צדקה ה רמט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**שיעורי הלכה**

**שיעור ה'**

**הדינים הנידונים**

**מעשר כספים**

* שיעור הנתינה חומש או מעשר.
* אם שרי ליתן יותר מחומש.
* אם צריך ליתן מעשר ממתנות.
* אסור לעני המקבל צדקה לקנות מותרות.

*יורה דעה*

*סי' רמט א*

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף א] **שיעור נתינתה, אם ידו משגת יתן כפי צורך העניים, ואם אין ידו משגת כל כך, יתן עד חומש נכסיו מצוה מן המובחר, ואחד מעשרה מדה בינונית פחות מכאן עין רעה. וחומש זה שאמרו, שנה ראשונה מהקרן מכאן ואילך חומש שהרויח בכל שנה.** הגה: ואל יבזבז אדם יותר מחומש, שלא יצטרך לבריות, ודוקא כל ימי חייו, אבל בשעת מותו יכול אדם ליתן צדקה כל מה שירצה. ואין לעשות ממעשר שלו דבר מצוה, כגון נרות לבית הכנסת או שאר דבר מצוה, רק יתננו לעניים.

## אם מותר ליתן יותר מחומש

משמעות לשון השו"ע שכל השיעור ליתן חומש או מעשר הוא רק במי שאין ידו משגת, אבל אם ידו משגת נותן אף יותר, וכן נראה ברמב"ם (פ"ז ה"ה), שכתב כל שיעורים אלו באין ידו משגת, וכן דייק באהבת חסד (ח"ב פי"ט בהג"ה על דין ד'). ואף שמבואר בגמרא בכתובות (נ.) שבאושא התקינו שהמבזבז אל יבזבז יותר מחומש, ומשמע שלעולם לא יתן יותר מחומש, כתב באהבת חסד (שם) וכן באגרות משה (יו"ד ח"א סי' קמג) דצ"ל לדעת הרמב"ם שכל התקנה היא במי שאין ידו משגת. מיהו יבואר להלן שברמב"ם בפירוש המשניות (פאה פ"א מ"א) כתב 'באושא להיות אדם מפריש חומש נכסיו למצוה', וכן הגירסא בירושלמי (פאה פ"א ה"א), ולא כמו שכתוב בבבלי (בכתובות שם) שהוא איסור לבזבז יותר מחומש.

ועי' באגרות משה שם שכתב שהרמ"א חולק וס"ל שיש איסור לתת יותר מחומש, ולזה כתב הרמ"א על דברי השו"ע כאן מה שתיקנו שהמבזבז לא יבזבז יותר מחומש [ועי' להלן שמדברי הרמ"א סי' רנ ס"א, מוכח שהרמ"א מודה לרמב"ם], ומסיק האג"מ שלמעשה אין לבזבז יותר מחומש אם לא משום חשש פיקוח נפש.

והנה הרמב"ם בפירוש המשניות (שם) כתב שגמילות חסדים בגופו אין לה שיעור, אבל בממונו יש שיעור שלא יבזבז יותר מחומש, והוסיף שם שממידת חסידות יכול ליתן יותר. והנה לא חילק הרמב"ם בין מי שידו משגת לאין ידו משגת, ומשמע שלעולם מצד הדין אין צריך ליתן יותר מחומש, ורק ממידת חסידות כתב שיתן יותר. ודבריו סותרים מה שכתב בהלכות שמי שידו משגת נותן אף יותר מחומש. ועוד צ"ב שלא הזכיר הרמב"ם בפירוש המשניות ג' דרגות הצדקה, אם הוא עין טובה, בינונית, או רעה.

עוד יש להבין שהרמב"ם בהלכות ערכין (פ"ח הי"ג) הזכיר את הדין שהמבזבז לא יבזבז יותר מחומש, א"כ מוכח דס"ל להלכה שהוא איסור ליתן יותר מחומש [כמבואר בבבלי], ולמה לעניין צדקה נקט שאין איסור אלא כל התקנה הוא שצריך ליתן חומש.

