=יב בביאור דין שול_ק לדעת הרמב_ם והראב_ד
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**יב**

**בביאור דין שכירו ולקיטו לדעת הרמב"ם והראב"ד**

א] **עירובין** דס"ד., אלא אמר רבא ליזיל חד מינייהו ליקרב לי' ולשאול מיני' דוכתא ולינח בי' מידי דהוה לי' כשכירו ולקיטו ואמר רב יהודה אמר שמואל אפילו שכירו ואפילו לקיטו נותן עירובו ודיו.

**ובחי'** הרשב"א הביא פי' הראב"ד, ז"ל, אבל הראב"ד ז"ל פירש כי ישראל זה השואל ממנו מקום אינו נותן עירובו אלא חוזר ומשכיר רשותו במקום הגוי כמו שאמרנו דשכירו ולקיטו של אדם נותן עירובו ודיו, והא דרב יהודה לדמיון בעלמא נקטי', ונכון הוא, עכ"ל, והיינו דכ"ה דשול"ק של ישראל נותן עירובו ודיו ה"נ שול"ק של גוי משכיר הרשות.

**והנה** בחי' הריטב"א כתב לדעת הראב"ד, דהא דשול"ק של ישראל נותן עירובו ודיו, היינו רק בשיש לו מקום פיתא, והא דמדמי בגמ' דה"נ שול"ק של גוי משכיר ואף דלי"ל מקום פיתא ולינה, פי' הריטב"א, ז"ל, ואע"ג דליכא מקום פיתא ולינה, שא"צ מקום פיתא ולינה אלא במי שנותן את עירובו בחצר, ולדוגמא נקט דשול"ק של גוי חשיב לגבי שכירות רשות בלא מקום פיתא ולינה, כדחשיב לשמואל שכירו שלו ליתן עירוב כשיש לו מקום פיתא ולינה, עכ"ל.

**אמנם** מד' הרשב"א נ' להוכיח דלדעת הראב"ד שול"ק של ישראל נותן עירובו ודיו ואף בשאין לו מקום פיתא ולינה שם, דהנה בחי' הרשב"א לעיל מינה הביא פירש"י, וכתב ע"ז, דלפי פי' זה דוקא בשכירו ולקיטו של גוי, אמרו אבל שכירו ולקיטו של ישראל בזמן שאין לו שם מקום פיתא או מקום לינה למר כדאית לי' ולמר כדאית לי' אינו נותן עירוב, ואח"כ כתב אבל הראב"ד פירש וכו', ונ' להדיא בדבריו, דרק לפי פירש"י ל"מ שול"ק של ישראל ליתן עירובו בשאין לו מקום פיתא ולינה, אך לדעת הראב"ד דמש"א דשול"ק נותן עירובו היינו בשול"ק של ישראל, הוי זה אף בדלית לי' מקום פיתא ולינה.

**וכן** משמע גם ממש"כ בשו"ת הרשב"א ח"ה סי' ה', ז"ל, ומ"מ על השכירות שלא מדעתו כך אני מפרש, דאפילו בקשו ממנו לשכור ולא רצה שוכרין מיד אשתו ואפילו משכירו ולקיטו, וכמעשה הטורזינא דפרק חלון וכו', ואשתו דנקט ה"ה אפי' שכירו ולקיטו דמאי שנא וכו', עכ"ל.

**והנה** הרי התם בפרק חלון קאי על ישראל, שמערבין מדעת אשתו ואפי' הוא מוחה, וע"ז כתב הרשב"א דה"ה אפי' שול"ק דמאי שנא, והנה הרי ד' הרשב"א שם הם בשול"ק שאין לו מקום פיתא ולינה, ומ' מזה דלדעת הראב"ד שול"ק של ישראל מערב רשות בעה"ב אף אם אין לו מקום פיתא ולינה.

**וכ"ה** מוכח בחי' המאירי, דלדעת הראב"ד שול"ק של ישראל מערב אף בשאין לו מקום פיתא ולינה, עיי"ש שכתב דאיבעיא דה' שכירים ולקיטים שייכא אף בה' שול"ק של ישראל, והנה הרי פירש שם דאיירי הך איבעיא בשאין להם מקום פיתא ולינה, והרי דהא דשול"ק של ישראל מערב הוא אף בשאין לו מקום פיתא ולינה, וז"ב.

ב] **אמנם** צ"ב, דכיון שלדעת רש"י ס"ל להרשב"א דל"מ שול"ק בישראל בשאין לו מקום פיתא ולינה, א"כ מנלי' דלדעת הראב"ד מהני שול"ק בישראל אף בשאין לו מקום פיתא ולינה.

**אך** פשוט בזה דלדעת רש"י דמימרא דשמואל קאי על שול"ק של גוי, ואין לנו מקור כלל שנתחדש דין שול"ק בישראל, ע"כ ל"מ רק אם יש לו מקום פיתא ולינה, דבכה"ג הוי כה' הדרים בבית א' שאחד מוליך עירוב ע"י כולם, אך לדעת הראב"ד דמימרא דשמואל קאי על שול"ק של ישראל, ונתחדש דין שול"ק אף בישראל, ע"כ מהני אף בדלי"ל מקום פיתא ולינה.

**והא** דס"ל להרשב"א דאין לפרש מימרא דשמואל בשיש להשול"ק מקום פיתא ולינה, וכאשר כן פי' הריטב"א, י"ל בתרי גווני, חדא, דלישנא דר"י דאפי' שכירו ואפי' לקיטו נותן עירובו ודיו, מ' דאיירי בדלית לי' מקום פיתא ולינה, דסתם שול"ק אין לו מקום פיתא ולינה, וי"ל עוד, דס"ל להרשב"א דאי נימא דרק בדאית לי' מקום פיתא ולינה נותן עירובו, ל"ה צריך ר"י להשמיענו דין זה, דפשיטא דדמי לה' הדרין בבית א' שא' מוליך עירוב ע"י כולן, ולא ס"ל דיש לחלק בין היכא שכולן שוין זל"ז לבין היכא שהוא טפל לבעה"ב, וכמו שדנו התוס' לקמן ד"ע: לחלק בזה, וכ"ה מבו' בחי' הרשב"א בד"ע. דלא ס"ל לחלק בזה, ובע"כ דאיירי בדלי"ל מקום פיתא ולינה, וקמ"ל ר"י דכיון דהוא שול"ק של בעה"ב נותן הוא עירובו ודיו.

