקיים דברי חכמים קדוש הוא דלא מיקרי רשע נמי מיקרי ואזיל לשיטתו דאמר שם רבא בשבת (דף מ') האי מאן דעבר אדרבנן שרי למיקרי ליה עבריינא. ואין להקשות מזה על מה שכתבנו בפנים דאסור לגנותו עבור זה דז"א דשם כוונת רבא שעבר בפרסום שיודעין בלאו הכי הרבה אנשים מזה כמ"ש שם משרבו עוברי עבירה וכו'"), כלל ד' ס"ק מ"א, כלל ה' ס"ק ח', כלל ח' ס"ק ט"ז בהג"ה, כלל י' ס"ק ל"א ד"ה ולא תקשה (ב'), עי' כלל ח' סעי' ג' בסוגריים.
      4. עי' ח"ח (לשה"ר כלל ז' סעי ד'), וחלקת בנימין שם.
   2. **גנאי**.
      1. מותר במפורסם לכל (לשיטתיה לעיל) – דעת ח"ח, נתיבות חיים.
      2. אסור, הגם מפורסם לכל (ולשיטתיה לעיל בפשט ברמב"ם) – חידושים וביאורים (פאה סי' א' סוף ס"ק י'), הגר"י ברקוביץ שליט"א (ח"ח שיעורי יומי יום י"א).
   3. **האם צריך הז' כללים (כדלעיל באפי תלתא), ועיקר נ"מ שלא יתכוין להעביר קול ואסור לשמוע למקבל**.
      1. כן – נתיבות חיים (ס"ק ח'), אוהב ימים (פרק ה' סעי' י"ט, עיונים סי' י"ז), שו"ת לח"ח (ח"א סי' כ"ז ד"ה ויש, סי' ל"א ד"ה ואכתי).
      2. מסופק – חלקת בנימין (אות י', סתירות ח"ח).
      3. **הכותב לעיתון** נכלל בכוונה לגלות ואסור – משנה הלכות (ח"ט סי' שנ"ג), חלקת בנימין (כלל ב' ס"ק י'), זרע חיים (ריש עמ' ש').
      4. כלל ב' מותר כיון דמילתא דעבידא לאיגלויי – חלקת בנימין (סוף אות ד', וביאורים ס"ק ל"ה ד"ה והנה), שו"ת לח"ח (ח"א סי' י"ח).
      5. אסור לקרוא עיתון אם עלול להאמין – חלקת בנימין (כלל ז' אות ו'), עי' שו"ת לח"ח (ח"א סי' י"ח).
   4. מראי מקומות – עומק הפשט (גליון צ"ד, גליון צ"ה).
      1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Is there any heter to follow Israeli politics in the news? Maybe even saying the words "Israeli politics" is avak loshon hora?

R' Y. Berkovits wrote: 1. No heter that I’m aware of. Unless someone has a particular reason why he needs to know what is going on, and satisfies all the conditions of toeles. Even the mekilim that hold that public knowledge is not lashon hara, only do so with specific conditions (including the issur of being mekabel it.) Schmoozing about it will inevitably lead to embellishing, arguing, proving, defending etc. -all lashon hara (or at best avak lashon hara). 2. Yes, definitely avak lashon hara.

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

What is the heter for a frum newspaper to publish a story about a chashuv frum businessman, know as a baal tzedaka, who has been indicted for illegal business practice?

R' Y. Berkovits wrote: Unless there is a specific toeles - I don’t see a heter. A frum newspaper would submit this to their va’ad Rabbanim to decide if there is a specific toeles. The sugya of apei t’las is not applicable for a newspaper. Even according to the Rishonim that are mekil, one of the t’nayim is not having intention to spread the news more. Can’t say that about a newspaper - otherwise no one would buy them.

**להתרחק מעיתונים** [ליצנות, לשה"ר, רכילות, מחלוקת, כפירה, מינות. חוץ מעריות, פריצות, מראות אסורות. וגם ביטול תורה, מושב לצים. ועוד] – לשכנו תדרשו (ח"א עמ' רי"ב), ארחות רבינו (עמ' ק"מ), קריינא דאגרתא (ח"א מכתב רנ"ד), מכתבי ח"ח (סי' מ"ב), ילקוט יוסף (כיבוד אב ואם ח"ב עמ' מ"ב), אור לציון (שם עמ' מ"ג ד"ה ובמכתב), שפת אמת (שם ד"ה והאדמור), ילקוט יוסף (שבת ח"ב עמ' ר"ט).

עי' או"ח סי' ש"ז סעי' ט"ז, לשיטות ומראי מקומות.

The following questions were looked over and approved by the Rav during this sefer’s editing process.

**1.** Q: One day, a fellow tells me a story about someone who did something bad (to him or to someone else). I do not know who that person is, nor will I ever find out. Is it Loshon Hora, and possibly Rechilus, to explain a negative aspect of the story which he had not understood yet? He will now think more negatively of this unknown individual.

A: If you were aware of who the subject is, listening would constitute Rechilus for the speaker. It only does not constitute Rechilus in this case because you do *not* know who it is. However, the other person *does* know who the subject is. If you were to affirm the speaker’s statements in any way, you are causing the speaker to think worse of the subject than he did before, and that constitutes Loshon Hora.

**2.** Q: Can I submit negative feedback regarding an online merchant or product? Does it make a difference if the store is owned by Jews or Akum?

A: In order to post anything negative about another or his merchandise, you must fulfill all of the conditions of toeles. There definitely is a toeles - suppose one would purchase a product which causes him no end of grief, and he only discovers a list of people who had the same problem after a great deal of troubleshooting. He never would have purchased that product had he seen that list first!

The following are some of the issues that you must consider:

1. One’s words will cause damage to the person (which is included in the issur of Loshon Hora, and also the issur of Gorem Nezek Lechatchila), so the damage must be halachically warranted. If it is not (where the rules of toeles have not been accounted for), it is forbidden. [It is forbidden, at least lechatchila, even to cause damage to Akum.]
2. One must be entirely factual, and not exaggerate even slightly. Thus, one must also avoid using opinionated negative words like *terrible* or *awful*.
3. One must be motivated by the need to help others avoid the pain that he experienced, and not motivated by a desire for revenge.
4. One must be absolutely certain that the assessment of the product or service is ***accurate***. Believing that the product line as a whole is bad just because yours was defective is, to say the least, unscientific. If you have reason to believe that you will be one of the only ones rating the product, it would not be a good idea. Moreover, even if there are many negative reviews, one must consider the possibility that only those with bad experiences are posting reviews. (I would hope that any review readers consider this possibility, too!)
5. Similarly, one must consider the possibility that people will see the negative feedback of a product to be reflected on the merchant. As with most cases of toeles, one must avoid causing more damage to the merchant than is warranted by halacha. Thus, one must be certain to state that the issue pertains to the product, and not to the merchant (if this is indeed the case).
6. Regarding rating the product (such as giving it one or two stars out of five), one can rate it the amount that it deserves – but be sure to back up that rating with facts. I would hope that consumers understand that the rating is completely arbitrary (there are no rules that govern the rating, after all), and they would read the basis of the rating before coming to any conclusions.

If all of the conditions of toeles are fulfilled, it is right that you post the review.

**3.** Q: Is it permitted to praise the guest of honor at some event? I know that there are some in the audience who do not like him, and my praise may cause them to speak negatively. They will want to twist the story to show how the guest of honor really acted selfishly. Does this praise constitute Avak Loshon Hora, or is it not my problem because most of the audience will take the praise at face value?

A: We assume that the guest of honor gives his consent to be praised in public. If he accepted the role upon himself, he understands that part of the job is being praised publicly, and he acknowledges that some will snicker. However, it is true that where people did not choose to be praised, one must speak cautiously if there are people in the audience who may use praise as a springboard for Loshon Hora.

Q: Rebbe has been matir Avak Loshon Hora if the person is mochel. However, the Chofetz Chaim says that Loshon Hora remains ossur even if the person is mochel! Why would Avak Loshon Hora be different?

A: Mechila does not help by Avak Loshon Hora because Rabeinu Yonah holds that the issur of lashon hara is bein adam l’atzmo. [Agav, the Chofetz Chaim does not explicitly assur Loshon Hora when a person is mochel. I heard from Rav Hillel Zaks that his grandfather, the Chofetz Chaim, had a sofek regarding this din. I do believe that it is ossur l’maysa, unless the loshon hora is merely damaging, but not derogatory.] Regarding Avak Loshon Hora, the issue applies more to bein adam l’chavero – an issur d’rabonon of setting someone up to be talked about derogatorily. Therefore, we are noheg that mechila would help. He does not have to be moichel explicitly, as there is an umdina that he would rather be honored than worry about what people are going to be saying about him afterward. The honorees are not fools! They know the odds, and accept the consequences so long as they get the honor. [There are some honorees that are tzadikim, and are soivel and moichel for the good – but no one talks behind their backs anyway.] The speaker must still be very careful.

Note that, as with all cases of Avak Loshon Hora, there is a level where it would reach Lifnei Iver d’oiraisah, and mechila will not help in such an instance. It would depend on the level – in other words, on the probability of causing degrading comments. If any line in the speech begs for comments, that would constitute Lifnei Iver.

**4.** Q. What is the proper way to respond when asked a general question about middos (relating to shidduchim) when the individual does have certain moderate character flaws? Is it correct to respond that, “Middos is a general question and the questioner should be more specific”?

A. The best way to respond to general questions is that everything is good. Unless the question is specific enough AND something is abnormally wrong, one responds that all is well.

**5.** Q. May one rely le’ma’se on speaking loshon hora if the subject gave reshus? Rav Berkovits’ teshuvos about book reviews and public praise indicate that subscribes to this kula even as a psak for the hamon am. But in Chofetz Chaim: A lesson a day, he writes that the Chofetz Chaim did not want to publicize this kula because it may be taken too far.

A. One should differentiate between personal permission, which one should not rely on, and a situation where it is assumed that one gave permission (an honoree, a book writer, etc.) where one can rely on the heter.

**6.** Q. Is there a kula to tell someone that an individual learns in kollel or is a lawyer – even if the listener thinks that this is derogatory – as long as no actual harm will come from it? One may argue that it is not considered a g’nai when such a belief is objectively unreasonable. In addition, it is likely that the subject does not mind if such information is related. What is the rav’s opinion?

A. If the stature of the person is lowered in the eyes of the listener, this would be considered damage - enough to render the statement loshon hora. It is not relevant if the *gnai* is accurate or not.

**7.** Q. If the speaker has a minor degree of personal gain somewhere in his consciousness, is it still permissible to relay the information provided that his main intention is *l’toeles*?

A. If the toeles is real – to save someone from harm or the like – one may. However, to denigrate the deeds of the wicked, one must have daas which is entirely lisheim shamayim.

