ציונים והערות-מזיק מתנכ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / הזרוע והלחיים

אלול תשפ"א מס' 1

**פרק הזרוע והלחיים**[[1]](#footnote-2) - כתיב בקרא (שופטים, י"ח ג), וזה יהיה משפט הכהנים מאת העם מאת זובחי הזבח אם שור אם שה ונתן לכהן הזרוע הלחיים והקיבה,[[2]](#footnote-3) ועל קרא זה סובב כל פרקין, ומסתעף לכל מתנות כהונה, **ובעזה"י עיקר הלימוד יהיה מסוגיית הגמ' דף ק"ל עמוד ב', גופא אמר ר' חסדא המזיק מתנות כהונה וכו' עד סוף פרקין**, דהם גדרי מתנות כהונה, ודיני המתנה דזרוע לחיים וקיבה, חיובה, ופרטיה, (דף ק"ל עמוד א' יש ללומדו **בזריזות,** דיש בו הרבה בעניני קדשים, ואין כאן מקומו אלא בבכורות י"ד וט"ו, ועי' 'הערות בריש פרקין').

**ראוי ללמוד את הגפ"ת מדף ק"ל: גופא אמר רב חסדא המזיק וכו' עד דף קל"א. ההוא ליואה וכו'**

# "שמעתא דהמזיק מתנות כהונה"

טעם הפטור דמזיק מתנ"כ

ביאור דברי הר"ן והראשונים

נידון הסוגי' והקו' מ'וזה יהיה משפט'

פסק ההלכה

הערות בגפ"ת - ריש פרקין

# טעם הפטור דמזיק מתנ"כ

**בקצרה** – עי' **תוס', תורא"ש ורא"ש** הנפק"מ בין הלשונות, ועי' **בארוך מש"ך** סי' ס"א, ועי' **ריטב"א** ד"ה מאי טעמא.

**דף ק"ל עמוד ב'**, גופא, **אר"ח המזיק מתנות[[3]](#footnote-4) כהונה או שאכלן פטור מלשלם, מ"ט איב"א דכתיב זה.** עי' **פרש"י,** וכעי"ז כתב **הרא"ש** "אם אבדו אין לכהן דין עליו"[[4]](#footnote-5). והנה מדאיצטריך קרא למעט אלמא בפשטות שייך כאן חיוב נזקין, וש"מ דהמתנ"כ הם ממון השבט עוד לפני זכייתו. וצריך לבאר א"כ מה נאמר בקרא, וכי זה גופא נאמר בקרא דאי"ז ממון השבט לפני הנתינה[[5]](#footnote-6).

**ואיב"א משום דהו"ל ממון שאין לו תובעים.** פרש"י שאין לו בעלים שיוכלו לתובעו בדין, שהוא יכול לומר לו לכהן אחר אני נותנן ולא לך. בפשוטו משמע דביסודו כשהזיק יש עליו חיוב ממון גמור [דמתנ"כ הם ממון הכהנים גם לפני שהם זכו בזה, וכנ"ל], אלא שבפועל א"א לתובעו בבי"ד ולהוציא ממנו, כיון דהוא יכול לדחות כ"א, ולו יצויר יתנו כל הכהנים יפוי כח לכהן אחד שפיר יוכל לתבוע[[6]](#footnote-7). וכיו"ב נראה **בתוס'** שכתבו "נהי דאין **יכול לתובעו בדיינין** בדיני שמים מיהא מיחייב", ועי' הערה[[7]](#footnote-8), והוסיפו דזו הנפק"מ בין הלשונות דלל"ק דהוא פטור מגז"ה, א"כ ליכא חיובא לציד"ש, וכ"כ **התורא"ש והרא"ש**. אולם דעת **הר"ן** (על הרי"ף) דכוונת הגמ' ממון שאל"ת היינו דאין כאן אלא מצוה לחודא, וממילא אין שייך חיוב 'נזק', ואפי' לצדי"ש אינו צריך, דכל המצוה היא לתת אותם כשהם בעין, ודייק את הגמ' לקמיה דאי"צ לשלם אלא איש חסיד, (ובביאור דבריו עי לק').[[8]](#footnote-9)

**בארוך מש"ך** ריש סי' ס"א, כתב נפק"מ נוספת בנותן לכהן מסוים את כל מתנותיו, וזהו דינא דמכירי כהונה (וגדר הדין עי' לק' בהערה), דלל"ק דנתמעט שבעיקר המתנ"כ אין חיוב של 'תשלומים', גם בכה"ג יפטר, אבל לל"ב דכל הטעם משום דאל"ת, א"כ במכירי כהונה דאינו יכול לדחותו הוה ממון שיש לו תובעים וחייב. **והנה** בפשטות ע"י דינא דמכירי כהונה נעשה לממונו הפרטי וכלאחר נתינה, וא"כ לל"ק נמי ישלם, (ולכאו' מה"ט לא הוזכרה נפק"מ זו בראשונים ובשאר הפוסקים), וע"כ מתבאר דהש"ך נקט דבמכירי כהונה לא נעשה לממונו הפרטי אלא יש לו זאת בתורת ממון השבט, ורק דהוה כאילו יש רק כהן אחד בשבט, וכ"כ בקה"י ב"ב סימן ל"ז, וצ"ע.

**בעיקר** פטור מזיק ממון שאין לו תובעין, עי' **בריטב"א** מה שהקשה מסוגיא דב"ק סוף פרק החובל גבי צדקה, ועי' היטב בתירוצו, וצ"ב. ועי' **קהלות יעקב** בבא מציעא סי' ל"ג ס"ק ו', ועי' **חוו"ד** סי' ק"ס סק"י.

