פח-אמתלא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

##### ![](data:image/jpeg;base64...)בס"ד

##### שיעורי

##### **הגר"א עוזר שליט"א**

בענין:

**אמתלא**

- פ"ח -

נמסר בשבת "תולדות"

ה'תשס"ט

**השיעורים נכתבו ע"י הרב יוסף בן ארזה מפיו של הרב עוזר שליט"א**

לשומעי השיעור הנכבדים:

בשבת הבאה פרשת "ויצא" יחל השיעור בליל שבת בשעה 9:00 בערב ויהיה בענין: "נדר יעקב".

המארגנים

**א**

[שיטות הפוסקים בנאמנות חזרה באמתלא בדבר שהוחזק לאיסור]

[דעת הרמ"א ורוב הפוסקים; הוכחות הרמ"א]

א) תנו רבנן, האשה שאמרה אשת איש אני וחזרה ואמרה פנויה אני אינה נאמנת [דשוויה לנפשה חתיכה דאיסורא]. ואם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת (כתובות כב.). וכן האשה שאמרה לבעלה טמאה אני וחזרה ואמרה טהורה אני, אף בזו אם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת (שם).

וכתבו הרמב"ן והרשב"א (בתורת הבית, ומובא בר"ן כתובות שם) שאם לבשה בגדי נדותה אינה נאמנת לומר לא לבשתי בגדי נדות אלא שלא תטרידני עכשיו כי לא הייתי בריאה, דכיון דהוחזקה נדה בשכנותיה בעלה לוקה עליה (כדאיתא בקדושין פ.), כנדה משוינן לה. והטור (יו"ד קפה) תמה על כך, וכי עדיף הוחזקה נדה בשכנותיה מכשאומרת בפירוש טמאה אני שנאמנת לומר טהורה אני ע"י אמתלא. אמנם כבר הרגיש בזה הרשב"א בתורת הבית הארוך (בית ז סוף שער שני - ולא היה הספר הארוך כנגד עיני הטור) ותירץ דמשום בושת או אונס מקרי ואמרה טמאה אני, אבל לעשות מעשה כולי האי, ללבוש בגדי נדה אינה לובשת, ולפיכך כשחוזרת ואומרת לא נטמאתי הרי היא כמכחשת מה שאמרה ואינה נאמנת.

רהיטת הדברים משמע שהיא סברא מקומית בנידון שלפנינו, שהאמתלא שנותנת איננה סבירה, שאין מסתבר שתלבש בגדי נידותה בגלל טענת חולשה. אבל אילו היתה האמתלא מצדקת מעשה זה, היתה נאמנת בנתינת האמתלא אעפ"י שהוחזקה נדה בשכנותיה.

וכן נקט בשיטתם הרמ"א בתשובה (ב), שנשאל אודות אשה שחששה מעין הרע ורצתה להסתיר הריונה, והסכים בעלה עמה שתאמר בפני בני ביתה טמאה היא כדי להסתיר הדבר. ונשאל האם מותרים לשמש. וכתב להוכיח שמועילה אמתלא אפילו כשהוחזקה טמאה אצל האנשים, מדאמרינן בגמרא (שם) מעשה באשה אחת גדולה שהיתה גדולה בנוי וקפצו עליה בני אדם לקדשה ואמרה להם מקודשת אני. לימים עמדה וקידשה את עצמה אמרו לה חכמים מה ראית לעשות כן, אמר להם בתחילה שבאו עלי אנשים שאינם מהוגנים אמרתי מקודשת אני עכשיו שבאו עלי אנשים מהוגנים עמדתי וקדשתי את עצמי. וזו הלכה העלה רב אחא שר הבירה לפני חכמים באושא ואמרו אם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת. הרי משמע (מלשון 'לימים') שאעפ"י שהוחזקה באותו מקום כמקודשת, נאמנת בנתינת אמתלא.

ועוד הוכיח מיצחק אבינו שאמר על רבקה אחותי היא והוחזק הדבר, ואעפי"כ היה מותר בה בסתר, ככתוב 'וישקף אבימלך בעד החלון וגו''. [והוסיף החת"ס (בתשו' יו"ד ט) לפרש, דכתיב התם 'ויהי כי ארכו לו שם הימים' הרי שכבר הוחזקו כאח ואחות ימים רבים ואעפי"כ היו מותרים זל"ז]. והרי אחר כך לא תירץ דבריו כאברהם שאמר אחותי בת אבי אך לא בת אמי, ואחות מן האב מותרת לבן נח. ומשמע שאמר אחותי גמורה ואעפי"כ הואיל ונתן אמתלא לדבריו, שאמר כן כדי שלא יהרגוהו, מהני. [בהגהה בשולי העמוד (מדפוס ראשון) יש תוספת באור, שהיה לו לאבימלך להוכיח את יצחק על כך או לענשו על הדבר, שהרי אחותו אסורה לבני נח. ובא לבאר בזה, שאף אם נאמר שיצחק ורבקה עצמם שיודעים האמת לא נאסרו על פי דבריהם, וכמו שנסתפק בבכור שור (יבמות פז, והובא בפת"ש יו"ד ב סק"ד קכז סק"ז) שמי שאמר על חתיכה זו שהיא אסורה, או אפילו העדים מעידים על כך, והאדם יודע בעצמו שאין הדבר כן, שמא מותר לאכלה בינו ובין עצמו, שהרי הוא יודע האמת. ותלה זאת במחלוקת הרמב"ם והראב"ד בפי"א שגגות ה"ח[[1]](#footnote-2). ומ"מ אבימלך עכ"פ היה צריך לאסרם] - הרי דמהני אמתלא אעפ"י שהוחזק לכל באיסור.

וכתב הרמ"א שנראה שאפילו הרמב"ן יודה לזה, דעד כאן לא אמר אלא בההיא דלבשה בגדי נדותה, דכולי האי לא הויא שטיא להחזיק עצמה נדה בין שכנותיה, אבל בכי האי גוונא שלא היה אפשר בענין אחר בלא להחזיק עצמה כנדה [כיון שהיתה חוששת מעין הרע של בני ביתה ושכנותיה], בודאי מהני אמתלא כזו, וכמו שכתב הטור דלא גרע מאמרה טמאה אני בהדיא, דסברא היא בנותנת אמתלא טובה דמהני אף בשהוחזקה, וכמו שנתבאר מהראיות דלעיל.

[שיטת הט"ז]

[ובשו"ע (יו"ד א,יג) פסק, טבח שעשה סימן בראש הכבש השחוט שיהא נראה שהוא טריפה, וגם היה אומר שהוא טריפה, ואח"כ אמר שכשר היה ולא אמר אלא כדי שלא יקחו אותו וישאר לו בשר - כיון שנתן אמתלא לדבריו נאמן. ובדרכי משה (קכז) הקשה מדברי הרמב"ן שאם לבשה בגדי נידות אין מועילה אמתלא, דלעשות מעשה כולי האי לא אמרינן. ואכן הט"ז (בסי' א) כתב עפי"ז לנטות מפסק השו"ע להאמין השוחט, שנקט עפי"ד הרמב"ן שאין מועילה אמתלא אלא כלפי דיבור ולא כלפי מעשה. אך כתב הביא הש"ך (בנקודות הכסף שם) מהב"ח (קפה) לחלק, דדווקא בנדה שיכולה לומר טמאה אני בלא ללבוש בגדי נידות, לכך לא מהני אמתלא אם לבשה, משא"כ כשא"א להשיג את מבוקשו אלא ע"י עשיית מעשה, כגון בסימון הבהמה כטריפה כדי שיימנעו ממנה הלוקחים - שפיר מהני אמתלא אף במעשה. שאין כוונת הראשונים לחלק בין דיבור למעשה אלא הכל תלוי בסבירות נכונות האמתלא, כמשמעות לשון הראשונים וכמו שנקט הרמ"א בתשובה. וכן נקט הש"ך בסי' קפה (סק"ה). וכך היא הסכמת רוב הפוסקים, דלא כהט"ז[[2]](#footnote-3)].