**The following is a collection of informal questions submitted to Harav Berkovits. The Rav has requested that they not be relied on for the final psak, but rather, that they be used as a starting point for one’s question to his or her own Rav.**

**1.** Q: A person reveals some frightening personal information in confidence, asking me not to share it with anyone. I promised him not to share it, but I believe that there are some people who need to know about it for their own safety. What should I do?

A: You must theoretically share the information if there are people who need it to protect themselves (and see further). Sharing the information does not constitute Megaleh Sod. Indeed, in any instance where one knows that he himself is a Mazik – and he cannot stop himself from damaging others – has a responsibility to do whatever he can to prevent that damage, including informing those around him to protect themselves from him. If he has no right to keep the information secret, then it is not a secret. One is required to prevent others from being damaged due to Lo Saamod Al Dam Rei’echa.

Note, of course, that one must fulfill all of the conditions of toeles in order to share this information with others. If there is any possibility that the person can be convinced to share the information himself, this option should be explored first. If there is any other way to prevent the damage without revealing the information, one must not reveal the information instead. I would hope that word does not get back to the individual (as it is an awful feeling to know that trust has been broken). If it does, you will have to explain that it was your responsibility to reveal the information.

**2.** Q: My son told me that someone pulled a (relatively harmless) prank on the Rebbe. The Menahel spoke to each boy in the class, and he said that until someone tells him who did it, the entire class will have to stay inside during recess. What should I tell him to do?

A: I fail to understand how a mechanech can do that. Rav Moshe Feinstein discussed this matter. He writes that threatening children with consequences if they do not tell on others teaches them to speak Loshon Hora. In order for children to tell the information for the right reason (which is one of the requirements of toeles, and unlikely to be fulfilled when they are threatened with negative consequences), the toeles itself would need to be great enough that the children understand its importance (such as danger). Only when the children understand that there is a real need for the information can one possibly say that they will be speaking the Loshon Hora with toeles in mind.

**3.** Q: What is the best way to teach children the concepts of Loshon Hora and toeles?

A: The best way for children to learn about Loshon Hora and toeles is when they tell you stories. Suppose your child tells you a funny story about a kid in class. After laughing together with him, you can point out that the story would have been just as funny without the name of the kid. If he tells you about a kid that is bothering or hurting him, you can explain that here he is allowed to mention the name, because you need the name in order to help with the problem (if it is true that you can help him).

**4.** Q: Is it permitted to warn your spouse about a certain difficult family member (who is difficult to the family as a whole, and not just to you personally), so that your spouse will understand who they are dealing with? This is especially important when a momentous event is approaching and there will be prolonged contact with that person.

A: It would be permitted where there is a toeles with all of the conditions which apply to toeles. It is advisable to prepare a carefully worded script, so that you will avoid saying anything which is not absolutely necessary.

It is important to emphasize that even with all of the conditions of toeles fulfilled, the listener still may not believe what they hear. They are only permitted to suspect that the information is true and act to protect themselves (be it physically or mentally).

Lastly, it is important to mention to one’s spouse (or anyone else that relies on them for support) at some point that you do indeed trust everything that they tell you as an accurate description of *their perception*, but that it is possible that the said situation could have been experienced from a different perspective. This will demonstrate that you feel their pain without necessarily thinking negatively of the person that they claim is difficult.

**5.** Q: I have noticed that a friend’s wife constantly puts him down in front of others. I know someone who is close to his spouse; should I ask her to talk to the wife and try to put a stop to it, or is it better to stay out of it?

A: Do you, believe that the husband notices? If he does not, just let it ride. If he does notice and is being pained by it, then you should indeed get someone to speak to her.

**6.** Q: If there are certain sections of Charedi society which look down on a particular institution, is it Loshon Hora to tell someone that a person subscribes to that institution? What about other cases, such as saying that someone is modern orthodox, chasidish, or not frum?

A: You are allowed to say that someone is normal, unless the person has a reputation of being special and you are bringing him down to merely normal. (The Chofetz Chaim writes that you are allowed to say that a person is not *Maavir Al Midosav*,because being *Maavir Al Midosav* is a *Middas Chasidus*, and saying that someone does not possess a *Midas Chassidus* is not considered negative.) Therefore, you are allowed to describe any background information which is within the realm of normalcy. However, if you are talking to someone who you know will view it negatively, it would constitute Avak Loshon Hora. (Indeed, when it comes to someone who is critical of everything, you are better off not talking to him altogether!)

**7.** Q: My wife brought a product and had a number of issues with it. The merchant did not deal with the situation in the right manner, and sent my wife all over the country to deal with it even though it was under warranty. As of now, the issue has still not been resolved. If her friends ask her if she is happy with the product and if she would recommend the merchant, what should she tell them?

A: Assuming that they are asking for a toeles (and not just schmoozing), she can tell them, “I had a bad experience with her. It did not come out well, and the issue has still not been resolved.”

**8.** Q: The Chofetz Chaim permits listening to someone badmouth another if you believe that you can convince him that he is wrong after hearing him out. What about the prohibition of *Lifnei Iver*? All of the time that you are listening to him, he is speaking *Loshon Hora*!

A: Preventing further *issurim* is not called a *michshal*. However, though making *shalom* is a *mitzvah*, you really must be confident that it will work. I have been using this *heter* less, as my attempts to set people straight have not met with much success. Even in situation when I truly believed that I could change someone’s mind, I would talk with him, only to find him right back where he started.

If you do believe that you can help, consider this: How close are they to you? How receptive are they in general? How do they view you? If you are not quite so positive, and someone starts speaking Loshon Hara, it is safer just to distract them immediately.

Regarding *Lifnei Iver*, the Chofetz Chaim does not seem to be bothered by it when it comes to *Kabalas Loshon Hora*. I am not sure why this is. He only says that you cannot tell a person Loshon Hora Ltoeles if you think he may say Rechilus. I always teach that when you inform someone of negative information ltoeles, you should always add that he should not believe you definitively, as your assessment could be off (it is merely your own perception). He can take precautions, but only to protect himself because it *may* be true. (If you really believe that he will believe you anyway, such as by an overly naive individual, I do not understand how the heter can apply. However, the Chofetz Chaim does not list this as a condition for telling him.)

**9.** Q: Am I permitted to go to a function that I am socially required to be at (such as a family *simcha*), if my experience is that Loshon Hora is spoken there constantly? Is it enough to go and try not to listen (and believe it), or am I required not to go?

A: It is indeed *ossur* to go to such an event. If you are capable of being proactive – preparing a plan for not listening to Loshon Hora that can reasonably work – then you can consider going. Think about and plan out conversation topics which do not involve people, and then start those conversations in a skillful and outgoing way: “Listen, I gotta tell you this story…” Do not be a listener – you should be the one dominating the conversation. If you cannot stay away from critical people, at least do not let them say anything!

**10.** Q: Suppose a merchant or contractor asks me about a job, and I tell him that I went with someone else. If he asks me who, can I answer him, or is it Loshon Hora or Rechilus?

A: It is Avak Loshon Hora. When he hears the name, he may say a nasty comment about his competitor. It would only constitute Rechilus if the one that took the job did something nasty to his competitor. Still, although merely mentioning that his competitor is successful does not constitute Rechilus, it may constitute Ona’as Devorim, as you are telling him something painful for him to hear.

**11.** Q: Must a person reveal that he or she takes Prozac for mild depression to a prospective *shidduch*?

A: *Pashtus* one does not have to, provided that he or she is perfectly functional without the meds (just mildly depressed). It is true that girls will have to stop taking the pills during pregnancy, and she will be mildly depressed, but so what? Hormones during and after pregnancy can do that to anyone...

**12.** Q: Can a person find out information for *shidduchim* of a remarriage from an ex-spouse?

A: First of all, anything that an ex-spouse would say is worthless. He or she is not at all trustworthy regarding this issue. [Indeed, every abusive spouse has a picture in his or her mind explaining why the other party was really the abusive one.] Even if, for some reason, you think that he *could* help, it is *ossur* to ask. They cannot possibly fulfill the conditions of *toeles*, and in particular, the requirement to have in mind that the information is being told for a toeles. Thus, it would be *Lifnei Iver* to ask him. Find someone impartial, preferably a Rav, who dealt with the divorce.

**13.** Q: Is there any heter for following Israeli Politics in the news?

A: There is no heter that I am aware of, unless someone has a particular reason that he needs to know what is going on, and satisfies all of the conditions of toeles. Even the mekilim who hold that public knowledge is not lashon hara only permit it with specific conditions (including the issur to believe it). Talking about it will also inevitably lead to embellishing, arguing, proving, defending, etc. which are all Loshon Hora (or at best, Avak Loshon Hora). Even the very phrase, “Israeli Politics,” constitutes Avak Loshon Hora!

**14.** Q: What is the heter for a frum newspaper to publish a story about a good Jew (who is a well-known Baal Tzedaka) who has been indicted for illegal business practice?

A: Unless there is a specific toeles, I do not see a heter. A frum newspaper would submit this to their va’ad Rabbanim to decide if there is a specific toeles. Note that the sugya of apei t’lasa is not applicable for a newspaper. Even according to the Rishonim who are meikil, one of the conditions is not having the intention to spread the news further. This would be impossible to say about a newspaper, as otherwise, no one would buy them!

It seems there are 3 levels of 'issues' (mental/physical) a person may suffer from when it comes to Shidduchim:
Severe - reveal before dating
Moderate - reveal before things get serious
Mild - no need to bring up
Somebody has herpes, they take medication and suffer no effects but are a carrier and presumably will give it on to a partner. He's been told that it's primarily a thing in esthetics in his case.
Is this something that falls in middle category, and should be revealed before things get serious?
R' Y. Berkovits wrote:
True it’s nothing serious, but it’s not just aesthetics. When active, they have to be poirush. Symptoms can show up the day of the mikvah.
This case falls into the moderate category and should be told before things get serious.

