חבורה מלבן 2 סי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / מלאכת מלבן

חבורה מלבן 2 סי' שב ס"ט י' בענין שרייתו זהו כיבוסו.

הנה הקשו הראשונים. מדוע לא נאסר בגמ' ביומא להכנס בבגדיו בנהר וכן בהא דנדה מערמת וטובלת. מדין שרייתו זהו כיבוסו. וכן הקשו הראשונים מדוע ליתא התם לגזירה שמא יסחוט. דהרי יש דברים שנאסרו משום הגזירה שמא יסחוט וכן בהא דהתירו להתנגב באלונטית ומדוע לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו.

ומצינו בזה כמה דרכים בראשונים. א. התוס' בדף קיא תי' דדין כיבוס נאמר רק בבגד שיש בו טינוף. אבל לא בבגד דאין בו טינוף ומבואר ברא"ש ביומא דף עז. וכן בתוס' ישנים שם. דהיינו אפילו אם יש בבגד שחרורית מחמת לבישה. מכל מקום אין בו כיבוס. ולא מיבעיא אם הבגד נקי דאין בו משום כיבוס. ולפי"ז ביארו הראשונים דהגמ' דמבואר דנכנס לנהר להקביל פני רבו איירי בבגד נקי או עכ"פ בבגד שאין בו טינוף. ומבואר בראשונים דדין זה נאמר דווקא לגבי שרייה אמנם כיבוס גמור. נאמר גם בשחרורית. כמבואר בבית יוסף. סוף סעיף י' בשם הסמ"ג והסמ"ק וספר התרומה דפסקו כתי' זה ומכל מקום אסרו לשרות אפילו בגד שאין בו טינוף במים דחששו שמא יבוא בו לידי סחיטה ומבואר דאם יסחוט כזה בגד יהיה חייב על סחיטתו משום כיבוס. וכן כתב להדיא האליהו רבה סי' ש"א סע"ז. ובטעם הדבר נראה בזה כדלהלן. דהיינו דכיבוס גמור חשיב כיבוס גם אם אין בו תוצאה של ניקוי. והנה בטעם הדבר מדוע בשחרורית ליכא לדין שרייה. ביארנו בחבורה בב' אופנים או משום דשחרורית לא מספיק שרייה ולזה בעינן כיבוס ורק טינוף מספיק לו שרייה. או דיתכן באופן אחר לגמרי. דהנה יש שני החשבות לפעולה כדי להגדיר אותה כיבוס לפי התוצאה או דעצם הפעולה היא כיבוס והנה נראה דמעשה כיבוס הוא מעשה שפשוף אלא דשרייה אם עושה תוצאה של ליבון גם נחשב כיבוס וכיבוס של שחרורית דהבגד בעצם נקי אלא דהוא לא מושלם זה לא נחשב תוצאה של כיבוס אלא דאם עושה מעשה כיבוס הפעולה עצמה נחשבת כיבוס וחייבים עליה. ויש לעיין האם כיבוס יהיו חייבים גם בבגד נקי לגמרי ובגר"ז מבואר דחייבים דעל מעשה כיבוס גמור חייבים גם בבגד נקי אמנם לולי דבריו היה מקום לדון דלא יהיו חייבים רק באופן שיש שחרורית שיש משמעות לכיבוס. ויש לעיין דהיום דשחרורית זה נחשב לכלוך גמור ולא לובשים את הבגד כלל באופן זה יש לעיין האם זה ייחשב לטינוף וצ"ע בזה.

עוד דרך מצאנו בראשונים. וזהו דרכו של ר"ת בספר הישר. דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו. בדברי שאינו אלא דרך לכלוך כגון סיפוג באלונטית וקינוח ידים במפה. וגם אלה שנכנסים אם הבגדים למים זהו דרך לכלוך וכפשוטו. ההתר הוא משום דרך לכלוך ומכל מקום באופן שכוונתו לכבס יחשב כיבוס כיוון שהדבר עצמו מתנקה ובאמת אם אין דעתו לכיבוס אין הדבר נחשב מעשה כיבוס ובאופן שדעתו לכיבוס זה מגדיר את הפעולה עצמה ככיבוס. וזה דומה למה שהבאנו לגבי עשיית פתח במכה דהשם עשיית פתח תלוי בכוונה וכאן כנ"ל דכל השם כיבוס בדרך לכלוך זה רק באופן שדעתו לכבס. וכן כשעושה מעשה כיבוס גמור דגם יש על הפעולה שם מעשה כיבוס וסברא זו היא דווקא בשרייה דהשם מעשה כיבוס בשרייה אינו מעשה כיבוס גמור ותלוי בכוונה ואם נעשה בדרך לכלוך אין לזה שם מעשה כיבוס משא"כ באופן שעושה כיבוס גמור יש לזה שם מעשה כיבוס בעצם ודרך לכלוך אינו מפקיע מהמעשה שם מעשה כיבוס. כמדויק בתוס' בסוף דבריהם. וכן מבואר בריב"א שהובא בטור דכל מה שהותר ליטול ידיים על אותו מקום היינו משום שהוא לא מכוון לכבס וכן לשון הטור שכל מה שהתיר לקנח את המי רגלים. זהו משום שהוא מכוון רק להעבירם. ולא לנקותם.

