5. בתנאי חזרה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שהיה תנינא

# בתנאי חזרה

# א

## בגדר דין אין דעתו להחזיר

### סיכות השיטות

א]מבואר בגמ' שאין היתר להחזיר לכירה גרופה וקטומה אלא אם תנאי חזרה ומבואר בגמ' כמה ספיקות האם התקיים תנאי חזרה ונחלקו הראשונים לענין פסק הלכה דעת הרי"ף והרא"ש ועוד הרבה ראשונים שקי"ל בהכל לחומרא ולכן אסור להחזיר רק בעודן בידו ודעתו להחזיר ודעת ספר התרומה והריטב"א בשם הרא"ה ועוד ראשונים שקי"ל בהכל לקולא ולכן רק בהניחה על גבי קרקע ואין דעתו להחזיר אסור להחזיר אבל בשאר האופנים מותר להחזיר ודעת הרמב"ם לחלק שבהניחם על גבי קרקע אסור להחזיר אפילו אם דעתו להחזיר ובלא הניחם על גבי קרקע מותר תמיד להחזיר וביאר הב"י שס"ל מספק להתיר ורק שבהניחם על גבי קרקע שרוב האמוראים מחמירים נקט להחמיר ועיין ראבי"ה שלענין שני הלשונות קי"ל לקולא ורק דהינו שרק בהניחם על גבי קרקע ואין דעתו להחזיר אסור להחזיר אמנם לענין הספק של כיסא ספסל ופימה ממיחם למיחם כיון שהגמ' אומרת תיקו בזה קי"ל לחומרא ועיין עוד בר"ן בשם הירושלמי שכל נידון הגמ' בלקח מער"ש והחזיר בשבת אבל בהוריד בשבת יכול להחזיר גם ללא תנאי חזרה

ולענין הלכה בשו"ע פסק כרמב"ם והרמ"א פסק להחמיר בהכל והמ"ב נוטה להקל בעודן בידו אפילו באין דעתו להחזיר ובהניח על ספסל דוקא בדעתו להחזיר ובחזו"א הוסיף שאפשר להקל בהניח על ספסל אפילו אין דעתו להחזיר בצירוף לשיטת הר"ן דכל האיסור רק בהוריד בער"ש ולא בהוריד בשבת

והנה צ"ב למה אי אפשר להקל בספק של תלה במקל ודעתו להחזיר הרי יש כאן ס"ס אולי בדעתו להחזיר אפילו על גבי קרקע מותר ואולי חשיב שזה עודן בידו וצ"ע

### בגדר דין דעת הנצרך בסוגין ובנידון רעק"א

ב] והנה הבאינו לעיל שהמ"בכתב שאפשר להקל בהניח על גבי ספסל רק בדעתו להחזיר והקשה החזו"א למה אין לצרף את הר"ן שבהוריד בשבת אפשר להחזיר וא"כ אפשר להקל גם בהניח על גבי ספסל ואין דעתו להחזיר דהיינו שהחזו"א נקט שבהניח על גבי ספסל ספק הגמ' שזה כמו בידו ויעיל אפילו שאין דעתו להחזיר אמנם בדעת המ"ב יתכן לבאר שלגבי אין דעתו להחזיר זה ודאי כהניח על גבי קרקע ורק בדעתו להחזיר בזה יתכן שיש לזה מעלה כמו בידו ולא כמו גבי קרקע וביאור הסברא בזה כדיבואר לקמן בס"ד

דהנה בעיקר מה דמבואר בגמ' שיש הבדל אם דעתו להחזיר או אין דעתו להחזיר ויש לבאר דבר זה בשני אופנים יתכן שבסתמא זה נחשב שזה קשור עדין לאש ורק על יד מחשבה שלא להחזיר זה מנתק את זה מהאש והחזרה היא כהנחה חדשה אמנם יתכן לבאר איפכא שבסתמא זה לא מחובר לאש שעצם מה שזה לא על האש זה סברא להגדיר שזה מנותק מהאש רק שעל ידי שדעתו להחזיר זה מגדיר שזה עדין מחובר לאש ויש מקום לחלק בזה דבעודן בידו מצד המצב זה קשור לאש ורק באין דעתו להחזיר זה מנתק מהאש משא"כ בהניחן על גבי קרקע המצב מצד עצמו זה מנותק מהאש ורק על ידי שדעתו להחזיר זה מקשר הדבר לאש והמקור לחילוק זה דהרי בעודן בידו לגמ' יש צד שאפילו באין דעתו להחזיר אפשר להחזיר דהינו שחשיב שזה מחובר לאש וא"כ מסתבר שגם לצד שלא כך הסיבה שמה שאין דעתו להחזיר אסור כי יש כאן מחשבה לנתק מהאש אבל לא שחולק על עיקר הדבר ומאידך בהניחן על גבי קרקע שיש מ"ד שלא מועיל דעתו להחזיר דהינו שזה מצד בעצם מנותק מהאש וא"כ יתכן שגם מי שחולק מודה לעיקר היסוד אלא שס"ל שעל ידי שדעתו להחזיר זה מחובר לאש אמנם אין הדבר מוכרח דיתכן דבאמת תליא הא בהא דרק מחמת שס"ל שזה לא מנותק מהאש מועל מה שדעתו להחזיר אבל אם זה היה נחשב מצד עצמו מנותק לא היה מועיל מחשבה וכמו שביארנו לגבי עודן בידו

