3 בדין טריפה שיש לה רפואה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

יום ועש"ק ויחי ט"ו טבת תש"ע

א] חולין דמ"ו:, ואמר רבא וכו' ולא אמרן אלא שלא כסדרן, אבל כסדרן היינו רביתייהו, ופירש"י, ז"ל, לית להו בדיקותא, שסירכא זו מחמת נקב היא באה וכו', ואע"פ שהוא סותם הנקב ואינו מוציא רוח, הא אמרן קרום שעלה מחמת מכה בריאה אינו קרום שסופו ליסתר וכו', היינו רביתייהו, זו מגינה על זו והדר בריתא וכו' אינן מתפרקות והקרום הולך וחזק וכו', עכ"ל.

והר"ן שם כתב, ז"ל, ואיכא למידק, א"כ דכשיש נקב בריאה אפשר לה דהדרא ובריא והדרא ומתכשרא וכו', א"כ אפי' כי ליתא לסרכא כלל ואית בה נקב, היכי מתסרא לעולם, והא אמרינן לקמן וכו' גמירי דאי בדרי לה סמי חייא, כלומר שאם חובשין סמים במכתה מתרפאת, ואע"פ דהשתא ליתנהו להנהו סמים, מ"מ מכה זו אין בה כדי להמית, כיון שהיתה יכולה לעלות ארוכה, ה"נ כיון שאותו נקב יכול לבא לידי היתר בסירכא, אפי' אין שם סירכא אינו בדין שתהא טריפה, דטריפה ל"ה אלא היכא דא"א שיהא לה תקנה, וכדאמרי' בפרק בהמה המקשה וכו' ואמרי' כטריפה מה טריפה כיון שנטרפה אין לה תקנה וכו', י"ל אה"נ דכל שאפשר להיות לו תקנה אינה טריפה וכל שנטרפה אין לה היתר, אלא שאין כל הנקבים שוים, יש נקב שאין ראוי שתעלה בו סירכא, ויש נקב שהוא ראוי שתעלה בו סירכא בכסדרן, וכל שהוא כן כיון שיש לה תקנה לא נטרפה מעולם, ואילו היינו בקיאין בכך אפי' קודם שתעלה בו סירכא היינו מתירין אותה, אלא מפני שאין אנו יודעין אם ראוי שתעלה בו סרכא אם לאו, אנו אוסרין כל נקב מחמת הספק, אבל כשעלתה בו סירכא הוברר הדבר שלא נטרפה מעולם, עכ"ל.

ועד"ז כתב הרא"ה בבדה"ב בית ב' שער ג' לד:, וכתב כן גם למש"כ שם דהא דקרום שעלה מחמת מכה אינו קרום, הוא רק בושט ובריאה אבל בשאר אברים מהני, וקשיא דא"כ מעיקרא לא ליתסר בנקב, וכתב הרא"ה, ז"ל, אבל לא בדבר שבידי שמים, שיש נקב שאפשר שתעלה לו רפואה, ויש נקב כיו"ב באותו מקום שא"א שתעלה לו רפואה לפי הליחה שנעשה הנקב מחמתה, ודבר זה אינו מסור אלא למי שאמר והי' העולם, ולפיכך כשאני רואה סירכא בריאה בכסדרן או במקום רביתא, נתברר לי שזה הנקב מאותן שראויין לבא לידי רפואה, וכשאי"ז אני חושש עליו שמא מעיקרו אינו ראוי לבא לידי רפואה, עכ"ל, וכעי"ז כתב בחי' הרא"ה בסוגיין, והובא באורך בשטמ"ק, ועיי"ש שכתב דכן אתה אומר בריאה שניקבה ודופן סותמתה שהכשירוה לפנינו, וכשאין כאן סירכא היא אסורה,[[1]](#footnote-2) והגרע"א בשו"ת מהדו"ת סימן כ"א עמד ע"ד הר"ן, דמ"ט קשיא לי' רק ע"ד רש"י, ולא קשיא לי' גם לדעת התוס' מההיא דריאה שניקבה ודופן סותמתה, ועי' שו"ת חת"ס יו"ד סימן ל"ח מה שהשיב להגרע"א.

