שיעורי תערובת לה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – לה

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קה, א

**כבוש בכלים**

**הט"ז** (סק"א) הביא דברי האיסור והיתר (כלל ב דין ח) שאף לגבי כלים יש דין כבוש כמבושל. וכתב לגבי בשר [שלא נמלח] שנשתהה בתוך הכלי מעת לעת, וז"ל 'ומיהו אם שהה בתוכה שיעור כבישה ודאי הכלי אסור אף בדיעבד, וצריך ששים כנגד כולו אם של עץ וכ"ש של חרס, דקיימא לן כבוש כמבושל אפילו בכלים. ולא דמי לחבית יי"נ דשרי בסמ"ק לשום בו שכר לכתחילה, דביי"נ היקלו. אמנם בשל מתכת אין מצריכין ששים נגדו בדיעבד אלא כשנאסר ע"י רותחין. אך לכתחילה מותר לשרות בו פעם אחרת אע"פ ששכחו בו הבשר מעל"ע, דהא אין שורין בו הבשר השני מעל"ע, ובפחות משיעור זה אינו מפליט כלל אפילו באיסור צלול. עכ"ל. [ויש כאן ב' דינים, חדא שכלי היתר ששהה בו איסור מעל"ע נאסר, ועוד שכלי איסור אוסר היתר שנכבש בו מעל"ע].

ובט"ז העיר בדבריו כמה דבריו ונבארם:

**אם יש חילוק בין כל חרס לכלי מתכות, ודין כלי זכוכית**

**א.** בסו"ד כתב הט"ז דמה שחילק האיסור והיתר בין כלי חרס ועץ שנאסרים, לכלי מתכות שאינם נאסרים, חילוק זה לא מצינו בשום מקום. ועי' בפמ"ג שהביא חילוק בין כלי מתכות לכלי חרס ועץ לעניין עירוי, שדעת רבינו ירוחם שאין עירוי אוסר בכלי מתכות (הובא בש"ך סי' סח ס"ק לג), אמנם באמת לא קיי"ל כדברי רבינו ירוחם. ובמנחת יעקב (כלל ג סק"ה) כתב להקשות על הט"ז שהרי היא מחלוקת גדולה גבי כלי היין (סי' קלה סעי' ח) שהביא השו"ע ג' דעות בראשונים איזה כלי נאסר מיין נסך ששהה בו, שיש אומרים שרק כלי חרס נאסרים, ויש מוסיפים של עץ ושל עור, ויש מי שמוסיף של אבן ושל מתכת. וא"כ מבואר להדיא שיש המחלקים לעניין דין כבוש בין כלי עץ שנאסרים לבין כלי מתכת שאינם נאסרים, ואף שהשו"ע שם מסיק להחמיר אף לעניין כלי מתכות, מ"מ איך כתב הט"ז שלא מצינו חילוק זה בשום מקום. והמנחת יעקב (שם) מסיק להחמיר בכלי מתכת, וכמו שמצינו שהחמיר השו"ע לעניין כלי היין. ודעת היד יהודה (סק"א ד"ה ולגבי כלי מתכות) להקל בכלי מתכות כמ"ש האו"ה דדבר מסתבר הוא שאין כלי מתכת בולעים מחמת כבישה לחוד בלא בישול [והיד יהודה לשיטתו שביאר שכל עניין הכבישה נעשה ע"י ריכוך החתיכה, וא"כ זה לא שייך בכלי מתכות שאינם מתרככים כלל משהיית מים בהם, משא"כ כלי חרס ועץ שמתרככים מעט ע"י המים].

**ולעניין** כלי זכוכית כתב הפמ"ג שהמיקל בהפסד מרובה לא הפסיד, ולכאורה צ"ב שכיון שהמנחת יעקב דימה דין כלי היין לכל דיני כבוש, הרי בכלי היין כו"ע מודו שכלי זכוכית אינם נאסרים (כמבואר בשו"ע שם), וא"כ מבואר שכלי זכוכית אינם בולעים מחמת כבישה. וכן מבואר ביד יהודה להתיר בכלי זכוכית, ונראה להלכה שאין להחמיר בכלי זכוכית.