## האם יש איסור לשה"ר במדבר על גוים

1. הרמב"ם הלכות דעות פ"ז הל"א כתב המרגל "בחברו" עובר בלא תעשה שנאמר לא תלך רכיל בעמיך (ויקרא פי"ט פט"ז), וכן מביא הח"ח לאוין א'. יש לעיין אם חברו הוא לאפוקי גוי ומותר לאמר עליו לשה"ר אם לאו.
2. בשבת דף קנ. איתא במשנה לא ישכור אדם פועלים בשבת ולא יאמר אדם לחבירו לשכור לו פועלים, והקשה בגמרא מ"ש הוא מ"ש חבירו, אמר רב פפא חבר נכרי. וכתב הר"א גוטמכר שם (בסוף הגמרא) דמוכח שנכרי שייך להכלל חבירו, וכ"כ התפארת ישראל מעילה פ"ה אות כ"ט [ודלא כתד"ה נתנה שם (ועי' רש"ש שם), אלא כדמשמע בתד"ה בלן ב"מ מח. (ועי' פורת יוסף שם)] ושו"ת רע"א ס' צ"ה ד"ה אבל (ובא רע"א לחלוק שם על הנוב"ת אה"ע סל"ח ד"ה והנה שכתב לא ישא אדם מעוברת חבירו ומניקת חבירו, חבירו בא לאפוקי כותי). ועוד איתא בשבת שם אומר אדם "לחבירו" הנראה שתעמוד עמי לערב ומפרש תוס' שם ד"ה אומר ל"ש נכרי ל"ש ישראל. אמנם האור זרוע ע"ז סי' ק"ג כתב ששיטת רש"י הוא דדוקא ישראל גבי אומר אדם וכו', ומביאו הג"א פ"ק דע"ז ס"ג ודרכי משה או"ח ס' ש"ז סק"ד, ומפרש המג"א סי' ת"ק סק"ג שדיוקו מדקתני אומר אדם לחבירו משמע למעוטי עכו"ם. בביצה כז: כתב לא יאמר אדם לחבירו הריני עמך בסלע הריני עמך בשתים אבל אומר לו הריני עמך למחצה ולשליש ולרביע, וכתב הג"א שם ס"ט וה"מ ישראל גבי ישראל אבל ישראל גבי נכרי אסור, וכן פסק הרמ"א שם ס"א, ומפרש המג"א וגר"א שם שדיוקו של הג"א מדקתני לחבירו משמע למעוטי עכו"ם. והמ"ב ס' ש"ז סקכ"ח כתב גבי אומר אדם לחבירו וכו' ה"ה לא"י, ובס' ת"ק סק"ז כתב המ"ב שיש להחמיר דהאבל אומר לו הריני עמך וכו' ה"מ ישראל גבי ישראל. וא"כ פעמים חבירו דוקא ופעמים לאו דוקא. שו"ר שיש אריכות בזה בשדי חמד מערכת ח' כלל ס"ו ע"ש.
3. והנה כל זה לענין לשון חבירו בגמרא, ויש לעיין אם אפשר לדייק בלשון הרמב"ם המילה חבירו (ובצל החכמה ח"ד ס' קכ"ה אות י"ב מדייק כן בלשון הרשב"א). הרמב"ם כתב ריש פ"א בהל' גזלה כל הגוזל את חבירו שוה פרוטה עובר בלא תעשה שנ' לא תגזול, ומפרש המעשה רקח שם לאפוקי גוי, וכן משמע שמדייק המיוחס לר"ן סנהדרין נז. ד"ה כותי. ואפילו להשיטות שגזל עכו"ם אסור מן התורה אין זה מהפסוק לא תגזול אלא ילפינן לה מאחרי נמכר או מוחשב עם קונהו (אמנם עי' הילקוט שמעוני שמביא לקמן בעשה ב'), וא"כ המילה חבירו בהרמב"ם גבי לא תגזול לכ"ע אינו כולל גוי [וכן נראה מדעות פ"ז הל"ז (וא"ת הרמב"ם שם בהלכה ח', י"ל המהרש"ל בס' עמודי שלמה ל"ת י"ב)]. וכן עי' ברמב"ם כלאים פ"ט הל"א, המרכיב זכר על נקבה שאינו מינו וכו' הרי זה לוקה מן התורה וכו' ואחד בהמה חיה ועוף שלו או של "חבירו" ע"כ. והרדב"ז מדייק משל חבירו לאפוקי גוי כדאי' בחקרי לב יו"ד ח"ג סי' י"ז ד"ה ואולם, ושדי חמד מערכת ח' כלל ס"ו [וכן עי' תועפות ראם מצוה של"ב אות ג']. אמנם בדרך אמונה שם סק"ט כתוב אפילו נכרי. א"כ מה שכתב בהרמב"ם חבירו, הוא לאו דוקא.
4. בשאילתות שאילתא כ"ח כתב דאסיר להון לדבית ישראל לאישתעויי לישנא בישא חד על חבריה, וכתב העמק שאלה שם סק"א וז"ל להלן רס"י קכ"ט אי' סתם לאשתעויי לשה"ר, וכאן פירוש יותר על חבריה, דהיינו לאפוקי מי שאינו עושה מעשה עמך ע"ש. מפורש מהדיוק "חבירו" שאין איסור לשה"ר על גוי. ולכאורה המקור של השאילתות שאין לשה"ר בגוי הוא מהפסוק עצמו שכתוב לא תלך רכיל בעמיך. שאין הפשט בעמיך למי מדבר הלשה"ר, אלא על מי (עוד נ"מ לשה"ר על שוטה, עי' מנחת שלמה סי' פ"א ד"ה ולכן). וכמו שכתב הנצי"ב לשיטתה בעמק דבר ויקרא פי"ט פט"ז, וז"ל לא תלך רכיל בעמיך, פי' עם עמיך וכו' ואינו נ"מ למי הוא מוכר אם לישראל אם לעכו"ם והנ"מ הוא רק את מי הוא מוכר עכ"ל. וכן מוכח מהח"ח כלל ח' ס"ה שהאיסור דוקא על מי שנכלל בעמיך, וכן מהפנים יפות על הפסוק. אמנם עי' המשך חכמה דברים פכ"ג פ"י שלמד פשט 'בעמיך' בתוך עמיך, שהוא למי הוא מדבר הלשה"ר, וכן נראה מהתרגום יונתן שם [משא"כ התרגום ירושלמי שם, וע"ע הרמב"ן ויקרא פי"ט פט"ז בסוף, והבמ"ח כ"א סוף סק"ד שמפרש את הרמב"ן, והאור החיים שם]. (וא"ת א"כ מותר לומר לשה"ר לפני עכו"ם. י"ל כהמשך חכמה שם, וכן עי' בס' נתיב חיים כ"ח סקי"ג ורכילות כ"ז סק"ד וזרע חיים לאוין ב' ד"ה עוד, ועי' היטב בהח"ח כ"ח סי"ב וח"ב כ"ז ס"ד וס' מחנה ישראל דינים פט"ו.) וא"כ לפי המשך חכמה אין מקור שמותר לספר לשה"ר על גוי, ומסתמא יש איסור דאורייתא של לא תלך רכיל (עי' לקמן בלאו ט"ו). ואפילו להח"ח יש לחקור אם גוים נכללים בעמיך בזמן הזה.
5. בויקרא פכ"ה פי"ד כתיב וכי תמכרו ממכר לעמיתך או קנה מיד עמיתך אל תונו איש את אחיו. וכתב התו"כ שם, מנין כשאתה מוכר לא תהא מוכר אלא לעמיתך, ת"ל וכי תמכרו ממכר לעמיתך. ומנין כשאתה קונה לא תהא קונה אלא מיד עמיתך, ת"ל או קנה מיד עמיתך. וכתב התורה תמימה שם אות פ"ג, וז"ל דבר פשוט הוא דאיירי בעובדי אלילים בימים הקדמונים שלא היו מאמינים ביחוד השם ומרוב פראותם נדמו לפריצי חיות והיו מזיקים לחברת האדם וקניניו ולישוב העולם וסדרו, וכמש"כ הרמב"ם …, ולפי"ז יהיה גם כוונת הדרשה כאן לעמיתך אתה מחזיר וכו', ר"ל לעמיתך שיש לו כמוך דינים ומשפטים ישרים בין אדם לחבירו, יצאו עובדי כוכבים כאלה שאין להם דינים ומשפטים ישרים, והם אלה העובדי אלילים הפראים שזכרנו ע"ש [וכן עי' בתורה תמימה שם אות ק"ו ושמות פכ"א אות רע"ז, ולקמן בעשה ב', מקור ברוך חלק ג' פרק כ"ז אות מ"ג ד"ה ודרך]. וכן הסמ"ע סי' רכ"ח ס"ק ד' כתב שעמיתך פי' מי שאינו מכלל בני הישוב והדרך ארץ ע"ש. ובזה מיושב למה השו"ע לא מביא הדין דצריך למכור ולקנות מישראל תחילה, כיון דגוים בזה"ז נכלל בעמיתך (ואע"ג דהשו"ע חו"מ סי' רכ"ז סכ"ו כתב ולעכו"ם אין לו אונאה, מביא פסוק [שלא כדרכו] איש את אחיו וגוי לא נכלל באחיו, עי' לקמן בל"ת ז'). ולפי זה אסור לספר לשה"ר על גוי בזמן הזה, שגם הם בכלל עמיתך [ואין חילוק בין עמיתך לעמיך כדכתב בהשו"ת אז נדברו חי"ד סי' ס', וכן נראה מהעמק שאלה שאילתא כ"ח סק"א. אמנם עי' הערות בסוף האז נדברו שם ד"ה מה, ובס' מצות השלום מדף 300, ושד"ח מערכת הא' כללים אות ת"ג, וזרע חיים כ"ד ס"ז אות א' ד"ה אמנם (ב'), אוצר מפרשי התלמיד ב"מ חלק ג' עמ' תקכ"ה הע' י"ט].
6. אמנם עי' הח"ח בס' אהבת חסד ח"א פ"ה אות ו' שמביא הדין שצריך למכור ולקנות מישראל תחילה שגוי לא נכלל בעמיתך, והוא לא מחלק לבזמן הזה [וכן בשו"ת רמ"א סי' י', ותשב"ץ ח"ג סי' קנ"א, וחקרי לב חו"מ סקל"ט, וחת"ס חו"מ סוף סי' ע"ט וסי' קל"ד, ומהר"ם שי"ק חו"מ סי' ל"א, ופתחי תשובה חו"מ סי' קנ"ו סק"ו, ומנחת יצחק ח"ג סי' קכ"ט, ובאר משה ח"ב סי' ק"כ]. וא"כ להח"ח [וש"פ] אין איסור לדבר לשה"ר על גוי משום לא תלך רכיל בעמיך. אמנם יש לעי' אם שאר הלאווין ועשין שמביא הח"ח בהפתיחה לח"ח שייך לגוים [וקצ"ב למה הח"ח בכל הס' ח"ח לא מביא הדין של לשה"ר על גוים. ואולי משום הצנזור, עי' ההג"ה עשין בבמ"ח סק"י, וההג"ה כ"ב בבמ"ח סק"ב, וההג"ה כ"ד בבמ"ח סקכ"ה, ובתוך ההג"ה כ"ז במ"ח סק"י, וההג"ה ברכילות כ"ז ס"ד].
