כלים פ_ח מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ח מ"א**

א] **כוורת פחותה ופקוקה בקש ומשולשלת לאויר התנור וכו',** בפי' הר"ש הנד' פירש דהא דנקט פקוקה בקש רבותא נקט וכו', וכ"כ הרא"ש, והוא מפירש"י זבחים ד"ג..

ומבו' לפ"ז דהא דמטהר ר"א הוא אף בשאינה פקוקה בקש, ומשום דאף כה"ג היא מצלת באהל המת, והטעם בזה הוא משום דכל שהיא פחותה חשיבא אהל ולא כלי וה"ה מצלת מדין אהלים, ואמנם כ"ז הוא בשנפחתה בפחות מטפח, אך אם נפחתה טפח אינה מצלת אא"כ היא פקוקה בקש כדין שאר אהלים, וכ"ה בחזו"א סימן י' סק"א, עיי"ש במה שהאריך בזה.

ב] ובפי' רבינו הלל לתו"כ שמיני פרשתא ז' פירש, ז"ל, ר"א אומר מצלת, כלומר אע"ג דפחותה היא, כיון דפקוקה בקש ככוורת שלימה חשובה ומצלת האוכלין ולא מטמו, עכ"ל, וכ"כ הראב"ד בתו"כ שם בסו"ד, ז"ל, ואילו גבי כ"ח אם יש שם נקב כמוציא זית ואינו פקוק בכלום אף ר"א מודה שהוא מיטמא ומטמא, שהרי לא נחלקו אלא בפקוקה בקש אבל בשאינה פקוקה ויש שם נקב במוציא זית הכל מודים שהוא טמא ומטמא וכו', שהוא ל"ה דן אלא על הפקק של קש שיהי' חוצץ בשרץ וכו', עכ"ל, וכ"ה גם בד' הראב"ד בתשובה סימן כ"ב, ז"ל, א"ר אליעזר אם הצילה במת החמור פי' ע"י כיסוי דכיון שאינה מקבלת טומאה חוצצת, עכ"ל.

ועי' באהלות פ"ט מ"ג בפי' מהר"ם, שנסתפק בדין זה אם כוורת שאינה פקוקה בקש מצלת באהל המת, עיי"ש, ולכאו' בזה הוא דתליא פלוגתת הראשונים הכא, ובפי' הרא"ש שם כתב דהא דתני התם פקוקה הוא לרבותא, וזהו כדבריו הכא.

אך בפי' הראב"ד לתו"כ שם מבו', דהאמנם במת ה"ז מציל אף בשאינה פקוקה בקש, אם אין בה פותח טפח, ומ"מ לא יליף ר"א ממת אלא על הפקק של קש שיהא חוצץ בשרץ כמו שהוא חוצץ במת, עיי"ש בדבריו, ועמש"נ בזה להלן אות ?.

ג] והנה אמנם לדעת כולם, הא דהכוורת מצלת באהל המת, הוא מדין הצלת אהלים, וזהו הא דפליגי ר"א ורבנן, אם ה"ה מצלת אף באויר כ"ח בק"ו מאהל המת, או דהצלת אהלים ל"מ באויר כ"ח.

אמנם הנה בפי' הר"ש מכת"י כתב, ז"ל, ועוד נקט פקוקה משום משום דבענין אחר ל"ה מטהר ר"א דע"כ מיירי בפקוקה בקש ומירח בטיט כעין צ"פ מדמצלת באהל המת וכו', ואע"ג דניקב בכדי טהרתו מועיל צ"פ עד שיפחת רובו או כמוצ"ר וכו', עכ"ל, והרי דמפרש דהא דמצלת הכוורת באהל המת אי"ז מדין הצלת אהלים, אלא הוא מדין הצלת צ"פ וע"כ פירש דלא סגי בפקוקה בקש, אא"כ שמירח את הפקיקה בטיט, דכה"ג הוא שמצלת מדין צ"פ, וכ"ה בשטמ"ק זבחים ד"ג: בשם תוס' טוך, ובמלאכת שלמה בשם תור"פ בזבחים שם.

והנה לפ"ז פשוט, דלא מטהר ר"א אלא בסיפא דשרץ בתנור, אך ברישא דשרץ בתוכה מודה ר"א דאוכלין שבתנור טמאין, שהרי כה"ג אין מצלת אף באהל המת, שהרי אין צ"פ לטומאה, וז"ב.

ד] אמנם דבריהם צ"ב רב, דאם אכן איירי בשמירח בטיט ומדין הצלת צ"פ, א"כ מ"ט דרבנן דפליגי, הרי ודאי מודו רבנן דכלי המוקף צ"פ מציל באויר כלי חרס, וכדתניא בתוספתא ובתו"כ שהביא הר"ש להלן מ"ג, ומ"ש הך גוונא דכוורת דפליגי בה רבנן, וס"ל דאף בשהיא מוקפת צ"פ אינה מצלת.

והנה מצינו עוד בד' הר"ש בכת"י להלן מ"ה ובס"פ ט' שפירש דהא דתניא בתוספתא בחמת וכו' שנפחתו במוצ"ר, איירי בשהקיף צ"פ, וכתב עלה דאתיא כר"א, וצ"ב מ"ש מכל צ"פ דמציל, ומ"ט דווקא בכה"ג הוא דתליא בפלוגתת ר"א ורבנן.

