12 קרבנות נזיר
קטגוריות: ש_ס / מה כריתות / כריתות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ג' כ"ז תשרי תשס"ה

א] כריתות ד"ח:, ת"ק מ"ט לא תני וכו', ונזיר מ"ט לא תני, נזיר נמי כי מייתי קרבן לאישתרויי למישתי יין דחולין הוא, ור"א דקתני נזיר למישרי נפשי' ליתני נמי נזיר טמא, כי קא מייתי קרבן למיחל עלי' נזירות בטהרה הוא, ע"כ.

ובשטמ"ק בהשמטות אות ח' הביא ד' הרא"ש, ז"ל, למיחל עלי' נזירות טהרה, עד ח' לא חיילא וכו', אבל לריבר"י דביום השביעי אחר שגילח מתחיל מיד נזירות דטהרה, לדידי' לא אתי קרבן למיחל עלי' נזירות טהרה, עכ"ל,

והנה לכאו' מבו' מד' הרא"ש, דפלוגתת תנאי מאימתי מתחיל נזירות טהרה, הויא פלוגתא בגדר דין הבאת הקרבנות, דלמ"ד דלא חיילא עלי' נזירות טהרה עד שמביא קרבנותיו, הרי היינו דהבאת הקרבנות היא כדי שיחול עליו נזירות טהרה, אך למ"ד דנזירות טהרה חיילא עלי' משביעי, הרי בע"כ דאין הבאת הקרבנות כדי שיחול עליו נזירות טהרה, אלא הוי זה חיוב קרבנות בפנ"ע.

אמנם הנה בפי' הרא"ש נזיר די"ט., בהא דפריך התם אברייתא דאשה שנדרה בנזיר ונטמאה ואח"כ היפר לה בעלה, דאי קסבר מיגז גייז עולת העוף נמי לייתי, וכתב הרא"ש, ז"ל, וה"ה אשם נמי, דהא נטמאה קודם שהיפר לה, דקרבנות נזיר טמא על עון טומאה קא אתו ולא לצורך הכשר נזיר טהרה, עכ"ל, ופשוט שהוצרך הרא"ש לזה, משום דאי נימא דקרבנות נזיר טמא הוו לצורך הכשר נזירות טהרה, הרי כל שהיפר לה בעלה, אף אי בעל מיגז גייז, מ"מ כיון דכבר לא יחול עלי' נזירות טהרה, אין לנו לחייבה בקרבנות טומאה, ומה פריך דעולת העוף נמי לייתי, וע"כ פירש הרא"ש דקרבנות נזיר טמא הוו על עוון הטומאה, ואשר ע"כ אי בעל מיגז גייז, ובשעה שנטמאה אכתי היתה הנזירות קיימת, יש לה להביא קרבנות על עוון הטומאה.

והנה עיי"ש בסוגיא דמוקמי' להך ברייתא כר' ישמעאל בנו של ריב"ב דס"ל דלא חיילא נזירות טהרה עד הבאת חטאתו ואשמו, ולפ"ז הרי מבו' דאף לדידי' נמי אין קרבנות נזיר טמא לצורך הכשר נזירות טהרה, אלא על עוון חטאו, ולכאו' זה דלא כפי המבו' בסוגיין דלהך מ"ד קרבנות נזיר טמא אתיין למיחל עלי' נזירות טהרה.

והנה לולי דברי הרא"ש הי' מקום לומר, דאה"נ לדעת ר' ישמעאל בנו של ריב"ב חטאתו ואשמו של נזיר טמא שמעכבין חלות נזירות טהרה באין לצורך הכשר נזירות טהרה, אך עולתו שאינה מעכבת, הרי בע"כ שאינה באה לצורך הכשר נזירות טהרה אלא הוי חיוב קרבן על טומאתו, ולפ"ז הי' מדוקדק הא דפריך דעולה נמי לייתי ולא פריך דאשם נמי לייתי, דאשם ודאי א"צ להביא כיון שעיקר הבאת האשם היא למיחל עלי' נזירות טהרה, וכיון שהיפר לה בעלה וכבר לא יחול עלי' נזירות טהרה, א"צ להביא האשם, אך עולה שאינה באה לצורך הכשר נזירות טהרה, אלא באה על טומאתה, ע"כ אם בעל מיגז גייז יש לה להביא עולה, אך בד' הרא"ש מפורש לא כן, שהרי פירש דה"ה דאשם נמי לייתי.

אמנם נ' פשוט דלק"מ מסוגיין, דכלל אין מכוון הגמ' בסוגיין דקרבנות נזיר טמא עיקר הבאתן היא לצורך הכשר נזירות טהרה, דלעולם ודאי י"ל דעיקר הבאת קרבנות נזיר טמא הוא על טומאתו, ואך דפרכי' דמ"מ כיון שה"ז מעכבו מחלות נזירות טהרה, הי' לראב"י למנותו בכלל מחוסרי כפרה, וע"ז משני דכיון שאי"ז מעכבו אלא מלמיחל נזירות טהרה, ואי"ז אוסרו במידי, ע"כ לא תני לי', וע"כ פשוט דלמ"ד דנזירות טהרה חיילא עלי' משביעי, (אשר לדידי' אין הקרבן מעכבו מחלות נזירות טהרה), מעיקרא ל"ק דליתני לי', שהרי אינו כלל מחוסר כפרה, שאין הקרבן מעכבו ממידי, וע' כן בחי' הגרע"א בסוגיין, (וכתב שם עוד דאף לדעת רבי דלא חיילא עליו נזירות טהרה רק בשמיני, מ"מ כיון דס"ל דחיילא עלי' אף קודם הבאת קרבנותיו נמי ל"ה כלל מחוסר כפרה), וכל עיקר קו' הגמ' הוא למ"ד דלא חיילא נזירות טהרה עד הבאת קרבנותיו, אשר נמצא שקרבנותיו מעכבין אותו מחלות נזירות טהרה, והוי בכלל מחוסרי כפרה, וז"ב.