7. הלאו הב' לא תשא שמע שוא, מצד האיסור להמספר, מסתברא תלוי בהגדרים של לא תלך רכיל, דאל"כ איך מותר לספר לשה"ר על האפיקורסים או באפי תלתא (עי' חלקת בנימין כ"ב סק"ג ד"ה ויש). ומצד האיסור להמקבל לא מסתברא להחמיר במקבל יותר ממסבר כדאי' בבמ"ח כ"ז סק"י (וכ"ח סק"ט). א"כ להמשח"כ והת"ת עובר לאו זה משא"כ לדעת הח"ח. ולכאורה ה"ה האיסור השמר בנגע הצרעת תלי אם עובר לא תלך רכיל. ואע"ג דהמקור לצרעת גבי לשה"ר הוא מהפסוק מלשני בסתר רעהו אותו אצמית כדאי' בערכין טז., וא"כ יהיה תלי אם גוי נכלל ברעהו, ועי' לקמן עשה ב'. אפשר י"ל אם אין איסור לשה"ר משום לא תלך רכיל, אין איסור לשה"ר משום שום פסוק, וכמו לאו ב', וצ"ע.
8. הלאו הד' של לפני עור לא תתן מכשול נכלל ג' איסורים. שלא להכשיל בעצה רעה, ושלא יעזור עובר עבירה, ושלא לגרום הזיק כפשטות דקרא (עי' היד רמה בב"ב דף כו. אות ק"ז שכתב שאסור לגרום הזיק משום לפני עור לא תתן מכשול, ושלא כהרמב"ם סה"מ ל"ת רצ"ט וסמ"ג ל"ת קס"ח וחינוך מ' רל"ב שכולל לפנ"ע רק במשיא עצה רעה ומכשיל בעבירה ולא הזכירו כלל נותן מכשול לפני סומא. ומדייק המנ"ח שם דאין איסור לפנ"ע בזה כפשטות דקרא, וכן בב"ח יו"ד סי' של"ד. אמנם בחזו"א הל' עכו"ם סי' ס"ב אות ז' משמע כהיד רמה, וכן בתרגום יונתן בפסוק [כדכתיב בהערות במס' קידושין לב. ד"ה אחרונים], ס"ח ס' תרע"ג [ומקור חסד שם אות א'], רלב"ג על הפסוק, ת"ת על הפסוק אות פ' וכתב שכן בזוהר קדושים פ"ה א' בשלח מ"ט ב' ובמדרש שוח"ט קמ"ו, נוב"ק אה"ע סי' פ"א א"א ד"ה תו, משח"כ על הפסוק, אחיעזר ח"ג סי' ס"ה אות ט', תפארת יעקב גיטין נג: ד"ה והא, ואג"מ יו"ד ח"א ס"ג ד"ה וגם ואו"ח ח"ה סי"ג אות ט' ד"ה אבל). בלפ"ע, החלק של שלא יעזור עובר עבירה תלוי אם עובר שום עבירה אחרת (וא"כ להמשח"כ והת"ת המספר לשה"ר על גוי עובר על לאו זו). והחלק של שלא לגרום הזיק, בזמן שמספר דברים שגורים אם נשמעו איש מפי איש להזיק חבירו בגופו או בממונו הרי זה לשה"ר, כדאי' ברמב"ם דעות פ"ז הל"ה והביא הח"ח בכ"ה ס"ב. ואם יש לפנ"ע אם הגוי עור, החינוך מ' רל"ב כתב דדוקא בבני ישראל, והקשה המנ"ח מהגמרא ע"ז ו:, ותי' האחרונים דבלפנ"ע יש ב' חלקים. האיסור בין אדם למקום שמכשילו בעבירות, ואיסור של בין אדם לחבירו שמכשילו בעצה שאינה הוגנת, והחלק של בין אדם לחבירו לא שייך לגוי (ובס' קונטרס ערבות ח"ג דף קמ"ח ד"ה ועוד, כתב וז"ל שאין זה נכון וכו' ע"ש). וכ"כ בס' בית ישי סי' י', ערוגת הבושם יו"ד סי' רל"ה, קובץ אהל מרדכי במאמר מהרב מפונוביז', קו"ש פסחים אות צ"ה, אמת ליעקב פרשת קדושים על הפסוק, זה השער ח"ג אות פ"א, שערי חיים גיטין סי' ל', ואג"מ יו"ד ח"א ס"ג ד"ה וגם ואו"ח ח"ה סי"ג אות ט' [משא"כ המנ"ח שם והחזו"א שם משמע שיש איסור להכשיל גוי בהיזק, וכן מוכח מהס"ח שם, וכ"פ הפתחי חושן נזיקין פ"א ס"א ה"ב ד"ה ועפ"י. והרי"פ במלואים סי ח' סוד"ה וראיתי (רמ"ז-ב) כתב דעצה רעה לגוי אסור (ועי' משמרות חיים ח"א שונים אות ג' וה', וצ"ע)]. א"כ אין איסור לפנ"ע בלשה"ר על גוים שגורים הזיק (עי' חלקת בנימין רכילות ביאורים כ"ט אות א').
9. הלאו הה' של השמר לך פן תשכח את ה' אלקיך שהוא אזהרה לגסי הרוח (עי' בס' מצות ראיה), מסתברא שהוא גם אם מדבר לשה"ר על גוי, משום שאלו היה מכיר את נגעי עצמו לא היה מלעיג על אחר, וצ"ע. הלאו הו' של לא תחללו את שם קדשי תלוי אם עובר עוד איסור (וצ"ב למה זה נכלל בשאט נפש, וכן עי' בס' מצות ראיה דף צ"ז שחולק על הח"ח בטעם זה).
10. לאו הז' הוא לא תשנא את אחיך בלבבך, וגוי לא נכלל באחיך עי' בב"ק פח.. וכן משמע מהרמב"ם דעות פ"ו הל"ה, וחינוך מ' רל"ח, ושאילתות סכ"ז, וכן עי' פסחים קיג:. אבל עי' בספר תשובה מאהבה בחלק כסות עינים אות ד' דכתוב אם ישראל השואל אם מותר לישראל לבוז אחד מיתר האומות' או לשנאותו, אף אתה אמור לו כהלכות התורה … (אבות פ"ב מי"א) רבי יהושע אומר עין הרע ויצר הרע ושנאת הבריות, מוציאין את האדם מן העולם. ונקטו בלשונם בריות כל הברואים במשמע … ודבר זה מתורת משה למדנו, כתיב לא תתעב מצרי כי גר היית בארצו, צא ולמד ק"ו מה המצריים שהעבידו את ישראל בפרך וזרקו זכוריהם ליאור, עם כל זה בעבור שהיו לישראל אכסניה שמה, צותה בתורה לא תתעב מצרי [כ"ש גוים שלנו] ע"ש. הראיה דאסור שנאת הבריות י"ל שהרמב"ם שם פי' שמואס חברת הבריות ואוהב לישב יחידי. וברע"ב שם מפרש, אדם קשה שמביא עליו שנאת הבריות, וגורם שהכל שונאים אותו. והראיה מלא תתעב מצרי, החינוך מ' תקס"ד ורמב"ם ל"ת נ"ה כתב דהפסוק הולך על מצרי דכבר נתגייר (ועוד הלשון תתעב מפרשים במעשה, אבל מי אמר דאסור לשנוא מצרי בין ישראל לחבירו) ועי' לקמן עשה ב'. [ועי' ס' בין אדם לחבירו – לא תשנא דף 155.] ועי' ביו"ד ס' ר"מ סט"ז הש"ך וט"ז שם וכן הטור שם ושו"ת הרא"ש כלל ט"ו אות ה' (משא"כ הח"א כלל ס"ז אות י"ג וערוה"ש יו"ד סי' ר"מ סל"ה) וקשו"ע סי' קמ"ג סי"א וח"ח בקונטרס אהבת ישראל פ"א, דמשמע שמותר לשנוא גוי. שו"ר האברבנאל בפ' כי תצא (כ"ג ט"ז) בהתשובה הב' על תלונת חכמי האומות על הלואה בריבית לנכרי כתב, לא התירו השי"ת כי אם בנכרי שהוא מז' אומות (ודלא כמהר"ם פדוואה שמביא הפרנקל רמב"ם מלוה ולוה פ"ה הל"א, שלמד נכרי כל אומה שעובד ע"ז, לאפוקי ישמעאלים. וכן הרלב"ג בפסוק שם ופי"ד פכ"א ותועלת הי"ז שם. וא"ת מהסמ"ע סי' רמ"ט סק"ב [עי' משפט הכהן (ראי"ה) סי' ס"ג ד"ה ומש"כ], י"ל בס' נשמת כל חי סי' נ"ד ד"ה אשר. וכן עי' היטב פר' שופטים פי"ז פט"ו), ואין הנכרי נקרא כל איש אשר לא מזרע היהודים הוא, ואמנם לזרע אדום לא יאמר נכרי כי הוא נקרא אח שנאמר לא תתעב אדומי כי אחיך הוא (עי' לקמן אות כ"ז), ונכלל בלא תשיך לאחיך, וכן ישמעאל ושאר האומות לא נקראו בשם נכרי, ולנכרי שהוא מז' אומות וכו' ע"ש. ובשדי חמד מערכת הא' כללים פאת השדה אות כ' כתב וז"ל צריך עיון אם היו דבריו (אברבנאל) מכוונים להלכה ע"ש.
11. הלאו ח' וט' של לא תקם ולא תטר את בני עמך כתב בתו"כ על הפסוק שם אבל אתה נוקם ונוטר לאחרים ע"כ, והיינו גויים כדפי' הר"ש והראב"ד שם. וכן איתא במדרש בר"ר פ' נ"ה ג' וכ"פ הרמב"ם סוף דעות וחינוך מ' רמ"א (ועי' השם אורחותיו יום א' אות י"ג בסוף, וס' לרעך כמוך לא תיקום פ"ח הע' קכ"ו). אמנם לכאורה הת"ת ילמד שבזה"ז נכלל בבני עמך, ויש איסור נקמה ונטירה לגוי.
