חבורה יא  פרק כירה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה יא פרק כירה

ביורה עקורה וניחוש שמא מיגיס ביורה עקורה וטוחה. וביאר רש"י ובמבושל הוי בישול. והנה בפשיטות משמע דאיירי כבר ביורה שהיא לכה"פ מבושלת בשיעור מאב"ד דהיא כבר רתוחה דאם לא כן אז שהגמ' תתרץ דאיירי ביורה שאינה רתוחה ולא תצטרך הגמ' להעמיד ביורה טוחה. ומשמע דאיירי כבר ביורה רתוחה שהיא לכה"פ כמאב"ד וכתב רש"י ובמבושל הוי בישול ומשמע שסבר רש"י דיש בישול גם בדבר דהוא מבושל לכה"פ כשיעור מאב"ד דהרי הגסה שמבואר בביצה לד שחייבים עליה היא משום בישול וטעמם משום שההגסה היא מסייעת בבישול. ואם כן יהא מבואר דיש בישול לאחר שהדבר מבושל בשיעור מאב"ד. והנה יש לדון מה יסבור רש"י היכן דהוא מבושל כל צרכו האם ההגסה הוי בישול דאם לא כן יש עדיין מקום להעיר מדוע הגמרא לא תירצה דאיירי במבושל כל צרכו.

ובאמת הרא"ש בפרק כירה בסי' יא דייק מדברי רש"י אלו דסובר רש"י דיש בישול גם לאחר שהדבר מבושל כמאב"ד. והנה הגירסא לפנינו ובמבושל הוי בישול מדרבנן. אמנם אין נראה גירסא זו כלל משום שלהלן הרי הוא מביא ראיה לדברי רש"י מביצה לד דשם איירי שהמגיס חייב. ואם כאן איירי בהגסה דרבנן אז מה הראיה משם. והגירסא הנכונה והברורה היא כמו המובא בב"י כשהביא את הרא"ש שומדבריו למדנו וגם לפנינו ברש"י לא מופיע שום כלום מילים אלו.וכן מה שהביא שמרש"י בהגסה מבואר שחייב בנצטנן אינו מובן דאם החיוב אינו אלא מדרבנן איך לומדים מכאן דבנצטנן יהא בו בישול אחר בישול מדאוריתא. והאגלי טל רוצה לקיים גירסא זו ומסביר אותה מסברא אמנם בפשט הרא"ש הדברים רחוקים.

והנה הרא"ש הביא שם את דברי רש"י בדף לד דביאר דהאיסור להטמין בשבת אפילו בדבר שאינו מוסיף הבל הוא משום החשש שתצטנן קדירתו וירתיח ויעבור על איסור בישול בשבת. והנה יש לעיין מה כוונת הרא"ש בדעת רש"י הרי שם זה משום שנצטננה לכן חשיב בישול וזה אפילו במבושל כל צרכו אם נצטנן כפשטות ששם החשש היא בכל קדירה. וכמו שמבואר בדברי הרא"ש עצמו להלן אבל מה הרא"ש משייך להם את דברי רש"י במגיס דשם איירי בלא נצטננה וכן מה מוכיח מרש"י בביצה.

ונראה דיש לדון בהבנת דברי הרא"ש בדעת רש"י בשני אופנים. או דכוונתו הוא לעשות צושטעל דהנה בדעת רש"י מבואר דהיכן שהיה מבושל כל צרכו ונצטננה אם ירתיח הוא יהיה חייב בלח. ויש לעיין מדוע הרי הדבר מבושל כל צרכו והבין הרא"ש דהכוונה דבלח עצם רתיחת הדבר היא מעלה ותיקון בתבשיל ולא רק גמר בישולו נחשב בישול אלא גם השבחתו היא בישול ולכן הרתחת דבר לח נחשבת בישול. והבין בדברי רש"י דמשום כן סבר רש"י דהגסה וכמו שנראה להלן בהסברו של האג"מ שיסודה הוא פיזור החום בצורה אחידה בין כלל חלקי התבשיל שזה גם ענין של השבחת התבשיל. סבר רש"י דגם במבושל כל צרכו זה נחשב בישול ההגסה וכמו שמצינו במבושל כל צרכו ונצטנן דהחימום הוא בישול משום המעלה שזה נותן לתבשיל אע"פ שהשינוי של הבישול כבר נעשה גם כן בהגסה שענינו פיזור החום בצורה אחידה בין כלל חלקי התבשיל יחשב בישול. וממילא יהא מבואר ברא"ש בדעת רש"י דהגסה הוא חייב אפילו במבושל כל צרכו. ואפשר ביתר ביאור בנוסח זה דהראיה מרש"י היתה מהגסה ומזה דהגסה במבושל כל צרכו נחשבת בישול אם כן תיקון והשבחת התבשיל נחשבת בישול ואם כן הוא הדין בנצטנן ונתחמם עוד פעם זה יחשב בישול. רק באמת לפי זה צ"ע מה הביא הרא"ש ראיה לדברי רש"י מהסוגיא בביצה דשם לא חזינן שהוא מבושל כל צרכו אלא שהיא כבר רותחת אמנם יתכן דעדיין אינה מבושלת כל צרכו ואפשר דאין זה ראיה גמורה אלא רק לזה דחיוב בישול הוא בהשבחת התבשיל ולכן יש חיוב בהגסה גם אחרי כבר שהתבשיל רותח ואין זה מקרב את רתיחתו ובכל אופן חייב על ההגסה דזה היה שייך להבין דכל זמן שהוא לא רתח וממהר את רתיחתו יהא חייב בהגסה אמנם שם מתבאר דאפילו כבר שהתבשיל רתח עדיין יש מעלה נוספת בהגסה ונחשב בישול מכח זה ומשום כן יתכן דגם לאחר שהוא מבושל כל צרכו עדיין יש כאן את המעלה של ההגסה.