**אם נאסר הכלי כדי קליפה או בכולו**

**ב.** עוד הקשה הט"ז, דבאו"ה כתב שצריך לשער כנגד כולו, וקשה מהא דמבואר בסי' קלה דכלי היין שמכניסים לקיום אינם אסורים אלא כדי קליפה, ואמאי לא נאסר הכלי כולו כיון ששהה בו היין יותר מעת לעת. אמנם שאר האחרונים נקטו כדבר פשוט שנאסר כל הכלי, ולתרץ קושיית הט"ז הביא החוו"ד (סק"א) מהש"ך (סי' קלה ס"ק לג) שתירץ דהתם מיירי בכלי שאין אנו יודעים בודאי ששהה בו היין מעל"ע, ולכן אין אוסרים אותו יותר מכדי קליפה. והיד יהודה דחה את תירוצו של הש"ך, דהא כל עניין כלי שמכניסו לקיום הוא יין ששוהה בכלי ג' מעל"ע, ומסתמא יודע הוא ששהה היין בכלי זמן רב, וא"כ דוחק עצום הוא לומר שכל דברי השו"ע שנאסר כ"ק הוא רק בכלי שאינו יודע אם היין שהה בו מעל"ע, ולכל הפחות היה לשו"ע לפרש שכלי ששהה בו היין מעל"ע נאסר כולו. וכתב היד יהודה (ד"ה עוד כתב הט"ז) ליישב דיין שאני שאינו אוסר את הכלי יותר מכדי קליפה, דאף שנבלע בכל הכלי ככל כבוש מ"מ היין שבתוך הכלי כלה ונאבד ולא נשאר בו טעם, ורק מה שבקליפת הכלי עדיין לא כלה ונאבד ואוסר, ולכן אי"צ הכלי הכשר יותר מהקליפה. אבל כ"ז דוקא ביין שהוא קלוש, שידעו חז"ל שכלה בדפנות הכלי כמ"ש הרשב"א (שו"ת סי' תקעה) והר"ן (חולין מ:) לעניין יישון י"ב חודש שלא נאמר אלא ביין

**כלי איסור ששהה בו היתר מעת לעת**

**סר הכלי כדי קליפה או בכולות, ודין כלי זכוכית לא מהני משום איסור דבוקיעור ששים אף בלא דנימא איסור דבוקי אינו מבשל אפילו אם המג.** עוד הקשה הט"ז, על מה שמבואר באו"ה שכלי איסור אוסר ע"י כבוש, דאינו מובן דהא כבוש אינו נעשה אלא אחר שעבר מעל"ע, ואז הרי הטעם שבכלי כבר נפגם ואיך יאסור, וכן הקשה הש"ך (סק"ב).

**ובמג"א** (סי' תמז סקט"ז) כתב לבאר דמיירי שנתן את ההיתר לתוך הכלי מיד לאחר שהוציא את האיסור משם, אמנם באחרונים (כו"פ סק"א, חזו"א סי' קיט סק"ו) כתבו שתירוצו אינו מובן, דמ"מ עד שיבא לאיסור כבר יעבור מעל"ע, ואחר מעל"ע אינו אוסר כיון שכבר נפגם הטעם.

**והחוות** יאיר (סי' קד) וכן הכו"פ (סק"א) כתבו ליישב, שכל כבוש מעל"ע אין הכוונה שאחר שיעבור מעל"ע יוצא הטעם וקודם לכן לא יוצא מידי, אלא הטעם יוצא מעט מעט, אלא שרק לאחר מעל"ע יוצא טעם בשיעור נתינת טעם. וא"כ אם משים היתר בכלי של איסור מיד לאחר שמוציא את האיסור, נמצא שכל המעל"ע נבלע בכלי טעם איסור מושבח. ובחוו"ד (סק"א) הקשה ע"ז, חדא שמ"מ כל זמן שלא עבר מעל"ע אין כאן שיעור נו"ט לאסור, וכיון שבסוף המעל"ע הטעם פגום, נמצא שאין כאן טעם איסור בשיעור של נתינת טעם. ועוד הקשה שכל יסודו של החוו"י שבכבוש יוצא הטעם מעט מעט צ"ע, דאם כן דבר שנאסר במשהו כגון מין במינו לרבי יהודה או חמץ בפסח, יאסר בצונן מיד, דהא פליטה כל שהוא יש בכוחה לאסור. וכתב היד יהודה (ד"ה ובגוף הדין) דיש ליישב שבאמת כל זמן הכבישה נפלט הטעם מעט מעט, אלא שכיון שהוא טעם מועט וקלוש מהני לזה הדחה, ובאמת כל איסורי משהו ששהו אפילו בצונן מיד אוסרים, אלא שמהני לזה הדחה [אא"כ עבר מעל"ע שאז כבר לא מהני הדחה].

**ובביאור** הלכה (סי' תמז ס"ח ד"ה אם) הביא מהמאמר מרדכי [במשנ"ב כ"כ גם בשם הבית הלל והפר"ח ולא נמצא מקומם עי' בבדי השולחן שהעיר] תירוץ חדש, שכלי שעומד עם רוטב לא נפגם טעמו לעולם, ורק כשהוא ריקן נפגם הטעם, וא"כ שייך שכלי איסור יאסור היתר ע"י כבישה. אמנם כתב החזו"א (או"ח סי' קיט סק"ו ד"ה ובמ"ב) להקשות, דהא מבואר להדיא בטור סי' צד שאם בישל בשר בכלי ואח"כ בישל בכלי מים, שמחשבים מעל"ע משעת בישול הבשר ולא משעת בישול המים, הרי להדיא שאף בזמן שהכלי אינו ריקן מ"מ נפגם הטעם שבכלי.