# ביאור דברי הר"ן והראשונים

**בקצרה** - עי' **בר"ן** על הרי"ף, **חו"ד** סי' ק"ס ס"ק י', **אמרי בינה** תרו"מ ד', **קה"י** סי' ל"ו וסי' ל"ז.

**הר"ן** הביא (פרש"י) דמשאל"ת היינו דא"א לתבעו בדין, דיכול לדחותו ולומר לכהן אחר אני נותן, ותמה דא"כ מאי איריא מזיק אפילו אי איתנהו בעינייהו נמי אין להם תובעין. **והיינו** דבפשוטו לפירוש זה מתנ"כ הם ממון הכהנים ויש בהם פרשת נזיקין, אלא דקמ"ל ר"ח דאי"ז נתבע בבי"ד, (אבל עליה דידיה רמיא חיוב גמור לשלם הנזק), והקשה **הר"ן** דהאי חידושא דמתנ"כ אינם נתבעים בבי"ד, הו"ל לאשמועינן אפי' כשהם בעין. וכן מפורש בגמ' קל"א. דבאיתנייהו בעיניהו חייב ליתן, ור"ח בדווקא איירי **במזיק** מתנ"כ[[9]](#footnote-10). ועי' **מהר"י קורקוס** פ"ט מביכורים הי"ד (ד"ה עבר), דתירץ דכשהם בעין יש לכפותו מדין כופין על המצוות, אבל כשאינם בעין ליכא מ"ע שיכפוהו עליה, ואז כל חיובו הוא מדין מזיק, ובזה איכא לסברא דממון שאל"ת, וכן כתב **הקה"י** ס' ל"ז א' מדנפשיה, בביאור דעת רש"י[[10]](#footnote-11), ועי' **יש"ש** בשמעתין.

**הר"ן הסיק** דה"ק, כיון דמתנ"כ משאל"ת הוא, נהי דכי איתנהו בעינייהו מיחייב משום מצוה, כי ליתנהו בעינייהו אין כאן מצוה ולא דין ממון, הילכך פטור לגמרי, יעו"ש דאפי' לציד"ש לא שייך בזה, כיון דכל חיובו משום המצוה וליכא מצוה כשאינו בעין. **ובפשוטו** ר"ל, דמאי דקאמר ר"ח דהוא משאל"ת, היינו דאין בו דין ממון כלל ואין בו זכות תביעה, אלא הוא חיוב מצוה גרידא, וכן פירש בדבריו **החוו"ד** סי' ק"ס ס"ק י'[[11]](#footnote-12), **ובאמרי בינה** תרו"מ ד'. **ובקה"י** סי' ל"ו הוסיף דרש"י ודעימיה נחלקו עם הר"ן בזה גופא, אם מתנ"כ הוה ממון כהנים קודם הזכיה או לא, דרש"י ס"ל דהתורה זיכתה זאת לכהנים והוה ככל ממון דידהו[[12]](#footnote-13), ולכך ס"ל דחל עליו חיוב מזיק ורק דא"א לתובעו בבי"ד, אבל הר"ן ס"ל דלא נעשה לממונם עד שזוכים בזה, ולפני שזכו אינו אלא הפקר לכהנים, ולכך אין בזה חיוב מזיק. **ובאמת** אפשר דכוונת הר"ן להעמיס כן בדברי רש"י[[13]](#footnote-14), אמנם בדעת תוס' והרא"ש דכתבו דאיכא חיוב לציד"ש לכאו' מתבאר דלא ס"ל כהר"ן דאינו אלא מצוה.

**ובעיקר** הנחה זו דהחו"ד ודעימיה בדעת הר"ן, דליכא זכות ממון לכהנים, הקשו האחרונים [**אמרי בינה** שם **וקה"י** סל"ו], מכ"ד דחזינן דיש זכיה לכהנים במתנות, **א.** תנן (ערלה פ"ב מ"א) 'תרומה שנתערבה בק"א חולין - בטילה וצריך להרים', וכתב הירושלמי הטעם דצריך להרים משום 'גזל השבט', והובא בתו' ב"מ נ"ג. **ב.** **באמר"ב** הקשה מהדין דמכירי כהונה דנחשב כאילו כבר בא ליד כהן, ונתקיים מצות נתינה כמבואר גיטין (דף ל"א.), וטעם וגדר הדבר כתבו שם רש"י והר"ן, כיון דלדידיה יהיב להו אסחי להו שאר כהנים דעתייהו והוי כמטי לידו[[14]](#footnote-15), ולהנ"ל מה מועיל דאסחי דעתייהו כ"ז שלא הגיע לידו ממש, דבשלמא אם ממון כהנים הוא ורק דאינו מבורר של איזה כהן ולפיכך אינו יכול להיתבע, שפיר י"ל דכיון דכל הכהנים אסחי דעתייהו הוי כמאן דאין כהן אחר אלא זה, (וכיון שהוא ממון השבט והוא היחיד שבשבט הוה כממונו לכל דבר), אבל אם נאמר דאין לכהנים זכיה רק מצוה רמיא על הבעלים לקיים מצות נתינה, מה מועיל דאסחי כל כהנים דעתייהו, דמ"מ כ"ז שלא זכה בו לא קיים מצות נתינה. **ג.** עוד הקשו מדברי הגמ' לק' קל"א. דבאנס בית המלך גורנו יש לחייבו משום משתרשי ליה, וכל המושג של משתרשי ליה שייך רק אם המתנות הם 'ממון הכהן' דנמצא דע"י ממונם השתרש לו ממון. **ד.** בירושלמי פ"ק דדמאי (הו"ד בר"ש שם) איתא, שיש ענין השבת אבידה על התרומה שבשדה להביאה לעיר, ואי נימא דאינו ממון הכהנים מה שייך בזה השבת אבידה. **ה.** לק' קל"ד. איכא פלוגתא אי מתנ"כ נגזלות, דהיינו כאשר הגזלן מכר המתנות לקונה אם אפשר לתבוע גם את הגזלן, דאם נגזלות נתחייב גם הגזלן, וכתב הקה"י בסו"ד דלכאו' הפלוגתא היא אם הוא ממון ושייך בו גזילה, או דהוא מצוה ולא שייך בו גזילה[[15]](#footnote-16). (ובעזה"י יבואר במקומו שאינו מוכרח כלל). **ו.** עוד הקשו מתוספתא (פ"י דתרומות) ונפסק ברמב"ם (פ"ט), פרתו של ישראל שילדה בכור מאכילה תרומה, שהבכור לכהנים. ולר"ן דהבכור בבעלות ישראל מ"ט יכולה לאכול תרומה, ועי' אמרי בינה שם. **ז.** עוד ילה"ק דבשלהי פירקין איתא דספק מתנות לקולא, ובשלמא אי תחילת דינם דהתורה זיכתה להם, א"כ הם בכלל הכלל ד'ספק ממון לקולא', אבל לר"ן דכל דינו הוא מצוה ליתן, א"כ יש ללכת בזה לחומרא כבכל המצוות. **ומכל הלין** מוכרח דאין כוונת הר"ן למצוה גרידא, וגם להר"ן יש בו דין ממון מסוים, וצריך להאריך בביאור הדבר. ועי' **באמ"ב** שם מש"כ בדעת הר"ן, ועי' **חידושי רבי ראובן** ב"מ סי' ח' ס"ק ב', דהר"ן ס"ל דכל ממון שאינו מיוחד לאחד או לשותפים הו"ל לענין דין ממון ותביעה כהפקר, ועי' הערה[[16]](#footnote-17).

