חלה - הרב אברהם זיסקינד
קטגוריות: ש_ס / ט חלה

**מסכת חלה**

**חלק א'**

**ציונים והערות ערוכים לפי סדר המשניות - חלה**

**חלק ב'**

**חידושי סוגיות בשמעתתא דחלה**.

**ציונים והערות לפי סדר המשניות**

[מסכתא חלה פרק א 33](#_Toc521971071)

[משנה ג 45](#_Toc521971080)

[ענף א גדרים שונים בפטור הפקר והקדש בתרו"מ. 46](#_Toc521971083)

[ענף ב' במקור ובגדר לפטור הפקר בחלה. 48](#_Toc521971084)

[ענף ג ביאור דברי הגר"ח בדברי הרמב"ם [ביכורים פרק ח' הלכה ו'], ובגדר הפטור הפקר בחלה. 50](#_Toc521971085)

[ענף ד ביאור במשנה שמחלקת בין תרומה וחלה בדין הקדש והפקר, ובדין שליש וגידול לגבי חלה, ובפלוגתת הגר"ח והחזו"א בזה. 54](#_Toc521971086)

[ענף ה הערות במשנה. 60](#_Toc521971087)

[משנה ד 61](#_Toc521971088)

[ענף א' הערות במשנה. 62](#_Toc521971091)

[ענף ב' בדין דימוע. 63](#_Toc521971092)

[משנה ה 66](#_Toc521971093)

[ענף א' שיטת ר"ת בדין עיסה שתחילתה סופגנין ובב' מחייבים בחלה, לישה ואפייה. 66](#_Toc521971096)

[ענף ב' בשיטת הרמב"ן בתחילתו סופגנין, ודרכו של הגר"ח בב' מחייבים בחלה. 67](#_Toc521971097)

[משנה ז 70](#_Toc521971101)

[ענף א' פלוגתת ר"י ור"ל, ובחילוקי דינים בע"מ לחלק. 71](#_Toc521971104)

[ענף ב' פלוגתת הרמב"ם וראב"ד ב'על מנת לחלק' ושוב נמלך. 74](#_Toc521971105)

[משנה ח 75](#_Toc521971106)

[ענף א' בעיקר הדין של עיסת הכלבים 76](#_Toc521971109)

[ענף ב' דרכו של הגר"ח ברמב"ם בדין לשמה במצה של עיסת הכלבים. 77](#_Toc521971110)

[משנה ט 80](#_Toc521971111)

[ענף א' הערות קצרות. 80](#_Toc521971114)

[ענף ב' פלוגתת הראשונים בדין מן הטמא על הטהור. 82](#_Toc521971115)

[ענף ג' בדין מן המוקף. 84](#_Toc521971116)

[מסכתא חלה פרק ב 85](#_Toc521971117)

[משנה א 87](#_Toc521971118)

[רע"ב משנה א 88](#_Toc521971119)

[ציונים והערות משנה א' 88](#_Toc521971120)

[ענף א' בעיקר פלוגתת ר"א ור"ע, ובהוכחה מקמח שמצאנו כשנכסו לא"י [ירושלמי]. 88](#_Toc521971121)

[ענף ב' בדברי הירושלמי בספינה שבא מחו"ל, ובשני מחייבים בחלה, לישה ותנור, לגבי הקדש עכו"ם וחו"ל. 91](#_Toc521971122)

[ענף ג' דין תרו"מ בפירות חו"ל, שנכנסו לא"י או שיצאו לחו"ל, לאחר שליש. 94](#_Toc521971123)

[ענף ד' בקושי' הגר"ח מאי שנא שליש ביד עכו"ם משליש בחו"ל. 98](#_Toc521971124)

[משנה ב 99](#_Toc521971125)

[ענף א' בסוגי' דתרו"מ בספינה ובעציץ ע"ג יתידות [גיטין ז']. 100](#_Toc521971128)

[ענף ב' בדין עפר חו"ל ועפר א"י, בספינה ובעציץ. 105](#_Toc521971129)

[ענף ג' עציץ שאינו נקוב וספינה שאינה גוששת לדיני חלה. 107](#_Toc521971130)

[ענף ד עיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, ובדין מצה בזה. 108](#_Toc521971131)

[משנה ג 110](#_Toc521971132)

[ענף א' עמידה בברכת המצוות. 110](#_Toc521971135)

[ענף ב' חידושים בדין הזכרת ש"ש בהפרשת חלה טהורה וטמאה ובגדר הברכה במצוה זו. 112](#_Toc521971136)

[משנה ד 118](#_Toc521971137)

[ענף א' הערות בדיני המשנה. 118](#_Toc521971140)

[ענף ב' בשיעורא דה' רבעים, ובדין תפחה העיסה, וחידוש בגדר דין "צירוף סל". 120](#_Toc521971141)

[ענף ג' עוד בגדרי צירוף סל, ובדין צירוף סל ברשות הקדש, ודין גלגול הקדש וצירוף סל דהדיוט. 127](#_Toc521971142)

[מסכתא חלה פרק ג 145](#_Toc521971155)

[משנה א 147](#_Toc521971156)

[ענף א' מחלוקת הראשונים ביסוד דין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא. 147](#_Toc521971159)

[ענף ב' דברי הגר"ח והמ"ב בדין לשמה במצה בנתינת מים 149](#_Toc521971160)

[ענף ג הערה במשנה. 152](#_Toc521971161)

[משנה ב 152](#_Toc521971162)

[ענף א הערות במשנה. 152](#_Toc521971165)

[ענף ב' שיטות הראשונים, בדין טומאה בטבול לחלה ולתרומה. 153](#_Toc521971166)

[משנה ג 158](#_Toc521971167)

[ענף א' בגדר דין ד"בשעת חובתה היתה פטורה" בגלגול עכו"ם והקדש, ובחילוקים מה מיקרי פוטר ומה מיקרי חסרון במחייב. 159](#_Toc521971170)

[ענף ב' דרך חדשה בגדר הדין "בשעת חובתה היתה פטורה", ומתבאר עפ"י יסוד הגר"ח בעיקר חיובא דחלה. 163](#_Toc521971171)

[ענף ג' תוספת עומק בעיקר פלוגתת ר"ע וחכמים, על פי דרך הנ"ל. 167](#_Toc521971172)

[ציונים והערות משנה ה ומשנה ו 172](#_Toc521971180)

[ענף א הערות במיעוט של עכו"ם מחלה. 172](#_Toc521971181)

[ענף ב בדין שותפות העכו"ם לגבי חיוב תרומה וחיוב חלה. 176](#_Toc521971182)

[מסכתא חלה פרק ד 186](#_Toc521971195)

[משנה ד 196](#_Toc521971205)

[ענף א' פלוגתת הגר"ח והחזו"א האם חיובא דחלה תלוי בדיני גידול בא"י או לא. 196](#_Toc521971208)

[ענף ב פלוגתת ר' ישמעאל ות"ק בעיסת חדש וישן. 200](#_Toc521971209)

[ענף ג פלוגתת ר"ע וחכמים בהפרשה על פחות מכשיעור. 201](#_Toc521971210)

[משנה ח 209](#_Toc521971220)

[ענף א' חילוקי דינים בג' ארצות. 210](#_Toc521971223)

[ענף ב' חילוקי דינים בב' חלות. 213](#_Toc521971224)

[ענף ג' בדיני טומאה בחלת חו"ל. 215](#_Toc521971225)

[ענף ד' עוד פרטי דינים בב' חלות. 217](#_Toc521971226)

[משנה ט 218](#_Toc521971227)

[ענף א' כמה פרטי דינים במשנה. 218](#_Toc521971230)

[ענף ב' פלוגתת ר"י ורבנן בביכורים. 220](#_Toc521971231)

[ענף ג' בדין כרשינין. 222](#_Toc521971232)

[משנה יא 227](#_Toc521971236)

[ענף א' בהא דאין מקבלים ביכורים מיין ושמן. 228](#_Toc521971239)

**חידושי סוגיות**

[סימן א - ענף א קונטרס בגדרי ה' מינים, [פרק א' משנה א']. 244](#_Toc521971241)

[פרק א' ביסוד דינא דה' מיני דגן, לחלה ומצה. 244](#_Toc521971242)

[פרק ב' ביאור בדברי התוס' במנחות [ע'], ובר"ש ריש כלאים. 247](#_Toc521971243)

[סימן א ענף ב בה' מיני דגן בלולים לעיסה אחת לגבי חלה ומצה ואי איכא בזה ביטול ברוב. 249](#_Toc521971244)

[פרק א בגדר ב' תנאים דבאין לידי חימוץ, וביסוד הגר"ח דגרירה באורז שייך לדיני לחם. 249](#_Toc521971245)

[פרק ב בדברי הירושלמי דעירב בדגן שאר מינין, דבעינן שיהא בה רובה דגן, ובגדר רובו ככולו לחלות שם לחם. 250](#_Toc521971246)

[פרק ג דברי הירושלמי בפלוגתת ר"י ור"ל בביטול ברוב בעיסה שנעשה בכמה מינים. 253](#_Toc521971247)

[פרק ד בדין מצה שנעשה מכמה מינים ובדברי הירושלמי בזה. 255](#_Toc521971248)

[סימן ב' חידושים בדרכו של הגר"א בגדרי חמשה מיני דגן. [ריש מכילתין]. 262](#_Toc521971249)

[פרק א' שיטת הגר"א בדיני החמשה מינים לגבי חלה כלאים ומנחת העומר. 262](#_Toc521971250)

[פרק ב' בפלוגתת הבבלי וירושלמי בצירוף הה' מינים בנשוך, לדרכו של הגר"א. 265](#_Toc521971251)

[סימן ג' פלוגתת ר"ת והרמב"ן בדין תחילתה סופגנין. [פרק א' משנה ה']. 268](#_Toc521971252)

[פרק א' שיטת ר"ת בתחילתו סופגנין ובב' מחייבים בחלה, דין 'עריסותיכם' ודין 'לחם'. 268](#_Toc521971253)

[פרק ב' פלוגתת הגר"ח והחזו"א בשיטת ר"ת. 271](#_Toc521971254)

[פרק ג' ביאור שיטת הרמב"ן בתחילתו סופגנין, ודרכו של הגר"ח בב' מחייבים בחלה, ותוספת ביאור בשיטת ר"ת. 276](#_Toc521971255)

[סימן ד' דברי הגר"ח ביסוד דינא דע"מ לחלק ובשורש פלוגתת הרמב"ם וראב"ד בזה. [פרק א' משנה ז']. 282](#_Toc521971256)

[סימן ה גדר הדין ארץ ישראל מוחזקות מאבותינו, ובפלוגתא בירושלמי בדין זה לגבי חיוב חלה בקמח וסולת שמצאו כשנכנסו לא"י. [פרק ב' משנה א']. 287](#_Toc521971257)

[פרק א' דרכם של האחרונים בדין מוחזקות מאבותינו לגבי חלה. 287](#_Toc521971258)

[פרק ב' כמה תמיהות בעיקר האי חידוש, שא"י מוחזקת מאבותינו. 291](#_Toc521971259)

[פרק ג' דרך חדשה בגדר הדין מוחזקת מאבותינו, דבעלות לחוד ורשות ושליטה לחוד. 294](#_Toc521971260)

[פרק ד' בגדר הדין 'מוחזקת מאבותינו' כלפי ירשות בכור דהוי כ'מוחזק' ולא כ'ראוי', והספק בירושלמי לגבי קדושת א"י לחלה. 302](#_Toc521971261)

[סימן ו' בדין מביא גט בספינה דמדמינן למשנה בפרק ב' [משנה ב']. 306](#_Toc521971262)

[סימן ז' עמידה בברכת המצוות, ובטעמא דישיבה בברכת הפרשת חלה. [פרק ב' משנה ג']. 310](#_Toc521971263)

[סימן ח' מחלוקת הראשונים ביסוד דין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא, ובדין לשמה במצה בדין זה, ובדין נתינת מים לגבי שיעור ה' רבעים ולגבי פטור עכו"ם והקדש. [פרק ג' משנה א']. 320](#_Toc521971264)

[פרק א' ביאור חדש בפלוגתת הראשונים בגדר הדין נתינת מים. 320](#_Toc521971265)

[פרק ב' עוד בהנ"ל, ובישוב סתירת הרשב"א. 324](#_Toc521971266)

[פרק ג' בדין לשמה במצה בנתינת מים. 325](#_Toc521971267)

[סימן ט' בגדר הדין ש'חלה ותרומה' מעורבות בעיסה ובטבל, לגבי איסור משמרת בטבל. [פרק ג' משנה ב']. 328](#_Toc521971268)

[סימן י' בדברי הרמב"ן דמדמה *מחשבת סופגנין לתחילתה הקדש, ובגדר* עקירת מחשבתו למפרע, ובישוב שיטת ר"ת במחשבת סופגנין דמאי שנא מכל המחשבות. [פרק ג' משנה ג']. 334](#_Toc521971269)

[סימן י"א מירוח עכו"ם, האם תלוי בבעלות או במעשה או בשניהם, והחילוק בין מירוח הקדש למירוח לעכו"ם. [פרק ג' משנה ד']. 339](#_Toc521971270)

[פרק א' פלוגתת רש"י והראשונים במירוח ישראל ברשות עכו"ם. 339](#_Toc521971271)

[פרק ב' שיטת הרמב"ם במירוח עכו"ם ברשות ישראל, וסתירת הר"י במירוח ישראל ברשות עכו"ם. 344](#_Toc521971272)

[סימן י"ב בדין מצה וחלה מן החיטין ומן האורז, ובגדרי טעם כעיקר ובדיני גרירה. [פרק ג' משנה ז']. 348](#_Toc521971273)

[פרק א שיטת הרמב"ן בגרירה בחיטה ואורז. 348](#_Toc521971274)

[פרק ב פלוגתת הרא"ש והרמב"ן בהנ"ל. 352](#_Toc521971275)

[פרק ג דרכו של הגר"ח והמנח"ב בצירף טעם כעיקר וגרירה. 354](#_Toc521971276)

[סימן י"ג בדין כיבוש יחיד. [פרק ד' משנה ז]. 357](#_Toc521971277)

[פרק א' שיטת רש"י ותוס' בכיבוש יחיד. 357](#_Toc521971278)

[פרק ב' שיטת הרמב"ם בכיבוש יחיד. 360](#_Toc521971279)

[פרק ג' כיבוש עולי בבל בסורי'. 362](#_Toc521971280)

[סימן י"ד בגדר החלוקה של א"י לשלש ארצות. [פרק ד' משנה ח']. 365](#_Toc521971281)

[פרק א' ג' ארצות, והנפ"מ בין כיבוש עולי מצרים לכיבוש עולי בבל. 365](#_Toc521971282)

[פרק ב' בדברי הרמב"ם דקדושה ראשונה כיון שגלו בטלה קדושתן, כיון שתלויה בכיבוש, ודלא כקדושה שניה. 369](#_Toc521971283)

[פרק ג בדין הרבה כרכים שהניחום עולי בבל. 372](#_Toc521971284)

[סימן ט"ו קונטרס בדין חלת חו"ל. [פרק ד' משנה ח']. 375](#_Toc521971285)

[פרק א בביאור דין א' לאור וא' לכהן. 376](#_Toc521971286)

[פרק ב ביאור החילוק בין תרומה לחלה בדין ב' חלות. 382](#_Toc521971287)

[פרק ג' ביאור שי' הרמב"ם בגדר הב' חלות בחלת חו"ל. 384](#_Toc521971288)

[פרק ד בפלוגתת הראשונים בדין חלה בזה"ז בא"י ובחו"ל. 388](#_Toc521971289)

[פרק ה ביאור שי' הרמב"ם בהא דבכהן קטן [טהור] סגי בחלה אחת. 390](#_Toc521971290)

[פרק ו במצות נתינה בחלת ותרומת חו"ל. 393](#_Toc521971291)

[פרק ז ביאור חדש בשי' רש"י בדין נתינה לקטן בחלת חו"ל. 394](#_Toc521971292)

[פרק ח בדין תרומת חו"ל אוכל והולך ואח"כ מפריש. 395](#_Toc521971293)

[סימן ט"ז ביכורים מסוריא וביכורים מירושלים ומפרוורי שבירושלים. [פרק ד' משנה י"א] . 399](#_Toc521971294)

**מפתח מפורט לפי סדר
'ציונים והערות' - 'חידושי סוגיות'.**

[מסכתא חלה פרק א 33](#_Toc521627561)

[משנה א 35](#_Toc521627562)

[רע"ב משנה א 35](#_Toc521627563)

[ציונים והערות משנה א 36](#_Toc521627564)

[ענף א' הערות במשנה 36](#_Toc521627565)

[כמה מקורות לחמשה מיני דגן. 36](#_Toc521627566)

[שיטות הראשונים בדיני צירוף המינים. 36](#_Toc521627567)

[הפרשה מחדש על ישן בבלול. 37](#_Toc521627568)

[ביאורים שונים בדעת ריש לקיש שעיסה מתערובת מינים ליכא מלקות. 37](#_Toc521627569)

[דין ביטול ברוב בה' מיני דגן. 38](#_Toc521627570)

[איסור קצירה לפני העומר בזה"ז – וחקירה בעיקר הגדר של איסור קצירה לפני העומר. 38](#_Toc521627571)

[ענף ב' בגדר התנאי של באין לידי חימוץ. 39](#_Toc521627572)

[במה שיש להסתפק בגדר הדין "בא לידי חימוץ". 39](#_Toc521627573)

[בדברי האחרונים בזה. 40](#_Toc521627574)

[מוכרח שברמב"ן יש ב' דינים בראוי לבא לידי חימוץ, דין מסויים במצה ודין כללי בכל הלכות לחם. 40](#_Toc521627575)

[קושי' גדולה מהירושלמי בדידן פחות משליש. 41](#_Toc521627576)

[מוכיח שגם בדין כללי ב'מין' צריכים שבפועל היה יכול לבא לידי חימוץ עכ"פ בעיסה אחרת. 41](#_Toc521627577)

[מתמה בעיקר פשרה זו. 42](#_Toc521627578)

[דין מצה וחלה ע"י חיטה ואורז - מדין טעם כעיקר ומדין גרירה - ומוכרח ככל הנ"ל. 42](#_Toc521627579)

[תוספת דברים. 42](#_Toc521627580)

[הוכחה לכל הנ"ל מהדין ביטול ברוב במינים שונים לגבי חיוב חלה. 43](#_Toc521627581)

[משנה ב 43](#_Toc521627582)

[רע"ב משנה ב 43](#_Toc521627583)

[ציונים והערות משנה ב 43](#_Toc521627584)

["נתערב אחד מהן בכל המינים" 43](#_Toc521627585)

[דיני התורה שתלויים בחמשת מיני דגן. 43](#_Toc521627586)

[בדין נודר מן הדגן ודיני דגן בכל התורה. 44](#_Toc521627587)

[מעורר מהדין ברכת המוציא וברכת המזון שהושמט, וכן הדין בקטן שמרחיקים מצואתו. 44](#_Toc521627588)

[חילוקי מינים לגבי כלאים חלה ותרומה – ולא לענין מצה. 45](#_Toc521627589)

[מצה שנעשה מכמה מינים בלולים. 45](#_Toc521627590)

[ה' מינים לגבי חדש. 45](#_Toc521627591)

[שיטת רבי יוחנן בן נורי, דאורז מין דגן הוא. 45](#_Toc521627592)

[משנה ג 45](#_Toc521627593)

[רע"ב משנה ג 46](#_Toc521627594)

[ציונים והערות משנה ג 46](#_Toc521627595)

[ענף א גדרים שונים בפטור הפקר והקדש בתרו"מ. 46](#_Toc521627596)

[בדין פטור הפקר והקדש בתרו"מ – ובחילוקים שביניהם, שהפקר פוטר אפילו בשעת אחת בין שליש למירוח. 46](#_Toc521627597)

[מקור לחילוק מהירושלמי, ובדברי הר"ש סיריליאו שיש ב' פסוקים בהפקר, ובא הלוי ודגנך. 47](#_Toc521627598)

[דברי הגר"ח בכל הנ"ל דבאמת פטור דובא הלוי ופטור דדגנך הם ב' הגדרות שוות של פטור - וחלוקין נינהו בהפקר עצמו. 47](#_Toc521627599)

[תוספת סברא מהחזו"א. 48](#_Toc521627600)

[בדין הפקר לאחר מירוח - ומתחדש גדר שלישי בפטור הפקר. 48](#_Toc521627601)

[ענף ב' במקור ובגדר לפטור הפקר בחלה. 48](#_Toc521627602)

[במקור לפטור הפקר - ואי מצי נילף מעריסותיכם. 48](#_Toc521627603)

[יש לדון האם עכו"ם והקדש הוי בגדר מיעוט ו'פוטר' או בגדר 'חסרון מחייב'. 49](#_Toc521627604)

[טעמא דהגר"ח דחולק בכל הנ"ל - ולדרכו ילפינן מובא הלוי או דגנך דתרומה. 50](#_Toc521627605)

[דן בעיקר דין הפקר ולקט שכחה ופאה בשעת גלגול. 50](#_Toc521627606)

[ענף ג ביאור דברי הגר"ח בדברי הרמב"ם [ביכורים פרק ח' הלכה ו'], ובגדר הפטור הפקר בחלה. 50](#_Toc521627607)

[בדברי הגר"ח לחלק בין הפקר בחלה והפקר בתרו"מ - דאף דתרוייהו רק בשעת גלגול, אכן איכא בהם ב' גדרים שונים. 50](#_Toc521627608)

[ישוב ללשון הרמב"ם. 51](#_Toc521627609)

[הדרך השניה בדברי הגר"ח שיש ב' דינים בהפקר ובחלה רק יליף דין אחד מתרו"מ. 51](#_Toc521627610)

[הדרך השלישית בדברי הגר"ח לחלק בין נתינת מים לשליש. 52](#_Toc521627611)

[בזה מתבאר יסוד החילוק בין ובא הלוי למיעוט של דגנך ולא דגן הפקר. 53](#_Toc521627612)

[למסקנה ילפינן מובא הלוי ולא מדגנך. 53](#_Toc521627613)

[דברי התשב"ץ והאור שמח לגבי הפקר בין נתינת מים לגלגול. 53](#_Toc521627614)

[ענף ד ביאור במשנה שמחלקת בין תרומה וחלה בדין הקדש והפקר, ובדין שליש וגידול לגבי חלה, ובפלוגתת הגר"ח והחזו"א בזה. 54](#_Toc521627615)

[במה שיש לתמוה בדברי המשנה דמחלקת בין תרומה לחלה לגבי הפטור הקדש והפקר. 54](#_Toc521627616)

[דרכו של האבני נזר דקאי בשליש, ובמה שיש לתמוה בדבריו. 54](#_Toc521627617)

[פלוגתת הגר"ח והחזו"א לגבי פוטר בשעת שליש וגידול - ובמה שיש לתמוה בדברי החזו"א והמהרי"ט אלגאזי ששייך פטור עכו"ם בשליש בחלה. 55](#_Toc521627618)

[ב' דינים בעונת המעשרות, שיעור אוכל ושיעור שראוי להצמיח. 55](#_Toc521627619)

[חידוש בגדר הדין 'אוכל' של עונת המעשרות לגבי חיובא דתרומת ומעשרות וחלוק משאר דיני 'אוכל' שבכל התורה כולה, ובגדר התנאי של ראוי להצמיח. 56](#_Toc521627620)

[עיקר החידוש שאין דין שליש בחלה מלמד שחלה היא פרשה בפי עצמה שלא שייכת לפרשת תרומה. 56](#_Toc521627621)

[בפלוגתת הגר"ח והחזו"א לגבי גידול לענין חלה. 57](#_Toc521627622)

[יסוד המשנה שהתורת דגן של חלה שייכת לעיסה ולא לדגן של תרו"מ - וממילא שהמיעוטים של הקדש ועכו"ם והפקר בתרומה לא שייכים בחלה - ואף יצירת דגן שיש בו כח חימוץ לית ביה מיעוט. 58](#_Toc521627623)

[בדברי הגר"א בירושלמי שיש נידון שחלה היא 'יותר' מתרומה. 58](#_Toc521627624)

[דברי האחרונים בלימוד מי"ד שנה של ירושה וישיבה להפקר בדין חלה. 59](#_Toc521627625)

[מתמה טובא משיטת ר"א. 59](#_Toc521627626)

[קושי' הדברי יחזקאל בגדר הדין גרירה מהירושלמי כאן – ובביאור פלוגתת ר"א ורבנן דלר"א ליכא כח החימוץ. 59](#_Toc521627627)

[ישוב המשנה גם לדרכו של ר"א. 60](#_Toc521627628)

[מחלק בין פטור ובא הלוי לפטור דגנך בילפותא לחלה 60](#_Toc521627629)

[ענף ה הערות במשנה. 60](#_Toc521627630)

[בדין מעש"ר דניטלה תרומתו, ובעיסה של מעש"ש לגבי חלה. 60](#_Toc521627631)

[בדין "מותר העומר" – ובהוכחת האבני נזר דשליש ביד הקדש חייב בחלה. 60](#_Toc521627632)

[בדין פחות משליש ובהוכחת היונת אלם לדין ראוי לבא לידי חימוץ מהירושלמי בדין פחות משליש. 61](#_Toc521627633)

[משנה ד 61](#_Toc521627634)

[רע"ב משנה ד 61](#_Toc521627635)

[ציונים והערות משנה ד 62](#_Toc521627636)

[ענף א' הערות במשנה. 62](#_Toc521627637)

[מיני קטניות – פטורים גם מדרבנן. 62](#_Toc521627638)

[שיטת רבי יוחנן בן נורי, דאורז מין דגן הוא. 62](#_Toc521627639)

[פלוגתת הראשונים אי הוי שיעור בקמח או בתבואה. 62](#_Toc521627640)

[בגדר השיעור של ה' רבעים, שיעור בעיסה ולא שיעור בחיוב, ובגדר צירוף סל [על פי הגר"ח]. 62](#_Toc521627641)

["הסופגנין וכו' פטורין מן החלה". 63](#_Toc521627642)

[ענף ב' בדין דימוע. 63](#_Toc521627643)

[פלוגתת התוס' והר"ש בגדר הפטור דימוע מחלה. 63](#_Toc521627644)

[מקור לחידוש זה מהתוס' ביבמות. 64](#_Toc521627645)

[מקורות בראשונים ואחרונים לחידוש זה. 64](#_Toc521627646)

[מה שיש לדון בחידוש זה עוד. 65](#_Toc521627647)

[ביאור עפ"י הנ"ל בדברי רש"י בתמורה דלשון 'דמעך' היינו תרומה. 65](#_Toc521627648)

[בדין מזיק במדמע. 65](#_Toc521627649)

[משנה ה 66](#_Toc521627650)

[רע"ב משנה ה 66](#_Toc521627651)

[ציונים והערות משנה ה 66](#_Toc521627652)

[ענף א' שיטת ר"ת בדין עיסה שתחילתה סופגנין ובב' מחייבים בחלה, לישה ואפייה. 66](#_Toc521627653)

[הקדמה – ב' סוגים של לישה ואפייה. 66](#_Toc521627654)

[פלוגתת ר"ת והרמב"ן. 66](#_Toc521627655)

[ביאור דברי ר"ת שיש ב' מחייבים, מחייב מצד לחם ומחייב מצד עיסה. 67](#_Toc521627656)

[תוספת דברים בדברי ר"ת. 67](#_Toc521627657)

[ענף ב' בשיטת הרמב"ן בתחילתו סופגנין, ודרכו של הגר"ח בב' מחייבים בחלה. 67](#_Toc521627658)

[במה שיש לתמוה בשיטת הרמב"ן. 67](#_Toc521627659)

[*מביא יסוד מהגר"ח דלמד ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ" אינם תרי מחייבים, אלא דכל המחייב הוא מצד "לחם הארץ", וכל חיובא דשעת גלגול הוא רק מחמת הלחם העתיד להיות בה, ומביא מקור לדבריו מהר"ש.* 68](#_Toc521627660)

[הוספה חשובה. 68](#_Toc521627661)

[הוכחה מקושי' הרמב"ן דהקדש אינו פוטר – אלא חסרון חיוב. 68](#_Toc521627662)

[משנה ו 69](#_Toc521627663)

[רע"ב משנה ו 69](#_Toc521627664)

[ציונים והערות משנה ו 69](#_Toc521627665)

['המעיסה' – 'החליטה'. 69](#_Toc521627666)

[בדין גלגול ע"מ להקדיש. 70](#_Toc521627667)

[קושי' האבני נזר ממחשבה על זמן אפייה. 70](#_Toc521627668)

[הוכחת הגר"א לדין ע"מ לחלק לכמה אנשים. 70](#_Toc521627669)

[משנה ז 70](#_Toc521627670)

[רע"ב משנה ז 71](#_Toc521627671)

[ציונים והערות משנה ז 71](#_Toc521627672)

[ענף א' פלוגתת ר"י ור"ל, ובחילוקי דינים בע"מ לחלק. 71](#_Toc521627673)

[פלוגתת ר"י ור"ל בירושלמי בטעמא דמתני', אי מצד שלא מדעתו אי מצד ע"מ לחלק, ובדין מירוח כרי של חבירו שלא מדעתו חבירו. 71](#_Toc521627674)

[ביאור החילוק בין מחשבת נחתום למחשבת נשים בע"מ לחלק. 71](#_Toc521627675)

[בטעמא דע"מ לחלקה. 72](#_Toc521627676)

[בע"מ לחלקה לאחר אפייה. 72](#_Toc521627677)

[מחלוקת הפוסקים בע"מ לחלק באדם אחד או באינו מקפיד. 72](#_Toc521627678)

[במה שיש לדון מהמשנה להלן ב' נשים שעשו ב' קבין ונגעו זה בזה דפטורין. 73](#_Toc521627679)

[ענף ב' פלוגתת הרמב"ם וראב"ד ב'על מנת לחלק' ושוב נמלך. 74](#_Toc521627680)

[פלוגתת הרמב"ם והראב"ד בע"מ לחלק – והשגת הראב"ד מהחשש "שמא ימלך". 74](#_Toc521627681)

[ביאורו של הגר"ח דנחלקו אי איכא פטור של ע"מ לחלק גם היכא דנמלך. 74](#_Toc521627682)

[משנה ח 75](#_Toc521627683)

[רע"ב משנה ח 75](#_Toc521627684)

[ציונים והערות משנה ח 76](#_Toc521627685)

[ענף א' בעיקר הדין של עיסת הכלבים 76](#_Toc521627686)

[בין עיסת הכלבים – אי בעירב בו או במחשבה, וראיה דמהני מחשבה לפוטרו. 76](#_Toc521627687)

[דין מיוחד בלחם בכל דיני התורה דבעינן עומד לאכילת אדם – ויליף מקראי. 76](#_Toc521627688)

[ישוב לשיטות הראשונים דילפינן מעריסותכם – על פי יסוד הגר"ח שהלחם של מחר מונח בעיסה של היום. 77](#_Toc521627689)

[דרשה של - "לכם ולא לכלבים" – לגבי יו"ט. 77](#_Toc521627690)

[ענף ב' דרכו של הגר"ח ברמב"ם בדין לשמה במצה של עיסת הכלבים. 77](#_Toc521627691)

[מביא את קושית הגר"ח על הרמב"ם דביאר דינא דעיסת הכלבים במצה מדין לשמה. 77](#_Toc521627692)

[מביא את דברי הגר"ח ליישב דדין שלא לשמה בעיסת הכלבים תלוי בדין הפקעה מתורת לחם בחלה. 78](#_Toc521627693)

[מבאר את דברי הגר"ח בתרי אנפי, או דחסר בכוונה עצמה או דחסר בחפצא שתחול בו הלשמה. 78](#_Toc521627694)

[מבאר דלמדנו ג' חידושים מהגר"ח, והכא המקור לחידוש הגר"ח בלשמה בנתינת מים. 79](#_Toc521627695)

[תוספת דברים בכל הנ"ל. 80](#_Toc521627696)

[משנה ט 80](#_Toc521627697)

[רע"ב משנה ט 80](#_Toc521627698)

[ציונים והערות משנה ט 80](#_Toc521627699)

[ענף א' הערות קצרות. 80](#_Toc521627700)

[בחידוש של ו'אסורים לזרים'. 80](#_Toc521627701)

["טעונין רחיצת ידים". 81](#_Toc521627702)

["מן הגמור" – לאחר גלגול. 81](#_Toc521627703)

[האומר כל גרני תרומה וכל עיסתי חלה לא אמר כלום עד שישייר מקצת – ומאי שנא ביכורים. 81](#_Toc521627704)

[ענף ב' פלוגתת הראשונים בדין מן הטמא על הטהור. 82](#_Toc521627705)

[פלוגתת הראשונים אי מגזירה דשלא מן המוקף או מגזה"כ ובמה שיש להעיר בזה. 82](#_Toc521627706)

[בדין תרומת מעשר. 83](#_Toc521627707)

[ב' נפ"מ לדינא בין הנך תרי שיטות. 83](#_Toc521627708)

[מתמה על הרמב"ם מהתוספתא. 83](#_Toc521627709)

[ענף ג' בדין מן המוקף. 84](#_Toc521627710)

[פלוגתת הראשונים בטעמא דשלא מן המוקף. 84](#_Toc521627711)

[בדברי הרשב"א בדין שלא מן המוקף בתרומת מעשר. 84](#_Toc521627712)

[חידוש בשיטת רש"י בטעמא דשלא מן המוקף. 84](#_Toc521627713)

[מסכתא חלה פרק ב 85](#_Toc521627714)

[משנה א 87](#_Toc521627715)

[רע"ב משנה א 88](#_Toc521627716)

[ציונים והערות משנה א' 88](#_Toc521627717)

[ענף א' בעיקר פלוגתת ר"א ור"ע, ובהוכחה מקמח שמצאנו כשנכסו לא"י [ירושלמי]. 88](#_Toc521627718)

[ב' דרכים בפלוגתת ר"א ור"ע. 88](#_Toc521627719)

[בשו"ט בין ר"ע ור"א אי איכא הוכחה מקמח שמצאו בא"י בכניסתם לא"י, ונחלקו אי זכו בא"י למפרע מזן האבות או לא. 88](#_Toc521627720)

[דרכו של הגר"א קוטלר בכל הנ"ל – דתרי מיני קדושות נינהו. 89](#_Toc521627721)

[הפלוגתא בירושלמי מתבארת בתלת אנפי. 89](#_Toc521627722)

[דרך חדשה בזה. 90](#_Toc521627723)

[בדברי הירושלמי לגבי איסור חדש. 90](#_Toc521627724)

[אין עשה דוחה לא מעשה אא"כ היתה כתובה בצידה 90](#_Toc521627725)

[ענף ב' בדברי הירושלמי בספינה שבא מחו"ל, ובשני מחייבים בחלה, לישה ותנור, לגבי הקדש עכו"ם וחו"ל. 91](#_Toc521627726)

[בדברי הירושלמי שר"ע למד שהפסוק איירי בספינה שבאה מחו"ל והגלגול בחו"ל והאפייה בא"י. 91](#_Toc521627727)

[חילוקי דינים בשיטת ר"א ור"ע בהקדש ועכו"ם וחו"ל – לגבי גלגול ואפייה. 91](#_Toc521627728)

[ביאור שיטת ר"ע שיש ב' מחייבים – עיסה ולחם, ובדברי התורת זרעים בזה. 91](#_Toc521627729)

[מוכיח *כנ"ל* מדברי ר"ת בבלילה רכה, ומביא כן מהפמ"ג*.* 92](#_Toc521627730)

[מוכיח כן עוד מגלגול חו"ל ואפאה בא"י לרבנן דר"ע. 92](#_Toc521627731)

[מוכיח מכל הנ"ל שיש דין "פוטר" בעיסת עכו"ם [לרבנן דר"ע] ובעיסת הקדש [לכו"ע], ומתמה מכמה מקומות בדברי הראשונים, דמוכרח מדבריהם שאינם בגדר "פוטר". 92](#_Toc521627732)

[*מביא הוכחת האחרונים ממיעוטא ד"עריסותיכם" דכולל גם הקדש ועכו"ם וגם הפקר, ומבואר דבעי רשות המחוייבת לחייבו, ולא שיש "פוטר" בכולהו.* 93](#_Toc521627733)

[מתמה דלמה לא סגי לן בגלגול ואפייה של עכו"ם. 93](#_Toc521627734)

[מתמה עוד דאיך פוטרים בהקדש גם את המחייב של לחם. 94](#_Toc521627735)

[סיכום הקושיות. 94](#_Toc521627736)

[ענף ג' דין תרו"מ בפירות חו"ל, שנכנסו לא"י או שיצאו לחו"ל, לאחר שליש. 94](#_Toc521627737)

[דין זה קאי גם בתרומה - ויש לדון האם בעינן גלגול ומירוח במקום החיוב והפטור לחייב ולפטור – או דגם לאחר מכן יש דין 'שמה'. 94](#_Toc521627738)

[יש לדון האם יש חילוקי דינים בדרשה של 'שמה' בין תרומה לחלה, ומדייק ברמב"ם שיש לחלק ביניהם. 95](#_Toc521627739)

[ב' דרכים של הכס"מ בזה. 96](#_Toc521627740)

[תמיהא רבתי – דמה שייך לחייב תרו"מ בפירות שגדלו בחו"ל היכא שנתמרחו בא"י. 96](#_Toc521627741)

[ביאורו של הגר"ח שבתרו"מ איכא שעת חובתה ב'שליש' משא"כ ב'חלה' ששליש אינו כלום. 96](#_Toc521627742)

[דרך שניה של הגר"ח לחלק בין תרו"מ לחלה. 97](#_Toc521627743)

[הערת החזו"א. 97](#_Toc521627744)

[ענף ד' בקושי' הגר"ח מאי שנא שליש ביד עכו"ם משליש בחו"ל. 98](#_Toc521627745)

[בקושי' הגר"ח לדרכו של הכס"מ שיש חיוב תרו"מ מה"ת בשליש בחו"ל ובמירוח בא"י. 98](#_Toc521627746)

[ישובו של האחיעזר וחזו"א לקושי' הגר"ח מפירות חו"ל דמירחן בא"י. 98](#_Toc521627747)

[חידוש האחיעזר ופלוגתת האחרונים בדין פירות עכו"ם בחוץ לארץ. 99](#_Toc521627748)

[משנה ב 99](#_Toc521627749)

[רע"ב משנה ב 99](#_Toc521627750)

[ציונים והערות משנה ב 100](#_Toc521627751)

[ענף א' בסוגי' דתרו"מ בספינה ובעציץ ע"ג יתידות [גיטין ז']. 100](#_Toc521627752)

[פלוגתת ר"י ורבנן – ובמה איירי. 100](#_Toc521627753)

[מק׳ טובא על עיקר הדמיון בין גט לתרו"מ, ומ"ש ממובלעות, ומ"ש גוששת מאין בו נקב. 100](#_Toc521627754)

[פלוגתת רש"י והריטב"א בסוגיין דנחלקו בביאור פלוגתת ר"י ורבנן, אי מצד "יניקה", אי מצד "כמאן דמנחא". 101](#_Toc521627755)

[בעציץ נקוב נתחדש תרתי, א] איכא יניקה להחשב כתולש להתחייב בשבת, ב] העפר בעציץ בטלה לאדמה שמתחתיו, וחל בו שם "שדה", וזה מהני לתרו"מ ופאה וכלאים. 101](#_Toc521627756)

[דרכו של רש"י והריטב"א בסוגי' על פי הנ"ל, ובקושי' הגר"ח מטבל וחולין מעורבין זה בזה. 102](#_Toc521627757)

[ביאור בדיחויים של רבא ומבאר דהכא מודי רש"י והריטב"א. 102](#_Toc521627758)

[ביאור בטענת רנב"י, ודברי רש"י שם שתלה ביניקה. 103](#_Toc521627759)

[מוסיף עוד ליישב עפ"י היסוד דחלוק "יניקה" מדין "שדה", ותרתי בעינן. 103](#_Toc521627760)

[מבאר דברמב"ן מבואר דאיכא דין נוסף כלפי מחוסר קציצה [ליישב קושי׳ התוס׳ מחרס]. 104](#_Toc521627761)

[ביאור בהוכחת התוס׳ מפרוזבול. 104](#_Toc521627762)

[ענף ב' בדין עפר חו"ל ועפר א"י, בספינה ובעציץ. 105](#_Toc521627763)

[ביאורם של האחרונים למה קאי הסוגי׳ דוקא בעפר שהגיע מחו"ל, ומביא דברי המלכי צדק שמביא ע"ז פסוק "דכל מקום אשר תדרוך". 105](#_Toc521627764)

[דן ומקשה טובא בכל הנ"ל. 105](#_Toc521627765)

[מהלך חדש בראשונים דלמדו דמיירי דוקא בעפר חו"ל. 106](#_Toc521627766)

[דן בהוכחת המקד"ד מהירושלמי כחלה שקדושת א"י הוא "עפר" ולא "מקום". 106](#_Toc521627767)

[ענף ג' עציץ שאינו נקוב וספינה שאינה גוששת לדיני חלה. 107](#_Toc521627768)

[ספינה שאינה גוששת ועציץ שאינה נקוב לענין חלה. 107](#_Toc521627769)

[עציץ נקוב לענין חלה. 107](#_Toc521627770)

[הערה לדעת הכס"מ. 107](#_Toc521627771)

[ענף ד עיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, ובדין מצה בזה. 108](#_Toc521627772)

[עיסה של מי פירות לענין ברכת המוציא. 108](#_Toc521627773)

[במחלוקת הראשונים בתנאי של באין לידי חימוץ במצה ומתמה ממשנה זו. 108](#_Toc521627774)

[מוכרח שברמב"ן יש ב' דינים בראוי לבא לידי חימוץ, דין מסויים במצה ודין כללי בכל הלכות לחם. 109](#_Toc521627775)

[תלייה בין מי פירות לענין חיבור לטומאה ולחיוב חלה. 109](#_Toc521627776)

[משנה ג 110](#_Toc521627777)

[רע"ב משנה ג 110](#_Toc521627778)

[ציונים והערות משנה ג 110](#_Toc521627779)

[ענף א' עמידה בברכת המצוות. 110](#_Toc521627780)

[שיטת המג"א דעומדים בכל ברכת המצוות – ומתמה מהכא. 110](#_Toc521627781)

[מחלוקת בעיקר דין עמידה בברכת המצוות. 111](#_Toc521627782)

[בדין עמידה בברכת השבח. 111](#_Toc521627783)

[ענף ב' חידושים בדין הזכרת ש"ש בהפרשת חלה טהורה וטמאה ובגדר הברכה במצוה זו. 112](#_Toc521627784)

[מתמה טובא בביאור המשנה בדין ברכה בהפרשת חלה טמאה. 112](#_Toc521627785)

[מבאר שיש ב' דינים בברכה של תרומה, מצד ברכת המצוות ומצד הדין הזכרת ש"ש על התרומה, ונפ"מ בדין עובר לעשייתן [שאילתות]. 113](#_Toc521627786)

[ביאור החילוק בין הפרשה במחשבה להפרשה בקריאת שם, ונפ"מ גם בברכה. 114](#_Toc521627787)

[מבאר דבהפרשה בתרומה טמאה איכא דין 'לו ולא לאורו', דשריפת תרומה טמאה הוא פחות קיום דין מאכילת תרומה טמאה, דרק באכילה מתקיימת דין 'עבודה'. 116](#_Toc521627788)

[בעיקר הדין של מי שאינו יכול לעשות עיסתו בטהרה - שיעשנה קבין ואל יעשנה בטומאה. 117](#_Toc521627789)

[משנה ד 118](#_Toc521627790)

[רע"ב משנה ד 118](#_Toc521627791)

[ציונים והערות משנה ד 118](#_Toc521627792)

[ענף א' הערות בדיני המשנה. 118](#_Toc521627793)

[בסוגי' בפסחים ובדברי הראשונים בביאור המשנה. 118](#_Toc521627794)

[אם צירוף סל צריך נגיעה, ומה גדרי ההפסק בזה. 119](#_Toc521627795)

[טעמא ד'צירוף סל'. 119](#_Toc521627796)

[בביאור שיטת הרי"ף בדין צירוף סל – דמכאן הוכחה שעיקר החיוב הוא בשעת אפייה. 119](#_Toc521627797)

[קושי' התורת זרעים דהיכן שעת חובתה. 120](#_Toc521627798)

[ענף ב' בשיעורא דה' רבעים, ובדין תפחה העיסה, וחידוש בגדר דין "צירוף סל". 120](#_Toc521627799)

[מביא את דברי הרא"ש בתשובה בעיסה שלא היתה בה שיעור ה' רבעים ותפחה בשעת אפייה, ועכשיו יש בה ה' רבעים, דלא אזלינן בתר השתא, אלא כדמעיקרא, ומחלק בין חלה לשכחה, ודבריו קשין דמה החילוק. 120](#_Toc521627800)

[מביא את דברי הרשב"א בתשו' שהוסיף על הרא"ש לפוטרו בכה"ג ולדמותו לעכו"ם, ומביא את דיוקו של האבני נזר דמדין "בשעת חובתה היתה פטורה" אתינן עלה, ומתמה בזה טובא מדברי הגר"ח דהוכיח מתרי טעמי דלא שייך כן בפחות מכשיעור. 121](#_Toc521627801)

[מביא את הוכחת הגר"ח מצירוף סל, ומביא מהרשב"א שכבר הק' כן, ומביא מה שתירץ בזה דדנים את שתי הגלגולים של שני העיסות כאילו שהיו ביחד, ומעורר דלכאו' דבריו תמוהין מאוד. 121](#_Toc521627802)

[מביא את דברי הגר"ח ביסוד דינא דחיוב חלה, שאין העיסה מחייבת מצד עצמה רק מצד הלחם שעתיד להיות בה. 122](#_Toc521627803)

[עפי"ז מבאר את דברי הרשב"א בהא דמדמה מיעוטא דעכו"ם לחסרון שיעור, דאין כוונתו שיש דין "בשעת חובתה היתה פטורה" בחסרון שיעור כמו בעכו"ם רק דבא לומר דדיינינן לשיעור של הלחם מ"אתחלתא דלחם". 123](#_Toc521627804)

[עפי"ז מבאר את דברי הרשב"א המחודשים דבצירוף סל דנים את ב' העיסות כאילו שהיו ביחד בגלגול, דכל הדין שיעור הוא מצד "אתחלתא דלחם". 124](#_Toc521627805)

[מביא מקור לכל זה מדברי המאירי בענין צירוף סל. 124](#_Toc521627806)

[מבאר עפי"ז את מה שחילק הרא"ש בין חלה לשכחה, דבשכחה איכא ב' מחייבים משא"כ בחלה. 125](#_Toc521627807)

[מתמה טובא שהדין הזה שבעת אתחלתא דלחם צריכים כשיעור הוא הוא סתירה לר"ת דמהני בלילה רכה ולאחר מכן אפייה, ואיך גלגול של פחות מכשיעור גרע מזה. 125](#_Toc521627808)

[מבאר דגם לר"ת איכא צד אתחלתא דלחם בבלילה רכה לפי הך צד שבאמת מגיעים לידי לחם, וגם בגוונא זו בעינן שיעור חלה. 126](#_Toc521627809)

[מצאנו מהלך אחד בב' הלכות של שיעור חלה לדון בשעת האפייה את המצב של הלמפרע של שעת הגלגול, א] שיטת ר"ת, ב] בצירוף סל. 126](#_Toc521627810)

[ענף ג' עוד בגדרי צירוף סל, ובדין צירוף סל ברשות הקדש, ודין גלגול הקדש וצירוף סל דהדיוט. 127](#_Toc521627811)

[מביא את ביאורו של התורת זרעים בגדר דין צירוף סל, ומביא את מה שחידש בדין צירוף סל ברשות הקדש. 127](#_Toc521627812)

[עפ"י דברי התורת זרעים בגדר דין צירוף סל, יש לדון דאולי איכא מהלך חדש בביאור דברי הרשב"א בחילוק בין תפחה לצירוף סל. 128](#_Toc521627813)

[מבאר דעפ"י דברינו לעיל ברשב"א בגדר הדין צירוף סל נדחו דברי התורת זרעים. 128](#_Toc521627814)

[דן אי איכא פטור גלגול הקדש בעיסה פחות מכשיעור היכא דנעשה בה צירוף סל אחרי פדיון*.* 128](#_Toc521627815)

[מוסיף ב' הוכחות לעיקר יסוד דברינו עפ"י תשובת הרשב"א. 129](#_Toc521627816)

[משנה ה 130](#_Toc521627817)

[רע"ב משנה ה 130](#_Toc521627818)

[ציונים והערות משנה ה 130](#_Toc521627819)

[ב' פירושים בראשונים בחילוק בין תרומה לחלה דלמה מהני לפני מירוח [בתרומה] ולא מהני לפני לישה [בחלה]. 130](#_Toc521627820)

[דרכו של היראים בדין זה – דחידש דליכא חילוק בין חלה לתרו"מ בהקדימו בשבלים. 131](#_Toc521627821)

[בדברי האפיקי ים בזה ליישב סתירה בשיטת רש"י. 131](#_Toc521627822)

[דברי הרמב"ם בפירושו על הדין "אסורה לזרים" 131](#_Toc521627823)

[משנה ו 132](#_Toc521627824)

[רע"ב משנה ו 132](#_Toc521627825)

[ציונים והערות משנה ו 133](#_Toc521627826)

[בשיעור של ה' רבעין – לפי הקמח או לפי התבואה. 133](#_Toc521627827)

[ד' שיטות בתנאים בשיעור חיוב חלה. 134](#_Toc521627828)

[ביאור פלוגתתם – לדרכם של התוס'. 134](#_Toc521627829)

[ביאור פלוגתתם – לדרכם של ר"ת. 134](#_Toc521627830)

[במה שיש להעיר בשיטת ר"ת. 134](#_Toc521627831)

[בדין צירוף סובן ומורסן – בהוצאה בשבת, בחיוב חלה ובאכילת מצה, ובמאכלות אסורות. 135](#_Toc521627832)

[מאי שנא צירוף מורסן לחיוב חלה מעיסת הכלבים. 135](#_Toc521627833)

[עירב בה מורסן – כשיש כבר שיעור בלי המורסן. 136](#_Toc521627834)

[משנה ז 136](#_Toc521627835)

[רע"ב משנה ז 136](#_Toc521627836)

[ציונים והערות משנה ז 137](#_Toc521627837)

[ב' טעמים לחלק בין נחתום לבעה"ב. 137](#_Toc521627838)

[דין בעה"ב שעשאו למכור. 137](#_Toc521627839)

[חידוש הנו"ב לחלק בין שיעור חלה בפרשה ושיעור חלה בנתינה. 137](#_Toc521627840)

[חידוש הנו"ב לחלק בדין שיעור חלה בנתינה – שיש בזה דין תורה ודין דרבנן. 138](#_Toc521627841)

[בדברי בן המחבר שאין כאן ב' הפרשות – זה להתיר את הטבל וזה לנתינה. 138](#_Toc521627842)

[חילוקו של הנו"ב בין חלה לתרומה. 139](#_Toc521627843)

[ג' הלכות בשיעור חלה. 139](#_Toc521627844)

[המקור של הנו"ב מדברי רש"י בחומש, ומדברי הרמב"ם בפירוש המשנה. 139](#_Toc521627845)

[מקורות נוספים לעיקר חידושו של הנו"ב. 140](#_Toc521627846)

[דן בלשונות הרמב"ם בדין זה ובדברי הרדב"ז - ומבאר שיש שייכות בין הדין דאורייתא והדין דרבנן. 141](#_Toc521627847)

[בדברי ר"ת בדין הנ"ל – ולשיטתו אזיל במשנה הקודמת – לגבי השיעור עיסה שמחוייב בחלה - ומחלקינן בין נתינה בחלה לנתינה בתרומה. 142](#_Toc521627848)

[מבואר עוד שיעור א' ממ"ח הוא שיעור מה"ת. 142](#_Toc521627849)

[משנה ח 142](#_Toc521627850)

[רע"ב משנה ח 143](#_Toc521627851)

[ציונים והערות משנה ח 143](#_Toc521627852)

[בדברי הר"ש ורש"י בביאור שיטת ר"א. 143](#_Toc521627853)

[פלוגתת הראשונים אי מפריש חלה על הכל או רק על הטמאה. 143](#_Toc521627854)

[בעיקר דין מוקף – נגיעה או נשיכה - ובחילוק בין חלה לתרומה בנוטל פחות מכביצה ונותנו באמצע. 144](#_Toc521627855)

[מסכתא חלה פרק ג 145](#_Toc521627856)

[משנה א 147](#_Toc521627857)

[רע"ב משנה א 147](#_Toc521627858)

[ציונים והערות משנה א 147](#_Toc521627859)

[ענף א' מחלוקת הראשונים ביסוד דין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא. 147](#_Toc521627860)

[מביא מחלוקת הראשונים בהילכתא דנתינת מים, אי עושה בה הפרשה מה"ת או לא. 147](#_Toc521627861)

[מביא דגם אי ההפרשה היא מה"ת, אבל אכתי נחלקו אי הוי כהבאת שליש בתבואה לגבי תרו"מ או לא, ומביא את דברי הגר"ח בזה. 148](#_Toc521627862)

[ענף ב' דברי הגר"ח והמ"ב בדין לשמה במצה בנתינת מים 149](#_Toc521627863)

[דן בנתינת מים במצה האם יש בה דין שימור לשם מצה או לא, ומביא בזה פלוגתא בין המ"ב לגר"ח האם מדמינן לנתינת מים בחלה או לא, ומבאר דהגר"ח אזיל בזה לשיטתו בדמיון להבאת שליש. 149](#_Toc521627864)

[נפ"מ למעשה בפלוגתת הראשונים בחלה האם נתינת מים בעי גם התחילת עירוב. 150](#_Toc521627865)

[נפ"מ בהנ"ל בין המ"ב והגר"ח בלשמה בנתינת מים אי בעי תחילת העירוב. 150](#_Toc521627866)

[מבאר דיסוד פלוגתתם הוא האם דין לשמה הוא דין במעשה לישה או דין בחפצא של העיסה, ופלוגתתם תלויה בפלוגתת הרמב"ם ורש"י. 151](#_Toc521627867)

[דרך אחרת בעיקר פלוגתת הראשונים בנתינת מים, ודרך אחרת בדברי הגר"ח לגבי הדין לשמה במצה. 151](#_Toc521627868)

[ענף ג הערה במשנה. 152](#_Toc521627869)

[מעורר דליכא צירוף לשיעור ה' רבעים בשעת נתינת מים. 152](#_Toc521627870)

[משנה ב 152](#_Toc521627871)

[רע"ב משנה ב 152](#_Toc521627872)

[ציונים והערות משנה ב 152](#_Toc521627873)

[ענף א הערות במשנה. 152](#_Toc521627874)

[הקדמה למשניות הבאות – חיובא דגלגול וחלות פטור שחל בשעת חיוב גלגול. 152](#_Toc521627875)

[בפטור מדומע כשיש שיעור לחיוב חלה מלבד התרומה – ומה שיש לתמוה כאן במשנה. 153](#_Toc521627876)

[ענף ב' שיטות הראשונים, בדין טומאה בטבול לחלה ולתרומה. 153](#_Toc521627877)

[ביאור דינא דמתני' בעיסה שנולד לה ספק טומאה – ובדין משמרת תרומותי בחולין הטבולין לחלה. 153](#_Toc521627878)

[ב' דינים של טומאה בטבל, מצד משמרת, ודין נוסף מצד "עשה שינתנו לאהרן בכהונתו". 155](#_Toc521627879)

[בהא דמבואר מהכא דתרומה וחלה מעורבות בטבל. 155](#_Toc521627880)

[שיטת הריטב"א דליכא דין משמרת בטבל – וכל הנידון אינו אלא מצד הדין נוסף ד"עשה שינתנו לאהרן בכהונתו". 155](#_Toc521627881)

[מחלוקת ראשונים בדין "אין בוצרין עם ישראל העושה פירותיו בטומאה" – ופליגי אי איכא דין משמרת לאחר שליש לפני מירוח. 156](#_Toc521627882)

[שיטת הראב"ד [מובא ברמב"ן בע"ז] - שאין איסור תורה לטמא טבל, לא מצד משמרת ולא מצד "עשה שינתן לאהרן בכהונתו", וכל האסור אינו אלא מדרבנן. 157](#_Toc521627883)

[מחלוקת ראשונים לגבי טומאה לפני גלגול לאחר נתינת מים. 157](#_Toc521627884)

[מחלוקת כללית בגדר נתינת מים. 157](#_Toc521627885)

[סיכום המחלוקות בראשונים שיוצאים מהדינים שהוזכרו במשנה. 158](#_Toc521627886)

[מעורר דליכא צירוף לשיעור ה' רבעים בשעת נתינת מים. 158](#_Toc521627887)

[משנה ג 158](#_Toc521627888)

[רע"ב משנה ג 158](#_Toc521627889)

[ציונים והערות משנה ג 159](#_Toc521627890)

[ענף א' בגדר דין ד"בשעת חובתה היתה פטורה" בגלגול עכו"ם והקדש, ובחילוקים מה מיקרי פוטר ומה מיקרי חסרון במחייב. 159](#_Toc521627891)

[מביא מהתשו' הרשב"א שהוכיח משי' ר"ע בגלגול נכרי וגלגול חו"ל דמוכרח שיש ב' מחייבים בחלה, בזמן הגלגול ובזמן הקרימה בתנור, ותרי קראי איכא. 159](#_Toc521627892)

[מוכיח כהנ"ל מדברי ר"ת בבלילה רכה, ומביא כן מהפמ"ג, ומוכיח כן עוד מגלגול חו"ל ואפאה בא"י לרבנן דר"ע. 160](#_Toc521627893)

[סיכום החילוקי דינים – מתי הוי בגדר פוטר ומתי הוי בגדר חסרון במחייב. 160](#_Toc521627894)

[מתמה מכמה מקומות בדברי הראשונים, דמוכרח מדבריהם שאינם בגדר "פוטר". 160](#_Toc521627895)

[מביא הוכחת האחרונים ממיעוטא ד"עריסותיכם" דכולל גם הקדש ועכו"ם וגם הפקר, ומבואר דבעי רשות המחוייבת לחייבו, ולא שיש "פוטר" בכולהו. 161](#_Toc521627896)

[מתמה דלמה לא סגי לן בגלגול ואפייה של עכו"ם. 161](#_Toc521627897)

[מתמה עוד דאיך פוטרים בהקדש גם את המחייב של לחם. 162](#_Toc521627898)

[סיכום הקושיות. 162](#_Toc521627899)

[ענף ב' דרך חדשה בגדר הדין "בשעת חובתה היתה פטורה", ומתבאר עפ"י יסוד הגר"ח בעיקר חיובא דחלה. 163](#_Toc521627900)

[מביא יסוד מהגר"ח דלמד ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ" אינם תרי מחייבים, אלא דכל המחייב הוא מצד "לחם הארץ", וכל חיובא דשעת גלגול הוא רק מחמת הלחם העתיד להיות בה, ומביא מקור לדבריו מהר"ש. 163](#_Toc521627901)

[תוספת דברים ביסוד הגר"ח. 163](#_Toc521627902)

[עפ"י דברי הגר"ח מבאר עוד דכל המחייב של הגלגול אינו מצד הגלגול כלל, רק מצד הלחם העתידי שטמון בעיסה, והעיסה והגלגול מצד עצמם כלום, ומבאר בזה מהלך חדש בדין דבשעת חובתה היתה פטורה לגבי הקדש ועכו"ם, דנתחדש דנקבע שמו של הלחם בשעת הגלגול. 164](#_Toc521627903)

[מבאר בזה את דברי הרמב"ן דמחלק בין הקדש לתחילתה סופגנין, דכל הנדון הוא מצד הפקעת שם. 165](#_Toc521627904)

[תוספת דברים בכל הנ"ל. 165](#_Toc521627905)

[עפי"ז מבאר את הגזה"כ ד"לחם הארץ" לרבות קרימה בתנור בחו"ל, ומזה הוא דיליף ר"ע לקרימה בתנור בעכו"ם, ומבאר ביאור חדש בכוונת הרשב"א בתשו' בשי' ר"ע ובכוונת הפמ"ג בבלילה רכה בהנך ב' קראי ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ". 165](#_Toc521627906)

[ביאור פלוגתת רבנן ור"ע האם מדמינן חו"ל לעכו"ם או לא, וסברת ר"ע לחלק בין הקדש לעכו"ם - שיש כמה דרגות של שייכות ללחם העתידי לגבי קביעת שמו בשעת גלגול. 166](#_Toc521627907)

[ישוב כל הקושיות. 167](#_Toc521627908)

[ענף ג' תוספת עומק בעיקר פלוגתת ר"ע וחכמים, על פי דרך הנ"ל. 167](#_Toc521627909)

[עפ"י הנ"ל מיישב קושי' המהרי"ט אלגאזי מהספרי לירושלמי, ומוסיף לבאר עוד בשורש פלוגתת ר"ע ורבנן האם מדמינן ליה עכו"ם לחו"ל או לא. 167](#_Toc521627910)

[מעורר מדברי התשו' הרשב"א דמדמה חסרון שיעור לעכו"ם. 168](#_Toc521627911)

[משנה ד 168](#_Toc521627912)

[רע"ב משנה ד 168](#_Toc521627913)

[ציונים והערות משנה ד 169](#_Toc521627914)

[בפטור תרו"מ בהקדש – גם בשליש וגם במירוח. 169](#_Toc521627915)

[בדין פטור הפקר בתרו"מ – ובחילוק בין הפקר להקדש. 169](#_Toc521627916)

[חילוק בין חלה לתרו"מ בהנ"ל. 170](#_Toc521627917)

[מקשה להנך דלמדו דנתינת מים דומה להבאת שליש, דלמה אין בה פטור דעכו"ם והקדש והפקר, ומעורר דלפי"ז הרשב"א סותר משנתו אי נתינת מים הוי כהבאת שליש או לא. 170](#_Toc521627918)

[במה שיש לתמוה לפי השיטות דמירוח עכו"ם תלוי במעשה המירוח ולא בבעלות – ומאי שנא מפטור הקדש ומאי שנא מגלגול עכו"ם 171](#_Toc521627919)

[משנה ה 171](#_Toc521627920)

[רע"ב משנה ה 172](#_Toc521627921)

[משנה ו 172](#_Toc521627922)

[רע"ב משנה ו 172](#_Toc521627923)

[ציונים והערות משנה ה ומשנה ו 172](#_Toc521627924)

[ענף א הערות במיעוט של עכו"ם מחלה. 172](#_Toc521627925)

[עיקר המיעוט של עכו"ם והקדש. 172](#_Toc521627926)

[מביא מתשו' הרשב"א שהוכיח משי' ר"ע בגלגול נכרי וגלגול חו"ל דמוכרח שיש ב' מחייבים בחלה, בזמן הגלגול ובזמן הקרימה בתנור, ותרי קראי איכא. 172](#_Toc521627927)

[דרך חדשה בכל הנ"ל. 173](#_Toc521627928)

[בדין מחשבת עכו"ם - ובחילוק בין מחשבת הקדש למחשבת עכו"ם. 174](#_Toc521627929)

[חידוש בש"ך דמהני מעות קונות של הישראל לחייבו בחלה, או דמהני מה שדעתו לתת לישראל. 174](#_Toc521627930)

[בקושי' הירושלמי מעיסת ארנונה – ומחדש דסגי ברשות ושליטה של העכו"ם לפוטרו. 174](#_Toc521627931)

[מביא סוגי' דפסחים [ו'.] ומוכיח דסגי ברשות ושליטה של העכו"ם לפוטרו. 175](#_Toc521627932)

[ענף ב בדין שותפות העכו"ם לגבי חיוב תרומה וחיוב חלה. 176](#_Toc521627933)

[פלוגתת הראשונים בדין עושה עיסה עם העובד כוכבים ויש בשל ישראל כשיעור חלה. 176](#_Toc521627934)

[בגדר שותפות שיש בעלות אחת משותפת. 176](#_Toc521627935)

[ראיות נוספות ליסוד זה. 177](#_Toc521627936)

[מקור לכל הנ"ל מלשון רש"י בהחובל, ומחדש שיש סוגים אחרים שלש תפות - וכעין נכסי מלוג - דהתם ליתא לגדר הנ"ל, ונפ"מ בכה"ג בעיסת ארנונה. 178](#_Toc521627937)

[חידוש גדול בשותפות עכו"ם בעיסה לגבי חלה. 178](#_Toc521627938)

[משנה ז 178](#_Toc521627939)

[רע"ב משנה ז 178](#_Toc521627940)

[ציונים והערות משנה ז 178](#_Toc521627941)

[טעמא דבבלי מצד 'טעם כעיקר' וטעמא דירושלמי מצד 'גרירה'. 178](#_Toc521627942)

[כמה דרכים בזה – לבאר דתרווייהו איצטרכיא ליה. 179](#_Toc521627943)

[משנה ח 179](#_Toc521627944)

[רע"ב משנה ח 179](#_Toc521627945)

[ציונים והערות משנה ח 179](#_Toc521627946)

[כמה פרטים בביאור המשנה – [מאירי]. 179](#_Toc521627947)

[ביאורים שונים למה השאור לא בטל ברוב. 180](#_Toc521627948)

[בביאור החילוק בין הרישא לסיפא – כנגד כולה או לפי חשבון השאור. 180](#_Toc521627949)

[מתמה - דלמה לי טעמים אחרים לחלק בין הפרשה ממקום אחר להפרשה מיניה וביה. 181](#_Toc521627950)

[בדברי הירושלמי. 181](#_Toc521627951)

[משנה ט 181](#_Toc521627952)

[רע"ב משנה ט 181](#_Toc521627953)

[ציונים והערות משנה ט 182](#_Toc521627954)

[ביאור הדינים במשנה. 182](#_Toc521627955)

[המשניות הללו איירי כשיש בילה. 182](#_Toc521627956)

[משנה י 182](#_Toc521627957)

[רע"ב משנה י 183](#_Toc521627958)

[ציונים והערות משנה י 183](#_Toc521627959)

[במקור וטעם לדין "הטבל אוסר כל שהוא". 183](#_Toc521627960)

[ביאורו של הראב"ד למה טבל אינו דבר שיש לו מתירין. 183](#_Toc521627961)

[ביאור דברי התנא - "אם כן למה אמרו - הטבל אוסר כל שהוא". 184](#_Toc521627962)

[דבר שיש לו מתירין לא בטל דווקא בתערובבת של מין במינו. 184](#_Toc521627963)

[טעם החילוק בין מין במינו למין בשאינו מינו. 184](#_Toc521627964)

[טעמו של הר"ן בכל הנ"ל. 184](#_Toc521627965)

[שיטות הראשונים דלא מחלקים בין מין במינו לאינו מינו. 185](#_Toc521627966)

[מסכתא חלה פרק ד 186](#_Toc521627967)

[משנה א 188](#_Toc521627968)

[רע"ב משנה א 188](#_Toc521627969)

[ציונים והערות משנה א 188](#_Toc521627970)

[נגיעה בצירוף סל. 188](#_Toc521627971)

[חקירה בגדר הדין מקפידות. 188](#_Toc521627972)

[דרכו של הר"ש דגם בלישה של עיסה אחת נאמר דין זה - והוי מדין ע"מ לחלק. 189](#_Toc521627973)

[דרכו של הרמב"ם דאיכא דין מסויים של קפידה שמעכב דין צירוף. 189](#_Toc521627974)

[תוספת דברים. 190](#_Toc521627975)

[בדברי הירושלמי בדמיון בין חלה לטבול יום. 190](#_Toc521627976)

[משנה ב 190](#_Toc521627977)

[רע"ב משנה ב 190](#_Toc521627978)

[ציונים והערות משנה ב 190](#_Toc521627979)

[שיטות הראשונים בדיני צירוף המינים. 190](#_Toc521627980)

[ביאור האחרונים בתוס' במנחות דמבואר דמינים שאין מפרישין זע"ז אין מצטרפין נמי לשיעור חיוב חלה, דב'נשוך' לא נהיה לעיסה אחת. 191](#_Toc521627981)

[מתמה בעיקר הדמיון בין תרומה לחלה בדין מין על שאינו מינו. 192](#_Toc521627982)

[יסוד השערי יושר שלכל אחד מהמינים איכא סיבת המחייב, ואיכא שמות חלוקין של המינים, ולא שיש מחייב אחד בזה שבאים לידי חימוץ. 192](#_Toc521627983)

[שיטת ריב"נ - ובדעת הגר"א בפלוגתת רבנן ור' ישמעאל בצירוף הה' מינים בנשוך. 192](#_Toc521627984)

[מתמה טובא בכל הלכות הצירופים בה' מינים דמה שורשם ובמה מתחלקים זה מזה. 193](#_Toc521627985)

[משנה ג 193](#_Toc521627986)

[רע"ב משנה ג 193](#_Toc521627987)

[ציונים והערות משנה ג 194](#_Toc521627988)

[משנה - דרגות שונות של שייכות לחיוב חלה – לענין צירוף לשיעור. 194](#_Toc521627989)

[דרגות נוספות של שייכות לחיוב חלה לענין צירוף, ובגדר קפידה דמעכבת צירוף - אך ורק לגבי העיסות שיש ביניהם קפידה. 194](#_Toc521627990)

[חילוק בין חלה להקדש, ובחילוק בין טבל לחלה לחלה עצמה. 195](#_Toc521627991)

[חידוש באבני נזר בצירוף דהקדש – דווקא בלי שיש בה שיעור. 195](#_Toc521627992)

[בהשוואת הירושלמי בין צירוף למעשר בהמה לצירוף של חלה כשיש ביניהם בהמות של פטור. 196](#_Toc521627993)

[משנה ד 196](#_Toc521627994)

[רע"ב משנה ד 196](#_Toc521627995)

[ציונים והערות משנה ד 196](#_Toc521627996)

[ענף א' פלוגתת הגר"ח והחזו"א האם חיובא דחלה תלוי בדיני גידול בא"י או לא. 196](#_Toc521627997)

[במקור לדין חדש על הישן בחלה. 197](#_Toc521627998)

[בדברי הגר"ח שהדין 'גידול' בארץ לא שייך לגבי חיוב חלה. 197](#_Toc521627999)

[מחלוקת יסודית בין הגר"ח לחזו"א בעיקר הדיני גידול בארץ לענין חיוב חלה, וכמה הוכחות מהחזו"א דחיובא דחלה שייכא בגידול. 198](#_Toc521628000)

[דעת החזו"א דליכא קדושת הארץ כלפי חלה – רק כלפי תרומה. 198](#_Toc521628001)

[תוספת דברים מהחזו"א – מדברי הירושלמי על הי"ד שנה שחייבים בחלה. 199](#_Toc521628002)

[דרכו של הגר"א קוטלר בכל הנ"ל – דתרי מיני קדושות נינהו. 199](#_Toc521628003)

[סיכום ג' דרכים – בגדר השייכות בין גידולי א"י לחיוב חלה. 199](#_Toc521628004)

[ענף ב פלוגתת ר' ישמעאל ות"ק בעיסת חדש וישן. 200](#_Toc521628005)

[פלוגתת ר' ישמעאל ות"ק בחדש וישן אי מפריש באמצע. 200](#_Toc521628006)

[דיוק הירושלמי שהדין חדש על הישן בחלה הוא רק מדרבנן, ובתרומה זה מה"ת. 200](#_Toc521628007)

[דרך אחרת בירושלמי ליישב קושי' זו. 200](#_Toc521628008)

[ענף ג פלוגתת ר"ע וחכמים בהפרשה על פחות מכשיעור. 201](#_Toc521628009)

[פלוגתת ר"ע וחכמים במפריש פחות מכשיעור. 201](#_Toc521628010)

[בדברי הירושלמי בשורש פלוגתת ר"ע וחכמים. 201](#_Toc521628011)

[ביאור פלוגתתם האם לדמות ללפני שליש או לאחרי שליש – ומוכרח שה' רבעין הוא שיעור בעיסה. 202](#_Toc521628012)

[משנה ה 203](#_Toc521628013)

[רע"ב משנה ה 203](#_Toc521628014)

[ציונים והערות משנה ה 203](#_Toc521628015)

[בפלוגתת ר"ע וחכמים בחזר וצירף ב' העיסות – ובמה שיש לתמוה בזה. 203](#_Toc521628016)

[דרכו של המהרי"ט אלגאזי לדמות למעכשיו, וחיילא למפרע - ובמה שיש לדון בזה. 203](#_Toc521628017)

[השגת האחרונים על המהרי"ט אלגאזי. 204](#_Toc521628018)

[משנה ו 204](#_Toc521628019)

[רע"ב משנה ו 204](#_Toc521628020)

[ציונים והערות משנה ו 205](#_Toc521628021)

[דרכו של הרמב"ם. 205](#_Toc521628022)

[דרכו של הר"ש. 205](#_Toc521628023)

[שיטת המקור חיים שהפרשת חלה מעיסה פוטרת את כולה. 206](#_Toc521628024)

[משנה ז 206](#_Toc521628025)

[רע"ב משנה ז 206](#_Toc521628026)

[ציונים והערות משנה ז 207](#_Toc521628027)

[סורי' – כיבוש יחיד, וג' דרכים בפלוגתת ר"ג ור"א. 207](#_Toc521628028)

[תוספת דברים. 207](#_Toc521628029)

[דין סורי' בשביעית. 207](#_Toc521628030)

[בפלוגתת הרמב"ם ורש"י ביסוד דינא דיש קנין לעכו"ם בא"י, אי מצד השוואת תורת חו"ל כלפי הפירות, אי מצד ניתוק הזיקה לבר חיובא. 207](#_Toc521628031)

[נפ"מ בין הנך תרי דרכים האם מדמינן סורי' לא"י בזה"ז. 208](#_Toc521628032)

[בדין שתי חלות בחוצה לארץ. 208](#_Toc521628033)

[משנה ח 209](#_Toc521628034)

[רע"ב משנה ח 209](#_Toc521628035)

[ציונים והערות משנה ח 210](#_Toc521628036)

[ענף א' חילוקי דינים בג' ארצות. 210](#_Toc521628037)

[הקדמה - בביאור הדינים השונים בג' ארצות לחלה ששנויים במשנה בחלה [פ"ד]. 210](#_Toc521628038)

[מביא סוגי' דכתובות דחלה שונה מתרומה – ולא תלוי בכיבוש וחילוק, אבל תלוי בביאת כולכם. 211](#_Toc521628039)

[שיטות שזה מה"ת ממש דשאני חלה דלא תלוי בא"י של כיבוש וחילוק. 211](#_Toc521628040)

[תוספת הבנה – דגם אי הוי מדרבנן – אכן מצד הארץ הוי מה"ת. 212](#_Toc521628041)

[בטעמא דהנך ב' חלות – ובחילוק בין הארצות. 212](#_Toc521628042)

[ענף ב' חילוקי דינים בב' חלות. 213](#_Toc521628043)

[תוספת חידוש שמבואר בסוגי' דבכורות [כ"ז] שיש ארץ הרביעית, ויש גם חילוק דינים אחרים בג' ארצות. 213](#_Toc521628044)

[מבאר דחלת האור היא החלה העיקרית בכל הארצות. 214](#_Toc521628045)

[שיטת הרמב"ם בזה. 214](#_Toc521628046)

[מבאר דבאופן שיש כהן קטן, אז איכא חלה אחת, והוא אוכל רק לשל אור. 214](#_Toc521628047)

[שיטת הרמב"ם בזה. 215](#_Toc521628048)

[ענף ג' בדיני טומאה בחלת חו"ל. 215](#_Toc521628049)

[בביאור דברי הבבלי והירושלמי בטעמא דא' לאור וא' לכהן, לדרכו של הר"ש. 215](#_Toc521628050)

[שי' הרא"ש בביאור הבבלי וירושלמי. 215](#_Toc521628051)

[סתירה בדברי הרא"ש בדין טומאת בארץ העמים בארץ השניה. 216](#_Toc521628052)

[שיטת הרמב"ם בכל הנ"ל. 216](#_Toc521628053)

[בדין חלה בזה"ז. 217](#_Toc521628054)

[ענף ד' עוד פרטי דינים בב' חלות. 217](#_Toc521628055)

[מבאר דרק בחלת חו"ל ליכא נתינה בחלת האור, אבל בחלת האור בארץ השניה איכא נתינה בחלת האור. 217](#_Toc521628056)

[מבאר את דברי רש"י התמוהין בחלה הנאכלת לכהן שהוא בן י"ג שנה. 217](#_Toc521628057)

[מביא דינא דשמואל דאוכל ואח"כ מפריש, ומביא מהאחרונים דליכא איסור טבל בחלת חו"ל, ומביא מהמהרי"ו ועוד אחרונים דחולקים. 217](#_Toc521628058)

[משנה ט 218](#_Toc521628059)

[רע"ב משנה ט 218](#_Toc521628060)

[ציונים והערות משנה ט 218](#_Toc521628061)

[ענף א' כמה פרטי דינים במשנה. 218](#_Toc521628062)

[פלוגתת הראשונים אי נותנים לעם הארץ. 218](#_Toc521628063)

[תוספת דברים בדברי הראשונים בזה. 219](#_Toc521628064)

[בדין חרמים – קרקע ומטלטלין, לאנשי המשמר או לכל הכהנים. 219](#_Toc521628065)

[בדברי הגרי"ז בדין מתנו"כ בבכורות – מחיים לכל כהן ולאחר שחיטה לאנשי המשמר. 219](#_Toc521628066)

[בדברי הגר"ח והחזו"א בזה. 220](#_Toc521628067)

[בדין שמן שריפה. 220](#_Toc521628068)

[ענף ב' פלוגתת ר"י ורבנן בביכורים. 220](#_Toc521628069)

[בדברי המפרשים בביאור פלוגתת ר"י ורבנן בדין ביכורים לאנשי המשמר. 220](#_Toc521628070)

[שיטת ר"י דאינו כקדשי מקדש הלכך לא מתחלקים לאנשי המשמר – ומביא ד' נידונים בביכורים שתלויים בזה. 221](#_Toc521628071)

[ראיה שכל הנידון כאן הוא מה"ת – ובדברי הגר"ח בזה. 222](#_Toc521628072)

[מתמה טובא בכל הנ"ל, דמבואר בהדי' דלביכורים איכא גם דיני קרבן וגם דיני תרומה, והכא רואים דתלוי בפלוגתא דתנאי. 222](#_Toc521628073)

[ענף ג' בדין כרשינין. 222](#_Toc521628074)

[כרשינים – מה"ת או מדרבנן – שיטת הרמב"ם בזה. 222](#_Toc521628075)

[מקור מהר"ש שכרשינין הם תרומה מה"ת. 223](#_Toc521628076)

[בדין משמרת וטומאה בכרשינים. 224](#_Toc521628077)

[משנה י 224](#_Toc521628078)

[רע"ב משנה י 224](#_Toc521628079)

[ציונים והערות משנה י . 225](#_Toc521628080)

[במקום 'ביתר' ו'אלכסנדרי'. 225](#_Toc521628081)

[זמן הבאת ביכורים – בשבועות או אחרי שבועות. 225](#_Toc521628082)

[הבאת ביכורים קודם עצרת. 226](#_Toc521628083)

[ביאור בלשון הפסוק - "וביום הבכורים". 226](#_Toc521628084)

[הבאת ביכורים קודם עצרת. 226](#_Toc521628085)

[קריאה כשמביא קודם עצרת. 227](#_Toc521628086)

[משנה יא 227](#_Toc521628087)

[רע"ב משנה יא 227](#_Toc521628088)

[ציונים והערות משנה י"א . 228](#_Toc521628089)

[ענף א' בהא דאין מקבלים ביכורים מיין ושמן. 228](#_Toc521628090)

[דין מיני משקין. 228](#_Toc521628091)

[בדברי הרמב"ם. 228](#_Toc521628092)

[דברי הירושלמי. 229](#_Toc521628093)

[ישוב דברי הרמב"ם. 229](#_Toc521628094)

[מקור אחר לדברי הרמב"ם. 230](#_Toc521628095)

[דברי שאר ראשונים. 231](#_Toc521628096)

[פלוגתת רש"י ורגמ"ה. 231](#_Toc521628097)

[פלוגתת רש"י ותוס'. 231](#_Toc521628098)

[דברי הרא"ש והמכילתא. 232](#_Toc521628099)

[תוספת דברים במשנה. 232](#_Toc521628100)

[חידושי סוגיות 233](#_Toc521628101)

[סימן א - ענף א קונטרס בגדרי ה' מינים, [פרק א' משנה א']. 244](#_Toc521628102)

[פרק א' ביסוד דינא דה' מיני דגן, לחלה ומצה. 244](#_Toc521628103)

[מביא כמה מקורות לדין ה' מיני דגן בחלה, ומבאר את הנפ"מ שביניהם. 244](#_Toc521628104)

[מביא מהרידב"ז דנפ"מ לענין ביטול ואי לוקין בחלה, ונפ"מ במצה. 245](#_Toc521628105)

[נפ"מ אי מתני' ה' 'מינים' או ה' 'דברים'. 245](#_Toc521628106)

[ביאור פלוגתת הבבלי וירושלמי בצירוף בנשוך 246](#_Toc521628107)

[ישוב לשי' המאירי מהירושלמי, וישוב שי' רש"י במנחות מקושי' תוס' מהירושלמי 246](#_Toc521628108)

[פרק ב' ביאור בדברי התוס' במנחות [ע'], ובר"ש ריש כלאים. 247](#_Toc521628109)

[ביאור האחרונים בתוס' במנחות דמבואר דמינים שאין מפרישין זע"ז אין מצטרפין נמי לשיעור חיוב חלה, דב'נשוך' לא נהיה לעיסה אחת. 247](#_Toc521628110)

[מתמה בדברי האחרונים מיניה וביה בתוס'. 247](#_Toc521628111)

[מוכיח דע"כ דצירוף מדין אבות ותולדות אתינן עלה. 247](#_Toc521628112)

[דרך נוספות על פי הסברות של 'מקפדת'. 248](#_Toc521628113)

[סימן א ענף ב בה' מיני דגן בלולים לעיסה אחת לגבי חלה ומצה ואי איכא בזה ביטול ברוב. 249](#_Toc521628114)

[פרק א בגדר ב' תנאים דבאין לידי חימוץ, וביסוד הגר"ח דגרירה באורז שייך לדיני לחם. 249](#_Toc521628115)

[מביא דאיכא ג' דינים של באין לידי חימוץ בה' מיני דגן, ומתמה בזה. 249](#_Toc521628116)

[יסוד הגר"ח והמנחת ברוך דמלבד הדין ה' מיני דגן איכא תנאה דלחם, ולזה בעין גרירה. 250](#_Toc521628117)

[מבאר עפ"י הנ"ל את הג' דינים הללו. 250](#_Toc521628118)

[פרק ב בדברי הירושלמי דעירב בדגן שאר מינין, דבעינן שיהא בה רובה דגן, ובגדר רובו ככולו לחלות שם לחם. 250](#_Toc521628119)

[בדברי הירושלמי דעירב בדגן שאר מינין דבעינן שיהא בה רובה דגן, ובמה שתמהו האחרונים בזה. 251](#_Toc521628120)

[מדייק מהרמב"ן דחסר בשם לחם. 251](#_Toc521628121)

[במה שיש לתמוה דלא מהני הך רוב מדין ביטול ברוב. 251](#_Toc521628122)

[דין רובו ככולו בקביעת 'שם חוט' לגבי כלאים - בחוט של צמר גמלים וצמר רחלים. 251](#_Toc521628123)

[מבאר דמדין רובו ככולו חיילא שם לחם מכח הרוב חיטה. 253](#_Toc521628124)

[פרק ג דברי הירושלמי בפלוגתת ר"י ור"ל בביטול ברוב בעיסה שנעשה בכמה מינים. 253](#_Toc521628125)

[מביא מהירושלמי בפלוגתת ר"י ור"ל באיסורים מבטלים זא"ז דפליגי גם בביטול במינים שונים בחלה, אבל לפני שחל החיוב מודה ר"י דאיכא ביטול, ומתמה בזה, ומקשה דהוי היתר בהיתר. 253](#_Toc521628126)

[מבאר דמהני להפקיע את כחו ביצירת השם לחם מדין רובו ככולו. 254](#_Toc521628127)

[ישוב לקושי' התורת זרעים. 254](#_Toc521628128)

[דן אי מדין רובו ככולו או ביטול ברוב מצד החשיבות של לחם שבמין. 255](#_Toc521628129)

[פרק ד בדין מצה שנעשה מכמה מינים ובדברי הירושלמי בזה. 255](#_Toc521628130)

[בדברי המנ"ח לגבי מצה בכמה מינים. 255](#_Toc521628131)

[במה שיש לומר איפכא מהמנ"ח, דלא יצא בנבללו ביחד, ויצא בנפרדים זמ"ז, דבזה מצה הוי איפכא מחלה. 256](#_Toc521628132)

[חידוש גדול בדברי העמק ברכה לגבי ברכת המזון בלחם שנעשה מכמה מינים. 256](#_Toc521628133)

[מביא מהירושלמי דמדמינן מצה וחלה זל"ז לגבי צירוף מינים. 257](#_Toc521628134)

[חידוש בירושלמי שיש לחלק בין חלה למצה לגבי חילוקי שמות. 257](#_Toc521628135)

[מה שיש לדון עפ"י הנ"ל לגבי מצה וברכת המזון בחלה מכמה מינים בלולים. 257](#_Toc521628136)

[דין לחם לגבי ברכת המזון - לגבי פת הבא בכיסנין - וחלוק מהדין לחם של מצה וחלה. 258](#_Toc521628137)

[תוספת עומק בירושלמי דאיכא תלת גווני של לחם - חלה מצה וברכת המזון. 258](#_Toc521628138)

[דברים מפורשים במאירי. 259](#_Toc521628139)

[סברא נוספת בעיקר דברי הירושלמי - דבחמץ ומצה מעיקרא ליכא משמעות לחילוקי שמות בלחמים שונים של חצאי כזית, ולכן גם בלחם אחד ליכא חילוקי שמות. 259](#_Toc521628140)

[מיישב את הירושלמי לדרכו של האור זרוע ולר"ש סיריליאו דאיכא חילוק לגבי התראה, ומה הדמיון למצה, וע"כ כנ"ל. 260](#_Toc521628141)

[גם לגבי מצה הנידון היה מדין רובו ככולו ולא מצד ביטול ברוב. 260](#_Toc521628142)

[בדברי הקרן אורה על הירושלמי. 261](#_Toc521628143)

[אבות ותולדות בה' מיני דגן בחלה, ולא במנחות ולא בכלאים - ומחדש דה"ה דליכא במצה. 261](#_Toc521628144)

[סימן ב' חידושים בדרכו של הגר"א בגדרי חמשה מיני דגן. [ריש מכילתין]. 262](#_Toc521628145)

[פרק א' שיטת הגר"א בדיני החמשה מינים לגבי חלה כלאים ומנחת העומר. 262](#_Toc521628146)

[שו"ט בירושלמי לדרכו של הגר"א. 262](#_Toc521628147)

[ביאור סברת ר' יוסי, דאף אי ש"ש ושעורה מין אחד נינהו, אבל דומה לתאנה שחורה ולבנה, ומבאר שיש מושג של מין אחד בב' צורות – וכדמצאנו כה"ג בכלאים. 263](#_Toc521628148)

[ביאור הקס"ד לר' ישמעאל להכשיר מנחת העומר בכוסמין ש"ש ושיפון, דמדין תולדות אתינן עלה. 263](#_Toc521628149)

[גדרי אבות ותולדות שייכים רק בחלה ולא בשאר דוכתי, דבחלה מצאנו גדרי המין וגם גדרי לחם - ולכן מצאנו ב' אופנים של צירוף בחלה, וחלוק ממנחות וכלאים 264](#_Toc521628150)

[סיכום הג' שיטות בה' מיני דגן. 264](#_Toc521628151)

[פרק ב' בפלוגתת הבבלי וירושלמי בצירוף הה' מינים בנשוך, לדרכו של הגר"א. 265](#_Toc521628152)

[דעת הגר"א בפלוגתת רבנן ור' ישמעאל בצירוף הה' מינים בנשוך. 265](#_Toc521628153)

[מתמה טובא בכל הלכות הצירופים בה' מינים דמה שורשם ובמה מתחלקים זה מזה. 265](#_Toc521628154)

[מבאר כל החילוקי דינים בצירוף דנשוך עפ"י המבואר דחיטין ושעורין אבות נינהו, ויש ב' מיני צירוף, מצד אבות ותולדות ומצד מינים. 265](#_Toc521628155)

[הא דמצאנו ב' דיני צירוף בחלה. 266](#_Toc521628156)

[הוכחה נוספת דמשנה דריש פרק ד' איירי באבות ותולדות. 266](#_Toc521628157)

[ביאור בשיטת ריב"נ על פי הנ"ל. 266](#_Toc521628158)

[שיטת הגר"א בבבלי - ומתמה טובא דלדרכו איכא סברות הפוכות בין הבבלי לירושלמי. 266](#_Toc521628159)

[ביאור בשי' הבבלי, דלדרכו של הגר"א נתחדש צירוף של תולדות זה עם זה. 267](#_Toc521628160)

[ביאור בשיטת הטור בכל הנ"ל. 267](#_Toc521628161)

[סימן ג' פלוגתת ר"ת והרמב"ן בדין תחילתה סופגנין. [פרק א' משנה ה']. 268](#_Toc521628162)

[פרק א' שיטת ר"ת בתחילתו סופגנין ובב' מחייבים בחלה, דין 'עריסותיכם' ודין 'לחם'. 268](#_Toc521628163)

[הקדמה – ב' סוגים של לישה ואפייה. 268](#_Toc521628164)

[פלוגתת ר"ת והרמב"ן. 269](#_Toc521628165)

[ביאור דברי ר"ת שיש ב' מחייבים, מחייב מצד לחם ומחייב מצד עיסה. 269](#_Toc521628166)

[*מביא מהתשו' הרשב"א שהוכיח משי' ר"ע בגלגול נכרי וגלגול חו"ל דמוכרח שיש ב' מחייבים בחלה, בזמן הגלגול ובזמן הקרימה בתנור, ותרי קראי איכא.* 270](#_Toc521628167)

[נחלקו בגדר הפטור של עכו"ם הקדש, ונפ"מ לגבי המחייב של קרימה בתנור. 271](#_Toc521628168)

[בגדר פטור חו"ל בכל הנ"ל, והכא יתכן דרבנן מודי לר"ע. 271](#_Toc521628169)

[מקור גדול לפמ"ג. 271](#_Toc521628170)

[הוספה חשובה. 271](#_Toc521628171)

[פרק ב' פלוגתת הגר"ח והחזו"א בשיטת ר"ת. 271](#_Toc521628172)

[הרחבה בשיטת ר"ת דאיכא ב' מחייבים, מצד עיסה ומצד לחם, ובשיטתו באילפס ואח"כ אפאו בתנור. 271](#_Toc521628173)

[מביא את החידוש של החזו"א "דבישולו זה אפייתו" - ומוכיח דלפי"ז איכא תרי מחייבים בבלילה עבה שבישלו, גם מצד 'עריסותיכם' וגם מצד 'לחם'. 272](#_Toc521628174)

[מביא כמה נפ"מ בין הנך תרי מחייבים. 273](#_Toc521628175)

[דברי הגר"ח [בשי' ר"ת] דכבר בעיסה חיילא דין לחם, ונפ"מ לביטול ע"י תערובת של מינים. 273](#_Toc521628176)

[תוספת ביאור בדבריו - "לחם שבעיסה", דאכתי לא נתקיים בו תנאי דתוריתא דנהמא. 273](#_Toc521628177)

[ביאור הוכחת הגר"ח מדברי הרא"ש בר"ת, דאיך ילפינן דין לחם דברכת המוציא מדין גלגול דמחייב בחלה 274](#_Toc521628178)

[מבאר דאיכא נפ"מ לדינא בין הגר"ח לחזו"א. 274](#_Toc521628179)

[הוכחה ברורה לדרכו של הגר"ח מכל הנידון בתוס' בשי' ר' יהודה דבעי תנור אחד. 275](#_Toc521628180)

[מבאר עיקר סברת ר"ת לדרכו של הגר"ח. 275](#_Toc521628181)

[מבאר עוד דנמצא דלפי הגר"ח דין 'עריסותיכם' ודין 'לחם' אינם ב' דינים, וב' מחייבים, אלא דביסודם תרוייהו דין א' נינהו. 276](#_Toc521628182)

[סיכום בדברי הגר"ח. 276](#_Toc521628183)

[פרק ג' ביאור שיטת הרמב"ן בתחילתו סופגנין, ודרכו של הגר"ח בב' מחייבים בחלה, ותוספת ביאור בשיטת ר"ת. 276](#_Toc521628184)

[פלוגתת ר"ת והרמב"ן. 276](#_Toc521628185)

[במה שיש לתמוה בשיטת הרמב"ן. 277](#_Toc521628186)

[*מביא יסוד מהגר"ח דלמד ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ" אינם תרי מחייבים, אלא דכל המחייב הוא מצד "לחם הארץ", וכל חיובא דשעת גלגול הוא רק מחמת הלחם העתיד להיות בה, ומביא מקור לדבריו מהר"ש.* 277](#_Toc521628187)

[ביאור דינא דמיעוט עכו"ם והקדש בעיסה. 278](#_Toc521628188)

[ביאור בדברי הגר"ח עפ"י דבריו בהלכות חמץ ומצה, וביאור שורש פלוגתת הרמב"ן ור"ת בגלגול בבלילה עבה ע"מ לבשלה. 278](#_Toc521628189)

[עפ"י הנ"ל מבאר שורש פלוגתת הר"ש ור"ת בע"מ לחלקה דלא פליגי בסברות הפוכות. 278](#_Toc521628190)

[מבאר ששני החידושים של ר"ת, בחלה וברכת המוציא הם כולם חידוש אחד, ובזה מתברר עיקר פלוגתת הרמב"ן ור"ת, ונפ"מ לדין בלילה עבה ולאחר מכן בישול לגבי ברכת המוציא. 280](#_Toc521628191)

[בדין מחשבת סופגנין בהקדש ואפייה של חולין. 280](#_Toc521628192)

[סימן ד' דברי הגר"ח ביסוד דינא דע"מ לחלק ובשורש פלוגתת הרמב"ם וראב"ד בזה. [פרק א' משנה ז']. 282](#_Toc521628193)

[דרך הראשונה של הגר"ח דנחלקו אי מחשבת חלוקה כנחלקה וליכא שיעור חלה – ונפ"מ אי הוי שעת חובתה עכשיו או לא. 282](#_Toc521628194)

[דחיית הגר"ח ממחשבת חלוקה לאחר אפייה. 283](#_Toc521628195)

[דחייה שניה של הגר"ח ממה דמהני חלות הפרשה – דמוכרח דלא חשיב כנחלקה. 283](#_Toc521628196)

[ביאור הגר"ח בדברי הראב"ד דמדמה מחשבת חלוקה לעושה עיסתו קבין – דליכא הכא 'מחשבת פוטר'. 284](#_Toc521628197)

[חידוש בדברי הגר"ח דאיכא פטור בחובת ההפרשה ואעפי"כ חיילא חלות הפרשה. 284](#_Toc521628198)

[ביאור הגר"ח בהשגה השניה של הראב"ד מדיחוי אצל מצוות. 284](#_Toc521628199)

[ביאורו של הגר"ח בשיטת הרמב"ם דמחשבה לחלקה מתייחסת לשעת 'לחם של אח"כ' וזה הפוטר גם עכשיו. 285](#_Toc521628200)

[ביאור שיטת הרמב"ם דמחלק בין מחשבת סופגנין למחשבה דע"מ לחלקה. 285](#_Toc521628201)

[סימן ה גדר הדין ארץ ישראל מוחזקות מאבותינו, ובפלוגתא בירושלמי בדין זה לגבי חיוב חלה בקמח וסולת שמצאו כשנכנסו לא"י. [פרק ב' משנה א']. 287](#_Toc521628202)

[פרק א' דרכם של האחרונים בדין מוחזקות מאבותינו לגבי חלה. 287](#_Toc521628203)

[בשו"ט בין ר"ע ור"א בדין מוחזקות מאבותינו לגבי חלה. 287](#_Toc521628204)

[כמה מקורות שא"י מוחזקת מאבותינו. 288](#_Toc521628205)

[קנין למפרע דווקא בגוף ולא בפירות. 289](#_Toc521628206)

[דברי האחרונים בחלוקה בין קנין וקדושה בזכות של 'מוחזקת מאבותינו'. 290](#_Toc521628207)

[דרכו של הגר"א קוטלר בכל הנ"ל – דתרי מיני קדושות נינהו. 290](#_Toc521628208)

[הערה גדולה משיטת הגר"ח בנידון זה. 290](#_Toc521628209)

[הפלוגתא בירושלמי מתבארת בתלת אנפי. 290](#_Toc521628210)

[סיכום. 291](#_Toc521628211)

[פרק ב' כמה תמיהות בעיקר האי חידוש, שא"י מוחזקת מאבותינו. 291](#_Toc521628212)

[כמה קושיות בעיקר הזכות שמוחזקת לנו מאבותינו – דמוכרח דלא היו בעלים ממש. 291](#_Toc521628213)

[במה שיש להעיר על הדמיון בין קריאת ביכורים לוידוי מעשרות. 292](#_Toc521628214)

[דברי הגר"ח בחילוק בין אשה לגר בוידוי מעשרות וקריאת ביכורים. 292](#_Toc521628215)

[מבאר שבדברי הגר"ח מבואר שיש ב' סוגים שונים של בעלות בא"י – הדין שחל ע"י ירושה וישיבה והדין שחל בדין מוחזקות מאבותינו, וכן מוכרח מיניה וביה בדברי היד רמה. 293](#_Toc521628216)

[פרק ג' דרך חדשה בגדר הדין מוחזקת מאבותינו, דבעלות לחוד ורשות ושליטה לחוד. 294](#_Toc521628217)

[נראה שהדין מוחזקת מאבותינו הוא בגדר 'שליטה' ולא בגדר 'בעלות' – כעין הזכויות של שומר בפקדון, וכעין זכות של הרבים ברשה"ר. 294](#_Toc521628218)

[בגדר ממון עניים, שזה הפקר מצד אחד ומאידך הרי זה ברשותם ובשליטתם שאין למנוע אותם. 297](#_Toc521628219)

[מביא סוגי' דפסחים [ו'.] ומוכיח דסגי ברשות ושליטה של העכו"ם לפוטרו. 298](#_Toc521628220)

[בניחותא של בעל הקרבן על ההכשר לטומאה. 299](#_Toc521628221)

[מחדש ששייך החזקה דינית גם כשאין שום החזקה מציאותית – ויש לו זכות תביעה על החזקה זו. 299](#_Toc521628222)

[סיכום – 'החזקה דינית' בא"י של כל הדורות מאברהם אבינו – וזה מתממשת לבעלות ממש - על ידי הדורות המסויימים שיזכו בבעלות של א"י, ומדמה החזקה זו לכעין אפותיקי. 300](#_Toc521628223)

[ישוב לקושיות האחרונים על הדין מוחזקת מאבותינו. 300](#_Toc521628224)

[מבאר את ההבדל בין מה דליכא זכות לרועי אברהם ויש זכות לקבורה של שרה. 302](#_Toc521628225)

[פרק ד' בגדר הדין 'מוחזקת מאבותינו' כלפי ירשות בכור דהוי כ'מוחזק' ולא כ'ראוי', והספק בירושלמי לגבי קדושת א"י לחלה. 302](#_Toc521628226)

[מתמה טובא בעיקר הדין 'מוחזק' בירושת הארץ לגבי הזכות בכור, א] קשה עלה רשב"ם שלמד שהכל מיוצאי מצרים, ועיקר הדברים תמוהין דמתים ירשו את החיים ולמה אינו ראוי. 302](#_Toc521628227)

[הירושה היא לאחר מיתה של יוצאי מצרים – ואעפי"כ מיקרי מוחזק ולא ראוי – ולא פליגי הרשב"ם והיד רמה מהיכן המוחזקת. 303](#_Toc521628228)

[ביאור הפלוגתא בירושלמי על פי הנ"ל – שיש ב' דרגות במוחזקת – ובזה פליגי לענין מה שהקדושה תלויה בקנין. 304](#_Toc521628229)

[סימן ו' בדין מביא גט בספינה דמדמינן למשנה בפרק ב' [משנה ב']. 306](#_Toc521628230)

[מק׳ טובא על עיקר הדמיון בין גט לתרו"מ, ומ"ש ממובלעות, ומ"ש גוששת מאין בו נקב. 306](#_Toc521628231)

[ביאור עפ"י התוס׳ והריטב"א דהנידון מצד "לא תחלוק, ומהו חל עליו "שם חו"ל", ונהרות ועליות "חולקות רשות לעצמם" בהך תקנה. 307](#_Toc521628232)

[מבואר למה לא דנים על כל סלע, ומה מעלת גוששת ומה החילוק בין מובלעות וסמוכות. 307](#_Toc521628233)

[בדברי התוס' בעלייה. 308](#_Toc521628234)

[תוספת ביאור לסברא דנהרות חולקות רשות לעצמן, ותוספת ביאור למה עדיף סמוכות ומובלעות מנהרות, וביאור בדין הכותב גט "על נהרות בבל". 308](#_Toc521628235)

[סימן ז' עמידה בברכת המצוות, ובטעמא דישיבה בברכת הפרשת חלה. [פרק ב' משנה ג']. 310](#_Toc521628236)

[מביא פלוגתת הפוסקים אם כל ברכת המצוות בעמידה או דדווקא במצוות דדינם בעמידה גם ברכתן בעמידה. 310](#_Toc521628237)

[מוכיח דלפי הצד שעומדים דווקא במצוה שעומדים בה, דתליית הברכה במצוה לענין עמידה היא מעיקר הדין. 311](#_Toc521628238)

[מבאר דכיון דהברכה שייכת למעשה המצוה, שוב שייכי דיני עמידה דמעשה המצוה לברכה מעיקר הדין. 312](#_Toc521628239)

[מביא שי' הראשונים דכל ברכות המצוות בעי עמידה – ומתמה במה שתירצו על הפרשת חלה. 312](#_Toc521628240)

[מביא טעמו של הארחות חיים שעומדים בברכת המצוות כיון שדומה לשירת הלויים, ומתמה בזה טובא. 313](#_Toc521628241)

[מבאר דבריו עפ"י מה שייסדנו דהברכה והמצוה חדא נינהו – ומתחברים השרות ועבודה שיש במצוות להזכרת ש"ש שיש בברכה להיות שרות שיש בה הזכרת ש"ש – כעין שירה. 313](#_Toc521628242)

[מביא חידושו של המג"א שבמצוות שהם לתיקון ולהכשר נמי אין דין עמידה, ומבאר דבריו. 315](#_Toc521628243)

[מביא סברת הראשונים שבמצוות שיש בהם הנאה אין דין עמידה בברכה שלהם, ומתמה בדבריהם. 315](#_Toc521628244)

[מבאר את החילוק בין מצוות דהנאה לשאר מצוות, דבמצוות דהנאה אין בהם תורת שירות, ובמצוות שאין בהם הנאה איכא תורת שירות, ונפ"מ לדין מצוות צריכות כוונה. 316](#_Toc521628245)

[מביא את דברי הבעל העיטור בדין עמידה בברכת להכניסו בבריתו של א"א. 316](#_Toc521628246)

[מביא סתירה בדין שומע כעונה אי יש בזה דין עמידה לשומע או לא, ויש בזה סתירה בין ברכת המגילה לספירת העומר, ומבאר עפ"י יסוד דינא דעמידה בעבודה וקדשים עפ"י סוגי' דזבחים ט"ז., שזה דין בעובד, וכן הוא בברכת המגילה, לעומת הדין עמידה דספירת העומר. 317](#_Toc521628247)

[סימן ח' מחלוקת הראשונים ביסוד דין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא, ובדין לשמה במצה בדין זה, ובדין נתינת מים לגבי שיעור ה' רבעים ולגבי פטור עכו"ם והקדש. [פרק ג' משנה א']. 320](#_Toc521628248)

[פרק א' ביאור חדש בפלוגתת הראשונים בגדר הדין נתינת מים. 320](#_Toc521628249)

[בפלוגתת הראשונים ביסוד דינא דנתינת מים, ומעורר שיש מקום ללמוד דלא כהגר"ח בביאור פלוגתתם, וכן מדוייק בלשונות של הראשונים. 320](#_Toc521628250)

[מקשה להנך דלמדו דנתינת מים דומה להבאת שליש, דלמה אין בה פטור דעכו"ם והקדש והפקר, ומעורר דלפי"ז הרשב"א סותר משנתו אי נתינת מים הוי כהבאת שליש או לא. 321](#_Toc521628251)

[מביא את יסוד הגר"ח בעיקר חיובא דחלה, ומבאר עפי"ז את שורש פלוגתת הראשונים בדין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא. 322](#_Toc521628252)

[מבאר עפי"ז את החילוק בין פטור עכו"ם והקדש בהבאת שליש לפטור עכו"ם והקדש בנתינת מים, וחילוק זה הוא גם לראשונים דהשוו נתינת מים להבאת שליש, ומיישב בזה את סתירת הרשב"א. 322](#_Toc521628253)

[תוספת ביאור בזה. 323](#_Toc521628254)

[מוסיף בזה לבאר דבאמת גם בעכו"ם אזלינן בתר נתינת המים, ודומה ממש להבאת שליש, רק דמהני אח"כ גלגול דישראל להפקיע את השם לחם עכו"ם, וכדחזינן בלחם חו"ל. 323](#_Toc521628255)

[פרק ב' עוד בהנ"ל, ובישוב סתירת הרשב"א. 324](#_Toc521628256)

[מתמה עוד ברשב"א, דמצד א' הרשב"א מדמה שיעור דה' רבעים לפטור עכו"ם דבתרווייהו אזלינן בתר מעיקרא, ומאידך סובר דחלוקין נינהו, דהרשב"א סובר דלענין עכו"ם אזלינן רק בתר גלגול, ולענין ה' רבעים מפורש בדבריו דאזלינן בתר נתינת מים. 324](#_Toc521628257)

[מבאר עפ"י הנ"ל למה חלוקין מיעוטא דעכו"ם והקדש דבעינן לזה גלגול משיעור ה' רבעים דסגי כבר בנתינת מים. 325](#_Toc521628258)

[פרק ג' בדין לשמה במצה בנתינת מים. 325](#_Toc521628259)

[דן בדברי הגר"ח לענין שימור לשם מצה בנתינת מים, דיתכן דתלוי בעיסה ולא באתחלתא דלחם, ונסתרו דברי הגר"ח. 325](#_Toc521628260)

[בדברי הגר"ח בסוגי' דעיסת הכלבים - בגדר דין לשמה - דלמדנו ג' חידושים מהגר"ח, והכא המקור לחידוש הגר"ח בלשמה בנתינת מים. 326](#_Toc521628261)

[מכאן מקור לדבר הגר"ח ללמוד דין לשמה בנתינת מים מהדין נתינת מים בחלה. 326](#_Toc521628262)

[סיכום דברי הגר"ח בזה. 327](#_Toc521628263)

[סימן ט' בגדר הדין ש'חלה ותרומה' מעורבות בעיסה ובטבל, לגבי איסור משמרת בטבל. [פרק ג' משנה ב']. 328](#_Toc521628264)

[מצאנו במשנה שתרומה מעורבת בטבל וחלה מעורבת בעיסה לאחר גלגול. 328](#_Toc521628265)

[מביא את יסוד הראשונים ואחרונים שתרומה מעורבת כבר בתוך הטבל, ומביא כמה מקורות לזה מהאיסור אכילה וחיוב מיתה ודיני ממון ואיסור לטמאה, ומהדין דבר הנדור, ודבר האסור. 328](#_Toc521628266)

[מתמה טובא בעיקר היסוד – שהרי מוכח שיש חילוקים בין הטבל לתרומה, ומוכרח גם שיש 'נדר' בהפרשה ומקדישו בהפרשה, ויש בזה סתירות מיניה וביה. 330](#_Toc521628267)

[מתמה מכמה דינים בטבל לפני מירוח, ובחילוקי דינים במשמרת תרומתי לפני הפרשה. 331](#_Toc521628268)

[סימן י' בדברי הרמב"ן דמדמה *מחשבת סופגנין לתחילתה הקדש, ובגדר* עקירת מחשבתו למפרע, ובישוב שיטת ר"ת במחשבת סופגנין דמאי שנא מכל המחשבות. [פרק ג' משנה ג']. 334](#_Toc521628269)

[*מביא דברי הרמב"ן בקושי' מה בין מחשבת סופגנין לתחילתה הקדש שפוטרה, ומבאר דמכאן מוכרח שאין הקדש בגדר פוטר.* 334](#_Toc521628270)

[*עפי"ז מבאר את תירוצו של הרמב"ן דמעשה מוציא מידי מחשבה, ומוכיח מכאן כדברינו לעיל בביאור הך כללא "דבשעת חובתה היתה פטורה", דנקבע שמו מתחילתו בגלגול כ"לחם הקדש" ושוב לא פקע שמו.* 335](#_Toc521628271)

[תוספת דברים ביסוד זה. 335](#_Toc521628272)

[*עפי"ז מבאר את שיטת הרמב"ן בתחילתה סופגנין ממש, [ולא במחשבת סופגנין בעלמא].* 336](#_Toc521628273)

[*מביא שיש לדון אי בתחילתה במחשבת פטור ונמלך, האם הוא מתחייב למפרע או לא, ומוכיח מהרמב"ן דמהני רק מכאן ולהבא, ומביא בזה מהר"ש ורשב"א דמהני למפרע, ומביא על זה חידוש להלכה בהפרשת חלה ב"קוגעל" מבעל המנחת יצחק.* 336](#_Toc521628274)

[*מעורר דחידוש זה ב"קוגעל" הוא דלא כהרמב"ן הנ"ל דמעשיו מוציאים מידי מחשבתו, ולפי"ז לא יהני הפרשת חלה ב"קוגעל" לפני אפייה, ולא נהגו עלמא כהרמב"ן, ותולה בזה פלוגתא אחרת, האם העינן אפייה ממש להתחייב, או דסגי בנמלך לאפות.* 337](#_Toc521628275)

[*מתמה בכל הנ"ל מדברי הרא"ש דמוכרח דע"כ דגם הרמב"ן מודה דמתחייב למפרע.* 337](#_Toc521628276)

[מקדים להקשות בעיקר שיטת ר"ת דמאי שנא מחשבת סופגנין מכל המחשבות הפוטרות, ומחדש עפ"י הגר"ח דיתכן דר"ת מודה בכל המחשבות חוץ ממחשבת סופגנין, דמחשבה זו סותרת לעיקר החלות אתחתלא דלחם דחיילא בעיסה מגזה"כ. 337](#_Toc521628277)

[עפי"ז מבאר דגם לרמב"ן אף דמעשיו מוציאים מידי מחשבתו, אבל שוב הדרא לן גלגולו לחייבו למפרע דבמחשבתו הוא שוב קובע כקביעת התורה דאית ביה תורת א"תחלתא דלחם", ויתחדש דרק במחשבה זו ס"ל לרמב"ן דנעקר למפרע לא כן בכל המחשבות, ודו"ק. 338](#_Toc521628278)

[סימן י"א מירוח עכו"ם, האם תלוי בבעלות או במעשה או בשניהם, והחילוק בין מירוח הקדש למירוח לעכו"ם. [פרק ג' משנה ד']. 339](#_Toc521628279)

[פרק א' פלוגתת רש"י והראשונים במירוח ישראל ברשות עכו"ם. 339](#_Toc521628280)

[סוגית הגמרא בגיטין [מ"ז] ובמנחות [ס"ו] לגבי מירוח עכו"ם והקדש. 339](#_Toc521628281)

[פלוגתת הראשונים אי מירוח ישראל ברשות עכו"ם בכלל מירוח ישראל הוא או בכלל מירוח עכו"ם הוא, ומתמה בשיטת רש"י דלמה מירוח תלוי בבעלות. 340](#_Toc521628282)

[מתמה על הראשונים ממיעוט של עכו"ם בחלה וממיעוט של הקדש בתרומה, ומתמה ברשב"א דבעי גם בעלות עכו"ם וגם מעשה עכו"ם. 340](#_Toc521628283)

[ישובו של המהריט"ץ לשיטת רש"י ד'דיגונך' היינו 'דגנך' בשעת דיגון. 341](#_Toc521628284)

[בביאור בשיטת הראשונים – מקדים בביאור דעת הסוברים דקצירת עכו"ם לצורך ישראל חשיבא כקצירת ישראל בחיובא דפאה, וקצירה לצורך חו"ל חשיבא כקצירת חו"ל בחיובא דפאה, ומבואר שהכל תלוי ב"שם קציר" ולא ב"מעשה קציר", ובעינן שהחפצא של קציר יהיה "קציר ישראל" ו"קציר א"י". 341](#_Toc521628285)

[מבאר דגם במירוח מצאנו בראב"ד דתלוי אי נעשה עבור הישראל או לא, והיינו דבעינן שיחול 'שם ישראל' על "הדגן הגמור" והיינו על הדגן של שעת דיגון, ועפי"ז מחלק בין הקדש לעכו"ם. 343](#_Toc521628286)

[ישוב קושי' האחרונים דמאי שנא מירוח עכו"ם ממירוח נמלים. 344](#_Toc521628287)

[פרק ב' שיטת הרמב"ם במירוח עכו"ם ברשות ישראל, וסתירת הר"י במירוח ישראל ברשות עכו"ם. 344](#_Toc521628288)

[שיטת הרמב"ם ושיטה לא נודע למי דתרי גווני מירוח עכו"ם משכחת לה, מצד הרשות ומצד המעשה, ותרווייהו נתמעטו דתרי דיגונך כתיב. 344](#_Toc521628289)

[דרכו של המהריט"ץ בשיטת הרמב"ם דגם לרבה דלא דריש 'דגנך' רק 'דיגונך' אבל מודה לדרשה של דגנך בשעת דיגונך. 345](#_Toc521628290)

[סתירת הר"י וישובו של המהרי"ט אלגאזי. 345](#_Toc521628291)

[דרך חדשה בזה עפ"י המהריט"ץ. 346](#_Toc521628292)

[דרכו של הגר"ח ברמב"ם [ביכורים פרק ב' הלכה ט"ו], שיש דין דגנך ודין דיגונך. 347](#_Toc521628293)

[סימן י"ב בדין מצה וחלה מן החיטין ומן האורז, ובגדרי טעם כעיקר ובדיני גרירה. [פרק ג' משנה ז']. 348](#_Toc521628294)

[פרק א שיטת הרמב"ן בגרירה בחיטה ואורז. 348](#_Toc521628295)

[טעמא דבבלי מצד טעם כעיקר וטעמא דירושלמי מצד גרירה. 348](#_Toc521628296)

[בדברי הרמב"ן דתרווייהו איצטרכיא ליה – טעם כעיקר שלא יתבטל, ושוב בעינן גרירה לעשות את כולה ללחם. 349](#_Toc521628297)

[הוכחה של הדברי יחזקאל דבאין לידי חימוץ הוא רק מצד קביעת המין. 350](#_Toc521628298)

[מבאר שיש תלת דינים בבאין לידי חימוץ. 350](#_Toc521628299)

[פלוגת הרא"ש והרמב"ן בטעם כעיקר בכל התורה. 350](#_Toc521628300)

[קושי' בדברי הרמב"ן דמה שייך טעם כעיקר לטעמא דגרירה. 351](#_Toc521628301)

[דרכו של השערי יושר ודברי יחזקאל דגרירה הוא מהלך דיני ולא מהלך מציאותי - לפי הרמב"ן. 351](#_Toc521628302)

[דרך נוספת עפ"י מה שיש לחקור בגרירה בגדר הכח חימוץ באורז מכח החיטה. 351](#_Toc521628303)

[חידוש דין בעושה עיסה משאור של חטים שכבר הורמה חלתה מהך עיסה 352](#_Toc521628304)

[חידוש דבעינן שיעור חלה לגבי חובת מצה. 352](#_Toc521628305)

[פרק ב פלוגתת הרא"ש והרמב"ן בהנ"ל. 352](#_Toc521628306)

[שיטת הרא"ש דחולק בדין טעם כעיקר דמהני להפוך היתר לאיסור – ונתחדש דין ברא"ש דבעינן באים לידי חימוץ מחמת עצמות המין, ומחמת זה בעינן דינא דגרירה. 352](#_Toc521628307)

[הערה בשיטת הרא"ש. 353](#_Toc521628308)

[פלוגתת הרמב"ן והרא"ש אי בעי שיעור חלה או לא. 353](#_Toc521628309)

[נפ"מ בין הרמב"ן לרא"ש אי איכא הוכחה שיש ב' דינים של חימוץ בה' מיני דגן לחלה. 354](#_Toc521628310)

[תוספת דברים בשיטת הרמב"ן למה הוא סבור שכח החימוץ באורז אמור להיות מיוחס לאורז. 354](#_Toc521628311)

[הערה – שהכל תלוי במחלוקת רבנן ורשב"ג. 354](#_Toc521628312)

[דברי המנחת ברוך. 354](#_Toc521628313)

[פרק ג דרכו של הגר"ח והמנח"ב בצירף טעם כעיקר וגרירה. 354](#_Toc521628314)

[יסוד מהגר"ח ומנח"ב בטעם כעיקר - וכן בב' דינים בהלכות חלה. 354](#_Toc521628315)

[דרך חדשה בזה מהגר"ח ומנחת ברוך לחלק בין הדין ה' מינים ל'שם לחם'. 355](#_Toc521628316)

[ג' דינים של באין לידי חימוץ. 355](#_Toc521628317)

[תוספת דברים. 356](#_Toc521628318)

[סימן י"ג בדין כיבוש יחיד. [פרק ד' משנה ז]. 357](#_Toc521628319)

[פרק א' שיטת רש"י ותוס' בכיבוש יחיד. 357](#_Toc521628320)

[שיטות רש"י ותוס' מהו כיבוש יחיד 357](#_Toc521628321)

[בדברי רש״י מה נקרא כיבוש יחיד. 357](#_Toc521628322)

[בדברי הרמב"ם מה נקרא כיבוש יחיד. 358](#_Toc521628323)

[ביאור בדין של הספרי, ומה זה שייך לכיבוש יחיד. 358](#_Toc521628324)

[ב' דרכים בתוס' עפ"י הספרי אי מצד סדר הכיבוש אי מצד שלא ברשות 359](#_Toc521628325)

[ביאור חדש בשי׳ רש״י האיך למד את הספרי – דלא שייך למחלוקת בכיבוש יחיד. 359](#_Toc521628326)

[מוכיח ממה שרש"י מצריך אורים ותומים אף דתמיד לא בעינן אורים ותומים. 359](#_Toc521628327)

[ישוב קושי' המקד"ד דאי קנין של יחיד שמיה כיבוש א"כ כל קנין של ישראל יחול בו דין כיבוש. 360](#_Toc521628328)

[פרק ב' שיטת הרמב"ם בכיבוש יחיד. 360](#_Toc521628329)

[דרכו של הדבר אברהם בישוב דעת הרמב׳׳ם בכיבוש יחיד. 360](#_Toc521628330)

[דרכו של המשנת ר"א בעיקר הפלוגתא אי כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא – דנפ"מ אי בעינן 'מעשה כיבוש' או 'מצב של כבוש'. 361](#_Toc521628331)

[בדברי הקרן אורה דכיבוש יחיד היינו סמוך לגבול. 361](#_Toc521628332)

[דרך נוספת ברמב"ם – קרן אורה. 361](#_Toc521628333)

[פרק ג' כיבוש עולי בבל בסורי'. 362](#_Toc521628334)

[בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד אי היה קידוש של עולי בבל בסורי', ושיטת הר"ש בזה. 362](#_Toc521628335)

[קושית הגר"ח דמה נפ"מ אי כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא. 362](#_Toc521628336)

[בדברי המקד"ד לדון האם החסרון של כיבוש יחיד בכיבוש ראשון בסורי' היה חסרון נמי בכיבוש שני בסורי'. 362](#_Toc521628337)

[ישוב לעיקר הקושי' – שיש לומר שלא היה להם רשות לקדש בכיבוש שני רק מה שנתקדש בראשון. 363](#_Toc521628338)

[ביאור שיטת הראב"ד דמה מהני כיבוש יחיד בסורי' אי לא היה בו כיבוש עולי בבל. 363](#_Toc521628339)

[בדברי הקה"י שיש נפ"מ לשאר דינים התלויים בקדושת הארץ. 363](#_Toc521628340)

[חומר דסוריא יותר משאר המקומות הסמוכים לא"י. 364](#_Toc521628341)

[סימן י"ד בגדר החלוקה של א"י לשלש ארצות. [פרק ד' משנה ח']. 365](#_Toc521628342)

[פרק א' ג' ארצות, והנפ"מ בין כיבוש עולי מצרים לכיבוש עולי בבל. 365](#_Toc521628343)

[ג' ארצות – עולי בבל עולי מצרים וארץ השלישית. 365](#_Toc521628344)

[קדושה ראשונה - עולי מצרים או לא. 366](#_Toc521628345)

[במהות הקדושה - וכמה דעות באופן הקידוש בקדושה שנייה. 366](#_Toc521628346)

[בפלוגתת רש"י ותוס' בכיבוש עולי בבל אי בעי כיבוש וקידוש או לא. 367](#_Toc521628347)

[חילוק בנידון הנ"ל - בין תוך גבולות א"י לחוץ לגבולות. 368](#_Toc521628348)

[קדושה ראשונה היתה בלי קידוש – וסגי בכיבוש לחודי'. 368](#_Toc521628349)

[בדברי רש"י בחומש לפרש טעמא דגבולות הארץ בתורה. 368](#_Toc521628350)

[בדברי המקד"ד לפרש שיטת רש"י בסורי' דלא היה אורים ותומים, וקידוש בעי אורים ותומים. 369](#_Toc521628351)

[פרק ב' בדברי הרמב"ם דקדושה ראשונה כיון שגלו בטלה קדושתן, כיון שתלויה בכיבוש, ודלא כקדושה שניה. 369](#_Toc521628352)

[בדברי הרמב"ם לחלק בין קדו"ר לקדו"ש אי ע"י כיבוש או חזקה. 369](#_Toc521628353)

[מקור וביאור בשיטת הרמב"ם – ובדברי הקוה"ע בזה. 369](#_Toc521628354)

[דברי הגר"ח בזה – דאיכא תנאי בכיבוש ראשון שיהיה בלי עול מלכות וזה מה שנתחדש בדין "והטיבך והרבך מאבותיך". 370](#_Toc521628355)

[ישוב הגר"ח לקושי' מסוריא – ונתחדש שכל שלא היה בו קדו"ר בכיבוש, שוב לא חיילא ביה קדושה שניה בלי כיבוש. 370](#_Toc521628356)

[בדברי הר"ש שהחילוק בין כיבוש ראשון לשני אי איכא מצוה או לא. 371](#_Toc521628357)

[ישוב המקד"ד בשיטת הרמב"ם לחלק בין קדושה ראשונה [כיבוש] לקדושה שניה [חזקה]. 371](#_Toc521628358)

[שיטת הרמב"ם לגבי קדושת שכינה בארץ ישראל דלא בטלה לעתיד לבא. 372](#_Toc521628359)

[פרק ג בדין הרבה כרכים שהניחום עולי בבל. 372](#_Toc521628360)

[בדברי רש"י דהרבה כרכים הניחום ומותר לחרוש ולזרוע, ובדברי המהר"י קורקוס. 372](#_Toc521628361)

[דברי החזו"א ומקד"ד בזה – דהנך כרכים הם נידון בפני עצמו – ולא שייכי לשאר כיבוש עולי מצרים. 373](#_Toc521628362)

[הוכחת המקד"ד לחלק בין הנך כרכים לשאר כיבוש עולי מצרים, ממה דחלוקין נינהו לגבי טומאת ארץ העמים ולגבי האיסור לצאת לשם. 373](#_Toc521628363)

[חידוש לגבי עבר הירדן. 374](#_Toc521628364)

[דעת הרמב"ם דאין לחלק בין הנך כרכים לכל כיבוש מצרים. 374](#_Toc521628365)

[סימן ט"ו קונטרס בדין חלת חו"ל. [פרק ד' משנה ח']. 375](#_Toc521628366)

[פרק א בביאור דין א' לאור וא' לכהן. 376](#_Toc521628367)

[הקדמה - בביאור הדינים השונים בג' ארצות לחלה ששנויים במשנה בחלה [פ"ד]. 376](#_Toc521628368)

[מביא סוגי' דכתובות דחלה שונה מתרומה – ולא תלוי בכיבוש וחילוק, אבל תלוי בביאת כולכם. 376](#_Toc521628369)

[שיטות שזה מה"ת ממש דשאני חלה דלא תלוי בא"י של כיבוש וחילוק. 377](#_Toc521628370)

[תוספת הבנה – דגם אי הוי מדרבנן – אכן מצד הארץ הוי מה"ת. 377](#_Toc521628371)

[בטעמא דהנך ב' חלות – ובחילוק בין הארצות. 378](#_Toc521628372)

[תוספת חידוש שמבואר בסוגי' דבכורות [כ"ז] שיש ארץ הרביעית, ויש גם חילוק דינים אחרים בג' ארצות. 378](#_Toc521628373)

[מבאר דחלת האור היא החלה העיקרית בכל הארצות. 379](#_Toc521628374)

[מבאר דבאופן שיש כהן קטן, אז איכא חלה אחת, והוא אוכל רק לשל אור. 380](#_Toc521628375)

[בביאור דברי הבבלי והירושלמי בטעמא דא' לאור וא' לכהן, לדרכו של הר"ש. 380](#_Toc521628376)

[שי' הרא"ש בביאור הבבלי וירושלמי. 381](#_Toc521628377)

[סתירה בדברי הרא"ש בדין טומאת בארץ העמים בארץ השניה. 381](#_Toc521628378)

[שיטת הרמב"ם בכל הנ"ל. 382](#_Toc521628379)

[פרק ב ביאור החילוק בין תרומה לחלה בדין ב' חלות. 382](#_Toc521628380)

[בטעמא של הירושלמי ושל התוס' בחילוק בין תרומה לחלה, דאין ב' תרומות אף דאיכא ב' חלות. 382](#_Toc521628381)

[מבאר עוד דפלוגתת התוס' והירושלמי תלוי בבלי וירושלמי. 383](#_Toc521628382)

[פרק ג' ביאור שי' הרמב"ם בגדר הב' חלות בחלת חו"ל. 384](#_Toc521628383)

[דרכו של הרמב"ם בביאור טעמא דב' חלות, דהירושלמי והבבלי משלימים זה את זה בטעמיהם, וקושי' החזו"א בזה. 384](#_Toc521628384)

[הערות נוספות בדברי הרמב"ם. 384](#_Toc521628385)

[דרכו של המהר"י קורקוס בביאור שי' הרמב"ם בהנך ב' חלות. 385](#_Toc521628386)

[מבאר דפליגי הרמב"ם והראשונים איזה חלה עיקר, ומבאר דב"שמא תשתכח" נתחדש חלות דין חדש של חלת חו"ל. 385](#_Toc521628387)

[ביאור בהקדמת הרמב"ם לעיקר דין חלת חו"ל. 386](#_Toc521628388)

[ישוב לקושי' החזו"א על הרמב"ם. 387](#_Toc521628389)

[מבאר את פלוגתת הראשונים בתערובת חלת חו"ל ובהיתר נתינה לכהן עם הארץ. 387](#_Toc521628390)

[פרק ד בפלוגתת הראשונים בדין חלה בזה"ז בא"י ובחו"ל. 388](#_Toc521628391)

[מביא פלוגתת הרמב"ם והתוס' בחלה בזה"ז בא"י. 388](#_Toc521628392)

[מביא את פלוגתת הרמב"ם והרא"ש בטעמא ד"שמא ישתכח". 388](#_Toc521628393)

[עפ"י הנ"ל מבאר פלוגתתם בחלת א"י בזה"ז. 388](#_Toc521628394)

[מבאר למה לא שייך חלה הנאכלת כמו בארץ השניה, וגם בזה אזיל הרמב"ם לשיטתו. 388](#_Toc521628395)

[ביאורו של הגרי"ז בזה. 389](#_Toc521628396)

[פלוגתת הראשונים בחלת חו"ל בזה"ז. 389](#_Toc521628397)

[בדין ברכת המצוות באכילת חלת חו"ל בזה"ז. 390](#_Toc521628398)

[פרק ה ביאור שי' הרמב"ם בהא דבכהן קטן [טהור] סגי בחלה אחת. 390](#_Toc521628399)

[קושי' הגרי"ז על הרמב"ם מהדין בכהן קטן. 390](#_Toc521628400)

[מתמה טובא בעיקר דברי המהר"י קורקוס ממה דהתירו זב וזבה בחלה הנאכלת. 390](#_Toc521628401)

[מוסיף ביאור בשי' הרמב"ם עפ"י דרכו של המהר"י קורקוס, דשני דינים נאמרו בחלת חו"ל. 391](#_Toc521628402)

[ישוב קושי' הגרי"ז בשי' הרמב"ם בדין כהן קטן. 392](#_Toc521628403)

[ישוב לתמיהא בשי' המהר"י קורקוס דחידש דהנאכלת היא העיקר, דהרמב"ם חולק על הראשונים, ולדידיה אין הכהן קטן אוכל את חלת האור. 392](#_Toc521628404)

[מדייק כדברינו ברמב"ם. 392](#_Toc521628405)

[פרק ו במצות נתינה בחלת ותרומת חו"ל. 393](#_Toc521628406)

[מבאר דרק בחלת חו"ל ליכא נתינה בחלת האור, אבל בחלת האור בארץ השניה איכא נתינה בחלת האור. 393](#_Toc521628407)

[מביא את פלוגתת הרמב"ם ורמב"ן בדין נתינה בתרומה, ומבאר דפליגי לשיטתייהו בפלוגתתם בהוכחה מתרומת וחלת חו"ל. 393](#_Toc521628408)

[פרק ז ביאור חדש בשי' רש"י בדין נתינה לקטן בחלת חו"ל. 394](#_Toc521628409)

[מביא את קושי' הראשונים דלמה הביאו דין כהן קטן. 394](#_Toc521628410)

[מבאר את דברי רש"י התמוהין בחלה הנאכלת לכהן שהוא בן י"ג שנה. 394](#_Toc521628411)

[מוכיח דע"כ דרש"י למד כדברינו ברמב"ם. 395](#_Toc521628412)

[פרק ח בדין תרומת חו"ל אוכל והולך ואח"כ מפריש. 395](#_Toc521628413)

[איסור טבל וחובת הפרשה בתרומת חו"ל – הרי הדין דאוכל ואח"כ מפריש, ומביא מהאחרונים דליכא איסור טבל בחלת חו"ל. 395](#_Toc521628414)

[מביא כמה הוכחות ברורות מהראשונים ופוסקים דאיכא איסור טבל בתרומת חו"ל. 396](#_Toc521628415)

[מביא מהחזו"א שיש תנאי בי"ד, ודן באופנים אחרים. 396](#_Toc521628416)

[דן בדברי התוס' דצריכים להשאיר מקצת שיריים כדי שיהיה מן המוקף - שחכמים עשו תנאי בעיקר החלות טבל מעיקרא. 396](#_Toc521628417)

[מבאר ע"ד זו גם אי לא בעי להשאיר שיריים. 397](#_Toc521628418)

[דרך חדשה דמדין קביעת מקום אתינן עלה. 397](#_Toc521628419)

[בדין פטור חומש. 398](#_Toc521628420)

[סימן ט"ז ביכורים מסוריא וביכורים מירושלים ומפרוורי שבירושלים. [פרק ד' משנה י"א] . 399](#_Toc521628421)

[בהא דאין מביאין ביכורים מסוריא. 399](#_Toc521628422)

[בהא שאמרו - הקונה בסוריא כקונה בפרוורי שבירושלים. 400](#_Toc521628423)

[הבאת ביכורים ממה שגדל בירושלים. 400](#_Toc521628424)

[גדרי בעלות בירושלים. 400](#_Toc521628425)

[ראיה לחייב ירושלים. 400](#_Toc521628426)

[שיטת הרמב"ם. 401](#_Toc521628427)

[בעלות בירושלים בזמן בית שני. 401](#_Toc521628428)

[קושיות על חילוק זה. 402](#_Toc521628429)

[ביאור דברי רש"י. 402](#_Toc521628430)

[גדרי בעלות להבאת ביכורים. 402](#_Toc521628431)

[איסור נטיעה וזריעה בירושלים. 403](#_Toc521628432)

[דברי הרמב"ם. 403](#_Toc521628433)

[דברי שאר האחרונים בדין ביכורים בירושלים. 404](#_Toc521628434)

**ציונים**

**והערות**

**מסכת**

**חלה**

# מסכתא חלה פרק א

[**משנה א**](#_Toc392667286) **<>** [**רע"ב משנה א**](#_Toc392667287) **<>** [**ציונים והערות משנה א**](#_Toc392667288)

[**ענף א' הערות במשנה**](#_Toc392667289) **<>** [כמה מקורות לחמשה מיני דגן.](#_Toc392667290) <> [שיטות הראשונים בדיני צירוף המינים.](#_Toc392667291) <> [הפרשה מחדש על ישן בבלול.](#_Toc392667292) <> [ביאורים שונים בדעת ריש לקיש שעיסה מתערובת מינים ליכא מלקות.](#_Toc392667293) <> [דין ביטול ברוב בה' מיני דגן.](#_Toc392667294) <> [איסור קצירה לפני העומר בזה"ז – וחקירה בעיקר הגדר של איסור קצירה לפני העומר.](#_Toc392667295) <>

[**ענף ב' בגדר התנאי של באין לידי חימוץ.**](#_Toc392667296) **<>** [במה שיש להסתפק בגדר הדין "בא לידי חימוץ".](#_Toc392667297) <> [בדברי האחרונים בזה.](#_Toc392667298) <> [מוכרח שברמב"ן יש ב' דינים בראוי לבא לידי חימוץ, דין מסויים במצה ודין כללי בכל הלכות לחם.](#_Toc392667299) <> [מוכיח שגם בדין כללי ב'מין' צריכים שבפועל היה יכול לבא לידי חימוץ עכ"פ בעיסה אחרת.](#_Toc392667300) <> [סתירת הרמב"ן בחקירה זו לגבי חלה מדבריו בהלכות 'גרירה' באורז לדבריו במצה שנילשוה במי פירות.](#_Toc392667301) <> [הוכחה לכל הנ"ל מהדין ביטול ברוב במינים שונים לגבי חיוב חלה.](#_Toc392667302) <> [קושי' בדברי הרמב"ן דמה שייך טעם כעיקר לטעמא דגרירה – ומהלך חדש בגרירה.](#_Toc392667303) <>

[**משנה ב**](#_Toc392667304) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#_Toc392667305) **<>** [**ציונים והערות משנה ב**](#_Toc392667306) **<>** ["נתערב אחד מהן בכל המינים"](#_Toc392667307) <> [דיני התורה שתלויים בחמשת מיני דגן.](#_Toc392667308) <> [בדין נודר מן הדגן ודיני דגן בכל התורה.](#_Toc392667309) <> [מעורר מהדין ברכת המוציא וברכת המזון שהושמט, וכן הדין בקטן שמרחיקים מצואתו.](#_Toc392667310) <> [חילוקי מינים לגבי כלאים חלה ותרומה – ולא לענין מצה.](#_Toc392667311) <> [ה' מינים לגבי חדש.](#_Toc392667312) <> [שיטת רבי יוחנן בן נורי, דאורז מין דגן הוא.](#_Toc392667313) <>

[**משנה ג**](#_Toc392667314) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#_Toc392667315) **<>** [**ציונים והערות משנה ג**](#_Toc392667316)

[**ענף א פטור הפקר והקדש בתרו"מ.**](#_Toc392667317) **<>** [בדין פטור הפקר והקדש בתרו"מ – ובחילוקים שביניהם.](#_Toc392667318) <> [מקור לחילוק מהירושלמי.](#_Toc392667319) <> [דברי הגר"ח בכל הנ"ל.](#_Toc392667320) <> [בדין הפקר לאחר מירוח.](#_Toc392667321) <>

[**ענף ב' בחילוקין בפטור הפקר והקדש בין חלה לתרו"מ.**](#_Toc392667322) **<>** [במקור לפטור הפקר – והאם עכו"ם והקדש הוי בגדר מיעוט ו'פוטר' או בגדר 'חסרון מחייב'.](#_Toc392667323) <> [הוספה חשובה.](#_Toc392667324) <> [דן בעיקר דין הפקר ולקט שכחה ופאה בשעת גלגול.](#_Toc392667325) <> [במה שיש להעיר דמאי שנא חלה מתרו"מ בפטור הקדש והפקר.](#_Toc392667326) <> [בדברי הגר"ח לחלק בין הפקר בחלה והפקר בתרו"מ - הדרך הראשונה.](#_Toc392667327) <> [הדרך השניה בגר"ח שיש ב' דינים בהפקר ובחלה רק יליף דין אחד מתרו"מ.](#_Toc392667328) <> [ביאור במשנה על פי דברי הגר"ח לחלק בין הפקר בחלה להפקר בתרו"מ.](#_Toc392667329) <> [דיוק בדברי השנות אליהו ככל הנ"ל.](#_Toc392667330) <> [בלימוד מי"ד שנה של ירושה וישיבה להפקר בדין חלה.](#_Toc392667331) <>

[**ענף ג' הערות במשנה.**](#_Toc392667332) **<>** [בדין מעש"ר דניטלה תרומתו, ובעיסה של מעש"ש לגבי חלה.](#_Toc392667333) <> [בדין "מותר העומר" – ובהוכחת האבני נזר דשליש ביד הקדש חייב בחלה.](#_Toc392667334) <> [בדין פחות משליש ובהוכחת היונת אלם לדין ראוי לבא לידי חימוץ מהירושלמי בדין פחות משליש.](#_Toc392667335) <> [קושי' הדברי יחזקאל בגדר הדין גרירה מהירושלמי כאן – ובביאור פלוגתת ר"א ורבנן דלר"א ליכא כח החימוץ.](#_Toc392667336) <>

[**משנה ד**](#_Toc392667337) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#_Toc392667338) **<>** [**ציונים והערות משנה ד**](#_Toc392667339)

[**ענף א' הערות במשנה.**](#_Toc392667340) **<>** [מיני קטניות – פטורים גם מדרבנן.](#_Toc392667341) <> [שיטת רבי יוחנן בן נורי, דאורז מין דגן הוא.](#_Toc392667342) <> [פלוגתא דתנאי בהך שיעור של ה' רבעים, ופלוגתא אי תלוי בשיעור נתינה או לא.](#_Toc392667343) <> [פלוגתת הראשונים אי הוי שיעור בקמח או בתבואה.](#_Toc392667344) <> [בגדר השיעור של ה' רבעים, שיעור בעיסה ולא שיעור בחיוב, ובגדר צירוף סל [על פי הגר"ח].](#_Toc392667345) <> ["הסופגנין וכו' פטורין מן החלה".](#_Toc392667346) <>

[**ענף ב' בדין דימוע.**](#_Toc392667347) **<>** [פלוגתת התוס' והר"ש בגדר הפטור דימוע מחלה.](#_Toc392667348) <> [מקור לחידוש זה מהתוס' ביבמות.](#_Toc392667349) <> [מקורות בראשונים ואחרונים לחידוש זה.](#_Toc392667350) <> [מה שיש לדון בחידוש זה עוד.](#_Toc392667351) <> [ביאור עפ"י הנ"ל בדברי רש"י בתמורה דלשון 'דמעך' היינו תרומה.](#_Toc392667352) <> [בדין מזיק במדמע.](#_Toc392667353) <>

[**משנה ה**](#_Toc392667354) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#_Toc392667355) **<>** [**ציונים והערות משנה ה**](#_Toc392667356) **<>**

[**ענף א' שיטת ר"ת בדין עיסה שתחילתה סופגנין ובב' מחייבים בחלה, לישה ואפייה.**](#_Toc392667357) **<>** [הקדמה – ב' סוגים של לישה ואפייה.](#_Toc392667358) <> [פלוגתת ר"ת והרמב"ן.](#_Toc392667359) <> [ביאור דברי ר"ת שיש ב' מחייבים, מחייב מצד לחם ומחייב מצד עיסה.](#_Toc392667360) <> [תוספת דברים בדברי ר"ת.](#_Toc392667361) <>

[**ענף ב' בשיטת הרמב"ן בתחילתו סופגנין, ודרכו של הגר"ח בב' מחייבים בחלה.**](#_Toc392667362) **<>** [במה שיש לתמוה בשיטת הרמב"ן.](#_Toc392667363) <> [*מביא יסוד מהגר"ח דלמד ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ" אינם תרי מחייבים, אלא דכל המחייב הוא מצד "לחם הארץ", וכל חיובא דשעת גלגול הוא רק מחמת הלחם העתיד להיות בה, ומביא מקור לדבריו מהר"ש.*](#_Toc392667364) <> [הוספה חשובה.](#_Toc392667365) <> [הוכחה מקושי' הרמב"ן דהקדש אינו פוטר – אלא חסרון חיוב.](#_Toc392667366) <>

[**משנה ו**](#_Toc392667367) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#_Toc392667368) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#_Toc392667369) **<>** ['המעיסה' – 'החליטה'.](#_Toc392667370) <> [בדין גלגול ע"מ להקדיש.](#_Toc392667371) <> [קושי' האבני נזר ממחשבה על זמן אפייה.](#_Toc392667372) <> [הוכחת הגר"א לדין ע"מ לחלק לכמה אנשים.](#_Toc392667373) <>

[**משנה ז**](#_Toc392667374) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#_Toc392667375) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#_Toc392667376) **<>**

[**ענף א' פלוגתת ר"י ור"ל, ובחילוקי דינים בע"מ לחלק.**](#_Toc392667377) **<>** [פלוגתת ר"י ור"ל בירושלמי בטעמא דמתני', אי מצד שלא מדעתו אי מצד ע"מ לחלק, ובדין מירוח כרי של חבירו שלא מדעתו חבירו.](#_Toc392667378) <> [ביאור החילוק בין מחשבת נחתום למחשבת נשים בע"מ לחלק.](#_Toc392667379) <> [בטעמא דע"מ לחלקה.](#_Toc392667380) <> [בע"מ לחלקה לאחר אפייה.](#_Toc392667381) <> [מחלוקת הפוסקים בע"מ לחלק באדם אחד או באינו מקפיד.](#_Toc392667382) <> [במה שיש לדון מהמשנה להלן ב' נשים שעשו ב' קבין ונגעו זה בזה דפטורין.](#_Toc392667383) <>

[**ענף ב' פלוגתת הרמב"ם וראב"ד ב'על מנת לחלק' ושוב נמלך.**](#_Toc392667384) **<>** [פלוגתת הרמב"ם והראב"ד בע"מ לחלק – והשגת הראב"ד מהחשש "שמא ימלך".](#_Toc392667385) <> [ביאורו של הגר"ח דנחלקו אי איכא פטור של ע"מ לחלק גם היכא דנמלך.](#_Toc392667386) <>

[**משנה ח**](#_Toc392667387) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#_Toc392667388) **<>** [**ציונים והערות משנה ח**](#_Toc392667389) **<>**

[**ענף א' בעיקר הדין של עיסת הכלבים**](#_Toc392667390) **<>** [בין עיסת הכלבים – אי בעירב בו או במחשבה, וראיה דמהני מחשבה לפוטרו.](#_Toc392667391) <> [דין מיוחד בלחם בכל דיני התורה דבעינן עומד לאכילת אדם – ויליף מקראי.](#_Toc392667392) <> [ישוב לשיטות הראשונים דילפינן מעריסותכם – על פי יסוד הגר"ח שהלחם של מחר מונח בעיסה של היום.](#_Toc392667393) <> [דרשה של - "לכם ולא לכלבים" – לגבי יו"ט.](#_Toc392667394) <>

[**ענף ב' דרכו של הגר"ח ברמב"ם בדין לשמה במצה של עיסת הכלבים.**](#_Toc392667395) **<>** [מביא את קושית הגר"ח על הרמב"ם דביאר דינא דעיסת הכלבים במצה מדין לשמה.](#_Toc392667396) <> [מביא את דברי הגר"ח ליישב דדין שלא לשמה בעיסת הכלבים תלוי בדין הפקעה מתורת לחם בחלה.](#_Toc392667397) <> [מבאר את דברי הגר"ח בתרי אנפי, או דחסר בכוונה עצמה או דחסר בחפצא שתחול בו הלשמה.](#_Toc392667398) <> [מבאר דלמדנו ג' חידושים מהגר"ח, והכא המקור לחידוש הגר"ח בלשמה בנתינת מים.](#_Toc392667399) <>

[**משנה ט**](#_Toc392667400) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#_Toc392667401) **<>** [**בציונים והערות משנה ט**](#_Toc392667402) **<>**

[**ענף א' הערות קצרות.**](#_Toc392667403) **<>** [בחידוש של ו'אסורים לזרים'.](#_Toc392667404) <> ["טעונין רחיצת ידים".](#_Toc392667405) <> ["מן הגמור" – לאחר גלגול.](#_Toc392667406) <> [האומר כל גרני תרומה וכל עיסתי חלה לא אמר כלום עד שישייר מקצת – ומאי שנא ביכורים.](#_Toc392667407) <>

[**ענף ב' פלוגתת הראשונים בדין מן הטמא על הטהור.**](#_Toc392667408) **<>** [פלוגתת הראשונים אי מגזירה דשלא מן המוקף או מגזה"כ ובמה שיש להעיר בזה.](#_Toc392667409) <> [בדין תרומת מעשר.](#_Toc392667410) <> [ב' נפ"מ לדינא בין הנך תרי שיטות.](#_Toc392667411) <> [מתמה על הרמב"ם מהתוספתא.](#_Toc392667412) <>

[**ענף ג' בדין מן המוקף.**](#_Toc392667413) **<>** [פלוגתת הראשונים בטעמא דשלא מן המוקף.](#_Toc392667414) <> [בדברי הרשב"א בדין שלא מן המוקף בתרומת מעשר.](#_Toc392667415) <> [חידוש בשיטת רש"י בטעמא דשלא מן המוקף.](#_Toc392667416) <>

# משנה א

[א] חמשה דברים חייבים בחלה החטים והשעורים והכוסמין ושבולת שועל ושיפון הרי אלו חייבין בחלה ומצטרפין זה עם זה ואסורין בחדש מלפני הפסח ומלקצור מלפני העומר ואם השרישו קודם לעומר העומר מתירן ואם לאו אסורין עד שיבא העומר הבא:

# רע"ב משנה א

חמשה דברים חייבים בחלה - דגמרינן חלה מפסח נאמר בפסח מצות לחם עוני [דברים טז] ונאמר לחם בחלה והיה באכלכם מלחם הארץ [במדבר טו] מה לחם האמור בפסח דבר הבא לידי חמוץ אף לחם האמור בחלה דבר הבא לידי חמוץ. ואין לך בא לידי חמוץ אלא אלו חמשת המינים בלבד:

ומצטרפין זה עם זה - להשלים שיעור העיסה החייבת בחלה. ולא שיצטרפו כולן יחד, דמין בשאינו מינו אינו מצטרף, כדתנן לקמן ריש פ"ד, אלא החטים מצטרפים עם הכוסמין בלבד מפני שהם מינן, והשעורים מצטרפים עם הכל חוץ מן החטין, ואף על גב דכוסמין מין חטין הם, לאו מין חטין דוקא אלא מין שעורים ואף מין חטים, ומצטרפין עם החטים והשעורים. ובירושלמי משמע דאם נלושו יחד מצטרפין אפילו מין בשאינו מינו, אבל אם לא נלושו יחד אלא שאחר כך היו נוגעין העיסות זו בזו, מין במינו מצטרפין, שלא במינו אין מצטרפין:

ואסורים בחדש - כדכתיב [ויקרא כג] ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו עד עצם היום הזה, וגמרינן לחם לחם מפסח:

ומלקצור מלפני הפסח - שאסור לקצור מאחד מחמשת המינים קודם קצירת העומר, דכתיב בעומר [שם] ראשית קצירכם שתהא תחלה לכל הנקצרים, ואתיא ראשית ראשית מחלה, כתיב התם [במדבר טו] ראשית עריסותיכם, וכתיב הכא ראשית קצירכם, מה להלן מחמשת המינים אף כאן מחמשת המינים:

ואם השרישו - אחד מחמשת המינין הללו, קודם קצירת העומר:

העומר מתירן - ומותר לקצרו אחר קצירת העומר, דכתיב [שמות כג] אשר תזרע בשדה, משעה שנזרע ונשרש בשדה:

ואם לאו - שלא השרישו אלא אחר קצירת העומר:

אסורים עד שיבא עומר הבא - של שנה הבאה:

# ציונים והערות משנה א

# ענף א'הערות במשנה

## כמה מקורות לחמשה מיני דגן.

מצאנו בירושלמי כמה מקורות לחמשה מיני דגן בחלה – וכדלהלן:

א] "כתיב והיה באכלכם מלחם הארץ תרימו תרומה לה' יכול יהו כל הדברים חייבין בחלה, תלמוד לומר מלחם ולא כל לחם, אם מלחם ולא כל לחם אין לי אלא חיטין ושעורין בלבד, כוסמין שיבולת שועל ושיפון מניין, תלמוד לומר ראשית עריסותיכם ריבה וריבה הכל".

ב] בשם ר' ישמעאל [[1]](#footnote-1) - " נאמר לחם בפסח ונאמר לחם בחלה מה לחם שנאמר בפסח דבר שהוא בא לידי מצה וחמץ אף לחם שנאמר בחלה דבר שהוא בא לידי מצה וחמץ, ובדקו ומצאו שאין לך בא לידי מצה וחמץ אלא חמשת המינין בלבד ושאר כל הדברים אינן באין לידי מצה וחמץ אלא לידי סירחון".

ג] רבי שמואל בר נחמן למד את הכל מהפסוק בישעי' – "ושם חיטה שורה ושעורה נסמן וכוסמת גבולתו" והילפותא היא כך – "שם חיטה אלו החטים, שורה זו שיבולת שועל ולמה נקרא שמה שורה שהיא עשויה כשורה, שעורה אלו השעורים, נסמן זה השיפון, וכוסמת זה הכוסמין, גבולתו לחם עד כאן גבולו של לחם".

ולפי ר' ישמעאל דיליף ממצה, הרי מצה עצמה יליף מחמץ דהוקשו זל"ז ולכן בעינן דבר שיכול לבא לחמץ.

ונראה דאיכא נפ"מ בין הדרשות - דלפי ר' ישמעאל דבעינן באים לידי חימוץ, לדידיה י"ל דאין כאן חשיבות במין מצד עצמו ומצד כח תזונתו המיוחדת - ורק מחמת זה שכחו להחמיץ הוא דמחייבינן ליה בחלה, אבל לאידך דרשות אתינן עלה מצד החשיבות בגוף המין עצמו.

אולם עיין להלן שהבאנו מהגרשש"ק דע"כ שה'שם' המיוחד של כל מין ומין הוא המחייב בחיובא דחלה - ולכן מצאנו דשייך בזה דין ביטול ברוב.

זאת ועוד, דלדרך הראשונה חזינן עוד, דאיכא חשיבות במין המיוחדת של חיטה ושעורה יותר מכולם שהם העיקר, ואידך תלת מינים איתרבי בכללם – והיינו דבאים אחריהם בחשיבות, והפחותים כאורז ודוחן נתמעטו לגמרי – ולהלן בחידושי סוגיות [סימן ב' פרק א'] ביארנו שהדרגות השונות של חשיבות הם מצד 'אבות' ו'תולדות' דחיטין ושעורין אבות נינהו, ואידך תולדותיהן – ועיקר החלוקה הזו של אבות תולדות מצאנו בדברי הר"ש סיריליאו – ועיי"ש שביארנו בזה כמה הלכות צירוף על פי חלוקה זו.

ונראה שיש כמה נפ"מ במקור לה' מינים והנפ"מ הם בכמה דינים שונים – וכדביארנו [שם].

## שיטות הראשונים בדיני צירוף המינים.

במתניתין תנן שהמינים מצטרפין זה עם זה, ומשמע שכל אחד מהמינים מצטרף עם כל אחד משאר המינים להשלים השיעור, וכבר הקשו ממה דתנן לקמן [פ"ד מ"ב] שאין כל המינים מצטרפין זה עם זה אלא החטים מצטרפין רק עם כוסמין והשעורים מצטרפין עם הכל חוץ מחטים.

ובישוב קושיא זו נאמרו כמה תירוצים - וכדלהלן:

א] פי' א' בהרע"ב - שמה דתנן הכא שהמינים מצטרפין אין הכוונה שכל המינים מצטרפין זע"ז, אלא דינן שמצטרפין כסדר השנוייה לקמן [פ"ד מ"ב], וכ"כ רש"י מנחות [ע'.], ועיין בהערה [[2]](#footnote-2).

ב] בירושלמי הקשה את הסתירה במשניות הללו, ותירץ "כאן בבלול כאן בנשוך", והכוונה שאם נצטרפו כשהן קמח כל המינים מצטרפין להשלים השיעור ובטעמא דמילתא דאז 'נראה כמין אחד' – כן מבואר בש"ך [סימן שכ"ד ס"ק ז'] וכך המשמעות בר"ש ריש כלאים שהעיסות דומות – וזה דין בלול, אבל אם כבר נגמר עיסתן ומצרפם ע"י נשיכה זה בזה אינן מצטרפין אלא כסדר השנויה להלן [פ"ד מ"ב], ונשיכה – היינו שנדבקו עד כדי כך שאם בא להפרידן זו מזו נושכות מעט זו מזו וכדהביא הר"ש [פ"ב מ"ד] מהתוספתא טהרות [פ"א ה"ב], ויש להעיר – שגם הרע"ב הביא תי' זה אלא שכתב שאם לא נילושו יחד אינו מצטרפין אא"כ הן 'נוגעין' העיסות זו בזו - ובמשנה ראשונה הק' על מה שכ' "נוגעין" דהלא בעינן נשיכה, וכ' להגיה "נושכות", מיהו גם במאירי כ' נגיעה.

ג] עיין בספר הישר לר"ת [סי' תקי"ב] וביראים [סי' קמ"ח] שפירשו דמה דתנן הכא שהמינים מצטרפין לא נאמר דין זה לחובת חלה אלא לשאר הדברים הנזכרים במשנה, והרמב"ן בהל' חלה הביא פירוש זה ודחאו.

## הפרשה מחדש על ישן בבלול.

והנה הבאנו בדין בלול דטעמא משום דאז הוי כמין אחד כיון דדומות זל"ז – ומכאן השיג העמודי אור [סוף סימן ע"א] על הדרך החיים [הלכות חלה] שחידש שמה שאמרו שאין מפרישין מן החדש על הישן היינו רק כשמצרפם ע"י נשיכה וצירוף כלי, אבל אם לש עיסה א' מתבואה חדשה וישנה או שעירב העיסות עד שנעשו גוף א' מצטרפין – והעיר בזה העמודי אור דכל מה דאהני לן בלול הוא משום דדומות זל"ז ולכן מצטרפין כמין אחד, אבל הכא ממילא הוי מין אחד אלא שיש חסרון מטעם אחר – והאיך יהני בלילה לצרפם.

## ביאורים שונים בדעת ריש לקיש שעיסה מתערובת מינים ליכא מלקות.

דעת ריש לקיש בירושלמי שעיסה שנעשה מתערובת של מינים שונים אין לוקין זר האוכל חלתו, ונחלקו הראשונים ביסוד החידוש בזה – והיינו האם נתחדש שכל החיוב הפרשת חלה אינו אלא מדרבנן או שהחיוב הוא מה"ת אבל ליכא מלקות על האוכל את החלה.

והיינו ששיטת האור זרוע [סימן רי"ד] – וכך הבין נמי המהרי"ט אלגאזי [אות י"ח - ב'] בשיטת הר"ש סיריליאו [מובא בשדה יהושע] – שהחיוב חלה הוא מה"ת וממילא שהאיסור אכילה הוא מה"ת שהרי זה חלה מה"ת לגמרי, מ"מ אין לוקין על איסור זה משום שא"א להתרותו כראוי כיון שכל מין ומין בטל הוא במינים אחרים, ולכן א"א להתרותו לא על חלה של חטים ולא על של שעורים כיון שכל מין בטל, אולם המהרי"ט אלגאזי [שם] תמה בזה שאין חסרון של התראה, כיון שכל המינים הן בכלל איסור אחד של אכילת חלה - ועיין להלן [חידושי סוגיות סימן א ענף ב ] מה שנתבאר בזה.

ומאידך - המהר"א פולדה פירש שמה שאין לוקין על התערובת הוא מחמת דמה"ת ליכא איסור, משום שמינים שונים אינם מצטרפין מה"ת לשיעור חלה, ובמהרי"ט אלגאזי ביאר את דבריו שהרי"ז כעין מה דתנן [פ"ב ערלה מ"י] שב' מינים מצטרפין אם הם מ'שם אחד', ולפי הרבה ראשונים פירושו של 'שם אחד' היינו איסור אחד, ובע"ז [ס"ו.] אמרינן דאין זה אלא במיני מתיקה דראויין הן לצרף זה עם זה למתק הקדירה, ומבואר דאל"ה אינן מצטרפין אף שהם מ'שם אחד', וחזינן שב' מאכלים שנשתנו טעמם זה מזה אינן מצטרפים – ומה"ט הכא ס"ל לר"ל דליכא איסור מה"ת בצירוף מינים, ויתחדש לפי טעם זה שאף אם אין במין א' רוב אלא הוי מחצה על מחצה מ"מ אינן מצטרפין.

## דין ביטול ברוב בה' מיני דגן.

אולם עיין בביאור הגר"א על הירושלמי [שם] וכ"ה בתוס' הרי"ד [שם] שפירשו ג"כ שמה"ת ליכא איסור, אך כתבו שהוא מטעם ביטול ברוב – והמהרי"ט אלגאזי העיר שכן המשמעות הפשוטה בירושלמי שם - ועיין להלן [חידושי סוגיות סימן א ענף ב] שהארכנו בביאור הירושלמי.

ועיין בשערי יושר [שער ג' פרק י"ח ד"ה והנה עמוד רי"ט] שביאר בזה שלכל אחד מהמינים איכא סיבה מיוחדת הגורמת לו להתחייב בחלה, החטים מחמת שהן חטים, והשעורים מחמת שהן שעורים, ולמדנו הכא שמה שהן באים לידי חימוץ לבד אין מחייבם בחלה אלא השמות החלוקין של המינים עצמם, ולכן כל שנתערבו מינים שונים הרי כל מין בטל במינים אחרים, ומשו"ה ליכא איסור מה"ת - ולפי טעם זה אם נתערבו רק ב' מינים זע"ז וליכא רובא אין כאן ביטול ולכן חייב בחלה מה"ת.

ונראה דלדרך זו שיש שמות מחולקים לגבי האיסור - בזה יש לבאר את החידוש של האור זרוע והר"ש סיריליאו לגבי התראה - ועיין בזה בהערה [[3]](#footnote-3).

ובעיקר דברי הירושלמי עיין במהרי"ט אלגאזי [אות י"ג – ג'] דכיון דאיירי בלי שיש שיעור חלה מכל מין שוב ליכא בזה דין טעם כעיקר – ועיי"ש שהביא דנחלקו בזה בבבלי וירושלמי.

ועיין בתורת זרעים בדין ה' עיסות נפרדות בה' מינים שונים ושוב עירבן דליכא בזה ביטול – והיינו דהכא ליכא ביטול למציאות של דגן, וביאר דאף אי יפקע החלות שם דגן אכן אחרי שחל כבר איסור טבל בעיסה בשעת גלגול שוב לא פקע, ולפי"ז חידש שבתרו"מ כה"ג דיפקע מהם ה'שם זרע הארץ' אפי"ה האיסור טבל לא יפקע – דאיסורים לא מבטלים זא"ז כה"ג וממילא דחייב בהפרשה - ועיין להלן [חידושי סוגיות סימן סימן א ענף ב] מה שיש לדון בדבריו.

## איסור קצירה לפני העומר בזה"ז – וחקירה בעיקר הגדר של איסור קצירה לפני העומר.

בדין איסור קצירה לפני העומר בזה"ז – עיין במשכנות יעקב [יו"ד סי' ס"ז] שכתב שגם בזה"ז נוהג איסור קצירה לפני העומר והיינו לפני ט"ז ניסן, וע' בשפת אמת מנחות [ע"א.] שנסתפק בזה, ועיין בשטמ"ק במנחות [פ"ד] שיש תקנה לקצור בחו"ל לפני העומר למ"ד דנוהג בחו"ל ע"י מכירה לעכו"ם עד לאחר קצירה, ומבואר שאיסור קצירה נוהג אף בזה"ז – ועוד שהרי מעשה דאנשי יריחו [סו"פ מקום שנהגו] שקצרו שלא ברצון חכמים, והרי בתוס' במנחות [ע"א:] כתוב שאנשי יריחו היו לאחר הבית, וע' בשאגת אריה החדשות [סי' ח'] וע"ע מלבושי יו"ט [ח"ב חובת קרקע סימן י"א] ועולת שלמה מנחות [שם].

מיהו ברש"ש מנחות [ע"א.] כתב שבזה"ז מותר לקצור לפני העומר [והביא שזה דלא כהמשנכות יעקב דלעיל] ובזה פירש למה שינה התנא בלשונו דבאיסור אכילה כתב "לפני הפסח" ובאיסור קצירה כתב מלפני העומר – ובא לומר בזה דבזה"ז ליכא עומר ובא לרמז דאיסור קצירה ליכא בזה"ז ותלוי בעומר – אולם יש גירסאות שונות במשנה – עיין בראשונים – וע"ע מה שנתבאר בחילוקי לשונות בזה בשנות אליהו, וע"ע ברש"י ותוס' במנחות [שם].

ובעיקר נידון זה יש להקדים בחקירה אחרת בגדר של איסור קצירה לפני העומר – שיש לחקור האם חיילא איסור במעשה קצירה עצמה – והיינו דחיילא איסור בתבואה לקצירתה או שיש דין חיובי בקצירה של העומר שהוא יהיה הראשית - וקצירה אחרת היא ביטול של הדין הזה – וכתב התורת זרעים [כאן] שהנפ"מ בזה אי דין זה קיים גם בזה"ז, דאי חיילא איסור בתבואה עצמה שוב הוי ליה כמו איסור חדש ושפיר שייך גם בזה"ז, אולם אי הוי דין בקצירת העומר שתהיה ראשית – א"כ הרי ממילא שלא שייך בזה"ז, ועיין עוד בתורת זרעים מה שהאריך בזה להכריע חקירה זו מהירושלמי – והוכיח מהביאור הגר"א שיש איסור בזה.

# ענף ב'בגדר התנאי של באין לידי חימוץ.

## במה שיש להסתפק בגדר הדין "בא לידי חימוץ".

מבואר במשנה שהדין של ה' מיני דגן הוא דין בחלה וחדש וקצירת העומר, ולהלן במשנה ב' מבואר שזה גם דין במצה וחמץ, ובכולהו איכא תנאי שהמינים הללו יכולים לבא לידיד חימוץ, אולם יש לחקור בגדר הך תנאי דבעינן שיבוא לידי חימוץ - ויש בזה ב' צדדים – ובהמשך יבואר דהנך ב' צדדים מתחלקים עוד - וכדלהלן:

א] בעינן שהעיסה תוכל בפועל לבוא לידי חימוץ.

ב] א"צ שהעיסה עצמה תוכל בפועל לבא לידי חימוץ, שהתנאי של חימוץ אינו אלא תנאי בהגדרת המין שחייב בחלה ומקיימים בו מצה - וסגי בזה שהחיטה או שעורה שייכים למין מסויים שיכולים לבא לידי חימוץ - ולכאו' גם בחיטה שהוא עצמו במצב שאינו יכול בשום פנים לבא לידי חימוץ בשום עיסה אכתי מהני כיון שסו"ס הרי זה מין ממיני הדגן - ושפיר חייב בחלה ומקיימים בו מצות מצה.

הנפק"מ בחקירה זו יהיה כך:

א] עיסה שנעשית מן החמשת המינים אבל העיסה נעשה באופן שלא יכולה לבוא לידי חימוץ מחמת סיבות אחרות שקשורות לעיסה, וכגון נילושה במי פירות [וכדיבואר להלן].

ב] עוד נפ"מ הפוכה – במין שאינו מחמשת המינים אבל המין ראוי לבוא לידי חימוץ מחמת עצמו או מחמת כח אחר שמעורב בו, וכגון באורז על ידי גרירה – [וכדיבואר להלן בהמשך דברינו].

ג] עוד נפ"מ במין שיכול לבא לידי חימוץ, אכן אי נימא דבחיטה או שעורה פחות משליש שאינו מחמיץ – א"כ מה דינו בזה - דהאם מהני מה שהוא חלק ממין שיכול לבא לידי חימוץ – [ויבואר].

## בדברי האחרונים בזה.

והאחרונים הביאו בזה מה דפליגי הראשונים בתנאי זה של באין לידי חימוץ לגבי מצה – עיין בזה בדברי יחזקאל [סי' י"א] בארוכה, ובקצרה בקובץ שיעורים [פסחים אות קע"ז] - שהרמב"ן במלחמות בפסחים [ל"ו] כתב שמצה שנילושה במי פירות בלי מים אין יוצאים בה ידי"ח מצה משום שלא בא לידי חימוץ שמי פירות אין מחמיצין, אלמא דלגבי מצה לא סגי במה שהוא מן המין הראוי לבוא לידי חימוץ אלא צריך שיהא אותה העיסה עצמה ראויה לבוא לידי חימוץ.

אך הרמב"ם [פ"ו חמץ ומצה ה"ה] שכתב שמצה שנילושה במי פירות יוצא ידי"ח בפסח, אבל אין לשין אותה ביין ושמן או חלב משום לחם עוני ע"ש, ומבואר דאי לאו דבעינן לחם עוני יוצאים בה אף דלא ראוי לבוא לידי חימוץ בפועל, ומבואר דמה דבעינן שיהא ראוי לבוא לידי חימוץ אינו אלא סימן בעלמא לאיזה מין ראוי לצאת בה ידי חובת מצה, וכן כתב בהדיא בלחם משנה שם, וגם ברשב"א [פסקי חלה שער א' אות ה'] ובמאירי [פ"ב חלה ד"ה עיסה] כתבו בהדיא כמו שנתבאר בדברי הרמב"ם.

וכפשוטו היה נראה דבזה גופא נחלקו – ועיין בדברי יחזקאל [שם ס"ק ב'] שהביא פלוגתא זו והביא על זה את דברי המג"א [סימן תנ"ד סק"א] וז"ל "סובין פירש"י קליפת חיטים הנושרת בשעת כתישה ומורסן הנשאר בנפה עיי"ש, מוכח קצת דבא לידי חימוץ מדיוצאין בהן יד"ח מצה לדעת רש"י, ואפשר לומר כיון שהוא ממין הבא לידי חימוץ יוצא בה יד"ח" עכ"ל, והעיר בזה דמבואר שנסתפק במה שנחלקו הרמב"ם והרמב"ן הנ"ל.

ויעויין ברבינו חננאל בפסחים [לה.] שביאר את הילפותא מחמץ למצה - דלכן בעינן דברים הבאים לידי חימוץ, וז"ל: "דברים שיתכן לבוא לידי חימוץ אותם הזהירה תורה שלא תניחם להחמיץ אלא תאכלם מצה אבל אלו שאין באים לידי חימוץ לעולם אלא לידי סרחון גם אם תאכלם מצה אינה חשובה מצה", עכ"ל, ומלשונו שכתב "שלא תניחם להחמיץ אלא תאכלם מצה" משמע שצריך להיות במצב של 'בפועל' שהיה יכול להגיע לחימוץ - ובמי פירות אינו כן וכדעתה רמב"ן, ועיין בהערה [[4]](#footnote-4) מה שהבאנו עוד מהרמב"ן.

ולכאו' מוכרח כדברי הרמב"ם והרשב"א והמאירי ממה דתנן לגבי חלה להלן [פרק ב' משנה ב'] שעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, אע"ג שאינו ראוי לבוא לידי חימוץ, ומבואר דסגי במה שהוא מן המין הראוי לבוא לידי חימוץ, וקשה על הרמב"ן דנקט דבעינן שיהא בפועל ראוי לבוא לידי חימוץ - וצ"ע.

ובקובש"ע [שם] העיר עוד שהרי ילפינן דין זה גם לענין חדש - וממילא שיצא חידוש גדול לדעת הרמב"ן שכמו שמצה הנילושה במי פירות לא מקיים בה מצוות מצה שאינה באה לידי חימוץ, א"כ ה"ה שיש להתיר איסור חדש באופן שיעשה מהחדש מצה שנילושה במי פירות.

אלא שדחה דאכתי אין סיבה להתירה בחדש כיון שכבר נאסר באיסור חדש קודם לישה בעודו דגן, ושוב אינה ניתרת אח"כ במה שהפקיע את כח החימוץ ממנה בעיסה, אולם בחלה קשה כנ"ל, כיון שהחיוב הוא רק משעת גלגול, וא"כ עיסה הנילושה במי פירות, תהא פטורה מחלה משום דאינה באה לידי חימוץ.

## מוכרח שברמב"ן יש ב' דינים בראוי לבא לידי חימוץ, דין מסויים במצה ודין כללי בכל הלכות לחם.

ובדברי יחזקאל [שם אות ד'] חידש בשיטת הרמב"ן שע"כ איכא ב' דינים בראוי לבא לידי חימוץ במצה ולא ילפינן לדעלמא אלא מהלכה אחת, ונוסיף קצת בביאור דבריו - וכדלהלן:

א] יש דין מסויים בהלכות מצה עצמה שתהא בפועל ראויה לבוא לידי חימוץ ואל"כ אינה מצה לענין קיום המצוה ואינו יוצא ידי"ח בלי שיהא אותה עיסה ראוי לבוא לידי חימוץ, ומדין זה לא ילפינן לכל דיני לחם שזה דין מסויים בהלכות מצה.

ב] יש דין נוסף במצה לגבי המין - שבלי שהמין ראוי לבא לידי חימוץ בעיסה אחרת לאו שמה "לחם", וכל שבא מסוג מין כזה שראוי לבוא לידי חימוץ - הרי"ז נכלל בשם "לחם" וזה תנאי בהלכות מצה שיחול בה תורת לחם, והדין הזה נלמד לכל ההלכות שצריכים תורת "לחם", הלכך שפיר יליף לה לחלה.

והנפ"מ בזה לגבי נילושה במי פירות, דשפיר חיילא בה תורת 'לחם' גם לדעת הרמב"ן, ובזה מודה לשיטת הרמב"ם, הלכך שפיר מהני לגבי חלה, וכל פלוגתת הרמב"ם והרמב"ן היא דהרמב"ן חידש שיש דין נוסף בהלכות מצה דבעינן ראוי בפועל לבא לידי חימוץ, ודו"ק, עכתו"ד.

אולם קשה למה לא ילפינן את שני הדינים לחלה - ונראה לומר עפ"י דברי הר"ח דהא דבעינן שיוכל בפועל לבא לידי חימוץ - היינו טעמא משום דבעינן שיתקיים במצה את זה שעיכבו מלהניחו לבא לידי חמץ, שזה כל התוכן והחפצא של מצה - וממילא פשוט שדין זה אינו דין ששייך לדין הכללי של לחם - אלא ללחם המסויים של מצה - שזה התוכן של לחם זה של מצות מצה - אכן הדין השני במינים הוא הגדרה כללית בשם לחם - וממילא דדין זה יליף לחלה.

## קושי' גדולה מהירושלמי בדידן פחות משליש.

אולם יש כאן תימא רבתי - דיעויין ביונת אלם [סי' ל"ד אות י"ח] שהסתפק בעיקר חקירה הנ"ל - והביא ראיה מלקמן [משנה ג'] דפירות שלא הביאו שליש חייבין בחלה, ואיתא בירושלמי שהטעם משום שראוי לבוא לידי חימוץ, ותמה דלמה לי טעם זה – הא ממילא הרי הם ממין שראויים לבא לידי חימוץ גם אי בלא הביאו שליש לא היו עדיין ראויים להחמיץ בעצמם, ומוכרח דמה שהם ממין זה שראוי להחמיץ לא סגי לן, וע"כ שיש תנאי דבעינן שהיה ראוי בפועל, ועיין בהערה [[5]](#footnote-5) במה שהיה מקום לדחות בזה.

ומעתה יש להקשות – דמהכא איכא ראיה דבעינן ראוי בפועל לבא לידי חימוץ ולא סגי לן במין כזה שראוי לבא לידי חימוץ, דאל"כ למה לי תנאי זה שיוכל לבא לידי חימוץ בה' מינים שלא באו לידי שליש, ותמוה - דמאי שנא מנילושה במי פירות דחייב בחלה, וצ"ע.

## מוכיח שגם בדין כללי ב'מין' צריכים שבפועל היה יכול לבא לידי חימוץ עכ"פ בעיסה אחרת.

ונראה דמהכא מוכרח דאיכא צד השלישי בחקירה הנ"ל – והוא - שעד עכשיו ביארנו שא"צ שהעיסה עצמה תוכל בפועל לבא לידי חימוץ ולכן מהני במי פירות, וגם לא בעינן שהמין של העיסה הוא סוג מין שבעיסה אחרת הוא היה בא לידי חימוץ, וסגי בזה שהוא שייך למין מסויים שבהך מין יכולים לבא לידי חימוץ בעיסה אחרת אף שהוא עצמו כעת במצב שאינו יכול בשום פנים לבא לידי חימוץ בשום עיסה.

ולפי הגדרה זו היינו אומרים שלו יצוייר וה' מינים לפני שליש לא היו יכולים לבא לידי חימוץ, דאכתי היה מהני כיון שהמצב של לפני שליש עדיין שייך למין כזה שיכול לבא לידי חימוץ בעיסה אחרת אף שהוא עצמו כעת במצב שאינו יכול בשום פנים לבא לידי חימוץ בשום עיסה, והירושלמי בא לשלול את הצד הזה ולהעמיד צד אחר בחקירה זו.

והיינו שבאמת לא סגי לן בזה, אלא שצריכים להיות מין כזה שגם עכשיו עכ"פ בעיסה אחרת היה יכול לבא לידי חימוץ, אבל זה אינו סתירה לנילושה במי פירות דלא בעינן דבעיסה הזו צריכים את האפשרות שיוכל כעת לבא לידי חימוץ, ודו"ק.

## מתמה בעיקר פשרה זו.

אולם עיקר פשרה זו אומרת דרשני - דממנפ"ש, אי הוי דין במין א"כ מה לי שכעת אין לו כח חימוץ מצד המין, ואי הוי דין בפועל - אז למה מהני במי פירות - ונתחדשה כאן פשרה דמצד אחד בעינן שהמין עצמו יהיה במצב שהוא יכול להגיע לידי חימוץ - ומאידך לא בעינן שבעיסה זו הוא יוכל להגיע לידי חימוץ - והעיקר דכלפי עיסה אחרת עדיין יש למין עצמו כח חימוץ - וצ"ע הגדר בכל הנ"ל - ועיין להלן [חידושי סוגיות סימן יב פרק ג] מה שנתבאר בזה עפ"י יסוד הגר"ח בתנאה דבאין לידי חימוץ.

## דין מצה וחלה ע"י חיטה ואורז - מדין טעם כעיקר ומדין גרירה - ומוכרח ככל הנ"ל.

ובאמת דהנך תרי דינים בחלה - מוכרחים מהדין המבואר במשנה [פ"ג מ"ז] - "העושה עיסה מן החטים ומן האורז - אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ואדם יוצא בה יד"ח בפסח".

והראשונים הביאו את הסוגי' בזבחים [ע"ח] דמבואר דמצד טעם כעיקר אתינן עלה ואף ברוב אורז לא בטל, והביאו עוד מהירושלמי שיש הלכה של "גרירה" – וכתב הרמב"ן בהלכות חלה דאע"ג דעיסת האורז פטורה דלאו לחם היא – אכן אם הוא מערבו עם דגן ויש בו גם טעם דגן – אז הדגן גוררו לעשות הכל לחם להתחייב בחלה, דקים להו לרבנן דאינהו גוררין ומביאין אחרים לידי מצה וחמץ.

ומבואר בדבריו דעיקר טעמא דגרירה הוא שע"י החטים באין האורז עצמם לידי חימוץ, וכן מבואר ברא"ש [סוף הלכות חלה] וכן כתב הגר"א בשנות אליהו [פ"ג דחלה מ"ז] וכ"ה בביאור הגר"א [או"ח סימן תנ"ג סק"ט].

וכתבו הראשונים - רמב"ן ורא"ש בהלכות חלה - דהטעם בירושלמי אינו סתירה למבואר בסוגי' בזבחים דטעם כעיקר, דתרתי בעי - וביארו בזה בדברי יחזקאל [שם ס"ק ד'] ובקובש"ע [שם] שמבואר מזה דאף דעיקר טעמא דגרירה הוא שע"י החטים באין האורז לידי חימוץ, וכדלעיל, אפ"ה לא סגי לן בהך טעמא לבד להחשיב את האורז כלחם אי הוה ס"ל דטעם כעיקר לאו דאורייתא, אף דפעולת הגרירה עושה את שלה לעשותו לדבר המחמץ - אף למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא – וא"כ קשה דלמה לי טעמא דטעם כעיקר, וע"כ משום שהאורז אינו בתורת לחם משום דבעי חמשת המינין - ואי טעמא בטיל אין כאן חטים כלל אלא 'מין אחר' הוא שבמקרה בא לידי חימוץ - וזה אינו מועיל לענין מצה וחלה – והסיק שמכאן מוכרח דהיקשא דבא לידי חימוץ בא ללמד על ה'מינין' אתא ולא שזה תלוי ב'בפועל' אי מחמיץ או לא ומדין טעם כעיקר דנים כאן שהאורז חל בו שם חיטה - ומאידך לא סגי לן בזה אלא דבעינן נמי שיוכל להגיע לחימוץ, וקשה מנילושה במי פירות דחייב בחלה.

ונראה שצריכים להוסיף דמוכרח כנ"ל בירושלמי בשליש - שנאמר כאן פשרה - והיינו דאף בחלה איכא תרי דינים מצד המין עצמו, דמלבד הדין השלישי במצה שצריכים שבפועל העיסה יכולה להגיע לחימוץ [לאפוקי ממי פירות] - עוד צריכים שהמין הזה יהיה שייך למין שיש בו חימוץ, וגם בעינן שבחיטה הזו יכולים להגיע לידי חימוץ, אף דבמצב בעיסה זו היא לא יכולה - וקשה דפרשה זו אומרת דרשני - וצ"ע.

## תוספת דברים.

ועיין להלן [חידושי סוגיות סימן יב פרק ג] מה שנתבאר בכל זה עפ"י יסוד הגר"ח בתנאה דבאין לידי חימוץ - וביארנו שם כמה הלכות במצה וחלה בחיטה בצירוף שאר מינים שאינן מה' מינים, והארכנו גם בשיטת הרמב"ן בגרירה - ויש בשיטתו כמה חידושים.

## הוכחה לכל הנ"ל מהדין ביטול ברוב במינים שונים לגבי חיוב חלה.

ונראה שבאמת מוכרח שהדין ראוי לבא לידי חימוץ אינו אלא תנאי במין אבל המין עצמו הוא המחייב – דיעויין לעיל [ענף א'] מה שהבאנו מר"ל דבצירוף מינים ליכא מלקות, והרבה למדו דמדין ביטול ברוב אתינן עלה, והבאנו מהשערי יושר [שער ג' פרק י"ח] שביאר בזה שלמדנו הכא שלכל אחד מהמינים איכא סיבה מיוחדת הגורמת לו להתחייב בחלה, החטים מחמת שהן חטים, והשעורים מחמת שהן שעורים, וע"כ דמה שהן באים לידי חימוץ לבד אין מחייבם בחלה אלא השמות החלוקין של המינים עצמם, ולכן כל שנתערבו מינים שונים הרי כל מין בטל במינים אחרים, ודו"ק.

# משנה ב

[ב] האוכל מהם כזית מצה בפסח יצא ידי חובתו כזית חמץ חייב בהכרת נתערב אחד מהם בכל המינים הרי זה עובר בפסח הנודר מן הפת ומן התבואה אסור בהם דברי רבי מאיר וחכמים אומרים הנודר מן הדגן אינו אסור אלא מהן וחייבין בחלה ובמעשרות:

# רע"ב משנה ב

יצא ידי חובתו - דכתיב [דברים טז] לא תאכל עליו חמץ שבעת ימים תאכל עליו מצות, דברים הבאים לידי חמוץ אדם יוצא בהן ידי חובת מצה, דברים שאין באים לידי חמוץ אין אדם יוצא בהן ידי חובת מצה:

נתערב אחד מהן בכל המינים - נתערב אחד מחמשת המינים הללו בשאר תערובות, כגון כותח הבבלי ושכר המדי:

ה"ז עובר בפסח - על בל יראה ובל ימצא, אם הניחו ברשותו:

הנודר מן הדגן אסור בכל המינים - דדגן כל דמידגן משמע, וקטנית וזרעים מידי דמידגן הוא:

אינו אסור אלא בהן - דדגן ותבואה אחד הוא. והלכה כחכמים:

וחייבים בחלה ובמעשרות - איידי דבעי למיתני אלו חייבים בחלה ופטורים מן המעשרות ואלו חייבים במעשרות ופטורים מן החלה, תנא הכא וחייבים בחלה ובמעשרות:

# ציונים והערות משנה ב

## "נתערב אחד מהן בכל המינים"

בדין "נתערב אחד מהן בכל המינים" נחלקו המפרשים אי קאי על בל יראה או אכילת חמץ בתערובת, עיין בזה ב' פירושים בשנות אליהו, ועיין נמי בראשונים כאן ובפסחים [ל"ה], ולענין בל יראה נחלקו הראשונים אי בעי כזית תוך כדי אכילת פרס.

## דיני התורה שתלויים בחמשת מיני דגן.

בב' המשניות הראשונות למדנו כמה הלכות שתלויות בהלכות דגן ולחם שתלויים בהנך ה' מינים, דלמדנו במשנה דלעיל דיני חלה שכתוב בו לחם, ויליף ממצה שג"כ כתוב בו לחם, דאחרי דמצה תלויה בה' מינים שוב יליף נמי לחלה, והמקור למצה הוא כדתנן בפסחים [ל"ה] במשנה – "אלו דברים שאדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח, בחטים, בשעורים, בכוסמין, ובשיפון, ובשיבולת שועל", וטעמא מפורש בגמרא מחמת באין לידי חימוץ, וכנ"ל, ודין זה של מצה מבואר נמי במשנה זו.

ולהלן במשנה [שם] מצאנו דינים נוספים ששייכים לה' מינים, והיינו איסור חדש שגם שם כתוב לשון לחם - "ולחם וקלי וכרמל וכו'" וגמרינן 'לחם לחם' מפסח, וכן באיסור לקצור מלפני הפסח אכן שם לא תלוי בדיני לחם אלא דילפינן שאסור לקצור מאחד מחמשת המינים קודם קצירת העומר מגז"ש 'ראשית ראשית מחלה', ובמשנה הכא למדנו דין מצה ודין חמץ ודין בל יראה שכולם תלויים בהנך ה' מינים.

ועיין בציונים והערות לעיל [משנה א] דאיכא נפ"מ בדיני ה' מינים ובאים לידי חימוץ בין מצה לחלה - אף דילפינן זמ"ז - עיי"ש בטעמא דמילתא.

## בדין נודר מן הדגן ודיני דגן בכל התורה.

עוד שנינו כאן דין "הנודר מן הדגן" – וזה כולל כל המינים דמשמע כל מידי ד"מידגן" – וגם קטנית וזרעים מידי דמידגן הוא, אולם כבר הביאו המפרשים את המשנה בנדרים [נ"ה.] שהנודר מן הדגן – דעת חכמים שאינו אסור אלא בחמשת המינין, ודעת רבי מאיר שהנודר מן התבואה - אינו אסור אלא מחמשת המינין, אבל הנודר מן הדגן - אסור בכל, ומותר בפירות האילן ובירק,

וכתב הרמב"ם בפירוש המשנה כאן "ואין שום מחלוקת בין החכמים שהנודר מן הפת ומן התבואה אסור בחמשת המינין בלבד, ור' מאיר חולק על חכמים בנודר מן הדגן, שחכמים אומרים אינו אסור אלא בחמשת המינין בלבד, ור' מאיר אומר שהנודר מן הדגן אסור בכל ומותר בפירות האילן, שדגן לר' מאיר כולל תבואה וקטנית, ולחכמים אין הבדל בין תבואה ודגן".

והנה - ר' מאיר סובר שהנודר מן הדגן אסור בכל המינים אף בקטניות וזרעים, אולם פליגי הראשונים בביאור שיטת ר"מ, שי"א שמה שלר"מ תבואה כוללת אף שאר המינים אין זה אלא בלשון בני אדם, אבל בלשון התורה גם ר"מ מודה שרק חמשת המינים הן בכלל תבואה ולא שאר מילי, וכ"כ ברא"ש וברשב"א ובנמו"י בנדרים [שם], אבל הרמב"ן בב"מ [פ"ח. ד"ה ונופה], כתב שר"מ סובר שאף בלשון התורה שאר מילי הן בכלל דגן, ולפי"ז אף שאר המינים חייבין הן בתרומת ומעשרות אף מדאורייתא.

## מעורר מהדין ברכת המוציא וברכת המזון שהושמט, וכן הדין בקטן שמרחיקים מצואתו.

ויש להעיר מהדין ברכת המוציא וברכת המזון דנמי תלוי בלחם ופת – עיין ברמב"ם [ברכות פרק ג' הלכה א'] – "חמשה מינין הן, החיטין והשעורין והכוסמין ושבולת שועל ושיפון, הכוסמין ממין החיטין ושבולת שועל ושיפון ממין השעורים, וחמשה מינין האלו כשהן שבלים נקראים תבואה בכל מקום, ואחר שדשין וזורין אותן נקראין דגן, וכשטוחנין אותן ולשין את קמחן ואופין אותן נקראין פת, והפת הנעשה מאחד מהן היא הנקראת פת בכל מקום בלא לווי", ושם [הלכה ב'] – "האוכלן פת מברך לפניה ברוך אתה וכו' המוציא לחם מן הארץ, ולאחריה ארבע ברכות" – והמקור של הרמב"ם הוא ע"כ מהמשניות הכא, ועיין באור שמח על הרמב"ם [שם]

ויש להעיר דלמה לא הביאו הלכה זו ביחד עם כל ההלכות הללו שנשנו כאן שתלויים בדיני פת ולחם וה' מיני דגן, וצ"ע - ועיין עמק ברכה [ברכת המזון] חידוש גדול בזה דילפינן מהירושלמי בחלה - וע"ע להלן [חידושי סוגיות סימן א ענף ב] בזה.

עוד יש להעיר מהמבואר בתוספתא – מובא בסוכה [מ"ב] שקטן שיודע לאכול כזית דגן מרחיקים מצואתו, ומבואר ברש"י [שם] דהיינו מחמשת המינים, ויש להעיר שגם זה הושמט מהמשנה כאן, וצ"ע.

## חילוקי מינים לגבי כלאים חלה ותרומה – ולא לענין מצה.

עיין במאירי בפסחים [ל"ה] שכתב שלענין שלשה דברים אנו צריכים לידע בחמשת המינים אם הם קרויים מין אחד או כל אחד מהם מין חלוק בפני עצמו או שמא קצתם מין אחד וקצתם מין אחר.

א] לענין אם הם כלאים זה עם זה בזריעתם, ב] לענין אם תורמין ומעשרין מזה על זה אם לאו, ג] לענין איזה מהם מצטרף עם חברו לשיעור חיוב חלה שמין בשאינו מינו אינו מצטרף.

ושוב הביא – "ויש מפרשים לענין יציאת ידי חובת מצה - שאם לש חצי זית כוסמין וחצי זית חטים מצטרפין בכזית לצאת ידי חובת מצה" והמאירי דחה את דבריהם "ואף זו אינה שאף בכל חמשת המינין כן ואף ב'נגעו' זה בזה לבד שהרי במנחות פרק ר' ישמעאל [ע':] אמרו שהקמח והחטים והבצק מחמשת המינין מצטרפין לחייב בעליה בחמץ וא"כ ודאי אף לענין מצה מצטרפין לצאת ידי חובה".

## מצה שנעשה מכמה מינים בלולים.

לענין הלכה אם יוצא חובת מצה רק ע"י מצה של מין אחד או דלמא יכול לצאת ידי חובתו אף ע"י מצה שנעשה בתערובת החמשת המינים, ע' מש"כ בר"ן פסחים [ל"ט] שמצטרפין, אבל מדברי הר"י במ"ץ בחלה [פרק א משנה ב] מדוייק קצת שאין החמשת מינים מצטרפין לענין חובת מצה - ועיין במנחת חינוך [מצוה י] שדן למה לא כתוב דין זה בהדי' בפוסקים - ולגבי מרור שנינו בפסחים [לה] בהדי' דמהני צירוף - והמנ"ח הביא מהרע"ב [פ"ב פסחים מ"ו] דכתב על הדין דמרור דה"ה דבמצה מהני - וע"ע בדבר שאול [סוס"י א] מה שחילק בין מצה ומרור ומה שהשיג על המנ"ח, ועיין מה שנתבאר בזה להלן [חידושי סוגיות סימן א ענף ב].

## ה' מינים לגבי חדש.

בעיקר הילפותא של ה' מינים לגבי חדש – עיין ברש"י ותוס' במנחות [ע':] דנחלקו – דשיטת רש"י דקס"ד דבכל המינים איכא איסור ובא למעט דדווקא הנך ה' מינים, ושיטת התוס' איפכא דקס"ד דדווקא שעורים ובא לרבות ה' מינים.

## שיטת רבי יוחנן בן נורי, דאורז מין דגן הוא.

והנה עיין בפסחים [ל"ה.] – "תניא, אמר רבי יוחנן בן נורי, אורז מין דגן הוא, וחייבין על חימוצו כרת, ואדם יוצא בו ידי חובתו בפסח, וכן היה רבי יוחנן בן נורי אומר, קרמית חייבת בחלה" , ולשיטתו גם מברכים בזה ברכת המוציא על פת של אורז וכמבואר בברכות [ל"ז].

ובטעמא דמילתא אמרו שם שהוא סובר שזה מחמיץ, ונחלקו האם התפיחה שיש באורז מוגדר כחימוץ או לא – עיין היטב בירושלמי כאן, ויש לדון בדינים אחרים באורז לפי ריב"נ.

# משנה ג

[ג] אלו חייבין בחלה ופטורים מן המעשרות הלקט והשכחה והפאה וההפקר ומעשר ראשון שנטלה תרומתו ומעשר שני והקדש שנפדו ומותר העומר ותבואה שלא הביאה שליש ר' אליעזר אומר תבואה שלא הביאה שליש פטורה מן החלה:

# רע"ב משנה ג

הלקט והשכחה והפאה וההפקר - פטורים מן המעשרות. דכתיב [דברים יד] ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך, ממה שיש לך ואין לו אתה חייב ליתן לו, יצאו אלו שיש לו עמך:

ומותר העומר - שהעומר היה בא משלש סאין, ומוציאין ממנו עשרון סלת מנופה בשלש עשרה נפה, והשאר נפדה ונאכל לכל אדם. וחייב בחלה ופטור ממעשר, לפי שבשעת מירוח היה של הקדש:

ותבואה שלא הביאה שליש - חייבת בחלה שאף היא באה לידי חמוץ, וכל דבר הבא לידי חמוץ לחם אקרי וחייב בחלה. ופטורה מן המעשרות, דבמעשרות כתיב [דברים יד] תבואת זרעך דבר שזורעים אותו וצומח, והאי אי זרעי ליה לא צמח:

תבואה שלא הביאה שליש פטורה מן החלה - דכתיב [במדבר טו] כתרומת גורן כן תרימו אותה, מה תרומה אינה באה מתבואה שלא הביאה שליש אף חלה אינה באה מתבואה שלא הביאה שליש. ואין הלכה כרבי אליעזר:

# ציונים והערות משנה ג

# ענף אגדרים שוניםבפטור הפקר והקדש בתרו"מ.

## בדין פטור הפקר והקדש בתרו"מ – ובחילוקים שביניהם, שהפקר פוטר אפילו בשעת אחת בין שליש למירוח.

מבואר במשנה שיש פטור בחיוב תרו"מ בלקט שכחה ופאה והפקר, וכן במעשר ראשון שנטלה תרומתו, ומעשר שני והקדש שנפדו, ועיין בדברינו באמרות אברהם - זרעא קיימא ציונים והערות [תרומות פ"א מ"ה] מה שהבאנו בזה.

ועיין בשנות אליהו [כאן] שמתבאר מתוך דבריו שיש חילוק בין הקדש להפקר דבהקדש הפטור דווקא במירוח או בשליש שהם המחייבים בתרו"מ, אכן בהקדיש ופדה בין שליש למירוח חייב – משא"כ בהפקר דכל ששעה אחת היה הפקר איכא פטור – ולהלן יבואר דדין זה מתבאר מתוך המשנה עצמה.

ועיקר דין זה בהקדש ועכו"ם דתלויים במירוח ושליש – כן מפורש בירושלמי פאה [פרק ד' הלכה ה'] חלה [פרק ג' הלכה ג'] וכן מתבאר מתוך דברי הרמב"ם [מעשר - פרק ב' הלכה ח' - ופרק ג' הלכה כ"ה] – עיי"ש במהר"י קורקוס.

וחידוש דין זה לגבי הפקר דכל ששעה אחת היה הפקר איכא פטור הביא הטורי אבן [ר"ה ט"ו. ד"ה פטורה] שכן מבואר בב"ק [כ"ח] ובנדרים [מ"ד:] דתניא המפקיר את כרמו ולשחר עמד ובצרו וכו' פטור מן המעשר, ומבואר דפטור של הפקר הוי אפי' קודם שנתלש, הרי אף שלא היה הפקר לא בשעת הבאת שליש ולא בשעת מירוח מ"מ פטור, וכן דייק החזו"א שביעית [סימן ב' פרק ג].

ועיי"ש עוד בטורי אבן שהעיר שבלשון המשנה בפאה [סוף פרק א] מדוייק חילוק זה בין הקדש ובין הפקר, וכבר עמד בדיוק זה הגר"ח [פ"ח בכורים ה"ו].

## מקור לחילוק מהירושלמי, ובדברי הר"ש סיריליאו שיש ב' פסוקים בהפקר, ובא הלוי ודגנך.

וגוף האי חילוק בין הפקר להקדש כבר מבואר להדיא בירושלמי [פ"א מעשרות ה"א] – הביאו הגר"ח [שם] - ועיין נמי בזכר יצחק [ח"א סי' ל"א עמ' קמ"ב / קמ"ג], והוסיף הירושלמי להקשות מאי שנא הקדש שאינו פוטר אלא בב' זמנים אלו, ומ"ש הפקר שפוטר לעולם, וז"ל, "מה בין הבקר מה בין הקדש - הבקר יצא ידי בעלים, הקדש לא יצא ידי הגזבר, אר"א אפי' ידי בעלים לא יצא מאחר שאמר לו פדה את ראשון".

וממה שתירץ הירושלמי שאף ידי בעלים לא יצא, מבואר שאף שהוא כבר ברשות הקדש, מ"מ עדיין שם בעלים הראשונים עליה כיון שקודמין בדין פדיון – כן ביאר בזכר יצחק [שם] ובאבי עזרי [מהדו"ק פ"י ביכורים ה"א], אולם עיקר תירוצו של הירושלמי טעון ביאור.

ומצאנו ביאור אחר בירושלמי [שם] - דמה שהקדש פטור מתרו"מ הוא משום דדרשינן דגנך, ולא של הקדש, אך מה שהפקר פטור מתרו"מ ילפינן מקרא של ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך, יצא זה שידך וידו שוין, כמבואר בירושלמי מעשרות שם, וע' בדברי הר"ש סיריליאו בירושלמי מעשרות הנ"ל שכ' שאף הפקר איכא למיפטר מקרא של דגנך, שאף הפקר אינו דגנך, וכוונתו לבאר את הירושלמי עפ"י הנ"ל, דלמה בעינן קרא דובא הלוי, אלא מהא שמעינן דאיכא פטור יתירה בהפקר שאינו בהקדש, והיינו אף שלא בשעת הבאת שליש או מירוח וכמשנ"ת, וכן כתב בתורת הארץ [אות פ"ב] ובחלת לחם [סי' ט' אות כ"ד].

## דברי הגר"ח בכל הנ"ל דבאמת פטור דובא הלוי ופטור דדגנך הם ב' הגדרות שוות של פטור - וחלוקין נינהו בהפקר עצמו.

אולם עיין היטב בדברי הגר"ח [פ"ח ביכורים ה"ו] שג"כ מבואר דאיכא ב' פסוקים וכנ"ל - אלא שביאר שאין כאן קרא מיותר ללמד על פטור יותר רחב מדגנך, אלא דקרא דובא הלוי וקרא דדגנך הם ב' הגדרות שונות של פטור - ולהלן [ענף ג] יבואר דאיכא נפ"מ בין הנך תרי הגדרות לגבי חלה - ועיין בכל דברי הגר"ח גם במה ששייך למה שדן בכמה אופנים לגבי חלה, דדן איזה פסוק לומדים לחלה, ויהיה נפ"מ דאיזה סוג פטור נלמד לחלה, והעולה מכל דבריו שיש כאן ב' הגדרות שונות.

ונראה בכוונת דבריו כך - דשליש ומירוח מוגדרים כשעת חובה, ולכן שייך בהם 'פטור והפקעה' [כלשונו] דהקדש ועכו"ם, דפטור והפקעה חילא אך ורק בשעת חובתה - להפקיע ולפטור את החובה שאמורה לחול מכח המעשים הללו.

אולם כל אחד מוגדר כשעת חובה מטעם אחר, דמה ששליש הוא שעת חובה הוא משום שבזה חיילא עיקר החפצא ששייכת לפרשת תרומה, דדגן הוא החפצא המחוייבת בתרומה, והדגן נהיה לדגן על ידי גידול שליש - אבל מירוח הוא שעת חובה בגלל שבעת המירוח חיילא החיוב בפועל, נוכל להוסיף שזה מצב מסויים שבו נמצא החפצא ששייכת לפרשת תרומה, דדגן שהגיע לשליש - ולכן הוא דגן - הוא החפצא המחוייבת בתרומה וכשהוא במצב של מירוח וגמר מלאכה בזה הוא מתחייב.

הרי לו ששני מעשים נפרדים קובעים את החיוב, גם המעשה שיוצר את החפצא וגם המעשה שיוצר את המצב שבו נמצא החפצא - ובשניהם שייכת הפקעה ופוטר, וזה דינא דדגנך ולא עכו"ם הקדש והפקר.

אולם בקרא דובא הלוי נאמר חידוש אחר - והוא - שכל שהחפצא ששייכת לפרשת תרומה נמצאת במצב שידו וידך שוין - ועדיין לא התחייב - והיינו כל הזמן בין שליש למירוח - במצב כזה חיילא פוטר דובא הלוי - ואין זה הפקעה ופוטר בעיקר המחייב אלא עיכוב בחיוב שלא יחול עליו בזמן שצריך לחול עליו כיון שהוא היה במצב כזה של ידו וידך שוין.

## תוספת סברא מהחזו"א.

והחזו"א [שביעית סימן ב' ס"ק ג] הוסיף בזה ביאור - דגדר הפסוק של ובא הלוי הוא משום שיש לו חלק ונחלה עמך, והיינו שכל שהפירות היו במצב שהיתה אפשרות שהלוי והעני יוכלו לזכות בהן - אז אמרינן שאם זכה בהן אחר הוא פטור כיון דבמקרה באו ליד אחרים ואין זה נטילה מהנחלה של הלוים - עיי"ש - עכ"פ אין זה 'פוטר והפקעה' אלא שלא חל חיוב על פירות שהיו במצב כזה שכך מוגדר הנטילה של הישראל בפירות הללו, ונראה דלכן לא אכפת לן מה שהמצב הזה לא היה בשעת חובתה.

## בדין הפקר לאחר מירוח - ומתחדש גדר שלישי בפטור הפקר.

והנה בפשוטו מבואר בפאה [פ"א מ"ו] דהפקר לאחר מירוח אינו פוטר, דכיון שכבר נתחייב תו לא פקע כמש"כ הר"ש שם, וכן מבואר בתוס' ב"מ [כ"א: ד"ה פטורות - פ"ח. ד"ה תבואת] ובעוד כמה ראשונים - עי' בארוכה בביאור ההלכה [תרומות פ"ב הי"א ד"ה וכן ההפקר].

אולם דעת הר"ש סירילאו פאה [סוף פ"א] ודמאי [פ"ג ה"ב] דהפקר פוטר אף לאחר מירוח, וכן הוא בחד תירוצא בר"ש [מעש"ש פ"ג מ"ו], וגם האחרונים האריכו בזה טובא, עי' בשעה"מ [פ"ח מהל' לולב ה"ב] ובמנ"ח [מצוה שצ"ה - בנדמ"ח אות ז'], ועי' בדברי הר"ש סיריליאו בפאה [שם] ובשעה"מ שכתבו שכ"ה דעת הרמב"ם, וכן האריך בשו"ת שואל ומשיב מהדורא תליתאה [ח"א סי' שצ"ט] בדעת הרמב"ם, וכן יעויין בחי' האהא"ז [מעשר פ"ג ה"כ – נדפמ"ח] [[6]](#footnote-6).

והקשה התורת זרעים בפאה [פ"א משנה ו'] מהירושלמי ריש תרומות דמספקא לן בתורם מן ההפקר אי מהני הפרשתו או דהוי כמו אינו שלו, והרי ע"כ מיירי לאחר מירוח וחזינן דאינו פטור, ועיי"ש בתורת זרעים שתירץ ע"פ מה שחידש שם שיש גדר נוסף של פטור הפקר.

דיעויי"ש שדן מצד הפטור לקוח שייך אחרי החיוב - וזה פטור בגברא - שהרי הלוקח פטור והמוכר שקונה ממנו בחזרה מתחייב שוב - ומוכרח ששייך גם פטור בגברא שמתירו באכילת טבל - וזה דבר מחודש דשייך פטור אחרי החובה אף שזה פטור בגברא.

עכ"פ הפטור בלקוח נלמד מתבואת זרעך, והביא שמצאנו ברמב"ם בפירוש המשנה שדרש דרשה כעין זה גם לגבי הפקר - ולמד שגם הכא זה פטור בגברא ולכן זה שייך אחרי חיובא דמירוח - כעין פטור לקוח.

ואחרי כל הנ"ל למדנו דאיכא ג' פטורים של הפקר בתרומה, א] דגנך שזה פטור בגוף המחייב של שעת חובתה, ב] ובא הלוי שזה פטור בחפצא ששייכת לפרשת תרומה, ג] תבואת זרעך, שזה פטור בגברא שייך גם לאחר החלות חיוב.

# ענף ב'במקור ובגדר לפטור הפקר בחלה.

## במקור לפטור הפקר - ואי מצי נילף מעריסותיכם.

למדנו במשנה שיש חילוק בין חלה לתרו"מ לגבי הפטור הקדש והפקר וכמו ששנינו – "אלו חייבין בחלה ופטורים מן המעשרות - הלקט וכו' וההפקר וכו' והקדש" – ומתחילה צריכים לדעת מה הדין של הפקר בחלה.

והנה פטור הקדש ועכו"ם למדנו מעריסותיכם למיעוטי הקדש ועכו"ם, ועיין להלן [פרק ג משנה ג] פטור הקדש, אולם עיקר פטור הפקר בחלה אינו מפורש במשניות אכן מצאנו בראשונים שיש פטור הפקר בחלה - דכן מדוייק ברמב"ם [ביכורים פרק ח הלכה ו] - ויעויין בזה במאירי להלן [פ"ג מ"ג] ובתשב"ץ בדיני חלה [פרק ג' סעיף ה'] וכ"ה בטור יו"ד [סימן ש"ל ס"ז] ובשו"ע.

והגר"א [יו"ד סי' ש"ל] כתב שהרמב"ם למד דין זה מהמשנה הכא דתנן "אלו חייבין בחלה ופטורין מן המעשרות הלשו"פ וההפקר ומעש"ר שנטלה תרומתו ומעש"ש והקדש שלא נפדו", ומעתה - כמו שבהקדש הוא דוקא אם לא היה הקדש בשעת הגלגול - דגלגול הקדש פוטר כמבואר להלן [פ"ג מ"ג], א"כ ה"נ הפקר דוקא דבשעת גלגול לא היה הפקר - אז ליכא פוטר.

והקשה בעל דרך אמונה [בביאור ההלכה על הרמב"ם הנ"ל] דהא חשיב עוד במשנה 'תבואה שלא הביאה שליש' ודבר זה פוטר ממעשר וחייב בחלה אף אם בשעת גלגול לא הביאה שליש - וא"כ אין לדמות את כל מה ששנוי שם זל"ז - וכתב שיש לחלק קצת - ולהלן יבואר.

והנה - המקור הביא התשב"ץ דיליף מעריסותיכם למעט הקדש והפקר ועכו"ם, וכ"ה בחלת לחם [סימן ט' ס"ק כ"ד], וכ"ה בתורת זרעים כאן.

אולם עיין במנ"ח [מצוה י"ח ס"ק ט"ז] שבתוך דבריו כתב דלא מצינו פטור הפקר בחלה דליכא פסוק בזה, שהרי 'עריסותכם' בא למעט דווקא הקדש ועכו"ם – ולא כתוב כן על הפקר, וכ"ה דברי הגר"ח על הרמב"ם [שם] שפשוט לו שזה לא המקור להפקר - ולהלן יבואר טעמא דמילתא.

## יש לדון האם עכו"ם והקדש הוי בגדר מיעוט ו'פוטר' או בגדר 'חסרון מחייב'.

אולם עיין בחידושי ר' שמואל [פסחים סימן ד'] שיישב בזה דתלוי בעיקר הגדר של המיעוט של עכו"ם והקדש.

דהנה, עיין בתוס' בפסחים [ה':] שהק' - דלמה לי ב' מיעוטים מ"עריסותיכם" חד להקדש וחד לעכו"ם, ולא סגי לן במיעוט א', דמאי שנא חלה מבל יראה דהתם איכא מיעוטא חדא על חמצו של עכו"ם והקדש, ודחה בשאגת אריה דשאני ב"י שאין כאן מיעוט מצד הקדש ועכו"ם, וכל המיעוט הוא רק משום דבעי של ישראל – והיינו דבעלות של ישראל מחייבת בב"י ועכו"ם והקדש אינם אלא ב' גווני דחסר בבעלות של הישראל, ולכן התם סגי במיעוט א', משא"כ בחלה שיש כאן מיעוט, שיסוד הדין הוא דין "פוטר" – דבעלות העכו"ם וההקדש פוטרים חיובא דחלה.

והביא הגר"ש רוזובסקי זצ"ל מהמקור חיים, דאדרבה, דמהכא מוכרח דגם בחלה אינו בגדר "פוטר", אלא שהחיוב בא מזה שיש עליו בעלות ורשות המחוייבת בחלה.

ועיי"ש עוד דהוכיח כן מתוס' בסוכה [ל"ה] דהתם מבואר שיש בטבל חלק הכהונה שמעורב בו ומהאי טעמא אמרינן דחסר בדין לכם באתרוג של טבל, ולגבי עיסה הטבולה למעשרות נקטו בתוס' דאי חסר בשיעור חלה בלי החלק המעורב בו של הכהונה, אז פטור מחלה, וביאר בזה הגר"ש רוזובסקי זצ"ל בטעמא דמילתא דבעיסה הטבולה למעשרות ליכא בעיסה זו רשות המחוייבת בחלה לחייבו, והיינו שאחרי שיש בטבל חלק הכהונה שמעורב בו, והרי חלק הכוהנים אינו רשות נפרדת פרטית לכל כהן וכהן אלא 'רשות כללית', והרשות הזו בתור רשות כללית אינה רשות המחויבת בחלה – דכל כהן בפני עצמו מחוייב ולא הרשות הכללית, הלכך פטרינן – אא"כ יש שיעור המחוייב בחלה גם בלי חלק הכהונה – וביאר דגם מזה מוכרח שאין עכו"ם והקדש בגדר מיעוט ו"פוטר", ואינו אלא חסרון חיוב – שבלי רשות המחוייבת בחלה ליכא התחלה לחיוב, ודו"ק.

ועל דרך זו ביאר נמי במנחת ברוך [סי' ע"ד ד"ה אמנם וד"ה תדע] למה סגי בדרשה חדא לעכו"ם והקדש, והוסיף דמה"ט ממעטינן נמי עיסת הפקר, והביא שהכס"מ מדמה להקדש, ומבואר הכא דכל שאינו ברשות ישראל לא מתחייב, ולא שיש מיעוט ו"פוטר" על רשות עכו"ם ורשות הקדש, וכעין זה כתב גם הגרי"ז [מנחות שם], וע"ע בחידושי ר' ראובן [השמטות פסחים].

## טעמא דהגר"ח דחולק בכל הנ"ל - ולדרכו ילפינן מובא הלוי או דגנך דתרומה.

אולם כאמור - הגר"ח בספרו מיאן בזה - ונראה דתלוי במה שחקרנו האם הקדש ועכו"ם הם בגדר פטור או בגדר חסרון בחיוב ובמחייב, וזו נקודה מרכזית ויסודית בעיקר שמעתתא דחלה – והגר"ח מגדירו כפוטר והפקעה - ולשיטתו למד דלא שייך בהפקר.

ועיין להלן בציונים והערות [משנה ה'] דאיכא הוכחה דע"כ שזה בגדר פוטר ולא בגדר של חסרון מחייב ואל"כ למה לא מתחייב אח"כ בשעת אפייה – וכל זה יבואר בעזהי"ת בהרחבה בציונים והערות [פרק ג' משנה ג'] – והרחבנו בזה עוד בחידושי סוגיות [סימן י'].

עכ"פ לדרכו של הגר"ח ע"כ ילפינן לפטור הפקר בחלה מתרומה, וכתב הגר"ח דאו דיליף מדגנך או מובא הלוי או מתרוייהו - ויהיה נפ"מ לגבי גדרי הפטור, דכבר הבאנו לעיל [ענף א] שסברת הגר"ח היא דחלוקין נינהו ביסוד דינם, ונפ"מ האם היה פטור דווקא בעיקר המחייב [אי יליף מדגנך], או שזה פוטר בכל המצב שהחלה עומד בתור חפצא ששייכת לפרשת חלה אי יליף מובא הלוי - וכל זה יבואר להלן [ענף ג].

אולם יש תימא רבתי בדברי הגר"ח - דלכאו' מוכרח מיניה וביה דלא יליף 'דגנך' למיעוטי גלגול הפקר - דא"כ למה לי מיעוט דעריסותיכם ולא הקדש ועכו"ם בגלגול הקדש גלגול עכו"ם, דלמה גרע מהפקר דיליף מדגנך - ואי יליף מתרומה ע"כ דמוכרח דרק ילפינן מובא הלוי - וליכא דין כזה בהקדש ועכו"ם - ופלא על הגר"ח שהיה לו קס"ד ללמוד דווקא מדגנך - וצ"ע - ולהלן [ענף ד] יבואר למה ילפינן דווקא מובא הלוי ולא מדגנך.

## דן בעיקר דין הפקר ולקט שכחה ופאה בשעת גלגול.

[וע"ע בתורת זרעים - דבא לחלק בין הפקר ללקט שכחה ופאה בחלה – דכיון דנתמעט גלגול של הפקר מחיוב חלה מעריסותכם, א"כ בגלגל עיסה של לקט שכחה ופאה בשדה לפני זכיית העניים יהיה חייב – דעריסותיכם קרינא ביה כיון דהוי ממון עניים ולא גרע מממון שותפין.

אולם הוסיף דתלוי בפלוגתת רש"י ותוס' בב"ק [כ"ח] [[7]](#footnote-7) דלדעת רש"י דהפטור לקט שכחה ופאה בתרו"מ ילפינן מהפטור הפקר והיינו ע"כ דהוי כהפקר לעניים וכעזיבה לעניים, שוב יש לומר שאינו שותפות של ממון עניים אלא הרי זה הפקר לעניים, ולא קרינא ביה עריסותיכם].

# ענף גביאור דברי הגר"חבדברי הרמב"ם [ביכורים פרק ח' הלכה ו'],ובגדר הפטור הפקר בחלה.

## בדברי הגר"ח לחלק בין הפקר בחלה והפקר בתרו"מ - דאף דתרוייהו רק בשעת גלגול, אכן איכא בהם ב' גדרים שונים.

כתב הרמב"ם [ביכורים פרק ח' הלכה ו']: "וכן המקדיש עיסתו או המפקיר אותה קודם שנתגלגלה ופדאה או זכה בה ואח"כ גלגלה, או הקדישה או הפקיר אותה אחר שנתגלגלה ופדאה או זכה בה הרי זה חייבת בחלה, הקדישה קודם שתתגלגל ונתגלגלה ביד ההקדש ואח"כ פדאה פטורה שבשעת חובתה היתה פטורה", עכ"ל – הרי דלמדנו פטור הפקר והקדש בחלה.

ועיין בדברי הגר"ח [שם] שעמד על דיוק לשונו של הרמב"ם, דפתח בהקדש והפקר דלפני גלגול אינם פוטרים, וסיים בהקדש שפוטר בשעת גלגול - ולא הוסיף דה"ה דהפקר פוטר בשעת גלגול - הלא דבר הוא.

ומתחילה ביאר הגר"ח שיש חילוק בין הקדש להפקר מיניה וביה בתרו"מ עצמו, דהפקר פטור בשעה אחת בין שליש למירוח, משא"כ הקדש דבעינן דווקא שתהיה בה קדושה בשעת חובתה – כמירוח וכדומה – וכל זה נתבאר לעיל [ענף א'].

ומעתה יש לדון – דמה הדין בזה לגבי חלה – והיינו האם איכא נמי לחילוק זה, דכל שהיה הפקר שעה אחת ליכא חיוב חלה, או דבחלה הפטור הפקר והקדש שוין ושניהם קאי בשעת גלגול - ולעיל הבאנו מהגר"ח דתלוי אי נילף מובא הלוי או מדגנך - ופשוט.

אולם כתב הגר"ח דלא משכחת לה היכי תימצי לחילוק זה בחלה - וז"ל:

וז"ל: "אלא דבאמת הך דינא לא יוכל להתקיים כלל גבי חלה, דאם בהפקיר אותה קודם שנעשית עיסה, הרי אינה עוד מענינא דדין חלה כלל, והרי היא כמו תבואה קודם הגידול, ואינה שייכה עוד לשום דין חיוב ופטור של חלה, ואם הפקיר אותה לאחר שנעשית עיסה דהיינו לאחר גלגול, הרי כבר נתחייבה בחלה, ושוב לא מיפטרא, והרי היא כתבואה לאחר מירוח דתנן דאין ההפקר פוטר בה, ונמצא דלא משכחת לה פטורא דהפקר מחלה רק בהיתה הפקר בשעת גלגול, דהוא שעת התחלת הדין עיסה, דאז הוא דהויא בת הכי של חלות דין פטור של חלה, והעיסה עוד לא נתחייבה מעולם בחלה, ואז הוא דמשכחת לה שפיר גבה הדין פטור של הפקר", עכ"ל.

הרי לנו דאף שהקדש פטור מצד דגנך וזה פוטר במחייב, והפקר פטור מצד ובא הלוי וזה פוטר בחפצא שייכת לפרשת חלה, אכן אכתי שייכים בזמן אחד - היינו בשעת הגלגול.

אולם הוסיף הגר"ח דנמצא דאע"ג דבחלה הפקר שוה להקדש דלא חייל פטורו כי אם בשעת גלגול, אכן סו"ס "חלוקין הן בעיקר דינן וטעמן - דבהקדש הוא זה מעיקר הדין דאין ההקדש פוטר רק בשעת חובתה, משא"כ בהפקר באמת הוי דינא דפוטר לעולם בין בשעת חובתה, ובין שלא בשעת חובתה, ורק דכיון דהפטור לא מצי לחול כי אם בשעה שראויה לנהוג בה דין חלה, על כן ממילא דחלות פטורו הוא רק בשעת גלגול, וכמו שנתבאר".

## ישוב ללשון הרמב"ם.

ובדרך זו יישב את הקושי' בדברי הרמב"ם הנ"ל, הרי מהא דהזכיר הרמב"ם ברישא גם הפקר מבואר דאם היתה הפקר בשעת גלגול פטורה, ורק בהפקר שלא בשעת גלגול הוא דחייבת בחלה, וא"כ צ"ע מאי שנא דבסיפא דבשעת חובתה היתה פטורה נקט הרמב"ם רק הקדש והשמיט דין הפקר, והלא תרווייהו חד דינא להו, וצ"ע.

ועל פי הנ"ל תירץ – וז"ל: "ולפי זה מדוייק היטב לשון הרמב"ם, דלפי המבואר הרי פטור הפקר של חלה, נהי דהוא רק בשעת גלגול, אבל אין זה משום דינא דשעת חובתה, אשר על כן בסיפא דהקדישה קודם גלגול ומשגלגלה פדאה פטורה השמיט הדין הפקר, דשם הא נקט עיקר הדין דבשעת חובתה היתה פטורה, ובזה הא נשתנה הפקר דהדין פטור שלו הוא גם שלא בשעת חובתה, משא"כ ברישא בפדאה קודם גלגול או הקדישה לאחר גלגול דחייבת שפיר כלל גם הפקר, כיון דעל כל פנים הרי שוה מיהא הפקר להקדש בזה דכל פטורו הוא רק בשעת גלגול ובלאו הכי חייבת".

## הדרך השניה בדברי הגר"ח שיש ב' דינים בהפקר ובחלה רק יליף דין אחד מתרו"מ.

זו דרך הראשונה בדברי הגר"ח - אולם בהמשך דבריו הקשה דמצאנו דין נתינת מים – דזה דומה ל'שליש', דכמו שגלגול דומה למירוח כך נתינת מים דומה לשליש - דהנה מצאנו דין נוסף בשליש והוא - דאף דליכא חובת הפרשה אכן אי יפריש יחול - ומקודם לכן לא יחול ההפרשה - ודין זה מצאנו נמי בשעת נתינת מים להלן [ריש פרק ג] - דאי יפריש יחול החלות חלה אף דעדיין אינו חייב להפריש – ובזה דומה כעין שליש – וממילא דשוב משכחת לה זמן של זיקה לחיוב חלה - ובזה היה שייך לחלק בין הפקר להקדש דהפקר משעת נתינת מים עד שעת גלגול יפטור ודלא כהקדש דתלוי בגלגול עצמו [[8]](#footnote-8).

הלכך תירץ באופן אחר - דלעולם מצאנו בירושלמי בריש מעשרות שיש ב' דיני פטור בהפקר, "חדא דילפינן מקרא דדגנך ולא של הפקר, דבזה הפקר שוה להקדש, דכל פטורו הוא רק בשעת חובתן, ועוד איכא בהפקר פטור נוסף מקרא דובא הלוי וגו', דמיניה ילפינן דהפקר פוטר לעולם, גם אם הפקיר שבלים וחזר וזכה בהן, ולא תלי כלל בדין שעת חובתן" - וכבר הבאנו כן לעיל [ענף א] מהר"ש סיריליאו.

ועל פי זה חידש הגר"ח – "ולפי"ז הרי י"ל דהא דחלה ילפא מתרומות ומעשרות לענין הפטור של הפקר, הוא רק לענין הפטור דדגנך ולא דגן הפקר, אבל הפטור השני שיש בהפקר מקרא דובא הלוי וגו', בזה לא ילפא כלל חלה מתרומות ומעשרות, וא"כ ממילא דהדר דינא דהפטור של הפקר שבחלה הוא רק בשעת חובתה, כיון דעיקרו הוא מקרא דדגנך".

וכתב הגר"ח דלפי"ז ניחא פסק הרמב"ם דהפקיר קודם שתתגלגל וחזר וזכה בה חייבת בחלה, ולא חילק בין קודם נתינת מים לאחר נתינת מים, כיון דשאני פטור הפקר שבחלה דהוי רק בשעת חובתה דהוא זה שעת גלגול.

אולם כתב הגר"ח - דלדרך זו עדיין לא מיושב הדיוק ברמב"ם למה השמיט פטור גלגול בהפקר וכתבו רק בהקדש, וצ"ע.

## הדרך השלישית בדברי הגר"ח לחלק בין נתינת מים לשליש.

ובדרך השלישית ביאר הגר"ח את החילוק בין תרומה לחלה עפ"י מה שיש לחלק בין נתינת מים לשליש - ובדבריו הכא מתבארים היטב שורש החילוק בין ובא הלוי לדגנך - וכדלעיל.

וכתב הגר"ח "דבאמת לא דמי כלל דין נתינת המים לדין הבאת שליש, וחלוקין נינהו ביסוד דינם מהדדי, דאע"ג דבתרווייהו הוי דינא דחל בהו קריאת שם דתרומות ומעשרות וחלה וחיובא לית בהו, מ"מ ביסוד ועיקר דינם שני ענינים נפרדים הם".

וביאר כך - "דהבאת שליש יסוד דינא הוא בדין חיובא בתרומות ומעשרות, וביאור דין זה הוא, דהנה בחיובא דתרומות ומעשרות בעינן שני דברים, דגנך שזהו עצם המחוייב בתרומות ומעשרות, ודיגונך, דבלא מירוח לא מתחייבי, ועל זה הוא דנאמר דין הבאת שליש, דבהכי הוא דחשוב דגנך, וזהו כל יסוד דינא של תבואה שהביאה שליש, דנשלם בה הדין של דגנך האמור בחיובא דתרומות ומעשרות, וזהו ג"כ טעמא דחל בה קריאת שם דתרומות ומעשרות, משום דנשלם בה דין דגנך לענין החיוב, ונמצא דיסוד דינה של הבאת שליש שמועיל שיחול הפרשה דתרומות ומעשרות הוא זה מדיני החיוב של תרומות ומעשרות".

ובקצרה - החפצא שייכת לפרשת תרומה נוצרה בשליש - והיינו דגנך - ובזה שליש נקבע כשעת חובתה - ומה"ט ממש חיילא בה תרומה בשליש - כיון דכעת חיילא עיקר החפצא ששייכת לפרשת תרומה.

וכל זה בשליש לגבי תרומה - אכן בחלה אינו כן - וביאר - "בדין חלה - כל הדין חיוב חלה תלוי רק בשם 'עיסה', וחלות שם 'עיסה' תלוי רק בגלגול לבד, ונתינת המים אינה שייכה כלל לדין החיוב של חלה, ויסוד הדין דנתינת המים נראה דהוא זה דין הנאמר במסויים לענין דין הפרשה דחלה, דמשעת נתינת המים חל בה קריאת שם דחלה, אף על גב דלענין החיוב לא חייל בה עוד מידי, ואין נתינת המים מועלת כלל לזה, מ"מ חל בה קריאת שם".

והגר"ח הביא מקור לחידוש זה - "דאיתא בירושלמי שם - הובא ברמב"ם [פ"ח מבכורים שם] דהא דכיון שנותנת המים מגבהת חלתה - הוא זה מקרא דראשית עריסותיכם, ופירושו דאע"ג דלענין החיוב לא חשיבא אכתי שום שעת חובה כלל, מ"מ זהו גזירת הכתוב דראשית עריסותיכם דחל בה מ"מ הפרשה דחלה".

הרי לנו שהחפצא ששייכת לפרשת חלה היא אך ורק 'עיסה' - ובנתינת מים ליכא עיסה - והחלות חלה דחיילא משעת נתינת מים היא חלות שחלה לפני שיש לנו את החפצא ששייכת לפרשת חלה - וחלוק זה מדוייק בדרשה דראשית עריסותיכם דאינו אלא ריבוי בגדר 'ראשית' לפני העיסה עצמה - לעומת 'דגנך' לגבי שליש שזו הגדרה בעצם החפצא עצמה שבזה היא שייכת לפרשת תרומה.

## בזה מתבאר יסוד החילוק בין ובא הלוי למיעוט של דגנך ולא דגן הפקר.

וכתב הגר"ח דא"כ לא שייכת הפקעה ופטור דדגנך בנתינת מים, ולא שייך פטור ובא הלוי משעת הנתינת מים עד שעת גלגול.

וזה משום דנתינת מים לא מיקרי שעת חובתה ולכן ליכא פטור דגנך, וכן ליכא לפנינו חפצא ששייכת לפרשת חלה עד הגלגול - ולכן לא שייך בזה פטור דובא הלוי - וכנ"ל דבזה ממש מיתלי תלי הך מיעוט - וכנ"ל לעיל [ענף א], אכן בשליש דחיילא כאן חפצא דשייכת לפרשת תרומה - הכא בודאי דשייך מיעוטא דובא הלוי משליש עד מירוח.

ומעתה א"ש למה הרמב"ם לא כתב את הדין שגלגול פוטר בהפקר כמו שכתב כן בהקדש - והיינו כדרכו הראשונה.

## למסקנה ילפינן מובא הלוי ולא מדגנך.

ונראה דכוונתו דלמסקנה רק ילפינן מובא הלוי ולא ילפינן מדגנך - ואף דמלשון הגר"ח לא נראה כן, אכן כן נראה לומר - וכבר נתבאר שבאמת יש הכרח גדול לזה - דמוכרח מיניה וביה דלא יליף דגנך לגלגול הפקר - דא"כ למה לי מיעוט דעריסותיכם ולא הקדש ועכו"ם בגלגול הקדש גלגול עכו"ם, דלמה גרע מהפקר דיליף מדגנך - ומוכרח דרק ילפינן מובא הלוי - וליכא דין כזה בהקדש ועכו"ם - ופלא על תחילת דברי הגר"ח שהיה לו קס"ד ללמוד דווקא מדגנך - וצ"ע.

אלא דסו"ס זה גופא צ"ב - דמאי שנא דגנך מובא הלוי - ולהלן [ענף ד] יבואר טעמא דמילתא למה מחלקינן כן.

## דברי התשב"ץ והאור שמח לגבי הפקר בין נתינת מים לגלגול.

והנה עיקר חידוש הגר"ח דליכא פטור הפקר בין נתינת מים לגלגול – ובזה חלוק חלה מתרומה – כן יוצא מתוך דברי התשב"ץ בדיני חלה [פרק ב' סעיף ה'] דמצד אחד הוא מחייב חלה בזוכה מן ההפקר ומאידך מצאנו להלן [שם פרק ג' סעיף ה'] שפוטר בהפקר בשעת גלגול, והיינו נמי כחילוק הנ"ל.

כעין חילוק זה של הגר"ח מבואר נמי באור שמח [ביכורים פרק ח' ה"ו] דליכא פטור הפקר בין נתינת מים לגלגול [[9]](#footnote-9) - וחלה שונה מתרומה – וז"ל: "ונראה דסברת רבינו דלא דמי חלה לתרומה, דאשכחן דפירות חו"ל שנכנסו לארץ, אף דבתרומה פטורין מה"ת, ואינן חייבין רק מדבריהם, כמו שפסק רבינו לעיל [פ"א מתרומות הכ"ב], מכל מקום בחלה חייבת מן התורה [חלה פ"ב מ"א], אף שנתערבה במים בחו"ל, כיון שלא נתגלגלה רק משנכנסה לארץ חייבת, וכמו דחו"ל אינו פוטר בה מן התורה, כן הוה"ד להפקר שאף שהיתה הפקר קודם הגלגול, כיון שזכה ונתגלגלה אצלו חייבת בחלה" - והסיק האור שמח בסוף דבריו – "ולכן חשב במשנתינו [חלה פ"א מ"ג] הפקר והקדש שנפדו כחדא, ודו"ק".

ובעיקר דברי האור שמח לדמות לפטור חו"ל – עיין להלן בציונים והערות [פרק ב' משנה א' ענף ג'] בגדרי הך פטור – ואכתי יש לעיין בזה.

# ענף דביאור במשנה שמחלקת בין תרומה וחלהבדין הקדש והפקר, ובדין שליש וגידול לגבי חלה,ובפלוגתת הגר"ח והחזו"א בזה.

## במה שיש לתמוה בדברי המשנה דמחלקת בין תרומה לחלה לגבי הפטור הקדש והפקר.

והנה למדנו במשנה שיש חילוק בין חלה לתרו"מ לגבי הפטור הקדש והפקר וכמו ששנינו – "אלו חייבין בחלה ופטורים מן המעשרות - הלקט וכו' וההפקר וכו' והקדש" - ויש לעיין דבמה איירי הכא – הרי כמו שיש ב' זמני חיוב בתרו"מ – והיינו שליש ומירוח – וכשיש הקדש בהנך זמנים איכא פטור מהפרשת תרו"מ, כמו כן מצאנו זמני חיוב בחלה וגם בהם יש פטור בהקדש.

דיעויין במשנה להלן [פ"ג מ"ג] ששעת חובת החלה היא הגלגול ובשעה זו איכא באמת פטור הקדש, והכא ע"כ איירי בעיסה כזו שחייב בחלה כיון שפדו את הקדושה לפני הגלגול – וכן מבואר במשנה ראשונה ותוס' יו"ט כאן, וכ"ה לגבי הפקר דאיירי בזכה בו קודם גלגול וכמבואר בתורת הארץ [פ"ד ס"ק ל"ד ל"ה] וע"ע בדברי מלכיאל [חלק א' סימן ו' ס"ק כ"ב].

ומעתה קשה – דא"כ איך אמרו הכא במשנה שיש חילוק בפטור הקדש והפקר בין תרו"מ לחלה, הרי בתרוייהו הדין תלוי בשעת חובתם אלא דמתחלקים בשעת חובתם, דמירוח היא שעת החובה בתרו"מ וגלגול היא שעת החובה בחלה – וכל אחד כדינו יש לו פטור אי היתה בה קדושה בשעה זו שהיא שעת חובתה.

וכבר תמה בזה באבני נזר [יו"ד סימן תט"ז ס"ק א'] - וכלשונו - "וקשה דא"כ גם בחלה גלגל ופדה פטור וזימנין דחייב במעשרות ופטור מחלה - כגון שהקדיש לאחר מירוח ופדה לאחר גלגול - והו"ל למיתני כן בסיפא דפטור מחלה וחייבין במעשרות", עכ"ל - והיא קושי' עצומה.

## דרכו של האבני נזר דקאי בשליש, ובמה שיש לתמוה בדבריו.

והאבני נזר כתב בזה דאף דמירוח שייך רק בתרומה וגלגול שייך רק בחלה, אכן שליש שייך בשניהם - ועל זה קאי המשנה לומר דאף ששייך פטור הקדש והפקר בשליש בשניהם, אכן בזה חלוק תרומה מחלה - וחידש בזה דחייב בחלה שהיה הקדש בשעת שליש – ועיין להלן בציונים והערות [ענף ה'] שהבאנו את ראיית האבני נזר לדין זה מהמבואר במשנה בדין 'מותר העומר'.

והאבני נזר ביאר את החילוק בין חלה לתרו"מ – למה חלה חייב אף שהיה שליש ביד הקדש – דבתרומה ומעשר כתיב 'דגנך' וזו דרשה מפורשת למעט דגן הקדש ודיגון הקדש, ודרשה זו קאי בשליש [[10]](#footnote-10) - אבל בחלה דכתיב עריסותיכם ליכא מיעוט אלא על גלגול הקדש והפקר, עכתו"ד.

אולם יש להעיר בעיקר דבריו - שהרי בהמשך המשנה כתוב בהדי' דחלה חייבת גם בדגן שנתלש לפני שליש - הרי דליכא דין שליש בחלה כלל וכלל, ומה שייך לחדש שאין פטור דגן הקדש בשליש בחלה אי ליכא דין שליש כל עיקר, וצ"ע.

## פלוגתת הגר"ח והחזו"א לגבי פוטר בשעת שליש וגידול - ובמה שיש לתמוה בדברי החזו"א והמהרי"ט אלגאזי ששייך פטור עכו"ם בשליש בחלה.

והנה בירושלמי הכא מבואר הטעם למה מחלקים בין חלה לתרומה - וכתבו דהא דליכא פטור הפקר בחלה הוא משום דכבר מצאנו חילוק בין חלה לתרומה בי"ד שנה של כיבוש וחילוק שהיו חייבים בחלה ולא בתרומה.

ועיין בחזו"א [יו"ד ראשית הגז סימן רד - בסוף] שדן בדברי הירושלמי - וביאר דכנראה דקמ"ל הירושלמי דא"צ גידול בחיוב בחלה, וממילא שמתחדש הכא דגם גדל בידי הקדש חייב, עיי"ש - והיינו ע"ד האבני נזר בתוספת ביאור - דלא רק דחלוקין נינהו דבחלה ליכא פסוק דדגנך, אלא דעיקר ענינו של גידול ושליש לא שייך הכא - וכדמצאנו בחילוק בי"ד שנה.

ובאמת דיעויין בדברי הגר"ח הלכות תרומות ובחזו"א בגליון - מובא בהערה [[11]](#footnote-11) - והעולה מהדברים שהגר"ח באמת הבין שהגידול והצמיחה של התבואה אין לו שום משמעות כלל וכלל לגבי חלה - דבחלה הכל מתחיל בגלגול - אולם החזו"א צידד לומר ששייך פטור בחלה - גם בגידול בפטור.

והחזו"א הוכיח כן ממה שמוכרח שיש שייכות לגידולי הארץ בחלה ממה דאיכא ישן וחדש בחלה דאין מפרישים מזה על זה - ועוד שאם אין למצות חלה שום קשר עם הגידול לא היה ראוי למצות חלה לקרותה מצוה התלויה בארץ - וכמבואר בלשון רש"י בקדושין [ל"ז.].

והסיק מכל זה וז"ל: "ומוכרח דילפינן נמי גדל בחיוב - ודגן נכרי למ"ד יש קנין פטור מחלה כמו שפטור מתרומה" - ולכאו' כוונתו דגדל שליש אצל עכו"ם פטור בתרומה ושליש - ושו"ר במהרי"ט אלגאזי [בכורות פרק ד / יט עמוד ב] כדברי החזו"א שג"כ מבואר בדבריו שיש פטור עכו"ם בגידול שליש גם בחלה - עיין בהערה [[12]](#footnote-12) שהבאנו דבריו.

ובהאי ענינא ע"ע בחזו"א [זרעים ליקוטים סימן ז' ס"ק ד'] ובמכתב החזו"א [נדפס בסוף חלק קדשים – עמוד 386] בקצרה, והארכנו בזה להלן בציונים והערות [פרק ד' משנה ד'].

עכ"פ יש לעיין טובא בדבריהם - הרי ליכא שיעור שליש בחלה - ובזה חלוק מתרומה - וכמבואר הכא במשנה - ומה שייך מיעוט של שליש בתרומה גם בחלה - וכבר תמהנו בזה לעיל.

ועיין בדרך אמונה בכורים [פרק ח ס"ק מה] שמסתפק והניח בצ"ע אי היה הקדש בגידול שליש האם יפטור חלה היכא שהגילגול היה בחיוב - וגם בדבריו יש לעיין כנ"ל - וצע"ג - וכל דבריהם הם דלא כהאבני נזר שלמד שזה גופא החידוש של המשנה - אבל כבר תמהנו בשיטתו שמה קמ"ל המשנה הרי אין ממילא שאין דין שליש בחלה, ומה שייך בה מיעוט.

## ב' דינים בעונת המעשרות, שיעור אוכל ושיעור שראוי להצמיח.

ובביאור האי ענינא נראה להקדים ביסוד גדול בעיקר השיעור של שליש בתרו"מ - דהנה בריש מעשרות מבואר במשניות שיש זמנים של עונת המעשרות – שזה הזמן של תחילת החיוב מעשרות - וזמן זה הוא זמן שאז מיקרי פרי ותבואה, דמיקרי פרי מזמן שהוא אוכל, דדרשינן מזרע הארץ מפרי העץ עד שיעשה 'פרי' וכתיב מתבואת הארץ עד שיעשה 'תבואה' –וכל זה מבואר ברמב"ם בפירוש המשנה [פ"ק דמעשרות משנה א'], וברא"ש [שם תחילת משנה ב'] מבואר שזה זמן שהוא 'ראוי לאכילה' וזה 'תחילת בישולן', ואז מיקרי 'אוכל', ועיין בכל זה ברמב"ם [הלכות מעשר פ"ב ה"ג].

אולם הרמב"ם הוסיף בזה עוד תנאי [שם הלכה ה'] שעונת המעשרות בעי 'ראוי להצמיח' והיינו שאם תזרע את הפרי הוא יצמיח, והמקור לזה הוא בדרשה בירושלמי, ואף שהמשמעות הפשוטה במשניות הוא שהשיעור הזה נאמר רק ב'תלתן', אבל הרמב"ם למד שזה תנאי בכל הפירות - ודברי הרמב"ם מוכרחים - וכדיבואר.

## חידוש בגדר הדין 'אוכל' של עונת המעשרות לגבי חיובא דתרומת ומעשרות וחלוק משאר דיני 'אוכל' שבכל התורה כולה, ובגדר התנאי של ראוי להצמיח.

דהנה יעויין במקד"ד [סימן נ"ה סוס"ק ד'] שהקשה קושי' עצומה - דאיך אמרינן שיש שיעור של 'אוכל' בתבואה שזה שליש - הרי מצאנו שתבואה קודם שליש חייבים בחלה וע"כ שהוא אוכל, וע"ד זו הקשה גם החזו"א [מעשרות סימן א' ס"ק ג'] דה"ה דלענין חמץ מיקרי נמי לחם, וכן נמי לגבי עירוב וניקחין בכסף מעש"ש ומטמא בטומאת אוכלין.

וע"ד זה העיר החזו"א עוד גם בשאר פירות, דהנה, בפירות יש ג' זמנים, סמדר בוסר ועונת המעשרות, ובכל האילנות כו"ע מודי להא דכבר מסמדר ואילך חשיב כפרי לגבי ערלה ורבעי וקציצה בשביעית, אף דלגבי מעשרות ליכא טבל ותרומה עד עונת המעשרות, ולגבי טומאת אוכלין מצאנו דנחלקו תנאי כבר בבוסר אי מיקרי אוכל או לא, ועיי"ש עוד כלפי גפן וחרובין וזיתים שיעורים אחרים ומחלוקות אחרות, אבל כו"ע מודי דלפני עונת המעשרות חיילו דינים של ערלה ורבעי וקציצה בשביעית, ורק תרו"מ חיילו בעונת המעשרות - הלא דבר הוא.

וביארו בזה המקד"ד והחזו"א - דלעיל הבאנו שהרמב"ם הוסיף שיש עוד דרשה בכל הפירות שיהיה ראוי להצמיח, וע"כ דמהך דרשה למדנו דלא סגי באוכל סתם אלא באוכל 'גמור' ואוכל 'חשוב', וזהו שיעורא דעונת המעשרות, והיינו שהאפשרות של ראוי להזריע ולהצמיח היא ראיה של חשיבות יתירא בדין 'פרי' ובדין 'אוכל' ובדין 'דגן' שבו לגבי הפרשת תרו"מ.

