זבחים פרק ג_1
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף לד ע"ב**

**פסול מהו שיעשה שיריים**

ספק הגמ' האם פסול עושה שיריים אינו מחמת שזריקת פסול פוסלת את הדם שבצואר, אלא דקיי"ל שאין ב' מעשי זריקה לקרבן אחד, ואם נעשה כבר זריקה בקרבן אין מקום לעוד זריקה, והשתא מספק"ל האם בזריקת פסול חשיב שכבר נעשה בקרבן עבודת זריקה ואין מקום לעוד זריקה או לא. ועי' עוד להלן בהרחבה.

פירש רש"י אם קבל וזרק מהו שיחזור הכשר ויקבל ויזרוק ויכשר הקרבן. והקשה הגרי"ז מדוע הוצרך רש"י לומר אם קבל וזרק, הא הזריקה היא העושה שיריים. [ואפשר כונת רש"י או קבל או זרק, דאם קבל פסול וזרק כשר חשיב זריקת פסול כיון שהדם נפסל]. והנה הרמב"ם פ"א מפסה"מ הכ"ח כתב קבל הפסול אם נשאר דם הנפש חוזר הכשר ומקבל ומוליך וזורק, שאין הפסולין לעבודה עושין הדם הנשאר שיריים חוץ מן הטמא וכו', כיצד קיבל הטמא אע"פ שקיבל אחריו כשר דם הנפש וזרקו נפסל הזבח, שזה שקיבל הכשר באחרונה שירים הוא ואינו כלום. והשיג הראב"ד דפסול עושה שיירים היינו בזריקה ולא בקבלה, ואם קיבל פסול או טמא פשוט שאינו פוסל את מה שנשאר בצואר עד שיזרוק בפסול. וכתב הכס"מ דבהל' מעילה פ"ג ה"ב מוכח ברמב"ם דלדינא מודה לראב"ד דאיירי בקבלה וזריקה, והרמב"ם כאן סמך על מש"כ שם. וכתב הגר"ח דהיה מקום לפרש שהרמב"ם נקט קבלה משום שרק בכה"ג שקיבל בפסול אין פסול עושה שיריים, אך אם קיבל בכשרות וזרק בפסול אף פסול עושה שיריים. ולפי"ז אתי שפיר מש"כ רש"י קבל וזרק. אך דחה ביאור זה ברמב"ם, דבפי"ד ה"ב כתב אחד מכל הפסולין לעבודה שקבל הדם או הוליך או זרק וכו' ואם נשאר דם הנפש יחזור הראוי לעבודה. ומבואר דזריקה לחוד נמי אינה עושה שיירים.

**אין עושה שיריים אלא חוץ לזמנו וחוץ למקומו**

הקשה הגרי"ז מאי נפק"מ בזה שמחשבת פיגול עושה שיריים, הא בלא"ה נפסל כל הקרבן במחשבת פיגול, שהרי המקבל במחשבת פיגול אינו יכול לחזור ולקבל אף שקבלה אינה עושה שיריים. ותירץ, דנפק"מ לגבי הדם עצמו אם עלה למזבח, דקיי"ל אף בדם עצמו עלו לא ירדו, ואם אינו עושה שיריים יש לדם דין עלו לא ירדו אף שנפסל בפיגול ועושים בדם זריקה שניה, אך אם עושה שיריים אין זורקים דם זה דכבר נעשה שיריים.

עוד תירץ דאיכא נפק"מ בחשב באחד מן העבודות לאכול חצי זית חוץ לזמנו וחצי זית חוץ למקומו, ולאחר זריקה עשה עוד זריקה בדם הנשאר וחשב בו חצי זית חוץ לזמנו, והשתא אם אינו עושה שיירים יש לזה שם זריקה ומה שחשב בו על עוד חצי זית חוץ לזמנו מצטרף עם חצי זית דחוץ לזמנו ראשון ונעשה פיגול וחייב כרת, אך אם עושה שיריים אין לזה שם זריקה כלל ואיכא רק פסול. וכתב דהיה מקום ליישב דנפק"מ בחשב בתחילה חוץ לזמנו ולאחר זריקה עשה עוד זריקה במחשבת חוץ למקומו, דאם יש לזה שם זריקה מחשבת חוץ למקומו מוציאה מידי פיגול, ואם עושה שיריים אין לזה שם זריקה ואינו מוציא מיד חוץ לזמנו. ודחה דאי אפשר ליישב כך, דכיון שקרבו כל מתיריו ונקבע הפיגול שוב אין זריקה שניה מוציאה מידי פיגול אפילו אם אינו עושה שיריים. וביאור דבריו, דמצינו לדעת ר' יהודה שאם חשב בעבודה אחת חוץ לזמנו שוב אין חוץ למקומו מוציאה מידי פיגול בעבודה אחרת כיון שכבר הוקבע בפיגול, וכל מה דפליגי רבנן זה משום שנקבע הפיגול אחר כל העבודות, אך לאחר זריקה שוב הוקבע בפיגול לכו"ע. אך צ"ע מדוע חוץ לזמנו יצטרף בזריקה שניה הא כבר הוקבע בפסול, ובפשטות כל מה שמבואר לעיל לא. דחוץ לזמנו ראשון מטרף עם שלישי זה משום שלא הוקבע בפסול רק עד סוף העבודות, וצ"ע.

החזון איש סי' י' סק"א נקט מחמת קושיא זו דספק הגמ' אם פסול עושה שיריים הוא בין לגבי לפסול דם שבצואר מלזרוק עוד, ובין לגבי לשפוך את השיריים ליסוד, (ולפי רבינו אפרים הספק הוא רק לגבי שפיכת שיריים). ואף שהדם פסול מכל מקום בזריקת פסול עלו לא ירדו, ודם שבכוס זה לעולם חשיב עלו שהרי הוא עומד באויר המזבח. והא דקאמר אלא חוץ לזמנו וחוץ למקומו קאי על הנידון השני לשפוך שיריים ליסוד, דבזריקת פיגול חשיב זריקה והשיריים נשפכין לכתחילה ליסוד מדין עלו לא ירדו. ולפי"ז הוכיח דכל הסוגיא איירי אף לגבי דם שבאותו כוס, ומש"כ הרמב"ם לגבי זריקת פסול שדם שבאותו כוס ישפך לאמה על כרחיך איירי בקיבל פסול, והרמב"ם נקט תרי גווני או שקיבל פסול וזרק כשר או שקיבל פסול וזרק פסול, ולכן נקט שכל הדם שבכוס זה ישפך לאמה, אך אם קיבל כשר וזרק פסול דם הנשאר בכוס נמי אינו נעשה שיריים.

**הואיל ומרצה לפיגולו**

הקשה השפת אמת לפי הצד במל"מ שבחוץ למקומו אין צריך קרבו מתיריו בהכשר מנלן דחשיב זריקה, הא אין צריך לרצות לפיגולו. וכתב בשם תוס' לקמן עט. דהוקש חוץ למקומו לחוץ לזמנו, (ומוכח להדיא מתוס' שם כהצד במל"מ שאין צריך קרבו מתיריו בהכשר, דאל"ה אין צריך להיקש דאותו מקור שיש בחוץ לזמנו יש בחוץ למקומו). ולפי"ז אם חשב שלא לשמה בזריקה לא חשיב זריקה, דשלא לשמה לא הוקש לפיגול. ועוד תירץ דחוץ לזמנו הוי גילוי מילתא דפסול מחשבה אינו מגרע בשם זריקה, והוא הדין לשאר פסולי מחשבה. ולפי"ז אף שלא לשמה חשיב זריקה. והגרי"ז דייק מרש"י דאף בחוץ למקומו בעינן למרצה בפיגולו, ולכאורה כונתו דמוכח מרש"י כהצד במל"מ שאף בחוץ למקומו בעינן קרב המתיר כמצותו.

עוד כתב השפת אמת דמחשבת פיגול הואיל ומרצה לפיגולו הרי זה עושה שיריים גם בקבלה, כלומר, דאם קיבל במחשבת פיגול לא מהני לחזור ולקבל, שהרי כבר נפסל הקרבן, ואי אפשר לומר דקבלה כמאן דליתא שהרי מרצה לפיגולו. ודלא כמש"כ בטהרת הקדש דאין פיגול עושה שיריים רק בזריקה ולא בקבלה.

עוד הביא שם בשם טהרת הקדש דנסתפק האם קיבל שלא לשמה בחטאת יכול לחזור ולקבל. וכתב השפ"א דעושה שיריים דילפינן מחוץ לזמנו, וכדלעיל. ובאמת זה תלוי בחקירה האם שלא לשמה הוי מחשבה הפוסלת כהגרי"ז, או דהוי רק חיסרון בלשמה, דאם הוי חיסרון בלשמה יכול לחזור ולקבל, דלא חל פסול בגוף הקרבן, ולהגרי"ז אינו יכול לחזור ולקבל, כמש"כ הגרי"ז בספרו בהדיא. [כלומר, דאין נפק"מ אם שלא לשמה עושה שיריים, אלא אם עושה פסול בקרבן בלא"ה נפסל הקרבן ואי אפשר לתקן, ואם הוי חיסרון בעבודה ודאי יכול לחזור ולקבל. אמנם איכא נפק"מ בנידון של טה"ק והשפ"א לדעת הגרי"ז דהוי פסול בקרבן ובנפק"מ שכתבנו לעיל לגבי פיגול, ודוק].

**כוס מהו שיעשה את חבירו דחוי או שיריים**

פירש רש"י שיריים הוא ונשפך ליסוד, או דחוי כיון דדחייה בידים שלא ניתן ממנו על הקרנות וישפך לאמה. ומסיק דפליגי בזה תנאי, וקיי"ל שדחוי הוי. משמע ברש"י שלכו"ע חל שם שיריים על הכוס השניה, אלא דכיון שדחייה בידים ולא זרק ממנו פליגי האם נדחה ממצות שפיכת שיריים. וכן דייק הגרי"ד, וחקר האם סברת דחייה בידים מהני שלא יחול שם שיריים כלל על הכוס האחר, או שמא חל שם שיריים עם פסול דיחוי. וכתב דלולי דברי רש"י י"ל שהספק הוא האם חל שם שיריים רק בכוס זה שזרק ממנו או בכל הכוסות, אך בגמ' ביומא נז: לגירסת רש"י שם מוכח כן, ועי' כתבי הגרי"ז שהאריך בזה דרש"י אזיל לשיטתו שם. וכן יש לדייק מלשון הגמ' דחוי או שיריים, והו"ל למימר הוי שיריים או לא הוי שיריים, משמע דרק מדין דחייה אתינן עלה.

והנה מבואר בגמ' שדם שבצואר לכו"ע לא הוי שיריים, ולמ"ד שבכוס אחר הוי שיריים צ"ל שדוקא דם שנתקבל בכלי חל בו שם שיריים ולא דם שבצואר שעדיין לא נתקבל. ומסתבר שאף למ"ד בכוס אחר הוי דחוי דם שבצואר לא הוי דחוי, שהרי לא יכל לזרוק מדם שבצואר ואין כאן דחוי, אלא בזה הטעם משום שלא נעשה שיריים כלל.

יל"ע לפי המבואר כאן שדם שבצואר לכו"ע לא הוי שיריים, מדוע בסוגיא דלעיל מספק"ל האם פסול עושה שיריים, וטמא לכו"ע עושה שיריים, הא דם שבצואר לא הוי שיריים כלל ומדוע לא יחזור ויקבל. אמנם פשוט שאין שייכות בין הסוגיות, דהתם מספק"ל האם חשיב עבודת זריקה בקרבן, ואי חשיב זריקה אינו יכול לזרוק עוד פעם משום שאין ב' זריקות לקרבן אחד, ולשון שיריים לאו דוקא, דאפילו לא חל כלום בדם שבצואר כמבואר בסוגיין אינו יכול לזרוק עם פעם משום שכבר נעשה בקרבן עבודת זריקה.

אמנם הגר"ח פי"ט ממעה"ק הי"ג ביאר בדעת הרמב"ם כפשטות הגמ', דהנה כתב הרמב"ם שם שאם זרק מקצת מתנות של חטאת חיצונה בחוץ חייב שהרי סגי במתנה אחת לעיכובא, ואם קיבל בכוס אחד ונתן ממנו בחוץ וחזר ונתן ממנו בפנים חייב שהרי כולו ראוי ליקרב בפנים, ואם נתן בפנים וחזר ונתן בחוץ פטור מפני שהן שיריים. אבל אם קיבל בשני כוסות אפילו נתן מאחד בפנים וחזר ונתן מהשני בחוץ חייב. והשיג הראב"ד דהגמ' כאן מסתפקת האם כוס עושה חבירו דחוי או שיריים, וממנ"פ לא יתחייב על כוס שני בחוץ, דאם הוא שיריים הא כתב הרמב"ם לגבי כוס אחד דאין חייבים על שיריים בחוץ, ואם הוא דחוי הרי אינו ראוי לזריקה בפנים. ותירץ הגר"ח דספק הגמ' האם כוס עושה חבירו דחוי או שיריים הוא האם יש שם שיריים לכוס אחרת, ונפק"מ בשם שיריים לגבי כמה דברים, שהם טעונים שפיכה ליסוד, ואין בהם חיוב בחוץ. ולשון דחוי היינו שאינו ראוי לכלום, דאין בו שם שיריים ואינו ראוי לזריקה לפי שכבר נעשה זריקה בקרבן, אך אין הכונה לדחיה בידים ואינו נעשה דחוי מחמת הזריקה אלא הוא דחוי מאליו דאין מה לעשות עמו. ולפי"ז כתב דחטאת חיצונה שכיפר במתנה אחת, מיד שנתן מתנה אחת חל בשאר דם שבכוס שם שיריים לגבי שפיכת שיריים ולפטר על זריקה בחוץ, אך בכוס השניה לא חל שם שיריים ולא הוי דחוי, שהרי אפשר לקיים בו שאר המתנות. וכיון דקיי"ל כוס עושה חבירו דחוי כאשר עשה מתנה אחת חייב על כוס שניה משום חוץ, אך באותו כוס אינו חייב כיון שחל שם שיריים, ואין חייבים על שיריים בחוץ אפילו אם ראוי עדיין ליתן ממנו עוד מתנות, דשם שיריים גופיה פוטרו.

והנה לרש"י נמי הכי הוא, דלא הוי דחוי עד שיתן כל המתנות, וכל שיכול לתת שאר המתנות משאר הכוסות אכתי לא נדחו, אלא שלרש"י אי אפשר ליישב בזה את הרמב"ם, דהא חל שם שיריים גם בכוס אחרת ורק הדחוי מפקיעו, וכיון שכל עוד שלא סיים המתנות לא הוי דחוי אם כן אף בכוס אחרת חל שם שיריים ויפטר בחוץ, ולכן הוצרך הגר"ח לומר בדעת הרמב"ם שכוס אחרת לא הוי שיריים גם בלא דחייה בידים.

עוד יישב הגר"ח דאפילו אם נאמר שעצם שם שיריים אינו פוטרו על זריקת חוץ כיון שיכול עדיין לתת ממנו שאר מתנות, אפשר דהרמב"ם איירי בזרק פסול זריקה אחת, וקיי"ל דפסול אינו עושה דם שבצואר שיריים ואם יש דם הנפש יחזור ויקבל, והוא הדין בכוס אחרת יחזור ויזרוק לפי מה דקיי"ל דכוס אינו עושה חבירו שיריים, אך באותו כוס לדעת הרמב"ם חל שם שיריים ואי אפשר לזרוק ממנו עוד, עי' להלן ביאור הדברים. והשתא לגבי אותו כוס שזרק ממנו כיון שנעשה שיריים אינו ראוי עוד לזריקה ופטור בחוץ, ולגבי כוס אחרת דלא נעשה שיריים וראוי עוד לזריקה חייב. [ולדעת רש"י שכוס עושה חבירו דחוי הכונה דהוי שיריים אלא שנדחה מדין שפיכת שיריים, מסתבר שאותו פסול שיש בכוס זה לדעת הרמב"ם משום שנעשה שיריים איכא נמי בכוס שניה]. וכן משכח"ל בזרק מכוס פסולה כגון מכוס שיצאה לחוץ, דקיי"ל בסוגיין שאינו עושה שיריים ושאר הדם שלא יצא כשר לזריקה, ולדעת הרמב"ם דפסול עושה שיריים כלפי אותו כוס הוא הדין אם קיבל דמה בכוס אחת וחילקה לשנים ויצא חלק אחד וזרק ממנו, אף החלק השני נפסל דפסול עושה שיריים דם שנתקבל עמו שדינו ככוס אחד, אך כוס שקיבל בנפרד לא נפסל עמו. והשתא על כוס שנפסל עמו אינו חייב בחוץ וכוס שלא נפסל עמו חייב בחוץ.