12. לאו י' של לא יקום עד אחד באיש לכל עון ולכל חטאת לכאורה שייך לגוי בזמן שאין לו תועלת, שגוי נכלל באיש כדכתב הרא"ם בשמות פכ"א פ"כ בהפסוק מכה איש ומת מות יומת, (ומביא הפמ"ג בפתיחה כוללת ח"ב אות י"ח) ושדי חמד מערכת הא' כללים פאת השדה אות ט"ו. [ואם יש איסור רציחה על גוים, המזרחי שנ"ל מוכח שכן. אמנם עי' הקו"ש פסחים אות צ"ה שאין איסור לא תרצח, וכ"כ היראים מ' קע"ה, וכן משמע מהרמב"ם ריש רוצח (שו"ר שאר דפוסים בהרמב"ם שמשמע שיש איסור לא תרצח אם הרג גוי, וכן דייק בס' אשר למלך שם. ושנויי נוסחות מהדורת פרנקל כתב דזה מחמת הצנזורא, ועי' קרית המלך שם), ושלא כהראב"ן ב"ק קיג. סוד"ה מכאן. אבל עי' כס"מ רוצח פ"ב הלי"א ממכילתא ששפיכות דמים של גוים בדיני שמים חייב וכן מפרש המשח"כ משפטים פכ"א פי"ד ד"ה במכילתא רעהו, ולכאורה נכלל בפסוק שפך דם האדם באדם דמו ישפך (ועי' יראים שם שקרה רציחה דגוי תולדות רציחה). משא"כ הילקוט אות תתל"ז ותד"א פכ"ח שאסור משום סוף ישפוך דמי ישראל (עי' חלקת יואב ח"א או"ח סוף ס' כ"ז). וביו"ד סי' קנ"ח כתבו הב"ח והט"ז שיש איסור שפיכות דמים בגוים וכ"כ הרמב"ם רפ"י בהל' עכו"ם והח"ח בספר המצות שלו ל"ת כ'. אבל הש"ך ונקה"כ וב"י שם כתבו דתלוי אם הגוי מקיים הז' מצות, (ועי' באר הגולה חו"מ סתכ"ה א"ש ולשיטתיה הבא"ה בסרס"ו א"א [עי' מפתח גזלה פי"א הל"ג], וכן המאירי ע"ז כו. ד"ה הרבה כו: ד"ה ישראל כ. ד"ה כמה פסחים כא: ד"ה כבר ב"ק לז: ד"ה שור וקיג: ד"ה נמצא). וע"ע במפתח רוצח פ"ד הלי"א. ומותר להכות גוי כדמוכח מבב"ק פז: רד"ה דאין, וגיטין כא: ד"ה לא, וכ"כ באמת ליעקב הנ"ל מסנהדר' פה:, ונראה מהרמב"ם חובל פ"ה הל"א.]
13. הלאו הי"א שלא תהיה אחרי רבים לרעת תלוי אם עובר איסור אחר ולמי הוא מספר. הלאו י"ב של לא יהיה כקורח וכעדתו מסתברא דשייך גם שלא להחזיק במחלוקת על גוי. הלאו י"ג שלא תונו איש את עמיתו תלוי במחלוקת ח"ח ות"ת כנ"ל. אמנם עי' האורחות חיים להרא"ש אות ק"ד וז"ל אל תונה לשום נכרי כי אין נכרי שאין לו שעה ועברתם שמורה לנצח [והשם אורחותיו שם כתב שזה הגירסא. ואפילו אם הגירסא אל תכעיס (כמו שכתב הגר"מ שטרנבוך שם), הח"ח למד האיסור של לא תונו הוא דוקא בפניו (יש חולקים, עי' בחלקת בנימין ביאורים אות י"ז), ולכאורה אם הוא בפניו יכעס. וא"כ לשני הגירסאות יהא אסור להונות לנכרי מטעם שנתן הרא"ש].
14. הלאו הי"ד לא תשא עליו חטא מסתברא דתלוי בהתחלת הפסוק של הוכח תוכיח את עמיתך, וכמו עמיתך לאפוקי גוי ה"ה ג"כ בנוגע ללא תשא עליו חטא. וכן לשון הרמב"ם דעות פ"ו הל"ח וז"ל מכאן שאסור לאדם להכלים את 'ישראל' וכו'. וכן לשון הח"ח, שלא לביש את חבירו 'ישראל'. אמנם הת"ת ילמד שבזה"ז גוי נכלל בלא תשא כיון שנכלל בעמיתך.
15. לאו ט"ו דכל אלמנה ויתום לא תענון, עי' היראים סי' קפ"ב שמוכרח שלאו זה שוה לאונאת דברים שאסרה תורה על ישראל וז"ל ודבר זה (פי' לענות יתום ואלמנה) אפילו 'בכל ישראל' אסור ולא הוצרך הכתוב להזהיר עליהן אלא לעבור עליהן בב' לאוין עכ"ל [והטעם, עי' קו"ש פסחים אות צ"א שכל האיסורים שבין אדם לחבירו שאינן נוהגים בנכרי, (ולשה"ר הוי איסור בין אדם למקום חוץ מבין אדם לחבירו כדאי' בבמ"ח כ"ב סקכ"ח, והטעם עי' בבמ"ח כ"ג סק"ז [ולשי' בבמ"ח כ"ה סקי"א (ושו"ת אז נדברו חלק י"ד סנ"ט חולק), וכן כ"ח ס"א ובמ"ח סק"ב. אמנם הגר"ש קלוגר זצ"ל בס' אמרי שפר בסוף פר' בהעלותך נראה שלשה"ר הוי איסור בין אדם לחבירו שמחילה מועיל, וכן נראה מהאור החיים שם פי"ב פי"א, וכן בתורת משה וכת"ס פר' כי תצא ד"ה השמר]), וא"כ כמו באונאת דברים תלוי אם גוים נכלל בעמיתך ה"ה כאן, ויהיה מחלוקת הת"ת וח"ח. ועי' במנ"ח מ' ס"ה אות ט' שמשמע דאינו שייך לגוי.
16. ולאו ט"ז דלא תחניפו את הארץ שייך אף בגוי כדמוכח מהיראים מ' רמ"ח שכתב מותר להחניף מחמת יראה וז"ל כדתנן בגיטין בהנזקין (סא.) שואלין בשלומן מפני דרכי שלום ע"כ, ושם מדובר בעכו"ם כדמפרש רש"י שם. וכן מוכח מגמרא סב., השתא אחזוקי מחזקינן שואלין בשלומן מיבעיא ע"ש. וא"כ במקום שאין חסרון של דרכי שלום אסור להחניף עכו"ם [ועי' ס' לרעך כמוך דף 115 ה' ס"ו].
17. לאו י"ז של לא תקלל חרש, עי' ס' לרעך כמוך לא תקלל פ"ג הע' ס"ב, וז"ל מסכת סופרים סופ"ד לגירסת הגר"א והגהת הנחלת יעקב שם דאינו בכלל בעמך לא תאור, וכן ברמב"ם (פ"ד הל' תשובה הל"ב) כ' המקלל אחד מישראל לוקה (וכן בסנהדרין פכ"ו הל"א [ובמפתח בפרנקל שם] והל"ב ובממרים פ"ה הל"ב והל"ד והל"ח), הא בגוי פטור וכו' אך במקלל בשם י"ל שעובר על עשה דאת ה' אלקיך תירא (עשה י"א) כי הוא מוציא ש"ש לבטלה, וכ"כ במנ"ח מ' רל"א (אות א' וז'). וי"ל שאם מקלל לתועלת מסויימת לא נקרא מוציא ש"ש לבטלה. ובברכ"י חו"מ סכ"ז סק"א כ' דמצוה לקלל עכו"ם דכתיב, ושם רשעים ירקב. וביפה ללב שם ס"ק ו' כ' דאפילו לקלל גוי עכו"ם נראה דמותר דוקא אם הוא גוי רשע ורע מעללים, הלא"ה הא כתיב (קהלת י) ובחדרי משכבך אל תקלל עשיר, וסתם משמע אפילו גוי ועי"ש עוד. ובדינא דחיי לאוין ר"ט כ' דגוי אינו עושה מעשה עמך, ומצוה לקללו, כדכתיב ושם רשעים ירקב, ע"כ. ולכא' כוונתו לכל גוי דאינו עושה מעשה ישראל, אך מסו"ד משמע דדוקא גוי רשע מותר לקללו, הא בגוי השומר את שבע מצוות בני נח אסור לקללו עכ"ל (עי' סנהדרין פה:). וא"כ אם הם לא שומרים את שבע מצוות בני נח יהיה תלוי המחלוקת ת"ת וח"ח אם גוים בזה"ז נכלל בעמך.
18. העשה א' של זכור את אשר עשה ה' אלקיך למרים בדרך לכאורה תלוי אם עוברים האיסור לשה"ר על גוי והמחלוקת של הח"ח ות"ת (עי' לאו ב'). עשה ב' של ואהבת לרעך כמוך, עי' הת"ת בס' ברוך שאמר על פרקי אבות פ"ג משנה י"ד וז"ל ואהבת לרעך כמוך שמוסבת ג"כ על כל מין אדם … מצינו לפעמים שחז"ל הוציאו משם רעהו את אנשי אוה"ע … דאיירי בהאומות הפרעות ופורות בימי קדם … ע"ש, וכן הת"ת שמות פכ"א אות רע"ז, ועי' לעיל אות ה'. ואפילו אם אתה חולק על הת"ת יש לעי' אם גוי נכלל ברעך. כתב בש"מ ב"ק לח. מתלמיד ר"פ דגוי נכלל ברעך וכן למד תד"ה עמד שם לפי המהרש"א ומהר"ם. וא"ת דהכל מקום דרשינן רעהו ולא גוי, י"ל ע"פ האחיעזר ח"ג סי' ל"ז ס"ק ו' ודברי יחזקאל סי' נ"א אות א' דמפרשים דגוי נכלל ברעהו ופעמים דאמרי' לאפוקי נכרי לא הוי מדין מיעוט מרעהו ומשמעות הקרא אלא מיתורא דרעהו. וכן עי' בס' הברית ח"ב מאמר י"ג אהבת רעים פ"ה (דף תק"ל) שכתב וז"ל והתורה מחייבת אותנו זאת [אהבת רעים לגוים] באר היטב, כמש"כ ואהבת לרעך כמוך, ואין הכוונה בו לישראל דוקא, שאילו היה כן היה כתוב ואהבת לאחיך כמוך כמש"כ אצל ריבית לא תשיך לאחיך נשך כסף, או ואהבת לבני עמך כמש"כ לא תקום ולא תטור את בני עמך, אבל הכוונה בו לרעך שהוא אדם כמוך ועוסק בישובו של עולם כמוך, וכל האומות במשמע … שהרי חז"ל לא מעטו מרעך בפסוק זה אהבת רעים מן האומות … כאשר דרשו ומעטו המצרי בפסוק … שור רעהו … כי כלל זה נקוט בידך שחז"ל לא דרשו דבר הן למעט הן לרבות כאשר עלה על לבותם כי אם במקום אשר היה קבלה בידם … ומפורש נמצא בדברי איש האלקי קדוש ר' חיים