והוסיף החזו"א שאינו אלא תנאי בעלמא ואינו דין בפני עצמו שיהיה ראוי להצמיח, דמלפפונים קישואים ודלועין שגם בקטנם ראויים לאכילה ולכן אצלם עונת המעשרות היא מיד בתחילת גידולן ולא בשליש, וכמבואר במשנה, אף דמוכרח בסוגי' בסוכה דאינם ראויים להצמיח עוד ואעפי"כ מחוייבים כבר במעשרות, וע"כ דקים להו לחז"ל דבהנך ירקות האפשרות להצמיח לא מוסיף להם בחשיבות הפרי כלל ורק משאירים אותם באדמה לגדול עוד כדי שיתרבה בזה שיעורו של גוף הפרי, אבל אין שום תוספת בחשיבותו, ולכן לא נאמר בזה ילפותא דראוי להצמיח, ודו"ק - ועיין בהערה [[13]](#footnote-13) מה שהוספנו בזה.

## עיקר החידוש שאין דין שליש בחלה מלמד שחלה היא פרשה בפי עצמה שלא שייכת לפרשת תרומה.

ועפ"י הקדמה זו נראה לומר ביאור חדש בהאי חידוש שמבואר במשנה שקודם שליש חייבים בחלה - שבאמת לולי חידוש זה היינו צריכים שליש - ונראה שהגדר בזה היה שכשם שבתרו"מ איכא חשיבות מיוחדת בדגן ותבואה שמחוייבת בתרו"מ, כמו כן הך דרגא של דגנך נצרכת גם בחלה, והיינו שאף שהחפצא המחוייבת בחלה היינו העיסה, אכן עיסה צריכה להיות מדגן, והיינו לומדים דהך חשיבות של תבואה ודגן שעליה מצאנו את המצוות התלויות בארץ בפרשת תרו"מ - בתבואה ודגן זה תחול החשיבות של 'עיסה' שמחוייבת בחלה.

ובתוספת עומק - יש מקום לומר שפרשת חלה היא פרשה מעל ואחרי פרשת תרו"מ, והיינו שאחרי שהתבואה הגיע להיות תבואה של תרו"מ - והיינו שהיא תבואה ששייכת לפרשת תרומה - וכדלעיל בביאור הגר"ח שזה בשליש אף בלי מירוח - שבשליש חיילא עיקר השם דגנך ולכן חיילא הפרשה משליש - ואמרה תורה דהך חפצא של תבואה ששייכת לפרשת תרומה - היא היא התבואה שעליה ניתוספו דינים נוספים של חלה - והיינו כשהיא נהיתה לעיסה.

והמשנה חידשה שאינו כן ואין דין שליש בחלה - וכתוב כאן דבר עמוק בעיקר השייכות בין הדגן של חלה לדגן של תרומה - שבירושלמי מבואר בטעמא דמילתא דמהני פחות משליש - שזה משום שהעיקר בדגן של חלה היינו הכח חימוץ שיש בו - והרי כח החימוץ שייך בו כבר לפני שליש - והא דתלוי בכח החימוץ הוא משום שעיקר החשיבות של דגן זה היא סוג חשיבות ששייכת לענינא של לחם - שזה הרי עיקר ענינו של חובת חלה - וכבר הארכנו בנקודה זו להלן [חידושי סוגיות סימן יב] במה שנתחדש שצריכים אפשרות של חימוץ בפחות משליש.

אולם נראה שכתוב כאן נקודה עמוקה - דלא רק דבאו לומר שהולכים אחרי כח החימוץ ולא אחרי שליש - אלא דהכא נאמר עוד - דלא אמרינן שפרשת חלה היא מעל ואחרי פרשת תרו"מ שרק תבואה שממילא שייכת לפרשת תרומה בשליש ומיקרי דגנך דאז נתוספו עליו דינים נוספים של חלה - והיינו כשהיא נהיתה לעיסה - אלא שהיא פרשה עצמאית בלי שייכות לפרשת תרומה - ולכן היא תלויה אך ורק בכח החימוץ שבדגן.

וכתבו כאן יסוד גדול ששני דרכים שונים מצאנו בדגן, א] חשיבות של דגן בזה שיש בו את הכח להצמיח, וכמבואר בירושלמי ריש במעשרות - וכדלעיל מהחזו"א והמקד"ד, וזו חשיבות בתור דברים שגודלים בשדה, שמהם מפרישים תרו"מ, ב] חשיבות של דגן בתור דבר שכחו להיות לחם, וזו חשיבות אחרת שלא שייכת לגידול בשדה אלא לתהליך של יצירת לחם ופת - ומתחלקים זמ"ז הנך תרי מיני דגן, לענין החשיבות בשדה בגידול ולהצמיח שדה שזה שייך לתרו"מ, ולענין החשיבות שיש בדגן בעשיית פת וזה ענינו של חלה ולחם

ונראה שמתחדש בירושלמי שהמשנה באה לחדש שאינם שייכים זל"ז - והם ב' דרכים שונים בחשיבות של דגן, ותחילתו של החשיבות של דגן לענין חלה מכוונת ישירות לענינו של חלה ולחם - וכל התורת דגן שנצרך לחלה - היינו בדגן כזה שמכוון ומיוחד ועומד לענינו של עיסה - ולכן כל הקובע בו הוא אך ורק החשיבות של חימוץ - וזה יסוד גדול שלמדנו הכא שפרשת חלה אינה פרשה אחרי פרשת תרו"מ, אלא פרשה בפני עצמה עם מחייב בפנ"ע.

## בפלוגתת הגר"ח והחזו"א לגבי גידול לענין חלה.

ומעתה נראה - דלעיל הבאנו את פלוגתת הגר"ח והחזו"א לגבי גידול לענין חלה - שהגר"ח הבין שלא שייך ענינו של גידול בחלה - ונראה שחידש זה נתחדש הכא - והיינו דעד כמה שהיינו הולכים אחרי שליש - אז היתה פרשה אחרי פרשת תרומה - והיה מיתלי תלי בדיני גידול - והכא קמ"ל שאינו כן.

אלא שנראה שגם לדרכו של החזו"א שגם למסקנה איכא דיני גידול לגבי חלה וכדהוכיח כן ממה שמפרישים הפרשה נפרדת לפי כל שנה בשנה, אכן סו"ס סו"ס התורת גידול שייך לפרשת חלה שונה מתרו"מ, דהכא בשורש הדברים מצאנו שכל הגידול מיוחד ומכוון מתחילתו לענינו של דגן ששייך ללחם ועיסה - וזו כל חשיבותו - ולכן היא לא צריכה את החשיבות של שליש שהיא הרמה והדרגא של 'אוכל' הנצרכת לחיוב תרומה בזה שיש לו חשיבות להצמיח עוד, והכא הגידול טפל ומצב העתידי של לחם ועיסה.

## יסוד המשנה שהתורת דגן של חלה שייכת לעיסה ולא לדגן של תרו"מ - וממילא שהמיעוטים של הקדש ועכו"ם והפקר בתרומה לא שייכים בחלה - ואף יצירת דגן שיש בו כח חימוץ לית ביה מיעוט.

הדרנא למשנה:

המשנה מבארת שיש חילוק בין תרומה וחלה לגבי שליש - ונראה שמהחילוק הזה יוצא חילוק נוסף, דממילא לא שייך פטור שליש בהקדש ועכו"ם והפקר, והיינו טעמא דאף דבחלה איכא פטור הקדש ועכו"ם בשעת חובתה - והיינו בגלגול שהוא שעת יצירת החפצא ששייכת לפרשת חלה, וגם הפקר בשעת גלגול נלמד מובא הלוי - וכדהבאנו לעיל [ענף ג] מהגר"ח - וגם זה רק שייך בחפצא ששייכת לענינו של חלה והיינו עיסה - ולא בשעת שליש.

אלא שהיה מקום ללמוד מהמיעוט 'דגנך' בתרומה בשעת שליש לחלה בשעת שליש, והיינו משום שסו"ס בשעת שליש נוצרה החפצא של דגן הנצרכת לתרומה והרי עליה בנויה פרשת חלה - אכן אחרי מה שמבואר במשנה פשוט שאינו כן.

ולעל הבאנו מהחזו"א ודרך אמונה ששייך מיעוטים של עכו"ם והקדש בשעת שליש, וזה תמוה אחריש מבואר במשנה דליכא דין שליש, ולעיל הבאנו מהאבני נזר דאדרבה זה כל החידוש של המשנה שלא שייך פטור הקדש והפקר בשליש - בחלה, ותמהנו דאחרי שכבר נתמעט שליש מחלה דא"צ שליש, שוב קשה דאיזה פטור היה שייך בהקדש בשליש - הא שליש אינו שעת חובתה.

ונראה עפ"י דברינו - שהמהלך בזה הוא כך - שכמו ששליש יוצר את התבואה והדגן שייכים לפרשת תרומה - ולכן יש בו מיעוט בהקדש והפקר, כמו כן היה מקום לומר שבחלק של הגידול שיוצר חפצא של תבואה שיש בו כח החימוץ - והיינו כבר בפחות שליש, דגם בזה שייך מיעוט דדגנך, דבזה חלה דומה לתרומה דתלוי בחפצא של דגן דידה.

ונראה שזה מה שחידשה לנו המשנה - דחלוק התורת דגן בחלה גם לענין זה - והיינו דממה דתלינן את החשיבות של הדגן של חלה בענינו של חלה - והיינו בכח חימוץ שבו, דמזה חזינן תרתי, א] הדגן של חלה אינו הדגן של תרומה שמוסיפים בו דינים נוספים, ב] עצם שהשם דגן מכוון ומיוחד 'וטפל' לעיקר ענינו של עיסה - מזה למדנו שהדגן לא קובע שם לעצמו כפרשה לפני הפרשה של עיסה - אלא כל כולו אינו אלא כמכשיר לעיסה - וממילא שהמיעוטים של הקדש והפקר רק שייכים בשעת העיסה עצמה - ודו"ק.

## בדברי הגר"א בירושלמי שיש נידון שחלה היא 'יותר' מתרומה.

ונראה שכל דברינו מבוארים בביאור הגר"א בירושלמי - דבירושלמי על המשנה הכא הקשו דמה באמת החילוק בין תרומה לחלה בכל הנ"ל - ותירצו דמצאנו ריבוי של תרימו וכן תרימו - ושוב כתבו שיש חילוק בין חלה לתרומה בי"ד שנה - וכדהבאנו לעיל - וראוי לדקדק בלשון הגר"א בביאורו לכל הירושלמי הנ"ל.

וז"ל: "מנין שהן חייבים בחלה ופטורין מן המעשרות פי' מנין שיש חיוב בחלה 'יותר' מן החיוב במעשרות - ומשני - תרימו וכן תרימו - פירוש - ריבה אף אותן שפטורין מן המעשרות שיהא חייבן בחלה".

"חזר ואמר כארבע עשרה שנה - פירוש דבארבע עשרה שנה מצינו ג"כ שהיו חייבין בחלה ופטורין מן המעשרות - אלמא שחוב חלה יש 'יותר' מחיוב מעשרות".

ומדוקדק בדבריו שכל הנידון הוא דהאיך חלה היא 'יותר' מתרומה - וזה מה דמצאנו בי"ד שנה - וקשה דמה שייך כאן יותר או פחות - הרי תרתי נינהו, זה עיסה וזה דגן.

ונראה דהכא כתוב כל היסוד הנ"ל - דפרשת חלה היא פרשה עצמאית ולא באה אחרי פרשת תרומה - והיינו כלשון הגר"א "שריבה אף אותן שפטורין מן המעשרות שיהא חייבן בחלה" - שהם ב' פרשיות שונות - ועיקר הקושי' היתה דמה שייך לומר שחלה חייבת יותר ממעשרות - דהסברא היא שהעיסה של חלה בנויה על הדגן של תרומה - והיינו אחרי שליש - והתשובה היא שעל זה גופא יש ריבוי לומר שהיא פרשה עצמאית - והוכיחו כן עוד ממה שהתחילה פרשת חלה בשנים שעדיין לא התחילה עיקר פרשת תרומה - והיינו בי"ד שנה.

## דברי האחרונים בלימוד מי"ד שנה של ירושה וישיבה להפקר בדין חלה.

ומצאנו דרכים אחרים באחרונים בביאור הדמיון הזה בירושלמי לגבי י"ד שנה - דעיין במקדש דוד [סימן נ"ה ס"ק א' ד"ה ובעיקר] ובצפנת פענח תרומות [פרק א' הלכה י"ג עמוד 24] שלמדו שהפטור מעשרות בהנך י"ד שנה היה כעין הפקר - והביאו כן מהראב"ד בתו"כ - וע"ע בזכר יצחק [סימן ע"ד] ובמרחשת [ח"א סימן מ"ו ענף ג' ס"ק י'] ובתורת הארץ [פרק ד' ס"ק ל"ה].

אולם לדרכינו עפ"י הגר"א רק באו ללמד נקודה אחת - שב' הפרשיות לא תלויות זב"ז - דלא אמרינן שפרשת חלה בנויה על התבואה שעליה בנויה פרשת תרומה - ולא אמרינן שהעיסה של חלה בנויה על הדגן של תרומה - ודבר זה מוכרח ממה דחיוב חלה התחיל בשנים שעדיין לא התחילה עיקר פרשת תרומה - והיינו בי"ד שנה.

## מתמה טובא משיטת ר"א.

למדנו הכא במשנה - דתחילת החילוק בין תרומה וחלה בהקדש והפקר הוא מכח החילוק שיש ביניהם בשליש - אולם יש תמיהא רבתי משיטת ר"א במשנה דחולק ולדידיה בעינן שליש - ואעפי"כ מודה בדינים של הפקר והקדש - וצע"ג - וזה פירכא גדולה על כל דברינו.

## קושי' הדברי יחזקאל בגדר הדין גרירה מהירושלמי כאן – ובביאור פלוגתת ר"א ורבנן דלר"א ליכא כח החימוץ.

אולם כשנעיין בשיטתו נראה שאין כאן קושי' כלל - ונקדים בקושי' אחרת - דהנה בירושלמי אמרינן דטעמא דרבנן דלא בעינן שליש הוא משום דבפחות משליש באין לידי חימוץ, וכנ"ל, אכן מה טעם של ר"א דבעי שליש.

ועיין בירושלמי שאמרו שם – "מ"ט דר"א - כתרומת גורן כן תרימו אותה, מה תרומת גורן מתבואה שהביאה שליש אף זו מפירות שהביאו שליש" - והיינו דיליף חלה מתרומה - ומהכא נראה דבאמת ר"א חולק בכל הנ"ל ואדרבה - לדידיה הדגן של פרשת חלה הוא הדגן שחשוב כדגן בפרשת תרומה.

והנה - בהמשך הירושלמי הסתפקו בשיטת ר"א – וז"ל: "ר"ח בר יוסף שאל - על דעתיה דר"א מהו שיהא נגרר לענין חלה כעיסת האורז", עכ"ל, והיינו האם שייך גרירה מחיטין שיש בהם שליש לחיטין שאין בהם – וכדמצאנו באורז – והקשה הדברי יחזקאל [סימן י"א] מה דמאי גרירה שייך כאן כיון דבלא"ה באה לידי חימוץ - ועיקר פטורה דחלה הוא מגזה"כ שהוקשה חלה לתרומה – וצ"ע.

אולם באמת דלא קשה מידי – שמפורש בירושלמי שהקשו על ר"א - דאיך ר"א לומד מתרומה ולא לומד לחם לחם - ומטעם זה חזרו בהם מהך דרשה בשיטת ר"א – דלמסקנה למדו שר"א ס"ל דגם לענין מצה לא מיקרי לחם בפחות משליש, עיי"ש היטב בדברי הגר"א.

והגר"א ביאר עוד דמזה מוכרח למסקנה דטעמו של ר"א הוא משום דס"ל דאין כח החימוץ בפחות משליש ובזה גופא נחלקו רבנן ור"א אי דרגת החימוץ בפחות משליש מיקרי חימוץ או לא - ומה"ט ס"ל דלא מיקרי לחם לכל דיני התורה - ועיי"ש עוד דהסתפקו נמי לגבי חדש - ומבואר שהדין שליש לפי ר"א תלוי בדיני לחם בכל התורה, ומעתה א"ש למה דנו מיד אח"כ דיהני גרירה – וא"ש.

## ישוב המשנה גם לדרכו של ר"א.

ומעתה אדרבה – דבאמת הקס"ד בשיטת ר"א היה באמת כדנקטנו - שפרשת חלה מיתלי תלי בפרשת תרומה - אכן למסקנה מבואר שחסר בכח החימוץ - ולכן דנו לגבי גרירה, ומיושב קושי' הדברי יחזקאל.

ונראה דממילא דמיושב נמי מה שהקשינו בעיקר המהלך במשנה - דאדרבה - גם ר"א מודה שאין שייכות בין חלה לתרומה - דלכן לשיטתו מצאנו ספק אי מהני גרירה בפחות משליש - ודו"ק.

ובאמת דיעויין בדברי הירושלמי שהביאו טעמא דתרומה בעי שליש מחמת זה שזה מצמיח - ושוב דחו דהכא מטעם חימוץ - הרי דבזה גופא קאי כל השו"ט - אי בעינן להך חשיבות של דגן מצד פרשת תרומה או לא.

אולם סו"ס יש להעיר מלשון הר"ש שלא הביא את המשך הירושלמי בשיטת ר"א הזה, וצ"ע.

## מחלק בין פטור ובא הלוי לפטור דגנך בילפותא לחלה

והנה לעיל הבאנו מהגר"ח דדן אי יליף ומבא הלוי או מדגנך - והסקנו דלפי דרכו ניתן לומר דדווקא ובא הלוי שייך לחלה - ונראה שלפי כל הנ"ל א"ש היטב - שהרי אדרבה - זה עצם החילוק בין ובא הלוי לפטור של דגנך, דדגנך מתייחס למעשה המחייב ולמעשה שיוצר את החפצא של דגן - ובזה גופא שונה חלה מתרומה - וכנ"ל, דהכא העיקר הוא הלחם והעיסה והתורת דגן טפל אליה, אכן בקרא דובא הלוי אנו מתייחסים לחפצא ששייכת לפרשת תרומה - ולכן מצאנו שגם כל הזמן באמצע פטור - וכנתבאר לעיל [ענף א], ומה"ט ממש נוכל גם להתייחס לחפצא ששייכת לפרשת חלה - והיינו לעיסה - ושניהם מקבילים זל"ז, ודו"ק.

וכאמור - הרי מוכרח מיניה וביה דלא יליף מיעוטא דדגנך למעט 'גלגול הפקר' - דא"כ למה לי מיעוט דעריסותיכם ולא הקדש ועכו"ם בגלגול הקדש גלגול עכו"ם, הא נוכל ללמוד נמי בדגנך - וע"כ כנ"ל - וברור, דרק ממיעוטא דובא הלוי נלמד - ודו"ק.

# ענף ה הערות במשנה.

## בדין מעש"ר דניטלה תרומתו, ובעיסה של מעש"ש לגבי חלה.

בדין מעש"ר דניטלה תרומתו – עיין מה שהארכנו בזה באמרות אברהם - זרעא קיימא ציונים והערות [תרומות פ"א מ"ה], ובדין עיסה של מעש"ש לגבי חלה, יש לדון בגבולין לר"י, ועוד ספקות בזה – ועיין בכל זה בשאגת ארי' [סימן צ"ז] ובמנ"ח [מצוה שפ"ה], וע"ע פרי יצחק [ח"ב סימן ל"ג], וע"ע ברמב"ם [ביכורים פרק ו' הלכה ד'] לגבי עיסת מעש"ש ובמה שתמהו עליו המפרשים משיטתו שמעש"ש ממון גבוה.

## בדין "מותר העומר" – ובהוכחת האבני נזר דשליש ביד הקדש חייב בחלה.

כתב הר"ש בדין "ומותר העומר" – "שהעומר היה בא מג' סאין, ותנן במנחות [ס"ו.] דמוציאין ממנו עשרון שהוא מנופה בי"ג נפה, והשאר נפדה ונאכל לכל אדם, וחייב בחלה ופטור מן המעשרות, ור' עקיבא מחייב בחלה ובמעשרות".

ופירש רש"י [שם]: "וחייב בחלה - דחיוב חלה היינו גלגול דעיסה וגלגול של זו ביד הדיוט הוא לאחר שנפדה", "ופטור מן המעשרות - דמירוח הוא ביד הקדש ומירוח הקדש פוטר מן המעשר כדמפרש בגמרא".

והנה לעיל [ענף ד] הקשינו שמה החילוק בין מעשר לחלה בפטור הקדש – והבאנו מהאבני נזר [יורה דעה סימן תט"ז] שמיירי בפדה קודם מירוח, רק שהביא שליש ביד הקדש, וע"כ פטור ממעשרות וחייב בחלה כה"ג.

ורצה להוכיח דין זה מהכא במותר העומר שהוא ג"כ מצד פטור הקדש – והרי הגזבר היה זורע קודם הפסח ל' יום - כדאיתא במנחות [פ"ה.] עיין שם בתוס' [ד"ה אין מביאין] וא"כ ע"כ שהביא שליש ביד הקדש, ואעפי"כ חייב בחלה.

## בדין פחות משליש ובהוכחת היונת אלם לדין ראוי לבא לידי חימוץ מהירושלמי בדין פחות משליש.

למדנו במשנה דין של תבואה שלא הביאה שליש שחייב בחלה ור' אליעזר חולק ולדידיה תבואה שלא הביאה שליש פטורה מן החלה.

ועיין לעיל בציונים והערות [משנה א'] שהבאנו מהיונת אלם [סי' ל"ד אות י"ח] שהסתפק בגדר התנאי של ראוי לחימוץ לענין חיוב חלה – והארכנו בזה שם, והביא ראיה מהכא שבלא הביאו שליש אכתי חייבין בחלה, ואיתא בירושלמי שהטעם משום שראוי לבוא לידי חימוץ, ותמה דלמה לי טעם זה – הא ממילא הרי הם ממין שראויים לבא לידי חימוץ גם אי בלא הביאו שליש לא היו עדיין ראויים להחמיץ בעצמם, ומוכרח דמה שהם ממין זה שראוי להחמיץ לא סגי לן, וע"כ שיש תנאי דבעינן שהיה ראוי בפועל.

והיה מקום לדחות דכוונת הירושלמי שהוא ממין הראוי לבוא לידי חימוץ, אולם אין נראה כן מלשון הרע"ב שמשמע מדבריו משום דראוי הך עיסה לבוא לידי חימוץ, ומוכרח א"כ כנ"ל דאי לאו דאותו עיסה ראוי לבוא לידי חימוץ היה פטור מחלה אע"ג דהוא ממין הראוי לבוא לידי חימוץ, ומוכרח דאין זה סימן בעלמא על המין אלא דין בכל עיסה ועיסה - שאינו חייב אא"כ ראוי לבוא לידי חימוץ, ואין לדחות שתבואה שלא הביא שליש הוא מין תבואה אחר, דפשוט דמין אחד נינהו.

# משנה ד

[ד] אלו חייבין במעשרות ופטורים מן החלה האורז והדוחן והפרגים והשומשמין והקטניות ופחות מחמשת רבעים בתבואה הסופגנין והדובשנין והאסקריטין וחלת המשרת והמדומע פטורין מן החלה:

# רע"ב משנה ד

ופרגין - קורין לו בערבי כשכא"ש, ובלע"ז פפאור"ו:

ופחות מחמשת רבעים בתבואה - תבואה שעושה פחות מחמשת רבעים קמח חייב במעשרות, והעיסה שנילושה מן הקמח ההוא פטורה מן החלה, לפי ששיעור העיסה להתחייב בחלה היא ה' רבעים קמח ועוד, כלומר מעט יותר מה' רבעים:

הסופגנים - לחם שבלילתו רכה ועשוי כספוג. פ"א רקיקים דקים, תרגום ורקיקי מצות, ואספוגין:

הדובשנים - מטוגנים בדבש, א"נ נילושים בדבש:

האסקריטין - תרגום צפיחית, אסקריטון. ובלילתן רכה מאד:

וחלת המשרת - חלה חלוטה במחבת, תרגום מחבת, משריתא:

המדומע - סאה של תרומה שנפלה לפחות מק' סאין של חולין, ונעשו כולן מדומע ואסורים לזרים, ופטור מן החלה דכתיב [במדבר טו] תרימו תרומה, ולא שכבר נתרמה:

# ציונים והערות משנה ד

# ענף א' הערות במשנה.

## מיני קטניות – פטורים גם מדרבנן.

עיין בר"ש שציין לדבריו בשביעית [פרק ב' משנה ז'] במה שפירש בהנך מינים - וז"ל: "אורז ודוחן - מיני קטניות הן וקורין אותן בלע"ז מילייו", "פרגין - פירש בערוך מקום בלשון כנען והוא כעין רמון מלא זרע והזרע מתקשקש בקליפתו כעין שומשמין", ויש להעיר הרי כולם קטניות ולמה חילק לחלק מהם, ועיין במלאכת שלמה ובמשנה ראשונה.

והנה הנך מינים חייבים במעשרות רק מדרבנן, שהרי אינן אלא קטניות, ומבואר דמתניתין איירי אף בדיני דרבנן, ויש לדייק דממה דקתני שפטורין מחלה – מזה מבואר דאף מדרבנן לא החמירו להפריש חלה ממינים אלו, וכן מדוייק בדברי הרמב"ם [פ"ו ה"ב] וז"ל, "אבל העושה פת אורז או דוחן וכיו"ב מן הקטניות אינן חייבין בחלה כלל", עכ"ל, ומבואר דאף מדרבנן ליכא חובה.

ועיי"ש במהר"י קורקוס שכ' שאף שהחמירו חז"ל להפריש תרו"מ משאר מינים, מ"מ לא החמירו בחלה דלא שכיח לעשות עיסה ממה שאינה מז' המינים.

## שיטת רבי יוחנן בן נורי, דאורז מין דגן הוא.

ובדין אורז - עיין בפסחים [ל"ה.] – "תניא, אמר רבי יוחנן בן נורי, אורז מין דגן הוא, וחייבין על חימוצו כרת, ואדם יוצא בו ידי חובתו בפסח, וכן היה רבי יוחנן בן נורי אומר, קרמית חייבת בחלה" , ולשיטתו גם מברכים בזה ברכת המוציא על פת של אורז וכמבואר בברכות [ל"ז].

ובטעמא דמילתא אמרו שם שהוא סובר שזה מחמיץ, ונחלקו בזה, האם התפיחה שיש באורז מוגדר כחימוץ או לא – עיין היטב בירושלמי כאן, ויש לדון בדינים אחרים באורז לפי ריב"נ.

## פלוגתת הראשונים אי הוי שיעור בקמח או בתבואה.

נחלקו הראשונים בשיעור זה, שהרא"ש בתשובות [כלל ב' סי' ט"ו] פירש שמשערינן שיעור של חמשת רבעים בתבואה ולא בקמח, אבל הרשב"א בשו"ת [ח"א סי' תס"ה] כ' שמשערינן בקמח, ואף הרא"ש עצמו חזר בו מדבריו וכתב בפסקים [סי' ב'] כדברי הרשב"א שמשערינן בקמח, וע' בטור [סי' שכ"ד] שפסק שמשערינן בתבואה, ועיין מה שהקשה עליו בב"י שם, וע' בדרישה בשם המהרש"ל.

ועיין בזה להלן בציונים והערות [פ"ב מ"ד] – ושם הוספנו עוד בעיקר השיעור של חיוב חלה.

## בגדר השיעור של ה' רבעים, שיעור בעיסה ולא שיעור בחיוב, ובגדר צירוף סל [על פי הגר"ח].

עיין בדברי הגר"ח [חו"מ פ"ו ה"ה – הראשון – ד"ה ולפי המבואר] שייסד יסוד גדול בעיקר השיעור של ה' רבעים – שביאר שאין זה שיעור בחיוב עצמו – והיינו שרק בשיעור כזה מתחייבים בחיוב חלה, ובפחות מהשיעור אין בו כדי חיוב, אלא שזה שיעור בחפצא של העיסה המתחייבת.

והיינו שאין בעיסה 'שם עיסה' לענין חיוב כשאין בעיסה שיעור זה, אבל אחרי שיש בעיסה עצמה שיעור, שוב חייב בכל משהו ומשהו שבעיסה חיוב חלה – וגם אי יחול החיוב רק על חצי של העיסה שפיר חיילא דלא בעינן ה' רבעים של חיוב.

והגר"ח הוכיח כן מהירושלמי [פ"ד] בחצי קב חיטין חצי קב שעורין וחצי קב כוסמין שהדין בזה שהוא נוטל מן הכוסמין לפי שיעור הכוסמין, והיינו דמצטרפין החיטין והשעורין לחייב את הכוסמין אף שהם עצמם פטורים - הרי שיש כאן שיעור בחיוב עצמו בפחות מה' רבעים, ואעפי"כ אחרי שיש עיסה של ה' רבעים שוב חייב כל משהו של העיסה בפני עצמה.

ועיין בתורת זרעים [פ"ב - מ"ד] שחידש חידוש גדול על פי יסוד זה – והקדים בקושי' עצומה בדין צירוף סל דמהני להשלמת השיעור של ה' רבעים.

ותמה בזה – דהאיך מהני צירוף סל אחרי אפייה, הרי שעת חובת חלה היא שעת הגלגול ולכן גלגול עכו"ם וגלגול הקדש פוטר, א"כ כשלא היה בה שיעור ה' רבעים בשעת הגלגול ורק עשו צירוף סל אח"כ, האיך מתחייב, הרי בשעת הגלגול אכתי לא חיילא שום חיוב, ואיך באמת מתחייב אח"כ.

וביאר בזה עפ"י ב' יסודות, היסוד הראשון הוא שאין השיעור ה' רבעים שיעור בחיוב עצמו רק שהוא שיעור בחפצא של העיסה המתחייבת, וכנ"ל בשם הגר"ח.

והיסוד השני, הוא שאין הגלגול מחייב מצד עצם המעשה גלגול, רק דגלגול הוא מחייב מצד זה שע"י הגלגול הוא דנעשה לעיסה, ולכן לו יצוייר שהיה מעשה אחר שיעשנה לעיסה, אז המעשה ההוא הוא יהיה המעשה המחייב.

והיינו, דודאי דבעינן מעשה המחייב בחלה, רק דלאו דוקא גלגול, אלא דכל מעשה שעל ידו נהיתה העיסה לעיסה - הוא מעשה המחייב.

ועפ"י הנך ב' יסודות ביאר, דכיון דאין עליה שם עיסה בלי ה' רבעים, א"כ ע"י הצירוף סל אית בה שיעור ובזה נהיתה לעיסה [כמו דבלילה רכה נהיתה לעיסה ע"י האפייה, וכמבואר בספר התרומה], ונמצא דהצירוף סל עצמו הוא המעשה שעשאו לעיסה, ולכן הוא המעשה המחייב, דא"צ לגלגול דוקא, וכל מעשה שעשאה לעיסה הוא המחייב.

ועפי"ז חידש חידוש גדול, דאם היתה ברשות הדיוט בשעת גלגול ובשעת צירוף סל היתה ברשות הקדש דיפטר, דבשעת חובתה היתה פטורה, וזה חידוש גדול.

אולם עיין להלן בציונים והערות [פרק ב' משנה ד' ענף ג'] שהארכנו לבאר את הגדרים בדין צירוף סל – ושם נתבאר ענין זה באופן אחר, וליתא לחידוש זה של התורת זרעים.

ועיין להלן בציונים והערות [פרק ד' משנה ד'] מה שהבאנו עוד ביסוד זה בפלוגתת ר"ע וחכמים.

## "הסופגנין וכו' פטורין מן החלה".

מבואר במשנה דין "הסופגנין וכו' פטורין מן החלה" – ובגדר דין סופגנין שחייב בחלה נחלקו ר"ת והרמב"ן – עיין בזה להלן בציונים והערות [תחילת משנה ה'], וממילא דנחלקו נמי הכא במה איירי לגבי הפטור – עיי"ש היטב.

# ענף ב'בדין דימוע.

## פלוגתת התוס' והר"ש בגדר הפטור דימוע מחלה.

עיקר דין דימוע הוא דין דרבנן – והיינו דסאה של תרומה שנפלה לפחות מק' סאין של חולין, נעשו כולן מדומע ואסורים לזרים וזה חומרא דרבנן דמה"ת בטל ברוב - ומבואר בנדה [מ"ז.] דפטור דימוע מחלה אינו אלא במקום שחובת חלה הויא מדרבנן והטעם לזה - דאתי דימוע דרבנן ומפקע ליה לחלה מדרבנן, אבל אם חלה הויא מה"ת לא אתי דימוע דרבנן ומפקע מחלה דאורייתא.

ועיין בתוס' [ד"ה אתי], וז"ל, "מכאן הביא ריב"א ראיה דתרומה בטלה ברוב דאורייתא וכו' ומיהו ראיה דהכא יש לדחות דלעולם מדאורייתא הכל נאסר לזרים מטעם תערובת התרומה שאינה ניכר - אבל מה שגם החולין נחשבו כתרומה ליפטר מן החלה כאילו 'הכל תרומה' - זה אינו אלא מדרבנן" עכ"ל.

והיינו אפי' אם יש שיעור עיסה המחויב בחלה בחלק החולין לבד בלי חלק התרומה, מ"מ פטור מטעם שנחשב הכל כמו תרומה, וביאור דבריו שחלק החולין שבתערובת נחשב כתרומה אפי' לקולא לפוטרו מחובת חלה, ודין זה לא מצינו בשאר איסורים.

אולם הר"ש פי' שמה שמדומע פטור מן החלה היינו רק כשאין בחולין שיעור לחייב בחלה, ומבואר שסובר שאם יש בחולין שיעור לחייב בחלה לא אמרינן שנפטר ע"י שנעשה הכל למדומע, ודלא כמש"כ בתוס' נדה הנ"ל.

ומבואר שהר"ש חולק על מה שמבואר מדברי תוס' שדין דימוע אינו דומה לשאר תערובות, והר"ש ס"ל שכמו בשאר תערובות ההיתר בהתירו והאיסור באיסורו, גם בדימוע אמרינן הכי – ועיין בהערה [[14]](#footnote-14) שהר"ש אזיל בזה לשיטתו.

## מקור לחידוש זה מהתוס' ביבמות.

ויש מקור נוסף לשיטת התוס' דהכל נעשה לתרומה - דהנה - עיין ביבמות [פ"ב.] בתוס' [ד"ה שתי] שכתבו לגבי תערובת של תרומה בחולין דשייך בזה חזקת היתר, והקשה בקוה"ע [סימן ס' ס"ק ד'] דמה שייך בזה חזקה, הרי ברא"ש פרק גיד הנשה [חולין פ"ז סי' י"ט] כתב בשם הראב"ד, דגבי ירך שאינה מנוקרת מגיד דלא שייך בזה חזקת איסור, משום דהירך עצמו לא נאסר מעולם, וה"נ גבי תערובת, הרי ההיתר עצמו לא נאסר ע"י התערובת [[15]](#footnote-15), עוד הביא מהר"ש בפ"ז דתרומות [מ"ה ו'] דגבי קופות לא שייך חזקת היתר.

וביאר בזה בקוה"ע שהביאור בדברי התוס' ביבמות הוא עפ"י מה שמבואר בתוס' בנדה [מ"ז. ד"ה אתי] דבמדומע נתחדש תרתי, א] שחוששין לתרומה ולא בטל ויתכן שדין זה הוא מה"ת, ב] החידוש השני הוא שגם החולין נעשין תרומה, דמחמת החידוש השני מדומע פטור מחלה – וגם החולין שבו נעשית תרומה, ולפי"ז שפיר שייך חזקת היתר לגבי זה דלא נעשית לתרומה, אולם הקשה דסו"ס גם זה אינו אלא מדרבנן, כמבואר שם בדבריהם, והעיר לעיין בש"ש [ש"ג פ"ז].

## מקורות בראשונים ואחרונים לחידוש זה.

ועיקר חידוש זה שגם החולין נהפך להיות תרומה ממש מדין ודאי ולקולא – כן מבואר נמי בכמה ראשונים, דעיין בזה בחידושי רבינו דוד בפסחים [ל"ז ד"ה והמדומע] דג"כ מפורש כן, ועיין היטב ברשב"א בפסקי חלה [שער ג' [[16]](#footnote-16) - ד"ה הנוטל] ובמאירי חלה [פרק א' משנה ח'] דנמי מבואר יסוד זה שכתבו שהתרומה וחלה בתערובת פטורים לגמרי ולא נגררין אחרי רוב עיסה אחרת עיי"ש היטב הסברא בזה.

וע"ע באחרונים בחידוש זה – עיין עונג יו"ט [סימן פ"א ד"ה מ"מ], ובשערי יושר [שער ב' פרק י"א] שכולם למדו כן בביאור התוס' ביבמות הנ"ל, וע"ע באבני נזר [יו"ד - סימן תי"ז].

## מה שיש לדון בחידוש זה עוד.

ובעיקר חידוש זה עיין בחלת לחם [סימן ב' ס"ק ב'] שרצה לחדש שכהן שאוכל דימוע דמברך ברכה, והיינו שנהיה ממש לתרומה ולא רק חשש בעלמא לחשוש לתרומה שבתערובת.

אולם עיין בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [ציונים והערות פרק ה' משנה א'] דמפריש תרומת מעשר ממדומע, ונתחדש שם חידושים בעיקר האי דינא, ועיין היטב שהבאנו שם מקור נוסף מהר"ש שחולק על עיקר חידוש זה של התוס' והראשונים.

עוד הוכחנו שם שיסוד זה מוכרח מדברי הירושלמי דמיירי בנפל תרומה טמאה או לחולין טהורין או לחולין טמאין והדין דירקבו, והקשו בירושלמי דבשלמא טהורין ירקבו אבל למה בנפלו לתוך טמאין ירקבו – הא דינו בשריפה, והקשה במשנת ר"א ב"ק [סימן ג' ס"ק ח'] דגם טהורין ישרף, דאין איסור לשרוף חולין טהורין, ולמה אמרו בזה דירקב, והביא מהר"ש שמבואר הכא שהחולין עצמן נהיה לתרומה טהורה – מחמת דין דימוע, והרי תרומה טהורה אסורה בשריפה – ומפורש דדימוע נעשה לתרומה – עיי"ש [[17]](#footnote-17).

אולם עיין בזכר יצחק שיצא לחדש שאולי יש לחלק בחידוש זה שנעשה ממש לתרומה בין תערובת של יבש ביבש דליכא בזה קידוש, ורק בלח בלח איכא חידוש זה, ודו"ק.

## ביאור עפ"י הנ"ל בדברי רש"י בתמורה דלשון 'דמעך' היינו תרומה.

והנה - עיין רש"י בתמורה שכתב שלשון 'דמעך' בפסוק הוא לשון תרומה כיון שיש בו דין דימוע [ובפירושו על התורה כתב רש"י שלא יודע מה לשון זה], ותמהו עליו התוס' שהרי דימוע הוא מדרבנן, ובהגהות הגר"א כתב דכשאין בו שיעור ק' אז הדימוע הוא מה"ת, וכנראה דכוונתו לתערובת בלי ביטול כלל והיינו חד בחד, אכן זה תמוה, שהרי ממילא אסור בכל דיני התורה ואין זה חידוש דווקא בתרומה - ולמה תרומה מיקרי 'דמעך' מחמת זה.

ותירץ הגרי"ד סולוביצייק זצ"ל דנפ"מ דבתרומה התערובת נעשית לודאי תרומה, ונפ"מ דמוקמינן על חזקה, ופטור חלה ועוד, וזה לשון דמעך, ויתכן א"כ שהמקור לעיקר הך חידוש שהתערובת נעשית ממש לתרומה נלמד מהלשון דמעך, ודו"ק.

אכן יש כאן חידוש גדול בדברי הגרי"ד – הרי התוס' הבינו שיתכן שעיקר הדין דלא בטל בק' הוא דאורייתא והדין שנעשית כודאי הוא דין דרבנן, אכן הכא נתחדש איפכא, דלרש"י לעולם עיקר הדין מדומע דלא בטל בק' הוא מדרבנן, ורק מה שנעשה כודאי כל היכא שלא בטל שזה מה"ת, וזה חידוש.

## בדין מזיק במדמע.

והנה מצאנו בריש ב"ק דמדמע הוא אחד מהכ"ד אבות מזיקין, והגר"ש רוזובסקי זצ"ל [ב"ק סימן ה' ס"ק ה'] יצא לדון דיתכן שאין דין מזיק בספק שעליו להחמיר לחשוש לאיסור שהחפצא לא הוזק.

ויישב על פי הנ"ל דמדומע הוא דין ודאי, ודן שם עוד דאי הכל מדרבנן אז יתכן שלפי רש"י ליכא דינים דרבנן בהנך כ"ד אבות, אכן יתכן דאדרבה - הרי רש"י לשיטתו למד דדין מדומע הוא דין תורה, ויתכן עוד דאף אי נימא שזה מדרבנן אכן נוסיף כהגר"א עפ"י הסבר של הגרי"ד שיש לדון דאולי זה מיקרי דאורייתא – ודו"ק – ואולי איירי במדומע של חד בתרי, ויש לעיין, וצ"ע.

ובעיקר האי מילתא דשייך מזיק בדימוע – עיין במשנת ר"א ב"ק [סימן ג' ס"ק ח'] שכתב שזה הוכחה לחידוש הנ"ל דנעשה ממש לתרומה, ודומה למטמא, ודן שם בדין מנסך שאינו כן.

# משנה ה

[ה] עיסה שתחלתה סופגנין וסופה סופגנין פטורה מן החלה תחלתה עיסה וסופה סופגנין תחלתה סופגנין וסופה עיסה חייבין בחלה וכן הקנובקאות חייבות:

# רע"ב משנה ה

עסה שתחלתה סופגנים - כגון עיסה שבלילתה רכה:

וסופה סופגנים - שמטגנים אותה בשמן ודבש, או מבשלה במים:

תחלתה עיסה וסופה סופגנים - שבלילתה עבה ואח"כ מטגנים אותה בשמן ודבש או מבשלה במים:

תחלתה סופגנין וסופה עיסה - בלילתה רכה, ואופה אותה בתנור:

קנובקעות - לחם שמחזירים אותו לסלתו, ועושים ממנו מאכל לתינוקות:

# ציונים והערות משנה ה

# ענף א'שיטת ר"ת בדין עיסה שתחילתה סופגניןובב' מחייבים בחלה, לישה ואפייה.

## הקדמה – ב' סוגים של לישה ואפייה.

נחלקו ר"ת והרמב"ן בדין זה של עיסה שתחילתה סופגנין וסופה סופגנין, ונקדים בזה - שפירושה של "תחילה" - היינו 'צורת הלישה', ופירושה של "סופה" - היינו צורת הגמר של הלחם - על ידי אפייה או בישול.

והיינו שיש ב' סוגים של לישה ושל אפייה – לישה כדרכו של לחם, ולישה כדרכו של סופגנין, ודרך סופגנין היינו שעשאה 'בלילה רכה' שזה סוג לישה שמתאים לסופגנין, ו'בלילה עבה' היא סוג לישה שמתאים ללחם, וגם בהכנת הלחם בסופה יש ב' דרכים, שבישול וטיגון שייכים בסופגנין ואפייה בתנור שייכת בלחם.

## פלוגתת ר"ת והרמב"ן.

ונחלקו בזה - דדעת ר"ת - מובא בספר הישר [סי' שד"מ] ובפסחים [ל"ז: תוד"ה לכו"ע], ובברכות [ל"ז: בתוד"ה לחם] - דתחילתה סופגנין היינו שעשאה בלילה רכה שכאמור - זה סוג לישה שמתאים לסופגנין, ותחילתה וסופה סופגנין היינו שעשה בלילה רכה וגם בישלה או טיגנה, אבל תחילתה עיסה וסופה סופגנין היינו שלש בלילה עבה כמו בכל לחם, אך בסופה הוא לא גמר בדרך לחם, ולכן במקום האפייה של לחם הוא בישלו או טיגנו, ותחילתה סופגנין וסופה עיסה - פירושו שעשה בלילה רכה ובסוף אפאה בתנור.

אבל הרמב"ן [בהל' חלה] פירש שכל המשנה איירי בבלילה עבה, שזה הרי המשמעות של "עיסה", וע"כ שהחילוקים כאן בנויים על הכוונות של הלש לגבי צורת האפייה – וכך שיטת הרבה ראשונים בפסחים [שם], וכן היא שיטת הר"ש במשנה כאן.

והיינו כך:

'תחילתה סופגנין וסופה עיסה' היינו שבשעת לישה היה בדעתו לעשותה סופגנין היינו על דעת לבשלו או לטגנו, ולבסוף חזר בו ואפאו כדרך שגומרים עיסה עבה, ומה דתנן תחילתה וסופה סופגנין היינו שנתקיים מחשבתו ובישל את הבלילה עבה כדרך שגומרים סופגנין, ותחילתה עיסה וסופה סופגנין היינו שמתחילה חשב לאפות אותה ולכן עשאה בלילה עבה, אלא ששוב נמלך ממחשבתו הראשונה ובמקום לאפותו חזר בו ובשלו.

הנפ"מ לדינא בינייהו יהיה היכא שבשעת לישה היתה בלילה עבה והיה בדעתו לבשלו או לטגנו - וכן עשה, דבזה לר"ת חייב כיון שסו"ס בשעת לישה היה עבה, אבל לרמב"ן פטור כיון שהיה בדעתו לגומרו באופן הפטור.

עוד יש לדון בשיטת הרמב"ן בתחילתו בלילה רכה ובסוף אפאה - דלדבריו לא איירי המשנה בגוונא זו, ונחלקו הראשונים בשיטתו אי חולק על ר"ת בדין זה, דבמהר"ם חלוואה פסחים [ל"ז:] נקט שגם לרמב"ן חייבים בחלה בבלילה רכה ואח"כ אפאה, ורבינו דויד [שם] חולק דלדעת הרמב"ן אין שום חיוב חלה בתחילתה בלילה רכה.

## ביאור דברי ר"ת שיש ב' מחייבים, מחייב מצד לחם ומחייב מצד עיסה.

ובביאור דברי ר"ת ביאר בפמ"ג באו"ח [סי' קס"ח במשב"ז אות ט"ז] שיש ב' זמנים המחייבים את העיסה בחובת חלה, חדא, שעת הלישה, שאם באותה שעה היתה בלילה עבה חייבת בחלה, אע"ג שדעתו לבשלו ואף אם באמת בישלו, ושנית זמן אפייה שגם באותה שעה ראוי לחול חובת חלה, ומה"ט חייב בחלה היכא שאפאה, אע"ג שבשעת לישה היתה בלילה רכה.

דבאמת איכא תרי לשונות בקרא, חדא "עריסותיכם", וב' "לחם הארץ", ולכן איכא למימר דאו הא או הא סגי לחייב בחלה, וכל שיש לו צורת בלילה עבה בשעת לישה הרי הוא בכלל "עריסותיכם", וכל שנאפית בתנור הוא בכלל "לחם".

ולפי"ז מה שתחילתה עיסה וסופה סופגנין חייב בחלה אין זה משום דאית ביה "שם לחם", אלא שהוא בכלל "שם עריסותיכם", נמצא שאין בטעם זה כדי לחייב לברך עליו ברכת המוציא, דהלא דין ברכת המוציא תלוי ב"שם לחם", וכל שאינו לחם אינו בכלל דין זה - ולפי"ז ניחא מה דס"ד דתוס' דדינא דר"ת אינו אלא לדין חלה ולא לענין ברכת המוציא.

## תוספת דברים בדברי ר"ת.

אולם יש לתמוה שהתוס' מסיק התם שגם לענין ברכת המוציא דינא הכי שתחילתה עיסה וסופה סופגנין מברכין עליו המוציא, וזה טעמא בעי כיון שאין לו שם לחם אלא שם עריסותיכם – וזה יבואר בחידושי סוגיות בארוכה [סימן ג' פרק ב'].

ובעיקר יסוד זה של הפמ"ג דמצאנו ב' מחייבים, מחייב מצד לחם ומחייב מצד עיסה – כן מבואר בתשובת הרשב"א – וגם זה יבואר בחידושי סוגיות בארוכה [סימן ג' פרק א'], ויש בזה הרבה נפ"מ וחילוקי דינים לגבי הפטור הקדש עכו"ם וחו"ל.

# ענף ב'בשיטת הרמב"ן בתחילתו סופגנין,ודרכו של הגר"ח בב' מחייבים בחלה.

## במה שיש לתמוה בשיטת הרמב"ן.

הבאנו לעיל את דעת הרמב"ן דהכל איירי כשהיה מחייב של לישה שהיתה בלילה עבה ואעפי"כ איכא פטור – וצ"ב דלמה לא מתחייב מצד חיובא דעיסה – ועוד דמה מהני המחשבה של אפייה בשעת הלישה לקלקל את המחייב שבלישה.

ומצאנו דברים בזה בדברי הר"ש [כת"י] במשנתינו – בביאור דין זה של מחשבת סופגנין דפוטרת, וביאר הר"ש, "ושמא היינו טעמא דעריסותיכם דאמר רחמנא משמע בסתם עיסה העשויה ללחם, וקרא אחרינא מוכיח עליו דכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ", וסו"ס ק', הרי נתבאר ששני מחייבים נינהו, וא"כ קרא ד"עריסותיכם" וקרא ד"לחם" תרתי נינהו, ולמה ילפינן ממחייב דלחם למחייב של עיסה – וצ"ע.

ונראה שצריכים להקדים בדברי הגר"ח [ביכורים פ"ו הי"ט ד"ה ובעיקר פלוגתת], שביאר לנו יסוד חדש בעיקר חיובא דחלה, ובתוך דבריו ביאר את הגדר בהנך תרי קראי דעריסותיכם ולחם הארץ, ובדבריו מתחדש דרך חדשה בכל הנ"ל – וכדיבואר:

## *מביא יסוד מהגר"ח דלמד ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ" אינם תרי מחייבים, אלא דכל המחייב הוא מצד "לחם הארץ", וכל חיובא דשעת גלגול הוא רק מחמת הלחם העתיד להיות בה, ומביא מקור לדבריו מהר"ש.*

הגר"ח קאי התם לבאר איך מהני גלגול במחשבת פטור בשעת האפייה, וכגון בגלגול במחשבה ע"מ לחלקה אח"כ באפייה לפוטרה, דקשה דמה שייכי אהדדי, והיינו דמה שייכי גלגול לאפייה דאח"כ דמהני מחשבה מזה לזה.

וז"ל הגר"ח, "דהוא דין מסויים בחיובא דחלה, וזה שסופה להיות פחות מכשיעור ולהיות פטורה מחיובא דחלה בשעת אפייה, שאז הוא חלות הדין לחם, זהו גופא פוטרתה השתא מחיוב חלה, ומשום דדין לחם הוא יסוד דין המחייב בחלה, וכדכתיב בקרא "מלחם הארץ", וע"כ חיוב חלה משעת עיסה מיתלי תלי בדין לחם העתיד להיות בה אח"כ, וע"כ כל שעומדת מעיקרא בשעת עיסה להיות פטורה מחיוב חלה בשעת חלות הדין לחם הוי זה דבר הפוטרה מחיוב חלה וכדתנן דעיסה שתחילתה סופגנין וסופה סופגנין פטורה מן החלה, דהיינו שעשה את העיסה מתחילתה ע"מ לעשותה סופגנין, ופטורה מן החלה שאינה עיסה העומדת להיות לחם", עכ"ל.

ולמדנו מדבריו כמה חידושים:

א] יסוד המחייב בחלה הוא בלחם, וזה ילפינן מקרא ד"לחם הארץ".

ב] שעת החלות דין לחם היא בשעת האפייה והקרימה בתנור, וא"כ עיקר החיוב תלוי בשעת האפייה.

ג] ומעתה ק' דמהו דין גלגול דנאמר בקרא ד"עריסותיכם", ומוכרח שכל חיובא ד"עריסותיכם" מיתלי תלי בחיובא ד"לחם הארץ", ואינו דין ומחייב בפנ"ע, ותלוי בדין לחם העתיד להיות בה, והיינו דדנים את דיני העיסה כפי הלחם העתיד להיות בה, דעיסה שלא עומדת להיות לחם אינה חייבת בחלה.

יסוד זה הוכיח הגר"ח מעיקר דין מחשבת פטור בשעת גלגול, דמה אכפת לן מה דחישב בה לפוטרה אח"כ באפייה, שאם הם ב' מחייבים נפרדים, א"כ הגלגול היה בחיוב ומה לי מה שחשב אז לפוטרה במחייב דאפייה, הא האפייה היא כבר מחייב בפנ"ע, וע"כ דאינו כן, והשני המחייבים תלויים זה בזה דהעיקר הוא הלחם והאפייה.

ונראה שהן הן דברי הר"ש בכת"י בדין מחשבת סופגנין דפוטרת שביאר "דעריסותיכם דאמר רחמנא משמע בסתם עיסה העשויה ללחם, וקרא אחרינא מוכיח עליו דכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ", והקשינו – הרי לפי האחרונים שני מחייבים נינהו - וא"כ קרא ד"עריסותיכם" וקרא ד"לחם" תרתי נינהו, ולמה ילפינן ממחייב דלחם למחייב של עיסה, וע"כ כהגר"ח, דעיקר המחייב דעיסה הוא מצד הלחם שעתיד להיות בה, וזהו גופא מה דגלי לן קרא.

## הוספה חשובה.

דברים אלו של הגר"ח הם 'פתח גדול' להבנה חדשה בעיקר הפטור של עכו"ם הקדש והפקר וחו"ל – וכל זה יבואר בציונים והערות [פרק ג' משנה ג'] – והרחבנו בזה עוד בחידושי סוגיות [סימן י'].

וע"ע להלן בציונים והערות [משנה ח'] בעיסת הכלבים שגם שם הוכחנו יסוד זה.

## הוכחה מקושי' הרמב"ן דהקדש אינו פוטר – אלא חסרון חיוב.

הרמב"ן בהל' חלה הקשה, דמאי שנא תחילתה סופגנין וסופה עיסה - דלפי הרמב"ן הביאור בזה הוא דחשב בשעת גלגול העיסה לעשותה אח"כ לסופגנין, דאינו לחם, ובסוף חזר בו ואפאה כלחם - דחייב - אף דתחילתה וסופה סופגנין פטור, וחזינן דמתחייב בסופה בקרימה בתנור, אף דליכא חיוב בשעת גלגול, [דגלגול במחשבת סופגנין פטור], והקשה דמאי שנא מפטור הקדש דמצאנו שגלגול הקדש פוטר אף דאח"כ בשעת קרימה בתנור כבר פדאו, ועיי"ש מה שתירץ, וגם הרא"ש בהל' חלה [סי' ב'] והר"ן [פרק כ"ש] הביאו להך רמב"ן.

והק' הגר"ש רוזובסקי [זכרון שמואל סי' ט' ס"ק ג'] דלמה לא חילקו בין הקדש שהוא "פוטר" לתחילתה סופגנין שהוא רק "חסרון חיוב", וע"כ דמוכרח מזה שגם הקדש אינו פוטר רק חסרון חיוב, וכבר קדמו בקושי' זו ב'משנה ראשונה' [פ"א מ"ח], [וע"ע בתורת הארץ פרק ד' ס"ק צ"ה בזה] – והרבה יש לדון בזה – וכל זה יבואר בציונים והערות [פרק ג' משנה ג'].

ויש להוכיח כן עוד מהרשב"א בתשו' [תס"ב], דמבואר שם דבלא היה בה שיעור ה' רבעים בשעת גלגול ותפחה אח"כ בשעת אפייה לשיעור חלה, דאינו חייב, והרשב"א מדמה ליה לגלגול עכו"ם דפטור אף דאח"כ נתגייר לפני האפייה, וקשה דזה ודאי דאין חסרון שיעור "פוטר" וכדכתב כבר הגר"ח לחלק בין עכו"ם לחסרון שיעור, והכא חזינן שאינו כן, דהרשב"א מדמה להו אהדדי.

# משנה ו

[ו] המעיסה בית שמאי פוטרין ובית הלל מחייבין החליטה בית שמאי מחייבין ובית הלל פוטרין חלות תודה ורקיקי נזיר עשאן לעצמו פטור למכור בשוק חייב:

# רע"ב משנה ו

המעיסה - קמח ע"ג מים רותחים:

החליטה - מים רותחים על גבי קמח, ומפורש בגמרא דתרי תנאי נינהו ומי ששנה זו לא שנה זו, דתנא אחד תנא מעיסה והוא הדין חליטה, וסבר בין מעיסה בין חליטה בית שמאי פוטרין ובית הלל מחייבין, ואידך תנא, תנא חליטה והוא הדין מעיסה, וסבר בין חליטה בין מעיסה בית שמאי מחייבים ובית הלל פוטרים. ולענין פסק הלכה בין מעיסה בין חליטה אם נאפות בתנור חייבות בחלה, ואם במרחשת או במחבת ובכל דבר שהאור עוברת תחתיו פטורות מן החלה:

עשאן לעצמו - לצורך תודתו ונזירותו:

פטור - כיון דגלגלן לקדשן דכתיב עריסותיכם ולא עיסת הקדש:

למכור בשוק - לבני אדם שצריכים לחלות תודה ורקיקי נזיר:

חייב - דכל לשוק אימלוכי ממליך, אי מזביננא מזביננא ואי לא אכילנא להו אנא:

# ציונים והערות משנה ו

## 'המעיסה' – 'החליטה'.

'המעיסה' – היינו 'קמח ע"ג מים רותחים', ו'החליטה', היינו 'מים רותחים על גבי קמח', והביאו מפסחים [ל"ז] דתרי תנאי נינהו ומי ששנה זו לא שנה זו – ועיין במשנה ראשונה דמיירי דאח"כ אפאה בתנור – וע"ע בדברי הגר"א בשנות אליהו שפלוגתא זו שייכא למחלוקת אי 'תתאה גבר' או 'עילאה גבר' – וע"ע בתוס' בפסחים [שם] לגבי אפייה לאחר בישול.

## בדין גלגול ע"מ להקדיש.

בעיקר הפטור של חלות תודה ורקיקי נזיר – כתב הר"ש שפטור משום שגלגול הקדש פטור - דכתיב עריסותיכם ולא עיסת הקדש, והקשה – דהא לא קדשי החלות אלא אח"כ בשחיטת הזבח ותירץ בזה ב' תירוצים, א] דאיכא בהו קדושה גם קודם אלא דליכא בזה קדושת הגוף עד השחיטה, ב] אפילו אי לא קדשי כלל אכתי פטירי כיון דגלגלן במחשבה כדי לקדשן – והוסיף דכן מצאנו בהמשך המשנה בעשאן למכור בשוק לצרכי תודה ונזירות דודאי לא הקדישן וכל מה דפטרינן ליה היינו משום שלא תלוי בדעתו – והיינו דשמא ימצא לקוחות שיקנו - ונטבלו מיד – וע"כ דלא בעינן שיהיה בהם קדושה מיד – ואגב יש להעיר דלפי התירוץ הראשון דין זה שעיסה של הקדש פטור שנינו להלן [פ"ג מ"ג] ומה נתחדש כאן, וצ"ע, ולתירוץ השני א"ש דכאן נתחדש מחשבת הקדש.

והנה – לעיל בציונים והערות [משנה ה'] הבאנו נחלקו הרמב"ן ור"ת בדין תחילתו סופגנין, ולפי הרמב"ן תלוי במחשבה לפטור – ור"ת חולק דליכא מחשבה לפטור – והר"ש שם הקשה מהכא שהמגלגל ע"מ להקדיש פטור וא"כ מאי שנא מהמגלגל ע"מ לעשותה סופגנין, וכמובן שקושי' זו תלויה בב' הפירושים במשנה האם באמת איכא מקור למחשבת הקדש מהכא.

אולם בעיקר דין זה של מחשבה להקדיש אח"כ – כבר תמה הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [חידושיו בפסחים – עמוד קע"ג] דלמה לא נימא דגם מחשבה לתת לעכו"ם יפטור – עיי"ש מה שכתב בזה – ובעיקר דין זה עיין באמרי בינה [פסח סימן כ"ד] שדן בדין זה והביא מהפמ"ג שודאי חייב אלא שיש להעיר מהמהר"ח או"ז [סימן קצ"ג] שהסתפק במחשבה לתת לעכו"ם.

## קושי' האבני נזר ממחשבה על זמן אפייה.

האבני נזר [יו"ד סימן תי"ט] הקשה קושי' עצומה – דהרי לא נתכוין לקדשו אלא עד לאחר אפייה, וא"כ מאי שנא מקונבקאות דלעיל [משנה ה'] דמה שחישב להחזירן לסולתן אינו פוטרו, וכן העושה עיסה על מנת לחלקה לאחר אפייה חייבת – וכמו שמדוייק בלשון הירושלמי "על מנת לחלקה 'בצק' פטורה" - בצק דווקא, וכן כתב הב"י בשם הרשב"א בפסקי חלה להדיא דבצק דווקא – ולהלן בציונים והערות [משנה ז'] הבאנו מחלוקת בזה – עכ"פ לפי"ז קשה דה"ה הכא שאין דעתו לקדשו כי אם לאחר אפייה דלמה לא יתחייב, והניח בצ"ע.

## הוכחת הגר"א לדין ע"מ לחלק לכמה אנשים.

עיין להלן בציונים והערות [משנה ז'] שהבאנו מהגר"א שהוכיח שהדין ע"מ לחלק היינו דווקא לחלקה לכמה אנשים, והוכיח כן נמי מהכא, שהרי הכא הוי ליה כע"מ לחלק שהרי בלחמי תודה אין שיעור של חיוב חלה בכל לחם – שהרי הכל ביחד הוא עשרה עשרונים ועושה מהם ל' חלות, ושיעור עיסה לחיוב חלה הוא עשרון, וא"כ למה חייב בעשאן למכור לשוק – והא הוי ליה כע"מ לחלק, וע"כ כנ"ל.

# משנה ז

[ז] נחתום שעשה שאור לחלק חייב בחלה נשים שנתנו לנחתום לעשות להן שאור אם אין בשל אחת מהן כשיעור פטורה מן החלה:

# רע"ב משנה ז

נחתום שעשה שאור לחלק - ויש בו כדי חיוב חלה, אלא שדעתו למכרו לבני אדם לחלקו לכמה עיסות ואין בכל חלק וחלק כשיעור:

חייב בחלה - שדעתו אם לא ימצא קונים שיעשנו עיסה ויאפה אותה כולה כאחת:

# ציונים והערות משנה ז

# ענף א'פלוגתת ר"י ור"ל,ובחילוקי דינים בע"מ לחלק.

## פלוגתת ר"י ור"ל בירושלמי בטעמא דמתני', אי מצד שלא מדעתו אי מצד ע"מ לחלק, ובדין מירוח כרי של חבירו שלא מדעתו חבירו.

הר"ש הביא את דברי הירושלמי שנחלקו ר"י ור"ל בביאור הדינים במשנה, דין הנחתום ודין הנשים, ולמה מחלקים בין נחתום לנשים, ופלוגתתם תלויה נמי בדין כללי בכל טבל – והיינו במירוח כרי של חבירו שלא מדעתו חבירו לחייבו משום טבל, דלדעת ר' יוחנן הוי טבל ולדעת ר"ל לא הוי טבל.

והיינו שר"ל הוכיח דין זה של מירוח שלא מדעתו ממשנה זו שלשיטתו זה הדין של נשים שנתנו לנחתום לעשות שאור שכיון שהנחתום מחייב את העיסה שלא מדעתן הלכך פטור – והרי זה דומה למירוח שג"כ בא לחייב את הכרי ולעשות אותו לטבל – הלכך פטור – ובטעם הפטור במירוח שלא מדעתו – עיין בחזו"א [מעשרות סימן ד' ס"ק כ"ו] מה שכתב בזה.

ועיין בביאור הגר"א על הירושלמי שהכוונה בדמיון של הגמרא להכא היא - שאף שהכא הרי נתנם לנחתום לבלילה וזה מדעתם ובלילה דומה למירוח והכא הבלילה היתה מדעתו - אבל סו"ס לא נתנם לו לצרפם לשיעור של חיוב, ונמצא שהצירוף עצמו הוא המחייב – במקום הבלילה, הלכך דומה הך צירוף לשיעור עיסה למירוח, וזה מה שלמדנו הכא דלא מהני הצירוף לשיעור עיסה כיון שנעשה שלא מדעתו.

משא"כ ברישא שהנחתום עצמו עשה את הצירוף מדעת עצמו ועיסה דידיה היא – הלכך שפיר מצי מחייבו - זו דרכו של ר"ל במשנה.

אכן ר"י למד את המשנה באופן אחר – והוא – שכאן למדנו שיש פטור של 'עושה עיסה על מנת לחלקה' בעודנו בצק, ומהאי טעמא פטורה מן החלה – והיינו דמחשבת חלוקה לעשות אותו לפחות מכשיעור פוטרו.

אולם הקשו על ר"י דא"כ למה כתוב בנחתום שעשה שאור לחלק דחייב בחלה – דמאי שנא דבדידיה לא מהני כוונה לחלוקה, ותירץ – "נחתום לא בדעתו הדבר תלוי, בדעת הלקוחות הדבר תלוי, שמא ימצא לקוחות והוא חוזר ועושה אותה עיסה".

## ביאור החילוק בין מחשבת נחתום למחשבת נשים בע"מ לחלק.

בביאור החילוק בין נחתום בדעת לחלק לאשה שמסרה לנחתום בדעת לחלק – והיה מקום לדון שאולי זה דין דרבנן והיינו דחיישינן שמא ימלך הנחתום מחמת הלקוחות - ובאשה לא חיישינן שמא תמלך שהרי שכל אחת רוצה עיסה דידה.

אולם הגר"ח על הרמב"ם [פ"ו ביכורים הי"ט וה"כ] ביאר שזה מה"ת, והיינו טעמא דבנחתום חסר בעיקר דעתו לחלק – והיינו דדעתו מעיקרא על ב' הדברים, או לחלקה אי ימצא לקוחות שירצו לחלקם לעיסות קטנות, או לעשותה פת בשיעור עיסה - דתלוי בלקוחות, הלכך עיסתו חייבת מדאורייתא בהפרשת חלה, שהרי דעתו היתה לכתחלה גם לעשותה פת, משא"כ באשה דעתה היא 'דעת מבוררת' לכתחלה רק לחלקה, ולכן היא פטורה מחלה מדאורייתא – אלא דאי נמלכה – אז לאחר שנמלכה תתחייב בחלה, אולם קודם שנמלכה עדיין פטורה דדעתה עתה היא דעת מבוררת – כך ביאר הגר"ח.

ובחלת לחם [סימן ה' ס"ק י"ג] איכא בזה תוספת דברים – והוא – דיתכן שכל הדין של ע"מ לחלק הוא משום שכיון שעומד לחלוקה הוי כבר כחלוק – וזה דווקא אי עומד בוודאות לחלוקה אבל אי כעת אינו אלא ספק שוב לא מיקרי עומד לחלוקה – ודו"ק.

## בטעמא דע"מ לחלקה.

אולם סברתו תלויה בעיקר טעמא למה מחשבה ע"מ לחלקה פוטרו – דעיין בהמשך בדברי הגר"ח [שם] שדן בזה אי משום דהוי כנחלקה או משום דהוי כמחשבת פטור – והוכיח דאינו משום שנחלקה, אולם המאירי והרשב"א בפסקי חלה [שער ב'] כתבו דטעמא דפטור זה משום שחשיב כנחלקה, וז"ל המאירי, "שכל ליחלק כמחולק מעכשיו דמי", וז"ל הרשב"א – "הרי"ז כמחולק בשעת לישה ואינן מצטרפות", וכ"ה נמי בתשב"ץ [חלה פ"ג], ועיין בתורת זרעים לעיל [משנה ה'] שהוכיח כן מהירושלמי להלן [פרק ד'] שלשון הירושלמי בעושה ע"מ לחלק ש"אינו חיבור לחלה".

## בע"מ לחלקה לאחר אפייה.

וע"ע בדברי הגר"ח שדייק שהעושה עיסה ע"מ לחלק לאחר אפייה לא נפטר בהכי - ודייק כן מלשון הירושלמי לחלקה "בצק" – וכן דייק נמי בב"י [יו"ד סימן שכ"ו], אולם עיין בט"ז [סי' שכ"ו סק"ב] שהביא מדברי הסמ"ג שפטור אף כשדעתו לחלק לאחר אפייה.

והגר"ח הוכיח מזה דאין הטעם מחמת זה שעומד לחלוקה כחלוק דמי דא"כ מה הנפ"מ אי עומד לחלוקה לאחר אפייה או מקודם, וע"כ דמדין מחשבת פטור אתינן עלה, וכדיבואר בארוכה בדברי הגר"ח – מובא להלן בחידושי סוגיות [סימן ד'].

אכן עיין במנחת שלמה [סי' ס"ח עמ' שס"ט] שדחה דכל העומד לחלוק כנחלק שייך רק כשהוא נמצא באותו מצב אבל לא כשעומד להתחלק במצב אחר, ולכן אין להתחשב במה שעומד לחלק לאחר אפייה.

עוד העיר בזה במנחת שלמה שעיקר הטעם של העומד ליחלק פטור מחלה הוא מחמת שכל שאין בו השיעור הרי חסר בחשיבות הלחם, אך אין זה אלא כשהוא על דעת לחלק בעיסה אבל כשיתחלק לאחר אפייה אין זה גריעותא בשם לחם כלל כיון שלחם עומד לחלק לאחר שנאפית.

## מחלוקת הפוסקים בע"מ לחלק באדם אחד או באינו מקפיד.

בעיקר דינא דמתני' שהעושה עיסה ע"מ לחלק דפטור - פליגי הפוסקים בפרטי הדינים בזה – דהנה, כבר תמה הגר"א [יו"ד סימן שכ"ו ס"ק ז'] בעיקר הך דין מ"מנהג אבותינו ואבות אבותינו" דבערב שבת אופין שיעור חלה לחלקם לככרות קטנות לשם לחם משנה – ולמה אין בזה את הפטור של ע"מ לחלק – וכן הקשה בשנו"א כאן, ומחמת חידוש זה הוכיח דע"כ דבע"מ לחלק באדם אחד לא מיקרי ע"מ לחלק, ודווקא בע"מ לחלק לכמה אנשים מיקרי ע"מ לחלק.

וחידוש זה מצאנו בפוסקים – דיעויין בצל"ח [ברכות ל"ז:] דקאי שם על דברי רבינו יחיאל בתוס' בדין עושה בצק כדי לחלקה פטורה מן החלה, והקשה דמצד אחד דין זה נפסק להלכה ברמב"ם ושו"ע דע"מ לחלקה פטור – ומאידך קשה – וז"ל: "והנה דבר זה הוא מתמיה על מנהגינו בכל תפוצות ישראל שעושים חלות לשבת וכל אשה מברכת בביתה על הפרשת חלה, והרי הם מחלקים העיסה לג' או לד' חלות כדי להיות לחם משנה בכל סעודה, ובשום חלה בפני עצמה ליכא שיעור חלה".

והביא הצל"ח "דנתעוררו האחרונים בזה, הלבוש ביו"ד [שם] וכן הש"ך [שם ס"ק ה'] שכתבו דלחלקה בבצק היינו לאנשים הרבה, עיי"ש, ולפ"ז הנשים שפיר עבדי, שהם אינם נותנים מאומה מהעיסה לאחרים".

בהמשך דבריו ביאר הצל"ח טעמא דהאי חילוק – וז"ל: "אומר אני שההפרש בין מחלק לאנשים הרבה למחלק לעצמו, כי החילוק לאנשים הרבה היא כריתות ששוב לא יבואו לצרף, משא"כ המחלק עיסתו לעצמו כיון שאפשר שיבוא גם אח"כ להצטרף יחד אפי' הוא מחלקם לאפותם בתנורים הרבה, הלא אפשר להם גם אחר האפיה לבוא לצירוף סל, לכן גם עתה אין החילוק מוציאם מידי חיוב חלה".

עיקר דין זה דייק הגר"א בשנו"א כאן ממה דהתנא לא הביא דין זה של ע"מ לחלק באשה אחת שדעתה כן – ולמה הביאו בנשים שהביאו לנחתום – וע"כ כנ"ל, ועיין לעיל בציונים והערות [משנה ו'] ראיה נוספת של הגר"א לדין זה.

אולם אף דכן כתבו הרבה אחרונים - אכן עיין בחלת לחם [פתיחה לסימן ה'] שהביא מהגהות מיימוניות [סוף זרעים] בשם רבינו שמחה שחולק, וכן דייק מרבינו יחיאל בתוס' ברכות [ל"ז:], וע"ע במהר"י קורקוס [פ"ז ה"ח] שלמד שיש בזה מחלוקת ראשונים.

ודעת החזו"א [ליקוטים סי' ב'] דאין נפ"מ בין ב' אנשים לאיש א' – והעיקר הוא דהיכא שמקפיד על תערובותן ועל נשיכתן קרינן בהו דעתו לחלק, אבל כשדעתו לחלק מטעם אחר אין זה פוטר מחלה.

ובעיקר דין זה – עיין בחלת לחם [פתיחה לסימן ה'] שהקשה דמי שלש עיסה בשיעור מצומצמם – הרי דעתו להפריש ממנו את החלק של החלה לתת לכהונה - ונמצא שדעתו לחלק ולהפחית בה את השיעור של חלה - ולמה ליכא פטור של ע"מ לחלק, ורצה ליישב בזה בדרך חידוד - דאדרבה – אי נפטור אותו מחמת סברא זו שוב יתחייב, דכבר אינו בכלל ע"מ לחלק – הלכך שפיר מחייבינן ליה.

## במה שיש לדון מהמשנה להלן ב' נשים שעשו ב' קבין ונגעו זה בזה דפטורין.

והנה - תנן להלן [פ"ד מ"א] דב' נשים שעשו ב' קבין ונגעו זה בזה פטורין, והרי מבואר שכל היכא שמקפידין לחלק העיסות אין מצטרפין לשיעור, ובשלמא לר' יוחנן דאית ליה שהעושה עיסה על מנת לחלק פטור מתפרש הך דינא היטב שכיון שעומד לחלק העיסות אינן מצטרפות, אבל לר"ל דאית ליה שאף העושה עיסה ע"מ לחלק חייב, קשה ממשנה זו דמבואר שאין עיסות מצטרפות כשדעתו לחלק.

איברא בעיקר פירושא דמתניתין לר' יוחנן שהעושה עיסה ע"מ לחלק דפטור הבאנו לעיל מה דפליגי הגר"א והחזו"א מהו בכלל "לחלק", דשיטת הגר"א שכל שדעתו לחלק הוי בכלל דעתו לחלק אף שאינו מקפיד על תערובתן אלא רצונו בככרות קטנות – כההיא של ערב שבת [לולי זה שזה של אדם אחד], חזינן דגם זה בכלל דעתו לחלק, אבל החזו"א סובר דקאי על מקפיד ואינו מקפיד – ומעתה - בשלמא לדברי הגר"א יש לפרש דמה שר"ל החמיר בדעתו לחלק - דאין זה אלא היכא שרוצה לחלקם בלי שיקפיד על תערובתן, אבל היכא שמקפיד על תערובתן אולי גם ר"ל מודה שאינן מצטרפות, ולכן י"ל דמתני' להלן [פ"ד מ"א] דאיירי בב' נשים שבודאי מקפידות הן על עיסותיהן שלא יתערבו, וי"ל דהכא כו"ע מודי שפטור מחלה, אבל לדברי החזו"א א"א לפרש הכי שלשיטתו גם ר' יוחנן שמפרש למתניתין שעושה העיסה ע"מ לחלק פטור, דאיירי רק כשמקפיד על תערובתן, ומבואר שר"ל דפליג חולק גם על זה ודעתו שאף כשמחלק מחמת הקפדה מ"מ חייב בחלה, וק' היאך יפרש מתני' דלהלן [פ"ד מ"א].

ולדברי החזו"א צ"ל שע"כ לא פליג ר"ל אלא היכא שיש עיסה א' שיש בו שיעור, ובזה שיטת ר"ל שא"א להפקיע שיעורו במה שדעתו לחלק, אבל להלן [פ"ד מ"א] איירי בב' עיסות נפרדות והספק הוא אם יצטרפו לעיסה אחת לחייב בחלה, ובזה יתכן שאף לר"ל לא יצטרפו, דקיל טפי לחלק ב' עיסות שעדיין לא נתחברו מלחלק עיסה א' לעיסות שונות.

# ענף ב' פלוגתת הרמב"ם וראב"ד ב'על מנת לחלק' ושוב נמלך.

## פלוגתת הרמב"ם והראב"ד בע"מ לחלק – והשגת הראב"ד מהחשש "שמא ימלך".

והנה - נחלקו הרמב"ם וראב"ד בדין ע"מ לחלק, דיעויין ברמב"ם [פ"ו ביכורים הי"ט וה"כ] שפסק בהדיא כר' יוחנן, אך הראב"ד שם השיג על דבריו, עיי"ש.

ולכאו' היה מקום לפרש שהראב"ד פסק כר"ל, אך מוכרח שאין זה שיטתו שהרי הרמב"ם [פ"ג מעשרות ה"ז] פסק שהממרח שלא מדעתו טובל - ולא השיגו הראב"ד, ומבואר שהראב"ד עצמו מודה דקי"ל כר' יוחנן.

וביאר בזה השער המלך דע"כ דדעת הראב"ד לפסוק כר"ל במה דס"ל לר"ל שהעושה עיסה ע"מ לחלק חייב, וסובר דלהלכה אנן מחייבין, אבל לא מטעמיה של ר"ל, דאילו לר"ל ליכא פטור של ע"מ לחלק כלל, ולדברי הראב"ד איכא פטור אבל מחייבים משום חשש דרבנן שמא ימלך ולא יחלק.

והראב"ד הוכיח שיטתו מהירושלמי בההיא איתתא ששם כתוב שיש חשש שמא ימלך – והיינו שלמד שהירושלמי איירי בעושה עיסה על מנת לחלק וכתב בזה שיש חשש שמא ימלך, אולם הרמב"ם חולק בביאור הירושלמי, ובאמת שהרי הרבה ראשונים מפרשים דקאי על העושה עיסה על מנת לעשותו סופגנין דמ"מ חיישינן שמא תמלך ותעשה עיסה – וכ"ה בר"ש [לעיל משנה ה'], וכך יש לפרש בשיטת הרמב"ם.

אולם הכס"מ למד שאף הראב"ד פירש דקאי הירושלמי על סופגנין - אלא שהוכיח ממה דחזינן דחיישינן לשמא תמלך לעשותו עיסה, כ"כ חיישינן שמא תחלק ולא תחלק העיסה.

וכ"כ הגר"ח על הרמב"ם [שם] – "והנה הך דאטרינא מתפרשת בתרי גווני, או דהיא על מנת לעשותה סופגנין, או דהיא על מנת לחלקה לעיסות פחותות מכשיעור, והשגת הראב"ד מתפרשת היטב לשני הפירושים, דהא על כל פנים חזינן דגזרינן שמא תמלך, וקשה על הרמב"ם שפסק דפטורה מן החלה".

## ביאורו של הגר"ח דנחלקו אי איכא פטור של ע"מ לחלק גם היכא דנמלך.

וביאר בזה הגר"ח דבאמת לכו"ע חלוק נחתום מאשה, דנחתום דעתו מעיקרא על ב' הדברים, או לחלקה, או לעשותה פת בשיעור עיסה דתלוי בלקוחות, הלכך עיסתו חייבת מדאורייתא בהפרשת חלה, שהרי דעתו היתה לכתחלה גם לעשותה פת, משא"כ באשה דעתה מבוררת לכתחלה רק לחלקה, ולכן היא פטורה מחלה מדאורייתא כל זמן שלא נמלכה, ודווקא לאחר שנמלכה י"ל דחייבת בחלה, אולם קודם שנמלכה עדיין פטורה.

אולם הראב"ד השיג על הרמב"ם דמאי שנא מההיא איתתא דמבואר בירושלמי דהשתא כבר גזרינן שמא תמלך, וא"כ הוה ליה גם הכא למיגזר שמא תמלך ולחייבה מדרבנן.

ובישוב האי קושי' הביא הגר"ח על זה מחלוקת אחרת בין הרמב"ם וראב"ד ששורשה ביסוד דינא דע"מ לחלק – דהנה, מצאנו פטור של "בשעת חובתה היתה פטורה" – והיינו דבגלגול של הקדש ועכו"ם - הדין הוא דפטורים לעולם גם אי פדה והישראל קנה, והיתה כבר אפייה של הדיוט וישראל בחיוב – ויש לדון במחשבת לחלק בשעת חובתה ואח"כ חזרו בהם – האם עדיין פטור או לא.

והגר"ח הביא על זה מחלוקת הרמב"ם והראב"ד - דעיין בדברי הרמב"ם [פ"ז ביכורים ה"ט] וז"ל "אבל שני ישראלים שעשו כך וחזר כל אחד אחר שחלקו והוסיף על חלקו עד שהשלימו לשיעור - הרי זו פטורה שכבר היתה לה שעת חובה, והן היו פטורין באותה שעה - מפני שעשאו אותה לחלק" עכ"ל, והשיג עליו הראב"ד בהשגות וז"ל "ומה בין זה לעושה עיסתו קבין והשיכן או שצרפן בסל שהן חייבין", עכ"ל.

למדנו מהכא דפליגי הרמב"ם והראב"ד בעשה עיסה "על מנת לחלקה" - האם שייך בזה הך פטור של "בשעת חובתה היתה פטורה" כדי שתפטר לעולם כמו בגלגול של הקדש עכו"ם שפטורים לעולם אף אי תהיה אפייה של הדיוט וישראל – דבשעת חובתה היתה פטור – ושורש פלוגתא זו יבואר בארוכה בדברי הגר"ח – עיין בזה להלן בחידושי סוגיות סימן ד'].

ולפי"ז כתב הגר"ח הרי מבואר היטב פלוגתת הרמב"ם והראב"ד גם הכא – דאזלי לשיטתייהו, דלשיטת הרמב"ם דכל שבשעת חובתה היתה דעתו לחלקה - הרי זו מיפטרא לעולם - א"כ ממילא הרי לא שייך הכא למיגזר כלל שמא תמלך לעשותה אח"כ כשיעור, דהרי גם אם תעשנה אח"כ כשיעור אכתי תהיה פטורה מחלה, כיון דמתחלה היתה דעתה לחלקה, א"כ הרי היא פטורה לעולם על ידי זה מחלה, ולא דמי לההיא איתתא, דהתם היינו שחשבה לעשותה סופגנין, וא"כ אם תמלך לעשותה פת תחזור ותתחייב, וכדתנן דתחלתה סופגנין וסופה עיסה חייבת, ועל כן שפיר שייך למיגזר התם שמא תמלך.

זו שיטת הרמב"ם לחלק בין הנך תרי גווני, אכן הראב"ד דס"ל, דאף דהיה דעתו מתחלה לחלקה, מ"מ לא חייל בה על ידי זה הך דינא דבשעת חובתה היתה פטורה, ומתחייבת אח"כ בחלה אי יש בה אח"כ כשיעור, ועל כן ס"ל דגם הכא חייבת משום דגזרינן שמא תמלך לעשותה כשיעור דחייבת אז מדין תורה בחלה, ודמי ממש לההיא איתתא במחשבת סופגנין - דגזרינן שמא תמלך.

# משנה ח

[ח] עיסת הכלבים בזמן שהרועים אוכלין ממנה חייבת בחלה ומערבין בה ומשתתפין בה ומברכין עליה ומזמנין עליה ונעשית ביום טוב ויוצא בה אדם ידי חובתו בפסח אם אין הרועים אוכלין ממנה אינה חייבת בחלה ואין מערבין בה ואין משתתפין בה ואין מברכין עליה ואין מזמנין עליה ואינה נעשית ביום טוב ואין אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח בין כך ובין כך מטמאה טומאת אוכלין:

# רע"ב משנה ח

עיסת כלבים - נעשית מקמח, ומורסן הרבה מעורב בה:

בזמן שהרועים אוכלים ממנה - שלא נתערב בה מורסן כל כך:

חייבת בחלה - דכיון דחזיא לרועים לחם קרינן בה:

ומערבין בה - ערובי חצרות, להוציא מן הבתים לחצר:

ומשתתפין בה - שתופי מבואות, להוציא מן החצרות למבוי:

ומברכין עליה - ברכת המוציא:

ומזמנין עליה - שלשה שאכלו ממנה כאחת חייבים לזמן:

ונאפית ביום טוב - משום חלק רועים:

ואדם יוצא בה ידי חובתו בפסח - לילה ראשונה שחייב לאכול כזית מצה:

אינה חייבת בחלה - דכתיב [במדבר טו] ראשית עריסותיכם שלכם חייבת ולא של חיה:

מטמאה טומאת אוכלין - כיון דעל ידי הדחק נאכלת לאדם, מטמאה, עד שתפסל מלאכול לכלב:

# ציונים והערות משנה ח

# ענף א'בעיקר הדין של עיסת הכלבים

## בין עיסת הכלבים – אי בעירב בו או במחשבה, וראיה דמהני מחשבה לפוטרו.

שנינו כאן שעיסת הכלבים אינה ראויה לרועים - ונחלקו בירושלמי אי מיירי בעירב בו מורסן או שהיא עיסה רגילה רק שעשאה לאכילת כלבים, עיין בר"ש.

ולפי הנך דסברי דקאי רק בכוונתו לכלבים – הרי דמהכא איכא הוכחה דמהני מחשבה לפוטרו, ועיין לעיל בציונים והערות [משנה ה'] דפליגי ר"ת והרמב"ן אי מהני מחשבה של סופגנין לפוטרו אף שהגלגול הוא גלגול גמור של בלילה עבה – והרמב"ן בהלכות חלה [שם] הוכיח כשיטתו מהכא דמהני מחשבה לכלבים לפוטרו.

ועיי"ש בדעת הרמב"ן [שם] דנראה דכו"ע מודי דמהני מחשבה מה"ת, ורק נחלקו אולי בעינן מעורב בו מורסן מדרבנן – מדין היכר – או דאתי לאיחלופי – וכ"ה במהר"י קורקוס [בכורים פ"ו ה"ח].

ובעיקר דין עירב בו מורסן – עיין בציונים והערות להלן [פרק ב' משנה ז] מה שנחלקו בזה לגבי צירוף מורסן לעיסה.

## דין מיוחד בלחם בכל דיני התורה דבעינן עומד לאכילת אדם – ויליף מקראי.

עוד מבואר במשנה שאין בה דין 'לחם' לכה"ת כולה, וגם מה דפטור מחלה הוא משום שאין בה דין 'לחם', דמבואר בר"ש וברא"ש דהיכא שהיא ראויה לרועים מהני כיון שהוא לחם, ומדוייק דבאינה ראויה לרועים אינה 'לחם', וכן מפורש ברמב"ם בפי' המשנה כאן וביראים מצוה [קמ"ח - קפ"ג], ומה שהביאו הראשונים ממיעוטא דעריסותיכם, כבר ביאר הגר"ח [חו"מ] דכל זה איכלל במיעוטא דלחם, עיי"ש.

והרמב"ם בפי' המשנה והיראים הביאו בזה דרשה דקרא "והיה באכלכם מלחם הארץ", וז"ל היראים "וצריכה עיסה שתעשה לצורך אכילת אדם דכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ", ועי' בתועפות ראם שהביא כן גם מהסמ"ג – והיינו דלכן בעומד לאכילת כלבים לאו שמה לחם.

אולם עיין בר"ש שכתב וז"ל: "בספרי זוטא דריש לה מדכתב 'עריסותיכם' - שלכם חייבת ושל כלב אינה חייבת", הרי דיליף לה מדין 'עיסה' שצריכים עיסה שעומד לאכילה של האדם – והרבה ראשונים פירשו כטעם זה – עיין ברא"ש [הלכות חלה סימן ג'] וברשב"א [פסקי חלה שער א' פרק א' ד"ה העושה] ובמאירי ובתשב"ץ [ח"א סימן רצ"א פ"ג].

ובתועפות ראם הביא דרשה זו - ודחה את דבריהם וז"ל, "וכן ממה שאמרו במשנה שעיסת הכלבים אין מברכין עליו [המוציא] ואין מזמנין עליו משמע כדברי רבינו דלא מיקרי לחם אם אין רועים אוכלים ממנו, והיינו מדכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ, פי' מה שנעשה לצורך אכילת אדם מיקרי לחם, ואי לא לא", עכ"ל – וכוונתו דהכא איירי בהלכות לחם של כל התורה לגבי המוציא וכדומה.

והמתבאר מתוך דבריו דהך דין בלחם דבעי נעשה לאכילת אדם נלמד גם לכה"ת כולה, וחלה הוא בנין אב לכה"ת כולה בענין זה.

ויש לדייק כדבריו מהרמב"ם בפי' המשנה, דלעינן מצה כתב הרמב"ם דיליף לה מחלה, וקשה דתיפוק ליה דגם במצה עצמה כתיב "לחם עוני", ובלי ילפותא מחלה בעי לזה דיני לחם, ולפי הנ"ל ניחא, דהך דין נוסף בלחם דבעינן עומד לאכילת אדם יליף לה למצה מחלה, וכמבואר בתועפות ראם, וא"ש.

## ישוב לשיטות הראשונים דילפינן מעריסותכם – על פי יסוד הגר"ח שהלחם של מחר מונח בעיסה של היום.

והנה התועפות ראם הקשה על הראשונים דהאיך הביאו את הדרשה של עריסותיכם – הא הכא איירי בהלכות לחם של כל התורה לגבי המוציא וכדומה.

וצריכים להקדים בזה את המבואר בדברי הגר"ח – מובא לעיל בציונים והערות [משנה ה – ענף ב'] - דיסוד המחייב בחלה הוא בלחם, וזה ילפינן מקרא ד"לחם הארץ", ועוד דשעת החלות דין לחם היא בשעת האפייה והקרימה בתנור, וא"כ עיקר החיוב תלוי בשעת האפייה, אולם לפי"ז ק' דמהו דין גלגול דנאמר בקרא ד"עריסותיכם", וביאר בזה הגר"ח דמוכרח שכל חיובא ד"עריסותיכם" מיתלי תלי בחיובא ד"לחם הארץ", ואינו דין ומחייב בפנ"ע, ותלוי בדין לחם העתיד להיות בה, והיינו דדנים את דיני העיסה כפי הלחם העתיד להיות בה, דעיסה שלא עומדת להיות לחם אינה חייבת בחלה – ורואים בעיסה את הלחם העתידי ונמצא שהלחם של 'מחר' בעיסה של 'היום' מחייב חלה.

ומעתה יש לומר דלעולם איכא תרי קראי בעיסת הכלבים, ובעינן לתרווייהו, דמקרא דלחם למדנו דתלוי "באכלכם" וזו הלכה כללית בכל התורה שתלוי בזה שעומד לאכילת אדם, אכן מזה משמע דבשעת האפייה ובשעת החלות שם לחם - אז בעינן עומד לאכילת אדם - ולא אכפת לן בזמן תחילת העיסה.

אכן מקרא דעריסותיכם יליף תוספת חידוש בזה - דכבר מתחילת העיסה בעינן עומד לאכילת אדם – דדרשינן עריסותיכם, עיסה שלכם - אולם אכתי בעינן קרא ד'לחם' ללמד שהגדר בזה הוא דבתחילת העיסה אין החסרון בתורת עיסה מצד עצמה, אלא דבתחילת העיסה החסרון הוא בתורת 'לחם' שבה.

והיינו דתמיד חיילא תורת 'אתחלתא דלחם' בעיסה – וכנ"ל מהגר"ח, ויש דין שכבר ב'אתחלתא' זו בעינן שזה עומד לאכילת אדם, ודו"ק.

## דרשה של - "לכם ולא לכלבים" – לגבי יו"ט.

בטעם האיסור ביו"ט כשנעשה לכלבים – עיין בר"ש שהביא "משום דכתיב לכם ולא לעכו"ם לכם ולא לכלבים, ובירושלמי מוקי לה כרבי שמעון בן אלעזר דאמר בפ' ב' דביצה [ט"ז.] ממלאה אשה תנור פת מפני שהפת יפה בזמן שהתנור מלא".

ועיין בביצה [סוף כ"א.] שהביאו מחלוקת בדרשה זו – "דתניא, אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם, ממשמע שנאמר לכל נפש - שומע אני אפילו נפש בהמה במשמע, כענין שנאמר ומכה נפש בהמה ישלמנה, תלמוד לומר לכם, לכם - ולא לכלבים, דברי רבי יוסי הגלילי, רבי עקיבא אומר אפילו נפש בהמה במשמע, אם כן, מה תלמוד לומר לכם - לכם ולא לנכרים".

ועיי"ש בתוס' [ריש כ"א: ד"ה לכם ולא לכלבים], "אומר הר"ר שמואל מאייבר"א בשם אחיו הר"ר משה, דהלכה כר' יוסי הגלילי, ואף ע"ג דקיימא לן דהלכה כרבי עקיבא מחברו, דהא אשכחנא סתמא דמשנה כותיה במס' חלה [פ"א מ"ח] בההיא דמייתי לעיל עיסת כלבים בזמן שהרועים אוכלין ממנה נאפית ביום טוב ודוקא בזמן שהרועים אוכלין ממנה, הא לאו הכי לא, והכי איתא בספרי בהדיא, אבל אין הרועים אוכלין ממנה אין אופין אותה בי"ט".

# ענף ב' דרכו של הגר"ח ברמב"ם בדין לשמה במצה של עיסת הכלבים.

## מביא את קושית הגר"ח על הרמב"ם דביאר דינא דעיסת הכלבים במצה מדין לשמה.

הרמב"ם בהלכות חו"מ [פרק ו' ה"ה] כתב דטעמא דלא יוצא ידי"ח במצה בעיסת הכלבים הוא משום דבמצה איכא דין משומרת לשם מצה, ובעיסת הכלבים חסר בדין זה.

והקשה הגר"ח [שם] דלמה לי טעמא זו, הא תיפוק ליה מצד זה שחסר לו בדין לחם, וכאידך הלכות במשנה, וצידד לומר דאולי לא נאמר כאן דין "לחם", וראיה לזה ממה דפסול גם לעירובין, ואולי דכולהו דינים דרבנן נינהו, ובחלה המיעוט דעריסותיכם הוא גזה"כ בעלמא, וא"כ במצה שהיא דין דאורייתא בעינן טעם בפני עצמו.

אולם הקשה שהרי הרמב"ם בפירוש המשנה כתב דמצה יליף מחלה, ולמה לי טעם חדש, וכן מבואר בפסחים [ל"ז] דמצה יליף מחלה לגבי פטור מעשר שני, ולמה לא נילף נמי לענין עיסת הכלבים, ונראה להוסיף בזה עוד, דאי דין בפני עצמו הוא דלא שייך לחלה ולא שייך להלכות לחם, א"כ למה כתוב במשנה הכא בהדי' כולהו, הא בכולהו חסר בתורת לחם ובמצה זו הלכה אחרת מצד 'לשמה', והו"ל להביאו במשנה בפסחים [ל"ה] בהדי הדין לחמי תודה דלא יצא ידי"ח כיון דחסר בדין לשמה, וצ"ע.

וביאר בזה הגר"ח דלעולם י"ל דנאמרה כאן הלכה בהלכות לחם, אלא דכל זה תלוי בכוונתו, דאי כוונתו לכלבים שוב חסר בהלכות לחם, ולפי"ז היכא דיחזור בו ויחליט אח"כ דרוצה להעמידה לאכילת אדם יהני, אכן כל זה בכל הדינים כעירוב וברכה וזימון, אבל בחלה לא תהני חזרתו אח"כ כיון שבשעת חובתו היתה פטורה, ובמצה דליתא להך דין בעינן לבא לדין לשמה לומר דלא יצא בה ידי"ח, דסו"ס בתחילת העשייה היה חסר בדין לשמה, [ולכאו' כוונתו דחזר בו לפני אפייה, אבל חזרתו לאחר אפייה לא מהני גם בכולהו, דאל"כ הרי לענין ברכה תמיד מיירי דחזר בו לענין אכילה].

אולם הקשה הגר"ח דאי נימא כן נמצא דדין מצה לא שייך לאידך דינים ודין בפני עצמו הוא, ומה דשוין בזה דלתרווייהו איכא חסרון בתורת לחם ובזה מצה דומה לחלה, הא כל זה אהני לן רק עד שיחזור בו, אבל אח"כ מדין לשמה הוא דמופקע ותו לא, ונמצא דעיקר ההפקעה ממצוותו הוא מצד הדין לשמה, ודו"ק, ונראה להוסיף, דעיקר הקושי' בזה הוא דמה שייטא להכא, דמקומו של דין זה הוא במשנה בפסחים בדיני לשמה, ודו"ק.

## מביא את דברי הגר"ח ליישב דדין שלא לשמה בעיסת הכלבים תלוי בדין הפקעה מתורת לחם בחלה.

וביאר בזה הגר"ח דהדין לשמה במצה הוא דין דחיילא בעיקר המצה, דחוץ ממה דבעינן שימור מחמץ איכא דין נוסף דחיילא בעיקר המצה שתהא משומרת לשם מצה, ולעולם ילפינן מחלה למצה דחסר בתורת לחם שבמצה בעיסת הכלבים, אלא דרק אחרי דלמדנו מחלה דחסר בעיקר התורת לחם שבמצה, שוב אנו אומרים שחסר בלשמה, ונמצא דדין זה של לשמה במצה תלוי בדין חלה, וא"ש למה הביאוהו במשנה זו, וא"ש נמי איך דברי הרמב"ם בפירוש המשנה מתאימים לדבריו ביד החזקה, דבפירוש המשנה כתב דיליף מחלה למצה, ובהלכות כתב דחסר בלשמה, ומעתה א"ש דתרווייהו משלימים זה את זה, ודו"ק.

## מבאר את דברי הגר"ח בתרי אנפי, או דחסר בכוונה עצמה או דחסר בחפצא שתחול בו הלשמה.

אולם עלינו לבאר את עומק כוונת הגר"ח דאיך באמת שני הדינים האלו תלויים זה בזה, וכד נעיין בדברים נראה שיש מקום לבאר את הדברים בתרי אנפי.

א] י"ל דתוכן המחשבה של לשמה במצה אינו לכוין לשם מצת מצווה רק לכוין 'לשם מצה' בעלמא, הלכך רק אחרי שעיסת הכלבים חסרה בתורת מצה מהילפותא מחלה שוב אמרינן דחסר נמי בדין לשמה דאין כאן כוונה 'לשם מצה', וא"ש דשני הדינים תלויים זה בזה.

ב] לעולם י"ל דלא חסר כלל בתוכן של הכוונה בלשם מצה, ולעולם איכא הכא כוונה, אלא שיש דין ב'לשמה' שה'לשמה' צריך לחול בחפצא של המצה לעשות אותה למצה, והכא חסר בחפצא שבה אמורה הכוונה לשמה לחול, והיינו דיליף מחלה דאין זו חפצא של לחם, ושוב ליכא חלות דין לחם במצה ושוב אין מקום לחלות דין לשמה, ודו"ק.

וראיתי בהררי קדם שהבין כדרך הראשונה, דהוציא מתוך דברי הגר"ח הכא דא"צ לכוין 'לשם מצת מצוה' וכמבואר ברש"י, אלא דסגי בכוונה 'לשם מצה' בלבד, אכן העירני בזה ידידי הגאון הרב ר' אריאב עוזר שליט"א דמכל האריכות בדברי הגר"ח לחדש דדין לשמה חיילא בחפצא, מכל זה מוכרח דעיקר כוונתו כדרך השניה לומר דחסר בחפצא ולכן כבר אין כאן חפצא של לחם כדי שתחול בו התורת לשמה.

ולדרך הראשונה תמוה דאי סגי בכוונה לשם מצה בלבד א"כ מה החסרון בכוונה לשם לחמי תודה ורקיקי נזיר דמבואר בסוגי' בפסחים [ל"ח] דחסר בכוונה לשמה, וביאר שם רש"י דחסר בכוונה לשם מצת מצווה, אכן אי סגי בכוונה לשם מצה הרי סו"ס יש כאן מצה ויש כאן כוונה, וצ"ע, ועיין בהערה [[18]](#footnote-18).

אולם גם לדרך השניה צריכים לעיין דלמה לא חסר באמת בתוכן של הכוונה, דאף דלמדנו דחסר בחפצא שבה תחול הכוונה לשמה וזה יליף מחלה, הא דל מהכא חסרון זה הרי סו"ס באמת אין לו כוונה למצת מצווה, ומאי שנא מכוונה ללחמי תודה דתרווייהו אינם בכלל מצת מצווה.

ואמר לי ידידי הגאון הרב ר' אריאב עוזר שליט"א דכנראה דהגר"ח למד דסגי בזה שהוא חושב על מצה של פסח, והיינו שמשומרת מצד איסור חמץ בפסח, והרי בעיסת הכלבים איכא איסור הנאה בפסח ושפיר שייך ביה שמירה מצד איסור חמץ בפסח משא"כ ברקיקי נזיר, ודו"ק, ועיין עוד בהערה [[19]](#footnote-19) בזה.

ונראה להוכיח כדרך השניה, דבשתי כוונות משמע ברמב"ם דלא מהני, דהרמב"ם דכתב דבכוונה לשם לחמי תודה לא מהני כיון דבעינן כוונה 'לשם מצה בלבד', ומצד שני מבואר ברמב"ם בפירוש המשנה דבכוונה לכלבים ולאכילת אדם דאינה בכלל עיסת הכלבים, ומשמע דגם לענין מצה הדין כן, ולכאו' אי חסר בכוונה שוב ליכא לחלק בין שתי הכוונות, וע"כ דמצד הכוונה לא חסר כלום, ורק דהמחשבה לשם כלבים מפקיעה הימנו את השם 'לחם', דאין מקום לחלות דין לשמה, וממילא דדווקא באופן שיש רק מחשבה אחת לשם כלבים הוא דמפקיעה הימנו את השם לחם, אבל היכא דאיכא שתי מחשבות אז אהני לן המחשבה לאכילת אדם שלא להפקיע את השם לחם ע"י מחשבת כלבים.

## מבאר דלמדנו ג' חידושים מהגר"ח, והכא המקור לחידוש הגר"ח בלשמה בנתינת מים.

ולמדנו מדברי הגר"ח הכא ג' חידושים:

א] עיסת הכלבים חסר לה בתורת לחם שבשעת העיסה, ומבואר דאיכא חלות דין אתחלתא דלחם כבר בתחילת העיסה, וזה כנתבאר לעיל [ענף א'].

ב] עוד מבואר הכא דגם במצה איכא דין 'אתחלתא דלחם', ודין זה חל כבר בעיסה של מצה, ודין זה יליף מחלה.

ג] עוד מבואר בגר"ח דהחפצא שבה חל הדין כוונה לשמה במצה היא התורת לחם שבה, והיינו דהיה מקום לומר דהלשמה חיילא בקמח או במים או בעיסה, וא"כ לא אכפת לן מה דליכא תורת לחם בעיסת הכלבים לגבי החלות דין לשמה, ומהגר"ח למדנו דהך "אתחלתא דלחם" בעיסה של החלה היא היא המקום חלות של הלשמה, וממילא דאי ליכא 'אתחלתא דלחם' בהך עיסה שוב ליכא חלות לשמה, ורק מחמת זה חשיבי עיסת הכלבים כאינה משומרת לשם מצה, ודו"ק.

## תוספת דברים בכל הנ"ל.

ועיין להלן בציונים והערות [פרק ג' משנה א'] ועיין עוד בחידושי סוגיות [סימן ח'] – ושם הארכנו בעיקר חיובא דחלה ב'נתינת מים' – ושם הבאנו את דרכו של הגר"ח בדין מצה בזה, ונתבאר דאזיל לשיטתו במה שביארנו הכא.

# משנה ט

[ט] החלה והתרומה חייבין עליה מיתה וחומש ואסורים לזרים והם נכסי כהן ועולין באחד ומאה וטעונין רחיצת ידים והערב שמש ואין ניטלין מן הטהור על הטמא אלא מן המוקף ומן הדבר הגמור האומר כל גרני תרומה וכל עיסתי חלה לא אמר כלום עד שישייר מקצת:

# רע"ב משנה ט

חייבין עליהן מיתה - זר האוכלן מזיד חייב מיתה בידי שמים, דחלה אקריא תרומה ובתרומה כתיב [ויקרא כב] ומתו בו כי יחללוהו:

וחומש - האוכלן שוגג משלם קרן לבעלים וחומש לכל כהן שירצה:

ואסורים לזרים - בחנם היא שנויה, דכיון שחייבים הזרים עליהם מיתה וחומש פשיטא דאסורים לזרים. ולרבי יוחנן דאמר חצי שיעור מדאורייתא, מצינן למימר דתנא אסורים לזרים לחצי שיעור שאין בו לא מיתה ולא חומש, אבל איסורא דאורייתא מיהא איכא:

והן נכסי כהן - שיכול למכרן וליקח בהן עבדים וקרקעות ובהמה טמאה:

ועולין באחד ומאה - אם נתערבו במאה של חולין:

וטעונים רחיצת ידים - הבא ליגע בהן צריך ליטול ידיו תחלה, שסתם ידים פוסלות את התרומה, ואת החלה שאף היא נקראת תרומה:

והערב שמש - טמא שטבל אינו אוכל בתרומה עד שיעריב שמשו, כדכתיב [ויקרא כב] ובא השמש וטהר ואחר יאכל מן הקדשים, והוא הדין לחלה:

ואינן ניטלים מן הטהור על הטמא - גזרה שמא יתרום שלא מן המוקף, משום דמסתפי שמא יגע הטמא בטהור ויטמאנו, ואנן בעינן שהתורם יתרום מן המוקף כדתנן בסמוך:

ואין ניטלין אלא מן המוקף - גרסינן, ופירוש מוקף קרוב וסמוך:

מן הדבר הגמור - שנגמרה מלאכתן, וחלה משתתגלגל העיסה:

עד שישייר מקצת - דחלה ותרומה כתיב בהו ראשית, ובעינן שיהו שיריהן נכרים:

# ציונים והערות משנה ט

# ענף א'הערות קצרות.

## בחידוש של ו'אסורים לזרים'.

עיין בר"ש שביאר את מה שאמרו – "ואסורים לזרים" וז"ל: "בפרק ב' דביכורים תנן כי הא מתני' ומייתינן לה בהערל [ע"ג] - והתם ניחא דאע"ג דתנא חייבין עליהן מיתה תנא ואסורה לזרים, משום דבעי למיתני הרי אלו בתרומה ובכורים מה שאין כן במעשר דשרי לזר ואפי' איסורא ליכא, אבל הכא קשה, ועלה דההיא מפרש בירושלמי - מתני' מסייע לר' יוחנן דאסורה לזרים פתר לה פחות מכשיעור, כלומר לר' יוחנן דאמר בפ' בתרא דיומא [ע"ג:] חצי שיעור אסור מן התורה ויתכן האי שינוי' במתני' דהכא" – וכבר עמדו בקושי' זו הרבה ראשונים ביבמות [ע"ג] ובב"מ [נ"ג.].

על דברי הר"ש העיר בתוס' יו"ט שהרי סו"ס גם ר"ל אוסר חצי שיעור עכ"פ מדרבנן ויש הרבה דינים מדרבנן שהוזכרו – ולכן הוא שינה את הגירס' בירושלמי - עיין בהערה [[20]](#footnote-20) שהבאנו לשונו, ועיין בחת"ס [יומא ע"ג] שרצה לומר ששיטת הירושלמי דלפי ר"ל ליכא איסור חצי שיעור מדרבנן.

והמאירי ביבמות [שם] הביא הרבה דרכים בזה, ובתוך הדברים הביא: "ויש מפרשים, מיתה ב'טמא שאכלם' ואסורים לזרים 'בזר', ואף על גב דמדקאמר נמי בשוגג משלם חומש ממילא ידעינן דבמזיד איכא איסורא - דילמא הוה אמינא דבחומש לישתרי לכתחלה, וקמ"ל דאסור" - והמאירי דחה את דבריהם: "ואין זה כלום - שאין רגילות הלשון ליחס שם איסור לבד במה שחייבים בו מיתה".

## "טעונין רחיצת ידים".

בדין "וטעונין רחיצת ידים" עיין בר"ש שהביא שכאן החידוש שאפילו לאכילה של פירות בעינן נטילת ידים, והיינו כדאמרי' בחגיגה סוף אין דורשין [י"ח:] – שהרי לאכילת לחם אפי' מעשר וחולין נמי בעי נטילה, והעיר בזה הר"ש סיריליאו שחלה היא 'פת' וממילא צריך נטילת ידים, ואגב גרירא הוזכר כאן – ודו"ק, והרע"ב חילק בין נגיעה לאכילה, וכן היה משמע בתוס' בחגיגה [שם ד"ה הא], ועיין בעמק נצי"ב [ספרי סוף קרח] דאף דדרשינן דין נט"י מהפסוקים, אכן ע"כ דאינו אלא אסמכתא.

## "מן הגמור" – לאחר גלגול.

עיין ר"ש שהדין 'מן הגמור' לגבי חלה היינו לאחר גלגול, וכ"ה בר"ש, ותמה בזה התורת זרעים שהרי מבואר להלן [ריש פ"ג] שיש הפרשה כבר מהזמן של נתינת מים, והוסיף שאף שהר"ש שם כתב שזו תקנה אכן האיך תיקנו נגד דין דאורייתא.

## האומר כל גרני תרומה וכל עיסתי חלה לא אמר כלום עד שישייר מקצת – ומאי שנא ביכורים.

שנינו במשנה – "האומר כל גרני תרומה וכל עיסתי חלה לא אמר כלום עד שישייר מקצת", והנה ד) הטעם שתרומה וחלה בעינן שיהיו שייריהן ניכרים אינה משום דכתיב "ראשית" שהרי בראשית הגז ג"כ כתיב "ראשית" ולא ילפינן מיניה שגם ראשית הגז צריך שיהא שיריה ניכרים, אלא דוקא היכא דכתיב "מראשית" דרשינן דבעינן שיהא שיריה ניכרים, ולכן בחלה דכתיב "מראשית" צריך שיריה ניכרים וילפינן תרומה מחלה, וע' בזה בתוס' חולין [קל"ו. ד"ה אף], ובתוס' רעק"א כאן.

וקשה ממה דתנן [פ"ב דביכורים מ"ד] – "עושה אדם כל שדהו ביכורים", ואמאי לא בעינן שיהא שיריה ניכרין בביכורים מאחר דכתיב ביה "מראשית" ועוד דילפינן ביכורים מתרומה.

ובגור אריה [ריש פ' כי תבוא] כתוב שביכורים אינן צריכים לפטור את שאר הפירות, אבל חלה ותרומה צריך שיהא פוטר את השיריים, ואם אין שם שיריים אין כאן חלה ואין כאן תרומה, וראיה לזה שהפירות אינן טבל קודם הפרשת ביכורים א"כ אינו הפרשה לפטור את השיריים, אבל חלה ותרומה שהם טבל קודם, הפרשה שלהם מתקן את השיריים, ואם אין כאן שיריים אין כאן הפרשה, ולפיכך לא מסתבר כלל לדרוש לגבי ביכורים שאם עשה כל שדהו ביכורים שלא יהא ביכורים, עכתו"ד – ויש לעיין דמה היה בלי הפסוק - האם תוכן המעשה הוא בלי להתיר - אלא שכשיש טבל הוא ממילא מתיר - וצ"ע.

וכעין זה בלבוש [יו"ד סימן של"ג ס"ו] – מובא במלאכת שלמה כאן שיסוד דינא שהפרשה בתרו"מ - היינו להבדיל בין הקודש לחול – ואי יפריש כולו הרי לא הבדיל כלום.

ועיין במהרי"ט אלגאזי [חלה אות ח'] שחקר בעיקר דין זה האם כדי להתיר שיריים הצריכו שיריים או דגזה"כ בעלמא הוא, ונפ"מ בשיריים בפחות מכזית דבלאו הכי ליכא איסור לר"ל דחצי שיעור מותר מה"ת, דלפי הצד הראשון לא חשיב שיריים, והרבה יש לדון בדבריו בזה, ועיין באתוון דאורייתא [כלל כ"ה] בארוכה בזה, ובתחילת דבריו הביא את הסוגי' בפסחים [ל"ג] דלא מפרישין תרומה מחמץ דממילא אסור וחסר ב'ראשית שייריה ניכרים' – והביא את דברי רש"י [ריש עמוד ב'] שכתב "אמר קרא ראשית - משמע שתהא היא ראשית, ואלו שיריים ניכרים - שתהא היא מתירתן לישראל, ואי במפריש תרומת חמץ - מה היתר יש בשיריה שתהא ראשיתן עושה שיריים, כי הוו מעיקרא טבל הוו שרי בהנאה ואסורין באכילה - השתא נמי שרו בהנאה ואסורין באכילה משום חמץ, ולענין מאי הוו שיריים", עכ"ל.

אולם בעיקר הדברים דרצה לומר דלכן לא מהני בפחות מכזית – בזה העיר האתוון דאורייתא דמאן יימר שצריכים היתר בפועל – הא איכא מתיר לאיסור אף בפחות מכשיעור – שהרי אף שאינו מוזהר על האיסור הזה אכן איכא איסור בחפצא, אלא שצריכים לדעת דא"כ מאי שנא מתרומת חמץ – הרי גם התם העיכוב הוא בבפועל - ועיי"ש בארוכה [עמוד מ"ד ועוד] – וע"ע במעדני ארץ תרומות [פרק ג' הלכה ה' אות א'].

# ענף ב'פלוגתת הראשונים בדין מן הטמא על הטהור.

## פלוגתת הראשונים אי מגזירה דשלא מן המוקף או מגזה"כ ובמה שיש להעיר בזה.

מבואר ברע"ב – וכ"כ הר"ש בתרומות [ריש פ"ב] - דטעמא דלא יתרום מן הטהור על הטמא משום דבעי מוקף - וגזרינן דלמא יתרום שלא מן המוקף כיון שהוא ירא דלמא נגע התרומה הטהורה בחולין הטמאים, וכ"ה ברע"ב [פ"ב ביכורים מ"ה] - ובתשו' הרשב"א [ח"א סי' ר"צ], שכל הדין הוא דין דרבנן גזירה מצד דינא דמן המוקף.

אולם הרמב"ם חולק וז"ל בפיה"מ בתרומות [שם]: "אמר ה' את מקדשו ממנו, טול מן המקודש שבו. וכל מקום שנאמר באמת היא הלכה למשה מסיני", הרי דגזה"כ היא, וכן נראה מדבריו בהלכותיו [פ"ה ה"ז], וכן הביא במעדני ארץ [שם] מהתוס' רי"ד [ב"ק קט"ו], ועיין נמי במקדש דוד [סי' נ"ה ס"ק ח' עמוד 378] שהביא את דברי הרמב"ם בפיה"מ כאן שג"כ מבואר להדיא כמו שכ' כאן שדין שאין לתרום מן הטהור על הטמא אינו תלוי במה שצריך לתרום מן המוקף.

והנה הפשטות בירושלמי בתרומות [שם] היא שהכל מה"ת – שהרי הביאו על זה פסוקים, אכן כבר כתב הר"ש [בתרומות שם] שכל הפסוקים הם אסמכתא ואינו אלא דין דרבנן, והרמב"ם ע"כ למד כפשוטו שזה מה"ת.

והמקד"ד [שם] הביא עוד שהרמב"ם אזיל לשיטתו בביכורים [פ"ב מ"ה] שכ' הטעם למה ביכורים נטלת מן הטהור על הטמא, וז"ל, "ואפשר בביכורים להפריש מן הטהור על הטמא אחר לקיטתן לפי שהפירות אינם מקבלות טומאה בעודם מחוברים לקרקע", ומבואר דאילו היה מקבלים טומאה במחובר לא היו מפרישין מן הטהור על הטמא, והנה בביכורים ל"צ להפריש מן המוקף כמבואר במשנה שם, ולפי הטעם שהזכיר הר"ש והרע"ב פשיטא שמפרישין ביכורים מן הטהור על הטמא ואמאי צריך טעם אחר, אלא מוכרח שהרמב"ם חולק על הרע"ב והר"ש וס"ל להרמב"ם שהאיסור לתרום מן הטהור על הטמא אינו משום שצריך לתרום מן המוקף.

והר"ש הוכיח שאינו אלא מדרבנן ממה שמותר בעיגול אחד, והר"ש עצמו דחה ראיה זו דהוא מהלכה למשה מסיני, וכ"כ הרמב"ם בפירושו במתניתין ובחיבורו שזה הלכה למשה מסיני – ועיין להלן מה שהבאנו להעיר בזה מהתוספתא.

## בדין תרומת מעשר.

והנה בתרומת מעשר מותר לתרום מן הטהור על הטמא, וביאר הר"ש כיון דמצד גזירה אטו מן המוקף אתינן עלה – שוב א"ש - שהרי בתרומת מעשר ליכא דין מן המוקף, הלכך ליכא בזה גזירה דמן הטהור על הטמא, אכן לפי הרמב"ם שזה מה"ת קשה אלא דמבואר בירושלמי שיש פסוק על תרומת מעשר שיכול להפריש מן הטהור על הטמא – והרמב"ם הביא פסוק זה בהלכותיו [תרומות פרק ה הלכה ז] "ותורמין תרומת מעשר מן הטהור על הטמא לכתחלה שנאמר את מקדשו ממנו טול מן המקודש שבו", אלא שהקשה הר"ש על עיקר הך דרשה, דמשמע שחייב להפריש על הטהור ולא על הטמא, וא"כ גם מן הטמא על הטמא לא יפריש, ומזה הכריח שהכל אסמכתא בעלמא היא, וצ"ע על הרמב"ם.

אולם מהירושלמי באמת משמע כהרמב"ם שהרי מבואר בירושלמי שיש ב' פסוקים שכתבה התורה בתרומת מעשר וילפינן מתרומת מעשר לתרו"ג, אבל תרומת מעשר עצמו ליתא בהאי קרא [מלמד ואינו למידה], חדא מן הטהור על הטמא וחדא מן המוקף, ומשמע שיש בזה ב' דינים שונים ולדברי הר"ש שהכל אסמכתא הא סו"ס אין כאן ב' דינים שונים, וצ"ע.

## ב' נפ"מ לדינא בין הנך תרי שיטות.

והעיר במעדני ארץ [שם] שיתכן לחדש שיש נפ"מ לדינא בין הנך ב' דרכים, דמה יהיה הדין במעשר שני ומעשר עני, והרי אין בהם דין מן המוקף ולכאו' ליכא בהם דין זה לפי הראשונים, אכן לפי הרמב"ם שיש גזה"כ מיוחדת בתרומת מעשר להתיר מן הטהור על הטמא א"כ ליתא לגזה"כ זו במעשרות ולכאו' יש לאסור, וצ"ע.

עוד העיר שם שיהיה נפ"מ נוספת בשבת – והיינו דמשום עונג שבת התירו להפריש שלא מן הוקף, ולכאו' א"כ ה"ה דיתירו מן הטהור על הטמא, ודן אי גוזרין שבת אטו חול, והסיק דבאופן שיפריש בשבת שלא מן הוקף אז לכאו' ודאי מותר מן הטהור על הטמא.

## מתמה על הרמב"ם מהתוספתא.

יעויין בתוספתא [תרומות פרק ג' הלכה ז'] וז"ל: "ר' יוסה אומר כל בית גיתות תפיסה אחת כיצד גת אחת לשתי בורות שתי גיתות לבור אחת שתי גיתות לשתי בורות, בזמן שכולם תפיסה אחת תורמין ומעשרין מזה על זה, ניטמא אחד מהן תורם מן הטהור שבו על הטמא שבו, אין כולם תפיסה אחת אין תורמין ומעשרין מזה על זה, ניטמא אחד מהם לא יתרום מן הטהור שבו על הטמא שבו וכו'".

הרי מפורש בירושלמי דכל שנקרא מן המוקף דשפיר מפרישים זע"ז והיינו בתפיסה אחת, כמו כן נמי דבדין טהור על הטמא מפרישים זע"ז, עיי"ש.

וקשה דבשלמא לפי הר"ש שהכל גזירה מצד מן המוקף, דאז א"ש למה שני הדינים תלויים זב"ז אכן לפי הרמב"ם שאינו אלא הלכה למשה מסיני דבערימה אחת מפריש מן הטהור על הטמא – א"כ מה זה שייך לדין מן המוקף, וצ"ע.

# ענף ג'בדין מן המוקף.

## פלוגתת הראשונים בטעמא דשלא מן המוקף.

בטעמא דמן המוקף – עיין ברש"י בגיטין [ל': ד"ה מוקף] שכתב וז"ל: "אסור לחבר לומר תבואה שיש לי במקום פלוני תהא תרומה על זו שמא אותה שעה אינה בעין", עיי"ש, והיינו דחיישינן שמא נאבדו מה שהוא עושה תרומה ונמצא אוכל טבלים, וכשעושה תרומה פירות של כאן על פירות של מקום אחר זה דבעינן מוקף צריך לומר משום דחיישינן שמא נאבדו ולא הועילה ההפרשה ונמצא הכהן אוכל טבלים.

אולם התוס' חולקים שם וסוברים שזה דין תורה ודלא כדמשמע מרש"י, והראשונים נקטו בשיטת רש"י שזה דין דרבנן, ועיין בר"ש ביכורים [פ"ה משנה ב'] מה שהאריך בשיטת רש"י ור"ת, וע"ע בריטב"א בגיטין [שם].

וז"ל התוס' [שם ד"ה לתרום שלא מן המוקף] "פי' בקונטרס דשמא באותה שעה אינה בעין ואין נראה דתרומה גדולה מדאורייתא בעי מוקף וא"כ אפילו שתיהן לפניו", וכ"כ הרשב"א והביא על זה את דרשת הספרי דיליף 'ממנו'.

עוד הוסיפו בתוס' "ובתרומת מעשר נמי דלא בעינן מוקף אלא מדרבנן נראה דהיינו משום גזירה אטו תרומה גדולה ובעינן מוקף אפילו שתיהן לפניו כמו בתרומה גדולה וגבי חלה נמי תנן מוקף אפילו שתיהן לפניו".

## בדברי הרשב"א בדין שלא מן המוקף בתרומת מעשר.

בדין שלא מן המוקף בתרומת מעשר עיין בדברי הרשב"א [שו"ת חלק א' סימן ר"צ] וז"ל: "וממה שאתה צריך לדעת, דתרי גווני מוקף יש. חד שיהא מוקף לו ונוגע בו. וחד אף על פי שאינו נוגע אלא ששניהם לפניו. ומוקף דתרומה גדולה כעין נוגע מגזרת הכתוב מדכתיב ממנו. ובתרומת מעשר דבר תורה ניטלת אפילו אינן מוקפין לא בנגיעה ולא בפניו וכדרשינן מכל מעשרותיכם אפילו אחד ביהודה ואחד בגליל. אלא דמדרבנן צריך תרומת מעשר לכתחלה מוקף שיהו שניהם בפניו. דחיישינן דשמא נאבד ותורם מזה על מה שנאבד. והיינו דבשילהי פרק כל הגט [ל"ב] פרכינן על תרומת מעשר וכי נחשדו חברים לתרום שלא מן המוקף. ודברים אלו ארוכים אלא שזהו קצרן".

## חידוש בשיטת רש"י בטעמא דשלא מן המוקף.

עיין במקד"ד [סימן נ"ה ס"ק ח' עמוד 377] שהעיר שלפי שיטת רש"י א"ש ההיא דב"ק [קט"ו:] הרי שהיה טעון כדי יין כו' וראה שהן משתברות לא יאמר ה"ז תרומה ומעשר על פירות שיש לי בתוך ביתי כו', והקשו בתוס' מאי אריא משתברות אפילו אינן משתברות אסור דאסור לתרום שלא מן המוקף ע"ש, ולפ"ז אדרבה כשהן משתברות ל"ש מוקף דאם היה רשאי לעשותן תרומה ומעשר כשהן משתברות לא בעי מוקף, דלמאי ניחוש לה בשמא נאבדו הפירות שיש לו בבית מאי אכפת לן דהא אותן שעושה תרומה ומעשר הן משתברות ולא יאכלנו כהן.

והוסיף - דבזה אתי שפיר מה דפסקינן ביו"ד [סי' של"א סעיף כ"ה] דבזה"ז דלאיבוד אזלא מפני הטומאה רשאי להפריש כשהן משתברות, והקשה הגר"א הא הוי שלא מן המוקף ע"ש, ולפ"ז כיון דבזה"ז רשאי לתרום כשהן משתברות ליכא חשש שלא מן המוקף, ולטעם הראב"ד דהטעם דבעינן מוקף הוא כדי שיוכל לכוין השיעור מאומד, בזה"ז דמפרישין כל שהוא כדפסקינן ביו"ד שם, ג"כ ל"ש טעם של מוקף, ודו"ק.

# מסכתא חלה פרק ב

[**משנה א**](#_Toc393820828) **<>** [**רע"ב משנה א**](#_Toc393820829) **<>** [**ציונים והערות משנה א'**](#_Toc393820830)

[**ענף א' בעיקר פלוגתת ר"א ור"ע, ובהוכחה מקמח שמצאנו כשנכסו לא"י [ירושלמי].**](#_Toc393820831) **<>** [ב' דרכים בפלוגתת ר"א ור"ע.](#_Toc393820832) <> [בשו"ט בין ר"ע ור"א אי איכא הוכחה מקמח שמצאו בא"י בכניסתם לא"י, ונחלקו אי זכו בא"י למפרע מזן האבות או לא.](#_Toc393820833) <> [דרכו של הגר"א קוטלר בכל הנ"ל – דתרי מיני קדושות נינהו.](#_Toc393820834) <> [הפלוגתא בירושלמי מתבארת בתלת אנפי.](#_Toc393820835) <> [דרך חדשה בזה.](#_Toc393820836) <> [בדברי הירושלמי לגבי איסור חדש.](#_Toc393820837) <> [אין עשה דוחה לא מעשה אא"כ היתה כתובה בצידה](#_Toc393820838) <>

[**ענף ב' בדברי הירושלמי בספינה שבא מחו"ל, ובשני מחייבים בחלה, לישה ותנור, לגבי הקדש עכו"ם וחו"ל.**](#_Toc393820839) **<>** [בדברי הירושלמי שר"ע למד שהפסוק איירי בספינה שבאה מחו"ל והגלגול בחו"ל והאפייה בא"י.](#_Toc393820840) <> [חילוקי דינים בשיטת ר"א ור"ע בהקדש ועכו"ם וחו"ל – לגבי גלגול ואפייה.](#_Toc393820841) <> [ביאור שיטת ר"ע שיש ב' מחייבים – עיסה ולחם, ובדברי התורת זרעים בזה.](#_Toc393820842) <> [מוכיח *כנ"ל* מדברי ר"ת בבלילה רכה, ומביא כן מהפמ"ג*.*](#_Toc393820843) <> [מוכיח כן עוד מגלגול חו"ל ואפאה בא"י לרבנן דר"ע.](#_Toc393820844) <> [מוכיח מכל הנ"ל שיש דין "פוטר" בעיסת עכו"ם [לרבנן דר"ע] ובעיסת הקדש [לכו"ע], ומתמה מכמה מקומות בדברי הראשונים, דמוכרח מדבריהם שאינם בגדר "פוטר".](#_Toc393820845) <> [*מביא הוכחת האחרונים ממיעוטא ד"עריסותיכם" דכולל גם הקדש ועכו"ם וגם הפקר, ומבואר דבעי רשות המחוייבת לחייבו, ולא שיש "פוטר" בכולהו.*](#_Toc393820846) <> [מתמה טובא בכל הנ"ל.](#_Toc393820847) <>

[**ענף ג' פירות חו"ל שנכנסו לא"י לענין תרו"מ.**](#_Toc393820848) **<>** [דין זה קאי גם בתרומה - ויש לדון האם בעינן גלגול ומירוח במקום החיוב והפטור לחייב ולפטור – או דגם לאחר מכן יש דין 'שמה'.](#_Toc393820849) <> [יש לדון האם יש חילוקי דינים בדרשה של 'שמה' בין תרומה לחלה, ומדייק ברמב"ם שיש לחלק ביניהם.](#_Toc393820850) <> [ב' דרכים של הכס"מ בזה.](#_Toc393820851) <> [תמיהא רבתי – דמה שייך לחייב תרו"מ בפירות שגדלו בחו"ל היכא שנתמרחו בא"י.](#_Toc393820852) <> [ביאורו של הגר"ח שבתרו"מ איכא שעת חובתה ב'שליש' משא"כ ב'חלה' ששליש אינו כלום.](#_Toc393820853) <> [דרך שניה של הגר"ח לחלק בין תרו"מ לחלה.](#_Toc393820854) <>

[**ענף ד' בקושי' הגר"ח מאי שנא שליש ביד עכו"ם משליש בחו"ל.**](#_Toc393820855) **<>** [בקושי' הגר"ח לדרכו של הכס"מ שיש חיוב תרו"מ מה"ת בשליש בחו"ל ובמירוח בא"י.](#_Toc393820856) <> [ישובו של האחיעזר וחזו"א לקושי' הגר"ח מפירות חו"ל דמירחן בא"י.](#_Toc393820857) <> [חידוש האחיעזר ופלוגתת האחרונים בדין פירות עכו"ם בחוץ לארץ.](#_Toc393820858)

[**משנה ב**](#_Toc393820859) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#_Toc393820860) **<>** [**ציונים והערות משנה ב**](#_Toc393820861) **<>**

[**ענף א' בסוגי' דתרו"מ בספינה ובעציץ ע"ג יתידות [גיטין ז'].**](#_Toc393820862) **<>** [פלוגתת ר"י ורבנן – ובמה איירי.](#_Toc393820863) <> [מק׳ טובא על עיקר הדמיון בין גט לתרו"מ, ומ"ש ממובלעות, ומ"ש גוששת מאין בו נקב.](#_Toc393820864) <> [פלוגתת רש"י והריטב"א בסוגיין דנחלקו בביאור פלוגתת ר"י ורבנן, אי מצד "יניקה", אי מצד "כמאן דמנחא".](#_Toc393820865) <> [בעציץ נקוב נתחדש תרתי, א] איכא יניקה להחשב כתולש להתחייב בשבת, ב] העפר בעציץ בטלה לאדמה שמתחתיו, וחל בו שם "שדה", וזה מהני לתרו"מ ופאה וכלאים.](#_Toc393820866) <> [דרכו של רש"י והריטב"א בסוגי' על פי הנ"ל, ובקושי' הגר"ח מטבל וחולין מעורבין זה בזה.](#_Toc393820867) <> [ביאור בדיחויים של רבא ומבאר דהכא מודי רש"י והריטב"א.](#_Toc393820868) <> [ביאור בטענת רנב"י, ודברי רש"י שם שתלה ביניקה.](#_Toc393820869) <> [מוסיף עוד לישיב עפ"י היסוד דחלוק "יניקה" מדין "שדה", ותרתי בעינן.](#_Toc393820870) <> [מבאר דברמב"ן מבואר דאיכא דין נוסף כלפי מחוסר קציצה [ליישב קושי׳ התוס׳ מחרס].](#_Toc393820871) <> [ביאור בהוכחת התוס׳ מפרוזבול.](#_Toc393820872)

[**ענף ב' בדין עפר חו"ל ועפר א"י, בספינה ובעציץ.**](#_Toc393820873) **<>** [ביאורם של האחרונים למה קאי הסוגי׳ דוקא בעפר שהגיע מחו"ל, ומביא דברי המלכי צדק שמביא ע"ז פסוק "דכל מקום אשר תדרוך".](#_Toc393820874) <> [דן ומקשה טובא בכל הנ"ל.](#_Toc393820875) <> [מהלך חדש בראשונים דלמדו דמיירי דוקא בעפר חו"ל.](#_Toc393820876) <> [דן בהוכחת המקד"ד מהירושלמי כחלה שקדושת א"י הוא "עפר" ולא "מקום".](#_Toc393820877) <>

[**ענף ג' עציץ שאינו נקוב וספינה שאינה גוששת לדיני חלה.**](#_Toc393820878) **<>** [ספינה שאינה גוששת ועציץ שאינה נקוב לענין חלה.](#_Toc393820879) <> [עציץ נקוב לענין חלה.](#_Toc393820880) <> [הערה לדעת הכס"מ.](#_Toc393820881) <> [ענף ד עיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, ובדין מצה בזה.](#_Toc393820882) **<>** [עיסה של מי פירות לענין ברכת המוציא.](#_Toc393820883) <> [במחלוקת הראשונים בתנאי של באין לידי חימוץ במצה ומתמה ממשנה זו.](#_Toc393820884) <> [מוכרח שברמב"ן יש ב' דינים בראוי לבא לידי חימוץ, דין מסויים במצה ודין כללי בכל הלכות לחם.](#_Toc393820885) <> [תלייה בין מי פירות לענין חיבור לטומאה ולחיוב חלה.](#_Toc393820886) <>

[**משנה ג**](#_Toc393820887) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#_Toc393820888) **<>** [**ציונים והערות משנה ג**](#_Toc393820889)

[**ענף א' עמידה בברכת המצוות.**](#_Toc393820890) **<>** [שיטת המג"א דעומדים בכל ברכת המצוות – ומתמה מהכא.](#_Toc393820891) <> [מחלוקת בעיקר דין עמידה בברכת המצוות.](#_Toc393820892) <> [בדין עמידה בברכת השבח.](#_Toc393820893) <>

[**ענף ב' חידושים בדין הזכרת ש"ש בהפרשת חלה טהורה וטמאה ובגדר הברכה במצוה זו.**](#_Toc393820894) **<>** [מתמה טובא בביאור המשנה בדין ברכה בהפרשת חלה טמאה.](#_Toc393820895) <> [מבאר שיש ב' דינים בברכה של תרומה, מצד ברכת המצוות ומצד הדין הזכרת ש"ש על התרומה, ונפ"מ בדין עובר לעשייתן [שאילתות].](#_Toc393820896) <> [ביאור החילוק בין הפרשה במחשבה להפרשה בקריאת שם, ונפ"מ גם בברכה.](#_Toc393820897) <> [מבאר דבהפרשה בתרומה טמאה איכא דין 'לו ולא לאורו', דשריפת תרומה טמאה הוא פחות קיום דין מאכילת תרומה טמאה, דרק באכילה מתקיימת דין 'עבודה'.](#_Toc393820898) <> [בעיקר הדין של מי שאינו יכול לעשות עיסתו בטהרה - שיעשנה קבין ואל יעשנה בטומאה.](#_Toc393820899) <>

[**משנה ד**](#_Toc393820900) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#_Toc393820901) **<>** [**ציונים והערות משנה ד**](#_Toc393820902)

[**ענף א' הערות בדיני המשנה.**](#_Toc393820903) **<>** [בסוגי' בפסחים ובדברי הראשונים בביאור המשנה.](#_Toc393820904) <> [אם צירוף סל צריך נגיעה, ומה גדרי ההפסק בזה.](#_Toc393820905) <> [טעמא ד'צירוף סל'.](#_Toc393820906) <> [בביאור שיטת הרי"ף בדין צירוף סל – דמכאן הוכחה שעיקר החיוב הוא בשעת אפייה.](#_Toc393820907) <> [קושי' התורת זרעים דהיכן שעת חובתה.](#_Toc393820908) <>

[**ענף ב' בשיעורא דה' רבעים, ובדין תפחה העיסה, וחידוש בגדר דין "צירוף סל".**](#_Toc393820909) **<>** [מביא את דברי הרא"ש בתשובה בעיסה שלא היתה בה שיעור ה' רבעים ותפחה בשעת אפייה, ועכשיו יש בה ה' רבעים, דלא אזלינן בתר השתא, אלא כדמעיקרא, ומחלק בין חלה לשכחה, ודבריו קשין דמה החילוק.](#_Toc393820910) <> [מביא את דברי הרשב"א בתשו' שהוסיף על הרא"ש לפוטרו בכה"ג ולדמותו לעכו"ם, ומביא את דיוקו של האבני נזר דמדין "בשעת חובתה היתה פטורה" אתינן עלה, ומתמה בזה טובא מדברי הגר"ח דהוכיח מתרי טעמי דלא שייך כן בפחות מכשיעור.](#_Toc393820911) <> [מביא את הוכחת הגר"ח מצירוף סל, ומביא מהרשב"א שכבר הק' כן, ומביא מה שתירץ בזה דדנים את שתי הגלגולים של שני העיסות כאילו שהיו ביחד, ומעורר דלכאו' דבריו תמוהין מאוד.](#_Toc393820912) <> [מביא את דברי הגר"ח ביסוד דינא דחיוב חלה, שאין העיסה מחייבת מצד עצמה רק מצד הלחם שעתיד להיות בה.](#_Toc393820913) <> [עפי"ז מבאר את דברי הרשב"א בהא דמדמה מיעוטא דעכו"ם לחסרון שיעור, דאין כוונתו שיש דין "בשעת חובתה היתה פטורה" בחסרון שיעור כמו בעכו"ם רק דבא לומר דדיינינן לשיעור של הלחם מ"אתחלתא דלחם".](#_Toc393820914) <> [עפי"ז מבאר את דברי הרשב"א המחודשים דבצירוף סל דנים את ב' העיסות כאילו שהיו ביחד בגלגול, דכל הדין שיעור הוא מצד "אתחלתא דלחם".](#_Toc393820915) <> [מביא מקור לכל זה מדברי המאירי בענין צירוף סל.](#_Toc393820916) <> [מבאר עפי"ז את מה שחילק הרא"ש בין חלה לשכחה, דבשכחה איכא ב' מחייבים משא"כ בחלה <> מתמה טובא שהדין הזה שבעת אתחלתא דלחם צריכים כשיעור הוא הוא סתירה לר"ת דמהני בלילה רכה ולאחר מכן אפייה, ואיך גלגול של פחות מכשיעור גרע מזה. <> מבאר דגם לר"ת איכא צד אתחלתא דלחם בבלילה רכה לפי הך צד שבאמת מגיעים לידי לחם, וגם בגוונא זו בעינן שיעור חלה. <> מצאנו מהלך אחד בב' הלכות של שיעור חלה לדון בשעת האפייה את המצב של הלמפרע של שעת הגלגול, א] שיטת ר"ת, ב] בצירוף סל..](#_Toc393820917)

[**ענף ג' עוד בגדרי צירוף סל, ובדין צירוף סל ברשות הקדש, ודין גלגול הקדש וצירוף סל דהדיוט.**](#_Toc393820918) **<>** [מביא את ביאורו של התורת זרעים בגדר דין צירוף סל, ומביא את מה שחידש בדין צירוף סל ברשות הקדש.](#_Toc393820919) <> [עפ"י דברי התורת זרעים בגדר דין צירוף סל, יש לדון דאולי איכא מהלך חדש בביאור דברי הרשב"א בחילוק בין תפחה לצירוף סל.](#_Toc393820920) <> [מבאר דעפ"י דברינו לעיל ברשב"א בגדר הדין צירוף סל נדחו דברי התורת זרעים.](#_Toc393820921) <> [דן אי איכא פטור גלגול הקדש בעיסה פחות מכשיעור היכא דנעשה בה צירוף סל אחרי פדיון*.*](#_Toc393820922) <> [מוסיף ב' הוכחות לעיקר יסוד דברינו עפ"י תשובת הרשב"א.](#_Toc393820923) <>

[**משנה ה**](#_Toc393820924) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#_Toc393820925) **<>** [**ציונים והערות משנה ה**](#_Toc393820926) **<>** [ב' פירושים בראשונים בחילוק בין תרומה לחלה דלמה מהני לפני מירוח [בתרומה] ולא מהני לפני לישה [בחלה].](#_Toc393820927) <> [דרכו של היראים בדין זה – דחידש דליכא חילוק בין חלה לתרו"מ בהקדימו בשבלים.](#_Toc393820928) <> [בדברי האפיקי ים בזה ליישב סתירה בשיטת רש"י.](#_Toc393820929) <> [דברי הרמב"ם בפירושו על הדין "אסורה לזרים"](#_Toc393820930) <>

[**משנה ו**](#_Toc393820931) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#_Toc393820932) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#_Toc393820933) **<>** [בשיעור של ה' רבעין – לפי הקמח או לפי התבואה.](#_Toc393820934) <> [ד' שיטות בתנאים בשיעור חיוב חלה.](#_Toc393820935) <> [ביאור פלוגתתם – לדרכם של התוס'.](#_Toc393820936) <> [ביאור פלוגתתם – לדרכם של ר"ת.](#_Toc393820937) <> [במה שיש להעיר בשיטת ר"ת.](#_Toc393820938) <> [בדין צירוף סובן ומורסן – בהוצאה בשבת, בחיוב חלה ובאכילת מצה, ובמאכלות אסורות.](#_Toc393820939) <> [מאי שנא צירוף מורסן לחיוב חלה מעיסת הכלבים.](#_Toc393820940) <> [עירב בה מורסן – כשיש כבר שיעור בלי המורסן.](#_Toc393820941) <>

[**משנה ז**](#_Toc393820942) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#_Toc393820943) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#_Toc393820944) **<>** [ב' טעמים לחלק בין נחתום לבעה"ב.](#_Toc393820945) <> [דין בעה"ב שעשאו למכור.](#_Toc393820946) <> [חידוש הנו"ב לחלק בין שיעור חלה בפרשה ושיעור חלה בנתינה.](#_Toc393820947) <> [חידוש הנו"ב לחלק בדין שיעור חלה בנתינה – שיש בזה דין תורה ודין דרבנן.](#_Toc393820948) <> [בדברי בן המחבר שאין כאן ב' הפרשות – זה להתיר את הטבל וזה לנתינה.](#_Toc393820949) <> [חילוקו של הנו"ב בין חלה לתרומה.](#_Toc393820950) <> [מקורות נוספים לעיקר חידושו של הנו"ב.](#_Toc393820951) <> [דן בלשונות הרמב"ם בדין זה ובדברי הרדב"ז.](#_Toc393820952) <> [בדברי ר"ת בדין הנ"ל – ולשיטתו בשיעור עיסה שמחוייב בחלה.](#_Toc393820953) <> [מבואר עוד שיעור א' ממ"ח הוא שיעור מה"ת.](#_Toc393820954) <>

[**משנה ח**](#_Toc393820955) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#_Toc393820956) **<>** [**ציונים והערות משנה ח**](#_Toc393820957) **<>** [בדברי הר"ש ורש"י בביאור שיטת ר"א.](#_Toc393820958) <> [פלוגתת הראשונים אי מפריש חלה על הכל או רק על הטמאה.](#_Toc393820959) <> [בעיקר דין מוקף – נגיעה או נשיכה - ובחילוק בין חלה לתרומה בנוטל פחות מכביצה ונותנו באמצע.](#_Toc393820960) <>

#

# משנה א

[א] פירות חוצה לארץ שנכנסו לארץ חייבים בחלה יצאו מכאן לשם ר' אליעזר מחייב ור' עקיבא פוטר:

# רע"ב משנה א

פירות חוצה לארץ שנכנסו לארץ חייבין בחלה - דכתיב (במדבר טו) אל הארץ אשר אני מביא אתכם שמה, שמה אתם חייבים בין בפירות הארץ בין בפירות חוצה לארץ:

מכאן לשם - מא"י לחו"ל:

ר"א מחייב - דכתיב (שם) והיה באכלכם מלחם הארץ, בין שאתם אוכלים אותו בארץ בין שאתם אוכלים אותו בחו"ל, הואיל ולחם הארץ הוא, חייב בחלה:

ורבי עקיבא פוטר - דשמה משמע ליה מיעוטא, שמה אתם חייבים, ואין אתם חייבים בחוצה לארץ, אף על פי שאתם אוכלים מלחם הארץ. והלכה כר"ע:

# ציונים והערות משנה א'

# ענף א'בעיקר פלוגתת ר"א ור"ע,ובהוכחה מקמח שמצאנו כשנכסו לא"י [ירושלמי].

## ב' דרכים בפלוגתת ר"א ור"ע.

בביאור פלוגתת ר"א ור"ע איכא ב' דרכים, ותלוי בדרשות, דמצד אחד "שמה" משמע שהכל תלוי במקום שהוא עכשיו שדווקא ב'ארץ ישראל' חייב, וזו דעת ר"ע דדריש "שמה" ללמד דלעולם אזלינן בתר המקום שהוא עכשיו – לפטור ולחיוב.

מאידך גיסא כתוב בפסוק "מלחם הארץ" ומכאן למד ר"א שתבואה שגדלה בא"י לעולם חייב אף כשכעת הוא בחו"ל, ולא תלוי במקום שהוא נמצא כעת.

וכפשוטו היה משמע דא"כ ר"א פוטר תבואת חו"ל בא"י, דלר"ע הכל תלוי בדרשה של 'שמה' דאזלינן בתר מקום גלגול - ועיין להלן [ענף ג] אי גלגול דווקא או לא, ולר"א הכל תלוי בלשון לחם הארץ דתלוי במקום גידול – אולם המשמעות במשנה אינה כן, שהרי כתוב במשנה "פירות חוצה לארץ שנכנסו לארץ חייבים בחלה" ובזה לא נחלקו, ותחלת פלוגתתם בסיפא "יצאו מכאן לשם".

ועיין בדברי הר"ש סיריליאו שגם ר"א מודה לדרשה של "שמה" והיינו ששמה בא"י חייבים גם על פירות חו"ל, ועיין נמי בעמק נצי"ב על הספרי [במדבר ט"ו י"ח].

אולם בירושלמי איכא ב' שיטות בזה ושיטת ר' יהודה דאדרבה – נחלקו ר"א ור"ע בתרתי, וכשם שר"ע דן רק כלפי המקום שהוא עכשיו כך ר"א דן רק כלפי מקום הגידול – ופוטר פירות חו"ל שבאו לא"י.

## בשו"ט בין ר"ע ור"א אי איכא הוכחה מקמח שמצאו בא"י בכניסתם לא"י, ונחלקו אי זכו בא"י למפרע מזן האבות או לא.

עיין בירושלמי בפלוגתא זו:

וז"ל "כך משיב ר"ע את ר' ליעזר - אין את מודי לי בשעה שנכנסו ישראל לארץ ומצאו קמחין וסלתות שהן חייבין בחלה ולאו גידולי פטור הן - והוא מקבל מיניה" – והיינו שגם אז גדלו בפטור קודם שנתקדשה הארץ בכניסתן, וכמו דחיילא קדושת הארץ על הכל בשעה שנכנסו כמו כן חיילא קדושת הארץ על עיסה שבאה מחו"ל לא"י.

"אר"י תמיהני איך ר"ע מותיב את ר' ליעזר והוא מקבל מיניה - תנן עד שלא נכנסו לה 'למפרע ירשו', דא"ר הונא בשם רשב"נ לזרעך 'אתן' אין כתיב כאן אלא לזרעך 'נתתי' - כבר נתתי".

וזה ברור שכל השו"ט הכא היינו רק לפי הך צד של ר' יהודה שסובר שר' אליעזר פוטר אף במה שנכנס לארץ, והיינו דר"א יליף שכל שהוא "מלחם הארץ" חייב וכל שאינו מלחם הארץ פטור, ואינו תלוי כלל וכלל על מקום שהוא נמצא עכשיו, ולר"ע דריש רק "שמה" והכל תלוי במקום שנמצא עכשיו.

ובביאור השו"ט בין ר"א ור"ע יש להעיר שהקשו על ר"א למה הודה – הרי סו"ס ירשו את א"י למפרע – והמשמעות בירושלמי שלא הקשו כן על ר"ע עצמו - אף שהוא הקשה משם ולא חילק דהתם היה למפרע – הלא דבר הוא.

ועיין בזה במלבי"ם בפירושו על הספרי [שם] שפי' שלר"ע י"ל שלא ירשו ישראל למפרע אלא מכאן ולהבא, אבל לר"א ליכא למימר הכי, שהרי גרסינן בב"ב [ק.] דמה דכתיב "קום התהלך בארץ לארכה ולרחבה כי לך אתננה" היינו שקנה אברהם את א"י בהילוך – והסוגי' קאי בשיטת ר"א, וקשה שבקנין חזקה כל שלא קנאו עכשיו גם לאחר זמן לא קנה דכלתה קנינו, אע"כ צ"ל שקנאו תיכף ומיד, הרי מוכרח דלר"א ירשו א"י למפרע ולכן שפיר הק' הירושלמי לדידיה.

אבל לר"ע לק"מ שי"ל דס"ל כרבנן דהתם שלא קנה אברהם א"י באותה שעה, ולכן י"ל שלא זכו בא"י אלא מכאן ולהבא ומשו"ה ליכא לאקשויי על ר"ע.

## דרכו של הגר"א קוטלר בכל הנ"ל – דתרי מיני קדושות נינהו.

אולם במשנת ר' אהרן [זרעים סי' י"ז ס"ק ה', וסימן י"ח ס"ק א' וסימן ז' ס"ק ג' ובשו"ת סימן מ'] האריך בשו"ט כאן והרחיב בדברים – והקדים בהקדמה חשובה בביאור הקדושה בארץ שנצרכת לחיוב חלה:

א] ב' מיני קדושות נינהו בקדושת א"י – קדושה דתלויה בירושה וישיבה וקדושה זו נצרכת לתרו"מ וקדושה זו מיתלי תלי בקיומו של הירושה וישיבה ופקע כשבטלה הירושה וישיבה, ותרו"מ תלויה בקדושה זו.

ב] גם חלה היא מצוה התלויה בארץ כמבואר בירושלמי – מובא בתוס' בקידושין [ל"ו] – שהקשו למה לא תני חלה במשנה שם [[21]](#footnote-21), ומזה מוכרח שגם חלה תלויה בקדושת הארץ אף דלא מיתלי תלי בירושה וישיבה, אלא שע"כ שבנוסף לקדושה שחלה בירושה וישיבה לגבי תרו"מ איכא נמי קדושה עצמית שלא תלויה בירושה וישיבה, וכיון שהקדושה העצמית לא תלויה בירושה וישיבה שוב פשוט למה לא פקע מעולם, והרי דין 'חלה' תלויה בקדושה זו ולכן חיילא מיד כשנכנסו לא"י וגם לא פקע בגלות, ומדוייקים דברי הרמב"ם [פ"ו בית בחירה] שכתב שבטלה הקדושה "לגבי מעשרות ושביעית", וכ"ה ברמב"ם [סוף פרק א' דתרומות], ואף שיש הלכה של 'ביאת כולכם' בחיובא דחלה – ולכן בזה"ז חיוב חלה הוא מדרבנן, אכן זה אינו אלא תנאי בעלמא בחיוב חלה ולא הלכה בגוף הקדושה.

## הפלוגתא בירושלמי מתבארת בתלת אנפי.

אחרי הקדמה זו ביאר [שם זרעים סי' י"ז ס"ק ו'] את הפלוגתא הנ"ל בירושלמי אי חיישינן לקושי' מחיוב חלה בקמח וסולת שמצאו כשנכנסו לא"י או לא דזכו בארץ למפרע - וביאר שמעתה פלוגתתם מתפרשת בתלת אנפי – והיינו דהאם הך קדושה חיילא מיד כשנכנסו – או דחיילא למפרע מהאבות מתפרשת בתלת אנפי:

א] י"ל דנחלקו אי א"י מוחזקת מאבותינו או לא מוחזקת מאבותינו אלא מאז שנכנסו – וכדנקט המלבי"ם.

ב] י"ל עוד דכו"ע מודי דמוחזקת מאבותינו וכדמוכרח מכמה סוגיות [לגבי אשירה בע"ז ולגבי מוחזקות של בכור ביש נוחלין], אכן יש לומר שכל זה הוא לגבי הדינים של 'קנינים', ולא לגבי הקדושה, ונחלקו אי הקדושה חיילא כשנכנסו או לא.

ג] אולם אחרי שנתבאר שיש ב' דיני קדושה – שוב יש לומר עוד - דכו"ע מודי דמוחזקת מאבותינו גם לקנין וגם לקדושה, אכן נחלקו האם 'ביאת כולכם' הוא תנאי ממש בקדושת הארץ לגבי חלה ולכן לא חלה הקדושה למפרע או שהוא תנאי צדדי לחיובא דחלה, אבל הקדושה תמיד היתה – גם למפרע - ודו"ק.

וע"ע להלן בציונים והערות [פרק ד' משנה ח' ענף א'] מה שנתבאר שיש דין קדושת א"י לחלה גם בעולי מצרים – אף דבפועל ליכא חיוב מה"ת בחלה זו כיון שחסר בתנאי של ביאת כולכם.

## דרך חדשה בזה.

אולם נראה שיש להוסיף עוד בעומק הדברים דמה עיקר הזכות של אבותינו בארץ ישראל – ועיין בזה בחידושי סוגיות [סימן ה'] מה שהרחבנו בזה – והבאנו חילוקים נוספים מהאחרונים בזה.

## בדברי הירושלמי לגבי איסור חדש.

עיין בירושלמי שהקשו: "בשעה שנכנסו ישראל לארץ ומצאו קמה לחה מהו שתהא אסורה משום חדש" והקשו כן גם על יבשה ואפילו קצורה וגם על חיטין בעלייה – וממילא שקשה דלא יאכלו ישראל מצה בלילי הפסח – ואמרו על זה דעשה דוחה לא תעשה – ונחלקו בזה אי איכא עדל"ת כשאין הלאו נכתב בצדה.

ועיין בש"ך [יו"ד סי' רצ"ג סק"ו] שהוכיח מכאן שחדש אסור אף בתבואת עכו"ם ואף מתבואת חו"ל, אבל במנחת יצחק [ח"ח סי' קט"ו] כ' דלכאו' רק מוכרח דעכו"ם בא"י חייב משום דמוחזקת היא אבל ליכא ראיה לאסור חדש במה שגדל ברשות עכו"ם בחו"ל, והביא שם מש"כ בושב יעקב [סי' ס"א].

## אין עשה דוחה לא מעשה אא"כ היתה כתובה בצידה

ועיין בתוס' בקידושין [ל"ח. ד"ה אקרוב] לגבי הנידון שאין מצות עשה דוחה הלא תעשה אא"כ היתה כתובה בצידה, שהכוונה שאין עשה של קודם הדיבור דוחה ללאחר הדיבור, ועיין בזה בקובץ הערות [סי' ז' ס"ק ב'], וע"ע בפנ"י ובמקנה [קידושין שם] ובאור זרוע [סימן רל"ג].

אולם הר"ש חולק על דברי תוס' בקידושין בזה שפירשו בתוס' ש"כתובה בצידה", היינו שאין עשה של קודם הדיבור דוחה לאחר הדיבור, והר"ש פירש כפשוטו שאין עשה דוחה לא תעשה אא"כ כתובה אצלו ממש, אבל חדש ומצה שאינן כתובין זה אצל זה אין העשה דוחה הל"ת – והר"ש הק' ע"ז מגמ' בשבת [קל"ב:] שעשה דמילה דוחה ל"ת של צרעת אע"ג שאינה כתובה בצדה.

ובעיקר סוגי' זו - עיין בזכר יצחק [סימן פ' ס"ק ב'] ובאור שמח [פ"ו חמץ ומצה ה"ז] ובקה"י קידושין [סימן ל"ד].

# ענף ב'בדברי הירושלמי בספינה שבא מחו"ל,ובשני מחייבים בחלה, לישה ותנור,לגבי הקדש עכו"ם וחו"ל.

## בדברי הירושלמי שר"ע למד שהפסוק איירי בספינה שבאה מחו"ל והגלגול בחו"ל והאפייה בא"י.

עיין בירושלמי שהקשו - דמה דורש ר"ע בפסוק של ר"א שדורשים "לחם הארץ" ואמרו שם שהוא למד מהכא דין ספינה שנכנסה לארץ וכבר היה בו גלגול חו"ל ועדיין לא היה בה אפייה, ואם קרמו פניה מן החוט ולפנים חייבת אבל מן החוט ולחוץ פטורה – וזה מיקרי "לחם הארץ".

ואמרו שם עוד "על דעתיה דר"ע - היא ספינתה - היא עיסת הגוי - היא הכנסתן - שהכל הולך אחר קרימה בתנור, מודים חכמים לר"ע בהכנסתן לארץ שהכל הולך אחר קרימה בתנור".

## חילוקי דינים בשיטת ר"א ור"ע בהקדש ועכו"ם וחו"ל – לגבי גלגול ואפייה.

ובביאור הדברים נקדים כך:

שנינו להלן [פ"ג - מ"ג] דבגלגול הקדש לא מתחייב אף דפדאה אח"כ לפני אפייה, ואפאה הדיוט, "דבשעת חובתה היתה פטורה", ולהלן [פ"ג - מ"ה] מצאנו דנחלקו ר"ע ורבנן בגלגול עכו"ם ונתגייר לפני קרימה בתנור, דלר"ע מתחייב בקרימה בתנור לאחר גירותו, ולרבנן פטורים, והר"ש הביא מהירושלמי דמודי ר"ע לרבנן בהקדש דגם אי בגלגול בהקדש ע"י הגזבר ופדאה לפני קרימה בתנור דלא מהני דאמרינן "דבשעת חובתה היתה פטורה".

עוד הביא הר"ש מהירושלמי דמודה ר"ע דעיקר דין טבל וחיובא דחלה חיילא בשעת גלגול ולא בשעת אפייה, ורק לגבי עכו"ם אזלינן בתר תנור.

ויש דין נוסף שג"כ תלוי בקרימה בתנור – והוא בירושלמי כאן - דר"ע מחייב בקרימה בתנור בא"י, ודרשינן כן מקרא ד"לחם הארץ", ומבואר דר"ע דריש דבא לרבות עיסה שגילגלה בספינה בחו"ל והגיעה לא"י לפני שעת קרימה דתנור, דדריש "לחם" דקאי באפייה והך אפייה היתה בארץ, וזה סגי לחייבה בלי גלגול בארץ.

והן הן דברי הירושלמי שאמרו שר"ע אזיל לשיטתו בעכו"ם – והיינו דגם שם סגי בקרימה בתנור לאחר שנתגייר, "ע"ד ר"ע היא ספינתא היא עיסת גוי היא הכנסתן לא"י, שהכל הולך לאחר קרימה בתנור", ועיין בדברי הר"ש סיריליאו [ד"ה בספינה שנכנסה] דר"ע יליף דין קרימה בתנור בעכו"ם מהך דרשה דקרימה בתנור בחו"ל דיליף מ"לחם הארץ", וכן גם המשמעות בספר התרומה [מובא במהרי"ט אלגאזי חלה ס"ק י"ב אות א' ד"ה ובתוספתא] דיליף דין עכו"ם מגזה"כ ד"לחם הארץ".

## ביאור שיטת ר"ע שיש ב' מחייבים – עיסה ולחם, ובדברי התורת זרעים בזה.

ובביאור שיטת ר"ע עיין בתשו' הרשב"א [ח"א סי' נ"ד] דמחלק בין הקדש לעכו"ם, דמבואר הכא דתרי מחייבים שונים איכא בחלה דתרי קראי כתיבי, קרא ד"עריסותיכם" שהיא העיסה וזהו המחייב דגלגול, וקרא ד"לחם הארץ" והוא המחייב השני ע"י קרימה בתנור.

וביאר בתורת זרעים [פ"ג - מ"ו] דכוונתו לומר, דהקדש הוא "פוטר" ולכן אף דאיכא מחייב חדש אח"כ בשעת התנור, אבל בשעת חובתה הראשונה בגלגול חיילא פטור בעיקר העיסה, ושוב לא מתחייב אח"כ, והיינו כלשון הגר"ח [ביכורים פ"ו - הי"ט בד"ה ונראה דדעת הראב"ד], וז"ל "ומשום דלא נאמרה הך דינא דפטור של שעת חובתה פוטרה לעולם אלא במידי דיש בו דין פטור בחפצא", והכוונה להקדש שאינו פוטר בגלגול אלא בגוף העיסה, ולהכי לא מתחייב אח"כ אף בדאיכא מחייב אחר, אבל עכו"ם ע"כ אינו פוטר והוא רק חסרון מחייב, ולכן י"ל דאף דלא חיילא חיוב בשעת הגלגול אכתי יחול אח"כ בשעת חיובא דקרימה בתנור.

וזה גם הדין שמבואר בגלגול חו"ל, דגם זה חסרון חיוב, ומתחייב באפייה בארץ ישראל, ולפי"ז כוונת הירושלמי דיליף מלחם הארץ, היינו דאין כאן גזה"כ מיוחדת לגבי ארץ ישראל וחו"ל, אלא דגלי הך קרא דאיכא מחייב נוסף בחלה וממילא דאף דלא נתחייב בגלגול אכתי איכא מחייב אחר, ומהכא יליף לכל אלו שלא נתחייבו בגלגול היכא דלא חיילא בהם פטור, והן הן דברי הר"ש סיריליאו דר"ע יליף דינא דעכו"ם מהכא, ודו"ק.

## מוכיח *כנ"ל* מדברי ר"ת בבלילה רכה, ומביא כן מהפמ"ג*.*

ולעיקר יסוד זה גם רבנן מודי, דהא מבואר בר"ת בתוס' בפסחים [ל"ז] דאף דבלילה רכה אינה גלגול כלל, אכתי מתחייב אח"כ בשעת אפייה בתנור אם נעשית אז ללחם, ומאידך, בבלילה עבה א"צ תנור ואפייה אח"כ דכבר נתחייבה בשעת הגלגול, וביאר הפמ"ג [או"ח סי' קס"ח מ"ז ס"ק ט"ז] דתרי קראי איכא, קרא ד"עריסותיכם" וקרא ד"לחם הארץ", ובבלילה עבה מתחייב כבר מקרא ד"עריסותיכם" ובבלילה רכה רק מתחייב אח"כ בתנור מקרא ד"לחם הארץ" ודו"ק.

וצ"ל דלדידן דפטרינן בנתגייר לאחר גלגול לפני קרימה בתנור כהקדש, דע"כ דלדידן גם מיעוטא דעכו"ם הוא בגדר "פוטר" כמו הקדש, וכ"כ הגר"ח [ביכורים פ"ו - הי"ט בד"ה ונראה דדעת הראב"ד], וז"ל "ומשום דלא נאמרה הך דינא דפטור של שעת חובתה פוטרה לעולם אלא במידי דיש בו דין פטור בחפצא, כמו נכרי והקדש וכדומה", ולכאו' כוונתו דר"ע פליג בעכו"ם, דאינו פטור.

## מוכיח כן עוד מגלגול חו"ל ואפאה בא"י לרבנן דר"ע.

ויש לדון לגבי חו"ל מה שיטת רבנן, ועי' בירושלמי [שם ריש פ"ב] שאמרו דמודים רבנן לר"ע בקרימה בתנור בשעת כניסתן לארץ, והר"ש סיריליאו והר"א פולדא למדו דקאי דוקא על זמן שנכנסו בנ"י לא"י ומצאו שם בציקות של עכו"ם, וכן תפס המהרי"ט אלגאזי [הל' חלה ס"ק י"ב אות א' בד"ה ובתוספתא].

אבל ברידב"ז בירושלמי שם ובאו"ש [ביכורים פ"ו - הי"ב] למדו דקאי על כל עיסה שנכנסה מחו"ל לא"י, וכן נקט החזו"א [שביעית סי' ב' ס"ק ב' בד"ה איברא, עיי"ש בסוגריים] בדעת רבנן, עכ"פ לדבריהם צ"ל דלכו"ע חו"ל הוא רק חסרון חיוב, ולהכי מתחייב אח"כ בשעת הקרימה בתנור.

ויש קצת ראיה לשיטות דסברי דמודים חכמים בחו"ל מהתוספתא, שהמהרי"ט אלגאזי [שם] הק' שהתוספתא בסוף פ"ק מביאה פלוגתת ר"ע וריב"נ לענין גר שנתגייר אי מהני קרימה בתנור להתחייב, ולענין גלגול בחו"ל הביאו סתמא דמהני בקרימת תנור בא"י, והק' דלמה סתם כר"ע ועיי"ש מה שהביא בזה מספר התרומה, אולם לפי האחרונים א"ש בפשיטות.

## מוכיח מכל הנ"ל שיש דין "פוטר" בעיסת עכו"ם [לרבנן דר"ע] ובעיסת הקדש [לכו"ע], ומתמה מכמה מקומות בדברי הראשונים, דמוכרח מדבריהם שאינם בגדר "פוטר".

והנה מכל הנ"ל מוכרח דמיעוטא דהקדש הוא "פוטר" לכו"ע, דאל"כ היא מתחייבת אח"כ בשעת הקרימה בתנור וכן מוכרח לדידן במיעוטא דעכו"ם, דהיכא דאיכא רק חסרון מחייב מתחייבת אח"כ בתנור, וכ"כ הגר"ח [שם] להדי' לענין "חסרון שיעור" דאף דלא מתחייבת בשעת הגלגול, אכתי מתחייבת אח"כ, דחסרון שיעור אינו "פוטר", ושפיר מתחייבת אח"כ בצירוף סל, וכן נתבאר נמי לענין בלילה רכה.

אולם יש הוכחה מדברי הרמב"ן דאינו כן, שהרמב"ן בהל' חלה הקשה, דמאי שנא תחילתה סופגנין וסופה עיסה [ולרמב"ן הביאור בזה הוא דחשב בשעת גלגול העיסה לעשותה אח"כ לסופגנין, דאינו לחם, ובסוף חזר בו ואפאה כלחם] דחייב אף דתחילתה וסופה סופגנין פטור, וחזינן דמתחייב בסופה בקרימה בתנור, אף דליכא חיוב בשעת גלגול, [דגלגול במחשבת סופגנין פטור], והקשה דמאי שנא מהקדש דגלגול הקדש פוטר אף דאח"כ בשעת קרימה בתנור כבר פדאו, ועיי"ש מה שתירץ, וגם הרא"ש בהל' חלה [סי' ב'] והר"ן [פרק כ"ש] הביאו להך רמב"ן.

והק' הגר"ש רוזובסקי [זכרון שמואל סי' ט' ס"ק ג'] דלמה לא חילקו בין הקדש שהוא "פוטר" לתחילתה סופגנין שהוא רק "חסרון חיוב", וע"כ דמוכרח מזה שגם הקדש אינו פוטר רק חסרון חיוב, וכבר קדמו בקושי' זו ב'משנה ראשונה' [פ"א מ"ח], [וע"ע בתורת הארץ פרק ד' ס"ק צ"ה בזה].

## *מביא הוכחת האחרונים ממיעוטא ד"עריסותיכם" דכולל גם הקדש ועכו"ם וגם הפקר, ומבואר דבעי רשות המחוייבת לחייבו, ולא שיש "פוטר" בכולהו.*

עוד יש לתמוה דכבר הביא הגר"ש רוזובסקי [פסחים סי' ד'] ראיה ברורה מהתוס' דמיעוטא דהקדש ועכו"ם אינם בגדר "פוטר", דהק' התוס' דלמה לי ב' מיעוטים מ"עריסותיכם" חד להקדש וחד לעכו"ם, ולא סגי לן במיעוט א', דמאי שנא חלה מבל יראה דהתם איכא מיעוטא חדא, ודחה בשאגת אריה דשאני ב"י שאין כאן מיעוט מצד הקדש ועכו"ם, וכל הדין הוא רק משום דבעי של ישראל, ולכן סגי במיעוט א', משא"כ בחלה.

והביא הגר"ש רוזובסקי זצ"ל מהמקור חיים, דאדרבה, מהכא מוכרח דגם בחלה אינו "פוטר", רק דהחיוב בא מזה שיש עליו בעלות ורשות המחוייבת בחלה, ועיי"ש עוד דהוכיח כן נמי מתוס' בסוכה [ל"ה] בעיסה הטבולה למעשרות דבעי רשות המחוייבת בחלה לחייבו, דחלק הכוהנים אינו רשות לכל כהן וכהן רק רשות כללית ואין זו רשות המחויבת בחלה, ומוכרח גם מזה דאין בעכו"ם והקדש מיעוט ו"פוטר", ואינו אלא חסרון חיוב, ודו"ק.

וכן הוא במנחת ברוך [סי' ע"ד ד"ה אמנם וד"ה תדע], שביאר למה סגי בדרשה חדא לעכו"ם והקדש, והוסיף דמה"ט ממעטינן נמי עיסת הפקר, וכמבואר ברמב"ם, ובכס"מ כ' דדומה להקדש, ומבואר הכא דכל שאינו ברשות ישראל לא מתחייב, ולא שיש מיעוט ו"פוטר" על רשות עכו"ם ורשות הקדש, וכעין זה גם בגרי"ז [מנחות שם].

עוד יש להוכיח כן מר"ע, דאיך יתכן דמיעוט דעריסותכם בעכו"ם והקדש מתפרש בתרי אנפי, לגבי הקדש זה פוטר ולגבי עכו"ם זה חסרון חיוב, דמנלן לדרוש כן, כן העירני תלמיד אחד - וזו הוכחה נוספת דהגדר בכולם מצד חסרון חיוב, ונפ"מ נוספת ביניהם, ודו"ק, [ובתורת זרעים הביא עוד דרשה לגבי הקדש עיי"ש].

## מתמה דלמה לא סגי לן בגלגול ואפייה של עכו"ם.

עוד יש לתמוה בעיקר המהלך כאן - דאם נימא כהתורת זרעים וזכרון שמואל דתרי מחייבים שונים נינהו, מצד עיסה ומצד לחם, א"כ מנלן דאיכא מיעוט דעכו"ם באפייה, דעיסה לחוד ולחם לחוד, והרי רק מצאנו מיעוטא מצד "עריסותיכם", וכמו דמיעוטא ד"לחם הארץ" רק ממעט קרימה בתנור בחו"ל ולא עיסת חו"ל, ד"לחם" כתיב, כמו"כ נימא איפכא במיעוטא דעכו"ם מצד "עריסותיכם" דהמיעוט הוא רק בעיסה, ובשלמא לרבנן סגי לן גלגול דעכו"ם לפוטרו גם בשעת האפייה, דדין "פוטר" הוא, אבל לר"ע דאינו פוטר, א"כ למה אינו חייב אח"כ באפייה דעכו"ם מצד המחייב ד"לחם הארץ".

[ואין לדחות דלר"ע ע"כ דמוכרח דילפינן מיעוטא דעיסה למיעוטא ללחם, דאל"כ לא משכחת לה נפ"מ למיעוטא דעכו"ם בגלגול, דתמיד יתחייב אח"כ באפייה, וע"כ דגלי קרא דיליף אהדדי, זה אינו, דמשכחת לה בגלגול עכו"ם בא"י, ושוב אפאה ישראל בחו"ל, דליכא מחייב מצד האפייה דפטור מצד חו"ל, וליכא מחייב בגלגול מצד מיעוטא דעכו"ם, ולהכי אהני לן הך מיעוט, ושוב אין הכרח דילפינן להו אהדדי ויתירא מזו, הרי גם בגלגלה עכו"ם ואפאה עכו"ם איכא נפ"מ, דכיון דנתמעט גלגול עכו"ם לא מתחייב בחלה עד האפייה ומי שאוכלה אין לו מיתה וגם לא מהני הפרשה עד האפייה וכמו שכתב החזו"א [שביעית סי' ב'] לר"ע באפאה ישראל, וה"ה דנימא כן באפאה ישראל].

## מתמה עוד דאיך פוטרים בהקדש גם את המחייב של לחם.

והנה אי ננקוט דבאמת תרוייהו הם בגדר חסרון במחייב - וכדנקט הגר"ש רוזובסקי זצ"ל - א"כ הדרא הקושי', דלמה באמת לא מתחייב אח"כ בשעת האפייה, הא ע"כ מוכרח דאין כאן "פוטר" בעיסה, והרי לאחר הגלגול איכא מחייב חדש מצד "לחם הארץ", ומה אכפת לן שהגלגול לא חייבו, ועיי"ש בחי' הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [סי' ד' סוס"ק ג'] דנדחק בזה - אלא שהאמת היא שגם לדבריהם שהקדש הוא בגדר 'פוטר' אכתי קשה - דאי הנך תרי מחייבים תרתי נינהו, עיסה ולחם, א"כ איך פוטר דהקדש פוטר גם מחייב דלחם, וצ"ע.

עכ"פ הדרא עיקר הקושי' דבאמת מאי שנא הקדש מעכו"ם ומאי שנא שניהם מהמבואר הכא לגבי קרימה בתנור בנכנס לא"י מחו"ל – הרי אי כולהו בגדר חסרון חיוב למה מחלקינן ביניהם.

## סיכום הקושיות.

ולהלן תמצית הקושיות במהלך הנ"ל של האחרונים:

א] מוכרח מהפקר שאינו בגדר פוטר אלא בגדר חסרון מחייב.

ב] כן מוכרח נמי מהתוס' שמדמה לבל יראה.

ג] כן מוכרח נמי מהתוס' ברשות כללית של כהונה.

ד] מה שייך שלפי ר"ע הגדרים בדרשה דעריסותכם בעכו"ם ובהקדש ישתנו, זה בתור מיעוט וזה בתור חסרון מחייב.

ה] מה שייך שהקדש יפטור גם את המחייב השני של 'לחם', הא עיסה ולחם תרי מחייבים נינהו, ולמה אחרי פטור מצד עיסה לא יתחייב שוב מהמחייב של לחם.

ו] למה ליכא חיוב חלה בגלגול ואפייה של עכו"ם - אחרי דממילא ליכא מיעוט באפייה של עכו"ם.

ומוכרחים ללמוד כאן בדרך אחרת - והכל יבואר להלן בציונים והערות [פרק ג' משנה ג'] – והרחבנו בזה עוד בחידושי סוגיות [סימן י'].

# ענף ג'דין תרו"מ בפירות חו"ל,שנכנסו לא"י או שיצאו לחו"ל,לאחר שליש.

## דין זה קאי גם בתרומה - ויש לדון האם בעינן גלגול ומירוח במקום החיוב והפטור לחייב ולפטור – או דגם לאחר מכן יש דין 'שמה'.

הנה דינא במתניתין קתני לענין חלה, איברא דברמב"ם [תרומות פ"א הכ"ב] מבואר שדין זה נוהג גם לענין תרו"מ, ובאמת שיש שגורסין כן להדיא במתניתין, ע' במלאכת שלמה, וכאמור – הדין 'שמה' קאי לחיוב כשנכנסו לא"י ולפטור כשיצאו לחו"ל, ויש להסתפק האם המקום חיוב ופטור בדין 'שמה' נקבע דווקא בגלגול ומירוח במקום החיוב ומקום הפטור – או דגם אח"כ משתנה הדין לחוב ולפטור.

והגר"ח [שם] דייק דבירושלמי כאן מבואר דהך דינא ד'שמה' תלוי בשעת 'חובה' - אם היו אז בארץ ישראל או בחו"ל, שהרי לדעת ר' עקיבא הכל הולך אחר 'הקרימה בתנור' שהיתה בא"י או חו"ל, והיינו משום שלדעתו קרימה בתנור היא שעת כל חיובי ופטורי דחלה, הרי להדיא דהך דינא ד'שמה' תלוי רק בתר שעת חובתה – וא"כ ה"ה לגבי מירוח בתרו"מ נימא כן, ומעתה לגבי חלה דלדידן אזלינן בתר גלגול – הכל נקבע כשעת הגלגול – בא"י או בחו"ל, וכ"כ הר"ש סיריליאו ובשנות אליהו וכן הוא בתוס' רעק"א בשם המשנה למלך דתלוי בגלגול - וע"ע להלן בזה מהכס"מ.

אולם מצאנו חולקים – והיינו לענין פטור – דיתכן דביוצא לחו"ל יש לפטור גם אחרי מירוח וגלגול – דאף דבמשנה למלך הנ"ל מפורש דגם הכא תלוי במירוח – וכ"ה בדברי הר"ש סיריליאו – אכן הב"ח [יו"ד סימן של"א] חולק – ולדידיה פטור גם אי יצאה לאחר מירוח, והסברא בזה קשה – דהאיך יפטר אחרי שכבר נתחייב, ועיין במנ"ח [רפ"ד] שג"כ צידד כהב"ח ברמב"ם, וביאר שמצאנו כיו"ב ברמב"ם בפטור לקוח דפטור לאחר מירוח – ונחלקו בזה הראשונים בתוס', וה"ה דבפטור חו"ל יש לומר כן.

ובעיקר דין זה יש מקום לומר שזה מחלוקת בין הרמב"ם לראב"ד – שמדוייק בדברי הראב"ד דהא דביצאו לחו"ל פטורין היינו דווקא בנתמרחו בחו"ל, שזהו הגזירת הכתוב ד'שמה' - דאזלינן בתר גמר חיובם אם הוא בארץ ישראל או בחו"ל – והגר"ח [שם] הקשה על הרמב"ם דפסק בסתמא דפירות ארץ ישראל "שיצאו לחו"ל" פטורין מתרומות ומעשרות ומחלה, וקשה דלמה לא הזכיר הרמב"ם דהוא רק אם היו בחו"ל בשעת גמר חיובם, וציין עוד לדברי הרמב"ם [פ"א תרומות ובפ"ב ופ"ג מהל' מעשר] לגבי פטורי דנכרי והקדש ושם ביאר הרמב"ם דהכל תלוי בתר 'מירוח' ובתר 'גילגול' והכא לגבי פטור חו"ל סתם את הדברים, הלא דבר הוא - וצ"ע, ועיין מה שכתב בזה הגר"ח.

אולם עיין במשנה למלך [כאן] ובמהר"י קורקוס [פי"ג מעשר ה"ד] שכתבו שגם הרמב"ם מודה להראב"ד דתלוי במירוח [[22]](#footnote-22) - אכן האבן האזל [נדפס בכרם ציון אוצר התרומות ח"ב עמ' ק"ל] העיר בזה דיתכן שהרמב"ם והראב"ד אזלי לשיטתייהו בדין לקוח – וע"ד המנ"ח – שהרי הראב"ד [פ"ב מעשר ה"ב] ס"ל שלקוח פוטר רק קודם מירוח ולכן לשיטתי' ס"ל שכל שנתחייב ע"י מירוח בא"י חייב אף שיצא אח"כ לחו"ל, איברא הרמב"ם [שם] ס"ל שלקוח פוטר לאחר מירוח ולשיטתי' שפיר י"ל שאע"ג שנתמרח בא"י וכבר נתחייב מ"מ אם אח"כ יצאו לחו"ל פטור.

## יש לדון האם יש חילוקי דינים בדרשה של 'שמה' בין תרומה לחלה, ומדייק ברמב"ם שיש לחלק ביניהם.

והנה - אף דלפי הרמב"ם הדין קאי גם בתרומה אכן לא ברור אי דין חלה ודין תרו"מ שוין לגמרי - והיינו שיש מקום לומר דאף דדין דיליף ר"ע מהדרשה של 'שמה' הוא גם דין של 'חיוב' וגם דין של 'פטור' - ד"שמה" משמע בא"י והכל תלוי אך ורק במקום שבו נמצא הטבל כעת – ופירות א"י פטורים כשהוציאם לחו"ל – והיינו לפטור ולחיוב, אכן כפשוטו היה נראה שהרמב"ם מחלק דבתרומה אינו הלכה של חיוב אלא של פטור, ונחלקו בזה הפוסקים - וכדיבואר.

וז"ל הרמב"ם "פירות א"י שיצאו לחו"ל פטורין מן החלה ומן התרומות ומן המעשרות שנא' אשר אני מביא אתכם 'שמה', 'שמה' אתם חייבין ובחוצה לה פטורין, ואם יצאו לסוריא חייבין מדבריהם, וכן פירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בחלה שנ' 'שמה', 'שמה' אתם חייבין בין בפירות הארץ בין בפירות חו"ל, ואם נקבעו למעשר ביד ישראל אחר שנכנסו לארץ חייבין במעשרות מדבריהם", עכ"ל.

הרי לנו דלענין פטור ביצא לחו"ל הרמב"ם כולל חלה ותרו"מ בדרשה של 'שמה', ולגבי חיוב בנכנס לא"י הרמב"ם מחלק ביניהם.

וכבר עמד בדיוק זה בכס"מ - "לכאורה נראה מדברי רבינו שהוא מחלק בין חלה למעשרות בפירות ח"ל שנכנסו לארץ שחייבים בחלה מדאורייתא ובמעשרות אינו חייב אלא מדבריהם ויש לתמוה מאחר דמקרא דשמה יליף לפטור גם מתרומה ומעשרות פירות ארץ ישראל שיצאו לח"ל ממילא אית לן למילף לחייב מדאורייתא פירות ח"ל שנכנסו לארץ גם לענין תרומה ומעשרות וכל דכן הוא".

## ב' דרכים של הכס"מ בזה.

הכס"מ הביא בזה ב' דרכים ליישב שבאמת אין לחלק בין חלה לתרו"מ, ונפ"מ טובא לדינא בין הנך דרכים.

בדרך הראשונה פירש הכס"מ דיש לומר שכל הדין של שמה אינו אלא פטור ולא חיוב – וגם בחלה וגם בתרומה חייבים רק מדרבנן – עיין בהערה [[23]](#footnote-23) שהבאנו לשונו.

בדרך השניה פירש ששניהם חייבים מה"ת – והיינו באופן שהיה גלגול ומירוח בארץ ישראל – ועיין בהערה [[24]](#footnote-24) שהבאנו לשונו האיך מיישב את הדיוק בלשון הרמב"ם לפי דרך זו, ולדרך זו איכא חידוש גדול, דגדל שליש בחו"ל חייב בתרו"מ מה"ת, ולהלן [ענף ד] נרחיב בזה.

הרי שיש נפ"מ בין הנך ב' דרכים אי תרווייהו חייבים מדרבנן או דתרוייהו חייבים מה"ת עכ"פ היכא שהיה מחייב של מירוח וקביעות וגלגול בא"י.

## תמיהא רבתי – דמה שייך לחייב תרו"מ בפירות שגדלו בחו"ל היכא שנתמרחו בא"י.

וכבר תמהו רבותינו - שיש בזה תמיהא רבתי – דמה שייך לחייב תרו"מ בפירות שגדלו בחו"ל היכא שנתמרחו בא"י – הרי מצאנו בכמה סוגיות שדנו על יניקה בא"י – באילן מקצתו בחו"ל ומקצתו בא"י [גיטין כ"ב] – כן הקשה הגר"א ביו"ד [סימן של"א ס"ק כ"ט] והקשו עוד מהספק אי אזלינן בתר נופו בעציץ נקוב [שם] וכן להלן משנה ב' בספינה שבא לא"י ויש בו עפר חו"ל – עיין בכל זה במלבושי יו"ט [ח"ב חובת קרקע סימן י"ט] ובמנ"ח [רפ"ד] – ודרכו של הב"י צ"ע - אלא שהקשה הגר"א דסו"ס יש דרשה אחת של 'שמה' דקאי בתרווייהו והאיך נחלק ביניהם.

## ביאורו של הגר"ח שבתרו"מ איכא שעת חובתה ב'שליש' משא"כ ב'חלה' ששליש אינו כלום.

ועיין בזה בדברי הגר"ח בתרומות [פ"א הכ"ב – השני] שג"כ חולק על הב"י - וחילק בין תרומה וחלה – דבאמת חלוק תרו"מ וחלה מסברא אף דתרווייהו יליף מחד קרא 'דשמה'.

והיינו טעמא דבתרו"מ בעינן ב' דברים לחייבן, חדא הבאת שליש, והב' מירוח כמבואר בפ"ד דפאה הקדישן עד שלא נגמרו וגמרן הגזבר ואח"כ פדאן פטורין שבשעת חובתן היו פטורין, וכן מבואר בהרמב"ם [פ"ג מעשר הכ"ה], והדין הראשון נמי מבואר ברמב"ם - דעיין ברמב"ם [פ"ב מעשר ה"ח] שכ' שהמקדיש פירות כשהן מחוברין ובאו לעונת המעשרות ביד הקדש ואח"כ פדאן פטורין, ומבואר דבעינן לחיובא גם הבאת שליש וגם המירוח, וכן מבואר בהא דדרשינן דגנך ולא דגן נכרי, ודיגונך ולא דיגון נכרי, דהיינו הבאת שליש וגם המירוח - כל זה בתרומה אבל בחלה בעינן רק חדא – והוא - שיהיה הגלגול בחיוב.

ומעתה הדרינן לדין 'שמה' בחיוב ופטור של חו"ל וא"י – והקדים הגר"ח דבירושלמי כאן מבואר דהך דינא ד'שמה' תלוי בתר השעת 'חובה' - אם היו אז בארץ ישראל או בחו"ל – [והיינו כדהבאנו לעיל ממה דלדעת ר' עקיבא הכל הולך אחר 'הקרימה בתנור' שהיתה בא"י או חו"ל] – ומעתה פשוט למה פירות חו"ל שנכנסו לארץ אף שדינם שוה בחלה ותרו"מ - דתרוויהו ילפינן להו מקרא ד'שמה' דתלוי רק במקום היותם, מ"מ לא נוכל לחייב תרו"מ כה"ג.

והיינו טעמא דמאחר דהשעת חובתה של תרו"מ כולל גם הבאת שליש וגם מירוח – והרי גדלו שליש בחו"ל – א"כ נמצא דבשעה שהביאו שליש היו בחו"ל, ואז אדרבה - הדין 'שמה' חל בהם לענין 'פטור' וממילא דלא שייך דין זה לענין 'חיובא'.

וזה דומה ממש כהיו ביד הקדש או היו של עכו"ם אז בשעת הבאת שליש, וה"נ היכא שהיו בחו"ל בשעת הבאת שליש, וממילא לא שייך הדין ד'שמה' בתרו"מ אלא לענין פטור – והיינו באופן ההפוך - שפירות א"י שיצאו לחו"ל התם ילפינן לפטור - משא"כ בחלה דכל שעת חובה שלה מתחילה רק בגלגול – אז שפיר משכחת לה לדין ד'שמה' גם לחיובא, כגון שבשעת הגלגול היתה העיסה בא"י דלא היתה לה שעת חובה לפטור.

## דרך שניה של הגר"ח לחלק בין תרו"מ לחלה.

עוד חילק הגר"ח בין חלה לתרו"מ באופן אחר – וכדלהלן:

דבאמת לא דמי עיקר חיובא דתרומות ומעשרות לחיובא דחלה, שמירוח בתרו"מ שונה מגלגול בחלה אף ששניהם נצרכים לחיוב, והטעם לזה הוא דחלה עיקר חיובה הוא ע"י מעשה הגילגול, ודינה תלויה ב'שם עיסה' וכדכתיב בקרא עריסותיכם, משא"כ בתרומות ומעשרות עיקר חיובם בא רק מכח דין גידולם, וכדכתיב בקרא 'דגנך', ומעשה המירוח בתרו"מ הוא רק 'דבר המעכב' בחיובא דתרומות ומעשרות, דזה הוי תנאי בחיוב ודין בפני עצמו - דכל שלא נגמר מלאכתו לית ביה עדיין חיובא דתרומות ומעשרות, ומירוח גמר מלאכתו הוא, אבל לא דעיקר החיוב נעשה ע"י המירוח – ועיין בהערה [[25]](#footnote-25) שהבאנו את הוכחת הגר"ח ליסוד זה.

וממילא שזה החילוק ברמב"ם, דדווקא בחלה דהגידול אינו שייך כלל לדין חלה, ורק הדין עיסה ומעשה הגילגול הוא עיקר דינה, לכן שפיר שייך דין ד'שמה' גם לחיובא, דהכל תלוי בתר מקום שהם בשעת גילגול שהוא מקום שנעשית עיסה, משא"כ בתרומות ומעשרות דיסוד דינם הוא הגידול, א"כ הא ודאי דדין גידולם נקבע כפי היניקה אם היא מארץ ישראל או מחו"ל, וע"כ אף על גב דהקרא ד'שמה' קאי גם על תרומות ומעשרות, דחיובם תלוי במקום היותם, אבל מ"מ הא אזלינן בהו בתר יניקה וגידול וזה לא פקע מהם, וממילא דהדין ד'שמה' לא מועיל בתרומות ומעשרות רק לפטורא ולא לחיובא, וזהו שפסק כן הרמב"ם דרק בחלה הוא דמועיל הדין ד'שמה' גם לחיובא, ולא בתרומות ומעשרות.

והסיק הגר"ח:

"ולפ"ז לא צריכינן להא שכתבנו בתירוץ הראשון, דלהכי מיפטרי מתרומות ומעשרות משום דהיו בשעת הבאת שליש בחו"ל, ואף לא לטעמא דכבר נפטרו בשעת הבאת שליש, אלא דבלאו הכי ניחא, דכל שיניקתן מחו"ל שפיר פטורין הן מתרומות ומעשרות, ומשום דשאני תרומות ומעשרות בעיקר דינם מחלה, דחיובן בגידולן, שהוא זה תלוי רק ביניקה, אם מארץ ישראל אם מחו"ל, וכמו שנתבאר".

והגר"ח האריך עוד בנידון זה מכח הסוגי' בגיטין [כ"ב] בנקבו בארץ ונופו בחו"ל.

## הערת החזו"א.

בעיקר הנחת הגר"ח דשליש לא קובע כלום בחלה – כבר השיג עליו החזו"א ועיין בזה להלן בציונים והערות [פ"ד משנה ד'].

# ענף ד'בקושי' הגר"חמאי שנא שליש ביד עכו"ם משליש בחו"ל.

## בקושי' הגר"ח לדרכו של הכס"מ שיש חיוב תרו"מ מה"ת בשליש בחו"ל ובמירוח בא"י.

הבאנו לעיל [ענף ג] מהכס"מ שלדרך אחד ברמב"ם מתחדש שגדל שליש בחו"ל ונתמרחה בא"י חייב בתרו"מ מה"ת, והנה בגדל שליש בבעלות של עכו"ם פטור למ"ד יש קנין לעכו"ם להפקיע מידי מעשרות – אף במירוח של ישראל, דבשעת חובתה היתה פטור, ורואים שיש חילוק בין עכו"ם לחו"ל לדעת הכס"מ, אולם יש לעיין שהרי הגדר בפטור של עכו"ם הוא מצד הדין 'יש קנין לעכו"ם' - והיינו דהוי כחו"ל - שקנינו מבטל את קדושת הארץ לענן תרו"מ, ועיין בדברי הגר"א [יו"ד סימן של"א ס"ק ח'] שכתב בהדי' דלמ"ד יש קנין הרי זה כחו"ל ולכן בחוזר ולקחו הרי זה ככיבוש יחיד, וכלשונו שם, "משא"כ למ"ד יש קנין נפקעה מקדושת א"י ואף שלקחה אח"כ ממנו הוי כיבוש יחיד ואינו חייב אלא מדרבנן כסוריא".

והקשה הגר"ח בתרומות [פ"א הכ"ב – השני - ד"ה והנה] דא"כ מאי שנא פירות שגדלו שליש בחו"ל ומירחן בא"י דלדעת הכס"מ מתחייבים בחיוב דתרו"מ, ולמה בגדלו שליש ביד עכו"ם לא מתחייב אח"כ במירוח ישראל.

וז"ל הגר"ח, "וא"כ הרי קשה דבכל קנין נכרי למ"ד יש קנין מ"מ כשלקחה ישראל ממנו להוי כפירות חו"ל שנכנסו לארץ, ולענין חיובא דחייבין גם פירות חו"ל הא לא מהני כלל פטורא דקנין נכרי" - ותירץ בזה הגר"ח, "ובעל כרחך משום דההבאת שליש שהיה ברשות נכרי פוטרתן מתרומות ומעשרות מטעמא דבשעת חובתן היו פטורין", והיינו דבחו"ל ממש ליכא דין דבשעת 'חובתן' היה פטור ולכן נתחייב במחייב של מירוח ודלא כפירות עכו"ם שיש כאן שעת 'חובתן', ולכן נפטרו.

ונראה דכוונתו דאף שהפטור ביש קנין לעכו"ם הוא מצד "פירות חוץ לארץ", אכן שאני חו"ל ממש שחסר בסיבת החיוב כיון שחסר בסיבת הקדושה ולכן זה כבר לא מיקרי שעת חובתן, ד'שליש' בחו"ל ממש הוא 'שליש' שאין בו את תחילת סיבת המחייב, ולכן זה לא נכלל בדין ד"בשעת חובתן היה פטור" שאין כאן שעת חובתן, ורק בגדל בקדושת הארץ אלא שיש 'הפקעה' בגוף הארץ לענין קדושת הפירות, התם אמרינן דכיון דמצד קדושת הארץ איכא סיבת החיוב בפירות, שוב הוי ליה "כשעת חובתן", וכיון שבשעת חובתן איכא 'הפקעה' - שוב לא מתחייבים אח"כ במירוח ישראל דנכלל בדין ד"בשעת חובתן היה פטור".

## ישובו של האחיעזר וחזו"א לקושי' הגר"ח מפירות חו"ל דמירחן בא"י.

ובעיקר קושי' הגר"ח - דמאי שנא פירות שגדלו שליש בחו"ל ומירחן בא"י דלדעת הכס"מ מתחייבים בחיוב דתרו"מ, ולמה בגדלו שליש ביד עכו"ם לא מתחייב אח"כ במירוח ישראל, ובאחיעזר [ח"ב סימן ל"ט ס"ק ה' וס"ק ו'] הביא שזה רבות בשנים ששמע קושי' זו בוולאזין מהגאון ר' חיים נ"י.

ויישב בזה בגדר חדש בפטור דגן עכו"ם, דחידש דלעולם דגנך ולא דגן עכו"ם הוא פטור בעלמא דחיילא בפירות, ופטור זה אינו הפקעה מהדין א"י לעשותן כפירות חו"ל רק פטור עצמי מצד דגן עכו"ם, אלא דלמ"ד יש קנין לעכו"ם, קנין העכו"ם מפקיע את קדושת הארץ והרי זה כחו"ל, ורק מחמת זה מיקרי הפירות 'דגן עכו"ם' ומחמת זה חיילא בהו פטור דדגן עכו"ם, אבל למ"ד אין קנין לא פקע מהפירות קדושת הארץ - ומה"ט אינם בכלל פירות עכו"ם ולא קרינן ליה דגן עכו"ם - וליכא בהו פטור זה.

ולמ"ד יש קנין, אחרי דפקע מהם דין א"י ואחרי דחיילא בהו דין דגן עכו"ם, אז גם אחרי מירוח ישראל אכתי בפטורם קיימי מצד הפטור המסויים של דגן עכו"ם דבפטור זה לא נאמר חידוש שמירוח ישראל שוב מחייב, והטעם לחילוק זה הוא דרק בפטור חו"ל נתחדש בגזה"כ ד"שמה" שמירוח בא"י מחייב משא"כ בפטור דגן עכו"ם לא נאמר גזה"כ זה - ובאמת דכו"ע מודי ששייך פטור דגן עכו"ם, רק דלמ"ד אין קנין הרי לאו שמיה דגן עכו"ם דלא חיילא שם דגן עכו"ם בפירות כיון שיש בהם קדושת ארץ ישראל.

## חידוש האחיעזר ופלוגתת האחרונים בדין פירות עכו"ם בחוץ לארץ.

ולפי"ז חידש האחיעזר חידוש גדול, דהיכא דגדלו שליש אצל עכו"ם בחו"ל, דהתם מיקרי דגן עכו"ם כיון דאין בהם קדושת ארץ ישראל, והתם לכו"ע נתמעטו מכח הדין דגן עכו"ם, ובזה כו"ע מודי דלא מתחייבי שוב.

הרי לנו חידוש לדינא שדינו של הכס"מ שפירות חו"ל דמירחן בא"י לא נאמר בפירות עכו"ם בחו"ל דמירחן ישראל בא"י, ושפיר מיושבת קושי' הגר"ח דלא קשה מכל פירות עכו"ם דמירחן ישראל דלא שייכי כלל לדינו של הכס"מ, וא"ש.

ולפי הגר"ח ליתא כל הנ"ל, והגר"ח נזהר מזה, והאריך בלשונו בהעמדת קושי' זו לאפוקי מסברת האחיעזר, ועיין בהערה [[26]](#footnote-26) שהבאנו לשונו בזה, ופשוט דלפי הגר"ח אין שום מציאות של דגן עכו"ם מחו"ל.

ועיין חזו"א [שביעית סימן ב' סוס"ק א'] שג"כ הקשה את קושי' הגר"ח דמאי שנא פירות חו"ל דמירחן בא"י מפירות עכו"ם שמירחן ישראל, ויישב דבפירות עכו"ם דגידולו בקדושה שפיר שייך בהו 'פטור' אבל פירות חו"ל לכתחילה מיתלי תלי אי יכנסו לא"י לחיובא דמירוח או לא, ולפי"ז דן בספיקת האחיעזר והוכיח דליכא פטור עכו"ם בחו"ל, עיי"ש, והיינו כהגר"ח, וע"ע בזה במעדני ארץ תרומות [פ"א הכ"ב ס"ק ט'].

# משנה ב

[ב] עפר חוצה לארץ שבא בספינה לארץ חייב במעשרות ובשביעית אמר ר' יהודה אימתי בזמן שהספינה גוששת עיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה ונאכלת בידים מסואבות:

# רע"ב משנה ב

עפר חו"ל הבא בספינה לארץ - בספינה נקובה איירי, ורגבי האדמה סותמין את הנקב שאין המים נכנסים בה:

חייבת במעשרות - אם זרע וצמחו הזרעים בעפר שבתוך הספינה. ואף על פי שמעפר חו"ל הוא, הואיל והיא נקובה הזרע יונק מלחות עפרה של א"י:

אימתי בזמן שהספינה גוששת - נוגעת בגושי העפר, כלומר שהיא דבוקה בארץ:

עיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה - בירושלמי מוכיח קצת שאין הלכה כסתם משנה זו, ועיסה שנילושה במי פירות פטורה מחלה. הלכך אין ללוש עיסה שיש בה שיעור חלה במי ביצים או במי פירות לבדם בלא תערובת מים, הואיל ולא אתבריר הלכה אי חייבת בחלה או פטורה:

ונאכלת בידים מסואבות - שאין אוכל מוכשר לקבל טומאה עד שיבואו עליו מים או אחד משבעה משקין, [ומה] שלא הוכשר לקבל טומאה אין הידים מסואבות פוסלות אותה:

# ציונים והערות משנה ב

# ענף א'בסוגי' דתרו"מ בספינה ובעציץ ע"ג יתידות [גיטין ז'].

## פלוגתת ר"י ורבנן – ובמה איירי.

פלוגתת ר"י ורבנן היא בספינה – ועיין בסוגי' בגיטין [ז':] דר"ז מדמה גם לעציץ ע"ג יתידות – והוכיח הר"ש דהכא בספינה מיירי בנקובה כדמוכח ממה דמדמי התם ל"עציץ נקוב המונח על גבי יתדות" ואף שיש בו נקב אבל אין המים נכנסין לתוכה כיון "שרגבי אדמה כנגד הנקב וסותמין אותו".

ושוב הביא "ובקונטרס פי' שם דבספינה של חרס איירי דאינה צריכה לינקב אם היתה מונחת בקרקע כדמוכח במנחות [פ"ד:]", והעיר בזה שפירושו מגומגם דהא "סתם עציץ של חרס הוא ואפילו הכי בעי נקיבה כדאמרי' עציץ נקוב על גבי יתידות".

## מק׳ טובא על עיקר הדמיון בין גט לתרו"מ, ומ"ש ממובלעות, ומ"ש גוששת מאין בו נקב.

והנה בסוגי' בגיטין [ז':] תלינן דין בפ"נ ובפ"נ במביא גט מחו"ל בדין תרו"מ בנהרות א"י, ופלוגתתם תלויה בפלוגתא זו בין ר"י ורבנן.

ויש לתמוה בזה טובא:

א] הרי בפ"נ ובפ"נ תלוי בשכיחי ובקיאי ולא בא"י וחו"ל, ואין זה ענין לתרו"מ.

ב] גם אם בפ"נ ובפ"נ היה שייך לא"י וחו"ל אבל סו"ס אין לתלות בתרו"מ דוקא, דאף דאין תרו"מ בנהרות דא"י אבל מצות ישוב א"י ודין סמיכה ודאי איכא - דסו"ס המקום הוא מקום ארץ ישראל, ורק תרו"מ דתלוי ביניקה ליכא.

ג] גם אם נאמר דבפ"נ ובפ"נ שייך לתרו"מ, הא אין לומר דנהרות אינם כא"י כלפי תרו"מ, דאדרבה, הרי ודאי דינם כא"י לתרו"מ רק דחסר בהם ה"היכי תימצי" והאפשרות של יניקה, ואיך אפשר לתלות דיני בפ"נ ובפ"נ בזה.

ד] גם אם נודה דבעינן אפשרות בפועל לקיים דיני תרו"מ כדי שנאמר בפ"נ ובפ"נ, אטו בכל סלע בא"י שלא שייך בו זריעה נתחייב באמירת בפ"נ ובפ"נ, ומ"ש נהרות מזה.

ה] בתוס׳ בגיטין [שם ד"ה הא] מבואר דנהרות גריעי מסמוכות ומובלעות לענין בפ"נ - [וההוכחה לזה, דאל"כ היה אפשר לתלות פלוגתת הבריי׳ בפלוגתא דסמוכות ומובלעות, וכ"כ התפא"י], וקשה, הרי ודאי דהנהרות יותר מובלעות ויותר סמוכות לא"י מכל סמוכות ומובלעות, מה נאמר, דחסר בהם דיני תרו"מ בפועל, הא גם סמוכות ומובלעות חסר בהם, ולא רק דחסר בהם תרו"מ בפועל אלא דהופקעו מכל דיני א"י, דחו"ל גמור נינהו, הרי דתרתי קשה, חדא דנהרות יותר מובלעות וסמוכות ב"מציאות", ועוד, כל החיסרון בהל׳ תרו"מ שיש בנהרות הוא פחות חיסרון ממובלעות וסמוכות, דהתם זה חיסרון אמיתי, וצ"ע.

ו] תוס׳ בגיטין [שם] הק׳ מעלייה שא"צ לומר בפ"נ, ותי׳ דמתחתיו יש קרקע דראויה לזריעה, וראוי להתחייב בתרו"מ, לעומת נהרות שאינו יכול לזרוע שם, ויש לתמוה, דלפי"ז בעלייה ע"ג סלע דלא שייך בו זריעה, אטו מהך עלייה יתחייב באמירת בפ׳ע ובפ"נ, ומאי שנא עיכובא דמים בנהר מעיכובא דסלע מתחת לעלייה.

ז] אם יש סברא לדון מצד הבפועל, א"כ איך אמרו בתוס׳ [סוד"ה עציץ] דלא דנים אם הספינה יש בו נקב או לא, וביארו דמה "שמחמת הכלי" אינו ראוי לתרו"מ אינה סיבה שיחשב כחו"ל, כ"כ התוס׳, וק׳ דאם דנים מצד הבפועל מאי שנא, והיינו דמאי שנא עיכוב מחמת המים מעיכוב מחמת הכלי, ונוסיף בזה, הרי כמו דמחלקינן בין גוששת לאינו גוששת בר"י, וחזינן דדנים ממש כפי המצב הבפועל, א"כ ה"ה דנדון אם יש נקב או לא, ונדון אם יש סלע מתחת העלייה או לא, או סתם בכותב גט על סלע, וצע"ג.

הישוב לכל הנ"ל יבואר להלן בחידושי סוגיות [סימן ו'].

## פלוגתת רש"י והריטב"א בסוגיין דנחלקו בביאור פלוגתת ר"י ורבנן, אי מצד "יניקה", אי מצד "כמאן דמנחא".

והנה - כפשוטו שורש פלוגתת ר"י ורבנן תלוי ביניקה - וזה הדמיון בין עציץ לספינה, וזה גם החילוק בין גוששת לאינה גוששת, דכולהו תלי ביניקה, דיניקה מהקרקע באופן שיש בין הזרעים לקרקע הפסק דמים או אויר, הרי הך יניקה קלישא טובא, ופליגי תנאי מה דינו לענין חיוב תרו"מ.

וכן מבואר בריטב"א בגיטין [שם ד"ה באנו למחלוקת] "דלרבנן יונק ואפי׳ למעלה מי׳" - וע׳ דבר אברהם [ריש סי׳ כ"ה] שכתב "ובודאי כוונתו דלמעלה מעשרה פסק כוח היניקה" ־ והיינו לר"י.

וכן מבואר במאירי [שם] בגוששת, "שהספינה נוגעת בקרקע, ונמצאת יונקת מקרקע של א"י וכו׳", ובהמשך בלי גוששת כתב "שאין כאן יניקה".

אולם מצאנו חולקים:

דיעויין בדברי השואל בתשו׳ הרשב"א [אלף ק"ע] דנקט דודאי אין יניקה כשיש הפסק מים, והנידון ע"כ הוא רק "דאוירא כמאן דמנחא אארעא דמי, ולא מתורת יניקה אתינן עלה, תדע, דהא בזמן שאין הספינה גוששת, מה יניקא שייכא", הרי דהנידון הוא האם "כמנחא דמי" או לא.

וכן מתבאר מלשון רש"י בגיטין [שם] "לרבנן אוירא כמאן דמנחא דמי, ולר"י לא מחייב וכו׳ עד דמנחא אארעא", ומשמע כהשואל ברשב"א דלא פליגי ביניקה - אולם תמוה, שהרי הרשב"א הק׳ מעציץ שאינו נקוב דודאי פטור, ומבואר דודאי בעי יניקה, וצ"ע שי׳ רש"י.

## בעציץ נקוב נתחדש תרתי, א] איכא יניקה להחשב כתולש להתחייב בשבת, ב] העפר בעציץ בטלה לאדמה שמתחתיו, וחל בו שם "שדה", וזה מהני לתרו"מ ופאה וכלאים.

והנה, בתוס׳ בשבת [צ"ה:] ביארו שם בקושי׳ הגמ׳ על ר"ש דסובר דעציץ נקוב חשיב כתלוש, דחלוק דיני פאה וכלאים ותרו"מ מדיני תולש בשבת, דלענין שבת רק בעי מחובר להתחייב בתולש, אבל בהנך בעי גם שיהיה "גדל בשדה".

והוכיח מכאן הדברי יחזקאל [סי׳ ב׳ ס"ק י׳] דבכל עציץ נקוב נתחדש תרתי, א] איכא יניקה להחשב כתולש ועוקר דבר ממקום גידולו להתחייב בשבת, ב] העפר בעציץ בטל ושייך לאדמה שמתחתיו, וחל בו שם "שדה", וזה כבר סיבה להתחייב בתרו"מ ופאה וכלאים, ובחידוש זה יבואר כמה ענינים בסוגי׳ זו.

ראשית כל דלפי דבריו, י"ל דהך דין "כמאן דמנחא" הוא הדין השני, שיתבטל לארעא להיות לו דין "שדה" ודין א"י, וי"ל א"כ דודאי דרש"י מודה לרשב"א ולריטב"א דבעי יניקה, אלא דסובר דר"י ורבנן מודו דיש יניקה, ורק פליגי אי מתבטל לקרקע לדונו כדין "שדה" להתחייב בתרו"מ, וזה תלוי אי "כמאן דמנחא דמי" או לא, ודו"ק - ורק על השואל ברשב"א קשה דנקט שיש רק דין כמאן דמנחא בלי דין יניקה, ודו"ק.

## דרכו של רש"י והריטב"א בסוגי' על פי הנ"ל, ובקושי' הגר"ח מטבל וחולין מעורבין זה בזה.

ומעתה יתחדש, דלרש"י, פלוגתת ר"י ורבנן הוא רק בתרו"מ כלאים ופאה, אבל לענין שבת [לסתום את הנקב] כולהו מודי דחייב בתולש, אבל לריטב"א ומאירי י"ל דתרוייהו מודו דכמאן דמנחא דמי, ויש לו דין "שדה", אבל אין כאן יניקה לר"י, ולכן אין תרו"מ ואין תולש בשבת בסתימת הנקב לר"י, ולרבנן איכא תולש בסתימת הנקב, ופליגי גם לענין שבת.

וי"ל עוד, דגם הריטב"א מודה דלר"י אינו "שדה", דאי בטלה לארץ ונהיה שדה, הרי למה פטור מתרו"מ, הא יונק מעפר א"י בעציץ עצמו, וע"כ דתלוי זה בזה, ורק דנים שהעפר הוא חלק מה"שדה" אחרי שהשדה שמתחתיו והעפר שבעציץ פועלים פעולה משותפת של יניקה, דרק אז דנים אותם כיחידה אחת, דכשאין כאן "ענין אחד" שמשתף אותם, שוב אין לדון את העפר כבטל לקרקע, ולהלן נוכיח סברא זו.

והגה, הגר"ח [עה"ש] והאפיקי ים [סי׳ מ"ג] הק׳, דלמה אין כאן טבל וחולין מעורבין זה בזה, שהרי חלק מהיניקה הוא מהעפר שבעציץ, ולהנ"ל א"ש, שהרי העפר שבעציץ חל בו דין "שדה", וחל בו שם א"י, והיינו, דאחרי דמשניהם כאחד נהיה יניקה, שוב יש לדון לבטל את העפר כלפי הקרקע ולדונם כשדה א"י, ולרש"י פליגי רק בהך ביטול, ולריטב"א פליגי ביניקה, וממילא דכבר חסר בביטול ג"כ.

והשואל ברשב"א הוסיף להוכיח שיטתו מגוף הסוגי׳ דתלינן פלוגתתם במביא גט בספינה אי בעי לומר בפ"נ כמביא בחו"ל, והקשה - "דמה ענין יניקה אצל גט", אלא שצריכים להקדים – הרי ברור שהיתה תקנה לתלות דיני תרו"מ ודיני בפ"נ ובפ׳ע במביא גט אהדדי דבתרווייהו יש הגדרה אחת שהמקום הוא "מקום ארץ ישראל גמור" – ומהאי טעמא לא סגי במקום שיש בו מצות ישוב א"י, ובעי גם "שם א"י לענין תרו"מ", דרק אז חשיב "כא"י גמור", והארכנו בכל הגדרים וראיות בזה להלן בחידושי סוגיות [סימן ו'] להוכיח כן מהראשונים.

ונראה, דכל התקנה לתלות דיני תרו"מ ודיני בפ"נ ובפ׳ע אהדדי, א"ש טפי לשואל ברשב"א ולרש׳׳י, דרק מקום שכשיביאו לשם עפר, העפר נהיה "לאדמת א"י", רק זה "א"י גמור", דהך עפר מצטרף לחייב תרו׳׳מ שלא יהיה טבל וחולין מעורבין זה בזה, וי"ל דגם הריטב"א ומאירי מודי, רק דסברי דחסר כבר ביניקה, וממילא דשוב חסר בכל הביטול, וכסברא הנ"ל, ושוב אינו "אדמת א"י" לגיטין.

## ביאור בדיחויים של רבא ומבאר דהכא מודי רש"י והריטב"א.

והנה, ר"ז מדמה הנך ב׳ פלוגתות [ספינה ועציץ] אהדדי, ורבא דחה לשני הצדדים, דספינה גרע דעשוי׳ לברוח, ועציץ גרע דהאויר מפסיק ואינו כמים דבטל לקרקע.

וכפשוטו, ב׳ הסברות הם סברות בביטול לקרקע, [ואינם סברות ביניקה], דדבר שאין לו מקום כאן, "שכל שעה מהלכת" [כלשון רש"י], זה כבר סברא שלא יתבטל למקומו, וגם החילוק בין אויר למים, כפשוטו אינה סברא ביניקה רק בביטול למקום, והיינו דהמים ותחתית הנהר הם אחד, ולכן המונח במים מונח בקרקע, ודו"ק, וכבר עמד בזה בדברי יחזקאל שם [אלא דנקט דרש"י ותוס׳ לא למדו כן].

ולפי רש"י י"ל, דסברותיו של רבא הם המקור לרש"י דכל הפלוגתא קאי בדיני "כמאן דמנחא" ודין ביטול להיות שדה, ולא פליגי ביניקה, ולפי הריטב"א י"ל דאדרבה, דכל מה דר"ז תלה המחלוקת אהדדי הוא משום שהוא למד דפליגי ביניקה, ובזה גופא חולק עליו רבא, דפליגי בביטול לקרקע.

## ביאור בטענת רנב"י, ודברי רש"י שם שתלה ביניקה.

אולם בהמשך הסוגי׳ דחה רנב"י את כל הדמיון בין גט לתרו"מ, ופירש"י "דמה ענין גט אצל יניקה", ומבואר מדבריו דפלוגתתם בדיני יניקה, וזה מה שקשה לרנב"י בדמיון לגיטין, וקשה דהיה אפשר לדחות ולומר, דבאמת אין שום שייכות בין יניקה לגיטין, והשייכות לגיטין הוא לזה שהאדמה בטילה לאדמת א"י, דרק באדמת א"י פטור מאמירת בפ"נ.

והבאנו לעיל דזה עיקר טענת השואל ברשב"א, "דמה ענין יניקה אצל גיטין", ולהכי למד דהכל תלוי בכמאן דמנחא, ומרש"י מבואר שזהו טענת רנב"י, אבל אחרי שלמדו עד עכשיו דלרבנן אמרינן כמאן דמנחא, א"כ מהו טענת רנב"י.

ואין לומר דבזה גופא פליג רנב"י, דסובר דלכו"ע לא אמרינן "כמאן דמנחא", ורק פליגי ביניקה, ולכן אין שייכות לגיטין, ולדידהו דאמרינן "כמאן דמנחא" שפיר מדמינן ליה, דזה אינו, דודאי דרנב"י לא פליג בעיקר היסוד דלתרו"מ בעי "שדה".

ואין לומר דלרנב"י ודאי דחשיב "שדה" דודאי בטל, ורק פליגי ביניקה, ולכן סובר דלתרוייהו דינו כא"י דנהיה כאן "אדמת א"י" ע"י הביטול וזה סגי לגיטין, דזה אינו, דאם מתבטלת לא"י וחשיב "שדה", שוב א"צ יניקה מא"י, דסגי ביניקה מהעציץ, ולמה פוטר ר"י.

ומוכרח מהכא, דכל הסברא לומר דע"י ה"כמאן דמנחא" דאיכא שם "אדמת א"י" וחשיב "שדה", כל זה אחרי דהעפר עושה "פעולה משותפת" בהדי האדמה, דמתרוייהו כהדדי איכא יניקה, וכיון דפועלים כהדדי שוב יש לדון את העפר כבטל לאדמה, ושוב חיילא בו תורת "שדה" ע"י הכמאן דמנחא, וסברא זו ביארנו לעיל בריטב"א בר"י, דלכן אין כמאן דמנחא לר"י אף דעיקר פלוגתתו רק ביניקה.

ובזה יבואר עומק טענת רנב"י, דהנה – בחידושי סוגיות [סימן ו'] יבואר דלגיטין לא סגי בא"י, אלא דבעי "שם א"י" ואדמת א"י, ומקום שיש בו "כל תורת א"י", ומה"ט לא סגי במקום שיש בו מצות ישוב א"י, ובעי גם "שם א"י לענין תרו"מ", וכדיבואר [שם], דרק אז חשיב "כא"י גמור", ומעתה נראה דבזה טוען רנב"י טענה אלימתא, דבשלמא אם היה העפר נהפך לא"י ע"י ה"כמאן דמנחא" עצמו, ושוב היה ממילא כא"י לתרו"מ, אז היה שייך לתלות בו דיני גיטין ולומר דגם חשיב א"י לגיטין, אבל כיון דרק ע"י "היניקה המשותפת" חשבינן ליה לא"י, הרי דאינו א"י באמת, ורק עד כמה שנוגע לדברים ששייכים ליניקה דיינינן ליה כאדמת א"י, והיינו דאינו באמת "שדה", רק דחשיב "שדה" כלפי דברים היונקים הימנו בהדי היניקה מא"י, ודו"ק, ומעתה, כשנדון כלפי גיטין, נצטרך לדונו בלי היניקה, ובלי היניקה גם אינו א"י אפי׳ לתרו"מ, ואלו דברי רש"י, ודו׳׳ק היטב.

## מוסיף עוד ליישב עפ"י היסוד דחלוק "יניקה" מדין "שדה", ותרתי בעינן.

הרי לנו, דבדברי התוס׳ בשבת דמחלק בין שבת לכלאים פאה ותרו"מ, ובביאורו של הדברי יחזקאל שיש גם דין יניקה וגם דין שדה, בזה נתבאר לן כמה נקודות חשובות בסוגי׳:

א] מבוארים דברי רש"י ב׳׳כמאן דמנחא", וביסוד פלוגתת ר"י ורבנן.

ב] מבוארים סברות רבא בדיחויים כעשויים לברוח ובמפסיק אוירא.

ג] איכא ביאור לדעת הריטב׳׳א בפלוגתת רבא ור"ז.

ד] איכא ישוב לקושי׳ הגר"ח דלמה אינו טבל וחולין מעורבין זה בזה.

ונראה דביסוד זה יבואר עוד, דעיין בתוס׳ [סוד"ה דילמא] דנקט, דלהניח עציץ ע"ג יתידות בשבת [כשהיה על הקרקע] דאינו תולש מה"ת רק מדרבנן, והנה תוס׳ שם אזיל לפי הצד ברבא דמחלקינן בין ספינה דפטור בתרו"מ לעציץ דחייב, וכדהוכיח מפרוזבול, והיינו לפי הסברא דעשויים לברוח, ולפי"ז הק׳ הדברי יחזקאל דבזמן שמוליך את העציץ הרי "עשויה לברוח", ואז דומה לספינה וחשיב תולש מה"ת.

ולפי הנ"ל ניחא, דלענין יניקה לא אכפת לן בבורח, וזה רק סברא בביטול לקרקע, וכיון שכן הרי לא חשיב כתולש בשבת, ודו"ק.

## מבאר דברמב"ן מבואר דאיכא דין נוסף כלפי מחוסר קציצה [ליישב קושי׳ התוס׳ מחרס].

ביסוד זה יבואר נמי דברי הרמב"ן בגיטין [כ"א] - דהנה - תוס׳ [שם] הקשו בסוגי' על רש"י דסובר דחרס א"צ נקב, מהא דמצאנו בגיטין [כ"א] דבעציץ נקוב של חרס חשיב מחוסר קציצה, ולמה לי נקב, הא מיירי בחרס.

ותי׳ הרמב"ן, והקדים לבאר דין חרס דמהני לגבי תרו"מ בלי נקב, וביאר דיש יניקה מריח האדמה גם בלי נקב, והוסיף, דקרוי "אדמה" דיש קרקע למטה באדמה ויש קרקע למעלה בעציץ והחרס אינו חוצץ דמין במינו הוא, אבל עץ אינו מינו וחוצץ.

ובדבריו מבואר דגם אחרי דיש יניקה אכתי בעינן עוד חידוש שיקרא "אדמה", והיינו הך דין "כמאן דמנחא" שיתבטל לאדמה להיקרא "שדה", וזה איכא בחרס בלי נקב, דמין במינו אינו חוצץ, וזה כיסוד הנ׳׳ל, [אלא דיש לדחות, דכוונתו שם רק כלפי ביכורים דבעי "אדמה", עיי"ש, ואינו מוכרח].

ובאמת דכדברי הרמב"ן, כן מפורש נמי ברש"י במנחות [פ"ד:] שכתב בזה"ל, "בספינה של חרס מביא וקורא משום דשל א"י היא", ודו"ק.

וממשיך הרמב"ן שכל זה לענין תרו"מ, אבל לענין מחובר בדין מחוסר קציצה התם בעינן גם נקב, ומבואר דאיכא חידוש נוסף, שהרי לענין שבת סגי ביניקה, ולעניו תרו"מ בעי גם יניקה וגם שדה, וזה איכא בלי נקב, ומהו הדין השלישי הכא לדין מחובר דגט.

והנראה בזה, ונקדים בחילוק בין חרס שיש בו נקב לאין בו נקב, דיעויין באפיקי ים [ח"ב ריש סי׳ מ"ג] דחידש דכשיש נקב בטלה תורת כלי גם בנקב קטן, עיי׳׳ש, וי"ל א׳׳כ דחלוק קרקע ש"מונח בכלי", אף דאין חציצה, מקרקע ש"אינו מונח בכלי", ודו"ק.

ונקדים עוד, דשאני "מחוסר קציצה" מדין "תולש" דשבת, דתולש הוא בעוקר דבר ממקום גידולו, ובפסיקת יניקה סגי לזה, אבל במחוסר קציצה בעינן שקוצץ ממקום חיבור.

ואחרי הנך ב׳ הקדמות נראה, דבהך חידוש דהעפר בטל לקרקע שמתחתיו איכא ב׳ גדרים:

א] י"ל דדין קרקע חיילא גם בעפר, דבטל וטפל לו.

ב] העפר בעציץ והקרקע שמתחתיו מתאחדים להיות אחד.

ובגדר הראשון, אין העפר והקרקע חדא, רק דגם על העפר יש דין קרקע, וזה סגי להיות "שדה", וזה סגי לתרו׳׳מ, אבל "מקום חיבור" אין כאן, שזה רק "יונק" מהקרקע דמתחתיו אבל אינו "מחובר" אליו, שאינו "אחד" עמו, ואם העפר בעציץ והקרקע היו חדא, היו הזרעים כבר "מחוברין" אל הקרקע, והכלל הוא ש"עפר בכלי" לא נהיה חדא עם הקרקע, ורק כשיש נקב בטל הכלי, ונהיה חדא עם הקרקע, אבל כשאין נקב, אף דאין חציצה, ולכן חל תורת קרקע ושדה למעלה בעציץ, אבל סו"ס הרי"ז "עפר בתוך כלי" וזה לא נהיה חדא עם הקרקע.

## ביאור בהוכחת התוס׳ מפרוזבול.

יסוד זה מוכרח מתוס׳, דתוס׳ הוכיח דע׳׳כ קיי"ל דעציץ נקוב ע׳׳ג יתידות מיקרי מחובר, דכן מוכרח מפרוזבול, ומזה מוכרח דע"כ קיי׳׳ל כהך סברא דעשוי׳ לברוח.

וקשה, דלעולם י"ל דע׳׳ג יתירות איכא יניקה, וחשיב מחובר, ולכן מתקיים בו דין קרקע בפרוזבול, אבל לתרו"מ לא מהני, דאין לו דין "שדה", וא"צ לומר דדוקא בספינה דעשוי׳ לברוח דפטור מתרו"מ, ומהו הוכחת התוס׳.

ומכאן מוכרח דיניקה מחשיב לה כמחובר רק לענין תולש בשבת, דסו"ס עקרו ממקום גידולו, אבל אין שני הדברים נחשבים כ"מחוברים" ע"י יניקה, ובפרוזבול צריך שיהיה לו דין קרקע ומחובר לקרקע, דרק אז יש עליו שעבוד, ובזה דומה לדין מחוסר קציצה שצריך שיהיה מחובר לקרקע.

# ענף ב'בדין עפר חו"ל ועפר א"י,בספינה ובעציץ.

## ביאורם של האחרונים למה קאי הסוגי׳ דוקא בעפר שהגיע מחו"ל, ומביא דברי המלכי צדק שמביא ע"ז פסוק "דכל מקום אשר תדרוך".

ע׳ משנה למלך [ביכורים פ׳׳ב ה"ט בא"ד, ודע שרבינו עובדי׳] שכתב "דעפר חו"ל" שאמרו כאן לאו דוקא, דהעפר ע"ש המקום שנמצא בו, ושוה לעפר א"י.

אולם הריטב"א ומאירי הדגישו כאן בעציץ דמיירי ב"עפר חו׳׳ל", ומשמע דבעפר דא"י כו"ע מודי, וכן נקטו האחרונים בדעת הריטב"א ומאירי, והדבר צ"ע, דאיך יתכן דעפר א"י יחשב כא"י בחו׳׳ל, ואם ננקוט דעפר חו"ל באויר א"י [בספינה או בעציץ נקוב] אינו א"י, דסו"ס אינו יונק מא"י, א׳׳כ מה אהני לן עפר א"י לזה, הא סו"ס אינו אלא עפר בעלמא.

וביאר בזה הגר"ש רוזובסקי זצ"ל עפ"י דברי המהר"י בן מלכי צדק על הך משנה דהטעם דחייב בתרו"מ הוא משום, "דכתיב, כל מקום אשר תדרוך כף רגליכם בו לכם יהיה, כלומר כל עפר שאתם דורכים רגליכם עליה בא"י לכם תהא".

ומבואר דעפר שבא מחו"ל דנים אותו כחו"ל שנמצא בא"י, ואין בו קדושת הארץ כלל, ובעינן לגזה"כ לעשות אותו כא"י מדין "כל מקום אשר תדרוך" ודו"ק.

ולפי"ז מבואר דאיכא ג׳ חידושים בעפר חו"ל בעציץ נקוב, א] יש יניקה, ב] העפר נהיה חלק מהאדמה, ובטילה אליו וכנתבאר לעיל [ענף א] מהדברי יחזקאל עפ"י התוס' בשבת, ג] כל זה עדיין לא מחייב בתרו׳׳מ שצריכים להפוך את העפר לעפר ולאדמת א"י, ושלא יהיה עליו דין "אדמת חו"ל" בא"י, וזה דין נוסף מגזה"כ ד"כל מקום אשר תדרוך".

ויתכן דבעציץ ע"ג יתידות מתקיימים שני הדינים הראשונים, ואכתי לא איכלל בכלל גזה"כ דאשר תדרוך - דהוי עפר חו"ל, דלזה בעי שיהא מונח אצל כל הקרקע, דבעינן מונח ממש.

ומעתה יתכן לומר חידוש דפלוגתת ר"י ורבנן הוא רק בדין השלישי דנחלקו האם בעינן מונח ממש לקיים את הדין השלישי לעשותו לאדמת ארץ ישראל, ולזה כתבו המאירי והריטב"א דמיירי בעפר חו"ל, דאם העפר הוא מא"י, שוב א"צ להך גזה"כ ד"כל מקום אשר תדרוך", וליתא לדין השלישי, וליתא לכל פלוגתתם.

והוסיף דלפי"ז לק"מ קושי׳ התוס׳ מפרוזבול, דכלפי פרוזבול רק בעי אדמה, וא"צ "כל מקום אשר תדרוך", ולעולם י"ל דקיי"ל כר"י גם בספינה וגם בעציץ, ואפי"ה מהני עציץ לפרוזבול, ופשוט, עכתו"ד.

## דן ומקשה טובא בכל הנ"ל.

אולם, יש לתמוה, הא לדעת הריטב"א מפורש דפליגי ביניקה, ולהנ"ל כו"ע מודי ביניקה, וכבר עמד בזה הגר"ש שם.

ונראה לומר, דודאי דאין כוונת ר"ז מצד "כל מקום וכו׳" שהרי ר"ז תלה פלוגתתם ביניקה, אולם כבר ביארנו דרבא דדחה בסברות "דעשוי׳ לברוח", הרי ודאי דחולק, ולא למד מצד סברות דיניקה, וביארנו ברבא דלמד דנחלקו האם בטל לאדמה שיחול בו תורת "שדה", או לא, ולדרך זו יש ללמוד באופ"א קצת, וי"ל דהמחלוק׳ הוא כלפי "כל מקום אשר תדרוך", וסברותיו של רבא שייכי לזה, וכל מה שפי׳ הריטב"א כבר בר"ז, היינו לאוקמי׳ בגוונא ששייך שרבא ידחה, דאם היה בעפר א"י, אז רבא היה דוחה דשאני עציץ שיש בו עפר א"י ודלא כספינה שיש בו עפר חו"ל, ושוב אין מחלוקת - אולם סו"ס הריטב"א יודה למשנה למלך דלשון עפר חו"ל לאו דווקא בשיטת ר"ז, והעירני תלמיד אחד דלפי"ז קשה דרבה שבא לדחות את ר"ז היה צריך להקדים דאפילו אם תלויים ב' המחלוקות אבל תחילת פלוגתתם רק בעפר חו"ל.

וי"ל דעפר א"י כלול בתדרוך עצמו - אכן עפר חו"ל בספינה מיוחס לתדרוך אבל לא כלול בו - הלכך מיתלי תלי בגוששת.

אולם יש כאן דבר פלא, הרי למה צריך גוששת, הרי אם אך היתה גוששת פעם א׳ שוב נהיה בכלל "כל מקום אשר תדרוך", ושוב חייב בתרו"מ תמיד, ולא משמע כן מהמשנה, וצ"ע.

ועיקר הדברים צ"ע, שהרי אין א"י "עפר", דא"י הוא "מקום", ומה לי עפר או טיט או עפר שבא מחו"ל, הא לא מתיחסים כלל לעפר רק "למקום", ואם המקום הוא א"י, שוב אין לדון בזה עוד על העפר.

[והיה אפ"ל, דמצאנו בדומה לזה למ"ד דיש קנין לעכו"ם להפקיע מידי תרו"מ, דאף שהמקום הוא מקום א"י, אבל הך עפר שייך לעכו"ם, וה"ה די"ל ע"ד זה בעפר חו"ל.

אולם זו טעות, שהרי הקנין לעכו"ם מתיחס ל"מקום", שקנה את הקרקע, וקנין קרקע אינו קנין "עפר", רק קנין ב"מקום" עצמו, ולכן קנינו יכול להתיחס לקדושת א"י שג"כ תלוי ב"מקום", ודו"ק].

## מהלך חדש בראשונים דלמדו דמיירי דוקא בעפר חו"ל.

ואולי ניתן לפרש את דברי הריטב"א באופן אחר, בלי שייכות למלכי צדק דיש דין שלישי "דכל מקום אשר תדרוך", די"ל דודאי דאין מושג של "עפר חול" ו"עפר א"י", דכל זמן שהוא נפרד מא"י אין בו דין א"י, וכשמחובר אליו ממילא דינו כא"י, אלא שהביאור כך.

דהנה, כבר נתבאר שיש חידוש בדין "שדה", שעפר מתבטל להיות חלק מהאדמה, ונתבאר עוד, דלבא ולדון עפר "כשדה" אף כשהוא ע"ג יתידות ובתוך ספינה, זה כבר חידוש, ובחידוש זה פליגי ר"י ורבנן, ונראה דבהך חידוש יש נפ"מ בין עפר וקרקע ש"חוזר למקומו" לעפר וקרקע שבא "למקום חדש", דעפר שהוציאוהו מא"י והעמידוהו בעציץ נקוב ע"ג יתידות, יותר קל לדונו "כחוזר למקומו" בלי שיתחבר ממש, וממילא דאם נדונו כבר כחזר לאדמה, הרי כבר בטל למקומו, ודינו כאדמה, אבל עפר חו"ל שבא ממק"א, הכא אינו מתחבר ואינו מתבטל עד שיהא מונח בקרקע ממש, ודו"ק.

## דן בהוכחת המקד"ד מהירושלמי כחלה שקדושת א"י הוא "עפר" ולא "מקום".

אולם סו"ס יש מקור להך יסוד דשייך עפר חו"ל בא"י, וכהפשטות במלכי צדק ובריטב"א, [דלכן מודה ר"י בעפר א"י], ואף אם נוכל לדחות את כוונת הריטב"א ומלכי צדק וכנ"ל - אבל סו"ס יש מקור מפורש לגדר זה בירושלמי.

דיעויין במקדש דוד [ריש תרומות] שהביא ירושלמי בחלה [פ"ד - ה"ד] דאמרינן שם דירדן שנתן אדמת א"י לסורי' דדינו לתרו"מ בחזקת א"י, וזה דין דאוריי׳ כמבואר שם במפרשים, ולשון ר"ל בירושלמי, "והוא שמשך עפר", ומבואר דמיירי שלקח קרקע משם, וכתב המקד"ד, "וא"כ קדושת א"י אינו קדושת המקום כי אם קדושת העפר בכל מקום שהוא".

אולם עיי"ש בביאור הגר"א "ירדן שנטל מזה ונתן לזה, פי׳ היינו דהוביש מקום שהיה ירדן או ששטף הירדן היבשה" ואמרינן "מה שנתן נתן ומה שנטל נטל, פי' מקום שהוא ירדן הוא מא"י ומקום שנעשה יבשה הוא מחו"ל" ובהמשך "והוא שמשך עפר, פי׳ אז הוי דינו כיבשה, אבל לא כשהוא עדיין רפש וטיט, שאז אינו נחשב כיבשה" עכ"ל, ומדברי הגר"א נסתר כל ההוכחה.

והביא המקד"ד עוד בירושלמי כאן, דפלוגתת ר"י ורבנן בעפר חו"ל בספינה תלוי במחלוק׳ אם אפשר לקדש חו"ל בכיבוש, ומבואר דהעפר אם היה של א"י היה ממילא קדוש, ורק עפר חו"ל בעי קדושה - ע"י כיבוש או ע"י יניקה מארץ ישראל, ודו"ק.

# ענף ג'עציץ שאינו נקוב וספינה שאינה גוששת לדיני חלה.

## ספינה שאינה גוששת ועציץ שאינה נקוב לענין חלה.

יש לעיין - אמאי קתני דינא דמתניתין בתרו"מ ולא בחלה, וע' בתוס' אנשי שם שכ' דחלה חייב אף כשאין הספינה גוששת כדקתני לעיל במשנה א' שכל שנכנס העיסה לא"י חייב בחלה, ומצאנו בזה סברות הפוכות.

דמצד אחד הביא בתורת הארץ [פ"ד ס"ק ח'] מספר חסד לאברהם שכבר עמד בעיקר הערה זו - למה לא כתוב במשנה גם דין חלה - וביאר דאף שחובת תרו"מ ליכא מה"ת אלא בעציץ נקוב, אבל בחלה חייב מה"ת אף בעציץ שאינו נקוב שהרי לא הוזכר בחלה דבעינן שיהא גידולו מן הארץ.

נמצא לפי"ז שכשנכנסו לא"י חייב, דמפאת שנחשב חלת חו"ל מהני מה שהכניסו לא"י ומפאת שנחשב כתלוש הרי לא גרע מעציץ שאינו נקוב דמ"מ חייב בחלה מה"ת, דא"צ גידולו מן הארץ.

## עציץ נקוב לענין חלה.

אולם יעויין בתורת הארץ להלן [שם ס"ק י"ד] שהביא מתוס' הרי"ד בירושלמי סוף מעשרות - שיש סברא גם לאידך גיסא - שאף שלענין תרו"מ חייב מה"ת כל שגדל בעציץ נקוב, מ"מ בחלה אינו כן אלא כל שאינו ע"ג קרקע ממש פטור מה"ת - וכדאמרינן לענין ביכורים שפטור כשגדל גם בעציץ אף שהוא נקוב – כיון שכתוב 'ארצך' - ונקוב אינו בכלל 'ארצך', וחידש דה"ה לענין חלה שג"כ כתוב לחם הארץ.

וכתב דלפי"ז א"ש מה דלא קתני דינא דספינה גוששת לענין חלה שהרי אין נפ"מ אם הוי עציץ נקוב או אינו נקוב, דבשניהם פטור מה"ת ובשניהם חייב מדרבנן, ולענין אם נחשב בגידולו א"י ג"כ ליכא נפ"מ כיון שהכניסו לא"י וכמשנ"ת - ובעיקר הספק בחובת חלה ממה שגדל בעציץ נקוב, עיין ברש"ש פסחים [ל"ו:].

## הערה לדעת הכס"מ.

אולם העירני ידידי הגאון הרב ר' חיים קרויס שליט"א דתקשי טובא לדעת הכסף משנה [פ"א תרומות הכ"ב] שכ' בתירוץ א' שחלה ותרו"מ שוין הן לדין תבואת חו"ל שהכניסו לא"י – מובא לעיל בציונים והערות [משנה א'] - ולפי מה שנתבאר לעיל דלא קתני חלה במתניתין משום דליכא נפק"מ בדבר כיון שהכניסו לחו"ל קשה דגם בתרו"מ נימא הכי.

ובשלמא לתירוץ האחר בכס"מ דתרו"מ אינן חייבין כשהכניסם לא"י אלא מדרבנן א"ש די"ל דמתניתין קתני רק דינא דאורייתא, ולכן נקט תרו"מ שפטור מה"ת והשמיט חלה דחיובו מה"ת כשהכניסם לא"י, ואין זה דוחק לאוקמי מתניתין רק בדיני דאורייתא שהרי כן מפורש בירושלמי שר"י מחייב מדרבנן מה שגדל בספינה שאינה גוששת, אבל לפי תי' האחר בכס"מ ק' מה לי חלה ומה לי תרו"מ.

ויישב בזה דלכאו' בע"כ צ"ל ליישב דברי הכס"מ - דמה שספינה שאינה גוששת פטור לדעת ר"י הוא אף מטעם שהרי"ז כתלוש, וכמו שנתגדל בעציץ שאינה נקוב, וע"ז לא מהני מה שהכניסם לא"י וכנ"ל, ומה דלא נקט התנא חלה היינו משום דבחלה ליכא נפק"מ אם גדל בעציץ שאינה נקוב או אם גדל בעציץ נקוב וכמשנ"ת לעיל - שי"א דבשניהם פטורים מה"ת וי"א שבשניהם חייבים מה"ת, ורק בתרו"מ יש לחלק בין גוששת או לא דבתרו"מ מחלקינן בין עציץ נקוב או עציץ שאינה נקוב.

# ענף דעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה,ובדין מצה בזה.

## עיסה של מי פירות לענין ברכת המוציא.

הנה כל שהוא בכלל לחם חייב בחלה, ומדקתני במתניתין שעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה מבואר שמי פירות הוי בכלל לחם.

וקשה ממה דמצינו דלענין שאר דינים אין מי פירות בכלל לחם, כגון לענין ברכת המוציא דקי"ל באו"ח [סי' קס"ח ס"ז] שעיסה שנילושה במי פירות מברכין עליו מזונות, ואם עיסה של מי פירות הוי בכלל לחם היה ראוי לברך עליו ברכת המוציא כעין דאמרינן שכל שאפוי באופן שמברכין עליו המוציא חייב בחלה, הרי חזינן שכל שקרוי לחם לענין ברכה קרוי לחם לענין חלה.

ולכאו' צ"ל דלענין צורת לחם באופן עשייתו בזה מדמינן ברכה לחלה, דהיינו כל שנאפית בתנור וכדו', אך לענין ברכה לא די במה שיש לו צורת לחם אלא גם בעינן שיהא הדרך לקבוע עליו סעודה, וכל שאינו קובע סעודתו עליו אינו חייב בברכת המוציא, אך כל זה ניחא לענין ברכה ראשונה שחובתה אינו אלא מדרבנן בזה י"ל שלא תיקנו חכמים הברכה אלא במידי שדרכו של אדם לקבוע סעודתו עליו, אבל ק' מברכה אחרונה דהוי מדאורייתא, וכל שהוא בכלל לחם ראוי לברך עליו בהמ"ז.

ועיין בעמק ברכה בדין לחם לענין ברכה [עמ' נ"ט] שכ' שע"כ צ"ל שדין ברכה מדאורייתא ג"כ הוא רק במידי שקובע אדם סעודתו עליו, והביא שכ"כ בחי' רעק"א [או"ח סי' קס"ח], וע"ע בפרישה [יו"ד סי' שכ"ט סקי"ב].

