85 דעת הרמב_ם בסוגיא דע_ג
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ע"ז דע"ג., כי אתא רב דימי א"ר יוחנן, המערה יין נסך מחבית לבור אפילו כל היום כולו ראשון ראשון בטל וקטפרס', כי אתא רב יצחק בר יוסף א"ר יוחנן המערה יין נסך מצרצור קטן לבור אפילו כל היום כולו ראשון ראשון בטל ודוקא צרצור קטן דלא נפיש עמודיה אבל חבית דנפיש עמודיה לא.

והנה בטעמא דרב יצחק דאסר במערה מחבית, נחלקו הראשונים, דדעת הראב"ד דהוא משום דקיטוף דחבית אע"פ שאין בו שיעור נו"ט, כיון שהוא דבר חשוב אינו בטל??

וכ"ה מבו' בד' התוס' בכ"ד והרא"ש

וגם בהתירא לגו איסורא הדין חלוק??

אך דעת הרמב"ן ודעימי', דאיירי היכא שנתרבה לבסוף ???

וכ"ה מבו' בתוס' יומא זבחים מנחות כדעת הרמב"ן??

ודרך נוספת מצינו בד' הרמב"ן??

ב] והנה בדעת הרמב"ם בזה, הוכיח הגרע"א שדעתו כדעת הרמב"ן ודעימי', דהא דמערה מחבית אוסר הוא בשעירה עד שאין ס' כנגדו, והא דחלוק חבית מצרצור הוא דבצרצור אמרי' קמא קמא בטיל ובחבית לא אמרי' קמא קמא בטיל, וזה ממש"כ הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א ה"ל, ז"ל, מים שנתערבו ביין וכו' בנותן טעם מפני שהן מין בשאינו מינו, בד"א בשנפל המשקה המותר לתוך המשקה האסור, אבל אם נפל המשקה האסור לתוך המשקה המותר ראשון ראשון בטל, והוא שיורק מצלצול קטן שהיה מריק ויורד מעט מעט, עכ"ל, ואי נימא דהרמב"ם ס"ל כהראב"ד ודעימי', היכן מצינו חילוק בין צרצור לחבית לענין קמא קמא בטל, הרי הא דמערה מחבית אוסר, הוא משום דהוי הקילוח שיעור חשוב ואינו בטל בששים, אבל במבשא"מ שה"ז בטל בששים, מהיכ"ת דבמערה מחבית לא אמרי' קמא קמא בטיל, עכ"ד, וכן הוכיח האבנ"ז ב??? ובחו"מ סי'??

אמנם הנה בפיהמ"ש להרמב"ם במתניתין פירש, ז"ל, ופסק ההלכה ביין נסך וכו', הריהו אוסר במינו בכל שהוא, ל"ש איסורא לגו התירא או התירא לגו איסורא, ובתנאי שישפוך מכלי שפיו רחב, שיהיה הדבר נוזל ממנו שיעורו רב, אבל אם שפך יין נסך טיפה טיפה לתוך כמות גדולה מיין המותר, הרי הוא לא יאסרהו, עכ"ל, והרי להדיא שדעתו כדעת הראב"ד דהמערה מחבית שהדבר הנוזל ממנו שיעורו רב אוסר בכל שהוא.

וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בהל' מאכ"א שם הכ"ח, ז"ל, יין שנתנסך לע"ז שנתערב עם היין הכל אסור בהנאה בכל שהוא כמו שאמרנו, בד"א בשהורק היין המותר על טיפה של יין נסך, אבל אם עירה יין נסך מצלצול קטן לתוך הבור של יין, אפי' עירה כל היום כולו ראשון ראשון בטל, עירה מן החבית בין שעירה מן המותר לאסור או מן האסור למותר הכל אסור, מפני שהעמוד היורד מפי החבית גדול, עכ"ל.

ולכאו' ממש"כ דעירה מן החבית בין שעירה מן המותר לאסור ובין שעירה מן האסור למותר הכל אסור, מ' להדיא, דכ"ה דבשעירה מן המותר לאסור ה"ז אוסר בכל שהוא, ה"נ בשעירה מן האסור למותר ה"ז אוסר בכ"ש, וביותר שהרי מש"כ הרמב"ם דבעירה מן החבית וכו' הכל אסור, קאי על מש"כ בריש ההלכה דיי"נ אוסר בכל שהוא, ודכ"ז הוא במערה היתר לתוך האיסור, אך במערה איסור לתוך ההיתר אינו אוסר בכל שהוא, וע"ז הוא שכתב דבמערה מחבית ליכא נפ"מ בזה, ואף במערה איסור לתוך ההיתר ה"ז אוסר בכל שהוא.

עוד יש להוכיח כן בדעת הרמב"ם?? כי אתא רבין אמר רבי יוחנן יין נסך שנפל לבור ונפל שם קיתון של מים רואין את ההיתר כאילו אינו והשאר מים רבין עליו ומבטלין אותו.

ובפירש"י שם, ז"ל, ואין הלכה כרב דימי שהרי בא רב יצחק והחמיר בא רבין והחמיר ולקמן פסקינן יי"נ במינו במשהו, עכ"ל, והיינו דמהא דאמר רבין דיי"נ שנפל לבור בעי' להקיתון של מים שיבטלו ואין היין מבטלו, יש ללמוד דס"ל דיי"נ אוסר במינו במשהו אף היכא דנפיל איסורא לגו התירא.

אמנם הרמב"ם פט"ז ממאכ"א הכ"ח פסק כדעת רב יצחק, ז"ל, יין שנתנסך לע"ז שנתערב עם היין הכל אסור בהנייה בכל שהוא כמו שאמרנו, בד"א בשהורק היין המותר על טיפה של יין נסך, אבל אם עירה יין נסך מצלצול קטן לתוך הבור של יין, אפי' עירה כל היום כולו ראשון ראשון בטל, עירה מן החבית בין שעירה מן המותר לאסור או מן האסור למותר הכל אסור, מפני שהעמוד היורד מפי החבית גדול, עכ"ל, ובהל"א פסק לדינא דרבין, ז"ל, בור של יין שנפל לתוכו קיתון של מים תחלה, ואחר כך נפל לתוכו יין נסך, רואים את יין ההיתר כאילו אינו והמים שנפלו משערין בהן עם יין נסך אם ראויין לבטל טעם אותו יין נסך הרי המים רבין עליו ומבטלין אותו ויהיה הכל מותר, עכ"ל, והרי דס"ל דלא סתרי מימרי דר' יצחק ודרבין אהדדי.

ובפי' הר"ן כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דכי בעי רבין קיתון של מים דוקא בחבית דנפיש עמודי', דבכה"ג אין היין הכשר מבטלו.

ומצינו הדברים מפורשים כן בחי' הר"ן, ז"ל, אבל הרמב"ם ז"ל וכו' משמע דס"ל ז"ל דכי בעי רבין וכו' דוקא בחבית דנפיש עמודי', ואפשר שהוא ז"ל מפרש זו שאמרו אבל חבית דנפיש עמודי' לא אפי' במערה ומפסיק ואע"פ שלא הי' בקילוח זה כדי ליתן טעם בהיתר אוסר הכל מפני חשיבותו כדברי הראב"ד ז"ל, דאל"כ אלא דוקא בשיש ביין שנפל כדי ליתן טעם ביין שבבור, יהי' מן התימא שלא הי' ביין שבבור כדי לבטל, וקיתון זה של מים ביטל אותו, עכ"ל.

ואמנם קשיא טובא ע"ז, דא"כ מנלי' להרמב"ם דאף לגבי דינא דקמא קמא בטיל ביין שנתערב במים, חלוק הדין בין מערה מצרצור למערה מחבית, דבמערה מחבית לא אמרי' קמא קמא בטיל, וכמשה"ק הגרע"א ז"ל, וצע"ג.

ג] ונ' לישב בהקדם ביאור דעת הרמב"ם בדיני ביטול, דהנה כתב הרמב"ם פט"ו ממאכ"א הכ"ט ה"ל, ז"ל, ומי יטעום את התערובת וכו', ואם אין שם גוי לטעום משערין אותו בשיעורו בששים או במאה או במאתים, עכ"ל, וכ"ה בפיהמ"ש בפירקין, ז"ל, ואם לא הי' שם גוי או שהיה הדבר המתערב מין במינו אשר לא ייודע לו טעם, כהתערב יין תרומה או ערלה או כלאים ביין חולין בשיעור מן השיעורים הנזכרים, תרומה וכו' במאה, וערלה וכלאי הכרם במאתים, ושאר איסורין וכו' בשישים, וכמו שהתבאר בפרק גיד הנשה ממסכת חולין באומרם מין במינו דליכא למיקם אטעמא וכו' אי נמי בשאינו מינו היכא דליכא קפילא ארמאה דטעים בשישים. וכמו שישוער בשישים מין במינו בדברים אשר שיעורן בשישים, כן ישוער במאה מה ששיעורו במאה, ובמאתים מה ששיעורו במאתים, עכ"ל.