ב] אמנם בשו"ת נאות דשא סימן קכ"ז, דקדק מל' התוס' בסוגין שכתבו בתו"ד, ז"ל, אם לאו דאמר דאין סירכא אלא מחמת נקב ואז אתי שפיר דבדקינן לה בנפיחה שמא "עדיין" לא נסתם הנקב, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש, ומ' להדיא, דכ"ז שלא נסתם הנקב, ה"ז אסור, אף אם הי' סופו ליסתם, ואמנם ביד"י סימן מ"א סקי"ג דחה לזה, אך כמדומה דל' התוס' נ' כן להדיא.[[2]](#footnote-3)

ויש להוכיח כן עוד מד' התוס', דהנה בשו"ת חת"ס יו"ד סימן ל"ח הק' ע"ד התוס', ז"ל, ואיידי דאיירי נא להאיר עיני במה שכתבו התוס' בשמעתין דהנהו תרי אוני דסריכי, דכתבו התוס' דלר"ג ושארי גאונים סריכי כסדרן בעי' בדיקה, ועי' רשב"א, וצל"ע לפמ"ש ר"ן דכל נקב בריאה לא מיפסל אלא מספיקא שמא זה הנקב אינו ראוי' לסירכא, אבל אי הוה ידעי' שראוי' לסירכא הי' כשר אפי' בלא סירכא ע"ש, א"כ בסירכא כסדרן בדיקה זו למה, דא"נ יבצבץ מ"מ הא חזינן דהאי נקב הוא מאותן הנקבים הראוי' לסירכא, אלא שעדיין לא נתחזקה ולא סתמה כל הנקב, ואלו היתה הבהמה חי' עוד איזה ימים הא נגמרת הסתימה, וא"כ מעולם לא נטרפה בזה הנקב, ועקוש בעיני לומר שאין כל הנקבים ראוי' לסירכא הגומרת סתימתה, דמאי סברא היא זו כיון שנקב זו מוציא ליחה המסתרכת למה לא יהיה ראוי' לסתום הנקב, וצ"ע, עכ"ל.

ומכח קו' זו נראה שדעת התוס', דאף בנקב הראוי להעלות סירכא וליסתם, מ"מ כ"ז שלא נסתם ה"ה טריפה, וע"כ בעי' בדיקה בסירכא כסדרן, שמא עדין לא נתחזקה הסתימה, ועדין היא טריפה.

ויל"ד להוכיח כן עוד, דהנה במש"כ הר"ן דהא דאסרינן בנקב כ"ז שלא העלה סירכא, הוא משום שאין אנו יודעין אם ראוי שתעלה בו סרכא אם לאו, אנו אוסרין כל נקב מחמת הספק, לכאו' הי' נ' דכ"ז לטעמי' דס"ל לאסור בספק טריפה, אך לדעת התוס' והרא"ש דלא אסרינן אלא בספק דרוסה דהאיסור שכיח טפי, הרי לכאו' אם כל נקב אינו אלא ספק שאין אנו יודעין אם ראוי שתעלה בו סירכא, הי' לנו להעמידה בחזקת היתר, אך יל"ד בזה למש"כ הש"ך בסימן נ' סק"גובסו"ס נ"ה דבספק דחיסרון חכמה, לא אזלינן לקולא, וי"ל דה"נ הכא דכוותה, כיון שאילו היינו בקיאין בכך הי' בידינו לברר הדבר, לא אזלינן בזה לקולא, אך צריך בדיקה, אם ד' הש"ך הם אף בספק שבזמן הגמ' ל"ה בקיאין לברר, ונ' מזה דהתוס' והרא"ש ס"ל דאף אם הנקב ראוי להעלות סירכא, מ"מ כ"ז שלא העלה סירכא ה"ה אסור, וליכא בזה ספיקא כלל.

