חבורה  מקלקל בחבורה 7
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק האורג

חבורה קו. מקלקל בחבורה.

הנה בסוגיא זו נחלקו רש"י והתוס' בכל הסוגיא, ויש לעמוד על מחלוקתם ושורשי מחלוקתם.

ואפשר דיש להקדים את דרך התוס' דהיא יותר פשוטה ולאחמ"כ נדון בדרכו של רש"י במה דהוא חולק על תוס' ומה שורש המחלוקת.

והנה מבואר בסוגיא דנחלקו ר' אבהו ור'י האם מקלקל בחבורה ובהבערה חייב בכל גוונא או דלמא דווקא בצריך לכלבו ולאפרו. דר' אבהו חייב בכל גוונא ור"י חייב דווקא באופן דצריך לכלבו ולאפרו. וכן מבואר בסוגיא דעצם הדין האם מקלקל בחבורה חייב או פטור תלוי במחלוקת ר' יהודה וחכמים דלדעת ר' יהודה פטור ולדעת ר' שמעון חייב ומבואר דנחלקו האם ניתן ללמוד מההתר של מילה ומהאיסור של שריפת בת כהן דחייב במקלקל בחבורה.

והנה התוס' ביארו. דר' אבהו ור"י נחלקו אליבא דר"ש. דר' אבהו סבר דילפינן משריפת בת כהן דחייב במקלקל גמור לעומת זאת ר"י למד דלא למדו אלא דומיא דשריפת בת כהן דיש בזה תיקון קצת [כך ביאר התורא"ש.] אמנם הכל לדעת ר"ש דמחייב במקלקל בחבורה אלא דנחלקו באיזה אופן חייב. דר' אבהו סבר דהוא חייב בכל מקלקל לעומת זאת ר"י סבר דבעי תיקון קצת.

ופליגי על ר' יהודה דלר' יהודה בעינן תיקון גמור ותיקון קצת לא מהני ולדעת ר' יהודה חובל וצריך לכלבו מבעיר וצריך לאפרו נחשב מקלקל ויהיה פטור ודוקא באופן שיש בו תיקון גמור מחייב רבי יהודה. והתוס' דנו היכן מצינו מחלוקת רבי יהודה ור"ש בהאי ענינא האם בעינן שיהא תיקון גמור או גם תיקון קצת דהיינו שהוא מתקן בדבר אחר שאינו גוף המלאכה חשוב תיקון ודנו התוס' ד"ה דאמר בסוף דבריהם דהיה קבלה בידם. ונחלקו בזה דלדעת רבי יוחנן בדעת ר"ש תיקון קצת בדבר אחר חשיב תיקון ולדעת ר"י בעינן תיקון בעיקר המלאכה וכל שאין תיקון בעיקר המלאכה לא חשיב תיקון.

והביאו התוס' מהגמ' כריתות לגבי מתעסק דמבואר דחייב באופן שנעשה בחבורה והבערה ואין בו פטור מלאכת מחשבת.

והנה לגבי מלאכה שאינה צריכה לגופא התוס' הביאו מכמה גמרות. דגם באופן שנעשה בחבורה והבערה חייב. א.מסנהדרין פד: ב. מכריתות כ: ג. להלן קכא: לגבי הריגת מזיקים. ד. התוס' טענו דכך מתפרשת הגמ' של חלזון. לעיל עה. ובאמת לגבי הגמ' של חלזון. כך פי' התוס' לעיל עה. אמנם רש"י שם פי' דההתר הוא משום פס"ר דלא ניחא ליה ולא משום מלאכה שאצל"ג. ולפי"ז עולה דהגם שר"ש חייב במקלקל באופן שנעשה בחבורה והבערה אבל זה רק לגבי ההתר של מקלקל אמנם אם המלאכה לא צריכא לגופא הוא פטור עליה.

