16 רבית מאוחרת ובשעת פירעון
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ג' ו' ניסן תשס"ט

**א**

א] ב"מ דע"ג:, רבינא הוה יהיב זוזי לבני אקרא דשנוותא ושפכי ליה טפי כופיתא, אתא לקמי' דרב אשי אמר לי' מי שרי, אמר ליה אין אחולי הוא דקא מחלי גבך, ופירש"י, ז"ל, אחולי קמחלי גבך, הואיל ולא פסקת עמהם ומדעתם נותנים לך ואין מזכירים לומר בשכר מעותיך שהיו בטילות אצלנו, מתנה בעלמא היא, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, אי"ז רבית מאוחרת שלא היו מזכירים שנותנין בשביל מעותיו שהיו בטלין אצלם כדפירש בקונטרס, ול"ד להלוהו ודר בחצירו שצריך להעלות לו שכר אע"פ שאינו אומר שיהא דר בשביל בטול מעותיו, דשאני התם שעדיין חייב לו, עכ"ל.

אמנם בחי' הרמב"ן שם כתב ע"ד רש"י, ז"ל, וקשה עלי הדבר כיון שבשעת פרעון מוסיפין לו רבית הוא שלא הזכירו במשנתינו בשכר מעותיך שהיו בטילות אצלי אלא ברבית מאוחרת לאחר פרעון כדקתני והחזיר לו מעותיו, אבל הלוהו מנה והחזיר לו מנה ופרס מדעתו ח"ו שיהי' מותר, ועוד הלוהו ודר בחצרו יוכיח שלא התנו ואסור ולא ישכור ממנו בפחות אינו בתנאי רבית, ומה לי קודם פרעון ומה לי בשעת פרעון אדרבה בשעת פרעון מיחזי כרבית, ושמא נאמר שהיו פורעין לרבינא פירותיו ואח"כ היו אומרים לו קח הרי לך עוד אלו דכיון שנסתלק מהם רבית מאוחרת היא וכיון דלא אמר בשכר מעותיך שרי, דלאחר פרעון מתנה הוא דקודם פרעון כדי שירויח לו זמן הוא עושה שאפילו שאלת שלום רבית, אבל לאחר פרעון ומדעתו מותר בכל ענין בסתם כ"ז שלא יאמר בשכר מעותיך דמה לי בסמוך מה לי לאח"ז, ואינו מחוור, ושמא לא אמרו כן אלא במכר שפסק סתם כשער שיצא ולא פירש כמה דזה מוזיל הוא אצלו לתת לו יותר ושער של זול הוא אצלו, ולי נראה שלא הוזכר כאן משום רבית וכו', עכ"ל.

גם הרא"ש שם סימן ס"ז כתב בזה, ז"ל, ולבי מהסס להתיר הדבר, דמלישנא דמתני' משמע הא דלא אסור רבית מאוחרת אלא בדאמר לי' בשביל מעותיך שהיו בטילות אצלי, היינו היכא דשלח לו אחר שהחזיר לו מעותיו, אבל אם בשעת פרעון נותן לו יותר מתחזי כרבית אפי' בסתם, עכ"ל.

וצ"ב טעם פלוגתת הראשונים בזה, עוד ילה"ע, דנמצא בזה סברות הפוכות, שהתוס' כתבו דרבית בשעת הפירעון קיילא טפי מרבית שנותן קודם הפירעון בעודו חייב, והרמב"ן פשיטא לי' להיפך, דאם קודם הפירעון אסור אף בסתם, כ"ש בשעת הפירעון.

ועי' היטב בביאור הגר"א סימן ק"ס סק"ה דמשמע שפירש בד' התוס' דלא שרי אלא בשהוסיפו לו אחר הפירעון, וכמש"כ כן בחי' הרשב"א, וצ"ע בזה.

ב] והנה בעיקר הפלוגתא בדין זה יש להקדים, דהנה יש להסתפק באיסור רבית שאינה קצוצה ונתנה קודם הפירעון או בשעת הפירעון, אם הוא חד דינא עם איסור רבית מאוחרת, או דב' דינים חלוקים הם, ועמש"נ להלן סק"י בגדר החילוק בין אבק רבית לרבית מאוחרת.

והנה ז"ל הרשב"א בתשובה ח"ה סימן קנ"ט, ומה ששאלת אם עמד הלוה ופרעו אם חייב המלוה להחזיר לו לפי ראות עיני הדיינין, זה הוא פשוט שאינו חייב, דאבק רבית אינה יוצאה בדיינין, וכ"ש זה שהוא כרבית מאוחרת וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דגם רבית הניתנת קודם הפירעון, חשיבא כרבית מאוחרת דקיילא מאבק רבית, גם הרי"ף כתב דהלוהו ודר בחצירו הויא כרבית מאוחרת, ואך שכתב דהוי זה אבק רבית, והיינו משום דס"ל דגם רבית מאוחרת הויא בכלל אבק רבית, וכמש"נ להלן סק"?, וכ"ה בחי' הרשב"א לעיל דס"ד:, ז"ל, ובאמת הדברים נראים אם קבע לו זמן להלואתו ובתוך הזמן אמר לו הלוה דור בחצרי חנם בשכר מעותיך שהם בטלות אצלי, שאין כאן רבית אלא מחזי כרבית "וכרבית מאוחרת היא זו", עכ"ל, וכ"ה בתו"ד לעיל מינה, ז"ל, ועוד דלית להו חד אנפא, דזה רבית קצוצה וזה אפי' אבק רבית אין בו, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) ובחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, וכל שאמר לו דור בחצרי חנם בתורת מתנה ושלא בשכר מעותיך כלל ולא הרויח לו זמן מפני כך, לא מיבעיא דל"ה רבית קצוצה, אלא אפי' אבק רבית ל"ה, אלא הו"ל כרבית מאוחרת ואסור לעשות כן, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

וכ"ה מבו' ג"כ בפסקי ריא"ז ה"ב דין א' בהא דלא ידור בחצירו בחינם, אם לא התנה עמו בשעת הלואה, הוי זה רבית מאוחרת, ובקונט' הראיות דס"ב: כתב כן במוכר למלוה בזול, דהוי זה כמו רבית מאוחרת, ודימה ד"ז לאיסור רבית דברים, ולדינא דלא ישכור הימנו בפחות.

ג] אמנם צ"ע בזה מל' הרמב"ן וש"ר לעיל דס"ד: דמבו' דבהלוהו ודר בחצירו דקיימא לאגרא הוי זה אבק רבית, ורק בחצר דלא קיימא לאגרא הוא דל"ה אבק רבית וע"כ אינו חייב לצי"ש, אך למש"נ במקומו בביאור ד' הראשונים שם, י"ל דאין מכוון הראשונים בדוקא דהוי זה אבק רבית, אלא אף אם דינו כרבית מאוחרת הוא חייב ליתן שכר לצי"ש, כיון שדר שלא מדעתו של נותן, ודו"ק.