[שיטת התבואות-שור]

אלא שבספר תבואות שור (א,מ) כתב שאם לאחר אמירתו של הקצב ועשייתו הסימן, לא נשאר ספק בלב השומעים והוחזקה בעיני כל לטריפה ודאית, לאו כל כמיניה להוציאה מחזקה על ידי נתינת אמתלא. ואפילו באמירה גרידא שאמר טריפה היא בלא עשיית מעשה, חכך להחמיר שלא להאמינו אחר כך באמתלא אם הוחזק הדבר בלב השומעים בלא ספק. וסיים שיש להחמיר בשל תורה.

וחיליה דהתבו"ש מדברי הרמב"ן והרשב"א הנ"ל, שפירש דבריהם מפני שהוחזק הדבר אצל הכל כנדה ודאית, לכך לא מהני אמתלא [ובזה מיושבת תמיהת הטור, דהך עדיפא מאומרת טמאה אני שלא הוחזקה]. והוכיח כן ממה שכתב הרשב"א להוכיח מדהוחזקה נדה בשכנותיה בעלה לוקה עליה, מוכח שהיא נדה-ודאי ולא מהני אמתלא, דאי מהני, לא היה לן לדון בו דין מלקות. הרי משמע דלא מהני אפילו אמתלא טובה, שאם מועילה שום אמתלא הלא הדרה קושיא לדוכתה כיצד מלקינן עלה. וכן מוכח מהא דכתובות (עב.) שהוכיח הרשב"א, דקאמרינן משמשתו נדה יוצאת שלא בכתובה - היכי דמי אי דידע נפרוש, אי דלא ידע מנא ידע, ומתרצינן כדרב יהודה דהוחזקה נדה בשכנותיה בעלה לוקה עליה משום נדה. הרי משמע דמחזקינן לה כודאי נדה שלכך יוצאת שלא בכתובה, ולא מהני אמתלא.

ובאשר לחילוק הרשב"א בין אמירה בעלמא דמקרי ואמרה משום אונס או בושה ובין עשיית מעשה דכולי האי לא עבדה [דמשמע לכאורה שהכל תלוי בטיב האמתלא ובסבירותה] - פירש התבו"ש (וכ"ה בבכור שור סוף קדושין) שהכוונה בחילוק זה לומר שבאמירת טמאה אני עדיין אינה מוחזקת לנדה בשכנותיה כיון שידוע שעלולה לומר כן מפני סיבת אונס וכד', משא"כ בלבישת בגדים דכולי האי לא עבידא, הרי היא מוחזקת בכך כנדה ודאי, וכיון דאיכא חזקה לכך לא מהני אמתלא, דלא מפיה אנו חיים אלא מכח החזקה.

והנה פשטות הפוסקים דלא כהתבו"ש, אלא אף במקום שהוחזק הדבר באיסור, כל שהאמתלא מתקבלת בטעמה - מהני, וכפי שמורה פשט לשון הרשב"א שהכל תלוי בטיב האמתלא, אם יש בה כדי לפרש המעשה או הדיבור באופן סביר אם לאו. והרי כן מוכח גם מהראיות שהביא הרמ"א, מאותה אשה שהוחזקה כמקודשת ואעפי"כ האמינוה באמתלא [ובתבו"ש כתב לדחות שהואיל והדרך לפרקים לומר כך משום בני אדם שאינם מהוגנים, שוב לא הוחזקה כאשת איש ודאי], וכן מיצחק ורבקה שהוחזקו ימים רבים באחוה. והוכחות התבו"ש הנ"ל, דחו הפוסקים שכוונת הרשב"א שאמנם אמתלא סבירה תועיל אפילו בלבשה בגדי נדות אבל זהו מלתא דלא שכיחא שתימצא אמתלא כזו ולא חיישינן לה, על כן שפיר לוקה, ואולם אמתלא רגילה שאומרת טמאה אני משום חולשה וכד' - כלפי אמתלא זו הוכיח הרשב"א שאינה מועילה, שאל"כ לא היה לוקה.

אלא שמאידך סברת התבו"ש נכוחה, דכל שהוחזק הדבר חשיב כודאי, שעל כן שורפים וסוקלים על החזקות, וכפי שנבאר בסמוך. ואם כן צריך להבין מדוע מהני אמתלא באופן זה.

[אמתלא מועילה רק בדבר שיש לאדם בו כח נאמנות]

[דעת הסוברים שאין האב נאמן באמתלא לחזור בו מדבריו על קידושי בתו; באור החמד"ש ואבי עזרי]

ב) הנה נחלקו חכמי פרובינציה (מובא בשו"ת מהר"י בן לב ו,מא. ע' חליפת השו"ת בענין זה בשאלות ותשובות חכמי פרובנס, שיצאו לאור מחדש) במעשה שהיה בימיהם באחד שהוציא קול שקידש את בתו בעודה קטנה לפלוני, ואחר כך עמדה ונישאת לאחר. ונקטו מקצת מן החכמים שאין מועילה אמתלא לאב לומר שהקדושין הראשונים אין בהם ממש, שהרי התורה האמינה את האב על קידושי בתו כדילפינן בקדושין (סד.) מ'את בתי נתתי לאיש הזה', והרי נאמן על הדבר כעדים, ושוב אין בכחו לחזור בו מדבריו, אף לא בנתינת אמתלא.

ובספר שב שמעתתא (ו,ח) הקשה על כך, מאי שנא מהאומרת טמאה אני לך שנאמנת ליתן אמתלא לדבריה אעפ"י שהאמינתה תורה על דבריה כדכתיב וספרה לה, דמינה ילפינן דעד אחד נאמן באיסורין. [אמנם כתב שקושיא זו יש ליישב על פי מה שכתב (בפי"ט) לבאר בדעת כמה מהראשונים שהאשה שאומרת לבעלה טמאה אני, אינה נאמנת מדין 'עד אחד' כי כל הנשים בחזקת טהרה והרי זה עד אחד כנגד אתחזק. ומה שנאמנת לומר טמאה היינו רק משום 'שויא נפשה חתיכה דאיסורא', על כן מהני אמתלא]. ועוד הקשה מהסוגיא בב"ב (קכז) באב האומר בבית המכס 'זה בני' וחזר ואמר עבדי הוא - נאמן, שאומר להבריח המכס נתכוונתי באמרי בני הוא. וכן להפך, האומר 'עבדי הוא' [שלא בבית המכס] וחזר ואמר 'בני הוא' נאמן, ומפרש שזה שאמר עבדי - שהוא לו כעבד. הרי דמהני אמתלא בנאמנות האב על בנו אעפ"י דרחמנא הימניה[[3]](#footnote-4). ומאי שנא מנאמנות האב על בתו לומר קדשתיה דלא מהני אמתלא.