ובגליון הגרע"א שם כתב, ז"ל, בתשו' קול אליהו חיו"ד סי' ט' הק' בזה, כיון דמבשא"מ בס', ותרומה נמי בנותן טעם וכו', א"כ ממילא בליכא כהן לישתרי בששים כמו בשאר איסורים, דהא קי"ל דבס' מסתמא ליכא טעם, ולענין זה מה שייך לחלק בין תרומה לשאר איסורים, וכן תמה המהרש"ח בגליון המשניות פ"ז דחולין על הרע"ב דשם שכתב ג"כ כמש"כ רבינו כאן, עכ"ל.

ובספר יד יהודה סי' צ"ח כתב בביאור דעת הרמב"ם, דהנה ז"ל הרמב"ם ברפט"ו, דבר אסור שנתערב בדבר מותר, מין בשאינו מינו בנותן טעם, ומין במינו שאי אפשר לעמוד על טעמו יבטל ברוב וכו', אבל מדברי סופרים הכל אסור עד שיאבד דבר האסור מעוצם מיעוטו ולא יהיה דבר חשוב שעינו עומדת כמו שיתבאר, ובכמה יתערב דבר האסור ויאבד בעוצם מיעוטו, כשיעור שנתנו בו חכמים, יש דבר ששיעורו בששים, ויש ששיעורו במאה, ויש ששיעורו במאתים, נמצאת למד שכל איסורין שבתורה וכו', שנתערבו במאכל המותר מין בשאינו מינו בנותן טעם, מין במינו שאי אפשר לעמוד על הטעם שיעורו בששים או במאה או במאתים וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דהא דמדרבנן בעי' ששים במין במינו, אי"ז משום דזהו שיעור ביטול הטעם, אלא גזירת חכמים היא שלא יתבטל איסור אא"כ יאבד בעוצם מיעוטו, והשיעור שנאבד בו האיסור בעוצם מיעוטו, הוא בכל האיסורים ששים, ובתרומה מאה, ובערלה וכלאי הכרם מאתים.

והנה אמנם בספר אור גדול סי' ס' פירש בד' הרמב"ם, דלעולם שיעור ששים הוי שיעור ביטול הטעם, ואף דס"ל דאף שיעור מאה ומאתים אי"ז שיעור ביטול בעלמא, אלא הוי זה נמי שיעור ביטול הטעם, דבתרומה חששו טפי שמא האיסור נותן טעם עד מאה, ובערלה וכלאי

וכבר הביאו מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פ' הכונס, ז"ל, לפיכך שיערנו בששים, כמו שרוב השיעורין אצלינו בששים כמו שנבאר במסכת חולין, עכ"ל, ומבו' להדיא דשיעור ששים אי"ז משום דטפי מהכי מסתמא ליכא טעם, אלא הוי זה שיעור ביטול, וזהו דמדמי הרמב"ם לזה דינא דשמין בית סאה בששים סאין.

וגם שיעור מאתים מוכח דאי"ז שיעור נתינת טעם, שהרי זה אוסר אף בדבר שאינו דבר מאכל, וכבר עמד ע"ז היד יהודה סי' ק"ג סק"ב, ובע"כ כמש"נ דאין כוונת הרמב"ם כלל משום ביטול הטעם.

והא דבמין בשאינו מינו ל"ב ששים, אלא אם אינו נותן טעם מותר, מבו' בל' הרמב"ם דהוא משום דלא הצריכו חכמים שיאבד האיסור בעוצם מיעוטו, אלא היכא דא"א לעמוד על הטעם, והיינו משום דכל הא דבעי' שיאבד האיסור בעוצם מיעוטו, הוא היכא דלא אבד טעמו, אך היכא דאבד טעמו ל"ב שיאבד בעוצם מיעוטו, וע"כ היכא דאפשר לעמוד על הטעם וידענו שאבד טעמו, ל"ב ששים.

ואשר ע"כ כל הא דבמבשא"מ ל"ב שיאבד בעוצם מיעוטו, הוא רק היכא שטעמנוהו וידענו שאבד טעמו, אך כל היכא שאין שם גוי לטעום, הדר דינא דבעי' שיאבד האיסור בעוצם מיעוטו, וע"כ בעי' שיתבטל בשיעור הביטול דאיסור זה, ובתרומה בעי' שיתבטל במאה, ובערלה וכלאי הכרם בעי' שיתבטל במאתים.

אשר לפ"ז מתישב היטב הא דלא שרינן להו בששים דמסתמא ליכא טעם, שהרי הא דבכל איסורים היכא דליכא קפילא משערינן להו בששים, אי"ז כלל משום דסמכינן ע"ז דמסתמא ליכא טעם, אלא הוא משום דכל היכא דליכא למיקם אטעמא סמכינן על ביטול בעוצם מיעוטו, וע"כ הוא דמשערינן להו בששים דזהו שיעור הביטול בכל איסורים, ואשר ע"כ בתרומה משערינן במאה, ובערלה וכלאי הכרם משערינן במאתים, דזהו שיעור הביטול בהן.

עוד ילה"ע בד' הרמב"ם מ"ט כתב דמשערין אם יש בו כדי לבטל, ולא כתב בס' או בו' וכמש"כ ש"ר, אך באמת גם בתרומה כתב כן, וע' אור גדול מש"כ לבאר בזה.

עוד צ"ע בד' הרמב"ם משה"ק הגר"ח דמ"ט לא יצטרף מינו לבטל הטעם, כדחזינן דמינו ואינו מינו מצטרפין לשיעור ס'.

פיהמ"ש ערלה פ"ב, הנה נתבאר לך שזה שאמרנו בתרומה ודומיה תעלה באחד ומאה מין במינו בתנאי שאינו מחמץ ולא מתבל, אבל אם היה מחמץ או מתבל אוסר בכל שהוא כמו שביארנו. "ומין בשאינו מינו אין הולכין בו אלא אחר נתינת הטעם בלבד", וכן בערלה ובכלאי הכרם, "כללו של דבר בכל הענין הזה כל דבר אסור שלא נתנו בו שעור אלא אמרו בו אסור בכל שהוא כגון יין נסך וכל הנמנה עמו, במינו בכל שהוא, ושלא במינו בנותן טעם". וכל מה שנתנו בו שעור מוגדר כגון אמרם ברוב האסורין בששים ואמרם בתרומה באחד ומאה ואמרם בערלה וכלאי הכרם באחד ומאתים, מין במינו הולכים אחר השעורים הללו, "אלא אם כן היה מחמץ או מתבל" כמו שביארנו. ושלא במינו בנותן טעם, "ויהיה הכלל שלא ישתנה בשום פנים בכל איסורין שבתורה מין בשאינו מינו בנותן טעם". ויתבאר כל זה במסכת עבודה זרה ובחולין.

וז"ל בפ"ב דע"ז, ואמנם נאסר בגלל שחיטת נכרי, ולא נאמר בזה אחד מששים, מפני שהוא מעמיד, ופעולת הנבילה ניכרת, וכאילו הגבינה כולה נבילה, לפי שהדבר האסור אם התערב עם המותר, והיתה פעולת זה הדבר האסור גלויה וניכרת "ולא אבד במיעוטו ולא נעלם", הרי הוא יאסור הכל, ואפילו היה הדבר האסור מעט השיעור, ולא ייאמר אז לא אחד מששים ולא אחד ממאה, על דרך מה שביארנו בשני מערלה באומרם כל המחמץ והמתבל וכו', והמעמיד יותר חזק ממחמץ ומתבל, וכך אמרו, הכל הולך אחר המעמיד, עכ"ל.

, ועד"ז בשיעור מאתים מוכח דאינו שיעור נתינת טעם מדהוי שיעור זה גם בבגד שצבעו ונתערב, שאינו כלל דבר מאכל.

נ' ללמוד מד' הרמב"ם אלו, דגם ביי"נ הא דבמבשא"מ הוי בנו"ט, הוא משום דכל שאפשר לעמוד על טעמו אין הולכין בו אחר שיעורים אלא שיעורו הוא בנו"ט.

