סימן ו היקפא יתירא
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / סוגיית נהנה - הרב ישעיה הלברשטט

# ענין הקיפא יתירא

**א. גמ' כ: תנן המקיף וכו' ש"מ ז"נ וזל"ח חייב, שאני התם דא"ל את גרמת לי הקיפא יתירא.** הנה בפשיטות דנה הגמ' דהמקיף 'אינו חסר', וא"כ חזינן דהניקף חייב על הנאתו על אף שלא חסר המקיף. והטעם דאינו חסר אע"פ שהוציא הוצאות כל הכותל, פרש"י "משום דיש לו לגדור את הכותל", והיינו ד'הוא צורך' שלו, וכ"כ כאן תלמיד הרשב"א דמחמת צורך שלו הוא מוציא, ועבור עצמו הוא עשה. וכוונתם לומר דאין דאין הפירוש בגמ' ד'אינו חסר' משום דמ"מ היה מוציא כל ההוצאות גם אי חבירו לא היה משתתף, דזה אינו, דהא איירי גם בגוונא דאומר דכל מה דהוציא כי היה בטוח דחבירו ישתתף, ולכך פירשו דעצם הצורך הוא שלו, **ואדם המוציא הוצאות למה שהוא צריך לעולם לא נחשב חסר**[[1]](#footnote-2).

**ב. ומשני** שאני התם וכו'. ולכאו' צ"ב טובא תירוץ הגמ', והיינו אף לפרש"י דאיירי בהיקף הפנימי, מ"מ מ"ט הוא חסר, והרי ביארו הראשונים דאיירי במקום שאין לו תביעת היזק ראיה, ומהי המסקנא דאת גרמת לי וכו'. **ובפרט** קשה לתוס' והראשונים דפירשו בהיקף החיצון, והיקפא יתרא היינו דמחמתו גדר יותר, ותמוה דהרי אין לו טענת חיסרון אמיתית שהקיף יותר, דהרי אחר דהמציאות היא שקנה ד' שדות סביב סביב חבירו, א"כ דברי הבאי הוא לטעון עליו טענה דהוא גורם להיקף היתר ולחיסרון. **עוד** צ"ע דלא דמי לכל חסר, דבעלמא השימוש וההנאה הם הם המחסרים, והכא השימוש וההנאה בזה שהשדה גדורה ושמורה היא לאחר החיסרון.

**ג. ונראה,** דההנאה היא עצם זה שיש לו כותל השומר על שדהו, והקיפא יתירא היינו **דכאשר מקיפים מתחם ההיקף מתיחס לכל יושבי המתחם, וע"כ מוגדר דהוא משמש את כולם,** ואת גרמת לי יתירא, אין זו טענה על מציאותו שם, אלא כלומר דהמציאות היא כך שאתה באמצע ואני סביב ולכן ההיקף גדול, ואילו לא היה את שטח הקרקע שלך היה ההיקף שלי יותר קטן, וא"כ הגדרתו של ההיקף הוא עבור כל המוקפים[[2]](#footnote-3).

**ושמעינן מינה** **דיסוד הפטור ב'אינו חסר' הוא משום דהשימוש הוא ממילא וכלאחר יד ואינו פוגע כלום ביעודו של החפץ לבעליו,** וכמו שאמר הגרש"ש דכל שלא נגע ולא פגע אינו סתירה לבעלות [וגם הראשונים דכתבו 'מידת סדום' אי"ז סברא בעלמא, אלא דמשום דהיא מידת סדום ע"כ אין שמושים הצדדים האלו פוגעים בייעוד הבעלות][[3]](#footnote-4), **וקאמר המקשן דהוא נחשב 'אינו חסר', דכיון דהוא בנה הכותל ולצורכו בנה, א"כ אין מתיחס הכותל אלי, והשימוש שלי הוא כשימוש ממילא וכלאחר יד,** (ולא כמו שנקטנו באות א' דאינו חסר משום סברא דאדם המוציא הוצאות לדבר שהוא צריך, הוא לא נחשב חסר), **ואהא קמשני** את גרמת לי הקיפא יתירא, היינו **דעיקר תוכנו של הכותל שהוא מתיחס לכל אלה שהוא מקיף אותם,** וכמש"נ[[4]](#footnote-5).

**ונמצא**, מיושבים ב' הקו', דאת גרמת היקפא יתירא, היינו דע"כ הוא נחשב 'משתמש', וחסר אין ענינו חיסרון והפסד ממון, וגם שחרוריתא דאשייתא ענינו דכאשר השימוש מחסר בבית אזי אי"ז שימוש 'כלאחר יד', אלא הוא שימוש הפוגע בבעלותו. וכן מיושב מה שהקשינו דהכא אין החיסרון ע"י השימוש, דסגי בזה שעיקר הוצאת הכותל היא עבורו וממילא כל השימוש שלו אינו כממילא ולאחר יד, אלא כאחד מעיקרי ייעודי הכותל, ויש לו לשלם.

