פרק ה
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / עבודה זרה - הרב משה אפרים ליברמן

**השוכר את הפועל לעשות עמו ביין נסך**

מבואר להלן שודאי לכתחילה אסור לעשות כן ונידון הסוגיא מדוע אסרו בדיעבד השכר ועי' בריטב"א שהיינו משום שע"ז חייב לאבד ואסור לקיימם ואפילו להיות רוצה בקיומם אסור וכ"כ הראב"ד להלן בע"ב שהאיסור דמתני' הוא משום שרוצה בקיומו [אך בריטב"א מבואר שזה נחשב מקיימו ממש ולכאורה תלוי לאיזה מלאכה השכיר עצמו] וכ"ה בר"ן [עז ע"א מדפי עוז והדר ד"ה ואיכא] ועי' בשו"ת אבני נזר יו"ד סי' ק"ה אות ו' שתמה מדוע צריך להגיע לאיסור רוצה בקיומו תיפו"ל שאסור ליהנות מע"ז וכל שמשתכר ע"י הע"ז חשוב כנהנה [והנה באבני נזר שם נקט דליכא דין איבוד בסתם יינם ולכן ממילא ליכא בזה איסור רוצה בקיומו ואפ"ה חזינן דיש בהו קנסא דפועל וע"כ דלא כדברי הר"ן והנה לעניין אפר סתם יינם עי' באורחות חיים הל' יי"נ אות ט"ו שהביא מר' שם טוב פלכו דאפר סתם יינם מותר משום דכל הנשרפים אפרן מותר וכוונתו אע"פ שבע"ז לא הותר מדין כל הנשרפין היינו כש"כ התוס' בתמורה דילפי' לאיסור מלא ידבק ואילו בסתם יינם ליכא לא ידבק כש"כ מרן הגרי"ז (עי' אבי עזרי פי"א מהל' מאכ"א ה"א ועי' בחת"ס בסוגיין שנקט שלדעת הרמב"ם ביד החזקה גם ביי"נ לא נאסר מהאי קרא ע"ש) ומבואר עכ"פ שיש חיוב שריפה ואיבוד גם בסתם יינם אולם עי' בריב"ש סימן רנ"ה שהוכיח מלק' שאפר סתם יינם אסור ע"ש ועי' בקה"י סימן ט"ו שנקט בפשיטות שיש חיוב איבוד גם בסתם יינם ואילו במקור מים חיים סימן קכ"ג ס"ד נקט דליכא חיוב ע"ש] והרי בתוס' פסחים כב ע"ב מבואר שאסור להושיט איסורי הנאה לנכרי אפילו כשאינו שלו משום שמחזיק לו טובה וא"כ ודאי שאסור להשתכר באיסוה"נ ע"ש [ועי' אגרו"מ יו"ד ח"א סי' נ"א] וכ"כ בפרי יצחק ח"א סימן ט"ז וע"ש שהאריך בזה [ועי' בקו"ש פסחים אות צ"ד דלפי דברי התוס' ה"ה שודאי אסור למכור איסוה"נ מה"ת אע"פ שאין הדמים שמקבל נחשבים כדמיהם כש"כ הר"ן ועי' להלן] והנה עי' לק' סג ע"ב דמותר לשכור עצמו כפועל לשבור כדי יי"נ דכל למעוטי תיפלה מותר והיינו דלא נאסר כה"ג מדין רוצה בקיומו וצ"ע מ"מ תיאסר מדין נהנה כיון שמשתכר ע"י איסוה"נ והמוכרח מזה דכיון שאינו משתמש ביי"נ כדי לעשות כסף אלא שמקבל שכר על עבודתו ובהיכ"ת העבודה נעשה ביי"נ בכה"ג אינו נחשב כמשתמש באיסוה"נ כדי להרוויח ואיסורו רק משום רוצה בקיומו אולם שו"ר בפרי יצחק ח"א סי' ט"ז שעמד בזה והוכיח מזה שההיתר של למעט תיפלה אינו שבכה"ג לא נחשב כרוצה בקיומו כדברי הב"י בסי' קל"ג אלא הכוונה שהתירו איסור רוצה בקיומו כדי למעט ע"ז וא"כ מה"ט יש להתיר נמי איסור משתכר באיסוה"נ ע"ש.

הנה לפי המבואר בראשונים יהיה מותר להיות פועל בחמץ בפסח משא"כ לדעת האבני נזר ועי' בתוספתא פסחים פ"ב ה"ח דמותר להשכיר חמור להעביר חמץ ולכאורה היינו כמבואר בראשונים שרק בע"ז יש לאסור משום דרוצה בקיומו אולם עי' בטור סי' ת"נ שהובא מר' שמשון ב"ר אברהם לאסור להשכיר תנור בפסח לנכרי שיאפה בו חמץ ומקורו ממתני' ע"ש ב"י וכ"ה שם בשו"ע סעיף ד' וע"ש סעיף ז' לעניין השכרת כלי של חמץ וע"ש בט"ז הטעם מהטור [גדר רוצה בקיומו בחמץ עי' בקה"י סימן ט"ו שאינו שייך כלל לדין רוצה בקיומו דסוגיין והרי בחצץ בפסח ליכא כלל מצות תשביתו בחמץ של נכרי וא"כ לא שייך כלל הענין של רוצה בקיומו בחמץ של נכרי אולם בפרי יצחק ח"א סי' ט"ז נקט דבסי' ת"נ מבואר בטור ושו"ע שגם בחמץ בפסח שייך ענין רוצה בקיומו וע"ש שהוא יותר חמור מע"ז דבחמץ ליכא ענין של למעט תיפלה ולכן יהא אסור אפילו בשוכרו לאבד החפץ וצ"ע א"כ מהו טעם האיסור ברוצה בקיומו] אך להלכה נקטו שם המג"א וביאור הגר"א דהכל אסור וכש"כ הגר"א שכל חומרת יי"נ אינו אלא לגבי האיסור בדיעבד אבל האיסור לכתחילה הוא בכל איסוה"נ ולכאורה זה דלא כהראשונים.

**הטעם שדמי מכירת איסוה"נ מותר**

הנה יעוי' בר"ן שהביא מהירושלמי שהטעם שמכרן וקידש בדמיהם מקודשת היינו משום שאינו נחשב כדמיהם דכיון שאיסוה"נ אין לו דמים לכן ליתא במכירה [החת"ס העתיק הטעם משום שאיסוה"נ אינו שלו אך בר"ן לא כתב טעם זה אלא משום שאין לו דמים ולכן ליתא במכירה ולפי דבריו במתנה שפיר איתא] וכתב בשו"ת חת"ס או"ח סימן קי"ב ובחלק יו"ד סי' ק"ל דלפי זה ה"ה דמותר מה"ת למכור איסוה"נ כיון שאינו נחשב כדמיהם [ומה דילפי' מאו מכור לנכרי שנבילה מותר בהנאה אינו ממה שמותר למכור אלא ממה ששייך למכור ע"ש וע"ע בקו"ש פסחים אות צ"ד] ולהלן הוכחנו כן מדברי הרשב"א לק' והיינו דכמו שלהשתכר באיסוה"נ ליכא איסור תורה כמבואר בסוגיין כיון שאינו אלא גרמא בעלמא מה"ט גם במכירה ליכא איסור כיון שהמכירה לא חלה מעיקר הדין ונחשב רק כגרמא בעלמא אך בתוס' בסוגיין ד"ה בדמיהן מפורש שאסור מה"ת למכור איסוה"נ [ועי' בקו"ש הנ"ל]

**רש"י ד"ה השוכר** עי' חת"ס שביאר מדוע כתב רש"י דאיירי בעכו"ם דווקא דכוונתו לאפוקי בישראל לשבור שזה מותר כדלהלן ומש"כ רש"י להוריק מכל אל כלי ב ביאר שבא לאפוקי שעושה שינוי ביין דאומן קונה בשבח כלי ע"ש

**אילימא הואיל ויין נסך אסור בהנאה שכרו נמי אסור**

עי' ברמב"ן שביאר הס"ד "דכל שהנאתו אסורה אף הנאת גרמתו אסורה" ומשמע שמה"ט אסור מה"ת אולם כתב הר"ן דודאי אין לאסור מה"ט אלא לגבי המוכר עצמו דאילו לשאר אנשים ודאי מותר דאל"כ מצינו איסור חליפין בכל איסוה"נ אילו במתני' משמע דאסור לכו"ע ולכן כתב הר"ן שע"כ אין איסורו אלא מדרבנן משום גזירה וכש"כ התוס'

הנה לדעת הרמב"ן מבואר לפי הס"ד שהנאת גרמת איסוה"נ אסור מה"ת ולכאורה לפי זה כמו שאסור בדיעבד מאותו הטעם אסור נמי לכתחילה לעשות כן והיינו דעד כמה דנחשב ככסף שבא ע"י איסוה"נ מאותו טעם נחשב כמשתמש באיסוה"נ להרוויח שהוא איסור תורה וא"כ א"צ לבאר טעם האיסור משום רוצה בקיומו אבל למסקנא שאיסורו רק משום קנס ע"כ הטעם שמותר הוא משום דלא נחשב שהאיסוה"נ הביא לו הדמים דאינו אלא גרמא בעלמא ומה"ט שוב גם לגבי עשייתו לכתחילה אין לאסור אלא משום שרוצה בקיומו.

והנה לפי דברי הרמב"ן מבואר שקושיית הגמ' ממכר איסוה"נ וקידש בדמיהם הוא שאם היה יסוד כזה שהנאת גרמתו אסורה היה צריך להיות אסור גם דמי מכירה ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ק"ל שהק' ע"ז דכיון דלפי דעת הרמב"ן שהטעם דליכא איסור תורה ליהנות מן הדמים שקיבל עבור ע"ז הוא משום שאין מכירתו חלה וא"כ אינם דמיו אלא מתנה בעלמא א"כ שפיר י"ל דשכר פעולה אסור מדין גרמת הנאתו [וז"ל החת"ס בחי' בסוגיין "משא"כ יין נסך של נכרי והוא נשכר ונוטל שכר טרחת גופו דשכיר מיקרי נהנה מיי"נ"] אבל דמי מכירה לא נחשב אפילו כגרמת הנאתו וע"ש מש"כ ליישב.

**תוס' ד"ה בדמיהן מקודשת**

**"משמע בגוף הערלה אסור לקדש"** תמוה הרי משנה שלימה שנינו שם בקידושין ולמה הוצרכו לדייק כן מהסיפא ועי' בחת"ס שביאר שהרי באמת דעת הרמב"ן ודעימיה דאיסוה"נ אינו שלו וא"כ גם האפר אינו שלו כש"כ הריטב"א בשם הרא"ה בקידושין [עי' להלן] וא"כ לא איכפת לן דיש שו"פ באפר אך ממה דמצינו שמכרן וקידש בדמיהם מקודשת חזינן שהמכירה חלה דאל"כ הו"ל כמקדש בגזל [עי' ברמב"ן ור"ן בשם הירושלמי] וקי"ל שהמקדש בגזל אינו קידושין וע"כ שהמכירה חלה והיינו משום שהוא שלו ומה שהקידושין לא חלו היינו משום שאין לו דמים וא"כ הק' שפיר דתיפו"ל משום שימוש האפר דשו"פ.

**בא"ד "וטעמא משום דלית ביה שו"פ"** מבואר לכאורה מדברי התוס' דאיסוה"נ הם שלו ולכן כל הטעם שלא חל הקידושין אינו אלא משום שאין בו שו"פ אולם עי' בצל"ח פסחים ה' ע"ב (עמ' יט במכון י-ם ד"ה אלא)

הנה עי' בחי' הריטב"א קידושין נו ע"ב שהביא קו' הראשונים מדוע המקדש באיסוה"נ לא חלו הקידושין הרי יש לו שו"פ שיכול להנות מאפרן דאפר הנשרפין מותר כיון דנעשו מצותן כדאי' בסוף תמורה ותי' הרא"ה דאפר איסוה"נ שמותר בשימוש אינם של הבעלים[[1]](#footnote-1) וכל הקודם בהם זכה ע"ש ומשמע לכאורה שלדעתו איסוה"נ אין לו בעלים אך לכאורה מצינו גמ' מפורשת דשייך זכייה באיסוה"נ דמבואר בקידושין יז ע"ב דשייך ירושה בע"ז הרי דשייך בעלות באיסוה"נ ובאמת עי' חק יעקב סי' תל"ה סק"ב שכתב שליכא ירושה בחמץ בפסח כיון שאינו נחשב כשלו וכ"כ בשו"ת נובי"ק או"ח סימן כ' ותמה על זה בשו"ע הרב שם בקו"א סק"ב מהמפורש בקידושין יז ע"ב הנ"ל ע"ש

וצ"ע בדברי הרא"ה אך לכאורה ע"כ אין זה כוונת הרא"ה שהרי דעת הריטב"א מפורש בסוכה לה ע"א דאיסוה"נ חשוב כשלו וגם בדבריו בקידושין משמע להדיא שעיקר הטעם שא"א לקדש אשה באיסוה"נ הוא משום דאינו שוה כלום וע"ז הק' הראשונים מדוע אין לו שוויות מחמת האפר וע"ז בא הרא"ה לתרץ ולא נראה שתי' שהקושיא מעיקרא ליתא כיון שאיסוה"נ אינם שלו אך המעיין היטב בלשון קדשו של הריטב"א נראה כוונה אחרת בדבריו וז"ל, "ומורי נר"ו תי' דאפילו יש באפרן שו"פ כיון דהשתא לית בהו דין ממון אינה מקודשת דכי שריף להו לבערינהו לאו דידיה נינהו וכל הקודם זכה באפרו" וממש"כ דכי שריף להו לבערינהו משמע דכוונה אחרת בדבריו ונראה בעומק דבריו דכיון שעיקר הטעם שהבעלים זוכים באפר אע"פ שפנים חדשות באו לכאן [כש"כ הרשב"א קידושין נו ע"ב] היינו משום שזה נוצר על ידי החפץ שלהם וכדין ארעאי אשבח והרי כל הטעם שמותר ליהנות אחר השריפה משום שהשריפה נחשב כאיבוד החפץ לכן מה"ט א"א לדון כה"ג דארעאי אשבח דאדרבה עיקר הביעור הוא לכלות הגוף וכאילו אינו ולא שיהא קיים באפר ולכן נעשה כהפקר אבל אדרבה בעוד שהוא קיים שפיר יש לו בעלים.

**בא"ד וי"ל כיון דכל זמן שהוא בעין וכו'** דברי התוס' מחוסרים ביאור [עי' מל"מ פ"ה אישות ה"א שכל דברי התוס' מחוסרים ביאור מתחילתם ועד סופם] ועי' ברע"א שהכוונה משום דאי עביד לא מהני וע"ש שבכה"ג שיתוקן העבירה אם לא יועיל מודה גם אביי אך אינו מובן לפי זה מה הוצרכו התוס' לקיחה קיחה ועי' מהר"י שפירא שר"ל שכוונת התוס' לב' תירוצים ובתי' הב' כתבו דכיון שאינו ראוי ליהנות בו שאר הנאות אינו כסף דומיא דשדה עפרון ובחת"ס נקטו שהכל תי' אחד דכיון שאסור למכור כדי להשתמש באפר אין זה נחשב כסף העובר לסוחר ואינו דומה לשדה עפרון וע"ע הגהת ר"י חל"מ בילקוט מפרשים ובאבנ"מ סי' כ"ח ס"ק נ"ו.

**א"ר אבהו אמר ר"י קנס הוא שקנסו חכמים**

הנה עי' בתוס' שרק בע"ז ושביעית שתופסים דמיהם קנסו [וכתבו דמסתבר דבשאר איסוה"נ לא קנסו ועי' גליון הש"ס מה שהק' ועי' בתוס' ר"י מפאריש שהוסיף "אפילו היכא דשכיח טובא כגון ערלה בשל גוי בא"י מסתבר דלא קנסוה ומיושב קו' הגרע"א] ובגדר הקנס עי' בר"ן שכתב דהיינו שמחמת הקנס גזרו שכרם אטו דמיהם ומה"ט אסור לכו"ע אע"פ שהקנס לא שייך אלא למי שנהנה [הרא"ש פ"ק דחולין ס"ט כתב דטעם הגזירה כדי שלא ישכיר את עצמו לעבודת כוכבים ולכאורה אינו סותר דברי הר"ן שהרא"ש ביאר טעם הגזירה והר"ן גדר הגזירה] אולם עי' ב"י סי' קל"ג שהביא דעת האורחות חיים דיני יי"נ סימן כ"ג שכיון שהוא קנס רק לו אסור ולא לאחרים ומשמע שחולק על הר"ן ולדעתו הוא קנס בעלמא משום חומרא דיי"נ

**נמצא זה פורע חובו בפירות שביעית וכו'**

מבואר דלפרוע חוב בפירות שביעית חשוב סחורה ועי' ברמב"ן הטעם דעיקר איסור סחורה הוא להחליף פירות שביעית בדבר שלא נתפס עליו קדו"ש כעבדים וכדו' והיינו שהעברת קדו"ש מחפץ לחפץ אינו סחורה אבל להחליף בלי להעביר הקדושה זהו סחורה [אך עי' לק' בע"ב שמותר לתת פירות שביעית ע"מ לשלם פירות שביעית אע"פ שאין הפירות שמינית מתקדשים בקדו"ש ועמד ע"ז החזו"א שביעית סימן י"ג אות י"ב וע"ש שכל שמשמש אותו תשמיש מותר גם כשלא חל עליו קדו"ש ע"ש אולם יש שכתבו דשאני דבי ר' ינאי שלא התנו שישלם אחר שביעית ולכן לא נחשב סחורה אך בעיקר הקושיא יש לעיין בהלוואה נחשב כלל כהחלפה] וכן בפרעון חוב אין הדמים הראשונים נתפסים בקדו"ש וחשוב סחורה ולכאורה לפי זה האיסור לקנות הרבה ביחד ולמכור איסור דרבנן הוא ולא עיקר איסור סחורה אך בתוס' נקטו שזהו עיקר איסור סחורה ולדעתם גדר איסור לאכלה ולא לסחורה הוא דבעינן שימוש של אכילה בשביעית ולא שימוש מסחרי ולכן לקנות הרבה ולמכור במקום היוקר נחשב שימוש מסחרי וכן פרעון חוב אינו מענינא דשימוש אכילה ונחשב שימוש מסחרי ובתוס' מבואר שכל מה שמותר לקנות מעט הוא כשמוכר ע"מ לקנות דבר מאכל והיינו שכל היתר מכירה הוא רק כשזה משמש לאכילה ועי' משנת יעבץ פ"ו מהל' שמיטה ויובל ה"א שהאריך בזה.

**ומתני' חומרא דיי"נ שאני**

והיינו דמה"ט קנסו אף כשאין נפיש אגרייהו ומשמע שאילו בשביעית כיון שאינו חמור כ"כ לכן לא החמירו אלא בנפיש אגרייהו והיינו כמו שביאר הרמב"ם פ"ו שמו"י הי"ג דאז אינו צריך השכר כ"כ לכדי חיותו אולם בתוס' ד"ה חמרין מבואר שהטעם שחילקו בשביעית בין נפיש ללא נפיש הוא משום שרק בנפיש מחזי כסחורה ולפי זה ביי"נ אין טעם לחלק בין נפיש ללא נפיש וכבר תמה הגרע"א לפי זה על המבואר בתוס' ד"ה דאגר וכן צ"ע מעיקר הגמ' שהוצרכו לסברת חומרא דיי"נ שאני וכמו שתמה הלחם סתרים והתורת חיים.