וכ"ה מפורש בל' הרמב"ם פט"ו ממאכ"א ה"ו. , חוץ מיין נסך מפני חומרת עכו"ם, וחוץ מטבל שהרי אפשר לתקנו, ומפני זה אוסרין במינן בכל שהן, ושלא במינן בנותן טעם כשאר כל האיסורין

ומש"כ בהלכה ל' דמחשבין בשיעורו, היינו בנפל התירא לגו איסורא בצרצור, ודו"ק.

ונ' לפ"ז דהיכא דא"א לעמוד על טעמו הוי שיעורו במשהו, וע"כ הצריך הרמב"ם לחשב אם טעמו ניכר או לא.

וזה דלא כמש"כ היד"י שם דהיכא דא"א לעמוד על הטעם שיעורו הוא בס', וכתב כן לגבי שוה בטעמא ולא שוה בשמא, ולמש"נ אין לומר כן.

ובזה נ' לבאר גם דינא דהרמב"ם ביין שנפל ע"ג חיטין, והרשב"א בתוה"ב סא: תמה ע"ז, ולהנ"ל נ' דהרמב"ם לטעמי' אזיל.

ומקור לזה נ', ממש"כ הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הל"ד, ז"ל, יין נסך שנפל על החטים הרי אלו אסורות באכילה ומותרות בהנאה וכו', ולמה אין בודקין את החטים בנותן טעם מפני שהן שואבות והיין נבלע בהן, עכ"ל.

והרשב"א בתוה"ב בית ה' ש"ה דס"א: כתב ע"ז, ז"ל, ודוקא שיש ביין כדי ליתן טעם בחטים הא לאו הכי מותר דומיא דענבים מבוקעות, ואני תמה על הרמב"ם ז"ל שכתב וכו', ובלי ספק אין איסורן אלא משום נתינת טעם, עכ"ל.

ועיי"ש ברדב"ז שכתב בביאור ד' הרמב"ם, ז"ל, שהם שואבות את היין והיין נבלע הם ומהפך טעם היין ומתבטל אצל טעם החיטין וא"א לעמוד על הטעם והוי כמב"מ, עכ"ל.

ומזה יש ללמוד כמש"נ, דיי"נ שנתערב במבשא"מ וא"א לעמוד על הטעם, ה"ה אוסר במשהו, ואשר ע"כ כיון דהחטים שואבות והיין נבלע בהן וא"א לעמוד על הטעם, ע"כ ה"ה אסורות, דאי נימא דכל הא דיי"נ אוסר במשהו הוא רק במב"מ אך במבשא"מ אף אם א"א לעמוד על הטעם אינו אוסר במשהו, אלא משערין בששים, א"כ מ"ט החטים אסורות אף בשיש בהן ששים כנגד היין, וז"ב.

אך הנה באו"ש שם פירש טעמא דהרמב"ם, דהוא משום דאין היין מתפשט בהן בשוה, ואפשר שבמקום סדקין עלה יין רב ובמקום אחר לא, וע"כ א"א לבדקן בנו"ט, עכ"ד, וכן פירש החת"ס במכילתין לעיל דס"ה:.[[1]](#footnote-2)

ונ' דמקור ד' הרמב"ם לחלק כן, הוא משום דמפרש דהגמ' דפריך לרב דימי, לא פריך דחזינן בד' רב דימי דאמרי' קמא קמא בטיל, שהרי אי"ז כלל עיקר חידושא דרב דימי, ויל"פ דדינא דקמא קמא בטיל ידעי' אף בלא"ה, וכבר הק' כן הרמב"ן על הראב"ד דאם דינא דקמא קמא בטיל ידעי' בלא"ה, א"כ מאי פריך הגמ' על רב דימי, וע"כ מפרש הרמב"ם כמש"נ, דזה ידעי' דהיכא שהי' הביטול משום שלא נתן טעם ל"ש דינא דקמא קמא בטיל, אך היכא דהוי הביטול בעוצם מיעוטו שייך דינא דקמא קמא בטיל, ואשר זהו דפריך אדרב דימי, דלפי דבריו דיי"נ אינו אוסר במשהו בדנפיל איסורא לגו התירא, א"כ בדין דאף במבשא"מ נימא קמא קמא בטיל, ודו"ק.

ולפ"ז מיושב היטב קו' הגר"ח, שנמצא לפ"ז דמב"מ אינו יכול לבטל את הטעם, וכל ביטול הטעם הוא רק ע"י אינו מינו, וכדחזי' דמה"ט מב"מ הוי שיעורו במשהו, משום שאינו יכול לבטל את הטעם, וע"כ בעי' שיהא ביטול הטעם ע"י האינו מינו בפנ"ע.

והא דמצטרפין מב"מ ואינו מינו, הוא לשיעור ס' ומאה ומאתים דאינו שיעור טעם כלל, אלא הוא שיעור איבוד בעוצם מיעוטו.

ובאו"ה כתב דברי' וחהר"ל אין אוסרין אלא במינו, והמשכנו"י כתב שכן דעת הרמב"ם ודלא כפר"ח, וג"ז מתבאר ע"פ הנ"ל, דרק במב"מ בעי' שיאבד בעוצם מיעוטו, אך במב"מ ל"ב לזה, וכל ההל' דדבר חשוב הוא שאינו בטל בעוצם מיעוטו, ומה"ט נת' במק"א דאם אין הדבר חשוב עומד בעינו, אף אם אכתי דבר חשוב הוא ה"ז בטל, דכל יסוד הדין דדבר חשוב הוא שה"ה עומד בעינו ולא בטל בעוצם מיעוטו.

אשר לפ"ז נ' עוד, דהא דמחמץ ומתבל הוי בכ"ש רק במינו, הוא נמי מה"ט, משום דבשאינו מינו אפשר לעמוד על הטעם, וע"כ ה"ה בטל בטעם.

ולפ"ז צ"ל דשאור ועיסה חשיבי דא"א לעמוד על הטעם, עמש"נ בזה להלן, דאל"כ ל"ש כל דברינו.

והנה אמנם הפר"ח דחה למשמעות הרמב"ם, אך התוי"ט פ"ב דערלה מ" ולח"מ פט"ז ממאכ"א הי"ד פירשו כן ד' הרמב"ם וכן העלה המשכנו"י יו"ד ל"ו, אך המחנ"א בהגה' להל' מעשר, והחוו"ד חילקו בזה, דהיכא דחימץ בפועל ה"ז אוסר אף בשאינו מינו, והיכא דיש בו כדי לחמץ אוסר רק במינו, וג"ז מתבאר היטב ע"פ דברינו, דהיכא שיש בו כדי לחמץ הוי כדבר חשוב שאינו בטל בעוצם מיעוטו, אך מ"מ ה"ז בטל בשאינו מינו משום שאינו ניכר, ומשא"כ היכא שחימץ ותיבל בפועל, ודו"ק.

ולפ"ז בגונא דליכא קפילא וכה"ג, יאסור בכ"ש אף בשאינו מינו, שהרי זהו יסו"ד הרמב"ם דכל הא דמבשא"מ בנו"ט הוא רק היכא דאפשר לעמוד על הטעם, אך היכא דא"א לעמוד על הטעם הוי מבשא"מ כמו מב"מ.

ובזה י"ל קצת משה"ק בפר"ח ממש"כ הרמב"ם בסוף הל' תרומות דמחמץ אוסר בתפוח ומתבל אוסר בביצה, והנה הא דמחמץ אוסר בתפוח עמד בזה הרמב"ם גופי' בפיהמ"ש הנדמ"ח, וכתב, ז"ל, וכבר ביארנו שאם חימצה תרומה את החולין נעשו אותן החולין תרומה, ואע"פ שזה מין בשאינו מינו, אבל מפני שעל הרוב פעולתו של תפוח ניכרת מד לפיכך אסר, כך נראה לי בזה, עכ"ל, ונ' כונתו עדמש"נ דהא דאינו אוסר במבשא"מ הוא משום דאבד לגמרי, וכל שפעולתו ניכרת לא אבד, ומה"ט מעמיד אוסר אף בשאינו מינו, וכדלהלן, ובההיא דביצה י"ל דאיירי בגונא דליכא קפילא, דכה"ג בעי' לשיעור ביטול, ודו"ק.

ובזה מתבאר היטב ד' הרמב"ם שכתב שאם הי' טעם הכל טעם חיטין ה"ה אוסר בעיסה של חיטין, ואם הי' טעם הכל טעם שעורין ה"ה אוסר בעיסה של שעורין, וע' לח"מ שם שפירש כן, ודו"ק.

ויש להוסיף מש"כ הרמב"ם במעמיד שה"ז אוסר אף בשאינו מינו, ונ' להדיא דשאר מילי אין אוסרין, והפר"ח דייק להיפך, אך המשכנו"י כתב כמש"נ, וע' ל' הרמב"ם בפיהמ"ש ע"ז פ"ב הנ"ל דמעמיד חמור ממחמץ ומתבל.