אך נראה שהמחוור בזה הוא מה שכתבו בשו"ת חמדת שלמה (אה"ע נו), וביתר הרחבה באבי עזרי (עדות ג,ה נחלות ד,א), דבכל מקום דמהני אמתלא, צריך שיהא לטוען כח נאמנות על הדבר, דמהיכי תיתי להאמינו על האמתלא שנותן עתה, שמא אינו דובר אמת בזה. על כן באשה שהאמינתה תורה הן על טומאתה הן על טהרתה, שפיר נאמנת לומר טהורה אני, ומה שאמרתי טמאה אמרתי מפני סיבה מסוימת. וכן בדין 'יכיר' שנאמן האב לומר 'בני הוא', הלא כמו כן נאמן לומר 'עבדי' [ואמנם כבר נחלקו הראשונים אם בכלל דין 'יכיר' לומר 'אינו בני', ומכל מקום הלא מפורש בסוגיא שם שנאמן לומר עבדי הוא, ואיך שנפרש הדבר, עכ"פ מבואר שנאמן במקרה זה לשני הצדדים[[4]](#footnote-5)], על כן שפיר מהני אמתלא. [ומה שבעדים אין נאמנות לחזור ע"י אמתלא, זהו מדין מיוחד הנלמד מגזה"כ דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, שאין לעדים אפשרות הגדה נוספת]. משא"כ באב על בתו, לא האמינתו תורה אלא לומר קדשתיה, אבל אין לו נאמנות לצד השני, לומר נתגרשה[[5]](#footnote-6). וזו דעת חכמי פרובינציא דלא מהני אמתלא לאב, כי מאיזה דין יש להאמינו בדבריו האחרונים, הרי לא האמינתו תורה אלא לומר נתקדשה.

ומה שהאשה שאמרה אשת איש אני נאמנת אחר כך ליתן אמתלא לדבריה, והלא אין לה נאמנות על התירה, שאין דבר שבערוה פחות משנים - פירש באבי עזרי (נחלות שם) כי מה שהיתה נאמנת לאסור עצמה היינו רק משום דשויא לנפשה חתיכה דאיסורא, ואין זו נאמנות כלפי עלמא אלא כלפי דידה, וכיון שכן הרי באותה מערכת של נאמנות אדם על עצמו, נאמנת היא כמו כן כלפי עצמה להתירא, דנאמן אדם לומר 'ברי לי' באיסורין.

[אמתלא בדיני ממונות]

ובזה פירש באבי עזרי החילוק בין דין איסורין מדין ממונות, שהמודה שחייב ממון לחברו העלה בקצוה"ח (פ סק"א פא סקכ"ג) כדעת מהר"א ששון [ודלא כמוהר"ש הלוי] דלא מהני נתינת אמתלא לאחר זמן לפטור עצמו. וכן הוכיח מדברי הרא"ה בכתובות (כב. וכ"ה ברמ"א סוס"י מז) שאשה האומרת נתקדשתי לפלוני, אינה נאמנת לחזור וליתן אמתלא כיון שכבר משועבדת לו ולאו כל כמינה. והיינו טעמא, דבדיני ממונות צריך 'עדות' ואין לו נאמנות במה שטוען עתה לזכותו ונותן אמתלא, כי שמא אינו דובר אמת בזה. משא"כ באיסורין דמהני 'ברי לי' כלפי איסור דידיה.

[יסוד נאמנות האדם לחזור מדבריו הקודמים, בממונות ובאיסורין]

ג) ויש לבאר הענין. הנה כבר הוכיח בקצוה"ח (לד סק"ד) דדין 'הודאת בעל דין' ודין 'שויא אנפשיה חתיכה דאיסורא' שניהם מענין אחד הם, שהאמינה תורה את האדם על עצמו, בין באיסור בין בממון, ואין הודאת בע"ד גדר 'התחייבות' (כדברי מהריב"ל. ובתרומת הכרי (א) חידש שיש בכל הודאת בע"ד שני דינים; כשמודה בב"ד נאמן כמאה עדים, ואילו מחוץ לב"ד אין שם דין נאמנות ומ"מ חייב מדין 'שאחד"א'), ואין דין 'שויא אנפשיה' כנדר (כדברי מהרי"ט), אלא שניהם נאמנות שהאמינה תורה את האדם לחובתו. וא"כ מפני מה אנו מחלקים עתה בנתינת אמתלא דמהני כלפי 'שויא אנפשיה' ולא מהני כלפי 'הודאת בעל דין' -

אך באור הדבר הוא, שיסוד הנאמנות בשני הדינים הוא מפני היות האדם בעלים על הדבר, לכך נאמן עליו. אלא שבדיני ממונות, הואיל והוא בעלים על הממון, נאמן על גוף הממון אף כלפי אחריני, וכשהודה שהממון של חברו הרי אנו דנים עליו בהחלט כממון חברו, ושוב אין לו כל נאמנות לסלק דבריו הראשונים אף לא ע"י אמתלא, דלאו כל כמיניה. משא"כ באיסורין הלא בעלותו אינה על החתיכה או על האיסור, רק בעלותו של אדם על עצמו, לאסור עצמו מהדבר, וא"כ גם נאמנותו אינה אלא כלפי איסור דידיה. וכיון שכן, יש לו נאמנות על עצמו גם להיתרא, ד'ברי לי' מהני באיסורין כלפי דידיה. וזה מה שדימה באבי עזרי שם (וכ"ה בקובץ הערות יבמות עח וקובץ שעורים ב"ב קכז) דין זה ל'ברי לי' באיסורין, הגם דבעלמא 'ברי' באיסורין אמור בספקות דוקא - אלא שבדבר שנוגע רק לעצמו יש לו לאדם כח נאמנות כ'ברי לי' באיסורין.

['הפה שאסר הוא הפה שהתיר' לאחר כדי דיבור, בממונות ובאיסורין]

ובזה יתבאר ענין נוסף. הנה נחלקו הראשונים באשה שאמרה אשת איש הייתי וגרושה אני דנאמנת משום 'הפה שאסר הוא הפה שהתיר' (כתובות כב.), האם זה דוקא כשאומרת 'גרושה אני' בתוך כדי דיבור לאמירתה 'אשת איש הייתי' (ריטב"א ורבנו יונה שם ועוד ראשונים), או אפילו לאחר כדי דיבור נאמנת (כן דעת המ"מ גירושין יב,א [ובהל' אישות ט,יא. ע"ש בלח"מ] והוכיח כן מרבנו יחיאל; מאירי; טור אה"ע קנב. וי"א כן בדעת רש"י בדף קט). ובמחנה אפרים (איסורי ביאה ספי"ח) פירש שנחלקו ביסוד דין 'הפה שאסר הוא הפה שהתיר'; דעה ראשונה סוברת שטעם הנאמנות הוא משום מגו דאי בעי הוה שתיק [והוא מגו טוב יותר משאר מגו שהיה צריך לטעון טענה אחרת כדי להיפטר], וע"כ לא מהני לאחר כדי דיבור, דמגו למפרע לא אמרינן (כמו שכתבו התוס' ב"ב ל), שאין להוכיח צדקת דבריו עתה ממה שלא שיקר לפני זמן, דלמא השתא שינה את טעמו. והדעה השניה סוברת שזהו כח נאמנות שיש לאדם על דבר שהוא עצמו אסר, וכפשטא דלשנא דגמרא שם 'סברא היא הוא אסרה והוא שרי לה', ועל כן אין חילוק אם אומר זאת מיד או לאחר זמן.

והקשה המחנ"א מפשטא דסוגיא בריש הפרק (טז.) גבי שדה זו של אביך היתה ולקחתיה הימנה, שמשמע דמטעם מגו אתינן עלה, דפרכינן 'מאי שנא האי מגו מהאי מגו', יעו"ש.