והנה הרמב"ם פסה"מ פי"ד ה"ב כתב לגבי זריקת פסול ואותו הדם שקבל או שזרק מקצתו ישפך לאמה, ואם נשאר דם הנפש יחזור הראוי לעבודה ויקבל. ומבואר בפשטות מדברי הרמב"ם דאף שפסול אינו עושה שיריים לדם שבצואר והוא הדין לכוס אחרת, מכל מקום כוס זה שממנו זרק נעשה שיריים ואי אפשר להשתמש בו יותר. וביאר הגר"ח שם דזריקת פסול נחשבת זריקה כלפי הדם עצמו, דנעשה בדם מעשה זריקה אף שנעשה ע"י פסול אך אין זה זריקה בקרבן. והנה קיי"ל שכוס עושה חבירו דחוי ורק כוס עצמו נעשה שיריים, וביארנו לעיל בשם הגר"ח דשם שיריים איכא רק בכוס זה ולא בכוס אחר אלא שדם שבכוס אחר נעשה דחוי היינו שאין מה לעשות עמו דאינו ראוי לשפיכת שיריים ולא לזריקה כיון שכבר נעשה זריקה בקרבן, וההבדל הוא ששם שיריים נעשים ישירות מחמת הזריקה, שהזריקה פועלת על דם הנשאר באותו כוס שם שיריים לגבי שפיכת שיריים ולגבי פטור בחוץ, משא"כ בכוס אחרת הרי זה נעשה דחוי ממילא וכפי שביארנו. והשתא כיון דזריקת פסול נחשבת כזריקה כלפי הדם עצמו, הרי זה עושה שם שיריים בדם שבאותו כוס אף לשאר הדם שבכוס לא היה זריקה, דמכל מקום הדם פועל עליו ישירות ובדם היה זריקה, ולכן נקט הרמב"ם דאף בזריקת פסול דם שבכוס ישפך לאמה, משא"כ דם שבצואר שאין הדם משפיע עליו ישירות אלא נעשה דחוי מאליו, כל שלא נעשה זריקה בקרבן הרי הוא ראוי לזריקה ואינו דחוי. וכן כוס אחרת לפי מה דקיי"ל כחכמים שאינו נעשה שיריים הרי הוא ראוי לזריקה אף בזריקת פסול, אך לפי ראבר"ש דכוס אחרת נמי נעשה שיריים באמת אי אפשר לזרוק רק מדם שבצואר. [ונראה שלפי רש"י שדחוי הוי הכונה שדחייה בידים אך שם שיריים יש גם בכוס אחרת לכו"ע, לדעת הרמב"ם זריקת פסול תפסול גם דם שבכוס אחרת לכו"ע, ורק דם שבצואר כשר].

ובפשטות לדעת הגר"ח ספק הגמ' אם פסול עושה שיריים הוא האם פסול נחשב למעשה זריקה בקרבן, וממילא אי אפשר לזרוק עוד דאין ב' זריקות בקרבן אחד ונעשה דם שבצואר דחוי ממילא, או שמא אין זה זריקה בקרבן רק בדם וכיון שבקרבן לא נעשה זריקה אפשר לזרוק שנית מדם שבצואר, וכן נראה מכתבי הגרי"ז. אך הגרי"ד ביאר דספק הגמ' הוא האם פסול עושה פסלות בקרבן ונדחה גם דם שבצואר מחמת פסלות זו.

החזון איש סי' י' סק"א יישב בתחילה דעת הרמב"ם שחטאות שהזאתן בטבילת אצבע הוי עבודה בכל הדם, שהרי לעיל יג: איתא שטבילת אצבע מפגלת, ולכן אם טבל פסול הרי הוא פוסל את כל הדם שבכוס, ואף שלא נפסל הקרבן כל שיש דם אחר מכל מקום אותו הדם אין ראוי לטבילה אחרת כמו שהדם שעל המזבח אינו ראוי לאספו ולהזות בו פעם שניה. וכתב המנחת אברהם דיש נפק"מ בין הביאור של הגר"ח לביאור של החזון איש, דלהגר"ח אם חילק הדם לב' כוסות אף דם שבכוס שניה נפסל, דאף הוא נעשה שיריים כיון שנתקבל בכוס אחת, משא"כ להחזון איש העבודה שנעשית בכל הכוס ודאי הוי רק בכוס זה ולא בכוס אחר אף שנתקבל בכוס אחת. אמנם בסק"ה דחה החזון איש ביאור זה דעל כרחיך הנידון בגמ' אם פסול עושה שיריים הוא לגבי דם שבכוס זה, וכמש"כ לעיל.

**תוד"ה פסול, ומיהו למ"ד שלא במקומו כמקומו דמי מוכח לעיל דהוא הדין בזרק הפסול שיחזור הכשר ויקבל**

וכן כתב רש"י במשנה דלמ"ד כמקומו דמי קמ"ל דפסול אינו עושה שיריים. אך צ"ע מדוע בעי מיניה ריש לקיש מר' יוחנן הא ר"ל גופיה ס"ל לעיל כז. דזריקה שלא במקומה כמקומה דמי, ולפיו מוכח מהמשנה דאינו עושה שיירים. והנה לתוס' לעיל כו: דטמא שזרק שלא במקומה אינו עושה שיריים, דכל היכא דאיכא צירוף תרתי לכו"ע אינו עושה שיריים, אין ראיה מהמשנה דפסול אינו עושה שיריים דהא מתני' איירי בזרק פסול שלא במקומה דאיכא תרתי.

וכנראה רבינו אפרים בא ליישב קושיא זו, דודאי פסול אינו עושה שיריים, אלא מספק"ל האם דם שבאותו הכוס טעון שפיכת שיריים מדין עלו לא ירדו. וצ"ל לפירושו דאף שפשיטא ליה לגמ' שדם שבצואר כשר כדמוכח ממתני' מכל מקום דם שבכוס זה חשיב שיריים אף בזריקת פסול, ומספק"ל לגבי דין שפיכת שיריים. ובכתבי הגרי"ז הקשה איך יתכן דין שפיכת שיריים בזריקת פסול, הא הקרבן נפסל בזריקת הפסול ואין שפיכת שיריים בקרבן פסול. אמנם כבר תירץ החזון איש שהובא לעיל דלעולם יש כאן עלו לא ירדו על הדם, כיון שהכוס עומד באויר היסוד בשעת הזריקה. וע' מנחת אברהם שהאריך בזה.

**דף לה ע"א**

**השוחט את הזבח לאכול כזית מן העור וכו'**

לגבי עור גידין ועצמות קרנים וטלפים לא ביאר רש"י מדוע אין בהם פיגול נותר וטמא. ומצינו בזה ד' ביאורים.

א, אם נאמר דלפיגול נותר וטמא בעינן "בשר", (ולפי"ז על כרחיך צ"ל דשליל ושליא חשיבי בשר שהרי הם מתפגלין, ולדעת תוס' והרמב"ם אף חייבים עליהם משום נותר וטמא), י"ל דעור וגידין ועצמות לא חשיבי בשר.

ב, הקרן אורה ביאר דאינם ראויים לאכילה, ואיסור פיגול נותר וטמא חל רק על דבר שנחשב לאוכל.

ג, המקדש דוד סי' ט"ז סק"ו הוכיח דאין צריך שיהיו ראויין לאכילה, דהא רבנן מחייבין כרת דנותר וטמא על עצים לבונה וקטורת לקמן מה: אע"ג שאינן ראויין לאכילה. ולכן כתב דהחיסרון הוא משום שאינם מגוף הזבח וכמו שמצינו בחלב ובצים, ולכן עצים ולבונה שהם מגוף הזבח אף שאינן נאכלין חייבים. [והטעם שאינם מגוף הזבח, בחלב ובצים משום דהוי פרשא בעלמא, והכא י"ל כיון שאינם ראויים לאכילה, והמקד"ד שם נקט משום שאין בהם שם בשר, אלא שאין זה טעם בפני עצמו רק טעם לומר שאינם מגוף הזבח]. ולכאורה אין זה ראיה כלל, דהתם חייבים משום נותר וטמא משום שהם נקטרים על המזבח, אך דבר שאינו נקטר ואינו ראוי לאכילה אין סיבה לחול עליו פיגול נותר וטמא.

ד, הרמב"ם פי"ד ה"ז כתב הואיל ואינם חשובים נקראים דבר שאינו ראוי לאכילה לענין הקרבנות. ויש להסתפק אם כונתו שאף אם במציאות הם ראויים לאכילה מכל מקום אינם עומדים לאכילה מחמת חיסרון חשיבותם, ואין פיגול נותר וטמא חלים רק על דבר שנחשב אוכל. או שמא רק לענין דינא קאמר, דכיון שאינם חשובים דינם כדבר שאינו נאכל, אך השתא אין החיסרון בשם אוכל אלא בחשיבות.

וכתב הלקוטי הלכות שלפי הרמב"ם י"ל דאין פיגול נותר וטמא חלים על גידין אפילו שהם רכים, ואע"פ שנמנין עליהם בפסח מכל מקום כיון שאינם חשובים אינם נחשבים כאוכל לגבי זה. וכתב שרש"י לא הזכיר סברא זו, ומשמע שרק אם אינם ראויים לאכילה במציאות לא חל בהם פיגול נותר וטמא, וכמש"כ הקרן אורה. ולפי"ז איירי בגידין קשים שאין ראויים לאכילה, אך לא קשים כגידי הצואר. ולכל הפירושים ר' אליעזר מודה בזה דאין מפגלין בהן, דאימורין חשיבי אוכל אלא שעומדים להקטרה ולא לאכילה, אך דבר שאינו נחשב אוכל אין מפגלין בו.

ובמקדש דוד כתב שלפי מש"כ דאין חייבים על גידים משום שאינם מגוף הזבח י"ל דאף למ"ד יש בגידין בנו"ט ואף שהם מדברים הנאכלים מכל מקום פטור, (וכמש"כ לק"ה בדעת הרמב"ם). והוכיח כן מהא דאלל של עוף מפגלין בו ופירש רש"י דהוא גיד הצואר אלא שבעוף הוא רך, ואם נאמר דאתיא רק למ"ד אין בגידים בנו"ט הא גידים של עוף נמי אין בהם נו"ט, ועל כרחיך איירי למ"ד יש בגידים בנו"ט. ואין זה קושיא די"ל דגיד הצואר של עוף הוא רך ובזה לכו"ע יש נו"ט, ורק שאר גידים אין נו"ט אף בשל עוף.

המל"מ פי"ח ה"ז נסתפק באוכל מהעור ורוטב דאינו חייב כרת משום פיגול נותר וטמא, האם לוקה מיהא משום פסולי המוקדשין, ונתמעטו רק מכרת, או שמא ליכא איסור כלל. וכתב לדייק מהרמב"ם פי"ח הכ"ב שאם אכל מזבח שנתפגל או שנותר לאחר זמנו מהעור וכו' אינו חייב כרת, וכן טמא הגוף שאכל דברים אלו מקרבן כשר אינו חייב כרת אבל מכין אותו מכת מרדות, ומדלא כתב כן הרמב"ם לגבי פיגול ונותר משמע שבהם איכא מלקות דאורייתא משום אכילת פסולי המוקדשין. ועוד הוכיח מעצים ולבונה דאע"ג שאין חייבים עליהם משום טומאת הגוף מכל מקום אם נטמאו חייבים עליהם מלקות. ותמה המקדש דוד שם דהתם הטעם הוא דאינם נאכלים, אך בעור ורוטב אין זה מגוף הזבח, ואפשר דבזה אפילו מלקות ליכא. וכן הקרן אורה נקט בפשיטות דאין בהם מלקות דאורייתא כלל.

**ומן הרוטב**

התוס' רי"ד במס' ע"ז מהדורא תליתאה סז. בסוף דבריו הקשה מדוע לא יתחייב על הרוטב משום פיגול, הא טעם כעיקר, והרוטב קיבל טעם של איסור פיגול מהבשר. ויש להוסיף דבשלמא הא דאין מפגלין ברוטב י"ל דטעם כעיקר נתחדש רק לגבי איסורי אכילה כמש"כ הגר"ח בספרו, ואין זה כעיקר ממש לפגל בו, אך לגבי איסור אכילת פיגול קשה. ועי' טהרת הקדש שיישב שרק בדרך אכילה חייבים ולא בדרך שתיה, עיי"ש.

**ומן העצמות**

השפת אמת נסתפק בחישב להקטיר עצמות של עולה שלא פירשו למחר, האם אמרינן כיון שדינם להקטרה עם הבשר שייך בזה פיגול דזה ראוי להקטרה, (ולגבי הקטרה אין צריך שם אוכל), או שמא לעולם אין מפגלין בעצמות ואפילו בהקטרה כיון שאין להם דין הקטרה בפ"ע. ובלקוטי הלכות פשיטא ליה שאין מפגלין בעצמות אפילו בעולה שדינם להקטרה כיון שאם פירשו לא יעלו. והוכיח כן מרש"י בע"ב לגבי צמר שבראשי כבשים, דרש"י שם פירש שהס"ד שמפגלין בצמר שבראשי כבשים וזקנן כיון שמעלין אותם עם הראש, קמ"ל דכיון שאם פירשו אין מעלין אותן ואפילו אם עלו ירדו אין מפגלין בהם, וכן בעצמות קיי"ל דאם עלו ירדו. [ואפשר דרש"י איירי בחשב להקטיר צמר שבראשי כבשים למחר באופן שיפריד את הצמר מהראש, ומכל מקום ס"ד כיון שעכשיו הם מחוברים מפגלין בהם קמ"ל דלא, אך אם חשב להקטירן למחר כשהם מחוברים הוי פיגול. אלא דצ"ע מה הנפק"מ במה דהוי פיגול מצד הצמר, תיפו"ל דהוי פיגול מצד הראש עצמו. וי"ל נפק"מ בחשב להקטירם עם פחות מכזית מהראש, וצ"ע בזה].

**לאכול שליל או שליא בחוץ לא פיגל**

פירש רש"י דלאו גופא דזבחא הוא. ובגמ' דקאמר ר' אלעזר שעובר אינו מפגל ומתפגל פירש רש"י דהוי גופא דזבחא כיון שעובר ירך אמו, והא דאינו מפגל הוא משום שאינו נאכל לרוב בני אדם. והקשה בתוס' רעק"א על המשניות דלפי מה שפירש רש"י במשנה היה צריך להיות דאינו מפגל ואינו מתפגל כחלב ובצים, (וזהו הטעם שהוצרך רש"י לפרש בגמ' דהוי גופא דזבחא, דהא ר' אלעזר קאמר דמתפגל), ואילו בגמ' דייק רבא ממתני' דשליל ושליא מתפגלים, ועל כרחיך הטעם משום שאינו נאכל לרוב בני אדם, ומדוע פירש רש"י במשנה דלא הוי מגוף הזבח. ועי' אהבת איתן על המשניות שכתב דר' אלעזר אזיל לשיטתו שעובר ירך אמו והוי גופא דזבחא, ורש"י במשנה פירש כפי ההלכה שעובר לאו ירך אמו ולא הוי מגופא דזבחא. ועדיין אין זה מיישב קושיית רעק"א דהגמ' מדייקת מהמשנה שעובר אינו מתפגל, ועל כרחיך אין זה הטעם.