גדולה מזו מצאנו בדברי ר"ת דהתיר לאישה שתינוק עשה עליה מי רגלים ליטול ידיה ולקנחם בבגדה כדי שתוכל להתפלל. ובזה נחלקו הגרסאות בתוס' ובראשונים יש שהתירו אפילו ליטול ידיה על בגדם. ויש שהתירו רק לקנחם ויש שהתירו רק ליטול ידיה ולא לקנחם. ובביאור הסברא נראה דליטול ידיה יתכן דיותר כל דהוי שופכים. ואין לזה שם של בגד נקי משא"כ לקנח דהמים שנשארים על גב ידיה הם נקיים בהם יש יותר חשש. כך סבר הבית יוסף מתחילה וסבר דבנטילת ידים על אותו מקום ר"י יודה לר"ת ורק בקינוח הוא יחלוק כמדובר. אלא דבסוף דבריו כתב הב"י מזה דלא כתוב בלשון הפוסקים שהתירו ליטול ידים על הבגד משמע דההתר הוא רק לקנח דהיינו צורה פחותה של כיבוס כיוון דהוא רק קינוח אבל ליטול ידיים הוא אסור ואע"ג שהפוסקים הזכירו נטילת ידיים סבר הב"י דהכוונה ליטול ידיים ואח"כ לקנח אמנם בלשון הכל בו להדיא הוזכר שהותרה נטילת ידיה על הבגד עצמו. וכן שהותר הקינוח.

עוד פרט בהאי ענינא. הנה ר"ת הזכיר דהתיר לקנח את ידיה על המים רגלים כדי שתוכל להתפלל ובפשוטו היה מקום לומר דההתר הוא רק בדיעבד ורק לצורך תפילה אבל לא סתם להעביר את המי רגלים. והנה בפוסקים ובטור שהביאו את ספר הישר לא הוזכר תנאי זה אמנם יתכן לומר דבר חידוש דהנה דהטור שהביא ר"ת כתב דגם אינה מכוונת אלא לבטל המי רגליים. ויל"ע דפרט זה לא הוזכר בר"ת ומדוע הוצרך לו הטור תיפו"ל דהוי דרך לכלוך. והנה בדברי ר"י שמובא בתוס' לא מובא שחלק להדיא על סברת ר"ת של דרך לכלוך אלא דפליג על זה דהתוס' התירו לקנח על המי רגלים כדי להעביר את המי רגלים דזה דרך ניקיון אפילו כשעושה דרך לכלוך דהרי מקנח על מנת להעביר את המי רגלים וזה עצמו חשיב דרך ניקוי. ויל"ע מה יענה ר"ת ונראה דזה המכוון של ר"ת דעושה כן על מנת שתתפלל דסובר ר"ת דדרך ניקוי היינו אם מתרתה לנקות את הבגד דאז זה נהפך לדרך ניקוי אפילו כשעושה דרך לכלוך אבל כאן שמטרתה היא רק לבטל את המי רגלים ולא לנקות את הבגד אז זה לא מפקיע מהדבר שם דרך לכלוך וזה המכוון בר"ת דעושה כן לתפילה ואין זה שייך כלל לדין התר של לצורך אלא זה מגדיר בדבר שהוא דרך לכלוך ולא דרך ניקוי.