**זיל קלינהו וקברינהו**

עי' בשו"ת ריב"ש סי' רנ"ה שהוכיח מכאן דכמו שלעניין ע"ז ויי"נ אפרן אסור אע"פ שהן מן הנשרפין כיון דכתיב לא ידבק כמו כן בסתם יינם

**נתן עליה ואח"כ בא עליה לכי בא עליה ליחול עלה איסור אתנן למפרע**

הנה גדר נתינת האתנן לפני הביאה מצינו בראשונים ג' מהלכים דהראב"ד ביאר שהכוונה שנותנו לה במתנה ע"מ שתבעל לו [וכן הוא לשון הגמ' להלן "ומתנה בעלמא" אך יש שאין גורסים כן וע"ש מש"כ לדחות בתוס'] ולפי זה יוצא מדבריו חידוש גדול שאם איתא בשעת הביאה נאסר אע"פ שאינו אלא מתנה על תנאי וע"ש שביאר דמ"מ יש בו מאיסת ביאה ע"ש

הרשב"א והריטב"א נקטו שהאתנן נחשב החפץ הנמכר והביאה הוא שכר האתנן ומבואר לפי זה שכדי להיות אתנן א"צ דווקא שתהא האתנן שכר הביאה אלא שגם אם הביאה היא שכר האתנן יש בה מאיסת ביאה ואסורה למזבח ולפי דבריהם מבואר היטב שאם יש האתנן בשעת הביאה חשוב שפיר אתנן אע"פ שכבר זכתה בה לפני הביאה וע"ע להלן

אולם עי' במאירי שהביא קושיית הרשב"א והריטב"א שאף בנתן על תנאי הביאה מדוע לא נחשבת שלה ותוכל להקדישו הרי משיכה קונה ואינו אלא שהביאה עליה חובה כתשלום על הביאה וכתב ע"ז "ואיני רואה בה קושיא דאדרבה האתנן הוא הדמים והוא נקנה בביאה ואין הביאה נקנית בו" ועי' בחי' חת"ס שכתב על קושיית הרשב"א "ומ"מ לא הבנתי דודאי הקונה חפץ ופסק דמים מכיון שמשך החפץ קנאו והדמים עליו חוב אבל אם לקח המוכר דמי המקח טרם שמשך הלוקח החפץ לא נקנה לו הכסף ואפילו לתי' ב' שבתוס' ב"מ מג ע"א דהוה שואל אבל לא קנאום והכא הבעילה היא החפץ שרצה לקנות והטלה הוא הדמים ונהי דבשמעתין משמע אי כסף קונה קנאתה טלה בדמי ביאה היינו לעניין דיני קנין נעשו שניהם דמים זה לזה אבל לענין מש"כ הרשב"א הדבר פשוט שהיא אינה מהדרת לקנות טלה כ"א הוא הלוקח חפץ הבעילה בעד דמי הטלה"

ועי' אבן האזל פ"ד מהל' איסו"ב הי"א שר"ל בדעת הרמב"ם דמה שהקשו אי דאמר לה קני מעכשיו פשיטא הכוונה שאמר לה קני האתנן מעכשיו ובשכר האתנן תבעלי לי ונמצא שאין האתנן שכר הביאה אלא הביאה שכר האתנן וכה"ג לא אסרה תורה ע"ש

**חידוש התוס' במכירת ע"ז ומשלם אח"כ**

עי' בתוס' שכתבו בשם רבי אלחנן שבמכר ע"ז ויי"נ לנכרי והוא מכרו לאחר ואח"כ משלם הנכרי על הע"ז אין זה נחשב חליפי ע"ז ומותרים הדמים כדחזינן בסוגיין שחליפין לא סגי שסיבת הפרעון הוא מחמת הע"ז אלא שצריך שיהא בעולם שיחשב חליפיו וא"כ גם כשהוא בעולם כל שאינו אצלו לא חשוב כחליפין ומבואר שמ"מ הוא אצלו חשוב שפיר כחליפין ויש לעיין איזה מעלה יש במה שהדבר נמצא עדיין ברשותו הרי סו"ס הוא כבר שלו ועכשיו אינו אלא תשלומים החוב ואיזה נפק"מ יש אם החפץ נמצא ברשותו או לא ובאבי עזרי פ"ד איסו"ב הי"א מבואר דיש סברא לומר שכיון שאם לא ישלם יצטרך להחזיר החפץ [והיינו היי"נ] ממילא נחשב שזכותו נגמרת בשעת נתינת הדמים אך כל זה כשהוא עדיין ברשותו אבל כשכבר מכרו לאחר נמצא שהחפץ ישאר בין כך אצלו וכל מה שיצטרך לשלם הוא דמים לכן אין זה נחשב חליפי ע"ז אך הדברים צ"ב כיון דמה שיצטרך להחזיר החפץ אינו מחמת חיסרון קנייה שאז לא היה מועיל מה שמכרו לאחר וע"כ הוא רק כגבייה מנכסים וא"כ אין זה אלא כגובה משאר נכסיו ואין טעם להחשיבו כחליפין מחמת זה וכפשוטו צ"ל דכיון דבעלותו היום הוא עדיין מחמת זכייתו הראשונה לכן עדיין אפשר לראות הדמים כחליפין [וי"ל שאם מכרו לאחר וחזר וקנהו או הפקירו וזכה בו שוב לא יחשב כישנו ברשותו ואף דסו"ס זכייתו היום הוא המשך לזכייתו הראשונה כיון שגם הלוקח יש מה מכר אך א"כ גם כשנמצא אצל השני נאמר כן]

והר"י כתב לחדש עוד שאפילו אם היי"נ עדיין ברשותו כל שכבר קנה אותו שוב ואח"כ משלם עליו לא חשוב חליפי ע"ז [ולפי זה רש"י שכתב הטעם משום שאינו בעולם חולק ע"ז אולם ראיתי לבאר ע"פ מה שידוע לבאר בדעת רש"י ב"מ ד' ע"א וקידושין מז ע"א (מהחי' הרי"ם והגרא"ק ז"ל) שמעות הלואה כל זמן שהם בעין הו"ל בגדר שאלה א"כ שפיר כתב רש"י שאפשר להחשיבו כחליפין כל זמן שהוא בעין אבל בע"ז יודה רש"י אולם עי' בר"ן] והגרע"א נקט שכל תשלום אפילו שלא בהקפה דינו כן וא"כ תמה על ההיא דסוכה מדוע צריך להבליע דמי האתרוג תיפו"ל שיעשה מעשה קנין על האתרוג ואח"כ שישלם ע"ז והחת"ס כתב שזה ודאי אינו [אולם בדעת הרמב"ן משמע שנקט שכן תלוי בזה ע"ש] אלא שיש חילוק בין מוכר להקפה למוכר שלא בהקפה שרק במוכר בהקפה אמרי' שלא נחשב כחליפין וכדבריו משמע להדיא בל' הר"ן ["דפועל נמי בעידנא דקני כמכר גמור וכו' ודמי למכר הנפרע לאלתר אבל הכא דבמכר גמור כל שהוא בהקפה שרי"] והסברא לחלק בזה היה אפשר לומר ע"פ דברי הנתיה"מ סי' צ"א סק"ט שבדעתו שישלם מיד אם לא ישלם לא יזכה בחפץ משא"כ בקונה בהקפה אפילו לא ישלם כבר זכה בחפץ והדמים עליו חוב ע"ש [אך הקצוה"ח שם חולק עליו ע"ש] וכ"כ המחנ"א בדיני קנין מעות סימן י"ב.

**הוכחת הר"י לדבריו**

והר"י הוכיח כן מהמבואר להלן שאם יחד טלה לאתנן ובא עליה ולא קנתה אז האתנן כגון שלא היה בחצרה לא נעשה לאתנן הרי שאע"פ שהאתנן בעולם בשעת הביאה לא נעשה אתנן וכפשוטו ההוכחה תמוה דהתם נהי שהוא בעולם מ"מ עדיין לא נתן לו ואילו הר"י איירי אחרי שכבר הקנו לו הע"ז ובזה שפיר י"ל דכיון שהדמים שמשלם אח"כ הם דמי אותו ע"ז שקיים בעולם שפיר נחשב כחליפי ע"ז ועי' ברמב"ן ור"ן [ולכאורה היא תמיה גדולה וגם הרמב"ן והר"ן לא כתבו אלא בגדר חוכך ודילמא וצ"ע]

**מחלו' הראשונים בגדר הדין דלתנהו בעולם**

ולכאורה צ"ל בדעת התוס' שעיקר נידון זה מתי נחשב חליפין מבואר לק' שהוא כלפי שניהם והיינו בין כלפי החפץ ובין כלפי הדמים וא"כ י"ל שאם בשעת הביאה היה נקבע בביאה שהיא חליפי האתנן ע"י שהאתנן בעולם וכבר מיוחד לאתנן אז אע"פ שעדיין א"א שיחול שם אתנן בשעת הביאה כיון דסו"ס לא פרעו אך מ"מ אח"כ כשנותן האתנן נחשב שפיר אתנן שהוא תמורת הביאה כיון שכבר נקבע התמורה בשעת הביאה וע"כ דלא סגי במה שהדבר בעולם לקבוע התמורה ומדברי הרמב"ן והר"ן משמע שדחו שיסוד החיסרון של ליתנהו בעולם הוא שיסוד האיסור חליפין הוא ע"י שהע"ז אוסר חליפיו וזה לא שייך כשאין הע"ז בעולם וכל' הרשב"א "ולא מיבעיא אי ליתנהו לע"ז ויי"נ בעולם בשעת פרעון שהוא מותר דהא ליתנהו בעולם ולא מיתפסי אהני דמים" וא"כ עיקרו תלוי בשעת האיסור ולא סגי במה שבשעת הביאה היה האתנן בעולם ודו"ק.

**ג' קושיות הרמב"ן**

ועי' ברמב"ן שהק' על עיקר דברי התוס' ג' קושיות חדא "דמ"מ בדמי ע"ז הם אצלו ומצינו דמים לע"ז" הנה כפשוטו דברי הרמב"ן צע"ט דהרי קושיא זו הק' רש"י בחולין ד' ע"ב אלא שהק' כן בכל איסוה"נ ולא רק באלו שתופס את דמיו והוכיח מזה שלמוכר אסור ליהנות מן הדמים והראשונים שם [והרמב"ן בכללם] דחו דבריו דשפיר י"ל דמותר בדיעבד ואפ"ה אין דמים לאיסוה"נ כיון שאסור לעשות כן לכתחילה וא"כ ב' סברות אלו שייכים נמי בע"ז והנה עי' ברשב"א שהק' על התוס' "וקשיא לי ג"כ אם לפירות שביעית באנו לדמותם נתיר להם אפילו לכתחילה כהא דאמר ר"י יאות הן עבדין אלא ודאי כל הנאת יין נסך וע"ז והנאת גרמתן קנסו ואסרו" ומבואר שטענת הרשב"א היה שלפי התוס' נימא שמותר גם לכתחילה למכור ועי' בריטב"א לק' סג ע"ב שהביא דברי הרשב"א וסיים "וא"כ מצינו דמים ליין נסך ולע"ז וגם הרמב"ן ז"ל לא נראו לו דבריהם דא"כ מצינו דמים לע"ז" ומבואר שביאור קושיית הרמב"ן הוא ע"ד הרשב"א שלפי תוס' אמור להיות מותר לעשות כן לכתחילה וצ"ב הרי עיקר סברת התוס' הוא סברא להתיר החליפין בהנאה כיון דלאו שמיה חליפין אבל האיסור למכור לכתחילה נוהג גם באיסורי הנאה שלית בהו איסור חליפין וכבר עמד בזה הר"ן ע"ש [הנה מדברי הרשב"א מבואר להדיא שהאיסור למכור ע"ז אינו אלא מדרבנן והיינו כמבואר בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ק"ל דמה"ת ליכא בזה איסור כיון שהמכירה לא חלה ומתנה בעלמא נינהו והיה אפשר לומר שגדר האיסור מדרבנן הוא שמדרבנן כן החשיבו הדמים שקיבל עבור האיסוה"נ כדמי החפץ והנה בר"ן מבואר שאילו היה נחשב כמכירה מה"ת היה אסור למוכר מה"ת להשתמש בדמי החפץ דמה לי הן ומה לי דמיהם ונמצא לפי זה שמש"כ הרשב"א "כל הנאת יין נסך וע"ז והנאת גרמתן קנסו ואסרו" הקנסו והאסרו היינו האיסור לכתחילה והקנס בדיעבד הם מאותו יסוד שחז"ל החשיבו הדמים כדמי החפץ ולכן אסור לכתחילה למכרן ואסור נמי בדיעבד הנה חידוש התורה דנחשב כדמי החפץ היינו אע"פ שהחפץ אין לו שוויות ואינו בר דמים אפ"ה מדרבנן נחשב כמכירה אבל אם נאמר שאפילו אם נחשב כמכירה עדיין אין נחשב כדמי ע"ז כיון שכבר קנאו ואינו אלא תשלום חוב שנוצר ע"י הקנאת ע"ז לא היה בזה כדי לאסור המכירה ולאסור הדמים בדיעבד ועדיין צ"ע]

**קושיא ב'**

עוד הק' הרמב"ן "ומשמע מקנסא דפועל דכל דאתי ליה הנאה בסרך ע"ז אסרו" והיינו דאפילו אם זה לא נחשב חליפי ע"ז מ"מ בע"ז החמירו ואסרו כל גרמת הנאה אולם התוס' כבר כתבו לעיל סב ע"א (ד"ה מ"ט) שלא החמירו אלא ביי"נ ושביעית שתוספים את דמיהם וא"כ באופן שגם בע"ז אינו תופס את דמיו הו"ל ע"ז כשאר איסורי הנאה שלא קנסו וכבר עמד בזה הר"ן ע"ש.

**קושיא ג'**

עוד הק' הרמב"ן מלק' סג ע"ב דמבואר שאסרו שכר שנוצר ע"י רוצה בקיומו אע"פ דשם ליכא כלל חליפי ע"ז [ובאמת שזהו קושיא על עיקר יסוד התוס' והר"ן שגדר איסור פועל מדין תפיסת דמים והרי קנסא דפועל הוא משום דרוצה בקיומו וכש"כ הרמב"ן לק' סג ע"ב ועי' ריטב"א לעיל סב ע"א] וכתב הר"ן שגם בזה שייך חליפין שע"י שהדמים הגיעו לידו ע"י שרוצה בקיומו של ע"ז החשיבו כאילו הדמים הם חליפי ע"ז.

**הוכחת הר"ן לדברי הרמב"ן**

עי' בר"ן שכתב שאע"פ שמסברא אינו נראה דברי הרמב"ן דבפשוטו ההתפסה תלוי בשעת ההחלפה ולא סגי במה שהדבר עדיין ברשותו או בעולם מ"מ מדברי הגמ' יש להוכיח כדברי הרמב"ן והוא מדמקשינן על הא דאמרי' דנתן לה אתננה ואח"כ נתן לה איירי בקדמה והקריבתו דא"כ פשיטא כיון דליתא בעין ומבואר דאילו היה בעין בשעת הביאה אע"פ שכבר קנאה האשה מעכשיו אפ"ה חשוב אתנן ועי' בהגהת מעשה אילפס על הר"ן [נדפס בילקוט מפרשים אחרי הרי"ף] שדחה דשאני התם דנתן לה על תנאי וכיון שכן נחשב דבשעת הביאה נגמרה המתנה וכבר הובא שדעת הראב"ד שמה"ט אסור כשהוא נמצא בעולם כיון שע"י שהביאה הוא תנאי המתנה יש לה מאיסות ביאה וע"ע בתוס' רי"ד שג"כ פשיטא ליה דאם היה בתנאי נמצא שהביאה גורם הזכות בטלה וחשוב שפיר אתנן אלא דנקט דכוונת הגמ' לשאול במעכשיו בלי תנאי ע"ש אך בדעת הר"ן א"א לומר כן שהרי לדעת הרי"ד באמת אין לו שייכות לאתנן ואפילו באיתא קמן לא נאסרה וע"ע במאירי דפירש דאיירי דנתן לה האתנן על דעת הביאה אבל בלי תנאי

**דברי הרא"ש שלמוכר בעצמו אסור**

הנה עי' ברא"ש סימן ב' שכל מה דמועיל מה שכבר משך החפץ הוא רק כדי שלא יחשב חליפי ע"ז אבל כלפי המוכר ודאי אסור בכל גווני דקא מטיא ליה הנאה מעבודת כוכבים והיינו ע"פ שיטת רש"י בחולין ד' ע"ב שלמחליף עצמו אסור אבל לדעת הראשונים החולקים שם ודאי שגם לעצמו מותר

הנה עי' בשו"ע או"ח סי' תמ"ג סעיף ג' שאם קנה דבר בחמץ לאחר ו' שעות אותו חפץ מותר וע"ש משנ"ב ס"ק ט"ז דיש אומרים דמ"מ למחילף בעצמו אסור ואח"כ כתב דמ"מ הני מילי כשלקח החליפי חמץ בשעת שנתן החמף דאל"כ אין זה חליפיו וצ"ע הרי הטעם לאסור למחליף בעצמו אינו מדין חליפיו אלא משום דסו"ס נהנה ולזה לא מהני מה שקנאם בהקפה וכמפורש ברא"ש

**פשיטא דשרי דהא ליתא בשעת ביאה ומתנה בעלמא וכו'**

מדברי רש"י משמע שעיקר הקושיא הוא דמתנה בעלמא ולא משום דליתא בשעת ביאה [וכן מבואר ברגמ"ה תמורה כט ע"ב] והיינו דכיון דנתן לה קודם אינו אלא מתנה בעלמא ואינו כלל שכר ביאה [אלא שנתנה לה ע"מ כדעת הראב"ד] ולכן אפילו באיתא בשעת ביאה מותר וכש"כ הרשב"א במשמרת הבית בית חמישי שער רביעי (נג ע"ב) [אך הביא שם שדעת הראב"ד אינו כן דמ"מ באיתא בשעת ביאה אסור משום מיאסותא דביאה] ועי' בתוס' רי"ד [במהדו"ק אך ע"ש בתנינא שחזר בו מזה] שג"כ נקט שעיקר הקושיא דהוא מתנה [ומשמע דלא גרס דהא ליתיה וכו'] אך הוא למד דכוונת הגמ' דאם נתנה במתנה גמורה בלי תנאי אלא שכוונת המתנה הוא משום הביאה אין זה סגי להחשיבו כאתנן כיון שע"פ חו"מ ליכא שום תביעה על הטלה גם כשלא יעשו הביאה אולם התוס' כתבו להדיא דעיקר הקושיא משום דליתא בעולם ועי' להלן.

**אלא דאמר לה ליהוי גבך וכו'**

[עי' תוס' רי"ד שהק' מדוע לא אמר ר"א דהברייתא איירי כשהוא בעין אלא דלא נתנה בתנאי ביאה וכנ"ל וי"ל דזה פשיטא והרי התוס' רי"ד בעצמו כתב דאטו וכו'] עי' פירש"י ומשמע דכוונתו שבאומר קני ליך מעכשיו הוא מתנה על תנאי ואילו באינו אומר ע"מ הוא שכר ביאה ולכן באומר שלא תקנה עד הביאה ואי מיצטריך וכו' היה מקום לומר שעדיין נשאר כשכר ביאה אלא דנותן לה זכות לזכות בשכר ביאה כבר מעכשיו ואז היה אתנן עכ"פ כשהוא בעין [דכסף דניתן לקנין שאח"כ עכ"פ בלאחר ל' אינם אצלו לא בתורת פיקדון ולא בתורת הלוואה כל הל' יום עי' קידושין נט ע"א דהיינו שמחזיקו עכשיו עבור הקנין שלאחר זמן] והיה אפשר לומר דקמ"ל כיון דקדמתו והקריבתו ואינה בעין ממילא לא חל עליה שם אתנן אולם מדברי רש"י משמע דהטעם משום דע"י דאמר מעכשיו הו"ל מתנת חינם וקדמתו והקריבתו הוא רק היכ"ת שתזכה בה מעכשיו ומבואר לכאורה לדעת רש"י דאילו מצד זה שאינו בעין ליכא חיסרון דאם היה זכותה משום שכר ביאה היה נחשב כאתנן למפרע

**ביאור התוס' בגדר מעכשיו**

אך מדברי התוס' משמע דמעכשיו הכוונה שיתחיל הקנין עכשיו ויגמר בשעת ביאה והו"ל כמעכשיו ולאחר ל' דר' יוחנן בקידושין נט ע"א וכשי' התוס' ב"מ לד ע"א שחל למפרע [כמו שביאר שם בברכת שמואל ובחי' ר' נחום וע"ע בקה"י שם שביאר באו"א] ולדבריהם אילו איתא קמן בשעת ביאה חל האיסור אתנן למפרע וכש"כ התוס' בד"ה או דלמא והיינו משום דכיון דבעלותו מתחילה היה עבור הביאה וכיון שגמר הקנין נעשה בשעת הביאה זה גורם שיחשב מתחילה כבר כאתנן והטעם דשאינו בעולם לא חל למפרע עי' מש"כ בקה"י שבועות סימן כ"ב וכדבריו כתב בצפנת פענח פ"ג מהל' תשובה ה"ב.