**ולעניין** דינא קיי"ל כהש"ך והט"ז שדחו דברי האו"ה, ואין לאסור היתר ששהה בכלי איסור אא"כ הוא דבר חריף.

**כבוש בקרח**

**הפמ"ג** כתב לדון אם דבר ששהה בקרח הוי כבוש, ומסיק שנראה להלכה להקל עכ"פ בהפסד מרובה. אמנם באמת מפורש הדבר בסי' קד להדיא, שעכבר בשומן הוי כבוש רק בזמן שהשומן מתנועע, אבל כשהשומן קשה אין לזה דין כבוש, וא"כ גם לעניין הקרח יש להתיר.

**שאלה בעניין כבד ששהה מעל"ע ברטיבות היוצאת ממנו**

**והנה** יש חשש המצוי בעניין דבר כבוש, מי שיש לו כבד קודם צלייתו, ומצוי הרבה שמצטבר רטיבות בתחתית הכלי או השקית שמונח שם הכבד, וצריך ליזהר שלא ישהה הכבד כ"ד שעות באותו כלי. ויל"ד אם שכח ושהה שם הכבד יותר מעל"ע מה דינו.

**ונראה** שכיון שמבואר להקל שרק מה שתוך הכבישה נאסר, א"כ אין הכבד נאסר אלא בחלק שהיה מונח בתוך הרוטב, ואם אינו יודע איזה חלק מהכבד היה מונח בתוך הרוטב, לכאורה יש להתיר את הכבד מדין ביטול ברוב.

**אלא** די"ל דאין להתיר בזה משום ביטול יבש ביבש, שהרי כל מקום שאם יבשלם יתן טעם אסור, וא"כ צריך ששים כנגד מקום האיסור, ואף אם יבא לבשל את הכבד עם עוד חתיכות או עם הרבה מים, מ"מ יש לחשוש שלא לצרף את הרוטב לשיעור ששים, דהנה הפמ"ג סי' קט (ש"ד סק"ג) הביא מחלוקת המנח"כ (ח"ב פ"ג) והמנחת יעקב (כלל לט סק"ד), דדעת המנחת כהן דכל שאין בחתיכה עצמה ששים כנגד האיסור יש לחשוש שמא יבשלם ויתן טעם, ואין לצרף הרוטב לששים. והמנחת יעקב היקל, דכיון שעתה מבשלם עם רוטב הרי אינו נו"ט, ובפמ"ג נשאר בצ"ע אם להקל בהפסד מרובה. ועי' ביד יהודה (שם סק"ב) שכתב להחמיר בודאי כדעת המנח"כ, ולפי"ז לעולם צריך ששים בכבד עצמו כנגד מה שנאסר ואין לצרף שאר הכבדים והרוטב לשיעור ששים.

**ואף** לדעת המנחת יעקב שהיקל לצרף הרוטב לששים, אפשר דכאן לא מהני משום איסור דבוק, ועי' ש"ך סי' צו (סק"ט) שהביא דעת הלבוש שחושש בזה לאיסור דבוק, והש"ך חלק עליו, אמנם ברע"א שם דקדק מהאו"ה כדעת המהר"ם מלובלין והלבוש, וכן דעת הפמ"ג להחמיר, וכן הביא גם מהכו"פ.

**ובמקום** שאינו יודע בודאי אם שהה הכבד מעל"ע או לא, יש לומר שיש להקל להתיר את הכבד ע"י צליה. דהנה דעת המחבר (סי' סט סעי' טו) דבשר המלוכלך בדם שהיה כבוש במים מעל"ע יש להתירו ע"י צלי, אבל הרמ"א פליג, ומ"מ אם היה ששים במים התיר הרמ"א. וכתב הש"ך (שם ס"ק סא) שהמהרש"ל החמיר גם כשיש ששים במים, ומסיק הש"ך שיש לסמוך על המחבר והרמ"א להתיר ע"י צלי, כיון שבלא"ה יש מתירין כל כבוש ע"י צלי. ומבואר בש"ך דאף דקיי"ל שצלי אינו מתיר איסור שנבלע ע"י כבישה, מ"מ במקום ספק יש לסמוך על דעה זו, וא"כ אפש"ל שבכל ספק כבוש אפשר להתיר ע"י צלי.

**● השיעור נמסר בימי שישי בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**