ה] ואולי יל"פ בזה, דהנה הרי באמת צ"ב גדר הך דינא דצ"פ מציל באויר כ"ח, שהרי הא דצ"פ מציל באהל המת, היינו דטומאת אהל המת הוא משום שהטומאה מתפשטת בכל האהל וכמאן דמלי טומאה דמי, וכלי המוקף צ"פ חוצץ ומציל בפני הטומאה, וע"כ אוכלין שבתוכו טהורים, אך בכלי חרס דמטמא באוירו, הרי בפשוטו לאו היינו דטומאת הכלי מתפשטת באוירו, אלא היינו דכל הנמצא באויר הכלי נטמא, וא"כ מ"ש בזה הצלת צ"פ, ?אך עמש"נ להלן מ"ב אות כ' לדון בזה?.

ובפשוטו צ"ל בזה, דעיקר הצלת צ"פ מיוסדת על הא דהכלי חולק מקום לעצמו, ואך דדינא הוא דטומאה נכנסת לכלי דרך פתחו, ולזה הוא דמהני הצלת הצ"פ, וכ"ה מבו' מדעת רש"י דאין טומאה נכנסת לכלי דרך נקב אף שלא מירח הנקב בטיט, ואכמ"ל, ועד"ז הוא הצלת צ"פ באויר כ"ח, דהכלי חולק מקום לעצמו וע"כ הוי כתוך לעצמו, ואך דמ"מ כל שהוא פתוח לכלי החיצון, ה"ז מערב את התוכות, ולזה הוא דמהני הצלת צ"פ, ועמש"נ עוד בזה להלן מ"ו אות ?.

ובס' משנת ר"א סימן ל"ב כתב לפרש בזה בדעת הרמב"ם, דדין ההצלה דצ"פ באויר כ"ח, הוא מיוסד על דינא דתוך תוכו, דהגם דבדין תוך תוכו כל שפי הכלי הפנימי הוא בתוך הכלי החיצון לא חשיב כתוך תוכו, אלא חשיבי כחד תוך, מ"מ אם הקיף את פיו בצמיד פתיל, מהני זה לחלק התוכות, והדר איכא בזה לדין ההצלה דתוך תוכו, ועיקר הך מילתא דמכח הצלת צ"פ הדר חשיב כתוך לעצמו והוי תוך תוכו, דן בזה הגר"ח בספרו פי"ד ה"ח, ואך דבדבריו שם מבו' דכ"ז הוא בשאין פי הכלי הפנימי בתוך הכלי החיצון, אלא שהוא נקוב, אך כל שפי הכלי הפנימי הוא בתוך הכלי החיצון, הרי שאף אם מירח פיו בטיט, ל"מ לאשוויי לתוך הכלי הפנימי כתוך תוכו, ויתבאר בזה בעזה"י להלן מ"ב.?ועי' להלן מ"ו אות י"ח שהבאנו לסייע לזה מד' רבינו הלל?.

ועיי"ש שכתב דלפ"ז ל"מ כלי המוקף צ"פ להציל באויר כ"ח, רק בכלי שיש עליו תורת כלי לגבי הצלת תוך תוכו, ואך שהוא פתוח לכלי החיצון, ולזה מהני הצלת צ"פ לחלוק התוכות, אך כלי שאין עליו תורת כלי להצלת תוך תוכו, הרי שאף אם יהא מוקף צ"פ, לא יועיל להציל באויר כ"ח, עיי"ש מש"כ לפ"ז בדעת הרמב"ם, ועפי"ז כתב לישב ד' רש"י בס"פ המצניע דס"ל דכלי נקוב מציל בצ"פ ול"ב סתימה לנקב, אשר הקשו ע"ז הראשונים ממתני' לקמן פ"ט מ"ח, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ו] ועפי"ז יש מקום לפרש פלוגתת רבנן ור"א במתניתין, דהנה לפי דברים אלו הי' מקום לדון, דכלי שניקב כדי טהרתו, שאינו מציל בתוך תוכו, הרי שאף אם מירח הנקב בטיט אינו מציל באויר כ"ח מדין צ"פ, דכיון שאין עליו תורת כלי להצלת תוך תוכו, אף אינו מציל מדין צ"פ, וכ"כ במשנת ר"א שם בדעת רש"י.

אמנם באמת להדיא תניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ג דחבית שפי' למעלה מן התנור שניקבה ועשה בטיט שרץ בתנור אוכלין שבתוכה טמאין, מדין הצלת צ"פ.

ויל"פ שהטעם בזה הוא, משום דאף כלי שניקב לא בטל עיקר שם כלי שעליו להצלת תוך תוכו, דאכתי אית לי' תורת תוך, ואך שמתערבין התוכות דרך הנקב וחשיבי כחד תוך, וע"כ שפיר מהני מה שמירחו בטיט לחלק התוכות זמ"ז.