אך בעיקר מה שמבואר בדבריהם שבלא אמר ליהוי גביך וכו' אם עדיין הוא בעולם נעשה אתנן כיון שגמר הקנין נעשה ע"י הביאה אבל בליתא בעולם פשיטא וצ"ב הרי הבעלות שהיה לו בתחילה לא סגי להקדישו ורק ע"י שנגמר נעשה למפרע שלו [וכמו שביאר ברשימת שיעורים בפרק האומר שעד כמה שנגמר הבעלות גם חלק ממנו חשוב בעלות אבל רק לאחר הגמר יש חשיבות למפרע גם לתחילתו] וכאן הרי לא נגמר כיון שבשעת הביאה הרי הוא כבר של הקדש וא"כ היאך חל כלל ההקדש

ובביאור הס"ד משמע בתוס' שהיה מקום לומר שמתי סגי במה שהיה לו מתחילה למפרע היינו רק בלא אמר להוי גביך וכו' אמר באמר לה להוי גביך וגילה דעתו שלא תקנה עד שעת ביאה אע"פ שנתן לה אפשרות של מעכשיו מ"מ ס"ד שמעכשיו בכה"ג לא מהני שיזכה לגמרי למפרע וצ"ב

**שיטת הרמב"ם**

עי' ברמב"ם בפ"ד מהל' איסו"ב שכתב "והוא שיאמר לה בעת שנתן אימתי שתרצי לי קני אותו מעכשיו" ועי' בחי' חת"ס שהרמב"ם כנראה גרס באופן אחר וע"ש מה שפי' בדבריו וע"ע מנ"ח מצוה תקע"א אות ט"ו.

**כיון דאמר מר אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט**

ממה שאמרו כמאן דאקריבתיה דמי משמע שאינו מטעם בעלות לגבוה ועי' במאירי שממה שאמרו כמסירתו להדיוט משמע דמסירתו להדיוט פשיטא דמותר [וע"ע בחי' חת"ס] והטעם שבהקדש מספקא ליה ביאר ע"פ המבואר בב"ק עו ע"א דבקדשי מזבח אמרי' מעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן [עי' ברכ"ש ב"ק סי' ל"ד בשם הגר"ח] והיינו שאינו אלא דיני ממון גבוה אבל הבהמה שייך לו ולכן גם הצד שיועיל אינו אלא משום ד"כמאן דאקריבתיה דמי" [ולפי זה בקדושת בדק הבית יהא דינא כמכר וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד הלוי תמורה כט ע"ב]

**ביאור הספק לדעת רש"י**

הנה לפי רש"י שהקושיא היה דבאומר מעכשיו אפילו באיתא בעולם לא הוי שכר ביאה ואינו אתנן א"כ צ"ע מדוע צריך שיהא קדמה והקדישתו וצ"ל שזהו ההיכ"ת שעושה שתהא זוכה באתנן למפרע אך א"כ צ"ע מהו ספיקת הש"ס בקדמה והקדישתו הרי סו"ס גילתה דעתה שרוצה לזכות בה ועי' בריטב"א שביאר שהנידון אם סגי בהקדש שהוא בעולם אך אינו ברשותה שהבעל יסכים להקנות לה ע"ש

**חליפין בחמץ לאחר הפסח**

עי' בטור או"ח סי' ת"נ שהביא "כתב רש"י ישראל שלוה ככר מחבירו קודם הפסח צריך לפרעו אחר הפסח ואין בו משום איסור חמץ שעבר עליו הפסח כיון שלא היה בעין בשעת איסור ויש בו משום גזל אם אינו פרעו" וע"ש ב"י שזה נלמד מסוגיין דכיון שאינו בעין לא נחשב חליפי ע"ז ושביעית [וכבר העיר בחי' חת"ס דמשמע מזה שדעת רש"י דלא כר"י אלא שרק כשאינו בעין לא נחשב כחליפין וע"ע במקור חיים שם] ותמוה מה שייך בע"ז דין חליפין הרי רק חליפי ע"ז ושביעית אסורה ועי' במאירי שהביא לדברי רש"י הנ"ל וכתב עליו "ואין צורך מזו שאין בזו שום סרך איסור כלל", ובביאור דברי רש"י עי' מש"כ לצדד בזה בחי' חת"ס בסוגיין וע"ע בשעה"צ סי' ת"נ סק"ב וע"ע בפסקי הריא"ז בשם הרי"ד ובאו"ז בשו"ת סי' תשמ"ח.

**וכי אמר לה בטלה זה מאי הוי הא מחסר משיכה**

הנה עי' ב"מ צא ע"א וב"ק ע' ע"ב דאמרי' דאתנן אסרה תורה אפילו בא על אמה והיינו דלא איכפת לן שיש קלב"מ ויש בזה ג' מהלכים בראשונים שהמאירי ביאר דהכוונה שליכא קלב"מ בחיוב שאדם מחייב את עצמו ורש"י פירש דהכוונה שאע"פ דיש קלב"מ מ"מ יש חיוב לצי"ש והרשב"א ב"מ שם הביא לפרש שאע"פ שלא חל שום חיוב על האדם לתת האתנן מ"מ כיון דאתניה ונתן חשוב שפיר אתנן

ולכאורה יש לעיין בכוונת הרשב"א האם כוונתו דמאחר דלולא הקלב"מ חל חיוב לכן נשאר עכ"פ זה שאם יתן האתנן יחשב כתשלום או שכוונתו שכל דאתנו שישלם האתנן על הביאה אפילו כשלא חל חיוב [גם מטעם אחר דלא עשו מעשה קנין וכדו'] מ"מ סו"ס אם יתן האתנן לא יחשב מתנה אלא כתשלום על הביאה

והנה עי' תוס' רי"ד שמשמע מדבריו שנקט בהא דאתנן אסרה תורה אפילו בא על אמו דהכוונה כדברי הרשב"א וע"פ זה הק' על סוגיין דמה לי דמיחסרה משיכה הרי סו"ס לא גרע מאתנו ונתן ומבואר שאע"פ שלא עשה שום קנין אפ"ה ס"ל דשייך סברת הרשב"א

הנה עי' תוס' ב"מ צא ע"א שהק' באו"א דכיון דאיירי שהוא בחצרה וכמבואר בסוגיין א"כ איזה ראיה יש מאתנן הבא על אמו דחייב לצי"ש תיפו"ל שכבר קנתה ממילא ותי' דלולא שיש חיוב לצי"ש היה זה מתנה בעלמא ורק ע"י שיש חיוב לצי"ש נחשב שהאתנן בא בעד הביאה [והיינו שאע"פ שהקנין חל ולא אמרי' כיון דליכא חיוב ממילא לא חל המתנה וכמו שבאמת כתב השיטמ"ק בהשמטות בתמורה כט ע"ב והיינו משום דסו"ס זה ניתן בעד הביאה והיה ביאה ולא איכפת ליה שע"פ דיני התורה ליכא חיוב מ"מ אין זה מספיק להחשיבו כאתנן] וכ"כ התוס' בתמורה כט ע"ב בשם הר"י אבל בשם הרמ"ר כתב תי' אחר ומשמע שלפי דעתו סגי במה שבפועל זה ניתן בעד הביאה אע"פ שע"פ חו"מ ליכא חיוב ולכן תי' שם דאיירי בעשה קנין סודר [והיינו ולא החזיר הסודר וליכא כלתה או אמר מעכשיו] ולא קנין חצר וכפשוטו כוונתו דבקנין סודר איכא קלב"מ על עיקר הקנין כיון דבשעת הביאה שהוא זמן חלות הקנין איכא חיוב מיתה לכן ליכא חיוב להחזיר הסודר ולא שייך קנין אך זה אינו דלפי זה אחרי דיש חיוב לצי"ש וחל הקנין ממילא חייב ע"פ דין להביא האתנן ובב"ק מפורש דיכא חיוב אלא לצי"ש להביא האתנן וצ"ל שבסודר בזה מודה הרמ"ר שאינו נותן האתנן אלא עד כמה שיש חיוב וצ"ב ועי' בדבר שאול תמורה סימן ס"ה שביאר שרק בנמצא האתנן בחצרה ולא מחוסר גוביינא הוא דמקנה בכל גווני אבל כשמחוסר גוביינא והיא צריכה לתבוע האתנן אין דעתו להקנות אלא כשיש חיוב

והא דמועיל לצי"ש היינו שהגדר בלצי"ש הוא שכלפי לצאת ידי שמים צריכים לדון כאילו לא היה קלב"מ ואז היה קונה מן הדין וממילא חשוב אתנן גם לדעת האומרים שבמייחד שעבודא ליתא אתנן [והיינו דעת המהר"ם בקצוה"ח סי' של"ב סק"ד והראשונים בע"ב] אפ"ה כאן חשוב קנין כלפי לצי"ש ע"ש.

והנה מבואר שמה שחייב לצי"ש סגי להחשיב כאתנן והעיר התומים בסי' כ"ח סוף סק"ד שא"כ מדוע נקטו התוס' שמי שפרע בקנין כסף לא סגי הרי ג"כ יש חיוב לצי"ש והוכיח מזה שכדברי מהרש"ל דשאני לצי"ש דקלב"מ שמהני תפיסה דמעיקר הדין חייב אלא שא"א להוציאו בבי"ד ואינו חיוב לצי"ש בעלמא ע"ש

**הא מחסר משיכה בזונה עובדת כוכבים דלא קניא במשיכה**

משמע דעיקר הקושיא אינו דמעות אינם קונות אלא דמחסר משיכה ולכן בנכרי דאינו קונה במשיכה ממילא מובן שמעות קונות ויסוד הדברים מבואר בב"מ מח ע"א לגבי בלן וכש"כ הפנ"י גיטין כ' ע"א [עמ' ק"ג בהוצאת אור החכמה ד"ה ואמנם] להוכיח מזה שכל דבר שאינו בר משיכה שפיר קונה בכסף ועי' בקצוה"ח סי' ר"ט סק"י.

**אם מהני כסף להתחייבות**

עי' ברשב"א ור"ן שהוכיחו מסוגיין שהשוכר את הפועל ופסק עמו לתת כור חיטים אם רצה לחזור בו חוזר ולא נתחייב חפץ מסוים ולכאורה דבריהם תמוהים שהרי אפילו אם נאמר שמתחייב לשלם מ"מ כיון שלא קנה אינו אתנן דהרי בההיא דרבי ינאי ודאי התחייבו לשלם ואפ"ה לא חשיבי חליפי שביעית כיון שכבר אינו בעולם [אולם בשפ"א תמורה כט ע"ב צידד דלאתנן סגי בחיוב וא"צ קנין ודבריו צ"ע מסוגיין] ומצאתי בחזו"א אבהע"ז סי' מ"ד סק"ב שעמד בזה וע"ש בסק"ג שי"ל שזהו כוונת מהר"ם המובא בקצוה"ח סי' של"ב סק"ד וע"ש מילואי חושן מש"כ בזה. [וע"ע בקצוה"ח סי' כ"ח סק"א מה שהק' על רבינו דוד המובא בחי' הר"ן בסנהדרין] אך עי' בדבר שאול תמורה סי' ס"ה שהעיר שמצינו בזה מחלו' הראשונים לק' בע"ב אם סגי בהתחייבות על טלה מסוים דמייחד שעבודיה להחשיבו כאתנן וכדמי שביעית או לא ע"ש

ועי' בקצוה"ח סי' ר"ג סק"ד שהביא מאחיו שהק' מדברי הנ"י בב"מ שכתב שהקונה מטלטלין ופסק לשלם לו כור חיטים צריך לשלם כור חיטים ומ"ש מדברי הר"ן ותי' הקצוה"ח [וכ"ה במחנ"א הל' דבר שלא בא לעולם סימן ג'] שהזהב קונה את הכסף והיינו שקניית הזהב מחייב תשלום הכסף כדאי' בב"מ מה ע"ב אבל אין הכסף קונה את הזהב והיינו שאפילו אינו מחייב את הזהב והיינו שחידש לנו הקצוה"ח בזה ב' חידושים חדא דשכר פעולה נחשבת ככסף ולא כזהב ב' שכסף אינו מחייב את הזהב ואמנם מונח בזה ב' חידושים דהנה הא דזהב מחייב את הכסף היינו משום שבכל מקח הקונה חייב לקיים פסיקת המקח [עי' בקו' השעבוד ס"א שהביא מהדרישה שהקונה שדה בקנין ופסק עמו לכתוב את השטר מחוייב לקיים דבריו דכל דנתקיים המקח מחויב בכל הפרטים של הפסיקה] ובזה נתחדש שהכסף אינו מחייב את הזהב והיינו כמו שביאר הגרשש"ק בקו' השעבוד ס"א שכסף אינו יכול להיחשב כחפץ הנמכר וע"כ א"א לעשות עליו פסיקה ועוד התחדש בזה שכסף אינו יכול לעשות קנין התחייבות וצ"ב מדוע לא עי' חי' ר' שלמה ב"מ סימן ו' שתמה בזה וכן הק' הגרשש"ק שם מדוע שלא יועיל קנין כסף להתחייבות הרי אין זה כמטלטלין שמחמת חשש נשרפו חטיך בעלייה ביטלו הקנין ואמנם דהיה אפשר לומר לולא הקצוה"ח דמה שאמרו דהכסף אינו מחייב את הזהב הוא בנתן הכסף עבור קנין החפץ דומיא דזהב מחייב את הכסף אבל אה"נ בנתן הכסף בתורת קנין התחייבות שפיר חל קנין על התחייבות ע"ש חי' ר' שלמה ובחסד לאברהם חו"מ סי' מ"ב.

והנה הטעם שאין שכר פעולה יכול להיחשב כזהב רק ככסף ע"ש בקו' השעבוד שביאר הגרשש"ק שדבר שנמצא אצל הקונה בע"כ בין אם ישלם בין אם לא ישלם א"א לעשות עמו מקח ולכן פעולה שהמקבל קיבל אותו בכל אופן אינו יכול להיחשב לכל היותר ככסף אבל לא כזהב דא"א לעשות עליו מקח [אולם עי' בספר זכרון טוב משה עמ' תנ"ז שהובא מדברי הגרי"ל בלוך ז"ל שכתב לחלוק על הקצוה"ח ולדעתו גם שכר פעולה יכול להיחשב כחפץ הנקנה אלא שהדבר תלוי מהו המטרה אם השכר פעולה או כהיכ"ת לקבלת דבר אחר ע"ש]

**אם חל חיוב עכ"פ למין מסוים**

ע"ש ברשב"א שדן האם עכ"פ חל חיוב לשלם מין מסוים ויש לעיין היאך יחול החיוב הרי מחסר משיכה ועי' בביאורים והערות להגרי"ג שליט"א הל' שכירות [עמ' רל"ד] שביאר שודאי אין כוונת הקצוה"ח ששכר פעולה אינו מועיל לחייב רק מדין קנין שהרי גם לר"ל מועיל שכר פעולה לחייב וע"כ עיקר חיוב שכר פעולה הוא חוב מיוחד של שכר פעולה כדכתיב בקרא לא תעשוק וגו' אך מצד זה לחוד א"א לחייב חפץ מסוים ולכן כל הנידון לחייב חפץ מסוים הוא מדין קנין כסף לזה כתב הרשב"א דמחסר משיכה וצידד הרשב"א דאולי כלפי מין מסוים שפיר יתחייב מדין פסיקה על שכר פעולה וממילא לא שייך מחסר משיכה ע"ש.

**שכירות פועלים יקנה מדין חליפי שוה בשוה**

עי' חזו"א יו"ד סי' ע"ג סק"א שהוכיח מסוגיין שאין שכירות פועלים יכול לקנות הטלה מדין חליפין והביא שבירושלמי מבואר שחולק ע"ז [ועי' נחל יצחק סימן מ' ענף ב'] ועי' אבי עזרי פ"ג אישות ה"א מש"כ לבאר בזה

**בזונה עובדת כוכבים**

מבואר שהביאה יכולה לשמש ככסף לקנות הטלה ועי' מחנ"א הל' שכירות סימן י"ד דלכאורה זה תלוי אם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף כמבואר בקידושין מח ע"ב דאל"כ הו"ל מלוה וע"ע בקצוה"ח סי' של"ב סק"ד ובגרנ"ט קידושין ובחי' הגרשש"ק קו' קנין כסף סימן ז.

**תוס' ד"ה והא מיחסרא משיכה**

עי' בתוס' שנקטו דקושיית הגמ' הוא גם לר"י דאע"פ שמה"ת מעות קונה מ"מ כיון שהפקיעו חז"ל שוב ל"ח אתנן והק' התוס' מהמבואר בב"מ לענין מעילה וע"ש מש"כ לחלק וחילוקם צ"ב ועי' מהר"ם ובחי' הגרע"א ר"ל חילוק אחר ע"פ המבואר בתוס' בב"מ מג ע"א דלמ"ד מעות קונות ד"ת נשאר עכ"פ כלוה על המעות ולכן מעל אך זה לא סיבה לאתנן ועי' ברש"ש [ועי' אחיעזר ח"ב סימן מ"ז אות ב']

ועי' מש"כ לבאר בכוונת התוס' באבי עזרי הל' מעילה פ"ו ה"י ויסוד הדברים אי' ברמב"ן מט ע"א שהטעם דמועיל משום שחז"ל לא ביטלו הקנין רק שיכול לחזור בו וע"ע בדברי הגרשז"א ז"ל בקובץ ישורון כרך ט"ו עמ' ר"ח [הנה יעוי' בבעה"מ ב"מ מח ע"א שכתב שכל מה שיכול לחזור בו מקנין מעות למ"ד כסף קונה מן התורה אינו אלא כל זמן שהחפץ קיים בעולם אבל בנשרף החפץ כבר אינו יכול לחזור בו והרמב"ן במלחמות חולק עליו וביאר בשו"ת חת"ס יו"ד סי' שי"ד שנחלקו בגדר מה שביטלו חז"ל קנין מעות שלדעת הרז"ה לא ביטלו חז"ל הקנין אלא כשהלה חוזר בו אבל כל זמן שאינו חוזר בו הרי הקנין קיים [וע"ש דכ"מ בדברי רש"י מז ע"ב ד"ה כך תקנו] ולכן אינו יכול לחזור בו אלא כל זמן שהחפץ קיים ויש ממה לחזור בו אבל דעת הרמב"ן שחז"ל ביטלו הקנין לגמרי ולכן גם כשנשרף לגמרי יכול לחזור בו כי באמת א"צ לחזור בו אלא מעולם לא היה קנין אולם בקה"י סי' מ"א ר"ל שגם הרמב"ן יכול להודות שרק ע"י חזרה בטל הקנין אלא שלדעתו ע"י החזרה בטל הקנין למפרע ולכן יכול לחזור בו גם לאחר שנשרפה ע"ש. וע"פ זה מבואר היטב למה יכול המוכר להשתמש במעות כיון שלפני שחזר בו שפיר חל הקנין ושפיר נקנה המעות למוכר וכ"כ הרמב"ן ב"מ מט ע"א ע"ש. וע"ע צל"ח פסחים לא סוף ע"ב שכל זמן שלא קיבל מי שפרע חשוב כקנין ע"ש]

וכדברי התוס' כתבו הריטב"א והוכיח כן מהמקדש באיסוה"נ דרבנן הרי שדיני איסור דתלויים בממון תלוי בדרבנן אך הביא בשם רש"י שכל קושיית הגמ' הוא רק לר"ל ועי' ברש"י ב"מ מח ע"א נפק"מ בין ר"י לר"ל לגבי קידושין [ועי' בריטב"א שם מז ע"ב שנתקשה בדברי רש"י שם ע"פ סברתו כאן] ועי' במהריט"א ריש פ"ב דבכורות אולם ע"ש חי' הגרע"א שדן בכוונת רש"י.

עוד מהלכים בדברי התוס' עי' אחיעזר ח"ב סי' מ"ז אות ב' חזו"י ריש מעילה וקו"ש פסחים אות קל"ה.

**לא צריכה כגון דקאי בחצירה**

עי' בתוס' שבאומר טלה סתם אינו מועיל אפילו כשהם בחצרה ואפילו למאן דאית ליה ברירה דבעינן שיהא מבורר בשעת ביאה [יש לעיין מה שייך כאן ברירה הרי לא איירי באמר שיחול על איזה שיקח אח"כ אלא באומר טלה סתם ועי' תוס' תמורה ל' ע"א ד"ה ואידך ועי' בשע"י ש"ג פכ"ב] ועי' בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ע"א דאע"פ דאמרי' דהוברר הדבר למפרע שזה היה האתנן מ"מ כדי לחול עליו שם אתנן צריך שיהא מבורר בשעת הביאה ובאור החמה ר"ל דהיינו משום דחסר בכה"ג מאיסות הביאה.

**לא צריכא דשויה ניהלה אפותיקי**

בתוס' ד"ה ואינו מבואר שגם לפי תי' זה צריך שיהא בחצירו ועי' ברש"י דתמורה דע"י זה קונה האתנן למפרע ע"י אי קיום התנאי של סילוק בדמים וממילא נחשב כקנה האתנן בשעת הביאה ויש לעיין מדוע לא סגי באפותיקי לחוד אולם לדעת הראשונים דלא סגי במייחד לשעבודיה לאתנן א"ש אבל לדעת הריטב"א ודעימיה צ"ע ועי' דבר שאול תמורה סי' ס"ה שבמקום דיכול לסלק בזוזי מודה הריטב"א דלא סגי בשעבוד לחוד ע"ש.