אך נראה לפי האמור שיש לחלק בין נידון איסורין לממונות; באומרת אשת איש הייתי וגרושה אני נאמנת משום שכל כח נאמנותה לאסור היה רק כלפי עצמה, מדין 'שויא לנפשה חתיכה דאיסורא', ועל כן יש לה כח נאמנות להתיר איסורה, ואף לאחר כדי דיבור. משא"כ בדיני ממונות, כשאומר 'שדה זו של אביך היתה' נאמן על אותו ממון כמאה עדים אף כלפי אחריני, על כן שוב אין לו כח נאמנות להעמיד הממון אצלו, ורק מטעם מגו דאי בעי הוה שתיק אתינן עלה, דמה לו לשקר, על כן בזה דוקא בעינן שיאמר תוך כדי דיבור, שאל"כ הוי מגו למפרע. ומדויק היטב שינוי לשון הסוגיות, שלענין ממונות נקטה הגמרא דין 'מגו' ולענין איסורין 'הוא אסרה והוא שרי לה'.

הרי יוצא לפי האמור שנאמנות אדם ע"י נתינת אמתלא בדבר שאסר על עצמו מקודם, ונאמנות דהפה-שאסר באיסורין, יסודם אחד; כח נאמנות שיש לאדם להתיר דבר שנאסר בו מכח עצמו. דמאחר והוא ה'בעלים' על עצמו נאמן הוא להתיר כמו לאסור.

ובזה יתחוורו דברי המ"מ (גירושין יב,א), שכתב להוכיח סברתו שנאמנת לומר 'גרושה אני' אף לאחר זמן, שהרי אפילו כשחוזרת מדיבורה לאחר זמן נאמנת בנתינת אמתלא, כל שכן כשאינה חוזרת מדבריה אלא שאמרה בתחילה 'אשת איש הייתי' ואח"כ אומרת 'גרושה אני'. וצריך באור מה ענין נתינת אמתלא לדין הפה שאסר הוא הפה שהתיר, הלא באמתלא מסלק האדם דבריו הראשונים, לומר דמעולם לא היתה אשת איש, ומה ראיה על נאמנות לסיפור חדש דגירושין. אך להאמור אתי שפיר, כי גם לדין אמתלא בעינן כח נאמנות על ההתר, ורק למי שיש כח נאמנות שייך להאמינו בנתינת אמתלא, א"כ שפיר הוכיח מדין אמתלא, דמוכח שיש כאן דין נאמנות, והיינו מפני שהאיסור נעשה על פיה, א"כ כל שכן שנאמנת כשאין סתירה כלל לדבריה הקודמים, דהלא יש לה כח נאמנות.

וכסברא זו מוכח בתוספתא כתובות (ב,ה): האשה שאמרה אשת איש אני וחזרה ואמרה איני אשת איש נאמנת, שהפה שאסר הוא הפה שהתיר. ומשמע מלשון 'וחזרה ואמרה' דמיירי בחוזרת לאחר כדי דיבור, וכמו שפירש בחזון יחזקאל שם דמיירי שנותנת אמתלא על אמירתה הראשונה. ועל זה קתני 'שהפה שאסר הוא הפה שהתיר' - הרי שנאמנות חזרה באמתלא ודין 'הפה שאסר' דין אחד הם ביסודם.[[6]](#footnote-7)

[באור דעת הסוברים שהאב נאמן באמתלא על קידושי בתו; גדר נאמנות האב כ'שויא אנפשה חתיכה דאיסורא']

ד) הרי נתבארה עד כה דעת חכמי פרובינצי' הסוברים שאין האב נאמן על בתו לומר לא נתקדשה, גם אם נותן אמתלא לדבריו - שכן כדי שייאמן האדם על האמתלא צריך כח נאמנות, ואין לאב נאמנות על בתו להתירה, מידי דהוה ככל דבר שבערוה שאינו פחות משנים. מעתה יש לעמוד על דעת המתירים.

ויסוד הדבר נראה עפ"י דבריו הקצרים של הגרח"ו בשו"ת חוט המשולש (ג) שצדד שנאמנות האב על בתו הוא כדין שויא אנפשא חתיכה דאיסורא, שעשתה תורה פיו כפיה, וכשם שנאמנת אשה לומר אשת איש אני, כך אביה על בתו נאמן לומר אשת איש היא.

ובאור הדבר, דהנה פליגי אמוראי (בקדושין סג) באב שאמר קדשתי את בתי, האם סוקלים על ידי אמירתו כשזינתה, רב אסי אמר סוקלים, שלכל האמינתו תורה, ורב אמר שאין סוקלים דלאיסור האמינתו ולא למיתה, והכי קיימא לן. והקשה הפנ"י מכאן על דברי הרמב"ם (סנהדרין טז,ו; שגגות ג,ב; איסו"ב א,כב; נזירות ט,יז) שהאיסור בעד אחד יוחזק. כיצד, אמר עד אחד חלב הוא זה או אשה זו גרושה היא וכד', ואכל או בעל [בלא שהכחיש דברי העד] בעדים ובהתראה - הרי זה לוקה. אע"פ שעיקר האיסור בעד אחד. ואם כן, מדוע אב המעיד על בתו שנתקדשה, אין סוקלים על ידו.

ונאמרו בדבר תירוצים רבים, ונמנה כמה מהם בקצרה;

א. הפנ"י (בקונטרס אחרון בקדושין. וכן נקט בחמד"ש אה"ע נו) כתב תירוץ מחוור, דשאני איסורים שעיקר דינם נקבע בעדות עד אחד, על כן על ידי העד מחזיקים האיסור כודאי ושוב עונשין עליו, משא"כ נאמנות האב על בתו חידוש הוא שחידשה תורה, דמדינא אין דבר שבערוה פחות משנים, הלכך אין לך בו אלא חידושו, לענין איסור נאמן ולא לענין עונשין; -

ב. הש"ש (ו, י יב) כתב שלא אמר הרמב"ם שלוקה אלא כשהוחזק הדבר שלשים יום על פי העד. וכהך דהוחזקה נדה בשכנותיה בעלה לוקה עליה, וכן סוקלין ושורפין על החזקות. ובזה גם באב המעיד על בתו שנתקדשה לאחד והוחזקה בכך - סוקלים על ידו, ומה שאמרו בגמרא אין סוקלים - בדלא הוחזק.

אך בחמדת שלמה (נו) ובשערי ישר (ו,ח) ועוד אחרונים הקשו על כך, דסתימת לשון הרמב"ם ברוב המקומות אין מורה כן [וממילא גם מה שכתב בהלכות נזירות (פ"ט) נהג נזירות על פי עד אחד ושתה יין או נטמא והתרו בו לוקה, שמזה הביא הש"ש לסייע דבריו דמיירי בהוחזק, מתפרש בענין אחר ול"ד בשהוחזק]. ועוד, מה תועיל החזקה שלשים יום בדבר שכל ידיעתנו בו הוא על פי העד, דדוקא בכגון איש ואשה הבאים ממדה"י ומתנהגים כאיש ואשה מהני שלשים יום, דהנהגתם מוכיחה עליהם, משא"כ בזה שכל ידיעתנו שזה חלב על פי העד, מה מוסיף כאן גורם הזמן.