וויטאל ז"ל בספרו שערי קדושה (חלק א' שער ה') וזה יכתוב ידו שם ויאהוב את כל הבריות אפילו גוי [ומביא ראיה מתנא דבי אליהו פרק ט"ו שגוי נכלל ברעהו וכן מביא הבית אהרן ב"ק לח. ד"ה בגמרא, דשם כתב דגוי נכלל בלא תעשוק את רעך ולא תגזול, רעך הרי הוא כאחיך ואחיך הרי הוא כרעך הא למדת שגזל עכו"ם אסור עכ"ל. אמנם עי' ילקוט שמוני פרשת צו סוף אות תק"ד דיש גירסא אחרת ומפרש המג"א שם בספרו זית רענן וז"ל ומדלא כתיב ביה רעך ש"מ דאף גזל גוי אסור עכ"ל, וכן מביא הבאר הגולה חו"מ ס' רל"א אות ב' וכן קשו"ע ס' קפ"ב ס"א (וס"ד). וכן מוכח מב"מ קיא: שדרש לא תעשוק את רעך ולא גוי (ומפרש הדברי יחזקאל שם דקרא מיותר לגמרי) וכן מביא רש"י בסנהדרין נז. ד"ה ישראל, כסף משנה גזילה פ"א הל"א, וגר"א באדרת אליהו, וגר"ז גזילה ס"ד] ע"ש, וכן בפרק ו' שם. וכן עי' ס' שיורי טהרה מע' הר' סק"ו. אמנם היד רמה סנהדרין נב: ד"ה ומקשינן כתב אמר קרא ואהבת לרעך כמוך וכל היכא דכתיב רעך משמע ישראל עכ"ל, וכן כתב במגיד משנה שכירות פ"ב הל"א. וכן נראה מהרמב"ם דעות פ"ו הל"ג ואבל פי"ד הל"א [וכן מביאים הפוסקים לשון הרמב"ם באו"ח סי' קנ"ו] והחינוך מ' רמ"ג וסמ"ג עשה ט' דאין חיוב ואהבת לגוי, [והפמ"ג פתיחה כוללת ח"ב סי"ח כתב דעכו"ם בכלל רעהו הוי טעות הדפוס כדע"ש ומהמקור הרא"ם, וכ"כ מפורש בפמ"ג א"א ס' קנ"ו ד"ה נסתפקתי (ומה השערים מצויינים בהלכה סי' קמ"ב ס"א אות ג' כתב דהפמ"ג מסופק אם גוי נכלל ברעהו ומביא ראיה מאו"ח תרצ"ה א"א אות י"א, צ"ע דשם מדובר בעבד כנעני)]. והגר"ח קניבסקי זצ"ל כתב בפי' השם אורחותיו על הארחות חיים להרא"ש יום ראשון אות י"ב, וז"ל ובעכו"ם ליכא במצות ואהבת לרעך כמוך כדאי' בהדיא באבות דר"נ פט"ז (בסוף) ואהבת לרעך כמוך עם שאתך בתורה ובמצות ודלא כמ"ש בס' הברית עכ"ל. ולפי זה גם האחיעזר ודברי יחזקאל מסכימים דרעך מיותר כדדרש באבות דר"נ [אפשר זה שלא כגרסת הגר"א באבות דר"נ שם, ע"ש], וגם הרמב"ם [וש"פ שמביאים ללשונו כנ"ל] וחינוך ויד רמה כתבו דוקא ישראל, א"כ להלכה אין חיוב אהבה לגוי ואין איסור לשה"ר על גוים משום איסור עשה זה [וכן עי' באריכות לענין זה בס' קונטרס ערבות ח"ג ס"כ מדף קנ"א].
19. העשה הג' של בצדק תשפט עמיתך ג"כ יהיה תלוי במחלוקת ת"ת וח"ח אם גוי נכלל בעמיתך. העשה הד' של וחי אחיך עמך אינו שייך לגוי דכתיב אחיך וגוי לא נכלל באחיך כנ"ל. וכן מוכח מהרמב"ם מתנות עניים פ"ז הל"א (וכן נראה מפסחים לא:), וכן הח"ח וז"ל שנצטוינו בזה להחזיק ביד 'ישראל' שמך. אמנם עי' לעיל בל"ת ז' האברבנאל (ולפי החשבון בפסחים כא: [עי' שו"ת הרמ"א סי' י' יסוד ג'] גוים נכלל גם בזה פסוק לפי הת"ת).
20. העשה הה' של הוכח תוכיח את עמיתך, תלוי אם יש שום איסור שעשה ישראל ע"י דיבורו. עשה הו' של ובו תדבק תלוי עם מי שמדבק ולא על מי מספר. ועשה ז' של מקדשי תיראו לכאורה יש איסור משום שיחה לבטלה. ועשה ח' של והדרת פני הזקן, עי' שו"ע יו"ד ס' רמ"ד ס"ז ורמב"ם תלמוד תורה פ"ו הל"ט דאפילו זקן עכו"ם מהדרים אותו בדברים ונותנים יד לסומכו שנאמר מפני שיבה תקום כל שיבה במשמע ע"כ, לפ"ז גוי נכלל בעשה זו אם הוא יותר מע' שנה. עשה של וקדשתו, פשוט לכ"ע דלא שייך על גוי.
21. עשה י' של כיבוד אב ואם ורבויי', עי' אור שמח ממרים פ"ה הל' י"א שכתב שבן נח ודאי אינו מוזהר על כבוד אב ואם כדאמר בנזיר (סא.) יעו"ש היטב, ועי' באשכול הלכות מילה (סי' ל"ט) בשם שו"ת הגאונים עכ"ל, וז"ל האשכול שם אע"פ שאין אבות לנכרי מ"מ אסור לגר להכות או לקלל אביו הנכרי שלא יאמרו באנו מקדושה חמורה לק"ק ע"כ. וכן כתב הרמב"ם שם שאסור לקלל אביו הגוי ולהכותו ולבזיהו וכו' ונוהג בו מקצת כבוד ע"ש. ומפרש האג"מ יו"ד ח"ב סי' ק"ל, שצריך לנהוג בו מקצת כבוד הוי מענין איסור כפוי טובה, והשיעור הוא כפי מה שלא יתחשב בעיני הבריות לכפוי טובה, שלזה לא יצטרך לכבדו בכבוד הגדול והמורא שחייבתו תורה, אלא בכל מקום וזמן לפ"מ שחושבין אז הבריות, ובעצם אפשר מטעם שלא יהיה כפוי טובה מחוייב ממש במדת כבוד זה ע"ש. וכן עי' בנצי"ב בהסכמתו לס' אהבת חסד, וז"ל דכיבוד אב ואם הוא מצוה שדעת האדם נותן לה, וגם אוה"ע מצווים עליה בחובת האדם, ומקבלים עליה שכר כמו בני נח ודמא בן נתינה כידוע. מ"מ ציונו הקב"ה בעשרת הדברים להזהירנו מצד חוקי התורה לבד חובת האדם עכ"ל. וכ"כ האבן עזרא דברים פכ"א פי"ג ד"ה את, ובשו"ת זקן אהרן ח"ב סי' פ"ז ד"ה אכן. וא"כ יש חיוב כיבוד אב ואם אע"ג שהם גוים, מצד כפוי טובה וחובת האדם [ועי' כלי חמדה יתרו אות ז' ד"ה ועוד, וס' מורא הורים וכבודם פ"א אות ס"א-ס"ז, וס' כמוצא שלל רב בראשית דף ר"ל ורל"ב, ומבקשי תורה ס' עד"ר, ופרדס יוסף ואתחנן אות קמ"ב].
22. עשה י"א של את ה' אלקיך תירא תלוי אם עובר שום איסור אחר. ועשה של ביטול תורה לפי הח"ח, יהיה עובר (אבל עי' אבן האזל מלכים פ"ג הל"ה [ואפשר לחלק שאיסור ללשה"ר הוא בשאט נפש], ומלא הרועים חגיגה יד. [ושלמת חיים ס' תצ"ט], וכן עי' תשובות וכתבים ס' ע"ה, וס' בתורתו יהגה התשובות מהגר"ח קניבסקי זצ"ל אות מ"א).
23. ועשה י"ג של מדבר שקר תרחק יהיה עובר גם אם השקר על גוי כיון דהאיסור על הדיבורים ולא על מי הוא מספר עליו [ורי"פ על הרס"ג עשה כ"ב ד"ה ולכן קנ"ח-ב' כתב שעשה זה דווקא בב"ד, "ואפי' איסורא דרבנן אינו ברור אצלי" ע"ש. וכן כתב הגר"ח קניבסקי זצ"ל במס' כותים, מטהר סימן ל', בשיטת הרמב"ם ושע"ת. ושו"ת חוט משולש סט"ו ד"ה ואיברא, בשיטת הרמב"ם ורש"י. וע' ניב שפתים כ"א ס"א חי' ד"ה רעה]. ועשה י"ד של והלכת בדרכיו לכאורה תלוי אם עובר איסור אחר, וצ"ע.
24. הארור א' של ארור מכה רעהו בסתר, לכאורה תלוי במחלוקת ספר הברית וש"פ אם גוי נכלל ברעהו עי' עשה ב' וע"ע לאו ג'. וארור ב' וג' של משגה עור בדרך ואשר לא יקים את דברי התורה הזאת תלוי אם עובר איסור אחר. וארור ד' של ארור מקלה אביו ואמו, כתבתי לעיל בשם הרמב"ם [וכן מביא השו"ע יו"ד סוף ס' רמ"א] שאסור לזלזל בהורים אפילו אם הם גוים.
25. [יש לעי' בעוד איסורים, שלא מביא הח"ח (וצ"ב), אם הם שייך לגוים; ונשמרת מכל דבר רע (ספרי דברים פכ"ג פ"י, ורמב"ן בהוספות לסה"מ ל"ת י"א, ועי' ירושלמי פאה ד:, ומשך חכמה על הפסוק, ושו"ת אז נדברו חי"ד סימן ה' אות ב' ובהשמטה), לא תתורו (עי' חינוך מ' שפ"ז, וריש חיי אדם), אהבת ה' (כמו עשין י"א), והודעת להם את הדרך (עי' ח"ח בפתיחה לאהבת חסד), איש אמו ואביו תיראו (חלקת בנימין עשין סק"ה), ונקדשתי (עי' חלקת בנימין לאוין אות י'), לא תענה ברעך עד שקר (עי' ס' חסידים סי' ו', ומקור חסד שם, ויקרא רבה פכ"ד ה', וספורנו שמות פ"כ פי"ג), והשבותו לו, ולא תעמוד על דם רעך (לפי מהר"ם שי"ק מ' ר"מ, מנ"ח מ' רל"ט אות ו', תשובה מאהבה ס' ק"נ). ועוד לאוין בס' עיקרי הדינים כ"א ה"ה, ובס' תוספת חיים.]