וכ"ה מוכרח מד' הרשב"א והריטב"א שג"כ כתבו שם ל' זה דל"ה אבק רבית משום דלא קיימא לאגרא, ואינהו גופייהו כתבו להלן שם, דאף בחצר דקיימא לאגרא ל"ה אלא כרבית מאוחרת.

ד] אמנם הנה בל' הרמב"ן בסוגיין שכתב בתו"ד, ז"ל, דכיון שנסתלק מהם רבית מאוחרת היא וכיון דלא אמר בשכר מעותיך שרי, דלאחר פרעון מתנה הוא, דקודם פרעון כדי שירויח לו זמן הוא עושה שאפילו שאלת שלום רבית, אבל לאחר פרעון ומדעתו מותר בכל ענין בסתם כל זמן שלא יאמר בשכר מעותיך וכו', עכ"ל, מ' דרק רבית הניתנת אחר הפירעון היא דהויא רבית מאוחרת, אך רבית הניתנת קודם הפירעון אינה בכלל רבית מאוחרת אלא הויא אבק רבית, וע"כ הוא דרבית הניתנת קודם הפירעון אסורה אף בשלא פירש, ואילו רבית הניתנת אחר הפירעון אינה אסורה אלא בשפירש.

ומתוך דבריו יש ללמוד שהטעם בזה הוא, דאף דגם רבית קודם הפירעון לא התנה עלי', וע"כ נקטו הרשב"א והריטב"א דהויא כרבית מאוחרת, מ"מ הוא עושה כדי שירויח לו זמן, וע"כ הויא אבק רבית, ומשא"כ ברבית מאוחרת.

ויל"פ עוד בד' הרמב"ן, דמש"כ דלאחר פירעון הוי מתנה, אין כונתו דאם לא פירש הוי זה מתנה, אלא אף אם פירש בשכר מעותיך הוי זה מתנה בעלמא, וכלישנא דמתני' משלח דורון, וכמש"כ כן הגר"א בסימן קס"א סק"ח דמה"ט הוא דאינו חייב לצי"ש, ואשר זהו מש"כ הרמב"ן, דכיון דהוי מתנה בעלמא ע"כ אינו אסור אלא בשפירש, ומשא"כ קודם הפירעון דהוי כדי שירויח לו זמן, ואי"ז מתנה בעלמא, ה"ז אסור אף בשלא פירש, ?ולפ"ז למש"כ הגר"א דהא דברבית מאוחרת אינו חייב לצי"ש הוא משום דהוי זה מתנה בעלמא, הרי דבנותן קודם הפירעון דאי"ז מתנה בעלמא, יהא חייב לצי"ש.

אך הנה לפ"ז צ"ע במש"כ הרמב"ן להוכיח שלא כדברי רש"י, מהא דהלוהו ודר בחצירו אסור אף שלא התנו, ומה לי קודם פירעון מה לי אחר פירעון, אדרבה בשעת פירעון מיחזי כרבית, ואי נימא דעיקר האיסור ברבית הניתנת קודם הפירעון הוא משום שה"ה נותנה כדי שירויח לו זמן, וע"כ הוא דלא חשיבא כרבית מאוחרת, הרי שפיר הי' מקום לומר דרבית הניתנת בשעת פירעון קיילא טפי, וחשיבא כרבית מאוחרת, וע"כ אינה אסורה אלא במפרש.

ואשר ע"כ נ' לפרש בד' הרמב"ן, דאין כונתו לחלק דרבית הניתנת אחר הפירעון אינה אסורה אלא מדין רבית מאוחרת וע"כ אין נאסרת אלא בשפירש, ורבית הניתנת קודם הפירעון הויא אבק רבית וע"כ היא אסורה אף בשלא פירש, אלא כונתו דברבית מאוחרת כל שלא פירש בשכר מעותיך ה"ז מתפרש למתנה בעלמא, ומשא"כ קודם הפירעון אף אם לא פירש בשכר מעותיך ה"ז מתפרש שנותן לו כדי שירויח לו זמן ואי"ז מתנה בעלמא, וזהו שכתב הרמב"ן דכ"ש אם מוסיף בשעת פירעון, דודאי ה"ז מתפרש כרבית ואי"ז מתנה בעלמא.

והעירוני דיש להוכיח כן, דאי נימא דמכוון הרמב"ן דהא דרבית קודם פירעון אסורה בסתם, הוא משום דהיא חשובה כאבק רבית, כיון שעושה כן כדי שירויח לו זמן, א"כ ה"נ הי' לנו לאסור רבית מוקדמת בסתם, שגם היא ניתנת כדי שילוה לו, והרי אין הדין כן, אלא כ"ה דרבית מאוחרת אינה אסורה אלא במפרש, ה"נ רבית מוקדמת אינה אסורה אלא במפרש, וכלישנא דמתני' בשלהי פירקין ואומר כדי שתלויני, ובע"כ לפרש ד' הרמב"ן כמש"נ, דרבית קודם פירעון חמירא, משום שהיי' מתפרשת בסתמא כרבית.

וכן נ' מד' השער דעה סימן קס"ו סק"ב שפירש כן בד' הרמב"ן, עיי"ש שכתב דבד' הרמב"ן מבו' דמשוה רבית קודם הפירעון לרבית מאוחרת, וכונתו, דממש"כ הרמב"ן דאם רבית קודם הפירעון אסורה אף באינו מפרש, כ"ש בשעת הפירעון, ולא חילק דרבית דקודם הפירעון הויא אבק רבית, ואילו בשעת פירעון אי"ז אלא רבית מאוחרת, מבו' דס"ל דאף רבית הניתנת קודם הפירעון אינה אלא כרבית מאוחרת, ואך דמ"מ ה"ז אסור אף בשלא פירש, משום שה"ז מתפרש בסתמא כנתינה לשם רבית כדי שירויח לו זמן.

ה] ובד' הטור סימן קס"ו מבו' שנסתפק בזה אם רבית הניתנת קודם הפירעון חשיבא כרבית מאוחרת או חשיבא כאבק רבית, וכמו שביאר הש"ך שם סק"ט,[[3]](#footnote-4) והב"י שם כתב דהעיקר כלישנא בתרא, גם בב"י סימן ק"ס ד"ה ולא רבית כתב, דבעוד שמעותיו בידו רבית ממש הוא ולא תקרא בשם מאוחרת, עכ"ל.

ו] וזה נ' בביאור מה שחילקו התוס' בסוגיין דבנותן בעוד שהוא חייב לו אסור אף באינו מפרש, ול"ד למוסיף בשעת הפירעון דשרי בשאינו מפרש, ולכאו' אין מסתבר דהחילוק הוא דבעוד שהוא חייב לו מיחזי כשכר מעותיו אף בשלא פירש, שהרי אדרבה במוסיף בשעת פירעון מיחזי כרבית טפי, וכמש"כ הרמב"ן.