ולפ"ז נ' דה"נ הא דדשיל"מ אינו אוסר בשאינו מינו, הוא משום דאפשר לעמוד על הטעם, וכ"ה מפורש בל' הרמב"ם פט"ו ממאכ"א ה"ו והי"ב, שכתב שם אם נתערב שלא במינו "ולא נתן טעם".

ולפ"ז ניחא הא דבההיא דביצה ה"ז אוסר אף בשאינו מינו, וכמש"כ כן בס' יד יהודה, ודו"ק.

ועד"ז ניחא גם ד' הרי"ף בסוגיא דריחא, וכמש"כ בס' ברוך טעם.

אמנם צ"ע ע"ז דהרי בתר שמא אזלינן והרי דלא תלי אם אפשר לעמוד על הטעם או לא.

וע' מנחת יעקב כלל ע"ד סק"ג שדקדק מל' הרמב"ם דאף בתרומה וערלה לא אזלי' בתר טעמא אלא בתר שמא, וע' פמ"ג ש"ד צ"ח ו' שפירש דקאי גם על טבל ויי"נ.

אך באמת הרי בפיהמ"ש מפורש דשוה דין מבשא"מ לגבי יי"נ לדין מבשא"מ לגבי תרומה וערלה ושאר איסורים, וא"כ אף התם אזלי' בתר שמא וזה תמוה כנ"ל.

אך יד"י ואור גדול כתבו דאה"נ לדעת הרמב"ם לא תלי בתרומה בתר שמא אלא בתר טעמא, עי' בדבריהם.

אמנם המעיין בל' הרמב"ם יראה דבאמת חמרא חדתא ועינבי טעמיהם חלוקין, ושפיר אפשר לעמוד על הטעם, וע"כ הוי זה בנו"ט.

אך צ"ע דהרי שכר וכו' אין טעמיהן שוין, וא"כ הרי אפשר לעמוד על הטעם.

וצ"ל דכל דהוי מב"מ חשבינן להו כטעם א', וחשיב דא"א לעמוד על הטעם, וזה ע"ד ד' הט"ז.

ויש ללמוד כן מד' הרא"ש בדנ"ו: שכתב דיין דחרצנים חשיב מב"מ משום שטעמם שוה, והרא"ה בבדה"ב כתב דשמם וטעמם שוה, וצ"ב מש"כ הרא"ש דטעמם שוה הרי קי"ל דאזלי' בתר שמא, ובע"כ דהיכא דטעמם שוה לגמרי אין לנו לילך אחר המין.

ובזה ניחא היטב ד' התוס' בדס"ו. שכתבו דמב"מ אין הטעם בטל, ומיושב כל משה"ק בזה במק"א.

והרי פשוט דיין ישן ויין חדש טעמיהם דומין זל"ז, וודאי אי"ז ניכר אפי' בעשרים, וא"כ האם נימא דחשיב כטעימני' ולא יהיב טעמא, או לא.

וז"ב ד' רש"י שכתב דא"א למיקם אטעמא ולא פליג על המציאות, רק ס"ל דכה"ג ל"מ מה שלא נתן טעם, דהגם שיש חילוק ביניהם, מ"מ יש גם השואה, וע"ז א"א לעמוד.

וזהו מש"כ הפוסקים דכל בשר חשיב מין א' וכל דגים חשיב מין א' הגם דודאי יש חילוק גדול בטעמיהם, רק היינו דחשיבי כולהו כטעם א', כיון דביסודם הוו מין א'.

אך צ"ע מריחא חלא וטעמי' חמרא דלאביי הוי חלא, והתם הרי אפשר לעמוד על הטעם, וא"כ מ"ט יהא דינו כמב"מ דאוסר בכ"ש, וצ"ל דלאביי ריחא כטעמא, וכיון דריחי' חלא ואין הריח בטל, חשיב כדבר שלא בטל טעמו, וזה ניחא אם נפרש לענין ריחא כפשוטו, וצ"ע בזה.

ויל"ד אם כל הא דאזלי' בתר שמא הוא רק לגבי דינא דאם ליכא טעמא ה"ז מותר, אך לענין דינא דכל היכא שהוא נו"ט ה"ז אסור מדאורייתא מדין טעמו וממשו, י"ל דהיינו אף בשוה בשמא, דמ"מ כיון שחלוק בטעמא יש בזה טעמו וממשו, אך ל' הרמב"ם אין נ' לחלק כן.

ויש להוסיף, שהרי הרמב"ם כתב דשאור חיטים ועיסת חיטים חשיבי מין במינו, וצ"ע שהרי אין טעמם שוה וכמש"כ הראשונים, ולכאו' ל"מ ע"ז תי' הראשונים שהרי נת' דהא דאינו אוסר במבשא"מ הוא משום שאבד טעמו, וגם אי נימא דלא כמש"נ, הרי מ"מ בתרומה הוא מפורש בד' הרמב"ם שהטעם הוא משום שאבד טעמו, וא"כ מ"ט ה"ז אוסר, גם צ"ע מ"ט שאור אוסר במחמץ הרי אבד טעמו.

ובע"כ צ"ל, דכיון דהוו מין א' ממש, ע"כ חשבי' להו כטעם א', וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בהי"ד דהוי טעמם טעם חיטים, והרי להדיא דחשבי' להו כטעם א', והיינו משום שיש בהן טעם משותף דחיטין, וזה מתבאר היטב עפמש"נ, דקביעות הדין אם חשיב כטעם א' או כב' טעמים, תלוי אם חשיב מין א' או ב' מינים, ושאור ועיסה חשיבי מין א', וכמש"כ הראשונים הטעם בזה, או כמש"כ הרי"ד, וע"כ חשיב כטעם א', ודו"ק, וז"ב.

יש להוסיף, דהרמב"ם ס"ל שיעור ס' גם ביבש גם במב"מ, ולשיטתו דטכ"ע דרבנן אין מסתבר שהחמירו כ"כ, ובע"כ כנ"ל.

לדעת הרמב"ם ניחא הנידון אם ביצה מן המנין או אינה מן המנין, וכן הא דבכחל הוי הוא מן המנין, אשר בפשוטו אינו מובן מ"ש לחלק בזה, וע"כ פירשו ש"ר בע"א, אך הרמב"ם פירש דהוא משום דהוי דרבנן ומשום דהוי ברי', ולהנ"ל ניחא דהוי ביטול בס', ושפיר יל"ד אם הבטל הוא בכלל הס' או לא, וע"כ בביצה הוסיפו א' בשיעורה משום שהיא ברי'.

בד' ראב"ד מבו' דאף ביין ביין הוי השיעור ביטול כפי שראוי ליתן טעם במים, ובטל בו' חלקים, וזה חידוש.

ובד' תוס' הרשב"א בפסחים ד"ל. מפורש לא כן, עיי"ש שכתב דכיון דאיירי בו', ע"כ אין מינו מצטרף לבטל, עייש"ה.

ולכאו' זה תלוי בטעם הא דמב"מ בס', ויש לפלפל בזה.

בל' הרמב"ם פט"ו ממאכ"א ה"ז מבו' דבהא דטבל אוסר בכ"ש אין חילוק בין התירא לגו איסורא או איסורא לגו התירא, והתוס' בבכורות נסתפקו בזה, והריטב"א בסוגיין בתו"ד הזכיר גם טבל, וצ"ע.

בד' התוס' דס"ו. ודס"ט. מבו' דהא דתרומה וערלה אוסרין במאה ומאתים רק במינו, הוא בלח, אבל ביבש אוסרין אך בשאינו מינו, וע' בית מאיר ר"ס צ"ח שתמה ע"ד התוס' בדס"ו., ורש"ש שתמה ע"ד התוס' דס"ט.

ונ' בביאורו דהתוס' לטעמייהו בדס"ו. דהחילוק בין מינו לשאינו מינו הוא דבמינו הטעם קיים ובשאינו מינו הטעם בטל, אשר לפ"ז ל"ש ה"ט אלא בתערובת דלח בלח, אך בתערובת דיבש ביבש אין לחלק, ודו"ק.

וע' בפירש"י חולין דצ"ט. ובתוס' שם ובחת"ס ובאור גדול בזה, וע' ל' הר"ש פ"ב דערלה מ"ז ורא"ש שם

וע' היטב בתורי"ד דס"ו. שג"כ חילק כן דבמב"מ אוסר אף בלח בלח, ובמבשא"מ אינו אוסר בק' אלא בשלא נתערב, עייש"ה, וזה כהנ"ל.