ג] **אמנם** אכתי צ"ב בזה, שהרי הרשב"א בתחילת דבריו תמה על פירש"י היאך נותן זה עירוב, והלא אינו דר שם ולא מקום פיתא איכא ולא מקום לינה איכא, ותירץ דלגבי ביתו של גוי הקלו, וא"כ לכאו' אין לומר דמודה הרשב"א דלדעת הראב"ד שול"ק נותן עירובו אף בשאין לו מקום פיתא ולינה, שהרי הרשב"א מתחילה נקט מסברא דל"ש ליתן עירובו בלא שיש לו מקום פיתא ולינה שם, וע"כ פירש לדעת רש"י דבגוי הקילו, אך בשול"ק של ישראל בדין דאם אין לו מקום פיתא ולינה ל"מ לערב.

**ובפשוטו** הי' נ' לפרש בזה, דהנה בעיקר פלוגתת רש"י והראב"ד אם ישראל שהוא שול"ק של גוי מערב או משכיר, בפשוטו נ' דהוא תלוי בביאור עיקר דינא דשול"ק, דלדעת רש"י היינו דהשול"ק חשיב כבעה"ב, וע"כ כל שהשול"ק הוא ישראל מהני בו עירוב, ומשא"כ לדעת הראב"ד דינא דשול"ק היינו שהוא כשליח דהבעה"ב, וע"כ כל שהבעה"ב הוא גוי ול"מ בו עירוב, אף ל"מ עירוב דהשול"ק, אלא הוא משכיר רשות אדוניו.

**ומצינו** הדברים מפורשים כן בד' הרשב"א, דז"ל הרשב"א בשו"ת ח"ד סי' רח"צ, ורש"י ז"ל פירש ששכירו ולקיטו כבעה"ב, ואם הוא ישראל אותו שכיר או לקיט נותן עירובו כבעה"ב, עכ"ל, והרי דלדעת רש"י דינא דשול"ק הוא שהוא כבעה"ב וע"כ מהני עירובו, וכ"ה בתו"ד הרשב"א בסוגיין, ז"ל, הקילו דאפי' שכירו ולקיטו שאין לו שם לא מקום לינה ולא מקום פיתא יהא כבעה"ב דעלמא, עכ"ל, ואילו לדעת הראב"ד כתב הרשב"א ח"א סימן תרכ"ו ובמיוחסות סימן רי"ח, ז"ל, ומגרע גרע לגבי הא משכירו ולקיטו עשאוהו כשלוחו, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א ח"ה סי' ו' דהא דמהני שכירות מהשול"ק הוא משום דהוי זה כשכירות מהבעלים, ז"ל שם, לפי שגזבר המלך כמלך והשוכר ממנו כשוכר מהמלך והשכירות נופלת יהי' לכיס המלך, ואפילו בשכירו ולקיטו נראה כן וכו', עכ"ל, והרי דהא דמהני שכירות מהשול"ק הוא משום דהוי כשוכר מהבעלים, ומה"ט מבו' שם בד' הרשב"א דמהני השכירות מן השול"ק אף אחר שנסתלק, וכן נ' בדבריו דמעות השכירות הוו להבעה"ב.

**ויש** לסייע עוד לזה מד' הרשב"א, דהנה ז"ל הרשב"א ח"ד סי' רח"צ, שוכרין מאשתו או מאחד מבני ביתו ואפילו משכירו ולקיטו, ואפי' סירב הוא מלהשכירו, דגרסינן בפרק חלון ההוא טרוזינא וכו', א"ל הכי אמר ר"ל וכו' אשתו של אדם מערבת מדעתו ושלא מדעתו, ואפי' מוחה קאמרינן, וכדמוכח התם דכל שאוסר אפי' בעל כרחו נמי, "וגוי הרי הוא אוסר", ומשכירו ולקיטו נמי שוכרין וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א, דהא דשול"ק של גוי משכיר אף בעל כרחו של בעה"ב, הוא רק משום שהגוי אוסר עליהם, והוי זה חד דינא עם הא דישראל דאסר מערבת אשתו בעל כרחו, ואי"ז קולא מסוימת בגוי, וכ"ה מבו' גם מד' הרשב"א בח"ה סי' ה, עייש"ה, ועמש"נ בזה להלן סק"ח.

**ונ'** מזה דדעת הרשב"א דהא דשול"ק משכיר רשות הגוי הוי דומיא דדינא דאשתו של אדם מערבת, שהיא מערבת מכחו, וע"כ לא מציא לערב בעל כרחו אלא היכא דאסר, דכה"ג מציא לערב בעל כרחו משום דאיכא עליו דין כפי' לערב, וה"נ שול"ק משכיר מכח הבעלים, וע"כ ל"מ להשכיר בעל כרחו של הבעלים אלא היכא דאסר, אך אם דינא דשול"ק של גוי משכיר רשות הגוי הוא משום דשויוהו רבנן כבעלים על רשות הגוי, א"כ לכאו' מן הדין א"צ דעת הגוי, ול"ב להא דאסר.

**והאמנם** י"ל, דכל הא דשויוהו רבנן להשול"ק כבעלים על רשות הגוי, הוא רק היכא דאסר, אך מ"מ אי"ז שייך לדינא דלקמן דאשתו מערבת היכא דאסר.