אמנם יש לדון באופן אחר בהבנת דברי הרא"ש שדימה את שני הענינים הללו להדדי, ולומר דרש"י דיבר בהגסה רק היכן שאין הוא מבושל כל צרכו אבל הוא מבושל יתר משיעור מאב"ד שהרי הפשטות היא שאיירי ביורה רותחת כמבואר בדברי הרא"ש להלן ולכאורה זה כבר שיעור מאב"ד. ובזה כתב רש"י דבמבושל הוי בישול. והנה הרא"ש כתב דהוא לשיטתו בנצטננה וכנראה כוונת הדברים היא לצושטעל כדאמרנו דכוונתו דאם נצטננה והרתיחה חייב הרי שהחיוב הוא לאו דווקא על הפיכת הדבר לאוכל אלא כל תיקון והשבחה שנעשים על ידי הבישול נחשבים מבשל. ומשום כן מסתבר דגם הפיכת הדבר ממבושל בשיעור מאב"ד למבושל כל צרכו גם הוא נקרא בישול.

והרא"ש רצה להביא ראיה לרש"י מהגמ' בביצה דמבואר שם דהמגיס חייב והבין הרא"ש דשם איירי נמי לאחר שהיא מבושלת כל צרכה ומבואר דחייב. והרא"ש דחה את ראייתו דשם איירי במבושל פחות ממאב"ד, ובזה אמרינן דיש בישול אחר בישול אבל יותר ממאב"ד אפשר דאין כלל בישול וגם על הגסה לא יתחייב. והרא"ש כתב שמסתברא באמת דכל זמן שהיורה רותחת אין בישול אחר בישול אלא עד שיתבשל כמאב"ד. אמנם אם נצטננה הקדירה אז יש בישול גם אם הוא מבושל יותר משיעור מאב"ד. ובפשוטו אין המכוון שאם נצטנן אז שייך בישול עד שיעור כל צרכו דעדיין יש בו תוספת מעלה וגם הוא רותח. אלא דממאב"ד והלאה שייך בישול בלח משום שההרחתה היא בישול. והנה לגבי יורה הוקשה לרא"ש דשם איירי ביורה רותחת ולא נצטננה וכפשוטו היא יותר מהשיעור מאב"ד. וביאר הרא"ש או משום דצבע שונה דיש בו בישול אחר בישול לעולם דהעמקת הבישול בצבע לעולם יש בו תועלת או משום דחייב משום צובע ולא משום בישול.

והנה יש לדון האם הרא"ש חזר בו מההבנה בדברי רש"י והיום הוא מבאר את רש"י עצמו בגלל הסברא הזו ששייך בישול אחר בישול רק בנצטנן וביורה התי' הראשון יהא ביאור בדברי רש"י ומה שרש"י כתב שבמבושל הוי בישול אין הכוונה שאותה הגסה תהא בישול דרק בצבע כשהוא מבושל כמאב"ד שייך בו בישול. אבל בבישול אין בו בישול אם מבושל יותר ממאב"ד. ורק כוונתו דהגסה היא מעשה בישול. או דלא חזר בו מההבנה בדברי רש"י ובדעת רש"י הביאור הוא דיש בישול אחר בישול עד שהוא מבושל כל צרכו וכאן איירי שהצבע הוא רותח והוא נחשב כמאב"ד ומכל מקום יש בו בישול וגם בכל בישול ההגסה תהא בישול. וכפשטות משמע דלא חזר בו מההבנה ברש"י אלא דהרא"ש עצמו כך ביאר את יורה אמנם ההבנה ברש"י נשארה כדמעיקרא. ודברים אלו כתב בתור דחייה לדברי רש"י. וכך הבינו כמה אחרונים בביאור דברי הרא"ש.

