טהרות פרק ראשון
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

אמרה תורה בספר ויקרא [יז טו]: "וכל נפש אשר תאכל נבלה וטרפה באזרח ובגר, וכבס בגדיו, ורחץ במים, וטמא עד הערב וטהר".

ביארו חז"ל, דהפסוק מדבר בעוף טהור שמת. ובא הכתוב לאשמועינן, דהנבלה אינה מטמאת את הנוגע בה ואת הנושא אותה, אלא היא מטמאת את האדם האוכל אותה - כאשר היא נמצאת בבית הבליעה של האדם.

אף האוכל נבלת עוף טהור אינו נטמא בעוד שהנבלה בתוך פיו, וכן אינו נטמא לאחר שנתעכלה הנבלה במעיו, אלא הנבלה מטמאת את האדם האוכל אותה כאשר היא בבית הבליעה בלבד. לפי שנאמר "וכל נפש" ולא נאמר וכל אדם, ללמדינו, שהנבלה מטמאת כשהיא בבית הנפש בלבד.

נבלת עוף טהור מטמאת אף טומאת בגדים. דכאשר הנבלה נמצאת בבית הבליעה, הרי היא מטמאת את האדם ואת כל המחובר אליו.

רק נבלת עוף טהור מטמאת בבית הבליעה, אך נבלת עוף טמא אינה מטמאת כלל. לפי שנאמר בפסוק "אשר תאכל נבלה" – דיבר הפסוק בנבלה שאסור לאוכלה משום בל תאכל נבלה. יצאה נבלת עוף טמא, שאסור לאוכלה משום בל תאכל טמא.

דין נוסף נאמר בנבלת עוף טהור – דאף שאינה מטמאת אדם וכלים [מחמת "טומאת נבלות"] אלא בעוד שהיא בבית הבליעה, כאמור, מכל מקום היא מטמאת אוכלין ומשקין [מחמת "טומאת אוכלין"] בכל מצב, גם בלא שתגע בשרץ ובלא שתוכשר במים. דהנבלה נחשבת טמאה בדרגת ראשון לטומאה.

לפי שכלל נתון בידינו: "כל שסופו לטמא טומאה חמורה מטמא טומאה קלה". ומאחר וסופה של הנבלה לטמא את האדם טומאה חמורה, כאשר היא תהיה בבית הבליעה שלו, הרי היא מטמאת כבר מעכשיו אוכלין ומשקין בטומאה קלה גם בלא הכשר מים ושרץ[[1]](#footnote-2).

[בכדי שהאוכל יטמא טומאת אוכלין צריך שיתקיים בו ארבעה תנאים: א. שהאוכל יעמוד לאכילת אדם. ב. שיוכשר במים. ג. שיגע בו שרץ או כל דבר המטמא. ד. שיהיה בו שיעור כביצה.

הכלל שכל שסופו לטמא טומאה חמורה מטמא טומאה קלה מועיל לשני תנאים בלבד, דאין צריך הכשר מים ואין צריך שיגע בו השרץ. אך צריך שהאוכל יעמוד לאכילת אדם, ושיהיה בו כביצה].

**שלשה עשר דברים** [דינים מיוחדים] נאמרו **בנבלת העוף הטהור:**

א. **צריכה מחשבה** לאכילת אדם בכדי שהיא תטמא אוכלין ומשקין בכל מצב.

דכפי שביארנו, יש בנבלת עוף טהור שתי טומאות: האחת, טומאה חמורה של "טומאת נבלות", וטומאה זו אינה קיימת אלא כאשר הנבלה בבית הבליעה בלבד. והשניה, טומאה קלה של "טומאת אוכלין", שהיא מטמאת אוכלין ומשקין בכל מצב, לפי שסופה לטמא טומאה חמורה.

בכדי שהנבלה תטמא "טומאת נבלות" אין צריך שתהיה עומדת לאכילת אדם. אך בכדי שהיא תטמא "טומאת אוכלין" צריך שתהיה הנבלה עומדת לאכילת אדם, שהרי כל מאכל שאינו עומד לאכילה אינו מטמא טומאת אוכלין[[2]](#footnote-3).

ומאחר ואין רגילים לאכול נבלת עוף טהור, אינה מטמאת אוכלין ומשקין אלא אם כן חישב עליה לאכילת עובד כוכבים.

דין זה אינו נאמר אלא בכפרים, שאין רגילים לאכול שם נבלת עוף טהור, אך בשווקים, שיש שם אוכלים מרובים, הרי הנבלה עומדת לאכילה אף בלא מחשבה. ולפיכך היא תטמא אוכלין ומשקין אף בלא מחשבה[[3]](#footnote-4).

ב. **ואינה צריכה הכשר** מים והכשר שרץ בכדי לטמא אוכלין ומשקין.

כאמור, דכל שסופו לטמא טומאה חמורה באופן מסויים, הרי הוא מטמא טומאה קלה בכל מצב. אף שלא הוכשר במים, ואף שלא נגע בשרץ[[4]](#footnote-5).

ג. **ומטמא טומאת אוכלין** בשיעור **כביצה.**

דכאשר יש בנבלה שיעור כביצה, וחישב עליה לאכילת אדם, הרי היא מטמאת אוכלין ומשקין אחרים, דשיעור טומאת אוכלין בכל מקום הוא כביצה, אך בפחות מכביצה אינה מטמאת[[5]](#footnote-6).

ואף שלטומאה החמורה שבנבלה סגי בשיעור כזית, וכדלהלן במשנה, מכל מקום לטומאה הקלה שבה צריך שיעור כביצה[[6]](#footnote-7).

ד. **ו**מטמאת הנבלה טומאה חמורה בשיעור **כזית** כאשר היא נמצאת **בבית הבליעה.**

דכאשר האדם אוכל נבלת עוף טהור בשיעור כזית, הרי הוא נטמא, אך בפחות מכזית אינו נטמא. לפי שנאמר בפסוק "אשר תאכל נבלה", ושיעור אכילה בכל מקום בכזית[[7]](#footnote-8).

ה. **והאוכלה** - האוכל כזית ממנה, שהוא נעשה ראשון לטומאה, הרי הוא **טעון הערב שמש** לאחר טבילתו במקוה, ועד שקיעת החמה הוא נחשב "טבול יום", ואסור בתרומה וקדשים.

לפי שנאמר שם "ורחץ במים וטמא עד הערב וטהר", דאינו נטהר לגמרי עד שיעריב שמשו[[8]](#footnote-9).

ו. **וחייבים עליה על ביאת בית המקדש.**

האוכל כזית של נבלת עוף טהור, ונטמא, ולאחר מכן נכנס למקדש, הרי הוא חייב כרת.

לפי שנאמר לגבי ביאת מקדש [ויקרא ה ג], "או כי יגע בטומאת אדם לכל טומאתו אשר יטמא בה", ומבארינן במסכת שבועות [ז א] דאיכא למדרש "כי יגע" פרט לנבלת עוף טהור, דטומאתה על ידי אכילה. וכן איכא למדרש "בה" למעט נבלת עוף טהור. ומעתה אמרינן - אין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות! ולפיכך מרבינן טומאה הבאה על ידי נבלת עוף טהור, שחייבים עליה על ביאת מקדש.

ז. **ושורפים עליה את התרומה.**

האוכל כזית מנבלת עוף טהור, ונטמא, ולאחר מכן נגע בתרומה, הרי היא נטמאת מהתורה ושורפים אותה. [וכן אם הנבלה עצמה נגעה בתרומה, שורפים אותה. לפי שהנבלה מטמאת אוכלין ומשקין בטומאה קלה בכל מצב, כאמור לעיל][[9]](#footnote-10).

ח. **והאוכל אבר מן החי ממנה** – התולש אבר מעוף טהור כשהוא חי, ואכל שיעור כזית[[10]](#footnote-11), הרי הוא **סופג את הארבעים** מלקות.

לפי שאיסור אבר מהחי נוהג גם בעופות, ולא רק בבהמות, ובלבד שיהיו העופות ממין טהור, אך עופות טמאים אין חייבים עליהם משום אבר מן החי, אלא משום עוף טמא[[11]](#footnote-12).

[וכן האוכל כזית מנבלת עוף טהור סופג את הארבעים משום איסור נבלה, אלא שדין זה נוהג בכל הנבלות בשוה, ומתניתין איירי בדינים המיוחדים לנבלת עוף טהור, דאבר מן החי אינו נוהג אלא בעופות טהורים].

ט. **שחיטתה ומליקתה** של העוף הטהור **מטהרות את טריפתה** מטומאת נבלת עוף טהור. כלומר, דאם שחט עוף חולין טריפה, או מלק עוף קדשים טריפה, [שדין קדשים במליקה ולא בשחיטה[[12]](#footnote-13)], אינה מטמאת טומאת נבלות בבית הבליעה, דהועילה השחיטה או המליקה שהעוף יחשב שחוט ולא יחשב נבלה, אף שהיא טריפה.

דלגבי בהמה קיי"ל שדוקא נבלה מטמאת בטומאת נבלות, אך אם שחט את הבהמה קודם מיתתה, אפילו היתה הבהמה טריפה קודם השחיטה אינה מטמאת טומאת נבלות. שנאמר "וכי ימות מן הבהמה", מקצת בהמה מטמאה ומקצת אינה מטמאה, והיינו, דאם שחטה והיא טריפה אינה מטמאה. וכן הוא הדין לגבי טומאת נבלת עוף טהור.

**דברי רבי מאיר[[13]](#footnote-14).** לפי שהוא לומד עוף מבהמה בגזירה שוה, דכתיב [ויקרא יא מו] "זאת תורת הבהמה והעוף", מה בהמה דבר המכשירה באכילה [שחיטה] מטהר טריפתה מטומאת נבלות שבה, אף עוף דבר המכשירה באכילה [בחולין שחיטה ובקדשים מליקה] מטהר טריפתו מטומאת נבלות שבו.

**רבי יהודה אומר:** בין שחיטה בחולין ובין מליקה בקדשים **אינן מטהרות** את הטריפה מטומאת נבלות, והרי היא מטמאת בבית הבליעה אף לאחר שחיטה.

לפי שבפסוק של נבלת עוף טהור נאמר "נבלה וטריפה", ותיבת "טריפה" מיותרת, ללמדינו, שגם טריפה מטמאת בבית הבליעה, גם אם שחט אותה, וכל שכן שמליקה אינה מטהרת טריפה מטומאת נבלות[[14]](#footnote-15).

**רבי יוסי אומר: שחיטתה מטהרת** בעוף חולין, **אבל לא מליקתה** בעוף קדשים.

דלפיו, שחיטה מטהרת טריפה בעוף קל וחומר מבהמה, מה בהמה, שאינה מטמאת בבית הבליעה, מכל מקום שחיטתה מטהרת טריפתה מטומאת נבלות, עוף, שהוא מטמא בבית הבליעה, כל שכן ששחיטתו תטהר טריפתו מטומאת נבלות.

ואם כן, דוקא שחיטה בעוף חולין מטהרת מטומאת נבלות, ולא מליקה בעוף קדשים, שהרי גם בבהמה כל מה שמצינו הוא ששחיטה מטהרת, ולא מצינו במליקה, [שהרי אין מליקה בבהמה], ודיו לבא מן הדין להיות כנידון, ולפיכך אף בעוף רק שחיטה מטהרת ולא מליקה.

**משנה ב:**

י. **הכנפים** [הנוצות הגדולות שעל גוף העוף הטהור, שהוא מעופף בהם],

יא. **והנוצה** [הנוצות הקטנות הרכות הדבוקות לגוף העוף],

**מיטמאות** - אם נגע בהן שרץ,הרי הם מכניסים טומאה לעוף.

**ומטמאות** – אם נטמא העוף משרץ, ונגעו הכנפים והנוצה באוכלין ומשקין, הרי הם מוציאים את הטומאה מהעוף ומטמאים את האוכלין והמשקין.

**ולא מצטרפות** לשיעור כביצה. דאם אין בעוף בפני עצמו שיעור כביצה, אין הכנפים והנוצה מצטרפים להשלים את השיעור, בכדי שהעוף יטמא אחרים.

דקיי"ל בריש מסכת עוקצין: "כל שהוא יד ולא שומר, טמא ומטמא ולא מצטרף". כלומר, כל דבר שאינו ראוי לאכילה, דאינו מטמא טומאת אוכלין, אך הוא משמש כ"יד" לאוכל, כגון שאוחזים באמצעותו את האוכל, הרי הוא מכניס את הטומאה מהשרץ לאוכל, ומוציא את הטומאה מהאוכל לטמא דברים אחרים. אך אינו מצטרף להשלים לשיעור כביצה.

וכן הכנפים והנוצות אינם ראויים לאכילה, ולכן אינם מקבלים טומאת אוכלין בפני עצמן, ומכל מקום הם מכניסים ומוציאים את הטומאה, לפי שהם נחשבים כ"יד" לעוף[[15]](#footnote-16).

**רבי ישמעאל אומר: הנוצה מצטרפת** לעוף להשלימו לשיעור כביצה. לפי שהיא שומרת את העוף שלא יתלכלך, וקיי"ל במשנה שם: "כל שהוא שומר, אף על פי שאינו יד, טמא ומטמא ומצטרף". ולכן גם הנוצה מצטרפת לשיעור כביצה. אך הכנפים אינם שומרים את העוף אלא משמשים כיד לעוף, ולכן אינם מצטרפים[[16]](#footnote-17).

יב. **החרטום** – המקור שבפי העוף הטהור,

יג. **והצפרנים** של העוף הטהור,

**מיטמאין** מכניסים את הטומאה לעוף אם נגעו בשרץ. **ומטמאין** אחרים, אם נטמא העוף ונגעו החרטום והצפרנים באוכלין ומשקין, **ו**אף **מצטרפין** לעוף להשלימו לשיעור כביצה. לפי שהם נחשבים כ"שומר" לעוף, ושומר מצטרף לשיעור כביצה, כאמור[[17]](#footnote-18).

**רבי יוסי אומר: אף ראשי אגפים** - הקצה של ראש הכנף הדבוק לעוף, **וראש הזנב** – העוקץ שמאחורי העוף, שממנו יוצא הזנב, הרי הם **מצטרפים** להשלים לשיעור כביצה.

**שכן מניחים** אותם **ב**עופות **פטומות** [שמנות] עם העוף, ואוכלים אותם יחד, וכיון שהם עומדים לאכילה הרי הם מצטרפים לאוכל לקבל טומאת אוכלין. ומעתה אף בעופות כחושות הם מצטרפים, דהם נחשבים כחלק מהעוף.

אך תנא קמא סובר, שאינם מצטרפים לעוף בין בעופות שמנות ובין בעופות כחושות[[18]](#footnote-19).

וזהו שמנינו שלשה עשר דברים בעוף טהור[[19]](#footnote-20).

**משנה ג:**

עוף טמא שמת, אין נבלתו מטמאת כלל ב"טומאת נבלות", לא במגע ומשא, ולא בבית הבליעה[[20]](#footnote-21).

אך מכל מקום הנבלה מטמאת "טומאת אוכלין" אם יתקיימו בה ארבעת התנאים של הטומאה: א, שיחשוב עליה לאכילת אדם. ב, שתוכשר במים. ג, שיגע בה השרץ ויטמא אותה. ד, שיהא בה שיעור כביצה.

ובכך היא שונה מנבלת עוף טהור, דנבלת עוף טהור סופה לטמא טומאה חמורה בבית הבליעה, ולפיכך היא מטמאת טומאת אוכלין בלא הכשר מים ושרץ, אך נבלת עוף טמא שאין סופה לטמא טומאה חמורה, אינה מטמאת טומאת אוכלין עד שיתקיימו בה כל התנאים הללו.

**נבלת העוף הטמא צריכה מחשבה** לאכילת אדם[[21]](#footnote-22), **והכשר** מים, וצריכה שתיגע בשרץ, **ו**מעתה היא **מטמאה טומאת אוכלין** כאשר יש בה כשיעור **כביצה.**

דלאחר שנתקיימו בה כל התנאים הללו, שהיא עומדת לאכילת אדם, והוכשרה במים, ונגע בה השרץ, ויש בה שיעור כביצה, הרי היא מטמאת אוכלין ומשקין בטומאת אוכלין.

**ו**כן אם נטמאה הנבלה, כאמור, הרי היא מטמאת את האדם האוכל ממנה בשיעור **כחצי פרס - לפסול את הגוויה.** כלומר, דגופו טמא מחמת אכילה זו, ופוסל את התרומה.

דחכמים גזרו על אדם שאוכל אוכלין טמאים בשיעור חצי פרס [לרש"י שני ביצים ולהרמב"ם ביצה ומחצה], שהוא יחשב כשני לטומאה, ופוסל את התרומה. ואף שמעיקר הדין אין אוכלין מטמאין אדם, מכל מקום גזרו חכמים שמא יכניס לפיו אוכלין טמאים ומשקין תרומה בבת אחת, ויטמאו האוכלין הטמאים את המשקין. ולפיכך גזרו חכמים דאדם האוכל אוכלין טמאים פוסל את התרומה.

וכן האוכל נבלת עוף טמא - שחישב עליה לאכילה, והוכשרה במים, ונגעה בשרץ - בשיעור חצי פרס, הרי הוא פוסל את התרומה[[22]](#footnote-23). [אך האוכל נבלת עוף טהור בשיעור חצי פרס, בלא"ה הוא טמא, שהרי מיד כאשר אכל שיעור כזית הוא נטמא מחמת טומאת נבלת עוף טהור בבית הבליעה].

**ואין בה** בנבלת עוף טמא טומאת **כזית בבית הבליעה.**

כאמור בהקדמה לפירקין, דטומאת נבלות של עוף בבית הבליעה נתחדשה רק בעוף טהור ולא בעוף טמא. לפי שנאמר בטומאת בית הבליעה "נבלה וטריפה", ודרשינן מי שאיסור אכילתו משום בל תאכל נבלה, יצא עוף טמא דאיסור אכילתו משום בל תאכל טמא[[23]](#footnote-24).

**והאוכלה** - האוכל חצי פרס מנבלת עוף טמא שנטמאה, שגופו טמא, כאמור, **אין טעון הערב שמש,** אלא מיד לאחר טבילתו במקוה הוא טהור, ואינו פוסל את התרומה.

לפי שטומאת גוויה היא גזירה דרבנן, וחכמים החמירו להצריכו טבילה בלבד, אך לא הצריכוהו להמתין עד שיעריב שמשו, אף לא לגבי תרומה וקדשים. [מה שאין כן האוכל נבלת עוף טהור שהוא טעון הערב שמש, כאמור במשנה א', לפי שטומאתו מהתורה].

**ואין חייבין עליה על בית מקדש.**

האוכל חצי פרס מנבלת עוף טמא שנטמאה, ונכנס למקדש בלא טבילה, אינו חייב כרת, לפי שהוא טמא רק מדרבנן. [מה שאין כן האוכל נבלת עוף טהור ונכנס למקדש חייב כרת, לפי שטומאתו דאוריתא].

**אבל שורפין עליה את התרומה.** דאם אכל חצי פרס מנבלת עוף טמא שנטמאה, ונגע בתרומה, שורפים אותה. ואף שטומאתו רק מדרבנן, מכל מקום גזרו חכמים שישרפו את התרומה על טומאה זו[[24]](#footnote-25).

**והאוכל אבר מן החי ממנה** מנבלת עוף טמא, **אינו סופג את הארבעים.** לפי שנאמר בפסוק האוסר אבר מן החי "לא תאכל הנפש עם הבשר", ודרשו חכמים, לא תאכל בשר בעוד שהנפש בו, אך בשר בפני עצמו בלא הנפש [כלומר, לאחר שחיטה] אכול.

ומדייקינן, כל שבשרו מותר לאחר שחיטה, אתה מצווה על אבריו בעוד שהוא חי, אך כל שאין בשרו מותר לאחר שחיטה, כגון בהמה ועוף טמאים, אי אתה מצווה על אבריו בעוד שהוא חי. ולפיכך האוכל אבר מן החי מעוף טמא, אינו לוקה.