## החילוק בין קיימי עניים ללא קיימי עניים

ובברכי יוסף כתב ליישב דעת הרמב"ם דמיירי ביש עניים לפניו, לכך כתב שאם ידו משגת נותן אף יותר מחומש [ועי' בבדי השולחן (סי' רמט סק"א) שכתב שודאי אינו צריך ליתן יותר ממחצה מנכסיו], וכך ביאר בירושלמי. אולם כשאין עניים לפניו באמת אסור ליתן יותר מחומש, וזהו מה שכתב בהלכות ערכין שלא יבזבז יותר מחומש, וכלשונו שם שלא יפזר מעותיו יותר מחומש, ומשמע שהאיסור הוא כשהוא מפזר, לכך אסרו לו ליתן יותר מחומש. ולפי"ז יש לומר שהרמ"א אינו חולק על השו"ע, וגם הוא מודה שאם יש עניים לפניו כל שידו משגת נותן יותר מחומש, ומה שכתב הרמ"א שאסור ליתן יותר מחומש היינו כשאין עניים לפניו, ולכן כתב הרמ"א שלא יבזבז יותר מחומש, שלשון זה משמע כשאין עניים לפניו לכך חשיב 'מבזבז'. ועי' בספר אהבת חסד (שם) שכתב ליישב בזה אגרת הגר"א שכתב לבנו שיקפיד להפריש חומש מנכסיו משום שתלוי בזה כמה איסורים, ולכאורה צ"ע אמאי חייב את בנו ליתן חומש, והא בגמרא בכתובות מבואר דיש איסור ליתן יותר מחומש, אבל לא מצינו חיוב שלא לפחות מחומש. ולפי"ז יש לומר שהגר"א מיירי בקיימי עניים לפניו, ולכך כתב שצריך ליתן חומש ואם לא יתן יעבור על כמה לאווים.

אלא שדברי הרמב"ם עדיין צריכים ביאור, דהא נתבאר שמה שכתב הרמב"ם שכשידו משגת יתן יותר היינו כשיש עניים לפניו, וא"כ אמאי כתב הרמב"ם בהל' מתנות עניים שסגי ליתן מעשר כשיש עני לפניו, ואילו בפי' המשניות סתם וכתב שיתן חומש. ובאהבת חסד כתב די"ל שבמקום שידו משגת בריוח ליתן חומש רק שאין ידו משגת ליתן כל צרכו של העני בזה צריך ליתן חומש, אבל הרמב"ם בהלכות מיירי באין ידו משגת בריוח ליתן חומש, ובזה כתב הרמב"ם חומש רק למצוה מן המובחר. ובזה יתבאר גם איך כתב הרמב"ם שפחות ממעשר הוא 'עין רעה', ולכאורה מאחר דנתבאר שהרמב"ם מיירי בקיימי עניים לפניו, הרי לכאורה הוא איסור גמור להתעלם מהעני. אלא ודאי מיירי הרמב"ם במי שאין ידו משגת בריוח ליתן חומש או מעשר. מיהו חילוק זה דוחק, וגם קשה לבאר שהרמב"ם בהלכות סמך על מה שיבאר בפירושו למשניות, ועיי"ש באהבת חסד שכבר כתב שאין דבריו מוכרחים. ובאמת כבר כתב הברכ"י שהדברים סותרים, ולהרמב"ם בהלכות גם בקיימי עניים לפניו אי"צ לתת מדינא יותר ממעשר שזהו עין בינונית.

ובסו"ד כתב הרמב"ם שכל הדין ליתן עד חומש הוא כשרואה שבויים או רעבים וערומים שצריך ליתן עד חומש להשלים מחסורם, אבל אם לא יזדמן אחד מאלו, 'מפריש את החומש מכל הכנסותיו לא מן הקרן ומוציאו בדבר מצוה', וכוונת הרמב"ם בזה לא נתפרשה היטב בפוסקים, למה מפריש רק מהריוח.

## העולה לדינא

והעולה מכל זה לדינא, שלדעת הרמב"ם כל שיש לפניו עני ויכול ליתן כל מחסורו מחוייב לתת אף יותר מחומש בידו משגת, וכשאין ידו משגת יתן מעשר ולמצוה מן המובחר יתן חומש, אולם אם אין עני לפניו לא יבזבז יותר מחומש.

## כשאחד לבדו אין ידו משגת אלא בצירוף אחרים

מיהו נראה שדין זה שאם יש עני לפניו יתן לו כל מחסורו, משמע שהוא דוקא אם יש לו יכולת לבדו להשלים כל הנצרך לאותו עני, אבל אם אינו יכול להחזיקו לבדו חשיב שאין ידו משגת, וממילא אי"צ ליתן יותר מחומש. וברמ"א להלן (סי' רנ ס"א) מבואר שכל שיש גבאי צדקה אין היחיד מחוייב ליתן לעני כל מחסורו אלא מודיע צערו לרבים, ורק אם אין רבים אצלו, נותן לבדו את כל מחסורו של העני כשידו משגת. ובאמת מדברי הרמ"א מוכח דמודה להרמב"ם שכל שידו משגת נותן לעני אף יותר מחומש, שהרי כתב שאם אין שם רבים יתן לעני די מחסורו כשידו משגת [ודלא כהאג"מ שכתב שהרמ"א חולק על הרמב"ם וסובר שלעולם אינו נותן לעני יותר מחומש].

