א - בטעם טהרת כתמים מדאורייתא, ובגדרי טומאת כתמים דרבנן
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ב / שיעורים כתמים

**סימן א**

**בטעם טהרת כתמים מדאורייתא, ובגדרי טומאת כתמים דרבנן**

סימן זה לא נסדר כראוי ונכתב לפו"ר

**א**

א] ביסוד טהרת כתמים מדאורייתא, מבו' בד' הרמב"ן ועוד מרבוותא בדף נ"ו ב' דהוא רק מכח דינא דהרגשה, - אך רבים מהאחרונים נקטו דמלבד טהרת כתמים מכח דינא דהרגשה, גם מטהרינן משום דכתיב דם יהי' זובה בבשרה ולא כתם, דמזה נלמד דכל דיש צד דהוא מעלמא טהור,[[1]](#footnote-1) וכ"נ בד' התוס' בכ"ד שכתבו דטהרת כתמים הוא משום דתלינן דהוא מעלמא, אך י"ל דהיינו דאלמלי הצד מעלמא הי' לנו לומר שהרגישה ולאו אדעתה, ואכמ"ל.

וצ"ע לדעת הרמב"ן ודעימיה מסוגיית הגמ' לקמן ס' א' דאין תולין כתם בכתם, משום דשמא הוא מעלמא, ומבו' דבכל כתמים איכא ספק דמעלמא, אך י"ל דאף דאיכא צד דמעלמא, מ"מ אין צד זה ראוי לטהרה, וכל הא דמטהרינן לה הוא מכח דראתה בלא הרגשה.

ב] גם צ"ע מסוגיית הגמ' לעיל ט"ו א' דס"ד לדמות טומאת כתמים לטומאת מעל"ע, ומשני דבכתמים שור שחוט לפניך ובמעל"ע אין שור שחוט לפניך, ומבו' דבכתמים ג"כ אין הטומאה אלא מספק דומיא דמעל"ע, אלא דשאני כתמים דשור שחוט לפניך, דאי נימא דליכא צד מעלמא הראוי לטהרה מדינא, הרי ל"ב להא דשור שחוט לפניך, ול"ד כלל למעל"ע דטומאתו היא מכח הספק.

**ב**

ג] ובהא דמשני ר"י מדיפתי דמודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן, פירש"י דהוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, והתוס' פירשו לדעתו דאם ידוע שלא הרגישה טהורה, ונחלקו ע"ז דאפי' מוחזק לן שלא הרגישה טמאה הואיל וראתה דם נדות, ומבו' בדבריהם דלדעת רש"י לא אסרו חכמים אלא היכא דיש לחוש שהרגישה ולאו אדעתה, והערול"נ כתב לדון בזה, עיי"ש.

והאחרונים עמדו בדעת רש"י, דמנ"ל דכל הא דהיא טמאה מדרבנן הוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, ומ"ט לא ניח"ל לפרש דאף אם לא הרגישה גזרו חכמים טומאה, משום דמיחלף בנדה דאורייתא, וכמש"כ התוס'.

ד] ובד' הרשב"א והריטב"א מבו' לכאו' כד' רש"י, והוא ממשה"ק לעיל ג' א' דמ"ט כתמים טמאים לדעת שמאי דלא חייש דארגשה ולאו אדעתה, ובע"כ יש לנו לומר דעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, וכתבו דכל דנחוש לטעות ודעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, י"ל גם דטעתה וארגשה ולאו אדעתה, והרי דעיקר טומאת כתמים הוא משום החשש שראתה בהרגשה, דאם טומאת כתמים הוא משום דגזרו חכמים טומאה אף שלא הרגישה, מ"ט הוצרכו לפרש דלשמאי חיישינן שהרגישה ולאו אדעתה, ומעיקרא מאי קשיא להו, (וכמש"כ כן הנוב"י דלדעת התוס' מה"ט הוא דגזרו כתמים לדעת שמאי), וצ"ב וכנ"ל דמנ"ל הך מילתא.[[2]](#footnote-2)

ה] וי"ל שלמדו הרשב"א והריטב"א לזה מכח מש"נ לעיל סק"ב להקשות בסוגיית הגמ' לעיל ט"ו א' דמדמינן כתמים לטומאת מעל"ע, והרי דטומאת כתמים אינה מכח הספק, ולדעתם הרי בכתמים ליכא צד דמעלמא הראוי לטהרה, ומ"ט אמרו דטומאת כתמים אינה אלא מספק, ובע"כ משום דעיקר טומאת כתמים הוא משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, אך ד' רש"י לא נתישבו בזה, שהרי לדעתו עיקר טהרת כתמים הוא משום הצד דמעלמא, וזהו מה שאמרו לעיל שם דשור שחוט לפניך.