ז] ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא בכלי שניקב בצידו, אך בכלי שניקב בשוליו ואינו מקבל כלל, די"ל דכה"ג אין על תוכו תורת תוך כלל להצלת תוך תוכו,[[1]](#footnote-2) וזה ע"ד שמצינו בהל' מקואות דכלי שניקב בשוליו לא חשיב כמקבל כלל, ול"ד לניקב בצידו אף בשאינו מקבל מן הנקב ולמטה, הרי י"ל דאף אם ימרח הנקב בטיט, לא יציל על מה שבתוכו באויר כ"ח.

ח] ולפ"ז מתבאר הא דס"ל לרבנן דכוורת שהיא פחותה, דהיינו שנפחתה בשולי', וכמש"כ הראב"ד בשו"ת סימן כ"ב, וכ"ה מבו' בפי' הר"ש אהלות פ"ט מ"ג, אינה מצלת באויר כ"ח אף אם פקק הפחיתה בקש ומירח בטיט, דהגם דבאהל המת היא מצלת כה"ג מדין צ"פ, מ"מ בכלי חרס דעיקר הצלת צ"פ מיוסדת על דינא דתוך תוכו, דמהני הצלת צ"פ לחלק התוכות זמ"ז, ל"מ אלא בשיש לכלי תוך גמור המועיל לדין תוך תוכו, אך כל שאין לו תוך גמור ולי"ב לעיקר הצלת תוך תוכו, ל"מ בו צ"פ כלל, וכנ"ל.

ועיקר הך מילתא דבכוורת פחותה אין עלי' תורת כלי כלל להצלת תוך תוכו, הוא מבו' כן בל' הר"ש שפירש דלהכי נקט פחותה דלאו כלי היא וכו' אבל השתא דלאו כלי היא וכו', והרי דכל שהיא פחותה אין עלי' תורת כלי כלל להצלת תוך תוכו, וז"ל הראב"ד בשו"ת שם, מ"ט כיון דפחותה היא ואין בה שולים אינה כלי, ואע"פ שהיא פקוקה בקש מלמטה לאו כלום הוא, וכיון שאינה כלי לא קרינא בי' תוך תוכו אלא תוכו של דבר שאינה מקבל אלא פשוט הוא ואין לו תוך, עכ"ל.

ט] ור"א דפליג וס"ל דאף בכה"ג ה"ז מציל, הוא משום דלדידי' צ"פ מציל באויר כ"ח מצ"ע, דילפי' לה בק"ו מהא דמציל באהל המת, וכיון דלמדנו להצלת צ"פ באויר כ"ח, ה"ז מציל אף בכה"ג שבטל תוכו, כ"ה שהוא מציל באהל המת.

אך רבנן פליגי וס"ל דלא ילפי' הצלת צ"פ באויר כ"ח מהצלת צ"פ במת, ולדידהו ל"מ צ"פ אלא כד הוי תוך לעצמו ואית בי' להצלת תוך תוכו, וכמש"נ.

וזהו גם מש"כ הר"ש להלן מ"ה ופ"ט מ"ח דהא דתניא בתוספתא דחמת וכפישה שנפחתו כמוצ"ר מצילין באהל השרץ, אתיא כר"א, דלישנא שנפחתו מ' שנפחתו בשוליהן, וכה"ג אינם מצילין בשמירחן בטיט, רק לדעת ר"א.

י] אך ילה"ע על עיקר הדברים, מד' הר"ש לעיל פ"ג מ"א דהא דכלי שניקב אינו מציל, הוא משום דכל שניקב וביטל ממנו תורת כלי הו"ל כאוכלין שגיבלן בטיט, עיי"ש, והרי דהא דכלי שניקב אינו מציל בתוך תוכו, הוא משום שאין עליו תורת כלי להצלת תוך תוכו, ואפ"ה כל שמירח הנקב בטיט ה"ז מציל, והרי דהצלת צ"פ באויר כ"ח הוי דין בפנ"ע, ואי"ז מכח דינא דתוך תוכו, וגם דלפ"ז אין לחלק בין כוורת פחותה שמירח הפחיתה בטיט, לכל כלי שניקב ומירח הנקב בטיט, שהרי גם כלי שניקב אין עליו תורת כלי להצלת תוך תוכו, ואפ"ה כל שמירח הנקב בטיט ה"ז מציל מדין צ"פ, וא"כ ה"נ בכוורת פחותה דכוותה, וצ"ע בזה.

יא] עוד ילה"ע בזה, ממש"כ בפי' הראב"ד לתו"כ דכוורת פחותה היינו או מלמטה או מן הצד, ואי נימא דגם הר"ש מפרש כן, הרי מבו' דלרבנן ל"מ מירוח הנקב בטיט אף בנקב שמן הצד, וזה דלא כמש"נ.

אך י"ל בזה, דאף בשהנקב מן הצד, מ"מ כל שאינה מקבלת מן הנקב ולמטה, אין על תוכה תורת תוך כלל להצלת תוך תוכו, וכל הא דמהני מירוח הנקב בטיט להציל באויר כ"ח, הוא רק בשהוא מקבל מן הנקב ולמטה.