**אמנם** באמת צ"ע נמי לאידך גיסא, דאי נימא דהוא ממון הכהנים ממש (כמש"כ הקה"י בדעת רש"י), מ"ט כשהמתנות בעין רשאי הישראל לדחות לכהן הבא ליטול, והרי הישראל אינו שייך לזה כלל דמהשחיטה זכו הכהנים בזלו"ק, ובכמה דוכתי איתא דבמתנות כהונה איכא טובת הנאה לבעלים, ובנדרים פ"ד: ולק' קל"א: וקל"ג. ילפינן לה מדכתיב ונתן, לומר דהישראל הוא נותן וזכותו להחליט למי ליתן, **וצ"ע** מה כתוב בזה והרי הישראל אינו שייך כלל למתנ"כ, ובפרט למ"ד דטוה"נ ממון [קידושין נ"ח] דמבואר דאינו אפוטרופסות בעלמא, וע"כ גם לרש"י ודעימיה אינו ממון גמור של הכהנים[[17]](#footnote-18), וצריך להאריך בגדר הדבר.

# נידון הסוגיא והקו' מ'וזה יהיה משפט'

**מיתיבי, וזה יהיה משפט הכהנים מלמד שהמתנות דין וכו' לאו להוציאן בדיינים.** עי' רד"ה משפט, וד"ה אלא לאו, דקו' הגמ' היא להוכיח דמתנ"כ הוא ממון שיש לו תובעים, וכן הוא שאר קו' הגמ' על ר"ח (עי' לק' קל"א. רד"ה ואם באנפרות). **ומתבאר** דאין נידון על גוף דברי ר"ח שאין חיוב מזיק במשאל"ת, אלא הנידון הוא על זה גופא דהוא משאל"ת.

**והנה** אמרי' לק' קל"א: וקל"ג. דבכל מקום שכתוב 'נתינה' הרי טוה"נ לבעלים להחליט למי ליתן המתנה, וצע"ג דלס"ד הכא לא יהא טוה"נ לישראל, שהרי כל התובע ראשון בא ונוטל, וצ"ע. **וכן** יש להקשות לאידך גיסא, מה חידש ר"ח דהוא משאל"ת והרי הוא מוסכם בכל דוכתי דיש טובת הנאה לבעלים, ויכול הוא להחליט למי ליתן, וממילא א"א לתובעו. ועי' **בירושלמ**י נדרים י"א דכאשר הכהן אומר דאינו רוצה ליתן כל עיקר לוקחים בע"כ ולא נחוש לטוה"נ, [הו"ד במחנ"א סוף פ"ח], וכ"כ **היש"ש** בשמעתין בפשיטות, **ולפי"ז** אולי יש ליישב דקרא דמשפט היינו כשאינו רוצה ליתן כל עיקר. **אמנם** זה אינו, דרש"י ביאר בר"ח דהבעלים אומר דהוא רוצה ליתן לכהן אחר, ועל זה מקשה הגמ' דיש לו ליתן לכהן הבא ראשון, וכמש"כ רש"י ד"ה משפט, אלמא לא איירי כשאינו רוצה ליתן כל עיקר, וכן **בקה"י** סוף סי' מ' הוכיח דהבבלי בנדרים פליג על הירושלמי. ולא ראיתי מי שעמד בקו' זו, וצריך להתיגע בזה הרבה[[18]](#footnote-19).

**עוד** יש להעיר דבפשטות עיקר חידושו דר"ח הוא לפטור את המזיק, אבל באיתנייהו בעינייהו מודה (עי' לעיל), וא"כ מה מקשה הגמ' מ'וזה יהיה משפט' הרי הקרא איירי כשהם בעין וא"כ אינו ענין לר"ח, וכתב **האמרי בינה** שם **והקה"י** ל"ז ס"ק ב', דמקושיא זו מוכרח דחידושו דר"ח הוא בעיקר גדר ממון מתנ"כ כאשר המתנות בעין, דאין להם בו תביעת ממון גמור, ולכך פטור על היזק ממון זה, וצ"ב גדרי הדברים. אולם **ביש"ש** כתב דחידושו דר"ח אינו על מתנ"כ בעין, יעו"ש דהקשה לדעת **הרמב"ם** [פ"א מתנ"ע ה"ח] **ורש"י** [קל"א: ד"ה אין בהן], דבמתנ"ע אין הבעלים יכול לדחותו, וקשה דא"כ מ"ט הוה משאל"ת, ותירץ דכל דברי ר"ח דהוא משאל"ת הינו רק אחר שהזיק, דאז דוחה כל כהן שבא לתובעו ואומר לו דאין הוא הניזק. והקשה עליו האמ"ב שם מקו' הגמ' הכא, [ועי' היטב בש"ך סי' ס"א ס"ק ו' ובט"ז ס"ק י"ז, דנראה דפליגי בזה אי מה שאמר ר"ח משאל"ת קאי על הבעין או דוקא כשהזיק וצ"ע].

**לא לחולקן בדיינין וכו'.** פרש"י דיינין אומרים אל תתן לע"ה. והיינו דמשפט דכתיב בקרא מלמד שאין ליתן לכל אחד, וע"י הקרא בדברי הימים מפרשים חז"ל דהכוונה שלא ליתן לע"ה. **וצ"ע** מ"ט צריך בשביל זה כח של דין ומשפט[[19]](#footnote-20), ואם נימא דגם בדיעבד לא מהני הנתינה לע"ה, 'דאין לו מנת' הוא כפשוטו דאין לו חלק, א"כ ניחא דבעי לזה כח משפט, **אבל בתוס'** בשמעתין נראה דאינו אלא דין קדימה, וצ"ע מ"ט בעינן לכח משפט ודין, דלכאו' סגי דיאמרו חכמים להקדים הת"ח, ועי' הערה[[20]](#footnote-21).