**מתיב רב ששת וכו' אלמא כי קא פרע דמי איסורא קא פרע**

נחלקו הראשונים בביאור קושיית הגמ' דרש"י למד דאיירי בשביעית לפני הביעור וליכא איסור לאכלו ולהאכילו לפעליו והנידון רק בדמים שנותן לחנוני אם נחשב דמי שביעית וממילא אסור ליתנו לע"ה והוא ממש כסוגיא דר' ינאי ולפי זה כל ההוכחה הוא רק מחושש משום שביעית ולא ממעשר ויין נסך [ואף דאסור לפרוע חובו בדמי שביעית י"ל דהא דע"י שהוא ערב נחשב כאילו לקחו לעצמו ומשלם בזה חובו אינו אלא דנראה כעושה כן וכל' התוס' (וכ"כ בבנין שלמה דודאי גם לדעת הוא כן ע"ש) ולכן רק בדבר האסור אסרו ולא בדבר שאינו משום חשש פורע חובו בדמי שביעית אולם הש"ך יו"ד סי' קי"ז סק"ג הוכיח מדברי רש"י אלו שלקנות דבר כדי לתת לפועליו אינו חשוב סחורה וכ"כ במחנ"א פי"ג מהל' מאכ"א כתב שדעת רש"י דמאכל לפועליו לא חשוב סחורה דהו"ל כמאכיל בני ביתו ע"ש ובמטה יונתן שם ביאר באו"א שרק בקונה בזול להשתכר נחשב סחורה ולא במשלם עליו מחירו ע"ש] אולם התוס' למדו דיכול להיות דאיירי בפירות שביעית לאחר זמן הביעור ואסור לאכלו ונמצא שהאיסור מצד דנחשב כלוקחו ומשלם בזה חובו שאסור והקושיא על ר' ינאי הוא מזה גופא שאנו מחשיבים אותו כאילו לקחו ושילם בו דזהו רק אם כשהוא משלם על הפירות יחשב כדמי הפירות והדברים סתומים [הנה בתוס' מבואר שכל מה שנחשב כלוקחו ומשלם אינו אלא משום שנראה ולא שהוא באמת הוא כך ואולי סברת התוס' כאן הוא ג"כ רק סברא בהנראה ולא סברא אמיתית]

אולם מדברי הראב"ד רשב"א וריטב"א מבואר באו"א והמתבאר בדבריהם שבכל חנווני שנותן לפועלי בעה"ב יש לחייב לבעה"ב בב' אופנים או ע"י שהפועל הוא שלוחו של בעה"ב לקחת מן החנווני האוכל ואח"כ הפועלים לוקחים מן הבעה"ב או שהחנווני מקנה לפועלים ובעה"ב הוא ערב על חיובם [אולם התוס' כתבו שאין דעת הפועלים לזכות אלא לעצמם ולא לבעה"ב] ולכאורה הדבר תלוי אם הפועלים בני שליחות נינהו וא"כ בשביעית אין להוכיח כלום כיון שהפועלים ישראלים נמצא שבעה"ב זכה ומשלם לפועליו עם פירות שביעית וזה ודאי אסור ואינו קשור כלל לדברי ר' ינאי והוכחה הוא מיין נסך דשם איירי בנכרים דבכה"ג ע"כ הבעה"ב לא זכה ביי"נ וחיובו רק מדין ערב ובזה ס"ל להראשונים שאינו נחשב כלוקח ונותנו לפועלים [והרי גם בתוס' מבואר שאיסורו רק משום דנראה וכו'] וכל הטעם לאסור אינו אלא משום דבשעת הפרעון נעשה הדמים דמי ע"ז ונמצא פורע חובו בדמי ע"ז [וכה"ג ביאר בבנין שלמה מה שכתבו התוס' בתחילת דבריהם "היה לו לפרש שמאכיל שביעית לפועליו ונמצא פורע חובו מדמי שביעית" שהכוונה שמשלם לחנווני דמי שביעית ע"י שדמים אלו הם חליפי השביעית אך תמה ע"ז שמותר לשלם דמי שביעית בכה"ג לולא האיסור למסור דמים לע"ה ע"ש]

**ולא משום מעשר ולא משום יי"נ**

ברש"י מבואר שחלוק מעשר מיי"נ דבמעשר הנידון משום לפני עור ואילו ביי"נ משום נהנה מע"ז ואמנם נחלקו אם נכרי מוזהר לשתות יי"נ שדעת הרמב"ן והר"ן לעיל נט ע"ב שמוזהרים ואילו דעת הטו"א [עי' הגהת דבק שלמה על הר"ן] חגיגה יג ע"א שאינו מוזהר ולדעת הרמב"ן ור"ן י"ל גם ביי"נ משום לפני עור אך בדרך כלל אין מוכרין יי"נ אלא סתם יינם וע"ז נכרי אינו מצווה.

**בחנווני המקיפו דמשתעבד ליה**

גם בזה נחלקו הראשונים שלדעת רש"י הכוונה דסגי בשעבוד בעלמא להיחשב דמי יי"נ והגמ' חשבה שרק בחנווני המקיפו יש שעבוד והתוס' הק' ע"ז מלעיל דמבואר שבטלה סתם אפילו כשהוא בחצירו אינו מועיל הרי דשעבוד לא מהני [דבריהם אינם מובנים שב' הקושיות שהק' על רש"י קשה כפשוטו גם על פירושם עי' מהרש"א] ויש להוסיף דתרוייהו ר"ח [לגי' דידן] ועי' בבנין שלמה שר"ח לא אמר לעיל דאיירי בחצירה אלא הגמ' אמרה כן לפי מסקנת הש"ס בסוגיין דשעבוד סתם אינו מועיל

והרמב"ן רשב"א וריטב"א ביארו דס"ד שבחנווני המקיפו הרי הוא מקנה דינר שיש לו בכיסו לפרוע החוב שיש לו בערבות על לקיחת הפועלים היין נסך והקנין חל בההיא הנאה והיינו שמקנה בגמירת דעת לחוד ע"י ההיא הנאה אבל בחנווני שאינו מקיפו דליכא ההיא הנאה ליכא קנין רק שעבוד בעלמא וזה לא סגי ומקשי' הרי מ"מ יש ערבות דזה מהני אפילו לעשות קנין וצ"ב אבל כאן ודאי ליכא קנין מצד ערבות שכסף אינו נקנה ע"י היין נסך ורק היי"נ מחייב הכסף וע"כ כוונתם דע"י ההיא הנאה דסמך עליו שיש בערבות גמר ומקני הדינר שבכיסו כמו שגמר ומקני בההיא הנאה דחנווני המקיפו ואילו מה שהביאו מדברי רבא דערב קונה הוא שחזינן דסגי בההיא הנאה דערב גם לעשות גמירת דעת על קנין ולא רק על שעבוד [ולכאורה זהו ע"ד שיטת הרמב"ם שערב משתעבד בדברים בעלמא והינו דליכא מעשה קנין בערב רק גמירת דעת ע"י ההיא הנאה וצ"ב שמדברי הראשונים מצינו או משום דההיא הנאה חשיבא ככסף ויש כאן כסף קנין וכש"כ הריטב"א קידושין ז' ע"א וזה לא שייך כאן או דנחשב כאילו קיבל הכסף כש"כ הריטב"א בב"מ עא ע"ב וזה נמי ל"ש קנין לקנות הכסף והרי דעת הרשב"א בקידושין ח' ע"א שליכא ערב רק בבר חיובא דקם תחתיו להתחייב בחיובו וזה ודאי ל"ש כאן וצ"ע]

**אע"ג דמשעבד ליה כיון דלא מייחד שעבודיה**

עי' רשב"א שהק' שגם במייחד שעבודיה לא יועיל כדאמרי' לעיל והא מחסר משיכה וכתב שאה"נ וכוונת הגמ' אילו היה חל השעבוד אולם הריטב"א כתב דשאני לעיל שהביאה הוא הדמים והאתנן הוא החפץ ולכן מחמת דחסר משיכה אינו קונה אבל כאן שפיר חל השעבוד כי המטלטלין מחייבין הכסף ומועיל זכיית הפועלים בפירות כדי לחייב בעה"ב ומבואר דעת הריטב"א כשיטת הנ"י בב"מ שאפשר לחייב דבר מסוים על פסיקת מקח ולכאורה הרשב"א חולק על זה אך באמת בדברי הנ"י אינו מבואר שאפשר לחייב חפץ מסוים רק מין מסוים ולכאורה זה לא נחשב מייחד שעבודיה ונמצא שבדברי הריטב"א מבואר שאפשר לחייב חפץ מסוים ואולי רק על זה חולק הרשב"א ועי' בחי' רע"א ב"מ מד ע"א שנקט בפשיטות כדברי הריטב"א שחייב בפסיקת המקח גם בדבר מסוים ועי' בקצוה"ח סי' ר"ג סק"ד ובנתיה"מ שם סק"ו.

**כגון שהקדים לו דינר**

עי' רשב"א בתורת הבית (מט ע"א) שהק' דכיון שכבר קנאו היאך נחשב דמי יי"נ הרי הוא כנתן לה אתננה ואח"כ בא עליה [הרשב"א בחי' הק' רק מאם כבר השתמש בכסף] וכן הק' הריטב"א וכתבו דצ"ל דנותן הדמים לפיקדון ועי' ביאור הגר"א סי' קל"ב ס"ק כ"ט שתמה ע"ז הרי אמרו בגמ' דהיינו רק בקדם והקדישתו וצ"ע הרי בדעת רש"י כתב הרשב"א שבאומר מעכשיו אפילו בלא קדמתו והקריבתו אינו אתנן וגם בדעת הראב"ד החולק אינו אלא משום מאיסות הבאה דלא שייך ביי"נ וכבר העיר בזה במקור מים חיים שם

והטור השיג על הרשב"א שמיד כשנתן הכסף זכה ביין ונמצא שנותן יינו לפועלים והב"י השיג על הטור שהרשב"א הוכיח כדבריו מבא עליה ואח"כ נתן לה אתננה וכתב המקור מים חיים שהטור אזלי בשיטת התוס' סב ע"ב וכדעת הגר"א הנ"ל אך לכאורה מל' הטור משמע דבא עליו מטעם אחר והיינו משום שע"י נתינת הכסף קנה מיד היין וכפשוטו ביאורו כש"כ הט"ז סק"ח דישראל מנכרי קונה בכסף ע"ש אך ע"ש בית מאיר ועבודת הגרשוני שהק' על עצם הדין שישראל אינו קונה מנכרי וע"ש במטה יונתן מש"כ בזה. [בחדרי דעה כתב שהעכו"ם קונה הדינר בנתינת היין וצ"ב דהכסף הוא טבעא ואין פירות קונים טבעא]

ז"ל הרשב"א בתורת בית "יש דברים שהן כאילו קנה ישראל יין נסך ומכרו כיצד וכו'", ולכאורה זה לא א"ש לפי מש"כ הרשב"א בחידושיו.

**כגון שנטל ונתן ביד**

הנה לפירש"י צ"ע דסו"ס אין הדמים דמי שביעית וכתב רש"י שבזה אין האיסור משום פרעון דלאחר זמן אלא משום שמאכיל פועליו יי"נ ודבריו סתומים שלגבי יי"נ גם בלי נשא ונתן ביד יש איסור משום משקהו וכל מה שהוצרכו לנטל ונתן ביד הוא משום שביעית וע"ז לא תי' כלום [והיה אפשר לומר ע"פ מש"כ לעיל שרק כשהאיסור הוא משום נראה ס"ל לרש"י דליכא איסור משום שביעית אבל בנטל ונתן ביד שהוא באמת פורע לפועלים בשביעית מודה רש"י לתוס' אך דברי רש"י עדיין סתומים דעיקר חסר מן הספר וגם מה נעשה לדעת הש"ך והמחנ"א]

**שכרו לשבור ביין נסך מהו**

הנה לכאורה יש כאן ב' סיבות איסור חדא מדין משתכר באיסורי הנאה והיינו דלא מיבעיא לשיטת הר"ש משאנץ הביאו הב"י באו"ח סי' ת"נ שאסור להשכיר חמור לעכו"ם בפסח משום שאסור להשתכר באיסוה"נ וכן דעת האגור בשם תשובות הגאונים הקצרות הביאו הב"י שם אלא לפי דעת הרשב"א בשו"ת המובא בב"י שם מ"מ בפועל מודה הרשב"א שיש איסור כש"כ בבא עמו וא"כ לשבור יש בו איסור מדין משתכר וכן מבואר בתוס' פסחים כב ע"ב ובתוס' הרשב"א שם [ושם מבואר שאיסורו מה"ת ועי' בשו"ת חלקת יואב יו"ד סי' י"ז שהאריך בזה אם איסורו מה"ת או רק מדרבנן] וכ"ה בשלטי גיבורים בשם הריא"ז ובכל בו המובא בשו"ע יו"ד סי' רצ"ד וכן מבואר בר"ן בריש פירקין שגם לקיחת כסף עבור צביעת ערלה וכלאים אסור ע"ש וכן נקט בפשיטות המחנ"א בהל' מאכ"א ועוד יש איסור נוסף של רוצה בקיומו המבואר כאן ולהלן סד ע"א

ויש לעיין מדוע נקטה הגמ' הנידון משום רוצה בקיומו תיפו"ל משום משתכר באיסוה"נ [ויש להעיר עוד דבשלמא כלפי האיסור רוצה בקיומו שאיסורו רק מדרבנן כנ"ל לכן התירו במקום מיעוט תיפלה אבל איסור משתכר שאיסורו מדאורייתא כנ"ל היאך התירו וכמו שתמה החלקת יואב יו"ד סי' י"ז אולם החת"ס לק' סד ע"א נקט שלגבי לא תחנם חזינן שהתירו לעבור איסור תורה דלא תחנם כדי למעוטי תיפלה אך עי' להלן שיש לדון דבריו] ועי' פרישה סי' קל"ג ס"ק י"ב מש"כ לתרץ וצ"ב.

ועי' בפרי יצחק סי' ט"ז שר"ל דמבואר דבעל האיבעיא דן רק לגבי בדיעבד ואילו מי שפשט אמר שמותר אפילו לכתחילה [ועי' חת"ס] וביאר שסברת למעוטי תיפלה יש לבאר בתרי אנפי י"ל שבכה"ג לא נחשב כלל כרוצה בקיומו כיון שאדרבה עושהו כדי לאבדו וכ"כ הב"י [ועי' חי' חת"ס שהוכיח כסברא זו מלעיל נג ע"ב ועי' בחי' חת"ס חולין ח' ע"א שמותר להשאיר ע"ז כדי לבטלו ואין בזה משום רוצה בקיומו ובזה יישב קו' הפנ"י שם בחולין היאך מותר לשחוט בסכין של ע"ז הרי הוא רוצה בקיומו אך בע"ז לב ע"א דמ"מ היאך הותר לשחוט בידים שע"ז אינו מועיל מה שמשהה אותו כדי לבטלו ועי' חבצלת השרון פר' ראה עמ' תקס"ט ע"פ המבואר לק' מהחזו"א בגדר האיסור רוצה בקיומו] וי"ל נמי שהוא דחייה על האיסור וי"ל שבעל הבעיא דן רק מצד סברא הראשונה ולכן אין להתיר לכתחילה דסו"ס יש איסור להתשכר באיסוה"נ ורק כלפי דיעבד שבזה כל האיסור הוא משום רוצה בקיומו כמבואר בר"ן [כדבריו כתב נמי בחי' מהר"ם שיק בסוגיין אך לכאורה דבריהם צ"ע דלהדיא מבואר בר"ן שמה שאסרו בדיעבד הוא משום תפיסת דמים אבל לולא סברא זו גם בערלה וכלאים היה אסור ומש"כ הר"ן הטעם משום רוצה בקיומו י"ל כדי לבאר מדוע אסור גם להשכיר חמור וכדעת הרשב"א בתשובה שבכה"ג אין לאסור מדין משתכר באיסוה"נ אולם הגרע"א בדו"ח כת"י כתב שמזה שכתב הר"ן טעם האיסור משום רוצה בקיומו מבואר דס"ל דליכא איסור להשתכר באיסורי הנאה וצ"ע] לכן יש לדון להתיר והפשטן השיב כי סברת למעוטי תיפלה יסודו מדין דחייה ולכן יש להתיר אפילו לכתחילה והיינו שמתיר גם האיסור להשתכר לכתחילה.

אולם כבר כתב שם שדבריו הם נגד דברי הב"י שכתב להדיא שטעם ההיתר למעשה של מעוטי תיפלה אינו אלא משום שבכה"ג לא חשוב כלל כרוצה בקיומו אך דברי הב"י באמת תמוהים הרי תיפו"ל שאסור להתשכר באיסוה"נ כש"כ הב"י באו"ח סי' ת"נ בחמץ וביו"ד סי' רצ"ד לגבי ערלה ובספר באר המועדים [להגר"א בנדיקט ז"ל] ר"ל שאדרבה לגבי האיסור להשתכר באיסוה"נ בזה היה פשיטא להגמ' שלמעוטי תיפלה מתיר שעיקר האיסור להשתכר באיסוה"נ יסודו משום שהתורה הרחיקה החפץ משימושך וע"י שמשתכר בו הרי עושה נגד התורה אבל פעולה שהתורה רצתה שיעשה בחפץ בזה ליכא איסור להשתכר ממנו והיינו שאין האיסור גרמת הממון אלא הפעולה שמביא הממון ובאופן שהפעולה מותרת ואדרבה זהו רצון התורה לקיחת הכסף אינו גורם איסור ורק כלפי האיסור של רוצה בקיומו בזה דן בעל האיבעיא אולי יש לאסור ואפ"ה פשטו להתיר

**לשבור בחינם**

הנה עי' ישועות יעקב סי' קל"ג סק"ה שדן האם ספיקת הש"ס הוא לאסור נמי בלי שכר ומשום החזקת טובה או י"ל שזה ודאי מותר כיון דא"א בעניין אחר וכל הנידון רק אם אפשר ליקח שכר כיון שאפשר לעשות בחינם וצ"ע דכלפי האיסור רוצה בקיומו לכן כל שנחשב רוצה בקיומו מחמת החזקת טובה אין תופסת איסור מחמת לקיחת השכר אם לא משום משתכר באיסורי הנאה וע"ע בפרי יצחק סי' ט"ז

**דברי התוס'**

הנה עי' בתוס' שכתבן דאין לפרש דאיירי בכלאי הכרם ומייתי ראיה מכלאי הכרם דאסירי הנאה ליי"נ דא"כ היאך הק' לרבנן שיהא מותר אפילו לקיים הרי תיפו"ל משום משתכר יש לתמוה עדיפא הו"ל להקשות היאך דחו כלל דאתיא כרבנן הרי גם לרבנן יש להוכיח כן להתיר מיעוט תיפלה כיון דסו"ס אסור משום משתכר באיסורי הנאה [ושו"ר בישועות יעקב יו"ד סי' קל"ג סק"ב שהביא להקשות כן מחכ"א וע"ש מש"כ לתרץ] אך באמת דברי התוס' צ"ב שכתב שנידון הסוגיא מצד משתכר ואילו בגמ' מפורש הטעם משום רוצה בקיומו וצ"ל דכוונת התוס' שהנידון אם למיעוטי תיפלה יכול להתיר ב' האיסורים ולזה דחו דאתיא כרבנן ואיכא רק משום משתכר ואין להוכיח משם לע"ז דאיכא תרתי

**דברי הרמב"ם**

הנה רמב"ם העתיק ברייתא זו בפ"ה ה"ה לגבי כלאי הכרם [וכבר העיר כן הרדב"ז שם] ולדבריו לכאורה יהא מוכרח דליכא איסור משתכר באיסוה"נ וכש"כ בשו"ת מהר"ם שיק יו"ד סי' שמ"ג דאל"כ יקשה קו' התוס' וא"כ צ"ע דעת השו"ע שבהל' כלאים העתיק דברי הרמב"ם ואילו בהל' פסח העתיק שיטת הר"ש משאנץ לאסור להשתכר באיסורי הנאה

אולם בעיקר דברי הרמב"ם כבר תמהו לפי מה שכתב הכס"מ ספ"א ה"ג שדעת הרמב"ם לפסוק כרבנן דליכא איסור מקיים א"כ היאך העתיק כלל ברייתא זו דאמרו בגמ' דאתיא כר"ע ועי' חזו"א כלאים ס"ב סק"ח שר"ל שבאמת אין כוונת הרמב"ם להביא הברייתא דאיירי גם לדעתו בכלאי זרעים אלא הרמב"ם העתיק הברייתא לגבי כלאי הכרם כיון שנוגע גם לרבנן כלפי האיסור להשתכר באיסורי הנאה וזה לא א"ש לפי סברת באר המועדים הנ"ל שכלפי זה ל"צ כלל סברת למעוטי תיפלה אולם בשער המלך פ"א מהל' כלאים ה"ג ר"ל שכוונת הרמב"ם להתיר אפילו במתנת חינם כר"י ע"ש.