יב] **ור"א מטהר,** נחלקו הראשונים בדעת ר"א, דדעת רש"י בזבחים ד"ג: דר"א פליג ומטהר אף במחיצה, והא דאמרו לו דאם הצילה וכו' שכן חולקין אהלים, היינו דשאני אהל המת שדרך בנ"א לחלוק אהלים במחיצה הלכך אהל אחרינא הוא, ומשא"כ בכ"ח שאין דרך לחלוק כ"ח במחיצות, הלכך תוכו קרינן בי', וכ"ה מסקנת הר"ש בכת"י, אך דעת התוס' בזבחים שם, וכן פירש הר"ש מתחילה, דלתנא דמתניתין לא פליג ר"א אלא בכוורת אבל במחיצה מודה, וזהו דאמרו לו אם הצילה וכו' שכן חולקין אהלים, והיינו דשאני אהל המת שאף מחיצה א' המפסקת מצלת, תאמר בכ"ח שמחיצה המפסקת אינה חוצצת בו.

יג] ובל' הרמב"ם בפיהמ"ש מ' דרך אחרת בזה, דפליגי ר"א ורבנן בטעמא דכוורת שפקקה בקש מצלת במת, דר"א ס"ל דהיא מצלת מכח שהיא כלי, וע"כ ה"ה חולקת מקום לעצמה, וזהו דיליף מינה דה"נ היא מצלת באויר כ"ח, וע"ז הוא דפליגי רבנן ואמרי דהא דהיא מצלת במת הוא משום מחיצה, ומחיצה הרי מודה ר"א דל"מ לחצוץ באויר כ"ח, משום שאין דרך לחלוק כלים, ועי' במים טהורים חרד"נ א' מה שתמה בזה.

יד] בטעמא דהתוס' דמודה ר"א דלא ילפי' מחיצה בכלי חרס בק"ו ממת, ול"ד לכוורת דמצלת, פירשו התוס' שם, ז"ל, משום דכוורת שיש לה ד' מחיצות חייצא דדמי לכלי ולכך מטהר, אבל מחיצה אחת בתנור מודה ר' אליעזר דלא חייצא וטמא, עכ"ל, ובפשוטו הטעם בזה, דרק כוורת שדומה לכלי מהניא לחלוק את התוך ולחשוב המקום שבתוכה כתוך לעצמו, אך מחיצה ל"מ לחלק את הכלי לב' תוכות.

אך האחרונים בזבחים שם הקשו ע"ז, ממש"א בסוגיא שם דלר"א אף לאו מינה מחריב בה, וא"כ ה"נ בדין דמחשבת חולין תפסול, ואי מודה ר"א דמחיצה אינה חוצצת משום שאינה מינה כלל, הרי חזינן דגם ר"א מודה דכל דלאו מינה כלל לא מחריב בה, וא"כ ה"נ י"ל דחולין אצל קדשים חשיבי כלאו מינה כלל, וע"ז אי"ז פוסל, ובאמת כבר עמד ע"ז הר"ש בכת"י ופירש, ז"ל, והא דקאמר בריש זבחים וכו' הניחא לרבנן לר"א מאי איכא למימר, אע"ג דר"א מודה במחיצה כדרישית, מחיצה דהתם איירי בכוורת פחותה ופקוקה וההיא הוא דמדמה לחולין אצל קדשים, עכ"ל.

טו] ומצינו דרך אחרת בזה בתוס' טוך בזבחים שם שהק', דמחיצה גופא נילף מהאי דינא ק"ו ממת לשרץ, ותירץ דפשיטא לי' דליכא למילף מחיצה מק"ו לפי שדרך בנ"א לחלוק אהלים, עכ"ד.

וצריך להוסיף בביאור דבריו, דהא דס"ל לר"א דכוורת מצלת גם בכלי חרס, ולא אמרי' דשאני מת שדרך בנ"א לחלוק אהלים, הוא כמש"כ שם לעיל מינה, דהא דכוורת פקוקה מצלת במת, הוא מטעם צ"פ, וזה לא תלי כלל בדרך לחלוק אהלים, וכמפורש בדבריו שם, וע"כ שפיר יליף לה ר"א בק"ו דכ"ה שהיא מצלת באהל המת ה"נ היא מצלת בכלי חרס, וכמש"נ בזה לעיל אות ט', ומשא"כ הא דמחיצה מצלת במת דהוא מדין חלוקת אהלים, ליכא למילף מינה לשרץ.

ולפי דבריו מתישב בפשיטות מש"א בסוגיא שם דלר"א אף לאו מינה מחריב בה, שהרי הא דמודה ר"א דאין מחיצה מצלת בכ"ח, אי"ז משום דמחיצה ל"ה מינה כלל, אלא הוא משום דאין דרך לחלוק כ"ח, וע"כ ל"ש כלל הצלת מחיצה בכ"ח, אך הצלה דשייכא בכ"ח, ה"ה מועלת אף אם הוי זה לאו מינה, וז"פ.

טז] ובהגהות הגרא"מ הורביץ שם פירש, דהא דמודה ר"א דמחיצה אינה מצלת, הוא משום דכיון שכבר נמצא אויר התנור אפי' ינטל השרץ יטמא כל הבא בתוכו, ולהכי מטמא גם מהצד השני דכולי' חד מנא הוא, עכ"ד, והיינו דהגם דהמחיצה מועלת לחלוק הכלי ואין בכח חלק הכלי שהשרץ בתוכו לטמאות האוכלין שבצד השני, מ"מ כיון שהכלי עצמו כלי א' הוא, נטמא כל הכלי, ותו נטמאין אף האוכלין שבצד השני מכח הכלי, וכ"כ הגרימ"פ זצ"ל בקובץ יד אליעזר ח"ג בשם מרן הגרי"ז זצ"ל.