**ולפ"ז** מתבאר בפשיטות הא דלדעת רש"י ל"מ שול"ק דישראל לערב אא"כ יש לו מקום פיתא ולינה שם, ואילו לדעת הראב"ד מצי לערב אף בשאין לו מקום פיתא ולינה, דלדעת רש"י דדינא דשול"ק הוא משום דהוי כבעה"ב, הרי דכל דלי"ל מקום פיתא ולינה ודאי ל"מ לערב, דל"ש עירוב במי שאין לו פיתא ולינה, והא דישראל שהוא שול"ק של גוי מערב אף שאין לו מקום פיתא ולינה שם, קשיא לי' כן להרשב"א, ופירש דהוי זה קולא בדירת גוי, אך בדירת ישראל ל"מ השול"ק לערב אא"כ יש לו מקום פיתא ולינה, אך לדעת הראב"ד דהא דשול"ק מערב הוא משום דהוי כשלוחו של בעה"ב, ע"כ ל"ב כלל שיהא להשול"ק מקום פיתא ולינה שם, וז"פ.[[1]](#footnote-2)

ד] **אמנם** צ"ע בזה, דהאמנם בד' הרשב"א בשו"ת נ' להדיא כן, דלדעת הראב"ד הא דשול"ק משכיר ומערב הוא בתורת שליחות הבעלים, אך לכאו' בדבריו בסוגיין אי"ז מתישב.

**חדא**, הוא במש"כ הרשב"א לפי' הראב"ד, דהא דרב יהודה לדמיון בעלמא נקטי', והנה אי נימא דלפי' הראב"ד הא דשול"ק משכיר ומערב הוא בתורת שליחות דהבעלים, א"כ הוי זה ממש חד דינא, דכ"ה דשול"ק של ישראל הוי כשליח דהבעלים לערב את רשותו, ה"נ שול"ק של גוי משכיר רשות הבעלים, ומ"ט כתב הרשב"א דהוי זה דרך דמיון בעלמא.

**ובאמת** בל' הרשב"א ח"ה סי' ה' נ' דהוי ממש חד דינא, ז"ל, וכשם ששול"ק של ישראל נותן את עירובו כבעה"ב ודיו, כך בגוי ששול"ק משכיר כבעה"ב ודיו, עכ"ל, ונ' דאזיל לטעמי' בשו"ת דמפרש דלדעת הראב"ד שול"ק הוי כשליח דבעה"ב, וע"כ כמו דשול"ק דישראל מערב, ה"נ שול"ק של גוי משכיר, וכן נוטה ל' הרשב"א שם דהא דהשול"ק מערב ומשכיר הוא לצורך בעה"ב.

**עוד** צ"ע בזה, דהנה להלן בסוגיין בעא מיני' אביי מרב יוסף היו חמשה שכירו ולקיטו מהו, ובחי' הרשב"א שם פירש, ז"ל, ולפיכך בעא וכו' כיון דחזינן להו כבעלי הבית נימא הכי בין להקל בין להחמיר, או דלמא להקל אמרו להחמיר לא אמרו, ופשיט לי' דלהקל אמרו ולא להחמיר, וגם בעיא זו גבי שכיריו ולקיטיו של גוי בלבד שייכא ולא בשל ישראל כמו שאמרנו, וראיתי בזה בענין אחר להראב"ד ז"ל דאפילו לישראל, ולא נתחוור בעיני וכמו שכתבתי, עכ"ל, ובחי' הרשב"א לקמן דע"ג. פירש דאיירי דאין להם מקום פיתא שם, ומיבע"ל לאביי דכיון דלקולא דייני' לי' כדר שם דירה גמורה, שמא אף ה"ה אוסרין זע"ז.

**וצ"ב** דהרי דעת הרשב"א נוטה כדעת הראב"ד דשול"ק של גוי משכיר, ואי נימא דגדר הדין לדעת הראב"ד הוא דשול"ק חשיב כשליח דהבעלים, א"כ הרי לא מצינו כלל שהחשיבו השול"ק כבעלי הבית, וא"כ מ"ט נימא דה' שול"ק צריכים כולן לערב אף שאין להם מקום פיתא ולינה.

**עוד** צ"ב במש"כ הרשב"א דל"ש האיבעיא רק בשול"ק של גוי ולא בשול"ק של ישראל, ותמה ע"ד הראב"ד דפירש האיבעיא גם בשול"ק של ישראל, וצ"ע שהרי לדעת הראב"ד לא מצינו כלל שהקילו בשול"ק של גוי טפי משול"ק של ישראל, וא"כ מ"ט ל"ש האיבעיא רק בשול"ק של גוי ולא בשול"ק של ישראל.

**ובאמת** בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ג מבו' דמפרש איבעיא דגמ' בע"א, ז"ל, ולא עוד אלא אפילו היו לקיטין או שכירין הרבה למלאכתו, בין ישראלים בין גויים ושכרו מאחד מהן, שכירותם שכירות והרי אלו מותרים, עכ"ל, ומבו' דמפרש איבעיא דגמ' כפי' המאירי בסוגיין דמיבע"ל בה' שול"ק שמא לא סגי במה שישכיר א' מהם, ובעי' שישכירו כולם, ועיי"ש במאירי שפירש טעם האיבעיא, ז"ל, מי אמרי' שאם השכיר א' מהם רשותו של גוי מהני, דאצל כאו"א מהם הוא מוותר רשותו בכל מה שירצה, או"ד הואיל והם ה' אין מעשה הא' כלום עד שישכירו כולם רשותו של גוי, עכ"ל, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם פ"ב מעירובין הי"ב, ז"ל, היו לגוי זה שכירים או שמשים רבים או נשים רבים, אם השכיר א' מהן דיו, עכ"ל.