ובאמת הקשה הבית יוסף על הטור שפסק שבנצטנן יש בישול אחר בישול לח בכל גוונא כמבואר ברא"ש אמנם מצד שני פסק דאם לא נתבשל כל צרכו שייך בו בישול. והיה לו לפסוק כהרא"ש דאם נתבשל כמאב"ד והוא רותח לא שייך בו בישול. ואמר הב"י דקשה לומר דסבר דאין חיוב אבל איסור יש דממ"נ אם יש איסור יש חיוב ואם אין חיוב גם אין איסור. ואמר הב"י דבאמת פליג על הראש והכריע כרש"י והדרישה ביאר דיש איסור מדרבנן היכן שאינו מבושל כל צרכו ורצה לדייק את דברי הטור ששינה לשונו וכתב שייך בו בישול וביאר דלשון זה הוא לשון דרבנן וכן הקשה על הב"י שהתירוץ של הגמ' בדף יח הוא שינויא דחיקא והקשה הרי זה שינויא דחיקה גם לדעת הרא"ש שהרי היה שייך להעמיד במבושל כל צרכו ובע"כ צריך להגיע להסבר הדרישה וצ"ל דסבר הב"י דלהעמיד ביורה שאינה רותחת זה הרבה יותר פשוט מלהמעיד בטוחה אמנם להעמיד שמבושל כל צרכו זה אוקימתא יותר רחוקה.. והטור נקט שיש איסור מדרבנן. אמנם הב"ח נקט דפסק כהרא"ש והרא"ש עצמו כתב דבריו רק בתורת דחייה על רש"י דאין הוכחה לרש"י וניתן לפרש בדרך זו אמנם באמת לא בא לסתור דברי רש"י דאין ראיה דלא כרש"י ואדרבה הברייתא בביצה כפשוטו מטה כדבריו שחיוב מגיס יש גם היכן שהוא מבושל כל צרכו. ולכן גם מסקנת הרא"ש אליבא דאמת דיש בישול אחר בישול היכן שהוא מבושל כמאב"ד אלא דבזה כן סבר דהאיסור בהטמנה הוא משום שאם נצטנן יש בו בישול אפילו אם הוא מבושל לגמרי. והנה על דרכו של הב"ח באמת צ"ע דהרי ברמזים שכתב הטור הוא כן הביא את פסקו של הרא"ש בתורת פסק שהיכן שהוא מבושל יותר ממאב"ד לא שייך בו בישול וצ"ע. אמנם אפשר שיש להביא קצת ראיה לב"ח דהנה הרא"ש בסוגייתנו הביא רק את דברי רש"י ולמד מדבריו דכ"ש שנאסר להכניס כף בקדירה בעודה על הכירה. והנה כאן מוכח להדיא דלא קאי כתירוצו השני דהוי צובע דלפי"ז אין הוכחה כלל על בישול. והנה אם נלמד כפשטות הרא"ש דשם חלק על רש"י אז אם הביא כאן את רש"י אז הכריע כרש"י דיש בישול אפי' שהיא מבושלת כמאב"ד. ולמדנו במאמר המוסגר דכף זה דאוריתא דאם לא כן אז מהו הק"ו דמנלן דכף נלמד מהק"ו ובאמת יש לדחות דהכף אינו בכלל הק"ו אלא על גבי כירה אמנם פשטות הלשון אינו כן. והקרבן נתנאל באות ב' ביאר דכוונתו היכן דהוא פחות ממאב"ד. אמנם פשטות הרא"ש הביא את פי' רש"י דאיירי היכן שהוא יותר ממאב"ד. והלשון ברא"ש שאסור להכניס כף בקדירה גם לא כתב הרא"ש לאסור רק היכן שאינו כמאב"ד ומשמע גם כשהוא מאב"ד. והנה אפשר גם לדחות דהאיסור של כף והאיסור גם כשהוא מבושל כל צרכו הוא מדרבנן ומשום גזירה והמהר"י וויל. אסר גם כשמוציאים הקדירה מהאש להוציא ממנה בכף ואפשר דזהו הביאור דפסק כרש"י דיש בישול היכן דהוא כמאב"ד וגזר מבושל כל צרכו אטו אינו מבושל כל צרכו ורק דצריך עיון קצת מהרמזים ואפשר שחזר בו בטור ממה שכתב ברמזים. אמנם יש מקור לזה שהרא"ש כתב את דבריו רק בתורת דחייה ועכ"פ לכל הפחות יש מקור מהרא"ש שזה נאסר מדרבנן.

באמת לכאורה ניתן להביא עוד מקור לרא"ש דמצינו בחזרה בע"ש שהרא"ש התיר להחזיר היכן שאינו מבושל כל צרכו דשם ניכר דהוא מבשל ולא גוזרים בזה אטו חזרה בשבת ששם זה חימום ושם החזרה היא במבושל כל צרכו.