והנה במה שכתבו התוס' דמחלוקת ר' אבהו ור"י היא לר"ש. לפי"ז יהא מבואר בחובל וצריך לכלבו מבעיר וצריך לאפרו דחשיב צריכא לגופא דהרי אם אין היא צריכא לגופא פטור עליה ואפילו שהיא נעשית בחבורה והבערה. ולא רק זה מבואר בתוס' ד"ה חובל. דאפילו לר' אבהו דאיירי במקלקל גמור צריך שהיא תהיה צריכה לגופא והוצרכו התוס' להעמיד אוקימתא דבאיזה אופן חשיב צריכא לגופא אם זה מקלקל גמור. והוצרכו התוס' לומר דאיירי באופן של איסורי הנאה שחושב שמותר לו להוציא דם ואינו מתכוון לאיסור וכיוון שכשנודע לו האיסור לא ישתמש בזה הרי הוא מקלקל ומכל מקום כיוון שבשעת מלאכה התכוון להשתמש חשיב צריכא לגופא. במאמר המוסגר: יש לדון מדוע לא כתבו התוס' דחשיב צריכא לגופא היכן שרוצה להשחית את הדבר בכעסו ולא למירמא אימתא האנשי ביתא. או שסתם משחית את הדבר משיעמום. אפשר שהתוס' כלפי הציור הראשון סבר כהרמב"ם דגם באופן זה נחשב תיקון. אמנם היכן שמשחית משיעמום שרוצה לקלקל יחשב צריכא לגופא ומשמע בתוס' שבאופן זה נחשב אינה צריכא לגופא דהרי אין המלאכה נעשית כפי התכלית שהיתה במשכן. וזה לא נקרא צורך והתוס' לשיטתם הוצרכו לומר דהוא רוצה להשתמש בזה שימוש לכלבו או לאפרו וזה נקרא שימוש מהותי דומיא דהשימוש במשכן וכמו שדיברנו בחבורה הקודמת. דהדומיא דמשכן ההגדרה היא לא כעין הפעולה אלא צורך מהותי כמו שהיה במשכן וצריך לכלבו ולאפרו נקרא צורך מהותי דומיא דמשכן. מה שאין כן שיעמום לא נקרא צורך מהותי אבל למירמא אימתא על אנשי ביתו נקרא צורך מהותי. וכמדובר לעיל.

ועולה מתוס' דהמחלוקת היא לגבי מקלקל בחבורה. באיזה אופן חייב. ולגבי שאינה צריכא לגופא נחלקו רבי יהודה ור"ש דלר"י חייב בכל גוונא ולר"ש פטור.

עוד עולה מתוס' דצורך לדבר אחר כגון צריך לכלבו ולאפרו. חשיב צריכא לגופא אפילו שזה לא צורך בחבורה עצמה וכן אין זה צורך בעצים עצמם חשיב צריכא לגופא. ולכאורה הטעם שצורך לדבר אחר חשיב צורך הוא משם שהתוס' למדו צריכא לגופא דומיא דמשכן כעין הצורך של המשכן וממילא צורך לדבר אחר נחשב צורך מהותי דומיא דהצורך שהיה במשכן הגם שבמשכן היה צורך בגוף העצים. וכן בעצם החבורה מכל מקום בדין דומיא דמשכן זה מספיק. [או דגם במשכן הבערת העצים נצרכא בשביל לבשל וזה גם לא צורך לגוף העצים וזה נחשב צריכא לגופא. אם כן מטעם זה חזינן דגם צורך לדבר אחר נחשב צורך.

והנה לפי"ז מבואר בהכרח שי' התוס' בהמשך הסוגיא דר"ש למד משריפת בת כהן וממילה דחייב אפילו דהוא מקלקל. דלר' אבהו חשיב מקלקל כיוון דביסוד הדבר הוי קלקול דבמהות הגשמית הדבר מתקלקל וזה נחשב מקלקל ור"י למד דזהו קלקול שיש בו תיקון קצת. ור' אבהו סבר דמהיכי תיתי לחדש דיש חילוק דבעיקר הפטור של מקלקל הוא אפילו במקום שיש תיקון קצת ממילא יש לדון רק דבר אחד האם זה מקלקל או לו וממילא הילפותא היא כנ"ל דילפינן מהם דגם במקלקל בהבערה וחבורה יש חיוב ואפילו במקום שאין תיקון קצת.