**גדר האיסור רוצה בקיומו**

עי' ספר עבודת מתנה עמ' ל"ח אות ה' שהובא מכתב ממרן בעל הקה"י ששאל לחזו"א מדוע כתב רש"י שטעם האיסור לכתחילה ליטול לולב של ע"ז הוא משום דמאוס תיפו"ל דאסור משום רוצה בקיומו ותי' החזו"א דאיסור רוצה בקיומו הוא רק כשמשתמש אינו נהנה מקיומו אבל מצוה כיון דלאו ליהנות ניתנו אין בזה רוצה בקיומו ומבואר מזה חידוש גדול דאע"פ שיסוד איסור רוצה בקיומו מבואר ברש"י הוא משום שחייב אדם לאבד ע"ז נמצא שעצם הרצון שהע"ז ישאר הוא נגד רצון התורה מ"מ אין האיסור עצם המחשבה רעה אלא אלא גדר האיסור הוא מה שמשאירו בעולם לעצמו שיוכל להשתמש בו להוציא ממנו כסף וכדו' ועי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' קט"ז שכתב דלא מצינו איסור רוצה בקיומו רק ברוצה להרוויח על ידו ע"ש

הנה בגדר איסור רוצה בקיומו כתב רש"י סד ע"א דהיינו משום דישראל מצווה לבטל ע"ז וא"כ בשאר איסוה"נ לא שייך לומר כן אולם עי' בתוס' לעיל לב ע"א ד"ה והא הכא דנקט שגם בבשר וחלב שייך איסור רוצה בקיומו אולם עי' בקה"י סימן ט"ו אות א' שכתב שדין רוצה בקיומו הנאמר שם בדף לב דין אחר לגמרי ואינו שייך לדין רוצה בקיומו דסוגיין אולם עי' ברדב"ז ח"ד סי' כ"ד שנקט שהוא אותו הדין [וכן מבואר בשו"ת חת"ס או"ח סי' קט"ז] ולכן תמה מדוע נחשב שם כרוצה בקיומו שהרי לא איכפת ליה בבליעות בכלי אך מדבריו מבואר שנקט שמצד כללי רוצה בקיומו שייך דבר זה גם בבו"ח.

אמנם יעוי' במהר"ם שיק שכתב שחלוק גדר רוצה בקיומו בע"ז משאר רוצה בקיומו דבשאר איסוה"נ גדרו כאיסור הנאה ולכן פשוט שלוקח למצוה אין לאסור משום רוצה בקיומו אבל בע"ז שיסודו מחמת חובת ביעור אינו שייך כלל לגדרי הנאה [והוא כדברי המקו"ח דלהלן] והטעם שמותר ליקח לולב למצוה כתב שם "אלא דבאמת גם בזה לא שייך איסור רוצה בקיומו דהא מסיק בשמעתין דלמעט תיפלה שפיר דמי וזה לא חשיב רוצה בקיומה [והיינו כדברי הב"י] כיון דמצוה קעביד הה"ד בכל המצות לא חשיב רוצה בקיומה כיון דמצוה קעביד" ע"ש

**רוצה בקיומו בחמץ**

הנה בשו"ע או"ח סי' ת"נ מבואר שגם בחמץ שייך האיסור של רוצה בקיומו ובמג"א סק"י מבואר שהוא כמו האיסור רוצה בקיומו בע"ז וכן מבואר שם בביאור הגר"א אך ע"ש פר"ח שתמה על עיקר דברי הפוסקים לדמות חמץ לע"ז הרי ברש"י מבואר שטעם איסור רוצה בקיומו הוא משום דיש חיוב על האדם לאבד הע"ז ולכן אסור שיהא רוצה בקיומו [וכ"ה בריטב"א לעיל סב ע"א וע"ש שהוא מדרבנן וכ"כ הפר"ח] וא"כ בחמץ של נכרי שאינו מצווה לבערו מהיכ"ת שיהיה איסור דרוצה בקיומו ועי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' קכ"ח וביו"ד סי' צ"ח דשאני חמץ דהכל מצווין עליו לבערו [וע"ע בדבריו לעיל לב ע"א] ודבריו צ"ב דהרי בחמץ של נכרי איירי דליכא שום חיוב לבערו ועי' במקור חיים שם סק"ז שודאי איסור רוצה בקיומו ליכא רק בע"ז ומה שאסרו רוצה בקיומו בחמץ הוא רק כשנהנה ממנו ודבריו צ"ע שהרי המג"א ציין לסי' קל"ה סעיף ו' וכן הגר"א ציין לע"ז סד ע"א אך באמת דברי המג"א צ"ע שציין לדבריו נמי לתוס' כב ע"ב ושם הנידון מדין נהנה מאיסורי הנאה.

**רוצה בקיומו במת**

עי' בספר יהושע כתבים ופסקים סימן ל' שהביא מחתן החוו"ד שהגרע"א הק' היאך מותר לקוברי המת לקחת כסף הרי אסור להשתכר באיסורי הנאה ומת אסור בהנאה ולפי דברי הבאר המועדים לק"מ וכש"כ שם בעצמו דכיון שיש מצוה לקבור המת א"א לדון בזה משום איסור משתכר כיון דאדרבה זהו מצות התורה עליו עי' אמרי יושר ח"ב סי' כ"ב אות ב' [הובא בליקוטי הערות על החת"ס שם] שהק' בהא דבית גרמו לוקחים שכר על אפיית לחם הפנים הרי משתכר באיסוה"נ וכן מבית אבטינס שולקחים שכר על מעשה הקטורת וכן מכל האומנים שעושין מלאכה בקודש ולוקחין שכרן מתרומת הלשכה וכן מסוכה נו ע"ב משמר הנכנס נוטל שבע חלות בשכר הגפת דלתות והוכיח מזה דבמידי דמצוה ליכא כלל משום משתכר באיסורי הנאה ובספר יהושע תי' דהשכר אינו על הקבורה כיון שהוא מצוה וע"כ על שכר בטילה ולכן לא חשוב משתכר באיסוה"נ אולם עי' בשו"ת תשב"ץ ח"ג סימן י"ג שמותר לקחת שכר על קבורת המת כיון שהמצוה מוטלת על הקרובים ע"ש

ואמנם עי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' קכ"ח שג"כ הביא קושיא זו וכתב שכל האיסור לקחת שכר הוא משום רוצה בקיומו וכוונת הגרע"א היה להקשות מדין רוצה בקיומו ולא משום משתכר באיסוה"נ [ולא ביאר החת"ס מדוע אין להקשות מדין משתכר וצ"ל כדברי הבאר המועדים] וכתב החת"ס דע"ז י"ל דרוצה בקיומו אינו אסור אלא כשהחיוב ביעור בא מחמת חומר איסוה"נ ולא מחמת חיוב קבורה משום כפרת המת [עי' הערת הגריש"א מוע"ק כח ע"א שהעיר דלכאורה ישנה נמי חובת קבורה מחמת היותה איסוה"נ ע"ש] ועי' אבי עזרי הל' אבל שכתב דל"ש כאן רוצה בקיומו דרוצה בקיומו הוא רק משום שהיה צריך לרצות שיאבד ממילא והוא רוצה להתקיים כדי שיוכל לקוברו אבל במת דאדרבה זהו רצון התורה שיקברו אותו ולא שיאבד ממילא א"א לאסור משום רוצה בקיומו והחוו"ד תי' דהו"ל כלמעוטי בתיפלה דמותר [הנה אם נאמר כדברי הפרי יצחק דלמעוטי תיפלה הוא דחייה קשה לעמוד על כוונת החוו"ד ועי' חלקת יואב יו"ד סי' י"ז אך לפי דברי הב"י שלמעוטי תיפלה יסודו משום שבכה"ג לא נחשב כרוצה בקיומו א"ש] והעיר האבי עזרי דעדיין תיקשי על שכר שמירת המת

**ור' יהודה היא דאמר ליתן מתנת חינם אסור**

עי' ברע"א שתמה דאיזה למעוטי תיפלה יש בכלאים לדעת רבנן הרי ליכא כלל איסור כלאים אפילו בשלו ק"ו בשל אחר ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד רפ"ו דלמעוטי תיפלה היינו מיעוט התיעוב של גידול כלאים

**מדר"י נשמע לר"ע**

מבואר שגם לר"י יש כאן עבירה של מתנם חינם שהותר ע"י הצורך של למעט תיפלה והק' הגרע"א והחת"ס להמבואר בר"ן בגיטין שכל שעושה כן לצורך עצמו לא חשוב מתנת חינם א"כ כשיש מצוה של למעט תיפלה כבר לא חשוב מתנת חינם והיאך אפשר להוכיח מכאן להיתר ואמנם לדעת הב"י יש להקשות להיפוך שכיון שיסוד ההיתר של למעט בתיפלה הוא משום דבכה"ג לא חשוב רוצה בקיומו א"כ היאך אפשר להוכיח דבר זה ממה שלמעט בתיפלה מתיר איסור לא תחנם וע"כ דאדרבה ע"פ דברי הר"ן ולכן דמי אהדדי אך עדיין צ"ע דלכאורה ב' סברות שונות הן ועי' מהר"ם שיק בסוגיין מש"כ בזה וצ"ב.

**תוס' ד"ה רבי עקיבא**

**וא"ת היאך ס"ד להוכיח** עי' גליון הש"ס מה שתמה הגרע"א ובדו"ח כת"י כתב ליישב דמ"מ כיון דקרא איירי במעשה מנלן דחייב בלי מעשה ע"ש ועי' טו"א מגילה יג ע"ב שנקט דדעת התוס' הוא שגם לר"ע ליכא כלל איסור מקיים אלא בעושה מעשה וכ"כ בדעתם בחי' חת"ס ולולא דבריהם היה אפשר לבאר כוונת התוס' שאינו המשך למש"כ לעיל אלא דכיון דכל המקור לאיסור רוצה בקיומו בכלאים הוא מאיסור מקיים והרי זה פשוט שבשדה חבירו לא חשוב כלאים אלא בעושה מעשה וא"כ גם רוצה בקיומו בשל חבירו ע"כ צריך לעשות איזה מעשה וכ"כ בשואל ומשיב מהדורא רביעא סי' צ"ב שכוונת התוס' רק לגבי רוצה בקיומו ולא בכל מקיים כלאים. וע"ע תורת זרעים כלאים פ"ה מ"ו ובבית הלוי ח"א סימן ל"ה אות ב'.

**דמי עבודת כוכבים ביד עובד כוכבים וכו'**

עי' בתוס' שהטעם להתיר משום דקרא דוהיית חרם כמוה שמיניה נלמד דע"ז תופסת דמיה בישראל נאמר והצד לאסור עי' בחי' חת"ס די"ל דאדרבה רק בישראל צריך קרא אבל בנכרי גם בלי קרא אסור והיינו שאם נאמר שאין דמים לאיסוה"נ א"כ הטעם שע"ז תופס את דמיו הוא גזה"כ הנאמר בע"ז וכש"כ הר"ן בריש פירקין (ד"ה וגרסי' בירושלמי) א"כ בנכרי שכלפיו ודאי יש דמים לע"ז שהרי מותר לו למכור [כמפורש בסוגיין ואף שהרמב"ן והר"ן כתבו לעיל נט ע"א שגם לנכרי אסור להנות מע"ז (אולם החת"ס בכמה דוכתי והמשך חכמה בפר' משפטים על הפסוק לא תבשל גדי נקטו בדעת הרמב"ן דליכא איסור מה"ת למכור איסוה"נ כיון שאינו בר מכירה ע"ש) צ"ל כש"כ בשו"ת מהרי"ל דיסקין קו"א אות קמ"א שרק ליהנות מגופו אסור ולא מדמיו ע"ש עוד] א"כ ממילא נחשב מעיקר הדין כדמי ע"ז וממילא אסור גם בלי פסוק והצד להתיר הוא אם נאמר שיש דמים לאיסוה"נ ואדרבה הפסוק בא לומר שרק בע"ז אסור ולא בשאר איסוה"נ א"כ ממילא בנכרי דינו כשאר איסוה"נ ועי' באור שמח פ"ח מהל' ע"ז ה"א נקט שהטעם שמותר דמי ע"ז ביד נכרי הוא משום שרק כשנמכר באופן האסור הוא דנעשה דמי ע"ז ולא בנמכר באופן המותר ע"ש אולם בש"ך סי' קמ"ד סק"א שדמי ע"ז של ישראל אפילו בידי נכרי אסור כיון שהוא חליפי ע"ז של ישראל וצ"ע ולעניין ישראל שקנה ע"ז מנכרי עי' מש"כ בחזו"א שביעית ס"י ס"ק י"ד

**קושיית התוס' מלעיל יב ע"א**

עי' בתוס' שהק' מלעיל יב ע"א דמבואר שדמי ע"ז אסור ותי' דשאני התם דדעתם לקנות מן הדמים ע"ז וכבר תמה בזה החזו"א יו"ד סי' ס"ג סק"ט הרי אין דין הקדש לע"ז וא"כ מה לי שדעתו לקנות מזה ע"ז ואמנם עי' דרישה סי' קמ"ח אות ה' שכיון שהיה ע"ז ודעתו להחזירו לע"ז בכה"ג שפיר יש לאסור וע"ע בט"ז סי' קל"ב ס"ק י"א

ובעיקר הקושיא מלעיל יב ע"א ע"ש פירש"י ובתוס' שם הוסיפו להקשות מלעיל לג ע"א וע"ש ברי"ף דהוא באמת מחלו' הסוגיות ועי' בעה"מ יב ע"א ובמלחמות שם וע"ע תוס' רבינו אלחנן לעיל יב ע"א מש"כ בשם ר"ת ומש"כ בביאור דבריו בקה"י סימן ו'

**מ"ט משום דקסבר דמי עבודת כוכבים**

עי' עבודת עבודה שהק' לפי המבואר בתוס' לעיל סב ע"ב שאם משך הע"ז וקנאו ואח"כ משלם אינו דמי ע"ז א"כ כיון דדעתיה לגיורי מסתמא עשו כדין וכן העיר בזה בגליון מהרש"א לעיל סב ע"ב וע"ש עבודת עבודה שתי' ע"פ המבואר בב"י סי' קמ"ד שחלוק ע"ז מיי"נ דרק ביי"נ יש להתיר כשאינו ברשותו משא"כ בע"ז מותר רק כשאינו בעין [וע"ש בט"ז שתמה בזה] וע"ש מה שביאר בזה

**ודילמא שאני התם כיון דדעתיה לאיגיורי**

מדברי התוס' משמע שעצם המכירה בכה"ג חשיבי כביטול [ועי' ברע"א מה שתמה בדברי התוס'] וכ"כ בחי' הר"ן ריטב"א ותוס' רי"ד אולם מדברי רש"י משמע דהטעם שודאי ביטלו מקודם ועי' בתורת חיים דהיינו ע"י קטיעת ראש אזנה ועי' חת"ס שביאר באו"א ויש להקשות א"כ למה לי למכרו לפני שמתגייר ועמד בזה בתורת חיים וחי' חת"ס ועי' מש"כ בחי' הר"ן ובר"י מפאריש כתב דלאחר דנתגיירו לא יכלו למכרו לנכרי משום לפני עור [אבל בגיותם ליכא לפני עור כש"כ התוס' לעיל טו ע"ב אך ע"ש בגליוני הש"ס מה שהביא מהחמדת שלמה] אך באמת יכולים למכור להעובדים בשיתוף לדעת המתירים בזה בנכרי.

עי' בתוס' שהק' דתינח ע"ז אבל יין נסך דלאו בר ביטול מאי איכא למימר ותי' דלעולם היה פשוט להם דיי"נ דקיל מותר וצ"ב ועי' בר"י מפאריש ובחי' הר"ן כתב דאיירי בסתם יינם שי"ל שאינו תופס את דמיו [מדברי הרמב"ן משמע שהכוונה אצל נכרי אבל בישראל ודאי אסור וראיתי להוכיח כן ממה שלעיל דנו שכרו לסתם יין מהו והרי כתב הר"ן שהאיסור על שכר ביי"נ הוא משום דתופס את דמיו] ואפילו אם תופס אינו אלא מדרבנן והקילו לצורך גר ע"ש

ועי' חי' חת"ס שכתב לבאר ע"פ המבואר ברמב"ם דביי"נ ותקרובת ליכא לאו דלא תביא וממילא לא נאמר בהו נמי קרא דוהייתי חרם כמוה וא"כ חליפיו מותר מה"ת ע"ש. וע"ע דבר אברהם ח"ב סוף סימן ל"ג אך העירו מדברי התוס' לעיל יב ע"ב דבתקרובת לוקה אפילו שלא כדרך הנאתן מדלא כתיב ל' אכילה ומבואר שאין איסורו נלמד מואכלת מזבחו אלא מלא ידבק ולא תביא וכש"כ בתוס' רבינו אלחנן.

**היאך נכרי העומד להתגייר יכול לבטל.**

עי' רשב"א שהק' דהיאך יכול לבטל הרי אי' לק' דמי שלא פלח אינו יכול לבטל ותי' דזה גרע מגר תושב דאכתי לא מל ולא טבל ולא קיבל עליו עול מצוות ועי' חת"ס דהעיר דהרי אי' ברשב"א לק' שרק לגבי להחיותו צריך קבלה ולא לגבי חשש ניסוך ולכאורה ה"ה לגבי דפלח מבטל וע"ש שתי' שרק בלא פלח מזמן רב א"א לבטל אבל כאן שפרישותו מהע"ז הוא ע"י הביטול כה"ג יכול לבטל ע"ש אולם בחזו"א סימן ס"א סק"ה ר"ל שכאן הביטול הוא מדין הניחוה עובדיה ולא מדין ביטול וזה איכא גם במי שלא פלח ע"ש

**סיפא משום דהו"ל כי רוצה בקיומו**

עי' ראב"ד דאם היה אנוס ליכא איסור והביאו הריטב"א "ואין כאן רוצה בקיומו כי היכי דלקנוס דמיו"

**וכי רוצה בקיומו כה"ג מי אסיר**

עי' עבודת עבודה שהעיר מה הכוונה כה"ג וביאר דהכוונה רוצה בקיומו בלי מעשה וכבר קדמו בחי' הראב"ד וע"ע תורת חיים.

**גר ועובד כוכבים שירשו וכו'**

מבואר דשייך ירושה בע"ז אע"פ שהוא איסורי הנאה וכבר הוכיח מכאן בשו"ע הרב סי' תל"ה קו"א סק"ב דלא כדעת האומרים שאין זכייה באיסוה"נ ועי' בשו"ת מהריא"ז ענזיל סימן א' בתשובתו להגאון בעל חוו"ד ומש"כ לו בשו"ת הר"י מליסא סימן י'

**יכול לומר לו טול אתה עבודת כוכבים**

עי' קידושין יז ע"ב שהוכיחו דע"כ ירושת גר מדרבנן דאל"כ הו"ל ליאסר מדין חליפי ע"ז וכפשוטו היינו משום דאין ברירה ועי' ברשב"א תוס' רי"ד ושיטה לנ"ל דאפילו למ"ד יש ברירה מ"מ בב' מינין לכו"ע אין ברירה.

אך העיר בזה בשיעורי רבי שמואל בקידושין אות רס"ג ע"פ מה שאמר הגרי"ז דאפילו למ"ד אחים שחלקו לקוחות אין הכוונה דהוי מעשה מכירה שכל אחד מוכר את חלקו דודאי הוא חלוקת תפוסת הבית אלא שיש לחלוקה זו שם מכירה וא"כ יש לדון דאין זה נחשב כחליפי ע"ז וביאר דבב' מינים לכו"ע אין אומרים יש ברירה ובזה אין הכוונה דהו"ל כמו למ"ד אחים שחלקו לקוחות אלא בזה לכו"ע הוא לקוחות ממש שכיון שמצד הירושה היה צריך כל אחד לקבל מכל מין נמצא שהוא לוקח ממש ובזה שפיר נחשב כחליפי ע"ז אולם הרמב"ם כתב הטעם משום רוצה בקיומו וביאר שדעתו שאפילו בב' מינים אף שאין ברירה מ"מ הרי זה חלוקה ואין לאסרו מדין חליפי ע"ז רק משום רוצה בקיומו [ומקור הרמב"ם מסוגיין דאמרו תנ"ה ופירש כהראב"ד שהתנ"ה הוא לזה דהאיסור מצד רוצה בקיומו עי' להלן]

אך התוס' שם ובסוגיין כן ר"ל שהדבר תלוי ביש ברירה ואין ברירה וכבר תמה ע"ז הגרע"א בתוספותיו למשניות דמאי פ"ו מ"י ובדו"ח כת"י בסוגיין דבב' מינים לכו"ע אין ברירה וכמבואר בבכורות נו ע"ב ובדמאי פ"ו מ"ח וט' וכן הק' הטו"א חגיגה כה ע"ב. ועי' מש"כ ליישב באבי עזרי פי"ג מהל' מאכ"א הכ"ב.