ומה שהביא בש"ש הוכחה לדבריו מדברי הרשב"א הנ"ל, ממה שהוכיח דהוחזקה נדה בשכנותיה לא מהני אמתלא מהא דבעלה לוקה עליה - והלא אף בטמאה אני לך בעלה לוקה לדברי הרמב"ם דאיסור בעד אחד יוחזק, ואעפי"כ מהני אמתלא. ומוכח דבלא הוחזק לא אמר הרמב"ם דלוקה. הוכחה זו דחו החמדת-שלמה והגרשש"ק, וכ"כ באבי עזרי (עדות ג,ה), דלעולם לוקה אף בלא שהוחזק, ומ"מ באומרת טמאה אני לך דמדין 'עד אחד' קאתינן עלה, לא אכפת לן במאי דיכולה לשוב ולהעיד להפך ע"י אמתלא לאחר זמן, דהא בכל עד אין חוששים שמא יוכחש וכד', הלכך שפיר לוקה אעפ"י שאם תתן אמתלא אח"כ תיאמן, ורק בלבשה בגדי נדות אמרו הראשונים שהואיל ואין כאן עדות אלא שהמעשה מוכיח, ואם היה מועילה אמתלא אין כאן מעשה המוכיח[[7]](#footnote-8); -

ג. תירוץ אחר על הקושיא הנ"ל כתב הגרעק"א (מהדו"ק סוס"י קז), שלא אמר הרמב"ם אלא לענין עונש מלקות, לא לעונש מיתה. וטעם החילוק מבואר בזכר יצחק (מו). והרחבנו בכל זה במקום אחר[[8]](#footnote-9).

ד. תירוץ נוסף כתבו האחרונים (דברי חיים (לגר"י אויערבך) יו"ד כז; אמרי בינה יו"ד ג; דברי יחזקאל כא) שנאמנות האב על בתו - לרב - אינה נאמנות מוחלטת כעדות, אלא [כסברת הגרח"ו] שהואיל והאב הוא הבעלים על קידושיה, נתנה לו תורה נאמנות לאסרה באשת-איש, כשם שלכל אדם יש נאמנות לאסור על עצמו מכח דין 'בעלים' כנ"ל, וכדין 'שויא אנפשיה' [ואף שנאמן בזה גם לגבי אחריני ולא רק לגבי הבת, אין זו נאמנות מוחלטת כבממון שהוא בעלים על הממון עצמו, אלא רק כגדר נאמנות שאדם נאמן על עצמו]. ועל כן אין לוקין על פי עדות זו.

תדע דנאמנותו מדין 'בעלים' היא, שהרי מבואר בקדושין (סד.) שאין האב נאמן אלא בעודה קטנה ונערה, ולא כשבגרה [הגם שאומר קדשתיה כשהיתה קטנה]. וטעם הדבר, כתבו בתוס' ישנים בכתובות (כב.) משום שבידו לקדשה רק כשהיא קטנה ונערה. ואעפ"י שאין הדבר בידו ממש, שהרי תלוי ברצון המקדש וכדאמרינן בגמרא בקדושין שם שלכך צריך קרא על נאמנות האב, משום דלא הוי בידו - פירשו בתו"י דמ"מ בידו קצת לקדשה, משא"כ כשהיא בוגרת אין בידו כלל. ואין מובן הגדר ד'בידו קצת'. אך לפי האמור מובן, שאין זה גדר 'בידו' המהוה סיבה להאמינו, שהרי סוף סוף תלוי בדעת אחרים ואין הדבר בידו, אלא 'בידו' המשמש כסימן על בעלותו, שהרי קידושיה מסורים בידו לקדשה שלא לרצונה, וזהו כח נאמנותו, משא"כ לאחר שבגרה שכבר איננו בעלים, שוב אין פיו כפיה. וכן יש לפרש בכוונת רש"י והרא"ה בסוגיא שם.

וכן דייק בדברי יחזקאל בלשון הרמב"ם (איסו"ב ספ"א) 'האב שאמר בתי זו מקודשת היא לזה אע"פ שהוא נאמן ותנשא לו, אם זינתה אינה נסקלת על פיו עד שיהיו שם עדים שנתארסה בפניהם. וכן האשה שאמרה מקודשת אני אינה נהרגת עד שיהיו שם עדים וכו''. דקדוק לשון 'וכן' מורה דחד דינא הוא בתרוויהו, מדין נאמנות שהאמינה תורה את האדם על עצמו, והיינו דינא דשויא אנפשיה חתיכה דאיסורא. [וע"ע בהגהה שבמל"מ (אישות ט,טו) בשם תשובת מהרשד"ם שאב שקיבל קדושין לבתו ואמר שהמקדש היה גדול והעדים מעידים שקטן היה - צריכה גט, דלדידה שויא אנפשה חתיכה דאיסורא].

ומובן אם כן דעת הסוברים שהאב נאמן להתירה באמתלא, שהואיל ויסוד נאמנותו הוא מדין בעלים על האיסור, שוב מהני 'ברי לי' באיסורין גם להתיר, וכאשה האומרת אשת איש אני, דנאמנת באמתלא לסלק דבריה הקודמים.

והדברים מבוארים בתשובת הרשב"א (ח"ז רנח), דס"ל שהאב נאמן לומר קידושין שקדשתי את בתי היו בפסולי עדות ואינם שוים כלום. ונימק הטעם משום דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, וכההיא איתתא דאמרה אשת איש אני ונתקדשה לאחר והאמינוה ע"י אמתלא. הרי השוה דין אמתלא לנאמנות האב לומר שהיו הקדושין בפסול, ונקט הטעם בשניהם משום 'הפה שאסר הוא הפה שהתיר' - והיינו ככל הנ"ל, שיסוד הדין אחד הוא בכל האופנים: נאמנות האב על קדושי בתו, כנאמנות האדם על דבר שהוא בעלים עליו. ומחמת אותו כח נאמנות נאמן לחזור ע"י אמתלא, וכן נאמן לומר שהקדושין נעשו בפסול, וכן נאמן ב'הפה שאסר הפה שהתיר' אף לאחר כדי דיבור[[9]](#footnote-10).

ה) נתבאר מכל האמור שכדי להאמין אדם באמתלא צריך שיהא לו כח נאמנות באותו דבר, ולא סגי בסילוק דבריו הקודמים בכדי. ואם כן הרי לכאורה דברי התבו"ש שבמקום שהוחזק הדבר כודאי לא מהני אמתלא, מוכרחים הם בטעמם, שאיך אפשר להאמינו על האמתלא כנגד דבר שהוחזק בודאות, והלא עד אחד אינו נאמן כנגד אתחזק, כל שכן הכא דחזקה אלימתא היא שעונשין על פיה. אך כאמור לעיל פשט לשון הרשב"א ושיטת הרמ"א בתשובה ורוב הפוסקים דלא כהתבו"ש. וא"כ צריך עיון בטעם הדבר.

[אמתלא מועילה כנגד איסור המוחזק, כי יסוד ההחזקה הוא בוודאות שאצל בני אדם, והאמתלא מערערת את הוודאות מצד המציאות וממילא נסתלקה ההחזקה]

כדי לבאר הדבר יש לעמוד על שורש ענין 'סוקלין ושורפין על החזקות' המבואר בגמרא (בקדושין פ), איש ואשה תינוק ותינוקת שהגדילו בתוך הבית נסקלין זה על זה ונשרפין זה על זה. - מה טיבה של חזקה זו. הנה הגרשש"ק (בשער"י ו,ח) נקט דמהני מדין 'רוב', שהרי הרמב"ם (איסו"ב א,כ) כתב 'ראיה לדין זה מה שדנה תורה במקלל אביו ומכה אביו שיומת, ומנין לנו ראיה ברורה שזה אביו - אלא בחזקה, כך שאר קרובים בחזקה'. ומקור הדבר בירושלמי (פ"ד דקדושין). וקשה הלא בגמרא דידן (חולין יא:) למדו ממכה אביו שהולכים אחר הרוב, דמנא ידעינן שהוא אביו, שמא אמו זינתה - אלא משום רוב בעילות אחר הבעל. כיצד יתקיימו שני הדינים - אלא מוכח שהכל דין אחד הוא, היינו 'רוב' היינו 'הוחזק'.