**ולפמש"נ** נ', דהרשב"א בעבוה"ק אזיל לטעמי' בשו"ת שפירש גדר דינא דשול"ק שהוא כשליח דהבעלים, וע"כ אין לפרש איבעיא דגמ' כמו שפירש בחידושיו דמיבע"ל שמא אוסרים השול"ק אף שאין להם מקום פיתא ולינה שם משום דשויוהו רבנן כבעלים, שהרי כלל לא מצינו דשויוהו רבנן להשול"ק כבעלים, שהרי מה דהשול"ק משכיר הוא משום דהוי כשליח דהבעלים, ואשר ע"כ פירש הרשב"א דהאיבעיא היא אם סגי לשכור מא' מהם או צריך לשכור מכולם, דשמא רק כולם יחד הוו שלוחי הבעלים, וז"ב.

**וכמדומה** שכן פירש גם הראב"ד, ואשר ע"כ פירש דאיבעיא זו שייכא גם בשול"ק של ישראל, וכ"ה בחי' המאירי בסוגיין בשם הראב"ד, והרשב"א בסוגיין שתמה עליו, הוא משום דפירש האיבעיא בע"א וכנ"ל.

ה] **ואשר** ע"כ נ' לבאר בדעת הרשב"א בסוגיין, דמפרש לדעת הראב"ד, דהא דשול"ק דגוי משכיר אי"ז כלל בתורת שליחות דהבעלים, אלא היינו משום דשויוהו רבנן כבעה"ב, וע"כ מצי להשכיר רשות הגוי.

**וכ"ה** להדיא בל' הריטב"א, ז"ל דהו"ל כשכירו ולקיטו של גוי ששוכרין ממנו כאילו הוא בעה"ב, עכ"ל, ואך דלהריטב"א לטעמי' פשיטא שהוא כן, שהרי ס"ל דהא דשול"ק של ישראל מערב הוא רק בדאית לי' מקום פיתא שם, והרי דלא חשיב כשליח הבעלים, אלא מערב מכח רשות עצמו, וה"נ הא דשול"ק של גוי משכיר נמי הוא מכח רשות עצמו דשויוהו רבנן כבעה"ב, וכ"ה ל' הר"ן, ה"נ שול"ק של גוי משכיר רשות הגוי "דכבעלים חשבינן לי'", עכ"ל.

**והא** דס"ל להרשב"א דלהראב"ד שול"ק של ישראל מערב הגם דלי"ל מקום פיתא ולינה שם, נ' דהטעם בזה הוא, שהרי קי"ל דה' הדרים בבית אחד א' מערב ע"י כולם, ונתחדש לדעת הראב"ד שאף אם אותו א' אין לו מקום פיתא ולינה שם נמי מצי מערב ע"י כולם, דמ"מ כיון שהוא חלק מדיורי הבית מצי לערב את דיורי הבית, ואשר ע"כ מצי השול"ק לערב את דיורי הבית, ואף שאין לו מקום פיתא ולינה.

**אך** משא"כ בהא דשול"ק של גוי משכיר אין לפרש דהוא משום שהוא חלק מדיורי הבית, שהרי אמרו בירושלמי דה' הדרים בבית א' צריך לשכור מכולם, ול"מ לשכור מא' מהם,[[2]](#footnote-3) אלא הא דשול"ק משכיר הוא משום דשויוהו רבנן כבעה"ב.

**והא** דקשיא לי' להרשב"א לדעת רש"י דהיאך השול"ק מערב בלא מקום פיתא ולינה, היינו משום דלדעת רש"י דשול"ק של גוי מערב, והתם הרי ל"מ חייל כלל העירוב על רשותו של הגוי, שהרי גוי אינו בר עירוב, והא דמהני עירוב השול"ק בע"כ דהיינו דחשבינן להשול"ק כבעה"ב וכל שעירב את דירתו סגי, ובזה קשיא לי' להרשב"א דהיאך הוא מערב את רשותו הרי לי"ל מקום פיתא ולינה שם.

**ולפ"ז** מתבאר היטב מש"כ הרשב"א דלפי' הראב"ד הא דמייתי' הא דאמר שמואל דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוי דמיון בעלמא, שהרי באמת א"א ללמוד כלל מהתם, דהא דנותן עירובו הוא משום דהוי חלק מדיורי הבית וע"כ מצי מדינא לערב את דיורי הבית, אך משא"כ הא דמשכיר הוי רק משום דשויוהו רבנן כבעה"ב, וכנ"ל.

**וכ"ה** ל' הר"ן שהבאנו לעיל, דהא דר"י לדמיון בעלמא נקטי' וכו', ה"נ שול"ק של גוי משכיר רשות הגוי "דכבעלים חשבינן לי'", עכ"ל, ונ' בדבריו דרק הא דשול"ק של גוי משכיר הוא משום דחשיב כבעלים, אך דלהא דשול"ק של ישראל מערב ל"ב להא דחשיב כבעלים, וע"כ אי"ז אלא דמיון בעלמא, וכמש"נ.

**וניחא** נמי מה שפירש הרשב"א דהאיבעיא דה' שול"ק הויא רק בגוי ולא בישראל, ולפמש"נ הוא מבו' בפשיטות, שהרי הא דשויוהו רבנן כבעה"ב הוא רק בשול"ק של גוי ולא בשול"ק של ישראל, וכנ"ל.

**אך** בדעת הרשב"א בעבוה"ק שחזר בו ופירש איבעיא דגמ' בה' שכירים ולקיטים בע"א, נ' דהוא משום דס"ל דה' גויים הדרים בבית א' סגי לשכור מאחד מהן, וכאשר כן מבו' בדבריו שם בשער ד' פ"י, ואשר לפ"ז אין מקור מדינא דשול"ק של גוי משכיר דשויוהו רבנן כבעה"ב, ולפ"ז אין מתישב איבעיא דגמ' בה' שול"ק, וע"כ בע"כ לפרש דדינא דשול"ק הוא משום דחשיב כשלוחו, וזהו דמיבע"ל בה' שול"ק אם סגי לשכור בא' מהן, וכנ"ל.