הנה עי' בריטב"א שכתב הטעם דמותר לומר טול אתה משום דס"ל דיש ברירה וא"כ לדידן אסור אי נמי בזה לכו"ע יש ברירה דאנן סהדי שמתחילת ירושה האי ניחא ליה בע"ז והאי ניחא ליה במעות וכמבורר מתחילתו דמי ע"ש וי"ל בדעת התוס' דמועיל סברא זו עכ"פ למ"ד יש ברירה דדינו כמין אחד ושו"ר שכ"כ בעל האמרי בינה בהגהות לספר דברי חיים דיני חמץ סימן א' וכ"כ במלבושי יו"ט קו' ברירה סימן ז' וע"ש בדברי חיים מה שביאר בעיקר סברת הריטב"א.

הנה בעיקר קושיית הגמ' שיאסר מדין רוצה בקיומו יש להעיר מדוע לא הק' שיאסר מדין חליפי ע"ז וע"כ הטעם משום שהקילו בה רבנן אך י"ל דשם הטעם כש"כ התוס' בקידושין שלא תיקנו ירושה אלא בדבר המותר ולכן לא נחשב כחליפי ע"ז ואין בזה טעם להתיר איסור רוצה בקיומו אך א"כ מה הביאו תנ"ה הרי י"ל שהאיסור מצד חליפי ע"ז ושאני ירושה שכיון שהוא דרבנן לא תיקנו אלא בדבר המותר וכתב במלבושי יו"ט שם שמכאן מוכח כדברי הריטב"א שהגמ' הבינה שהטעם הוא משום דיש ברירה ולכן אין איסור חליפין אך עדיין תקשי מצד רוצה בקיומו ולזה הביא תנ"ה שע"כ יש כאן איסור רוצה בקיומו ואין טעם ההיתר מצד ברירה ממה דחזינן דבנשתתפו אסור אע"פ דגם שם שייך ברירה.

**אם משבא לרשות הגר אסור**

התוס' בקידושין יז ע"ב הוכיח מכאן דאין טעם ההיתר משום דיש ברירה דא"כ היה צריך להיות מותר גם בבא לרשותו ותמוה דבבאו לרשותו הרי הוברר שזה שלו ועמד בזה הפנ"י שם וע"ש במקנה שביאר שהתוס' נקטו שמה שאמרו משבא לרשותו אין הכוונה בתורת ירושה אלא אפילו במקרה והיינו דכיון שטעם ההיתר הוא שלא תיקנו ירושה אלא בהיתר היינו רק בלא בא לרשותו אבל בבא לרשותו כבר תיקנו לו ירושה ובשיעורי רבי שמואל שם ר"ל ע"פ מה שכתב בחי' ר"ח הלוי הל' שכנים שגם למ"ד יש ברירה צריך לעשות מעשה קנין שיחול החלוקה ולכן כיון דאיירי באיסוה"נ דאין בו זכייה [עכ"פ ביי"נ שאין לו ביטול ודאי אין בו זכייה] נמצא שגם בבא לרשותו כאילו לא בא ברשותו דמי ואם יש ברירה אח"כ כשהנכרי יקח אותו לחלקו ע"י ברירה נאמר שזהו חלקו המגיעו כיון שבחלוקה הראשונה היה בלי קנין ולא חל וע"ש מש"כ עוד בזה. ובעונג יו"ט סי' ל"ג בהערה ר"ל ע"פ המבואר בבכורות נו ע"ב ברש"י שאחים שחלקו וחזרו ונשתתפו חזרו לתפוסת הבית ואינם כשאר שותפים ע"ש

**מתני' בע"ז המתחלקת לפי שבריה**

הנה לכאורה כוונת הגמ' שע"י השברים יקיים מצות איבוד ע"ז שכבר נתבטל לכן [ולר"י דע"ז שנשתברה מאליה מותר צ"ל דהכוונה דלא איכפת ליה שישברו אותו] לא נחשב כרוצה בקיומו אך לפי זה אינו מבואר מה שאמרו שיי"נ היינו בחרס הדרייני דשם הרי מה שישבר החרס אינו מבטל היין ואמנם היה אפשר לומר שזהו קושיית הגמ' והלא רוצה בקיומו שלא יגנובו ושלא יאבדו והיינו שהוא קושיא רק על חרס הדרייני שבלי החשש שמא יאבד לא נחשב כרוצה בקיומו שרק דבר שיכול לקרות לזה והוא רוצה שיתקיים נחשב כאינו רוצה בקיומו אבל כאן שלא איכפת לן שישבר כלל אע"פ שאין בזה ביטול מ"מ אין לו שום רצון שיתקיים דהיאך שלא יהיה בע"כ ממילא מתקיים וע"ז הק' שיכול לאבד וליגנב וזה הרי איכפת ליה [אבל אם לא היה איכפת לן שיגנב ויאבד אע"פ שאין בזה קיום איבוד ע"ז מ"מ כבר היה נחשב כרוצה בקיומו דסו"ס דיתקיים הע"ז] וכן צידד הגרע"א אך דחה זה מכח סתימת הפוסקים דמשמע שלמסקנא גם בע"ז המתחלקת לפי שבריה יש איסור של רוצה בקיומו וע"כ שגם באופן דלא איכפת ליה בביטולו כל דניחא ליה שלא יגנב נחשב כרוצה בקיומו

הנה לעיל נג ע"ב מבואר שאפשר להשאיר ע"ז כדי לבטלו וצ"ע מדוע אין בזה משום רוצה בקיומו ובחת"ס לעיל סג ע"ב מבואר שזהו מדין מיעוטא תיפלה וכדברי הב"י דבכה"ג לא נחשב רוצה בקיומו וצ"ע דבשוברו הרי כל מה שרוצה הוא כדי לשוברו אבל כאן רוצה בקיומו שיהיה שלו לאחר זמן ולא כדי לשוברו והיה אפשר לומר דכיון דלא איכפת לו אם התבטל ממילא כגון פחסה וכדו' ממילא לא נחשב כרוצה בקיומו אך בסוגיין מבואר שגם זה נחשב כרוצה בקיומו.

**תניא נמי הכי**

עי' בתוס' דמרישא אין להוכיח די"ל דיש ברירה ותמה בחי' רא"מ טויביש דמה מועיל יש ברירה לאיסור רוצה בקיומו וכבר העיר כן הגרע"א בדו"ח כת"י וכתב שהכוונה שלולא הסיפא היה אפשר לומר שאדרבה טעם ההיתר ברישא הוא משום דרוצה בקיומו מותר ומש"כ הטעם משום ברירה היינו משום דבאמת יש להעיר מה הביאו מסיפא דילמא לעולם רוצה בקיומו מותר ושאני נשתתפו שאסור משום חליפין לזה כתבו דסוגיין ס"ל ירושת הגר דאורייתא ואפ"ה מותר וע"כ משום דיש ברירה א"כ הטעם האיסור בנשתתפו ע"כ הוא משום דרוצה בקיומו אסור אך תמה דא"כ מהו ההוכחה דילמא ירושת הגר דרבנן ואין ברירה ולכן אסור בנשתתפו.

אך בחי' הראב"ד מבואר שההוכחה היא דטעם האיסור הוא משום רוצה בקיומו ובירושת הגר הקילו רבנן וע"ע בריטב"א שכתב שיש לבאר האיסור בנשתתפו בב' אופנים או משום דלית ליה ברירה ושני ירושה שהיא מדרבנן או שיש ברירה ונשתתפו אסור משום רוצה בקיומו וצ"ל דמה שלא הקילו בשותפות היינו משום שהוא מקרה אולם עי' בשו"ת הגרע"א הובא בחי' לכאן

**אבל נשתתפו אסור**

יש לעיין הרי אין זכייה באיסורי הנאה ועי' מאירי בקידושין יז ע"ב דע"כ איירי בנשתתפו בעודו נכרי וכ"כ בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קכ"ז אולם עי' בחזו"א אבהע"ז סי' קמ"ח לדף טז ע"ב ד"ה דמאי מש"כ בזה.

**מסתברא דפלח מבטיל דלא פלח לא מבטיל**

עי' בריטב"א שלאו דווקא גר תושב אלא ה"ה ישמעאלי אינו מבטל ובחת"ס צידד דהיינו רק אומה שלימה שאינו עובד ע"ז אבל נכרי יחיד שהחליט לא לעבוד ע"ז יכול לבטל ויש להעיר ע"ז דא"כ מהו קושיית הגמ' מבין עובדה ובין שאינו עובדה דילמא איירי ביחיד שאינו עובד דזה שפיר מועיל הביטול [ובעיקר הטעם שגר תושב אינו מבטל עי' דברים מחודשים במשך חכמה (דברים ז-ה) ולדבריו רק גר תושב דינו כך ולא ישמעאלי]

**איזהו גר תושב**

עי' ריטב"א מכות ט' ע"א דנקרא תושב כיון שע"י קבלה זו יכול לישב בינינו [וכ"כ המאירי בסוגיין] וע"ש שע"י קבלה זו נעשה מצווה ועושה וכ"כ שם הרמב"ן והוסיף שגם מדקדק בהם יותר משאר בני נח ולכן הזהירה עליו התורה להחיותו

במהות קבלת גר תושב עי' בחי' מרן רי"ז הלוי במכתבים בסופו שאע"פ שגם לולא הקבלה מחויב הוא מ"מ להיות גר תושב לא סגי במה שאינו על העבירות אלא צריך לקיימם מפני שכך צוה ה' וזהו יסוד קבלתו ע"ש ולפי זה עיקר הקבלה הוא לקיים מה שצוה עליו הקב"ה שבעה מצות בני נח וע"ע בחזו"א ב"ק סימן י' ס"ק ט"ו אולם עי' ברש"י יבמות מח ע"ב שנקט שגר תושב אסור לחלל שבת שהמחלל שבת כע"ז וע"ש בערוך לנר שאע"פ אצל הנכרי חילול שבת אינו כע"ז מ"מ קבלת הגר תושב הוא לקיים הז' מצות כישראלים וכתב הגרח"ק שליט"א במס' גרים פ"ג אות י"ג דלפי זה י"ל שה"ה שצריך לקבל על עצמו גיפוף ונישוק ע"ז אע"פ שנכרי אינו מצווה ע"ז וכה"ג מבואר בפמ"ג סי' ד"ש א"א סק"ו שגר תושב מצווה שלא לעבוד בשיתוף [אולם בושב הכהן סי' ל"ח חולק שכתב שלדעת האומרים שנכרי אינו מצווה על השיתוף (אף שהוא עצמו האריך לחלוק ע"ז) ה"ה דגר תושב אינו מצווה וע"ש שזהו אפילו לדעת אחרים]

עי' גליוני הש"ס בסוגיין "ודע דמגמ' סנהדרין שם (צו ע"ב) מוכח דגירות של גר תושב הוא שמקבל עליו מצוות גר תושב בתורת ישראליות ונעשה ישראלי למצוות אלה דאילו היה ב"נ עדיין ומקיימם בתורת ב"נ א"כ לא יפול על זה ל' הכנסה תחת כנפי השכינה וכו'" וז"ל רבינו גרשום כריתות ט' ע"א "כישראל בחולו של מועד כלומר כיון שיש בו קצת גירות אינו עושה כל מלאכה בשבת וכו'" ועי' בט"ז יו"ד סימן ב' סעיף א' שגר תושב יצא מכלל עממים ולכן שחיטתו כשרה ע"ש ועי' משנת יעבץ יו"ד סימן ג' שמדברי הרמב"ם פי"ב מהל' איסו"ב ה"ו מבואר שבת של גר תושב ג"כ דינה כגר תושב והיינו משום שהוא מקצת גירות וממילא בתר גר דינה כגר ע"ש וע"ע בשיעורי וחידו"ת מהגרי"ש כהנמן ז"ל סימן ט"ו [הובא גם בדברי הרב סימן ל"ו ובעבודת מתנה] שגדר קבלת גר תושב הוא כמקצת גירות שכלפי המצוות שקיבל על עצמו נעשה כיהודי [אך באמת יש בכל זה חידוש שמעשה גירות אינו אלא קבלת מצות אלא להינכס תחת כנפי השכינה ולהיות ישראל ואדרבה מה שחייב במצות אח"כ הוא מחמת היותו ישראל וכש"כ בשיטמ"ק נדרים יז ע"א והקבלה הוא רק תנאי שיחול עליו שם ישראל ועי' במנחת אשר שבת סימן ל"ד שתמה לפי זה על מה שדנו בבית יצחק ח"ב יו"ד סימן ק' ואחיעזר ח"ג סימן כ"ו שלכאורה מדברי אחרים מוכח שהרוצה להתגייר ולקבל כל מצוות חוץ מאחת אינו גר שאינו דומה כלל שהיסוד של גירות הוא לרצות להיות ישראל ולא רק לקבל המצוות וגר תושב הרי אינו בא להיות ישראל רק לקיים המצות וא"כ קבלת גר תושב אינו יכול לעשותו מקצת ישראל]

ומצינו במג"א סי' ד"ש ס"ק י"ב שנכרי יכול לקבל על עצמו עוד מצוות וכתב הביה"ל שם שיש סמך לזה משיטת אחרים וזה יתבאר היטב ע"פ דברי הגליוני הש"ס

**אחרים אומרים וכו' זה גר אוכל נבילות וכו'**

עי' פירש"י דשאר כל המצוות מקיים ורק נבילות לא והיינו כדכתיב בקרא לגר אשר בשעריך תתנה ובגר תושב איירי קרא כש"כ רש"י בפסחים כא ע"ב אך צ"ע משום מה יצא נבילות לידון בפני עצמו אולם הראב"ד הביא לפרש דנזהר מחייבי כריתות ולא מחייבי לאווין וכן הביא בשמו המאירי ועי' חזו"א יו"ד סימן ס"ה סק"ו "צ"ע נכרי שמקיים מצוות אטו מששא אית ביה וכי יניח תפילין וישב בסוכה ואפשר דאין מתירין לו לישב בקרב ישראל עד שישמור הכל כדי שלא ילמדו ממעשיו" וז"ל רבינו יונתן במכות ""ופירוש גר תושב שקיבל עליו לעשות שבע מצוות שנצטוו בני נח וממצות ישראל רבות מן החמורות אלא שאוכל נבלות וטרפות כדכתיב לגר אשר בשעריך תתננה ואכלה".

**תוס' ד"ה איזהו גר תושב**

וא"ת הלא מיד שעבר וכו' עי' אור שמח פי"ב מהל' איסו"ב ה"ז שלדעת הרמב"ם פ"ח מהל' מלכים הי"א שלא נחשב כגר תושב אלא כשעושה כן מחמת שכך צוה השי"ת ממילא לק"מ ואמנם גם בחי' מרן רי"ז הלוי נקט כן בדעת הרמב"ם אך יש כתבו שהרמב"ם כתב כן רק לגבי שכר עוה"ב ולא לגבי עיקר שם גר תושב ולכן הביאו רק בהל' מלכים.

**בא"ד "י"ל דכל זמן שלא דנוהו בי"ד"**

עי' חכם צבי סי' פ"ד "בן נח שראה את חבירו עובר על אחת משבע מצות שנהרג עליהם מותר לו להרגו שהרי הוא העד הוא הדיין" והעיר עליו הגליוני הש"ס מדברי התוס' דידן.

**ולשאר כל דבריו הרי הוא כעובד כוכבים**

עי' פירש"י דכיון דלא מל חשוד הוא לכל התורה" עי' טל תורה שתמה בדברי רש"י מה צריך לזה דלא מל תיפו"ל דבאמת נכרי הוא ועוד יש לתמוה מה שייך דין חשוד הרי עיקרו לענין ביטול רשות לגבי עירוב אך י"ל שעיקר הטעם משום שלא ילמד ממעשיו ולזה הטעם משום שחשוד לעבור וי"ל דמש"כ רש"י שלא מל אין הכוונה שלא קיים מצות מילה אלא הכוונה שלא נכנס לברית ועדיין נכרי הוא.

**אין מפקידין אצלו יין**

עי' פירש"י משום דחשוד לאיחלופי וכפשוטו החילוק בין מייחדין ומפקידין לפי זה הוא משום שבזמן מועט לא שייך איחלופי משא"כ זמן מועט ולכאורה לפי זה מש"כ רש"י שמפקידו זה בביתו ואילו מייחדין בחנות ישראל לאו דווקא אלא כך הוא בהוה אולם עי' בט"ז סי' קכ"ח סק"א שעיקר החילוק לרש"י הוא דמייחדין היינו לא שהניחו עליו שומר אלא שהשאירו לבד עם היין בחנותו של ישראל בזה ליכא חשש איחלופי כיון שאין לו שם יין שלו להחליף [וכ"מ לכאורה מל' הרא"ה דלהלן] משא"כ בביתו אין מקפיד על מגע גוי וצ"ב תיפו"ל שיש לו יין שלו להחליף וצ"ל דנפק"מ לזמן מועט [אך צ"ע דרש"י כתב להדיא הטעם דמייחדין דלאחלופי בזמן מועט ליכא למיחש אלא דהיה אפשר לומר דזהו בצירוף שהוא חנותו אבל בביתו יכול להחליף גם בזמן מועט א"כ מדוע צריך לומר החשש בביתו של נכרי משום שאינו מקפיד על מגע נכרי וע"ע בנין שלמה]

הנה יש לעיין דגר תושב קיבל עליו ז' מצוות וא"כ אינו חשוד לגזול ועי' חי' הגרע"א ועי' רדב"ז פי"ג מהל' מאכ"א הי"ב "אע"ג דגר תושב הוא שקבל עליו שבע מצות בני נח וב"נ נצטוו על הגזל מ"מ כבר אמרו רז"ל שאינם מקיימים אותן שנאמר ראה ויתר גוים וכו' ומעשים בכל יום אנו רואים שהם חשודים על הגזל ועל הגניבה ועל הזיוף" אולם עי' בדק הבית בית ה' שער ד' (נד ע"א) "והא דאמרי' גבי גר תושב דמייחדין אצלו יין כלומר ברשותינו דליכא למיחש לאיחלופי ולא למשקל מיניה ולא למשתיה מיניה דאינו חשוד על הגזל וכו' אבל ישמעאלים אע"פ שאינם חשודים ליגע בשביל ניסוך חשודין ליגע כדי ליטול ולגנוב או לשתות". וע"ע במחצה"ש המובא על התוס' להלן.

**תוס' ד"ה אין מפקידין**

**"אין להוכיח בבירור שיהא מותר מגע גר תושב"** במחצית השקל בכוונת התוס' דלפירוש הראשון ליכא ראיה כלל אבל לפירוש הב' ברש"י דחיישינן לאחלופי הרי דחשוד על הגזל וא"כ לכאורה ה"ה דחשוד לגנוב שתיה [ואף דלאחלופי ליכא שהות מ"מ לגנוב לשתות יש זמן] וא"כ לכאורה יש להוכיח דמגען אינו אוסר בשתייה אך יש לדחות דבאמת אינם חשודים על הגזל אינו שלאחלופי אינו נראה להם כגזל כגון שדמי היינות שווים שכל אחד יש לו מעלה שאין לחבירו ע"ש.

**"היינו בשל עצמו אבל בשל ישראל אינו מקפיד"** לכאורה הטעם דמקפיד היינו משום דאסור לו לשתות יין נסך או כדעת הרמב"ן דנכרי אסור ליהנות מתקרובי ע"ז או כדברי האחרונים הנ"ל שגר תושב מקבל דיני ע"ז כמו ישראל

ויש ליישב פירוש הקו' ראשון אינו ברור מה התשובה הרי התוס' הק' "למה לא ניחוש למגע עובד כוכבים הרגיל בחנותו" ותי' "שאין העובדי כוכבים רגילים ליכנס בתוך החנות" וצ"ב כוונתם ועי' מראה כהן "נ"ב בתוך החנות של ישראל וכ"ה בר"ן" ומשמע דבזה שו"ט דבס"ד נקטו דחנות היינו חנות של הנכרי וחידשו בחנות היינו של ישראל אולם בר"ן כתב "משום דבזמן מועט לא חיישינן להכי ועוד שאין העובדי כוכבים מצויין בחנותו של ישראל" ואילו התוס' כתבו "בזמן מועט ליכא למיחש למגע עובד כוכבים שאין העובדי כוכבים רגילים ליכנס בתוך החנות" ומשמע דבעי ב' הסברות ביחד וצ"ב ועי' בט"ז סי' קכ"ח סק"א שגם השו"ע החמיר כב' הסברות ביחד ולא הותר אלא לזמן מועט ברשות הישראל

**"מיהו לר"מ שלא קיבל עליו וכו'"** משמע שרק לר"מ כתבו כן התוס' וכבר תמה הגרע"א שמדר"מ נשמע לחכמים דלא מצינו שנחלקו בזה

**יינו כשמנו**

עי' בבדק הבית בית ה' שער א' (מ' ע"א) ושער ב' (מח ע"ב) ובשער ד' (נד ע"א) שזהו רק לגבי גר תושב אבל שאר נכרי שאינו עובד ע"ז כישמעאלים אסור יינם מגזירת בנותיהם ורק במגע שלהם ביין שלנו יש להתיר בהנאה בישמעאל אולם בחי' הרא"ה לעיל נז ע"א וכ"ה בריטב"א כאן משמו שאפילו גר תושב לא התירו יינם ויינו הכוונה מגעו ביין שלנו וכ"כ בבד"ה מט ע"א בשם יש אומר וע"ש במשמרת הבית שתמה ע"ז היאך אמרו יינו כשמנו הרי בשמן ליכא איסור מגע ע"ש.