ובע"כ שהחילוק הוא דבמוסיף בשעת פירעון אי"ז אלא רבית מאוחרת, ואילו בנותן בעוד שהוא חייב לו לא חשיב כרבית מאוחרת, וע"כ אסור בזה אף בשלא פירש, ועי' שער דעה סימן קס"ו סק"ב שפירש כן בד' התוס', וכן נ' גם לפ"ד הב"י בסימן קס"ו שהבאנו לקמן סק"ז, שמבו' בדבריו דכל דהוי אבק רבית אסור גם בשלא פירש, וכל שאי"ז אלא רבית מאוחרת מותר בדלא פירש.

אך אולי יש לדחות לפ"ד הרמב"ן הנז', דבנותן קודם פירעון הוא כדי שירויח לו זמן, וע"כ אף שלא פירש אי"ז מתנה בעלמא, וצ"ע.

ולפ"ז ניחא דד' התוס' וד' הרמב"ן אי"ז סברות הפוכות, דהתוס' דס"ל דרבית בשעת פירעון אסורה רק במפרש ול"ד לרבית קודם פירעון דאסורה אף בסתם, הוא משום דס"ל דרבית בעודו חייב לו הויא אבק רבית ורבית בשעת פירעון הויא רבית מאוחרת, וע"כ אינה אסורה אלא במפרש, אך הרמב"ן דס"ל דגם רבית בעודו חייב לו הויא אבק רבית, ואך שבאנו לחלק דקודם הפירעון ה"ז מיחזי כרבית אף בסתם, ואילו בשעת פירעון לא מיחזי כרבית רק במפרש, הרי דע"ז כתב הרמב"ן דכ"ש הוא, דאם קודם הפירעון מיחזי כרבית אף בסתם, כ"ש בשעת פירעון, וז"ב.

ז] ובדעת הרא"ש שאסר אף בשמוסיף בשעת הפירעון, יל"פ שטעמו משום דבמוסיף בשעת פירעון הוי אבק רבית ואי"ז רבית מאוחרת, וע"כ ה"ז אסור אף בשלא פירש.

ומצינו כן בד' הב"י סימן קס"ו, שכתב במה שנסתפק הטור בהלוהו ודר בחצירו ולא האריך לו זמן אם הוי כרבית מאוחרת או הוי אבק רבית, ז"ל, ומיהו כלישנא בתרא מסתבר, דהא אפי' במוסיף לו יותר בשעת פרעון אסר הרא"ש כדאיתא בסימן ק"ס, כ"ש הכא דהוי הלואה וגם אח"כ עדיין המעות אצלו, עכ"ל, והרי שפירש דטעמא דהרא"ש הוא משום דכל דמוסיף בשעת פירעון הוי אבק רבית, וע"כ ה"ז אסור גם בשלא פירש.

אמנם מד' הטור שנסתפק בזה, ולא פשטה מד' אביו הרא"ש, נ' דס"ל דלעולם אף בשמוסיף בשעת פירעון אי"ז אלא רבית מאוחרת, ואך דמ"מ ה"ז אסור גם בשלא פירש, דכל הא דשרי רבית מאוחרת בשלא פירש, הוא רק בשנותנה אחר הפירעון, דכל שאינו מפרש אי"ז מתפרש בשכר מעותיו, ומשא"כ בנותן בשעת פירעון, ה"ז מתפרש כשכר מעותיו גם בסתמא.

וכן נ' להדיא מל' הרא"ש שם שכתב, ז"ל, ולבי מהסס להתיר הדבר דמלישנא דמתני' משמע הא דלא אסור רבית מאוחרת אלא בדאמר ליה בשביל מעותיך שהיו בטילות אצלי היינו היכא דשלח לו אחר שהחזיר לו מעותיו. אבל אם בשעת פרעון נותן לו יותר מתחזי כרבית אפי' בסתם, עכ"ל, ומ' להדיא דאף במוסיף בשעת פירעון הוי רבית מאוחרת, ואך דכל הא דלא אסור רבית מאוחרת אלא במפרש הוא רק בששלח אחר שהחזיר ולא במוסיף בשעת פירעון, דאל"כ הו"ל להרא"ש למימר דרק ברבית מאוחרת שרי בשלא פירש ולא במוסיף בשעת פירעון, והרא"ש לא כתב כן, אלא כתב דהא דלא אסור רבית מאוחרת וכו' הוא רק בשלח לו אחר שהחזיר מעותיו אבל אם בשעת פירעון נותן לו יותר וכו', ומ' דאף בכה"ג הוי רבית מאוחרת, ואפ"ה לא התירו בזה בשלא פירש.

ועי' שער דעה סימן ק"ס סק"א וסימן קס"ו סק"ב שפירש כן בד' הרא"ש, ובסימן קס"ו תמה ע"ד הב"י שלמד מד' הרא"ש דרבית הניתנת בשעת פירעון חמירא מרבית מאוחרת.

ח] ונפ"מ טובא בזה, בהדין שכתב הרמ"א בסימן קס"א ס"ב דרבית מוקדמת ומאוחרת אפי' לצי"ש אינו חייב להחזיר, ויש להסתפק בדין רבית הניתנת קודם הפירעון ורבית הניתנת בשעת פירעון.

והנה למש"נ הי' נראה, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דס"ל דכל רבית הניתנת אחר ההלואה ולא התנו מתחילה הויא כרבית מאוחרת, הרי דאם ברבית מאוחרת אינו חייב לצי"ש, ה"ה בכל רבית הניתנת אחר ההלואה, אף שנתנה קודם הפירעון.

והרי הב"י בסימן קס"א כתב ע"ד הרשב"א דברבית מאוחרת אינו חייב לצי"ש, דכן משמע עוד מדבריו בתשו' אחרת דרבית מאוחרת קייל מאבק רבית, והנה מכוון הב"י הוא לד' הרשב"א ח"א סימן תתקל"ח, אך מצינו כן גם בדבריו בח"ה סימן קנ"ט, והתם איירי ברבית שנתן קודם הפירעון, דגם היא קיילא מאבק רבית, ובדין שלא יהא חייב בה לצי"ש, אך בל' הרשב"א בסימן תתקל"ח מ' דכ"ז הוא משום שנתן אחר הפירעון, ויש לדחות.[[4]](#footnote-5)

אך ילה"ע ע"ז מד' הרשב"א בח"א סימן תרנ"א וח"ב סימן ב', דמשמע מדבריו דגם למ"ד דסלוקי בלא זוזי לאו אפוקי מיני' הוא, כ"ז הוא באבק רבית, אך ברבית מאוחרת לא מנכינן לי', ואילו בדין הלוהו ודר בחצירו מבו' בד' הרשב"א בדף סד: דלדעת רבא מנכינן לי', ודעת רבינו אפרים דגם לדעת רב אשי מנכינן לי', ונ' מזה דכה"ג לא חשיב כרבית מאוחרת, וצ"ע בזה.

אך לדעת התוס' דרבית הניתנת קודם הפירעון, חמירא מרבית מאוחרת והויא אבק רבית, הרי דאם בכל אבק רבית חייב לצי"ש, ה"נ ברבית הניתנת קודם הפירעון חייב לצי"ש.