ג] וצ"ב בדעת התוס' דמ"ש ממש"א לקמן דנ"ד. והא קא חזינן דקא מתה גמירי דאי בדרי לה סמא חייא, ע"כ, והרי דכל שיש לה רפואה, ל"ה טריפה מתחילתה, וכמו שהוכיחו הרא"ה והר"ן, ולמש"נ בדגמ"ר ר"ס כ"ט, ניחא, דרק בטריפות שלא נאמרו למשה מסיני, הוא דשרינן להו אם יש להן רפואה, עיי"ש, וכעי"ז כתב בנאות דשא שם.

והי' מקום לדון דכל הא דטריפה שיש לה רפואה מותרת, הוא רק בשיש לה רפואה בידי אדם, אך כל שאין לה רפואה אלא בידי שמים, ה"ה אסורה, וכן מ' קצת מל' הרשב"א לקמן דע"ו., אך כמדומה דבגוונא דהתוס' דהדבר ידוע שהיא עתידה להתרפאות, וכמש"כ החת"ס, אין מסתבר לחלק בזה.

ד] ולמדנו הטעם בזה מד' הרמב"ן לקמן דע"ו., ז"ל, ולפי דעתי שהדין הזה כך הוא נותן, דנחתכו רגליה לגמרי במקום צומת הגידים ושחטה ודאי טרפה, שהרי יש בה מכה שאינה חיה בה, ואע"פ שהיא חיה הימנה אם בא לחותכו למעלה, מ"מ אינה חיה באותה טרפות שבה באותו ענין שהוא עכשיו, וטרפה היא זו דאי מבדרי לה סמא נמי לא חיי, אבל אם חתך למעלה מצומת הגידין וחיתה ואח"כ נשחטה לאו נטולת הגידין היא זו, אלא חתוכת הרגלים למטה מן הארכובה היא זו וכשרה, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם תמה ע"ז, ז"ל, וכל שאפשר לבוא לידי היתר ע"י אדם משמע דאע"ג דשנשחט ומומו עמו כשר, כדאמרינן גמירי דאי בדרי ליה סימני חיי, ואם כדברי רבינו ז"ל כיון שאפשר למצוא לה היתר ע"י חתיכת האבר למעלה מן הצומת כשרה, גם עכשיו הי' לנו להכשירה, ואע"פ שאין לו תקנה בענין שהוא עומד עכשיו, מה בכך כיון שתקנתה מצויה ורפואה קרובה לבוא יותר מבבידור סמנין, עכ"ל.

אמנם בדעת הרמב"ן נ' דס"ל, דכל הא דטריפה שיש לה רפואה מותרת, היינו רק בכה"ג שיש לה רפואה בעודה חסירה את החיסרון המטריף, דבכה"ג כיון שחיסרון זה אינו ממיתה, ל"ה טריפה, אך כל שאין לה רפואה בעודה חסירה, הגם דאפשר לבטל את החיסרון המטריף ותתרפא, הרי דכ"ז שעדין החיסרון המטריף קיים, ה"ה טריפה, כיון שיש בה מכה הממיתתה, שהרי כ"ז שמכה זו קיימת א"א שתחי', וזמש"כ הרמב"ן דהויא טריפה משום שאינה חיה באותה טרפות שבה באותו ענין שהוא עכשיו, וזה ניחא טפי, אי נימא דעיקר איסורא דטרפות, אינו מכח מה שהיא נוטה למות, אלא מכח החיסרון, ואך דרק חיסרון הממית הוא דחשיב חיסרון, ואשר ע"כ שפיר י"ל, דכל דחיסרון זה ממית, ל"מ מידי מה שכשיתבטל החיסרון תחי'.

וצ"ל לפ"ז, דהא דבדרי לה סמי וחי', לאו היינו דע"י הסממנים חייתה המכה ונתרפאה, דא"כ ל"ה מהני זה שלא תהא טריפה, אלא היינו דאף דהמכה קיימת בה, מ"מ ה"ה ראוי' לחיות ע"י סמי הרפואה, וע"כ ל"ה טריפה.[[3]](#footnote-4)

ועד"ז נראה גם במש"א לקמן דנ"ז:, דבנקדר קנה שלה, אם הי' מועיל שיעשו לה קרומין של קנה ותחי', לא היתה טריפה, והעירוני מזה ע"ד הרמב"ן, דחזינן מזה דגם אם אין לה רפואה אלא ע"י ניתוח, ה"ה מותרת, אך למש"נ ניחא.