וברמב"ם פט"ז ממאכ"א, ז"ל, כל השיעורין האלו וכו' בשלא הי' הדבר האסור מחמץ או מתבל או דבר חשוב שהוא עומד כמות שהוא ולא נתערב ונדמע בדבר המותר, עכ"ל.

וע' בית מאיר סי' ק"י בקונט' בדיני קבוע ד"ה ודע דכל הנ"ל, שמבו' שפירש ד' הרמב"ם דכוונתו דגדר הדין דדבר חשוב לא בטל הוא משום דה"ה כעומד בעצמו ול"ח כמעורב.

אך בס' יד יהודה בסי' ק"א תמה ע"ז, דל' הרמב"ם נ' להדיא שלא בא לפרש גדר הדין דדבר חשוב ולא בטל, אלא בא לפרש דהא דדבר חשוב לא בטל היינו רק בדעומד כמות שהוא, וע' גם בל' הרמב"ם שם ה"ה, שאם לא הגביהה הרי הדבר האסור עומד ולא נשתנה והחתיכה חשובה אצלו שהרי מתכבד בה לפני האורחין, עכ"ל, ומבו' להדיא דהוי זה תנאי בהדין דדבר חשוב לא בטל שיהי' עומד ולא נשתנה.

ולכאו' הטעם בזה דכל דאינו עומד כמות שהוא תו לא חשיב שכבר אין מתכבדין בו וכבר אינו נמנה וע"כ ה"ז בטל, אך יש להעיר לפ"ז דל"ה לי' להרמב"ם לפרש לזה בה"א כשפירש עיקר הדין בדבר חשוב לא בטל, דלכאו' הך מילתא הוי זה פרט בדיני דבר חשוב דבכה"ג אי"ז חשוב וה"ז ככל דברים שאינן חשובים, ובל' הרמב"ם נר' דהוי זה דין בעיקר הא דדבר חשוב לא בטל דהיינו רק כד הוי בעינו, וע' גם בל' הרמב"ם פט"ו ממאכ"א ה"ד ומד"ס הכל אסור עד וכו' ולא יהי' דבר חשוב ש"עינו עומדת", אך התם נ' טפי לפרש ע"ד הבי"מ דכוונתו דזהו גדר הדין דדבר חשוב לא בטל משום דעינו עומדת.

ונ' בביאור ד' הרמב"ם, דהרי בד' הרמב"ם בפט"ו שם מבו' דשורש ההל' דדבר חשוב לא בטל הוא משום דהצריכו חכמים שיאבד האיסור בעוצם מיעוטו, ודבר חשוב אינו אובד בעוצם מיעוטו ולעולם עינו עומדת, דע"כ ל"ה זה רק דינא דרבנן דמדאורייתא ל"ב כלל שיאבד בעוצם מיעוטו.

וזה נ' גם בביאור דעת הרמב"ם, דנר' דעתו בפט"ז שם דרק במינו הויא הל' זו דדבר חשוב לא בטל, ע' שו"ע ר"ס ק"י ובנו"ב שם, ובביאור הגר"א נקט כן בדעת הרמב"ם, וע' ש"ך שפ והיינו משום דעיקר הא דהצריכו חכמים שיאבד בעוצם מיעוטו הוי רק במין במינו, דבמין בשאינו מינו בטל ע"י דליכא טעם האיסור כמבו' שם בפט"ו בד' הרמב"ם ואכמ"ל בזה, וע"כ בזה ל"ש ההלכה דדבר חשוב ולא בטל, ולפ"ז הרי דבגווני דאף במבשא"מ בעי' שיתבטל בעוצם מיעוטו, ובדבר יבש שנתערב מבשא"מ דל"ש בזה טעימה, מודה הרמב"ם דדבר חשוב לא בטל, והא דנקט הרמב"ם במינו, הוא משום דעיקר דין ביטול בעוצם מיעוטו פירשו הרמב"ם בפט"ו במינו, שזהו גוונא דשכיח דבעי' בי' ביטול בעוצם מיעוטו, דבאינו מינו בדר"כ בטל בדליכא טעמו,.

ונ' לפ"ז דע"כ ל"ש כל ההלכתא דדבר חשוב לא בטל, רק בשעומד כמות שהוא דכיון שעומד לעצמו אינו בטל בעוצם מיעוטו, אך אם נתערב ונדמע בדבר המותר ואינו עומד לעצמו, ל"מ לי' חשיבותו וה"ה בטל בעוצם מיעוטו, ואי"ז כלל משום דבכה"ג לא חשיב, רק משום דבכה"ג ל"מ לי' חשיבותו.

ואפשר שמקור ד' הרמב"ם לזה הוי מדינא דנמוח דאמרי' ביבמות שם דבטלה דהרי שי' הרמב"ם לפ"מ שפי' בדעתו מהרלב"ח ופר"ח, דחהר"ל אין בטל בכל גווני ואף אם אין רל"ה בצורה זו, וע' להלן אות ו' בזה, וה"נ הוא בדין דבר שבמנין, וע"כ ל"מ הא דנמוח וכבר אינו נמנה, דמ"מ כיון שמין זה הוי דבר שבמנין, אכתי חשיבותו עליו, ובע"כ דדבר חשוב שאין עומד כמות שהוא ונתערב ונדמע בדבר המותר בטל בעוצם מיעוטו ול"מ לי' חשיבותו, וזהו שכתב כן הרמב"ם, וע' בזה.

שוב אח"ז רב, ראיתי בעזה"י בס' משכנות יעקב יו"ד סי' ל"ו, שכתב לדייק כן מד' הרמב"ם, שאין ברי' וכל דברים החשובין אוסרין, רק כשהן בעינן, וזמש"כ הרמב"ם שעומד בעינו, וביאר לפ"ז משכ הרמב"ם בפט"ז שם דאם נידוכה החתיכה ה"ה בטלה, והכס"מ העיר ע"ז, דאף אם נחתכה ולא נימוחה ה"ה בטלה, וכתב המשכנ"י דכוונת הרמב"ם הוא בגונא שנידוכה ולא נחתכה, ואף דאכתי היא בחשיבותה, מ"מ כיון שאין האיסור עומד בעינו ולעצמו, ה"ה בטלה, ועיי"ש שביאר כן בהא דתנן בברייתא דליטרא קציעות, דדרסה בעיגול ואינו יודע באיזה מקום דרסה, דלכו"ע היא בטלה, דהוא משום שאין האיסור עומד בעינו ולעצמו, עיי"ש.

ז"ל הגרע"א בס' כו"ח סי' ע' אות ל', מ"ש חתני נ"י להסתפק בתבלין איסור מעורב ברוב תבלין היתר ונתבשלו עם תבשיל שיש ס' נגד התבלין האיסור ובענין דלא נתבטל בתבלין מקודם כגון דלא נודע אם אוסרים התבלין כצ"ל.

הנה לדעת הפר"ח והמנ"י וכו', אלא אף להש"ך סי' צ"ח ס"ק ל' דבנפל בדבר ששוה בטעמו בטל בס', א"כ התבלין מותרים כיון דיש במים ס' ממילא פליטת תבלין האיסור בתוך התבלין היתר שלפי ערך הוא בפחות מס', וטעם תבלין איסור שבתבלין היתר בטל בס', מ"מ נלע"ד דאסור התבלין כצ"ל, כיון דל"ש לומר סלק שאינו מינו, דאם תסלק הרוטב יאסרו התבלין דהא הוי לח בלח בלא ס', ורק ע"י הרוטב הוא ס' בתבלין, וכיון דא"א לומר סלק, התבלין כצ"ל אסור, עכ"ל.

וד' הגרע"א מחודשים טובא, דהגם דאם לא הי' רוטב ל"ה ס' בתבלין ההיתר כנגד תבלין האיסור, מ"מ עתה שיש רוטב הרי בפועל לא בא לתבלין ההיתר אלא פחות מא' מס', ומה יועיל ע"ז הא דאמרי' סלק.

אך נ' מקורו טהור משו"ע יו"ד קכ"ג בחרצנים וזגים שהצריך השו"ע שיהא בחרצנים ס', ובמק"א נת' שהרשב"א פליג ע"ז, דסו"ס אין היין נותן טעם.

אך אכתי ל"ד, דהתם הרי בעינן לבטל כל היין, ולזה בעי' שיהא ס' בחרצנים כנגד הכל, אך הכא הרי ל"ב לבטל כל התבלין, אלא את התבלין שנבלע בתבלין.

אך אכתי מ' כד' הגרע"א, דודאי משמעות השו"ע דאם ליכא ס' בחרצנים אף החרצנים אסורין, ולא אמרי' דדיש בהן ס' כנגד מה שנבלע בהן, וצ"ע בזה.