**ג**

ו] ובגמ' משני רב אשי דשמואל דאמר כר' נחמי', והתוס' פירשו דהיינו דלעולם הטהרה מדאורייתא היא משום דלא הרגישה, ואך דקשיא לי' דמ"ט אמר שמואל דטהורה היא, הרי טמאה היא מדרבנן, וע"ז משני דהיינו כר' נחמי' דכל דבר שאינו מקב"ט אינו מקבל כת

אך בפירש"י כתב דטעמא דשמואל לאו משום הרגשה אלא כר' נחמי' ס"ל וכו' ולא איירי שמואל בהרגשה כלל, והשב יעקב והסד"ט והנוב"י פירשו בדעתו, דלרב אשי הא דמטהר שמואל בכה"ג ואינה טמאה מדאורייתא, אי"ז כלל משום דליכא הרגשה, אלא משום דאכתי איכא חשש דמעלמא, וכ"נ בפירש"י בכ"ד שפירש טהרת כתמים משום דאי"ז ודאי מגופה, וכ"ה בפירש"י בב"ק ובחולין דהוא משום דבעינן שתראהו מבשרה ולא שתמצאהו בבגדה, והיינו משום דאי"ז ודאי מגופה.

אך הבינת אדם כתב דלעולם עיקר הא דמטהר שמואל הוא משום הרגשה, אלא דהא דקאמר שמואל דטהורה אף מדרבנן הוא משום דהוי דבר שאינו מקב"ט, - אך צ"ע היאך זה מתישב בל' רש"י דלא איירי שמואל בהרגשה כלל, וביותר צ"ע, דא"כ מהו שכתב רש"י דכל הנך תיובתא לאו קו' היא, והרי פרכינן גם ממתניתין דחייבין בקרבן, והרי דטמאה מדאורייתא, ובע"כ דהטהרה לשמואל אינה כלל משום דבעינן הרגשה, אלא משום דאיכא צד דמעלמא, והבינת אדם שם נדחק דמש"כ רש"י דכל הנך תיובתא לאו קו' היא, קאי על התיובתות האחרונות, עיי"ש.

ז] ואמנם צ"ע דמנ"ל לרש"י הך מילתא דרב אשי פליג וס"ל דהא דמטהר שמואל אי"ז משום דליכא הרגשה, אלא משום דאיכא צד דמעלמא ופליג על הגמ' לעיל דפשיט"ל דאין לטהר בבדקה קרקע עולם אלא משום דליכא הרגשה, אך ליכא בזה צד דמעלמא, - ואף אי נימא דמשמע כן בסוגיית הגמ', מ"מ היכן נתפרש ד"ז בדברי רב אשי עצמו, שהרי לא פירש רב אשי אלא את טעם הטהרה מדרבנן, ולא פירש כלל טעם הא דאינה טמאה מדאורייתא.

**ד**

ט] והנה בעיקר דינא דכתמים יש להעיר, דלכאו' מהא דמטהרינן כשמצאה על דבר שאינו מקב"ט ובמצאה על בגדי צבעונין, אף כשהוא ודאי מגופה, מבו' דלא גזרו חכמים טומאה על הדם היוצא ממנה שלא בהרגשה, אלא כשתמצאנו, וכ"ז שלא מצאתו אכתי אינה טמאה, וכשתמצאנו היא טמאה למפרע, וע"כ הוא די"ל דכל שמצאתו ע"ג דבר שאינו מקב"ט ובגדי צבעונין טהורה.

י] אך מכ"ד מבו' דלא כן, והוא, חדא, מהא דכל היד המרבה לבדוק בנשים משובחת, וכתב המער"ק דהוא משום דמדרבנן טמאה אף בלא הרגשה, והרי דאף קודם שמצאה הדם טמאה, - ועוד, הוא מש"כ הבית מאיר דאם הרגישה זיבת דבר לח אף אם אי"ז חשוב כהרגשה, מ"מ ודאי היא צריכה לבדוק שמא הוא דם, דכיון דאיכא לברורי ודאי דצריך לברר, ואם אין האיסור אלא כשמצאה, וכ"ז שלא מצאה היא טהורה בודאי אף להצד שראתה דם, מ"ט היא צריכה לבדוק.