## במחלוקת הראשונים בתנאי של באין לידי חימוץ במצה ומתמה ממשנה זו.

והנה יש תנאי בה' מינים דיהיו באין לידי חימוץ – בחלה – עיין לעיל ריש מכילתין, ויליף לה ממצה - והאחרונים הביאו דפליגי הראשונים בגדר התנאי הזה לגבי מצה – דעיין בזה בדברי יחזקאל [סי' י"א] בארוכה, ובקצרה בקובץ שיעורים [פסחים אות קע"ז] - שהרמב"ן במלחמות בפסחים [ל"ו] כתב שמצה שנילושה במי פירות בלי מים אין יוצאים בה ידי"ח מצה משום שלא בא לידי חימוץ שמי פירות אין מחמיצין, אלמא דלגבי מצה לא סגי במה שהמין ראוי לבוא לידי חימוץ אלא צריך שיהא אותה העיסה עצמה ראויה לבוא לידי חימוץ.

אך הרמב"ם [פ"ו חמץ ומצה ה"ה] שכתב שמצה שנילושה במי פירות יוצא ידי"ח בפסח, אבל אין לשין אותה ביין ושמן או חלב משום לחם עוני עיי"ש, ומבואר דאי לאו דבעינן לחם עוני יוצאים בה אף דלא ראוי לבוא לידי חימוץ בפועל, ומבואר דמה דבעינן שיהא ראוי לבוא לידי חימוץ אינו אלא סימן בעלמא לאיזה מין ראוי לצאת בה ידי חובת מצה, וכן כתב בהדיא בלחם משנה שם, וגם ברשב"א [פסקי חלה שער א' אות ה'] ובמאירי [פ"ב חלה ד"ה עיסה] כתב בהדיא כמו שנתבאר בדברי הרמב"ם.

וכפשוטו היה נראה דבזה גופא נחלקו – ועיין בדברי יחזקאל [סימן י"א ס"ק ב'] שהביא פלוגתא זו והביא על זה את דברי המג"א [סימן תנ"ד סק"א] וז"ל "סובין פירש"י קליפת חיטים הנושרת בשעת כתישה ומורסן הנשאר בנפה עיי"ש, מוכח קצת דבא לידי חימוץ מדיוצאין בהן יד"ח מצה לדעת רש"י, ואפשר לומר כיון שהוא ממין הבא לידי חימוץ יוצא בה יד"ח" עכ"ל, והעיר בזה דמבואר שנסתפק במה שנחלקו הרמב"ם והרמב"ן הנ"ל.

ולכאו' מוכרח כדברי הרמב"ם והרשב"א והמאירי ממה דתנן במשנה זו לגבי חלה שעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, אע"ג שאינו ראוי לבוא לידי חימוץ, ומבואר דסגי במה שהוא מן המין הראוי לבוא לידי חימוץ, וקשה על מש"כ הרמב"ן דבעינן שיהא בפועל ראוי לבוא לידי חימוץ.

ובקובש"ע [שם] הקשה כן ממה דילפינן במנחות [ע'.] גם לענין חדש וכתב דלדעת הרמב"ן דמצה הנילושה במי פירות פסולה משום דאינה באה לידי חימוץ, דיש לומר שבחדש אינה מותרת, שי"ל, שכיון שכבר נאסר קודם לישה בעודו דגן, שוב אינה ניתרת אח"כ, אבל בחלה קשה כנ"ל, דהחיוב הוא משעת גלגול, א"כ עיסה הנילושה במי פירות, תהא פטורה מחלה משום דאינה באה לידי חימוץ.

## מוכרח שברמב"ן יש ב' דינים בראוי לבא לידי חימוץ, דין מסויים במצה ודין כללי בכל הלכות לחם.

ובדברי יחזקאל [שם אות ד'] חידש בשיטת הרמב"ן שע"כ איכא ב' דינים בראוי לבא לידי חימוץ, ונוסיף קצת בביאור דבריו - וכדלהלן:

א] יש דין מסויים בהלכות מצה עצמה שתהא בפועל ראויה לבוא לידי חימוץ ואל"כ אינה מצה לענין קיום המצוה ואינו יוצא ידי"ח בלי שיהא אותה עיסה ראוי לבוא לידי חימוץ.

ב] יש דין נוסף במצה לגבי המין - שבלי שהמין ראוי לבא לידי חימוץ בעיסה אחרת לאו שמה "לחם", וכל שבא מסוג מין כזה שראוי לבוא לידי חימוץ - הרי"ז נכלל בשם "לחם" וזה תנאי בהלכות מצה שיחול בה תורת לחם, והדין הזה נלמד לכל ההלכות שצריכים תורת "לחם", הלכך שפיר יליף לה לחלה.

והנפ"מ בזה לגבי נילושה במי פירות, דשפיר חיילא בה תורת 'לחם' גם לדעת הרמב"ן, ובזה מודה לשיטת הרמב"ם, הלכך שפיר מהני לגבי חלה, וכל פלוגתת הרמב"ם והרמב"ן היא דהרמב"ן חידש שיש דין נוסף בהלכות מצה דבעינן ראוי בפועל לבא לידי חימוץ, ודו"ק - ועיין עוד בכל הנ"ל אריכות דברים בציונים והערות [פרק א' משנה א'] - ועיי"ש מה שהבאנו מהר"ח.

## תלייה בין מי פירות לענין חיבור לטומאה ולחיוב חלה.

תנן בטבול יום [פ"ג מ"ד] – "עיסה שהוכשרה במשקה ונילושה במי פירות ונגע בהן טבול יום, ר' אלעזר בן יהודה איש ברתותא אומר משום ר' יהושע פסל את כולה, ר' עקיבא אומר משמו לא פסל אלא מקום מגעו" ועיין בירושלמי כאן שמבואר דפליגי ר' אלעזר בן יהודה איש ברתותא ור"ע אי הוי מי פירות חיבור, שכל שהוא חתיכה א' נטמא כולו - אבל כל שאינה חתיכה א' לא נטמא אלא מקום מגעו, ולכן לר' אלעזר בן יהודה איש ברתותא דס"ל שעיסה שנילוש במי פירות כשנגע במקצתו נטמא כולו אית ליה שמי פירות הוי חיבור, ולכן לענין חלה נמי מצטרף כל העיסה לחיוב חלה, אבל לר"ע דאית ליה שלא נטמא אלא מקום מגעו אית ליה שמי פירות אינן חיבור, ולכן לענין חלה ליכא חובת חלה.

אולם קשה לדברי ר"ע שמי פירות אינן מחברין ולכן ליכא שיעור חמשת רבעים בהעיסה – ותמוה דתינח דע"י לישה לא נתחברו אבל אמאי לא יצטרפו לחיובא ע"י צירוף סל כדתנן לקמן [משנה ד'] שהסל מצרף, ולכן כשמניחם בתנור אמאי לא אמרינן שהתנור יצטרפם.

וע' באור שמח [פ"ו ביכורים הי"ב] ובחלת לחם [סי' ח' אות ל'] שכתבו שעיסה שנילושה במי פירות לא חסר מידי בשיעור הכמות של הקמח או של העיסה, אלא שחסר ב'צורת עיסה כראוי', וכל שאינו בכלל 'עיסה' – אז אמרינן ד'שם קמח' עליו - וקמח לא נתחייב בחלה.

# משנה ג

[ג] האשה יושבת וקוצה חלתה ערומה מפני שהיא יכולה לכסות עצמה אבל לא האיש מי שאינו יכול לעשות עיסתו בטהרה יעשנה קבין ואל יעשנה בטומאה ור' עקיבא אומר יעשנה בטומאה ואל יעשנה קבים שכשם שהוא קורא לטהורה כך הוא קורא לטמאה לזו קורא חלה בשם ולזו קורא חלה בשם אבל קביים אין להם חלק בשם:

# רע"ב משנה ג

וקוצה חלתה ערומה - מפרשת חלה ומברכת על הפרשתה, והוא שפניה של מטה טוחות בקרקע וכל ערותה מכוסה. והעגבות אין בהן משום ערוה לענין ברכה. אבל האיש אינו יכול לברך ערום שאי אפשר לו לכסות ערותו שבולטים הביצים והגיד:

מי שאינו יכול לעשות עיסתו בטהרה - כגון שהוא טמא, ואין שם ארבעים סאה שיטבול בהן:

יעשנה קבין - יעשה כל עיסתו קב קב, כדי שלא תתחייב בחלה ויצטרך להפריש בטומאה:

יעשנה בטומאה - דהכי עדיף טפי ממה שיפטור עיסתו מן החלה ולא יהיה בה חלק לשם. ואין הלכה כר"ע:

# ציונים והערות משנה ג

# ענף א' עמידה בברכת המצוות.

## שיטת המג"א דעומדים בכל ברכת המצוות – ומתמה מהכא.

שי' המג"א בהל' ציצית [סימן ח'] דכל ברכות המצוות בעמידה, ושי' זו כבר מובאת בארחות חיים בהל' ציצית בשם הירושלמי [[27]](#footnote-27), וכן הוא בעיטור שם, וע' בב"י, וגם במצות מגילה ובדיקת חמץ דיושב במצוה, אכתי עומד בברכה - והק' המג"א ממשנה זו בחלה דמבואר שמותר לשבת בברכה של הפרשת חלה, והק' דמ"ש מכל ברכות המצוות.

ותי' "דאינה מצוה כ"כ דאינה עושה אלא לתיקון מאכלו דומי' דשחיטה", וע' בעיטור שם שהק' עוד מנטילת ידים דיושבים בברכה, [ומיירי בנט"י לסעודה עיי"ש], ויש ליישב ע"ד המג"א בחלה, דאינו אלא למי שרוצה לאכול והרי"ז לתיקון הידים ודומה לשחיטה והפרשת תרו"מ, וכן נוהגין בליל הסדר [[28]](#footnote-28).

ויש לעיין בסברת המג"א, דאף דשאני מצות הפרשת חלה משאר מצוות, אכן כל הנך חילוקים שייכים לעיקר הנידון אם לתקן ברכה על מצוה זו או לא, שהרי בהרבה מצוות מצאנו דלא נתקנה בהם ברכה, אבל אחרי שנתקנה ברכה שוב אין לחלק ביניהם בהלכותיהן של הברכות מחמת חילוקים במצוה, דכמו דמצאנו דין "עובר לעשייתן" בברכת המצוות, ואין יוצא מן הכלל [חוץ ממצוות שלא שייך בהם כטבילה], ה"ה בדין עמידה למג"א שנאמר בכל ברכות המצוות, וא"כ, מה אכפת לן "שאינו מצוה כ"כ", דסו"ס יש כאן מספיק תורת מצוה כדי שיתחייב ברכה במצוה זו, ומנלן ולמה להקל בהלכות שנאמרו בהך ברכה – וצע"ג – ועיין להלן בחידושי סוגיות [סימן ז'] אריכות דברים בעיקר דין עמידה בברכת המצוות, ובישוב הקושי' מחלה.

## מחלוקת בעיקר דין עמידה בברכת המצוות.

אולם עיקר קושי' זו תלויה במחלוקת בדין עמידה בברכת המצוות – דהנה, יעויין בשו"ע בהל' ציצית [ריש סי' ח'] שכתב, "עטיפת ציצית וברכתו בעמידה", ופי' בזה המג"א דנאמרו כאן ב' דינים נפרדים, א] מצות עטיפת ציצית בעי עמידה, וכמו"כ יש מצוות אחרות שצריכים עמידה כמילה שופר ולולב, וכדילפי לכולהו מגז"ש ד"לכם" מספירת העומר, ושם כתוב ב"קמה" ודרשינן ב"קומה", ועמידה בציצית שייך לכל המצוות הללו, ב] גם הברכה בעי עמידה, וזה כבר דין נפרד שלא שייך לדין עמידה דציצית, וזה הלכה בכל ברכות המצוות, גם באלו שהמצוות עצמן בישיבה.

מה"ט הק' המג"א על עצמו ממשנה זו בחלה – וכדלעיל - ובשיטת המג"א אזיל נמי בשו"ע הרב דכולהו ס"ל שכל ברכות המצוות בעי עמידה, וכן נקט במ"ב להלכה.

אכן הפמ"ג [[29]](#footnote-29) ובשיטתו אזלי נמי הפנ"י במגילה [כ"א], וכ"ה במגן גיבורים ובמור וקציעה ובחכמת שלמה ובערוה"ש [כולהו בהל' ציצית שם], דכולהו נקטו דהמצוה והברכה שייכי אהדדי, ורק מצוה שדינה בעמידה מחייבת גם ברכה בעמידה, ובאמת דכן נקט הב"ח [הל' ציצית] בדעת הסמ"ק, עיי"ש, ונמצא דדינו של המחבר דבעי עמידה בציצית ובברכה, תרוייהו חד דין הוא, וכ"ה בפנ"י שם לענין מגילה דכ' בהדי' דכיון דמצות מגילה מתקיימת בישיבה, שוב גם הברכה אפשר בישיבה, וכ"כ הפמ"ג [סי' תל"ב שם] לענין מגילה, וכ"ה בהדי' במור וקציעה ומגן גיבורים לענין מגילה, אבל המג"א לשיטתו כ' בהלכות מגילה דאף דמצות קריאת המגילה בישיבה אבל הברכה בעמידה, וזה לשיטתו בהל' ציצית, וע"ע בפמ"ג [הנ"ל] דברכת בדיקת חמץ בישיבה ג"כ, ופשוט דהמג"א יחלוק גם בזה.

להנך שיטות לא קשה מידי מהפרשת חלה, שכיון שמצות הפרשה גם בישיבה שוב ברכתה גם בישיבה – ופשוט.

## בדין עמידה בברכת השבח.

והנה, הבאנו הכא דברכת המצוות בעמידה וידוע דברכת הנהנין בישיבה, ויש לעיין מהו הדין בברכת השבח, וע' בסידור בית יעקב להגר"י עמדין [לפני ברכת נטילת ידים שחרית] דמבואר שם דברכת השבח גם בעמידה.

והביא שם לדבריו במור וקציעה [ריש סי' ח'], דשם הקשה, על סברת המג"א דחלה גרע דאינה מצוה כ"כ, דמהו הסברא בזה, ועוד הק' דמ"ש ברכת הנהנין מברכת המצוות, ותירץ דכל הדין עמידה בברכת המצוות הוא משום "כבוד הזכרת השם", שיעמוד כשמברך על דבר שנעשה בעמידה, ונהנין הוא דוגמא של דבר הנעשה בישיבה, ומשום סכנתא, ולהכי נקטוהו כדבר שא"צ עמידה בברכתה, וזו היא גם הסברא בהפרשת חלה, דהברכה בישיבה כמו ההפרשה, עכתו"ד.

ולפי"ז כתב, דכל הדין דהברכה כעשייה, היינו בנהנין ומצוות, אבל בברכת השבח, שלא שייכי לשום עשייה, הכא צריך עמידה, עכתו"ד, וסברתו בזה צ"ב, דלהיכן אזיל הדין "כבוד שמים" שבברכת השבח, ולמה גרע מהם ברכת המצוות בהנך מצוות שדינם בישיבה, וסברתו צ"ע.

אולם, ע' בפמ"ג בפתיחה להלכות ברכות [אות י"ח] שכ' בהדי' "וברכת השבח רשאי יושב מלבד ברכת הלבנה מעומד".

וע"ע בפמ"ג סי' תל"ב [מ"ז ד"ה אמר הכותב] שהסתפק בברכת השבח, והסיק "ויראה דחז"ל תיקנו הברכה כדין העשייה בעמידה וכו' ובנהנין דליכא עשייה משו"ה הברכה בישוב, וה"ה שבח והודאה דלית עשייה י"ל הברכה בישוב, ומט"ו ברכות בבקר אין ראיה, דתיקנו על הסדר בעוד שהוא שוכב, ע' סי' מ"ו", עכ"ל, ומבואר דסגי בישיבה, ומבואר עוד נגד סברת המו"ק, ודו"ק.

ויש להעיר דלפי מה שנתבאר לעיל היה נראה כהפמ"ג דא"צ מעומד בברכת השבח, דלא מיבעי' לכל הפוסקים שהבאנו דסוברים דרק כשעומדים במצוה אז עומדים בברכה, ולכן יושב בברכת המגילה ובדיקת חמץ וכדומה, ונתבאר שם שדין עמידה דמצות חלה גם בברכה, אבל הברכה מצד עצמה אין בה שום דין עמידה, דלפי"ז ודאי דברכת השבח לא עדיף, אלא אף לפוסקים שהבאנו דעומדים בכל ברכת המצוות, הא סו"ס בחלה ושחיטה "שאינה מצוה כ"כ" אין עמידה, וכן במצוות דהנאה – עיין בזה בחידושי סוגיות [סימן ז'], הרי מבואר מזה דהמצוה היא הסיבה המחייבת את העמידה בברכה, וכמפורש נמי בדברי הארחות חיים שהבאנו שם לענין עמידה בשירות שהמצוה היא השירות, והברכה מצד עצמה אינה שירות, ולהכי משתנה דיני העמידה כפי המצוה, ואם ברכת השבח בעי ברכה, א"כ יתחייב בעמידה בברכה על כל מצוה, דעכ"פ לא גרע מברכת השבח, וזו טענה אלימתא.

והעירני בזה עוד ידידי הרה"ג ר' חיים לייב חרל"פ שליט"א, דמזה דדנו הפוסקים למה פסק הרמב"ם דעומדים בברכת הגומל, דהכס"מ תמה דמנלן זאת, והחת"ס [תשו' נ"א] האריך בזה, והב"ח [סי' רי"ט ד"ה ארבע] הביא על זה דרשה, וע' א"ר [ס"ק ג'] דדמי להלל, וכל הך נידון קשה, דאם כל ברכת השבח בעמידה, א"כ ברכת הגומל לא גרע מהם, ומהו כל הנידון בזה, וזו טענה גדולה.

שו"ר בהליכות שלמה [תפילה סוף סי' כ' בהערה] שהגרש"ז אויערבך זצ"ל דיקדק לעמוד בברכת אשר יצר.

# ענף ב'חידושים בדין הזכרת ש"שבהפרשת חלה טהורה וטמאהובגדר הברכה במצוה זו.

## מתמה טובא בביאור המשנה בדין ברכה בהפרשת חלה טמאה.

שנינו במשנה דמשוינן הפרשת חלה טמאה להפרשת חלה טהורה, ואמר ר"ע, "לזו קורא חלה בשם ולזו קורא לה חלה בשם", ומשוינן להו אהדדי, ועי' מאירי ור"ש סיריליאו שם שהכוונה לברכה בהפרשה, ועי' רמב"ם [ביכורים פ"ה הי"א] דמברכים גם בהפרשת חלה טמאה, וכ' הכס"מ והגר"א דהמקור הוא מהך משנה.

וקשה בזה טובא:

א] מה חדית לן ר"ע דמברכים בתרומה טמאה, אטו ליכא בזה מצוה, ולמה לא יברך על הך מצוה.

ב] למה לא אמר התנא בהדי' לזו "קורא שם ומברך", ולמה פירש את הברכה ברמיזא בעלמא בלשון "קורא לה חלה בשם".

ג] לשון התנא צ"ע, דאמר "שכשם שהוא קורא לטהורה כך הוא קורא לטמאה, לזו קורא חלה בשם ולזו קורא לה חלה בשם", הרי דבא לומר דחד קריאת שם איכא להו, ומבאר שזה נמדד ע"י הברכה ששוה בשניהם, וצ"ע, דאיך מוכיחין שיש קריאת שם א' לשניהם בזה שיש ברכה לשניהם, וצ"ע.

ד] עיין היטב בלשון הר"ש כשבא לומר למה עדיף לעשות קריאת שם מלהיות פטור לגמרי מהפרשה, וז"ל "אבל עיסה פטורה - אין לשמים חלק בה", וזו כוונת התנא "אבל קבין - היינו פחות מכשיעור שהוא פטור - אין להם חלק בשם" – וצ"ב דמה ההדגשה "אין 'לשמים' חלק בה".

## מבאר שיש ב' דינים בברכה של תרומה, מצד ברכת המצוות ומצד הדין הזכרת ש"ש על התרומה, ונפ"מ בדין עובר לעשייתן [שאילתות].

ונקדים ביסוד גדול שנתחדש בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [חידושי סוגיות סימן ז] בגדר ברכת המצוות בתרו"מ – שזה פשוט שיש בה דין ברכה ככל ברכות המצוות, דתרומה לא גרע משאר מצווה, אולם נראה דבתרומה איכא דין נוסף של ברכה, וזה עפ"י החידוש של הירושלמי שיש דין להזכיר ש"ש בהפרשת חלה.

וז"ל הירושלמי סוף פרק קמא דחלה "תרומה לה' - זה שם המיוחד" ופירש הר"ש סיריליאו דדרשינן כן מקרא דתרימו תרומה לה', והיינו לשם ה', והרידב"ז הוסיף דמכאן ילפינן "דצריך לברך ולהזכיר שם המיוחד עליו", וכ' החזון יחזקאל על התוספתא [פ"ק דחלה] דלמדנו כאן שיש דין של הזכרת ש"ש בהפרשה ובקריאת שם, ודו"ק, ועי' בהערה [[30]](#footnote-30) שהבאנו שיש חולקים בזה.

וכתב החזון יחזקאל [שם] דדין זה של הזכרת ש"ש מתקיים ע"י הברכה, והביא כן מהמלבי"ם [ריש כי תבא] דביאר כן את הפסוק שאומרים בוידוי מעשרות "לא שכחתי" דקאי על הברכה, והק' דברכת המצוות דרבנן, ותי' דהכא יש דין דאורייתא שמתקיימת בהך ברכה, שמקיים דין הזכרת ש"ש על ההפרשה, אלא דמה"ת א"צ ברכה וסגי בהזכרת ש"ש גרידא, אלא דע"י הברכה מתקיימת שפיר הדין הזכרת ש"ש, ועי' בהערה [[31]](#footnote-31) מה שיש לדון בזה.

הרי דלמדנו כאן שיש ב' דינים בברכה של תרומה, א' מצד ברכת המצוות, וא' מצד הדין המסויים של הזכרת ש"ש בקריאת שם והפרשה, ויש להוכיח דאיכא נפ"מ טובא בין הנך ב' דינים.

דהנה יעויין בדברי ר' אחאי גאון בשאילתות, [שאילתא ע"ג], דכתב בזה"ל, "דמחייבין לבית ישראל להפריש מחלתא וכו' שנאמר וכו', ומיבעי ליה לברוכי בא"י אמ"ה אקב"ו על התרומה, והדר לימא תיהוי חלה, דאמר ר' יהודה אמר שמואל כל המצוות כולן מברך עליהן עובר לעשייתן חוץ מן הטבילה", וצ"ב דמה בא לחדש כאן, ועי' בהערה [[32]](#footnote-32) מה שהבאנו בזה מנצי"ב.

אולם נראה לבאר את דבריו באופן אחר, דכבר נתבאר דאיכא תרי דינים בברכה, ונראה דהדין ברכה מצד הזכרת ש"ש היינו צריכים לברך דוקא לאחר הקריאת שם, וטעמא דמילתא עפ"י מה שדייק המשך חכמה [שלח] בקרא "תרימו תרומה לה'" שביאר דכוונת הפסוק שצריך לומר בשעת הפרשה שזה "תרומה לה'", והיינו כדרשת הירושלמי הנ"ל שצריך הזכרת ש"ש, וביאר המשך חכמה דלכן כתיב הכא "תרימו תרומה לה'" אף דבהמשך כתוב "תתנו לה' תרומה", וצ"ב השינוי לשון בין הפרשה לנתינה, וביאר דכמו דאיכא דין הזכרת ש"ש בקרבן ואמרינן בנדרים [י'] שיאמר "קרבן לה'" ולא "לה' קרבן", כמו כן הכא בקריאת שם אמרינן "תרומה לה'", ולא "לה' תרומה" כבנתינה, ודו"ק, הרי לנו דמצד הדין הזכרת ש"ש היינו צריכים להזכיר ש"ש דוקא אחרי הקריאת שם, וזו גם סיבה שהברכה תהיה אחרי הקריאת שם.

מעתה א"ש דזהו חידושו של ר' אחאי גאון, דכיון שמתקיים הדין הזכרת ש"ש ע"י הברכה, תו אמרינן דיברך לפני כן כדי לקיים בזה את הדין ברכת המצוות, דלזה בעינן עובר לעשייתן, וזהו שכתב שיברך "והדר לימא תיהוי חלה", והיינו שהקריאת שם תהיה אחרי הברכה, והוכיח כן מדלא מצאנו שום מצוה שלא מברכים עובר לעשייתן חוץ מטבילה, וע"כ דגם תרומה בכלל, ומזה הוכיח דע"כ דמתקיים הדין הזכרת ש"ש גם בברכה אף שהיא עובר לעשייתן, ונגרר הדין ברכה מצד הזכרת ש"ש [מלהיות אחרי ההפרשה] אחרי הדין ברכה מצד ברכת המצוות [להיות לפני ההפרשה], ודו"ק.

וע"ע באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [חידושי סוגיות סימן ז] שהבאנו נפ"מ נוספים בים הנך תרי דינים בברכה.

## ביאור החילוק בין הפרשה במחשבה להפרשה בקריאת שם, ונפ"מ גם בברכה.

ובעיקר האי יסוד של דין הזכרת ש"ש בהפרשת תרו"מ - נראה לבאר את הגדר בזה, דנראה שאינו דין הזכרת ש"ש בעלמא בשעת הפרשה אלא שהוא דין מסויים בגוף הקריאת שם של תרומה וחלה, ובהפרשה במחשבה דליכא קריאת שם, התם אין בברכה דין הזכרת ש"ש, ואינו אלא ברכת המצוות, וכל זה נוכיח מהמשנה בחלה כאן, וצריכים להקדים בעיקר הגדר של קריאת שם בהפרשת תרומה.

דהנה, כפשוטו לומדים דאיכא תרי אופנים שוין של הפרשת תרומה, ע"י פיו וע"י מחשבתו, אולם אינו כן, דהנה כבר כתבו האחרונים דלכתחילה יתרום בפה ולא במחשבה, דיעויין ברעק"א [תשו' קמא סוף סי' כ"ט] שהמשיב חידש שרק מברכים בהפרשה בדיבור ולא בהפרשה במחשבה, [וכבר הביא האו"ש סוף הל' מילה דנעלם ממנו דברי הרא"ש בע"ז [פ"ד סימן ט] דמפורש דגם במחשבה איכא ברכה], ולפי"ז חידש עוד דתיקנו רבנן שיפריש לכתחילה בפיו כדי שיברך, ועי' חזו"א [ערלה סי' ה' ס"ק ט'] דחידש דהחמירו חכמים שיפריש בפיו ולא במחשבה גרידא, ורק בדמאי התירו לכתחילה שיפריש במחשבה, עכ"פ למדנו מהאחרונים דלכתחילה תורמין בפה מדרבנן.

אולם הנצי"ב בשאילתות [ע"ג] ובחלת לחם [סי' ז' ס"ק ב'] חידשו בזה עוד, דגם בדאוריי' איכא נפ"מ דלכתחילה בעי הפרשה בפה, והיי"ט דאיכא חלות ועשייה אחרת כיון דבפיו מתקיים בהפרשה דין "קריאת שם", וזה עשייה וחלות אחרת, דעיקר קדושת תרומה חיילא דווקא בקריאת שם, ובמחשבה לא חיילא עיקר קדושתה - וביארו דאיכא נפ"מ לדינא, דבמפריש סוג תרומה כזה שלא עתידים לקיים בה שום קיום דין, וכגון שהיא עומדת ללכת לאיבוד, התם עדיף להפריש במחשבה, דעדיף דלא תחול בה עיקר קדושתה, דעיקר קדושתה חיילא ע"י קריאת שם, ודו"ק.

ועי' בביאור הדברים בהערה [[33]](#footnote-33) - והבאנו שם את ג' ההוכחות של הנצי"ב ליסוד הזה - והבאנו גם את חידושו של החלת לחם דשייך הפרשה נוספת בקריאת שם אחרי שכבר הפריש במחשבה, ויוכל לברך על הפרשה זו, [ומדמי לבכור שקדוש מאליו ואעפי"כ יש בו מצווה להקדישו].

ונראה להוסיף ביאור בחידוש הנ"ל, ובזה יבואר נמי דברי המשנה בחלה לגבי חלה טמאה, דכבר דייקנו בלשון התנא "שכשם שהוא קורא לטהורה כך הוא קורא לטמאה, לזו קורא חלה בשם ולזו קורא לה חלה בשם", דלמה לא אמר התנא בהדי' דמפריש בברכה, ולמה מרמז לזה בלשונו ש"קורא לה חלה בשם", ועוד, דלמה אמרינן דברכה היא המודד דשוין תרומה טמאה ותרומה טהורה בקריאת שם, ועוד, דלמה הברכה היא חלק מהקריאת שם עד דאמרינן "שכשם שהוא קורא לטהורה וכו'" והיינו דזה חלק מגוף הקריאה.

ונראה עפ"י מה שהבאנו שיש דין מסויים של הזכרת ש"ש בהפרשת תרומה, והבאנו עוד דמתקיים הך דין בברכה, ועפ"י כל הנ"ל נראה לומר שזו כוונת התנא הכא במשנה, אלא דמבואר הכא עוד, דהך דין הזכרת ש"ש אינו דין בעלמא בשעת הפרשה, אלא שהוא דין בקריאת שם עצמו, ולפי"ז יתחדש דאף דאיכא ברכה גם בהפרשה במחשבה, וכדהבאנו מהאו"ש שהוכיח כן מהרא"ש, אכן שאני הברכה בהפרשה ע"י קריאת שם מהברכה בהפרשה במחשבה, דבהפרשה במחשבה אין הברכה אלא דין ברכת המצוות בעלמא, אבל בהפרשה ע"י קריאת שם, התם מתקיים נמי הדין הזכרת ש"ש בברכה, ודו"ק, והן הן דברי התנא "קורא לה חלה בשם" ולא אמר בפשיטות "ומברך", דפשיטא דמברך, וע"ע מה שהוספנו בהערה [[34]](#footnote-34) דכבר מצאנו בחת"ס הוכחה מהשאילתות שהברכה שייכא לקריאת שם.

ונראה דאלו דברי התנא "כשם שהוא קורא שם בטהורה וכו'", הרי שמקדים שהדין קריאת שם בשניהם שוה, שבשניהם הקריאת שם יש בו דין הזכרת ש"ש, והיינו משום שהברכה היא דין בקריאת שם עצמה שבזה יש הזכרת ש"ש, וזה היה פשוט לתנא שיש ברכה בטומאה ג"כ, ולא גרע הפרשה במחשבה שיש בברכה דין ברכת המצוות בלי דין הזכרת ש"ש, אבל התנא בא לחדש שיש גם את הדין נוסף של הזכרת ש"ש בברכה, דגם דין זה מתקיים בטומאה, דדוקא בדין זה היה מקום לחלק, ושפיר הוכיח דכבר שוין בקריאת שם, ודו"ק.

## מבאר דבהפרשה בתרומה טמאה איכא דין 'לו ולא לאורו', דשריפת תרומה טמאה הוא פחות קיום דין מאכילת תרומה טמאה, דרק באכילה מתקיימת דין 'עבודה'.

הנה, נתבאר במשנה כאן שיש חידוש מסויים דגם בתרומה טמאה איכא הפרשה בברכה, וביארנו דהכוונה הכא לדין נוסף של ברכה מצד הזכרת ש"ש שיש בקריאת שם.

אולם אכתי לא נתבאר מהו החידוש בזה, ולמה קס"ד דלא יזכיר ש"ש בהפרשה בתרומה טמאה, ונראה דגם זה יבואר עפ"י דברי הנצי"ב, דכמו דביאר הנצי"ב דתרומה שלא בא לידי קיום דין, ומאבדין אותה, דליכא בה קריאת שם, ולדברינו הביאור דכבר לא מזכירין ש"ש על הך הפרשה, וכל הברכה היא רק מצד ברכת המצוות, דלא מזכירין ש"ש על תרומה שלא יבא לשום קיום דין, כמו כן ס"ד דבכל תרומה טמאה לא עבדינן כן, וזה חידש התנא דאעפ"י כן עבדינן כן גם בתרומה טמאה.

והביאור, דאף דמתקיים בו דין נתינה לכהן בזה שהכהן נהנה בשריפתה, ויש בזה קיום מצות תרומה, וכמפורש בנצי"ב שם, דגם בתרומה טמאה איכא דין נתינה לכהן וכמפורש ברמב"ם, ועיין באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [חידושי סוגיות סימן לא פרק א] שהארכנו בפלוגתת הרמב"ם והתוס' האם הדין הנאת שריפה בתרומה טמאה היא היתירא בעלמא [שיטת התוס'] או שיש בזה קיום דין כמו אכילה בתרומה טהורה [רמב"ם] - והרבה נפ"מ איכא בפלוגתא זו - והבאנו שם עוד דאף לשיטת הרמב"ם שיש בזה קיום דין אכן אכתי חלוקין אכילה ושריפה ביסוד דינם, דבאכילה מצאנו דין נוסף והוא, דמבואר בפסחים [ע"ג] "וכי עבודה בזמן הזה מנין, א"ל, הרי הוא אומר "עבודת מתנה", עשו אכילת תרומה בגבולין כעבודת ביהמ"ק", עכ"ל, ועיי"ש בפרש"י "עבודת מתנה - מתנת כהונה שנתתי לכם הרי הן כעבודה", ולשון הגמ' קאי ב"אכילת תרומה" ולא הוזכר שם שריפת תרומה טמאה, וראיתי בספר עטרת ראש [תרומות פ"ב - מ"ב אות ט"ז] דחידש דאף אי איכא מצוה בהך שריפה וכנ"ל, אבל "עבודה" ליכא בזה, ודו"ק, וע"ע ברמב"ם [סוף הלכות תרומות].

עכ"פ, אחרי שנתבאר שעיקר הדין הפרשה בתרומה הוא שיתקיים בה הדין אכילה, והפרשה לשריפה הוא קיום דין אחר ופחות הימנו, א"כ היה אפשר לומר, דכמו דחידש הנצי"ב דכשאין בו קיום דין בכלל דהולך לאיבוד דאז ליכא דין קריאת שם, וכן הביא מהראב"ד שכשיש בה קיום דין דאכילה ע"י כהן קטן, שיש חידוש שיש דין קריאת שם, כמו כן בחלה טמאה איכא חידוש שיש בזה קריאת שם, וא"ש.

וע"ע בהערה [[35]](#footnote-35) תוספת דברים בכל הנ"ל.

**דרך אחרת בכל הנ"ל – ומבאר היטב את עיקר טענת ר"ע במשנה למה צריכים כאן הזכרת ש"ש.**

והנה – הבאנו דנתחדש בנצי"ב ובחלת לחם שיש דין נוסף של קדושה בהפרשה ע"י קריאת שם, דהכא איכא כבר הזכרת ש"ש בהפרשה, ונראה שיש להוסיף בדבריהם עוד.

די"ל שר"ע כאן הגדיר לנו את עצם מהותה של הך 'תוספת קדושה', שר"ע בא לטעון נגד התנא קמא שסובר שעדיף לא להתחייב בחלה היכא שיהיה בטומאה, דממילא ילך לשריפה, ועל זה טוען ר"ע ד"כשם שהוא קורא שם וכו'", והיינו דבא לומר דע"י זה שיפריש אז איכא עכ"פ חלק לשמים משא"כ כשאינו מתחייב כלל.

ועיין היטב בלשון הר"ש דעדיף מלהיות פטור, וז"ל "אבל עיסה פטורה - אין לשמים חלק בה", וזו כוונת התנא "אבל קבין - היינו פחות מכשיעור שהוא פטור - אין להם חלק בשם".

ויתכן דבזה מוגדר החילוק בין הנך תרי קדושות, דתרומה בלי הזכרת ש"ש נתקדשה רק לענין זה שיתיר את השיריים, אבל כשיש בה הזכרת ש"ש, אז "יש לשמים חלק בה", ודו"ק, וזהו הביאור בחלת לחם, דאחרי שיש כבר קדושה ע"י מחשבה, אכתי יכל להוסיף קדושה בעצם התרומה לעשות שיהיה בה חלק לשמים.

ולפי"ז י"ל דאיכא כבר נפ"מ לדינא בין הנך תרי קדושות, שאם כל המעלה בלהתחייב בחלה בטומאה הוא רק משום שיש בה חלק לשמים, ולולי זה באמת היה עדיף לא להתחייב ולהביא את התרומה לידי שריפה, א"כ יתכן דבעי דוקא קריאת שם, דדוקא באופן זה איכא "חלק לשמים", דזו כל הסיבה שעדיף להתחייב בה, ודו"ק.

אלא שיש להעיר שמעיקר הלשון יש לשמים חלק בה היה נראה שיש בזה גם עבודה - ודלא כנתבאר לעיל מהבשמים ראש.

## בעיקר הדין של מי שאינו יכול לעשות עיסתו בטהרה - שיעשנה קבין ואל יעשנה בטומאה.

בעיקר הדין של "מי שאינו יכול לעשות עיסתו בטהרה" – הרי משכחת לה בגווני דהטומאה מצד המפריש או שהטומאה מצד העיסה – עיין במפרשים.

ויש לעיין האם הוא צריך לכתחילה לעשותו על ידי שליח, ועיין בר"ש שהביא מהירושלמי שצריך ללכת ד' מילין לטבול כדי לעשותו בטהרה, וע"ע חילוקי דינים בזה בפוסקים, ועיין ברמב"ם [ביכורים פ"ח הי"א] ובנושאי כלים וכן בתוס' יו"ט כאן.

ובכל כה"ג הדין הוא ש"יעשנה קבין ואל יעשנה בטומאה" – והיינו שלא יכניס עצמו לחיוב חלה, ונאמרו בזה כמה טעמים, א] הר"ש סיריליאו כתב שאסור לטמא חלה, ב] במשנה ראשונה מבואר דהוי כמאבד חלה דמביא אותו לשריפה, וע"ע במפרשים.

והירושלמי [פ"ג ה"א] למד מכאן שתמיד אסור להפקיע עצמו מחיוב זה לעשותו קבין קבין – ודווקא בטומאה עושה כן – וכ"ה בשו"ע יו"ד [סימן שכ"ד סעיף י"ד] "אסור לעשות עיסתו פחות מכשיעור כדי להפקיע ממנו חיוב חלה", ועיין בש"ך שכתב "דוקא כדי לפטרה קאמר דאסור לעשותו אבל אם אין לו קמח שיעור חלה פשיטא דמותר לאפותו בלא חלה, פרישה, ומ"מ נהגו הנשים להדר בכל ערב שבת אחר שיעור חלה".

ובעיקר דין הפרשה בטומאה – יש לעיין דבתרומה טמאה בלי שעת הכושר דרשינן לו ולא לאורו – עיין פסחים [ל"ג], וכן הקשה בשאגת ארי' [חדשות הלכות חדש סימן י"ב], ועיין בזה באחיעזר [ח"ב סימן ל"ח ס"ק י'] ובחזו"א זרעים [ליקוטים סימן ג' ס"ק ג'], ובקה"י [זרעים סימן י"ט].

# משנה ד

[ד] העושה עיסתו קבים ונגעו זה בזה פטורים מן החלה עד שישוכו רבי אליעזר אומר אף הרודה ונותן לסל הסל מצרפן לחלה:

# רע"ב משנה ד

קבים - קב קב בפני עצמו:

ונגעו זה בזה - אין הנגיעה מצרפתן להתחייב בחלה:

עד שישוכו - שיתדבקו זה בזה כל כך שאם בא להפרידם נתלש מזו לזו:

אף הרודה ונותן לסל - הרודה חלות מן התנור לאחר שנאפו ונותנם בסל:

הסל מצרפן לחלה - ואף על פי שאין נושכות. והלכה כרבי אליעזר. והא דמצרכי רבנן נשיכה ור' אליעזר נגיעה, הני מילי לצרף שני עיסות יחד שאין בכל אחת כשיעור, אבל לענין לתרום [מן] המוקף אף נגיעה לא בעי, רק שיהיו סמוכים זה לזה. ובשלהי פרקין דאמר רבי אליעזר נותן פחות מכביצה באמצע כדי לתרום מן המוקף, אלמא בעינן נגיעה לענין מוקף, טהורה וטמאה שאני מפני שהוא דבר שמקפיד על תערובתו אין הכלי מצרף:

# ציונים והערות משנה ד

# ענף א'הערות בדיני המשנה.

## בסוגי' בפסחים ובדברי הראשונים בביאור המשנה.

בדין עושה עיסתו קבים – והיינו שהוא עושה כל קב בפני עצמו ולא מתחייב בחלה כיון שהשיעור חלה הוא חמש רבעים, ונאמר כאן דמתחייב כשישוכו, ופירש הר"ש "שדבוקות זו בזו דאם בא להפרידן נתלש מזו לזו כדתניא בתוספתא דטהרות [פ"א] - איזהו הנשוך התולש ממנו משהו", ור"א מוסיף – "אף הרודה ונותן לסל" וזה הדין צירוף סל.

אולם פליגי בזה אמוראי בפסחים [מ"ח:] דגרסינן התם "ר' אליעזר אומר הרודה ונותן לסל הסל מצרפן וכו' אמר ר' יהושע בן לוי לא שנו אלא ככרות של בבל שנושכות זו מזו אבל כעכין לא, הא איתמר עלה א"ר חנינא אפי' כעכין".

הרי דלדעת ריב"ל מבואר דלר"א תרתי בעינן, צירוף סל ונשיכה, אבל צירוף סל לחודיה אינו מצטרף, אבל לדעת ר"ח ר"א ס"ל שגם צירוף סל לחוד מצטרף לחייב בחלה.

ולדעת ריב"ל ק' מה דתנן "ר' אליעזר אומר 'אף' הרודה ונותן לסל הסל מצרפן", דמאי לשון "אף" והלא ר"א בא להקל על דברי הת"ק, דאילו לת"ק נשיכה לחוד מצטרף ולר"א בעי גם צירוף סל, ובתוס' שם כ' דלא גרסינן אף הרודה וכו' אלא הרודה וכו', ובאמת בגמ' דילן בפסחים שם ליכא לתיבת "אף".

מיהו בר"ש כ' שאף לריב"ל ר"א מחמיר טפי מלת"ק, דאילו לת"ק אין נשיכה מצטרף אלא בעיסה שבזה נדבקות העיסות היטב אבל לר"א נשיכה מצטרף אף בשעת אפייתן אף דבאותה שעה אין הככרות מתדבקות יחד כ"כ מ"מ הרי הן מצטרפות לחייב, ובזה ר"א מחמיר טפי מלת"ק.

והנה אף שכתבו בתוס' דלא גרסינן "אף", אין זה אלא לדעת ריב"ל אבל לדעת ר"ח גם תוס' מודה דגרסינן "אף", וע' בתוס' חדשים שכ' דכן מדוייק בדברי תוס' שם שכ' ואי לא "גרס", ולא כתב ואי לא "גרסינן", הרי מבואר דלא כ"כ אלא לדעת ריב"ל ולא אליבא דר"ח.

ומה שכתב הר"ש שאין נשיכה מצטרף אלא בעיסה - עיין ברמב"ם בפירוש המשנה שחולק דמפורש דמהני נשיכה לת"ק גם אח"כ בתנור – וכן פסק בהלכותיו [ביכורים פ"ו הי"ז].

## אם צירוף סל צריך נגיעה, ומה גדרי ההפסק בזה.

והנה בפסחים [שם] וכן בנדה [ח.] מבואר דקי"ל כר"א ולא כת"ק, ואנן קי"ל כר"ח דצירוף סל לחודיה מצטרף ולא כריב"ל, וכמבואר בשו"ע [סי' שכ"ה סעי' א'].

אלא דפליגי הראשונים אי בעינן מיהת נגיעה או לא - דכבר דן בזה הר"ש לומר דלעולם לא מהני צירוף סל לבד להתחייב אלא אם כן נגע - ולא אתא ר' אליעזר אלא לאפוקי דלא בעינן נשיכה, ודחה - דלא יתכן לומר כן - מדקתני סל 'מצרפן' ולא קתני 'מחברן' [ועיין מה שדן בדיוק זה], והוסיף דהא דתנן לקמן [פ"ד מ"א] "שתי נשים שעשו קבים ו'נגעו' זה בזה אפי' הן ממין אחד פטורין" - אותה 'נגיעה' היינו 'נשיכה' למאן דאית ליה או צירוף סל למאן דאית ליה – אולם עיין בדברי הרע"ב דלר' אליעזר בעי גם נגיעה, והוסיף התוס' יו"ט דכן כתב סמ"ג [עשין סימן קמ"א].

וע' בש"ך בנקודות הכסף [סי' שכ"ה] מה שהאריך בדין זה ומסיק שצריך נגיעה, אבל בט"ז או"ח [סי' תנ"ז סק"ב] פסק שא"צ נגיעה, ובחק יעקב [שם] כ' דמעיקר הדין א"צ נגיעה אבל לכתחילה יצרפם ע"י נגיעה ג"כ, וכן פסק בשער הציון [סי' תנ"ז סק"ט].

ולהנך שיטות דלא בעינן נגיעה יש לדון האם מהני גם כשיש דבר המפסיק ביניהם – וזה נוגע למעשה בהרבה עוגות שכל אחת יש בו פחות מן השיעור וכל אחד בכלי בפני עצמו אלא שהניחן במקרר אחד, האם עכשיו נצטרפו יחד לשיעור דחיובא, ועיין במשפטי ארץ [חלה פרק ב' סעיף ט"ז הערה 39] מה שהביא ממרנן הגרי"ש אלישיב והגרש"ז זצ"ל בזה לגבי מקפיא ומקרר, ולגבי כלים שונים בתוך כלי אחד עיי"ש [סעיף י"ז הערה 41] ממרנן בעל הקה"י והגרש"ז זצ"ל.

## טעמא ד'צירוף סל'.

וטעמא דצירוף סל - מפורש בברייתא - הביאה הרי"ף בפסחים [מ"ח] - דכתיב והיה באכלכם מ'לחם הארץ' חלה תרימו - ופירש הר"ן "אלמא דזימנין דלא מחייב מעיסה ומחייב בתר הכי דהוי לחם והיינו על ידי צירוף סל" - כ"ה בתוס' יו"ט כאן.

ועיין בדברי המאירי בפסחים [מ"ח:] שהביא שיש שי' בראשונים דצירוף סל לא מהני זמן רב אחרי אפייה, אלא דבעינן צירוף סל מהתנור לתוך הסל בשעת רדייה, והמאירי הביא שהיתה להם גירסא בגמ', "הסל מצרפם דכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ", והוסיף שם, "ופירשו הדברים כלומר שעיקר החיוב הוא משנעשית לחם והיא שעת הרדייה" עכ"ל, ועיין להלן [ענף ב'] מה שיש לבאר בדבריהם.

## בביאור שיטת הרי"ף בדין צירוף סל – דמכאן הוכחה שעיקר החיוב הוא בשעת אפייה.

שנינו במשנה בפסחים [מ"ו] "כיצד מפרישין חלה בטומאה ביום טוב" - והיינו דכיון דאיירי בנטמאת העיסה, ושוב אין חלה הניטלת ממנה ראויה לאכילת כהן, כיצד מפרישין אותה ביום טוב של פסח, הרי אין יכול לאפותה מאחר שאינה ראויה לאכילה, ולשהותה לשורפה לערב אי אפשר שלא תחמיץ, ולשורפה או להאכילה לכלבים אי אפשר, שאין שורפין קדשים ביום טוב [רש"י] ונאמרו בזה ג' שיטות, ושיטת רבי אליעזר הא שהוא "שלא תקרא לה שם [חלה] עד שתאפה" – ובן בתירא אומר "תטיל בצונן", ושיטת רבי יהושע – "לא זה הוא חמץ שמוזהרין עליו בבל יראה ובבל ימצא, אלא מפרישתה ומניחתה עד הערב, ואם החמיצה – החמיצה" – ועיי"ש בסוגי' הגמרא.

ועיין ברי"ף שכתב שפוסקים כר"א כיון דאזיל לשיטתו כאן בדין צירוף סל וקיי"ל כוותיה כאן בדין צירוף סל, וכבר תמהו עליו הראשונים – [בעל המאור מאירי ובר"ן על הרי"ף] - דהתם לא איירי בפחות מכשיעור דבעי צירוף סל לעשות אותו כשיעור, וכל הנידון שם אינו אלא לענין מלאכת יו"ט ואיירי התם בעיסה שיש בה שיעור חלה בלי צירוף סל – ומה כוונת הרי"ף.

ועיין במאירי בתירוץ אחד וכ"ה במהר"ם חלאווה שחידשו חידוש גדול, שיש לומר שהרי"ף לומד דנחלקו שם תנאי בעיקר דין הפרשת חלה אי מפרישים דווקא מעיסה וזו שיטת בן בתירא ור"א חידש שאפשר להפריש גם לאחר אפייה – ובזה אזיל לשיטתו שצירוף סל מצרף לחיוב לאחר אפייה וע"כ דמהני הפרשה היא לאחר אפייה.

ועיין בדברי מלכיאל [ח"ג סימן פ'] שרצה לפרש בזה עוד דנחלקו מתי עיקר החיוב הפרשת חלה, באפייה או בעיסה – ולר"א עיקר החיוב באפייה - אלא שדבריו הם דלא כמבואר בטור יו"ד [סימן שכ"ז] שלכתחילה מפרישין דווקא מן העיסה.

וע"ד זה מבואר נמי בהעמק שאלה [שאלתא ע"ג ס"ק י'], והוסיף שזה הביאור בראשונים שסוברים שצירוף סל צריך להיות סמוך לאפייה – וכדהבאנו לעיל מהמאירי – והיינו טעמא דזו עיקר שעת החיוב.

## קושי' התורת זרעים דהיכן שעת חובתה.

התורת זרעים כאן הק' קושי' עצומה בדין צירוף סל, דכיון דהשעת חובה דחלה היא בגלגול ולכן גלגול עכו"ם והקדש פוטר, א"כ כשלא היה בה שיעור ה' רבעים בגלגול ורק עשו צירוף סל אח"כ, האיך מתחייב, הרי בשעת הגלגול אכתי לא חיילא שום חיוב, ואיך באמת מתחייב אח"כ – ועין מה שנתבאר בזה להלן [ענף ג'].

# ענף ב'בשיעורא דה' רבעים, ובדין תפחה העיסה, וחידוש בגדר דין "צירוף סל".

## מביא את דברי הרא"ש בתשובה בעיסה שלא היתה בה שיעור ה' רבעים ותפחה בשעת אפייה, ועכשיו יש בה ה' רבעים, דלא אזלינן בתר השתא, אלא כדמעיקרא, ומחלק בין חלה לשכחה, ודבריו קשין דמה החילוק.

צריכים לבאר את הגדר של צירוף סל שיש כאן חידוש גדול - ושורש חידוש זה בצירוף סל מתבאר מתוך דברי הראשונים בדין עיסה שאין בה שיעור אלא שתפחה העיסה וכעת יש לה שיעור – ויש שו"ט בראשונים בדין זה, ומתוך דבריהם נוכל להבין שורש דין צירוף סל - ונקדים בדין תפחה העיסה.

הרא"ש בתשו' [כלל ב' סי' י"ד] הביא שאלה בעיסה שהיתה פחותה מכשיעור ה' רבעים בשעת הגלגול, ושוב תפחה בשעת האפייה כפליים מכל עיסה, ופסק הרא"ש שזה פטור, דאזלינן בתר מעיקרא, והשואל רצה לחייבו כמו בנתגייר בין קצירה לעימור, דאף דפטור משכחת קצירה אבל אכתי חייב בשכחת עמרים, דתרי מחייבים נינהו, והכא נמי נימא כן הכא, ודחה הרא"ש דהתם אה"נ הקצירה והעימור תרי מחייבים נינהו, דמשכחת לה שכחת עמרים גם אחרי שהיתה כבר שכחת קצירה, משא"כ בחלה שרק מתחייב בחלה א'.

ויש לעיין, שהרי הכא בחלה נמי איכא ב' מחייבים, בשעת גלגול ובשעת קרימה בתנור, וזה מוכרח לר"ע ממה דמתחייב בקרימה בתנור לאחר שנתגייר, ומוכרח נמי לדידן בקרימה בתנור בא"י, וכנתבאר לעיל בשם התשו' הרשב"א – עיין בזה בציונים והערות [פרק ב' משנה א' ענף ב'], וכן הבאנו שם לגבי בלילה רכה דמתחייב אח"כ באפייה לר"ת וכדביאר בזה הפמ"ג דזה מצד קרא דלחם וזה כבר מחייב חדש, ומ"ש משכחה, הרי בתרווייהו איכא ב' מחייבים [[36]](#footnote-36).

ומעתה קשה, דמה חילק הרא"ש בין שכחה לחלה, הרי בתרווייהו איכא מחייב וחיוב נוסף, זה בעמרים וזה באפייה, וא"כ למה לא נחייבו אח"כ באופן שהיה באפייה שיעור ה' רבעים.

## מביא את דברי הרשב"א בתשו' שהוסיף על הרא"ש לפוטרו בכה"ג ולדמותו לעכו"ם, ומביא את דיוקו של האבני נזר דמדין "בשעת חובתה היתה פטורה" אתינן עלה, ומתמה בזה טובא מדברי הגר"ח דהוכיח מתרי טעמי דלא שייך כן בפחות מכשיעור.

ועי' רשב"א בתשו' [תס"א] שהרא"ש שאלו בדין הנ"ל, והרשב"א נקט נמי כהרא"ש דפטור, אלא שהוסיף הרשב"א לדמות לעכו"ם שנתגייר לאחר גלגול לפני אפייה, והיינו דהכא כבר מוכרח דחלוקין שכחה מחלה, דבשכחה בכה"ג שנתגייר בין קצירה לעימור באמת חייב, ורק בחלה פטור בנתגייר בין גלגול לאפייה, וע"כ דאזלינן בתר מעיקרא בחלה, ומזה הוכיח הרשב"א דה"ה דלענין שיעורא ניזיל בתר מעיקרא.

וכבר העיר באבני נזר [יו"ד תל"ב] דחלוקין הרא"ש והרשב"א בטעמיהן, דהרשב"א מדמה לעכו"ם, ומה דעכו"ם פטור גם בסוף היינו משום "דבשעת חובתה היתה פטורה", ולכן פטור גם אח"כ בשעת האפייה, וצ"ל דה"ה דבפחות מכשיעור אתינן עלה מצד זה "דבשעת חובתה היתה פטורה", והיינו דאף דבשעת האפייה יש בה שיעור אבל כבר חיילא בה פוטר משעת חובתה, אבל הרא"ש לא ביאר כן, ורק כתב "דאזלינן בתר מעיקרא", וכוונתו דגם עכשיו דיינינן ליה כפחות מכשיעור - עכתו"ד.

ודברי הרשב"א תמוהין מאוד, דכבר ביאר הגר"ח [ביכורים פ"ו - הי"ט בד"ה ונראה], למה לא שייך כללא ד"בשעת חובתה היתה פטורה" בפחות מכשיעור, ורק שייכא בעכו"ם והקדש, והוא מתרי טעמי, א] רק "בשעת חובתה" שייכא הך פטור, וכשאין שיעור לחיוב בגלגול אכתי לא הגיע העיסה לשעת חובתה, ב] רק בעכו"ם והקדש שייכא דין זה שהם בגדר "פוטרים", ופוטרים את עיקר העיסה ושוב לא מתחייב אח"כ במחייב דאפייה, אבל חסרון שיעור אינו חפצא של "פוטר", וא"כ מה שהיתה פחותה מכשיעור לא יעכב אח"כ מלהתחייב באפייה.

ודברי הרשב"א דמדמה להו אהדדי צ"ע, דהרי פשוט דלא שייכי אהדדי, וכנתבאר בגר"ח, וצ"ע, וע"כ דאיכא כוונה עמוקה בדברי הרשב"א, וכדיבואר.

## מביא את הוכחת הגר"ח מצירוף סל, ומביא מהרשב"א שכבר הק' כן, ומביא מה שתירץ בזה דדנים את שתי הגלגולים של שני העיסות כאילו שהיו ביחד, ומעורר דלכאו' דבריו תמוהין מאוד.

והנה דברי הגר"ח לחלק בין עכו"ם לחסרון שיעור בדין "דבשעת חובתה היתה פטורה" בנויים על הדין צירוף סל, והיינו דלמדנו מזה דאף דלא היה בה שיעור לא בשעת גלגול ולא בשעת אפייה, דאכתי מהני אח"כ לצרפו לכשיעור אף דהיתה חסר בה שיעור בשעת חיובו, ומוכרח א"כ שלא נאמר בחסרון שיעור דין "דבשעת חובתה היתה פטורה".

ומעתה תמוהין טובא דברי הרשב"א דאיך מהני צירוף סל אח"כ, הא אי מדמינן חסרון שיעור לעכו"ם הא אמרינן דפטור גם אח"כ, והיינו דהנך תרי דינים סותרים זא"ז, דמאי שנא תפחה מצירוף סל, ועיי"ש בהמשך דברי הרשב"א, שהרשב"א עצמו הק' כן, וחילק ביניהם.

ותוכן החילוק הוא, דשאני צירוף סל שמביא עיסה ולחם נוסף ממקום אחר, ודלא כתפחה דהך עיסה עצמה תפחה, והרשב"א ביאר את החילוק, דכשבא לצרף סל ממק"א, אז אמרינן "דנעשה כאילו ערסן יחד", והיינו דדיינינן ליה דכבר בשעת הגלגול היו ב' עיסות ביחד, ונמצא דאז היה בה שיעור, אבל בתפחה אינו כן דאין כאן עיסה נוספת, והך עיסה עצמה לא היה בה שיעור בשעת הגלגול, עכתו"ד.

אולם אף דהרשב"א מצא ביניהם חילוק, אבל דבריו צע"ג, דאיך שייך לומר על שתי עיסות נפרדות דרק הצטרפו לאחר האפייה דדיינינן להו אהדדי כבר בשעת הגלגול, הא סו"ס תרתי נינהו, וצע"ג, ועיין להלן בדין צירוף סל בהקדש [ענף ג'] מה שיש לדון בזה באופן אחר.

ואשר מוכרח מזה דהרשב"א למד דהך שיעור של ה' רבעים דבעינן בשעת הגלגול, לא מודדים את השיעור בעיסה עצמה באותה שעה שהוא מגלגל, רק דבלחם הנאפה אנו מודדים לראות אם איכא בלחם דלפנינו גלגול בשיעור ה' רבעים, ודו"ק, וא"כ היכא דאיכא בלחם אחד [דהצטרף ע"י צירוף סל] ב' גלגולים, ובתרווייהו ביחד יש שיעור ה' רבעים, שוב אמרינן דאיכא בלחם שיעור ה' רבעים בגלגול - כיון שאין כאן הלכה בגוף הגלגול שיהיה בו שיעור זה, אלא הלכה באפייה שתהיה מורכב מגלגול אחד או כמה גלגולים שכולם ביחד יצרו שיעור זה לאפייה - אבל בתפחה לא שייך כן, דבשעת האפייה אין לנו לחם שיש בו גלגול שיש בו שיעור, שהרי הגלגול שיצר לחם זה הוא פחות מכשיעור, ודו"ק.

אולם זה עצמו תמוה, דאי דיינינן לפי שעת הגלגול, וכדמוכרח ממה דתפחה פטור, א"כ למה נדון את שעת הגלגול ביחס ללחם של אח"כ ולא ביחס לגלגול עצמו, וצע"ג.

## מביא את דברי הגר"ח ביסוד דינא דחיוב חלה, שאין העיסה מחייבת מצד עצמה רק מצד הלחם שעתיד להיות בה.

ונראה בביאור הדברים עפ"י דברי הגר"ח ביסוד דינא דחלה:

הגר"ח [ביכורים פ"ו הי"ט ד"ה ובעיקר פלוגתת] ביאר לנו יסוד חדש בעיקר חיובא דחלה, וז"ל "ומשום דדין לחם הוא יסוד דין המחייב בחלה, וכדכתיב בקרא "מלחם הארץ", וע"כ חיוב חלה משעת עיסה מיתלי תלי בדין לחם העתיד להיות בה אח"כ, וע"כ כל שעומדת מעיקרא בשעת עיסה להיות פטורה מחוב חלה בשעת חלות הדין לחם הוי זה דבר הפוטרה מחיוב חלה וכדתנן דעיסה שתחילתה סופגנין וסופה סופגנין פטורה מן החלה, דהיינו שעשה את העיסה מתחילתה ע"מ לעשותה סופגנין, ופטורה מן החלה שאינה עיסה העומדת להיות לחם", עכ"ל.

ולמדנו מדבריו כמה חידושים, דאף דלמדו האחרונים [הבאנו דבריהם לעיל] דאיכא ב' מחייבים נפרדים בחלה, חדא מקרא ד"עריסותיכם" והיא חיובא דגלגול, ועוד חיוב מקרא ד"לחם הארץ" והיא חיובא דאפייה, אבל בגר"ח מבואר דאינו כן.

א] למדנו דיסוד ועיקר המחייב בחלה הוא דוקא בלחם, וזה ילפינן מקרא ד"לחם הארץ".

ב] עוד למדנו דשעת החלות דין לחם היא בשעת האפייה והקרימה בתנור, וא"כ עיקר החיוב תלוי בשעת האפייה.

ג] ומעתה ק' דמהו דין גלגול דנאמר בקרא ד"עריסותיכם", ומוכרח שכל חיובא ד"עריסותיכם" מיתלי תלי בחיובא ד"לחם הארץ", ואינו דין ומחייב בפנ"ע, ותלוי בדין לחם העתיד להיות בה.

וביארנו לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ה' ענף ב'] דנתחדש הכא בגר"ח דדנים כבר בעיסה את הלחם העתיד להיות בה, וזהו המחייב בעיסה, ולכן עיסה שלא עומדת להיות לחם אינה חייבת בחלה.

ודברים אלו של הגר"ח הם 'פתח גדול' להבנה חדשה בעיקר הפטור של עכו"ם הקדש והפקר וחו"ל – וכל זה יבואר בציונים והערות [פרק ג' משנה ג'] – והרחבנו בזה עוד בחידושי סוגיות [סימן י'].

והיינו דעפ"י יסוד הגר"ח נתחדש גדר חדש בעיקר מיעוטא דהקדש ועכו"ם, והוא - דכיון דהלחם העתיד להיות הוא המחייב ולא העיסה מצד עצמה, א"כ גם המיעוטים דהקדש ועכו"ם הם מצד הלחם שעתיד להיות בה, ולפי"ז ע"כ דגדר המיעוט הוא דהשם "לחם עכו"ם" והשם "לחם הקדש" נקבעו ב"אתחלתא דלחם" והיינו בשעת הגלגול, ולהכי יש פטור גם בשעת האפייה, דאף דכבר פדאו, אבל כיון דכבר חיילא בה שם הקדש, שוב לא פקע שמו, ועיי"ש שהרחבנו ביסוד זה להוכיח כן וליישב הרבה קושיות וסתירות.

ועיקר נקודת החידוש בזה הוא דאף דתמיד נוקטנים שרק אם הקדש ועכו"ם הם בגדר "פוטרים", אז מובן למה לא מתחייב אח"כ בשעת האפייה, ובדברינו נתדחש שאינו כן, אלא דגם אי אינם בגדר 'פוטרים' אכתי לא מתחייב אח"כ באפייה - והטעם לזה הוא - שכיון שנקבע שמו בגלגול כ"לחם הקדש", ושמו כ"לחם הקדש" לא פקע הימנו גם אח"כ באפייה, ועיי"ש מה שביארנו בזה דלכן איכא מחלוקת בעכו"ם אף דפשוט בהקדש, דלא פליגי אי עכו"ם הוא בגדר פוטר או לא, אלא דנחלקו איזה שם פקע מהלחם ואיזה לא פקע.

## עפי"ז מבאר את דברי הרשב"א בהא דמדמה מיעוטא דעכו"ם לחסרון שיעור, דאין כוונתו שיש דין "בשעת חובתה היתה פטורה" בחסרון שיעור כמו בעכו"ם רק דבא לומר דדיינינן לשיעור של הלחם מ"אתחלתא דלחם".

ומעתה נראה לבאר את דברי הרשב"א דמדמה מיעוטא דעכו"ם לחסרון שיעור, ודייק האבני נזר דזה דלא כהרא"ש, דהרא"ש רק כתב דלא מהני חסרון שיעור היכא דתפחה כיון דאזלינן בתר מעיקרא, אבל הרשב"א הוסיף לדמות לעכו"ם, ודייק מזה דע"כ דפליג על הרא"ש וסובר דכמו דבמיעוטא דעכו"ם אנו באים לכללא ד"בשעת חובתה היתה פטורה", כמו"כ איכא כלל זה בחסרון שיעור, ותמהנו בזה, שהרי לא שייך הך כלל בחסרון שיעור שאין זה שעת חובתה כלל, ודלא כעכו"ם שיש כאן שעת חיובא רק דעיסת עכו"ם נתמעטה.

עוד יש לעיין דנראה דהרשב"א סותר את עצמו מיניה וביה בנקודה זו, דעי' היטב בלשון הרשב"א שכשהביא את הדין דבגלגול עכו"ם פטור אף דנתגייר לפני אפייה לדמותו לחסרון שיעור, כתב על זה הרשב"א, "אלמא אין הולכין בחלה בתר השתא אלא בתר מעיקרא", והיינו ממש כלשון הרא"ש, וקשה דלמה לא כתב "אלמא כל דבשעת חובתה היתה פטורה פטורה" וכדינא דפטור עכו"ם, הלא דבר הוא, דפתח בדין "שעת חובתה" [בעצם הדמיון לעכו"ם] וסיים בדין "בתר מעיקרא" [וכהרא"ש], הרי דאיכא סתירת הדיוקים אי כהאבני נזר או לא.

וע"כ דמבואר דהכא בחסרון שיעור לא שייך הך כלל ד"בשעת חובתה היתה פטורה", דכלל זה רק שייך בפטור דעכו"ם וכטענת הגר"ח, ואין כוונת הרשב"א לעשות אותם לענין הך כלל, ולכן לא כתב הרשב"א הך כלל בחסרון שיעור, וכל כוונת הרשב"א בדמיון לחסרון שיעור הוא רק לגבי עיקר יסוד הגר"ח בחיובא דחלה, דכל החיוב הוא מצד הדין לחם שבו, וגם בשעת עיסה דיינינן מצד הלחם שעתיד להיות בה, ויסוד זה למדנו מעכו"ם ויסוד זה מדמינן לחסרון שיעור.

וכוונת הרשב"א היא, דעיקר החידוש דנתחדש בהך דין בפטור עכו"ם דכל "דבשעת חובתה היתה פטורה" הוא דאחרי דנקבע שם הלחם ב"אתחלתא דלחם" כלחם פטור, שוב לא פקע שמו ודיינינן ליה כן גם בסופו כלחם פטור, ומזה הוציא הרשב"א יסוד גדול, דחזינן מהכא דדיינינן ללחם כ"אתחלתא דלחם", וזו כוונת הרשב"א ב"בתר מעיקרא", דבא לומר דאין כאן מחייב ד"עיסה" ואח"כ מחייב אחר ד"לחם", רק מחייב חדא איכא מצד "לחם" שהתחלתו היא כבר בעיסה, ורואים מכאן דדנים כפי ההתחלה.

ומזה למדנו חידוש גם לענין חסרון שיעור, דאף דהכא אין כאן "קביעת שם" על הלחם כמו בעכו"ם, דלא נקבע שמו כלחם פחות מכשיעור, שאין בשיעורים "שם" על הלחם כמו בלחם עכו"ם והקדש, דסו"ס אינו אלא חסרון שיעור בעלמא ותו לא, רק דמפטור עכו"ם למדנו הך יסוד שאין כאן "עיסה" ואח"כ "לחם", רק דכבר מתחילתו דיינינן מצד 'הלחם העתידי' שבו, ושוב י"ל דהתורה לכתחילה קבעה את השיעור בלחם כפי התחלת הלחם, וזהו היסוד ד"בתר מעיקרא אזלינן", ולהכי אין לחייבו בתפחה – ודו"ק [[37]](#footnote-37).

## עפי"ז מבאר את דברי הרשב"א המחודשים דבצירוף סל דנים את ב' העיסות כאילו שהיו ביחד בגלגול, דכל הדין שיעור הוא מצד "אתחלתא דלחם".

ועפי"ז נראה לבאר גם את דברי הרשב"א בצירוף סל, דודאי דאין כאן צירוף למפרע בגלגול, דסו"ס בשעת הגלגול היו כאן ב' עיסות נפרדות, רק דכוונתו בזה, דהגם דבעיסה בשעת גלגול בעינן כבר שיעור ה' רבעים, אבל אין זה דין מצד העיסה עצמה שהיא רק מחייבת חלה כשיש בה שיעור זה, שזה אינו - שהרי בלאו הכי אין העיסה מצד עצמה מחייבת כלום, וכל המחייב הוא רק מצד הלחם שעתיד לבא, וא"כ, ע"כ דכל מה דבעי שיעור בעיסה הוא משום דשיעורו של הלחם נמדד מעיקרו ב"אתחלתא דלחם", דכך היא גזה"כ בשיעור חיובא דחלה, וכנתבאר, דלחם שיש בו שיעור א' בסופו ושיעור אחר בתחילתו, דנמדד לפי שיעורו בתחילתו, דאזלינן בתר מעיקרא, ולזה לא מהני תפחה באפייה, דסו"ס ב"אתחלתא דלחם" לא היה בה שיעור.

אולם לענין זה גופא מהני צירוף סל, דלדברינו מבואר דבכל צירוף סל איכא לפנינו לחם א' שיש בו כמה וכמה התחלות, דא"א לדון על גלגול אחד לומר שגלגול זה הוא ה"אתחלתא דלחם", דאינו כן, אלא דכל הנך גלגולים כהדדי הן הן ה"אתחלתא דלחם", וממילא פשוט, שכיון שנתחדש בדין צירוף סל דהך לחם באמת התחיל בתרי עיסות נפרדות, א"כ אם בגלגול דשתיהם ביחד איכא שיעור, שוב אנו רואים שיעור ה' רבעים בהך לחם מתחילתו, ונמצא שהרי זה "כאילו עירסם ביחד" וכלשון הרשב"א, דסו"ס איכא בהך לחם לפנינו שיעור ה' רבעים בגלגול דידיה.

ועי' להלן [ענף ג'] מה שנתחדש עפי"ז בדין צירוף סל ברשות הקדש לסתור את דברי התורת זרעים.

## מביא מקור לכל זה מדברי המאירי בענין צירוף סל.

ונראה דאיכא מקור לכל זה מדברי המאירי בפסחים [מ"ח:], דהנה יש שי' בראשונים דצירוף סל לא מהני זמן רב אחרי אפייה, אלא דבעינן צירוף סל מהתנור לתוך הסל בשעת רדייה, והמאירי הביא שי' זו, והביא שהיתה להם גירסא בגמ', "הסל מצרפם דכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ", והוסיף שם, "ופירשו הדברים כלומר שעיקר החיוב הוא משנעשית לחם והיא שעת הרדייה" עכ"ל.

הרי לנו דהיסוד בצירוף סל בנוי על זה שעיקר המחייב בחלה הוא בגמר האפייה והיא שעת הרדייה מהתנור, ולכאו' ק' דעיקר החיוב בחלה הוא בשעת הגלגול דאז נעשית לעיסה ואז חייבים עליה מיתה ואז חייבים בהפרשתה, וכדכתיב בקרא "עריסותיכם", ומה הביא המאירי מקרא ד"לחם הארץ", וע"כ דכוונתו כהגר"ח, דגם חיובא דגלגול מדין "עריסותיכם" הוא רק על שם הלחם שעתיד להיות בה, וזה האוסר וזה המחייב, ולכן עיקר החיוב הוא באמת מצד זה שעומד להיות לחם, ולהכי דיינינן לצירוף ושיעור בשעת האפייה.

אלא דאכתי ק', דאי נימא דכוונת המאירי דהא דמהני שיעור ה' רבעים ע"י צירוף סל הוא משום שעיקר החיוב הוא באפייה ואז איכא שיעור, א"כ יתחדש דלא כהרא"ש והרשב"א בעיסה שאין בה שיעור בגלגול ושוב תפחה באפייה לכשיעור, דכיון דאזלינן כדהשתא בגמר האפייה חייב בחלה כמו בצירוף סל, וזה נגד מה שדייק הרשב"א מהמשניות דתמיד משערינן כ"אתחלתא דלחם" והוא בקמח, וצ"ע.

וע"כ כנתבאר כאן ברשב"א, דאין כוונתו דסגי בשיעור ה' רבעים בשעת האפייה, רק כוונתו, דבשעת האפייה איכא לחם ובעינן דבאתחלתא דהך לחם היה מעיקרא שיעור ה' רבעים, ולהכי מהני צירוף סל עכשיו כיון שעכשיו נגמר הלחם ועכשיו רואים שהיו בו ב' עיסות וביחד איכא שיעור, אבל בתפח לא יהני, דסו"ס לא היה בו שיעור באתחלתא דהאי לחם, ודו"ק.

## מבאר עפי"ז את מה שחילק הרא"ש בין חלה לשכחה, דבשכחה איכא ב' מחייבים משא"כ בחלה.

ונראה דזו כוונת הרא"ש ורשב"א שהבאנו בתחילת דברינו לחלק בין שכחה לחלה, דקצירה ועמרים הם שני מחייבים שונים לעומת חלה שאין כאן רק מחייב א', ותמהנו, שהרי גם בחלה איכא תרי מחייבים, מצד עיסה ומצד לחם, ולהנ"ל א"ש דתרווייהו מצד הלחם של אח"כ, דהתם איכא "קציר" ואיכא "עמרים", ותרווייהו מתחייבים בשכחה, לעומת חלה שרק הלחם מתחייב, וגם המחייב בעיסה הוא רק משום דבעיסה איכא כבר "אתחלתא דלחם", ודו"ק.

## מתמה טובא שהדין הזה שבעת אתחלתא דלחם צריכים כשיעור הוא הוא סתירה לר"ת דמהני בלילה רכה ולאחר מכן אפייה, ואיך גלגול של פחות מכשיעור גרע מזה.

אולם סו"ס אכתי תמוה מדין בלילה רכה בשיטת ר"ת דאף דליכא גלגול כלל, אכתי חייב באפייה כיון דאיכא ב' מחייבים - מצד גלגול ומצד אפייה, וכדהבאנו מהפמ"ג, וסגי במחייב של אפייה, ומוכרח שמה שיש כמבלו תורת לחם בשעת האפייה סגי לן אף דבשעת הגלגול לא היה לחם בכלל, וזה סותר למה שלמדנו הכא בתפחה ובצירוף סל - שנאמרו כאן ב' חידושים, א] בשיעור של ה' רבעים בעיסה אזלינן בתר מעיקרא, דגלי קרא דשיעור זה נצרך בשעת הגלגול, ולכן לא מהני מה שתפחה אח"כ, ב] לא בעינן שיעור זה בעיסה ובגלגול מצד עצמה אלא דבעינן שהלחם של שעת אפייה יגיע מתוך אתחלתא דלחם של שעת גלגול שהיה בו את השיעור הזה.

ומעתה קשה דאי לר"ת מצאנו בבלילה רכה דלא בעינן גלגול כלל ואין צורך שתהיה אתחלתא דלחם בשעת הגלגול, א"כ איך נקבע השיעור של ה' רבעים בעיסה הזו בשעת הגלגול - כשכל הגלגול הוא מיותר.

עוד נוסיף, שזה ברור שלפי ר"ת באופן שהיה בלילה רכה - אין לומר דלא היתה אתחלתא דלחם כלל, אלא ע"כ ששעת האפייה היא שעת השלמת הלחם וגם שעת אתחלתא דלחם כאחד - ואם כל אפייה יכולה להיות אתחלתא דלחם וגם גמר הלחם, א"כ למה פטור כשהיתה אתחלתא דלחם של שעת הגלגול בלי שיעור - הא תיפוק ליה שאפשר לדון את האפייה כאתחלתא דלחם והשלמת הלחם כאחד - ונמצא שהיה בה שיעור בשעת אתחלתא דלחם - עכ"פ באפייה, ודל מהכא כל האתחלתא דלחם של הגלגול.

ויתירא מזו - הרי באופן שבאמת היתה בלילה רכה - ובהך בלילה לא היה שיעור - ושוב תפחה להיות כשיעור באפייה, הרי איך נימא דליכא חיובא דחלה כיון דחסר בשיעור ה' רבעים בשעת אתחלתא דלחם, הרי בגוונא זו ברור שהאתחלתא דלחם היתה בשעת האפייה, שהרי בשעת הגלגול לא היתה התחלה כלל, ואטו נימא דבאמת בגוונא זו יתחייב בחלה מצד האתחלתא דלחם שהיתה בשעת האפייה - ואי נימא כן יהיה קשה דאיך בלילה עבה בלי שיעור [ותפחה] תהיה גרע ממנו - הא דל מהכא הגלגול של פחות מכשיעור.

## מבאר דגם לר"ת איכא צד אתחלתא דלחם בבלילה רכה לפי הך צד שבאמת מגיעים לידי לחם, וגם בגוונא זו בעינן שיעור חלה.

ונראה כך - הרי אף דבלילה רכה לא חשיבא כאתחלתא דלחם כיון שאינו עומד בשעת הגלגול להיות לחם, אכן סו"ס יש 'צד' אתחלתא דלחם בכל בלילה רכה, והיינו שזה ברור שדבר שמופקע לגמרי מכל ענינו של לחם לא מיקרי אתחלתא דלחם - אכן סו"ס בלילה רכה שייך להגיע לידי גמר ולהיות ללחם - וע"כ שאינו מופקע לגמרי מכל ענינו של לחם - אלא שכיון שאינו עומד להיות לחם במצב כזה, שוב לא חיילא ביה תורת אתחלתא דלחם בשעת הגלגול הזה של בלילה רכה.

ומעתה נראה דעצם זה שהבלילה רכה יכולה להגיע לידי לחם באפייה, זה מכריח שכבר עכשיו יש בו 'צד' אתחלתא דלחם - ואהני לן הך 'צד' אתחלתא דלחם לענין זה שאחרי שהלחם באמת מגיע לידי לחם באפייה, שוב נדון בהסתכלות למפרע שהאתחלתא דלחם באמת היתה בשעת הבלילה רכה, שהרי כל מה שאין בו תורת אתחלתא דלחם הוא רק עד כמה שלפי האמת זה לא אמור ולא עומד להגיע לידי לחם בעתיד, וכל ההסתכלות הזו אינו אלא מתחילה לפני שנהיה ללחם, אכן אחרי האפייה שכבר חיילא בזה לחם, שוב דנים את המצב הקודם דהך 'צד' של אתחלתא דלחם שהיה בו אז מתחילה הוא הצד שהגיע לידי ביטוי בסוף, ולכן כעת דנים שלמפרע הצד הזה הוא הצד העיקרי שקבע בו דין לחם בשעה ההיא.

וממילא מתחדש שגם באופן שלפי האמת הגלגול היה בבלילה רכה - ובהך בלילה לא היה שיעור - ושוב תפחה להיות כשיעור באפייה, אכתי נימא דליכא חיובא דחלה כיון דחסר בשיעור ה' רבעים בשעת אתחלתא דלחם, דנקטינן דבגוונא זו באמת האתחלתא דלחם היתה בשעת האפייה, שהרי בהסתכלות עכשיו אחרי האפייה דנים את ה'צד' אתחלתא דלחם של שעת הגלגול - ודו"ק.

## מצאנו מהלך אחד בב' הלכות של שיעור חלה לדון בשעת האפייה את המצב של הלמפרע של שעת הגלגול, א] שיטת ר"ת, ב] בצירוף סל.

ונוסיף בזה דבר נפלא, דמעתה נמצא שיש מהלך אחד בב' הלכות של שיעור חלה לדון בשעת האפייה את המצב של הלמפרע של שעת הגלגול דגם בר"ת אנו דנים את האתחלתא דלחם בשעת הגלגול על הצד שזה באמת יגיע לידי אפייה - ודנים כן למפרע בהסתכלות לאחר אפייה, וגם בצירוף סל אנו דנים את האתחלתא דלחם שהיה בכל גלגול וגלגול של פחות מכשיעור - ורואים אותם בהסתכלות של אחרי האפייה כגלגול אחד גדול, ושני היסודות הללו בנויים על זה שכל הדין גלגול אינו דין ומחייב בפני עצמו, אלא שהמחייב בשעת הגלגול הוא הלחם העתידי שנמצא בגלגול של היום - וכדהבאנו מהגר"ח, ומחמת הלכה זו איכא מהלך של למפרע בהנך תרי הלכות.

# ענף ג'עוד בגדרי צירוף סל,ובדין צירוף סל ברשות הקדש,ודין גלגול הקדש וצירוף סל דהדיוט.

## מביא את ביאורו של התורת זרעים בגדר דין צירוף סל, ומביא את מה שחידש בדין צירוף סל ברשות הקדש.

התורת זרעים כאן הק' קושי' עצומה בדין צירוף סל, דכיון דהשעת חובה דחלה היא בגלגול ולכן גלגול עכו"ם והקדש פוטר, א"כ כשלא היה בה שיעור ה' רבעים בגלגול ורק עשו צירוף סל אח"כ, האיך מתחייב, הרי בשעת הגלגול אכתי לא חיילא שום חיוב, ואיך באמת מתחייב אח"כ – ועיין בהערה [[38]](#footnote-38) במה שיש ליישב בזה.

וביאר בזה עפ"י ב' יסודות, היסוד הראשון הוא שאין השיעור ה' רבעים שיעור בחיוב עצמו רק שהוא שיעור בחפצא של העיסה המתחייבת, והיינו שאין בה 'שם עיסה' לענין חיוב כשאין בה שיעור זה, אבל אחרי שיש בה שיעור, שוב חייב כל משהו ומשהו שבעיסה בחיוב חלה, וכן הביא מהגר"ח, והביא לזה הוכחות, עיי"ש.

והדברים מבוארים בדברי הגר"ח [חו"מ פ"ו ה"ה – הראשון – ד"ה ולפי המבואר] - והביא על זה הוכחה גדולה מהירושלמי [פ"ד] בחצי קב חיטין חצי קב שעורין וחצי קב כוסמין שהדין בזה שהוא נוטל מן הכוסמין לפי שיעור הכוסמין, והיינו דמצטרפין החיטין והשעורין לחייב את הכוסמין אף שהם עצמם פטורים - הרי שיש כאן שיעור בחיוב עצמו בפחות מה' רבעים, ואעפי"כ אחרי שיש עיסה של ה' רבעים שוב חייב כל משהו של העיסה בפני עצמה - וע"ע בזה לעיל בציונים והערות [פרק א משנה ד ענף א].

[ועיין להלן בציונים והערות [משנה ו] בשיטת ר"ת - וכן להלן [משנה ז] בדברי התוס' ומתבאר שיש שייכות בין שיעור נתינה לשיעור הפרשה - וזה מתסר מהכא].

היסוד השני, הוא שאין הגלגול מחייב מצד עצם המעשה גלגול, רק דגלגול הוא מחייב מצד זה שע"י הגלגול הוא דנעשה לעיסה, ולכן לו יצוייר שהיה מעשה אחר שיעשנה לעיסה, אז המעשה ההוא יהיה המעשה המחייב.

והיינו, דודאי דבעינן מעשה המחייב בחלה, רק דלאו דוקא גלגול, אלא דכל מעשה שעל ידו נהיתה לעיסה הוא מעשה המחייב.

ועפ"י הנך ב' יסודות ביאר, דכיון דאין עליה שם עיסה בלי ה' רבעים, א"כ ע"י הצירוף סל אית בה שיעור ובזה נהיתה לעיסה [כמו דבלילה רכה נהיתה לעיסה ע"י האפייה, וכמבואר בספר התרומה], ונמצא דהצירוף סל עצמו הוא המעשה שעשאו לעיסה, ולכן הוא המעשה המחייב, דא"צ לגלגול דוקא, וכל מעשה שעשאה לעיסה הוא המחייב.

ועפי"ז חידש חידוש גדול, דאם היתה ברשות הדיוט בשעת גלגול ובשעת צירוף סל היתה ברשות הקדש דיפטר, דבשעת חובתה היתה פטורה, וזה חידוש גדול.

וע' בספר חלת לחם [סי' ד' סק"ח וסי' ט' סקי"ז] שג"כ כ' הכי, אלא שבמנחת שלמה [סי' ס"ח ד"ה ונראה דלפי] השיג על דין זה דלא מצינו בשום מקום דין זה דצירוף ברשות עכו"ם או הקדש פוטר, והטעם בזה מפני שהצירוף אינו עושה שום שינוי בגוף העיסה, והרי"ז דומה להכנסה לבית גבי מעשר דבב"מ [פ"ח:] איקרי גמר מלאכה ומ"מ אין הכנסה לבית בפטור פוטרת כיון שבגוף הדבר לא מחסרי מידי.

## עפ"י דברי התורת זרעים בגדר דין צירוף סל, יש לדון דאולי איכא מהלך חדש בביאור דברי הרשב"א בחילוק בין תפחה לצירוף סל.

[והעירני בזה ידידי הגאון הרב ר' נחום בר חיים שליט"א, דיתכן דזו כוונת הרשב"א בתשובה שהבאנו לעיל [ענף ב'] דכתב דשאני צירוף סל מתפחה דבצירוף סל אנו דנים שהרי זה כאילו עירסן יחד לכל העיסות, ולמדנו דמהני למפרע כיון דשעת הגלגול היא שעת "אתחלתא דלחם", אולם לפי הנ"ל א"צ לומר דהוי למפרע, די"ל דכיון דהצירוף סל עצמו עומד במקום הגלגול, א"כ כיון דבשעת הצירוף של כולהו נמצאים ביחד א"כ הרי זה כגלגול לכולם ביחד.

איברא דמלשון הרשב"א מדוקדק כדברינו, דהרשב"א הוסיף לחלק בין צירוף סל לתפחה, דבצירוף סל הוא צירף עיסה נוספת וכעת איכא כבר שיעור עיסה נוספת, [ולכן דיינינן ליה כגלגול ביחד על כל השיעור], לעומת תפחה שלא צירף עיסה נוספת אליה, הרי דמזה משמע כדרכינו, דלפי דרכו של התורת זרעים א"צ לכל זה, דה"ה דבתפחה ע"י 'מעשה' נמי מהני לחייבה, דהאי מעשה נמי חשיב כגלגול כמו צירוף סל, דמאי שנא, ומ"ל שהביא וצירף עוד עיסה, ודו"ק].

## מבאר דעפ"י דברינו לעיל ברשב"א בגדר הדין צירוף סל נדחו דברי התורת זרעים.

אולם לדברינו לעיל בביאור דברי הרשב"א ליתא לכל הנ"ל, ולא ק' עיקר קושית התורת זרעים מגלגול, דיסוד הקושי' הוא דהיכן המעשה המחייב, דגלגול בפחות מה' רבעים אינו גלגול שמחייבו, ואיך יתחייב בלי גלגול ובלי אפייה.

ולהנ"ל א"ש, דהרשב"א הוכיח דשיעור ה' רבעים נמדד רק בשעת נתינת המים, והק' דא"כ איך מהני אח"כ צירוף סל, ותירץ דבצירוף סל דיינינן דבהך לחם שעומד לפנינו אחרי הצירוף דנעשה בו גלגול כשיעור, וזה ע"י ב' העיסות כהדדי, והביאור, דגם כשאומרים שהשיעור ה' רבעים הוא בתחילת העיסה, אבל אין הכוונה דהשיעור נאמר בעיסה מצד עצמה, רק דזהו השיעור ב"אתחלתא דלחם" שיש בעיסה, ולכן אח"כ בצירוף סל אנו דנים שהיה ללחם זה שני גלגולים שביחד עשאוהו ל"אתחלתא דלחם", והיינו, דאף דבשעת מעשה היו ב' גלגולים נפרדים, אבל בסוף מתברר שהם אלו שפעלו כהדדי והגיעו ביחד לאשוויי ללחם א', כן הביאור בדברי הרשב"א.

ומעתה נראה, דלעולם י"ל דהגלגול דבכל עיסה הוא המעשה המחייב, דאף דבשעת המעשה גלגול לא היה בו תורת מעשה המחייב, אבל השתא איגלאי מילתא דהיה בגלגולים "אתחלתא דלחם", ומעכשיו הוא דדיינינן להו למעשים הללו שהם מחייבים הפרשה, הרי לנו דגם בכה"ג בצירוף סל איכא גלגול בעיסה, ודו"ק, ומתיישבת קושי' התורת זרעים.

ומעתה כבר אין מקום לחידושו של התורת זרעים, דאיתברר דאין הצירוף סל "מעשה המחייב" כלל, ולא אכפת לן שהלחם הוא ברשות הקדש בשעת צירוף סל.

## דן אי איכא פטור גלגול הקדש בעיסה פחות מכשיעור היכא דנעשה בה צירוף סל אחרי פדיון*.*

ונראה עוד דיש מקום לדון, בעיסת הקדש היכא דבשעת הגלגול לא היה בה כשיעור ושוב פדאוהו ואפאוה, ושוב עשו בה צירוף סל, דלפי התורת זרעים פשיטא דחייב, כיון דלדידיה הגלגול אינו מחייב כלל, ופשוט א"כ שאין ההקדש יכול לפטור, ולדידיה שייך מיעוט הקדש רק אח"כ בצירוף סל.

ולדברינו נראה דאינו כן, דאיגלאי מילתא דהגלגול הוא המחייב, וגלגול הקדש אינו יכול לחייב, אולם יש לדון דמטעם אחר יתחייב, דלכאו' פשוט דהאפייה תחייבו אח"כ, שהרי כל מה שאין אפיית הדיוט מחייבת אחרי גלגול הקדש, היינו משום שבשעת חובתה היתה פטורה, והכא לא היתה כאן "שעת חובתה", ואיך יחול "פוטר" בזמן שאין שיעור לחיוב חלה.

אולם נראה דלדברינו להלן בציונים והערות [פרק ג' משנה ג'] – והרחבנו בזה עוד בחידושי סוגיות [סימן י'] - שנתחדש שהקדש ועכו"ם אינם בגדר "פוטרים", ואפי"ה לא מתחייב אח"כ באפייה כיון שנקבע שמו בגלגול כ"לחם הקדש", ושמו לא פקע הימנו גם אח"כ באפייה, עיי"ש מה שביארנו בזה, ונראה, דאף דבשעת הגלגול עצמו לא היה הגלגול "מעשה המחייב" אבל סו"ס חיילא על ידו שם "לחם הקדש", וזה לא פקע גם בשעת האפייה, ולאחר צירוף סל אכתי שמו עליו ולא מתחייב ע"י הצירוף סל, ודו"ק.

אולם עי' בקה"י זרעים [סי' ל"ג בד"ה חלה פ"ד] דהוכיח דבכה"ג חייבים, עיי"ש, וכן הוא באבני נזר [יו"ד סי' תכ"ח ס"ק ג'] ובחלת לחם [סי' ה' ס"ק ל"ג].

ונראה דהביאור בזה הוא, דשעת חובתה היינו דאז נקבע שמו של הלחם שעתיד להיות, ונראה דבשלמא כשיש לפנינו בגלגול שיעור עיסה דה' רבעים, אז י"ל דכבר מעכשיו מונח בעיסה הלחם העתיד להיות, ושפיר נקבע שמו עליו, אבל אם אין כאן שיעור ורק נהיה שיעור ע"י צירוף סל, אז אין הביאור דאיגלאי דלמפרע היה כל גלגול וגלגול מעשה המחייב בפני עצמו, אלא דמהשתא אנו דנים בלחם דלאחר צירוף סל את הגלגול כגלגול המחייב, והיינו דאז למפרע בשעת הגלגול עצמו באמת לא היתה עליו תורת 'מעשה המחייב', ורק אח"כ בשעת הצירוף סל חיילא בלחם שם לחם ע"י הגלגול דמעיקרא, ואז כבר לא היה הקדש, ופשוט למה בכה"ג אין הגלגול יכול לקבוע שמו כלחם הקדש, שהרי בשעה דחיילא בו תורת "אתחלתא דלחם" כבר אין בו הקדש.

## מוסיף ב' הוכחות לעיקר יסוד דברינו עפ"י תשובת הרשב"א.

והוסיף לי ידידי הגאון הרב ר' משה הלר שליט"א ב' הוכחות לכל דברינו:

א] עיין במשנה [פ"ג מ"א], "כיון שהיא נותנת את המים מגבהת חלתה", ולכאורה צ"ב שהרי בנתינת מים אין העיסה מודבקת להיות גוש אחד אלא הקמח נעשה פירורים פירורים [עי' ברש"ס הובא במלאכת שלמה], וא"כ איך אפשר להפריש חלה להמבואר בירושלמי ובראשונים שחל עכשיו חלות חלה, והרי אין כאן צירוף לשיעור ה' רבעים, ולא מצאתי מעוררים בזה, וצ"ע.

ועפ"י הנ"ל י"ל שאולי יש מכאן ראי' לנתבאר ברשב"א בתשובה [ח"א סו"ס תס"א] שכתב דמה דמהני צירוף סל היינו דעי"ז חזינן למפרע כאילו עירסן להכל כאחד עיי"ש, וא"כ ה"נ כיון שאח"כ בשעת הלישה יהיה שיעור הרי זה מועיל למפרע דחשיב כבר השתא שיש בזה שיעור להצטרף לה' רבעים, אלא דהתם גבי צירוף סל א"א להפריש קודם כיון שאין העיסה ראשית של הלחם, אבל הכא דנתינת מים חשיבא ראשית של העיסה כמש"כ הראשונים בזה חלה ההפרשה מיד, ואכתי צ"ע.

ב] עיין במשנה [פ"ג מ"ב], "נדמעה עסתה עד שלא גלגלה פטורה ומשגלגלה חייבת" - והיינו דנתערבה בה תרומה לפני גלגול בשיעור שאוסרת את כולה ובכה"ג הגלגול לא מחייב - ודעת הר"ש והרא"ש [פ"א מ"ד] דהא דמדומע פטור מן החלה היינו רק אם אין בעיסה ה' רבעים חולין והתרומה היא חלק מה' רבעים עיי"ש, והקשו האחרונים מהמשנה כאן, דממנ"פ, אם יש בחולין ה' רבעים בלא התרומה למה עד שלא גלגלה פטורה, ואם אין ה' רבעים בחולין למה משגלגלה חייבת - הרי סו"ס ליכא שיעור לומר שכבר נתחייבה בחלה.

ועפ"י הרשב"א הנ"ל מיושב - שביאר בגדר צירוף סל שאף שא"א להתחייב אח"כ, מ"מ מהני הצירוף כיון דע"י זה חזינן שכבר נתחייב כבר בשעת הגלגול - ולכן היכא שהיה גלגול פחות מכשיעור ואח"כ בשעת הצירוף סל תהיה ברשות הקדש או נכרי יהיה חייב כיון דחזינן ששעת החיוב היה למפרע, ודלא כמו שנקט התורת זרעים כאן, עיי"ש, וא"כ ה"ה לענין מדומע להר"ש, דודאי מיירי שאין שיעור בלא התרומה אלא דאח"כ עשה צירוף סל, וע"ז אמרינן דאם נפל התרומה לאחר הגלגול קודם הצירוף סל כבר נתחייב למפרע, ודו"ק.

# משנה ה

[ה] המפריש חלתו קמח אינה חלה וגזל ביד כהן העיסה עצמה חייבת בחלה והקמח אם יש בו כשיעור חייבת בחלה ואסורה לזרים דברי ר' יהושע אמרו לו מעשה וקפשה זקן זר אמר להם אף הוא קלקל לעצמו ותיקן לאחרים:

# רע"ב משנה ה

אינה חלה - דראשית עריסותיכם כתיב:

וגזל ביד כהן - וצריך להחזירה לבעלים, שאם תשאר בידו יהיה סבור שעיסתו פטורה:

העיסה עצמה - שהפריש חלתה קמח חייבת בחלה:

והקמח - שבא ליד כהן בתורת חלה:

אם יש בו כשעור - חמשת רבעים קמח, חייבת בחלה:

ואסורה לזרים - כל הקמח שבא ליד כהן, וחומרא בעלמא הוא, לפי שראו שבא ליד כהן שלא יאמרו ראינו זר אוכל חלות:

וקפשה זקן זר - חטפה זקן זר ואכלה:

קלקל לעצמו - דאכלה ואיענש:

ותיקן לאחרים - שאחרים אוכלין ותולין בו, ומוצאים פתח להתיר, לפי שראוהו שאכל:

# ציונים והערות משנה ה

## ב' פירושים בראשונים בחילוק בין תרומה לחלה דלמה מהני לפני מירוח [בתרומה] ולא מהני לפני לישה [בחלה].

בעיקר האי דינא שאין מפרישין חלה מקמח – היינו טעמא "משום דכתיב עריסותיכם דהיינו לאחר גלגול" והקשו הראשונים דבתרומה אינו כן.

וז"ל הרשב"א בקידושין [מ"ו:].

"ואיכא דקשיא ליה והא תרומה דכתיב ביה דגנך דמשמע דאידגן ואפ"ה קי"ל שאם הקדימו בשבלין שתרומתו תרומה דבר תורה, אלמא כי כתיב קרא לכתחלה ולמצוה מן המובחר הא דיעבד עבד, א"נ לומר שלא נתחייב עד שעת דיגון הא אם הקדימו יצא, הכא נמי נימא שאם הקדימה בקמח יצא".

ותירץ בזה הרשב"א "וי"ל דבתרומה רחמנא רבייה מדכתיב והרמותם ממנו תרומת ה' מעשר מן המעשר ודרשינן מיני' ולא תרומה גדולה ותרומת מעשר מן המעשר, והיכי דמי בשהקדימו בשבלין כדמוקמי' לה בברכות [מ"ז.] ובפסחים [ל"ה:], וממילא שמעי' מינה דאם הקדימו בשבלין דחייל עליה שם מעשר".

עוד תירץ הרשב"א - "והרמב"ן נר"ו כתב דאף חלה כתרומה היא מה התם דגן ולא פחות משליש אף הכא עיסה ולא קמח, ומה התם אוכלין עראי עד שימרח ואם תרם תרומתו תרומה אף ה"נ אוכלין עראי עד שתתגלגל, ומשנתנה מים אם הפרישה חלתה חלה", ועיין בקצרה בר"ש כאן – ועיין להלן בציונים והערות [ריש פרק ג'] בגדרי נתינת מים – ותלוי בהנ"ל.

## דרכו של היראים בדין זה – דחידש דליכא חילוק בין חלה לתרו"מ בהקדימו בשבלים.

אולם מצאנו דרך חדשה בזה ביראים – דחידש דליכא חילוק בין חלה לתרו"מ בהקדימו בשבלים – עיין בדבריו במצות חלה [סי' קמ"ח] - וז"ל שם:

"בשבת במפנין [קכ"ז] אמר ר"א אמר רשב"ל מעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרו"ג וכו' למדנו שהתורם בעודו פטור שפטור, כגון שאמר לא יחול שם תרומה 'עד שימרח' ויגיע לחיוב וכענין הזה מועיל, דקיי"ל כר"א בן יעקב דאמר בקידושין בפ' האומר יותר על כן אמר ראב"י פירות ערוגה זו מחוברת יהי' תרומה על פירות ערוגה זו תלושה לכשיביאו שליש ויתלשו והביאו שליש ונתלשו דברי' קיימין".

והיינו שחידש שכל הדין של הקדימו בשבלים היינו שאומר כן שיחול אח"כ - ועל פי חידוש זה כתב לבאר משנה זו – דהמפריש חלתו קמח אינה חלה "פירוש שאמר בעודו קמח יחול עלי' שם חלה. אבל הפריש קמח ואמר כשתעשה עיסה יחול עלי' שם חלה, חלתו חלה אע"פ שהיא פטורה עתה".

ועיין בתועפות ראם שפירש כנ"ל - שהרא"ם באמת חולק על כל הראשונים בזה דס"ל דאין חילוק בין מעשר לחלה, ודלא כהראשונים הנ"ל, דכולם כתבו לחלק בטעמא דמעשר חל אפי' בשבלים ומפריש חלתו קמח אינה חלה משום דבמעשר גזה"כ הוא, והרא"ם ס"ל דשוין המה מעשר וחלה בזה - ומעשר ראשון שהקדימו בשבלים מיירי דווקא שאמר שלא יחול עדיין שם תרומה, וכוונתו, שלא יחול עד שתמרח וכענין זה מועיל גם במפריש חלה קמח.

## בדברי האפיקי ים בזה ליישב סתירה בשיטת רש"י.

ועיין באפיקי ים [ח"א סימן מ"ד ס"ק י"ד] שכתב "והנה אם באמת צדק המפרש בכוונת ושיטת הרא"ם ז"ל, הי' ניחא בזה לתרץ דברי רש"י ז"ל שדברי' סותרים לכאורה מאד משבת [קכ"ז:] לביצה [י"ג.] - דבשבת שם כתב דבמקדים מעשר לתרומה בשבלים אינו לוקה, ובביצה כתב דגם בשבלים איכא לאו דלא תאחר.

ולפי הנ"ל י"ל דס"ל כשי' הרא"מ ז"ל בזה דמעשר ראשון בשבלים אינו חל תכף דהוי כמפריש חלה קמח, ורק דמיירי דאמר לא יחול שם מעשר עד שתמרח, וא"כ נמצא דעבירת ההקדמה דמעשר לתרומה נגמרה רק כשמירח, ואז חל ההפרשה דמעשר ואיכא הקדמה אבל כ"ז שלא מירח דלא חל המעשר עדיין אינו בלאו עוד, ולבסוף גם כשמירח ובא לידי חלות המעשר אף דאיכא לאו, מ"מ מלקות ליכא, דכשנתמרח נמצא דעובר למפרע על הפרשתו ואין כאן התראת ודאי בשעת הפרשה דאולי לא ימרח כלל וכשמירח אין להתרות בו, משום דהתראה בשעת עשיית האיסור בעינן כמבואר במכות [ט"ו] בסוגיא דקיימו ולא קיימו, א"כ א"ש מאד בדיוק דרש"י ז"ל שכתב בשבת דמקדים מעשר בשבלים ליכא מלקות, אבל באמת הלאו איכא כשמירח לבסוף דעובר אז למפרע, וא"ש דברי' ז"ל בביצה שם".

אולם שוב דחה את הדברים מכל וכל – "אמנם לדעתי אין לומר כן גם בשי' הרא"מ ז"ל דהוא נגד סוגיא ערוכה בביצה [י"ג.]" עיי"ש מה שהרחיב בזה – והסיק "וע"כ דטעות סופר הוא ביראים" עיי"ש מה שתיקן את הדברים.

## דברי הרמב"ם בפירושו על הדין "אסורה לזרים"

מה שכתב במשנה "ואסורה לזרים" – פירשו הראשונים דקאי על כל הקמח שבא ליד כהן וזה חומרא בעלמא, עיין בר"ש ורע"ב ועוד.

אולם עיין ברמב"ם בפירוש המשנה שפירש את החידוש שהחלה אסורה לזרים "ואין אומרים שעיסה זו פטורה מן החלה הואיל וקמחה לשם חלה הופרש ולא נתקיימו דבריו אלה - אלא הופרשה חלה מן העיסה הראשונה, וכאלו אותה חלה הראשונה על כל הקמח הופרשה, על זה שלש ועל זה שהפריש לשם חלה".

הרי שהרמב"ם פירש שלא כל הקמח הניתן לכהן נאסר, אלא מתני' אשמעינן דלאחר שחזר הקמח לישראל והשלימו לשיעור ועשה ממנו עיסה - חייב להפריש חלה מכל עיסתו ולא אמרינן שמה שכבר בא ליד הכהן נפטר מחלה.

אולם קשה לפירוש זה דפשיטא דמאי קמ"ל, ועוד אמאי פליגי חכמים על ר' יהושע, דמאיזה טעם יש לפטור הך קמח מחלה, ועיין בחלת לחם [סי' ו'] שכ' שכיון שהגיע הקמח ליד הכהן ומעיקר הדין א"צ הכהן להחזירו, ומה שחכמים תקנו שחוזר לבעלים היינו מדין הפקר ב"ד הפקר, נמצא שהיה ברשות הפקר וכל שהיה ברשות הפקר נפטר מחלה כדאיתא בתוספתא [פ"א ה"י] וברמב"ם [פ"ח ה"ו] ולכן י"ל דמהאי טעמא רבנן פטרי מחלה – ויש לדון בדבריו בגדרי הפקר בי"ד - ואכמ"ל.

# משנה ו

[ו] חמשת רבעים קמח חייבים בחלה הם ושאורן וסובן ומורסנן חמשת רבעים חייבין ניטל מורסנן מתוכן וחזר לתוכן הרי אלו פטורין:

# רע"ב משנה ו

חמשת רבעים - של קב חייבין בחלה, דכתיב (במדבר טו) ראשית עריסותיכם, ועיסת מדבר היתה עומר לגלגולת, והעומר עשירית האיפה הוא, האיפה שלש סאין, והסאה ששה קבין, הרי י"ח קבין באיפה, והקב ד' לוגין, הרי ע"ב לוגין. עשירית ע' ז' לוגין, ועשירית שני לוגין הוא ביצה וחומש ביצה, שהלוג הוא ששה ביצים. כשבאו לירושלים והוסיפו שתות על המדות נמצא ו' לוגין [הם] ה', ולוג הז' [צ"ל ולוג הוא] חמשה ביצים, שכל ששה נעשים חמשה, וביצה וחומש ביצה נעשית ביצה. נמצא העומר שהיה במדבר שבעה לוגים וביצה וחומש ביצה, נעשה בירושלים ששה לוגין. כשבאו לציפורי והוסיפו שתות על המדות של ירושלים, נעשו הו' לוגין חמשה. והיינו חמשת רבעים קמח. ונקראו הלוגין רבעים, לפי שהלוג הוא רובע הקב, שהקב ד' לוגין:

הן ושאורן - השאור שנותנין לתוכן:

וסובן - הוא הדק:

מורסנן - הוא הגס. כולן מצטרפין עם הקמח להשלים השיעור, שכן עני אוכל פתו בעיסה מעורבת עם סובין ומורסנן:

ניטל מורסנן מתוכן וחזר לתוכן הרי אלו פטורים - שאין דרך עיסה להחזיר מורסן לתוכה לאחר שנטל ממנה:

# ציונים והערות משנה ו

## בשיעור של ה' רבעין – לפי הקמח או לפי התבואה.

בעיקר השיעור של ה' רבעין – יש לדון האם השיעור לפי הקמח או לפי התבואה – וכבר דנו בזה הראשונים ודייקו מהמשנה כאן דקאי בקמח – וז"ל הרא"ש בפירושו – לעיל [פרק א' משנה ד'].

"ופחות מה' רבעים - לכאורה היה נראה דה' רבעים יש למודדן בתבואה דכך היתה עיסת מדבר מלא העומר מן היו לוקטים ואח"כ טוחנן ברחיים. וראיתי באשכנז שגודשים מדת הקמח לשיעור חלה, ותליתי הדבר בזה בשביל שנפח הקמח רב מנפח התבואה, וקצת משמע כן לישנא דמתני' [פ"א משנה ד'] - ופחות מה' רבעים ב'תבואה' - אלמא בתבואה משערינן, ומיהו אינה ראיה כ"כ דלפי שהזכיר תחלה מיני קטניות דחייבים במעשר ופטורים מן החלה תנא בתר הכי גם בתבואה תמצא דבר חייב במעשר ופטור מחלה כגון פחות מה' רבעים".

וממשיך הרא"ש – "ולקמן בפרק ב' תנן - ה' רבעים 'קמח' חייבים בחלה הן וסובן ומורסנן ה' רבעים חייבים" והיינו משנה דידן – ודייק הרא"ש מהכא דתלוי בקמח – וכלשונו - "מהתם משמע דבקמח משערינן מדהזכיר 'קמח', ועוד אי בתבואה משערינן מאי איצטריך לאשמועינן הן וסובן ומורסנן ה' רבעים, פשיטא דסובן ומורסנן בכלל הן כיון דמדדינן ה' רבעים בתבואה, ועוד דקתני סיפא ניטל מורסנן וחזר לתוכן הרי אלו פטורים ואי משערינן בתבואה אמאי פטורים הרי יש כאן ה' רבעים תבואה כבתחלה, אלא ודאי בקמח משערינן ואשמועינן ברישא דאע"ג דה' רבעים קמח בעינן - סובן ומורסנן מצטרף בהדיה בעוד שלא ניטל מתוכן - אבל ניטל מתוכן קתני בסיפא דאינו מצטרף", עכ"ל.

ועיין בשו"ת הרא"ש [כלל ב' סימן טו] שכתב שצריכים כפי תבואה ולא כפי קמח – וכלשונו "גם כן היה לנו לשער ולהצריך קמח הנטחן מחמשת רבעים תבואה, ויהיה פירוש חמשת רבעים הבא מחמשת רבעים תבואה. ואם יגדשו המדה ניחא טפי כי ספק ברכה לבטלה איכא", ועל זה השיב הרשב"א [שו"ת ח"א סימן תס"ה] "דאין לך בו אלא חמשת רבעים קמח שבשיעור העומר אמרה תורה לא בשעור קמח הבא מחמשת רבעים תבואה" - ואף הרא"ש עצמו חזר בו מדבריו וכתב בפסקים [סי' ב'] כדברי הרשב"א שמשערינן בקמח, וע' בטור [סי' שכ"ד] שפסק שמשערינן בתבואה, ועיין מה שהקשה עליו בב"י [שם], ועיין בדרישה בשם המהרש"ל.

וז"ל החתם סופר [שו"ת או"ח חלק א' סימן קכ"ז] – "והנה הרא"ש שאל מהרשב"א והוא בתשובות הרא"ש [כלל ב' סימן טו] ובתשובות הרשב"א [סימן תס"ה] ומייתי ליה ב"י באורח חיים [סימן תנ"ו], כיון דהכלי המחזיק עומר מן היה מחזיק עשירית האיפה 'חטים' שהרי המן טחנוהו ודכוהו במדוכה - וא"כ משנעשה קמח נתרבה טפי משיעור מ"ג ביצים וחומש, וא"כ הלש קמח הנעשה ממ"ג ביצים חטים הוא דחייב בחלה, והעלה הרא"ש דמש"ה נהגו הנשים לפני כל הגדולים לגדוש המדה כדי להשלים בהגודש מה שחסר לפי הנ"ל, והרשב"א דחה, ד'קמח' אמרו ולא 'חטין' עיין שם".

ובישוב האי קושי' כתב החת"ס כך: "ונראה לי - דהמן היה דק ככפור וגם היה רך כמו כפור כדכתיב [שמות ט"ז - כ"א] וחם השמש ונמס, ואף על גב דדכו במדוכה מ"מ היה קרוב לקמח גריסין, ולא קשה כ"כ קושית הרא"ש" – ועיין בהערה [[39]](#footnote-39) תוספת דברים מהחת"ס.

ועיין בכל דברי החת"ס [שם] ועיין בחזו"א [זרעים – ליקוטים סימן ה'] מה שכתב על דבריו, וע"ע לעיל בציונים והערות [משנה ד'] בדין תפחה העיסה לאחר גלגול – ומאי שנא מצירוף סל.

## ד' שיטות בתנאים בשיעור חיוב חלה.

עיין בר"ש שהביא מחלוקת תנאים בשיעור חיוב חלה – דאף דהכא תנן ה' רבעין, אכן מצאנו דעות נוספות בתנאים, וכמבואר בפ"ק דעדיות [מ"ב] – ומובא נמי בפ"ק דשבת [ט"ו.] ונחלקו שם הלל ושמאי – ולהלן השיטות:

דעת שמאי שהשיעור הוא קב אחד.

דעת הלל שהשיעור ב' קבין.

דעת חכמים "קב ומחצה חייבת", אבל "משהגדילו המדות אמרו ה' רבעים קמח חייבת בחלה", ודעת ר' יוסי "ה' פטורה ה' ועוד חייבת".

## ביאור פלוגתתם – לדרכם של התוס'.

והר"ש הביא שיש מפרשים – וכ"ה בתוס' בשבת [שם] דטעמא דהלל משום דעומר היינו ב' קבין, וזה משום שאיפה היינו י"ח קבין, ועשירית האיפה הוא עישור מלבר ולא מלגאו – והיינו שני קבין.

עוד הוסיפו דכל מה ששמאי חולק הוא משום ששמאי סובר שמשערים לפי חציו של העומר – והיינו משום שהיה נחלק לשתי סעודות, אחת שחרית ואחת בין הערבים ולכן השיעור הוא קב אחד - דאזלינן כפי סעודת מדבר.

וע"ע בר"ש בדעת חכמים דעולה "קב ומחצה" דהיינו ירושלמית – ש"הוסיפו שתות שהן ז' ועוד מדבריות דקסברי עשירית האיפה מלגיו ועולה העישור של י"ח קבין ז' רבעים וביצה וחומש ביצה וכשבאו לירושלים שהוסיפו שתות נכנסו בקב ומחצה דהיינו ששה לוגין וכשבאו לציפורי חזרו והוסיפו שתות ונעשו ה' לוגין דהיינו ה' רבעים".

ומוסיף בדעת ר"י דבעי "חמש ועוד" וזה משום דקסבר דראשית עריסותיכם דהיינו עיסת מדבר בעינן שישאר שיעור עיסה מדברית לאחר שהורמה חלתה".

ויש כאן תוספת דברים בראב"ד בעדיות [שם] שכתב שהמקור של ב"ש הוא ממה שכתוב "עריסותיכם" שמשמע ב' עיסות, וכל אחד מהב' עיסות חייבות בחלה, והלל מפרש שהלשון רבים קאי על העיסות של כלל ישראל – והעיסה של כל אחד היא עיסה של ב' קבין וחייבת חלה בשיעור ב' קבין.

## ביאור פלוגתתם – לדרכם של ר"ת.

עוד הביא הר"ש דרך אחרת בפלותת ב"ה וב"ש מר"ת – ועיין בדבריו בספר הישר בחלק החידושים [סימן קע"ד] – ועיין נמי בראשונים ברמב"ן וברשב"א בשבת [שם].

ודרכו בזה שתחילת החשבון של החיוב חלה תלוי בשיעור בהפרשה – ואם לפי השיעור בהפרשה איכא בחלה שיעור כביצה – שוב חייבים בעיסה זו בהפרשה, וזה משום שכביצה הוא שיעור שיש בו "כדי נתינת כהן", ומעתה שורש פלוגתתם אי אזלינן בתר שיעור בעה"ב או בת שיעור נחתום – עיין להלן [משנה ז'] דנתחלקו השיעורים בין בעה"ב לנחתום – א' מכ"ד או א' ממ"ח.

ומעתה השיעור לב"ש הוא לפי מדת בעל הבית [א' מכ"ד] בהפרשה ובית הלל משער לפי מדת נחתום [א' ממ"ח] בהפרשה – ומעתה - הקב הוא כ"ד ביצים ונמצאת חלתו של בעה"ב היא כביצה – וזו שיטת ב"ש, ודעת הלל ב' קבין, ואז בשיעור אחד ממ"ח איכא כביצה לנתינה.

## במה שיש להעיר בשיטת ר"ת.

ובדעת ר"ת צריכים להבין כמה נקודות:

א] מה המקור דשיעור נתינה בכביצה ולמה לא סגי בכלשהו – ועיין בלשון הרשב"א [שם] שכתב "ושיעור אוכלין כביצה".

ב] עיקר השיעור א' מכ"ד וא' ממ"ח הם מדרבנן, ועיין מה שנתבאר בזה להלן בציונים והערות [משנה ז'], ולמדנו חידוש גדול בדעת ר"ת, ושם מבואר שיש מקור לשיעור נתינה של כביצה מדברי ר"ת עצמו.

אולם עיין בר"ש שסיים אחרי דברי ר"ת – "וצריך לומר לפירוש זה דמדאורייתא השיעור גדול יותר - ואחמור רבנן בהנך שיעורין - דכל זה אינו אלא סברות בעלמא" ולא ברור כונתו אכן כנראה שרוצה לפרש שהשיעור עיסה לחיוב מה"ת הוא שיעור גדול, והשיעור של קב וקביים שנחלקו בזה הוא שיעור שהוא חומרא דרבנן, והחומרא בנויה על פי סברות דרבנן, ואכתי צ"ב לשונו בזה.

ג] מה שורש פלוגתת ב"ש וב"ה אי אזלינן בתר נחתום או בעה"ב – ויש לעיין אי נחלקו מה רוב עיסות או עיקר בעיסות, ולא אתברר לי האי מילתא - וצ"ע.

ד] לעיל בציונים והערות [פרק ב משנה ד ענף ג] הבאנו את דברי הגר"ח שהוכיח מהירושלמי ששיעור ד' רבעים הוא שיעור בעיסה ולא בחיוב - ומבואר דלא שייך לנתינה עצמה - ודו"ק.

## בדין צירוף סובן ומורסן – בהוצאה בשבת, בחיוב חלה ובאכילת מצה, ובמאכלות אסורות.

שנינו במשנה שחמשת רבעים קמח חייבים בחלה "הם ושאורן וסובן ומורסנן", הרי לנו ש"סובן ומורסנן" מצטרפין לשיעור –ולעומת זאת - עיין בשבת [ע"ו:] "המוציא אוכלים כגרוגרת - חייב, ומצטרפין זה עם זה מפני ששוו בשיעוריהן, חוץ מקליפתן, וגרעיניהן, ועוקציהן, וסובן ומורסנן", הרי לנו שלענין שיעור הוצאה לא מצטרפין, וכבר הקשו כן בגמרא שם – ועיין מה שתירצו "אמר אביי, שכן עני אוכל פתו בעיסה בלוסה", ופירש"י – "בלוסה - מעורבת בסובנה ובמורסנה, הלכך, 'לחם הארץ' קרינן ביה, ומיהו, לענין שבת - מידי דחשיב בעינן, וסתמייהו דהני לאו אוכל נינהו".

ועיין בשפת אמת [שם] שתמה "ואין מובן - למה לענין הוצאה אינו כן מהאי טעמא" ותירץ דאף דדרכו של עני בכך, מ"מ "הסובין עצמם אינם מזון - דמורסן וסובין לא הוי מאכל כלל" והוכיח כן ממה דאיתא בתרומות [פי"א מ"ה] דמורסן וסובין של תרומה שאין בהן קמח מותרין לזרים – ובשבת בעינן דבר חשוב – ושיהיה עליו תורת אוכל.

מהאי טעמא רצה לחדש עוד דגם באכילת איסור אינו לוקה אלא בכזית בלי הסובין ומורסן, וחידש עוד שכמו כן במצה אין מצרפין המורסן לכזית, אלא שהביא מהמג"א [סי' תנ"ד] דמשמע דס"ל בפשיטות דמצרפין המורסן כ"ז שלא נטלו מתוכן, והסיק "ואיני יודע מנ"ל הא - דברמב"ם ושאר פוסקים שם כתבו רק דיוצאין בפת מורסן, ומ"מ י"ל דצריך כזית לבד המורסן, אך דעת המג"א רחבה מדעתי הקלה".

אולם לא גילה לנו השפת אמת למה בחיוב חלה א"צ שיהיה עליו תורת אוכל – וסגי במה שדרכו של עני בכך, ואכתי צ"ב.

## מאי שנא צירוף מורסן לחיוב חלה מעיסת הכלבים.

והנה לעיל [פרק א' משנה ח'] שנינו שעיסת הכלבים אינה ראויה לרועים - ונחלקו בירושלמי אי מיירי בעירב בו מורסן או שהיא עיסה רגילה רק שעשאה לאכילת כלבים, עיין בר"ש - ולפי הנך דסברי דקאי רק בכוונתו לכלבים – הרי דמוכרח מהכא דמהני מחשבה לפוטרו, ועיין בציונים והערות [שם] שהבאנו דפליגי ר"ת והרמב"ן אי מהני מחשבה של סופגנין לפוטרו אף שהגלגול הוא גלגול גמור של בלילה עבה – והרמב"ן בהלכות חלה [שם] הוכיח כשיטתו מהדין הזה, דמהני מחשבה לכלבים לפוטרו.

ועיי"ש בדעת הרמב"ן [שם] דנראה דכו"ע מודי דמהני מחשבה מה"ת, ורק נחלקו אולי בעינן מעורב בו מורסן מדרבנן – מדין היכר – או דאתי לאיחלופי – וכ"ה במהר"י קורקוס [בכורים פ"ו ה"ח].

ומבואר שם עוד שאין בעיסה זו דין 'לחם' לכה"ת כולה, וגם מה דפטור מחלה הוא משום שאין בה דין 'לחם', והרמב"ם בפי' המשנה והיראים הביאו בזה דרשה דקרא "והיה באכלכם מלחם הארץ", וז"ל היראים "וצריכה עיסה שתעשה לצורך אכילת אדם דכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ", ועי' בתועפות ראם שהביא כן גם מהסמ"ג – והיינו דלכן בעומד לאכילת כלבים לאו שמה לחם.

והנה אי נלך לפי השיטה שהמחשבה פוטרת – אז פשוט דהכא ע"כ איירי שהיה בה מחשבה לאכילת אדם, וכדרכו של עני, אכן אי נפרש דמיירי בעירב בה מורסן הלכך אינה ראויה לאכילת אדם – א"כ מאי שנא דהתם פטרינן והכא מחייבינן.

ועיין בב"י [סוף שימן ש"ל] שהביא קושי' זו מהרשב"א, ותירץ בזה בב' דרכים - וזה לשונו:

"וכתב הרשב"א בפסקי חלה שלו [שער א] דהא דאמר ר"ל כל שלא עירב בה מורסן אי אפשר לפרש שכל שיש בה מורסן אינה חייבת בחלה שהרי שנינו [חלה פ"ב מ"ו] ה' רבעים קמח חייבין בחלה הם וסובנן ושאורן ומורסנן, אלא היינו לומר דפעמים מערבין בה מורסן כל כך שאינה ראויה לרועים, אי נמי יש לפרש שעירב בתוכה מורסן לאחר שניטל מתוכה לפי שאין דרך בני אדם לעשות כן וכדתנן [שם] נטל מורסנן מתוכן וחזר לתוכן הרי אלו פטורים" - הרי לנו ב' דרכים בישוב המשניות.

## עירב בה מורסן – כשיש כבר שיעור בלי המורסן.

ובעיקר נידון זה יש לדעת דכפשוטו עיקר דינא דעירב בה מורסן דלא מהני – היינו כשאין שיעור ה' רבעין בלי המורסן, אכן כשיש כבר שיעור בלי המורסן אז לא אכפת לן – וכן מפורש ברשב"א עצמו בפסקי חלה [שער א' סימן ב'] בהמשך, והביאו המהר"י קורקוס [פ"ו הי"ח], ודייק כן מהרמב"ם, אולם הגר"א בביאורו לירושלמי הכא כתב דגם כשיש כבר שיעור המורסן פוטר כיון שאין זו דרך עיסה לצרף בה אח"כ מורסן – וכל זה נפ"מ לגבי המשנה של עיסת הכלבים.

ועיין בתורת זרעים לעיל [פ"ב מ"ד - בסוף דבריו] במה שדן בדברי הרשב"א על פי הירושלמי שדן מצד גרירה – עיי"ש היטב.

# משנה ז

[ז] שעור החלה אחד מעשרים וארבעה העושה עיסה לעצמו והעושה למשתה בנו אחד מעשרים וארבעה נחתום שהוא עושה למכור בשוק וכן האשה שהיא עושה למכור בשוק אחד מארבעים ושמנה נטמאת עיסתה שוגגת או אנוסה אחד מארבעים ושמנה נטמאת מזידה אחד מעשרים וארבעה כדי שלא יהא חוטא נשכר:

# רע"ב משנה ז

אחד מעשרים וארבעה - לפי שבעל הבית עיסתו מעוטה, ובפחות מאחד מעשרים וארבעה אין בה כדי מתנה, והתורה אמרה תתנו שיהא בו כדי נתינה:

והעושה למשתה בנו - אף על פי שעושה עיסה מרובה לא פלוג בעיסת בעל הבית:

נחתום העושה למכור בשוק - עיסתו מרובה, ובאחד ממ"ח יש בה כדי מתנה:

וכן האשה העושה למכור - אף על פי שעיסתה מעוטה לא פלוג בפת העשוי למכור:

נטמאת - הואיל ולשריפה עומדת א' ממ"ח:

# ציונים והערות משנה ז

## ב' טעמים לחלק בין נחתום לבעה"ב.

עיין בר"ש בשם הירושלמי "תני אמר ר' יהודה מפני מה אמרו בעל הבית אחד מכ"ד מפני שעינו יפה בעיסתו ונחתום עינו רעה בעיסתו".

עוד אמרו "וחכמים אומרים לא משום זה אלא בעל הבית עיסתו מעוטה ואין בה כדי מתנה לכהן -נחתום עיסתו מרובה ויש בה כדי מתנה לכהן".

והקשו בירושלמי – "והתנן העושה עיסה למשתה בנו אחד מכ"ד" - ותירצו – "שלא לחלוק בעיסת בעל הבית", עוד הקשו "התנן וכן האשה שהיא עושה למכור בשוק א' ממ"ח" – ותירצו "בשעה שהיא עושה לביתה עינה יפה בעיסתה בשעה שהיא עושה למכור עינה רעה בעיסתה", עכ"ל - והכא לא כתוב טעמא דלא תחלוק - וברע"ב כתב על זה טעמא דלא תחלוק.

## דין בעה"ב שעשאו למכור.

ז"ל הטור [יו"ד ריש סימן שכ"ח]: "שיעור חלה לבעל הבית אחד מכ"ד בין אם עושה עיסה לעצמו או למוכרה, ולנחתום אחד ממ"ח בין אם עושה למכור או לעצמו".

ומבואר דתלוי ברגילות של האי אדם אי הוי בעה"ב או נחתום, ולא תלוי בעיסה המסויימת הזו אי עשאה למכור או לעצמו – אולם קשה – הרי במשנה כתוב בהדי' "וכן האשה שהיא עושה למכור בשוק אחד מארבעים ושמנה" והיינו דאף שהמשנה באה לחדש בזה דגם אי העיסה היא קטנה – ודלא ככל עיסת נחתום, דאכתי לא חילקו בעשאו למכור – והיינו דתמיד דין עיסת נחתום עליו אף בעיסה קטנה, אכן הא מיהת למדנו מהכא דין אחר - דגם בעה"ב - בעשאו למכור דין העיסה כדין נחתום, ודלא כהמשמעות בטור.

ועיין בב"י שכתב כן בהדי' - "ומתניתין היא נחתום שהוא עושה למכור בשוק וכן האשה שהיא עושה למכור בשוק אחד ממ"ח כלומר אף על גב דעיסת אשה מעוטה כיון שעושה למכור בשוק הוה לה כנחתום ושיעורה אחד ממ"ח, וכ"כ הרמב"ם ז"ל [בכורים פ"ה הל' ב – ג], וכך הם דברי רבינו שכתב ולנחתום אחד ממ"ח אם עושה למכור או לעצמו כלומר שלא לחלוק בעיסת נחתום".

ועיין בתשב"ץ [דיני חלה – ריש פרק ו'] שמפורש שנחתום שעשה עיסה לאכול "דינו כבעה"ב" ובעה"ב שעשאה שעשה עיסה למכור "דינו כנחתום", וכעת צ"ע לשון הטור בזה.

## חידוש הנו"ב לחלק בין שיעור חלה בפרשה ושיעור חלה בנתינה.

ז"ל הנו"ב [מהדו"ת – יו"ד סימן ר"א]:

"ואומר אני שמה שברור למעלתו שאין לחלה שום שיעור מן התורה אין אני מסכים עמו לחלוטין ויש לי לומר בזה דבר חדש לא קדמני בזה שום מפרש או פוסק והוא זה, כי המצוה הזאת של הפרשת חלה אם כי היא מצוה אחת יש בה שני ענינים, הענין האחד הוא להפקיע איסור טבל מן העיסה כי קודם ההפרשה היא אסורה באכילה וע"י הפרשת החלה מן העיסה כבר הופקע איסור טבל והותרה העיסה באכילה ואף אם אח"כ יחזיק בעל העיסה את החלה לעצמו ולא יתננה לכהן אין כאן אלא גזל השבט והעיסה הותרה באכילה. ואמנם המצוה העיקרית ליתנה לכהן, וזה הענין השני שאמרתי שיש במצוה זו.

ושני ענינים האלו חלוקים זה מזה - שלפטור העיסה אין לו שיעור כלל מן התורה ואפילו משהו פוטר העיסה כתרומת גורן שחטה אחת פוטרת כל הכרי, ואמנם הענין השני לקיים מצות נתינה לכהן זהו יש לו שיעור מן התורה כיון דכתיב 'תתנו' - צריך שיהיה כדי נתינה - והשיעור הזה שהוא אחד מכ"ד או אחד ממ"ח".

למדנו שהשיעור של א' מכ"ד וא' ממ"ח הוא שיעור מה"ת בנתינה ושיעור מדרבנן בהפרשה.

## חידוש הנו"ב לחלק בדין שיעור חלה בנתינה – שיש בזה דין תורה ודין דרבנן.

אולם הוסיף שם עוד – דלפי סברא הנ"ל יתחדש שיש חילוק בין הנך ב' שיעורים של אחד מכ"ד – וכדביאר שם וז"ל:

"ואמנם זהו השיעור אחד מכ"ד בעשרון שהוא שעור חלה - וכשיש אחד מכ"ד בעשרון כבר הוא כדי נתינה ושוב אין חילוק מן התורה בין אם העיסה היא רק עשרון אחד ובין אם העיסה היא ממאה סאה, כי לענין לפטור העיסה אפילו משהו פוטר ולענין נתינה לכהן הרי יש כאן כדי נתינה ומה לו להכהן אם העיסה קטנה או גדולה, וזהו הצד שהוא השיעור מן התורה שהוא חלק כ"ד מן עשירית האיפה".

והיינו דמה"ת כל הפרשה שיש בה כדי נתינה סגי לן – בלי שייכות לשיעור ולגודל העיסה – ודו"ק.

אולם ברור שיש כאן תוספת שיעור מדרבנן – וכלשונו: "אמנם הצד שהוא מדרבנן הוא - שחז"ל תיקנו שצריך שיתנו חלק כ"ד מן העיסה כמות שהיא - ואם העיסה היא גדולה כ"ד עשרונות צריך שיתן לכהן עשרון שלם שהוא חלק כ"ד מן אותה העיסה - זהו מה שנלע"ד בשיעור חלה".

## בדברי בן המחבר שאין כאן ב' הפרשות – זה להתיר את הטבל וזה לנתינה.

ועיי"ש בהגה"ה לבן המחבר, וז"ל:

"דע שמה שחידש אאמ"ו הגאון המחבר ז"ל בחלה ובתרומה דלהוציא מידי טבל חטה אחת פוטרת כל הכרי אבל מ"מ צריך לקיים מצות נתינה שיהיה בכדי נתינה לכהן, אין הכוונה שיש כאן שתי הפרשות זו אחר זו ואם הרים משהו הותר הכרי בתרומה והעיסה בחלה ואח"כ צריך להוסיף עוד ולהפריש שיעור כדי נתינה לכהן, זה אי אפשר לומר משום כמה טעמים" – עיי"ש אריכות דברים בזה – מובא בהערה [[40]](#footnote-40).

ופירש בזה וז"ל: "מכל זה מוכח שאין כאן אלא הפרשה אחת דודאי אם עבר ותרם כל שהוא כבר הותרו העיסה והכרי ושוב אין שם תרומה וחלה על מה שיוסיף ואם יתן לכהן חולין הוא נותן.

ואמנם כוונת אאמ"ו הגאון ז"ל במה שכתב שיש שני שיעורים כוונתו שלכתחלה צריך לתרום שיהיה כדי נתינה ולא בשביל להתיר השיריים שבשביל זה היה סגי בכל שהוא אך שהכתוב הצריך שיעור כדי לקיים כדי נתינה לכהן ואם עבר והפריש רק חטה אחת כבר הותר הכרי וכן בחלה כבר הותרה העיסה והוא מעוות שלא יוכל לתקון לקיים עוד מצות נתינה שכבר עבר ההפרשה - וגם יש נפקא מיניה בכהן עצמו שיש לו כרי או עיסה שגם הכהן אסור לאכול טבל אינו צריך להפריש כי אם כל שהוא להתיר הכרי והעיסה אבל מצות נתינה לכהן לא שייך לגבי עצמו שהוא כהן".

## חילוקו של הנו"ב בין חלה לתרומה.

אולם עיי"ש בנו"ב שהביא שהתוס' בכמה דוכתי - פסחים [ל"ב: ד"ה ואין נתינה], גיטין [כ'. ד"ה דילמא], וב"מ [מ"ז. ד"ה קונים] - חולקים וס"ל דלעולם גם הדין הפרשה וגם הדין נתינה היא כלשהו – אלא שרצה לחלק בדבריהם מיניה ביה בין תרומה לחלה - וז"ל:

"ועוד אני אומר דאפילו יהיבנא לרבותינו בעלי התוס' דבתרומת גורן לא בעינן כדי נתינה היינו משום שאפילו אין לו אלא מעט חטים שאין בכל הטבל כדי נתינה אפ"ה אסור עד שיפריש ממנו תרומה ושאר מתנות ובודאי צריך ליתן לכהן תרומתו וא"כ ע"כ לא הקפידה התורה על כדי נתינה, וגם בזה אינני מודה לחלוטין והיכא דאי אפשר שאני אבל היכא דאפשר ליתן כדי נתינה חייב ליתן כדי נתינה.

אבל בחלה שהתורה לא חייבה בחלה רק אם יש שיעור חלה ובשיעור הזה יש בחלק מ"ח ממנו או עכ"פ בחלק כ"ד ממנו כדי נתינה חייב ליתן כדי נתינה, והיינו לצאת ידי נתינה לכהן, באופן שאני נשאר שריר וקיים בדעה זו ששיעור הזה הוא מה"ת".

ויש להעיר מהמבואר לעיל בציונים והערות [פרק ב משנה א ענף ג] מהירושלמי בחצי קב כוסמין חיטין ושעורין שמפריש רק כנגד הכוסמין, והגר"ח הוכיח מהכא שהשיעור ה' רבעים הוא דין בעיסה ולא דין בשיעור החיוב - עכ"פ משכחת לה בכה"ג הפרשה של פחות משיעור זה גם בחלה - ואף שבדרך כלל חלוק חלה מתרומה - אכן סו"ס לפום סברת הגר"ח מבואר שבאמת עיקר שיעור ההפרשה אין בה חשיבות נתינה כלל, רק שתמיד יוצא שש בה שיעור דאל"כ ליכא עיסה כיון שחסר בשיעור עיסה - ודו"ק.

## ג' הלכות בשיעור חלה.

והנו"ב מסיק שלפי"ז יש ג' פרטים בהפרשת חלה:

א] "להתיר העיסה באכילה אפילו לא הרים אלא כ"ש לחלה הותרה העיסה".

ב] "לצאת ידי נתינה לכהן חייב מן התורה ליתן חלק א' ממ"ח או מכ"ד מעשרון לכהן ואפילו העיסה גדולה מאה עשרונות יוצא בחלק המגיע בעשרון אחד".

ג] "מדרבנן החיוב על כל עיסה לפי גדלה חייב הבעה"ב ליתן אחד מכ"ד בכל העיסה והנחתום אחד ממ"ח בכל העיסה".

וע"ע אריכות דברים בנו"ב בסוגי' זו.

## המקור של הנו"ב מדברי רש"י בחומש, ומדברי הרמב"ם בפירוש המשנה.

והנו"ב למד שהחידוש הזה מתבאר מתוך דברי רש"י - דברש"י בחומש [שלח לך בד"ה כתרומת גורן] כתב שבחלה לא נאמר שיעור כתרומת גורן ולא כתרומת מעשר שנאמר בה שיעור - אבל חכמים נתנו שיעור לבעה"ב אחד מכ"ד ולנחתום אחד ממ"ח, וממשיך רש"י אח"כ [ד"ה תתנו לה' תרומה] ופירש לפי שלא שמענו שיעור לחלה נאמר 'תתנו' - שיהא בה כדי נתינה", ולכאורה דברי רש"י סתרי אהדדי - האם יש שיעור לחלה או אין שיעור לחלה.

ולכן כתב המזרחי [שם] וז"ל: "שלא שמענו שיעור לחלה נאמר 'תתנו' שיהא בה כדי נתינה - [ספרי] - ואין זה אלא אסמכתא בעלמא שהרי גבי תרומת גורן נמי כתיב בה נתינה ועם כל זה אמרו שאין לה שיעור מן התורה אלא חיטה אחת פוטרת כל הכרי וכן גבי גט כתיב ונתן עם כל זה אמרו כתבו על גבי איסורי הנאה כשר, והראיה הגמורה על זה שהרי כתיב בה כתרומת גורן מה תרומת גורן אין לה שיעור מן התורה אף חלה אין לה שיעור מן התורה אלא ע"כ לומר שמה שאמרו שיעור חלה של בעה"ב אחד מכ"ד ושל נחתום אחד ממ"ח וסמכו דבריהם על מקרא זה דתתנו אינו אלא אסמכתא בעלמא - וכן רש"י ז"ל למעלה כתרומת גורן שלא נאמר בה שיעור כו' אבל חכמים נתנו בה שיעור", עכ"ל המזרחי.

וכתב על זה הנו"ב שמה שהביא ראיה מתרומת גורן - תלה תניא בדלא תניא - דבחלה תניא בהדיא בספרי שדרשינן מקרא דתתנו שיהיה בה כדי נתינה ובתרומת גורן לא מצינו בהדיא שאמרו שא"צ מן התורה כדי נתינה - רק מצינו שאמרו חטה אחת פוטרת כל הכרי, ובביאור דברי רש"י כתב שכל היסוד הנ"ל מפורש בדבריו - שמתחילה פירש כתרומת גורן שלא נאמר בה שיעור כו' והיינו לפטור העיסה - ולאחר מכן פירש - "אבל חכמים נתנו שיעור לבעה"ב אחד מכ"ד ולנחתום אחד ממ"ח" - והיינו מכל עיסה לפי גדלה וזהו מדרבנן - ושוב בפסוק שאחריו בפסוק 'תתנו' כתב - "לפי שלא שמענו שיעור לחלה נאמר תתנו שיהיה בה כדי נתינה" - ופירש הנו"ב שכאן הכוונה שזה מן התורה לקיים מצות נתינה - ובין שתהיה העיסה גדולה מאד ובין שתהיה העיסה שיעור עשרון אחד השיעור שוה שיהא כדי נתינה - עכתו"ד להוכיח עיקר יסוד זה מדברי רש"י.

ושוב הביא את דברי הרמב"ם בפירוש המשנה [חלה פ"ב משנה ז] וזה לשונו - "מה שחייבו לבעה"ב אחד מכ"ד לפי שהוא לש עיסה קטנה וצריך להוציא שיעור שיהיה ראוי לתתו לכהן כמו שאמר הש"י תתנו שיהא בו כדי נתינה ועל כן אין ראוי להיות פחות מחלק כ"ד מן השיעור המשוער לחלה שהוא חמשת רבעים אבל הנחתום שהוא לש הרבה אפילו חלק מארבעים ושמונה היא שיעור שיש בו כדי נתינה".

וכתב על זה הנו"ב - "העתקתי דברי רבינו הגדול - ולמדנו ממנו שחלק אחד מכ"ד בחמשת רבעים הוא כדי נתינה אין חילוק בין תהיה העיסה רק חמשת רבעים ובין תהיה עיסה של כמה כורים - ולהכי דקדק רבינו בלשונו ולא כתב שאין ראוי להיות פחות מחלק כ"ד בהעיסה אבל דקדק וכתב מן השיעור המשוער לחלה - ועוד שהרי לכך יש בעיסת הנחתום כדי נתינה בחלק אחד ממ"ח", וע"ע בהערה [[41]](#footnote-41).

ולגבי ההוכחה של המזרחי מגט שכתבו על איסורי הנאה כשר כתב הנו"ב שהגם שבעלי התוס' אמרו דבר זה - אלא שהם אמרו לאידך גיסא שלכך גט שכתבו על איסורי הנאה כשר שהרי חטה אחת פוטרת הכרי - ועיין מה שהאריך לדון עוד בדברי התוס' בכמה דוכתי.

## מקורות נוספים לעיקר חידושו של הנו"ב.

וכבר העירו על הנו"ב בזה שכתב שחידוש זה "לא קדמני בזה אדם מעולם" – הרי כבר מצאנו כן במשנה למלך [פ"ו מהל' מתנות עניים ה"ז] בשם התוס' רי"ד [סוף פרק ב' דקידושין].

ועוד שהמלבי"ם כבר דייק כן מהספרי [פרשת שלח] שיש סתירה, דמתחילה בפסוק תרימו תרומה לה' מבואר שחיטה אחת פוטרת ובהמשך בפסוק של תתנו לה' תרומה, ומבואר בספרי שם שכדי לקיים מצות נתינה לכהן זה איכא שיעור דכתיב "תתנו" וצריך "שיהא בו כדי נתינה", וביאר המלבי"ם שבתחילה איירי בהפרשה ובזה סגי חטה אחת, ושוב איירי בנתינה ובזה בעינן שיעור נתינה של שו"פ, דחלוקין נינהו, וחלוקין נינהו לגבי השיעור פרוטה וכנ"ל.

עוד הוסיף המלבי"ם שחידוש זה מובן עפ"י הרמב"ן בהשגותיו לספר המצות [שורש י"ב] שכתב שמה"ת יש ב' מצות, א' להפריש ולתקן טבל ולזה סגי במשהו, ושנית איכא מצוה לתת לכהן נתינה חשובה, ומעתה יש לומר - שהפסוק של תרימו תרומה לה' איירי בהפרשה - ובזה מקיים מצוותו בחיטה אחת לעומת הפסוק תתנו תרומה להק' דאיירי בנתינה, וא"ש.

ועצם החידוש מבואר נמי במהר"ם חלוואה [פסחים ל"ב] שיש חילוק בין נתינה להפרשה בזה, וכמו שנתחדש בתוס' רי"ד ובנו"ב.

## דן בלשונות הרמב"ם בדין זה ובדברי הרדב"ז - ומבאר שיש שייכות בין הדין דאורייתא והדין דרבנן.

וז"ל הרמב"ם [ביכורים פרק ה' הלכה א']: "מצות עשה להפריש תרומה מן העיסה לכהן שנאמר ראשית עריסותיכם חלה תרימו תרומה, וראשית זו אין לה שיעור מן התורה אפילו הפריש כשעורה פטר את העיסה, והעושה כל עיסתו חלה לא עשה כלום עד שישייר מקצתו".

ולהלן [הלכה ב'] : "ומדברי סופרים שמפרישין אחד מארבעה ועשרים מן העיסה כדי שיהיה בה כדי מתנה לכהן שנאמר תתן לו תן לו דבר הראוי ליתנו מתנה, והנחתום העושה למכור בשוק מפריש אחד משמונה וארבעים, לפי שעיסתו מרובה יש בשיעור זה כדי מתנה" – וכבר עמד בנו"ב שם על הלשונות בדברי הרמב"ם כאן ובפירוש המשנה.

והקשה שם הרדב"ז: "וקשיא לי כיון שחטה אחת פוטרת את הכרי היכי מתקיים קרא שנאמר תתן לו תן לו דבר הראוי לתתו במתנה", וכוונתו להקשות דנראה מהרמב"ם שהשיעור דרבנן של אחד מכ"ד שייך לדרשה של תתן לו - ואיך משתלבים הדרבנן והדאורייתא.

ותירץ - "וי"ל דהכי קאמר ראשית עריסותיכם וגו' וכתיב ראשית דגנך ללמדנו שחטה אחת פוטרת הכל אבל אם בא לעשות המצוה כתקנה תן לו כדי נתינה ושיערו חכמים כמה הוא כדי נתינה לכל דבר ודבר".

ועיין באפיקי ים [ח"א סימן מ"ד ס"ק י"א] שכוונתו לדרכו של הנו"ב, וע"ע בעמק נצי"ב על הספרי [שם] שמה שכתב הרמב"ם שזה מדרבנן – היינו כהדין האחרון שכתוב בנו"ב שצריך שיעור זה מכל עיסה – וכמדוייק בלשונו - "ומדברי סופרים שמפרישין אחד מארבעה ועשרים 'מן העיסה', כדי שיהיה בה כדי מתנה לכהן שנאמר תתן לו תן לו דבר הראוי ליתנו מתנה", אבל יתכן שעיקר השיעור הוא שיעור מה"ת.

ונראה בביאור הדברים שלכאו' היה משמע מהנו"ב שחכמים הוסיפו על הדאורייתא וחידשו דין חדש, שמה"ת יש שיעור בגוף הנתינה עצמה ותו לא – וא"כ אין מקום לחדש דין זה כלפי השיעור של העיסה – דסו"ס יש כאן נתינה חדא מכל העיסה - וגם בעיסה גדולה - וע"כ שחידשו חכמים שיעור הפרשה מכל שיעור עיסה בלי שייכות לקיום בנתינה - ונמצא שהדרבנן והדאורייתא לא שייכי זל"ז.

אולם ברמב"ם מדוייק שהדין דרבנן שנמדד כלפי העיסה וכמו שדייק הנצי"ב – שגם דין זה כלול בחשיבות בנתינה – וכלשונו – "כדי שיהיה בה כדי מתנה לכהן שנאמר תתן לו תן לו דבר הראוי ליתנו מתנה" - וכנראה שאינו דין חדש – אלא שחידשו שהדין תורה של חשיבות בנתינה שמתייחס לכל העיסה בכללותה – וזה סגי מה"ת – אכן מדרבנן חידשו דהך דין עצמו יתקיים ויתייחס כלפי השיעור של כל עיסה בפני עצמה.

## בדברי ר"ת בדין הנ"ל – ולשיטתו אזיל במשנה הקודמת – לגבי השיעור עיסה שמחוייב בחלה - ומחלקינן בין נתינה בחלה לנתינה בתרומה.

ועיין בתועפות ראם על היראים [מצוה קנ"א] שהביא מספר מנחת יהודה על פרשת שלח בשם ר"ת דעיקר השיעור של נתינה הוא תמיד בכל שהוא אבל בחלה יש שיעור של 'כביצה' - והוא למד כן ממה שנאמרה הלכה של נתינה בחלה ולכאו' זה מיותר שאחרי שכתוב שהחלה היא תרומה והרי בתרומה כבר כתוב דין נתינה – וע"כ שכאן נאמר דין נתינה לחדש שיש שיעור מיוחד לחלה בנתינה.

הרי לנו שיש חילוק בין תרומה לחלה – ואף דגם בנו"ב חילק כן – אכן הכא בר"ת מבואר דמצד הדרשות מחלקינן כן, עכ"פ עיקר האי חידוש שיש שיעור נתינה מה"ת מבואר בר"ת, ובתועפות ראם העיר עוד דהרמב"ן בספר המצוות חילק מצות הפרשה ונתינה לתרתי – גם בתרומה, והכא בר"ת מחלקינן בזה בין תרומה לחלה.

וביאר שם עוד שר"ת אזיל בזה לשיטתו - דעיין לעיל בציונים והערות [משנה ו'] שהבאנו ב' דרכים בראשונים בביאור פלוגתת הלל ושמאי בשיעור עיסה שמחוייבת בחלה - קב או ב' קבין, ושיטת ר"ת ששורש פלוגתתם הוא דבעינן בעיסה שיעור שיתחייבו להפריש ממנו חלה ושיהיה בחלה שיעור נתינה ושיעור נתינה היינו כביצה – ונחלקו הלל ושמאי אי השיעור בעיסה בנוי על פי החשבון של הנתינה של בעה"ב – והיינו א' מכ"ד של העיסה - או שהשיעור בעיסה בנוי על פי החשבון של הנתינה של נחתום – א' ממ"ח, ודו"ק.

אלא שכל דבריו רק שייכים אחרי שנתבאר שיש שיעור נתינה מה"ת של כביצה – דשוב אפשר לעשות חשבון בשיעור של העיסה על פי הך שיעור בנתינה – ואזיל בזה לשיטתו.

## מבואר עוד שיעור א' ממ"ח הוא שיעור מה"ת.

אלא דלפי"ז ע"כ יתחדש עוד שהשיעור בנתינה של א' מכ"ד - שיעור זה ע"כ שהוא גם מה"ת – ואז נוכל לעשות חשבון כמה שיעור העיסה ביחס לשיעור הנתינה, שאם הנתינה היא כביצה והשיעור נתינה היא א' מכ"ד – דאז בזה משערינן את השיעור בעיסה – ודו"ק.

אולם יש לדחות - דלעיל הבאנו שיתכן שכל המהלך של ר"ת הוא מדרבנן – עיין לעיל מהר"ש – ודו"ק, וא"כ גם השיעור נתינה של כביצה הוא שיעור חשוב – אבל יתכן שזה מדרבנן – אלא שזה כבר מפורש בר"ת ששיעור זה הוא מה"ת.

אלא דבעיקר נידון זה - עיין בנו"ב שהוכיח בשיטת רש"י ובשיטת הרמב"ם – שיש שיעור מה"ת של א' ממ"ח – דהנה עיין בסוגי' במנחות [ע"ז:] – שדנו בשיעור של תרומת לחמי תודה – כמה השיעור לכהנים, ובתוך הלימודים רצו ללמוד משיעור חלה א' ממ"ח – והתם הסוגי' היא מה"ת – ולולי דרכו של רש"י בסוגי' היינו צריכים לפרש שרצו ללמוד מחלה שאין שיעור מה"ת – ומוכרח עכ"פ שרש"י למד שהשיעור של א' ממ"ח הוא שיעור מה"ת.

וגם בשיטת הרמב"ם הוכיח כן - דז"ל הרמב"ם [ביכורים פ"ה ה"ג] – "והנחתום שעשה עיסה קטנה - אחד מארבעים ושמונה שלא לחלק בעיסת הנחתום", והיינו דאף דטעמא דנחתום א' ממ"ח הוא משום שעיסתו מרובה ולכן תמיד איכא שיעור חשוב גם בא' ממ"ח, אכן גם באופן שהעיסה תהיה קטנה הדין כן – וביאר הרמב"ם דהיינו טעמא כדי דלא לחלק בין העיסות – ואי היה דין א' מכ"ד מה"ת בעיסה קטנה – אז טעם זה לא היה סגי להקל בא' ממ"ח.

# משנה ח

[ח] רבי אליעזר אומר נטלת מן הטהור על הטמא כיצד עיסה טהורה ועיסה טמאה נוטל כדי חלה מעיסה שלא הורם חלתה ונותן פחות מכביצה באמצע כדי שיטול מן המוקף וחכמים אוסרין:

# רע"ב משנה ח

נטלת מן הטהור על הטמא - ולא חיישינן שמא יגעו זה בזה:

נוטל כדי חלה - שיעור חלה שצריך ליטול מן הטהור והטמא, נוטל מאותה עיסה הטהורה שלא הורמה חלתה:

ונותן פחות מכביצה באמצע - בין הטמאה והטהורה, דפחות מכביצה אינו מטמא, ומניח החלה על אותו פחות מכביצה המחבר בין הטמאה והטהורה, שאין החלה מקבלת טומאה בכך:

כדי שיטול מן המוקף - שתהיה הטמאה מחוברת לטהורה ע"י אותו פחות מכביצה, וכאילו הטמאה וטהורה עיסה אחת:

וחכמים אוסרין - ליטול מן הטהורה על הטמאה, דחיישינן שמא יגע זו בזו אלא נוטל מן הטהור לעצמו ומן הטמא לעצמו. והלכה כחכמים:

# ציונים והערות משנה ח

## בדברי הר"ש ורש"י בביאור שיטת ר"א.

פלוגתא זו שנינו בתרומות [ריש פרק ב'] "אין תורמין מטהור על הטמא ואם תרמו תרומתן תרומה וכו' רבי אליעזר אומר תורמין מן הטהור על הטמא", ועיי"ש בר"ש שהאריך בדין זה דאף דהביאו על זה פסוקים אבל אינו מה"ת – וכתב "ועיקר טעמא משום דבעי מוקף וגזרינן דלמא תרם שלא מן המוקף משום דמסתפי דלמא נגע טהור בטמא, ותרומת מעשר ניטלת מטהור על הטמא משום דתרומת מעשר לא בעיא מוקף".

ועיין עוד בר"ש שם שהביא את המשנה כאן בחלה והביא מהסוגי' בסוטה [ל'.] שמביא משנה זו בחלה, ופירש שם בקונטרס דקנסא היא, והכוונה של משנה זו היא כהמשך למשנה הקודמת – ד"נטמאת עיסתה שוגגת או אנוסה אחד ממ"ח נטמאת מזידה אחד מכ"ד שלא יהא חוטא נשכר" ובזה קאי ר"א לומר דהיכא דנטמאת 'מזידה' תילוש אחרת בטהרה ותתננה מן הטהורה על הטמאה.

והר"ש כתב ד"קשה לפירושו - דמתני' דהכא לא מיירי כיצד נטמא אם בשוגג אם במזיד, אדרבה רבנן מחמרי טפי מדרבי אליעזר דמאי דאסרי רבנן שרי רבי אליעזר, דרבנן אסרי לתרום מן הטהור על הטמא דלמא אתי לתרום שלא מן המוקף, כדפרשינן, ורבי אליעזר שרי דלא גזרי וכל שכן דאית ליה תורם מן הטמא על הטמא, דהכי עדיף טפי, והיינו טעמא דתרומה ודחלה וכולה סוגיא דסוטה" עיי"ש המשך הדברים.

ועיין עוד בעיקר סוגי' זו בסוטה [שם] בשיטת ר"א אי כביצה או פחות מכביצה.

## פלוגתת הראשונים אי מפריש חלה על הכל או רק על הטמאה.

עיין במשנה ראשונה שדייק דנחלקו הראשונים אי מפריש חלה על הכל או רק על הטמאה, והביא כאן את לשון רש"י בסוטה [ל'.] וז"ל:

"ונותנת פחות מכביצה באמצע כדי לתרום מן המוקף - מוקף לשון מחובר וכו' הילכך צריכה להקיף 'החלה' אצל 'העיסה' קודם שתקרא לה שם, והכי מקיפה לה, נותנת בעריבה לצד אחד - ונותנת מן העיסה הטהורה פחות מכביצה בין 'החלה הטהורה' ובין 'העיסה הטמאה' - והאמצעית נוגעת בשתיהן, ומצרפתן וקורא שם על החלה ומסלקת עם קריאת השם, ופחות מכביצה אינו מטמא את החלה", עכ"ל – ודייק מכאן המשנה ראשונה שבא להפריש ולהתיר רק את העיסה הטמאה.

אולם מאידך מפורש ברמב"ם בפירוש המשנה שמפריש על שתי העיסות וז"ל:

"ר' אליעזר סובר שלוקח מעיסה טהורה שלא הורמה חלתה שעור התרומה הראויה 'לעיסה הטמאה ולעיסה הטהורה', ואח"כ יקח פחות מכביצה מעיסה טמאה ויבדילנו, ויתן בצדו מכאן עיסה טהורה ובצדו מכאן עיסה טמאה שיהיה אותו החלק שהוא פחות מכביצה באמצע, ואח"כ נותן הכמות שיש בו כדי שעור 'שתי החלות' על אותו החלק הטמא שהוא פחות מכביצה, ואח"כ מפרישו לשם חלה על 'שתי העיסות', ונמצא שתרם מן המוקף לפי שכבר נתחבר הכל, ונשארה החלה טהורה וגם העיסה טהורה בטהרתה, לפי שכל אחת מהן נגעה בפחות מכביצה אוכל טמא, וכבר ביארתי לך שכל אוכל טמא שהוא פחות מכביצה אינו מטמא טומאת אוכלין. ויתבאר זה היטב במסכת טהרות", עכ"ל.

## בעיקר דין מוקף – נגיעה או נשיכה - ובחילוק בין חלה לתרומה בנוטל פחות מכביצה ונותנו באמצע.

זה לשון התוס' נדה [ז'. סוד"ה ומקפת] – "וצ"ע אי חשוב מוקף בנגיעה גרידא בלא צירוף הכלי או בלא נשיכה - דנותן פחות מכביצה באמצע מצינן למימר דהיינו נשיכה" – הרי לנו שפירש שכאן יתכן דאיירי בנשיכה, ותמה בזה במשנה ראשונה דא"כ הוי ליה כולה עיסה אחת וכולה טמאה.

ויש להעיר – הרי נתבאר לעיל דר"א במשנה זו ור"א במשנה דתרומות חדא הוא – וקשה דא"כ למה לא אמרו במשנה בתרומות הך דין ששנינו כאן שנוטל פחות מביצה ונותן באמצע - כדי שיטול מן המוקף, ועיין במשנה ראשונה שבתרומות הדרך להפריש בגורן ועדיין לא הוכשרו לטומאה.

ועיין במרכבת המשנה [פ"ז הי"ב קרוב לסוף דבריו] שחלוק הדין מן המוקף בחלה ותרומה דבתרומה לא בעינן נוגעין – והדברים מבוארים בראשונים בב' אופנים, או דחלה שונה מתרומה דדרשינן "ראשית עריסותיכם" ובלי נגיעה אינו ראשית העיסה – או שהחילוק הוא בין עיסה לשאר דברים ונפ"מ במפריש חלה מלחם ובמפריש תרומה מהעיסה - עיין בזה בריטב"א בנדה [ז'.] ובמהר"י קורקוס [פרק ז' ביכורים הלכה י"ב], ועיין במעדני ארץ [תרומות פרק ג' הלכה י"ח] שהרחיב בזה.

#

# מסכתא חלה פרק ג

#

[**משנה א**](#_Toc394445659) **<>** [**רע"ב משנה א**](#_Toc394445660) **<>** [**ציונים והערות משנה א**](#_Toc394445661) **<>**

**[ענף א' מחלוקת הראשונים ביסוד דין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא.](#_Toc394445662) <>** [מביא מחלוקת הראשונים בהילכתא דנתינת מים, אי עושה בה הפרשה מה"ת או לא.](#_Toc394445663) <> [מביא דגם אי ההפרשה היא מה"ת, אבל אכתי נחלקו אי הוי כהבאת שליש בתבואה לגבי תרו"מ או לא, ומביא את דברי הגר"ח בזה.](#_Toc394445664) <>

**[ענף ב' דברי הגר"ח והמ"ב בדין לשמה במצה בנתינת מים](#_Toc394445665) <>** [דן בנתינת מים במצה האם יש בה דין שימור לשם מצה או לא, ומביא בזה פלוגתא בין המ"ב לגר"ח האם מדמינן לנתינת מים בחלה או לא, ומבאר דהגר"ח אזיל בזה לשיטתו בדמיון להבאת שליש.](#_Toc394445666) <> [נפ"מ למעשה בפלוגתת הראשונים בחלה האם נתינת מים בעי גם התחילת עירוב.](#_Toc394445667) <> [נפ"מ בהנ"ל בין המ"ב והגר"ח בלשמה בנתינת מים אי בעי תחילת העירוב.](#_Toc394445668) <> [מבאר דיסוד פלוגתתם הוא האם דין לשמה הוא דין במעשה לישה או דין בחפצא של העיסה, ופלוגתתם תלויה בפלוגתת הרמב"ם ורש"י.](#_Toc394445669) <> [דרך אחרת בעיקר פלוגתת הראשונים בנתינת מים, ודרך אחרת בדברי הגר"ח לגבי הדין לשמה במצה.](#_Toc394445670) <>

[**משנה ב**](#_Toc394445671) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#_Toc394445672) **<>** [**ציונים והערות משנה ב**](#_Toc394445673) **<>** [הקדמה למשניות הבאות – חיובא דגלגול וחלות פטור שחל בשעת חיוב גלגול.](#_Toc394445674) <> [בפטור מדומע כשיש שיעור לחיוב חלה מלבד התרומה – ומה שיש לתמוה כאן במשנה.](#_Toc394445675) <> [ביאור דינא דמתני' בעיסה שנולד לה ספק טומאה – ובדין משמרת תרומותי בחולין הטבולין לחלה.](#_Toc394445676) <> [ב' דינים של טומאה בטבל, מצד משמרת, ודין נוסף מצד "עשה שינתנו לאהרן בכהונתו".](#_Toc394445677) <> [בהא דמבואר מהכא דתרומה וחלה מעורבות בטבל.](#_Toc394445678) <> [שיטת הריטב"א דליכא דין משמרת בטבל – וכל הנידון אינו אלא מצד הדין נוסף ד"עשה שינתנו לאהרן בכהונתו".](#_Toc394445679) <> [מחלוקת ראשונים בדין "אין בוצרין עם ישראל העושה פירותיו בטומאה" – ופליגי אי איכא דין משמרת לאחר שליש לפני מירוח.](#_Toc394445680) <> [שיטת הראב"ד [מובא ברמב"ן בע"ז] - שאין איסור תורה לטמא טבל, לא מצד משמרת ולא מצד "עשה שינתן לאהרן בכהונתו", וכל האסור אינו אלא מדרבנן.](#_Toc394445681) <> [מחלוקת ראשונים לגבי טומאה לפני גלגול לאחר נתינת מים.](#_Toc394445682) <> [סיכום המחלוקות בראשונים שיוצאים מהדינים שהוזכרו במשנה.](#_Toc394445683) <>

[**משנה ג**](#_Toc394445684) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#_Toc394445685) **<>** [**ציונים והערות משנה ג**](#_Toc394445686) **<>**

**[ענף א' בגדר דין ד"בשעת חובתה היתה פטורה" בגלגול עכו"ם והקדש., ובחילוקים מה מיקרי פוטר ומה מיקרי חסרון במחייב.](#_Toc394445687) <>** [מביא מהתשו' הרשב"א שהוכיח משי' ר"ע בגלגול נכרי וגלגול חו"ל דמוכרח שיש ב' מחייבים בחלה, בזמן הגלגול ובזמן הקרימה בתנור, ותרי קראי איכא.](#_Toc394445688) <> [מוכיח כהנ"ל מדברי ר"ת בבלילה רכה, ומביא כן מהפמ"ג, ומוכיח כן עוד מגלגול חו"ל ואפאה בא"י לרבנן דר"ע.](#_Toc394445689) <> [סיכום החילוקי דינים – מתי הוי בגדר פוטר ומתי הוי בגדר חסרון במחייב.](#_Toc394445690) <> [מתמה מכמה מקומות בדברי הראשונים, דמוכרח מדבריהם שאינם בגדר "פוטר".](#_Toc394445691) <> [מביא הוכחת האחרונים ממיעוטא ד"עריסותיכם" דכולל גם הקדש ועכו"ם וגם הפקר, ומבואר דבעי רשות המחוייבת לחייבו, ולא שיש "פוטר" בכולהו.](#_Toc394445692) <>

**[ענף ב' דרך חדשה בגדר הדין "בשעת חובתה היתה פטורה", ומתבאר עפ"י יסוד הגר"ח בעיקר חיובא דחלה.](#_Toc394445693) <>** [מביא יסוד מהגר"ח דלמד ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ" אינם תרי מחייבים, אלא דכל המחייב הוא מצד "לחם הארץ", וכל חיובא דשעת גלגול הוא רק מחמת הלחם העתיד להיות בה, ומביא מקור לדבריו מהר"ש.](#_Toc394445694) <> [תוספת דברים ביסוד הגר"ח.](#_Toc394445695) <> [עפ"י דברי הגר"ח מבאר עוד דכל המחייב של הגלגול אינו מצד הגלגול כלל, רק מצד הלחם העתידי שטמון בעיסה, והעיסה והגלגול מצד עצמם כלום, ומבאר בזה מהלך חדש בדין דבשעת חובתה היתה פטורה לגבי הקדש ועכו"ם, דנתחדש דנקבע שמו של הלחם בשעת הגלגול.](#_Toc394445696) <> [מבאר בזה את דברי הרמב"ן דמחלק בין הקדש לתחילתה סופגנין, דכל הנדון הוא מצד הפקעת שם.](#_Toc394445697) <> [תוספת דברים בכל הנ"ל.](#_Toc394445698) <> [עפי"ז מבאר את הגזה"כ ד"לחם הארץ" לרבות קרימה בתנור בחו"ל, ומזה הוא דיליף ר"ע לקרימה בתנור בעכו"ם, ומבאר ביאור חדש בכוונת הרשב"א בתשו' בשי' ר"ע ובכוונת הפמ"ג בבלילה רכה בהנך ב' קראי ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ".](#_Toc394445699) <> [ביאור פלוגתת רבנן ור"ע האם מדמינן חו"ל לעכו"ם או לא, וסברת ר"ע לחלק בין הקדש לעכו"ם.](#_Toc394445700) <> [מוכיח דגם לדידן איכא חילוק בין מחשבת הקדש למחשבת עכו"ם.](#_Toc394445701) <>

**[ענף ג' תוספת עומק בעיקר פלוגתת ר"ע וחכמים, על פי דרך הנ"ל.](#_Toc394445702) <>** [עפ"י הנ"ל מיישב קושי' המהרי"ט אלגאזי מהספרי לירושלמי, ומוסיף לבאר עוד בשורש פלוגתת ר"ע ורבנן האם מדמינן ליה עכו"ם לחו"ל או לא.](#_Toc394445703) <> [מביא ראיה ברורה לדברינו ממיעוטא דעכו"ם לר"ע, דלמה לא מתחייב באפייה דעכו"ם אח"כ.](#_Toc394445704) <> [מעורר מדברי התשו' הרשב"א דמדמה חסרון שיעור לעכו"ם.](#_Toc394445705) <>

[**משנה ד**](#_Toc394445706) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#_Toc394445707) **<>** [**ציונים והערות משנה ד**](#_Toc394445708) **<>** [בפטור תרו"מ בהקדש – גם בשליש וגם במירוח.](#_Toc394445709) <> [בדין פטור הפקר בתרו"מ – ובחילוק בין הפקר להקדש.](#_Toc394445710) <> [חילוק בין חלה לתרו"מ בהנ"ל.](#_Toc394445711) <> [מקשה להנך דלמדו דנתינת מים דומה להבאת שליש, דלמה אין בה פטור דעכו"ם והקדש והפקר, ומעורר דלפי"ז הרשב"א סותר משנתו אי נתינת מים הוי כהבאת שליש או לא.](#_Toc394445712) <> [במה שיש לתמוה לפי השיטות דמירוח עכו"ם תלוי במעשה המירוח ולא בבעלות – ומאי שנא מפטור הקדש ומאי שנא מגלגול עכו"ם](#_Toc394445713) <>

[**משנה ה**](#_Toc394445714) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#_Toc394445715) **<>** [**משנה ו**](#_Toc394445716) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#_Toc394445717) **<>** [**ציונים והערות משנה ה ומשנה ו**](#_Toc394445718) **<>**

**[ענף א הערות במיעוט של עכו"ם מחלה.](#_Toc394445719) <>** [עיקר המיעוט של עכו"ם והקדש.](#_Toc394445720) <> [מביא מתשו' הרשב"א שהוכיח משי' ר"ע בגלגול נכרי וגלגול חו"ל דמוכרח שיש ב' מחייבים בחלה, בזמן הגלגול ובזמן הקרימה בתנור, ותרי קראי איכא.](#_Toc394445721) <> [דרך חדשה בכל הנ"ל.](#_Toc394445722) <> [בדין מחשבת עכו"ם - ובחילוק בין מחשבת הקדש למחשבת עכו"ם.](#_Toc394445723) <> [חידוש בש"ך דמהני מעות קונות של הישראל לחייבו בחלה, או דמהני מה שדעתו לתת לישראל.](#_Toc394445724) <> [בקושי' הירושלמי מעיסת ארנונה – ומחדש דסגי ברשות ושליטה של העכו"ם לפוטרו.](#_Toc394445725) <> [מביא סוגי' דפסחים [ו'.] ומוכיח דסגי ברשות ושליטה של העכו"ם לפוטרו.](#_Toc394445726) <>

[ענף ב בדין שותפות העכו"ם לגבי חיוב תרומה וחיוב חלה.](#_Toc394445727) <> [פלוגתת הראשונים בדין עושה עיסה עם העובד כוכבים ויש בשל ישראל כשיעור חלה.](#_Toc394445728) <> [בגדר שותפות שיש בעלות אחת משותפת.](#_Toc394445729) <> [ראיות נוספות ליסוד זה.](#_Toc394445730) <>

[**משנה ז**](#_Toc394445731) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#_Toc394445732) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#_Toc394445733) **<>** [טעמא דבבלי מצד 'טעם כעיקר' וטעמא דירושלמי מצד 'גרירה'.](#_Toc394445734) <> [כמה דרכים בזה – לבאר דתרווייהו איצטרכיא ליה.](#_Toc394445735) <>

[**משנה ח**](#_Toc394445736) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#_Toc394445737) **<>** [**ציונים והערות משנה ח**](#_Toc394445738) **<>** [כמה פרטים בביאור המשנה – [מאירי].](#_Toc394445739) <> [ביאורים שונים למה השאור לא בטל ברוב.](#_Toc394445740) <> [בביאור החילוק בין הרישא לסיפא – כנגד כולה או לפי חשבון השאור.](#_Toc394445741) <> [מתמה - דלמה לי טעמים אחרים לחלק בין הפרשה ממקום אחר להפרשה מיניה וביה.](#_Toc394445742) <>

[**משנה ט**](#_Toc394445743) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#_Toc394445744) **<>** [**ציונים והערות משנה ט**](#_Toc394445745) **<>** [ביאור הדינים במשנה.](#_Toc394445746) <> [המשניות הללו איירי כשיש בילה.](#_Toc394445747) <>

[**משנה י**](#_Toc394445748) **<>** [**רע"ב משנה י**](#_Toc394445749) **<>** [**ציונים והערות משנה י**](#_Toc394445750) **<>** [במקור וטעם לדין "הטבל אוסר כל שהוא".](#_Toc394445751) <> [ביאור דברי התנא - "אם כן למה אמרו - הטבל אוסר כל שהוא".](#_Toc394445752)

# משנה א

[א] אוכלין עראי מן העיסה עד שתתגלגל בחטים ותטמטם בשעורים גלגלה בחטים וטמטמה בשעורים האוכל ממנה חייב מיתה כיון שהיא נותנת את המים מגבהת חלתה ובלבד שלא יהא שם חמשה רבעי קמח:

# רע"ב משנה א

אוכלין עראי עד שתתגלגל - שתתערב יפה, לפי שאין שם עיסה עליה קודם גלגול:

ותטמטם בשעורים - לפי שעיסת השעורים מתפרדת ואינה מתערבת יפה כעיסה של חטים אלא מטמטם ביד:

חייב מיתה - דנגמרה מלאכתה וטבל הוא במיתה:

מגבהת חלתה - תקנת חכמים היא בעיסה טהורה למהר להפריש חלה בטהרה, שמא תטמא העיסה, דעיקר מצוה היא להמתין עד אחר גמר לישה:

ובלבד שיהא שם חמשת רבעים קמח - שנתערבו במים, דבפחות מהן לא הגיעה העיסה לכלל חיוב חלה. ואית ספרים דגרסי ובלבד שלא יהיה שם חמשת רביעית קמח, כלומר שלא ישארו חמשת רביעיות קמח שלא נתערבו במים, דאם נשארו חמשת רביעיות לא נפטרו בחלה שהפריש קודם שנתגלגלו. ובירושלמי מוכיח שאם אמר ה"ז חלה על השאור ועל העיסה ועל הקמח הנשאר לכשתתגלגל העיסה כולה תתקדש זו שבידי לשם חלה, הרי זה מותר. וכן ילמד אדם בתוך ביתו לנשים לומר כן כשמפרישות חלה מיד אחר גלגול העיסה קודם עריכת הלחם:

# ציונים והערות משנה א

# ענף א'מחלוקת הראשונים ביסוד דין נתינת מיםאי דינה כהבאת שליש או לא.

## מביא מחלוקת הראשונים בהילכתא דנתינת מים, אי עושה בה הפרשה מה"ת או לא.

שנינו במשנה דאף דרק בגלגול חייבים בהפרשת חלה, ועד אז מותר באכילת עראי, אבל לגבי אכילת קבע תלוי - שהרי בנתינת מים כבר שייכת הפרשת חלה, וכבר אז איכא איסור אכילת קבע - ומותר רק באכילת ארעי, עיין בזה בר"ש בשם הירושלמי, וילפינן כן מגזה"כ ד"ראשית ערסותיכם".

ועיין בתורת הארץ [פ"ד ס"ק ע"ח] שהביא מחלוקת ראשונים האם איכא כבר זיקת חלה מה"ת משעת נתינת מים, וכן נראה ממה דילפינן כן מ"ראשית עריסותיכם" דמבואר מזה דכבר בראשית העיסה דהיינו בנתינת מים אית ביה הפרשה - וחיילא חלה מה"ת, או דחיילא חלה רק מדרבנן ו"ראשית עריסותיכם" היא אסמכתא בעלמא - ומה"ת לא חיילא חלות חלה כל עיקר.

והר"ש [במשנה כאן ובמשנה ב'] הביא ב' דרכים - ומבואר שם דנחלקו בהנך ב' צדדים, ובתורת הארץ [שם] דייק עוד מתוס' [נדה ו': גיטין ס"א ובמהר"ם שיף שם] דסובר שהכל רק מדרבנן, ומאידך הביא מהרשב"א וריטב"א [גיטין ס"א] דסוברים דאית ביה זיקת חלה מה"ת.

והביא שם עוד דמהרמב"ן וריטב"א [קידושין ס"ו] מבואר דנתינת מים בחלה דמי להבאת שליש בתרו"מ, דכמו דמותר באכילת ארעי לאחר הבאת שליש ואכתי שייכת בה הפרשה מה"ת בהקדימו בשבלים, כמו"כ בנתינת מים חיילא כבר הפרשה אף דאכתי מותר באכילת ארעי, והכל מה"ת.

ובאמת דכדרכו של התורת הארץ מבואר נמי במהר"ם שיף בגיטין [סא: ד"ה רישא] דנקט דהנך ב' דרכים חולקים אי איכא חלות חלה מה"ת או מדרבנן - אולם סו"ס עיקר המהלך תמוה עד מאד - דא"כ האיך אהני לן הפרשה זו להתיר את העיסה.

וראיתי במשנת ר"א [זרעים סימן יח ס"ק ג] שכנראה שנתקשה בזה - ולכן העמיד את דברי הר"ש דרק מהני על חלה בזמן הזה שזה רק מדרבנן - אולם המגיה שם הבין כפשוטו שאין זו כוונת הר"ש, אלא שכוונתו שגם לפי הצד זה אסמכתא - היינו לענין החיוב ולא לענין החלות שוזאי דחל מה"ת - וכן ראיתי בדבר שאול [סימן יט ס"ק ה ד"ה ותחילה] דפשיטא ליה דחיילא מה"ת גם לפי הצד דהוי אסמכתא - דפשוט דחל מה"ת, ולמד שכל המחלוקת בים הנך ב' דרכים בר"ש הוא האם חל מה"ת מסברא או מהפסוק, ואי חל מה"ת מסברא אז ע"כ שהפסוק הוא אסמכתא ללמד את הדין דרבנן שלכתחילה עדיף להפריש דווקא בנתינת מים ולא אח"כ.

## מביא דגם אי ההפרשה היא מה"ת, אבל אכתי נחלקו אי הוי כהבאת שליש בתבואה לגבי תרו"מ או לא, ומביא את דברי הגר"ח בזה.

אולם יש בזה תוספת דברים – דבאמת גם בשיטות שסוברות שהחלות דין חלה חל מה"ת, אכן אכתי איכא ב' שיטות בראשונים בגדר הדברים, וכדיבואר:

דהנה, הגר"ח [הל' ביכורים פ"ח - ה"ו] ביאר דאין לדמות נתינת מים להבאת שליש, דאף דאיכא חלות דין חלה מה"ת כבר בנתינת מים כמו ששייך חלות דין תרומה מהבאת שליש, אבל אכתי אין לדמותם וחלוקים נינהו ביסוד דינם, דבהבאת שליש איכא כבר "דגנך" וזו החפצא שמתחייבת בתרו"מ, אבל אכתי ליכא חיובא עד גמר מלאכה שזה "דיגונך" והיינו מירוח, אבל סו"ס הדין הבאת שליש הוא חלק מהמחייב כיון דעל ידו איכא כבר חפצא המתחייבת בהפרשה, ורק בעינן למחייב נוסף שהוא הגמר מלאכה במירוח, משא"כ הכא בחלה שהחפצא המתחייבת היא העיסה, ובנתינת מים אכתי ליכא עיסה כלל, ונמצא דכל המחייב הוא רק בגלגול, וע"כ דבנתינת מים נתחדש הלכה מסויימת בחלות דין חלה מקרא ד"ראשית עריסותיכם" אף לפני המחייב, עכתו"ד.

ודבריו הם דלא כנתבאר ברמב"ן וריטב"א דמדמה להו בהדי' להבאת שליש, אלא דדברי הגר"ח מפורשים בפירוש הרא"ש [כאן].

דהנה - מבואר בירושלמי דטעמא דמילתא דלאחר נתינת מים אסור לאוכלה אכילת קבע הוא משום ד"שמא יערים", והקשה הרא"ש דלמה לי הך טעמא ד"שמא יערים", הא כיון דכבר יכול להפריש חלה מה"ט כבר אסור באכילת קבע, ול"ל טעמא ד"שמא יערים", ותירץ הרא"ש דאף דיכול להפריש אבל אינו כהבאת שליש דאסור באכילת קבע, "דאין שם עיסה עליה", ולהכי בעי טעמא ד"שמא יערים".

וכבר הק' עליו במהרי"ט אלגאזי [חלה אות ט', א'] דמאי שנא הבאת שליש מנתינת מים, הא חדא נינהו, והביא שכן הק' נמי הרשב"א [פסקי חלה שער רביעי סוף פ"ק].

וביאר הגרי"ז [מנחות ס"ז] דכוונת הרא"ש ע"ד הגר"ח הנ"ל, וכן הביא הגר"ש רוזובסקי [זכרון שמואל סי' ט' ס"ק ח'] בשם אחיו הגאון ר' יוסף, והרשב"א והמהרי"ט אלגאזי אזלו בזה כאידך ראשונים דמדמינן להו אהדדי [[42]](#footnote-42).

# ענף ב'דברי הגר"ח והמ"ב בדין לשמה במצה בנתינת מים

## דן בנתינת מים במצה האם יש בה דין שימור לשם מצה או לא, ומביא בזה פלוגתא בין המ"ב לגר"ח האם מדמינן לנתינת מים בחלה או לא, ומבאר דהגר"ח אזיל בזה לשיטתו בדמיון להבאת שליש.

והנה, בעשיית מצה יש דין שימור לשם מצה וחייבים בזה משעת לישה ואילך, ודומה בזה לחיוב חלה שחיובו בגלגול, ועיין במ"ב [סי' ת"ס ס"ק ד'] דדן לחייב שימור לשם מצה כבר בנתינת מים לפני הלישה - שהרי מצאנו שנחלקו הראשונים האם נתינת מים כלישה בשבת, והביא על זה פלוגתת הפוסקים בשו"ע [סימן שכ"ד] האם נתינת מים בכלל לישה לענין מלאכת לישה בשבת או לא, ונטה להחמיר שלא יתנו הקטנים מים ע"ג קמח, עיי"ש.

אולם הגר"ח היה דן בספק זה מצד אחר, דראיתי מביאים שהגר"ח היה נוהג לשלוח בניו לאפיית מצות, ופעם א' שאלו בנו הגאון ר' משה האם צריכים לדקדק בשימור לשם מצה כבר מנתינת המים או רק מהלישה עצמה, והשיב הגר"ח דשפיר בעינן בנתינת מים לשמה כיון דאפשר כבר להפריש חלה מזמן נתינת המים, ולאחר שיצא הגר"מ אמר לו הגר"ח שנית, שהדבר תלוי בב' הפירושים בירושלמי, ולאחר זמן אמר לו הגר"ח שכוונתו לירושלמי הנ"ל בדרשה ד"ראשית עריסותיכם", ועיין בהערה [[43]](#footnote-43).

והכוונה היא להנך ב' פירושים שזו המחלוקת ראשונים הנ"ל האם זה כבר חפצא של עיסה או לא, ופשוט.

והיה אפשר לחלק, דהכא הרי מפורש בחלה שזו גזה"כ מיוחדת מדין "ראשית עירוסתיכם", ומנלן דמדמינן להו אהדדי, והיינו דהכא נתחדש בגזה"כ מיוחדת דכבר בתחילת העיסה חיילא דין הפרשה ואיסור אכילת קבע, ומאן יימר דדין לשמה במצה מתחיל בתחילת העיסה, ויתירא מזו, הרי ע"כ דאין כאן עיסה גמורה שהרי עדיין ליכא איסור אכילת ארעי, ומנלן דמצה תליא בדין תחילת העיסה ולא בדין עיסה גמורה, וצ"ע.

ונראה דהגר"ח אזיל בזה לשיטתו, דהנה, כבר הבאנו דהגר"ח דס"ל כפשוטו כסברת הרא"ש דאין לדמות נתינת מים להבאת שליש, דתרתי נינהו, וביאר הגר"ח דהבאת שליש היינו רק אחרי שיש כאן את החפצא המתחייבת, והמירוח הוא רק לגמר החיוב, אבל כבר הושלמה ה"חפצא שמתחייבת" בהבאת שליש, ומירוח לא בא להוסיף ולגמור את החלות שם תבואה, וסובר הגר"ח דפשיטא דכל זה ליתא בנתינת מים דפשיטא דאכתי אין כאן תורת עיסה בנתינת מים, והרי העיסה היא החפצא המתחייבת, ופשיטא א"כ דאין לדמותו להבאת שליש, עכתו"ד.

ולפי"ז ע"כ דהראשונים שסוברים דמדמינן נתינת מים להבאת שליש ע"כ חולקים וסברי ד'תערובת מים וקמח' היא העיסה עצמה, וזו החפצא המתחייבת, והא דליכא איסור אכילת ארעי היינו משום שעדיין לא נגמר המחייב לגמרי כמו במירוח, ולמדנו מדבריהם דגדר הגזה"כ ד"ראשית עריסותיכם" הוא דגלי קרא דמדמינן נתינת מים להבאת שליש לענין זה שהושלם כבר החפצא המתחייבת, וע"כ דזו עיסה, והגלגול לא מוסיף כלום בעצם השם עיסה כמו שמירוח לא מוסיף כלום בעצם השם תבואה, ואינם אלא גמר החיוב ותו לא, וממילא דגם במצה איכא כבר שם עיסה גמורה בהבאת מים, והגלגול הוא רק גמר החיוב, ואין לומר שזה דין מיוחד מגזה"כ בחלה, דאינו כן דהכא גלי קרא דדמי להבאת שליש ונפ"מ דכבר אסרוה באכילת קבע בהבאת שליש, הרי שזה דין כללי, וממילא דגם לענין מצה נקטינן שזו עיסה גמורה, ודו"ק.

וכמובן שזה חידוש גדול לדון כאן תורת עיסה בנתינת מים בעלמא - ולהלן בהמשך הדברים נבאר באופן אחר - ודלא כחידוש הזה - ודו"ק.

ועיין להלן בציונים והערות [פרק ג' משנה ב' ענף ב'] בדין טומאה בטבל לאחר גלגול – ומה הדין לאחר נתינת מים, והבאנו בזה מחלוקת ראשונים, וכנראה דתלוי בהנ"ל.

## נפ"מ למעשה בפלוגתת הראשונים בחלה האם נתינת מים בעי גם התחילת עירוב.

ונראה דאיכא נפ"מ למעשה בין המ"ב לגר"ח, דהנה, בלשון הרמב"ם [ביכורים פ"ח] בעיקר דין גלגול הוסיף שם הרמב"ם "ויתערב הקמח במים", ולעיל מיניה [הל' ב'] בדין נתינת מים כתב הרמב"ם ג"כ הך לשון "שיתערב הקמח במים", ותמה בזה הכס"מ, דנתינת מים היא ע"כ לפני הגלגול, והכא משמע דחדא נינהו, דאין כאן ב' זמנים שונים, ועיי"ש מה שתירץ, והנצי"ב [העמק נצי"ב ספרי שלח עמוד כ"ח] כתב דבנתינת מים צריכים לגרוס ברמב"ם "ויערב הקמח במים", וכן העתיק בשו"ע [שם סעיף ב'].

וביאר הנצי"ב, "שכשהוא נותן מים בקמח צריך לגלגל קצת ולערבם יחד, אבל עדיין ניכר המים וקלוש מאוד עד גמר הלישה שמתערב הקמח במים ואין ניכר כלל", עכ"ל, ויש משמעות כדבריו גם במהר"י קורקוס.

והנה, דוקא לענין חלה מצאנו להך תנאי דעירוב קצת, [אבל לענין מלאכת לישה בשבת לא הוזכר תנאי זה], והסברא בזה כהגר"ח, דאיכא למימר דהרמב"ם באמת למד כהראשונים דמדמינן להבאת שליש, וע"כ דאיתרבי בכלל עיסה, ולהכי סובר הרמב"ם דבעינן תחילת העירוב, דלולא זה כו"ע מודי דלא חיילא תורת עיסה בנתינת מים בעצמו, דזו באמת טענת הגר"ח דפשיטא ליה דלא חיילא תורת עיסה בנתינת מים, ולמדנו הכא דגם החולקים מודים, אלא דלמדו דביחד עם תחילת העירוב כבר מהני, ודו"ק.

הרי לנו נפ"מ לדינא בפלוגתת הראשונים בנתינת מים האם דינה כהבאת שליש או לא, דנפ"מ אי בעינן נמי תחילת העירוב, דלפי הרא"ש דלאו מצד הבאת שליש אתינן עלה, א"כ י"ל דאין כאן אפילו תחילת עיסה, ולא בעי תחילת העירוב להחיל שם עיסה עליו, ורק לראשונים דמדמי להבאת שליש וע"כ שיש כאן עיסה, לדידהו י"ל דצריך תחילת העירוב.

## נפ"מ בהנ"ל בין המ"ב והגר"ח בלשמה בנתינת מים אי בעי תחילת העירוב.

אכן כל זה בחיוב חלה לענין החלות 'שם עיסה', לא כן לענין מעשה מלאכת לישה בשבת דבזה לא צריכים תחילת המעשה עירוב, ומעתה נראה דתהיה נפ"מ בזה לענין שימור דלישה מחימוץ, דלמ"ב ליתא לתנאי זה וחייבים בשימור לשמה ואסור ע"י קטנים כבר בגוף הנתינת מים עצמה דרק דיינינן מצד המעשה, ולפי הגר"ח דמדמינן לחלה אפשר דמהני ע"י קטנים אם תחילת העירוב יעשה הגדול, ודו"ק.

ויש לעיין, דלכאו' הנך ב' פלוגתות בראשונים לא תלויות זו בזו, והיינו דלעולם י"ל דנתינת מים חשיבא כלישה בשבת ולא חשיבא כלישה בחלה, וכן איפכא, דדינה כגלגול בחלה ואינה כלישה בשבת, דבשבת אנו דנים מצד הגברא האם הוא מעשה מלאכה או לא, ובחלה הכל תלוי בחפצא האם חיילא הכא חלות חפצא דעיסה או לא, ומתחלקים זה מזה, וכדביארנו בהערה [[44]](#footnote-44), ויש בזה קצת הוכחה לדברי הנצי"ב, עיי"ש.

עכ"פ לסיכום למדנו שיש ג' נפ"מ:

א] נפ"מ האם שייך לאסור אכילת קבע מטעם זה דכבר איכלל בכלל עיסה, או דאינה עיסה כלל ובעינן לטעמא ד"שמא יערים".

ב] נפ"מ לגבי שימור לשם מצה משעת נתינת המים לדרכו של הגר"ח.

ג] נפ"מ האם בעינן תחילת העירוב של המים עם הקמח בלשמה במצה - או לא, ודו"ק.

## מבאר דיסוד פלוגתתם הוא האם דין לשמה הוא דין במעשה לישה או דין בחפצא של העיסה, ופלוגתתם תלויה בפלוגתת הרמב"ם ורש"י.

עכ"פ נראה דשורש פלוגתת הגר"ח והמ"ב הוא האם הדין לשמה בלישה במצות תלוי בחפצא דעיסה דחיילא מכוח הלישה, או דתלוי במעשה לישה עצמו, ועיין בהערה [[45]](#footnote-45), ודו"ק.

ובעיקר פלוגתתם האם זה דין במעשה או דין בחפצא של עיסה, י"ל דפליגי האם זה דין כוונה בעלמא בגברא כעין מצוות צריכות כוונה דאז פשיטא דדנים מצד המעשה, או שהוא חלות לשמה בחפצא כשאר דיני חלות לשמה, ונבאר את הדברים:

דהנה, כבר הבאנו לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ח' ענף ב'] דמהרמב"ם מוכרח דבעינן כוונה למצה בלבד ולא לכוונה אחרת, אכן ברש"י [פסחים ל"ח:] מבואר דמהני במצה גם בשתי כוונות, עיי"ש בשפת אמת, וכבר תמהו האחרונים על רש"י מהתוס' במנחות [מ"ב] דמבואר דלא מהני ב' כוונות בלשמה, עיין בזה בקרן אורה [מנחות שם] ואור שמח [הלכות גירושין], וצ"ע.

וביארנו בארוכה ליישב שיטתו עפ"י דברי הברכ"ש בגיטין שהביא כמה הוכחות דחלוקה כוונה מחלות לשמה, ולשמה במצה חלוק מכל דיני לשמה שהוא רק כוונה בגברא, ודומה לכוונה של מצוות צריכות כוונה, דהנך תרי כוונות לא חיילו בחפצא לייחדו למטרה מסויימת כמו כל דיני לשמה שהחלות מייחדו למטרה שלה, אם לס"ת אם לציצית אם לגירושין של אשה זו, וממילא דרק בכוונה מהני ב' כוונות לא כן בחלות לשמה ששם חסר בכל היחוד למטרה של הלשמה.

הרי דזה שורש פלוגתתם, דהרמב"ם למד שיש לזה דין של לשמה בכל התורה, הלכך לא מהני בזה בב' כוונות, ולעומת זאת, רש"י חולק וסובר שזה דין כונה בגברא, ולכן מהני בזה ב' כוונות, וכל זה עפ"י ביאורו של הברכ"ש.

ונראה דיתכן דכל דברי הגר"ח הם דווקא בשיטת הרמב"ם דלמד שזה חלות במצה עצמה, דלכן למד הרמב"ם דבעינן שיחול דין לחם בעיסה כדי שתחול בה חלות לשמה, אבל לרש"י יתכן דא"צ לכל זה, ויתכן שהמ"ב הבין כדרך השניה, וכנתבאר בשיטת רש"י, ואכמ"ל.

## דרך אחרת בעיקר פלוגתת הראשונים בנתינת מים, ודרך אחרת בדברי הגר"ח לגבי הדין לשמה במצה.

אולם עיקר המהלך בזה בביאור שורש פלוגתת הראשונים - אי נתינת מים כהבאת שליש או לא - אינו פשוט כלל וכלל - וזה דבר מחודש עד מאד לדון שנתינת מים כבר נחשב כעיסה ממש - וצ"ע - ולהלן בחידושי סוגיות [סימן ח'] יבואר שורש פלוגתתם באופן אחר בלי צורך לחידוש זה.

ויבואר שם דלא כהגר"ח – והיינו דאף אי נתינת מים דומה להבאת שליש, אכן פשיטא דלא הוי עיסה ממש, ולא יתכן לחייבו בדין לשמה במצה מצד פרשה זו, ורק מצד סברת המ"ב יש מקום לחייבו, עיי"ש מה הרחבנו בזה.

# ענף גהערה במשנה.

## מעורר דליכא צירוף לשיעור ה' רבעים בשעת נתינת מים.

שנינו במשנה - "כיון שהיא נותנת את המים מגבהת חלתה", ולכאורה צ"ב שהרי בנתינת מים אין העיסה מודבקת להיות גוש אחד אלא הקמח נעשה פירורים פירורים [עי' ברש"ס הובא במלאכת שלמה], וא"כ איך אפשר להפריש חלה להמבואר בירושלמי ובראשונים שחל עכשיו חלות חלה, והרי אין כאן צירוף לשיעור ה' רבעים, ולא מצאתי מעוררים בזה, וצ"ע.

ויש לומר שמכאן ראי' לנתבאר ברשב"א בתשובה [ח"א סו"ס תס"א] בגדר צירוף סל - עיין בזה לעיל בציונים והערות [פרק ב משנה ד ענף ג] - שכתב דמה דמהני צירוף סל היינו דעי"ז חזינן למפרע כאילו עירסן להכל כאחד עיי"ש, וא"כ ה"נ כיון שאח"כ בשעת הלישה יהיה שיעור הרי זה מועיל למפרע דחשיב כבר השתא שיש בזה שיעור להצטרף לה' רבעים, אלא דהתם גבי צירוף סל א"א להפריש קודם כיון שאין העיסה ראשית של הלחם, אבל הכא דנתינת מים חשיבא ראשית של העיסה כמש"כ הראשונים בזה חלה ההפרשה מיד, ואכתי צ"ע.

# משנה ב

[ב] נדמעה עיסתה עד שלא גלגלה פטורה שהמדומע פטור ומשגילגלה חייבת נולד לה ספק טומאה עד שלא גלגלה תעשה בטומאה ומשגלגלה תעשה בטהרה:

# רע"ב משנה ב

נדמעה עיסתה - נתערב בה תרומה בפחות ממאה חולין:

משגלגלה חייבת - דכיון דנתחייבה בחלה כבר, תו לא פקע ע"י דמוע:

עד שלא גלגלה תעשה בטומאה - כיון דאפילו אם תעשה בטהרה אין הכהן רשאי לאכלה מפני ספק שנולד בה, יכול לטמאתה מיד קודם גלגול:

משגלגלה תעשה בטהרה - אם נולד בה ספק לאחר הגלגול אסור לטמאותה, דחולין הטבולים לחלה כחלה דמו, ותרומה תלויה צריכה שמור:

# ציונים והערות משנה ב

# ענף אהערות במשנה.

## הקדמה למשניות הבאות – חיובא דגלגול וחלות פטור שחל בשעת חיוב גלגול.

יש להקדים הקדמה קצרה למשניות הבאות:

המחייב בחיובא דחלה הוא הגלגול – ולכן באופן שיש פוטר בשעת הגלגול שוב פטרינן ליה, והמשניות הבאות מתעסקות באופנים שונים של פטור בשעת המחייב של גלגול.

להלן [משנה ג'] איירי בפטור הקדש בשעת גלגול, ולהלן [משנה ה'] איירי בפטור עכו"ם בשעת גלגול, והכא במשנה קאי בפטור דימוע [שעירוב בה תרומה] בשעת גלגול.

ויש לעיין בכל הנ"ל לגבי נתינת מים – דלעיל בציונים והערות [משנה א' ענף א'] חקרנו אי דינו כמחייב נוסף בחלה דומי' להבאת שליש בתרו"מ שהוא מחייב נוסף מלבד המירוח – או לא דאינו מחייב, ולכאו' אמור להיות נפ"מ בכל הפטורים הללו - אי שייכי נמי בנתינת מים – או לא, וכפשוטו תלוי בספק הנ"ל.

וכבר העירו בזה האחרונים לגבי הפטור עכו"ם והקדש והפקר - עיין בזה בדברי הגרי"ז [מנחות ס"ז] ובתורת הארץ [פ"ד אות ע"ט], ובדברי הגר"ש רוזובסקי [זכרון שמואל סי' ט' ס"ק י'] – והארכנו בכל זה בחידושי סוגיות [סימן ח'], ובתורת הארץ שם דן נמי לגבי הפטור דימוע בנתינת מים.

## בפטור מדומע כשיש שיעור לחיוב חלה מלבד התרומה – ומה שיש לתמוה כאן במשנה.

בעיקר פטור דימוע מחלה – נחלקו התוס' והר"ש - האם הכל פטור אף אי איכא כשיעור חיוב חלה בלי התרומה המעורבת בה וזו שיטת התוס' או דכה"ג חייב וכן סובר הר"ש, ולפי הר"ש ע"כ דאיירי הכא דליכא שיעור חלה בעיסה שנתערבה בה הך תרומה – ועיין מה שנתבאר בזה לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ד' ענף ב'] דשורש פלוגתתם תלוי בגדר פטור מדומע – אי גזרו על הכל.

ולשיטת הר"ש המשנה הכא תמוה – וכבר עמד בזה באבני נזר [יו"ד סימן תי"ז] וז"ל:

"וקשה לפי' הר"ש הא דתנן נדמעה עיסתה עד שלא גלגלה פטורה שהמדומע פטור, משגלגלה חייבת - במאי עסקינן, אי לא היה בה קודם שנדמעה כשיעור, משגלגלה אמאי חייבת, וע"כ כשהיה בה כשיעור ואעפי"כ עד שלא גלגלה פטורה" – וזה דלא כהר"ש שמחייב במדומע כשיש בו כשיעור.

וכתב על זה האבני נזר – "ובדוחק יש ליישב דלעולם שהיה בה כשיעור אלא שהיתה טבול לתרומה ועד שלא גלגלה הפריש ממנה תרומה ולא קבע לה מקום ונדמעה, או שקבע מקום ואח"כ נדמעה ובצר לה שיעורא, מ"מ פשט המשנה דאפי' יש בחולין כשיעור פטורה" – ועיין שם מה שהרחיב בזה.

והיה מקום לדון דלא היה בה שיעור אבל יש נפ"מ כשהיה צירוף סל אח"כ – דזה מהני לחייב גם אי היה גלגול בפחות מכשיעור, אכן כה"ג לכאו' יהיה חייב אף דהיה דימוע קודם גלגול – דמאי שנא גלגול כשיש בו שיעור שמחוייב בחלה ולא פטרינן ליה מצד הדימוע, מצירוף סל של אח"כ – וצ"ע.

עוד יש לתמוה על הר"ש במשנה להלן [פרק ד' משנה ג'] – ועיין בציונים והערות [שם].

# ענף ב'שיטות הראשונים,בדין טומאה בטבול לחלה ולתרומה.

## ביאור דינא דמתני' בעיסה שנולד לה ספק טומאה – ובדין משמרת תרומותי בחולין הטבולין לחלה.

כאמור - במשניות הללו למדנו דינים של פטור בשעת גלגול שהוא המחייב בחלה, דימוע הקדש ועכו"ם, והכא למדנו דין נוסף דג"כ תלוי בדין גלגול בתור מחייב של חיוב חלה.

דהנה שנינו במשנה שעיסה שנולד לה ספק טומאה – ויש מקום לדון דאי ממילא איכא בה טומאה א"כ שפיר יכול לטמאותה גם בודאי טומאה, דממילא יש בה ספק טומאה – אכן מאידך יש דין משמרת תרומותי שאסור לטמאות תרומה וחלה – ויש לדון האם דין זה יאסור לטמאותה – גם במצב של ספק טומאה וגם לפני ההפרשה של החלה – ובדין זה עסקינן הכא.

ואמרו במשנה שיש נפ"מ בדין זה של משמרת תרומותי לגבי זמן הגלגול, והיינו האם בא לטמאותה לפני הגלגול – אז שפיר מצי לטמאותה - "תעשה בטומאה", ואי בא לטמאותה לאחר הגלגול – אז לא מצי לטמאותה - "תעשה בטהרה".

והגמרא בנדה [סוף ו':] מבארת את החילוק הזה, ד"עד שלא גלגלה - תעשה בטומאה - חולין נינהו, ומותר לגרום טומאה לחולין שבארץ ישראל", והיינו שדין העיסה לפני גלגול [דהיינו קמח] ככל חולין אחרים שמותר לטמאותה, ומה שאמרו "תעשה בטומאה" – פירש"י דהיינו שאם ירצה מותר לטמאותה כיון דסוף סוף חלת ספק היא – וממילא לא תאכל.

וכל זה לפני גלגול - אבל לאחר גלגול מבארת הגמרא ד"תעשה בטהרה - חולין הטבולין לחלה כחלה דמו, ואסור לגרום טומאה לחלה", והיינו שחל דין חלה בעיסה מחמת זה שהוא טבל לחיוב חלה – ואסור לטמאותה מחמת זה, אף שממילא יש בה ספק טומאה וממילא לא יאכל - ופירש"י בטעמא דמילתא – "ואל יטמאנה ביד - ואף על פי דסוף סוף חלתה אסורה - אסור לטמאה ביד הואיל ונגמרה מלאכתה לחלה אסור לגרום לה טומאה ודאית, דכתיב ואני נתתי לך את משמרת תרומותי ודרשינן בבכורות [ל"ד] שתי תרומות במשמע טהורה ותלויה ואמר קרא שומרנה".

הרי לנו שבדין משמרת תרומותי נתחדש שאסור לטמאות תרומה וחלה – והכא במשנה נתחדשו ב' דינים בעיקר דין זה של משמרת תרומותי.

א] אסור לטמאות תרומה וחלה עוד לפני ההפרשה של החלה, והיינו בעודה טבול לחלה, ונתחדש שחולין הטבולין לחלה כחלה דמו.

ב] עוד נתחדש שיש דין משמרת גם בתרומה וחלה שיש בה ספק טומאה.

ודין זה מישך שייכי לכל המשניות הללו דעסקינן במחייב של חלה כשהיה בו פוטר – והיינו - הקדש עכו"ם ודימוע - בשעת גלגול, דמה"ט נמי חיילא דין משמרת בשעת גלגול.

ג] עוד צריכים לדעת שיש הבדל בין ב' דיני משמרת, דין משמרת שלא לטמאותה ודין משמרת שלא להפסידה - והארכנו בכל זה באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [חידושי סוגיות סימן כט פרק א] - עוד צריכים לדעת שיש חילוק בין הנך תרי דינים בטבל - דיעויין בחזו"א [דמאי סי' ד' ס"ק ב'] דנקט דמותר לשרוף טבל, ומבואר דלדעתו אין בזה דין משמרת [[46]](#footnote-46), אולם הערוה"ש [מעשרות סי' ק"ד סעיף ז'] חולק בזה על החזו"א ולדידיה איכא איסור משמרת לא לאבד טבל בידים [[47]](#footnote-47) - ודו"ק - וצ"ב סברת החז"א דמחלק ביניהם - ועיין באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [חידושי סוגיות סימן ב פרק ב] שביארנו את החילוק הזה.

והנה לעיל הבאנו להסתפק דמה הדין בנתינת מים בעכו"ם והקדש ודימוע – וכפשוטו דבר זה תלוי בחקירה בעיקר דינא דנתינת מים אי דומה להבאת שליש או לא – וה"ה שיש לדון הכא לגבי הדין שחולין הטבולין לחלה כחלה דמו – האם זה בשעת גלגול או כבר לפני כן בשעת נתינת מים, ודו"ק – ולהלן הבאנו בזה מחלוקת ראשונים.

## ב' דינים של טומאה בטבל, מצד משמרת, ודין נוסף מצד "עשה שינתנו לאהרן בכהונתו".

והנה למדנו במשנה דלפני גלגול יעשה בטומאה – אכן יש בזה תנאי – והוא – שנולד בזה ספק טומאה – והבאנו מרש"י שמותר לטמאותה כיון דממילא חלת ספק היא – וממילא לא תאכל, וביאר בזה הרא"ש – "שאם לא נולד בה ספק טומאה אסור לטמאותה משום הפסד כהן - דגרסינן בירושלמי ר' יוסי בשם ר' הילא - בדין הוא שיטמא אדם את טבלו דבר תורה דכתיב משמרת תרומותי תרומה צריכה שימור ואין הטבל צריך שימור, ומה אני מקיים ונתתם ממנו תרומת ה' לאהרן הכהן, עשה שינתנו לאהרן בכהונתו, וכאן הואיל ואי אתה יכול ליתנו לכהן בכהונתו אתה רשאי לטמאותה".

למדנו כאן שיש ב' דינים באיסור לטמא טבל - דמלבד הדין משמרת תרומתי שדינו דווקא לאחר שטבול לחלה ותרומה ודין זה חל רק בגלגול, אכן קודם לכן יש דין נוסף, והיינו – מדין "ונתתם ממנו תרומת ה' לאהרן הכהן, עשה שינתנו לאהרן בכהונתו".

ומדברי הרא"ש משמע שבאמת יש כאן ב' דינים, דין משמרת ודין "עשה שינתנו לאהרן בכהונתו", דבהמשך המשנה בדין לאחר גלגול דאסור גם אי ממילא הוי ספק טמא - כתב הרא"ש – "אף על גב שאינה ראויה לכהן - דחולין הטבולים לחלה כחלה דמי ותרומה תלויה צריכה שמור" – ומלשון זה משמע שזה דין אחר של משמרת – הרי לנו ב' דינים.

## בהא דמבואר מהכא דתרומה וחלה מעורבות בטבל.

וחזינן דחלוקין נינהו הנך תרי דינים, שהדין משמרת אינו אלא לאחר גלגול – ובטעמא דמלתא כתב התוס' בנדה [שם] "ואין לאסור משום משמרת תרומותי - דקודם גלגול אכתי לא פתיכא ביה חלה כמו המפריש חלתו קמח דלא עשה ולא כלום", הרי שהדין שמעורב בה חלה ותרומה בטבל לא מתחיל לפני גלגול, אכן מאידך הדין של "עשה שינתנו לאהרן בכהונתו" חיילא כבר לפני גלגול.

ויסוד לדברי התוס' מבואר שם להלן [ז'.] שאמרו בגמרא "התם פתיכא בהו תרומה" ופירש"י "פתיכא - מעורבת", וע"ע ברש"י גיטין [סוף ס"א.], וע"ע בפירוש המשנה להרמב"ם [גיטין סוף פרק ה'] על מה שאסור לטמא עיסה של טבל וכתב "שבזאת העיסה חיוב התרומה והיא הקדש ודע זה" – הרי לנו שהדין משמרת בטבל הוא תוצאה ממה שיש דין תרומה וחלה מעורבת בתוך הטבל.

## שיטת הריטב"א דליכא דין משמרת בטבל – וכל הנידון אינו אלא מצד הדין נוסף ד"עשה שינתנו לאהרן בכהונתו".

אולם הריטב"א בגיטין [ס"א] חולק וס"ל דליכא דין משמרת בטבל כלל וכלל – וכל הדין בזה אינו אלא בתרומה לאחר הפרשה – וביאר דינא דמתני' מצד ההלכה של "עשה שינתנו לאהרן בכהונתו", ובדין זה איכא חילוק בין לפני גלגול ללאחר גלגול - וז"ל:

"דכי אמרינן דאסור משום משמרת תרומותי - דוקא תרומה אבל טבל כיון שנטמא אינו אסור לטמאו אח"כ, נהי דאסור לטמאו מתחילה קודם שנטמא, לאו משום דכתיב משמרת תרומותי דהא אינו עדיין תרומה, אלא מדכתיב 'ונתתם אותה לאהרן הכהן - עשה שתתננה לאהרן הכהן בכהונתו', וכן הוא בירושלמי [חלה פ"ג ה"ב], ומייתי לה ר' שמשון ז"ל בפירוש המשניות שלו במסכת חלה, ואיסור זה דאורייתא כשהוטבלו אבל קודם לכן אף על פי שהגיע עונתן לתרומה אינו אסור לטמאן אלא מדרבנן, אבל כיון שנטמאו ודאי מותר לטמאן דלא הזהירה התורה אלא בתרומה שכבר הופרשה שאע"פ שנטמאת שלא יטמאו אותה".

הרי לנו שאין דין משמרת כלל בטבל - והחילוק בין לפני גלגול ולאחר גלגול הוא – דדווקא לאחר גלגול איכא דין "עשה שתתננה לאהרן הכהן בכהונתו" מה"ת - ולפני כן אינו אלא מדרבנן.

ובזה ביאר את המשנה כאן "והיינו הא דתנן התם במסכת חלה [פ"ג מ"ב] נולד לה ספק טומאה בעיסה עד שגלגלה תעשה בטומאה לאחר שגלגלה העיסה תעשה בטהרה, וע"כ לא אמרו אחר שגלגלה תעשה בטהרה אלא משום דאינה טומאה ודאי - וכיון דמדאורייתא אסור לטמאה כיון דטבולה לחלה, מספיקא לא מטמאינן לה, אבל קודם שגלגלה דאינו אסור לטמאה אלא מדרבנן - אפילו בנולד לה ספק טומאה לחוד מטמאין לה".

ויש להעיר דבשיטת הריטב"אמבואר שהדין דאורייתא של עשה שתתננה לאהרן וכו' לא קיים בספק, והיינו שאינו דין הפסד, וכדמשמע מלשון הדרשה, ורק הדין דרבנן הוא מדין ספק, וקשה על הרא"ש דלעיל שזה הדין דאורייתא, ומה דין זה שייך להפסד הכהן, וצ"ע.

## מחלוקת ראשונים בדין "אין בוצרין עם ישראל העושה פירותיו בטומאה" – ופליגי אי איכא דין משמרת לאחר שליש לפני מירוח.

לשיטת התוס' מבואר במשנה שיש חילוק בין לפני גלגול ללאחר גלגול לגבי הדין משמרת – אכן הקשו בתוס' בנדה [ו':] מסוגי' דע"ז [נ"ו.] ששם מבואר שגם לפני גלגול איכא משמרת – שהרי למדנו שם ש"אין בוצרין עם ישראל העושה פירותיו בטומאה" והביאו מרש"י שפירש "שאסור לגרום טומאה לתרומה משום משמרת תרומותי" – וקשה דמירוח בתרו"מ כגלגול בחלה, והתם קאי לפני המירוח שהרי גמר מלאכה דפירות "עד שיקפה או עד שישלה", עיי"ש בריש מעשרות – וצ"ע.

ותירצו בתוס' דהתם קאי בפירות שכבר גדלו יותר משליש – והשיעור שליש בתרו"מ הוי תחילת החיוב אף דהוי לפני מירוח, ולא דמי ללפני גלגול בחלה דאינו אלא קמח ואין כאן כלום, וראיה לחילוק זה ממה דמהני הפרשת תרו"מ לאחר שליש לפני מירוח ולא מהני לפני גלגול.

וז"ל התוס' – "וי"ל דהתם אם הפריש אפילו קודם שיקפה או שישלה [גמר מלאכה] הוי תרומה כמו בהקדימו בשבלין אבל הכא אם הפריש חלה קודם גלגול הוי כמו הפריש חלתו קמח דאמר בהאיש מקדש [מ"ו] דלא עשה ולא כלום, ולכך לא מיקריא טבולה לחלה", וכן תירץ הר"ש כאן בתירוץ השני.

ועיין בריטב"א בגיטין [ס"א] שהוסיף בביאור הך תירוץ דזה דמהני חלות תרומה בהקדימו בשבלים – דמזה מוכרח "דטביל למעשר קצת" – והיינו שהגדר בזה הוא שחל דין טבל – במקצת – אף דעדיין לא נעשה בו מירוח.

עוד תירצו בתוס' [שם] "אי נמי יש לפרש דהתם נמי לא אסור משום משמרת תרומותי כפירש"י כיון דאכתי לא הוקבע לתרום אלא משום הפסד כהן אסר לה, אבל הכא כבר נולד לה ספק וליכא הפסד", וכן תירץ הר"ש הכא בתירוץ הראשון – ונראה שהך דין של "הפסד כהן" – היינו הדין בירושלמי שחל חיובא ד"ונתתם ממנו תרומת ה' לאהרן הכהן - עשה שינתנו לאהרן בכהונתו".

הרי שיש כאן מחלוקת יסודית – האם איכא דין משמרת לאחר שליש לפני מירוח או לא – והיינו שנחלקו בעיקר האי חידוש שנתחדש במשנה שאסור לטמאות תרומה וחלה עוד לפני ההפרשה של החלה, והיינו בעודה טבול לחלה – והיינו טעמא ש"חולין הטבולין לחלה כחלה דמו" – ונחלקו אי דין זה חל במירוח מאז שיכול להחיל חלות תרומה או שחל דווקא לאחר מירוח שאז חיילא בה איסור טבל דאסור אפילו באכילת ארעי.

ויש כאן מחלוקת עמוקה - ושורש פלוגתא זו יובן אחרי הגדרה נכונה בעיקר גדר טבל - דמצאנו בכמה דוכתי שהחלה והתרומה מעורבים בעיקר הטבל - ויש הרבה ראיות שאינו כפשוטו שיש באמת תרומה מעורבת בו, והארכנו בזה באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [סימן ב] לבאר את הגדר בזה - ושם ביארנו את עיקר המחלוקת בין הנך ב' תירוצים בתוס'.

## שיטת הראב"ד [מובא ברמב"ן בע"ז] - שאין איסור תורה לטמא טבל, לא מצד משמרת ולא מצד "עשה שינתן לאהרן בכהונתו", וכל האסור אינו אלא מדרבנן.

עוד שיטה מצאנו בראשונים – והיא שיטת הראב"ד מובא ברמב"ן בע"ז [נ"א], שהקשה דמאי שנא חלה לפני גלגול דמותר לטמא מפירות לפני מירוח שאסור לטמא, וחידש שאין איסור תורה לטמא טבל, לא מצד משמרת ולא מצד "עשה שינתן לאהרן בכהונתו", וכל האיסור אינו אלא מדרבנן, וכלשונו "דטומאת חולין דרבנן היא" – וביאר את החילוק כך, וז"ל:

"ואיכא למימר דשאני התם [בחלה] - שכיון שנולד לה ספק טומאה לא גזור רבנן, 'דטומאת חולין דרבנן היא', אבל משהוקבעו לגמרי, אף על פי שנולד לה ספק טומאה, גזור ביה רבנן משום דהו"ל כמטמא תרומה, כך פי' ה"ר אברהם ז"ל" – והיינו שהנפ"מ הוא מתי גזרו ומתי לא גזרו שהרי כל הדין הוא רק מדרבנן, והתם בפירות גזרו כיון שאין בו ספק טומאה, והכא לאחר גלגול גזרו לאסור לטמאו - משום שאחרי שנקבע בגלגול - אז הוי כבר כמטמא תרומה ובכה"ג אסרו מדרבנן.

## מחלוקת ראשונים לגבי טומאה לפני גלגול לאחר נתינת מים.

והנה לעיל הבאנו שיש לדון בכל דינים של פטור – דימוע הקדש ועכו"ם מה דינם בנתינת מים – וה"ה שבדין זה של טומאה יש לדון בזה, וכבר עמד בזה בריטב"א בנדה [שם] וז"ל:

"ויש מפרשים דלאו דוקא משגלגלה אלא משעת הטלת מים שהוא הכשר לגלגול, ואף על גב דאינה חייבת בחלה עד שתגלגל בחטים, מ"מ כבר 'נכנסה בזיקת חלה' - שאם הפריש ממנה חלה חלתה חלה, משא"כ קודם לכן שהמפריש חלתו קמח אינה חלה".

הריטב"א הביא מקור לחידוש זה מהמשנה סוף פרק הנזקין [ס"א.] – "אשת חבר טוחנת עם אשת עם הארץ, ובוררת ומרקדת עמה, ומשתטיל מים לא תגע עמה" והיינו משום טומאת עם הארץ ושלא תהא מסייעת לעוברי עבירה וכדמפרש התם, וכתב על זה הריטב"א - "אלמא משעת הטלת מים אסור לגרום טומאה בחולין".

עוד הביא הריטב"א שיש מפרשים דדוקא קתני לשון משגלגלה במשנה הכא - ולא דנים בנתינת מים, וביארו במשנה דהתם בגיטין יש סיבה אחרת להחמיר משעת נתינת מים – וז"ל:

"שאני התם שעשו גזירה שאם היא עושה עמה משתטיל מים - שהיא תחלת עיסה - אף היא גומרת עמה בגלגול, ואף על גב דהכא כיון שהתחיל בטומאה קודם גלגול יגמור בטומאה, הא לא קשיא ואפי' למאי דפרישנא שתעשה בטומאה בכשיעור, דשאני הכא שנטמאת ודאי קודם גלגול וכדאמרן תעשה בטומאה, אבל התם ספק טומאת עם הארץ הוה כחלה תלויה שאין לנו לגרום לה שום טומאה ואפי' טומאת ספק".

ועיין ברשב"א בגיטין [שם] שהביא מחלוקת זו – "ומשתטיל מים - משתגלגל קאמר, דעד שתתגלגל לא הוטבלו לחלה, אי נמי - משתטיל בה את המים ממש קאמר דמכי נתנה בה מים יכולה להגביה חלתה".

ויש להעיר מלשון רש"י במשנה בגיטין [שם] שכתב על הדין "ומשתטיל מים לא תגע עמה" - "לפי שמשגלגלה הוטבלה לחלה" – ולכאו' יש לדייק דכנראה שלמד שנתינת מים דהתם הכוונה לגלגול – וכדברי הרשב"א בתירוץ הראשון.

## מחלוקת כללית בגדר נתינת מים.

ויש להעיר דכנראה דלוגתא זו לגבי נתינת מים תלויה בעיקר הגדר בנתינת מים – אי הוי כשליש או לא – ועיין בזה בציונים והערות [משנה א' ענף ב'].

## סיכום המחלוקות בראשונים שיוצאים מהדינים שהוזכרו במשנה.

למדנו שיש כמה מחלוקת בראשונים בדיני טומאה לטבל – בטבל לתרומה ובטבל לחלה – וכדלהלן:

א] יש שיטות בראשונים דתמיד איכא דין משמרת בטבל, דגם לפני מירוח איכא דין משמרת – עכ"פ לאחר שליש [שיטת רש"י מובא בתוס' בנדה].

ב] יש שיטות בראשונים דלאחר שליש לפני מירוח ליכא משמרת, ורק לאחר מירוח וגלגול יש משמרת [שיטת התוס' בנדה שם].

ג] יש שיטות בראשונים דלאחר שליש לפני מירוח איכא דין "עשה שינתן לאהרן בכהונתו", והדין משמרת חל דווקא לאחר מירוח וגלגול, וגם בקמח לפני גלגול איכא דין "עשה שינתן לאהרן בכהונתו" [כן משמע ברא"ש].

ד] יש שיטות בראשונים דליכא משמרת כלל בטבל, אלא דלפני מירוח וגלגול איכא כבר דין דרבנן, ולאחר גלגול ומירוח איכא דין "עשה שינתן לאהרן בכהונתו" [ריטב"א בגיטין ס"א].

ה] יש שיטות שאין איסור תורה לטמא טבל, לא מצד משמרת ולא מצד "עשה שינתן לאהרן בכהונתו", וכל האיסור אינו אלא מדרבנן, "דטומאת חולין דרבנן היא" [רמב"ן בשם הראב"ד ע"ז נ"א].

ו] יש שיטות שחידשו שיש נפ"מ בין לפני נתינת מים לאחרי נתינת מים בחלה [שיטה אחת ריטב"א בנדה ושיטה אחת ברשב"א בגיטין].

## מעורר דליכא צירוף לשיעור ה' רבעים בשעת נתינת מים.

יש כאן הערה במשנה - שנינו במשנה- "נדמעה עסתה עד שלא גלגלה פטורה ומשגלגלה חייבת", ודעת הר"ש והרא"ש [פ"א מ"ד] דהא דמדומע פטור מן החלה היינו רק אם אין בעיסה ה' רבעים חולין והתרומה היא חלק מה' רבעים עיי"ש, והקשו האחרונים מהמשנה כאן, דממנ"פ, אם יש בחולין ה' רבעים בלא התרומה למה עד שלא גלגלה פטורה, ואם אין ה' רבעים בחולין למה משגלגלה חייבת והרי ליכא שיעור לומר שכבר נתחייבה בחלה.

ויש ליישב עפ"י חידוש הרשב"א בגדר צירוף סל - דיעויין לעיל בציונים והערות [פרק ב משנה ד ענף ג] - שהרשב"א ביאר בדין צירוף סל שאף שא"א להתחייב אח"כ, ומ"מ מהני הצירוף כיון דע"י זה חזינן שכבר נתחייב כבר בשעת הגלגול מיושב, דאם היה גלגול פחות מכשיעור ואח"כ בשעת הצירוף סל תהיה ברשות הקדש או נכרי יהיה חייב כיון דחזינן ששעת החיוב היה למפרע, ודלא כמו שנקט התורת זרעים, עיי"ש, וא"כ ה"ה לענין מדומע להר"ש, דודאי מיירי שאין שיעור בלא התרומה אלא דאח"כ עשה צירוף סל, וע"ז אמרינן דאם נפל התרומה לאחר הגלגול קודם הצירוף סל כבר נתחייב למפרע, ודו"ק.

# משנה ג

[ג] הקדישה עיסתה עד שלא גילגלה ופדאתה חייבת משגילגלה ופדאתה חייבת הקדישתה עד שלא גלגלה וגלגלה הגזבר ואחר כך פדאתה פטורה שבשעת חובתה היתה פטורה:

# רע"ב משנה ג

עד שלא גלגלה ופדאתה - ולאחר שפדאתה גלגלה, חייבת, כיון דבשעת הגלגול לא היתה הקדש:

שבשעת חובתה היתה פטורה - דגלגול הקדש פוטר, דכתיב עריסותיכם ולא עיסת הקדש:

# ציונים והערות משנה ג

# ענף א'בגדר דין ד"בשעת חובתה היתה פטורה" בגלגול עכו"ם והקדש,ובחילוקים מה מיקרי פוטר ומה מיקרי חסרון במחייב.

## מביא מהתשו' הרשב"א שהוכיח משי' ר"ע בגלגול נכרי וגלגול חו"ל דמוכרח שיש ב' מחייבים בחלה, בזמן הגלגול ובזמן הקרימה בתנור, ותרי קראי איכא.

מבואר במשנה דבגלגול הקדש לא מתחייב אף דפדאה אח"כ לפני אפייה, ואפאה הדיוט, ובטעמא דמילתא אמרו - "דבשעת חובתה היתה פטורה", ולהלן [משנה ה'] מצאנו דנחלקו ר"ע ורבנן בגלגול עכו"ם ונתגייר לפני קרימה בתנור, דלר"ע מתחייב בקרימה בתנור לאחר גירותו, ולרבנן פטורים, והר"ש הביא מהירושלמי דמודי ר"ע לרבנן בהקדש דגם אי בגלגול בהקדש ע"י הגזבר ופדאה לפני קרימה בתנור דלא מהני – דבזה אמרינן "דבשעת חובתה היתה פטורה", אבל בעכו"ם לא אמרינן כן, וצ"ב דמאי שנא עכו"ם מהקדש.

עוד הביא הר"ש מהירושלמי דמודה ר"ע דעיקר דין טבל וחיובא דחלה חיילא בשעת גלגול ולא בשעת אפייה, ורק לגבי עכו"ם אזלינן בתר תנור, וצ"ב, דאי גלגול הוי שעת חובתה א"כ למה באמת אין כאן פטור של עכו"ם.

ויש דין נוסף שג"כ תלוי בקרימה בתנור, דבירושלמי לעיל [ריש פ"ב] דנו בביאור פלוגתת ר"ע ור"א בעיסה שבאה לא"י מחו"ל, ור"ע מחייב בקרימה בתנור בא"י, ועיי"ש לגבי הדרשה דדרשינן מקרא ד"לחם הארץ", עכ"פ מבואר שם דר"ע דריש "לחם הארץ" דבא לרבות עיסה שגילגלה בספינה בחו"ל והגיעה לא"י לפני שעת קרימה דתנור, דדריש "לחם" דקאי באפייה והך אפייה היתה בארץ, וזה סגי לחייבה בלי גלגול בארץ.

עוד הוסיפו שם דר"ע אזיל לשיטתו בעכו"ם דגם שם סגי בקרימה בתנור לאחר שנתגייר, "ע"ד ר"ע היא ספינתא היא עיסת גוי היא הכנסתן לא"י, שהכל הולך לאחר קרימה בתנור", ועיי"ש בר"ש סיריליאו [ד"ה בספינה שנכנסה] דר"ע יליף דין קרימה בתנור בעכו"ם מהך דרשה דקרימה בתנור בחו"ל דיליף מ"לחם הארץ", וכן גם המשמעות בספר התרומה [מובא במהרי"ט אלגאזי חלה ס"ק י"ב אות א' ד"ה ובתוספתא] דיליף דין עכו"ם מגזה"כ ד"לחם הארץ".

ובביאור שיטת ר"ע עיין בתשו' הרשב"א [ח"א סי' נ"ד] דמחלק בין הקדש לעכו"ם, דמבואר הכא דתרי מחייבים שונים איכא בחלה דתרי קראי כתיבי, קרא ד"עריסותיכם" שהיא העיסה וזהו המחייב דגלגול, וקרא ד"לחם הארץ" והוא המחייב השני ע"י קרימה בתנור.

וביאר בתורת זרעים [פ"ג - מ"ו] דכוונתו לחלק בין המיעוט של הקדש למיעוט של עכו"ם, דהמיעוט של הקדש הוא בגדר "פוטר" ולכן אף דאיכא מחייב חדש אח"כ בשעת התנור, אבל בשעת חובתה הראשונה בגלגול חיילא פטור בעיקר העיסה, ושוב לא מתחייב אח"כ, והיינו כלשון הגר"ח [ביכורים פ"ו - הי"ט בד"ה ונראה דדעת הראב"ד], וז"ל "ומשום דלא נאמרה הך דינא דפטור של שעת חובתה פוטרה לעולם אלא במידי דיש בו דין פטור בחפצא", והכוונה להקדש שאינו פוטר בגלגול אלא בגוף העיסה, ולהכי לא מתחייב אח"כ אף בדאיכא מחייב אחר.

וכל זה בהקדש – אולם בעכו"ם אינו כן דע"כ אינו בגדר "פוטר" והוא רק חסרון במחייב, ולכן י"ל דאף דלא חיילא חיוב בשעת הגלגול אכתי יחול אח"כ בשעת חיובא דקרימה בתנור.

וזה גם הדין שמבואר בגלגול חו"ל, דגם זה בגדר חסרון בחיוב, ומתחייב באפייה בארץ ישראל, ולפי"ז כוונת הירושלמי כשאמרו דר"ע יליף מלחם הארץ, כוונתם בזה שאין כאן גזה"כ מיוחדת לגבי ארץ ישראל וחו"ל, אלא דגלי הך קרא דאיכא מחייב נוסף בחלה - וממילא ידעינן מזה דאף דלא נתחייב בגלגול אכתי איכא מחייב אחר, ומהכא יליף לכל אלו שלא נתחייבו בגלגול היכא דלא חיילא בהם פטור – לאפוקי מהקדש, והן הן דברי הר"ש סיריליאו דר"ע יליף דינא דעכו"ם מהכא, ודו"ק.

## מוכיח כהנ"ל מדברי ר"ת בבלילה רכה, ומביא כן מהפמ"ג, ומוכיח כן עוד מגלגול חו"ל ואפאה בא"י לרבנן דר"ע.

ובאמת - דלעיקר יסוד זה גם רבנן מודי, דהא מבואר בר"ת בתוס' בפסחים [ל"ז] דאף דבלילה רכה אינה גלגול כלל, אכתי מתחייב אח"כ בשעת אפייה בתנור אם נעשית אז ללחם, ומאידך, בבלילה עבה א"צ תנור ואפייה אח"כ דכבר נתחייבה בשעת הגלגול, וביאר הפמ"ג [או"ח סי' קס"ח מ"ז ס"ק ט"ז] דתרי קראי איכא, קרא ד"עריסותיכם" וקרא ד"לחם הארץ", ובבלילה עבה מתחייב כבר מקרא ד"עריסותיכם" ובבלילה רכה רק מתחייב אח"כ בתנור מקרא ד"לחם הארץ" ודו"ק.

וצ"ל דלדידן דפטרינן בנתגייר לאחר גלגול לפני קרימה בתנור כהקדש, דע"כ דלדידן גם מיעוטא דעכו"ם הוא בגדר "פוטר" כמו הקדש, וכ"כ הגר"ח [ביכורים פ"ו - הי"ט בד"ה ונראה דדעת הראב"ד], וז"ל "ומשום דלא נאמרה הך דינא דפטור של שעת חובתה פוטרה לעולם אלא במידי דיש בו דין פטור בחפצא, כמו נכרי והקדש וכדומה", ולכאו' כוונתו דלדידן נכרי והקדש שוין, אבל ר"ע פליג בעכו"ם, דאינו בגדר "פטור".

ויש לדון לגבי חו"ל מה שיטת רבנן בזה, ועיין בירושלמי [שם ריש פ"ב] שאמרו - שמודים רבנן לר"ע בקרימה בתנור בשעת כניסתן לארץ, והר"ש סיריליאו והר"א פולדא למדו דקאי דוקא על זמן שנכנסו בנ"י לא"י ומצאו שם בציקות של עכו"ם, וכן תפס המהרי"ט אלגאזי [הל' חלה ס"ק י"ב אות א' בד"ה ובתוספתא], אבל ברידב"ז בירושלמי שם ובאו"ש [ביכורים פ"ו - הי"ב] למדו דקאי על כל עיסה שנכנסה מחו"ל לא"י, וכן נקט החזו"א [שביעית סי' ב' ס"ק ב' בד"ה איברא, עיי"ש בסוגריים] בדעת רבנן, עכ"פ לדבריהם צ"ל דלכו"ע חו"ל הוא רק חסרון חיוב, ולהכי מתחייב אח"כ בשעת הקרימה בתנור.

ויש קצת ראיה לשיטות דסברי דמודים חכמים בחו"ל מהתוספתא, שהמהרי"ט אלגאזי [שם] הק' שהתוספתא בסוף פ"ק מביאה פלוגתת ר"ע וריב"נ לענין גר שנתגייר אי מהני קרימה בתנור להתחייב, ולענין גלגול בחו"ל הביאו סתמא דמהני בקרימת תנור בא"י, והק' דלמה סתם כר"ע ועיי"ש מה שהביא בזה מספר התרומה, אולם לפי האחרונים א"ש בפשיטות.

## סיכום החילוקי דינים – מתי הוי בגדר פוטר ומתי הוי בגדר חסרון במחייב.

מכל הנ"ל מוכרח דמיעוטא דהקדש הוא "פוטר" לכו"ע, דאל"כ היא מתחייבת אח"כ בשעת הקרימה בתנור וכן מוכרח לדידן במיעוטא דעכו"ם, דהיכא דאיכא רק חסרון מחייב מתחייבת אח"כ בתנור, וכ"כ הגר"ח [שם] להדי' לענין "חסרון שיעור" דאף דלא מתחייבת בשעת הגלגול, אכתי מתחייבת אח"כ, דחסרון שיעור אינו "פוטר", ושפיר מתחייבת אח"כ בצירוף סל, וכן נתבאר נמי לענין בלילה רכה.

ולסיכום:

הקדש לכו"ע הוי בגדר פוטר, בעכו"ם נחלקו אי הוי בגדר פוטר, חו"ל כו"ע מודי דהוי בגדר פוטר, וכן בבלילה רכה וכן בחסרון שיעור.

## מתמה מכמה מקומות בדברי הראשונים, דמוכרח מדבריהם שאינם בגדר "פוטר".

אולם יש הרבה קושיות בכל המהלך הנ"ל - וכדיבואר - ונקדים - יש הוכחה גדולה מדברי הרמב"ן נגד עיקר המהלך - שהרי הרמב"ן בהל' חלה הקשה, דמאי שנא תחילתה סופגנין וסופה עיסה [ולרמב"ן הביאור בזה הוא דחשב בשעת גלגול העיסה לעשותה אח"כ לסופגנין, דאינו לחם, ובסוף חזר בו ואפאה כלחם] דחייב אף דתחילתה וסופה סופגנין פטור, וחזינן דמתחייב בסופה בקרימה בתנור, אף דליכא חיוב בשעת גלגול, [דגלגול במחשבת סופגנין פטור], והקשה דמאי שנא מהקדש דגלגול הקדש פוטר אף דאח"כ בשעת קרימה בתנור כבר פדאו, ועיי"ש מה שתירץ, וגם הרא"ש בהל' חלה [סי' ב'] והר"ן [פרק כ"ש] הביאו להך רמב"ן.

והק' הגר"ש רוזובסקי [זכרון שמואל סי' ט' ס"ק ג'] דלמה לא חילקו בין הקדש שהוא "פוטר" לתחילתה סופגנין שהוא רק "חסרון חיוב", וע"כ דמוכרח מזה שגם הקדש אינו פוטר רק חסרון חיוב, וכבר קדמו בקושי' זו ב'משנה ראשונה' [פ"א מ"ח], [וע"ע בתורת הארץ פרק ד' ס"ק צ"ה בזה].

[ויש להוכיח כן עוד מהרשב"א בתשו' [תס"ב], דמבואר שם דבלא היה בה שיעור ה' רבעים בשעת גלגול ותפחה אח"כ בשעת אפייה לשיעור חלה, דאינו חייב, והרשב"א מדמה ליה לגלגול עכו"ם דפטור אף דאח"כ נתגייר לפני האפייה, וקשה דזה ודאי דאין חסרון שיעור "פוטר" וכדכתב כבר הגר"ח לחלק בין עכו"ם לחסרון שיעור, והכא חזינן שאינו כן, דהרשב"א מדמה להו אהדדי].

## מביא הוכחת האחרונים ממיעוטא ד"עריסותיכם" דכולל גם הקדש ועכו"ם וגם הפקר, ומבואר דבעי רשות המחוייבת לחייבו, ולא שיש "פוטר" בכולהו.

עוד יש לתמוה דכבר הביא הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [פסחים סי' ד'] ראיה ברורה מהתוס' דמיעוטא דהקדש ועכו"ם אינם בגדר "פוטר", דהק' התוס' דלמה לי ב' מיעוטים מ"עריסותיכם" חד להקדש וחד לעכו"ם, ולא סגי לן במיעוט א', דמאי שנא חלה מבל יראה דהתם איכא מיעוטא חדא, ודחה בשאגת אריה דשאני ב"י שאין כאן מיעוט מצד הקדש ועכו"ם, וכל הדין הוא רק משום דבעי של ישראל, ולכן סגי במיעוט א', משא"כ בחלה.

והביא הגר"ש רוזובסקי זצ"ל מהמקור חיים, דאדרבה, מהכא מוכרח דגם בחלה אינו "פוטר", רק דהחיוב בא מזה שיש עליו בעלות ורשות המחוייבת בחלה, ועיי"ש עוד דהוכיח כן נמי מתוס' בסוכה [ל"ה] בעיסה הטבולה למעשרות דבעי רשות המחוייבת בחלה לחייבו, דחלק הכוהנים אינו רשות לכל כהן וכהן רק רשות כללית ואין זו רשות המחויבת בחלה, ומוכרח גם מזה דאין בעכו"ם והקדש מיעוט ו"פוטר", ואינו אלא חסרון חיוב, ודו"ק.

וכן הוא במנחת ברוך [סי' ע"ד ד"ה אמנם וד"ה תדע], שביאר למה סגי בדרשה חדא לעכו"ם והקדש, והוסיף דמה"ט ממעטינן נמי עיסת הפקר, וכמבואר ברמב"ם, ובכס"מ כ' דדומה להקדש, ומבואר הכא דכל שאינו ברשות ישראל לא מתחייב, ולא שיש מיעוט ו"פוטר" על רשות עכו"ם ורשות הקדש, וכעין זה גם בגרי"ז [מנחות שם].

עוד יש להוכיח כן מר"ע, דאיך יתכן דמיעוט דעריסותכם בעכו"ם והקדש מתפרש בתרי אנפי, לגבי הקדש זה פוטר ולגבי עכו"ם זה חסרון חיוב, דמנלן לדרוש כן, וזו הוכחה נוספת דהגדר בכולם מצד חסרון חיוב, ונפ"מ נוספת ביניהם, ודו"ק, [ובתורת זרעים הביא עוד דרשה לגבי הקדש עיי"ש].

## מתמה דלמה לא סגי לן בגלגול ואפייה של עכו"ם.

עוד יש לתמוה בעיקר המהלך כאן - דאם נימא כהתורת זרעים וזכרון שמואל דתרי מחייבים שונים נינהו, מצד עיסה ומצד לחם, א"כ מנלן דאיכא מיעוט דעכו"ם באפייה, דעיסה לחוד ולחם לחוד, והרי רק מצאנו מיעוטא מצד "עריסותיכם", וכמו דמיעוטא ד"לחם הארץ" רק ממעט קרימה בתנור בחו"ל ולא עיסת חו"ל, ד"לחם" כתיב, כמו"כ נימא איפכא במיעוטא דעכו"ם מצד "עריסותיכם" דהמיעוט הוא רק בעיסה, ובשלמא לרבנן סגי לן גלגול דעכו"ם לפוטרו גם בשעת האפייה, דדין "פוטר" הוא, אבל לר"ע דאינו פוטר, א"כ למה אינו חייב אח"כ באפייה דעכו"ם מצד המחייב ד"לחם הארץ".

ואין לדחות דלר"ע ע"כ דמוכרח דילפינן מיעוטא דעיסה למיעוטא ללחם, דאל"כ לא משכחת לה נפ"מ למיעוטא דעכו"ם בגלגול, דתמיד יתחייב אח"כ באפייה, וע"כ דגלי קרא דיליף אהדדי, זה אינו, דמשכחת לה בגלגול עכו"ם בא"י, ושוב אפאה ישראל בחו"ל, דליכא מחייב מצד האפייה דפטור מצד חו"ל, וליכא מחייב בגלגול מצד מיעוטא דעכו"ם, ולהכי אהני לן הך מיעוט, ושוב אין הכרח דילפינן להו אהדדי.

ויתירא מזו, הרי גם בגלגלה עכו"ם ואפאה עכו"ם איכא נפ"מ, דכיון דנתמעט גלגול עכו"ם לא מתחייב בחלה עד האפייה ומי שאוכלה אין לו מיתה וגם לא מהני הפרשה עד האפייה וכמו שכתב החזו"א [שביעית סי' ב'] לר"ע באפאה ישראל, וה"ה דנימא כן באפאה ישראל.

## מתמה עוד דאיך פוטרים בהקדש גם את המחייב של לחם.

ואי נימא דמוכרח ששניהם בגדר אחד - והיינו בגדר חסרון מחייב - א"כ קשה - דלמה באמת לא מתחייב אח"כ בשעת האפייה, הא ע"כ מוכרח דאין כאן "פוטר" בעיסה, והרי לאחר הגלגול איכא מחייב חדש מצד "לחם הארץ", ומה אכפת לן שהגלגול של הקדש לא חייבו, ועיי"ש בחי' הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [סי' ד' סוס"ק ג'] דנדחק בזה - אכן יש להוסיף - שגם אי נימא כדבריהם שהקדש הוא בגדר 'פוטר' - אכן אכתי קשה דאיך פוטרים גם מצד המחייב השני של לחם.

עכ"פ הדרא הקושי' - דבאמת מאי שנא הקדש מעכו"ם ומאי שנא שניהם מהמבואר הכא לגבי קרימה בתנור בנכנס לא"י מחו"ל – הרי אי כולהו בגדר חסרון חיוב למה מחלקינן ביניהם.

## סיכום הקושיות.

ולהלן תמצית הקושיות במהלך הנ"ל של האחרונים:

א] מוכרח מהפקר שאינו בגדר פוטר אלא בגדר חסרון מחייב.

ב] כן מוכרח נמי מהתוס' שמדמה לבל יראה.