**ואין שחיטתה מטהרתה** [מתירתה] מאיסור אבר מן החי לבן נח[[25]](#footnote-26).

דין זה צריך למספר הקדמות:

א. מה ששנינו לעיל דאין איסור אבר מן החי נוהג בעוף טמא, אין זה אלא לישראל, אך לבן נח איסור אבר מן החי נוהג גם בעוף טמא, שהרי לגביו הבשר מותר לאחר מיתה, וקרינן ביה כל שבשרו מותר אתה מצווה על אבריו.

ב. ישראל ששוחט בהמה טהורה, הרי היא מותרת באכילה אף בעוד שהיא מפרכסת, ואף על פי שהמפרכסת נחשבת כחיה לכל דבריה, מכל מקום אינה אסורה משום אבר מן החי, לפי שמעשה השחיטה מתיר באכילה.

ג. מאחר והשחיטה מתירה את הבהמה לאכילת ישראל, הרי היא מתירה אף לאכילת עובד כוכבים, ואינה אסורה משום אבר מן החי. משום דאמרינן "מי איכא מידי דלישראל שריא ולעובד כוכבים אסירא". וכיון שלישראל אינה אסורה משום אבר מן החי הוא הדין לעובד כוכבים.

ומעתה אשמועינן מתניתין, דאם שחט עוף טמא, אין העובד כוכבים יכול לאכול מהעוף עד שתמות לגמרי, אך בעוד שהיא מפרכסת אסור לו לאכול[[26]](#footnote-27). דרק בבהמה ועוף טהורים השחיטה מתירה גם כשהיא מפרכסת, כיון שהיא מתירה לישראל, אך בבהמה ועוף טמאים שלישראל אסור לאכול משום איסור טמא, אין השחיטה מתירה, והרי הוא עובר על איסור אבר מן החי[[27]](#footnote-28).

**הכנפים והנוצה** של העוף הטמא **מיטמאות** - אם נגע בהן שרץ, הרי הם מכניסות את הטומאה לעוף. **ומטמאות** - אם נטמא העוף ונגעו הן באוכלין, הרי הם מוציאות את הטומאה מהעוף לאוכלין. **ומצטרפות** לעוף לשיעור כביצה.לפי שרגילים להניח אותן על העוף שלא יתקלקל, והרי הם נחשבות "שומר" לעוף, והשומר מצטרף לשיעור כביצה. [מה שאין כן בכנפים ונוצה של עוף טהור, דאין רגילים להניח אותם יחד, ואינם נחשבים "שומר" אלא "יד", ולכן אינם מצטרפים][[28]](#footnote-29).

**החרטום והצפרנים** של עוף טמא, **מטמאין ומטמאין ומצטרפין,** וכפי ששנינו בעוף טהור, דהם נחשבים שומר של העוף.

**משנה ד:**

עד כאן מנתה המשנה דיני עוף טמא ועוף טהור, דהחרטום והצפרנים מצטרפים בין בעוף טמא ובין בעוף טהור, ואילו הכנפים והנוצה בעוף טהור אינם מצטרפים ובעוף טמא הם מצטרפים. המשנה דלהלן מדברת על בהמה [בין טהורה בין טמאה, בין שנשחטה ובין שמתה מאליה], אילו חלקים בבהמה מצטרפים לטומאת אוכלין.

במשנתינו נמנים דברים, שכאשר הם בפני עצמם, ואינם מחוברים לאוכל, אינם ראויים לקבל טומאת אוכלים, מפני שאינם עומדים לאכילה, ואילו כאשר הם מחוברים לאוכל, הרי הם מקבלים טומאה.

ולא זו בלבד שהם מקבלים טומאה, אלא אף הם מצטרפים לאוכל להשלים לשיעור כביצה - שזהו השיעור לטומאת אוכלים לקבל טומאה ולטמאות אחרים, שאם אין באוכל בפני עצמו שיעור כביצה אלא בצירוף הדבר ההוא, הרי הם מצטרפים לקבל טומאה ולטמאות אחרים[[29]](#footnote-30).

ישנם שני אופנים שהדבר בפני עצמו אינו מקבל טומאה, וכשהוא מחובר לאוכל הוא מקבל טומאה, – האחד, "שומר האוכל", שהתחדש בתורה ששומר האוכל מקבל טומאה ומצטרף לאוכל לשיעור כביצה, אך בפני עצמו אינו מקבל טומאה, לפי שאינו ראוי לאכילה. והשני, חלקי הבהמה שאינם עומדים לאכילה בפני עצמם, אך כשהם מחוברים לאוכל הרגילות היא לאכול את האוכל עם החלקים הללו.

ובבהמה: העור של בהמה לאחר מיתתה, בהיותו מחובר לחתיכת בשר.

והרוטב, כשהוא קרוש על הבשר.

והקיפה, תבלין שנתבשל עם הבשר, ואינו נאכל בפני עצמו.

והאלל, **חתיכות בשר קטנות שנחתכו עם העור**, ונשארו דבוקים לעור.

והעצמות, שיש בתוכם מוח העומד לאכילה.

והגידים והקרנים והטלפים.

כל הדברים הללו - מצטרפין הם עם הבשר להשלימו לשיעור כביצה לענין לטמא טומאת אוכלין!

העור[[30]](#footnote-31), העצמות והטלפים מצטרפים, משום שהם נחשבים "שומר" לבשר. ואילו הרוטב, הקיפה, האלל, הקרנים והגידין מצטרפים, משום שהם נאכלים יחד עם הבשר[[31]](#footnote-32).

המשנה נקטה שהם "מצטרפים" לטמא טומאת אוכלים, לפי שכאשר אינם מחוברים לאוכל אינם מקבלים טומאה כלל, כיון שאינם עומדים לאכילה בפני עצמם.

אבל הם לא מצטרפים לטומאת נבלות, שאם הבהמה מתה מאליה, ואין בבשר הנבלה כזית - שזהו השיעור שנבלה ראויה לטמא, אין הדברים הללו מצטרפין להשלימו לשיעור כזית. לפי שמצד עצמם אין עליהם תורת נבלה, ודין "שומר" נאמר רק לגבי טומאת אוכלין, ולא לגבי טומאת נבלות!

ואף אותם הדברים שדרכם להאכל ביחד עם הבשר אינם מצטרפים, לפי ש"טומאת נבלה" נאמרה רק על בשר הנבילה עצמה, וכפי שנאמר בתורה "הנוגע בנבלתה", ולא על אוכל הנאכל עם הנבילה[[32]](#footnote-33).

כיוצא בו מצינו דבר שנוהגת בו טומאת אוכלין אך לא נוהגת בו טומאת נבלה.

כגון: ישראל השוחט בהמה טמאה לצורך עובד כוכבים, והיא עדיין מפרכסת **[מתנענעת],** אף על פי שאסורה הבהמה באכילה לעובד כוכבים משום אבר מן החי, שהרי עדיין היא כחיה לכל דבריה[[33]](#footnote-34), מכל מקום היא נחשבת כבר עתה כאוכל, והרי היא מטמאה טומאת אוכלין, **[**ואין צריך מחשבה נוספת לאכילה, שהרי בשעת השחיטה חישב עליה לאכילת העובד כוכבים].

לפי שישראל השוחט בהמה טהורה, מעשה השחיטה מתיר אותה לאכילה מיד אף בעוד שהיא מפרכסת, ולכן היא גם מקבלת טומאת אוכלים מיד, שהרי היא נחשבת לאוכל הראוי לאכילה גם בעוד שהיא מפרכסת[[34]](#footnote-35),

ולפיכך גם כאשר שחט ישראל בהמה טמאה [שהיא אסורה לאכילת ישראל] לצורך עובד כוכבים, הרי המחשבה שהוא חושב בשעת השחיטה שהוא שוחט בשביל שהגוי יאכלנה מועילה כדי שיחול עליה שם אוכל מיד, אף בעוד שהיא מפרכסת.

[דין זה קיים בשני תנאים: התנאי האחד, שהבהמה תמות על ידי שחיטה כשרה. אך אם מתה הבהמה על ידי נחירה, או על ידי שחיטה שאינה כשרה, כגון ששהה או דרס בשעת השחיטה, אינה נחשבת לאוכל בעוד שהיא מפרכסת, לפי שרק בשחיטה כשרה מצינו שהמפרכסת נחשבת אוכל[[35]](#footnote-36).

התנאי השני, שהבהמה נשחטה לצורך עובד כוכבים, שאילו נשחטה לצורך ישראל, אין מחשבתו שחשב לצורך אכילה מועלת לתת לבהמה שם אוכל, לפי שהיא אסורה באכילה, ובטלה מחשבתו[[36]](#footnote-37)].

אבל היא לא מטמאה טומאת נבלות, כל עוד שהיא מפרכסת, עד שתמות, או עד שיתיז את ראשה, שאז היא נחשבת כמתה אפילו אם היא עדיין מפרכסת. לפי שלגבי טומאת נבלות נאמר "וכי ימות מן הבהמה", לומר, שאין הבהמה מטמאת עד שתמות.

[חילוק זה קיים בבהמה טמאה בלבד, שהרי השוחט בהמה טהורה שחיטה כשרה, אינה מטמאת טומאת נבלות כלל, ואף לאחר שתמות].

ואם כן, מצינו כי ריבה הכתוב לטמא טומאת אוכלין יותר ממה שריבה לטמא טומאת נבלות!

משנה ה:

**הקדמה למשניות דלהלן:**

**א. אין האוכל מטמא אחרים עד שיהא בו שיעור כביצה.**

**ב. אוכל טהור שנגע בזמן אחד בשני חצאי כביצה אוכלין טמאים, הרי הוא נטמא. ואף על פי שאין חיבור בין שני החצאים הטמאים, מכל מקום, כיון שנגע בשיעור כביצה טומאה הרי הוא נטמא[[37]](#footnote-38).**

**ג. אוכל אחד שמורכב משני חלקים, חלק אחד טמא ויש בו כביצה, וחלק שני טהור, אף הנוגע בחלק הטהור נטמא. לפי שנגיעה במקצת הדבר נחשבת כנגיעה בכל הדבר, והרי זה נחשב שהוא נוגע בכזית הטמא[[38]](#footnote-39).**

**ד. דרגות הטומאה הן:**

**ראשון לטומאה – אוכל שנגע באב הטומאה, הרי הוא נעשה ראשון לטומאה ומטמא אוכלין ומשקין, אפילו חולין.**

**שני לטומאה – אוכל שנגע בראשון לטומאה נעשה שני לטומאה, ואינו מטמא חולין, אלא הוא פוסל את התרומה בלבד.**

**שלישי לטומאה – תרומה שנגעה בשני לטומאה נעשית שלישי לטומאה, ואינה מטמאת תרומה, אלא היא פוסלת את הקודש בלבד.**

**רביעי לטומאה – קודש שנפסל משלישי לטומאה נעשה רביעי לטומאה.**

האוכל שנטמא באב הטומאה, **כגון שנטמא מטמא מת או משרץ, דהוא נעשה ראשון לטומאה,** ו**האוכל** שנטמא בולד הטומאה, **כגון שנטמא מראשון לטומאה, דהוא נעשה שני לטומאה,**

**הרי שניהם** מצטרפין זה עם זה **להשלים לשיעור כביצה** **-** לטמא בקל שבשניהן!

**דאם בכל אוכל בפני עצמו יש רק חצי כביצה, וחיבר את שניהם יחד, או אפילו לא חיבר אותם, אלא שהם נגעו כאחת באוכל אחר[[39]](#footnote-40), הרי הם מצטרפים לשיעור כביצה לטמאות כשני לטומאה, דתרומה הנוגעת בהם תפסל להיות שלישי לטומאה.**

**אך אינם מטמאים חולין כראשון לטומאה, שהרי בחצי הביצה שהיא רק שני לטומאה, אין בכוחה לטמאות חולין.**

**דתנן במסכת מעילה [יז א], כלל אמר רבי יהושע: כל שטומאתו ושיעורו שוין מצטרפין. טומאתו ולא שיעורו, שיעורו ולא טומאתו, לא טומאתו ולא שיעורו, אין מצטרפין.**

**והרי ראשון לטומאה ושני לטומאה שוין בטומאתם ובשיעורם, בטומאתם הם שוים, דשניהם מטמאים במגע ולא במשא, ושניהם מטמאים רק אוכלין ומשקין ולא אדם וכלים. ובשיעורם הם שוים, דשניהם מטמאים בשיעור כביצה. ולכן הם מצטרפים זה עם זה לשיעור כביצה[[40]](#footnote-41).**

**מבארת המשנה:** כיצד **הם מצטרפים!?**

כחצי ביצה אוכל **טמא בדרגת** ראשון **לטומאה, ו**כחצי ביצה אוכל **טמא בדרגת** שני **לטומאה,** שבללן זה בזה, **וחיבר אותם להיות גוש אחד בשיעור כביצה, הרי דינם כ**שני **לטומאה, שהם פוסלים את התרומה.**

**וכן** כחצי ביצה אוכל **טמא בדרגת** שני **לטומאה, ו**כחצי ביצה אוכל **טמא בדרגת** שלישי **לטומאה, כגון תרומה שנטמאה[[41]](#footnote-42),** שבללן זה בזה, **וחיבר אותם להיות גוש אחד בשיעור כביצה, הרי דינם כ**שלישי **לטומאה,** **שהם פוסלים קודש בלבד.** **אך אינם פוסלים תרומה, שהרי חצי מהביצה הוא רק שלישי לטומאה, ואינו פוסל תרומה אחרת[[42]](#footnote-43).**

כביצה אוכל **טמא בדרגת** ראשון **לטומאה ו**כביצה אוכל **טמא בדרגת** שני **לטומאה,** שבללן זה בזה, **והרי לפניו גוש אחד בשיעור שני ביצים, שחציו טמא בדרגת ראשון וחציו טמא בדרגת שני, הרי דינו כ**ראשון **לטומאה.**

**דכיון שיש בתוך הגוש כביצה אוכל טמא בדרגת ראשון לטומאה, הרי הנוגע בגוש בכל מקום שהוא נחשב כנוגע בכביצה אוכל ראשון, ואף אם נגע בפועל רק בחלק שטמא בדרגת שני לטומאה, שהרי נגיעה במקצת הדבר נחשבת כנגיעה בכולו, וכפי שהקדמנו. ולפיכך אוכל הנוגע בו נעשה שני לטומאה.**

חלקן **לשנים, והרי בכל חלק שיעור כביצה שחציו ראשון לטומאה וחציו שני לטומאה,** זה שני, וזה שני! **שהרי שני חצאי הביצה שבכל חלק מצטרפין לטמא כקל שבהם, שהוא שני לטומאה, ופוסלים את התרומה[[43]](#footnote-44).**

נפל זה לעצמו וזה לעצמו לתוך ככר של תרומה, **דכל חלק מהתערובת נגע בתרומה בזמן אחר,** פסלוהו. **שהרי כל אחד מהם נחשב כשני לטומאה, כאמור, ושני לטומאה פוסל את התרומה.**

נפלו שניהן כאחת **ונגעו בככר התרומה בזמן אחד [כל אחד מצד אחר של התרומה[[44]](#footnote-45)],** עשאוהו שני!

**דכיון שהתרומה נגעה בזמן אחד בשני החלקים, ובכל חלק יש חצי כביצה אוכל טמא בדרגת ראשון לטומאה, הרי היא נעשית שני לטומאה, שהרי התרומה נגעה בזמן אחד בכביצה ראשון לטומאה. [ואף שאין חיבור בין שני החלקים, מכל מקום התרומה טמאה, כיון שהיא נגעה בזמן אחד בשיעור כביצה, וכפי שהקדמנו, דאין צריך שכל הכביצה תהיה מחוברת, אלא כל שנגע בזמן אחד בכביצה אוכל טמא הרי הוא נטמא][[45]](#footnote-46).**

משנה ו:

כביצה אוכל שני, **ו**כביצה אוכל שלישי, שבללן זה בזה, **וחיבר אותם להיות גוש אחד של שני ביצים, הרי הגוש מטמא כ**שני **לטומאה.**

**דכיון שיש בתוך הגוש כביצה אוכל טמא בדרגת שני לטומאה, הרי הנוגע בגוש בכל מקום שהוא נחשב כנוגע בכביצה אוכל שני. ואף אם נגע בפועל רק בחלק שטמא בדרגת שלישי לטומאה. שהרי נגיעה במקצת הדבר נחשבת כנגיעה בכולו, וכפי שביארנו לעיל. ולפיכך תרומה הנוגעת בגוש נפסלת, ונעשית שלישי לטומאה.**

חלקן **לשנים, והרי בכל חלק שיעור כביצה, שחציו טמא בדרגת שני וחציו טמא בדרגת שלישי,** זה שלישי, וזה שלישי! **שהרי שני חצאי הביצה שבכל חלק מצטרפין לטמא כקל שבהם, דהיינו כשלישי לטומאה, ופוסלים את הקודש.**

נפל זה לעצמו וזה לעצמו לתוך ככר של תרומה, **דהתרומה נגעה בכל חלק בזמן אחר,** לא פסלוהו. **שהרי דין כל אחד מהם כשלישי לטומאה, שאינם פוסלים את התרומה אלא את הקודש.**

נפלו שניהן כאחת **בזמן אחד על התרומה, [כל אחד מצד אחר],** עשאוהו שלישי! **דכיון שהתרומה נגעה בזמן אחד בשני החלקים, ובכל חלק יש חצי כביצה אוכל טמא בדרגת שני לטומאה, הרי היא נפסלת, שהרי התרומה נגעה בזמן אחד בכביצה שני לטומאה.**

כביצה אוכל **טמא בדרגת** ראשון **לטומאה, ו**כביצה אוכל **טמא בדרגת** שלישי **לטומאה,** שבללן זה בזה, **ועשה מהם גוש אחד בשיעור שני ביצים, הרי הגוש מטמא כ**ראשון **לטומאה. שהרי הנוגע בגוש בכל מקום שהוא נחשב כנוגע בכביצה ראשון לטומאה, לפי שנגיעה במקצת הגוש נחשבת כנגיעה בכולו.**

חלקן **לשנים,** **והרי בכל חלק כביצה שחציו ראשון וחציו שלישי,** זה שני, וזה שני, **וכל חלק מהם פוסל את התרומה.** שאף השלישי שנגע בראשון נעשה שני! **שהרי הכביצה שהוא ראשון נגע בכביצה שהוא שלישי, וטימא אותו להיות שני לטומאה. וכבר שנינו לעיל, דאוכל כביצה שחציו ראשון וחציו שני דינו כשני לטומאה, שהוא פוסל את התרומה.**

כשתי ביצים אוכל **טמא בדרגת** ראשון **לטומאה, ו**כשתי ביצים אוכל **טמא בדרגת** שני **לטומאה,** שבללן זה בזה, **ועשה מהם גוש אחד בשיעור ארבעה ביצים, דינם כ**ראשון **לטומאה.** **שהרי הנוגע בגוש בכל מקום שהוא נחשב כנוגע בשני ביצים שהם ראשון לטומאה[[46]](#footnote-47).**

חלקן **לשנים,** **והרי בכל חלק שני ביצים, כביצה טמא בדרגת ראשון וכביצה טמא בדרגת שני,** זה ראשון, וזה ראשון! **שהרי הנוגע בכל מקום מהם נחשב כנוגע בכביצה ראשון[[47]](#footnote-48).**

**חלקן** לשלשה או לארבעה **חלקים שוים,** הרי אלו שני, **שהרי לא נשאר בכל חלק כביצה שלם של ראשון לטומאה, ולכן הנוגע בכל חלק נחשב כנוגע בשני לטומאה, דהם מצטרפים לטמא כקל שבהם[[48]](#footnote-49).**