עוד מצינו כן בדינא דעבר הוסת ולא בדקה דטמאה, אף שלא הרגישה, וכתב החוו"ד דהוא משום דחיישינן שראתה שלא בהרגשה, וכן בהא דבעינן בדיקות בז' נקיים וכתב הלחו"ש דהוא משום דשמא ראתה שלא בהרגשה.

יא] ולכאו' בע"כ מזה, דאף דהדם טמא בלא הרגשה, מ"מ כל שנמצא הדם ע"ג דבר שאינו מקב"ט או ע"ג בגדי צבעונים טיהרו את הדם, - ובבגדי צבעונים י"ל דהי' טעם לטהר, כדי שלא יטעו לטמאות שלא כדין, אך בדבר שאינו מקב"ט צ"ב.

והניחא למש"כ התוס' דלא טימאו את האשה כשהבגד טהור, שמא יש מקום להבין דהוי זה טעם לטהר את הדם, וכמש"כ הסד"ט דלא רצו לטמא את האשה כשהדבר שעליו הדם טהור, וצ"ב, - אך למש"כ הרשב"א דהוא משום דהו"ל דבר שאינו מצוי, או למש"כ רבינו יונה והר"ן דכל מה שטימאו את האשה הוא אטו שטימאו את הבגד, בע"כ דעיקר הטומאה היא ע"י המציאה.

יב] והנה אמנם בהא דעבר הוסת ולא בדקה טמאה, י"ל דהוא משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, וי"ל דמשום חזקת הוסת חיישינן לה, אך א"כ תיקשי דהדין נותן דאם בדקה ביום הוסת ומצאה טהורה, ואח"כ מצאה כתם שהוא ודאי מגופה תהא טמאה, דמשום חזקת הוסת חיישינן דארגשה ולאו אדעתה.

**ה**

יג] ונראה דזהו שהוצרך הרשב"א לפרש דטעם טומאת כתמים הוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דהיד המרבה לבדוק משובחת, אי"ז משום דשמא ראתה בלא הרגשה, דהרי ראי' בלא הרגשה אינה מטמאה כלל, אלא משום דשמא הרגישה ולאו אדעתה, וכן מה"ט הוא דאם עבר הוסת ולא בדקה טמאה.

ולפ"ז לא תיקשי דהרי לא טימאו חכמים בלא מציאה, דבהא דכל היד המרבה לבדוק, הרי כיון דחששו חכמים לארגשה ולאו אדעתה, הרי דמכח זה יש לה לבדוק, ואף דלא טימאו חכמים בדיעבד מכח זה כשנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט, מ"מ כיון דאם באמת הרגישה היא טמאה, שפיר יש להצריכה לבדוק.[[3]](#footnote-3)

יד] ובהא דעבר הוסת ולא בדקה טמאה, י"ל דהיינו משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, ומ"מ אם בדקה ונמצאת טהורה ואח"כ מצאה כתם י"ל דשפיר היא טהורה, דכל דהחשש שראתה הוא מכח מציאת הכתם, הרי דבזה דינא הוא דאם מצאה ע"ג דבר שאינו מקב"ט טהורה, ובכה"ג לא חיישינן דארגשה ולאו אדעתה, אך אם לא בדקה, דמצ"ע חיישינן שראתה בהרגשה, שפיר יש לחוש לכך, דרק במציאה שחוץ לגופה הוא דלא חששו לארגשה ולאו אדעתה אלא כשמצאה ע"ג דבר המקב"ט, וכמש"כ הרשב"א בשם רבינו יונה, אך במציאה שבגופה חששו לעולם לארגשה ולא אדעתה,[[4]](#footnote-4) ועד"ז י"ל גם בבדיקות דז' נקיים, דכיון דחששו חכמים דארגשה ולאו אדעתה, הרי דבז' נקיים מכח דין ז' נקיים חיישינן להכי, ורק אם בדקה ואח"כ מצאה כתם, ובאנו לחשוש לכך מכח מציאת הכתם, הרי דדינא הוא דמציאת כתם ע"ג דבר המקב"ט אינה מעוררת חשש, (ושמא י"ל כן גם בהא דכל היד המרבה לבדוק וכו').