ג] כן מוכרח נמי מהתוס' ברשות כללית של כהונה.

ד] מה שייך שלפי ר"ע הגדרים בדרשה דעריסותכם בעכו"ם ובהקדש ישתנו, זה בתור מיעוט וזה בתור חסרון מחייב.

ה] מה שייך שהקדש יפטור גם את המחייב השני של 'לחם', הא עיסה ולחם תרי מחייבים נינהו, ולמה אחרי פטור מצד עיסה לא יתחייב שוב מהמחייב של לחם.

ו] למה ליכא חיוב חלה בגלגול ואפייה של עכו"ם - אחרי דממילא ליכא מיעוט באפייה של עכו"ם.

ומוכרחים ללמוד כאן בדרך אחרת - והכל יבואר להלן בציונים והערות [פרק ג' משנה ג'] – והרחבנו בזה עוד בחידושי סוגיות [סימן י'].

# ענף ב' דרך חדשה בגדר הדין"בשעת חובתה היתה פטורה",ומתבאר עפ"י יסוד הגר"ח בעיקר חיובא דחלה.

## מביא יסוד מהגר"ח דלמד ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ" אינם תרי מחייבים, אלא דכל המחייב הוא מצד "לחם הארץ", וכל חיובא דשעת גלגול הוא רק מחמת הלחם העתיד להיות בה, ומביא מקור לדבריו מהר"ש.

והנראה בכל זה, דהגר"ח [ביכורים פ"ו הי"ט ד"ה ובעיקר פלוגתת] ביאר לנו יסוד חדש בעיקר חיובא דחלה, ובתוך דבריו ביאר את הגדר בהנך תרי קראי דעריסותיכם ולחם הארץ, ובדבריו מתחדש דרך חדשה בכל הנ"ל.

והגר"ח שם קאי התם לבאר איך מהני גלגול במחשבת פטור בשעת האפייה, וכגון בגלגול במחשבה ע"מ לחלקה אח"כ באפייה לפוטרה, דקשה דמה שייכי אהדדי, והיינו דמה שייכי גלגול לאפייה דאח"כ.

וז"ל הגר"ח, "דהוא דין מסויים בחיובא דחלה, וזה שסופה להיות פחות מכשיעור ולהיות פטורה מחיובא דחלה בשעת אפייה, שאז הוא חלות הדין לחם, זהו גופא פוטרתה השתא מחיוב חלה, ומשום דדין לחם הוא יסוד דין המחייב בחלה, וכדכתיב בקרא "מלחם הארץ", וע"כ חיוב חלה משעת עיסה מיתלי תלי בדין לחם העתיד להיות בה אח"כ, וע"כ כל שעומדת מעיקרא בשעת עיסה להיות פטורה מחיוב חלה בשעת חלות הדין לחם הוי זה דבר הפוטרה מחיוב חלה וכדתנן דעיסה שתחילתה סופגנין וסופה סופגנין פטורה מן החלה, דהיינו שעשה את העיסה מתחילתה ע"מ לעשותה סופגנין, ופטורה מן החלה שאינה עיסה העומדת להיות לחם", עכ"ל.

ולמדנו מדבריו כמה חידושים:

א] יסוד המחייב בחלה הוא בלחם, וזה ילפינן מקרא ד"לחם הארץ".

ב] שעת החלות דין לחם היא בשעת האפייה והקרימה בתנור, וא"כ עיקר החיוב תלוי בשעת האפייה.

ג] ומעתה ק' דמהו דין גלגול דנאמר בקרא ד"עריסותיכם", ומוכרח שכל חיובא ד"עריסותיכם" מיתלי תלי בחיובא ד"לחם הארץ", ואינו דין ומחייב בפנ"ע, ותלוי בדין לחם העתיד להיות בה, והיינו דדנים את דיני העיסה כפי הלחם העתיד להיות בה, דעיסה שלא עומדת להיות לחם אינה חייבת בחלה.

יסוד זה הוכיח מעיקר דין מחשבת פטור בשעת גלגול, דמה אכפת לן מה דחישב בה לפוטרה אח"כ באפייה, שאם הם ב' מחייבים נפרדים, א"כ הגלגול היה בחיוב ומה לי מה שחשב אז לפוטרה במחייב דאפייה, הא האפייה היא כבר מחייב בפנ"ע, וע"כ דאינו כן, והשני המחייבים תלויים זה בזה דהעיקר הוא הלחם והאפייה.

ונראה דהדברים מפורשים בר"ש כת"י [פ"א-מ"ה] בדין מחשבת סופגנין דפוטרת, וביאר הר"ש, "ושמא היינו טעמא דעריסותיכם דאמר רחמנא משמע בסתם עיסה העשויה ללחם, וקרא אחרינא מוכיח עליו דכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ", וק', דלפי האחרונים דשני מחייבים נינהו, א"כ קרא ד"עריסותיכם" וקרא ד"לחם" תרתי נינהו, ולמה ילפינן ממחייב דלחם למחייב של עיסה, וע"כ כהגר"ח, דעיקר המחייב דעיסה הוא מצד הלחם שעתיד להיות בה, וזהו גופא מה דגלי לן קרא.

## תוספת דברים ביסוד הגר"ח.

ובעיקר יסוד הגר"ח הארכנו כבר לבאר כמה דינים בחלה:

עיין בזה בחידושי סוגיות [סימן ח' פרק א'] לגבי פלוגתת הראשונים בגדר הדין והמחייב בנתינת מים בחלה – ויישבנו בזה הרבה סתירות.

עוד נתבאר שם עיקר דינא דלשמה במצה ובמחשבת לשמה בנתינת מים.

עיין עוד בחידושי סוגיות [סימן ג'] דעל פי יסוד זה הרחבנו בביאור פלוגתת הרמב"ן ור"ת בתחילתו סופגנין.

## עפ"י דברי הגר"ח מבאר עוד דכל המחייב של הגלגול אינו מצד הגלגול כלל, רק מצד הלחם העתידי שטמון בעיסה, והעיסה והגלגול מצד עצמם כלום, ומבאר בזה מהלך חדש בדין דבשעת חובתה היתה פטורה לגבי הקדש ועכו"ם, דנתחדש דנקבע שמו של הלחם בשעת הגלגול.

ונראה דעפ"י דברי הגר"ח יבואר דרך חדשה בדין "דבשעת חובתה היתה פטורה" בעכו"ם והקדש, ונקדים דבאמת דברי הגר"ח מתפרשים בכמה אנפי, וכדיבואר בהמשך, ובעזהי"ת נבאר את הדברים באופן מסויים, ועפי"ז יבואר גדר חדש בדין "דבשעת חובתה היתה פטורה", ונוכל כבר לומר דאף דעכו"ם והקדש אינם בגדר פטור, רק בגדר חסרון מחייב דאעפי"כ אין לחייבם אח"כ בשעת האפייה, ודו"ק.

ונראה - דכפשוטו היה מקום לומר שבאמת שני מחייבים חלוקין נינהו, רק דהמחייב של האפייה עיקר, ולכן המחייב דגלגול תלוי במחייב של אפייה דטפל אליו, הלכך מהני ביה מחשבת פטור כלפי האפייה.

אולם נראה דהדברים יותר עמוקים, דבאמת ליכא בעיסה מחייב בפני עצמה, דאין עיסה מתחייבת בחלה, אלא דבקרא ד"עריסותיכם" נאמר דכבר בגלגול חיילא תורת לחם שעתיד להיות בה, ורואים בה את הלחם העתידי, וחיילא בעיסה שם "אתחלתא דלחם", ונמצא דאין העיסה מתחייבת מצד עצמה, רק מצד הלחם שעתיד להיות בה.

לפי"ז ע"כ מוכרח דמיעוטא דקרא ד"עריסותיכם ולא הקדש ולא עכו"ם", דלא באה למעט עיסת הקדש ועיסת עכו"ם מצד העיסה שבה, אלא דהגדר במיעוט דנתמעטה הכא "לחם" הקדש ו"לחם" עכו"ם, אלא דכבר באתחלתא דלחם נאמר המיעוט, ודו"ק.

ועי' להלן שהבאנו הבנה אחרת בדברי הגר"ח דלא כדביארנו הכא, ודחינו את הדברים.

ונראה שהגדר בזה הוא כך:

נאמר בהך מיעוט של עכו"ם והקדש דנקבע שמו של הלחם כבר ב"אתחלתא דלחם" בהיותו עדיין בעיסה, וגם אם אופה לאחר שנתגייר ולאחר שיפדה אכתי שמו הראשון עליו, דכיון דבגלגול עומד לאפייה וכבר בגלגול חיילא חלות שם "אתחלתא דלחם", הלכך כבר נקבע שמו של הלחם כדמעיקרא, ולא מהני מה שהוא אופה אח"כ בתורת ישראל כיון דכבר חיילא שם לחם עכו"ם בהך לחם מתחילתו ותו לא פקע.

וזו כוונת התורה במיעוט של עריסותכם לומר שתחילת הלחם בהיותו עדיין עיסה קובעת שמה של העיסה בהקדש ועכו"ם - ומהכא למדנו של נשתנה שמה באפייה של ישראל.

ומעתה א"ש, דשוב א"צ לומר כהאחרונים שהקדש ועכו"ם הוא "פוטר" בעיקר העיסה ולהכי לא מתחייבת אח"כ בשעת האפייה, דגם אי אינו "פוטר" אלא בגדר חסרון מחייב – והיינו דבעינן את המחייב של "לחם ישראל", אולם אכתי אין לחייבה אח"כ בשעת האפייה, דאף דאפאו ישראל – אבל לא מהני אפיית ישראל לשנות את שמו ולקבוע בו שם חדש - דאכתי שמו הראשון עליו, והיינו דנקבע שמו בתחילתו כלחם הקדש ועכו"ם, ותו לא פקע הך שם בגמר השם לחם - שזה גופא מה שאמרה תרוה במיעוט זה של עריסותכם ולא של הקדש ועכו"ם.

וא"ש נמי מה שהוכיחו האחרונים מהראשונים שלמדו עכו"ם והקדש ממיעוטא חדא, וע"כ שהוא חסרון חיוב ולא פוטר, דבעי רשות המחוייבת לחייבו, ואפי"ה נפטרו בגלגול גם לאח"כ בשעת האפייה, והיינו טעמא דאחרי דנקבע שמו בגלגול, שוב לא פקע גם באפייה.

## מבאר בזה את דברי הרמב"ן דמחלק בין הקדש לתחילתה סופגנין, דכל הנדון הוא מצד הפקעת שם.

ומעתה א"ש קושי' הרמב"ן דהק' מה בין תחילתה סופגנין לתחילתו הקדש, דגם בתחילתה סופגנין שחשב בשעת עיסה לאפותה כסופגנין, גם התם נימא דנקבע שמו כ"לא לחם", וממילא דקשה דגם האפייה לא תהני לעשותה ללחם.

ותירץ הרמב"ן "התם [בהקדש] מחוסר מעשה פדייה, הכא [מחשבת סופגנין] במחשבה [[48]](#footnote-48) בעלמא תלי' מילתא, מעשה שבסוף [אפייה] מוציא מידי מחשבה [סופגנין]",עכ"ל.

ונראה לבאר דכוונתו כנ"ל, והיינו דנקבע השם לחם כהתחלתו כ"לחם הקדש" ושוב לא פקע גם בשעת אפייה, וכוונת הרמב"ן לחדש דכל זה כשנקבע שמו ע"י מעשה, אבל אם נקבע שמו ע"י מחשבה, שפיר נעקר שמו אח"כ במעשה אפייה.

ולדבריו פשוט דה"ה דגלגול במחשבת הקדש דפוטר כמבואר בר"ש [פ"א-מ"ו] דגם הכא חלוק מגלגול הקדש ויהיה באמת חייב אח"כ אם נמלך ואפאה בלי להקדישה.

ונראה עוד דמדבריו מוכרחים כל דברינו ביסוד פטור הקדש ודלא כהאחרונים, דמתבאר בהדי' מתוך דבריו דהא דבהקדש עצמו לא מתחייב אח"כ באפייה, היינו משום שאין מעשה מוציא מידי מעשה, והיינו שאין האפייה דחולין מוציאה ומפקיעה מידי גלגול דהקדש.

ואי נלמוד כהאחרונים דהקדש הוא "פוטר" וכבר חיילא "פוטר" בגוף העיסה ע"י הגלגול הקדש, וזהו כללא "דבשעת חובתה היתה פטורה", דכבר חיילא "פוטר", א"כ מהו כל הנידון, ומה שייך טעמא דאין מעשה מוציא מידי מעשה – ולמה לי סברא זו – הא בפשיטות י"ל דחיילא "פוטר" – והאיך נחייבו.

וע"כ דאין כאן "פוטר", וכל הדין לא בא לחדש אלא דבגלגול חיילא שם "לחם הקדש" בעיסה מצד זה שהיא "אתחלתא דלחם", והפטור באפייה הוא מחמת ה"שם הקדש" דחיילא כבר בגלגול ואכתי קיים בה בשעת האפייה עצמה, ועל זה אמרו דשוב לא פקע ממנה הך שם ע"י האפייה דחולין, דכך נקבע שמו של הלחם, ואין מעשה מוציא מידי מעשה לקבוע בה שם אחר, והן הן דברי הרמב"ן.

## תוספת דברים בכל הנ"ל.

ע"ע להלן [חידושי סוגיות סימן ג] בפלוגתת הרמב"ן ור"ת - והוספנו תוספת עומק בביאור שיטת הרמב"ן.

וע"ע להלן [חידושי סוגיות סימן י'] דהרחבנו עוד בביאור דברי הרמב"ן עפ"י דברינו הכא, ליישב איך סובר הרמב"ן דאיכא מחשבות שנעקרות למפרע ע"י המעשה [[49]](#footnote-49).

## עפי"ז מבאר את הגזה"כ ד"לחם הארץ" לרבות קרימה בתנור בחו"ל, ומזה הוא דיליף ר"ע לקרימה בתנור בעכו"ם, ומבאר ביאור חדש בכוונת הרשב"א בתשו' בשי' ר"ע ובכוונת הפמ"ג בבלילה רכה בהנך ב' קראי ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ".

ומעתה נראה דבקרא ד"לחם הארץ" דנתחדש דגם בגלגול בחו"ל מתחייב אח"כ בקרימה בתנור בא"י, דסו"ס קרינן ביה "לחם הארץ", אין הפשט דבהך קרא רק יליף דאיכא מחייב חדש מצד לתא דלחם – וכדלעיל מהתורת זרעים, אלא דבהך קרא נתחדש דאף דכבר נקבע שמו בגלגול כ"לחם חו"ל", אבל אהני לן האפייה להפקיע שמו ולקבוע שמו כ"לחם הארץ", דכל מה שבגלגול חיילא כבר תורת לחם לא היה אלא מחמת זה שעתידה להיות בה אפייה, והכא נתחדש דאדרבה, דאתי אפייה ועוקרת ומפקיעה שמו, ומחיל בה שם "לחם הארץ".

והיינו דלולי הך קרא אמרינן דאין להפקיע שמו שחל בה ב"אתחלתא דלחם", וכדברי הרמב"ן דאפשר להוציא מידי מחשבה וא"א להוציא מידי מעשה, וזו כל הגזה"כ ד"עריסותיכם ולא הקדש ועכו"ם", וע"ז בא קרא דבמיעוט דחו"ל שפיר אפשר להפקיע שמו אח"כ.

ור"ע למד מחו"ל לעכו"ם, וכדהבאנו מהר"ש סיריליאו, והיינו דלמד דהגם דבגלגול כבר קבע שמו ל"לחם עכו"ם" אבל האפייה מהני לעקור שמו ולקובעו כלחם ישראל, ושוב מתחייב בזמן האפייה בתנור, ולמדנו מזה ביאור חדש בדברי הרשב"א שיש ב' מחייבים בעיסה ולחם, דאין הכוונה דהקדש צריך לפוטרו מב' החיובים, וכדרכם של האחרונים, רק דבהנך תרי קראי כתיב דכך שמו של הלחם דגם באפייה שמו נמשך, אלא דבעכו"ם נתחדש דקובע שמו מחדש במחייב השני שאז נשלם בו השם לחם.

והיינו דכמו דמסברא מהני בתחילתה סופגנין לעקור שמו ולקובעו בשעת אפייה ללחם, וכדברי הרמב"ן דאתי מעשה ומוציא מידי מחשבה, כמו"כ ילפינן מגזה"כ בחו"ל ובעכו"ם דמעשה מפקיע מידי שמו שחל כבר בשעת גלגול.

## ביאור פלוגתת רבנן ור"ע האם מדמינן חו"ל לעכו"ם או לא, וסברת ר"ע לחלק בין הקדש לעכו"ם - שיש כמה דרגות של שייכות ללחם העתידי לגבי קביעת שמו בשעת גלגול.

ובביאור שורש פלוגתתם נקדים בקושי' נוספת - ממה דמצאנו במחשבת הקדש, דמבואר בר"ש [פ"א מ"ו] דגלגול במחשבה להקדישו באפייה פטור, והיינו דגם זה נכלל בכלל מחשבת פטור לפוטרו בגלגול, ותמה הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [חידושיו לפסחים בהערות בסוף, עמוד קע"ג] דלא מצאנו דמחשבה למוכרו לעכו"ם בשעת האפייה פוטרו – ועיין בהערה [[50]](#footnote-50), ומאי שנא הרי תרווייהו נתמעטו מגזה"כ ד"עריסותיכם".

ונראה לומר שמהכא חזינן שיש כמה דרגות של קביעת שם בלחם העתידי שחלים בשעת אתחלתא דלחם, והנך דרגות חלוקים זמ"ז בשייכות שלהם ללחם העתידי וכמה הלחם עצמו משתנה על ידם - וממילא שיש נפ"מ באיזה אופן נעקר השם מהלחם ובאיזה אופן לא - וכל זה מרומז בדברי הרמב"ן שמחלק בין עקירת מעשה למחשבה לעומת עקירה של מעשה למעשה - והחילוקי דרגות הם כדלהלן:

א] מחשבת סופגנין אינו אלא בגדר מחשבה, וממילא שאין השייכות שלה והקביעות שלה בלחם מוחלטת, ולכן כו"ע מודי שפשוט שה'שם' שהיא קבעה בלחם מתבטל במעשה - וזו הכוונה ברמב"ן 'דאתי מעשה ומוציא מידי מחשבה'.

ב] גלגול חוץ לארץ הוא מעשה ולא מחשבה שזה 'מקומו של הלחם', וזה יותר מוחלט בלחם ממחשבה בעלמא, ולהכי בעי קרא, אלא דגלי לן קרא שהשם שנקבע בלחם מחמתו מתבטל - ואתי מעשה ומוציא מידי מעשה כזה.

ג] גלגול עכו"ם הוא גם 'מעשה' - אלא שהוא יותר שייך וקשור ללחם מחו"ל, שבעלות חיילא בעיסה עצמה, ואינו כמקום [חוץ לארץ] שהוא דבר חיצוני ללחם, והכא נחלקו ר"ע ורבנן אי יש לדמות עכו"ם לחו"ל או לא.

ד] גלגול הקדש אינו בעלות בעלמא כעכו"ם, אלא שהיא מחילה דינים של הקדש בחפצא - והיינו דשאני הקדש מכל בעלות אחרת דבהקדש חיילא דיני קדושה בחפצא - ומחמת הנך דינים הוא דחיילא בלחם שם לחם הקדש, הלכך מעשה דידיה אלימתא ולא נעקר כלל - ובזה כו"ע מודי, ודו"ק - והן הן דברי הרמב"ן דמחוסר פדייה, והיינו שמובן למה המצב של הקדש בגלגול קובע ללחם העתידי גם אחרי שבאפייה הוא כבר פדה, דכיון שהיה מחוסר מעשה פדיון בלגלול - א"כ זה המצב הקבוע שבו גם כלפי שעת האפייה - כיון דלולי התחדשות של 'מעשה פדיון' המצב עומד היום להיות הקדש גם כלפי הלחם של מחר - ולכן נקבע שמו היום על מחר.

ה] החילוקים הללו מוכרחים מקושי' הגר"ש רוזובסקי זצ"ל ממחשבת הקדש כשאפאה בלי פדיון לעומת מחשבת עכו"ם כשאפאה עכו"ם, דרק בהקדש חיילא פטור בגלגול, והיינו טעמא שזה יותר שייך ומיוחס לעיסה מבעלות - הלכך גם מחשבה דידיה אלימא טפי, ודו"ק, אכן סו"ס מחשבת אפייה בעכו"ם בשעת גלגול גרע מבעלות עכו"ם ממש בגלגול.

## ישוב כל הקושיות.

בזה מיושב כל הקושיות, דמצד אחד אינו בגדר פוטר, ולכן א"ש איך יליף הפקר, וא"ש למה התוס' מדמה לבל יראה, ושב לא קשה כדרכם של האחרונים שנמצא דלפי ר"ע הגדרים בדרשה דעריסותכם בעכו"ם ובהקדש ישתנו, זה בתור מיעוט וזה בתור חסרון מחייב, וגם לא קשה דהאיך הקדש יפטור גם את המחייב השני של 'לחם', וכדהקשינו לדרכם דנקטו דעיסה ולחם תרי מחייבים נינהו, וא"ש נמי למה ליכא חיוב חלה בגלגול ואפייה של עכו"ם - אף דליכא מיעוט בהדי' באפייה של עכו"ם,ש הריה כל מתייחס לאפייה וללחם.

# ענף ג'תוספת עומק בעיקר פלוגתת ר"ע וחכמים,על פי דרך הנ"ל.

## עפ"י הנ"ל מיישב קושי' המהרי"ט אלגאזי מהספרי לירושלמי, ומוסיף לבאר עוד בשורש פלוגתת ר"ע ורבנן האם מדמינן ליה עכו"ם לחו"ל או לא.

אולם נראה שיש מקום להעמיק עוד בשורש פלוגתתם, ונקדים בזה בדברי הספרי ששם מבואר שורש פלוגתת ר"ע וחכמים, ובזה יתיישב דברי הספרי דכפשוטם נסתרין מהירושלמי, וכדיבואר.

דהנה, בספרי [שלח] מבואר דנחלקו ר"ע וריב"נ אי קרימה בתנור הוי גמר מלאכה או דגלגול הוי גמר מלאכה, ומשמע דנחלקו מתי נהיה לטבל - דלר"ע הכל תלוי בקרימה בתנור ומותר באכילת קבע עד הקרימה בתנור.

והק' במהרי"ט אלגאזי [הל' חלה ס"ק י"ב אות א' בד"ה איברא דראיתי] דזה נגד הירושלמי דמבואר דמהני גלגול לר"ע לענין דטובל ולענין פטור הקדש, וצ"ע, [ועי' בהעמק נצי"ב מה שפי' בזה].

ולפי הנ"ל יש מקום לומר שאין כאן שום סתירה, אלא דהכא כתוב שורש פלוגתת ר"ע ורבנן, דבאמת כו"ע מודי דיסוד המחייב הוא בקרימה בתנור מגזה"כ ד"לחם הארץ", אלא דלמדנו מקרא ד"עריסותיכם" דכיון דמציאותה של עיסה שעומדת להיות לחם, לכן אית בה כבר "אתחלתא דלחם" לענין דמתחייב וטובל לחלה, וממיעוטא ד"עריסותיכם" דממעט עכו"ם למדנו עוד דמהני כבר לקבוע שמו כלחם עכו"ם, זה לכו"ע.

אלא דחידוש זה מתפרש בתרי אנפי – וכדלהלן:

א] מצד אחד יש לומר דאחרי דנתחדש דנקבע שמה של העיסה כ"אתחלתא דלחם", דהגדר בזה הוא דהגלגול הוא כבר חלק מהמחייב, והיינו דלחם מתחיל בגלגול ונגמר באפייה, דתרי פעולות כהדדי מחילות שמו כלחם, דהתחלתו של הלחם חיילא בגלגול וסופו חיילא באפייה.

ב] מאידך י"ל - דאדרבה, דכיון דכל מה דהגלגול הוא המחייב הוא רק משום שהעיסה עומדת לאפייה, הרי האפייה היא העיקר והיא המחייב, והגלגול מצד עצמו הוא כלום, ולא דיינינן ליה כתחילת האפייה, רק דתמיד חייב מזמן הגלגול כיון דחזינן ליה לאפייה העתידות כבר בגלגול.

ונראה דזה שורש פלוגתת ר"ע וחכמים, וזו כוונת הספרי, והיינו שכשאמרו בדעת ר"ע דקרימת תנור היא הגמר מלאכה, כוונתם שהוא גוף המחייב, דאף דודאי דמודה דמשעת גלגול כבר טובל ואסור באכילת עראי, אכן היינו משום לתא דאפייה, דיסוד המחייב בקרימת תנור הוא למפרע כבר מזמן הגלגול, אבל רבנן אומרים שהגלגול מצד עצמו הוא כבר מעשה של התחלת הלחם, והוא מיקרי גמר מלאכה, ולר"ע הגמר מלאכה הוא האפייה.

ונראה דמה"ט סובר ר"ע דילפינן בנין אב מקרא ד"לחם הארץ" דמהני קרימה בתנור בא"י לחייבו בגלגול חו"ל וכמו כן מהני קרימה בתנור בנתגייר בגלגול עכו"ם, דס"ל דכל שנקבע שמו בגלגול כלחם שפטור וכלחם שמופקע לגמרי מפרשת חלה, [והיינו בעכו"ם ובחו"ל], שוב יש לחייבו אח"כ ע"י האפייה שהיא עיקר גמר מלאכתה והיא עיקר המחייב, דעיקר שמו כהאפייה גם בזמן הגלגול, ולכן האפייה שבסוף מגדירה את האפייה מתחילתה, ושפיר עוקרת שמו ממנו, [חוץ מהקדש דמעשה אלימתא היא, וכנתבאר].

אבל חכמים פליגי, ולדידהו הגלגול עכו"ם פוטרו ואין להפקיע שמו אח"כ באפייה, דלדידהו תחילת המחייב הוא בגלגול מצד זה שגלגול עצמו הוא תחילת הלחם, ואין סיבה שאפייה תעקור שמו שכבר חיילא ביה, וע"כ דדרשה ד"לחם הארץ" לחייבו בקרימה בתנור בחו"ל היא גזה"כ מסויימת לענין חו"ל דוקא, ושוב אין לילף מיניה כלל.

## מעורר מדברי התשו' הרשב"א דמדמה חסרון שיעור לעכו"ם.

ונראה דאכתי יש להעיר מדברי הרשב"א בתשובה לעינן חסרון שיעור, דהבאנו מהרשב"א דמדמה חסרון שיעור למיעוטא דעכו"ם דבתרווייהו אזלינן בתר מעיקרא אף אי בשעת האפייה היה מקום לחייבו, דכבר לא היה של עכו"ם וכבר היה בו שיעור, ומכאן הוכחנו דלא כהאחרונים שלמדו שעכו"ם הוא "פוטר".

אולם נראה, דהכא קשה גם לדברינו, שהרי בחסרון שיעור לא שייך לומר דאיכא קביעת שם בלחם, דאינו אלא הלכה של חסרון שיעור ותו לא ואיך נאמר שנקבע כלחם "שאין בו שיעור''.

ועי' לעיל בציונים והערות [פרק ב' משנה ד' ענף ב'] – ושם ביארנו עיקר דברי הרשב"א בגדר השיעור ה' רבעים בחיובא דחלה, ושם מתיישבת נמי קושי' זו.

# משנה ד

[ד] כיוצא בו המקדיש פירותיו עד שלא באו לעונת המעשרות ופדאן חייבין ומשבאו לעונת המעשרות ופדאן חייבין הקדישן עד שלא נגמרו וגמרן הגזבר ואחר כך פדאן פטורין שבשעת חובתן היו פטורין:

# רע"ב משנה ד

עד שלא באו לעונת המעשרות - כל אחד כמשפט המפורש בפ"ק דמעשרות:

וגמרן הגזבר - שנגמרו בעודן תחת יד הגזבר:

שבשעת חובתן היו פטורים - דכתיב דגנך, ולא דגן הקדש:

# ציונים והערות משנה ד

## בפטור תרו"מ בהקדש – גם בשליש וגם במירוח.

שנינו כאן פטור הקדש מתרו"מ – והנה - בפטור הקדש יש ב' אופנים, א] הקדש בשעת הבאת שליש, ב] הקדש בשעת מירוח, אבל אם הקדישו בין הבאת שליש ובין מירוח, וחזר ופדאו קודם מירוח הרי"ז חייב בתרו"מ, ודבר זה מבואר ממה דתנן בפאה [פ"ד מ"ח], "כיוצא בו - המקדיש פירותיו עד שלא באו לעונת המעשרות ופדאן חייבין - משבאו לעונת המעשרות ופדאן חייבין - הקדישן עד שלא נגמרו וגמרן הגזבר ואחר כך פדאן פטורים שבשעת חובתן היו פטורים - הרי שאינו פטור אלא אם היה הקדש בשעת שליש, אבל קודם שליש לא נפטר, אך לא נתבאר ממשנה זו שפטור אף בשעת מירוח, אך יש משנה אחרת - והיינו המשנה כאן בחלה – "כיו"ב המקדיש פירותיו עד שלא באו לעונת המעשרות ופדאן חייבין, ומשבאו לעונת מעשרות ופדאן חייבין, הקדישן עד שלא נגמרו וגמרן הגזבר ואח"כ פדאן פטורין, שבשעת חובתן היו פטורין".

ובירושלמי [פ"ד פאה ה"ה - דף כ"ב.] וכן בירושלמי בחלה [פ"ג ה"ג - דף י"ז.] הק' דהנך תרי משניות למה לי - ומשני אחת למירוח ואחת לשליש, וביארו בירושלמי דמשנה דידן לענין מירוח ומשנה דפאה לענין שליש - כיון שבשליש ליכא איסור טבל ובפאה תמיד ליכא איסור טבל, ומאידך, בחלה איכא איסור טבל ובמירוח איכא איסור טבל - ולכן נקטו כל פעם דבר שדומה למסכתא שלו - עכ"פ למדנו שהקדש פוטר בין בשעת הבאת שליש ובין בשעת מירוח אך לא בנתיים.

גם ברמב"ם מבואר הכי - שכתב [מעשרות פ"ב ה"ח] - המקדיש פירותיו כשהן מחוברין עד שלא באו לעונת המעשר ופדיין ואחר שפדיין הגיעו חייבין במעשר, ואם באו לעונת המעשרות והם ביד הגזבר ואח"כ פדיין פטורין, עכ"ל.

ולהלן [שם פ"ג הכ"ה] כ' המקדיש פירות תלושין ופדיין קודם שתגמר מלאכתן חייב לעשר, ואם נגמרה מלאכתן ביד ההקדש ואח"כ פדיין פטורין מן המעשרות שבשעת חובתן היו פטורין וכו', עכ"ל.

וקשה דתרתי למה לי, אך לפי מה דמבואר ששני פטורים נינהו פשוט דחדא קאי על שעת הבאת שליש וחדא קאי על שעת מירוח, וכן מפורש בלשון הרמב"ם גופה, דבפ"ב כ' עד שלא באו לעונת המעשרות, והיינו שעת הבאת שליש, ובפ"ג כ' קודם שתגמר מלאכתן, והיינו שעת מירוח, וחדא מב' זמנים אלו פוטר אם היה באותה שעה ברשות הקדש.

ושיטת הר"ש צ"ב שהרי בין במשנה בפאה ובין במשנה בחלה הביא רק את הפטור של שעת מירוח, ומשמע קצת דס"ל שהבאת שליש ברשות הקדש אינו פוטר, וקשה דהיאך יפרש דברי הירושלמי הנ"ל, וע' בחזון יחזקאל [פ"ב פאה ה"י] ובתורת הארץ [פ"ג אות ל"ט בהגה שם].

## בדין פטור הפקר בתרו"מ – ובחילוק בין הפקר להקדש.

והנה גם בהפקר מצאנו פטור בתרו"מ – אלא דהכא שאני – והיינו שיש חילוק בין הקדש להפקר – דאף דבהקדש הפטור הוא דווקא במירוח או בשליש שהם המחייבים בתרו"מ, וכנ"ל - אכן בהפקר - כל ששעה אחת היה הפקר איכא פטור – ועיין בזה בשנות אליהו לעיל [פרק א' משנה ג'] – וכ"ה בטורי אבן [ר"ה ט"ו. ד"ה פטורה] – והביא שכן מבואר בב"ק [כ"ח] ובנדרים [מ"ד:] דתניא המפקיר את כרמו ולשחר עמד ובצרו וכו' פטור מן המעשר, ומבואר דפטור של הפקר הוי אפי' קודם שנתלש, הרי אף שלא היה הפקר לא בשעת הבאת שליש ולא בשעת מירוח מ"מ פטור, ועיי"ש עוד בטורי אבן שהעיר שבלשון המשנה בפאה מדוייק חילוק זה בין הקדש ובין הפקר – וע"ע מה שהארכנו בביאור האי מילתא לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ג' ענף א].

## חילוק בין חלה לתרו"מ בהנ"ל.

והנה אף דמחלקינן בין הפקר להקדש בתרו"מ – אכן בחלה לא מחלקינן כן – ועיין מה שהארכנו בזה בציונים והערות [פרק א' משנה ג' ענף ב].

## מקשה להנך דלמדו דנתינת מים דומה להבאת שליש, דלמה אין בה פטור דעכו"ם והקדש והפקר, ומעורר דלפי"ז הרשב"א סותר משנתו אי נתינת מים הוי כהבאת שליש או לא.

והנה כמו דבתרו"מ המחייב הוא במירוח ולכן מירוח הקדש פוטר בו, כמו כן בחלה הגלגול הוא המחייב ולכן גלגול הקדש פוטר בו – וכמו ששנינו לעיל [משנה ד'] בגלגול - ובמשנה כאן אמרו – "כיוצא בו - המקדיש פירותיו עד שלא באו לעונת המעשרות וכו'" – אולם לפי"ז – כמו דבתרו"מ איכא תרתי – שליש ומירוח - כמו כן בחלה איכא תרתי – דגלגול דומה למירוח ונתינת מים דומה לשליש.

ועיין לעיל בציונים והערות [פרק ג' משנה א'] שהבאנו מחלוקת ראשונים בגדר הדין נתינת מים – האם הוי כעין שליש או לא, דנחלקו בטעמא דמצי מפריש חלה בנתינת מים – האם מהני כמו דמהני הפרשת תרו"מ בהקדימו בשבלים לאחר שליש או לא.

ודעת הרא"ש דלא דמי לשליש ודעת רוב ראשונים דדמי לשליש – ולכאו' לפי רוב ראשונים דדומה לשליש – א"כ ה"ה דהכא היה צריך להיות פטור הקדש בנתינת מים אכן המשמעות הפשוטה במשניות היא דתלוי אך ורק בגלגול, ולא תלוי בנתינת מים, וקושי' זו הקשה הגרי"ז [מנחות ס"ז] וכ"ה בתורת הארץ [פ"ד אות ע"ט], וכן תמה גם הגר"ש רוזובסקי [זכרון שמואל סי' ט' ס"ק י'].

ובאמת דכעין זה כבר תמה הגר"ח לענין פטור הפקר, וע"ז חידש הגר"ח דשאני נתינת מים מהבאת שליש דנתינת מים לא שייכא למחייב דחלה, אלא דגזה"כ דחיילא על ידו הפרשה, ורק בהבאת שליש דאיכא לפנינו "דגנך" וזהו המתחייב, שוב שייכא ביה פטורא דהפקר, וכתבו הגרי"ז זצ"ל והגר"ש רוזובסקי זצ"ל דלפי"ז מתיישב נמי למה אין פטור הקדש בנתינת מים.

אולם – פשוט שכל זה לדרכו של הגר"ח דאזיל בזה כהרא"ש, אבל לאידך ראשונים דסברי דנתינת מים דומה להבאת שליש לגבי איסור אכילת קבע – לדידהו אכתי לא מיושב, ולדידהו הדרא קושי' לדוכתא, דלמה לא נפטרנו גם בפטור הקדש.

וכעין זה קשה נמי לענין פטור עכו"ם דג"כ מצאנו בו ב' פטורים, חד בהבאת שליש וחד במירוח, ועיין בהערה [[51]](#footnote-51) שאין זה פשוט [דפטרינן מצד הבאת שליש], אבל עכ"פ כן נקטו גדולי האחרונים, ואי ננקוט כדבריהם שוב קשה דמאי שנא חלה, דלמה ליכא פטור כזה בנתינת מים ע"י עכו"ם, ולמה רק פטרינן גלגול עכו"ם.

ובתורת הארץ [שם אות פ"ה] הביא דבהדי' מבואר בפסקי הרשב"א דנתינת מים ע"י עכו"ם אינה פוטרת ורק גלגול עכו"ם פוטר, והכא כבר אין לומר כהגר"ח הנ"ל, שהרי הבאנו מהרשב"א עצמו דכתב בהדי' לדמות נתינת מים להבאת שליש, ואיך סובר הרשב"א הכא דחלוקין לעינן פטור עכו"ם, וצע"ג.

ועיין בכל זה בהרחבה בחידושי סוגיות [סימן ח' פרק א'] מה שנתבאר בגדר נתינת מים בישוב האי קושי'.

## במה שיש לתמוה לפי השיטות דמירוח עכו"ם תלוי במעשה המירוח ולא בבעלות – ומאי שנא מפטור הקדש ומאי שנא מגלגול עכו"ם

בדין מירוח עכו"ם דפוטר נחלקו הראשונים אי תלוי בבעלות העכו"ם או במעשה מירוח של העכו"ם או בתרווייהו – ועיין בכל זה להלן בחידושי סוגיות [סימן י"א] שהבאנו את השיטות בזה.

ועל הראשונים שסוברים שהכל תלוי במעשה המירוח יש לתמוה:

א] בשטמ"ק במנחות [ס"ז] הוכיח ממירוח הקדש דלא תלוי במעשה המירוח של הקדש [גזבר] אלא בבעלות של הקדש בשעת מירוח, וזו תימא גדולה על כל הראשונים דבעכו"ם תלוי במעשה, ועיין בהערה [[52]](#footnote-52).

ב] עוד תמה במהרי"ט אלגאזי [תחילת ס"ק א'] דלענין גלגול חלה מפורש דגלגול עכו"ם נמדד בבעלות הממונית בשעת גלגול, ולא סגי במגלגל ישראל, והגמרא במנחות [ס"ז] מדמה מירוח עכו"ם לגלגול עכו"ם, וקשה על הראשונים דמירוח עכו"ם תלוי במעשה הממרח, וכן תמה נמי בשטמ"ק במנחות [ריש ס"ז].

ובהגהות חלקת יואב על המהרי"ט אלגאזי [שם] ציין לדברי האור זרוע [רל"ה] דמחלק דבגלגול כתוב 'עריסותיכם' למיעוטי עיסת עכו"ם והקדש, ולא כתוב לשון גלגול, ולכן במיעוט תלוי בבעלות בעיסה, והיינו עיסה שלכם חייב ועיסה של עכו"ם והקדש פטור, משא"כ במירוח דלשון דיגון קאי במעשה דיגון שהוא מעשה המירוח, וכן תירץ בשטמ"ק במנחות [ריש ס"ז], אולם אכתי קשה ממירוח הקדש דתלוי בבעלות ולא דנים מצד מעשה המירוח.

ג] עוד יש לתמוה שיש משמעות בראשונים דאף דתלוי במעשה מירוח של עכו"ם אכן אכתי תלוי נמי בבעלות העכו"ם ותרתי בעינן, בעלות עכו"ם ומעשה עכו"ם, וכמבואר ברשב"א בתשובה [ח"ה סימן נ"ו], ואך שהמשמעות בריטב"א בב"ב [ס"ג] היא דתלוי אך ורק במעשה המירוח לקולא ולחומרא, אכן ברשב"א מבואר דבעינן תרתי לגריעותא, דמעשה מירוח של עכו"ם ביחד עם בעלות העכו"ם כהדדי מיקרי מירוח עכו"ם.

ועיקר סברת הרשב"א - דלכן לא סגי במירוח עכו"ם ברשות ישראל להפטר ובעי גם בעלות העכו"ם, בזה טוען הרשב"א "דדגנך כתיב כלומר שתהא תבואתך כדגנך ולאפוקי דגן נכרי וכו', ולהכי נקט דגן, משום דדגן הוא שקובע למעשר", ודבריו צ"ב דאי אתינן עלה מצד המעשה מירוח וכפשטי' דלשון דיגון עכו"ם דקאי על הפעולה, א"כ מה שייטא להכא בעלות על חפצא דדגן, ומשמע מדבריו דלגבי עכו"ם דרשינן תרתי - דגנך בשעת דיגון וגם פעולת דיגונך ב' דרשות כהדדי, גם החפצא וגם המעשה, ורק בהקדש דרשינן רק דגנך בשעת דיגון, וצ"ע.

ועיין בחידושי סוגיות [סימן י"א] מה שנתבאר בזה בהרחבה.

# משנה ה

[ה] עובד כוכבים שנתן לישראל לעשות לו עיסה פטורה מן החלה נתנה לו מתנה עד שלא גלגל חייב ומשגילגל פטור העושה עיסה עם העובד כוכבים אם אין בשל ישראל כשיעור חלה פטורה מן החלה:

# רע"ב משנה ה

פטורה מן החלה - שאין גלגולו של ישראל מחייב העיסה של עובד כוכבים. וכן עיסה של ישראל אין גלגול העובד כוכבים פוטרת:

אם אין בשל ישראל כשעור - שחייבין להפריש ממנה חלה, שהן ה' רביעיות:

# משנה ו

[ו] גר שנתגייר והיתה לו עיסה נעשת עד שלא נתגייר פטור ומשנתגייר חייב ואם ספק חייב ואין חייבין עליה חומש רבי עקיבא אומר הכל הולך אחר הקרימה בתנור:

# רע"ב משנה ו

ספק חייב - משום דהוי ספק איסורא, ולחומרא, ומפריש חלה ומוכרה לכהן:

ואין חייבין עליה חומש - זר האוכלה אינו משלם את החומש, אבל הקרן משלם, דתשלומי תרומה כפרה נינהו, הלכך מפריש תשלומין ומכפרים מספק, ומוכרן לכהן:

אחר הקרימה בתנור - דסבר ר"ע אין גמר מלאכתה של חלה עד שיקרמו פני הפת בתנור, וזו היא עונתה לחלה, הלכך אם נתגייר קודם שיקרמו פני הפת בתנור, חייב בחלה. ואין הלכה כר"ע:

# ציונים והערות משנה ה ומשנה ו

# ענף אהערות במיעוט של עכו"ם מחלה.

## עיקר המיעוט של עכו"ם והקדש.

לעיל [משנה ג'] למדנו שיש מיעוט של עיסת הקדש – והכא למדנו שיש מיעוט של עיסת עכו"ם – ועיין במנחות [ס"ז] שיש ב' מיעוטים מ"עריסותיכם" - חד למיעוטי הקדש וחד למיעוטי עכו"ם – ועיין בתוס' בפסחים [ו':] דהק' התוס' דלמה לי ב' מיעוטים מ"עריסותיכם" – ולמה לא סגי לן במיעוט א', דמאי שנא חלה מבל יראה דהתם איכא מיעוטא חדא, ודחה בשאגת אריה דשאני ב"י שאין כאן מיעוט מצד הקדש ועכו"ם, וכל הדין הוא רק משום דבעי של ישראל, ולכן סגי במיעוט א', משא"כ בחלה.

והביא הגר"ש רוזובסקי זצ"ל מהמקור חיים, דאדרבה, מהכא מוכרח דגם בחלה אינו "פוטר", רק דהחיוב בא מזה שיש עליו בעלות ורשות המחוייבת בחלה, ועיין עוד בזה בציונים והערות [משנה ג'].

## מביא מתשו' הרשב"א שהוכיח משי' ר"ע בגלגול נכרי וגלגול חו"ל דמוכרח שיש ב' מחייבים בחלה, בזמן הגלגול ובזמן הקרימה בתנור, ותרי קראי איכא.

והנה לעיל [משנה ג'] מבואר דבגלגול הקדש לא מתחייב אף דפדאה אח"כ לפני אפייה, ואפאה הדיוט, ובטעמא דמילתא אמרו - "דבשעת חובתה היתה פטורה".

והכא במשניות [ה' וו'] מצאנו דנחלקו ר"ע ורבנן בגלגול עכו"ם ונתגייר לפני קרימה בתנור, דלר"ע מתחייב בקרימה בתנור לאחר גירותו, ולרבנן פטורים, והר"ש הביא מהירושלמי דמודי ר"ע לרבנן בהקדש דגם אי בגלגול בהקדש ע"י הגזבר ופדאה לפני קרימה בתנור דלא מהני – דבזה אמרינן "דבשעת חובתה היתה פטורה", אבל בעכו"ם לא אמרינן כן, וצ"ב דמאי שנא עכו"ם מהקדש.

עוד הביא הר"ש מהירושלמי דמודה ר"ע דעיקר דין טבל וחיובא דחלה חיילא בשעת גלגול ולא בשעת אפייה, ורק לגבי עכו"ם אזלינן בתר תנור, וצ"ב, דאי גלגול הוי שעת חובתה א"כ למה באמת אין כאן פטור של עכו"ם.

ויש דין נוסף שג"כ תלוי בקרימה בתנור, דבירושלמי לעיל [ריש פ"ב] דנו בביאור פלוגתת ר"ע ור"א בעיסה שבאה לא"י מחו"ל, ור"ע מחייב בקרימה בתנור בא"י, ועיי"ש לגבי הדרשה דדרשינן מקרא ד"לחם הארץ", עכ"פ מבואר שם דר"ע דריש "לחם הארץ" דבא לרבות עיסה שגילגלה בספינה בחו"ל והגיעה לא"י לפני שעת קרימה דתנור, דדריש "לחם" דקאי באפייה והך אפייה היתה בארץ, וזה סגי לחייבה בלי גלגול בארץ.

עוד הוסיפו שם דר"ע אזיל לשיטתו בעכו"ם דגם שם סגי בקרימה בתנור לאחר שנתגייר, "ע"ד ר"ע היא ספינתא היא עיסת גוי היא הכנסתן לא"י, שהכל הולך לאחר קרימה בתנור", ועיי"ש בר"ש סיריליאו [ד"ה בספינה שנכנסה] דר"ע יליף דין קרימה בתנור בעכו"ם מהך דרשה דקרימה בתנור בחו"ל דיליף מ"לחם הארץ", וכן גם המשמעות בספר התרומה [מובא במהרי"ט אלגאזי חלה ס"ק י"ב אות א' ד"ה ובתוספתא] דיליף דין עכו"ם מגזה"כ ד"לחם הארץ".

ובביאור שיטת ר"ע עיין בתשו' הרשב"א [ח"א סי' נ"ד] דמחלק בין הקדש לעכו"ם, דמבואר הכא דתרי מחייבים שונים איכא בחלה דתרי קראי כתיבי, קרא ד"עריסותיכם" שהיא העיסה וזהו המחייב דגלגול, וקרא ד"לחם הארץ" והוא המחייב השני ע"י קרימה בתנור.

וביאר בתורת זרעים [פ"ג - מ"ו] דכוונתו לחלק בין המיעוט של הקדש למיעוט של עכו"ם, דהמיעוט של הקדש הוא בגדר "פוטר" ולכן אף דאיכא מחייב חדש אח"כ בשעת התנור, אבל בשעת חובתה הראשונה בגלגול חיילא פטור בעיקר העיסה, ושוב לא מתחייב אח"כ, והיינו כלשון הגר"ח [ביכורים פ"ו - הי"ט בד"ה ונראה דדעת הראב"ד], וז"ל "ומשום דלא נאמרה הך דינא דפטור של שעת חובתה פוטרה לעולם אלא במידי דיש בו דין פטור בחפצא", והכוונה להקדש שאינו פוטר בגלגול אלא בגוף העיסה, ולהכי לא מתחייב אח"כ אף בדאיכא מחייב אחר.

וכל זה בהקדש – אולם בעכו"ם אינו כן דע"כ אינו בגדר "פוטר" והוא רק חסרון במחייב, ולכן י"ל דאף דלא חיילא חיוב בשעת הגלגול אכתי יחול אח"כ בשעת חיובא דקרימה בתנור.

וזה גם הדין שמבואר בגלגול חו"ל, דגם זה בגדר חסרון בחיוב, ומתחייב באפייה בארץ ישראל, ולפי"ז כוונת הירושלמי כשאמרו דר"ע יליף מלחם הארץ, כוונתם בזה שאין כאן גזה"כ מיוחדת לגבי ארץ ישראל וחו"ל, אלא דגלי הך קרא דאיכא מחייב נוסף בחלה - וממילא ידעינן מזה דאף דלא נתחייב בגלגול אכתי איכא מחייב אחר, ומהכא יליף לכל אלו שלא נתחייבו בגלגול היכא דלא חיילא בהם פטור – לאפוקי מהקדש, והן הן דברי הר"ש סיריליאו דר"ע יליף דינא דעכו"ם מהכא, ודו"ק.

## דרך חדשה בכל הנ"ל.

אולם עיין בכל זה לעיל בציונים והערות [פרק ג' משנה ג'] – ושם הקשינו הרבה קושיות בזה – וסללנו דרך חדשה בביאור עיקר פטור עכו"ם והקדש – וביארנו שם את עומק פלוגתת רבנן ור"ע בשמעתתא זו.

## בדין מחשבת עכו"ם - ובחילוק בין מחשבת הקדש למחשבת עכו"ם.

והנה – מצאנו דהקדש פוטר ועכו"ם פוטר אכן בהקדש מצאנו עוד – דגם מחשבה בשעת גלגול שיהיה הקדש באפייה – דגם זה פוטר – עיין בזה בר"ש [פ"א מ"ו] דגלגול במחשבה להקדישו באפייה פטור, והיינו דגם זה נכלל בכלל מחשבת פטור לפוטרו בגלגול.

ותמה הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [חידושיו לפסחים בהערות בסוף, עמוד קע"ג] דלא מצאנו דמחשבה למוכרו לעכו"ם בשעת האפייה פוטרו, ומאי שנא הרי תרווייהו נתמעטו מגזה"כ ד"עריסותיכם".

ובעיקר דין זה - עיין במשנה ראשונה [פרק ג' משנה ה'] שדייק מהמשנה דגם בעשאה לעכו"ם חייב [[53]](#footnote-53) – והיינו כדנקט הגר"ש רוזובסקי זצ"ל – אולם עיי"ש שהביא דיבורים מפורשים מהשו"ת מהר"ח אור זרוע [סימן קצ"ג], וז"ל:

"ונסתפקתי דהעושה עיסה ליתנה לגוי אחר שתאפה אם תתחייב בחלה, דכי היכא דממעטינן עיסת כלבים בספרי זוטא מעריסותיכם, שלכם חייבת ושל חיה אינה חייבת הכי נמי נמעט של גוים. כדדרשינן ביום טוב לכם ולא לגוים לכם ולא לכלבים אלמא כי הדדי נינהו - ושמא לאו מעריסותיכם דריש ליה. דפ' ראשית הגז [קל"ה:] מסיק עריסותיכם כדי עיסתכם, אלא מכולה עריסותיכם דריש ליה עיסה העשויה לאכילת אדם דהיינו כעבין ולא העשויה לאכילת כלבים דלא קפיד בה ועושה כלוחין לכותח. וא"כ העושה עיסה ליתנה לגוי שעושה ללחם וכעבין תתחייב" – וממשיך עוד להסתפק – "ושמא יש לדמותה לעושה עיסה להקדישה דלאו לאוכלא איהו עביד לה ותיפטר" – הרי שהאור זרוע רוצה לדמותה להקדש – ולא איתברר כוונתו.

אולם בעיקר קושי' הגר"ש רוזובסקי זצ"ל – עיין מה שנתבאר בזה בדברינו בציונים והערות [משנה ג' ענף ב'] לחלק בין הקדש לעכו"ם – עיי"ש בהרחבה.

אלא דיעויין בחלקת יואב [כרך ב' – בהגהותיו על החינוך – מצוה שפ"ה] דנקט דאדרבה – שהמשנה קאי דווקא מצד המחשבה –שעשאו לצורך העכו"ם, דבעלות העכו"ם בשעת הגלגול אינו פוטר, ובעי דווקא מחשבתו עבור העכו"ם – עיי"ש.

## חידוש בש"ך דמהני מעות קונות של הישראל לחייבו בחלה, או דמהני מה שדעתו לתת לישראל.

עיין בש"ך [סימן ש"ל ס"ק א'] וז"ל:

"עיסת עובד כוכבים פטורה - דכתיב עריסותיכם ולא של עובד כוכבים וכתב הדרישה ובמקומות שהנשים קונות בצק מאופה עובד כוכבים ולוקחים ממנה חלה נראה דאסור כו' אם לא שנאמר שיש לסמוך על זה הואיל ומדאורייתא מעות קונות והם נותנין המעות קודם הגלגול, עי"ל כיון דדרכן כך אפשר בלא נתינת מעות קודם לכן מותר כיון דהעובד כוכבים יודע מנהג ישראל ואדעתא דהכי לש מתחלה ודינו כאילו נתנו לישראל במתנה קודם שגלגלו ע"כ ובתשובת משאת בנימין סוף סימן א' כתב דלאו שפיר עבד ויש לבטל המנהג עיין שם".

## בקושי' הירושלמי מעיסת ארנונה – ומחדש דסגי ברשות ושליטה של העכו"ם לפוטרו.

והנה הראשונים הביאו את הירושלמי כאן שהביא את הדין עיסת ארנונה – שהיא עיסה שעשויה לארוחת חיל המלך על פי ציווי המלך – והדין בזה שחייב בחלה, והקשו בירושלמי דמאי שנא מגלגול עכו"ם – ותירצו שכיון שמשכחת לה שהמלך נמלך – ולא יביא את חיילותיו בדרך זו – דשוב ליכא פטור כיון שאינו אלא ספק – ותמה בזה התורת הארץ [פרק ד' ס"ק נ"ט] דלמה לא חילקו בפשיטות דהכא העיסה היא בבעלותו של העכו"ם והתם אינו בבעלותו של המלך עבור חיילותיו – ותירץ שם דכיון דדינא דמלכותא דינא – הרי זה כאילו שהעיסה היא 'ברשותו' של המלך.

ונראה שאין הכוונה שיש כאן בעלות ממש אלא שיש למלך 'שליטה' והחזקה דינית - וסגי בזה להחשיבו כ'ברשותו' – ו'רשותו' של עכו"ם סגי בתור פוטר.

ועיין להלן [חידושי סוגיות סימן ה פרק ב] בענין א"י מוחזקת מאבותינו – שמתבאר שם שיש מושג של 'רשות' ושליטה והחזקה דינית – שזה סגי לקבוע דיני התורה – וקדושת א"י לענין חלה שייך על ידי השליטה הזו של אבותינו, ויש לחדש נמי שמיעוט של עכו"ם סגי לן ב'רשות' ושליטה של עכו"ם - ולא בעי בעלות עכו"ם ממש.

## מביא סוגי' דפסחים [ו'.] ומוכיח דסגי ברשות ושליטה של העכו"ם לפוטרו.

ובאמת שנראה שיש מקור נוסף לזה – דהנה בסוגי' בפסחים [ו'.] מבואר דבהמת ארנונה פטורה מן הבכורה, ועיסת ארנונה חייב בחלה – ויש ב' לישנות – וללישנא בתרא בשיטת רש"י באו לומר כך, דבהמת ארנונא פטורה מן הבכורה, ואף על גב דמצי מסלק ליה בזוזי – והיינו טעמא דמיקרי שיש שייכות לעכו"ם בבכורה אף דמצי מסלקו בזוזי – כן פירש רש"י, ומאידך - עיסת ארנונא חייבת - ואף על גב דלא מצי מסלק ליה – וקשה הרי אי לא מצי מסלק בזוזי א"כ בודאי יש לעכו"ם שייכות בגוף העיסה – ועל זה אמרו בגמרא דחייב בחלה מדרבנן כיון שאין קול ולא ידעו שזה שייך לעכו"ם, ומחלקינן בזה בין בהמה לעיסה – "בהמה אית לה קלא, עיסה לית לה קלא".

והעיר בקובש"ע [שם] – הרי בחלה החיוב הוא רק מדרבנן כיון דמעיקר הדין יש לעכו"ם בעלות בעיסה – והקשה שבשלמא בלא מצי מסלקו יש לומר שיש לו מקצת בעלות אבל במצי מסלקו הרי זה ככל חוב בעלמא שיש שעבוד ומצי מסלקו בדמים, ואין סיבה לפוטרו – ותירץ דאה"נ דכה"ג חייב מה"ת, וכוונת הגמרא מדרבנן דווקא דבדלא מצי מסלקו בדמים דאז פטור מה"ת דחשיב שיש כאן בעלות של עכו"ם – אבל במצי מסלקו חייב מה"ת.

וזה חידוש בפשט הגמרא – וראיתי בראש יוסף [שם] שביאר על עיקר סברת הגמרא דבמצי מסלקו פטור בבכורה מה"ת כיון דשאני מלך דהוי כבא לרשותו כבר, ומה"ט פירש דגם בחלה פטור מה"ת גם במצי מסלק ורק מדרבנן מחייבינן ליה – דהוי כבא לרשותו – והיינו כיסוד הנ"ל דלא בעינן בעלות אלא "רשות ושליטה" של עכו"ם סגי לן לפוטרו – ומצי מסלק הוא נפ"מ בהדיוט בחוב אבל לא במלך – ודו"ק - ועיין מה שהבאנו בזה בהערה [[54]](#footnote-54) מהחוט המשולש.

והעירני תלמיד אחד לדברי הרשב"ם בב"ב [נה. ד"ה א"כ] שכתב - "דכל ממון האב אם מת ולא פרע עדיין כרגא דשנה זו - הוה ליה ממונו ראוי - דאינו מוחזק בו כלל כי אם המלך - דשעבוד המלך עדיף משאר שעבודין - וכגבוי דמי", והיינו כנ"ל.

# ענף בבדין שותפות העכו"םלגבי חיוב תרומה וחיוב חלה.

## פלוגתת הראשונים בדין עושה עיסה עם העובד כוכבים ויש בשל ישראל כשיעור חלה.

למדנו במשנה שאם עושה עיסה עם העובד כוכבים – אז הדין תלוי - שאם אין בשל ישראל כשיעור חלה פטורה מן החלה, ועיין בר"ש שהקשה מהסוגי' בחולין [קל"ה:] – דהתם פטרינן שותפות נכרי מן החלה – ותירץ דהיינו דווקא היכא שאין בחלקו של ישראל כשיעור, וכ"כ הראשונים, עיין בתשובת הרשב"א [ח"א סימן תקכ"ו] וברא"ש הלכות חלה.

וז"ל השו"ע [יו"ד סימן ש"ל סעיף ג']: "ישראל שהוא שותף עם העובד כוכבים, אם אין בחלק הישראל כשיעור, פטורה, ואם יש בה כשיעור, חייבת, ויכול להפריש מיניה וביה".

ועיין בביאור הגר"א [ס"ק ה'] שהביא כן מהרא"ש שהקשה מהסוגי' בחולין וכתב "וכל דבריו תמוהין - מה שהקשה מחולין שם, לא נזכר כלל שותפות עובד כוכבים בחלה, אלא בתרומה, ומתרומה הקשה סה"ת וש"פ, והתם א"א לומר כתירוץ הרא"ש, דהא תרומה אף בכל שהוא חייב" – והיינו דהתם בסוגי' לא קאי כלל בחלה אלא בתרומה ואי נימא דיליף מתרומה לחלה – א"כ אחרי דבתרומה חייב בכל שהוא – אז תמיד יש שיעור לחיוב הישראל - ואעפי"כ פטור.

אולם בעיקר שיטת הראשונים הנ"ל מצאנו חולקים - ומדמי חלה לתרומה – ונמצא שתמיד יש פטור – דעיין בזה בב"ח [ריש סימן ש"ל] שהביא בזה מחלוקת.

ובתחילה הביא את הראשונים הנ"ל – וז"ל:

"והר"ש כתב - וכי פטרינן בפרק ראשית הגז שותפות גוי מן החלה בשאין בחלקו של ישראל כשיעור עכ"ל וכן כתב הרא"ש ומביאו בית יוסף - משמע דסבירא ליה דביש בחלקו של ישראל כשיעור חייבת בחלה אפילו הגוי עומד עליו ומפורסם שיד הגוי באמצע והכי נקטינן ודלא כמ"ש בכל בו לפטור את הישראל כשמפורסם שיד הגוי באמצע ומביאו בית יוסף".

ובהמשך הביא חולקים וז"ל: "עוד כתב בספר התרומה דההיא דפרק ראשית הגז אפילו יש בשל ישראל כשיעור פטורה - דמיירי שקנו הקמח יחד הישראל והגוי דבכל פורתא יש לגוי חלק בו - ומתניתין דמחייבת ביש בשל ישראל כשיעור מיירי בדקנו כל אחד לבדו הקמח ואחר כך לשו קמחן יחד והביא ראיה מהירושלמי ומשמעות הפוסקים דלא כוותיה אלא בכל ענין אם יש בישראל כשיעור חייבת בחלה אפילו קנו הקמח יחד".

ועיין בחלת לחם [סימן ה' ס"ק מ"ח] שביאר את החילוק כך, דבנשתתפו בקמח הרי זה עיסת של 'שותפות' וכשחל שותפות פטרינן ליה לכל העיסה - אבל בלא נשתתפו לא חל כאן שום שותפות - ואין כאן אלא עירבובי' של בעלויות שהחלקים והבעלויות מסויימים אלא שהם מעורבבים.

## בגדר שותפות שיש בעלות אחת משותפת.

ולמדנו מדבריו שבשותפות יש בעלות ורשות אחת, ולא שמורכבים ב' בעלויות כהדדי ורק הכא כשכל אחד בא בקמח שלו לא מיקרי שותפות כלל הלכך ליכא פטור.

והדברים מבוארים בחי' ר' ראובן [ב"ב סי' ג'] שביאר דינא דשותפות, דשותפות אינה "שכינות" של ב' חלקין לא מבוררים, אלא שבשותפות נתחדש שיש קנין ובעלות א' על הכל, וזה סוג קנין חדש, וחצי מהך בעלות על כולו הוא של ראובן וחציו הוא של שמעון, וכן הביא מהגרב"ד זצ"ל.

וביארו בחידושי ר' ראובן [שם], דזה דומה לחילוק בין חצי אשה שאינה מקודשת למקדש לאחר ל' ב"שרגא דליבנא" דהיום יש מקצת קידושין ואין בזה חסרון של חצי אשה, וכמובן דלא שייך לעשות חצי קידושין גרידא בלי שזה חלק מהקידושין גמורים, וזה "שרגא דליבנא", וה"ה כאן, שיש כאן קנין גמור, אלא שחצי הקנין והבעלות שייך לא' וחציו שייך לשני.

ויסוד זה הוכיח [שם] מהסוגי' הנ"ל בחולין דמבואר שיש לישנא בגמרא דשותפות של עכו"ם פוטר מתרו"'מ, ויש צד שאינו פוטר, עיי"ש ברש"י ותוס' ובפלוגתת אמוראי בזה – וכל דברי הראשונים הכא לגבי חלה אזלי להך צד דפוטר.

ולכאו' צ"ב, הא עד כמה שהישראל הוא בעלים הרי יש לו חיוב גמור, וחלק העכו"ם הוא חלק בפנ"ע שאינו מבוררת, ואיך זה פטר את החלק של הישראל שהוא חלק שחל בו חיובא בלי פטור עכו"ם.

ואשר מוכרח מזה שהעכו"ם הוא שותף בכל התבואה לגמרי ולכן הוא פוטר את הכל, והצד שהוא אינו פוטר הוא משום דמאן יימר ד"קנין שאינו גמור" של עכו"ם, והיינו "חצי קנין" של עכו"ם, מאן יימר שזה פוטר בכלל.

ויש ראיה נוספת לזה באור שמח [הלכות ספר תורה פרק ז' הלכה א'], וז"ל, "ועיין סוכה דף [כ"ז] ע"ב ברש"י [ד"ה כל] דמפיק מהא דיוצאין כל ישראל בסוכה אחת, וא"א דאית ביה ש"פ לכל חד, דשואל כשר, ואף על גב דבפחות מש"פ יוצא באתרוג, דבאתרוג שהוא פחות מש"פ יוצא בודאי, כמו ערבה, וטעמו משום דבצירוף ממונו הוי ממון, דכל ממונו הוא מתחלק לפחות מפרוטה, ובצירוף ממונו גם האתרוג שפחות מפרוטה הוי שלו, ודו"ק היטב".

ולמדנו מדבריו דחלוק שותפות שיש לכל שותף פחות משו"פ דחסר ב'לכם' מבעלים פרטיים שלא חסר ב'לכם' בפחות משו"פ, וכוונתו בזה לדחות את קושי' המנ"ח [מצווה שכ"ה אות ט'] דלפי רש"י איך יוצאים ידי לכם בערבות שלא שוות פרוטה, ולהנ"ל מיושב.

והסברא לחלק היא, דשותפות הוא ממון בפני עצמו ואינו מצטרף לכלל ממונו לומר שיש לו בעלות בזה היכא דליכא בעלות של שו"פ לכל אחד ואחד בשותפות, אבל אתרוג של פחות משו"פ מצטרף לכל בעלותו על כל ממונו וכעת יש לו בעלות של יותר משו"פ.

## ראיות נוספות ליסוד זה.

לעיקר יסוד זה בגדר שותפות מצאתי בקונטרסי השיעורים נדרים [שיעור כ"ו] שהביא לזה כמה ראיות מוכרחות, וכלדהלן:

א] יעויין בשער המשפט [ריש סימן ער"ה] שכתב ששותף של גר זוכה בחלקו של הגר כשמת בלי לדעת שהוא מת, וע"כ משום שזה בעלות אחד.

ב] נראה מקור לזה מהטור [ריש קע"ו] שכתב ששותפין צריכים קנין בהתחלה שנותנים את המעות של שניהם ביחד בכיס אחד, אכן הב"ח הביא מהמרדכי דא"צ וסגי בדיבור, והמהרי"ק [שורש כ'] מחלק בין תחילת השותפות דבעי קנין להמשך השותפות שכבר לא בעי וסגי בדיבור, וקשה דאיך ראובן קונה חצי בעלות במעות שמביא שמעון בדיבור בעלמא, וע"כ שיש רשות של שותפות, והך רשות שייכת לשניהם, והממון שייך לרשות הלכך לא בעינן מעשה קנין להכניסו לרשות הפרטית של כל אחד ואחד.

ג] יסוד זה מוכרח נמי מדברי הרא"ש בתשובה [כלל צ"ט סוף אות ג'] דראובן שהוא שותף עם שמעון אינו יכול למכור חלקו שיזכה לאחר חלוקת השותפות ללוי דדומה לשדה זו לכשאקחנה תהא קנויה לך", ומפורש דחלוקה היא כעין הקנאה חדשה ולכן מיקרי הקנאה על דבר שלא בא לעולם, [ואין להקשות ממה שהביא הרשב"א [ב"ב קכ"ו:] ששותף יכול למוכר חלקו, "וכדאמרינן בפרק המוכר את הבית [ס"ב ב'] פלגא דאית לי בארעא פלגא אלמא יכול הוא למכור", דהתם מיירי במוכר חלקו כעת ולא את החלק שיקח לאחר חלוקה], וע"כ שהבעלות של השותפות היא בעלות אחרת משותפת.

ד] עיין בקצוה"ח [ריש קע"ו] דאף דחצר השותפין לא מהני לקנות זה מזה, אבל ששותף אחד יזכה חצי של ממון חבירו להיות עימו שותף, זכייה זו שפיר מהני בחצר השותפין, ותמה בזה הנתה"מ דמאי שנא, ולהנ"ל א"ש דהכא נוצר כאן בעלות חדשה.

ועיי"ש עוד בקונטרסי השיעורים שהאריך בזה והביא בזה עוד ראיות.

## מקור לכל הנ"ל מלשון רש"י בהחובל, ומחדש שיש סוגים אחרים שלש תפות - וכעין נכסי מלוג - דהתם ליתא לגדר הנ"ל, ונפ"מ בכה"ג בעיסת ארנונה.

ונראה שיש מקור לעיקר האי חידוש - ויתחדש נפ"מ מהך מקור - דיעויין בב"ק [צ.] בשיטת אמימר דאיש ואשה שמכרו בנכסי מלוג לא עשו כלום, וביארו בסוגי' את דבריו דאזיל בשיטת ר"א בדין יום או יומים, שר"א חידש דליכא דין יום או יומים לא לאיש ולא לאשה בעבדי מלוג כיון דתרוייהו לא מיקרי בעלים, ובטעמא דמילתא למדנו מרש"י שכתב דהא דלא עשו ולא כלום - הוא משום "שאינו לא לזה ולא לזה".

והקשה רש"י דמאי שנא איש ואשה בנכסי מלוג משותפין דעלמא - ותירץ "דהתם יש לזה חלק בכולו ליטול חצי וכן לזה - אבל הכא כולן קנויין לה לגוף וכולן קנויין לו לפירות וליכא מיוחד לא לזה ולא לזה" - ולמדנו מדבריו שיש בעלות 'בכולו לענין חלק' - והיינו בשותפות דעלמא - משא"כ הכא כל הבעלות אינו אלא בחלק עצמו - גוף או פירות - הלכך לא חשיב מיוחד.

ונראה דהך הגדרה שיש בעלות 'בכולו לענין חלק' מבוארת הכא - שאין כאן בעלות על החלק בפני עצמו אלא על כולו לענין חלק, וכיסוד האחרונים - אלא דלפי"ז נמצא שבשיטת ר"א בנכסי מלוג אינו כן - אלא דהכא כאו"א הוא בעלים דווקא בחלקו - ויתכן שיהיה נפ"מ לגבי פטור עיסה שיש בה שותפות עם עכו"ם - היכא דמשכחת לה בעלות כעין נכסי מלוג בשותפות עכו"ם.

## חידוש גדול בשותפות עכו"ם בעיסה לגבי חלה.

בעיקר דין שותפות עם העכו"ם – עיין מה שהאריך בזה בתורת זרעים הכא בשיטת הרמב"ם והראב"ד – ויצא לחדש דגם אי עיסת העכו"ם פטור אכתי היה שייך בזה צירוף לחיוב - כעין הדין גרירה באורז לפי דרכו של הגר"ח בגרירה – עיי"ש חידוש גדול.

# משנה ז

[ז] העושה עיסה מן החטים ומן האורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ויוצא בה אדם ידי חובתו בפסח ואם אין בה טעם דגן אינה חייבת בחלה ואין אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח:

# רע"ב משנה ז

אורז - לאו מין דגן הוא, וכל שאינו מין דגן פטור מן החלה, ואין אדם יוצא בו ידי חובתו בפסח:

אם יש בה טעם דגן חייב בחלה - ואף על גב דאין בדגן כשיעור חלה:

# ציונים והערות משנה ז

## טעמא דבבלי מצד 'טעם כעיקר' וטעמא דירושלמי מצד 'גרירה'.

אורז אינו מהה' מיני דגן, ופשוט שאינו חייב בחלה וגם פשוט שלא יוצאים בה ידי"ח במצה – הלכך טעמא בעי מה אהני לן מה שיש כאן חיטין עם האורז, ומצאנו ב' סוגיות בביאור טעמא דמתני' - בבבלי מצד טעם כעיקר ובירושלמי מצד 'גרירה'.

א] הראשונים הביאו מהסוגי' בזבחים [ע"ח.] בביאור טעמא דמתני' דבאמת איירי הכא אפילו כשיש רוב אורז - ואפי"ה חייב בחלה ויוצאים ידי חובת מצה, כיון שיש באורז את הטעם של חיטי, הלכך טעמא דחיטי לא בטל.

ב] בירושלמי מצאנו בזה ביאור אחר – והוא דמתני' משום 'גרירה', שאמרו שם "אין לך בא לידי חמץ ומצה אלא ה' המינים בלבד, ודכוותה אין לך 'נגרר' עם כולן אלא חיטין ושעורין בלבד", עוד אמרו שם "לא שנינו אלא העושה עיסה מן החיטין ומן האורז - אין נגרר אלא עם החיטין בלבד", ודייקו מהכא הראשונים שלא שנינו במשנה אלא מן ה'חיטין' ומן ה'אורז' - ואלו היה מין אחר 'נגרר' או מין אחר 'גורר' הוה תני ליה במתניתין - ומדלא קתני אלא חיטין ואורז ש"מ שאין לך אחר נגרר וגורר.

והמהלך בזה הוא שע"י החטים באין האורז עצמם לידי חימוץ, וכן מבואר ברמב"ן וברא"ש [סוף הלכות חלה] וכן כתב הגר"א בשנות אליהו [פ"ג דחלה מ"ז] וכ"ה בביאור הגר"א [או"ח סימן תנ"ג סק"ט].

## כמה דרכים בזה – לבאר דתרווייהו איצטרכיא ליה.

ובביאור הדברים נחלקו הרמב"ן והרא"ש ותרוויהו נקטו דהנך תרי טעמים משלימים זא"ז – ונחלקו בגדרים בזה, ופלוגתתם היא גם בגדרי טעם כעיקר וגם בגדרי גרירה – וכל זה נתבאר בארוכה בחידושי סוגיות [סימן י"ב] – ובקצרה – לפי הרמב"ן למדנו שמה שמחייב להאורז הוא דין גרירה ומה דבעינן גם לדין טעם כעיקר הוא דאל"ה לא שייך דין גרירה - דבגרירה נתחדש שהאורז מקבל את הדינים של חיטים, ולדעת הרא"ש - האורז נתחייב בחלה מחמת הדין טעם כעיקר - ומה דבעינן גרירה הוא כדי שיבא לידי חימוץ – הרי דתרוייהו למדו ששתי הסוגיות משלימות זא"ז - והבאנו שם דרך שלישית בזה מהגר"ח על הרמב"ם שחילק בין הדין לחם לדין דגן ודבר המחמץ.

אולם יש להעיר מהשו"ת בית אפרים [או"ח סימן יג ד"ה הדרינן] בדעת הסמ"ק [מצוה רי"ט] דנקט דנחלקו הבבלי וירושלמי – וע"ע במנחת ברוך [סימן ס"ח].

עוד יש להעיר על הר"ש שהביא רק את הטעם של הבבלי בלי להביא טעמא דגרירה.

# משנה ח

[ח] הנוטל שאור מעיסה שלא הורמה חלתה ונותן לתוך עיסה שהורמה חלתה אם יש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון ואם לאו מוציא חלה אחת על הכל:

# רע"ב משנה ח

אם יש לו פרנסה ממקום אחר - אם יש לו קמח אחר חוץ מעיסה זו, מביא קמח כשיעור שאם יצרפנו לשאור זה שחייב בחלה יהיה בו חמשת רבעים שהוא שיעור חלה, ולש עיסה ומערב עם העיסה שיש בה השאור, ומוציא ממנה כשיעור חלה שצריך להפריש מחמשת רבעים:

ואם לאו - שאין לו קמח, מוציא חלה אחת מכ"ד על כל העיסה, דטבל אוסר בכל שהוא במינו, ונעשית כולה טבולה לחלה:

# ציונים והערות משנה ח

## כמה פרטים בביאור המשנה – [מאירי].

בביאור המשנה – עיין במאירי שפירש:

"עיסה זו שנטל השאור ממנה היה בה שיעור חלה ולא הורמה חלתה, ונטל ממנה קודם הרמת חלתה שאור, לחמץ ע"י זו האחרת שכבר הורמה חלתה, והרי נמצא שאותו שאור שהתערב בזו היה חייב בחלה - ולפיכך צריך להפריש עליו ממקום המחוייב בו".

והקשה המאירי שלמה לא יפריש מאותה עיסה עצמה שממנה נטל את השאור – ויפריש לשם העיסה ולשם השאור הנטל ממנה - והוסיף – "ואם מפני שאין השאור בעין שיקפנו לה, יקיף כל העיסה שהשאור בתוכה או שיטול שלא מן המוקף דהואיל ובדיעבד אין הקפה מעכבת במקום הדחק מותר".

ותירץ המאירי "אפשר שאבדה או נאכלה או שמא כבר הרים חלתה ולא לשם השאור הנטל ממנה, והלכך אנו צריכים לתקנה זו הנזכרת".

## ביאורים שונים למה השאור לא בטל ברוב.

והנה שנינו במשנה שיש תקנה שאם יש לו פרנסה ממקום אחר יפריש ממנו, והיינו - שיש לו עיסה ממקום אחר החייבת בחלה, יוציא ממנה לשם שאור זה לפי חשבון השאור ר"ל אחד מכ"ד שבשאור - והקשה המאירי - דלמה לא נימא "שהשאור הזה בטל במיעוטו מן התורה בתוך העיסה שהורמה חלתה, ונפטר מן החלה בדין תורה, והאיך הוא מפריש עליו מן העיסה המחוייב לגמרי - והרי הוא מן החיוב על הפטור" – וכן הקשו שאר ראשונים.

ותירץ בזה הר"ש – "ואין זה כמפריש מן החיוב על הפטור דאורייתא - שאין השאור בטל בעיסה – דטעם כעיקר דאורייתא", וכן הביא המאירי מהתוס' "דלדעת האומר טעם כעיקר דאורייתא", וכ"ה בתשב"ץ [ח"ב סימן רצ"א פ"ה] - עוד תירץ המאירי "או שיש שם כזית שאור בכדי אכילת פרס" – הלכך לא בטל מה"ת.

## בביאור החילוק בין הרישא לסיפא – כנגד כולה או לפי חשבון השאור.

והנה בסיפא איירי דאין לו פרנסה ממקום אחר – ואז הדין שהוא מוציא חלה אחת מכ"ד על כל העיסה, וביארו הראשונים [רע"ב ורא"ש] "דטבל אוסר בכל שהוא במינו, ונעשית כולה טבולה לחלה" ומהאי טעמא מפריש על הכל – ולא סגי כפי חשבון.

ויעויין בש"ך [סימן שכ"ד ס"ק כ'] שביאר דזה נמי טעמא דרישא למה כשמפריש ממקום אחר מפריש לפי חשבון ולא בטל ברוב – ודלא כהראשונים שפירשו מחמת טעם כעיקר.

והיינו דמתחילה הביא הש"ך את לשון הר"ש והרא"ש – "דאין זה כמפריש מן החיוב על הפטור שאין השאור בטל בעיסה" – ותמה בזה - "ולכאורה קשה - דל"ל להך טעמא דאינו בטל בעיסה - תיפוק ליה דנעשה כולו טבל וכן נראה מדברי הב"ח", עכ"ל.

וכבר תמה עליו במחנ"א [מעשר י"ב י"ח] דטעמא דנעשה כולו טבל אינו אלא מדרבנן, וא"כ בבא להפריש ממקום אחר שוב חוזרת הקושי' דהוי מן החיוב על הפטור, הלכך בעינן לטעמא דלא בטל דטעם כעיקר – אלא שכתב שם בתוך הדברים שא"צ לפרש שכוונת הר"ש ורא"ש שזה ממש כהאי דינא של טעם כעיקר דבכל הש"ס – והיינו דווקא מחמת 'טעם כעיקר' וממילא דדווקא מין בשאינו מינו ודווקא באין בו שישים – אלא דהכא מסיבה אחרת לא בטל דשאור "מחמץ" וכמבואר במשנה בערלה – עיי"ש.

ובביאור החילוק בין הרישא דסגי לפי חשבון לסיפא דבעי לפי כולו – מצאנו תוספת דברים בט"ז [סימן שכ"ד ס"ק י"ב] שכתב "לפי שאין השאור בטל ועושה הכל טבל, על כן אם מפריש ממקום אחר די בהפרשה לפי שיעור השאור לחוד, דהא השאור הוא הגורם החיוב והוא מפריש עליו ממקום חיוב גמור דהיינו ממקום אחר".

ובדין של הסיפא שאין לו ממקום אחר ומפריש מיניה וביה – בזה כותב הט"ז - "וצריך להפריש מיניה גופיה - כיון שאינו מפריש ממקום שחייב בחלה רק מחמת שקבלה העיסה טעם מהשאור - ונעשה כולה חייבת - על כן יפריש כשיעור מן העיסה 'כולה' דאזלינן בתר מעשה הפרשתו, כן נראה לי" – והיינו דהכא לא מהני לפי חשבון.

## מתמה - דלמה לי טעמים אחרים לחלק בין הפרשה ממקום אחר להפרשה מיניה וביה.

אולם באמת כל הפירושים תמוהין – דלמה לן לטעמים חדשים לחלק בין הפרשה ממקום אחר להפרשה מיניה וביה לבאר למה מיניה וביה צריכים להחמיר כנגדו כולו – הרי ממילא צריך להיות כך, שהרי כשנוטל מיניה וביה – הרי במה שנטל איכא תערובת של פטור וחיוב, ונמצא שחלק ממה שנטל בא מהחלק בעיסה שפטור – ורק החלק של השאור עצמו שהיה חייב הוא טבול לחלה, ולכן בנוטל מיניה וביה ע"כ שצריך ליטול כנגד כל העיסה כולה – דממילא חלק מנטילתו היא נטילה בלי חיוב ובלי קיום – ורק בחלק שכנגד השאור יקיים חיובו.

ובאמת דכן מפורש במאירי שכתב וז"ל: "ואם אין לו עיסה ממקום אחר מוציא מעיסה זו שנתערב בה השאור אחד מכ"ד כנגד כלה אף על פי שהעיסה היתה פטורה" ומסיים המאירי בטעמא דמילתא - "כדי שיהא בשיעור נטילתה אחד מכ"ד כנגד השאור גם כן" – והן הן הדברים – וצ"ע על הראשונים ועל הט"ז שפירשו טעמים שונים בזה.

## בדברי הירושלמי.

עיין היטב בירושלמי דנחלקו ר"י ור"ל אי נשוך מה"ת או לא – ועיי"ש דמדמי לחיבור בטבול יום, ועיין מה שהאריך בזה התורת זרעים ביסוד גדול בחיבורי אוכלין לגבי טומאה אי איכא דין מסויים בטומאה או דהוי כחיבור דכל התורה, ועיי"ש מה שהביא בזה פלוגתת הבבלי וירושלמי, ונפ"מ נמי בחיבור לדין 'שלמות' בברכת המוציא.

# משנה ט

[ט] כיוצא בו זיתי מסיק שנתערבו עם זיתי ניקוף ענבי בציר עם ענבי עוללות אם יש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון ואם לאו מוציא תרומה ותרומת מעשר לכל והשאר מעשר ומעשר שני לפי חשבון:

# רע"ב משנה ט

זיתי מסיק - זיתים שבעל הבית מלקט. ולקיטת הזיתים קרויה מסיקה:

זיתי נקוף - זיתים שעניים מלקטים. כמה דאת אומר (ישעיה יז) כנוקף זית שנים שלשה גרגרים, והם פטורים מן המעשר:

ענבי בציר - שחייבים במעשר:

עם ענבי עוללות - שפטורים מן המעשר:

אם יש לו - טבל אחר כיוצא בזה, מוציא ממנו לפי חשבון כשיעור מה שצריך להוציא מזיתי מסיק, או מענבי בציר שחייבים במעשר:

ואם לאו - אם אין לו טבל אחר, רואים אותו כאילו כולו טבל, ומוציא תרומה ותרומת מעשר על הכל:

והשאר מעשר - ראשון:

ומעשר שני - או מעשר עני, אין מוציא אלא לפי חשבון. ולא שלא יפריש אלא לפי חשבון, דהא אי אפשר להפריש תרומת מעשר עד שיפריש תחלה מעשר על הכל, ועוד אי לא מפריש מעשר על הכל הרי כל מה שמעשר יש בהן חולין לפי חשבון, ונמצא מפריש מן הפטור על החיוב, אלא כל המעשרות צריך להפריש על הכל, אבל א"צ ליתן ללוי ולעני אלא לפי חשבון, והשאר מערב עם פירותיו. וכן מע"ש א"צ לפדות אלא לפי חשבון, אבל תרומה ותרומת מעשר שהן במיתה. כשמפריש על הכל נמצאו חולין שבהן מדומעין, וצריך שיתן הכל לכהן:

# ציונים והערות משנה ט

## ביאור הדינים במשנה.

בביאור דינא דמתני', הרי איירי כשנתערבו פירות שחייבים במעשרות עם פירות שפטורים – וטעם הפטור משום שהם ממון עניים – והרע"ב פירש הכא כעין מה שפירש במשנה דלעיל לגבי חלה בחילוק בין פרנסה ממק"א להפרשה מיניה וביה, וכן נראה בר"ש וברא"ש.

אולם המשנה מחלקת בדין זה בין הדין תרומה ותרו"מ לדין מעשר ראשון ומעשר שני או מעשר עני שאין מוציאין אלא לפי חשבון.

וביאר הר"ש שמה שאמרו שבמעשר ראשון ומעשר שני או מעשר עני דאין מוציאין אלא לפי חשבון – "לא שיפריש אלא לפי חשבון, דהא אי אפשר להפריש תרומת מעשר על הכל עד שיפריש תחלה מעשר ראשון על הכל, ועוד דכל מעשרותיו טבולים, ואם לא היה מעשרן על הכל אם כן אין פירותיו מתוקנין - דכל מה שמעשר יש בהן חולין לפי חשבון - ונמצא מפריש מן הפטור על החיוב - אלא ודאי כל מעשרותיו נוטל על הכל".

אלא דמעתה קשה דמה כוונת התנא לפי חשבון – וביאר הר"ש "והא דאמרינן לפי חשבון היינו דאין צריך 'ליתן' ללוי ולעני - אלא לפי חשבון - והשאר מערב עם פירותיו, אבל תרומה ותרומת מעשר כשמפריש על הכל נמצאו חולין מדומעין, דאסורין לזרים ונותן הכל לכהן או מוכר לו היתרות לפי חשבון".

ובאופן אחר פירש הר"ש – "ועוד יש לפרש - דבלא קריאת שם 'מוציא' תחלה כדי תרומה ותרומת מעשר על הכל אבל שאר המעשרות אין צריך 'להוציא' כלל - אלא קורא שם לצפונו או לדרומו".

## המשניות הללו איירי כשיש בילה.

עוד הקשה הר"ש – "וא"ת והאמר שמואל בפ"ק דראש השנה [י"ג:] דלכל 'אין בילה' חוץ מיין ושמן - ודוחק להעמידה כמאן דאמר יש בילה" – וא"כ האיך מפריש מיניה וביה – ותירץ "ויש לומר דתחלה דורך ענבים וכותש זיתים - ועושה מענבים יין ומזיתים שמן ואח"כ מפריש" והיינו דשוב אמרינן יש בילה, והר"ש לא העיר בזה במשנה הקודמת בשאור – ועיין בהמשך שהבאנו מהרמב"ן דהכא פשיטא וכלשונו - "דבשאור וכיוצא בו - שהוא בלול ומעורב בכולה עיסה".

ובחידושי הרמב"ן [ע"ז ע"ג:] האריך בזה עוד – וז"ל: "ויש לי לפרש שלא אמרו מפריש חלה אחת על הכל אלא בשאור וכיוצא בו שהוא בלול ומעורב בכולה עיסה, ובכל מקום שהוא מפריש נמצא מפריש מן הפטור שבו על הפטור שבו ומן החיוב שבו על החיוב שבו, וסיפא דקתני כיוצא בו זיתי מסיק וכו' - קיימתיה בשמן של זיתי מסיק שנתערב בשמן של זיתי ניקוף וכך העמידוה בירושלמי, אבל ביבש כיון שאין לו פרנסה ממקום אחר אי אפשר להפריש עליו מיניה וביה שמא יעלה בידו פטור, וכי הא דאמרינן בפרק קמא דר"ה [י"ג:] לכל אין בילה חוץ מיין ושמן".

# משנה י

[י] הנוטל שאור מעיסת חטים ונותן לתוך עיסת אורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ואם לאו פטורה אם כן למה אמרו הטבל אוסר כל שהוא מין במינו ושלא במינו בנותן טעם:

# רע"ב משנה י

הנוטל שאור מעיסת חטין - שלא הורמה חלתה:

ואם לאו פטורה - דאין הטבל אוסרה, כיון דליכא טעם:

א"כ למה אמרו הטבל אוסר בכל שהוא - דאמרן לעיל כשאין לו פרנסה שמביא על הכל. הני מילי במינו, אבל שלא במינו כי האי דחטין באורז, בנותן טעם, דטעמא דטבל בכל שהוא. משום דכהתרו דחטה אחת פוטרת את הכרי כך איסורו, והאי טעמא לא שייך אלא מין במינו:

# ציונים והערות משנה י

## במקור וטעם לדין "הטבל אוסר כל שהוא".

במקור וטעם לדין "הטבל אוסר כל שהוא" – עיין בזה בע"ז [ע"ג:] – "כל איסורין שבתורה, בין במינן בין שלא במינן בנותן טעם, חוץ מטבל ויין נסך, במינן במשהו, שלא במינן בנותן טעם" – הרי שהטבל אסור בכל שהוא – והקשו בגמרא "בשלמא יין נסך, משום חומרא דעבודת כוכבים, אלא טבל מ"ט, כהיתירו כך איסורו, דאמר שמואל חטה אחת פוטרת את הכרי".

וביארו בתוס' [שם ד"ה טבל מאי טעמא דכהיתירו כך איסורו] – ופירשו – "מה היתירו במשהו כשמואל דאמר שמואל חטה אחת פוטרת את הכרי, וכי היכי דכל שהוא חשוב להתירו חשוב נמי לאסרו".

והקשו בתוס' "ותימה דהכא משמע דטעמא דטבל במשהו דכהתירו כך איסורו, ובירושלמי קאמר דטעמא משום דטבל יש לו מתירין וכל דבר שיש לו מתירין אפי' באלף לא בטיל כגון טבל ושביעית ומעשר והקדש כשהן במינן, אבל שלא במינן בנותן טעם והשתא תרי טעמי למה לי".

ותירצו התוס' – "ויש לומר דצריכי תרווייהו - דאי ליכא אלא חד טעמא דיש לו מתירין הוי אמינא דוקא היכא דהבעלים בעיר דאז יש לו מתירין שהבעלים יכולים להפריש, אבל אי ליכא בעיר אף על גב דיכול לילך במקום שהבעלים שם מ"מ כיון שיש לו טורח והוצאה הוי כשאין לו מתירין, כמו שפר"ת בפ' הזהב [נ"ג.] דלא מיקרי יש לו מתירין אלא בלא טורח ויציאה, הלכך אצטריך טעמא דהכא משום דכהתירו כך איסורו, ואי ליכא אלא טעמא דהכא, הוי אמינא דלא הוי במשהו אלא טבל גמור דהיתירו במשהו כדשמואל, אבל מעשר ראשון הטבול לתרומת מעשר דהיתירו לא הוי במשהו דהא מעשר מן המעשר בעי אפרושי, הוי אמינא דאיסורו לא הוי במשהו - לכך אצטריך טעמא דירושלמי דיש לו מתירין".

וכתב המנחת חינוך [רפ"ד] דלפי"ז במתערב טבל הטבול לתרומת מעשר – והבעלים אינו כאן, דכבר ליתא להנך תרי טעמים – דכה"ג באמת אין טעם לאסור במשהו.

## ביאורו של הראב"ד למה טבל אינו דבר שיש לו מתירין.

עיין בריטב"א ב"מ [נ"ג. ד"ה יש מתירין] שחידש בשם הראב"ד – וכ"ה בפירוש הראב"ד בע"ז [ע"ג.] – שטבל אינו דבר שיש לו מתירין, אף שמבואר בירושלמי שטבל לא בטל משום שהוא דבר שיש לו מתירין, אכן בבבלי [ע"ז שם] מבואר דמטעמא אחרינא לא בטיל, וכבר תמהו בזה הראשונים.

וביאר הראב"ד שהטבל הטבול לתרומה אינו נקרא דבר שיש לו מתירין, לענין שיאסור את התערובת בכל שהוא, והיי"ט שאין הטבל יותר חמור מהמתירים שלו, וכיון שהתרומה עצמה, שהיא המתיר של טבל בטלה, שוב לא יתכן שהטבל שאותה תרומה מעורבת בו לא יתבטל, ולכן אמרו בו טעם אחר שאינו בטל, והא דאמרו שטבל הוא דבר שיש לו מתירין היינו דווקא באופן שניטלה תרומתו ולא נשאר בו אלא מעשר שני בלבד, עיי"ש.

למדנו מדבריו שהאוסר של תרומה היינו הטבל שבו ולכן דנים את הטבל כתרומה לגבי הלכות ביטול ואין לו מעלת יש לו מתירין, ועיין בדברינו באמרות אברהם תרומות [חידושי סוגיות סימן א / ב] בארוכה.

## ביאור דברי התנא - "אם כן למה אמרו - הטבל אוסר כל שהוא".

בביאור דברי התנא – "אם כן למה אמרו הטבל אוסר כל שהוא" – פירשו הר"ש והרא"ש - דקאי על מה דאמרינן לעיל במשניות הקודמות שחילקו - שכשיש לו פרנסה ממק"א מפריש לפי חשבון, ובשאין לו פרנסה, כל העיסה נאסרת ומוציא על הכל – ועל זה בא לבאר שדין זה שהכל נאסר קאי דווקא התם דהוי מין במינו, אבל הכא במשנה זו דהוי חטים באורז ונותן טעם, הכא לא שייך הטעם הנ"ל, דטעמא דטבל בכל שהוא – היינו משום דכהתירו - דחטה אחת פוטרת את הכרי, כך איסורו – וזה ליתא במין בשאינו מינו.

## דבר שיש לו מתירין לא בטל דווקא בתערובבת של מין במינו.

חכמים החמירו בדבר שיש לו מתירין שאינו בטל אפילו במשהו - אבל הכלל בזה הוא שזה דווקא כשנתערב מין במינו, אבל אם נתערב בשאינו מינו, אז שפיר בטל.

והנה יעויין בדברי הר"ן בנדרים [תחילת נב.] שהביא כלל זה - והביא שהמקור הוא מהמשנה כאן - ועיין נמי בע"ז [עג:] ובתוס' [שם ד"ה טבל] שהביא כלל זה בלי לציין למשנה כאן.

והנה עיין בלשון הרמב"ם [מאכלות אסורות פט"ו הי"ב] שהביא חילוק זה בין מין במינו לאינו מינו - וכתב הלכה זו בתור "יראה לי" - וכבר השיג עליו הראב"ד בהשגות [שם] זו משנה שלמה, וכוונתו למשנה זו - ויעויין בשו"ת הרשב"א [ח"א סי' תק] שיישב את לשון הרמב"ם, ועיין עוד בתוס' בביצה [לח. ד"ה ולבטיל], וכן להלן שם [לט. ד"ה משום], וכן בשטמ"ק בב"מ [נג.] בשם הריטב"א והרא"ש והתוס' שאנץ, ועיין נמי בשו"ת הרא"ש [כלל ב סי' א] ובמאירי בביצה [לט.] ובחולין [צז.] ובטוש"ע [סימן קב א].

## טעם החילוק בין מין במינו למין בשאינו מינו.

ובטעמא דמילתא עיין היטב בשטמ"ק בב"מ [שם] בשם תוס' שאנץ והתוס' הרא"ש שכתבו שכיון שנתערב שלא במינו ואינו נותן טעם שבטלו בשישים - שוב אין שמו עליו ולכן הוא בטל אפילו שיש לו מתירין - ועיין בפנ"י בביצה [לח:] שהוסיף שהרי זה כאילו הוכר האיסור ונסתלק משם וכאילו אינו כאן - וע"ע בזה בתורת חטאת [כלל ט דין ו] - מובא בט"ז [סימן קא ס"ק יב- ובש"ך [סי' קב ס"ק ד].

## טעמו של הר"ן בכל הנ"ל.

והנה יש ב' טעמים למה דבר שיש לו מתירין אסור, א] טעמו של רש"י בריש ביצה שעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר - ולטעמו של הר"ן [נדרים נב] דבר שיש לו מתירין אינו בטל הוא מפני שדומה למין במינו.

ביאור דבריו שהרי לפי ר"י מין במינו לא בטל כיון שדווקא כששני דברים הם משונים זה מזה אז יש בהם ביטול, ולכן מין במינו אינו בטל שהם שווין, אבל לדידן אף מין במינו מיקרי שהם משונים זה מזה כיון שאחד אסור ואחד מותר, וממילא פשוט שבאיסור כזה שיש לו צד היתר שוב לא מיקרי שהם משונים זה מזה מחמת האיסור והיתר - שהרי האיסור עצמו כבר דומה להיתר.

ועל פי זה ביאר הר"ן מה החילוק בין במין במינו לשאינו מינו בדבר שיש לו מתירין, שהטעם באינו מינו שבטל הוא שכיון שאינם דומים זה לזה בעצם, אף על פי שדומים בשם באיסור והיתר מחמת הצד היתר של היש לו מתירין, מכל מקום הרי עכשיו הוא אסור, אלא שחסר קצת מאיסורו במה שעתיד להיות ניתר, ולכן אותו חסרון של איסור שיבא לידי היתר, שאינו אלא חסרון מועט - הושלם החסרון המעט במה שהם שונים בעצם, שהרי הם ב' מינים חלוקים.

## שיטות הראשונים דלא מחלקים בין מין במינו לאינו מינו.

ובעיקר חידוש זה שבמין במינו דבר שיש לו מתירים אינו בטל - כבר מצאנו חולקים שסוברים שאף במין בשאינו מינו דבר שיש לו מתירין לא בטל - דיעויין בזה ברי"ף בחולין [פ"ז] בפת שאפאה עם הצלי, ועיין בשו"ת הרשב"א [ח"א סי' תק] בדעתו, וע"ע בספר הישר לר"ת [סי' תקא], ועי' בטור יו"ד [סי' קב] בשם ר"ת להיפך.

ועיין עוד בתוס' רי"ד בנדרים [פ"ז אות ו] ובשו"ת הרדב"ז [סי' תריז], ועיי"ש עוד [סי' תפז]. ועיין במרדכי ביצה [פ"א סי' תרמ] בשם ראבי"ה ובב"ח או"ח [סי' תקיג].

# מסכתא חלה פרק ד

[**משנה א**](#_Toc395612106) **<>** [**רע"ב משנה א**](#_Toc395612107) **<>** [**ציונים והערות משנה א**](#_Toc395612108) **<>** [נגיעה בצירוף סל.](#_Toc395612109) <> [חקירה בגדר הדין מקפידות.](#_Toc395612110) <> [דרכו של הר"ש דגם בלישה של עיסה אחת נאמר דין זה - והוי מדין ע"מ לחלק.](#_Toc395612111) <> [דרכו של הרמב"ם דאיכא דין מסויים של קפידה שמעכב דין צירוף.](#_Toc395612112) <> [תוספת דברים.](#_Toc395612113) <> [בדברי הירושלמי בדמיון בין חלה לטבול יום.](#_Toc395612114) <>

[**משנה ב**](#_Toc395612115) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#_Toc395612116) **<>** [**ציונים והערות משנה ב**](#_Toc395612117) **<>** [שיטות הראשונים בדיני צירוף המינים.](#_Toc395612118) <> [ביאור האחרונים בתוס' במנחות דמבואר דמינים שאין מפרישין זע"ז אין מצטרפין נמי לשיעור חיוב חלה, דב'נשוך' לא נהיה לעיסה אחת.](#_Toc395612119) <> [מתמה בעיקר הדמיון בין תרומה לחלה בדין מין על שאינו מינו.](#_Toc395612120) <> [יסוד השערי יושר שלכל אחד מהמינים איכא סיבת המחייב, ואיכא שמות חלוקין של המינים, ולא שיש מחייב אחד בזה שבאים לידי חימוץ.](#_Toc395612121) <> [שיטת ריב"נ - ובדעת הגר"א בפלוגתת רבנן ור' ישמעאל בצירוף הה' מינים בנשוך.](#_Toc395612122) <> [מתמה טובא בכל הלכות הצירופים בה' מינים דמה שורשם ובמה מתחלקים זה מזה.](#_Toc395612123) <>

[**משנה ג**](#_Toc395612124) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#_Toc395612125) **<>** [**ציונים והערות משנה ג**](#_Toc395612126) **<>** [משנה - דרגות שונות של שייכות לחיוב חלה – לענין צירוף לשיעור.](#_Toc395612127) <> [דרגות נוספות של שייכות לחיוב חלה לענין צירוף, ובגדר קפידה דמעכבת צירוף - אך ורק לגבי העיסות שיש ביניהם קפידה.](#_Toc395612128) <> [חילוק בין חלה להקדש, ובחילוק בין טבל לחלה לחלה עצמה.](#_Toc395612129) <> [חידוש באבני נזר בצירוף דהקדש – דווקא בלי שיש בה שיעור.](#_Toc395612130) <> [בהשוואת הירושלמי בין צירוף למעשר בהמה לצירוף של חלה כשיש ביניהם בהמות של פטור.](#_Toc395612131) <>

[**משנה ד**](#_Toc395612132) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#_Toc395612133) **<>** [**ציונים והערות משנה ד**](#_Toc395612134) **<>**

[**ענף א' פלוגתת הגר"ח והחזו"א האם חיובא דחלה תלוי בדיני גידול בא"י או לא.**](#_Toc395612135) **<>** [במקור לדין חדש על הישן בחלה.](#_Toc395612136) <> [בדברי הגר"ח שהדין 'גידול' בארץ לא שייך לגבי חיוב חלה.](#_Toc395612137) <> [מחלוקת יסודית בין הגר"ח לחזו"א בעיקר הדיני גידול בארץ לענין חיוב חלה, וכמה הוכחות מהחזו"א דחיובא דחלה שייכא בגידול.](#_Toc395612138) <> [דעת החזו"א דליכא קדושת הארץ כלפי חלה – רק כלפי תרומה.](#_Toc395612139) <> [תוספת דברים מהחזו"א – מדברי הירושלמי על הי"ד שנה שחייבים בחלה.](#_Toc395612140) <> [דרכו של הגר"א קוטלר בכל הנ"ל – דתרי מיני קדושות נינהו.](#_Toc395612141) <> [סיכום ג' דרכים – בגדר השייכות בין גידולי א"י לחיוב חלה.](#_Toc395612142)

[**ענף ב פלוגתת ר' ישמעאל ות"ק בעיסת חדש וישן.**](#_Toc395612143) **<>** [פלוגתת ר' ישמעאל ות"ק בחדש וישן אי מפריש באמצע.](#_Toc395612144) <> [דיוק הירושלמי שהדין חדש על הישן בחלה הוא רק מדרבנן, ובתרומה זה מה"ת.](#_Toc395612145) <> [דרך אחרת בירושלמי ליישב קושי' זו.](#_Toc395612146) <>

[**ענף ג פלוגתת ר"ע וחכמים בהפרשה על פחות מכשיעור.**](#_Toc395612147) **<>** [פלוגתת ר"ע וחכמים במפריש פחות מכשיעור.](#_Toc395612148) <> [בדברי הירושלמי בשורש פלוגתת ר"ע וחכמים.](#_Toc395612149) <> [ביאור פלוגתתם האם לדמות ללפני שליש או לאחרי שליש – ומוכרח שה' רבעין הוא שיעור בעיסה.](#_Toc395612150) <>

[**משנה ה**](#_Toc395612151) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#_Toc395612152) **<>** [**ציונים והערות משנה ה**](#_Toc395612153) **<>** [בפלוגתת ר"ע וחכמים בחזר וצירף ב' העיסות – ובמה שיש לתמוה בזה.](#_Toc395612154) <> [דרכו של המהרי"ט אלגאזי לדמות למעכשיו, וחיילא למפרע - ובמה שיש לדון בזה.](#_Toc395612155) <> [השגת האחרונים על המהרי"ט אלגאזי.](#_Toc395612156) <>

[**משנה ו**](#_Toc395612157) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#_Toc395612158) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#_Toc395612159) **<>** [דרכו של הרמב"ם.](#_Toc395612160) <> [דרכו של הר"ש.](#_Toc395612161) <> [שיטת המקור חיים שהפרשת חלה מעיסה פוטרת את כולה.](#_Toc395612162) <>

[**משנה ז**](#_Toc395612163) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#_Toc395612164) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#_Toc395612165) **<>** [סורי' – כיבוש יחיד, וג' דרכים בפלוגתת ר"ג ור"א.](#_Toc395612166) <> [תוספת דברים.](#_Toc395612167) <> [דין סורי' בשביעית.](#_Toc395612168) <> [בפלוגתת הרמב"ם ורש"י ביסוד דינא דיש קנין לעכו"ם בא"י, אי מצד השוואת תורת חו"ל כלפי הפירות, אי מצד ניתוק הזיקה לבר חיובא.](#_Toc395612169) <> [נפ"מ בין הנך תרי דרכים האם מדמינן סורי' לא"י בזה"ז.](#_Toc395612170) <> [בדין שתי חלות בחוצה לארץ.](#_Toc395612171) <>

[**משנה ח**](#_Toc395612172) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#_Toc395612173) **<>** [**ציונים והערות משנה ח**](#_Toc395612174)

[**ענף א' חילוקי דינים בג' ארצות.**](#_Toc395612175) **<>** [הקדמה - בביאור הדינים השונים בג' ארצות לחלה ששנויים במשנה בחלה [פ"ד].](#_Toc395612176) <> [מביא סוגי' דכתובות דחלה שונה מתרומה – ולא תלוי בכיבוש וחילוק, אבל תלוי בביאת כולכם.](#_Toc395612177) <> [שיטות שזה מה"ת ממש דשאני חלה דלא תלוי בא"י של כיבוש וחילוק.](#_Toc395612178) <> [תוספת הבנה – דגם אי הוי מדרבנן – אכן מצד הארץ הוי מה"ת.](#_Toc395612179) <> [בטעמא דהנך ב' חלות – ובחילוק בין הארצות.](#_Toc395612180) <>

[**ענף ב' חילוקי דינים בב' חלות.**](#_Toc395612181) **<>** [תוספת חידוש שמבואר בסוגי' דבכורות [כ"ז] שיש ארץ הרביעית, ויש גם חילוק דינים אחרים בג' ארצות.](#_Toc395612182) <> [מבאר דחלת האור היא החלה העיקרית בכל הארצות.](#_Toc395612183) <> [שיטת הרמב"ם בזה.](#_Toc395612184) <> [מבאר דבאופן שיש כהן קטן, אז איכא חלה אחת, והוא אוכל רק לשל אור.](#_Toc395612185) <> [שיטת הרמב"ם בזה.](#_Toc395612186) <>

[**ענף ג' בדיני טומאה בחלת חו"ל.**](#_Toc395612187) **<>** [בביאור דברי הבבלי והירושלמי בטעמא דא' לאור וא' לכהן, לדרכו של הר"ש.](#_Toc395612188) <> [שי' הרא"ש בביאור הבבלי וירושלמי.](#_Toc395612189) <> [סתירה בדברי הרא"ש בדין טומאת בארץ העמים בארץ השניה.](#_Toc395612190) <> [שיטת הרמב"ם בכל הנ"ל.](#_Toc395612191) <> [בדין חלה בזה"ז.](#_Toc395612192) <>

[**ענף ד' עוד פרטי דינים בב' חלות.**](#_Toc395612193) **<>** [מבאר דרק בחלת חו"ל ליכא נתינה בחלת האור, אבל בחלת האור בארץ השניה איכא נתינה בחלת האור.](#_Toc395612194) <> [מבאר את דברי רש"י התמוהין בחלה הנאכלת לכהן שהוא בן י"ג שנה.](#_Toc395612195) <> [מביא דינא דשמואל דאוכל ואח"כ מפריש, ומביא מהאחרונים דליכא איסור טבל בחלת חו"ל, ומביא מהמהרי"ו ועוד אחרונים דחולקים.](#_Toc395612196) <>

[**משנה ט**](#_Toc395612197) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#_Toc395612198) **<>** [**ציונים והערות משנה ט**](#_Toc395612199) **<>**

[**ענף א' כמה פרטי דינים במשנה.**](#_Toc395612200) **<>** [פלוגתת הראשונים אי נותנים לעם הארץ.](#_Toc395612201) <> [תוספת דברים בדברי הראשונים בזה.](#_Toc395612202) <> [בדין חרמים – קרקע ומטלטלין, לאנשי המשמר או לכל הכהנים.](#_Toc395612203) <> [בדברי הגרי"ז בדין מתנו"כ בבכורות – מחיים לכל כהן ולאחר שחיטה לאנשי המשמר.](#_Toc395612204) <> [בדברי הגר"ח והחזו"א בזה.](#_Toc395612205) <> [בדין שמן שריפה.](#_Toc395612206) <>

[**ענף ב' פלוגתת ר"י ורבנן בביכורים.**](#_Toc395612207) **<>** [בדברי המפרשים בביאור פלוגתת ר"י ורבנן בדין ביכורים לאנשי המשמר.](#_Toc395612208) <> [שיטת ר"י דאינו כקדשי מקדש הלכך לא מתחלקים לאנשי המשמר – ומביא ד' נידונים בביכורים שתלויים בזה.](#_Toc395612209) <> [ראיה שכל הנידון כאן הוא מה"ת – ובדברי הגר"ח בזה.](#_Toc395612210) <> [מתמה טובא בכל הנ"ל, דמבואר בהדי' דלביכורים איכא גם דיני קרבן וגם דיני תרומה, והכא רואים דתלוי בפלוגתא דתנאי.](#_Toc395612211) <>

[**ענף ג' בדין כרשינין.**](#_Toc395612212) **<>** [כרשינים – מה"ת או מדרבנן – שיטת הרמב"ם בזה.](#_Toc395612213) <> [מקור מהר"ש שכרשינין הם תרומה מה"ת.](#_Toc395612214) <> [בדין משמרת וטומאה בכרשינים.](#_Toc395612215) <>

[**משנה י**](#_Toc395612216) **<>** [**רע"ב משנה י**](#_Toc395612217) **<>** [**ציונים והערות משנה י .**](#_Toc395612218) **<>** [במקום 'ביתר' ו'אלכסנדרי'.](#_Toc395612219) <> [זמן הבאת ביכורים – בשבועות או אחרי שבועות.](#_Toc395612220) <> [הבאת ביכורים קודם עצרת.](#_Toc395612221) <> [ביאור בלשון הפסוק - "וביום הבכורים".](#_Toc395612222) <> [הבאת ביכורים קודם עצרת.](#_Toc395612223) <> [קריאה כשמביא קודם עצרת.](#_Toc395612224) <>

[**משנה יא**](#_Toc395612225) **<>** [**רע"ב משנה יא**](#_Toc395612226) **<>** [**ציונים והערות משנה י"א .**](#_Toc395612227)

[**ענף א' בהא דאין מקבלים ביכורים מיין ושמן.**](#_Toc395612228) **<>** [דין מיני משקין.](#_Toc395612229) <> [בדברי הרמב"ם.](#_Toc395612230) <> [דברי הירושלמי.](#_Toc395612231) <> [ישוב דברי הרמב"ם.](#_Toc395612232) <> [מקור אחר לדברי הרמב"ם.](#_Toc395612233) <> [דברי שאר ראשונים.](#_Toc395612234) <> [פלוגתת רש"י ורגמ"ה.](#_Toc395612235) <> [פלוגתת רש"י ותוס'.](#_Toc395612236) <> [דברי הרא"ש והמכילתא.](#_Toc395612237) <> [תוספת דברים במשנה](#_Toc395612238)

# משנה א

[א] שתי נשים שעשו שני קבין ונגעו זה בזה אפילו הם ממין אחד פטורים ובזמן שהם של אשה אחת מין במינו חייב ושלא במינו פטור:

# רע"ב משנה א

אפילו הן ממין אחד פטור - ואין נשיכה וצירוף סל מצרפן, כיון שמקפידות. ואפילו לשו שני קבין כאחד, כיון דסופן ליחלק פטורות. וסתם מתני' כבית הלל דאמרי קביים לחלה, ואינה הלכה, דקיימא לן דחמשה רבעים הוא שיעור חלה:

ובזמן שהן של אשה אחת - סתם אשה אחת אינה מקפדת אם העיסות נוגעות זו בזו:

מין במינו חייב - בנשיכה או בצרוף סל:

# ציונים והערות משנה א

## נגיעה בצירוף סל.

כבר העירו ברע"ב שמה שאמרו ב' קבין – היינו לפי ב"ה דאמר דשיעור חלה בב' קבין, אכן הר"ש סיריליאו כתב דגם לדידן קב הוא פחות מה' רבעין ונמצא דלכל אחד ליכא שיעור חיוב.

עוד יש להעיר דמבואר בר"ש ברא"ש וברע"ב שהנידון של צירוף הכא היינו בנשיכה או בצירוף סל, ולדבריהם ע"כ נגיעה לאו דווקא – וכ"כ הר"ש בהדי' לעיל [פ"ב מ"ד] וזה לשונו – "והא דתנן לקמן [פ"ד מ"א] - שתי נשים שעשו קבים 'ונגעו' זה בזה אפי' הן ממין אחד פטורין ובזמן שהן של אשה א' מין במינו חייב, אותה 'נגיעה' היינו 'נשיכה' למאן דאית ליה או 'צירוף סל' למאן דאית ליה".

אולם עיין ברע"ב [שם] שמבואר דבעי נגיעה בצירוף סל, וכן דעת הגר"א - ולמד דהכא קאי בשיטת ר"א ולר"א צירוף סל בעי נגיעה – והרי קיי"ל כר"א - דיעויין בביאור הגר"א [סימן שכ"ה ס"ק ג'] וז"ל בתוך דבריו – "ומ"מ נגיעה בעי אף בסל לר"א - כמ"ש בסמ"ג, וכ"כ הרא"ש [שם] להדיא עיי"ש בס"ד, וכ"כ הר"ש במתני' שם ועי"ל, וכו' – וזהו שאמרו בריש פרק ד' 'ונגעו זה בזה' - אף על גב דנגיעה לבד אינה כלום, ואי משום ת"ק לבד הל"ל ונשכו, אלא משום ר"א ג"כ, וכן בפרק ב' [שם] העושה וכו' ונגעו וכו' דלכאורה ונגעו מיותר, דהל"ל ונשכו חייבים, דממילא שמעינן דדוקא נשיכה אלא משום ר"א", וכ"ה בספר התרומה [אות פ"ב].

וכן דעת הש"ך בנקודות הכסף [סי' שכ"ה] – עיי"ש שהאריך בדין זה ומסיק שצריך נגיעה אבל בט"ז [או"ח סי' תנ"ז סק"ב] פסק שא"צ נגיעה, ובחק יעקב [שם] כ' דמעיקר הדין א"צ נגיעה, אבל לכתחילה יצרפם ע"י נגיעה ג"כ, וכן פסק בשער הציון [סי' תנ"ז סק"ט].

## חקירה בגדר הדין מקפידות.

בעיקר דין מקפידות יש לדון – האם הוי סברא בשיעור חיוב חלה – שכל שרצונו לחלק לשנים שוב לא נהיה כאן שיעור של חיוב, או דילמא דכל הדין בזה הוא דכשבאים לעשות מעשה צירוף של סל או נשוך – כל הכח צירוף בכה"ג אינו אלא בלי שמקפידות – דסו"ס תרתי נינהו הלכך ע"כ דבעי כח מסויים של צירוף, וזה מהתנאים של הכח צירוף שלא יהיה בזה קפידה – והנפ"מ בין הנך תרי צדדים יהיה בלישה של עיסה אחת – ודו"ק.

ונראה דמצאנו הנך ב' דרכים בראשונים כאן – וכדיבואר:

## דרכו של הר"ש דגם בלישה של עיסה אחת נאמר דין זה - והוי מדין ע"מ לחלק.

דהנה, עיין בר"ש וברשב"א [שער ב' ד"ה דברים אלו] וברא"ש [הלכות חלה סי' י'] וכן משמעות הלבוש [סימן שכ"ו – א'] שהכוונה שמקפידות לחלק את העיסות, והיינו דכיון דאיירי בב' נשים שאינן רוצות שישארו העיסות כאחד דדעתן לחלקן – וזה הדין של ע"מ לחלק שהוזכר [פ"א מ"ז] – וכ"כ הר"ש בהדי' - "ואפי' לשין שני הקבין בבת אחת - כיון דסופו ליחלק כדפרשי' [פ"א מ"ז] גבי נחתום שעשה שאור לחלק", והיינו כנ"ל.

לפי"ז כתב במשנה ראשונה - דבע"כ איירי כשדעתן לחלק כבר בבצק - דאילו בדעתן לחלק רק לאחר אפייה אין זה בכלל הפטור של דעתו לחלק.

## דרכו של הרמב"ם דאיכא דין מסויים של קפידה שמעכב דין צירוף.

אולם לרמב"ם יש דרך אחרת בנידון זה – דהנה, עיין ברמב"ם [ביכורים ריש פרק ז'] – [הלכה א'] – "שתי עיסות שיש בשתיהן שיעור החייב בחלה, ואין באחת מהן כשיעור ונגעו זו בזו ונשכו זו את זו, אם היו של שנים אפילו הן ממין אחד פטורין מן החלה, שסתם שנים מקפידין, ואם ידוע שאינן מקפידין על עירוב העיסות הרי אלו מצטרפות" – [הלכה ב'] – "היו שתיהן של איש אחד אם היו ממין אחד מצטרפין וחייבות בחלה ואם משני מינין היו אין מצטרפין, שסתם אחד אינו מקפיד, ואם היה מקפיד שלא תגע עיסה זו בזו ולא תתערב עמה אפי' היו ממין אחד אין מצטרפות".

והנה בהלכה א' כתב שאם היו של שנים פטורין כיון שסתם שנים מקפידין, אכן "אם ידוע שאינן מקפידין על עירוב העיסות הרי אלו מצטרפות" – ועיין בביאור ההלכה [שם] שהביא את קושי' הגר"א דלא מהני מה דלא מקפידין – הרי בשנים סופן לחלק וזה הפטור – ולא מהני מה דליכא קפידה בזה.

ותירץ הגר"א דאיירי בדעתן לחלק לאחר האפייה – וזה לא מועיל מדין דעת לחלק, דבעינן דעת לחלק בלישה – וכנ"ל, ונראה דכוונת הגר"א כך, דמה שכתב הרמב"ם "אם ידוע שאינן מקפידין על עירוב העיסות" – היינו דאף דהוי ע"מ לחלק – אכן סו"ס בתור 'עיסה' הם עדיין יהיו ביחד עד לאחר האפייה – וזו כוונתו שהוא לא מקפיד על 'עירוב עיסות' – הלכך שפיר מצטרפות, והיינו דכה"ג לא מהני דינא דע"מ לחלק – ועיין בהערה [[55]](#footnote-55).

ובספר דברי דוד [סימן מ"ה ס"ק ו' - הגה"צ ד' דוד קרונגלס זצ"ל] ראיתי דרך אחרת בביאור דברי הרמב"ם - והוא דתרי מיני קפידות מצאנו, שבעיסה אחת יש דין של ע"מ לחלק, אבל בב' עיסות שבא לצרפם בנשוך או סל – הכא איכא דין נוסף, דגם בלי התנאים של ע"מ לחלק אכתי לא מצטרף כל דמקפיד שלא יצטרפו – הלכך בב' עיסות מהני גם בע"מ לחלק לאחר אפייה, והן הן דברי הרמב"ם "שלא יגע" – היינו שאינו רוצה את הצירוף ולכן אינם מתחברים, וכה"ג חילק בשיטת ר"ל דס"ל דליכא פטור של ע"מ לחלק - ופירש בזה - דכל זה בלישה של עיסה אחת - לא כן בלישה של ב' עיסות שמצרפם בנשוך וסל, דהכא קפידה דידיה מעכב לצירוף, והכא מודה ר"ל דמהני כוונה זו.

ודין זה ראיתי נמי בחלת לחם [סימן ה' ס"ק י'] שהוכיח כן מהתרומת הדשן – והיינו דכה"ג מהני גם אי קפידה דידיה אינו אלא שלאחר אפייה לא יגעו דכל כה"ג חסר בעיקר כח הצירוף.

ועיין להלן בציונים והערות [משנה ב'] מה שנתבאר מהיונת אלם דחלוק עיסה אחת מב' עיסות שמצטרפין על ידי נשוך דלא נהיו לעיסה אחת אלא לחיוב אחד – וזה תוספת הסבר לדברים הללו.

## תוספת דברים.

ובעיקר סוגי' זו של ע"מ לחלק – עיין לעיל בדברינו בציונים והערות [פ"א משנה ז'] מה שהארכנו בזה.

## בדברי הירושלמי בדמיון בין חלה לטבול יום.

יעויין בירושלמי – "יש דברים שהן חיבור בחלה ואינן חיבור בטבול יום, חיבור בטבול יום ואינן חיבור בחלה, חיבור בחלה דתנינן ובזמן שהן של אשה אחת מין במינו חייב ושלא במינו פטור וכו'" - ועיין היטב בדברי הגר"א, ועיין בתורת זרעים מה שהאריך בזה.

# משנה ב

[ב] איזה הוא מין במינו החטים אינן מצטרפות עם הכל אלא עם הכוסמין והשעורים מצטרפות עם הכל חוץ מן החטים רבי יוחנן בן נורי אומר שאר המינים מצטרפין זה עם זה:

# רע"ב משנה ב

החטים אינן מצטרפות עם הכל - אם היו שתי עיסות אחת של חטים ואחת של מין אחר מחמשת המינים, ואין באחת מהן שיעור חלה ונושכות זו בזו:

השעורים מצטרפות עם הכל - אף עם הכוסמין, ואף על גב דמין חטים הן, לאו דוקא מין חטים אלא מין שעורים ואף מין חטים, והכי פרישנא לה בריש פ"ק:

שאר המינים מצטרפין זה עם זה - כגון כוסמין ושבולת שועל ושיפון. והלכה כר' יוחנן בן נורי:

# ציונים והערות משנה ב

## שיטות הראשונים בדיני צירוף המינים.

הנה - במתניתין ריש מכילתין שנינו שיש ה' מיני דגן, ומבואר שם שכל המינים מצטרפין זה עם זה, ומשמע שכל אחד מהמינים מצטרף עם כל אחד משאר המינים להשלים את השיעור, וכבר הקשו ממה דתנן במשנה הכא - שאין כל המינים מצטרפין זה עם זה אלא החטים מצטרפין רק עם כוסמין והשעורים מצטרפין עם הכל חוץ מחטים.

ובישוב קושיא זו נאמרו כמה תירוצים - וכדלהלן:

א] פי' א' בהרע"ב [שם] - דמה דתנן התם שהמינים מצטרפין - אין הכוונה שכל המינים מצטרפין זע"ז, אלא דינן שמצטרפין כסדר השנוייה כאן במשנה - וכ"כ רש"י מנחות [ע'.], ועיין בהערה [[56]](#footnote-56).

ב] בירושלמי [שם] הקשה את הסתירה במשניות הללו, ותירץ "כאן בבלול כאן בנשוך", והכוונה שאם נצטרפו כשהן קמח כל המינים מצטרפין להשלים השיעור ובטעמא דמילתא דאז 'נראה כמין אחד' – כן מבואר בש"ך [סימן שכ"ד ס"ק ז'] וכך המשמעות בר"ש ריש כלאים שהעיסות דומות – וזה דין בלול, אבל אם כבר נגמר עיסתן ומצרפם ע"י נשיכה זה בזה אינן מצטרפין אלא כסדר השנויה במשנה כאן, ולדרך זו המשנה כאן היא המשך של המשנה הראשונה בפרק דאיירי בצירוף ב' עיסות על ידי נשוך.

ויש להעיר – שגם הרע"ב [שם] הביא תי' זה אלא שכתב שאם לא נילושו יחד אינו מצטרפין אא"כ הן 'נוגעין' העיסות זו בזו - ובמשנה ראשונה [שם] הק' על מה שכ' "נוגעין" דהלא בעינן נשיכה, וכ' להגיה "נושכות", מיהו גם במאירי כ' נגיעה.

ג] עיין בספר הישר לר"ת [סי' תקי"ב] וביראים [סי' קמ"ח] שפירשו דמה דתנן התם שהמינים מצטרפין לא נאמר דין זה לחובת חלה אלא לשאר הדברים הנזכרים במשנה, והרמב"ן בהל' חלה הביא פירוש זה ודחאו.

## ביאור האחרונים בתוס' במנחות דמבואר דמינים שאין מפרישין זע"ז אין מצטרפין נמי לשיעור חיוב חלה, דב'נשוך' לא נהיה לעיסה אחת.

במשנה כאן ובבריי' במנחות [ע'] מבואר דשעורין מצטרף עם הכל חוץ מחיטין, והיינו לענין צירוף לחיוב חלה בנשוך, דבבלול מהני מכל המינים כהדדי.

והק' בתוס' במנחות [שם] שיש חלוקת מינים לגבי כלאים איזה מינים אסורים זה עם זה, ויש חלוקת מינים לגבי תרומה דממה תורמין על מה, ומבואר עוד דכל שהוא כלאים זה עם זה אין תורמין מזה על זה, ושם מבואר ששעורין הוא כלאים עם כולם חוץ מש"ש, ולכן ע"כ דאין תורמין משעורין על כולם חוץ מש"ש – ומעתה קשה - דלמה בחלה מצאנו ששעורין מצטרף עם כולם חוץ מחיטה, ותירצו בתוס' דהכא בחלה מהני כיון שסו"ס העיסות דומות, וכן הק' ותי' הר"ש ריש כלאים - וכ"ה ברא"'ש בהל' חלה ובפי' למשנה.

והק' הרש"ש דמה הקושי' - הא מתני' ובריי' מיירי לענין צירוף לשיעור חלה, והך כלל בכלאים ותרומה הוא דין במעשה הפרשה, וראיה לזה - שהרי בתרומה ליכא דין שיעור, וע"כ שזו הלכה במעשה הפרשה שיהיה ממין אחד, וא"כ י"ל דלעולם מצטרפין שעורין וכוסמין לשיעור אחד, אבל במעשה הפרשה יצטרך להפריש שעורין משעורין וכוסמין מכוסמין.

ותי' בקה"י [זרעים סי' ו' ] דמזה מוכרח דכל שאין מפרישין זע"ז אין מצטרפין נמי לשיעור חיוב חלה, והוכיח כן מחולין [קל"ו] דאמרו שם דאין חדש וישן מצטרפין לשיעור ראשית הגז כיון שמצאנו בתרומה שאין מפרישין מזה לזה, ומוכרח דתלינן זה בזה.

וביונת אלם [ל"ד י"ז] הוסיף בזה ביאור, שאם ע"י נשוך היה כאן עיסה אחת, שוב ליתא לסברא הנ"ל, דסו"ס איכא בעיסה שיעור וחייבת בהפרשה, אבל כיון שנשוך רק מצרפן לדין שיעור אף דאין כאן 'עיסה אחת', להכי אמרינן דמה דאין מפרישין זה על זה מבטל את הצירוף לשיעור.

ונראה דעל פי דבריו מובן יותר מה שנתחדש לעיל בציונים והערות [משנה א'] ברמב"ם ובחלת לחם – לחלק בין קפידה דצירוף דנשוך לסברת ע"מ לחלק בעיסה ולישה אחת – עיי"ש.

ונראה עוד דדבריו מוכרחים להלן בציונים והערות [משנה ג'] שעיסת אשה אחרת דמקפדת לא מפסיקה אתה צירוף בין ב' עיסות שבשני הצדדים – ומוכרח כדברי הינות אלם – עיי"ש היטב.

ונראה שיש נפ"מ נוספת בזה – דיעויין בדרך החיים [הלכות חלה] - דמה דאמרינן שאין מפרישין מן החדש על הישן, היינו רק כשמצרפם ע"י נשיכה וצירוף כלי, אבל אם לש עיסה א' מתבואה חדשה ותבואה ישנה או שעירב העיסות עד שנעשו גוף א', שפיר מצטרפין, ומבואר מדבריו שפירש דמה דאמרינן בירושלמי שבבלול מצטרף אף מין על שאינו מינו אין זה רק מינים שונים אלא אף מן החדש על הישן – ולפי המהלך הנ"ל א"ש – דהכא הוי עיסה אחת ונשוך אינה עיסה אחת.

## מתמה בעיקר הדמיון בין תרומה לחלה בדין מין על שאינו מינו.

הנה בעיקר הדין שמינים שונים אינן מצטרפות זה עם זה לחיוב חלה – כפשוטו היה נראה שהמקור לזה מתרומה ממה שאין מפרישין ממין על שאינו מינו [[57]](#footnote-57), וי"ל שגם בחלה דינא הכי, ואף שדין זה בתרומה ילפינן לה מקרא כדאיתא בשלהי בכורות [נ"ג:] מקרא דכל חלב יצהר וכל חלב תירוש ודגן, אמרה תורה תן חלב לזה וחלב לזה, כמש"כ הרע"ב בתרומות [פ"ב מ"ד] ובחלה לא מצינו ילפותא לזה, מ"מ אפשר דילפינן חלה מתרומה כעין שאר דינים דלא כתיבי בחלה וילפינן להו מתרומה דגם חלה איקרי תרומה, כגון מה שאסור לזרים וזר האוכלה חייב מיתה וחומש ועוד.

אולם יש להעיר – דסו"ס חלוקין נינהו, דבשלמא בתרומה דכתיב בקרא דגנך תירושך ויצהריך, חזינן שהמינים הן המחייבים בתרומה, אבל בחלה לא כתיב שום מין בקרא - אלא כתיב "לחם" ודרשינן שרק החמשת המינים הן בכלל לחם משום שבאים לידי חימוץ - אבל כל שאר המינים באין רק לידי סרחון, כדאיתא בפסחים [ל"ה:], נמצא שאין המין מחייב בחלה דנימא דשאני מין א' מחבירו, ולכן ק' אמאי אין מצטרפין ואין מפרישין ממין א' על חבירו – הא כולהו חדא נינהו דכולהו מין שמביא לידי חימוץ.

## יסוד השערי יושר שלכל אחד מהמינים איכא סיבת המחייב, ואיכא שמות חלוקין של המינים, ולא שיש מחייב אחד בזה שבאים לידי חימוץ.

ונראה דמכאן מקור למה שהבאנו לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה א' ענף א'] מהשערי יושר [שער ג' פרק י"ח ד"ה והנה עמוד רי"ט] שביאר שלכל אחד מהמינים איכא סיבה מיוחדת הגורמת לו להתחייב בחלה, החטים מחמת שהן חטים, והשעורים מחמת שהן שעורים, ולמדנו הכא שמה שהן באים לידי חימוץ לבד אין מחייבם בחלה אלא השמות החלוקין של המינים עצמם.

יסוד זה הוכיח בשערי יושר מדעת ריש לקיש בירושלמי שעיסה שנעשה מתערובת של מינים שונים אין לוקין זר האוכל חלתו, ונחלקו הראשונים ביסוד החידוש בזה – והבאנו מביאור הגר"א על הירושלמי וכ"ה בתוס' הרי"ד שפירשו שמה"ת ליכא איסור, וכתבו שהוא מטעם ביטול ברוב.

וביאר בזה בשערי יושר – דאי כל המחייב היה המין שמביא לידי חימוץ א"כ מה שייך שמין אחד יבטל את חבירו, אכן כיון שלמדנו שכל מין מחייב מצד עצמו, חיטין מצד החיטין שבו וכו', הלכך כל שנתערבו מינים שונים הרי כל מין בטל במינים אחרים, ומשו"ה ליכא איסור מה"ת.

ונראה דמהכא מקור נוסף ליסוד זה – דאי כל המינים חדא נינהו מצד זה שבאים לידי חימוץ א"כ מה המקור שאין מפרישין זה על זה ולמה לי צירוף, הא כולהו חדא נינהו, וע"כ כנ"ל, ושוב דומה ממש לתרומה שהמין עצמו הוא המחייב.

## שיטת ריב"נ - ובדעת הגר"א בפלוגתת רבנן ור' ישמעאל בצירוף הה' מינים בנשוך.

למדנו במשנה דנחלקו תנאי בצירוף הה' מיני דגן, ואף דבריש מכילתין כולהו מצטרפין אהדדי, היינו משום דהתם בבלול – אבל הכא בנשוך, ולכן לא מצטרפין כולהו אהדדי.

וריב"נ חולק - ולא איתברר מה שיטתו בזה, וכבר דנו האחרונים בשיטת הרמב"ם האם ס"ל דריב"נ חולק או לא, ועיין בזה במהר"י קורקוס [ביכורים פרק ז' הלכה ג'] ובמשנה ראשונה.

ולדרכו של הגר"א יש מהלך בפני עצמו בריב"נ, ובאמת שהוא מפרש את השיטות השונות והצירופים השונים במשנה בדרך חדשה – עיין בכל זה בירושלמי ריש מכילתין ובביאור הגר"א [שם].

ודרכו בזה כך:

מבואר במשנה דחיטין מצטרפין רק עם כוסמין ושעורין מצטרף עם כולם חוץ מחיטין, אבל שאר הפרטים אינם ברורים, ופירש הגר"א, דכו"ע מודי דחיטה מצטרף רק עם כוסמין וכמבואר במשנה וכו"ע מודי דשעורין מצטרפת עם כולם חוץ מחיטין, וגם זה מבואר במשנה, אלא דבש"ש איכא חידוש, דש"'ש מצטרף רק עם שעורין ולזה כו"ע מודי - ובהמשך דבריו מבואר דהבבלי חולק בחידוש זה ולדידהו ש"ש מצטרף נמי עם שיפון, ונחלקו רבנן ור' ישמעאל [בירושלמי לעיל מיניה] - האם כוסמין ושיפון מצטרפין זה עם זה, דלרבנן מצטרפין דהוי מין אחד ולר' ישמעאל אינם מצטרפין שהם שני מינים.

נמצא, דלר' ישמעאל כוסמין ש"ש ושיפון לא מצטרפין זה עם זה, וכולם מצטרפין בשעורין, אלא דבכוסמין איכא דין נוסף שמצטרף גם עם חיטין, ורבנן מודי לכל זה אלא שחידשו שכוסמין ושיפון מצטרפין כיון שהם מין אחד.

והחידוש דריב"נ הוא דכל הנך ג' מינים, שיפון כוסמין וש"ש - דגם הם מותרים זה בזה, גם לרבנן וגם לר' ישמעאל.

## מתמה טובא בכל הלכות הצירופים בה' מינים דמה שורשם ובמה מתחלקים זה מזה.

ולא אתברר כאן טעמא דכל האופנים של הצירוף, דלמה שעורין מצטרף עם כל הג' והם אינם מצטרפין זה עם זה, והיינו שאם כולם מין שעורין ולכן שעורין מצטרפין עם כולם – א"כ למה אין כולם מצטרפין זה עם זה.

ועוד דמר' ישמעאל מוכח שאין כולם שעורים, דלדידיה כל החמשה ה' מינים נינהו, וגם לרבנן מוכרח כן, דרק לענין כוסמין ושיפון אמרינן דמין אחד נינהו לשי' רבנן, ולפי"ז ק' דמהו הדין צירוף המיוחד של שעורין עם כולם.

עוד צ"ב בעיקר דינא דכוסמין, דמצד א' שוה לשעורין דמצטרף זה לזה, ומאידך רואים בו מעלה וחסרון כלפי שעורין, דשעורין עדיפא דמצטרף עם הנך ג', משא"כ כוסמין, וכוסמין עדיפא דמצטרף עם חיטין משא"כ שעורין, וצ"ע.

עוד צ"ב, דמה שורש שי' ריב"נ, דלמה לדידיה כולהו מצטרפין - אטו נחלקו בגדרי מינים.

ועיין לעיל בחידושי סוגיות [סימן ב' פרק ב'] – ושם הרחבנו בזה ויצאנו לחדש שיש ב' מיני צירוף, שיש צירוף מצד אבות ותולדות ויש צירוף מצד מינים, עיי"ש בהרחבה.

# משנה ג

[ג] שני קבים וקב אורז או קב תרומה באמצע אינן מצטרפין דבר שנטלה חלתו באמצע מצטרפין שכבר נתחייב בחלה:

# רע"ב משנה ג

שני קבין - של א' מחמשת המינים שחייבין בחלה:

וקב אורז או תרומה - שאין חייבין בחלה באמצע:

אין מצטרפין - להתחייב בחלה:

# ציונים והערות משנה ג

## משנה - דרגות שונות של שייכות לחיוב חלה – לענין צירוף לשיעור.

למדנו כמה חילוקי דינים במשנה בדיני צירוף ע"י עיסה אחרת בין ב' עיסות שבשניהם חסר בשיעור לחיוב חלה, והעיסה השלישית בא לצרפם, ויש חילוקי דינים בהך עיסה אמצעית מתי מצרפם ומתי לא.

והיינו דבאורז או תרומה באמצע – אין העיסות בחוץ מצטרפין, אבל בעיסה שכבר הפרישו ממנה חלתו – אם היא באמצע אז שפיר מצטרפין כיון שכבר נתחייב בחלה.

והביאור הפשוט במשנה הוא – דכדי לצרף לחיוב חלה צריכים שייכות לחיוב חלה ואל"כ אינו מצרף אלא מפסיק, ויש כמה דרגות בזה, דתרומה ואורז שמופקעים מחיוב חלה מפסיקות ועיסה שניטלה חלתו שייכת לחיוב - הלכך שפיר יכול לצרף.

ובירושלמי הוסיפו בזה עוד ע"ד הנ"ל, והיינו דמתחילה פירשו למה א"א ללמוד אורז ותרומה זה מזה – וע"כ שגם בדידהו איכא חידוש – דגם בדידהו קס"ד שיש להם שייכות לחיוב חלה – ושפיר מצרפים.

והיינו דבעיסת אורז איכא סברא של גרירה – וכדלעיל [פ"ג מ"ז], דעל ידי גרירה דחיטין הרי היא עיסת האורז מתחייבת, וקס"ד דגם זה מיקרי 'שייכות' לחיוב חלה לענין זה.

לאידך גיסא - בתרומה – התם קס"ד דכיון דסו"ס הוי מין שמתחייב בחלה – ורק קדושת תרומה מעכבת, הלכך שפיר קס"ד דמצרפת – ועדיפא מאורז.

ומבואר במשנה דדבר שניטלה חלתו באמצע עדיפא – שכבר התחייב ונתקיים דינו – הלכך אף אי בפועל לא שייך ביה חלה – אכן כל זה אינו אלא מחמת זה שנתקיים דינו – ואדרבה – מה שאין בה חלה הרי היא כתוצאה מ'השייכות' שלה לחיוב חלה.

## דרגות נוספות של שייכות לחיוב חלה לענין צירוף, ובגדר קפידה דמעכבת צירוף - אך ורק לגבי העיסות שיש ביניהם קפידה.

עוד מבואר בירושלמי - דמדומע אינו מצטרף – וכבר תמהו מהכא על הר"ש שסובר שהפטור מדומע אינו אלא בשיעור שיש בה תרומה – אבל החולין שבמדומע חייב ואי יש בו שיעור חייב וקשה דא"כ הך חולין יצרף את העיסות שבשני הצדדים, וצ"ע.

עוד מבואר בירושלמי שקב העכו"ם באמצע אינו מצרף, ומאידך מבואר דקב אשה אחרת – אף במקפידות – דג"כ מצרף, והיינו כנ"ל דעכו"ם ומדומע פטור מחלה, אבל אשה חייבת אלא דמחמת הקפידה ליכא צירוף הלכך הכא חייב.

אכן דינא דאשה צ"ע מיניה וביה – הרי סו"ס אי קפידה דאשה מעכבת את הצירוף של העיסה שלה עם עיסת חברתא – א"כ האיך מצטרפין עיסות של חברתא שבשני הצדדים.

ולמדנו הכא נקודה עמוקה – והיא – דקפידה לא מעכבת את המציאות של הצירוף וחיבור שיש בנשיכה – אלא את ה'כח' וה'דין' של הצירוף והחיבור שיש בנשיכה – ועוד – שהעיכוב של הקפידה חיילא אך ורק בין הנך ב' עיסות שיש ביניהם קפידה – וכלפי עיסות אחרות אין שום משמעות להך קפידה – וגם המציאות וגם הדין של הנשוך ממשיך כלפי העיסות שלא נתייחס אליהם הקפידה.

ומעתה נמצא - שיש ב' נשיכות בשני הצדדים של העיסה של האשה האחרת – וכל נשיכה לא פועלת את הדין וכח חיבור וצירוף שלה כלפי חיובא דאמצעי – אכן סו"ס המציאות של הנשיכות הללו אכתי קיימת – עכ"פ כלפי כל דבר שאין כלפיו קפידה – וממילא שבכחן של ב' הנשיכות כהדדי לפעול דין חיבור לעיסות שמבחוץ, דקפידה רק מבטלת את הכח והדין חיבור כלפי העיסות שיש ביניהם קפידה – לא בין העיסות שאין ביניהם קפידה.

ונראה דמהכא מוכרח מה שהבאנו לעיל בציונים והערות [משנה ב'] למה שחידש היונת אלם [ל"ד י"ז] שע"י נשוך ליכא עיסה אחת, אלא שנשוך רק מצרפן לדין שיעור אף דאין כאן 'עיסה אחת' – ועיי"ש מה שנתבאר בזה – ונראה דאי הגדר בנשוך היה שעל ידי נשוך היה נעשה הכל לעיסה אחת וממילא מצטרפין – א"כ לא שייך בעיסת אשה אחרת באמצע – וע"כ דמדיני צירוף אתינן עלה ויש הלכה של 'כח צירוף' – ודו"ק – אולם עיין לעיל בציונים והערות [סוף המשנה] שיש מקום לחלק בין נשוך על ידי דבר אחר לכל נשוך ישיר דדילמא על ידי דבר אחר הוא רק מדרבנן.

## חילוק בין חלה להקדש, ובחילוק בין טבל לחלה לחלה עצמה.

עוד מבואר שם "תני ר' חלפתא בן שאול - קב הקדש מצרף קב חלה אינו מצרף", והקשו – "מה בין הקדש לחלה - הקדש ראוי הוא לפדותו ולחייבו חלה, אינו ראוי לפדותה ולחייבה".

והקשה באבני נזר [יו"ד סימן תכ"ח] – דמאי שנא דבר שנטלה חלתו באמצע שמצטרפין כין דסו"ס כבר נתחייב בחלה, וקב חלה אינו מצרף – והא הך חלה ג"כ היה בו חיוב תחילה.

ותירץ - דנראה משום דכל קדושה שנסתלקה 'הניחה רושם קדושה' במקומו, ומה"ט תשמישי קדושה לאחר זמן מצוותם נגנזין, ע"כ 'טבל' שנעשה חולין הואיל וטבל יש בו קדושת תרומה 'בקצת' כשנסתלק ונעשה חולין יש בו עדיין את הרושם של הטבל ושפיר מצרף, ורושם זה עדיין קיים בו במה שנפטר ונעשה חולין. כעין תשמישי קדושה - אבל אם נעשה חלה – א"כ "עליה עליה לקדושתו" - ומשום זה לא שייך בו חיוב, ע"כ אינו מצרף.

ונוסיף ביאור – דלכאו' קשה - דחלה עצמה ודאי כוללת בה גם את הדרגא של חלה שבטבל של חלה – דבכלל מאתיים מנה – אלא אדרבה - דהיא הנותנת – עצם זה שיש בה יותר קדושה שכבר פוטרה מחיוב הרי הופקעה מהחיוב, אכן בטבל שנהיה חולין – התם יש בה עדיין את ה'רושם' של ה'חיוב' והמחייב בחלה – דלא נתקיימה אצלה קדושת חלה.

ומדברי הרא"ש הלכות קטנות [חלה - סימן י"ב] היה נראה שנתקשה בעיקר קושי' זו - ולכן פירש את הדין של דבר שנטלה חלתה באופן אחר – והוא - דלא סגי במה שהיה בה חיוב אלא בזה שעדיין ראוי להתחייב עכשיו - וכדיבואר.

וז"ל: "חלה אין ראוי לפדותה ולחייבה, אבל דבר שנטלה חלתה ראוי להתחייב - אם נתן בו שאור מעיסה שלא הורמה חלתה ואין לה פרנסה ממקום אחר", ודו"ק.

## חידוש באבני נזר בצירוף דהקדש – דווקא בלי שיש בה שיעור.

עוד העיר באבני נזר שם במה שמבואר בירושלמי דקב הקדש מצרף הואיל וראוי לפדותו ולחייבו, ותמוה – שהרי גם אם יפדנו אכתי יפטור - הואיל בשעת גילגול היה של הקדש – הרי חיילא בה פטור של גלגול הקדש ולעולם לא יבא לידי חיוב.

וביאר האבני נזר דלא חשיב שעת חובתה היה בפטור - כיון שאין בהקדש רק קב - ואין בו כשיעור, ואף שמחובר להשני קבין חיטין, והך חיבור היה צריך לקבוע בה שעת חובה לענין זה – אכן בזה יש סברא אחרת.

והיא - דהלא הקדש וחולין ודאי מקפיד - ואין הנשיכה מצרפן, אלא שסו"ס השני קבין שמזה ומזה מצטרפין זה עם זה כיון שאינו מקפיד עליהם, וזה דומה ממש לקב אשה אחרת באמצע שמצרף – אף דסתם אשה אחרת מקפדת, דמ"מ הצדדים מצטרפין - וממילא דהקב הקדש בעצמו דמקפיד עליו לא חשיב כשיעור ולא קרינא ביה שעת חובתה.

ולפי"ז יתחדש חידוש דין – והוא – דאם היה כשיעור חיוב בהקדש – שהיה קב ומחצה הקדש באמצע – דאז גרע טפי ואז כבר אינו מצרף – כיון דאי אפשר לבוא לכלל חיוב על ידי פדיון – וזה דבר חדש.

## בהשוואת הירושלמי בין צירוף למעשר בהמה לצירוף של חלה כשיש ביניהם בהמות של פטור.

עוד מבואר בירושלמי – "ר' יונה בעי אף לעניין מעשר בהמה" – והיינו שיש צירוף בהמות במקומות שונים לשיעור חיוב מעשר בהמה, דבהמות תוך ט"ז מיל מצטרפין ויותר מכן לא מצטרפין, ומבואר בבכורות דחמש של חיוב בכפר חנניה וחמש של חיוב בכפר בעותנאי שהמרחק ביניהם הוא ל"ב מיל – אכן באמצע יש עוד חמש של חיוב בציפורין – אז הרי הם מצטרפין זל"ז.

ומעתה יש להסתפק - אם היו לו חמש של חיוב בכפר חנניה וחמש של חיוב בכפר בעותנאי והחמש בציפורין הם של פטור – שכבר הפרישו עליהם – הכא יש לדמות לסיפא שכבר ניטלה ממנה חלתו וה"ה התם כבר הפרישו עליה.

אולם דחו – "מצינו חלה מהלכה - לא מצינו מעשר בהמה מהלכה" – ולמדו המפרשים שענין הך צירוף הוא מדרבנן, ומצאנו חיוב חלה מדרבנן בסורי' הלכך נתחדש גם הכא צירוף דרבנן, אבל לא מצאנו חיוב מעשר בהמה מדרבנן – הלכך לא נתחדש הכא הצירוף מדרבנן.

ועיין במהרי"ט אלגאזי [חלה סוס"ק י"ט] שהעיר שאחרי שכאן מצאנו דנשוך על ידי דבר אחר הוא מדרבנן – שוב יש להסתפק – דאולי דתמיד הדין נשוך על ידי דבר אחר הוא צירוף מדרבנן, או דילמא דדווקא נשוך על ידי דבר אחר באופן שכבר אין לה אפשרות להתחייב בפועל – שכבר פטרו אותה – דהכא דווקא אמרינן שהצירוף הוא מדרבנן.

והנה לעיל הוכחנו דממה דמהני צירוף באשה אחרת – מזה מוכרח כהיונת אלם דנשוך לא הוי עיסה אחת ממש – אכן לפי הך צד דכל נשוך על ידי דבר אחר הוא מדרבנן – הכא י"ל דתמיד נשוך הוא עיסה אחת ורק על ידי דבר אחר הוי דרבנן, ודווקא הכא לא הוי עיסה אחת – ודו"ק.

# משנה ד

[ד] קב חדש וקב ישן שנשכו זה בזה רבי ישמעאל אומר יטול מן האמצע וחכמים אוסרים הנוטל חלה מן הקב רבי עקיבא אומר חלה וחכמים אומרים אינה חלה:

# רע"ב משנה ד

יטול מן האמצע - ממקום שנושכין זה את זה, נמצא מפריש משתיהן:

וחכמים אוסרים - שהרואה סבור שמותר לתרום ולעשר מן החדש על הישן ומן הישן על החדש. והלכה כחכמים:

מן הקב - שאין בו שיעור חלה:

ר"ע אומר חלה - והוא שהשלים על העיסה אחר כן כשיעור חלה, דכיון שנשלם השיעור הויא חלה למפרע:

אינה חלה - כיון שבשעה שהפרישה היתה העיסה פטורה. והלכה כחכמים:

# ציונים והערות משנה ד

# ענף א'פלוגתת הגר"ח והחזו"אהאם חיובא דחלה תלוי בדיני גידול בא"י או לא.

## במקור לדין חדש על הישן בחלה.

מבואר במשנה שיש דין חדש וישן בחלה – והיינו שלא מפרישים חלה מתבואה שגדלה משנה אחרת, וכדמצאנו כן נמי בתרומה, דהתם כתיב שנה שנה – וע"כ צ"ל דיליף חלה מתרומה – וכן כתב בתורת הארץ [פרק ד' ס"ק י"ט] אף שהביא שיש שדנו בזה לומר שבחלה הדין הוא רק מדרבנן.

ועיין להלן [ענף ב'] שהבאנו שיש דיוק בירושלמי שזה רק מדרבנן – ועיי"ש מה שדחו.

ועיין באבני נזר [יו"ד סימן תכ"ט] שג"כ דן בזה והעלה צד דאולי זה דין דרבנן, והביא שמהלבוש וט"ז [סי' שכ"ד סק"ח] מבואר שזה דין דאורייתא, ובתורת הארץ [שם ס"ק כ"א] חידש שתלוי אי יש שיעור לכל אחד או לא, דהיכא דליכא שיעור ומצטרפין ישן וחדש – התם י"ל דמה"ת מפרישים ישן על חדש ורק מדרבנן לא מפרישין, אבל כשיש שיעור שלם של ישן ושל חדש - התם לא מצטרפין לחיוב אחד ולא מפרישין חדש על ישן מה"ת.

אולם בעיקר דין זה העיר באבני נזר [שם] - דלכאו' תלוי במחלוקת תנאים אי יליף חלה מתרומה – דהנה, לעיל [פרק א' משנה ג'] נחלקו ר"א ות"ק בתבואה שלא הביא השליש, ודעת ר"א דתבואה שלא הביאה שליש פטורה מן החלה – ויליף כן ממה שאמרו "כתרומת גורן כן תרימו אותה - מה תרומה אינה באה מתבואה שלא הביאה שליש אף חלה אינה באה מתבואה שלא הביאה שליש", הרי דמקיש חלה לתרומה, ולא קיי"ל כר"א, וע"כ דלחכמים לא מקישין לכל דבר, ומה הראיה דמקישין לגבי חדש וישן – דמאי שנא.

וחילק האבני נזר - דדווקא לענין החסרון במחייב לא ילפינן – והיינו שלא מקישין לומר שלא יתחייב בחלה מה שאינו מחוייב בתרומה – דממילא חלוקין נינהו בעיקר המחייב – שהרי בשבע שכבשו ובשבע שחלקו נתחייבו בחלה אף דלא נתחייבו בתרומה, הלכך שפיר י"ל דהמחייב של חלה קיים גם בפחות משליש - אף דבתרומה פטורים על פחות משליש, אכן הכא יש כאן נידון אחר – והיינו דלקבוע על מה מפרישין ועל מה לא מפרישין – בזה שפיר מודי כולם דילפינן זה מזה, ולכן מה שאין תורמין מהחדש על ישן בתרומה שפיר מקשינן לחלה, ועיין בתורת הארץ דמדמה חדש וישן למה דילפינן מין על שאינו מינו מתרומה לחלה.

## בדברי הגר"ח שהדין 'גידול' בארץ לא שייך לגבי חיוב חלה.

ויש מחלוקת יסודית בין הגר"ח לחזו"א סביב הך דין של חדש וישן בחלה – ונקדים בדברינו לעיל בציונים והערות [פרק ב' משנה א' ענף ג'] ששם הבאנו את יסוד דברי הגר"ח [תרומות פ"א הכ"ב – השני] לחלק בין חלה לתרומה.

והיינו שלמדנו בגזה"כ של 'שמה' - שהחיוב והפטור של תרומה וחלה תלויים היכן הם נמצאים בשעת גלגול ובשעת מירוח – דבחו"ל פטור ובא"י חייב וזה יליף מהפסוק של 'שמה' – והיינו ששם בא"י חייבים וממילא דבחו"ל פטורים – ולא תלוי על מקום הגידול אלא על מקום המירוח וגלגול.

והגר"ח בא לבאר דבשיטת הרמב"ם מוכרח דחלוק חלה מתרומה - דבתרומה א"א לחייב במירוח בא"י היכא שהגידול היה בחו"ל, וע"כ שכל הדין 'שמה' אינו אלא בגדר פוטר – והיינו דהיכא שהגידול היה בא"י והמירוח היה בחו"ל אז למדנו מהפסוק שיש פטור - ורק בחלה מהני לפטור ולחיוב.

ובטעמא דמילתא כתב - דלא דמי עיקר חיובא דתרומות ומעשרות לחיובא דחלה, דחלה עיקר חיובה הוא ע"י מעשה הגילגול, ודינה תלויה ב'שם עיסה' וכדכתיב בקרא עריסותיכם, משא"כ בתרומות ומעשרות עיקר חיובם הוא בא רק מכח דין גידולם, וכדכתיב בקרא 'דגנך', ומעשה המירוח בתרו"מ הוא רק 'דבר המעכב' בחיובא דתרומות ומעשרות, דזה הוי תנאי בחיוב ודין בפני עצמו - דכל שלא נגמר מלאכתו לית ביה עדיין חיובא דתרומות ומעשרות, ומירוח גמר מלאכתו הוא, אבל לא דעיקר החיוב נעשה ע"י המירוח – ועיין בהערה [[58]](#footnote-58) שהבאנו את הוכחת הגר"ח ליסוד זה.

וממילא שזה החילוק ברמב"ם, דדווקא בחלה דהגידול אינו שייך כלל לדין חלה, ורק הדין עיסה ומעשה הגילגול הוא עיקר דינה, לכן שפיר שייך דין ד'שמה' גם לחיובא, דהכל תלוי בתר מקום שהם בשעת גילגול שהוא מקום שנעשית עיסה אף אי גדל שליש בחו"ל, משא"כ בתרומות ומעשרות דיסוד דינם הוא הגידול, א"כ הא ודאי דדין גידולם נקבע כפי היניקה אם היא מארץ ישראל או מחו"ל, וע"כ אף על גב דהקרא ד'שמה' קאי גם על תרומות ומעשרות, דחיובם תלוי במקום היותם, אבל מ"מ הא אזלינן בהו בתר יניקה וגידול וזה לא פקע מהם, וממילא דהדין ד'שמה' לא מועיל בתרומות ומעשרות רק לפטורא ולא לחיובא, וזהו שפסק כן הרמב"ם דרק בחלה הוא דמועיל הדין ד'שמה' גם לחיובא, ולא בתרומות ומעשרות.

## מחלוקת יסודית בין הגר"ח לחזו"א בעיקר הדיני גידול בארץ לענין חיוב חלה, וכמה הוכחות מהחזו"א דחיובא דחלה שייכא בגידול.

אולם החזו"א בגליונות על הגר"ח [שם] השיג עליו דודאי שיש הלכה של גידול של חיוב גם בחלה, והוכיח כן מכמה דוכתי, והדברים נמצאים גם בחזו"א [שביעית סימן ב' ס"ק ב'] – ובמכתב החזו"א [נדפס בסוף חלק קדשים – עמוד 386] בקצרה, ולהלן הראיות:

א] כן מוכרח ממשנה זו בדין ישן וחדש – והיינו שעיקר האי דינא בנוי על יסוד שחיוב של חדש וחיובא דישן שני מחייבים שונים נינהו – שנה בשנה – וכל אחד כלפי חבירו מיקרי פטור על החיוב – ומי שגידולו בארץ לא שייך לחיובו א"כ במה הוא שייך לשנה הזו – ובמה מיקרי ישן וחדש,

ב] אם אין לחלה שום קשר לגידול בא"י – א"כ במה מיקרי מצוה התלויה בארץ – והביא את לשון רש"י בקידושין [ל'], ולהלן הבאנו מהמשנת ר"א שהביא ראיה מתוס' בקידושין [שם] כמו רש"י, והביא שהמקנה חולק שאינו תלויה בארץ.

ג] מאי שנא מיתה וחומש ואין מפרישין ממין על שאינו מינו דכולהו ילפינן חלה מתרומה וה"ה הדין גידול נלמד זה מזה, אולם לפי מה שחילק האבני נזר לעיל בין גידול שליש שזה דין במחייב וזה לא יליף מתרומה, לעומת ישן וחדש שזה דין בהפרשה כעין מין על מינו - לפי"ז ה"ה שיש לחלק בין גידולי א"י דדומה לשליש שזה דין במחייב לשאר ההלכות.

ד] יש להוכיח שגידול שליש בידי עכו"ם פטור מחלה למ"ד יש קנין לעכו"ם בא"י – אף דעיקר המחייב בגלגול בשעת עיסה - דהנה – ראשית הגז ילפינן מתרומה לענין דגדל הגז ביד עכו"ם פטור – והרי גם התם עיקר המחייב הוא בשעה שעושה מעשה גיזה ויש צירוף שיעור גז של חמשה צאן – וא"כ ה"ה דבחלה - אף דעיקר החיוב תלוי בעיסה וכדהביא הגר"ח – אכן סו"ס גם הגידול קשור למחייב – דמאי שנא מראשית הגז.

ה] מכח זה הסיק החזו"א שפשוט שגידול בחו"ל – שוה בתרומה ובחלה דתרווייהו מיתלי תלי בגידול.

## דעת החזו"א דליכא קדושת הארץ כלפי חלה – רק כלפי תרומה.

אולם אף דדעת החזו"א שיש דינים בגידול בא"י לגבי חלה – אעפי"כ איכא חילוק יסודי בדין א"י של חלה ובדין א"י של תרומה - והוא דבחזו"א [שביעית סימן ג' ס"ק ב'] העיר דקדושת הארץ תלויה בכיבוש – מדחזינן דבטלה הקדושה כשבטלה הכיבוש, וא"כ חיוב חלה דלא תלוי בכיבוש וגם בי"ד שנה כבר נתחייבו מיד בחלה – הרי ע"כ דגם בלי קדושה חייבים בחלה וע"כ שעיקר הדין א"י לגבי חיוב חלה הוא רק בזה שא"י ניתנה לאברהם אבינו – גם בלי הקדושה שבה – ושם א"י עליה לגבי חלה, ובזה חלוק מתרו"מ דבזה בעינן גידול בא"י שיש בה קדושת א"י – ודו"ק, ועיין בהערה [[59]](#footnote-59).

## תוספת דברים מהחזו"א – מדברי הירושלמי על הי"ד שנה שחייבים בחלה.

במאמר המוסגר - מצאנו בחזו"א [זרעים ליקוטים סימן ז' ס"ק ד'] שהביא את הירושלמי [חלה פ"א ה"ג] בכל השו"ט שם במה שהקשו מי"ד שנה של ירושה וישיבה, ורצה להוציא מזה חידוש - שיתכן שמהחיוב בי"ד שנה בחלה אף דפטור מתרומה – דמזה הוכיחו בירושלמי דליכא דין גידול בחיוב – והיינו ממש כסברת הגר"ח.

וממילא דיתחייב בחלה גם בשליש ביד עכו"ם והקדש - אלא דשוב הקשה מראשית הגז – ובביאור הירושלמי מצאנו דיבורים אחרים – ועיין בתורת הארץ [פרק ד' ס"ק ל"ה], וע"ע בציונים והערות [פ"א משנה ג'] שהבאנו כמה דרכים בזה מהאחרונים.

## דרכו של הגר"א קוטלר בכל הנ"ל – דתרי מיני קדושות נינהו.

עכ"פ הבאנו מהחזו"א שהדין א"י לגבי גידול שמחייב חלה הוא א"י בלי קדושה - אולם במשנת ר' אהרן [זרעים סי' י"ז ס"ק ה', וסימן י"ח ס"ק א' וסימן ז' ס"ק ג' ובשו"ת סימן מ'] סובר דגם בחלה בעינן גידול בקדושה - וע"כ דב' מיני קדושות נינהו בקדושת א"י, והעמיד בזה כמה יסודות.

א] יש קדושה דתלויה בירושה וישיבה וקדושה זו נצרכת לתרו"מ וקדושה זו מיתלי תלי בקיומו של הירושה וישיבה ופקע כשבטלה הירושה וישיבה.

ב] גם חלה היא מצוה התלויה בארץ כמבואר בירושלמי – מובא בתוס' בקידושין [ל"ו] – שהקשו למה לא תני חלה במשנה שם - ועיי"ש שהביא שהמקנה חולק – ועיין שם מה שדחה בדבריו - וע"כ שגם חלה תלויה בקדושת הארץ אי הוי מצוה שתלויה בארץ.

ג] מזה מוכרח דע"כ - שבנוסף לקדושה שחלה בירושה וישיבה איכא נמי קדושה עצמית שלא תלויה בירושה וישיבה, ולכן הקדושה העצמית לא פקע מעולם, ודין 'חלה' תלויה בקדושה זו ולכן חיילא מיד כשנכנסו לא"י ולא פקע בגלות.

ד] עוד הוסיף בזה שהדברים מדוייקים בדברי הרמב"ם [פ"ו בית בחירה] שכתב שבטלה הקדושה "לגבי מעשרות ושביעית", וכ"ה ברמב"ם [סוף פרק א' דתרומות], ואף שחלה בזה"ז הוא מדרבנן אכן אין זה אלא מחמת ההלכה של 'ביאת כולכם' והלכה זו אינו אלא תנאי בעלמא בחיוב חלה ולא הלכה בקדושה – הלכך ברור שיש קדושה עצמית לארץ בלי כיבוש ובלי ביאת כולכם.

ועיין לעיל במלואים [סימן ה'] בנידון של א"י מוחזקת מאבותינו מה שנתבאר בזה.

## סיכום ג' דרכים – בגדר השייכות בין גידולי א"י לחיוב חלה.

ולסיכום – מצאנו ג' דרכים בשייכות בין גידולי א"י לחיוב חלה, א] דעת הגר"א קוטלר שיש גם דיני קדושה בארץ לגבי חיוב חלה, ב] דעת החזו"א שהכל תלוי אך ורק בבעלות שלנו בא"י, ג] דעת הגר"ח דבחלה ליכא דינים של גידול בא"י כלל, וממילא דליתא לכל הנידון, לא מצד הקנין בארץ ולא מצד הקדושה בארץ - וכנראה שכן הוא נמי דעת המקנה.

# ענף בפלוגתת ר' ישמעאל ות"ק בעיסת חדש וישן.

## פלוגתת ר' ישמעאל ות"ק בחדש וישן אי מפריש באמצע.

שנינו במשנה "קב חדש וקב ישן שנשכו זה בזה, רבי ישמעאל אומר יטול מן האמצע וחכמים אוסרים", והיינו דדעת ר' ישמעאל דיטול מן האמצע ממקום שנושכין זה את זה, וממילא דנמצא דמפריש משתיהן, אכן חכמים אוסרים - וביאר הר"ש – דלדעת חכמים "צריך להפריש על כל אחת ואחת מעיסה אחרת שלא הורמה חלתה מחדש על החדש ומישן על הישן"– ובטעמא דמילתא כתבו הראשונים שיש כאן גזירה, שהרואה סבור שמותר לתרום ולעשר מן החדש על הישן ומן הישן על החדש.

והר"ש הביא מהירושלמי שבאו לסייע לסברת ר' ישמעאל – שהרי כוסמים וחטין שני מינין הן, והדין הוא דכיון שדומים זל"ז שפיר מצטרפין זל"ז, וא"כ קשה דחדש וישן לא כל שכן שמצטרפין זל"ז, וא"כ פשוט שמפריש מזה על זה כשמצטרפין – והיינו כר' ישמעאל.

וביארו בירושלמי דע"כ דטעמא דרבנן משום גזירה שיאמרו שמותר להפריש מזה על זה ובגזירה זו חלוקין כוסמין וחיטין מחדש וישן.

והיינו - דבשלמא בכוסמין וחיטין ששני מינין הן – שוב אין בני אדם טועים לומר שתורמין ומעשרין מזה על זה, הלכך לא אכפת לן לומר דמצטרפין זל"ז וממילא דמפרישים מזה על זה – ולכן לא גזרינן בזה – שכולם ידעו שבאופן שלא מצטרפין לעיסה אחת דשוב אין מפרישין, אבל חדש וישן 'מין אחד הוא' – ואי נימא בזה דמפרישין מהאמצע – א"כ יטעו לומר שתורמין ומעשרין מזה על זה גם כשלא מצטרפין לעיסה אחת.

והבאנו מהר"ש שביאר בשיטת חכמים "צריך להפריש על כל אחת ואחת מעיסה אחרת שלא הורמה חלתה מחדש על החדש ומישן על הישן" – ויש לדון האם יכול להפריש בהך עיסה עצמה – בשני הצדדים, והיינו מן הישן על הישן בהך עיסה עצמה ומן החדש על החדש בהך עיסה עצמה – ועיין בזה בתפארת ישראל [הלכתא גברתא] ובחלת לחם [סימן ג' ס"ק נ"ה].

ועיין היטב בלשון הרמב"ם [ביכורים פרק ז' הלכה ד'] – ומה שדקדק בזה במהר"י קורקוס וברדב"ז וברי"ט אלגאזי [חלה ס"ק כ'].

## דיוק הירושלמי שהדין חדש על הישן בחלה הוא רק מדרבנן, ובתרומה זה מה"ת.

והנה יש כאן דקדוק גדול בדברי הירושלמי – דבעיקר הגזירה של חדש על ישן אמרו דיטעו לומר "שתורמין ומעשרין מזה על זה" ולמה לא אמרו שיטעו לומר דמפרישים חלה זה על זה באופן שלא מצטרפין – וכבר תמהו בזה האחרונים – מובא בתורת הארץ [פרק ד' ס"ק כ"א] – והביא שיש שרצו לדקדק מהכא דשיטת הירושלמי דבחלה ליכא איסור מה"ת להפריש חדש על הישן.

ועיין לעיל [ענף א'] שהבאנו שדנו האחרונים האם יש מקור לחלה לאסור חדש על ישן מה"ת – ואלו שסוברים שהכל מדרבנן דקדקו כשיטתם מהכא.

## דרך אחרת בירושלמי ליישב קושי' זו.

אולם התורת הארץ דחה דקדוק זה – ופירש את הירושלמי על פי דרכו של המראה פנים בירושלמי, ורצה לומר דאף אי נימא שאין מפרישין מן החדש על הישן מה"ת – אכן בדליכא שיעור חלה ומצטרפים חדש וישן לשיעור החיוב – כל כה"ג מותר מה"ת להפריש זע"ז – דהוי ליה כגוף אחד וכמחייב אחד.

ומעתה יש לומר שכוונת הירושלמי דאין חשש שבמקום אחר יבואו לומר שמפרישים מחדש על ישן או שתורמין מחדש על ישן – שהרי יודעים לחלק בין עיסה שבה הצטרפו החדש והישן להיות עיסה אחת וגוף א' דהתם שפיר מפרישים זה על זה משא"כ כשלא הצטרפו לחיוב אחד דהתם ודאי לא מפרישין זע"ז – ולא יטעו בזה.

ועיקר הגזירה אינה אלא מיניה וביה – והיינו באופן שיש עיסה אחת והצטרפו לשיעור א' של חלה ששם באמת מפרישין מן החדש על הישן, אכן בגוונא זו לו יצוייר והוא עדיין לא הפריש תרו"מ עד אחרי הפרשת חלה – הכא יבואו לומר שהוי ליה כגוף אחד גם לגבי תרו"מ – וזה כל הגזירה – הלכך שפיר אמרינן שהגזירה לתרומה ולא לחלה דגם דלא גזרינן למקום אחר שלא הצטרפו למחייב אחד – ודו"ק.

# ענף גפלוגתת ר"ע וחכמיםבהפרשה על פחות מכשיעור.

## פלוגתת ר"ע וחכמים במפריש פחות מכשיעור.

הנוטל חלה מן הקב והיינו שאין בו שיעור חלה – נחלקו בזה רבי עקיבא וחכמים דדעת ר"ע שזה חלה **וביאר הרע"ב שזה דווקא באופן שלאחר מכן השלים והוסיף על העיסה לעשות אותו לעיסה שהיא שיעור חלה, דכיון שנשלם השיעור הויא חלה למפרע, ולד**עת חכמים אינה חלה, **כיון שבשעה שהפרישה היתה העיסה פטורה.**

ועיין בר"ש שכתב שמה שאמר ר"ע שזה חלה – היינו דווקא בדיעבד אבל לכתחלה לא - דהא לעיל [פ"ב מ"ג] אר"ע יעשנה בטומאה ואל יעשנה קבין – והיינו דלכתחילה לא עושין עיסה פחות מכשיעור גם אי צריכים לעשותו בטומאה – וכש"כ בטהרה שאין לעשות כן – וע"כ דהכא בדיעבד – וכל זה מפורש בירושלמי לעיל [פ"ב].

## בדברי הירושלמי בשורש פלוגתת ר"ע וחכמים.

ובעיקר פלוגתתם הביא הר"ש מהירושלמי שמפרש שורש פלוגתתם – דדעת ר"ע דפחות מכשיעור דומה לפירות שלא נגמרה מלאכתן, והדין שם שכשעבר והפריש מהן תרומה הרי זו תרומה - ורבנן מדמו לה לתבואה שלא הביאה שליש ששם הדין שאם עבר והפריש ממנה תרומה שאינה תרומה.

וממשיך הירושלמי – ששוב חזרו בו בירושלמי לומר שבאמת אינן דומין לא לזה ולא לזה, דלא דומין לפירות שלא נגמרה מלאכתן כיון שאלו נגמרה מלאכתן, ולא דומין לתבואה שלא הביאה שליש שהרי אלו הביאו שליש.

אלא דשורש פלוגתתם באופן אחר, והוא - דר"ע מדמי ליה לאומר 'הרי זו תרומה על פירות הללו לכשיתלשו ונתלשו' – דבכה"ג חיילא כשיתלשו - ורבנן מדמו לה לאומר 'הרי זו תרומה על פירות הללו המחוברין' – ולא חל גם כשיתלשו.

והנה זה ברור שמה שאמר הרע"ב דרק הוי חלה כשישלים השיעור – דכל זה אינו אלא למסקנת הירושלמי – דבהפרשה לפני גמ"מ ליכא דין שחל רק אח"כ כשגומר מלאכה, ודו"ק.

וכן מפורש ברא"ש – שאחרי שהביא את הירושלמי כתב "ומתוך הירושלמי משמע דלר' עקיבא נמי לא הוי חלה עד שישלים כל העיסה כשיעור" – אולם עיין בזה במהרי"ט אלגאזי [חלה ס"ק כ"א] ובחזון יחזקאל על התוספתא [פ"ב ה"ג] מה שכתבו בזה.

ומה שהוסיף הרע"ב דאז חיילא למפרע – עיין בזה להלן בציונים והערות [משנה ה'].

ובעיקר פלוגתתם למסקנה אי הוי מדמינן ליה לאומר "לכיתלשו" או לא – כפשוטו משמע דנחלקו באומדנא – וצ"ב למה לא נימא כן גם במפריש בקמח ולא רק בחצי שיעור, ולמה לא נימא כן נמי בתרומה במחובר – ועיין בזה במשנה ראשונה מה שחילק – וע"ע בחזו"א [ליקוטים סימן ג' ס"ק ד'].

## ביאור פלוגתתם האם לדמות ללפני שליש או לאחרי שליש – ומוכרח שה' רבעין הוא שיעור בעיסה.

בעיקר השו"ט בתחילת הירושלמי לדמות ללפני שליש וללפני מירוח – עיין בזה בתורת זרעים [פ"ב מ"ד] שביארו על פי יסוד גדול מהגר"ח בעיקר השיעור של ה' רבעים – מובא לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ד' ענף א'].

דהנה, עיין בדברי הגר"ח [חו"מ פ"ו ה"ה – הראשון – ד"ה ולפי המבואר] שביאר ששיעור זה אינו שיעור בחיוב עצמו – והיינו שרק בשיעור כזה מתחייבים בחיוב חלה, ובפחות מהשיעור אין בו כדי חיוב, אלא שזה שיעור בחפצא של העיסה המתחייבת.

והיינו שאין בעיסה 'שם עיסה' לענין חיוב כשאין בעיסה שיעור זה, ויתחדש לפי"ז שאחרי שיש בעיסה עצמה שיעור, שוב חייב בכל משהו ומשהו שבעיסה חיוב חלה – וגם אי יחול החיוב רק על חצי של העיסה שפיר חיילא כיון דלא בעינן ה' רבעים של חיוב כיון שאינו שיעור בחיוב.

הגר"ח הוכיח כן מהירושלמי [פ"ד] בחצי קב חיטין חצי קב שעורין וחצי קב כוסמין שהדין בזה שהוא נוטל מן הכוסמין לפי שיעור הכוסמין, והיינו דמצטרפין החיטין והשעורין לחייב את הכוסמין אף שהם עצמם פטורים - הרי שיש כאן שיעור בחיוב עצמו בפחות מה' רבעים, ואעפי"כ אחרי שיש עיסה של ה' רבעים שוב חייב כל משהו של העיסה בפני עצמה – ועיין בהערה [[60]](#footnote-60) נפ"מ חשובה וחידוש גדול שיוצא מדברי הגר"ח.

ועל פי חידוש זה ביאר התורת זרעים דזה שורש פלוגתת ר"ע וחכמים – ונוסיף בזה ביאור, והיינו, שכמו שהנפ"מ בין לפני שליש לאחרי שליש אינו נפ"מ בחיוב הפרשה אלא בחלות תרומה – והיינו דלא חיילא לפני שליש וחיילא רק לאחר שליש – והרי ממילא ליכא חיוב אלא לאחר מירוח – ומוכרח שלא דנו על החיוב אלא על האפשרות האם יכול לחול חלות חלה או לא – ולכאו' שורש פלוגתא זו הוא האם חיילא בהם 'שם עיסה' לענין זה שיכול לחול בה החלות דין חלה או לא – והיינו ממש כהגר"ח.

אולם יש דרך אחרת בירושלמי במהרי"ט אלגאזי [ס"ק כ"א] שפירש את דברי הירושלמי שהפרשת חלה על פחות מכשיעור דומה לחצי שיעור שאסור מה"ת, והוסיף שאף ריש לקיש דס"ל שאינו אסור אלא מדרבנן אין זה אלא היכא שלא היה בדעתו לגמור לשיעור שלם, אבל היכא שמתכוין לגמור לשיעור שלם – הכא גם לר"ל אסור מה"ת, ולכן כיון דחזינן דחצי שיעור אסור מה"ת אמרינן שיש בו כבר 'זיקת חלה' ולכן אם קרא עלה 'שם חלה' שפיר חיילא.

וע"ע במה שיש לדון בפלוגתא זו של ר"ע ורבנן ובדמיון לשליש וללפני שליש – באחיעזר [ח"ב סימן ל"ח ס"ק ג' ד"ה ולכאו'] דדן האם יש לחלק בין לפני גלגול דמיקרי שאין לה זיקה לחיוב חלה משא"כ לאחר גלגול כשאין שיעור – דיתכן דאז מיקרי שיש לה זיקה לחלה – ודן על פי הירושלמי הכא.

# משנה ה

[ה] שני קבין שנטלה חלתו של זה בפני עצמו ושל זה בפני עצמו חזר ועשאו עיסה אחת רבי עקיבא פוטר וחכמים מחייבין נמצא חומרו קולו:

# רע"ב משנה ה

ר"ע פוטר - ואזדא לטעמיה דהדרא והויא חלה למפרע:

נמצא חומרו קולו - חומרו של ר"ע דאמר לעיל בנוטל חלה מקב דהויא חלה וקדשה, גורם לו להקל ולפטור בשני קבים שנטלה חלתו של זה בפני עצמו ושל זה בפני עצמו:

# ציונים והערות משנה ה

## בפלוגתת ר"ע וחכמים בחזר וצירף ב' העיסות – ובמה שיש לתמוה בזה.

שנינו במשנה ששני עיסות פחות מכשיעור - ונטלה חלתו של זה בפני עצמו ושל זה בפני עצמו – ושוב חזר ועשאם לעיסה אחת, דרבי עקיבא פוטר מלהפריש שוב דאזדא לטעמיה דס"ל דהפרשת חלה על פחות מכשיעור שפיר חיילא, [והוסיף הרע"ב דחיילא החלה למפרע – וכדבריו לעיל משנה ד'] - וחכמים מחייבין לשיטתייהו דלא חיילא כלום מעיקרא – ואמרינן בסוף המשנה ד"נמצא חומרו קולו", והיינו שחומרו של ר"ע דאמר לעיל בנוטל חלה מקב דהויא חלה וקדשה, זה גורם לו להקל ולפטור היכא שצירפם אח"כ לשני קבים שנטלה חלתו של זה בפני עצמו ושל זה בפני עצמו.

ועיין במהרי"ט אלגאזי שנתקשה טובא בביאור משנה זו, שאיזה חומרא וקולא איכא הכא, דלר"ע די בקריאת שם בשעה שהיתה רק קב ולרבנן צריך לחזור ולקרות שם לאחר שהשלימו לקביים, אבל ק' לפרש שזהו חומרא וקולא, שהלא ליכא בינייהו שום הפסד ממון – דלתרווייהו איכא הפרשת חלה – אלא דפליגי מה הזמן הראוי שיחול קריאת שם – לפני כן או אח"כ – והאיך שייך בזה חומרא וקולא.

## דרכו של המהרי"ט אלגאזי לדמות למעכשיו, וחיילא למפרע - ובמה שיש לדון בזה.

וביאר בזה על פי מה שכתב הרע"ב שקדושת חלה חל למפרע, דהנה כתבו הראשונים - תוס' ב"מ [ט"ו] ותוס' בקידושין [ס"ג] - שהמקנה דשלב"ל יכול לחזור בו כל זמן שעדיין לא בא לעולם, מ"מ אם אמר מעכשיו תו לא מצי לחזור בו, וכן יש מהראשונים דס"ל שאם נקרע השטר ג"כ קונה כל שאמר מעכשיו – ויש לומר שר"ע ס"ל שהפרשת חלה מן הקב דומה כאילו אמר מעכשיו, ומעתה שפיר יש כמה חומרות בשיטת ר"ע וכדלהלן:

א] מה הדין אם נאבד החלה שהפריש בשעה שהוא קב, דלר"ע יתחדש דמהני בהפרשה ראשונה אף אם נאבד כמו דמהני באומר מעכשיו אף דנקרע השטר.

ב] יש לדון האם רשאי לאכול מן החלה קודם שהשלים השיעור, דלר"ע אסור דכבר מעכשיו הוי ליה חלה - ואילו לחכמים מותר.

ג] האם רשאי לחזור בו, דלר"ע אסור ולחכמים מותר, ואין להקשות ממה דאיתא בתוספתא [פ"ב דתרומות ה"ז] שהמפריש תרומה המחובר לכשיתלש רשאי לחזור בו ורשאי לאוכלו, דהיינו דווקא היכא שלא אמר מעכשיו.

ובמגיה על המהרי"ט אלגאזי הביא מה שכ' בספר דברי חיים [אה"ע סי' ל"ג] להקשות עליו ממה דאיתא בר"ן בנדרים [כ"ט:] שכל אמירה להקדש הוי כמסירה להדיוט כשאמר מעכשיו, ואילו תרומה גם הוא בכלל הקדש לזה וכמוש"כ התוס' ביבמות [צ"ג. ד"ה קנויה], ולכן קשה אם היכא שאמר מעכשיו אינו יכול לחזור בו ואסור לזר לאכול ממנו א"כ גם היכא שלא אמר מעכשיו דינו כאילו אמר מעכשיו, ושוב ק' ממה דתניא בתוספתא שהביא המהרי"ט אלגאזי שאם הפריש תרומה במחובר יכול לחזור בו ומותר באכילה לזר קודם שנתלש.

וכ' המגיה לבאר ע"פ מש"כ בחי' הגרשש"ק בנדרים [סי' כ"ב] דמה דמהני מעכשיו שאינו יכול לחזור בו וליכא כלתה קנינו היינו רק היכא שהקנה דבר שלב"ל, אבל בהקנה דבר שבא לעולם אע"פ שאמר מעכשיו מ"מ ליכא הך מעליותא שא"א לחזור בו וגם אמרינן כלתה קנינו.

וביאור הדברים - שע"י שאמר מעכשיו נחשב כאילו המעשה קנין נגמר, אך זה שייך רק בדשלב"ל שעשה כל מה שהוא בידו לעשות אבל היכא דהוי דבר שבא לעולם ליכא למימר שנגמר המעשה לגמרי דא"כ אמאי אינו חל מיד אע"כ שעשה שיור ועיכוב במעשה קנין שלא יגמר לגמרי – הלכך שפיר חוזר בו שאין כאן קנין מושלם.

ומה דאמרינן דבהקדש א"א לחזור בו משום דאמירה לגבוה כמסירה להדיוט כשאמר מעכשיו אע"ג דהוי דבר שבא לעולם, אין זה מחמת הדין הרגיל של מעכשיו – דהא הוי בעולם – והכא אינו אלא מחמת זה דנעשה לדיבור אלים - וכל דאלים קנינו ודיבורו א"א לחזור בו - כעין מה דאיתא בריש פ"ג דקידושין.

ומעתה יש לומר שמה שבתרומה אמרינן דהוי כהקדש וא"א לחזור בו מטעם דהוי כמסירה להדיוט כשאמר מעכשיו, היינו רק מטעם מעכשיו שנעשה לדיבור אלים, וע"ז הוסיף הרי"ט אלגאזי דלר"ע הפרשת חלה מן הקב דומה להיכא שאמר מעכשיו ממש – דהכא הוי דבשלב"ל - ולזה יש דין נוסף דחשיב כמו דין של מעכשיו הנזכר בראשונים - דהוי כאילו נגמר המעשה קנין לגמרי – והכא ליכא דין כלתה קנינו והכא א"א לחזור בו.

## השגת האחרונים על המהרי"ט אלגאזי.

מיהו על עיקר דברי המהרי"ט אלגאזי – מצאנו שכבר השיגו האחרונים - עיין במערכת הקנינים [סי' ב'] ובאחיעזר [ח"ב סי' ל"ח ס"ק ח' וט'].

ותוכן השגתם הוא שלא יתכן לפרש שחלות תרומה חיילא במחובר קודם שנתלש אף שאמר מעכשיו – דגזה"כ דלא חיילא במחובר - ולכן פשיטא שאם קידם והפריש ממקום אחר עליו שהפרשה שנייה חלה, ודלא כמוש"כ המהרי"ט אלגאזי שהפרשה ראשונה חלה כשאמר מעכשיו ולא הפרשה שנייה.

ועוד השיג במערכת הקנינים שם שמה שהקנין חל כשאמר מעכשיו אע"ג שנקרע השטר - היינו משום שהמעשה קנין נגמר – ויש דין שמעשה קנין של היום יכול לחול מחר אף דכבר אין כאן שטר, אבל תרומה וחלה אינם בגדר מעשה קנין – והיינו שעיקר חלות תרומה וחלה הוא מה שהתרומה והחלה חלו בפועל ובמה שחלו בפועל במקצת מהתבואה ועיסה בזה פוטרים את השיריים, וממילא דכל שלא חלה התרומה או החלה בפועל שוב אינה תרומה כל עיקר – ואין כאן מעשה קנין שיכול לחול גם אח"כ – כמו בנקרע השטר.

# משנה ו

[ו] נוטל אדם כדי חלה מעיסה שלא הורמה חלתה לעשותה בטהרה להיות מפריש עליה והולך חלת דמאי עד שתסרח שחלת דמאי ניטלת מן הטהור על הטמא ושלא מן המוקף:

# רע"ב משנה ו

נוטל אדם כדי חלה וכו' - הרוצה ללוש כמה עיסות של דמאי טמא, יכול לקבוע חלתן מעיסה טהורה שלא הורמה חלתה ושתהיה זאת העיסה הטהורה קבועה לחלה על כל עיסות שילוש מן הדמאי הטמא:

עד שתסרח - עיסה זו ולא תהיה ראויה למאכל אדם, שבדמאי הקילו לתרום מן הטהור על הטמא ושלא מן המוקף, והקילו נמי לתרום מן הרע על היפה. וחלת דמאי היינו הלוקח תבואה מעם הארץ ומאכילה לעניים ולאכסניא, כדתנן מאכילין את העניים דמאי ואת האכסניא דמאי. וחלה שמפרישים ממנה היא חלת דמאי:

# ציונים והערות משנה ו

## דרכו של הרמב"ם.

יש ב' דרכים בראשונים בביאור המשנה – דרכו של הרמב"ם ודרכו של הר"ש – ונחלקו אי כל המשנה בבא אחת היא או לא - ונתחיל בדרכו של הרמב"ם.

הרמב"ם פירש שכל המשנה בבא אחת היא, ור"ל שיכול להניח עיסה של טבל טהור להפריש ממנה על עיסות אחרות של דמאי ואפי' אם הן טמאות, ואע"ג שחלת ודאי אין מפרישין שלא מן המוקף ומן הטהור על הטמא מ"מ בחלת דמאי הקילו.

ומה דקתני "עד שתסרח" אינו נוגע לדינא דמתניתין אלא מילתא אגב אורחא קמ"ל שחלת דמאי נטלת גם מן הרע על היפה, ועיין בדבר שאול [סי' כ"ד ס"ק א'].

וקשה שאם הוא מפריש על עיסה זו לפטור עיסות של דמאי אולי העיסה של דמאי כבר הופרשה חלה ממנה והוי מן החיוב על הפטור, וכתב בבית מאיר שגם עיסה זו שמיחד להפריש על עיסות אחרות הוי מן הדמאי, וקשה שגם מן הדמאי על הדמאי אין מפרישין כדתנן בדמאי [פ"ה משנה י"א], וע' מש"כ במשנה ראשונה ועיין נמי בחזו"א דמאי [סי' ו' ס"ק ד'].

ומה דקתני "כדי חלה" היינו השיעור שצריך להפריש להעיסות שעליהן מפריש, ולכאו' מבואר לפי"ז דחלת דמאי צריך שיעור וכתב בדבר שאול [סי' כ"ד ס"ק ג'] שאף בעה"ב א"צ להפריש בחלת דמאי אלא א' ממ"ח, מיהו עיין במנחת ביכורים על התוספתא [פ"א ה"ז] מה שכ' בשיעור חלת דמאי.

## דרכו של הר"ש.

מיהו הר"ש והרא"ש פירשו את המשנה שיש כאן ב' בבות נפרדות במשנה - שהרישא איירי בעיסה שנעשית בכלי שהוא טבול יום ולכן א"א לקרות שם חלה כל זמן שעדיין הוא בכלי זה שא"כ יטמא החלה, ולכן הוא מפריש שיעור חלה כפי השיעור שחייב להפריש מעיסה זו ומניחה ע"ג העיסה שעדיין מוטל בכלי טבו"י וקורא עליה שם חלה, שכיון שאין החלה נוגע בכלי אינו נטמא, ואע"ג שמונח ע"ג העיסה המונח בתוך בכלי, מ"מ אין בזה חיבור לטמא טומאת טבו"י כדתנן בהדיא בטבול יום [פ"א מ"א].

והסיפא נקט דין אחר לגמרי - והוא שמותר להפריש חלת דמאי עד שתסרח, דכמו שהקילו להפריש שלא מן המוקף ומן הטהור על הטמא כמו כן הקילו גם לתרום מן הרע על היפה.

והא דעריב ותני הנך ב' דינים במשנה א' - אף דלכאו' אין בהם צד השוה כלל - היינו משום דתרווייהו מיירי בעצה טובה להפריש חלה בטהרה, אך כאו"א כדינו, [ארץ הבחירה].

ולפי"ז יתכן שלא הרישא ולא הסיפא איירי במפריש מעיסה א' על אחרות, אבל לפי"ז ק' מה דקתני "להיות מפריש והולך", ולכן אולי יש לפרש דהסיפא איירי שפיר במפריש מעיסה א' על אחרות, ואולי הסיפא מתחיל מתיבות אלו "להיות מפריש והולך".

ומה דקתני "כדי חלה" היינו השיעור שצריך להפריש מן אותו עיסה שנעשית בכלי שטמא בטומאת טבול יום.

## שיטת המקור חיים שהפרשת חלה מעיסה פוטרת את כולה.

עיין באחיעזר [יו"ד סי' ל"ז] שהביא את שיטת המקור חיים [או"ח סי' תנ"ז ס"ק ב'] שחידש שכל שנעשית לעיסה א' אע"ג שחלקו לשתים והעיסות מונחות בב' מקומות בשעת הפרשה, מ"מ הפרשה על אחת מהן פוטרת את העיסה השנייה, והטעם שכל שהן עיסה א' אין צריך להפריש מן המוקף ולכן ההפרשה קאי על שניהם, והוסיף שאפי' אם נתכוון להדיא שהפרשתו לא יפטור את העיסה שמונחת במקום אחר - אין מחשבתו מועלת כלום וההפרשה שהפריש מעיסה א' פוטרת בע"כ עיסה זו.

ובאחיעזר [שם] תמה על דבריו ממתניתין - דמבואר הכא שמפריש מעיסה א' על עיסות אחרות, ולפי המקו"ח מיד כשהפריש הפרשה ראשונה מן העיסה - חלה אותה הפרשה על כל העיסה אפי' בע"כ, ואם אח"כ חוזר ומפריש מעיסה זו על עיסות אחרות הוי מן הפטור על החיוב, ומבואר שאף מעיסה א' אין הפרשה ממקצת פוטרת את שאר העיסה בעל כרחו.

וכ' באחיעזר שיש לחלק בדין זה, שאם הפריש על מקצת העיסה ונתכוון ששאר העיסה ישאר בטבלו, בזה איכא למימר כדברי המקו"ח, אבל אם הפריש מן העיסה על מקומות אחרים, בזה ההפרשה ראשונה אינה פוטרת את כל מה שנילוש יחד, דהנה זה פשוט שאם מפריש בבת אחת מעיסה א' על עיסות שונות שכאן ברור שהפרשתו חלה כפי כוונתו - וכל העיסות נפטרו, ובזה גם המקו"ח מודה, ולכן י"ל שאע"פ שהפריש מעיסה זו על עיסות אחרות זה אחר זה, מ"מ כולן חלין למפרע ושוה כאילו הפריש בבת אחת ועיין בהערה [[61]](#footnote-61).

אכן בחלת לחם [סי' ג' ס"ק ד'] כתב שמדברי המקור חיים גופיה מבואר שלא נחית לחילוק זה, ועיי"ש מה שהשיג טובא על דברי המקו"ח אלו, וע"ע במנחת יצחק [ח"ו סי' קי"ז].

# משנה ז

[ז] ישראל שהיו אריסין לעובדי כוכבים בסוריא רבי אליעזר מחייב פירותיהם במעשרות ובשביעית ורבן גמליאל פוטר רבן גמליאל אומר שתי חלות בסוריא ורבי אליעזר אומר חלה אחת אחזו קולו של רבן גמליאל וקולו של רבי אליעזר חזרו לנהוג כדברי רבן גמליאל בשתי דרכים:

# רע"ב משנה ז

בסוריא - ארצות שכבש דוד, ואינה קדושה כקדושת א"י:

רבי אליעזר מחייב וכו' - קסבר עשו סוריא כא"י לענין מעשרות ושביעית:

ורבן גמליאל פוטר - דסבר לא עשו סוריא כא"י, ואינו חייב במעשרות בסוריא אלא בזמן שהקרקע של ישראל ואין לעובד כוכבים חלק בו:

ר"ג אומר שתי חלות בסוריא - כדרך שמפרישים שתי חלות בחוצה לארץ, האחת נשרפת מפני שהיא טמאה בטומאת ארץ העמים, והשנית תנתן לכהן כדי שלא תשתכח תורת חלה מישראל:

ור' אליעזר אומר חלה אחת - ר' אליעזר לטעמיה דאמר עשו סוריא כארץ ישראל ואין עפרה מטמא כעפר ארץ העמים, הלכך חלה אחת ותו לא:

אחזו קולו של רבן גמליאל - דפוטר סוריא ממעשרות ושביעית:

וקולו של ר' אליעזר - דאומר בסוריא חלה אחת. ואנן קי"ל שהעושה כקולי דמר וכקולי דמר רשע, הלכך חזרו לעשות כרבן גמליאל בשתי דרכים, שאין סוריא כא"י לא לענין מעשרות ושביעית כשיש לעובד כוכבים חלק בקרקע, ולא לענין חלה. וכן הלכה:

# ציונים והערות משנה ז

## סורי' – כיבוש יחיד, וג' דרכים בפלוגתת ר"ג ור"א.

סורי' היינו הארצות שכבש דוד שלא מארץ ישראל – והם נקראים כיבוש יחיד – ונחלקו תנאים האם כיבוש יחיד הוי כיבוש או לא – עיין בזה בגיטין [ח':] ובעיקר הגדר מה נקרא כיבוש יחיד עיין בחידושי סוגיות [סימן י"ג] מה שהארכנו בזה.

ודעת ר"ג דהוי כיבוש יחיד וכיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש, וסורי' אינה אלא מדרבנן, הלכך יש קנין לעכו"ם להפקיע מידי מעשרות, וזה מבואר בגיטין [מ"ז], ולכן אף מדרבנן ליכא שום חיוב מעשרות.

ונחלקו בביאור דעת ר"א – וכדלהלן:

א] עיין במלאכת שלמה שהביא מהר"ש סיריליאו דנחלקו אי כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא.

ב] עיין בר"ש בשם הירושלמי דכו"ע מודי דלאו שמיה כיבוש – אלא דלדעת ר"א קנסו לחייבו ופירש הר"ש "ושמא לפי שהיו אריסין לנכרי אי נמי שלא ישתקעו בסוריא".

ג] עיין בחזו"א [שביעית סימן ד' ס"ק ו'] שהביא את הר"ש בשם הירושלמי, אלא שרצה לפרש פלוגתתם באופן אחר - וכתב דלעולם כו"ע מודי דכיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש, וסורי' אינה אלא מדרבנן, הלכך יש קנין לעכו"ם להפקיע מידי מעשרות, וכדאמרינן בגיטין [מ"ז], ולכן אף מדרבנן ליכא שום חיוב מעשרות, מיהו בישראל אריס ס"ל לר"א דחייבת מדבריהם, אע"ג דבעיקר הדין שכירות לא קני' ואריס אינו אלא בגדר שכירות, ולכן לא חשיבא כחזר ולקחה מהעכו"ם, ובא"י כה"ג אין כאן אלא חיוב דרבנן, אלא דסו"ס יש כאן מקום להחמיר – והיינו טעמא דכבר חיילא חיוב מתחילה, אלא שקנין העכו"ם מעכב בו, והשכירות מיקרי עכ"פ "שחזרה במקצת ליד ישראל".

ועיין במשנה ראשונה דמודה ר"ג דחייב היכא שהישראל הוא שותף עם העכו"ם – אלא שדייק שמשמע מהרמב"ם בפירוש המשנה דחולקים גם בכה"ג.

## תוספת דברים.

וע"ע בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא [מעשרות - חידושי סוגיות סימן ו'] מה שהארכנו בדין כיבוש יחיד בסורי' בקנין העכו"ם להפקיע מידי מעשרות בשיטת הר"ש סיריליאו על המשנה [מעשרות פ"ה משנה ה'].

## דין סורי' בשביעית.

למדנו במשנה שדיני שביעית נוהגות אף בפירות בסורי' – ועיין במעדני ארץ [שביעית סי' ח' ס"ק ד' וסק"ז] מש"כ בזה, וע"ע בחזו"א [שביעית סימן ג' ס"ק כ"ב] בזה, וע"ע במה שביארנו בזה בדברנו באמרות אברהם – זרעא קיימא [שביעית פרק ו' משנה ב' ענף ד'].

## בפלוגתת הרמב"ם ורש"י ביסוד דינא דיש קנין לעכו"ם בא"י, אי מצד השוואת תורת חו"ל כלפי הפירות, אי מצד ניתוק הזיקה לבר חיובא.

למדנו במשנה דיש קנין לעכו"ם להפקיע מקדושת א"י בסורי' – אף דקיי"ל דאין קנין בא"י – וזה משום שסורי' אין בה קדושה אלא מדרבנן – וכמבואר בגיטין [מ"ז], ויש לדון האם א"י בזה"ז שקדושתה אינו אלא מדרבנן – האם גם הכא הדין כן, או דחלוק הדין דרבנן בא"י בזה"ז מסורי' – ונחלקו בזה – וכדיבואר.

ונראה להקדים בביאור עיקר דינא דיש קנין לעכו"ם בא"י, ויסוד הדברים כבר נתבארו בדברינו באמרות אברהם - זרעא קיימא תרומות [חידושי סוגיות סימן יד] – ועיי"ש שהבאנו שיש ב' דרכים בעיקר הסברא האיך מהני קנין העכו"ם להפקיע א"י מחיוב תרו"מ, ולהלן עיקר הדברים.

דרכו של הגר"ח וחזו"א ברמב"ם הוא שהקנין של העכו"ם סותר לירושה וישיבה שזו סיבת הקדושה, ובזה ממילא אמרינן שקנינו מהני לעשות אותה לחו"ל – וכלפני ירושה וישיבה דמי, ונחלקו אי בקרא ד'לי קדושת הארץ' נתחדש שהקדושה לא פוקעת ואין קנינו סותרת לירושה וישיבה לעשות אותה לחו"ל או לא, ועיין תוספת דברים בהגדרה זו בהערה [[62]](#footnote-62).

הדרך השניה היא דרכו של רש"י [סוף השולח] שחולק על הרמב"ם, ולדידיה אין נידון של חו"ל להפקיע את הירושה וישיבה, ולדידיה א"א להפקיע ירושה וישיבה, ולדרך זו נתחדש שכל הנידון של יש קנין לעכו"ם הוא דכיון שתוכן הקדושה הוא קדושה לענין המצוות התלויות בארץ, וחוץ ממה שהמצוות והקדושה חיילא בפירות הם חלים גם ביחס לבר חיובא שמחוייב בדיני המצוות שחלים על הפירות, א"כ קרקע שמופקעת מ'זיקה' ומ'שייכות' לבר חיובא פקע ממנה קדושה זו, וגרע מקרקע של הפקר שכאן יש 'הפקעה חיובית' מבר חיובא ע"י קנינו של העכו"ם שהוא 'לאו בר חיובא', וזה כבר מפקיע את הקרקע מקדושתה כלפי הפירות הללו שגדלו שליש תחת קנינו של העכו"ם.

## נפ"מ בין הנך תרי דרכים האם מדמינן סורי' לא"י בזה"ז.

ונראה לומר שיש נפ"מ גדולה בין הנך תרי דרכים כלפי סורי', והיינו דמבואר בסוף השולח דאף למ"ד שאין קנין בא"י אבל יש קנין בסורי' למ"ד כיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש, ואי נימא שהכח של הקנין של העכו"ם הוא לבטל את הירושה וישיבה לעשות אותה לחו"ל, א"כ א"ש כפשוטו, דכו"ע מודי שכיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש מתבטל ע"י הקנין של העכו"ם, ורק פליגי בירושה וישיבה, אבל אי נימא שהכח של יש קנין היינו אך ורק לנתק את ה'זיקה' וה'שייכות' לבר חיובא, א"כ ליכא חילוק ברור בין סורי' לא"י וצריכים לחלק שבחיוב דרבנן הקילו ולכן הכא ביטול הניתוק פוטר.

ולפי"ז אזלי הרמב"ם ורש"י לשיטתייהו האם מדמינן את א"י בזה"ז שהוא רק מדרבנן לסורי' לגבי הדין יש קנין לעכו"ם, והיינו שהרמב"ם [פאר הדור] אזיל לשיטתו בהלכות, שלפי הרמב"ם כל הנידון הוא מצד לעשות אותו לחו"ל ולכן הוא לא דימה את סורי' לא"י בזה"ז, ורש"י [סנהדרין כ"ו] מדמה את סורי' וא"י בזה"ז ואזיל לשיטתו בגיטין [מ"ז] שכל הנידון הוא מצד השייכות והניתוק של הקדושה לבר חיובא, ועיי"ש שהרחבנו בזה עוד, ועיין בהערה [[63]](#footnote-63) שהבאנו עוד כמה נפ"מ בין הנך תרי שיטות בגדר הדין יש קנין לעכו"ם.

## בדין שתי חלות בחוצה לארץ.

בדין שתי חלות בחוצה לארץ – עיין להלן בציונים והערות [משנה ח'] מה שנתבאר בזה.

# משנה ח

[ח] רבן גמליאל אומר שלש ארצות לחלה מארץ ישראל ועד כזיב חלה אחת מכזיב ועד הנהר ועד אמנה שתי חלות אחת לאור ואחת לכהן של אור יש לה שיעור ושל כהן אין לה שיעור מן הנהר ועד אמנה ולפנים שתי חלות אחת לאור ואחת לכהן של אור אין לה שיעור ושל כהן יש לה שיעור וטבול יום אוכלה רבי יוסי אומר אינו צריך טבילה ואסורה לזבים ולזבות לנדה וליולדות ונאכלת עם הזר על השלחן ונתנת לכל כהן:

# רע"ב משנה ח

שלש ארצות - חלוקות בדין חלה:

מא"י ועד כזיב - כלומר כל א"י עד כזיב, שהיא רצועה היוצאה מעכו לצד צפון, וכבשוה עולי בבל וקדשה קדושה שניה:

מפרישים חלה אחת - וניתנת לכהן ואוכלה בטהרה:

מכזיב ועד הנהר - לצד מזרח ומכזיב ועד אמנה לצד מערב. ואינה א"י ממש לפי שכבשוה עולי מצרים ולא כבשוה עולי בבל וקדושה ראשונה לא קדשה לעתיד לבא.

מפרישין שתי חלות - הראשונה נשרפת לפי שהיא טמאה בטומאת ארץ העמים כיון שלא כבשוה עולי בבל והשניה נאכלת לפי שאין טומאת החלה הראשונה מפורסמת שהרי אינה ארץ העמים גמורה ואם לא היו מפרישין חלה שניה הנאכלת יאמרו תרומה טהורה נשרפת אבל כשמפרישין חלה שניה ונאכלת הרואה נותן על לבו להבין טעם הדבר, או שואל לחכמים ואומרים לו:

של אור יש לה שיעור - מפני שזאת הארץ היתה קדושה כבר, נראית חלתה כשל תורה, הלכך יפריש כשיעור שמפרישים מעיסה טמאה, א' מכ"ד או ממ"ח:

ושל כהן אין לה שיעור - לפי שהיא מדברי סופרים:

מן הנהר ומן אמנה ולפנים - כלומר מתחלת הנהר ולפנים ממנה, וכן מתחלת אמנה ולפנים ממנו, חוצה, לארץ ממש, ומפרישין שתי חלות ושתיהן מדברי סופרים:

אחת לאור - שהיא טמאה בטומאת ארץ העמים ממש:

ואחת לכהן - כדי שלא תשתכח תורת חלה שנתנת לכהן:

של אור אין לה שיעור - הואיל ושתיהן מדברי סופרים, מוטב להרבות באותה שנותנין לכהן שנאכלת ולא בנשרפת:

וטבול יום אוכלה - לחלת האור של חו"ל. וטבול יום דקאמר הכא הוא כהן שטבל לקריו, שאין חלת האור של חו"ל אסורה אלא למי שטומאה יוצאה עליו מגופו, אבל טמא בשאר טומאות מותר בה. הלכך בחו"ל היכא דאיכא כהן קטן שלא ראה קרי מימיו או כהן גדול בשנים שטבל לקריו, מפריש חלה אחת בלבד ונותנה לכהן. ואי ליכא כהן קטן או כהן שטבל לקריו ואיכא כהן בעל קרי מפריש שתי חלות אחת לאור ואין לה שיעור ואחת לכהן ויש לה שיעור, אחד מארבעים ושמנה, כדין כל עיסה שנטמאה באונס דטומאת ארץ העמים טומאת אונס היא, ואוכלה הכהן בקריו כדי שלא תשתכח תורת חלה מישראל:

אינו צריך טבילה - ובעל קרי מותר בחלת חו"ל. ואין הלכה כרבי יוסי:

ואסורה לזבים ולזבות - רבנן קאמרי לה, דאילו לר' יוסי שריא לזבים ולזבות כי היכי דשריא לבעל קרי:

ונאכלת עם הזר על השלחן - דלא גזרינן העלאה אטו אכילה:

ונתנת לכל כהן - בין לכהן חבר בין לכהן עם הארץ כך פי' רמב"ם. ואין שיטת הגמרא מוכחת כן, אלא בין לכהן שאוכל חוליו בטהרה, בין לכהן שאינו אוכל חוליו בטהרה. אבל לעם הארץ אין נותנין שום מתנה ממתנות כהונה דכתיב [דה"ב לא) לתת מנת הכהנים והלוים למען יחזקו בתורת ה' אין נותנין מנה אלא לכהנים המחזיקים בתורת ה'. וכן הא דתנן לקמן אילו נתנין לכל כהן, לאו לכהן עם הארץ, אלא לכל כהן אף על פי שאינו אוכל חוליו בטהרה:

# ציונים והערות משנה ח

# ענף א' חילוקי דינים בג' ארצות.

## הקדמה - בביאור הדינים השונים בג' ארצות לחלה ששנויים במשנה בחלה [פ"ד].

שנינו במשנה "ר"ג אומר ג' ארצות לחלה, מא"י ועד כזיב חלה אחת, מכזיב ועד הנהר ועד אמנה שתי חלות א' לאור וא' לכהן של אור יש לה שיעור, ושל כהן אין לה שיעור, מן הנהר ועד אמנה ולפנים שתי חלות, אחת לאור ואחת לכהן, של אור אין לה שיעור ושל כהן יש לה שיעור".

והמתבאר מזה דאיכא ג' ארצות לחלה, ודיניהם שונים:

הארץ הראשונה היא א"י שיש בה גם קדושה ראשונה וגם קדושה שניה והיינו קדושה מכיבוש של עולי מצרים ושל עולי בבל, ושם מפרישין חלה אחת, והכא חייבין מה"ת [ולהלן יבואר שאינו דאורייתא ממש].

הארץ השניה היא א"י שיש בה קדושה ראשונה [עולי מצרים] בלי קדושה שניה [עולי בבל], ושם מפרישין ב' חלות, א' לאור [לשריפה] וא' לכהן [הנאכלת], והחלה לאור היא מה"ת [ולהלן יבואר בזה עוד] והחלה לאכילה היא רק מדרבנן.

והנה - יש כמה חילוקים באופן הכיבוש בין כיבוש מצרים לכיבוש עולי בבל – וכן בפרטי דינים, וגם ביסוד הקידוש שחל על ידי הכיבוש, וכל זה נתבאר בארוכה להלן בחידושי סוגיות [סימן י"ד].

הארץ השלישית היא חו"ל ממש, שאין בה שום קדושה, ומפרישין בה ב' חלות, א' לאור וא' לכהן, והחיוב בשניהם הוא רק מדרבנן.

עוד מבואר במשנה דאיכא חילוק בין הארץ השניה והשלישית לענין השיעור חלה, דבארץ השניה איכא שיעור דוקא בחלה של אור, והחלה ההיא היא העיקרית, ופירשו בירושלמי דהכא החיוב חלה היא מה"ת, לעומת הארץ השלישית שאין בה שיעור בשל אור, רק בשל אכילה, וביארו בירושלמי, דהתם תרווייהו מדרבנן, ואמרו "מוטב" להרבות בשל אכילה ולכן איכא שיעור בנאכלת.

עכ"פ מדברי הירושלמי היה משמע שבארץ השניה החיוב חלה הוא מה"ת, אולם כבר פי' הרא"ש [בפי המשנה ובהל' חלה סי' י"ד] שהארץ השניה אינה מחוייבת מה"ת ממש, אלא ש"נראית כשל תורה" הואיל והיתה בה קדושה מעיקרא, משא"כ בארץ השלישית, שאין בה אפילו "ריח של תורה".

## מביא סוגי' דכתובות דחלה שונה מתרומה – ולא תלוי בכיבוש וחילוק, אבל תלוי בביאת כולכם.

ובביאור דברי הרא"ש נקדים בביאור סוגי' בכתובות [כ"ה.] - "אמר רב הונא בריה דרב יהושע - אשכחתינהו לרבנן בבי רב דיתבי וקאמרי, אפילו למאן דאמר תרומה בזמן הזה דרבנן, חלה דאורייתא, שהרי ז' שכיבשו וז' שחילקו נתחייבו בחלה ולא נתחייבו בתרומה".

וביארו האחרונים – דכל מה דליכא תרומה בזה"ז מה"ת – היינו משום שקדושת תרומה תלויה בכיבוש והרי בטלה הכיבוש – אולם חלה דתחילת חיובה לא תלויה בכיבוש הראשון שהרי נתחייבו גם בז' שכיבשו וז' שחילקו – א"כ ממילא קדושתה ממשיכה גם אח"כ מה"ת – ועיין בחזו"א [שביעית סימן ג' ס"ק ס"ק ב'] - ועיין בזה במלבושי יו"ט [ח"ב חובת קרקע ריש סימן י"ז] דמהאי טעמא החיוב יהיה חיוב מה"ת גם היכא דמעיקרא היה כיבוש של עולי מצרים ומעולם לא היה כיבוש של עולי בבל, דלגבי זה כו"ע מודי דלא פקע קדושת א"י מהכיבוש עולי מצרים, שמתחילת קדושתה אינה תלויה בכיבוש עולי מצרים.

שוב הוסיפו בגמרא שרב הונא בריה דרב יהושע אמר איפכא מרבנן - דאדרבה – שהדין בזה אינו כן – "ואמינא להו אנא, אדרבה, אפילו למ"ד תרומה בזמן הזה דאורייתא - חלה דרבנן" והיינו דחלה גרע טפי – וביאר בטעמא דמילתא – "דתניא – 'בבואכם' אל הארץ - אי בבואכם, יכול משנכנסו לה שנים ושלשה מרגלים, ת"ל 'בבואכם' - בביאת כולכם אמרתי, ולא בביאת מקצתכם, וכי אסקינהו עזרא, לאו כולהו אסוק", עכ"ל – והיינו דמעולם לא נתחייבו מה"ת גם בעולי בבל כיון דלא נתקיים בהם דינא דביאת כולכם.

ועיין ברשב"א בפסקי חלה [שער ד'] שכתב דלכן מוכרח דמה שאמרו בירושלמי שבארץ השניה החלה של אור היא מה"ת - דאין הכוונה מה"ת ממש אלא כעין של תורה, שהרי לאחר שחזרו בעולי בבל ע"כ שאינו מה"ת – שלא היה כאן ביאת כולכם, וע"כ שנתנו לזה דין תורה כיון דלפני הגלות של עולי בבל היה מה"ת דאז היה ביאת כולכם, וצ"ל דגם הארץ הראשונה כך – דבשניהם לא נתקיים דין ביאת כולכם לאחר שחזרו בכיבוש שני.

והן הן דברי הרא"ש שכתבו ש'נראית כשל תורה' - כיון דלפני הגלות של עולי בבל היה מה"ת דאז היה ביאת כולכם, ופשוט.

## שיטות שזה מה"ת ממש דשאני חלה דלא תלוי בא"י של כיבוש וחילוק.

והנה - במשנה ראשונה הביא מהתוס' בחולין [ק"ד] שמשמע שסובר שזה מה"ת ממש - והקשה עליו - דהאיך מפרש את הירושלמי כפשוטו שזה מה"ת ממש – הא ע"כ שאינו אלא מדרבנן דליכא ביאת כולכם - ועיין במלבושי יו"ט [שם] דאדרבה – דשיטת הירושלמי כשיטת רבנן בסוגי' בכתובות [שם] ודלא כרב הונא ב"ר יהושע – הלכך הוי מה"ת בזה"ז – והוי מה"ת גם במקומות שלא כבשו עולי בבל – ודו"ק, וכ"כ במשנת ר"א זרעים [סימן ז' ס"ק ג'] בהדי' בביאור שיטת הירושלמי שלכן זה מה"ת, וזה דלא כהראשונים שפירשו שהכוונה שנראית כשל תורה

והביא את דברי הרמב"ם בפירוש המשנה כאן שכתב "שהיא מן התורה שנ' באכלכם מלחם הארץ, והיה צווי זה בזמן שהיו אוכלין את המן, וכשאכלו את הדגן נתחייבו בחלה, ולפיכך צריך להפרישה כשעור" – וביאר במשנת ר"א שמה שאמר שהיו אוכלין את המן – הכוונה שעדיין לא כבשו וחילקו – והוסיף עוד דקאי אפילו על הזמן שעדיין לא נכנסו לא"י – דקדושת א"י לגבי חלה היא קדושה עצמית – ועיין לעיל בציונים והערות [פרק ב' משנה א' ענף א'] שהבאנו את דברי המשנת ר"א לגבי הב' דיני קדושה בא"י - ודו"ק.

## תוספת הבנה – דגם אי הוי מדרבנן – אכן מצד הארץ הוי מה"ת.

ועיין בדברי דוד [סימן נ"ט ס"ק ב' - הגה"צ הרב ר' דוד קרונגלס זצ"ל] שהוסיף כאן תוספת עומק בכל הענין – והיינו שאף הראשונים שלמדו שזה מדרבנן – ואין כאן אלא ריח של תורה ונראית כשל תורה – אולם סו"ס אין זה אלא משום שלא נתקיים בזה תנאה דביאת כולכם - ולולי תנאי זה היה מה"ת – ונמצא דלשיטתייהו כוונת הירושלמי היא דלא רק דנראית כשל תורה כיון שפני כן היה מה"ת – וכמבואר ברשב"א לעיל – אלא דגם עכשיו – הרי מצד הארץ עצמה באמת הוי דאורייתא גם במקום שלא כבשו עולי בבל כלל – שהרי הקובע של קדושת הארץ לגבי חלה לא שייכא לעולי בבל כלל, וכנ"ל, וזה שהוא מדרבנן אינו אלא מחמת תנאי צדדי של ביאת כולכם, ו'הריח של תורה' – היינו שיש כאן מחייב מצד הארץ עצמה גם עכשיו – אף דבפועל ליכא חיובא מחמת חסרון צדדי.

ויש לדייק כן מדברי הרמב"ם – דהנה יעויין בדברי הרמב"ם [ביכורים פרק ה' הלכה ה'] – "אין חייבין בחלה מן התורה אלא בא"י בלבד שנאמר והיה באכלכם מלחם הארץ וגו', ובזמן שכל ישראל שם שנאמר בבואכם ביאת כולכם ולא ביאת מקצתכם, לפיכך חלה בזמן הזה אפילו בימי עזרא בארץ ישראל אינה אלא מדבריהם כמו שביארנו בתרומה" – הרי מפורש שהיוב הו מדרבנן ולא מה"ת דחסר בתנאי זה.

וע"ע להלן ברמב"ם [שם הלכה ח'] – בדין שלש ארצות - ובארץ השניה כתב כך: "ושאר א"י שהחזיקו בה עולי מצרים ולא עולי בבל וכו' מפרישין בה שתי חלות, האחת נשרפת והאחת נאכלת".

והרמב"ם מבאר דין זה – "ומפני מה מפרישין בה שתי חלות מפני שהחלה הראשונה טמאה שהרי לא נתקדשה אותה הארץ בימי עזרא, וקדושה ראשונה בטלה משגלו, והואיל 'והיא ארץ ישראל' מפרישין בה חלה אחד מארבעים ושמונה ושורפין אותה, ומפרישין חלה שנייה ונותנין אותה לכהן לאכלה, כדי שלא יאמרו תרומה טהורה נשרפת שהרי נשרפה הראשונה אף על פי שלא נטמאה טומאה ידועה לכל, וזו שנייה אין לה שיעור אלא כל שרוצה מפריש מפני שהיא מדבריהם".

הרי לנו שעל השניה כתב שהיא מדרבנן – ומשמע שהראשונה הוא מה"ת – וכן משמע ממה שכתב על הראשונה "הואיל 'והיא ארץ ישראל' מפרישין בה חלה אחד מארבעים ושמונה ושורפין אותה", והיינו שיש בה שיעור כיון שהיא ארץ ישראל – והיינו שזה מה"ת, אולם זה סותר לדבריו לעיל [הלכה ה'].

ולהנ"ל א"ש – הרי מצד דיני הארץ – יש כאן מחייב מה"ת שזה ארץ ישראל ממש לחיוב חלה, ומאידך – בפועל אין חיוב דאורייתא אלא חיוב דרבנן כיון שיש תנאי צדדי מצד ביאת כולכם – ודו"ק.

## בטעמא דהנך ב' חלות – ובחילוק בין הארצות.

הרי לנו ב' דרכים בארץ הראשונה והשניה – או ששניהם דאורייתא [וכמשמעות התוס' בחולין והרמב"ם בפירוש המשנה], או ששניהם דרבנן [כמשמעות הרשב"א והרא"ש והרמב"ם בהלכות - ורוב ראשונים], ובטעם החילוק ביניהם, ולמה בכלל יש ב' חלות בארץ השניה – עיין בירושלמי - דהא דמפרישין פעמיים א' לאור וא' לכהן, ולא סגי בחלה אחת, היינו משום שיש בארץ השניה טומאה – דגזרו טומאת ארץ העמים בכיבוש עולי מצרים [רא"ש ורע"ב], וחיישינן שיאמרו שחלה טמאה נאכלת, ולכן הצריכו לשרוף, ומאידך חששו שלא ידעו על הטומאה, ויאמרו ראינו חלה טהורה נשרפה, הילכך הצריכו א' לאכילה, ולכן הצריכו לעשות את שניהם כדי שיבואו וישאלו - וע"ע להלן בזה.

ומעתה נמצא דכל החילוק בין הארץ הראשונה והשניה – עולי בבל ועולי מצרים - לא שייך לדרגא של החיוב חלה שכאמור שלרוב ראשונים בשניהם החיוב הוא מדרבנן כיון שבשניהם ליכא ביאת כולכם, ושניהם היו חייבים מה"ת בכיבוש הראשון שאז היה ביאת כולכם, ונמצא שאחרי הכיבוש שני שניהם מדרבנן אבל יש לשניהם 'ריח של דאורייתא', כיון שמצד הארץ שניהם חייבים מה"ת, וע"כ שכל החילוק ביניהם הוא דאיכא טומאת ארץ העמים בכיבוש עולי מצרים, ורק בכיבוש של עולי בבל לא היה טומאה זו – הלכך רק התם ליכא ב' חלות.

והן הן דברי הרמב"ם [שם] שכתב - "ומפני מה מפרישין בה שתי חלות מפני שהחלה הראשונה טמאה שהרי לא נתקדשה אותה הארץ בימי עזרא, וקדושה ראשונה בטלה משגלו", והיינו דמה שבטלה הקדושה ראשונה לא שייכא לחיוב חלה אלא לדין טומאה בארץ זו.

# ענף ב'חילוקי דינים בב' חלות.

## תוספת חידוש שמבואר בסוגי' דבכורות [כ"ז] שיש ארץ הרביעית, ויש גם חילוק דינים אחרים בג' ארצות.

והנה - גרסינן בסוגי' בבכורות [כ"ז] - "אמר שמואל אין תרומת חו"ל אסורה אלא למי שהטומאה יוצאה מגופו, וה"מ באכילה אבל בנגיעה לית לן בה".

מכח זה למד רבינא ב' חידושי דינים, א] "אמר רבינא הילכך נדה קוצה לה חלה" והיינו שכאן מותר כיון דלא אכפת לן בנגיעה אף שהיא טמאה בטומאה היוצאה מגופו.

ב] "ואוכל לה כהן קטן" והיינו דגדול לא אוכל מפני שטומאת קרי היא טומאה שיוצאה מגופו, וקטן לא ראה קרי, אבל אי טבל הגדול לקריו דינו כקטן - כן מבואר ברש"י ותוס'.

ושוב הוסיפו בזה חידוש לגבי הב' חלות – "ואי ליכא כהן קטן, שקלה לה בריש מסא ושדיא בתנורה [והיינו שריפה], והדר מפרשה חלה אחריתי, כי היכי דלא אשתכח תורת חלה ואוכל לה כהן גדול [היינו כהן שטומאה יוצאה מגופו]", עכ"ל הגמרא.

הרי דגם בסוגי' הכא מבואר דאיכא ב' חלות בחו"ל, א' לאור וא' לכהן, אלא דאיכא הכא חידוש, דהיכא דאיכא כהן שהוא טהור מטומאות היוצאות מגופו, [כגון כהן קטן שלא ראה קרי], דאז א"צ ב' חלות, וסגי בחלה אחת לכהן, ולהלן יבואר דין זה.

והנה נחלקו הראשונים האם כוונת הגמ' הכא להך ארץ השלישית שבמשנה ואז יתחדש דכל הדין במשנה דבעי ב' חלות היינו רק כשאין כהן טהור, וכן הוא שי' הרמב"ם [ביכורים פ"ה - ה"ח], או דשני דינים נינהו, והיינו דהמשנה בארץ השלישית מיירי במקומות הקרובים לא"י, והתם נראית החלה כחלת א"י כיון דקרובה ולכן תמיד איכא שני חלות, והגמ' מיירי במקומות הרחוקים, ורק במקומות הרחוקים מחלקינן דהיכא דאיכא כהן טהור דסגי בחלה אחת, וכן הוא שי' התוס' בבכורות [שם] ובחולין [ק"ד], ועי' בר"ש וברא"ש במשנה שהביאו להנך ב' פירושים.

ועי' בתוס' בבכורות [שם ד"ה הילכך] וברא"ש בחולין [ק"ד] שחידשו דשאני הנך ב' חלות שבארץ הרביעית דבתרווייהו ליכא שיעור, ודלא כארץ השלישית, ועי' בהערה [[64]](#footnote-64) מה שנתחדש בזה.

ובדעת הרמב"ן, עי' בזה ברמב"ן הל' חלה [דף כ"ב] דס"ל ביסוד הדברים כהתוס' רק דלדידיה לא איתרבו כל המקומות הקרובים בארץ השלישית, אלא דוקא סורי' בלבד, ובאמת דגם לדברי התוס' דאיתרבו כל המקומות הקרובים, הא כבר הביא החלת לחם דלא איתברר בשום מקום מה מיקרי קרוב ורחוק לענין זה, ודו"ק.

## מבאר דחלת האור היא החלה העיקרית בכל הארצות.

והנה הבאנו דחלת האור היא העיקרית בארץ השניה כיון שהיא כעין של תורה, ולכן אית בה שיעור, אבל בארץ השלישית שניהם מדבריהם, והתם לא מבואר איזה העיקר, וכפשוטו היה משמע דהתם העיקר היא הנאכלת כיון שיש בה שיעור.

אולם לא נראה כן מהראשונים, דבתוס' בבכורות [שם] קרי ליה לנאכל "שניה" כמו בארץ השני, וכן מדוייק בלשון הרא"ש הלכות חלה, "ואע"ג דהחמירו בחלה 'השניה' של סמוכין לא"י לאוסרה לזבין ולזבות וכו'".

ועוד, דאפשר להוכיח דין ארץ השלישית מארץ הרביעית, דהנה, בארץ הרביעית מפורש ופשוט בהדי' בדברי הראשונים דהעיקרית היא החלת אור, דעי' ברא"ש [פי' המשנה בד"ה ואסורה לזבים] דקרי ליה לנאכלת "שניה" כמו דבארץ השניה קרי ליה לנאכלת "שניה", וע"ע ברא"ש [הל' חלה סי' י"ד] דכ' "כש"כ חלה זו השניה שאינה אלא להיכירא בעלמא", ומבואר דבארץ הרביעית העיקרית והראשונה היא הנשרפת אף דאיכא שיעור בנאכלת.

ובתוס' בבכורות [שם] הביא צד דאפשר דלא בעינן קריאת שם בחלה הנאכלת בארץ הרביעית, והיינו דאינה עיקר כלל, והוא רק שלא תשתכח, ובתוס' בחולין [שם] אמרו דלא דמי הך חלה שניה [הנאכלת] בארץ הרביעית לחלה השניה [הנאכלת] במשנה דהכא מותר לזב וזבה "והיא קלה ביותר, אלא שאסורה לזרים דלא אשכחן דשרי לה אלא לכהנים", הרי דהוצרכו התוס' לומר שיש בה איסור זרות, וע"כ דאינו עיקר כלל, ורק חייבוהו לתת לכהן שלא תשתכח תורת חלה.

ויתירא מכל זה, הרי מפורש ברא"ש הל' כלאים [סי' י"ד] דאיכא תרי קולות בהך חלה שניה הנאכלת, ועי' בש"ך [סי' שכ"ג ס"ק ג'] שהביאו:

א] יש היתר לאוכלו לישראל בתערובת של שוה בשוה, אף דבחלה הראשונה אין היתר אלא לטמא ע"י תערובת של רוב, וכן מבואר בתוס' בבכורות [ריש כ"ז:], וכן הביא הגר"א [סי' שכ"ג ס"ק ג'].

ב] ההיתר לתת לכהן עם הארץ הוא דוקא בחלה השניה, ודו"ק.

ומצאתי בזה עוד, דמפורש בט"ז [סי' שכ"ב] דאף דאיכא איסור זרות בהך חלה שניה, אבל אין בה קדושה, עייש"ה.

ונראה דאפשר להוכיח מארץ הרביעית דבארץ השלישית העיקר הוא של אור, דאף דחלוקין נינהו לענין אכילה לזב וזבה וכו' וחלוקין נינהו אי אית בהו שיעור או לא, אכן כ' התוס' והרא"ש דכל מה דקפדינן בנאכלת בארץ השלישית טפי מארץ הרביעית היינו משום שקרוב לא"י ונראית כמותה, והיינו דשורת הדין שיהיה כהרביעית והחמירו בה כהשניה, וא"כ ממנפ"ש, כמו דברביעית ובשניה העיקר היא החלת אור, כמו כן בשלישית העיקר היא החלת אור, והיינו, דאף דהנאכל יש בה שיעור ולאור אין בה שיעור, אבל העיקר היא החלת אור.

## שיטת הרמב"ם בזה.

והנה – אף שהוכחנו שכפשוטו העיקרית היא החלת האור – אכן עיין להלן בחידושי סוגיות [סימן ט"ו פרק ג'] ששם יבואר בדרכו של המהר"י קורקוס בשיטת הרמב"ם דחולק, ולדידיה העיקר היא החלה הנאכלת, עיי"ש.

## מבאר דבאופן שיש כהן קטן, אז איכא חלה אחת, והוא אוכל רק לשל אור.

והנה, באופן שיש כהן קטן או כהן שטבל, אז מבואר בבכורות [כ"ז] דרק מפרישין חלה אחת, ומבואר בראשונים דהיינו של האור, והטהור אוכל של אור, וליכא הפרשה של הנאכלת.

דהנה, ז"ל התוס' בחולין [ק"ד בתחילת העמוד ב'] "והיכא דליכא כהן קטן ששורפה ומפריש שניה נותנה לכהן טמא אפי' הוא זב וכו', ולא דמי' לחלה שניה בסמוכין לא"י דהתם לעולם צריך להפריש, אבל ברחוקים אי איכא כהן קטן או גדול שטבל לקריו א"צ להפריש חלה שניה כלל, והיא קלה ביותר אלא שאסורה לזרים וכו'", הרי דאיירי בשניה הנאכלת לומר שהיא קלה ביותר דאסורה לזר ומותרת לטמא, ומבאר דכשיש קטן אז ליכא לחלה זו כלל, וכן מבואר בתוס' בבכורות דקרי ליה לשניה בארץ השלישית "חלה קבועה" לעומת הארץ הרביעית דקרי לה "אינה קבועה", ומבואר מכל דבריהם שהקטן אוכל לעיקר ההפרשה שהיא החלת אור, ולכן השניה אינה קבועה.

וכן הוא בלשון הרא"ש בהל' חלה "שהרי השניה קבועה בסמוכין להפריש לעולם, וברחוקין א"צ להפרישה כשיש כהן קטן וכו'" עכ"ל.

## שיטת הרמב"ם בזה.

אולם עיין להלן בחידושי סוגיות [סימן ט"ו סוף פרק ה'] שהוכחנו וביארנו דבשי' הרמב"ם אינו כן, ואין אכילת הקטן מתייחסת לא לאור ולא לנאכלת, רק דבכה"ג לא מתחילה כל פרשת ב' חלות.

# ענף ג'בדיני טומאה בחלת חו"ל.

## בביאור דברי הבבלי והירושלמי בטעמא דא' לאור וא' לכהן, לדרכו של הר"ש.

והנה כבר הבאנו מהירושלמי - דהא דמפרישין פעמיים א' לאור וא' לכהן, ולא סגי בחלה אחת, היינו משום שיש בארצות הללו טומאה, וחיישינן שיאמרו שחלה טמאה נאכלת, ולכן הצריכו לשרוף, ומאידך חששו שלא ידעו על הטומאה, ויאמרו ראינו חלה טהורה נשרפה, הילכך הצריכו א' לאכילה, ולכן הצריכו לעשות את שניהם כדי שיבואו וישאלו – ועיין בהערה [[65]](#footnote-65) תוספת דברים מהגר"א.

והנה, בבבלי בבכורות [כ"ז] מבואר דהא דא' לכהן, היינו משום "שלא תשתכח תורת חלה", וכ' הר"ש דאין זה טעם אחר, אלא הכוונה ממש כהירושלמי שלא יאמרו ראינו חלה טהורה נשרפת, והוסיף הר"ש דלהכי כ' "תשתכח תורת חלה", והיינו דבאמת עיקר דין חלה לא תשתכח שהרי תמיד איכא עכ"פ הפרשה לאור, אבל "תורת חלה" תשתכח, והיינו דישכחו את ה"הלכות" דישכחו דקאי לאכילה ולא לשריפה.

אולם, הר"ש לא כתב דהבבלי והירושלמי חדא נינהו, דסו"ס בסוגי' בבכורות רק אמרו "שלא תשתכח" על החלה הנאכלת ולא על החלה של אור, ומשמע דלחלת אור א"צ לבא לשמא ישתכח ויש לומר שהיא נשרפת מעיקר הדין, והיינו דלא כהירושלמי, דבירושלמי מבואר דאיכא גזירה בשניהם, אבל בבלי מבואר דרק בנאכלת איכא גזירה, דחלת האור נשרפת מעיקר הדין, וכל זה א"ש לנתבאר דהעיקר היא של אור, ושל אכילה אינה עיקר, ויתכן א"כ שהירושלמי חולק בזה, ולדידהו שניהם עיקר, וכדיבואר.

## שי' הרא"ש בביאור הבבלי וירושלמי.

וחילוק זה מדוייק טפי בלשון הרא"ש, דהנה הרא"ש לא כ' כהר"ש דטעמא של הירושלמי והבבלי חדא נינהו, וכשנדייק בדברי הרא"ש נראה דלמד שיש כאן ב' מהלכים שונים בבבלי ובירושלמי, דהנה בחולין [ק"ד] ביאר הרא"ש דכיון שקרוב לארץ העמים ואינם יכולים לשמור מטומאה, הילכך חלותיהן טמאות ובעי שריפה כדין חלות טמאות, ובחלה זו לא הביא את הגזירה של הירושלמי, ולעומת זאת בהל' חלה ובפירושו במשנה התם בא לפרש את הירושלמי, ושם פי' דיאמרו שיש בה טומאה מחמת טומאת ארץ העמים ולמה נאכלת, והיינו שהוא גזירה, הרי דאיירי בנשרפת, וכשבא לפרש את הירושלמי כ' שהוא גזירה, וכשבא לפרש את הבבלי כ' דנשרפת מעיקר הדין.

וזה מוכרח נמי מהמשך דבריו, דאיכא נפ"מ גם בדין הנאכלת, דבחולין [ק"ד] נקט דטעמא דנאכלת היינו משום "שלא תשתכח", והיינו כטעמא דהבבלי, ולא ביאר כהירושלמי משום שלא יאמרו ראינו חלה טהורה נשרפת, ומכל זה משמע דלמד דאיכא ב' מהלכים בבבלי ובירושלמי, ולא כ' שטעם א' לשניהם וכדנקט הר"ש, אלא דלמד דלטעם של הירושלמי שני החלות, גם נאכלת וגם נשרפת, מחמת גזירה שלא יאמרו טהורה נשרפת ושלא יאמרו טמאה נאכלת, אבל בבבלי טעמא דנאכלת מחמת שלא תשתכח תורת חלה, וטעמא דנשרפת הוא מעיקר הדין, ואינו מחמת גזירה "שלא יאמרו ראינו וכו'" כהירושלמי, ופשוט.

## סתירה בדברי הרא"ש בדין טומאת בארץ העמים בארץ השניה.

אולם אכתי איכא סתירה בדברי הרא"ש, דברא"ש בחולין [ק"ד] פי' דטעם הטומאה והשריפה בארץ השניה הוא משום שהוא קרוב לארץ העמים וא"א לשמור פירותיהן בטהרה, ולכן טעונות שריפה, וכ"כ התוס' [שם], ומשמע דנקט דבאמת ליכא בהו טומאת ארץ העמים, ורק בחו"ל ממש איכא טומאת העמים, וזה דלא כדבריו בהל' חלה ובפירושו למשנה דכ' דאית ביה טומאת ארץ העמים, ולהכי טמאות.

ובנידון זה כבר הביא המשנה למלך [טומאת מת פי"א - ה"ו] סתירה גדולה ברמב"ם, דמסברא נראה דאין בה טומאת ארץ העמים, וכן דייק מהרמב"ם [תרומות פ"א - ה"ז], ולעומת זאת הביא מהמהרי"ט דאית ביה טומאת ארץ העמים, והוסיף דמדברי הרמב"ם בדין חלת חו"ל משמע שבאמת יש בזה טומאה, והניח בצ"ע, ועי' בהערה [[66]](#footnote-66), עכ"פ בדברי הרא"ש איכא סתירה בזה, וצ"ע.

ועל דרך הפשט נראה לבאר דלעולם ליכא סתירה, והרא"ש מודה דגם לבבלי וגם לירושלמי איכא להך טומאה, דהנה כבר הק' ב"משנה ראשונה" דאין שריפה בטומאת אוירה, רק בטומאת גושה והך חלה לא נגעה בגושה, ותי' דכיון שהאדם נגע, והוא נטמא בגושה, שוב נטמאו, וצריכים שריפה, ומעתה ק' דאם בכל תרומת וחלת א"י חייבין לחשוש לטומאת גושה א"כ איך אוכלים תרומת חו"ל, הא טמאה בטומאת גושה, ומוכרח דלא הצריכו שריפה מחמת טומאה זו, ועי' בחלת לחם שהוכיח כן כהנ"ל, ונראה דמה"ט לא אמרו בירושלמי כפשוטו שנשרפת מחמת הך טומאה אלא שביארו שמה ששורפים אותה מחמת טומאת ארץ העמים, ע"כ שהוא רק "גזירה" שיאמרו שטעון שריפה מחמת טומאה זו, ולמה אוכלים, אבל מעיקר הדין אין חלה זו מחויבת בשריפה.

אבל בבבלי נקטו שיש חיוב שריפה מדרבנן, ולא רק משום גזירה שלא יאמרו, ומצד ארץ העמים ליכא לטמא וכהנ"ל, ולכן הוצרך הרא"ש להוסיף דבחלה עצמה גזרו טומאה מיוחדת משום שלא נזהרים כלל בטהרה לא בחו"ל ולא במקומות הסמוכים לחו"ל, ודו"ק, ולהכי לא הביא הרא"ש בבאורו לבבלי טעמא דטומאת ארץ העמים.

## שיטת הרמב"ם בכל הנ"ל.

עכ"פ ביארנו דאיכא ב' דרכים בראשונים [ר"ש ורא"ש] בדין ב' חלות בחלת חו"ל אי פליגי בזה הבבלי וירושלמי, אכן עיין להלן בחידושי סוגיות [סימן ט"ו פרק ג'] שיבואר ברמב"ם דאית ליה מהלך אחר בכל הנ"ל, ולדידיה הבבלי וירושלמי חדא נינהו, והירושלמי מתפרשת חלקו בארץ השניה וחלקו בארץ השלישית.

## בדין חלה בזה"ז.

יעויין בתוס' בבכורות [כ"ז: בד"ה וכי הזאה יש לנו, בסוף דבריו] שהביא מההלכות גדולות דחלה בזמן הזה בא"י שאין הזאה מפרישין חלה אחת ונשרפת, והתוס' חולקים עליו, דבעי חלה שניה כמו הארץ השניה "שלא תשתכח תורת חלה", ודעת הרמב"ם [בכורים פ"ה - ה"ט] כדעת ההלכות גדולות, וצ"ב שורש פלוגתתם, ועיין מה שנתבאר בזה להלן בחידושי סוגיות [סימן ט"ו פרק ד'] בארוכה.

# ענף ד'עוד פרטי דינים בב' חלות.

## מבאר דרק בחלת חו"ל ליכא נתינה בחלת האור, אבל בחלת האור בארץ השניה איכא נתינה בחלת האור.

מבואר בסוגי' בבכורות דהיכא דאיכא דין ב' חלות, "דשקליה בריש מסא ושדי' בתנור", ומפורש שהישראל שורפו באור, ואינו נותנו לכהן, והק' הגרי"ז [שם בד"ה דשקליה, השני] דגם בטמאה איכא דין נתינה לכהן שיהנה בשריפתה, וכמבואר ברמב"ם תרומות [פ"ב - הי"ד], וא"כ ק' דלמה הישראל שורפה בעצמו.

ותירץ, דכיון דנתקנו ב' חלות שוב י"ל דמעיקרא תיקנו דיתקיים הדין נתינה בחלה השניה הנאכלת, אולם תמה דמלשון המשנה "א' לאור" משמע כהגמ' דזה לאור לא ניתן לכהן, והמשנה קאי גם בארץ השניה שהא' לאור היא מה"ת והנאכלת לכהן הוא רק מדבריהם ורק בשל אור איכא שיעור, והתם ק' דאיך מתקיים הדין נתינה בחלה מדרבנן היכא דמתחייב בחלה מה"ת, וצ"ע, ועיין להלן בחידושי סוגיות [סימן ט"ו פרק ו'] מה שכתבנו בזה בארוכה.

## מבאר את דברי רש"י התמוהין בחלה הנאכלת לכהן שהוא בן י"ג שנה.

והנה מבואר בבכורות [כ"ז] דבדליכא כהן קטן מפרישין ב' חלות, א' לאור וא' יהבינן לכהן גדול, וכ' רש"י "כהן שהגיע לכלל מצוות", ותמה בזה הגרי"ז טובא, דמה שייך כאן גדלות של מצוות, הא העיקר הוא שרואה קרי, ואין זה ענין לגדלות למצוות.