ואולם המשמעות הפשוטה היא ש'הוחזק' ו'רוב' תרי מילי נינהו [ודין 'רוב' בדיני נפשות אינו ברור (עתוס' ב"ק כז: וסנהדרין ג), ואילו הכא הוא דין מוסכם, וכמו"כ בדיני ממונות לא מהני רוב ואילו 'הוחזק' מהני. ומשמע דחזקה דהכא עדיפא מרוב בעלמא]. והנה כבר האריכו רבות בספרי הפוסקים כיצד נוצרת חזקה זו, על ידי דיבור או התנהגות, ואם צריך שלשים יום דוקא. [וע' ב"ח וח"מ וב"ש סי' יט]. אמנם מבואר בחזו"א בכמה וכמה מקומות (אה"ע ח סק"ב כ סקי"ט קיד סק"ז קטז סק"ד) שגדר החזקה הוא כאשר הדבר מוחזק ומאומת בלבות בני אדם ובשיחתם, פעמים שהוחזק כבר בתוך ל' ופעמים שאפילו בזמן רב אין הדבר מאומת אצל הבריות ואין כאן חזקה.

ויסוד הענין מתבאר על פי דברי הגרעק"א (בהשמטות לכתובות יג. והרחיב הדבר הגרא"ו בקובץ הערות סז) שיש בתורה דיני הכרעה בספקות, אם על ידי דין הנהגה [כגון חזקה דמעיקרא, לומר שלא נשתנה המצב הקודם עד השתא שנמצא שינוי] או על ידי בירור, כגון 'רוב' המברר את הספק ומכריעו, ואולם יש 'חזקה דלא איתרע' שעניינה לתפוס את הודאי ולא לעורר ספק בלא סיבה מסויימת, כגון כהן הנכנס לבית סתם ואין ידוע אם יש שם מת, שאין זה בגדר 'ספק טומאה' אלא דין ודאי הוא שלא להחזיק ריעותא בלא סיבה. וכן בענינא דידן; איש ואשה או תינוק ותינוקת הגדלים בבית, אין לנו שום סיבה לעורר ספק בקורבתם, אעפ"י שאין לנו הוכחה על הדבר. על כן נידון הדבר כודאות גמורה שסוקלין ושורפין על פיה. זהו גדר דין החזקה.

ובארנו בזה במקום אחר[[10]](#footnote-11) בהרחבה את דברי הרמב"ם (נחלות ד,א) שנאמן אדם לומר זה אחי או אחי אבי וכד'. וכבר הקשו המפרשים הלא דין 'יכיר' - יכירנו לאחרים נאמר רק באב על בנו. אך ראינו שזהו מדין 'הוחזק', ואף בלא שעברו שלשים יום, שהרי כדי להחזיק שני אנשים כאחים אינו קשור להתנהגות מסויימת כמו בהחזקת איש ואשה, אלא על פי דברי עצמם הבריות מחזיקים אותם לאחים, ועל כן החזקה נוצרת מיד, שאריכות הזמן אינו מעלה ומוריד על החזקה כאמור. וע' בחזו"א אה"ע נט,ל.

ומה שהקשה הגרשש"ק כיצד למדים גם חזקה וגם רוב ממכה אביו [והרי לפי מה שנתבאר הם שני דינים חלוקים] - כבר פירשו דבהכרח שתים זו שמענו מדין זה, כי רוב בעילות מהני רק להניח שיצירתו של זה הוא מזה שבעל רוב הפעמים ולא מביאת זנות מקרית, אבל מאן יימר שבעלה בא עליה כלל - זהו מדין 'הוחזק' שבא עליה כדרך כל הארץ (עפ"י סדרי טהרה קפה, שו"ת חת"ס אה"ע עז). ובאופן אחר: שמא זה המכה אינו הבן שנולד לאיש ואשה זו לפני שנים, אלא אחר הוא, ובנם האמיתי הלך למקום אחר (בכור שור קדושין פ; דברי יחזקאל כא בהגהה) - על כך באה החזקה, לומר שכל שהוחזק הדבר בודאות בלבות בני אדם ובפיהם, מחזקינן הדבר כודאי. ומאידך בהוחזק לבד לא סגי, כי פעמים שלא יימלט ספק שמא זינתה האם ונתעברה מאחר[[11]](#footnote-12) - על זה בא דין 'רוב בעילות אחר הבעל'.

והנה, הגם שחזקה זו בצד אחד עדיפה על הרוב, כי הדבר המוחזק מונח אצלנו כודאי בלא ספק, ואילו רוב הוא הכרעת הספק, אך מצד אחר הלא אין בחזקה בירור וראיה של ממש אלא היא בנויה על דיבורים והנהגות סתמיים. וכיון שכן, הרי אם אך יארע דבר מה שיש בו כדי להטיל ספק בלבות בני אדם, שוב בטלה החזקה כלא היתה, שהרי כל כחה ומהותה הוא הוודאות שאצל הבריות [משא"כ ברוב, לא אכפת לן בספקות בני אדם, כיון שאנו מכריעים הספקות על ידי בירור ה'רוב']. אשר על כן מובן שמועילה אמתלא לענין זה של עירעור הוודאות גם אם אין לטוען כח נאמנות של עדות, דמ"מ על ידי אמתלא סבירה מתערערת החזקה הודאית ונתחלחל הפקפוק בלב, וממילא נעלמה החזקה כלא היתה, שהרי היא בנויה על הוודאות. וכגון לבשה בגדי נידותה והוחזקה נידה בשכנותיה, אעפ"י שבעלה לוקה עליה במצב זה, אך אם נותנת אמתלא טובה לומר שהחזיקה עצמה כנידה בגלל סיבה מסוימת [כגון במעשה דהרמ"א, שחששה מעין הרע של הבריות], הרי גם בלא כח נאמנות נופל הספק בלבות בני אדם, וכמו שהיווצרות הוודאות בלבות בני אדם אינה מכח הנאמנות שמצד הדין, כך גם התעוררות הספק אינה מחמת הנאמנות שמדינא דוקא. וכיון שנסתלקה ההחזקה ע"י הספק, שוב מהני עדותה לומר טהורה היא. ונתישבו שפיר דברי הפוסקים שבעצם מהני אמתלא אפילו כנגד דבר שהוחזק לנו כודאי[[12]](#footnote-13).