ויתכן נפק"מ בכל זה בהוריד בטעות שבזה אין כאן מחשבה חיובית להחזיר אמנם יתכן שאין זה בגדר מחשבה לנתק מהאש שבזה אם הגדר שהמצב מצד עצמו הוא כמנותק מהאש וצריך כונה להחזיר בזה כה"ג לא חשיב שיש כאן מחשבה אמנם אם הגדר שזה קשור לאש וצריך מחשבה להוריד כה"ג שזה בטעות יתכן שאין זה בגדר מחשבה להוריד את זה ולנ"ל יהיה בזה חילוק דבהניחם על גבי קרקע ודאי אסור להחזיר לכו"ע ובעודן בידו וודאי מותר להחזיר אליבא דכו"ע

והנה ידוע מה שדן רעק"א בהוריד קדירה חברו שלא מדעתו שלא על מנת להחזיר האם חשיב שאין דעתו להחזיר או שיש כאן הכלל של אין אדם אוסר דבר שאינו שלו וע"ש שכתב שבהניחם על גבי קרקע שגם בדעתו להחזיר אסור וודאי שגם כאן אסור דהינו שאין הכונה שמעשה ההנחה על גבי קרקע זה מעשה ניתוק וא"כ גם בזה יש לדון שיש בזה הכלל שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו אלא שעצם המציאות שזה מונח על גבי קרקע זה הניתוק ממילא זה לא משנה מי עושה המעשה אמנם בעודן בידו שבזה תלוי אם דעתו להחזיר בזה כתב שזה תלוי במחלוקת הראשונים בדין אין אדם אוסר דבר שאינו שלו דהנה מבואר בגמ' ביבמות פ"ג. שהמסכך גפנו על גבי תבואתו של חברו לא קידש מצד שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו והקשו התוס' מה זה שונה מנותן נבילה או חלב בתבשיל של חברו שעצם מציאות התערובת אוסרת ותירצו שדבר שתלוי רק במעשה בזה ודאי שאדם אוסר דבר שאינו שלו אבל דבר שתלוי בדעת בזה יש הכלל של א"א אדש"ש וכיון שלגבי כלאים צריך ניחותא בתערובת לכן יש בזה הכלל של א"א אדשא"ש והר"ש בכלאים הקשה מהגמ' של שהעושה מלאכה במי פרת ובפרת חטאת של חברו פסלה וחיי בדיני שמיים אפילו שצריך ניחותא במלאכה ובתוס' בב"מ ל. כתבו שמדובר בשותף והר"ש חלק על תוס' וע"ש מה שביאר וכתב רעק"א שיסוד המחלוקת ראשונים בדבר שיש בו מעשה ומחשבה דהתוס' נקטו שכיון שצריך מחשבה להגדיר העשיה זה בכלל אין אדם אוסר דבר שאינו שלו אמנם והר"ש נקט שכיון שזה רק מחשבה להגדיר המעשה זה כמו מעשה שאדם אוסר דבר שאינו שלו וכתב שבזה גם תלוי הנידון אצלינו דלתוס' כיון שצריך דעת שלא מחזיר ממילא יש כאן הכלל של אין אדם אוסר דבר שאינו שלו משא"כ לר"ש כיון שזה מחשבה אם מעשה הורדה בזה אדם אוסר דבר שאינו שלו עכת"ד

והנה אם נימא שהגדר שעצם ההורדה זה ניתוק מהאש ורק על ידי מחשבה חיובית זה מקשר הקדירה לאש א"כ אין מקום לדברי רעק"א שכיון שלמעשה לא היה כאן מחשבה חיובית להחזיר ממילא זה מנותק מהאש אמנם מדברי רעק"א מבואר שנקט שעצם המצב הוא הוא מצב שזה עדין מקושר לאש ורק על יד מחשבה לנתק מהאש זה מנתק מהאש ולכן כיון שצריך מחשבה לנתק מהאש זה תלוי בנידון של אין אדם אוסר דבר שאינו שלו האם חברו יכול לחשוב ולנתק הדבר מהאש ועיין אבי עזרי שהשיג על דבריו שכאן צריך מחשבה חיובית להחזיר ולכן כיון שבפועל אין מחשבה חיובית להחזיר ודאי אסור להחזיר ואין זה ענין לאין אדם אוסר דבר שאינו שלו אמנם כבר כתבנו דאדרבא בפשוטו מסתבר שלא צריך מחשבה חיובית להגדיר שזה עדין קשור לאש אמנם למה שנתבאר לעיל יתכן שכל דברי רעק"א רק בעודן בידו שיש מ"ד שגם ללא דעתו להחזיר מותר להחזיר חזינן שהמצב מצד עצמו מחובר לאש לכן בזה שייך אין אדם דבר שאינו שלו אבל בהניחן על גבי קרקע שיש מ"ד שאם דעתו להחזיר מותר להחזיר שם הגדר שרק מחשבה חיובית מקשרת הדבר לאש וממילא בזה לא שייך הסברא של אין אדם אוסר דבר שאינו שלו וכמבואר באבי עזרי כיון שצריך מחשבה חיובית לחבר הדבר לאש ואין כאן מחשבה חיובית

והנה מבואר בגמ' שמסתפקת בהניחן על גבי מטה או תלאן במקל האם זה כמו הניחן על גבי קרקע או כמו עודן בידו וצ"ב צדדי הספק והנה בעיקר הדין הניחן על גבי קרקע יש לבאר שזה מקום שמניחים בין אם מתכוננים להחזיר ובין אם לא מתכוננים להחזיר וכיון שגם אם לא מתכוננים להחזיר מניחים שם עצם ההנחה היא כעקירה ולפ"ז צד ספק הגמ' בספסל ומיטה ששם זה מקום שיותר נוטה שמניחים שם כדי להחזיר והגמ' דנה האם זה כעודן בידו או שזה לא דרגא מספקת אמנם יתכן שקרקע זה מקום שרגילים להניח כשגמרו אם הקדירה אבל כל שרוצים להחזיר לא מניחים על גבי קרקע ולפ"ז נדון הגמ' בספסל ומקל שזה מצב אמצעי שמניחים גם כשרוצים להחזיר וגם כשלא מתכוננים להחזיר ובזה דנה הגמ' מה העיקר האן העודן בידו או ההניחם על גבי קרקע ונפק"מ בכל זה בזמנינו על השיש שזה מקום שמניחים עליו גם כשמתכוננים להחזיר לאש וגם כשלא מתכוננים שלצד הראשון חשיב כמו קרקע ולצד השני זה כמו ספסל