והנה יש להקשות על הרא"ש הרי הרא"ש עצמו פוסק דכשהוא מבושל כשיעור מאב"ד זה נחשב מבושל כל צרכו ואם כן בחזרה אפילו ביבש מדוע המודד הוא השיעור של כל צרכו. והנה לפי דברינו דהרא"ש פוסק כרש"י ורק דוחה את ראייתו אם כן מובן דבאמת השיעור הוא בישול כל צרכו. ובאמת שייך לדון גם לפי הדרישה שיש איסור מדרבנן אם אינו מבושל כל צרכו אז מובן גם אמנם לא נראה דזהו מוכרח דיתכן דאפילו אם בהלכות מבשל אינו נחשב בישול גמור מכל מקום האיסור חזרה בע"ש זהו בצורת חימום ולא בצורת בישול וכל זמן שלמעשה אינו מבושל כל צרכו עדיין יש כאן צורת בישול. אמנם זה לכאורה טענה דחוקה דמנ"ל להרא"ש לחדש כזה סברא אם בגדרים הוא כבר מבושל לגמרי והסברא הראשונה ברורה יותר. והרמב"ם פוסק דאפילו בנצטנן אין בישול אחר בישול כך למד בדבריו הבית יוסף.

ולענינינו לענין הגסה עולה דלדעת רש"י נאסרה הגסה גם כשאינו על האש כ"ז שאינו מבושל כל צרכו ולדעת הרא"ש הנה יש לדון האם פוסק כרש"י או כדחייתו דלפי"ז בבישול אין הגסה היכן שהוא כמאב"ד. ובאמת לדעת הרמב"ם דפוסק דיש בישול עד שיהא מבושל כל צרכו וכך הוא עיקר הפסק אז אסור להגיס מדאוריתא עד שיהא מבושל כל צרכו. והנה המהרש"ל רצה לבאר ברש"י דגם כוונתו משום צובע ויש לעיין במה נוגע מה שכתב דבמבושל הוי בישול. ומה בא להביא דוגמא לדבר ואפשר דהביא ראיה דפעולת ההגסה הגם שהיא לא עושה פעולה בדבר עצמו אלא מקרבת זה נחשב בישול וממילא גם בצבע זה נחשב צביעה. ובאמת הגי' בב"י היא ובמבשל הוי בישול ולא במבושל הוי בישול ולפי"ז שייך להבין שהביא ראיה רק לזה

והנה יש עוד שני נידונים בהגסה. נידון אחד מהו הפסק והפסק הוא דעד שהוא מבושל כל צרכו שייך בו הגסה כדעת רש"י והרמב"ם. והמהרי"ל כתב דאפילו כשהוא מבושל כל צרכו עדיין חישינן להגסה והקרבנן נתנאל והתפארת שמואל ביארו דזהו גזירה מבושל כל צרכו אטו אינו מבושל כל צרכו. ובכל בו מבואר דבעודו על האש נאסרה הגסה גם כשהוא מבושל כל צרכו וחייב. ועיין שער הציון אות קלו דהאליהו רבה סבר דדיבר דווקא באינה מבושלת כל צרכה והמג"א סבר דאסר גם בקדירה שהיא מבושלת כל צרכה והנה השער הציון הכריע כדברי המגן אברהם דהמעיין בכלבו יראה להדיא דדיבר במבושלת כל צרכה: ובאמת היה שייך לדון דשם הוא כתב על לערב דבר שנתבשל לפני שבת לכלי בשבת ומשמע שהוא לא אסר בנצטנן וכדעת הרא"ש. וכתב שאסור ליתתו בכלי על גבי האש שיש חשש שמא יגיס ויתחייב ומבואר דהגם דמשום מבשל לא חשב שיתחייב מכל מקום טען שיתחייב משום מגיס אפילו שהוא מבושל כל צרכו אמנם באמת יכלנו להבין את כוונת הכלבו דהרי כאן הוא נצטנן ואע"פ דעצם הבישול אינו נחשב מבשל אבל מגיס דבר שנתקרר בדבר שנתחמם לגרום שלכולו יהיה חום שווה הקר עם החם אולי באופן זה חייב מדאוריתא אמנם במגיס תבשיל שנתבשל כל צרכו והוא רק מגיס בו מעולם לא עלה על דעת הכלבו לחייב באופן זה.