ולפ"ז ניחא גם ד' התוס', דהגם דנקב בריאה יש לו תקנה ע"י שתעלה בו סירכא, מ"מ כיון שבעוד הנקב קיים אין לו רפואה, הויא טריפה, דכל הא דטריפה שיש לה רפואה אינה טריפה, הוא רק בשיש לה רפואה בעוד החיסרון המטריף קיים, וכמש"נ.

ה] ובדעת הרא"ה והר"ן שלמדו מהא דכל דאי בדרי לה סמי חי', ל"ה טריפה, דה"נ כל שהנקב עתיד להעלות קרום ל"ה טריפה, נ' לפמש"כ הר"ן בתו"ד, ז"ל, גמירי דאי בדרי לה סמי חייא וכו', מ"מ מכה זו אין בה כדי להמית, כיון שהיתה יכולה לעלות ארוכה, עכ"ל, והרי להדיא דמפרש דהא דבדרי לה סמי חי', היינו דעי"ז מתרפאת המכה, ומתבטל עיקר הטרפות, וע"כ שפיר למדו מזה, דכ"ה דכל דבדרי לה סמי וחי', מהני זה שלא תהא טריפה מעיקרא, ה"נ בנקב שעתיד להעלות קרום וליסתם, ל"ה טריפה מעיקרא.

ו] והנה אמנם אף שנתבאר דדעת התוס' היא כדעת הרמב"ן, דכל הא דטריפה שיש לה רפואה ל"ה טריפה, הוא רק בשיש לה רפואה בעוד הטרפות קיים בה, מ"מ בהך מילתא דס"ל להתוס' דנקב העתיד ליסתם, הוי טריפה מעיקרא, ואינו מותר רק אחר שנסתם, נ' דהרמב"ן פליג ע"ז, וכמו שיתבאר.

דהנה אמנם ממש"כ הרמב"ן שם להוכיח דטריפה חוזרת להכשרה, מריאה דסביך בבשרא, הי' נ' בפשוטו דס"ל כמש"נ בדעת התוס', דהתם נמי כ"ז דלא סביך הויא טרפה ודאי, וע"י דסביך היא מתכשרת, ומזה הוא שהביא דמצינו טרפה חוזרת להכשרה, וכן הוכיח בשו"ת נאות דשא סימן קכ"ז.

אך ממש"כ הרמב"ן שם, ז"ל, אלא דהתם מתחלה פסול החוזר להכשירו מעצמו הוא, אבל זו כ"ז שהיא נטולת הגידין טרפה ולוקין עלי' חתך הרגל למעלה לאו נטולת הגידין היא זו, עכ"ל, מ' להדיא דהתם אף קודם דסביך בבשרא אין לוקין עלי', וכבר דקדקו כן בגדוה"ק סימן מ"? סק"ה וביד יהודה סו"ס מ"א.

ומה שהוכיח הרמב"ן דטריפה חוזרת להכשרה מהתם, הגם דהתם מעיקרא לאו טריפה היא, נ' דהוא משום דעיקר נידון הרמב"ן לא הי' אם איכא הלכה בטריפה דכל שנטרפה אינה חוזרת להכשרה אף שנתרפאה, שהרי הרמב"ן לא הביא כלל להגמ' בר"פ בהמה המקשה, דטריפה אין לה היתר, וא"כ מהיכ"ת נימא דדינא הוא דכל שנפסלה שוב אינה חוזרת להכשרה, אלא דן הרמב"ן שמא כל ששלט בה החולי הממיתה שוב אין לה תקנה,[[4]](#footnote-5) דע"ז הי' כל עיקר נידון הראשונים, וכמש"נ להלן סק"?, וע"ז הוא שהביא מריאה דסביך בבשרא, דאף דבלא סביך בבשרא היא טרפה ואינה חי', מ"מ כל שנסתם הנקב ה"ה חוזרת לחיות, וה"נ הכא דכוותה.[[5]](#footnote-6)