**רד"ה אלא לאו וכו'.** עי' תורא"ש.

**תד"ה מנין שאין נותנין.** מבואר דאינו נוהג אלא כשיש ת"ח, וכ"כ **הרמב"ן והריטב"א**[[21]](#footnote-22), וכ"כ **תוס' לעיל** ק"ד: ד"ה וניתנת, אולם ע' **תוס' מנחות** י"ח: ד"ה מודה.

# פסק ההלכה

עי' בגמ' קל"א: איתא דהלכתא כר"ח, [ובאמת לא מצינו חולק על ר"ח מלבד ר' אליעזר דבעל הבית שהיה וכו' ישלם, המובא בשמעתין[[22]](#footnote-23)], לפיכך המזיק או האוכל מתנ"כ פטור מלשלם לכהנים. ומבואר **ברמב"ם** פ"ט מביכורים הי"ד דהטעם הוא משום דאין לו תובע ידוע. והיינו דפסק כל"ב, וכ"כ **הרא"ש** דקי"ל לחומרא כל"ב[[23]](#footnote-24), ועפי"ז פסק **השו"ע** סט"ו דחייב לציד"ש כדעת התוס' והרא"ש, וכן דעת **הש"ך** ס"ק י"ט, ודלא כהפר"חדפסק להלכה כהר"ן דאינו חייב לציד"ש (ורק מדת חסידות)[[24]](#footnote-25). **ומ"מ** כתב הרמב"ם ונפסק בשו"ע סעיף ט"ו דאסור לאכול המתנות בלא רשות הכהן [עי' ביאור הגר"א משום גזל][[25]](#footnote-26), ועי' **ר"י קורקוס** שם דאפי' בדעתו לשלם אסור, יעו"ש.

**במכירי כהונה** - לכאו' הוא פשוט דחייב על היזקם, אמנם **להארוך מש"ך** דהוא תלוי בב' הלשונות, לכאו' לא ישלם, דעי' **ברא"ש** דקי"ל כל"ב **לחומרא**, [ועי' ערוך השולחן שאינו חייב לשלם יעו"ש]. **בבא בהרשאה** - עי' **רדב"ז** שמצדד דאינו חייב, וכן הוא מוכרח לפי הר"ן ודעימיה בביאור משאל"ת.

# הערות בגפ"ת - ריש פרקין

**בארץ ובחוצה לארץ.** עי' **רש"י**, והנה לק' דף קל"ח: איתא דהא דתנן בארץ ובחו"ל הוא שלא לצורך, ופירש"י דהוא חובת הגוף הוא, וזו כוונת רש"י הכא. ועי' **מהרש"א ורע"א**. **ובעיקר הדין**, עי' **רש"י שבת** דף י: ד"ה הוה נקיט, דכתב דהמנהג בזמנו של רש"י הוא שאין נותנים זלו"ק בחו"ל, ועי' **בר"ן** על הרי"ף (בד"ה האחרון בפרקין), **ובב"י** סוף סי' ס"א האריך בזה. **ולדינא**, כתב **השו"ע** ס"א סכ"א דמתנות נוהגות בכל מקום (כפשטות משנתינו, וכדעת הרמב"ם הרי"ף והרא"ש), וי"א שאינן נוהגות אלא בא"י (ר' אלעאי, וכדעת רש"י וטור בשם מהר"ם) וכן נהגו. ועי' **בביאור הגר"א** דנראה דמצדד הכי, אמנם הביא **דבהג' אשר"י** (סי' ו) כתב שרש"י גופיה אמר שאע"פ שנהגו כר' אלעאי מ"מ כל הנותן תע"ב, וכ"כ **בפת"ש** בשם הפוסקים דאין בזה משום יוהרא, וכן היה נוהג החת"ס בחו"ל. ועי' **בפלתי** אות ו' דתמה למה אפי' המדקדקים אינם נותנים המתנות בחו"ל, ואפי' דאין כהן ידוע ומיוחס רק כהני חזקות, סגי בזה, כמו בפדיון ושאר דברים דסמכינן אחזקה.

**ומה אם החולין וכו' חייבים במתנות.** מתנות היינו זלו"ק, והנה זלו"ק הם מתנה אחת מתוך הכ"ד מתנות כהונה (המנוים בפרקין דף קל"ג:), והם נקראים סתם 'מתנות' כמבואר בלישנא דמתני, וכ"כ **הרמב"ם** ריש פ"ט מביכורים, "ואלו הם הנקראים בכל מקום מתנות", וצ"ב מ"ט**[[26]](#footnote-27).**

**שהיה בדין וכו'.** יש לתמוה דהנה המתנה דזלו"ק היא חלוקה בעצם מהמתנה דחזה ושוק, דחזה ושוק הוא מדיני הקרבן, דהקרבן כולו ניתן לגבוה והכהנים משולחן גבוה קא זכו, וכהנים אוכלים ובעלים מתכפרים (רש"י בסוגיין ד"ה אלא, ולעיל י"ב.), וכן לא נעשית ממונו של הכהן כדתנן בקידושין נ"ב: דהמקדש בחלקו אינה מקודשת גם בקק"ל, אבל זלו"ק היא מתנה שניתנת מאת הבעלים, וכן נעשית אצל הכהן לממונו לכל דבר, וכיון דהם חלוקים בעצם בעיקר המחייב שלהם, ובעיקר ענינם, יל"ע איך הוא נלמד בק"ו, (וכן צ"ע בק"ו דבגמ' בסוף העמוד).

**כל הקדשים שקדם מום וכו' ונפדו וכו'** מתבאר דקרבן פסול מעיקרו חייב בזלו"ק דוקא אחר פדיון, דהוא ככל חולין, אבל קודם פדיון פטור, ובטעמא דמילתא כתב **רש"י** (לק' קל"ב. ד"ה ואם אחד שוחט) דאין קדושה חלה על קדושה, **ובט"ז** סי' ס"א סקכ"א נתקשה מה שייך אין קדושה חלה על קדושה במתנות, וכי מתנות קדושה יש בה, ונדחק לפרש דר"ל קדושת המצוה, ועי' **פמ"ג** שם. **ובמרומי שדה** פי' עפ"י דברי הגמ' בכורות כ"ז. הני כיון דקדושת דמים נינהו, וברש"י שם פי' דנפק"מ לגבי דין למשחה וגדולה באכילתם, וגדר הדברים צ"ב טובא.[[27]](#footnote-28)

**חוץ מן הבכור ומן המעשר**. היינו דבהם גם בקדם מומם להקדשם חל בהם קדוה"ג, וכן מצינו בולדות ותמורה. **וגדר הדין** הוא דרק הקדשה מכח הפלאה אין בכוחה להחיל קדוה"ג כשאינו ראוי לקרבן, אבל כאשר סיבת הקדושה היא מוכרחת משום המציאות, כבכור דהוא פטר רחם, וכמעשר שהוא יצא בעשירי, [דאמירת עשירי קודש אינה מעכבת], וכן ולדות דסיבת קדושתו מכח אמו, וכן תמורה דסיבת קדושתו מכח ההקדש הראשון, חל גם בבע"מ. ועי' **רגמ"ה** בכורות י"ד. ד"ה ונפדו, אכמ"ל.