ובאמת השעה"צ תמה על דברי הכל בו מהו הביאור ומדוע יתחייב בהגסה כיוון שאין בישול אחר בישול. והפמ"ג כתב דצ"ל דהגסה פועלת יותר מבישול והחזו"א כתב דזהו תיקון הדבר על ידי ריסוקו ובזה נחשב מבשל. ור' שמואל אוירבך טען שיש חלקים שנשארים קרים אפילו שכלל התבשיל מבושל ור' משה כתב את הדבר המסתבר יותר דע"י שהוא מערב את התבשיל נהיה חומו שווה וזה מעלה ותיקון בתבשיל וזהו הביאור בכל בו. אמנם לדרכינו הביאור הוא דרק באופן שעירב דבר קר עם דבר חם שם מבואר בכלבו דיש בו הגסה ויותר מזה לא מצינו. ![](data:image/x-emf;base64...)

נידון אחד האם הגסה יש כשאינו על האש דהריטב"א כתב דהגסה היא רק כשהוא על האש וביאר דמה שנאסר אלא אם כן הוא מבושל כל צרכו הוא משום גזירה.. ומה שהוזכר הגסה גם כשאינו על האש זהו משום צובע והנה התוספות גם ביארו דהוי צובע. והמהרש"א ביאר דזהו מטעם דאין הגסה כשאינו על האש. אמנם ברש"י ורמב"ן ורשב"א ורא"ש. ועוד מבואר דאפילו אינו על האש יש בו הגסה. אמנם בדעת הרמב"ם משמע דדוקא כשהוא על האש יש בו הגסה אלא דהכס"מ ביאר שאין זה כוונתו אמנם הלח"מ כן נקט בדעתו דלא הוי הגסה אם אינו על האש וכן משמע מדברי הכל בו

ועוד נידון לגבי חשש הגסה מדוע לא חיישינן להגסה בעססיות ותורמסין. הרמב"ן תירץ ג' תירוצים או דרק הגסה ראשונה חיישנן למגיס ולפי"ז אין היום נידון של מגיס ובאמת יש לעיין ברמב"ן האם דווקא הגסה ראשונה או דכל זמן שלא התבשל ההגסה הראשונה פועלת אבל משמע דבאמת ההגסה הראשונה ולפי"ז באופן שלא עשה כלל הגסה באמת יאסר. אמנם לא חיישינן להגסה דרך שנייה דאין נפק"מ משום שחשש חיתוי כולל יותר ולפי"ז נפק"מ במקום שאין חשש חיתוי יהא חשש הגסה. ודרך שלישית הוא דלא חיישינן להגסה רק בצבע ולא בבישול דבאמת כן יש הגסה בבישול רק דלא חיישינן לזה.

והרמב"ם כתב בפ"ג דאסור להכניס מגריפה בעוד הכלי על גבי האש. והנה משמע מדבריו דגם כלי נאסר ובאמת בקושיית הרשב"א מבואר דהוי דאוריתא דהקשה דלפי הסוגיא יהיה קשה איך יהיה מותר להוציא מכלי בכף. ומשמע דזהו ממילא נלמד מהגסה. אמנם השער הציון הביא דמהמגיד משנה והכלבו משמע דהוי דרבנן. וכן הכריע ולא הביא כלל את הרא"ש והרשב"א [ומדברי הר"ן שהובא בב"י בסימן שי"ח סעיף י"ח גם משמע שהוי דאוריתא.] שבדבריהם משמע דהוי דאוריתא. והנה הרמב"ם משמע דהוא גם אסר כף כשהוא על האש. וכן הרמב"ם לא חילק דווקא באינו מבושל כל צרכו ומשמע ברמב"ם דעל כל פנים מדרבנן נאסר אפילו במבושל כל צרכו להוציא בכף כשהוא על האש. אמנם הכסף משנה למד בדבריו דעל האש לאו דווקא אלא כל זמן דהוא בכלי ראשון. ובזה אסר להוציא בכף וכן למד בדבריו דהאיסור הוא רק כל זמן דהוי בישול ולא היכן דהוא כבר מבושל והלחם משנה פליג וסובר דהאיסור הוא רק כשהוא על האש וגם משמע דבזה נאסר אפילו במבושל כל צרכו. והפשטות הוא כדבריו והאו"ש רצה לטעון דהרמב"ם אסר גם כשהוא לא על האש בהגסה ואינו סובר כהריטב,א דהגסה היא רק כשהוא על האש אלא דכשאינו על האש אין זה פסיק רישא שיוגס ורק כשהוא על האש הוי פסיק רישא.