אך התוס' לטעמייהו דס"ל דהא דטיהרו בדבר שאינו מקב"ט הוא משום דלא רצו לטמאות האשה כשהבגד טהור, הרי שפיר י"ל דהא דטימאו חכמים כתמים הוא משום דטימאו אף ראי' בלא הרגשה, וזהו גם טעמא דאם עבר הוסת ולא בדקה טמאה ודבעינן בדיקות בז' נקיים, ומ"מ כשנמצא הדם ע"ג דבר שאינו מקב"ט טיהרוהו למפרע, וכנ"ל.

**ו**

טו] ואמנם באמת גם לדעת התוס' רחוק לומר דמכח הא דנמצא הכתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט טיהרו את הדם למפרע, אף דמעיקרא הי' הדין דטמא הדם בלא הרגשה.

וע"כ שמא י"ל ע"ד מש"נ גם לדעת התוס', דהא דטימאו חכמים ראי' בלא הרגשה, הוא רק כשמצאה, ואך דל"ב מציאה ודאית, וגם כשמצאה מציאה הראוי' לספק שראתה, סגי בכך לטמאה, על הצד שראתה, וע"כ ביום הוסת ובז' נקיים כיון דחיישינן שראתה גם בלא מציאה, הרי דאם באמת ראתה דם ה"ה טמאה.[[5]](#footnote-5)

ואמנם גם לפ"ז נראה דלא נימא דאם בדקה ביום הוסת או בז' נקיים ואח"כ מצאה כתם שהוא ודאי מגופה ע"ד דבר שאינו מקב"ט תהא טמאה, והיינו משום דבכה"ג כיון דמכח יום הוסת וז' נקיים בפנ"ע ל"ה חיישינן שראתה, וכל הא דחיישינן שראתה הוא מכח מציאת הכתם, הרי דכל תורת המציאה דהדם הוא מכח מציאתו בכתם, וכיון שמצאתו ע"ג דבר שאינו מקב"ט אין מציאה זו ראוי' לטמאה.[[6]](#footnote-6)

טז] ועד"ז נראה במה שהעירוני, דבכל קינוח בדבר שאינו מקב"ט, אם לא קינחה היטב, וודאי נשתייר מן הדם על בשרה, מ"ט אינה טמאה, - ולהנ"ל נראה, דאף דמכח מציאת הדם על עד הקינוח ידוע לה שיש דם על בשרה, מ"מ כיון דגם הידיעה שיש דם על בשרה הוא מכח מציאתו על עד הקינוח, הו"ל ככתם הנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט.

ויש להוסיף, שהרי לעולם כשקינחה, יודעת היא דקודם לכן הי' הדם על בשרה, ואפ"ה היא טהורה, וי"ל דליכא נפ"מ אם יודעת היא שהי' הדם קודם לכן, או שיודעת היא שיש שם דם עכשיו, ודו"ק.

**ז**

יז] והנה בעיקר מש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דכתמים דרבנן הוא מכח דינא דהרגשה, כבר עמדו בזה מסוגיית הגמ' לעיל ג' א' ומד' הרשב"א והריטב"א שם, דמבו' דלא חיישינן כלל שראתה בלא הרגשה, אלא או דראתה בהרגשה, וארגשה ולאו אדעתה או כסבורה הרגשת מ"ר הוא, או דאתא מעלמא, וע"כ כל הא דמטמא הלל מעל"ע למפרע הוא משום דכסבורה הרגשת מ"ר הוא, ושמאי דלא חייש להכי מטהר, וזהו דפרכינן דלשמאי דלא חייש דארגשה ולאו אדעתה, מ"ט מטמאינן בכתמים, ולפ"ז בע"כ דטהרת כתמים הוא משום הצד דהוא מעלמא, ולמש"כ האחרונים די"ל דל"ה מטהרינן משום שראתה בלא הרגשה, משום דחזקת דמים בהרגשה, והוא בצירוף הצד דהוא מעלמא, ניחא.

יח] ולדעת התוס' י"ל דבאמת בכתמים לזמן מרובה יש לנו לתלות דארגשה ולאו אדעתה, כמש"כ התוס' בריש סוגיין, ודעת כמה מרבוותא דהיינו מדאורייתא, והוא מסתבר טפי מלומר שראתה שלא בהרגשה, כיון דחזקת הדם שבא בהרגשה, ורק בבדקה קרקע עולם דידוע דלא הרגישה וידוע דהוא שלא מעלמא, אמרינן דראתה בלא הרגשה, - אך בטומאת מעל"ע אין לתלות בראי' בלא הרגשה, דכיון דראתה עכשיו בהרגשה, מהיכ"ת נימא דהיתה ראי' זו מעל"ע בלא הרגשה, וכל הצד לטמאה הוא משום דארגשה ולאו אדעתה, דהוא מסתבר טפי.