ובד' הטור בסימן קס"ו מצינו שנסתפק בדין זה, וכמו שביאר שם הש"ך סק"ט, ובפשוטו נ' דספיקו הוא אם חייב להחזיר לצי"ש, דע"ז קאי שם לעיל מינה.[[5]](#footnote-6)

ט] וברבית הניתנת בשעת פירעון, יש לפטור גם לדעת התוס', שהרי ס"ל דרבית הניתנת בשעת פירעון קיילא טפי, והויא כרבית מאוחרת, וע"כ אי"ז אסור אלא במפרש.

ולדעת הרא"ש, הדבר תלוי במה שנחלקו בדעתו, אם הא דאסר רבית בשעת פירעון אף בסתם, הוא משום דכה"ג חמיר מרבית מאוחרת והוי זה אבק רבית, וכמו שפירש הב"י, ולפ"ז אף יש לחייבו להחזיר לצי"ש, או דטעמו דאף דכה"ג אי"ז אסור אלא משום רבית מאוחרת, מ"מ ה"ז אסור אף בסתם דה"ז מתפרש בשכר מעותיו, ולפ"ז אין לחייבו להחזיר לצי"ש.

**ב**

י] ובעיקר המבו' בד' הרשב"א והריטב"א, דרבית מאוחרת אינה בכלל אבק רבית אלא קיילא מינה, וכ"ה גם בל' הרשב"א ח"א סימן תרנ"א וסימן תתקל"ח, ח"ב סימן ב', וח"ה סימן קפ"ז, וכ"ה מבו' גם בד' הטור סימן קס"ו, שנסתפק אם כבר הרויח לו הזמן ובא בתוך הזמן ואמר דור בחצרי בשביל מעותיך שהן בטלות אצלי אם ל"ה אלא רבית מאוחרת, או דכה"ג לא מיקרי רבית מאוחרת, ופירש הש"ך שם סק"ט שנסתפק אם הוי אבק רבית או רבית מאוחרת, והרי דרבית מאוחרת קיילא מאבק רבית.

וביאור הדברים למדנו מד' הרשב"א בח"א סימן תרנ"א שכתב בדין רבית דרך קנס, ז"ל, אלא שאני אומר שאסור לעשות כן, משום דלא גרע מרבית מאוחרת, שאע"פ שאין כאן אגר נטר לי, כיון שהנאה באה לו מחמת הלואתו אסור וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב בח"ב סימן ב', ובח"ג סימן רכ"ז כתב, ז"ל, כבר ידעת שאמרו כללא דרביתא כל אגר נטר לי' אסור, ומינה כל דליכא אגר נטר לי' אין רבית בו, לא רבית קצוצה ולא אבק רבית, עכ"ל, ושם בהמש"ד כתב דמ"מ ה"ז אסור כרבית מוקדמת ומאוחרת, וכ"כ גם בחידושיו בדף ס"ו.

ומבו' מד' הרשב"א דהקולא ברבית מאוחרת, הוא שאי"ז "אגר נטר", ורק כל אגר נטר לי הוי בכלל רבית, אך כל דליכא אגר נטר אי"ז אף אבק רבית, ואי"ז נכלל בכללא דר"נ דכל אגר נטר לי אסור, ואפ"ה כל שבאה לו הנאה מחמת הלואתו, אסרוהו חכמים.[[6]](#footnote-7)

ועיי"ש בח"א שכתב דגם דין הערמת רבית בדף סב: הוא מה"ט, ועי' גם בדבריו בח"ב שם שדימה איסור הערמת רבית לדין רבית מאוחרת, אלא שכתב דהערמת רבית קיילא טפי, והנה אמנם הרמב"ן בדס"ב: כתב דהערמת רבית דהתם הויא בכלל אבק רבית, אך הרשב"א שם פקפק בזה.

יא] אמנם הנה ל' הרמב"ם פ"ה ממלו"ל הי"א, אסור להקדים הרבית או לאחר אותו וכו', ואם עבר ועושה כן ה"ז אבק רבית, עכ"ל, והרי דקרי לרבית מוקדמת ומאוחרת אבק רבית,[[7]](#footnote-8) וכ"נ בל' הרמב"ם שם פ"ו ה"א, וכל דבר שהוא אסור משום רבית חוץ מאלו הרי הוא אסור מדבריהם גזירה שמא יבא לרבית של תורה והוא הנקרא אבק רבית ואינו מוציא בדיינין, עכ"ל, ומ' דכל רבית האסורה מדרבנן הויא בכלל אבק רבית, וכ"ה בל' הרי"ף לעיל דס"ד:, ז"ל, אבל הלוהו ודר בחצרו דלאו אדעתא דהכי אוזפי' אבק רבית היא ואינה יוצאה בדיינין דהויא ליה כרבית מוקדמת ורבית מאוחרת, עכ"ל, וכ"ה בסה"ת חלק ג' דין י"א, אך הנה בל' הרשב"א ח"ה סימן קפ"ז ג"כ נזכר שהוא אבק רבית, הגם שכתב שם דאי"ז אלא רבית מאוחרת וקייל טפי מרבית דרבנן, וא"כ יתכן לפרש כן גם בד' הרמב"ם.[[8]](#footnote-9)

ועי' עוד בד' הראב"ד שהביא הרמב"ן לעיל דס"ז. דמשמע מדבריו, דמן הדין אין להקל ברבית מוקדמת ומאוחרת מבאבק רבית, וכל הא דברבית מוקדמת ומאוחרת ל"מ תפיסה ול"ד לאבק רבית במשכנתא ובזביני באסמכתא דמהני תפיסה, הוא משום דמדנפשי' יהיב לי', עיי"ש.

יב] ובזה נ' לבאר פלוגתת תוס' והרא"ש ודעימי' עם הרמב"ם, בדין רבית מאוחרת, דדעת תוס' והרא"ש דאינה אסורה אלא בשפירש שהוא בשכר מעותיו, אך אם לא פירש שרי, אף אם מתכוין בלבו לשם רבית, והנה אמנם בד' הש"ך סימן ק"ס סק"י נ' שדעתו דכל ההיתר הוא רק בשאינו מתכוין בלבו לשם רבית, אך כבר תמהו ע"ז הגרע"א בגליון שם והחוו"ד שם סוסק"ג דודאי לדעת הרא"ש מותר גם בשמתכוין לשם רבית, אך דעת הרמב"ם דהאיסור הוא אף בשלא פירש, וכמש"כ הטור בסימן ק"ס בדעתו, ופירש הב"י דזה נלמד ממש"כ דאומר בשביל שכר מעותיו בל' נסתר, והיינו שאומר כן בלבו, ובאמת נ' דהרמב"ם גריס כן במתניתין, וכאשר כ"ה בנוסח המשנה שבפיהמ"ש, וכ"ה גיר' תור"פ וריטב"א בסוגיין.