אך צ"ע בזה, דא"כ מה פריך דליתני לי' במתניתין, הרי י"ל דלא תני במתני' רק להנך שעיקר הבאת קרבנותיהם הויא כדי להכשירן, כזב וזבה ודכותייהו, אך משא"כ בנזיר טמא שעיקר קרבנו הויא על טומאתו, הרי שהגם שה"ז מעכבו מחלות נזירות טהרה לא תני לי'.

ונ' די"ל בזה, דהרי ראב"י תני נזיר ליינו ותגלחתו וטומאתו, והנה בפשוטו נ' דהא דנזיר אסור בכל הנך עד הבאת קרבנותיו, לאו היינו שעיקר הבאת הקרבנות היא להתירו בכל אלו, דודאי עיקר הבאת הקרבנות הויא מכלל חובת הנזירות, והא דאסור ביינו וכו' עד הבאת הקרבנות, היינו משום שכל זמן שלא נשלמה נזירותו אכתי איכא עליו איסורי נזירות, וע"כ כ"ז שלא הביא קרבנותיו ולא נשלמה נזירותו, ה"ה אסור בכל איסורי נזירות, ונמצא לפ"ז דאף נזיר טהור אין הקרבנות באין להכשירו, ואפ"ה תני לי' במתניתין משום דמ"מ הקרבן מעכבו מלשתות יין, ושפיר פריך דא"כ ליתני נמי נזיר טמא.

אמנם בעיקר הדברים בגדר קרבנות נזיר טהור, כבר נת' במק"א דלכאו' נחלקו בזה הראשונים, דהנה בשבועות דכ"ז: אמר רבא דנשבע על הככר וכו' אכלה כולה אין נשאל עלי', ושם דכ"ח. מיתיבי מי שנדר ב' נזירויות ומנה את הראשונה וכו' ואח"כ נשאל על הראשונה עלתה לו שני' בראשונה, ומשני הכא מאי עסקינן בשלא כיפר.

ובתוהרא"ש שם ז"ל, בשלא כיפר, וכי היכי דמהניא שאלה לפוטרו מן הקרבן מהניא נמי שאלה לבטל כל הנזירות, והק' ה"ר יוסף הלוי ואמאי לא אמרי' הכי נמי לעיל גבי שבועת ביטוי אע"פ שכבר אכל כל הככר כ"ז שלא כיפר מיגו דמהניא שאלה לפטרו מן הקרבן מהניא נמי לבטל השבועה, ותירץ דל"ד דגבי נזיר הנזירות והקרבן הכל אחד הוא, דאע"פ שנהג נזירותו כדין מביא קרבן, הלכך מהניא שאלה דקרבן לנזירות כי עדין לא גמר נזירותו עד שיביא קרבנו, אבל השבועה והקרבן תרי גווני נינהו, דאם קיים שבועתו אינו מביא קרבן, ועל חילוף שבועתו בא הקרבן, הלכך משאכל כל הככר ועבר על שבועתו אין עוד שאלה לאותה שבועה, עכ"ל.

ולכאו' יש להוסיף, דלאו היינו רק דמה"ט ל"ש לומר בשבועה דמיגו דמהניא השאלה לפטרו מן הקרבן מהניא נמי לבטל השבועה כיון דתרי גווני נינהו ול"ש זל"ז, אלא היינו דמה"ט ל"ש כלל שתחול השאלה על הקרבן, שאינו כלל מכלל עיקר הנדר, וע"כ ל"ש כלל לומר דמיגו דחיילא וכו', שהרי כלל ל"מ השאלה לחול על הקרבן, ומשא"כ בנזירות דהקרבן הוא מכלל עיקר הנזירות, ע"כ שפיר מצי חיילא השאלה על הקרבן, ומיגו דמהניא לפטרו מן הקרבן מהניא נמי לבטל כל הנזירות, וז"ב.

אך בחי' הריטב"א שם, ז"ל, וא"ת בדרבא נמי עדיין לא כיפר דהא מחוסר כפרה הוא, י"ל שזה אינו כלום, דמ"מ בדרבא עבדיה לכוליה איסורא ואין הקרבן [בא] לכפר אלא על מה שכבר עבר, אבל בנזיר כל זמן שלא כיפר עדיין הוא באיסור נזירותו כדמעיקרא ליאסר בכל איסורי נזיר, והיינו דאמרינן בסמוך בשלא גלח ורבי אליעזר היא דאמר תגלחת מעכבא ליה בכל איסורי נזיר וכו', עכ"ל.