אך לדעת רש"י ודעימי' דלר"א אף מחיצה מצלת בכלי חרס, וגם לפ"ד התוס' כ"ה דעת ר' יוסי בתוספתא ובתו"כ, צ"ל דהיינו משום דהמחיצה מחלקת תוך הכלי לב' תוכות, והוי ככ"ח שיש לו ב' תוכות, שאם נטמא א' מהם לא נטמא חבירו, וע"כ לא נטמא החלק השני דהכלי, וכ"ה בל' הרמב"ם פי"ד מכלים ה"ז דאילו הי' דרך בנ"א לחלוק כ"ח, ל"ה נטמא הכלי כולו, והאריך בזה הגרימ"פ זצ"ל שם, וצריך להוסיף, דאף שהמחיצה מועלת לחלוק את הכלי, ואין נטמא אלא התוך הא', מ"מ ודאי דהמחיצה החולקת אינה בכלל הכלי לקבלת טומאה שאינה בקבע בכלל הכלי, עוד יל"ע אם אחר שיסיר את המחיצה יהא כל הכלי טמא טומאת עצמו, או לא יהא טמא אלא מדין חיבורים, וצ"ע בזה.

ולפי דבריהם ניחא, דע"כ שפיר אמרו בסוגיא שם דלר"א אף לאו מינה מחריב בה, דהא דמודה ר"א דאין מחיצה מצלת בכ"ח, אי"ז משום דמחיצה ל"ה מינה כלל, אלא הוא משום שהכלי עצמו נטמא כולו, וממילא נטמאין אף האוכלין שבצדו השני.

אך עיקר דבריהם אין מתישבים כ"כ בל' התוס' שפירשו דטעם הא דשאני כוורת ממחיצה, הוא משום דכוורת יש לה ד' מחיצות "ודמיא לכלי" וכו', ולפי דבריהם הרי אין טעם החילוק משום דכוורת דמיא לכלי ומחיצה אינה דומה לכלי, אלא הוא משום דכוורת מהניא לחלוק המקום שבתוכה דלא חשיב כתוך הכלי הטמא, ומשא"כ במחיצה, כיון שנטמא כל הכלי, ממילא דגם מה שבצד השני דהמחיצה, הוי בתוך הכלי הטמא, גם צע"ק ע"ז, דא"כ דכל הא דאין מחיצה מצלת, הוא משום שכל הכלי טמא, ונטמאין האוכלין שבצד השני מכח טומאת הכלי, א"כ מאי פרכי רבנן מכח זה על ק"ו דר"א.

יז] בעיקר הא דיליף ר"א דמחיצה מצלת בכלי חרס דומיא דמצלת באהל המת, צ"ב שהרי בפשוטו הא דמחיצה מצלת באהל המת, היינו דהוי זה חציצה בפני הטומאה, וזה ל"ש רק באהל המת דטומאת כל אשר באהל הוא משום שטומאת המת מתפשטת בכל האהל, וכל דאיכא מחיצה החוצצת אין הטומאה מתפשטת שם, אך בהא דכלי חרס מטמא אוכלין ומשקין שבתוכו, דאי"ז התפשטות הטומאה, מ"ש בזה דין מחיצה?עמש"נ לקמן מ"ב אות כ' לדון דהוי זה התפשטות הטומאה, אך כ"ז הוא רק על האוכלין ומשקין שבתוכו?.

אך הנה בפירש"י בזבחים שם פירש, ז"ל, אם הציל המחיצה במת החמור, באהל המת שהמחיצה מפסקת וכלים שמעבר השני טהורין דכתיב כל אשר באהל יטמא והני לאו בההוא אהל נינהו, שכן חולקין, דרך בני אדם לחלוק אוהלין במחיצה הלכך אהל אחרינא הוא. עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דהא דמהניא מחיצה באהל המת, הוא משום דהמחיצה מחלקת את האהל לב' אהלים, והכלים שבעבר השני ל"ה באותו האהל שהמת בתוכו.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז שפיר יליף מינה ר"א לכלי חרס, דכ"ה דבאהל המת מועלת המחיצה לחלק את האהל, ה"נ בכלי חרס מהניא המחיצה לחלק את הכלי, והיינו דהיא מועלת לחלוק את תוך הכלי לב' תוכות, ותורת כלי דכלי חרס תליא בתוכו, ול' הראב"ד בתו"ד בהא דמחיצה מצלת "שכיון שיש שם מחיצה אי"ז תוכו", ועי' מה שהאריך בזה הגרימ"פ זצ"ל שם.