ובפשוטו נ' דאזלי לטעמייהו, דהתוס' והרא"ש דס"ל דרבית מאוחרת הוי איסור בפנ"ע, ואי"ז בכלל אבק רבית, אלא ה"ז אסור משום דמיחזי כרבית, ע"כ אי"ז אסור אלא במפרש שנותן בשכר מעותיו, אך הרמב"ם לטעמי' דס"ל דרבית מאוחרת הויא בכלל אבק רבית, ע"כ ודאי דכל שדעתו לשם רבית ה"ז אסור.

ואמנם ודאי י"ל דאף אם הוי זה איסור בפנ"ע, ה"ז אסור אף בשלא פירש, וכ"ה דעת הריטב"א בסוגיין דס"ל דרבית מאוחרת אסורה אף בשלא פירש, אף דס"ל לעיל דס"ד: דרבית מאוחרת הוי איסור בפנ"ע וקייל מאבק רבית, אך מאידך אם הוי זה בכלל אבק רבית, ודאי אין להתיר בשלא פירש אם אכן כונתו לשם רבית.

ולפ"ז ודאי הדין נותן כמש"כ הגר"ז בהל' רבית ס"ז, דכל מה שהתיר הב"י בסימן ק"ס ליתן רבית מאוחרת בסתם זמן מופלג מן הפירעון, הוא רק לדידן דאיסור רבית מאוחרת הוא רק במפרש, ואך דבמתנה מרובה אסור אף בסתם דהוי כמפרש, ובזה י"ל דכל שנותן זמן מופלג מן הפירעון ל"ה כמפרש, אך לדעת הרמב"ם דרבית מאוחרת אסורה אף בסתם, ה"ז אסור אף זמן מופלג אחר ההלואה, וכ"ה משמעות ד' הב"י, דדבריו שם קיימי על משה"ק ע"ד התוס' בגיטין דמ"ט אי"ז אסור משום מתנה מרובה דהוי כמפרש, וע"ז הוא שכתב דבזמן מופלג אחר הפירעון שרי אף מתנה מרובה, עיי"ש.

והטעם בזה הוא, דהא דלדעת הרמב"ם איסור רבית מאוחרת הוא אף בסתם, לאו היינו משום דסתמא נמי מיחזי שנותנו בעד ההלואה, אלא הוא משום דכל שדעתו לשם רבית ה"ז אסורר, וע"כ ה"ז אסור אף זמן מופלג מן הפירעון.

ולמש"נ הוא ברור כן מסברא, דלהרמב"ם לטעמי' דרבית מאוחרת הויא בכלל אבק רבית, ודאי דכל שדעתו לשם רבית ה"ז אסור אף שלא פירש, וכמש"נ.

**ג**

יג] כתב הרמב"ם פ"ח ממלו"ל ה"ט, ז"ל, הלוקח חטים ד' סאין בסלע וכן השער ונתן לו את המעות וכשבא לגבות את החטים לאחר זמן הוסיף לו במדה ונתן לו יתר, ה"ז מותר, שהרי ברצונו הוסיף לו ואילו רצה לא הוסיף שהרי ל"ה שם תנאי, עכ"ל.

והנה הב"י בסימן ק"ס דן לומר דגם הרמב"ם לא התיר אלא בדרך מכר ולא בהלואה, וכ"כ הט"ז שם סקי"ב, עיי"ש.

והט"ז שם סק"ד הוכיח כן, שהרי דעת הרמב"ם דאף רבית מאוחרת דאחר הפירעון אסורה בסתם, וכמש"כ הטור בסימן ק"ס בדעתו, וא"כ כ"ש דבשעת פירעון אסור אף בסתם, ובע"כ שלא התיר הרמב"ם אלא בדרך מכר, ועיי"ש בתחילת דבריו מש"כ לישב בע"א.

ועיקר הך מילתא דלא הותר בסוגיין אלא בדרך מכר, כן דן גם הרמב"ן בתו"ד, אך מסקנתו דאף בכה"ג אסור, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הב"י בסימן ק"ס בשם תלמידי הרשב"א.

יד] אמנם בטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, דהרמב"ן כתב, ז"ל, ושמא לא אמרו כן אלא במכר שפסק סתם כשער שיצא ולא פירש כמה, דזה מוזיל הוא אצלו לתת לו יותר ושער של זול הוא אצלו, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דכל צד ההיתר במכר, הוא רק משום דפסק כשער שיצא ולא פירש כמה, דכה"ג אמרינן דאי"ז כלל תוספת, אלא מוזיל הוא אצלו לתת לו יותר ושער של זול הוא אצלו, אך כל שפסק עמו בשער מסוים, ודאי דאסור לו להוסיף ע"ז.

ובב"י סימן ק"ס הביא מתלמידי הרשב"א שכתבו, ז"ל, דל"ד למאי דמשמע דהיכא דבשעת פרעון נותן לו יותר אפילו בסתם מתחזי כרבית, דה"מ בהלואה, אבל הכא דמכר הוא כל שלא הזכיר לו בשכר מעותיו שרי דאוזולי הוא דמוזלי גבי', עכ"ל, וכ"ה בתור"פ בסוגיין, ז"ל, ונ"ל דשמא יש לחלק בין הלואה למקח וממכר, דמקח וממכר שייך למימר אוזולי אוזיל גבי', עכ"ל.

ויש להסתפק אם דעתם כדעת הרמב"ן, ולא התירו אלא בשלא פסק עמו בשער מסוים, דכה"ג י"ל דאוזולי אוזיל גבי' ושער של זול הוא אצלו, או דאף בשפסק עמו בשער מסוים י"ל דעתה הוא מוזיל לו, וסתימת דבריהם מ' דבכל גוונא שרי, וכ"ה מבו' בל' הגרע"א בגל' סימן ק"ס ס"ד.

טו] אך בחי' הריטב"א כתב, ז"ל, אבל הנכון הכא דה"ט דשרי, מפני שדרך מוכרי פירות להוסיף ולתת במדה גדושה ללוקחין, אלא שבכאן היו חוששין כי אולי מפני הקדמת המעות היו עושין כן ולא מפני עין יפה דמכר בעלמא, ואמר לו דכיון דלא פסקת עמהן וגם לא הזכירו שהוא בשביל הקדמת מעותיך, מתנה בעלמא הוא דיהבי לך משום עין יפה דמוכרים, ולזה נראה שכיון רש"י ז"ל, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א דההיתר הוא משום שכ"ה דרך מוכרי פירות להוסיף, ולדעתו שרי אף בשפסק עמו בשער מסוים, ומאידך לדעתו אם באמת כונת המוכר להוסיף מפני הקדמת המעות ה"ז אסור, אך לדעת הרמב"ן נ' דשרי, כיון שה"ז מתפרש כהוזלה.