יט] ואמנם כ"ז מתישב לדעת התוס' דמטהרינן בכתמים משום הצד דהוא מעלמא, וע"כ י"ל דאף דבזמן מרובה תלינן דארגשה ולאו אדעתה, מ"מ מטהרינן מדאורייתא בכתם שמזמן מרובה, משום הצד דהוא מעלמא, ואם משכח"ל כתם שהוא ודאי מגופה והוא מזמן מרובה, תהא טמאה מדאורייתא.

אך לד' הרמב"ן ודעימי' דכל עיקר טהרת כתמים מדאורייתא הוא משום דראתה בלא הרגשה, הרי בע"כ גם בזמן מרובה לא חיישינן לארגשה ולאו אדעתה, ותלינן שראתה בלא הרגשה, וצ"ע דהוא דלא כסוגיית הגמ' לעיל.

**ח**

כ] וי"ל דמזה הוא שלמדו הרשב"א והריטב"א דעיקר טומאת כתמים דרבנן הוא משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, וע"כ לעולם י"ל דקרוב טפי לתלות שראתה בלא הרגשה מלתלות דארגשה ולאו אדעתה, ומה שאמרו בגמ' דטעמא דשמאי הוא משום דלא חיישינן דארגשה ולאו אדעתה, וטעמא דהלל הוא משום דכסבורה הרגשת מ"ר, היינו משום דעל הצד שראתה בלא הרגשה הרי באמת היא טהורה, וכל הצד לטמאותה הוא משום דחיישינן שראתה בהרגשה, ובזה נחלקו שמאי והלל אם חיישינן להכי.

ואשר זהו גם הא דפרכינן דמ"ט מודה שמאי בכתמים, דהרי אם ראתה בלא הרגשה אינה טמאה, וכל הא דטימאו חכמים הוא משום דחששו שהרגישה ולאו אדעתה, ולשמאי הרי אדרבה כיון דלא הרגישה יש לנו לתלות שהוא מעלמא,[[7]](#footnote-7) וע"ז כתבו דכיון דבשוק של טבחים לא עברה, יש לתלות דארגשה ולאו אדעתה.

כא] והנה הרשב"א והריטב"א לעיל שם כתבו דאף די"ל דעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, מ"מ כל דבאנו לתלותת דעברה ולאו אדעתה, הרי י"ל גם דהרגישה ולאו אדעתה, וע"כ מודה שמאי בכתמים.

ולפ"ז יש מקום לומר וכמדומני ששמעתי כן מכבר דה"נ הוא להיפך, דאף דמדינא אין לתלות כתם מעלמא, דבשוק של טבחים ולא עברה, ואין לתלות דעברה ולאו אדעתה, מ"מ בה במידה שבאנו לטמאותה משום דשמא ארגשה ולאו אדעתה, הרי דכלפי חשש זה, יש לתלות שעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, - ונמצא דאף דמדאורייתא אין לטהר כתם מכח הצד דהוא מעלמא, מ"מ כלפי תקנת כתמים דרבנן, שפיר הי' לנו לתלות דהוא מעלמא, אלא שהחמירו חכמים לטמאות מספק, - וזהו דמדמינן לעיל ט"ו א' דטומאת כתמים דמי לטומאת מעל"ע, דגם טומאת כתמים היא מכח הספק דהוא מגופה, אלא דחמירי כתמים דשור שחוט לפניך.[[8]](#footnote-8)

**ט**

כב] והנה לדעת רש"י דעיקר טהרת כתמים הוא משום גזה"כ דבבשרה ולא כתם דכל דאיכא צד דמעלמא טהורה, בפשוטו נמצא דלדעת שמואל איכא ב' טעמים בטהרת כתמים, חדא, דבבשרה ולא כתם, ועוד, משום דהוי ראי' בלא הרגשה, וכ"כ האחרונים בדעת התוס'.