ובביאור המחלו' אם יינו אסור בשתייה עי' מש"כ הרמב"ן לעיל נט ע"ה ד"ה למדנו עכשיו (עמ' קיד)

אמנם התוס' הביא בשם ר"י שכל מה שאסרו יינו כשמנו הוא רק ביינו אבל במגע גר תושב ביין שלו ליכא איסור והיינו משום שאיסור מגע ביין שלנו אינו אלא משום חשש ניסוף ובגר תושב ליכא חשש ניסוך ושאני יינו שאיסורו משום חתנות וזה שייך גם בגר תושב אולם הרמב"ן לעיל ס' ע"ב נקט שנחלקו בזה חכמים ור"ש במשנה שם אם מגע גוי ביין שלנו אסור ג"כ משום חתנות ע"ש

**ואמרי לה מותר בשתייה**

עי' בראב"ד "וגם גזירת חתנות אין עליו שכיון שנכנס כ"כ לקבלת המצות לא נגזור עליו וס"ל כי עיקר גזירת חתנות לא היתה אלא משום הרחקת ע"ז"

**למאי הילכתא לאו דמבטל**

עי' תורת חיים דלזה שדינו כנכרי לכל דינו תורה שאין קידושיו קידושיו וכדו' פשיטא ע"ש

**והתניא איזהו גר תושב**

צ"ב קושיית הגמ' ועי' תורת חיים דכפשוטו המשך הברייתא דמייחדין קאי על גר תושב זה וא"כ מבואר שגם לגבי חשש ניסוך בעינן תורת גר ותושב ולתי' הגמ' באמת המשך הברייתא אינו קאי על גר תושב דנחלקו הנך תנאים

**כי תניא ההיא להחיותו**

יש לעיין מדוע לא אמרו לענין להשאיר אותו בארצינו שזהו עיקר שם תושב כש"כ הריטב"א ועי' באר שבע סנהדרין צו ע"ב שכתב לחדש בדעת רש"י שרק לגבי להחיותו נחלקו הנך ג' תנאים מהו גר תושב אבל לשאר דיני גר תושב לכו"ע סגי במה שאינו עובד ע"ז ע"ש [אך בעיקר סתירת רש"י בענין זה אם קי"ל כחכמים או כר"מ עי' בשו"ת ושב הכהן סי' ל"ז] אולם בחי' הראב"ד כתב "איזהו גר תושב שאתה מוזהר עליו משום ביומו תתן שכרו ושאר מילי טובא" ומבואר דלא כבאר שבע בד' רש"י.

**גדר חיוב להחיותו**

בעיקר החיוב להחיותו עי' כס"מ פ"י מהל' מלכים ה"י "כלומר לזונו ולפרנסו כעניי ישראל ולהצילו מכל צרה" אולם מדברי הרמב"ם בספהמ"צ במצוות שהוסיף על הרמב"ם מ"ע ט"ז מבואר שעיקר המצוה להצילו שלא ימות וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי פר' ראה

**התם כגון שקיבל עליו למול ולא מל**

צ"ב מהו גדר קבלה למול ובאגרות הגרי"ד הביא שהגר"י הוטנר ז"ל הק' כן להגרי"ד מבוסטון וענה לו הגרי"ד דהכוונה במה שאמרו קיבל עליו למול אינו לקיים מצות מילה אלא להתגייר במילת גירות אולם עי' רבינו יהונתן "ומשני היכא שקיבל עליו למול לבסוף כלומר מעכשיו קבל עליו שבע מצות כמו שהיה מוטל לבני נח ויום אחר יום ירגיל עצמו בשאר שש מאות ושלש עשרה מצות וקמ"ל ברייתא שאם שהה ליכנס תחת כנפי השכינה בשאר מצות כגון מילה וכיוצא בה אין בו עוד תקנה כלל דודאי החמיץ לבו אבל ודאי היכא שלא קבל עליו אלא לגבי שבע מצות לחודייהו חייבין אנו לחיותו כשאר עניי ישראל" [וכ"כ בנ"י לעיל ו' ע"ב] ומבואר דהכוונה למצות מילה ויסוד הקבלה הוא להתקרב ליהדות ולבסוף לקבל כל המצוות [ויש לעיין אם כוונתו להתגייר בסוף או רק לקיים כל התרי"ג בלי להתגייר וכדברי המנחת אשר לעיל].

ואמנם מצינו ברמב"ם בשו"ת סי' קמ"ח שנכרי יכול לקיים מצות מילה בתורת אינו מצווה ועושה וכ"כ בפ"ג מהל' מילה ה"ז אולם בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"ב סימן ז' נקט דכוונת הרמב"ם למילת גירות וע"ע צפנת פענח

**ואע"ג דלא אמר ליה לעיתותי ערב**

הנה בביאור לעיתותי ערב מתבאר מדברי הרשב"א בתורת הבית (מח ע"ב) דהיינו שהוא שכיר יום למלאכה סתם ולכן אם אמר לו באמצע היום להעביר החבית של יין נסך נמצא ששכרו על העברת יין זה והו"ל כשכר יי"נ אבל לעיתותי ערב שאין לו זכות להעבידו אין זה אלא עבודה בחינם [אולם בתוס' מבואר שמקבל שכר אלא שאינו חלק מההסכם על עבודת היום] ולכן שכרו שהוא על עבודת היום מותר והנה בגמ' מבואר שמן הסברא היה אפשר להתיר גם באמצע היום וכל הקושיא היא מהברייתא ולכאורה היאך אפשר להתיר הרי הוא משתכר באיסוה"נ ולכאורה י"ל שבשכיר יום אם לא יהיה לבעל הבית מה להעבידו ג"כ יצטרך לשלם נמצא שאין הוא משתכר באיסוה"נ שהרי גם אם לא היה החבית של יי"נ היה מקבל כל הדמים וכן מה"ט לא נחשב כרוצה בקיומו ולכן מן הסברא שפיר יש להתיר אלא דבברייתא מבואר לאסור והיינו טעמא דנהי שיקבל התשלום גם כשלא יהיה החבית אבל מ"מ כשיש החבית ומעבירו נחשב שהוא מקבל השכר על העברת החבית [אך לכאורה עדיין אין להחשיבו מחמת זה כרוצה בקיומו והרי לדעת הגרע"א והפרי יצחק כל האיסור בדיעבד בדמי שכר ע"ז אינו אלא משום דרוצה בקיומו]

אולם עי' במג"א סי' ת"נ סק"ה שנקט שכל מה שאסור כשאינו לעיתותי ערב היינו רק באופן שאם לא יעשה מלאכה לא יצטרך לשלם כלום ונמצא שרק מחמת העברת החבית הוא משלם אבל באופן שאם שכרו לעשות סתם מלאכה וגם אם לא יהיה מה להעבידו יצטרך לשלם לו ואמר לו להעביר חבית של יין נסך אין זה נחשב שכר יין נסך ומותר ולפי דבריו יש לעיין טובא מה היה הס"ד להתיר כשאינו לעיתותי ערב שלא הק' ע"ז רק מחמת הברייתא.

**ולעיתותי ערב אמר לו העבר חבית של יין**

ועי' פירש"י משום שכבר נתחייב לו כל שכרו קודם העברת החבית ולכאורה צ"ע הרי עיקר טעם ההיתר הוא כמבואר ברשב"א שהשכר של עבודת היום אינו על עבודה זו ולכאורה אין הטעם משום שכבר התחייב והרי באופן שיהא שכיר שבוע ורק לימים ויעביר חבית של יין נסך בלילה גם כן יחשב כעיתותי ערב אע"פ שעדיין לא התחייב.

ובעיקר דברי הגמ' עי' חת"ס שתמה מהו החידוש ששכרו מותר הרי ודאי כיון שעשה בחינם היאך יש לאסור השכר וע"ש שכתב לבאר ע"פ מש"כ הרמב"ן לעיל סג ע"ב שגם בעשה בחינם קונסין אותו וממשכנין משכרו כפי שכר אותו חבית וא"כ צ"ע היאך כתוב ששכרו מותר [ועי' מש"כ בזה הרשב"א בתורת הבית (מט ע"ב)] וביאר שמה שאמרו שכרו מותר היינו לאחרים אבל לעצמו באמת אסור כפי שיעור שכר החסית של יי"נ וזהו החידוש שלאחרים מותר ע"ש

**תוס' ד"ה טעמא דא"ל**

**"והכא דרך בני אדם ליקח שכר מן העובדי כוכבים"** עי' רע"א שתמה שאם נשאר אצל הנכרי א"כ מעולם לא נאסר מדין שכר יי"נ ואם נאמר מה יועיל להשאיר כל הממון אצלו וכן הק' במקור מים חיים סי' קל"ג ס"ג.

**הא דאמר ליה העבר לי מאה חביות במאה פרוטות**

עי' בתוס' שלפי דעת ר"א מועיל לזרוק א' לים וכ"כ הראשונים בשם הראב"ד [ועי' בט"ז סי' קל"ג סק"ה שהביא מה שנחלקו הפוסקים אם מועיל הולכת הים גם לפני שקיבלם או רק אם קיבלם וכתב במקור מים חיים סי' קל"ג ס"ג שמדברי התוס' שהק' דנוקמיה כר"א מבואר דמותר אף לקבל לכתחילה ולהוליך ע"ש] אך הרמב"ן נחלק ע"ז דהכא לא שייך להוליך שכר אחת מהן לים דכוליה אגרא אכל חדא וחדא יהיב ליה דהא קבלנות הוא דקבל עליו הולכת מאה חביות [עי' מחנ"א שכירת פועלים סימן ה' דקבלן אינו יכול לחזור בו עד שיגמר מלאכתו ויכול בעל הבית לעכב שכרו עד שגומר כל מלאכתו] ועוד שיכול להיות שאם לא היה מסכים לקחת ההיא חבית של יי"נ לא היה מעבידו כפועל [והיינו שמתרי טעמי נחשב שהעברת החבית של יי"נ גרם כל השכר ועי' באו"ש פי"ג מהל' מאכ"א הי"ח שכתב נפק"מ בין ב' הטעמים ע"ש] וכ"כ בשמו הרשב"א ואח"כ כתב הרשב"א דגם בזה שייך דינא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף והיינו שבכל חבית וחבית נתחייב לו פרוטה וצ"ע כיון שאנו אומרים דעל כל המאה נתן מאה פרוטות א"כ ליכא חיוב כלל על כל חבית וצ"ל שגם בקבלנות אחת על מאה חביות מ"מ על כל חלק מן העבודה מתחייב אחוז מן השכר השלם אלא שזה מותנה בגמר כל העבודה ולכן אע"פ שהתחייב על כל חבית וחבית מ"מ נחשב ששכר החבית האחרון של ע"ז פתיכא בכולהו כיון שרק על ידו הגיע כל השכר.

**כשדמי חבית פחות מפרוטה**

עי' ברשב"א שאם שכרו להעביר ק' חביות בנ' פרוטות והעביר אחד של יי"נ לא נאסר השכר ע"פ המבואר לעיל יט ע"ב דכשיש במכוש אחרון פחות משו"פ לא נאסר והטעם מבואר שם בחי' הרשב"א דכיון שהקנס לאסור דמי ע"ז אינו אלא מדרבנן לא קנסו אלא בשו"פ [אך מדברי הר"ן בסוגיין משמע סברא אחרת בזה ע"ש] אולם עי' בתוס' לעיל יט ע"ב שביאר שם באו"א ולדבריהם כתב הש"ך בסי' קל"ג סק"ז שיש לאסור בנידו"ד אולם ע"ש במטה יונתן שחולק עליו וע"ע ישועות יעקב שם.

**הא דאמר ליה העבר לי חבית חבית בפרוטה**

ופירש"י שדי פרוטה לנהרא ועי' ביין המשמח (להגרא"ל צינץ ז"ל) סי' קל"ג סק"ד דהיינו ע"פ שיטת ר"א דמועיל להוליך הנאה לים המלח וא"כ צ"ע לפי דברי הראב"ד והתוס' שגם בהעבר לי ק' חביות מועיל להוליך הנאה לים המלח א"כ אין נפק"מ בין ב' אופנים אלו וכן הק' בחדרי דעה.

**והא רוצה בקיומו דלא נצטרו זיקי**

עי' מש"כ לבאר בחי' חת"ס ובחזו""א סי' מ"ו סק"ח

**פסק עד שלא מדד**

עי' רש"י "איכא דמוקי לה משום משיכה בעובד כוכבים קונה הלכך כשמודד היינו משיכה" לכאורה כוונת רש"י שעצם המדידה דמצריך הגבהה כדי לשפוך לתוך כלי לעשות המדידה [והיינו דמשיכה הכוונה להגבהה ולכאורה זהו ע"ד המבואר בראשונים שדין קנין הגבהה כדין קנין משיכה וגם הגבהה אצל נכרי תלוי במה שנאמר בסוגיין לגבי משיכה] אולם עי' ברשב"א בע"ב שהביא בשם הראב"ד דהגבהה כדי למדוד אינו מעשה קנין וכתב הטעם כיון דנעשה לצורך שניהם והיינו לא משום דחסר דעת קנין אלא דחסר בעיקר המעשה קנין דאינו נעשה כדרך אדם העושה בשלו אלא עושהו לצורך שניהם ובב"ב פד ע"ב דן הרשב"א מטעם נוסף משום שחסר בדעת קנין אך כתב שזה אינו מכרח די"ל כשיש דעת אחרת מקנה א"צ דעת הקונה [עי' רשב"א ב"ב מא ע"א בשם הראב"ד] ועי' קצוה"ח סי' ער"ה די"ל בעכו"ם אינו מועיל דדעת אחרת מקנה מועיל מטעם שליחות ועכו"ם לאו בני שליחות נינהו ועי' חת"ס כאן מה שתמה עליו.

והטעם דמשנה העמיד הדין על המדידה אף שתלוי במשיכה כתב בביאור הגר"א סק"ז "וטעמא דנקט מדידה במקום משיכה נראה דהיינו משום דאין דרך לפסוק בין מדידה למשיכה אלא או קודם מדידה או אחר משיכה" וע"ע תוס' יו"ט.

**מדד עד דלא פסק דמיו אסורים**

נחלקו הראשונים בטעם האיסור דדעת הר"ח והראב"ד דאיירי במדדו נכרי ולדבריהם טעם האיסור מחמת שפיכת היין ע"י נכרי והיינו ע"פ שיטת הראשונים לעיל דכחו בנכרי אוסר אפילו בהנאה ועי' ב"י סי' קל"ב ס"ב בדעת הטור שגם לדעת המתירים כחו של נכרי בהנאה אסור משום דקרוב הדבר שנגע ביין בעת המדידה אך דעת רש"י [כש"כ הרשב"א לק' בע"ב] דאיירי במדדו ישראל [ועי' בחת"ס דלפי זה חסר במשנה שהנכרי משכו] אולם לכאורה ממש"כ רש"י דמדדו היינו משיכה משמע שהנכרי מדדו ועי' בנין שלמה דאולי היה להרשב"א גי' אחרת ברש"י [ואם נאמר שמשיכה כדי למדוד לא מהני כסברת הראב"ד א"כ גם אם איירי במדדו נכרי חסר במשנה שהיה משיכה] ועי' בריטב"א ד"ה אמר ר' אשי "ולא היה דרכן שיגע בו היין אלא לאחר מדידה אבל לאחר מדידה נוגע בו לאלתר" וברשב"א כתב "דסתמא דמילתא גוי מכי רמי יין במאניה שקיל מיניה ונגע ביה" ובש"ך סי' קל"ב סק"ח כתב "דמ"מ כיון שבא לרשות העובד כוכבים אין הישראל נזהר ממגע עובד כוכבים".

ועי' בריטב"א "אסור לקבל דמים אפילו מההוא גוי דנסכיה כיון דמדעתיה דישראל נסכיה" וע"ע ב"י סי' קל"ב ובחי' חת"ס.

**תדע דהני פרסאי וכו'**

עי' בתוס' שזה הוכחה שמנהג אבותיהם שמשיכה קונה ש"מ שכך הדין [ועי' בנין שלמה שכתב התוס' לאפוקי שלא נפרש טעם הקנין משום סיטומתא ועי' בשו"ת הרשב"א במיוחסות סי' רכ"ה מה שהוכיח מדברי ר"א שסיטומתא קונה קנין גמור ע"ש] ועי' ברשב"א "וכל שאנו רואים אותם נוהגין כן ואיפשר לנו לומר שהנהגתם מחמת הדין שנתנה יש לנו לומר שמחמת כך הם נוהגין" אולם עי' בריטב"א "ואע"ג דאנן בדינא דאורייתא קיימינן מייתי אמימר מן המנהג שלהם כעין סמך דגמרי ומקנו במשיכה".

עי' בחת"ס שע"כ שלדעת אמימר קונה כסף ומשיכה דהרי ע"כ בכסף לא חזרו שהרי לפי הטעם של רמות רוחא הרי אם יחזרו בהם בכסף ע"כ מה שאין חוזרים במשיכה הוא משום קנין וא"כ למאי דס"ד להוכיח ממה דלא חזרו במשיכה ע"כ מטעם קנין אותה הוכחה יש גם בקנין כסף אולם עי' ברשב"א שצידד שכן חזרו בנתינת מעות וצ"ל דבזה ליכא רמות רוחא.

**משיכה בנכרי במתנה**

ברש"י ביאר מה שהוכיח מפרדשני הכוונה למתנות והתוס' חולקים ע"ז דלדעתם במתנה דליכא כסף לכו"ע קונה במשיכה [עי' המקנה קידושין כב ע"ב הוכיח כן ממה שנכרי קונה הכסף של מכר במשיכה וע"ע מנ"ח מצוה של"ו] ולכן פירש כפירוש הב' של רש"י [ומש"כ רש"י שבמשיכת הקב נקנה כל המקח עי' בשו"ת אמרי יושר ח"ב סוף סימן ע' שצידד שהוא מדין סיטומתא ע"ש]

וצ"ב מדוע מה דליכא כסף יהא סיבה שיקנה במשיכה וכפשוטו הטעם דבמקום שיש כסף הרי לא נגמר העיסקא לפני התשלום ולכן אין משיכה גמר העיסקא ואינו קונה משא"כ במתנה [ועי' במקור חיים סימן תמ"ח סק"ה שגם במכר כל שאין כסף כגון שמשלם בחוב קונה במשיכה] ועי' המקנה קידושין כב ע"ב וע"ע בדברי יחזקאל סימן ס'

אולם דעת הרמב"ן [מובא בריטב"א ב"מ מז ע"ב] שגם במתנה אין נכרי קונה במשיכה ורק בחצר קונה ותמה הקצוה"ח בסי' קצ"ח סק"א דהיאך חצר קונה בגוי כיון דאין ידו ממש קונה לו [עי' פרי יצחק ח"א סימן מ"ז דידו ממש דקונה אינו מדין משיכה והגבהה אלא ממה דכתיב ונתן בידה והוא קנין מדין רשות] וגם שליחות אין לו ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ש"י ובחי' כאן מה שביאר בגדר קנין הכנסה לרשותו דנכרי שהוא הקנין שעשו לפני שחידשה התורה פר' קנינים ע"ש

**הגבהה אצל נכרי**

עי' משובב סי' ע"ב סק"ל דהגבהה קונה מדאורייתא ואינו כמשיכה אולם ברמב"ן וריטב"א קידושין כה ע"ב מבואר שהגבהה ומשיכה דינם שוה וע"ש בריטב"א דהגבהה הוא תולדת משיכה וע"ע אמרי בינה קו' הקנינים סימן ו'.