------------------------------------------------------------------------------------------

1. ידוע שהלכה כהח"ח שהיה פוסק אחרון, וא"כ להלכה, לא תלך רכיל 'בעמיך' הולך על מי הוא מדבר, וגוי לא נכלל בעמך, וכן לא נכלל ברעהו כנ"ל. וא"כ להלכה אין איסור לדבר לשה"ר על גוי [מצד לשה"ר – אמנם אם יש גאווה או שקר או מחלוקת וכדומה יש איסור] מדאורייתא. עכשיו יש לעי' אם יש גזרה דרבנן משום הרגל.
2. בדברים רבה פרשה ו' ס"ט כתב זש"ה (תהילים נ' כ') תשב באחיך תדבר בבן אמך תתן דופי אמר ר' יוחנן אם הרגלת לשונך לדבר באחיך שאינו בן אומתך סוף בבן אומתך תתן דופי וכו', ומפרש העמק שאלה שאילתא כ"ח סק"א שאא"ל שהכוונה על גוי דגוי לאו אחיך הוא כדאי' בפ' החובל, אלא קאי על גר, ובשביל שסורו רע כדאי' בפ' הזהב, מש"ה דרך לדבר עליו לשה"ר, וזה אסור שהרי אחיך הוא ע"ש [וס' קונטרס ערבות חלק ג' דף קנ"ח מפרש שהגר פירוש גר תושב, ולפע"ד גר צדק משום שזה הציור בפ' הזהב נט:]. אמנם המתנות כהונה על המדרש שם מפרש שאינו בן אומתך פי' מישראל ואעפ"כ נקרא אחיך שנאמר לא תתעב אדומי כי אחיך הוא [הפסוק (דברים פכ"ג פ"ח) צ"ב, ועי' לעיל לאו ז', ועי' רמב"ן דברים פ"ב פ"ד, ואבן עזרא שם פי"ז פט"ו ופכ"ד פ"ז, והחזקוני שם פכ"ד פ"ז, וע"ע בבמדבר פ"כ פי"ד. החינוך מ' תקס"ג כתב וז"ל ואחינו יקראו בהתגיירם ע"כ, וכן נראה מהרמב"ם ל"ת רס"ד. אמנם הרי"פ על הרס"ג ל"ת רס"ד דף רפ"ב, מביא מחלוקת ראשונים אם הפסוק הולך קודם שנתגייר או אחר שנתגייר ע"ש, וצ"ע]. וכן החי' הרד"ל שם מביא התנחומא בפקודי פ"ז וז"ל תשב באחיך תדבר בבן אמך תתן דופי מהו תשב באחיך תדבר וכו' ורבי יהושע בן לוי אמר, אמר דוד אם דברת בעשו שהוא אחיך סופך לדבר בבן אמתך זה משה רבן של כל הנביאים שדברו בו שנאמר וידבר העם באלקים ובמשה ע"ש. וא"כ מפורש בתנחומא שכאן מדבר על גוי ולא גר. ולפ"ז כתב הרד"ל שם וז"ל ומבואר מכאן שאסור לספר לה"ר על עכו"ם ע"ש [ע"ע דעת תורה יו"ד סי' קנ"א סי"ד]. שאסור לומר לשה"ר על גוי שמא משהרגיל לשונו לדבר רע סוף שידבר על הכל (לשון פי' מהרז"ו שם), וכמו גזירה דרבנן [וקשה, כיון שעשו ישראל מומר (קידושין יח.), והח"ח כלל ח' ס"ה כתב שמותר לדבר לשה"ר על אפיקורוס, למה יהא אסור לדבר לשה"ר על עשו, וצ"ע]. עכשיו יש לעיין איך פסקו הפוסקים.
3. בארחות חיים להרא"ש אות פ"ג כתב אל תוציא דיבה ולשון הרע על שום ברי' ולא לזות שפתים ורכילות. [וכן הספר היראה לרבנו יונה ד"ה אחרי כתב וז"ל אם ישמע מוציאי דבה על איש אל יאמן להם … אל יוציא דבה על שום אדם. וכן השע"ת שער ג' סי' ר"ל וז"ל וגם גדר להזהר מסיפור לשון הרע ונתינות דפי בבריות ע"ש] ומפרש הגר"ח קניבסקי זצ"ל שם בפי' השם אורחותיו אות כ"ג וז"ל, בערכין ט"ו א' ומה מרגלים שלא דברו אלא על עצים ואבנים כו' ועי' ח"ח. ומתנחומא פקודי משמע דאין לספר לה"ר על גוי וכ"נ מדברי רבינו כאן וכ"כ הרד"ל בד"ר פ"ו ט' ואין לומר דאינו אלא הנהגה טובה שלא יתרגל דשם בסמוך אם דברת על אחיך כו' לא יתכן לפרש כך ואיסור דאורייתא פשיטא דליכא שהרי לא תלך רכיל בעמך כתיב וקאי גם על איסור לה"ר כמבואר בספר ח"ח, ואולי דרבנן וצ"ע עכ"ל. וכן פירוש הגר"י סרנא זצ"ל על הארחות חיים שם. אמנם הגר"מ שטרנבוך מפרש שם וז"ל ואולי נתכון אפילו לגוי, שאם מתרגל לכך, גם ליהודי ידבר כך, אבל מדינא אין איסור לדבר לשון הרע על עכו"ם עכ"ל (עי' תשובות והנהגות ח"ג סי' תע"ח). וכן פסק הגר"מ קליין זצ"ל בס' מצות המלך מצוה רל"ו בסוף הערות שמותר לדבר על עכו"ם לשה"ר, וכן בפירושו (דרך ישרה) על הרא"ש שם. וכן בשו"ת אז נדברו חלק י"ד ס' ס"ט אות ד' [וכן עי' פירושו על הארחות חיים שם]. וכן שאלתי הגרי"ש אלישיב זצ"ל אם מותר למדבר לשה"ר על גוים, והשיב (דו קענס זאגגען וואס די ווילט) אתה יכול להגיד מה שאתה רצה, ושאלתי עוד פעם והשיב (דו קענס דו קענס) אתה רשאי אתה רשאי.
4. לכן, אין איסור לשה"ר על גוים מדאורייתא, וכן מדרבנן לא הוא יותר ממחלוקת הפוסקים [וגם הגר"ח קניבסקי זצ"ל הניח בצ"ע] וידוע הכלל ספק דרבנן להקל [ואע"ג אין עושין ספק דרבנן לכתחלה כדאי' בט"ז או"ח סי' ע"א ס"ק ג', ובמג"א סי' י' ס"ק י"א ובמ"ב שם ס"ק כ"ז, ובמל"מ בכורות פ"ד הל"א ד"ה והנני חוזר על הראשונות, וגר"ז סי' רנ"ב בקונ"א אות י"ד, ופר"מ או"ח סי' תס"ז בא"א ס"ק ב' וסי' שמ"ג בא"א ס"ק ב' וביו"ד סי' ק"י קונ' הספקות מחודשים אות ז', ובמחבר או"ח סי' תפ"ט ס"ב בט"ז ובגר"א ובמ"ב שם, יש לחלק], א"כ אין איסור לשה"ר על גוים מדרבנן. אבל פשוט שהוא הנהגה טובה שלא לדבר לשה"ר על גוי [וע"ע בס' קונטרס ערבות ח"ג בח"ב פ"א סכ"א דף קנ"ז, וחלקת בנימין כ"ח סקכ"ב, וזרע חיים ח"א כ"ח ס"ה אות ג', וס' אוהב ימים פ"ה ס"ד, וס' לשון חיים כ"ח הערה ה', וס' חפץ חיים השיעור היומי במקורות אות 24 (ובאנגלית אות 25)].