ולפ"ז יש להעיר קצת בהא דנקט ר"ע במתניתין נ"ח ב' רק לדינא דבבשרה ולא כתם, ולא נקט לדינא דהרגשה, - ובפשוטו י"ל דהוא משום דבזמן מרובה אין לטהר מכח דינא דהרגשה, וכמש"נ לעיל בדעת התוס'.

אמנם בד' רש"י לא מצינו מקור לזה דבזמן מרובה תלינן דארגשה ולאו אדעתא, ולדעתו י"ל דהא דהוצרך ר"ע להא דבבשרה ולא כתם, לדעת שמואל דבלא"ה כתמים אינם טמאים מדאורייתא משום דליכא הרגשה, דכל הא דטיהרו חכמים בכתמים במקום דאיכא תלי', הוא רק מכח הא דמדאורייתא טיהרה תורה בכל כתם מכח הצד דמעלמא, ואך דהחמירו חכמים שלא לטהר בכה"ג דהוא צד בעלמא, אך כל שיש תלי' לפנינו אכתי קיימא הטהרה דבבשרה ולא כתם, אך אם משום הא דמדאורייתא אין ראי' בלא הרגשה מטמאה, הרי דכיון דמדרבנן חששו דארגשה ולאו אדעתה, או דמדרבנן טימאו ראי' בלא הרגשה, ל"ה מטהרינן לה מכח התלי' דמעלמא.

כג] ונראה דגם בטהרת דבר שאינו מקב"ט י"ל לדעת רש"י, דכל הא דמטהרינן הוא רק היכא דאיכא צד דאינו מגופה, דכיון דמציאת הכתם במקום זה היא המעמידה את הצד שהוא מגופה, הרי דבזה מטהרינן במציאה על דבר שאינו מקב"ט, אך כלפי דין הרגשה, הרי דאף לרש"י לטעמי' דהא דטימאו חכמים הוא משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, הרי אין הספק שייך למציאה עצמה, אלא דמכח המציאה ידוע לנו שיצא דם מגופה, ואחר שיצא דם מגופה יש להסתפק שמא הרגישה, ובזה אין לטהר כשמצאה ע"ג דבר שאינו מקב"ט.

וע"כ זהו שאמר רב אשי דדינא דשמואל אינו משום הרגשה, אלא משום דאיכא צד דמעלמא, ובזה הוא שהקילו דכל שהוא על דבר שאינו מקב"ט טהורה, - וי"ל דגם ר"י מדיפתי דאמר דמודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן, לא פליג על דינא דכתמים ע"ג דבר שאינו מקב"ט טהורים, אלא דס"ל דהכא כיון דהוא ודאי מגופה וכל הא דאינו טמא מדאורייתא הוא משום דהוי בלא הרגשה, ה"ז טמא מדרבנן אף כשמצאתו ע"ג דבר שאינו מקב"ט, - וע"ז הוא שנחלק רב אשי דגם בבדקה קרקע עולם יש לטהר מכח הא דהוא דבר שאינו מקב"ט, כיון דגם בזה איכא צד מעלמא ויש בזה להטהרה דבבשרה ולא כתם.

כד] וי"ל עוד בזה, למש"כ הערול"נ בדעת רש"י דמכח דפעמים דארגשה ולאו אדעתה, טימאו חכמים לכל כתם אף כשראתה שלא בהרגשה, ולפ"ז י"ל כמש"נ לעיל לדון דלא שייכא הטומאה למציאה כלל, דכיון דטימאו חכמים ראי' בלא הרגשה, הרי ראי' זו טמאה אף קודם המציאה, וע"כ אין מקום לטהר כלל כשמצאה ע"ג דבר שאינו מקב"ט.

כה] וי"ל עוד, דאף אם טומאת כתמים הוא משום החשש דארגשה ולאו אדעתה, מ"מ כיון שחששו חכמים למכשול זה דהרגישה ולאו אדעתה, יש לטמאות גם כשנמצא הכתם ע"ג דבר המקב"ט, דגם בכה"ג יש לחוש למכשול זה ואין מקום לחלק בכך, - ורק בהא דכתמים טהורים מדאורייתא משום דבבשרה ולא כתם, הרי דהתם הא דמטמאי רבנן אי"ז משום דחששו למכשול להצד שהוא דם, שהרי גם מדאורייתא יש לחוש לצד זה, ואפ"ה דינא הוא דספק דם טהור, ואי"ז כלל כמכשול, אלא הוא משום דביטלו חכמים לטהרת בבשרה ולא כתם, ובזה י"ל דלא ביטלו חכמים לטהרה זו במקום שנמצא הכתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט.