**אך אם יגעו כל החלקים בזמן אחד באוכל אחר, הרי הם מטמאים כראשון לטומאה, שהרי האוכל נגע בכביצה ראשון בזמן אחד.**

כשתי ביצים אוכל **טמא בדרגת** שני **לטומאה, ו**כשתי ביצים אוכל **טמא בדרגת** שלישי **לטומאה,** שבללן זה בזה, **ועשה מהם גוש אחד בשיעור ארבעה ביצים, הרי הוא מטמא כ**שני **לטומאה.** **שהרי הנוגע בכל מקום בגוש נחשב כנוגע בשני ביצים של שני לטומאה.**

חלקן **לשנים, והרי בכל חלק שני ביצים, כביצה שני וכביצה שלישי,** זה שני, וזה שני! **שהרי הנוגע בכל מקום מהם נחשב כנוגע בכביצה שני.**

**חלקן** לשלשה או לארבעה **חלקים שוים,** הרי אלו שלישי. **שהרי לא נשאר בכל חלק כביצה של שני לטומאה. ולכן הנוגע בכל חלק נחשב כנוגע בשלישי לטומאה, דהם מצטרפין לטמא כקל שבהם.**

משנה ז:

מקרצות **חתיכות בצק המונחות סמוכות זו לזו, ו**נושכות זו בזו, **דכאשר יפריד אחת מחברתה יתלש עמה מעט מהבצק של חברתה,** ו**כן** ככרות **שלמות הסמוכות זו לזו, ו**נושכין זה בזה,

נטמאת אחת מהן בשרץ, **כגון אם אחת מהחתיכות נגעה בשרץ,** כולן תחלה **[ראשון לטומאה][[49]](#footnote-50).**

**דנשיכת החתיכות זו בזו מחשיבה את כולם למחוברות זו לזו, והרי זה נחשב שהשרץ נגע בכל החתיכות, ולכן כולם טמאים בדרגת ראשון לטומאה[[50]](#footnote-51).**

פרשו **– הפריד את החתיכות זו מזו, עדיין** כולן תחלה. **שהרי כולם נטמאו מהשרץ, [לאפוקי ממשנה ח' דלאחר שפירשו דינם שונה].**

**נגעה אחת מהחתיכות** במשקין **טמאים,** **דחכמים גזרו על משקין טמאים שיהיו לעולם כראשון לטומאה,**

כולן שניות, **ופוסלים את התרומה.** **שהרי זה נחשב שהמשקין נגעו בכל החתיכות, לפי שהנשיכה מחברת את כל החתיכות להחשב כחתיכה אחת. [קמ"ל מתניתין, דגם לגבי טומאת משקין, שהיא טומאה דרבנן, נשיכה נחשבת לחיבור].**

פרשו **החתיכות זו מזו, עדיין** כולן שניות. **שהרי כולם נטמאו ממשקין טמאים.**

**נגעה אחת מהחתיכות** בידים **טמאות, או בסתם ידים, דחכמים גזרו על הידים שיחשבו כשני לטומאה ופוסלות את התרומה,**

כולן שלישיות, **דאם החתיכות הם של תרומה כולם נפסלים,** **ופוסלים את הקודש. שהרי זה נחשב שהידים נגעו בכל החתיכות, לפי שהנשיכה מחברת את כולם להחשב כחתיכה אחת. [קמ"ל מתניתין דאף דלגבי טומאת ידים, שהיא טומאה דרבנן שאין לה עיקר מהתורה, נשיכה נחשבת לחיבור].**

פרשו **החתיכות זו מזו עדיין** כולן שלישיות, **ופוסלות קודש, שהרי כולם נפסלו מידים טמאות.**

**אך אם נגע טבול יום באחת מהחתיכות, לדעת בית הלל [בתחילת מסכת טבול יום] כולן טהורות, דלגבי טבול יום נשיכה לא הוי חיבור. דטבול יום קלישא טומאתו, והקילו בו טפי מטומאת משקין וידים.**

משנה ח:

מקרצת שהיתה תחלה, **כגון שנגעה בשרץ כשהיא היתה בפני עצמה, ונטמאה בדרגת ראשון לטומאה,** ו**לאחר מכן** השיך לה[[51]](#footnote-52) **[חיבר לה על ידי נשיכה]** **מקרצות** אחרות **טהורות, ומעתה המקרצות הטהורות מחוברות על ידי נשיכה למקרצת הטמאה,**

כולן תחלה! **דבשעת החיבור של המקרצות הטהורות לטמאה, כולם מטמאים כמותה, אף שהם לא נטמאו מהשרץ. לפי שקיי"ל "כל המחובר לטמא טמא", והרי כל המקרצות מחוברות לדבר טמא[[52]](#footnote-53).**

פרשו **המקרצות הטהורות מהמקרצת הטמאה,** היא תחלה **כמו שהיתה בתחילה, לפי שהיא נגעה בשרץ,** וכולן שניות, **מחמת שהם נגעו במקרצת טמאה, והרי הם נטמאו ממנה. [דאינם נחשבים כראשון לטומאה אלא בשעת חיבורם לטמא, אך לאחר שפירשו, דשוב אינם מחוברים לטמא, אינם טמאים אלא מחמת שנגעו במקרצת הטמאה].**

היתה **המקרצת** שניה, **כגון שנגעה בראשון לטומאה כשהיא היתה בפני עצמה,** ו**לאחר מכן** השיך לה **מקרצות** אחרות **טהורות,** כולן שניות, **ופוסלות את התרומה, לפי שהם מחוברות לדבר שהוא שני לטומאה.**

פרשו **המקרצות הטהורות מהמקרצת הטמאה,** היא שניה **כמו שהיתה בתחילה, שהרי היא נטמאה מראשון לטומאה.** וכולן שלישיות **אם הם מקרצות של תרומה, שהרי הם נפסלו בזה שנגעו במקרצת הטמאה.**

היתה **המקרצת** שלישית, **כגון שהיא של תרומה, ונגעה בשני לטומאה ונפסלה,** ו**לאחר מכן** השיך לה **מקרצות** אחרות **טהורות.** היא שלישית, **כמו שהיתה בתחילה, שהרי נפסלה משני לטומאה.**

וכולן **שאר המקרצות** טהורות, בין **לאחר** שפרשו בין **עד** שלא פרשו. **לאחר שפירשו הם טהורות, שהרי אין שלישי פוסל תרומה.**

**וחידשה כאן המשנה, דאף בעוד שהם מחוברות הם טהורות. ואף על פי שהם מחוברות לשלישי לטומאה, מכל מקום, אין טמא עושה את המחובר לו כמותו, אלא אם כן הוא יכול לטמאותו לאחר שפירש ממנו, אך אם אינו יכול לטמאותו, כגון הכא דאין שלישי פוסל תרומה, אינו יכול לעשות את המחובר לו כמותו[[53]](#footnote-54) [[54]](#footnote-55).**

משנה ט:

ככרות הקדש, **כגון שתי הלחם, לחם הפנים, לחמי תודה, ולחם של מנחות[[55]](#footnote-56), והככרות סמוכות זו לזו ונוגעות אחת בחברתה,** שבתוך[[56]](#footnote-57) גומותיהן מים מקודשים - **בגומות שבגב הככרות הצטברו מעט מים קדושים[[57]](#footnote-58).**

נטמאת אחת מהן **מהככרות** בשרץ, כולן טמאות!

**דשנינו במסכת פרה [פ"ח מ"ז]: כל הפוסל את התרומה מטמא את המשקין להיות תחילה. ואפילו שני לטומאה שנגע במשקין, הרי המשקין נעשים ראשון לטומאה.**

**ומעתה, הככר הראשון שנגע בו השרץ, נעשה ראשון לטומאה מחמת השרץ, [וכן המים שעל גביו, נטמאים מהככר, ושוב הם נעשים ראשון לטומאה].**

**הככר השני הסמוך אליו נעשה שני לטומאה, לפי שהוא נגע בככר הראשון שהוא ראשון לטומאה. המים שבתוך הככר השני נעשים תחילה, לפי הכלל האמור, דשני לטומאה מטמא משקין להיות תחילה.**

**הככר השלישי הסמוך אליו גם כן נעשה שני. ואף על פי שהככר השלישי נגע רק בככר השני [שדינו כשני לטומאה], ולא נגע במשקין שעל גביו [שהם תחילה]. מכל מקום, משום חיבת הקודש[[58]](#footnote-59) אנו מחשיבים את הככר והמשקה שעל גביו כמחוברים זה לזה, והרי זה נחשב שהככר השלישי נגע במשקין שעל גבי הככר השני, ולכן הוא נעשה שני לטומאה[[59]](#footnote-60).**

**המשקין שעל גבי הככר השלישי נעשים תחילה, על פי הכלל האמור, ששני לטומאה מטמא משקין להיות תחילה, והרי המשקין מטמאים שוב את הככר הרביעי הסמוך אליו להיות שני לטומאה, והמים שבו נעשים תחילה ומטמאים את הככר החמישי להיות שני לטומאה, ומטעם זה כל הככרות טמאות[[60]](#footnote-61).**

**נגע השרץ** ב**ככרות של** תרומה **הסמוכות זו לזו והצטברו משקין על גביהן, הרי השרץ** מטמא שנים **שני ככרות** ופוסל אחד, **ושאר הככרות טהורות.**

**הככר הראשון שנגע בו השרץ נעשה ראשון לטומאה, [וכן המשקין שעל גביו תחילה כאמור].**

**הככר השני שנגע בו נעשה שני לטומאה, [והמשקין שעל גביו תחילה, דשני לטומאה מטמא משקין להיות תחילה].**

**הככר השלישי נעשה שלישי לטומאה, ואינו מטמא עוד ככרות, וכן המשקין שעל גביו טהורים. שהרי שלישי בתרומה הוא פסול ואינו מטמא אחרים. [ולגבי תרומה לא אמרינן שהמשקה והככר יחשבו כמחוברים, דלא שייך בתרומה חיבת הקודש. ולכן אין אנו מחשיבים שהככר השלישי נגע במשקין שעל גבי הככר השני, אלא לענין קודש בלבד].**

אם יש ביניהם משקה טופח[[61]](#footnote-62) – **אם המים אינם על גבי הככרות, אלא ביניהם,**

אף ב**ככרות של** תרומה הכל טמא!

**הככר הראשון שנגע בו השרץ נעשה ראשון לטומאה, וכן המשקה שסמוך אליו נעשה ראשון לטומאה, כפי הכלל האמור, שמשקין לעולם תחילה.**

**הככר השני הסמוך אליו נעשה שני לטומאה, שהרי הוא נגע בככר הראשון ובמשקין שביניהם, שדינם כראשון לטומאה.**

**המשקה הסמוך אליו נעשה תחילה, כפי הכלל האמור, דשני לטומאה מטמא משקין להיות תחילה. ולפיכך הככר השלישי גם הוא נעשה שני לטומאה, שהרי הוא נגע במשקין שהם תחילה. וכן המשקין שסמוכים אליו נעשים תחילה, והככר הרביעי נעשה שני לטומאה, וכן כל הככרות נעשות שני לטומאה מטעם זה.**

1. במסכת נדה [נא א] ובעוד מקומות יליף לה תנא דבי רבי ישמעאל מהא דכתיב לגבי טומאת אוכלין, "וכי יפול מנבלתם על כל זרע זירוע אשר יזרע", מה זרעים שאין סופן לטמא טומאה חמורה צריכין הכשר, אף כל וכו'. יצתה נבלת עוף טהור שסופה לטמא טומאה חמורה שאין צריכה הכשר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואף שסופה לטמא טומאה חמורה מכל מקום צריך שתהיה עומדת לאכילת אדם, דהכלל שכל שסופו לטמא טו"ח מועיל רק שלא יצטרכו הכשר מים ונגיעת שרץ, אך שם אוכל מיהא בעי. וכן כתבו התוספות במסכת חולין [פא ב ד"ה פרה], ודלא כמו שכתבו בדעת רש"י שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. לגבי נבלת בהמה קיי"ל במסכת עוקצין פ"ג, דנבלת בהמה טהורה אינה צריכה מחשבה, דהיא עומדת לאכילה בכל מקום, ונבלת בהמה טמאה צריכה מחשבה, דאינה עומדת לאכילה בכל מקום. אך לגבי נבלת עוף יש חילוק, דבכפרים אינה עומדת לאכילה, וצריכה מחשבה, ובשווקים היא עומדת לאכילה, ואינה צריכה מחשבה.

   טעם החילוק בין כפרים לשווקים פירש **רש"י** במסכת בכורות [י א ד"ה בכפרים], דבני הכפרים עניים, ואין רגילים לאכול עופות. כלומר, דעוף יקר יותר מבהמה. אך **התוספות** [ד"ה ונבלת] פירשו להיפך, דבשווקים יש אוכלין מרובים וקונין כל דבר, אך בכפרים אוכלים מועטין, ולא זבני אלא מידי מעליא. [פירוש רש"י צריך ביאור, וכי משום שהוא יקר ואין לו קונים אינו נחשב עומד לאכילה? בשלמא לפי תוספות, משום פחיתותו אינו עומד לאכילה וזורקים אותו, אך לפי רש"י שהעוף יקר יותר צ"ב].

   אך הקשה **המשנה אחרונה,** אם בכפרים אין עופות עומדים לאכילה, מדוע רק נבלת עוף טהור צריכה מחשבה, הרי גם עוף טהור שחוט אינו עומד לאכילה? ותירץ, דכאשר שחט את העוף הטהור לשם אכילה, הרי יש כאן מחשבה לאכילה.

   **הרמב"ם בפיה"מ** כתב, דנבלת עוף טהור צריכה מחשבה לפי שהיא אסורה באכילה. והקשה **המשנה אחרונה,** אם כן בשווקים נמי, שהרי גם שם היא אסורה באכילה? ועוד הקשו האחרונים, דלגבי איסור הנאה כערלה וכלאי הכרם איתא במסכת בכורות [ט ב] דלדעת חכמים מטמאין טומאת אוכלין, ומדוע לא הוזכר שם דבעינן מחשבה, הרי הם אסורים באכילה? ותירץ **המקדש דוד** [מב סק"ג ד"ה ולבאר], דודאי מודה הרמב"ם דבכפרים אינה עומדת לאכילה ובשווקים היא עומדת לאכילה. אלא דבהכי לא סגי, דכל דבר שעומד לאכילה במקום מסויים הרי הוא נחשב אוכל בכל מקום. ולכן הוצרך הרמב"ם להוסיף, דכיון שהיא אסורה באכילה הרי היא צריכה מחשבה בפועל, ולא סגי במה שהיא עומדת לאכילה במקום מסויים. ומעתה, בשווקים שהיא עומדת לאכילה בפועל, הרי זה נחשב שהיה מחשבה לאכילה. אך בכפרים דאינה עומדת לאכילה, אינה מטמאת בלא מחשבה בפועל, ולא סגי במה שהיא עומדת לאכילה בשווקים כיון שהיא אסורה באכילה. ולפי"ז מיושב נמי מערלה וכלאי הכרם, דכיון דהם עומדים לאכילה אין צריך בהם מחשבה אף שאסורים בהנאה. וראה מש"כ עוד המשנה אחרונה בדעת רש"י בכריתות. [↑](#footnote-ref-4)
4. במסכת חולין [קכא א] פירש רש"י, דנבלת עוף טהור צריכה מחשבה לקבל טומאת אוכלין מן השרץ, שאם לא חישב עליה לאוכלה אינה מקבלת טומאה, ואם חזרה ונגעה באוכלין לא נטמאו. וכן פירש במסכת בכורות [י א ד"ה צריכה]. והקשה **בחידושי רעק"א** בבכורות שם, מדוע הוצרך רש"י לומר "לקבל טומאה מן השרץ", הרי בלא נגיעת שרץ היא מטמאת אחרים משום שסופה לטמא טומאה חמורה, וכדאמרינן במתניתין דאינה צריכה הכשר, והנפק"מ בהא דצריכה מחשבה שהיא מטמאת אחרים בלא הכשר מים ושרץ?

   ותירץ, דרש"י בחולין ובבכורות סובר שסופו לטמא טומאה חמורה מועיל רק שאין צריך הכשר מים, אך הכשר שרץ צריך בכל אופן, דהפסוק "על כל זרע זירוע" דילפינן מיניה דין סלט"ח איירי בהכשר מים ולא בהכשר שרץ, עיי"ש שהאריך בזה. ולפיכך הוצרך לומר, דנבלת עוף טהור מטמאת אחרים דוקא אם חישב עליה לאכילה ונגע בה שרץ. [↑](#footnote-ref-5)
5. במסכת כריתות [כא א] מקשינן, מדוע נבלת בהמה טמאה צריכה מחשבה, תיפו"ל דאף בלא מחשבה היא מטמאת טומאת נבלות? ומתרצינן, דנפק"מ באופן דאיכא פחות מכזית נבלה, דאינה מטמאת טומאה חמורה, וצירפה לפחות מכביצה בצק, דהשתא הנבלה צריכה מחשבה להצטרף לבצק להשלימו לשיעור כביצה לטומאת אוכלין. [ומכל מקום אינה צריכה הכשר מים, לפי שסופה לטמא טומאה חמורה אם יצרפה לכזית נבלה].

   וכתב **רש"י** במסכת זבחים [קה ב ד"ה צריכה], דאף במתניתין צריך לומר כן, דהנפק"מ בהא דנבלת עוף טהור מטמאת טומאת אוכלין בכביצה, הוא באופן שיש פחות מכזית וצירפה לפחות מכביצה בצק. ותמה **הגרעק"א בגליון הש"ס,** הא כל מה דמקשינן ומתרצינן הכי במסכת כריתות, זה רק בנבלת בהמה, דהיא מטמאת טומאה חמורה בכל מצב. אך בנבלת עוף טהור שהיא מטמאת טומאה חמורה רק בבית הבליעה, שפיר יש נפק"מ דצריכה מחשבה ומטמאת טומאת אוכלין בכביצה באופן שאינה בבית הבליעה? ובמסכת נדה [נ ב ד"ה צריכות] באמת פירש רש"י, דצריכה מחשבה לפי שאין בה טומאה חמורה אלא בבית הבליעה.

   וראה **קהלות יעקב** [טהרות סימן מא] שיישב, דרש"י הוצרך לפרש כן לפי מה דס"ד בגמרא שם דמתניתין כרבי מאיר, וליישב קושית התוספות בבבא קמא, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-6)
6. במסכת זבחים [קה ב] נחלקו רבי מאיר וחכמים לגבי שעיר המשתלח, שהוא מטמא את המתעסקין בו טומאה חמורה, האם אמרינן סלט"ח ומטמא כבר מעכשיו טומאת אוכלין, אף שהוא חי, או שמא, כיון שבעל חי אינו מקבל טומאה לא מהני סלט"ח. ואמרינן התם, דמתניתין דבעינן כביצה לטומאה הקלה [ומשמע אף בנקיט ליה בידיה דעומדת לטמא בטו"ח] דלא כרבי מאיר, דהא לפי רבי מאיר שאף בעל חי מטמא, מוכח דלטומאה הקלה אין צריך את התנאים של טומאת אוכלין דעלמא, שהרי בעל חי בכל מקום אינו מקבל טומאת אוכלין, ומכל מקום הכא מטמא טו"ק, אלא כל שמטמא בטומאה חמורה מטמא גם בטומאה קלה.

   ובתוספות במסכת בבא קמא [עז א] הקשו, מדוע הוצרכה הגמרא להוכיח דמתניתין דלא כרבי מאיר מהסיפא דבעינן שיעור כביצה, הא כבר ברישא דצריכה מחשבה מוכח דלא כרבי מאיר, דכיון דלא בעינן את התנאים של טומאת אוכלין, אף מחשבה לא ליבעי? ותירצו, דאמנם לרבי מאיר גם בעל חי מטמא, ואין צריך כביצה, אך מחשבה בעי, דבלא מחשבה אינו ראוי לטומאה קלה כלל, עיי"ש.