ועיי"ש שהוכיח כן עוד, מהא דמדמי' לה בזבחים שם להא דלאו מינה לא מחריב בה, ואם הא דמחיצה מצלת הוא מדין חציצה, מ"ש בזה הא דלאו מינה לא מחריב בה, ובע"כ דהא דמחיצה מצלת, הוא משום דהיא מחלקת את תוך הכלי לב', ובזה הוא דאמרי' דלאו מינה לא מחריב בה, ול"מ לחלק את הכלי, וצ"ב בזה לדעת הר"ש בכת"י ודעימי' דהא דכוורת מצלת לר"א הוא משום הצלת צ"פ, וכמש"נ לעיל אות ג' ואילך, דא"כ מ"ש בזה הא דלאו מינה לא מחריב בה, והרי צ"פ מציל באהל המת, הגם דלכאו' אי"ז מינה, וצ"ע בזה.

ובזה מתבאר הא דפרכי לי' רבנן דאם הצילה במת החמור שכן חולקין אהלים, ופירש"י שדרך בנ"א לחלוק אהלים במחיצה, ובשטמ"ק שם כתב, ז"ל, וא"ת וכי בדרך בנ"א תליא מילתא, ור"י מפרש דאה"נ דכי אמר רחמנא כל אשר באהל יטמא ולא מה שבאהל אחר, זהו לפי דרך בנ"א, עכ"ל, והיינו דכיון דהא דמחיצה מצלת אי"ז משום דהויא מחיצה בפני הטומאה, דזל"ש כלל באויר כ"ח, אלא הוא משום דהיא חולקת את האהל, הרי דזה תלי שפיר לפי דרך בנ"א.

יח] **אמר ר"א אם הצילה במת החמור לא תציל בכ"ח הקל,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהא דהיא מצלת במת, היינו הא דתנן בפ"ט דאהלות, דהיתה פחותה ופקוקה בקש וכו' כזית מן המת נתון תחתי' כגנגו עד התהום טמא, על גבה כנגד עד הרקיע טמא, בבית אין טמא אלא הבית, בתוכה אין טמא אלא תוכה, אך בפי' הראב"ד לתו"כ פירש, דהא דהצילה במת היינו שהצילה ע"פ ארובה שהפקק חוצץ, עי' אהלות פ"ה מ"ג, וצ"ב הפלוגתא בזה.

יט] בהא דיליף ר"א ק"ו ממת לכ"ח, פירש"י בזבחים ד"ג: ד"ה ר"א, דהק"ו הוא דכיון דבמת החמור מצלא ק"ו לכ"ח הקל שהשרץ קל מן המת, עכ"ל, וכ"ה בפי' הראב"ד לתו"כ, והרי דהק"ו הוא ממת לשרץ, ועיי"ש בראב"ד בסו"ד שעמד מ"ט לא השיבו על ר"א דמה לשרץ שכן מטמא בכעדשה, עיי"ש מש"כ בזה, והרי להדיא דהק"ו הוא ממת לשרץ,

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, ז"ל, אם הצילה במת החמור וכו', לא תציל בכ"ח הקל שמתטמא כל מה שבחללו מן האכלין והמשקין בלבד, עכ"ל, והרי דהק"ו הוא ממת לכ"ח, ולמד הרמב"ם לזה מלישנא דמתני', דמ' דהכ"ח הוא הקל.

וד' הרמב"ם צ"ב, דהאמנם בגוונא דהשרץ בתנור והאוכלין בתוך הכוורת, יש לנו לדון על חומר טומאת כ"ח, שהרי אין האוכלין נטמאין מן השרץ אלא מן הכלי, וכמש"א בשבת דקל"ח: ופסחים ד"כ:, אך בגוונא דהשרץ בכוורת, ובאנו לדון שיטמא השרץ את התנור, בעי' להא דהשרץ קל מן המת, וכמו שפירשו רש"י והראב"ד, ולא סגי בהא דטומאת כ"ח קיילא שאינה מטמאה אלא אוכלין ומשקין, וצ"ע בל' רש"י שם ע"א ד"ה ושאני, ז"ל, כמחיצה אצל תנור דאמרי' בי' לקמן דלא מהניא בי' להיות חציצה בין שרץ לאוכלין, כדאמרן דלאו מינה לא מחריב בה, עכ"ל., וזה צ"ב, שהרי אין השרץ עצמו מטמא את האוכלין, וא"כ אין החציצה נצרכת בין השרץ לאוכלין, אלא בין השרץ לכלי, או בין הכלי הטמא לאוכלין..

אך באמת מל' הרמב"ם בהל' כלים פי"ד הי"א מ', דכל הנידון שתציל הכוורת, הוא רק להציל מיד כ"ח, והיינו כשהשרץ בתנור והאוכלין בתוכה, אך כשהשרץ בתוכה ודאי אינה מצלת, ולפ"ז שפיר יליף לה ר"א בק"ו מכח הא דטומאת כ"ח קיילא מטומאת מת, ונ' דמזה הוא שלמד הרמב"ם לפרש דהא דמטהר ר"א הוא בשהשרץ בתנור והאוכלין בתוכה, דאם הי' מטהר אף כשהשרץ בתוכה, ל"ה מצי למילף לה מהא דכ"ח קייל ממת, אלא הול"ל דשרץ קייל ממת, ואמנם צ"ב הטעם בזה?שו"ר שאי"ז מוכרח כלל, דהרמב"ם כתב ל' הצלה בעוד הלכות שם, הגם דבהני הלכות לכאו' הנידון גם להוציא טומאה?.