ובקרן אורה כתב ליישב דלגבי חלב ובצים כתב רש"י דלאו זבחא הוא ולגבי שליל ושליא כתב דלאו גופא דזבחא, ויש חילוק בזה, דחלב ובצים לא הוי זבחא כלל ולכן אף אינו מתפגל, משא"כ שליל ושליא אע"ג שאינו מעיקר הזבח ואינו מפגל מכל מקום מתפגל. וכמו שמצינו בתודה ולחמה שאם פיגל בתודה נתפגל הלחם ואם פיגל בלחם לא נתפגל התודה, דהלחם טפל לתודה ואין התודה טפלה ללחם. [אף שיש חילוק ביניהם, דבלחם אף שלא נתפגל התודה מכל מקום הלחם נתפגל והכא בחשב על שליל ושליא אף הם עצמם לא נתפגלו].

ובמנחת אברהם יישב דרש"י סובר שאפילו אם עובר לאו ירך אמו ולא הוי מגופא דזבחא מכל מקום מתפגל עם הזבח, והוא עפ"י מה שייסד בחי' מרן רי"ז הלוי עמוד נ"ח דהנידון אם עובר ירך אמו הוא לגבי ההקדשה, דפליגי האם הוי הקדש אחד לשניהם או דכל אחד הקדש בפ"ע, אך אם הקדיש גם את העובר והקריב שניהם לכו"ע הוי קרבן אחד. ולפי"ז י"ל דאם פיגל בעובר לא פיגל הזבח כיון דהוי הקדש אחר, ואילו אם פיגל בזבח העובר נתפגל כיון דהוי הקרבה אחת, עיי"ש. ולכן במשנה שפיר יש לפרש מצד לאו גופא דזבחא ומכל מקום דיוק הגמ' דעובר מתפגל נכון, אך בר' אלעזר הוצרך רש"י לומר טעם אחר (לא משום דקאמר שעובר מתפגל, שהרי גם לטעם שכתב רש"י במשנה ניחא, אלא) משום דמשמע לרש"י דעובר אינו מפגל ומתפגל מאותו הטעם של מוראה ופרה דחסר בשם אכילה.

**דין שליא לגבי כל דיני התורה**

תנן בחולין עז. השוחט את הבהמה ומצא בה שליא, נפש היפה תאכלנו. ופירש רש"י ולא אמרינן אבר מן החי היא, שגם היא ניתרת בשחיטת האם. עוד תנן שם אינה מטמאה טומאת אוכלין אא"כ חישב עליה, ואינה מטמאת טומאת נבלות אפילו בחישב. ופירש רש"י דלאו בשר הוא אלא כשאר אוכל בעלמא הוא. עוד תנן שם שליא שיצתה מקצתה אסורה באכילה סימן ולד בבהמה, ובגמ' מבואר שיש פעמים דלא חיישינן לולד. וכתב הרמב"ם מאכלות אסורות פ"ה הי"ג דכאשר לא חיישינן לולד מה שיצא ממנה אסור והשאר מותר. ומבואר דכל שלא ניתר בשחיטה משום שיצא קודם לכן הרי זה אסור. וכן פסק הרמב"ם פ"ד הי"ח דשליא של נבלה אע"פ שהוא אסור הרי זה פטור, מפני שאין אלו ראויין לאכילה. וכן משמע מרש"י דאם מצא שליא בתוכה ליכא איסור אבר מן החי, משמע שאם יצתה השליא קודם שחיטה הרי זה אסור באבר מן החי אף בלא חשש לולד.

והראב"ד השיג דמכדי קיי"ל ששליא אינו אוכל דפרשא בעלמא הוא, יש להתיר אפילו מה שיצא קודם שחיטה. וביאר הכס"מ דהוקשה לו מאי שנא מטומאת נבלות וטומאת אוכלין דלא חשיב כבשר ושרי. וכן יש להוכיח מהגמ' בחולין קיג: גדי להוציא את השליא, ומסיק דמסברא אין בשליא איסור בשר בחלב משום דפרשא בעלמא הוא. ולכן נקט הראב"ד דשליא לא הוי כאוכל כלל, לא לגבי טומאת אוכלין ונבלות, לא לגבי אבר מן החי ואיסור אכילת נבלה, ולא לגבי בשר בחלב.

ובדעת הרמב"ם יישב הפרי חדש יו"ד סי' פ"א, דהא דממעט איסור בשר בחלב מסברא משום שפרשא בעלמא הכונה דאין לזה שם בשר, ואיסור בשר בחלב תלוי בשם בשר. וכן טומאת נבלות צריך שם בשר דכתיב בנבלתה, אך איסור אכילת נבלה או יוצא קודם שחיטה דאסור משום אבר מן החי אין זה תלוי בשם בשר. והוכיח דלא הוי פרשא בעלמא מדמהני בהו מחשבה לטמאות טומאת אוכלין, ואילו לגבי חלב שבקבה דעת הראב"ד דהוי פרשא בעלמא ואפילו מחשבה לא מהני בהו לטומאת אוכלין. וכן הוכיח מדאצטריך קרא שאם מצא שליא בתוכה נפש היפה תאכלנו ואין בזה איסור אבר מן החי, אלמא שייך בשליא איסור אבר מן החי.

ובשו"ע סי' פ"א פסק דשליא של חמור מותר משום דפרשא בעלמא הוא, וכתב הש"ך דכל שכן שליא של שאר בהמות טמאות. אך הפר"ח כתב דזה רק לדעת הראב"ד דאין איסור נבלה ואבר מהחי בשליא משום פרשא בעלמא, אך לדעת הרמב"ם במקום שאין צריך שם בשר הרי זה אסור, והוא הדין שליא של בהמה טמאה, אלא שאין לוקין עליו.

ולגבי קדשים מבואר בסוגיין דאין מפגלין בו אך אם פיגל בזבח אף השליא מתפגלת וחייב כרת על אכילתו. והטעם שאין מפגלין בשליא פירש רש"י במתני' דלא הוי מגופא דזבחא, וביאר הקרן אורה דהוי כתודה ולחמה דאין מפגלין בדבר הטפל אלא בעיקר הזבח, אך כאשר הזבח נתפגל אף הדבר הטפל נתפגל. ובגמ' פירש רש"י לגבי שליל דאינו נחשב אוכל כל כך לענין לפגל, רק לענין להתפגל, ונראה דהוא הדין בשליא. ולגבי חיוב כרת על אכילת נותר וטמא נחלקו הראשונים, ולשיטת הראשונים דאין חיוב נקטו הראב"ד ושיטמ"ק דהוא מגזיה"כ, ומבואר שמצד הסברא שליא הוי כאוכל לגבי חיוב כרת על פיגול נותר וטמא. והוכיח החזון איש יו"ד סי' י"ב כדעת הרמב"ם דחשיב כאוכל לגבי איסורי אכילה ולא כדעת הראב"ד. ולפי הפר"ח דלעיל צ"ע מדוע חשיב כאוכל הא בפיגול נותר וטמא כתיב בשר, ולכאורה זה דומה לטומאת נבלות. ותירץ במנחת אברהם בשם הגר"מ הלוי דכיון שדינים אלו נוהגים גם במנחות על כרחיך לא בעינן בהו שם בשר. [ועדיין צ"ע לדעת הרמב"ם שלגבי איסור אכילת נבלה אף שאסור מהתורה ליכא מלקות, ולגבי פיגול נותר וטמא איכא נמי כרת].

ובחזון איש שם דחה תירוצו של הפר"ח על הרמב"ם, דלא נאמר בשר לא לגבי איסור בשר בחלב ולא לגבי טומאת נבלות. ועל כרחיך הא דליכא טומאת נבלות ואיסור בשר בחלב הוא משום שאינו אוכל גמור, ואם כן קשה מאי שנא איסור אכילת נבלה וטמאה ואבר מן החי. וכתב לחלק בין איסור אכילה לטומאה, דלגבי איסור אכילה לא שייך לומר דאם אינו אוכל גמור מותר לאוכלו, שהרי עיקר כונת התורה היא להתרחק מאכילתו ולהתנהג בו כעצים ואבנים, ובכל שעה הוא מוזהר שלא להחשיבו כאוכל, משא"כ לגבי טומאה כיון שאינו אוכל גמור אינו מטמא. ולגבי בשר בחלב כתב דאינו גדי גמור. ועיי"ש שנתקשה מדוע ליכא חיוב כרת על פיגול וטמא, מאי שנא משאר איסורי אכילה, ולפי מש"כ לעיל שאני התם דאיכא גזיה"כ. [ועיי"ש שביאר מש"כ הרמב"ם שאין לוקין על שליא של נבלה משום שאינו בשר גמור ומקלש קליש איסורו והוי כחצי שיעור. וביאר לפי"ז דרך חדשה מדוע שליא אינה מפגלת ומתפגלת, דלענין לפגל בעינן שיעורא ולענין להתפגל לא בעינן שיעורא].

**שליל ושליא לגבי חיוב כרת על אכילת נותר וטמא**

בברייתא בע"ב מבואר דשליל ושליא אינן מפגלין ואין חייבין עליהם משום פיגול נותר וטמא. ולגבי פיגול מוקי לה בפיגל בשליל ושליא עצמן, ועכ"פ מבואר שאין בהם חיוב נותר וטמא. אמנם לפי מה שדייק רבא ממתני' דשליל ושליא מתפגלין משמע שהוא הדין שיש בהם חיוב נותר וטמא, מדלא קתני בהו דאין חייבים עליהם כמו דתנן בחלב ובצים. ונחלקו הראשונים לענין דינא, דתוס' בע"ב כתבו דאין ראיה מהמשנה שחייבים די"ל שהמשנה לא נקטה להדיא שאין חייבים עליהם משום נותר וטמא כמו בחלב ובצים, משום פיגול, ולעולם אין חייבים עליהם. ומאידך תוס' בע"א כתבו דהא דדרשינן בתו"כ הזבח פרט לשליל ושליא על כרחיך לא קאי על נותר, דהא שייך נותר בשליל כמבואר במס' תמורה דנאכל ליום ולילה, ולכן כתבו דאיירי לענין פיגול או למעט משריפה. ותמה רעק"א מדוע תוס' בע"א לא העמידו את התו"כ לענין נותר כפשוטו, וס"ל להתו"כ כברייתא דאין חייבים משום נותר וטמא. ובחק נתן גרס בתוס' בע"ב דלעולם חייבים אשליל ושליא משום נותר וטמא, והא דערבינהו משום פיגול. וכונתם דהברייתא נקטה דאין חייבים עליהם משום נותר וטמא אשארא ולא על שליל ושליא, וערבינהו לשליל ושליא בהדי שאר מילי משום פיגול. ולפי"ז תוס' בע"ב סוברים כתוס' בע"א, ומיושבת שפיר קושיית רעק"א.

ובקרן אורה הקשה מדוע לא תירצו תוס' דקרא אתא למעט חיוב כרת בשליל ושליא, אך איסור להותיר ופסול נותר שפיר איכא, ובזה מיושב הכל, דהגמ' בתמורה איירי לגבי עיקר דין אכילה, ואילו הברייתא בע"ב איירי לענין כרת. וכתב הקה"י סי' כ"ז דהתוס' נקטו שמסברא ליכא כרת בשליל ולא יתכן להעמיד בזה את הפסוק. ולפי"ז מיושב נמי קושיית רעק"א, דאע"פ שתוס' בע"א הסכימו לענין דינא דליכא כרת מכל מקום אי אפשר להעמיד בזה את הפסוק. אך הקשה דאם כן מדוע איסור להותיר ופסול נותר איכא מסברא, ומשמע דהוי איסור דאורייתא דאל"ה מדוע לא העמידו את המיעוט על הלאו, וכרת ליכא מסברא, ממנ"פ אם חל על השליל שם נותר ואכילתו נחשבת אכילה מדוע ליכא כרת, ואם ליכא שם נותר או שאין זה נחשב אכילה מדוע איכא לאו לאכול נותר. וכתב לצדד שאיסור אכילה דאורייתא אינו מחמת שם נותר אלא מחמת שלא ניתנו קדשים לאכילה רק כפי הדין שנתנה תורה, ולאחר יום ולילה אסור לאוכלו מדין איסור הנאה מקדשים. ודבריו צ"ע טובא דאם כן מדוע צריך מיעוט דאין בזה דין שריפת נותר, הא בלא"ה אין בזה דין נותר אלא שאי אפשר להשתמש בו כדינו ותו לא.

הרמב"ם פי"ח הכ"ג פסק דהאוכל משליל ושליא חייב משום פיגול נותר וטמא. וכתב רעק"א בשם מרכבת המשנה דהרמב"ם סמך על המשנה וכדיוקו של רבא, ופסק דלא כהברייתא. ויל"ע לדעת הרמב"ם איך נפרש את המיעוט של התו"כ דאין נותר בשליל ושליא, הא איכא חיוב כרת. ובפשטות צ"ל כמש"כ תוס' כאן דהפסוק ממעטו משריפה. אך בחזון איש קדשים סי' י"א הקשה על התוס' דבפסחים פג: משמע שאפילו גידים שאין בהם מצות אכילה כלל טעונים שריפה, וכל שכן שליל ושליא. ולכן כתב בדעת הרמב"ם דהנה בכל אכילת קדשים איכא כמה דינים, א, מצות אכילה, ב, איסור לשייר חוץ לזמנו דכתיב לא תותירו, ג, פסול נותר, ד, חיוב כרת על אכילת נותר, ה, חיוב שריפה על הנותר. ונקט הרמב"ם דקרא ממעט ממצות אכילה ומאיסור לשייר חוץ לזמנו, דלא הטריחה תורה לאכלן, אך אם אכלן מקיים מצוה, ואם נותרו חל עליהם פסול נותר, ואם אכלן חייב כרת וחייב לשרוף. וכונת הגמ' בתמורה שזמן אכילתן יום ולילה הוא לגבי קיום מצות אכילה, ולגבי פסול נותר וחיוב כרת.

ולדעת תוס' בע"ב דליכא חיוב כרת (אם לא נאמר כהחק נתן) י"ל דקרא ממעט רק חיוב כרת, אך שאר דינים איכא, וכקושיית הקרן אורה דלעיל. ובחזון איש שם נקט דאף לדעת תוס' ליכא חיוב אכילה ולאו דלא תותירו, והרמב"ם ותוס' פליגי האם קרא ממעט רק שאין איסור להותיר או שהקרא ממעט גם חיוב כרת. ונמצא שיש ג' שיטות במה להעמיד את המיעוט של התו"כ, א, תוס' בע"א נקטו דהקרא ממעט רק שריפה אך שאר דינים איכא, ומשמע שאף חיוב אכילה ואיסור להותיר איכא, והקה"י נקט בדעתם דמסברא ליכא חיוב כרת. ב, תוס' בע"ב נקטו דקרא ממעט חיוב כרת, והחזון איש הוסיף גם שאין איסור להותיר. ג, הרמב"ם נקט דקרא ממעט שאין איסור להותיר, אך פסול נותר וחיוב כרת ומצות שריפה איכא. ובמקדש דוד סוף סי' ט"ז נקט בדעת תוס' כאן דאין זה מיעוט רק משריפה אלא מעיקר הלאו של בל תותירו. ובתוס' לא משמע כן.