הטור לא הביא רק את התי' של ר"ת וכן הטור לגבי טלית שאחז בה האור דהרא"ש ביומא התיר לפי התי' הראשון ליתן מים ממש על הטלית ולא שייך בה כיבוס שהיא נקייה אמנם הרשב"ם להלן קכ. כתב דההתר הוא לתת רק סביבותיה. והטור בסי' שלד התיר ליתן עליה רק יין ומים רק סביבותיה. וזה דלא כהתי' הראשון בתוס' ובי' הב"י דהטור למד דהתי' השני של ר"ת חולק לדינא על התי' הזה וסובר דיש כיבוס גם בבגד נקי ודלא כהסמ"ג והסמ"ק וספר התרומה.

והנה מבואר בב"י דהתי' השני פליג על התי' הראשון ויל"ע האם התי' הראשון פליג על התי' השני של דרך לכלוך או דאין זה מוכרח. ובסברא הפשוטה פליגי דכל ההכרח לחדש כזה הוא חידוש הוא מכח השאלה. ולתי' הראשון אין הכרח לחדש את החילוק של דרך לכלוך אא"כ נאמר דאפילו אם אין הכרח הוי סברא וכל מה דהוא פליג זה רק באופן של קינוח מי רגליים כמדובר.

ולמעשה יש לדון איך פסק השו"ע הרמ"א הביא את שתי השיטות ומשמע מלשונו דהעיקר הוא התי' הראשון שהתיר .ואת התי' של ר"ת שאסר הביא בשם יש אוסרים. ומשמע דהעיקר הוא כהני ראשונים להתיר. ובדעת השו"ע נחלקו האחרונים דבס"ט הביא דבגד שיש עליו לכלוך אסור לשכשכו ומשמע דאם אין לכלוך מותר. וכן פסק המג"א בשמו אמנם בתוספת שבת ובביאור הגר"א פי' דהשו"ע נקט דבר זה רק משום שבסיפא הוזכר דמותר לקנחו בסמרטוט בקל ולא בדוחק ולכן דיבר בבגד שיש עליו לכלוך אמנם לדינא הב"י פליג על השיטה הראשונה והראיה דבסימן של"ד. לגבי כיבוי הוא סובר כרשב"ם דההתר דווקא ליתן מים כשנפלה האש בטלית הוא רק סביבות הבגד ולא על הבגד עצמו. ולמעשה הבי' הגר"א פוסק כהדעה הראשונה באופן שאינו מתכוון לכיבוס. וכן פסק האליהו רבה מכל מקום כתב הביאור הלכה כיוון דזה נושא דאוריתא יש להחמיר בזה באסור תורה כיוון שכמה ראשונים מחמירים וכן הטור החמיר וכן פשטות השו"ע אז טוב להחמיר בזה. ולאסור שרייה אפילו בבגד נקי. ולהלן בסי' ש"כ סי"ח ד"ה טוב כתב הביאור הלכה דבמקום צורך ניתן לסמוך על הפסוקים דבבגד נקי לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו. דכן הוא דעת רוב הפוסקים.

ולגבי דרך לכלוך בסעיף י' פסק הרמ"א להקל. והביאור הלכה דן דגם השו"ע הסכים לזה ולכן רק כתב דטוב לנגב את הידים לפני הניגוב לחשוש לשיטת מהר"ם מרוטנבורוג אבל בעצם הקל בדרך לכלוך והנה הפמ"ג נוקט דהדרך הראשונה חולקת על דרך לכלוך ולכן בבגד מלוכלך בדרך לכלוך יהיה אסור. וכן נקט העולת תמיד אמנם הביאור הלכה פקפק בזה וסבר דיתכן דדרך לכלוך לכו"ע מותר ואפשר דזה מסברא ומכל מקום זה בוודאי רק באופן שאינו מתכוון להסיר דבר מסוים כגון באשה להסיר את המי רגלים דבזה להדיא התוס' חולק על ר"ת. אמנם הרמ"א הביא בזה רק את שי' ר"ת להקל. ובזה לכאורה היה נראה דיש מקום גדול יותר להחמיר אפילו מי שירצה להקל בעצם ההתר של דרך לכלוך. ויל"ע בזה.