**רד"ה הו"א, בכור אינו נוהג וכו'.** צ"ע דלעיל ד"ה כל הקדשים פירש משום דאין קדושה חלה על קדושה, מרומי שדה.

**תיתי מזכרים.** **פירש"י** דליכא למיפרך שהן חייבין בבכורה שאינם יולדים, ולכאו' יש לתמוה דאדרבה הבכורה היא רק בזכרים ולא בנקבות, וא"כ איפכא הוא. וחזינן מזה שעיקר המחייב בבכורה הוא מתנה **מהאם**, שיש ליתן את ראשית ולדותיה, (וכמו דיש ליתן את ראשית צאנה).

**שכן נכנסו לדיר להתעשר**. והיינו דהמעשר הוא **קיום דין** בכל הבהמות שהצטרפו בדיר, דהוציאו מהם עשירי קודש לה'.

**ויהיו חולין חייבין בחזה ושוק.** צ"ע טובא, דהרי חזה ושוק הם זכיה משולחן גבוה, ואכילתם היא מדיני הקרבן [קידושין נ"ב:] דכהנים אוכלים ובעלים מתכפרים, ומה ענינה לחולין, ולכאו' מתבאר דמק"ו אפשר לחדש דהחזה ושוק ינתנו כמתנה דחולין. אך צ"ע דא"כ מהיכ"ת דיהא בהם תנופה, דלכאו' כמו דנאכלים בכ"מ ואין בהם קדושה וכפרה, ה"ה לא יהא בהם תנופה, ועי' בסמוך.

**והא בעי תנופה, היכא לינופינהו.** עי' **חת"ס** דלמ"ד דון מינה ואוקי באתרא לק"מ. **אמנם** באמת צ"ע קו' הגמ', דהרי ז"פ דאע"פ שילפינן מק"ו לא הוה קודש כחזה ושוק, ונאכלים הם בכל מקום וכו', וא"כ מהיכ"ת ליבעי תנופה, דהרי תנופה היא מדיני הקרבן [כמבואר בזבחים ד. מה לשלמים שכן טעונים תנופת חזה ושוק הרי דהוי חומרא בקרבן שלמים שיש בו תנופה, ועי' יומא ה. דילפינן מקרא דהתנופה אינה מעכבת את הקרבן, ועי' תוס' זבחים קי"ז: ד"ה ואין], ולכאו' מתבאר בזה דהדין תנופה נצרך גם לעצם הגדרת החזה ושוק כמתנה, וכעי"ז כתב הגר"מ אילן בכנסת הראשונים זבחים דף מ"ד.

**תוד"ה תיתי מלקוח ויתום.** הוי מצי למימר תיתי מכלאים וטריפה, עי' **רע"א ורש"ש**, שהקשו דלקמן קלו: איתא דטריפה פטור מן המתנות, ועי' **במלא הרועים** מש"כ ליישב.