ובראב"ד על התו"כ (פר' צו סוף פי"ב) הקשה מאי שנא נותר וטמא מפיגול, אם אינו קדוש במעי אמו אפילו פיגול לא יחול בעובר, ואם קדוש במעי אמו לחייב עליו משום נותר וטמא. ותירץ, דשאני פיגול דכתיב ואם האכל יאכל ריבה הכתוב כל דבר אכילה. ועוד תירץ שאני פיגול דאיהו דחייה בידים. והוכיח כן דהא שליא ומוראת העוף פרשה בעלמא נינהו ואין בהם טומאת נבלות, ואין בהם טומאת אוכלין אא"כ חשב עליהם, ואפ"ה מתפגלין מחמת עצמן (צ"ל מחמת הזבח), וטעמא דמלתא דכיון דחשב על הזבח והפסידו בידים לא עדיף מזבח וכו'. ולכאורה צ"ל במסקנתו דעובר קדוש במעי אמו ולכן יש בו איסור פיגול, ומכל מקום אין בו איסור נותר מגזיה"כ כיון שאינו נאכל כל כך, וטמא ילפינן מנותר, אך פיגול לא ילפינן מנותר כיון דדחיה בידים. וכן כתב בשיטמ"ק אות כ"ג דבנותר איכא מיעוטא הזבח, כדאיתא בתו"כ, ופיגול וטמא ילפינן מנותר (כלומר הא דאין מפגלין בשליל ושליא לר' אלעזר דאינו אוכל כל כך), אבל חישב בזבח לא ילפינן מנותר למעוטי מכרת לאכילת שליל ושליא, עיי"ש הטעם.

ועי' חזון איש יו"ד שם שכתב טעם אחר לחלק בין פיגול לנותר וטמא, דנותר אינו רק בדבר שהוא עיקר הזבח לענין מצות אכילתו, וכן אם אכלו בטומאת הגוף אינו חשוב כל כך להתחייב עליו, אבל פיגול הוא פסול בפועל וחייל על הכל. [ומש"כ שם שאי אפשר לומר דאין חייבין בנותר וטמא משום דלאו אוכל גמור הוא דהא שליל אוכל גמור הוא ומכל מקום אין חייבין בנותר וטמא, ועל כרחיך הטעם משום דלאו גופא דזבחא הוא, וצ"ע דרש"י פירש בר' אלעזר דאין מפגלין בשליל משום דלאו אוכל גמור הוא].

**חלב המוקדשין וכו' אין חייבין עליהן משום פיגול ונותר וטמא**

הרמב"ם השמיט דין חלב המוקדשין, ובשיעורי הגרי"ד הביא בשם הגרי"ז דאפשר שהרמב"ם נקט דלא איירי בחלב היוצא מדדי הבהמה אלא בחלב הכנוס במעי הבהמה, וזה תלוי במחלוקת תנאים במס' חולין והרמב"ם פסק דחייבין עליו ולכן השמיטו, וכן כתב האור שמח פי"ד מפסה"מ הכ"ב, עיי"ש.

**פיגל באלל נתפגלה מוראה במוראה לא נתפגל אלל**

במס' חולין קכא. אמרינן מאי אלל ר' יוחנן אמר מרטקא (פירש רש"י שם גיד הצואר) ור"ל אמר בשר שפלטתו סכין, דהיינו שבשעת הפשט הסכין פולט מן הבשר אצל העור, והרי זה בטל לעור ואינו חשוב בשר אלא הוי כעור. ונאמרו כמה ביאורים בראשונים באיזה אלל איירי במתני' ובר' אלעזר.

א, רש"י במתני' פירש דאלל היינו גיד הצואר וכר' יוחנן, ובר' אלעזר פירש רש"י אלל של עוף ראוי לאכילה הוא דרכיך. כלומר, דאלל דמתני' אינו מפגל ואינו מתפגל משום שגיד הצואר של בהמה קשה ואינו ראוי לאכילה, ור' אלעזר איירי בעוף שהוא רך וראוי לאכילה ולכן הוא מתפגל, ורק אינו מפגל. ובתוס' בחולין שם הקשו על רש"י שאם מרטקא היינו גיד הצואר מדוע אמר ר' אלעזר פיגל באלל נתפגלה מוראה וכו' הא בעוף אין גידי צואר קשין. ותמהו הרש"ש שם וחשק שלמה כאן, דאם כן אדרבא, כיון שאינם קשים לכן מפגלין בהם. ונראה דקושיית תוס' דכל מה שגידי הצואר נקראים "אלל" הוא משום שהם קשים, וכשהם רכים הרי הם גידין בעלמא ואין זה נקרא אלל. ולכן פירשו תוס' בשם ר"ח ור"ת דמרטקא היינו בשר מת.

ובחזון איש סי' י"א הקשה על רש"י דאם גיד הצואר של עוף רך וראוי לאכילה כל שכן ששאר הגידים של עוף ראויים לאכילה, ואם לגבי פיגול חשיב אוכל כל שכן שלגבי נבלה חשוב אוכל, שהרי בגמ' לעיל כח. מבואר שלטומאה בעינן אוכל טפי, וכן חזינן בשליל שלענין פיגול לא חשיב אוכל ולענין איסור אכילה חשוב אוכל. והשתא קשה מהגמ' בביצה ז. שגידים של עוף אינם חשובים אוכל לגבי איסור נבלה. ולכאורה י"ל שאף שבבהמה גיד הצואר קשה יותר משאר הגידים, מכל מקום בעוף הוא להפך, דשאר הגידים אינם ראויים וגיד הצואר ראוי לאכילה.

ב, תוס' כאן פירשו דאלל היינו בשר שפלטתו סכין עם העור וכר"ל, והוקשה להם היכי משכח"ל בעוף אלל הא אין צריך הפשט, דבעולה מקטירו עם העור ובחטאת ליכא הקטרה כלל. ותירצו דבעולת העוף קודר בסכין להסיר את המוראה בנוצתה, ואם פלט הסכין בשר עם המוראה הרי זה נחשב אלל. ומוכח בתוס' שדין בשר זה להקטרה, דאל"ה מה שייך לפגל בזה הא אינו עומד להקטרה. ועי' חשק שלמה שהקשה לפי"ז מאי שנא אלל של בהמה מאלל של עוף, הא כיון שפלטתו סכין הרי זה בטל לעור או למוראה. וצ"ל דעור של בהמה חשיב לבטל הבשר אצלו, אך עור של עוף או מוראה ונוצתה אינם חשובים לבטל הבשר אצלם.

ג, תוס' בחולין פירשו דאיירי במרטקא דהיינו בשר מת, ואפילו ר"ל מצי לפרש במתני' הכי דהא מודה דמרטקא נמי יכול להיות נקרא אלל, ופליגי האם גם בשר שפלטתו סכין יכול להקרא אלל, כמבואר בסוגיא שם. ולפי"ז קשה מאי שנא בשר מת של בהמה משל עוף. [עי' מהרש"א שם שתוס' נדחקו לפרש כאן כר"י לפי שלא שייך בקרבן של עוף פליטת סכין, וכנ"ל].

ד, הרמב"ם פי"ד ה"ז כתב והבשר שפלטתו הסכין בשעת הפשט וישאר מודבק בעור והוא הנקרא אלל. ומה שהוקשה לתוס' איך משכח"ל בעוף פלטתו סכין הרמב"ם לא גרס בבא זו בר' אלעזר כלל, וכדלהלן.

והנה בברייתא להלן איתא שמוראה אינו מפגל ואינו מתפגל, ופירש רש"י מוראה של עוף, ולכאורה זה סותר לר' אלעזר שמוראה של עוף מתפגל משום שהוא ראוי קצת לאכילה. ותירץ בלקוטי הלכות דקושיית הגמ' ותירוצה קאי בין על שליל ושליא ובין על מוראה, דאינו מתפגל היינו בחשב במוראה עצמה, אך חשב בזבח מתפגל מוראה. אך הרמב"ם פסק פי"ח הכ"ב כהברייתא דאינו מתפגל כלל, וכן כתב בפי"ד ה"ז דהמורא והוא הקרום הדק הדבק בעור המבדיל בין העור והבשר אינו ראוי לאכילה. ומבואר שלא פירש כרש"י דאיירי בעוף אלא בבהמה. ומבואר שהרמב"ם פסק שאלל ומוראה שניהם אינם מפגלין ומתפגלים כלל, ודלא כר' אלעזר בתרתי, והעיר בזה רעק"א על המשניות. [ומשמע ברמב"ם שאין מפגלין במוראה לא מצד שאינו ניתר אלא מצד שאין זה אוכל כלל, ואין זה שייך למה שפסק דלא כר' אלעזר לגבי בשר הפרים דלהלן]. ובלקוטי הלכות כתב שהרמב"ם לא גרס כן כלל בדברי ר' אלעזר.

**ושוין שאם חישב באכילת פרים ובשריפתן לא עשה ולא כלום**

פירש רש"י ומחשבת שריפה נמי לא, דאמחשבת אכילת מזבח קפיד רחמנא וכו'. מבואר ברש"י שאם יחשוב בבשר הפרים לאכילת אש שפיר הוי פיגול, כיון שהם עומדים לשריפה והוי דבר שדרכו לכך, ומאידך גיסא הוי בכלל האכל יאכל כיון שחשב לאכילת אש. ולדעת רש"י לר' אליעזר דאין צריך דרכו בכך בין אם יחשוב על בשר הפרים לאכילה חוץ לזמנו ובין אם יחשוב מחשבת שריפה הוי פיגול. ובתוס' הקשו דאפילו אם נאמר דחשיב דרכו לכך מכל מקום לא חשב על דבר העומד לאכילת אדם או מזבח, ואין בזה פרשת פיגול כלל, ואפילו לר' אליעזר דלא בעינן דרכו לכך מכל מקום צריך שיחשוב על דבר העומד לאכילת אדם או מזבח לשנותו. ועי' מש"כ בסוף פרק שני לתמוה על המנ"ח שכתב דתוס' אזלי לשטתייהו במנחות יז:, ולכאורה אין שייכות להתם. [עי' רש"י קד: ד"ה ושוין דמשמע קצת כתוס'].

הרמב"ם פי"ח מפסה"מ סוף ה"ז כתב אבל דברים שאין להם מתירין כגון בשר חטאות הנשרפות ומנחות הנשרפות אינן מתפגלין לעולם. והקשה רעק"א דזה סותר לסוגיין דאם פיגל באימורין נתפגלו פרים, דכל החיסרון של הפרים הוא דאין להם מחשבת אכילה כיון שאין עומדים לכך או שאינם אכילת מזבח ואכילת אדם, וברמב"ם מבואר חיסרון חדש שאינם ניתרים ע"י הזריקה ולכן גם אינם מתפגלים. וברש"ש כתב דמקורו מהמשנה מג. פרים ושעירים הנשרפין דמן מתיר את אימוריהן ליקרב, משמע דאינו מתיר את בשרן לשריפה, אלמא חשיב שאינו ניתר. והגרי"ד כתב דמקורו מהירושלמי יומא פ"ו דמספק"ל בפרים ושעירים הנשרפים אבדו האימורין האם מותר לזרוק את הדם מחמת שיש בשר, שהרי בשר זה אינו עומד לאכילה אלא לשריפה. ופשיט מהא דר' אלעזר שאם חשב על הפרים לא הוי פיגול דאין זה אכילת אדם ולא אכילת מזבח. והיינו דהבין הירושלמי שטעמו של ר' אלעזר משום שאינו ניתר ע"י זריקה, ומהאי טעמא לא חשיב יש בשר.

וברמב"ם פי"ד ה"ח כתב שאם חשב לאכול מפרים ושעירים הנשרפים בחוץ או למחר הרי הן כשרים משום שאין דרכו לאכול, משמע שאין החיסרון משום שאינם ניתרים בזריקה אלא משום שאין זה אוכל, וצ"ע.

הגרי"ד הקשה על הרמב"ם הנ"ל, דבפי"ח הט"ז כתב הרמב"ם אינו חייב כרת על אכילת קדש שיש לו מתירין עד שיאכל ממנו אחר שקרבו מתיריו, אבל קודם זריקת הדם אינו לוקה משום טמא שאכל את הקדש, וסיים וכן אם אכל מבשר חטאות הנשרפות והוא טמא אחר שנזרק דמם הרי זה חייב כרת. ולפי מש"כ הרמב"ם לעיל דאין הזריקה מתרת את הבשר לשריפה מדוע לא יתחייב משום טמא גם קודם שריפה. ותירץ במנחת אברהם, דאע"פ שאין זה נחשב מתיר לענין פיגול מכל מקום מדין סדר הקרבן צריך לשרוף את הפרים רק לאחר הזריקה, ולגבי קרבו מתיריו סגי בהכי בשביל להחשב שלא קרבו מתיריו.

**לא, הא חישב באימורין נתפגלו אימורין עצמן**

פירש רש"י דאם נאמר דלא כר' אלעזר אין מתפגל אלא דבר המפגל, וכיון דלא חשיב אכילה לענין לפגל לא חשיב אכילה לענין להתפגל. והקשה הגרי"ז לדעת רש"י שאם פיגל בפרים לא הוי פיגול משום דלא שאין ראוי לאכילה, ולר' אליעזר דלא בעינן דרכו לכך באמת הוי פיגול, מדוע זה סיבה שלא יתפגל. ועוד, דהא אם יחשוב לאכילת אש באמת הוי פיגול, ואם כן משכח"ל פיגול בבשר. [ולדעת תוס' אין להקשות מדוע בחשב לזרוק דם הפרים למחר מתפגל הבשר הא כל שאינו מפגל אינו מתפגל, דודאי כלל זה קיים רק לגבי פיגול דמחשבת אכילה, דאי אפשר לייחס מחשבת הקטרת האימורין לבשר כיון שאינם בר אכילה, אך לגבי זריקה אין צריך שיוכל לפגל בשביל להתפגל].

[ויתכן לומר דאם נאמר דלא כר' אלעזר, לדעת חכמים דבעינן דרכו לכך אם יחשוב להקטיר האימורין חוץ לזמנו לא יתפגלו רק האימורין ולא הבשר, כיון דאין הבשר שייך למחשבה זו. וכן אם יחשוב לאכול הבשר חוץ לזמנו לא יתפגלו האימורין כיון שאינן במחשבת אכילה. והשתא כאשר חשב על האימורין של הפרים להקטירן חוץ לזמנו לא יתפגל הבשר אע"פ שהבשר שייך במחשבת פיגול באופן של אכילת אש. אמנם בלשון רש"י לא משמע כן, דכתב לא חשיב אכילה לענין להתפגל, ולא כתב דאינן במחשבת הקטרה].

**תוד"ה פיגל, ושם דחק בחינם וכו'**

ואף לפי מש"כ רש"י לגבי פרים דסגי במה שהבשר עומד לשריפה שיחשב דרכו לכך, הכא המוראה אזיל להשלכה בעלמא, ואינו עומד לאכילה כלל. וכבר כתבו שיטמ"ק רש"ש ושפת אמת דרש"י אזיל לשיטתו דאלל היינו גיד הצואר, ולפי"ז מצי איירי בחטאת העוף, ומוראה של חטאת העוף נאכל אם ירצה, ותוס' לשיטתם דהיינו בשר שפלטתו סכין, ואיירי בעולה, ולכן הוקשה להו דמשליכים אותו בבית הדשן ואינו אכילת אדם ולא אכילת מזבח.

**באו"ד, ונראה דמדין שריפה קממעט שליל ושליא דשריפה כתיבא בקרא**

עי' עולת שלמה שהקשה דאם כן מותיר שליל ושליא ילקה, דכל הטעם שמותיר אינו לוקה משום דהוי ניתק לעשה (אם לאו שאין בו מעשה לוקין עליו), ושליל ושליא אינו ניתק לעשה. ועוד, דמהאי טעמא ילקה בכל נותר, דהא הלאו מוסיף על העשה בשליל ושליא, עיי"ש. וכן הקשה המקדש דוד סוף סי' ט"ז והוכיח מכאן שאף לאו דבל תותירו ליכא.