**שאר קנינים אצל נכרי**

עי' בתוס' דהרוצה לחוש לרש"י ולר"ת כשמוכר בהמתו לנכרי כדי לפטור מן הבכורה צריך לעשות קנין כסף וקנין משיכה ומשמע דאין שום קנין אחר המועיל בנכרי ולענין קנין דנו התוס' קידושין ג' ע"א ועי' ש"ך חו"מ סי' קכ"ג סק"ל שכתב די"ל דלא היו נוהגים למכור ולקנות בחליפין ובתוס' מבואר שגם אחר שקנה הנכרי החדר צריך דווקא שהנכרי ימשוך הבהמה לתוכו והיינו מדין קנין משיכה ומשמע אילו מטעם חצר אינו קונה וכמו שהעיר בגליון מהרש"א ועי' קצוה"ח סי' קצ"ד סק"ג וע"ע נתיה"מ פתיחה לס' ר' ובקה"י בכורות סימן ט"ו.

ובמה שמבואר בתוס' שנכרי קונה בחזקה עי' דבר אברהם ח"א סימן י' אות ט"ז שר"ל דהיינו רק במתנה דליכא כסף וכמו שקונה במשיכה לכו"ע בכה"ג כמו כן קונה בחזקה ע"ש ובשו"ע חו"מ סי' קצ"ד סעיף א' נפסק שאין נכרי קונה בחזקה ועי' שעה"צ סי' תמ"ח ס"ק נ"ג בשם החיי אדם.

**מתנה לפטור מן הבכורה**

בעיקר מה שדנו התוס' היאך למכור הבהמה לנכרי העיר הגרע"א הרי לדעת התוס' במתנה מועיל לכו"ע משיכה [ואף שברש"י מבואר דלא ס"ל כן מ"מ ל"מ בתוס' שחששו לשיטת רש"י בזה] אולם ביו"ד סי' ש"כ ציין הגרע"א לשו"ת עבודת הגרשוני שאין לעשות תקנה לתת מתנה כדי לפטור כיון דיש לטעות ולומר מילתא בעלמא קעביד ובשו"ת כת"ס יו"ד סי' קנ"ד ר"ל משום איסור לא תחנם אך כבר העירו שהרי כתבו התוס' שאפשר למכור אפילו דבר גדול בפרוטה והרי יש בזה משום לא תחנם וע"כ כש"כ במנחת פתים יו"ד סי' ש"כ דכיון דעושה כן כדי לפטור מן הבכורה אין בזה משום לא תחנם.

**שקלי זוזי מינייהו והדר כיילן להו**

הק' הראשונים דאם נאמר דרב ס"ל דמשיכה קונה ממילא כסף אינו קונה וא"כ מה יועיל מה שנתן הכסף קודם ותי' דהנכרי נותן הכסף לישראל להוצאה ע"מ שיתן לו היין וכיון שכבר קנה הכסף אין לאסור מחמת שאח"כ נעשה היין נסך ומ"מ תמה הרמב"ן שיאסר מדין רוצה בקיומו כיון שיכול לחזור בו כדין כור בל' אני מוכר לך ותי' הרשב"א "דכיון דיהב מעות אדעתא דליקני להו ולאפוקינהו תו לא מצי למיהדר ביה במאי דמשך מיהא" [ובמאירי כתב דכיון דנאסר היין על ידו אינו יכול לחזור בו ע"ש] ועי' חזו"א סי' נ"ג ס"ק ל"ב שתמה "אי קאי הרשב"א במושך בכלי של ישראל ובשעת משיכה אכתי היין היתר וכדמסיק דראשון ראשון קנה א"כ למה הצריך הרשב"א שיקנה המעות למפרע ואי קאי בכלי של עכו"ם ואיכא עכבת יין והיין נאסר בשעת קנין א"כ מה יועיל שקנה המעות למפרע אכתי פורע חובו ביי"נ" וע"ש מש"כ לבאר בכוונת הרשב"א אולם עי' ברמב"ם בפירוש המשנה "וכן כשיהיה הגעתו ברשותו עם היותו יין נסך בשעה אחת כגון שימדוד לו הישראל בידיו דמיו אסורין".

**אי דקא כייל ורמי למנא דישראל**

עי' רמב"ן דמוכח מכאן דמשיכה קונה בכליו של מוכר דאל"כ לוקמיה בכליו של מוכר ומה"ט לא מהני משיכה [ועי' ריטב"א בשם הרשב"א אך לא דחה הוכחת הרמב"ן] אולם עי' שיטמ"ק ב"ב פה ע"ב בשם הרא"ש דאפילו אם נאמר שמשיכה בכליו של מוכר אינו קונה בהגבהה קונה ולכאורה מוכח כן ממה דמשיכה אינה מועלת ברשות מוכר והגבהה מועלת ועי' מש"כ האבן האזל פ"ג מהל' מכירה הי"ד בדעת הרמב"ן.

**סו"ס כי מטא לאוירא דמנא קניא**

עי' פירש"י דקנה ליה בהגבהה [ולכאורה הכוונה דמשיכה והגבהה נחשב כקנין אחת כדברי הראשונים בקידושין ועי' תו"ח] וכתב הריטב"א דכן מוכח בהמשך הסוגיא דמקשי' ותיקני ליה כליו מכלל דעד השתא לא הק' מקנין כליו אך נתקשה הריטב"א מדוע נחשב הגבהה בהגיעו לאויר הכלי [וע"ע תורת חיים] וע"ש מש"כ לבאר בזה הנה עי' רש"י גיטין עט ע"א שנקט דאויר כלי אינו קונה והק' עליו הרמב"ן מסוגיין ומבואר דנקט דסוגיין מטעם קנין חצר ולא משום הגבהה [ולדבריו צ"ל מה שאח"כ בכליו הק' מטעם כליו של לוקח ברשות מוכר היינו משום שהכלי בידו לכו"ע קונה גם ברשות מוכר וכש"כ הרשב"א גיטין עח וכ"כ בתורת חיים בסוגיין אולם במשכנות יעקב אבהע"ז סי' ל"ג לא כ"כ ע"ש] ורש"י לשיטתו לק"מ אך עדיין קשה על רש"י מהמשך הסוגיא ותיקני ליה כליו דשם ג"כ כוונת הגמ' לאויר הכלי וכש"כ הריטב"א אך קושיא זו קשה נמי על הרמב"ן שם שצידד ליישב סוגיין דשאני הכא דמחזיקו ביד [ומשמע שאין כוונתו מטעם הגבהה אלא דבכה"ג קונה חצר מטעם כלי] דמה יענה להמשך הסוגיא כנ"ל אמנם בעיקר דברי הגמ' עי' או"ש פ"א מהל' מכירה שביאר ע"פ דברי הרמב"ם פ"ד שם ה"א שכל כלי יכול להועיל גם מדין הגבהה ומה"ט קונה בנכרי אע"פ שאין חצר לנכרי ע"ש [וע"ע ענפי ארז קנינים קו' בגדרי קנין ממון פרק י"א] וז"ל המאירי "וכשם שהמשיכה קונה לו כך הדין לשאר הקניות הדומות לה כגון הגבהה וכליו של לוקח".

**ש"מ נצוק חיבור**

דעת הרשב"א לק' עב ע"ב דלדעת רשב"ג ל"ש איסור נצוק חיבור לגבי איסור הנאה כי כל פעם נעשה כמוכרו חוץ מן טיפת יין נסך [אך הרמב"ן שם חולק ע"ש] ולדבריו תיקשי סוגיין וביאר הרשב"א לק' בב' אופנים או דכל זה אכניס בקו' הגמ' דנאמר דנצוק חיבור ומועיל אפילו לאוסרו בהנאה או דהכוונה ע"פ המבואר בהמשך דרב לית ליה לרשב"ג. ובמאירי כתב מטעם אחר אין לאסור כאן נצוק דאין נצוק לסתם יין אוסר [וכ"ה דעת הרשב"א בתוה"ב הקצר סב ע"ב] וכתב דכל זה אכניס בקו' הגמ' וכדברי הרשב"א

**ותיקני ליה כליו**

כפשוטו מבואר שנכרי קונה בקנין חצר ועי' מה שהאריך בזה הגרע"א בחו"מ סי' ר' סעיף א' ובקצוה"ח סי' קצ"ד סק"ג ובנתיה"מ בפתיחה לסי' ר' ובמקור חיים סי' תמ"ח ר"ל דשאני התם דהנכרי עומד בצדו ומהני מדין יד [וע"ש מש"כ ליישב השגת הקצוה"ח ע"ז וע"ע מילואי חושן מה שהאריך בזה] וע"ע מחצית השקל סי' תמ"ח סק"ד [ועי' לעיל מה שהובא מהאו"ש] וע"ע מש"כ לדחות בשו"ת פנ"י ח"ב או"ח סו"ס ה' דסוגייין קאי כר' אשי דס"ל בב"מ עא ע"ב דיש שליחות לנכרי ע"ש אולם ע"ש בקצוה"ח שהעיר דלהלכה הובא דברי הגמ' ברמ"א יו"ד סי' קל"ז ס"ב ע"ש

ובעיקר ענין זה ע"ע בקה"י בכורות סימן ט"ו שחיסרון של נכרי בשליחות הוא במינוי שליחות ולא שא"א שיהיה לו שליח [הנה כדברים אלו כתב הגרע"א כתובות יא ע"א לגבי קטן והק' עליו הגרש"א מחצר ותי' הגרשש"ק שגם קנין חצר הוא ע"י מינוי והאריך בזה הגרש"ר]

**דקמא קמא אינסיך ליה**

עי' תורת חיים מש"כ בכוונת הגמ'.

**וכמאן דלא כרשב"ג**

עי' רשב"א שגם לרשב"ג אסור לכתחילה לעשות כן [ובדעת הרמב"ן החולק עי' מש"כ בריטב"א] וכתב בתורת חיים דלפי זה צ"ל דקושיית הגמ' דמשמע מדברי רב דאם לא יעשו כן יהיה אסור אפילו בדיעבד ע"ש

**אמר אביי משום דמיחזי כמקח טעות**

ורבא הק' דמ"ש רישא ומ"ש סיפא ועי' בכורות יג ע"ב שלדעת אביי כשנותן כסף עליו לבדוק וכיון שלא בדק אינו מקח טעות אך בסוגיין אמר אביי דמיחזי כמקח טעות [ועי' תורת חיים דשינה הגירסא בסוגיין מכח הסוגיא בבכורות] ועי' בחי' מהר"י שפירא שאביי בו חזר בו מדבריו בבכורות וכאן ס"ל דמועיל עכ"פ סברא זו שיחשב כמיחזי כמקח טעות ע"ש

**דאקדים ליה דינר**

ברש"י נקט דדינר לאו דווקא אלא הרבה כסף אולם בראב"ד ומאירי דנו בזה די"ל דהכוונה לדינר וסגי בזה לקנות כולו ע"ש

**בן נח נהרג על פחות משו"פ**

עי' פירש"י סנהדרין נז ע"א דהיינו משום שרק ישראל דחייב בהשבה דרשי' אמידי דהשבון קפיד רחמנא אבל עכו"ם דלאו בר השבון חייב בכל גווני ואע"ג דישראל מחיל מ"מ צערא בשעתא מיהא אית ליה ולכאורה לפי זה אין דין מיוחד לפחות משו"פ בנכרי אלא דישראל פטור מדרשא וזה לא שייך הנכרי שאין לו חיוב והשיב אולם עי' בעירובין סב ע"א דהגמ' מוכיחה מכאן דשו"פ קונה אצל נכרי כיון שהוא חשוב אצלו [ובדעת התוס' עי' מש"כ שם הריטב"א בעירובין לבאר כוונת הגמ'] ועי' סנהדרין נט ע"א "והרי פחות משו"פ התם משום דלאו בני מחילה נינהו" וע"ש יד רמה "ויש לפרש דגוים לאו בני מחילה נינהו אשתכח דפחות משו"פ לגבייהו ממונא הוי ואסור להו למישקליה" ועי' מנ"ח מצוה של"ו אות א' ובחי' הרי"ם חו"מ סי' ק"צ סק"ה.

**ואי אמרת משיכה בעו"כ אינה קונה אמאי נהרג**

עי' בתוס' שהק' דהא גם ישראל אינו קונה שיהא שלו אלא שיתחייב באונסין א"כ גם נכרי יקנה עכ"פ להתחייב מיתה ותמה הגרע"א הרי גם ישראל אינו קונה אלא בעשה קנין וא"כ בנכרי שלא עשה קנין אינו קונה ועי' קו"ש ב"ב אות ש"ח דמשיכה לנכרי לא גרע ממשיכה ברה"ר די"א דמועיל להיחשב גנב עי' תוס' ב"ק סט ע"א ובחי' ר' שלמה סימן י"ח כתב דלגבי אונסין דינו של גניבה כמתנה דסגי במשיכה לכו"ע ותי' התוס' שבפחות משו"פ שלא החסיר לישראל כלום אינו חייב בלי שיקנה וצ"ע היאך קונה קנין גמור ועי' ר"י מפאריש דהיינו ע"י שמוחל לו [וכ"כ בחי' ר' שלמה שם] ואע"פ שעל המחילה א"א לחייבו אלא עיקר חיובו הוא על דצערו וכש"כ שם ר"י מפאריש אלא דלפי הס"ד אינו חייב על הצער אלא ע"י לקיחת הממון וקמ"ל שגם בלי זה חייב אף שצער בלי שום נטילת ממון אינו חייב וכש"כ תוס' בעירובין סב ע"א מ"מ א"צ קנין גמור.

**ומאי לא ניתן להישבון**

עי' פירש"י ומה שהק' עליו התוס' ועי' קצוה"ח סי' שנ"א סק"ג מש"כ לבאר דעת רש"י

**אלא סיפא מאי עביד**

יש לעיין אולי חיובו משום שגזלו מן הישראל ועי' או"ש פ"ט מהל' מלכים דכיון דכל חיובו משום דצעריה בכה"ג לא צעריה לישראל ע"ש

**אמר ר"ה הנצוק וקטפרס וכו'** משמע שאשבורן ודאי הוי חיבור וחידושו של ר"ה הוא רק דגם ניצוק הוי חיבור וכן מבואר לק' בע"ב דפסחתו צלוחיתו ופירש"י שהוא מדין חיבור [אולם הראב"ד פי' שם באו"א] ועי' חזו"א סי' נ"א סק"ב שביאר ע"ד דברי התוס' בשם דזהו חידושו של ר"ח שחיבור אוסר שזהו חידוש אפילו באשבורן ע"ש [אך במהרש"א ומהר"ם ביארו דברי התוס' באו"א ע"ש] וצ"ב דמה לי דיש חיבור דבשלמא באופן שנגע בניצוק בזה מועיל החיבור דנחשב הכל כדבר אחד וכאילו נגע בכולו [עי' תוס' לעיל נו ע"ב ד"ה מהו לדרוך ובסוגיין ד"ה אמרו להו בסופו] אבל בהך דמתני' שאינו אלא נגיעה לטיפת יין מה לי שהוא מחובר לו סו"ס אינו תערובת ובמה יאסר ומבואר בראשונים דהיינו משום שנתחדש דע"י חיבור נחשב כתערובת והוא חומרא דרבנן ביי"נ דנחשב כאילו נתערב ועי' מש"כ בדרכי משה סי' קכ"ו אות ד'

**חיבור ליי"נ האסור רק בשתייה**

עי' רשב"א בתוה"ב (סב ע"ב) שכתב דניצוק חיבור לא אמרו אלא בניצוק ליין נסך שאסור בהנאה דיי"נ הוי חיבור אמרו ואינו נקרא יי"נ אלא יין הנאסר בהנאה ועי' ביאור הגר"א סי' קכ"ו סק"ט שכן מדויק בדברי רש"י בע"ב ד"ה אלא אך העיר שמסתימת המשנה משמע שא"צ עכבת יין בקרקעית החבית וכבר הוכיח כן הראב"ד בתמים דעים סי' קי"ג אך כבר כתבו הראשונים בסוגיין לחלק בין משפך לשאר כלים [לגבי נידון אחר] שמשפך אין דרך היין להתעכב שם משא"כ בשולי הכלי

וכדברי הרשב"א כתב נמי בחי' הריטב"א בשם הרא"ה אך מטעם אחר דכיון שיי"נ האסור בשתייה אינו אוסר אלא בנו"ט הרי ממילא בניצוק ליכא נו"ט בעליון ולכאורה יש נפק"מ שמטעם הרשב"א משמע שהוא רק באופן של נצוק אבל באשבורן כפחסתו צלוחיתו יהא אסור גם בסתם יינם ואילו מצד סברת הרא"ה יהא מותר ונפק"מ הפוכה באופן דליכא אפילו רוב שלדעת הרא"ה יהא אסור ולדעת הרשב"א יהא מותר.

**אם נצוק אוסר בשתייה או גם בהנאה**

עי' ברמב"ן שכתב דלכאורה לפי מאי דקי"ל כרשב"ג דמוכרו חוץ מדמי יי"נ בכל נצוק אין לאסור בהנאה דממילא מוכרו חוץ מדמי יי"נ שבו ולכן תמה על הרי"ף דין של משפך לאוסרו בהנאה וכתב לתרץ "וי"ל שאפילו נפלה טפה לבור אסור בהנאה עד שיפרש חוץ מדמי יי"נ או יוליך פרוטה לים" והיינו שמה שמהני למכור חוץ מדמי יי"נ אינו שבאמת לא נאסר רק הנאת אותו טיפה אלא דודאי שחל איסור הנאה על כל התערובת וכשיטת חכמים אלא דלרשב"ג ע"י שמפרש שמוכר רק יין הכשר כלפי זה נחשב כאינו תערובת ולכן גם בטיפה אחת צריך לפרש שמוכרו חוץ מדמי יי"נ ולכאורה ביאור שיטתו דמה שמצינו דניצוק חיבור ואשבורן לכו"ע חיבור אינו מדין תערובת אלא יסודו שע"י שנתחבר ליי"נ נעשה כמותו אלא שלרשב"ג יש עצה של להוליך הנאה לים המלך או למכור חוץ מדמי יי"נ וע"י זה נחשב כמפריד היין כשר מהנסך ועי' ברשב"א שחולק ולדעתו אין בנצוק אלא דין תערובת וממילא כל שאינו נהנה מן היי"נ אין לאסור. [הנה דעת הראב"ד משמע דס"ל דנצוק חיבור ונאסר בכל בהנאה עי' בתוה"ב סג ע"א מה שהביא מהראב"ד אולם הרמב"ן לעיל עא ע"ב הביא מהראב"ד שאפילו בנגע בקילוח של נצוק לא נאסר הכל מדין חבור אלא מדין תערובת]

**ההוא דנפק לבראי גזרו ביה רבנן**

צ"ב מהו טעם החילוק [הטעם שהוא רק מדרבנן עי' תוס' רי"ד] ועי' ברשב"א דגוי לא מנסך אלא מה דנפיק לבראי וכ"כ בחי' הראב"ד ומה"ט כתב שכל זה למ"ד נצוק אינו חיבור אבל למאן דאמר נצוק חיבור יש לאסור גם מה שבפנים ועי' בספר הישר לר"ת סי' תשי"ט שכתב הטעם שלא גזרו על מה שיוצא שניכר בו כח הגוי וגם לפי זה יש לאסור מה שבפנים משום נצוק וכש"כ שם ר"ת

אולם בדעת רש"י כתבו הראשונים דס"ל שגם למאי דקי"ל נצוק חיבור מ"מ לא אסרו אלא מה שיצא לחוץ ואמנם מצינו ב' נוסחאות בראשונים בטעמו של רש"י שהתוס' לעיל נו ע"ב כתבו דיין שנאסר מחמת כחו איסור קל הוא ולאיסור זה לא אמרו נצוק חיבור וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בסוגיין ואילו מדברי הריטב"א בסוגיין מבואר דטעמו דכמו שבמאי דגוואי מציל מאיסור כחו כמו כן הוא מציל מאיסור נצוק וצ"ב אך עי' בריטב"א שביאר דטעם שלא אסרו מה שבפנים דכיון שהאיסור הוא רק מחשש מגעו לכן לא גזרו רק מה שבחוץ ולכאורה י"ל שאין הטעם שחששו באמת למגע דא"כ אין מקום לחלק אלא שהוא הרחקה שלא יעשו כן ע"י נכרי דילמא יבוא ליגע [עי' רש"י לעיל ס' ע"א ד"ה חמרא] ולכן לזה סגי מה שאסרו בחוץ וא"כ מהאי טעמא יש להתיר מה שבפנים גם משום נצוק.

עי' מאירי שר"ל שאפילו אם נאמר בעלמא בניצוק אינו אוסר בהנאה אלא בשתייה בכחו י"ל שהנשאר בפנים בכלי נאסר בניצוק אפילו בהנאה "שאף זה חמור מנצוק שכלו נקרא כחוב כונה ודרך נסוך בכך" וע"ש מש"כ בקטע הבא.

1. בשו"ת חת"ס או"ח סי' ק"פ כתב בפשיטות נגד זה ע"ש. [↑](#footnote-ref-1)