ז] ובטעם ד' הרמב"ן דבריאה דסביך בבישרא, ל"ה טריפה מעיקרא, נ' דאי"ז דומיא דכל דבדרי לה סמי וחי' ל"ה טריפה מעיקרא, שהרי לדעת הרמב"ן כ"ז הוא היכא שיש לה רפואה בעוד הטרפות קיים בה, אך בריאה דסביך בבישרא שאין לה רפואה אלא ע"י סתימת הנקב, לא חשיבא כטריפה שיש לה רפואה, והנה אמנם יש מקום לדון דאף דסביך בבישרא, מ"מ כיון שלא נסתם הנקב עצמו, אלא הדופן סותמתו, חשיב דעדין הטרפות קיימת, אך מסברא נ' טפי דכיון דהוי הסתימה מגופה, חשיב שנתבטל עיקר הנקב.

ואשר ע"כ נ' דדין אחר הוא, דחיסרון המתבטל מעצמו, ל"מ כלל לעשותה טריפה, כיון שאי"ז חיסרון המתקיים, וע"כ בריאה דסביך בבישרא, ל"ה טריפה מעיקרא, ומשא"כ בניטל צוה"ג ואח"כ חתך הרגל למעלה, כיון שהחיסרון הוא חיסרון המתקיים, הויא טריפה מעיקרא, ומה שביד האדם לחתוך הרגל למעלה ולבטל הטרפות, ל"מ זה להתירה.

ח] אמנם בדעת התוס' נראה דלא ס"ל כלל להך דינא דחיסרון המתבטל מעצמו, ל"מ לעשותה טריפה, וע"כ ס"ל דאף בנקב העתיד ליסתם, מ"מ כ"ז שלא נסתם הויא טריפה, כיון שבעוד הנקב קיים אין לה רפואה, וכמש"נ.

הרמב"ן שם כתב, ז"ל, אבל אם חתך למעלה מצומת הגידין וחיתה ואח"כ נשחטה לאו נטולת הגידין היא זו אלא חתוכת הרגלים למטה מן הארכובה היא זו וכשרה, וא"ת שמא כבר התחילה מכתה להמית בה, חולי הוא זה ומסוכנת כשרה, ובודאי מצינו טרפה ונכשרת, ריאה שניקבה מתחילה לא סביך בבשרא טרפה הדר סביך בבשרא הוכשרה. וכן לקמן והוא דקנה גרמא דידי', אלא דהתם מתחלה פסול החוזר להכשירו מעצמו הוא, אבל זו כל זמן שהיא נטולת הגידין טרפה ולוקין עלי' חתך הרגל למעלה לאו נטולת הגידין היא זו, וכללו של דבר בזה לקיימה כל י"ב חדש ולהכשירה בכך, עכ"ל.

ובל' הרמב"ן בסו"ד וכללו של דבר בזה לקיימה כל י"ב חודש ולהכשירה, נ' ברור דט"ס הוא ונשמטו ג' תיבות, ועי' בל' הרשב"א בחי' ובתוה"ב שהעתיק, וכללו של דבר "כל היכא דאפשר לקיימה" י"ב חדש חזרה להכשרה בכך, דודאי אין מכוון הרמב"ן דאין להתיר אא"כ חייתה י"ב חדש, וגם לישנא דכללו של דבר לא א"ש, אלא כונתו, דכיון דיכולה היא להתקיים י"ב חדש ה"ה מותרת אף שמתחילתה היתה טרפה.