עוד הקשה העול"ש דאם אין שריפה בשליל ושליא מדוע איכא איכא פיגול, הא קיי"ל כר' יוחנן דהמחשב אור ליום השלישי לא הוי פיגול אע"ג דהוי חוץ לזמנו משום דליכא שריפה. ולכאורה אין זה קושיא כלל, דהתם אין שריפה משום שחסר בחוץ לזמנו לגבי שריפה ולכן לא הוי פיגול, אך הכא ליכא שריפה מטעם אחר ואין זה מגרע בפיגול.

**דף לה ע"ב**

**מאי לאו לינת בשר וש"מ מיגו דפסלה לינה וכו'**

לקמן קד: בעי ר' ירמיה לינה מהו שתועיל לפסול בפרים ושעירים הנשרפים, מי אמרינן כי מהניא לינה בבשר דבר אכילה אבל הני דלאו בני אכילה נינהו לא, או דלמא לא שנא. ופירש רש"י דפסול לינה מצינו לגבי אימורין שנאכלים למזבח ולגבי בשר שנאכל לאדם, אך בדבר העומד לשריפה לא מצינו פסול לינה. ומוכיח רבא מהא דשוין שאם חישב באכילת פרים ושריפתן שלא עשה ולא כלום, מאי לאו מדמחשבה לא פסלה לינה נמי לא פסלה, ודחי דלמא מחשבה לא פסלה ולינה פסלה. ובפשטות הוכחת הגמ' דפיגול נמי תלוי באכילת אדם ומזבח, וכיון דהתם דבר העומד לשריפה אינו בכלל הוא הדין לענין פסול לינה אינו בכלל אכילת אדם ומזבח.

ובגמ' משמע דלב' הצדדים יש זמן לשריפה ושייך לדון בזה פיגול דחוץ לזמנו, אלא דאין בזה אכילת אדם ומזבח ולכן לא הוי פיגול. ואם כן צ"ל דספיקו של ר' ירמיה הוא רק לענין פסול נותר, אך ודאי צריך לשרפו בתוך יום ולילה. שוב מצאתי באבי עזרי פי"ח מפסה"מ ה"ח בסופו שהקשה דאם אין לינה מה שייך לדון פסול מחשבה הא אין זמן לשריפתן, ומדוע צריך לטעם שאין פיגול בפרים משום שאין דרכן לאכול. ולהנ"ל מיושב דלב' הצדדים יש זמן לשריפתן אלא שאין פסול נותר.

ויל"ע דבגמ' נו: מוכח דחוץ לזמנו לענין פיגול תלוי בפסול נותר ולא סגי באיסור נותר, ואם כן מדוע צריך למעט פיגול משום דאין בזה אכילת אדם ומזבח תיפו"ל דאין פסול נותר. ואולי זה גופא כונת הגמ' דאם מחשבה לא פסלה לינה לא פסלה וממילא השתא ליכא מחשבה לא רק מצד שחסר באכילת אדם ומזבח אלא דלא הוי פיגול כלל משום שלא חשב חוץ לזמנו, וצ"ע.

**רש"י ד"ה צמר, ומהניא ביה מחשבת הקטרה**

משמע מרש"י שעור של הראש עדיף טפי ומהני בו מחשבת פיגול, וכן נקט המקדש דוד סוף סי' ט"ז דאף שאינו ראוי לאכילה חייבים עליו מצד שעומד להקטרה והוי מגופא דזבחא, ואף משום נותר וטמא חייבים עליו לדעת חכמים מה: שמחייבים על עצים ולבונה. וקצת משמע מדבריו שאם העור פירש לא יעלה דאין לו דין הקטרה בפ"ע רק אגב הראש אלא שאם עלה לא ירד, ולא דמי לגידים ועצמות ושער הראש שאם פירשו ועלו ירדו.

ובחי' מרן רי"ז הלוי ריש הל' מעה"ק דייק מהרמב"ם דכיון שנאמר בעולה ועשית עולותיך הבשר והדם בעינן שם בשר להקטרה. ובהל' פסה"מ עמ' 94 הקשה על רש"י כאן מדוע בעור הראש מהני מחשבת פיגול הא אין זה בשר, ומה מועיל שאינו בכלל הפשט. ותירץ דאיירי בעור הראש שהוא רך ודינו כבשר לכל דבר, אלא שאם היה בכלל הפשט לא היה בכלל הקטרה דאף עור רך בכלל הפשט, ולכן הוצרך רש"י לומר שעור הראש אינו בכלל הפשט. אמנם במקדש דוד דלעיל משמע שאין דין בשר בהקטרת עולה, ואע"פ שאם פירש העור לא יעלה אכתי מפגלין בו כיון שאם עלה לא ירד.

**לא הכשיר ר' עקיבא אלא בדוקין שבעין הואיל וכשרין בעופות**

רש"י פירש שאין פוסל בעופות אלא מחוסר אבר דכתיב הקרבהו נא לפחתך. והקשו תוס' דאין צריך לזה, דהא להדיא ילפינן להו במס' קידושין מקרא מן העוף ולא כל העוף. ויישב הגרי"ז דעת רש"י דהנה בבהמה איכא תרי דיני מום, מום שאין בו חסרון פסול דוקא בגלוי ולא בפנים, וחיסרון אבר פוסל אף בפנים. והשתא יש לחקור האם בעוף נתרבה שמום כשר ונתמעט שחיסרון אבר פוסל כמו בבהמה. או שמא הדין של בהמה אינו נוהג בעופות לא מצד מום ולא מצד מחוסר אבר, אלא שיש דין חדש דחיסרון אבר פוסל בו ואינו שייך לדין של בהמה. ואם נאמר דהוי דין חדש י"ל דאף לאחר דכתיב מן העוף ולא כל העוף אכתי לא ידעינן מה פוסל ומה אינו פוסל, ולזה ילפינן מהקרבהו נא לפחתך דחיסרון אבר פוסל. [אך אם נאמר דנתרבה שדין מחוסר אבר דבהמה פוסל בעוף אין צריך לסברת הקרבהו נא לפתחך, דמה שפוסל בבהמה פוסל בעופות]. ועי' מקדש דוד שיישב שיטת רש"י.

**מודה ר' עקיבא בעולת נקבה דכמאן דקדם מומה להקדישה**

בחי' מרן רי"ז הלוי עמוד ע"ח הקשה הא כל הטעם דקדם מומה להקדישה תרד משום שאין בה קדושת הגוף כלל, ומה זה שייך בעולת נקבה שלכאורה יש בה קדושת הגוף. ותירץ דאף שיש בה קדושת הגוף לדמיה אין בה קדושה ליקרב, וסגי בהכי לומר שתרד. ומש"כ רש"י "לא חלה עליה קדושת מזבח לעולם אלא קדושת דמים" צריך לפרש להגרי"ז דלא חלה קדושת הקרבה, ולעולם הוי קדושת הגוף.

**רש"י ד"ה המעלה, ולא חזי להקרבה כדתניא בבהמה המקשה וכו'**

הקשה הגרי"ז דהתם מבואר שאימורין של שליל דינם כבשר ואין בהם דין הקטרה, אך בעולה שאף בשר קרב מנלן שאין בשר השליל קרב. ובאמת רש"י דייק לכתוב דלאו גופיה דזבחא הוא ולא חזי להקרבה, והיינו דהמיעוט אינו מדין אימורין אלא דלאו גופא דזבחא, ומטעם זה ודאי אף בעולה אינם בר הקטרה כשאר הבשר.

**דף לו ע"א**

**ור' יהודה האי קרא להכי הוא דאתא האי מבעי ליה לכדתניא וכו'**

קושיית הגמ' צ"ב דכשם שאפשר ללמוד תודה מפסח שאסור להותיר כך אפשר ללמוד כל הני מפסח, ואף שהברייתא נקטה וכולם אני קורא בהן לא יניח היינו משום דנתרבו מהאי קרא ולעולם ילפינן מפסח וקרא דתודה מיותר. ותירץ העולת שלמה דכונת הברייתא לומר שבפסוק נאמר רק ביום זבחו יאכל ומנלן שאפשר לאכול גם בלילה, ועל כרחיך ילפינן מלא יניח ממנו עד בוקר שאפשר לאכול עד הבוקר, ואם כן האי קרא אינו מיותר.

**פסול מחשבת הינוח לר' יהודה**

א. המקדש דוד סי' ל"ג סק"א חקר לר' יהודה דאם חישב להניח דמו למחר או להוציאו לחוץ פסול, האם צריך עיבור צורה, דהא כל פסול מחשבה חשיב פסולו בגופו ואינו טעון עיבור צורה, ואילו במעשה עצמו דהיינו כשהניח דמו למחר או הוציאו לחוץ צריך עיבור צורה. ושורש הספק הוא האם מחשבה כמעשה הביאור הוא דהפסול שאמור לחול במעשה חל במחשבה, וכיון שהמעשה צריך עיבור צורה הוא הדין במחשבה. או שמא הוי פסול מחשבה, אלא שמחשבה פוסלת בכל דבר שמעשה פוסל, אך יסוד הפסול אינו כאילו נעשה המעשה אלא פסול מחשבה. ובמנחת אברהם כתב דאם הפסול הוא כאילו נעשה אותו מעשה אפשר שאין צריך דיבור, דרק לפסול מחשבה צריך דיבור. ואין זה מוכרח כלל, דאפשר שכדי לומר שע"י המחשבה חזינן כאילו נעשה המעשה נמי בעינן דיבור.

ב. הקה"י סי' כ"ב כתב דר' יהודה יליף שמחשבה כמעשה מפיגול, דשם מצינו שמחשבה כמעשה. וביאר דיסוד דין פיגול הוא שמחשבת אכילה חוץ לזמנו הוי כאכל בפועל חוץ לזמנו, ואף שאם יאכל בפועל לא יפסל הקרבן, היינו מטעם שכבר הוכשר משעת זריקה ואינו חוזר ונפסל, אך אם יוכל לאכול חוץ לזמנו או חוץ למקומו קודם שהוכשר הקרבן שפיר יפסל הקרבן, ובמחשבה בשעת שחיטה נחשב הדבר כעשה כן בפועל קודם זריקה, ולכן נפסל הקרבן. והשתא שפיר יליף ר' יהודה מכאן שכל מחשבת פסול כמעשה. עוד כתב דאף רבנן לא פליגי דאפשר ללמוד מפיגול שמחשבה כמעשה אלא שלא מצינו כן רק בחוץ לזמנו וחוץ למקומו ולא בשאר מחשבות פסול. ועפי"ז יישב דעת הרמב"ם דאף לרבנן במחשבת פסול שדבר אחר גרם לו איכא פסול, שהרי בכל חוץ לזמנו וחוץ למקומו מודים חכמים לר' יהודה דאיכא נמי מחשבת הינוח מלבד הפיגול, עיי"ש. [ולפי"ז לא יחול פסול פיגול על הבשר אלא פסול בקרבן].

אמנם לכאורה מחשבת פיגול ומחשבת הינוח דר' יהודה גדרם שונה לחלוטין, דפיגול אינו רק פסול בקרבן אלא פסול מיוחד על הבשר, והאוכלו חייב כרת, ואף בחוץ למקומו שאין כרת מכל מקום יש לאו מיוחד של פיגול על הבשר מלבד עצם הפסול בקרבן, משא"כ במחשבת הינוח הוי רק פסול בקרבן. וכן במה שנקט דפיגול הוי מצד מחשבה כמעשה דחזינן כאילו אכל חוץ לזמנו, צ"ע דאם כן מדוע זה שייך לאכילה, הא הפסול הוא מחמת שהניחו חוץ לזמנו או הוציאו חוץ למקומו, ובמחשבת אכילה לא הוסיף כלום.

עוד יש לעיין דבגמ' אמרינן דר' יהודה לא פסל במחשבת זריקה והקטרה דטמאים וערלים משום דלאו כמיניה, ונקטו כל האחרונים דסברא זו שייכת רק לר' יהודה במחשבת הינוח, אך בפיגול אין צריך שיחשוב על דבר שבידו, ודלא כהשיטמ"ק לעיל לא. עי' מש"כ שם. ואם נאמר שאף פיגול מהני מדין מחשבה כמעשה מאי שנא כל פיגול ממחשבת הינוח. שוב מצאתי שכתב כן להדיא בלקוטי הלכות כאן, דמחשבת פיגול אינו מטעם מחשבה כמעשה אלא גזיה"כ שעצם המחשבה על דבר זה פוסלת, ולכן אפילו אינו בידו פוסל, ולא דמי למחשבת הינוח דהוי מטעם מחשבה כמעשה.

ג. במס' מנחות יז: מייתי ברייתא, השוחט את הזבח לשתות מדמו למחר להקטיר מבשרו למחר לאכול מאימוריו למחר כשר ור' אליעזר פוסל. להניח מדמו למחר ר' יהודה פוסל, אמר ר' אלעזר אף בזו ר' אליעזר פוסל וחכמים מכשירין. ומסיק שם דג' מחלוקות בדבר, ת"ק סובר דלכו"ע מחשבת הינוח כשר ובעינן מחשבת אכילת אדם או מזבח דוקא, ופליגי ר"א וחכמים רק בחישב על דבר שאין דרכו לאכול. ר' יהודה סובר דלכו"ע מחשבת הינוח פסול, ואפילו חשב להניח מקצת דמו דאין זה פוסל את הקרבן גזרינן אטו כל דמו, ופליגי ר"א וחכמים רק בחישב על דבר שאין דרכו לאכול. ור' אלעזר סובר דפליגי בין בדבר שאין דרכו לאכול בין במחשבת הינוח. והקשו תוס' לר' יהודה מדוע לא נפסול לשתות מדמו למחר לכו"ע מצד מחשבת הינוח, מאי שנא להניח מדמו מלשתות מדמו. [עי' שפת אמת שיישב בכמה אופנים מדוע אין לגזור אטו כל דמו רק בלהניח ולא בלשתות, ולפיו אם יחשוב לשתות כל דמו באמת יפסל מצד מחשבת הינוח]. ותירצו, דאפילו לשתות כל דמו לא הוי מחשבת הינוח, דיתכן שיעשה זריקה ולאחר מכן ישתה את מה שזרק. וכן לאכול מאימוריו למחר לא הוי מחשבת הינוח דיתכן שיעלה האימורין ולאחר שמשלה בהם האור יאכל, ורק מחשבת הינוח ממש משמע שלא יזרוק ולא יקטיר כלל. ועוד תירצו לגבי אימורין, דכיון שלא מפסיל זבחא באכילת האימורין ליכא מחשבת הינוח, ואף שאם חישב להניח האימורין או להוציאן לחוץ נמי לא מפסיל זבחא, התם גזרו אטו כל דמו, אך במקצת אימורין לא גזרו דהוי גזירה לגזירה. [ולפי"ז לשתות כל דמו ליכא מחשבת הינוח דיתכן שיזרוק קודם שישתה, להקטיר כל בשרו ליכא מחשבת הינוח כיון דלא מפסל זבחא ולא גזרו בבשר כלל, ולאכול כל אימוריו לתירוץ ראשון ליכא מחשבת הינוח ולתירוץ שני איכא מחשבת הינוח מדרבנן].

והקשה בכתבי הגרי"ז שם, דאם ליכא מחשבת הינוח בלשתות מדמו או לאכול מאימוריו משום שיתכן שיזרוק קודם או שיקטיר קודם עד שמשלה בהן האור מדוע פיגול איכא לר' אליעזר, הא הדם שנזרק כבר הוי חולין בעלמא, ואף מצד אכילה למחר לא יפסל הקרבן. ותירץ, דדוקא לגבי מחשבת הינוח אמרינן דכל שאפשר ליישב מחשבתו שלא יפסל הקרבן לא חשיב מחשבת הינוח, אך לגבי פיגול כיון שלפי פשטות מחשבתו הוי חוץ לזמנו או חוץ למקומו הוי פיגול.