והנה עיין שיטה לר"ן מ: שראוי לא להניח על גבי קרקע אלא על גבי כר וכסת וצ"ב מה זה עוזר ועיין אמנם עיין נ"א. שביאר שהקרקע היא צוננת ומצננת הקדירה דהינו שלא רגילים להניח על גבי קרקע אלא אם אין דעתו להחזיר ועל דרך זה הוא בר"י מלוניל ולפ"ז מסתבר שספק הגמ' בספסל שזה מצב אמצעי וכנ"ל

והנה לפ"ז יש מקום גדול לומר שהסברא של הגמ' שעודן בידו עוזר אפילו אם אין דעתו להחזיר וביארנו שזה מצד שעצם המצב מצד עצמו הוא קשור לאש זה ודאי לא שייך בספסל דשם הרי זה מקום שמניחים גם כשאין מתכוננים להחזיר אלא שכל ספק הגמ' שזה לא כמו הניחן על גבי קרקע שזה ניתוק בעצם שלא מועיל דעתו להחזיר אלא שכאן על ידי שדעתו להחזיר זה מקשר הדבר עדין לאש ולפ"ז לגבי נידון הגרעק"א כאן באמת ללא מחשבה חיובית זה לא מחובר לאש וכדחזינן שלגמ' יש צד שלא יעזור דעתו להחזיר וכה"ג אין חיסרון של אין אדם אוסר דבר שאינו שלו כמבואר באבי עזרי

ולפ"ז מיושב המ"ב שלא התיר הניחן על גבי ספסל באין דעתו להחזיר שנקט שכאן אין צד לגמ' שזה עדיף מקרקע באין דעתו להחזיר וכל ספק הגמ' רק שבדעתו להחזיר האם זה כמו עודן בידו או שאין לזה המעלה של עודן בידו ודו"ק בזה [ולפ"ז יש סתם גמ' שעודן בידו צריך דעתו להחזיר ויתכן שזה באמת תלוי בלשונות לעיל וצ"ע]

והנה עיין שביתת השבת סקמ"ז שכתב שאם הוריד בטעות קדירה שלא על מנת להחזיר כגון שחשב שזה של הלילה והתברר שזה של היום שכה"ג חשיב שדעתו להחזיר ולמד דבר זה מרעק"א דהינו שנקט שכאן שזה מחשבה בטעות זה כמו שאין מחשבה שלא להחזיר וממילא יכול להחזיר כמו במוריד שלא של חברו שחשיב שאין כאן מחשבה שלא להחזיר וממילא מותר להחזיר אמנם ראיתי להעיר דבפשוטו באופן רעק"א לא מדובר שרצה להכעיס חברו אלא שבטעות הוריד כי חשב שזה שלו ומשמע שכה"ג אם זה היה שלו זה היה אסור ולכאורא הביאור שכיון שכאן זה לא מחשבה שמחילה חלות ששיך לומר בזה דין טעות אלא שכיון שאין דעתו להחזיר זה קובע מציאות של הקדירה שהיא מנותקת מהאש וגם אם חשב בטעות אבל למעשה זה מצב הקדירה

והנה בכבתה הכירה ובזמנינו מצוי מאוד שכבר הגז או הפלטה חשמלית דבפשוטו זה כמו על גבי ספסל שזה לא בידו ולא על גבי קרקע ובפשוטו למבואר ברעק"א שצריך מחשבה חיובית שאין דעתו להחזיר ולכן שייך בזה אין אדם אוסר דבר שאינו שלו ממילא גם כאן יהיה מותר להעביר לכירה אחרת אמנם למה שנתבאר לחלק בין עודן בידו לספסל שכאן ודאי שהמצב מצד עצמו שזה מנותק ורק הגמ' דנה שעל ידי מחשבה להחזיר זה מקשר לאש א"כ כאן שזה כבר מאליו ולא היה מחשבה להחזיר ממילא אסור להחזיר וכטענת האבי עזרי ובאמת שדנו בזה מעוד טעם לאסור דמבואר בשו"ע סימן רנ"ז ס"ג דבהטמנה בדבר שאין מוסיף הבל שמותר להעביר מהטמנה להטמנה כל זה אם ההטמנה הקודמת קימת אבל אם זה נתקלקל אסור להטמין במקום אחר ויתכן שגם כאן כל שנתבטל הכירה הראשונה זה עצמו מספיק השהיה וחשיב כנתינה בתחילה בשבת שאסור

והנה כתב בשער הציון סקמ"ט דבדבר לח שהורידו אפילו שהיה דעתו להחזיר לאחר שזה יצטנן אבל כיון שיש איסור להחזירו חשיב כאין דעתו להחזיר ולכאורא כל זה שייך אם צריך דעה חיובית להחזיר יתכן שדבר שהוא איסור לא חשיב מחשבה אבל אם רק מה שחושב לא להחזיר זה מה שמנתק מהאש הרי כאן למעשה חושב להחזיר ולא שיך לומר שחשיב שיש מחשבה לא להחזיר ואולי זה סברא שדבר שאסור להחזיר זה עצמו מגדיר שזה לא קשור לאש אמנם לפ:ז הוא גם בעודן בידו אפילו לשיטות שמותר להחזיר ואין זה במשמעות השער הציון וצ"ע