1. **עי'** מאירי בהקדמתו לחולין, ומתבאר בדבריו דכולא מכילתין הוא דיני הכשירה של בשר בהמת חולין, ב' הפרקים הראשונים עוסקים בשחיטתה, ופ"ג בדיני טריפתה, פ"ד עוסק באופני היתר ואיסור בשחיטה, פ"ה עוסק באיסור שחיטת אותו ואת בנו, פ"ו עוסק בכיסוי הדם שהוא מצוה שבגמר השחיטה, ואחרי דיני הכשר הבשר ע"י השחיטה, באו דיני ואיסורי הבשר, והיינו פ"ז - גיד הנשה, ובפ"ח אופן אכילת הבשר שלא לאוכלו עם חלב. (ואחר דיני הבשר, איתא לדין טומאת הבשר ודין העור והרוטב), ואח"כ פרק הזרוע, בענין איסור מתנות כהונה הצריכים ליתנם קודם שיאכל ממנה, ונתגלגל בה על ידי זה מה שאינו מענין אכילת בשר כגון ראשית הגז, ואח"כ פרק שלוח הקן היאך צריך לשלחו קודם שיאכל, ועי' תוס' קי"ז: ד"ה העור והרוטב. [↑](#footnote-ref-2)
2. **הנה** זלו"ק הם מתנה אחת מתוך הכ"ד מתנות כהונה (המנוים בפרקין דף קל"ג:), ורוב מתנ"כ מנוים בפרשת קרח אחרי מחלוקתו של קורח על הכהונה, ועי' רמב"ן עה"ת (שופטים) מ"ט המתנות דזלו"ק נכתבו רק בפרשת שופטים. [↑](#footnote-ref-3)
3. **אע"פ** שסתם 'מתנות' היינו זלו"ק, [עי' לק' הערות בגפ"ת], מתבאר בהמשך סוגיין דר"ח קאי על כל מתנ"כ, וכן על מתנות עניים. ובאמת בפסקי ריא"ז כאן טרח והוסיף על דברי ר"ח, "וכן בשאר המתנות", והיינו כי מלישנא דר"ח גופיה אפשר דקאי רק אזלו"ק. [ולכאו' היה אפשר דלל"ק דילפינן מקרא ד'וזה' יהיה לא הוה אלא בזלו"ק, משא"כ לל"ב, ולפי"ז קו' הגמ' הם רק לל"ב, וכן נראה ברש"י בכולא שמעתין, אמנם לא מצינו לא' מן הראשונים והפוסקים דיכתוב נפק"מ זו בין ל"ק לל"ב], אולם בפדיון הבן שענינו חוב לא שייך להזיק דהמתנה קיימת כל עוד שלא נתן לכהן וכן בגזל הגר דגם אי היה חפץ בעין והזיקו עדיין חייב הגזלן לגר את תשלומיו ואת זה הוא יביא לכהן וא"כ לא שייך להזיק את 'המתנה'. [↑](#footnote-ref-4)
4. **לשון** הרא"ש אם **אבדו** מורה דהיה ס"ד דהבעלים יהא חייב להעמיד את דמי המתנות אם אבדו, והיינו אפי' כשאחרים הזיקו אותן וכדו', [צ"ע וכי הוא נעשה לשומר ומהיכ"ת שיהא לו חיוב אחריות ואולי ס"ד דזלו"ק הם גם חוב כמו בפדיון הבן], ואפי' שהוא לא הזיקן אבל לשון הגמ' המזיק וכו', וכן ברמב"ם וש"ר, לא נראה דהיה צד לחייבו אלא מדין אדם המזיק, וכן צ"ע לפי"ז דהטעם של ל"ב לא עונה על זה כלל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואפשר דבקרא ד'וזה' נתחדש דהזכות של ממון השבט הוא רק על הזלו"ק עצמם, ללא הערך הממוני, דבכל חפץ מלבד מה שיש לבעליו את השימוש בו עצמו, יש לו גם את הזכות להמיר ממנו את שוויו, ומקרא ד'וזה' ילפינן דבמתנ"כ [לפני שהכהן עושה בו קנין] לית להו תביעה וזכות אלא בגוף הדבר עצמו. ועי' רמב"ם הלכות פ"י מביכורים ה"ה "זיכה לו הקב"ה בתרומות **שהן לחמו ויינו**, וזיכה לו במתנות בהמה וקדשי מקדש **שהבשר שלו**, זיכה לו בראשית הגז **ללבושו**, וכו', ועי' רש"י שלא חייב הכתוב **תשלומים,** היינו דיש להם רק את הזלו"ק עצמו ולא את תשלומיו, והיינו דעסקינן בעיקר החיוב בעודם בעין שלא נתחייב אלא ליתן הדבר בלא ערכו וכמש"נ, ולפי"ז אתי שפיר טפי הדרשה דהרי הקרא דוזה יהיה משפט הכהנים מדבר כשהם בעין, ולפי פשוטו דהוא למעט את המזיק א"כ דרשה בעלמא היא למעט גוונא דלא עסקינן בה אבל להנ"ל ניחא דקרא קמ"ל מהי המתנה ומה הזכות שיש לשבט, וממילא המזיק פטור [אמנם יל"ע לפי גדר זה מ"ט משתרשי נחשב כאיתנהו בעייניהו, ולפי פרש"י בסוגיא שם לק"מ יעו"ש]. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכן** נראה לכאו' ברש"י ב"ק צ"ג. ד"ה קייץ, דאם בפועל אינו יכול לדחות את התובע שייך בו חיוב נזקין, ועי' רדב"ז פ"ט מביכורים הי"ד, דנראה דהסתפק לדינא אי יהני הרשאה, ובקה"י ב"ב ל"ו כתב בפשיטות דברש"י כאן מתבאר דיהני הרשאה, עי' לק' מש"כ הר"ן בפרוש הגמ' דמשאל"ת, ולפי"ז ודאי לא יהני הרשאה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **מצינו** בעלמא ב' גווני בחיובא דלציד"ש, **א.** חוב גמור רק דאין בי"ד מוציאים (וכמו בקלבד"מ דיש סיבה גמורה לחיוב, אלא דאין בי"ד מענישים ב' עונשים, וכמש"כ מהרש"ל הו"ד בקצוה"ח כ"ח). **ב.** גוונא דאין סיבה לחלות חוב ואפ"ה ראוי שישלם על העוולה שעשה, וכגון במזיק בגרמא (ב"ק נ"ה:), ובפשטות הנפק"מ היא אי יהני תפיסה, עי' קצה"ח שם. **והנה** יש לחקור במש"כ תוס' בשמעתין שחייב לציד"ש מה גדרו, דבפשטות לשונם דאין יכול לתובעו בדיינים, משמע דבאמת הוא חיוב גמור רק דאין אפשרות לבי"ד להוציא, וא"כ יהני תפיסה של הכהנים, אמנם אפשר דמש"כ דחייב בידי שמים היינו רק חיוב בעלמא, וכן בתוס' לק' ד"ה תנא תני ישלם, כתבו דלציד"ש הוא רק בלקח באיסור ולא בלקח בהיתר, ומבואר דס"ל דמשאל"ת הוא סיבה שלא יהא חיוב ממון גמור, וצריך לבאר זאת (ועי' לק'). אמנם בתורא"ש כתב הכא בזה"ל "אינו יכול לתובעו בדיינין, מכל מקום חייב הוא בדיני שמים **אלא שבדיני אדם אין לו מי יתבענו**", משמע כדרך א', ובאמת התורא"ש לקמיה בד"ה תנא תני נמנע מלתרץ כתוס' שם ואינו מחלק בין בא לידו באיסור או בהיתר ואתי שפיר לטעמיה, יעו"ש. [ולכאו' יש להוכיח כדרך א' מדכתבו דלל"ק אין צריך לצדי"ש, ואי כדרך ב' דהוא משלם על העוולה שעשה א"כ לל"ק נמי אפשר דמשלם לצדי"ש, ולפי מש"נ דגדרה של ל"ק דבעיקר המתנה לא ניתן להם אלא הבעין ניחא מאוד דאין אפי' לציד"ש]. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וברמב"ם** כתב אינו חייב דאין לו תובע ידוע, וכתב הב"י דנראה מדבריו כדעת תוס' והרא"ש ולא כדעת הר"ן. [↑](#footnote-ref-9)