   ובקהלות יעקב שם כתב, דרש"י בזבחים אתא ליישב קושיה זו, דמהא דצריכה מחשבה אין להוכיח דלא כרבי מאיר, דהא משכח"ל שצריכה מחשבה באופן שצירף פחות מכזית נבלה לפחות מכביצה בצק, ולכן הוצרכה הגמרא להוכיח מהסיפא דבעינן כביצה. [↑](#footnote-ref-7)
7. במסכת זבחים [ע א] אמרינן, דרבי מאיר יליף מתיבת "נבלה" דשיעור אכילת נבלת עוף טהור לטמא בבית הבליעה הוא בכזית, כשם שאיסור אכילת נבלה הוא בכזית. ומקשינן, תיפו"ל דבעינן כזית מדאפקיה רחמנא בלשון "אכילה"? ומתרצינן, חד לשיעור אכילה בכזית, וחד לשיעור אכילה בכדי אכילת פרס. דסד"א, הואיל וחידוש הוא, יותר מכדי אכילת פרס נמי ליטמא, קמ"ל.

   והקשו האחרונים, דהרמב"ם פ"ג מאה"ט ה"א כתב, וזה שנאמר "תאכל", ליתן שיעור לטומאתה כשיעור אכילה, שהיא כזית. ומדוע לא הזכיר דבעינן כזית בכדי אכילת פרס?

   ותירץ **בחידושי רבינו חיים הלוי** שם, דהנה חקרו האחרונים האם טומאת נבלת עוף טהור בבית הבליעה הוא משום שמעשה האכילה מטמאת אותו, או שמא, נגיעת הנבלה במקום ההוא מטמאת. ראה בהרחבה בסימן א'. וכתב הגר"ח, דנפק"מ בזה לגבי כדי אכילת פרס, דשיעור כדי אכילת פרס נאמר רק במעשה אכילה, דכל כדי אכילת פרס מצטרף לשיעור כזית, אך במקום שהנגיעה מטמאת בעינן נגיעה בכל השיעור בבת אחת. ומעתה, הסוגיא בזבחים סוברת שמעשה האכילה מטמא, ולכן כדי אכילת פרס מצטרף, ואילו הרמב"ם סמך על הספרא דמוכח שם שהנגיעה בבית הבליעה מטמאת, ולכן בעינן שיהא כזית מהנבלה בבית הבליעה בבת אחת, עיי"ש.

   אך **החזון איש בגליונות** שם נקט באופן פשוט שמעשה האכילה מטמא. וכתב, דהרמב"ם לא הוצרך להזכיר שכדי אכילת פרס מצטרף, דדין זה קיים בכל התורה, ואין צריך לפרש כן בכל מקום. [↑](#footnote-ref-8)
8. הקשה התויו"ט, מדוע לא הזכירה המשנה דנבלת עוף טהור מטמאת את הגוויה בכחצי פרס, כמו בסיפא לגבי נבלת עוף טמא? ובפשטות קושייתו צריכה ביאור, דהא מיד כשיאכל כזית יטמא משום נבלת עו"ט, ואין נפק"מ לטומאת גוויה. אמנם האחרונים ביארו דיש כמה נפק"מ שיתכן טומאת גוויה בלא טומאת נבלת עו"ט:

   א. באופן שצירף פחות מכזית נבלת עו"ט עם פחות מחצי פרס אוכלין טמאים אחרים, דמדין טומאת נבלות ליכא ומדין טומאת גוויה איכא.

   **ובתוספות חדשים** כתב, דאם הנפק"מ רק בפחות מכזית, הרי כדי שיטמא טומאה קלה צריך הכשר מים ושרץ ככל טומאת אוכלין, דהא אין סופו לטמא טומאה חמורה בפחות מכזית. ואם כן הו"ל ככל אוכלין טמאים שמטמאים בחצי פרס, ואין בזה חידוש כלל.

   והקשו עליו **האור גדול הרש"ש וחידושי רעק"א** [בכורות י א], דבגמרא בכריתות [כא א] מבואר, דאף נבלה פחות מכזית מטמאת טומאה קלה בלא הכשר מים ושרץ, דכיון דראוי לצרפה עם כזית נבלה חשיב שסופה לטמא טומאה חמורה? ובאמת בתוספות [ע"ב ד"ה רב חנניא] מבואר דזה תלוי בשני תירוצי הגמרא, דלפי התירוץ השני אם אין בנבלה כזית אינה מטמאת טומאה קלה.

   ב. באופן שאכל חצי פרס נבלת עוף טהור, אך לא אכל בבת אחת אלא פחות פחות מכזית, דטומאת נבלות ליכא כיון שלא אכל כזית בבת אחת, וטומאת גוויה איכא, כיון שאכל בכדי אכילת פרס. [נפק"מ זו היא רק לפי הצד שצריך לאכול את הכזית בבת אחת, וכמש"כ לעיל בשם הגר"ח בדעת הרמב"ם]. וראה **תפארת ישראל בועז ומשנה אחרונה** מש"כ בזה.

   ג. עוד כתב **החזון איש** [א ב], דנפק"מ באכל נבלת עוף טהור פחות מחצי פרס, דנטמא משום נבלת עוף טהור, וטבל, ושוב אכל עוד קצת נבלה והשלים לחצי פרס. דמצד טומאת נבלות הועילה טבילתו, וכשיעריב שמשו יטהר, כיון דבמה שאכל לאחר טבילתו ליכא שיעור כזית. אך מצד טומאת גוויה לא הועילה טבילתו, כיון שהטבילה היתה קודם שנטמא, ואין הטבילה מפסיקה את האכילה. [וכן אם אכל חצי זית נבלה וטבל ולאחר מכן השלים חצי זית, הרי שני החצאים מצטרפים, דהטבילה לא מפסיקה את האכילה אלא אם כן כבר חלה הטומאה, והועילה טבילתו לטהרו]. אך כתב, דיתכן דאין כאן טומאת גוויה כלל, דבאופן שהוא טמא בלא"ה משום נבלת עוף טהור לא תקנו חכמים כלל טומאת גוויה.

   ד. **בכוכב מיעקב** כתב, דלפי מה שהביא הר"ש בפ"ח דפרה מ"ד בשם הערוך, דאין טומאת נבלת עוף טהור אלא במי שאוכל כשהוא לבוש בבגדים, אך כשהוא ערום לא נטמא. לפי"ז שפיר איכא נפק"מ, דאם אכל חצי פרס מהנבלה הרי הוא נטמא אף כשהוא ערום. [↑](#footnote-ref-9)
9. הרע"ב פירש לגבי חייבים עליה על ביא"מ דאיירי בבולע נבלת עוף טהור, ולגבי שורפים עליה את התרומה פירש, אם נגעה הנבלה עצמה בתרומה. אך הרמב"ם בפיה"מ והרא"ש פירשו גם לגבי שורפים עליה את התרומה דאיירי בבולע נבלת עוף טהור שנגע בתרומה. והגר"א באליהו רבה פירש כתרוויהו. [ובמשנה ג' לגבי נבלת עוף טמא שנטמאה פירשו להיפך, דהרמב"ם פירש דאיירי באופן שהנבלה נגעה בתרומה, והרע"ב פירש דאיירי באוכל חצי פרס, עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-10)
10. במסכת חולין [קב א] אמר רב, אבר מן החי צריך כזית, מ"ט אכילה כתיבא ביה, ["לא תאכל הנפש עם הבשר", ואין אכילה פחות מכזית]. ומקשינן מהמשנה להלן לגבי עוף טמא, דאם אכל אבר מן החי ממנה אינו סופג את הארבעים, ואי איירי בכזית תיפו"ל שהוא חייב משום אכילת נבלה? ומתרצינן, דאיירי במשהו בשר גידין ועצמות. כלומר, דאף דקאמר רב דבעינן כזית, מכל מקום אין צריך שיהא כזית בבשר לחוד, אלא אף הגידין והעצמות מצטרפים לשיעור כזית, דכולם בכלל האבר. ולכן בעוף טמא אינו חייב משום עוף טמא, שהרי לא אכל כזית בשר.

    **וברמב"ם בפיה"מ** כאן כתב, ואע"פ שאותו האבר פחות מכזית, כמו שקדם בתחילת אהלות האברים אין להם שיעור. וכ"כ הרע"ב. ותמה **התויו"ט,** דבסוגיא שם מבואר דבעינן שיהא בכל האבר כזית, ורק בבשר לחוד אין צריך כזית. ואם כונת הרמב"ם דבבשר אין כזית אלא רק בצירוף עם הגידין והעצמות, מה הוכיח מאברים אין להם שיעור, הא התם איירי בנגיעה באבר, וסגי אפילו בכל שהוא, כיון שהוא שלם, אך הכא לא סגי באבר שלם, שהרי נאמר אכילה, ואין אכילה פחותה מכזית, אלא צריך לצרף את הגידין והעצמות? [↑](#footnote-ref-11)
11. במסכת חולין שם נחלקו בזה ג' תנאים, דעת רבי יהודה ורבי אלעזר דאיסור אבר מן החי נוהג אף בחיות ועופות, בין בטמאות בין בטהורות. חכמים סוברים דנוהג אף בחיות ועופות, אך דוקא בטהורות ולא בטמאות. ואילו רבי מאיר סובר, דאין איסור אבר מן החי נוהג אלא בבהמות טהורות בלבד. ומשנתינו דמחלקת בין עוף טהור לעוף טמא באיסור אבר מן החי כחכמים. [↑](#footnote-ref-12)
12. במסכת זבחים [ע ב] איתא, דרבי מאיר מטהר אפילו אם מלק עופות בעלי מומין, ואפילו אווזים ותרנגולים, אף שאינם ראויים למזבח. וכתב רש"י שם, ובלבד שיהיו קדשים בפנים. והיינו, דלרבי מאיר מליקה מועילה לטהר דוקא באופן שמלק עוף קדשים בפנים, אלא דאין צריך שיהיה העוף ראוי בפועל למזבח, דגם בבעלי מומין ובאווזים ותרנגולים מועילה המליקה. אך אם מלק קדשים בחוץ או חולין בפנים הרי זה נחשב נבלה גמורה. [ולגבי אווזים ותרנגולים צ"ל דאיירי בהקדישם לבדק הבית, וגם זה נחשב לקדשים בפנים].

    אך רש"י בכת"י שם כתב, דרבי מאיר מטהר אף המולק חולין, ולכן הוא מטהר גם באווזים ותרנגולים, ואין צריך שיקדישם לבדק הבית. וראה בשיטמ"ק שם אות ג' בארוכה. [↑](#footnote-ref-13)
13. הרא"ש כתב דלא גרסינן לתיבות אלו, וראה הערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב כתבו, דרבי יהודה לא יליף עוף מבהמה הואיל ודיניה שונים, דנבלה מטמאת במגע ומשא, ולא בבית הבליעה ואילו נבלת עוף טהור מטמא רק בבית הבליעה ולא במגע ומשא. וצ"ע דבסוגיא בזבחים מבואר דטעמא דרבי יהודה משום דכתיב טריפה, וכמש"כ.

    לגבי בהמה טריפה קיי"ל, דאף שאם שחטה אינה מטמאת טומאת נבלות, מכל מקום היא אסורה באכילה. וביאר הגר"ח [הובא בחידושי מרן רי"ז הלוי במכתבים שבסוף הספר], דהאיסור אכילה הוא משום ששחיטת טריפה לא מועילה לגבי האיסורים, ולגבי האיסור חשיבא נבלה, ורק לגבי הטומאה הועילה השחיטה לטהר, עיי"ש שהוכיח כן. ולגבי עוף טריפה, לדעת רבי מאיר ילפינן מבהמה דליכא טומאה, והיינו דגם בעוף השחיטה מועילה להתיר רק לגבי הטומאה ולא לגבי האיסור.

    ומעתה יש לעיין לדעת רבי יהודה דבעוף איכא גם טומאה, האם נתחדש דהשחיטה לא מועילה כלל בטריפה, וחשיבא נבלה בין לגבי האיסור בין לגבי הטומאה. או שמא, רבי יהודה מודה דהשחיטה מועילה לטהר מטומאת נבלות, אלא דילפינן מקרא דטריפה דבעוף איכא טומאה חדשה של טריפה.

    וברש"י בזבחים שם משמע להדיא דהוי טומאה חדשה, דכשם שנבלה מטמאת כך טריפה מטמאת. אך ברמב"ם וברע"ב כאן שכתבו דרבי יהודה לא יליף עוף מבהמה, אם כן הפשטות היא דהשחיטה לא הועילה כלל, והטומאה היא מחמת דחשיבא נבלה. [↑](#footnote-ref-15)
15. כן כתבו **הר"ש הרא"ש והרע"ב.** וראה **משנה אחרונה** שהעיר, מדוע הנוצה נחשבת כיד, הרי היא רכה וקטנה, ואי אפשר לאחוז בה את העוף?

    הקשה **התויו"ט,** איך יתכן לומר שהכנפים נחשבים כיד לעוף לגבי שהם מכניסים את הטומאה מהשרץ לעוף, הרי העוף טמא בלא"ה משום שסופו לטמא טומאה חמורה, וכמו ששנינו לעיל דאין צריך הכשר מים ושרץ? ומצינו בזה כמה ביאורים:

    **א. התוספות חדשים מהרי"ח רש"ש תפארת ישראל ומשנה אחרונה** תירצו, דהכא איירי בעוף טהור ששחטו, דאין סופו לטמא טומאה חמורה, ולכן אינו מטמא טומאת אוכלין עד שיגע בשרץ, ובזה קמ"ל דהכנפים מכניסים את הטומאה מהשרץ לעוף.

    אך הקשו, דהא תנן בריש פירקין שלשה עשר דברים נאמרו בנבלת עוף טהור, והדין במשנתינו לא איירי בנבלה? ותירצו, דבלא"ה לא איירי כולה מתניתין בנבלה, דהא האוכל אבר מן החי ממנה איירי באבר מן החי ולא בנבלה, ועל כרחיך דעיקר המנין הוא דברים שנאמרו בעוף הטהור, אלא דרוב הדברים הם בנבלה.

    **ב. רש"י** במסכת חולין [קכא א] פירש כהר"ש והרא"ש, דאיירי להכניס טומאה מהשרץ. אמנם כתב שם, דעוף אין לו טומאת מגע משום נבלה אא"כ קבלה מאחרים, שהרי אין לך אלא האמור בה, טומאת אכילה לטמא בבית הבליעה. ומבואר בדבריו דאיירי בנבלה, ומכל מקום הוצרך לדין יד להכניס טומאה מהשרץ, והקשה **המשנה אחרונה,** דלפי"ז הדרא הקושיה תיפו"ל מדין סלט"ח?

    ויש ליישב, דרש"י אזיל לשיטתו שם, דבדין סלט"ח נתחדש רק דאין צריך הכשר מים, אך הכשר שרץ צריך, וכמש"כ לעיל בשם הגרעק"א. ולכן אף מדין טומאת אוכלין צריך למגע שרץ כדי שהעוף יטמא, ושפיר איכא נפק"מ בהא דהכנפים נחשבים כיד לעוף להכניס את הטומאה מהשרץ.

    **ג.** עוד כתב **התוספות חדשים,** דנפק"מ באופן שאין כזית בנבלה, דהשתא אין סופו לטמא טומאה חמורה, שהרי אין בו כזית, ולכן צריך לנגיעת שרץ לצרפו לאוכלין אחרים לכביצה. והקשו עליו **האור גדול ובחידושי רעק"א** [בכורות י א] מהסוגיא בכריתות [כא א], דאף שאין בנבלה כזית אינה צריכה הכשר מים ושרץ, כיון שהיא ראויה להצטרף לכזית נבלה, וחשיבא סופה לטמא טומאה חמורה? [אמנם בתוספות בע"ב שם מבואר דזה תלוי בב' התירוצים בגמרא שם, ולפי רב חנינא פחות מכזית לא חשיבא סופה לטמא טומאה חמורה].

    **ד. הלב אריה** בחולין שם תירץ, דנפק"מ בקבלת הטומאה משרץ לגבי לטמאות אחרים על ידי היד. וחידש, דאוכל שטומאתו רק משום סלט"ח, אין היד שלו מוציאה את הטומאה ממנו לאוכל אחר. לפי שדין "יד" חידוש הוא, ואין לך בו אלא חידושו, ורק בטומאת אוכלין שעל ידי שרץ נתחדש דין יד, אך בטומאת אוכלין של ידי סלט"ח לא. ומעתה קמ"ל מתניתין דהכנפים מכניסים את הטומאה מהשרץ לעוף, ויחשב שהעוף קיבל טומאה משרץ, לגבי שהוא מוציא את הטומאה לאחרים על ידי היד.

    **ה. המקדש דוד** [מד ד] תירץ על פי מה שהוכיח מהתוספות במסכת חולין [קיח ב], דאם חיבר שני חצאי כביצה אוכלין, ולחצי כביצה יש יד, הרי היד מכניסה טומאה לכל הכביצה אף שאינה משמשת יד אלא לחלק ממנו. ולפי"ז כתב, דאיכא נפק"מ בהא דהכנפים נחשבים יד לנבלה להכניס טומאה, באופן שחיבר לנבלה אוכלין אחרים, ונגעו הכנפים בשרץ, דמעתה אף האוכלין המחוברים לנבלה נטמאו.

    **הרמב"ם** פירש את המשנה באופן אחר, דהכנפים מטמאין טומאת אוכלין אף כשהם בפני עצמן, כיון שהם ראויים לאכילה. אך לגבי טומאת נבלות לא סגי בהכי, דטומאת נבלות ליכא אלא בדבר שהוא מעיקר הנבלה, והכנפים אינם נחשבים מעיקר העוף.

    והא דתנן "מיטמאין ומטמאין" קאי לגבי טומאת אוכלין, דהכנפים עצמם מקבלים טומאה משרץ, ואם נטמאו הרי הם מטמאים אחרים, כיון שהם ראויים לטומאת אוכלין. ובאמת לגבי טומאת אוכלין הם מצטרפים לכביצה, דהם נחשבים כאוכל גמור. והא דתנן "אין מצטרפין" קאי על טומאת נבלות, דלגבי זה אינם נחשבים כחלק מהנבלה.

    ולפי"ז לא קשה כלל קושיית התויו"ט, מדוע בעינן להכניס את הטומאה מהשרץ תיפו"ל מדין סלט"ח, שהרי להרמב"ם לא איירי להכניס טומאה לעוף, אלא איירי לגבי טומאת הכנפים עצמם, דבהם ליכא סלט"ח, כיון שאינם מטמאים טו"ח, דאינם נחשבים כחלק מהנבלה, ולכן הם צריכים למגע שרץ.

    **הגר"א** באליהו רבה פירש את המשנה, דהכנפים אינם ראויים לאכילה, אך הם נחשבים שומר של העוף. ולגבי טומאת אוכלין נתחדש דהשומר מצטרף, אך לטומאת נבלות לא נתחדש דין שומר, אלא הוא מוציא את הטומאה מהנבלה בלבד.

    והא דתנן "מיטמאין" היינו, דמיד כשנעשה העוף נבלה הכנפים עצמן טמאים לגבי שהם "מטמאין" אחרים מדין יד לנבלה. [ולפי"ז מיטמאות ומטמאות חדא קתני, דכל הנפק"מ בטומאת הכנפים עצמם הוא לטמא אחרים מדין יד לנבלה, וראה תפארת ישראל וחזון איש א ה]. "ואין מצטרפין" היינו לכזית נבלה, דאין שומר לנבלה. וכל המשנה איירי בדין טומאת נבלות ולא בדין טומאת אוכלין כלל.

    והוסיף הגר"א, דהכנפים לא מצטרפים אפילו לטומאה קלה לשיעור כביצה. ואף דיש שומר לטומאת אוכלין, והכנפים שומרים לעוף, מכל מקום, כיון דכל טומאת האוכלין של העוף הוא מחמת סלט"ח, ולגבי הטומאה החמורה ליכא דין שומר, גם לגבי הטומאה הקלה אינם מצטרפים. ותמה **החזון איש** [א ה] מדוע לא יצטרפו לטומאה הקלה, הרי השתא העוף מטמא טומאת אוכלין, ויש בזה דין שומר, ומה איכפת לן האם העוף טמא מחמת שנגע בשרץ או שהוא טמא מחמת סלט"ח? עיי"ש מה שכתב לתרץ.