עיקרי דברים

א) דעת רוב הפוסקים שנתינת אמתלא מועילה להוציא מאיסור שהוחזק לנו על ידי דיבור-פה של אדם או על ידי מעשיו. כגון לבשה בגדי נידותה והוחזקה נדה בשכנותיה, אעפ"י שבעלה לוקה עליה - נאמנת לחזור בה באמתלא, אם אך האמתלא סבירה ומתקבלת על הלב. כן משמע מפשט לשון הרשב"א, ודלא כהגאון בעל תבואות-שור שנקט שאין מועילה אמתלא להוציא מאיסור שהוחזק. (א)

באור טעם הפוסקים הוא, כי אמנם יש להוכיח מכמה מקומות (כמוש"כ בחמד"ש ואבי עזרי) שאין מועילה אמתלא בדברים שאין לו לאדם כח נאמנות עליהם, כגון עד אחד נאמן באיסורין וכד', וא"כ כיצד נאמן אדם נגד דבר שהוחזק כאיסור ודאי - אלא שגדר ההחזקה הוודאית שעונשים על פיה, הוא בהתאמתות הדבר בלב הבריות ובשיחתם (כדברי החזו"א) ואינה תלויה בבירור והוכחה ממשיים, אלא יסודה שאין להטיל ספק בדבר המוחזק כודאי. על כן אם על ידי נתינת אמתלא ראויה, מתערערת הוודאות בלבות בני אדם, כבר בטלה ההחזקה. (ה)

ב) נאמנות אדם לחייב עצמו ממון והנאמנות לומר דבר זה אסור - יסודן אחד. נאמנות שנתנה תורה לאדם על דבר שהוא בעלים עליו. אלא שבדיני ממונות הוא בעלים על הממון, לכן נאמן עליו באופן מוחלט, גם כלפי אחרים. בניגוד לאיסורים שהוא בעלים על עצמו ועל איסוריו בלבד, לכך נאמן רק כלפי עצמו.

על כן רק באיסורים נאמן אדם להוציא מדבריו הקודמים [באמתלא או באופן אחר שלא יסתור דבריו] כדין 'ברי לי', אבל בממונות אין לו אפשרות חזרה באמתלא (כהקצוה"ח) וכד', ומה שנאמן בדיני ממונות ב'הפה שאסר הוא הפה שהתיר' - זהו רק מטעם מגו. (ג)

ג) נחלקו חכמי פרובינציה באב שאמר קדשתי את בתי, האם נאמן לחזור בו באמתלא אם לאו. טעם האוסרים (כפי שבארו בחמד"ש ואבי עזרי), כי אין די באמתלא ללא כח נאמנות, ואין כח נאמנות לאב אלא לומר 'קדשתיה', אבל להתירה - אין דבר שבערוה פחות משנים. (ב ג)

וטעם המתירים, נראה שסוברים שנאמנות האב על קידושי בתו יסודה מדין נאמנות אדם על עצמו ועל דבר שהוא בעלים עליו, כגדר דין 'שויא אנפשיה חתיכה דאיסורא'. ומשום כך נאמן הן לאסרה הן להתירה, שכל איסור שאוסר אדם על עצמו, יש לו כח נאמנות להתירו [בענין שלא יסתור דבריו, כגון ע"י אמתלא]. והוא יסוד דין 'הפה שאסר הפה שהתיר' באיסורין. (ג ד)

1. ע"ש טעמו לאסור, שהואיל ובפרהסיא אסור לו הדבר, נאסר אף בצנעה, על דרך שאמרו כל מקום שאסרו חכמים משום מראית העין אפילו בחדרי חדרים אסור [וי"ל שאין איסור זה שייך אצל בני נח. ועוד נראה שבכגון זה שאם יתגלה הדבר תעורער ההחזקה מעיקרא, וכדמשמע בקרא 'וישקף אבימלך וגו' מצחק את רבקה אשתו וגו' אך הנה אשתך היא וגו'' - הרי שהיה ברור מאליו ממעשה זה שהיא אשתו (עוד בטרם נתן האמתלא), א"כ אין מקום לאסור בצנעה, דמה נפשך, אם יתפרסם הדבר בטלה ההחזקה].

   ובחזו"א (קדשים, לקוטים דף קע) נקט בסתם שעדים האומרים זה איסור והוא יודע שמותר - מותר לו לאכלו בפני עצמו. [ויש להעיר מדברי הרמב"ם הל' שאר אבות הטומאות טו,יא דמשמע שיחוש לעצמו לדברי העדים כמוש"כ הכס"מ. ושמא דוקא ב"ד מורים לו כן לחוש בעצמו מפני שהם חוששים לדברי העדים, הגם שכלפי עצמו אינו חייב לשמוע לעדים. ועכ"פ נראה שאף אם לא נאמר כן, זהו דוקא בעדים שיש לו לחוש לצדקת דבריהם ולטעות עצמו, אבל בשאחד"א שיודע בעצמו שאין בדבריו ממש, למאי ליחוש]. [↑](#footnote-ref-2)
2. כן דעת הב"ח והדרישה כמוש"כ הש"ך. ומשמע שכן היא גם דעת הגר"א. וכן נקט לעיקר בשו"ת אג"מ אה"ע ח"א פט.

   [↑](#footnote-ref-3)
3. לכאורה מהתם ל"ק, שהרי הוא מפרש דבריו שכינהו עבד מפני שימושו. ובאופן זה אף בממון [דל"מ בו אמתלא סתם, להקצוה"ח] מהני כמבואר ברמב"ם טוען ונטען סופ"ז ובפט"ו ה"ו. וכן כתב בש"ש שם. וכשאומר בני בבית המכס נאמן דאמתלא מוכחת היא ואין כאן חזרה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ראה בהרחבה בשיעור עז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומה שמבואר שם בסוגיא שנאמן לומר קדשתיה וגרשתיה, כבר פירש הר"ן דהיינו בתוך כדי דיבור דוקא [ובפשוטו הוא מטעם מגו - ע' אה"ע לז,כה ובב"ש].

   אך לכאורה י"ל דבכלל נאמנותו על הקידושין, גם לומר 'לא קדשתיה' [וכמו דס"ל לכמה ראשונים דבכלל 'יכיר' לומר שאינו בנו], ולא דמי ל'גרשתיה' דעל גירושין אין לו נאמנות כלל. ועוד, בההוא מעשה מיירי שקידשה האב לאחר וא"כ גם זה בכלל 'את בתי נתתי', א"כ כיון שנתן אמתלא לדבריו הראשונים אמאי לא להאמינו. [↑](#footnote-ref-6)
6. וציין בחזו"י שם לתוספתא פ"ק דמציעא 'הודאת בע"ד כמאה עדים אימתי בזמן שטענו והודה אבל אם הודה מפי עצמו יכול לחזור בו שהפה שאסר הוא הפה שהתיר. משמע דהתוספתא ס"ל דמהני בממון חזרה אף לאחר כדי דיבור (דבתוכ"ד יכול לחזור בו אף בטענו והודה, וכמוש"כ הש"ך סי' פא), ומשום 'הפה שאסר וכו''. וכסברה הנ"ל להשוות חזרה ל'הפה שאסר' שיסוד הדין הוא משום כח נאמנות של הבעלים.

   ויתכן דס"ל להתוספתא שדין הודאת בע"ד בתורת נאמנות גמורה 'כמאה עדים' הנלמד מ'כי הוא זה' (כמוש"כ רש"י בקדושין סה), הוא רק באופן דמיירי קרא, בטענו והודה, אבל הודה מעצמו אינו אלא כהתחייבות או כשאחד"א ולא נאמנות כעדים, הלכך יכול לחזור באמתלא דנזכרתי וכד' (רא"ש). [↑](#footnote-ref-7)
7. וקשה הלא סתמא דמלתא כשלבשה בגדי נדות כדי להחזיק עצמה טמאה, מיירי גם כשאמרה כן. וכן מבואר בלשון הרשב"א שם 'הרי היא כמכחשת מה שאמרה'. וכן מפורש ברי"ד גטין נה 'והיאך הוחזקה כי אם על פיה'. ועוד, הלא ההחזקה עצמה בנדות תיחשב כעדות אעפ"י שלא אמרה בפה, וכאדם המגיש לחברו דבר מאכל דחשיב כמעיד על כשרותו אעפ"י שלא אמר [וכן נקט הגרח"ו (בחוט המשולש ג) עפי"ד הרשב"א דהוחזקה נדה הוי כנחקרה עדותה בב"ד, ועדיפא מעד אחד בעלמא. ע"ש].