כו] ובהך מילתא שנתבאר דטהרת כתמים הוא רק כשהטומאה היא מכח המציאה, עמש"נ בסימן ט' לפרש בזה לד' הריטב"א י"ד א' דבעד שאינו בדוק ל"ד לכתם, והיינו דהתם אין הטומאה מכח המציאה, וע"כ התם יהא טמא אף בדבר שאינו מקב"ט, עייש"ה.

??בס' שערי דעה סימן קפ"ג סק"א כתב במש"כ השו"ע שם דאינה טמאה עד שתרגיש, שעמדו הש"ך והתוה"ש שם שהרי טמאה גם בלא הרגשה בטומאת כתמים, דהוא משום דהשו"ע שם כתב דטמאה בפנים כבחוץ, וזה רק כשהרגישה, ולכאו' מבו' בדבריו דטומאת כתמים אינה חלה אלא כשנמצא הכתם.

עמש"נ במ"מ בדף נ"ב ב' דעת כמה מקמאי דבג' כתמים מביאה קרבן ואינו נאכל, - ונראה דיש ללמוד מדבריהם, דעיקר טהרת כתמים מדאורייתא הוא משום הצד דמעלמא, והיינו או משום דל"ב הרגשה כלל, או משום דאם הוא מגופה תלינן שבא בהרגשה, וע"כ שפיר מציא להביא חטאת העוף הבאה על הספק, וע"ד מש"כ האחרונים דחטה"ע הבאה על הספק באה אף היכא דאיכא חזקה לטהרה, דאי נימא דטהרת כתמים מדאורייתא הוא משום דלא הרגישה בראייתה, הרי נמצא דעיקר טומאתה אינה אלא מדרבנן, וא"א שתביא ע"ז קרבן, - וכ"ה להדיא בל' הראשונים שם דהא דס"ל דאינה מביאה קרבן, הוא משום דאף אם הוא מגופה אין טומאתה אלא מדרבנן, עיי"ש.