ו] **ונ'** נפ"מ לדינא בכ"ז, דהנה בפשוטו נ', דלדעת הרמב"ם והראב"ד ודעימייהו דשול"ק של גוי משכיר, ל"ב כלל שאף יערב השול"ק עם בני החצר, דמש"א שמואל דנותן עירובו ודיו, הרי איירי בשול"ק של ישראל, והאמנם היכא דהוי השול"ק מבני החצר צריך לערב עמהם משום חלקו, אך היכא שאינו מבני החצר א"צ לערב עמם כלל, והנה אמנם להסוברים דמהני שכירות בישראל ליכא נפ"מ בזה, אך נפ"מ להסוברים דל"מ שכירות בישראל, וגם להסוברים דמהני שכירות בישראל אכתי נפ"מ בזה בהנך גווני דל"מ שכירות בישראל, ואכמ"ל בזה.

**אמנם** לכאו' יש להוכיח, דאף לדעת הסוברים דשול"ק דגוי משכיר רשות הגוי, מ"מ אף בעי' שיערב עם בני החצר, ואף אם אינו מבני החצר.

**דהנה** בסוגיין בעי אביי היו שם ה' שכירים וה' לקיטים מהו, ופי' הרשב"א והריטב"א דהספק הוא אם צריכין כולן ליתן חלק בעירוב או לא, והנה הרי ודאי איירי אביי שאינם דרין בחצר, שהרי אם הם דרים בחצר צריכין ליתן חלק בעירוב משום דירתן, וקשיא דא"כ מ"ט נסתפק אביי רק בה' שכירים וה' לקיטים, הרי כה"ג הו"מ להסתפק אף בשכיר ולקיט א', אם צריך ליתן חלק בעירוב בכה"ג שאינו דר בחצר, כיון שהחשיבוהו כדר שם, או דלא אמרו שול"ק להחמיר וא"צ ליתן חלק בעירוב.

**ונ'** מוכח מזה, דהיכא דליכא אלא שול"ק א' ודאי הוא צריך ליתן חלק בעירוב, שהרי הא דמצי השול"ק להשכיר רשות הגוי, הוא רק משום דלקולא חשבינן לי' כדר בבית הגוי בפיתא ולינה, וא"כ אף צריך הוא ליתן חלק בעירוב, דכיון דכל כחו להשכיר הוא משום דחשבי' לי' כדר בפיתא ולינה, לא מצינו למימר דלא אמרו שול"ק להחמיר, דהוי זה כתרתי דסתרי, דאם לא חשבת לי' כדר בפיתא ולינה, וע"כ א"צ ליתן חלק בעירוב, א"כ אף לא יהני שישכיר רשות הגוי, ואם חשבת לי' כדר בפיתא ולינה וע"כ מצי להשכיר רשות הגוי, אף צריך הוא ליתן חלק בעירוב, וע"כ לא נסתפק אביי אלא בדאיכא ה' שכירים או ה' לקיטים, ושכרו רשות הגוי מא' מהם, ואיהו ודאי צריך ליתן חלק בעירוב וכנ"ל, אך מיבע"ל לאביי אם כולן צריכין ליתן חלק בעירוב, דחשבי' להו כדרים בבית הגוי בפיתא ולינה להחמיר, או דלא אמרו שול"ק להחמיר וא"צ ליתן חלק בעירוב.

**והנה** אמנם כל ראי' זו דאף לדעת הסוברים דשול"ק דגוי משכיר, מ"מ בעי' שיתן נמי חלק בעירוב, כיון דחשבינן לי' כדר בבית הגוי, אשר רק משו"ז הוא דמצי להשכיר, הוא לפ"מ שפירשו הרשב"א והריטב"א דאיבעיא דאביי בה' שכירים וה' לקיטים הוא אם כולם צריכים ליתן חלק בעירוב, אשר מינה נלמד דשכיר ולקיט א' ודאי צריך ליתן חלק בעירוב.

**אך** לפ"מ שפירשו הרמב"ם והמאירי והרשב"א בעבוה"ק דאיבעיא דאביי בה' שכירים, היא אם בעי' שישכירו כולן או סגי שישכיר א' מהן, ולא איירי כלל לענין אם צריכין ליתן חלק בעירוב, הרי אין לנו מקור לומר דשול"ק ישראל של גוי שאינו מבני החצר צריך ליתן חלק בעירוב, ונ' דלדעתם ודאי א"צ השול"ק ליתן חלק בעירוב.

ז] **ונ'** פשוט דאזלי לטעמייהו בזה, דהנה לדעת הרשב"א והריטב"א דמספק"ל בה' שול"ק אם צריכין כולן ליתן חלק בעירוב, הגם דלי"ל מקום פיתא ולינה, נת' לעיל להוכיח מזה שדעתם דהא דשוכרין משול"ק אי"ז משום דהוי כשליח הבעלים, דא"כ אין לנו מקור דחשבינן להשלו"ק כדר בבית, אלא הוא משום דחשבי' לי' כבעלים עצמם, וע"כ הוא דמצי להשכיר רשות הגוי, ואשר זהו דמיבע"ל לאביי אם אף חשבי' לי' כדר בבית להצריך בה' שול"ק שיתנו כולן חלק בעירוב.