והנה בעיקר דמיון רעק"א את הדין דעתו להחזיר לדין מחשבה בכלאיים היה מקום לדון בזה דהנה בפשוטו בכלאיים הגדר שהתערובת זה האוסר רק שיש תנאי שיהיה אם זה ניחותא וכן לגבי פרה אדומה המלאכה היא האוסרת רק שיש תנאי שיהיה ניחותא ולדברי רעק"א גם בתנאי חזרה זה כך שיש כאן מצב שזה מנותק אצל האש וצריך גם מחשבה לנתק הדבר מהאש אמנם היה מקום לומר שכאן אין הביאור שצריך עוד מחשבה לנתק הדבר מהאש אלא זה להגדיר את מעשה ההורדה שאם עושה שלא על דעת להחזיר רואים את הניתוק מהכירה כניתוק מהאש ואם דעתו להחזיר זה לא מעשה ניתוק מהאש ויש מקום לומר שדבר שזה הגדרה בעשיה שלו בזה לא שייך הנידון של אין אדם אוסר דבר שאינו שלו אלא זה תלוי בעושה המעשה ויתכן שזה גם הישוב על פרה אדומה דשם זה רק מגדיר המעשה המלאכה ולא שזה עוד תנאי של ניחותא [עיין חידושי הגרש"ש סוף בב"ב]

ולכאורא יש בזה נפק"מ בסוגין כגון בהוריד על מנת להחזיר ולאחרי זה החליט שלא להחזיר שאם הגדר שצריך עוד מחשבה אם המעשה שזה לא על האש א"כ גם כאן כיון שהקדירה לא על האש והוא חשב שלא להחזירו חשיב שהדבר מנותק מהאש אבל אם נימא שכל הדין דעת זה להגדיר את מעשה ההורדה האם זה מעשה ניתוק מהאש א"כ כיון שבעיקר מעשה ההורדה זה עדין מחובר לאש ממילא מה שחושב אחרי זה לא להחזיר אין לזה משמעות אלא זה נחשב עדין כמחובר לאש וצ"ע

[ולולי דברי רעק"א היה מקום לדון דכאן הדין דעתו להחזיר זה ענין מציאותי האם זה עומד להחזרה או לא ולא קשור לדין מחשבה בעלמא אלא לפי הענין מי שבידו לקבוע האם זה עומד לחזרה או לא וגם אם בעל הבית הוריד ומישהו רואה ועמד להחזיר ובעל הבית לא יתנגד חשיב שזה דעתו להחזיר אמנם מדברי רעק"א חזינן שקבעו גדרים של מחשבה לפי גדרי מחשבה ועשיה דעלמא]

## ב

## בביאור הספק דפינה ממיחם למיחם

והנה הגמ' מסתפקת פינה ממיחם למיחם מהו ובביאור הספק של הגמ' מצאנו כמה ביאורים בראשונים בפשוטו הכונה שפינה למיחם אחר ורוצה להחזיר במיחם השני ועיין ר"ן שהביא לבאר שהכוונה שפינה למיחם אחר ורוצה להחזירו למיחם הראשון הנמצא על האש ובהגהות מרדכי מבואר שמדובר שמעביר מכירה לכירה ועיין ברמב"ם שנקט שכה"ג מותר ומקורו מהירושלמי וברבינו ירוחם מבואר שכה"ג אסור ונבאר הדברים בס"ד

### בביאור דברי רש"י דהוי כמטמין לכתחילה והנפק"מ בזה

ג] והנה עיין רש"י שכתב שהספק של הגמ' האם הוי כמטמין לכתחילה בפשוטו כוונתו כמבואר בחידושי הר"ן ובתוס"ר שכל שמניחו בכלי אחר זה כמו הניחו על גבי קרקע דהיינו שזה מפסיק את השהיה הקודמת אמנם היה מקום לבאר שזה סברא שהנחה בכלי אחר חשיב הנחה חדשה ואפילו שעצם המציאות שזה בכלי אחר אין זה ניתוק מהאש אבל לחזור בכזה צורה זה מוגדר כשהיה נפרדת ולא כהמשך השהיה הקודמת ויש לדון בזה כמה נפק"מ

א. בהניח בכלי אחר ורצה להחזירו לכלי הראשון דאם הסברא שכל שמונח בכלי אחר זה כמו הניחו על גבי קרקע א"כ וודאי שגם כאן לא יכול להחזיר משא"כ אם החיסרון שזה הנחה חדשה א"כ כל שמחזיר בכלי הראשון אין זה הנחה חדשה אמנם אין נפק"מ זו מוכרחת דיתכן דכיון דהיה דעתו להחזיר בכלי אחר שזה וגדרו כשהיה חדשה זה עצמו סיבה להחשיב שזה כאילו התנתק מהאש אמנם בהיה דעתו להחזיר בכלי הראשון בזה יהיה מותר להחזיר אמנם אם זה כהניחו על גבי קרקע מצד עצם המצב א"כ לא יעזור שדעתו להחזיר למקום הראשון

ב. עוד נפק"מ במעביר ממיחם שעל האש למיחם שעל האש דאם החיסרון דהנחה בכלי אחר זה כמו הנחה על גבי קרקע א"כ כאן שמניח בכלי שעל האש ודאי שזה לא כמו הניחו על גבי קרקע אבל אם הסברא שכל שזה עומד על האש בכלי אחר זה כמו שהיה חדשה א"כ גם כאן זה כמו שהיה חדשה ומצאנו בזה דברים מפורשים בראשונים דהב"י סימר נ"ג הביא מהרשב"א ועוד ראשונים שפסקו שמותר אפילו שפסקו שפינה ממיחם למיחם אסור ורק שדנו מצד איסור בישול אמנם עיין רבינו ירוחם שנקט לאיסור וכן בשיטה לר"ן מ: נקט שזה בכלל הספק של הגמ' וכן הוא במאירי ובר"י מלוניל ובהכרח שלמדו שספק הגמ' שהנחה על האש בכלי אחר זה נחשב כשהיה חדשה