והנה יש לעיין הרי התם אין זה צריכא לגופא דהרי אין צריך את החבורה אלא בשביל המילה. וכמו דחשיב מקלקל יחשב אינה צריכא לגופא. וזה לא יתכן דאם כן נלמד דחייב גם באינה צריכא לגופא אמנם התוס' לשיטתם אתי שפיר דהרי הם למדו דאפילו לצורך דבר אחר נחשב צורך וכאן הוי צורך מצווה וזה כמו צורך לדבר אחר דאין זה צורך מעצם המלאכה אלא לדבר אחר. וחשיב צריכא לגופא וכמו דצריך לכלבו חשיב צורך כך צורך מצווה חשיב צורך ולדעת התוס' זה מוכרח מעצם הסוגיא דצורך מצווה חשיב צורך דכיוון דמוכח מסוגיות אחרות דבאינה צריכא לגופא פטור בהכרח דבמילה ובת כהן חשיב צריכא וממילא בהכרח דצורך אחר חשיב צורך וממילא בהכרח דצריך לכלבו ולאפרו חשיב צורך. וממילא בהכרח דלא יתכן דמחלוקת רבי יהודה ור' שמעון היא לשיטתם במלאכה שאינה צריכא לגופא. דהרי צריך לכלבו ולאפרו חשיב צריכא לגופא. ולא יתכן שזה תלוי בזה ואם נחלקו בשם מקלקל האם חייב בחבורה והבערה בהכרח דזה מחלוקת. אחרת.

ויוצא דשורש ההכרח של תוס' לפרש את הסוגיא כפי' שיטתם היא במה שהם סברו דמלאכה שאצל"ג פטור עליה

וממילא בהכרח צריך לכלבו חשיב צריכא לגופא. ושריפת בת כהן נחשבת צריכא לגופא. וממילא לא יתכן דר"י ור"ש נחלקו לשי' בצריכא לגופא. אלא דהוי מחלוקת חדשה.

והנה רש"י פליג על התוס' וסובר דצריך לדבר אחר לא חשיב צורך וכמבואר ברש"י דאפילו בשורף עצים כדי לבשל קדירה לא חשיב צריכא לגופא וכמו שכתבו התוס' דאין לך חובל ומבעיר שלא יהא מקלקל ויהא צריך לגופא. דכל חובל ומבעיר הוא מקלקל. ולא נחשב צריך לגופא ואפילו בצריך לכלבו ולאפרו לא חשיב צריך לגופא ואפילו בשורף את העצים להסיקם תחת תבשילו אינו חשיב צריך לגופא דאינו עושה את זה עבור העצים. אלא עבור התבשיל ומבואר דרש"י סובר דצורך לדבר אחר לא חשיב צורך. וממילא חשיב אינה צריכא לגופא. והנה לפי"ז לפי' רש"י בשריפת בת כהן ומילה. לא נחשב צריכא לגופא. וממילא בהכרח דמבואר דגם באינה צריכא לגופא חייב. דהרי שם איירי באינה צריכא לגופא דהרי זה צורך לדבר אחר. וכן היא שי' רש"י לעיל לגבי קורע על מתו דצורך לדבר מצווה לא חשיב צורך וגם קורע על מתו שחייב לקרוע עליו ויש בו צרוך מצווה שייך לתלות במחלוקת רבי יהודה ורבי שמעון לגבי אינה צריכא לגופא. משום שצורך לדבר מצווה לא חשיב צורך. ומבואר דבחבורה והבערה חייב גם באינה צריכא לגופא.