**אך** לדעת הרמב"ם ודעימי' דבזה לא קמיבע"ל כלל, נ' דהוא משום דס"ל דהא דשוכרין משול"ק הוא משום דחשיב כשליח הבעלים, וכאשר כ"ה להדיא בל' המאירי, "והואיל ומוותר לי' רשותו לאיזה תשמיש מן הסתם ניח"ל כל מאי דעביד", ולא מצינו כלל דשויוהו להשול"ק כבעלים, וע"כ אין להסתפק כלל אם אוסר השול"ק, וכמש"נ כן לעיל סק"ד בדעת הרשב"א בעבוה"ק, וכ"כ המאירי שם, ז"ל, צריך שתדע שלא נשאלה שאלה זו שיאסרו השכירים מצד עצמן, שאין אוסר אלא חילוק מקום אכילה, עכ"ל, אלא ספיקא דאביי הוא שמא צריך לשכור מכולם, דשמא רק כולם יחד הוו שלוחי הבעלים.

**ואשר** ע"כ לדעת הרשב"א והריטב"א בסוגיין דהא דשול"ק משכיר הוא משום דשויוהו רבנן כבעלים, ע"כ צריך ליתן השול"ק חלק בעירוב, ול"ש למימר בזה דלא אמרו שול"ק להחמיר, משום דהוי זה כתרתי דסתרי, וכנ"ל, ומשא"כ לדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דשול"ק משכיר הוא משום דהוי כשליח דהבעלים, אך לא שויוהו כלל כבעלים, ע"כ ודאי אינו צריך ליתן חלק בעירוב, וז"ב.

ח] **עוד** נ' נפ"מ בזה, דהנה בד' הב"י והרמ"א בסי' שפ"ב בדין גזבר המלך, מבו' דשול"ק מצי להשכיר רשות אדוניו אף בשאין לו כלל רשות להשתמש בביתו ובחצירו, והביאוה"ל שם דן בזה, עיי"ש.

**והנה** אמנם סתימת ל' הרמב"ם פ"ב מעירובין הי"ב מ' דכל שהוא שמשו שוכרין ממנו, הגם שאין לו רשות כלל בבית הגוי ובחצירו.

**אך** בחי' המאירי סוד"ה אלא אמר רבא, ז"ל, ואתא לאשמועינן דכל שיש לו רשות להשתמש ברשותו ה"ה במקומו להשכיר אע"פ שאינו דר שם, עכ"ל, וכ"כ גם בבית הבחירה, ז"ל, ששוכרין משכירו ולקיטו וכו' אע"פ שאינו דר שם ממש, הואיל ויש לו רשות בה, עכ"ל.

**והנה** באמת יש להוכיח מסוגיית הגמ' דאין שוכרין משול"ק אא"כ יש לו רשות להשתמש בביתו ובחצירו, וזה מהא דבעי אביי בהיו שם ה' שכירים וה' לקיטים מהו, ואי נימא דדינא דשול"ק הוא אף בשאין לו רשות כלל בבית ובחצר, א"כ הרי ל"ש כלל לדון שיאסור על בני החצר, וממילא דאף היכא שיש לו רשות בבית ובחצר אין לדון שיאסור על בני החצר, שהרי לא מצינו כלל דרשות זו שיש לו בבית ובחצר חשיבא כדירה, שהרי אף אם אין לו רשות כלל נמי משכיר רשות אדוניו.

**אך** לדעת הרמב"ם ודעימי' דמפרשי לאיבעיא דאביי בע"א, אין להוכיח כן, ושפיר י"ל בדעת הרמב"ם דשול"ק משכיר רשות אדוניו אף כשאין לו כלל רשות בבית ובחצר.

**ונ'** פשוט דהראשונים אזלי לטעמייהו בזה, דלדעת הרשב"א והריטב"א בסוגיין דהא דשול"ק משכיר הוא משום דחשיב כבעה"ב, הרי ודאי דבעי' שיהא לו רשות בבית, אך לדעת הרמב"ם דהא דשול"ק משכיר הוא משום דהוי כשלוחו של בעה"ב, שפיר י"ל דמשכיר אף היכא שאין לו רשות בבית.

**ואשר** ע"כ שפיר נקטו הב"י והרמ"א דשול"ק משכיר אף בשאין לו רשות בבית, שהרי דעתם דהא דשול"ק משכיר הוא משום דחשיב כשליח דבעה"ב, וכמבו' כן בל' השו"ע שפ"ב סקי"ג, וכן נ' גם ממש"כ בשו"ע שם סי"ד דאם שכרו משול"ק לזמן אע"פ שסילקו תוך הזמן מהיות שול"ק מותרים עד תום הזמן, ופי' במ"ב שם סקמ"ד, דהוא משום דחשבינן אותו השכירות כאילו שכרו מבעה"ב כיון שנחשב כאילו עשה ברשותו, עכ"ד, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א ח"ה סי' ו', וע"כ שפיר י"ל דאף בשאין לו רשות בבית מ"מ חשיב כשלוחו.

**אך** דעת המאירי דבעי' שיהא לו רשות בבית, ואף שדעתו דהא דשול"ק משכיר הוא משום דחשיב כשליח דבעה"ב, ונ' בטעמו, דלא חשיב כשליח דבעה"ב להשכיר ביתו, אלא בשנתן לו בעה"ב להשתמש בביתו, דכה"ג אף יכול להשכיר את ביתו, אך היכא שלא נתן לו ביתו כלל, מהיכ"ת שיהא כשלוחו להשכיר.