   גם עיקר הסברא שנקטו דלוקה אעפ"י שתועיל אמתלא (וכ"כ בדברי יחזקאל. וכן נקט בחזו"א אה"ע נט,לב) אינה מובנת לענ"ד: הלא ודאי אסור להעיד שקר בגלל האמתלא, ואם אנו מאמינים לעד לעקור דבריו הראשונים ע"י אמתלא, הרי שאנו מניחים שיכול להיות שמשקר לטובת עניינו הפרטי, א"כ כיצד יתכן להאמינו בודאות על דבריו ולענוש על פי עדות כזו. [ומש"כ הר"ן בתשובה (מז) דמהני חזרה באמתלא בעד אחד שהעיד חוץ לב"ד, נראה שבאופן זה אין לוקים על פיו. וע"ש שיכול לחזור בו אף בלא אמתלא ולומר מבודה הייתי, דדרך בני אדם שלא לדייק בדבריהם באופן זה, ועל כרחך לומר שאין כאן עדות ודאית].

   ולכאו' נראה דבעד אחד דעלמא ודאי אין לחוש שמא יחזור בו ויתן אמתלא, שהרי על יסוד זה האמינתו תורה, שלא ישקר אדם לחברו כשבא להעיד, וממילא גם לא יועיל לחזור באמתלא, שאנו מניחים שאין אדם משקר. ורק בכגון נדה שיש מקום לתלות שאומרת על עצמה טמאה לטובת עצמה, בזה מהני אמתלא, ואכן בזה אינה נאמנת להלקותו. ודווקא בהוחזקה נדה בשכנותיה לוקה שזו כעדות ודאית, אבל לא באמירה גרידא. וזהו מה שהוכיחו הראשונים דאי מהני אמתלא לא היה לוקה עליה. כן היה נראה מצד הסברא, אבל אין כן דעת רבותינו האחרונים הנ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. שיעור נח א-ב.

   עוד נראה לכאורה לתרץ שלרב לא נתנה תורה נאמנות לאב על מצבה עתה אלא רק נאמן לומר קדשתיה ככתוב 'נתתי לאיש הזה', אבל הלא יכול להיות שבעלה כבר גירשה, ורק מכח חזקה אנו מעמידים אותה על חזקתה לאסור, אבל לענין עונש לא סגי בזה אלא בעינן עדות על מצבה בשעת העבירה, או שתוחזק באותה שעה כאשת איש. [ונראה לפי"ז דלר"ל דאית ליה (בקדושין מג:) נערה יכולה לקדש עצמה, אין אביה נאמן לומר שקידשה את עצמה, שאין עדותו על מצבה אלא על מעשהו בלבד]. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואכן כתב הב"י (בסוס"י לז) שמדברי הרשב"א הללו מוכח שנאמן האב לומר קדשתיה ולאחר כדי דיבור נאמן לומר גרשתיה (דלא כהר"ן). אלא שקשה לפי"ז פסקי השו"ע (אה"ע לז) שבסעיף כה פסק דאינו נאמן באמירת גרשתיה אלא בתוכ"ד לקדשתיה ולא לאחר שהוחזקה כא"א. ובסעיף כז משמע שהביא דברי הרשב"א כפשוטם דנאמן אף לאחר זמן לומר שהקדושין היו בפסול (ורק הרמ"א השיג). והט"ז ביאר דעת השו"ע דע"י אמתלא נאמן אף לאחר כ"ד, משא"כ באמירת גרשתיה דליכא אמתלא. אך לפי האמור הלא אף באמתלא בעינן אותו כח נאמנות שיש בהפה שאסר הפה שהתיר, וכדברי המ"מ.

   ואולי י"ל בדעת השו"ע שכח הנאמנות שיש לאב להתירה מוגבל שלא להוציאה מחזקתה, הלכך באומר גרשתיה אינו נאמן לאחר כ"ד דבא להוציאה מחזקת א"א [כלשון השו"ע 'אבל היכא שהוחזקה אשת איש על פיו אינו נאמן לומר לאחר זמן גרשתיה'], משא"כ כשחוזר ואומר קדשתיה לאחר, שבעצם אינו מוציאה מחזקת אשת איש אלא חוזר בו מאיש זה לאיש אחר, הלכך בזה נאמן דהתורה האמינתו לומר לאיזה איש קידשה.

   ויל"ע לפי האמור בדעת הרשב"א שנאמן ב'גרשתיה' אף לאחר כ"ד, כיצד הדין כשאמר בקטנותה 'קדשתיה' די"ל שיהא נאמן לומר אף לאחר שבגרה 'גרשתיה' (כשהיתה קטנה), שהרי בעצם לא ניתנה לו נאמנות על גירושין, ורק משום שהאיסור היה על פיו לכך נאמן גם להתיר כדין 'ברי' באיסורין, א"כ מה לי אם בגרה אם לאו. ולפי"ז הא דתנן 'קדשתיה וגרשתיה כשהיא קטנה והרי היא גדולה אינו נאמן' היינו רק משום שאומר באותה שעה 'קדשתיה' וע"ז אינו נאמן, לכך גם אינו נאמן על הגירושין, אבל אם אמר בעודה קטנה קדשתיה ועתה יאמר גרשתיה נאמן. אך יתכן שהיות וכעת אין פיו כפיה, שוב פקעה בעלותו גם כלפי הקידושין שהיה נאמן עליהם בתחילה. [↑](#footnote-ref-10)
10. שיעור עז,ג. [↑](#footnote-ref-11)
11. דמי לא מיירי דין התורה גם כשהאם אינה כשרה וחשודה על הזנות. וא"כ מאופן זה שיש לנו מקום ספק, הוכיחה הגמרא דינא ד'רוב'. ועוד י"ל שבדיני נפשות צריך מידת ודאות גמורה, ואף ספק קל שבקלים צריך בירור, וכדוגמת ראוהו רץ אחר חברו לחורבה וחרב בידו. [↑](#footnote-ref-12)
12. יש לדון בההיא דסוקלין ושורפין כקרובים שגדלו כל ימיהם, שמא בחזקה אלימתא כי האי לא מהני שום אמתלא (ע' באג"מ אה"ע פט), די"ל דבדיני נפשות בעינן ודאות מוחלטת ושלילת כל אפשרות פקפוק, אולי משום 'והצילו העדה'.

    ויתכן שאף במלקות, באופן שקיבל התראה והתיר עצמו למלקות, ביטל בזה כל אפשרות נתינת אמתלא, מדלא אמר כן בשעת ההתראה. [אפשר שלכך נקטו 'הוחזקה נידה בשכנותיה בעלה לוקה עליה' ולא היא, לאשמעינן רבותא שאעפ"י שיכולה היא באופן רחוק ליתן אמתלא לאחר זמן, מ"מ מלקינן ליה. משא"כ בה אין חידוש זה, דבקבלתה התראה כבר ביטלה כל אפשרות אמתלא]. [↑](#footnote-ref-13)