כ] **שם בר"ש, פי' עשה מחיצה באמצעו וחילקו עד למעלה מפיו,** לכאו' ל"ד הוא, ואי מהני חלוקת מחיצה בכ"ח, הוא אף בשחילקו עד פיו, וכ"ה בל' הרמב"ם פי"ד מכלים ה"ז, כ"ח שחילקו במחיצה משפתו ועד קרקעו.

כא] **שם, להכי נקט פחותה דלאו כלי היא דאי הוה שלימה הוה מצלא על אוכלין שבתוכה כדאמרי' בריש זבחים אפי' כלי שטף מציל,** מ' מד' הר"ש, דכוורת דהכא הויא דכלי שטף, אך אי"ז מתישב עם מש"כ הר"ש בכת"י להלן, דאע"ג דניקב בכדי טהרתן מועיל צ"פ עד שיפחת רובו או כמוציא רימון, והרי דאיירי הכא בשנפחתה בפחות ממוציא רימון, ואם איירי בכלי שטף, הרי אי"ז בכדי טהרתן, דשיעור הנקב המטהר בכלי שטף הוא כמוציא רימון, ובל' הר"ש מפורש דניקב בכדי טהרתן, וגם דאם ניקב בפחות ממוצ"ר, אי"ז מציל בצ"פ באהל המת, דכלי שטף אינו מציל בצ"פ אלא בשניקב כדי טהרתו ואינו מקב"ט, ובע"כ דאיירי בכוורת דחרס, וצ"ע בזה.

כב] **שם בכת"י, אבל קשה דא"כ ריב"נ ות"ק הכל אחד, ועוד מאי קא מהדר לי' ר' יוסי לריב"נ הוא הנידון,** במשה"ק הר"ש דריב"נ ות"ק הכל אחד, עי' בפי' הראב"ד לתו"כ שתב בזה, ז"ל, והיא התשובה עצמה שאמרו לו חביריו לר"א, אלא שריב"נ הי' תלמידו ולא שמע אותה התשובה מחביריו של ר"א, והשיב לו אותה מדעתו, עכ"ל, ומשה"ק הר"ש דמאי קא מהדר לי' ר' יוסי לריב"נ הוא הנידון, לא נתפרש לן.

כג] **שם, ור' יוסי מהדר לי' הוא הנידון דבמחיצה נמי פליג, אלא זו תשובה דבית שחצצו מארצו וכו', וכ"ח שחצצו לצד שוליו וכו' כלים לכאו' ט"ס הוא וצ"ל אוכלים, שהרי אין כלים נטמאין באויר כ"ח שלמטה בחצץ אין ניצולין וכו',** בטעמא דמודה ר"א דהגם דטפח על טפח אינו מציל בכלי חרס ול"ד למחיצה דמצלת, לכאו' הוא משום דשאני מחיצה החולקת הכלי עד שפתו, וכ"ה בחזו"א סימן י' סק"ב, עיי"ש.

ובפי' הראב"ד לתו"כ כתב, ז"ל, אמר ר' יוסי וכו' מפני שהיא הנידון, כלומר ועלי' אני דן, אם הצילה מחיצה במת החמור לא תציל בשרץ הקל, ויכול הוא להעמידו על המקרא שכיון שיש שם מחיצה אי"ז תוכו, אלא התשובה לדבריו וכו', אבל יצילו בשרץ שכן העושה טפח על טפח על רום טפח בכ"ח טמא ואפי' כולו סתום שהרי תוכו של כ"ח הוא, אמר לי הוא הנידון, כלומר גם ע"ז הוא יכול לדון ק"ו אם הציל במת החמור לא יציל בשרץ הקל אע"פ שאינו יכול לטהר מן המקרא יכול הוא לטהר מק"ו, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דגם למ"ד דס"ל לר"א דטע"ט מציל בשרץ, מ"מ חלוק הוא הא דמחיצה מצלת מהא דטע"ט מציל, דהא דמחיצה מצלת יכול הוא להעמידו על המקרא, דכיון שיש שם מחיצה אי"ז תוכו, אך בטע"ט ודאי הוי זה בכלל תוכו, וא"א לטהר מן המקרא, ואך דיכול הוא לטהר מק"ו.

כד] בפי' הראב"ד שם הק' למ"ד דאף טע"ט מציל בשרץ, ז"ל, וא"ת הלא אפי' כ"ח מוקף צ"פ והשרץ בתוכו, אינו מציל את התנור מליטמא וטע"ט היאך יציל, נשיב ונאמר נהי שאינו מציל את התנור מליטמא, אבל כשהשרץ בתנור ה"ה מציל את האוכלין שבתוכו, גם טע"ט כמו"כ ידין עליו ר"א ויטהרנו מליטמא אוכלין שבתוכו מן השרץ שבתנור, אלא דקשיא לי שיש תשובה על ר"א ממידת לטמא, שהרי טע"ט שבבית מציל מליטמא ומלטמא, ושבכ"ח אינו מציל מלטמא, ואפשר לומר דלר"א אף מציל נמי מלטמא, ושאני טע"ט מכ"ח, שזה כלי ומקב"ט מתוכו ואינו חוצץ, וזה אינו כלי ואינו מקב"ט, הלכך חוצץ בין ליטמא ובין לטמא, עכ"ל, ומש"כ הראב"ד דהא דכ"ח אינו מציל מלטמא הוא משום שהוא מקב"ט מתוכו, הנה לפ"ז כלי אבנים יצילו אף על טומאה שבתוכם, וזה חידוש רב ויתבאר בזה בעזה"י להלן מ"ו?