מצינו מחלוקת בפוסקים. לשיטה השנייה שלא התירה שרייה בבגד שאין בו טינוף יש לעיין האם האיסור נאמר גם בבגד נקי לגמרי. והשו"ע הרב כתב שאסור לשרותו במים גם לדעה זו אמנם האבנ"ז סי' קנ"ט אות י' פליג וסובר דאם זה נקי לגמרי אין כאן מלאכה כלל. ויש לעיין האם הוא התיר גם כיבוס גמור בבגד נקי או רק שרייה וזה תלוי בשאלה שדיברנו לעיל. שיש מעשה כיבוס בעצם ויש מעשה כיבוס שנמדד בתוצאה. אמנם יתכן דגם מעשה כיבוס צריך שתהיה לו איזה נפק"מ ואם לא נתנקה כלום אפילו לא שחרורית לא שייך לדון את המעשה כלל כמעשה כיבוס. והגרי"ש אלישיב בקובץ תשובות. ח"א ס' כא. כתב שאם הבגד נקי לגמרי לא שייך בו ליבו. וכן כתב הצמח צדק בפי המשנה. ובחיי אדם סעיף י' מבואר דכיבוס בשפשוף נחשב כיבוס גם בבגד נקי. ובמ"ב מבואר דחשיב כיבוס גם בשרייה בבגד נקי. כן מבואר בביאור הלכה ומכל מקום מבואר דחשיב מלאכה שאצ"ג נפק"מ לגבי לשטוף תינוק על מגבת נקייה. אמנם בגר"ז מבואר דהוא סובר דחשיב מלאכה הצריכה לגופא.

הנה מבואר במשנה דהגם שנאסר השרייה הותר קינוח בסמרטוט ויש לדון האם ההתר הזה הוא דווקא בסמרטוט יבש או גם בסרמטוט לח. דיתכן דההתר הוא רק בסמרטוט יבש. אמנם סמרטוט לח הוא כמו שרייה אמנם יתכן דסמרטוט המים שבו הם מועטים ואין זה צורה של ניקוי פנים הבגד אלא רק של של קינוח של הלכלוך שנמצא מעליו ואין לזה שם של מעשה כיבוס אלא של מעשה קינוח בעלמא. ומצינו כעין סברא זו בבה"ג.

מצאנו עוד דרך בראשונים וזה דרך המהר"ם מרוטנבורג. דחילק בין בגדי פשתן לבגדי צמר ומשמע דבצמר לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו. וכנראה דהוא סבר דהוי כמו בגדי עור ומצינו בספר הישר הובא בתו"י ביומא ע"ז : דחילק שיש בגדים שהדרך שהם צריכים כיבוס הרבה ובהם לא אמרינן שרייתו זה כיבוסו. והטור פליג עליהו וסובר דאין חילוק בין הבגדים אלא בין עור לפשתן. והביא מהבה"ג שלא חילק בין הבגדים ובלשון הבה"ג משמע שהטעם שמותר לקנח זהו משום שזה מים מועטים אין זה נחשב דרך כיבוס. וזה סברא חדשה שלא הוזכרע עד עכשיו. ולמעשה ביראים כתב לקנח את הידים היטב כדי שיהיו מעט מים. וזה שיטת היראים וחיישינן לה לכתחילה והוא התיר מעט מים ולא ברור מה נחשב מעט ועיין שם ביראים דנראה דהוא יישב את שאלת הראשונים מהגמ' ביומא ובנדה דשם איירי בבגד עור ומשו"ה לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אמנם בשאר בגדים נאסר אלא אם כן יש בהם רק מעט מים. וזה על דרך התי' של המהר"ם מרוטנבורג והתוס' ישנים. ביומא לחלק בין הבגדים אלא דלשיטתו החילוק הוא דכל הסוגיות דיברו דווקא בבגד עור וזהו דוחק ובאמת גם תי' המהר"ם והתו"י לחלק בין הבגדים דחוק דהגמ' נקטה סתמא ולא חלקה בין הבגדים. אלא דלפי היראים יוצא דכל סוגי הבגדים חוץ מבגדי עור אסורים אלא אם כן יש בהם רק מעט מים. , ולכן השו"ע כתב שטוב לקנחם וברמ"א כתב דלא צריך להקפיד על זה. וכן צריך להקפיד שמתנקים במגבת לסלק את המים לפני הניגוב ובשערות יש עוד הלכה שצריך להקפיד שלא יעשה בדרך סחיטה.

בשו"ע סי' שיט משמע דבנתינת שאר משקין על בגד אין בזה משום כיבוס וכתב המשב"ז דהיינו דווקא באופן שאין לכלוך אמנם אם יש לכלוך אז כן יש שיטות שסוברות דיש ליבון על שאר משקים. ונפק"מ במקום שנדבק פצע לבגד אפשר להפרידו על ידי חלב ומכל מקום שלא יפרידו אותו על ידי מים.