י"ט אדר תש"ע - שו"ר ביד יהודה סימן ס"ו סוסק"ה שהוכיח מד' הש"ך בסימן צ"ח, דס"ל דנתערב במינו ובשאינו מינו, לא אמרינן סלק והאינו מינו אסור, ומ"מ המינו מותר אם יש בו רוב, וקשיא דמה בעינן שיהא בו רוב, הרי גם כשאין בו רוב, מ"מ לא נבלע בו מן האיסור אלא שיעור מועט, וכתב היד"י דלק"מ, דכיון דכל ההיתר הוא משום סלק, הרי דבכה"ג ל"ש לומר סלק, ואדרבה האינו מינו מחזקו שלא להתבטל, עייש"ה בדבריו, ודו"ק.

ועי' עוד במנחת שלמה תנינא סימן ס"ב, שמתחילה כתב להתיר בכה"ג, ושוב חזר בו מכח ד' הש"ך בסימן צ"ח, ועיי"ש מה שביאר בטעמא דמילתא.

ביאור ל' התוס' בפסחים דסתם יינם אינו אסור בהנאה שתמה ע"ז הגרע"א, למדנו מל' או"ז ע"ז סי' ר"פ, ז"ל, ועוד אומר ר"ת כיון דסתם יינם אינו אסור בהנאה "מן התורה" כ"א מדרבנן וכו', וכיון דמדאורייתא שרי בהנאה בטל במינו בס' וכו' אבל שאינו איסור הנאה לא, מעתה סתם יינם דשרי בהנאה לא אסיר בכל שהוא ובטל במינו בס', עכ"ל.

נ' דגם להרמב"ם בע"כ דשיעור ס' הוי שיעור שאין נותן טעם, שהרי בבב"ח דהוי דאורייתא כדאמרי' בחולין דק"ח. מה יועיל בטל בעוצם מיעוטו, ובע"כ דבשיעור זה סמכי' דליכא טעם.

ונ' דזה טעמא דסוגיא דצ"ט. דאף בתרומה באינו מינו מהני ששים.

אך להלכה קי"ל דכל הא דבאינו מינו ל"ב ביטול בעוצם מיעוטו, הוא דוקא בשנתברר בבירור דבטל הטעם, אך כל שלא נתברר בבירור ל"מ אא"כ נתבטל בעוצם מיעוטו, ודו"ק.

באור גדול פירש דשיעור ק' ור' הוי משום ביטול הטעם, וכן נ' מד' הגר"ח

וצ"ע שהרי מצינו שיעור זה גם בבגד שצבעו בקליפי ערלה ונתערב, וכמו שהעיר היד"י סי' ק"ג סק"ב, וכתב שם דצ"ל דלח בלח גרע, ובזה מיושב קו' הכו"פ והחו"ד ע"ד המתירין נטל"פ בחמץ אף שהוא אוסר גם ביבש, והתם ל"ש כלל ענין זה, וכמו שעמד כעי"ז הגרע"א על קו' הפמ"ג מצמר גמלים וצמר רחלים.

ובע"כ מזה דשיעור עוצם מיעוטו הוי דין לעצמו.

ולפ"ז הדר קשיא קו' הפמ"ג מצמר גמלים וצמר רחלים.

אך הרמב"ם ישב זה במש"כ דצורת הכל צמר גמלים, ועיי"ש במקו"צ שהביאו מא' מהראשונים דהוא משום דאין איסור כלאים רק על חוט טווי, וע' נוב"י שכבר דקדק כן בד' הרמב"ם, והוא ז"ל פירש טעמו משום דהיתר בהיתר לא בטל, אך להנ"ל יל"פ דהוא משום דליכא ביטול בס', וז"ב.

לכאו' נ' דלהרמב"ם דינא דנטל"פ הוי רק באינו מינו, וכן מצאתי בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, אך יש לדחוק דכונתו דבאופן שצייר שם דהוו ב' דברים ראויים שהתערובת פוגמתן, לא משכח"ל רק בב' מינים.

והיינו משום דע"י דנטל"פ חשיב דבטל הטעם, אך זה ל"ש במין במינו דבעי' בטל בעוצם מיעוטו.

ואמנם יל"ד דגם במינו כל שהוא פוגם חשיב דאבד טעמו.

אך מ"מ נ"פ דבמין במינו ביבש ביבש ל"ש דין זה להרמב"ם לטעמי' דאי"ז גזירה אטו לח.

וכבר עמד בכעי"ז היד יהודה בסי' ק"ג דבתרומה וערלה אין להתיר נטל"פ ביבש ביבש, דאי"ז גזירה אטו לח וכדחזי' בערלה דהוי שיעור מאתים אף בבגד שצבעו בקליפי ערלה, וא"כ שפיר יש לאסור גם בנטל"פ, ועיי"ש שכתב דצ"ל דלח בלח שאני, דהתם כל דנטל"פ חשיב שנאבד טפי.

ובזה יל"פ דעת התוס' דבאיסורי משהו שרי נטל"פ, הגם דס"ל דבחמץ בפסח אוסר גם ביבש.

ואמנם עי' יד"י שכתב די"ל, דכ"ה שכתבו התוס' דהוי אף באינו מינו אטו מינו, ה"נ הוי אף ביבש אטו לח, וע"כ לא אסרו בנטל"פ.

אך להנ"ל יל"פ דלח בלח גרע, והגם דביבש אסור נטל"פ מ"מ בלח יהא מותר, ודו"ק.

אור גדול הק' דלדעת הרמב"ם מ"ט לא מוקמי' בב"מ דנ"ג. בשא"א לעמוד על הטעם, דע"כ שיעורו בק' ובר' ומ"מ לי"ב לדינא דדשיל"מ.

אך למש"נ דאף דינא דדשיל"מ הוי אף בשאינו מינו היכא דא"א לעמוד על הטעם, וכאשר כן מדויק היטב בל' הרמב"ם לגבי טבל, וכן בפיהמ"ש מדויק כן, הרי ממילא דשפיר ניחא, דממ"נ אם א"א לעמוד על הטעם אף איכא בזה לדינא דדשיל"מ לא בטל, וז"פ.

בד' הגר"ח הל' מעה"ק מבו' בדעת הרמב"ם דדין מתבל אינו משום נו"ט, אלא הוי דין בפנ"ע, וע"כ הגם דבנו"ט דבעי' שיחול איסור על הטעם א"א לצרף ב' איסורים, מ"מ במתבל ומחמץ שפיר מצטרפין, עיי"ש.

וילה"ע על דבריו, במה שפירש דהא דנטל"פ מותר הגם דהוי ראוי לגר, דהוא משום דבעי' שיחול איסור על הטעם, וצ"ע מהא דאף במחמץ שרינן בנטל"פ, והתם הרי ל"ש ה"ט, וכמפורש בדבריו דבמחמץ אין הגדר שחל איסור על החימוץ.

ואולי י"ל דאה"נ במחמץ איירי שאי"ז ראוי לגר, עייש"ה ודו"ק.

וכ"ה מבו' בד' הגר"ח בהל' מאכ"א בסוף דבריו דדין מתבל אינו משום דין טכ"ע, עיי"ש.

ובל' הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ב דע"ז מבו' דהיינו דאינו בטל בעוצם מיעוטו, עייש"ה, וזהו טעמו דהוי זה רק במינו, וז"ב.

למש"נ נ' דיל"פ טעמא דהרמב"ם שעמד ע"ז הגר"ח בהל' מעה"ק בע"א, דכיון דהא דנו"ט לא בטל הוא משום שניכר בטעמו, ע"כ א"א לצרף בזה ב' טעמים דכל טעם בפנ"ע אינו ניכר, ומשא"כ בדין מחמץ ומתבל דהוא דאינו בטל בעוצם מיעוטו שפיר יש לצרף, וצ"ע עוד בזה.

] והנה לעיל דס"ח: אמר רבא הלכתא נטל"פ מותר, ועכברא בשכרא לא ידענא מ"ט דרב וכו' אי משום דקסבר נטל"פ מותר ועכברא בשכרא אשבוחי משבח, איבע"ל נפל לגו חלא מאי וכו', רבינא סבר לשעורי' במאה וחד אמר לא גרע מתרומה וכו', א"ל רב תחליפא בר גיזא לרבינא דילמא כתבלין של תרומה בקדירה דמי דלא בטל טעמייהו, רב אחאי שיער בחלא בחמשין, רב שמואל ברי' דרב איקא שיער בשיכרא בשתין, והלכתא אידי ואידי בשיתין וכן שאר איסורין שבתורה.