[בשפת אמת שם נסתפק לדעת ר' אליעזר שלשתות מדמה הוי פיגול האם בעינן כזית כאכילה או שיעור כדי הזיה כזריקת דם. ויסוד ספיקו תלוי בספק המקדש דוד סי' ל"ג סק"א לדעת ר' אליעזר שאם חשב לאכול מאימוריו למחר הוי פיגול מה הדין בשלמים, האם למחר היינו אחר זמן הקטרת האימורין או דבעינן אחר זמן אכילת בשר].

ד. במה שחילקו תוס' שם בין לשתות מדמו דליכא מחשבת הינוח משום דאפשר שישתה אחר זריקה את הדם שזרק לבין להניח מדמו דפסול מצד מחשבת הינוח, יש מקום לפרש שהחילוק הוא דוקא בכל דמו, דלשתות יתכן שישתה אחר זריקה אך להניח על כרחיך לא יזרוק דהא אמר שיניח כל הדם. אך בשיטמ"ק שם מבואר שהחילוק הוא במקצת דמו, דבלשתות מקצת דמו יתכן שיזרוק מקצת וישתה את הנשאר, ובזה לא גזרו אטו כל דמו, אבל בלהניח מקצת דמו משמע קודם זריקה. ולפי"ז אם יחשוב לשתות כל דמו הרי זה פסול מצד מחשבת הינוח, כיון דליכא דם הנשאר, משא"כ לתוס' אף בכה"ג כשר דהא יכול לשתות דם שזרק.

והקשה המקדש דוד (שם ד"ה הנה לר"י דחישב) לפי השיטמ"ק שאפילו להניח מקצת דמו משמע שלא יזרוק מדוע חשיב להניח מקצת דמו, הרי אם לא יזרוק ממילא ישאר כל הדם. והוכיח מכאן המקדש דוד דמחשבת הינוח הוי רק על מה שחישב בפירוש, ואף אם מוכח מתוך מחשבתו מחשבת הינוח שפוסלת את הקרבן אין זה פוסל רק מטעם גזירה. וצ"ע מאי שנא ממש"כ תוס' כאן שאם חשיב להניח האימורין למחר חשיב מפסל זבחא משום שהבשר יפסל בנותר, והא לא חשב על הבשר להדיא אלא על האימורין, והאימורין לא הוי פסול בקרבן.

ה. כתב המקדש דוד (שם ד"ה ונראה) שאם חשב בשעת שחיטה שלא לקבל הדם או שלא לזרוק או לקבל בדרום אף לר' יהודה לא נפסל הקרבן משום מחשבת הינוח, דהא לא חשיב להו במתני'. והטעם משום דלא שייך מחשבה כמעשה רק בחישב לעשות פסול בפועל, אבל בשב ואל תעשה לא הוי מחשבת הינוח, ואם אינו מקבל או אינו זורק אין כאן פסול אלא חיסרון עבודה, ואפילו אם חשב לקבל בדרום הוי כחשב שלא לקבל, משא"כ אם חשב להניח דמו חשיב מחשבה לעשות פעולה של פסול. [צ"ב אם כונתו לחלק בין פסול הבא ע"י מעשה לפסול הבא מאליו כדמשמע מלשונו, או שמא כונתו לחלק בין חיסרון עבודה לפסול חיובי. וכן יש להוכיח דכל מחשבת הינוח אינו ע"י מעשה אלא בשב ואל תעשה, ועל כרחיך דכיון שחל פסול נותר חשיב פסול חיובי. אך צ"ב דכל חיסרון עבודה יבא לידי נותר. ואפשר דמכל מקום לא חשב על זה להדיא. ולולי דבריו באמת כל שחשב לחסר זריקה או קבלה מאיזה טעם שיהיה פוסל ר' יהודה משום מחשבת הינוח, ולא הוצרך התנא לפרוט כל הפסולים וכולם בכלל מחשבת הינוח].

והקשה אם כן מאי פריך מליתן את הניתנים למעלה למטה וכו' הא הוי חיסרון זריקה ואין זה פסול. ותירץ, דהוי כחשב לשפוך דמו, ופסול נשפך אינו רק חיסרון זריקה אלא פסול בדם. [לכאורה בנשפך אחר קבלה אין זה פסול אלא שאין דם לזרוק].

ו. עוד הקשה המקדש דוד שם, למ"ד דאין מחשבין מעבודה לעבודה דהדין הוא שאם יחשוב בשעת שחיטה לעשות זריקה במחשבת פיגול כשר (רעק"א שם כתב שאף למ"ד מחשבין מעבודה לעבודה בכה"ג כשר, והמקדש דוד נקט כהחזון איש, עי' מש"כ שם), מדוע לא נפסול לר' יהודה מצד מחשבת הינוח, שהרי חשב בשעת שחיטה לעשות זריקה פסולה. (לכאורה יש להקשות כן גם לגבי שלא לשמה, שאם חשב בשחיטה לזרוק שלא לשמה יפסל לר' יהודה מצד מחשבת הינוח). ותירץ, דמחשבת הינוח הוי רק אם חושב לעשות פסול בגוף הקרבן, אך אם חשב לפגום המזבח קודם זריקה לא הוי מחשבת הינוח כיון שמצד הקרבן ליכא פסול, וכן מחשבת שלא לשמה או פיגול בשעת זריקה הוי כדבר אחר הפוסל את הקרבן.

**ולפלוג בניתנים בחוץ שנתנן בפנים**

פירש רש"י דאי הוה יהיב חטאת חיצונה בפנים מפסלא דכתיב וכל חטאת אשר יובא מדמה וכו'. ומבואר ברש"י דבנתנים בפנים שנתנן בחוץ לא פריך דזריקה שלא במקומה כמקומה דמי, ולכן כדמשני קסבר ר' יהודה בעינן מקום משולש היינו דמחשבה על פנים הוי מקום שאינו משולש. אך תוס' לעיל כו: כתבו דמתרוייהו פריך, דלגבי פנים וחוץ מודה שמואל דזריקה שלא במקומה לאו כמקומה, ותירוץ הגמ' מהני לתרוייהו דכשם שבעינן מחשבה על מקום משולש כך בעינן שהקרבן עצמו יעשה במקום משולש.

הקשה הגרי"ז מדוע חישב להכניסו לפנים הוי מחשבת הינוח, הא לקמן פב: מבואר דאם הכניסו דרך משופש כשר, ואם כן אפשר ליישב מחשבתו שלא יפסל הקרבן באופן שיכניסו דרך משופש. [ולעיל כתבנו בשם הגרי"ז דבמחשבת הינוח אין לפסול אא"כ אי אפשר ליישב מחשבתו באופן הכשר, אך במחשבת פיגול ודאי לא אמרינן הכי]. ותירץ במנחת אברהם לפי מש"כ השיטמ"ק לעיל כז: דכיון דגלי קרא שאם הכניסו לפנים פסול לא אמרינן בזה זריקה שלא במקומה כמקומה, והשתא קושיית הגמ' אינה מצד פסול דנכנס לפנים אלא מצד פסול זריקה שלא במקומה, ולאו דוקא בחטאת אלא הוא הדין בכל הקרבנות אף שאינם נפסלים מצד נכנס לפנים. ולפי"ז אפילו יכניסו דרך משופש יפסל מצד זריקה שלא במקומה.

כתב המקדש דוד (שם ד"ה הנה לר"י דחישב) שלפי ר' יהודה הא דצריך לחידוש של מחשבת חוץ למקומו ולא פסלינן בלא"ה מצד מחשבת הינוח, באופן שחישב להוציא רק מקצת דמו, דמחשבת הינוח ליכא וחוץ למקומו איכא. וכן כתב הקרן אורה, דלפי הס"ד שר' יהודה יליף מקרא הוא הדין יש לפסול אף בחשב להניח או להוציא מקצת דמו, ואף דלא מפסל זבחא, כיון דגזיה"כ דמחשבת הינוח פוסלת, ובאמת יש להקשות לפי"ז מדוע צריך לפסוק דמחשבת חוץ למקומו הא אפילו בחשב להוציאו בלא אכילה מפסל. ורק למסקנא דהוי סברא בעינן שיחשוב על כל דמו, והנפק"מ במחשבת חוץ למקומו בחשב על מקצת דמו.

וכתב המקדש דוד דקושיית הגמ' כאן מדוע לא פליג ר' יהודה בחשב ליתן הניתנים למעלה למטה וכו' היינו בחישב ליתן כל דם הנפש שלא במקומו, דאל"כ לא שייך מחשבה כמעשה דאף אם עשה כן אין הקרבן נפסל אף למ"ד לאו כמקומו דמי, דהא אם יש דם הנפש יחזור ויקבל ויתן. ודבריו צ"ע דהא איכא גזירה דלהניח מקצת דמו אטו כל דמו.

**קסבר ר' יהודה בעינן מקום משולש בדם בבשר ובאימורין**

הקרן אורה תמה מה זה שייך למחשבת הינוח, בשלמא בפיגול י"ל דחוץ למקומו הפוסל הוא רק במקום כזה שהוא משולש, אך במחשבת הינוח אין הפסול מצד המקום ששם יזרוק אלא מצד שרוצה לעשות פסול, ובפסול אין נפק"מ אם הוא מקום משולש או לא. ובחזון איש ס"ח סק"ה יישב דמשמע ליה שחוץ למקומו שאמרה תורה הוא אפילו בחשב ליתן כל הדם חוץ למקומו, ואפ"ה אמרה תורה דבעינן מקום משולש, ואפקה רחמנא למחשבת חוץ למקומו מכלל מחשבת שאר פסולין שלא תפסול מחשבת חוץ למקומו רק במקום משולש דוקא.

**תוד"ה שיאכלוהו, דכיון דהוו אימורין בעין כל כמה דלא מקטרי ל א משתרי בשר באכילה**

תוס' העמידו את המשנה דלהניח אימוריו למחר פסול דוקא בנאכלין ליום ולילה, דבנאכלים לשני ימים ולילה לא יפסל הבשר בהנחת האימורין, דיוכל לאכול ביום השני שכבר ליכא אימורין העומדים להקטרה. ולכאורה לדעת תוס' כל שכן אם יחשוב להניח כל בשרו למחר דפסול, כיון שחשב לפסול את הבשר בנותר, וכה"ג פסול אף בשלמים אם יחשוב להניח כל בשרו ליום השלישי. ובסוף דבריהם הוצרכו תוס' לומר דלהוציאן לחוץ קאי על דמו ולא על אימוריו, שהרי כשחישב להוציא האימורין לחוץ לא נפסל הבשר.

וברעק"א הקשה על תוס', אם כל הפסול הוא מחמת שהבשר יפסל בלינה, אין זה פסול בקרבן אלא בבשר, ובמשנה משמע שר' יהודה פוסל לגמרי את כל הקרבן. ועוד הקשה דבחישב ליתן את הניתנים למטה למעלה וכו' אמרינן בגמ' קסבר ר' יהודה זריקה שלא במקומה כמקומה דמי, ולעיל אמרינן דמכל מקום הבשר פסול באכילה, ואם כן מאי שנא להניח אימוריו למחר מזריקה שלא במקומה. ובאמת תוס' לעיל כז. הקשו מדוע ר' יהודה מכשיר בחשב לעשות זריקה שלא במקומה הא הבשר אסור באכילה, ותירצו דלא עביד ר' יהודה מחשבה כמעשה אלא בפסול גמור ולא באופן שרק הבשר נאסר באכילה, ואם כן חשב להניח אימוריו למחר נמי. וכן הקשה במקדש דוד סי' ל"ג סק"א, והוסיף להקשות שלפי התוס' אם חישב להניח מקצת דמו למחר פסול רק מדרבנן מטעם גזירה ואם חישב להניח מקצת אימורין למחר פסול מדאורייתא, שהרי אסור לאכול את הבשר עד שיקטיר כל האימורין.

ותירץ השפת אמת קושיית רעק"א דיש חילוק בין זריקה להקטרה, דזריקה עיקרה באה לכפרה, ואם הועילה לכפר אע"פ שלא הועילה להתיר הבשר באכילה לא אמרינן מחשבה כמעשה לגבי חלק הבשר, אך הקטרה דעיקרה באה להתיר הבשר באכילה אם לא הועילה להתיר אמרינן ביה מחשבה כמעשה. וצ"ב דהקטרה נמי אין עיקרה להתיר את הבשר אלא מצוה בפ"ע היא. ולכאורה י"ל בנוסח אחר, דבזריקה שלא במקומה הועיל לכה"פ לכפרה בזריקה זו, אך הכא לפי מחשבתו לא הועיל בהקטרה כלום. ועי' קהלות יעקב שתירץ קושיית רעק"א דכונת תוס' שם דכיון שלא חישב להדיא על הבשר לפוסלו מאכילה אלא לעשות זריקה שלא במקומה, לא שייך לומר בזה מחשבה כמעשה שהרי בסוף עשה זריקה כהוגן. ודבריו צ"ע דהא גם הכא לא חישב לפסול הבשר אלא להניח האימורין, ולבסוף הקטיר את האימורין.

ולעיל הובא דתוס' במנחות תירצו קושיית תוס' באופן אחר, דבאמת מעיקר הדין אם חישב להניח אימוריו למחר כשר אלא שגזרו להניח כל אימוריו אטו להניח כל דמו, וכן גזרו להוציא אימוריו לחוץ אטו להוציא דמו. ולפי"ז משמע שאם חישב להניח כל בשרו למחר כשר, דלא גזרו בשרו אטו דמו אלא אימורין בלבד דעומדים למזבח כדם.

**באו"ד, חדא דהקריבוהו טמאין אם עלו לא ירדו**

צ"ב לגבי הבשר מה מועיל אם עלו לא ירדו הא ליכא אימורין כשרים, ומה שלא ירדו הוא משום שנעשו לחמו של מזבח, ואין כאן הקטרה המתרת את הבשר באכילה. והוכיח מכאן במנחת אברהם דהקטרה של אם עלו לא ירדו אינה רק משום לחמו של מזבח אלא שיש כאן דין הקטרה בקרבן, וחשיב מתיר לבשר. וכתב נפק"מ באופן שנטמאו האימורין ועלו למזבח קודם זריקה, ובשעת זריקה יש לאימורין דין של הקטרה פסולה דאם עלו לא ירדו, דהבשר אסור עד שיקטיר את האימורין.

**תוד"ה קסבר, תקשי ליה לרבנן וכו'**

לולי דבריהם היה מקום לומר דכיון שזורק במזבח אע"פ שזה בפנים וזה בחוץ לא חשיב חוץ למקומו אלא הכל חשיב כמקום אחד, ורק לר' יהודה פריך מצד פסול של הכניסו לפנים.

**ומי אית ליה לר' יהודה האי סברא וכו'**

כלומר, דהתם מבואר שאם חישב להכניסו לפנים פסול, אלמא לא בעי ר' יהודה מקום משולש במחשבת הינוח. ומשני תרי תנאי אליבא דר' יהודה, דהא בלא"ה האי תנא סובר דלא בעי שיכפר בפועל, וכפי שיבואר להלן. הקשה הקרן אורה למה לי קרא דכל דבר רע תיפו"ל מדין מחשבת הינוח, שהרי חשב לפסול כשיכניס לפנים. ותירץ דקרא אתא לאפוקי שלא נדרוש משלישי דבעינן מקום משולש. ונקט הקרן אורה דלהאי תנא לית ליה לר' יהודה מקום משולש כלל. והקשה אם כן מדוע נקט חטאת שנכנס דמה לפנים פסולה ולא נקט כל הזבחים שחשב לזרוק דמן או להקטיר אימוריהן בפנים, דפסולים מצד זריקה שלא במקומה ולא בעינן מקום משולש. ותירץ דר' יהודה סובר זריקה שלא במקומה כמקומה דמי, ורק מצד פסול נכנס דמה לפנים הוי מחשבת הינוח כדפירש רש"י, ולכן נקט בחטאת דוקא. וצ"ע מה תירץ בחשב להקטיר בפנים, הא התם ודאי לאו כמקומה דמי וחשיב חוץ למקומו. ועוד יל"ע לדעת השיטמ"ק לעיל כז: דנתחדש בקרא דנכנס לפנים שאין בזה את הדין זריקה שלא במקומה כמקומה, ואפילו בשאר קרבנות בנכנסו לפנים לאו כמקומה, אכתי קשה מדוע לא פליג ר' יהודה, הא הקרבן פסול ואף במקום שאינו משולש.