והנה מה עולה להלכה לגבי דיני הגסה ומתי חיישינן להגסה. השולחן ערוך שי' שיח אות יח אסר להוציא בכף גם כשאינו על האש כל זמן שאינו מבושל כל צרכו אבל במבושל כל צרכו התיר. והרמ,א כתב דיש להזהר בכל אופן ומשמע בין על האש בין לא האש בין במבושל כל צרכו בין בכף בין בהגסה וביאר דזה כהמריויל דגזרו בכל ענין. והמשנ"ב טען דגם מי שרוצה להחמיר זה רק בכף ועל האש דשם חוששין לכל בו או בכף ושלא האש ולא מבושל כל צרכו ששם חוששין לרש,י שלא על האש הוא בישול וכף גזירה דרבנן או כל צרכו והגסה כשלא על האש משום גזירה אטו אינו כל צרכו אבל כף ולא על האש ומבושל כל צרכו אין שום טעם לגזור. והביא שלהלן התיר בסי' שכא לרסק שזהו הגסה דבר שמבושל כל צרכו ולא על האש וכאן אסר. והנה אם כף זה דאוריתא כמבואר ברשב"א וברא,ש אז כן יש מקום להחמיר את החומרא של הרמ"א כשאינו על האש משום גזירה ויתכן דאפילו לא משום גזירה משום ששייך לצרף את שני השיטות את הכל בו עם הרש"י דיש הגסה גם כשלא על האש והכלבו אפשר שסבר כהריטב"א אבל אין זה ענין אחד וממילא יש לאסור גם כשלא על האש ושייך כזה חומרא ואין זה מוכרח טענת המשנ"ב והביאור הלכה דאין מקום להחמיר. ויש מקום להחמיר ובפרט לפי איך שלמדנו את הרא"ש בדעת רש"י שאוסרים הגסה גם במבושל כל צרכו וכן משמע מלשונו של הטור בסימן רנ"ב שכתב שאסור להגיס בקדירה ולא חילק בדרגת הבישול של הקדירה ורק דיש מקום לדחוק שלא הוצרכו לפרש שאין איסור הגסה אם מבושל כל צרכו דפשיטא דבדבר שהוא מבושל ורותח לא שייך בו בישול אמנם מכלל פשטות לא יצא אלא דלא הוזכר כף ומכל מקום ניתן לפרש את דברי המהר"י וויל שאין טעמו כפי הבנת הביאור הלכה והאחרונים דהוי הרחקה בעלמא אלא כהבנתינו ברא"ש ואז נאסר בכל גוונא ואפילו אינו על האש ואפילו בכף.. אלא דבאמת יש לדון האם זהו ספק דאוריתא או ספק דרבנן דלכאורה לפי הכל בו חייב מדאוריתא ובאמת לפי דרכינו לא אמר כן הכלבו בכל הגסה ולכן לא יהיה איסור להוציא בכף. ואז זהו נידון דרבנן. ועוד דלכאורה זהו אינו מתכון ולא הוי פסיק רישא ולכאורה למעשה יוצא דלהוציא בכף מקדירה זהו ספק דרבנן ולא ספק דאוריתא. -![](data:image/png;base64...)

ולמעשה לפי הרמ"א מבואר דלא להוציא בכף של מרק לכלי של מרק אלא לשפוך לכלי הגשה ומשם להוציא. ובשם ר' ניסים קרליץ בחוט השני חשש בכלי שני ויד נכוית בו גם להגסה. אמנם החזו"א נקט שעדיף להוציא בכף אפילו כשהדבר על גבי אש במבושל כל צרכו מאשר לעשות חזרה לבלעך שלדעתו אינו נחשב גרוף וקטום ובשם הרב אלישיב אומרים שעדיף להרים ביד ולהוציא בכף שאז אינו עג האש ואם אי אפשר אז בבלעך עדיף להעביר שלא יהא כנגד האש ואז להוציא בכף. דלא חששו גם לכלבו וגם לכף שזה דרבנן כף ועד כדי כך לא חששו.