וכן פסק הרמב"ם פט"ו ממאכ"א הל"א, ז"ל, עכבר שנפל לשכר או לחומץ משערין אותו בששים, שאנו חוששין שמא טעמו בשכר ובחומץ משביח, עכ"ל.

והנה ברמב"ם שם ה"ו, ז"ל, נמצאת למד שכל איסורין שבתורה שנתערבו במאכל המותר מין בשאינו מינו בנותן טעם מין במינו שאי אפשר לעמוד על הטעם שיעורו בששים או במאה או במאתים, עכ"ל, ובהלכה ל', ז"ל, ואם הי' בשר בחלב או יין נסך ויין ערלה וכלאי הכרם שנפלו לדבש, או בשר שקצים ורמשים שנתבשל עם הירק וכיו"ב, טועם אותן הגוי וסומכין על פיו, אם אמר אין בו טעם או שאמר יש בו טעם ומטעם רע הוא והרי פגמו הכל מותר, והוא שלא יהיה סופו להשביח כמו שביארנו, ואם אין שם גוי לטעום משערין אותו בשיעורו בששים או במאה או במאתים, עכ"ל.

ובב"י סי' צ"ח כתב ע"ד הרמב"ם, ז"ל, ומד' הרמב"ם בפט"ו מהלכות מאכ"א נראה, דכל מין בשאינו מינו דאפשר למיקם אטעמא לא שריא אלא ע"י קפילא, אי אמר דאית בי' טעמא אע"ג דאית ביה טפי מס' אסור, ואי אמר דלי"ב טעמא אע"פ שהוא פחות מס' שרי, ולא אמרו לשער בס' אלא היכא דלא אפשר למיקם אטעמא כגון שנתערב עם מינו לבד, או עם מינו ושאינו מינו דלא אפשר למיקם אטעמא מפני מינו המעורב שם, או שנתערב עם שאינו מינו לבד ואין שם גוי לטועמו, עכ"ל.

וקשיא, דא"כ מ"ט כתב הרמב"ם דעכבר שנפל לשכר או לחומץ משערין אותו בס', הרי כיון דהוי מין בשאינו מינו אין להתירו אלא ע"י קפילא, ורק אי ליכא קפילא הוא דיש לשער בס'.

ובפשוטו צ"ל, דאה"נ מש"כ הרמב"ם דמשערין אותו בס' הוא היכא דליכא קפילא, וקאי על מש"כ לעיל מינה בהל' ל' דהיכא דליכא קפילא משערין אותן בשיעורן, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם דבעכבר שנפל לשכר או לחומץ משערין אותו בס'.

אמנם כמדומה שאי"ז במשמעות סתימת ד' הרמב"ם, אלא משמעות דבריו דבכל גווני משערין אותו בס' וא"ת להטעימו לקפילא.

והנה אמנם נ' שהרמב"ם למד כן מסוגיית הגמ' שאמרו דמשערין אותו בס', וסתימת הדברים מורה דהיינו בכל גווני ואף היכא דאיכא קפילא, אך צ"ע הטעם בזה, דמ"ש מכל תערובת איסור מין בשאינו מינו שאין משערין אותו בס' אלא היכא דליכא קפילא.

ונ' לישב, דהנה במש"כ הרמב"ם בהלכה ל' דאם אין שם גוי לטעום משערין אותו בשיעורו בששים או במאה או במאתים, נתבאר לעיל שהטעם בזה הוא, משום דאף ביותר מששים יתכן שה"ז נותן טעם, וע"כ אין להתיר בזה משום ביטול הטעם, אלא משום שבטל בעוצם מיעוטו, וע"כ בתרומה בעי' ביטול במאה, ובערלה וכלאי הכרם בעי' ביטול במאתים.

האמנם צ"ב, דממ"נ אם חיישי' דאיכא טעמא, א"כ מאי מהני ביטול בששים ובמאה ומאתים, הרי כל דיהיב טעמא ה"ז אוסר אף בדאיכא שיעור ביטול, ואם לא חיישי' דאיכא טעמא, א"כ מאי בעי' שיעור ביטול דמאה ומאתים.

וצ"ל בזה, דהגם דהיכא דיהיב טעמא ה"ז אוסר אף בדאיכא שיעור ביטול, מ"מ היכא דא"א לעמוד על הטעם ואין ידוע אם ה"ז נותן טעם, הקילו חכמים דסגי במה שהוא בטל בעוצם מיעוטו, וה"ז מותר אף אם באמת ה"ז נותן טעם, ואשר ע"כ כל דאיכא שיעור ביטול ה"ז מותר.

ויש להוסיף, דכ"ז הוא משום דבלא"ה כל האיסור בכה"ג אינו אלא מדרבנן, דמדאורייתא אין אסור אא"כ איכא כזית בכדי אכילת פרס, וגם מדאורייתא ודאי יש לסמוך דכל דאיכא ששים אי"ז נו"ט, וכמש"נ לעיל, ואשר ע"כ הגם דאסרו חכמים בכה"ג, והצריכו לחוש שמא ה"ז נו"ט ביותר מס', מ"מ כל היכא דא"א לעמוד על הטעם הקילו דסגי במה שהוא בטל בעוצם מיעוטו.

אשר לפ"ז י"ל, דה"נ הוא בעכברא בשכרא ובחלא, דכיון דאי"ז אלא חשש דשמא טעמו בשכר ובחומץ משביח, וא"א לעמוד ע"ז, וכמש"כ הראשונים דא"א לברר לזה ע"י קפילא, ע"כ כל דאיכא ששים ה"ז מותר, דכל היכא דא"א לעמוד על הטעם ולידע אם ה"ז נו"ט, התירוהו חכמים בביטול בעוצם מיעוטו.

ויש מקום לומר, דמה"ט שרינן בעכברא בשכרא ובחלא בששים, אף אם טעמו קפילא ואמר דיהיב טעמא, דמ"מ כיון שא"א לעמוד על הטעם אם ה"ז טעם לשבח או טעם לפגם, התירוהו חכמים בביטול בששים, אך יתכן דכה"ג לא התירוהו חכמים, כיון דאיכא ספק לפנינו אי יהיב טעם לשבח, ואך דמעיקרא לא הצריכו להטעימו לקפילא, כיון שלא יתברר בטעימתו אם ה"ז נו"ט לשבח וחשיב דא"א לעמוד על הטעם, וצ"ע בזה.

] ובזה נ' לבאר מש"א שם, דא"ל רב תחליפא בר גיזא לרבינא, דילמא כתבלין של תרומה בקדירה דמי דלא בטל טעמייהו, וצ"ע לדעת הרמב"ם דס"ל דהא דמתבל אוסר בכל שהוא היינו רק במין במינו, דא"כ התם דהוי זה מבשא"מ מאי ס"ד שיאסור כתבלין בקדירה.

אך למש"נ ניחא, שהרי כבר נת' לעיל סק"?? דהא דתבלין אינו אוסר בשאינו מינו, הוא דוקא היכא דאפשר לעמוד על הטעם ובדקנוהו ואין טעמו ניכר, דבכה"ג ה"ז מותר אף בתבלין משום דל"ב שיבטל בעוצם מיעוטו, אלא ה"ה בטל מכח הא שאין טעמו ניכר, אך משא"כ היכא דא"א לעמוד על הטעם ואתינן להתיר משום שבטל בעוצם מיעוטו, הדר דינא דתבלין אינו בטל.

אשר לפ"ז, הרי דה"נ בעכברא בשיכרא ובחלא, כיון דא"א לעמוד על הטעם, דא"א לברר ע"י קפילא אם ה"ז נו"ט לשבח, ואתינן להתירו משום שבטל בעוצם מיעוטו, שפיר שייך בזה דינא דתבלין דלא בטל.

ועד"ז מתפרש הא דסבר רבינא לשעורי' במאה וחד משום דלא גרע מתרומה, דנמי קשיא שהרי הא דתרומה בטלה במאה הוא במינו, אך במין בשאינו מינו ל"ב מאה, וכבר עמדו ע"ז הראשונים, והראב"ד כתב דהוי זה לישנא בעלמא, וטעמו הוא משום דס"ל דיהיב טעמא עד מאה, ול"ד כלל לתרומה שאוסר במאה אף בדלא יהיב טעמא, אך להנ"ל ניחא, דכיון שהרי היכא דא"א לעמוד על הטעם ה"ה אוסרת במאה אף במין בשאינו מינו, וכמש"כ הרמב"ם שם הכ"ג וה"ל, וע"כ ה"נ בעכברא בשיכרא ובחלא דא"א לעמוד על הטעם, ואתינן להתיר משום שבטל בעוצם מיעוטו, שפיר שייך בזה שיעור מאה דתרומה.