1. והתורי"ד כתב דגם מה שאמר שמואל עד שתרגיש בבשרה, הוא משום דאימר לא בדקה יפה ובקרקע הוה האי דם מעיקרא, והיינו משום טהרת בבשרה ולא כתם, וכמש"כ הפסקי רי"ד בסוגיין דקרא לא איירי אלא בודאי ולא בספק, - אך יש להסתפק אם הוא ע"ד דינא דספק ממזר, וכמש"כ האחרונים, או דהיינו דלא טימאה תורה אלא כשיודעת שיצא הדם מבשרה, וכמש"כ התורי"ד, אך כל שלא נודע לה בודאי שיצא מבשרה, היא טהורה בודאי, ואף אם כלפי שמיא גליא שיצא הדם מבשרה, ה"ה טהורה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואמנם למש"כ הרשב"א בשם רבינו יונה דטעם הא דלא טימאו אלא בכתם שנמצא ע"ד דבר המקב"ט, הוא אגב שטימאו את הבגד דאשתכח ריעותא מגופי', לכאו' בע"כ דטומאת כתמים היא משום דהצד דארגשה ולאו אדעתה, ולא חששו לכך אלא היכא דאשתכח ריעותא מגופה, דאם טומאת כתמים הוא משום דטימאו חכמים ראי' בלא הרגשה, מה נפ"מ אם אשתכח ריעותא מגופה או לא, אא"כ נימא דאיכא גם צד דמעלמא, וכלפי צד זה הוא דשאני אם איכא ריעותא מגופה, (ובאמת דהוא מסתבר כן טפי דהנפ"מ אם איכא ריעותא מגופה הוא כלפי הצד דמעלמא, דלגבי האשה שלא ידענו כלל שראתה תלינן טפי דהוא מעלמא, ומשא"כ כלפי הבגד שנמצא עליו דם ודאי). [↑](#footnote-ref-2)
3. ולפ"ז צ"ל דכל הא דתיקנו בגדי צבעונים לאשה, הוא משום הצד דהוא מעלמא, דבגונא דידוע דאם יהא דם הוא מגופה, הרי אדרבה דינא הוא דהיד המרבה לבדוק משובחת, דחששו חכמים דארגשה ולאו אדעתה, וע"כ ראוי לה לבדוק ולמצוא את הדם באופן דטמאה, והיאך נימא דאדרבה תלבש בגדי צבעונים כדי שלא תהא טמאה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועד"ז הוא גם בדינא דהבית מאיר בזיבת דבר לח, דאם באנו לחוש מכח שהרגישה בגופה זיבת דבר לח, הרי יש לה לחוש דארגשה ולאו אדעתה, אך אם לא בדקה ומצאה את הזיבה ע"ג דבר שאינו מקב"ט, כיון דלא מטמאינן לה מכח הרגשת הזיבה, דאי"ז מטמא בדיעבד, אלא באנו לחוש מכח הדם שמצאה, הרי דדינא הוא דמציאה ע"ג דבר שאינו מקב"ט אינה אוסרת, ואין לה לחוש מכח זה דארגשה ולאו אדעתה. [↑](#footnote-ref-4)
5. והיינו, דכ"ה דאם מרגשת האשה זיבת דבר לח, אף אם אי"ז בכלל הרגשה, מ"מ אם מכח זה ידוע לה בודאי שיצא ממנה ה"ה טמאה, ולכאו' ל"ב בזה להא דבבשרה הוא דבר המקב"ט, אלא גם בלא"ה כיון דמציאת הדם היא ע"י הרגשת הראי', ולא ע"י מציאתו על מקום מסוים, ה"ה טמאה, וה"נ אם רואה אשה בעיני' את יציאת הדם מן המקור, דאף אם הו"ל דבר שאינו מקב"ט, י"ל דהיתה טמאה, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ושמא י"ל עד"ז גם בדינא דהבית מאיר בזיבת דבר לח, דאף דאי"ז אוסר בדיעבד, מ"מ הוי זה מציאה לפי הצד שיצא ממנה דם, וע"כ היא צריכה לברר ולבדוק, ועד"ז י"ל גם בהא דכל היד המרבה לבדוק בנשים, דבדרגת החשש שחששו חכמים שראתה, הו"ל כמציאה, וע"כ היא טמאה, - אך אי"ז מתישב היטב, דכיון דלא אסרינן לה בדיעבד מכח זה, לכאו' לא אסרו חכמים בכה"ג בתורת ודאי, - ואי נימא דמ"מ לפי הצד שיצא ממנה דם חשבינן להזיבת דבר לח ולהא דכל היד המרבה לבדוק בנשים כמציאה, וע"כ היא טמאה, הדין נותן דגם אם אח"כ מצאה את זיבה שיצאה ממנה ע"ג דבר שאינו מקב"ט תהא טמאה, שהרי נתברר לנו שבאמת יצא ממנה דם, והרי לצד זה שיצא ממנה דם מצאתו כבר בהזיבת דבר לח. [↑](#footnote-ref-6)
7. וצ"ל לפ"ז, דאף דבכתמים חששו חכמים דארגשה ולאו אדעתה, אף דמדינא יש לתלות שראתה בלא הרגשה, מ"מ אם הי' לנו לתלות לדעת שמאי מכח הא דלא הרגישה, דהוא מעלמא, הי' לנו לטהרה, אף דהצד דראתה בלא הרגשה הוא קרוב טפי מהצד דאינו מגופה, - דכל תקנ"ח דכתמים היתה כנגד הצד דראתה בלא הרגשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובזה מתפרש טפי מש"כ הרשב"א בשם רבינו יונה דהא דתליא טומאת כתמים בטומאת הבגד הוא משום דאת הבגד יש לטמאות כיון דאיכא ריעותא מגופי', וכבר נתבאר לעיל בהערה דטעם זה מתישב טפי כלפי הצד דמעלמא, דבזה יש לחלק בין הבגד לבין האשה, אך כלפי הצד דראי' בלא הרגשה אין מקום כ"כ לחלק בין הבגד לאשה, ולכאו' אי"ז מתישב להרשב"א לטעמי' דטהרת כתמים מדאורייתא הוא משום דבעינן הרגשה, - ולהנ"ל ניחא, דאף דמדאורייתא לא תלינן דהוא מעלמא, מ"מ כלפי טומאת כתמים דרבנן דהוא מכח דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, יש לתלות גם דעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, או דטעתה ולא בדקה קרקע עולם יפה יפה, אלא דאת הבגד שנמצא עליו דם יש לטמאות, ואגב הבגד טימאו גם את האשה. [↑](#footnote-ref-8)