ובפשטות יש ליישב שאף לדבריו דילפינן מהכא דלא בעינן מקום משולש היינו דוקא במחשבת הינוח, אך במחשבת חוץ למקומו כגון שחשב על מקצת דמו שפיר בעינן מקום משולש, ונתחדש בקרא דמחשבת הינוח פוסלת אף במקום שאינו משולש. ויתכן עוד דהוי מיעוט דוקא ממחשבת להכניס דמן, אך אם זריקה שלא במקומה לאו כמקומה בזה לא נתחדש דלא בעינן מקום משולש. ולפי"ז ניחא בשאר קרבנות אף באימורין, דהא מצד חוץ למקומו בעינן מקום משולש. [אך מה שהקשינו להשיטמ"ק קשה אף לפי"ז, דהא הפסול הוא מצד זריקה שלא במקומה דהיינו מחשבת הינוח ולא מצד חוץ למקומו].

ועי' שפת אמת דנקט שאין כונת הגמ' שלר' יהודה פסול מסברא ממש, דודאי בלא קרא לא אמרינן פסול מחשבת הינוח מסברא, אלא ילפינן מדבר רע שכל מחשבה לפסול פוסלת, וחשיב סברא משום שאין זה מחשבת הינוח דוקא אלא כל מחשבה לפסול הוי מחשבה כמעשה, והפסוק מגלה את הסברא.

**ולית ליה לר' יהודה שלישי והתניא וכו'**

הביאור הפשוט בגמ'

כתב הקרן אורה דצריך למחוק תיבת שלישי, שהרי קושיית הגמ' היא שיש סיבה אחרת שלא יפסל משום דבעינן כיפר בפועל. והנה בגוף קושיית הגמ' יש לפרש בתרתי, חדא דבברייתא משמע דאיירי בחישב להכניס לפנים ותו לא, וכיון דבעינן כיפר בפועל אין זה מחשבת פסול כלל. ועוד יש לפרש דאפילו אי איירי בחישב להכניס דמן לפנים ולזרוק, דאיכא מחשבת פסול, מכל מקום כל שלא כיפר בפועל אין כאן פסול. ובתוס' הקשו אם כן בטלת תורת פיגול, דהא לעולם המחשבה גרועה יותר מאם עשה כן בפועל, והכא נמי נהי דמכניס בלא מכפר לא מפסיל מחשב להכניס ולכפר פוסל. והצ"ק גרס מחשב להכניס בלא לכפר פוסל. ובפשטות ב' הגירסאות תלויות בב' הביאורים הנ"ל, דלפי הגירסא שלפנינו מחשב להכניס ולכפר פוסל איירי בחשב לזרוק ומכל מקום פריך דחסר כפרה בפועל, ועל זה הקשו תוס' שפיר דבכל פיגול חסר במעשה ומכל מקום פסלינן מחמת המחשבה. ולגירסת הצ"ק מחשב להכניס בלא לכפר איירי בחשב להכניס בלא לזרוק. אך הקשה הקרן אורה לפי"ז מה הוקשה לתוס', הא כל פעם חשב לכה"פ מחשבה גרועה, אך הכא שחשב להכניס בלא לכפר אין כאן מחשבה גרועה דאין בזה פסול כלל. ואפשר לפי מש"כ לעיל דהכפרה היא תנאי צדדי שפיר הקשו תוס' דגם כשחסר בתנאי יש כאן מחשבה גרועה לפסול. ועוד אפשר שאף לפי גירסא זו ביאור דבריהם שמחשב להכניס ולכפר בלא לכפר בפועל פוסל.

ובביאור תירוץ התוס' י"ל בכמה אנפי:

א, הכא עיקר הפסול הוא מה שהובא את דמם לפנים על מנת לכפר, אלא שיש תנאי נוסף שיכפר בסוף, ואין זה עיקר הפסול אלא תנאי צדדי לפסול, (ודלא כהגר"ח עי' להלן), ולגבי תנאי צדדי לא סגי במחשבה אלא גם לאחר המחשבה צריך להתקיים תנאי זה בפועל. ועי' קרן אורה מש"כ בזה ואולי נתכוין לדברינו.

ב, החזון איש ס"ח סק"ה ביאר תירוצם, דאם כיפר דוקא לא סגי במה שיזרוק דם בפנים אלא צריך לזרוק על מנת לכפר, ולא דמי לכל זריקה חוץ למקומו שבעצם מעשה הזריקה סגי. והשתא מקשינן דאם חשב בשעת שחיטה שיזרוק דם בפנים על מנת לכפר הוי מחשבה לעשות מחשבה, ולא אמרינן מחשבה כמעשה אלא במחשב על מנת לעשות ולא על מנת לחשוב, דאין עבודה זו שהוא עושה עכשיו במחשבה לשנות ממה שאמרה תורה אלא המחשבה העתידה היא המקלקלת. ולדינא כן נקטו רעק"א לעיל ט: ואור שמח פ"ב מפסה"מ, וביאר עפי"ז את הגמ' כאן. אך החזון איש עצמו נקט בפשיטות בס"א סקי"ב דאם חשב בשעת שחיטה לקבל הדם במחשבת פיגול נמי הוי פיגול, וסותר לדבריו כאן.

ג, המנחת אברהם כתב בשם הגרי"ז דמחשבה כמעשה שייך רק בדבר שהמעשה הוא הפוסל, אך בנכנס לכפר וזרק בפנים אין הפסול מחמת מעשה הזריקה אלא מחמת שנתכפר בפנים, והתוצאה היא הפוסלת, ובזה לא שייך מחשבה. ויסוד דבריו הם עפ"י הרמב"ן עה"ת וז"ל וכדברי ר' שמעון אינה פסולה אא"כ כפר בדמה, שעשה בה הזאות כמעשה חטאת פנימית, ולכך אמר לכפר לא שכפרה אלא שהוא הביא מדמה לכפר בה וכפר כפי מחשבתו, עכ"ל. ומדכתב שעשה בה הזאות כמעשה חטאת פנימית משמע שצריך ד' מתנות דוקא, דיסוד הפסול הוא שעושה בחטאת חיצונה מעשה חטאת פנימית. ועל זה הוסיף הגרי"ז דהפסול הוא הכפרה ולא מעשה גרידא של חטאת פנימית. ומשום הכי סיימו התוס' אבל נתינה ממש ראויה לכפר בשום מקום, דהיינו שאם נתן על מזבח הפנימי ממש הרי זה מכפר לגבי לפסול את הקרבן, דחשיב שעשה מעשה חטאת פנימית, משא"כ במחשבה לא שייך לדון שעשה כאן מעשה חטאת.

והנה בשפת אמת לקמן פב. כתב לפרש לשון המשנה ר' שמעון אומר עד שיכפר דס"ל זריקה שלא במקומה כמקומה דמי, ולולי הפסול באמת היה מתכפר. אמנם לפי הרמב"ן אי אפשר לפרש כך, דהא בעינן ד' מתנות, ועד שיכפר היינו כפרה דחטאת פנימית. ועי' שיעורי הגרי"ד דלהרמב"ן סגי בנתן או ז' מתנות כנגד הפרוכת או ד' מתנות במזבח הפנימי, דכל אחד מהם כפרה בפ"ע, ואין צריך שיכפר כל הכפרות של חטאת פנימית. אך הקשה הגרי"ד למ"ד זריקה שלא במקומה כמקומה במתנה אחת כבר נתכפר כפרה דחטאת חיצונה, ואיך יחזור ויפסל לאחר שיגמור ד' מתנות. וכתב דמתלי תלי וקאי, שאם יגמור ד' מתנות נמצא שמתחילה עשה כאן מעשה חטאת פנימית ונפסל. ועוד תירץ דאפשר שהרמב"ן איירי רק בז' הזאות על הפרוכת, אך במזבח מודה לשפת אמת דסגי במתנה אחת. [ולפי"ז כונת הרמב"ן דסגי או בכפרה דחיצונה דהיינו מתנה אחת במזבח הפנימי, או בכפרה דפנימית דהיינו ז' הזאות כנגד הפרוכת]. ובאמת עיקר קושיא ליתא, דהא בגמ' כט. מסיק ר' עקיבא דשפיר שייך קרבן שהוכשר ואח"כ נפסל.

ביאור הגר"ח

הגר"ח פי"ג מפסה"מ ביאר בגמ' ביאור מחודש, דקושיית הגמ' היא מדוע נכנס דמן לפנים על מנת לכפר ולא כיפר לא נפסל הדם, תיפו"ל שיפסל משום שחשב בשעת הולכת הדם לזרוק בפנים, והוי מחשבת פיגול. ועל כרחיך צריך לתרץ דלא נפסל הדם משום דבעינן מחשבה על מקום משולש, והשתא זה סותר לברייתא דר' יהודה פוסל בכה"ג. ולפי"ז שפיר גרסינן ולית ליה לר' יהודה שלישי וכו'. ולשון הגמ' השתא עיולי עייל וכו' ביאר הגר"ח, דבכל נכנס דמן לפנים יש ב' תנאים, חדא שיביא דמן לפנים על מנת לכפר כלשון הפסוק אשר יובא את דמן לכפר, ועוד בעינן שיזרוק בפועל. ונקט הגר"ח שעיקר הפוסל הוא הזריקה, אלא שיש תנאי שיכניס על מנת לכפר, ועוד כתב הגר"ח דבכל מחשבה על הכנסת הדם לפנים צריך להיות בה ב' התנאים, שיחשוב להכניס דמן על מנת לכפר ויחשוב לזרוק בפועל. והשתא פריך דאם בשוחט על מנת להכניס דמן לפנים פסול על כרחיך דמהני מחשבה על מנת להכניס דמן, כל שכן במכניס בפועל שיועיל מחשבתו על מנת לכפר בלחוד שהרי הוא מכניס בפועל על מנת לכפר. ולפי"ז קושיית תוס' דבכל פיגול מחשבה עדיף ממעשה לק"מ.

ובדעת תוס' שלא פירשו כן כתב הגר"ח, דנקטו כדעת הראב"ד שהולכה לחוץ לא חשיבא הולכה, והכא אינו מוליך לצד המזבח אלא לפנים, ולכן אין בזה פסול מחשבה.

ובאבי עזרי פ"ב מפסה"מ הקשה עליו, דאפילו לדעת הרמב"ם שהולכה לחוץ חשיבא הולכה היינו דוקא כשדעתו להוליך למזבח, אלא שהולך דרך ארוכה, אך כאשר הולך לחוץ שלא על מנת לזרוק פשוט שאין בזה שם הולכה כלל, והכא הולך עם הדם לזרוק בפנים דהויא זריקה הפוסלת את הדם, ואיך יתכן דחשיב הולכה. [בדעת הגר"ח י"ל דכיון שמכל מקום יש בזה שם זריקה שהרי אם לא יזרוק לא יפסל ורק ע"י זריקה נפסל, אף לזריקה זו איכא הולכה]. עוד הקשה האבי עזרי, דמעשה ההכנסה לפנים הוא פעולה ולא מחשבה, ואי אפשר לדון זאת כמחשבה על מנת להכניס לפנים, והשתא אם באת לפסול מצד מחשבת פיגול הרי חסר את התנאי של להכניס על מנת לכפר, דפעולה זו היא מעשה ולא מחשבה. ובדברי הגר"ח עצמו מבואר ישוב לקושיית האבי עזרי, דכתב שהכנסה על מנת לכפר אין זה עיקר הפוסל אלא תנאי בעלמא, וכאשר מכניס בפועל הרי זה מצטרף למחשבה על מנת לזרוק, ואין צריך שגם במחשבה יהיו ב' הדברים, ובזה ביאר את הק"ו שבגמ' כפי שהובא לעיל. אלא שעיקר הדבר שאפשר לצרף מעשה עם מחשבה צ"ע.

הגרי"ד הקשה על הגר"ח מנ"ל דצריך לקיים הכנסה לפנים עם כל הלכות הולכה, דלמא הכניס לפנים שלא ע"י כהן או בשמאל או שלא ברגל דאין כאן הולכה כלל. ותירץ המנחת אברהם עפ"י הרמב"ן דלעיל דהפוסל של חטאת שהובא את דמה לכפר הוא שעשה בה מעשה חטאת פנימית, ולפיכך צריך שההכנסה תהיה בעבודת הולכה כדי שיתקיים בזה עבודת חטאת פנימית, וכל הפסול הוא כשעשה הולכה ברגל בכהן ובימין. [ולפי"ז מיושב קצת קושיית האבי עזרי מדוע חשיב הולכה הא אין כאן הולכה לצורך זריקה, דכיון שצריך לעשות מעשה חטאת פנימית וצריך הולכה דוקא חשיב שפיר הולכה]. אך לפי"ז קשה לדעת הראב"ד דהולכה שאינה צריכה לא חשיבא הולכה איך יתכן לפסול חטאת חיצונה שהכניסה לפנים הא לעולם לא יקיים בזה דין הולכה, ועל כרחיך שכל התנאי לעשות כחטאת פנימית נאמר בזריקה עצמה ולא במכשירי הזריקה ואין צריך לעשות הולכה. ואפשר דהא דצריך לעשות עבודת הולכה היינו לפי הדין אילו היה עושה חטאת פנימית, והרי אילו היה עושה חטאת פנימית הרי זה הולכה במקום שצריך להלך, וכלפי זה שפיר חשיב הולכה, ורק כלפי חטאת חיצונה לפגל בה לא חשיב הולכה.

ויל"ע בהולכה לצורך זריקה שלא במקומה, כגון שעומד בצד המזבח והולך לזרוק בכבש, אי חשיב הולכה לצורך לפי מחשבתו ורצונו ואף לדעת הראב"ד יכול לפגל בה, או שמא כיון שיכול לזרוק במקומו שזהו דינו כל הדרך לזריקה שלא כדינה נחשב כהולכה שלא לצורך ולדעת הראב"ד אין מפגלין בו. ואם נאמר דחשיב הולכה יל"ע מדוע החשיבו הגר"ח כהולכה במקום שאינו צריך להלך הא דעתו לעשות זריקה שלא במקומה בפנים. וצ"ל דמכל מקום לבסוף לא יהיה כאן זריקה שלא במקומה שהרי הקרבן יפסל, ולא סגי בזה להחשב הולכה.

ביאור החזון איש

החזון איש ס"ח סק"ה ביאר את הגמ' באופן אחר, דכל מה דאמרינן שאפילו במחשבת הינוח בעינן מקום משולש, היינו דוקא בפסול של זריקה בפנים, דהיינו אם בעינן לכפר בפועל וחשב על מנת לכפר שייך לומר דאין כאן מחשבת פסול כיון שאין זה מקום משולש, אך אם עצם הכניסה להיכל פוסלת אף שאינו זורק בזה יש לפסול במחשבה כמעשה אפילו שאינו מקום משולש. [יש להוסיף דהחזון איש אזיל לשיטתו שם שיישב קושיית הקרן אורה דילפינן מחוץ למקומו דבעינן מקום משולש אפילו במחשבת הינוח, דמשמע שחוץ למקומו בעינן מקום משולש אפילו בחישב לזרוק חוץ למקומו כל דמו, וזה לא שייך בכניסה לחוד, דאין זה ענין לחישב לזרוק חוץ למקומו, וליכא ילפותא על זה]. ולפי"ז קושיית הגמ' דמהא דפסל ר' יהודה אפילו במחשב להכניס לפנים מוכח דאין צריך מקום משולש, ושוב פריך דר' יהודה גופיה ס"ל דוקא על מנת לכפר ושפיר בעינן מקום משולש. [לפי ביאור זה קושיית הגמ' מברייתא דכל דבר רע היא מעצם הדבר דלא בעי על מנת לכפר, ומוכח דלא בעינן מקום משולש, אלא שיש קושיא גדולה יותר דלהדיא אמר שיש בזה פסול דמחשבת הינוח].