ג. ולכאורא איכא נפק"מ בביאורים הנ"ל לדעת הראבי"ה שבספק זה של הגמ' צריך להחמיר האם בדעתו להחזיר מותר דהרי נקט שבהניח על גבי קרקע מותר להחזיר בדעתו להחזיר שאם כל הסברא בגמ' שזה כמו הניח על גבי קרקע א"כ יועיל שדעתו להחזיר אמנם אם הסברא מצד שזה כהנחה חדשה א"כ גם אם דעתו לעשות מראש כך זה אסור

ד. וכן נפק"מ למה דהיקל המ"ב בספיקות של הגמ' בדעתו להחזיר בצירוף לראשונים שגם בהניחו על גבי קרקע מותר שגם בפינה ממיחם למיחם יהיה מותר שכל זה למבואר בראשונים שחיסרון סוגין זה כדין הניח על גבי קרקע אבל אם זה חיסרון שזה שהיה חדשה א"כ זה גרע מהניחו על גבי קרקע ודעתו להחזיר

ה. וכן נפק"מ למה שהר"ן הביא מהירושלמי שכל תנאי חזרה של סוגין זה לענין נטל מער"ש אבל בנטל בשבת מותר להחזיר אפילו ללא תנאי חזרה ויש לדון האם זה גם לגבי פינה ממיחם למיחם ועיין גר"ז שנקט שבהוריד בשבת מותר להחזיר אפילו אם פינה ממיחם למיחם אמנם כל זה אם נידון הגמ' שזה כמו הניח על גבי קרקע אבל אם הסברא שזה נחשב שההי חדשה מצד המציאות של ההנחה א"כ ודאי יתכן שזה גם סברא לגבי הוריד בשבת ואין זה דומה להוריד בשבת והניח על גבי קרקע שתמיד רואים את ההחזרה כהמשך השהיה הראשונה ולא כנתינה חדשה

### מהלך הראשונים שכיון שנתקרר לכן אסור

ד] והנה בפשוטו ספק הגמ' כמבואר ברש"י מצד שהוי כמטמין לכתחילה וכן הוא בתוס"ר ובחידושי הר"ן דהיינו שכל ההיתר להטמין שזה מוגדר כהמשך המצב הקודם וכאן זה מוגדר כנתינה בתחילה וכמו שביארנו לעיל אמנם עיין תוס' כאן שהקשו שלגבי פינה ממיחם למיחם מבואר בגמ' לגבי הטמנה שזה סיבה להתיר וכאן מבואר שזה סיבה לאסור ותירצו שהטמנה שכדי לחתות צריך טירחה מרובה לכן כל שזה התקרר אין חשש שיחתה משא"כ כאן שבקל זה מרתיח ובתו"י ביארו שהטמנה שזה לצורך מחר וזה מאוד חם ממילא לכן הקילו שאם זה קצת התקרר שלא יבוא לחתות משא"כ בשהיה שזה כבר במצב לא כל כך חם לכן כל שזה התקרר חוששים יותר שיבוא לחתות ובתו"י לקמן ביאר שהטמנה שבקר אין איסור הטמנה ממילא כאן שזה התקרר דנים כאילו זה קר משא"כ שהיה שגם בקר אסור ממילא אדרבא כל שזה התקרר זה יותר סיבה להחמיר

והנה מבואר בגמ' לקמן נ"א. שמותר להטמין את הצונן ודעת רש"י שהכונה לשמור שזה ישאר מצונן אבל אם זה כדי לחמם אסור ולפ"ז בדין של פינה ממיחם למיחם מבואר שאפילו שזה דבר שבעלמא יש בו סיבה לאיסור הטמנה בכל אופן כאן שהעבירו ממיחם למיחם זה סיבה להקל [ודוגמא לדבר דין שדא ביה גרמא חיה] אמנם דעת רוב הראשונים שאין איסור להטמין צונן אפילו אם מטרתו לחמם ולפ"ז מבואר בר"ן לקמן וברמב"ם ובתו"י שגדר ההיתר של פינה ממיחם למיחם שדנים שזה כמו דבר צונן שאין בו איסור הטמנה והנה עד כמה שגדר ההיתר בסוגין שזה כמו הניחו על גבי קרקע א"כ אין מקום לקושית התוס' דבאמת קירור זה סיבה שלא יחתה אבל כיון שזה נחשב כנתינה בתחילה לכן זה אסור כמו כל איסור שהיה שלא מצאנו שזה סיבה לחלות היתר על דבר שאסור מצד גדרי שהיה משא"כ לגבי הטמנה שדבר קר אין בו איסור הטמנה ממילא אדרבא מה שמעבירו ממיחם למיחם זה סיבה להתיר שחשיב כדבר צונן ורק לדעת רש"י שגם דבר צונן אסור להטמין וכאן נתחדש שמה שמעבירו ממיחם למיחם זה סיבה לחלות היתר שיך לשאול שגם בשהיה זה יהיה סיבה לחלות היתר ועיין תוס"ר ובתוס' ר"י הזקן ובמג"א סימן רנ"ז סקי"ד שישבו כן וצ"ע דעת התוס' שהקשו כן