ובאמת איך שיהי' הטעם בהא דבעכברא בשיכרא ובחלא א"צ להטעימו לקפילא, ניחא הא דס"ד דיהא דינו כתבלין, והא דס"ל לרבינא דהוי כתרומה, שהרי הא דתבלין אינו אוסר בשאינו מינו, ותרומה ל"ב מאה בשאינו מינו, הוא רק היכא שטעמו קפילא ואמר שאינו נותן טעם, שה"ה בטל מכח זה שאינו נותן טעם, אך היכא שלא טעמו אינו מותר אלא משום שהוא בטל בעוצם מיעוטו, ובזה איכא לדינא דתבלין לא בטל, ודתרומה אינה בטלה אלא במאה, וכמש"נ.

בסוגיא שדנו בב' כוסות אם אמרי' רואין, ילה"ע ממתני' תרומות פ"י מ"ה בתלתן, דמ"ט אין מצטרף העץ דהוי מינו לאסור, שהרי תלתן טעם עצו ופריו שוה, אך י"ל ע"פ ל' הרמב"ם שם דטעם עצו קרוב לטעם פריו, וי"ל דמה"ט אין מצטרפין, ואמנם אם ה"ז אסור ה"ז מצטרף, ויל"פ הטעם בזה בכמה אנפי, וזה מתאים לד' הקר"א במעילה דב' טעמים שוים ממש מצטרפין בכל אנפי.

לדעת הרמב"ם נ', דהא דמבשא"מ אוסר בנו"ט אף בדלי"ב כזית בכדא"פ, אי"ז כלל מדינא דטכ"ע, אלא הוי הכל מכח ההלכה דבעי' שיאבד בעוצם מיעוטו, וע"כ הגם דבס' ובק' ובר' ה"ה נאבד, מ"מ בשאינו מינו כל שנותן טעם אינו בטל בעוצם מיעוטו, וע"כ ה"ז אוסר.

ונ' ראי' לזה, ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ערלה רפ"ב, דב' מינים מצטרפין לקולא דאין אוסר במבשא"מ, וצ"ב הגדר בזה שהרי טעמו ניכר וטכ"ע, ובע"כ דכל הא דטעם אוסר הוא משום שאי"ז בטל במיעוטו, וע"כ כל שדנים ב' המינים כאחד הוי דינם שהן בטלין במיעוטן, ויל"ע עוד בזה, וע' יד"י סו"ס צ"ח מה שביאר בד' הרמב"ם, וע' חוו"ד שם סק"ג בזה.

ברמב"ם בפיהמ"ש פ"ב דערלה, פירש פלוגתת ר"ש ורבנן אם מחמץ אוסר בזמן שאין חימוצו ניכר, וזה דלא כתלמודין, ועמד ע"ז ביד"י סי' פ"ז סקכ"ו, ופירש דודאי אין אוסר רק אם עשה פעולת החימוץ ורק דאי"ז ניכר, אך אם לא עשה פעולת החימוץ ודאי ה"ז מותר, ובאמת הוא פשוט כן שהרי כל האיסור חל רק בשעה שהחמיץ כמבו' בל' המשנה, ולפ"ז ודאי יש לאסור בהחמיץ תרומה קודם, ובהחמיצו שניהם בב"א תלוי בדין זוז"ג.

ולפ"ז י"ל דאזלי לטעמייהו בפלוגתייהו אם מצטרפין ב' איסורים, וזה לפמש"כ הגר"ח דבטכ"ע ודאי אין מצטרפין, ובזה הוא דפליגי אם מחמץ דומה לטכ"ע, או דמחמץ הוי דין בפנ"ע משום חשיבותו בתערובת, ואזלי לטעמייהו, ודו"ק.

בד' הרמב"ם פט"ו מתרומות הי"ז צ"ב מה הוצרך להא דאין המים מעלין את היין, והיכן נזכר כאן דאיירי דיש ק' משניהם יחד, גם צ"ב דלא הזכיר דאם יש במים לחוד ק' ה"ז מותר, ומ' דאם לא נתברר דאי"ז ראוי ליתן טעם ה"ז אסור, אף אם יש מאה, ויש לדחות עפי"ד אור גדול שמוסיפין מים ועי"ז ידוע בבירור אם נו"ט או לא.

ונ' דיל"פ, דהנה להרמב"ם נ' דהא דבעי' בזה לרואין, הוא משום דאין המים מעלין את היין, וע"כ א"א שהמים והיין יחד יבטלו, והביטול חל ע"י המים בפנ"ע, וע"כ בעי' לדין רואין.

אשר לפ"ז י"ל, דע"כ ל"מ ביטול במאה, דהא דמהני ביטול במאה אף אם ידוע שהוא נו"ט, הוא רק משום דאין טעמו ניכר שהרי יש גם תערובת של מינו דזה גורם שאין טעמו ניכר, וכ"ז הוא אם מינו מצטרף לבטל, אך הכא שאין מינו מצטרף לבטל, ובעי' שהאינו מינו לחוד יבטל, הרי שבזה חשיב דטעמו ניכר ול"מ ביטול במאה, ודו"ק.

אשר לפ"ז ניחא גם מה שהוצרך הרמב"ם לה"ט דאין המים מעלין את היין, דמה"ט ל"מ אף אם איכא במים מאה, ודו"ק.

הרמב"ם פ"ג ממאכ"א הט"ו כתב שקום שבחמאה אינו בטל במיעוט, לפי שאינו מעורב אם החמאה, והרשב"א פליג, ולפמש"נ נ' דהרמב"ם דקדק דאינו בטל במיעוטו, ואזיל לטעמי' דמדרבנן בעי' שיבטל במיעוטו, וקום שבחמאה אינו בטל במיעוטו, דהגם דשייך בזה דין ביטול, מ"מ אי"ז בטל במיעוטו, ודו"ק.

ול' זה מצינו ברמב"ם שם הי"ג וא"ת והרי עור הקיבה דבר קטן הוא עד מאד בחלב שעמד בו, ולמה לא בטל במיעוטו, והרי דל' בטל במיעוטו המכוון הוא לביטול בעוצם מיעוטו, ודו"ק.

העירו על דברינו, דא"כ בנפל חמרא לגו חלא, הרי בסופו יהא זה חומץ, וא"כ כיון שכל הביטול הי' משום איבוד הטעם, בדין דיהא בזה חוזר וניעור, וצ"ל דאה"נ ה"ז חוזר וניעור, אך לדעת ש"ר נת' במק"א דאי"ז חוזר וניעור.

או"ש פט"ז ממאכ"א הל"ב פירש בדעת הרמב"ם דבצלי שאינו מתפשט בשוה, במבשא"מ אסור דאיכא נתינת טעם, ובמב"מ שרי, ולמש"נ בדעת הרמב"ם מבו' היטב הטעם בזה, אך האו"ש גופי' פירש הטעם, דבמב"מ כיון שאין יכול לידע היכן בא טעמו, ע"כ הכל מצטרף לבטל, עיי"ש.

1. ועיי"ש באו"ש שכתב, דמה שפסק הרמב"ם שם פט"ו בגדי שצלאו בחלבו דאם יש בו ס' שרי אף שהחלב מפעפע, ולא אמרי' דאינו מפעפע בשוה ונתערב במקום א' שאין שם ס' לבטלו וטעמו מורגש אילו הוי מבשא"מ, הוא משום דמ"מ כיון שהטעם מחלב ובשר חד ואינו מורגש, ע"כ כולן מצטרפות לבטל אף מקום שלא נתפעפע, וכמו דקי"ל אחד בבית ואחד בעלי' מצטרפין, ודלא כהרא"ה דס"ל דאף במב"מ אי"ז מתבטל בכה"ג, כיון שה"ז ראוי ליתן טעם, עכ"ד.

   ולפמש"נ בדברינו בדעת הרמב"ם, נ' פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דמב"מ משערינן לי' בס' אי"ז כלל משום שכנגדו ראוי ליתן טעם באינו מינו, אלא הוא משום דהוי זה שיעור ביטול בעוצם מיעוטו, ואשר ע"כ הגם שלא נתפשט האיסור בשוה, מ"מ הכל מצטרף לבטלו בעוצם מיעוטו, דומיא דיבש ביבש דבטל בס', אך הרא"ה ס"ל דהא דמב"מ משערינן לי' בס' הוא משום שכנגדו ראוי ליתן טעם באינו מינו, ואשר ע"כ ס"ל דכל שאינו מתפרש בשוה אסור אף במינו, כיון שכנגדו באינו מינו ה"ז אסור, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)