ובדעת הרמב"ם נ' שדעתו כדעת הריטב"א, שהרי העמיד לדין זה בלוקח חטים ד' סאין בסלע וכו', והרי דאף בכה"ג שרי להוסיף, הגם דכה"ג ל"ש טעמא דהרמב"ן, אלא הטעם בזה הוא כמש"כ הריטב"א דכ"ה דרך מוכרי פירות להוסיף, אך אי"ז מוכרח כלל, שהרי י"ל שדעתו כדעת תור"פ ותלמידי הרשב"א דמ' דס"ל דאף בשפסק עמו בשער מסוים אמרי' דאוזולי הוא דקמוזיל גבי'.

טז] ונ' ברור דהרמב"ן והריטב"א אזלי לטעמייהו, דפליגי בדין רבית מאוחרת שאחר הפירעון, שדעת הרמב"ן דאי"ז אסור אלא במפרש, ודעת הריטב"א דה"ז אסור אף בסתם.

ולפ"ז הרי לדעת הרמב"ן דרבית מאוחרת שאחר הפירעון אינה אסורה אלא במפרש, אך בסתם ה"ז מותר, ואף שכונתו לרבית, הרי דהא דרבית בשעת פירעון אסורה אף בסתם, הוא משום דה"ז מתפרש בסתם לשם רבית, וכמש"נ כן בדעתו לעיל סק"ד, ואשר ע"כ כל די"ל דאוזולי אוזיל גבי' וכו', אי"ז מתפרש לשם רבית, וע"כ אף אם דעתו היא לשם רבית, ה"ז מותר.

אך להריטב"א לטעמי' דרבית מאוחרת אסורה אף בסתם, כיון שמתכוין לשם רבית, הרי דאף אם י"ל דאוזולי אוזיל גבי', מ"מ כל שהוא מתכוין לשם רבית ה"ז אסור, וע"כ פירש דכל ההיתר הוא משום שכן הוא דרך מוכרי פירות, ובאמת אין כונתם משום המתנת המעות, וז"ב.

וזה מתישב היטב גם בדעת הרמב"ם, דס"ל דרבית מאוחרת אסורה אף בסתם, וע"כ ס"ל כדעת הריטב"א דההיתר בסוגיין הוא משום דכ"ה דרך מוכרי פירות וכו', וע"כ התיר גם בפסק עמו ד' סאין בסלע.

יז] ובד' האחרונים מבו' דרך אחרת בזה, דרבית דרך מכר קיילא טפי, ולא אסרו בזה בסתם.

ומצינו כן בד' הט"ז שם סקי"ב, ז"ל, ונראה ליישב, דבאמת הא דכתב הטור לעיל בשם רמב"ם להתיר הוא מ"ש רמב"ם פ"ח דמלוה גבי מכירה, "ומכירה קייל טפי דל"ה רק רבית דרבנן" אבל בהלואה אה"נ דמודה דאסור, עכ"ל.

וכ"ה מבו' בד' הש"ך שם סוסק"ד שהתיר אף תוספת מעות ברבית דרך מקח, וכבר עמד ע"ז הגרע"א בגל' שו"ע שם ס"ד והבית מאיר שם דד' הש"ך אינם כמשמעות ד' תלמידי הרשב"א דכל ההיתר הוא רק בשמוסיף לו פירות.

ועיי"ש בבית מאיר שכתב דגם ל' הרמ"א שם דאם לא היו המעות בידו דרך הלואה רק דרך מכר שרי, משמע דאפי' אם מכר לו סחורה בהמתנת מעות, ושוב פרע לו יותר ממה שחייב לו בעד הסחורה, שרי, וכתב ע"ז דזה שלא כד' תלמידי הרשב"א, שלא התירו אלא משום דכה"ג אמרי' דאוזולי הוא דמוזיל גבי'.

ועי' עוד בחוו"ד סימן קס"ג סק"ו שמבו' בדבריו ג"כ דההיתר בדרך מכר, הוא גם ליתן רבית אחרת, וזה כדעת הרמ"א ודעימי'.

יח] ונפ"מ עוד בזה, בדין רבית מאוחרת קודם הפירעון בהלואה דרך מקח, דלדעת הרמב"ן הריטב"א ודאי דה"ז אסור, אך לדעת הט"ז והש"ך ודעימייהו יש מקום להתיר בזה, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד הנז'.

והנה אמנם נ' שהדבר תלוי בפלוגתת הראשונים, דלדעת התוס' דרבית בשעת פירעון הויא רבית מאוחרת, ורבית קודם הפירעון הויא אבק רבית, י"ל דלא התירו בדרך מכר בסתם אלא רבית מאוחרת, אך אבק רבית אסורה אף בסתם,

וכ"ה מסברא, דרבית מאוחרת שאינה אסורה מן הדין רק במפרש, והא דאסרינן לה בסתם הוא משום דהוי כמפרש, י"ל דבמכר הקילו ולא חשבו לזה כמפרש, אך אבק רבית שאסורה מן הדין אף בסתם כיון שהוא מתכוין בלבו לשם רבית, מהיכ"ת נתיר לזה בדרך מכר.

אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דאף רבית קודם הפירעון הויא רבית מאוחרת, והא דאסרינן לה אף בסתם, הוא משום דמיחזי כרבית, הרי דכ"ה דברבית בשעת הפירעון לא אסרו בדרך מכר דקייל, ה"נ ברבית קודם הפירעון, והרי הרמב"ן כתב דברבית בשעת הפירעון יש לאסור יותר.

יט] עוד נפ"מ בזה, במש"כ הגר"ז בסעיף ח', ז"ל, אבל במקח וממכר מותר לדברי הכל אם נותן לו סחורה מעט יותר ממה שחייב לו, ואפילו מתכוין בשביל שהמתין לו רק שאינו מפרש לו כן אלא נותנה לו בסתם, מפני שאין הדבר ניכר שהוא בשביל שהמתין לו אלא נראה כאלו מוזיל לו הסחורה מעט, וכל שאינו ניכר שהוא רבית לא גזרו במקח וממכר לדברי הכל, אבל אם מוסיף לו הרבה שניכר שהוא בשביל שהמתין לו הרי זה כמפרש לו ואסור לקבלו הימנו, עכ"ל.

ונ' פשוט, דכל מה שאסר הגר"ז במוסיף לו הרבה, הוא רק לפ"מ שפירש דטעם ההיתר במקח הוא משום דנראה כאילו מוזיל לו מעט, ואמנם בסו"ד נ' דאי"ז היתר רק במקח וממכר, וכנראה הוא משום דאי"ז אלא רבית דרבנן, וצ"ב מנלי' דבעי' לב' הטעמים, ואשר ע"כ במוסיף הרבה שניכר שהוא בשביל שהמתין לו, ה"ז אסור, אך לדעת הט"ז והש"ך ודעימייהו דטעם ההיתר בדרך מכר, הוא משום דברבית דרך מקח שאינה אלא מדרבנן הקילו חכמים ולא אסרו אלא במפרש, שפיר יש להתיר אף במוסיף הרבה, שהרי אף במוסיף מעט, כיון דמוסיף בשעת פירעון הוי כמפרש, ואפ"ה לא אסרו בדרך מקח אלא במפרש ממש, וא"כ מסתבר דגם במוסיף הרבה שרי.