וממילא כך סדר הדברים לדעת רש"י בסוגיא דרבי יוחנן ור' אבהו דפליגי האם במקלקל בעינן צריך לכלבו ולאפרו נחלקו במחלוקת רבי יהודה ורבי שמעון וכמו שדייקו התוס' מדברי רש"י וכפי' רבינו שמואל. ורבי יהודה ורבי שמעון דנחלקו במקלקל בחבורה מחלוקתם באופן זה. דרבי יהודה סבר דמלאכה שאינה צריכא לגופא חייב עליה. ממילא סבר דתיקון בדבר אחר חשיב תיקון וכמו שצורך לדבר אחר חשיב צורך תיקון לדבר אחר חשיב תיקון. והנה כאן יש שאלה גדולה בפשט היכן מצינו שרבי יהודה סובר דצורך דבר אחר חשיב צורך לכאורה רבי יהודה סובר דלא בעינן צורך כלל. ומדברי רש"י לעיל לא: ד"ה לעולם נראה דסברת רבי יהודה לא היתה דלא בעינן כלל צורך אלא דצורך דבר אחר חשיב צורך אבל באמת לו יצויר דליכא צורך כלל יהיה פטור. וז"ל רש"י שם דמשום צריכא לגופא לא מיפטר. הואיל וצריכא לדבר אחר מלאכת מחשבת היא. ואם כן מבואר דגם רבי יהודה בעי צורך אלא דלצורך דבר אחר גם נקרא צורך. וממילא סבר רבי יהודה דגם אם התיקון נצרך לדבר אחר שם המלאכה זה תיקון. דכמו שצורך דבר אחר מוגדר צורך גם אם התיקון נמצא בדבר אחר זה מגדיר את המלאכה כמלאכת מחשבת והגם שיש מקום לחלק בין מקלקל לבין צורך דבר אחר. דמקלקל תלוי בכלליות הדבר מה נפעל כאן מכל מקום רש"י סובר דזה תלוי ההדדי דכמו שזה נותן לזה חשיבות הגם שהמלאכה שאתה מתחייב עליה היא לא לצורך עצמה אם היא לצורך דבר אחר זה מגדיר שהיא נעשית לצורך ה"נ הגם שזה קלקול בעצמה כיוון דהוא תיקון בדבר אחר חשיב תיקון.

והנה מבואר ברש"י בפשט דבר חידוש דשורש מחלוקתם האם חייב במקלקל בחבורה או לא היתה לשיטתם במלאכה שאצל"ג. דכיוון דכל אחד קיבל מרבותיו דאחד מהל"ט מלאכות הם חובל ומבעיר. אז ר"ש שפטר במלאכה שאצל"ג היה חייב ללמוד דמקלקל בחבורה חייב דאם לא כן לא מצאת חובל ומבעיר שיהיה צריכא לגופא שלא יהיה מקלקל דלגופא הוא לעולם מקלקל ורק לא לגופא הוא מתקן. ור"י דלמד דמלאכה שאצל"ג חייב עליה יכל ללמוד דהתיקון יהיה בדבר אחר דגם חשיב תיקון. והנה לגוף דברי רש"י במה שכתב, דחשיב מלאכה שאינה צריכא לגופא תמהו הראשונים מדוע מה שהוא צריך כדי שיהא חום תחת תבשילו חשיב שלא לצורך הרי כל מלאכות החרישה כך הוא דאין לו צורך בחרישה אלא בתוצאות שלה. ונראה בביאור דברי רש"י דבשאר המלאכות הוא בא לעשות את החרישה בוודאי לצורך תוצאתו אבל בעצם המלאכה שהוא בא לעשות הוא בא לחרוש. למטרת התוצאות אבל היום הוא בא לעשות את המלאכה משא"כ במבעיר המלאכה היא כילוי העצים אבל היום הוא לא בא לעשות את כילוי העצים אלא הוא בא לעשות את התוצאה וכנ"ל בחבלה דיסודה הוא נטילת דם הנפש. הוא לא בא ליטול את דם הנפש הוא בא להוציא את הדם לחוץ אבל לא ליטול אותו בפנים וזה נחשב כלשון המ"מ שאינו מכוון לתכלית המלאכה וזה נקרא מלאכה שאצל"ג.

ור' אבהו ור"י נחלקו במחלוקת ר"י ור"ש. וכמו שכתבו התוס' ד"ה דאמר בסופו. דהרי לפי רש"י לא יתכן לחייב לפי ר"ש בחובל וצריך לכלבו וצריך לאפרו, כיון דרש"י ביאר דהמקור של ר"ש לחייב במקלקל בחבורה הוא מזה גופא שאחרת לא מצינו חיוב בחובל וממילא בהכרח דאפילו בצריך לכלבו וצריך לאפרו נקרא מקלקל ונקרא אינו צריכא לגופא דאם הוא צריכא לגופא הוא גם לא מקלקל. וממילא בהכרח דנתחדש דלא בעינן צריכא לגופא כלל. ואפילו במקום דאינו צריך כלל לגופא הוא חייב. ואפי' במקלקל גמור ממילא לא יתכן לומר לפי ר"ש שיש הלכה של תיקון קצת. דהרי המחלוקת תלויה מתקן בצריכא לגופא ובהכרח דכל דבר שנחשב אינו צריכא לגופא נחשב מקלקל גמור. וממילא לא יעזור שאית ביה תיקון קצת. ואם כתוב דר"י חייב בחובל וצריך לכלבו מבעיר וצריך לאפרו בהכרח דקאי כרבי יהודה דלרבי שמעון חייב אפילו במקלקל גמור.