9. **עי'** חידושי אנשי שם בשם מהר"ם (בגליון הר"ן), דהקשה משם איך עלה בדעת הר"ן לומר דדין זה שייך גם באיתניהו בעיניינהו, והניח בצ"ע, וצ"ל דכל זה בכלל שאלת הר"ן, דלפי רש"י לכאו' יוצא דגם באיתניהו בעיינהו ומ"ט לא קאמר כן ר"ח, וא"א לומר דלאו דוקא הוא, דהרי מפורש בגמ' דבדוקא קאמר במזיק, ועדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ועי"ש** דיכפוהו ליתן המתנות לאיזה כהן שירצה, ויש להעיר דמשאל"ת פרש"י דיאמר דיביא לכהן אחר, וטענה זו שייכא גם בבעין כשכופים אותו מדין כפייה על המצוות, וא"כ עדיין קשה קו' הר"ן מ"ט קאמר כן דווקא במזיק, ויש ליישב. עו"ק דברש"י קל"א. ד"ה ונותנן לו וכו' שהרי **הגזל אצלו**, ולא נראה דמשום דין כופין על המצוות הוא, אלא דמשאל"ת הוא גרעון רק במזיק ולא כאשר הוא בעין, ועי' לק'. [↑](#footnote-ref-11)
11. **עי"ש** דמבאר מ"ט ליכא איסור ריבית בממון עניים, וז"ל מתנות כהונה ולקט שכחה ופאה, דשם לא זכו בהו הכהנים ועניים עדיין ולא נעשה ממון שלהם וממון זה אין לו בעלים כלל, רק שמצוה מוטלת על הבעלים להפריש מתנות אלו כמו שכתב הר"ן בחולין משום הכי הגזלן פטור כיון דאין לממון ההוא בעלים כלל, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ואי"ז** רק שיעבוד, דהרי מזיק שיעבודו של חבירו פטור, וע"כ התורה זיכתה הזלו"ק לכהנים להיות ממונם ממש. **ובאמת** מלבד מש"כ רש"י הכא דבדין היה לחייב את המזיק, עי' לשון רש"י קל"א. ד"ה ונתן לו, שהרי הגזל אצלו, וכן רש"י בבכורות ל"ו: ד"ה אא"כ דהנמנע מליתן מתנ"כ הרי זה **גזילת** הכהן, ושם בד"ה הכי השתא כתב דעובר **בלאו דלא תגזול**. וכן רש"י לק' קל"ה. ד"ה עד שצבעו, כתב שכשצבעו קנאו בשינוי, ומבואר שראשית הגז ממון כהנים הוא וכשצובעו הוי גזילה ושינוי, דהא שינוי הוא פרשה בקניני גזילה. [↑](#footnote-ref-13)
13. **עי'** רד"ה דאתו לידיה בטבלייהו וכו' מן ההפקר. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ענין מכירי כהונה בקצרה** : בגיטין ל. איתא דמכירי כהונה אהני להיחשב שהמתנות ניתנו לכהן ונעשה לממונו לכל דבר, וכדאיתא שם שיכול למכור את התרו"מ, ובב"ב קכ"ג: איתא דיכול הוא להוריש זאת לבניו. וצ"ב במה זכה הכהן, וכמה מהלכים מצינו בזה בראשונים **א.** רש"י והר"ן כתבו דע"י דשאר כהנים מסחי דעתייהו, והיינו דביסודו הוא 'ממון השבט', אולם אינו מסתיים להיות ממון פרטי כיון דיש עוד כהנים, אבל כשליכא עוד כהנים ודאי מסתיים להיות בעלות גמורה. **ב.** הריטב"א שם כתב דהוא תקנ"ח דבמכירי כהונה עשו את שאינו זוכה כזוכה וכ"כ רבינו יונה ב"ב קכ"ג: **ג.** תוס' ב"ב קכ"ג: כתבו משום דיש איסור לחזור בו במתנה מועטת, וביאר בקוב"ש, ע"פ תוס' בכתובות ק"ב. דבמתנה מועטת הוא גומר דעתו והוה כקנין. [ובדבר אברהם והגר"ש ב"ב פירשו דגם לתוס' עיקר זכייתו היא ע"י ממון השבט, ומה שאינו יכול לחזור בו אהני לסלק את הבעלות של הטוה"נ שיש לבעלים]. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ונראה** דכל זה קושיא היא, דהרי לא יתכן דרש"י והר"ן פליגי בפלוגתא דאמוראי, וע"כ צריך לפרש את רש"י והר"ן באו"א. [↑](#footnote-ref-16)
16. **וכיו"ב** אמר לי מרן אדמוח"ז שליט"א, דכוונת הר"ן דיש בעלות של יחיד ושותפים, ויש בעלות של ציבור מסוים, וזהו ממון השבט [וגרע משותפין דבזה אין הממון ראוי לכל אחד מחמת עצמו, אלא ראוי לו רק מחמת שהוא 'כהן', ואם יתחלל מן הכהונה וכדו' אזי לא יהא הממון ראוי לו], ובבעלות כזו לא נתחדש תביעת נזקין וחסרון וכדו', משא"כ כשהוא בעין שפיר יתבעוהו הכהנים דהרי ממון זה ראוי להם, אמנם כל זה צ"ע קצת בלשון הר"ן. [↑](#footnote-ref-17)
17. **לכאו'** ילה"ק עוד דאי ממון השבט ממון גמור הוא, מ"ש מהזיק חפץ דשותפין, דאין יכול לדחות כ"א, ולא הוה משאל"ת, [פשוט, וכן מפורש בריטב"א כאן ד"ה מ"ט], ואין זה קושיא, דלא מבעיא אם שותפות היינו בעלות גמורה בחצי (כמש"כ הר"ן בנדרים ריש פ' השותפין) א"כ שפיר תובע הוא חלקו, אלא גם אם שותפות היא בעלות מסוימת על הכל, (כמש"כ הרמב"ן שם) מ"מ חלוק הוא בעצם, דבשותפות דין הממון הוא שיהא לראובן ושמעון, ולכך א"א לדחות לא את ראובן ולא את שמעון, משא"כ דין הממון של מתנ"כ הוא שיהא ל'כהן', והרי אפשר דיהיה לכהן אחר ושפיר יתקיים דין הממון. [ובחילוק זה מתבאר נמי מ"ט הכהן עצמו אי"צ לחלק הזלו"ק לכל הכהנים, כחלוקת שותפות, ומשום דבשותפות משפט הממון של החפץ דיהא גם לראובן וגם לשמעון, ואם רק ראובן ישתמש יהא הדבר לעוולה וגזילה ממה שראוי, משא"כ הכא אין ראוי אלא שיהא לכהן], אמנם עדין צ"ע מה שהקשינו בפנים דלכאו' הישראל אינו בע"ד כלל. [↑](#footnote-ref-18)