וכן יש להוכיח למש"נ לעיל דמכוון הרמב"ן להביא מריאה דסביך בבישרא, דיש רפואה לטריפה, ולפ"ז, הרי מבו' להדיא דלפי מסקנת הרמב"ן, אין עיקר טעם ההכשר משום שאף אם מתה היא מסוכנת היא, אלא כמו שהוכיח מריאה דסביך בבשרא, דלא אמרי' שכבר התחילה מכתה להמית, דאם בא הרמב"ן להוכיח דלא אמרי' דטריפה אין לה היתר, הרי דל"ש זה התם דאינה טריפה מתחילתה, דהתם ודאי הטעם הוא משום דאי"ז ממית, שאם הי' הטעם משום דאח"כ מסוכנת היא ולא טריפה, א"כ ל"ה זה טעם להכשירה מתחילה, דהגם דטריפה שיש לה רפואה ואינה ממיתה ל"ה טריפה מתחילה, אך היכא דגם לבסוף היא ממיתה ואין לה רפואה, ואך דמצינו לבטל החיסרון, לכאו' אי"ז טעם שלא תהא טריפה מתחילתה, ודו"ק, וזהו שכתב הרמב"ן בסו"ד דכל שיכול לקיימה י"ב חדש חזרה להכשרה בכך.

והנה אמנם צ"ע, שהרי הרמב"ן כתב דאף אם היא מתה בכך, מסוכנת היא ולא טרפה, וביד"י כתב דהרמב"ן לא סמך על טעם זה.

אמנם נ' טפי במכוון ד' הרמב"ן, דאם כל שניטל צוה"ג ומיד אח"כ חתכו הרגל למעלה, היתה מתה, שפיר היתה חשובה כטרפה, דמעשה החיסרון שמתחילה הוא ממיתה, ול"ב שיהא החיסרון קיים, ואך כיון דיש לה תקנה, ומעשה החיסרון דמתחילה אינו ממיתה אחר שבטל החיסרון, אלא החיסרון עצמו ממיתה, ואך שבאנו לחוש שמא כיון שהמתין עד שחתך כבר התחילה מכתה להמית בה, הרי דע"ז כתב הרמב"ן דמסוכנת היא זו וכשרה, והיינו דכיון דנטילת צוה"ג אינה ממיתה אחר שחתך הכל, ואך כיון שכבר התחילה מכתה להמית בעוד היתה נטולת צוה"ג, ע"כ עתה אין לה רפואה, לא חשיבא אלא כמסוכנת, ודו"ק היטב.

ובזה יתבאר ד' הרא"ש שנחלק ע"ד הרמב"ן דכבר מתה היא ואין לה תקנה, ולא השיב ע"ד הרמב"ן דהויא כמסוכנת, ולמש"נ ניחא.

ובעיקר ד' הרמב"ן צריך להוסיף, במש"כ בתחילת דבריו לדמות לטחול וכוליא, ואח"כ כשחזר בו הזכיר רק לצוה"ג, ויש שפירשו דבאמת בטחול ובכוליא לא חזר בו, וזה רחוק מן הדעת.

ונ' ע"ד הפשט, דהנה בריש ד' הרמב"ן נ' שהי' מקום לפרש דהא דנחתכו רגלי' למטה מן הארכובה העליונה כשרה, הוא רק בשלא נחתכו הגידים, וע"ז הוכיח הרמב"ן מהא דפרכי' ומי איכא מידי וכו', דאיירי בשנחתכו הגידים, וע"ז כתב דא"כ תהא חוזרת להכשרה, וכונתו דממילא נוכיח מזה דלא מכשרינן היכא שחתך גם את הגידים, וע"ז כתב דא"כ תיקשי לך בטחול וכוליא כה"ג, ובע"כ דאי"ז קושיא, דאף שלדברי הרופאים הוא כן, אין בדברי חכמים כן.

ושוב חזר בו הרמב"ן, דעיקר הקושיא אינה, דלעולם נחתכו רגלי' למעלה כשרה אף אם נחתכו הגידים, ואה"נ אחר שנחתכו צוה"ג יכול להכשירה עי"ז, וודאי ה"נ הוא בטחול וכוליא, אך לא הזכיר הרמב"ן לזה, שלא הי' הנידון בדבריו על דין זה עצמו, אלא הי' הנידון להוכיח דלא מכשרינן היכא שחתך למעלה ונחתכו הגידים, דא"כ גם כשנחתכו הגידים יהא בידו להכשירה, וע"ז יישב בב' אנפי, חדא דל"מ זה לרפאותה, ועוד דאה"נ מצי לחתוך למעלה ולהכשירה, וז"פ.