כה] הראב"ד בתו"כ שם הק', ז"ל, אבל יש תשובה אחרת על ר"א מטע"ט, שהרי לענין מת אם אין שם פו"ט אין הטומאה נכנסת לתוכו ואינה יוצאה ממנו, ואילו גבי כ"ח אם יש שם נקב כמוציא זית ואינו פקוק בכלום אף ר"א מודה שהוא מיטמא ומטמא, שהרי לא נחלקו אלא בפקוקה בקש אבל בשאינה פקוקה ויש שם נקב במוציא זית הכל מודים שהוא טמא ומטמא, נמצא חומר בשרץ מבמת, וכתב לישב, ז"ל, אלא שיש לתרץ שהוא לא הי' דן אלא על הפקק של קש שיהי' חוצץ בשרץ כמו שהוא חוצץ במת, והתשובה שאנו משיבין עליו אינה מן הפקק אלא מן הנקב שאינו פקוק, ואין משיבין מן היש על האינו, שאם באנו להשיב משאר חומרות, יכול הי' ר"א להשיב על ר"א מה לשרץ שכן מטמא בכעדשה, אלא ודאי לא היו משיבין עליו אלא מן הדבר החוצץ על דבר החוצץ, עכ"ל.

וד' הראב"ד צ"ב, שהרי הא דכשאינה פקוקה בקש אינה חוצצת, לכאו' היינו משום דכה"ג ל"מ למיהוי מחיצה, ול"ד למת דהויא מחיצה אם אך אין בנקב פו"ט, וא"כ מ"ט לא חשיב דהוי פירכא זו מן הדבר החוצץ.

וצ"ל בביאור ד' הראב"ד, ועי' בשיעורי הגרי"ד זבחים ד"ג בשם הגרי"ז, ואולי כונתו עד"ז, דהא דכשיש נקב כמוציא זית ה"ז טמא ומיטמא, לאו היינו דבכה"ג ליכא מחיצה כלל, אלא היינו דהגם דאיכא מחיצה והוי מקום זה כמקום לעצמו, מ"מ התוכות מתערבים ע"י הפתח שביניהם, ועד"ז הוא בפו"ט במת, דהגם דהוו ב' אהלים מ"מ הטומאה עוברת ע"י הפתח שביניהם, וזהו שכתב הראב"ד דר"א לא יליף ממת לשרץ, אלא דהחוצץ במת חוצץ בשרץ, אבל ודאי חמור טומאת כ"ח, דאף כד איכא מחיצה, מ"מ אם איכא נקב מוציא זית ה"ז מערב את התוכות, ומזה לא השיבו על ר"א אלא מדיני הדבר החוצץ.

1. ונפק"מ בזה, דבכה"ג שניקב בשוליו, הרי דאף אם יטה הכלי על צידו ויהא נקב זה מעל שפת הכלי החיצון הטמא, לא יציל מדין תוך תוכו, שהרי הא דאינו מציל מדין תוך תוכו, אי"ז משום שהתוכות מתערבין ע"י הנקב, אלא הוא משום שאין על תוכו תורת תוך כלל להצלת תוך תוכו ול"ד לכלי שניקב בכונס משקה ובמוציא זית, די"ל דכל הא דל"מ להציל מדין תוך תוכו, הוא רק כשהנקב הוא בתוך הכלי החיצון, דמתערבין התוכות זע"ז וחשיבי כחד תוך, אך אם הנקב הוא מעל שפת הכלי החיצון, י"ל דה"ה מציל אף על הטומאה מדין תוך תוכו, ויתבאר בזה בעזה"י להלן מ"ב ?. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומשמעות ד' רש"י, דאלמלי הא דכלים שבעבר השני אינם באותו האהל, ל"ה המחיצה מועלת לחוץ בפני הטומאה, וכפי הנראה משום דכל דין חציצה בטומאת מת, הוא רק כשאי"ז באותו אהל ממש, ואך דאתינן לדון שתעבור הטומאה מאהל לאהל, וע"ז מהניא המחיצה לחוץ, אך באהל המת עצמו מתפשטת טומאת המת, ול"מ ע"ז חציצת מחיצה, וכמדומה שיש ללמוד כן ממש"כ בחי' הר"ן חולין דע"א:, עיי"ש, ועי' עוד בחי' הגר"ח פ"כ מטו"מ ה"א שכתב דהא דאין טומאה עוברת מאהל לאהל הוא מתרי טעמי, חדא משום דלא הוו באותו האהל ובקרא כתיב כל אשר באהל יטמא ולא מה שחוץ לאהל, ועוד דהאהל חוצץ בפני הטומאה שלא תיכנס אליו, עיי"ש [↑](#footnote-ref-3)