אמנם הדבר מבואר מדברי התוס שכתבו וז"ל ואור"ת דהכא גבי השהה על גבי כירה כשהוא באותו מיחם שהוא חם לא אתי לחיתויי אבל במיחם אחר שהוא קר אתי לחיתויי אבל לגבי הטמנה שרי טפי כשהוא קר דבחיתוי מועט לא יועיל עכ"ל ומבואר בלשונם שיסוד החיסרון בסוגין מצד שזה נתקרר ויש סיבה לחתות ולא מצד שזה כאילו הניח על גבי קרקע ויש כאן הנחה חדשה דהינו שבאמת אין סיבה לדון שזה לא המשך המצב הקודם אלא שיש כאן סיבה לאסור אפילו שזה המשך המצב הקודם ובזה א"ש קושיתם שלגבי הטמנה חזינן שמה שזה הצטנן זה פחות סיבה לחתות וכאן רואים שזה יותר סיבה לחתות

ועיין בר"ן שכתב שבחזרה שזה אסור מצד מחזי כמבשל בזה בנתקרר זה יותר מחזי כמבשל משא"כ לקמן בהטמנה שזה מצד חשש חיתוי בזה בנתקרר יש פחות חשש חיתוי ולכאורא מבואר שלמד כנ"ל שהחיסרון מצד שזה התקרר ולא מצד שזה שהיה חדשה ובזה חילק שלגבי מחזי כמבשל זה סיבה להחמיר ולגבי חשש חיתוי זה סיבה להקל

ועיקר הדברים מבואר בפמ"ג סימן רנ"ג א"א כ' שכתב שאם מעביר לכלי ראשון שהורד מהאש שזה לא מתקרר לדעת רש"י זה אסור ולדעת תוס' זה מותר דהינו שלמד שלרש"י יסוד החיסרון שזה שהיה חדשה ממילא גם אם מניח במקום שזה לא מתקר זה סיבה לאסור משא"כ לתס' שזה מצד שזה התקרר ממילא במניח בכלי ראשון שזה לא מתקרר אין סיבה לאסור [ובזה ישב השיטות שיש בישול אחר בישול בדבר שהעובר לכלי שני ע"ש]

### בביאור דברי הר"ן

ה] והנה עיין בפירוש הר"ן על הרי"ף שכתב וז"ל פינה ממיחם למיחם מהו מי מחזי כמבשל לכתחילה או שרו במיחם שני כבמיחם ראשון וכו' וא"ת אדרבא מיחם שני קיל טפי דהא אמרינן לקמן בפרק במה טומנין לגבי מטמין בדבר שאינו מוסיף הבל דלא אסרו אלא אותו מיחם אבל פינה ממיחם למיחם מותר לאו קושיא היא דהתם היינו לענין מטמין בדבר שאינו מוסיף הבל אבל הכא דאסור משום מחזי כמבשל טפי מחזי כמבשל במיחם שני במיחם שני מבמיחם ראשון א"נ הכי פירושו דקא מיבעיא לן פינה ממיחם למיחם מהו להחזיר למיחם ראשון ולהחזירה על גבי כירה מי הוי כהניח על גבי קרקע או לא עכ"ל

והנה בפשוטו בביאור השני ביאר שבסוגין מדובר שמחזיר למיחם הראשון ולכן זה אסור משא"כ בגמ' לקמן מדובר שמחזיר במיחם השני ולכן מותר דבזה יש יותר סברא להקל והנה לפ"ז בהטמנה אם יטמין במיחם הראשון יהיה אסור וצ"ע דהמג"א סימן רנ"ז סקי"ד הובא במ"ב סקכ"ח כתבו שכה"ג מותר ומקורו מלשון הר"ן לקמן עוד צ"ע שעד כמה שהר"ן כתב שיסוד החיסרון שזה כאילו הניחו על גבי קרקע ובכל אופן כתב שכל החיסרון אם מחזיר במיחם הראשון אבל אם מחזיר במיח הני מותר א"כ בכל הניחו על גבי קרקע יש פיתרון שיעביר למיחם אחר וכה"ג יהיה מותר להשהות ולא שמענו כדבר הזה עוד צ"ע עד כמה שביאר בביאור השני שהחיסרון בפינה ממיחם למיחם זה מצד שזה כהניחו על גבי קרקע א"כ אין מקום לקושיתו מהגמ' לקמן וכדביארנו לעיל ששם מותר להטמין את הצונן וכאן אין כזה היתר ולמה הוצרך להעמיד דוקא במחזיר למיחם הראשון עוד צ"ב איך יתכן שאותו לשון של גמ' ובכל מקום הכונה אחרת עוד קשה שעיקר התירוץ חסר מהספר שהיה צריך לומר שבגמ' לקמן מדובר שמטמין במיח השני וכאן מדובר שמחזיר למיחם הראשון

ושמעתי לבאר בזה דבאמת בביאור הראשון למד שיסוד הסברא בפינה ממיחם למיחם זה לא מצד שזה כהניחו על גבי קרקע אלא מצד שזה התקרר ולכן שאל סתירה בין הסוגיות ותירץ ששם זה נידון של מחזי כמבשל ודבר זה מדויק שאת הסברא שזה כהניחו על גבי קרקע כתב רק בביאור השני אמנם בביאור השני ביאר שיסוד החיסרון שזה מצד שזה כהניח על גבי קרקע ובאמת לפ"ז אין שום מקום לסתירה בין הסגיות וכדביארנו לעיל רק שהוסיף שכל מה ששיך לדון שזה כהניחו על גבי קרקע זה רק אם מחזיר לכלי הראשון שאז שייך לדון שבהנחה בכלי באמצע זה ניתוק מהאש אבל אם מחזיר בכלי עצמו אין שום סיבה לראות שזה ניתוק מהאש ולפ"ז באמת בהטמנה ודאי שגם אם מחזיר לכלי הראשון מותר דשם ההיתר כי זה הצטנן וכן לפ"ז בהניחם על גבי קרקע ודאי שאסור להחזיר גם במיח השני שכל סברתו שאם רוצה להחזיר במיחם השני לא חשיב כהנחה על גבי קרקע