אמנם בגליון יד אברהם סימן ק"ס ס"ד כתב לאסור בזה, הגם שנקט שם דטעם ההיתר הוא משום שהתירו ברבית דרבנן, עיי"ש בדבריו.

ומתו"ד נ' שטעמו, דס"ל דהא דבהלואה אסור בשעת פירעון אף בסתם, הוא משום דרבית בשעת פירעון חמירא מרבית מאוחרת, וע"כ ה"ז אסור אף בסתם, וזה כד' הב"י בסימן קס"ו שהבאנו לעיל סק"ז, ובמכר לא אסרו אף ברבית בשעת פירעון דחמירא אלא כמפרש, וע"כ במוסיף הרבה דהוי כמפרש, ואסור אף ברבית מאוחרת, ה"נ יש לאסור ברבית בשעת פירעון אף בדרך מכר.

אך למש"נ דמשמעות ד' הרמב"ן והרא"ש דטעם האיסור בשעת פירעון בסתם, הוא משום דכל שמוסיף בשעת פירעון ה"ז מתפרש כשכר מעותיו, הרי דאי נימא דאפ"ה לא אסרו אלא בדרך הלואה ולא בדרך מקח, נ' דיש להתיר גם במוסיף הרבה, וכמש"נ.

כ] עוד יש לדון נפ"מ בזה, בדין המלוה לחבירו מעות, ובא לפרעו בפירות, אם מותר להוסיף וליתן פירות ששויין יותר על ההלואה.

והנה לדעת הט"ז והש"ך ודעימי' ודאי ה"ז אסור, דכה"ג הוי זה רבית דרך הלואה, ובזה אסרו רבית בשעת פירעון אף אם לא פירש.

אך לדעת הרמב"ן לפ"מ שדן תחילה דבדרך מכר שרי, יש מקום להתיר בזה, דגם בזה י"ל דאוזולי הוא דמוזיל גבי' ושער של זול הוא אצלו, אך שמא לא אמרי' כן, רק במוכר, אך בבא לפרוע חוב, אין דרכו להוזיל מן השער.

ולדעת הריטב"א נ' דאסור, דרק מוכרי פירות דרכם להוסיף, אך הבא לפרוע חובו אינו מוסיף על הפירות שנותן לפירעון, וכל דמוסיף הוי זה בשכר המתנת מעותיו.

ומצינו שדנו האחרונים בזה, בהא דמעמידין מלוה על גבי פירות ביש לו, ולמדו הפנ"י והגרע"א במהדו"ק סימן נ"ב והשער דעה סימן קס"ג סק"ג מל' הנמו"י, דשרי אף להוזיל לו, ועמדו ע"ז הפנ"י והשע"ד, דמ"ט אי"ז אסור משום רבית מאוחרת, וי"ל דהטעם בזה הוא, משום דאין ההוזלה מתפרשת כלל מכח ההלואה שקדמה לה, אלא מכח שמקדים לו עתה מעות ואינו נותן לו פירות על לאחר זמן, וע"כ הוי זה ככל פסיקה בהוזלה ביש לו דשריא, ולמש"נ י"ל ע"ד הרמב"ן, דכיון דאוזולי אוזיל גבי', אין בזה משום רבית מאוחרת.

כא] אך בעיקר מה שלמדו האחרונים הנ"ל מל' הנמו"י דשרי אף להוזיל, עי' בשער דעה סימן קס"ו סק"א ובגל' יד אברהם בסימן קס"ג ובחזו"א סימן ע"ו סק"ב שכתבו שלא נתכוין הנמו"י לזה, עיי"ש.

והנה אמנם לכאו' ממשה"ק הרמב"ן והרשב"א שם דמ"ט תני כשער של עכשיו, מ' דשרי אף להוזיל, דאל"כ הרי יל"פ דזהו דתני כשער של עכשיו, דאסור להוזיל מן השער, אך מאידך ילה"ע, דאם אכן מותר להוזיל, א"כ תיקשי בהא דתני כשער של עכשיו, שהרי אי"ז כן אלא אף פחות משער של עכשיו שרי, ובע"כ דפחות משער של עכשיו ודאי אסור, וצ"ע בזה.

1. אך העירוני בזה מד' הרשב"א לעיל דס"ו. בדין רבית דרך קנס, ז"ל, אלא ודאי אין כאן עסק לאיסור רבית דכללא דרביתא כל אגר נטר לי אסור הא כל שאין בו אגר נטירא מותר וכו', ומ"מ אפשר שאין הדבר מותר לכתחלה לעשות כן, דלא גרע מרבית מאוחרת שנותן לו "לאחר הפרעון" שכל שמקבל מיד הלוה יותר ממה שנתן לו אסור משום מראית העין, ואלא מיהו קיל טפי מאבק רבית ועל כן שנאוה סתם להתיר במשנתנו ובמשנת גט פשוט וכללן כולן ר"ג במשנתנו ברבית מוקדמת ורבית מאוחרת ור"ש שאמר יש רבית דברים, כנ"ל, עכ"ל, ומ' מדבריו, דרק רבית מאוחרת הניתנת אחר הפירעון, הוא דקיילא טפי, אך רבית הניתנת קודם הפירעון, חשיבא כאבק רבית, וכ"נ גם ממש"כ בסו"ד דע"כ שנאוה סתם להתיר במשנתנו ובמשנת גט פשוט וכללן כולן ר"ג במשנתנו ברבית מוקדמת ורבית מאוחרת ור"ש שאמר יש רבית דברים, והנה הרי תנן לעיל דס"ד: דלא ידור בחצירו חינם, והרי דזה אינו בכלל רבית מאוחרת ששנאוה להתיר במשנתינו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומש"כ הריטב"א שלא בשכר מעותיך כלל, ולא הרויח לו זמן מפני כך, דמ' דאיכא תרי גוני דהוי זה רבית, וכ"ה בלשונו לעיל מינה, ומיהו בדליכא אגר נטר לי ולא האריך לו זמן כלל אלא שהלוהו ודר בחצרו וכו', עכ"ל, והרי דאיכא תרי גווני, חדא דאיכא אגר נטר לי, והב' שהאריך לו זמן, נ' לפרש בזה, לפמש"כ הש"ך סימן קס"ו סק"ה, ז"ל, ונ"ל דתלמידי רשב"א מיירי היכא שלא הרויח לו זמן וכל יומא ויומא זמני' הלכך היכא שא"ל בשכר הלואתך דהוי ר"ק, ואפילו אינו מרויח לו זמן בפירוש רק שיכול לתבעו אימת שירצה א"כ כשא"ל דור בחצרי חנם בשכר הלואתך ע"ד שמרחיב לו זמן כך והוי ר"ק כשמרחיב לו זמן, וגם הטור מודה לזה, מיהו היכא שא"ל בשעה שמרחיב לו זמן דור בחצרי חנם אע"פ שלא א"ל בשכר הלוואתך ה"ל ר"ק למ"ד דלא בעינן קצץ בשעת מתן מעות, עכ"ל, וד' הריטב"א הם מקור נאמן לד' הש"ך.