------------------------------------------------------------------------------------------

1. אמנם יש לעי', דבערכין דף טו. תניא א"ר אלעזר בן פרטא בוא וראה כמה גדול כח של לשון הרע מנלן ממרגלים ומה המוציא שם רע על עצים ואבנים כך המוציא שם רע על חבירו על אחת כמה וכמה ע"כ. וא"כ כמו דיש איסור לשה"ר על עצים ואבנים ה"ה על בהמות וגוים דמ"ש.
2. ובאמת יש להקשות איך שייך לשה"ר על עצים ואבנים, והא לא נכלל בעמך ורעך (ולאמר משום מעלות ארץ ישראל [עי' הבן יהוידע סוף כתובות ד"ה קיימי] הוא דוחק), [וא"ת שהם דומם ואין להם הרגשה לגנאי ואין להם היזק וצער, י"ל אפילו אין הרגשה לגנאי יש איסור לשה"ר, כדאי' במנחת שלמה סי' פ"א לענין שוטה (חוץ מצד שאינו בעמיתך), שהתורה אינה רוצה שישראל יגנה אחר]. ואפשר לומר שהלשון הרע על עצים ואבנים לא הוה גנאי להם אלא כביכול על הקב"ה [וכן פי' ביאור מהר"ז זק על הסמ"ג (מכון ירושלי') ד"ה ומה], שהוא ברא העולם בחסרונות. [ושייך לשה"ר על הקב"ה כדכתיב בתנא דבי אליהו פי"ח ד"ה פעם (ג'), ובבראשית רבה פרק י"ט אות ד' (ומביא הח"ח בפתיחה ד"ה ועוד, ובשמה"ל ח"ב פ"ג) ופרקי דר' אליעזר פרק נ"ג (עי' מהר"ל ערוכין טו. ד"ה כמה, וצ"ב.] וראיה לזה מהח"ח, שהוא כתב שאסור לומר לשה"ר על חפצים של אדם בכלל ה' הלכה ז', ומקורו מהיראים סימן קצ"א, וז"ל שם ואפילו על עסקי חבירו וממונו אסור להוציא דבר, כגון שרוצה לתת מתנה לחבירו ובא אחר וגינה אותו על שקר, ונמצא מוציא דבה, כדאמרינן בערכין פ' יש בערכין להקל, לא נחתם גזר דינם של אבותינו אלא בשביל שהוציאו דבה על הארץ ע"כ. ולכאורה הפשט כמו אם אמר גנאי על שום חפץ הוי גנאי לבעל החפץ, ה"ה גנאי על עצים ואבנים הוי גנאי לבעל העצים ואבנים – וזה הקב"ה [שו"ר שכ"כ השו"ת אז נדברו חלק י"ד ס' ס"ז אות י"ג ע"פ הס' תומר דבורה פ"ב ד"ה ועוד מצאתי, וכן בס' עלי באר כלל ה' אות ט'. ועי' הערות בסוף האז נדברו שם, וזרע חיים כ"ה ס"ז אות א'].
3. וא"ת הקב"ה גם כן לא נכלל בעמך ורעך. י"ל שכן נכלל ברעך כדאי' בשבת לא. ורש"י ד"ה דעלך , וכן בחגיגה רש"י ד"ה מבית (והובא בשו"ת יהודה יעלה או"ח סי' ר"ד), ושמות רבה פרק כ"ז אות א' [קשה איך לומד רעהו ולא הקדש והא הקב"ה נכלל ברעהו, אפשר י"ל ע"פ האחיעזר ודברי יחזקאל שנ"ל בעשה ב' לאפוקי הקדש לא הוי מדין משמעות הקרא אלא מיתורא דרעהו, וצ"ע], (וכן נכלל באחיך ברש"י בחגיגה שם, והתנחומא יתרו ריש ס"ה, ותנא דבי אליהו פרק י"ח, והאור החיים ויקרא פי"ט פי"ז, ודברים פכ"ב פ"א. אמנם עי' ס' הזכרון להגר"ח שמואלביץ מאמר לזכרו מהפחד יצחק דף קל"ו אות ג' וד', וצ"ע). ואם כן נכלל באהבת לרעך ובארור מכה רעהו [אע"ג דאפשר לא נכלל בלא תלך רכיל בעמיך, נכלל בהארור כדאי' בבמ"ח כלל א' סקי"ב. וכ"ת שלא הוה "בסתר", י"ל בהבמ"ח ארורין סק"א (ויש ראיה מפרקי דר' אליעזר פרק נ"ג), אמנם עי' מקור החיים כ"ג ס"א, וצ"ע. שו"ר הכתב והקבלה בדברים פכ"ז פכ"ד וז"ל אפילו בסתר ואצ"ל בפניו וכו', ויתכן שאמר בסתר לעורר על הנקרא בפי רבותינו אבק לשה"ר וכו', ואפשר לפרש מלת בסתר, בסתרו של עולם, כי בלישנא בישא אינו מגנה ומבזה את חבירו בלבד, כי פוגע גם בכבודו של מקום ב"ה. העלה על דעתך המגנה את הבן בפני אביו וכו' ע"ש]. א"נ י"ל שהוא כל שכן, שאם בבשר ודם אסור לאמר גנאי כל שכן במלך מלכי המלכים שהוא יותר גנאי. וא"ת דבערכין אמרי' ק"ו מעצים ואבנים לאנשים י"ל בציור שאמר לשה"ר על צורת האדם, שיש לשה"ר על האדם וגם הקב"ה (אבות דר"נ פ"ט מ"ב פי מאורי אור ד"ה עאכו"כ, וכן הכתב והקבלה שנ"ל).[א"נ מה הקב"ה לא מרגיש בזיון ואין לו צער והזיק בעצם, כ"ש לאדם שמרגיש בזיון. א"נ דאמר לשה"ר על עצים ואבנים, וממילא הוו גנאי להקב"ה, כ"ש גנאי ישיר על אנשים. ע"ע ס' פרדס יוסף פ' שלח אות ג'].
4. לכן אסור לומר גנאי על צורת גוים, כיון שזה גנאי בחפצים של הקב"ה. וכן יש להביא ראיה מכתובות טז: דאיתא שם כיצד מרקדין לפני הכלה בית שמאי אומרים כלה כמות שהיא, ופי' תוס' ואם יש בה מום ישתקו [דלא כש"מ שם ד"ה כיצד]. וכתב המהרש"א בח"א שם שהטעם משום שאסור לספר אפי' בגנות בהמה טמאה כדאמרינן פרק י"נ (ב"ב קכג.) ע"ש [ושם "אסור", הוי איסור ממש, דאם לא כן למה לא מביא האיסור של לשה"ר או ואהבת לרעך]. וא"כ כמו שאסור לספר בגנות בהמה כל שכן שום אדם. ולכאורה הפשט שהוא חסרון בחפצים של הקב"ה [וכן י"ל בסוגיא דכתובות שם, ע"ש שציור הוי חיגרת וסומא]. וכן מוכח מהמהרש"א תענית כ: בח"א ד"ה שמא וד"ה לך, שאסור לומר חסרון ביצירה, כי זה גם כן חסרון לאומן שעושה כלי מכוער, וזה גנאי על הקב"ה [וכן עי' הפי' ידי משה דברים רבה פ"ו י"ד]. ובזה אפשר לפרש האורחות חיים [ורבינו יונה], שאל תוציא דבה ולשה"ר על שום בריה, היינו על כל מה שברא ית"ש בעולמו וכוונתו על בריות כמו עצים ואבנים וחיות ובהמות וגוים, אבל אה"נ מותר לומר לשה"ר על בחירתו של גוים, ואין ראיה לרד"ל. שו"ר שוכן כתב הבעל משנה הלכות בס' דרך ישרה על האורחות חיים שם ד"ה ומ"ש, וכן הובא בשו"ת אז נדברו חלק י"ד סי' ס"ח ד"ה וראיתי, ע"ש.
5. לפי זה אף על גב שלהלכה אין איסור לשה"ר על גוים מדאורייתא או מדרבנן [ושלא כהכתב והקבלה, והס' תומר דבורה, דנ"ל. וכן שלא כהתפארת ישראל אבות פ"ג אות פ"ח וצ"א, שלא יגרום לגוים נזק לגופו ממונו וכבודו ולא יבזהו (עי' רש"י כי תצא פכ"א פכ"ג ושפתי חכמים שם) משום שיש להם צלם אלקים (וכן התיו"ט שם, וכן הספורנו שמות פרק י"ט פ"ה ד"ה והייתם, יין לבנון (אבות פרק ג' משנה י"ד, עמ' רכ"ו, עמ' רכ"ח), וס' הברית חלק ב' מאמר י"ג אהבת רעים פ"ו [דף תקל"ב], והת"ת בס' ברוך שאמר על פרקי אבות פ"ג משנה י"ד. אמנם עי' מדרש שמואל אבות פ"ג משנה י"ח שמביא מהגר"ח וויטל זצ"ל שאין לעכו"ם צלם אלקים, וכן כתת בנפש החיים שער א' פרק ד', וכן נראה מהחיי אדם בסוף הספר בפירושו על עלינו, וכן משמע במקור חסד על ס"ח סי' מ"ט אות ב', וע"ע דברי שאול חלק א' פרשת נח ד"ה שופך אמנם (וס' כבוד והדר תעטרהו דף ע')], אבל לאמר גנות בצורת גוים הוי לשה"ר בהקב"ה, ואסור.

Rabbi Paysach J. Krohn

Along the Maggid's Journey (page 144)

More than 80[[1]](#footnote-1) years ago in Shavil, Lithuania, there were no washing machines or dryers. Woman did their laundry by hand and hung it out to dry on clothes lines that were strung across alleyways in all the courtyards.

One afternoon in Shavil, Mrs Leah Henig[[2]](#footnote-2) was making her way home from the market. As she entered the courtyard where she lived, she noticed that sheets were flapping in the wind, dangling from a laundry line which extended right above her head. The snapping sheets made her angry, for they would force her to walk around them to get to her apartment.

In a burst of anger, Mrs. Henig grabbed two of the sheets, pulled them off the line, and tossed them onto the muddy ground. The owner of the laundry, a woman named Chaya Musia, was standind nearby and was shocked at what she saw, but she controlled herself. After the angry Leah walked away, the woman picked up the soiled sheets, washed them again, and hung them somewhere else to dry.

A few days later, Mrs. Henig's son became seriously ill. Without warning he developed a very high, life-threatning fever. He had been in perfect health and had showed no sighs of an oncoming illness.

Wishing to get a blessing from a great tzaddik, Leah rushed to the home of R' Yosef Zecharye Stern, the Shavler Rav - the Rav of her town. She cried hysterically as she recounted how her son had suddenly become so seriously ill.

"I am so frightened," she wailed. "Rebbe, please give me a blessing so that my son should get well! I can't understand why this happened to us."

R' Yosef Zecharye waited for her to calm down and said, "No one can really be sure why the Ribono Shel Olam makes things happen. But our sages teach us that if someone sees that things are going wrong, he should examine his deeds (see Berachos 5a). Have you done anything wrong that could have caused this misfortune?"

"Rebbe," the woman protested, "I have done nothing wrong. Why should my son have gotten so deathly ill?"

Patiently, R' Yosef Zecharye explained again that all that Hashem does is for a reason. "Nothing happens without cause," he said. "While it may be difficult for you to discover what you may have done to deserve this, you must relize that Hashem has His ways, and we can only try and understand them."

Mrs. Henig sat crying softly, trying to think what she could have done. After a few moments, she recalled the incident of the laundry a few days earlier. But could pulling down the sheets be the cause of such a grave situation? Nevertheless, she told R' Yosef Zecharye about it.

"I do remember something," she said, somewhat embarrassed. "A few days ago I was in an angry mood, and when I came into my courtyard I saw these two huge sheets flapping in the wind, hanging right in front of me. In a moment of rage, I pulled them down and threw them to the ground".

"Do you know whose sheets they were?" R' Yosef Zecharye asked.

"I think so," Mrs. Henig replied, ashamed now of her impatience and thoughtlessness.

"You must go to her home right now," the Rav ordered, "and ask her for forgiveness. It is the the only way that you will have atonement" (saa Rambam Hilchos Teshuvah 2:9).

Leah went directly from the Rav's home to the home of her victim and knocked. The lady's husband, R' Avrohom, opened the door. "I must speak to your wife immediately," Leah said. "I must apologize for something terrible that I did to her."

"She is not in," R' Avrohom said. "Besides, she hasn't said anything to me about anyone hurting or aggravating her, so you probably don't have much to worry about."

"No," Leah protested. "Last week I pulled down two of her sheets that were hanging on the line. I threw them in the dirt, and I know that she had to wash them all over again. I was wrong and I must apologize."

"I think you are at the wrong house," R' Avrohom replied. "My wife did not mention anything about dirty sheets. I would imagine that if someone had upset her very much, she would have told me about it. But she didn't, so I think you have to try somewhere else."

Leah left the house confused and frantic. She was sure that it was this particular woman's laundry. She had even turned and had seen the woman pick up the sheets. Now she had no idea to whom she must apologize. How could she possibly gain atonement?

Leah went back to R' Yosef Zecharye with great concern and told him what occurred. R' Shlomo exclaimed, "I know that family. They are a very special couple. The fact that she did not even tell her husband about the incident is even greater than the fact that she did not say anything to you when she saw you pull down the sheets. She preserved your dignity by not confronting you, and preserved it still further by not saying anything to her husband, as most other people would have done.

"That woman," continued R' Yosef Zecharye, "has had numerous miscarriages. I give her a berachah that she should have a son who will light up the world."

That woman eventually had a son - her only child. His name is Rabbi Yosef Sholom Elyashiv of Jerusalem - one of the world's greatest halachic authorities!

And indeed, just as the Shavler Rav foretold, he enlightens the world with his brilliance in Torah and his authorative rulings.

1. The story was printed in 1995. [↑](#footnote-ref-1)
2. The name has been changed. [↑](#footnote-ref-2)