ויוצא דשורש סברת רש"י היא דגם בצריך לדבר אחר חשיב אינה צריכא לגופא וממילא שייך לתלות דרבי שמעון חייב במקלקל בחבורה דהרי בכל גוונא לא יחשב צריכא לגופא. ורבי יהודה חייב משום שהוא חייב במלאכה שאינה צריכה לגופא. אלא לצורך דבר אחר. אמנם התוס' שסברו דצורך דבר אחר נקרא צורך אם כן לא שייך לתלות שזה שורש מחלוקתם משום שבחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו וכן בשריפת בת כהן נחשב צריכא לגופא וטעם הפטור הוא רק משום שהוא מקלקל.

והנה לפי רש"י הילפותא משריפת בת כהן היא דהגם דהוא מקלקל ומלאכה שאצל"ג בכל אופן חייב עליה. דהרי לרש"י צורך דבר אחר לא חשיב צורך. וכן במילה דהוא צורך מצווה ולרש"י חייב אע"ג דלא חשיב צורך והנה רש"י לשיטתו זהו טוב מאד דשי' רש"י דהפטור של מלאכה שאינה צריכא לגופא הוא משום מלאכת מחשבת ובזה ילפינן דכמו דמקלקל שהוא מלאכת מחשבת חייב בחבורה ה"נ חייב מלאכה שאצל"ג.

ולכאורה שורש המחלוקת האם חייב בצריך לדבר אחד תלוי בזה גופא האם חייב במלאכה שאצל"ג בחבורה דלתוס' היה סוגיות מפורשות דפטור וממילא בהכרח דצורך דבר אחר חשיב צורך ואם הוא חשיב צורך לא שייך לומר דהמחלוקת תלויה במלאכה שאצל"ג אמנם רש"י פליג וסובר דקמ"ל דחייב במלאכה שאצל"ג ואם כן שייך לדון דצורך דבר אחר לא חשיב צורך והטעם שחייב בשריפת בת כהן הוא משום דהוא בחבורה.

והנה יש לעיין על רש"י מכל קושיות התוס' שהקשו עליו. מהגמ' בסנהדרין פד: דמבואר להדיא דמלאכה שאצל"ג בחבורה פטור עליה ומהסוגיא להלן קכא: דמבואר דפטור בהורג נחשים ועקרבים לר"ש הגם דהוי חבורה מכל מקום פטור משום מלאכה שאצל"ג. וכן בסנהדרין לגבי הבערה בנתכון לכבות התחתונות והובערו העליונות ומבואר להדיא דלא כרש"י דחייב במלאכה שאצל"ג ושם מבואר להדיא דפטור.

ואפשר תחילת דבר דעיין לשון רש"י סנהדין פד: וז"ל מקלקל הוא וכל המקלקלין פטורין דמלאכת מחשבת ואין מחייב אמקלקל אלא רבי שמעון ובמקלקל בחבורה. ובמקלקל בחבורה נמי לא מחייב רבי שמעון אלא במתכון לכך דהוי צריך לחבלה אבל הנוטל קוץ אין צריך לחבלה וברצונו לא יחבל. ומשמעות דברי רש"י. דמדוע לא כתב רש"י ובחבורה נמי לא מחייב רבי שמעון אלא בצריך לכך. ומשמע מרש"י דרק באופן שהוא גם מקלקל אז הוא לא מחייב אלא בצריך לגופא אבל באופן דלא יהיה מקלקל יהיה חייב באין צריך לגופא.