ונראה שמי שידו משגת ויש עני לפניו אינו יכול להוציא ממונו למותרות ואז לא יהיה ידו משגת, כיון שמחוייב הוא להחזיק את העני אף ביותר מחומש. אכן זה דוקא כשאין גבאי צדקה, אבל כשיש גבאי צדקה כגון בזמנינו שיש קופות צדקה של רבים אין חיוב על היחיד ליתן די מחסורו, וכמו שנתבאר דעת הרמ"א.

## ממה מפרישים מעשר כספים

ולעניין איך לשער את המעשר מצינו מחלוקת גדולה בפוסקים, דהנה בארחות רבינו (ח"א עמ' רצה) מובא מבעל הקהילות יעקב שהבין שהדין לתת מעשר כספים הוא שיעור בצדקה ואינו דין בפני עצמו, ומהאי טעמא כתב בדרך אמונה (פ"ז ס"ק כז) שאין צריך ליתן מעשר מן המתנות שקיבל, ובציון הלכה שם (ס"ק סז) הביא ששמע כן בשם החזו"א שאין צריך ליתן מעשר מחפצים שקיבל במתנה, אבל אם קיבל מעות במתנה צריך ליתן מהם מעשר. ובביאור דעת החזו"א מבואר בארחות רבינו שכיון שאין אדם מחוייב למכור חפציו כדי ליתן צדקה, ממילא אין עליו חיוב צדקה כשיש לו עוד חפצים, וכיון שנתבאר שמע"כ הוא שיעור בצדקה, א"כ זה שייך רק במעות שמהם מחוייב ליתן צדקה, וע"ז אמרו שיתן שיעור מעשר וחומש.

אכן בספר היראה לרבינו יונה מבואר להדיא שצריך ליתן מעשר גם מהמתנות שקיבל בין מעות בין שווה כסף ובספר בדי השולחן (סי' רמט סק"ג) חושש לדעתו.

## מקור החיוב ליתן מעשר כספים

והנה נחלקו הפוסקים במקור החיוב ליתן מעשר כספים שהחת"ס (יו"ד סי' רלב) כתב בשם המהרי"ל שמעשר כספים הוא מצוה מן התורה. ויש מהאחרונים (כן דעת הט"ז סי' שלא ס"ק לב וכן דעת הנוב"י מה"ק סי' עג) דס"ל שהוא חיוב מדרבנן, אמנם רוב הפוסקים (בפת"ש סי' שלא ס"ק יב) דעתם שאינו לא מן התורה ולא מדרבנן אלא הוא מנהג של מצוה וכן כתב הדרך אמונה (פ"ז ס"ק כז). מיהו כתבו האחרונים (עי' פת"ש שם ובציון הלכה פ"ז ס"ק נג וס"ק נז) שכיון שהוא מנהג של מצוה אם נהג בזה אפי' פעם אחת מחוייב להמשיך כן מדין נדרי מצוה כשהיה דעתו לנהוג כן לעולם או באופן שנהג כן ג' פעמים, ואין לעשות לזה התרת נדרים אם לא לצורך גדול. ומ"מ אף שהוא מנהג יש להנהיג כן כדי לצאת ידי מצוות צדקה.

## עני המקבל צדקה אסור לו להוציא מעות אלו למותרות

ועני המקבל מעות מן הצדקה אסור לו להוציא ממעות אלו אלא לדברים המוכרחים ולא למותרות, כמו שמבואר בסי' רנג סי"ב שאין בעלי חובות גובים ממעות שקיבל העני מהצדקה, ומקור דין זה מהג' מרדכי (ב"ב סי' תרנט) ועיי"ש במרדכי שאף אם רוצה העני לפרוע חובותיו ממעות הצדקה אשתו מעכבת עליו, שהרי קיבלו מעות אלו כדי לקנות מאכלים, ובאור זרוע (הל' צדקה סי"א) נראה שאפילו אם אשתו מסכמת לשלם החוב ג"כ אסור, כיון שמי שנתן לו את הצדקה לא נתן בשביל שיפרע חובותיו. ואף שמצינו ברמ"א (או"ח סי' תרצד ס"ב) שעניים יכולים לעבור על דעת בע"ה, נראה באור זרוע דהיינו דוקא בדברים שהם צריכים לעצמם אבל לא לפרוע חובותיו. ואף שהגר"א חולק על השו"ע ודעתו שיכולים בעלי חובות לגבות ממעות שקיבל מצדקה, הפוסקים הסכימו להלכה כדעת השו"ע [עי' שבט הלוי ח"ה סי' קמ, וע"ע באג"מ יו"ד ח"א סי' קנד שאין לפרוע חובות ממעות שנתנו לצדקה אפילו בהסכמת העני כסברת האו"ז]. וא"כ לפי"ז גם אין העני יכול להוציא ממעות צדקה למותרות, אלא רק לדברים הנצרכים לחיותו, שעל דעת כן נתנו לו את המעות.