והנה עיין בחידושי דשם מבואר אחרת ממה שכתב כאן אלא שנקט גם בקושיתו מהגמ' לקמן שטעם ההיתר בסוגין מצד שזה כהניח על גבי קרקע אמנם ע"ש שהעמיד הקושיא על רש"י ששהיה והטמנה זה אותו דבר ולכאורא כונתו לרש"י שגם דבר צונן אסור להטמין ולפ"ז באמת גם בהטמנה בדבר צונן שיתחמם יש איסור הטמנה ולפ"ז יש מקום לקושיא דלגבי הטמנה רואים שמה שעשה פעולה לצננ זה מתיר את ההטמנה וכאן מבואר שזה סיבה לאסור וע"ש שישב בתירוץ הראשון דשם מדובר שמטמין בכלי השני וכאן מדובר שמחזיר בכלי הראשון ולפ"ז באמת גם בהטמנה אם יטמי בכלי הראשון יהיה אסור וכן בחזרה גם אם יניח על גבי קרקע ויחזיר בכלי השני יהיה מותר

אמנם ע"ש שהמשיך דלמה שביאר ששהיה והטמנה זה לא אותה הלכה א"כ אפשר לבאר שסוגין זה גם במיחם שני ומשמעות לשונו לישב דבשהיה שאסור נתינה בתחילה לכן אסור גם בנצטנן משא"כ בהטמנה והנה מדויק שם בלשונו שהסברא של הניח על גבי קרקע זה לא דוקא במיחם ראשון אלא גם במיחם שני וגם בהחזיר למיחם הראשון והנה הר"ן על הרי"ף דיבר להלכה ולא בדעת רש"י ובהכרח שכונתו כנ"ל רק שבנקודה אחת שינה דבחידושיו נקט שגם במיחם השני שיך לדון שזה כהניחו על גבי קרקע ובפירושו על הרי"ף נקט שזה רק סברא אם מחזיר למיחם ראשון

## ג

## בדין תבשיל שהצטנן האם מותר להחזירו

ה]עיין רמ"א בס"ה שכתב שתנור שאפו בו מבעוד יום מותר להחזיר לו בשבת וביארו האחרונים שזה כמו גרו"ק ועיקר ההיתר מצד דברי הר"ן שבשבת לא צריך תנאי חזרה ולכן אפילו בתוכו מותר אמנם כתב הרמ"א ובתנאי שזה לא נצטנן לגמרי וצ"ב הטעם ועיין ביאור הגר"א וכן בב"י שביארו שזה מצד איסור בישול שיש בישול אחר בישול בלח אמנם הב"ח ביאר שכל שזה לא יד סולדת יש בזה איסור חזרה דחשיב נתינה בתחילה ובמג"א ביאר כנ"ל שהחיסרון מצד שחשיב נתינה בתחילה אמנם כתב שזה רק אם נצטנן לגמרי ולא רק אם זה לא יד סולדת

והנה המ"ב סקנ"ד בהזכירו דיני חזרה לא הזכיר כלל תנאי זה שצריך שלא יתקרר מצד דיני חזרה רק דן מצד איסור בישול אמנם בס"ק ס"ח ובסימן שי"ח שער הציון נ"ד הביא תנאי זה ובפשוטו שנקט לעיקר דלא כמג"א ושגם בנצטנן מותר להחזיר אם תנאי חזרה רק שבמקום שיסוד ההיתר מצד הר"ן בזה לא הקיל בנצטנן לגמרי כיון שרוב הראשונים חולקים עליו ויתכן עוד שס"ל שכל סברת המג"א זה רק לר"ן שבהוריד בשבת מדובר שמחזיר ללא תנאי חזרה בזה אין לקשר הדבר לאש אאל אם זה עדין חם אבל אם יש תנאי חזרה שזה מקשר הדבר לאש יתכן שגם בנצטנן לגמרי חשיב כהמך השהיה הקודמת ובזה מיושב סתירת המג"א סקי"ט עיין פמ"ג ומחצית השקל

והנה הבה"ל בס"ה כתב שאין מקור לחידוש המג"א כל דבריו רק לשיטתו בביאור הרמ"א שהוכחר לחידוש זה אמנם מצאנו חידוש זה בריטב"א בסוגין שכתב וז"ל ומכל מקום מוכח בסוגין דבעינן שיחזירנה קודם שיצטנן לגמרי דלא ליחזי כמבשל וכו' עכ"ל [וכן הוא בדברי לקמן מ: וצ"ב איך זה מוכח בסוגין אמנם הביאור בזה פשוט דהוא ביאר בסוגין שיסד החיסרון כי זה הצטנן ולא מצד שזה כמו הניחו על גבי קרקע א"כ מבואר שמה שהצטנן זה סיבה לאסור והגמ' דנה בנצטנן קצת אבל בנצטנן לגמרי ודאי שאסור להחזיר מצד מחזי כמבשל ולתוס' מצד חשש חיתוי ולפ"ז הוא טעם אחר מדברי המג"א שבטל שהיה קמיתא אלא שכה"ג יש מחזי כמבשל או חשש חיתוי