    ויתכן לבאר בדברי הגר"א, דהנה חקרו האחרונים האם הטומאה הקלה שבסלט"ח מדין טומאת אוכלין היא, או שמא טומאה חדשה היא. ראה **ב"חברותא למסכת עוקצין"** סימן ה' שהרחבנו בחקירה זו. והשתא, אם נאמר דטומאה חדשה היא שפיר כתב הגר"א דאין לטומאה זו דין שומר, שהרי טומאתה כגדרי הטומאה החמורה ולא כגדרי טומאת אוכלין.

    ועוד יש לומר, דמה שהשומר מצטרף לאוכל לשיעור כביצה אין זה סתם דין שהוא מכניס ומוציא ומצטרף, אלא שהשומר נחשב כחלק מהאוכל לגבי זה, ונתחדש בדין שומר שהשומר עצמו נטמא בטומאת אוכלין מהשרץ, והוא עצמו מטמא אחרים. והשתא, כיון דהכא השומר עצמו לא נטמא כמו העוף, שהרי דין סלט"ח יש רק לעוף ולא לשומר, אינו יכול להצטרף מדין שומר לעוף, דכל מה שהשומר מצטרף בעלמא הוא רק משום שגם השומר עצמו נטמא מהשרץ, והכא השומר לא נטמא.

    והנה במשנה ג' מבואר דבעוף טמא הכנפים מצטרפים, וראה שם שיבואר לפי כל שיטה מה החילוק בין עוף טמא לעוף טהור. [↑](#footnote-ref-16)
16. לפירוש רש"י ר"ש רא"ש ורע"ב דאיירי בטומאת אוכלין, ולתנא קמא הכנפים לא מצטרפים משום שהם נחשבים יד ולא שומר, רבי ישמעאל חולק וסובר שהם נחשבים שומר לעוף, ולכן הם מצטרפים לשיעור כביצה לטומאת אוכלין, וכן כתבו התוספות בחולין [נח ב]. וכן בחרטום וצפרנים, לכו"ע הם מצטרפים לעוף משום שהם נחשבים שומר.

    אך לפירוש הרמב"ם דאיירי בטומאת נבלות, ולתנא קמא הכנפים לא מצטרפים משום שאינם נחשבים כחלק מהנבלה לגבי טומאת נבלות, צ"ל דלרבי ישמעאל הכנפים נחשבים כחלק מבשר הנבלה, ולכן הם מטמאין טומאת נבלות בפני עצמן. וכן בחרטום וצפרנים לכו"ע הם מצטרפים לעוף משום שהם נחשבים כחלק מהעוף.

    וכן לפירוש הגר"א דלתנא קמא הכנפים נחשבים שומר, ואין שומר לטומאה חמורה, צ"ל דלרבי ישמעאל הכנפים נחשבים כחלק מהנבלה. וכן כתב הגר"א להדיא, דס"ל שהם נאכלים עמה. [↑](#footnote-ref-17)
17. במסכת חולין [קכא א] מקשינן, "חרטום" עץ בעלמא הוא? אמר רבי אלעזר בחרטום תחתון. ומקשינן, תחתון נמי עץ בעלמא? אמר רב פפא תחתון של עליון. ופירש רש"י, קליפת רצועה דקה יש בתוך הפה דבוקה לחרטום העליון לארכו. וברצועה זו איירי הכא דהיא מצטרפת.

    ולגבי צפרנים אמרינן התם, דאיירי במקום המובלעים בבשר. ופירש רש"י דרק התם חשיב אוכל. ואזיל לשיטתו דאיירי הכא לגבי טומאת אוכלין, וכמש"כ לעיל, ובמקומות אלו חשיבי כאוכל ולכן הם מצטרפים. [יש לעיין, דלגבי חרטום פירש רש"י, דמכניסים ומוציאים את הטומאה, ומצטרפים לכביצה, ומשמע דחשיבי שומר, וכמש"כ בהערה הקודמת. ומדוע לגבי צפרנים הוצרך רש"י לומר דחשיבי אוכל].

    **ובמשנה אחרונה** הקשה, לדעת הראשונים דאיירי הכא בטומאת אוכלין, מאי פריך חרטום עץ בעלמא הוא, הא מכל מקום הוי שומר, ולכן הוא מצטרף? עיי"ש מה שהקשה עוד, והכריח כפירוש הרמב"ם.

    אמנם הרמב"ם פ"ג מאה"ט ה"ט כתב, דמצטרפים היינו לכזית. כלומר, דאיירי לגבי טומאת נבלות, ואזיל לשיטתו, וכמש"כ לעיל. ויש לעיין לפי"ז מדוע נקטה המשנה שהם מצטרפים, הרי אם הם נחשבים כחלק מהנבלה גם בפני עצמן ליטמאו? וראה **משנה אחרונה** שהאריך בזה. וה**חזון איש** [א ו] נקט דגם בפני עצמן מטמאין, שאם לא כן לא היו מצטרפים לנבלה. ונקטה המשנה מצטרפין משום שבדרך כלל אין בהם בפני עצמן שיעור כזית. [ואף דלגבי טומאת אוכלין נקט הרמב"ם פ"ג מטו"א ה"ג דהצפרנים והחרטום צריכין מחשבה, מכל מקום הם מטמאים טומאת נבלות אף בלא מחשבה, דלגבי טו"נ אין צריך שיהיו עומדים לאכילת אדם]. וראה **מי נפתוח** [אמנה יז]. [↑](#footnote-ref-18)
18. כתב **החזון איש** [א ו] לבאר פלוגתתם, דראשי אגפים וראשי הזנב ראויים לאכילה אף בכחושים, ומכל מקום לתנא קמא אינם מצטרפים לכזית לטומאת נבלות כיון שאינם מעיקר העוף. ורבי יוסי סובר דבפטומות הם נחשבים מעיקר העוף, ולכן גם בכחושות הם מצטרפים, דהם נחשבים כחלק מהעוף אף לגבי טומאת נבלות. אך כתב, דמלשון שכן מניחים אותם בפטומות משמע שבכחושות מסירין אותם, ואינם נאכלים כלל. ולפי"ז משמע דאף לטומאת אוכלין אינם מצטרפים לתנא קמא.

    ובאמת הוא מוכרח לפירוש רש"י ר"ש רא"ש ורע"ב, דעל כרחיך פלוגתת תנא קמא ורבי יוסי האם מצטרפות היינו לטומאת אוכלין. ולכן צ"ל דפליגי האם הם ראויים לאכילה עם העוף או לא. [↑](#footnote-ref-19)
19. ביארנו את מנין שלשה עשר על פי הר"ש והרע"ב. אך הרמב"ם בפיה"מ מנה שחיטה ומליקה כשנים, ומאידך מנה כזית בבית הבליעה וטעון הערב שמש כאחד. וכן במשנה ב' מנה כנפים ונוצה כחד, וכן חרטום וצפרנים כחד, ומאידך מנה מיטמאין ומטמאין ומצטרפים כתרי. והשתא איכא תרי בכנפים ונוצה ותרי בחרטום וצפרנים. וראה עוד תפארת ישראל ורש"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. **התויו"ט** במשנתינו ולקמן פ"ד מי"א כתב, דנבלת עוף טמא מטמאת בבית הבליעה בכזית מדרבנן, דגזרו על עוף טמא שיטמא בבית הבליעה כמו עוף טהור. ולפי"ז פירש הא דהאוכלה אין טעון הערב שמש ואין חייבים עליה על ביאת מקדש דאיירי באוכל כזית בבית הבליעה, ולא כמו שפירש הר"ש דאיירי באוכל חצי פרס. ובהא דשורפין עליה את התרומה כתב, דאפילו על ספקו שורפים. והיינו כפי שיטתו לקמן פ"ד מי"א, דהא דתנן אבל דבר שהוא אב הטומאה והוא מדברי סופרים ספקו טמא קאי על נבלת עוף טמא, שהוא אב מדרבנן. וכבר תמהו המפרשים דאין מקור לחידוש זה. [↑](#footnote-ref-21)
21. הר"ש והרא"ש במסכת עוקצין [פ"ג מ"ב] נקטו, דנבלת עוף טמא צריכה מחשבה דוקא בכפרים, אך בשווקים אין צריכה מחשבה, כמו נבלת עוף טהור. אך ברמב"ם פ"ג מטומאת אוכלין ה"ג משמע שצריכה מחשבה בכל מקום, דלגבי נבלת עוף טהור כתב דצריכה מחשבה בכפרים, ולגבי נבלת עוף טמא סתם דצריכה מחשבה, ולא חילק. וכן נקטו האליהו רבה כאן, והמלאכת שלמה והמשנה אחרונה בעוקצין שם, ובחזון איש [עוקצין ה א]. [↑](#footnote-ref-22)
22. המי נפתוח [פרפר ד אות ב] כתב, דבאוכלין טמאים האסורים באכילה לא גזרו פסול גויה. וברש"ש במסכת שבת [יד א] תמה עליו ממשנתינו, דאף בנבלת עוף טמא האסורה באכילה איכא פסול גויה. וכתב הרש"ש [לעיל מ"ב], דזהו החידוש במשנתינו, דאף דאסור באכילה איכא פסול גויה. [דבכל הדברים המנויים במשנתינו איכא חידוש בעוף טהור או טמא טפי מבכל טומאה]. [↑](#footnote-ref-23)
23. ראה בהערות על הר"ש שהרחבנו בזה. [↑](#footnote-ref-24)
24. כן פירשו הר"ש הרא"ש והרע"ב. והוסיף הרא"ש דכך היתה הגזירה. [ובפשטות משמע דהוא הדין בכל אוכל חצי פרס של אוכלין טמאים דשורפין עליו את התרומה. אך התפארת ישראל ביאר, דהכא שורפים משום דגזרו אטו נבלת עוף טהור. ומשמע דדוקא בנבלת עוף טמא שורפים, ולא בכל אוכל אוכלין טמאים].

    אך הרמב"ם בפיה"מ כתב, ואם נגעה בתרומה טמאתה. ומשמע דאיירי שהנבלה עצמה נגעה בתרומה לאחר שנטמאה. ויתכן דהרמב"ם לא רצה לפרש כשאר הראשונים דאיירי באוכל חצי פרס, [אף שבמשנה א' פירש דקאי על האוכל כזית שנגע בתרומה], דס"ל שלא גזרו על האוכל חצי פרס ששורפים עליו את התרומה, אלא הוי ככל טומאה דרבנן שאין שורפים את התרומה, ורק אם הנבלה עצמה שנטמאה נגעה בתרומה שורפים עליה, דהשתא הטומאה היא דאוריתא.

    והא דכל הראשונים פירשו דקאי על האוכל חצי פרס, והוצרכו לדחוק דהכא גזרו שישרפו עליה את התרומה, [אף שבמשנה א' פירשו דקאי על הנבלה עצמה שנגעה בתרומה], משום שלפירוש הרמב"ם הוי ככל אוכל טמא, ואין בזה חידוש ששורפים עליה את התרומה. [↑](#footnote-ref-25)
25. וברישא דהאוכל אבר מן החי ממנה אינו סופג את הארבעים איירי דוקא בישראל, שהרי בן נח חייב על אבר מן החי של עוף טמא. וכתב הר"ש, דרישא בישראל, וסיפא בבן נח.

    והנה כתב הרמב"ם פ"ט ממלכים הי"א, דבן נח נהרג על אבר או בשר הפורש מבהמה וחיה, אבל העוף, ייראה לי שאין בן נח נהרג על אבר מן החי ממנו. ובהשגות הראב"ד כתב להגיה, דבן נח נהרג על אבר או בשר הפורש מבהמה חיה ועוף, אבל השרץ אין בן נח נהרג. דס"ל להראב"ד דאין מקום לחלק בין בהמה וחיה לעוף, ורק בשרץ אינו נהרג.

    ובדעת הרמב"ם כתב הכסף משנה, דדוקא על אבר מהחי של בהמה וחיה בן נח נהרג, אך בעוף, אף שהוא אסור מכל מקום אינו נענש. וכתב, דיצא להרמב"ם חידוש זה מסוגיין, דלא הסתבר לו לבאר כמו כל הראשונים, דרישא בישראל וסיפא בבן נח, ולכן פירש דכולה בבן נח, ורישא דאינו סופג את הארבעים איירי לגבי העונש, דאין בן נח נענש על אבר מהחי של עוף, [וסופג את הארבעים לאו דוקא, דאין לבן נח עונש מלקות, אלא הכונה דאינו נענש עונש הראוי לו]. וסיפא אין שחיטתה מתירתה היינו לגבי האיסור, דאיסור מיהא איכא, ועל זה תנן דמפרכסת אסורה, דאין שחיטתה מתירתה. ומכאן הוציא הרמב"ם דעונש ליכא ואיסור איכא. [↑](#footnote-ref-26)
26. הקשה **בתוספות רעק"א,** דבמסכת חולין [קכא ב] נחלקו חזקיה ורבי יוחנן האם מפרכסת נחשבת כחיה, ועובד כוכבים עובר עליה משום איסור אבר מן החי, או שמא היא נחשבת כמתה, ואינו עובר עליה משום אבר מן החי. ולדעת חזקיה דהיא נחשבת כמתה, איך נפרש את המשנה, הרי כאשר שחט עוף טמא בלא"ה אינו עובר על איסור אבר מן החי, שהרי מפרכסת נחשבת כמתה, ולגבי מה אמרה המשנה שאין שחיטתה מתירתה?

    ותירצו **תפארת ישראל תפארת ירושלים וחזון איש** [א ז], דיש חילוק בין עוף לבהמה, דכל מאי דקאמר חזקיה דמפרכסת כמתה הוא רק לגבי בהמה, אך עוף דחיותו מועט, וסגי בסימן אחד, אינו נחשב כמת עד שימות לגמרי, ומודה חזקיה בעוף, שעובד כוכבים עובר משום אבר מן החי אף במפרכסת. וראה עוד בתפארת ישראל שדן בזה בארוכה עם הגרעק"א. [↑](#footnote-ref-27)
27. הקשו התוספות במסכת חולין [לג א], איך יתכן לומר דישראל אינו עובר על איסור אבר מן החי אלא בבהמות ועופות טהורים, ועובד כוכבים עובר אף בטמאים, מי איכא מידי דישראל אינו עובר על איסור אבר מן החי ועובד כוכבים עובר? ותירצו, דדוקא במקום שלישראל מותר ולעובד כוכבים אסור שייך לומר מי איכא מידי וכו', אך הכא דלישראל בלא"ה אסור משום איסור טמא, שפיר שייך לומר דעובד כוכבים עובר משום איסור אבר מן החי.

    אך הקשו, דאיכא נפק"מ לגבי השיעור, דישראל שאיסורו משום טומאה, הרי הוא עובר רק בכזית, ואילו בן נח שאיסורו משום אבר מן החי, הרי הוא עובר באבר שלם אף פחות מכזית, ואם כן יהא מותר לעובד כוכבים לאכול אבר מן החי פחות מכזית משום מי איכא מידי? ובשלמא לרבי יוחנן דחצי שיעור אסור מן התורה, הרי גם ישראל אסור בפחות מכזית, אך לריש לקיש דחצי שיעור מותר מן התורה, יש להקשות מי איכא מידי דישראל מותר בפחות מכזית ועובד כוכבים אסור? וכתבו, דעל כרחיך צ"ל דריש לקיש פליג על הכלל דמי איכא מידי וכו', וס"ל דעובד כוכבים אסור אף בשחיטת בהמה טהורה בעוד שהיא מפרכסת. [↑](#footnote-ref-28)
28. כן פירש הרא"ש, וכפי שיטתו במשנה ב' דבעוף טהור הם נחשבים יד ולא שומר, והכא הם נחשבים גם שומר. ובר"ש ורע"ב לא פירשו בזה כלום, ומשמע שלא גרסו כן במשנה.

    לדעת הרמב"ם שהכנפים והנוצה נחשבים כאוכל גמור לגבי טומאת אוכלין, ורק לגבי טומאת נבלה דעוף טהור אינם מצטרפים, דין המשנה הוא פשוט, דהכא איירי להצטרף לטומאת אוכלין, שהרי אין טומאה אחרת לעוף טמא, ולכן הכנפים והנוצה מצטרפין. ואף בעוף טהור מצטרפין בכה"ג, אלא דלעיל תנן אין מצטרפין משום דאיירי לגבי טומאת נבלות.

    לדעת הגר"א דהכנפים והנוצה נחשבים שומר, ברישא דאיירי בטומאת נבלות אינם מצטרפין, משום שאין שומר לטומאת נבלות, ואף לטומאה קלה אינם מצטרפין, כיון שהטומאה היא מחמת סלט"ח, וכמש"כ לעיל. אך במתניתין דאיירי בעוף טמא שנטמא בשרץ, הרי הם מצטרפין לטומאת אוכלין, דיש שומר לטומאת אוכלין. [↑](#footnote-ref-29)
29. הראשונים נחלקו האם שיעור כביצה נאמר רק לענין לטמאות אחרים, שאין האוכל הטמא מטמא אחרים עד שיהא בו כביצה, אך לענין לקבל טומאה - אף כל שהוא מקבל טומאה, או שמא, גם לקבל טומאה צריך שיהא בו שיעור כביצה, ואין האוכל הטהור נטמא מאחרים עד שיהא בו כביצה.

    דעת **הרמב"ם** [הלכות טומאת אוכלים פ"ד ה"א], שהאוכל מקבל טומאה בכל שהוא מדאוריתא.

    דעת **התוספות** [פסחים לג ב, שבת צא א, בבא קמא עז א, ועוד], שמדאוריתא צריך כביצה לקבל טומאה, ומדרבנן מקבל טומאה בכל שהוא.

    דעת **הרשב"א** [שבת צא א] **ובעל המאור** [שם], שגם מדרבנן צריך כביצה לקבל טומאה, כשם שאינו מטמא אחרים עד שיהא בו כביצה.

    ולפי דעת הרמב"ם, הנידון במשנה מה מצטרף לשיעור כביצה הוא לגבי לטמאות אחרים, אך לגבי לקבל טומאה אין בזה נפקא מינה, שהרי אין צריך שיעור כביצה לקבל טומאה. ולדעת הרשב"א ובעל המאור הנידון במשנה קיים אף לגבי לקבל טומאה. ולפי דעת התוספות הנידון קיים אף לגבי לקבל טומאה מדאוריתא. [↑](#footnote-ref-30)
30. כתב **המשנה אחרונה,** דמסתבר שרק העור של הבהמה אינה מצטרפת לטומאת נבלות, לפי שאינה ראויה לאכילה, ומצטרפת לטומאת אוכלין רק מדין שומר, אך העור של העוף, הרי רגילים לאכול אותו, והוא מצטרף אף לטומאת נבלות של עוף טהור. [↑](#footnote-ref-31)
31. לגבי טלפים: **רש"י ותוספות** בחולין [קיח ב] כתבו שהם מצטרפים מדין שומר, ולפי"ז כל הטלפים מצטרפים ואף מה שאין מובלע בבשר.

    אך **הרמב"ם** [פ"ד מטומאת אוכלין ה"ד] נקט, שדוקא מה שמובלע בבשר מצטרף. ולפיו הטלפים מצטרפים מחמת שהם נאכלים עם הבשר, ולפיכך רק מה שמובלע בבשר נאכל, [כמבואר בגמרא לגבי צפרנים].