**ויש** להוסיף בזה מש"כ המאירי בביהב"ח בדין ה' שכירים ולקיטים, ז"ל, ואין אומרים וכו' אבל כשיש לו הרבה הרי נחלקה הרשות ואין מקומו של זה נשכר בשכירותו של זה, אינו כן, ואפי' הי' רשותו של זה בבית מיוחד ושל זה בבית מיוחד, שסתמו מוותר הוא הכל אצל כולם, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהצד דלא יהני שכירות מאחד מהם, הוא משום דלכל א' יש רשות חלוקה, ובפרט היכא דלכל א' יש רשות בבית מיוחד, ונ' פשוט דכ"ז הוא לטעמי' דהא דשול"ק הוי כשלוחו הוא רק בשיש לו רשות בבית, אך למש"נ בדעת הרמב"ם דחשיב כשלוחו אין לפרש כן, אלא צל"פ טעם האיבעיא, כמש"כ בחי' המאירי, דשמא כשיש לו ה' שול"ק אין מוותר רשותו אצל א' מהם ואין מעשה הא' כלום עד שישכירו כולם, ונפ"מ בזה, דלמה שפירש המאירי בביהב"ח, הרי דאף להצד דבה' שול"ק צריך לשכור מכולם, מ"מ אם שכר מאחד מהם חיילא השכירות על הרשות המיוחדת לאותו א', אך למה שפירש בחידושיו, אם שכר מאחד מהם אי"ז כלום, וכל' המאירי דאין מעשה האחד כלום.

ט] **ויש** להוסיף בזה, דהנה יש להסתפק אם מהני לשכור משכירו ולקיטו היכא דהבעה"ב מוחה.

**והנה** בפי' ר"ח לקמן ד"פ. מבו' דאף מאשתו של גוי ל"מ לשכור אם מיחה הגוי להדיא, ולפ"ז ודאי דאין שוכרין משול"ק היכא שמיחה הגוי להדיא, וכ"ה בחי' המאירי שם בשם הראב"ד, עייש"ה, וכן נקט בביאור הגר"א בסי' שפ"ב סי"א בדעת הרמב"ם, והובא במ"ב שם סקל"ד.

**ונ'** הטעם בזה, דס"ל דדינא דשול"ק משכיר רשות אדוניו הוא משום דחשיב כשליח דבעה"ב, וע"כ כל שבעה"ב מוחה בו להדיא ל"מ להשכיר.

**אך** לדעת הסוברים דהא דשול"ק משכיר הוא משום דחשיב כבעה"ב, נ' דשפיר מצי להשכיר אף בשבעה"ב מוחה.

**והנה** בשו"ע סי' שפ"ב סי"א כתב דשוכרים משול"ק אע"פ שהוא מוחה,[[3]](#footnote-4) וכאשר כן מבו' בפשוטו בסוגיין ובסוגיא לקמן ד"פ., וכ"ה בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' רח"צ וח"ה סי' ה', ולמד כן מסוגיית הגמ', וצ"ב שהרי דעת הרשב"א בשו"ת והשו"ע דדינא דשול"ק דמשכיר הוא משום דחשיב כשליח דבעה"ב, וא"כ היאך יכול להשכיר בע"כ של בעה"ב.

**אך** נ' פשוט בזה, דהנה בד' הרשב"א שם מפורש, דהא דשוכרין משול"ק של גוי בע"כ, הוא משום דינא דגמ' לקמן ד"פ. דהיכא דאסר מערבין בעל כרחו, "וגוי הרי הוא אוסר", ומשכירו ולקיטו נמי שוכרין וכו', עכ"ד, והיינו דכ"ה דאשתו של אדם מערבת בעל כרחו היכא דאסר, ה"נ שול"ק של גוי משכיר בעל כרחו היכא דאסר.

**והנה** הרי דינא דאשתו של אדם מערבת בעל כרחו בפשוטו הוי כדין שליחות, והא דמהני בעל כרחו הוי תקנ"ח מסוימת היכא דאסר, שתערב אשתו בעל כרחו, ואשר ע"כ ה"נ משכיר שול"ק של גוי בעל כרחו מדין שליחות, דכל היכא דאסר תיקנו חכמים שלא יהא בידו לעכב, ויכול שלוחו לערב ולהשכיר את רשותו.

י] **בחזו"א** סי' פ"ב סוסקכ"ז נקט דאף לדעת הראב"ד דשכירו ולקיטו משכיר רשות אדוניו, מ"מ אם אית לי' פיתא ולינה מצי מערב, וכתב שכן משמע בריטב"א בסוגיין.

**ועיי"ש** שהק' לפ"ז, בהא דפריך לי' אביי היו שם ה' שול"ק מהו ואמר לי' רב יוסף אם אמרו להקל וכו', ופי' הרשב"א בשול"ק שאין לו פיתא ולינה בבית גוי וכו', ולפי' הראב"ד הלא גם להקל לא אמרו שיהא כדר בבית גוי שהרי אינו מערב, והדר בבית גוי והוא שול"ק מערב עליו, עכ"ד.

**אמנם** בפשוטו נ', דלדעת הראב"ד ודאי ל"מ שול"ק של גוי לערב, אף היכא דאית לי' פיתא ולינה, וכל דינא דשול"ק נותן עירובו ודיו הוא רק בשול"ק של ישראל, אך בשול"ק של גוי ל"מ עירוב, כיון דרשות גוי אינה ניתרת בעירוב, דהאמנם לדעת רש"י נתחדש בדינא דשמואל דאף דל"מ עירוב בגוי, מ"מ היכא דהוי שול"ק ישראל חשבינן לי' כבעלים ואין חוששים לרשות הגוי, כל' הריטב"א בסוגיין, או דכל דחייל העירוב ע"י רשות השול"ק שהוא ישראל, מהני להתיר אף רשות הגוי, וכמש"נ בסימן י"א בדעת התוס' ודעימייהו, אך לדעת הראב"ד אין לנו מקור לחדש כן.

**ומש"כ** החזו"א דכן משמע בריטב"א בסוגיין, וכונתו למשה"ק הריטב"א לקמן דס"ו. בדינא דירושלמי בישראל וגוי הדרים בבית א' דמ"ט לא סגי בעירוב הישראל, ומי גרע משול"ק, ומזה הוא שהוכיח החזו"א דאף דשול"ק אינו מערב אלא משכיר, מ"מ התם שיש לו מקום פיתא ולינה שם אף מצי לערב, אך בפשוטו נ' דצ"ל דהריטב"א שם הביא ד' התוס', ואינהו ס"ל דישראל שהוא שול"ק של גוי מערב, אך אה"נ לדעה קמייתא שהביא הריטב"א בסוגיין דשול"ק של גוי משכיר, ניחא דינא דהירושלמי.