והנראה בזה, דבקצוה"ח [רמ"ג] הביא מהפר"ח דהא דנותנים מתנות כהונה לכהנים קטנים אתינן עלה מדין דעת אחרת מקנה, אולם הקצוה"ח דחה דבריו והוכיח מהתשו' מיימוני דכיון דטובת הנאה לאו ממון, שוב ליכא דעת אחרת מקנה במתנת כהונה, וביאר בזה הקצוה"ח באופן אחר, דכיון דתרו"מ הם "חלף עבודתכם" ומבואר בתוס' בסנהדרין דקטן קונה ממונא דשכר פעולה, א"כ שפיר מתקיים מצות הנתינה גם בכהן קטן, דאף שהוא פסול לעבודה, אבל כל שבט הכהונה הם פועלים של הישראלים בזה.

ונראה לחדש, דכבר חידשו התוס' דליכא קריאת שם בהך חלה השניה שאינה אלא מחמת שלא תשתכח, שאינו עיקר החלה, וצידדו דליכא אפילו איסור לזרים, וי"ל, דאף אם רש"י חולק בכל הנ"ל, אבל גם רש"י מודה דאיכא חידוש בהך חלה, וא"כ יש לומר שרש"י סובר דבחלה ד"שלא ישתכח" לא נתחדש מעיקרא דינא ד"חלף עבודתכם", ולהכי לא מהני ביה נתינה לכהן קטן, ולהכי בעינן גדול שהגיע למצוות, ורש"י דייק כן מלשון הגמ' "כהן גדול" - ועיין בדברינו בחידושי סוגיות [סימן ט"ו פרק ז'] מה שהוספנו בזה

## מביא דינא דשמואל דאוכל ואח"כ מפריש, ומביא מהאחרונים דליכא איסור טבל בחלת חו"ל, ומביא מהמהרי"ו ועוד אחרונים דחולקים.

מבואר בסוגי' בבכורות [כ"ז] דשמואל אמר דתרומת חו"ל אוכל ואח"כ מפריש ונחלקו האחרונים בביאור הך דין, דעי' במהרי"ט אלגאזי [פרק ד' אות מ"ז ס"ק ב'] דביאר דאין כאן טבל כלל, ורק תיקנו מצות הפרשה בלי דין טבל, ומדמה למעשר בהמה שיש מצות הפרשה ונתינה אף דליכא דין טבל, וכן הוכיח החזו"א [דמאי סי' י"ג ס"ק י"ד] ממה דהתירו להפריש חלת חו"ל ביו"ט דאין כאן תיקון הכרי, והיינו משום שאינו טובל, וכן מפורש בבית מאיר [ריש סי' שכ"ג] דגם אי אכלה כולה אין בה איסור טבל, ורק ביטל מצות הפרשה מדרבנן, ודו"ק.

אולם בבית מאיר [שם] ובחזו"א [שם] הביאו שי' המהרי"ו [תשו' מ"ח] מובא בדרכי משה [סי' שכ"ג], דבאמת איכא איסור טבל, ורק דמהני מה שאוכל ואח"כ מפריש מדין ברירה דיש ברירה באיסור דרבנן, וכן מבואר שם בש"ך [ס"ק ו'] דאם אכל כולה דעבר בזה על איסור טבל.

ועיין בחידושי סוגיות [סימן ט"ו פרק ח'] מה שביארנו בזה – ועיי"ש עוד שהבאנו דאיכא ג' הוכחות מפורשות בראשונים כדרכו של המהרי"ו דאית ביה איסור טבל.

# משנה ט

[ט] ואלו נתנין לכל כהן החרמים והבכורות ופדיון הבן ופדיון פטר חמור והזרוע והלחיים והקיבה וראשית הגז ושמן שרפה וקדשי המקדש והבכורים ר' יהודה אוסר בבכורים כרשיני תרומה רבי עקיבא מתיר וחכמים אוסרים:

# רע"ב משנה ט

החרמים - לכהנים כדכתיב [במדבר יח) כל חרם בישראל לך יהיה:

והבכורות - אי תם הוא הרי זה קדשי מקדש ואי בעל מום הוא כתיב [דברים יב) הטמא והטהור יאכלנו:

ופדיון פטר חמור - פודהו בשה ואין בו קדושה:

ראשית הגז - דכתיב [שם יח) וראשית גז צאנך תתן לו:

ושמן שרפה - שמן תרומה שנטמא:

וקדשי מקדש - דלא אסרו לתת לכהן שאינו נזהר מטומאה אלא דבר שיש בו איסור טומאה בגבולין, כגון תרומה ותרומת מעשר וחלה אבל קדשי מקדש ובכורים שמביאין אותם לעזרה, לא חששו, דטהורי מטהר נפשיה:

ר' יהודה אוסר בבכורים - דחייש דלמא לא מזדהר בהו, הואיל ואין עושין בהן עבודה. ואין הלכה כר"י:

ר"ע מתיר - ר"ע לטעמיה, דאמר בפרק שני דמעשר שני דכרשינין כל מעשיהן בטומאה דלא חשיבי אוכל:

וחכמים אוסרים - דחשיבי להו אוכל הואיל והן נאכלין בשנות רעבון. והלכה כחכמים:

# ציונים והערות משנה ט

# ענף א'כמה פרטי דינים במשנה.

## פלוגתת הראשונים אי נותנים לעם הארץ.

כתב המאירי – "המשנה השביעית - ואינה מענין הפרק והמסכתא - אלא מתוך שנאמר בחלת חוצה לארץ שנתנת לכל כהן והוא שאמר ואלו נתנין לכל כהן החרמים והבכורות ופדיון הבן וכו".

ובמה שאמרו "ניתנין לכל כהן" נחלקו הראשונים האם נותנים לכהן ע"ה – או לא - ועיין בר"ש שכתב "לאו לכהן עם הארץ - דבפרק הזרוע [ק"ל:] משמע הזרוע והלחיים והקיבה אין ניתנין לעם הארץ - משפט כתיב בהו המחזיקים בתורת ה' יש לו מנה, אלא הכא בחבר אלא דאינו אוכל חוליו בטהרה כההוא דר"מ בשלהי הניזקין [ס"א.]" – וכ"כ הרא"ש כאן ובתוס' הרא"ש בחולין [שם].

אולם עיין בתוס' [שם] שחולק – וז"ל – "מנין שאין נותנין מתנות לכהן ע"ה כו' - היינו דווקא כשיש כהן חבר, אבל אי ליכא כהן חבר אלא עם הארץ יתנו לו ואל ימתין עד שיזדמן לו חבר" ותוס' הוכיח דין זה מהמשנה הכא "כדתנן במסכת חלה [פ"ד מ"ט] אלו נותנין לכל מי שירצה החרמים והבכורות וכו'", וכן הוא בהרבה ראשונים בחולין [שם] – רמב"ן רשב"א ור"ן, ולהלן בדין שמן שריפה הבאנו דנחלקו הרמב"ם והראב"ד בפלוגתא זו.

## תוספת דברים בדברי הראשונים בזה.

עוד הוסיף התוס' "ואין לפרש לכל כהן בין לאנשי משמר בין לשאר כהנים דהא בירושלמי בפרק שתי נשים קאמר דיש מהן ניתנין לכל כהן ויש מהן ניתנין לאנשי משמר א"כ ע"כ לכל כהן דקאמר היינו בין כהן חבר בין כהן ע"ה והיינו היכא דליכא חבר או איכא ואין רוצה לקבל כדפרישית בריש כל הבשר" – ודרך זו – דאולי מיירי בכהנים שאינם אנשי משמר – כן הביאו נמי הראשונים [שם].

עוד הוסיף בזה הר"ש לחלק בין תרומה ותרומת מעשר דאסור לתת לחבר שאינו מקפיד בטהרה, שבאמת אסור לתת תרומה כה"ג בכל מתנה שניתנת בגבולין כתרומה ותרומת מעשר - אבל בכורים וקדשי המקדש מותר כיון שאלו דברים שבמקדש – והכא לא חששו שכאן הוא מטהר את עצמו.

## בדין חרמים – קרקע ומטלטלין, לאנשי המשמר או לכל הכהנים.

עיין בירושלמי בדין חרמים לאנשי המשמר – "רבי אחא רבי אבהו בשם רבי יוחנן, כל חרם קודש קדשים הוא לה', מה קדשי קדשים לאנשי משמר אף חרמים לאנשי משמר, מעתה אף המטלטלין, דתני מה בין הקרקעות למטלטלין אלא שהקרקעות לאנשי משמר והמטלטלין לכל כהן" – הרי דדווקא קרקע מתחלק לאנשי משמר ולא מטלטלין.

ודרשינן ליה מקראי – "רבי יוסי בי רבי בון רבי חייה בשם רב ששת אשי ה' ונחלתו יאכלון מה אישים לאנשי משמר אף נחלה לאנשי משמר", ועיין בביאור הגר"א דמטלטלין לא מיקרי נחלה – וע"ע בערכין [סוף כ"ח.] "א"ר חייא בר אבין, החרים מטלטלין נותנן לכל כהן שירצה, שנאמר כל חרם בישראל לך יהיה, החרים שדותיו נותנן לכהן שבאותו משמר, שנאמר כשדה החרם לכהן תהיה אחוזתו, וגמר לכהן לכהן מגזל הגר", ובגזל הגר יש ילפותא מקרא ד"לה' לכהן - קנאו השם ונתנו לכהן שבאותו משמר" עיי"ש בביאור הילפותא – ועיי"ש דתלוי בפלוגתת ר"י ור"ש.

## בדברי הגרי"ז בדין מתנו"כ בבכורות – מחיים לכל כהן ולאחר שחיטה לאנשי המשמר.

בדין בכור יש לדון אי לכל כהן או לאנשי המשמר – והנה עיין בירושלמי כאן שכתוב "יש מהן נותנין לאנשי משמר ויש מהן נותנין לכל כהן הבכורות והביכורים לאנשי משמר ושאר כולהן לכל כהן", ועיין בחידושי הגרי"ז על הרמב"ם [בכורות – עמוד נ"ד] שהביא שכן מבואר נמי בתוספתא בסוכה [פ"ד הי"א].

אולם הביא עוד שכבר הקשו מהמשנה בבכורות [כ"ו] דמוכרח דניתן לכל כהן שירצה, וכן מבואר בערכין [כ"ח] אומדין כמה אדם רוצה ליתן וכו'.

ויישב בזה הגרי"ז על פי היסוד המפורסם של הגרי"ז - שיש ב' דינים במתנו"כ של בכור, והוא - שיש בו דין זכייה כקדשי מקדש משלחן גבוה ואז שייך לאנשי המשמר, ויש בכור שהוא לכהן מחיים גם בלא תורת הקרבה, ובזה דינו כתרומה וכשאר מתנו"כ דאינן בכלל קדשי מקדש דניתנין לכל כהן שירצה, ונמצא דבאמת מתחלקים הדיני נתינה שלו, דמחיים ניתן לכל כהן שירצה - ולאחר שחיטה ניתן לאנשי המשמר כמו חזה ושוק.

אולם כיון שיש דין על כהן שמקריב קרבנותיו שנוטל חלקו ולא מתחלק באנשי המשמר - וילפינן כן מקראי, א"כ כל שניתן לכהן מחיים שוב ממילא פקע הימנו הדין חלוקה של אנשי המשמר - אבל אי לא קיים בו דין נתינה מחיים, אלא הבעלים הקריבו, או שנתנו לכהן שאינו ראוי לעבודה, דאז חזר הדין משמר – וביאר הגרי"ז דהן הן דברי הירושלמי שמתחלקים לאנשי המשמר בהנך תרי גווני.

ועיין בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא – מעש"ש בציונים והערות [פרק א' משנה ב' ענף ב'] שהרחבנו עוד בדברי הגרי"ז הללו.

## בדברי הגר"ח והחזו"א בזה.

אולם בחידושי הגר"ח על הרמב"ם [ערכין] הביא את הירושלמי כאן, והביא שהרמב"ם חולק – והביא כן מהרמב"ם [פ"א ביכורים ה"י] דמפורש שאין דין של אנשי המשמר, ועיי"ש מה שביאר על פי זה – וע"ע בגליונות החזו"א שהביא נמי את קושי' הגרי"ז מערכין [כ"ח] – וביאר שהסוגי' בערכין איירי מעיקר הדין שאין דין משמר, והירושלמי איירי מתקנה שתיקנו דין משמר.

## בדין שמן שריפה.

ז"ל הרמב"ם תרומות [פ"ו ה"ב] – "תרומה של תורה אין אוכל אותה אלא כהן מיוחס, אבל כהני חזקה אוכלין בתרומה של דבריהן בלבד, ותרומה טהורה בין תרומה גדולה בין תרומת מעשר בין של תורה בין של דבריהן אינה ניתנת אלא לכהן תלמיד חכם, מפני שאסור לאכול תרומה טמאה, וכל עמי הארץ בחזקת טומאה לפיכך נותנין תרומה טמאה לכל כהן שירצה".

ועיין בהשגת הראב"ד – "וכל ע"ה וכו' עד לכל כהן שירצה. א"א זה אינו מחוור", ועיין בכסף משנה שביאר את פלוגתת הרמב"ם והראב"ד בזה:

וז"ל - "ומה שכתב לפיכך נותנין תרומה טמאה לכל כהן שירצה. בפרק ד' דחלה [מ"ט] אלו ניתנים לכל כהן תני בהדייהו שמן שריפה, ופירש רבינו לכל כהן בין חבר בין ע"ה ור"ש פירש דלא לע"ה קאמר אלא לחבר אף על פי שאינו אוכל חולין בטהרה וזה דעת הראב"ד שכתב א"א זה אינו מחוור עכ"ל ובירושלמי מוכיח כדברי רבינו", והיינו פלוגתת הר"ש והתוס' שהבאנו בתחילת דברינו.

עוד הוסיף הכס"מ "ומה שכתב לפיכך נותנין תרומה טמאה לכל כהן שירצה [קשה] דהא איכא למיחש שמא יאכלנה ואסור לאכול תרומה טמאה כמו שקדם וצריך עיון".

ותירץ בזה באור שמח [שם] "פירוש דעם הארץ אינו חשוד לאכול תרומה טמאה, רק שמחזיק עצמו לטהור, ואינו יודע דיני הטומאות, ואוכל התרומה שלו אף על גב דטמאה היא, ומפני זה אמרו יבמות [קי"ד.] אצל אבי אמו כהן ע"ה כו' יאכלנו תרומה טמאה, וכן אמר בפרק חומר בקודש [חגיגה כב:] אומר לך שלי טהור ושלך טמא, אבל כי נותן לו תרומה בחזקת שהיא טמאה אינו חשוד לאכלה בשאמר לו שהיא טמאה, ופשוט", וע"ע במנ"ח [מצוה רע"ט ס"ק ו'].

# ענף ב'פלוגתת ר"י ורבנן בביכורים.

## בדברי המפרשים בביאור פלוגתת ר"י ורבנן בדין ביכורים לאנשי המשמר.

והנה עיין ברע"ב בפלוגתת ר"י ורבנן דבשיטת רבנן כתב דבקדשי מקדש ובכורים כיון שמביאין אותם לעזרה, לא חששו שיטמא – כיון דטהורי מטהר נפשיה כשבאים לעזרה, אכן ר' יהודה אוסר בבכורים – כיון דחייש דלמא לא מזדהר בהו, הואיל ואין עושין בהן עבודה – ומשמע שכל המחלוקת הכא אינו אלא מדרבנן.

ולפי דברי הרע"ב נמצא שחכמים מקילין בדבר ורשאי הבעלים ליתנו לבני המשמר, אבל ר"י מחמיר ולדידיה צריך ליתנו דוקא לכהן חבר, אך בחזו"א בליקוטים [סי' ח' אות ד'] כתב שלחכמים מה שנותנין לאנשי משמר הוא 'עצה טובה' שעי"ז חמיר להו לכהן, ומש"כ הרמב"ם [פ"א ה"י] שהוא חיוב ליתנן לאנשי משמר, כ' החזו"א שהוא מדרבנן, נמצא דלפי הרמב"ם רבנן מחמירין טפי מר"י.

## שיטת ר"י דאינו כקדשי מקדש הלכך לא מתחלקים לאנשי המשמר – ומביא ד' נידונים בביכורים שתלויים בזה.

עכ"פ מכל דבריהם מבואר שכל הנידון כאן הוא מדרבנן - אולם כפשוטו מדברי הירושלמי לא נראה כן – דהנה - עיין בירושלמי כאן שמבואר בשיטת ר"י – דשורש שיטתו דאזיל לשיטתו בסוף ביכורים – "ר' יודה אוסר בביכורים - רבי יודה כדעתיה, דו רבי יודה אמר אין נותנין אותן אלא לחבר בטובה" – וכוונתו לדעת ר"י בסוף ביכורים דתנן, "ר' יהודה אומר אין נותנים אותם אלא לחבר בטובה, וחכמים אומרים נותנים אותם לאנשי המשמר והן מתחלקין ביניהם כקדשי מקדש".

ובביאור פלוגתא זו – עיין בירושלמי ריש ביכורים [פ"א ה"ב] דמבואר דפליגי במחלוקת יסודית בעיקר דיני ביכורים – והיינו דתחילת פלוגתתם אי מתחלקין כקדשי מקדש לאנשי אותו משמר או כקדשי הגבול לכל כהן שירצה - ותלינן בזה בירושלמי כמה הילכתא טובא.

דהנה - בריש ביכורים [שם] הסתפקו בירושלמי באשירה שביטלה אי מביא מפירותיה ביכורים, וכו"ע מודו דאין מביאים ממנה עצים למערכה, דפסולים לגבוה, וריש לקיש הסתפק אי מקיים בה מצות לולב, ותלוי אי מצוות כגבוה או לא, ופשטו דאין מצוות כגבוה וכשר ללולב, אבל שאני ביכורים משאר מצוות דתלוי אי הוי כקדשי מקדש או כקדשי תרומה, וזה תלוי בפלוגתת רבנן ור"י הנ"ל, ולרבנן פסול.

ובירושלמי ריש תרומות [פ"א - סוף ה"א] תלו בזה פלוגתא נוספת, דדנו למ"ד דמופלא סמוך לאיש מקדיש ואינו תורם, האם יכול להביא ביכורים או לא, ואמרו שם דתלוי אי ביכורים כקדשי מקדש או כקדשי הגבול, ולר"י דהוי קדשי הגבול אינו יכול להביא ביכורים כמו שאינו מפריש תרומה, ולרבנן שפיר מביא, עיי"ש.

והרמב"ם אזיל בפלוגתא זו לשיטתו, דהרמב"ם [פ"ג - ה"א] פסק דמתחלקין לאנשי משמר "כקדשי מקדש", ולעיל [פ"ב - הט"ז] פסק שאין מביאים ביכורים מעצי אשירה "שהביכורים קדשי מקדש הן", וכבר העיר בזה האו"ש [ביכורים ריש פ"ג] דאזיל לשיטתו ועפ"י הירושלמי, ונראה דאיכא הלכה נוספת דגם תלוי בפלוגתא זו והרמב"ם אזיל בזה לשיטתו.

דהנה הרמב"ם [פ"ב שם] פסק דביכורים שנטמאו אינו מסיק תחת תבשילו ודלא כתרומה טמאה, והטעם בזה כ' הרמב"ם "מפני שהם כקדשי מקדש", ודין זה מפורש בסוגי' בהערל, וק' טובא דהרמב"ם הקדים בהלכה זו בלשון "יראה לי", והא גמ' מפורשת היא, ועי' בכס"מ שנתעורר בזה, ותירץ דרק לענין הטעם "דהוי כקדשי המקדש" אמר הרמב"ם "יראה לי", ונראה דכוונת הכס"מ בזה הוא דלפי ר"י דאינו קדשי מקדש, אלא הוי כקדשי הגבול וכתרומה, לדידיה מותר להסיקו תחת תבשילו.

ושו"ר בר"ש סיריליאו [בריש פ"ב] שג"כ הביא הך דין דאין מדליקין ביכורים שנטמאה, ובזה לא שוו לתרומה, וכתב על זה, "והטעם דקדשי מקדש הן", עכ"ל, והיינו כהרמב"ם הנ"ל.

הרי לנו ד' נידונים במשנה בירושלמי וברמב"ם דתלויים אי הוי כקדשי מקדש או כקדשי הגבול, ולמאי דקיי"ל כרבנן נתחדש, א] מתחלקין לאנשי המשמר, ב] פסולים באשירה שביטלה, ג] מופלא סמוך לאיש מביא, ד] אינו מסיקו תחת תבשילו.

## ראיה שכל הנידון כאן הוא מה"ת – ובדברי הגר"ח בזה.

עכ"פ למדנו שיש כאן מחלוקת יסודית בין ר"י לרבנן בעיקר דין ביכורים, והירושלמי כאן מדמה את שיטת ר"י מהתם להכא, ולא משמע כהרע"ב וכהחזו"א שלמדו שהכל מדרבנן.

אולם עיין בדברי הגר"ח על הרמב"ם [ערכין] שכתב שודאי שיש דין דרבנן בשיטת ר"י דר"י חייש לטומאה וגוזר לא לתת לכל כהן, ורבנן לא חיישי – אכן תחילת פלוגתת ר"י ורבנן בדין דאורייתא.

וז"ל הגר"ח [שם]: "וטעמא דר' יהודה משום סרך טומאה, ונראה דעיקר הפלוגתא הויא בדאורייתא, דלחכמים דס"ל דהביכורים ניתנין לאנשי משמר א"כ הא איכא גזירת הכתוב דלכל בני אהרן תהיה דאין חולקין זה כנגד זה ומכל שכן דאין ניתנין לאחד.

ואך דר"י ס"ל דביכורים לית בהו זכות משמר ויש בהן טובת הנאה לבעלים ליתנם לכל כהן שירצה, ועל כן מועיל בהו גזירת טומאה דנותנם לכהן חבר" – הרי ודאי שיש גזירה בשיטת ר"י מחמת סרך טומאה – אכן רק לשיטתו שייך לגזור ומהני לגזור, ודו"ק, וצ"ל דתחילת פלוגתתם אי שייך לאנשי המשמר או לא – היינו אי ביכורים הוי קדשי הגבול או קדשי מקדש, וכנ"ל.

## מתמה טובא בכל הנ"ל, דמבואר בהדי' דלביכורים איכא גם דיני קרבן וגם דיני תרומה, והכא רואים דתלוי בפלוגתא דתנאי.

אולם סו"ס יש לתמוה בכל מה שנתבאר בשורש פלוגתת ר"י ורבנן אי הוי קדשי מקדש או קדשי גבול - הרי הבאנו באמרות אברהם זרעא קיימא [ריש ביכורים] שיש כמה מקורות דכו"ע מודי שיש בהם דיני קרבן, ולא מצאנו דנחלקו בזה ר"י ורבנן - וכדלהלן:

א] הטו"א הוכיח דתנופה בביכורים כעבודה מדמצאנו דין "ממשקה בנ"י" בביכורים.

ב] הטו"א הוכיח מכח זה דבתנופה בביכורים בעינן דווקא "יום" כיון שיש בזה דין עבודה.

ג] התורת זרעים הוכיח כנ"ל ממה דאיכא דין דיחוי בביכורים כמו בקרבן.

ד] המנ"ח נקט דלאחר תנופה הוו כקרבן לאחר זריקה ול"מ בהו שאלה.

ה] בתוס' ב"ב מבואר דתנופה והגשה כעבודה לענין דין חולין בעזרה.

ו] הרמב"ן עה"ת למד דמפורש בקרא בנשא דאיכא הקרבה בביכורים וכדכתיב "אשר יקריבו", ובאמת דכן מבואר בקרא בהדי' בויקרא [ב' - י"א,י"ב] "כי כל שאור וכל דבש וכו' קרבן ראשית תקריבו אתם לה'" ופירש"י דראשית קאי בשתי הלחם לענין שאור ובביכורים לענין דבש, הרי בהדי' דחשיב כקרבן והקרבה.

ז] כן הבאנו נמי לענין שירה מהתוס' והרא"ש והרש"ש בסוגי' דערכין, דיש לו דין שירה על הקרבן.

והנה זה ברור דלא פליגי ר"י ורבנן בכל הנ"ל – וע"כ שהד' נדונים של הירושלמי בפלוגתת ר"י ורבנן לא שייכים לכל הפרטי דינים הללו – ועיין בזה בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא [ריש ביכורים] מה שנתבאר בזה.

# ענף ג'בדין כרשינין.

## כרשינים – מה"ת או מדרבנן – שיטת הרמב"ם בזה.

הנה בעיקר דין כרשינין צריכים לעיין האם זה תרומה מה"ת או מדרבנן – ועיין בר"ש בטעמא דחכמים דאסרי לטמא כרשינין וזה לשונו – "וחכמים אוסרים - דחשבי להו אוכל - וגזרו על הכהנים שלא יאכילו לבהמתם, ואין נותנין אותן לכהן עם הארץ מידי דהוה אשאר תרומה משום דלא זהירי בטומאה, ומפרש בירושלמי אימתי גזרו על הכרשינין, ר' יוסי בר בון אמר בימי רעבון, ר' חנינא בשם ר' פנחס בימי דוד, אמרינן היא הדא היא הדא - כלומר דבימי דוד משום רעב דכתיב [שמואל ב' פרק כא] ויהי בימי דוד רעב שלש שנים" – ונחלקו בביאור דברי הריושלמי.

והנה - עיין בלשון הרמב"ם [תרומות פרק ב' הלכה ב'] "הכרשינין אף על פי שאינם מאכל אדם הואיל ואוכלין אותן בשני רעבון חייבין בתרומה ומעשרות" ועיין בקרית ספר שהכוונה בזה מה"ת וזה לשונו "מה שהוא אוכל בשני רעבון חייב דקרינא ביה שפיר אוכל דומיא דדגן תירוש ויצהר ותרומת ירקות אינה מן התורה דכתיב בה דגנך תירושך ויצהרך כל הדומה לאלו" ומכל לשונו משמע שזה מה"ת.

אולם ז"ל הרדב"ז: "הכרשינין אף על פי שאינן מאכל אדם וכו', ירושלמי דחלה [פרק אחרון] - אימתי גזרו על הכרשינין רבי יוסי אומר בימי רעבון ר' חנניה בשם רב בימי דוד אמרין הי הדא הי הדא וכיון שגזרו עליהם חייבין אפילו שלא בימי רעבון שאינו בדין שיהיו בזמן אחד חייבין וזמן אחר פטורין ותנן פי"א דתרומות כרשיני תרומה מאכילין אותן לבהמה ולחיה ומפני שעיקרן לבהמה מאכילין אותן לבהמה דאי עיקרן לאדם אסור ליתנן לבהמה משום הפסד תרומה" – וכפשוטו משמעות דבריו שכרשינים הם תרומה מדרבנן, ולמד כן מהירושלמי הנ"ל, ולא הוי גזירה על עיקר הפרשת תרומה בכרשינין.

וכן המשמעות בלשון הכס"מ שכתב כאן – "זהו פירוש למה שאמרו בירושלמי סוף חלה אימתי גזרו על הכרשינים בימי רעבון" - ועיין בחזו"א [מעשרות סימן א' הלכה כ"ב] שכרשינים הוא תרומה מדרבנן – אף בחישב עליהם לאכילת אדם.

ובצפנת פענח [תרומות עמוד 56] נקט דכוונת הרמב"ם שזה מה"ת – וע"ד המבואר בקרית ספר - וציין לתוס' ב"מ [צ'.] – ודו"ק, ודחה דכוונת הירושלמי שיש גזירה דרבנן לטמאותה, עיי"ש.

## מקור מהר"ש שכרשינין הם תרומה מה"ת.

אולם נראה שיש מקור שזה מה"ת מדברי הר"ש [תרומות פרק י"א משנה ט'] – דהנה, עיין בר"ש שהביא מהר' משה בר' אברהם "דהא דאין מאכיל ישראל לבהמתו כרשיני תרומה משום דכתי' [ויקרא כ"ב] וכהן כי יקנה נפש קנין כספו - ואפילו נפש בהמה במשמע, כדאמר בפ"ב דביצה [כ"א:] אך אשר יאכל לכל נפש ומשמע דוקא דכהן אבל דישראל לא ובתורת כהנים דרשי' לה גבי בהמה בפרשת אמור - ויליד ביתו הם יאכלו בלחמו הם אוכלים ואין בהמה אוכלת יכול לא תאכל בכרשינים ת"ל נפש - ובגמרא נמי מייתי הכא בירושלמי".

הרי לנו דרשה מפורשת בתו"כ ובירושלמי להתיר אכילת בהמה של כהן בכרשינים ומשמע שזה מה"ת, וכבר עמד בדיוק זה בצפנת פענח [תרומות עמוד 54] והוכיח מהכא שזה מה"ת, אלא שהוסיף שם שהטבל הוא טבל מדרבנן ואעפי"כ התרומה היא תרומה מה"ת.

ובאמת דמלשון הר"ש במשנה כאן – מובא לעיל – משמע שהגזירה לא היתה על עצם הדין תרומה של כרשינין אלא על האיסור להאכילו לבהמתו ולא לטמאותה – וכלשונו – "וגזרו על הכהנים שלא יאכילו לבהמתם, ואין נותנין אותן לכהן עם הארץ מידי דהוה אשאר תרומה משום דלא זהירי בטומאה, ומפרש בירושלמי אימתי גזרו על הכרשינין" – והיינו כדהבאנו לעיל מהצפנת פענח, אלא שבתוס' שאנץ על התו"כ [אמור] מבואר שהירושלמי איירי בגזירה על עיקר הדין להפריש תרומה מכרשינין וכדהבאנו מהכס"מ ורדב"ז, וע"ע בכל זה במעדני ארץ [תרומות פ"ב ה"ב] – וע"ע בדרך אמונה וביאור ההלכה [שם] שהביא פלוגתא זו בביאור הירושלמי - והעיר שאם גזרו בימי דוד לא להאכיל לבהמתו - א"כ כל המשניות שמאכילין לבהמה – היינו ע"כ לפני גזירת דוד – עיי"ש.

## בדין משמרת וטומאה בכרשינים.

נחלקו תנאי האם מותר לטמאות כרשינים, עיין בזה במעשר שני [פ"ב מ"ד], וכן הוא בעדיות [פ"א מ"ח], והכא במשנה מצאנו שר"ע מתיר לתת לכהן ע"ה – ואמרו המפרשים שר"ע לטעמיה, דאמר בפרק שני דמעשר שני דכרשינין כל מעשיהן בטומאה דלא חשיבי אוכל.

והנה – אף אי אסור לטמאותם – אכן מה"ת מותר לטמאותם - וביאר בזה הדרך אמונה [פי"ב ס"ק נ"ז] דכיון דגם אי יטמאנו אכתי יכול הבהמה לאוכלה, הרי דלא הופקע מקיום דינו ע"י הך טומאה, וממילא פשוט למה מותר לטמאותה, והיינו דלא שייכא הכא משמרת כלל.

איברא, דיעויין בראב"ד בפירושו [עדיות שם] שפירש דהא דליכא משמרת בכרשינים, היינו משום שאינו מאכל אדם, וכתיב "ואני הנה נתתי 'לך' משמרת תרומותי, תרומה שהיא 'ראויה לך' אתה צריך לשומרה מן הטומאה, אבל כרשינין מאכל בהמה הן, ואינו מוזהר על שמירתן", עכ"ל, ולכאו' צ"ע, דאחרי דמותר לבהמה לאוכלה בטומאתה א"כ שוב למה נקטינן מסברא דלולי הפסוק דאית ביה דין משמרת, הא מה שייכא ביה משמרת בכה"ג.

ועיין בדברינו אמרות אברהם – זרעא קיימא [תרומות חידושי סוגיות - קונטרס הראשון בדין משמרת תרומותי – פרק ג'] שהוכחנו שיש ב' דינים שונים של משמרת, א] לא לטמאותה, ב] ולא להפסידה – והוכחנו כן מדברי הראב"ד הנ"ל.

ועיין בדרך אמונה [פרק י"ב ס"ק ז'] שדייק מהר"ש [מעש"ש שם] דאסור להפסיד כרשינים, וראייתו ממה שאמר הר"ש שמותר לאוכלם צמחונין – וכנראה שכוונתו לדייק שיש מקום לאסור לאוכלם שלא כדרכם – ודווקא בצמחונין מותר, ומשמע דביסוד הדבר איכא איסור הפסד – [אולי זו כוונת מרן שליט"א] - עכ"פ לכאו' יש לתמוה מלשון הראב"ד הנ"ל דנראה דליכא בזה שום משמרת – גם טומאה וגם הפסד.

# משנה י

[י] ניתאי איש תקוע הביא חלות מביתר ולא קבלו ממנו אנשי אלכסנדריא הביאו חלותיהן מאלכסנדריא ולא קבלו מהם אנשי הר צבועים הביאו בכוריהם קודם עצרת ולא קבלו מהם מפני הכתוב שבתורה [שמות כג) וחג הקציר בכורי מעשיך אשר תזרע בשדה:

# רע"ב משנה י

מביתר - שם מקום בחו"ל:

ולא קבלו ממנו - דלאכלן אי אפשר שהרי נטמאו בארץ העמים. ולשרפן א"א לפי שאין טומאה זו ידועה, שמא יאמרו ראינו תרומה טהורה נשרפת להחזירן למקומן א"א שלא יאמרו תרומה יוצאה מא"י לחו"ל, אלא מניחן עד ערב פסח ושורפן:

וחג הקציר בכורי מעשיך - דשתי הלחם אקרו בכורים, ומתירין את החדש במקדש:

# ציונים והערות משנה י [[67]](#footnote-67).

## במקום 'ביתר' ו'אלכסנדרי'.

בדין זה של חלות שהביאו מביתר ומאלכסנדרי' – שהדין שלא מקבלים מהם – הביא הר"ש מהירושלמי – "תני רבי חייא גזרו עליהן והחזירום למקומם, אמר רבי בא בר זבדא - אי אפשר - לאוכלה אין את יכול שלא יהו אומרים ראינו תרומה טמאה נאכלת. לשורפה אין את יכול שלא יאמרו תרומה טהורה נשרפת, להחזירה למקומה אין את יכול שלא יהו אומרים ראינו תרומה יוצאה מא"י לחו"ל כיצד הוא עושה מניחה עד ערב הפסח ושורפה".

והנה מה שאינה נשרפת – הר"ש הביא – "לשורפה אין את יכול שלא יאמרו תרומה טהורה נשרפת" – והרע"ב ביאר "ולשרפן א"א לפי שאין טומאה זו ידועה".

ועיין בתוס' יו"ט שתמה בזה טובא: "לעיל במשנה ח' בדין השלישי מפרש דטומאת ארץ העמים היא טומאה ידועה דדוקא אותו חלק מן הארץ שלא כבשו עולי בבל מקרי טומאה שאינה ידועה. ומצאתי בספר כפתור ופרח [פרק י"א] שכתב למערב ירושלים דרומי כשלש שעות הוא ביתר ע"כ, ואם לביתר שבמשנתנו נתכוין נוכל לומר דגם בכלל ארץ ישראל שלא כבשו עולי בבל היא שהרי סמוכה לירושלים היא ומהארץ תחשב, אבל באלכסנדריא קשיא לפי שהיא לערך תשעים פרסאות ארצנו למערב ארץ ישראל כפי מה שראיתי במפות העולם, וגם נראה שביתר זו היא אותה ששנינו בסוף תענית. ואין סברא שהיתה קרובה כל כך לירושלים, [ובפ' הניזקין דף נז דביתר רחוקה מיל מים הגדול] ובעל כפתור ופרח לא לזו נתכוין".

עוד הוסיף בזה התוס' יו"ט להקשות מהרמב"ם – "ועוד שהרמב"ם כתב בכל חלת חוצה לארץ שהובאה לארץ ישראל שמניחה עד הפסח ותשרף כתרומה. ובספ"ב מהלכות תרומה כתב ולא תשרף שלא יאמרו תרומה שאינה נטמאת נשרף וכו' אלא מניחן וכו' או עד שיבא ערב פסח וכו'".

והסיק בזה התוס' יו"ט – "וצ"ל דאע"ג דכשהיא בארץ העמים הויא טומאה ידועה ונשרפת מ"מ כשהובאה לארץ ישראל מיקרי אינה ידועה דלאו כו"ע ידעי מאיזה מקום הובאת אם מארץ העמים אם מהארץ שלא כבשו עולי בבל".

ועיין בלחם שמים שכ' שביתר ואלכסנדריא הנזכרים במתניתין מקומן בא"י והן בכלל מה שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל.

## זמן הבאת ביכורים – בשבועות או אחרי שבועות.

טז) הנה זמן הבאת ביכורים הוי לאחר הבאת שתי הלחם בשבועות, ולכאו' בחג השבועות עצמו יכול להביא ביכורים וכן כתוב ברמב"ם [פ"ד ה"ו].

אמנם בבכורות [כ"ו:] בשטמ"ק [אות כ"ט] כ' וז"ל, "ויש לומר דביכורי יחיד לא מייתי עד לאחר עצרת [עיי"ש דלפי"ז מיישב קושית תוס' שם ד"ה מלאתך].

ועיין במהרי"ט אלגאזי [שם] שהביא שיטה זו בשם תוס' חיצוניות וטרח לבאר למה אין מביאין ביכורים בשבועות, וכתב שם משום דלכתחלה מביאין קרבן עם הביכורים, ואולי כיון שאינו מעכב אינו כמו שלמי שמחה וחגיגה שמקריבים ביו"ט מפני שהן חובה אלא כנדרים ונדבות דאין מקריבין ביו"ט, יעיי"ש עוד מה שכתב בזה.

וע' במנחת חינוך [מצוה י"ח ומצוה צ"א] - דפליג וס"ל דרשאי להביא קרבן זה ביו"ט כיון דיוצא משום שמחת יו"ט עי"ז כיון דנקרא קרבן שמחה, ועיי"ש שטרח לפרש שיטה זו בע"א דכיון דהדרך להביא עולות כמבואר במשנה לקמן [פ"ג מ"ה], ועולות העוף בודאי אין מקריבים ביו"ט, משו"ה אין מביאין ביכורים בשבועות.

ובאגרות משה [קדשים סי' א'] כתב דפשיטא שאין מביאין קרבן הבא עם הביכורים ביו"ט משום שאין מערבין שמחה בשמחה, וע"ע תוספת דברים בהערה [[68]](#footnote-68) בדברי רש"י במנחות בזה – ונפ"מ בטעמים.

## הבאת ביכורים קודם עצרת.

יז) בירושלמי כאן מבואר שאנשים חשובים שהביאו ביכוריהם קודם עצרת אין מקבלים מהן אבל מאנשים אחרים אם הביאו מקבלים מהם, אבל דעת הרמב"ם [פ"ב ה"ו] אינו כן שכ' "אין מביאין ביכורים קודם עצרת שנאמר ו'חג הקציר בכורי מעשיך' ואם הביא אין מקבלים ממנו אלא יניחם שם עד שתבוא עצרת ויקרא עליהן", עכ"ל.

הרי שלא חילק בזה אלא כל שהביא קודם עצרת אין מקבלים מהם, והוא לפי פשטות המשנה כאן - וכן הוא בתוספתא [פ"א ביכורים ה"א] שלא חילקו כלל בין אם הוא אדם מסויים או לא.

אבל קשה על הרמב"ם ממשנה במנחות [ס"ח:] דתנן שאם הביא כשר, וזהו קושית הירושלמי כאן, והרמב"ם [פ"ז תמידין ומוספין הי"ז] הביא את דברי המשנה, וע' ברמב"ם [פ"ב איסורי מזבח ה"י], וע"ע בחי' הגרי"ז במנחות [ע"ב].

## ביאור בלשון הפסוק - "וביום הבכורים".

יח) הנה בפרשת פנחס [פרק כ"ח פסוק כ"ו] כתיב "וביום הבכורים בהקריבכם מנחה חדשה וגו'", ובביאור פסוק זה פליגי הראשונים, שרש"י [שם] פי' דמה ששבועות נקראת יום הביכורים הוא בגלל הבאת שתי הלחם שהם ראשונים למנחת חטים הבאים מן החדש, אבל בסנהדרין [י"א:] ברש"י [ד"ה ועל פירות האילן] מבואר שפירש שמה שנקרא יום הביכורים הוא בגלל הבאת ביכורים של כל יחיד ויחיד, וכ"כ בקרית ספר [פ"ד ביכורים] ששבועות איקרי יום הביכורים כיון שמאז והלאה מותר להביא ביכורים.

וע' בסנהדרין [שם] ביד רמ"ה שהשיג על פירוש זה ופירש הפסוק כמו שפירש רש"י בפירושו עה"ת שהכוונה להבאת שתי הלחם, והוסיף ביד רמ"ה שממה דתנא דידן הביא הקרא של "וחג הקציר ביכורי מעשיך אשר תזרע בשדה" ולא הביא הקרא של "וביום הבכורים" מוכרח שפירושו של "וביום הבכורים" הוא שתי הלחם ולא ביכורי יחיד.

## הבאת ביכורים קודם עצרת.

ח) תנן במנחות [ס"ח:] - אין מביאין וכו' וביכורים וכו' קודם לעומר, אם הביא פסול, קודם לשתי הלחם לא יביא ואם הביא כשר. ובגמ' מנחות [פ"ד:] וברמב"ם [פ"ב ביכורים ה"ו] משמע דהא דאין מביאין ביכורים קודם עצרת הוי מדאורייתא, אמנם בשו"ת שואל ומשיב [ח"ו סי' ט"ז] כ' דהא דאין מביאין קודם עצרת אינו אלא מדרבנן.

הנה במתניתין כאן שנינו - אנשי הר צבועים הביאו ביכוריהם קודם לעצרת ולא קבלו מהן מפני שכתוב בתורה וחג הקציר ביכורי מעשיך אשר תזרע בשדה, וע"ז הק' בירושלמי שם דהא אם הביא כשר ותי' הירושלמי שלא יקבע הדבר החובה, ולכאו' דברי הירושלמי צ"ב דאע"ג דאם הביא כשר, מ"מ לא יקבלו מהם משום דלכתחילה אין להביא.

ונראה דמבואר מהכא דכיון שכבר הביאום לעזרה נתקיים מצות הבאה, והוי עתה במצב של בדיעבד וע"ז תנן ואם הביא כשר, שבדיעבד אינו דוקא לאחר הנחה ונתינה לכהן אלא אפי' לאחר שנכנסו לעזרה גם זה בכלל בדיעבד וכשר מדאורייתא, ויכול להניחם וליתנם לכהן, ומשו"ה הוצרך הירושלמי לפרש דרק משום שלא יקבע הדבר לחובה לא קבלו מהם.

וכעין זה מוכרח ממה דאמרינן במנחות [ה.] ורשב"ל אמר מנחת העומר שקמצה שלא לשמה כשרה ושיריה אין נאכלין עד שיביא מנחת העומר אחרת, ותתירנה מקרב היכי קרבה ממשקה ישראל מן המותר לישראל, אראב"א קסבר ר"ל אין מחוסר זמן לבו ביום.

וקשה תינח דאיסור חדש ליכא משום דאין מחו"ז לבו ביום, מיהו למזבח הלא אסור חדש קודם הקרבת שתי הלחם, וכיון שעל מנחה זו ליכא שם מנחת העומר וצריכה מנחת עומר אחרת להתירה, ה"ה שאסורה למזבח קודם הקרבת ב' הלחם, וק' מקרב היכי קרבה, אלא מבואר שכל שהביאו למזבח וקמצו הרי"ז בכלל בדיעבד, ותנן במתני' דבדיעבד שפיר מצי להקריב, אכן מגמ' זו חזינן רק דלאחר קמיצה הרי"ז בכלל בדיעבד, אבל מדברי הירושלמי הנ"ל מבואר שאף בהבאה לחוד לעזרה הרי"ז בדיעבד.

## קריאה כשמביא קודם עצרת.

ט) הנה צריך לברר בהא דקתני שאם הביא קודם עצרת כשר, מה דינו לענין קריאה, שהרי חובת קריאה אינה אלא בזמן שמחה דהיינו עד חג הסוכות, ויש לעיין מתי מתחיל זמן שמחה, אם מתחיל רק לאחר שבועות שאין זמן שמחה אלא לאחר עצרת ולכן מביא ואינו קורא או דלמא זמן שמחה איכא אפילו מקודם לכן.

ומצאתי בספר משכיל לדוד [לר' דוד פרדו] בפ' כי תבוא [כ"ו י"א] שכ' דקודם עצרת נמי איכא שמחה דליקוט התבואה מתחיל מניסן, ולכאו' לפי"ז מביא וקורא, אך מדברי החזו"א בליקוטים [סי' ח' סוף אות א'] נראה דזמן שמחה ליכא אלא מן העצרת ואילך, וכן הוא בהדיא בר' בחיי ריש פ' כי תבוא, וז"ל, "וע"ז אמר הכתוב ושמחת בכל הטוב, וזמן שמחה הוא מעצרת עד החג שאדם מלקט תבואתו ופירותיו", עכ"ל.

ובאו"ש [ביכורים - פ"ד הי"ג] ציין למה שכתב רש"י בפסחים שם וז"ל בד"ה זמן שמחה, בזמן קצירה ולקיטה שאדם לוקט תבואתו ולבו שמח הצריכו הכתוב קרייה וכו', עכ"ל, ובד"ה ועד החג כ' וז"ל, שבתוך הזמן הזה זמן לקיטה ושמח במעשיו עכ"ל, הרי דלרש"י מה שהוא זמן שמחה היינו משום שמחת לקיטת פירות – ומבואר שרש"י נייד מלפרש כמו שפירש באו"ש שמה שהוא זמן שמחה הוא מחמת שבעצרת כתוב שמחה וכן בחג.

# משנה יא

[יא] בן אנטינוס העלה בכורות מבבל ולא קבלו ממנו יוסף הכהן הביא בכורי יין ושמן ולא קבלו ממנו אף הוא העלה את בניו ובני ביתו לעשות פסח קטן בירושלים והחזירוהו שלא יקבע הדבר חובה אריסטון הביא בכוריו מאפמיא וקבלו ממנו מפני שאמרו הקונה בסוריא כקונה בפרוור שבירושלים:

# רע"ב משנה יא

העלה בכורות מבבל ולא קבלו ממנו - דכתיב [דברים יד) ואכלת לפני ה' אלהיך מעשר דגנך תירושך ויצהרך ובכורות בקרך וצאנך ממקום שאתה מביא מעשר דגן אתה מביא בכורות מחו"ל שאי אתה מביא מעשר דגן אין אתה מביא בכורות:

הביא בכורים יין ושמן ולא קבלו ממנו - לפי שלא בצרום מתחלה לכך דאילו בצרום מתחלה לכך שרי, דהכי תנן פרק בתרא דתרומות אין מביאין בכורים משקה אלא היוצא מן הזיתים וענבים בלבד:

פסח קטן - פסח שני. ובניו קטנים היו ובפסח ראשון בלבד הן חייבים שהכל חייבים בראיה כדכתיב [שמות כג) יראה כל זכורך אבל לא בפסח שני:

מאפמיא - גרסינן, והוא שם מקום בסוריא:

כקונה בפרוורי ירושלים - מגרשי ירושלים וכפרים שסביבותיה. תרגום מגרשיה פרווהא:

# ציונים והערות משנה י"א [[69]](#footnote-69).

# ענף א'בהא דאין מקבלים ביכורים מיין ושמן.

## דין מיני משקין.

**!) תנן [פי"א תרומות משנה ג'] שאין מביאין ביכורים משקין אלא מן הזיתים ומן הענבים, והנה משנה זו סותר למה דתנן במשנה כאן - יוסף הכהן הביא ביכורי יין ושמן ולא קבלו ממנו, ומבואר שאף יין ושמן אין מקבלים.**

**ובירושלמי כאן מתרץ שמה דתנן בתרומות שמביאין יין ושמן איירי כשבצרן מתחילה ע"מ לדורכן ומה דתנן בחלה שלא קבלו יין ושמן מיוסף הכהן איירי כשלא בצרם על מנת לדורכם, וז"ל הירושלמי: "תנינן תמן אין מביאין ביכורים משקין, ר' הילא בשם ר' לעזר כיני מתניתא אין עושין ביכורים משקין אפילו משזכו בהן בעלים, והתני דרך ביכורים משקה להביאן, מנין שיביא ת"ל תביא, תיפתר שלקטן משעה הראשונה ע"מ כן וכאן לא לקטן משעה ראשונה ע"מ כן. ומבואר שמה שמביא משקין הוא דוקא אם בצרן מתחילה לכך.**

**ונראה דלדברי הירושלמי אם בצרן מתחילה לכך יכול להביא משקין לכתחילה, וכן נראה מסתימת דברי תוס' בערכין [י"א. ד"ה מנין], והר"ש כאן, אבל בשטמ"ק ערכין [שם אות יא] כ' שגם לפי הירושלמי דוקא אם דרכן בדיעבד יכול להביא משקין, אבל אין לדורכם לכתחילה, וע' מש"כ ברדב"ז [פ"ב ה"ד].**

**אגב בר"י בן מלכי צדק [פי"א תרומות מ"ג] כ' וז"ל, ואין מביאין ביכורים משקין, פי' כשבצרן מתחילה לכך עכ"ל, ואזיל בשיטת הירושלמי שתלוי בכוונתו בשעת בצירה, אך דבריו אמורים על יין ושמן ולא על שאר משקין דבהני אף כשדרכם מעיקרא על מנת לדורכם עדיין אינן בר הבאה, וכנראה חסר איזה תיבות בדיבור המתחיל ואולי צ"ל "ואין מביאין ביכורים משקין, וכו'" ובא לפרש הסיפא לדין יין ושמן.**

## בדברי הרמב"ם.

**!) אך הרמב"ם [ביכורים פ"ב ה"ד] סתם הדברים וז"ל "אין מביאין ביכורים משקין חוץ מזיתים וענבים בלבד" - עכ"ל, וומבואר שאף לכתחילה מביאין יין ושמן, ועוד מבואר שלא חילק הרמב"ם בין בצרן מתחילה ע"מ לדורכן או לא, ובכסף משנה על הרמב"ם הנ"ל הקשה אמאי לא הביא הרמב"ם לדברי הירושלמי שאף יין ושמן אין מביאין אא"כ בצרן מתחילה ע"מ לדורכן.**

**ובכס"מ הביא מה שהרמב"ם בפירושו על המשנה בתרומות [שם] פי' דפליגי תנאי בדין זה ופסק הרמב"ם כמשנה דחלה, אך בחיבורו מבואר שפסק כמשנה דתרומות, וע"ש בכס"מ מה שיש גורסים ברמב"ם בפירושו לתרומות שאין הלכה כר"י, וע' ברדב"ז מה שכתב שג' מחלוקת איכא בדבר, וע' חולין [ק"כ:].**

## דברי הירושלמי.

**!) והנה דברי הירושלמי טעונין ביאור, דמאיזה טעם נימא שאין מביאין ביכורים ממשקין אלא כשהיה בדעתו בשעת בצירה לדורכן, דמאי שייטא לשעת בצירה לקביעת דיני הבאה אם יכול להביא משקין או לא.**

**ובאור שמח [פ"ב ה"ד] ביאר דמה שנתמעטו משקין ממצות ביכורים הוא מקרא של "פרי האדמה" ופרי היינו פרי כמשמעו ולא משקין, וקרא זו איירי במצות קריאת פרשת ביכורים ומזה נתמעטו משקין, ומה דמרבינן יין ושמן שהן בכלל מצות ביכורים הוא מקרא של "אשר תביא מארצך" ומקרא זה קאי על מצות הבאת ביכורים בלי חובת קריאה כדאיתא בספרי דקאי על ביכורים שדינן הוא שמביא ואינו קורא.**

**!) והנה במכילתא פ' משפטים על הפסוק "ראשית ביכורי אדמתך וגו'" איתא שכשהביא ביכורים ממשקה מביא ואינו קורא, וצ"ע אי קאי על כל המינים ולא רק על יין ושמן, וסובר שיש חובת הבאה אפי' במשקין משאר מינים, או דלמא קאי על יין ושמן וסובר שאינו קורא, אך לפי דברי האו"ש הנ"ל מתפרשין היטב דברי המכילתא על יין ושמן שמביא ואינו קורא וכמשנ"ת.**

**נמצינו למדים שאף שמביא ביכורים ממשקין של יין ושמן מ"מ מביא ואינו קורא, נמצא שאם בצרן ע"מ להביאן כשהן פירות ולא משקין הרי ראויין הן להבאה ולקריאה, ואם דרכן אח"כ למשקין תו אין בהן חובת קריאה, ואיתא בירושלמי [פ"א ה"ה] דכל היכא דמעיקרא היה בהן דין הבאה וקריאה ועכשיו אין בהן אלא דין הבאה בלי קריאה כל כי האי ירקבו.**

**וז"ל הירושלמי "רבי זעירא רבי אמי רבי שמעון בן לקיש בשם ר' הושעיה בשלקטן לשלחן ביד אחר אבל אם לקטן להביאן הוא לא ישלחן ביד אחר שכל ביכורים שנראו ליתור בקרייה אינן ניתרים אלא בקריאה, וכו', הפריש ביכוריו ואח"כ מכר שדהו מביא ואינו קורא, קיימונה כשנתן דעתו למסור משעה ראשונה וכו'".**

**ולפי הירושלמי כל מה דתנן שמביא ואינו קורא מחמת פסול שאירע להן כגון יבש המעיין או מכר שדהו דינן שירקבו אא"כ היה דעת הבעלים מעיקרא בשעת בצירה להביאם באופן שאין בהן חובת קריאה ולכן כיון שמעולם לא היו עומדין למצות קריאה אין בהן פסול של דיחוי.**

**ולפי זה אזיל הירושלמי לשיטתו כיון שנתבאר שהמביא ביכוריו משקין מביא ואינו קורא נמצא דלא משכחת לן הבאת משקין אא"כ בצרן מתחילה ע"מ לדורכן דמעיקרא לא היו עומדים לקריאה, אבל אל"ה דינן שירקבו וכמשנ"ת.**

## ישוב דברי הרמב"ם.

**!) ולפי דברי האו"ש אולי יש ליישב דעת הרמב"ם ממה שהקשה עליו בכס"מ שהבאנו לעיל אמאי לא הביא הרמב"ם לדברי הירושלמי שאף יין ושמן אין מביאין אא"כ בצרן מתחילה ע"מ לדורכן, דהנה הבאנו לעיל דעת הירושלמי שכל שנראו להבאה וקריאה ונדחו מקריאה ירקבו ולכן לא משכחת לן שמביא ואינו קורא אא"כ בצרם מתחילה ע"מ לשלחן באופן דלית בהו חובת קריאה, אמנם הרמב"ם חולק על הירושלמי בזה שהרמב"ם [פ"ד הי"ג] כ' שהמביא ביכורים מאחר חג הסוכות ועד חנוכה אע"פ שהפרישן קודם החג מביא ואינו קורא, עכ"ל, ומדלא התנה דאיירי כשבצרן מתחילה לכך מבואר שחולק על הירושלמי ודעתו שאפי' אם לא בצרן מתחילה לכך מ"מ מביא ואינו קורא, ועיין בפרי עץ חיים [סי' ל"ו אות ה'] מה שמבואר שיטת הרמב"ם בזה.**

**ומבואר שהרמב"ם לית ליה פסול דיחוי בביכורים, ולכן מבואר הדבר כמין חומר שמה שהירושלמי כ' שאין מביאין ביכורים ממשקין אא"כ בצרן מתחליה ע"מ לדורכן אינו אלא לשיטתו דאית ליה דין דיחוי, אבל הרמב"ם לית ליה דין דיחוי כזה, ולכן שפיר השמיט לדינא דירושלמי דבעינן דעתו לדורכן, ולדעת הרמב"ם אף כשלא היה דעתו בשעת בצירה לדורכן מ"מ כשר להביא ביכורים ממשקין ודינן שמביא ואינו קורא וכמשנ"ת. ושוב מצאתי כדברינו בצפנת פענח [[70]](#footnote-70) [ח"ב מהד"ת עמ' נ"ה: ריש טור א'].**

**מיהו לפי"ז נראה שאע"ג שאם דרכן מביא אף כשלא בצרן מעיקרא על דעת לדורכן, מ"מ לכתחילה אין לדורכן שהרי מבטל מצות קריאה עי"ז שאם היה מביאם בלי דריכה היה מביא וקורא, וגם הרמב"ם מודה שלכתחילה אסור לבטל מצות קריאה כמו שביארנו בסי' ל"ו אות ה' שהרמב"ם מודה שלכתחילה לא ישלח הביכורים ע"י שליח וטעמו משום שעי"ז יבטל מצות קריאה שכבר חלה עליו בשעת תלישה, והרמב"ם אזיל בשיטת השטמ"ק הנ"ל שלכתחילה אין לדורכן [ולאו מטעמיה שהשטמ"ק כ"כ גם לדעת הירושלמי וזה צ"ע].**

**ומה שכתבנו לעיל דמשמע מתוס' ומהר"ש שלכתחילה מותר לדורכן א"ש היטב לפי מה שנראה מדבריהם דס"ל כהירושלמי דסובר שיש פסול דיחוי בביכורים, ע' בדברי תוס' גיטין [מ"ז: ד"ה מביא] ובר"ש [פ"א ביכורים מ"ה], אבל הרמב"ם חולק עלייהו לפי מה דפסיק דלא כהירושלמי וכמשנ"ת. מיהו לפי"ז צריך לדחוק קצת לשון הרמב"ם שמפשטות דבריו נראה שסובר שלכתחילה מותר להביא יין ושמן, אבל לדברינו צ"ל שאסור להביא יין ושמן לכתחילה. מיהו אם בצרן מתחילה ע"מ לדורכם יתכן שבזה גם הרמב"ם מודה שמותר לדורכם כיון שקבע עלייהו שאין בהן דין קריאה.**

**!) איברא עיקר דברי האו"ש שפירש שבמשקים מביא ואינו קורא קשין דהנה בערכין [י"א.] אמרינן שביכורים טעונין שירה, ופריך הש"ס שאין אומרים שירה אלא על היין ומשני שהביא ענבים ודרכן, ולפי דברי האו"ש המביא ביכוריו משקין מביא ואינו קורא, נמצא שלא משכחת לן מצות שירה בביכורים אלא בביכורים של בדיעבד שמביא ואינו קורא, אמנם י"ל דאיירי כשהביא ביכורים של כמה מיני פירות ביחד, ואע"ג שדרך הענבים מ"מ שאר פירות ראויים הן לקריאה שהרי אין אדם קורא אלא פעם אחת אע"פ שהביא כמה מינים כדתנן [ביכורים פ"א מ"ז ומ"ט], ואף כשלא הביא אלא ענבים לחודייהו אכתי משכחת לן שמביא וקורא כגון שדרך מקצת ענביו וקורא על השאר שעדיין הן ענבים.**

## מקור אחר לדברי הרמב"ם.

**ויתכן לפרש את המקור לדברי הרמב"ם בענין אחר, דאיתא בחולין [ק"כ:] דתני ר' יוסי דילפינן מ"תביא" הנאמר לענין ביכורים דמשקין היוצאין מענבים כמותן וילפינן מיניה לשאר מילי כגון תרומה וטבל וחדש ועוד.**

**והנה ברמב"ן ב"מ [פ"ח:] דן אי רק יין ושמן חייב בתרו"מ מה"ת או אף ענבים וזתים שעומדין לאכילה, והוכיח מהך שמעתתא דחולין דאף ענבים וזתים שעומדין לאכילה חייבין בתרו"מ מה"ת וז"ל, "ועל זה אמרו בתרומה משקין היוצאין מהן כמותן ולוקין עליהן ביין ושמן כדאיתא פ' העור והרוטב וליכא לפרושי כשהפריש יין ושמן דמאי משקין היוצאין מהן עיקר תרומה הוא בתירוש ויצהר כתיב, אלא כשהפריש ענבים ועשה מהן יין והרי פרישנא לה בדוכתא וש"מ דתרומת ענבים דאורייתא היא שהרי אמרו משקין היוצאין מהן כמותן ולוקין עליהם, וליכא למימר נמי דהתם כשדעתו לעשות מהן יין והקדים תרומתן בענבים כדרך שמקדימין תרומת דגן בשבלין בההיא נמי עיקר תרומה לתירוש ויצהר היא ולא מיקרו משקין היוצאין מהן", עכ"ל.**

**ומבואר מדברי הרמב"ן שכיון שיש בדעתו לא לאכול הפירות אלא להוציא מהן יין ושמן אין זה בכלל משקין היוצאין מהן אלא הוי כאילו יש לו משקין מעיקרא ושם תרומה שפיר חל על המשקין דנחשב כאילו לעולם יש משקין ולא חל שם ביכורים על הפרי גופיה.**

**וצ"ע דלפי דברי הירושלמי בחלה הנ"ל דדין הבאת ביכורים מיין ושמן איירי כשבדעתו לדורכן א"כ גם בביכורים ליכא מקור לדין משקין היוצאין מהן כמותן, דהוי כאילו קרא שם ביכורים על המשקין ולא על הפירות.**

**ומעתה י"ל דמזה הוכיח הרמב"ם דבע"כ צ"ל דהבבלי חולק על הירושלמי וסובר הבבלי שמה שמביאין ביכורים מיין ושמן איירי אף היכא כשלא היה דעתו לכך מעיקרא, ומשו"ה השמיט הרמב"ם את דברי הירושלמי אלו, ומיושב תמיהת הכס"מ.**

**אכן יש לדחות ראיה זו, דהנה מש"כ הרמב"ן דאם חשב להוציא יין ושמן נחשב לעיקר תרומתו על המשקין ולא על הפירות, אין זה אלא לענין תרומה לפי מה דסובר הרמב"ן שאין מפרישין תרו"מ מתאנים וענבים כשעומדין הן לאכילה, נמצא דשם תרו"מ חל רק על המשקה שבהן כשבדעתו לדורכם, אבל ביכורים אינן כן, דודאי שם ביכורים חל על פירות של תאנים וענבים ג"כ, ולכן אפי' אם חישב לדרכן מ"מ השם ביכורים חל על הפירות וכדורך הפירות אח"כ נחשב המשקין כמשקין היוצא מהן, ולכן מחוורתא כדשנינן בקמייתא בדעת הרמב"ם.**

## דברי שאר ראשונים.

**!) ומעתה נבוא לבאר דברי שאר הראשונים, דעת רש"י בערכין [י"א.] שאינו מביא ביכורים ממשקין אלא אם דורכן לאחר שכבר באו לתוך העזרה וע' שם ברגמ"ה שפירש על פי דרכו של רש"י אך מה שכ' רש"י שאינו מביא אא"כ דרכן בתוך העזרה ע"ז חולק הרגמ"ה ולדידיה סגי אם דרכן לאחר שבאו לירושלים.**

**אבל תוס' [שם] כ' שלכתחילה אין לדורכן אבל אם בדיעבד דרכן מביאן, ויש לעיין אם תוס' איירי דוקא כשדרכן לאחר שכבר הפרישן לביכורים או דלמא ה"ה כשדרכן קודם שהפרישן, וע' מה דפליגי בזה בעולת שלמה והפלאה שבערכין בתוס' שם, אבל פשיטא שלתוס' אם דרכן לאחר שנתקדשו אף שעדיין לא הגיעו לירושלים שמביאין מהן, ודלא כרש"י ורגמ"ה הנ"ל דס"ל שאינו מביא אא"כ כבר נתקדשו בבואם לירושלים או לעזרה.**

## פלוגתת רש"י ורגמ"ה.

**!) וראיתי לבאר מה דפליגי רש"י ורגמ"ה דתרווייהו מצרכי שתחול על הפירות קדושת ביכורים קודם שידרכום, אלא שנחלקו אימתי חלה הקדושה על הפירות, וכבר ביארנו בפרי עץ חיים [פ"ב מ"א] מה דפליגי הראשונים בזה שלרמב"ם חלה הקדושה משעה שנכנסו לירושלים, אבל לר"ש חלה הקדושה משעה שהגיעו לעזרה, ולכן רש"י שכ' שדרכום לאחר שבאו לעזרה אזיל בשיטת הר"ש שקדושה חלה רק כשנכנסו לעזרה, ואזיל רש"י לשיטתו במכות [י"ח: בד"ה משיראו] שכ' בהדיא שהקדושה חלה כשבאו לעזרה, ולכן כ' כאן דבעינן דוקא שידרכום לאחר שבאו לעזרה שכבר נתקדשו, אבל י"ל שרגמ"ה אזיל בשיטת הרמב"ם שהקדושה חלה כבר משבאו לירושלים ולכן כ' דסגי כשדרכום לאחר שנכנסו לירושלים.**

## פלוגתת רש"י ותוס'.

**!) והנה ראיתי בספר ברכת כהן [ערכין י"א.] שהוסיף לבאר מה דפליגי תוס' על רש"י בזה דלרש"י מה דיין ושמן כשרין לביכורים הוא דוקא כשדרכם לאחר שכבר נתקדשו, אבל לפי מה שפירש בהפלאה שבערכין הנ"ל לתוס' מביאין יין ושמן אף כשדרכם קודם שנתקדשו, שי"ל שתוס' בערכין שם הוכיח מחולין [ק"כ:] שזיתים וענבים אפי' דרכם קודם שקדשו נמי קדשי, והנה בחולין שם אמרינן "תני ר' יוסי פרי, פרי אתה מביא ואי אתה מביא משקה, הביא ענבים ודרכם מנין, ת"ל תביא", וי"ל דפליגי רש"י ותוס' במה נתחדש לן במה דמרבינן יין ושמן, דלתוס' בפסחים [כ"ד: ד"ה אלא] ילפינן שדוקא בשאר פירות המשקה הוא זיעה משא"כ בזיתים וענבים יש להמשקה דין פרי, אך מרש"י נראה שפירש שגם אחר הלימוד משקה היוצא מזיתים אינו חשיב פרי אלא דמ"מ כיון שכבר חלה קדושה על הפירות אינה נפקע אף כשדרכם.**

**נמצא שתוס' אזלי לשיטתייהו ולכן כ' שאף קודם שנתקדשו אמרינן שראויין משקין של זיתים וענבים לביכורים כיון דילפינן שהן בכלל פרי, אך לרש"י ורגמ"ה אף לאחר הלימוד אין למשקין של זיתים וענבים חשיבות של פרי ומה שמביאין ביכורים מהן היינו רק משום דלאחר שנתקדשו לא פקעה קדושתן ומשו"ה מביאין מהן רק כשנדרכו לאחר שנתקדשו.**

## דברי הרא"ש והמכילתא.

**!) ובחי' ר' מאיר שמחה חולין [ק"כ:] הביא מדברי הרא"ש ברכות [פ"ו סי' ג'] שכ' שאפי' היכא שמביאין מיין ושמן זה דוקא אם יש קצת ממשות של הזיתים והענבים מעורבין בה.**

## תוספת דברים במשנה.

**בדין ביכורים מסורי' – ובדין ביכורים מירושלים – עיין בחידושי סוגיות [סימן ט"ז] מה שנתבאר בזה.**

# חידושי סוגיות

**סימן א' קונטרס בגדרי ה' מינים, [פרק א' משנה א'].**

**סימן ב' חידושים בדרכו של הגר"א בגדרי חמשה מיני דגן. [ריש מכילתין].**

**סימן ג' פלוגתת ר"ת והרמב"ן בדין תחילתה סופגנין. [פרק א' משנה ה'].**

**סימן ד' דברי הגר"ח ביסוד דינא דע"מ לחלק ובשורש פלוגתת הרמב"ם וראב"ד בזה. [פרק א' משנה ז'].**

**סימן ה גדר הדין ארץ ישראל מוחזקות מאבותינו, ובפלוגתא בירושלמי בדין זה לגבי חיוב חלה בקמח וסולת שמצאו כשנכנסו לא"י. [פרק ב' משנה א'].**

**סימן ו' בדין מביא גט בספינה דמדמינן למשנה זו. [פרק ב' משנה ב'].**

**סימן ז' עמידה בברכת המצוות, ובטעמא דישיבה בברכה דהפרשת חלה. [פרק ב' משנה ג'].**

**סימן ח' מחלוקת הראשונים ביסוד דין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא, ובדין לשמה במצה בדין זה, ובדין נתינת מים לגבי שיעור ה' רבעים ולגבי פטור עכו"ם והקדש. [פרק ג' משנה א'].**

**סימן ט' בגדר הדין ש'חלה ותרומה' מעורבות בעיסה ובטבל, לגבי איסור משמרת בטבל. [פרק ג' משנה ב'].**

**סימן י' בדברי הרמב"ן דמדמה מחשבת סופגנין לתחילתה הקדש, ובגדר עקירת מחשבתו למפרע, ובישוב שיטת ר"ת במחשבת סופגנין דמאי שנא מכל המחשבות. [פרק ג' משנה ג'].**

**סימן י"א מירוח עכו"ם, האם תלוי בבעלות או במעשה או בשניהם, והחילוק בין מירוח הקדש למירוח לעכו"ם. [פרק ג' משנה ד'].**

**סימן י"ב בדין מצה וחלה מן החיטין ומן האורז, ובגדרי טעם כעיקר ובדיני גרירה. [פרק ג' משנה ז'].**

**סימן י"ג בדין כיבוש יחיד. [פרק ד' משנה ז].**

**סימן י"ד בגדר החלוקה של א"י לשלש ארצות. [פרק ד' משנה ח'].**

**סימן ט"ו קונטרס בדין חלת חו"ל. [פרק ד' משנה ח'].**

**סימן ט"ז ביכורים מסוריא וביכורים מיורשלים ומפרוורי שבירושלים. [פרק ד' משנה י"א] .**

**סימן א - ענף א קונטרס בגדרי ה' מינים, [פרק א' משנה א']. <>**

**פרק א' ביסוד דינא דה' מיני דגן, לחלה ומצה. <>** מביא כמה מקורות לדין ה' מיני דגן בחלה, ומבאר את הנפ"מ שביניהם. <> מביא מהרידב"ז דנפ"מ לענין ביטול ואי לוקין בחלה, ונפ"מ במצה. <> נפ"מ אי מתני' ה' 'מינים' או ה' 'דברים'. <> ביאור פלוגתת הבבלי וירושלמי בצירוף בנשוך <> ישוב לשי' המאירי מהירושלמי, וישוב שי' רש"י במנחות מקושי' תוס' מהירושלמי

**פרק ב' ביאור בדברי התוס' במנחות [ע'], ובר"ש ריש כלאים. <>** ביאור האחרונים בתוס' במנחות דמבואר דמינים שאין מפרישין זע"ז אין מצטרפין נמי לשיעור חיוב חלה, דב'נשוך' לא נהיה לעיסה אחת. <> מתמה בדברי האחרונים מיניה וביה בתוס'. <> מוכיח דע"כ דצירוף מדין אבות ותולדות אתינן עלה. <> דרך נוספות על פי הסברות של 'מקפדת'. <>

**סימן א ענף ב בה' מיני דגן בלולים לעיסה אחת לגבי חלה ומצה ואי איכא בזה ביטול ברוב. פרק א בגדר ב' תנאים דבאין לידי חימוץ, וביסוד הגר"ח דגרירה באורז שייך לדיני לחם. <>** מביא דאיכא ג' דינים של באין לידי חימוץ בה' מיני דגן, ומתמה בזה. <> יסוד הגר"ח והמנחת ברוך דמלבד הדין ה' מיני דגן איכא תנאה דלחם, ולזה בעין גרירה. <> מבאר עפ"י הנ"ל את הג' דינים הללו. <>

**פרק ב בדברי הירושלמי דעירב בדגן שאר מינין, דבעינן שיהא בה רובה דגן, ובגדר רובו ככולו לחלות שם לחם. <>** בדברי הירושלמי דעירב בדגן שאר מינין דבעינן שיהא בה רובה דגן, ובמה שתמהו האחרונים בזה. <> מדייק מהרמב"ן דחסר בשם לחם. <> במה שיש לתמוה דלא מהני הך רוב מדין ביטול ברוב. <> דין רובו ככולו בקביעת 'שם חוט' לגבי כלאים - בחוט של צמר גמלים וצמר רחלים. <> מבאר דמדין רובו ככולו חיילא שם לחם מכח הרוב חיטה. <>

**פרק ג דברי הירושלמי בפלוגתת ר"י ור"ל בביטול ברוב בעיסה שנעשה בכמה מינים. <>** מביא מהירושלמי בפלוגתת ר"י ור"ל באיסורים מבטלים זא"ז דפליגי גם בביטול במינים שונים בחלה, אבל לפני שחל החיוב מודה ר"י דאיכא ביטול, ומתמה בזה, ומקשה דהוי היתר בהיתר. <> מבאר דמהני להפקיע את כחו ביצירת השם לחם מדין רובו ככולו. <> ישוב לקושי' התורת זרעים. <> דן אי מדין רובו ככולו או ביטול ברוב מצד החשיבות של לחם שבמין. <>

**פרק ד בדין מצה שנעשה מכמה מינים ובדברי הירושלמי בזה. <>** בדברי המנ"ח לגבי מצה בכמה מינים. <> במה שיש לומר איפכא מהמנ"ח, דלא יצא בנבללו ביחד, ויצא בנפרדים זמ"ז, דבזה מצה הוי איפכא מחלה. <> חידוש גדול בדברי העמק ברכה לגבי ברכת המזון בלחם שנעשה מכמה מינים. <> מביא מהירושלמי דמדמינן מצה וחלה זל"ז לגבי צירוף מינים. <> חידוש בירושלמי שיש לחלק בין חלה למצה לגבי חילוקי שמות. <> מה שיש לדון עפ"י הנ"ל לגבי מצה וברכת המזון בחלה מכמה מינים בלולים. <> דין לחם לגבי ברכת המזון - לגבי פת הבא בכיסנין - וחלוק מהדין לחם של מצה וחלה. <> תוספת עומק בירושלמי דאיכא תלת גווני של לחם - חלה מצה וברכת המזון. <> דברים מפורשים במאירי. <> סברא נוספת בעיקר דברי הירושלמי - דבחמץ ומצה מעיקרא ליכא משמעות לחילוקי שמות בלחמים שונים של חצאי כזית, ולכן גם בלחם אחד ליכא חילוקי שמות. <> מיישב את הירושלמי לדרכו של האור זרוע ולר"ש סיריליאו דאיכא חילוק לגבי התראה, ומה הדמיון למצה, וע"כ כנ"ל. <> גם לגבי מצה הנידון היה מדין רובו ככולו ולא מצד ביטול ברוב. <> בדברי הקרן אורה על הירושלמי. <> אבות ותולדות בה' מיני דגן בחלה, ולא במנחות ולא בכלאים - ומחדש דה"ה דליכא במצה. <>

**סימן ב' חידושים בדרכו של הגר"א בגדרי חמשה מיני דגן. [ריש מכילתין]. <>**

**פרק א' שיטת הגר"א בדיני החמשה מינים לגבי חלה כלאים ומנחת העומר. <> שו"ט בירושלמי לדרכו של הגר"א. <>** ביאור סברת ר' יוסי, דאף אי ש"ש ושעורה מין אחד נינהו, אבל דומה לתאנה שחורה ולבנה, ומבאר שיש מושג של מין אחד בב' צורות – וכדמצאנו כה"ג בכלאים. <> ביאור הקס"ד לר' ישמעאל להכשיר מנחת העומר בכוסמין ש"ש ושיפון, דמדין תולדות אתינן עלה. <> סיכום הג' שיטות בה' מיני דגן. <>

**פרק ב' בפלוגתת הבבלי וירושלמי בצירוף הה' מינים בנשוך, לדרכו של הגר"א. <>** דעת הגר"א בפלוגתת רבנן ור' ישמעאל בצירוף הה' מינים בנשוך. <> מתמה טובא בכל הלכות הצירופים בה' מינים דמה שורשם ובמה מתחלקים זה מזה. <> מבאר כל החילוקי דינים בצירוף דנשוך עפ"י המבואר דחיטין ושעורין אבות נינהו, ויש ב' מיני צירוף, מצד אבות ותולדות ומצד מינים. <> הוכחה נוספת דמשנה דריש פרק ד' איירי באבות ותולדות. <> ביאור בשיטת ריב"נ על פי הנ"ל. <> שיטת הגר"א בבבלי - ומתמה טובא דלדרכו איכא סברות הפוכות בין הבבלי לירושלמי. <> ביאור בשי' הבבלי, דלדרכו של הגר"א נתחדש צירוף של תולדות זה עם זה. <> ביאור בשיטת הטור בכל הנ"ל. <>

**סימן ג' פלוגתת ר"ת והרמב"ן בדין תחילתה סופגנין. [פרק א' משנה ה']. <>**

**פרק א' שיטת ר"ת בתחילתו סופגנין ובב' מחייבים בחלה, דין 'עריסותיכם' ודין 'לחם'. <>** הקדמה – ב' סוגים של לישה ואפייה. <> פלוגתת ר"ת והרמב"ן. <> ביאור דברי ר"ת שיש ב' מחייבים, מחייב מצד לחם ומחייב מצד עיסה. <> מביא מהתשו' הרשב"א שהוכיח משי' ר"ע בגלגול נכרי וגלגול חו"ל דמוכרח שיש ב' מחייבים בחלה, בזמן הגלגול ובזמן הקרימה בתנור, ותרי קראי איכא. <> נחלקו בגדר הפטור של עכו"ם הקדש וחו"ל, ונפ"מ לגבי המחייב של קרימה בתנור. <> מקור גדול לפמ"ג. <> הוספה חשובה. <>

**פרק ב' פלוגתת הגר"ח והחזו"א בשיטת ר"ת. <>** הרחבה בשיטת ר"ת דאיכא ב' מחייבים, מצד עיסה ומצד לחם, ובשיטתו באילפס ואח"כ אפאו בתנור. <> מביא את החידוש של החזו"א "דבישולו זה אפייתו" - ומוכיח דלפי"ז איכא תרי מחייבים בבלילה עבה שבישלו, גם מצד 'עריסותיכם' וגם מצד 'לחם'. <> מביא כמה נפ"מ בין הנך תרי מחייבים. <> דברי הגר"ח [בשי' ר"ת] דכבר בעיסה חיילא דין לחם, ונפ"מ לביטול ע"י תערובת של מינים. <> תוספת ביאור בדבריו - "לחם שבעיסה", דאכתי לא נתקיים בו תנאי דתוריתא דנהמא. <> ביאור הוכחת הגר"ח מדברי הרא"ש בר"ת, דאיך ילפינן דין לחם דברכת המוציא מדין גלגול דמחייב בחלה <> מבאר דאיכא נפ"מ לדינא בין הגר"ח לחזו"א. <> הוכחה ברורה לדרכו של הגר"ח מכל הנידון בתוס' בשי' ר' יהודה דבעי תנור אחד. <> מבאר עיקר סברת ר"ת לדרכו של הגר"ח. <> מבאר עוד דנמצא דלפי הגר"ח דין 'עריסותיכם' ודין 'לחם' אינם ב' דינים, וב' מחייבים, אלא דביסודם תרוייהו דין א' נינהו. <> סיכום בדברי הגר"ח. <>

**פרק ג' ביאור שיטת הרמב"ן בתחילתו סופגנין, ודרכו של הגר"ח בב' מחייבים בחלה, ותוספת ביאור בשיטת ר"ת. <>** פלוגתת ר"ת והרמב"ן. <> במה שיש לתמוה בשיטת הרמב"ן. <> מביא יסוד מהגר"ח דלמד ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ" אינם תרי מחייבים, אלא דכל המחייב הוא מצד "לחם הארץ", וכל חיובא דשעת גלגול הוא רק מחמת הלחם העתיד להיות בה, ומביא מקור לדבריו מהר"ש. <> הוספה חשובה. <> ביאור בדברי הגר"ח עפ"י דבריו בהלכות חמץ ומצה, וביאור שורש פלוגתת הרמב"ן ור"ת בגלגול בבלילה עבה ע"מ לבשלה. <> עפ"י הנ"ל מבאר שורש פלוגתת הר"ש ור"ת בע"מ לחלקה דלא פליגי בסברות הפוכות. <>

**סימן ד' דברי הגר"ח ביסוד דינא דע"מ לחלק ובשורש פלוגתת הרמב"ם וראב"ד בזה. [פרק א' משנה ז']. <>** דרך הראשונה של הגר"ח דנחלקו אי מחשבת חלוקה כנחלקה וליכא שיעור חלה – ונפ"מ אי הוי שעת חובתה עכשיו או לא. <> דחיית הגר"ח ממחשבת חלוקה לאחר אפייה. <> דחייה שניה של הגר"ח ממה דמהני חלות הפרשה – דמוכרח דלא חשיב כנחלקה. <> ביאור הגר"ח בדברי הראב"ד דמדמה מחשבת חלוקה לעושה עיסתו קבין – דליכא הכא 'מחשבת פוטר'. <> חידוש בדברי הגר"ח דאיכא פטור בחובת ההפרשה ואעפי"כ חיילא חלות הפרשה. <> ביאור הגר"ח בהשגה השניה של הראב"ד מדיחוי אצל מצוות. <> ביאורו של הגר"ח בשיטת הרמב"ם דמחשבה לחלקה מתייחסת לשעת 'לחם של אח"כ' וזה הפוטר גם עכשיו. <> ביאור שיטת הרמב"ם דמחלק בין מחשבת סופגנין למחשבה דע"מ לחלקה. <>

**סימן ה גדר הדין ארץ ישראל מוחזקות מאבותינו, ובפלוגתא בירושלמי בדין זה לגבי חיוב חלה בקמח וסולת שמצאו כשנכנסו לא"י. [פרק ב' משנה א']. <>**

**פרק א' דרכם של האחרונים בדין מוחזקות מאבותינו לגבי חלה. <>** בשו"ט בין ר"ע ור"א בדין מוחזקות מאבותינו לגבי חלה. <> כמה מקורות שא"י מוחזקת מאבותינו. <> קנין למפרע דווקא בגוף ולא בפירות. <> דברי האחרונים בחלוקה בין קנין וקדושה בזכות של 'מוחזקת מאבותינו'. <> דרכו של הגר"א קוטלר בכל הנ"ל – דתרי מיני קדושות נינהו. <> הערה גדולה משיטת הגר"ח בנידון זה. <> הפלוגתא בירושלמי מתבארת בתלת אנפי. <> סיכום. <>

**פרק ב' כמה תמיהות בעיקר האי חידוש, שא"י מוחזקת מאבותינו. <>** כמה קושיות בעיקר הזכות שמוחזקת לנו מאבותינו – דמוכרח דלא היו בעלים ממש. <> במה שיש להעיר על הדמיון בין קריאת ביכורים לוידוי מעשרות. <> דברי הגר"ח בחילוק בין אשה לגר בוידוי מעשרות וקריאת ביכורים. <> מבאר שבדברי הגר"ח מבואר שיש ב' סוגים שונים של בעלות בא"י – הדין שחל ע"י ירושה וישיבה והדין שחל בדין מוחזקות מאבותינו, וכן מוכרח מיניה וביה בדברי היד רמה. <>

**פרק ג' דרך חדשה בגדר הדין מוחזקת מאבותינו, דבעלות לחוד ורשות ושליטה לחוד. <>** נראה שהדין מוחזקת מאבותינו הוא בגדר 'שליטה' ולא בגדר 'בעלות' – כעין הזכויות של שומר בפקדון, וכעין זכות של הרבים ברשה"ר. <> בגדר ממון עניים, שזה הפקר מצד אחד ומאידך הרי זה ברשותם ובשליטתם שאין למנוע אותם. <> מביא סוגי' דפסחים [ו'.] ומוכיח דסגי ברשות ושליטה של העכו"ם לפוטרו. <> בניחותא של בעל הקרבן על ההכשר לטומאה. <> מחדש ששייך החזקה דינית גם כשאין שום החזקה מציאותית – ויש לו זכות תביעה על החזקה זו. <> סיכום – 'החזקה דינית' בא"י של כל הדורות מאברהם אבינו – וזה מתממשת לבעלות ממש - על ידי הדורות המסויימים שיזכו בבעלות של א"י, ומדמה החזקה זו לכעין אפותיקי. <> ישוב לקושיות האחרונים על הדין מוחזקת מאבותינו. <> מבאר את ההבדל בין מה דליכא זכות לרועי אברהם ויש זכות לקבורה של שרה. <>

**פרק ד' בגדר הדין 'מוחזקת מאבותינו' כלפי ירשות בכור דהוי כ'מוחזק' ולא כ'ראוי', והספק בירושלמי לגבי קדושת א"י לחלה. <>** מתמה טובא בעיקר הדין 'מוחזק' בירושת הארץ לגבי הזכות בכור, א] קשה עלה רשב"ם שלמד שהכל מיוצאי מצרים, ועיקר הדברים תמוהין דמתים ירשו את החיים ולמה אינו ראוי. <> הירושה היא לאחר מיתה של יוצאי מצרים – ואעפי"כ מיקרי מוחזק ולא ראוי – ולא פליגי הרשב"ם והיד רמה מהיכן המוחזקת. <> ביאור הפלוגתא בירושלמי על פי הנ"ל – שיש ב' דרגות במוחזקת – ובזה פליגי לענין מה שהקדושה תלויה בקנין. <>

**סימן ו' בדין מביא גט בספינה דמדמינן למשנה זו. [פרק ב' משנה ב']. <>** מק׳ טובא על עיקר הדמיון בין גט לתרו"מ, ומ"ש ממובלעות, ומ"ש גוששת מאין בו נקב. <> ביאור עפ"י התוס׳ והריטב"א דהנידון מצד "לא תחלוק, ומהו חל עליו "שם חו"ל", ונהרות ועליות "חולקות רשות לעצמם" בהך תקנה. <> מבואר למה לא דנים על כל סלע, ומה מעלת גוששת ומה החילוק בין מובלעות וסמוכות. <> בדברי התוס' בעלייה. <> תוספת ביאור לסברא דנהרות חולקות רשות לעצמן, ותוספת ביאור למה עדיף סמוכות ומובלעות מנהרות, וביאור בדין הכותב גט "על נהרות בבל". <>

**סימן ז' עמידה בברכת המצוות, ובטעמא דישיבה בברכה דהפרשת חלה. [פרק ב' משנה ג']. <>** מביא פלוגתת הפוסקים אם כל ברכת המצוות בעמידה או דדווקא במצוות דדינם בעמידה גם ברכתן בעמידה. <> מוכיח דלפי הצד שעומדים דווקא במצוה שעומדים בה, דתליית הברכה במצוה לענין עמידה היא מעיקר הדין. <> מבאר דכיון דהברכה שייכת למעשה המצוה, שוב שייכי דיני עמידה דמעשה המצוה לברכה מעיקר הדין. <> מביא שי' הראשונים דכל ברכות המצוות בעי עמידה – ומתמה במה שתירצו על הפרשת חלה. <> מביא טעמו של הארחות חיים שעומדים בברכת המצוות כיון שדומה לשירת הלויים, ומתמה בזה טובא. <> מבאר דבריו עפ"י מה שייסדנו דהברכה והמצוה חדא נינהו – ומתחברים השרות ועבודה שיש במצוות להזכרת ש"ש שיש בברכה להיות שרות שיש בה הזכרת ש"ש – כעין שירה. <> מביא חידושו של המג"א שבמצוות שהם לתיקון ולהכשר נמי אין דין עמידה, ומבאר דבריו. <> מביא סברת הראשונים שבמצוות שיש בהם הנאה אין דין עמידה בברכה שלהם, ומתמה בדבריהם. <> מבאר את החילוק בין מצוות דהנאה לשאר מצוות, דבמצוות דהנאה אין בהם תורת שירות, ובמצוות שאין בהם הנאה איכא תורת שירות, ונפ"מ לדין מצוות צריכות כוונה. <> מביא את דברי הבעל העיטור בדין עמידה בברכת להכניסו בבריתו של א"א. <> מביא סתירה בדין שומע כעונה אי יש בזה דין עמידה לשומע או לא, ויש בזה סתירה בין ברכת המגילה לספירת העומר, ומבאר עפ"י יסוד דינא דעמידה בעבודה וקדשים עפ"י סוגי' דזבחים ט"ז., שזה דין בעובד, וכן הוא בברכת המגילה, לעומת הדין עמידה דספירת העומר. <>

**סימן ח' מחלוקת הראשונים ביסוד דין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא, ובדין לשמה במצה בדין זה, ובדין נתינת מים לגבי שיעור ה' רבעים ולגבי פטור עכו"ם והקדש. [פרק ג' משנה א']. <>**

**פרק א' ביאור חדש בפלוגתת הראשונים בגדר הדין נתינת מים. <>** בפלוגתת הראשונים ביסוד דינא דנתינת מים, ומעורר שיש מקום ללמוד דלא כהגר"ח בביאור פלוגתתם, וכן מדוייק בלשונות של הראשונים. <> מקשה להנך דלמדו דנתינת מים דומה להבאת שליש, דלמה אין בה פטור דעכו"ם והקדש והפקר, ומעורר דלפי"ז הרשב"א סותר משנתו אי נתינת מים הוי כהבאת שליש או לא. <> מביא את יסוד הגר"ח בעיקר חיובא דחלה, ומבאר עפי"ז את שורש פלוגתת הראשונים בדין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא. <> מבאר עפי"ז את החילוק בין פטור עכו"ם והקדש בהבאת שליש לפטור עכו"ם והקדש בנתינת מים, וחילוק זה הוא גם לראשונים דהשוו נתינת מים להבאת שליש, ומיישב בזה את סתירת הרשב"א. <> תוספת ביאור בזה. <> מוסיף בזה לבאר דבאמת גם בעכו"ם אזלינן בתר נתינת המים, ודומה ממש להבאת שליש, רק דמהני אח"כ גלגול דישראל להפקיע את השם לחם עכו"ם, וכדחזינן בלחם חו"ל. <>

**פרק ב' עוד בהנ"ל, ובישוב סתירת הרשב"א. <>** מתמה עוד ברשב"א, דמצד א' הרשב"א מדמה שיעור דה' רבעים לפטור עכו"ם דבתרווייהו אזלינן בתר מעיקרא, ומאידך סובר דחלוקין נינהו, דהרשב"א סובר דלענין עכו"ם אזלינן רק בתר גלגול, ולענין ה' רבעים מפורש בדבריו דאזלינן בתר נתינת מים. <> מבאר עפ"י הנ"ל למה חלוקין מיעוטא דעכו"ם והקדש דבעינן לזה גלגול משיעור ה' רבעים דסגי כבר בנתינת מים. <>

**פרק ג' בדין לשמה במצה בנתינת מים. <>** דן בדברי הגר"ח לענין שימור לשם מצה בנתינת מים, דיתכן דתלוי בעיסה ולא באתחלתא דלחם, ונסתרו דברי הגר"ח. <> בדברי הגר"ח בסוגי' דעיסת הכלבים - בגדר דין לשמה - דלמדנו ג' חידושים מהגר"ח, והכא המקור לחידוש הגר"ח בלשמה בנתינת מים. <> מכאן מקור לדבר הגר"ח ללמוד דין לשמה בנתינת מים מהדין נתינת מים בחלה. <> סיכום דברי הגר"ח בזה. <>

**סימן ט' בגדר הדין ש'חלה ותרומה' מעורבות בעיסה ובטבל, לגבי איסור משמרת בטבל. [פרק ג' משנה ב']. <>** מצאנו במשנה שתרומה מעורבת בטבל וחלה מעורבת בעיסה לאחר גלגול. <> מביא את יסוד הראשונים ואחרונים שתרומה מעורבת כבר בתוך הטבל, ומביא כמה מקורות לזה מהאיסור אכילה וחיוב מיתה ודיני ממון ואיסור לטמאה, ומהדין דבר הנדור, ודבר האסור. <> מתמה טובא בעיקר היסוד – שהרי מוכח שיש חילוקים בין הטבל לתרומה, ומוכרח גם שיש 'נדר' בהפרשה ומקדישו בהפרשה, ויש בזה סתירות מיניה וביה. <> מתמה מכמה דינים בטבל לפני מירוח, ובחילוקי דינים במשמרת תרומתי לפני הפרשה.

**סימן י' בדברי הרמב"ן דמדמה מחשבת סופגנין לתחילתה הקדש, ובגדר עקירת מחשבתו למפרע, ובישוב שיטת ר"ת במחשבת סופגנין דמאי שנא מכל המחשבות. [פרק ג' משנה ג']. <>** מביא דברי הרמב"ן בקושי' מה בין מחשבת סופגנין לתחילתה הקדש שפוטרה, ומבאר דמכאן מוכרח שאין הקדש בגדר פוטר. <> עפי"ז מבאר את תירוצו של הרמב"ן דמעשה מוציא מידי מחשבה, ומוכיח מכאן כדברינו לעיל בביאור הך כללא "דבשעת חובתה היתה פטורה", דנקבע שמו מתחילתו בגלגול כ"לחם הקדש" ושוב לא פקע שמו. <> תוספת דברים ביסוד זה. <> עפי"ז מבאר את שיטת הרמב"ן בתחילתה סופגנין ממש, [ולא במחשבת סופגנין בעלמא]. <> מביא שיש לדון אי בתחילתה במחשבת פטור ונמלך, האם הוא מתחייב למפרע או לא, ומוכיח מהרמב"ן דמהני רק מכאן ולהבא, ומביא בזה מהר"ש ורשב"א דמהני למפרע, ומביא על זה חידוש להלכה בהפרשת חלה ב"קוגעל" מבעל המנחת יצחק. <> מעורר דחידוש זה ב"קוגעל" הוא דלא כהרמב"ן הנ"ל דמעשיו מוציאים מידי מחשבתו, ולפי"ז לא יהני הפרשת חלה ב"קוגעל" לפני אפייה, ולא נהגו עלמא כהרמב"ן, ותולה בזה פלוגתא אחרת, האם העינן אפייה ממש להתחייב, או דסגי בנמלך לאפות. <> מתמה בכל הנ"ל מדברי הרא"ש דמוכרח דע"כ דגם הרמב"ן מודה דמתחייב למפרע. <> מקדים להקשות בעיקר שיטת ר"ת דמאי שנא מחשבת סופגנין מכל המחשבות הפוטרות, ומחדש עפ"י הגר"ח דיתכן דר"ת מודה בכל המחשבות חוץ ממחשבת סופגנין, דמחשבה זו סותרת לעיקר החלות אתחתלא דלחם דחיילא בעיסה מגזה"כ. <> עפי"ז מבאר דגם לרמב"ן אף דמעשיו מוציאים מידי מחשבתו, אבל שוב הדרא לן גלגולו לחייבו למפרע דבמחשבתו הוא שוב קובע כקביעת התורה דאית ביה תורת א"תחלתא דלחם", ויתחדש דרק במחשבה זו ס"ל לרמב"ן דנעקר למפרע לא כן בכל המחשבות, ודו"ק. <>

**סימן י"א מירוח עכו"ם, האם תלוי בבעלות או במעשה או בשניהם, והחילוק בין מירוח הקדש למירוח לעכו"ם. [פרק ג' משנה ד']. <>**

**פרק א' פלוגתת רש"י והראשונים במירוח ישראל ברשות עכו"ם. <>** סוגית הגמרא בגיטין [מ"ז] ובמנחות [ס"ו] לגבי מירוח עכו"ם והקדש. <> פלוגתת הראשונים אי מירוח ישראל ברשות עכו"ם בכלל מירוח ישראל הוא או בכלל מירוח עכו"ם הוא, ומתמה בשיטת רש"י דלמה מירוח תלוי בבעלות. <> מתמה על הראשונים ממיעוט של עכו"ם בחלה וממיעוט של הקדש בתרומה, ומתמה ברשב"א דבעי גם בעלות עכו"ם וגם מעשה עכו"ם. <> ישובו של המהריט"ץ לשיטת רש"י ד'דיגונך' היינו 'דגנך' בשעת דיגון. <> בביאור בשיטת הראשונים – מקדים בביאור דעת הסוברים דקצירת עכו"ם לצורך ישראל חשיבא כקצירת ישראל בחיובא דפאה, וקצירה לצורך חו"ל חשיבא כקצירת חו"ל בחיובא דפאה, ומבואר שהכל תלוי ב"שם קציר" ולא ב"מעשה קציר", ובעינן שהחפצא של קציר יהיה "קציר ישראל" ו"קציר א"י". <> מבאר דגם במירוח מצאנו בראב"ד דתלוי אי נעשה עבור הישראל או לא, והיינו דבעינן שיחול 'שם ישראל' על "הדגן הגמור" והיינו על הדגן של שעת דיגון, ועפי"ז מחלק בין הקדש לעכו"ם. <> ישוב קושי' האחרונים דמאי שנא מירוח עכו"ם ממירוח נמלים. <>

**פרק ב' שיטת הרמב"ם במירוח עכו"ם ברשות ישראל, וסתירת הר"י במירוח ישראל ברשות עכו"ם. <>** שיטת הרמב"ם ושיטה לא נודע למי דתרי גווני מירוח עכו"ם משכחת לה, מצד הרשות ומצד המעשה, ותרווייהו נתמעטו דתרי דיגונך כתיב. <> דרכו של המהריט"ץ בשיטת הרמב"ם דגם לרבה דלא דריש 'דגנך' רק 'דיגונך' אבל מודה לדרשה של דגנך בשעת דיגונך. <> סתירת הר"י וישובו של המהרי"ט אלגאזי. <> דרך חדשה בזה עפ"י המהריט"ץ. <> דרכו של הגר"ח ברמב"ם [ביכורים פרק ב' הלכה ט"ו], שיש דין דגנך ודין דיגונך. <>

**סימן י"ב בדין מצה וחלה מן החיטין ומן האורז, ובגדרי טעם כעיקר ובדיני גרירה. [פרק ג' משנה ז'].**

**פרק א שיטת הרמב"ן בגרירה בחיטה ואורז. <>** טעמא דבבלי מצד טעם כעיקר וטעמא דירושלמי מצד גרירה. <> בדברי הרמב"ן דתרווייהו איצטרכיא ליה – טעם כעיקר שלא יתבטל, ושוב בעינן גרירה לעשות את כולה ללחם. <> הוכחה של הדברי יחזקאל דבאין לידי חימוץ הוא רק מצד קביעת המין. <> מבאר שיש תלת דינים בבאין לידי חימוץ. <> פלוגת הרא"ש והרמב"ן בטעם כעיקר בכל התורה. <> קושי' בדברי הרמב"ן דמה שייך טעם כעיקר לטעמא דגרירה. <> דרכו של השערי יושר ודברי יחזקאל דגרירה הוא מהלך דיני ולא מהלך מציאותי - לפי הרמב"ן. <> דרך נוספת עפ"י מה שיש לחקור בגרירה בגדר הכח חימוץ באורז מכח החיטה. <> חידוש דין בעושה עיסה משאור של חטים שכבר הורמה חלתה מהך עיסה <> חידוש דבעינן שיעור חלה לגבי חובת מצה.

**פרק ב פלוגתת הרא"ש והרמב"ן בהנ"ל. <>** שיטת הרא"ש דחולק בדין טעם כעיקר דמהני להפוך היתר לאיסור – ונתחדש דין ברא"ש דבעינן באים לידי חימוץ מחמת עצמות המין, ומחמת זה בעינן דינא דגרירה. <> הערה בשיטת הרא"ש. <> פלוגתת הרמב"ן והרא"ש אי בעי שיעור חלה או לא. <> נפ"מ בין הרמב"ן לרא"ש אי איכא הוכחה שיש ב' דינים של חימוץ בה' מיני דגן לחלה. <> תוספת דברים בשיטת הרמב"ן למה הוא סבור שכח החימוץ באורז אמור להיות מיוחס לאורז. <> הערה – שהכל תלוי במחלוקת רבנן ורשב"ג. <> דברי המנחת ברוך.

**פרק ג דרכו של הגר"ח והמנח"ב בצירף טעם כעיקר וגרירה. <>** יסוד מהגר"ח ומנח"ב בטעם כעיקר - וכן בב' דינים בהלכות חלה. <> דרך חדשה בזה מהגר"ח ומנחת ברוך לחלק בין הדין ה' מינים ל'שם לחם'. <> ג' דינים של באין לידי חימוץ. <> תוספת דברים.

**סימן י"ג בדין כיבוש יחיד. [פרק ד' משנה ז]. <>**

**פרק א' שיטת רש"י ותוס' בכיבוש יחיד. <>** שיטות רש"י ותוס' מהו כיבוש יחיד <> בדברי רש״י מה נקרא כיבוש יחיד. <> בדברי הרמב"ם מה נקרא כיבוש יחיד. <> ביאור בדין של הספרי, ומה זה שייך לכיבוש יחיד. <> ב' דרכים בתוס' עפ"י הספרי אי מצד סדר הכיבוש אי מצד שלא ברשות <> ביאור חדש בשי׳ רש״י האיך למד את הספרי – דלא שייך למחלוקת בכיבוש יחיד. <> מוכיח ממה שרש"י מצריך אורים ותומים אף דתמיד לא בעינן אורים ותומים. <> ישוב קושי' המקד"ד דאי קנין של יחיד שמיה כיבוש א"כ כל קנין של ישראל יחול בו דין כיבוש. <>

**פרק ב' שיטת הרמב"ם בכיבוש יחיד. <>** דרכו של הדבר אברהם בישוב דעת הרמב׳׳ם בכיבוש יחיד. <> דרכו של המשנת ר"א בעיקר הפלוגתא אי כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא – דנפ"מ אי בעינן 'מעשה כיבוש' או 'מצב של כבוש'. <> בדברי הקרן אורה דכיבוש יחיד היינו סמוך לגבול. <> דרך נוספת ברמב"ם – קרן אורה. <>

**פרק ג' כיבוש עולי בבל בסורי'. <>** בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד אי היה קידוש של עולי בבל בסורי', ושיטת הר"ש בזה. <> קושית הגר"ח דמה נפ"מ אי כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא. <> בדברי המקד"ד לדון האם החסרון של כיבוש יחיד בכיבוש ראשון בסורי' היה חסרון נמי בכיבוש שני בסורי'. <> ישוב לעיקר הקושי' – שיש לומר שלא היה להם רשות לקדש בכיבוש שני רק מה שנתקדש בראשון. <> ביאור שיטת הראב"ד דמה מהני כיבוש יחיד בסורי' אי לא היה בו כיבוש עולי בבל. <> בדברי הקה"י שיש נפ"מ לשאר דינים התלויים בקדושת הארץ. <> חומר דסוריא יותר משאר המקומות הסמוכים לא"י. <>

**סימן י"ד בגדר החלוקה של א"י לשלש ארצות. [פרק ד' משנה ח']. <>**

**פרק א' ג' ארצות, והנפ"מ בין כיבוש עולי מצרים לכיבוש עולי בבל. <>** ג' ארצות – עולי בבל עולי מצרים וארץ השלישית. <> קדושה ראשונה - עולי מצרים או לא. <> במהות הקדושה - וכמה דעות באופן הקידוש בקדושה שנייה. <> בפלוגתת רש"י ותוס' בכיבוש עולי בבל אי בעי כיבוש וקידוש או לא. <> חילוק בנידון הנ"ל - בין תוך גבולות א"י לחוץ לגבולות. <> קדושה ראשונה היתה בלי קידוש – וסגי בכיבוש לחודי'. <> בדברי רש"י בחומש לפרש טעמא דגבולות הארץ בתורה. <> בדברי המקד"ד לפרש שיטת רש"י בסורי' דלא היה אורים ותומים, וקידוש בעי אורים ותומים. <>

**פרק ב' בדברי הרמב"ם דקדושה ראשונה כיון שגלו בטלה קדושתן, כיון שתלויה בכיבוש, ודלא כקדושה שניה. <>** בדברי הרמב"ם לחלק בין קדו"ר לקדו"ש אי ע"י כיבוש או חזקה. <> מקור וביאור בשיטת הרמב"ם – ובדברי הקוה"ע בזה. <> דברי הגר"ח בזה – דאיכא תנאי בכיבוש ראשון שיהיה בלי עול מלכות וזה מה שנתחדש בדין "והטיבך והרבך מאבותיך". <> ישוב הגר"ח לקושי' מסוריא – ונתחדש שכל שלא היה בו קדו"ר בכיבוש, שוב לא חיילא ביה קדושה שניה בלי כיבוש. <> בדברי הר"ש שהחילוק בין כיבוש ראשון לשני אי איכא מצוה או לא. <> ישוב המקד"ד בשיטת הרמב"ם לחלק בין קדושה ראשונה [כיבוש] לקדושה שניה [חזקה]. <> שיטת הרמב"ם לגבי קדושת שכינה בארץ ישראל דלא בטלה לעתיד לבא. <>

**פרק ג בדין הרבה כרכים שהניחום עולי בבל. <>** בדברי רש"י דהרבה כרכים הניחום ומותר לחרוש ולזרוע, ובדברי המהר"י קורקוס. <> דברי החזו"א ומקד"ד בזה – דהנך כרכים הם נידון בפני עצמו – ולא שייכי לשאר כיבוש עולי מצרים. <> הוכחת המקד"ד לחלק בין הנך כרכים לשאר כיבוש עולי מצרים, ממה דחלוקין נינהו לגבי טומאת ארץ העמים ולגבי האיסור לצאת לשם. <> חידוש לגבי עבר הירדן. <> דעת הרמב"ם דאין לחלק בין הנך כרכים לכל כיבוש מצרים. <>

**סימן ט"ו קונטרס בדין חלת חו"ל. [פרק ד' משנה ח']. <>**

**פרק א בביאור דין א' לאור וא' לכהן. <>** הקדמה - בביאור הדינים השונים בג' ארצות לחלה ששנויים במשנה בחלה [פ"ד]. <> מביא סוגי' דכתובות דחלה שונה מתרומה – ולא תלוי בכיבוש וחילוק, אבל תלוי בביאת כולכם. <> שיטות שזה מה"ת ממש דשאני חלה דלא תלוי בא"י של כיבוש וחילוק. <> תוספת הבנה – דגם אי הוי מדרבנן – אכן מצד הארץ הוי מה"ת. <> בטעמא דהנך ב' חלות – ובחילוק בין הארצות. <> תוספת חידוש שמבואר בסוגי' דבכורות [כ"ז] שיש ארץ הרביעית, ויש גם חילוק דינים אחרים בג' ארצות. <> מבאר דחלת האור היא החלה העיקרית בכל הארצות. <> מבאר דבאופן שיש כהן קטן, אז איכא חלה אחת, והוא אוכל רק לשל אור. <> בביאור דברי הבבלי והירושלמי בטעמא דא' לאור וא' לכהן, לדרכו של הר"ש. <> שי' הרא"ש בביאור הבבלי וירושלמי. <> סתירה בדברי הרא"ש בדין טומאת בארץ העמים בארץ השניה. <> שיטת הרמב"ם בכל הנ"ל. <>

**פרק ב ביאור החילוק בין תרומה לחלה בדין ב' חלות. <>** בטעמא של הירושלמי ושל התוס' בחילוק בין תרומה לחלה, דאין ב' תרומות אף דאיכא ב' חלות. <> מבאר עוד דפלוגתת התוס' והירושלמי תלוי בבלי וירושלמי. <>

**פרק ג' ביאור שי' הרמב"ם בגדר הב' חלות בחלת חו"ל. <>** דרכו של הרמב"ם בביאור טעמא דב' חלות, דהירושלמי והבבלי משלימים זה את זה בטעמיהם, וקושי' החזו"א בזה. <> הערות נוספות בדברי הרמב"ם. <> דרכו של המהר"י קורקוס בביאור שי' הרמב"ם בהנך ב' חלות. <> מבאר דפליגי הרמב"ם והראשונים איזה חלה עיקר, ומבאר דב"שמא תשתכח" נתחדש חלות דין חדש של חלת חו"ל. <> ביאור בהקדמת הרמב"ם לעיקר דין חלת חו"ל. <> ישוב לקושי' החזו"א על הרמב"ם. <> מבאר את פלוגתת הראשונים בתערובת חלת חו"ל ובהיתר נתינה לכהן עם הארץ. <>

**פרק ד בפלוגתת הראשונים בדין חלה בזה"ז בא"י ובחו"ל. <>** מביא פלוגתת הרמב"ם והתוס' בחלה בזה"ז בא"י. <> מביא את פלוגתת הרמב"ם והרא"ש בטעמא ד"שמא ישתכח". <> עפ"י הנ"ל מבאר פלוגתתם בחלת א"י בזה"ז. <> מבאר למה לא שייך חלה הנאכלת כמו בארץ השניה, וגם בזה אזיל הרמב"ם לשיטתו. <> ביאורו של הגרי"ז בזה. <> פלוגתת הראשונים בחלת חו"ל בזה"ז. <> בדין ברכת המצוות באכילת חלת חו"ל בזה"ז. <>

**פרק ה ביאור שי' הרמב"ם בהא דבכהן קטן [טהור] סגי בחלה אחת. <>** קושי' הגרי"ז על הרמב"ם מהדין בכהן קטן. <> מתמה טובא בעיקר דברי המהר"י קורקוס ממה דהתירו זב וזבה בחלה הנאכלת. <> מוסיף ביאור בשי' הרמב"ם עפ"י דרכו של המהר"י קורקוס, דשני דינים נאמרו בחלת חו"ל. <> ישוב קושי' הגרי"ז בשי' הרמב"ם בדין כהן קטן. <> ישוב לתמיהא בשי' המהר"י קורקוס דחידש דהנאכלת היא העיקר, דהרמב"ם חולק על הראשונים, ולדידיה אין הכהן קטן אוכל את חלת האור. <> מדייק כדברינו ברמב"ם. <>

**פרק ו במצות נתינה בחלת ותרומת חו"ל. <>** מבאר דרק בחלת חו"ל ליכא נתינה בחלת האור, אבל בחלת האור בארץ השניה איכא נתינה בחלת האור. <> מביא את פלוגתת הרמב"ם ורמב"ן בדין נתינה בתרומה, ומבאר דפליגי לשיטתייהו בפלוגתתם בהוכחה מתרומת וחלת חו"ל. <>

**פרק ז ביאור חדש בשי' רש"י בדין נתינה לקטן בחלת חו"ל. <>** מביא את קושי' הראשונים דלמה הביאו דין כהן קטן. <> מבאר את דברי רש"י התמוהין בחלה הנאכלת לכהן שהוא בן י"ג שנה. <> מוכיח דע"כ דרש"י למד כדברינו ברמב"ם. <>

**פרק ח בדין תרומת חו"ל אוכל והולך ואח"כ מפריש. <>** מביא דינא דשמואל דאוכל ואח"כ מפריש, ומביא מהאחרונים דליכא איסור טבל בחלת חו"ל, ומביא מהמהרי"ו ועוד אחרונים דחולקים. <> מביא ג' הוכחות ברורות מהראשונים דאיכא איסור טבל בתרומת חו"ל. <>

**סימן ט"ז ביכורים מסוריא וביכורים מיורשלים ומפרוורי שבירושלים. [פרק ד' משנה י"א] . <>** בהא דאין מביאין ביכורים מסוריא. <> בהא שאמרו - הקונה בסוריא כקונה בפרוורי שבירושלים. <> הבאת ביכורים ממה שגדל בירושלים. <> גדרי בעלות בירושלים. <> ראיה לחייב ירושלים. <> שיטת הרמב"ם. <> בעלות בירושלים בזמן בית שני. <> קושיות על חילוק זה. <> ביאור דברי רש"י. <> גדרי בעלות להבאת ביכורים. <> איסור נטיעה וזריעה בירושלים. <> דברי הרמב"ם. <> דברי שאר האחרונים בדין ביכורים בירושלים.

# סימן א - ענף אקונטרס בגדרי ה' מינים,[פרק א' משנה א'].

**פרק א' ביסוד דינא דה' מיני דגן, לחלה ומצה. <>** מביא כמה מקורות לדין ה' מיני דגן בחלה, ומבאר את הנפ"מ שביניהם. <> מביא מהרידב"ז דנפ"מ לענין ביטול ואי לוקין בחלה, ונפ"מ במצה. <> נפ"מ אי מתני' ה' 'מינים' או ה' 'דברים'. <> ביאור פלוגתת הבבלי וירושלמי בצירוף בנשוך <> ישוב לשי' המאירי מהירושלמי, וישוב שי' רש"י במנחות מקושי' תוס' מהירושלמי <>

**פרק ב' ביאור בדברי התוס' במנחות [ע'], ובר"ש ריש כלאים. <>** ביאור האחרונים בתוס' במנחות דמבואר דמינים שאין מפרישין זע"ז אין מצטרפין נמי לשיעור חיוב חלה, דב'נשוך' לא נהיה לעיסה אחת. <> מתמה בדברי האחרונים מיניה וביה בתוס'. <> מוכיח דע"כ דצירוף מדין אבות ותולדות אתינן עלה. <> דרך נוספות על פי הסברות של 'מקפדת'.

# פרק א'ביסוד דינא דה' מיני דגן, לחלה ומצה.

## מביא כמה מקורות לדין ה' מיני דגן בחלה, ומבאר את הנפ"מ שביניהם.

בעיקר המקור לה' מינים, דדוקא הנך מינים, לא אורז ודוחן - עיין בדברי הגר"א בשנו"א ריש מכילתין שהביא בזה ג' מקורות בירושלמי:

א] דכתיב מלחם ודרשינן ולא כל לחם, אין לי אלא חיטין ושעורין כוסמין ש"ש ושיפון מנלן - וילפינן ליה מראשית עריסותיכם.

ב] בשם ר' ישמעאל אמרו לחם דדומה ללחם האמור בפסח דבעינן דבר הבא לידי חימוץ, והנך מביאים לידי סירחון.

ג] רשב"ג יליף לה מקרא דכל הה' מינים כתובים בקרא – והפסוק מסיים "גבולתו לחם" ודרשינן "עד כאן גבולתו של לחם".

עוד הביא דבמנחות [ע'] הביאו דרשה דר' ישמעאל דבעינן באים לידי חימוץ - ויליף מצה מחמץ, וחלה ממצה, עיי"ש.

ונראה דאיכא נפ"מ בין הדרשות - דלפי ר' ישמעאל דבעינן באים לידי חימוץ, לדידיה י"ל דאין כאן חשיבות במין מצד עצמו ומצד כח תזונתו המיוחדת - ורק מחמת זה שכחו להחמיץ הוא דמחייבינן ליה בחלה, אבל לאידך דרשות אתינן עלה מצד החשיבות בגוף המין עצמו.

[אולם עיין בציונים והערות [פרק א' משנה א' ענף א'] שהבאנו מהגרשש"ק דע"כ שה'שם' המיוחד של כל מין ומין הוא המחייב בחיובא דחלה - ולכן מצאנו דשייך בזה דין ביטול ברוב.

זאת ועוד, דלדרך הראשונה חזינן עוד, דאיכא חשיבות במין המיוחדת של חיטה ושעורה יותר מכולם שהם העיקר, ואידך תלת מינים איתרבי בכללם – והיינו דבאים אחריהם בחשיבות, והפחותים כאורז ודוחן נתמעטו לגמרי – ולהלן [סימן ב' פרק א'] ביארנו – שהדרגות השונות של חשיבות הם מצד אבות ותולדות דחיטין ושעורין אבות נינהו, ואידך תולדותיהן – וביארנו בזה כמה הלכות צירוף על פי חלוקה זו.

ונראה שיש כמה נפ"מ במקור לה' מינים והנפ"מ הם בכמה דינים שונים - וכדיבואר.

## מביא מהרידב"ז דנפ"מ לענין ביטול ואי לוקין בחלה, ונפ"מ במצה.

דהנה, עיין בירושלמי [פ"א ה"א] שדנו אי לוקה על חלה הנעשית מבלילה בחמש המינים או לא, ור"ל אמר דאינו לוקה, דכמו שאיסורים מבטלים זא"ז בפיגול ונותר וטמא, כמו כן הה' מינים מבטלים זה את זה, ודנו שם אם ר' יוחנן שחולק בפיגול יודה הכא או לא.

ובהמשך הירושלמי - "אמר ר' יעקב בר זבדי - זאת אומרת שלוקין על חלתן דאורייתא" - וביאר הגר"א דמדקתני דיוצא ידי חובתו במצה מוכרח שלוקין על חלתן, "אלמא דכשהן מעורבין נקראין לחם" - ודחה ר' ירמי' דדילמא יצא ידי"ח רק כשהוא כזית מכל מין בפנ"ע אבל במעורבין אינו לחם, ולעולם בחלה לא לקי.

"אמר רבי יוסי - אפי' תימר כזית מכולהון - שני' היא שכולהן לשם חמץ" - וביאר הגר"א דהכא שאני דחייב לכו"ע כיון דאית להו 'שם חמץ'.

ולא איתברר מה כוונת ר' יוסי הכא בדין חמץ - דעד השתא איירי לענין מצה, ועוד דלגבי חמץ דמצטרפין לכזית אין ראיה דאולי אין מלקות.

וראיתי ברידב"ז שפי' דר' יוסי אזיל לשיטתו דלמד מלחם, ולא כל לחם, וממילא דאיכא נפ"מ בין חלה למצה, דבחלה יליף מלחם ולא כל לחם, ובמצה יליף מדבר שבא לידי חימוץ א"כ א"צ "שם המינים" ולא שייך ביטול ודווקא בחלה שייך ביטול, דזהו גופא מה שדחה.

ולדבריו צ"ל דר' יעקב בר זבדי למד שיש מלקות על חלתן ד"ת דסובר דגם במצה בעינן 'שם המין', והיה שייך בזה ביטול, ודו"ק.

עכ"פ לדבריו מבואר נפ"מ בין הדרשות - ועיין להלן [חידושי סוגיות סימן ,,,] בענין ה' מיני דגן מה שהארכנו עוד בדברי הירושלמי הכא.

## נפ"מ אי מתני' ה' 'מינים' או ה' 'דברים'.

ונראה דנפ"מ נוספת איכא בזה, דבמשנה מבואר דאיכא ה' מינים, ועיין להלן [חידושי סוגיות סימן ב פרק א] שהבאנו בארוכה את דברי הירושלמי בשם ר' יודא בן פזי דנחלקו בזה - ותמצאית הדברים שכל זה רק לדעת ר' ישמעאל בן ר' יוחנן בן ברוקה דאיכא ה' מינים, אבל לפי התנא בריש כלאים מבואר דאיכא רק ג' מינים, א] חיטין, ב] שיפון וכוסמין, ג] שעורין וש"ש, וזה משום שחיטין אסור בכולם ושעורין מותר רק בש"ש, וכוסמין מותר בשיפון, והיינו ג' מינים, ולדעת ר' ישמעאל כולם אסורים זה בזה, דה' מינים נינהו.

עוד מבואר שם שהוכיחו כן מדסובר דאין למדים ממה דמנחת העומר הוא מחלק בין שעורים לש"ש - ומוכרח דב' מינים נינהו, דאי מין אחד פשיטא דלא מחלקינן ביניהם - ועיין בזה להלן [חידושי סוגיות שם].

ומתבאר בזה ב' דינים:

א] לר' ישמעאל דה' מינים נינהו אסורים כל הה' מינים זה בזה בכלאים, ולרבנן מותרים אלו שהם מין אחד.

ב] לרבנן מביאים מנחת העומר גם מש"ש, דמין אחד הוא.

אולם מצאנו חולקים על ריב"פ דנקט דע"כ דמתני' הכא סוברת דאיכא ה' מינים וזה דלא כרבנן דס"ל דאיכא ג' מינים, דשיטת רבנן דקיסרין סברי שאין לדייק במשנה דאיכא ה' מינים - דאדרבה - ה' 'דברים' שנינו במשנה - וה' 'מינים' לא שנינו.

ונראה דפלוגתא זו בין ריב"פ לרבנן דקיסרין נמי תלוי בהנ"ל, דאם בחלה ליכא חשיבות למין עצמו, והיינו דיליף מדברים הבאים לידי חימוץ, א"כ החמשה הם חמשה 'דברים' ולא חמשה 'מינים', אבל לריב"פ הילפותא היא מ'לחם ולא כל לחם' – ויש התייחסות למינים עצמן בתור מינים, ואף דלשון במשנה 'דברים' אבל ע"כ הכוונה ל'מינים', ודו"ק.

## ביאור פלוגתת הבבלי וירושלמי בצירוף בנשוך

ובזה נראה לבאר את פלוגתת הבבלי וירושלמי בדין צירוף בנשוך, דהנה, להלן [סימן ב' פרק ב'] הבאנו מהגר"א כמה דרכים בצירוף דנשוך, דבמשנה [ריש פרק ד'] מבואר דלכו"ע שעורין מצטרף בהדי כולהן חוץ מחיטין, וחיטין עצמו רק מצטרף בהדי כוסמין ונחלקו באידך מינים, שהירושלמי סובר דכוסמין ש"ש ושיפון לא מצטרפין זה עם זה, אף שכולהו מצטרפין עם שעורין, ורק לרבנן דר' ישמעאל מצטרפין כוסמין ושיפון כיון דמין אחד נינהו.

איברא, דבבבלי מבואר איפכא, דכוסמין לא מצטרף בהדי שיפון אף דמינו הוא, ורק ש"ש ושיפון מצטרפין, וזה תמוה, דאיכא בזה סברות הפוכות.

ונראה פשוט דנחלקו ביסוד הדין דה' מיני דגן, דלפי הבבלי בעינן רק שיוכלו לבא לידי חימוץ - וע"כ דאין חילוקי שמות ביניהם לענין החיוב, ולהכי לא היה שייך בזה ביטול, וכנתבאר מהרידב"ז, משא"כ לריב"פ שהביא פלוגתת ר' ישמעאל ורבנן, לדידיה ילפינן מלחם ולא כל לחם, ואיכא חילוקי שמות ולכן כשדנים לצרף בנשוך בעינן צירוף גם כלפי החילוקי שמות דגם הם איתרבי בהדי החיוב.

ומעתה נראה עוד עפ"י מה שנתבאר להלן [סימן ב' פרק ב'] שנתחדש שיש ב' מיני צירוף, שיש צירוף מצד אבות ותולדות ויש צירוף אחר מצד המינים, ולהכי כל התלת מצטרפין עם שעורין דכולהו תולדות דידיה נינהו, וכוסמין הוא גם תולדה דחיטין ולהכי מצטרף נמי בהדי', אבל אין שום צירוף בין הנך תלת - דג' מינים נינהו, כמו דחיטין ושעורין ב' מינים נינהו - רק דלרבנן דר' ישמעאל איכא צירוף בין כוסמין לשיפון כיון דסו"ס מין אחד נינהו.

והבבלי חולק בכל זה, דלדידיה אין שום התייחסות למינים ואין שום התייחסות לאבות ותולדות, דאין זה נוגע כלל להלכות חלה, וכל הדין הוא רק מצד באים לידי חימוץ, וע"כ דלפי הבבלי כל ענינו של צירוף ד'נשוך' חלוק ויש בזה מהלך אחר.

והיינו דנראה דלפי הבבלי הנידון הוא נידון של 'מקפדת', דיש מינים שדומין זה לזה ולכן לא מקפידין הלכך שפיר מצטרפין, ויש מינים שמקפידין ולכן לא מצטרפין – ועיקר סברא זו מבוארת במאירי [פ"ה משנה ג'] וכן דייק החלת לחם [סימן ה' ס"ק י"ד] מהלבוש [ריש סימן שכ"ו] וע"ע בפמ"ג או"ח [מ"ז ריש סימן תמ"ז] עיי"ש.

ולפי מהלך זה שהכל תלוי בקפידה לא שייך הכא חילוקי מינים מצד הלכות כלאים וגם לא שייך הכא חלוקה מצד אבות ותולדות, ודוקא שיפון וש"ש לא מקפידים, וכן שעורין עם כולם לא מקפידים, וא"ש - דנחלקו לשיטתייהו אי איכא חילוקי מינים או לא.

[ועיין להלן [סימן ב' פרק ב'] מהלך אחר בביאור פלוגתת הבבלי וירושלמי].

## ישוב לשי' המאירי מהירושלמי, וישוב שי' רש"י במנחות מקושי' תוס' מהירושלמי

ונראה ראיה ברורה לחידוש זה, דהנה בירושלמי פירשו "כאן דנשוך הא בבלול" ובזה יישבו את הסתירה אי כל המינים מצטרפין זע"ז - שזה דווקא בבלול - או דרק חלק מהם מצטרפים זע"ז - וזה בנשוך - והק' בחלת לחם דבבלול ע"כ שאין מקפדת, ושוב אין לאוקמי' בבלול דוקא, דתיפוק ליה דכבר אינה מקפדת.

ונראה, דאה"נ, אלא שהירושלמי לשיטתו תירץ כן - ולפי הבבלי אינו כן, דלבבלי ע"כ שכל החילוק הוא אי מקפדת או לא.

ולפי"ז א"ש מה שיש לתמוה בדברי רש"י במנחות [ע'] – שכתב שם שהבריי' שמחלקת בין המינים לגבי צירוף מפרשת את המשנה ולא מחלקינן בין נשוך לבלול – ונראה דסברת רש"י היא דווקא לפי הבבלי וכמוש"כ הגר"א - ולדידיה ע"כ שזה רק ענין של מקפדת - וא"ש.

# פרק ב'ביאור בדברי התוס' במנחות [ע'],ובר"ש ריש כלאים.

## ביאור האחרונים בתוס' במנחות דמבואר דמינים שאין מפרישין זע"ז אין מצטרפין נמי לשיעור חיוב חלה, דב'נשוך' לא נהיה לעיסה אחת.

במשנה בחלה [בריש פרק ד'] ובבריי' במנחות [ע'] מבואר דשעורין מצטרף עם הכל חוץ מחיטין, והיינו לענין צירוף לחיוב חלה בנשוך, דבבלול מהני מכל המינים כהדדי.

והק' בתוס' במנחות שם דמבואר דכל שהוא כלאים זה בזה אין תורמין מזה לזה, ושעורין הוא כלאים עם כולם חוץ מש"ש, ואיך תורמין משעורין על כולם, ותירצו בתוס' דהעיסות דומות, וכן הק' ותי' הר"ש ריש כלאים וכ"ה ברא"'ש בהל' חלה ובפי' למשנה.

והק' הרש"ש דמה הקושי' - הא מתני' ובריי' מיירי לענין צירוף לשיעור חלה, והך כלל בכלאים ותרומה הוא דין במעשה הפרשה, שהרי בתרומה ליכא דין שיעור, וע"כ שזו הלכה במעשה הפרשה שיהיה ממין אחד, וא"כ י"ל דלעולם מצטרפין שעורין וכוסמין לשיעור, אבל במעשה הפרשה יצטרך להפריש שעורין משעורין וכוסמין מכוסמין.

ותי' בקה"י [זרעים סי' ו' ] דמזה מוכרח דכל שאין מפרישין זע"ז אין מצטרפין נמי לשיעור חיוב חלה, והוכיח כן מחולין [קל"ו] דאמרו שם דאין חדש וישן מצטרפין לשיעור ראשית הגז כיון שמצאנו בתרומה שאין מפרישין מזה לזה, ומוכרח דתלינן זה בזה.

וביונת אלם [ל"ד י"ז] הוסיף בזה ביאור, דחלוק הצירוף בנשוך מהצירוף בבלול, שהצירוף בנשוך הוא צירוף של שיעור עיסה והצירוף בבלול הוא צירוף בחפצא דעיסה להיות עיסה אחת, ואם ע"י נשוך היה כאן עיסה אחת, שוב ליתא לסברא הנ"ל שאין מפרישין מזה לזה, דסו"ס איכא בעיסה שיעור וחייבת בהפרשה, אבל כיון שנשוך רק מצרפן לדין שיעור אף דאין כאן 'עיסה אחת', להכי אמרינן דמה דאין מפרישין זה על זה מבטל את הצירוף לשיעור.

## מתמה בדברי האחרונים מיניה וביה בתוס'.

אולם לפי דבריהם נראה שיצא חידוש, דלדבריהם הרי מבואר בתוס' דזה דקביעת וחלוקת המינים בכלאים שונה מקביעת וחלוקת המינים בחלה מעולם לא היה קשה לתוס' - והיינו דמה שאמרו בבריי' דכולם מין שעורין וכוסמין מין חיטין בדין צירוף בחלה אינו סתירה לחלוקת המינים בכלאים, אלא שהיה קשה קושי' אחרת - דהאיך מצטרפין כפי קביעת המינים הזו אם לא יוכלו להפריש מזה על זה, דבחלוקת המינים לדין הפרשה אזלינן בתר כלאים, והיינו דעומק הקושי' הוא דמטעם אחר יתבטל הצירוף, וקשה דלמה באמת שונה קביעת המינים לענין צירוף לחלה.

והיה אפ"ל דעיסות שונה מתבואה, ובעיסה משתנים המינים, וב' מינים בתבואה ככוסמין וחיטין, ושעורין ושיפון, משתנים למין אחד בעיסה, אולם אם נימא כן – אז ממילא דלא הקשו כלל מכלאים ותרומה, דממילא דכבר מפרישין זה על זה מטעם הנ"ל, ומזה מוכרח דחלוקת המינים לדיני צירוף לא שייך כלל לדין עיסות דומות, ודו"ק, וצ"ע דמאיזה דין זה.

## מוכיח דע"כ דצירוף מדין אבות ותולדות אתינן עלה.

ונראה דעפ"י מה שנתבאר לעיל דחוץ מקביעת המינים איכא נמי דין אב ותולדה, דנראה דזהו ענינו של בריי' זו, שכולהו מין שעורים היינו דכולהו תולדות דידיה, ושפיר שייך צירוף דנשוך באופן זה.

ומעתה נראה דלענין עיסות דומות לעולם י"ל דכולהו דומין אהדדי, ולאו דוקא לפי מה שחילקו בבריי', דעיסות דומות הוא סברא מסויימת לענין ההפרשה, ותו לא, וי"ל דבעיסה אף חיטין דומה לשעורין אלא דסו"ס לא מהני לענין צירוף דנשוך דבעינן עכ"פ אבות ותולדות.

ולפי"ז יתחדש - שכשיש שיעור עיסה דחיטין ושיעור עיסה דשעורין, דאז לא בעינן צירוף – דאז באמת שפיר מפרישין זה על זה, ודו"ק.

## דרך נוספות על פי הסברות של 'מקפדת'.

איברא דנראה דאפשר לדחות, ועפ"י מה שנתבאר לעיל [פרק א'] בשי' הבבלי, דלדידהו כל ענין הנך מינים מצד קפידה אתינן עלה, ולפי"ז י"ל דתוס' תמיד ידעו דהנך מיקרי עיסות דומות ולכן ליכא קפידה, רק דהיה ק' לתוס' דסברא זו לא מהני כלל לענין ההפרשה דסו"ס אין מפרישין מזה על זה, ואיכא סברא חדשה למה לא יהיה בזה צירוף.

ותירצו התוס' דגם להלכה של מפרישין זה על זה מהני הך דעיסות דומות, דזהו כבר סברא לענין חילוקי מינים, ודו"ק.

#

# סימן א ענף בבה' מיני דגן בלולים לעיסה אחתלגבי חלה ומצה ואי איכא בזה ביטול ברוב.

**פרק א בגדר ב' תנאים דבאין לידי חימוץ, וביסוד הגר"ח דגרירה באורז שייך לדיני לחם. <>** מביא דאיכא ג' דינים של באין לידי חימוץ בה' מיני דגן, ומתמה בזה. <> יסוד הגר"ח והמנחת ברוך דמלבד הדין ה' מיני דגן איכא תנאה דלחם, ולזה בעין גרירה. <> מבאר עפ"י הנ"ל את הג' דינים הללו. <>

**פרק ב בדברי הירושלמי דעירב בדגן שאר מינין, דבעינן שיהא בה רובה דגן, ובגדר רובו ככולו לחלות שם לחם.** <> בדברי הירושלמי דעירב בדגן שאר מינין דבעינן שיהא בה רובה דגן, ובמה שתמהו האחרונים בזה. <> מדייק מהרמב"ן דחסר בשם לחם. <> במה שיש לתמוה דלא מהני הך רוב מדין ביטול ברוב. <> דין רובו ככולו בקביעת 'שם חוט' לגבי כלאים - בחוט של צמר גמלים וצמר רחלים. <> מבאר דמדין רובו ככולו חיילא שם לחם מכח הרוב חיטה. <>

**פרק ג דברי הירושלמי בפלוגתת ר"י ור"ל בביטול ברוב בעיסה שנעשה בכמה מינים. <>** מביא מהירושלמי בפלוגתת ר"י ור"ל באיסורים מבטלים זא"ז דפליגי גם בביטול במינים שונים בחלה, אבל לפני שחל החיוב מודה ר"י דאיכא ביטול, ומתמה בזה, ומקשה דהוי היתר בהיתר. <> מבאר דמהני להפקיע את כחו ביצירת השם לחם מדין רובו ככולו. <> ישוב לקושי' התורת זרעים. <> דן אי מדין רובו ככולו או ביטול ברוב מצד החשיבות של לחם שבמין.

**פרק ד בדין מצה שנעשה מכמה מינים ובדברי הירושלמי בזה. <>** בדברי המנ"ח לגבי מצה בכמה מינים. <> במה שיש לומר איפכא מהמנ"ח, דלא יצא בנבללו ביחד, ויצא בנפרדים זמ"ז, דבזה מצה הוי איפכא מחלה. <> חידוש גדול בדברי העמק ברכה לגבי ברכת המזון בלחם שנעשה מכמה מינים. <> מביא מהירושלמי דמדמינן מצה וחלה זל"ז לגבי צירוף מינים. <> חידוש בירושלמי שיש לחלק בין חלה למצה לגבי חילוקי שמות. <> מה שיש לדון עפ"י הנ"ל לגבי מצה וברכת המזון בחלה מכמה מינים בלולים. <> תוספת עומק בירושלמי דאיכא תלת גווני של לחם - חלה מצה וברכת המזון. <> סברא נוספת בעיקר דברי הירושלמי - דבחמץ ומצה מעיקרא ליכא משמעות לחילוקי שמות בלחמים שונים של חצאי כזית, ולכן גם בלחם אחד ליכא חילוקי שמות <> מיישב את הירושלמי לדרכו של האור זרוע ולר"ש סיריליאו דאיכא חילוק לגבי התראה, ומה הדמיון למצה, וע"כ כנ"ל. <> גם לגבי מצה הנידון היה מדין רובו ככולו ולא מצד ביטול ברוב. <> בדברי הקרן אורה על הירושלמי. <> אבות ותולדות בה' מיני דגן בחלה, ולא במנחות ולא בכלאים - ומחדש דה"ה דליכא במצה

# פרק אבגדר ב' תנאים דבאין לידי חימוץ,וביסוד הגר"ח דגרירה באורז שייך לדיני לחם.

## מביא דאיכא ג' דינים של באין לידי חימוץ בה' מיני דגן, ומתמה בזה.

נתבאר לעיל בציונים והערות [פרק א משנה א ענף ב] שנאמרו ג' הלכות בה' מיני דגן בזה דבעינן באין לידי חימוץ, א] העיסה עצמה תוכל להגיע לחימוץ דווקא במצה ולכן מי פירות לא מהני - ודין זה תלוי בפלוגתת הרמב"ם והרמב"ן, ב] בחלה ליתא לדין זה גם לרמב"ן דבחלה מהני גם מי פירות - שבחלה ליכא דין בעיסה רק במין, וסגי בזה שהדגן שייך למין שיש בו חימוץ, ג] למדנו מהירושלמי בפחות משליש וכן מהדין גרירה באורז - דגם אחרי דחיילא דין חיטה במין - [או בחיטה בפחות משליש או באורז מכח טעם כעיקר], אכתי נאמר דין נוסף דבעינן שהכח חימוץ מצד המין יהיה בהך אורז ובהך חיטה דפחות משליש - בפועל - אף שאינו דין בעיסה מדמהני בזה מי פירות, אכן סו"ס גם מצד הדין במין בעינן שיהיה כח חימוץ בפועל.

ולכן מצאנו שהירושלמי פירש שבפחות משליש שיש בו כח החימוץ אף דבלאו הכי חיטה זו שייכת למין חיטין שבהם יש כח החימוץ, ולכן מצאנו דין גרירה להביא את האורז לידי חימוץ גם אחרי שדינו כחיטה מחמת טעם כעיקר.

וכבר תמהנו דקשה הסברא בזה, ושורש פשרה זו אומר דרשני - דאי ליכא דין בעיסה [עכ"פ בחלה] רק במין, ולכן מהני במי פירות, א"כ למה לא סגי לן בחיטה ששייך להך מין, ול"ל כח חימוץ מצד המין - בפועל.

## יסוד הגר"ח והמנחת ברוך דמלבד הדין ה' מיני דגן איכא תנאה דלחם, ולזה בעין גרירה.

ועיין להלן [חידושי סוגיות סוף סימן יב] שביארנו את הדברים עפ"י דברי הגר"ח [פ"ה חמץ ומצה ה"ו] והמנחת ברוך [סימן ע] שייסדו יסוד גדול בדין מצה וחלה בחיטה ואורז - דנאמרו ב' טעמים בדין זה, א] טעם כעיקר, ב] וגרירה, וביארו דאף דאמרינן בזבחים בביאור דינא דמצה וחלה של חיטה ואורז דחייב מדין טעם כעיקר - דטעם חיטה באורז - מ"מ כל זה מהני רק לענין התנאי של חמשת המינים ומה שיבוא המין עצמו לידי חימוץ - שבזה אמרינן שהאורז בכלל חיטה מחמת דינא דטעם כעיקר, אבל 'שם לחם' אינו בכלל הדין של טעם כעיקר, וע"ז בעינן לדין גרירה, ומה דלא סגי בדין גרירה לחוד - היינו משום דגרירה מהני רק לענין 'שם לחם', אבל לא לענין שיהא בכלל חמשת המינים ושיבוא לידי חימוץ, ודו"ק.

ונראה לבאר דבריו - דחלות שם לחם אינו מדיני הדגן מצד עצמו - אלא שזה דין נוסף מכח החשיבות של ה' מיני דגן שחשיבות לחם רק חיילא על ידם, ונראה שהחשיבות של ה' מיני דגן מיתלי תלי בכח חימוץ דדגן - בפועל - ורק אז חיילא החשיבות של 'לחם' על ידי הדגן - ולכן אף אחרי דחיילא דין חיטה באורז מכח טעם כעיקר, אכתי בעינן גרירה להחיל כח חימוץ בהך אורז לתת בו חשיבות של דגן להחיל שם לחם.

ובעיקר האי מילתא דתנאה דלחם לא כלול בהלכתא דטעם כעיקר - הרחיב בזה במנחת ברוך [סימן סט ענף ב] להוכיח דלא לכל דבר איכא טעם כעיקר, ועיי"ש [ד"ה ועוד יש להביא] שהוכיח דרק למאכלות אסורות ולא לאיסורי הנאה נאמר טעם כעיקר, ועיי"ש עוד [ד"ה ועוד ראיה] שהוכיח בנבלות ושחוטות דלא חיילא טעם כעיקר אלא לאיסור אכילה ולא לטומאת נבילה - ובהמשך הדברים הביא כן נמי מהר"ש בטבול יום [פ"ב מ"ג] דמחלק בין טומאה לאכילה.

## מבאר עפ"י הנ"ל את הג' דינים הללו.

ונראה דלפי הנ"ל א"ש הך פשרה למה צריכים תרתי, א] מין שייך למינים שיש בהם חימוץ, ב] למה צריכים גם כח החמוץ בפועל, ולפי הנ"ל נראה שמצד אחד רק במין חיטה נאמרו דיני מצה ודיני דחלה, ומצד זה באמת א"צ כח חימוץ בפועל וסגי בזה שזה מהמין שיש בו חימוץ - ובזה חיילא בהו דיני מצה וחלה, אכן הא דאכתי בעינן כח חימוץ בפועל - היינו משום שהחלות שם לחם אינו מדיני הדגן מצד עצמו - אלא שזה דין נוסף מכח החשיבות של ה' מיני דגן שחשיבות לחם רק חיילא על ידם, וחשיבות זו מיתלי תלי בכח חימוץ דדגן - בפועל - ודו"ק.

# פרק בבדברי הירושלמי דעירב בדגן שאר מינין,דבעינן שיהא בה רובה דגן,ובגדר רובו ככולו לחלות שם לחם.

## בדברי הירושלמי דעירב בדגן שאר מינין דבעינן שיהא בה רובה דגן, ובמה שתמהו האחרונים בזה.

והנה אמרינן בירושלמי [חלה פ"ג מ"ו] שאם עירב בדגן שאר מינין - אז בעינן שיהא בה רובה דגן, והקשו האחרונים דקשה טובא - דל"ל רובה דגן הא סגי לן בנותן טעם - דטעם כעיקר - והחק יעקב [או"ח סימן תנג ס"ק י] כתב דאע"ג שהרשב"א הביא את הירושלמי להלכה מ"מ לא מסתבר כן, דהא אי איכא דגן שיש בו כדי אכילת פרס ודאי דלא נתבטל מה"ת, וכתב המנחת ברוך [סימן סט ענף ג] שתמוה מאד לדחות מה דתניא בירושלמי בלי שום מחלוקת - [עוד הביא שם המנחת ברוך מהפמ"ג בפתיחה הכוללת שתמה ג"כ הכי על הירושלמי הנ"ל - וכתב שם שהירושלמי איירי היכי דליכא בדגן שיעור חיוב חלה, ועיין מה שדחה בזה במנחת ברוך].

ועיין במנחת ברוך [סימן ע ד"ה ומעתה א"ש] שיישב בזה עפ"י יסוד הנ"ל - דלעולם איכא שני דינים, דין בדגן ודין בלחם, וי"ל דאהני לן נותן טעם אך ורק דליהוי דגן, אכן אכתי חסר בתנאה דלחם, דעל זה לא מהני טעם כעיקר, ולזה בעינן טעמא דרוב, והיינו דבאורז לא בעינן רוב חיטין ותנאה דלחם מתקיימת בגרירה, ובשאר מינים דליכא גרירה בעינן טעמא דרוב לענין החלות שם לחם.

## מדייק מהרמב"ן דחסר בשם לחם.

ונראה לדייק כדבריו מלשון הרמב"ן בהלכות חלה בסוף דבריו לגבי חיטה ואורז דאיכא גרירה, וז"ל: "ואילו שאר כל המינין עם החטים וכו', אלא ודאי אם עשה עיסה ויש בה כשיעור מחמשת המינין ועירב בה אחד מכל שאר המינין - אזלינן בתר רובא, ואי רובא וטעמא דגן חייבת - ואי לית בה רוב דגן לאו לחם הוא ופטורה, וכן הלכתא", עכ"ל.

הרי שכתב שבלי רוב דגן "לאו לחם הוא ופטורה" - ומשמע שאין חסרון במה שלא חל במין דין ה' מיני דגן, אלא דפטורא מחמת זה דלא חל בו 'דין לחם' - ונראה כנ"ל, דמהני טעם כעיקר דליהוי ביה דין ה' מיני דגן, אכן חשיבות של לחם לא יחול מכח זה.

## במה שיש לתמוה דלא מהני הך רוב מדין ביטול ברוב.

ונראה להוכיח כן עוד - דמבואר הכא דמהני טעמא דרוב לגבי לחם, ועיין בזכרון שמואל [סימן י] דהך רוב היינו מדין ביטול ברוב, והוסיף דאף דדן בזה העונג יו"ט אי מהני ביטול ברוב דאולי דווקא לסלק דינים מהני ולא להחיל דינים, אכן הכא מבואר דמהני להחיל דין חיוב חלה והכשר למצות מצה.

אולם יש להקשות - דמכמה טעמים ליכא למימר דמהני מדין ביטול ברוב - וכדלהלן:

א] כמו שהחיטה נותן טעם במין השני - כך המין השני נמי נותן טעם בחיטה, והאיך נתבטל בו.

ב] עוד קשה דהאיך מהני מדין ביטול ברוב, הא לפי שיטת הרי"ף - מובא בר"ן בנדרים [נ"ב.] - דפת שאפאה עם הצלי בתנור אסור לאוכלה עם כותח, והר"ן שם ביאר טעמו של הרי"ף משום דהיתר בהיתר לא בטל אפילו במין בשאינו מינו - א"כ האיך מהני ביטול הכא במין בשאינו מינו - הא לענין מצה הוי היתר בהיתר,

ג] יש לדייק את לשון הרמב"ן שלא כתב ביטול ברוב אלא 'אזלינן בתר רובא', וכל זה אומר דרשני.

## דין רובו ככולו בקביעת 'שם חוט' לגבי כלאים - בחוט של צמר גמלים וצמר רחלים.

ונראה שכתוב כאן חידוש, והדברים יבוארו עפ"י יסוד הנ"ל - ונקדים בהא דתנן במתני' [כלאים פ"ט מ"א], "צמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זה בזה אם רוב מן הגמלים מותר ואם רוב מן הרחלים אסור מחצה על מחצה אסור וכן הפשתן והקנבוס שטרפן זה בזה", ועיין רמב"ם [כלאים פ"י ה"ו], דביאר ש"אם הי' הרוב מן הגמלים מותר לערבו עם הפשתן מפני שצורת הכל צורת צמר גמלים ואין חוששין לנימות של צמר המעורבין בהן מפני שאינן חוטי צמר", ומבואר דהעיקר הוא החוט ולא נימין.

וביאר הנודע ביהודה [יו"ד מ"ת סי' קפ"ו] דהרמב"ם לאו מטעם ביטול ברוב קא אתי עלה, וכדבריו מבואר נמי בחזו"א [יו"ד סי' קמ"א ס"ק ג'] ובאבי עזרי [מאכלות אסורות פ"ט הכ"ג מהדו"ק], וביארו דהרמב"ם יסבור דהיתר בהיתר לא בטל, אלא דמ"מ כיון דבכלאים אין איסור בנימין לבד עד שיטוה מהן חוטין או יתקנן באומנות אחרת, [שהרי אפילו לשיטת הרמב"ם שם ה"ב דלא בעינן שוע טווי ונוז בהדדי מ"מ חדא מיהא בעינן, או שוע או טווי או נוז], וסובר הרמב"ם דכשעושה חוט שרובו מצמר גמלים לענין 'שם החוט' אזלינן בתר רוב והוי חוט של צמר גמלים והצמר רחלים המעורב בו לא חל עליו עליו שם טווי והוי כאילו לא נטוה כלל כיון שמקרי חוט של צמר גמלים, ושוב ממילא מותר לערבו עם חוטי פשתן, ועיין בהערה [[71]](#footnote-71) מה שיישב בזה הנו"ב, ועיין עוד בהערה [[72]](#footnote-72) מה שהוסיף בזה החזו"א.

והחזו"א והאבי עזרי תירצו על פי הביאור הנ"ל את קושיית הגרעק"א [יו"ד סי' צ"ט] על שיטת הרי"ף המובאה בר"ן בנדרים [נ"ב.] דפת שאפאה עם הצלי בתנור אסור לאוכלה עם כותח, והר"ן שם ביאר טעמו של הרי"ף משום דהיתר בהיתר לא בטל אפילו במין בשאינו מינו, והק' הגרעק"א ממתני' דצמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זה בזה דהצמר רחלים בטל בצמר גמלים, דמוכח דהיתר בהיתר בטל.

ולפי ביאורם הנ"ל מתיישבת קושיית הגרעק"א, דבמתני' שאני שלא חל שם טווי על המיעוט של צמר רחלים משום דשם החוט נקבע על פי רוב צמר הגמלים.

ובאבי עזרי [תניינא מקוואות פ"ט ה"י] איירי בדיני מקווה לענין רוב זוחלין ורוב נוטפין וחידש דלאו מדין ביטול ברוב אתינן עלה אלא מצד 'קביעת שמו', והביא על זה ב' דוגמאות, א] מקווה ברובו שאובין או רובו מי גשמים, ב] בהך דחוט צמר גמלים וצמר רחלים, והיינו ממש כנ"ל.

[וע"ע בברכ"ש ביבמות [סימן כ"א] שדן למה מים שאובים מהני להצטרף לשיעור מ' סאה, אי מדין ביטול ברוב אי מדין רובו ככולו, ונקט מדין רובו ככולו - וכן הוכיח בזכר יצחק [ח"ב סימן כ"ז מד"ה אמנם נראה דבאמת – ד"ה ולפמש"כ בטעמא] דלאו מדין ביטול ברוב אלא מדין רובו ככולו - ועיין בדברינו באמרות אברהם סוכה [סימן א] מה שביארנו בכל הני מילתא דהאיך מהני בהו דין רובו ככולו - אלא שבאבי עזרי לא מצאנו דמיון להלכה הכללית של רובו ככולו בכל הנך דינים], ודו"ק.

## מבאר דמדין רובו ככולו חיילא שם לחם מכח הרוב חיטה.

ונראה לומר דהכא באמת לא מהני מדין ביטול ברוב - וכמדוייק בלשון הרמב"ן - וכהקשינו דאיכא נותן טעם מהמין השני, וכן הקשינו דהיתר בהיתר לא בטיל, וע"כ שהביאור בזה מדין רובו ככולו - וכנ"ל.

והיינו שכמו שייסדו הגר"ח והמנחת ברוך דאהני לן טעמא דגרירה באורז לענין החלות שם לחם - גם אחרי דממילא איכא דין חיטה באורז, אבל סו"ס 'שם לחם' לא חיילא בה, ונראה דה"ה בשאר המינים, דחיילא בהם דין חיטה מחמת טעם כעיקר אבל לא חיילא בהם דין לחם - ולזה בעינן דין דאזלינן בתר רובו לקבוע את השם והחשיבות של לחם - דכמו ששם וחשיבות של 'חוט' חיילא עפ"י הרוב, כמו כן השם והחשיבות של לחם חיילא ע"י רוב המין - ואי הוי מין שיש בה חימוץ שהיא החשיבות של קביעת שם לחם, אז בזה חיילא שם לחם בכולו - אף דחלקו אינו מחמיץ.

# פרק גדברי הירושלמיבפלוגתת ר"י ור"ל בביטול ברובבעיסה שנעשה בכמה מינים.

## מביא מהירושלמי בפלוגתת ר"י ור"ל באיסורים מבטלים זא"ז דפליגי גם בביטול במינים שונים בחלה, אבל לפני שחל החיוב מודה ר"י דאיכא ביטול, ומתמה בזה, ומקשה דהוי היתר בהיתר.

בירושלמי חלה [פרק א הלכה א] שאלו "מהו שילקו על חלתן דבר תורה" - והיינו בעירב כמה מינים מהחמשת מיני דגן להיות עיסה אחת - האם איכא חיוב חלה ולוקין באכילתה או לא - ואמרו בשם ריש לקיש "אין לוקין על חלתן דבר תורה" ופירש הגר"א דמטעם ביטול ברוב אתינן עלה - והיינו שהמין של הרוב מבטל את השאר וחסר באיסור חלה - והוסיף בזה ר' יעקב בר אחא דר"ל אזיל בזה לשיטתו שמצאנו דנחלקו בפיגול נותר וטמא שעירבן "רבי יוחנן אמר לא ביטלו זה את זה - ור"ש בן לקיש אמר ביטלו זה את זה", והיינו דכמו שאיסורים מבטלים זא"ז לדעת ר"ל ה"ה דמינים מבטלים זא"ז לאיסור טבל דחלה.

והנה בגר"א ובמהר"א פולדא מבואר דהכוונה הכא היא שכל הדין חלה היה מדרבנן ומבואר דמה"ת בטל לגמרי, אלא דיעויין היטב ברש"י ותוס' בזבחים [עח] בביאור הציור בגמרא שבו איירי ר"ל בדין פיגול נותר וטמא מבטלים זא"ז דאיירי לענין התראה ומלקות בלבד - אכן הא מיהת מפורש בתוס' דין נוסף שהוא דין פשוט "דפיגול ונותר וטמא - שלשתן יחד - ודאי שיש כאן שנים המבטלין את השלישי - ואכולהו פטור דכל אחד הוי בטל ומבטל" - אלא שהוכיחו התוס' שהגמרא באה לחדש דגם באופן שאינו כן אכתי פטור ממלקות מצד התראת ספק עיי"ש היטב, ויעויין היטב במהרי"ט אלגאזי [לב] שברור שכוונת הירושלמי הכא לציור כזה של ג' מינים ביחד שהכל בטל, ולכן כל האיסור אינו אלא מדרבנן.

עכ"פ מהכא הוכיח הגרשש"ק בשערי יושר [שער ג פרק יח] דאיכא שמות חלוקות בחיוב חלה לכל מין ומין, ואיכא חיובא דחיטה וחיובא דשעורה, כמו נותר ופיגול שהם שמות חלוקות של איסור ולכן מבטלים זא"ז.

וממשיך הירושלמי "א"ר יוסי ולא דמיין - תמן אמר זה אסור וזה אסור - ברם - הכא שני דברים רבים על א' ומבטלין אותו - וכבר ביטלו עד שלא נעשו איסור - אילו אחד עשה חמש עיסיות מחמשה מינין ועירבו - ואמר רבי שמעון בן לקיש אין לוקין על חלתן דבר תורה יאות".

וביאר הגר"א דדווקא בה' עיסות נפרדות שיש בכל אחד ואחד שיעור לחיוב חלה - וממילא שכבר חל בהם האיסור והחיוב חלה - הכא אילו היה מהני ביטול - אז היה תלוי בפלוגתת ר"י ור"ל, אכן הכא איירי שעדיין לא חל החיוב והאיסור שאין כאן שיעור של כל מין - ובאים ביחד להצטרף להיות שיעור אחד של חלה - הלכך הכא מודה ר"י דמתבטלים ולא מתחייבים - וצ"ב בטעמא דמילתא דמחלקינן בין לפני החיוב ללאחר החיוב, וצ"ע.

עו"ק דלפני שיש שיעור לחיוב חלה הוי תערובת של היתר בהיתר - וזה כבר טעם שלא היה צריך להועיל ביטול ברוב לשיטת הרי"ף הנ"ל, ולמה דווקא הכא מודה ר"י לר"ל, וצ"ע.

## מבאר דמהני להפקיע את כחו ביצירת השם לחם מדין רובו ככולו.

ונראה דאחרי דמבואר בירושלמי דכל מין יוצר שם בפני עצמו של חיוב חלה - שוב יש לומר עוד, דכיון שהשם לחם נובע מהחשיבות של המין שמחמיץ, א"כ י"ל שגם החלות שם לחם חיילא עם שמות נפרדים, לחם חיטה ולחם שעורה וכו', וממילא שזה הביאור בפלוגתת ר"י ור"ל אחרי שחל חיוב חלה בכמה עיסות מכמה שמות, שבכל אחד ואחד יש שם לחם בפני עצמו - בכל עיסה, ובזה נחלקו אי מבטלים זא"ז, אכן לפני שחל החיוב ובאים לצרף כמה מינים - א"כ הכא דנים בכח של יצירת הלחם מעיקרא - ומודה ר"י שיש לדון במינים שונים דווקא ביצירת השם לחם, דאחרי חלות החיוב דכבר חיילו דינים של איסור בלחם ובעיסה - הכא צריכים לבא לביטול ברוב להתיר את האיסור, ובזה הדרינן לפלוגתת ר"י ור"ל.

ויסוד הדברים ביצירת השם לחם יש לומר עפ"י הגר"ח הנ"ל, והיינו שכל מין בה' מיני דגן יש לו את החשיבות של עצמו ליצירת השם לחם, וכשכל מין הוא מיעוט משני המינים האחרים, א"כ גם בלי ביטול אין בכחו להחיל שם לחם חיטין או לחם שעורה - דרק ברובו ככולו הבאנו מהירושלמי שיש כח לחיטה לקבוע שם לחם ביחד עם מין שאינו בה' מיני דגן - כיון דעכ"פ איכא רוב של חיטה - אכן הכא - אף שכולם מחמשה מיני דגן, אכן סו"ס כל מין הוא מיעוט משני המינים האחרים - ואין בכחו לקבוע שם לחם חיטה או לחם שעורה.

ונמצא שחיטה ושעורה לא ביטלו את כחו של המין כוסמין מדין ביטול ברוב - אלא שהם הפקיעו כחו וחשיבותו של המין כוסמין [שהוא המין המיעוט] שכבר לא יוכל לקבוע את השם לחם כלחם של כוסמין - כיון שהוא מיעוט בשם לחם - וכמו שהבאנו לעיל מהירושלמי ברוב חטה ומיעוט מינים אחרים - דמדין רובו ככולו חיילא שם לחם על הכל מחמת הכח של רוב חיטה, כמו כן הכא מתעכב הכח החלת שם לחם ע"י רוב מינים אחרים.

## ישוב לקושי' התורת זרעים.

והנה התורת זרעים הקשה על הירושלמי דלמה מצאנו חילוק בשיטת ר"י בין עשה ה' עיסות מה' מינים בפנ"ע - וחזר ועירבן - לעירבן לפני שהגיעו לחיוב - שהדין בעשה ה' עיסות מה' מינים בפנ"ע וחזר ועירבן דלוקין על חלתן ד"ת אליבא דר' יוחנן - דס"ל דאין איסור מבטל איסור ולכן על האיסור טבל ליכא ביטול שאין איסורין מבטלין זא"ז - אכן כמו שלפני החלות איסור איכא ביטול בזה שמבטלים את המציאות של השם דגן של ה' מינים - ה"ה דנימא כן אחרי שכבר חל האיסור - ואי יפקע השם דגן - הרי ממילא יפקע נמי האיסור טבל - דהרי חלות החיוב חלה אינו אלא במין דגן של ה' מינים - ועיין מה שחידש מכח זה לגבי טבל של תרומה באופן שפקע ממנו השם זרע הארץ דלא מהני - והאיסור טבל ישאר במקומו דכיון דחל לא פקע, וכדחזינן הכא.

ונראה דלפי דרכינו ליכא הוכחה לחידוש זה - ומעיקרא לא קשה למה לא מבטלים את השם דגן, דאדרבה - מעולם לא נתחדש ביטול שם המינים מצד עצמו שלא מצאנו ש'שם' חיטה יבטל 'שם' שעורה - אלא דהכא נתחדש דב' מינים מפקיעים את כח מהמין השלישי שלא יוכל לקבוע ולהחיל שם לחם דידיה - וכל זה שייך דווקא לפני שחל ה'שם' לחם מכח מין זה אכן אחריש כבר חל תו לא פקע, ודו"ק.

## דן אי מדין רובו ככולו או ביטול ברוב מצד החשיבות של לחם שבמין.

אולם לכאו' יש להעיר - דלפי דרכינו יתחדש שמחצה על מחצה בשני מינים ג"כ לא יהני לקבוע שם לחם - ורק ברוב של מין אחד יהני - ודו"ק - דבעינן רובו ככולו - ובלשון הירושלמי לא משמע כן - דמשמע ששני המינים הם רוב כנגד המין השלישי לבטלו, ומוכרח שזה שונה מרוב חיטין ביחד עם מינים אחרים ששם באמת צריך רוב מדין רובו ככולו, וצ"ל בטעמא דמילתא דהכא עדיף דהתם באים לקבוע 'שם לחם' על מין שאינו מענינו של לחם, ולכן בעינן רובו ככולו נגדו, אולם הכא כל המינים ביחד קובעים שם לחם, אלא שהסתירה ביניהם היא שאיזה שם לחם יקבע, ובכה"ג לא בעינן רובו ככולו, אלא דהכא יש דין רובו ככולו באופן הפוך, שחיטה לא יכולה לקבוע על כולו חלות שם לחם דחיטה כיון שיש סתירה מרוב של מינים שאינם חיטה, וכן בכולם - ודו"ק.

ואף אי נודה לתורת זרעים שהכא מדין ביטול ברוב אתינן עלה, אכתי יש לומר שאין ביטול ברוב בעיקר השם חיטה וכוסמין, אלא שהביטול חל בחשיבות של החיטה ליצור לחם, ודו"ק, וכדחילק הגר"ח דתרתי נינהו, ושוב לא קשה מהיכא דכבר חילא שם לחם על כמה עיסות כשיעור שנתבטלו זה בזה, ודו"ק.

# פרק דבדין מצה שנעשה מכמה מיניםובדברי הירושלמי בזה.

## בדברי המנ"ח לגבי מצה בכמה מינים.

והנה יש לעיין דמה הדין במצה דג"כ צריכה להיות מחמשת מיני דגן - דמה הדין באכל כמה מצות של כמה מינים להשלים כזית, ומה הדין בצירף כמה מינים ליצור עיסה אחת - ומצאנו במנחת חינוך [מצוה י] שדן בהנך תרי גווני - והעיר דלמה לא כתוב דין זה בהדי' בפוסקים - והעיר דלגבי מרור שנינו בפסחים [לה] בהדי' דמהני צירוף - ולא כתוב שם על מצה דמהני צירוף, והביא מהרע"ב [פ"ב פסחים מ"ו] דכתב על הדין דמרור דה"ה דבמצה מהני - וכן הביא מהר"ן [שם] - אלא שהעיר משיטת רש"י שלא כתב בזה כלום, ורצה לדייק דלדידיה לא מהני, וכתב עוד דיתכן דילפינן כן מחלה דלהרבה דינים הוקשו חלה ומצה זל"ז.

והוסיף המנ"ח שאף שכתוב בברייתא במנחות [עה:] דבליקט מכל המינים דיצא ידי חובת מצה - ורוב ראשונים למדו דאיירי בליקט אחרי אפייה כמה מינים של דגן ויצא בהם ידי חובת מצה - וא"כ מפורש בהדי' דמהני, אכן כיון דנחלקו הראשונים בביאור ברייתא זו - א"כ ליכא הוכחה דמהני כה"ג לכל הראשונים.

[ויש להעיר דמדברי הר"י במ"ץ בחלה [פרק א משנה ב] מדוייק קצת דסובר שאין החמשת מינים מצטרפין לענין חובת מצה, ואינו מוכרח].

עכ"פ המנ"ח הביא דאי הוקשו חלה ומצה זל"ז, א"כ כמו דבחלה מצטרפין כל המינים זל"ז - כשנבללין ביחד וכמפורש בירושלמי - "כאן בבלול כאן בנשוך" - כמו כן הכא במצה יתחייבו ביחד, אבל כשבא לצאת ידי חובה בכמה מינים של מצות נפרדות - הכא לא יצא כמו בחלה שלא מתחייב בחלה באופן שהביא כמה עיסות נפרדות של הצטרפו זל"ז להיות עיסה אחת.

## במה שיש לומר איפכא מהמנ"ח, דלא יצא בנבללו ביחד, ויצא בנפרדים זמ"ז, דבזה מצה הוי איפכא מחלה.

ויש להקשות טובא על המנ"ח - ולולי דמסתפינא היינו צריכים לומר איפכא ממש מהמנ"ח, דהנה - אף שהמנ"ח הביא מהתוס' בשם הירושלמי - "כאן בבלול כאן בנשוך" שמפורש בזה שיש חיוב חלה בנבללו כמה מינים ביחד, אכן בהמשך דברי הירושלמי מבואר דלפי ר"ל איכא ביטול ברוב, וכן לפי ר"י באופן שעדיין לא נתחייבו - וכדהארכנו בזה לעיל [פרק ג], ומבואר בדברי הגר"א דמהני ביטול מה"ת, ורק מדרבנן איכא חיוב חלה, ומעתה היה צריך להיות הדין דאדרבה - דבמצה לא מתקיים מצוה מה"ת, ודבר המנ"ח צ"ע - ואדרבה - צריכים ללמוד מחלה למצה דאינו יוצא בבלול כמו דליכא חיוב חלה מה"ת בבלול.

ומאידך גיסא נראה דבאופן שלא הצטרפו להיות מצה אחת דהכא ליכא חיוב חלה, והכא למד המנ"ח דלא יצא ידי חובת מצה, ונראה דהכא אין ללמוד מחלה למצה, דבחלה לא חיילא חיוב בלי שיעור החיוב - הלכך בעינן צירוף להגיע לשיעור חיוב - ואפילו ב' עיסות של מין אחד לא מצטרפין בלי שהיה ביניהם צירוף לחיוב אחד מהאופנים של צירוף - א"כ ה"ה באופן שב' מינים לא מצטרפים ליכא חיוב חלה, אכן הכא החיוב אכילת כזית מצה מוטל אקרקפתא דגברא - וכל חצי כזית שאוכל נזקף לקיום חיובו - גם בב' מצות של מין אחד וגם בב' מצות של ב' מינים, וליכא בזה דיני צירוף כלל - ופשוטש אין לדמות חלה ומצה זל"ז בנידון זה.

ולדברינו א"ש בפשיטות הברייתא שהביא דליקט מכולם יצא ידי חובת מצה - והיינו דאיירי במצות ועיסות שכל אחד הוא עיסה בפני עצמה ומין בפני עצמו.

ומעתה נראה עוד דבזה מיושב כל הקושי' - דלדברי המנ"ח צריכים להקיש מצה לחלה לומר דלא יוצא בכמה מצות נפרדות שנעשו מכמה מינים - וקשה טובא על הראשונים דסברי דברייתא דליקט אחד מכולם איירי באופן זה ממש - ולפי דרכינו א"ש דבודאי דלא שייך היקש בגוונא זו.

ועיין בצל"ח בברכות [לז:] שהביא מרבינו יונה בברכות [שם] שכתב דהברייתא בא לחדש דלא נימא דלא חייבה התורה כרת אלא באוכל כזית חמץ ממין אחד, וכן לענין מצה דלא נימא דאינו יוצא ידי אכילת מצה אלא באוכל כזית ממין אחד - ותמה בזה שהדברים דחוקים ומהיכי תיתי לומר דלא יצא - הא מיהת דלדרכינו א"ש למה באמת לא ניליף מצה מחלה לענין זה.

עכ"פ לדרכו של המנ"ח דמקישין זל"ז - למדנו איפכא מדבריו - והדין צריך להיות דבמצה אחת מכמה מינים באמת לא יצא, ובכמה מינים בכמה מצות באמת יצא - וזה א"ש כפשטות הברייתא דליקט מכולם יצא ידי חובת מצה - אכן סו"ס עיקר הא מילתא דלא יוצאים במצה אחת מכמה מינים הוא חידוש דין - וצ"ע.

## חידוש גדול בדברי העמק ברכה לגבי ברכת המזון בלחם שנעשה מכמה מינים.

ע"ד זו מצאנו חידוש גדול בעמק ברכה [לחם לגבי ברכה] שכתב שלפי הירושלמי שהמינים מבטלים זא"ז לגבי הפטור מחיוב חלה - א"כ ה"ה דלגבי ברכת המזון לחם אחד שנעשה מכמה מינים אינו לחם מה"ת, וממילא דמי שאכל לחם כזה אין לו חיוב דאורייתא בברכת המזון ואינו מוציא חבירו שאכל לחם ממין אחד.

ואף כי דברי העמק ברכה הם חידוש גדול אכן סו"ס מבואר שהוא הבין כדברינו בירושלמי - והיינו שפשוט שלא בא לחדש דבכמה מינים מכמה מצות ולחם בנפרד דג"כ לא יתחייב ברכת המזון, ורק בלחם או מצה א' מכמה מינים הוא שבא לפוטרו - והיינו כדרכינו לגבי מצה - איפכא מהמנ"ח.

## מביא מהירושלמי דמדמינן מצה וחלה זל"ז לגבי צירוף מינים.

אולם ברור ששני הדינים הללו - גם במצה וגם בברכת המזון אינם נכונים - דמצאנו דברים מפורשים בירושלמי להלן [הלכה ב] על המשנה באכילת מצה מכמה מינים.

דהנה מבואר שם במשנה שיוצאין ידי חובת מצה בצירוף ה' מינים למצה - ואמרו בירושלמי דמחמת דין זה ילפינן שיש מלקות בחלה בצירוף כמה מינים - ופלא גדול שלא הביאו המנ"ח.

וז"ל הירושלמי - "אמר רבי יעקב בר זבדי זאת אומרת שלוקין על חלתן דבר תורה" - וביאר הגר"א דמדיוצא בהם חובת מצה למדנו "שכשהן מעורבין נקראים לחם" - וממילא דאיכא חיוב חלה - דחלה ומצה תרווייהו תלויים בדין לחם - וברור דאיירי הכא במעורבין - ובאים ביחד להצטרף להיות עיסה אחת ולחם א'.

ודחו שם בירושלמי דאין מקור ממצה לחלה - דאולי איירי כשאכל כזית מכל מין ולכן יצא - וליכא ראיה דמהני בהם צירוף - כן הביאו שם בשם רבי ירמיה בשם רבי חייא בר ווא.

[ויש להעיר דלמה לי כזית מכל אחד - הא לא חייב ביותר מכזית - ויותר הוי ליה למימר חצי כזית מכל אחד - ועיין בדבר שאול [חלה סוף סימן א] דעמד בזה וכתב דלאו דווקא, ואכתי צ"ע].

## חידוש בירושלמי שיש לחלק בין חלה למצה לגבי חילוקי שמות.

אולם הירושלמי מוסיף שרבי יוסי דחה עוד - דאף אי איכא צירוף המינים לכזית של אכילת מצה - אכתי אין לדמות מצה לחלה "שנייא היא שכולהן לשם חמץ", ולא איתברר מה כוונת ר' יוסי הכא בדין חמץ - דעד השתא איירי לענין מצה ומה שייך הכא דיני חמץ, ועוד דממה דלגבי חמץ מצטרפין לכזית ליכא ראיה דאולי אין מלקות בחמץ כמו בחלה.

ופירש הרידב"ז דר' יוסי אזיל לשיטתו דלמד את המקור לחיוב חלה מהדרשה של 'לחם ולא כל לחם', וממילא דאיכא נפ"מ בין חלה למצה, דבחלה יליף מלחם ולא כל לחם, ובדרשה זו איכא חילוקי שמות לכל מין ומין - אכן במצה יליף מחמץ מדבר שבא לידי חימוץ א"כ א"צ "שם המינים" ולא שייך ביטול ודווקא בחלה שייך ביטול, דזהו גופא מה שדחה.

## מה שיש לדון עפ"י הנ"ל לגבי מצה וברכת המזון בחלה מכמה מינים בלולים.

הרי לנו דמצד אחד מפורש בירושלמי שיש ללמוד מצה וחלה זמ"ז גם בצירוף המינים בבלול - אלא דלגבי מצה ליכא חילוקי שמות, ולכן שפיר יוצא במצה.

אולם מאידך גיסא מבואר דלדברי ר' יעקב בר זבדי שלמד ממצה שיש מלקות על חלתן ד"ת - הרי הוא בודאי סובר שגם במצה בעינן 'שם המין', ולכן לדידיה שפיר היה שייך בזה ביטול, ושפיר ילפינן ממצה לחלה, ודו"ק.

אלא דקשה לאידך גיסא - דלמה באמת ליכא ביטול בזה - הא הבאנו לעיל בירושלמי דמודה ר"י לר"ל דמהני בזה ביטול בחלה - וא"כ ה"ה במצה - וצ"ע עיקר שיטת ר' יעקב בר זבדי דהנמצא דלדרכו איכא משנה מפורשת נגד הסברות שהוזכרו לעיל.

ומוכרח לאידך גיסא - דבאמת עיקר החידוש שיש חילוקי מינים לגבי חיובא דחלה הוא דבר מחודש - אף אי ילפינן מקראי דכתוב בהדי' הה' מינים - וצ"ל שהוא למד שאין חילוקי שמות כלל - לא בחלה ולא במצה - ולכן גם בחלה וגם במצה ליכא ביטול - לא לר"י ולא לר"ל.

ועפ"י הסברא הנ"ל י"ל שבשיטת הבבלי דילפינן דינא דה' מינים מקרא דחימוץ - מובא לעיל בציונים והערות [פרק א משנה א] ולא הביאו את המקור לחיוב חלה מהדרשה של 'לחם ולא כל לחם' - א"כ ליכא חלוקת המינים ולהלכה ליכא חסרון של מינים חלוקים שמצטרפים בחלה, וא"ש למה הרמב"ם לא הביא דין זה - ועיין עוד מה שכתבנו [חידושי סוגיות סימן ,,,] דשיטת הבבלי דכל החלוקה במינים אינו אלא ענין של קפידה לגבי צירוף לחלה - אבל אין שמות נפרדים - ושוב א"ש פסק הרמב"ם לשיטת הבבלי, וא"ש.

ומעתה יש לומר עוד - שכל השו"ט אי ילפינן חילוקי שמות - היינו לגבי חלה ומצה - אכן יתכן שפשוט שלגבי ברכת המזון דליכא חילוקי שמות של חיטה ושעורה, וליתא לדברי העמק ברכה.

## דין לחם לגבי ברכת המזון - לגבי פת הבא בכיסנין - וחלוק מהדין לחם של מצה וחלה.

ונראה עוד - דבלחם לגבי חלה אנו דנים על החשיבות העצמאית של הלחם ולכן יש חילוקי שמות, ושייך ביטול, ולגבי מצה העיקר הוא מה שזה לחם של 'לא חמץ', ולגבי ברכת המזון ענינו של לחם מיתלי תלי בחשיבות של שביעה - ולכן פשוט למה בזה ליכא חילוקי שמות וביטול ברוב.

ובזה נראה ליישב את קושי' האחרונים [ראש יוסף ומנ"ח] לגבי פת הבא בכיסנין שתלוי בקבע עליהם סעודה - דאיך מהני בזה לגבי מצה, והארכנו בזה בדברינו באמרות אברהם מצוות ומועדים [שער ג] - ולהלן הדברים בקצרה:

האחרונים הלכו בזה בג' דרכים לבאר למה דווקא בקביעת סעודה איכא ברכת המזון, א] תמיד חשיב כמעשה קדרה מה"ת ולא כלחם, וחכמים חידשו את כל התורת לחם - וזה דווקא באוכל כדי שביעה, ולכן רק מדרבנן חייב בברכת המזון, ולדרך זו קשה דלמה יוצאים ידי חובה במצה דאורייתא, ולכן דחו לגמרי את הצד הזה - ויהיה מוכרח שהחובת ברכת המזון הוא מה"ת, ב] י"ל לאידך גיסא דמה"ת חשיב לחם, והפקיעו את התורת לחם באוכל פחות מכדי שביעה, אלא שגם לפי הצד הזה הקשה המנ"ח דסו"ס איך יוצא מדרבנן חובת מצה דבאוכל פחות מכדי שביעה עקרו את תורת לחם, ג] הגרא"ל מאלין לומד שהדינים הללו הם מה"ת, אלא דאיכא בהו תרי שמות כהדדי, גם שם מעשה קדירה וגם שם פת ודייק כן ברמב"ם, ולכן הכא הכל תלוי כפי אכילתו אי קבע או לא, דהאכילה עצמה מתייחסת או לשם מעשה קדירה או לשם פת - כפי הקביעות - ולדרך זו אכתי קשה דבאוכל פחות משביעה למה יוצא מצה.

ונראה לחדש - דאחרי מה שנתבאר הכא שיש שם בפני עצמו של לחם לגבי כל סוגי' וסוגי', הרי א"כ יש לומר דבאמת כל הברכת המזון הכא הוא מדרבנן, ודלא כמו שנקטו האחרונים, אלא שכל מה שנתחדש הכא שיש חסרון בשם לחם מה"ת - היינו אך ורק לגבי השם לחם של ברכת המזון שזה 'לחם של שביעה', אכן לגבי התורת לחם של מצה וחלה - שפיר חשיב כלחם מה"ת, ומעולם לא היה חסר בשם לחם.

ונמצא שכמו שנקט הגרא"ל מאלין דלגבי ברכת המזון אית ביה תרי שמות מה"ת, כן נוכל לומר דגם אי לברכת המזון אין לו שם לחם מה"ת ויש לו אך ורק שם מעשה קדרה מה"ת והתורת לחם הוא רק מדרבנן לגבי ברכת המזון, אכן אכתי יש לו תורת לחם מה"ת לגם מצה וחלה - ואין כאן סתירה כלל וכלל - דענינו של לחם כפי דינו.

וממילא דנוכל לומר דלא כהמנ"ח דחידש דנחשב כקביעות מחמת המצוה, ולדרכינו י"ל דלעולם ליכא ברכת המוציא וליכא ברכת המזון בלא קבע - אף דיוצא חובת מצה ומברך ברכת מיני מזונות.

## תוספת עומק בירושלמי דאיכא תלת גווני של לחם - חלה מצה וברכת המזון.

ונראה להוסיף תוספת עומק בירושלמי - דנראה דנתחדש הכא דאיכא תלת גווני של לחם - לחם של חלה ולחם של מצה ולחם של ברכת המזון.

דהנה - הבאנו לעיל בציונים והערות [פרק א משנה א] מהרמב"ן דלחם של מצה בעי כח חימוץ בפועל - ולכן לא מהני במי פירות - והבאנו מהר"ח לבאר את הדברים שכל התורת לחם מישך שייכי להלכות חמץ, ונראה שנתחדש הכא דאיכא תלת גווני של לחם, דבמצה כל התורת לחם עומדת מול חמץ - ולכן נתחדש דלא הוכשר במי פירות ומאידך נתחדש איפכא דלכן לא שייך ביה חילוקי שמות - דכמו דבחמץ ליכא חילוקי שמות ה"ה הכא בלחם שעומד מול ענינו של חמץ ליכא חילוקי שמות, אולם בחלה - הכא בעינן לחם מצד החשיבות של לחם - ובחשיבות של לחם איכא חילוקי שמות - וזה עומק התשובה של הירושלמי דהעיקר במצה הוא כח החימוץ.

ומעתה פשוט דכמו דלחם לגבי מצה שונה מלחם לגבי חלה - כמו כן דלחם לגבי ברכת המזון הוא לחם בענינו של שביעה - ונמצא דאיכא תלת גווני של לחם - חלה מצה וברכת המזון, ולגבי מצה לא היה קס"ד דבעי חשיבות לחם - ורק במצה היה שו"ט - ונדחה החידוש של העמק ברכה.

## דברים מפורשים במאירי.

והדברים מפורשים במאירי בפסחים [ל"ה] שכתב שלענין שלשה דברים אנו צריכים לידע בחמשת המינים אם הם קרויים מין אחד או כל אחד מהם מין חלוק בפני עצמו או שמא קצתם מין אחד וקצתם מין אחר.

א] לענין אם הם כלאים זה עם זה בזריעתם, ב] לענין אם תורמין ומעשרין מזה על זה אם לאו, ג] לענין איזה מהם מצטרף עם חברו לשיעור חיוב חלה שמין בשאינו מינו אינו מצטרף.

ושוב הביא – "ויש מפרשים לענין יציאת ידי חובת מצה - שאם לש חצי זית כוסמין וחצי זית חטים מצטרפין בכזית לצאת ידי חובת מצה".

והמאירי דחה את דבריהם "ואף זו אינה שאף בכל חמשת המינין כן ואף ב'נגעו' זה בזה לבד שהרי במנחות פרק ר' ישמעאל [ע':] אמרו שהקמח והחטים והבצק מחמשת המינין מצטרפין לחייב בעליה בחמץ וא"כ ודאי אף לענין מצה מצטרפין לצאת ידי חובה".

והיינו שזו באמת הסברא של הירושלמי למסקנה דעיקר השם לחם לא נמדד אלא כלפי חמץ - אף דלגבי חלה הדין לחם נמדד בחשיבות של הלחם.

## סברא נוספת בעיקר דברי הירושלמי - דבחמץ ומצה מעיקרא ליכא משמעות לחילוקי שמות בלחמים שונים של חצאי כזית, ולכן גם בלחם אחד ליכא חילוקי שמות.

ונראה לבאר באופן נוסף - שבאמת יש קושי' גדולה בעיקר סוגי' זו - דפשוט דבמצה יש אפשרות לאכול כמה חצאי כזיתים מכמה מצות שונים שכל מצה ומצה נעשה ממין אחר - ומזה מוכרח שאין שום ענין של 'שם חיטה' או 'שם שעורה' בלחם של מצה -שהרי בקיום מצוה ליכא חלוקה כזו, וא"כ מה אכפת לן בבא ליצור לחם אחד של מצה מכמה מינים.

דבשלמא בחלה שצריכים שיעור בלחם להגיע לחיוב חלה - ובפחות מהשיעור לא מתחילה חיוב, וממילא ששוב א"ש למה יש נידון איזה שם יקבע על הלחם בכללותו, אבל הכא ליכא חילוק בין השמות בקיום המצוה - ומה כל הנידון ביצירת הלחם - איזה שם יקבע על הלחם.

והבאנו לעיל מרבינו יונה ברכות [לז] שיש חידוש גם בחמץ וגם במצה בכזית שמורכב מכמה מינים שונים של תבואה, וקמ"ל דמהני לחיוב חמץ וא"כ ה"ה לחיוב מצה, ותמה הצל"ח דמה החידוש - עכ"פ ראינו שיש כזה חידוש.

ומעתה נראה - שזה גופא עיקר טענת הירושלמי - דלכן ליכא חילוקי שמות במצה ביצירת לחם אחד - כיון דבמצה וחמץ מעיקרא ליכא חילוקי שמות בעיקר הלאו ובעיקר המצוה כשבא לאכול כמה חצאי כזיתים בלחם של חיטה ושעורה - כל אחד בנפרד - והן הן דברי הירושלמי שלכן מצטרפים ללחם אחד כיון שלפי האמת אין משמעות בענינו של חמץ ומצה בשמות הללו כיון שלעולם לא באים ביחד ליצור שיעור אחד של לחם - והכא הרבה לחמים שוה ללחם אחד - ודו"ק, ומעתה נמצא שהמשמעות היחידה היינו הכח החימוץ ששוה בין כולם - גם בחמץ וגם במצה.

## מיישב את הירושלמי לדרכו של האור זרוע ולר"ש סיריליאו דאיכא חילוק לגבי התראה, ומה הדמיון למצה, וע"כ כנ"ל.

עפ"י כל הנ"ל יתיישב קושי' חמורה - דהנה - הבאנו לעיל [פרק ג] את הירושלמי בשיטת ר"י ובשיטת ר"ל - דאין לוקין בנבללו כמה מינים ביחד - כיון דאיכא ביטול ברוב - וליכא איסור אלא מדרבנן.

אולם מצאנו ביאור אחר בירושלמי באור זרוע [חלה סימן ריד] ובר"ש סיריליאו על הירושלמי [שם] שביארו דליכא מלקות כיון דחסר בשם האיסור לגבי התראה - והיינו שא"א להתרות על חלה של חיטה או שעורה - וזה פלא גדול דצריכים עד כדי כך להתרות בשם המסויים הזה - וכבר עמד בדבריהם במהרי"ט אלגאזי - ועיין לעיל בציונים והערות [פרק א משנה א ענף א] מה שניתן לפרש בדבריהם עפ"י ספיקת התוס' ריש ב"ק.

אולם כבר תמה על דרך זו במהרי"ט אלגאזי דקשה ממה שהקושי' בירושלמי הכא היא ממצה ומחמץ, שבביאור הקושי' ביארו הנך מפרשים דהיכי מחייב על כזית חמץ ויוצא בכזית מצה, והלא כל מין מבטל את חבירו - ותמה בזה "ולא ידעתי - דלפי דרכו דמשום התראת ספק הוא מה שייך במצות מצה דין התראה" - והיינו דיותר הוי להו לפרש שהירושלמי קאי רק לגבי התראה בחמץ - וזו קושי' אלימתא.

ויתכן לחדש שאין כוונתם לגבי גוף ההתראה עצמה - אלא לגבי החיוב של מלקות מכח התראה - ונקדים במה דמצאנו בכמה דוכתי שיש איסור דאורייתא בלי כל חומר האיסור כיון שהאיכות של הלאו היא פחותה, ואז אף שיש איסור לאו אבל אין מלקות, ואבוהון דכולהו 'חצי שיעור', ומצאנו כן בקריבה לעריות [רמב"ן], ובאיסור יוצא [רמב"ם] ובשבועה בלי שם [ר"ן נדרים] ובכתובת קעקע בלי שם [רש"י מכות], ובאיסור דם בחוטין וקרומות [רמב"ם], ובהריגת עובר [מהר"ם שיק] - ובעוד הרבה אופנים - הארכנו בזה באמרות אברהם כתובות פרק קמא [סימן ט] לגבי ביאת עכו"ם [ר"ת] - וגם בדברינו באמרות אברהם נדרים [נערה המאורסה סימן ט] לגבי מיקלש קליש - וגם בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא בציונים והערות [פרק ב משנה י ענף ג] לגבי כוי.

עכ"פ חזינן שרק לגבי מלקות בעינן שם האיסור בשלמותו - והיינו שיש 'לחם גמור' שיש לו את השם הפרטי והחשיבות לחם מכח הכח חימוץ המסויים של חיטה וכן בשעורה, ובתרוץ של הירושלמי חידשו שיש גם שם לחם כללי בלי השם הפרטי שחסר בשלמות של הדין לחם - וכנתבאר בדברינו לעיל לגבי ברכת המזון ומצה דמה"ת שמו לחם בלי השם הפרטי, ורק לגבי מלקות בעינן את השם הפרטי, ודו"ק - ולדרך זו א"ש למה יש חלה דאורייתא בבלול, אף שאין מלקות, ודלא כהגר"א דליכא הכא יותר מאיסור דרבנן.

וא"ש קושי' הירושלמי שהקשו מהתראה למצה - וכבר תמה בזה המהרי"ט אלגאזי - ולהנ"ל א"ש - דקס"ד שהשם לחם בשלמותו היה נצרך גם לגבי מצה - דילפינן זמ"ז - וקמ"ל דחלוקין נינהו - וידשו דלגבי מצה הוי מצוה בשלמותו בלי חילוק שמות ועפ"י הסברא דלעיל - וכן לגבי ברכת המזון - דהעיקר הוא שזה לחם מה"ת, אף בלי השם הפרטי - ורק לגבי מלקות יש לדון שצריכים את כל החשיבות של הלחם בשם הפרטי שלו.

## גם לגבי מצה הנידון היה מדין רובו ככולו ולא מצד ביטול ברוב.

והנה לעיל [פרק ג] הבאנו בדברי ר"י לגבי חלה דאינו מצד ביטול ברוב אלא מצד רובו ככולו בכח יצירת השם לחם - ונראה דגם הכא בשו"ט לגבי מצה - שגם הכא אינו מדין ביטול ברוב - והכא גם בשיטת ר"י איכא שו"ט בזה - והיינו שכמו שלפי ר"י היה דיון ביצירת השם לחם, כמו כן הכא במצה - ומדוייק כן בלשון הגר"א שכתב כאן שלמדנו ממצה לחלה "שכשהן מעורבין נקראים לחם" - ונראה דמוכרח כן - דהא ליכא דינים של איסור בהנך מינים שבאים לבטלם - אלא שאנו דנים בכחם של המינים ליצור חלות שם לחם.

ולכן דנו שוב לגבי מלקות בחלה - דכמו דמצאנו דחיילא תורת לחם במצה בכה"ג דאיכא כמה מינים - אף דנתרבו שאר המינים על מין אחד - א"כ ה"ה דלגבי חלה חיילא תורת לחם לחיובא.

## בדברי הקרן אורה על הירושלמי.

שוב מצאתי בקרן אורה [נזיר לז:] שתמה דמה ענין ביטול לענין חלה ומצה - הא מכל מקום איכא שיעור עיסה דחייב בחלה - וכן איכא כזית מצה ביחד והיכי שייך ביטול בזה דמכל מקום אכל כזית מצה - והביא מהרמב"ם דמשמע דלא סבירא ליה כהירושלמי בזה דכתב סתמא [פ"ו בכורים] דכל החמשה מינים מצטרפין לחלה - משמע דחלתן ד"ת משום דלא שייך ביטול בזה, וכן לענין מצה וחמץ מייתי הש"ס דילן ברייתא בברכות [כיצד מברכין] ובמנחות [ואלו מנחות] 'ליקט מכולן כזית - אם מצה הוא יצא ידי חובתו ואם חמץ הוא ענוש כרת'.

## אבות ותולדות בה' מיני דגן בחלה, ולא במנחות ולא בכלאים - ומחדש דה"ה דליכא במצה.

ונראה לומר בזה עוד - דהנה יעויין [חידושי סוגיות סימן ב] שהבאנו שו"ט בירושלמי לגבי מנחות - האם לרבות במנחות העומר ומנחת סוטה גם התולדות של שעורין - והיינו שמבואר ששיפון וכוסמין וש"ש הם תולדות של שעורין - וביארנו שם שיש נפ"מ יסודית בין מנחת סוטה ומנחת העומר לחיוב חלה - דלעולם גדרי אבות ותולדות שייכים רק בחלה ולא בשאר דוכתי - דבאמת מצאנו חילוקי דינים עפ"י החלוקה בין אבות לתולדות בחיוב חלה - עיי"ש היטב - ונראה דלכן לפי האמת נתמעטו מנחת סוטה ומנחת העומר דלא איתרבי תולדות של שעורין בהם - כיון שענינו של אבות ותולדות לא שייך בהם.

והביאור עפ"י מה שנתבאר הכא בדברי הגר"ח בגרירה בחיטין ואורז - דמבואר דמלבד הדין מין שיש בה' מיני דגן - וחל דין חיטין באורז ע"י הלכה של 'טעם כעיקר' - אכן עדיין יש דין נוסף שיחול תורת לחם מכח המינים, ואין בכחו של אורז להחיל חלות שם לחם בלי הדין נוסף של גרירה שנגרם מכח החיטין לאורז.

ונראה שאבות ותולדות בה' מינים מתייחסים לכח ולחשיבות שיש במינים הללו ליצור 'שם לחם' - שבחשיבות הזו יש חלוקה וגדרים של אבות לתולדות - אבל דיני המנחות לא מתייחסים לחשיבות הזו, ובזה ליכא מעלה וגדר של אבות ותולדות, ולכן למסקנה אין לרבות את התולדות הללו.

וביארנו [שם פרק ב] שבאמת בחלה איכא ב' דרכים שונים של צירוף, גם מצד מינים וגם מצד אבות ותולדות, והיינו משום שלפי האמת אינו סתירה - דלעולם יש ב' מהלכים שונים בחלה עצמה, א] מצד עצם המין, ב] מצד החשיבות במין ליצור לחם, ולכן הצירוף מהני בב' אופנים שונים.

ונראה דמהאי טעמא לא מצאנו דיני אבות ותולדות לגבי כלאים, דגם הכא ההתייחסות הוא אך ורק לגבי המין עצמו, ודו"ק - ופשוט.

ונראה דאחרי מה שנתבאר במצה - לפי הקס"ד היה שייך ענינו של אבות ותולדות כמו בחלה - דגם הכא איכא חשיבות לחם, אלא דאחרי שנתחדש שהכל תלוי בתורת לחם לענין חמץ, שוב אין מקום לחלוקה של אבות ותולדות.

# סימן ב'חידושים בדרכו של הגר"אבגדרי חמשה מיני דגן.[ריש מכילתין].

**פרק א' שיטת הגר"א בדיני החמשה מינים לגבי חלה כלאים ומנחת העומר. <> שו"ט בירושלמי לדרכו של הגר"א. <>** ביאור סברת ר' יוסי, דאף אי ש"ש ושעורה מין אחד נינהו, אבל דומה לתאנה שחורה ולבנה, ומבאר שיש מושג של מין אחד בב' צורות – וכדמצאנו כה"ג בכלאים. <> ביאור הקס"ד לר' ישמעאל להכשיר מנחת העומר בכוסמין ש"ש ושיפון, דמדין תולדות אתינן עלה. <> סיכום הג' שיטות בה' מיני דגן. <>

**פרק ב' בפלוגתת הבבלי וירושלמי בצירוף הה' מינים בנשוך, לדרכו של הגר"א. <>** דעת הגר"א בפלוגתת רבנן ור' ישמעאל בצירוף הה' מינים בנשוך. <> מתמה טובא בכל הלכות הצירופים בה' מינים דמה שורשם ובמה מתחלקים זה מזה. <> מבאר כל החילוקי דינים בצירוף דנשוך עפ"י המבואר דחיטין ושעורין אבות נינהו, ויש ב' מיני צירוף, מצד אבות ותולדות ומצד מינים. <> הוכחה נוספת דמשנה דריש פרק ד' איירי באבות ותולדות. <> ביאור בשיטת ריב"נ על פי הנ"ל. <> שיטת הגר"א בבבלי - ומתמה טובא דלדרכו איכא סברות הפוכות בין הבבלי לירושלמי. <> ביאור בשי' הבבלי, דלדרכו של הגר"א נתחדש צירוף של תולדות זה עם זה. <> ביאור בשיטת הטור בכל הנ"ל.

# פרק א'שיטת הגר"א בדיני החמשה מיניםלגבי חלה כלאים ומנחת העומר.

## שו"ט בירושלמי לדרכו של הגר"א.

בשנו"א הביא ירושלמי ריש פירקין, ומבואר דאיכא מחלוק' יסודית בענין הה' מינים, ונבאר את הדברים לדרכו של הגר"א ולגירסתו – והעולה מן הדברים שלפי שיטת רבנן בריש כלאים איכא ג' מינין, א] חיטין, ב] שיפון וכוסמין, ג] שעורין וש"ש, אולם שיטת ר' ישמעאל הוא דכל הנך חמשה - ה' מינים נפרדים נינהו – ולהלן השו"ט בזה.

"ר' יודא בר פזי בשם ר' יונתן, דר' ישמעאל בנו של ר"י בן ברוקה היא", והיינו דר' יודא בר פזי סובר דמשנה דידן אתי' כר' ישמעאל - דר' ישמעאל חידש דכל החמשה דגנים חמישה מינים נפרדים נינהו וכל אחד הוא מין בפנ"ע לעומת רבנן דריש כלאים דסברי דאין כאן אלא ג' מינים.

"דתני' ר"י בנו של ריב"ב אומר, יכול מביא מן הכוסמין וש"ש והשיפון" והיינו, דקס"ד לר' ישמעאל שמנחת העומר שכשירה בשעורין דיהני בו גם כוסמין ש"ש ושיפון.

ואמרו בזה – "ודין הוא - ומה אם חיטין שכשרו לשאר כל המנחות - לא כשרו למנחת העומר, כוסמין ש"ש ושיפין שלא כשרו לשאר מנחות אינו דין שלא יכשרו למנחת העומר".

ודחה להאי ק"ו מחיטין שפסול למנחת העומר - שיש בזה פירכא, "השעורים יוכיחו שלא כשרו לשאר כל המנחות וכשרות וכשרו למנחת העומר - לא אם אמרת בשעורין שמנחת סוטה באה מהן תאמר כוסמין וש"ש והשיפון שאין מנחת סוטה באה מהן".

ודחו דשאני שעורין שיש להם מעלה לענין מנחת סוטה מה שאין בכוסמין וש"ש [[73]](#footnote-73).

"יצאו חיטין מן הכתוב וכוסמין וש"ש והשיפון בק"ו", והיינו דמסקינן דבמנחת העומר ליכא חיטין מגזה"כ, דכתי' שעורין, והנך אחרינא אתמעטו מק"ו, וריב"פ הוכיח ממה דלא מהני מנחת העומר משאר המינים דע"כ דה' מינים נינהו, דאי הוי מין אחד ודאי דהוי מהני.

"ברם דרבנן ג' מינין הן השיפון מין כוסמין ש"ש מין שעורין", והיינו דכיון דלמדנו בריש כלאים דחיטין וזונין מותרים זב"ז - ואין ביניהם כלאים [[74]](#footnote-74), ושעורין בש"ש מותרין ושיפון בכוסמין מותרין, מכל זה מוכרח דאיכא ג' מינים ולא ה' מינים.

עפי"ז נבאר בהמשך להלן [פרק ב'] את שי' הגר"א במה שפירש במשנה בריש פרק ד' דחלה.

הנה מבואר דלריב"פ מותר להביא מנחת העומר גם מש"ש אף דבמנחת סוטה פשיטא דאין להביא ש"ש והטעם צ"ל משום שבמנחת סוטה איכא מיעוט, אבל הפירכא במנחת עומר לא קיים לש"ש דמין שעורין הוא, ומזה דלר' ישמעאל איכא פירכא מוכרח דאינו מין א', וזהו ראיית ריב"פ.

## ביאור סברת ר' יוסי, דאף אי ש"ש ושעורה מין אחד נינהו, אבל דומה לתאנה שחורה ולבנה, ומבאר שיש מושג של מין אחד בב' צורות – וכדמצאנו כה"ג בכלאים.

וממשיך הירושלמי - "א"ר יוסי מסבר סבר ריב"פ שמנחת העומר בא מש"ש - אלו מאן דאמר תאנים שחורות עלי שמא אינו מותר בלבנות, אלא שחורות אמר לבנות לא אמר, אוף הכא 'שעורה אביב' אמר ש"ש אביב לא אמר".

והיינו דלר' יוסי פשיטא דש"ש פסול למנחת עומר, ומדמה לתאנים שחורות ולבנות – וצ"ב הכוונה בזה - ונראה שהביאור בזה עפ"י הר"ש בכלאים [פ"א ה"ז] [[75]](#footnote-75) דקס"ד לאסור בכלאים בתאנים שחורות ולבנות, דאף דמין אחד נינהו אבל סו"ס ב' צורות נינהו, והקב"ה חקק בבריאתו צורות שונות, וקמ"ל שאין בהם כלאים, ורק במינים שונים איכא כלאים.

וע"ד זה הכא דאמר ר' יוסי, דאף אי ש"ש ושעורה מין אחד נינהו, אבל סו"ס דומה לתאנה שחורה ולבנה, דהוי ב' צורות ולהכי שייך בו פירכא אף אי מין אחד נינהו, וריב"פ חולק בזה גופא.

וע' בגר"א דכוונת ר' יוסי לבאר דגם רבנן דסבירא להו דאיכא ג' מינים מודי להך משנה - "דאיכא למימר דלכך חשיב ליה כל א' מין בפנ"ע אף שכולם מין אחד ואתי' אפי' כרבנן".

וכוונתו נראה עפ"י הנ"ל, דאף דליכא חילוקי מינים אבל אכתי איכא חילוקי צורות, ולענין חלה חשבינן להו כשנים - אף דלענין כלאים חשבינן להו כאחד.

"רבנן דקיסרין בעין, מה תנינן ה' מינים לא ה' דברים, שני דברים מין אחד, ושני דברים מין אחד", והיינו שהם באו לתרץ דאין מקור בכלל מהמשנה דחשיבי ה' 'מינים' דרק כתוב ה' 'דברים', ותו לא - וא"ש גם כרבנן דריש כלאים, ונראה דלדידהו גם אי חשיבי כצורה אחת ומביאין ממנו מנחת העומר, אבל אכתי א"ש המשנה.

ועיין לעיל [סימן א' פרק א'] מה שנתבאר בחילוק זה בין לשון 'דברים' ללשון 'מינים'.

## ביאור הקס"ד לר' ישמעאל להכשיר מנחת העומר בכוסמין ש"ש ושיפון, דמדין תולדות אתינן עלה.

ויש לעיין, דלפי ר' ישמעאל למה קס"ד דש"ש וכוסמין ושיפון יהיו כשרים למנחת העומר, דכמו דפשיטא להו דחיטין פסולים דכתיב אביב ואביב היינו שעורים, כמו"כ נימא כן לענין ש"ש וכוסמין ושיפון, וז"פ דאין קס"ד דכולהו מין אחד נינהו, דא"כ לא היה שייך על זה מיעוט, דכמו דס"ל לריב"פ דלחכמים דש"ש ושעורין חדא נינהו דבאמת כשרין, וליכא על זה פירכא, א"כ כמו"כ נימא כן לר' ישמעאל, וצ"ע.

והנראה בזה, דבעיקר הריבוי דה' מינים לחלה, קס"ד בירושלמי ריש מכילתין דכיון דכתי' "מלחם ולא כל לחם" דדוקא חיטין ושעורין, ותו לא, וקמ"ל "ראשית עריסותיכם" - דמרבינן כוסמין שיפון וש"ש ג"כ, וקשה דמהו הקס"ד דדווקא בהנך תרי מיקרי לחם.

ונראה, דמהכא איכא מקור לסברא שמבוארת בדברי הר"ש סיריליאו ושדה יהושע להלן [ריש פ"ד] דחיטין ושעורין הם 'אבות' וכוסמין שיפון וש"ש 'תולדות' נינהו, ונראה דלהכי קס"ד דדווקא הנך חשיבה מ'לחם הארץ'.

ומעתה א"ש נמי דברי ר' ישמעאל, דהנך תלת הם תולדות דשעורין, ואף דאינם מין שעורין אבל תולדות דידהו נינהו, ואף דכל החמשה הם חמשה מינים נפרדים - אבל סו"ס איתרבו כתולדות דשעורין, וע"ז ממעטינן להו מק"ו דסו"ס חמיר שעורין לענין מנחת סוטה, ודו"ק.

ונראה דגם רבנן מודי דתולדות נינהו, אלא דחוץ מזה חשיבי נמי ש"ש ושעורין כמין א', וכוסמין שיפון כמין אחד, וא"ש.

גדרי אבות ותולדות שייכים רק בחלה ולא בשאר דוכתי, דבחלה מצאנו גדרי המין וגם גדרי לחם - ולכן מצאנו ב' אופנים של צירוף בחלה, וחלוק ממנחות וכלאים.

ונראה לומר עפי"ז שיש נפ"מ יסודית בין מנחת סוטה ומנחת העומר לחיוב חלה - דלעולם גדרי אבות ותולדות שייכים רק בחלה ולא בשאר דוכתי - ועיין להלן [פרק ב] דמצאנו חילוקי דינים עפ"י החלוקה בין אבות לתולדות בחיוב חלה - ונראה דלכן לפי האמת נתמעט מנחת סוטה ומנחת העומר דלא מחלקים בהם לפי גדרי אבות ותולדות, ולא איתרבי תולדות של שעורין בהם כיון דענינו של אבות ותולדות לא שייך בהם.

והביאור עפ"י מה שנתבאר בדברי הגר"ח בגרירה בחיטין ואורז - דמבואר דמלבד הדין מין שיש בה' מיני דגן - וחל דין חיטין באורז ע"י הלכה של 'טעם כעיקר' - אכן עדיין יש דין נוסף שיחול תורת לחם מכח המינים, ואין בכחו של אורז להחיל חלות שם לחם בלי הדין נוסף של גרירה שנגרם מכח החיטין לאורז.

ועפ"י זה ביארנו [חידושי סוגיות סימן א ענף ב] הרבה דינים בירושלמי לגבי צירוף מינים בבלול, והכל סביב הנך תרי הלכות שנאמרו במינים עצמם.

ונראה שאבות ותולדות בה' מינים מתייחסים לכח ולחשיבות שיש במינים הללו ליצור 'שם לחם' - שבחשיבות הזו יש חלוקה וגדרים של אבות לתולדות - אבל דיני המנחות לא מתייחסים לחשיבות הזו, ובזה ליכא מעלה וגדר של אבות ותולדות, ולכן למסקנה אין לרבות את התולדות הללו.

ולהלן [פרק ב] יבואר דבאמת בחלה איכא ב' דרכים שונים של צירוף, גם מצד מינים וגם מצד אבות ותולדות, והיינו משום שלפי האמת אינו סתירה דלעולם יש ב' מהלכים שונים בחלה עצמה, א] מצד עצם המין, ב] מצד החשיבות במין ליצור לחם, ולכן הצירוף מהני בב' אופנים שונים.

ונראה דמהאי טעמא לא מצאנו דיני אבות ותולדות לגבי כלאים, דגם הכא ההתייחסות הוא אך ורק לגבי המין עצמו, ודו"ק.

## סיכום הג' שיטות בה' מיני דגן.

הרי לנו ג' שיטות בדין החמשה מינים.

א] לדעת ר' ישמעאל כולם ה' מינים נפרדים נינהו, אלא דש"ש וכוסמין ושיפון הם תולדות דשעורין.

ב] רבנן מודה דתולדות דשעורין נינהו, אלא דסברי דש"ש ושעורין חד מין נינהו, וכוסמין ושיפון חד מין.

ג] לענין מנחת העומר איכא ב' שיטות, דריב"פ סובר דלשי' רבנן מנחת העומר כשר בש"ש, אלא דבשיטת רבנן חידש ר' יוסי דאיכא ה' צורות להנך מינים, ונפ"מ למנחת העומר, ורבנן דקיסרי לא הוסיף פרט זה, ויתכן דמודה לריב"פ.

# פרק ב'בפלוגתת הבבלי וירושלמי בצירוף הה' מינים בנשוך,לדרכו של הגר"א.

## דעת הגר"א בפלוגתת רבנן ור' ישמעאל בצירוף הה' מינים בנשוך.

בריש פ"ד דחלה נחלקו תנאי בצירוף הה' מיני דגן, ואף דהכא בריש מכילתין כולהו מצטרפין אהדדי, היינו משום דהכא בבלול – אבל התם בנשוך, ולכן לא מצטרפין כולהו אהדדי.

וריב"נ במשנה שם חולק - ולא איתברר מה שיטתו בזה, ועיין בירושלמי, ויש גירסא בזה בדברי הגר"א, ונראה ששיטתו וגירסתו שם בנויה על דרכו בפלוגתת ר' ישמעאל בנו של ריב"ב ורבנן, וכמו שציין שם, ונבאר את הדברים עפ"י מה שביארנו כאן בפלוגתת רבנן ור"י ישמעאל.

דהנה - במשנה מבואר דחיטין מצטרפין רק עם כוסמין, ושעורין מצטרף עם כולם חוץ מחיטין, אבל שאר הפרטים אינם ברורים, והגר"א מבאר כך:

כו"ע מודי דחיטה מצטרף רק עם כוסמין וכמבואר במשנה וכו"ע מודי דשעורין מצטרפת עם כולם חוץ מחיטין, וגם זה מבואר במשנה, אלא דבש"ש איכא חידוש, דש"'ש מצטרף רק עם שעורין ולזה כו"ע מודי - ובהמשך דבריו מבואר דהבבלי חולק בחידוש זה ולדידהו ש"ש מצטרף נמי עם שיפון וזה יבואר.

ופלוגתת רבנן ור' ישמעאל היא האם כוסמין ושיפון מצטרפין זה עם זה, דלרבנן מצטרפין דהוי מין אחד ולר' ישמעאל אינם מצטרפין שהם שני מינים.

נמצא, דלר' ישמעאל כוסמין ש"ש ושיפון לא מצטרפין זה בזה, וכולם מצטרפין בשעורין, אלא דבכוסמין איכא דין נוסף שמצטרף גם עם חיטין, ורבנן מודי לכל זה אלא שחידשו שכוסמין ושיפון מצטרפין כיון שהם מין אחד.

והחידוש דריב"נ הוא דכל הנך ג' מינים, שיפון כוסמין וש"ש - דגם הם מותרים זה בזה, גם לרבנן וגם לר' ישמעאל.

## מתמה טובא בכל הלכות הצירופים בה' מינים דמה שורשם ובמה מתחלקים זה מזה.

ולא אתברר כאן טעמא דכל האופנים של הצירוף, דלמה שעורין מצטרף עם כל הג' והם אינם מצטרפין זה עם זה, והיינו שאם כולם מין שעורין ולכן שעורין מצטרפין עם כולם – א"כ למה אין כולם מצטרפין זה עם זה.

ועוד דמר' ישמעאל מוכח שאין כולם שעורים, דלדידיה כל החמשה - הם ה' מינים שונים, וגם לרבנן מוכרח כן, דרק לענין כוסמין ושיפון אמרינן דמין אחד נינהו לשי' רבנן, ולפי"ז ק' דמהו הדין צירוף המיוחד של שעורין עם כולם.

עוד צ"ב בעיקר דינא דכוסמין, דמצד א' שוה לשעורין דמצטרף זה לזה, ומאידך רואים בו מעלה וחסרון כלפי שעורין, דשעורין עדיפא דמצטרף עם הנך ג', משא"כ כוסמין, וכוסמין עדיפא דמצטרף עם חיטין משא"כ שעורין, וצ"ע.

עוד צ"ב, דמה שורש שי' ריב"נ, דלמה לדידיה כולהו מצטרפין - אטו נחלקו בגדרי מינים.

והיה אפשר לומר שאין כאן נידון כלל של חילוקי מינים, וכל הנידון הוא רק לענין עיסות דומות, אולם ע' לעיל [סימן א' פרק ב'] דמבואר - דמיניה וביה בראשונים מוכרח שאינו כן.

## מבאר כל החילוקי דינים בצירוף דנשוך עפ"י המבואר דחיטין ושעורין אבות נינהו, ויש ב' מיני צירוף, מצד אבות ותולדות ומצד מינים.

ונראה דעפ"י הנ"ל יש מקום ליישב הכל – ונראה לחדש שיש ב' מיני צירוף, שיש צירוף מצד אבות ותולדות ויש צירוף מצד מינים, ומעתה א"ש, דמצד אחד כולהו תולדות דשעורין ולכן כולהו מצטרפין אליו, דתולדה מצטרף לאב אבל אין התולדות מצטרפין זה לזה, חוץ משיפון וכוסמין דלרבנן דר"י מצטרפין זה עם זה, אבל הכא הצירוף הוא מטעם אחר, דמין אחד נינהו ומצטרפי מצד צירוף דמינים, ופשוט.

ולפי"ז צ"ל, דכוסמין הוא תולדה דשעורין ולכן מצטרף עמו, וכן מוכרח מהסוגי' בירושלמי לגבי מנחת העומר - מובא לעיל [פרק א'] - וחוץ מזה כוסמין הוא גם תולדה דחיטין [ובר"ש סיריליאו מבואר שזה תולדה דחיטין].

ומהאי טעמא כוסמין עדיף משעורין לצירוף חיטין שהוא תולדה דידיה, משא"כ שעורין דלא מצטרף עם חיטין, ומאידך שעורין עדיפא לענין הצירוף עם שיפון וש"ש דכולהו תולדות דידיה נינהו, ודו"ק - ולהלן יבואר דריב"נ חולק בצירוף תולדות זה לזה.

## הא דמצאנו ב' דיני צירוף בחלה.

ועצם זה דמצאנו ב' דרכים שונים של צירוף, גם מצד מינים וגם מצד אבות ותולדות, כבר נתבאר לעיל [פרק א] שזה משום שלפי האמת ליכא - סתירה דלעולם יש ב' מהלכים שונים בחלה עצמה, א] מצד עצם המין, ב] מצד החשיבות במין ליצור לחם, ולכן הצירוף מהני בב' אופנים שונים.

## הוכחה נוספת דמשנה דריש פרק ד' איירי באבות ותולדות.

ומעתה תתיישב תמיהא רבתי, דהנה, במשנה להלן [ריש פרק ד'] מבואר דרק מין במינו מצטרפין, ואיירי בנשוך, וכדלעיל, וקשה, דלפי"ז מבואר דחיטין וכוסמין הם מין אחד, ועוד מבואר דשעורין עם כולם מין אחד חוץ מחיטין, וזה כבר שי' חדשה, דבירושלמי הביאו רק את שי' ר' ישמעאל דאיכא ה' מינים נפרדים, ושי' רבנן דאיכא ג' מינים, והכא המשנה הוא דלא כמאן – וצע"ג.

ונראה דלפי הנ"ל ניחא טובא "דמין במינו" במשנה שם אין הכוונה שהם מין אחד, אלא הכוונה שהם אבות ותולדת – ודו"ק.

## ביאור בשיטת ריב"נ על פי הנ"ל.

ובזה א"ש נמי שי' ריב"נ, שהוא בא לחדש שכמו שהם חידשו שבחלה יש דין נוסף של צירוף – והיינו צירוף דאבות ותולדות, כמו כן חידש ריב"נ דאיכא נמי צירוף בתולדות עצמם, ואין כאן מחלוקת חדשה בגדרי המינים, וכל פלוגתתם היא רק בצירוף לגבי חלה ואי היינו לומדים דסובר דכולהו מין אחד, א"כ ריב"נ היה חולק גם בכלאים, אבל להנ"ל ניחא דכלאים וחלה תרתי נינהו באבות ותולדות, וכל הדמיון ביניהם אינו אלא לגבי מינים.

## שיטת הגר"א בבבלי - ומתמה טובא דלדרכו איכא סברות הפוכות בין הבבלי לירושלמי.

והנה - בגר"א מבואר שבבבלי יש שיטה חדשה, והיינו דבמנחות [ע] ובפסחים [ל"ה] הביא בריי' - תנא "כוסמין מין חיטין וש"ש ושיפון מן שעורים", ולמד הגר"א דמבואר כאן בבבלי חידוש, והיינו כך:

לענין חיטין ושעורין אין מחלוקת בבלי וירושלמי, דחיטין מצטרף רק עם כוסמין, ושעורין מצטרף לכולם חוץ מחיטין, אבל בצירוף בין ש"ש כוסמין ושיפון איכא פלוגתא ואיכא סברות הפוכות, דבירושלמי מבואר שפשוט שש"ש לא מצטרף בהדיא אחרינא, ורק בכוסמין ושיפון איכא צד דמין אחד נינהו ומצטרפין, ובבבלי מבואר איפכא דודאי דש"ש ושיפון מצטרפין אבל כוסמין ודאי שאינו מצטרף עמהם.

[ונראה דלמד כן מהבריי', דכשאמרו בבריי' "דש"ש ושיפון מין שעורין"' ע"כ לא בא לומר דשניהם תולדות לענין זה דמצטרפין בהדי' שעורין, דא"כ מבואר דכוסמין לא מצטרף עם שעורים וזה נגד המשנה בחלה דכולהו מצטרפין עם שעורין, וזה כולל כוסמין, וע"כ דמין שעורין נינהו לענין זה דמצטרפין זה עם זה, וממילא דכוסמין לא מצטרף בהדייהו, אבל שעורין שפיר מצטרף גם עם כוסמין].

עכ"פ מבואר דאיכא סברות הפוכות בענין שיפון - אי מצטרף דוקא עם ש"ש ולא עם כוסמין או איפכא, דמצטרף דוקא עם כוסמין ולא עם ש"ש.

## ביאור בשי' הבבלי, דלדרכו של הגר"א נתחדש צירוף של תולדות זה עם זה.

ונראה כך, דסברת הבבלי הוא כעיקר סברת ריב"נ בירושלמי שתולדות מצטרפין זה עם זה, והיינו שהבבלי סובר שכשם שאבות מצטרפין בהדי תולדות בנשוך, כמו"כ תולדות מצטרפין אהדדי בנשוך, אלא דהבבלי חולק בדין כוסמין, דלפי הירושלמי מבואר דכוסמין הוא תולדה דשעורין, וכן הוכחנו מהירושלמי ריש מכילתין במנחת העומר, ולפי הבבלי כוסמין אינו תולדה דשעורין.

ומעתה א"ש, דלכן שיפון וש"ש ששניהם תולדות דשעורין, שפיר מצטרפין זה עם זה, משא"כ כוסמין, וע"כ דהא דכוסמין מצטרף עם שעורין אינו מדין צירוף אב ותולדה, אלא דדין אחר הוא, וכן הוא בהדי' בדברי הגר"א שם שכ' "דדומים".

## ביאור בשיטת הטור בכל הנ"ל.

וזהו נמי הביאור בשי' הטור – שהביא הגר"א - שסובר שגם כוסמין מצטרף בהדי ש"ש ושיפון, וכתב הגר"א דלמד "כוסמין מין חיטין" שהכוונה בזה - "אף מין חיטין", וכ"ה בתוס' במנחות [ע':], והביאור כנ"ל – דמין חיטין היינו תולדה דחיטין, ואם נימא שהוא גם תולדה דשעורין א"כ כבר מצטרף בהדי התולדות האחרים – וא"ש.

ועיין לעיל [סימן א' פרק א'] שביארנו את פלוגתת הבבלי וירושלמי על פי עיקר פלוגתתם ביסוד דינא דחמשה מיני דגן.

#

# סימן ג'פלוגתת ר"ת והרמב"ןבדין תחילתה סופגנין.[פרק א' משנה ה'].

**פרק א' שיטת ר"ת בתחילתו סופגנין ובב' מחייבים בחלה, דין 'עריסותיכם' ודין 'לחם'. <>** הקדמה – ב' סוגים של לישה ואפייה. <> פלוגתת ר"ת והרמב"ן. <> ביאור דברי ר"ת שיש ב' מחייבים, מחייב מצד לחם ומחייב מצד עיסה. <> מביא מהתשו' הרשב"א שהוכיח משי' ר"ע בגלגול נכרי וגלגול חו"ל דמוכרח שיש ב' מחייבים בחלה, בזמן הגלגול ובזמן הקרימה בתנור, ותרי קראי איכא. <> נחלקו בגדר הפטור של עכו"ם הקדש וחו"ל, ונפ"מ לגבי המחייב של קרימה בתנור. <> מקור גדול לפמ"ג. <> הוספה חשובה. <>

**פרק ב' פלוגתת הגר"ח והחזו"א בשיטת ר"ת. <>** הרחבה בשיטת ר"ת דאיכא ב' מחייבים, מצד עיסה ומצד לחם, ובשיטתו באילפס ואח"כ אפאו בתנור. <> מביא את החידוש של החזו"א "דבישולו זה אפייתו" - ומוכיח דלפי"ז איכא תרי מחייבים בבלילה עבה שבישלו, גם מצד 'עריסותיכם' וגם מצד 'לחם'. <> מביא כמה נפ"מ בין הנך תרי מחייבים. <> דברי הגר"ח [בשי' ר"ת] דכבר בעיסה חיילא דין לחם, ונפ"מ לביטול ע"י תערובת של מינים. <> תוספת ביאור בדבריו - "לחם שבעיסה", דאכתי לא נתקיים בו תנאי דתוריתא דנהמא. <> ביאור הוכחת הגר"ח מדברי הרא"ש בר"ת, דאיך ילפינן דין לחם דברכת המוציא מדין גלגול דמחייב בחלה <> מבאר דאיכא נפ"מ לדינא בין הגר"ח לחזו"א. <> הוכחה ברורה לדרכו של הגר"ח מכל הנידון בתוס' בשי' ר' יהודה דבעי תנור אחד. <> מבאר עיקר סברת ר"ת לדרכו של הגר"ח. <> מבאר עוד דנמצא דלפי הגר"ח דין 'עריסותיכם' ודין 'לחם' אינם ב' דינים, וב' מחייבים, אלא דביסודם תרוייהו דין א' נינהו. <> סיכום בדברי הגר"ח. <>

**פרק ג' ביאור שיטת הרמב"ן בתחילתו סופגנין, ודרכו של הגר"ח בב' מחייבים בחלה, ותוספת ביאור בשיטת ר"ת. <>** פלוגתת ר"ת והרמב"ן. <> במה שיש לתמוה בשיטת הרמב"ן. <> מביא יסוד מהגר"ח דלמד ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ" אינם תרי מחייבים, אלא דכל המחייב הוא מצד "לחם הארץ", וכל חיובא דשעת גלגול הוא רק מחמת הלחם העתיד להיות בה, ומביא מקור לדבריו מהר"ש. <> הוספה חשובה. <> ביאור בדברי הגר"ח עפ"י דבריו בהלכות חמץ ומצה, וביאור שורש פלוגתת הרמב"ן ור"ת בגלגול בבלילה עבה ע"מ לבשלה. <> עפ"י הנ"ל מבאר שורש פלוגתת הר"ש ור"ת בע"מ לחלקה דלא פליגי בסברות הפוכות.

# פרק א'שיטת ר"ת בתחילתו סופגניןובב' מחייבים בחלה, דין 'עריסותיכם' ודין 'לחם'.

## הקדמה – ב' סוגים של לישה ואפייה.

נחלקו ר"ת והרמב"ן בדין זה של עיסה שתחילתה סופגנין וסופה סופגנין, ונקדים בזה - שפירושה של "תחילה" - היינו 'צורת הלישה', ופירושה של "סופה" - היינו צורת הגמר של הלחם - על ידי אפייה או בישול.

והיינו שיש ב' סוגים של לישה ושל אפייה – לישה כדרכו של לחם, ולישה כדרכו של סופגנין, ודרך סופגנין היינו שעשאה 'בלילה רכה' שזה סוג לישה שמתאים לסופגנין, ו'בלילה עבה' היא סוג לישה שמתאים ללחם, וגם בהכנת הלחם בסופה יש ב' דרכים, שבישול וטיגון שייכים בסופגנין ואפייה בתנור שייכת בלחם.

## פלוגתת ר"ת והרמב"ן.

ונחלקו בזה - דדעת ר"ת - מובא בספר הישר [סי' שד"מ] ובפסחים [ל"ז: תוד"ה לכו"ע], ובברכות [ל"ז: בתוד"ה לחם] - דתחילתה סופגנין היינו שעשאה בלילה רכה שכאמור - זה סוג לישה שמתאים לסופגנין, ותחילתה וסופה סופגנין היינו שעשה בלילה רכה וגם בישלה או טיגנה, אבל תחילתה עיסה וסופה סופגנין היינו שלש בלילה עבה כמו בכל לחם, אך בסופה הוא לא גמר בדרך לחם, ובמקום האפייה של לחם הוא בישלו או טיגנו, ותחילתה סופגנין וסופה עיסה - פירושו שעשה בלילה רכה ובסוף אפאה בתנור.

אבל הרמב"ן [בהל' חלה] פירש שכל המשנה איירי בבלילה עבה, שזה הרי המשמעות של "עיסה", וע"כ שהחילוקים כאן בנויים על הכוונות של הלש לגבי צורת האפייה, וכך שיטת הרבה ראשונים בפסחים [שם], וכן היא שיטת הר"ש במשנה כאן

והיינו כך:

'תחילתה סופגנין וסופה עיסה' היינו שבשעת לישה היה בדעתו לעשותה סופגנין היינו על דעת לבשלו או לטגנו, ולבסוף חזר בו ואפאו כדרך שגומרים עיסה עבה, ומה דתנן תחילתה וסופה סופגנין היינו שנתקיים מחשבתו ובישל את הבלילה עבה כדרך שגומרים סופגנין, ותחילתה עיסה וסופה סופגנין היינו שמתחילה חשב לאפות אותה ולכן עשאה בלילה עבה, אלא ששוב נמלך ממחשבתו הראשונה ובמקום לאפותו חזר בו ובשלו.

הנפ"מ לדינא בינייהו יהיה היכא שבשעת לישה היתה בלילה עבה והיה בדעתו לבשלו או לטגנו - וכן עשה, דבזה לר"ת חייב כיון שסו"ס בשעת לישה היה עבה, אבל לרמב"ן פטור כיון שהיה בדעתו לגומרו באופן הפטור.

עוד יש לדון בשיטת הרמב"ן בתחילתו בלילה רכה ובסוף אפאה - דלדבריו לא איירי המשנה בגוונא זו, ונחלקו הראשונים בשיטתו אי חולק על ר"ת בדין זה, דבמהר"ם חלוואה פסחים [ל"ז:] נקט שגם לרמב"ן חייבים בחלה בבלילה רכה ואח"כ אפאה, ורבינו דויד [שם] חולק דלדעת הרמב"ן אין שום חיוב חלה בתחילתה בלילה רכה.

## ביאור דברי ר"ת שיש ב' מחייבים, מחייב מצד לחם ומחייב מצד עיסה.

ובביאור דברי ר"ת ביאר בפמ"ג באו"ח [סי' קס"ח במשב"ז אות ט"ז] שיש ב' זמנים המחייבים את העיסה בחובת חלה, חדא, שעת הלישה, שאם באותה שעה היתה בלילה עבה חייבת בחלה, אע"ג שדעתו לבשלו ואף אם באמת בישלו, ושנית זמן אפייה שגם באותה שעה ראוי לחול חובת חלה, ומה"ט חייב בחלה היכא שאפאה, אע"ג שבשעת לישה היתה בלילה רכה. דבאמת איכא תרי לשונות בקרא, חדא "עריסותיכם", וב' "לחם הארץ", ולכן איכא למימר דאו הא או הא סגי לחייב בחלה, וכל שיש לו צורת בלילה עבה בשעת לישה הרי הוא בכלל "עריסותיכם", וכל שנאפית בתנור הוא בכלל "לחם".

ולפי"ז מה שתחילתה עיסה וסופה סופגנין חייב בחלה אין זה משום דאית ביה "שם לחם", אלא שהוא בכלל "שם עריסותיכם", נמצא שאין בטעם זה כדי לחייב לברך עליו ברכת המוציא, דהלא דין ברכת המוציא תלוי ב"שם לחם", וכל שאינו לחם אינו בכלל דין זה.

לפי"ז ניחא מה דס"ד דתוס' דדינא דר"ת אינו אלא לדין חלה ולא לענין ברכת המוציא, אולם יש לתמוה שהתוס' מסיק התם שגם לענין ברכת המוציא דינא הכי שתחילתה עיסה וסופה סופגנין מברכין עליו המוציא, וזה טעמא בעי כיון שאין לו שם לחם אלא שם עריסותיכם – וזה יבואר להלן [פרק ב'].

## *מביא מהתשו' הרשב"א שהוכיח משי' ר"ע בגלגול נכרי וגלגול חו"ל דמוכרח שיש ב' מחייבים בחלה, בזמן הגלגול ובזמן הקרימה בתנור, ותרי קראי איכא.*

ובעיקר יסוד זה של הפמ"ג דמצאנו ב' מחייבים, מחייב מצד לחם ומחייב מצד עיסה – כן מבואר בתשובת הרשב"א – ויש בזה כמה חילוקי דינים – וכדיבואר.

ונקדים, דהנה, שנינו בחלה [פ"ג - מ"ג] דבגלגול הקדש לא מתחייב אף דפדאה אח"כ לפני אפייה, ואפאה הדיוט, "דבשעת חובתה היתה פטורה", ולהלן שם [פ"ג - מ"ה] מצאנו דנחלקו ר"ע ורבנן בגלגול עכו"ם ונתגייר לפני קרימה בתנור, דלר"ע מתחייב בקרימה בתנור לאחר גירותו, ולרבנן פטורים, והר"ש הביא מהירושלמי דמודי ר"ע לרבנן בהקדש דגם אי בגלגול בהקדש ע"י הגזבר ופדאה לפני קרימה בתנור דלא מהני דאמרינן "דבשעת חובתה היתה פטורה", וצ"ב דמ"ש עכו"ם מהקדש.

עוד הביא הר"ש מהירושלמי דמודה ר"ע דעיקר איסור אכילת טבל וחיוב הפרשת חלה חיילא בשעת גלגול ולא בשעת אפייה, ורק לגבי עכו"ם אזלינן בתר תנור, וצ"ב, דאי גלגול הוי שעת חובתה א"כ למה באמת אין כאן פטור של עכו"ם.

ויש דין נוסף שג"כ תלוי בקרימה בתנור, דבירושלמי [ריש פ"ב] איכא ב' דרכים בביאור פלוגתת ר"ע ור"א בעיסה שבאה לא"י מחו"ל, ור"ע מחייב בקרימה בתנור בא"י, ועיי"ש לגבי הדרשה דדרשינן מקרא ד"לחם הארץ", ומבואר שם דר"ע דריש דבא לרבות עיסה שגילגלה בספינה בחו"ל והגיעה לא"י לפני שעת קרימה דתנור, דדריש "לחם" דקאי באפייה והך אפייה היתה בארץ, וזה סגי לחייבה בלי גלגול בארץ.

עוד הוסיפו [שם] דר"ע אזיל לשיטתו בעכו"ם דגם שם סגי בקרימה בתנור לאחר שנתגייר, "ע"ד ר"ע - היא ספינתא - היא עיסת גוי - היא הכנסתן לא"י, שהכל הולך לאחר קרימה בתנור", ועיי"ש בר"ש סיריליאו [ד"ה בספינה שנכנסה] דר"ע יליף דין קרימה בתנור בנתגייר מהך דרשה דקרימה בתנור בנכנס לא"י דיליף מ"לחם הארץ", וכן גם המשמעות בספר התרומה - מובא במהרי"ט אלגאזי [חלה ס"ק י"ב אות א' ד"ה ובתוספתא] - דיליף דין עכו"ם מגזה"כ ד"לחם הארץ".

ובביאור שיטת ר"ע עיין בתשו' הרשב"א [ח"א סי' נ"ד] דמחלק בין הקדש לעכו"ם, דמבואר הכא דתרי מחייבים שונים איכא בחלה דתרי קראי כתיבי, קרא ד"עריסותיכם" שהיא העיסה וזהו המחייב דגלגול, וקרא ד"לחם הארץ" והוא המחייב השני ע"י קרימה בתנור.

וביאר בתורת זרעים [פ"ג - מ"ו] דכוונתו לומר, דהקדש הוא "פוטר" ולכן אף דאיכא מחייב חדש אח"כ בשעת התנור, אבל בשעת חובתה הראשונה בגלגול חיילא פטור בעיקר העיסה, ושוב לא מתחייב אח"כ, והיינו כלשון הגר"ח [ביכורים פ"ו - הי"ט בד"ה ונראה דדעת הראב"ד], וז"ל "ומשום דלא נאמרה הך דינא דפטור של שעת חובתה פוטרה לעולם אלא במידי דיש בו דין 'פטור' בחפצא" - והכוונה להקדש שאינו בגדר 'חסרון מחייב' בגלגול אלא שהוא בגדר "פוטר" בגוף העיסה, ולהכי לא מתחייב אח"כ אף בדאיכא מחייב אחר, אבל עכו"ם ע"כ שאינו פוטר - והוא רק חסרון מחייב, ולכן י"ל דאף דלא חיילא חיוב בשעת הגלגול אכתי יחול אח"כ בשעת חיובא דקרימה בתנור.

וזה גם הדין שמבואר בגלגול חו"ל, דגם זה חסרון חיוב, ומתחייב באפייה בארץ ישראל, ולפי"ז כוונת הירושלמי דיליף מלחם הארץ, היינו דאין כאן גזה"כ מיוחדת לגבי ארץ ישראל וחו"ל, אלא דגלי הך קרא דאיכא מחייב נוסף בחלה וממילא דאף דלא נתחייב בגלגול אכתי איכא מחייב אחר, ומהכא יליף לכל אלו שלא נתחייבו בגלגול היכא דלא חיילא בהם פטור בגוף העיסה, והן הן דברי הר"ש סיריליאו דר"ע יליף דינא דעכו"ם מהכא, ודו"ק.

## נחלקו בגדר הפטור של עכו"ם הקדש, ונפ"מ לגבי המחייב של קרימה בתנור.

אלא דלפי"ז קשה דמה פלוגתת ר"ע וחכמים בעכו"ם - וצ"ל דלדידן דפטרינן בנתגייר לאחר גלגול לפני קרימה בתנור כהקדש, דע"כ דלדידן גם מיעוטא דעכו"ם הוא בגדר "פוטר" כמו הקדש, וכ"כ הגר"ח [ביכורים פ"ו - הי"ט בד"ה ונראה דדעת הראב"ד], וז"ל "ומשום דלא נאמרה הך דינא דפטור של שעת חובתה פוטרה לעולם אלא במידי דיש בו דין פטור בחפצא, כמו נכרי והקדש וכדומה", ולכאו' כוונתו דר"ע פליג בעכו"ם, דאינו "פוטר".

## בגדר פטור חו"ל בכל הנ"ל, והכא יתכן דרבנן מודי לר"ע.

ויש לדון לגבי חו"ל מה שיטת רבנן, ועי' בירושלמי [שם ריש פ"ב] שאמרו דמודים רבנן לר"ע בקרימה בתנור בשעת כניסתן לארץ, והר"ש סיריליאו והר"א פולדא למדו דקאי דוקא על זמן שנכנסו בנ"י לא"י ומצאו שם בציקות של עכו"ם, וכן תפס המהרי"ט אלגאזי [הל' חלה ס"ק י"ב אות א' בד"ה ובתוספתא], אבל ברידב"ז בירושלמי שם ובאו"ש [ביכורים פ"ו - הי"ב] למדו דקאי על כל עיסה שנכנסה מחו"ל לא"י, וכן נקט החזו"א [שביעית סי' ב' ס"ק ב' בד"ה איברא, עיי"ש בסוגריים] בדעת רבנן, עכ"פ לדבריהם צ"ל דלכו"ע חו"ל הוא רק חסרון חיוב, ולהכי מתחייב אח"כ בשעת הקרימה בתנור.

ויש קצת ראיה לשיטות דסברי דמודים חכמים בחו"ל מהתוספתא, שהמהרי"ט אלגאזי [שם] הק' שהתוספתא [סוף פ"ק] מביאה פלוגתת ר"ע וריב"נ לענין גר שנתגייר אי מהני קרימה בתנור להתחייב, ולענין גלגול בחו"ל הביאו סתמא דמהני בקרימת תנור בא"י, והק' דלמה סתם כר"ע ועיי"ש מה שהביא בזה מספר התרומה, אולם לפי האחרונים א"ש בפשיטות.

## מקור גדול לפמ"ג.

וכל זה מקור גדול לדברי הפמ"ג בביאור שיטת ר"ת דבחלה איכא ב' מחייבים – ובלילה רכה בגדר חסרון במחייב ולא בגדר פוטר – הלכך א"ש למה מתחייב אח"כ – והיינו דהוי כעין חו"ל לכו"ע וכעין עכו"ם לר"ע.

## הוספה חשובה.

צריכים להעיר כאן הערה גדולה – הרי לעיל בציונים והערות [פרק ג משנה ג] הבאנו מהאחרונים שהדין פטור בעכו"ם והקדש אינו אלא בגדר חסרון בחיוב ולא בגדר פוטר – וזה סתירה גדולה לכל המבואר הכא – והישוב לכל הנ"ל יבואר בדרך חדשה – עיין בזה בציונים והערות [פרק ג' משנה ג'].

# פרק ב'פלוגתת הגר"ח והחזו"אבשיטת ר"ת.

## הרחבה בשיטת ר"ת דאיכא ב' מחייבים, מצד עיסה ומצד לחם, ובשיטתו באילפס ואח"כ אפאו בתנור.

נתבאר לעיל בשיטת ר"ת דאיכא ב' מחייבים בחיוב חלה, מצד עיסה ומצד לחם, ולכן בשעת הלישה - אם באותה שעה היתה בלילה עבה חייבת בחלה, אע"ג שדעתו לבשלו ואף אם באמת בישלו, ושנית זמן אפייה שגם באותה שעה ראוי לחול חובת חלה, ומה"ט חייב בחלה היכא שאפאה, אע"ג שבשעת לישה היתה בלילה רכה. דבאמת איכא תרי לשונות בקרא, חדא "עריסותיכם", וב' "לחם הארץ", ולכן איכא למימר דאו הא או הא סגי לחייב בחלה, וכל שיש לו צורת בלילה עבה בשעת לישה הרי הוא בכלל "עריסותיכם", וכל שנאפית בתנור הוא בכלל "לחם".

ולפי"ז מה שתחילתה עיסה וסופה סופגנין חייב בחלה אין זה משום דאית ביה "שם לחם", אלא שהוא בכלל "שם עריסותיכם", נמצא שאין בטעם זה כדי לחייב לברך עליו ברכת המוציא, דהלא דין ברכת המוציא תלוי ב"שם לחם", וכל שאינו לחם אינו בכלל דין זה.

ע"ד זה מצאנו עוד - דהנה – בפסחים [ל"ו.] נחלקו ר"י ור"ל במעשה אילפס – והיינו דלחם בעי תנור וכדפירש רש"י [שם] דכתיב לחמכם בתנור אחד, ולכן לכו"ע עשאם בחמה אין כאן מעשה תנור ואינו לחם, ואין כאן חלה, ונחלקו במעשה אילפס – והיינו שהאור מתחתיו וכמבואר בתוס' [ל"ז: ד"ה דכו"ע - בשם הירושלמי] - אי הוי מעשה תנור או לא, ונפ"מ בחלה וכן במצה דכתיב ביה לחם עוני.

ולמסקנה מצאנו פלוגתא אחרת – דגם אי לא מהני מעשה אילפס [וכר"ל], אבל אי אפאו בתנור אחרי המעשה אילפס, דבהא נחלקו רבנן ור"י, ולר"י לא מהני דילפינן מהך קרא דבעינן "לחם האפוי בתנור אחד".

ור"ת חידש [בתוס' שם] דכל הנידון הוא בבלילה רכה, דבבלילה עבה מתחייב בחלה גם בחמה וגם בבישול וטיגון, דעיקר חיוב דחלה הוא בגלגול, וזו בלילה עבה, ולא אכפת לן האיך אפאה אח"כ, והביא לזה מקור מהדין תחילתו עיסה וסופו סופגנין.

הרי לנו שוב דתרי מחייבים מצאנו בחלה – מצד עיסה ומצד לחם דבבלילה רכה ליכא גלגול ולהכי עדיין בעי תנור, ובבלילה עבה דאיכא גלגול לא בעינן תנור דמתחייב מדין גלגול, והיינו כנתבאר לעיל מהפמ"ג דאיכא תרי מחייבים.

## מביא את החידוש של החזו"א "דבישולו זה אפייתו" - ומוכיח דלפי"ז איכא תרי מחייבים בבלילה עבה שבישלו, גם מצד 'עריסותיכם' וגם מצד 'לחם'.

אולם יש לתמוה, דאחרי דר"ת חידש הך חידוש בבלילה עבה בחלה, שוב חידש דגם לענין ברכת המוציא מהני להיות דינו כלחם, ועיי"ש עוד במאירי ומהר"ם חלוואה דה"ה לענין מצה דבעי לחם עוני דמהני, וכן הוא במהרש"א [שם], וביראים מבואר דה"ה לברהמ"ז ועירוב ונט"י.

וקשה, דאם כל החידוש בר"ת הוא מצד דאיכא מחייב מצד "עריסותיכם", חוץ מהמחייב מצד "לחם", א"כ אדרבה, הרי אין דינו כלחם ואפי"ה חייב בחלה, ואיך מהני לענין ברהמ"ז והמוציא ומצה דבעינן דוקא לחם, וצ"ע.

וע' בחזו"א [גליונות על הגר"ח חו"מ פ"ו – ה"ה, בסוף] דכ' דיסוד החידוש בר"ת הוא דדינו כלחם אחרי הטיגון ובישול, דנתחדש דבבלילה עבה הטיגון והבישול "זהו אפייתו", עיי"ש, ולדבריו א"ש למה מהני גלגול בלילה עבה לכל הנך דינים, דע"י גלגול דבלילה עבה איכא אח"כ לחם.

איברא, דלפי"ז מבואר שיש ב' דינים שונים בחלה עצמה להתחייב בבלילה עבה אף דאח"כ בישלו:

א] בחידוש הראשון חידש ר"ת דמדין גלגול חייב בלי תנור דגלגול הוא המחייב בחלה בכל מקום, והיינו מדין עריסותיכם וכדביאר הפמ"ג, וכמו שהקדש פוטר בגלגול לבד, ה"ה שבלילה עבה מחייבת מצד עצמה.

ב] עוד מעלה איכא בבלילה עבה דע"י הגלגול אמרינן דכשיעשו בו בישול אח"כ ד"בישולו זהו אפייתו", ומדין "לחם" מתחייב אח"כ, דלא גרע מלחם לענין ברהמ"ז והמוציא, ובדרך זו הגלגול עצמו לא מחייב, וממילא שלא ראוי לפטור מצד הקדש.

הרי לנו, דכמו דחילק הפמ"ג בין בלילה עבה שבישלה דמתחייב מדין עריסותיכם לבלילה רכה שאפאה בתנור דמתחייב מדין לחם, כמו"כ אנו מחלקים מיניה וביה בבלילה עבה שבישלה, דהנך ב' דינים איתנהו בה.