והנה מה עולה להלכה לגבי דיני הגסה ומתי חיישינן להגסה. השולחן ערוך שי' שיח אות יח אסר להוציא בכף גם כשאינו על האש כל זמן שאינו מבושל כל צרכו אבל במבושל כל צרכו התיר. והרמ,א כתב דיש להזהר בכל אופן ומשמע בין על האש בין לא האש בין במבושל כל צרכו בין בכף בין בהגסה וביאר דזה כהמריויל דגזרו בכל ענין. והמשנ"ב טען דגם מי שרוצה להחמיר זה רק בכף ועל האש דשם חוששין לכל בו או בכף ושלא האש ולא מבושל כל צרכו ששם חוששין לרש,י שלא על האש הוא בישול וכף גזירה דרבנן או כל צרכו והגסה כשלא על האש משום גזירה אטו אינו כל צרכו אבל כף ולא על האש ומבושל כל צרכו אין שום טעם לגזור. והביא שלהלן התיר בסי' שכא לרסק שזהו הגסה דבר שמבושל כל צרכו ולא על האש וכאן אסר. והנה אם כף זה דאוריתא כמבואר ברשב"א וברא,ש אז כן יש מקום להחמיר את החומרא של הרמ"א כשאינו על האש משום גזירה ויתכן דאפילו לא משום גזירה משום ששייך לצרף את שני השיטות את הכל בו עם הרש"י דיש הגסה גם כשלא על האש והכלבו אפשר שסבר כהריטב"א אבל אין זה ענין אחד וממילא יש לאסור גם כשלא על האש ושייך כזה חומרא ואין זה מוכרח טענת המשנ"ב והביאור הלכה דאין מקום להחמיר. ויש מקום להחמיר ובפרט לפי איך שלמדנו את הרא"ש בדעת רש"י שאוסרים הגסה גם במבושל כל צרכו וכן משמע מלשונו של הטור בסימן רנ"ב שכתב שאסור להגיס בקדירה ולא חילק בדרגת הבישול של הקדירה ורק דיש מקום לדחוק שלא הוצרכו לפרש שאין איסור הגסה אם מבושל כל צרכו דפשיטא דבדבר שהוא מבושל ורותח לא שייך בו בישול אמנם מכלל פשטות לא יצא אלא דלא הוזכר כף ומכל מקום ניתן לפרש את דברי המהר"י וויל שאין טעמו כפי הבנת הביאור הלכה והאחרונים דהוי הרחקה בעלמא אלא כהבנתינו ברא"ש ואז נאסר בכל גוונא ואפילו אינו על האש ואפילו בכף.. אלא דבאמת יש לדון האם זהו ספק דאוריתא או ספק דרבנן דלכאורה לפי הכל בו חייב מדאוריתא ובאמת לפי דרכינו לא אמר כן הכלבו בכל הגסה ולכן לא יהיה איסור להוציא בכף. ואז זהו נידון דרבנן. ועוד דלכאורה זהו אינו מתכון ולא הוי פסיק רישא ולכאורה למעשה יוצא דלהוציא בכף מקדירה זהו ספק דרבנן ולא ספק דאוריתא. אמנם עכ"פ בוודאי שכדאי וראוי לחשוש למגן אברהם שאמר דלא להוציא בכף היכן שאפשר.

האבני נזר מביא בשם הר"א מקוטנא דלא נאמרה הגסה אלא בתבשיל לח אמנם במים לא נאסרה הגסה ולמעשה מביאים שנחלקו רבי משה והגרשז"א במרק שיש בו חתיכות ואינו מוציא את החתיכות האם באופן זה נחשב הגסה או לא.

ולמעשה לפי הרמ"א מבואר דלא להוציא בכף של מרק לכלי של מרק אלא לשפוך לכלי הגשה ומשם להוציא. ובשם ר' ניסים קרליץ בחוט השני חשש בכלי שני ויד נכוית בו גם להגסה. אמנם החזו"א נקט שעדיף להוציא בכף אפילו כשהדבר על גבי אש במבושל כל צרכו מאשר לעשות חזרה לבלעך שלדעתו אינו נחשב גרוף וקטום ובשם הרב אלישיב אומרים שעדיף להרים ביד ולהוציא בכף שאז אינו עג האש ואם אי אפשר אז בבלעך עדיף להעביר שלא יהא כנגד האש ואז להוציא בכף. דלא חששו גם לכלבו וגם לכף שזה דרבנן כף ועד כדי כך לא חששו.

חבורה א פרק כלל גדול

מתני' אבות מלאכות ארבעים חסר אחת. הנה באיסור שבת ילפינן דאיכא עשה ולא תעשה איכא עשה שנאמר ביום השביעי תשבות [שמות כג, יב] ואיכא לא תעשה דכתיב ויום השביעי שבת לה' אלקיך לא תעשה כל מלאכה [שמות כ,י]. ובאמת יש לדון בעשה זה האם הוי איסור עשה ורק דנאמר על שביתה ממלאכה לאו ועשה או דלמא דאיסור זה הוי מצוות עשה דנאמר מצוות עשה לשבות בשביעי ואופן קיום מצווה זו היא על ידי שביתה ממלאכה. וכל מי שעושה מלאכה הרי הוא מבטל המצווה להיות מושבת. באמת לשונו של הרמב"ם היא דכל העושה בו מלאכה ביטל מצוות עשה ועבר על לא תעשה ומשמע מלשונו דהוי מצוות עשה ולא רק איסור עשה . ובאמת דכך הוא לשונו של הרמב"ם בהקדמה להלכות שבת שאמר הרמב"ם דהמצווה היא לשבות בשביעי ולא אמר דהמצווה היא שלא לעשות מלאכה ומשמע דהוי מצוות עשה דהקיום שלה הוא בשב ועל תעשה אמנם זהו קיום של עשה בשביתה שהיא אי עשיית מלאכה ומתי הוי איסור עשה היכן דאין קיום ותוצאה באי עשיית המעשה כמו גר מצרי ואדומי שנאסרו בביאה שאין קיום במניעה מביאה וחיתון עימם ובהכרח דהוי איסור עשה. ובאמת הצפנת פענח על פרק כא בהרמב"ם בהלכות שבת נסתפק בזה ובשער המלך רצה לחדש לפי המבואר בתוספות בביצה דאין נשים חייבות בעשה של יום טוב דהוי מצוות עשה שהזמן גרמא אלא רק באיסורי יום טוב הוא הדין דאין הנשים חייבות בעשה של שבת. ומבואר דלמד דהוי מצוות עשה ולא איסור עשה.