**ונ'** דלדעת הרשב"א בסוגיין יש להוכיח שאי"ז כן, שהרי לדעת הרשב"א דינא דשמואל דשול"ק של ישראל נותן עירובו ודיו, איירי אף בשאין להשול"ק מקום פיתא ולינה, וכמש"נ לעיל סק"א ואילו בשול"ק של גוי כה"ג ל"מ לערב, וא"כ מהיכ"ת שאם יהא לו מקום פיתא ולינה יהא בידו לערב, ולכאו' כל ד' החזו"א מתישבים רק לד' הריטב"א, דאף שול"ק של ישראל אין נותן עירובו אלא בשיש לו מקום פיתא ולינה, אשר לפ"ז י"ל דאין חילוק בזה בין שול"ק של ישראל לשול"ק של גוי, ואף שול"ק של גוי היכא דאית לי' מקום פיתא ולינה נותן עירובו ודיו.

**ובחזו"א** שם סקל"ג הק', בהא דאמר לקמן דס"ו. דמה מערב אפי' שול"ק אף שוכר אפי' שול"ק, וכתב החזו"א דשול"ק קמא הוא דוקא בלן בבית גוי לפי' הרשב"א, ושול"ק בתרא אפי' באינו לן, ואין לימוד שוכר ממערב עולה יפה, עכ"ל.

**ונ'** דכל קו' זו הויא רק לטעמי', דס"ל דלדעת הרשב"א שול"ק של גוי שיש לו מקום פיתא ולינה נותן עירובו, והיכא דלי"ל מקום פיתא ולינה שוכרין ממנו, ונמצא דל"ד שוכר למערב, דשוכר היינו אף בדלי"ל מקום פיתא ולינה, ומערב הוא רק בדאית לי' מקום פיתא ולינה.

**אך** לפמש"נ דשול"ק של גוי אינו מערב אף בדאית לי' מקום פיתא ולינה, ניחא שפיר הא דמדמי' שוכר למערב, והיינו דכ"ה דשול"ק של ישראל נותן עירובו ודיו, ה"נ שול"ק של גוי משכיר, ולדעת הרשב"א דמי ממש זל"ז, דשול"ק של ישראל נותן עירובו אף היכא דלי"ל מקום פיתא ולינה, וה"נ שול"ק של גוי משכיר אף היכא דלי"ל מקום פיתא ולינה, והאמנם ל"ד זל"ז בטעם הדין, דהא דשול"ק של ישראל מערב הוי זה מעיקרא דדינא, והא דשול"ק של גוי משכיר הוא רק משום דשויוהו רבנן כבעלים, וכמש"נ לעיל סק"ה.

**וגם** לדעת הריטב"א דהא דשול"ק של ישראל נותן עירובו היינו דוקא בדאית לי' מקום פיתא ולינה, ואילו הא דשול"ק של גוי משכיר הוא אף בדלי"ל מקום פיתא ולינה, מ"מ שפיר דמי זל"ז, שהרי הא דשול"ק של גוי משכיר אף בדלי"ל מקום פיתא ולינה, מבו' בסוגיין דהוא משום דהקילו חכמים לחשבו כאילו אית לי' שם מקום פיתא ולינה, אשר מה"ט נסתפק אביי בה' שול"ק אם מהני לאסור אף דלי"ל מקום פיתא ולינה, וכמו שפירשו הרשב"א והריטב"א, וכמש"נ לעיל בזה, וע"כ ביסוד הדין דמי ממש דשול"ק דמשכיר לדינא דשול"ק של ישראל נותן עירובו, ואך דבשול"ק של גוי איכא קולא נוספת, דאף דלי"ל מקום פיתא ולינה, חשבי' לי' כאילו דר שם בפיתא ולינה, וז"ב.

1. ובזה ניחא גם הא דלא קשיא לי' להרשב"א קו' זו דהיאך מערב הרי אין לו מקום פיתא ולינה, רק לדעת רש"י דהשול"ק של גוי מערב, אך לדעת הראב"ד דהשול"ק משכיר לא קשיא לי' כן, דהיאך משכיר הרי אין לו מקום פיתא ולינה שם, ובפשוטו צ"ל דרק לעירוב הוא דבעינן מקום פיתא ולינה, אך לפי הנ"ל א"צ לזה, אלא היינו דלדעת הראב"ד הא דשול"ק משכיר הוא משום דחשיב כשלוחו של בעה"ב, ע"כ ל"ב כלל שיהא לו מקום פיתא ולינה שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה בפי' ר"ח לקמן דע"א, וכ"ה בראבי"ה סי' ת"ד, ובאו"ז סי' קס"ח, והובא בהג"א בפירקין סי' א, וכן הכריע במ"ב סי' שפ"ב סקנ"א.

   אמנם הנה בתוס' הרא"ש וריטב"א לעיל דס"ו. כתבו די' גויים הדרים בבית א' סגי לשכור מאחד מהן, כמו מערב דה' ששבתו בטרקלין א' מערב לכולם, וכ"ה בשו"ת מהר"מ מר"ב ד"פ סי' תכ"ח, ועיי"ש מש"כ לישב ד' הירושלמי, אך אי"ז מתישב לדעת הרא"ש והריטב"א, וכמש"נ בסימן כ"ח סק"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בבית יוסף שנקט כן גם לדעת הרמב"ם, ומכח זה הק' דמה מדמי הגמ' שול"ק דגוי לשול"ק דישראל, הרי שול"ק דישראל ל"מ לערב היכא דבעה"ב מוחה, ואילו שול"ק דגוי משכיר אף היכא דבעה"ב מוחה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)