## מביא כמה נפ"מ בין הנך תרי מחייבים.

ויהיה נפ"מ בגלגול חו"ל או אפי' בגלגול נכרי לר"ע, ושוב בישלו בא"י או ע"י ישראל, דאין לחייבו בחלה מחמת החידוש הראשון כיון שזה בחו"ל, אבל אפשר לחייבו מחמת החידוש השני, שהבישול מהני מדין קרימת פניו בתנור בא"י וע"י ישראל דמהני.

ואיכא נפ"מ גם לאידך גיסא, דהנה עיין בתוס' בסוף דבריו דפי' ר"ת דלענין המוציא בעינן "תוריתא דנהמא", והיינו דבלי צורת לחם ליכא ברכת המוציא, ומה"ט כתב ר"ת דעל "גרימזל" אין ברכת המוציא, והוסיף "אע"ג דמסתמא חייב בחלה".

ומבואר מדבריו דגם בלי צורת לחם חייב בחלה, וכ"כ התוס' בברכות [ל"ז: בסוף] לענין ורימשיי"ש, וביארו שם דלענין חלה כבר נתחייב מדין "עריסותיכם" כשהיה כבר עיסה, עייש"ה, ונראה, דעד כמה שחייב מהחידוש הראשון מדין עריסותיכם, שוב לא אכפת לו אי אית ליה "תוריתא דנהמא" או לא, אבל אם נחייבו מצד זה שבישולו "זהו אפייתו", מצד זה ודאי דבעינן "תוריתא דנהמא", דלא עדיף מברכת המוציא וברהמ"ז.

ולפי"ז, משכחת לה אופן אחד שבו יהיה נפ"מ מהדין "תוריתא דנהמא" גם בחלה, דכשיהיה גלגול בחו"ל, ושוב בישלו בא"י ואין בו "תוריתא דנהמא", הכא כבר ליכא חיוב חלה, דמדין "עריסותיכם" אין לחייב דהוי גלגול חו"ל, ומדין "בישולו זהו אפייתו" אין לחייב שהרי אין בו "תוריתא דנהמא".

## דברי הגר"ח [בשי' ר"ת] דכבר בעיסה חיילא דין לחם, ונפ"מ לביטול ע"י תערובת של מינים.

עד כאן דרכו של החזו"א בביאור שיטת ר"ת.

אולם, הגר"ח למד את ר"ת במהלך אחר, ואיכא נפ"מ טובא בעיקר הבנת דברי ר"ת, ונקדים ביסוד גדול שלמד הגר"ח מדברי ר"ת.

דהנה, עיין בר"ת לעיל מיניה [סוף ל"ו:] שכתב לגבי בלילה רכה בזה"ל "מיירי בבלילתו רכה דקודם אפיה לאו 'לחם' הוא כלל, ואחר אפיה הוא דחשיב לחם".

ומדבריו משמע דבבלילה עבה חשיב 'לחם' כבר לפני האפייה, וכן דייקו מהסוגי' ביבמות שאמרו "כיון דהדר אפייה בתנור וכו' לחם קרי' ביה", ומשמע דקודם לכן אינו לחם דוקא בבלילה רכה.

וכתב הגר"ח [חמץ ומצה פ"ו – ה"ה ד"ה ונראה] על דברי ר"ת הללו, "הרי דשי' הר"ת דבלילתו עבה, משעת עיסה הוא דאית ביה דין לחם", וחידש הגר"ח דלא מהני לבטל 'שם לחם' ע"י תערובת שאר המינים אחרי דכבר חיילא בין דין 'לחם', אחרי שנעשית לעיסה לר"ת דכבר חיילא בו דין לחם ולכן לא יהני בו ביטול.

## תוספת ביאור בדבריו - "לחם שבעיסה", דאכתי לא נתקיים בו תנאי דתוריתא דנהמא.

והוסיף הגר"ח דגם מדברי ר"ת הללו במה שחידש לענין המוציא – גם נוכל ללמוד יסוד זה, וז"ל: "וכן עיין ברא"ש שם דלשיטת ר"ת גם לענין חלה וברכת המוציא דין לחם ביה משעה שנעשה עיסה".

וקשה, דמה ראה הגר"ח ברא"ש יותר מהתוס' עצמו שהביאו כן מר"ת, ועוד, דכבר תמה החזו"א דמפורש ברא"ש בשם ר"ת דבעינן "תוריתא דנהמא" ובעדיין עיסה ליכא תוריתא דנהמא, דזה חיילא רק לאחר אפייה, ומוכרח א"כ דאין בו דין לחם עכשיו - ורק לאחר אפייה חיילא ביה דין לחם.

ונראה פשוט דבר"ת לעיל [ל"ו] - דמיניה דייק הגר"ח דכבר חשיב לחם בבלילה עבה, עיי"ש היטב דר"ת הדגיש דבבלילה רכה קודם אפייה ד"לאו לחם הוא כלל", ומדוייק דגם בבלילה עבה קודם אפייה דהוי לחם אבל אינו 'לחם גמור', והיינו דיש כאן חפצא של לחם לענין המוציא וברהמ"ז וחלה אבל סו"ס אכתי אינו "לחם גמור".

ונראה שנתחדש כאן גדר חדש של לחם שאינו לחם גמור ואינו אלא בגדר "לחם שבעיסה" – והיינו שחל בו 'שם לחם' מחמת זה שעומד להיות לחם [והמקור והגדר לזה יבואר בהמשך], ולחם שבעיסה אינו לחם גמור כיון דסו"ס אכתי לא נתקיים בו תנאי ד'תוריתא דנהמא', ולהכי עדיין לא יברך עליו המוציא וברהמ"ז עד אחר בישולו, אבל אחרי דהושלם בו הך תנאי, אז אין הכוונה דמעכשיו הוא דנעשה ללחם, אלא שהגדר בזה הוא שה'לחם שבעיסה' הושלם ונגמר, ולמד הגר"ח דהך דין "לחם שבעיסה" סגי לענין זה דכבר ליכא ביטול ע"י תערובת דשאר המינים.

## ביאור הוכחת הגר"ח מדברי הרא"ש בר"ת, דאיך ילפינן דין לחם דברכת המוציא מדין גלגול דמחייב בחלה

ובזה מבואר מה דהוכיח מהרא"ש, שהרא"ש שינה לשונו מלשון התוס', שהתוס' כתבו בחידוש השני "ונראה לר"ת דהכי נמי מברכין עליו המוציא", והיינו, דאף דבסוגי' [שם] משמע דאילפס אינו כלום לר"ל, אפי"ה חידש ר"ת דגם לענין חלה וגם לענין ברכת המוציא יהני בבלילה עבה, אבל כל א' מטעם אחר, וכדהבאנו לעיל.

אולם הרא"ש כ' "ועוד היה ר"ת אומר, דכי היכי דמחייב בחלה ה"נ מברך עליו המוציא לאחר הבישול", ונראה דנתקשה הגר"ח בלשון זה של הרא"ש, דמהו הלשון "כי היכי", הא בחלה זה מדין גלגול דזה מחייב חדש מצד "עריסותיכם", ואין זה ענין כלל לברכת המוציא, ודברי הרא"ש אינם מובנים, הרי לדרכו של החזו"א זה שייך לדין לחם, וזה מחייב אחר לגמרי מהמחייב מצד עריסותיכם, ומאי קאמר הרא"ש, וזה תימא גדולה לדרכו של החזו"א.

ועפ"י מש"כ הדברים מתבארים באופן זה - דבאמת אין ב' מחייבים בחלה, דאין הדין עריסותיכם והדין לחם תרי דינים נפרדים, דזה אינו - דאדרבה - חד דינא נאמר בחלה וזה דין 'לחם', ואין מחייב אחר, אלא דב'עריסותיכם' גלי לן קרא דאהני לן הדין "לחם שבעיסה" דחיילא ע"י גלגול להתחייב כבר בהפרשה, וא"צ "לחם גמור" שיש בו כבר תוריתא דנהמא.

ומעתה מוסברים היטב דברי הרא"ש דלעולם טיגון ובישול אינם אפייה, ואינם אפייה גם בבלילה עבה - ודלא כחידושו של החזו"א "דבישולו זה אפייתו", אלא דר"ת בחידוש השני חידש שיש דין לחם לענין ברכת המוציא בלי אפייה כלל, דכמו דבעיקר המחייב של חלה נתחדש דבגלגול כבר חיילא דין "לחם שבעיסה" אף דאכתי לא נאפה בתנור, כמו"כ יש לחדש עוד דלאחר בישולו דנתקיים בה תנאה ד"תוריתא דנהמא", דאז דינו כלחם גמור אף דליכא ביה אפייה וליכא תנור, ולהכי יברך בזה ברכת המוציא ודו"ק.

אלא דבנקודה זו חלוק דין חלה מדין המוציא, דבברכת המוציא בעינן גם צורת לחם, ולזה אהני בישול, אבל עצם החפצא של לחם באמת נגמר לגמרי בלי אפייה כלל, כמו לענין חלה.

## מבאר דאיכא נפ"מ לדינא בין הגר"ח לחזו"א.

נמצא, דלדרכו של החזו"א איכא ב' חידושים בר"ת בחלה עצמה:

א] יש מחייב דגלגול, וזה בלי דין לחם.

ב] יש מחייב דתנור ובזה יש דין לחם.

ובזה חידש ר"ת שהדין לחם מתקיים על ידי אפייה מחודשת – והוא בבישול וטיגון, דאהני לן בישול דבלילה עבה להיות כאפייה, אכן לפי הגר"ח אינו כן, דהחידוש השני של ר"ת הוא רק בברכת המוציא, דהחידוש הראשון הוא דיש דין לחם בגלגול עצמו בלי אפייה כלל וכלל, וזה סגי לחלה גם בלי תוריתא דנהמא, וזה למדנו מגזה"כ דעריסותיכם, והחידוש השני הוא דהך דין לחם בלי אפייה מהני גם בברכת המוציא אם יש לו תוריתא דנהמא, אף דאין בו אפייה כלל.

ומעתה נראה דהיכא דהוי גלגול בחו"ל ושוב בישלו בא"י, וכן לר"ע כשהיה גלגול עכו"ם ושוב בישלו ישראל, דלפי החזו"א ביארנו דיתחייב בחלה, דבישולו זהו אפייתו ומהני כקרימת פניו בתנור, אולם לדרכו של הגר"ח אינו כן, דהכא ליכא אפיה כלל, ואין תנור כלל, וכל המחייב אינו אלא על ידי גלגול, והגלגול היה בפטור.

## הוכחה ברורה לדרכו של הגר"ח מכל הנידון בתוס' בשי' ר' יהודה דבעי תנור אחד.

ונראה להביא ראיה מוכרחת לדברי הגר"ח מיניה וביה מתוך דברי התוס', שיש לתמוה טובא על התוס' בהמשך שהק' על ר' יהודה דמחייב רק בלחם האפוי בתנור אחד, דהק' דאיך מחלק ר"י בין בלילה רכה לבלילה עבה, וכוונתו, דאחרי דידעינן דבלילה עבה מחייב בלי אפייה כלל, וגם אי רק בישלו בסוף מהני או בגלל דבישולו זהו אפייתו, או אפי' בלי אפייה כלל, הרי כל זה סתירה לגזה"כ דלחם האפוי בתנור אחד.

ותירץ, דיליף מקרא דסגי בעיסה שעומד לתנור אחד - ויש להעיר דודאי דלא הק' מכל הנך משניות דמתחייב משעת גלגול, די"ל דהיכא דאפאה בסוף נתחייב למפרע מהגלגול, דתנור הוא תנאי, אבל הכא בר"ת רואים דא"צ תנור כלל.

ותימא, הרי איכא ב' מחייבים נפרדים, חדא מדין עיסה וחדא מדין לחם, וכל דברי ר"י הם רק במחייב מדין לחם דבזה יש דין תנור, אבל במחייב מדין עיסה, מה אכפת לו דליכא תנור, וזו תימא רבתי, [וע"ע בשפת אמת מה שהקשה בדומה לזה].

ועל פי הנ"ל א"ש קושי' התוס' משיטת רבי יהודה, דתוס' הק' דאיך מהני לר' יהודה בלילה עבה שהרי ר' יהודה יליף מקראי דבעי "לחם האפוי בתנור אחד".

ולפי הנ"ל הביאור בקושי' היא – דלעולם גם הדין עריסותיכם הוא דין לחם, רק דחידשה התורה דגם בלחם שבעיסה איכא דין לחם לענין זה, וא"צ אפילו תוריתא דנהמא, ושפיר הק' התוס', דבשלמא לדידן דכל הדין תנור בלחם הוא רק מסברא, ואינו מגזה"כ, א"כ שפיר י"ל דיש לו דין לחם בזה גופא שעומד להיות בתנור, אבל לר"י דילפינן מגזה"כ דלחם תלוי בדין תנור עד כדי כך דכבר לא מהני בב' תנורים, א"כ כש"כ דלא יהני הך דין לחם שבעיסה, דחסר לגמרי בדין תנור, ומה אהני לן מה שעומד לתנור.

ותירצו התוס' דכל הך גזה"כ דבעינן תנור אחד, אין זה אלא לאפוקי מהיכא דהתנור עצמו קעביד ליה ללחם, וכגון שהיה בלילה רכה, ונהיה ללחם רק על ידי התנור, אכן סתם עיסה שהיא בלילה עבה, הרי איכא ביה דין לחם מחמת זה דמצד עצמו הוא עומד להיות אפוי בתנור, ורואים בו את הדין תנור כבר כשהוא עיסה בעלמא, ולהכי לא אכפת לן מה שבישלו אח"כ.

## מבאר עיקר סברת ר"ת לדרכו של הגר"ח.

ונראה דמדברי התוס' הנ"ל למדנו יסוד בהבנת סברת ר"ת עפ"י הגר"ח, דבאמת, כל האי חידוש דנהיה כבר ללחם בעיסה הוא דבר מחודש מאד, שהרי פשוט שסתם לחם היינו לאחר אפייה.

ונראה דבתוס' כתוב כאן, דגם לר"י דבעי תנור מגזה"'כ [ולהכי לא מהני בב' תנורים], אפי"ה מודה שמה שעומד להיות בתנור סגי לזה, והיינו דנתחדש כאן דעיסה היא חפצא דמצד עצמה עומדת להיות לחם ע"י האפיה בתנור, ומחמת זה חיילא בו דין לחם כבר משעת הוייתו לעיסה, דרואים ודנים בעיסה עצמה את האפייה של מחר, ולא אכפת לן מה דבישלו אח"כ דסו"ס בשעתו עמד לאפייה וזה סגי לעשות אותו ללחם.

ומתחילה חידש ר"ת דדין זה הוא דין מסויים בהלכות חלה – והיינו דלענין חיובא דחלה דיינינן ליה כבר כלחם, ושוב חידש עוד דגם לגבי כה"ת כולה חיילא דין לחם בעיסה, אלא דחסר ב'תוריתא דנהמא' ולזה לא בעי אפייה, וסגי בבישול, וא"ש.

ומצאתי סמוכין לסברא זו ממה שנקט התורת הארץ [פרק ד' ס"ק צ"ד] דגם לר"ת דבבלילה עבה חייב אף דבישלו אח"כ, אבל כל זה בבלילה עבה שעומדת לאפיה, אבל בקמח קלי מבואר בירושלמי דרק באפיה חייב, כיון שאינה עומדת לאפייה כלל אף שהוא בלילה עבה, וגם ר"ת יודה לזה, וע"כ שהביאור הוא כנ"ל, והיינו דבלילה עבה חייב רק עד כמה שאפשר לדונו כלחם וזה רק באופן שעומדת לאפייה.

## מבאר עוד דנמצא דלפי הגר"ח דין 'עריסותיכם' ודין 'לחם' אינם ב' דינים, וב' מחייבים, אלא דביסודם תרוייהו דין א' נינהו.

עכ"פ למדנו מכאן דדין "עריסותיכם"' ודין "לחם" אינם ב' מחייבים נפרדים, דאינו כן אלא שבאמת כל המחייב הוא 'לחם', אלא שלמדו מ'עריסותיכם' שהדין 'לחם' בחיוב חלה מתחיל כבר בעיסה אף דאכתי אין בו עדיין 'תוריתא דנהמא', ודוקא בשאר דיני התורה בעינן גם 'תוריתא דנהמא', ודו"ק.

הרי לנו, דאף דבלילה עבה בלי תנור חייב מקרא ד'עריסותיכם' ובלילה רכה שאפאו בתנור חייב מקרא ד'לחם', וכמו שכתב הפמ"ג, אבל אין כאן ב' מחייבים שונים, שהמחייב בשניהם הוא "לחם", ורק דבעריסותיכם יש גילוי דהך דין 'לחם' חיילא בו כבר משעת עיסה בבלילה עבה.

## סיכום בדברי הגר"ח.

ובאמת דעיקר חידוש זה שיוצא מדברי הגר"ח שדנים בעיסה את הלחם העתידי מפורש בדברי הגר"ח במק"א גם בלי לבא לשיטת ר"ת – ולהלן [פרק ג'] ביארנו שיטתו בזה, ושם ביארנו נמי מה נקודת החידוש של ר"ת בעיקר הגדרה זו.

# פרק ג'ביאור שיטת הרמב"ן בתחילתו סופגנין,ודרכו של הגר"ח בב' מחייבים בחלה,ותוספת ביאור בשיטת ר"ת.

## פלוגתת ר"ת והרמב"ן.

כבר נתבאר דנחלקו ר"ת והרמב"ן בדין עיסה שתחילתה סופגנין דדעת ר"ת דתחילתה סופגנין היינו שעשאה בלילה רכה ותחילתה עיסה וסופה סופגנין היינו שלש בלילה עבה כמו בכל לחם, אך בסופה הוא לא גמר בדרך לחם, ובמקום האפייה של לחם הוא בישלו או טיגנו, ותחילתה סופגנין וסופה עיסה - פירושו שעשה בלילה רכה ובסוף אפאה בתנור.

אבל הרמב"ן [בהל' חלה] פירש שכל המשנה איירי בבלילה עבה, שזה הרי המשמעות של "עיסה", וע"כ שהחילוקים כאן בנויים על הכוונות של הלש לגבי צורת האפייה, וכך שיטת הרבה ראשונים בפסחים [שם], וכן היא שיטת הר"ש במשנה זו.

והיינו כך:

'תחילתה סופגנין וסופה עיסה' היינו שבשעת לישה היה בדעתו לעשותה סופגנין היינו על דעת לבשלו או לטגנו, ולבסוף חזר בו ואפאו כדרך שגומרים עיסה עבה, ומה דתנן תחילתה וסופה סופגנין היינו שנתקיים מחשבתו ובישל את הבלילה עבה כדרך שגומרים סופגנין, ותחילתה עיסה וסופה סופגנין היינו שמתחילה חשב לאפות אותה ולכן עשאה בלילה עבה, אלא ששוב נמלך ממחשבתו הראשונה ובמקום לאפותו חזר בו ובשלו.

הנפ"מ לדינא בינייהו יהיה היכא שבשעת לישה היתה בלילה עבה והיה בדעתו לבשלו או לטגנו - וכן עשה, דבזה לר"ת חייב כיון שסו"ס בשעת לישה היה עבה, אבל לרמב"ן פטור כיון שהיה בדעתו לגומרו באופן הפטור.

עוד יש לדון בשיטת הרמב"ן בתחילתו בלילה רכה ובסוף אפאה - דלדבריו לא איירי המשנה בגוונא זו, ונחלקו הראשונים בשיטתו אי חולק על ר"ת בדין זה, דבמהר"ם חלוואה פסחים [ל"ז:] נקט שגם לרמב"ן חייבים בחלה בבלילה רכה ואח"כ אפאה, ורבינו דויד [שם] חולק דלדעת הרמב"ן אין שום חיוב חלה בתחילתה בלילה רכה.

## במה שיש לתמוה בשיטת הרמב"ן.

וכבר נתבאר לעיל [פרק א'] דבשיטת ר"ת למדנו שיש ב' מחייבים, חיובא מצד עריסותיכם, וחיובא מצד לחם, וכל אחד בפני עצמו מחייב, וכן הבאנו מהפמ"ג – והרחבנו בזה.

אולם כעת צריכים להבין את שיטת הרמב"ן – דסו"ס למה לא מתחייב מצד חיובא דעריסותיכם - ומה אכפת לן שחשב מחשבות אחרות בעיסה לגבי התורת לחם שבו - דמה מהני המחשבה של אפייה ששייכת לתורת 'לחם' שבו בשעת הלישה שהיא שעת המחייב של עריסותיכם – והיינו דהאיך דיני ה'לחם' יקלקלו את המחייב שיש בעיסה.

ומצאנו דברים בזה בדברי הר"ש [כת"י] במשנתינו – בביאור דין זה של מחשבת סופגנין דפוטרת, וביאר הר"ש, "ושמא היינו טעמא דעריסותיכם דאמר רחמנא משמע בסתם עיסה העשויה ללחם, וקרא אחרינא מוכיח עליו דכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ", הרי דשייכי זל"ז, אלא דסו"ס ק', הרי נתבאר ששני מחייבים נינהו, וא"כ קרא ד"עריסותיכם" וקרא ד"לחם" תרתי נינהו, ולמה ילפינן ממחייב דלחם למחייב של עיסה – וצ"ע.

ונראה שצריכים להקדים בדברי הגר"ח [ביכורים פ"ו הי"ט ד"ה ובעיקר פלוגתת], שביאר לנו יסוד גדול בעיקר חיובא דחלה, ובתוך דבריו ביאר את הגדר בהנך תרי קראי דעריסותיכם ולחם הארץ, ובדבריו מתחדש דרך חדשה בכל הנ"ל – וכדיבואר:

## *מביא יסוד מהגר"ח דלמד ד"עריסותיכם" ו"לחם הארץ" אינם תרי מחייבים, אלא דכל המחייב הוא מצד "לחם הארץ", וכל חיובא דשעת גלגול הוא רק מחמת הלחם העתיד להיות בה, ומביא מקור לדבריו מהר"ש.*

הגר"ח קאי בכעין זה לבאר איך מהני גלגול במחשבת פטור כלפי שעת האפייה, וכגון בגלגול במחשבה ע"מ לחלקה אח"כ באפייה לפוטרה [והיינו שחושב שכבר לא יהיה בו שיעור לחיוב חלה באפייה], והקשה הגר"ח דמה שייכי אהדדי, והיינו דמה שייך גלגול לאפייה דאח"כ דמהני מחשבה מזה לזה.

וז"ל הגר"ח, "דהוא דין מסויים בחיובא דחלה, וזה שסופה להיות פחות מכשיעור ולהיות פטורה מחיובא דחלה בשעת אפייה, שאז הוא חלות הדין לחם, זהו גופא פוטרתה השתא מחיוב חלה, ומשום דדין לחם הוא יסוד דין המחייב בחלה, וכדכתיב בקרא "מלחם הארץ", וע"כ חיוב חלה משעת עיסה מיתלי תלי בדין לחם העתיד להיות בה אח"כ, וע"כ כל שעומדת מעיקרא בשעת עיסה להיות פטורה מחיוב חלה בשעת חלות הדין לחם הוי זה דבר הפוטרה מחיוב חלה וכדתנן דעיסה שתחילתה סופגנין וסופה סופגנין פטורה מן החלה, דהיינו שעשה את העיסה מתחילתה ע"מ לעשותה סופגנין, ופטורה מן החלה שאינה עיסה העומדת להיות לחם", עכ"ל.

ולמדנו מדבריו כמה חידושים:

א] יסוד המחייב בחלה הוא בלחם, וזה ילפינן מקרא ד"לחם הארץ".

ב] שעת החלות דין לחם היא בשעת האפייה והקרימה בתנור, וא"כ עיקר החיוב תלוי בשעת האפייה.

ג] ומעתה ק' דמהו דין גלגול דנאמר בקרא ד"עריסותיכם", ומוכרח שכל חיובא ד"עריסותיכם" מיתלי תלי בחיובא ד"לחם הארץ", ואינו דין ומחייב בפנ"ע, ותלוי בדין לחם העתיד להיות בה, והיינו דדנים את דיני העיסה כפי הלחם העתיד להיות בה, דעיסה שלא עומדת להיות לחם אינה חייבת בחלה.

יסוד זה הוכיח הגר"ח מעיקר דין מחשבת פטור בשעת גלגול ומדמה ע"מ לחלקה למחשבת סופגנין, והיינו כשיטת הרמב"ן דקאי במחשבת פטור, והקשה קושי' זו - דמה אכפת לן מה דחישב בה לפוטרה אח"כ באפייה, שאם הם ב' מחייבים נפרדים, א"כ הגלגול היה בחיוב ומה לי מה שחשב אז לפוטרה במחייב דאפייה, הא האפייה היא כבר מחייב בפנ"ע, וע"כ דאינו כן, ושני המחייבים תלויים זה בזה דהעיקר הוא הלחם והאפייה.

ונראה שהן הן דברי הר"ש בכת"י בדין מחשבת סופגנין דפוטרת שביאר "דעריסותיכם דאמר רחמנא משמע בסתם עיסה העשויה ללחם, וקרא אחרינא מוכיח עליו דכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ", והקשינו – הרי לפי האחרונים שני מחייבים נינהו - וא"כ קרא ד"עריסותיכם" וקרא ד"לחם" תרתי נינהו, ולמה ילפינן ממחייב דלחם למחייב של עיסה.

וע"כ דמוכרח כהגר"ח, והיינו דעיקר המחייב דעריסותיכם בעיסה הוא מצד הלחם שעתיד להיות בה, וזהו גופא מה דגלי לן קרא – וא"ש.

## ביאור דינא דמיעוט עכו"ם והקדש בעיסה.

דברים אלו של הגר"ח הם 'פתח גדול' להבנה חדשה בעיקר הפטור של עכו"ם הקדש והפקר וחו"ל – וכל זה נתבאר לעיל בציונים והערות [פרק ג' משנה ג'] – והרחבנו בזה עוד להלן [סימן י'].

ושורש הדברים בתמצית הוא - שהתורה מיעטה הקדש ועכו"ם בלחם, דבעינן לחם של בר חיובא, ובגלגול של עכו"ם והקדש דנים שמונח כבר היום הלחם העתידי בעיסה, ומבואר עוד ששמו של הלחם העתידי נקבע בתור לחם הקדש ועכו"ם ע"י הך גלגול - שכל גדרי הלחם עתידי נקבעו כפי מציאותם בעיסה של היום - ובזה יישבנו הרבה קושיות בסוגי' חמורה זו.

## ביאור בדברי הגר"ח עפ"י דבריו בהלכות חמץ ומצה, וביאור שורש פלוגתת הרמב"ן ור"ת בגלגול בבלילה עבה ע"מ לבשלה.

ונראה להוסיף ביאור בדברי הגר"ח, דהנה, כבר הבאנו לעיל [פרק ב'] מהגר"ח [חו"מ פ"ו – ה"ה] דבאמת כבר חיילא דין לחם בעיסה עצמה, וכבר אית ביה דין לחם לענין דלא מתבטל הימנו תורת לחם בתערובת, וזה למד בשיטת ר"ת בפסחים, דדינו כלחם לכה"ת כולה, לברכת המוציא וברכת המזון וכו', וביארנו דבלילה עבה דבסוף בישלו, אין הפשט שדין הבישול כדין אפייה וכמו דנקט החזו"א, רק דע"י הבלילה עבה לבד נהיתה ללחם, ולא פקע ע"י הבישול.

וביארנו שם דגם ר"ת מודה דודאי דלחם תלוי בתנור ובאפייה, רק דחדית לן קרא ד'עריסותיכם' שיש חלות דין לחם כבר בגלגול, דאל"כ סתרי קראי אהדדי, אלא שהדין 'לחם' דחיילא כבר בעיסה חיילא ביה מחמת זה דסתם עיסה עומדת לאפייה, וזה הוכחנו מדברי ר' יהודה דסובר שיש גזה"כ "דתנור אחד" ואפי"ה מהני גלגול בבלילה עבה אף דבישלו אח"כ בלי תנור, וע"כ דע"י זה דבעיסה נאמר דין שעומד ל'תנור אחד' בזמן האפייה, ומחמת זה חיילא בו דין לחם כבר היום.

ונראה, דדברי הגר"ח [הלכות חו"מ] בשיטת ר"ת משלימים את דברי הגר"ח [הלכות ביכורים] בביאור שיטת הרמב"ן במחשבת סופגנין – שהגר"ח [הלכות ביכורים] למד שמחשבת גלגול פוטרו כיון דכל עיקר הדין עריסותיכם מיתלי תלי בדין לחם, וכל זה בלי שיטת ר"ת, אבל לפי מה שביארנו בדברי ר"ת הדברים יותר פשוטים, דלא רק דמחייב דגלגול מיתלי תלי בדין לחם, אלא דכל החפצא של לחם דחיילא ונהיה ע"י גלגול הוא מחמת זה שעומד לאפייה ועומד להיות לחם גמור, וא"כ פשיטא דמחשבה דשעת גלגול בע"מ לחלקה בשעת אפייה דודאי דזה פוטרו, דכל מה שגלגול משווהו ללחם היא מחמת זה דעומד להיות לחם,

## עפ"י הנ"ל מבאר שורש פלוגתת הר"ש ור"ת בע"מ לחלקה דלא פליגי בסברות הפוכות.

אלא דמעתה איכא סתירה מיניה ביה בר"ת, דלמה חולק במחשבת סופגנין על הרמב"ן – ועוד דאיכא סברות הפוכות בין הרמב"ן לר"ת - דהנה, דעת הר"ש כהרמב"ן והר"ש טוען טענה גדולה נגד ר"ת – והיא, דאם מצאנו דע"י מחשבה לחלקה הוא יכול לפוטרו, א"כ כש"כ דע"מ לעשותה סופגנין דיכול לפוטרה, דזה כבר שינוי בגוף העיסה, ופשוט דחמיר טפי ממחשבת לחלקה שאינו אלא שינוי ב'שיעור' העיסה ולא בגופו, ור"ת ע"כ סובר לאידך גיסא דמחשבה ע"מ לחלקה חמיר טפי – ותמוה דמה סברתו בזה, ונמצא דפליגי בסברת הפוכות – אי ע"מ לחלקה גרע טפי או לא – וכל זה צ"ע.

ונראה אדרבה - דלפי מה שנתבאר לעיל ניחא, דלעולם כו"ע מודי דחיובא דעריסותיכם מיתלי תלי בשעת חיובא דלחם הארץ, ומה"ט מחשבה שחשב לקובעו כלחם שיהיה פטור פוטרו אף דמחשבה זו היתה בשעת חיובא דעריסותיכם, והיינו בגלגול, וזהו דין מחשבת ע"מ לחלק, ובזה א"ש טענת הר"ש - דא"כ כש"כ דכשבא להפקיע אותה לגמרי מלהיות לחם, דאז ודאי דפטור, דחסר בעיקר המחייב – וזו מחשבת סופגנין.

ונראה דלעיקר סברא זו מודה ר"ת, דודאי דהפקעת שם לחם גרע טפי מפטור צדדי, אלא דתחילת פלוגתת ר"ת ורמב"ן היא בעיקר הך יסוד שהעמיד הגר"ח ברמב"ן - דאתחלתא דלחם התחיל כבר בעיסה - וזה גלי לן קרא בעריסותיכם דממעטינן הקדש ועכו"ם, ששמו של הלחם העתידי נקבע עפ"י העיסה של היום, אלא שיש ב' דרגות עד היכן לדון את הלחם העתידי בעיסה של היום, ובזה נחלקו ר"ת ורמב"ן.

דהנה ר"ת למד דהך גילוי בעריסותיכם דעיסה חשיבא כאתחלתא דלחם - מהכא למדנו לכל התורה כולה שיש לחם בעיסה - עד כדי כך שכבר סגי לן בזה למצה ולברכת המוציא וכדברי הגר"ח [חו"מ] דכעת בעיסה דינו כלחם, ובנוסף לזה למדנו הלכה בעכו"ם והקדש דלא פקע שם עכו"ם והקדש באפייה אחרי דחיילא שמו כלחם עכו"ם בגלגול, אכן הרמב"ן למד דלא אמרינן דעד כדי כך מתגלה בפסוק של עריסותיכם דכבר חיילא דין לחם לכל התורה בעיסה עצמה, אלא דלעולם החלות שם לחם תחול באפייה עצמה, אלא דאהני לן אתחלתא דלחם שלכן היום כבר חייבים בהפרשת חלה מחמת הלחם של מחר, ועוד דלכן שייך לקבוע דינים על הלחם שלאחר אפייה בזמן התחלתו בעיסה - אבל לעולם אין כאן לחם עכשיו, רק לאחר מכן באפייה, אלא שיכולים להפריש וחייבים להפריש היום ויכולים גם להחיל דינים היום על הלחם של מחר.

ומעתה החילוק פשוט, דלדעת ר"ת, כיון דזה גופא מה דחידש לנו קרא דעריסותיכם דכבר נקבע שמו כלחם ממש משעת גלגול בכל דיני התורה מחמת הלחם העתידה להיות בה, שוב לא שייך להפקיע ממנה הך דין לחם, ושפיר חייב – והיינו דבטלה דעתו למציאות שקבעה התורה אחרי שלשיטתו הרי זה לחם גמור לגבי כל דיני התורה – שהרי מציאות זו שקבעה התורה מחמת ה'סתמא' שכל עיסה עומדת להיות לחם לא תתבטל – והרי זה כמחליט על לחם שאינו לחם בזה שהוא רוצה לעשות בו שימוש אחר – דבכה"ג לא אהני לן מחשבתו כלל – וה"ה הכא, [ולא אכפת לן דסיבת קביעת התורה בנויה על 'סתמא' והרי הוא לא הולך עם הסתמא],

אולם הרמב"ן ודעימיה אזלי לשיטתייהו, והיינו דפליגי על דינו של ר"ת, ולדידהו אין בבלילה עבה דין לחם בכל התורה כולה, ואין עליה ברכת המוציא וכדו' – ואף שפשוט שגם הם מודי דכל המחייב בעיסה הוא ה"לחם" העתידי - וכמפורש בדברי הגר"ח, אכן לשיטת הרמב"ן נתחדש דבעריסותיכם איכא "אתחלתא דלחם" אך ורק לענין זה שהיום נוכל לקבוע את הדינים של הלחם של מחר, וכן לענין זה שהיום כבר חייבים בהפרשת חלה מחמת הלחם של מחר, אבל סו"ס "אתחלתא דלחם" אינו לחם היום לשום דין - וזהו הביאור למה פוטר מחשבתו בגלגול ע"מ לאפותו בפטור, כיון דגלגול מיתלי תלי באפייה - וכדהבאנו מהגר"ח, והביאור - דאיכא ביה חלות שם "אתחלתא דלחם" - אבל לחם אין כאן עדיין.

ומעתה ברור לרמב"ן דמה דמהני מחשבת ע"מ לחלקה בגלגול הוא משום שכל המחייב בגלגול הוא משום שהיא 'אתחלתא דלחם', וא"כ ק"ו הוא, דודאי דאין לחייבו ב"אתחלתא דלחם" אם דעתו שלא יושלם כל עיקר הדין לחם דידיה כמו בסופגנין – וזה ק"ו ברור, ודווקא לר"ת אינו ק"ו – דלשיטתו כבר חיילא בו דין לחם גמור לגבי כה"ת וה"ה לחלה, וממילא דשוב לא שייך לבטל ולהפקיע הימנו דין זה – ודווקא במחשבת ע"מ לחלקה מהני, ופשוט.

## מבאר ששני החידושים של ר"ת, בחלה וברכת המוציא הם כולם חידוש אחד, ובזה מתברר עיקר פלוגתת הרמב"ן ור"ת, ונפ"מ לדין בלילה עבה ולאחר מכן בישול לגבי ברכת המוציא.

והנה לעיל [פרק א] הבאנו ב' חידושים של ר"ת, א] בלילה עבה סגי לן לחיוב חלה ולא אכפת לן במה שבישל אח"כ, וזה חידוש בדין עיסה, ב] חידוש נוסף כעין זה לגבי ברכת המוציא ומה וכדומה, וזה חידוש בדין לחם, והם ב' פרשיות שונות.

וביארנו דלפי החזו"א הנך ב' חידושים לא שייכים זל"ז, וע"כ דבחידוש השני מתחדש דבישול בבלילה עבה היינו אפייה - וחל דין לחם, וביארנו דנפ"מ כבר בחלה בבלילה עבה של עכו"ם ובישול של ישראל לר"ע, עיי"ש.

אולם הבאנו מהגר"ח שלמד ששני החידושים מיתלי תלי זב"ז, ודייק כן מהרא"ש, עיי"ש, והיינו דגם בחלה נתחדש דין לחם בעיסה.

ואחרי מה שנתבאר בר"ת יוצא שעיקר פלוגתת ר"ת והרמב"ן הוא האם בגילוי של עריסותכם מתגלה שחל כאן לחם מכח האתחלתא דלחם, ולכן חייבים כבר בבלילה עבה כיון שהוא ממש לחם [ר"ת], או דאינו אלא דין בחיובא דחלה, דדנים את החיוב של מחר היום [רמב"ן].

ונראה דלדרכינו הכא מתבאר דרק אחרי החידוש השני של ר"ת לגבי ברכת המוציא - רק אז מתברר עיקר שיטת ר"ת, ועיקר פלוגתתו עם הרמב"ן, שאז מתבאר שעריסותכם מחדש את עיקר התורת לחם של כל התורה - וכל זה למדנו מפרשת חלה.

ולפי"ז ברור דלפי הרמב"ן ליתא להאי חידוש דלגבי המוציא ולגבי מצה מהני בלילה עבה שהיה אחריה טיגון ובישול, אלא דיתכן דמודה להך דין מסברה אחרת - והיינו לפי דרכו של החזו"א, דדין אחר הוא, ודו"ק.

## בדין מחשבת סופגנין בהקדש ואפייה של חולין.

ושאלוני תלמיד אחד - דמה הדין במחשבת סופגנין בהקדש ושוב אפאה בחולין - ושורש הספק הוא - דלפי מה שנתבאר לעיל בציונים והערות [פרק ג משנה ג] בגדר המיעוט דהקדש ועכו"ם שזה מיעוט בלחם ולא בעיסה, דבעינן לחם של בר חיובא, אלא שבגלגול של עכו"ם והקדש דנים שמונח כבר היום הלחם העתידי בעיסה, ומבואר עוד ששמו של הלחם העתידי נקבע בתור לחם הקדש ועכו"ם ע"י הך גלגול - שכל גדרי הלחם עתידי נקבעו כפי מציאותם בעיסה של היום, ודו"ק.

ומעתה יש לדון בדין מחשבת סופגנין בהקדש - ושוב אפאה בחולין, והיינו דכפשוטו צריך להיות שכל הגדר הנ"ל שייך רק באופן שבעיסה מונח היום את הלחם של מחר וזה נקבע כשל הקדש, אכן במחשבת סופגנין לא חיילא הלחם העתידי בעיסה, אלא דסו"ס מתחייב מצד הלחם שמתחדש אח"כ בשעת האפייה, וכל המחייב החדש הוא מכאן להבא, ומעולם לא נקבע בו שם הקדש, ואיך יפטור.

אלא שזה יהיה תלוי אי עקירת מחשבה [בגלגול] ע"י מעשה [באפייה] - וכלשון הרמב"ן - האם הביטול והעיקרה הזו מהני למפרע - לבטל את המחשבת סופגנין בזה שהוא אפאה אח"כ, או לא, ואי מהני למפרע אז איכא לחם בעיסה כבר למפרע, דלא אהני לן המחשבה לבטל את הלחם היכא דאפאה אח"כ, והלחם ההוא היה לחם של הקדש, ודו"ק.

# סימן ד'דברי הגר"חביסוד דינא דע"מ לחלקובשורש פלוגתת הרמב"ם וראב"ד בזה.[פרק א' משנה ז'].

דרך הראשונה של הגר"ח דנחלקו אי מחשבת חלוקה כנחלקה וליכא שיעור חלה – ונפ"מ אי הוי שעת חובתה עכשיו או לא. <> דחיית הגר"ח ממחשבת חלוקה לאחר אפייה. <> דחייה שניה של הגר"ח ממה דמהני חלות הפרשה – דמוכרח דלא חשיב כנחלקה. <> ביאור הגר"ח בדברי הראב"ד דמדמה מחשבת חלוקה לעושה עיסתו קבין – דליכא הכא 'מחשבת פוטר'. <> חידוש בדברי הגר"ח דאיכא פטור בחובת ההפרשה ואעפי"כ חיילא חלות הפרשה. <> ביאור הגר"ח בהשגה השניה של הראב"ד מדיחוי אצל מצוות. <> ביאורו של הגר"ח בשיטת הרמב"ם דמחשבה לחלקה מתייחסת לשעת 'לחם של אח"כ' וזה הפוטר גם עכשיו. <> ביאור שיטת הרמב"ם דמחלק בין מחשבת סופגנין למחשבה דע"מ לחלקה.

## דרך הראשונה של הגר"ח דנחלקו אי מחשבת חלוקה כנחלקה וליכא שיעור חלה – ונפ"מ אי הוי שעת חובתה עכשיו או לא.

עיין בדברי הרמב"ם [פ"ז ביכורים ה"ט] וז"ל "אבל שני ישראלים שעשו כך וחזר כל אחד אחר שחלקו והוסיף על חלקו עד שהשלימו לשיעור - הרי זו פטורה שכבר היתה לה שעת חובה, והן היו פטורין באותה שעה - מפני שעשאו אותה לחלק" עכ"ל, והשיג עליו הראב"ד בהשגות וז"ל "ומה בין זה לעושה עיסתו קבין והשיכן או שצרפן בסל שהן חייבין", עכ"ל.

למדנו מהכא דפליגי הרמב"ם והראב"ד בעשה עיסה "על מנת לחלקה" - האם שייך בזה הך פטור של "בשעת חובתה היתה פטורה" כדי שתפטר לעולם כמו בגלגול של הקדש עכו"ם שפטורים לעולם אף אי תהיה אפייה של הדיוט וישראל – דבשעת חובתה היתה פטור - ועיין בציונים והערות [פרק א' משנה ז'] שהבאנו מהגר"ח בספרו [פ"ו ביכורים הי"ט] שביאר דאזלי לשיטתייהו בחשש שמא ימלך – עיי"ש היטב.

אולם עיקר פלוגתא זו צ"ב – דבמה נחלקו האם נאמר דין בשעת חובתה היתה פטור או לא במחשבה זו – ועיי"ש בדברי הגר"ח שביאר את הדברים כך:

יש לחקור בעיקר הך דינא דעושה עיסה על מנת לחלקה דפטורה מן החלה, האם יסוד דין זה הוא בדין עיסה, והיינו דמחשבת חלוקה משוי לה כחלוקה מהשתא, וכל שדעתו לחלקה בטל מינה השתא צירוף של שיעור עיסה, ומשום הכי פטורה מן החלה, כיון דהוי כשתי עיסות נפרדות שכל אחת מהן פחותה מכשיעור.

ומאידך י"ל דבאמת אין במחשבת חלוקה דין חלוקה כלל מהשתא, וכל זמן שלא נתחלקה עדיין הרי היא בצירוף ובדין שיעור עיסה שלה, אלא שיש כאן דין מסויים בעיקר חיוב חלה, והוא - שזה שסופה להיות פחותה מכשיעור ולהיות פטורה מחיוב חלה בשעת אפייה, שאז הוא שעת חלות הדין לחם, זהו גופא פוטרתה השתא מחיוב חלה, ומשום דדין לחם הוא יסוד דין המחייב בחלה, וכדכתיב בקרא מלחם הארץ, ועל כן חיוב חלה שמשעת עיסה מיתלא תלוי בדין לחם העתיד להיות בה אח"כ, ועל כן כל שעומדת מעיקרא בשעת עיסה להיות פטורה מחיוב חלה בשעת חלות הדין לחם הוי זה דבר הפוטרה מחיוב חלה, וכדתנן "עיסה שתחלתה סופגנין וסופה סופגנין פטורה מן החלה", דהיינו שעשה את העיסה מתחלה על מנת לעשותה סופגנין, ופטורה מן החלה משום דאינה עיסה העומדת להיות לחם, וזהו ג"כ הך דינא דעושה עיסה על מנת לחלקה דפטורה משום זה שלא יהא בה שיעור חיוב דלחם.

וביאר הגר"ח דזהו פלוגתת הרמב"ם והראב"ד כאן - שהראב"ד הרי הקשה דמה בין זה שעשה לחלק לעושה עיסתו קבין שפטור כיון שאין בעיסה שיעור שמתחייב בחלה, הרי דמוכרח דס"ל דגם מחשבת חלוקה משוי לה לעיסה כנחלקה עכשיו וכעיסה שאין בה שיעור חיוב – ואי נימא כן שוב י"ל שאין זה שעת חובתה כלל – שהרי כעת אין כאן עיסה לפנינו בשיעור החיוב, וממילא דחוזרת ומתחייבת כשהשלימה לשיעורא שהרי כעת היה חסר בשיעור.

אולם בדעת הרמב"ם י"ל דסבירא ליה דמחשבת חלוקה לא משוי לה כחלוקה, וממילא דהויא עיסה שלמה בשיעור עיסה שחייבת, וע"כ שהפטור של מחשבת על מנת לחלק הוא רק בגדר "פטור מחשבה", מה שחשב עליה שלא יהא בה שיעור חיוב בשעת לחם, ועל כן שפיר מיקריא השתא בעודה בשיעורה שעת חובתה וממילא דמיפטרא לעולם.

## דחיית הגר"ח ממחשבת חלוקה לאחר אפייה.

הגר"ח דחה מהלך זה – דע"כ דאין לפרש כן, דלא יתכן דמחשבת חלוקה משוי דין חלוקה מהשתא, דדייק מהירושלמי שכתוב ש"העושה עיסה על מנת לחלקה 'בצק' פטורה" – ומלשון זה דייק שאם עשה לחלקה "לאחר אפייה" דאז באמת חייבת – והשתא יש לעיין - דאי נימא דכל שחשב עליה לחלקה חשיבא מהשתא כחלוקה, א"כ מאי שנא לאחר אפייה מלפני אפייה, דגם בחשב לחלקה לאחר אפייה נמי תפטר מחיוב חלה, כיון דהיא כחלוקה כעת, וכעת לית בה שיעור עיסה, שאם הסברא בהך פטור הוא משום שמחשבת חלוקה 'עושה חלוקה' הרי לא שייך כלל לחלק בין אם מחשבתו היא על לאחר אפייה או על קודם אפיה.

ומהכא הוכיח הגר"ח דודאי דאין במחשבת חלוקה דין חלוקה מהשתא כלל, ורק דהוא דין בחיוב חלה, דזה שסופה להיות מחולקת ופטורה מחיוב חלה בשעה שתהא לחם, זהו הפוטרה עכשיו מחיוב חלה, ועל כן שפיר מחלקינן, דכל זה הוא בחשב לחלקה 'בצק', אבל בחשב לחלקה לאחר אפייה, שאז כבר נגמרה חובתה ונגמר כל הדין לחם שבה, ע"כ דאז לא אכפת לן עוד במה שיעשה בה אח"כ, ואין מחשבה כזאת פוטרה מחיוב חלה.

## דחייה שניה של הגר"ח ממה דמהני חלות הפרשה – דמוכרח דלא חשיב כנחלקה.

עוד דחה הגר"ח דמיניה וביה הדברים נסתרין – שהרי מדברי הראב"ד בעצמו שכתב דהיכא דעשה על מנת לחלקה צריך להפריש מדרבנן, משום 'גזרה' דשמא תמלך, מזה מוכרח דגם קודם שנמלכה שאם אז קרא שם - שהקריאת שם חיילא מדין תורה, דאל"כ איך מחייבינן להפריש כעת מחמת הגזירה שמא תמלך לעשותה כשיעור, והרי אם באמת תמלך ותעשנה אח"כ כשיעור תתחייב אז בחלה מדין תורה דאז נהיתה לשיעור, וא"כ כבר לא תהני ההפרשה שמקודם שאז היתה מחוייבת רק מדרבנן, ומאי מהני ההפרשה של עכשיו כלפי החשש דשמא תמלך, כיון דסוף סוף אם תמלך ותעשנה כשיעור תהא צריכה הפרשה אחרת, אלא ודאי דגם קודם שנמלכה הקריאת שם חל מדין תורה, וההפרשה מועילה שגם אם תעשנה אח"כ כשיעור תהא נפטרת בהפרשה זו, כיון דהויא קריאת שם גמור מדין תורה.

ומעתה - דאם נימא דלדעת הראב"ד מחשבת חלוקה משוי לה כחלוקה ממש מהשתא, א"כ איך חיילא בה הפרשה מדין תורה, והרי בעיסה פחותה מכשיעור תנן [פ"ד חלה מ"ד] דלא חיילא הפרשה כלל, אלא ודאי דאין מחשבת חלוקה עושה אותה כחלוקה, ורק דמחשבתו לחלקה הוא בגדר "דבר הפוטרה", ועל כן לא מהני אלא לפוטרה מחיובה, אבל לא שתהא מופקעת גם מחלות קריאת שם דחלה.

וממילא דשוב צ"ע דברי הראב"ד שהקשה מעושה עיסתו קבין דמתחייב אח"כ, כיון דהכא בעושה על מנת לחלק היא עיסה גמורה כשיעור, ורק פטורא בעלמא הוא דרמי עלה, ושפיר צריך להיות דינא דנפטרת לעולם, מטעמא דבשעת חובתה היתה פטורה.

## ביאור הגר"ח בדברי הראב"ד דמדמה מחשבת חלוקה לעושה עיסתו קבין – דליכא הכא 'מחשבת פוטר'.

וביאר הגר"ח דע"כ דסברת הראב"ד כך – דמה דמדמה לעוסה עיסתו קבין – אין כוונתו דבמחשבה זו דומה כעת לעיסה שאין בה שיעור דהוי שמחשבת חלוקה כחלוקה - אלא כוונתו להגדיר את סוג המחשבה של ע"מ לחלק שהוא בגדר 'חסרון במחייב' ולא בגדר 'פוטר' – וביאור הדברים כך.

והיינו דנתקשה הראב"ד דלמה בחסרון שיעור מהני אח"כ להתחייב בהשלימה לשיעור – הא מקודם לא היה חייב כשלא היה בו שיעור – וע"כ משום שאין חסרון שיעור בגדר 'דבר הפוטר' כעין עיסה ולישה של הקדש ועכו"ם – אלא שחסר בעיקר המחייב ולכן שפיר מתחייב אח"כ כשבא לכלל חיוב, וממילא דה"ה דמחשבת ע"מ לחלק לא מיקרי מחשבה על דבר ה"פוטר" כיון דלחלק הוא מחשבת 'פחות מכשיעור' ופחות מכשיעור אינו דבר הפוטר.

ושיטת הראב"ד דעיקר הגדר של מחשבה שפוטרו כשבשעת חובתה היתה פטור – היינו כשיש מחשבה שהיא בגדר 'פוטר' בעיקר החפצא כעין פוטר דעכו"ם והקדש – לא כן בחסרון במחייב – וזה מה שבא להוכיח מעושה עיסתו קבין – אף דמודה הראב"ד שאין מחשבת חלוקה כנחלקה ממש – [וכדמוכח מלאחר אפייה וממה דחל ההפרשה עכשיו] - אכן סו"ס גדר המחשבה הוא כגדר 'מצב של חלוקה' והיינו שמחשבתו מחיל דין של "חסרון במחייב" ולא מחשבה שיש בו 'פוטר'.

והוסיף בזה ביאור - בעושה עיסתו קבין דחוזרת ומתחייבת בהשלמת שיעורא, דזה לכולי עלמא וכדתנן [פ"ב דחלה], דזה מתחייב משני טעמים, חדא משום דלא היה לה שעת חובה, ושנית משום דלא חל עליה שם פטור, ולא נפטרה כלל, דאין בחסרון שיעורים שום 'שם פטור'.

וזו נמי סברת הראב"ד במחשבה ע"מ לחלקה – והיינו דס"ל דעצם מחשבת חלוקה שבשעת לחם מיקרי חסרון והפקעת חובת שיעור – דאין זה כחלוקה ממש אלא שהוא מחיל דין חלוקה לענין לפטור את החיוב - והיינו משום שס"ל שהשיעור חלה שבעיסה בלא השיעור שיהיה בלחם אח"כ אינו מועיל להתחייב בחלה, וע"כ שפיר ס"ל להראב"ד דלא מיקרי כעת שעת חובתה מחמת מחשבתו - וגם לא מיקרי 'מחשבת פטור', והיינו משום שאף דחיילא המחשבה – אכן הגדר של המחשבה הוא בגדר "הפקעת חובתה" – והרי זה כדין 'חסרון שיעור' במחייב בחלה – ולא שייך בזה דין בשעת חובתה היתה פטור דלזה בעינן שעת חובה – ושיחול בחובה פוטר על ידי מחשבתו – וחסר גם בשעת חובה וגם בפוטר.

## חידוש בדברי הגר"ח דאיכא פטור בחובת ההפרשה ואעפי"כ חיילא חלות הפרשה.

בדברי הגר"ח יש תוספת דברים – שבאמת יתחדש דשפיר חיילא חלות קריאת שם של חלה וכמו שדייק הגר"ח מהחשש שמא ימלך – וזה משום שאין בזה חסרון שיעור ממש – דרק לענין הפטור בחיוב מיקרי חסרון שיעור – ולכן חיילא חלות קריאת שם.

וממילא שיש כאן חידוש – שלפי הראב"ד שפיר שייך חלות קריאת שם גם בזמן הפטור – וכבר עמד בזה החזו"א בגליונות דהאיך יתכן לומר כן.

## ביאור הגר"ח בהשגה השניה של הראב"ד מדיחוי אצל מצוות.

על דרך זו ביאר הגר"ח את ההשגה השניה של הראב"ד מדיחוי אצל מצוות – שזה לשון הראב"ד: "ועוד דקי"ל אין דיחוי אצל מצות ואחד זה ואחד זה כיון שהשלים עליו חייב", עכ"ל – ודבריו אינם מובנים – דמה שייטיה להכא בחלה הדין דאין דיחוי אצל מצות, והלא בחלה תנן דאם היתה פטורה בשעת חובתה פטורה עולמית – ולא אמרינן שחוזר ומתחייב כמו במצוות שאינם נדחים וחוזרים ומתחייבים – וצע"ג.

וביאר בזה הגר"ח דאדרבה – דבריו מתפרשים דווקא על דרך זו – דבאמת חלוק עיקר הך דין של "בשעת חובתה היתה פטורה" מהדין דיחוי, דלדין בשעת חובתה היתה פטורה צריכינן דוקא שיחול בה "דבר הפוטרה" - וכנ"ל, ולא בחסרון שיעורא בעלמא, דלית בזה שום חלות דין של פוטר, מה שאין כן בדין דיחוי שאינו כן, שהרי התם כל שלא חל בה על כל פנים החיוב של חלה, יהיה מאיזה טעם שיהיה, חל בה דין דיחוי.

והן הן דברי הראב"ד בהשגתו מהא דאין דיחוי אצל מצות, דכוונתו בזה שהדין דבשעת חובתה היתה פטורה בלאו הכי לא שייך בפטור של חסרון שיעור, כיון דלית בזה שום חלות דין של פטור ואין בו הפקעה בעצם החפצא, וממילא שכל מה שהיה שייך לדון בזה הוא רק מטעם דיחוי - וכיון דקיימא לן אין דיחוי אצל מצות ע"כ אחד זה ואחד זה כיון שהשלים עליו חייב - והיינו דדברי הראב"ד הם בגדר ממנפ"ש.

ולשון הגר"ח בזה "שתי השגות הם - חדא דמה בין זה לעושה עיסתו קבין, ר"ל דלא חשיבא שעת חובתה כלל, וכמבואר ברמב"ם שם דכל פחות מכשיעור לא חשיב שעת חובה כלל לפטרה לעולם, ועוד דקיימא לן אין דיחוי אצל מצות, ר"ל דאף אם היתה חשובה שעת חובתה על כל פנים לית בזה רק דין דיחוי בלבד, וקיימא לן דאין דיחוי אצל מצות".

## ביאורו של הגר"ח בשיטת הרמב"ם דמחשבה לחלקה מתייחסת לשעת 'לחם של אח"כ' וזה הפוטר גם עכשיו.

ובשיטת הרמב"ם ביאר הגר"ח כך:

הרמב"ם ס"ל שהפטור בעושה עיסה על מנת לחלקה - דאין יסוד דינו מחמת מחשבתו שלא יהא בה שיעור בשעת לחם, דאי משום הא לא איכפת לן, דכיון דעל כל פנים איכא שיעור חלה בעודה עיסה שהוא שעת חיובה ולכן שפיר מועיל זאת להתחייב בחלה – וע"כ שיסוד הפטור בעל מנת לחלקה הוא - דאע"ג דשעת עיסתה גורמת לה להתחייב בחלה – אכן עיקר המחייב של שעת העיסה היא מצד הלחם העתידי שעומד להיות בה, וממילא שכיון שחשב עליה שבשעת חלות דין לחם שבה תהא פטורה -ממילא מיפטרא גם מהשתא, דלענין זה אהני לן עיקר חיוב חלה דתלוי בשם 'לחם', והיינו דכל שחשב עליה להיות במצב של פטור בעת שחל בה דין לחם דמחמת זה נפטרה גם עכשיו.

ונמצא דבמחשבת חלוקה חל בה 'פטור' של 'מחשבת פטור' של שעת לחם, אבל לא חסר עכשיו בעיקר השיעור במחייב דחלה, ולכן שפיר מיקרי 'שעת חובתה' ולכן מחשבת פטור פוטרה לעולם, כיון דבאמת חל בה עכשיו דין שיעור שמחייב בחלה, ורק דנפטרה משום מחשבת פטור של שעת לחם.

אולם הראב"ד ס"ל דעצם מחשבת חילוק שבשעת לחם מיקרי מחשבה שפועלת חסרון חיוב והפקעת חובת שיעור כבר עכשיו, וזה משום ששיעור חלה שבעיסה בלא לחם אינו מועיל להתחייב בחלה - וע"כ דשפיר ס"ל דלא מיקרי שעת חובתה וגם לא מחשבת פטור, כיון דכל הפקעת חובתה גם עתה הוא מדין חסרון שיעור המחייב בחלה.

## ביאור שיטת הרמב"ם דמחלק בין מחשבת סופגנין למחשבה דע"מ לחלקה.

על פי כל הנ"ל יישב הגר"ח סתירה ברמב"ם בדין מחשבת סופגנין.

דהנה בדין עיסה שתחלתה סופגנין וסופה עיסה שחייבת בחלה, עיין ברמב"ם שפירש דהיינו שלשה תחלה במחשבה לאפותה סופגנין [בחמה] והשלימה אח"כ לעשותה מעשה פת, ויש לדייק מהרמב"ם שכשנפטרה מחמת מחשבה של שעת לחם חזינן דאעפי"כ דחוזרת ומתחייבת, וע"כ דס"ל כהראב"ד דלא חשיבא שעת חובתה מחמת מחשבה של פטור - ולפי"ז צ"ע דמאי שנא מעל מנת לחלקה דלדעת הרמב"ם נפטרת לעולם.

וביאר הגר"ח דלפי המבואר ניחא, דשאני התם דבלא 'שם לחם' אין מעשה עיסה גורם שום צד חיוב של חלה, ונמצא דחסר בה מהשתא עיקר מעשה עיסה המחייבה בחלה, וע"כ אין זה שעת חובתה, ושפיר חוזרת ומתחייבת בהשלימה לעשות בה מעשה פת, משא"כ בעל מנת לחלקה דאדרבה – התם ה'שם לחם' לא פקע מינה, והשיעור של שעת עיסתה ראוי לחייבה בחלה, ורק דנפטרת משום 'מחשבת פטור' של שעת לחם שבה, ע"כ שפיר מיקרי שעת חובתה ונפטרת לעולם.

#

# סימן הגדר הדין ארץ ישראל מוחזקות מאבותינו,ובפלוגתא בירושלמי בדין זהלגבי חיוב חלה בקמח וסולת שמצאו כשנכנסו לא"י.[פרק ב' משנה א'].

[**פרק א' דרכם של האחרונים בדין מוחזקות מאבותינו לגבי חלה.**](#_Toc394333692) **<>** [בשו"ט בין ר"ע ור"א בדין מוחזקות מאבותינו לגבי חלה.](#_Toc394333693) <> [כמה מקורות שא"י מוחזקת מאבותינו.](#_Toc394333694) <> [קנין למפרע דווקא בגוף ולא בפירות.](#_Toc394333695) <> [דברי האחרונים בחלוקה בין קנין וקדושה בזכות של 'מוחזקת מאבותינו'.](#_Toc394333696) <> [דרכו של הגר"א קוטלר בכל הנ"ל – דתרי מיני קדושות נינהו.](#_Toc394333697) <> [הפלוגתא בירושלמי מתבארת בתלת אנפי.](#_Toc394333698) <> [סיכום.](#_Toc394333699) <>

[**פרק ב' כמה תמיהות בעיקר האי חידוש, שא"י מוחזקת מאבותינו.**](#_Toc394333700) **<>** [כמה קושיות בעיקר הזכות שמוחזקת לנו מאבותינו – דמוכרח דלא היו בעלים ממש.](#_Toc394333701) <> [במה שיש להעיר על הדמיון בין קריאת ביכורים לוידוי מעשרות.](#_Toc394333702) <> [דברי הגר"ח בחילוק בין אשה לגר בוידוי מעשרות וקריאת ביכורים.](#_Toc394333703) <> [מבאר שבדברי הגר"ח מבואר שיש ב' סוגים שונים של בעלות בא"י – הדין שחל ע"י ירושה וישיבה והדין שחל בדין מוחזקות מאבותינו, וכן מוכרח מיניה וביה בדברי היד רמה.](#_Toc394333704) <>

[**פרק ג' דרך חדשה בגדר הדין מוחזקת מאבותינו, דבעלות לחוד ורשות ושליטה לחוד.**](#_Toc394333705) **<>** [נראה שהדין מוחזקת מאבותינו הוא בגדר 'שליטה' ולא בגדר 'בעלות' – כעין הזכויות של שומר בפקדון, וכעין זכות של הרבים ברשה"ר.](#_Toc394333706) <> [בגדר ממון עניים, שזה הפקר מצד אחד ומאידך הרי זה ברשותם ובשליטתם שאין למנוע אותם.](#_Toc394333707) <> [מביא סוגי' דפסחים [ו'.] ומוכיח דסגי ברשות ושליטה של העכו"ם לפוטרו.](#_Toc394333708) <> [בניחותא של בעל הקרבן על ההכשר לטומאה.](#_Toc394333709) <> [מחדש ששייך החזקה דינית גם כשאין שום החזקה מציאותית – ויש לו זכות תביעה על החזקה זו.](#_Toc394333710) <> [סיכום – 'החזקה דינית' בא"י של כל הדורות מאברהם אבינו – וזה מתממשת לבעלות ממש - על ידי הדורות המסויימים שיזכו בבעלות של א"י, ומדמה החזקה זו לכעין אפותיקי.](#_Toc394333711) <> [ישוב לקושיות האחרונים על הדין מוחזקת מאבותינו.](#_Toc394333712) <> [מבאר את ההבדל בין מה דליכא זכות לרועי אברהם ויש זכות לקבורה של שרה.](#_Toc394333713) <>

[**פרק ד' בגדר הדין 'מוחזקת מאבותינו' כלפי ירשות בכור דהוי כ'מוחזק' ולא כ'ראוי', והספק בירושלמי לגבי קדושת א"י לחלה.**](#_Toc394333714) **<>** [מתמה טובא בעיקר הדין 'מוחזק' בירושת הארץ לגבי הזכות בכור, א] קשה עלה רשב"ם שלמד שהכל מיוצאי מצרים, ועיקר הדברים תמוהין דמתים ירשו את החיים ולמה אינו ראוי.](#_Toc394333715) <> [הירושה היא לאחר מיתה של יוצאי מצרים – ואעפי"כ מיקרי מוחזק ולא ראוי – ולא פליגי הרשב"ם והיד רמה מהיכן המוחזקת.](#_Toc394333716) <> [ביאור הפלוגתא בירושלמי על פי הנ"ל – שיש ב' דרגות במוחזקת – ובזה פליגי לענין מה שהקדושה תלויה בקנין.](#_Toc394333717) <>

#

# פרק א'דרכם של האחרונים בדין מוחזקות מאבותינו לגבי חלה.

## בשו"ט בין ר"ע ור"א בדין מוחזקות מאבותינו לגבי חלה.

עיין בציונים והערות [פרק ב' משנה א' ענף א'] שהרחבנו בדברי הירושלמי בפלוגתת ר"ע ור"א בחיוב חלה לגבי תבואה שגלדה בחו"ל ונכנסה לא"י שר"ע מחייב ור"א פוטר.

וז"ל: "כך משיב ר"ע את ר' ליעזר - אין את מודי לי בשעה שנכנסו ישראל לארץ ומצאו קמחין וסלתות שהן חייבין בחלה ולאו גידולי פטור הן - והוא מקבל מיניה" – והיינו שגם אז כשנכנסו לארץ ישראל ומצאו קמח – הרי התבואה הזו גדלה בפטור קודם שנתקדשה הארץ בכניסתן, וכמו דחיילא קדושת הארץ על הכל בשעה שנכנסו כמו כן חיילא קדושת הארץ על עיסה שבאה מחו"ל לא"י.

"אר"י תמיהני איך ר"ע מותיב את ר' ליעזר והוא מקבל מיניה - תנן עד שלא נכנסו לה 'למפרע ירשו', דא"ר הונא בשם רשב"נ לזרעך 'אתן' אין כתיב כאן אלא לזרעך 'נתתי' - כבר נתתי".

למדנו מכאן שא"י מוחזקת מאבותינו וממילא שכבר היתה קדושה בארץ לגבי התבואה הזו מזמן אבותינו –ויש להעיר שמבואר כאן שהקשו על ר"א למה הוא הודה לר"ע – הרי סו"ס ירשו את א"י למפרע – והמשמעות בירושלמי שלא הקשו כן על ר"ע עצמו - אף שהוא הקשה משם והוא לא חילק דהתם היה למפרע – הלא דבר הוא - ולמדנו מכאן שיש מחלוקת בירושלמי האם יש הוכחה מהכא לגבי חלה שנכנסה מחו"ל – או לא דמוחזקת מאבותינו – וצ"ע.

ועיין בזה במלבי"ם בפירושו על הספרי [שלח] שפי' שלר"ע י"ל שלא ירשו ישראל למפרע אלא מכאן ולהבא, אבל לר"א ליכא למימר הכי, שהרי גרסינן בב"ב [ק.] דמה דכתיב "קום התהלך בארץ לארכה ולרחבה כי לך אתננה" היינו שקנה אברהם את א"י בהילוך – והסוגי' קאי בשיטת ר"א, וקשה שבקנין חזקה כל שלא קנאו עכשיו גם לאחר זמן לא קנה דכלתה קנינו, אע"כ צ"ל שאברהם אבינו קנאו תיכף ומיד, הרי שמוכרח דלר"א ירשו את א"י למפרע ולכן שפיר הק' הירושלמי לדידיה.

אבל לר"ע לק"מ שי"ל דס"ל כרבנן דהתם שלא קנה אברהם א"י באותה שעה, ולכן י"ל שלא זכו בא"י אלא מכאן ולהבא ומשו"ה ליכא לאקשויי על ר"ע.

הרי לנו דנקט דבזה גופא נחלקו – האם מוחזקת מאבותינו או לא, דר"ע סובר שאינו מוחזקת מאבותינו, ור"א אזיל בזה לשיטתו.

והנה זה צריכים להוסיף דחלוק חלה מתרו"מ, דתרו"מ תלויה בירושה וישיבה – והיינו לאחר י"ד שנה, וחלה חייב מיד דתלוי בדין 'בבואכם' – אכן מזמן האבות אף אי היתה מוחזקת אכן לא היה כאן קיום דין של בבואכם, והביאור פשוט – דאה"נ, דאין צד שהיה חיוב חלה מזמן האבות דאיכא תנאי בחיוב חלה דבעינן בבואכם, אכן לענין תבואה שגדלה בא"י או חו"ל – לענין זה תלוי אך רק בקדושת הארץ עצמה לענין חלה – ובזה פליגי אי היתה מוחזקת מזמן האבות ואיכא קדושה או לא – אף דודאי לא היה חיוב בפועל.

## כמה מקורות שא"י מוחזקת מאבותינו.

אולם קשה לומר דנחלקו בזה – שהרי מצאנו שהיה כבר קנין לכלל ישראל בא"י לפני שנכנסו, דיעויין בב"ב [קי"ט] שבחלוקת הארץ בימי יהושע, הבכור נטל פי שנים מאחיו, ואף על פי שאין הבכור נוטל פי שנים בראוי לבוא אלא במוחזק אצל האב בשעה שמת – אכן "ארץ ישראל מוחזקת היא", והיינו כדכתיב "ונתתי אתה לכם מורשה" – "ירושה היא לכם מאבותיכם", ועיין ביד רמה [שם] שפירוש 'מאבותיכם' – היינו מאברהם יצחק ויעקב, שזכו בה האבות והורישוה לזרעם כשאר נכסים המוחזקים, אולם עיין ברשב"ם [שם ד"ה לעולם וד"ה מוחזקת] שמפרש 'מוחזקת לכם מאבותיכם' – היינו מיציאת מצרים ואילך – ופלוגתא זו יבואר בהמשך.

עכ"פ כדברי היד רמה מצאנו מפורש בע"ז [נ"ג:] שארץ ישראל ירושה היא מהאבות, שעל כן אותן אשרות שהיו בשעת ביאת ישראל לארץ טעונות שריפה ככתוב, מדפלחו ישראל לעגל וגילו בדעתם דניחא להו בעבודת כוכבים, הא לאו הכי אין בכח הגוי לאסור האשירות שהרי הארץ וכל המחובר לה ירושה היא לישראל מאבותיהם, וגויים שבאו לאחר ההבטחה לאברהם אבינו, לא היו יכולים לאסרן בהשתחואה שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, כדפרש"י, הרי שעוד קודם כניסת ישראל לא"י היתה הארץ שייכת להם בירושה מהאבות.

וכן מבואר בב"ב [ק'.] דאמרינן מאי טעמיה דרבי אליעזר שהילוך קונה בקרקע - דכתיב "קום התהלך בארץ לארכה ולרחבה כי לך אתננה", ורבנן, "ההוא משום חביבותא דאברהם הוא דקאמר ליה הכי, כדי שיהא נוח לכבוש לפני בניו" הרי שלמדו קנין הילוך מהליכת אברהם – עכ"פ מבואר מכל זה שהאבות קנו את ארץ ישראל, ומהם היא ירושה לנו.

[וכבר תמה בקובש"ע בב"ב [אות שנ"ה] דלמה פירש הרשב"ם [קי"ט] דקאי על יוצאי מצרים, הרי ברור שהיתה מוחזקת גם קודם יציאת מצרים מימי אברהם אשר לו ניתנה הארץ, כדיליף ר"א דהילוך קונה מדכתיב קום התהלך בארץ – וכדלעיל – וקשה גם מאשירה, ותירץ בזה, דאף דניתנה לאברהם, אבל אפשר שתתקיים הבטחת הקב"ה לאחר דורות הרבה, וביציאת מצרים הבטיחום שתנתן הארץ להם ולא לדורות מאוחרין, וע"י הבטחה הזאת נעשו מוחזקין, דאמירת הקב"ה היא כאילו נתונה, ולהלן יבואר בזה בדרך אחרת].

ומעתה קשה דמה המחלוקת כאן בירושלמי אי חלה הקדושה למפרע לגבי חלה – הרי ברור דא"י מוחזקת היא לנו מאבותינו – וכדמוכרח מכל הני דוכתי.

## קנין למפרע דווקא בגוף ולא בפירות.

ונאמרו כמה דרכים בביאור פלוגתא זו:

דיעויין בדברי המלבושי יו"ט [ח"ב סי' י'] שהאריך בכל זה – ולדבריו גם ר' עקיבא מודה שזכו בא"י למפרע, אך אין זה אלא על גוף הקרקע ולא על הפירות, ולכן כל זמן שהפירות היו ברשות עכו"ם לא נתחייבו בחלה אף שהקרקע היה ברשות ישראל, והביא יסוד זה בשם הפרשת דרכים [דרוש ט'] – ולהלן נביא המקור לחלוקה זו ובמה שיש לדון בזה.

ובעיקר יסוד זה עיין בחזו"א [יו"ד סימן ס' סוף ס"ק ז'] שג"כ חידש שזכו בגוף בלי הפירות, והביא הוכחה ברורה מדברי הנמוקי יוסף בב"ב [קט"ז:] שכתב שהנותן לחברו גוף מהיום ופירות לאחר מות הנותן, ומת המקבל ואח"כ מת הנותן - נוטל הבכור של המקבל פי שנים.

והנמו"י למד דין זה מבנות צלפחד שנטלו חלק בכורה בנכסי אביהם כי א"י מוחזקת להם אבותיהם - ומוכח דסגי בקנין הגוף להחשיבו מוחזק הגם שהפירות אינם שלו אלא לאחר מיתה.

הרי מבואר מדבריו שא"י ניתנה גוף לאברהם אבינו והפירות לאחר שיכבשו, שאם ניתן הכל לגמרי מה ראיה לנידון הנ"ל, וזה מתאים עם יסוד הפרשת דרכים והמלבושי יו"ט, והוסיף החזו"א שהאילנות של אשירה שהיו בזכות ישראל ע"כ שהם בכלל 'גוף' ולא בכלל 'פירות' כיון שהם יכולים לעמוד עד שיכנסו ישראל לא"י.

ועיין במלבוש יו"ט [שם] שמתחילה רצה לפרש דבזה נחלקו בירושלמי אי איכא ראיה מאבותינו שנכנסו לא"י או לא דנחלקו אי זכו למפרע גם בפירות או רק בגוף, ואף אי גם הפירות שייכי לאבותינו – אכן דינו של עכו"ם כעין אריס, והביא כן מהאחרונים שלמדו כן בדברי התוס' בר"ה [י"ג], וזה פלוגתתם שם.

ושוב דחה שיש לומר דכו"ע מודי שלא זכו האבות בקנין פירות אלא דנחלקו אי בעינן קנין פירות לקדושת הארץ לחיוב חלה או דילמא דלא בעינן קנין פירות, ותלוי אי קנין פירות כקנין הגוף או לא.

## דברי האחרונים בחלוקה בין קנין וקדושה בזכות של 'מוחזקת מאבותינו'.

ועיין בחזו"א [שביעית סימן ג' ס"ק ב'] ובקוה"ע [סימן ס"ב] מה שהעירו בזה – והעולה מדבריהם הוא – שדנו בביאור פלוגתתם באופן אחר – והיינו - דאף שהיתה ירושה וקנין מאבותינו אבל י"ל שהקדושה לא התחילה עדיין – ואולי נחלקו אי בעי קדושה בארץ לחיוב חלה או לא, דלכאו' עיקר קדושת הארץ תלויה בכיבוש – מדחזינן דבטלה הקדושה כשבטלה הכיבוש, וא"כ חיוב חלה דלא תלוי בכיבוש אין קדושה בארץ כלפי חיוב זה – וכן במוחזקת מאבותינו ליכא קדושה, וי"ל דבזה נחלקו האם באמת חלה תלויה בקדושה – והרי ליכא קדושה למפרע – או דלא תלויה בקדושה וסגי לן בקנין עצמו – עיי"ש – ועיין בהערה [[76]](#footnote-76).

## דרכו של הגר"א קוטלר בכל הנ"ל – דתרי מיני קדושות נינהו.

אולם במשנת ר' אהרן [זרעים סי' י"ז ס"ק ה', וסימן י"ח ס"ק א' וסימן ז' ס"ק ג' ובשו"ת סימן מ'] האריך בכל הסברות הללו - וסלל בזה לעצמו דרך חדשה - וביאר דבאמת ב' מיני קדושות נינהו בקדושת א"י – וכדלהלן:

א] קדושה דתלויה בירושה וישיבה וקדושה זו נצרכת לתרו"מ וקדושה זו מיתלי תלי בקיומו של הירושה וישיבה ופקע כשבטלה הירושה וישיבה.

ב] גם חלה היא מצוה התלויה בארץ כמבואר בירושלמי – מובא בתוס' בקידושין [ל"ו] – שהקשו למה לא תני חלה במשנה שם [[77]](#footnote-77), וע"כ שגם חלה תלויה בקדושת הארץ אי הוי מצוה שתלויה בארץ.

ג] מזה מוכרח דע"כ - שבנוסף לקדושה שחלה בירושה וישיבה איכא נמי קדושה עצמית שלא תלויה בירושה וישיבה, ולכן הקדושה העצמית לא פקע מעולם, ודין 'חלה' תלויה בקדושה זו ולכן חיילא מיד כשנכנסו לא"י ולא פקע בגלות.

ד] עוד הוסיף בזה שהדברים מדוייקים בדברי הרמב"ם [פ"ו בית בחירה] שכתב שבטלה הקדושה "לגבי מעשרות ושביעית", וכ"ה ברמב"ם [סוף פרק א' דתרומות], ואף שחלה בזה"ז הוא מדרבנן אכן אין זה אלא מחמת ההלכה של 'ביאת כולכם' והלכה זו אינו אלא תנאי בעלמא בחיוב חלה ולא הלכה בקדושה – הלכך ברור שיש קדושה עצמית לארץ בלי כיבוש ובלי ביאת כולכם.

## הערה גדולה משיטת הגר"ח בנידון זה.

במאמר המוסגר – הרי יש כאן הערה גדולה – הכא הבאנו מחלוקת יסודית בין החזו"א להגר"א קוטלר האם איכא דין קדושה בארץ לגבי חלה או לא, דלפי החזו"א הכל תלוי אך ורק בבעלות שלנו בא"י - אולם עיין להלן בציונים והערות [פרק ד' משנה ד'] שהבאנו את שיטת הגר"ח בזה – דבחלה ליכא דינים של גידול בא"י כלל, וליתא לכל הנידון, לא מצד הקנין בארץ ולא מצד הקדושה בארץ.

## הפלוגתא בירושלמי מתבארת בתלת אנפי.

על פי כל ההקדמות הללו ביאר [שם זרעים סי' י"ז ס"ק ו'] את הפלוגתא בירושלמי - אי חיישינן לקושי' מחיוב חלה בקמח וסולת שמצאו כשנכנסו לא"י או לא - וביאר שפלוגתתם מתפרשת בתלת אנפי – והיינו דנחלקו האם הך קדושה חיילא מיד כשנכנסו – או דחיילא למפרע מהאבות, זוה מתפרש בתלת אנפין:

א] נחלקו אי א"י מוחזקת מאבותינו או לא מוחזקת מאבותינו אלא מאז שנכנסו – וכנתבאר במלבי"ם.

ב] כו"ע מודי דמוחזקת מאבותינו וכדלעיל לגבי אשירה ומוחזקות של בכור – וכל זה קודם שנכנסו, אכן יש לומר שכל זה הוא לגבי הדינים של קנינים, ולא לגבי הקדושה, ונחלקו אי הקדושה חיילא כשנכנסו או לא.

ג] כו"ע מודי דמוחזקת מאבותינו גם לקנין וגם לקדושה, אכן נחלקו האם ביאת כולכם הוא תנאי בקדושת הארץ לגבי חלה או שהוא תנאי צדדי לחיובא דחלה, ודו"ק.

## סיכום.

אולם נראה לסלול דרך חדשה בביאור פלוגתא זו – ונראה להקדים בביאור הגדרים במוחזקות שהיה לאבותינו בארץ ישראל שיש בזה הרבה קושיות, ובזה יבואר לנו גם מה שורש פלוגתתם כאן.

# פרק ב'כמה תמיהות בעיקר האי חידוש,שא"י מוחזקת מאבותינו.

## כמה קושיות בעיקר הזכות שמוחזקת לנו מאבותינו – דמוכרח דלא היו בעלים ממש.

דהנה - בעיקר הקנין של האבות יש לעיין שמצד אחד איכא כמה ראיות שהיה להם קנין, ומאידך איכא כמה קושיות והוכחות דע"כ דלא היה להם קנין.

להלן הראיות שהיה להם קנין.

א] מהסוגי' בב"ב [קי"ט] דא"י מוחזקת לגבי בכור פי שנים.

ב] מהסוגי' בע"ז [נ"ג] לגבי אשירה דלא יכלו לאסור את האילנות באשירה מזמן אברהם אבינו.

ג] עיין ברש"י ריש חיי שרה – לגבי הקבורה של שרה שאברהם אבינו אמר שבדין הוא יכול לזכות בשדה עפרון לקבורה מחמת הזכות שלו בא"י.

ד] ההילוך של אברהם אבינו היה בגדר מעשה קנין, וכמו שהביא המלבי"ם מהסוגי' בב"ב [ק'] להוכיח דין זה.

אולם מאידך רבו הקושיות לאידך גיסא – וכדלהלן:

א] הקשה הדבר אברהם [סימן י' ס"ק ט"ו] שהלא כיבוש מלחמה קונה וכמבואר בגיטין [ל"ח], והרי באותה שעה שהובטחה הארץ לאברהם אבינו, היתה הארץ כבושה תחת יד הכנעני, וא"כ איזה קנין יש לאבות בארץ, הלא אילו החזיקו בה האבות בפועל ושוב היתה נכבשת מהם על ידי הכנעני, היתה נקנית לכנענים בכיבוש, וא"כ כשהארץ כבושה ועומדת תחת יד הכנעני, לא כל שכן שהיא קנויה להם, והביא שם שכבר עמד בזה בדרוש לציון [דרוש י"א], וצ"ע.

ב] עוד הביא הדבר אברהם [שם] מה שהקשו המהרי"ט והמקנה בקדושין [כ"ו], על מה שאמרו בגמרא [שם] דמנלן דחזקה קונה בקרקע, "דבי ר' ישמעאל תנא - 'וירשתם אתה וישבתם בה' - במה ירשתם בישיבה".

וקשה, דלמה היה צריך חזקה לארץ ישראל והלא מוחזקת היתה מאבותיהם והבכור נוטל בה פי שנים כבמוחזק, וצריכים להוסיף דא"א לומר שהיה להם גוף בלי פירות ועשו חזקה עבור הפירות – דזה אינו – דא"כ הזכות בגוף לא היתה משמעותית בכלל – שהרי היה לכנענים פירות לעולם – לולי הקנין של ישראל בפירות – וא"כ איזה גוף קיבלו.

והמקנה פירש שחזקה זו הוצרכה לקנין החלקים הפרטיים של כל אחד ואחד ולא לקנות מהכנעניים אלא לקנות זה מזה, ועל פי זה כתב לעיל [י"ד:] שאין מועיל קנין חזקה מהנכרי, אמנם כבר הרגיש המהרי"ט בזה בתוך דבריו - ודחה שהחלקים הפרטיים זכו בהם על פי הגורל ואורים ותומים, וכדאמרינן בב"ב [ק"ו:] האחים שעלה הגורל לאחד מהם - זכו כולם, ומייתי מתחילת ארץ ישראל שהיתה על פי הגורל – ושוב הדרא קושי' לדוכתא [[78]](#footnote-78).

ג] עוד קשה מה שהקשה הפרשת דרכים [דרוש ט'] דמבואר בתוס' בקידושין [ס"א:] דבני גד ובני ראובן נסתלקו מזכותם בארץ – וקשה דלא שייך סילוק מבעלות.

ד] עוד קשה מה שהקשה בפרשת דרכים [שם] שכתוב בפרשת לך לך - והיה ריב וגו' והכנעני והפריזי אז יושב הארץ, ופרש"י בשם המדרש שלא היה רשות לרועי לוט לרעות בהמתם בשדות דא"י משום שעדיין לא זכה בה אברהם.

ובאמת דמיניה וביה זה סותר למה שטען אברהם שמן הדין יש לו רשות למקום קבורה, שאברהם אמר לבני חת "גר ותושב אנכי עמכם" ופרש"י בשם המדרש שאם לא יתרצו ליתנו לו יטלנה מן הדין שנא' לזרעך אתן את הארץ הזאת - וכבר תמה בזה המזרחי.

ה] הכא מצאנו מחלוקת בירושלמי לגבי הקדושה בארץ לגבי החיוב חלה למפרע.

## במה שיש להעיר על הדמיון בין קריאת ביכורים לוידוי מעשרות.

ומכח כל הנ"ל היה נראה שעיקר הך זכות לאברהם בא"י אינה כפשוטו – ואין לאברהם בעלות פשוטה ככל בעלות שממשיכה לכלל ישראל – ומוחזקת ובעלות תרתי נינהו, והיתה כאן מוחזקת ולא היתה כאן בעלות.

ונראה להוכיח עוד כעין הך חלוקה מעוד מקומות.

דהנה מצאנו שיש דין שיהיה לו חלק בארץ לגבי וידוי מעשרות וכן לגבי מקרא ביכורים, ובמשנה ראשונה [סוף מעש"ש] כתוב שדיני וידוי מעשר ודיני קריאת ביכורים שוין הם דמי שמתודה קורא, אך יש לדון טובא בזה, שיש סתירה במשניות – ויש מקום ליישב את הסתירות וכבר הארכנו בזה בדברינו באמרות אברהם מעש"ש [חידושי סוגיות סימן יב].

אולם ברמב"ם אכתי איכא סתירה גדולה - שהרי הרמב"ם [פ"ד ביכורים ה"ג] פסק דגר מביא וקורא [ולא פי' דוקא אמו מישראל או מבני קני], והרמב"ם פסק [פי"א מעשר שני הי"ז] שאין גרים מתודים וידוי מעשר שני מפני שאין להם חלק בארץ והרי הוא אומר ואת האדמה אשר נתתה לנו, וקשה דמ"ש דיכול לקרות קריאת ביכורים אע"ג דכתיב לתת לנו [[79]](#footnote-79).

ובאמת דמצאנו שוידוי מעש"ש וקריאת ביכורים הוי תרתי דסתרי לגבי הדין נשים והדין גרים, דדעת הרמב"ם דאשה מתודה וידוי מעש"ש והרי גר לא מתודה, ומעתה קשה דמאי שנא ביכורים דגר קורא ולא אשה, ולענין וידוי מעשר הדין איפכא - שגר אינו מתודה ואשה מתודה – וכבר עמד בכל זה בכתבי הגר"ח על הש"ס [בדין גר מביא וקורא ב"ב פ"א.].

## דברי הגר"ח בחילוק בין אשה לגר בוידוי מעשרות וקריאת ביכורים.

וביאר הגר"ח בזה דבנטילת חלק בארץ נאמרו ב' הלכות:

א] כדי ליטול חלק בארץ צריך להיות כלול בזכות אברהם בא"י, וזה הדין מוחזקת מאבותינו.

ב] כדי ליטול חלק בארץ אנו זקוקים למעשה ירושה וישיבה.

והביאור – דבראשונה נאמר תנאי דכדי ליטול חלק בארץ צריך להיות כלול בזכות אברהם בא"י שניתנה לאברהם ולזרעו אחריו בדין ירושה היא מאבותינו ומגזה"כ לך אתננה ולזרעך, ואם א' מופקע הוא מהזכות ירושה מאבותינו אז אינו נוטל חלק בארץ, אך אין זכות ירושה מאבותינו וחלוקתה מתאימה עם דיני זכיה וחלוקה שנאמרו בפ' נחלות אלא שנאמר זכיה וחלוקה מיוחדת בפ' חלוקת הארץ, דהרי נחלקו תנאים אם ליוצאי מצרים או לבאי הארץ נתחלקה, ופלוגתא זו שייכא רק לדין המיוחד של זכית וחלוקת הארץ.

מלבד זה נאמר תנאי נוסף והוא - דכדי ליטול חלק בארץ אנו זקוקים למעשה ירושה וישיבה דהנוטל חלק בארץ יטול ע"י ירושה וישיבה.

על פי זה ביאר שזה החילוק בין גר לאשה, דגר הוא בכלל כיבוש וחילוק, והרי הוא מצווה ע"ז כמו כל איש ישראל, אלא שאינו כלול בזכות אברהם בא"י, שניתנה לאברהם ולזרעו אחריו, אבל אשה אינה כן דבודאי היא בכלל זרע אברהם, אלא מה שנתמעטה מליטול חלק בארץ הוא מדין שאינה בר כיבוש וחילוק.

ומה דבעינן חלק בא"י לענין ביכורים אינו כמו וידוי מעשר, דביכורים ילפי' מקרא "אשר נתת לי" כמבואר [פ"א דביכורים מ"ה] וא"כ אין אנו דנין על זכיית ירושה מאברהם ודין מוחזקת בידינו מאבותינו, אלא אנו דנים על עצם זכיית הארץ "אשר נתת לי" דהיינו ע"י ירושה וישיבה ע"י כיבוש או חזקה, אבל וידוי מעש"ש ילפינן מקרא "אשר נשבעת לאבותינו" כמבואר במשנה במעש"ש [פרק ה' משנה י"ג], וא"כ אנו דנין על דין ירושה מאברהם וע"פ הלכה של מוחזקת היא מאבותינו.

נמצא לפי"ז דנשים נתמעטו מקריאה דביכורים דהוא תלוי בדין ירושה וישיבה אבל לא נתמעטו מוידוי מעשר כיון שהן בכלל מוחזקת מאבותינו, אבל לענין גר הוא להיפך דהם בכלל קריאת ביכורים כיון שהן בכלל כיבוש וחלוקה אבל לא בכלל וידוי מעשר שאינן בכלל מוחזקת מאבותינו, וע"ע מש"כ הגר"ח לבאר הדרשות אם הם מפסוק של "נשבעת לאבותינו" או "נתת לנו" – וע"ע בהערה [[80]](#footnote-80) חילוקים נוספים ביניהם.

אבל עיין בחינוך [מצוה תר"ו] שכ' שרק זכרים מתודין, אכן אין ראיה מהחינוך נגד עיקר דברי הגר"ח, דדברי הגר"ח אמורים לענין עיקר דין ירושת הארץ, ויתכן שהחינוך מודה לזה אלא שפוטר נשים מטעם דהוי מעשהז"ג.

## מבאר שבדברי הגר"ח מבואר שיש ב' סוגים שונים של בעלות בא"י – הדין שחל ע"י ירושה וישיבה והדין שחל בדין מוחזקות מאבותינו, וכן מוכרח מיניה וביה בדברי היד רמה.

והנה בדברי הגר"ח מבואר דהדין מוחזקת מאבותינו והדין ירושה וישיבה תרתי נינהו – עד כדי כך שנשים ליתנהו בירושה וישיבה ואיתנהו במוחזקת מאבותינו, ובגרים זה איפכא – אכן זה עכ"פ מבואר בתוך דבריו דהמוחזקת אינה קנין גמור מבורר – דא"כ מה צריכים להוסיף עוד בקנין של ירושה וישיבה.

וע"כ כנ"ל שהמוחזקת אינו בתורת קנין גמור – ומוחזקת ובעלות תרתי נינהו, והיתה כאן מוחזקת ולא היתה כאן בעלות.

גם בדברי היד רמה בב"ב [שם] מוכרח שאינו כפשוטו – הרי לעיל [פרק א'] הבאנו שיש דין מוחזק ולא ראוי ומבואר בנמו"י דמדמי לקנין מהיום ופירות לאחר ל' – והמקור לזה ממוחזקות בארץ ישראל דג"כ הוי כעין זה – ודברי הנמו"י נלקחים מהיד רמה.

והנה, לעיל [פרק א'] הבאנו שכנראה שהחזו"א הבין בדבריו כפשוטו - שא"י היה זכות של גוף לאברהם ופירות לבניו – וע"ד הפרשת דרכים ומלבושי יו"ט, אולם כד נעיין בדברי היד רמה יבואר דמיניה וביה בדבריו משמע שאין זו כוונתו [אף שמסקנת החזו"א מתוך דבריו אכתי א"ש].

והיינו שהאריך לבאר - שכיון שנתנה הקב"ה א"י לזרע אברהם יצחק ויעקב, שוב לא יחזור בו דלא אדם הוא להנחם, והקשה דסו"ס היו דורות שהכעיסו את הקב"ה ולכן באמת לא זכו בארץ, ותירץ - דכיון שסו"ס הוא מוכרח לתת להם ולזרעו, שוב אמרינן ד"איגלאי מלתא למפרע דמעיקרא זכו בה אבות", ועל זה הוסיף דכבר 'דומה' לאקני ליה לאיניש קרקע 'מהיום ולאחר זמן פלוני' או 'מהיום ולכשיהיה כך וכך'.

ולא יתכן לומר שכוונתו כפשוטו שבאמת היה כאן קנין בגוף – דא"כ למה היה צריך לומר שהקב"ה לא יחזור בו מהבטחתו – הרי קנה את הגוף ולא שייך לחזור בו וגם מה היה צריך להוסיף שיש דורות שהכעיסו, הא סו"ס היתה כאן בעלות של ישראל בגוף כבר אצל אברהם – וכבר עמד בכל זה הדבר אברהם, וע"כ צ"ל דבעלות ומוחזקת תרתי נינהו – ואעפי"כ מדמה לגוף מהיום ופירות לאחר מיתה וצריכים להבין מה פשר השוואה זו – ויבואר – עכ"פ מאריכות דבריו מבואר שדאיןה כוונה כפשוטו, ודו"ק.

ונוסיף להוכיח כן עוד - הרי באמת לא יתכן לומר שהיה קנין ובעלות ממש לאברהם אבינו – שהרי כל קנינו של אברהם אבינו נובע מהבטחת הקב"ה ליתן הארץ לזרעו, וההבטחה היא שהקנתה לו, וא"כ אין בקנין יותר ממה שיש בהבטחה, והלא ההבטחה היא הבטחה כללית לזרעו בתור כלל, ולא לאנשים פרטים ולא לזמנים מסויימים – וכטענת היד רמה שיש דורות שמכעיסים לפניו, ואם זו ההבטחה א"כ זה גם הקנין, והקנין של אברהם אבינו רק מתייחס לכלל ישראל בתור כלל, ואינו קנין פרטי של אברהם אבינו בתור בעלות פרטית - אלא לכלל ישראל בתור 'כלל' מזרע אברהם עד סוף כל הדורות שכולם נחשבים כגוף אחד – ולכולם בתור כלל יש דינים בארץ ישראל – ומה שייך לומר שיש בעלות פרטית לאברהם אבינו.

מה נאמר – דשמא היתה כאן בעלות – אלא שהיא בעלות כללית – וכעין מה דמצאנו בבני העיר דמהני סילוק כיון שאינו בעלות פרטית וכן בתפוסת הבית וממון שבט – ועוד.

אכן כל זה אינו – דהכא ודאי גרע מהבעלות של 'בני העיר' – שאף ששם נתחדש בעלות שאינה מבוררת למישהו מסויים - אכן סו"ס יש לעיר בני העיר והם הבעלים על הנכסי העיר - אכן הכא מי הבעלים – אטו שייך בעלות לציבור מסויים שלא ידוע מתי יוולדו ולכמה שנים יהיו ראויים לבעלות זו – הרי א"י שייכא רק לדורות מסויימים וכעת כולם בעלים כלפי הדורות הללו – ולא נראה שייך בעלות היום על דבר כזה.

וע"כ כנ"ל שבאמת לא היה קנין של ממש – אלא זה בגדר מוחזקת – ומוחזקת ובעלות תרתי נינהו – וכנ"ל.

אלא דסו"ס עיקר הגדר בזה תמוה – וצ"ע - וסו"ס הדברים אינם מוגדרים.

# פרק ג'דרך חדשה בגדר הדין מוחזקת מאבותינו,דבעלות לחוד ורשות ושליטה לחוד.

## נראה שהדין מוחזקת מאבותינו הוא בגדר 'שליטה' ולא בגדר 'בעלות' – כעין הזכויות של שומר בפקדון, וכעין זכות של הרבים ברשה"ר.

ובהגדרת הדברים היה נראה על פי הקדמה חשובה – והארכנו בזה באמרות אברהם שנים אוחזין [סימן פ"ו] – ששם ביארנו מושג חדש של שייכות ממונית לחפץ בלי בעלות ממש – וכגון כח של הרבים ברשה"ר ואת הכח של עניים בלקט שכחה ופאה, ובאמרות אברהם [ריש המפקיד] הוספנו עוד לבאר כן להגדיר את הכח הממוני של שומר בפקדון, ויש להוסיף גם לבאר כן בדינא דמלכותא דינא – ולהלן הדברים:

רגילים לומר שבעלות היינו שליטה ובעלות בלי שליטה אינה כלום – אכן יש הרבה הוכחות שאינו כן – ועיין בהערה [[81]](#footnote-81).

וכנראה שבעלות קיימת ולא פקע גם במצבים שאין כבר שליטה – והגדרה של בעלות הוא בעצם זה שהחפץ 'אמור' וצריך 'לעמוד לו' - להחזקתו ולשימושו ולכל מה שבעלות נותנת, ולכן לא אכפת לן מה שבפועל לא ניכר שהחפץ עומד לו מחמת עיכובים אחרים – דהא סו"ס אי כלפי האמת החפץ 'עומד לו' הרי יש לו בחפץ בעלות.

הרי לנו שיש מושג של בעלות, ובעלות קיימת גם בלי שליטה, אכן יש דרגות שונות בזה – ויש גרעון מסויים בבעלותו מחמת הגרעון שליטה.

והיינו כך:

הרי זה ברור שחפץ שאינו ברשותו שאינו יכול לא להקנות לא להקדיש ולא להפקיר – וכל זה מחמת החסרון שליטה - והך חסרון מגרע ברמה מסויימת בבעלותו, וזה באינו ברשותו מצד גזלן שיש כאן שליטה שלא כדין – ובזה נחלקו ר"י ור"ל, אכן יש 'שליטה כדין' של אחרים שזה מגרע עוד יותר בבעלותו - והכא גם ר"ל מודה וכדמצאנו בממון שא"א להוציא בדיינים, ועיין בזה בהערה [[82]](#footnote-82).

עד כאן למדנו שיש מושג של בעלות, ובעלות קיימת גם בלי שליטה, וחסרון שליטה מגרע בדרגות שונות בבעלותו - אולם כעת נראה לבאר מושג חדש – והוא שיש גם מושג חיובי של 'שליטה' בתור דרגא מסויימת בבעלות שקיימת בלי בעלות, והיינו כך:

הרי מצאנו שיש שליטה לגזלן – אכן מצאנו כן לענין זה דלכן הוא מגרע את הבעלים דלכן לא מיקרי ברשותו של הבעלים – ורשות הגנב אהני לן 'לשלול שליטה' – אכן מאן יימר דמצאנו מושג של שליטה בתור מצב חיובי והיינו מצב שנותן לאדם 'שייכות' ו'דינים' בחפץ בלי שהוא בעלים על החפץ.

ונראה להביא מקור לזה שהשליטה עצמה היא 'סוג שייכות' – והיא 'מעין בעלות', אף דאין בה שום 'זכויות ממוניות'.

דהנה כבר האריכו האחרונים להוכיח שיש דינים לשומר בפקדון – וידועים בזה דברי הגר"ח והברכ"ש [גיטין] בשם הגרי"ז – ובאהא"ז בכמה מקומות חזר על יסוד זה והביא הרבה ראיות לזה, ואף שאין לו שום בעלות – והמפקיד יכול להקדיש והשומר אינו יכול להקדיש - אבל סו"ס הרבה דינים ששייכים לבעלות חלים עליו מכח הזכות החזקה ומכח השליטה הדינית שיש לו בפקדון, ועיין בהערה [[83]](#footnote-83) שהבאנו את הדברים בקצרה – והארכנו בכל זה באמרות אברהם פרק המפקיד [סימן א ענף ב].

וכמו שכל בעלים קובע את הצורה שהפקדון יעמוד לו בצורה שמורה – כל אחד כפי הקפידה שלו – כך נמי השומר קובע את הצורה שהפקדון יעמוד לבעלים בצורה שמורה – וכך הוא שולט – ונמצא שזה לא רק זכויות אלא גם שליטה דינית – וגם כשהפקדון לא בבית שלו יש לו שליטה דינית – וזו מוגדר ברשותו ולכן מהני קניןן באמירה בעלמא [ר"ח ריש המפקיד ורמב"ם – עפ"י האהא"ז].

עוד מצאנו כעין זה כשבאים להגדיר את עצם המושג של 'רשות הרבים', שהרי זה ברור שרשה"ר אינו כהפקר ממש וגם אינו כנכסי בני העיר – ונבאר את הדברים.

דעיין בדברי הרמב"ם [זכיה ומתנה פרק א' הלכה א'] – וז"ל: "ההפקר כל המחזיק בו זכה, וכן המדברות והנהרות והנחלים 'כל שבהן הפקר' וכל הקודם בהן זכה, כגון העשבים והעצים והפירות של אילנות של יער וכיוצא בהן".

וכבר דייק בשו"ע הרב שהמדברות והנהרות והנחלים עצמם אינם הפקר לכל אלא שדקדק הרמב"ם ש'כל שבהן הפקר' – בהם ולא הם – ונראה שזה באמת האיסור קילקול רשה"ר.

והיינו שהפקר לא שייך לאף אחד ואין מי שיעכב את חבירו מלקלקל דבר של הפקר שאינו משועבד לאף אחד - אבל רשה"ר עצמו שייך לרבים ומעכבים אותו, הרי אין לקחת לעצמו את כל 'מי הנחלים' לבעלותו הפרטית כמו שזוכים בהפקר אף דאין מי שקנה את הנחלים עבור הרבים.

[אלא דבאמת באיסור כריית בור ברשה"ר מצאנו ד' שיטות, א] איסור דרבנן מצד קלקול רשה"ר [משנה למלך רוצח ב - ב], ב] איסור דאורייתא מפרשת מזיק [נו"ב אעה"ז סי' ע"ח בסוף], ג] איסור דאורייתא של גזילה [אוהל משה / ר' אליעזר משה הורוויץ / סימן פז], ד] איסור דאורייתא של לפני עוור [משך חכמה ויקרא יד יט] - ודרכו של ר' אליעזר משה - שבכריית בור יש גזילה דאורייתא - בלי שיש בעלות של הרבים - מתבארת עפ"י השו"ע הרב].

אולם מאידך גיסא - אף שודאי אסור לקלקל רשה"ר כיון שיש לרבים שייכות בזה אולם אינו כבעלות של בני העיר ששם יש לכולם בעלות מסויימת, [אף דאינו כשותפות] ולכן מצאנו בחזקת הבתים [ב"ב מ"ג] שאחד בני העיר אינו מעיד על ממון בני העיר מחמת בעלותו בהם דמעיד על עצמו, אבל פשוט שמעידים על הרשה"ר עצמו [באופן שרחובה של עיר אינה בבעלות של בני העיר] – הרי לנו שיש לו שייכות לרשה"ר אבל אינה בבעלותו של אף אחד.

ונוסיף – מבואר שם שהוא יכול להסתלק מחלקו בנכסי העיר ואז הוא יכול להעיד אבל לא נראה ששייך סילוק מרשה"ר – ולא נראה שצריכים סילוק מרשה"ר כדי להעיד עליהם, והרי שומר מעיד על הפקדון [וכמבואר בראשונים בריש ב"מ בעד המסייע – שהשומר הראשון יעיד לשני], אף שיש לו דינים בפקדון - הרי לנו דהפקר ורשה"ר ונכסי בני העיר תלת נינהו.

ונראה שהגדר בזה הוא שיש לרבים 'שליטה' בדברים שמיועדים לרבים בתור שימוש של רבים - יש 'שליטה לרבים' במי הנחלים עצמם כיון שמעצם מציאותם הם עומדים ומיועדים לרבים – הם משמשים את הרבים בתור רבים, כך הם נבראו בעולם, ואף שיש איסור מקלקל מחמת הפגיעה של הקילקול בהך 'רשות' - אבל יכולים להעיד על מישהו שנטל את כל מי הנחלים לעצמו ולא צריכים להסתלק מהזכות שלהם בנחלים.

והעירני תלמיד אחד לדברי המשנה בנדרים [מ"ז:] "הריני עליך ואת עלי - שניהם אסורין, ושניהם מותרין בדבר של עולי בבל, ואסורים בדבר של אותה העיר, ואיזהו דבר של עולי בבל, כגון הר הבית, והעזרות, והבור שבאמצע הדרך, ואיזהו דבר של אותה העיר, כגון הרחבה והמרחץ ובית הכנסת וכו'".

הרי לנו שנכסים שהפקירו עולי בבל לכלל ישראל הם סוג מסויים של 'רשות' ושליטה - כעין רשה"ר – וחלוק מבעלות של בני העיר שכל אחד שייך לבעלות זו.

כאמור - אין רשה"ר דומה לחפץ של הפקר שכל שימושו עומד אך ורק ליחיד - וכל יחיד יכול לזכות בו וממילא שאינם תחת שליטתם של הרבים, ולכן דווקא רשה"ר מיקרי רשה"ר ולא כל הפקר – וזה משום שרשה"ר היא בשליטתם של הרבים –ו'רשות' היינו 'שליטה', וע"ע בהערה [[84]](#footnote-84) מה שהוספנו בזה.

## בגדר ממון עניים, שזה הפקר מצד אחד ומאידך הרי זה ברשותם ובשליטתם שאין למנוע אותם.

כעין הגדר הזה מצאנו נמי בלקט שכחה ופאה - דאיכא בהם דין של הפקר לעניים - ולמדנו גדרי הפקר לעניים מהכא, אכן מאידך מוכרח שיש זכויות לענייים וזה ממונם, ויש לזה כמה ראיות.

א] עיין רמב"ן ב"מ [י'.] ששיטת ר"י דמגביה מציאה לחבירו קונה חבירו – היינו דר"י מחלק בין תופס חוב דהתם איכא חסרון של חב לאחרינא למציאה דאינו אלא מניעת הרווח ולכן ליכא בזה חסרון של חב לאחרינא.

וקשה מפאה דהתם איכא חסרון של חב לאחרינא, וביאר בזה בחידושי ר' ראובן [ב"מ סימן י' ס"ק ב'] דמוכרח דבמתנות עניים איכא זכות לעניים לזכות.

ב] עוד הביא ראיה לזה מהמשנה בפאה במי שמונע את העני מללקט דאיכא דין 'גוזל את העניים' – כן לשון המשנה.

ג] מצאנו בריש אלו מציאות ששייך יאוש ממתנות עניים בנמושות – וע"כ שיש להם זכויות בזה.

ד] כן מצאנו נמי בר"ש [סוף פ"ק דפאה] דמיקרי 'תבואת זרעך' של העניים – כבר בגידול שליש - ולכן לולי הפטור של ובא הלוי ליכא פטור של לקוח, ודו"ק.

וכבר תמה בכל זה בקובש"ע [ח"ב] שזה תרתי דסתרי – או שזה בבעלותם או שזה הפקר לעניים, דאי הוי בבעלותם שוב אין ללמוד מכאן גדרי הפקר לעניים ולא לעשירים מפאה – ומוכרח שיש להם זכויות בהך הפקר – וקשה דמה שייך זכויות בדבר שהוא הפקר כלפיו – הא שייך זכויות לזכות בשל חבירו ולא מצאנו כן בלזכות בשל הפקר, ועוד שבמשנה [פאה פרק ה' משנה ו'] הביא דין זה כך "הרי זה גוזל את העניים - על זה נאמר [משלי כ"ב] אל תסג גבול עולים" ועיין בהערה [[85]](#footnote-85), ולשון זה מצאנו נמי להלן [פרק ז' משנה ג'] – וקשה למה לא הביאו פסוק בתורה על גזילה.

ונראה שאין הממון בבעלותם ולא שיש להם זכות ממונית בחו"מ – אלא שהתורה העמידה את ההפקר לעניים בשליטתם ו'ברשותם' הוא ואין בזה גזילה דאורייתא – אלא שזה ב'גבולם' – 'גבול עולים' – 'רשותם' - וזה כעין האיסור קילקול רשה"ר – אף דתרתי נינהו, ולכן אחרי היאוש שלהם שפקע שליטתם, שוב אינו של הבעה"ב לעכב את העשירים מלזכות – וע"ע באמרות אברהם ב"מ [סימן פ"ז] שביארנו עוד בעיקר גדר זה מה הגדרים של קנין חצר שגם זה בנוי על רשות ושליטה ולא על בעלות.

והעירני תלמיד אחד דמהאי טעמא מהני הכא יאוש של קטנים אף דלא מהני בכל יאוש דעלמא – וכבר תמה כן רעק"א בריש אלו מציאות – ולהנ"ל דניחא - דאינו אלא בגדר שליטת והחזקתם של העניים ולא שלהם ממש.

## מביא סוגי' דפסחים [ו'.] ומוכיח דסגי ברשות ושליטה של העכו"ם לפוטרו.

עוד מצאנו כעין זה בדינא דמלכותא דינא - דהנה בסוגי' בפסחים [ו'.] מבואר דבהמת ארנונה פטורה מן הבכורה, ועיסת ארנונה חייב בחלה – והיינו עיסה שעשויה לארוחת חיל המלך על פי ציווי המלך – ויש כאן כח של עכו"ם בעיסה זו.

ויש ב' לישנות – וללישנא בתרא בשיטת רש"י באו לומר כך, דבהמת ארנונא פטורה מן הבכורה, ואף על גב דמצי מסלק ליה בזוזי – והיינו טעמא דמיקרי שיש שייכות לעכו"ם בבכורה אף דמצד מסלקו בזוזי – כן פירש רש"י, ומאידך - עיסת ארנונא חייבת - ואף על גב דלא מצי מסלק ליה – וקשה הרי אי לא מצי מסלק בזוזי א"כ יש לעכו"ם שייכות בגוף העיסה – ועל זה אמרו בגמרא דחייב בחלה מדרבנן כיון שאין קול ולא ידעו שזה שייך לעכו"ם, ומחלקינן בזה בין בהמה לעיסה – "בהמה אית לה קלא, עיסה לית לה קלא".

והעיר בקובש"ע [שם] – הרי בחלה החיוב הוא רק מדרבנן כיון דמעיקר הדין יש לעכו"ם בעלות בעיסה – והקשה שבשלמא בלא מצי מסלקו יש לומר שיש לו מקצת בעלות אבל במצי מסלקו הרי זה ככל חוב בעלמא שיש שעבוד ומצי מסלקו בדמים, ואין סיבה לחייבו.

ותירץ דאה"נ דכה"ג חייב מה"ת, וכוונת הגמרא מדרבנן דווקא דבמצי מסלקו בדמים דאז פטור מה"ת דחשיב שיש כאן בעלות של עכו"ם – אבל במצי מסלקו חייב מה"ת - וזה חידוש בפשט הגמרא.

וראיתי בראש יוסף [שם] שביאר את עיקר סברת הגמרא דבמצי מסלקו פטור בבכורה מה"ת כיון דשאני מלך דהוי כבא לרשותו כבר, ומה"ט פירש דגם בחלה פטור מה"ת גם במצי מסלק ורק מדרבנן מחייבינן ליה – והיינו כנ"ל דהוי כבא לרשותו – והיינו כנ"ל דלא בעינן בעלות אלא "רשות ושליטה" של עכו"ם סגי לן לפוטרו – ומה דמצי מסלק בזוזי הוא נפ"מ בהדיוט בחוב אבל לא במלך – ודו"ק – עכ"פ למדנו עוד שיש מושג של שליטה והחזקת דינית שנותנת כח ומעין בעלות לפטור חיוב חלה מה"ת מצד עיסת עכו"ם - ועיין מה שהבאנו בזה בהערה [[86]](#footnote-86) מהחוט המשולש – וסברא זו הוכיח נמי בתורת הארץ [פרק ד' ס"ק נ"ט] מכח השו"ט בירושלמי בעיסת ארנונה – דסגי ברשות העכו"ם לפוטרו.

## בניחותא של בעל הקרבן על ההכשר לטומאה.

עוד מצאנו הגדרה זו בקרבן – דהנה, הקצוה"ח [סימן ת"ו] הקשה שקרבן אינו בבעלותו של בעל הקרבן למ"ד ממון גבוה הוא, וקשה מהמבואר בחולין [ל"ו] דמשכחת לה טומאה בבשר קדשים על ידי הכשר מים – והרי הכשר מים בעי רצון בעלים – וכמפורש ברמב"ם [פרק י"ב טומאת אוכלים ה"א] – [והרשב"א חולק], ובחזו"א במכשירין [סימן א' ס"ק י"ב] תירץ דשומר ואפוטרופוס וגזבר של הקדש – אף שאין להם בעלות ממש סגי בדין זה – דאא"א דבר שאינו שלו, אבל מי שיש לו שליטה בזה סגי לכך – וזה הדין בבעל הקרבן.

## מחדש ששייך החזקה דינית גם כשאין שום החזקה מציאותית – ויש לו זכות תביעה על החזקה זו.

הרי לנו שליטה שמייעדת שימושים לרבים או לעניים - והשימושים הם ברשותם ברמה כזו שא"א לקחת מהם - אעפ"י שאין להם בעלות.

ונראה שההחזקה הדינית הזו קיימת גם באופן שאינה קיימת מציאותית – והיינו – כגון מה דמצאנו בב"ק [ק"ח: - אתמר נגנבה באונס, אביי וכו'] דמבואר שם דש"ש שנשבע ונפטר והוכר הגנב דהש"ש צריך להעמיד את הגנב לדין, ושו"ח אינו חייב להעמידו לדין, ויכול להעמידו בדין ויכול לעמוד בשבועתו, ועיין בשטמ"ק בשם הרמה דמדיני שומרים הוא דלא כלתה השמירה ולכן השו"ש חייב, דכשנגנב הדין הוא דשו"ש חייב למצא את הגנב והשבועה היא רק לפוטרו מלשלם מיד, אבל זה לא מסלק ממנו את הדין שומר לגמרי.

ובשו"ח שאינו חייב לטרוח למצא את הגנב, בדידיה מהני שבועתו לגמרי, ונראה דהא מיהת דנשאר עליו תורת שומר גם בשו"ח לענין זה שאין הגנב יכול לומר לשומר חינם דלאו בע"ד דידי את אם השו"ח מעמידו לדין, וכן נראה מדברי הגר"ח מטעלז [עמוד קנ"ח] שביאר כן, [אף דהמשמעות ברמה הוא דבשו"ח באמת כבר כלתה השמירה] – וכל זה מבוסס על יסוד רבותינו בגדר הדין שומר, ששומר 'מחזיק' את החפץ לענין השמירה, והוא בע"ד על החפץ לענין השמירה, ולהכי הוא ממשיך להיות שומר גם אח"כ לענין תביעת הגזלן, וחזינן הכא דאף דבפועל ליכא שליטה מציאותית לענין החזקת הפקדון – אכן יש לו זכות תביעה על החזקה זו – והיינו לתבוע שיחזירו לו פקדון זה לתוך החזקתו.

ופשוט שכן יהיה נמי ברשה"ר כשיש נהר שאין שליטה ושימוש מציאותי לרבים – אכן עצם זה שבאיזה שהוא שלב יוכלו לממש את שליטתם - סגי לן בזה להיות מוגדרים כשייכים לממון זה.

## סיכום – 'החזקה דינית' בא"י של כל הדורות מאברהם אבינו – וזה מתממשת לבעלות ממש - על ידי הדורות המסויימים שיזכו בבעלות של א"י, ומדמה החזקה זו לכעין אפותיקי.

אחרי ההקדמות הללו נראה לחדש שזה גם הגדר של א"י מוחזקת לנו מאבותינו, והיינו שאין כאן אנשים מסויימים ודור מסויים ומבורר שיממש את הבעלות של הך הבטחה – אכן ההבטחה עצמה יוצרת 'שליטה כללית' ו'החזקה כללית' של כל הדורות – כלפי המימוש של הדור ההוא שיזכו לממש את ההחזקה ולעשות אותו לבעלות ממש על הארץ על ידי ירושה וישיבה.

משל – בדברי הר"ח ריש המפקיד מבואר שיש מושג של שומר שיקנה פקדון באמירה של המפקיד – וכן הוא שיטת הרמב"ם, והיינו שההחזקה והשליטה הדינית שיש להם להחזיק בתור שומר – החזקה זו היא כח ממוני בפקדון שיכול להתממש להיות בעלות ממש על ידי האמירה של המפקיד – וכך נמי הגדר בהחזקה של כלל ישראל בא"י – החזקה של כל הדורות בארץ – והיינו שהארץ מופקדת אצלם לענין האפשרות של מימוש ההחזקה לבעלות כשהדור יהיו ראויים – וכל דור יש לו זכות ואפשרות כזו לעשות את עצמם רואיים לכך – והארץ מוחזקת אצלם לענין זה.

דוגמא לסברא זו העירני בני הרב ר' מאיר שמחה נ"י מדברי הר"י מיגאש [ב"ב קל"ה:] שכתב "דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו - וכאלו נמסרו הנכסים לידו מחיים דמי - שיקנה אותם אם ימות המצווה" – הרי דנתחדש הכא דדנים ד"נמסרו הנכסים לידו מחיים דמי לענין שיקנה אותם אח"כ" – והר"י מיגאש ביאר בזה דמהאי טעמא לא צריכים לומר "מהיום" – וביאר – "בכולהו לא צריך מהיום דהא כמסורין לידו מחיים דמו" – והיינו כנ"ל – וכאן מצאנו את עצם הגדר שנמסרין לו כלפי האפשרות של זכייה אח"כ.

וזה למדנו בדברי הגר"ח - שהנשים התייחסו לכלל ישראל כלפי זכייה זו של שליטה כללית בארץ ישראל - וזה סגי לביכורים, אכן גרים לא זכו בזה, אלא שהם זכו בבעלות לאחר המימוש של הבעלות בירושה וישיבה – והבעלות הזו היא בעלות כללית בכל ארץ ישראל – וכלל בתור כלל – וזה חל על ידי קנין חזקה של הכלל, ויש גם קנין שלישי – והיינו הגורל – שכאמור לעיל [ריש פרק ב'] הוא כבר ענין שלישי – שבהם זכו בחלק המסויים של כל אחד ואחד.

וכמו שבשומר יש קנין משיכה וכבר תמה רעק"א ששומר הוא אדם חייב ולא אדם זכה – והיכן מצאנו משיכה שמחייבת את המושך – והתשובה שהמשיכה יוצרת שליטה והחזקה דינית שמחמתו הוא מתחייב בחיובי שומר – ונמצא שגם על שליטה יש מעשה קנין, וכמו כן הכא יש קנין הילוך בשליטה על א"י בזמן של אברהם, וקנין חזקה בירושה וישיבה – וגורל על חלקים פרטיים.

ע"ד זו ממש – אלא באופן אחר קצת – היה ניתן לדמות מצב זה לכעין אפותיקי מפורש שיש זכות גבייה שהיא מימוש הזכות אפותיקי – ולכל הדורות ניתנה א"י בתור ארץ שעומדת להם 'לגבות' אותה ולעשות אותה לארץ תחת בעלותם ממש – ונמצא שגם בדורות שלא זכאין לכך וגם לזמנים שעדיין אינו שלהם אכן תמיד הארץ עומדת להם בתור מקום לגבות – וכעין זכויות של אפותיקי מפורש.

## ישוב לקושיות האחרונים על הדין מוחזקת מאבותינו.

בזה מיושבת הקושיות של האחרונים על הזכות של מוחזקת מאבותינו – וכדלהלן:

הרי הדבר אברהם [סימן י' ס"ק ט"ו] הקשה שכיבוש מלחמה קונה ובאותה שעה שהובטחה הארץ לאברהם אבינו, היתה הארץ כבושה תחת יד הכנעני, וא"כ איזה קנין יש לאבות בארץ, הלא אילו החזיקו בה האבות בפועל ושוב היתה נכבשת מהם על ידי הכנעני, היתה נקנית לכנענים בכיבוש, וא"כ כשהארץ כבושה ועומדת תחת יד הכנעני, לא כל שכן שהיא קנויה להם.

עוד הקשו המהרי"ט והמקנה בקדושין [כ"ו] על מה שאמרו בגמרא [שם] דמנלן דחזקה קונה בקרקע, "דבי ר' ישמעאל תנא - 'וירשתם אתה וישבתם בה' - במה ירשתם בישיבה" - וקשה, דלמה היה צריך חזקה לארץ ישראל והלא מוחזקת היתה מאבותיהם והבכור נוטל בה פי שנים כבמוחזק.

עוד הקשינו דמה שייך "על מנת כן הנחיל יהושע את הארץ" – הרי מה הוא הקנה לנו שלא היה לנו קודם, עוד הקשו דמה שייך סילוק של בני גד ובני ראובן אי היתה כאן בעלות.

ולפי הנ"ל ניחא – שא"י היא ברשות ובשליטה ובהחזקה הדינית של כלל ישראל אבל לא בבעלותם – ודומה לכעין אפותיקי - וכיבוש מלחמה לא סותרת ל'רשותם' ו'זכות 'שליטה' שמייעדת את הארץ להם לזמנים שראויים לזכות בה – ומה לי מה שעכשיו יש לאחרים בהם קנין של כיבוש או שליטה מכח כיבוש – והקנין של כיבוש מלחמה אינו אלא סתירה לבעלות ממש – והרי ממילא לא היה להם בעלות עד הירושה וישיבה, והדבר דומה לרשה"ר או לקט שכחה ופאה שהממונות והבעלות הוא במצב של הפקר, או פקדון או ארנונה שהבעלות שייכת לבעלים, או בקרבן שהממונות שייכת לגבוה – והרי בכל הנ"ל ליכא סתירה לשליטה ולהחזקה הדינית שלהם.

הרי גם באפותיקי ניתן למכור את האפותיקי עד זמן הגבייה של האפותיקי – וכל הזמן הרי הוא עומד לגבייה תחת בעלות אחרים.

וה"ה בא"י – הבעלות של הכנעני לא סותרת למצב של מוחזקת של אברהם אבינו וזרעו אחריו – ודו"ק, וממילא דשפיר היו צריכים קנין אח"כ על ידי חזקה, וכעת היה שייך סילוק ויהושע מיקרי זה שמקנה להם את הקרקע להתנות בה תנאים – ומאידך - ההילוך של אברהם היה בתור קנין לזכות בהך שליטה להעמיד את א"י במצב שעומד לנו בתור שליטה והחזקה דינית כדי לזכות בה אח"כ על ידי קנין – וגם להחיל זכות כזו נמי בעינן מעשה קנין בגדרי מעשה קנינים, וכעין מה שמצאנו נמי בשומרים שצריכים מעשה קנין להכניס את הפקדון לרשותם.

ויש כאן חידוש – דאחרי שלמדנו מתורתו של החזו"א דבעל הקרבן קובע את האיסור בחפצא – ואין כלפיו דין אא"א דבר שאינו שלו מחמת השליטה שלו בתור בעל הקרבן, א"כ ה"ה דנימא איפכא – דכנענים שיש להם בעלות בארץ לא יכולים לאסור את העצים שהם תחת ההחזקה הדינית של כלל ישראל – דכלפיהם חיילא דינא דאא"א דבר שאינו שלו.

ופשוט ששומר לא מעכב את הבעלים מלאוסרו – אכן הכא השליטה היא כזו שבעצם כל דור יכול לממש זכות להיות ראויים לזכות להיות בעלים גמורים – וכח זה הוא הכח המעכב את הבעלים האמתי לאוסרו, וצריכים לבדוק מה הדין באפותיקי כה"ג – ודו"ק.

החלוקה בין נשים לגרים הוא בזה – שנשים היו שייכות למוחזקת ולא לבעלות על ידי כיבוש וירושה וגרים שייכים לבעלות שעל ידי כיבוש ולא למוחזקת – ופשוט.

## הבהרה: - לא זכות אלא שליטה.

והיה מקום לדחות ולומר שגם בלי להגיע ליסוד החדש שיש מושג של 'שליטה דינית' - אכתי מיושב בפשוטו - שיש לומר שבזמן המוחזקת של אבותינו היתה 'זכות' [בלי שליטה] לממש בעלות עתידית – ובזמן הירושה וישובה התממשה הבעלות בפועל.

אכן זה אינו שהרי זכות לא יעכב את הדין של 'אין אדם אוסר דבר שאינו שלו' בסוגי' בע"ז, ושליטה יכול לעזור על זה – כמו דקס"ד דמפקיד אינו מקדיש פקדון כמו"כ יש לומר דלפי האמת שליטה של מוחזקת מאבותינו מעכבת, ועוד – דזכות לא מהני לבכור להיות מוחזק ויתכן ש'שליטה דינית' מהני על זה.

## מבאר את ההבדל בין מה דליכא זכות לרועי אברהם ויש זכות לקבורה של שרה.

ובזה מובן בפשיטות למה ליכא זכות לרועי אברהם ולוט בארץ – אכן עדיין קשה מהקבורה של שרה – שלמה יש לאברהם זכות לקחת בדין את הקבורה הזו – הרי סו"ס אין לו גוף או פירות וצ"ע.

נראה פשוט שחלק והשלמה של הבעלות והדיורין של כלל ישראל בתור כלל בארץ ישראל – שזכו לקנות בה קנין גמור – קברי אבות האומה הם השלמה לבעלות זו – ולכן כמו שכל דור ודור - מתי שהוא יהיה ראוי – אז הוא זוכה בירושה וישיבה לממש את ההחזקה הכללית לעשות אותו לבעלות ממשית, כמו כן זכו גם האבות לממש זכות זו ולעשות אותו לבעלות - לזכות בארץ ישראל בתור נקברים שם – וזה בא גם בתור השלמת הזכות של כלל ישראל בארץ ישראל – וכלפי האבות המימוש היה בקבורה שלהם.

הרי א"י בתור 'אפותיקי' ניתן ל'גבייה' ולמימוש הזכויות בכל דור אי יהיה ראוי לכך – והרבה 'גבייות' שונות שייכות מתוך הך זכות כפי הזכויות של כלל ישראל בזה, הלכך ניתן ל'גבייה' גם כשיכנסו כל כלל ישראל וגם שייך 'גבייה חלקית' עבור קבורת האבות בתור מצטרף לעיקר הגבייה – כיון שגם זה כלול כחלק מהצרכים של הגביייה העקירית.

# פרק ד'בגדר הדין 'מוחזקת מאבותינו'כלפי ירשות בכור דהוי כ'מוחזק' ולא כ'ראוי',והספק בירושלמי לגבי קדושת א"י לחלה.

## מתמה טובא בעיקר הדין 'מוחזק' בירושת הארץ לגבי הזכות בכור, א] קשה עלה רשב"ם שלמד שהכל מיוצאי מצרים, ועיקר הדברים תמוהין דמתים ירשו את החיים ולמה אינו ראוי.

הדרנא לעיקר הדין מוחזקת לאבותינו שנתחדשה בירושה של באי הארץ – ובזה הם זכו בחלק בכור – שדין זה קבע שהחלקים בא"י היו בגדר 'מוחזק' ולא 'ראוי', וסוגי' זו עמומה עד מאד – וכדלהלן:

א] היד רמה [ב"ב קי"ט] ביאר שהפירוש במוחזקת 'מאבותיכם' – היינו מאברהם יצחק ויעקב, שזכו בה האבות והורישוה לזרעם כשאר נכסים המוחזקים, אולם עיין ברשב"ם [שם ד"ה לעולם וד"ה מוחזקת] שמפרש 'מוחזקת לכם מאבותיכם' – היינו מיציאת מצרים ואילך וכבר תמה בקובש"ע בב"ב [אות שנ"ה] דלמה פירש הרשב"ם [קי"ט] דקאי על יוצאי מצרים, הרי ברור שהיתה מוחזקת גם קודם יציאת מצרים מימי אברהם אשר לו ניתנה הארץ, כדיליף ר"א דהילוך קונה מדכתיב קום התהלך בארץ – וכדלעיל – וכן קשה גם מאשירה בסוגי' בע"ז [נ"ג] [[87]](#footnote-87).

ב] עוד הקשה בקובש"ע [שם] ובאמרי משה [סימן ל"ח ס"ק י"ח] – דמה שייך לומר שבאי הארץ ירשו פי שנים דהוי מוחזק ולא ראוי – הרי מבואר בסוגי' לעיל מיניה שהאבות שהם יוצאי מצרים ירשו את החלק בא"י מהבנים – בתור ירושה בקבר – והיינו ששם נתחדש שמתים יורשים את החיים וכידוע - וירושה זו הורישו שוב לבאי הארץ, ובזה נתחדש שכשהיו ב' אחים יוצאי מצרים והיה לאחד מהם ג' בנים מבאי הארץ ולשני בן אחד, חוזרים הד' חלקים לב' אחין שיצאו ממצרים ושוב מורישים חצי חצי לבאי הארץ.

ולכאו' קשה - דברור שזה ע"כ לאחר מיתתם – ונמצא שכלפי האבות ודאי שהיה בגדר 'ראוי' – שהרי מעולם לא היתה להם בעלות בזה בחייהם עד ירושה זו בקבר, ועיין בהערה [[88]](#footnote-88) ב' דרכים מהחארונים בזה – ונראה ששניהם אינם כהפשט הפשוט שבאמת ירשו המתים מהחיים.

ג] עוד יש לתמוה בסתירות מיניה וביה בדברי היד רמה בסוגי' זו – דכבר הקשינו שמוכרח שאין כוונתו כפשוטו, דמצד אחד מבואר דמדמי לקנין מהיום ופירות לאחר ל', ויליף מהכא דזה מיקרי מוחזק ולא ראוי, וכנראה שהחזו"א הבין דבריו כפשוטו - שא"י היתה בגדר זכות של גוף הארץ לאברהם והפירות לבניו – וע"ד הפרשת דרכים ומלבושי יו"ט, אולם כד נעיין בדברי היד רמה יבואר דמיניה וביה בדבריו משמע שאין זו כוונתו, דא"כ למה האריך לבאר - שכיון שנתנה הקב"ה א"י לזרע אברהם יצחק ויעקב, שוב לא יחזור בו דלא אדם הוא להנחם, והקשה דסו"ס היו דורות שהכעיסו את הקב"ה ולכן באמת לא זכו בארץ, ותירץ - דכיון שסו"ס הוא מוכרח לתת להם ולזרעו, שוב אמרינן ד"איגלאי מלתא למפרע דמעיקרא זכו בה אבות", ועל זה הוסיף דכבר 'דומה' לאקני ליה לאיניש קרקע 'מהיום ולאחר זמן פלוני' או 'מהיום ולכשיהיה כך וכך'.

ולמה האריך בכל זה – הרי לא יתכן לומר שכוונתו כפשוטו שבאמת היה כאן קנין בגוף – דא"כ למה היה צריך לומר שהקב"ה לא יחזור בו מהבטחתו – הרי קנה את הגוף ולא שייך לחזור בו וגם מה היה צריך להוסיף שיש דורות שהכעיסו, הא סו"ס היתה כאן בעלות של ישראל בגוף כבר אצל אברהם – וכבר עמד בכל זה הדבר אברהם.

## הירושה היא לאחר מיתה של יוצאי מצרים – ואעפי"כ מיקרי מוחזק ולא ראוי – ולא פליגי הרשב"ם והיד רמה מהיכן המוחזקת.

ולפי דרכינו נראה ברור – דודאי דלא היתה כאן בעלות – וכל הדין בזה אינו אלא בתור זכות החזקה – וזכות החזקה זו מתממשת בסוף לבעלות גמורה כשזוכים וכשראויים לכך, וכעין אפותיקי שגובים אותה בסוף, ונתחדש דין בראוי ומוחזק שכל קרקע שיש סיבה ודאית להיות שלו – שוב מיקרי מוחזק בו עוד לפני שחל הבעלות – אלא שיש בזה תנאי דלא מהני קנין לאחר ל' – דדווקא אם התחיל התהליך של המימוש והגבייה – והיינו שיש לו כבר תחילת קנין בקרקע – כל כה"ג אמרינן דמיקרי מוחזק אף שהשלמת הקנין חיילא אח"כ.

ב' דוגמאות מצאנו בזה – קנין בגוף מהיום ופירות לאחר מיתה – הרי השיור לעכב את הפירות מחיים הוא שיור בשלמות הקנין בקרקע – אלא שתחילת הקנין התחיל בגוף מחיים, וזה מיקרי מוחזק ולא ראוי.

עוד מצאנו כזה בא"י שמוחזקת לנו על ידי הבטחה – שזכות ההחזקה שיש מכח ההבטחה היא תחילת מימוש התהליך של הגבייה של א"י – וכעין אפותיקי, והרי גם במלוה בשטר דנו לומר שמיקרי מוחזק ולא ראוי – ונחלקו בזה, וכש"כ החזקה זו בא"י לענין הזכות לקנותה אח"כ.

והן הן דברי היד רמה - שהיד רמה מדמה גוף מהיום ופירות לאחר מיתה לדין שא"י מוחזקת מאבותינו – שבשניהם אין קנין מושלם אצל המוריש - ובשניהם התחיל כבר התהליך של הקנין.

ומעתה נראה דלפי דברינו תמיד א"י היתה בגדר מוחזקת מהאבות, ובירושה וישיבה זכו באי הארץ בפועל בקנין מושלם – והדין של הזכייה הזו היתה לזכות עבור המתים יוצאי מצרים – מתים יורשים את החיים - ושוב לזכות מהם על ידי ירושה – הרי לנו תרתי, א] מוחזקת מאברהם יצחק ויעקב, ב] בעלות מוחלטת מכח הירושה והישיבה דרך יוצאי מצרים.

ומעתה - אי נימא דהנך תרתי לא שייכי זל"ז – א"כ שפיר הוי ראוי ולא מוחזק, דמצד אחד הבעלות עצמה מכח הירושה וישיבה היא בגדר ראוי – והמוחזקת מהאבות ממילא לא שייכא לגוף הירושה, אכן לדברינו – הרי כל הבעלות יוצאת ומתממשת מתוך ומכח ההחזקה והמוחזקות לנו מאבותינו – כעין גוף מהיום שמכחו יש פירות לאחר מיתה – וכעין גבייה של אפותיקי – הרי כל כה"ג אמרינן שהבעלות של יוצאי מצרים היא בגדר מוחזק מחמת המצב של 'מוחזקת מאבותינו'.

והן הן דברי היד רמה שכאן אינו גוף מהיום ופירות לאחר מיתה אלא מהלך של הבטחה – אלא דדומים זל"ז – ודו"ק.

ובזה מוסבר מה שמצאנו פלוגתת הרשב"ם והיד רמה אי מוחזקת מאבותינו קאי על יוצאי מצרים או על האבות, והקשו שמהסוגי' בע"ז מוכרח דקאי על אברהם יצחק ויעקב – וכן ממה דאמר לאברהם קום התהלך בארץ מוכרח כן, ולדברינו נראה שאין מחלוקת - דמצד אחד תרווייהו מודי שמורישים את הבעלות על א"י, לא את המצב של ה'מוחזקת' – והרי הבעלות עצמה אינה אלא ביוצאי מצרים שרק הם זכו בתור מתים מחיים בירושה וישיבה – וכו"ע מודי שהסיבה שבעלות זו אינה בגדר ראוי דהיינו מחמת המצב של המוחזקת מזמן אברהם יצחק ויעקב – ונמצא דתרווייהו כהדדי משלימים את הירושה להיות בתור מוחזק ולא בתור ראוי.

ונמצא שמה שהרשב"ם אמר שהירושה מוחזקת מיוצאי מצרים – הכוונה שהירושה עצמה היא בגדר 'מוחזק' ולא בגדר ראוי וזה קיים רק ביוצאי מצרים – ש'מוחזקת' מכח האבות עביד ליה לבעלות של יוצאי מצרים למוחזק - ודו"ק.

[וצריכים להוסיף – היה מקום לומר שההחזקה והשליטה עצמה מגדירה את הממון כמוחזק ולא ראוי – בלי זה שהבעלות מאה מכח הך החזקה – אכן זה אינו - דלמשל – נכסים שהיו בגדר 'ראוי' לא דנים אותם כמוחזק אי האב היה שומר עליהם מחיים, אלא דהכא עדיפא – דהכא המוחזקת מאבותם היתה בגדר זיקה ושייכות בממון שמחמתו מתממשת הבעלות עצמה – ודו"ק].

## ביאור הפלוגתא בירושלמי על פי הנ"ל – שיש ב' דרגות במוחזקת – ובזה פליגי לענין מה שהקדושה תלויה בקנין.

על פי זה יבואר המחלוקת בירושלמי בדין מוחזקת מאבותינו האם מהני לגבי חלה או לא – ונחזור על הדרכים דלעיל – דכבר הבאנו מהגר"א קוטלר ג' דרכים בזה:

א] נחלקו אי א"י מוחזקת מאבותינו או לא מוחזקת מאבותינו אלא מאז שנכנסו.

ב] כו"ע מודי דמוחזקת מאבותינו וכדלעיל לגבי אשירה ומוחזקות של בכור – וכל זה קודם שנכנסו, אכן יש לומר שכל זה הוא לגבי הדינים של קנינים, ולא לגבי הקדושה, ונחלקו אי הקדושה חיילא כשנכנסו או לא.

ג] כו"ע מודי דמוחזקת מאבותינו גם לקנין וגם לקדושה, אכן נחלקו האם ביאת כולכם הוא תנאי בקדושת הארץ לגבי חלה או שהוא תנאי צדדי לחיובא דחלה, ודו"ק.

ולדרכינו היה נראה שהביאור כך:

א] כו"ע מודי שהיתה מוחזקות.

ב] כו"ע מודי שקנין בא"י הוא סיבה לקדושה.

ג] כו"ע מודי שהמוחזקת לא היתה אלא בגדר שליטה והחזקה ולא בגדר בעלות, ורק בירושה וישיבה נתחדשה בעלות ממש [למתים ושוב לחיים] - והמוחזקות היא רק תחילת התהליך שעל ידו יזכו בו בניו בירושה וישיבה – וזה סגי לן להיות מוחזקת בידם לגבי ירושה בבכור - וזה סגי גם לעכב את האיסורים של אשירה.

ומעתה שורש פלוגתתם בזה - האם השליטה וההחזקה הדינית - שהיא מקצת בעלות ומעין בעלות – האם גם זה סגי לן לחדש קדושה או לא – ודו"ק.

ונראה שהדברים מוכרחים מטעם אחר – דאי לא סגי לן במוחזקת מאבותינו אז מבואר בגמרא דמיד בכניסתן יש מוחזקת, וקשה שאף שכתוב 'בבואכם' והיינו לפני ירושה וישיבה – אכן סו"ס איזה בעלות קיבלו בארץ עכשיו לפי ירושה וישיבה שעל ידו חיילא קדושת הארץ מיד בבואכם.

ונראה דלפי הנ"ל א"ש – דאה"נ – שהבעלות עצמה רק קיבלו בקנין חזקה בירושה וישיבה לאחר מכן – אכן יש דרגות שונות במוחזקת מאבותינו – והיינו שהמוחזקת היא בגדר זיקה לארץ – וזיקה זו היא האפשרות לממש את הזכות של ההחזקה בארץ על ידי ירושה וישיבה, וזה ברור שזיקה מכח ההחזקה מתחזקת בכנסתן לארץ דאז חיילא עלייהו 'בפועל' חיובא דירושה וישיבה – ועד אז – הרי הרבה דורות לא זכו לממש זכות זו כלל הכא חיילא הציווי בפועל על זכות זו – הלכך חיילא כבר קדושת הארץ לענין חלה בכניסתן – וזה מתקיים מיד במצב של 'בבואכם' – ודו"ק – וא"ש

# סימן ו' בדין מביא גט בספינהדמדמינן למשנה בפרק ב' [משנה ב'].

מק׳ טובא על עיקר הדמיון בין גט לתרו"מ, ומ"ש ממובלעות, ומ"ש גוששת מאין בו נקב. <> ביאור עפ"י התוס׳ והריטב"א דהנידון מצד "לא תחלוק, ומהו חל עליו "שם חו"ל", ונהרות ועליות "חולקות רשות לעצמם" בהך תקנה. <> מבואר למה לא דנים על כל סלע, ומה מעלת גוששת ומה החילוק בין מובלעות וסמוכות. <> בדברי התוס' בעלייה. <> תוספת ביאור לסברא דנהרות חולקות רשות לעצמן, ותוספת ביאור למה עדיף סמוכות ומובלעות מנהרות, וביאור בדין הכותב גט "על נהרות בבל".

## מק׳ טובא על עיקר הדמיון בין גט לתרו"מ, ומ"ש ממובלעות, ומ"ש גוששת מאין בו נקב.

עיין בסוגי' בגיטין [ז':] דתלינן דין בפ"נ ובפ"נ במביא גט מחו"ל בדין תרו"מ בנהרות א"י, ופלוגתתם תלויה בפלוגתא זו בין ר"י ורבנן.

ויש לתמוה בזה טובא:

א] הרי בפ"נ ובפ"נ תלוי בשכיחי ובקיאי ולא בא"י וחו"ל, ואין זה ענין לתרו"מ.

ב] גם אם בפ"נ ובפ"נ היה שייך לא"י וחו"ל אבל סו"ס אין לתלות בתרו"מ דוקא, דאף דאין תרו"מ בנהרות דא"י אבל מצות ישוב א"י ודין סמיכה ודאי איכא - דסו"ס המקום הוא מקום ארץ ישראל, ורק תרו"מ דתלוי ביניקה ליכא.

ג] גם אם נאמר דבפ"נ ובפ"נ שייך לתרו"מ, הא אין לומר דנהרות אינם כא"י כלפי תרו"מ, דאדרבה, הרי ודאי דינם כא"י לתרו"מ רק דחסר בהם ה"היכי תימצי" והאפשרות של יניקה, ואיך אפשר לתלות דיני בפ"נ ובפ"נ בזה.

ד] גם אם נודה דבעינן אפשרות בפועל לקיים דיני תרו"מ כדי שנאמר בפ"נ ובפ"נ, אטו בכל סלע בא"י שלא שייך בו זריעה נתחייב באמירת בפ"נ ובפ"נ, ומ"ש נהרות מזה.

ה] בתוס׳ בגיטין [שם ד"ה הא] מבואר דנהרות גריעי מסמוכות ומובלעות לענין בפ"נ - [וההוכחה לזה, דאל"כ היה אפשר לתלות פלוגתת הבריי׳ בפלוגתא דסמוכות ומובלעות, וכ"כ התפא"י], וקשה, הרי ודאי דהנהרות יותר מובלעות ויותר סמוכות לא"י מכל סמוכות ומובלעות, מה נאמר, דחסר בהם דיני תרו"מ בפועל, הא גם סמוכות ומובלעות חסר בהם, ולא רק דחסר בהם תרו"מ בפועל אלא דהופקעו מכל דיני א"י, דחו"ל גמור נינהו, הרי דתרתי קשה, חדא דנהרות יותר מובלעות וסמוכות ב"מציאות", ועוד, כל החיסרון בהל׳ תרו"מ שיש בנהרות הוא פחות חיסרון ממובלעות וסמוכות, דהתם זה חיסרון אמיתי, וצ"ע.

ו] תוס׳ בגיטין [שם] הק׳ מעלייה שא"צ לומר בפ"נ, ותי׳ דמתחתיו יש קרקע דראויה לזריעה, וראוי להתחייב בתרו"מ, לעומת נהרות שאינו יכול לזרוע שם, ויש לתמוה, דלפי"ז בעלייה מע"ג סלע דלא שייך בו זריעה, אטו מהך עלייה יתחייב באמירת בפ׳ע ובפ"נ, ומאי שנא עיכובא דמים בנהר מעיכובא דסלע מתחת לעלייה.

ז] אם יש סברא לדון מצד הבפועל, א"כ איך אמרו בתוס׳ [סוד"ה עציץ] דלא דנים אם הספינה יש בו נקב או לא, וביארו דמה "שמחמת הכלי" אינו ראוי לתרו"מ אינה סיבה שיחשב כחו"ל, כ"כ התוס׳, וק׳ דאם דנים מצד הבפועל מאי שנא, והיינו דמאי שנא עיכוב מחמת המים מעיכוב מחמת הכלי, ונוסיף בזה, הרי כמו דמחלקינן בין גוששת לאינו גוששת בר"י, וחזינן דדנים ממש כפי המצב הבפועל, א"כ ה"ה דנדון אם יש נקב או לא, ונדון אם יש סלע מתחת העלייה או לא, או סתם בכותב גט על סלע, וצע"ג.

## ביאור עפ"י התוס׳ והריטב"א דהנידון מצד "לא תחלוק, ומהו חל עליו "שם חו"ל", ונהרות ועליות "חולקות רשות לעצמם" בהך תקנה.

ההקדמה לישוב הסוגי׳ מפורש ומבואר שם בתוס׳ [סוד"ה עציץ], וז"ל "מדהוי׳ ליה חו"ל לענין מעשר חשיבא נמי חו"ל לענין גט, היינו משום כיון ד'שם חו"ל' על המקום צ"ל בפני נכתב, ואע"ג דשכיחי וגמירי כדי שלא תחלוק במדה"י", עכ"ל, ועוד הקדמה מבואר בריטב"א, וז"ל "שהמים חלקו רשות לעצמם, ודינם כחו"ל", עכ"ל.

ומבואר הכא, דאין הנידון בעיקר סברות דשכיחי וגמירי, רק דהיתה תקנה כללית בחו"ל, כדי "שלא תחלוק במדה"י", [וע׳ פנ"י שהביא כן גם מתוס׳ במנחות, וכ"כ החת"ס כהקדמה לסוגי׳], ובתקנה זו היו כללים על איזה מקום חל "שם חו"ל" ועל איזה מקום חל "שם א"י" וכלשון התוס׳, דאינו ענין לדין א"י ממש רק ל"שם א"י" ו"שם חו"ל" כלפי הך תקנה, וכנראה שהיה לחז"ל סיבה בעיקר תקנתם שרק מקום ש"נראה ממש כא"י" לכל הלכותיה, גם לישוב א"י וסמיכה וגם לתרו"מ, דרק מקום כזה כללו בתוך א"י להפטר מאמירת בפ"נ, ומקום שנראה כחו׳׳ל חל בו "שם חו"ל" לענין גיטין.ומהאי טעמא צריכים לדון בבפועל, האם בפועל מתקיימים בו דיני תרו"מ או לא, אולם, זה פשוט דלא יתכן לדון על כל ד׳ אמות בפנ"ע לתת בו "שם א"י" או "שם חו"ל", ורק כלפי מקום "שחולק רשות לעצמו" כלשון הריטב"א שייך לדון בו וצריכים לדון בו האם חל בו שם א"י או שם חו"ל כלפי גיטין, אבל מקום שלא חולק רשות לעצמו לא דנים עליו מעיקרא, ודינו כשאר המקום מסביבו.

ואחרי הקדמה זו מתחילה סוגי׳ דנהרות דא"י, כיון דהמים הוא רשות ומקום בפנ"ע, דיבשה נגד ים ונהרות חשיבי כב' רשויות, ולכן הכא יש כבר מקום לדיון האם חל בו שם א׳׳י, ולמ׳׳ד דפטור מתרו׳׳מ יש לדונו כבר כמקום בפנ׳׳ע ב"שם חו"ל".

וזהו לשון רש"י "שהנהר אין לו תורת יבשה לכל תורת הארץ", ומבואר בדבריו תרתי:

א] הנידון הוא "תורת יבשה" ו"תורת הנהר" דשני מקומות ושתי רשויות חלוקין נינהו שיהיה בהם שתי 'תורות', כתורת א"י ותורת חו"ל.

ב] בעינן "כל תורת הארץ" לחול בו תורת א"י לענין פטור בפנ"ע, וישוב א"י וסמיכה לא סגי לזה, דבעינן גם תורת הארץ לענין תרו"מ.

## מבואר למה לא דנים על כל סלע, ומה מעלת גוששת ומה החילוק בין מובלעות וסמוכות.

ומה׳׳ט פשוט שאין לדון על כל סלע וסלע, דאינו חולק רשות לעצמו, ואין לדון בספינה דחרס ועץ, ויש בו נקב או אין בו נקב, דבפרטים הללו לא משתנה הך "רשות של מים", דאם רק שייך בו תרו"מ כשיש נקב או כשיש חרס [לרש"י] או עץ [לתוס׳], שוב אין הרשות מופקעת מא"י, ושייך בהך רשות כל תורת הארץ, ואין הכלי מעכב, ולעומת זאת, גוששת ולא גוששת שפיר מהני, דבגוששת אמרינן דאין הספינה "בנהר", רק הספינה ב"תחתית הנהר", דזהו מעליותא דגוששת גם לענין תרו"מ, וכדיבואר, ו"תחתית הנהר" אינו חולק רשות לעצמו, דזה יבשה כשאר היבשה מסביב, ורק הנהר חולק רשות לעצמו, ודו"ק.

וזהו כוונת התוס׳ בסמוכות ומובלעות, דבדידהו אין לומר "דחולק רשות לעצמו", דגוף א׳ נינהו בהדי א"י, ואף דמצד ההפקעה מתורת הארץ, הרי ודאי דמופקע יותר מנהרות, ומצד עצם הסמוכות והמובלעות הרי הנהרות יותר סמוכות ויותר מובלעות מהנך עיירות, אכן מאידך, הרי אין בסמוכות ומובלעות הך מציאות ש"חולקים רשות לעצמם", ומובלעות ממילא לתוך "שם א"י" כלפי גיטין, דכיון דמעלת א"י לגיטין הוא שכיחי ובקיאי, והך שכיחי ובקיאי קיימא בהם כמו בא"י עצמו, הרי דממילא אית להו תורת א"י, אבל נהרות, אחרי שחולקים רשות לעצמם, יש כבר סיבה "לדון" אותם, להיכן שייכים, ואחרי הנידון מצריכים כבר כל דיני א"י, ודו"ק.

ויש להוסיף בזה עוד, דבסמוכות ומובלעות אפשר "להרחיב" את ה"גבולות" כלפי גיטין ולכלול אותם, ולעומת זאת, הנהרות אינם ענין ל"גבולות", דמצד הגבולות הרי אדרבה, הם בפנים ממש, רק דיש לדון האם הגבולות "מתיחסים" להם בכלל, דהגבולות מתיחסים ל"יבשה" כלפי גיטין, ולא מתיחסים למים, ולא שייך כאן "הרחבת הגבולות", ודו"ק, [ועי' להלן סברא נוספת בעדיפות של סמוכות ומובלעות על פני נהרות].

## בדברי התוס' בעלייה.

ובקושי׳ התוס׳ מעלייה, דגם נאמר על "אויר" דלמעלה מי׳ דתמיד חשיב "רשות לעצמה", וגם יש לדונו כמים ונהרות וברשות בפנ"ע, וזהו קושי׳ התוס׳, וע"ז אמרו, דכיון דשייך בו תורת הארץ ע"י זה שזורע מתחתיו, שוב אין "לדונו" כרשות שלא שייך בו תורת הארץ בפועל, דכיון דשייך מתחתיה לא מופקע בפועל, ופשוט דלפי"ז לא קשה מסלע מתחת עלייה, דכיון דהקושי׳ לא היה מכל עלייה ועלייה בפנ"ע, רק מכל הרשות דלמעלה מי׳, א"כ סגי לן מה שיש עלייה א׳ שאין מתחתיו סלע, וכמו דלא דנים מצד הספינה משל חרס או משל עץ, כמו׳׳ב בנד"ד – ועיין בהערה [[89]](#footnote-89) תוספת דברים.

וע׳ להלן דהוספנו בכל זה תוספת ביאור, וביארנו יותר את הלשונות ברש׳׳י.

## תוספת ביאור לסברא דנהרות חולקות רשות לעצמן, ותוספת ביאור למה עדיף סמוכות ומובלעות מנהרות, וביאור בדין הכותב גט "על נהרות בבל".

והנה, שאלוני תלמיד אחד - הרי יש לדון במי שכותב גט "על נהרות בבל", והרי פשוט שר"י יודה לרבנן דהתם אין מה לחלק בין בבל לנהרותיו, ופטורים מבפ׳׳נ ובפ"נ, ומעתה יצא מילתא דתמיהא, דנהרות דא"י גריעי מנהרות בבל, וזו קושי׳ עצומה, הרי למה אין לנהרות א"י עכ"פ את הדין של נהרות בבל, ולמה צריכים להיות דוקא בבבל שיהיה בו דין זה.

ונראה דבישוב קושי׳ זו מתבארים ומתלבנים כמה נקודות בסוגי׳ שהזכרנו עד כה.

דהנה, הריטב׳׳א כ׳ "דנהרות חולקין רשות לעצמם", והנה זה פשוט שאין פלוגתת ר׳׳י ורבנן בתרו׳׳מ שייך לסברות ד׳׳נהרות חולקין רשות לעצמן", וזה מוכרח, דאם בעי סברא זו לר"י א׳׳כ איך דימו לזה עציץ נקוב, וכשהגמ׳ דחתה לא דחו מצד זה שעציץ נקוב אינו רשות לעצמו, ומוכרח ע"כ דכל הסברא ד"חולקין רשות לעצמן" היא רק לענין גיטין, ומעתה קשה, דאם מדמין גיטין לתרו"מ, א"כ איך יתכן דבגיטין נאמר תנאי זה דחולק רשות לעצמו.

ואשר פשוט בזה, וכבר נתבאר בזה לעיל, דבהך כלל דלא תחלוק במדה"י נאמר שכל א"י שאין לו "כל הלכות הארץ", כולל תרו"מ, אין עליו שם א"י, ולא חל בו פטור דבפ"נ ובפ"נ, והיה אפשר לחייב כל מקום בא"י שאין בו יניקה, רק דאין סיבה "לבא ולדון" על כל סלע וסלע בא"י האם יש בו הנך דינים או לא, דכל הנך מקומות ממילא בטלים ושייכים לא"י, ולמה לחלקם, ורק נהרות, שהם מעצם טבעם לא שייכי ליבשה, וחולקים לעצמם רשות ומציאות נפרדת, דכל התורת מקום דידיה הוא ביחס ליבשה דידיה, באלו יש סיבה "לבא ולדון" עליהם האם דינם כא"י או חו"ל, דמצד עצמם הרי הם מציאות נפרדת, ואחרי שדנים אותם, שוב נחלקו ר"י ורבנן, דלרבנן דיינינן להו ככל א"י ולר"י דיינינן ליה לחו"ל, ודו"ק, [וכבר ביארנו לעיל מה הסברא בעליה].

אבל בתרו"מ ליתא לכל הך ענין, דהתם רק תלוי בב' דינים, א] האם יש יניקה, ב] האם חיילא קדושת א"י או דין שדה על הך עפר, ופלוגתתם לא תלויה בזה שנהרות חולקים רשות לעצמם, ודו"ק.

ומשל לחילוק זה שמעתי מידידי הגאון הרב ר' יצחק קליימן שליט"א שטען דפשיטא דמקוה מים אינו חולק רשות בפנ"ע כנהרות, ולענין גיטין פשיטא דכא"י נינהו, אף דפשיטא דנחלקו ר"י ורבנן גם בהנ"ל, וזה חילוק נכון.

ומעתה יש להוסיף, דכפשוטו היינו אומרים שמה שנתנו דין ו"שם א"י" לנהרות לרבנן משום דחייבים בתרו"מ, שזה משום שזה דינו של הנהר מצד עצמו, דכיון דיש לנהר דיני תרו"מ ככל א"י תו לא גרע משאר א"י.

אולם נראה דאינו כן, רק דמה שיש לו דיני תרו"מ זה רק סברא להגרר אחרי היבשה, דיש סברא שאומרת שנהר הוא מציאות נפרדת ולא קובע מקום לעצמו והך סברא אכתי קיימא, ולכן מה שיש לו דיני תרו"מ אינו סיבה לדונו כא"י מצד עצמו, והוא רק סיבה לגררו אחרי היבשה שלו, שיחול בו דיני היבשה, ולא יקבע מקום לעצמו.

נמצא לפי"ז, שאין שום גמ' שמחייב שיהיה על המקום כל דיני א"י כולל תרו"מ כדי שיחול בו "שם א"י" לגיטין, ורק בנהרות אמרו כן, דבדידהו "שם א"י" עליו משום שנגרר אחרי היבשת שלו, ולזה צריך כל דיני הך יבשה, ולפי"ז פשוט למה סמוכות ומובלעות שאני ועדיפי מנהרות, דבהם אפשר לתת "דין עצמי" של א"י לגיטין, שהוא מקום בפנ"ע וחל בו דיני מקום בלי להיות תלוי במקום מסביב, לעומת נהרות דכל הנידון בהם האם להגרר אחרי היבשה.

והוסיף לי הגאון הרב ר' יצחק עהרענפלד שליט"א, דלשון רש"י בר"י ורבנן כלפי תרו"מ הוא "שהנהרות שבא"י הרי הם כא"י" ולשון רש"י בר"י ורבנן כלפי גיטין הוא "שהנהר אין לו תורת יבשה לכל תורת הארץ", הרי דבגיטין איירי מצד "יבשה ונהר", דזה כל הדין תרו"מ הכא, שיחול בו דינים של היבשה שלו כדי שהנהר יגרר אחרי היבשה, אבל אינו נידון מצד א"י וחו"ל, דאינו דין עצמו, ודו"ק.

ולפי׳׳ז א׳׳ש הקושי׳ מ"נהרות בבל", דאם הנהרות בבל היו מקבלים דין בבל מצד עצמם, ופטורים מצד עצמם מבפ"נ ובפ"נ אף דלית להו חיוב תרו"מ, אז היה ק׳ טובא דלמה נהרות א"י גריעי ובעי תרו"מ, דלמה לא חיילא בהם עכ"פ דין בבל, ולמה צריכים להיות בבבל לקבל דין בבל, אבל כיון דהדין דנהרות בבל כבבל הוא רק משום ש"נגררים" אחרי בבל, דנהר נגרר אחרי יבשה דידיה, שוב פשוט למה חלוקין נהרות בבל מנהרות א"י, ופשוט וע"ע בהערה [[90]](#footnote-90) תירוצים נוספים לקושי' זו.

# סימן ז'עמידה בברכת המצוות,ובטעמא דישיבה בברכת הפרשת חלה.[פרק ב' משנה ג'].

מביא פלוגתת הפוסקים אם כל ברכת המצוות בעמידה או דדווקא במצוות דדינם בעמידה גם ברכתן בעמידה. <> מוכיח דלפי הצד שעומדים דווקא במצוה שעומדים בה, דתליית הברכה במצוה לענין עמידה היא מעיקר הדין. <> מבאר דכיון דהברכה שייכת למעשה המצוה, שוב שייכי דיני עמידה דמעשה המצוה לברכה מעיקר הדין. <> מביא שי' הראשונים דכל ברכות המצוות בעי עמידה – ומתמה במה שתירצו על הפרשת חלה. <> מביא טעמו של הארחות חיים שעומדים בברכת המצוות כיון שדומה לשירת הלויים, ומתמה בזה טובא. <> מבאר דבריו עפ"י מה שייסדנו דהברכה והמצוה חדא נינהו – ומתחברים השרות ועבודה שיש במצוות להזכרת ש"ש שיש בברכה להיות שרות שיש בה הזכרת ש"ש – כעין שירה. <> מביא חידושו של המג"א שבמצוות שהם לתיקון ולהכשר נמי אין דין עמידה, ומבאר דבריו. <> מביא סברת הראשונים שבמצוות שיש בהם הנאה אין דין עמידה בברכה שלהם, ומתמה בדבריהם. <> מבאר את החילוק בין מצוות דהנאה לשאר מצוות, דבמצוות דהנאה אין בהם תורת שירות, ובמצוות שאין בהם הנאה איכא תורת שירות, ונפ"מ לדין מצוות צריכות כוונה. <> מביא את דברי הבעל העיטור בדין עמידה בברכת להכניסו בבריתו של א"א. <> מביא סתירה בדין שומע כעונה אי יש בזה דין עמידה לשומע או לא, ויש בזה סתירה בין ברכת המגילה לספירת העומר, ומבאר עפ"י יסוד דינא דעמידה בעבודה וקדשים עפ"י סוגי' דזבחים ט"ז., שזה דין בעובד, וכן הוא בברכת המגילה, לעומת הדין עמידה דספירת העומר.

## מביא פלוגתת הפוסקים אם כל ברכת המצוות בעמידה או דדווקא במצוות דדינם בעמידה גם ברכתן בעמידה.

מבואר במשנה [פ"ב משנה ג'] שהאשה יכולה לברך ברכת המצוות בהפרשת חלה בישיבה – ויש לדון בזה ממה שמצאנו בפסוקים שיש דין עמידה בברכת המצוות.

ונקדים בעיקר הדין עמידה בברכת המצוות דמצאנו בזה מחלוקת יסודית:

יעויין בשו"ע בהל' ציצית [ריש סי' ח'] שכתב, "עטיפת ציצית וברכתו בעמידה", ופי' בזה המג"א דנאמרו כאן ב' דינים נפרדים, א] מצות עטיפת ציצית בעי עמידה, וכמו"כ יש מצוות אחרות שצריכים עמידה כמילה שופר ולולב, וכדילפי לכולהו מגז"ש ד"לכם" מספירת העומר, ושם כתוב ב"קמה" ודרשינן ב"קומה", ועמידה בציצית שייך לכל המצוות הללו, ב] גם הברכה בעי עמידה, וזה כבר דין נפרד שלא שייך לדין עמידה דציצית, וזה הלכה בכל ברכות המצוות, גם באלו שהמצוות עצמן בישיבה.

מה"ט הק' המג"א על עצמו ממשנה זו בחלה דמפורש במשנה דברכתו בישיבה, והק', דאף דהמצוה של הפרשת חלה היא בישיבה אבל למה אין הברכה בעמידה, ועיי"ש בדגול מרבבה, ותירוצו של המג"א וביאור שיטתו יבואר להלן.

ובשיטת המג"א אזיל נמי בשו"ע הרב דכולהו ס"ל שכל ברכות המצוות בעי עמידה, וכן נקט במ"ב להלכה.

אכן הפמ"ג [[91]](#footnote-91) ובשיטתו אזלי נמי הפנ"י במגילה [כ"א], וכ"ה במגן גיבורים ובמור וקציעה ובחכמת שלמה ובערוה"ש [כולהו בהל' ציצית שם], דכולהו נקטו דהמצוה והברכה שייכי אהדדי, ורק מצוה שדינה בעמידה מחייבת גם ברכה בעמידה, ובאמת דכן נקט הב"ח [הל' ציצית] בדעת הסמ"ק, עיי"ש, ונמצא דדינו של המחבר דבעי עמידה בציצית ובברכה, תרוייהו חד דין הוא, וכ"ה בפנ"י שם לענין מגילה דכ' בהדי' דכיון דמצות מגילה מתקיימת בישיבה, שוב גם הברכה אפשר בישיבה, וכ"כ הפמ"ג [סי' תל"ב שם] לענין מגילה, וכ"ה בהדי' במור וקציעה ומגן גיבורים לענין מגילה, אבל המג"א לשיטתו כ' בהלכות מגילה דאף דמצות קריאת המגילה בישיבה אבל הברכה בעמידה, וזה לשיטתו בהל' ציצית, וע"ע בפמ"ג [הנ"ל] דברכת בדיקת חמץ בישיבה ג"כ, ופשוט דהמג"א יחלוק גם בזה.

להנך שיטות לא קשה מידי מהפרשת חלה – ופשוט.

ובדעת הגר"א, נראה דדעתו כהפמ"ג ופנ"י, ע' היטב בדבריו [סי' כ"ה סעיף י"א], וכן בדבריו [סי' ח'] שאינם מכריעים, ובא"ר [סי' תר"צ] נראה כהמג"א, אכן בהל' ציצית צידד קצת בשם הכלבו דתלוי במצוה, כהפנ"י, ולא ברור.

ובאמת דהב"י כבר הביא כאן מהארחות חיים לר' אהרן מלוניל בהל' ציצית [עיי"ש בסעיף כ"ז וסעיף כ"ח] שהביא ב' דעות הללו [האם דין עמידה תלוי במצוה או שזה דין בכל ברכות המצוות], וכ"ה בעיטור שם בהל' ציצית [שער ג' ח"ב ד"ה גרסינן בתוספתא], ומפורש בעיטור דלשיטה זו דה"ה במגילה צריכים לעמוד, וכדברי המג"א בהל' מגילה, עיי"ש [[92]](#footnote-92).

## מוכיח דלפי הצד שעומדים דווקא במצוה שעומדים בה, דתליית הברכה במצוה לענין עמידה היא מעיקר הדין.

והנה בסברת הפמ"ג ודעימי' דהמצוה והברכה תלויים זה בזה, כ' החכמת שלמה שזו סברא צדדית כדי שלא יזלזלו בברכה, וכעין זה משמע במור וקציעה שם שזה מצד כבוד הזכרת ש"ש שלא יהיה פחות מהמצוה, אכן נראה דבראשונ' מבואר דמעיקר הדין הוא, דהנה הדין עמידה בספירת העומר דרשינן מדרשה דבקמה, ודרשינן בקומה, וע' רא"ש סוף ערבי פסחים שהביא את כל הדרשה הנ"ל על "ברכה" דספירת העומר, במקום להביאו על עיקר הדין ספירה [[93]](#footnote-93), וע' סמ"ק [סי' קמ"ה] שגם הביא עיקר דין דספירה במעומד על "הברכה" של הספירה, וכ"ה בשיבלי הלקט סי' רל"ד, [אף דפשוט דבספירה עצמה איכא דין עמידה וכמפורש בשיבלי הלקט עצמו בסי' שס"ו].

וכן מצאנו בגזירה שוה ד"לכם" דילפינן לכל המצוות מספירת העומר דדינם במעומד, וע' בזה במחזור ויטרי סי' שע"ו שהביא את הגז"ש על "הברכה" של כל הנך מצוות ["כל מצוה שכתוב בה לכם "מברכין" מעומד כגון לולב ציצית ומילה"] וכ"ה בשיבלי הלקט סי' שס"ו [לולב] וכ"ה בכל בו הל' ציצית דעיקר הגז"ש מובאת על הברכה, וכ"ה בבעל העיטור שם בהל' ציצית ["וכתב ר' טובי' וצריך "לברך" מעומד דכתי' והיה לכם לציצית דיליף לכם לכם מספירת העומר"], הרי דהשמיטו את הגז"ש על המצוה עצמה וכתבוהו רק על הברכה, ופשוט שכוונתם דאם לברכה בעי עמידה דק"ו למצוה עצמו.

וע' ברמ"א בהל' מילה ביו"ד [ריש סי' רס"ה] ובהלכות לולב באו"ח [סי' תנ"א] שג"כ הביא לעיקר דין עמידה בברכה ולא במצוה, וכ' רעק"א [שם בהל' מילה] דכוונתו דכש"כ על הברכה, והפמ"ג בהל' ציצית תמה על הרמ"א הנ"ל דלמה כ' את הדין עמידה דווקא לברכה שהיא רק מדרבנן ולא לעיקר המצוה, והקושי' היא באמת קושי' על כל הראשונ' הנ"ל.

עכ"פ מכל זה רואים דהתלייה בין הברכה למצוה אינה סברא צדדית וכסברת החכמת שלמה ומור וקציעה מחמת זילזול, רק דמעיקר הדין הוא, דעיקר הגז"ש קאי על הברכה כמו דקאי על המצוה, וכן מוכרח מכל הראשונים.

## מבאר דכיון דהברכה שייכת למעשה המצוה, שוב שייכי דיני עמידה דמעשה המצוה לברכה מעיקר הדין.

אולם, כל זה תמוה וכדהקשה כבר הפמ"ג הנ"ל, וק' בזה בתרתי, א] ברכת המצוות הן רק מדרבנן וא"כ איך קאי גזירה שוה עלייהו, ב] אפי' אי ברכת המצוות היתה מה"ת [וכשיטת הירושלמי], אבל מהיכי תיתי לומר שהברכה תהיה כלולה בגז"ש, דהדין עמידה נאמר במצוה ומה השייכות לברכה שזה דין בפנ"ע שמתקיים בזמן המצוה.

ומוכרח מזה ב' יסודות, א] אין הברכה קיום דין בפנ"ע, אלא דהברכה היא חלק מהמצוה, ומצוה שלא בירכו עליו חסר בגוף המצוה, וכדהארכנו בזה באמרות אברהם בכרת המצוות [סי' ח'], והבאנו בזה כמה ראיות, ב] עוד מוכרח מזה, דהברכה מתייחסת ומצטרפת למעשה המצוה להיות חלק ממנה, וכשמתחלקין המעשה מצוה והקיום מצוה לתרי גברא או לתרי זמנים, הברכה נגררת אחרי המעשה, וכדהארכנו בזה לעיל [שם סי' א'].

ומעתה פשוט, דלמשל במצות לולב יוצאים ידי"ח מה"ת בלקיחה בעלמא, ונענועים דהלל הם כבר הוספה מדרבנן, וזה הרחבה מדרבנן של המצות לקיחה ואינו דין חדש בפנ"ע [[94]](#footnote-94), והנה זה פשוט דבנענועים דהלל בעינן עמידה [חוץ מהדין עמידה דהלל], דכיון שזה גם בכלל מצות הלקיחה דמדרבנן הרחיבו את הלקיחה, שוב ממילא שייכי כל הלכות המעשה לקיחה גם לנענועים, והרי"ז גם בכלל הגז"ש דלכם, כן נראה פשוט, ומעתה נראה דה"ה לענין הברכה, שהלכות ותנאים שנאמרו ב"מעשה" המצוה עצמו, אף שהם נלמדו מגז"ש מה"ת, אפי"ה שייכי "ממילא" לברכה, שאחרי שחז"ל הרחיבו את "מעשה" המצוה בברכה, ממילא שייכי בו ההלכות של מעשה המצוה, ומיושב בפשיטות דברי הראשונים.

שו"ר דהדברים מפורשים בפמ"ג בסי' תל"ב [מ"ז בס"ק ב'] שכ' "העיקר ילפותא [דעמידה] בעשייה, וברכה ממילא, כדין המצוה כך דין הברכה", והוא כנ"ל.

ולפי"ז יתחדש, דברכת המצוות שאינה חלק ממעשה המצוה, התם נאמר דגם אם מעשה המצוה יהיה בעמידה, אפי"ה הברכה לא תהיה בעמידה.

ודוגמא לדבר זה יבואר בסוף דברינו מתוך דברי הבעל העיטור דמחלק בין דין עמידה בברכת "על המילה" לעמידה בברכת "להכניסו".

## מביא שי' הראשונים דכל ברכות המצוות בעי עמידה – ומתמה במה שתירצו על הפרשת חלה.

אחרי הקדמה הדרינן לשיטת המג"א:

הרי הבאנו את שי' המג"א בהל' ציצית דכל ברכות המצוות בעמידה, והבאנו ששי' זו כבר מובאת בארחות חיים בהל' ציצית בשם הירושלמי [[95]](#footnote-95), וכן הוא בעיטור שם, וע' בב"י, וגם במצות מגילה ובדיקת חמץ דיושב במצוה, אכתי עומד בברכה [וכדהארכנו בזה שם], והק' המג"א ממשנה זו בחלה דמבואר שמותר לשבת בברכה של הפרשת חלה, והק' דמ"ש מכל ברכות המצוות.

ותי' "דאינה מצוה כ"כ דאינה עושה אלא לתיקון מאכלו דומי' דשחיטה", וע' בעיטור שם שהק' עוד מנטילת ידים דיושבים בברכה, [ומיירי בנט"י לסעודה עיי"ש], ויש ליישב ע"ד המג"א בחלה, דאינו אלא למי שרוצה לאכול והרי"ז לתיקון הידים ודומה לשחיטה והפרשת תרו"מ, וכן נוהגין בליל הסדר [[96]](#footnote-96).

וכבר הקשינו בעיקר סברתו, דאף דשאני מצות הפרשת חלה משאר מצוות, אכן כל הנך חילוקים שייכים לעיקר הנידון אם לתקן ברכה על מצוה זו או לא, שהרי בהרבה מצוות מצאנו דלא נתקנה בהם ברכה, אבל אחרי שנתקנה ברכה שוב אין לחלק ביניהם בהלכותיהן של הברכות מחמת חילוקים במצוה, דכמו דמצאנו דין "עובר לעשייתן" בברכת המצוות, ואין יוצא מן הכלל [חוץ ממצוות שלא שייך בהם כטבילה], ה"ה בדין עמידה למג"א שנאמר בכל ברכות המצוות, וא"כ, מה אכפת לן "שאינו מצוה כ"כ", דסו"ס יש כאן מספיק תורת מצוה כדי שיתחייב ברכה במצוה זו, ומנלן ולמה להקל בהלכות שנאמרו בהך ברכה – וצע"ג.

## מביא טעמו של הארחות חיים שעומדים בברכת המצוות כיון שדומה לשירת הלויים, ומתמה בזה טובא.

ונקדים בזה – דלכאו' טעמא בעי דלמה צריכים עמידה בכל ברכת המצוות – והראשונים לא הביאו טעם לזה – אלא שראיתי בארחות חיים לר' אהרן מלוניל [ציצית] שכתב טעם מעצמו, וז"ל שם, "וכן מצאנו נמי בלויים דכתי' לעמוד לשרת מכאן אמרו אין שירות אלא מעומד והשירות שלנו בעשותינו המצוות א"כ מברך מעומד".

והנה שירת הלויים בעי עמידה, וכן מפורש בשבולי הלקט [סימן קצ"ח] ודייק כן מהפסוק בדברי הימים [א' פרק ט"ו], וכן דייק בפרדס יוסף [החדש] מרש"י בפרשת קרח [על הפסוק המעט מכם], והיינו שרש"י פירש דקאי על שירה והרי מפורש בפסוק לעמוד, ועיין נמי בתפארת ישראל על מדות [פרק ו' בחומר בקודש] דמבואר שיש דין עמידה בשיר של יום בסוף התפלה, ופשוט א"כ שזו כוונת ר' אהרן מלוניל כאן.

אולם דבריו מרפסין איגרא, וצריכים עיון גדול:

א] ה"שירות" הוא המצוה ולא הברכה וכמפורש בדבריו, וא"כ למה עומד דווקא בברכה ובמצוה יושב [כבדיקת חמץ ומגילה], וזה פלא גדול.

ב] מה מצא דווקא בעמודה של הלויים ולא הביא עמידה של כהנים בעבודה, ועיין בהערה [[97]](#footnote-97).

ג] הך קרא דלעמוד לשרת באמת לענין כהנים נאמר, וצ"ע.

## מבאר דבריו עפ"י מה שייסדנו דהברכה והמצוה חדא נינהו – ומתחברים השרות ועבודה שיש במצוות להזכרת ש"ש שיש בברכה להיות שרות שיש בה הזכרת ש"ש – כעין שירה.

ונראה לומר בזה דבר חדש:

הנה - בערכין [י"א] מבואר דשירה מיקרי עבודת עבודה, והיינו משום עבודה של שירה היא עבודה בתוך עבודת הקרבנות, ולחד מ"ד זה מעכב את ההקרבה, ונראה לחדש שכל התורת עבודה שחל בשירה היינו מחמת הצטרפותה לעבודה של הקרבן, ושוב חיילא בה דין עמידה מצד היותה עבודה – אבל אין הכוונה שעד כמה שהיא חלק מהעבודה שוב חיילא בה דין עמידה של הקרבן אלא שהיא עצמה עבודה חמחמת העבודה של הקרבן וכעת היא מצד עצמה מחייבת שירה.

עוד נראה להקדים – דכבר נתבאר בדברינו באמרות אברהם ברכת המצוות [סימן ח'] בארוכה שהברכה מצטרפת למצוה להיות חלק ממנה, ונאמרו בזה ג' חידושים:

א] דיני הפסק ודיני צירוף בין הברכה למצווה שונים בברכת המצוות מברכת הנהנין.

ב] עוד נתבאר דחיילא דיני וגדרי המצווה על הברכה וכגון בסיפור יציאת מצרים הברכה נכללת בכלל הדין מתחיל בגנות ומסיים בשבח, וחיילא גם מעלת דאורייתא בברכה דרבנן לגבי מצ"כ ולגבי חוטף מצווה.

ג] עוד נתבאר דחיילא גדרי ברכה במצווה ואמרינן שיש הזכרת ש"ש במצווה מכח הברכה – עיי"ש היטב.

ומעתה יש לומר שזה הדמיון בין שירה לברכתה מצווה ששניהם חיילא בהו תורת עבודה לענין עמידה מחמת זה שהם מצטרפים לעבודה ובזה חיילא בהו שם עבודה, ומצד עצמם כבר מחייבים עמידה – וא"ש היטב הדמיון, וא"ש היטב למה הביא הפסוק של לעמוד לשרת שכתוב בעבודת הקרבן, שהרי ס"ל שהמקור של הדין עמידה היינו מחמת הדין עמידה בעבודת הקרבן – מכח הך פסוק של לעמד לשרת.

אמנם ממנפ"ש צ"ע שהרי כאן אין עמידה במצוה אף שהיא ה'שרות' והיא העבודה – והסברא בזה היא שהמצוה גרע מהברכה, שכאן הברכה עצמה חשיבא כעבודה של שירה אבל המצוה אינה כעבודה של קרבנות, והרי באמת מצאנו בעמידה בתפילה שהביא השו"ע [סי' צ"ח סעיף ד'] דאתינן עלה מצד עבודת קרבן דכוהנים, וע"כ דחלוק מכל המצווה דב"ונשלמה פרים שפתינו" נתחדש ד"תפילה" היא "במקום" קרבן וממילא שייכא לעבודת הקרבן, אבל "מצוות" אינם "במקום" עבודה, אלא שהם עוד אופן אחר של עבודה, ואינם דומים לעבודת הקרבנות, ובאופן הזה ליכא עמידה, אולם אהני לן מה שמצוות הם עבודה לא כלפי עצמה אלא כלפי הברכה לעשות אותה לעבודת עבודה – והיינו לעבודה שהצטרפה לעבודה אחרת ומחמת זה נהיתה לעבודה – ונמצא שהברכה היא בגדר "ונשלמה שירה שפתינו" וא"ש.

ונראה להוסיף בזה עוד – שלכאו' יש להקשות דאיך עדיפא הברכה מהמצוה – עכ"פ כלפי העמידה של שירת הלויים – דאי מצי מחיל תורת עבודה בברכה לחייב בה עמידה האיך היא עצמה גרע ממנה – ונראה שיש ביניהם חילוק גדול לגבי עבודה של שירה – וכדיבואר:

הרי בשירת הלויים מבואר בערכין [שם] דדרשינן מקרא, "ושרת בשם ה' אלוקיו", איזהו שירות שהוא בשם ה' הוי אומר זה שירה, ועיין רש"י "שמזכירין בו ש"ש", הרי דבשירת הלויים איכא ב' תנאים, א] שירות, ב] הזכרת ש"ש, ויש לדון בדמיון של הארחות חיים בין מצוות לשירת הלויים, האם המצוות וברכותיהן דומים גם להנך פרטים בשירת הלויים או לא, ונראה דמתחלקין חדא מחברתא, דהמצוות עצמם, אף דהם "שירות" אבל אינם "בשם ה' אלוקיו" [[98]](#footnote-98), ומאידך גיסא, ברכת המצוות הם איפכא, דאף דבמטבע של הברכה איכא הזכרת ש"ש "בשם ה' אלוקיו", ובזה דומה ממש לשירת הלויים שהרי בברכות יש דין להזכיר "שם ואדנות", וזה כלשון הקרא בלויים "בשם ה' אלוקיו" [[99]](#footnote-99), אבל מצד שני אין כאן "שירות", דמדוייק בארחות חיים דהמצוות הם השירות ולא הברכות.

הרי לנו דבמצוה חסר בהזכרת ש"ש אף דאיכא שירות, ובברכה חסר בשירות אף דאיכא הזכרת ש"ש.

ומעתה א"ש – דאיך עדיפא הברכה מהמצוה – עכ"פ כלפי העמידה של שירת הלויים – דאי מצי מחיל תורת עבודה בברכה לחייב בה עמידה האיך היא עצמה גרע ממנה – ולפי הנ"ל אדרבה – הרי שירה עצמה חיילא בה תורת עבודה מחמת הצטרפותה למצוה, וה"ה דברכת המצווה חיילא בה תורת עבודה לא מצד עצמה אלא מצד היותה חלק מהעבודה של המצוה, ואף שהעבודה של המצווה לא דומה מצד עצמה לעבודה של הקרבן לחייב עמדיה, הא מיהת אית לה תורת עבודה לענין זה שיחול תורת עבודה בברכה, אולם אחרי שחיילא בה דין שירות – הרי החלק של השירות שהיא בשם ה' אלוקיו היינו דווקא החלק של הברכה, ולא המצוה, הלכך גרע ממנה לגבי עמדיה של שירת הלויים, וע"ע בהערה [[100]](#footnote-100) מה שהוספנו בזה.

ביסוד זה יבואר דכל הדין עמידה בברכת המצוות רק נאמר בברכה שהיא חלק מהמצוה, אבל לו יצוייר ויהיה ברכת המצוות שהברכה והמצוה הם תרתי, התם לא יהיה שייך דין עמידה בברכה, דבברכה מתקיים שפיר תנאה ד"בשם ה'" אבל אין כאן שירות, ומאידך במצוה איכא "שירות" בלי "שם ה'" וממנפ"ש אין כאן דין עמידה, וביסוד זה יבואר כמה תמיהות בשיטת המג"א, וכדיבואר להלן.

## מביא חידושו של המג"א שבמצוות שהם לתיקון ולהכשר נמי אין דין עמידה, ומבאר דבריו.

ובזה א"ש מה שהקשינו לעיל – הרי המג"א הקשה מחלה שמותר לשבת בברכה של הפרשת חלה, דמ"ש מכל ברכות המצוות, ותי' "דאינה מצוה כ"כ דאינה עושה אלא לתיקון מאכלו דומי' דשחיטה" – והקשינו - דאף דשאני מצות הפרשת חלה משאר מצוות, אכן כל הנך חילוקים שייכים לעיקר הנידון אם לתקן ברכה על מצוה זו או לא, שהרי בהרבה מצוות מצאנו דלא נתקנה בהם ברכה, אבל אחרי שנתקנה ברכה שוב אין לחלק ביניהם בהלכותיהן של הברכות מחמת חילוקים במצוה – ומעתה קשה דמה אכפת לן "שאינו מצוה כ"כ", דסו"ס יש כאן מספיק תורת מצוה כדי שיתחייב ברכה במצוה זו, ומנלן ולמה להקל בהלכות שנאמרו בהך ברכה.

ולהנ"ל א"ש טובא, שהרי ברכת המצוות מצד עצמן לא מחייבי עמידה, ורק עד כמה דחיילא בברכה שם "שירות" מהמצוה הוא דבעי עמידה, ובשלמא מצוה דרמי אקרקפתא דגברא י"ל שהוא "שירות", אבל מצוה דרמי אמאכל לתיקונו, ולא מתחייב בו הגברא, בזה ליכא למימר שהוא "שירות", ודו"ק, וזהו כוונת המג"א "אינו מצוה כ"כ", והגדר בזה, דיש כאן "מצוה" אבל חסר בתורת "שירות" שבמצוה, ושוב יש כאן "בשם ה'" אבל אין כאן "שירות" ודו"ק.

## מביא סברת הראשונים שבמצוות שיש בהם הנאה אין דין עמידה בברכה שלהם, ומתמה בדבריהם.

עוד יש לתמוה בעיקר שי' המג"א, דלמה בישיבת סוכה אנו יושבים גם בברכה וכן באכילת מצה ומרור, ובשלמא לפמ"ג ופנ"י ודעימי' [הובאו לעיל] דדין הברכה כדין המצוה לענין עמידה, א"ש, אבל למג"א דכל ברכות המצוות בעמידה ק', וע' בפרישה ובא"ר [סי' ח'] ובפמ"ג [סי' תל"ב] ובשפת אמת מגילה ריש פ"ג שהק' קושי' זו [[101]](#footnote-101).

והאמת היא דקושי' זו לק"מ, וא"צ למצוא סיבות צדדיות למה ליכא דין עמידה בברכת לישב בסוכה ואכילת מצה ומרור, שהרי בעיקר הכלל דברכת המצוות בעמידה נאמר מיעוט כלפי מצוות שיש בהם הנאה, דעי' בארחות חיים [שהוא המקור לעמידה בכל ברכת המצוות, וכדהבאנו לעיל מדבריו בהל' ציצית] שכ' להלן בהל' לולב [סעיף כ"א] "וכתב גאון, ומברכים על נטילת לולב מעומד וכן בכל מצוה שאין בהם הנאה", הרי דמיעט מצוות דהנאה, וכן הוא בעיטור בהל' ציצית, שכ', "והרב חביבי אמר, כל מצוה שלא נתנו ליהנות מברך מעומד כגון ספירת העומר וברכת הלל ונטילת לולב ונט"י [שחרית - עיי"ש בשער חדש] ומילה ותקיעת שופר ומגילה", הרי דשניהם הדגישו דרק במצוות "שאין בהם הנאה" עומדים, וע' בלשון הארחות חיים בהל' ציצית שכתב דעומדים רק בברכת המצוות "ולא בברכת הנהנין", ונראה דכוונתו לאפוקי מברכת המצוות במצוות שיש בהם הנאה [ואין כוונתו על ברכות הנהנין ממש], וכן מפורש מתוך דברי הב"ח שם בהל' ציצית, שרצה לומר ש"ברכת ציצית" מיקרי לענין זה "ברכת הנהנין" כיון שהיא מצוה שיש בה הנאה, ודו"ק, וכ"ה בפמ"ג [תר"צ בא"א ס"ק א'] וז"ל "והכלל, כל ברכה שאין בה הנאה לגוף, בעמידה" עכ"ל.

עכ"פ, לפי דבריהם דמחלקינן בין מצוות שיש בהם הנאה למצוות שאין בהם הנאה, לפי"ז מבואר למה הברכות בסוכה ומצה ומרור אינם בעמידה, דהו"ל כנהנין, שו"ר בפמ"ג [תל"ב] שיישב כן על סוכה "דהוי כנהנין", ופשוט דכוונתו לכלל הנ"ל, וא"ש, וכ"ה בפמ"ג [פתיחה להלכות ברכות אות י"ח] וז"ל "ואכילת מצה, י"ל דומה לנהנין, ובסי' תרמ"ג ס"ב לישב בסוכה מיושב, י"ל דמ"מ על אכילה והנאה מברך", עכ"ל, וא"ש.

אולם עיקר הך חילוק תמוה.

א] איזה נפ"מ מצאנו בין מצוות שיש בהם הנאה [ו"שניתן להנאה" כלשון העיטור] למצוות שאין בהם הנאה.

ב] אף אם נמצא נפ"מ ביניהם, אבל מהו הנפ"מ בברכותיהן של הנך מצוות.

ג] מה כל זה שייך לדין "עמידה" דברכותיהן, דכמו דבעובר לעשייתן אין נפ"מ, למה בעמידה יהיה נפ"מ.

## מבאר את החילוק בין מצוות דהנאה לשאר מצוות, דבמצוות דהנאה אין בהם תורת שירות, ובמצוות שאין בהם הנאה איכא תורת שירות, ונפ"מ לדין מצוות צריכות כוונה.

והנראה בזה, דכמו דמצוות הפרשת חלה שהיא לתיקון המאכל לכן אין בו תורת שירות כמו כן מצוות אכילה שהם המאכל עצמו שגם בהם לא חיילא תורת שירות, ואף שיש כאן מצווה גמורה אבל אכתי אינו מעשה שעומד אך ורק כ'שירות' של העבד לאדונו, רק שאדונו אומר לו איך לקיים הנאת עצמו, הרי מצאנו שהרמב"ם סותר משנתו בדין מצוות צריכות כוונה, דהרמב"ם [הל' שופר ב' - ד'] פסק דמצוות צריכות כוונה בשופר, ובמצה פסק [חו"מ ו' - ג'] דמצוות א"צ כוונה, ויישב הכס"מ וכ"ה בר"ן [ר"ה כ"ח], דסברת הרמב"ם דמחלקינן בין שופר למצה היא כהחילוק שמבואר שם בגמ' בראש השנה [כ"ח], דכיון דבמצה יש "הנאה", שוב א"צ כוונה.

וי"ל שהגדר בכל הנ"ל הוא שמצוות של הנאה שאינם של שירות אין בהם דין כוונה וכל הדין כוונה שייכא אך ורק למצוות של שירות, ודו"ק, ומהאי טעמא ליכא ברכה בעמידה – ודו"ק.

## מביא את דברי הבעל העיטור בדין עמידה בברכת להכניסו בבריתו של א"א.

והנה – עיין בבעל העיטור בהל' מילה [שער ג' ח"ד] שכ' דבמילה צריך לעמוד, והוסיף דגם בברכה על המילה צריך עמידה, ובהמשך דבריו שם הוסיף דאבי הבן מברך "להכניסו", והוסיף דצריך לעמוד בברכה זו כדי שהעם יברכוהו בברכה "דכשם שנכנס לברית כן יכנס וכו'", וכבר תמה בזה המגיה שם דמה זה שייך לעמידה, וביאר הטעם "שיראו אותו ויברכוהו", עכ"פ דברי העיטור צ"ב, דכשם שפשיטא ליה שברכת "על המילה" היא בעמידה מעיקר הדין כמו המילה עצמו, א"כ ה"ה דברכת "להכניסו בבריתו" נמי בעי עמידה מטעם זה, ול"ל טעם נוסף, ודברי הבעל העיטור תמוהין – וקושי' זו קשה לב' הדרכים, גם לדרך שהכל תלוי במצוה של עמידה וגם לדרך שבכל ברכת המצוות עומדים.

[והיה אפ"ל דלהכניסו היא ברכת השבח, וע' בזה בתוס' בפסחים [ז'.] שהביא בזה ב' שיטות, ואם זה ברכת השבח, שוב לא שייך למצוה, ובעי טעם אחר לעמידה, וא"ש, אולם מהמשך דברי העיטור שם מוכרח דלמד דזה ברכת המצוות שהרי דן שם מצד עובר לעשייתן, ומוכרח שזה ברכת המצוות, אולם לפי מה שדייק המהרש"א שם בתוס' בפסחים [שם] דבברכת השבח כה"ג נמי בעי עובר לעשייתן, שוב אינה ראיה].

ונתחיל לישב לפי השיטות שהכל תלוי במצוה של עמידה – דרק התם עומדים והרי הכא במילה עומדים – אלא שביארנו דזה משום שהברכה מצטרפת למצוה הלכך עומדים בה כמו במצוה.

והעירני ידידי הגאון ר' יהודה בן שלמה שליט"א דלפי"ז א"ש, דע"כ דשאני ברכה זו משאר ברכת המצוות, דבברכה זו מתחלקת הברכה ממעשה המצוה, דהמל עושה את המצוה ומברך ברכת "על המילה" והאב מברך ברכה זו ד"להכניסו".

והנה עיקר הראיה דהברכה תלויה במעשה המצוה ולא בקיום המצוה היא מדברי המג"א בבדיקת חמץ בשליח ומשלח, דהשליח מברך ולא המשלח, דמכאן מוכרח דברכה שייכת למעשה המצוה ולא לקיום המצוה, וכדביאר שם המג"א בעצמו, וההוכחה ליסוד זה הביא המג"א מהמל שהוא המברך אף דאין לו קיום מצוה, רק מעשה מצוה, בברכת "על המילה".

ולפי"ז, מיניה וביה מוכרח דשאני בנקודה זו ברכת "להכניסו" דע"כ דזה לא שייך למעשה המצוה, שהרי בברכה זו מצאנו דהאב מברך ולא המל, ודו"ק, וע"כ שכאן אין ברכת המצוות חלק ממעשה המצוה, ולכן אין הברכה על "עושה" המצוה רק על "מקיים" המצוה, ומה"ט פשוט דא"צ מעומד מעיקר הדין, ומה"ט הוצרך הבעל העיטור להביא טעם אחר לעמידה בברכה זו, וזו ראיה נפלאה.

ומעתה נוסיף עוד – דגם לפי הדרך שעומדים בכל ברכת המצוות א"ש – דכבר נתבאר דגם לפי השיטה דכל ברכות המצוות בעמידה, אכתי בעינן דהברכה תצטרף למצוה, דרק בזה חיילא תורת "שרות בשם ה'" שהשרות של המצוה והשם ה' שבברכה מצטרפין להיות אחד, וכיון דברכת "להכניסו" אינה חלק ממעשה המצוה, שוב לא שייך בה דין "שירות בשם ה'".

הרי שיש ב' תנאים, שרות וגם צירוף של שרות עם הזכרת שם ה', ובחלה יש צירוף של שם ה' אבל ליכא שרות ובלהכניסו ליכא צירוף של שם ה' אף דאיכא שרות.

## מביא סתירה בדין שומע כעונה אי יש בזה דין עמידה לשומע או לא, ויש בזה סתירה בין ברכת המגילה לספירת העומר, ומבאר עפ"י יסוד דינא דעמידה בעבודה וקדשים עפ"י סוגי' דזבחים ט"ז., שזה דין בעובד, וכן הוא בברכת המגילה, לעומת הדין עמידה דספירת העומר.

והנה, יש לעיין בדיני עמידה, האם יש דין עמידה גם במי שיוצא ידי"ח בדין שומע כעונה, או דרק מי שמברך בעצמו צריך עמידה, והעירני בזה ידידי הגאון הרב ר' אפרים בש שליט"א שמצאנו בזה סתירה, דבמ"ב [ריש סי' תר"צ] בשעה"צ [ס"ק א'] הביא מהמחצית השקל דכמו שהמברך צריך לעמוד בברכת המגילה, כמו"כ השומעים את ברכתו עומדים, דמדין שומע כעונה הרי הם כמברכים, וע"ד זה מצאנו נמי בחזרת הש"ץ דכ' הרמ"א [סי' קכ"ד סעיף ד'] דהקהל צריכים לעמוד, וביאר שם במ"ב דמדין שומע כעונה הרי הוא כמתפלל ושפיר בעי לעמוד, ומאידך גיסא מצאנו בספירת העומר דכשהש"ץ מוציא את הציבור ידי חובתם בספירה ובברכתה, דא"צ העם לעמוד, וכמבואר בביאור הלכה [ריש סי' תפ"ט], והוא בשם הרי"ץ גיאות, וצע"ג.

ולכאו' צ"ל דנחלקו הכא בגדרי שומע כעונה, אכן נראה דלדברינו דלעיל מתיישבין הדברים בלי חילוקים הנ"ל, ונקדים ביסוד א', דהנה בעבודה יש דין עמידה מגזה"כ ד"לעמוד לשרת", ונראה דאין תחילת הדין בעבודה עצמה, רק מדיני העובד הוא, רק דהך דין בעובד מעכב בעבודה, דיעויין בזבחים [ט"ו:] דהובא יושב כפסול עבודה בהדי זר אונן וטבו"י וכו', וע' בזבחים [ט"ז.] דילפינן דזר מחלל עבודה ק"ו מיושב עיי"ש, וע"ע בזה להלן שם [כ"ג:] דמפורש "דיושב כזר" וע' רש"י "כי בו בחר ה' וכו' לעמוד וכו' וכיון דלא נבחרו הוו להו זרים", והיינו שיש "בחירה" בעובד בעמידה, והעירני לזה ידידי הרה"ג ר' יהודה שינדלר שליט"א, ונראה, דכמו דכהונה וזרות הם דינים ב"עובד", רק דהדינים ב"עובד" מעכבין בגוף העבודה, כמו"כ עמידה הוא דין ב"עובד", רק דהך דין מעכב בעבודה, [וע' שם דשינה עליו הכתוב לעכב], אבל אין תחילת דינו מצד העבודה עצמה שצריכה עמידה, ודו"ק, ומאידך נראה דבספירת העומר, הך דין עמידה דילפינן מבקמה, אין זה הלכה ב"סופר", דאין שום דיני "סופר", רק הלכה היא בספירה עצמה שתהא בעמידה.

והנה, דין עמידה דתפילה ילפינן מעבודה וכמבואר במרדכי [פ"ק דברכות סי' י"ד], ודין עמידה דברכת המצוות במגילה הוא רק למג"א ודעימיה דעומדים בכל ברכות המצוות [וכמבואר לעיל], שהרי לפמ"ג ופנ"י יושבים בברכת המגילה כקריאתה, והך דין עמידה דכל ברכת המצוות ילפינן משירת הלויים דגם עמידה דידהו יליף מ"לעמוד לשרת" כעין עבודה, וכדהבאנו לעיל, אכן ברי"ץ גיאות [שהביא הביאור הלכה] י"ל דסובר כהראשונים דרק עומדים בברכה שמצותה בעמידה, דדין הברכה כדין המצוה, וכדהארכנו לעיל, ונמצא דהדין עמידה בספירה ובברכתה תרוייהו ילפינן מבקמה.

ולפי"ז חלוקין נינהו הנך דיני עמידה, דבחזרת הש"ץ וברכת המגילה, הדין עמידה הוא בגברא שהוא ה"מתפלל" והוא ה"משורר" בברכתו, מדין "לעמוד ולשרת" ובספיה"ע הדין עמידה הוא בספירה עצמה, וברכת הספירה היא חלק מהספירה.

ומעתה נראה, דבדין שומע כעונה, אף דודאי דחשיב השומע כמברך, אבל אין זה "ברכה דידיה", רק דהרי הוא כמברך "בברכתו של חבירו", דמי שבירך בפועל הרי ברכתו הוא, אלא דמדין שומע כעונה נעשה גם השומע כמברך בברכת חבירו, ודו"ק, והארכנו בזה במק"א לבאר הגדרה זו בשומע כעונה.

ולפי"ז נראה, דהיכא דהדין עמידה הוא דין בגברא, כתפילה וברכת המגילה, וכעין דין עמידה דעבודה, התם צריכים עמידה גם בשומע כעונה, שהרי השומע יש לו דין "מתפלל" ויש לו דין "משורר" ועובד, אכן בספירת העומר, דהתם הדין עמידה הוא בספירה, הרי התם רק הש"ץ בעי עמידה, דספירה דידיה הוא, וגם אחרי דין שומע כעונה אינו ספירת הציבור, רק דהציבור סופרים בספירת הש"ץ, ופשוט למה אין בזה דין עמידה, ודו"ק.

ולפי"ז צריכים להוסיף, דלפי מה שפסק המ"ב כדעת המג"א דתמיד עומדים בברכת המצוות, א"כ דין ברכה של הספירה עדיף מהספירה עצמה, ודינו כברכת המגילה, וגם הציבור יעמדו בברכה, ורק בדעת הרי"ץ גיאות י"ל כנ"ל, וכל מה שהביאו המ"ב אינו אלא לענין שומע כעונה, עיי"ש, אבל בעיקר דין עמידה בשומע כעונה יחלוק המ"ב, ודו"ק – ועיין בהערה [[102]](#footnote-102) במה שיש להוסיף בזה.

# סימן ח'מחלוקת הראשונים ביסוד דין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא,ובדין לשמה במצה בדין זה, ובדין נתינת מים לגבי שיעור ה' רבעיםולגבי פטור עכו"ם והקדש.[פרק ג' משנה א'].

**פרק א' ביאור חדש בפלוגתת הראשונים בגדר הדין נתינת מים. <>** בפלוגתת הראשונים ביסוד דינא דנתינת מים, ומעורר שיש מקום ללמוד דלא כהגר"ח בביאור פלוגתתם, וכן מדוייק בלשונות של הראשונים. <> מקשה להנך דלמדו דנתינת מים דומה להבאת שליש, דלמה אין בה פטור דעכו"ם והקדש והפקר, ומעורר דלפי"ז הרשב"א סותר משנתו אי נתינת מים הוי כהבאת שליש או לא. <> מביא את יסוד הגר"ח בעיקר חיובא דחלה, ומבאר עפי"ז את שורש פלוגתת הראשונים בדין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא. <> מבאר עפי"ז את החילוק בין פטור עכו"ם והקדש בהבאת שליש לפטור עכו"ם והקדש בנתינת מים, וחילוק זה הוא גם לראשונים דהשוו נתינת מים להבאת שליש, ומיישב בזה את סתירת הרשב"א. <> תוספת ביאור בזה. <> מוסיף בזה לבאר דבאמת גם בעכו"ם אזלינן בתר נתינת המים, ודומה ממש להבאת שליש, רק דמהני אח"כ גלגול דישראל להפקיע את השם לחם עכו"ם, וכדחזינן בלחם חו"ל. <>

**פרק ב' עוד בהנ"ל, ובישוב סתירת הרשב"א. <>** מתמה עוד ברשב"א, דמצד א' הרשב"א מדמה שיעור דה' רבעים לפטור עכו"ם דבתרווייהו אזלינן בתר מעיקרא, ומאידך סובר דחלוקין נינהו, דהרשב"א סובר דלענין עכו"ם אזלינן רק בתר גלגול, ולענין ה' רבעים מפורש בדבריו דאזלינן בתר נתינת מים. <> מבאר עפ"י הנ"ל למה חלוקין מיעוטא דעכו"ם והקדש דבעינן לזה גלגול משיעור ה' רבעים דסגי כבר בנתינת מים. <>

**פרק ג' בדין לשמה במצה בנתינת מים. <>** דן בדברי הגר"ח לענין שימור לשם מצה בנתינת מים, דיתכן דתלוי בעיסה ולא באתחלתא דלחם, ונסתרו דברי הגר"ח. <> בדברי הגר"ח בסוגי' דעיסת הכלבים - בגדר דין לשמה - דלמדנו ג' חידושים מהגר"ח, והכא המקור לחידוש הגר"ח בלשמה בנתינת מים. <> מכאן מקור לדבר הגר"ח ללמוד דין לשמה בנתינת מים מהדין נתינת מים בחלה. <> סיכום דברי הגר"ח בזה.

# פרק א'ביאור חדש בפלוגתת הראשוניםבגדר הדין נתינת מים.

## בפלוגתת הראשונים ביסוד דינא דנתינת מים, ומעורר שיש מקום ללמוד דלא כהגר"ח בביאור פלוגתתם, וכן מדוייק בלשונות של הראשונים.

עיין בציונים והערות [פרק ג' משנה א'] שהבאנו את פלוגתת הראשונים - האם מדמינן נתינת מים להבאת שליש או לא, דלפי הרא"ש אינה כהבאת שליש, ולפי הרמב"ן וריטב"א ורשב"א דינה כהבאת שליש.

והבאנו בזה ג' נפ"מ:

א] נפ"מ האם שייך לאסור אכילת קבע מטעם זה דכבר איכלל בכלל עיסה, או דאינה עיסה כלל ובעינן לטעמא ד"שמא יערים".

ב] נפ"מ לגבי שימור לשם מצה משעת נתינת המים לדרכו של הגר"ח.

ג] נפ"מ האם בעינן תחילת העירוב של המים עם הקמח בלשמה במצה - או לא, ודו"ק.

וכל זה לנתבאר עפ"י הגר"ח דלמ"ד דמדמינן להבאת שליש דע"כ דחשיב כעיסה ממש, דומי' דהבאת שליש, איברא דנראה להוכיח דאינו כן, דלדרכו של הגר"ח לא נתברר שורש פלוגתתם, והגר"ח באמת נתקשה טובא בסברת השיטות דמדמינן להו אהדדי, דסו"ס אין כאן חפצא של עיסה בנתינת מים עצמה, ומה"ט נקט הגר"ח מסברא כהרא"ש, ותמוה סברתם דחשיב כעיסה, וצ"ע.

וכפשוטו היה נראה דבאמת אינה בכלל עיסה, ואף דמדמינן להבאת שליש אבל אכתי אינה בכלל עיסה, דכן מדוייק בר"ש, שהרי הר"ש כתב דיליף מ"ראשית עריסותיכם" ויליף מזה "דמשעת נתינת מים קרינא ביה עריסותיכם", והרא"ש דנקט כהגר"ח כתב "דאין שם עיסה עליה", ונראה דהמעיין בדברי הר"ש יראה שלא כתוב בדבריו שהוא חולק וסובר "שיש כאן עיסה", אלא דכתב "דקרינא ביה עריסותיכם", ומשמע שזה לא גילוי בעיקר ה'שם עיסה', והיינו די"ל דכו"ע מודי דאינו בכלל עיסה ופלוגתתם בנקודה אחרת, ובעזהי"ת יבוארו הדברים.

## מקשה להנך דלמדו דנתינת מים דומה להבאת שליש, דלמה אין בה פטור דעכו"ם והקדש והפקר, ומעורר דלפי"ז הרשב"א סותר משנתו אי נתינת מים הוי כהבאת שליש או לא.

ונראה להוכיח עוד דע"כ דאינו דין הבאת שליש ממש, דהנה, הקדש פוטר בתרו"מ גם במירוח וגם בהבאת שליש ולהכי איכא ב' משניות נפרדות בפטור זה – עיין בהערה [[103]](#footnote-103) - וגם הרמב"ם חילקם לשתי הלכות - בהל' מעשר [סוף פ"ב] בהבאת שליש ולהלן שם [סוף פ"ג] לגבי מירוח.

ויש לעיין דלמה לא נאמר ב' פטורים גם בחלה, חד בנתינת מים וחד בגלגול, דהכא למדנו פטור הקדש בחלה במשנה [פ"ג-מ"ג], ואין על זה ב' משניות, והמשמעות שם היא דתלוי אך ורק בגלגול, ולא תלוי בנתינת מים, וכן הקשה הגרי"ז [מנחות ס"ז] וכ"ה בתורת הארץ [פ"ד אות ע"ט], וכן תמה גם הגר"ש רוזובסקי [זכרון שמואל סי' ט' ס"ק י'].

ובאמת דכעין זה כבר תמה הגר"ח הנ"ל לענין פטור הפקר, וע"ז חידש הגר"ח דשאני נתינת מים מהבאת שליש דנתינת מים לא שייכא למחייב דחלה, אלא דגזה"כ דחיילא על ידו הפרשה, ורק בהבאת שליש דאיכא לפנינו "דגנך" וזהו המתחייב, שוב שייכא ביה פטורא דהפקר, וכתבו הגרי"ז זצ"ל והגר"ש רוזובסקי זצ"ל דלפי"ז מתיישב נמי למה אין פטור הקדש בנתינת מים.

אולם כל זה לדרכו של הגר"ח דאזיל בזה כהרא"ש, אבל לאידך ראשונים דסברי דנתינת מים דומה להבאת שליש לגבי איסור אכילת קבע – לדידהו אכתי לא מיושב, ולדידהו הדרא קושי' לדוכתא, דלמה לא נפטרנו גם בפטור הקדש.

וכעין זה קשה נמי לענין פטור עכו"ם דג"כ מצאנו בו ב' פטורים, חד בהבאת שליש וחד במירוח, ועיין בהערה [[104]](#footnote-104) שאין זה פשוט [דפטרינן מצד הבאת שליש], אבל עכ"פ כן נקטו גדולי האחרונים, ואי ננקוט כדבריהם שוב קשה דמאי שנא חלה, דלמה ליכא פטור כזה בנתינת מים ע"י עכו"ם, ולמה רק פטרינן גלגול עכו"ם, ובתורת הארץ [שם אות פ"ה] הביא דבהדי' מבואר בפסקי הרשב"א דנתינת מים ע"י עכו"ם אינה פוטרת ורק גלגול עכו"ם פוטר, והכא כבר אין לומר כהגר"ח הנ"ל, שהרי הבאנו מהרשב"א עצמו דכתב בהדי' לדמות נתינת מים להבאת שליש, ואיך סובר הרשב"א הכא דחלוקין לעינן פטור עכו"ם, וצע"ג.

## מביא את יסוד הגר"ח בעיקר חיובא דחלה, ומבאר עפי"ז את שורש פלוגתת הראשונים בדין נתינת מים אי דינה כהבאת שליש או לא.

ואשר נראה בכל זה, ונקדים במה שנתבאר בהרחבה להלן בציונים והערות [משנה ג' ענף ב'] מהגר"ח ביסוד חיובא דחלה, דאין ב' מחייבים נפרדים בחלה, חד מצד "עיסה" וחד מצד "לחם", אלא דכל המחייב הוא אך רק מצד הלחם שבה, אלא דבקרא ד"עריסותיכם" נתחדש דדיינינן ליה ללחם העתיד להיות כבר מתחילת העיסה, דעיסה עומדת להיות לחם.

ובהקדמה זו אפשר לבאר את שורש פלוגתת הראשונים אי מדמינן נתינת מים להבאת שליש או לא, דלכאו' מסברא צריכים לדמותם, דאי מצאנו דבשתיהן אפשר להפריש ואסור באכילת קבע, א"כ ע"כ דשוין, אלא דבזה טוען הגר"ח דע"כ דאין לדמותן, דבהבאת שליש איכא לחפצא של "דגנך" שזו החפצא שמתחייבת בתרומה, משא"כ הכא בחלה ליכא חפצא של "עיסה", ואלו ממש כדברי הרא"ש "דאין שם עיסה עליה", אולם מאידך אומר הר"ש דסו"ס ילפינן מגזה"כ "דקרינא ביה עריסותיכם", וצ"ב דבמה נחלקו.

ועפ"י הנ"ל הדברים מבוארים, דהר"ש לא אמר "שיש עליה שם עיסה", רק "דקרינא ביה עריסותיכם", והיינו דפשוט דכו"ע מודי להרא"ש דאין בזה שם עיסה - וכטענת הגר"ח, דפשוט ד"תערובת קמח ומים" אינה עיסה, אלא דאכתי אפשר לדון בו "דין עריסותיכם", והיינו דכמו ד"עריסותיכם" אינו מחייב מצד עצמו אלא מצד הלחם שעתיד להיות בה, הרי דנתחדש מהלך של "אתחלתא דלחם" בעיקר המחייב של חלה, כמו כן נתחדש עוד דכיון דנתינת מים היא אתחלתא דעיסה, ועיסה היא אתחלתא דלחם, א"כ י"ל דכבר בנתינת מים איתרבי בכלל "עריסותיכם" לענין זה דחיילא ביה שם 'אתחלתא דאתחלתא'.

ובתוספת ביאור - נתחדש בהאי קרא דדיינינן ב'אתחלתא דאתחלתא' מצד הלחם שעתיד להיות בה - וזו כוונת הר"ש "דקרינא ביה עריסותיכם" ולא פירש "שיש עליה שם עיסה", דרק תורת "אתחלתא דלחם" אית ביה מצד זה שיש כבר 'אתחלתא דעיסה', ודו"ק.

ועל זה טוען הרא"ש "שאין בה שם עיסה", והיינו שכיון דאכתי אינה עיסה – שוב לא שייך לדון בה מצד הלחם שעתיד להיות, דרק לאחר גלגול מיקרי עיסה, ורק אז יש בה "אתחלתא דלחם", דרק אז עומד ממש לאפייה, [והא דאכתי מותר באכילת ארעי היינו משום דעדיין לא נגמר כל החיוב עד הגלגול כמו דבשליש אכתי בעינן מירוח].

ולשיטת הרא"ש כיון שאינה בכלל עיסה לכן אינה אפי' בכלל "עריסותיכם", ורק לפי הר"ש איכלל ב"עריסותיכם", והדברים מדוקדקין מאד - דעיין ברא"ש בפירושו [בהמשך במשנה] שכתב שזה בכלל "ראשית עריסותיכם", והיינו לפני "עריסותיכם", ודלא כהר"ש שכתב שזה בכלל "עריסותיכם" – ולשיטתייהו אזלי.

ומעתה א"ש, דגם להנך דמדמינן להבאת שליש, אין זה מצד העיסה עצמה, וכטענת הגר"ח, אלא דאחרי חידוש הגר"ח דדיינינן בעיסה מצד הלחם שעתיד להיות, אז יש כבר מקום לומר שגם בנתינת מים איכא כבר "לאתחלתא דלחם", ושוב הדרא להיות כהבאת שליש, דכמו דבהבאת שליש איכא כבר להך חפצא שמתחייבת, כמו כן בנתינת מים חיילא כבר תורת "אתחלתא דלחם", שהיא החפצא שמתחייבת בחלה.

## מבאר עפי"ז את החילוק בין פטור עכו"ם והקדש בהבאת שליש לפטור עכו"ם והקדש בנתינת מים, וחילוק זה הוא גם לראשונים דהשוו נתינת מים להבאת שליש, ומיישב בזה את סתירת הרשב"א.

ומעתה יבואר נמי למה חלוקין הבאת שליש ונתינת מים בפטור הקדש ועכו"ם, דהאחרונים ביארו למה חלוקין הבאת שליש מנתינת מים לפי שיטות הראשונים דסברי דנתינת מים אינה כהבאת שליש לענין ההפרשה ולענין אכילת קבע, דלהכי פשיטא דחלוקין נמי לענין פטור עכו"ם והקדש, אבל לדברינו הדברים מבוארים גם לראשונים דמדמי נתינת מים להבאת שליש לענין ההפרשה ולענין אכילת קבע, ואכתי חלוקין נינהו לענין הפטור עכו"ם והקדש.

ונקדים ביסוד נוסף שביארנו בציונים והערות [פרק ג' משנה ג' ענף ב'] - והוכחנו כן מכמה מקומות – וביסוד זה נתחדש מהלך חדש בעיקר מיעוטא דעכו"ם והקדש – וזה עפ"י הגר"ח הנ"ל והבאנו בזה לבאר למה גלגול עכו"ם והקדש פוטר גם באפייה דישראל והדיוט "דבשעת חובתה היתה פטורה".

ושורש הדברים בזה הוא - דאין זה משום שגלגול עכו"ם והקדש הוא בגדר "פוטר" וכמו שלמדו כל האחרונים – וזה פוטר גם כשחל מחייב אחר, אלא דע"י הגלגול כבר חיילא שם "לחם עכו"ם" ושם "לחם הקדש" בעיסה, והיינו טעמא דלפי הגר"ח נתחדש שכבר בעיסה דיינינן ליה ללחם שעתיד להיות בה, וזהו כבר "אתחלתא דלחם", דשם הלחם איקבע בהתחלתו.

ועל פי זה יש לומר דגם באפייה אכתי חשיב כ"לחם עכו"ם", דלא פקע שמו מיניה שכבר חל עליו מקודם בזמן הלישה – דכבר אז היה עליו שם לחם מחמת הלחם העתיד להיות בה, ורק לר"ע נתחדש בגזה"כ דאפשר להפקיע שמו באפייה מלחם עכו"ם ללחם ישראל, ואנן מודי ליה בלחם חו"ל מגזה"כ ד"לחם הארץ", דמהני קרימת פנים בתנור בא"י, ויסוד זה הוכחנו שם מכמה מקומות - ויישבנו בזה כמה קושיות וכמה סוגיות.

ומעתה י"ל דאף לפי הראשונים דנתינת מים היא כהבאת שליש, אבל כבר נתבאר דאין זה מחמת השם עיסה מצד עצמה, שהרי אין שם עיסה כלל בנתינת מים, וכל דינה הוא רק מחמת הלחם שעתיד להיות בה, וי"ל דאתחלתא דלחם קובע שמו של הלחם, אבל אתחלתא דאתחלתא לא קובע שמו, דגלגול הוא הוא האתחלתא עצמו של הלחם שיש כאן עיסה, אבל נתינת מים היא אתחלתא דעיסה ורק בזה הוא דחשיב כאתחלתא דלחם, וזה קליש טפי להחיל שם על הלחם.

## תוספת ביאור בזה.

ונוסיף בזה ביאור - דעד כאן לא נחלקו הרשב"א והראשונים עם הרא"ש דדיינינן כבר בנתינת מים את הלחם שעתיד להיות אלא כלפי עצם ההפרשה וכלפי איסור אכילת קבע, אבל לגבי קביעת שם עכו"ם והקדש בלחם, לגבי זה מודי כולהו לדעת הרא"ש דאין כאן דין לחם לענין זה, דרק בשעת עיסה וגלגול עומד להיות לחם עד כדי כך שאפשר כבר לקבוע את כל שמו של הלחם.

ובתוספת ביאור י"ל עוד, דזה דנקבע כל השם לחם ב"אתחלתא דלחם" הוא חידוש, שהרי במציאות אין כאן יותר מעיסה, וחידוש זה ילפינן מגזה"כ ד"עריסותכם - ולא עיסת הקדש ועכו"ם" – ולמדנו דבעיסה כבר נקבע שם של הלחם, וי"ל דרק באופן זה שנהיתה כבר לעיסה איתרבי, כיון דאז כבר עומד להיות לחם ומחוסר רק אפייה, ואף דב"ראשית עריסותיכם" איתרבי תורת לחם לענין הפרשה בנתינת המים דגם אז עומד קצת להיות לחם, אבל אכתי לא עומד להיות לחם לענין קביעת שמו לפוטרו.

## מוסיף בזה לבאר דבאמת גם בעכו"ם אזלינן בתר נתינת המים, ודומה ממש להבאת שליש, רק דמהני אח"כ גלגול דישראל להפקיע את השם לחם עכו"ם, וכדחזינן בלחם חו"ל.

ובאמת די"ל בזה עוד ויתחדש בזה חידוש דין, דיש מקום לומר דנתינת מים דומה להבאת שליש ממש גם לענין פטור עכו"ם והקדש, אלא דאעפי"כ יתחייב אח"כ בגלגול ישראל, ודווקא בגלגול עכו"ם לא מתחייב אח"כ ע"י אפיית ישראל, ונבאר את הדברים.

והביאור בזה, דבאמת, כמו דחיילא תורת לחם לענין הפרשה בנתינת המים, כמו כן חיילא שם לחם עכו"ם והקדש בנתינת מים, אבל כיון דאינה עיסה ממש, א"כ כשיגלגל הישראל הוא יפקיע הימנה את ה'שם עיסת עכו"ם', והיינו דכמו דמצאנו בחו"ל דאף דחיילא שם "לחם חו"ל" בגלגול בחו"ל, אבל שוב ילפינן מגזה"כ ד"לחם הארץ" דפקע שמו בקרימת תנור בא"י, כן ביארנו בציונים והערות [פרק ג' משנה ג' ענף ב'] - ושם ביארנו דזה כבר המקור לר"ע בלחם עכו"ם דמהני גלגול עכו"ם וקרימה בתנור ע"י ישראל להתחייב - דגלי קרא דאפשר להפקיע שמו, וחכמים פליגי בחידוש זה.

ומעתה י"ל - דעד כאן לא פליגי אלא בין גלגול לאפייה, אכן כו"ע מודי ליסוד זה לגבי קביעת שמו בנתינת מים, דהכא אף בלי גזה"כ יכול להפקיע שמו הימנו אח"כ, דלא אלימא התורת לחם בנתינת מים לענין זה שלא יהני בו הפקעת שמו, דסו"ס גמר האתחלתא דלחם הושלם בגלגול בזמן החלות שם עיסה, ודו"ק.

והיינו דאף דהרשב"א חולק על הרא"ש וחידש שכבר חיילא תורת לחם בעיסה כבר בנתינת מים, אבל לזה מודה להרא"ש דקליש התורת לחם שבנתינת מים לענין זה דיכול אח"כ להפקיע שמו לעשות אותו כלחם ישראל.

ולפי"ז יתחדש חידוש דין - דכמו דלא מהני הפרשת חלה לאחר גלגול בחו"ל אף דנכנס לא"י לפני הקרימת תנור בא"י, ורק לאחר אפייה יתחייב, [עי' בזה בחזו"א שביעית סי' ב' ס"ק ב' ד"ה והא דפירות] ופשוט - כמו כן נימא אנן דלאחר נתינת מים ע"י עכו"ם אינו יכול להפריש ממנו חלה עד שיגלגלו ישראל, דלפני גלגול הרי זה "לחם פטור", וגרע מכל נתינת מים דמהני ביה הפרשה לפני גלגול.

[אולם העירוני דאף לדרך הראשונה הדין כן, דאף אי אין שום קביעת שם בלחם בשעת הנתינת מים, אבל פשוט שאין נתינת מים דעכו"ם יכול להחיל כאן חלות לחם שבפרשת חלה, דלא עדיף מגלגול דקובע עיקר שמו של הלחם].

# פרק ב'עוד בהנ"ל, ובישוב סתירת הרשב"א.

## מתמה עוד ברשב"א, דמצד א' הרשב"א מדמה שיעור דה' רבעים לפטור עכו"ם דבתרווייהו אזלינן בתר מעיקרא, ומאידך סובר דחלוקין נינהו, דהרשב"א סובר דלענין עכו"ם אזלינן רק בתר גלגול, ולענין ה' רבעים מפורש בדבריו דאזלינן בתר נתינת מים.

ונראה להוכיח את כל דברינו בגדר הבאת שליש בשיטת הרשב"א עפ"י סתירה אחרת בדברי הרשב"א, דבאמת יש לתמוה, דהבאנו לעיל בציונים והערות [פרק ב' משנה ד' ענף ב'] מתשו' הרשב"א [תס"א] שכתב דבשיעור ה' רבעים אזלינן בתר מעיקרא, ולכן בעיסה שלא היו בה ה' רבעים בגלגול ותפחה לשיעור ה' רבעים באפייה, דפטור, והרשב"א מדמה לגלגול עכו"ם ואפאה ישראל דפטור, והיינו דחזינן בעכו"ם דאזלינן בתר מעיקרא, ולהכי לא מהני אפייה דישראל, וה"ה דלא מהני תפחה לכשיעור באפייה, דסו"ס בשעת גלגול לא היה בה כשיעור, וכבר הארכנו לבאר דבריו בזה.

ומדמיון זה היה משמע, דכמו דבפטור עכו"ם אזלינן בתר מעיקרא מזמן הגלגול ולא מזמן הנתינת מים וכדהבאנו מפסקי הרשב"א, כמו כן אזלינן בתר מעיקרא בשיעור ה' רבעים מזמן הגלגול ולא מזמן הנתינת מים, ויתחדש לפי"ז, דאי תפחה בין הנתינת מים לגלגול והיינו כגון דטימטמה דאכתי לא חשיב גלגול לגבי חיטין [והוא רק גלגול לגבי שעורין וכמבואר בריש פ"ג דחלה] ואז המתין עד דתפחה ושוב גילגלה, דאז מודי הרא"ש והרשב"א דאזלינן בתר גלגול ואז היה בה שיעור.

אולם מדברי הרשב"א מבואר דאינו כן, וז"ל "ובחלה נמי ראשית עריסותיכם כתיב, דהיינו משתטיל מים לעיסה, הא אין בה שיעור בראשית דהיינו חמישה רבעים פטורה", ומפורש דאזלינן בתר נתינת מים, ובאמת דכן מוכרח מכל דבריו שהוכיח מלשונות במשנה דתמיד מודדים בקמח ולא במה שתפחה אח"כ, ומכאן מוכרח דהרשב"א בא גם לאפוקי תפחה קודם גלגול, דרק בשעת הנתינת מים אפשר למדוד בקמח, וכן מבואר נמי מדברי הרשב"א להלן [תס"ה] דהכל תלוי בקמח.

ועי' להלן דהוכחנו שם מבלילה רכה דשיעור ה' רבעים הוא ע"כ משעת נתינת מים, ולא משעת גלגול.

ומעתה קשה, דמצד א' הרשב"א מדמה פטור עכו"ם לחסרון שיעור דבתרווייהו אזלינן בתר מעיקרא, ומאידך הרשב"א מחלק ביניהם לענין שעת המעיקרא, דבעכו"ם מבואר ברשב"א [פסקי חלה] דאזלינן רק בתר גלגול, ובחסרון שיעור מבואר בתשו' הרשב"א דאזלינן בתר נתינת מים, וצ"ע.

## מבאר עפ"י הנ"ל למה חלוקין מיעוטא דעכו"ם והקדש דבעינן לזה גלגול משיעור ה' רבעים דסגי כבר בנתינת מים.

ועפ"י דברינו דלעיל א"ש הכל, ויבואר למה לענין פטור עכו"ם אזלינן בתר גלגול ולענין שיעור ה' רבעים אזלינן בתר נתינת מים, אף דהרשב"א מדמה להו אהדדי דבתרווייהו אזלינן בתר מעיקרא, והרי למד מעכו"ם לה' רבעים דאזלינן בתר מעיקרא אף דתרי דינים שונים נינהו.

והביאור בזה, שכוונת הרשב"א היא ללמוד ממיעוטא דעכו"ם את יסוד דינא דחיובא דחלה, דאין בחיובא דחלה ב' מחייבים שונים, מחייב דעיסה ומחייב דלחם, רק דלחם של אח"כ נמצא כבר בתחילתו בעיסה, ותמיד הלחם שבה הוא המחייב.

וביאר הרשב"א דיסוד זה למדנו ממה דיכול כבר לקבוע את שם הלחם מעיקרא בעיסה לפוטרה בתורת לחם עכו"ם, וע"ז אמר הרשב"א דגם לענין שיעור ה' רבעים אזלינן בתר תחילת הלחם, והשיעור הוא מתחילתו, ולעיל הרחבנו בביאור זה בדברי הרשב"א.

אולם אף דילפינן להו זה מזה אכתי מתחלקין ותרתי נינהו, והיינו דלענין קביעת השם לחם שבעיסה, לזה בעינן עיסה גמורה לאחר גלגול דכבר עומדת ממש לאפייה, ואז איכא כבר תורת לחם בעיסה לענין קביעת שמו, אבל בנתינת מים אינו קובע שמו, דאף דאיכא כבר בנתינת מים תורת לחם לענין הפרשה ולענין אכילת קבע, אבל לענין קביעת שמו כ"לחם פטור" לא סגי לזה נתינת מים, אבל אם יש הלכה דמשערינן לשיעור הלחם בתר מעיקרא, בזה שפיר אזלינן בתר מעיקרא ממש, והיינו משעת הנתינת מים [[105]](#footnote-105).

ולדרך השניה דחידשנו דבאמת חיילא תורת לחם עכו"ם כבר בנתינת מים, אלא דע"י גלגול אפשר להפקיע שמו, לדרך זו א"ש הדמיון בין שיעור ה' רבעים לפטור עכו"ם כפשוטו, דבאמת בתרווייהו אזלינן בתר מעיקרא והיינו הנתינת מים, רק דבעכו"ם אכתי מהני גלגול ישראל לחייבו כיון דמפקיע שמו הימנו, אבל בשיעור ה' רבעים ליכא שום קביעת שם, דאינו אלא שיעור בעלמא ולהכי לא יתחייב בתפח עד הגלגול, ודו"ק.

# פרק ג'בדין לשמה במצה בנתינת מים.

## דן בדברי הגר"ח לענין שימור לשם מצה בנתינת מים, דיתכן דתלוי בעיסה ולא באתחלתא דלחם, ונסתרו דברי הגר"ח.

עפ"י כל הנ"ל נסתרו דברי הגר"ח בדין שימור לשם מצה בנתינת מים, דכבר הבאנו לעיל בציונים והערות [פרק ג' משנה א' ענף ב'] מהגר"ח דחידש דהדין שימור לשם מצה בזמן הנתינת מים תלוי בפלוגתת הראשונים בגדר האיסור אכילת קבע מזמן נתינת מים, האם דינה כהבאת שליש או לא, וביארנו, דהגר"ח לשיטתו, דסובר כפשוטו כסברת הרא"ש דאין לדמות נתינת מים להבאת שליש, כיון דהבאת שליש היא רק אחרי שיש כאן את החפצא המתחייבת, והמירוח הוא רק לגמר החיוב, אבל כבר הושלמה ה"חפצא שמתחייבת" בהבאת שליש, ולכאו' כל זה ליתא בנתינת מים דפשיטא דאכתי אין כאן תורת עיסה בנתינת מים והרי עיסה היא החפצא המתחייבת, עכתו"ד.

ולפי"ז ע"כ דהראשונים שסוברים דמדמינן נתינת מים להבאת שליש ע"כ חולקים וסברי ד'תערובת מים וקמח' היא העיסה עצמה, וזו החפצא המתחייבת, וע"כ דלמדנו מדבריהם דגדר הגזה"כ ד"ראשית עריסותיכם" הוא דגלי קרא דמדמינן נתינת מים להבאת שליש לענין זה שהושלמה כבר החפצא המתחייבת, וע"כ דזו עיסה, וממילא דגם במצה איכא כבר עיסה, כן נתבאר לעיל בדברי הגר"ח, ודו"ק.

אולם כל זה כפי הבנת הגר"ח, אכן לדברינו דחיילא הכא תורת אתחלתא דלחם עוד לפני העיסה, וע"כ דאכתי לא חיילא תורת עיסה דא"כ למה ליכא פטור עכו"ם והקדש, דמאי שנא מהבאת שליש בעכו"ם הוקדש, וע"כ דכל זה בנוי על החידוש דבחיוב הפרשת חלה נתחדש דהדין אתחלתא דלחם סגי לענין חלה, וכל החידוש של נתינת מים הוא דין בהלכות אתחלתא דלחם, ומאן יימר דגם במצה נאמר דין זה דאתחלתא דלחם וכפשוטו הכל תלוי בדין עיסה, ולא באתחלתא דלחם ובאתחלתא דאחתלתא, ודו"ק, ודברי הגר"ח לדמותם וצ"ע.

## בדברי הגר"ח בסוגי' דעיסת הכלבים - בגדר דין לשמה - דלמדנו ג' חידושים מהגר"ח, והכא המקור לחידוש הגר"ח בלשמה בנתינת מים.

אולם - עיין לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ח' ענף ב'] דנתבאר מדברי הגר"ח [הלכות חמץ ומצה] בעיסת הכלבים דין זה דאתחלתא דלחם וגם נתבאר שם החידוש דאיכא אתחלתא דאחתלתא, וכל זה נתחדש בחלה ויליף למצה - וביארנו שם דלמדנו מדברי הגר"ח ג' חידושים:

א] עיסת הכלבים חסר לה בתורת לחם שבשעת העיסה, ומבואר דאיכא חלות דין אתחלתא דלחם כבר בתחילת העיסה, וזה כנתבאר בכמה דוכתי בדברינו – עיין בציונים והערות [פרק ג' משנה ג' ענף ב' - ועוד].

ב] עוד מבואר הכא דגם במצה איכא דין 'אתחלתא דלחם', ודין זה חל כבר בעיסה של מצה, ודין זה יליף מחלה.

ג] עוד מבואר בגר"ח דהחפצא שבה חל הדין כוונה לשמה במצה היא התורת לחם שבה, והיינו דהיה מקום לומר דהלשמה חיילא בקמח או במים או בעיסה, וא"כ לא אכפת לן מה דליכא תורת לחם בעיסת הכלבים לגבי החלות דין לשמה, ומהגר"ח למדנו דהך "אתחלתא דלחם" בעיסה של החלה היא היא המקום חלות של הלשמה, וממילא דאי ליכא 'אתחלתא דלחם' בהך עיסה שוב ליכא חלות לשמה, ורק מחמת זה חשיבי עיסת הכלבים כאינה משומרת לשם מצה, ודו"ק.

## מכאן מקור לדבר הגר"ח ללמוד דין לשמה בנתינת מים מהדין נתינת מים בחלה.

ונראה דמכל זה איכא מקור לחידושו של הגר"ח דבנתינת מים במצה איכא כבר חיוב לשמה, עוד לפני הלישה, והביאור, דבנתינת מים כבר חיילא התורת 'אתחלתא דלחם' בחלה ומהכא למדנו כבר למצה, דכל דיני התורת 'אתחלתא דלחם' דאיכא בחלה למדנו למצה וכמבואר בדין עיסת הכלבים, ודו"ק, וה"ה דנתינת מים שזה אתחלתא דאתחלתא לכל הדינים נמי יליף למצה, והיינו דגם כלפי הדין הפרשה והדין איסור אכילת קבע וגם כלפי השיעור של ה' רבעים דאזלינן בתר מעיקרא, בכולהו אזלינן בתר הך אתחלתא דחיילא בנתינת מים, ורק כלפי הפוטר דעכו"ם והקדש אזלינן בתר גלגול, ונתבאר כבר הטעם לזה לעיל, עכ"פ כלפי כל הדינים אזלינן בתר הנתינת מים.

וכי תימא דהך חידוש נוסף באתחלתא דלחם דנתינת מים חשיבא כאתחלתא דאתחלתא לכל הדינים הוא כבר דין מסויים בחלה דווקא, וזה כבר לא יליף למצה, ונראה דזה אינו, שהרי הבאנו בציונים והערות [פרק ג' משנה א'] את דברי הגר"ח שכתב דלהנך ראשונים דמדמינן נתינת מים להבאת שליש, ע"כ דנאמר בזה דכבר הושלם החפצא שמתחייבת, והיינו שיש כאן עיסה בנתינת מים, אולם תמהנו על זה טובא, וביארנו לעיל דהנך ראשונים למדו שהחפצא המתחייבת בחלה היא האתחלתא דלחם לא העיסה, והך אתחלתא דלחם כבר קיימת לגמרי בנתינת מים דחיילא ביה תורת אתחלתא דאתחלתא, אף דשם עיסה אין כאן, וזה כבר דומה להבאת שליש, וזה כבר דין כללי בכל התורה, ודו"ק.

והיינו דכמו דמדמינן את התורת אתחלתא דלחם בחלה להבאת שליש לענין זה שיש איסור אכילת קבע, הרי דזה ע"כ דין כללי ולא גזה"כ מיוחדת בהלכות חלה, כמו כן אמרינן דחיילא ביה שם אתחלתא דלחם לכל דיני התורה, וזה כולל גם את הדין לשמה במצה שגם זה חיילא בחפצא של אתחלתא דלחם שיש במצה, ודו"ק.

## סיכום דברי הגר"ח בזה.

הרי לנו דדברי הגר"ח [בדברים שנמסרו בעל פה] בדין לשמה במצה בנתינת מים בנויים על כמה יסודות מדברי הגר"ח [בספרו]:

א] תחילת הדברים בנויים על דברי הגר"ח לגבי עיסת הכלבים שנתחדש שם שיש דין אתחלתא דלחם גם בחלה וגם במצה וילפי למצה מחלה לענין זה.

ב] גם כלפי הדין לשמה נאמר דין אתחלתא דלחם, וכמבואר שם בכל דבריו.

ג] הגר"ח בהלכות ביכורים חידש דכל החפצא בשלמותה נמצאת כבר בהבאת שליש, וממילא דלמ"ד דמדמינן הבאת נתינת מים להבאת שליש, לדידהו ע"כ מוכרח דגם אתחלתא דלחם חיילא בנתינת מים, ועל זה חיילא הדין לשמה.

#

# סימן ט'בגדר הדין ש'חלה ותרומה'מעורבות בעיסה ובטבל,לגבי איסור משמרת בטבל.[פרק ג' משנה ב'].

מצאנו במשנה שתרומה מעורבת בטבל וחלה מעורבת בעיסה לאחר גלגול. <> מביא את יסוד הראשונים ואחרונים שתרומה מעורבת כבר בתוך הטבל, ומביא כמה מקורות לזה מהאיסור אכילה וחיוב מיתה ודיני ממון ואיסור לטמאה, ומהדין דבר הנדור, ודבר האסור. <> מתמה טובא בעיקר היסוד – שהרי מוכח שיש חילוקים בין הטבל לתרומה, ומוכרח גם שיש 'נדר' בהפרשה ומקדישו בהפרשה, ויש בזה סתירות מיניה וביה. <> מתמה מכמה דינים בטבל לפני מירוח, ובחילוקי דינים במשמרת תרומתי לפני הפרשה.

## מצאנו במשנה שתרומה מעורבת בטבל וחלה מעורבת בעיסה לאחר גלגול.

מבואר במשנה [פרק ג' משנה ב'] שיש איסור לטמא עיסה של טבל – ונחלקו הראשונים בטעמא דאיסור זה – אי מצד משמרת אי מצד "עשה שינתנו לאהרן בכהונתו", עכ"פ מתוך הדברים אנו רואים שיש חילוק בין לפני גלגול ללאחר גלגול, ובטעמא דמילתא שהדין משמרת אינו אלא לאחר גלגול כתבו התוס' בנדה [שם] "ואין לאסור משום משמרת תרומותי - דקודם גלגול אכתי לא פתיכא ביה חלה כמו המפריש חלתו קמח דלא עשה ולא כלום", הרי שהדין שמעורב בטבל חלה ותרומה לא מתחיל לפני גלגול – ורק אחרי הגלגול והמירוח חיילא דין זה שהתרומה והחלה מעורבת בה – ועיין בכל זה בהרחבה בציונים והערות במשנה [שם].

ומהכא מקור ליסוד הידוע דשורש האיסור אכילה של טבל הוא מחמת התרומה שמעורבת כבר בטבל לפני ההפרשה, וההפרשה רק מוציאה את התרומה שכבר היתה בה מתחילה, והכא בדין טומאה למדנו עוד ששייך איסור משמרת כבר בתרומה שמעורבת בטבל.

ולהלן יבואר שיש כמה קושיות על עיקר האי יסוד – והכא במסויים לגבי משמרת נמי איכא קושיות על האי יסוד – וכדיבואר:

## מביא את יסוד הראשונים ואחרונים שתרומה מעורבת כבר בתוך הטבל, ומביא כמה מקורות לזה מהאיסור אכילה וחיוב מיתה ודיני ממון ואיסור לטמאה, ומהדין דבר הנדור, ודבר האסור.

ונקדים דבעיקר האי יסוד מצאנו ברבינו מנוח [חמץ ומצה פ"ו ה"ז] שהביא ג' פירושים בלשון "טבל", ובפירוש השלישי פירש שהכוונה בזה ללשון תערובת, והיינו כנ"ל שמעורב בו תרומה, ויש לדון בגדר הדברים בב' אופנים, עיין בהערה [[106]](#footnote-106), עכ"פ יש הרבה מקורות וראיות ליסוד הזה - וחלק מהראיות נמצאות באתוון דאורייתא [כלל ב'] - ונבארם אחד אחד דבר דבור על אופניו:

א] מפורש כן ברש"י ביבמות [פ"ו] דלהכי טבל אסור, מחמת התרומה שמעורבת בו, ולהלן הבאנו מהתוס' שהקשו עליו.

ב] בהתפסה בנדרים מצאנו חילוק בין התפסה בדבר הנדור - דהיינו איסור שהאדם חידש בנדר או בהקדש - להתפסה בדבר האסור – דהיינו איסור שחל מאליו כחזיר ונבילה, עכ"פ למדנו משם שיש ב' סוגים של איסור, איסורים שחלים מעצמם ואיסורים שחידשו אותם האדם, ומבואר במשנה בנדרים [ריש פ"ב] שתרומה היא דבר האסור ואינה בכלל האיסורים שחידשם האדם, וזה תמוה, הרי האדם אוסרו בהפרשה כמו בכל הקדש ונדר, ופירשו בזה הרא"ש ותוס' בנדרים [י"ב] דהא דתרומה אינה 'דבר הנדור' רק 'דבר האסור', הוא משום שהאיסור שבו היה כבר בטבל, וההפרשה אינה כי אם להתיר.

ג] ע"ד זה אמרו בתוס' בפסחים [ל"ח.] ותוס' בסוכה [ריש ל"ה:] שיש שותפות לכהן בטבל ולכן אתרוג של טבל אינו לכם ומה"ט אינו יוצא בזה ידי"ח, וזה מחמת התרומה המעורבת בו.

ד] ע"ד זה ביאר הר"ן בנדרים [פ"ד:] לבאר את הך מ"ד שחלקת בין טבל שחייבים להפריש ממנו מעשר עני וסובר שאינה אסורה באכילה, לטבל שחייבים להפריש ממנו תרומה שאסורה באכילה, והיינו טעמא דטבל למעשר עני אין בו איסור כיון שהמעשר עני עצמו שעתיד לצאת ממנו אינו אסור והוי חולין גמורין, ורק תרומה שהיא עצמה אסורה טובלת ולמדנו שכיון שתרומה שהיא עתידה לצאת ממנו אסורה לכן גם היא אסורה מחמת התרומה שמעורבת בו – והיינו שהדינים של התרומה כבר נמצאים בו לפני ההפרשה, ועיין היטב בלשונו שכתב שמוערב בו – מובא בהערה [[107]](#footnote-107).