   ועי' גם בחי' הרמב"ן שם, ז"ל, דהלויני ודור לא מיעט אלא הלוהו ודר אבל אמר לו כ"ז שמעותיך אצלי דור בחצרי בשכרן אע"פ שכבר הלוהו מכמה ימים ה"ז רבית קצוצה, וכן הדין בכל מרויח זמן הלואה לשם רבית, עכ"ל, ונכלל בזה הני תרי גווני.

   ויסוד הדברים הוא, דדעת הרמב"ן ודעימי', דכל דהוי הרבית "אגר נטר" הוי זה רבית קצוצה, והא דהיכא שאין מרויח לו זמן בעד הרבית, אי"ז רבית קצוצה, הוא משום שאי"ז כלל שכר ההלואה, שהרי לא נתחייב בשכר זה בעד ההלואה, אך כל שנתחייב בשכר זה בעד המתנת המעות הוי זה רבית קצוצה, וע"כ בין באומר לו כ"ז שמעותיך אצלי דור בחצירי בשכרן, ובין בהרויח זמן הלואה לשם רבית, הוי זה רבית קצוצה, ודו"ק, ועמש"נ עוד להלן סק"י ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע בזה, שהרי הטור לעיל מינה כתב דהלוהו ודר בו הוי אבק רבית, להרמב"ן רק בחצר דקיימא לאגרא, ולהרמב"ם אף בחצר דלא קיימא לאגרא, וא"כ מהו שנסתפק כאן אם הוי זה רבית מאוחרת או אבק רבית.

   ונדצ"ל בזה, דההיא דהלוהו ודר בחצירו, איירי בשלא קבע זמן להלואה, ובידו לתבוע ממנו את ההלואה עתה, ובכה"ג כל שדר בחצירו ומכח זה אינו תובע ממנו את ההלואה, ודאי דהוי אבק רבית, שהרי אם יפרש להדיא שכ"ז שהוא דר בחצירו לא יתבע ממנו את ההלואה, הוי זה רבית קצוצה לדעת הרמב"ן ודעימי', וכמש"נ לעיל סק"ב, וע"כ כשלא פירש להדיא הוי זה אבק רבית, וכל מש"כ הטור לדון דאי"ז אלא רבית מאוחרת, הוא בגונא שכבר הרויח לו זמן, ואח"כ נתן לו מעות בשכר מעותיו שהן בטילות אצלו, דבכה"ג כיון שכבר זכה בהרוחת הזמן, י"ל דמה שנותן לו אח"כ רבית אי"ז אלא כרבית מאוחרת, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם יש להעיר ע"ז, שהרי הב"י בסימן קס"א למד כן מד' הרמב"ן בדין הלוהו ודר בחצירו, דבאבק רבית חייב לצי"ש, והרי דאף ברבית הניתנת אחר ההלואה ולא התנו עלי' מתחילה, חייב לצי"ש, והנה אמנם בד' הרמב"ן שלפנינו מבו' דבכל אבק רבית אינו חייב לצי"ש, ורק התם הוא חייב משום שלא נתן מדעתו, עיי"ש, ונת' במק"א, אך למש"נ לעיל סק"ה בהערה בדעת הטור, דההיא דהלוהו ודר בחצירו, איירי בשלא קבע זמן להלואה וע"כ הוא דהוי אבק רבית, ניחא, אך בד' הרשב"א בדס"ד: מבו' דההיא דהלוהו ודר בחצירו, קייל מאבק רבית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומד' הטור אלו, מקור למה שפסק הרמ"א דברבית מאוחרת אינו חייב לצי"ש, והנה אמנם הרמ"א למד כן מתשובת הרשב"א, אך הי' מקום לדון בזה, דהרשב"א ס"ל דגם באבק רבית אינו חייב לצי"ש, אך מד' הטור מקור נאמן לזה, ובאמת יש לסייע לזה גם מד' הרשב"א והריטב"א שכתבו דרבית מאוחרת קיילא מאבק רבית, וא"כ אף שמצינו דבאבק רבית חייב לצי"ש, שפיר י"ל דברבית מאוחרת אינו חייב לצי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. וזה נראה בטעמא דהרשב"א דגם רבית הניתנת קודם הפירעון אינה אבק רבית אלא רבית מאוחרת, דכיון שלא נתחייב בה בעד ההלואה, וגם אינה מחייבת את המלוה להרויח הזמן, אי"ז "אגר נטר", ואין איסורה אלא משום שהנאה באה לו מחמת הלואתו.

   ועי' עוד במש"נ לעיל סק"ב בהערה בדעת הרמב"ן ודעימי', דזהו עיקר החילוק שבין רבית קצוצה לרבית מאוחרת, דכל דהוי זה שכר מעותיו הוי זה רבית קצוצה, וכל שאי"ז שכר מעותיו, אי"ז אלא רבית מאוחרת. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם העירוני בזה, דהנה בפיהמ"ש בשלהי פירקין כתב אמתניתין דרבית מוקדמת ורבית מאוחרת, ז"ל, אבל צריך שתדע שהדברים האלה וכיו"ב הם דברים שראוי להתרחק מהם בלבד, ובהערות לפיהמ"ש הנדמ"ח הביא, דבמהדו"ק כתב, ז"ל, כבר הודעתיך כי דברים אלו ודומיהן אינם אלא אבק רבית, עכ"ל, וזה כדבריו בהלכות, אך בדבריו במהדו"ב נ' שאי"ז בכלל אבק רבית, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה הרמב"ם פ"ה הט"ו כתב בדין הערמת רבית, ז"ל, ואם עבר ועשה כזה ה"ה מוציא ממנו מאה בדין שאפילו אבק רבית אין כאן, עכ"ל, והנה הרי בדין רבית מאוחרת הדבר פשוט דאף אם נתחייב ליתן לו אין מוציאין ממנו בדין, ואך דהרמב"ם לטעמי' אזיל דרבית מאוחרת הויא בכלל אבק רבית, ומשא"כ הערמת רבית דאי"ז אפי' אבק רבית, ע"כ מוציאין ממנו בדין, אך לדעת ש"ר דגם רבית מאוחרת אינה בכלל אבק רבית, הרי דכ"ה דברבית מאוחרת ודאי אין מוציאין ממנו בדין, ה"ה בהערמת רבית.

   ואמנם הנה דעת הרשב"א בחידושיו נוטה דבהערמת רבית מוציאין מידו בדין, ונ' דהיינו, דהגם דמצינו בד' הרשב"א בתשו' בכ"ד שדימה דין הערמת רבית לדין רבית מאוחרת, אך הרי מבו' בדבריו דה"ז קייל טפי מרבית מאוחרת, וע"כ ס"ל דמוציאין מידו בדין. [↑](#footnote-ref-9)