    **ובמשנה אחרונה** הקשה, מדוע הקרנים והטלפים של בהמה, אף המקומות הרכים שבהם מצטרפים לטומאת אוכלין ולא לטומאת נבלות, דאינם נחשבים מגוף הנבלה, ואילו החרטום והצפרנים של העוף, לדעת הרמב"ם הם מצטרפים אף לטומאת נבלות, וכמש"כ לעיל דהרמב"ם ביאר משנה ב' ומשנה ג' לגבי טומאת נבלות? ותירץ, דבעוף הם רכים יותר, ולכן הם נחשבים כחלק מהנבלה.

    לגבי עצמות: רש"י פירש שהם מצטרפים מדין שומר, ואיירי בעצם שיש בה מוח. אך הרמב"ם שם כתב, "והעצמות המחוברים בבשר", וביאר **הכסף משנה** [שם פ"ג ה"ג] שהם מצטרפים משום שהם נאכלים עם הבשר, ודלא כרש"י.

    לגבי קרנים: בגמרא בחולין [קכא א] מבואר שדוקא המקום הרך שבהם מצטרף לטומאת אוכלים, ומשמע שרק אותו המקום נאכל עם הבשר, וכן דעת **הרמב"ם** [שם פ"ג ה"ג]. וכן משמע **מרש"י** במשנה ד"ה והקרנים, דכתב, ומיהו באנפי נפשייהו לאו אוכל נינהו.

    אך **רש"י** בחולין [קכט א ד"ה מעשה עץ], **והתוספות** [שם קיט ב ד"ה איכא] כתבו, שהקרנים מצטרפים מדין שומר, וכן כתב **השיטמ"ק** [שם קיח ב אות ד']. וצריך לומר לפי דבריהם, שרק המקום הרך שומר את האוכל. וראה **חכמת שלמה** חולין שם.

    לגבי גידין: הקשה **הרש"ש,** מדוע אינם מצטרפים אף לטומאת נבלה, הרי בחולין [צו ב] איכא סתם משנה, שיש בגידין בנותן טעם, ובמסכת פסחים [כב א] מבואר, שלמאן דאמר יש בגידין בנותן טעם, הרי גם הגידין קרויין נבלה [וכמו שפירש רש"י שם], ולכן כשהותרה נבלה בהנאה, גם הגידין הותרו? ותירץ, שלגבי טומאת נבלה יש מיעוט מיוחד לאפוקי גידין, שאינם מטמאים, אף שבעלמא הם קרויים נבלה.

    התוספות כתבו, שהחידוש של המשנה בגידין הוא, שאינם מצטרפים לטומאת נבלות, ובלא המשנה היה מקום לומר שהם מצטרפים. והקשו **בחידושי רעק"א ובלב אריה**, הרי לגבי טומאת נבלות לא מצינו דבר שאינו מטמא בפני עצמו והוא מצטרף לבשר, ומדוע לא כתבו התוספות שבלא חידוש המשנה היו הגידין מטמאים טומאת נבלות אף בפני עצמם?

    וברמב"ם פ"ג ה"ג כתב, דאלל ועצמות, והגידים, והקרנים והטלפים, והכנפים והנוצה, והצפרנים והחרטום, כולם מטמאין טומאת אוכלין רק במחשבה לאכילה, דסתמן אינם עומדים לאכילת אדם. ומשמע דאף כשהם מחוברים לבשר, דהם מצטרפים לטומאת אוכלין, מכל מקום בעינן מחשבה, דתרתי בעינן, שיהיו מחוברים ושיחשוב עליהם לאכילה. אך כשאינם מחוברים לבשר, דבפני עצמן אינם מטמאים, לא מהני מחשבה. וכן נקט המשנה אחרונה לעיל משנה ב', והקשה שם, מנא ליה להרמב"ם שהם צריכים מחשבה?

    והנה כל אלו שמנה הרמב"ם שהם צריכים מחשבה, הם מצטרפים משום שהם נחשבים כאוכל, אך אלו שמצטרפים משום שהם נחשבים שומר, ודאי מצטרפים אף בלא מחשבה.

    ומה שכתב הרמב"ם שהצפרנים והחרטום צריכים מחשבה, היינו לטומאת אוכלין, אך טומאת נבלות איכא אף בלא מחשבה, שהרי הם כגוף הנבלה, ואין צריך שיהיו עומדים לאכילה לגבי טו"נ. [↑](#footnote-ref-32)
32. בלא המיעוט, כל חלקי הבהמה היו מטמאים טומאת נבלות, לפי שכולם נכללים בכלל הבהמה, והתחדש בפסוק, שרק בשר הנבלה מטמא. [↑](#footnote-ref-33)
33. במסכת חולין [קכא ב] נחלקו בזה רבי יוחנן וחזקיה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-34)
34. בחידושי הגרי"ז למסכת זבחים [טז א] חקר מה הטעם שבעל חי לא מקבל טומאה, האם הוא משום שאינו נחשב אוכל, או משום שנאמרה הלכה שאין טומאה חלה על בעל חי. והוכיח מהכא כהצד הראשון, דהכא מבואר שהמפרכסת מקבלת טומאה כיון שהיא מותרת באכילה, אף שהיא נחשבת כחיה לכל דבריה, ומבואר דבעל חי אינו מקבל טומאה משום שאינו נחשב אוכל, ולכן מפרכסת שהיא נחשבת אוכל היא מקבלת טומאה. וראה מה שהרחבנו בזה ב"חברותא למסכת עוקצין" סימן ו'. [↑](#footnote-ref-35)
35. בהשגות הראב"ד פ"ג מטומאת אוכלין ה"ד הקשה מדוע נחירה לא תועיל להחשיב את המפרכסת כאוכל, עיי"ש. ובכסף משנה תירץ, דדוקא שחיטה מועילה להחשיב את המפרכסת כאוכל, לפי שמצינו בטהורה שהיא מתירה באכילה, אך נחירה לא מהני כלל. [↑](#footnote-ref-36)
36. כן כתב רש"י במסכת חולין [קיז ב]. ובגמרא שם [קכא ב] מבואר, דהוא הדין עובד כוכבים ששחט בהמה טהורה לישראל, דהיא מטמאת טומאת אוכלין בעוד שהיא מפרכסת. והיינו, דכל מקום דנחית חד דרגא מהני, כגון בהמה טמאה בשחיטת ישראל, או בהמה טהורה בשחיטת נכרי. אך תרתי לריעותא, כגון שחיטת נכרי בבהמה טמאה לא מהני. ובחזון איש [א ט] כתב, דכונת הגמרא שם דהנכרי שחט לצורך ישראל שהוא יתן אותה לנכרי לאכילה, אך אם שחט לצורך הישראל שיאכלנה באיסור, גם בזה אמרינן בטלה דעתו.

    וראה משנה אחרונה שביאר את כל דיני המשנה באופן אחר, וכבר נחלק עליו החזון איש שם. [↑](#footnote-ref-37)
37. ראה להלן פ"ח מ"ח שנחלקו בזה הראשונים. [↑](#footnote-ref-38)
38. ראה להלן משנה ח' שיבואר כמה אופנים לבאר דין זה. [↑](#footnote-ref-39)
39. כן כתב **התפארת ישראל,** וכתב, דיש חילוק בין שני האופנים, דבאופן שחיבר אותם זה לזה, אין צריך ליגוע בכל הכביצה כדי לקבל טומאה, שהרי נגיעה במקצת הדבר נחשבת כנגיעה בכולו. אך באופן שאינם מחוברים, הם מטמאים כאשר נגעו שניהם בזמן אחד באוכלין אחרים.

    והקשה התפארת ישראל, איך מועילה הבלילה לצרף את שני החלקים, הרי קיי"ל חיבורי אדם אינו חיבור? ותירץ, דמיעכן שאני. ועוד תירץ, דבללן על ידי אחד משבעת המשקין, דהוי חיבור לכו"ע. אמנם ברמב"ם פ"ו הי"ד מטומאת אוכלין מבואר, דרק בלילה במשקה מהני, אך מיעכן לא מהני.

    ועוד יש לומר לפי מש"כ הכסף משנה שם הי"ב בדעת הרמב"ם, דרק לגבי הכשר אמרינן חיבורי אדם אינו חיבור, ולא לגבי טומאה, דהכא איירי לגבי טומאה ולכן הוי חיבור.

    וכן בתוספות בנזיר [נ ב] כתבו, דיתכן דלגבי טומאת אוכלין לא אמרינן חיבורי אדם אינו חיבור. [↑](#footnote-ref-40)
40. כן כתב הרמב"ם פ"ד מטומאת אוכלין הי"ב. אמנם בתוספתא איתא בשם רבי שמעון טעם אחר, וראה בהערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-41)
41. כתב **הרא"ש,** דנקיט תרי בבי לאשמועינן, דאפילו בתרומה דשייך בה שלישי הולכים אחר הקל. והקשה **המשנה אחרונה**, מה הרבותא בזה, וכי ס"ד דבתרומה יצטרפו כחומר שבהם? ועוד הקשה, דמרישא שמעינן הכי, דהא ברישא שבלל ראשון עם שני, דינם כשני לטומאה שהם פוסלים את התרומה, ומבואר דאף לגבי תרומה דינם כקל שבהם, ומאי שנא תרומה הנטמאת מתרומה המטמאת?

    ולכן ביאר, דהרבותא בתרומה שגם חולין ותרומה מצטרפים, דס"ד דהיכא שיש חילוק גדול בין החצאים, דאחד מהם ראשון ואחד מהם שני, וגם אחד מהם חולין ואחד מהם תרומה, אינם מצטרפים, קמ"ל דגם הם מצטרפים. [↑](#footnote-ref-42)
42. **וברמב"ם** שם הוסיף, אפילו חצי ביצה אוכל ראשון וחצי ביצה אוכל רביעי של קודש שבללן זה בזה הרי הכל רביעי. וראה **תפארת ישראל,** דמתניתין לא נקטה דוגמא זו, משום דמתניתין איירי בחולין, או בחולין שנעשו על טהרת תרומה, אך חולין שנעשו על טהרת קודש אין דינם כקודש. [↑](#footnote-ref-43)
43. ולא חיישינן שמא כל הראשון נמצא בחלק אחד, ובכל חלק יש ספק שמא יש בו כביצה ראשון. לפי שאי אפשר שכל הכביצה בשלימותה תהיה במקום אחד, שהרי הוא בלל אותם, וכיון שחסר משהו מהכביצה שוב אינו מטמא כראשון לטומאה. [↑](#footnote-ref-44)
44. כן כתב הגר"א, וכן מדוייק מרש"י ותוספות בזבחים [לא ע"א] והרא"ש במשנתינו. וראה להלן פ"ח מ"ח שביארנו נידון זה בהרחבה. [↑](#footnote-ref-45)
45. במסכת זבחים [לא א] נחלקו רבא ורב הממנונא בחצי זית חוץ לזמנו חצי זית חוץ למקומו וחצי זית חוץ לזמנו, רבא סובר שחצי זית האחרון מצטרף עם הראשון, ויש כאן כזית חוץ לזמנו. ורב המנונא סובר, דכיון דחצי זית הראשון הצטרף עם אינו מינו, שוב אינו חוזר ומצטרף עם מינו.

    ומדייק רבא כשיטתו, דדבר שהצטרף עם אינו מינו הרי הוא חוזר ומצטרף לאחר מכן עם מינו, ממשנתינו, שהרי חצי הביצה שהיא ראשון כבר הצטרפה עם החצי שהיא שני, לטמאות כשני לטומאה, ומכל מקום לאחר מכן היא מצטרפת שוב עם חצי ביצה ראשון לטמאות כראשון. [כבר תמהו התוספות על דימוי הגמרא, דהתם לאחר שנפסל הקרבן משום שני חצאי זתים דחוץ לזמנו וחוץ למקומו, שוב לא יועיל חוץ לזמנו. אך הכא הטעם שהראשון והשני מטמאים רק כשני, זה משום שאין כח בשני לטמאות יותר, ואם כן, כאשר חזר וצירף חצי ביצה ראשון, מדוע לא יצטרפו גם לפי רב המנונא? וראה קרן אורה שם].

    ודחי רב המנונא, דהכא איכא שיעורא. ופירש רש"י, דמתחילה היה בראשון שיעור שלם של כביצה, ולאחר מכן נחלק, ולכן הם חוזרים ומצטרפים, אך אם מתחילה היו רק חצי ביצה ראשון וחצי זית שני, ולאחר מכן הוסיף חצי זית ראשון, אינם חוזרים ומצטרפים. והתוספות פירשו, דבמשנתינו לאחר שנפלו שניהם על התרומה, הרי איכא ביצה מהראשון וביצה מהשני, [שהרי בכל חלק יש חצי ביצה ראשון וחצי ביצה שני], ולפיכך השני מניח לראשון להצטרף עם מינו, כיון שגם לו יש שיעור. אך אם באמת לשני ליכא שיעור להצטרף עמו, לא יוכל הראשון לחזור ולהצטרף עם מינו.

    ורב המנונא מדייק כשיטתו מרישא דמתניתין, דחצי ביצה ראשון וחצי ביצה שני מצטרפים לטמא כשני, ומשמע אפילו הדר מלייא לכביצה ראשון, מכל מקום אינו חוזר ומצטרף לטמא כראשון. ודחה רבא, דאיירי רק באופן דלא הדר מלייא.

    והקשה רש"י שם על הרישא דמשנתינו, איך יתכן מציאות של חצי ביצה ראשון וחצי ביצה שני, הרי פחות מכביצה אינו מקבל טומאה? ותירץ, דרק לטמאות אחרים בעינן כביצה, אך לקבל טומאה אפילו כל שהוא מקבל טומאה. [וכן היא שיטתו בכמה דוכתי, אך לבסוף חזר בו, דאף לקבל טומאה בעי כביצה]. והתוספות שם תירצו, דמשכח"ל באופן שהיה בו כביצה ונטמא, ושוב נחלק לשנים. אמנם רש"י לשיטתו לא יכול לתרץ כן, שהרי רב המנונא מודה באופן זה שהם מצטרפים, וכמו שפירש לעיל בתירוץ הגמרא, ועל כרחיך איירי באופן שמתחילה היה בו רק חצי ביצה. ושפיר הוכיח מהכא דאין צריך כביצה לקבל טומאה. והתוספות לשיטתם דביארו בתירוץ הגמרא לעיל באופן אחר, ושפיר יכלו לתרץ הכא דאיירי באופן שמתחילה היה כביצה. [↑](#footnote-ref-46)
46. כתב **המשנה אחרונה,** דבאופן שעירב כשתי ביצים ראשון עם כביצה שני, נמי דינא הכי, דקודם שחילקן דינם כראשון, חילקן לשנים דינם כראשון, שהרי בכל חלק יש כביצה ראשון וחצי כביצה שני. ואם חילקן לשלשה ולארבעה דינם כשני.

    אך כתב, דיתכן שאם חילקן לשלשה ולארבעה נמי דינם כראשון, דכיון שהראשון מרובה מהשני, הרי השני בטל ברוב, ומשלים לשיעור כביצה לראשון. ולפי"ז המשנה נקטה את כל הדוגמאות בדוקא באופן שהראשון והשני בשיעור שוה, וכן השני והשלישי, אך אם הראשון מרובה מהשני או להיפך אמרינן ביטול ברוב אף לגבי השיעור.

    והוכיח המשנה אחרונה דאמרינן ביטול ברוב אף לגבי להשלים את השיעור, מהסוגיא בנדה [כז א], דרבנן סברי דאין עפר מבטל רקב, לפי שאי אפשר שלא ירבו שתי פרידות רקב על פרידה אחת של עפר, ונפיש ליה שיעורא. ומבואר דהעפר המתבטל מצטרף לשיעור תרווד רקב.

    אך **החזון איש** [א י] נחלק על המשנה אחרונה, וכתב, דביטול ברוב מהני רק להוריד את הטומאה, ולא להשלים את השיעור. דאם עירב כביצה ראשון עם כביצה וחצי שני, באמת הראשון בטל ברוב אף שיש בו כביצה, וכולו מטמא כשני. אך אם עירב ג' רבעי כביצה של ראשון עם רבע כביצה שני, לא אמרינן דהשני מתבטל ברוב ומשלים לשיעור כביצה לראשון. והא דאמרינן בנדה דהרקב מבטל את העפר, התם איירי שיש כבר שיעור תרווד ברקב, ולכן העפר מתבטל, אך אם היה חסר מהשיעור, לא היה העפר משלים את השיעור. ועיי"ש שהוכיח כן טובא, וראה עוד אור שמח פט"ו ממאכלות אסורות ה"י

    ושוב כתב החזון איש [א יד] להסתפק, דאף באופן הראשון לא אמרינן ביטול ברוב. דהיכא דהמועט מועיל לטמאות את המרובה לא אמרינן ביטול ברוב, כמבואר בכמה דוכתי. והכא הרי הכביצה ראשון גורם לכל התערובת לטמא כראשון, ולכן יש לומר דאינו מתבטל. [יש לדון בדבריו, דהטעם שהנוגע בכל מקום נטמא כנוגע בראשון אין זה משום שגם השני מטמא כראשון, אלא משום דחשיב שנוגע בכל הגוש. ואם כן השני נשאר לעולם שני ואינו מושפע מהראשון כלל, ומדוע לא יתבטל הראשון. ובאמת הגרי"ז העיר שמלשון הרמב"ם משמע שכולו נעשה ראשון, וכמש"כ לעיל, ולפי"ז מובנים דברי החזון איש, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-47)
47. כתבו הר"ש והרע"ב, דכל מקום שאני יכול לתלות שיש כביצה מן החמור בזה ובזה אזלינן בתר חמור. ודייק הרש"ש, דס"ל להר"ש והרע"ב שאין בילה. דאם נאמר יש בילה, הרי טעם המשנה הוא פשוט, דתלינן שבכל חלק יש בדיוק כביצה ראשון וכביצה שני. אך אם אין בילה הוקשה להר"ש מדוע כל חלק מטמא כראשון לטומאה, דלמא אין בו כביצה מהראשון. ולכן כתב דבכל חלק אזלינן לחומרא, ואמרינן דיתכן שיש בו כביצה מהראשון. [↑](#footnote-ref-48)
48. הקשה **הרש"ש,** מדוע לא ניזל לחומרא, ונחשוש בכל חלק שמא יש בו כביצה ראשון, ויטמאו כולם מספק, וכמש"כ הר"ש דכל מקום שאפשר לתלות שיש כביצה מן החמור אזלינן לחומרא? ובשלמא אם יש בילה, הרי תלינן דבכל חלק יש פחות מכביצה מהראשון, אך מהר"ש מוכח דאין בילה, וכמש"כ לעיל.

    ותירץ, דהתם איכא ספק ספיקא להחמיר, דיש ספק דלמא הם התערבו בשוה, והרי יש כביצה שלם של ראשון בכל חלק, ואף אם לא התערבו בשוה, דלמא בחלק זה יש יותר מכביצה ראשון. אך הכא יש ספק ספיקא להקל, דיש ספק דלמא הם התערבו בשוה ואין כביצה של ראשון בכל חלק, ואף אם לא התערבו בשוה, דלמא בחלק זה אין כביצה ראשון.

    וכתב הרש"ש, דאין להקשות מהא דתנן לקמן פ"ו מ"ד כל שאתה יכול לרבות ספיקות וספיקי ספיקות ברשות היחיד טמא? משום דהכא אינו אלא טומאה דרבנן, דהא אוכל לא מטמא אוכל מהתורה כדאיתא בפסחים [יד א], ובדרבנן אזלינן לקולא בספק ספיקא אף ברשות היחיד.

    אך **החזון איש** [א יט] הקשה על תירוצו, מדוע חשיב ספק ספיקא, הרי זה שם אחד, האם יש בחלק זה כביצה או לא? ועוד הקשה, דברשות היחיד מחמירים אפילו בספק ספיקא? ומש"כ הרש"ש דחשיב טומאה דרבנן, מי לא עסקינן בנגעו במשקין או בעצים ולבונה, דטומאתן מהתורה?

    ותירץ החזון איש בכמה אופנים:

    א. דהכא איירי שהאוכל ראשון והאוכל שני ניכרים זה מזה, ואפשר להכיר שאין כביצה ראשון בכל חלק וחלק.