ה] שיטת הרמב"ם [מאכ"א פ"י הי"ט] שטבל שלא הפרישו ממנו תרומה או תרומת מעשר חייבים עליה מיתה אבל אי הפרישו כבר עליהם תרומה ולא מעשר לא חייבים מיתה, ומבואר בדבריו שהמיתה של הטבל תלויה בזה שהתרומה עצמה יש בה מיתה, והיינו כנ"ל.

ו] כבר הבאנו שבמעשר עני אין איסור זרות ואעפי"כ קיי"ל שיש איסור על הטבל שבו, ולכאו' כאן היה מקום לומר שזה ע"כ סוג אחר של איסור, ועוד היה אפשר לומר שכאן המעשר אינו מעורב בטבל כלל, אכן בדברי התוס' דבפסחים [ל"ח] – מובא לעיל - מבואר שגם חלק העני מעורב בו תחילה לגבי הממונות כלפי הדין לכם, ויתירא מזו, הרי ברש"י [מכות ט"ז: ד"ה מה להלן] מבואר שהדרשה שאוסרת טבל למעשר עני היא "והכי קאמר, לא תוכל לאכול טבל בעוד המעשר בתוכו", ומבואר שהמעורב בו אוסר אף שהוא עצמו אינו אסור.

ז] בדרשה בסנהדרין [פ"ג] שמשם לומדים את האיסור טבל - מבואר שהאיסור הוא מחמת התרומה העתידית שצריכה לצאת מהטבל, דילפינן לה מקרא ד"ולא יחללו את קדשי בנ"י את אשר ירימו" וזה קאי בתרומה "ד'עתידין לתרום'", והיינו תרומה לפני ההפרשה וזה טבל, ושם מבואר ברש"י שכל זה מחמת התרומה המעורבת בטבל, עיין בהערה [[108]](#footnote-108) שהבאנו את הסוגי' ודברי רש"י בזה, וע"ע במשך חכמה על הפסוק שם לאחריו בפרשת אמור שלמד מתוך הפסוק עצמו שיש קודשה שחל כבר בתוך הטבל שמעורבת בו תרומה.

ח] עיין בר"ש מעש"ש [פ"ה מ"ח] לגבי חובת ביעור - שחייבים להוציא את התרומה מן הבית בזמן הביעור, ושם נתחדש שגם טבל שהגיע לעונת המעשרות חייבים להפריש ולתת שגם זה איכלל בדין ביעור, כיון דטבל נמי איקרי קודש, וכן אמרו מפורש בירושלמי שם דלכן גם בזה שייך דין "ביערתי את הקודש מן הבית" דטבל איקרי קודש, ועיין בביאור הגר"א שם בירושלמי שביאר "איקרי קודש - הקודש שבתוכו", ומבואר כנ"ל שבתוכו איכא קודש, והיינו הקודש העתידי שמעורב בו שמחייבו להפרישו ולהוציאו.

ט] עיין במכות [כ'.] שיש קליטת מחיצות לטבל למעש"ש שכבר אסור לפדות את המעש"ש שיפרישו מהטבל הזה, ודומה למעש"ש עצמו שנכנס שלא פודים אותו מחמת הקליטת מחיצות, וע"כ דמחמת המעש"ש שמעורב בטבל חייל כבר קליטת מחיצות.

י] עוד מבואר כן בקצוה"ח [סי' רמ"ג ס"ק ז'] דנקט כהר"ן דאפוטרופוס רק מהני בחלוקת הארץ ולא במקח ומתנה וכיו"ב וכל הדינים של אפוטרופוס אינם אלא מדרבנן מלבד חלוקה שזו מה"ת כיון שאין כאן אלא בירור החלקים ואין כאן חלות ועשייה חדשה ולכן מהני באפוטרופוס, והק' הש"ך מתרומה ע"י אפוטרופוס [[109]](#footnote-109), עכ"פ מוכרח שהפרשת תרומה שייכא גם באפוטרופוס, וביאר הקצוה"ח שגם כאן אינו אלא בירור החלקים, והיי"ט שהתרומה כבר נמצאת בתוכו, וממילא דאין כאן חלות ועשייה חדשה ולכן מהני באפוטרופוס.

ועיין עוד בדברינו באמרות אברהם תרומות - חידושי סוגיות – [סימן א'] שהארכנו בזה עוד להביא ראיות נוספות לחידוש זה.

## מתמה טובא בעיקר היסוד – שהרי מוכח שיש חילוקים בין הטבל לתרומה, ומוכרח גם שיש 'נדר' בהפרשה ומקדישו בהפרשה, ויש בזה סתירות מיניה וביה.

*אולם אף שהדברים מוכרחים וברורים אכן רבו בזה התמיהות, ומכל זה יהיה מוכרח שאין הדברים כפשוטם, ולהלן הקושיות - דבר דבור על אופניו:*

*א] התוס' ביבמות [שם] הקשה על רש"י שאם תרומה נמצאת בטבל והיא האוסר את הטבל, א"כ איך טבל אסור לכהנים אם תרומה מותרת לכהנים [[110]](#footnote-110),* ועיין באתוון דאורייתא [כלל ב'] שהביא את הרמב"ם [תרומות פי"ב הי"ט] שכהנים אכלי משולחן גבוה, וא"כ א"ש שכל קרבן שיש בו דין שלחן גבוה אסור לכל עד הזריקה שמתרת, וצ"ב כל השו"ט הזה, ומה שורש פלוגתת רש"י ותוס' בזה.

*ב] הר"ן בנדרים [י"ב] הבין שתרומה היא דבר האסור מטעם אחר ודלא כנתבאר לעיל מהתוס' והרא"ש מחמת התרומה המעורבת כבר בטבל, וזה תמוה, הרי אי מוכרח מכל הנך דוכתי שהתרומה מעורבת בטבל א"כ פשיטא דכבר אינו דבר הנדור, שהרי לא עשה ולא כלום, ומה צריכים טעמי אחריני בזה, ועוד שהר"ן עצמו מודה לעיקר יסוד זה, וכדהבאנו לעיל מדבריו בנדרים [פ"ד] וסותר דברי עצמו.*

*ג] גם ברא"ש ותוס' שלמדו שזה דבר האסור מחמת התרומה שמעורבת בו, אכתי מוכרח דמחלקי בין התרומה המעורבת בו שהיא רק 'אסורה' להך תרומה שחלה אחרי ההפרשה שהיא כבר בגדר 'קדושה', כן מפורש בלשונם – עיין בהערה [[111]](#footnote-111) - ומבואר לכאו' דתרתי נינהו - וע"ע היטב בר"ש סיריליאו בדמאי [ריש פ"ד] על הנאמנות של ע"ה בתרומת מעשר, כיון שיש בה קדושה, ומשמע שזה לעומת הטבל שאסורה בלי קדושה - ובאמת שיש כאן סתירה מיניה וביה בתוס', דמצד אחד כתבו בסוף דבריהם שההפרשה אינה אלא להתיר ומאידך כתבו בהדי' שהתרומה אית בה קדושה משא"כ הטבל, ומוכרח שההפרשה באה להקדיש ולא רק להתיר, וכל זה צ"ע.*

*ד] הרי באמת פשיטא דא"א לומר שההפרשה רק באה להתיר, שהרי הפרשת תרומה מיקרי 'נדר' – ומה"ט איתא בשאלה עד שבא ליד כהן, וכן מבואר מהדין מופלא סמוך לאיש בתרומה כמו בנדר [ריש תרומות] , וע"ע נפ"מ בזה בהערה [[112]](#footnote-112), והתוכן של הנדר הוא כעין הקדש לגבוה, והדברים מפורשים ברש"י נדה [מ"ו: ד"ה תרומה דאורייתא] בשיטת רבי יוסי ריש תרומות שקטן שהגיע לעונת נדרים תרומתו תרומה, ופירש"י בטעמא דמילתא, "ותרומה והקדש ונדר חדא היא דמקדשה בדבורו שקורא עליה שם", ומבואר שזה נדר של הקדש לגבוה ומה"ט יש בה קדושה ומקודם לא היתה בה קדושה, וכנ"ל שהיה איסור וכעת זה קדושה.*

*ובאמת דמיניה ביה הדברים נסתרים, הרי מצד אחד דין ההפרשה עצמה כנדר דאיתא בשאלה ועוד דינים שוין לנדר, וכנתבאר, ומאידך לא הוי דבר הנדור.*

*עוד יש כאן סתירה נוספת מיניה וביה, הרי מצד אחד מבואר שאין בו עדיין קדושה, ואעפי"כ מצאנו מאידך גיסא דאיקרי קודש לגבי הדין ביערתי את הקודש מן הבית, וכדהבאנו לעיל מהירושלמי סוף מעשר שני ופירש הגר"א 'הקודש שבתוכו', וכן לגבי משמרת תרומותי שזה גם מדיני הקדושה שלא לטמאותה, ודו"ק.*

*ה] יש לעיין - הרי בחולין [ק"כ:] מבואר שטבל הוא איסור בידי שמים ותרומה היא אסור בידי אדם, ולפי הנ"ל ליתא שהתרומה עצמה כבר נמצאת בטבל, וצ"ע, ומשמע כנ"ל שהוא מוסיף קדושה בהפרשה.*

*ו] מצאנו מחלוקת בבלי וירושלמי באיסור הפרשת תרו"מ בשבת - אי מדין מתקן או גם מדין מקדיש, והרמב"ם כהבבלי שיש גם מקדיש וגם מתקן – והארכנו בזה בדברינו באמרות אברהם [תרומות חידושי סוגיות], והבאנו מהאור שמח [שבת פכ"ג] שמפרש שהצד של הירושלמי למה ליכא מקדיש היינו משום שהתרומה כבר מעורבת בטבל, ובאמת שזו טענה פשוטה ומוכרחת שאיזה מקדיש יש כאן אי רק מברר חלקים, ומוכרח שהבבלי סובר שאף שזה בירור חלקים אבל אכתי איכא בזה חלות של מקדיש, וצ"ע.*

## מתמה מכמה דינים בטבל לפני מירוח, ובחילוקי דינים במשמרת תרומתי לפני הפרשה.

*עוד יש לתמוה מכמה דינים שכבר קיימים לפני מירוח אף שעדיין אין איסור טבל ומוכרח שיש מציאות ודינים של תרומה מעורבת בטבל גם לפני המירוח.*

*ז] בתוס' רעק"א [נדרים ריש פ"ב] וברש"ש [שם י"ב.] הקשו קושי' עצומה, הרי בהפרשת תרומה לפני מירוח [מקדים בשבלים] נתחדש שחלה התרומה ואפשר כבר אז להפריש תרומה אף לפני שהטבל אסור, [ורק מדרבנן נאסר באכילת קבע [[113]](#footnote-113) ועדיין מותר באכילת ארעי], ולא דמי לחלה לפני גילגול שא"א, ויש לתמוה, דמה שייך לומר בכה"ג שהתרומה היא דבר האסור, הרי ודאי דהכא הוא חידש את כל האיסור שהרי מקודם לכן היה מותר, ותמוהין דברי הרא"ש ותוס' דלא הוי דבר הנדור מחמת התרומה המעורבת בו.*

*ובאמת דקושי' זו היא קושי' גדולה על הירושלמי – מובא לעיל באור שמח - דאיך אמרו שהוא רק מתיר את הטבל ולא אוסר כלום, הרי במקדים בשבלים זה ודאי אינו כן, וצע"ג.*

*ח] בעיקר דברי רעק"א יש לתמוה, שהרי יש משמעות בדבריו שבא לומר שאין תרומה מעורבת בו לפני מירוח, אכן מצאנו שיש דינים לפני מירוח מחמת המעורב בו, שהרי לגבי ביעור הבאנו לעיל שחל כבר בטבל דאיקרי קודש, והרי במשנה שם מבואר שבמשנה ראשונה סברו שגם לפני מירוח בהקדימו בשבלים חייבים בביעור ורק למסקנה נקטינן דרק מיקרי קודש לאחר מירוח, ומה השו"ט בזה, אטו נחלקו אי תרומה מעורבת בטבל כבר לפני מירוח או לא, ואי מעורב בו האיך באמת מותר לאכול.*

*ט] וע"ד זה יש להעיר עוד, דאף דהבאנו מרש"י ותוס' [נדה ו':] שיש משמרת בטבל לגבי טומאה מחמת התרומה המעורבת בו, אכן נחלקו שם אי דין זה קיים לפני מירוח או לא, עיי"ש בב' התירוצים של התוס' וברש"י, וכל זה צ"ע וכנ"ל.*

*ולסיכום:*

*הרי לנו ג' הערות על קודם מירוח דכפשוטו היה נראה שכיון שמותר באכילה דשוב מוכרח דאין תרומה מעורבת בו לפני מירוח, אלא דלפי"ז קשה: א] למה הוי דבר האסור בתורם לפני מירוח, ב] מה הצד שיש משמרת לא לטמאותה לפני משמרת, ג] מה הצד שיש דין ביעור בטבל לפני מירוח.*

*ועיין בעונג יו"ט [סימן קי"ד] שמעצם זה שאפשר לתרום לפני מירוח מוכרח שמעורב בו תרומה אף שאינו אסור, עיי"ש מה שהעיר בזה ע"ד רעק"א הנ"ל.*

*י] אף שהבאנו לעיל מרש"י ותוס' שיש דין משמרת בטבל לגבי האיסור לטמא טבל, אכן* יש לדון בדין משמרת של איבוד שזה דין אחר, ובאמרות אברהם [תרומות חידושי סוגיות] הרחבנו בב' הדינים הללו של משמרת, ועיין בחזו"א [דמאי סי' ד' ס"ק ב'] דנקט דמותר לשרוף טבל, ומבואר דלדעתו אין בזה דין משמרת [[114]](#footnote-114), אולם הערוה"ש [מעשרות סי' ק"ד סעיף ז'] חולק בזה על החזו"א ולדידיה איכא איסור משמרת לא לאבד טבל בידים [[115]](#footnote-115), וגם הכא יש לעיין דעד כמה שיש תרומה מעורבת בו ואוסר לאוכלו דא"כ למה מותר לאבדו.

למדנו עכ"פ דאיכא ג' חילוקי דינים בטבל, דין איבוד דין טומאה ודין אכילה, ובאכילה מצאנו חילוק בין לפני מירוח ללאחר מירוח, ובטומאה מצאנו שיש צד שתמיד אסור, גם לפני מירוח, ובאיבוד נקט החזו"א דתמיד מותר, הלא דבר הוא.

*וזו באמת תמיהא גדולה, דעד כמה שיש צד שגם לפני מירוח קיים האיסור הזה של משמרת לא לטמאותה, וע"כ שיש בו קדושה היום מחמת התרומה המעורבת בו, ואעפי"כ מותר לאוכלו לפני מירוח, והאיך אסור לטמאותו כשמותר לאוכלו.*

י"א] עוד יש להעיר שבעיקר הדין משמרת לא לטמא טבל מצאנו חולקים, שאף שמבואר ברש"י ותוס' [נדה] ובפירוש המשנה להרמב"ם [גיטין] שיש תרומה מעורבת בה ולכן אסור לטמאותה מה"ת, וכדהבאנו לעיל, אכן הבאנו לעיל שיש בזה חולקים - עיין מה שהבאנו מהראב"ד מובא ברמב"ן [ע"ז נ"ו] שזה רק מדרבנן [דדומה למטמא את התרומה], וגם הפשטות בלשון הירושלמי דילפינן ליה מדרשה – "עשה שינתנו לאהרן בכהונתו" – וליכא דין משמרת, ועוד דבתוספי הרא"ש בנדה [גליון הגמרא שם סוף העמוד] משמע שהגדר בירושלמי הוא רק מחמת הדין הפסד הכהן, וקשה אטו כל הנך שיטות שחולקים בטעמא דמשמרת חולקים נמי בעיקר החידוש של התרומה המעורבת בטבל, וצ"ע.

*עוד יש להעיר מדברי* הכס"מ על הרמב"ם [פרק ט"ז מהלכות טומאת אוכלין ה"ט] שחילק בין האיסור לטמא בידים לאיסור לגרום טומאה עיי"ש, ומבואר מדבריו שמצד אחד האיסור טומאה בטבל שייכא לזה שתרומה מעורבת בה אבל אכתי קיל טפי מתרומה עצמה שבתרומה עצמה יש איסור גם על הגורם, לעומת טבל שזה רק על הבידים, וצ"ע.

*בישוב סוגי'* זו עיין בדברינו באמרות אברהם תרומות - חידושי סוגיות – מה שהארכנו בזה לבאר את עיקר הגדר של תרומה מעורבת בטבל.

# סימן י'בדברי הרמב"ן דמדמה *מחשבת סופגנין לתחילתה הקדש,ובגדר* עקירת מחשבתו למפרע, ובישוב שיטת ר"ת במחשבת סופגנין דמאי שנא מכל המחשבות.[פרק ג' משנה ג'].

מביא דברי הרמב"ן בקושי' מה בין מחשבת סופגנין לתחילתה הקדש שפוטרה, ומבאר דמכאן מוכרח שאין הקדש בגדר פוטר. <> עפי"ז מבאר את תירוצו של הרמב"ן דמעשה מוציא מידי מחשבה, ומוכיח מכאן כדברינו לעיל בביאור הך כללא "דבשעת חובתה היתה פטורה", דנקבע שמו מתחילתו בגלגול כ"לחם הקדש" ושוב לא פקע שמו. <> תוספת דברים ביסוד זה. <> עפי"ז מבאר את שיטת הרמב"ן בתחילתה סופגנין ממש, [ולא במחשבת סופגנין בעלמא]. <> מביא שיש לדון אי בתחילתה במחשבת פטור ונמלך, האם הוא מתחייב למפרע או לא, ומוכיח מהרמב"ן דמהני רק מכאן ולהבא, ומביא בזה מהר"ש ורשב"א דמהני למפרע, ומביא על זה חידוש להלכה בהפרשת חלה ב"קוגעל" מבעל המנחת יצחק. <> מעורר דחידוש זה ב"קוגעל" הוא דלא כהרמב"ן הנ"ל דמעשיו מוציאים מידי מחשבתו, ולפי"ז לא יהני הפרשת חלה ב"קוגעל" לפני אפייה, ולא נהגו עלמא כהרמב"ן, ותולה בזה פלוגתא אחרת, האם העינן אפייה ממש להתחייב, או דסגי בנמלך לאפות. <> מתמה בכל הנ"ל מדברי הרא"ש דמוכרח דע"כ דגם הרמב"ן מודה דמתחייב למפרע. <> מקדים להקשות בעיקר שיטת ר"ת דמאי שנא מחשבת סופגנין מכל המחשבות הפוטרות, ומחדש עפ"י הגר"ח דיתכן דר"ת מודה בכל המחשבות חוץ ממחשבת סופגנין, דמחשבה זו סותרת לעיקר החלות אתחתלא דלחם דחיילא בעיסה מגזה"כ. <> עפי"ז מבאר דגם לרמב"ן אף דמעשיו מוציאים מידי מחשבתו, אבל שוב הדרא לן גלגולו לחייבו למפרע דבמחשבתו הוא שוב קובע כקביעת התורה דאית ביה תורת א"תחלתא דלחם", ויתחדש דרק במחשבה זו ס"ל לרמב"ן דנעקר למפרע לא כן בכל המחשבות, ודו"ק.

## *מביא דברי הרמב"ן בקושי' מה בין מחשבת סופגנין לתחילתה הקדש שפוטרה, ומבאר דמכאן מוכרח שאין הקדש בגדר פוטר.*

הרמב"ן בהל' חלה פי' את המשנה [פ"א-מ"ה] דתחילתה סופגנין וסופה עיסה חייב דלא כר"ת [פסחים ל"ז] דלמד דתחילתה בלילה רכה, אלא שפירש שהמשנה איירי בדין מחשבה – והיינו דתחילתו היתה בלילה עבה כעיסה, אלא שמחשבתו היתה לעשותה סופגנין והיינו ע"י בישול או טיגון, וזו מחשבה הפוטרת, ואם בכה"ג היה גם סופה סופגנין, אז פטור, דדעת סופגנין מתחילה היתה פוטרה, וגם לא מתחייב אח"כ דסופה היה סופגנין, אבל אם נמלך בסופה ואפאה בתנור כעיסה ולא כסופגנין, אז מתחייב בסופה.

והקשה שם הרמב"ן, "וכי תימא מאי שנא מהא דתנן הקדישה עד שלא גילגלה וגלגלה הגזבר ואח"כ פדאה דפטורה, שבשעת חובתה היתה פטורה", והיינו דגם במחשבת סופגנין היינו צריכים לפוטרה מהדין "דבשעת חובתה היתה פטורה".

ולעיל בציונים והערות [פרק ג' משנה ג' ענף א'] הבאנו מהגר"ש רוזובסקי שהוכיח מקושי' זו דהקדש אינו בגדר "פוטר" וכדברי האחרונים, שהם למדו דהך כלל "דבשעת חובתה היתה פטורה" שייך רק ב"פוטר", דנאמר בהך כלל שאחרי שחל "פוטר" בעיסה תו לא מתחייב אח"כ באפייה, ולפי דבריהם לא קשה מידי ממחשבת סופגנין, דכמו דסופגנין הוא רק "חסרון מחייב", כמו"כ מחשבת סופגנין היא רק "חסרון מחייב", ומה הק' הרמב"ן.

וביארנו שם [ענף ב'] דיסוד הפטור "דבשעת חובתה היתה פטורה" בנוי על החידוש של הגר"ח דעיקר חיובא דחלה מצד הלחם, והוספנו לחדש דחיובא דעיסה הוא רק מצד השם "אתחתלא דלחם" דחיילא ביה, ועפי"ז ביארנו דנקבע שמו כ"לחם הקדש" בשעת הגלגול דאז חיילא ביה שם אתחלתא דלחם, ואחרי דחיילא ביה הך שם תו לא פקע גם אח"כ, וגם בשעת האפייה אכתי שמו עליו.

ועפי"ז א"ש קושי' הרמב"ן, דהק' מה בין תחילתה סופגנין לתחילתה הקדש, דגם בתחילתו סופגנין שחשב בשעת עיסה לאפותה כסופגנין, גם התם נימא דנקבע שמו כ"לא לחם", וגם האפייה לא יהני לעשות אותה ללחם.

## *עפי"ז מבאר את תירוצו של הרמב"ן דמעשה מוציא מידי מחשבה, ומוכיח מכאן כדברינו לעיל בביאור הך כללא "דבשעת חובתה היתה פטורה", דנקבע שמו מתחילתו בגלגול כ"לחם הקדש" ושוב לא פקע שמו.*

ותירץ הרמב"ן "התם [בהקדש] מחוסר מעשה פדייה, הכא [מחשבת סופגנין] במחשבה [[116]](#footnote-116) בעלמא תלי' מילתא, מעשה שבסוף [אפייה] מוציא מידי מחשבה [סופגנין]", עכ"ל.

ועפ"י דברינו דלעיל ביסוד דין "דבשעת חובתה היתה פטורה", היינו דנקבע השם לחם כהתחלתו כ"לחם הקדש" ושוב לא פקע גם בשעת אפייה, עפי"ז ביארנו את כוונת הרמב"ן דכוונתו לחדש דכל זה כשנקבע שמו ע"י מעשה, אבל אם נקבע שמו ע"י מחשבה, שפיר נעקר שמו אח"כ במעשה אפייה.

ולדבריו פשוט דה"ה דגלגול במחשבת הקדש דפוטר כמבואר בר"ש [פ"א-מ"ו] דגם הכא חלוק מגלגול הקדש ויהיה באמת חייב אח"כ אם נמלך ואפאו בלי להקדישו.

והוספנו דמדבריו מוכרח כל דברינו ביסוד פטור הקדש ודלא כהאחרונים, דמתבאר בהדי' מתוך דבריו דהא דבהקדש עצמו לא מתחייב אח"כ באפייה, היינו משום שאין מעשה מוציא מידי מעשה, והיינו שאין האפייה דחולין מוציאה ומפקיעה מידי גלגול דהקדש.

ואי נלמד כהאחרונים דהקדש הוא "פוטר" וכבר חיילא "פוטר" בגוף העיסה ע"י הגלגול הקדש, וזהו כללא "דבשעת חובתה היתה פטורה", דכבר חיילא "פוטר", א"כ מהו כל הנידון, ומה שייך לומר שאין מעשה מוציא מידי מעשה, הא סו"ס חיילא "פוטר" בגוף החפצא ושוב לא מתחייב, וע"כ דאין כאן "פוטר", רק דבגלגול חיילא שם "לחם הקדש" בעיסה מצד זה שהיא "אתחלתא דלחם", והפטור באפייה הוא מחמת ה"שם הקדש" דחיילא כבר בגלגול ואכתי קיים בה בשעת האפייה עצמה, ועל זה נאמר ברמב"ן דלא פקע ממנו ע"י האפייה דחולין, דכך נקבע שמו של הלחם, ואין מעשה מוציא מידי מעשה, ואלו דברי הרמב"ן.

## תוספת דברים ביסוד זה.

ועיקר האי יסוד ששייך להפקיע שמו של הלחם אח"כ, כך מצאנו בגזה"כ ד"לחם הארץ" לענין חו"ל, שביארנו לעיל בציונים והערות [פרק ג' משנה ג' ענף ב'] דהכא נתחדש דשפיר מצי לעקור את השם "לחם חו"ל".

עוד נתבאר כן לעיל [סימן ח' פרק א'] דשייך כן גם לענין "נתינת מים" דאין בה תורת "לחם אלימא", דרק משעת גלגול דעומד ממש לתנור הוא דחיילא ביה שם "אתחלתא דלחם" באופן שנקבע שמו ושוב לא נפקע, אבל בנתינת מים איתרבי תורת "אתחלתא דלחם" קלישא, ולהכי מהני אח"כ להפקיע שמו הימנו.

## *עפי"ז מבאר את שיטת הרמב"ן בתחילתה סופגנין ממש, [ולא במחשבת סופגנין בעלמא].*

אולם לפי"ז יש לדון בתחילתה סופגנין ממש, וכגון בבלילה רכה ושוב אפאה, דהתם אינה מחשבה רק מעשה ואפי"ה אפייה מהני ביה אח"כ לחייבה, ומבואר דמעשה מוציא מידי מעשה, ומ"ש מהקדש.

אכן נראה דזה לא היה ק' לרמב"ן, דהתם לא היה גלגול מתחילתה, ואין כאן שעת חובתה כלל, ונמצא דמעולם לא היה כאן "אתחלתא דלחם" דבלילה רכה אינה עומדת מצד עצמה לאפייה ותנור, וא"כ איך שייך שיקבע שמו של הלחם אז, ולהכי א"צ לעקור שמו, דמעולם לא נקבע שמו של הלחם בבלילה, ודו"ק.

ודע דעיקר הקושי' מבלילה רכה היא רק לשיטות שסוברות שגם לרמב"ן חייבים בבלילה רכה ואח"כ אפאה, ועי' בזה במהר"ם חלוואה פסחים [ל"ז:] דנקט כן, אבל לפי מה שמבואר ברבינו דויד [שם] שלדעת הרמב"ן אין שום חיוב חלה בתחילתה בלילה רכה, א"כ קושי' מעיקרא ליתא.

## *מביא שיש לדון אי בתחילתה במחשבת פטור ונמלך, האם הוא מתחייב למפרע או לא, ומוכיח מהרמב"ן דמהני רק מכאן ולהבא, ומביא בזה מהר"ש ורשב"א דמהני למפרע, ומביא על זה חידוש להלכה בהפרשת חלה ב"קוגעל" מבעל המנחת יצחק.*

והנה, למבואר הכא ברמב"ן דבתחילתה ע"ד סופגנין ולבסוף אפאה, דמעשה עוקר מידי מחשבה, א"כ היכא דנמלך ואפאה עיסה, אז לכאו' הוא רק מתחייב מכאן ולהבא, אבל לפני שנמלך ואפאה בחיוב אכתי לא מתחייב, דאכתי צריך לעקור שמה הימנה.

וראיה לזה מחו"ל, דגוונא זו דומה ממש לחו"ל שרק מתחייב אח"כ משעת האפייה בא"י, דרק אז נקבע שמו כ"לחם הארץ", ושם הדין שאינו מפריש חלה עד האפייה בא"י וכמבואר בהדי' בחזו"א [שביעית סי' ב'] דלא מתחייב עד אז, וא"כ ה"ה הכא דאינו מפריש עד שעת האפייה דרק אז האפייה מוציאה מידי מחשבת פטור.

ולכאו' מוכרח מיניה וביה מדברי הרמב"ן דמהני רק מכאן ולהבא, שהרי מבואר ברמב"ן שאם היה מהני מעשה לעקור מידי מעשה, אז גם בהקדש היה מתחייב אח"כ, ופשוט שזה היה רק מכאן ולהבא, וא"כ ה"ה עכשיו דמהני להפקיע במחשבה זו רק מכאן ולהבא.

אולם בר"ש לא נראה כן, דבר"ש מבואר שאח"כ כשאפאה מתחייב למפרע, דיעויין בר"ש [פ"א-מ"ה] שהביא את דברי הירושלמי בההיא אשה שרצתה ללוש עיסתה ע"מ לעשות ממנה "איטרי", ורצה רבי מנא לפוטרה מהפרשת חלה, ואמר לו אביו שחייבת שמא תמלך לעשותה בתנור, וביאר הר"ש דמיירי שלקחה חלק ממנה פחות מכשיעור חלה ואפאתו, וחייבוה להפריש שמא תמלך על כולה לאפותה דאז שפיר היתה מתחייבת, ויש לעיין דאיך נחייבה מעכשיו להפריש, הא אכתי לא נמלכה, ומשמע שאם תפריש עכשיו תהני הפרשתה גם על הזמן שלאחר שתתחייב, והא הוי מן הפטור על החיוב, ומוכרח דמהני מה שתמלך להתחייב למפרע.

וראיתי במנחת יצחק [ח"ח תשו' ק"ח] שהביא הוכחה זו דמהני ההפרשה למפרע, וע"כ דמתחייב למפרע, וביאר בזה, דכיון דכל הפטור היה מחמת מחשבתה, א"כ היכא דלא נתקיימה מחשבתה בטל הפוטר וחל החיוב למפרע, וביאר איך נהגו עלמא להפריש חלה ב"קוגעל" לפני האפייה, הא האיטריות נעשו לבישול וזו "מחשבת סופגנין", ורק מקצתן עושים בהם אח"כ "קוגעל" ע"י אפייה, ואיך מפרישין לפני האפייה, וע"כ משום דמתחייב אח"כ למפרע.

ובאמת דמפורש כן ברשב"א [פסקי חלה שער הראשון ד"ה וגרסינן בירושלמי] שהביא לירושלמי הנ"ל, וביאר "שמא תמלך ותעשה כל העיסה בתנור ונמצאת חייבת למפרע, וכדתנן תחילתה סופגנין וסופה עיסה חייבת", ומפורש בדבריו שמתחייב למפרע.

## *מעורר דחידוש זה ב"קוגעל" הוא דלא כהרמב"ן הנ"ל דמעשיו מוציאים מידי מחשבתו, ולפי"ז לא יהני הפרשת חלה ב"קוגעל" לפני אפייה, ולא נהגו עלמא כהרמב"ן, ותולה בזה פלוגתא אחרת, האם העינן אפייה ממש להתחייב, או דסגי בנמלך לאפות.*

והיה מקום לומר שבאמת יש כאן מחלוקת ראשונים אי אתינן עלה מצד "דלא נתקיימה מחשבתו" וכסברת המנח"י דאז שפיר חיילא למפרע וזה לר"ש ורשב"א, או מצד "דמעשה מפקיע מידי מחשבה", וזה לרמב"ן, ואז נימא דחיילא רק מעכשיו, ולפי"ז לא נהגו עלמא בהפרשת חלה ב"קוגעל" כפי סברת הרמב"ן, והרי הרבה ראשונים הביאו את הדברי הרמב"ן הללו.

ובאמת, דיש לתלות פלוגתא זו בפלוגתא אחרת, דיש להסתפק אי בעינן נמלך לאפותה וגם אפאה כדי להתחייב או דסגי בנמלך לאפותה להתחייב.

דיעויי' בתורת הארץ [פרק ד' ס"ק צ"ו] דדייק מדברי הרמב"ן כאן דבעינן דוקא אפייה, ולא סגי בנמלך דכ' בהדי' "מעשה מוציא מידי מחשבה" וכן הביא מהחלת לחם שג"כ דייק כהנ"ל ברמב"ן, אולם הביא שם מהט"ז [יו"ד סי' שכ"ט ס"ק ד'] שכתב דחייב תיכף לאחר ההמלכה אף לפני האפייה, ודייק כן בהדי' מלשון השו"ע, והביא שהחלת לחם כבר השיג עליו מלשון הרמב"ן הנ"ל.

וע"ע בתורת הארץ [שם ס"ק צ"ג], שהביא את דברי הגמ' ב"ק [פ"ט] בלש ואופה שמפריש חלה ומברך, והק' שם התוס' דלמה נקט אופה, הא מתחייב כבר בלישה, ותירצו משום דמשכחת לה בבלילה רכה ושוב אפאה דרק מתחייב באפייה, וכ' שם בתורת הארץ דגם לרמב"ן מיירי בע"מ לעשותה סופגנין דאז רק מתחייב אח"כ בנמלך לאפייה, ובעינן אפייה לחייבו.

ונראה דתלוי בהנ"ל, דהט"ז למד דאתינן עלה מצד זה "שלא נתקיימה מחשבתו", ולזה א"צ שיעקור מחשבתו ע"י מעשה וסגי בנמלך ממחשבתו הראשונה, אבל הרמב"ן לשיטתו לומד דבעינן שיעקור מחשבתו ע"י מעשה, ושיקבע בלחם שם לחם, ולזה בעינן מעשה אפייה.

## *מתמה בכל הנ"ל מדברי הרא"ש דמוכרח דע"כ דגם הרמב"ן מודה דמתחייב למפרע.*

אולם זה אינו, דסו"ס איך יפרש הרמב"ן את הירושלמי דחייבוה להפריש מחמת הנמלך, ומוכרח דמהני למפרע, ועוד, דהרא"ש בהל' חלה [סוף סי' ב'] הביא את דברי הרמב"ן הנ"ל דמעשה מוציא מידי מחשבה, ומיד אח"כ הביא להך ירושלמי, והביא שכן הנהיג רבינו מאיר בביתו שכשגילגלו עיסה ע"מ לבשלה היו מיד מפרישים מחמת החשש נמלך, ומבואר דגם הרמב"ן יודה ע"כ דמהני למפרע, וצ"ע.

## מקדים להקשות בעיקר שיטת ר"ת דמאי שנא מחשבת סופגנין מכל המחשבות הפוטרות, ומחדש עפ"י הגר"ח דיתכן דר"ת מודה בכל המחשבות חוץ ממחשבת סופגנין, דמחשבה זו סותרת לעיקר החלות אתחתלא דלחם דחיילא בעיסה מגזה"כ.

ואשר נראה בזה, ונקדים בקושי' אחרת, דהנה, שיטת ר"ת דלא מהני מחשבת סופגנין בשעת גלגול לפוטרה, וכבר הקשו הראשונים ממחשבה ע"מ לחלק, וכן הקשו ממחשבת עיסת הכלבים, והר"ש הק' גם ממחשבת הקדש, דבכל אלו המחשבות נאמר דהיכא דחישב מחשבת פטור בשעת הגלגול דפטור, וקשה דמאי שנא מחשבת סופגנין מכולהו, וכבר דנו בשיטתו, ועיין במשנה ראשונה שיישב דע"כ דר"ת חולק בדין מחשבת הקדש, ומבאר את המשנה כפירוש הראשון בר"ש, ובעיסת הכלבים כבר תירץ הרמב"ן, וכבר תמהו עליו, ואכמ"ל.

ונראה לסלול דרך חדשה בזה, דלעולם מודה ר"ת דכל מחשבת פטור מהני, חוץ ממחשבת סופגנין, והביאור כך, דלפי המבואר בדברי הגר"ח דיסוד החיוב בחלה בעיסה אינו מצד העיסה עצמה רק מצד הלחם שעתיד לבוא מהעיסה, וביארנו דנתחדש בזה דחיילא תורת אתחלתא דלחם בעיסה וזה המחייב, וזה גלי לן קרא דעריסותיכם דחיילא תורת אתחלתא דלחם בעיסה ועל זה בנוי חיובא דחלה בזמן הגלגול, ונראה דעפי"ז יש מקום לבאר דגרע מחשבת סופגנין מכל המחשבות.

דנראה לומר דמחשבה זו באה לקבוע דהלחם הוא "לא לחם", והיינו שבאנו לקבוע בו שם כנגד קביעת התורה, דהתורה קבעה דבכל עיסה חיילא תורת אתחלתא דלחם ומחשבתו באה להפקיע חלות דין זה, וסברת ר"ת דלא שייך שמחשבתו יפקיע חלות דין זה, ובזה גרע מכל המחשבות, דמחשבת הקדש ועיסת הכלבים וע"מ לחלק לא עומדות כנגד עיקר החלות שם ''אתחלתא דלחם'' שהחילה התורה בעיסה בהך גזה"כ, ורק מוסיפים בה שם עיסת הכלבים והקדש וחסרון שיעור, ודו"ק.

## עפי"ז מבאר דגם לרמב"ן אף דמעשיו מוציאים מידי מחשבתו, אבל שוב הדרא לן גלגולו לחייבו למפרע דבמחשבתו הוא שוב קובע כקביעת התורה דאית ביה תורת א"תחלתא דלחם", ויתחדש דרק במחשבה זו ס"ל לרמב"ן דנעקר למפרע לא כן בכל המחשבות, ודו"ק.

ומעתה י"ל, דגם לרמב"ן דחולק על ר"ת וסובר דמהני מחשבתו בזה לקבוע שמו כ"לא לחם", אבל בזה מודה לר"ת דהיכא שהוא בא להפקיע מחשבתו ע"י מעשה ועשאו שוב ללחם באפייה, הרי במעשה זה הוא מחזיר את קביעת התורה, דהתורה כבר קבעה דמתחילתה חיילא בה תורת לחם אלא שהוא עקר חלות זה, אבל כעת באפייה הוא מחזיר את מה שהתורה קבעה מתחילה, והכא מצטרפת קביעת התורה להפקעה דידיה לעקור את המחשבה למפרע, ודו"ק.

ולפי"ז יתחדש דבשאר המחשבות וכגון מחשבת הקדש ועיסת הכלבים וע"מ לחלק, בכולהו מודי הרמב"ן דרק נעקרו מכאן ולהבא, והכא כללא דמעשה מוציא מידי מעשה מהני בפני עצמו בלי להצטרף לקביעת התורה, ודו"ק.

וממילא דמה דמשמע מהרמב"ן דבהקדש אין מעשה מוציא מידי מעשה, היינו דאי היה מוציא היה רק מוציא מכאן ולהבא, ומכאן ילפינן דמחשבת הקדש שפיר נעקרת וילפינן דומי' דהקדש דבאמת רק מתחייבת מכאן ולהבא, ורק במחשבת סופגנין אמרינן דפקע למפרע, וא"ש.

ולפי"ז אכתי איכא נפ"מ בין ב' הדרכים, דלפי מה שמבואר בט"ז דנמלך לאפות סגי לחייבו ולא בעי אפייה ממש, מזה מוכרח דלא כהרמב"ן וגם בלי סברא דאתי מעשה ומוציא מידי מחשבה פקעה המחשבה, וע"כ דס"ל כסברת המנחת יצחק דמחשבה דלא נתקיימה בטלה למפרע, ולדידיה גם בשאר המחשבות נימא כן, ודו"ק.

#

# סימן י"א מירוח עכו"ם,האם תלוי בבעלות או במעשה או בשניהם,והחילוק בין מירוח הקדש למירוח לעכו"ם.[פרק ג' משנה ד'].

**פרק א' פלוגתת רש"י והראשונים במירוח ישראל ברשות עכו"ם. <>** סוגית הגמרא בגיטין [מ"ז] ובמנחות [ס"ו] לגבי מירוח עכו"ם והקדש. <> פלוגתת הראשונים אי מירוח ישראל ברשות עכו"ם בכלל מירוח ישראל הוא או בכלל מירוח עכו"ם הוא, ומתמה בשיטת רש"י דלמה מירוח תלוי בבעלות. <> מתמה על הראשונים ממיעוט של עכו"ם בחלה וממיעוט של הקדש בתרומה, ומתמה ברשב"א דבעי גם בעלות עכו"ם וגם מעשה עכו"ם. <> ישובו של המהריט"ץ לשיטת רש"י ד'דיגונך' היינו 'דגנך' בשעת דיגון. <> בביאור בשיטת הראשונים – מקדים בביאור דעת הסוברים דקצירת עכו"ם לצורך ישראל חשיבא כקצירת ישראל בחיובא דפאה, וקצירה לצורך חו"ל חשיבא כקצירת חו"ל בחיובא דפאה, ומבואר שהכל תלוי ב"שם קציר" ולא ב"מעשה קציר", ובעינן שהחפצא של קציר יהיה "קציר ישראל" ו"קציר א"י". <> מבאר דגם במירוח מצאנו בראב"ד דתלוי אי נעשה עבור הישראל או לא, והיינו דבעינן שיחול 'שם ישראל' על "הדגן הגמור" והיינו על הדגן של שעת דיגון, ועפי"ז מחלק בין הקדש לעכו"ם. <> ישוב קושי' האחרונים דמאי שנא מירוח עכו"ם ממירוח נמלים. <>

**פרק ב' שיטת הרמב"ם במירוח עכו"ם ברשות ישראל, וסתירת הר"י במירוח ישראל ברשות עכו"ם. <>** שיטת הרמב"ם ושיטה לא נודע למי דתרי גווני מירוח עכו"ם משכחת לה, מצד הרשות ומצד המעשה, ותרווייהו נתמעטו דתרי דיגונך כתיב. <> דרכו של המהריט"ץ בשיטת הרמב"ם דגם לרבה דלא דריש 'דגנך' רק 'דיגונך' אבל מודה לדרשה של דגנך בשעת דיגונך. <> סתירת הר"י וישובו של המהרי"ט אלגאזי. <> דרך חדשה בזה עפ"י המהריט"ץ. <> דרכו של הגר"ח ברמב"ם [ביכורים פרק ב' הלכה ט"ו], שיש דין דגנך ודין דיגונך. <>

# פרק א'פלוגתת רש"י והראשוניםבמירוח ישראל ברשות עכו"ם.

## סוגית הגמרא בגיטין [מ"ז] ובמנחות [ס"ו] לגבי מירוח עכו"ם והקדש.

נחלקו תנאי אי מירוח עכו"ם פוטר מדין דיגונך ולא דיגון עכו"ם או דכיון דתרי דיגונך כתיב אמרינן דאין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות ולכן חייבים גם במירחן עכו"ם, עיין בזה במנחות [ס"ו].

עוד מבואר שם דכו"ע מודי דממעטינן מירוח הקדש מלשון דיגונך ולא דיגון הקדש, ופירש רש"י דהקדש בעי פדיון ודלא כעכו"ם שאפשר לאכול ברשות העכו"ם בלי פדיון, וצ"ע הסברא בזה, דמה זה ענין לדרשה דדיגון עכו"ם והקדש.

עוד נחלקו אמוראי בגיטין [מ"ז] בגדלה שליש ביד עכו"ם אי ממעטינן מדגנך ולא דגן עכו"ם, דזה תלוי אי יש קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מידי מעשרות, דרק למ"ד דמפקיע אז דרשינן דכבר בשליש אינו דגן ישראל.

והמשמעות ברש"י היא דשני המחלוקות תלויות זב"ז, דמאן דדריש דגנך לא דריש דיגונך וסובר דמירוח עכו"ם חייב, אכן כבר העירו התוס' שם דבמנחות מבואר דכו"ע מודי לדרשה של דיגונך ורק נחלקו אי לרבות ולחייב או למעט ולפטור, עיי"ש, וצ"ב שיטת רש"י.

עכ"פ הפשטות דדיגונך שהוא פעולה של מירוח, ולכן הדרשה דדיגונך תלויה גם בפעולה והיינו במי שעשה את המעשה מירוח, ודרשה דדגנך בשעת שליש דקאי על החפצא של דגן דזה תלוי בבעלות על הדגן, ושני דינים נפרדים נינהו, אכן להלן יבואר דאינו כן.

## פלוגתת הראשונים אי מירוח ישראל ברשות עכו"ם בכלל מירוח ישראל הוא או בכלל מירוח עכו"ם הוא, ומתמה בשיטת רש"י דלמה מירוח תלוי בבעלות.

דהנה, יש לעיין דמה הדין במירוח עכו"ם ברשות ישראל ובמירוח ישראל ברשות עכו"ם, ונחלקו בזה הראשונים, וכדיבואר.

המהרי"ט אלגאזי בכורות [פרק ד' אות נ"א] הביא מהראשונים בקידושין [מ"א:] - [רמב"ן ריטב"א ורשב"א] בזה דכולהו ס"ל דמירוח ישראל ברשות עכו"ם מיקרי מירוח ישראל, דאזלינן בתר האדם הממרח, וכן מבואר בתוס' שם, ועיין בזה ברשב"א בתשובה [ח"א תת"ד], והביא נמי מר' בצלאל אשכנזי [תשובה א'] לדייק כדבריהם מהפשטות בסוגי' בבכורות [י"א] דמרחינהו ישראל ברשות עכו"ם, דקרינן ליה מירוח ישראל.

אכן הגר"ב אשכנזי דייק מדברי רש"י בבכורות [שם] דחולק, ולכן רש"י דיקדק דמיירי בישראל אריס דתבואה דידיה היא, דאל"כ באמת חשיב כמירוח עכו"ם דאזלינן בתר הרשות, ועיין בשטמ"ק בבכורות שם [אות כ"ד] שהביא מהרא"ש שכבר דייק כן בשיטת רש"י דזו כוונתו, וכן מדוייק נמי ברש"י בהשולח [מ"ז.] דלא סגי במירוח ישראל אלא דבעי גם רשות ישראל, עיי"ש היטב שכתב "שאם מירחן עובד כוכבים והן שלו בשעת מירוח שהוא גמר מלאכתן למעשר מירוח העובד כוכבים פוטרן", והרא"ש ביאר את שיטת רש"י דכיון דמירוח עכו"ם ברשות ישראל מיקרי מירוח ישראל דאזלינן בתר רשות, כמו"כ מירוח ישראל ברשות עכו"ם מיקרי מירוח עכו"ם.

ורש"י אזיל שוב לשיטתו בקידושין [מ"א] דפירש דהא דתרומת עכו"ם אינה תרומה לר"ש הוא משום דמירוח עכו"ם פטור, ותמהו עליו הראשונים [רמב"ן ריטב"א ורשב"א] דיתכן דמירחו ישראל ברשות עכו"ם, ורש"י לשיטתו חולק, ובתוס' הרא"ש [שם] גם תמה על רש"י דיתכן דהקדים בשבלים, ולא היה מירוח כל עיקר, ולא הקשה ממירוח ישראל, ולשיטתו אזיל דמירוח ישראל ברשות עכו"ם חשיב כמירוח עכו"ם, והיינו כרש"י.

ופליגי בזה עוד ברש"י במנחות [סוף ס"ז.] ובשטמ"ק [שם] בגזירת בעלי כיסין, האם בעי גם רשות עכו"ם או דסגי במעשה מירוח של העכו"ם, עיי"ש.

ולכאו' שיטת רש"י תמוה, דדרשה דדיגון לחוד ודרשה דדגן לחוד, דדגן בשעת שליש ודיגון בשעת מירוח, ודגן קאי על הבעלות ודיגון קאי על המעשה וכנתבאר, ולמה א"כ תלה רש"י דיגון בבעלות בשעת דיגון ולא במי שעושה את המירוח, וצ"ע.

## מתמה על הראשונים ממיעוט של עכו"ם בחלה וממיעוט של הקדש בתרומה, ומתמה ברשב"א דבעי גם בעלות עכו"ם וגם מעשה עכו"ם.

אולם גם על הראשונים שסוברים שהכל תלוי במעשה המירוח יש לתמוה:

א] בשטמ"ק [שם] הוכיח כרש"י ממירוח הקדש דלא תלוי במעשה המירוח של הקדש אלא בבעלות של הקדש בשעת מירוח, וזו תימא גדולה על כל הראשונים, ועיין בהערה [[117]](#footnote-117).

ב] עוד תמה במהרי"ט אלגאזי [תחילת ס"ק א'] דלענין גלגול חלה מפורש דגלגול עכו"ם נמדד בבעלות הממונית בשעת גלגול, ולא סגי במגלגל ישראל, והגמרא במנחות [ס"ז] מדמה מירוח עכו"ם לגלגול עכו"ם, וקשה על הראשונים דמירוח עכו"ם תלוי במעשה הממרח, וכן תמה נמי בשטמ"ק במנחות [ריש ס"ז].

ובהגהות חלקת יואב על המהרי"ט אלגאזי [שם] ציין לדברי האור זרוע [רל"ה] דמחלק דבגלגול כתוב 'עריסותיכם' למיעוטי עכו"ם והקדש, ולא כתוב לשון גלגול, ולכן במיעוט תלוי בבעלות בעיסה, והיינו עיסה שלכם או עיסה של עכו"ם והקדש, משא"כ במירוח דלשון דיגון קאי במעשה דיגון שהוא מעשה המירוח, וכן תירץ בשטמ"ק במנחות [ריש ס"ז], אולם אכתי קשה ממירוח הקדש דתלוי בבעלות ולא דנים מצד מעשה המירוח.

ג] עוד יש לתמוה שיש משמעות בראשונים דאף דתלוי במעשה מירוח של עכו"ם אכן אכתי תלוי נמי בבעלות העכו"ם ותרתי בעינן, בעלות עכו"ם ומעשה עכו"ם, וכמבואר ברשב"א בתשובה [ח"ה סימן נ"ו], ואך שהמשמעות בריטב"א בב"ב [ס"ג] היא דתלוי אך ורק במעשה המירוח לקולא ולחומרא, וכן יבואר להלן בשיטת הרמב"ם דס"ל דמירוח עכו"ם בבעלות ישראל פטור, אכן ברשב"א מבואר דבעינן תרתי לגריעותא, דמעשה מירוח של עכו"ם ביחד עם בעלות העכו"ם כהדדי מיקרי מירוח עכו"ם.

ועיקר סברת הרשב"א נגד הרמב"ם דלכן לא סגי במירוח עכו"ם ברשות ישראל להפטר ובעי גם בעלות העכו"ם, בזה טוען הרשב"א "דדגנך כתיב כלומר שתהא תבואתך כדגנך ולאפוקי דגן נכרי וכו', ולהכי נקט דגן, משום דדגן הוא שקובע למעשר", ודבריו צ"ב דאי אתינן עלה מצד המעשה מירוח וכפשטי' דלשון דיגון עכו"ם דקאי על הפעולה, א"כ מה שייטא להכא בעלות על חפצא דדגן, ומשמע מדבריו דלגבי עכו"ם דרשינן דגנך בשעת דיגון וגם פעולת דיגונך ב' דרשות כהדדי, גם החפצא וגם המעשה, ורק בהקדש דרשינן רק דגנך בשעת דיגון, וצ"ע.

## ישובו של המהריט"ץ לשיטת רש"י ד'דיגונך' היינו 'דגנך' בשעת דיגון.

ובישוב שיטת רש"י מצאנו במהריט"ץ [סוף סימן ז'] שביאר שרש"י לשיטתו בגיטין דדרשה דדגנך ודיגונך תלויות זב"ז, ועיין בהערה [[118]](#footnote-118) שהבאנו לשונו.

ונראה דכוונתו כך, דכו"ע מודי דלשון הפסוק הוא דגנך דקאי על בעלות, רק דלמ"ד דלא דריש דגנך בשעת שליש שאין קנין לעכו"ם בארץ ישראל, א"כ הדרשה של דגנך קאי בדיגונך, והיינו דבשעת הדיגון נקבע שמו כדגנך, ולפי"ז דבעינן בעלות בשעת דיגון ותו לא, ואה"נ דלמ"ד שיש קנין ודריש דגנך בשעת שליש, לדידיה ליכא דרשה של דיגונך, דעיקר הדרשה של דיגונך היינו בעלות בשעת מירוח ולדידיה ה'קביעת שם' דגנך הוא בגידול שליש, ודו"ק.

ולפי"ז י"ל שהראשונים חולקים לשיטתייהו דס"ל דגם למ"ד דדרשינן דגנך דרשינן דיגונך, ולדידהו אמרינן דדיגונך היינו המעשה דיגון, ולכן זה תלוי במי עשה את מעשה המירוח.

## בביאור בשיטת הראשונים – מקדים בביאור דעת הסוברים דקצירת עכו"ם לצורך ישראל חשיבא כקצירת ישראל בחיובא דפאה, וקצירה לצורך חו"ל חשיבא כקצירת חו"ל בחיובא דפאה, ומבואר שהכל תלוי ב"שם קציר" ולא ב"מעשה קציר", ובעינן שהחפצא של קציר יהיה "קציר ישראל" ו"קציר א"י".

ובביאור שיטת הראשונים, דבעכו"ם זה תלוי במעשה הדיגון דא"כ מאי שנא מהקדש, וגם בעכו"ם בעינן בעלות ומעשה ודלא כהקדש דסגי בבעלות, וכל זה צ"ב, ונקדים בזה הקדמה קצרה בגדר הדין קצירה בפאה.

דהנה, יעויין בפאה [פרק ב' משנה ז'] דתנן דקצרוה נכרים פטורה מפאה, ובירושלמי מבואר דנכרי שקצר לצורך ישראל ודאי דחייב הישראל, [והוכיחו כן מהתוספתא], ואף דהמיעוט הוא "ובקצרכם, פרט לקצירת נכרי", מ"מ לא חשיבא קצירת נכרי אם היא לצורך ישראל.

והמחנ"א הל' שלוחין [סי' י"א] ס"ל בדעת הירושלמי דמדין יד פועל כיד בעה"ב אתינן עלה, והו"ל קצירת ישראל, והוכיח מזה דה"ה במעקה כששכר ישראל פועל עכו"ם לבנות מעקה מברך עליו, דמעשה דישראל הוא.

אמנם בהגהות רעק"א על המחנ"א שם, וכן בתוס' רעק"א למשניות שם הביא מהפר"ח דא"צ להשכיר את הפועלים, ועצם זה דעשאוהו לצורך ישראל מחייבו אף כשאינם פועליו, וכן דחה הנתה"מ [סי' קפ"ח סוס"ק א'] את דברי המחנ"א, עוד תמהו עליו השער המלך [תרומות פ"א] ושער המשפט [ריש סימן קפ"ב] מקושי' הגמרא מהיכא משכחת לה בור של ב' שותפין, ולמה לא מוקמינן לה בפועל של שניהם, ומכל זה מוכרח דכל כה"ג לא אמרינן יד פועל כיד בעה"ב, וכסברת רעק"א, וה"ה דבנד"ד ליכא דין כזה.

אולם סו"ס קשה דלכאו' מסברא היה נראה כהמחנ"א, דאם הקצירה היא המחייבת ונתמעטה קצירת עכו"ם, א"כ מה מהני מה שהיא לצורך ישראל להיחשב כקצירת ישראל, וצ"ע.

והנה, בירושלמי להלן שם הסתפקו על קצירת חו"ל, ועי' בביאור הגר"א שם שפי' דמיירי דקצרו לצורך חו"ל, ולמסקנא פטור כיון שאין זה "קציר ארצכם", ותמוה, דמה מהני מה שהוא לצורך חו"ל, וכבר תמה בזה במקד"ד [סימן ס"ב ס"ק א' עמ' רל"ט], והירושלמי מדמה לנכרי שקצרו לצורך עצמו [עיי"ש בהגר"א] דנמי פטור, וצ"ב, דהתם המיעוט כשקצר הנכרי, ואמרינן דקצירתו אינה מחייבת, והיאך נימא כן הכא דקצירה גמורה היא, ומאי נפ"מ לאיזה צורך קצר.

והנראה בזה עפ"י דברי התורת זרעים [פאה פ"ג - מ"ד] דהביא את קושי' המהרי"ט אלגאזי שהקשה, דמאי שנא קצירת פאה ולקט מאיסור קצירה לפני העומר לענין דין תולש, דבדין קצירה לפני עומר אמרינן דאין תולש כקוצר, אבל לענין פאה חייב, ותירץ התורת זרעים דבעומר נאסר מעשה קצירה ובלקט ופאה תלוי אי חיילא שם קציר על התבואה, וע"י תלישה נמי חיילא שם קציר על התבואה, עכתו"ד.

ומעתה נראה דכיון דאין הנידון בפאה ולקט על מעשה הקצירה, אלא על התבואה אי חיילא בה 'שם קציר' או לא, א"כ ה"ה במיעוט של קצירת חו"ל הנידון הוא האם לצורך חו"ל חשיב הקציר כ"קציר חו"ל" או לא, וכמו"כ בקצירת נכרי, אם קצרוה לצורך נכרי הו"ל "קצירת נכרי", אבל אם קצרוה לצורך ישראל, אף דאין שליחות על המעשה קצירה להחשיבו כקצירת ישראל, ואינו פועל שלו דנימא יד פועל כיד בעה"ב, אבל כיון דהקצירה היתה לצורך ישראל, הרי"ז קצירת ישראל, דהכא אין הנידון על המעשה קצירה, אלא על החלות תורת קציר בתבואה.

וע"ע בדברינו ב'זרעא קיימא' - פאה [סימן ז'] שהארכנו עוד ביסוד זה ליישב כמה קושיות, ועי' להלן [שם סי' י"א ס"ק ג'] שביארנו בזה את דברי הר"ש סיריליאו בירושלמי [ריש פ"ד], ועיין בהערה [[119]](#footnote-119) דכעין זה מצאנו נמי בערלה.

## מבאר דגם במירוח מצאנו בראב"ד דתלוי אי נעשה עבור הישראל או לא, והיינו דבעינן שיחול 'שם ישראל' על "הדגן הגמור" והיינו על הדגן של שעת דיגון, ועפי"ז מחלק בין הקדש לעכו"ם.

למדנו משם שיש 'חפצא' של תבואה, ויש 'פעולה' של קצירה, ויש 'חפצא' שמוגדרת עפ"י 'פעולה', והיינו 'שם קציר' שחל בתבואה ע"י פעולת קצירה, ונראה שיש מקור שגם במירוח אמרינן כן.

דהנה המחנ"א [שם] הביא נמי ממירוח עכו"ם שבכס"מ [תרומות פ"א הי"א] מובא שיטת הראב"ד דאף אי מעשה מירוח של עכו"ם יפטור אכן היכא שזה לצורך ישראל מיקרי מירוח ישראל וגם הכא רצה לפרש כנ"ל דהכל תלוי ביד פועל כיד בעה"ב, ועיין במאירי גיטין [מ"ז:] דמבואר שם דפועלים עכו"ם לישראל אין להם דין מירוח עכו"ם, והיינו כנ"ל.

אולם לפי הנ"ל נצטרך לומר דגם הגדרים של "מירוח" הם כמו הגדרים של "קציר", והיינו דאי דרשינן דיגון אף דקאי במעשה המירוח אכתי תלוי האם נעשה עבור הישראל או עבור העכו"ם, דמירוח עכו"ם אינו הלכה במעשה מצד עצמו, אלא שהמעשה מגדיר את החפצא, והיינו שעל ידי מירוח חל 'שם דגן גמור', דכמו שתבואה שנעשה בה קצירה חיילא בה "שם קציר", כמו כן דגן שנעשה בו דיגון חיילא ביה "שם דגן גמור" [דגן מדוגן] שהוא דגן שיש בו גמר מלאכה, אלא שה'שם דגן' הזה עומד ומיועד לישראל בזה שהישראל עצמו עשה מעשה דיגון או דעכו"ם עשה מעשה דיגון עבור הישראל.

ונראה דבזה מבואר החילוק בין מירוח עכו"ם למירוח הקדש, דכבר הבאנו מרש"י בסוגי' במנחות דלמסקנה אף דמאן דמחייב במירוח עכו"ם פוטר במירוח הקדש כיון דבעי פדיון לאוכלה, וסברתו צ"ב, ונראה דהחילוק בזה דמירוח הקדש יותר מופקע מדגנך ממירוח עכו"ם, והוא משום, דכמו דלצורך ישראל מיקרי מירוח ישראל, דחיילא שם ישראל בתורת 'דגן גמור' שלו כיון שעומד לו לצורכו, כמו כן לאידך גיסא דגם ממורח בתורת עכו"ם אכתי עומד קצת לישראל בזה שיכול לאוכלו, אבל ממורח בבעלות הקדש כיון דא"א לאוכלו בלי פדיון הרי יותר מופקע מלהיות עומד להדיוט, שיותר עומד ויותר מיועד להקדש ממה שעכו"ם מיועד לעכו"ם, ודו"ק.

וע"ד זה יש לפרש את שיטות הראשונים דמירוח עכו"ם תלוי במעשה עכו"ם, והוסיף הרשב"א בתשובה דתלוי גם בבעלות וגם במעשה דסו"ס דגנך כתיב, לעומת הקדש דסגי בבעלות הקדש, דמאי שנא, ועפ"י הנ"ל ניחא, דשורש הדברים הוא דכו"ע מודי לרש"י דסו"ס דגנך כתיב אף דדרשינן דיגונך, והיינו דגנך בשעת דיגון, רק דרש"י למד שזה תלוי על הבעלות הממונית בשעת דיגון, והראשונים למדו שתלוי על ה"שם דגן גמור", והיינו החפצא שמוגדר ע"י פעולת המירוח, שזה מיועד ועומד לעכו"ם, ולזה בעי תרתי, גם בעלות וגם מעשה, משא"כ בהקדש דמצד עצמו זה עומד להקדש דבלי פדיון א"א לאוכלו שוב אמרינן דתמיד קרינן ביה דיגון הקדש ואפילו במעשה דיגון ע"י הדיוט, ודו"ק.

ועיין היטב בתשובה שם שמשמע דבעינן תרתי, גם מעשה וגם בעלות, ובכל דבריו הוא מדמה תרומה לחלה ודקדק דגם שם בעינן שניהם, אלא דבסוף דבריו הביא תוספתא בחלה דמהני פועלים עכו"ם של ישראל להתחייב ופועלים ישראל אצל עכו"ם להפטר, ולכאו' זה סותר לכל דבריו דלמה פוטרים פועלים ישראל אצל עכו"ם הא סו"ס יש מעשה של הישראל, ולפי הנ"ל א"ש, דשאני פועל של עכו"ם דמיקרי מירוח עכו"ם ביחד עם הבעלות של העכו"ם דכהדדי חיילא ביה שם "דגן גמור" של עכו"ם.

שוב מצאתי בשו"ת הרא"ש [כלל ב' אות ב'] דמבואר התם דמלבד מה דמיעוטא דעכו"ם בגלגול תלוי בבעלות העכו"ם, מלבד כל זה היתה גם סברא דגלגול עכו"ם לצורך ישראל דהוי בכלל 'עריסותיכם', ויליף כן מקצירה של פאה מדין ובקוצרכם, עיי"ש, והן הן הדברים שכתבנו.

## ישוב קושי' האחרונים דמאי שנא מירוח עכו"ם ממירוח נמלים.

ועפי"ז נראה ליישב קושי' עצומה, דכבר תמהו החזו"א [דמאי סימן י"ב ס"ק י"ט ד"ה ישראל שמורח] והאבי עזרי [בכורות מהדו"ק פ"ד ה"א] בשיטת הרמב"ם דמעשה מירוח דעכו"ם פוטר אף בלי בעלות דעכו"ם, מהמבואר בירושלמי [מעשרות פ"ה ה"ג] דנמלים דמירחו כרי דשפיר מיקרי מירוח לחיובא, והוכיחו מהכא דמהני מירוח שלא מדעת הבעלים, עכ"פ מבואר הכא דלא בעינן מעשה מירוח אלא שהמצב והמציאות של כרי ממורח מחייב, וא"כ מה שייך בזה מיעוטא דעכו"ם.

ועומק קושיתם הוא, דבשלמא אי בעינן מעשה מירוח לחיובא אז י"ל שצריכים מירוח ישראל וממילא דלא מהני מירוח עכו"ם ובאופן אחר י"ל דאף אי לא בעינן מירוח ישראל אכן סו"ס בעינן 'מעשה מירוח' לחיובא, ומירוח דעכו"ם ממועט מכלל מעשה המירוח המחייב, אכן אי מהני בלי מעשה בכלל, רק שהמצב של כרי ממורח הוא המחייב, שוב לא חיילא הכא מיעוטא דנכרי, דלא גרע ממורח מעצמו.

ולדברינו א"ש, דאף דלא בעינן מעשה מירוח, רק שהחפצא של "דגן גמור" שנעשה בו גמר מלאכה, חפצא זו חיילא ע"י המירוח, וחפצא זו צריכה להתייחס לישראל ולא לעכו"ם, ולכן מהני פעולה של עכו"ם עבור הישראל, אבל בנעשה ע"י עכו"ם בעלמא הרי שהחפצא של "דגן גמור" מתייחס לעכו"ם, אכן נראה דבזה חלוק מירוח דנמלים דממילא דמתייחס לבעל התבואה, שזה ככרי שנעשה בו מירוח מעצמו דבכה"ג פשיטא שה'שם ממרוח' מתייחס לבעלים, וא"ש.

# פרק ב' שיטת הרמב"ם במירוח עכו"ם ברשות ישראל, וסתירת הר"י במירוח ישראל ברשות עכו"ם.

## שיטת הרמב"ם ושיטה לא נודע למי דתרי גווני מירוח עכו"ם משכחת לה, מצד הרשות ומצד המעשה, ותרווייהו נתמעטו דתרי דיגונך כתיב.

בשיטת הרמב"ם מצאנו סתירה, דיעויין ברמב"ם [תרומות פרק א' הלכה י"ג] שכתב: "ישראל שמכר פירותיו לעכו"ם קודם שיבואו לעונת המעשרות וגמרן העכו"ם פטורין מן התרומה ומן המעשרות ואם אחר שבאו לעונת המעשרות אף ע"פ שגמרן העכו"ם חייב בכל מדבריהם, וכן העכו"ם שגמר פירות ישראל הואיל ודיגונן ביד עכו"ם אינן חייבין בתרומה ומעשרות אלא מדבריהן", ומפורש דמירוח עכו"ם ברשות ישראל פטור, והיינו כסברת הראשונים לאידך גיסא.

אולם כבר תמה המרכבת המשנה [פ"א סוף הי"א בשם המהרי"ט צהלון סימן ז'] דהרמב"ם סותר משנתו האם תלוי במעשה מירוח או בבעלות, דמצד אחד מבואר ברמב"ם הנ"ל דתלוי במעשה המירוח, ומאידך מבואר ברמב"ם לעיל [שם הלכה י"א]: "פירות העכו"ם שגדלו בקרקע שקנה בא"י, אם נגמרה מלאכתם ביד עכו"ם ומרחן העכו"ם פטורין מכלום שנאמר דגנך ולא דגן עכו"ם, ואם לקחן ישראל אחר שנתלשו קודם שתגמר מלאכתן וגמרן ישראל חייבין בכל מן התורה", ומדוייק הסדר ברמב"ם "שלקחן ישראל וכו' קודם שתגמר מלאכתן וגמרן ישראל" והיינו דווקא בשגמרן לאחר שלקחו, אבל אי גמרן בלי לקיחה אז איכא מירוח של ישראל ברשות עכו"ם וזה לא מהני דמירוח עכו"ם חשיבא, וזה נגד הראשונים הנ"ל.

ומבואר ברמב"ם דדיגון עכו"ם היינו בין במעשה מירוח של עכו"ם ובין בבעלות של עכו"ם בשעת המירוח אף אי מירחן ישראל, וצ"ע.

והיינו דברשב"א מבואר דבעינן תרתי, בעלות עכו"ם ומעשה עכו"ם, וברמב"ם מבואר דחדא מתרתי מיקרי דיגון עכו"ם, או בעלות או מעשה, וצ"ע.

ועיין בהערה [[120]](#footnote-120) שהבאנו מהשיטה לא נודע למי ומהמהרי"ט אלגאזי דאיכא למימר דשני דינים נאמרו בדיגונך דאיכא שני פסוקים של דיגונך, אלא דקשה מהסוגי' במנחות, עיי"ש.

## דרכו של המהריט"ץ בשיטת הרמב"ם דגם לרבה דלא דריש 'דגנך' רק 'דיגונך' אבל מודה לדרשה של דגנך בשעת דיגונך.

והישוב בזה כמבואר במהריט"ץ [סימן ז'] בביאור שיטת הרמב"ם, והוא שכבר נחלקו האם יש קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מידי מעשרות או לא, ונחלקו האם דרשינן דגנך למיעוטי בעלות עכו"ם בשעת שליש, ואי לא דרשינן כן, דאין קנין לעכו"ם, אז דרשינן דיגונך למעט מירוח עכו"ם עכ"פ, וביארו התוס' דכו"ע מודי להך דרשה דמירוח, [או לרבות מירוח עכו"ם או למעט מירוח עכו"ם] וכמבואר בסוגי' במנחות.

והוסיף המהריט"ץ לאידך גיסא, דכמו דכו"ע מודי לדרשה של דיגונך למירוח, כמו"כ כו"ע מודי לדרשה של דגנך, דבעינן בעלות של ישראל, ורק פליגי האם בעינן הך בעלות בשעת שליש וזה רק שייך למ"ד שיש קנין לעכו"ם להפקיע, או דעכ"פ בעינן בעלות זו בשעת מירוח, דאל"כ קשה דלמה לא כתוב לשון 'דיגון' ולמה כתוב לשון 'דגן', וע"כ כנ"ל.

וזה לשון המהריט"ץ, "דדרשינא דיגונך פי' דיגונך כדגנך שלכל הפחות יהיה הדגן בשעת דיגון שקנאה מהגוי קודם מירוח".

הרי לנו דאיכא בזה ג' דרכים, דברש"י מבואר דאין כאן אלא 'דגנך' ותו לא, ורק נחלקו אי דגנך בשעת דיגון או בשעת שליש, ובראשונים דס"ל דאיכא דין דיגון דתלוי במעשה היינו אך ורק כדי שיחול בו שם דגנך ולא במעשה מצד עצמו, והכא ברמב"ם מבואר דגם אי איכא דרשה נפרדת על דיגון עכו"ם, אכן גם דרשינן דרשה ד'דגנך' ולא דגן עכו"ם אלא דדרשינן כן לדגן של שעת דיגון, ודו"ק, עכ"פ לדעת הרמב"ם שני דינים נפרדים נינהו.

והדברים מפורשים ברמב"ם דכבר עמדו על לשון הרמב"ם שכתב "אם נגמרה מלאכתם ביד עכו"ם ומרחן העכו"ם פטורין מכלום שנאמר דגנך ולא דגן עכו"ם" ולכאו' לא דרשינן דגנך רק דיגונך, ומפורש כדבריו דאיכא דין דגנך בשעת דיגון.

ולהלן הבאנו בזה מהלך נוסף עפ"י הגר"ח.

## סתירת הר"י וישובו של המהרי"ט אלגאזי.

וע"ד זה נראה ליישב את שיטת הר"י בהאי ענינא דכבר תמהו דסותר דבריו מקידושין לבכורות, וכדיבואר.

דהנה, בדברי הר"י בתוס' בקידושין [מ"א] מבואר דאף אי יש קנין לעכו"ם בא"י להפקיע, אכתי משכחת לה חיוב, והיינו בגדלה שליש ביד ישראל, והגוי קנאו לפני מירוח ולכן ליכא פטור לקוח, והישראל מירחו ביד עכו"ם ולכן ליכא פטור מירוח עכו"ם, ומבואר דמירוח ישראל מיקרי ולא תלוי בבעלות, ומאידך, השטמ"ק בכורות [י"א] הביא מהר"י דכמו דמירוח הקדש היינו מירוח הדיוט ברשות הקדש וקרינן ליה מירוח הקדש, כמו כן מירוח עכו"ם היינו מירוח ישראל ברשות עכו"ם וקרינן ליה מירוח עכו"ם, איפכא מדבריו בקידושין, הרי דדבריו סתרי אהדדי.

ותירץ המהרי"ט אלגאזי [שם] דדברי הר"י בבכורות קאי בתבואה ברשות עכו"ם מתחילה ובזה לא מהני מירוח ישראל לחייבו, דבזה סגי בבעלות עכו"ם לקיימה במצב של פטור כיון שמעולם לא נתחייבה הך תבואה דגדלה שליש ביד עכו"ם, ומעשה מירוח ע"י ישראל לא סגי לחייבו, אבל דברי הר"י בקידושין קאי בגדלה ביד ישראל, וכבר נתחייבה, ובזה סגי במירוח ישראל.

והיינו דתרי גווני מירוח עכו"ם מצאנו, דלהפקיעו מידי חיובו הקודם בעינן מירוח עכו"ם לגמרי, והיינו בעלות עכו"ם ומירוח עכו"ם, אבל היכא דלא נתחייבה בשליש ובעי מירוח לחייבו, התם גם בעלות עכו"ם בשעת מירוח סגי כמו שבעלות הקדש בשעת מירוח סגי אף במירחו הדיוט.

אכן אין הדברים ברורים מתרי טעמי:

א] היכן מצאנו בזה ב' דרגות, יותר מירוח עכו"ם ופחות מירוח עכו"ם וכשיש כבר חיוב בעי מירוח גמור, ומה המקור לכל זה.

ב] עוד יש להעיר, דנתחדש במהרי"ט אלגאזי דאף למ"ד דאין קנין לעכו"ם בא"י להפקיע אכתי מיקרי דלא נתחייבה בשליש כיון שהיא בבעלות העכו"ם, רק דאהני לן מה שאין קנין דמצי עוד להתחייב במירוח, וכיון דבעי מירוח לחייבו שוב בעינן מירוח ישראל ובעלות ישראל, ואין זה ברור, דאי לא דרשינן דגנך בשעת שליש, א"כ אין שום תנאי של בעלות ישראל בשליש ולמה לא נתחייב ומה אכפת לן שבעליו עכו"ם ואין גברא שמחוייב בחיובא דתבואה, הא סו"ס חיילא בתבואה חיובא דתרומה, וצ"ע.

ועל הקושי' השניה, עיין להלן במה שהבאנו מהגר"ח בביאור שיטת הרמב"ם, דבאמת חידש כן שיש דין דגנך בשליש לכו"ע, וכפשוטו היה נראה דדברי המהרי"ט אלגאזי ודברי הגר"ח עולין לדבר אחד, רק שלא ברור האם סברא זו עולה יפה בישוב שיטת הר"י דסו"ס מאי שנא הנך תרי סוגים של מירוח, וצ"ע.

## דרך חדשה בזה עפ"י המהריט"ץ.

ונראה דלפי המהריט"ץ ברמב"ם א"ש וא"צ לחידושו של המהרי"ט אלגאזי, דהמהריט"ץ חידש ברמב"ם דשני דינים נאמרו, דיגונך שזה המעשה דיגון, ודגנך שזו הבעלות בשעת דיגון, ושיטת הרמב"ם דשני דינים נפרדים נינהו ולכן כל אחד לבד סגי, והיינו שיש שני דינים גם דין דגנך בשעת דיגון וגם דין דיגונך מצד עצמו.

ונראה דהר"י חולק בפרט אחד, דחידש הר"י דבעי תרתי, גם דגנך של ישראל וגם דיגונך של ישראל, ולא כהרמב"ם דדגן עכו"ם פוטר ודיגון עכו"ם פוטר, ולא כהרשב"א דבעינן תרתי אבל דין אחד הוא שבבעלות ופעולה אמרינן שה'שם דגן גמור' מתייחס לעכו"ם, אלא דשני דינים נינהו אלא דבעינן לשניהם.

ועפי"ז י"ל שחידש הר"י דאף דלא חיילא שם דגן עכו"ם בשליש לפטור כיון שאין קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מידי תרומה, אכן אכתי שייך שיחול 'שם דגן ישראל' בשעת גידול שליש, והיינו כך, שאין הלכה של בעלות ב'זמן' הדיגון, אלא דבעינן שהדגן הגמור יהיה של ישראל, והיינו 'דגנך גמור', והיכא דכבר חיילא ביה שם דגן ישראל בשעת שליש שוב אמרינן דכך שמו, דגן ישראל, וגם בשעת דיגון לא פקע מיניה שם זה, [שאין הלכה שיהיה בעלים בפועל בשעת המעשה דיגון].

וממילא דאהני לן מה שהיה לו בעלות של ישראל בשעת שליש ביחד עם מירוח של ישראל בדיגון, ותרי הנך דינים נתקיימו בשעת דיגון, וזו שיטתו בקידושין, אבל בבכורת קאי בלי שהיה שליש ביד ישראל, א"כ לא חיילא תורת דגן ישראל לא בשעת שליש ולא בשעת דיגון, הלכך לא מהני בזה מעשה דיגון של ישראל.

## דרכו של הגר"ח ברמב"ם [ביכורים פרק ב' הלכה ט"ו], שיש דין דגנך ודין דיגונך.

גם הגר"ח [ביכורים פרק ב' הלכה ט"ו] עמד על זה שיש שני דינים של מירוח עכו"ם, חדא בבעלות וחדא במעשה מירוח, עוד העיר שבדין בעלות כתוב לשון דגנך ולא דיגונך, וחידש ע"ד המהריט"ץ דגם למ"ד אין קנין נאמרו שני דינים דין דגנך ודין דיגונך, אלא דלדעת המהריט"ץ שני הדינים הם בשעת דיגון, אכן הגר"ח חידש שהדין 'דגנך' הוא דין בשליש גם למ"ד שאין קנין בארץ ישראל.

ודבריו הם חידוש גדול, דכפשוטו מבואר בסוגי' דרק דרשינן דגנך ולא דגן עכו"ם בשעת שליש אי יש קנין, ואם אין קנין אז דרשינן דיגונך במירוח, והמהריט"ץ חידש שיש גם דגנך בשעת דיגון, וכן ביארנו בכל הראשונים רק דברמב"ם יש שני דינים, עכ"פ שני הדינים הם בשעת מירוח דלא שייך דרשה דדגנך בשליש, דרק אי יש קנין להפקיע שייך דין זה.

והגר"ח חידש שיש מיעוטא דדגן עכו"ם בתורת פטור בעלמא על הפירות, ויש מיעוטא בתורת הפקעה מעיקר המחייב, ויש נפ"מ ביניהם האם אפשר להתחייב אח"כ ע"י מירוח, דרק בפטור בעלמא מתחייב אח"כ מה שאין כן בהפקעה מעיקר הפרשה דלא מתחייב אח"כ, ודו"ק, ורק בתורת הפקעה הוא דבעינן יש קנין בגוף הארץ, אבל בתורת פטור סגי בבעלות העכו"ם על הפירות.

והן הן דברי הרמב"ם, שהדין מירוח הפוטר דנלמד מדיגונך, דין זה תלוי במעשה המירוח, והדין בעלות שפוטר היינו בעלות עכו"ם בשליש, ולא סגי בבעלות במירוח, וזה נלמד מדגנך כמו למ"ד יש קנין, אלא דנחלקו אי בתורת הפקעה או בתורת פטור.

ועיין לעיל שהבאנו את דברי המהרי"ט אלגאזי בישוב שיטת הר"י, והמעיין בדבריו יראה דדבריו ודברי הגר"ח עולין לדבר אחד, ודו"ק.

#

# סימן י"בבדין מצה וחלה מן החיטין ומן האורז,ובגדרי טעם כעיקר ובדיני גרירה.[פרק ג' משנה ז'].

**סימן י"ב בדין מצה וחלה מן החיטין ומן האורז, ובגדרי טעם כעיקר ובדיני גרירה. [פרק ג' משנה ז'].**

**פרק א שיטת הרמב"ן בגרירה בחיטה ואורז. <>** טעמא דבבלי מצד טעם כעיקר וטעמא דירושלמי מצד גרירה. <> בדברי הרמב"ן דתרווייהו איצטרכיא ליה – טעם כעיקר שלא יתבטל, ושוב בעינן גרירה לעשות את כולה ללחם. <> הוכחה של הדברי יחזקאל דבאין לידי חימוץ הוא רק מצד קביעת המין. <> מבאר שיש תלת דינים בבאין לידי חימוץ. <> פלוגת הרא"ש והרמב"ן בטעם כעיקר בכל התורה. <> קושי' בדברי הרמב"ן דמה שייך טעם כעיקר לטעמא דגרירה. <> דרכו של השערי יושר ודברי יחזקאל דגרירה הוא מהלך דיני ולא מהלך מציאותי - לפי הרמב"ן. <> דרך נוספת עפ"י מה שיש לחקור בגרירה בגדר הכח חימוץ באורז מכח החיטה. <> חידוש דין בעושה עיסה משאור של חטים שכבר הורמה חלתה מהך עיסה <> חידוש דבעינן שיעור חלה לגבי חובת מצה.

**פרק ב פלוגתת הרא"ש והרמב"ן בהנ"ל. <>** שיטת הרא"ש דחולק בדין טעם כעיקר דמהני להפוך היתר לאיסור – ונתחדש דין ברא"ש דבעינן באים לידי חימוץ מחמת עצמות המין, ומחמת זה בעינן דינא דגרירה. <> הערה בשיטת הרא"ש. <> פלוגתת הרמב"ן והרא"ש אי בעי שיעור חלה או לא. <> נפ"מ בין הרמב"ן לרא"ש אי איכא הוכחה שיש ב' דינים של חימוץ בה' מיני דגן לחלה. <> תוספת דברים בשיטת הרמב"ן למה הוא סבור שכח החימוץ באורז אמור להיות מיוחס לאורז. <> הערה – שהכל תלוי במחלוקת רבנן ורשב"ג. <> דברי המנחת ברוך.

**פרק ג דרכו של הגר"ח והמנח"ב בצירף טעם כעיקר וגרירה. <>** יסוד מהגר"ח ומנח"ב בטעם כעיקר - וכן בב' דינים בהלכות חלה. <> דרך חדשה בזה מהגר"ח ומנחת ברוך לחלק בין הדין ה' מינים ל'שם לחם'. <> ג' דינים של באין לידי חימוץ. <> תוספת דברים.

# פרק אשיטת הרמב"ן בגרירה בחיטה ואורז.

## טעמא דבבלי מצד טעם כעיקר וטעמא דירושלמי מצד גרירה.

שנינו במשנה [פרק ג' משנה ז'] - העושה עיסה מן החטים ומן האורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ויוצא בה אדם ידי חובתו בפסח ואם אין בה טעם דגן אינה חייבת בחלה ואין אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח.

והנה - אורז אינו מהה' מיני דגן, ופשוט שאינו חייב חלה וגם פשוט שלא יוצאים בה ידי"ח במצה – הלכך טעמא בעי מה אהני לן מה שיש כאן חיטין עם האורז, ומצאנו ב' סוגיות בביאור טעמא דמתני' - בבבלי מצד טעם כעיקר ובירושלמי מצד 'גרירה'.

א] הראשונים הביאו מהסוגי' בזבחים [ע"ח.] בביאור טעמא דמתני' דבאמת איירי הכא אפילו כשיש רוב אורז - ואפי"ה חייב בחלה ויוצאים ידי חובת מצה, כיון שיש באורז את הטעם של חיטי, הלכך טעמא דחיטי לא בטל.

ב] בירושלמי מצאנו בזה ביאור אחר – והוא דמתני' משום 'גרירה', שאמרו שם "אין לך בא לידי חמץ ומצה אלא ה' המינים בלבד, ודכוותה אין לך 'נגרר' עם כולן אלא חיטין ושעורין בלבד", עוד אמרו שם "לא שנינו אלא העושה עיסה מן החיטין ומן האורז - אין נגרר אלא עם החיטין בלבד", ודייקו מהכא הראשונים שלא שנינו במשנה אלא מן ה'חיטין' ומן ה'אורז' - ואלו היה מין אחר 'נגרר' או מין אחר 'גורר' הוה תני ליה במתניתין - ומדלא קתני אלא חיטין ואורז ש"מ שאין לך אחר נגרר וגורר.

והמהלך בזה הוא שע"י החטים באין האורז עצמם לידי חימוץ, וכן מבואר ברמב"ן וברא"ש [סוף הלכות חלה] וכן כתב הגר"א בשנות אליהו [פ"ג דחלה מ"ז] וכ"ה בביאור הגר"א [או"ח סימן תנ"ג סק"ט].

## בדברי הרמב"ן דתרווייהו איצטרכיא ליה – טעם כעיקר שלא יתבטל, ושוב בעינן גרירה לעשות את כולה ללחם.

ובביאור הדברים נחלקו הרמב"ן והרא"ש ותרוויהו נקטו דהנך תרי טעמים משלימים זא"ז – ונחלקו בגדרים בזה, ופלוגתתם גם בגדרי טעם כעיקר וגם בגדרי גרירה – וכדלהלן:

ואגב יש להעיר מהשו"ת בית אפרים [או"ח סימן יג ד"ה הדרינן] בדעת הסמ"ק [מצוה רי"ט] דנקט דנחלקו הבבלי וירושלמי – וע"ע במנחת ברוך [סימן ס"ח].

והנה – יש לעיין ברמב"ן בהלכותיו בביאור משנה זו – וע"ע ברא"ש בסוף הלכות קטנות שהביא את הרמב"ן בביאור משנה זו - על פי הבבלי והירושלמי, – ועיין בהערה [[121]](#footnote-121) שהבאנו כל לשונו של הרמב"ן.

ובתחילה העמיד דע"כ שזה דין דאורייתא כיון דמהני לצאת ידי חובתו בפסח, והביא מהסוגי' בזבחים דאיירי אפילו ברוב אורז - ואפ"ה כיון דאיכא טעם של חיטים – הלכך לא בטל – והיינו דמדין טעם כעיקר אתינן עלה וטעם כעיקר הוא דין דאורייתא דילפינן מקראי.

ותמה בזה הרמב"ן דסו"ס האיך יוצא ידי חובתו - דהא קיימא לן דבעינן עכ"פ שיעור של כזית בכדי אכילת פרס בטעמו וממשו מדאורייתא – אבל אי ליכא כזית בכדי אכילת פרס לאו דאורייתא – וא"כ מה מהני דין זה דטעמא לא בטיל – דסו"ס היאך יוצא ידי חובה בפסח - הא עיקרה אורז הוא ואין כאן אכילה של כזית תוך כדי אכילת פרס.

ובישוב קושי' זו הביא את הירושלמי דמפרש טעמא דמתני' משום גרירה – וכנ"ל – והסיק "דשמעינן השתא דטעמא דמתני' משום דאע"ג דעיסת האורז לאו לחם הוא מיהו כי מערב לה בהדי דגן ואיתביה טעם דגן - הדגן גוררו לעשות 'הכל לחם' להתחייב בחלה" ולכן בעינן דווקא אורז ודווקא חיטין וזה משום "שאין לך אחר נגרר וגורר" – ומעתה א"ש האיך יוצא ידי חובתו במצה שהרי לאחר הגרירה הכל מצה – והרי אכל כזית בכדי אכילת פרס.

והוסיף הרמב"ן דאכתי א"ש טעמא דבבלי דטעמא לא בטיל – דטעם כעיקר – דלולי טעם כעיקר לא אהני לן טעמא דגרירה, דאי נימא דטעמא בטיל – א"כ "היאך דבר שנתבטל בעצמו יגרור אחרים" - אלא ע"כ דטעמא לא בטיל – ומעתה כיון דלא בטיל שוב מהני מה דגורר את האורז לעשותו לחם.

הרי לנו צירוף בין הנך תרי טעמי – מקודם לא בטל – ושוב מהני דין גרירה.

## הוכחה של הדברי יחזקאל דבאין לידי חימוץ הוא רק מצד קביעת המין.

והעיר בזה בדברי יחזקאל [סימן י"א ס"ק ד'] שמבואר מזה דאף דעיקר טעמא דגרירה הוא שע"י החטים באין האורז לידי חימוץ, אפ"ה לא סגי לן בהך טעמא לבד להחשיב את האורז כלחם אי הוה ס"ל דטעם כעיקר לאו דאורייתא, אף דפעולת הגרירה עושה את שלה לעשותו לעיסה שהיא 'בר חימוץ' – דזה אמת אף למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא – וקשה דא"כ למה לי טעמא דטעם כעיקר.

ומהכא הוכיח דלא סגי לן בדבר המחמיץ לעשות עיסה לחיוב חלה ומצה – אלא שיש דין במין שבא לידי חימוץ – ועיין בזה לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה א'] - וההוכחה היא מהכא, דכיון שהאורז אינו בתורת לחם משום דבעי דווקא מהנך חמשת המינין - ואי טעמא בטיל אין כאן חטים כלל אלא 'מין אחר' שבא לידי חימוץ וזהו אינו מועיל לענין מצה וחלה – ואהני לן טעם כעיקר להחיל דין חיטה על האורז, והסיק שמכאן מוכרח דהיקשא דבא לידי חימוץ בא ללמד על ה'מינין' אתא ולא שזה תלוי ב'בפועל' אי מחמיץ או לא, ולכן גם אחרי הטעם של גרירה אכתי בעינן דין טעם כעיקר להחיל דין חיטה על האורז.

ועיין בקובש"ע [פסחים ס"ק קעו] דכמו שהחיטין קובעים דין אורז על הכל - כך האורז קובע דין אורז על הכל, אכן סגי לן בדין חיטין על הכל לחייב חלה ולצאת ידי חובת מצה.

## מבאר שיש תלת דינים בבאין לידי חימוץ.

ועיין מה שהארכנו לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה א'] דבאמת איכא תלת דינים של דברים הבאים לידי חימוץ בשיטת הרמב"ן - וכדלהלן:

א] במצה צריכים שהעיסה והלחם יהיה באופן שבפועל היה יכול להחמיץ, וזה אינו דין מצד המין אלא מצד גוף הלחם של מצה, ולכן בנילושה במי פירות לא חשיב לחם לגבי מצה כיון שהעיסה לא יכולה להחמיץ, ודין זה ליכא בחלה, ולכן בנילושה במי פירות חייבים בחלה.

ב] בחלה איכא דין דלא חשיב מין שחייב בחלה בלי שהמין הזה יכול להגיע לידי חימוץ, ולפי"ז לו יצוייר ויהיה חיטה שאינה יכולה להגיע לידי חימוץ - מצד עצמה [וכגון בקס"ד בירושלמי בפחות משליש] - אכתי חייבת בחלה, דמלבד מה דלא אכפת לן נילושה במי פירות שזה חסרון בעיסה ולחם לגבי מצה - ה"ה דלא אכפת לן חסרון בחיטה עצמה שאינו יכולה להחמיץ גם בעיסה עם מים - והעיקר הוא שהחיטה שייכת למין מסויים שבהך מין יכולים לבא לידי חימוץ בעיסה אחרת, ובזה מוגדר כמין שחייבים בו בחלה.

ג] אולם נתחדש הכא בגרירה דין שלישי - דבאמת לא סגי בזה שהחיטה שייכת למין מסויים שבהך מין יכולים לבא לידי חימוץ בעיסה אחרת - אלא שהוא עצמו צריך להיות במצב שהוא יכול לבא לידי חימוץ - מצד עצמו - עכ"פ בעיסה אחרת - אף דלא אכפת לן מה שהעיסה הזו אינה יכולה לבא לידי חימוץ.

ועיי"ש דלמדנו דין זה מהירושלמי בפחות משליש, וגם מהכא מהדין גרירה למדנו זאת דלכן נצרך תנאה דחימוץ גם אחרי שחל דין חיטה באורז מכח טעם כעיקר - עיי"ש.

אולם סו"ס אף דמוכרח כן אכן אכתי קשה הסברא בזה, ועיין להלן [פרק ג] שביארנו מה שורש הפשרה בהלכה זו.

## פלוגת הרא"ש והרמב"ן בטעם כעיקר בכל התורה.

והנה אף שנתבאר דאהני לן טעם כעיקר לעשותו למין חיטה - אכן עיין להלן [פרק ב] במה שיש לדון בזה עכ"פ בשיטת הרמב"ן - שיבואר שאינו פשוט דמהני טעם כעיקר לעשות את הכל לחיטה - דקשה משיטתו בגדרי טעם כעיקר - דכבר נחלקו הרא"ש והרמב"ן בטעם כעיקר בכל התורה - עיי"ש.

## קושי' בדברי הרמב"ן דמה שייך טעם כעיקר לטעמא דגרירה.

והנה - יש כאן קושי' גדולה בעיקר דברי הרמב"ן בגרירה - דכתב שאם טעם היה בטל ברוב – א"כ "דבר שנתבטל מעצמו האיך גורר את אחרים".

והקשו המנחת ברוך [סימן סט ענף א ד"ה אך מ"מ] ובשערי יושר [שער ג פרק יז] ובדברי יחזקאל [שם ס"ק ה] שהרי דינא דטעם כעיקר לא מהני כאן מצד עצמותו - דהא סו"ס חסר בתנאה דחימוץ, וע"כ דמדין גרירה מהני לעשות את כל העיסה לעיסת חיטין, וקשה דאיך תליא טעמא דגרירה בדינא דטעם כעיקר, הרי תרתי נינהו.

ועל קושי' זו היה אפשר לומר כנ"ל דלא מהני טעמא דגרירה אף אי בפועל איכא גרירה - דסו"ס מה דאיכא כח החימוץ בעיסה עצמה לא מהני בלי חלות דין חיטה באורז - ולכן אין משמעות לכח החימוץ דגרירה בלי טעם כעיקר - וכנ"ל.

אולם עיקר הקושי' על הרמב"ן היא שהרמב"ן הוסיף דבעינן שיהיה שיעור חיטה לחיוב חלה [כשיצטרפו כל החיטה שיש בעיסה] - ורק אז מהני טעמא דגרירה - וזה דבר תמוה, דלמה לי תוספת תנאי זה - הא דין חטין איכא ע"י טעם כעיקר, ודין חימוץ איכא ע"י גרירה, ול"ל שיעור לחיוב חלה מהחיטה, הא למה אורז לא ישלים לי שיעור זה - ועיין להלן שהבאנו מהרא"ש שא"צ לתנאי זה שהיה שיעור בחיטה לחיוב חלה.

## דרכו של השערי יושר ודברי יחזקאל דגרירה הוא מהלך דיני ולא מהלך מציאותי - לפי הרמב"ן.

וביארו השערי יושר והדברי יחזקאל דלמדנו חידוש בשיטת הרמב"ן ביסוד דינא דגרירה - שיסוד דינא דגרירה אינו דבר מציאותי גרידא אלא דדינו לפעול בדיני הנגרר – והיינו שדבר הנגרר נעשה כמו דבר הגוררו רק לענין זה דחל עליו דיני הגורר – ולא שמקודם חל עליו המציאות של הגורר - ואז לאחר מכן כתוצאה מזה ממילא חל בו דיני הגורר מצד עצמו – אלא דלכתחילה נגרר רק לענין הדינים, ובתוספת ביאור – זה ודאי שיש כאן שינוי הטבע בכח החימוץ של אורז ע"י הגרירה, אכן שינוי הטבע לחוד אינו מועיל להעשות דין אורז כחיטים - אלא שמועיל להיות 'נטפל ונמשך' לדין הדגן שנטפל עמו בעיסה זו - [ואכתי צ"ב עומק הדברים].

ומעתה מובן דאי כל הדין גורר מיתלי תלי בדיני הגורר - א"כ היכא דליכא דינים של חיוב או מצוה בגורר אז פשוט דלא עדיף הנגרר מהגורר.

ומה"ט מצאנו שהרמב"ן הצריך שיהא בהחטים את השיעור של חיוב, דהיינו שיעור מצה או שיעור חלה, דאז כיון דאיכא גם דיני מצה וחלה על הגורר – שוב נהפך הנגרר להיות כמוהו בהנך דינים.

## דרך נוספת עפ"י מה שיש לחקור בגרירה בגדר הכח חימוץ באורז מכח החיטה.

ונראה לבאר את הדברים קצת באופן אחר - ואולי זה עומק כוונתם - והוא שיש לחקור האם בגרירה של החיטה לאורז דנים שהחיטה מחיל כח חימוץ דחיטה באורז באופן שהכח חימוץ מיוחס לחיטה, או שדנים שהחיטה הפעילה את הכח חימוץ דאורז באורז - והכח חימוץ מיוחס לאורז עצמו ולא לחיטה שהפעילה את הכח הזה.

ונראה דלדרך הראשונה - כל התהליך של גרירה הוא תהליך 'מציאותי' בלבד וסגי לן בזה כיון שהתקיימו ב' תנאים, א] מצד טעם כעיקר חל באורז דין חיטה, ב] מצד גרירה איכא כח חימוץ דחיטה באורז, וא"ש.

אולם לדרך השניה לא סגי לן בזה, דבהך אורז שחל בו דין חיטה בעינן כח חימוץ 'דחיטה' - והך כח חימוץ מיוחס לאורז [אף שדינו של האורז כחיטה], וע"כ שלדרך זו בגרירה אין כאן תהליך 'מציאותי' בלבד אלא גם תהליך 'דיני' - והיינו שאחרי התהליך המציאותי שדנים שהחיטה הפעילה את הכח חימוץ דאורז באורז - שוב אנו דנים שיש טפלות לכח החימוץ דאורז לכח החימוץ דחיטה - דאף דהנך תרי כחות כהדדי יוצרים את החימוץ בלחם, אכן כיון שכח החימוץ דאורז הופעל ע"י החיטה - שוב 'בטל וטפל ונגרר' כח זה דחימוץ דאורז לכח חימוץ דחיטה - וחיילא בכח זה את כל דיני הכח חימוץ דחיטה, כיון שכח זה דאורז 'טפל ובטל ונגרר' לכח זה דחיטה [שהרי הופעל על ידו].

ומעתה נימא כך - דחלות דין לחם לענין חיובא דחלה נמצאת בחיטה - אבל לא בחיטה באופן כללי אלא במסויים בכח החימוץ שיש בחיטה - והיי"ט דמכח הכח חימוץ חיילא חשיבות דלחם ע"י החיטה - אכן בזה חלוק כח חימוץ דחיטה שחל בו דינים של חיוב חלה מכח חימוץ דלא חיילא בו דינים של חלה - דרק כשיש דינים בכח חימוץ זה [דחייב חלה] חיילא חיוב חלה באורז - שהרי כח חימוץ באורז 'טפל ובטל ונגרר' לכח חימוץ דחיטה - ולכן חלם בו הדינים של החיטה - וכל זה חרי דאיכא שיעור חיוב בחיטה.

## חידוש דין בעושה עיסה משאור של חטים שכבר הורמה חלתה מהך עיסה

עכ"פ - אחרי מה שנתחדש ברמב"ן דבעי שיעור חיוב חלה - כתב הדברי יחזקאל שיתחדש חידוש דין – והוא שבעושה עיסה משאור של חטים שכבר הורמה חלתה מהך עיסה, ועשאו להך עיסה עם עיסת אורז - אף דכאן איכא פעולת הגרירה ונהפך האורז לחטים - מ"מ ליכא חיוב על האורז דלא עדיפי מדבר הגוררן וכיון שבדבר הגוררן ליכא חיוב שוב ליכא חיוב בנגרר.

## חידוש דבעינן שיעור חלה לגבי חובת מצה.

ומצאנו חידוש נוסף ברמב"ן - דיעויין במהרי"ט אלגאזי על הרמב"ן [שם] בשם ה"ה, וכן במחנה אפרים בהגהותיו על הרמב"ם [פ"ו ביכורים הלכה י"א] - דבעינן שיעור חיוב של חיטה שחייב בחלה גם כדי לצאת ידי חובת מצה - וכבר תמה בהם השער המלך [חו"מ פרק ו] דמה ענין זל"ז - ומה שייך שיעור במצה אי עיקרה חובת גברא לחלה דהוי חובת חפצא - ועיין מה שחידש בזה בשערי יושר, ואכתי צ"ע.

ונראה להקשות עוד לאידך גיסא - דאי חיילא ביה דיני 'לחם' בכח חימוץ זה לגבי זה שאפשר לקיים בזה מצות מצה, שוב חיילא 'דיני לחם' גם לגבי הכח חימוץ דאורז - והיינו צריכים לומר לאידך גיסא - שלא רק שמצה א"צ שיעור חלה וסגי בכלשהו לחלות דין מצה באורז - אלא דגם לחיוב חלה א"צ שיעור חלה בדגן וסגי בכלשהו - כיון דסו"ס חיילא דיני חימוץ לגבי חלות שם לחם בהך חימוץ דאורז - ושוב מצטרפים שניהם לשיעור, ואכתי צ"ע.

# פרק בפלוגתת הרא"ש והרמב"ן בהנ"ל.

## שיטת הרא"ש דחולק בדין טעם כעיקר דמהני להפוך היתר לאיסור – ונתחדש דין ברא"ש דבעינן באים לידי חימוץ מחמת עצמות המין, ומחמת זה בעינן דינא דגרירה.

הנה הרא"ש [הלכות קטנות – סוף הלכות חלה] חולק על הרמב"ן והשיג עליו - וז"ל:

"ולא ידענא מאי קשה ליה למה יוצא בו כיון דליכא כזית בכדי אכילת פרס, חיטי איתא בטעם וממש - דטעם כעיקר בשאין מינו דאורייתא - וכיון שנתנו החיטים טעם באורז - הפך הטעם את האורז להיותו כמו חיטה - וקרינן ביה טעמו וממשו חיטה".

יסוד פלוגתתם אי בעינן שיעור של חיטה שחייבת בחלה או לא - מתחיל במחלוקת ראשונים בדין טעם כעיקר - דהנה פליגי הראשונים בגדר דינא דטעם כעיקר במה דאמרינן שהאיסור לא בטל ואסור מה"ת, האם הכוונה דרק האיסור הוא מה שאסור - ולכן אינו חייב אא"כ אכל שיעור מן האיסור, או דלמא דע"י טעם כעיקר נתהפך אף ההיתר ונעשית לאיסור ולכן אסור אף ההיתר וגם מצטרף לשיעור דחיוב וחייב אף אם אכל כזית של מה שקבל טעם מן האיסור.

והנה דעת הרמב"ן בחולין [צ"ח:] ובפסחים [מלחמות ריש פרק ג'] דלא אמרינן שנתהפך ההיתר להיות כאיסור, ולכן לשיטתו שפיר הק' דהיאך יתחייב בחלה אף אם ליכא שיעור דחיובא בחיטים לחודיה, וכבר עמדו בזה באבי עזרי חו"מ [תליתאה פ"ו ה"ה] ובקובש"ע [פסחים ס"ק קע"ו] דאזיל לשיטתו.

אולם הרא"ש הקשה עליו לפי מה דס"ל שע"י טעם כעיקר נתהפך כל ההיתר להיות כאיסור, ולפי"ז מובן שפיר מה שהאורז מצטרף לחיטים, מאחר שיש בו טעם חיטים דינן כחיטים לכל דבר, ולפי"ז ק' אמאי צריך לדין גרירה.

וביאר בזה הרא"ש: "והירושלמי שפירש הטעם משום גרירה, משום דהוה קשה ליה, נהי דאזלינן בתר טעם וחשיב כולן חיטים, מכל מקום כיון דרובה אורז אין בא לידי חימוץ והיאך יוצא בה משום מצה, ולכך הוצרך לפרש הטעם החיטה גורר את האורז וגורם לבוא לידי חימוץ" עכ"ל.

והנה גם ברא"ש מבואר דאיכא ב' טעמים, גרירה וטעם כעיקר - והצירוף בזה עפ"י הנ"ל דחד לדין חיטה מצד המין, והשניה שיהיה חיטה כזה שיש בו עדיין כח החימוץ, וע"ע בזה במנחת ברוך [סי' ס"ט] ובדברי יחזקאל [סי' י"א ס"ק ז'].

## הערה בשיטת הרא"ש.

אלא שיש לדעת שנחלקו האחרונים בשיטת הרא"ש אי בעי טעמא דגרירה גם בחלה וגם במצה או דילמא רק במצה בעינן גרירה ובחלה סגי לן בטעם כעיקר – עיין היטב בזה בדברי חמודות על הרא"ש [שם ס"ק מ"ג] ובפמ"ג [פתיחה להלכות פסח חלק ב' ס"ק ו'] – וע"ע במנחת ברוך [סימן ס"ח].

## פלוגתת הרמב"ן והרא"ש אי בעי שיעור חלה או לא.

אולם מעתה צ"ב במה דפליגי הרמב"ן והרא"ש אי בעי שיעור חלה או לא - דכפשוטו נראה דפליגי בתרתי, חדא דפליגי בגדר דינא דטעם כעיקר - ולשיטתייהו, דלהרמב"ן רק האיסור הוא מה שאסור ואינו חייב אא"כ אכל שיעור האיסור, אבל הרא"ש ס"ל דע"י טעם כעיקר נתהפך אף ההיתר ונעשית לאיסור ולכן אסור אף ההיתר.

ועפי"ז נחלקו הכא האם האורז מצטרף גם לשיעור דחיוב - דלפי הרא"ש שחייב אף אם אכל כזית של מה שקבל טעם מן האיסור - א"כ שפיר מצטרף לחיוב, אכן לפי הרמב"ן מצד השיעור ליכא שיעור מצד טעם כעיקר ולכן בעי שיעור בעיקר עצמו - אכן לדברי הרא"ש סגי לן בטעמא דטעם כעיקר בלי שיעור חיוב - והשיעור יושלם ע"י האורז דחשיב כחיטה ממש.

אלא דמעתה קשה - דהאיך מהני טעמא דגרירה לרמב"ן, דסו"ס חלק מהעיסה אינה חיטה ואינה חייבת בחלה - דלא מהני לזה טעם כעיקר, ומכאן נראה דגם נחלקו בפלוגתא אחרת.

והיינו דפליגי בכח של גרירה, דלפי הרמב"ן אין גרירה דין מציאותי לחוד - דלא סגי לן בזה - אלא דע"י הגרירה נטפל הנגרר להמגרר ומקבל דיניו - וכנתבאר לעיל [פרק א], ולכן אחרי שיש שיעור חיוב בחיטה וחל חיוב חלה בחיטה - שוב חיילא דין זה של חיוב חלה גם באורז הנגרר - שהרי לדידיה ליכא דין חיטה באורז לענין חיובא - כיון ששיטת הרמב"ן היא דאהני טעם כעיקר אך ורק כדי שהחיטה לא תתבטל ולא לענין זה שיחול באורז דין חיטה - וע"כ שהדין חיוב חלה וחלות שם לחם חיילא אך ורק מכח השיעור חיטה - שיש בחיטה שיעור - ואהני לן הגרירה לצרף את חלק האורז לחיוב חלה - שיוכל להפריש חלה גם מחלק האורז ויוכל לצאת ידי חובת מצה גם בחלק האורז.

מיהו להרא"ש אין הכרח לפרש כן - שאחרי שכבר חל דין חיטה ממש באורז מחמת טעם כעיקר - שוב יש לומר שגרירה הוא כח מציאותי בלבד - דמהני שיבואו האורז לידי חימוץ – ודו"ק.

## נפ"מ בין הרמב"ן לרא"ש אי איכא הוכחה שיש ב' דינים של חימוץ בה' מיני דגן לחלה.

לפי כל הנ"ל איכא נפ"מ בשיטות אי עדיין איכא הוכחה לב' דינים בה' מיני דגן, מצד תנאי להיות שייך למין של חיטין, וכן שיהיה בו כח חימוץ בפועל.

והיינו דלפי הרא"ש מבואר דבעינן תרתי, א] מתקיים התנאי שהיא מחמשת המינים מחמת טעם כעיקר - שבזה אמרינן שהאורז נהיה לחיטין, ב] מתקיים התנאי שהאורז יכול לבא לידי חימוץ בזה דאיכא גרירה, הרי לנו ב' דינים.

אולם לפי הרמב"ן - אף דנתבאר לעיל [פרק א] דמוכרח דאיכא תרי תנאים בה' מינים, אולם אחרי שיטת הרמב"ן בטעם כעיקר ליכא ראיה, דאדרבה - מצד טעם כעיקר ליכא למימר דחיילא דין חיטה באורז - ורק מצד הדין גרירה חיילא דין חטה באורז בזה שנעשה ליש בו חימוץ - וזו גרירה דינית.

## תוספת דברים בשיטת הרמב"ן למה הוא סבור שכח החימוץ באורז אמור להיות מיוחס לאורז.

ונראה להוסיף עוד - הרי לעיל [פרק א] נתבאר דלפי הרא"ש יש באורז דין חימוץ דחיטה ולפי הרמב"ן האורז מופעל ע"י החיטה להחמיץ, וכחו להחמיץ הוא כחו של אורז, ולכן לפי הרמב"ן הגרירה הוא רק כח דיני ולא מציאותי.

ונראה שתחילת פלוגתא זו נמי תלוי בפלוגתתם בטעם כעיקר, שהרמב"ן לשיטתו דמדין טעם כעיקר האורז אינו חיטה - [ולכן הוא סובר שלא חייבים עליו באכילתו בלי שיעור חיטה] - ולדידיה טעם כעיקר רק מהני דלא יתבטל החיטה - ונראה דמטעם זה גופא הוא סובר שכח החימוץ מיוחס לאורז ולא מיוחס לחיטה - וממילא שהגרירה הוא גרירה דיני.

אכן לפי הרא"ש שהאורז הוא כחיטה ממש מחמת טעם כעיקר- א"כ א"ש למה הכח חימוץ שיש באורז מיוחס לחיטה - ולדידיה הגרירה הוא גרירה מציאותי בלבד - ודו"ק.

## הערה – שהכל תלוי במחלוקת רבנן ורשב"ג.

ויש לדעת שהרמב"ן פירש את משנתנו כשיטת רשב"ג לפי גרסתו דגרס מתני' רשב"ג, מיהו הרא"ש פי' מתניתין לרבנן, ולפי"ז – כל מה דפליגי הרמב"ן והרא"ש בכחו של גרירה - דלפי הרמב"ן אין גרירה דין מציאותי אלא ע"י הגרירה נטפל הנגרר להמגרר וקבל דיניו, ולהרא"ש הוא כח מציאותי לחוד - דמהני שיבואו האורז לידי חימוץ – לכאו' כפשוטו היה נראה דאין זה פלוגתת הרמב"ן והרא"ש אלא פלוגתת חכמים ורשב"ג, שהרמב"ן פירש לדברי רשב"ג, אבל הרא"ש פסק כרבנן ולדידהו די בכח המחמיץ לחוד.

## דברי המנחת ברוך.

ובעיקר סוגי' זו עיין היטב בארוכה במנחת ברוך [סימנים – ס"ח, ס"ט, ע'] – ששו"ט בדברי הראשונים הללו, וע"ע בחשק שלמה במנחות [כ"ג:] טעם חדש בדין גרירה.

# פרק גדרכו של הגר"ח והמנח"בבצירף טעם כעיקר וגרירה.

## יסוד מהגר"ח ומנח"ב בטעם כעיקר - וכן בב' דינים בהלכות חלה.

והנה - הגר"ח [פ"ה חמץ ומצה ה"ו] והמנחת ברוך [סימן ע] הלכו בזה בדרך אחרת – והקדימו בב' יסודות - וכדלהלן:

בראשונה ביאר הגר"ח שיש ב' דינים שונים שנצרכים לענין חובת חלה, א] שיהא מחמשת המינים ושיבוא לידי חימוץ, ב] שיהא עליו תורת לחם, והיינו שלא כל דבר שהוא מחמשת המינים ושבא לידי חימוץ חייב בחלה, כעין סופגנין שאף שהוא מה' המינים מ"מ פטור מחלה מחמת שאינו בכלל לחם, וכן מבואר נמי במנחת ברוך [שם].

שנית חידש הגר"ח דשאני דין טעם כעיקר משאר דברים שאינן בטלין, דבשאר דינים כגון מין במינו למ"ד שאינו בטל, הגדר בזה שהוא עומד לעצמו ואינו בכלל דין התערובת, אבל טעם כעיקר מה שאינו בטל אינו כן, דבאמת ראוי ליבטל - אלא שנתחדש דין שגם טעם אסור כמו עיקר, ובתוצאה מדין זה גם לא נתבטל האיסור, מיהו אין זה אלא לענין מה שחל עליו 'שם טעם כעיקר', וע"ז הוכיח הגר"ח שלא לכל דבר נאמר הדין של טעם כעיקר, וע"ע מש"כ בזה בארוכה [פט"ו מאכ"א ה"א].

וגם במנחת ברוך [סימן סט ענף ב] האריך להוכיח כנ"ל דלא לכל דבר איכא טעם כעיקר, ועיי"ש [ד"ה ועוד יש להביא] שהוכיח דרק למאכלות אסורות ולא לאיסורי הנאה נאמר טעם כעיקר, ועיי"ש עוד [ד"ה ועוד ראיה] שהוכיח בנבלות ושחוטות דלא חיילא טעם כעיקר אלא לאיסור אכילה ולא לטומאת נבילה - ובהמשך הדברים הביא כן נמי מהר"ש בטבול יום [פ"ב מ"ג] דמחלק בין טומאה לאכילה - [אלא שהביא מהמקור חיים דחולק].

## דרך חדשה בזה מהגר"ח ומנחת ברוך לחלק בין הדין ה' מינים ל'שם לחם'.

עפי"ז כתב הגר"ח - שאף דאמרינן בזבחים לפרש מתניתין מדין טעם כעיקר - מ"מ אין זה אלא לענין חמשת המינים ומה שיבוא לידי חימוץ - שהן בכלל דינא דטעם כעיקר, אבל 'שם לחם' אינו בכלל הדין של טעם כעיקר - והוסיף - שאף ששם חיטה ושם לחם תלויים זב"ז - אכן סו"ס ב' שמות נינהו, ושם לחם הוא שם בפנ"ע, ושם לחם תלוי בעיקר ולא סגי ליה בטעם כעיקר - ולכן לגבי שם לחם הביטול במקומו עומד, וממילא דעל הדין לחם בעינן גרירה, ומה דלא סגי בדין גרירה לחוד, ול"ל טעמא דטעם כעיקר - היינו משום דגרירה מהני רק לענין 'שם לחם', אבל לא לענין שיהא בכלל חמשת המינים ושיבוא לידי חימוץ, ודו"ק.

ונראה לבאר דבריו - דחלות שם לחם אינו מדיני הדגן מצד עצמו - אלא שזה דין נוסף מכח החשיבות של ה' מיני דגן שחשיבות לחם רק חיילא על ידם, ונראה שהחשיבות של ה' מיני דגן מיתלי תלי בכח חימוץ דדגן - בפועל - ורק אז חיילא החשיבות של 'לחם' על ידי הדגן - ולכן אף אחרי דחיילא דין חיטה באורז, אכתי בעינן גרירה להחיל כח חימוץ בהך אורז.

והגר"ח הביא ראיה לזה ממה שכתב הרמב"ם שהאוכל תערובת חמץ בפסח לוקה דווקא אם אכל כזית בכדי אכילת פרס, ואי נימא דגרירה מהני לחודיה הרי האוכל תערובת חיטים ואורז יתחייב אף בפחות מכזית בכא"פ של חיטים - שהרי האורז נעשה כחיטים, ומוכרח מכאן דגרירה לא מהני לענין שאר מילי, ולזה בעינן דווקא לדין טעם כעיקר, ולדעת הרמב"ם אינו לוקה על טעם כעיקר אא"כ אכל כזית בכא"פ.

נמצא דלפי הגר"ח גרירה לא מהני אלא לענין 'שם לחם', אבל דין טעם כעיקר מהני בין לדין חמשת המינים ובין לדין שיהא בכלל בא לידי חימוץ.

ומה דפליגי רבנן ורשב"ג אי בעינן שיעור בחיטין, היינו משום דלכו"ע בעינן לדין גרירה, דאל"ה אף החיטים יפסידו שם לחם כיון שהוא בתערובת, ולרבנן מהני גרירה גם על האורז ומשו"ה משלים האורז לשיעור, אבל לרשב"ג גרירה מהני רק להחיטים שיהא עליו שם לחם, אבל לא מהני לקבוע על האורז שם לחם ולכן צריך שיעור שלם של חיטים.

וגם במנחת ברוך הלך בדרך זו - ותמה טובא על הרא"ש דכתב דמהני טעם כעיקר לעשות את האורז לממשות של חיטין, עיי"ש.

ובעיקר דרכו של הגר"ח – עיין בתורת זרעים לעיל [פרק ג' משנה ה'] מה שביאר בזה – ורצה לדמות גרירה דאורז לעיסת עכו"ם לענין צירוף ב'שם עיסה' – עיי"ש חידוש גדול.

## ג' דינים של באין לידי חימוץ.

והנה עפ"י הגר"ח והמנחת ברוך יבוארו הנך ג' דינים של באין לידי חימוץ בה' מיני דגן במצה וחלה, וכנתבאר לעיל [פרק א], א] העיסה עצמה תוכל להגיע לחימוץ דווקא במצה ולכן מי פירות לא מהני [פלוגתת רמב"ם ורמב"ן], ב] בחלה מהני במי פירות שאין דין בעיסה אלא במין, וסגי בזה שהדגן שייך למין שיש בו חימוץ, ג] למדנו מהירושלמי בפחות משליש ומהדין גרירה באורז דאחרי דאיכא דין חיטה [בפחות משליש ובאורז מכח טעם כעיקר לפי הרא"ש], אכתי בעינן שהכח חימוץ מצד המין יהיה בהך אורז ובהך חיטה דפחות משליש.

וכבר תמהנו דקשה הסברא בזה, ושורש פשרה זו אומר דרשני - דאי ליכא דין בעיסה [עכ"פ בחלה] רק במין, ולכן מהני במי פירות, א"כ למה לא סגי לן בחיטה ששייך להך מין, ול"ל כח חימוץ מצד המין - בפועל.

ולפי הנ"ל א"ש שרק במין חיטה נאמרה דיני מצה ודיני דחלה, ומצד זה א"צ כח חימוץ בפועל וסגי בזה שזה מהמין שיש בו חימוץ - ובזה חיילא בהו דיני מצה וחלה, אכן הא דאכתי בעינן כח חימוץ בפועל - היינו משום שהחלות שם לחם אינו מדיני הדגן מצד עצמו - אלא שזה דין נוסף מכח החשיבות של ה' מיני דגן שחשיבות לחם רק חיילא על ידם, וחשיבות זו מיתלי תלי בכח חימוץ דדגן - בפועל - ודו"ק.

## תוספת דברים.

ובהאי ענינא ע"ע לעיל [חידושי סוגיות סימן א] מה שנתבאר בזה - דהנך תרי דינים, א] חלות שם ה' מיני דגן, ב] חשיבות דלחם מכח הה' מיני דגן, דמתחלקים זמ"ז - וכמה הלכות נתבארו עפ"י חלוקה זו - ודו"ק.

# סימן י"גבדין כיבוש יחיד.[פרק ד' משנה ז].

**פרק א' שיטת רש"י ותוס' בכיבוש יחיד. <>** שיטות רש"י ותוס' מהו כיבוש יחיד <> בדברי רש״י מה נקרא כיבוש יחיד. <> בדברי הרמב"ם מה נקרא כיבוש יחיד. <> ביאור בדין של הספרי, ומה זה שייך לכיבוש יחיד. <> ב' דרכים בתוס' עפ"י הספרי אי מצד סדר הכיבוש אי מצד שלא ברשות <> ביאור חדש בשי׳ רש״י האיך למד את הספרי – דלא שייך למחלוקת בכיבוש יחיד. <> מוכיח ממה שרש"י מצריך אורים ותומים אף דתמיד לא בעינן אורים ותומים. <> ישוב קושי' המקד"ד דאי קנין של יחיד שמיה כיבוש א"כ כל קנין של ישראל יחול בו דין כיבוש. <>

**פרק ב' שיטת הרמב"ם בכיבוש יחיד. <>** דרכו של הדבר אברהם בישוב דעת הרמב׳׳ם בכיבוש יחיד. <> דרכו של המשנת ר"א בעיקר הפלוגתא אי כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא – דנפ"מ אי בעינן 'מעשה כיבוש' או 'מצב של כבוש'. <> בדברי הקרן אורה דכיבוש יחיד היינו סמוך לגבול. <> דרך נוספת ברמב"ם – קרן אורה. <>

**פרק ג' כיבוש עולי בבל בסורי'. <>** בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד אי היה קידוש של עולי בבל בסורי', ושיטת הר"ש בזה. <> קושית הגר"ח דמה נפ"מ אי כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא. <> בדברי המקד"ד לדון האם החסרון של כיבוש יחיד בכיבוש ראשון בסורי' היה חסרון נמי בכיבוש שני בסורי'. <> ישוב לעיקר הקושי' – שיש לומר שלא היה להם רשות לקדש בכיבוש שני רק מה שנתקדש בראשון. <> ביאור שיטת הראב"ד דמה מהני כיבוש יחיד בסורי' אי לא היה בו כיבוש עולי בבל. <> בדברי הקה"י שיש נפ"מ לשאר דינים התלויים בקדושת הארץ. <> חומר דסוריא יותר משאר המקומות הסמוכים לא"י.

# פרק א'שיטת רש"י ותוס' בכיבוש יחיד.

## שיטות רש"י ותוס' מהו כיבוש יחיד

נחלקו התנאים [פ"ד משנה ז'] בדיני חלה בסורי' – וצריכים לבאר את עיקר הגדר בסורי' - דמה מיוחד בה למה יש לו מחומרי א"י יותר משאר מקומות – וזה משום שהוא כיבוש יחיד, וכמבואר בהדי' בסוגי' בגיטין [ח'.], ונחלקו הראשונים מהו כיבוש יחיד, ונאמרו בזה כמה שיטות ונבארם אחד אחד דבר דבור על אופניו.

## בדברי רש״י מה נקרא כיבוש יחיד.

כתב רש"י בטעמא דכיבוש יחיד – "דדוד - שלא היו כל ישראל ביחד כדרך שהיו בכיבוש יהושע שהיו כולם וכבשוה לצורך כל ישראל, קודם חלוקה, אבל דוד לא כבש אלא לצורכו".

מבואר בדברי רש״י שיש כאן ב׳ תנאים, א] שיהיו כולם ביחד, ב] וכבשה לצורך כולם, והכא בדוד היה חסר בשני התנאים, ויש להסתפק מה היה אי דוד לבד היה כובשו אבל לצורך כולם או מאידך אי כולם כבשוהו לצורך דוד, האם דינו כרבים או כיחיד, וע׳ רש״י בגיטין [סוף מ״ז.] שהביא רק את התנאי דכולם היו או כולם לא היו, והשמיט אי היה לצורך כולם או לא, וצ"ע.

והיה נראה בזה דביסוד הדברים איכא רק תנאי אחד, והוא שיהיה כיבוש של הרבים אלא שזה מתקיים בב׳ אופנים, א] בזה שכולם כובשים בפועל, ב] בזה שהכיבוש נעשה לצורך כולם, דאז הכובש חשיב כשלוחם שכובש עבורם, ושפיר הזכיר רש״י רק תנאי דלא היו כולם, דמה שלא נעשה לצורכם הוא רק סיבה שלא חשיב שכולם היו בכיבוש.

והנה מה שהוסיף רש״י ״קודם חלוקה״ כוונתו בזה, דאי לאחר חלוקה, א״כ היות וכאו״א כבש חלק דידיה, שוב לא היה חשיב שכולם היו בכיבוש, דנתחלקו כאו״א בחלקו שלהם, וגם לא היה ״לצורך״ כולם, דסו״ס כאו״א כבש לצורך עצמו.

## בדברי הרמב"ם מה נקרא כיבוש יחיד.

וע׳ רמב״ם תרומות [פרק א׳ הלכה ב׳] דלא התנה שיהיו כולם, שכתב, ״כובש אותם מלך ישראל או נביא מדעת רוב ישראל״, ואיכא בזה כמה דיקדוקים דלא כרש״י דמשמע דא״צ שכולם יהיו בכיבוש וסגי במלך, וגם א״צ שיהיה לצורך כולם וסגי בזה שזה לדעתם, וגם א״צ כולם וסגי ברובם [ומסתמא דגם רש״י מודה דרובו סגי], ובסוף דבריו כ׳ שם ״ומפני זה חלק יהושע ובית דינו כל א״י לשבטים ואעפ״י שלא נכבשה כדי שלא תהיה כיבוש יחיד כשיעלה כל שבט ושבט ויכבוש חלקו״, והכא משמע איפכא מרש״י שהרי כתב שחילקו קודם.

אכן עיקר הטעם בזה לא מובן, וכבר תמה בדבריו במהר״י קורקוס, ובחזו״א שביעית [סימן ג׳ – ס"ק א׳] הוסיף דאדרבה היה יותר לצורך כולם לפני חלוקה.

וי״ל דרש״י כתב ״לצורך״ והר״מ כתב ״לדעת״, והיינו דאי לא היו חולקים בחלוקה, אז לא היה כאו״א מסכים לכיבושו של שבט פלוני במקום פלוני, דאף דכבר ידעו את החלקים, ויהושע ידע שכאו״א ילך לכבוש חלקו, אכן הואיל ולא היתה חלוקה, א״כ הגבולות ביניהם עדיין לא היו ברורים וא״כ לא תהיה הסכמה על הכיבוש במקום הגבולות שבין החלקים, ושוב לא מהני מה שאח״כ יתברר ע״י החלוקה, דסו״ס עצם הכיבוש היה בלי הסכמת כלל ישראל ובלי דעתם, ומה״ט סובר הרמב"ם שהוצרכו לחלק לפני כן.

אולם לרש"י שצריכים לצורך כולם – לדידיה מוכרחים שהכיבוש יהיה לפני החלוקה, וכנ"ל, אכן העירני תלמיד אחד שיש לדחות, שגם לפי רש"י שייך חלוקה קודם, שהכיבוש בא לקיים את החלוקה, והחלוקה היא לצורך כולם.

## ביאור בדין של הספרי, ומה זה שייך לכיבוש יחיד.

שיטת התוס' בגיטין [שם ד״ה כיבוש] אינו כרש"י והרמב"ם, וכתב שאף מה שיחיד כובש הוא בכלל כיבוש לגמרי כדדרשינן מקרא של "כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם", אלא כיבוש יחיד הוא מה שנכבש קודם שכבשו כל א"י שהובטח לאברהם כדדרשינן בספרי "סמוך לפלטורא שלך לא הורשת - פירוש יבוסי - ואתה הולך וכובש סוריא", וכ"כ בתוס' בע"ז [כ"א. ד"ה כיבוש יחיד].

ולדברי הספרי מבואר דהמחלוקת דכיבוש יחיד אי שמי׳ כיבוש או לא הוא האם הך תנאי דבעינן סמוך לפלטרין הוא לעיכובא, דלכן לא חיילא קדושת א״י או לא.

והנה לפירושו צ״ב מהו הלשון כיבוש ״יחיד ורבים״, ועיין ברמב״ן [סוף פ׳ עקב] שפי׳ דלספרי מיקרי כיבוש יחיד – מה שמדעת עצמו דאם היה כדין וכסדר התורה אז ממילא היה עפ״י רבים דהיינו עפ״י סנהדרין ואו״ת, אכן היה שלא כסדר התורה וממילא לא היה עפ״י סנהדרין ואו״ת, וזה מיקרי כיבוש יחיד, שהוא דעת יחיד.

ויש לעיין, דסו״ס אין החיסרון בזה שהוא ״יחיד״, רק בזה שהוא שלא כסדר ושלא כמצות התורה, וכן הוא ממש לשון הרמב״ן שכ', ״ומפני שלא נעשה הכיבוש ההוא כמצות התורה אמרו מקצתם לא שמי׳ כיבוש״, ומה הדגישו הכא יחיד ורבים.

ועיין בריטב״א גיטין [ב׳. בסוד״ה אשקלון] שביאר כהרמב״ן אבל בשינוי קצת, ומשמע שם דמה שהוא שלא כפי הסדר שצריכים לכבוש הוא רק סיבה שאין כאן ״הסכמת כלל ישראל״ ואינו חיסרון מצד עצמו, והחיסרון בהסכמת כלל ישראל דממילא הרי״ז כיחיד, וצ״ל ״דיחיד״ אין הכוונה לאפוקי מרבים, אלא ״יחיד״, הכוונה עפ״י החלטתו ודעת עצמו, ואם זה עפ״י תורה א״כ אין זה דעת ״עצמו״ ודו״ק, וכן נראה מדברי התוס' בב"ב [צ': ד"ה כך] עיי"ש היטב - ונכון ופשוט הוא.

ולפי״ז א״צ לומר דפליגי אי הסדר בכיבוש הוא לעיכובא, דיש לומר דכולם מודי שלא מעכב, ורק דעי״ז נעשה לכיבוש יחיד, ופליגי בכיבוש יחיד.

ואגב יש לדקדק ברמב״ן שכ׳ על כיבוש יחיד דאי לאו שמיה כיבוש ״דינו כחו״ל למצוות״, והוא כלשון הרמב"ם [פ״א - ה״ב] שכ', ״אינו נקרא כא״י כדי שינהגו בו המצוות״, והביא המהר״י קורקוס את דברי הכפתור ופרח שדייק ששאר מעלות דא״י יש לו.

## ב' דרכים בתוס' עפ"י הספרי אי מצד סדר הכיבוש אי מצד שלא ברשות

אולם במקד"ד [סימן נ"ה ס"ק א' עמוד 362] הבין שיש כאן ב' דרכים שונים בשיטת התוס' עפ"י הספרי - דבתוס' בגיטין משמע שיש הלכה בסדר הכיבוש, ואין זה ענין לאם עשה כדין או ברשות או שלא עשה ברשות, אבל בתוס' בע"ז [כ"א. ד"ה כיבוש] כתבו מפני שהיה הכיבוש 'שלא ברשות', והיינו דלא היה להם רשות לכבוש שאר מקומות קודם שכבשו את כל ארץ ישראל, ועיי"ש שיהיה נפ"מ לגבי סורי' בכיבוש שני שלא מוטל עליהם כיבוש כלל, עיי"ש – וזה יבואר להלן.

## ביאור חדש בשי׳ רש״י האיך למד את הספרי – דלא שייך למחלוקת בכיבוש יחיד.

ולכאו׳ לרש״י צ״ע מהספרי, וכקושי׳ התוס׳, ונקדים בזה בדברי רש״י בע״ז [כ׳:] וז"ל: - "סוריא - ארם צובה וסמוכה לארץ ישראל וכיבשה דוד וחיברה לקדושת ארץ ישראל שלא על פי הדבור ובלא ששים ריבוא וקרי ליה כיבוש יחיד".

הרי שהזכיר גם שלא היה עפ״י אורים ותומים וגם שלא היה שישים ריבוא, ויתכן לפרש דכוונתו לתרתי, א] החיסרון של שישים ריבוא הוא הטעם דהו״ל יחיד, ב] מה שהוסיף דלא היה עפ״י הדיבור כוונתו לספרי, אלא דצ״ב מהו הצירוף.

ואולי יש לומר כהריטב״א דמה שלא היה עפ״י הדיבור הוא סיבה שלא היה הסכמת כלל ישראל, אכן לפי מה שנתבאר לעיל שלפי רש״י הכל תלוי ב״צורך״ ולא ב׳׳הסכמה״ – ודלא כהרמב"ם – אין לומר כן - ושוב צ״ב.

ונראה עפ״י מה שמצאתי שם במאירי שנקט מפורש שכיבוש יחיד היינו שלא עפ״י דעת רוב ישראל, וכתב דאף למ״ד דכיבוש יחיד שמיה כיבוש, סו״ס אינו כא״י ממש, ומה״ט הקילו בו לדונו כחו״ל לענין שכירות בתים ולענין טומאת ארץ העמים, והטעם דאינו כא״י ממש היינו משום הטעם של הספרי, דכיון שזה היה שלא כסדר התורה לכך לא חיילא בו קדושה גמורה כא׳׳י ממש.

ואולי זהו נמי שי׳ רש״י ליישב הספרי, ואולי זהו כוונתו שזה היה שלא עפ״י דיבור, דהיינו טעם הספרי, דבא לבאר למה הקילו שם לענין שכירות בתים למ"ד שמיה כיבוש.

## מוכיח ממה שרש"י מצריך אורים ותומים אף דתמיד לא בעינן אורים ותומים.

ונראה שהדברים מוכרחים – הרי דיעויין במקד"ד [ריש תרומות סימן נ"ה ס"ק א' ד"ה כתב רש"י ז"ל עמוד 361] שהביא את דברי רש"י הללו דמשום הכי חשיב סוריא כיבוש יחיד מפני שלא היה עפ"י הדיבור – והיינו דלא היה ע"י האורים ותומים ע"ש.

ותמה בדבריו - דהא בכיבוש עזרא לא היו שם אורים ותומים ולא אשתמיט בשום מקום דקדושת עזרא חשיב כיבוש יחיד, וביאר בזה עפ"י מה שחילק לעיל בין מה שהוא בתוך גבולות ארץ ישראל למה שהוא לא בתוך הגבולות, דבתוך הגבולות לא בעינן קידוש וסגי בכיבוש ומחוץ לגבולות בעינן קידוש.

ולפ"ז אתי שפיר דברי רש"י אלו דרק לגבי הדין קידוש הוא דצריכים אורים ותומים, וכמו קידוש העזרה דבעינן אורים ותומים, וזה דוקא בסוריא שהיא מחו"ל והוסיפה על ארץ ישראל ולכך צריכה גם קידוש.

ודייק שכן נראה ממה שכתב רש"י [שם] סוריא ארם צובה וסמוכה לארץ ישראל וכיבשה דוד וחיברה לקדושת ארץ ישראל כו' ע"ש, היינו דעביד תרתי א] כיבשה ב] חיברה לקדושת ארץ ישראל, ולזה צריך אורים ותומים, אבל קדושת עזרא היתה בארץ ישראל עצמה הלכך א"צ לזה רק כיבוש ולא בעינן לזה אורים ותומים.

ומעתה יש לעיין – שאם מטעם אחר לא מהני הכיבוש של סורי' – א"כ מה זה שייך למחלוקת של כיבוש יחיד - הא בלאו הכי איכא חסרון אחר מצד זה שחסר באורים ותומים וא"א לחברה לארץ ישראל.

וע"כ שבא לבאר למה גם למ"ד דשמיה כיבוש אכתי אינה בדרגת א"י, כיון דלא היה בה קידוש כדי לחברה לארץ ישראל, אלא דלמ"ד לאו שמיה כיבוש נתחדש עוד, דלא רק דחסר ב'קידוש' לחברה אלא שחסר בעיקר הכיבוש עצמו, וכל סברת הספרי אינו אלא לבאר למה לא היה בה קידוש כדי לחברה לארץ ישראל – דהיה שלא עפ"י הדיבור.

## ישוב קושי' המקד"ד דאי קנין של יחיד שמיה כיבוש א"כ כל קנין של ישראל יחול בו דין כיבוש.

עפ"י יסוד זה יישב המקד"ד קושי' חמורה – דהנה, כתב הרמב"ם [תרומות פ"א ה"י] דעכו"ם שקנה קרקע בארץ ישראל לא הפקיעה מן המצות אלא ה"ה בקדושתה לפיכך אם חזר ישראל ולקחה ממנו אינה ככיבוש יחיד אלא מפריש תרומות ומעשרות כו' ע"ש, ומדברי הרמב"ם נראה דקנין חשיב ככיבוש, דאם יש קנין לעכו"ם אם חזר ולקח הישראל היה חשיב ככיבוש יחיד, ועיין בהערה [[122]](#footnote-122) שהבאנו את המקור לזה.

אולם יש להקשות – דלפי מה שנתבאר דיחיד שקנה קרקע שאין בה קדושה חשיב ככיבוש יחיד, א"כ למ"ד כיבוש יחיד שמיה כיבוש יחיד שקנה קרקע בחו"ל תתחייב במעשרות מן התורה מדין כיבוש יחיד, ולא שמענו לשום מ"ד דקרקע של ישראל בחו"ל תהיה חייבת במעשרות מן התורה.

אולם לפי הנ"ל א"ש דנהי דקנין יחיד חשיב כמו כיבוש - אך בחו"ל לא סגי ב'כיבוש' דבעינן גם 'קידוש' ומשום הכי יחיד שקנה קרקע בחו"ל פטורה לכ"ע, אבל דברי הרמב"ם איירי בארץ ישראל דא"צ קידוש כי אם כיבוש, ולכן אם קנה הישראל אחר שהופקעה מקדושתה שפיר הוי כיבוש יחיד.

# פרק ב'שיטת הרמב"ם בכיבוש יחיד.

## דרכו של הדבר אברהם בישוב דעת הרמב׳׳ם בכיבוש יחיד.

והנה, שי׳ הרמב״ם תמוהה, וכבר תמה בזה בדבר אברהם [ח״א סי׳ י׳ ס״ק ח׳], דהרמב"ם כתב בהדי׳ [שם הל׳ ב׳] דבעינן כיבוש רבים מדעת רוב ישראל ושוב הביא [בהל׳ ג׳] דהטעם בסורי׳ הוא מטעם הספרי, וצ״ב.

ואין לומר ע״ד הרמב״ן בתוס׳ שיחיד הכוונה דעת יחיד והספרי הוא טעם שנעשה לדעת יחיד, דמפורש בתוס׳ שיחיד שיעשה כדין תורה מהני וברמב״ם מפורש שיש תנאי של רבים, ואין לומר ע״ד המאירי ברש״י, שהרי זהו למ״ד כיבוש יחיד שמיה כיבוש, והרי הרמב"ם פסק בהדי׳ דלאו שמי׳ כיבוש.

ותי׳ בדבר אברהם שבאמת היה כיבוש רבים, דכתב הרמב"ם שהיה עפ״י בי״ד הגדול - וזה מיקרי דעת רבים ורוב ישראל, וכן מפורש בהל׳ מלכים [פ״ו ה״ה] שזה מיקרי רבים, רק דהיות ונעשה שלא כדין בטל הבי״ד הגדול, וממילא אין כאן רבים.

נמצא דהחילוק בין הרמב"ם להתוס׳ הוא דאף דלשניהם הספרי הוא סיבה להפוך את דוד ליחיד, אכן הנפ״מ היא, דלפי התוס׳ 'יחיד' היינו דעת יחיד 'נגד התורה', ומהני דעת יחיד כשאינו נגד התורה, ולרמב״ם 'יחיד' היינו דעת יחיד גם בלי שיהיה נגד התורה, רק דהכא היה ע״י רבים בזה שהורו בי״ד, ומה שהיה כנגד התורה ביטל את הדין רבים.

ונראה לדייק ברמב״ם שאין זו כוונתו, שהרי על כיבוש יחיד כתב הרמב"ם ״שאינו כא״י למצוות״, ובסורי׳ כתב ״דמכלל חו״ל יצא ולהיות כא״י לא הגיע״, ומשמע דגם לגבי עיקר מעלתה חסר, ודלא ככיבוש יחיד דרק חסר במצוות - וכדדייק הכפתור ופרח - ומשמע דתרתי נינהו.

## דרכו של המשנת ר"א בעיקר הפלוגתא אי כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא – דנפ"מ אי בעינן 'מעשה כיבוש' או 'מצב של כבוש'.

והגר״א קוטלר [אוסף חידו״ת ומשנת ר"א סימן ז'] ביאר באופן אחר, דיש לעיין דאף דלא היה כסדר, הא סו״ס גירשו את הז׳ עממין ולמה לא מהני מה שישבו שם ישראל אח״כ, וע״כ צ״ל דיש הלכה דגוף ״המעשה כיבוש״ מקדש והיכא דלא היה "מעשה כיבוש" רק שהיא כבושה תחת ידיהם זה לא סגי.

אלא די״ל דזה תלוי בפלוגתא דכיבוש יחיד, דלעולם י״ל דכולהו מודי דכיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש, אכן מחמת כן אינו מעשה כיבוש, אבל סו"ס קשה שאף דחסר במעשה כיבוש אבל מה שהיא כבושה תחת ידי ישראל יהני שיתקדש, וע״כ צ״ל שנאמרה הלכה שצריכים דווקא ״מעשה כיבוש״, וי״ל א״כ דהך מ״ד דסובר דשמיה כיבוש מודה שאין כאן מעשה כיבוש בכיבוש יחיד – אלא שהוא חידש דא״צ מעשה כיבוש, ושורש פלוגתתם הוא אי בעינן 'מעשה כיבוש' או 'מצב של כבוש'.

ולפי״ז לעולם החיסרון בכיבוש שלא כסדר אינו חיסרון דכיבוש יחיד, ומה דתלתה הגמ' בהך פלוגתא, היינו משום דתרוייהו תלויין בספק זה, האם צריכים מעשה כיבוש או לא.

## בדברי הקרן אורה דכיבוש יחיד היינו סמוך לגבול.

ועי קרן אורה ביבמות [פ״ב: ד״ה ארץ ישראל, סוד״ה ונראה דע״י קנין] שהק׳ על ר״מ שאכל בבית שאן הואיל ולא כבשום עולי בבל, דהא ס״ל לר״מ דכיבוש יחיד שמי׳ כיבוש, והקרקע שם היה של ישראל, ותירץ דצריך להיות דוקא ע״י כיבוש, וזהו דלא כהגרא״ק דלמד דאין הלכה של מעשה כיבוש למ״ד כיבוש יחיד שמי׳ כיבוש, אכן הק׳ על עצמו מלשון הרמב"ם בתרומות [פרק א׳ – הלכה ח׳] דמבואר דבחזר ישראל ולקח קרקע שמכר לעכו״ם מיקרי כיבוש יחיד, ותי׳ הקושי׳ על ר״מ שא״א לעשות כיבוש יחיד רק על דבר שקרוב וסמוך לגבול, ולא באמצע חו״ל – וע"ע לעיל מה שהבאנו בזה מהמקד"ד שיש שני דינים בכיבוש וקידוש – ולכן לא מהני קנין של יחיד בכל מקום בחו"ל.

והנה ז״ל רש״י בע״ז ״סמוכה לא״י וכיבשה דוד וחיברה לקדושת א"י" - ונראה דעיקר דינו של הקרן אורה מפורש כאן בדברי רש״י, ועוד נראה לדייק דגדר הכיבוש יחיד הוא ״חיבור לקדושת א״י״, שממשיך את הקדושה מא״י, ולפי״ז מובנים עיקר יסוד דברי הגרא״ק זצ"ל למה א״צ מעשה כיבוש, דמה שצריך מעשה כיבוש היינו להחיל בתחילה את עיקר קדושת א״י, ולכך בעי מעשה כיבוש, משא״כ הכא דרק ״ממשיך״ את הקדושה.

## דרך נוספת ברמב"ם – קרן אורה.

ולענין הקושיא הנ"ל אמאי לדעת הרמב"ם תלינן סוריא בדין כיבוש יחיד והלא עיקר הטעם הוא שכבשו קודם שכבש מקומות הסמוכין, עיין בקרן אורה [שם] בקצרה – והרחיבו בזה בחי' ר' שמואל [גיטין ח:] ובמעדני ארץ [פ"א מהל' תרומות ה"ג ס"ק א' ד"ה וגם] שביארו בטעמא דספרי שזה מפני החטא שלא גמר לכבוש מה שמחוייב לכבוש קודם ולכן לאו שמיה כיבוש, מיהו חובת כיבוש רמיא על הרבים ולא היחיד, ולכן טעמא דספרי שייך רק על הציבור, אבל יחיד שכבש ליכא למימר דלאו שמיה כיבוש מחמת האי טעמא, שהרי אין עליו שום חטא, ולכן הוצרך לטעם שגם מה שכבש יחיד לאו שמיה כיבוש.

# פרק ג'כיבוש עולי בבל בסורי'.

## בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד אי היה קידוש של עולי בבל בסורי', ושיטת הר"ש בזה.

הנה קי"ל דקדושה ראשונה קדשה לשעתה ולא קדשה לעתיד לבוא, אבל קדושה שנייה קדשה לעתיד לבוא, ויש לעיין אי סוריא היא בכלל קדושה שנייה או לא, ופליגי בזה הרמב"ם והראב"ד [פ"ד שמיטה ויובל הכ"ח], דלדעת הרמב"ם כבשו עולי בבל את סוריא ולפי הראב"ד לא כבשוה.

והר"ש ג"כ ס"ל דעולי בבל כבשו את סוריא, דהנה כ' הר"ש דתנא דידן ס"ל דכיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש מדמקיל בסוריא יותר מבא"י ואי שמיה כיבוש אין להקל, וכ' במעדני ארץ [סימן ח' ס"ק ג'] דדבריו קשים שהרי הר"ש בשביעית [פרק ו' משנה א'] כתב דגבולות עולי מצרים שלא כבשו עולי בבל שוין לסוריא משום דקדושה ראשונה בטלה, וא"כ אפי' למ"ד כיבוש יחיד שמיה כיבוש מ"מ כיון דלא כבשוה עולי בבל שוה לדין מקומות שכבשו עולי מצרים ולא עו"ב.

ובע"כ צ"ל דס"ל להר"ש דעולי בבל כבשו גם את סוריא, ולכן למ"ד שכיבוש יחיד שמיה כיבוש הרי הוא כא"י גמור וחמור טפי ממקומות שכבשו עולי מצרים ולא עו"ב, וקו' הר"ש היא למה דין סוריא אינו חמור כמו מקומות שכבשו גם עולי בבל, וע"כ הוכרח לפרש דמתני' אזלא למ"ד דכיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש.

## קושית הגר"ח דמה נפ"מ אי כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא.

הנה הגר"ח הקשה קושיא עצומה [בחי' על הש"ס גיטין דף מ"ז] שאם עולי בבל קנו את סוריא מהו הנפק"מ אם כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא, והלא אפי' אם כיבוש יחיד שמיה כיבוש מ"מ אינו אלא קדושה ראשונה וקדושה זו בטלה, ומה שנתקיים לעולם הוא קדושה שנייה וכיון שקנו עולי בבל גם את סוריא הוי בכלל א"י אפי' אם כיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש – ועיין בזה להלן [סימן י"ד] - שהבאנו את תשובת הגר"ח בזה, והבאנו תירוץ נוסף מהמקד"ד.

## בדברי המקד"ד לדון האם החסרון של כיבוש יחיד בכיבוש ראשון בסורי' היה חסרון נמי בכיבוש שני בסורי'.

אולם כבר העיר בזה במקד"ד [סימן נ"ה ס"ק א' עמוד 362] דעיקר הקושי' תלויה בטעמים למה סורי' היא כיבוש יחיד – וכדלהלן:

מתחילה העיר דלפי מה שהבאנו בשיטת רש"י בע"ז [כ' סוף ע"ב] י"ל דלעולם כבשוה עולי בבל אלא דכמו דקדושה ראשונה היה כיבוש יחיד משום שלא היה על פי אורים ותומים ה"נ קדושה שניה דבימי עזרא הרי לא היו אורים ותומים, מיהו קידוש שאר ארץ ישראל שנעשה ע"י עזרא א"צ לאורים ותומים, אך סוריא שהיא מחו"ל וצריך להוסיפה על ארץ ישראל צריכים גם לקדשה, א"כ כמו שבקדושה ראשונה שהיה שלא באורים ותומים היה כיבוש יחיד, ה"ה שגם בכיבוש שני איכא להאי חסרון עצמו, ועיין בהערה [[123]](#footnote-123).

עוד העיר בזה לשיטת התוס' [גיטין ח'. ד"ה כיבוש יחיד] ועוד ראשונים דסוריא הוא כיבוש יחיד מפני שדוד כיבשה קודם שכבש את כל ארץ ישראל, וא"כ יש לומר דלעולם סוריא כבשוה עולי בבל ומ"מ הוי כיבוש יחיד משום דגם עולי בבל כבשוה קודם שכבשו את כל ארץ ישראל, דהא אמרינן בחולין [ז'.] דהרבה כרכים כבשו עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל.

עוד יצא לדון בזה דלדרכו של התוס' בע"ז [כ"א. ד"ה כיבוש] משמע דלא כהתוס' בגיטין – שאף ששניהם למדו עפ"י הספרי - אכן בתוס' בע"ז מבואר שעיקר הסברא בזה היא מפני שהיה הכיבוש 'שלא ברשות', והיינו דלא היה להם רשות לכבוש שאר מקומות קודם שכבשו את כל ארץ ישראל, ולא שהוא דין בעלמא בסדר הכיבוש שלא חל שלא כסדר - אלא שלא חייל כיון שזה שלא ברשות ושלא כדין.

והעיר הערה גדולה – דלפי"ז היה נראה דזהו דווקא בראשון שהיה עליהם 'חובה' לקדש את כל ארץ ישראל כמו שכתבו התוס' יבמות [פ"ב: ד"ה ירושה], אבל בשני שלא היה עליהם חובה לקדש את כל ארץ ישראל וכמו שכתבו התוס' שם, א"כ היו רשאין לכבוש את שאר המקומות אף קודם שכבשו כל ארץ ישראל דלא היתה מוטלת עליהם החובה כלל לכבוש את כל ארץ ישראל, דאלת"ה צריך לומר דאף בשני עשו שלא ברשות במה שהחזיקו בסוריא קודם שהחזיקו בכל ארץ ישראל וקשה לומר כן.

עוד יצא לדון בזה לפי שיטת רש"י [גיטין ח': ד"ה כיבוש] דמשום הכי חשיב סוריא כיבוש יחיד משום דדוד כבשה לצורכו ולא לצורך כל ישראל, וא"כ ודאי קשה דאי כבשוה עולי בבל א"כ היה אז הכיבוש לצורך כל ישראל.

## ישוב לעיקר הקושי' – שיש לומר שלא היה להם רשות לקדש בכיבוש שני רק מה שנתקדש בראשון.

ויישב בזה במקד"ד דאפשר דכיון דקדושת עזרא מפקינן לה בסדר עולם מדכתיב אשר ירשו אבותיך וירשתה כו', לא היה להם רשות לקדש רק מה שנתקדש בקדושה ראשונה, וא"כ הנושא אם נתקדשה סוריא בקדושת עזרא תלוי אם נתקדשה בקדושה ראשונה, וזה תלוי אם כיבוש יחיד שמיה כיבוש.

## ביאור שיטת הראב"ד דמה מהני כיבוש יחיד בסורי' אי לא היה בו כיבוש עולי בבל.

אולם אכתי דעת הראב"ד צ"ב, שלפי מה שהוא סובר דלא כבשו עולי בבל את סוריא – א"כ מה מהני שכיבוש יחיד שמיה כיבוש והלא קדושה ראשונה בטלה, ואמאי אמרינן שלמ"ד כיבוש יחיד שמיה כיבוש אין קנין לעכו"ם בסוריא יותר משאר מקומות שבחו"ל, ואמאי פליג המ"ד דכיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש וס"ל שיש קנין לעכו"ם בסוריא.

ועיין בזה במשנת ר"א [זרעים – סוף סימן ז'] שאף שהדינים של קדושה ראשונה בטלו מ"מ 'שם ארץ ישראל' לא בטלה, שאף אם חובת תרו"מ הוא מדרבנן דבטלה קדושה ראשונה - מ"מ עצם הקדושה של ארץ ישראל באשר הוא א"י הוא עדיין מה"ת וכעין זה מצאנו ברמב"ם שתרומה אף בזמן עזרא אינו אלא מדרבנן דבעינן כל יושביה עליה, ומ"מ פשוט שאין קנין לעכו"ם בא"י, והיינו דאין עצם הקדושה נפקעת כיון דעצם הקדושה הוא מה"ת וממילא לא נפקע גם החיוב מדרבנן ע"י הקנין של העכו"ם.

ומעתה יש לומר עוד - דכיבוש עולי מצרים אחרי דקדוש מה"ת לענין חלה אף שאינו קדוש לגבי מעשר - אבל החיוב דרבנן תלוי בקדושת הארץ דאורייתא דכל דחשיב א"י מה"ת חייבו חכמים בתרו"מ מדרבנן, וכיון דלגבי עצם הקדושה אין קנין לעכו"ם להפקיע שהיא דבר תורה, ממילא חייב מדרבנן, אבל אי כיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש א"כ כל הקדושה היא מדרבנן ושפיר יש קנין לעכו"ם להפקיע מתרו"מ.

## בדברי הקה"י שיש נפ"מ לשאר דינים התלויים בקדושת הארץ.

עוד ביאר בזה בקה"י [שביעית סימן יד] דאף אי קדושה ראשונה לא קידשה לעתיד לבא אבל אכתי איכא הרבה דינים של א"י שקיימים בכיבוש של עולי מצרים, והדברים מתבארים עפ"י מה שחילקנו באמרות אברהם [שביעית - חידושי סוגיות - סימן יד] שיש ב' דינים בקדושת ארץ ישראל, דין הקדושה ששייכת לשכינה ולסגולות שיש בארץ ישראל, ויש גם את דין הקדושה לגבי המצוות שבארץ ישראל, ותרתי נינהו, ונתבאר שם דמתחלקים הדינים זה מזה בכיבוש עולי מצרים שלא נכבש ע"י עולי בבל, דליכא קדושה לענין המצוות, ואיכא קדושה לגבי שכינה וסגולות ארץ ישראל, ובעבר הירדן הדין הפוך, ששם יש מצוות התלויות בארץ, וליכא קדושת שכינה.

ובזה מתבארים דברי הרמב"ם בהלכות סנהדרין [פרק ד', הלכה ו'] שסמיכת זקנים שהיא נוהגת בארץ בלבד, נוהגת בכל מקום שהחזיקו בו עולי מצרים, ואעפ"י שלענין תרומות ומעשרות וכדומה הקובע הוא מקום שהחזיקו בו עולי בבל, כתב הרדב"ז [שם] שלענין מינוי סמוכים הולכים אחר החזקת עולי מצרים כי קדושת הארץ שווה בכל המקומות, וכן לענין מעלות הדר בארץ ישראל וכמו שכתב הכפתור ופרח, והיינו שקדושה התלויה בשכינה קבועה וקיימת ואינה בטילה כשבטל הכיבוש, וסמיכת זקנים אינה שייכת למצוות התלויות בארץ אלא לעצם קדושתה שנובעת מהשראת שכינה בתוכה.

ועפ"י זה ביאר הקה"י דלענין זה אהני לן כיבוש יחיד להיות כיבוש – דנפ"מ לגבי כל הדינים הללו, והוסיף דה"ה דדינא דהכל מעלין לארץ ישראל אכתי קיים אף בלי קדושה שניה, וכן דין ארץ ישראל לגבי ערלה, וכמבואר במלבושי יו"ט [חובת קרקע סימן ב' וסימן י"ז באורך].

ועיי"ש עוד שציין לדברי החזו"א [סימן ד' ס"ק כ"ו] בביאור שיטת הראב"ד.

## חומר דסוריא יותר משאר המקומות הסמוכים לא"י.

והנה אף למ"ד כיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש וסוריא אינה חייבת בתרו"מ אלא מדרבנן, מ"מ חמיר טפי משאר מקומות הסמוכים לא"י כמש"כ בחלת לחם [סי' א' סוף ס"ק נ"ז].

עוד חומרא איכא בסוריא דרק סוריא נתנו לה דין א"י מדרבנן – עיין זה בחי' הגר"ח [פ"א מהל' תרומות הכ"ב], אבל בשאר מקומות אף שחייבים במצות התלויות בארץ מדרבנן מ"מ אינן בכלל א"י אף מדרבנן.

ולפי זה כ' הגרי"ז במנחות [מהדו"ת מ"ה:] ליישב הקושיא דמ"ש עמון ומואב ומצרים ובבל שאע"פ שהן חייבין בתרומות ומעשרות מדבריהם אבל אין מביאין מהן ביכורים, משא"כ סוריא חייב בביכורים, וכתב שאלו המקומות הסמוכים לא"י אין להן דין קדושת א"י ומ"מ חייבין הן בתרו"מ מדרבנן, ומה שתקנו חכמים לחייב מיהת מדרבנן שייך רק בתרו"מ שאינו תלוי בקדושת א"י, אבל ביכורים תלוי בקדושת א"י ולכן אין לחייב מקומות אלו בהבאת ביכורים, ורק סוריא שנתנו לה דין א"י מדרבנן – התם איכא לחייב בביכורים דרבנן, ועיין מה שנתבאר בזה בפרי עץ חיים [ביכורים סי' מ"א].

#

# סימן י"דבגדר החלוקה של א"י לשלש ארצות.[פרק ד' משנה ח'].

**פרק א' ג' ארצות, והנפ"מ בין כיבוש עולי מצרים לכיבוש עולי בבל. <>** ג' ארצות – עולי בבל עולי מצרים וארץ השלישית. <> קדושה ראשונה - עולי מצרים או לא. <> במהות הקדושה - וכמה דעות באופן הקידוש בקדושה שנייה. <> בפלוגתת רש"י ותוס' בכיבוש עולי בבל אי בעי כיבוש וקידוש או לא. <> חילוק בנידון הנ"ל - בין תוך גבולות א"י לחוץ לגבולות. <> קדושה ראשונה היתה בלי קידוש – וסגי בכיבוש לחודי'. <> בדברי רש"י בחומש לפרש טעמא דגבולות הארץ בתורה. <> בדברי המקד"ד לפרש שיטת רש"י בסורי' דלא היה אורים ותומים, וקידוש בעי אורים ותומים. <>

**פרק ב' בדברי הרמב"ם דקדושה ראשונה כיון שגלו בטלה קדושתן, כיון שתלויה בכיבוש, ודלא כקדושה שניה. <>** בדברי הרמב"ם לחלק בין קדו"ר לקדו"ש אי ע"י כיבוש או חזקה. <> מקור וביאור בשיטת הרמב"ם – ובדברי הקוה"ע בזה. <> דברי הגר"ח בזה – דאיכא תנאי בכיבוש ראשון שיהיה בלי עול מלכות וזה מה שנתחדש בדין "והטיבך והרבך מאבותיך". <> ישוב הגר"ח לקושי' מסוריא – ונתחדש שכל שלא היה בו קדו"ר בכיבוש, שוב לא חיילא ביה קדושה שניה בלי כיבוש. <> בדברי הר"ש שהחילוק בין כיבוש ראשון לשני אי איכא מצוה או לא. <> ישוב המקד"ד בשיטת הרמב"ם לחלק בין קדושה ראשונה [כיבוש] לקדושה שניה [חזקה]. <> שיטת הרמב"ם לגבי קדושת שכינה בארץ ישראל דלא בטלה לעתיד לבא. <>

**פרק ג בדין הרבה כרכים שהניחום עולי בבל. <>** בדברי רש"י דהרבה כרכים הניחום ומותר לחרוש ולזרוע, ובדברי המהר"י קורקוס. <> דברי החזו"א ומקד"ד בזה – דהנך כרכים הם נידון בפני עצמו – ולא שייכי לשאר כיבוש עולי מצרים. <> הוכחת המקד"ד לחלק בין הנך כרכים לשאר כיבוש עולי מצרים, ממה דחלוקין נינהו לגבי טומאת ארץ העמים ולגבי האיסור לצאת לשם. <> חידוש לגבי עבר הירדן. <> דעת הרמב"ם דאין לחלק בין הנך כרכים לכל כיבוש מצרים.

# פרק א'ג' ארצות, והנפ"מ בין כיבוש עולי מצריםלכיבוש עולי בבל.

## ג' ארצות – עולי בבל עולי מצרים וארץ השלישית.

המשנה מחלקת ג' ארצות לדינים שונים בחלה – וכזה מצאנו נמי בשביעית [ריש פרק ו'] וכבר ציין הר"ש כאן לדבריו [שם] – והחלוקה היא כדלהלן:

א] "מארץ ישראל ועד כזיב חלה אחת" – הכוונה שהקידוש היה ע"י עזרא וסייעתו בבית שני.

אולם דעת המור וקציעה [סימן ש"ו בגדר ישוב א"י] דמה שכבשו כל ימי בית שני הוי כלל עולי בבל, אף אחרי דורו של עזרא, וגם בזמן בית חשמונאי, אבל התבואת הארץ [פ"א עמוד' כ'] חולק, ובמעדני ארץ [שביעית סימן י"ב ס"ק א'] תמה משיטת הראב"ד דסובר דסורי' אינה מכיבוש עולי בבל, והרי בימי מלכי בית שני כבשו כל סורי' ומוכרח דלא כהמור וקציעה.

ובטעמא דמילתא דלא נמשך הכיבוש של עולי בבל לכל הדורות - ביאר בזה באדמת קודש [סופ"ח] דעולי בבל הניחו הרבה כרכים שלא קידשום כדי שיהא בשביעית לעניים – וכדיבואר להלן – וזה היתה תקנה שלהם עפ"י רוח הקודש – וממילא אין בכח הבאים אחריהם לעשות כנגד האי תקנה – ועיין בהערה [[124]](#footnote-124).

ובמעדני ארץ [שביעית סימן ח' ס"ק ג'] ביאר באופן אחר – וכ"ה במנחת שלמה [תניינא סימן מ"ו ס"ק ג'], דיתכן שעזרא קידש את מה שכיבש, ומה שכבשו אח"כ כיבשו אבל לא קידשו, דבלאו הכי מבואר בתוס' ביבמות [פ"ב:] וכן הוא בר"ש כאן שלא היו מחוייבים לקדש את מה שכיבשו והם בעצמם הניחו כמה כרכים ולא קידשום, ויש לומר שבדורות אח"כ לא קידשו וגם את סורי' לא קידשו, [ולהלן ביארנו מה אופן הקידוש – והאם צריכים קידוש בפה או לא – עיי"ש], אבל אה"נ דאי היו מקדשים היו יכולים להמשיך את הקדושה שניה.

ב] "מכזיב ועד הנהר ועד אמנה שתי חלות אחת לאור ואחת לכהן" – הכוונה הכא למקום שנקדש על ידי הכיבוש של עולי מצרים שהיה ע"י יהושע, ועיין בכפתור ופרח [פרק י"א – עמוד רנ"ט] דעולי מצרים כבשו את כל גבולות הארץ המפורשים בתורה בפרשת מסעי - מן הקצה עד הקצה, ולא באו רבותינו אלא ללמד מה כבשו עולי בבל מתוכם, אלא שהקשה על עצמו שזה ברור שבימי דוד עדיין לא נכבשה כל הארץ – וזה הרי כל הנידון של סורי' – ותירץ דמ"מ בימי שלמה נשלם הך כיבוש – ולמדנו מדבריו דמהני הכיבוש של הדורות אחרי יהושע להשלים את הכיבוש הראשון.

ובמעדני ארץ [תרומות פרק א' הלכה ט' ס"ק ד'] תמה דמאי שנא כיבוש עולי בבל דלא נמשך הכיבוש בדורות אחרי עזרא ודלא ככיבוש של עולי מצרים שנמשך גם אח"כ.

ונראה פשוט עפ"י מה שהוא בעצמו פירש לעיל למה לא נמשך בקדושה שניה כל הדורות, דבשאר הדורות לא היה קידוש, ויש לומר דבזה שאני כיבוש עולי מצרים דסגי בכיבוש בלי קידוש – עיין להלן מהחזו"א שהבאנו כך, הלכך כל מה שהוסיפו דוד ושלמה שפיר הוי בכלל קדושה ראשונה.

ג] "מן הנהר ועד אמנה ולפנים שתי חלות אחת לאור ואחת לכהן" – עיין ברא"ש ובמאירי שגורסים "מן הנהר 'ומן' אמנה ולפנים", ועיין בדברי הר"ש סיריליאו בשביעית [ריש פרק ו'] דאין הכוונה הכא לחו"ל, אלא לתוך גבולות א"י, וע"ע בדברי הר"ש סיריליאו כאן.

וכפשוטו היה נראה דאין זה כנתבאר לעיל מהכפתור ופרח דמה שכתוב שעולי מצרים כבשו את כל גבולות הארץ המפורשים בתורה היינו דבימי שלמה נשלם הכל, דא"כ ליכא ארץ השלישית בתוך גבולות א"י.

ועיין ברמב"ן בהלכות חלה [כ"ב ב'] שפירש את המשנה בחלה בג' ארצות שהארץ השלישית היא סורי' אבל בשביעית [ריש פרק ו'] הכא פירש שא"א לומר כן כיון שסורי' מובאת במשנה הבאה, וכבר העיר בזה החזו"א [סימן ה' ס"ק ו'].

## קדושה ראשונה - עולי מצרים או לא.

והנה 'קדושה ראשונה' היינו עולי מצרים ו'קדושה שניה' היינו עולי בבל, וכן דעת רוב הראשונים, מיהו יש שיטה מחודשת בתוספות יבמות [פ"ב: ד"ה ירושה ראשונה ושניה יש להן וכו'] שהביא מה שפי' ר"ח וז"ל "ראשונה ירושת אברהם יצחק ויעקב - שניה ירושת יהושע ומשם ואילך קדשה לעולם" עכ"ל, ותוס' דחו את דבריו.

## במהות הקדושה - וכמה דעות באופן הקידוש בקדושה שנייה.

כתב בכפתור ופרח [פ"י עמ' ר"ס] וז"ל, "לשון קדושה שאז"ל קדושה ראשונה ושנייה וכן על אדמת קודש וכיו"ב יש לנו לחפש על זה אם הוא מלשון קודש לה' א"כ יהיה לשון איסור, אם הוא לשון המתקדשים ומטהרים או מתקדשת מטומאה, זה לא יתכן [[125]](#footnote-125), אבל הנכון שהוא מלשון הקדישו את קדש בגליל, שהוא לשון הכנה והזמנה וכמו שפי' אבן גנאה ז"ל וכמו שהוא לשון חכמים הרי את מקודשת לי שהוא מלשון וקדשתם היום כלומר ותזמנון וכו'", ויש לעיין דגם לשון קידושין היינו דאסר לה אכו"ע כהקדש – והוא גם לשון איסור, וצ"ע.

ויש לדון היאך קדשו את ארץ ישראל בקדושה שנייה, דגרסינן במסכת שבועות [ט"ז.] דלמ"ד קדושה ראשונה לא קדשה לעתיד לבוא כשעלו בני הגולה מצאו [כרכים] אלו וקידשום, אבל ראשונות בטלו משבטלה הארץ, וכ' רש"י [ד"ה וקידשום], "לא פירש לי במה מקודשים ערי ארץ ישראל", עכ"ל, ונאמרו בזה כמה דרכים:

א] בחזו"א [שביעית ריש סי' ג'] כתב דמדברי הרמב"ם משמע שהחזיקו בה ע"מ לקדשה.

ב] הרדב"ז [פ"א מהל' תרומות ה"ה] כתב דבעי קידוש פה, ועיין נמי במאירי [מגילה ט':] "קדוש במאמר ובחזקה", ועיין מה שכתב בזה בדבר אברהם [ח"א סימן י' ענף ב' ס"ק י'].

ג] עיין במאירי בחגיגה [ג':] שכתב שהקידוש הוא ב"הודות ושיר", ובחולין [ז'.] כתב שהוא ב"תודות" ושיר, וביבמות [ט"ז.] כתב "בתורתינו" ושיר והמגיה כתב 'בתודות' – וכתב על כל זה במנחת שלמה [תניינא סוף סימן מ"ז] דדברי תימא דלא מצינו תודות ושיר אלא בהוספה על ירושלים והעזרה, וכן מפורש במאירי עצמו במגילה [שם] ש"אינו בתודות ובשיר".

ד] במהרי"ט [ח"א סי' כ"ה] כתב דסגי בכיבוש גרידא כדכתיב עומדות היו רגלינו בשעריך ירושלים, אבל גם לדידיה בעינן מיהת כוונת קידוש – עיין מנחת שלמה [שם].

ה] בשיטת רש"י נתחדש במקד"ד ב' חידושים, 1] כיבוש עולי בבל לא בעי קידוש, וסגי בכיבוש, אבל כל זה בתוך הגבולות של הארץ, אבל מחוץ לגבולות בעינן גם קידוש, 2] עוד חידש שהך קידוש דמחוץ לגבולות בעי אורים ותומים.

ו] מצאנו חידוש במור וקציעה [או"ח סי' ש"ז] שהקשה שהרי המלכים בבית שני כבשו הרבה יותר מהמלכים בבית ראשון - עיין בכסף משנה [פ"ד מהל' שמיטה ויובל הכ"ח] וקשה ממה דאמרינן שעולי מצרים כבשו יותר מעולי בבל, ויצא לחדש שרק מה שנשאר ביד ישראל לכל משך תקופת בית שני נתקדש בקדושת עולי בבל, אבל מה שלא נשאר בידם כל הזמן לא נתקדש בקדושתם – הרי שהוסיף תנאי בעיקר הקידוש שיהיה בידם כל זמן הבית שני, ובעיקר קושיתו כבר הבאנו בתחילת דברינו דבעולי מצרים יש המשך לקדושה כל ימי דוד ושלמה משא"כ בעזרא דרק מה שהוא וסייעתו כיבשו נתקדש.

## בפלוגתת רש"י ותוס' בכיבוש עולי בבל אי בעי כיבוש וקידוש או לא.

כתבו התוס' ביבמות [פ"ב: ד"ה ירושה] על הא דאמרינן דבימי עזרא 'מאליהן' קיבלו את המעשרות, דאין זה דמעשרות אין נוהגין בבית שני רק מדרבנן, רק שלא היה עליהן 'חובה לקדש' את כל ארץ ישראל כדאמרינן הרבה כרכים כו', וכמו שהניחו במקצת היו רשאין להניח הרבה יותר או שמא הכל אם היו רוצים ואעפ"כ חייבו עצמן מאליהן וקדשו, וכיון שקדשו קדשה מן התורה ע"ש.

ויש לדייק דמדברי התוס' נראה דכיבוש לבד אינו מועיל וצריכים ג"כ לקדש, ואם היו רוצים היו יכולים שלא לקדש את כל ארץ ישראל, אולם המהרי"ט [ח"א סי' כ"ה] לא נחה דעתו בדברי התוס' וכתב דכיון דעומדות רגלינו בשערי ירושלים ממילא מתקדש ע"ש.

אולם במקד"ד [ריש תרומות סימן נ"ה ס"ק א' ד"ה הנה התוס' יבמות עמוד 361] דייק שנראה מדברי רש"י כהמהרי"ט דא"צ קידוש וסגי בכיבוש, דלהלן הבאנו מרש"י בחולין על ההיא דהרבה כרכים כבשום עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל כו' "דלכך לא כבשום דלא רצו שיחזרו לקדושתן כדי שיהיו מותרין בשביעית לחרוש ולזרוע כדי שיסמכו עליהן עניים", והקשה, דא''כ היה אפשר להם לכבוש ולא לקדש, ודייק דנראה דס"ל כמהרי"ט דא"צ קידוש וסגי בכיבוש לחוד.

## חילוק בנידון הנ"ל - בין תוך גבולות א"י לחוץ לגבולות.

ועיי"ש במקד"ד שהוסיף לחדש בזה עוד – דמבואר בב"ב [נ"ו.] דכל שהראה הקדוש ברוך הוא למשה חייב במעשר, ואמרינן למעוטי מאי, ערדסקית אסיא ואספמיא.

ותמה בזה דמאי נפ"מ למעשר בין מה שהראה הקדוש ברוך הוא למשה משאר מקומות, דהא ארץ ישראל עצמה ג"כ טעונה כיבוש, ודוקא כיבוש רבים וכיבוש רבים הא מהני גם לשאר מקומות להתחייב במעשר [ועיין בכל זה ברמב"ם ריש תרומות], א"כ אין נפ"מ בין מה שהראה הקדוש ברוך הוא למשה לשאר מקומות.

ותירץ עפ"י רש"י הנ"ל – שיש לומר שכל מה שפירש רש"י שא"צ קידוש - זה דווקא בארץ ישראל עצמה דארץ ישראל חייבת בכל המצוות התלויות בארץ אלא שמחוסר תנאי והוא הכיבוש הלכך בכיבוש לחוד מהני ובלי קידוש דממילא הרי הוא חלק מארץ ישראל, אבל בשאר ארצות אינו כן, דנהי דאפשר להוסיף על ארץ ישראל - אך ע"ז לא מהני כיבוש לבד דבדידהו צריך גם לקדשן בקדושת ארץ ישראל וגם להכניסן לכלל ארץ ישראל, ולזה בעינן נמי קידוש.

ועפ"י זה מיושב, דזה החילוק בין מה שהראה הקדוש ברוך הוא למשה [דחייב במעשרות] לשאר מקומות, דמה שהראה הקדוש ברוך הוא למשה א"צ קידוש, וסגי בכיבוש, משא"כ בשאר מקומות דצריך לקדשן ולהכניסן לכלל ארץ ישראל עכתו"ד המקד"ד.

## קדושה ראשונה היתה בלי קידוש – וסגי בכיבוש לחודי'.

עד כאן נתבאר דין כיבוש שני – ויש לדון בכיבוש ראשון מה דינו – ועיין בחזו"א [שביעית ריש סי' ג'] שדייק מלשון הרמב"ם דקדושה ראשונה היתה בלי קידוש וסגי בזה בכיבוש לחוד.

והחזו"א הוכיח דקדושה ראשונה תלויה בכיבוש גרידא ממה דאיתא בקידושין [ל"ז.] ללמדך שכ"מ שנאמר מושב אינו אלא לאחר ירושה וישיבה, וביאר החזו"א "דכל הסוגיא שם דבעי קרא במידי דתלויה בארץ - אימת נתחייבו אם תיכף בכניסתן או לאחר ירושה וישיבה, ובחלה נתחייבו מיד, ואם איתא דבעי קידוש אין מקום לחלק בין מצוה למצוה ולא היה ראוי להתחייב בשום מצוה מן התלויות בארץ עד שעת קידוש, אלא שלא היה קידוש בקדושה ראשונה אלא הארץ נתקדשה בכיבוש, ולפיכך בעינן קרא להורות אם בכיבוש כולו או מקצת וכו' עכ"ל.

אולם בקוה"ע [סימן ס"ב ס"ק ב'] תמה לאידך גיסא, דאי תלוי בכיבוש לחודי', א"כ מה שייך לחייב חלה לפני שהיה כיבוש, ובשלמא אי בעי קידוש אז שפיר יש לחלק בין חלה לכולהו, שי"ל שבאמת היה קידוש ולכן נתחייבו בחלה, אלא שיש תנאי נוסף של כיבוש לגבי המצוות האחרות, אבל אי סגי בכיבוש לחוד בלי קידוש - הא סו"ס לא היה כיבוש ואין דינה כא''י אף לגבי חלה – ומהחזו"א נראה דמיקרי מקצת כיבוש וזה סגי לחלה.

## בדברי רש"י בחומש לפרש טעמא דגבולות הארץ בתורה.

בפרשת מסעי כתוב גבולות הארץ, וצריך להבין לאיזה דין נאמרו הגבולות, והלא כל שכבשו ישראל כיבוש רבים נתקדש בקדושת הארץ לכל דיניה וכל שלא כבשוה לא נתקדש אפי' אם היה בתוך הגבולות, והיה אפשר לפרש דהקרא בא בתור ציווי - דאיזה מקומות חייבין לכבוש.

אולם ברש"י [במדבר פרק ל"ד פסוק ב'] כתב – "זאת הארץ אשר תפול לכם וגו' לפי שהרבה מצות נוהגות בארץ ואין נוהגות בחוצה לארץ, הוצרך לכתוב מצרני גבולי רוחותיה סביב, לומר לך מן הגבולים הללו ולפנים המצות נוהגות" עכ"ל, ודבר זה צ"ע.

ולפי דברי המקד"ד הנ"ל א"ש – והיינו דנפ"מ בכיבוש שני של עולי בבל – האם בעי נמי קידוש או דסגי בכיבוש לחודי', שהגבולות הללו הם הגבולות שבזה כבר נקרא ארץ ישראל וחייב במצוות בתנאי שיהיה כיבוש – הלכך לא בעי קידוש, אבל מחוץ להנך גבולות צריכים גם קידוש לשוותו כארץ ישראל למצוות.

## בדברי המקד"ד לפרש שיטת רש"י בסורי' דלא היה אורים ותומים, וקידוש בעי אורים ותומים.

עיין שם במקד"ד בהמשך דבריו שהביא את דברי רש"י [ע"ז כ': ד"ה סוריא] דמשום הכי חשיב סוריא כיבוש יחיד מפני שלא היו שם אורים ותומים ע"ש.

ותמה בדבריו - דהא בכיבוש עזרא לא היו שם אורים ותומים ולא אשתמיט בשום מקום דקדושת עזרא חשיב כיבוש יחיד, וביאר בזה עפ"י מה שחילק לעיל בין מה שהוא בתוך גבולות ארץ ישראל למה שהוא לא בתוך הגבולות, דבתוך הגבולות לא בעינן קידוש ומחוץ לגבולות בעינן קידוש – עיין בזה לעיל.

ולפ"ז אתי שפיר דברי רש''י הכא דרק לגבי הדין קידוש הוא דצריכים אורים ותומים, וכמו קידוש העזרה דבעינן אורים ותומים, וזה דוקא בסוריא שהיא מחו"ל והוסיפו על ארץ ישראל לכך צריכה גם קידוש.

ודייק שכן נראה ממה שכתב רש"י [שם] סוריא ארם צובה וסמוכה לארץ ישראל וכיבשה דוד וחיברה לקדושת ארץ ישראל כו' ע"ש, היינו דעביד תרתי א] כיבשה ב] חיברה לקדושת ארץ ישראל, ולזה צריך אורים ותומים, אבל קדושת עזרא היתה בארץ ישראל עצמה הלכך א"צ לזה רק כיבוש ולא בעינן לזה אורים ותומים.

ועיין לעיל [סימן י"ג פרק א'] מה שהבאנו עוד מהמקד"ד שהוסיף בכל זה לענין כיבוש יחיד על ידי קנין בעלמא.

# פרק ב'בדברי הרמב"ם דקדושה ראשונה כיון שגלו בטלה קדושתן, כיון שתלויה בכיבוש, ודלא כקדושה שניה.

## בדברי הרמב"ם לחלק בין קדו"ר לקדו"ש אי ע"י כיבוש או חזקה.

הרמב"ם מחלק בין עולי מצרים לעולי בבל – ובזה מבאר את החילוק למה רק קדושה שניה קידשה לעתיד לבא.

וז"ל הרמב"ם [תרומות פרק א' הלכה ה'] וז"ל, "כל שהחזיקו עולי מצרים ונתקדש קדושה ראשונה כיון שגלו בטלו קדושתן, שקדושה ראשונה לפי שהיתה מפני הכיבוש בלבד קדשה לשעתה ולא קדשה לעתיד לבוא, כיון שעלו בני הגולה והחזיקו במקצת הארץ קדשוה קדושה שנייה העומדת לעולם לשעתה ולעתיד לבוא" עכ"ל.

וביתר אריכות כ' הרמב"ם [בית הבחירה פרק ו' הלכה ט"ז] וז"ל "חיוב הארץ בשביעית ובמעשרות אינו אלא מפני שהוא כבוש רבים וכיון שנלקחה הארץ מידיהם בטל הכבוש ונפטרה מן התורה ממעשרות ומשביעית שהרי אינה מן ארץ ישראל, וכיון שעלה עזרא וקדשה לא קדשה בכיבוש אלא בחזקה שהחזיקו בה ולפיכך כל מקום שהחזיקו בה עולי בבל ונתקדש בקדושת עזרא השנייה הוא מקודש היום ואע"פ שנלקח הארץ ממנו וחייב בשביעית ובמעשרות על הדרך שביארנו בהלכות תרומה", עכ"ל.

## מקור וביאור בשיטת הרמב"ם – ובדברי הקוה"ע בזה.

האחרונים טרחו לבאר מקור לדברי הרמב"ם בחילוק זה, ועיין בחזו"א [ריש סי' ג'], ועיין בכסף משנה שהק' שהרי בימי יהושע היה גם חזקה וכי גרע מה שיש עוד כיבוש, וע' בתוס' יו"ט [פ"ח עדיות מ"ו] ובמלא הרועים [קדושה ראשונה אות ט'] מה שכתבו לחלק בין חזקה שבא ע"י דעת אחרת או לא.

ועיין בקובץ הערות [ריש סימן ס"ב] שהביא את התוס' יבמות [פ"ב: ד"ה ירושה] שהביא מהמדרש דמבואר דלגבי מעשרות אמרינן ד"כיון שגלו נפטרו, והם חייבו עצמן מאליהן", ופירשו ד"כיון שגלו נפטרו, היינו דקדושה ראשונה לא קידשה לעתיד לבא, ולא היה חובה עליהם לקדש את כל א"י וכו', וכמו שהניחו במקצת היו רשאין להניח הרבה וכו', ואעפ"כ חייבו עצמן וקידשו, אבל כיון שקידשו קדשה מהתורה, וחייבים במעשרות מן התורה", וכן מבואר בר"ש כאן.

ועפ"י זה ביאר את הרמב"ם, דאפשר דכוונתו כהתוס', דבקדושה ראשונה לא הוצרכו לקדש את הארץ, שנתקדשה מאליה ע"י הכיבוש, ולכן היתה הקדושה תלויה בכל שעה בהכיבוש, וכיון שבטל הכיבוש בטלה הקדושה, אבל בקדושה שניה לא היה כיבוש והוצרכו לקדש את הארץ, הלכך קידשוה לעולם, והיינו כדהבאנו לעיל מהחזו"א לחלק בין כיבוש ראשון לשני אי בעי קידוש או לא.

אולם לא משמע כדבריו ברמב"ם דברמב"ם משמע שעיקר החילוק הוא בין חזקה לכיבוש ולא בין כיבוש לקידוש, וצ"ע.

## דברי הגר"ח בזה – דאיכא תנאי בכיבוש ראשון שיהיה בלי עול מלכות וזה מה שנתחדש בדין "והטיבך והרבך מאבותיך".

ובכתבי הגר"ח בגיטין [מ"ז] כתב שהמקור לדברי הרמב"ם הוא מירושלמי – מובא הכא בר"ש – וז"ל הירושלמי - "והביאך ה' אלהיך אל הארץ אשר ירשו אבתיך וירשתה הקיש ירושתך לירושת אבותיך, מה ירושת אבותיך מדבר תורה אף ירושתך מדבר תורה, והטיבך והרבך מאבותיך, אבותיך פטורין היו ונתחייבו ואתם פטורין הייתם ונתחייבתם, אבותיך לא היה עליהם עול מלכות ואתם אף על פי שיש עליכם עול מלכות".

הרי שקדושה ראשונה צריכה להיות באופן דליכא עול מלכות עליהם והיינו כיבוש - משא"כ קדושה שנייה יתכן להיות אפילו בעול מלכות עליהם דהיינו חזקה.

ולדברי הגר"ח הירושלמי הוא מקור לדברי הרמב"ם וגם ישוב לקו' הכס"מ דלמה גרע כיבוש ראשון הלא סו''ס היה בו גם חזקה, ולפי הירושלמי מבואר דלקדושה ראשונה יש תנאי דבעינן שיהא אך ורק באופן שאין עליהן עול מלכות, הלכך אין חזקה מועלת להם דבעינן דווקא כיבוש, ולכן לא נשאר קדושה לאחר שחרב הבית וגלו דבטל הכיבוש, דצריך דוקא שיהא באופן של כיבוש בלי מלכות אחרת עליהם, ולכן דכל שמוטל עליהם עול מלכות עכו"ם פקע קדושה ראשונה.

## ישוב הגר"ח לקושי' מסוריא – ונתחדש שכל שלא היה בו קדו"ר בכיבוש, שוב לא חיילא ביה קדושה שניה בלי כיבוש.

עוד מצאנו בדברי הגר"ח שיישב בזה קושיא עצומה, דקשה טובא - שאם עולי בבל קנו סוריא מהו הנפק"מ אם כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא, והלא אפי' אם כיבוש יחיד שמיה כיבוש מ"מ אינו אלא קדושה ראשונה וקדושה זו בטלה, ומה שנתקיים לעולם הוא קדושה שנייה וכיון שקנו עולי בבל גם סוריא הוי בכלל א"י אפי' אם כיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש.

וכ' הגר"ח ליישב קו' זו, וכדבריו כ' גם במשנת ר' אהרן [זרעים סוף סי' ז'], דמה דאמרינן שכל מה שכבשו עולי מצרים הוא קדושה ראשונה וכל מה שקנו עולי בבל הוא קדושה שנייה, אין הכוונה דמה שאירע בתקופת עולי מצרים אין לו תוקף להתקיים לעולם אבל מה שכבשו עולי בבל עדיף מיניה, דהנה איתא בירושלמי כאן שמן הראוי שקדושה שנייה לא תהני שהרי עול מלכי האומות עליהם, ומה שבאמת נתקדש היינו מריבוי דקרא של "והטיבך מאבותיך".

נמצא שמה שקדושה שנייה חיילא היינו רק מה שבא אחר קדושה ראשונה – ואז הרי הוא בגדר והטיבך מאבותיך, ולכן למ"ד דכיבוש יחיד שמיה כיבוש, נמצא שבזמן עולי בבל קנו את סוריא שנית ולכן שפיר חל עליו קדושה שנייה, אבל למ"ד כיבוש יחיד לאו שמיה כיבוש, נמצא דמה שקנו עולי בבל את סוריא היא הפעם הראשונה, וכל כי האי לא מצי למיחל עליה קדושת א"י כיון שישראל היו תחת ממשלת העכו"ם – והדברים נפלאים.

והוסיף בזה במשנת ר' אהרן לבאר דין זה משום שאף שהיה נראה לומר שקדושה ראשונה בטלה, וא"כ כל קדושה שניה היא תמיד קדושה ראשונה ובעינן תנאי דכיבוש – אולם זה אינו – דכל מה שבטלה - היינו אך ורק לגבי מה שחל עליו הדינים הבאים מחמת הקדושה, אבל עצם הכיבוש ראשון הועיל גם שארצות שנכבשו יהיו בכלל ארץ ישראל, וזה הרי לא בטל אף דבטלה קדושה ראשונה, וכל מה שהוא בכלל א"י חל עליו קדושה שנייה מריבויא דקרא וכמשנ"ת, וגם מה שנכבש ע"י כיבוש יחיד אם שמיה כיבוש חל עליו שם א"י, ולכן קדושה שנייה חיילא עליו בשעת עולי בבל. וע"ע בקהלות יעקב [סי' י"ז].

אולם עיין לעיל מה שהבאנו מהמקד"ד [תרומות ריש סימן נ"ה עמוד 361] בדין סורי' דבתוך הגבולות מעולם לא היו צריכים לקבוע שהארצות שנכבשו יהיו בכלל ארץ ישראל – ואדרבה, זו התוספת שיש בארצות מחוץ לגבולות של הארץ.

## בדברי הר"ש שהחילוק בין כיבוש ראשון לשני אי איכא מצוה או לא.

הר"ש כאן ציין לדבריו בשביעית – ועיי"ש שהביא בארוכה את כל דברי הירושלמי דמחלק בין כיבוש ראשון לשני ובכיבוש שני כתוב לשון - 'מאליהן קבלו', וכתב בזה הר"ש [שם]:

"ומיהו תימה הוא לומר שיאמר שום אדם דבבית שני לא נהגו מדאורייתא תרומות ומעשרות - אלא ודאי מדאורייתא נהגו והא דקאמר שקיבלו מאליהם וכו' חשיב מאליכם לפי שיהושע 'נצטוה' לקדש כל מה שבתוך תחומין אבל בימי עזרא לא קידשו אלא מה 'שרצו' כדאמרינן וכו' ולהכי קאמר רבי אליעזר ד'מאליהן קבלו' – והיינו נמי כדהבאנו מהתוס' ביבמות.

וממשיך הר"ש – "אבל ר' יוסי אמר מדבר תורה 'נתחייבו' - 'שנצטוו' לקדש, ונפקא מינה דלרבי יוסי דקדושה במצות הקב"ה, קיימת אפי' בזמה"ז אע"פ שחרוב הבית אבל לר"א דמאליהן קבלו בטלה עכשיו קדושת הארץ דסתמא לא היה בלבן אלא בזמן שהבית קיים הואיל והדבר תלוי בהם", עכ"ל.

ותמה בתורת זרעים [שביעית שם] דצ"ע דמה הכרח הוא לומר דמפני שהקידוש היה חובה לא בטלה אף בזה"ז, והלא אף קדושה ראשונה היתה חובה ואעפ"כ בטלה – ומאי שנא קדושה ראשונה משניה בזה.

וכתב התורת זרעים דגם הר"ש ס"ל כדעת הרמב"ם הנ"ל – דאיכא חילוק בין חזקה [שניה] לכיבוש [ראשונה] ולכן שפיר כתב דאם קדושה שנייה הוא בחיוב חל לעולם, ולא פקע בחורבן הבית והיינו משום דקדושתה ע"י חזקה, אבל קדושה ראשונה הוא מחמת כיבוש ולכן כשגלו פקעה הקדושה.

## ישוב המקד"ד בשיטת הרמב"ם לחלק בין קדושה ראשונה [כיבוש] לקדושה שניה [חזקה].

הבאנו לעיל את קושי' הכס"מ על הרמב"ם שכתב דקדושת יהושע שהיתה בכיבוש כיון שנלקחה הארץ מידיהם בטל הכיבוש ונפטרה ממעשרות וכשעלה עזרא וקדשה לא קדשה בכיבוש אלא בחזקה שהחזיקו בה וזה לא בטל אף שנלקחה הארץ, והקשה הכס"מ הא בכיבוש יהושע היתה ג"כ חזקה שהרי החזיקו בה ואטו מי עדיפא חזקה בלא כיבוש מחזקה עם כיבוש ע"ש.

וביאר בזה שמגרע גרע דהכיבוש הוא קודם החזקה שמחזיקין בה, וכיון דבימי יהושע היה שם כיבוש ונעשה שלהם ע"י כיבוש א"כ החזקה אח"כ א"י לקדש, דאינה חזקה מיד עכו"ם ובעינן חזקה מיד עכו"ם דזהו המקדש, וא"כ לא קידש רק הכיבוש בלבד, אבל בימי עזרא שלא היה שם כיבוש כלל כדאמרינן בירושלמי שביעית כאן - שהיתה עליהם עול מלכות בשעה שקידשו ע"ש, וקידשו בהחזקה שהחזיקו במקצת ארץ ישראל כמו שכתב הרמב"ם, א"כ היתה החזקה מיד עכו"ם וזהו מקדש.

ובזה יישב נמי הך דסורי' – שהקשה דאף אי סוריא חשיבא כיבוש יחיד מפני שדוד כבשה קודם שכבש את היבוסי כדאמרינן בספרי, הא מ"מ אח"כ כשכבש את היבוסי תתקדש אז סוריא שהרי נשארה בידם.

ותירץ דרק תחילת הכיבוש מקדש היינו כשכובשים אותה מיד עכו"ם, אבל מה שנשארת כבושה בידם אינו מקדש, והיינו כנתבאר הכא לגבי קדושת חזקה שמבואר ברמב"ם דקדושת יהושע היתה בכיבוש וקדושת עזרא היתה בחזקה ומבואר דמה שמחזיקים אותה מיד העכו"ם זהו מקדש, אבל אין הקידוש חל כל שעה ושעה מה שהוא בידם, וה"ה דבכיבוש הוא כן דרק תחילת הכיבוש מיד העכו"ם מהני.

## שיטת הרמב"ם לגבי קדושת שכינה בארץ ישראל דלא בטלה לעתיד לבא.

עוד יש לדעת שיש חידוש בשיטת הרמב"ם לגבי קדושת שכינה בארץ ישראל דלא בטלה לעתיד לבא אף דבטל הכיבוש – עיין בזה בדברינו באמרות אברהם [זרעא קיימא – שביעית - חידושי סוגיות, סימן יד].

# פרק גבדין הרבה כרכים שהניחום עולי בבל.

## בדברי רש"י דהרבה כרכים הניחום ומותר לחרוש ולזרוע, ובדברי המהר"י קורקוס.

שנינו במשנה את הדין של כיבוש עולי מצרים שלא היה בה כיבוש של עולי בבל – ובדין זה מצאנו סוגי' בחולין [ז'.] ואמרו שם - "הרבה כרכים כבשום עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל, וקסבר קדושה ראשונה קדשה לשעתה ולא קדשה לעתיד לבא, והניחום כדי שיסמכו עליהן עניים בשביעית".

וכתב רש"י [ד"ה הרבה כרכים כבשו עולי מצרים], "וקדשום בקדושת הארץ ולא כבשום עולי בבל לקדשם בשניה ולכך לא כבשום דקסברי הואיל והותרו הותרו דקדושה ראשונה בטלה דכי קדשה יהושע לשעתה קדשה ולא לעתיד לבא כשגלו בימי נבוכדנצר ולא רצו להחזיר קדושתה כדי שיהא מותר לחרוש ולזרוע שם בשביעית שאין נוהגת בחוצה לארץ ויסמכו עליהן עניים ליטול לקט שכחה ופאה ומעשר עני וכו'" עכ"ל, וכן פרש רש"י בחגיגה [ג':] וביבמות [ט"ז.], וכ"ה במאירי בכל הני דוכתי, ועיין נמי ברבינו גרשום [חולין שם] ובמהרי"ט [ח"א סימן מ"ז] שג"כ מבואר דמותר בחרישה.

ועיין במהר"י קורקוס [פ"א מהל' תרומות ה"ה] ובמשנה למלך [שביעית פ"ד הכ"ז] שתמהו על מש"כ רש"י שמותר לחרוש ולזרוע שם בשביעית דהלא תנן במתניתין [ריש פרק ו' דשביעית] "וכל שהחזיקו עולי מצרים מכזיב ועד הנהר ועד אמנה נאכל אבל לא נעבד" הרי להדיא דאסור לעבוד, וכתב המהר"י קורקוס דאפשר דדעת רש"י דסוגי' דהתם קאי למ"ד דקדושה ראשונה לא קידשה לעתיד לבא, "אבל מתניתין אתיא כמ"ד דקדושה ראשונה קדשה לעתיד לבוא ולכן אף מקום שלא כבשו עולי בבל אינו נעבד ומ"מ לא החמירו בה לומר שלא יהיה נאכל כאשר החמירו בשנייה דשנייה ודאי חמירא טפי, אבל לדידן דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל נאכל ונעבד כמו בחו"ל דהרי היא כחו"ל לענין שביעית, ולא רמו להחמיר בו יותר מחו"ל, ובודאי שזה דוחק", עכ"ל.

ודבריו תמוהין – הרי אי מתני' אזלא אליבא דמ"ד דקדושה ראשונה קדשה לעתיד לבוא א"כ למה חמור טפי המקומות שכבשו גם עולי בבל, והלא קדושה ראשונה עדיין קיימת , ומה נתוסף במה שקדשוה שנית בזמן עזרא, ובמהר"י קורקוס כ' דודאי שנייה חמור טפי, ודבריו צ"ב.

## דברי החזו"א ומקד"ד בזה – דהנך כרכים הם נידון בפני עצמו – ולא שייכי לשאר כיבוש עולי מצרים.

אולם עיין בחזו"א [סימן ג' ס"ק כ"ד] דמה ששנינו במשנה ד"כל שהחזיקו עולי מצרים מכזיב ועד הנהר ועד אמנה נאכל אבל לא נעבד" אינו ענין להרבה כרכים הללו, ותרתי נינהו, דאף דהנך כרכים אית להו קדושת הארץ ולא כבשום עולי בבל בקדושה שניה – אכן הכא היה להם ענין להניחם להיתר זריעה וחרישה, מחמת העניים, אבל חוץ מהנך כרכים, יש עוד מקומות בכיבוש של עולי מצרים שלא היה שם כיבוש של עולי בבל – ולא הניחום לעניים, ובזה תיקנו איסור עבודה מדרבנן, והחמירו דלא נעבד לא החמירו באכילה.

ובמקד"ד [ריש סימן נ"ט] ביאר כנ"ל והוסיף בזה ביאור – דבאמת עיקר גזירת שביעית בסורי' היא במחובר ולא בתלוש, וטעם הגזירה כדי שלא ילכו שם להשתקע, וכן מבואר ברמב"ם [פ"ד הכ"ז] ובר"ש בשביעית [פרק ו' משנה ב'], וממילא בכיבוש של עולי מצרים שלא היה כיבוש של עולי בבל, התם נמי גזרו מטעם זה שהרי דינו כסורי' שגזרו רק במחובר ולא בתלוש, וזה טעמא דאיסור עבודה מדרבנן בהנך מקומות כדי שלא ילכו שם להשתקע.

ומעתה יש לומר דהנך כרכים שנמצאים בתוך הגבולות של כיבוש עולי בבל, לא אכפת להם שילכו להשתקע שם, ולכן הניחום ולא גזרו בהם שביעית - ופשוט.

## הוכחת המקד"ד לחלק בין הנך כרכים לשאר כיבוש עולי מצרים, ממה דחלוקין נינהו לגבי טומאת ארץ העמים ולגבי האיסור לצאת לשם.

והמקד"ד הוכיח את הדברים מיניה וביה – דהרי מצאנו תרי גזירות בכיבוש מצרים שהם מחמת זה שלא רצו שילכו להשתקע שם.

א] אסור לצאת למקום שהחזיקו עולי מצרים מכזיב ועד אמנה אף שלא החזיקו שם עולי בבל, ומוכרח כן מהתוס' ריש גיטין [ב'. ד"ה ואשקלון] שהוכיחו דעכו כבשוה עולי בבל מדאמרינן דכי מפטרי רבנן מהדדי בעכו הוי מפטרי, דאסור לצאת מא"י לחו"ל דעכו כצפון ע"ש, דאי עכו לא כבשוה עולי בבל היה אסור לצאת לשם.

ב] עוד איכא חילוק בין כיבוש עולי בבל לעולי מצרים לגבי טומאת ארץ העמים דדין טומאה ואיסור יציאה אחד הוא, והוכיח כן מהתוס' נזיר [נ"ד: ד"ה ארץ העמים] דגזרו טומאה על ארץ העמים שלא יצאו לחו"ל - ועיין מל"מ [פי"א מהל' טו"מ] – והרי מכזיב ועד אמנה אסור לצאת לשם וטמאה משום ארץ העמים והמקור לזה ממשנה דידן כאן בחלה – ששנינו שיש ג' ארצות לחלה כו' מכזיב ועד הנהר ועד אמנה ב' חלות ואחת לאור כו', וזה משום דנטמאת בארץ העמים כמ"ש בפירוש הרא"ש כאן, וע"ע בנידון זה בשיעורי ר' שמואל [גיטין ח': ס"ק קי"ב] מה שהאריך בזה.

ומעתה כיון דאסור לצאת מכזיב ולהלן למקום שהחזיקו עולי מצרים הלכך עושין רק בתלוש ואין עושין במחובר כדי שלא יצאו לשם כמו בסוריא כדאמרינן בירושלמי, אך זה רק על מקומות דנקט במשנה שם מכזיב ועד אמנה ועד הנהר, אולם לגבי העיירות שהן מכזיב ולפנים והן מובלעות בגבול א"י ומכל מקום לא כבשום עולי בבל, להנך עיירות אין איסור לצאת ואין מטמאין משום ארץ העמים, הלכך לא גזרו נמי בשביעית.

והמקד"ד הוכיח כן מהרמב"ם [פי"א מהל' ט"מ הי"ב] דעיירות המובלעות בא"י כגון סיסית וחברותיה אעפ"י שפטורות מן המעשרות ומן השביעית אין בהם משום טומאת ארץ העמים כו', וזה דהתיר רבי את בית שאן משום שהוא מכזיב ולפנים רק לא כבשום עולי בבל [[126]](#footnote-126), והוכיח כן נמי מקסרין, דמצד אחד מבואר בירושלמי [דמאי פ"ב ה"א] דרבי התיר קסרין ורבי התיר בית גוברין רבי התיר כפר צמח, ומ"מ אף דקסרין פטורה מן המעשרות מכל מקום אינה טמאה משום ארץ העמים, וגם מותר לצאת לשם כדאמרינן בתוספתא שלהי אהלות [פי"ח ה"ט], עיי"ש.

עוד הוכיח דאיסור לצאת לשם וטומאת ארץ העמים תליא הא בהא מהירושלמי שביעית [כאן] דשקלינן וטרינן אי אשקלון טמאה משום ארץ העמים כיון דפטורה מן המעשרות, ומקשינן וכי צור אינו אסור לילך לשם והקונה שם אינו מתחייב ע"ש, והיינו דדייקינן דאינה טמאה משום ארץ העמים מדאינו אסור לילך לשם, וכן אמרינן [שם] מפני מה לא גזרו על אותו הרוח שבגדריקו, היינו מפני מה לא גזרו טומאה, ר' סימן בשם ריב"ל שנוויה רע, היינו דליכא למיחש שילכו לשם כמו שכתבו המפרשים - עיי"ש, חזינן דהטעם דגזרו טומאה הוא כדי שלא יצאו לשם.

## חידוש לגבי עבר הירדן.

הוסיף המקד"ד עוד - דכן נמי לגבי עבר הירדן דאינו טמא משום ארץ העמים וזה מוכרח מההיא דחגיגה [כ"ה.] דאמרינן שם עבר הירדן והגליל הרי הן כיהודה, נאמנין על היין בשעת היין כו', ומוכח דאיכא טהרות בעבר הירדן, ואם כן מותר גם להכנס לשם.

ולפי"ז הסיק דלשיטת רש"י דעבר הירדן לא כבשום עולי בבל - ודלא כהתוס' - מותר גם לחרוש ולזרוע שם, וזה דאין עושין במחובר הוא רק מכזיב ועד אמנה משום דאסור לצאת לשם.

## דעת הרמב"ם דאין לחלק בין הנך כרכים לכל כיבוש מצרים.

אולם ברמב"ם תרומות [פ"א ה"ה] מפורש שהניחו כל הכיבוש של עולי מצרים – ועיין בקה"י [שביעית סימן יג] מה שהביא בזה מהמשנה למלך [שביעית פ"ד הכ"ז] לבאר בשיטתו.

#

# סימן ט"וקונטרס בדיןחלת חו"ל.[פרק ד' משנה ח'].

**פרק א בביאור דין א' לאור וא' לכהן. <>** הקדמה - בביאור הדינים השונים בג' ארצות לחלה ששנויים במשנה בחלה [פ"ד]. <> מביא סוגי' דכתובות דחלה שונה מתרומה – ולא תלוי בכיבוש וחילוק, אבל תלוי בביאת כולכם. <> שיטות שזה מה"ת ממש דשאני חלה דלא תלוי בא"י של כיבוש וחילוק. <> תוספת הבנה – דגם אי הוי מדרבנן – אכן מצד הארץ הוי מה"ת. <> בטעמא דהנך ב' חלות – ובחילוק בין הארצות. <> תוספת חידוש שמבואר בסוגי' דבכורות [כ"ז] שיש ארץ הרביעית, ויש גם חילוק דינים אחרים בג' ארצות. <> מבאר דחלת האור היא החלה העיקרית בכל הארצות. <> מבאר דבאופן שיש כהן קטן, אז איכא חלה אחת, והוא אוכל רק לשל אור. <> בביאור דברי הבבלי והירושלמי בטעמא דא' לאור וא' לכהן, לדרכו של הר"ש. <> שי' הרא"ש בביאור הבבלי וירושלמי. <> סתירה בדברי הרא"ש בדין טומאת בארץ העמים בארץ השניה. <> שיטת הרמב"ם בכל הנ"ל. <>

**פרק ב ביאור החילוק בין תרומה לחלה בדין ב' חלות. <>** בטעמא של הירושלמי ושל התוס' בחילוק בין תרומה לחלה, דאין ב' תרומות אף דאיכא ב' חלות. <> מבאר עוד דפלוגתת התוס' והירושלמי תלוי בבלי וירושלמי.

**פרק ג' ביאור שי' הרמב"ם בגדר הב' חלות בחלת חו"ל. <>** דרכו של הרמב"ם בביאור טעמא דב' חלות, דהירושלמי והבבלי משלימים זה את זה בטעמיהם, וקושי' החזו"א בזה. <> הערות נוספות בדברי הרמב"ם. <> דרכו של המהר"י קורקוס בביאור שי' הרמב"ם בהנך ב' חלות. <> מבאר דפליגי הרמב"ם והראשונים איזה חלה עיקר, ומבאר דב"שמא תשתכח" נתחדש חלות דין חדש של חלת חו"ל. <> ביאור בהקדמת הרמב"ם לעיקר דין חלת חו"ל. <> ישוב לקושי' החזו"א על הרמב"ם. <> מבאר את פלוגתת הראשונים בתערובת חלת חו"ל ובהיתר נתינה לכהן עם הארץ.

**פרק ד בפלוגתת הראשונים בדין חלה בזה"ז בא"י ובחו"ל. <>** מביא פלוגתת הרמב"ם והתוס' בחלה בזה"ז בא"י. <> מביא את פלוגתת הרמב"ם והרא"ש בטעמא ד"שמא ישתכח". <> עפ"י הנ"ל מבאר פלוגתתם בחלת א"י בזה"ז. <> מבאר למה לא שייך חלה הנאכלת כמו בארץ השניה, וגם בזה אזיל הרמב"ם לשיטתו. <> ביאורו של הגרי"ז בזה. <> פלוגתת הראשונים בחלת חו"ל בזה"ז. <> בדין ברכת המצוות באכילת חלת חו"ל בזה"ז. <>

**פרק ה ביאור שי' הרמב"ם בהא דבכהן קטן [טהור] סגי בחלה אחת. <>** קושי' הגרי"ז על הרמב"ם מהדין בכהן קטן. <> מתמה טובא בעיקר דברי המהר"י קורקוס ממה דהתירו זב וזבה בחלה הנאכלת. <> מוסיף ביאור בשי' הרמב"ם עפ"י דרכו של המהר"י קורקוס, דשני דינים נאמרו בחלת חו"ל. <> ישוב קושי' הגרי"ז בשי' הרמב"ם בדין כהן קטן. <> ישוב לתמיהא בשי' המהר"י קורקוס דחידש דהנאכלת היא העיקר, דהרמב"ם חולק על הראשונים, ולדידיה אין הכהן קטן אוכל את חלת האור. <> מדייק כדברינו ברמב"ם. <>

**פרק ו במצות נתינה בחלת ותרומת חו"ל. <>** מבאר דרק בחלת חו"ל ליכא נתינה בחלת האור, אבל בחלת האור בארץ השניה איכא נתינה בחלת האור. <> מביא את פלוגתת הרמב"ם ורמב"ן בדין נתינה בתרומה, ומבאר דפליגי לשיטתייהו בפלוגתתם בהוכחה מתרומת וחלת חו"ל.

**פרק ז ביאור חדש בשי' רש"י בדין נתינה לקטן בחלת חו"ל. <>** מביא את קושי' הראשונים דלמה הביאו דין כהן קטן. <> מבאר את דברי רש"י התמוהין בחלה הנאכלת לכהן שהוא בן י"ג שנה. <> מוכיח דע"כ דרש"י למד כדברינו ברמב"ם. <>

**פרק ח בדין תרומת חו"ל אוכל והולך ואח"כ מפריש. <>** מביא דינא דשמואל דאוכל ואח"כ מפריש, ומביא מהאחרונים דליכא איסור טבל בחלת חו"ל, ומביא מהמהרי"ו ועוד אחרונים דחולקים. <> מביא ג' הוכחות ברורות מהראשונים דאיכא איסור טבל בתרומת חו"ל.

# פרק אבביאור דין א' לאור וא' לכהן.

## הקדמה - בביאור הדינים השונים בג' ארצות לחלה ששנויים במשנה בחלה [פ"ד].

שנינו במשנה בחלה [פ"ד –מ"ח], "ר"ג אומר ג' ארצות לחלה, מא"י ועד כזיב חלה אחת, מכזיב ועד הנהר ועד אמנה שתי חלות א' לאור וא' לכהן של אור יש לה שיעור, ושל כהן אין לה שיעור, מן הנהר ועד אמנה ולפנים שתי חלות, אחת לאור ואחת לכהן, של אור אין לה שיעור ושל כהן יש לה שיעור".

והמתבאר מזה דאיכא ג' ארצות לחלה, ודיניהם שונים:

הארץ הראשונה היא א"י שיש בה גם קדושה ראשונה וגם קדושה שניה והיינו קדושה מכיבוש של עולי מצרים ושל עולי בבל, ושם מפרישין חלה אחת, והכא חייבין מה"ת.

הארץ השניה היא א"י שיש בה קדושה ראשונה [עולי מצרים] בלי קדושה שניה [עולי בבל], ושם מפרישין ב' חלות, א' לאור [לשריפה] וא' לכהן [הנאכלת], והכא החיוב הוא רק מדרבנן.

הארץ השלישית היא חו"ל ממש, שאין בה שום קדושה, ומפרישין בה ב' חלות, א' לאור וא' לכהן, וגם הכא החיוב הוא רק מדרבנן.

עוד מבואר במשנה דאיכא חילוק בין הארץ השניה והשלישית לענין השיעור חלה, דבארץ השניה איכא שיעור דוקא בחלה של אור, והחלה ההיא היא העיקרית, ופירשו בירושלמי דהכא החיוב חלה היא מה"ת, לעומת הארץ השלישית שאין בה שיעור בשל אור, רק בשל אכילה, וביארו בירושלמי, דהתם תרווייהו מדרבנן, ואמרו "מוטב" להרבות בשל אכילה ולכן איכא שיעור בנאכלת.

עכ"פ מדברי הירושלמי היה משמע שבארץ השניה החיוב חלה הוא מה"ת, אולם כבר פי' הרא"ש [בפי המשנה ובהל' חלה סי' י"ד] שהארץ השניה אינה מחוייבת מה"ת ממש, אלא ש"נראית כשל תורה" הואיל והיתה בה קדושה מעיקרא, משא"כ בארץ השלישית, שאין בה אפילו "ריח של תורה".

## מביא סוגי' דכתובות דחלה שונה מתרומה – ולא תלוי בכיבוש וחילוק, אבל תלוי בביאת כולכם.

ובביאור דברי הרא"ש נקדים בביאור סוגי' בכתובות [כ"ה.] - "אמר רב הונא בריה דרב יהושע - אשכחתינהו לרבנן בבי רב דיתבי וקאמרי, אפילו למאן דאמר תרומה בזמן הזה דרבנן, חלה דאורייתא, שהרי ז' שכיבשו וז' שחילקו נתחייבו בחלה ולא נתחייבו בתרומה".

וביארו האחרונים – דכל מה דליכא תרומה בזה"ז מה"ת – היינו משום שקדושת תרומה תלויה בכיבוש והרי בטלה הכיבוש – אולם חלה דתחילת חיובה לא תלויה בכיבוש הראשון שהרי נתחייבו גם בז' שכיבשו וז' שחילקו – א"כ ממילא קדושתה ממשיכה גם אח"כ מה"ת – ועיין בחזו"א [שביעית סימן ג' ס"ק ס"ק ב'] - ועיין בזה במלבושי יו"ט [ח"ב חובת קרקע ריש סימן י"ז] דמהאי טעמא החיוב יהיה חיוב מה"ת גם היכא דמעיקרא היה כיבוש של עולי מצרים ומעולם לא היה כיבוש של עולי בבל, דלגבי זה כו"ע מודי דלא פקע קדושת א"י מהכיבוש עולי מצרים, שמתחילת קדושתה אינה תלויה בכיבוש עולי מצרים.

שוב הוסיפו בגמרא שרב הונא בריה דרב יהושע אמר איפכא מרבנן - דאדרבה – שהדין בזה אינו כן – "ואמינא להו אנא, אדרבה, אפילו למ"ד תרומה בזמן הזה דאורייתא - חלה דרבנן" והיינו דחלה גרע טפי – וביאר בטעמא דמילתא – "דתניא – 'בבואכם' אל הארץ - אי בבואכם, יכול משנכנסו לה שנים ושלשה מרגלים, ת"ל 'בבואכם' - בביאת כולכם אמרתי, ולא בביאת מקצתכם, וכי אסקינהו עזרא, לאו כולהו אסוק", עכ"ל – והיינו דמעולם לא נתחייבו מה"ת גם בעולי בבל כיון דלא נתקיים בהם דינא דביאת כולכם.

ועיין ברשב"א בפסקי חלה [שער ד'] שכתב דלכן מוכרח דמה שאמרו בירושלמי שבארץ השניה החלה של אור היא מה"ת - דאין הכוונה מה"ת ממש אלא כעין של תורה, שהרי לאחר שחזרו בעולי בבל ע"כ שאינו מה"ת – שלא היה כאן ביאת כולכם, וע"כ שנתנו לזה דין תורה כיון דלפני הגלות של עולי בבל היה מה"ת דאז היה ביאת כולכם, וצ"ל דגם הארץ הראשונה כך – דבשניהם לא נתקיים דין ביאת כולכם לאחר שחזרו בכיבוש שני.

והן הן דברי הרא"ש שכתבו ש'נראית כשל תורה' - כיון דלפני הגלות של עולי בבל היה מה"ת דאז היה ביאת כולכם, ופשוט.

## שיטות שזה מה"ת ממש דשאני חלה דלא תלוי בא"י של כיבוש וחילוק.

והנה - במשנה ראשונה הביא מהתוס' בחולין [ק"ד] שמשמע שסובר שזה מה"ת ממש - והקשה עליו - דהאיך מפרש את הירושלמי כפשוטו שזה מה"ת ממש – הא ע"כ שאינו אלא מדרבנן דליכא ביאת כולכם - ועיין במלבושי יו"ט [שם] דאדרבה – דשיטת הירושלמי כשיטת רבנן בסוגי' בכתובות [שם] ודלא כרב הונא ב"ר יהושע – הלכך הוי מה"ת בזה"ז – והוי מה"ת גם במקומות שלא כבשו עולי בבל – ודו"ק, וכ"כ במשנת ר"א זרעים [סימן ז' ס"ק ג'] בהדי' בביאור שיטת הירושלמי שלכן זה מה"ת, וזה דלא כהראשונים שפירשו שהכוונה שנראית כשל תורה

והביא את דברי הרמב"ם בפירוש המשנה כאן שכתב "שהיא מן התורה שנ' באכלכם מלחם הארץ, והיה צווי זה בזמן שהיו אוכלין את המן, וכשאכלו את הדגן נתחייבו בחלה, ולפיכך צריך להפרישה כשעור" – וביאר במשנת ר"א שמה שאמר שהיו אוכלין את המן – הכוונה שעדיין לא כבשו וחילקו – והוסיף עוד דקאי אפילו על הזמן שעדיין לא נכנסו לא"י – דקדושת א"י לגבי חלה היא קדושה עצמית – ועיין לעיל בציונים והערות [פרק ב' משנה א' ענף א'] שהבאנו את דברי המשנת ר"א לגבי הב' דיני קדושה בא"י - ודו"ק.

## תוספת הבנה – דגם אי הוי מדרבנן – אכן מצד הארץ הוי מה"ת.

ועיין בדברי דוד [סימן נ"ט ס"ק ב' - הגה"צ הרב ר' דוד קרונגלס זצ"ל] שהוסיף כאן תוספת עומק בכל הענין – והיינו שאף הראשונים שלמדו שזה מדרבנן – ואין כאן אלא ריח של תורה ונראית כשל תורה – אולם סו"ס אין זה אלא משום שלא נתקיים בזה תנאה דביאת כולכם - ולולי תנאי זה היה מה"ת – ונמצא דלשיטתייהו כוונת הירושלמי היא דלא רק דנראית כשל תורה כיון שלפני כן היה מה"ת – וכמבואר ברשב"א לעיל – אלא דגם עכשיו – הרי מצד הארץ עצמה באמת הוי דאורייתא גם במקום שלא כבשו עולי בבל כלל – שהרי הקובע של קדושת הארץ לגבי חלה לא שייכא לעולי בבל כלל, וכנ"ל, וזה שהוא מדרבנן אינו אלא מחמת תנאי צדדי של ביאת כולכם, ו'הריח של תורה' – היינו שיש כאן מחייב מצד הארץ עצמה גם עכשיו – אף דבפועל ליכא חיובא מחמת חסרון צדדי.

ויש לדייק כן מדברי הרמב"ם – דהנה יעויין בדברי הרמב"ם [ביכורים פרק ה' הלכה ה'] – "אין חייבין בחלה מן התורה אלא בא"י בלבד שנאמר והיה באכלכם מלחם הארץ וגו', ובזמן שכל ישראל שם שנאמר בבואכם ביאת כולכם ולא ביאת מקצתכם, לפיכך חלה בזמן הזה אפילו בימי עזרא בארץ ישראל אינה אלא מדבריהם כמו שביארנו בתרומה" – הרי מפורש שהחיוב הוי מדרבנן ולא מה"ת דחסר בתנאי זה.

וע"ע להלן ברמב"ם [שם הלכה ח'] – בדין שלש ארצות - ובארץ השניה כתב כך: "ושאר א"י שהחזיקו בה עולי מצרים ולא עולי בבל וכו' מפרישין בה שתי חלות, האחת נשרפת והאחת נאכלת".

והרמב"ם מבאר דין זה – "ומפני מה מפרישין בה שתי חלות מפני שהחלה הראשונה טמאה שהרי לא נתקדשה אותה הארץ בימי עזרא, וקדושה ראשונה בטלה משגלו, והואיל 'והיא ארץ ישראל' מפרישין בה חלה אחד מארבעים ושמונה ושורפין אותה, ומפרישין חלה שנייה ונותנין אותה לכהן לאכלה, כדי שלא יאמרו תרומה טהורה נשרפת שהרי נשרפה הראשונה אף על פי שלא נטמאה טומאה ידועה לכל, וזו שנייה אין לה שיעור אלא כל שרוצה מפריש מפני שהיא מדבריהם".

הרי לנו שעל השניה כתב שהיא מדרבנן – ומשמע שהראשונה הוא מה"ת – וכן משמע ממה שכתב עלה ראשונה "הואיל 'והיא ארץ ישראל' מפרישין בה חלה אחד מארבעים ושמונה ושורפין אותה", והיינו שיש בה שיעור כיון שהיא ארץ ישראל – והיינו שזה מה"ת, אולם זה סותר לדבריו לעיל [הלכה ה'].

ולהנ"ל א"ש – הרי מצד דיני הארץ – יש כאן מחייב מה"ת שזה ארץ ישראל ממש לחיוב חלה, ומאידך – בפועל אין חיוב דאורייתא אלא חיוב דרבנן כיון שיש תנאי צדדי מצד ביאת כולכם – ודו"ק.

## בטעמא דהנך ב' חלות – ובחילוק בין הארצות.

הרי לנו ב' דרכים בארץ הראשונה והשניה – או ששניהם דאורייתא [וכמשמעות התוס' בחולין והרמב"ם בפירוש המשנה], או ששניהם דרבנן [כמשמעות הרשב"א והרא"ש והרמב"ם בהלכות - ורוב ראשונים], ובטעם החילוק ביניהם, ולמה בכלל יש ב' חלות בארץ השניה – עיין בירושלמי - דהא דמפרישין פעמיים א' לאור וא' לכהן, ולא סגי בחלה אחת, היינו משום שיש בארץ השניה טומאה – דגזרו טומאת ארץ העמים בכיבוש עולי מצרים [רא"ש ורע"ב], וחיישינן שיאמרו שחלה טמאה נאכלת, ולכן הצריכו לשרוף, ומאידך חששו שלא ידעו על הטומאה, ויאמרו ראינו חלה טהורה נשרפה, הילכך הצריכו א' לאכילה, ולכן הצריכו לעשות את שניהם כדי שיבואו וישאלו - וע"ע להלן בזה.

ומעתה נמצא דכל החילוק בין הארץ הראשונה והשניה – עולי בבל ועולי מצרים - לא שייך לדרגא של החיוב חלה שכאמור שלרוב ראשונים בשניהם החיוב הוא מדרבנן כיון שבשניהם ליכא ביאת כולכם, ושניהם היו חייבים מה"ת בכיבוש הראשון שאז היה ביאת כולכם, ונמצא שאחרי הכיבוש שני שניהם מדרבנן אבל יש לשניהם 'ריח של דאורייתא', כיון שמצד הארץ שניהם חייבים מה"ת, וע"כ שכל החילוק ביניהם הוא דאיכא טומאת ארץ העמים בכיבוש עולי מצרים, ורק בכיבוש של עולי בבל לא היה טומאה זו – הלכך רק התם ליכא ב' חלות.

והן הן דברי הרמב"ם [שם] שכתב - "ומפני מה מפרישין בה שתי חלות מפני שהחלה הראשונה טמאה שהרי לא נתקדשה אותה הארץ בימי עזרא, וקדושה ראשונה בטלה משגלו", והיינו דמה שבטלה הקדושה ראשונה לא שייכא לחיוב חלה אלא לדין טומאה בארץ זו.

## תוספת חידוש שמבואר בסוגי' דבכורות [כ"ז] שיש ארץ הרביעית, ויש גם חילוק דינים אחרים בג' ארצות.

והנה - גרסינן בסוגי' בבכורות [כ"ז] - "אמר שמואל אין תרומת חו"ל אסורה אלא למי שהטומאה יוצאה מגופו, וה"מ באכילה אבל בנגיעה לית לן בה".

מכח זה למד רבינא ב' חידושי דינים, א] "אמר רבינא הילכך נדה קוצה לה חלה" והיינו שכאן מותר כיון דלא אכפת לן בנגיעה אף שהיא טמאה בטומאה היוצאה מגופו.

ב] "ואוכל לה כהן קטן" והיינו דגדול לא אוכל מפני שטומאת קרי היא טומאה שיוצאה מגופו, וקטן לא ראה קרי, אבל אי טבל הגדול לקריו דינו כקטן - כן מבואר ברש"י ותוס'.

ושוב הוסיפו בזה חידוש לגבי הב' חלות – "ואי ליכא כהן קטן, שקלה לה בריש מסא ושדיא בתנורה [והיינו שריפה], והדר מפרשה חלה אחריתי, כי היכי דלא אשתכח תורת חלה ואוכל לה כהן גדול [היינו כהן שטומאה יוצאה מגופו]", עכ"ל הגמרא.

הרי דגם בסוגי' הכא מבואר דאיכא ב' חלות בחו"ל, א' לאור וא' לכהן, אלא דאיכא הכא חידוש, דהיכא דאיכא כהן שהוא טהור מטומאות היוצאות מגופו, [כגון כהן קטן שלא ראה קרי], דאז א"צ ב' חלות, וסגי בחלה אחת לכהן, ולהלן יבואר דין זה.

והנה נחלקו הראשונים האם כוונת הגמ' הכא להך ארץ השלישית שבמשנה ואז יתחדש דכל הדין במשנה דבעי ב' חלות היינו רק כשאין כהן טהור, וכן הוא שי' הרמב"ם [ביכורים פ"ה - ה"ח], או דשני דינים נינהו, והיינו דהמשנה בארץ השלישית מיירי במקומות הקרובים לא"י, והתם נראית החלה כחלת א"י כיון דקרובה ולכן תמיד איכא שני חלות, והגמ' מיירי במקומות הרחוקים, ורק במקומות הרחוקים מחלקינן דהיכא דאיכא כהן טהור דסגי בחלה אחת, וכן הוא שי' התוס' בבכורות [שם] ובחולין [ק"ד], ועי' בר"ש וברא"ש במשנה שהביאו להנך ב' פירושים.

ועי' בתוס' בבכורות [שם ד"ה הילכך] וברא"ש בחולין [ק"ד] שחידשו דשאני הנך ב' חלות שבארץ הרביעית דבתרווייהו ליכא שיעור, ודלא כארץ השלישית, ועי' בהערה [[127]](#footnote-127) מה שנתחדש בזה.

ובדעת הרמב"ן, עי' בזה ברמב"ן הל' חלה [דף כ"ב] דס"ל ביסוד הדברים כהתוס' רק דלדידיה לא איתרבו כל המקומות הקרובים בארץ השלישית, אלא דוקא סורי' בלבד, ובאמת דגם לדברי התוס' דאיתרבו כל המקומות הקרובים, הא כבר הביא החלת לחם דלא איתברר בשום מקום מה מיקרי קרוב ורחוק לענין זה, ודו"ק.

## מבאר דחלת האור היא החלה העיקרית בכל הארצות.

והנה הבאנו דחלת האור היא העיקרית בארץ השניה כיון שהיא כעין של תורה, ולכן אית בה שיעור, אבל בארץ השלישית שניהם מדבריהם, והתם לא מבואר איזה העיקר, וכפשוטו היה משמע דהתם העיקר היא הנאכלת כיון שיש בה שיעור.

אולם לא נראה כן מהראשונים, דבתוס' בבכורות [שם] קרי ליה לנאכל "שניה" כמו בארץ השני, וכן מדוייק בלשון הרא"ש הלכות חלה, "ואע"ג דהחמירו בחלה 'השניה' של סמוכין לא"י לאוסרה לזבין ולזבות וכו'".

ועוד, דאפשר להוכיח דין ארץ השלישית מארץ הרביעית, דהנה, בארץ הרביעית מפורש ופשוט בהדי' בדברי הראשונים דהעיקרית היא החלת אור, דעי' ברא"ש [פי' המשנה בד"ה ואסורה לזבים] דקרי ליה לנאכלת "שניה" כמו דבארץ השניה קרי ליה לנאכלת "שניה", וע"ע ברא"ש [הל' חלה סי' י"ד] דכ' "כש"כ חלה זו השניה שאינה אלא להיכירא בעלמא", ומבואר דבארץ הרביעית העיקרית והראשונה היא הנשרפת אף דאיכא שיעור בנאכלת.

ובתוס' בבכורות [שם] הביא צד דאפשר דלא בעינן קריאת שם בחלה הנאכלת בארץ הרביעית, והיינו דאינה עיקר כלל, והוא רק שלא תשתכח, ובתוס' בחולין [שם] אמרו דלא דמי הך חלה שניה [הנאכלת] בארץ הרביעית לחלה השניה [הנאכלת] במשנה דהכא מותר לזב וזבה "והיא קלה ביותר, אלא שאסורה לזרים דלא אשכחן דשרי לה אלא לכהנים", הרי דהוצרכו התוס' לומר שיש בה איסור זרות, וע"כ דאינו עיקר כלל, ורק חייבוהו לתת לכהן שלא תשתכח תורת חלה.

ויתירא מכל זה, הרי מפורש ברא"ש הל' כלאים [סי' י"ד] דאיכא תרי קולות בהך חלה שניה הנאכלת, ועי' בש"ך [סי' שכ"ג ס"ק ג'] שהביאו:

א] יש היתר לאוכלו לישראל בתערובת של שוה בשוה, אף דבחלה הראשונה אין היתר אלא לטמא ע"י תערובת של רוב, וכן מבואר בתוס' בבכורות [ריש כ"ז:], וכן הביא הגר"א [סי' שכ"ג ס"ק ג'].

ב] ההיתר לתת לכהן עם הארץ הוא דוקא בחלה השניה, ודו"ק.

ומצאתי בזה עוד, דמפורש בט"ז [סי' שכ"ב] דאף דאיכא איסור זרות בהך חלה שניה, אבל אין בה קדושה, עייש"ה.

ונראה דאפשר להוכיח מארץ הרביעית דבארץ השלישית העיקר הוא של אור, דאף דחלוקין נינהו לענין אכילה לזב וזבה וכו' וחלוקין נינהו אי אית בהו שיעור או לא, אכן כ' התוס' והרא"ש דכל מה דקפדינן בנאכלת בארץ השלישית טפי מארץ הרביעית היינו משום שקרוב לא"י ונראית כמותה, והיינו דשורת הדין שיהיה כהרביעית והחמירו בה כהשניה, וא"כ ממנפ"ש, כמו דברביעית ובשניה העיקר היא החלת אור, כמו כן בשלישית העיקר היא החלת אור, והיינו, דאף דהנאכל יש בה שיעור ולאור אין בה שיעור, אבל העיקר היא החלת אור.

והנה – אף שהוכחנו שכפשוטו העיקרית היא החלת האור – אכן להלן [פרק ג'] יבואר בדרכו של המהר"י קורקוס בשיטת הרמב"ם דחולק, ולדידיה העיקר היא החלה הנאכלת, עיי"ש.

## מבאר דבאופן שיש כהן קטן, אז איכא חלה אחת, והוא אוכל רק לשל אור.

והנה, באופן שיש כהן קטן או כהן שטבל, אז מבואר בבכורות [כ"ז] דרק מפרישין חלה אחת, ומבואר בראשונים דהיינו של האור, והטהור אוכל של אור, וליכא הפרשה של הנאכלת.

דהנה, ז"ל התוס' בחולין [ק"ד בתחילת העמוד ב'] "והיכא דליכא כהן קטן ששורפה ומפריש שניה נותנה לכהן טמא אפי' הוא זב וכו', ולא דמי' לחלה שניה בסמוכין לא"י דהתם לעולם צריך להפריש, אבל ברחוקים אי איכא כהן קטן או גדול שטבל לקריו א"צ להפריש חלה שניה כלל, והיא קלה ביותר אלא שאסורה לזרים וכו'", הרי דאיירי בשניה הנאכלת לומר שהיא קלה ביותר דאסורה לזר ומותרת לטמא, ומבאר דכשיש קטן אז ליכא לחלה זו כלל, וכן מבואר בתוס' בבכורות דקרי ליה לשניה בארץ השלישית "חלה קבועה" לעומת הארץ הרביעית דקרי לה "אינה קבועה", ומבואר מכל דבריהם שהקטן אוכל לעיקר ההפרשה שהיא החלת אור, ולכן השניה אינה קבועה.

וכן הוא בלשון הרא"ש בהל' חלה "שהרי השניה קבועה בסמוכיןלהפריש לעולם, וברחוקין א"צ להפרישה כשיש כהן קטן וכו'" עכ"ל.

אולם עיין להלן [סוף פרק ה'] שהוכחנו וביארנו דבשי' הרמב"ם אינו כן, ואין אכילת הקטן מתייחסת לא לאור ולא לנאכלת, רק דבכה"ג לא מתחילה כל פרשת ב' חלות.

## בביאור דברי הבבלי והירושלמי בטעמא דא' לאור וא' לכהן, לדרכו של הר"ש.

והנה כבר הבאנו מהירושלמי - דהא דמפרישין פעמיים א' לאור וא' לכהן, ולא סגי בחלה אחת, היינו משום שיש בארצות הללו טומאה, וחיישינן שיאמרו שחלה טמאה נאכלת, ולכן הצריכו לשרוף, ומאידך חששו שלא ידעו על הטומאה, ויאמרו ראינו חלה טהורה נשרפה, הילכך הצריכו א' לאכילה, ולכן הצריכו לעשות את שניהם כדי שיבואו וישאלו – ועיין בהערה [[128]](#footnote-128) תוספת דברים מהגר"א.

והנה, בבבלי בבכורות [כ"ז] מבואר דהא דא' לכהן, היינו משום "שלא תשתכח תורת חלה", וכ' הר"ש דאין זה טעם אחר, אלא הכוונה ממש כהירושלמי שלא יאמרו ראינו חלה טהורה נשרפת, והוסיף הר"ש דלהכי כ' "תשתכח תורת חלה", והיינו דבאמת עיקר דין חלה לא תשתכח שהרי תמיד איכא עכ"פ הפרשה לאור, אבל "תורת חלה" תשתכח, והיינו דישכחו את ה"הלכות" דישכחו דקאי לאכילה ולא לשריפה.

אולם, הר"ש לא כתב דהבבלי והירושלמי חדא נינהו, דסו"ס בסוגי' בבכורות רק אמרו "שלא תשתכח" על החלה הנאכלת ולא על החלה של אור, ומשמע דלחלת אור א"צ לבא לשמא ישתכח ויש לומר שהיא נשרפת מעיקר הדין, והיינו דלא כהירושלמי, דבירושלמי מבואר דאיכא גזירה בשניהם, אבל בבלי מבואר דרק בנאכלת איכא גזירה, דחלת האור נשרפת מעיקר הדין, וכל זה א"ש לנתבאר דהעיקר היא של אור, ושל אכילה אינה עיקר, ויתכן א"כ שהירושלמי חולק בזה, ולדידהו שניהם עיקר, וכדיבואר.

## שי' הרא"ש בביאור הבבלי וירושלמי.

וחילוק זה מדוייק טפי בלשון הרא"ש, דהנה הרא"ש לא כ' כהר"ש דטעמא של הירושלמי והבבלי חדא נינהו, וכשנדייק בדברי הרא"ש נראה דלמד שיש כאן ב' מהלכים שונים בבבלי ובירושלמי, דהנה בחולין [ק"ד] ביאר הרא"ש דכיון שקרוב לארץ העמים ואינם יכולים לשמור מטומאה, הילכך חלותיהן טמאות ובעי שריפה כדין חלות טמאות, ובחלה זו לא הביא את הגזירה של הירושלמי, ולעומת זאת בהל' חלה ובפירושו במשנה התם בא לפרש את הירושלמי, ושם פי' דיאמרו שיש בה טומאה מחמת טומאת ארץ העמים ולמה נאכלת, והיינו שהוא גזירה, הרי דאיירי בנשרפת, וכשבא לפרש את הירושלמי כ' שהוא גזירה, וכשבא לפרש את הבבלי כ' דנשרפת מעיקר הדין.

וזה מוכרח נמי מהמשך דבריו, דאיכא נפ"מ גם בדין הנאכלת, דבחולין [ק"ד] נקט דטעמא דנאכלת היינו משום "שלא תשתכח", והיינו כטעמא דהבבלי, ולא ביאר כהירושלמי משום שלא יאמרו ראינו חלה טהורה נשרפת, ומכל זה משמע דלמד דאיכא ב' מהלכים בבבלי ובירושלמי, ולא כ' שטעם א' לשניהם וכדנקט הר"ש, אלא דלמד דלטעם של הירושלמי שני החלות, גם נאכלת וגם נשרפת, מחמת גזירה שלא יאמרו טהורה נשרפת ושלא יאמרו טמאה נאכלת, אבל בבבלי טעמא דנאכלת מחמת שלא תשתכח תורת חלה, וטעמא דנשרפת הוא מעיקר הדין, ואינו מחמת גזירה "שלא יאמרו ראינו וכו'" כהירושלמי, ופשוט.

## סתירה בדברי הרא"ש בדין טומאת בארץ העמים בארץ השניה.

אולם אכתי איכא סתירה בדברי הרא"ש, דברא"ש בחולין [ק"ד] פי' דטעם הטומאה והשריפה בארץ השניה הוא משום שהוא קרוב לארץ העמים וא"א לשמור פירותיהן בטהרה, ולכן טעונות שריפה, וכ"כ התוס' [שם], ומשמע דנקט דבאמת ליכא בהו טומאת ארץ העמים, ורק בחו"ל ממש איכא טומאת העמים, וזה דלא כדבריו בהל' חלה ובפירושו למשנה דכ' דאית ביה טומאת ארץ העמים, ולהכי טמאות.

ובנידון זה כבר הביא המשנה למלך [טומאת מת פי"א - ה"ו] סתירה גדולה ברמב"ם, דמסברא נראה דאין בה טומאת ארץ העמים, וכן דייק מהרמב"ם [תרומות פ"א - ה"ז], ולעומת זאת הביא מהמהרי"ט דאית ביה טומאת ארץ העמים, והוסיף דמדברי הרמב"ם בדין חלת חו"ל משמע שבאמת יש בזה טומאה, והניח בצ"ע, ועי' בהערה [[129]](#footnote-129), עכ"פ בדברי הרא"ש איכא סתירה בזה, וצ"ע.

ועל דרך הפשט נראה לבאר דלעולם ליכא סתירה, והרא"ש מודה דגם לבבלי וגם לירושלמי איכא להך טומאה, דהנה כבר הק' ב"משנה ראשונה" דאין שריפה בטומאת אוירה, רק בטומאת גושה והך חלה לא נגעה בגושה, ותי' דכיון שהאדם נגע, והוא נטמא בגושה, שוב נטמאו, וצריכים שריפה, ומעתה ק' דאם בכל תרומת וחלת א"י חייבין לחשוש לטומאת גושה א"כ איך אוכלים תרומת חו"ל, הא טמאה בטומאת גושה, ומוכרח דלא הצריכו שריפה מחמת טומאה זו, ועי' בחלת לחם שהוכיח כן כהנ"ל, ונראה דמה"ט לא אמרו בירושלמי כפשוטו שנשרפת מחמת הך טומאה אלא שביארו שמה ששורפים אותה מחמת טומאת ארץ העמים, ע"כ שהוא רק "גזירה" שיאמרו שטעון שריפה מחמת טומאה זו, ולמה אוכלים, אבל מעיקר הדין אין חלה זו מחויבת בשריפה.

אבל בבבלי נקטו שיש חיוב שריפה מדרבנן, ולא רק משום גזירה שלא יאמרו, ומצד ארץ העמים ליכא לטמא וכהנ"ל, ולכן הוצרך הרא"ש להוסיף דבחלה עצמה גזרו טומאה מיוחדת משום שלא נזהרים כלל בטהרה לא בחו"ל ולא במקומות הסמוכים לחו"ל, ודו"ק, ולהכי לא הביא הרא"ש בבאורו לבבלי טעמא דטומאת ארץ העמים.

## שיטת הרמב"ם בכל הנ"ל.

עכ"פ ביארנו דאיכא ב' דרכים בראשונים [ר"ש ורא"ש] בדין ב' חלות בחלת חו"ל אי פליגי בזה הבבלי וירושלמי, ולהלן [פרק ג'] יבואר ברמב"ם דאית ליה מהלך אחר בכל הנ"ל, ולדידיה הבבלי וירושלמי חדא נינהו, והירושלמי מתפרשת חלקו בארץ השניה וחלקו בארץ השלישית.

# פרק בביאור החילוק בין תרומה לחלה בדין ב' חלות.

## בטעמא של הירושלמי ושל התוס' בחילוק בין תרומה לחלה, דאין ב' תרומות אף דאיכא ב' חלות.

והנה, כל הנך גזירות שייכי נמי בתרומה, ואפי"ה לא מצאנו ב' תרומות, ורק מצאנו ב' חלות, וקשה דמאי שנא.

והביא הר"ש מהירושלמי דהק' כן, ופי' דהא דלא תיקנו כן בתרומה הוא משום שיש הפרשות נוספות [מעשרות ותרומת מעשר וחלה] אחרי הפרשת תרומה ואי יפרישו ב' תרומות אז יקלו שלא להפריש את ההפרשות הנוספות על התרומה השניה, ונמצא דבאין לידי תקלה, שהרי באמת אין התרומה שניה אלא להיכירא, אבל בחלה שאין אחריה שום הפרשה נוספת, לכן החמירו לעשות ב' הפרשות.

והנה, בתוס' בחולין [ק"ד] ג"כ הק' דמ"ש מתרומה דלא תיקנו ב' תרומות, ובחלה תיקנו ב' חלות, ופי' דבחלה איכא חשש טפי לשלא תשתכח כיון דמצוי אצל כל אדם שמגבל עיסה, אבל בתרומה לא שכיחא אלא אצל בעלי השדות וממריחי התבואה, והק' בחלת לחם [סי' א' ס"ק י"ז] דלמה הוצרכו לטעם חדש, ולמה לא ניחא להו בטעמא של הירושלמי, ויש להוסיף בזה, דאיכא גם סתירה ביניהם, דבירושלמי משמע שיש סיבה לתקן בתרומה רק דביארו דאיכא גם סיבה להימנע מלתקן בתרומה, ובתוס' משמע דליכא סיבה בתרומה כמו בחלה, נמצא דנחלקו בעיקר החילוק.