**ד. הנה** חידש הרא"ש וכן הוא משנתו של הרי"ף דז"ח וז"נ חייב, ונתבאר במק"א דעיקר חיובו אינו משום ההנאת ממון דאתי לידיה מדחבריה, אלא דעצם לקיחת הבית לשימושך הוא שינוי ייעוד החפץ והוא חייב לשלם מחיר מלא כיון דהתביעה על העמדת הבית לדיורך (ויש לדבר זה מחיר בשוק) משא"כ כאשר התביעה היא מתחילה בזה שהוא נהנה ממנו הנאת ממון יש לבדוק כמה הוא היה משלם על זה, ורק בשיעור זה נחשב דקאתי לידיה הנאת ממון.

**והנה** בפשטות דבכל שמעתא זו 'דמהנה מדעת' ליכא לחייב משום זה, והיינו אף דלמסקנא דנחשב חסר משום היקפא יתירא מ"מ אין חיובו אלא משום דקאתי לידיה הנאת ממון, אבל 'אכלת חסרוני' ליכא למימר הכא וכן במאכיל את חבירו, ליכא 'תביעה' על העמדת החפץ לשימושו כיון דמהנה מדעת הוא אלא יסוד החיוב הוא בגלל נהנה לחוד.

אולם במרדכי הוכיח משמעתין ראיה להרא"ש דהנה איתא הכא דמשום היקפא יתירא מגלגלים עליו את הכל, עכ"ד ובפשוטו הוא תמוה מה ראיה מייתי לנידון הנ"ל והרי הכא שאני דנהנה.

וע"כ צ"ל דנקט דאחר דאמרינן לדידי סגי לי בנטירא בר זוזא אזי באמת בטל תורת נהנה, וא"כ למסקנא אין כאן תביעה של נהנה וע"כ התביעה היא 'אכלת חסרוני', ולכך הוכיח להרא"ש דאף דלא נהנה יש לחייבו משום אכלת חסרוני, וא"כ יתבאר דאף במהנה מדעת שייך 'אכלת חסרוני', וביאור הדבר צ"ל דסוף סוף הוא שינוי יעוד הדבר דהרי הוא נתן ע"מ לשלם וצ"ע טובא בכל זה.

1. **ויל"ע** דכתבו התוס' דגם רמב"ח דס"ל ז"נ ולז"ח חייב, ולא חייש למידת סדום, הוא משום דיכול למונעו מתחילה, אבל הכא אינו יכול למונעו דהרי הוא בחצרו יושב וממילא נהנה מהכותל בזה שהיא שמורה וגדורה, ובשלמא התם דבא לביתו הרי היה יכול הוא למונעו וא"כ הו"ל ולטעמיך תקשי נמי מ"ט חייב וע"כ הוא נחשב כ'חסר' וכתרוץ הגמ' וצ"ע [ועי' פנ"י דהעיר כעי"ז ונדחק דבתורת ק"ו קפריך יעו"ש]. וי"ל מש"כ תוס' יכול למונעו היינו דהנה עיקר התביעה והזכות של הבעלים בשימושים היא אינה על השימוש בעצמו, אלא דזכות הבעלים היא שהוא יוציא את השימושים, וכאשר אחר מוציא יש לו לשלם על כך, ואהא כתבו תוס' דאם לכל מאן דבעי היה את הזכות להוציא לא היה מקום כלל לתשלומי נהנה, וכל מה דס"ל לרמב"ח דחייב הוא משום דאת הזכות המשפטית להוציא יש רק לבעל הממון, (ורבא ס"ל דאעפ"כ כיון דאינו חסר איין מגרעים כלום ביעוד בעלותו ואינו יכול לתבוע על השימוש כלום) וא"כ מיושב הכא דאע"פ שבפועל אינו יכול למונעו להנות אבל להוציא את השימוש מהכותל יש רק לו. (ולו יצויר יעשה איזו פעולה שמונעת מהכותל לתת את השימוש לשכינו שפיר יכול לעשות כן). [↑](#footnote-ref-2)
2. **והדר** בחצר חבירו עיקר בנין הבית ודאי נעשה עבור בעליו, ומה שנכנס והשתמש נחשב כלאחר יד, דהרי לא קיימא לאגרא. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ורמב"ח** דמחייב אף דאינו חסר, ס"ל דמ"מ כיון דשלו הוא, א"כ כל הנאת ממון מהחפץ ראויה לבעליו. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ונפק"מ** לדינא דהדר בקומה שניה, דאין שייך שם למימר 'את גרמת לי היקפא יתירא'.יש לדון דלא יהא חייב לשלם על הגידור, דאין השימוש שם מוכרח ורשום בעצמו של הכותל. [↑](#footnote-ref-5)