**דף לו ע"ב**

**אמר ר' אבא ומודה ר' יהודה שחוזר וקובעו לפיגול**

הקשה השיטמ"ק מאי שנא חוץ למקומו ושלא לשמה בפסח וחטאת שמוציאות מידי פיגול ומחשבת הינוח לר' יהודה אינו מוציא מידי פיגול. ותירץ, דמחשבת הינוח שאני דמה שחשב אח"כ לזרוק למחר יכול להיות פירוש למחשבתו הראשונה, דיניח למחר ויזרקנו, ונמצא שהכל מחשבה אחת, משא"כ חוץ למקומו ושלא לשמה אינם יכולים להצטרף עם מחשבת חוץ לזמנו במחשבה אחת. אך הקשה דמשמע שר' אבא קאי גם על חשב להוציאו לחוץ, ובכה"ג אין לצרף המחשבות. וכן יש להוסיף שלדבריו אם חשב בשחיטה על מנת להניח דמו ובקבלה על מנת לאכול מבשרו או להקטיר מאימוריו למחר או להפך נמי אי אפשר לצרף המחשבות.

ולכן תירץ דהא דגלי קרא דעירוב מחשבות מוציא מידי פיגול היינו דוקא במחשבות הכתובות בפסוק, דהיינו חוץ למקומו או שלא לשמה, אבל במחשבת הינוח לא. והקשה, דאם כן מדוע צריך לתדע דקאמר רבא, ותירץ שלא תלמוד מחשבת הינוח ממחשבת חוץ למקומו ושלא לשמה. והנה חקר הגרי"ז האם לאחר הפסוק דמחשבות מוציאות נתחדש שאף בפסולי מחשבה אמרינן דלא הוי הרצאת כשר, או שמא הוי פסול חדש שמחשבות מוציאות מידי מחשבה, והוכיח דהוי פסול חדש. ולפי"ז ניחא טפי תירוצו של השיטמ"ק, דחידוש זה נאמר רק במחשבות הכתובות להדיא.

עוד תירץ השיטמ"ק שלא תאמר כהרצאת כשר. ודבריו צ"ע דאם כן מדוע צריך פסוק לחוץ למקומו ושלא לשמה, ועל כרחיך שמסברא לא שייך בזה הרצאת כשר, ואם כן מחשבת הינוח נמי. ויתכן ליישב דלעיל כט: כתבנו כמה תירוצים מדוע צריך לפסוק שמחשבות מוציאות ולא ילפינן מהרצאת כשר, ואם נתרץ שמחשבת חוץ למקומו מרצה לפיגולו וחשיב שקרב המתיר כמצוותו לגבי מחשבת פיגול, בין לגבי עצמו בין לגבי מחשבה אחרת, י"ל דבמחשבת הינוח לא נאמר התנאי של כהרצאת כשר ואין צריך קרבו מתיריו בהכשר ולא נתחדש בזה שמרצה לפיגולו, ולכן מסברא כל שחשב מחשבת הינוח לא קרבו מתיריו בהכשר. אך לכאורה שלא לשמה נמי לא בעינן קרבו מתיריו בהכשר ואפ"ה לא ילפינן מסברא אלא מדין מחשבות מוציאות, וצ"ע בזה.

**אמר רבא תדע דפיגול לפני זריקה לא כלום הוא ואתיא זריקה וקבעה לה בפיגול**

פירש רש"י דהפיגול חל רק לבסוף דהא בעינן שיקרבו כל מתיריו בהכשר, וקודם לכן כבר היתה מחשבת הינוח, ומכל מקום אינו מוציא מידי מחשבת פיגול. וצ"ע מדוע הוצרכה הגמ' לכל זה, הא אפילו אם פיגול חל מיד באותה עבודה יש להוכיח מדאין מחשבת הינוח מוציאה מידי פיגול, דהא ב' מחשבות באותה עבודה נמי מוציאות זו מזו. ובשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז שאם הפיגול היה חל מיד לא היינו מחלקים את מחשבת הינוח ממחשבת חוץ לזמנו, והכל מחשבה אחת, וצ"ע.

ובעולת שלמה הוכיח מרש"י דלמחשבת הינוח אין צריך שיקרבו כל מתיריו בהכשר, דאם גם לזה צריך קרבו מתיריו הרי מחשבת הינוח ומחשבת חוץ לזמנו חלים כאחת לבסוף. והטעם לזה כתב דלא בעינן קרבו מתיריו רק לכרת ולא לפסול, ואף בחוץ למקומו לא בעינן, וציין למל"מ שנסתפק בזה. והנה בתוספתא מוכח דחוץ למקומו צריך קרבו מתיריו בהכשר, דהא איתא בפ"ג ה"ג דהפסח והחטאת ששחטן שלא לשמן הרי זה מוציא מידי פיגול דחוץ לזמנו וחוץ למקומו, ומבואר דאף חוץ למקומו צריך קרבו מתיריו בהכשר. ולפי"ז צריך לחלק בין מחשבת הינוח למחשבת חוץ למקומו, ואפשר דהתנאי של קרבו מתיריו נאמר רק על פסול שכתוב מפורש, וכעין מש"כ השיטמ"ק לגבי מחשבות מוציאות. ועוד אפשר דמחשבת הינוח שפוסלת מסברא דהוי כמעשה, סברא זו קיימת גם בלא קרבו מתיריו.

**ולא היא התם חדא מחשבה היא הכא תרי מחשבות**

פירש רש"י דלא שינה מחשבתו הראשונה והיא היתה לשם פיגול. לפי מש"כ לעיל בשם הגרי"ז דמחשבות מוציאות הוי דין חדש יש לבאר טפי תירוץ הגמ', דרק אם שינה מחשבתו הראשונה שייך לומר שהמחשבה מוציאה ממחשבת פיגול, אך במחשבה אחת שחלק ממנה מחשבת הינוח אין כאן מחשבה שעומדת לעצמו שיכולה להוציא מפיגול.

**חישב שיאכלוהו טמאים למחר חייב**

הרמב"ם פסק כר' חסדא דהוי פיגול, ואף שהגמ' דוחה את הראיה מבשר לפני זריקה מכל מקום כן איתא להדיא בתוספתא. ובתוס' כאן ולעיל לא. נראה קצת דאין הלכה כר' חסדא, ועי' מש"כ שם כמה ביאורים בחילוק שבין אכילת כלבים לאכילת טמאים.

ובהוכחת הגמ' מבשר לפני זריקה הקשה השפת אמת מאי ס"ד לדמות. ותירץ, דר' חסדא איירי בטמא שיטהר קודם האכילה כגון שיטבול היום ובלילה כבר יהיה טהור או מחו"כ שיביא כפרתו קודם האכילה, וזה שפיר דומה לבשר לפני זריקה. ואפ"ה דחי דבטמא אם היה אוכל השתא היה טמא, משא"כ בבשר לפני זריקה.

**בשר פסח שלא הוצלה וכו'**

במנחת אברהם כתב דמהכא חזינן שהדין לאכול את הפסח צלי אינו דין במעשה האכילה אלא בגוף הקרבן, דאם הוי רק דין במעשה האכילה מה הס"ד דלא חשיב ניתר לטהורים הא הבשר מותר אלא שצריך לאוכלו באופן מסויים. ועפי"ז יישב קושיית תוס' נו: מדוע תנן אינו נאכל אלא צלי ולא תנן על מצות ומרורים, ולהנ"ל המשנה מונה רק דינים שהם בגוף הקרבן.

הרמב"ם פסק כר' חסדא שבשר פסח שלא הוצלה ולחמי תודה חייבין עליהן משום טומאת הגוף, וכתב דהוא הדין האוכל בשר פרים בטומאת הגוף חייב, וכתב הקרן אורה דמקורו מהכא, דאף הכא אינו ראוי לא לגבוה ולא להדיוט ומכל מקום כיון שניתר בזריקה חייבים בטומאת הגוף.

**בדין ניתר לטהורים חייבים עליו משום טומאה**

בגמ' מנחות כה: איתא יכול בשר שנטמא לפני זריקת דמים יהו חייבין משום טומאה ת"ל כל טהור יאכל בשר והנפש אשר תאכל וכו' הניתר לטהורין וכו'. או אינו אלא הנאכל לטהורין חייבין עליו משום טומאה וכו' אוציא אני את הלן והיוצא שאינן נאכלין לטהורין ת"ל אשר לה' ריבה. יכול שאני מרבה את הפיגולין כנותרים ת"ל מזבח השלמים אשר לה' מיעט, ומה ראית, מרבה אני את אלו שהיתה להם שעת הכושר ומוציא אני את אלו שלא היתה להן שעת הכושר. ואם תאמר בשר שנטמא לפני זריקת דמים ואכלו לאחר זריקת דמים מפני מה חייבין עליו משום טומאה, מפני שהציץ מרצה, ולגבי יוצא תלי לה התם האם זריקה מועלת ליוצא. ומבואר במסקנא דכל דבר שהזריקה מועלת לו כגון לן ויוצא שהיה לו שעת הכושר או טמא ויוצא שזריקה מועלת להן חייבין עליו בטומאת הגוף, ודבר שאין זריקה מועלת לו כגון פיגול אין חייבין משום טומאה.

וכן איתא בתוספתא פ"ה דזבחים אי אפשר לומר פיגול נותר וטמא מזבח אחד, שאין חייבים עליהם משום פיגול נותר וטמא אלא לאחר זריקת דמים. וביאר המקדש דוד סי' ט"ז סק"ד דאין חייבים על פיגול נותר וטמא אלא לאחר זריקה, וכיון שזריקת פיגול לא הוי זריקה אי אפשר לחייב משום נותר וטמא.

והקשה המקדש דוד מהגמ' בכריתות יד. דלא משכח"ל פיגול ונותר בקרבן אחד, ומקשינן הא משכח"ל בקרבן שנתפגל והעלה אבר אחד למזבח דפקע פיגולו ממנו, ובאותו אבר יכול לחול דין נותר. ואם נאמר שהטעם שאין חייבים על נותר וטמא בקרבן שנתפגל משום שהזריקה לא התירה את הקרבן והוי כקודם זריקה, מה יועיל שפקע פיגולו ממנו ע"ג המזבח הא אכתי אין לו זריקה. ובאמת הקשה כן בתוס' ישנים שם, עיי"ש. והוכיח המקדש דוד מהגמ' דאף בקרבן שנתפגל לא חסר בזריקה כיון שמרצה לפיגולו, ומכל מקום לא חל נותר וטמא על פיגול משום שדין נותר וטמא חל רק בדבר שהיה ראוי בלא"ה, אך דבר שלא היה ראוי אף שחל בו זריקה לא חל בו נותר וטמא. אך צ"ע לפי"ז נטמא או יצא לפני זריקה חל בו דין נותר וטמא משום שזריקה מועלת לטמא ויוצא, הא מכל מקום אסור באכילה, ומאי שנא מפיגול דאיכא זריקה ומכל מקום לא חל בו נותר וטמא מחמת האיסור פיגול, וצ"ע.

ובחזון יחזקאל על התוספתא שם תירץ דבגמ' לקמן מה: איתא יכול לא יהו חייבין משום טומאה אלא על דבר שיש לו מתירין וכו', יכול מיד (פירש רש"י משהוקדשו מתחייב עליו מיד אם אכלו בטומאה) ת"ל יקרב בהוכשר ליקרב הכתוב מדבר, הא כיצד יש לו מתירין משיקרבו מתיריו אין לו מתירין משיקדש בכלי. והקשו תוס' מו: למה לי תרי קראי, כל טהור הניתר לטהורים חייבים עליו משום טומאה ויקרב משהוכשר ליקרב הכתוב מדבר. ותירצו דתרוייהו צריכי, דאי כתב רחמנא כל טהור ולא כתב יקרב הו"א דקודם זריקה חשיב ניתר לטהורים כיון דיכול לזרוק לכתחילה, ולא הוה ממעטינן אלא טמא לפני זריקה או לן ויוצא. ואי כתב רחמנא יקרב ולא כתב כל טהור הו"א אפילו פיגולין כיון דמכל מקום היה זריקה, קמ"ל כל טהור דזריקה בפיגול לא מהני.

והנה לקמן צ. איתא דאימורי קק"ל שיצאו לפני זריקת דמים אין חייבין עליהם משום פיגול נותר וטמא, ופירש רש"י דאין חייבים משום טומאה כדאיתא במנחות הניתר לטהורים וכו'. ולתוס' הנ"ל אתי שפיר מה שהביא רש"י האי קרא ולא קרא דיקרב, דקרא דניתר לטהורים קמ"ל שאפילו לאחר זריקה אם היתה בפסול כגון פיגול או ביוצא (למ"ד אין זריקה מועלת ליוצא) אין חייבים. אך תוס' שם כתבו דאין חייבים משום טומאה דכתיב יקרב בהוכשר ליקרב הכתוב מדבר, וזה אין ראוי ליקרב עד אחר זריקה. ומשמע מדבריהם דבבשר דוקא דרשינן ניתר לטהורים, אך באימורין ילפינן מיקרב. ובשיטמ"ק מה: תירץ קושיא זו דקרא דיקרב איירי באימורין וקרא דניתר לטהורין בבשר ואין ללמוד זה מזה. ונראה דהשיטמ"ק אזיל בדעת תוס' והתוס' מו: אזלי בדעת רש"י. וכתב בחזון יחזקאל שלפי השיטמ"ק באימורין הכל תלוי בזריקה, ואם אכל אימורין של קרבן פיגול לאחר זריקה חייב משום טומאת הגוף, כיון דליכא קרא למעט רק בבשר ולא באימורין, ואתי שפיר הגמ' בכריתות.

בכתבי הגרי"ז לעיל לב: הקשה לדעת תוס' דילפינן מיקרב בהוכשר ליקרב הכתוב מדבר, מאי מייתי רבא ראיה בסוגיין לדינו של ר' חסדא, הא ר' חסדא דן בבשר האם ניתר לטהורים כולל פסח שלא הוצלה, אך אימורין דילפינן מיקרב הכל תלוי בזריקה מהכי תיתי שיצטרכו היתר אכילה. וכתב הקה"י דודאי לפי רבא שהביא ראיה מכאן ס"ל דאף אימורין ילפינן מניתר לטהורים כרש"י, [והוסיף, דאע"פ שאימורין אסורים באכילה מכל מקום הועילה הזריקה בהם להתיר איסור אכילה דקודם זריקה, ואף שלאחר מכן חל איסור אכילה חדש של כליל דעומד להקטרה מכל מקום הזריקה התירה את האיסור אכילה של קודם לכן]. ורק במסקנא ס"ל דילפינן מקרא אחרינא.

באבי עזרי פי"ח מפסה"מ הקשה לפי המבואר במנחות כה: דכל שהועילה הזריקה איכא נותר וטמא, ואפילו כשאסור באכילה מדין יוצא וטמא מכל מקום הזריקה מתרת, ורק בפיגול ליכא נותר וטמא משום שהזריקה לא הועילה (וכמו שביאר המקדש דוד בצד הראשון), מאי ס"ד דבשר שלא הוצלה וחלות תודה שלא הורמו אין חייבים משום טומאה הא מכל מקום הועילה הזריקה. ותירץ הקה"י דלא דמי, דהתם איכא איסור צדדי של יוצא וטמא ואין זה מגרע בהיתר הזריקה, אך הכא אחד משלבי היתר הקרבן הוא צליית הפסח והרמת חלות תודה, וס"ד דהיתר הזריקה אין זה זריקה דוקא אלא זה כולל כל השלבים של מתירי הקרבן.