    ב. אם יש בילה תלינן שנתערבו בשוה, ואין בכל חלק כביצה. אך כתב, דמהר"ש משמע שיש בילה, וכמש"כ לעיל.

    ג. כל הקושיה היא ניחוש דלמא בחלק אחד יש כביצה שלם מהראשון, אך הא ודאי אין לחוש שמא בשני חלקים יש כביצה ראשון, שהרי מתחילה היו רק שני ביצים, ואי אפשר שלא יחסר משהו. וכיון שהספק הוא רק על אחד מהם, ובשנים האחרים ודאי אין כביצה ראשון, הרי אותו חלק בטל בשנים האחרים, וכולם טהורים [מראשון לטומאה]. אך כתב, דתירוץ זה תלוי בספק התוספות בבכורות [כג א] האם בתערובת של יבש ביבש אמרינן ביטול ברוב, דאי ליכא ביטול ברוב אלא בלח, הרי יש ספק על כל חלק שמא יש בו כביצה, וברשות היחיד אזלינן לחומרא.

    ד. עוד כתב ליישב את תירוץ הרש"ש, דאין נפק"מ בדין תורה. דלגבי אוכלין, הרי מהתורה אין אוכל מטמא אוכל. ולגבי משקין, ברישא דאיירי בשני ביצים ראשון ושני ביצים שני, לעולם המשקין נעשים תחילה ואין בזה נפק"מ. ובסיפא דאיירי בשני ביצים שני ושני ביצים שלישי, באמת איכא נפק"מ למשקין, אך מדין תורה לא יתכן אוכל שני אלא על ידי חיבת הקודש, כמש"כ תוספות בפסחים [יט א ד"ה לא], וכיון שזה רחוק שיהיה אוכל שני מהתורה נקטינן דמתניתין איירי לגבי טומאות דרבנן, ולכן בספק ספיקא אזלינן להקל.

    [יש להוסיף בזה, דלכאורה יש להקשות לפי מש"כ המשנה אחרונה דביטול ברוב מהני גם להשלים את השיעור, אם כן ברישא דעירב כביצה ראשון וכביצה שני וחילקן, מדוע הם מטמאים רק כשני, ניחוש דלמא לא נתחלקו בשוה, ובאותו חלק שיש יותר מהראשון, איכא ביטול ברוב, והשני מצטרף לראשון להשלים שיעור כביצה? ובשלמא אם יש בילה, לא חיישינן להכי, ותלינן שנתחלקו בשוה. וכן להרש"ש אתי שפיר, דגם כאן יש ספק ספיקא לקולא. אך לתירוץ הראשון והשלישי של החזון איש הכא עדיין קשה. והחזון איש לשיטתו דלא אמרינן ביטול ברוב לגבי השיעור, אך לפי המשנה אחרונה על כרחיך צ"ל או שיש בילה או כהרש"ש]. [↑](#footnote-ref-49)
49. הרמב"ם בפיה"מ בהקדמתו לסדר טהרות כתב לגבי הא דמשקין לעולם תחלה, דאין חילוק בין "ראשון" לבין "תחלה", אלא דכל שטומאתו באה מאב הטומאה הוא נקרא ראשון, וכל שטומאתו מחמת תקנת חכמים ואינו בא מאב הטומאה, נקרא תחלה, דאינו באמת ראשון, אלא שדינו כראשון. והקשה התויו"ט ממשנתינו, דכל החתיכות המחוברות נגעו בשרץ, ומכל מקום הם נקראים תחלה? ובמשנה אחרונה להלן מ"ח תירץ על פי דרכו שם, דבאופן שנשכו מאליהם ולא השיכן בכונה, הרי חיבור רק מדרבנן, ולכן נקט הכא תחלה, כיון דהחיבור הוא רק מדרבנן, ומהתורה אין כאן נגיעה בשרץ.

    וברמב"ם בפיה"מ כאן כתב, דלשון תחלה יתכן בכל טומאת אוכלין ומשקין. וראה תויו"ט מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-50)
50. חיבור דנשיכה מהני לשלשה דברים: א. שאם נגע שרץ באחת מהן כולן טמאות. ב. כולן מצטרפות לשיעור כביצה, שאם באחת מהם אין שיעור כביצה אלא בצירוף אחרות הרי הם מטמאות אחרים. ג. לגבי הא דקיי"ל כל המחובר לטמא טמא, וכמבואר במשנה ח'.

    **האם איירי בדעתו להפרישן**

    במשנה לא נתבאר האם איירי הכא באופן שדעתו להפרישן לאחר מכן, או שמא, איירי באופן שאין דעתו להפרישן. ודבר זה תלוי בפלוגתת הראשונים בריש מסכת טבול יום:

    דהנה תנן התם, המכנס חלות על מנת להפריש ונשכו, בית שמאי אומרים חיבור בטבול יום, ובית הלל אומרים אינו חיבור. מקרצות נושכות זו בזו וככרות נושכות זו בזו וכו', בית שמאי אומרים חבור בטבול יום, ובית הלל אומרים אינו חיבור, אך מודים בשאר כל הטומאות דהוי חיבור. והמכנס חלות על מנת שלא להפריש ונשכו, טמאין בטבול יום ואצ"ל בכל הטומאות. והקשו הראשונים מדוע חילקה המשנה דין חלות מדין ככרות ומקרצות, הרי בתרוויהו פליגי בית שמאי ובית הלל?

    א. הר"ש הרא"ש והרע"ב תירצו, דבמכנס חלות, לבית הלל אינו חיבור כלל, לא בטבול יום ולא בשאר הטומאות, ואילו במקרצות וככרות, לבית הלל לא הוי חיבור רק בטבול יום, וכדקתני סיפא ומודים וכו'. ובטעם החילוק כתב הרא"ש, דבחלות איירי באופן שכנסם על מנת להפרישן להדיא, ולכן לא הוי חיבור כלל, משא"כ מקרצות וככרות, דסתמן עומדים להפריש, אך אינו חושב כן להדיא.

    ולפי זה עולה לדינא: דכל שעומד להפרישן להדיא, לא הוי חיבור אף בשאר טומאות. כל שעומד להפרישן בסתמא, הוי חיבור בכל הטומאות ולא בטבול יום. וכל שאינו עומד להפרישן כלל, הוי חיבור אף בטבול יום.

    ואם כן, הא דנקטה משנתינו דנשיכה הוי חיבור לגבי שרץ משקין וידים, ומשמע דלגבי טבול יום לא הוי חיבור, איירי בעומד להפרישן בסתמא. דאם עומד להפרישן להדיא, לא הוי חיבור כלל, ואם אינו עומד להפרישן כלל, אף בטבול יום הוי חיבור.

    ב. הגר"א תירץ, דמכנס חלות הוי חיבור טפי, ולכן תנן בסיפא דאם אין דעתו להפרישן הוי חיבור אף בטבול יום, אך במקרצות וככרות לא נקטה המשנה שדעתו להפרישן, לפי שהתם גם באין דעתו להפרישן לא הוי חיבור בטבול יום.

    ולפי זה, משנתינו איירי בין בעומד להפרישן ובין באין עומד להפרישן, דלגבי מקרצות וככרות בכל אופן הוי חיבור בכל הטומאות ולא בטבול יום. ורק בחלות החילוק הוא באופן שעומד להפרישן.

    ג. הרמב"ם פ"ח מטו"א ה"א כתב, דחלות או ככרים שכנסן ונשכו ודעתו להפרישן, הרי זה חיבור בכל הטומאות ולא בטבול יום. ואם אין דעתו להפרישן הרי זה חיבור אף בטבול יום. ולא חילק כלל בין חלות למקרצות וככרות, [וכן מבואר בירושלמי וכדלהלן]. וראה תויו"ט שם מדוע המשנה חילקה אותם לשנים לשיטת הרמב"ם.

    ולפי זה מתניתין איירי בדעתו להפרישן, דרק בזה יש חילוק בין טבול יום לשאר הטומאות, אך אם אין דעתו להפרישן גם בטבול יום הוי חיבור.

    **מאי שנא נשיכה מאוכל שנפרס**

    הקשה **המשנה אחרונה,** מדוע נשיכה נחשבת לחיבור, הרי קיי"ל בפ"ג דמסכת טבול יום, דאוכל שנפרס ומעורה במקצת, לרבי מאיר אם אוחז בגדול והקטן עולה עמו הרי הוא כמוהו, ולרבי יהודה אם אוחז בקטן והגדול עולה עמו הרי הוא כמוהו, לרבי נחמיה בטמא ולחכמים בטהור. והכא הרי אם יאחז במקרצת אחת אין השניה עולה עמו, ומדוע חשיב חיבור?

    ותירץ, דאין צריך שכולו יעלה עמו בשביל שיחשב כחיבור, אלא אף אם מקצתו עולה עמו מהני, ולכן גם הכא, בחלק של הנשיכה שעולה עמו סגי. ויש להוסיף על דבריו, דהחלק של הנשיכה שעולה עמה מחוברת אליה, וכן החלק שבסמוך אליה מחוברת אליה, שהרי היא עולה עמה, וכן הלאה, דכל חלק נחשב מחובר למה שסמוך לו משום שהוא עולה עמו.

    **ובקהלות יעקב** סימן עא הקשה כן לגבי חיבור מים, מדוע מים שבכלי אחד נחשבים מחוברים, הרי אינם עולים זה עם זה? [והכא לא יועיל תירוצו של המשנה אחרונה, שהרי אין טיפת מים שמחוברת לחברתה]. וכן הקשה מחיבור נשיכה לגבי חלה. [צ"ע מדוע לא הקשה מחיבור נשיכה לגבי טומאה במשנתינו, ובריש טבול יום].

    ותירץ הקהלות יעקב, דדוקא באוכל שנפרס בעינן שהחלק השני יעלה עמו, לפי שהתחיל בו ריעותא דהתחלקות, דכבר היה שלם ונחלק, אך דבר שמעיקרא זהו חיבורו, כחיבור מים וחיבור נשיכה, אין צריך שהחלק השני יעלה עמו.

    **ובחזון איש** [א יח] הקשה על תירוצו של המשנה אחרונה, ותירץ באופן אחר, דדוקא בדבר גוש, דלעולם עולה קצתו עם קצתו, ומפני שנפרס אינו עולה, לכן לא חשיב חיבור. אך עיסה ותבשיל אף שאין עולין זה עם זה חשיב חיבור, דזהו עיקר חיבורן, ומה שהן רכין ואינן עולין מחמת רכותן אינו מפסיד את החיבור. [יתכן שכונתו לתירוצו של הקהלות יעקב].

    ובזה מיושב דברי התוספות במסכת חולין [קיח ב], שכתבו, דלדין יד בעינן שהאוכל יעלה עמו, אך לחיבור אוכלין לצירוף כביצה אין צריך שיעלה עמו, [ובאופן זה משכח"ל יד לפחות מכביצה]. והקשה המשנה אחרונה הא במסכת טבול יום מבואר דכל שאינו עולה עמו לא הוי חיבור? אך לפי מש"כ החזון איש והקהלות יעקב ניחא, דהתם זהו עיקר חיבורם, ולא איירי באופן שהיו מחוברים ונחלקו.

    **האם חיבור נשיכה מועיל מדאוריתא**

    במשנתינו מבואר דנשיכה מועילה לחבר אוכלין לגבי טומאת שרץ משקין וידים, אך לגבי טבול יום נתבאר בריש מסכת טבול יום דלא הוי חיבור. וכתב **החזון איש** שם, דצריך לומר דחיבור דנשיכה הוי דרבנן, דאי הוי דאוריתא איך יתכן להקל בטבול יום שטומאתו דאוריתא. [החזון איש איירי באופנים שבכל הטומאות הוי חיבור ובטבול יום לא, אך באופנים שגם בטבול יום הוי חיבור ודאי מהני מהתורה].

    אמנם **בירושלמי** במסכת חלה [פ"ג ה"ה] נחלקו בזה רבי יוחנן וריש לקיש, רבי יוחנן סובר שנשיכה הוי חיבור בכל מקום מהתורה, והא דלא הוי חיבור בטבול יום הוא משום שהתורה הקילה בו דאינו מטמא חולין ומעשר. ולפי ריש לקיש נשיכה הוי חיבור רק מדרבנן, ולכן לא החמירו בטבול יום. וכן פירש הגר"א שם. [ומבואר מהתם כשיטת הרמב"ם והגר"א, דהמכנס חלות על מנת להפריש לבית הלל לא הוי חיבור דוקא בטבול יום, אך בשאר הטומאות הוי חיבור, ודלא כהר"ש והרא"ש].

    ובביאור דעת רבי יוחנן, דאף דנשיכה הוי חיבור מהתורה מכל מקום לגבי טבול יום לא הוי חיבור, ראה **בתורת זרעים** חלה שם שביאר, דהם נחלקו האם דין חיבור שנאמר לגבי טומאה הוא דין כללי בכל התורה, או שמא הוא דין מיוחד לגבי טומאה. דלפי רבי יוחנן הוי דין מיוחד לגבי טומאה, ושייך לחלק דדוקא לטומאה גמורה הוי חיבור, ולא לגבי טבול יום, דקלישא טומאתו, אף דהחיבור הוא מהתורה, ולפי ריש לקיש הוי דין כללי בכל התורה, ולא שייך לחלק בין טבול יום לשאר טומאות בחיבור שמועיל מהתורה. וראה עוד ביהגה האריה ריש טבול יום. [↑](#footnote-ref-51)
51. הא דתנן הכא "השיך" דמשמע בכונה, ולעיל תנן "ונשכו" דמשמע מאליהם, יש לומר דנקט התנא כן לרבותא. דלעיל דאפילו בנגעו בידים כולן שלישיות, הוי רבותא טפי בנשכו, דאפילו בנשכו מאליהם הוי חיבור. והכא דאם היתה שלישית היא שלישית וכולן טהורות, הוי רבותא טפי בהשיך, דאפילו אם השיך בידים לא הוי חיבור גמור לטמאות את המחובר לו אלא אם כן יכול לטמאותו לאחר שפירש. וראה תפארת ישראל.

    אך המשנה אחרונה כתב, דמתניתין נקטה כן בדוקא, לפי שאם נשכו מאליהם לא הוי חיבור מהתורה, אלא מדרבנן, ואילו אם השיך בכונה הוי חיבור מהתורה. ועוד כתב, דדין מחובר לטמא כמותו הוי דין דרבנן. ומעתה, ברישא דהשרץ נגע באחת מהמקרצות, קמ"ל דאפילו אם נשכו מאליהם הוי חיבור מדרבנן לטמאות את כולם. אך בסיפא דהיתה טמאה מעיקרא, בנשכו מאליהם הוי תרתי דרבנן, חדא, משום שלא השיך בידים, ועוד, דמחובר לטמא הוא רק דין דרבנן. ובתרתי דרבנן לא גזרו, ולכן דייקה המשנה לומר השיך, דדוקא בכה"ג אמרינן דמחובר לטמא הוא כמותו. [↑](#footnote-ref-52)
52. בהא דמבואר במשנה דכולן נעשים תחלה בזמן חיבורם למקרצת הטמאה, לפי שכל המחובר לטמא טמא, [וכן נתבאר לעיל משנה ה' דאם יש כזית מהראשון, הכל מטמא כראשון], נאמרו בזה שלשה צדדים:

    א. רק המקרצת שנגעה בשרץ נחשבת ראשון, אלא דנגיעה במקצת הדבר נחשבת כנגיעה בכולו, וכיון שכולם מחוברים זה לזה, הרי כאשר נוגע בשאר המקרצות זה נחשב שהוא נוגע במקרצת הטמאה.

    ב. כל המקרצות נחשבות כ"יד" למקרצת הטמאה, והיד מכניסה ומוציאה את הטומאה. וכן נקט **החזון** **איש** [א יח], והוכיח כן מהתוספות בחולין [קכח ב], עיי"ש וברש"י שם.

    ג. כל המקרצות נחשבות כראשון לטומאה, כיון שהם מחוברות למקרצת הטמאה, והמחובר לטמא נעשה טמא בעצמו.

    והנה **הר"ש והרא"ש** כתבו, דהנוגע באחרות כנוגע בראשון, משמע דכל המקרצות אינם טמאות, אלא שהנגיעה בהם נחשבת כנגיעה במקרצת הטמאה, או כהצד הראשון או כהצד השני. אך **הרמב"ם** פ"ו הי"ח כתב, כולן ראשון. וכן בפ"ד הי"ג כתב, כביצה אוכל ראשון וכביצה אוכל שני שבללן זה בזה הכל ראשון. ומשמע מלשונו דגם השני נעשה ראשון בזמן חיבורו, וכהצד השלישי. וכן דייק **בחידושי הגרי"ז** [זבחים לא א], ותמה על זה, מדוע יעשה כראשון בזמן חיבורו?

    **בקובץ הערות** [סימן יט סק"ב] נסתפק, מדוע בכל נגיעה אין צריך ליגוע בכל הדבר, האם משום שנגיעה במקצת מתייחסת לכל הדבר, והרי זה נחשב שיש כאן נגיעה בכולו. או שמא, הנגיעה מתייחסת רק למקום הנגיעה, אלא דסגי בנגיעה במקצת בשביל לטמאות את הכל. ונפק"מ באופן שמקום הנגיעה אינו ראוי לקבל טומאה, אך הוא מחובר לדבר המקבל טומאה, דאם הנגיעה מתייחסת לכולו, הרי יש כאן נגיעה בחלק המקבל טומאה, אך אם הנגיעה מתייחסת רק למקום הנגיעה, הרי מקום הנגיעה אינו ראוי לק"ט. עיי"ש שתלה ספק זה בשני תירוצי הרמב"ן בשבועות.

    והוכיח הקובץ הערות ממשנתינו, דאם השיך לה מקרצות אחרות כולם תחלה, וכתב, דאין לומר דהטומאה היא מדין יד למקרצת הטמאה, שהרי לגבי יד קיי"ל שצריך שהאוכל יעלה עם היד, והכא לא הוזכר תנאי זה. וכן אין לומר דכולם נעשות כראשון לטומאה בעצמם, דאם כן מדוע לאחר שפירשו כולם שניות, וכי טומאה שבהן להיכן הלכה. אלא על כרחיך דהטומאה היא משום שהנוגע בכולן נחשב כנוגע בטמאה, [וכמו שדייקנו מהר"ש והרא"ש], ואם כן מוכח דנגיעה במקצת נחשבת כנגיעה בכולו.

    אך דחה, דלא יתכן דזה הטעם שכולן תחלה, שהרי בסיפא מבואר דאם היתה שלישית לא אמרינן דכולן שלישיות, ואם נאמר דהטומאה היא משום שהנגיעה מתייחסת להכל, הרי גם כאן איכא נגיעה במקרצת הטמאה? אלא על כרחיך דהטומאה היא משום שהם עצמם נחשבות כראשון לטומאה, ובאופן שאין בה כח לטמאותן לאחר שפירשו, אין בה כח לעשותן כמותה בזמן חיבורן. והא דלאחר שפירשו הטומאה יורדת ולא אמרינן טומאה שבהן להיכן הלכה, כתב הקובץ הערות, דכיון דכל הטומאה בזמן חיבורן היתה משום החיבור לטמאה, ולא משום שקיבלה טומאה, לכן כאשר אינם מחוברים פוקעת סיבת הטומאה, ולא אמרינן טומאה שבהן להיכן הלכה, עיי"ש.

    ומעתה כתב, דממשנתינו מוכח להיפך, דמהא דאין כולן שלישיות מוכח דנגיעה במקצת הדבר אינה נחשבת כנגיעה בכולו, וכל מה דמטמאינן בתחלה ושניה זה רק משום שהם עצמם נעשים כמותה, ולא משום שהנגיעה מתייחסת להכל.