18. ו**אין** ליישב דכל החידוש דניתן לבעלים טוה"נ הוא רק כשהוא בעין לקיים בו מצות נתינה, (עי' קה"י סוף סי' מ' בשם החזו"א), אבל כשאינו בעין שפיר יכולים לתבוע, דהרי קרא דוזה משפט איירי (גם) כשהוא בעין, וכן מוכח מדכתב רש"י וקשיא לרב חסדא דאמר מתנות כהונה הוי ממון שאין לו תובעים, מבואר דלל"ק לא קשה, והיינו משום דהקרא איירי כשהם בעין, וכמו שיתבאר לק'. [↑](#footnote-ref-19)
19. **המאירי** כאן כתב מלמד שהמתנות דין ר"ל **שראוי לעיין בהם** מי ראוי ליטלם, וא"כ לק"מ. [↑](#footnote-ref-20)
20. **הנה** לקמיה בגמ' איתא אטו חזה ושוק לאו בדיינין מחלקי, ובשיעורים בבריסק העירו דבפשטות קרא ד**'לתת** מנת לכהנים למען יחזקו' הוא הוראה **בנתינה**, וזה שייך במתנ"כ כזלו"ק וכדו', אבל חזה ושוק דהם קדשי מקדש דאין בהם 'נתינה', אלא דיש זכות לכל אנשי משמר לחלוק בהם, לא שייך הלכה זו, ובגמ' מתבאר בפשיטות דאין חילוק, וע"כ דאי"ז הוראה של חכמים **בנתינה**, אלא דחכמים הפקיעו זכותו ולכך הוא שייך גם בחזה ושוק. וצריך לידחק דלא הפקיעו בדליכא ת"ח, וא"כ ניחא דלעולם גדרו הפקעה מן זכות הכהונה, ומיושב מ"ט בעינן ל'משפט ודין'. [↑](#footnote-ref-21)
21. **בשיעורים** בבריסק הקשו דא"כ ל"ל להך קרא דלתת מנת כו' למען יחזקו, תיפו"ל דמדיני קדימה ת"ח קודם לע"ה, כדתנן בהוריות דף י"ג. דאפילו ממזר ת"ח קודם לכ"ג ע"ה. ותירצו דהך דיני קדימה אינם שייכים במתנו"כ, דלא נאמרו אלא בלהחיותו ובכסות, אבל במתנו"כ דנותן להם מדין כהונה שניהם שוים בכהונתם, ואין בזה קדימה לכהן חבר מכהן ע"ה. עוד אמרו דלק"מ, דהדין של ת"ח קודם לע"ה אינו אלא בגוונא שאם יתן לע"ה לא ישאר לת"ח, [רמב"ם פ"ח מהלכות מתנו"ע הי"ז, ובשו"ע יו"ד רנ"א י"א והוא מהריטב"א], והכא הדין של אין נותנין מתנות לכהן ע"ה הוא אפילו בגוונא דיש מספיק לת"ח והע"ה. [↑](#footnote-ref-22)
22. **ועי'** רמב"ן קל"ד. בחד פירושא, דהסוגיא שם חולקת על ר"ח. [↑](#footnote-ref-23)
23. **במאירי** כתב "המזיק מתנ"כ וכו' פטור מלשלם משתי סיבות", משמע קצת דליכא פלוגתא ושתי הסיבות נכונות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. **בחו"ד** יו"ד ק"ס ס"ק י' הו"ד לעיל נראה דס"ל להלכה כהר"ן ואולי ס"ל דהתוס' והרא"ש אינם חולקים על יסוד הבנת הר"ן במתנ"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. **היום** רוב השחיטות בחו"ל, והבעלות על הבהמות בשעת השחיטה היא של גויים, ולכך אי"צ ליתן מתנות [כדתנן קל"ד.], ולגבי מה שנשחט בארץ שמעתי מכמה גופי כשרות שיש להם הסדר עם מכירי כהונה שזוכים תמיד במתנות, ומקנים זאת חזרה למפעל תמורת תשלום סמלי. ויש לידע דבכל גוונא מותר לקונה לאכול, כמש"כ השו"ע סעיף ל"א משום דמתנות כהונה נגזלות. [↑](#footnote-ref-26)
26. **ומרן** אדמוח"ז שליט"א אמר לי דהטעם בזה, דרק הם 'מתנות' בלא 'שם המחייב אותם', דזלו"ק הוא מתנה לכהן אף שאין בהם 'שם מסוים', וזהו סתם מתנה. **והיינו** דבכור הוא מתנה משום שהוא 'בכור', וכן ביכורים המתנה היא מחמת שהם 'ביכורים', וכן תרומות ומעשרות כל מה שהם מתנה הם משום שהדבר חל בו שם תרומה ומעשר, וכן חלקם בקרבנות הוא מכח השם קרבן דחל בבהמה, אבל זלו"ק הם 'מתנה' בלא שם וכל ענינו הוא מתנה, ובעיקר מציאותם הוא מתנה גם בלא שם, דהזרוע והלחיים והקיבה הם עבור הכהנים. אמנם עדיין צ"ע מראשית הגז, וי"ל דגם ראשית הגז הגם דאין בו קדושה כלל, אבל יסוד המתנה אינו שעצם הגז ראוי לכהן, אלא הוא מחמת שהוא 'ראשית', וכמו ראשית דגנך וביכורים **דהראשית** ראוי לכהן, וכן גזל הגר אין עצמות הדבר ההוא מצד מציאותו ראויה לכהן כזלו"ק, אלא מחמת שהוא נגזל מהגר לכך אינו נקרא 'מתנה'. [↑](#footnote-ref-27)
27. **ולכאו'** הביאור דהמתנה דזלו"ק דינם וענינם בעיקר מציאותם דהם ראויים ועומדים לכהונה, ונתינתם לכהן היא קיום דין בהם עצמם, (ולא דמי למתנ"ע דאין בהם עצמם קיום דין שיהו לעניים, אלא דין בעל השדה ליתן מה ששכח וכו' לעניים, **וראיה** לזה, מדאיתא לק' קל"א דאפי' כשהוא עני לא יטול לעצמו, משא"כ במתנ"כ נוטלם הכהן לעצמו, והביאור דבמתנ"ע עצם הדין הוא שהאיש יתן אותם לעניים משא"כ מתנ"כ דינם עצמם דיהיו לכהנים ולא לאחרים וכיון דהוא כהן שפיר יטלם), ולפיכך שייך לדמות זאת לאין קדושה חלה על קדושה, דאע"פ שהם חולין, מ"מ כיון דהוא דין שקיים בהחפצא שייך לומר עליו דלא יחול דין בחפצא על חפצא קדוש, כמו אין קדושה חלה על קדושה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)