ותחילת מחשבתי באמת היתה באופן אחר דרבי שמעון לא מחייב אלא במתכוון לכך והנוטל קוץ אינו מתכוון כלל לפעולה ובאופן זה פטר רבי שמעון במקלקל בחבורה. אמנם זה קשה מהורג נחשים ששם הרי הוא מתכוון להריגתם. ובהופך פחמים שייך לומר שאינו מתכוון כלל לפעולת כיבוי ובאמת התורי"ד להלן קכא: הופך את הגירסא אמנם ברש"י שם הדברים סתומים. ולכן נראה כפי מה שדייקנו מלשון רש"י דהיכן מחייבים במקלקל בחבורה. זה רק באופן דלא הוי תרויהו גם מקלקל וגם מלאכה שאצל"ג אבל באופן דאיתא לתרוויהו באמת הוא פטור. והנה יל"ע דהרי בסוגייתנו הרי איתא לתרוויהו דהרי גם חובל וצריך לכלבו וגם מילה נקראת מלאכה שאצל"ג ומקלקל ובכל אופן חייב עליהם. ונראה דהדבר פשוט. דהנה בסוגייתנו יש בו פטור ממ"נ הוא מקלקל ואם אתה דן שהוא מתקן אצל אחרים כלפיו הוא מלאכה שאצל"ג. ויוצא דבעיקר המלאכה הוא נקראת מקלקל. ומה שהוא מתקן בדבר אחר זה נחשב אינו צריכא לגופא. דאין זה תכלית המלאכה. אבל באמת במה שהוא מכוון אליו הוא לא מקלקל ובמה שהוא מקלקל אינו נחשב אינו צריכא לגופא. דהרי הוא בא לשרוף את העצים, ובאמת יתכן דכלפי זה זה באמת נחשב צריכא לגופא. רק זה מקלקל דבאמת הוא בא לשרוף את העצים אבל הפעולה הזאת כלפי העצים היא קלקול. ובמה שהוא גם בא לעשות חבלה לצורך דבר אחר זה נחשב אינו צריך לגופא. ויוצא דכלפי הפעולה עצמה הוא מקלקל הגם שהוא צריך לגופא וכלפי דבר אחר שאותו הוא בא לעשות זה אינו צריך לגופא. וממילא נראה דיש ליישב באופן טוב, דבגמ' בסנהדרין הרי הוא מקלקל דהוא עושה חבלה אבל גם לא בא לעשות את החבלה וזה חשיב אינו צריכא לגופא גם כלפי הפעולה שהוא עושה. וכן לגבי סילוק מזיקים דלרש"י חשיב אינה צריכא לגופא משום שברצונו לא באה לו ממילא גם ההריגה נחשבת אינה צריכא לגופא וזה סובר רש"י דבאופן שהמקלקל נעשה עם אינו צריכא לגופא בכהא"ג כל כך רחוק לא מצינו דמצינו דעל דבר אחד של חסרון חשיבות מחייבים בחבורה אמנם אם ליכא כלל חשיבות לא מצינו דחייבו בחבורה. וכן בכריתות הרי הוא מקלקל דהוא מכבה את העליונות וגם אין צריכא לגופא דברצונו לא באה לו דהוא לא מחפש כלל לכבותם ואינו מתכוון לכך וחשיב שפעולת הכיבוי אינה צריכא לגופא ובאופן זה רש"י מודה דיש בזה פטור של מלאכה שאצל"ג.

ובריטב"א הישנים מצינו דבר חידוש דביאר דאם זה נעשה לצורך אחר זה מגרע דאז זה מגדיר שהפעולה שלו טפלה. דחייבו באופן שאין צורך דלא בעינן צורך בחבורה אמנם כשהוא נעשה לצורך אחר אז זה נחשב שהוא נעשה לשם דבר אחד אז כשהיא להדיא לא נעשית לגוף המלאכה אלא לדבר אחר זה גרע דיסוד הפטור דמקלקל הוא משום שהוא מלאכה של שטות וכן כשלא נעשית לגופא חסר בחשיבות אבל אם זה נקבע להדיא שזה נעשה לשם דבר אחר זה מגרע. וממילא במוציא קוץ זה להדיא נעשה לשם דבר אחר משא"כ לצורך מצווה זה לא במהות המלאכה שהיא נעשית לדבר אחר דמצווה אין זה דבר גשמי מגוף המלאכה ודו"ק.

ויש לעיין לפי רש"י דהרי במשכן היו מסיקים את הדוד ושם זה גם אינו צריך לגופא דשם זה היה כדי לבשל ומדוע לא ילפינן ממשכן. וצריך לומר דאה"נ רק באמת בעינן מקור מן התורה ובאמת במשכן עצמו זה היה נעשה באופן של מקלקל.