    ובעיקר הדין דמחובר לדבר טמא נעשה כמותו, המשנה אחרונה נקט דהוי רק מדרבנן, [לפי כל הצדדים דלעיל]. אך החזון איש שם נקט דהוי דין תורה. [כלומר, דהדין של מחובר לטמא טמא הוא דין תורה, ובאופן שמצד הנשיכה הוי חיבור מהתורה, כגון על מנת שלא להפריש. דבאופן שהנשיכה היא חיבור רק בשאר הטומאות ולא בטבול יום כבר כתבנו בשם החזון איש דהוי חיבור רק מדרבנן]. [↑](#footnote-ref-53)
53. כן כתבו הר"ש הרא"ש והרע"ב. וביאר החזון איש [א יא], דנשיכה הוי חיבור בתנאי ששניהם שוים, אך אם אחד טמא ואחד טהור לא מהני נשיכה לחברן. ולכן בהיתה תחלה או שניה, דגם שאר המקרצות נטמאות בנגיעה, הרי שניהם טמאים, ולכן הם מצטרפים להיות כמותה, אך בהיתה שלישית דכולן טהורות, אינם מצטרפים אף בזמן חיבורן להיות כמותה.

    וכתב החזון איש, דלפי זה, אם השיך לה מקרצות קודש כולן שלישיות, כיון דבפירשו כולן רביעיות. [ולכן נתקשה הר"ש בביאור התוספתא, ראה מש"כ בהערות על הר"ש]. וכן אם היתה שניה והשיך לה מקרצות חולין, כולן טהורות, כיון דגם לאחר שפירשו כולן טהורות, דאין שני מטמא חולין. וכן אם היתה תחלה והשיך לה מקרצות שלא הוכשרו, הרי הן טהורות גם בזמן חיבורן.

    אך הקשה החזון איש, דבפ"ג דטבול יום מ"ב תנן, ירק של תרומה וביצה טרופה נתונה על גביו, ונגע טבול יום בביצה, לא פסל אלא הקלח שכנגדו. והא הביצה חולין, ומדוע הירק שכנגדו טמא? ותירץ, דהכא במתניתין איירי שחיבר מקרצות טהורות למקרצת טמאה, ובזה בעינן חיבור גמור, אך התם איירי ששניהם טהורים, והנידון הוא להכניס טומאה מהביצה לירק, ובזה הוי חיבור אף שהביצה לא מקבלת טומאה. ולכאורה יש ליישב באופן אחר, דחיבור של ביצה לירק הוא חיבור גמור, דהביצה טפלה לירק לגמרי, ולכן הוי חיבור אף שהביצה חולין. אך הכא חיבור של מקרצות לא הוי חיבור גמור, דכל אחד משמש לעצמו, ולכן אם הם טהורות אף לאחר שפירשו אינם חיבור לטמאה.

    ומצינו ביאורים נוספים במשנה:

    ב. **המשנה אחרונה** ביאר לפי דרכו, דהא דתנן השיך דמשמע בידים הוא בדוקא, דבמשנה לעיל דהשרץ נגע בכולן, הוי חיבור אף בנשכו מאליהם, אך במתניתין דהמקרצת היתה טמאה מקודם, לא הוי חיבור אלא אם כן השיך אותם בכונה, וכמש"כ לעיל. ומעתה כתב, דהיכא דלאחר שיפריש אותם הם יהיו טהורים, מחייבים אותו להפריש אותם, כדי שיהיו טהורים, ולכן גם אם השיך אותם בכונה לא הוי חיבור, דבטלה דעתו. ורק היכא דלאחר שיפריש אותם נמי יהיו טמאים, דאין מחייבים אותו להפרישם, מהני הא דהשיך אותם בידים.

    ג. **התפארת ישראל** ביאר, דתרומה שאין בכוחה לטמאות תרומה דכוותה, אין בכוחה גם לעשות אחרים המחוברים אליה כמותה. ולפי זה אין חילוק אם יחבר אליה תרומה או קודש, דבכל אופן אין תרומה שלישית עושה אחרים כמותה. ולדבריו אם היתה מקרצת תרומה שניה, והשיך לה מקרצות חולין, הרי הם שניות כמותה, לפי שבכח תרומה לטמאות תרומה אחרת, ולכן היא עושה אחרים כמותה [ואפילו חולין], ודלא כמש"כ החזון איש בדעת הר"ש.

    ד. **ברמב"ם בפיה"מ ובביאור הגר"א** על התוספתא מבואר ביאור אחר במשנה, דהא דתנן כולן טהורות היינו לתרומה, דאין שלישי פוסל תרומה, אך אם יגע קודש באותן מקרצות הרי הוא יפסל. אך לשון המשנה דחוק טובא לפירושם, דהא תנן היא שלישית וכולן טהורות, ולפירושם אין חילוק בינה לשאר המקרצות כלל.

    ולפי"ז לא קשה כלל מהמשנה דטבול יום לגבי ביצה וירק. וכן לא קשה כלל מהתוספתא. [↑](#footnote-ref-54)
54. הקשו המפרשים, מאי שנא מהא דתנן במסכת כלים פי"ח מ"ז, דאם נטמא כרע של מיטה, ולאחר מכן חיבר אותה למיטה, כל המיטה טמאה כדין הכרע, בין אם הכרע נטמא מדרס, בין אם נטמא טומאת שבעה, בין אם נטמא טומאת ערב. והרי כשנטמא טומאת ערב אינו מטמא את המיטה לאחר שפירשה, ומכל מקום בזמן חיבורו למיטה היא טמאה כמו הכרע?

    ותירץ החזון איש שם לפי דרכו בביאור המשנה, דחיבור הכרע למיטה עדיף מחיבור מקרצות, לפי שהכרע והמיטה משמשים שימוש אחד, ולכן דין המיטה כדין הכרע אף שאינם שוים בטומאתם, דהכרע טמא והמיטה טהורה. אך לגבי מקרצות כל אחת משמשת לעצמה, ולכן לא הוי חיבור אלא אם כן שניהם טמאות.

    המשנה אחרונה תירץ לפי דרכו, דהכא כל הטעם שכולן טהורות זה רק משום שעומד להפרישן, כיון שאסור לו להשהות את התרומה בטומאה, אך לגבי כרע אין שייך טעם זה.

    התפארת ישראל תירץ לפי דרכו, דהכא כל הטעם שכולן טהורות זה רק משום שאין שלישית מטמאת תרומה דכוותה, אך כרע הטמא טומאת ערב מטמא אוכלין ומשקין, ולכן הוא מטמא את המיטה להיות כמותו בזמן חיבורם.

    ולפירוש הרמב"ם וביאור הגר"א דכולן טהורות רק לגבי תרומה ולא לגבי קודש, לא קשה מידי, דהתם נמי הנידון שהמיטה תטמא אוכלין ומשקין כמו הכרע עצמו.

    הקובץ הערות שם תירץ, דהא דאין ראשון לטומאה מטמא כלים, אין זה משום שאין בכוחו לטמאות כלים, אלא שאין כלי נעשה שני לטומאה, אך אם הראשון יוכל לעשות את הכלי ראשון כמותו אין בזה חיסרון כלל, דמצד כח טומאתו יש בו כח לטמאות כלים. אך מה שאין שלישי פוסל תרומה אין זה רק משום שאין תרומה טמאה רביעי, אלא דאין בכח שלישי לפסול תרומה. ולכן הם חלוקים לגבי מחובר לטמא, דכרע הטמא טומאת ערב יכול לעשות את המיטה כמותו, לפי שיש בו כח לטמאות כלים. אך מקרצת שלישית אינה יכולה לעשות מקרצות אחרות כמותה, לפי שאין בשלישי כח לטמאות תרומה אחרת. [↑](#footnote-ref-55)
55. ובאופן שהתקדשו בכלי, שאם לא כן אין דינם כקודש, כמש"כ הר"ש מ"ח מהתוספתא. [↑](#footnote-ref-56)
56. הרא"ש כתב דלפי פירוש הרמב"ם גרסינן "ובתוך גומותיהן מים מקודשין". וברע"ב כתב דלפי פירוש הר"ש והרא"ש [יבואר להלן] גרסינן "שבתוך גומותיהן, והמים המקודשים". ולפי הגירסא שלפנינו אפשר לפרש כשני הפירושים. [↑](#footnote-ref-57)
57. מבואר במשנה שהמים והככרות נחשבות כמחוברות זו לזו משום שהככרות והמים קדושים, ויש בהם דין חיבת הקודש. ויש לעיין איך יתכן מים קדושים בקדושת הגוף, בשלמא בככרות מצינו לחם הפנים ושתי הלחם, אך במים היכן מצינו קדושת הגוף? ונאמרו בזה ששה אופנים:

    **א. הרמב"ם בפיה"מ** כתב, דאיירי במים שנעשו על טהרת קודש. כלומר, שהמים נשמרו בטהרת קודש. והקשה **החזון איש** [א טז], הרי קיי"ל דחולין שנעשו עטה"ק אין דינם כקודש אלא כחולין או כתרומה, ואם כן הדרא הקושיה מדוע יש בהם חיבת הקודש? ועל כרחיך צ"ל, דסגי במה שהככרות קודשים בקדושת הגוף בשביל להחשיב אותם כמחוברים למים שעל גביהן, אף שהמים אינם נחשבים קדושים. ואם כן קשה מדוע נקטה המשנה כלל מים קדושים, הרי אפילו במים חולין גמורים שלא נשמרו בטהרת קודש הדין כן?

    **ב. המשנה אחרונה** פירש בדעת הרמב"ם בפיה"מ, דאין כונתו למים שנעשו עטה"ק, אלא למים שנילושו בהם ככרות של מנחות, דהמים קדושים בקדושת הגוף. אך **החזון איש** שם נחלק עליו, דהמים שלשים בהם את המנחות אין בהם קדושה כלל, ורק המים שנבלעים בככרות הם מתבטלים לככרות וגם הם קדושים בקדושת הגוף, אך מה שנשאר מהמים בעינם אין בהם קדושה כלל.

    **ג. הרמב"ם בחיבורו** פ"ט ה"י כתב, ככרות הקודש שהיו בהן גומות, והיו בתוך הגומות משקין של קודש. וכתב **המשנה אחרונה,** דלפי"ז איירי ביין ושמן של מנחות, דהם קדושים בקדושת הגוף. [ומה שנקטה המשנה מים צ"ל דזה לאו דוקא, או דהרמב"ם גרס במשנה משקין במקום מים].

    **ד. המלאכת שלמה** כתב בדעת הר"ש והרא"ש, דאיירי במי חטאת שנתקדשו באפר פרה, [דגם בזה מהני צירוף כלי, כמבואר במסכת עדיות פ"ח מ"א לגבי אפר פרה, והוא הדין לגבי המים. אך הרמב"ם בפיה"מ כתב דלא איירי במי חטאת, לשיטתו, דמהני משום חיבת הקודש, ובמי חטאת ליכא חיבת הקודש, דאין בהם קדושת הגוף].

    **ה. החזון איש** שם כתב בדעת הר"ש והרא"ש, דאיירי במים שנתמלאו לניסוך המים בחג, ונתקדשו בכלי, דהם קדושים בקדושת הגוף.

    **ו. עוד יש לומר** דאיירי במים שנתקדשו בכיור לצורך קידוש ידים ורגלים, דיש בהם קדושת הגוף. [↑](#footnote-ref-58)
58. כלומר, דמשום מעלת הקודש אנו מחשיבים אותם כמחוברים טפי, ויל"ע האם זה מועיל מדאוריתא, או שמא רק מדרבנן. וראה **מקדש דוד** [לז סק"א ד"ה כתבו התוס' סוטה] דהוכיח מכאן דכשם שחיבת הקודש מועיל להחשיב שאין אוכל כאוכל, כך מועיל להחשיב דבר שאינו מחובר כמחובר. ויישב בזה הא דמהני חיבת הקודש לאיסור הנאה שיקבל טומאה, ולא אמרינן כתותי מכתת שיעוריה, דכתותי מכתת עושה שחסר בשיעור, דהם נחשבים מופרדים אחד מהשני, אך חיבת הקודש מחשיב אותם כמחוברים. [↑](#footnote-ref-59)
59. בגדר הדבר דהככרות והמים שעל גביהן נחשבים כמחוברים משום חיבת הקודש, מצינו כמה אופנים, ויש ביניהם נפק"מ לדינא.

    **א. הרמב"ם בחיבורו** פ"ט ה"י כתב, דכל הככרות ראשון לטומאה, מפני המשקה שבגומות וחבת הקודש, הרי כולן כמשקין שאין מונין בהן. ומבואר מדבריו, דמשום חיבת הקודש אמרינן דהככרות והמשקין נחשבים כמחוברים, ומעתה אף הככרות עצמם דינם כראשון לטומאה. וכונתו משום מחובר לטמא טמא, וכפי ששנינו במשניות הקודמות, דאם יש כביצה ראשון הכל טמא. ובפרט לשיטת הרמב"ם שכתבנו לעיל הערה 52 דהכל נעשה טמא בזמן חיבורו. ולפי"ז הא דתנן במתניתין כולן טמאות היינו ראשון לטומאה, מפני שהם מחוברות למשקין שעליהם שהם תחילה, והמחובר לתחילה דינו כתחילה בשעת חיבורו.

    **ב. הרמב"ם בפיה"מ** כתב, דמחמת חיבת הקודש אנו רואים כאילו המשקה שבתוך הגומה הוא שנגע בכל ככר מהן, ויהיה כל ככר מאותן הכרות שני לטומאה מחמת המשקה שהוא תחילה. ומבואר מדבריו, דחיבת הקודש לא מהני להחשיבם כמחוברים לגמרי עד כדי שהככרות יחשבו כמחוברים לראשון ויהיו ראשון כמו המשקין, [וכמש"כ בחיבורו], אלא מהני רק לגבי שנדון שהככר השלישי נגע במשקין שבככר השני, דהנוגע במקצת הדבר נחשב כנוגע בכולו, אך הככר השני נחשב שני לטומאה.

    **ג.** בפשטות משמע ברמב"ם בפיה"מ כמו שכתבנו לעיל, דמחשיבים שהככר השלישי נגע במשקין שבככר השני, וכן הככר הרביעי נגע במשקין שבככר השלישי, וכן הלאה. אך החזון איש שם נקט בדעת הרמב"ם בפיה"מ להיפך, דמחשיבים שהמשקין שבככר השלישי נגעו בככר השני, ולכן הם תחילה, דהככר השני הוא שני לטומאה. וכן המשקין שבככר הרביעי נגעו בככר השלישי, וכן הלאה.

    ויש נפק"מ בין הפירושים מה הדין באופן שהככר השני קודש והככר השלישי תרומה, או להיפך. דלפי הרמב"ם בחיבורו הכל תלוי במטמא, דאם הוא קודש אמרינן דהוא מחובר למשקה שבו וגם הככר נעשה ראשון לטומאה, והשתא הוא מטמא כל דבר להיות שני לטומאה. וכן לפי מש"כ בדעת הרמב"ם בפיה"מ הכל תלוי במטמא. אך לפי החזון איש הכל תלוי בנטמא, דאם הנטמא הוא קודש, אמרינן דהמשקה שבו מחובר לככר וחשיב שהמשקה נגע בככר המטמא, ואף אם המטמא הוא חולין. אך אם הנטמא תרומה, אין הככר והמשקה נחשבים מחוברים, ולכן הככר נעשה שלישי והמשקין שבו טהורים, אף שהמטמא קודש.

    וכן יש נפק"מ בין הרמב"ם בחיבורו לרמב"ם בפיה"מ, האם כל הככרות נחשבות ראשון או שני, דבחיבורו כתב הרמב"ם דכולם ראשון, ובפירושו כתב דכולם שני. דבחיבורו ס"ל דחיבת הקודש מהני אף לגבי כל המחובר לטמא טמא כמותו, ובפירושו ס"ל דמהני רק לגבי לייחס את נגיעת הככר למשקין, אך לא לגבי כל המחובר לטמא. [↑](#footnote-ref-60)
60. ביארנו את המשנה על פי הרמב"ם בפיה"מ ובחיבורו. אך יש במשנה שני פירושים נוספים, פירוש הר"ש והרא"ש, ופירוש הגר"א.

    **הגר"א** פירש את המשנה כהרמב"ם, דאיירי בככרות סמוכות זו לזו, ועל גביהן הצטברו משקין. אך כתב, דהטעם שכל הככרות טמאות הוא פשוט, ואין צריך לחבר את הככרות והמשקין משום חיבת הקודש. שהרי שנינו לקמן פ"ב מ"ו, דאמנם משקין נעשים תחילה רק משני לטומאה ולא משלישי לטומאה, אך משקין של קודש, אפילו משלישי לטומאה נעשים תחילה.

    ואם כן, הככר הראשון שנגע בשרץ נעשה תחילה, הככר השני נעשה שני, [והמשקין שעל גביו תחילה], הככר השלישי נעשה שלישי לטומאה, שהרי נגע בככר שני, המשקין שבתוכו נעשים תחילה, שהרי שלישי לטומאה עושה משקין של קודש תחילה, ושוב הככר נעשה שני, שהרי נגע במשקין שבו, ושוב הככר הרביעי נעשה שלישי, שהרי נגע בככר השלישי שהוא שני לטומאה, והמשקין שבו נעשים תחילה ועושים אותו שני, וכן לעולם.

    ויש לעיין מדוע לא פירש כן הרמב"ם, ומדוע הוצרך להוסיף שהככרות והמשקין חיבור משום חיבת הקודש, הרי גם בלא חיבור כל הככרות טמאות? ובשלמא לפי הרמב"ם בפיה"מ דאיירי בחולין שנעשו עטה"ק, אי אפשר לומר כהגר"א, שהרי חולין שנעשו עטה"ק אין דינם כקודש, ואין המשקין נעשים תחילה משלישי לטומאה. אך לפי הרמב"ם בחיבורו דאיירי במשקין קדושים בקדושת הגוף קשה. ובספר משנת טהרות תירץ, דהרמב"ם רצה לפרש שכל הככרות נעשים ראשון לטומאה, וזה רק מחמת החיבור מדין חיבת הקודש, דלהגר"א כל הככרות רק שני לטומאה.

    הר"ש והרא"ש פירשו את המשנה באופן אחר, דאיירי בככרות שבתוך כלי עם גומות, וכל ככר בגומא אחרת, ואינם נוגעים אחת בשניה, והא דתנן המים המקודשים היינו או מים מקודשים שבתוך כלי עם גומות. והשתא קמ"ל שהכלי מצרף את כל הככרות והמשקין להחשב מחוברים, וכאשר נגע שרץ באחת מהככרות כולם טמאים כאילו נגע השרץ בכולם. [ומה שהקשה הר"ש איך משכח"ל שהככר והמשקין צריכים לכלי, ראה בהערות על הר"ש].

    והנה מתניתין איירי באופן שנגע שרץ באחת מהככרות, אך באופן שנגע ראשון או שני או טבול יום זה תלוי בפירושים: דלפי הרמב"ם, דוקא אם נגע שרץ או ראשון לטומאה כולם טמאים, אך אם נגע טבול יום או סתם ידים בככר, הרי הככר שלישי ואינו מטמא את המשקין שבתוכו. [ולפירוש החזון איש בפיה"מ יש לעיין בזה, דיתכן שמשום חיבת הקודש מחשיבים את המשקין שבככר הראשון כנגעו בטבול יום עצמו, והרי הם נעשים תחילה].

    ולפי הגר"א, אפילו נגע טבול יום באחת מהככרות כולם טמאות, שהרי הככר נעשה שלישי, ועושה את המשקין שבתוכו תחילה.

    ולפי הר"ש והרא"ש, אם נגע שרץ כולם ראשון, ואם נגע ראשון לטומאה כולן שניות, ואם נגע טבול יום כולם שלישיות, שהרי כולם טמאות מחמת שכולם נגעו במטמא. [↑](#footnote-ref-61)
61. ראה בהערות על הר"ש האם איירי במשקה טופח בלבד, או שמא, בטופח להטפיח. [↑](#footnote-ref-62)