אלא דיש להעיר דהרמב"ם בפ"א דיום טוב ה"ב כתב כל השובת בהם ממלאכה הרי קיים מצות עשה שהרי נאמר בהן שבתון כלומר שבות וכל העושה בהן מלאכה הרי קיים מצוות עשה וביטל מצוות לא תעשה. ויש לעיין מדוע הרמב"ם לא כתב בשבת גם דכל השובת בהן ממלאכה קיים מצוות עשה. כמו שכתב ביום טוב אמנם מצד שני הלשון ברמב"ם בהקדמה הוא אותו לשון לשבות בשביעי ולכאורה כמו ששם הוי מצוות עשה לכאורה גם בשבת דזהו אותו לשון. וגם מהיכי תיתי שהמצווה ביום טוב תהיה מצוות עשה ובשבת היא תתפרש כאיסור עשה. וצ"ע על הרמב"ם ששינה בלשונו.

באמת נראה לי ליישב על פי המבואר ברמב"ם בפכ"א מהלכות שבת וז"ל נאמר בתורה תשבות אפילו מדברים שאינם מלאכה חייב לשבות מהן ודברים הרבה אסרו חכמים משום שבות מהן דברים האסורים שדומים למלאכות ומהן דברים האסורים גזרה שמא יבוא מהן איסור סקילה. והנה דברי הרמב"ם צ"ע דבתחילה כתב שמתשבות נאסרו דברים שאינם מלאכה ומשמע דהוא דאוריתא. ואח"כ כתב שחכמים אסרו משום שבות ומשמע דהוא דרבנן וכבר עמדו בזה המ"מ והלח"מ שם עיי"ש. ומשמע דהמגיד משנה נתספק בכוונת הרמב"ם דתחילה רצה לומר דכוונת הרמב"ם הוא כהרמב"ן בפי' על התורה[ פרשת אמור כג כד] דלהדיא ביאר דתשבות יסודו הוא דנאמר שלא יעשה שבתו חול דמי שיעמול כל היום בדברים המותרים הרי זה חול. והנה יש לעיין דהאם לפי"ז כל איסורי שביתה הם דאוריתא ולכאורה ברמב"ם להדיא משמע לא כן. ובאמת יש בידינו מרגנית טובה מדברי הריטב"א בר"ה לב שביאר את דברי הרמב"ן דהכוונה לאדם שעשה את שבתו חול לגמרי דכל השבת היה עסוק בעובדא דחול אמנם מעשה אחד שעשה זה ביררו חכמים לאסור אפילו מעשה אחד משום שבות התורה כלל רא"כ נמצאת שבת כחול מן

וז"ל של הריטבא שם התורה שהחנויות פתוחות ומטלטלין חפצים מבית לבית ואינו בדין שאסרה התורה הוצאה כגרגורת והתירה העמל הגדול הזה שא"כ אין זה יום מנוחה אלא כך עיקרן של דברים כי בכלל מ"ע שבות של תורה לשבות ממלאכות יש לשבות מכל שבות דרך כלל שלא לעשות שבת כחול אבל בכל פרט ופרט כי עביד ליה וזהיר באידך דלא הוי שבת כחול לא אסרה רחמנא. וזה יש בידינו מרגלת מדברי הרמב"ן ואם נפרש כן את כוונת הרמב"ם כמו שדן המגיד משנה בתחילת דבריו וכביאור הריטב"א. ממילא אפשר דזה החילוק דבאמת זהו מצוות עשה שיהיה שבתון אלא זה חלוק דביו"ט דהותר מלאכת אוכל נפש אם כן אין זה מצווה על השביתה שלא תהא כחול ובהכרח דהמצווה על שבתון היא רק באי קיום המלאכה ואם רק לא עשה מלאכה הרי הוא קיים מצוות עשה אמנם באמת דבשביתה בשבת היא כוללת גם את השביתה ובאמת כדי לקיים צריך לידע באמת שנהג בשבת כקודש ולא כחול אמנם זה ברור דעל כל פנים בעשה מלאכה ביטל עשה זה אבל הקיום אינו מספיק באי עשיית המלאכה אלא תלוי בעוד דברים וממילא הרמב"ם לא דיבר על הקיום אמנם אין שאלה שיש גם קיום בשבת כמו ביום טוב אלא דהקיום בשבת מחייב גם שלא יעשה את שבתו חול. ויל"ע בזה.