והנה האגלי טל אופה סק"נ אות ג' הקשה מדברי הר"ן מ: שכתב שאסור להניח מים שנתבשלו על גבי המדורה אלא אם זה גרוף וקטום וצ"ע הרי נתינה בתחילה אסור גם בגרוף וקטום וביאר האג"ט שזה לשיטתו שכל הגמ' לעיל זה רק במוריד מערב שבת אבל בהוריד בשבת לא צריך תנאי חזרה וכאן שזה הוריד בשבת לכן מותר לתת אפילו ללא תנאי חזרה ולפ"ז מבואר שגם בצטנן לגמרי מותר להחזיר ודלא כמג"א אמנם לנ"ל שיסוד החיסרון מצד שזה כמו פינה ממיחם למיחם דהינו שזה מחזר בתנאי חזרה ולפ"ז לר"ן שמדובר בגמ' בהוריד בער,ש אבל בהוריד בשבת אין חיסרון ה,ה אין מקור שכה"ג נצטנן זה סיבה שלא להחזיר ולפ"ז עיקר סברת המג"א לא נסתר מהר"ן רק מה שכתב את דבריו גם לגבי הוריד בשבת בחלק זה הוא נסתר מהר"ן

אמנם נראה שאין הדברים נכונים שעד כמה שטעם סוגין שמצד שזה הצטנן זה נראה כמבשל לגבי זה אין שום סברא לחלק בין הוריד בשבת או בערב שבת דכל הסברא בר"ן דבהוריד בשבת תמיד רואים את זה כהמשך למצב הקודם אבל אם הסיבה כי זה קר ומחממו מה יעזור שזה המשך הרי זה צונן שמחממו אמנם יתכן שהר"ן נקט לעיקר כביאור השני שחסרון סוגין מצד שזה כהניחו על גבי קרקע ולפ"ז אין מקור שנצטנן זה סיבה למחזי כמבשל אמנם לביאור הראשוני שזה מצד שהצטנן ודאי שיש מקור מסוגין לאסור ובאמת בזה לא יעזור אפילו אם הוריד בשבת וכמבואר במג"א

והנה לנ"ל לשיטת תוס', והר"ן בביאור הראשון והריטב,א בסוגין ודאי שאסור להחזיר בנצטנן אמנם לשאר הראשונים אין לנו מקור מסוגין לאסור וא"ש סתימת הפוסקים שנקטו להתיר דלא כריטב"א ובפרט למה דהמ"ב נקט לעיקר שכל האיסור להחזיר רק אם מחזיר לכלי הראשון וביארנו שזה רק סברא לדון שזה כהניח על גבי קרקע

אמנם עיין שיטה לר"ן מ: שכתב שאם זה נצטנן אסור להחזיר וחידוש לומר שזה מצד הרמ"א שיש בישול אחר בישול בלח והרי הוא ביאר שאסור מקדירה לקדירה על גבי האש וביארנו לעיל שזה מצד שהוי כנתינה חדשה וא"כ אין מקור שנתקרר הוי כנתינה חדשה ומשמע שס"ל כן מסברא ובאמת ביאר שם הטעם מפורש שהטעם שמותר להחזיר לכירה גרו"ק מצד שזה לא מחזי כמבשל שזה רק שומר על החום ולכן אם זה מתקרר זה לא שייך ובאמת זה סברא אחרת מהמג"א

ולכאורא יש להוכיח מתוס' להתיר גם בנצטנן דהתוס' ביארו ריש פרקין דהאיסור חזרה אם נצטנן ואי אפשר להרתיח ואחרי זה חידשו שגם ברותח אסור והנה במשנה מבואר שאם גרף מותר וצ"ע כיון שזה נתקר למה שיהיה מותר הרי זה כמו הנחה בתחילה אלא בהכרח שגם בנצטנן אין בזה איסור וצ"ע

והנה הבה"ל בס"ה כתב להוכיח מהב"י שביאר שטעם האיסור מצד מבשל ולא בגלל שכה"ג זה שהיה בתחילה מבואר שלא ס"ל את חידוש המג"א ולכאורא אין זה ראיה דהב"י נקט בכונת הטור שכל שזה לא יד סולדת יש בזה איסר בישול וכה"ג כתב המג"א דודאי שאין בזה איסור חזרה עוד הוכיח הבה"ל מדברי הגר"א שביאר הרמ"א בס"ה שצריך שלא יצטנן מצד בישול ומבואר שמצד חזרה אין סיבה לאסור עכ"ד ולכאורא כל זה ראיה לביאור המג"א שכל הרמ"א זה רק לחזרה ולא לנתינה בתחילה אבל למבואר בכל בו ובב"י שדבריו גם על נתינה בתחילה שזה לא בכלל תנור שיש עליו את גזירת חז"ל א"ש דברי הגר"א

והנה לכאורא למה דמבואר בספר הישר לר"ת דחומרת חזרה משהיה מצד שזה מצטנן ולכן הטמנה חמור משהיה כי זה לבוקר וזה מצטנן ויש חשש חיתוי כדי שיתחמם א"כ ודאי מסתבר שבהצטנן לגמרי ודאי צריך לאסור

והנה עולה מהנ"ל דהמג"א חידש מסברא דבנצטנן לגמרי אין זה אלא כנתינה בתחילה ובפשוטו בר"ן ובתוס' מבואר לא כך ובריטב"א מבואר כדינו אבל מטעם אחר מצד שזה מחזי כמבשל וכן מסתבר מאוד לטעם ר"ת שהאיסור חזרה כי זה הצטנן ויש שמא יחתה ובפשוטו הוא בכלל סד"ר לקולא שמעיקר הדין אפשר להקל אמנ לכתחילה ראוי להחמיר אמנם בקולת הר"ן שאין תנאי חזרה בהוריד בשבת בזה ודאי מסתבר שאין להקל בנצטנן לגמרי שבזה בטלה כל השהיה הראשונה וכהכרעת המ"ב בזה