והנראה בזה, דבאמת כבר תמה הר"ש בטעמא של הירושלמי בתרומה, דהק' הר"ש, דכבר מצאנו בדוכתי טובא ש"תורם וחוזר ותורם", ורואים שלא חיישינן בזה, ולמה חששו הכא, ותי' "דהכא בחששא מועטת נמנעו מלתקן שתי תרומות", וצ"ב כוונתו, דלמה נמנעו בקל מלתקן.

ונראה דבאמת לא סגי לן לא בטעמא של הירושלמי ולא בטעמא של התוס', ובאו להשלים זה את זה, דבאמת איכא הכא ב' קושיות נפרדות איך מחלקינן בין חלה לתרומה, והירושלמי והתוס' קאי בב' קושיות נפרדות, ונבאר את הדברים.

דהנה, חלה ותרומה חדא נינהו, דאף דאיכא ביניהם חילוקים אכן סו"ס דיניהם שוין ובתרווייהו איכא הפרשה לכהן להתיר את הטבל, וגם בעיקר תקנת תרומת וחלת חו"ל חדא נינהו, וכל הנך קולות שנאמרו בסוגי' בבכורות [שם] בתרומת חו"ל דלא אכפת לן בכהן המסייע בבית הגרנות, ומהני ביטול ברוב, ואוכל ואח"כ מפריש, כל הנך דינים שייכים גם בחלת חו"ל, וע"כ דחדא נינהו בעיקר התקנה, ואכתי יש להעיר בזה ועי' בהערה [[130]](#footnote-130) , ודו"ק.

ומעתה י"ל דהתוס' הק' כפשוטו דגם בתרומה נוכל לחייב ב' תרומות, דכמו דבחלה איכא חששא דשמא תשתכח, כמו כן בתרומה איכא חששא כזו, ותירצו, דליכא לא תשתכח בתרומה כמו בחלה.

אולם הירושלמי הק' עוד, דאף אי ליכא טעמא דשמא תשתכח בתרומה, אכן אחרי דבחלת חו"ל תיקנו ב' חלות א"כ זה עצמו כבר סיבה לתקן ב' תרומות, דחדא תקנתא היא ולא מתחלקין כיון דדיניהם שוין, והיינו דאפשר לחייב תרומה בב' תרומות כיון דפרשה חדא היא בהדי חלה, ועל זה תירצו דיבואו לידי קילקול, ועל זה הק' הר"ש שתמיד מצאנו דתורם ויחזור ויתרום, ותי' דבקל נמנעו מלתקן, וכוונתו, דאם תחילת התקנה היתה בתרומה עצמה, א"כ כבר לא חיישינן ותורם וחוזר ותורם, אבל אחרי דמצד עיקר דיני תרומה ליכא תקנה, וכל התקנה היא רק לכלול דין תרומה בהדי חלה, בזה אמרינן דבקל נמנעו מלתקן.

ותירוץ זה לא סגי ליישב קושי' התוס', דבקושי' התוס' הק' דמצד תרומה עצמה נתקן ב' תרומות, ועל זה ליכא לתרץ דחיישינן מחמת התקלה, שהרי הכא כבר דומה לכל מקום דאמרינן תורם וחוזר ותורם, ודו"ק.

## מבאר עוד דפלוגתת התוס' והירושלמי תלוי בבלי וירושלמי.

ונראה באופן אחר, דהנה כבר הבאנו [לעיל פרק א'] דשי' הרא"ש דנחלקו הבבלי וירושלמי בדינא דב' חלות, ודלא כהר"ש דהשווה טעמיהם, ונראה, דכל מה שאמרו התוס' דלא שייך שמא ישתכח, היינו לבבלי דטעמא דב' חלות מצד שמא ישתכח, אולם לפי הירושלמי דטעמא משום גזירה שיאמרו ראינו תרומה טהורה נשרפה וטמאה נאכלת, לדידהו הוצרכו לטעמא דיבואו לידי קילקול ולא יעשרו עליו, ואף דאכתי שייך טעמא של הירושלמי דיבואו לידי קילקול של המעשרות גם לבבלי שלמדו מצד שמא תשתכח, אכן נראה לבאר דאיכא חילוק בין טעמא של הירושלמי לטעמא של הבבלי.

דהנה, לפי הירושלמי בכל הפרשה איכא חיסרון, דגם בנאכלת וגם בנשרפת איכא חיסרון שיאמרו טהורה נשרפה וטמאה נאכלת, וא"כ י"ל דגדר התקנה היתה לעשות ב' חלות שוות, ואין כאן עיקר וטפל, אבל לפי הבבלי אינו כן, דעיקר החלה נשרפת שזה עיקר דינו מחמת הטומאה, ורק הוסיפו עוד חלה לאכילה שלא תשתכח, וזו של אכילה אינה עיקר, ורק עליו כתוב "שמא ישתכח", ותוס' בבכורות [שם] הביאו צד דלא בעי אפי' קריאת שם בהך חלה הנאכלת, הרי דלפי הירושלמי שני החלות שוות, לעומת הבבלי שיש עיקר שהוא הראשונה ויש שניה, וכבר ביארנו כן לעיל [סוף פרק א'].

ומעתה י"ל דכל הך טעות שלא יבואו לעשר, היינו משום שיאמרו ששני החלות אחת הן, שכיון ששוות דבכל א' איכא חיסרון, שוב יאמרו דאין כאן רק הפרשה אחת שחלקו לכהן וחלקו לאור, ומה"ט יטעו לומר שאין מעשרות בתרומה השניה כיון שיאמרו שאינה שניה, אבל לבבלי ידעו שהיא הפרשה בפנ"ע שבאה אחרי ההפרשה הראשונה, ואינה תרומה באמת, ולהכי ליכא חשש שלא יפרישו עוד הפרשה.

ומעתה מיושב נמי מה שהק' הר"ש, דהר"ש הק' דבדוכתי טובא מצאנו דלא חיישינן ואמרינן תורם ויחזור ויתרום, ומ"ש הכא, ולהנ"ל נראה דתמיד לא יחשבו ששני התרומות חדא נינהו, וידעו שהשניה באה אחרי הראשונה, ורק הכא חיישינן שיאמרו ששניהם הפרשה אחת, שבכל הפרשה איכא חיסרון, וכל א' צריכה להפרשה השניה, ודו"ק.

# פרק ג'ביאור שי' הרמב"ם בגדר הב' חלות בחלת חו"ל.

## דרכו של הרמב"ם בביאור טעמא דב' חלות, דהירושלמי והבבלי משלימים זה את זה בטעמיהם, וקושי' החזו"א בזה.

הנה, הבאנו מהר"ש דטעמא ד"לא תשתכח" בבבלי וטעמא של הירושלמי שלא יאמרו ראינו וכו', דטעמא חדא ניהו, אולם ברמב"ם לא נראה כן, דמהרמב"ם משמע שיש ב' דינים נפרדים, דבארץ השניה ביאר הרמב"ם דהא דנאכלת היינו משום שיאמרו ראינו חלה טהורה נשרפה, ובארץ השלישית ביאר הרמב"ם דהא דנאכלת היינו כדי שלא תשתכח תורת חלה, ומבואר דמחלק ביניהם בטעמא דנאכלת.

ודייק החזו"א [שביעית ה' - א'] דלרמב"ם איכא ב' טעמים, דבארץ השלישית אוכלים כדי שלא תשתכח וזה כהבבלי, ובארץ השניה איכא טעמא דשלא יאמרו טהורה נשרפת כירושלמי, ודלא כהר"ש דעשאן לטעם א', וטעם זה לא מהני בארץ השלישית כיון דהתם הוא ארץ העמים ממש וטומאתו מפורסמת, ולא יאמרו ראינו טהורה נשרפת, אולם הק' בזה החזו"א, דלדידיה אכתי ק', דלמה לי טעמא דשלא יאמרו טהורה נשרפת, הא תיפוק ליה מצד שלא תשתכח, דטעם זה סגי בכל המקומות.

ועי' בזה ב"משנה ראשונה" מה שיישב בזה, דבארץ השניה דאיכא שיעור חלה בנשרפת, התם לא תשתכח תורת חלה, ורק בארץ השלישית דליכא שיעור בנשרפת, התם שייך טעמא דשמא תשתכח, ומיושב, אכן אכתי צ"ע, דהיא גופא ק', דלמה תיקנו חלה נוספת שמא תשתכח, הא יכלו לתקן שהנשרפת יהיה לה כשיעור, ותו לא, וצ"ע.

## הערות נוספות בדברי הרמב"ם.

עוד יש להעיר ברמב"ם דחוץ ממה דמחלק בטעמא דהנאכלת בארץ השניה והשלישית, הרי דהרמב"ם חילק נמי בטעמא דהנשרפת, דבארץ השלישית כ' שלא יאמרו טמאה נאכלת וכטעמא דהירושלמי, ובארץ השניה לא כ' אלא דטעונה שריפה, וצ"ב.

עוד יש לעיין, דבדברי הרמב"ם לעיל בהלכה ז' הקדים הרמב"ם בעיקר דין חלת חו"ל שהוא "מדברי סופרים כדי שלא תשתכח תורת חלה מישראל", ועי' בכס"מ שהביא את הגמ' בבכורות הנ"ל כמקור לדין זה, וק', דהגמ' רק הביא טעמא דשלא תשתכח על הדין ב' חלות בחו"ל דלהכי בעי חלה הנאכלת, ולא הביאו על עיקר דין דין ה"הפרשה" בחלת חו"ל, וכפשוטו עיקר דין הפרשת חלת חו"ל הוא כדין הפרשת תרומת חו"ל שכבר תיקנו נביאים וחכמים הראשונים וכמבואר ברמב"ם בריש הל' תרומות, והתם לא הביא הרמב"ם טעמא דשלא תשתכח, ויש להעיר בזה ועי' בהערה [[131]](#footnote-131) , ומ"ש דהכא בחלת חו"ל הוצרך להביא טעם זה.

## דרכו של המהר"י קורקוס בביאור שי' הרמב"ם בהנך ב' חלות.

ועי' היטב בכל דברי המהר"י קורקוס, ומדרכו ברמב"ם מבואר דעמד בהרבה מהדיוקים הנ"ל, וביאר בזה מהלך חדש בשי' הרמב"ם, ונקדים בב' הקדמות:

א] ארץ השניה היא א"י שיש בה קדושה ראשונה, והתם עיקרה מה"ת משא"כ ארץ השלישית דעיקרה מדבריהם, וחילוק זה מבואר כבר לעיל מיניה בירושלמי.

ב] חלוקין הנך ארצות גם לגבי הפירסום של הטומאה, דבארץ העמים [ארץ השלישית] הטומאה מפורסמת לכל, ומאידך בארץ השניה אין הטומאה ידועה דלא ידוע שהיא ארץ העמים.

ומעתה י"ל דגדר הב' חלות בארץ השניה ושלישית חלוק ביסוד דיניהם, דבארץ השלישית השריפה היא מעיקר הדין והיא עיקר החלה, ובארץ השלישית הנאכלת היא מעיקר הדין והיא עיקר החלה, והביאור, דבארץ השניה דשורפין אותה כיון שהיא טמאה בטומאת ארץ העמים, ולהכי טעונה שריפה, [ודלא כהרא"ש דס"ל דאף שיש בה טומאה דארץ העמים אכתי לא מתחייב בשריפה מחמת זה, אלא מחמת ה"שמא יאמרו"] וממילא כבר לא בעי טעמא דשמא יאמרו טמאה נאכלת לחייבה בדין שריפה, דמעיקר הדין בעי שריפה, וגם לא שייך האי טעמא כיון שאין הטומאה מפורסמת, וליכא חששא.

ומאידך בארץ השלישית שאין כאן חלה אלא מדבריהם, הכא אין עיקר הדין של חלה זו בשריפה, דחלה זו קיל טפי ולהכי אינה טעונה שריפה מעיקר הדין, ואדרבה עיקרה לאכילה, והיא הראשונה, והחלה הנשרפת היא השניה והיא בעי טעמא דשמא יאמרו ראינו טמאה נאכלת, דהכא בעי הך טעמא והכא שייך הך טעמא, דהכא הטומאה מפורסמת.

ובזה מבואר נמי, למה בארץ השניה בעינן עוד חלה לאכילה שלא יאמרו תרומה טהורה נשרפת, דהטומאה אינה מפורסמת, אבל בארץ השלישית ליכא חשש כזה, דהכא כולם יודעים דבעי שריפה, ולהכי כ' הרמב"ם דהכא נאכלת משום "שלא ישתכח תורת חלה", וכוונתו שזה עיקר דינו של חלה זו.

ומעתה נמצא דהירושלמי לא הביא את הנך ב' טעמים על שני הארצות, אלא שהביאו את טעמא דשלא יאמרו נשרפה על הנאכלת בארץ השניה, והביאו את טעמא של שלא יאמרו נאכלת על הנשרפת בארץ השלישית, דנאכלת בארץ השלישית הוא מצד שלא תשתכח, וכמבואר בבלי, ונשרפת בארץ השניה היא מעיקר הדין, ודו"ק.

## מבאר דפליגי הרמב"ם והראשונים איזה חלה עיקר, ומבאר דב"שמא תשתכח" נתחדש חלות דין חדש של חלת חו"ל.

והנה, בעיקר חידושו של המהר"י קורקוס דלרמב"ם בארץ השניה עיקר החלה היא הנאכלת, כן היה משמע בפשיטות מהדין שיעור חלה דבזה חלוקין ארץ השניה מארץ השלישית, דבארץ השניה איכא שיעור דוקא לחלת אור, ובארץ השלישית איכא שיעור דוקא לחלה הנאכלת, אולם בראשונים מבואר נגד המהר"י קורקוס ומפורש בדבריהם דהעיקר היא החלת אור, דעי' ברא"ש [פי' המשנה בד"ה ואסורה לזבים] דקרי ליה לנאכלת "שניה" כמו דבארץ השניה קרי ליה לנאכלת "שניה", וע"ע ברא"ש [הל' חלה סי' י"ד] דכ' "כש"כ חלה זו השניה שאינה אלא להיכירא בעלמא", ומבואר דגם בארץ השלישית העיקר והראשונה היא הנשרפת אף דאיכא שיעור בנאכלת.

ובתוס' בבכורות [שם] הביא צד דאפשר דלא בעינן קריאת שם בהך חלה, והיינו דאינה עיקר כלל, והוא רק שלא תשתכח, ובתוס' בחולין [שם] אמרו דלא דמי הך חלה שניה [הנאכלת] בחו"ל לחלה השניה [הנאכלת] במשנה דהכא מותר לזב וזבה "והיא קלה ביותר, אלא שאסורה לזרים דלא אשכחן דשרי לה אלא לכהנים", הרי דהוצרכו התוס' לומר שיש בה איסור זרות, וע"כ דאינו עיקר כלל, ורק חייבוהו לתת לכהן שלא תשתכח תורת חלה, והארכנו בכל זה לעיל [פרק א'].

ומצאתי בזה עוד, דמפורש בט"ז [סי' שכ"ב] דאף דאיכא איסור זרות בהך חלה שניה, אבל אין בה קדושה, עייש"ה.

אולם כשנדייק בדברי הרמב"ם נראה דכ' "ראשונה" על נשרפת ו"שניה" על נאכלת דוקא בארץ השניה, אבל בארץ השלישית לא חילקם כן, ומהכא מדוקדק כהמהר"י קורקוס, ודו"ק.

והנה הסברא הפשוטה היא כהראשונים, שהרי כל תרומת חו"ל אסורה למי שטומאה יוצאה מגופו, וכדאמר שמואל בבכורות [שם], ורק התירו לטמא מת ושרץ וכדומה, ועיין בהערה [[132]](#footnote-132), ומאידך, הך חלה השניה מותרת לזב וזבה, ובשלמא לראשונים א"ש, שהרי אין זו חלה אמיתית רק להיכירא בעלמא.

אכן לרמב"ם דהיא החלה האמיתית, הרי דע"כ דנתחדש הכא בגזירה ד"שמא ישתכח" חלה חדשה, דאף דבפרשת תרומת וחלת חו"ל נתחדש פרשה של תרומה וחלה שמותרת רק למי שאין טומאה יוצאה מגופו, אבל הכא ע"כ נתחדש חלות דין חלה מחודשת שלא מפרשת תרומת חו"ל, והחיוב בזה כדי "שלא תשתכח תורת חלה", [והיינו דאף דבלאו הכי היו מפרישין, אבל כיון שהיו שורפין, אז היה נשתכח "תורת אכילת" חלה, שלא היו מוצאים כהן טהור], ומחמת זה תיקנו חלות דין חלה מחודשת, ואישתני דינה וקיל טפי מאידך תרומות דחו"ל, דמותרת לזב וזבה וכו'.

## ביאור בהקדמת הרמב"ם לעיקר דין חלת חו"ל.

ומעתה מיושבין דברי הרמב"ם דהקדים דטעמא דחלת חו"ל מד"ס שלא תשתכח תורת חלה, וכל זה ביאר לפני שהתחיל לבאר דינא דשני חלות, והכס"מ הביא מקור מהסוגי' שם בחלה השניה הנאכלת, ותמהנו, שהרי עיקר דין חלת חו"ל כתרומת חו"ל, דע"כ דבעיקר תקנת תרומת וחלת חו"ל חדא נינהו, שהרי מצאנו כמה קולות בסוגי' בבכורות [שם] בתרומת חו"ל:

א] דלא אכפת לן בכהן המסייע בבית הגרנות.

ב] דמהני ביטול ברוב.

ג] אוכל ואח"כ מפריש.

ד] טמאים יכולים לגעת בו.

ומבואר שם דכל הנך דינים שייכים גם בחלת חו"ל, וע"כ דחדא נינהו בעיקר התקנה לחייב הפרשה, והתם בתרומת חו"ל לא ביאר הרמב"ם טעמא דשלא תשתכח, ולמה פי' כן הכא בעיקר דין חלת חו"ל.

ועפ"י מה שנתבאר מדברי הר"י קורקוס א"ש, דאה"נ דחלת חו"ל שייך לעיקר דין תרומת חו"ל, ומתחייב כמותו, אלא דבנוסף לזה נתחדש דין מסויים בחלת חו"ל שיש לה מחייב בפנ"ע, דמתחייב גם מצד טעמא ד"שמא ישתכח", ובמחייב החדש אישתני דינה ונתחדשה חלות דין חדש של חלה דדינה דנאכלת גם לטומאה היוצאה מגופו, ובהך מחייב חדש איכא "הפקעה" בעיקר חיובא דהפרשת חלה מפרשת תרומת חו"ל הכללית, הילכך סגי בחלה פחותה ויותר קלה מכל תרומת חו"ל.

והן הן דברי הרמב"ם דבעיקר ההפרשה כ' דמפרישין חלת חו"ל מד"ס מצד "שלא תשתכח", ושוב פי' הרמב"ם שכשיש ב' חלות, אז החלה הנאכלת היא עיקר החלה מצד "שלא תשתכח", דכיון דמבואר בסוגי' דזה עיקר ההפרשה, שוב ע"כ מוכרח דאיכא מחייב חדש בעיקר מצות ההפרשה, ודו"ק.

ועי' בהערה [[133]](#footnote-133) שביארנו שאפשר לבאר את הרמב"ם באופן אחר.

## ישוב לקושי' החזו"א על הרמב"ם.

ונראה דעפ"י הנ"ל מיושב נמי קושי' החזו"א בפשיטות, דהחזו"א הק' דבארץ השניה בכיבוש מצרים, למה הוצרכו לטעמא דשלא יאמרו חלה טהורה נשרפת, [ולכן נאכלת], הא תיפוק ליה מצד דשמא תשתכח.

ולפי"ז א"ש, דאין כוונת הגמ' בבכורות "שמא תשתכח" דבעי להוסיף חלה נוספת של אכילה כדי שלא ישתכח תורת חלה שהיא באכילה, וכמו שלמדו התוס' והר"ש, אלא דלפי הרמב"ם כוונת הגמ' היא דבחו"ל בארץ השלישית נתחדש חלה חדשה, דמחמת "שלא תשתכח" נתחדש כאן חלה לאכילה והיא עיקר החלה והיא הראשונה, דנתחדש חלה שנאכלת גם לטמאים היוצאים טומאה מגופן, אבל זה לא שייך בארץ השניה דאף דהתם איכא חששא דשלא תשתכח, אבל הכא ה"שמא תשתכח" אינה יכולה לחייב עיקר חלה לאכילה, דאדרבה, התם עיקר החלה היא חלת האור, וכדביאר כבר המהר"י קורקוס דמחמת קדושת הארץ שהיתה בה כיבוש ראשונה שוב היא מתחייבת בשריפה מחמת הטומאה, ומה"ט בעי טעמא אחרינא לנאכלת, ודו"ק.

ונראה להוסיף בזה, דהנה, ברא"ש בחולין [ק"ד] מפורש בהדי' דגם בארץ השניה היכא דאיכא כיבוש מצרים, דגם התם נאמר טעמא דשלא תשתכח תורת חלה, עיי"ש היטב, וכל זה דלא כהרמב"ם דסובר דטעמא דנאכלת בארץ השניה היא משום שלא יאמרו וכו', והרא"ש לשיטתו אזיל, דכבר הבאנו מהרא"ש דסובר דהעיקר הוא הנשרפת, והנאכלת היא רק להיכירא ומטעמא דשמא תשתכח, וע"כ דבשמא תשתכח לא נתחדש עיקר דין חלה, ואינה אלא דין צדדי, ולהכי שפיר שייך גם בארץ השניה, והיינו כקושי' החזו"א, ודו"ק.

## מבאר את פלוגתת הראשונים בתערובת חלת חו"ל ובהיתר נתינה לכהן עם הארץ.

והנה הבאנו דלרא"ש ותוס' עיקר החלה היא החלה הנאכלת, ונראה דבזה מוסבר פלוגתא נוספת בין התוס' רא"ש ורמב"ם, דהנה מפורש ברא"ש הל' כלאים [סי' י"ד] דאיכא תרי קולות בהך חלה שניה הנאכלת, ועי' בש"ך [סי' שכ"ג ס"ק ג'] שהביאו, א] יש היתר לאוכלו ל"ישראל" בתערובת של "שוה בשוה", אף דבחלה הראשונה אין היתר אלא ל"טמא" וזה דוקא ע"י תערובת של "רוב", וכן מבואר בתוס' בבכורות [ריש כ"ז:], וכן הביא הגר"א [סי' שכ"ג ס"ק ג'] ב] ההיתר לתת לכהן עם הארץ הוא דוקא בחלה השניה, ודו"ק.

אולם מפורש ברמב"ם וכן נפסק בשו"ע [ריש סי' שכ"ג] דההיתר של שוה בשוה הוא גם בחלה ראשונה וגם לזר, ועי' היטב בביאור הגר"א [שם], ויסוד פלוגתתם הוא בביאור הירושלמי שמתיר בתערובת של שוה בשוה לזר, והרא"ש ותוס' חידשו דהירושלמי דמתיר בזר ובשוה בשוה היינו רק בחלה השניה, דדייקו דבבבלי משמע שיש היתר רק לטמא וכל ההיתר הוא דוקא בתערובת של רוב, עי' בביאור הגר"א, וזה ביאור ביש חולקים ברמ"א [שם].

אבל הרמב"ם למד דכל הנפ"מ בין רוב לשוה בשוה הוא דוקא האם לכתחילה מבטלים או לא, ותרווייהו מיירי גם בזר, ולדידיה ליכא חילוק בין החלות.

ונראה דלשיטתייהו אזלי, דהרמב"ם למד דהנאכלת הוא העיקר, ולא שייך להקל גביה, ותוס' והרא"ש אזלי לשיטתייהו שהעיקר הוא של אור, ושפיר שייך לחלק בין היכא דאיכא חלה שניה להיכא דליא חלה שניה.

# פרק דבפלוגתת הראשוניםבדין חלה בזה"ז בא"י ובחו"ל.

## מביא פלוגתת הרמב"ם והתוס' בחלה בזה"ז בא"י.

יעויין בתוס' בבכורות [כ"ז: בד"ה וכי הזאה יש לנו, בסוף דבריו] שהביא מההלכות גדולות דחלה בזמן הזה בא"י שאין הזאה מפרישין חלה אחת ונשרפת, והתוס' חולקים עליו, דבעי חלה שניה כמו הארץ השניה "שלא תשתכח תורת חלה", ודעת הרמב"ם [בכורים פ"ה - ה"ט] כדעת ההלכות גדולות, וצ"ב שורש פלוגתתם.

## מביא את פלוגתת הרמב"ם והרא"ש בטעמא ד"שמא ישתכח".

ונראה דפליגי התוס' והרמב"ם לשיטתייהו, דהנה, נתבאר לעיל דדעת התוס' דחלה הנאכלת מצד "שלא תשתכח תורת חלה" אינה עיקר, ואינה אלא "חלה נוספת" לעיקר ההפרשה "להיכירא בעלמא", משא"כ לדעת הרמב"ם אינו כן, דלדידיה "שלא תשתכח תורת חלה" היא סיבה לתקן פרשה חדשה של חלה, והיא החלה האמיתית, והחלה הנשרפת היא ה"חלה נוספת".

ועפי"ז ביארנו דלפי הרמב"ם לא שייך טעמא ד"שמא ישתכח" בחלה הנאכלת בארץ השניה, כיון דבארץ השניה ע"כ עיקר החלה היא הנשרפת, וע"כ דהנאכלת היא "חלה צדדית", ולא מתחדש "חלה צדדית" להיכירא מכח הך "שמא תשתכח", ולהכי בעינן לטעמא של הירושלמי הכא, ולכן הביאו הרמב"ם, ורק לדעת התוס' שהנאכלת אינה עיקר, לדידיה י"ל דטעמא ד"שלא ישתכח" מחייבת גם "חלה צדדית", וכבר מצאנו ברא"ש שביאר דגם בארץ השניה החלה האכלת הוא מטעם "שלא ישתכח", ודו"ק.

## עפ"י הנ"ל מבאר פלוגתתם בחלת א"י בזה"ז.

ומעתה י"ל, דבשלמא לפי התוס', דטעמא ד"שמא ישתכח" הוא הטעם לכל חלה הנאכלת היכא שיש כבר את עיקר החלה לאור, וגם בארץ השניה וגם בארץ השלישית מצאנו חלה כזו, א"כ ה"ה דבא"י בזה"ז דהכל לשריפה, בכה"ג נמי יצטרכו לחלה הנאכלת מטעם זה, אולם לפי הרמב"ם אינו כן, דלדידיה לא שייך טעמא ד"שלא תשתכח" בארץ השניה, דרק עיקר החלה איתרבי מטעם זה, ובא"י בזה"ז ע"כ דעיקר החלה לשריפה, וק"ו מארץ השניה, הילכך לא שייך הכא חלה חדשה, וא"ש.

## מבאר למה לא שייך חלה הנאכלת כמו בארץ השניה, וגם בזה אזיל הרמב"ם לשיטתו.

אולם אכתי יש להעיר, דכמו דבארץ השניה שעיקר החלה היא החלה הנשרפת, ואפי"ה תיקנו את החלה הנאכלת מחמת חששא שיאמרו ראינו חלה טהורה נשרפת, וכדהביא הרמב"ם מהירושלמי, הרי א"כ ה"ה דהכא נימא כן, וצ"ע.

אולם נראה דגם בזה אזיל הרמב"ם לשיטתו, דכבר נתבאר ברמב"ם דלא מהני טעמא של הירושלמי בארץ השלישית כיון דהתם נתפרסמה וידועה הטומאה לכל, דכו"ע ידעי על טומאת ארץ העמים, ורק בארץ השניה שלא נתפרסמה הך טומאה שייך טעם זה, א"כ ה"ה דבזה"ז בא"י נתפרסמה נמי הא דליכא הזאה, ושוב לא יאמרו ראינו חלה טהורה שנשרפת, ודו"ק.

## ביאורו של הגרי"ז בזה.

והגרי"ז [בבכורות שם] ביאר דאזלי לשיטתייהו באופן אחר, דהנה, לתוס' סוגי' דבכורות איירי בארץ הרביעית, והתם סגי בהפרשה אחת באופן שיש כהן קטן, וי"ל דהגדר בזה הוא, דבג' ארצות של המשנה נאמר דין קבוע של ב' חלות, אבל בסוגי' בבכורות נתחדש דגם היכא דליכא דין קבוע של ב' חלות, גם הכא שייך דין ב' חלות, דהכא רק מתחייב בב' חלות היכא דליכא כהן קטן, וע"כ דכל דינו של הארץ הרביעית הוא דין לא קבוע.

וי"ל א"כ דה"ה דא"י בזה"ז לא גרע מארץ הרביעית, דגם הכא מתחייב בחוב לא קבועה, אבל לפי הרמב"ם דליכא חיוב חדש בארץ הרביעית, לדידיה בעי תקנה קבועה, ולהכי לא איתרבי א"י בזה"ז, כן הבנתי מתוך דבריו.

אולם ק', שהרי ע"כ דמה דסגי בכהן קטן אינה גריעותא לתוס', שהרי להרמב"ם בארץ השלישית איכא דין זה, ומ"ש ארץ השלישית לרמב"ם מארץ הרביעית לתוס', וצ"ע.

ועו"ק בעיקר דבריו, דמדבריו משמע שהתוס' למדו דין א"י מארץ הרביעית, אבל בתוס' מפורש שאינו כן, שבהדי' למדו כן מארץ השלישית, עיי"ש, וצ"ע, ולדברינו א"ש דטעמא דשלא תשתכח היא גם השלישית וגם ברביעית, ותוס' למדו כן מטעמא דשלא תשתכח בכל הארצות, ודו"ק.

## פלוגתת הראשונים בחלת חו"ל בזה"ז.

והנה, נחלקו הראשונים גם בחלת חו"ל בזה"ז, דעי' ברמב"ם [בכורים פ"ה - ה"ט] דפסק דגם לשיטתו דבא"י בזה"ז איכא רק חלה אחת לשריפה, אבל בחו"ל בזה"ז איכא תרי חלות, והוסיף הרמב"ם "כשהיה הדבר מקודם", ולכאו' כוונתו בזה דאין סיבה לעקור ולשנות את התקנה, דא"י לחוד וחו"ל לחוד.

אולם הרא"ש בחולין [שם] הביא שאחרי שבא"י יש רק חלה אחת לשריפה, א"כ "ק"ו" דגם בחו"ל אין להוסיף על זה, דאין להחמיר בחו"ל טפי מא"י, אולם דחה הרא"ש, דאדרבה, הסברא נוטה איפכא דיותר צריך לחשוש לשמא תשתכח, כיון דלא אוכלים חלה בשום מקום, ולהכי הסיק דמנהג טוב לחשוש ולהפריש עוד חלה, עכ"ד.

הרי דהנידון ברא"ש הוא, דמצד א' אין להחמיר בחו"ל טפי מא"י, דק"ו פשוט הוא, ומאידך י"ל דחיישינן טפי כיון שאין חלה נאכלת בשום מקום, וכל זה דלא כהמשמעות ברמב"ם, דלרמב"ם אמרינן כפשוטו "כשהיה הדבר מקודם", ותו לא, אבל ברא"ש בעינן לבא לסברא חדשה לאפוקי מהק"ו הפשוט, ומה"ט הרא"ש לא החמיר לגמרי כהרמב"ם והסיק ד"מנהג טוב" להחמיר.

ונראה דאזלי בזה לשיטתייהו, דלפי הרמב"ם דבחלת חו"ל החלה הנאכלת היא העיקר, א"כ הנידון בא"י להוסיף חלה נוספת והנידון בזה בחו"ל תרתי נינהו, דבחו"ל היא החלה העיקרית, ואין שום סברא לבטל את ה"חלה העיקרית" בחו"ל מחמת זה שאין "חלה נוספת" לא"י, שפשוט שבא"י עיקר החלה היא של אור, ופשוט.

וכל מה שהרא"ש הביא "ק"ו", היינו לשיטתו דהחלה הנאכלת אינה עיקר, וא"כ אין שום נפ"מ בין חלת א"י לחלת חו"ל, ושפיר עבדינן ק"ו, אלא דעל זה הביא הרא"ש פירכא, דהשתא נתחזקה ה"שמא תשתכח", ולהכי לא עקרינן לתקנה, ודו"ק, ואף למסקנה לא הסיק אלא שהוא מנהג טוב, אבל לרמב"ם מעיקר הדין הוא, דאין כאן שום ק"ו, ודו"ק.

אולם אכתי ק', דסו"ס גם הרמב"ם מודה דבארץ השניה העיקר היא החלת אור, והתם שפיר שייך הק"ו של הרא"ש, דלא חמיר מא"י, וברמב"ם מפורש דגם הכא לא נשתנה עיקר התקנה.

ונראה דאה"נ דהארץ השניה לא חמיר מא"י, אבל אחרי שלא נשתנה חלק מהתקנה [לגבי חו"ל], שוב לא עקרינן את התקנה כלל [גם לגבי ארץ השניה], ורק לרא"ש כולהו תלויים זה בזה, ודו"ק.

ועי' עוד בב"י [שכ"ד] שהביא סברא אחרת לחלוק על הרמב"ם מ"ספר התרומה" דהא דלא מפרישין חלה נוספת בזה"ז, הוא משום דקשה לשמור את החלה מזרים וגויים, ונראה דסברא זו היא רק לשי' הרא"ש ותוס' דעיקר החלה היא של אור, ואז י"ל דשל כהן היא חלה צדדית ואית ביה כמה קולות, והוסיפו בתוס' בחולין [שם] דאינה טובלת, ומעתה י"ל דאפשר לבטלה בקל, אכן לרמב"ם שזה עיקר החלה, שוב פשוט דליתא לסברא כזו.

ועי' בתוס' בחולין [שם] שג"כ הוסיף טעמא של הספר התרומה, עייש"ה, ואזיל בזה לשיטתו.

## בדין ברכת המצוות באכילת חלת חו"ל בזה"ז.

ונראה להוסיף בזה עוד, דעי' ברמב"ם בסוף הל' תרומות וז"ל, "כל האוכל תרומה מברך ברכת אותו מאכל ואח"כ מברך אשר קדשנו וכו', וכך קיבלנו וראינום מברכים אפי' בחלת חו"ל וכו'", ומבואר, דגם חלת חו"ל מברכים עליו, וגם בזה"ז, וכמבואר בלשונו "וראינום", ונראה דכל זה פשוט לשיטתו, אבל לפי הרא"ש ותוס' שאינה החלה העיקרית, ויתכן דאין בה קריאת שם, ועוד, דלרא"ש בזה"ז הפרשת החלה הנאכלת אינה אלא "מנהג טוב", דמעיקר הדין סגי בשל אור, ולדידהו יש להסתפק האם באמת צריכים לברך על אכילה כזו, דיתכן דחולקים בזה על הרמב"ם, וצ"ע.

# פרק ה ביאור שי' הרמב"םבהא דבכהן קטן [טהור] סגי בחלה אחת.

## קושי' הגרי"ז על הרמב"ם מהדין בכהן קטן.

הנה, כבר הבאנו את דברי הגמ' בבכורות שכשיש כהן קטן או כהן גדול שהוא טהור מטומאות היוצאות מגופו, דאז הדין דא"צ ב' חלות, והק' הגרי"ז [בכורות שם בד"ה ברמב"ם פירש] דלדעת הרמב"ם קאי הך דין בארץ השלישית, והתם מבואר דהטעם דנשרפת הוא משום שלא יאמרו דטמאה נאכלת, וכמבואר בירושלמי, וק', דא"כ ה"ה דבדאיכא כהן טהור ניחוש כן, והיינו, דטעמא של הירושלמי ודינא של הבבלי לענין כהן קטן לא א"ש כהדדי, והרמב"ם הביא את שניהם, וצ"ע, שו"ר דכבר עמד בזה בחלת לחם [סי' א' ס"ק כ"ב].

והוסיף בזה הגרי"ז, דבשלמא להתוס' דהך דין של הבבלי בכהן קטן קאי בארץ הרביעית, אבל בארץ השלישית ליכא דין כזה, א"כ א"ש דטעמא של הירושלמי הוא רק בארץ השלישית, ובארץ הרביעית ליתא לטעם זה, ולכן התם איכא דין דכהן קטן, אולם לרמב"ם ק', וזו תמיהא רבתי, וצע"ג, ועי' בהערה [[134]](#footnote-134) .

## מתמה טובא בעיקר דברי המהר"י קורקוס ממה דהתירו זב וזבה בחלה הנאכלת.

ויתירא מזו, דעיקר דרכו של המהר"י קורקוס בדברי הרמב"ם תמוה טובא, דהמהר"י קורקוס ביאר דלרמב"ם עיקר החלה היא הנאכלת, וזה לא יתכן, שהרי מוכרח בכל הראשונים דודאי דהעיקר היא החלה לאור גם בארץ השלישית, והחלה הנאכלת אינה אלא תוספת בעלמא, וכבר הבאנו מהרא"ש שפי' שהוא רק להיכירא בעלמא, ותוס' הביאו צד דלא בעי אפי' קריאת שם, דאינה עיקר, והראשונים הוכיחו דאינה עיקר, שהרי החלת אור מותרת לכהן שאין טומאה יוצאה מגופו, וכמבואר בדין דכהן קטן דמותר בו, ומתקיים אכילת חלה בחלת האור ע"י אכילת הקטן, ומבואר דהך חלה אסורה לכהן שיוצאה טומאה מגופו, וכמבואר בדינא דמתני' דאסורה בזב וזבה וכו', ומאידך, החלה הנאכלת מותרת בזב וזבה ולכל מי שטומאה יוצאה מגופו, [וכדמוכרח מיניה וביה בסוגי', דכשאין כהן קטן אז איכא תרתי, וא' לאור והשני נאכל לכהן והיינו ע"כ לכהן שטומאה יוצאה מגופו].

וביארו התוס' [בכורות שם ובחולין ק"ד] וברא"ש [בהל' חלה] דכיון דהחלה הנאכלת אינה קבועה, שהרי כשיש כהן קטן ביטלו את הנאכלת ואז אין כאן אלא א' לאור [והיא נאכלת ע"י הכהן קטן], הילכך ע"כ דהך חלה קיל טפי ומותרת לזב וזבה, הרי דמכל זה מוכרח דהעיקר היא חלת האור, והארכנו בזה לעיל [פרק א'], ומעתה תמוה, דאיך אפשר לפרש בשי' הרמב"ם דהנאכלת היא העיקר, וצ"ע.

## מוסיף ביאור בשי' הרמב"ם עפ"י דרכו של המהר"י קורקוס, דשני דינים נאמרו בחלת חו"ל.

והנראה בזה, דהנה, כבר הבאנו לעיל [פרק ב'] דבאמת חלה היא תרומה, ועיקר דין חלת חו"ל כתרומת חו"ל, דמוכרח ע"כ דבעיקר תקנת תרומת וחלת חו"ל חדא נינהו, שהרי מצאנו כמה קולות בסוגי' בבכורות [שם] בתרומת חו"ל א] דלא אכפת לן בכהן המסייע בבית הגרנות, ב] דמהני ביטול ברוב, ג] אוכל ואח"כ מפריש, ד] טמאים יכולים לגעת בו, ומבואר שם דכל הנך דינים שייכים גם בחלת חו"ל, וע"כ דחדא נינהו בעיקר התקנה.

והוספנו בזה עוד, דאה"נ דחלת חו"ל שייך לעיקר פרשת תרומת חו"ל, ומתחייב כמותו, אלא דבנוסף לזה נתחדש דין מסויים בחלת חו"ל שיש לו מחייב ופרשה בפנ"ע, דמתחייב גם מצד טעמא ד"שמא ישתכח", ובמחייב החדש נתחדשה חלה חדשה דנאכלת גם לטומאה היוצאה מגופו, ובהך מחייב חדש איכא "הפקעה" מעיקר חיובא דהפרשת חלה מה"פרשה" הכללית של הפרשת תרומות ומעשרות בחו"ל, הילכך אישתני דינה של חלה זו וסגי ליה בחלה פחותה ויותר קלה מכל תרומת חו"ל.

ומעתה נראה לחדש, דס"ל להרמב"ם דגם אחרי ה"הפקעה" שתיקנו ב' חלות בחלה, אכתי לא אישתני עיקר דינו מתרומה, דביסוד הדברים חלה ותרומה חדא נינהו בעיקר תקנת חו"ל, וכדמצאנו דכל הנך קולות שנתחדשו בתרומת חו"ל נתחדשו נמי בחלת חו"ל, וי"ל א"כ דנאמרו תרי דינים בחלת חו"ל, א] איכא דין חלה מצד עיקר פרשת תרומת חו"ל, דחלה לא גרע מתרומה ואיתרבי בכל דיניה, ב] איכא דין נוסף ומסויים דמתחייב חלה מצד עצמה.

והחילוק ביניהם לענין טומאה היוצאה מגופו, דהנה, ע"כ בעיקר דין תרומת חו"ל נתחדש שלא אכפת לן בזה בטומאה שלא יוצאה מגופו, ועי' בהערה [[135]](#footnote-135) , וא"כ ע"כ דבעיקר דין תרומת חו"ל נתחדש פרשה חדשה של תרומה אבל כשיש כהן שטומאה יוצאה מגופו אז ודאי דאין להקל גם בתרומת חו"ל ואז יצטרכו לשורפו, דאז הדרא דינה לעיקר פרשת תרומה דנשרפת בטומאתה, אלא דהכא מתחלקין דיני חלה ותרומה זו מזו, דבכה"ג נתחדש "הפקעה" בדיני חלה, ונאמר כבר פרשה חדשה ודין מיוחד בחלה מצד "שלא תשתכח".

והיינו, דבאופן דמתקיים עיקר פרשת תרומת חו"ל בחלה, והיינו דניתן לכהן שאין טומאה יוצאה מגופו, הכא אכתי לא נתחדש כלל "הפקעה" ואכתי ליכא שני פרשיות, והכא לא נאמר עדיין דתרומה וחלה תרתי נינהו, אלא אדרבה, גם חלה בכלל תרומה היא, והך חלה שייכת ל"פרשה" הכללית של תרומת חו"ל, ודוקא היכא דהחלה ניתנת לכהן טמא שטומאה יוצאה מגופו, התם חיילא ההפקעה והתם נאמרה פרשה חדשה של חלה.

## ישוב קושי' הגרי"ז בשי' הרמב"ם בדין כהן קטן.

ומעתה יש ליישב את שי' הרמב"ם, דכמו דלא תיקנו דינא דב' חלות בכל תרומה אף דשייך שם החשש שיאמרו ראינו תרומה טמאה נאכלת, [וכדהבאנו מהירושלמי וכנתבאר לעיל פרק ב'], כמו"כ לא נתקנה דינא דב' חלות בחלה זו, דחלה זו בכלל "פרשת" תרומה היא, ואף דבחלה עצמה היו צריכים לתקן, אבל סו"ס פרשה חדא היא ולא נתקנה ב' חלות בפרשה זו, [וכבר נתבאר לעיל שם בר"ש דבקל נמנעו מלתקן], אולם היכא דחיילא הפקעה, וכבר לא שייך הך "פרשה" דתרומת חו"ל בחלה, דניתנת לכהן שטומאה יוצאה מגופו, הכא כבר נתחדש פרשה חדשה של חלה מצד ה"שמא תשתכח", ובהך חלה המחודשת נאמרה ונתחדשה דינא דב' חלות, דחלות חדשה של חלה היא, ודו"ק.

ומעתה מתיישבת קושי' הגרי"ז, דהק' הגרי"ז, דאיך מפרש הרמב"ם דטעמא דחלת האור כדי שלא יאמרו חלה טמאה נאכלת ולכן איכא נמי חלת אור, דא"כ גם היכא דנותנה לכהן קטן בעינן לחלת אור, ועפ"י הנ"ל א"ש, דבדאיכא כהן קטן הדרא דינא דתרומת חו"ל, ובתרומה זו מעולם לא נתקנה ב' תרומות, וה"ה לחלה, וא"ש.

## ישוב לתמיהא בשי' המהר"י קורקוס דחידש דהנאכלת היא העיקר, דהרמב"ם חולק על הראשונים, ולדידיה אין הכהן קטן אוכל את חלת האור.

ומעתה י"ל, דהרמב"ם חולק על הראשונים בעיקר דינא דאכילת כהן קטן, שהרי התוס' והרא"ש הוכיחו דחלה הנאכלת היא השניה ואינה קבועה כיון דכשהקטן אוכל את החלת אור, שוב לא מפרישין כלל את הנאכלת, וע"כ דהעיקר היא החלה של אור, והיא אסורה לזב ודלא דהנאכלת דמותרת לזב, ותמהנו דזה סותר לעיקר דרכו של המהר"י קורוקוס.

ונראה דלדברינו ברמב"ם אין לזה שום הכרח, דלעולם י"ל דבהך פרשה חדשה של ב' חלות החלה הראשונה והעיקרית היא החלה הנאכלת, וכנתבאר מהמהר"י קורקוס, ואין להק' דהנאכלת מותרת לזב והנשרפת אסורה לזב, דאינו כן, אלא דמה שכהן קטן אוכל ואז ליכא ב' חלות, אין הכוונה דהותר הכהן קטן בחלת האור, וכמו שכ' התוס' והרא"ש, אלא הכוונה, דהיכא דאיכא כהן קטן, אז מעיקרא לא נתקנה כלל הך פרשה דב' חלות, דכל היכא דמתקיים בה עיקר דינא דתרומת חו"ל הרי היא כתרומה, אבל היכא דנותנה לכהן שטומאה יוצאה מגופו, התם באמת עיקר החלה היא החלה הנאכלת, והשניה היא החלת אור.

## מדייק כדברינו ברמב"ם.

ונראה דדברינו מדוקדקים ברמב"ם, דהנה, בהלכה ח' כבר כתב דחלת הכהן נאכלת גם לזב וזבה וכו', ובהלכה י' הביא לדין כהן קטן וכ' "חלת חו"ל וכו' הואיל ועיקר חיובה מדבריהם אינה אסורה באכילה אלא על כהן שטומאה יוצאה עליו מגופו, והם בעלי קראין וזבים וזבות וכו', אבל שאר הטמאים במגע וכו'", וק' דלעיל מיניה כבר כ' דמותר לזב, ואיך כ' דהכא אסור לזב, וע"כ דהכא מיירי בחלת האור, וא"כ ק' דלמה סתם ופירש ד"חלת חו"ל" אסורה לזב, הול"ל ד"חלת האור" אסורה לזב, כמו שכתב לעיל ד"חלה הנאכלת" מותרת לזב, וצ"ע.

ולדברינו א"ש, דהכא לא מיירי בחלת האור כלל, אלא בעיקר דינא דהפרשת חלה מהפרשה הכללית של הפרשת תרומת חו"ל, ובפרשה זו נאסר אכילת זב וזבה, ולכן כשמאכילו לכהן קטן, התם אין הקטן אוכל את החלת אור, אלא שאוכל את עיקר חלת חו"ל מצד פרשת תרומת חו"ל, ודו"ק.

# פרק ובמצות נתינה בחלת ותרומת חו"ל.

## מבאר דרק בחלת חו"ל ליכא נתינה בחלת האור, אבל בחלת האור בארץ השניה איכא נתינה בחלת האור.

מבואר בסוגי' בבכורות דהיכא דאיכא דין ב' חלות, "דשקליה בריש מסא ושדי' בתנור", ומפורש שהישראל שורפו באור, ואינו נותנו לכהן, והק' הגרי"ז [שם בד"ה דשקליה, השני] דגם בטמאה איכא דין נתינה לכהן שיהנה בשריפתה, וכמבואר ברמב"ם תרומות [פ"ב - הי"ד], וא"כ ק' דלמה הישראל שורפה בעצמו.

ותירץ, דכיון דנתקנו ב' חלות שוב י"ל דמעיקרא תיקנו דיתקיים הדין נתינה בחלה השניה הנאכלת, אולם תמה דמלשון המשנה "א' לאור" משמע כהגמ' דזה לאור לא ניתן לכהן, והמשנה קאי גם בארץ השניה שהא' לאור היא מה"ת והנאכלת לכהן הוא רק מדבריהם ורק בשל אור איכא שיעור, והתם ק' דאיך מתקיים הדין נתינה בחלה מדרבנן היכא דמתחייב בחלה מה"ת, וצ"ע.

והנראה בזה, דהנה, הגרי"ז הביא מרבינו גרשום שכ' בזה"ל, "ובהכי שדינן ליה לאור, דלא מצינא למיתביה לכהן לפי שחו"ל בחזקת טומאה וכבית הפרס דמי' ולהכי יהבינן ליה לאור", והק' הגרי"ז דגם הכא מפורש דלא נותנים לשל אור לכהן, אולם יש לדייק דרבינו גרשום למד כן רק בחו"ל, ולא בארץ השניה שיש בה כיבוש עולי מצרים, דהתם י"ל דליכא טומאת ארץ העמים, וכדהסתפק בזה המשנה למלך, וי"ל דלהכי ר"ג דייק כן מהגמ' ולא דייק במתני', דהתם י"ל ד"לאור" היינו שבאמת נותנים לכהן ליהנות בשריפתה.

וכן יש לדייק ברמב"ן בספר המצוות [בשורש י"ב ס"ק ב'] שהק' על הרמב"ם דאיך מנה מצות נתינה ומצות הפרשה כמצוה חדא, הא מוכרח דשני מצוות נפרדות נינהו, דבסוגי' בבכורות מבואר דבחלה טמאה הישראל שורפה ואינו נותנו לכהן אלא משליכה לאור, אף דאיכא מצוה בהפרשתה, והרמב"ן לא דייק את המשנה, ומבואר דמשנה י"ל דנותנה לכהן ליהנות, ורק בסוגי' בבכורות מבואר דליכא נתינה, והיינו כדדייקנו מרבינו גרשום הנ"ל.

ומעתה הדרא תירוצו של הגרי"ז, דלעולם י"ל דבארץ השניה באמת נותנה לכהן ליהנות בשריפתה, ודוקא בארץ השלישית הוא דאינו נותנו לכהן, ומצות הנתינה מתקיימת בנאכלת.

## מביא את פלוגתת הרמב"ם ורמב"ן בדין נתינה בתרומה, ומבאר דפליגי לשיטתייהו בפלוגתתם בהוכחה מתרומת וחלת חו"ל.

ונראה, דעפ"י דברינו אפשר לבאר את פלוגתת הרמב"ם ורמב"ן, דהרמב"ן הוכיח מסוגיין דע"כ דליכא מצות נתינה בתרומה טמאה ודלא כהרמב"ם, דכ' בהדי' בהל' תרומות דאיכא נתינה לאור ליהנות בשריפתה, ולהכי סובר הרמב"ם דאיכא נתינה בכל תרומה, ולכן לשיטתו הוא מונה הפרשת ונתינת תרומה כמצוה אחת, ונראה דאזלי עוד לשיטתייהו האם איכא הוכחה מסוגי' זו או לא, ונבאר את הדברים.

דהנה, לפי הרמב"ם עיקר החלה היא החלה הנאכלת, וכמבואר במהר"י קורקוס, וא"כ הכא י"ל שפיר כהגרי"ז דשפיר מתקיים הדין נתינה בהך חלה, ושוב לא בעי נתינה בחלה של אור שאינה אלא החלה השניה.

אבל בשי' הרמב"ן י"ל דס"ל כהראשונים דעיקר החלה היא החלה של אור, והחלה של אכילה הא הטפל, והבאנו דדנו התוס' בחולין דאפשר דליכא איסור זרים והכריעו דאיכא איסור זרים, ובתוס' בבכורות הביאו צד דאין בה אפילו קריאת שם, עכ"פ ודאי דבהך חלה דאית ביה כמה קולות דלא מתקיימת על ידה מצות נתינה של עיקר החלה שהיא החלה של אור, וא"ש הוכחת הרמב"ן, דע"כ דליכא דין נתינה בחלה טמאה, ודו"ק.

# פרק זביאור חדש בשי' רש"י בדין נתינה לקטן בחלת חו"ל.

## מביא את קושי' הראשונים דלמה הביאו דין כהן קטן.

והנה, בבכורות [כ"ז] מבואר דהיכא דאיכא כהן קטן סגי בחלה אחת, דאין בו טומאה היוצא מגופו, והק' התוס' דלמה לי כהן קטן, הא גם בגדול שטבל לקריו סגי, וביארו התוס' דהכא מיירי בארץ הרביעית ואפשר לחדש דהכא ליכא שיעור כלל לחלה, ולכן כיון דסגי בפורתא להכי יהבינן ליה לכהן קטן.

אולם כל זה ניחא לתוס' דאיכא ד' ארצות, אבל לפי הרמב"ם דאיכא רק ג' ארצות א"א לומר כן, דמפורש במשנה דאיכא שיעור חלה בנאכלת, וא"כ ע"כ דאיכא שיעור חלה בהך חלה דנותנים לכהן קטן, וכן כ' הרמב"ם בהדי' דאית בה שיעור, ואזיל בזה לשיטתו, וא"כ הדרא הקושי', אולם לשיטתו כבר יישב הרמב"ם קושי' זו, דכבר פירש הרמב"ם בהל' תרומות [פ"ז - ה"ט] דאיכא חידוש בכהן קטן, דגם בלא בדיקה יהבינן להו, כיון שהם בחזקת טהרה, וכן הוא במהר"י קורקוס שם, והמקור של הרמב"ם להך חידוש הוא מקושי' התוס'.

ונראה דלרש"י גם היה קשה קושי' זו, ולדידיה איכא ביאור אחר בחידוש זה, ויתיישב בזה קושי' חמורה בשי' רש"י, וכדיבואר.

## מבאר את דברי רש"י התמוהין בחלה הנאכלת לכהן שהוא בן י"ג שנה.

דהנה, בדליכא כהן קטן מפרישין ב' חלות, א' לאור וא' יהבינן לכהן גדול, וכ' רש"י "כהן שהגיע לכלל מצוות", ותמה בזה הגרי"ז טובא, דמה שייך כאן גדלות של מצוות, הא העיקר הוא שרואה קרי, ואין זה ענין לגדלות למצוות.

והנראה בזה, דבקצוה"ח [רמ"ג] הביא מהפר"ח דהא דנותנים מתנות כהונה לכהנים קטנים אתינן עלה מדין דעת אחרת מקנה, אולם הקצוה"ח דחה דבריו והוכיח מהתשו' מיימוני דכיון דטובת הנאה לאו ממון, שוב ליכא דעת אחרת מקנה במתנת כהונה, וביאר בזה הקצוה"ח באופן אחר, דכיון דתרו"מ הם "חלף עבודתכם" ומבואר בתוס' בסנהדרין דקטן קונה ממונא דשכר פעולה, א"כ שפיר מתקיים מצות הנתינה גם בכהן קטן, דאף שהוא פסול לעבודה, אבל כל שבט הכהונה הם פועלים של הישראלים בזה.

ונראה לחדש, דכבר חידשו התוס' דליכא קריאת שם בהך חלה השניה שאינה אלא מחמת שלא תשתכח, שאינו עיקר החלה, וצידדו דליכא אפילו איסור לזרים, וי"ל, דאף אם רש"י חולק בכל הנ"ל, אבל גם רש"י מודה דאיכא חידוש בהך חלה, וא"כ יש לומר שרש"י סובר דבחלה ד"שלא ישתכח" לא נתחדש מעיקרא דינא ד"חלף עבודתכם", ולהכי לא מהני ביה נתינה לכהן קטן, ולהכי בעינן גדול שהגיע למצוות, ורש"י דייק כן מלשון הגמ' "כהן גדול".

ולפי"ז, מיושב קושי' התוס' והרמב"ם, דלמה נקטו דוקא כהן קטן ולא נקטו גם גדול שטבל לקריו, דרש"י למד דאיכא חידוש בכהן קטן שתקיים בו מתנת כהונה, דבכהן שאין טומאה יוצאה מגופו [כהן קטן] סגי בחלה א', והיא חלת האור, וחלת האור היא עיקר החלה ולית בה כל הנך קולות, וכמו"כ אית בה נמי דין נתינה ד"חלף עבודתכם", והכא כבר מהני בכהן קטן, וא"ש למה הביאו הכא דוקא כהן קטן.

וזהו כל השו"ט ונקודת החידוש בגמ', דבכהן טהור כתבו "קטן" ובכהן טמא כתבו "גדול", ללמדך, דחילוק נוסף איכא בין הנך ב' חלות, דחלוקין נינהו לענין "חלף עבודתכם", ונפ"מ לקטן.

## מוכיח דע"כ דרש"י למד כדברינו ברמב"ם.

אולם זה ק', שכבר הבאנו מהרמב"ן ורבינו גרשום שדייקו דליכא נתינה כלל בחלת האור, וא"כ ליתא לחידוש הנ"ל, שהרי הכהן קטן אוכל להך של אור, ואם בשל אור לא בעי נתינה א"כ גם לקטן לא בעי נתינה, וא"כ ליתא לכל הדין ונפ"מ של "חלף עבודתכם", ותמיד יהני גם בגדול וגם בקטן כיון דממילא ליכא מצות נתינה, ויש לדחות ועי' בהערה [[136]](#footnote-136).

אלא דלדרכינו ברמב"ם א"ש ואכתי יש ליישב שי' רש"י ע"ד זה, דלעיל חידשנו ב' חידושים בשי' הרמב"ם, א] כבר ביארנו דאכילה דכהן קטן אינו אכילה לחלת האור, אלא דאכילתו הוא עיקר אכילת חלה, ב] עוד ביארנו דעיקר החלה היא הנאכלת, ובאמת בנאכלת איכא דין נתינה, וכנתבאר לעיל ברמב"ם דבזה יוצא ידי"ח הנתינה לשני החלות, אלא דחלה זו היא חלה מחודשת שלא מפרשת תרומת חו"ל, דבחלה זו נתחדש דניתן גם לזב וזבה ודלא ככל תרומת וחלת חו"ל, וחלה זו נתחדשה ב"שמא תשתכח", ונראה דנתחדש בזה עוד, דבחלה זו ליכא דין "חלף עבודתכם", ולזה בעי דוקא גדול במצוות, ואלו דברי רש"י ודו"ק.

ומעתה א"ש כל דברינו לעיל בדברי רש"י, דלהכי אמרו "כהן קטן" בטהור לרבותו בכל הנתינה, ולהכי אמרו "כהן גדול" בטמא למעט קטן מכלל הנתינה, ודו"ק.

# פרק חבדין תרומת חו"לאוכל והולך ואח"כ מפריש.

## איסור טבל וחובת הפרשה בתרומת חו"ל – הרי הדין דאוכל ואח"כ מפריש, ומביא מהאחרונים דליכא איסור טבל בחלת חו"ל.

מבואר בסוגי' בבכורות [כ"ז] דשמואל אמר דתרומת חו"ל אוכל ואח"כ מפריש ונחלקו האחרונים בביאור הך דין, וכפשוטו הגדר בזה דאין כאן איסור טבל ואינו אלא חובת הפרשה בעלמא, וכן הוא בתורת זרעים [תרומות פרק א' משנה ה' עמוד צה], ובזה ביאר למה תורם מפירות חו"ל על א"י לא חל כלום ומפירות דרבנן על של דאורייתא הדין בזה הוא דתרומה ויחזור ויתרום, וכדתנן [פ"ה דדמאי משנה י'], וחילק שתרומת חו"ל הוא סוג אחר של תרומה, והיינו דליכא בזה איסור טבל וכנ"ל, ונמצא שאינו אלא מצות הפרשה בלבד ולא תיקון הכרי, ונמצא דלגבי תיקון הכרי הרי זה כפטור ממש – הלכך לא חיילא כלום. וכן נקט בפשיטות הגרי"ז ומהאי טעמא הקשה [כתבי הגרי"ז בכורות כ"ז] דהאיך דנו התוס' מצד הפרשה מן המוקף הא ליכא איסור טבל ואינו אלא חובת הפרשה - ודברי התוס' יבוארו להלן - וכן נקט בפשיטות במעדני ארץ תרומות [פרק א' הלכה ו' ס"ק ב'] דליכא איסור טבל ואינו אלא חובת הפרשה בעלמא.

וכדבריהם מצאנו במהרי"ט אלגאזי [פרק ד' אות מ"ז ס"ק ב'] דביאר דאין כאן טבל כלל, ורק תיקנו מצות הפרשה בלי דין טבל, ומדמה למעשר בהמה שיש מצות הפרשה ונתינה אף דליכא דין טבל, וכן הוכיח החזו"א [דמאי סי' י"ג ס"ק י"ד] ממה דהתירו להפריש חלת חו"ל ביו"ט דאין כאן תיקון הכרי, והיינו משום שאינו טובל, וכן מפורש בבית מאיר [ריש סי' שכ"ג] דגם אי אכלה כולה אין בה איסור טבל, ורק ביטל מצות הפרשה מדרבנן, ודו"ק.

## מביא כמה הוכחות ברורות מהראשונים ופוסקים דאיכא איסור טבל בתרומת חו"ל.

אולם מצאנו חולקים – דס"ל דאיכא איסור טבל גם בחלת חו"ל - וכדלהלן:

א] עיין בבית מאיר [שם] ובחזו"א [שם] שהביאו שי' המהרי"ו [תשו' מ"ח] מובא בדרכי משה [סי' שכ"ג], דבאמת איכא איסור טבל, ורק דמהני מה שאוכל ואח"כ מפריש מדין ברירה דיש ברירה באיסור דרבנן, וכן מבואר שם בש"ך [ס"ק ו'] דאם אכל כולה דעבר בזה על איסור טבל.

ב] נראה דאיכא כמה הוכחות מפורשות בראשונים כדרכו של המהרי"ו דאית ביה איסור טבל, דיעויין ברא"ש בביצה [פ"א סוסי' י"ג] דכתב בהדי' שאם אוכל כולו ולא מפריש גם בסוף, דאז עבר על איסור טבל, עיי"ש דברים מפורשים.

ג] כן מפורש נמי ביראים [מצוה נ"ג].

ד] עיין ברשב"א בסוף פסקי חלה שאוכל על דעת להפריש אח"כ, ומבואר דלולי זאת איכא איסור אכילה - ואין לומר מצד הביטול מצות הפרשה שהרי בסוף הפריש - ורק דלא היה דעתו לכך, וע"כ דכה"ג לא הותר הטבל.

ה] כן יש להוכיח מהתוס' בבכורות שדן מצד הפרשה מן המוקף - וכבר תמה הגרי"ז שהרי מה שייך מוקף אם אין איסור טבל, ומוכרח דאדרבה דאיכא טבל, ודו"ק - ולהלן יבואר.

ו] עוד מפורש כן בירושלמי, דהנה, מבואר דהא דחלוקין תרומה מחלה לענין דין ב' חלות, דלא מפרישין ב' תרומות בחו"ל אף דמפרישין ב' חלות בחו"ל, והטעם לזה הוא דבתרומה "יש אחריה כלום", וביאר הר"ש [חלה] דהכוונה בזה דאכתי צריך להפריש מעשר ותרומת מעשר, ויחשוב שהחלה השניה היא גם חלה, ולא יפריש כנגדה, ויאכל טבל, וק', שאם אין דין טבל בתרומת חו"ל, א"כ מאי קאמר, ומוכרח דאיכא איסור טבל היכא דאוכל כולה, ויש לעיין דאולי קאי התם דוקא לענין סורי', וצ"ע, ודו"ק.

ז] עוד מפורש כן בתוס' חולין [ק"ד תחילת העמוד ב'], דתמה על אותן הארצות שלא מפרישין חלה שניה בחו"ל, וביאר דע"כ דאינה טובלת ולכן לא החמירו בה, והכא קאי בדוקא בחלה השניה, ומבואר דבחלה הראשונה שפיר טובלת, אף דאוכל ואח"כ מפריש, וע"כ כהמהרי"ו.

## מביא מהחזו"א שיש תנאי בי"ד, ודן באופנים אחרים.

אולם סו"ס טעמא בעי דאף אי נימא שיש טבל בחו"ל, אכן איך הותר למפרע - ולעיל הבאנו מדין ברירה מדרבנן - אולם החזו"א [שם] ביאר דאף דלא התנה מעיקרא, ולא שייך ברירה באופן שהוא לא מתנה מעיקרא, אבל הכא י"ל דאתינן עלה מדין תנאי בי"ד.

והיה אפשר לדון בדרך אחרת - דהכא תיקנו דאפשר לתקן את הכרי למפרע בלי דין ברירה, דעשו קולא בעיקר הדין טבל, דמהני ביה הפרשה להתירה למפרע, ודו"ק.

אולם צריכים לברר סברא זו - שזה ודאי דלא מהני להחיל חלות היתר מעכשיו - שיחול למפרע - המכונה "מכאן ולהבא למפרע" וכמו דמצאנו במקצת חלויות - שכל זה לא יהני לטבל הנאכל כבר - וכל הנפ"מ יהיה רק לתרומה עצמה לומר שחלה החלות תרומה מאז - אכן לכל הנפ"מ מן הצד והיינו לגבי מה שכבר נאכל - לגבי זה לא שייך חלות מעכשיו ולמפרע.

## דן בדברי התוס' דצריכים להשאיר מקצת שיריים כדי שיהיה מן המוקף - שחכמים עשו תנאי בעיקר החלות טבל מעיקרא.

ונתחיל ממה שתמה הגרי"ז על התוס' - דדן מצד הפרשה מן המוקף - עיין בזה לעיל - ועיי"ש בתוס' דמתחילה צידדו לומר שאולי צריכים להשאיר קצת שיריים יותר מהחלה ולהפריש עליו - אלא שהביאו מרש"י שא"צ לכך.

והנה בקס"ד דסברו דבעינן להשאיר קצת - הרי צ"ע דאיך זה מהני כלפי שאר הטבל שכבר נאכל - ואיך שייך להתירו, וי"ל כך דאיכא הלכה דבעינן ראשית ששייריה ניכרים - אכן מבואר דלא בעינן שכל השיריים יהיו ניכרים וסגי בחלק מהשיריים שיהיו ניכרים - ומהכא הוכיח המקד"ד דיסוד הדין של ראשית ששייריה ניכרים אינו דין בשיריים כדי שיחולו עליהם דין היתר אלא שזה דין בראשית שבלי שיש כנגדו שיריים ניכרים לא חיילא בו 'שם ראשית' - אכן א"צ שכל השיריים שיותרו יהיו ניכרים - וכל זה מבואר באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [ציונים והערות פרק ג משנה ה].

וע"ד זו י"ל בקס"ד בתוס' שחכמים הקילו בחלת חו"ל ועשו תנאי בטבל של חו"ל שכל הדין טבל שלו מיתלי תלי בעתיד - והיינו שאם בעתיד תהיה הפרשת תרומה וחלה - דאז למפרע לא החילו חלות דין טבל - אלא דא"כ גם הפרשה זו אינה הפרשה ולעולם לא יתקיים התנאי - שאם מפרישים ליכא טבל וליכא חלה וליכא ראשית - וע"כ שההי שיור בהך תנאי, והיינו שהתנו שבחלק של הטבל ששם יחול החלות חלה - וכן במקצת שיריים שישאר בסוף בשעת ההפרשה - שעליו יחול ההיתר שיריים, בחלקים הללו ליכא תנאי - ואדרבה - אמרו חכמים שאם יחול חלות תרומה וחלה בחלק מסויים של החלה - א"כ כל מה שבאו להתיר מחמתו מעיקרא לא יהיה טבל - ודו"ק - וא"ש דברי התוס' דבעינן מן המוקף.

## מבאר ע"ד זו גם אי לא בעי להשאיר שיריים.

אולם למסקנת התוס' סברי דא"צ שיריים כלל, ומעתה קשה שמה היתה הקולא של חכמים - וי"ל שהקילו לומר שאם בסוף יפריש הפרשה בלי שום שיריים - אז גם החלק הזה לא יהיה טבל מעיקרא למפרע - אלא דא"כ איזה חלות חלה חיילא בהך חלק, וצ"ל שחידשו בו חלות דין חדש של חלה בלי שהוא היה טבל - ובלי שהתיר שיריים ובלי שהתיר את עצמו - וכדהבאנו לעיל מהאחרונים - אלא דהאחרונים למדו שמעיקרא לא היה דין טבל ולכן גם בלי שהפריש כלל לא עבר על איסור טבל - אכן לדברינו - כל החלות המחודשת הזו אינה אלא באופן דבסוף הפריש - אבל אי עבר ולא הפריש אז ודאיד עבר על איסור טבל - וכדהבאנו מהראשונים.

## דרך חדשה דמדין קביעת מקום אתינן עלה.

אולם לעולם היה נראה לומר בזה באופן אחר - ונקדים במה שהבאנו מהרשב"א - שהוא צריך לכוין בשעת אכילתו שהוא יתיר אח"כ בהפרשה - וצ"ב דמה מהני כוונה זו אי עדיין לא הפריש, ונראה להקדים בזה במה שמבואר במקדש דוד [סי' נ"ה ס"ק ה'] - שהוכיח משיטת הרמב"ם דמהני קביעת מקום של תרומה להתיר שיריים עוד לפני שהחילו חלות תרומה במקום הזה - והוכיח דמבואר מזה דמשכחת לה חלות היתר שיריים גם בלי חלות תרומה, דקביעת מקום לתרומה סגי להיתר שיריים, ועיין עוד באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [ציונים והערות פרק ה' משנה א'] מה שהבאנו בשיטת הראב"ד לאידך גיסא - דמשכחת לה חלות שם תרומה בלי היתר שיריים במפריש מקצת מעשר – ועיין מה שכתבנו שם בביאור שיטת הר"ש במפריש מקצת תרומה.

ועל פי כל הנ"ל נראה כך - שי"ל שהיתה קולא מיוחדת בטבל של חו"ל, שאם היה בדעתו להפריש אח"כ - וכמבואר ברשב"א - דאז אהני לן מחשבה זו להתיר את הטבל היום מכח ההפרשה של מחר.

והיינו - שחידשו שבמחשבה כזו תחול כאן ההיתר של קביעת מקום לתרומה - אלא שקשה שהרי המקום עדיין לא נקבע - ונראה שדנו את כל מה שהוא אוכל היום - שהוא נקבע כמקום החולין ביחס לתרומה וחלה של מחר שהוא המקום היום שעומד להיות תרומה - והיינו לאפוקי ממה שכבר אכל היום שהוא ודאי לא עומד להיות התרומה של מחר.

ולדרך זו א"צ לומר שחל תרומה וחלה למפרע - שזה א"א - אכן המקום שממנו הוא אוכל היום נקבע היום כמקום שבו חל ההיתר שיריים מכח מה שהיום הוא מייעד מקום אחר - שמחר יגמר הבירור היכן הוא כשמחר יחול בה חלות תרומה - וזה קולא מיוחדת בהלכות קביעת מקום - ומעתה כבר לא צריך להשאיר שום שיריים - ונמצא שבאמת ההיתר של היום מישך שייכא לתרומה של מחר אכן א"צ מן המוקף - זה כל הדיון בתוס' דלמדו דודאי דאיכא חלות תרומה שמתיר את הכל - אלא שא"צ מן המוקף כיון שההיתר חל בשיריים לפני שחלה החלות תרומה וחלה.

## בדין פטור חומש.

והנה אף דנתבאר דאיכא איסור טבל אבל סו"ס חלוק החובת הפרשה משאר חובת הפרשת תרומה דרבנן – דסו"ס מצאנו שמתחילה הוא אוכל ורק אח"כ הוא מפריש, ועוד קולות מצאנו בתרומה זו, דמותר לטמאותה וכדומה, ומיושב בזה מה שהעיר התורת זרעים – מובא לעיל – דלמה בתורם מפירות חו"ל על א"י לא חל כלום אף דמפירות דרבנן על של דאורייתא תרומה ויחזור ויתרום, והטעם דעיקר הך תרומה דרבנן קילא טפי מכל תרומה דרבנן, ולא משום שאינו טבל כלל - אלא משום שחלוק בעיקר החובת הפרשה בפירות חו"ל משאר הפרשה דרבנן, ולכן באמת הקילו לומר דאוכל ואח"כ מפריש – ומהאי טעמא מצאנו נמי קולא במשנה בתרומות [פרק ז משנה ג] בחובת תשלומי תרומה וחומש, ודו"ק.

#

# סימן ט"זביכורים מסוריא וביכורים מירושלים ומפרוורי שבירושלים.[פרק ד' משנה י"א] [[137]](#footnote-137).

בהא דאין מביאין ביכורים מסוריא. <> בהא שאמרו - הקונה בסוריא כקונה בפרוורי שבירושלים. <> הבאת ביכורים ממה שגדל בירושלים. <> גדרי בעלות בירושלים. <> ראיה לחייב ירושלים. <> שיטת הרמב"ם. <> בעלות בירושלים בזמן בית שני. <> קושיות על חילוק זה. <> ביאור דברי רש"י. <> גדרי בעלות להבאת ביכורים. <> איסור נטיעה וזריעה בירושלים. <> דברי הרמב"ם. <> דברי שאר האחרונים בדין ביכורים בירושלים.

## בהא דאין מביאין ביכורים מסוריא.

ביש סדר למשנה כ' לבאר הטעם שאין מביאין ביכורי מסוריא לכתחילה משום מה דתנן [פ"א דביכורים משנה י] ואלו מביאין וקורין, מן העצרת ועד החג, משבעת המינים, מפירות שבהרים מתמרים שבעמקים ומזיתי שמן מעבר הירדן, ריה"ג אומר אין מביאין ביכורים מעבר הירדן שאינה ארץ זבת חלב ודבש.

וכתב ביש סדר לשמנה שאף ת"ק דמתניתין מודה שכל שנטלו מעצמן אינו מביא, ולכן כ' שאין מביאין ביכורים מן סוריא כיון שהוא כיבוש יחיד וקרינן עליה שנטלו מעצמן ואינו בכלל אשר נתת לי ה', הרי שלא פירש מתניתין כפשוטו דת"ק דמתניתין דסובר שמביאין ביכורים מעבר הירדן חולק על עיקר דרשא זה וס"ל שלא דרשינן מקרא למעט מה שנטלתי מעצמי, אלא פירש שמודה לעיקר הדרשא אלא ס"ל שאף עבר הירדן הוא בכלל אשר נתת לי.

ובמתני' הכא קתני שאף דלכתחילה אין מביאין ביכורים מסוריא מ"מ אם הביא מקבלים ממנו, ולכאו' לפי דברי היסל"מ צ"ל דמה דממעטינן משום "ולא שנטלתי מעצמי" היינו לפוטרו רק מחובת הפרשה, אבל אם הפריש ביכוריו ביכורים, שלא נתמעטו מחלות קדושת ביכורים אלא שנפטרו מן חובת הפרשה, וע' מה שכתבנו כעין זה בפרי עץ חיים [ביכורים סי' י"א].

מיהו קשה לפרש הכי שהרי בירושלמי הק' על מה דתני אשר נתת לי לא שנטלתי לי מעצמי, מה ביניהון, אמר ר' אבין חצי שבט מנשה ביניהן, מ"ד אשר נתת לי ולא שנטלתי לי מעצמי חצי שבט מנשה לא נטלו מעצמן, מ"ד ארץ זבת חלב ודבש אפילו כן אינה ארץ זבחו"ד, ואמאי לא אמרינן דאיכא בינייהו אם הפריש והביא, דאם הפטור הוא מטעם שאינו ארץ זבת חו"ד אף אם הביא אין מקבלין, אבל אי הפטור משום ולא שנטלתי מעצמי אם הביא מקבלין ממנו כדאיתא במתני' דחלה שם, ויש לדחות שהירושלמי רצה לפרש מה שיש בינייהו אף לכתחילה. אך היסל"מ פירש שמה שמקבלין ממנו בדיעבד היינו רק משום מעלת סוריא דאמרו הקונה שדה בסוריא כקונה בפרוור ירושלים, ולכאו' לפי"ז צ"ל שהבאת ביכורים מסוריא אינו אלא מדרבנן אף למ"ד כיבוש יחיד שמיה כיבוש, וע' מה שכתבנו בזה [ביכורים סי' מ"א].

החזו"א בערלה [סי' י"א אות כ'] הק' על מה שכ' הרמב"ם שמביאין ביכורים מסוריא דאילו ממתניתין הכא מבואר שלכתחילה אין מביאין ביכורים מסוריא, מיהו לדברי היסל"מ הנ"ל י"ל דהתנא דמתני' ס"ל דסוריא פטור מהבאת ביכורים דממעטינן להו משום "ולא שנטלתי מעצמי", ולדעת היסל"מ גם חכמים מודים לדרשא זו, אכן אי נימא שחכמים פליגי על דין זה צ"ל דמתניתין דחלה שפוטר סוריא מהבאת ביכורים אזיל לריה"ג שפוטר עבר הירדן מהבאת ביכורים מטעם זה, ולפי"ז מיושב שיטת הרמב"ם שהרי הרמב"ם [פ"ב ה"א] פסק שמביאין ביכורים מעבר הירדן דפסק כחכמים, ולדידהו י"ל שמביאין ביכורים מסוריא כיון שחולקים על עיקר הפטור הנ"ל ופליגי על המשנה דחלה, וא"ש מה שהרמב"ם פסק כוותייהו שמביאין ביכורים מסוריא אף לכתחילה.

## בהא שאמרו - הקונה בסוריא כקונה בפרוורי שבירושלים.

יש לעיין אמאי קתני "כקונה בפרוורי שבירושלים" ולא כקונה בירושלים, ומשמע קצת מזה שאין מביאין ביכורים ממה שגדל בירושלים, ואעתיק מה שכתבנו בפרי עץ חיים [ביכורים סי' ה'].

## הבאת ביכורים ממה שגדל בירושלים.

!) הנה באבני נזר ביו"ד [סי' תל"ז] השיב על מה שכתב השואל בדין מי שהפריש ביכורים מאילן העומד בירושלים, וכתב וז"ל, "לא ידענא מה קשיא ליה, דהא בב"ק [פ"ב.] אמרינן אין נוטעים גנות ופרדסים בירושלים, אך לעיקר הדין נ"ל דאפי' היה אילן בירושלים אין מביאין ממנה ביכורים כיון דקי"ל ירושלים לא נתחלקה לשבטים [יומא י"ב.] והנה כל ישראל שותפין בו ולא מטי שוה פרוטה לכל חד, ויש לדמותה ג"כ לקודם כיבוש וחילוק דאין חייבין בביכורים, וירושלים לעולם קודם חילוק הוא", עכ"ל.

וקשה לי על דבריו דבגמ' קידושין [ל"ז:] אמרינן דמקרא דכתיב "והיה כי תבוא אל הארץ" דרשינן דלא נתחייבו בביכורים עד לאחר ירושה וישיבה, ומבואר דאי לאו קרא לפטרו בי"ד שנה היתה חובת ביכורים נוהגת, והלא הטעם שהזכיר האבנ"ז שכל ישראל שותפין בו ולא מטי שוה פרוטה לכל חד, שייך גם באותה שעה.

ובעיקר דבריו לא הבנתי דמנליה דין זה דבעינן שיעור של שוה פרוטה, וכי כתיב ביה "נתינה" דבעינן דוקא ש"פ, ועוד בהדיא תנן בפאה [פ"ג מ"ו] קרקע כל שהוא חייבת בביכורים, ואין לפטור מטעם שהן שותפין שהרי בחולין [קל"ו.] איתא שקרקע של שותפין חייבת בביכורים.

## גדרי בעלות בירושלים.

!) ואולי יש מקום לדינו של האבני נזר ולא מטעמיה, דיש לדון במה דאמרינן שירושלים לא נתחלקה לשבטים, אי הכוונה שכל ישראל הן שותפין בה, או דלמא נעשה למקום ששייך לציבור, ויש מקום לחלק בין דין ציבור לדין שותפין שאין הציבור קבוצת שותפין הרבה אלא הוי דין מיוחד של ציבור, וחילוק זה מבואר בריש פ' ויקרא שפירש"י על הפסוק "תקריבו" [פרק א' פסוק ב'] וז"ל, מלמד ששנים מתנדבים עולה בשותפות, ועל הפסוק "קרבנכם" פרש"י מלמד שהיא באה נדבת ציבור, וע"ש ברמב"ן, ובפסקי תוס' ערכין [אות כ"א] שכתב שהמוסר דבר לציבור הוי כמתנה ואין להנותן חלק בה, ומבואר שאין הנותן נעשה לשותף אחד בתוך הרבה שותפין, אלא הוא חלק של ציבור בכללו, וע' בזה בזרע אברהם [סי' ד' אות כ"א], ובכרם ציון באוצר התרומות [עמוד קכ"ה אות ו'], ובקובץ שיעורים [ב"ב אות ת"ד].

ואם נאמר שירושלים נעשה למקום השייך לציבור ואין לישראל דין שותפין בה, יש לומר שאין מביאין ביכורים משם כיון שאין לו בעלות מיוחדת בגוף הקרקע וגם לא הוי בכלל שותפין.

## ראיה לחייב ירושלים.

!) אולם נראה שהדבר מפורש במשנה כאן דתנן 'אריסטון הביא ביכוריו מאפמיא וקבלו ממנו מפני שאמרו הקונה בסוריא כקונה בפרוור ירושלים'.

הרי תנן בהדיא שגם ירושלים חייב בביכורים, אמנם יש לדייק ממשנה זו להיפך ממה דתנן "בפרוורי" ירושלים והיינו מגרשי ירושלים וכפרים שבסביבותיה כמש"כ הרע"ב, וי"ל דמהאי טעמא נקט התנא פרוורי ירושלים שהרי בקונה בירושלים עצמו אינו מביא.

אמנם ברמב"ם [פ"א תרומות הט"ו] מבואר דלא חש לדיוק זה שכ' שהקונה בסוריא כקונה בירושלים, ומבואר מדבריו שמביא מסוריא כמו שמביא ירושלים עצמו, ומבואר דאף מירושלים עצמו מביא.

וראיתי בהר צבי זרעים [ח"א סי' ט"ז] שהאריך לבאר אמאי לא אמרינן שירושלים פטור מחובת תרו"מ מאחר שלא נתחלקה לשבטים ותרו"מ ליכא אלא במה שהוא בכלל "דגנך", וכמו שהקשינו בביכורים. והיה מקום לומר שלא נתחייב בתרו"מ אלא בפרוור ירושלים וכמו שביארנו, אבל ברמב"ם שהבאנו מבואר שגם ירושלים עצמו נתחייב בתרו"מ, אע"ג שהרמב"ם [פ"ז בית הבחירה הי"ד ובפי"ד מהל' טו"צ הי"א] פסק שירושלים לא נתחלקה לשבטים, ומבואר שגם בירושלים חייב בהבאת בתרו"מ וה"ה בביכורים.

והטעם שחייבין בתרו"מ וביכורים בירושלים ולא נפטרו מאחר שלא נתחלקה לשבטים צריך לומר שאע"ג שלא נתחלקה לשבטים מ"מ כל ישראל הן שותפין בה ולכן חייבין בביכורים כדין שותפין דעלמא שחייבין כדאמרינן בחולין [קל"ו.] ולא כמו שביארנו לעיל שנעשה לממון של ציבור.

## שיטת הרמב"ם.

!) ואולי יש לומר שהרמב"ם אזיל בזה לשיטתו שסובר שציבור הוי כמו קבוצת שותפים ולא ס"ל החילוק שבין שותפין לציבור שהבאנו לעיל, וע' מש"כ הרמב"ם [פ"א תמורה ה"א] וז"ל, וא' מן השותפין שהמיר או מי שהמיר בקרבן מקרבנות הציבור הואיל ויש לו בהן שותפות הרי"ז לוקה ואין התמורה קדש, עכ"ל.

ומבואר מדבריו דכל קרבן ציבור נחשב שיש ליחיד שותפות בו, ולכן י"ל שהרמב"ם לשיטתו מוכרח לפרש שירושלים חייב בהבאת ביכורים, אמנם לפי הראשונים דאית להו האי חילוקא בין ציבור לשותפין אולי סברי שאע"ג ששדה השותפים חייב בביכורים מ"מ אין מביאין מירושלים שדינו שנעשה ממון ציבור וכמשנ"ת.

## בעלות בירושלים בזמן בית שני.

!) ובכרם ציון באוצר התרומות [עמ' קל"ב] הביא מש"כ ר' מאיר אריק באמרי יושר [ח"ב סי' קל"א] שכשכבשו עכו"ם לא"י קנו כל הארץ, וגם ירושלים בכלל, מדין כיבוש מלחמה, ולכן כשחזרו ישראל וקנו מידם נעשה שלהם מאחר שקנו אותו מיד העכו"ם, ולכן כ' שכל הדינים שנאמרו בירושלים מחמת זה שלא נתחלקה לשבטים אינן נוהגות אלא בזמן בית ראשון ולא לאחר חורבנה אם חזר ירושלים לרשות ישראל, אבל ע' באוצר התרומות שם מה שתמה על דין זה, והוכיח שגם בבית שני לא נתחלקה ירושלים לשבטים.

!) ובכרם ציון שם כ' לבאר טעם אחר בהא דאיכא חובת הפרשת תרו"מ בירושלים אע"ג שלא נתחלקה לשבטים, והקדים לזה מה שיש להקשות על דברי רש"י בכתובות [כ"ה.] שכ' דלכך לא נתחייבו בתרו"מ בשבע של כיבוש משום דכתיב "דגנך" המיוחד לך, וקשה ממה דאמרינן בחולין [קל"ה:] שאע"ג דכתיב "דגנך" דידך אין דשותפות לא, כתב רחמנא "תרומותיכם" לרבות שותפים, ולכן קשה אמאי פטור מתרו"מ בזמן כיבוש וחילוק מטעם שאין כאן "דגנך" והלא הוי שותפות והל"ל שיתחייב.

וכתב ע"ז וז"ל, ונראה דשותפות שפיר הוי "דגנך" המיוחד לך דזה שייך לכל אחד מהשותפין והוי כולו של זה וכולו של זה, אבל בז' שכבשו וז' שחילקו לא היה להם דין שותפות דע"פ דין תורה מוכרח א"י להתחלק לשבטים וכל שבטו יקח נחלתו דאם לא כן אין היובל נוהג כמו שפסק הרמב"ם [פ"י מהל' שמטו"י ה"ח] והוא שלא יהיו מעורבבין שבט בשבט אלא כולן יושבין כתקנן עכ"ל, ולכן אין דין שותפות בזה, דחלקו של יהודה אין זכות לשבט אחר בו ואף קודם שחלקו הוי זה חלקו של יהודה אלא דלא ידעו עדיין קודם הגורל, לכך נתמעט מקרא ד"דגנך" המיוחד לך אבל ירושלים דכל ישראל זוכים בה הוי דין שותפות וחייבין, עכ"ל.

## קושיות על חילוק זה.

!) ודבריו קשין בתרתי, חדא דלפי דבריו דליכא דין שותפות על א"י בתוך הזמן של כיבוש וחילוק אמאי בעינן קרא למיפטר אותן י"ד שנה מחובת ביכורים, הלא בין כך ליכא חיוב ביכורים מאחר שאין בזה דין שותפות, ועוד נראה שאי אפשר לפרש דשותפות הוי כולו של זה וכולו של זה, דליכא בעלות כזה לשני אנשים שכאו"א הוי בעלים גמורים לכל מילי, וכן כתב הר"ן בהדיא בנדרים [מ"ה:] וז"ל, דכיון דא"א לומר דכל חד קני לכוליה חצר קנין הגוף לעולם דאי דמר לאו דמר וכו' עכ"ל.

ולכן לכל היותר יש לומר שיש לכל שותף או יורש סבה לקחת כל הקרקע אלא שבפועל אינו נוטל אלא מחצה כיון שיש לחבירו ג"כ סבה לקחת הכל וע"כ אינו נוטל אלא מחצה, ודבר זה נראה פשוט, וע' מש"כ הגר"ח בהל' תרומות, אמנם גם בחלוקת הארץ הדבר כן שיש לכל שבט סבה לקחת כל הארץ, שכל א"י הובטח לבני האבות, ואם לא היה אלא י"א שבטים היה כל א"י נתחלק בין שבטים אלו, ולכן ליכא חילוק בין שותפות של זמן כיבוש וחילוק לשותפות דעלמא, שבשניהם ליכא בעלות גמור לכאו"א על כל חלק וחלק, ובשניהם יש סבה לקחת כל הקרקע לולא שיש להשני ג"כ אותו זכות.

## ביאור דברי רש"י.

!) ומה שקשה על דברי רש"י בכתובות שכ' דליכא תרו"מ בזמן של כיבוש וחילוק מאחר דלא הוי בכלל "דגנך" וכיון דאותו זמן הוי בכלל שותפות כמשנ"ת למה לא יתחייב כדאמרינן בחולין, אולי יש לבאר שרש"י בא לפרש החילוק שבזמן כיבוש וחילוק חייב בחלה ופטור מתרו"מ, וע"ז קאמר שהיות שרוב תבואתם היה ממה שגדלה ברשות העכו"ם וקנו מהם ולא ממה שגדלה ברשות ישראל, ולזה חובת חלה איכא שבגלגול תלוי מילתא, אבל חובת תרו"מ ליכא כיון שאין זה "תבואת זרעך" כדדרשינן בב"מ דף פ"ח: למעט לקוח, ולכן חובת חלה איכא וחובת תרו"מ ליכא, וקצת מדוייק לפרש כן בדברי רש"י שלאחר שכ' דרשת "דגנך" הוסיף "תבואת זרעך", וקשה תרתי למה לי, ולפי דברינו י"ל שכוונתו למה שהבאנו מגמ' בב"מ דדרשינן "תבואת זרעך" למעט לקוח, ולכן הביא קרא זו. אמנם אין טעם זה מספיק לפטור התבואה שגדלה ברשות ישראל באותן י"ד שנה, ולזה הוסיף רש"י טעם אחר לפטור של תרו"מ והוא מה שתרו"מ תלוי בחשבון השמיטות, וטעם זה פוטר גם מה שגדל ברשות ישראל.

היוצא מכל זה שבי"ד שנה של כיבוש וחילוק נחשב ארץ ישראל כשדה של שותפין ולכן צריך קרא לפטור אותו זמן מחובת ביכורים אבל ירושלים אע"ג שלא נתחלקה לשבטים חייב להביא משם ביכורים כשאר שדה של שותפים.

## גדרי בעלות להבאת ביכורים.

אך נראה דאף אם נימא שלא נתחלק הירושלים לשבטים ואינו כקרקע של שותפין, מ"מ אין לומר דמהאי טעמא א"א להביא ממה שגדל בתוכה, שהרי ביארנו בארוכה בפרי עץ חיים [ביכורים פ"א מ"ד אות ט -י"ד] שא"צ שירש קרקע זו שממנו הביא ביכורים, אלא כל שיש לו שם יורש בא"י ויש לו גם בעלות בגוף הקרקע שממנו גדלו הפירות הרי"ז מביא וקורא, ולכן כל שיש לו קנין הגוף בהקרקע שממנו הביא הביכורים סגי בהכי אף אם הוא בירושלים, כיון שכל אחד ואחד זכה בחלק במקום אחר בא"י. ושוב ראיתי כדברי בספר מורשת משה [להגר"מ קליערס ז"ל בעמח"ס תורת הארץ] סי' קכ"ז ד"ה והא, והוסיף שם דאף למ"ד קנין הפירות לאו כקנין הגוף דמי מ"מ הקנין שיש לו בירושלים דינו כקנה"ג לכו"ע.

## איסור נטיעה וזריעה בירושלים.

!) ועל דבר הטעם האחר שכ' בשו"ת אבני נזר הנ"ל דלא משכחת לן דמביאין ביכורים ממה שגדל בירושלים כיון שאין נוטעים גנות ופרדסים בירושלים שהוא בכלל עשרה דברים שנאמרה בירושלים כדאי' בב"ק [פ"ב:], הנה בגמ' לא הוזכר אלא גינות ופרדסים, אבל בתוספתא [פ"ו נגעים ה"ב] איתא שאסור לזרוע לחרוש ולנטוע, וכן הוא ברמב"ם [פ"ז מהל' בית הבחירה הי"ד], וז"ל "ואין נוטעין בה גנות ופרדסים, ואינה נזרעת ואינה נחרשת שמא תסרח" עכ"ל.

הנה גם במכתבי תורה [סי' ט'] כ' כדברי האבנ"ז, וע"ע שם מה שדן לומר שאם נטע שם הפירות פסולים להבאת ביכורים מדין מצוה הבא בעבירה, עפ"י מש"כ בשו"ת הרדב"ז [ח"א סי' תרל"ג] בשם הכפתור ופרח [פ"ו] דדקל הנטוע בירושלים פסול לולבו משום מצהב"ע, וכ"ש ביכורים שהן כקדשי מקדש.

אולם גם על זה קשה ממה שהבאנו לעיל מה שמשמע מהרמב"ם שגם בירושלים איכא חובת ביכורים, ולעיל ביארנו דלפי דעת הרמב"ם הא דאמרינן שירושלים לא נתחלקה לשבטים היינו שהבעלות שיש לישראל בירושלים הוי כמו שותפות, אבל קשה אמאי לא נפסלו מהבאה מחמת האיסור ליטע שם.

!) איברא ראיתי בחי' הגרי"ז יוסקוביץ [באמבוהא דספרי - ח"ג סי' נ"ו] שהביא מה שכתב ביעב"ץ דלא נאמרו העשרה דברים אלא כשירושלים בבנינה שדברים אלו הן מחמת כבוד וקדושת בהמ"ק, ולכן בחורבנה ליכא דינים אלו, ע"ש.

וע' מה שכתב במור וקציעה [סי' תקמ"ה], ויש נפק"מ בזה לדין ביכורים לפי מה שכתבנו [סי' מ"ח] שי"א שחובת ביכורים נוהג גם בזמן גלות בבל, ולפי היעב"ץ מביאין גם ממה שגדל בירושלים. אמנם הגרי"ז יוסקוביץ שם [סי' נ"ה] השיג על היעב"ץ ממה שכתב בכפתור ופרח [פרק י'] שאיסורים אלו נוהגין בירושלים גם בזה"ז. ולפי הכפתור ופרח אין מביאין ביכורים ותרו"מ ממה שגדל בירושלים, ולשיטה זו מדוייק היטב מה דתנן הקונה בסוריא כקונה בפרוור ירושלים, דמדתנן "בפרוור" ירושלים ולא קתני בירושלים גופיה משמע שהקונה בירושלים עצמו אינו מביא ולכן בדוקא תנן בפרוור ירושלים, וכמו שביארנו לעיל.

## דברי הרמב"ם.

!) ונראה לפרש שהרמב"ם סובר כדעת היעב"ץ ולכן סבירא ליה דמשכחת לן שמביאין תרו"מ אפי' ממה שגדל בירושלים, ומשכחת לן דין זה בזמן חורבן הבית שמצות תרו"מ עדיין נוהגת עכ"פ מדרבנן, והעשרה דברים אינן נוהגות באותה שעה, ומדוייק היטב מה ששינה הרמב"ם ממה דתנן במשנה סוף חלה שאריסטון הביא ביכוריו מאפמיא וקבלו ממנו מפני שאמרו הקונה בסוריא כקונה בפרוור ירושלים, דקתני כ"פרוורי" ירושלים דמשמע דליכא חובת ביכורים בירושלים עצמה, וברמב"ם כ' שהקונה בסוריא כקונה בירושלים דמשמע כירושלים עצמו, שי"ל שבדוקא דקתני, דהמשנה ע"כ איירי בזמן שבהמ"ק קיים דאל"ה אין מביאין ביכורים, ואע"ג שביארנו [סי' מ"ח שי"א] שמצות ביכורים נוהגת גם בזמן גלות בבל, אבל כתבנו שם שזה דוקא לפי השיטות דסברי שקדושה ראשונה קדשה לשעתה וקדשה לעתיד לבוא, אבל לדעת הרמב"ם בפ"א מהל' תרומות ה"ה דאית ליה שקדושה ראשונה קדשה לשעתה ולא קדשה לעתיד לבוא, בודאי ליכא חובת ביכורים, ולכן ע"כ איירי מתני' בזמן שבהמ"ק קיים, ובזה לכו"ע נוהגין הני י' דברים ושפיר קתני דהוי כאילו הביא ביכורים מפרוור ירושלים משום שבאותה שעה אם הביא מירושלים אינן ביכורים, וע' בפירוש הרמב"ם שם שדייק לפרש "בפרוור ירושלים" ומשמע דבא לפרש המשנה כפשוטו שרק המביא ממגרשי ירושלים חייב ולא מירושלים עצמו וכמשנ"ת, והא דבחיבורו לא כ"כ היינו משום שבחיבורו בא לפרש דיני תרו"מ שנוהגין גם בזמן שאין בהמ"ק קיים ולפי היעב"ץ ליכא איסור זריעה בירושלים באותה שעה, אבל במתניתין דמסכת חלה דבע"כ איירי בזמן שבהמ"ק היה קיים אין לדמות סוריא אלא לפרוור ירושלים וכשנ"ת.

ומה שכתבנו שהרמב"ם סובר כדברי היעב"ץ שאין תקנות אלו נוהגין בזה"ז, יש להוסיף על זה מה שראיתי בהגה' לכפתור ופרח [שי"ל ע"י בהמ"ד להלכה בהתיישבות תשנ"ד] משער החצר [להרב דוד בן שמעון] שכ' שמה שהרי"ף והרא"ש השמיטו הדינים הנוהגין בירושלים היינו משום שבזה"ז בטלה התקנה, ולכן י"ל שהרמב"ם אזיל בזה בעקבות רבו הרי"ף דאית ליה שאין התקנות נוהגין בזה"ז, ומה שהרמב"ם הביא התקנות היינו כדרכו של הרמב"ם להביא דינים שנוהגין לעת"ל ג"כ.

ומה שכתב הרמב"ם [פ"ב ביכורים ה"א] שמביאין ביכורים מסוריא שהקונה בסוריא כקונה בירושלים, ולפי דברינו אין דין ביכורים נוהג בירושלים כיון שחיובן ליכא אלא בזמן שבהמ"ק קיים ואז קיימת איסור זריעה בירושלים והול"ל כקונה בפרוור ירושלים וכדתנן בסוף חלה, אבל י"ל שהרמב"ם נתכוון לכלול בזה גם דיני תרו"מ ולבאר שסוריא הוי כא"י גמור בין לדין ביכורים ובין לדין תרו"מ, ודבר זה מוכרח ממה שהמשיך הרמב"ם שם בדין עמון ומואב שפטורים מביכורים והוסיף בזה "אע"ג שחייבין בתרו"מ", ומבואר שבא ליישב החילוק דין שיש בעמון ומואב בין תרו"מ לביכורים, ולזה כ' שסוריא הוי כירושלים וכוונתו שדיניהם שוים בין לענין תרו"מ ובין לענין ביכורים.

## דברי שאר האחרונים בדין ביכורים בירושלים.

!) ועיין באור שמח [רפ"ד ביכורים] שכ' דפשוט שאם מנה שליח רק עד לירושלים אבל מהר הבית לעזרה לקחן הבעלים בעצמו דיכול לקרות, דלא גרע ממי שגר בירושלים שאין הבאה אלא מהר הבית לעזרה, הרי דפשיטא ליה שמביאין ביכורים גם ממה שגדל בירושלים וכן פשיטא ליה להמנחת חינוך [מצוה רפ"ד], וע' מה שכתבנו עוד בזה בפרי עץ חיים [ענף ג' סי' ה'].

1. לשון הירושלמי - "ר' יוסי בשם ר' שמעון תני רבי ישמעאל כן רבי יונה רבי זעירא רבי שמעון בן לקיש בשם רבי ישמעאל אמר רבי מנא אזלית לקיסרין ושמעית רבי אחווה ורבי זעירא ואבא הוה אמר ליה בשם רבי ישמעאל אומר" [↑](#footnote-ref-1)
2. ובדבר שאול [א' ב'] כ' שרש"י ורע"ב פי' הכי דס"ל שהבבלי חולק על הירושלמי ממה שבמנחות הביא הש"ס דינא דמתניתין ומיד הביא הברייתא [כעין מתניתין פ"ד מ"ב] שלכאו' סותר המשנה ולא פירש מידי, וע"כ היינו משום דהברייתא פירושי קמפרש להמשנה. ולפי הגר"א בשנות אליהו תירוץ זה הוזכר בירושלמי במה דאיתא התם ר' יוסי אמר ליה סתם, אבל שאר מפרשים פירשו דר"ל שאמר אותו התירוץ דלהלן אך לא אמרו בשם ר' יוחנן, וגם מדברי הרע"ב מבואר שתי' זה לא הוזכר בירושלמי שלאחר שהביא פי' א' כ' ובירושלמי משמע וכו', ומבואר שתירוץ הראשון אינו בירושלמי. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויתכן לפרש את דרכם עפ"י מה דמצאנו בריש ב"ק בתוס' [ד"ה ולר"א אמאי מחייב], ומבואר דנחלקו ב' התירוצים בתוס' אי במחלל שבת בעינן התראה דווקא על שם המלאכה המסויימת שהוא עובר או דסגי לן בהתראה על החילול שבת באופן כללי, ובביאור המחלוק' י"ל בב' אופנים א] מחלוק' בהלכות התראה, ב] מחלוק' בעיקר הלאו דמלאכות בשבת, ונבאר את הדברים.

   דהנה יעויין במנ"ח [ריש שבת] שהביא מחלוק' ראשונים בדין התראה אי סגי לומר שהדבר הזה אסור [רמב"ם סנהדרין פי"ב] או דבעי להתרות בשם האיסור, [שי' רש"י שבועות כ': ד"ה ואזהרתי' מלא תשבעו, וכ"ה שי' תוס' מו"ק ב':], וי"ל דזהו פלוגתת ב' התירוצים, דבקושי' נקטו בתוס' דצריך להתרות משום שם האיסור ובתירוץ חזרו בו מכח הקושי' בסוגי' ובתירוץ שני ס"ל כבקושי', ודחו הראיה מהסוגי', הרי דנחלקו בגדרי התראה [והמנ"ח הביא מהרמב"ם בשבת שא"צ בשם המלאכה וא"ש לשיטתו].

   ועוד י"ל דפליגי בעיקר הלאו ואיסור במלאכת שבת, דהנה כבר הק' שם במנ"ח, דאף לדעת רש"י דצריך התראה ע"ש האיסור, אכתי קשין דברי התוס', שהרי הלאו של שבת הוא "לא תעשה כל מלאכה" ול"ט מלאכות אינם אלא אופנים שונים של מלאכה, ומה שמביאים ב' חטאות הוא הלכה מיוחדת בקרבן, דכמו דגופות מחלקות כמו"כ שמות ויש בהם שמות שונות אבל גוף האיסור חדא הוא, וא"כ לענין התראה מהיכי תיתי שיצטרך להתרות על המלאכה עצמה, והא דיו בלאו דלא תעשה כל מלאכה, כן הק' במנ"ח על התוס'.

   אולם בתוס' רי"ד שבת [קל"ח] כתב ד"העברה לחלק יצאת" ואז נתחלקו לאיסורים שונים, כחלב ודם, ומה"ט י"ל דבעי נמי התראות שונות.

   וי"ל דנחלקו ב' התירוצים בסברת התוס' רי"ד והמנ"ח אי המלאכות הם שמות שונות רק לענין לחלק בקרבן כגופות מחלקים, או שאיסורים שונים נינהו כחלב ודם.

   לפי"ז לתי' א', לעיקר ההתראה סגי בלא תעשה כל מלאכה, רק דהיכא דמפרט יותר למלאכה מסוימת, אז צריך לחלק באופן שלא יהיה לעג, ולפי"ז אב משום תולדה ותולדה משום אב גם מהני [וכ"כ בתפא"ש], וצ"ל דעכ"פ הוא הזכיר את הלא תעשה כל מלאכה, רק דיכול לקלקל במה שמוסיף פעולה שלא דומה כלל - ועיין עוד בדברינו באמרות אברהם ריש ב"ק מה שהוספנו עוד בזה.

   עכ"פ בנד"ד י"ל כנ"ל - דבירושלמי מבואר דבודאי דעיקר הלאו הוא לאו דחלה וטבל, אכן אכתי איכא שמות שונים למינים נפרדים - וכדהבאנו מהגרשש"ק, ויש בזה נפ"מ גם לגבי חתראה. [↑](#footnote-ref-3)
4. וע"ד זו מצאנו ברמב"ן באלו עוברין במלחמות [דף ט"ו: דפי הרי"ף בסוף] לגבי האיסור של אכילת מצה בערב פסח שזה משום דמצה נהית כארוסתו - והוי כבועל ארוסתו [וכדהביאו התוס' ריש ערבי פסחים מהירושלמי], וכתב הרמב"ן דהא דהוי כארוסתו היינו ע"י האיסור חמץ, ומכח זה חידש שזה כבר בלילה מזמן הבדיקה והביעור - עכ"פ זה עומד נגד זה. [↑](#footnote-ref-4)
5. והיה מקום לדחות דכוונת הירושלמי שהוא ממין הראוי לבוא לידי חימוץ, אולם אין נראה כן מלשון הרע"ב שמשמע מדבריו משום דראוי הך עיסה לבוא לידי חימוץ, ומוכרח א"כ כנ"ל דאי לאו דאותו עיסה ראוי לבוא לידי חימוץ היה פטור מחלה אע"ג דהוא ממין הראוי לבוא לידי חימוץ, ומוכרח דאין זה סימן בעלמא על המין אלא דין בכל עיסה ועיסה - שאינו חייב אא"כ ראוי לבוא לידי חימוץ- ואין לדחות שתבואה שלא הביא שליש הוא מין תבואה אחר, דפשוט דמין אחד נינהו. [↑](#footnote-ref-5)
6. וע"ע במעדני ארץ [הל' י"א] בענין זה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועיין בזה בקובש"ע [ח"ב סימן ט"ו]. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובהמשך דבריו חילק עוד בין נתינת מים לשליש דלא דמי זל"ז – וזו סוגי' גדולה, ויבואר להלן בציונים והערות [ריש פרק ג']. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואף דבדבריו קאי על שעת נתינת מים אכן מכל מה שהביא שם על הזמן בין שליש למירוח מבואר דקאי נמי על הזמן שבין נתינת מים לגלגול. [↑](#footnote-ref-9)
10. והוסיף האבני נזר לחלק בין עכו"ם להקדש – והיינו דדגן נכרי [שליש] ודיגון נכרי [מירוח] לא ממעטינן מחד קרא, ומאן דממעט דגן נכרי ס"ל מירוח נכרי אינו פוטר, ומאן דאית לי' מירוח נכרי פוטר ס"ל אין קנין לנכרי, ועיין בתוס' מנחות [ד"ה מירוח], ולכאו' קשה דמאי שנא מהמיעוט של הקדש – ותירץ, דבשלמא בהקדש שקולין הם וימעטו שניהם, אבל בעכו"ם לאו שקולין נינהו – וביאר דמאן דס"ל למעט דגן נכרי ולא מירוח נכרי, היינו משום דס"ל יש קנין, וכשקנה הנכרי הקרקע נעשה חוץ לארץ וכמ"ש הרמב"ם שאפי' חזר ישראל וקנאו הו"ל כיבוש יחיד, ולמ"ד מירוח נכרי פוטר לא ממעט דגן נכרי משום דס"ל אין קנין לנכרי וכאילו לא גדל ברשות נכרי לענין קדושה, אבל מירוח נכרי פוטר משום שמירחו הנכרי לדעת רמב"ם ורש"י, ולהתוס' בבכורות [י"א:] דשלקחו הנכרי לגדיש קנאו לגמרי ודוחק קצת. [↑](#footnote-ref-10)
11. והנה הגר"ח על הרמב"ם [תרומות פרק א הלכה כב] כתב "דבחיובא דתרומות ומעשרות תרתי בעינן הבאת שליש ומירוח, משא"כ בחלה לית בה רק חד מילתא המחייבה בחלה דהיינו גילגול לרבנן וקרימת פניה בתנור לר"ע".

    וכתב על זה החזו"א בגליונות על הגר"ח [תרומות פרק א הלכה כב] כתב שמצאנו דין בחלה שאין מפרישין מחדש על הישן ולא ממין על שאינו מינו דילפינן ראשית ראשית מתרומה - ומזה מוכרח דילפינן נמי גדל בחיוב - ודגן נכרי למ"ד יש קנין פטור מחלה כמו שפטור מתרומה, וראיה גדולה ממה שאין מפרישין מן החדש על הישן ואין חדש וישן ב' מינים אלא כל שנה מתחייבין פירותיהן במעשרן, ושנה זו אינה מתחייבת בפירות של שנה אחרת והוי מפטור לחיוב ומחיוב לפטור, ואם אין לחלה קשר בגידול לא שייך להגדיר בו חדש וישן ששרש חילוקן בגידול וכו' - ואם אין למצות חלה שום קשר עם הגידול לא היה ראוי למצות חלה לקרותה מצוה התלוי בארץ ועיין לשון רש"י בקדושין [ל"ז.]. [↑](#footnote-ref-11)
12. וז"ל: "ויש לומר דכיון דס"ל להר"ם דכיון דנתחייבו דהיינו שהביאו שליש ביד ישראל, אינם יוצאים מחיובם לגמרי מפני מירוח הגוי ומדרבנן חייבים, אף דהמירוח ברשות ישראל פוטר, א"כ ה"ה לענין חלה דאם התבואה גדלה שליש ביד ישראל וכבר נתחייבה בתרומות ובמעשרות ובחלה ובכל המצות, תו אינם יוצאים מחיובם לגמרי" ומדוייק בהדי' כחידוש הנ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
13. והנה - בירושלמי מבואר שיש ב' דרשות, אוכל וראוי להצמיח – והיינו שיש דרשה 'מפרי העץ' בסוף ויקרא שמשם ילפינן עיקר דינא וגדר דאוכל וראוי לאכילה בעונת המעשרות, וכן בפרשת ראה 'עשר תעשר את כל תבואת זרעך' דנמי ילפינן שתבואה היינו בראוי לאכילה, והדרשות הללו הביאם הירושלמי ריש מעשרות, ועוד דרשה בירושלמי [הלכה ג] - 'עשר תעשר את כל תבואת זרעך' וכאן דרשו לשון 'זרעך' דבעינן ראוי לזריעה וזה בשיעור שליש, ועיין באמרות אברהם זרעא קיימא מעשרות בחידושי סוגיות [סימן א' ענף א'] שהארכנו בשיטת הרמב"ם הנ"ל שלמד שדרשה זו היא הלכה ותנאי בדרשות הראשונות, ואינה הלכה בפני עצמה - הרי לנו שבירושלמי מבואר שיש ב' דרשות, חדא מלשון 'תבואה' ולשון 'פרי' וחדא מלשון 'זרעך'. [↑](#footnote-ref-13)
14. והערני בזה ידידי הגאון הרב חיים קרויס שליט"א שהר"ש אזיל לשיטתו - דהנה בתוספתא בביכורים [פ"א ה"ט] תניא חומר בתרומה משא"כ במעשר שני וביכורים וכו' שתרומה מדמעת וכו' משא"כ במע"ש וביכורים. ובר"ש בביכורים [פ"ב מ"א] טרח ליישב שלא תקשי ממה דתנן שם שביכורים עולה בא' ומאה, ולפי מה שנתבאר בשיטת תוס' נראה שמיושב בפשיטות, שהמשנה לא קתני שמדמעת אלא שעולה בא' ומאה, ודין זה איכא גם בביכורים, משא"כ בתוספתא קתני "מדמעת" ולכן קתני שזה אינו נוהג אלא בתרומה ולא בביכורים, דהנה יעויין בספר פרי עץ חיים [סי' ל"ב] שנתבאר שאף להתוס' דאיכא דין מיוחד בדימוע - דאין זה אלא בתרומה שטובלת אבל לא בביכורים שאינו טובלת. [↑](#footnote-ref-14)
15. ואפילו להסוברין דבכל האיסורין חתיכה עצמה נעשית נבילה, הרי כתב הר"ן [חולין מ"ג: מדפי הרי"ף] דאינה אלא מדרבנן - אלא שהעיר בזה מהתוס' בפרק גיד הנשה [ק':] שהקשו לשיטה זו מגיעולי מדין, ומשמע מדבריהם לכאורה דס"ל דהוא מדאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. [וי"ג שער ד']. [↑](#footnote-ref-16)
17. וע"ע להלן בדברינו אמרות אברהם [תרומות שם - ציונים והערות פרק ה' משנה ו'] תוספת דברים מדברי המשנת ר"א בזה, והוכיח כנ"ל משיטת הרמב"ם, וליישב את שיטת הרא"ש למה לא קשה מיסוד זה.

    ויש נפ"מ נוספת בחידוש זה – עיין להלן בציונים והערות [שם משנה ח' וט'] לגבי נפל לשחורות ולבנות – היכא דידע בשעת נפילה ועכשיו שכח – עיי"ש מה שביארנו בזה.

    וע"ע להלן [שם ציונים והערות - פרק ה' משנה ח'] מהשערי יושר [שער ג' פרק י"א – עמוד קפ"ד] שהבאנו לדון האם גדר זה קיים גם כשיש כבר שיעור ביטול, אלא דאסור מחמת זה שעדיין לא היתה הרמה – [וכמבואר להלן שם בציונים והערות [פ"ה משנה ב'] שהבאנו מכמה ראשונים שאסור עד הרמה], ויש לדון מה הגדר באיסור זה. [↑](#footnote-ref-17)
18. ואין לומר דחסר בתורת לחם ומצה בלחמי תודה שהרי כל מה דפטור מחלה הוא משום דמיקרי קודש וכמבואר ברמב"ם, וכן מבואר בר"ש [פ"א מ"ו], ומלבד כל זה הרי במצה של לחמי תודה דפסולה מצד שלא לשמה הרי מיירי שעדיין אינה קדושה, דאל"כ פטורה מחלה ויליף ממילא למצה וכמבואר כל זה בתוס' בפסחים [שם], עכ"פ באופן זה באמת חייבת בחלה ומבואר דלא חסר בתורת לחם, [אלא דבר"ש פוטר מצד מחשבת הקדש], עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
19. והיה אפשר לחדש דרק כוונה לחלות תודה מיקרי כוונה אחרת כיון שהוא חושב על מצה שיש לה דינים אחרים, משא"כ עיסת הכלבים, אכן קשה שהרי בקדשים אמרינן דמינה מחריב [מחשבת קודש] דלאו מינה לא מחריב [מחשבת חולין], ומבואר דעצם זה שאין דינים בחולין לא אכפת לן, ורק מצד לאו מינה אכפת לן, וזה לא שייך במצה, שהרי הכא מצה עצמה היא גם חולין ואין לדון בה מצד לאו מינה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-19)
20. ז"ל התוספות יום טוב:

    "וקשה לי דהא אף למאן דאמר דחצי שיעור דרבנן לא בחנם היא שנויה דנוקים לה מדרבנן דהא הכי נמי תני רחיצת ידים דלאו דאורייתא אלא גזירה שביעית מי"ח דבר שפירש הר"ב במ"ד פ"ק דשבת. ואף דמוע פירש הר"ש לעיל במ"ד וכן בפ"ב דבכורים דהוא מדרבנן וקראי דילפינן מינייהו כדפירש הר"ב בפ"ד דתרומות וריש פ"ב דערלה אסמכתות נינהו וכן כתב הרמב"ם בסוף פרק י"ד מהל' תרומות שהוא מדרבנן. ושוב מצאתי כדברי בתוס' דפרק הערל [ע"ג.] שכתבו בשם הערוך ערך טען דאסור לזרים אצטריך לחצי שיעור דאסור למאן דאמר מדרבנן ולמאן דאמר מדאורייתא עכ"ל. והירושלמי מצאתי בזה הלשון מתני' מסייע לר"י ואסורים לזרים פתר לה פחות מכשיעור.

    ונראה בעיני שטעות סופר יש וצ"ל מתני' פליגא לר"י וקאי אדלעיל מיניה ר"ח בשם ר' יוחנן זר שאכל תרומה בעון מיתה וכו' מתני' פליגא על רב וכו'. ומשני לה כמו שהבאתיו לעיל. והשתא פריך מתני' על ר"י מדקתני ואסורים לזרים שמע מיניה דאין כאן עון מיתה אלא איסור בעלמא. ומשני דר"י פתר לה לאסורא בחצי שעור. ולא קאי השתא למימרא אי מדאורייתא אי מדרבנן. אלא קאמר דהכי פתר ללישנא דאסורים כי היכי דלא תקשה עליה דאין מיתה לזר האוכל תרומה". [↑](#footnote-ref-20)
21. ועיי"ש שהביא שהמקנה חולק – ועיין שם מה שדחה בדבריו. [↑](#footnote-ref-21)
22. ובשו"ת מהרש"ם [ח"א סי' ע"ב] כתב שאף המשנה למלך שהחמיר במירוח בא"י היינו רק כשהיה דעתו לאוכלן בא"י אבל כשבדעתו להוציאם לאכלם בחו"ל אולי פטור, אבל החזו"א [דמאי סי' ה' סק"ג וסי' ט"ו סק"ד] דחה סברא זו. [↑](#footnote-ref-22)
23. וז"ל הכס"מ - "ואפשר לומר דסבר רבינו דאע"ג דקרא דשמה אהני לפטור פירות א"י שיצאו לח"ל אינו כדאי לחייב מן התורה פירות ח"ל שנכנסו לארץ משום דכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ והאי לאו מלחם הארץ הוא ובין בחלה ובין בתרומות ומעשרות פטור מן התורה ולפיכך הוא ז"ל מפרש דמאי דמן פירות ח"ל שנכנסו לארץ חייבין בחלה אינו אלא מדבריהם וה"ה לתרומה ומעשרות דמדבריהם שכתב בסוף דבריו קאי גם לחלה". [↑](#footnote-ref-23)
24. וז"ל - "ואפשר לומר בענין אחר דאה"נ בפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבים בחלה מדאורייתא וה"ה לתרומה ומעשרות מיהו ה"מ כשנכנסו לארץ קודם שנקבעו למעשר דומיא דחלה דמיירי בנכנסו לארץ קודם גלגול אבל אם נקבעו למעשרות בח"ל ואחר כך נכנסו לארץ מאחר שבשעת קביעותן למעשרות היו בח"ל פרח מהם חיוב תרומה ומעשרות ופטורין מן התורה אבל חייבין מדבריהם - ולפי זה שיעור לשון רבינו כך הוא ואם נקבעו למעשר ביד ישראל בעודם בח"ל חייבין במעשרות מדבריהם אחר שנכנסו לארץ". [↑](#footnote-ref-24)
25. הגר"ח הוכיח דמירוח אינו אלא תנאי בחיוב ולא עיקר המחייב מזיתים וענבים - וז"ל:

    "דכשחשב עליהן לעשות מהן יין ושמן אינן חייבין בתרומות ומעשרות עד שתגמר מלאכתן, ואם חשב עליהן לאכלן כמו שהן חייבין בתרומות ומעשרות מיד משום דלאו בני גורן נינהו וכמבואר בב"מ [פ"ח:] עיין שם, הרי להדיא דגמר מלאכה הוא רק דבר המעכב בחיובא דתרומות ומעשרות, דכל שלא נגמר מלאכתו לית ביה חיובא, אבל לא דמעשה המירוח הוא עיקר דין המחייב בתרומות ומעשרות, וכדחזינן דהיכא דלאו בני גורן נינהו חייבין בתרומות ומעשרות מיד". [↑](#footnote-ref-25)
26. וז"ל הגר"ח - "והנה הך דינא דדגנך ולא דגן נכרי, אף דהוי זאת גזירת הכתוב לפטור דגן נכרי מתרומות ומעשרות, אבל מ"מ כל זה לא שייך אלא בדבר שחיובו תלוי בקדושת הארץ, וכמבואר בתשובות הרא"ש כלל ב', וכן מהא דקאמר הגמ' בגיטין דף מ"ז שם דהך מ"ד דס"ל אין קנין לנכרי יליף מדכתיב כי לי הארץ לי קדושת הארץ, הרי דהך דקנין נכרי תליא באם יש בו קדושת הארץ, א"כ ממילא דזה לא שייך אלא בדברים דליתנייהו בחו"ל, ולא בדברים דאיתנהו גם בחו"ל". [↑](#footnote-ref-26)
27. ואגב יעויין בברכי יוסף [סי' ח] בשיורי ברכה [ס"ק א] שהביא מהבית דוד שתמה דדין זה בל ימצא בירושלמי, ודחה הברכ"י דמה קושיתו, אטו נאמר שכל הראשונים "בדו מליבם ותלו בירושלמי ח"ו, ולא מסתייע דלא ידעי' לירושלמי אלא דניקום ונותיב עלה". [↑](#footnote-ref-27)
28. והק' בישועות יעקב דה"ה בציצית הוא רק חייב כשרוצה ללבוש, ורעק"א חילק דסו"ס אינו תיקון הבגד, וע"ע בט"ז בהל' שחיטה יו"ד סי' א' [ס"ק י"ז] דחילק בין שחיטה דרק שוחט כשרוצה לאכול, לתרומה שתמיד צריך להפריש, ורעק"א שם חולק, והביא מהמג"א כאן שמדמה שחיטה ותרומה. [↑](#footnote-ref-28)
29. סי' תל"ב מ"ז ס"ק ג' באמצע שם "כלל העולה וכו'" ונראה דזהו ההכרעה דידיה, ודחה שם את המג"א, אף דבפתיחה להל' ברכות בס"ק י"ח הביא למג"א, וכ"ה בסי' תר"צ בא"א ס"ק א', אמנם אכתי נראה דההכרעה דידיה כדבריו בסי' תל"ב. [↑](#footnote-ref-29)
30. ואולם עי' במהר"א פולדא ושדה יהושע שלמדו שזה רק דין כוונה ואינו דין הזכרה בפה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ויש להעיר מהסוגי' בברכות [טו] דמפורש שהברכה בהפרשת תרומה היא דרבנן, וכבר יישבנו קושי' זו בקונטרס בדין ברכת המצוות בתרומה - באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [חידושי סוגיות סימן ז]. [↑](#footnote-ref-31)
32. והנצי"ב ביאר דבא לחדש דמברכים לאחר ההפרשה כיון דעדיין מחוסר קריאת שם, וזה מיקרי עדיין עובר לעשייתן כיון דאכתי לא קרא שם, והוסיף עוד שבזה"ז דלא נוהגים לקרא שם, דמפרישין בלי קריאת שם, לכן מברכים לפני ההפרשה עצמה. [↑](#footnote-ref-32)
33. הנצי"ב הק' ג' קושיות בדין קריאת שם בתרומה, א] הראב"ד בהשגותיו על הרמב"ם [פ"ה הל' ביכורים] כ' בזה"ל, "כ' ר' אחאי גאון ז"ל וקורא לה ואומר הרי זה תרומה", ותמה הנצי"ב, דלמה צריכים מקור לדין קריאת שם מר' אחאי גאון, הרי משנה מפורשת היא בנדה [ע"א] ובתוספתא תרומות [פ"ג ה"ב] ובמעשר שני [פ"ד הט"ז], ב] עוד תמה על מנהג ישראל בזה"ז שמפרישין בלי קריאת שם, ולמה עבדינן כן, ג] עוד הק' דבמשנה בפסחים [מ"ז] נחלקו איך מפרישין חלה בטומאה ביו"ט, דלפי ר"א לא קורא לה שם עד אפייה, ולפי ר' יהושע מפרישה ומניחה עד הערב ואם החמיצה החמיצה, ודייק הנצי"ב דמלשונו של ר' יהושע משמע שיש הפרשה בלי קריאת שם, ורק ר"א קאמר בפירוש שיש קריאת שם, הלא דבר הוא.

    ותירץ דחלוקין נינהו הפרשה בקריאת שם בפיו מהפרשה בלב שהיא ההפרשה בלי קריאת שם, וז"ל "וזה ברור דאע"ג שיוצאים מידי טבל בהפרשה לחוד [וכוונתו בהפרשה במחשבתו], מ"מ לענין שיחול קדושת תרומה כדבעי יותר טוב ומובחר שיאמר הרי זה תרומה, שהרי קדשי מזבח דודאי מהני בגמר בליבו, מ"מ מצוה לענין הכשר הקרבן שיאמר הרי זה קרבן לה', ואפי' בכור שקדוש מרחם מצוה להקדישו בפה וכן שעיר הפנימי דיוה"כ שהגורל שקובעו לשם עושהו חטאת ומ"מ אומר לה' חטאת וכו', וה"נ בחלה ותרומה".

    והוסיף, דלפי"ז, לדעת ר"א שאופין אותה ובסוף הכהן נהנה ממנו, הרי מתקיים בה דיני תרומה, ולהכי יש בו קריאת שם, דלא אכפת לן אי יגיע לקדושה גמורה, אבל לפי ר' יהושע שמניחה עד שתחמיץ, לדידיה אין שום הנאה לכהן, דחמץ אסור בהנאה, ולא נתקיים בה דיני תרומה, ולהכי עדיף שלא יחילו בה חלות גמור של תרומה בכל קדושתה, דממילא הולך לאיבוד, וזה הנפ"מ למעשה בין תרומה שיש בה קדושה גמורה או לא.

    וכ' דלפי"ז בזה"ז שמאבדין את התרומה וזה עפ"י מה שכתב הרמ"א באו"ח [סי' תל"ז], א"כ "יותר טוב שלא להקדישה כ"כ אלא כדי לפטור את הטבל", ומטעם זה לא נהגו בזה"ז לעשות בה קריאת שם, וכדהסיק שם "משו"ה המנהג שלא לקרות שם שלא יהא בחומר קדושה", אכן ר' אחאי פוסק [שאילתא ק"ח] כהגאונים דלא מאבדין בזה"ז, ונותנים לכהן קטן לאכול, וא"כ לדידיה שפיר אפשר לעשות בו קריאת שם, שמתקיים בה דיני תרומה, ולשיטתו כ' שיש קריאת שם.

    ובזה ביאר את דברי הראב"ד, שהביא מקור מר' אחאי גאון שיש קריאת שם ולא הביא משניות מפורשות, וביאר, דקס"ד שבזה"ז ליכא קריאת שם, דאף דאוכלו כהן קטן הא סו"ס לא מתקיים בו עיקר דינו כמצותה ממש כיון שלא נותנים אותה לכהן גדול, א"כ שפיר הוצרך להביא לזה מקור מר' אחאי, דאכתי עדיף בקריאת שם, ודו"ק, עכתו"ד.

    ונראה דגם בחלת לחם מבואר כחידוש הנ"ל, דהנה מצאתי בחלת לחם [סי' ז' ס"ק ב'] שכ' ליישב קושי' רעק"א בתשובה דמאי שנא ביטול חמץ שאין בה ברכה כיון דלא מברכין במצוות במחשבה לתרומה שיש בה הפרשה במחשבה ואפי"ה מברכינן ביה, ותירץ דהכא שאני דבתרומה עיקר המצוה הוא בפה בקריאת שם, עיי"ש שהביא לזה ראיות.

    והוסיף בזה חידוש גדול, וכ' בזה"ל, "דתרומה אף דניטלת במחשבה, מ"מ עיקר מצוותה בפה, שהרי מצוה לקרות שם, אלא דגם במחשבה נעשית תרומה, ולפי"ז נראה לענ"ד, דכל שלא בירך על ההפרשה, אע"ג דמהני במחשבה, מ"מ הרי עיקר המצוה לקרות שם בפה, א"כ עדיין לא גמר המצווה, ולא גרע מאילו עוסק עדיין בנענוע הלולב, וכל שכן כאן שיש לו עדיין עיקר המצוה לעשות פשיטא שיכול עדיין לברך", עכ"ל.

    ותמה עליו במעדני ארץ [תרומות פ"ב - הט"ז ס"ק א'] דלא דמי לנענועים, דאף אי לכתחילה בעי הפרשה או דיבור, הא מיהת דאחרי שכבר חל התרומה ע"י מחשבה, איזה מצוה יש להפריש עוד ע"י דיבורו, וצ"ע.

    אולם לדברי הנצי"ב הדברים מבוארים, שיש מקום עדיין להוספת קדושה בעיקר החלות תרומה, דשאני חלות תרומה ע"י מחשבה מחלות תרומה ע"י קריאת שם, ונתחדש כאן עוד, דגם אחרי שכבר חל חלות תרומה, אכתי שייך להוסיף בה עוד קדושה, ודו"ק.

    הרי לנו כמה חידושים, א] עצם זה שיש נפ"מ בקדושה בין הפרשה בפה להפרשה במחשבה הוא כבר חידוש, ב] זה שיש נפ"מ בקדושה אף שאין בזה שום נפ"מ לדינא, דכל האיסורים וחיובים איתנהו בתרומה ע"י מחשבה, והיכן מצאנו חילוקים בקדושה גם בלי שיהיה נפ"מ ביניהם בדין, ג] ואחרי הנך תרי חידושים, חידש החלת לחם בזה עוד, שגם אחרי שכבר החיל חלות קדושה מצד מחשבה אכתי איכא מקום להפרשה נוספת ולקדושה יתירא.

    והמקור לכל זה הביא הנצי"ב ממה דמצאנו בבכור דאף דחיילא קדושתה בידי שמים, אבל אכתי איכא מצוה להקדישו, ובאמת לא ברור עיקר הגדר בהך מצוה להקדישו בפה, האם הוי מצוה בעלמא או דחיילא חלות קדושה על ידה, והנה, כבר הביא הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [נדרים סי' י"ב ס"ק ח'] ראיה מהלחם משנה [פ"א- הט"ו דנדרים] ומחנ"א [נדרים סי' י'] דכל מה דבכור מיקרי דבר הנדור היינו דוקא באופן שהקדישו בפה, והוכיח מזה הגרש"ר דע"כ דחיילא חלות קדושה ע"י הך הפרשה בפה, דאל"כ לא היתה משתנית בהפרשה לדבר הנדור, עיי"ש שהאריך להוכיח כן, אולם ביאר בזה בשם הגרשש"ק זצ"ל שאין כאן ב' קדושות, אלא דאיכא סיבה נוספת לקדושה ראשונה, והיינו דמעתה קדושה גם מחמת עצמה וגם מחמת ההקדש בפה, ומה"ט הוי דבר הנדור.

    הרי דבקדושה השניה שניתוספה ליכא תוספת דינים כלל, וכל מה דנתחדש הוא דהך קדושה עצמה היא גם קדושת פיו, וממילא כבר דיינינן ליה כדבר הנדור, [ואין נפ"מ זו נפ"מ בין הנך תרי קדושות, שהרי החילוק בין דבר נדור לדבר האסור אינה אלא תוצאה בעלמא ממה שיש קדושה נוספת, ופשוט].

    ונראה דה"ה דבתרומה הוא כן, דבהלכה של קריאת שם שזו עיקר המצוה, בהלכה זו נתחדשה דהך קדושה עצמה דתמיד חיילא בלי קריאת שם, כשחיילא ע"י קריאת שם אית בה קדושה אחרת, ושאני קדושה זו דאית בה מעלת קריאת שם, וזה עצם דינה שהיא תרומה ע"י קריאת שם, אולם סו"ס דברי החלת לחם מחודשים דגם אחרי שכבר חיילא במחשבה דחיילא עוד בפה הוא אכתי חידוש גדול – ועיין בהמשך דברינו שהביאור בדין נוסף של קדושה שיש בהפרשה ע"י קריאת שם דנתחדש בנצי"ב ובחלת לחם הוא, דהכא איכא כבר הזכרת ש"ש בהפרשה – והכל מבואר במשנה עצמה – וזה גם הנפ"מ בהא דינא. [↑](#footnote-ref-33)
34. דהנה, החת"ס בסוכה [ר"פ לולב הגזול, בד"ה איידי אפרש] הביא שכבר הק' סתירה בדברי השאילתות, דמצד א' מבואר בשאילתות שמברכים על הפרשת "תרומה", ובקריאת שם קורין לה שם "חלה", ומאידך, הרמב"ם מביא דמברכים על הפרשת "חלה", ועל זה הביא הראב"ד מהשאילתות דקורין לה שם "תרומה", הרי שיש כאן סתירה, ולמה משתנה הברכה מהקריאת שם מלשון חלה ללשון תרומה.

    וביאר החת"ס, שיש חסרון בלשון תרומה דשייכא גם בתרומת גורן, ויש חיסרון בלשון חלה דקאי נמי על העוגה עצמה, ולהכי בעינן תרווייהו, גם תרומה וגם חלה, וכיון שהברכה מצטרפת לקריאת שם, א"כ אהני לן הלשון תרומה בברכה להשלים הלשון חלה בקריאת שם, ואהני לן הלשון חלה בברכה להשלים הלשון תרומה בקריאת שם.

    והוסיף דלכן בזמן הזה ליכא קריאת שם, דכיון שהנוסח שלנו הוא להפריש תרומת חלה, להכי לא צריכים קריאת שם כלל, דהברכה היא הקריאת שם, ודו"ק, ובדעת הנצי"ב דלמד דליכא קריאת שם בזה"ז, צ"ל דלמד דאף דמצטרף הברכה לקריאת שם, אבל הך בחידוש הנוסף שהברכה מצד עצמה נעשית לקריאת שם, בזה פליג החת"ס. [↑](#footnote-ref-34)
35. ונראה להוסיף בזה עוד, דהנה מבואר במשנה בתרומות [פ"ב מ"ב] דאין מפרישין מן הטמא על הטהור, וביארו הר"ש והרא"ש והרע"ב וכן הוא ברש"י פסחים [ל"ג] וביבמות [פ"ט] דמצד פסידא דכהן אתינן עלה.

    אולם התוס' ביבמות [שם] הביאו מהריב"ן שפירש דכתיב "תתן לו ולא לאורו", וכן פירש רש"י בשבת [כ"ה:] וכן הוא בתוס' רי"ד בקידושין [נ"ח: ד"ה חטה אחת] ובמלכי צדק בפירושו לתרומות [שם], ותמהו התוס' [ביבמות] על הריב"ן, שהרי מפורש בהדי' בפסחים [ל"ג] דדוקא תרומה שלא היתה לה שעת הכושר שתלשה טמא ומשקה טופח עליו, דבכה"ג דרשינן "תתן לו ולא לאורו", ואז אינו תרומה גם בדיעבד, אבל הכא בשהיה לה שעת הכושר אלא דנטמאה אח"כ, בכה"ג ע"כ ליתא לדרשה הנ"ל, שהרי תרומתו תרומה וע"כ דלא שייך דין זה הכא, ועי' בזה במראה הפנים על הירושלמי [ריש פ"ב בד"ה אין תורמין מן הטמא].

    וראיתי בספר עטרת ראש [שם אות ט"ו] דיישב קושי' התוס' ופי' דכוונת הריב"ן שיש גם דין לכתחילה דילפינן מהך קרא דתתן לו ולא לאורו, דילפינן מהך דרשה דתתן לו ותתן לאורו הם שתי נתינות ושתי הפרשות נפרדות, ולכן גם אי היה לו שעת הכושר אכתי לא עושים הפרשה כזו לכתחילה.

    ונראה דהביאור בזה הוא עפ"י הנ"ל, דעיקר דין הפרשה הוא להפריש תרומה שיהיה בה דין מצוה ודין עבודה, ובשריפה ליכא דין עבודה אף דאית ביה קיום מצוה, וזה יסוד הדין "תתן לו", ויליף מזה תרתי, א] בלי שעת הכושר לא חיילא חיובא דהפרשה כל עיקר, ב] אכתי למדנו מהכא דגם כשיש בו שעת הכושר דלא יעשה כזה הפרשה לכתחילה, ולהכי רק מפרישין מהטהור.

    והנה - בריש פ"ח דתרומות מבואר במשנה דאשת כהן או עבד שאכלו ואמרו להם דמת בעלה או נתגרשה או שהעבד נשתחרר, וכן בכהן שאכל ונודע לו שהוא בן גרושה, דבכולהו נחלקו ר' אליעזר ור' יהושע אי משלם קרן וחומש או שהוא פטור, וטעמא דר' יהושע הביא הר"ש מסוף החולץ, דמיירי דוקא בערב פסח שהוא בהול, והוי ליה טעה בדבר מצוה, ועיין עוד בפסחים [עב] שהביאו שם ב' טעמים, או מצד טעה בדבר מצוה או משום דתרומה איקרי עבודה, ועבודה רחמנא אכשר, וזה מקרא דברך ה' חילו ופועל ידיו תרצה,

    ועיין בשנות אליהו [במשנה שם], שהביא ירושלמי דנחלקו רב ור"י בטעמא דר' יהושע, דר' ינאי למד מגזה"כ דהכהן אשר יהיה בימים ההם, דילפינן שיש כהן שהוא כהן עכשיו ואינו כהן לאחר זמן, ורב למד מצד גזה"כ דפועל ידיו תרצה, ומבואר בירושלמי לפי גירסת הגר"א דאיכא ביניהם נפ"מ, דלפי רב בעינן כהן שכשר לעבודה, לאפוקי טמא וחולה, וכן בעינן נמי בזמן המקדש, ואל"כ פטורים מחומש, ונראה דהביאור הפשוט בדבריו הוא, דאף דתמיד איכא מצוה באכילת תרומה, אבל עבודה אין כאן אלא בכהן הראוי להקרבה, ורק בכה"ג נאמר דינא דפועל ידיו תרצה.

    ועי' עוד בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [ציונים והערות פרק שני משנה ב / ובחידושי סוגיות סימן ט] שהרחבנו בחידוש זה להוכיח כן - ושם הבאנו שדומה לדין בירושלמי שיפריש דוקא מן הטהור, דדרשינן "ונתת אותה לאהרן הכהן, עשה שינתן לאהרן בכהונתו", ו"בכהונתו" היינו שיתקיים נמי הדין עבודה, והיינו כנ"ל, ועיין באור שמח [פי"ד תרומות הי"א] שביאר "בכהונתו" דהיינו בראוי לעבודה, ודו"ק, וכל דברינו א"ש לפי הרמב"ם שנתינה כלולה בתוך הפרשה. [↑](#footnote-ref-35)
36. והיה אפשר לומר דסו"ס לאחר שכבר קיים דין ההפרשה בגלגול, שוב ליכא חיוב נוסף בתנור, דרק מפריש חלה חדא, משא"כ הכא בשכחה דמשכחת לה אח"כ בעמרים גם לאחר דשכח כבר בקצירה, וכן היא המשמעות ברא"ש.

    אולם נראה דמזה אין להוכיח דבשכחה איכא ב' מחייבים, שהרי מה דשייך שכחה אחר שכחה ולא שייך חלה אחר חלה הוא מסיבה אחרת, שהרי השכחה שכבר שכח בהך תבואה לא באה לפטור את כל התבואה מחיובא דשכחה, דאדרבה, כל מה שיוסיף לשכוח יתחייב לעזוב לעניים שיש שכחה לאחר שכחה, ולכן פשוט למה שכשהוסיף עוד שכחה בהך תבואה בשעת העומרים דשפיר מתחייב עוד, שהרי שכח עוד, ומה אכפת לן מה שכבר שכח בקצירה, ומאי שנא ממי שמוסיף עוד שכחה בשעת הקצירה עצמה, ומזה אין להוכיח דחיובא דעמרים הוא חיוב חדש.

    וממה דאינו כן בחלה אינה ראיה, שהרי בחלה כל מה שהפריש בא לפטור את כל העיסה מחיובא דחלה ושוב אינו מוסיף בה עוד הפרשה, ומה"ט אין הפרשה נוספת בשעת האפייה, דאף דהאפייה היא מחייב חדש, אבל אין כאן חפצא חדשה שמתחייבת, דהך חפצא שמתחייבת בגלגול היא שמתחייבת באפייה, והרי יש הפרשה בהך חפצא, ושוב לא מתחייב, דכבר נפטרה ע"י הפרשה קמייתא. [↑](#footnote-ref-36)
37. ולהלן בציונים והערות [פרק ג' משנה א'] נוכיח דבאמת ה"מעיקרא" דפטור עכו"ם חלוק מה"מעיקרא" דשיעור ה' רבעים, דבאמת תרי דינים נינהו, ודין ד"בשעת חובתה היתה פטורה" רק שייך בגלגול והשיעור ה' רבעים שייך כבר בשעת נתינת המים, והכל עפ"י המבואר כאן. [↑](#footnote-ref-37)
38. והיה אפשר לתרץ שדאפי' אי נימא שעיסה שאין בו מ,ג ביצים עדיין נחשב לעיסה, מ"מ גלגול בפחות מן השיעור אינו פוטר את העיסה שלא יתחייב לעולם, שי"ל שמה שהקדש ועכו"ם פטור בשעת גלגול, היינו כיון שראוי היה שיתחייב בחלה אלא שחל עלייהו דין 'פטור' ובזה אמרינן ש'פטור' והפקעת חיוב שחל בשעת גלגול תו לא פקע, משא"כ היכא דליכא שיעור אין בזה דין פטור שחל בשעת גלגול, אלא 'העדר חיוב' ע"י חסרון שיעור, ולכן איכא למימר שכל שבא לידי חיוב אח"כ שפיר יתחייב בחלה. וע' בזה בחי' הגר"ח הלוי [פ"ו ביכורים הי"ט].

    מיהו תירוץ זה יתכן רק אי נפרש שפטור של שעת גלגול היינו שחל "פטור" והפקעה מחיוב בשעת גלגול, אבל עיין מה שכתבנו לעיל בציונים והערות [פרק ב' משנה א' ענף ב'] להוכיח בדעת הרמב"ן ובדעת התוס' שרשות הקדש ועכו"ם בשעת גלגול אין זה בגדר "פוטר" מהחיוב של חלה אלא 'העדר חיוב' - דמה דפטרינן מחלה כל שאינו בכלל "עריסותיכם", דרשינן שרק מה שהוא "לכם" חייב בחלה, וכל שאינו שלכם נתמעט, ואין זה דרשא מיוחדת למעט ולפטור רק רשות הפקר או רשות הקדש, ולפי"ז הדרא קושיא לדוכתיה דהיאך יתחייב בחלה ע"י נשיכה וצירוף סל לאחר שכבר נעשה העיסה ונתגלגל בפטור. [↑](#footnote-ref-38)
39. והוסיף החת"ס "ובזה יש מקום ליישב דברי רבינו ירוחם התמוהים שכתב למלאות ביצה מ"ג פעמים מים והכלי המחזיק הוא שיעור חלה, ותמה בד"מ [א"ח סי' תנ"ו] הא חסרו לי' הקליפות. ולהנ"ל יש מציאות לזה השיעור ולהרשב"א הא דמשערין בקמח והרא"ש העיד שנוהגין לגדוש המדה, והגודש הוא תילתא [שבת ל"ה.], והמהרי"ל העיד בסדר הגדה דב' ביצים בלא קליפה הוא כמו ביצה ומחצה בקליפה וכ"כ מג"א [סי' ר"י ס"ק ב' בשם של"ה], ואך כתב זה השיעור לגודשים המדה ואינך שיעורים שכתב מיירי נמי בלא קליפה כמ"ש ד"מ אף על פי שאין משמע כן מלשונו מ"מ טוב לקיים דברי חכמים, ולקמן אי"ה נעשה סמוכים לדברי מהרי"ל מש"ס". [↑](#footnote-ref-39)
40. וז"ל "חדא דבמסכת שבת [כ"ה.] ובמסכת יבמות [ע"ד.] דרשינן משמרת תרומותי שתרומה טמאה מותרת בהנאה ודרש תרומותי בשתי תרומות הכתוב מדבר אחת תרומה טהורה ואחת תרומה טמאה ובבכורות [ל"ד] דרשינן משמרת תרומותי בשתי תרומות אחת תרומה טהורה ואחת תרומה תלויה. ומקשים התוס' במס' שבת ובמסכת בכורות שם איך יליף שלש תרומות מקרא זה טהורה וטמאה ותלויה ומתרצים התוס' דמלך דריש אתרומה טמאה להתיר בהנאה ומשמרת שייך בתלויה עיי"ש.

    ומעתה אי צריך בכל תרומה שתי הפרשות אחת להתירה מטבל ואחת למצות נתינה לכהן אכתי קשה מנ"ל למידרש תרומה טמאה דלמא תרומותי דהיינו שתי תרומות קאי אחד על תרומת כל שהוא שמתיר מטבל ושני אתרומת שיעור כדי נתינה.

    ועוד שם בבכורות פריך הגמ' ור' יהושע ומשני תרומותי כתיב אמאי לא משני דר"א ור"י פליגי בזה דר"א מוקי משמרת תרומותי שתי תרומות לטהורה ולתלויה ור"י מוקי לשתי תרומות אחת שבא להתיר מטבל ואחת הניתנת לכהן,

    ועוד איך אפשר לומר דבהפרשת כל שהוא הותר הכרי בתרומה והעיסה בחלה הא כל זמן שחסר עוד הפרשה דבכדי נתינה עדיין אסור הכרי והעיסה כדילפינן במס' סנהדרין [פג], מנין לטבל שהוא במיתה דכתיב ולא יחללו את קדשי בנ"י אשר ירימו לה' בעתיד לתרום הכתוב מדבר ע"ש וחלה ותרומה מחד קרא נפקא לן כדאיתא בפ"א ממסכת חלה משנה ט' וע"ש בפירוש המשנה להרמב"ם ובברטנורה שם, וא"כ האי הפרשת כל שהוא מה טיבו הא עדיין לא הותר כל זמן אשר עתיד לתרום ממנו ועדיין הוא באזהרה מקרא ולא יחללו את קדשי בנ"י אשר ירימו לה'". [↑](#footnote-ref-40)
41. ובהמשך הביא שם הנו"ב - וז"ל: "הארכתי בזה לאפוקי מדברי הגאון בעל מגן אברהם בספרו זית רענן שעל מה שאמרו בספרי שיהא בה כדי מתנה כתב - וא"ת א"כ בעיסה גדולה מאד יתן אחד ממאה ויהיה ג"כ כדי מתנה או איפכא בעיסה קטנה אפילו אחד מכ"ד אין בו כדי מתנה וי"ל דלעולם אין בו כדי מתנה אא"כ יתן אחד מכ"ד דאם יש בו הרבה צריך ליתן הרבה עכ"ל הזית רענן - והנה מבואר בדברי הרמב"ם ההיפך ולעולם חלק כ"ד מעשרון הוא כדי מתנה אפילו בעיסה גדולה דלכך סגי בנחתום חלק ממ"ח ואמנם האמת הוא שצריך ליתן אחד מכ"ד מכל עיסה לפי גודלה והיינו מתקנת חכמים וחלק אחד מכ"ד בעשרון אפילו לכמה עשרונות הוא מן התורה לקיים מצות נתינה וכן מורה לשון הרמב"ם שצריך להוציא שיעור שיהיה ראוי לתת לכהן כמו שאמר הש"י תתנו שיהיה בו כדי נתינה - ובאמת דברי הזית רענן הם נגד הסברא ומה חילוק יש לכהן בין אם החלה היא מעיסה גדולה או קטנה אם היא לו כדי נתינה.

    ולדברי הזית רענן קשה בחולין [קלז:] - גופא רב ושמואל דאמרי תרווייהו כו' תרומה בששים והאנן תנן עין יפה כו' דאורייתא בששים דרבנן בארבעים דאורייתא בששים והאמר שמואל חטה אחת פוטרת כל הכרי כו' ולדברי הזית רענן א"כ אין כאן קושיא דמה דאמר שמואל חטה אחת פוטרת היינו להתיר הכרי אבל לא יצא ידי נתינה כי אם בששים דהרי גם בתרומה כתיב נתינה אלא ודאי שאין שייך בתרומה לשער כדי נתינה אחד מששים כיון שאין שיעור ידוע לכרי שיתחייב בתרומה ובאיזה כרי נשער חלק ששים אם כרי של קב או כרי של מאה כור דלענין שיהיה בו שעור נתינה אין לומר כל כרי לפי מה שהוא, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-41)
42. ויש להעיר, דנתחדש הכא ברא"ש דשייכת קריאת שם וחלות חלה גם לפני האיסור טבל באכילת קבע, וע"כ דלא שייכי אהדדי, ונראה דגם בתרומה הוא כן, דהנה, מצאתי בירושלמי [ריש פ"ט דתרומות] דכמו דלא חיילא שם תרומה בגדולי תרומה אלא מהבאת שליש ואילך, כמו כן ילפינן מהכא דליכא קריאת שם לפני הבאת שליש, כן מבואר שם בביאור הגר"א, ויש לעיין דכבר מפורש במשניות ריש מעשרות דחייבים במעשר משעת הבאת שליש, ולמה אמרו דילפינן כן מהמשנה בגידולי תרומה, אלא דהתם במעשרות אמרינן כן לענין החיוב הפרשה לענין אכילת קבע, ובירושלמי אמרינן כן לענין החלות קריאת שם, ומבואר דתרתי נינהו, ודו"ק, וא"כ ה"ה דבחלה תרתי נינהו. [↑](#footnote-ref-42)
43. והעירני ידידי הרה"ג ר' יוסף שלמה כהן שליט"א מלשונות של המנ"ח דמשמע דתמיד מיירי בנתינת מים עייש"ה. [↑](#footnote-ref-43)
44. ונבאר את הדברים, דבשבת אנו דנים האם ע"י מעשיו חיילא כאן שם עיסה דשוב הוו מעשיו בכלל לישה, ואף אי עדיין לא חיילא שם עיסה בנתינת מים עצמה, אבל אכתי מיקרי מלאכת לישה כיון שמעשה זה הוא הכנה למעשה שלאחריו שעל ידו חיילא כאן עיסה, [והיינו דאחרי שתהיה עיסה בלישה עצמה אז איגלאי דגם המעשה נתינת מים גרם לתורת עיסה], וממילא דחיילא במעשה זה תורת מלאכה גם באופן שלא לשו בסוף כיון דסו"ס מעשה זה מכינה את המעשה ואתחלתא דהך מעשה הוא, הלכך שם מלאכה עליו, ודו"ק, וכל זה בשבת, אבל לענין חלה אינו כן, דרק כשחלה תורת עיסה עליו בפועל אז הוא דחייב בחלה אף דכבר איכא מעשה מלאכת לישה מצד הגברא.

    וי"ל גם לאידך גיסא, דצריכים לומר דאף דכבר חיילא תורת עיסה בנתינת מים, אמנם י"ל דאכתי לא חשיב מלאכת לישה, דמלאכת לישה היינו דוקא בהושלמה ונגמרה העיסה, דלישה עצמה מוסיפה תוספת שלימות מעבר לנתינת מים, ואף דשמה עיסה אכתי יש להוסיף עוד בהנך מעשים.

    אולם י"ל עוד, דלדברי הנצי"ב בביאור דברי הרמב"ם י"ל דכו"ע מודי דבנתינת המים עצמה אכתי לא חיילא תורת עיסה בלי תחילת העירוב קמח ומים, וממילא י"ל דכו"ע מודי דתחילת העירוב קמח ומים הוי בכלל לישה בשבת, וכל פלוגתתם היא אך ורק בנתינת מים בלי תחילת העירוב, ודו"ק [↑](#footnote-ref-44)
45. ואכתי יש לעיין בשיטת המ"ב דמאן יימר דלישה בשבת שייכת לתורת עיסה ולמצה, הא ענינה של מלאכת לישה היא אך ורק דיבוק החלקים כהדדי בלי שייכות לעיסה, משא"כ במצה שתלויה בעשייה דלחם שבזה בעינן עיסה, וצ"ע, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-45)
46. אלא דדן שם החזו"א מצד אחר דע"י שריפתו הוא מבטל בידים מצות הפרשת תרומת ומעשרות, וזה דוקא בבעלים ששורף, ועיי"ש שתלה דין זה בנידון של האחרונים אי איכא מצוה חיובית בהפרשת תרומה או דכל המצוה היא רק באופן שרוצה לאכול, ועיין באבי עזרי [תניינא מעשר פ"ו ה"ב] שהביא את דברי האור שמח דמותר להאכיל בהמתו טבל גמור, ומבואר דלשיטת הרמב"ם ליכא דין הנאה של כילוי בטבל טהור, והק' כעין הערת החזו"א דסו"ס הוא מבטל למצות הפרשת תרומה, ועיי"ש שהעמיד דין זה באופנים דליכא מצוה, והחזו"א העיר שאם יש בל תאחר וביעור גם בטבלייהו מוכרח שיש מצוה שמצות ביעור לא מחדשת מצוה בהפרשה. [↑](#footnote-ref-46)
47. ובעיקר האי חידוש יש לעיין, דלכאו' כל זה הוא רק אחרי מירוח, ונראה דזה תלוי בדברי התוס' בנדה [ו':] לענין האיסור טומאה בטבל, ויש להעיר מהמשנה בתרומות [ריש פרק ט'] לענין גידולי תרומה לאחר שליש, ולכאו' קשה דתיפוק ליה מצד טבל, וע"כ דטבל עצמו אסור רק לאחר מירוח, ודו"ק.

    איברא, דאף דליכא משמרת לדעת החזו"א בהפסד טבל, אכן זה פשוט דאיכא עכ"פ איסור דרבנן להפסיד טבל, וזה מבואר בחזו"א [דמאי סי' ד' ס"ק ט"ו] שהביא כן מהתוספתא, ובעיקר דין הפסד טבל הראני בזה ידידי הרה"ג ר' משה הלר שליט"א דכן מבואר ברמב"ם בפי' המשנה [מעשרות פ"א מ"ח] וברמב"ם בהלכותיו [מעשרות ריש פ"ו] וכמבואר במהר"י קורקוס וכס"מ [שם], ודו"ק, אלא דיתכן שזה רק דין דרבנן, וכדהביא החזו"א מהתוספתא, ורק הערוה"ש חידש דאיכא בזה דין משמרת מה"ת, וגם מהמשנה ראשונה [תרומות פי"א מ"ג] מבואר דאיכא איסור הפסד גם בטבל דמפסיד את האשפרות להפריש ממנו -

    ומעצם הדין המבואר במשנה [מעשרות פ"א מ"ח] דפירשו הרמב"ם בפי' המשנה מצד הפסד, פירוש זה אינו מוכרח וכמבואר בר"ש [שם] ובמהר"י קורקוס [מעשרות ריש פ"ו]. [↑](#footnote-ref-47)
48. כך תיקן הרא"ש - מובא בתורת הארץ [פרק ד' ס"ק צ"ה]. [↑](#footnote-ref-48)
49. אולם לפי"ז יש לדון בתחילתה סופגנין ממש, וכגון בבלילה רכה ושוב אפאה, דהתם אינה מחשבה רק מעשה ואפי"ה אפייה מהני ביה אח"כ לחייבה, ומבואר דמעשה מוציא מידי מעשה, ומ"ש מהקדש, אכן נראה דעל זה לא היה ק' לרמב"ן, דהתם לא היה גלגול מתחילתה, ואין כאן שעת חובתה כלל, ונמצא דמעולם לא היה כאן "אתחלתא דלחם" דבלילה רכה אינה עומדת מצד עצמה לאפייה ותנור, וא"כ איך שייך שיקבע שמו של הלחם אז, ולהכי א"צ לעקור שמו, דמעולם לא נקבע שמו של הלחם בבלילה, ודו"ק. ודע דעיקר הקושי' מבלילה רכה היא רק לשיטות שסוברות שגם לרמב"ן חייבים בבלילה רכה ואח"כ אפאה, ועי' בזה במהר"ם חלוואה פסחים [ל"ז:] דנקט כן, אבל לפי מה שמבואר ברבינו דויד [שם] שלדעת הרמב"ן אין שום חיוב חלה בתחילתה בלילה רכה, א"כ קושי' מעיקרא ליתא. [↑](#footnote-ref-49)
50. ובדין זה עיין במשנה ראשונה [פרק ג' משנה ה'] - וז"ל השו"ת מהר"ח אור זרוע [סימן קצ"ג] – "ונסתפקתי דהעושה עיסה ליתנה לגוי אחר שתאפה אם תתחייב בחלה - דכי היכא דממעטינן עיסת כלבים בספרי זוטא מעריסותיכם, שלכם חייבת ושל חיה אינה חייבת הכי נמי נמעט של גוים - כדדרשינן ביום טוב לכם ולא לגוים לכם ולא לכלבים אלמא כי הדדי נינהו - ושמא לאו מעריסותיכם דריש ליה - דפ' ראשית הגז [קל"ה:] מסיק עריסותיכם כדי עיסתכם, אלא מכולה עריסותיכם דריש ליה עיסה העשויה לאכילת אדם דהיינו כעבין ולא העשויה לאכילת כלבים דלא קפיד בה ועושה כלוחין לכותח. וא"כ העושה עיסה ליתנה לגוי שעושה ללחם וכעבין תתחייב - ושמא יש לדמותה לעושה עיסה להקדישה דלאו לאוכלא איהו עביד לה - ותיפטר" – הרי דרוצה לדמות להקדש – ולא איתברר כוונתו. [↑](#footnote-ref-50)
51. ואף שהגר"ש רוזובסקי זצ"ל [זכרון שמואל סי' ט' ס"ק ט'] הוכיח מסוגי' דגיטין [מ"ז] דתלוי באין קנין ויש קנין לעכו"ם להפקיע מידי תרו"מ, ומשמע דמצד עצם ההבאת שליש ע"י עכו"ם אין פטור, אבל ראיתי בתורת הארץ [פ"ד אות פ'] דביאר דודאי דהפטור הוא מצד הבאת שליש בעכו"ם, רק דבשאין קנין לעכו"ם שוב לא חשיב כהבאת שליש דעכו"ם, ודו"ק, ומרהיטת דברי הגר"ח [תרומות פ"א - הכ"ב ד"ה ונראה] מבואר נמי דנקט שזה דין פטור עכו"ם בהבאת שליש וכעין מירוח עכו"ם, ודלא כהגרש"ר, וכן הוכיח נמי החזו"א ריש שביעית עיי"ש, ושם [סי' ב' ס"ק ב' סוד"ה איברא] מדמה לגלגול לר"ע דמחייב בקרימה בתנור - ובהאי ענינא הארכנו באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [חידושי סוגיות סימן יד]. [↑](#footnote-ref-51)
52. וכתב בזה הקה"י [זרעים סימן י'] דיתכן דגזבר כאפוטרופוס, וידו כיד הקדש ומירוח הקדש ע"י גזבר חשיב כמעשה מירוח של הקדש ג"כ, וממילא י"ל דכבר לא אכפת לן במעשה המירוח דבמירוח של אחר תמיד יחשב כמירוח של גזבר והמירוח תמיד יתייחס להקדש, ולא משכחת לה מירוח של אחר ברשות הקדש, ואכתי צ"ב הסברא בזה, ובשיטה לא נודע למי [מובא להלן] מפורש דמירוח ברשות הקדש תמיד דמי למירוח ישראל ברשות עכו"ם דלא משכחת לה מעשה מירוח של הקדש, וכן נקט בשטמ"ק שהקשה כן על הראשונים, אולם בתשובת הרשב"א [ח"ה סימן נ"ו] משמע קצת שיש משמעות למעשה של הגזבר, ולכאו' יש לעיין מהסוגי' בירושלמי מעשרות [פ"ג ה"ה] דדן במירוח שלא מדעת בעלים ומה דינו של הגזבר בזה, ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
53. אלא דמדוייק בדבריו דחייב דווקא באופן שנמלך לא לתת לעכו"ם אבל בלא נמלך באמת פטור – וכן דייק בדבריו בתורת הארץ [פרק ד' ס"ק נ"ט]. [↑](#footnote-ref-53)
54. והנה מצאנו נידון זה בשו"ת חוט המשולש [חלק א' סימן יד] – וז"ל: "והיה נראה בעיני לחלק. משום דבמכס שהיה למלך עצמו. דינא דמלכותא הוא שהסחורה משועבדת למלך עד כדי קצבתם דומיא דאמרינן בפסחים [ו'] בהמת ארנונא פטורה מן הבכורה ואף על גב דמצי מסלק ליה בזוזי וכן עיסת ארנונא היתה פטורה מן החלה אי לאו משום דלית לה קלא.

    והיינו טעמא משום דיש למלך 'זכות' בגוף הבהמה והעיסה עד שיסלק לו בזוזי, ודומיא דהכא בכל ענין מסי המלך מן הסחורות יש למלך 'זכות ושעבוד' בגוף הסחורה עד שיסלק ליה בזוזי - וכיון שכן הוי דומיא דאמרינן בע"ע משום דגופו קנוי ה"ל גזילו כשמפקיע א"ע ממנו" – הרי דעמד בזה דלא בעינן בעלות ממש אבל לא סגי לן בנעשה לצורך עכו"ם – אלא דבעינן שיהיה לעכו"ם זכות ורשות בזה. [↑](#footnote-ref-54)
55. אולם צריכים לעיין בדין השני של הרמב"ם [הלכה ב'] - "ואם היה מקפיד שלא תגע עיסה זו בזו ולא תתערב עמה אפי' היו ממין אחד אין מצטרפות" – וקשה דלמה לי קפידה עד כדי כך דאינו רוצה שיתערבו ורוצה שלא יגעו – הא ע"מ לחלק סגי, ולפי הדרך הנ"ל צ"ל שהרמב"ם בא לומר - שלא רק שכוונתו ע"מ לחלק – אלא שהחלוקה תהיה לפני האפייה, דאל"כ לא חשיב ע"מ לחלק.

    אולם לפי"ז לשון הרמב"ם עדיין קשה, דלמה הוסיף שמקפיד שלא תגע – הא שפיר יכולים לגעת בזמן הלישה – והעיקר שלפני האפייה תהיה חלוקה, ולמה הוסיף קפידה זו שלא יגעו כלל וכלל – אולם ע"כ דמה שכתב הרמב"ם שלא יגעו לאו דווקא – דלעיל בדין הראשון כשאיירי על הקפידה - לא הוסיף שלא יגעו אלא שלא יתערבו – ועיין בחלת לחם [סי' ה' ס"ק ט"ז] שפי' שמקפידות שלא יגעו פן יבואו להתערב יחד, אך העיקר הוא ההקפדה על התערובת. [↑](#footnote-ref-55)
56. ובדבר שאול [א' ב'] כ' שרש"י ורע"ב פי' הכי דס"ל שהבבלי חולק על הירושלמי ממה שבמנחות הביא הש"ס דינא דמתניתין ומיד הביא הברייתא [כעין מתניתין פ"ד מ"ב] שלכאו' סותר המשנה ולא פירש מידי, וע"כ היינו משום דהברייתא פירושי קמפרש להמשנה. ולפי הגר"א בשנות אליהו תירוץ זה הוזכר בירושלמי במה דאיתא התם ר' יוסי אמר ליה סתם, אבל שאר מפרשים פירשו דר"ל שאמר אותו התירוץ דלהלן אך לא אמרו בשם ר' יוחנן, וגם מדברי הרע"ב מבואר שתי' זה לא הוזכר בירושלמי שלאחר שהביא פי' א' כ' ובירושלמי משמע וכו', ומבואר שתירוץ הראשון אינו בירושלמי. [↑](#footnote-ref-56)
57. ואף בדיעבד אינו חל, כדאיתא בתרומות [פ"ב מ"ד]. [↑](#footnote-ref-57)
58. הגר"ח הוכיח דמירוח אינו אלא תנאי בחיוב ולא עיקר המחייב מזיתים וענבים - וז"ל:

    "דכשחשב עליהן לעשות מהן יין ושמן אינן חייבין בתרומות ומעשרות עד שתגמר מלאכתן, ואם חשב עליהן לאכלן כמו שהן חייבין בתרומות ומעשרות מיד משום דלאו בני גורן נינהו וכמבואר בב"מ [פ"ח:] עיין שם, הרי להדיא דגמר מלאכה הוא רק דבר המעכב בחיובא דתרומות ומעשרות, דכל שלא נגמר מלאכתו לית ביה חיובא, אבל לא דמעשה המירוח הוא עיקר דין המחייב בתרומות ומעשרות, וכדחזינן דהיכא דלאו בני גורן נינהו חייבין בתרומות ומעשרות מיד". [↑](#footnote-ref-58)
59. ויש להעיר – שמצאנו חידוש גדול ברש"ש [חולין י"ז.] שכ' שאע"ג שבי"ד שנה של כיבוש וחילוק כבר נתחייבו במצות חלה, מ"מ ליכא איסור טבל, וחובת הפרשה הוי כמו חובת נתינה של זרוע לחיים וקיבה דלית בהו דין טבל, עיי"ש – ודו"ק, ולכאו' חזינן מזה שמתחלקים דיני חלה אי תלוי בקדושה או לא. [↑](#footnote-ref-59)
60. ובתורת זרעים [שם] חידש חידוש גדול על פי יסוד זה – והקדים בקושי' עצומה בדין צירוף סל דמהני להשלמת השיעור של ה' רבעים.

    ותמה בזה – דהאיך מהני צירוף סל אחרי אפייה, הרי שעת חובת חלה היא שעת הגלגול ולכן גלגול עכו"ם וגלגול הקדש פוטר, א"כ כשלא היה בה שיעור ה' רבעים בשעת הגלגול ורק עשו צירוף סל אח"כ, האיך מתחייב, הרי בשעת הגלגול אכתי לא חיילא שום חיוב, ואיך באמת מתחייב אח"כ.

    וביאר בזה עפ"י ב' יסודות, היסוד הראשון הוא שאין השיעור ה' רבעים שיעור בחיוב עצמו רק שהוא שיעור בחפצא של העיסה המתחייבת, וכנ"ל בשם הגר"ח.

    והיסוד השני, הוא שאין הגלגול מחייב מצד עצם המעשה גלגול, רק דגלגול הוא מחייב מצד זה שע"י הגלגול הוא דנעשה לעיסה, ולכן לו יצוייר שהיה מעשה אחר שיעשנה לעיסה, אז המעשה ההוא הוא יהיה המעשה המחייב.

    והיינו, דודאי דבעינן מעשה המחייב בחלה, רק דלאו דוקא גלגול, אלא דכל מעשה שעל ידו נהיתה העיסה לעיסה - הוא מעשה המחייב.

    ועפ"י הנך ב' יסודות ביאר, דכיון דאין עליה שם עיסה בלי ה' רבעים, א"כ ע"י הצירוף סל אית בה שיעור ובזה נהיתה לעיסה [כמו דבלילה רכה נהיתה לעיסה ע"י האפייה, וכמבואר בספר התרומה], ונמצא דהצירוף סל עצמו הוא המעשה שעשאו לעיסה, ולכן הוא המעשה המחייב, דא"צ לגלגול דוקא, וכל מעשה שעשאה לעיסה הוא המחייב.

    ועפי"ז חידש חידוש גדול, דאם היתה ברשות הדיוט בשעת גלגול ובשעת צירוף סל היתה ברשות הקדש דיפטר, דבשעת חובתה היתה פטורה, וזה חידוש גדול.

    אולם עיין לעיל בציונים והערות [פרק ב' משנה ד' ענף ג'] שהארכנו לבאר את הגדרים בדין צירוף סל – ושם נתבאר ענין זה באופן אחר, וליתא לחידוש זה של התורת זרעים. [↑](#footnote-ref-60)
61. אולם כל זה ניחא אם ההפרשה הראשונה נעשית בטהרה, אבל הבאנו לעיל מה שפירש הר"ש והרא"ש שאיירי כשהעיסה הוא בכלי טמא, ואי נימא שהפרשתו חל למפרע נמצא שכל מה שהפריש לחלה נטמאת.

    והעירני בזה ידידי הגאון הרב ר' חיים קרויס שליט"א - דלק"מ שלפי הרמב"ם והרע"ב לא הוזכר שהעיסה הוא בכלי טמא, ולפי הר"ש והרא"ש לא הוזכר ברישא מיהת שמפריש על עיסות אחרות, ולדידהו קושיא מעיקרא ליתא. [↑](#footnote-ref-61)
62. והיינו דפשיטא דלא נהיה ממש לחו"ל, דא"כ גם בעכו"ם שקנה ומכר שוב לישראל לפני שליש דאכתי יחשב כחו"ל - וע"כ שאין זה כחו"ל ממש אלא דכלפי הקדושה שהארץ מחילה בפירות אמרינן שמופקע קדושתה ודינו כחו"ל בתורת 'הפקעה' מהחיוב, ולכן לא מהני להתחייב אח"כ במירוח, אף דבשליש בחו"ל ממש מהני להתחייב אח"כ במירוח ישראל כיון שחו"ל ממש אינו 'הפקעת החיוב' אלא שחסר בעיקר סיבת המחייב. [↑](#footnote-ref-62)
63. ולהלן כמה נפ"מ נוספות:

    א] איכא נפ"מ בין רש"י לרמב"ם בדין ביכורים, דאף לפי הצד שביכורים הוא חובת גברא האם שייך חיוב על המוכר, דרק לרש"י שייך לחייבו למ"ד יש קנין אבל לרמב"ם לא שייך לומר כן, דלפי הרמב"ם אין נידון האם דנים את הקדושה אצל המוכר או לא.

    ב] הבאנו מקור לסברא זו שצריכים זיקה לבר חיובא מהראשונים בב"ב האם שייך קנין של לאו בר חיובא אחר חוץ מגוי שיפקיע את הקדושה, וכגון קרקע של גר כלפי ביכורים, וברור שאין קנין של גר סותר ומפקיע את הירושה וישיבה.

    ג] איכא נפ"מ גדולה בכל הנ"ל לגבי ערלה, ששם זה לא מצווה רק איסורים, ורק מצוות צריכות שייכות לבר חיובא.

    ד] איכא נפ"מ נוספת האם הדין עבודת קרקע בשביעית שייכת למחלוקת של יש קנין ואין קנין, דמצד אחד יש לדון שזה תלוי במצוות שביתת הארץ, וזה א"ש לרש"י, ואזיל לשיטתו בזה בסנהדרין [כ"ו], ומאידך ביארנו דלפי הגר"ח ברמב"ם ע"כ מה שאין עודרין בקרקע של עכו"ם הוא לכו"ע, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-63)
64. והנה, הך חידוש דייקו התוס' ממה דנקטו כהן קטן ולא גדול שטבל, ולפי מה שמבואר ברמב"ם דקאי על ארץ השלישית ושם מפורש שיש שיעור לנאכלת, וע"כ דחולק על הך דיוק, ולשיטתו [תרומות פ"ז - ה"ט] ביאר החידוש באופן אחר. [↑](#footnote-ref-64)
65. והגר"א [בירושלמי] ביאר בזה עוד, דיאמרו שחלה טהורה נשרפת שיאמרו שבא מא"י, ויאמרו טמאה נאכלת שיסברו שבא מחו"ל, והיינו דהטעות באה מזה שלא יודעים מהיכן באה החלה, ולכאו' טעות זו שייכת גם בארץ השניה וגם בארץ השלישית, ואחרי שיעשו ב' הפרשות יבואו וישאלו ויאמרו להם שאינה כא"י ואינה כחו"ל, והיינו בארץ השניה. [↑](#footnote-ref-65)
66. וכבר יישב המשנת יוסף [שביעית פ"ו - מ"א] את סתירת הרמב"ם, עפימש"כ הכפתור ופרח [פט"ו], דהכא לענין חלה אין כוונת הרמב"ם לטומאת ארץ העמים רק לטומאת הנכרים שנטמא כשגלו לבבל, וכן משמע בפי' המשנה הכא, ולא קידשו אלא את מה שכיבשו עולי בבל. [↑](#footnote-ref-66)
67. הציונים והערות במשנה זו הם מכתבי ידידי הגאון הרב ר' חיים קרויס שליט"א. [↑](#footnote-ref-67)
68. וידידי הגאון הרב ר' חיים קרויס שליט"א הביא בזה תוספת דברים מאביו הגאון הרב ר' גבריאל קרויס שליט"א - וכדלהלן.

    "יש לבאר שיטה זו עפ"י מה שכתב רש"י כת"י מנחות [פ"ד:] על הא דאיתא בגמ' - ומנין שתהא [שתי הלחם] קודמת לביכורים ת"ל וחג שבועות תעשה לך ביכורי קציר חטים, ע"כ - ובפשוטו הפירוש היינו מה שמביאין בשבועות, דהיינו שתי הלחם, יהיה קודם לביכורים, וכן פירש ברש"י, וברש"י כת"י בפירוש השני, אבל רש"י בכת"י בפירושו הראשון פי' בע"א וז"ל, וחג השבועות תעשה לך וכו' תחלה ואח"כ מותר להביא ביכורי קציר חטים וכו' עכ"ל, היינו דמקודם צריך לעשות "חג השבועות" ואח"כ רשאי להביא ביכוריו, ולפי"ז נמצא שרק לאחר שנגמר חג השבועות יכול להביא ביכורים, ושפיר כ' השטמ"ק ותוס' חיצוניות דאין מביאין ביכורים אלא ביום שאחר עצרת.

    [מיהו איכא לאקשויי ממה שאין מביאין ביכורים קודם ב' הלחם, דאא"ב שמביאין ביכורים בעצרת גופיה א"ש מה דבעינן נמי שתי הלחם, אבל לפי שיטת רש"י הנ"ל שבעצרת אין מביאין ביכורים כלל ליכא נפק"מ במה שאין מביאין ביכורים קודם לשתי הלחם, שהרי אף כשהביאו ב' הלחם מ"מ אין מביאין ביכורים עד למחר. מיהו י"ל דנפק"מ בדין ב' הלחם הוא אם לא הביאו ב' הלחם כלל בשנה זו אין מביאין ביכורים כלל לעזרה, מיהו יש לעיין בדין זה אי לא הקריבו שתי הלחם במקדש אם רשאי להביא ביכורים לכתחילה אחר עצרת בשנה זו או לא, וע' בטורי אבן ר"ה [ז': ד"ה מידי] שנסתפק בכה"ג אם רשאי להביא מנחה מתבואה חדשה או לא, וע"ע מנחת חינוך [מצוה ש"ז]. ודו"ק].

    ויש נפקותא לדינא בין פירושים אלו בדברי רש"י ושטמ"ק, דלפי המהרי"ט אלגאזי אין מביאין ביכורים עם הקרבן גם בשאר יו"ט כגון בסוכות ולא רק בעצרת, וכן לפי המנ"ח והאג"מ, אבל לפי מה דמבואר מדברי רש"י במנחות הנ"ל רק בשבועות אין מביאין ביכורים אבל בסוכות שפיר מביאין. [↑](#footnote-ref-68)
69. הציונים והערות במשנה זו הם מכתבי ידידי הגאון הרב ר' חיים קרויס שליט"א. [↑](#footnote-ref-69)
70. **ועיי"ש עוד שפירש לדברי המכילתא הנ"ל דקאי על יין ושמן וכמו שביארנו לעיל ע"פ דברי האו"ש.** [↑](#footnote-ref-70)
71. והיינו משום שהוקשה לו דמבואר מדברי הרמב"ם דרק בנימין שטרפן זה בזה וטוה מהן טווי אזלינן בתר רובא אבל חוטים לא מתבטלים ברובא ולכן מיעוט חוטי צמר רחלים שנארגו עם רוב חוטי צמר גמלים אסור לערב בהן הפשתן. ובסמ"ג [ל"ת רפ"ג], הובא בכסף משנה שם, כתב דהטעם לזה הוא משום דחוטי חשיבי ולא בטלי.

    ועיין בטור [סי' רצ"ט] דבגד שהשתי של משי והערב של פשתן אסור לתפרו עם צמר אע"פ שרובו של משי, וכן פסק הרמ"א [שם ס"א], ומקורו מתשו' הרא"ש [כלל ב' סי' ה'], ושם מבואר דלאו דוקא שתי וערב אלא אפילו חוט אחד נמי לא בטל, והב"ח שם ביאר כונת הרא"ש והטור עפ"ד הסמ"ג דחוטים חשיבי ולא בטלי, והק' הנודע ביהודה על דברי הסמ"ג מהא דאיתא בתמורה [ל"ד.] "האורג מלא הסיט מצמר בכור בבגד ידלק הבגד, משער נזיר ופטר חמור בשק ידלק השק", ומקשינן, "וליבטל ברובא", ומשני, "אמר ר' פפא בציפורתא" [פרש"י שעשה מן האיסור צורת צפור בשק דחשיב דמיפה לי' לכולי' שק ולא מיבטל], ומשמע להדיא דבסתם חוט לא אמרינן דהוי חשוב ולא בטל, דאפי' תימא דהגמ' מיירי בשער שלא עשו ממנו חוט ולכן אם לא היו עושין ממנו צפורתא הי' בטל, מ"מ היא גופא קשה למה לי' להש"ס להעמיד בציפורתא ולא באוקימתא פשוטה שעשה ממנו חוט, אלא ע"כ דסתם חוט לא הוי דבר חשוב ובטל, וע"כ כנ"ל דלאו מדין ביטול אתינן עלה בסוגיין. [↑](#footnote-ref-71)
72. ובחזו"א הוסיף דלפי דרך זו יש לומר דאפילו אם נימי צמר הרחלים ניכרים מותר לערבם עם פשתן כיון דלא חל עליהם שם חוטין טוויים, אע"ג דבביטול ברוב דעלמא לא שייך ביטול כל שהמיעוט ניכר ואינו מעורב לגמרי ברוב, וכ"ז בנימי צמר שלא נעשו חוטין בפנ"ע, אבל חוטים שלמים של צמר רחלים שנתערבו ברוב חוטי צמר גמלים כיון שחל עליהם שם חוט תו לא בטילי דהיתר בהיתר לא בטל ואסור לערבן עם פשתן. [↑](#footnote-ref-72)
73. והא דפשיטא לענין סוטה, עיין בדברי הר"ש סיריליאו שכתב שמנחת קנאות היא מיעוטא. [↑](#footnote-ref-73)
74. דזונין באים מחיטין בזנות הארץ בדור המבול. [↑](#footnote-ref-74)
75. וכן הוא בקצרה [פ"א ה"א]. [↑](#footnote-ref-75)
76. ויש להעיר – שמצאנו חידוש גדול ברש"ש [חולין י"ז.] שכ' שאע"ג שבי"ד שנה של כיבוש וחילוק כבר נתחייבו במצות חלה, מ"מ ליכא איסור טבל, וחובת הפרשה הוי כמו חובת נתינה של זרוע לחיים וקיבה דלית בהו דין טבל, עיי"ש – ודו"ק, ולכאו' חזינן מזה שמתחלקים דיני חלה אי תלוי בקדושה או לא. [↑](#footnote-ref-76)
77. ועיי"ש שהביא שהמקנה חולק – ועיין שם מה שדחה בדבריו. [↑](#footnote-ref-77)
78. ואכתי קשה מה שהקשה שם המהרי"ט דלמה היו צריכים לקנות בחזקה – הא הרי קנו כבר בכיבוש מלחמה. [↑](#footnote-ref-78)
79. ובמשנה למלך [פ"ד ביכורים ה"ג] הביא מספר כפות תמרים [סוכה ל"ח.] דכ' דלעתיד לבוא יטלו גרים חלק בא"י כדכתיב ביחזקאל [פרק מ"ז], א"כ בביכורים דכתיב לשון עתיד "לתת לנו" הרי הגרים הם בכלל ויכולים לקרות, משא"כ בוידוי מעשרות דכתיב בלשון עבר "אשר נתתה" אין הגרים בכלל שעדיין אין להם חלק, אבל במשנה ראשונה בביכורים הק' שגם בפ' ביכורים כתיב לשון עבר, "אשר נתתה לי", והדרא קושיא לדוכתיה דמ"ש ביכורים מוידוי מעש"ש. [↑](#footnote-ref-79)
80. דז"ל הרשב"ם ב"ב [ק"נ. ד"ה ואיירי], "וידוי מעשר אע"ג דכתיב ביה השקיפה ממעון קדשך וגו' ואת האדמה אשר נתתה לנו [וגו'] אפי' אין לו קרקע יתוודה דהאי 'לנו אכל ישראל קאי' כדתנן במסכת מעשר שני מכאן אמרו ישראל וממזרים מתוודין אבל לא גרים ועבדים משוחררים שאין להם חלק בארץ אלמא אפי' אין לו קרקע אלא שיהא ראוי הוא ואבותיו ליטול חלק בארץ", עכ"ל.

    ומבואר מדבריו דביכורים דכתיב "אשר נתתה לי" בעינן שיהא לו קרקע, אבל בוידוי מעשרות דלא כתיב בלשון יחיד, אלא כתיב "אשר נתתה לנו", קאי על כל ישראל וכל שראוי לירש בא"י בכלל זה, וכן דעת רש"י ב"ב [כ"ז.] וקידושין [כ"ו.] ותוס' [שם], אבל תוס' ב"ב [כ"ז.] פליגי ע"ז, וכן דעת הר"ש [פ"ג פאה מ"ו]. [↑](#footnote-ref-80)
81. להלן הראיות שיש בעלות בלי שליטה:

    א] כן מוכרח משיטת הרמב"ם דקנין דרבנן לא מהני לדאורייתא ואין לו כלום מה"ת בהך ממון מלבד מה שהבעלים דרבנן אינו בעלים מה"ת - וליכא שום ביטוי של שליטה - ואכתי חשיב כבעלים מה"ת.

    ב] למה לי פסוק על זוטו של ים – הא ודאי שאין לו שליטה – ורחוק לומר שהפסוק בא לגלות מה נקרא בעלות, ועוד דלראשונים [רמב"ם ועוד] שבזוטו של ים בעינן נמי שיתייאש - וכשצווח אין היתר זכייה, ומוכרח דליכא הפקעת הבעלות, ועוד דגם לחולקים דמהני גם בלי יאוש, אכתי נראה שלא יצא מרשותו לענין שיצטרך קנין אחר אי יחזור אליו – וכפשוטו מוכרח ששייך בעלות גם בזוטו של ים - ועיין להלן הגדר בסוג הזה של 'אינו שלו' שחוזרת מאליה.

    ג] יש בעלות שיש עליו ספק כלפי שמיא - ואף שבחו"מ נפסק בפסק ודאי דמהני לקידושי אשה דשייך למוחזק, ואעפי"כ מצאנו שהבעלות הזו מחייבת ביכורים - וחשיבא כספק בעלות אמיתי אף שאין לו שום שליטה בהך קרקע - דנפסק בעד המוחזק בחושן משפט - ובלי שום ביטוי קיימת הבעלות - ופשוט שאין כאן שליטה - והארכנו בזה באמרות אברהם שנים אוחזין [סימן מט].

    ד] ע"ד זה מבואר בגיטין [מ"ב] בקנין כספו - דאמרינן שעדיין יש לו בעלות של ספק - "אילו יבא אליהו" ויברר את בעלותו כלפי שמיא - ופשוט שאין לו שום שליטה - שהרי נפסק כנגדו בחושן משפט ואעפי"כ מיקרי ספק בעלות ממונית לגבי קנין כספו - [גם לפי הצד דלא סגי בקנין איסור להאכיל תרומה] - ופשוט שהאפשרות של שליטה כשיבא אליהו לא מיקרי שליטה - והארכנו בזה באמרות אברהם [שם].

    ה] למ"ד מלוה לאו להוצאה ניתנה, המעות בעין לפני הוצאה שייכים למלוה אף שיש ללוה זכות הוצאה, ואין למלוה שום שליטה בהם, אכן נראה דלפי מה שנתבאר בדברינו באמרות אברהם פרק קמא דקידושין [סימן מו] ליכא ראיה.

    ו] שיטת הקצוה"ח בכמה דוכתי [סימן רמ"ד] דדעת מקנה צריך לפועל בצורה חיובית - ולא מהני קנין מצד הקונה בניחותא של המקנה - בלי חלות הקנאה - אף שפשוט שבניחותא בעלמא השני יכול להשתלט - ומה חסר לו, והיינו דאלו דלמדו ששליטה זה בעלות חידוש עוד שממילא פשוט למה גזלן יכול ליצור לעצמו בעלות מושלמת מכח שליטתו [לולי העיכוב של הוהשיב - ולכן כשפקע הוהשיב פשוט למה הוא בעלים], וכל זה מהני אף בלי דעת מקנה, ומוכרח דלשיטתם דעת מקנה אינו אלא להתיר גזילה, שאין סיבה שמדעתו יהיה גרע משלא מדעתו, וע"כ דניחותא סגי - ולמה הוצרכו להחלת חלות ע"י הדעת מקנה.

    ז] בדין זרק כלי מראש הגג – הרי אי לא אזלינן בתר מעיקרא ובא השני ושבר השני חייב בתשלומי נזיקין - הרי דשלו הוא ויש בו ממון אף במצב כזה, ועיין בברכ"ש [ב"ק סימן י"א] דאמר הגרי"ז שאין כאן זוטו של ים כיון שיש עדיין שברים – והיינו דבעלותו לא פקע לגמרי אף דודאי ישבר, הרי שאין לו שום שליטה והחפץ ודאי ישבר ואעפי"כ בעלותו עדיין קיימת.

    ח] מצאנו דין בב"מ [ז'.] של "אינו יכול להוציא בדיינים" שאינו יכול להקדיש וכו', והיה מקום לדון דאינו יכול להוציא בדיינים כבר חשיב כאינו שלו – אולם עיין בקצוה"ח [סימן רי"א סוס"ק ב'] דנקט בהדי' דאינו יכול להוציא בדיינים מדין אינו ברשותו אתינן עלה, וכן הוא בנתה"מ [סימן שע"א ס"ק א'], וכן נקטו האמרי משה [סימן ל"ד סוס"ק י"א] והדבר אברהם [ח"א סימן א' ס"ק י"א] בפשיטות, ועיין היטב באו"ש עדות [ד'- ג'] דקצת משמע דא"י להוציא בדיינים הוא דין אחר – עכ"פ הרי זה שלו אף דאין לו שימושים ושליטה בזה.

    ט] איסורי הנאה דאורייתא – אף דאין לו בזה דין ממון לקדש בו אשה וחשיב כאינו ברשותו - אבל סו"ס לא יצא מבעלותו – וחשיב כשלו – וכמבואר בקצוה"ח [סימן ת"ו ס"ק ב'] בשם כמה ראשונים, וכן ביאר בבית הלוי [ח"א סימן מ"ח] בארוכה דהוי כיאוש שלא יצא מבעלותו אבל אפשר לזכות בזה – ועדיין שלו הוא אף דאין לו שום שליטה ושימושים - וראיה ממה שאומרים בחמץ שעבר עליו הפסח הרי 'שלך' לפניך - ועיין בהמשך מה שהבאנו דגם למ"ד שאינו שלו אכתי שייך ירושה - ומוכרח שיש סוג של בעלות בזה.

    י] איסורי הנאה דרבנן מיקרי שלו 'וברשותו' – כן הוכיח הגרשש"ק [שער א' פרק י'] מרש"י בפסחים [ו'.] ויכול לקדש בו אשה לולי זה דאפקעינהו רבנן לקידושין מיניה - ואיזה שליטה יש לו בזה.

    יא] הפקר לר"י לא יצא מרשותו והוא הבעלים ואחרים יכולים לזכות בו ואינו מונע מהם – וכן הפשטות בכל יאוש שאינו מונע מאחרים אבל עדיין שלו וכמבואר בנתה"מ, וקשה - שלענין מה נשאר בעלותו בחפץ אי אחרים יכולים לזכות בהם כנגד רצונו - הרי אין לו שום שליטה בחפץ ואעפי"כ מיקרי שלו, ומי שזכה בחפץ זכה משל בעלים ואסור במודר הנאה לזכות ממנו כמבואר בנדרים [מג] - ומוכרח דאיכא בעלות גם בלי שליטה כלל וכלל.

    יב] יעויין ברמב"ם [מכירה פכ"ג הלכה ו] שכתב שמי שקנה חפץ לל' יום, זכותו להרוס ולכלות את החפץ, ורק שכשיבא הזמן יפקע בעלותו וזו שיטת הקצוה"ח [סימן רנז ס"ק ג / סימן רמ"א ס"ק ד] בדעת הרמב"ם, והרי מוכרח שכעת החפץ קנוי לו לקנין עולם והפקעת הבעלות ביום ל' הוא התחדשות, וההוכחה לזה היא, דאיך הוא מכלה היום את החפץ של לאחר ל' אם כעת זה של חבירו - וע"כ שכעת זה שלו - והבעלות של חבירו מתחדשת לאחר ל', ויש לעיין - דמה הגדר בבעלות של זה שיש לו קנין הגוף בתוך הזמן שחבירו [בעל הקנין לזמן] יכול לכלותו, ואיך החפץ חוזר אליו בלי שום קנין, עו"ק ששיטת ר"ל היא שהוא הבעלים העיקרי [קנין פירות כקנין הגוף] ולביכורים וליום או יומים ועוד, ולמה הוא העיקרי, ועיין מה שנתבאר בזה באמרות אברהם נדרים [פרק שלישי בסוגי' דבר פדא], הא מיהת ברור שיש לו לבעל הגוף בעלות גמורה בלי שום שליטה. [↑](#footnote-ref-81)
82. והיינו כך - דבדין אינו ברשותו נחלקו ר"י ור"ל, ולדעת ר"ל שפיר מצי מקדיש חפץ הנגזל, וע' תוס' ב"ק [ע'. ד"ה אמטלטלין] דהוכיחו דקיי"ל כר"י מדהקשו בב"מ [ז'.] לר"נ מר"י דלא מצי מקדיש אינו ברשותו - ומזה משמע דקיי"ל כוותיה, והעיר הגאון ר' זלמן סנדר זצ"ל בזכר יצחק [ח"א סי' ל' - ב' עמוד קל"ב בחדש] דהו"ל להתוס' להוכיח כן מעצם הדין דפסקו במסותא דאינו יכול להקדיש כיון שא"י להוציאו בדיינים, ומדלא הוכיחו כן משמע דגם ר"ל דחולק על ר"י מודה בדין אינו יכול להוציא בדיינים, וע"ע בנחל יצחק [ל"ט ס"א ענף ב'] דג"כ נקט כן, וע"ע בדבר אברהם [סוף ח"א במסגרת זהב, בהתחלה] שהביא בקצרה את דברי אביו הגאון ר' זלמן סנדר זצ"ל.

    ובגמ' בכורות מבואר דרצו לאסור כל ממון שבעולם בגלל ממון ביהמ"ק שנתערב בהם, וקשה דלמה לא חיללו את ההקדש, וע"כ דחשיב אינו ברשותו אולם ק' מריש לקיש וע"כ שא"י להוציא בדיינים כיון שאין עדים, ור"ל ע"כ מודה בזה, כן שמעתי מידידי הרה"ג ר' עמנואל רייניץ שליט"א - בשם הגאון הגדול הרב ר' דוב לאנדו שליט"א.

    ובביאור הדברים היה נראה דר"ל מודה לעיקר האי דינא דחפץ שאינו ברשותו דלא מצי להקדישו – דחסרון שליטה מגרע בכח קנין, אלא דס"ל לר"ל דרק חפץ שהוא אינו ברשותו בצורה מוחלטת אז אינו יכול להקדישו, והיינו באינו יכול להוציא בדיינים הוא כן.

    ונראה עוד דמה דמבואר דחמץ בפסח אינו ברשותו של אדם ואינו מבטל – דלא מצאנו שזה תלוי בפלוגתת ר"י ור"ל, ונראה דגם הכא מיקרי רמה מוחלטת של אינו ברשותו כיון שזה מדיני החפץ, ולכן ליכא בזה כח בעלים להפקיר גם לר"ל. [↑](#footnote-ref-82)
83. הביטוי והנפ"מ של הזכויות הוא בזה שהוא לא צריך להחזיר לשליח בלי הרשאה [גרי"ז], ודווקא בהולך כזכי הוא לא מחייבו להחזירו לו [גרי"ז], ודנו האם מתחשבים בדעתו בהקנאה של מעמד שלשתן [ברכ"ש], וכשהוא מעמיד שומר אחר במקומו השומר חייב לו ד'קניא במיתה' [גר"ח], ושאפשר להקנות לו את הפקדון באמירה בעלמא [אהא"ז], והוא חייב על נזקי הפקדון כבעלים [אהא"ז], ולכן יש בל יראה בחמץ [אהא"ז] ומה"ט מהני ביה משיכה להתחייב בשמירה [עפ"י רעק"א וקצוה"ח], וזה נמי הדין בע"ד שמצאנו בשומר לענין הודאת בע"ד אליו ולענין זכותו [שו"ח] וחובתו [שו"ש] לתבוע את הגנב [ב"ק ק"ח], ולהכי הוא זוכה בקרן וכפל כשהוא משלם על הגניבה [אהא"ז בירושלמי], ולכן הוא זוכה בשור תם להשתלם מגופו [הגר"ח], וזה הנתינה של קטן שממנו למדנו לכל מתנות אחרות של קטן [ירושלמי מעש"ש], ומה"ט יש דיון שא"א להעמיד שומר על דבר שאינו ברשותו [חזו"א] וכן על אינו שלו אף ששומר יכול להעמיד שומר אף שאינו שלו, ויאוש של שומר [קצוה"ח ומהרי"ל דיסקין] והפקעת הלוואתו בפקדון של עכו"ם [מחנ"א]. [↑](#footnote-ref-83)
84. והנה - בסוף חזקת הבתים מצאנו משנה דנחלקו ר"א וחכמים אי מצי חופר בורות תחת רשה"ר באופן שאין לחשוש שמא יפלו שם, ולר"א מותר דאינו חושש.

    ואמרו במשנה בריש ביכורים דלדעת ר"י מי שהבריך אילן מרשותו דרך רשה"ר ושוב לרשותו דמביא ביכורים דקרינן ליה אדמתך – אף דדרך רשות חבירו אינו עושה כן, והירושלמי מדמה להך מחלוקת, ור"י אזיל בשיטת ר"א דמותר – והיינו דנחלקו עד כמה יש שליטה לרבים לרשה"ר לעכב הך הברכה מתחת רשה"ר, ועד כמה שלא מעכבים לו אז כבר מיקרי אדמתך, ואף דמבואר בירושלמי שם שאחרים עדיין יכולים להשתמש שם והוא לא זכה בה בהך הברכה, ולכן גם הוא אינו קורא את פרשת ביכורים לר"י, אכן כיון שלא מעכבים לו שוב עדיין מיקרי אדמתך לגבי חיוב הבאה.

    ונראה שכל הנידון היינו כלפי השליטה הזו של בני רשה"ר דעד כמה שהוא לא פוגע בשליטתם עדיין לא נגרע מיניקה דידיה בכל האילן, אף דלא זכה – דסו"ס שליטתתם קיימת.

    ויש לעיין – הרי סו"ס הך יניקה בא מרשות הרבים, ואף דליכא גזילה בזה שהוא לוקח מהם יניקה אכן למה מיקרי יניקה דידיה, ונראה ד'הברכה' דרך רשות של הפקר קני ליה לקרקע ממילא לענין הך יניקה ויניקה דידיה הוא, ובשלמא אי היה קונה נמי את הרשה"ר אז היינו מדמים להפקר אכן אינו קונה וראיה לזה מדלא קורא, ואעפי"כ הוי ליה כדידיה לענין הבאה, ומה זה שייך לר"א וחכמים אי מותר לעשות כן או לא אי ממילא לא קונה אתה מקום.

    ונראה דרשה"ר לא קנוי לרבים אלא שזה בשליטתם, ועד כמה שהשימוש שלו לא סותר את השימוש והשליטה של הרבים, שוב אין שליטתם סותרת את השימוש שלו ושוב הוי ליה שימוש זה ברשותו ובשליטתו – ודומה כאילו שכלפי שימוש זה הרי הוא כל הרבים וכל הרשות והשליטה של הרבים מתייחד אצלו.

    וכל זה לר"א אבל לחכמים שליטת הרבים סותר לשליטתו ולכן אינו ברשותו לענין הך שליטה ולא קרינן ליה אדמתך, אבל לר"א שפיר הוי ליה אדמתך להבאה ולא לקריאה. [↑](#footnote-ref-84)
85. וז"ל הרע"ב "כלומר אל תקרי עולם אלא עולים, אית דמפרשי אלו עולי מצרים שלא תשנה האזהרות שבתורה שנתנה ליוצאי מצרים, ואית דמפרשי עולים אלו בני אדם שירדו מנכסיהם, וקרי להו עולים לשון כבוד, כדרך שקורין לעור סגי נהור". [↑](#footnote-ref-85)
86. והנה מצאנו נידון זה בשו"ת חוט המשולש [חלק א' סימן יד] – וז"ל: "והיה נראה בעיני לחלק. משום דבמכס שהיה למלך עצמו. דינא דמלכותא הוא שהסחורה משועבדת למלך עד כדי קצבתם דומיא דאמרינן בפסחים [ו'] בהמת ארנונא פטורה מן הבכורה ואף על גב דמצי מסלק ליה בזוזי וכן עיסת ארנונא היתה פטורה מן החלה אי לאו משום דלית לה קלא.

    והיינו טעמא משום דיש למלך 'זכות' בגוף הבהמה והעיסה עד שיסלק לו בזוזי, ודומיא דהכא בכל ענין מסי המלך מן הסחורות יש למלך 'זכות ושעבוד' בגוף הסחורה עד שיסלק ליה בזוזי - וכיון שכן הוי דומיא דאמרינן בע"ע משום דגופו קנוי ה"ל גזילו כשמפקיע א"ע ממנו" – הרי דעמד בזה דלא בעינן בעלות ממש אבל לא סגי לן בנעשה לצורך עכו"ם – אלא דבעינן שיהיה לעכו"ם זכות ורשות בזה. [↑](#footnote-ref-86)
87. ותירץ בזה, דאף דניתנה לאברהם, אבל אפשר שתתקיים הבטחת הקב"ה לאחר דורות הרבה, וביציאת מצרים הבטיחום שתנתן הארץ להם ולא לדורות מאוחרין, וע"י הבטחה הזאת נעשו מוחזקין, דאמירת הקב"ה היא כאילו נתונה. [↑](#footnote-ref-87)
88. ותירץ בזה בקובש"ע דע"כ דירשו למפרע – ונמצא שמה שאמרו חז"ל שירשו בקבר ומתים יורשים את החיים - אין זה ממש בקבר - אלא שירשו מחיים למפרע אחרי שהיו כבר בקבר עיי"ש – ונראה שזה דוחק גדול - ולא נראה כן בפשט דברי חז"ל.

    ובאמרי משה חידש בזה – דאין הכוונה שהיתה כאן ירושה ממש למתים מהחיים – אלא שהמתים היה להם את א"י מהאבות – אכן כל זה בתור קנין של כל הארץ לכולם – לא בתור זכויות לחלקים פרטיים, וכעת צריכים לקבוע כמה זכות יש לכל אחד באופן פרטי שיוריש זכות חלוקה זו לבניו באי הארץ, ורק לענין קביעה זו אמרינן שהחיים קובעים למתים כמה זכות יש להם ממה שקיבלו מאבותיהם – אבל לא קיבלו כלום מהחיים לאחר מיתתם – וממילא דאין כאן ראוי – ונראה שגם זה לא נראה בפשט דברי חז"ל שמשמע שהיתה כאן ירושה מהחיים למתים. [↑](#footnote-ref-88)
89. עכ"פ נתבאר הכא דהך "לא תחלוק" דנאמרה בנהרות לא שייך להך "לא תחלוק" דמובלעות וסמוכות, וי"ל דרנב׳׳י בסוף הסוגי׳ חזר בו מכל הך "לא תחלוק" דנהרות, וע׳ רמב׳׳ן סוף ה׳: דהכריע דאין "לא תחלוק" והביא כן מרנב׳׳י בסוף הסוגי׳, אכן ברש׳׳י מבואר דאין זו כוונת רנב׳׳י, ומבואר דלדידיה אכתי איכא "לא תחלוק".

    והנה, בגיטין לעיל מיניה [ו׳.] בקושי׳ התוס׳ על רש"י בבבל, הר׳׳ן הביא שרש׳׳י לומד דקושי׳ הגמ׳ מעכו ולצפון הוא מסברת "לא תחלוק", עיי׳׳ש, ורש׳׳י אזיל לשיטתו דסובר הכא דגם רנב׳׳י מודה לסברת "לא תחלוק", ובדעת התוס׳ י"ל דסובר כהרמב"ן. [↑](#footnote-ref-89)
90. וידידי הגאון הרב ר' יהודה בן שלמה שליט"א יישב את עיקר הקושי׳ מנהרות בבל באופן אחר, דא"י הוא "אדמה" ו"קדושה" ואינו "מדינה", לעומת בבל שהוא "מדינה" ואין אדמת בבל וקדושת בבל, וכשהנידון הוא "אדמת א"י", התם יש נהרות שחולקות רשות לעצמן, אבל כשהנידון הוא "מדינה", התם הנהרות והיבשה חדא נינהו, וזו סברא נכונה.

    אולם נראה באופן אחר לגמרי, דנראה דבעיקר הקושי׳ מנהרות בבל איכא טעות מעיקרא, שהרי באמת הקושי׳ היא כבר מבבל עצמו שהרי ההקדמה להך סוגי׳ היא "לא תחלוק במדה׳׳י", ולמה ליכא בבבל עצמו דין "לא תחלוק במדה׳׳י", ובאמת דכן למד הר"ן בדעת רש"י שם בסוגי׳, וביאר הר"ן דתשובת הגמ׳ "לבר מבבל" בא לומר דכיון דבבל קבע שם לעצמו, והוא מקום חשוב, שוב הופקע מכלל כל ה"לא תחלוק", ומעתה י"ל דרק בנהרות א"י יש לדון מצד "לא תחלוק", אבל נהרות בבל אית להו הך מעלה דבבל דהופקעו מכלל ה׳׳לא תחלוק".

    ונראה עוד, דהנה יעויין בתוס׳ שם שהק׳ על רש"י דלמד דהכל התחיל מרב, והק׳ דא׳׳כ מה הקשו בגמ׳ מהמשנה, ותי׳ הר"ן "לא תחלוק", ותוס׳ דלא תי׳ כן ע"כ סובר דלא אמרינן "לא תחלוק", וע׳׳כ דלמד כהרמב"ן [ה׳:] דהוכיח דלא אמרינן "לא תחלוק" ממסקנת הסוגי׳ ברב נחמן בר יצחק, ומבואר מהרמב"ן דלפי הסוגי׳ רמדמה גיטין לתרו"מ הרי ע"כ אית להו "לא תחלוק׳׳ וא"כ כל מה שתוס׳ הק׳ על רש"י הוא לפי המסקנה דלא קיי"ל "לא תחלוק", וע"כ דלמד דסוגי׳ דבבל כמסקנה דסוגי׳ דידן, ושוב לא ק׳ מעיקרא כל הקושי׳ מ"נהרות בבל", ודו"ק. [↑](#footnote-ref-90)
91. עיין בדבריו [סי' תל"ב מ"ז ס"ק ג'] באמצע שם "כלל העולה וכו'" ונראה דזהו ההכרעה דידיה, ודחה שם את המג"א, אף דבפתיחה להל' ברכות [ס"ק י"ח] הביא למג"א, וכ"ה להלן מ[סי' תר"צ בא"א ס"ק א'], אמנם אכתי נראה דההכרעה דידיה כדבריו [סי' תל"ב]. [↑](#footnote-ref-91)
92. וע' ברכי יוסף שהאריך בזה, והביא שהארחות חיים מביא המקור לכל ברכת המצוות מהירושלמי, אבל אין מקור לחלוק על הירושלמי, וכ' הברכ"י דהחולקים ס"ל דהבבלי חולק, וזה מבואר ממה שאמרו בבבלי בסנהדרין על ברכת לבנה דיש בה קבלת פני השכינה הילכך צריך מעומד, ובלא זה א"צ עמידה ככל הברכות, ודחה הברכ"י דאינו ראיה, דאולי בברכת לבנה בעי עמידה לחיוב ולעיכובא, ובכל ברכות המצוות בעי עמידה רק למצוה [וכן הביא מאבודרהם] [↑](#footnote-ref-92)
93. "וכי מברכים מברכים מעומד דכתיב בקומה", וגי' זו נמצא ברא"ש ובב"י [סי' תפ"ט], אבל במהר"י קורקוס [תמידין ומוספין פ"ז הלכה כ"ג] הביא לשון הרא"ש על הספירה עצמה, ואולי ס"ל כהמג"א דבלאו הכי כל הברכות בעמידה. [↑](#footnote-ref-93)
94. וזה מוכרח ממה דהשיעור לולב בעי כדי לנענע בו, וראיה זו הביא א' לפני הגר"ח, וע' בזה בגרי"ז ערכין ב': [בד"ה קטן] שמבאר בזה למה השיעור חינוך דלולב תלוי ביודע לנענע בו, דבעינן שיהיה שייך לכל פרטי המצוה, וזה מוכרח נמי ממה דמי שהגביה ולא בירך דעדיין מיקרי עובר לעשייתן כיון שלא נענע עדיין וכמבואר בתוס' בפסחים [ז':], וע' בזה באבי עזרי מהדו"ת ברכות [י"א - ט"ו]. [↑](#footnote-ref-94)
95. ואגב יעויין בברכי יוסף [סי' ח' בשיורי ברכה ס"ק א'] שהביא מהבית דוד שתמה דדין זה בל ימצא בירושלמי, ודחה הברכ"י דמה קושיתו, אטו נאמר שכל הראשונים "בדו מליבם ותלו בירושלמי ח"ו, ולא מסתייע דלא ידעי' לירושלמי אלא דניקום ונותיב עלה". [↑](#footnote-ref-95)
96. והק' בישועות יעקב דה"ה בציצית הוא רק חייב כשרוצה ללבוש, ורעק"א חילק דסו"ס אינו תיקון הבגד, וע"ע בט"ז [שחיטה יו"ד סי' א' ס"ק י"ז] דחילק בין שחיטה דרק שוחט כשרוצה לאכול, לתרומה שתמיד צריך להפריש, ורעק"א שם חולק, והביא מהמג"א כאן שמדמה שחיטה ותרומה. [↑](#footnote-ref-96)
97. וכלפי קושי' זו היה אפשר לומר בפשיטות - דשירות דלויים שייך גם בישראלים וממזרים למ"ד עיקר שירה בפה [וכך קיי"ל], [ויש לעיין אם רק להצטרף בכלי אפשר בישראלים או גם לעיקר השירה בפה, וע' בתוס' תענית [כ"ז.] דמשמע דאף השיר בפה שייך בישראלים וכ"ה במהרש"א, אמנם ע' ברש"ש שודאי הכוונה רק שיצטרפו בכלי ולא בפה וכ"ה בהגהות ר"ש מדעסויא שם], עכ"פ כולם שייכי להך שירות, ואם מדמינן מצוות דשייכי בהו כל בנ"י ל"שירות", ע"כ לשירות דלויים מדמינן, דגם שם כולהו שייכי בזה השירות, ודו"ק.

    אמנם אין זה ברור, דיש לעיין מדין עמידה בתפילה, דע' בשו"ע [סי' צ"ח סעיף ד'] דאתינן עלה מצד עבודת קרבן דכוהנים, ומ"ש ממצוות דמדמינן דווקא ללויים, ויש לדחות עפ"י המבואר להלן בדברינו. [↑](#footnote-ref-97)
98. וכבר נתבאר דאף דשירות דכהונה [קרבנות] מחייב עמידה גם בלי להיות "שירות בשם ה'", אולם הכא אינו בגדר "ונשלמה" – אינו בתורת "במקום" הקרבן, ורק ברכה היא במקום. [↑](#footnote-ref-98)
99. והעירני בזה עוד ידידי הרה"ג ר' שלמה ליכטיג זצ"ל, דדרשינן מאה ברכות מקרא "דמה ה' אלוקיך שואל" "ומה" מלשון "מאה", וקשה דאיך ידעינן דקאי על ברכות דווקא, ואולי במצוות אחרות וע"כ דזה ילפינן מההמשך "מה ה' אלוקיך", שם ואדנות, והדברים נפלאים, [↑](#footnote-ref-99)
100. דצריכים להוסיף עוד - שיש לחקור דמה הגדר של שירות של שירה, האם זה שירות שיש בו הזכרת ש"ש או האם זה הזכרת ש"ש דרך שירות, ונראה שהברכה נחשבת כהזכרת ש"ש דרך שירות והמצווה היא שירות שיש בה הזכרת ש"ש, וכנראה דהארחות חיים נקט דשירה היינו הזכרת ש"ש דרך שירות, הלכך רק הברכה צריכה עמידה ולא המצווה, וא"ש. [↑](#footnote-ref-100)
101. והפמ"ג רצה לדמות לחלה, אכן לפי רעק"א [הנ"ל] אין לדמות, ודומה לציצית, ובאמת שהם רק הק' על סוכה ולא על מצה ומרור וי"ל דהא דלא הקשו על מצה ומרור הוא משום דמדמינן להו להלל שבליל הסדר שיושבין בו אף דהלל בעמידה, והטעם דיושבין בהלל, משום דבליל הסדר הכל דרך "הסיבה", ואף דאין "הסיבה" בהלל, אבל לא עומדים, דעמידה היא "סתירה" להסיבה, וע' בחק יעקב שמדמה דין ישיבה בהלל לישיבה בקידוש והבדלה שבליל הסדר, וה"ה די"ל כן לענין ברכות המצוות, אולם אכתי ק' מסוכה, וצ"ע, ושו"מ בשפת אמת [מגילה ריש פ"ג] דהק' גם ממצה וגם מסוכה. [↑](#footnote-ref-101)
102. וכשהרציתי את הקושי' לפני הגאון ר' מיכל שורקין שליט"א, אמר לי דאפשר ליישב את הקושי' בפשיטות עפ"י מה שמבואר בשו"ע בסי' תרפ"ט סעיף ה' "דכשאין מנין של עשרה, אם א' יודע והאחרים אינם יודעים אחד פוטר את כולם, ואם כולם יודעים כל אחד קורא לעצמו", ומקורו מהארחות חיים, וכתב במג"א [ס"ק י'], וז"ל "משמע דס"ל דאין היחיד מוציא חבירו אלא בעשרה, וצ"ל דלא דמי לשופר, דקריאת המגילה הוי כמו תפילה דבעינן עשרה" עכ"ל, והביאור בזה אמר בשם רבו הגרי"ד דקריאת המגילה יש בו דין הלל [מגילה י"ד], ובהלל כ' המג"א [סי' תכ"ב ס"ק ה'] שאין היחיד מוציא את הבקי בהלל, דכתפילה דמי, וא"כ ה"ה בקריאת המגילה הוא כן, והוסיף בזה, דיש צורה של קריאה וענייה במגילה כהלל, ואלו הד' פסוקים של גאולה שהציבור אומרים בקול רם, ובביאור הגר"א [סי' תר"צ סעיף י"ז] מדמה הנך ד' פסוקים לש"ץ שמוציא את הציבור בברכות קריאת שמע וכשמגיע ל"מי כמוכה" כולם אומרים ביחד, וביאר, דצורה זו היא צורה של תפילה והלל ומגילה, וזהו הדין ציבור של עשרה בכל הנך, והאריך עוד בזה בספרו הררי קדם [ח"א סי' קצ"ב].

     ועפ"י דברי רבו רצה לחדש דיש ב' דינים חלוקים בשומע כעונה, דבמגילה וכן ברכת המגילה שהיא גם חלק מהמגילה, וכן בתפילה, בהנך הציבור הם חלק ממש מהתפילה והמגילה אחרי הדין שומע כעונה, לעומת שומע כעונה בספירת העומר, דהתם אין הציבור חלק מהספירת העומר, דאין בזה דין עשרה וצורת קריאה וענייה, ולכן רק בברכת המגילה ותפילה אמרינן דגם הציבור צריכים לעמוד דזה מחמת הדין נוסף בשומע כעונה, משא"כ בספירת העומר שזה שומע כעונה פשוט, ודו"ק, עכתו"ד.

     ויש לדון בדבריו, דכיון דהדין עמידה דברכת המגילה לא שייך להלכות מגילה, ואדרבה, מצד הלכות מגילה אמרינן דמגילה בישיבה, והדין עמידה שייך להלכות ברכות המצוות, שוב י"ל דאף דברכת המגילה היא חלק מהמגילה עצמה, אבל כלפי דין עמידה דידה ע"כ דלא דנים אותה כחלק מהמגילה, ודין ציבור וצורת קריאה וענייה דמגילה אין בו דין עמידה כלל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-102)
103. עי' בפאה [פ"ד - מ"ח] דקאי בהבאת שליש ובחלה [פ"ג - מ"ד] דקאי במירוח, ובירושלמי בחלה שם ביארו כן. [↑](#footnote-ref-103)
104. ואף שהגר"ש רוזובסקי זצ"ל [זכרון שמואל סי' ט' ס"ק ט'] הוכיח מסוגי' דגיטין [מ"ז] דתלוי באין קנין ויש קנין לעכו"ם להפקיע מידי תרו"מ, ומשמע דמצד עצם ההבאת שליש ע"י עכו"ם אין פטור, אבל ראיתי בתורת הארץ [פ"ד אות פ'] דביאר דודאי דהפטור הוא מצד הבאת שליש בעכו"ם, רק דבשאין קנין לעכו"ם שוב לא חשיב כהבאת שליש דעכו"ם, ודו"ק, ומרהיטת דברי הגר"ח [תרומות פ"א - הכ"ב ד"ה ונראה] מבואר נמי דנקט שזה דין פטור עכו"ם בהבאת שליש וכעין מירוח עכו"ם, ודלא כהגרש"ר, וכן הוכיח נמי החזו"א ריש שביעית עיי"ש, ושם [סי' ב' ס"ק ב' סוד"ה איברא] מדמה לגלגול לר"ע דמחייב בקרימה בתנור. [↑](#footnote-ref-104)
105. ואין להקשות דא"כ הו"ל ללמוד הך דין "מעיקרא" בשיעור ה' רבעים מדין הפרשה ומאיסור אכילת קבע בנתינת מים, דתרוויהו דומין ממש, אולם זו טעות, שהרי בדין זה אכתי לא חזינן דחיובא דעיסה מצד הלחם שבה הוא, ואכתי י"ל דעיסה ולחם תרתי נינהו ואז כבר אין סיבה לומר שהשיעור ה' רבעים יהיה כהעיסה, שהרי הלחם הוא מחייב חדש בפנ"ע, וכשאין שיעור בעיסה ויש שיעור בלחם אכתי יתחייב, ולזה הביא דין פטור עכו"ם דמהתם רואים שיש כבר חיובא דלחם בעיסה, וחדא נינהו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-105)
106. והיינו - א] התרומה מעורבת בכל משהו ומשהו, וע"י ההפרשה כולה מרוכזת למקום אחד, ב] יש לומר שהתרומה נמצאת במקום אחד בטבל, ויש איסור על כל הכרי או על כל הפרי כיון שמעורבת בו תרומה, והאיסור הזה דומה לאיסור תרומה כיון שהוא בא מכח תרומה, וע"י ההפרשה הוא מבררו ומוציא אותה, ויתכן שיש נפ"מ בין הנך ב' דרכים בחלק מהראיות ובחלק מהקושיות. [↑](#footnote-ref-106)
107. וז"ל: "ובעיני נראה דמאן דסבירא ליה אינו טובל היינו טעמא משום דסבירא ליה אי אפשר שיהא הכרי עצמו חמור מפני מעשר עני 'המעורב בו' יותר ממעשר עני עצמו דבשלמא תרומה בדין הוא שתהא טובלת דכיון שהיא עצמה אסורה ראוי הוא 'שתאסור תערובתה' דכיון דעל כרחו צריך להרימה מן הכרי אינה מתבטלת שם ומש"ה אוסרת אבל מעשר עני שהוא עצמו מותר לזרים היאך יהא תערובתו חמור ממנו היינו טעמא דמאן דסבירא ליה אינו טובל ומאן דסבירא ליה טובל מפיק ליה טובל מדרשא וכו'". [↑](#footnote-ref-107)
108. דהיינו ששם בסוגי' היה ספק בדרשה אם חייבים מיתה על טבל, שאפשר להקיש חילול חילול מנותר ויהיה בו לאו בעלמא, ואפשר להקיש חילול חילול מכהן טמא שאכל תרומה שדינו במיתה, ולמסקנה מדמין לכהן טמא שאכל תרומה כיון דיותר דומה לו, ועיי"ש בסוגי' דא' מההשוואות בין טבל לתרומה לכהן טמא שאכל תרומה הוא "דזה תרומה וזה תרומה" ופירש"י "זה תרומה [היינו כהן טמא בתרומה] וזה תרומה מעורבת בו [והיינו טבל]", הרי מפורש בסוגי' שיש תרומה מעורבת בטבל. [↑](#footnote-ref-108)
109. והיינו דלמה הוצרכו למעט אפוטרופוס שלא יתרום מה"ת, ועוד שיש גם אופנים דלמסקנה מהני - לכמה דיעות – שיוכל להפריש מה"ת גם אחרי המיעוט של אפוטרופוס. [↑](#footnote-ref-109)
110. וז"ל התוס' שם "מה תרומה טובלת - פי' בקונטרס בשלא הופרשה חייבין מיתה על אכילתו של טבל דהא תרומה מיתה כתיבא ביה וקשה לר"י מעשר ראשון נמי כתיבא ביה תרומת מעשר ועוד אי מטעם זה לא ליתסר טבל לכהן כיון דתרומה שריא ליה ופי' ריב"ן משו' דדרשי' בפ' הנשרפין [סנהדרין פ"ג.] ולא יחללו את קדשי בני ישראל אשר ירימו ב'עתידין לתרום' הכתוב מדבר ויליף חילול מתרומה". [↑](#footnote-ref-110)
111. וז"ל התוס' שם: "וא"ת והלא 'קדושת' התרומה חלה על ידי דיבור והפרשה וא"כ הוי דבר הנדור וי"ל מ"מ אין 'האיסור' שבתרומה בא ע"י הפרשה שהרי קודם לכן נמי היה אסור משום טבל דהפרשת התרומה אינה כ"א להתיר*", ומפורש כנ"ל, שוב ראיתי שכבר עמד בדיוק זה באתוון דאורייתא [כלל ב' ד"ה ואחד מתלמידי]*. [↑](#footnote-ref-111)
112. *והיינו דזה נמי הביאור בפלוגתת ב"ש וב"ה בריש תרומות [פ"א מ"ד] בתרומה דלא חייל כולה אי מחייל מקצתה, דפליגי כה"ג נמי בנדר דחיילא באופן זה, עיין ברש"ש ותוס' אנשי שם ובמשנה ראשונה שפירשו דגם תרומה היא נדר, ופשוט.* [↑](#footnote-ref-112)
113. עיין בזה רש"י ברכות [ל"א.] ופסחים [ט'.] ועוד. [↑](#footnote-ref-113)
114. אלא דדן שם החזו"א מצד אחר דע"י שריפתו הוא מבטל בידים מצות הפרשת תרומת ומעשרות, וזה דוקא בבעלים ששורף, ועיי"ש שתלה דין זה בנידון של האחרונים אי איכא מצוה חיובית בהפרשת תרומה או דכל המצוה היא רק באופן שרוצה לאכול, ועיין באבי עזרי [תניינא מעשר פ"ו ה"ב] שהביא את דברי האור שמח דמותר להאכיל בהמתו טבל גמור, ומבואר דלשיטת הרמב"ם ליכא דין הנאה של כילוי בטבל טהור, והק' כעין הערת החזו"א דסו"ס הוא מבטל למצות הפרשת תרומה, ועיי"ש שהעמיד דין זה באופנים דליכא מצוה, והחזו"א העיר שאם יש בל תאחר וביעור גם בטבלייהו מוכרח שיש מצוה שמצות ביעור לא מחדשת מצוה בהפרשה. [↑](#footnote-ref-114)
115. ובעיקר האי חידוש יש לעיין, דלכאו' כל זה הוא רק אחרי מירוח, ונראה דזה תלוי בדברי התוס' בנדה [ו':] לענין האיסור טומאה בטבל, ויש להעיר מהמשנה [ריש פרק ט'] לענין גידולי תרומה לאחר שליש, ולכאו' קשה דתיפוק ליה מצד טבל, וע"כ דטבל עצמו אסור רק לאחר מירוח, ודו"ק.

     איברא, דאף דליכא משמרת לדעת החזו"א בהפסד טבל, אכן זה פשוט דאיכא עכ"פ איסור דרבנן להפסיד טבל, וזה מבואר בחזו"א [דמאי סי' ד' ס"ק ט"ו] שהביא כן מהתוספתא, ובעיקר דין הפסד טבל הראני בזה ידידי הרה"ג ר' משה הלר שליט"א דכן מבואר ברמב"ם בפי' המשנה [מעשרות פ"א מ"ח] וברמב"ם בהלכותיו [מעשרות ריש פ"ו] וכמבואר במהר"י קורקוס וכס"מ [שם], ודו"ק, אלא דיתכן שזה רק דין דרבנן, וכדהביא החזו"א מהתוספתא, ורק הערוה"ש חידש דאיכא בזה דין משמרת מה"ת, וגם מהמשנה ראשונה [פי"א מ"ג] מבואר דאיכא איסור הפסד גם בטבל דמפסיד את האשפרות להפריש ממנו.

     ומעצם הדין המבואר במשנה [מעשרות פ"א מ"ח] דפירשו הרמב"ם בפי' המשנה מצד הפסד, פירוש זה אינו מוכרח וכמבואר בר"ש [שם] ובמהר"י קורקוס [מעשרות ריש פ"ו]. [↑](#footnote-ref-115)
116. [כך תיקן הרא"ש מובא בתורת הארץ פרק ד' ס"ק צ"ה] [↑](#footnote-ref-116)
117. וכתב בזה הקה"י [זרעים סימן י'] דיתכן דגזבר כאפוטרופוס, וידו כיד הקדש ומירוח הקדש ע"י גזבר חשיב כמעשה מירוח של הקדש ג"כ, וממילא י"ל דכבר לא אכפת לן במעשה המירוח דבמירוח של אחר תמיד יחשב כמירוח של גזבר והמירוח תמיד יתייחס להקדש, ולא משכחת לה מירוח של אחר ברשות הקדש, ואכתי צ"ב הסברא בזה, ובשיטה לא נודע למי [מובא להלן] מפורש דמירוח ברשות הקדש תמיד דמי למירוח ישראל ברשות עכו"ם דלא משכחת לה מעשה מירוח של הקדש, וכן נקט בשטמ"ק שהקשה כן על הראשונים, אולם בתשובת הרשב"א [ח"ה סימן נ"ו] משמע קצת שיש משמעות למעשה של הגזבר, ולכאו' יש לעיין מהסוגי' בירושלמי מעשרות [פ"ג ה"ה] דדן במירוח שלא מדעת בעלים ומה דינו של הגזבר בזה, ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
118. וז"ל: "שמה שכתב כן הרא"ש הוא לדברי רש"י דלא סבירא ליה דבעינן דגן ודיגון אלא דהא בהא תליא מילתא מאן דסבר יש קנין לגוי דריש דגנך ולא דריש דיגון הילכך דיגון לא מהני ומאן דסבר אין קנין דריש דיגונך ולא דריש דגנך ולא איכפת לן אי הוי דגנו אי לא דעיקרא דמילתא תלי בדיגון הילכך כתב דכיון דלא מהני מירוח גוי למפטר תבואת ישראל הכי נמי לא מהני דיגון ישראל לחיובי דגן גוי". [↑](#footnote-ref-118)
119. ומצאתי סברא כעין זו במלבושי יו"ט חובת קרקע [סימן ב' ד"ה אמנם ראיתי] שהביא מהרמב"ם בפירוש המשנה ריש ערלה דנטיעה דנטעה נכרי יש בה משום ערלה רק באופן שנטעה עכו"ם לצורך ישראל, וביאר דמצד גזה"כ דונטעתם אתינן עלה, ונראה דגם הכא הגדר הוא כנ"ל דלא בעינן נטיעה שהממונות של הנטיעה שייכא לישראל, אלא ש'השם נטיעה' שבו עומדת ומיועדת לישראל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-119)
120. דהנה, המהרי"ט אלגאזי צידד [שם סוף ס"ק א'] עפ"י מה שמדוייק ברש"י בקידושין [מ"א:] דאף דאיכא מ"ד דמירוח עכו"ם חייב דתרי דיגונך כתיב ואין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות, וכמבואר במנחות, אכן למ"ד דמירוח עכו"ם פטור, כתב רש"י דאיצריכא ליה הנך תרי מיעוטים, וחידש המהרי"ט אלגאזי דהיינו לתרי הנך גווני, הרי לנו דאיכא באמת ב' מיעוטים במירוח עכו"ם, גם לבעלות של עכו"ם וגם למעשה המירוח למ"ד מירוח עכו"ם פטור.

     וע"ד זה מבואר נמי בשיטה לא נודע למי [קידושין שם - מובא בשו"ת הגר"ב אשכנזי שם ובמהרי"ט אלגאזי] דתרי גווני מירוח עכו"ם משכחת לה, ברשות עכו"ם אף במרחן ישראל ובמעשה מירוח של עכו"ם ברשות עכו"ם, והוסיף בזה חידוש גדול, דבסוגי' מבואר דפליגי אי מירוח עכו"ם פטור ממיעוטא דדיגונך או שהוא חייב כיון דמיעוט אחר מיעוט לרבות, וחידש דהך מיעוט אחר מיעוט לרבות רק מרבה מירוח ישראל ברשות עכו"ם דזה דומה למירוח גזבר ברשות הקדש וקיל טפי "כיון שבאה שעת החיוב על יד הישראל" [הממרח], אבל מירוח עכו"ם ברשות עכו"ם [או מירוח עכו"ם ברשות ישראל - כן נראה לדייק מדבריו עיי"ש היטב] חמיר טפי ונתמעט לכו"ע.

     עכ"פ גם בדבריו מבואר דאיכא תרי מיעוטי, גם מצד רשות עכו"ם גם מצד מירוח עכו"ם, אלא דחילק דגם למ"ד דליכא פטור מירוח ישראל ברשות עכו"ם מודה דמירוח עכו"ם ממש ודאי פוטר, וברמב"ם ליכא מקור לחידוש הנוסף, אבל גם ברמב"ם מבואר לכאו' דאיכא תרי מיעוטים.

     איברא דתמה בכל זה המהרי"ט אלגאזי דמבואר במנחות [ס"ז] דמקישין חלה לתרומה דלר"מ דמירוח עכו"ם חייב ה"ה דגילגול עכו"ם חייב, ולפי"ז ה"ה למ"ד דמירוח עכו"ם פטור דהיינו צריכים ללמוד לגילגול עכו"ם דפטור, ואי נתחדש פטור נוסף במעשה מירוח של העכו"ם בתבואת ישראל, א"כ ה"ה דבגילגול עכו"ם בעיסת ישראל היינו צריכים ללמוד כן, ומה"ט דחה פירוש זה ברמב"ם. [↑](#footnote-ref-120)
121. וז"ל "הא מתניתין חזינא לפרושה ולברורה הכא משום דקשיא ועמומה היא, ודאי מדקתני יוצא בה יד"ח בפסח שמעינן מינה דמדאורייתא היא דהויא כשל חטים כל אימת דאיכא טעמא דחטים, ואע"ג דמערבי בגוה אורז טובא, וה"נ אסיקנא בגמרא פרק כל הזבחים [ע"ח] דמתניתין אפילו ברובא אורז היא ואפ"ה כיון דאיכא טעמא לא בטיל, וכיון דהכי איכא למידק הא קיי"ל כזית בכא"פ בטעמו וממשו דאורייתא הא כל היכא דליכא בכאכ"פ דכו"ע לאו דאורייתא, ונהי נמי דטעמא לא בטיל האיך יוצא בה יד"ח מצה בפסח הא עיקרא אורז הוא, ואשכחן בתלמוד א"י פירושא דמלתא ופירוקא דקא פרישו טעמא דמתניתין משום גרירה, וה"ג התם בפ"ק דמכלתין דחלה כמה דאת אמר תמן אין לך בא לידי חמץ ומצה אלא חמשת המינין בלבד ודכותה אין לך נגרר עם כולן אלא חטים ושעורין בלבד רבי הילא בשם ר"ל לא שנינו אלא העושה עיסה מן החטים ומן האורז ואינו נגרר אלא עם החטים בלבד, שמעינן השתא דטעמא דמתניתין משום דאע"ג דעיסת האורז פטורה דלאו לחם היא ומיהו כי מערב לה בהדי דגן ואית בה טעם דגן הדגן גוררו לעשות הכל לחם להתחייב בחלה וכו', דקים להו לרבנן דאינהו גוררין ומביאין אחרים לידי מצה וחמץ וכו', ודקא מייתי ראיה מהא מתניתין בפרק כל הזבחים דמין בשאינו מינו בטעמא וטעמא לא בטיל קושטא הוא, ועל הדין אורחא נמי איתמר דאע"ג דחטים גוררין את האורז אי טעמא בטיל דבר שנתבטל מעצמו האיך גורר את אחרים א"ו טעמא לא בטיל וכיון דלא בטיל וחזי לאיצטרופי בדנפשיה כגון דאיכא כזית בכא"פ מצטרף לכל עונשין לגבי חלה, ומצה נמי גורר את האורז ליעשות לחם כטעמא דפרשינן" עכ"ל. [↑](#footnote-ref-121)
122. והמקד"ד הביא מקור לחידוש זה דקנין חשיב ככיבוש - דמקורו הוא מהירושלמי [דמאי פ"ה ה"ח] בההיא דמעשרין משל ישראל על של עכו"ם, ואמרינן שם מתני' דר"מ דאמר אין קנין לגוי בארץ ישראל לפוטרו מן המעשרות כו', ר"א בשם ר"ל טעמא דר"מ והתנחלתם אותם לבניכם אחריכם לרשת אחוזה הקיש אחוזה לעבדים, מה עבדים אתם קונין מהם ואין הם קונין מכם אף אחוזה אתם קונין מהם והם אין קונין מכם ע"ש, והיינו לענין קדושה, ואמרינן דהם אין קונין מכם להפקיע מקדושתה אבל אתם קונין מהם לקדושה, ומוכח דקנין מחייב במעשרות כמו כיבוש, ויחיד שקנה הוי כמו כיבוש יחיד. [↑](#footnote-ref-122)
123. והיינו שיש להעיר דדברי המקד"ד אינם עולים יפה לפי מה שרצינו לחדש לעיל ברש"י דטעמא דאורים ותומים אינו ענין לכיבוש יחיד – אלא דזה בא לבאר למ"ד שמיה כיבוש למה אינה בדרגת שאר א"י. [↑](#footnote-ref-123)
124. ויש להעיר דזה תלוי אי הניחו כרכים מסויימים או הניחו את כל שאר הכיבוש של עולי מצרים - ונחלקו בזה וכדיבואר להלן. [↑](#footnote-ref-124)
125. וכוונתו פשוטה דאי מתקדשת מטומאה והיינו מטומאת ארץ העמים הלא אין זה אלא טומאה דרבנן דחכמים גזרו על ארץ העמים ומשמע ליה דלשון זה הוא מה"ת, ואם הכוונה לטהר משאר טומאות הלא שאר טומאות נוהגות אף בא"י. [↑](#footnote-ref-125)
126. והוכיח כן דאם היתה מכזיב ולחוץ למה צריך לעדותו של ר"י בן זריז על ר"מ הא כל שהוא מכזיב ולחוץ לא כבשום עולי בבל כדאמרינן במתני'. [↑](#footnote-ref-126)
127. והנה, הך חידוש דייקו התוס' ממה דנקטו כהן קטן ולא גדול שטבל, ולפי מה שמבואר ברמב"ם דקאי על ארץ השלישית ושם מפורש שיש שיעור לנאכלת, וע"כ דחולק על הך דיוק, ולשיטתו [תרומות פ"ז - ה"ט] ביאר החידוש באופן אחר, ועי' להלן [פרק ז'] בקונטרס זה שביארנו - דלרש"י איכא מהלך אחר בזה, וגם לדידיה ליכא הוכחה לחידוש הזה של התוס'. [↑](#footnote-ref-127)
128. והגר"א [בירושלמי] ביאר בזה עוד, דיאמרו שחלה טהורה נשרפת שיאמרו שבא מא"י, ויאמרו טמאה נאכלת שיסברו שבא מחו"ל, והיינו דהטעות באה מזה שלא יודעים מהיכן באה החלה, ולכאו' טעות זו שייכת גם בארץ השניה וגם בארץ השלישית, ואחרי שיעשו ב' הפרשות יבואו וישאלו ויאמרו להם שאינה כא"י ואינה כחו"ל, והיינו בארץ השניה. [↑](#footnote-ref-128)
129. וכבר יישב המשנת יוסף [שביעית פ"ו - מ"א] את סתירת הרמב"ם, עפימש"כ הכפתור ופרח [פט"ו], דהכא לענין חלה אין כוונת הרמב"ם לטומאת ארץ העמים רק לטומאת הנכרים שנטמא כשגלו לבבל, וכן משמע בפי' המשנה הכא, ולא קידשו אלא את מה שכיבשו עולי בבל. [↑](#footnote-ref-129)
130. והיינו דאף דלשי' הרמב"ם חלוק תרומת חו"ל שהוא רק במקומות הקרובים וכמבואר ברמב"ם [תרומות שם ולהלן בהלכה ו'], מחלת חו"ל שהוא בכל מקום וכמבואר ברמב"ם בכורים [פ"ה - ה"ז], וא"כ י"ל דע"כ דתרתי נינהו, אכן זה אינו, דכבר ביארו בתוס' בקידושין [ל"ו] לגבי חלה "דדין הוא דינהג בכל מקום" כיון שדומה יותר ל"חיוב הגוף" דבא ע"י גלגול העיסה שהאדם עושה, ודלא כתרומות ומעשרות דדומות יותר ל"חובת קרקע", ומשמע דבעיקר תקנת הנביאים שתיקנו תרומת חו"ל במקומות הקרובים, בתקנה זו עצמה איכא סברא שחלה תהיה גם במקומות הרחוקים, והיינו דכשנביאים וחכמים הראשונים תיקנו תרומת חו"ל, הכא בעיקר תקנתם כבר תיקנו דין חלת חו"ל והרחיבו דין חלת חו"ל לכלול גם מקומות הרחוקים, כן מבואר בתוס'. [↑](#footnote-ref-130)
131. ואף דלשי' הרמב"ם חלוק תרומת חו"ל שהוא רק במקומות הקרובים וכמבואר ברמב"ם [תרומות שם ולהלן בהלכה ו'], מחלת חו"ל שהוא בכל מקום וכמבואר ברמב"ם בכורים [פ"ה - ה"ז], והיה אפשר לומר דלכן הוצרך להוסיף טעם אחר בחלה לחייבו גם במקומות הרחוקים, אכן זה אינו דכבר ביארו בתוס' בקידושין [ל"ו] לגבי חלה "דדין הוא דינהג בכל מקום" כיון שדומה יותר ל"חיוב הגוף" דבא ע"י גלגול העיסה שהאדם עושה, ודלא כתרומות ומעשרות דדומות יותר ל"חובת קרקע", ומשמע דבעיקר תקנת הנביאים שתיקנו תרומת חו"ל במקומות הקרובים, בתקנה זו עצמה איכא סברא שחלה תהיה גם במקומות הרחוקים, והיינו דכשנביאים וחכמים הראשונים תיקנו תרומת חו"ל, הכא בעיקר תקנתם כבר תיקנו דין חלת חו"ל והרחיבו דין חלת חו"ל לכלול גם מקומות הרחוקים, כן מבואר בתוס', והיה אפשר לומר דהרמב"ם פליג בסברא זו, וצ"ע, דמה שורש פלוגתתם. [↑](#footnote-ref-131)
132. והטעם לחילוק זה הוא משום דלא שייך הזאה בחו"ל ואין סברא לחייבם להביא את התרומה וחלה לא"י להזות שם, וכן מבואר בתוס' [שם עמוד ב'], ולכן התירו בכל טומאה שאינה יוצאה מגופו. [↑](#footnote-ref-132)
133. והיה אפשר לבאר באופן אחר, דלעולם א"צ להוסיף ולומר שב"שלא תשתכח" חיילא מחייב חדש של הפרשה שמפקיע לחלה מכל פרשת תרומה וחלה דחו"ל, דהנה, כבר הבאנו לעיל בהערה [ריש פרק ג'] דתרומת חו"ל הוא רק במקומות הקרובים ובחלה חייבים גם במקומות הרחוקים, וי"ל דהרמב"ם בא לבאר טעמא דנתחייב גם במקומות הרחוקים, ואף דהבאנו דמתוס' בקידושין מוכרח דשורת הדין הוא, וא"צ לטעמא דשלא תשתכח לענין זה, אכן נראה דאזלי לשיטתייהו, דנתבאר הכא דלרמב"ם נתחדש חלות דין חדש של חלה בדין "שלא תשתכח", וי"ל דהיינו לחייבו בכל חו"ל גם במקומות הרחוקים, אבל תוס' לא יכלו לפרש כן דלתוס' דעיקר החלה היא הנשרפת, א"כ לדידיה ע"כ דטעמא דשלא תשתכח הוא רק לחייבו בחלה נוספת שאינה אלא להיכירא, אבל לא לחייבו בעיקר דין הפרשת חלה, ולהכי בעי טעמא אחרת לחייב חלה גם במקומות הרחוקים.

     אולם, לדרך זה לא יתיישב כל מה ששאלנו להלן [פרק ה'], עיי"ש, ולהכי הוספנו בזה עוד בביאור דברי הרמב"ם ודו"ד בזה היטב. [↑](#footnote-ref-133)
134. והיינו, דאף דלר"ש נמי משוינן טעמא של הבבלי וירושלמי, אכן כל זה לגבי הנאכלת, אבל לגבי הנשרפת לא מצאנו בר"ש דמשוינן, והכא י"ל דלבבלי בעי שריפה מעיקר הדין כיון דאסורה החלה לטמאים שטומאה יוצאה מגופם, ולהכי סגי בחלה א' בכהן קטן, ודוקא לירושלמי איכא טעמא דשמא יאמרו ראינו טמאה נאכלת, ולכן שורפין, ואה"נ דלירושלמי ליכא קולא דכהן קטן, ורק לבבלי איכא קולא דכהן קטן, א"ש, ורק לרמב"ם ק' דהביא טעמא של הירושלמי על הנשרפת. [↑](#footnote-ref-134)
135. והטעם לזה, דהרי איכא טומאת מת בחו"ל, ואין שם הזאה [מחמת טומאת ארץ העמים שיטמא את המים וכמבואר בתוס' בחגיגה ריש כ"ה.], ואין סברא שהוצרכו לבא לא"י להזאה ושוב לאוכלם בא"י, וכמבואר כל זה בתוס' בבכורות [כ"ז: בד"ה וכי הזאה יש לנו]. [↑](#footnote-ref-135)
136. והעירני בזה בחור א', דיתכן דאף דדליכא נתינה בהך של אור לדעת הרמב"ן, אכן באופן שנותנה לכהן קטן ומתקיים בה אכילה, אז י"ל דהרמב"ן מודה שיש בה נתינה, די"ל דאין כאן הפקעה על תרומה טמאה מנתינה, וכל ההפקעה מנתינה היא רק בנשרפת, דהרמב"ן למד שאין שום קיום דין בשריפה, אבל באופן שאינה נשרפת דאוכלה כהן קטן, אז י"ל דגם הרמב"ן מודה שיש בה נתינה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-136)
137. ענין זה הוא מכתבי ידידי הגאון הרב ר' חיים קרויס שליט"א. [↑](#footnote-ref-137)