וע"פ האמור דטריפה שנתרפאה לכו"ע מותרת, תיקשי דמ"ט ולד טריפה אסור למ"ד דעובר ירך אמו, אך נ' כמש"נ במק"א, דהוא משום דחשיב כירך שפירש מן הטריפה דאסור.

ועי' פיהמ"ש להרמב"ם תמורה ספ"ו, ז"ל, ואם נטרפה בהמה זו כשהיא מעוברת, ר"א אומר עובר ירך אמו הוא, ואין חכמים אומרים עליו כן "לאחר יציאתו ופרישתו ממנה", עכ"ל, ונ' דבזה הוא דפליגי, אם גם לאחר שפירש מאמו אכתי חשבינן לי' כירך אמו שפירש ממנה, או שהוא נידון כגוף לעצמו, ועיקר ד' הרמב"ם דהא דלי"ב לדין עובר ירך אמו, הוא משום שפרש ממנה, הראוני כן בחי' הרמב"ן לקמן דפ"ה: די"א כן, דכל הא דולד טריפה שרי, הוא רק אחר שנולד, עיי"ש.

ולדעת רבנן דהוא נידון כגוף לעצמו, הרי דאף דבעודו במעי אמו הי' אסור, מ"מ כיון דהשתא כבר אינו טריפה פקע האיסור ממנו.

אך אכתי כ"ז ניחא אם איסור טריפה אינו מכח מה שבפועל היא נוטה למות, שהרי בלא"ה הולד אחר שיצא מירך אמו אין לו את חיות אמו, ואך דמ"מ כל שנתרפאה הטריפה ונתקן חיסרון החיות, ה"ז מותר, ומשא"כ בולד שלא נתקן חיסרון החיות.

ובאמת נ' דאין כונת האבנ"ז יו"ד סימן כ"ג דמעשה הטריפה הוא מעשה האוסר, אלא היינו שמעשה זה הוא הקובע עליו שם טריפה, ודומיא דנבילה, דודאי אין מעשה הניבול מעשה האוסר, אלא מכח מעשה הניבול הוא דחשיבא נבילה, דנבילה אינו בשר שאינו חי, אלא בשר שנעשה בו מעשה מיתה, וע"ז הוכיח שפיר מבשר מן החי, דגם למש"כ הגר"ח דהוא משום דמיתה הוא רק בשמתה כולה, הרי דכ"ז הוא משום דבעי' מעשה מיתה, אך אם נבילה הוא בשר שאינו חי, הרי דגם בשר זה אינו חי, וה"נ טריפה אינה בהמה שאינה חי', אלא בהמה שנעשה בה מעשה המטריפה, ואך דכל שחזר ונתקן המעשה פקע האיסור, ואשר ע"כ שפיר י"ל דהולד שלא נתקן, ה"ה אסור, וז"ב.

אך אכתי צ"ע, דהיאך יצטרף ולד זה, עם נבילה, הרי ולד זה אינו נוטה למות, אך להנ"ל י"ל, דכיון שנעשה בו מעשה הממית, הוי זה בכלל איסורא דנבילה, וכמש"כ האבנ"ז דגם בנבילה הא דאיכא עלי' שם נבילה, הוא משום שנעשה בה מעשה מיתה.

והא דבהמה שמתה, לא חייל תורת נבילה על הולד, הוא כמו שהעירוני, דאף לפי המבו' מד' הראשונים דלא חשיב הולד כילוד, מ"מ

נ' דמה שהשמיט הרא"ש בדע"ו. לסוף ד' הרמב"ן, הוא לטעמי' דס"ל דגם בריאה דסביך בבישרא, הוי טריפה מתחילתה, ולא ס"ל כחילוק הרמב"ן.

מד' הרא"ה משמע, דכל שלנקב זה יש רפואה, סגי בזה להתירה, אף אם בפועל אינו עתיד שיתרבה מסיבה חיצונית, דדמי להיכא שאין לנו סמי רפואה, דמ"מ היא מותרת, ועי' אבנ"ז מש"כ בזה בדעת הר"ן.

מד' רשב"א מוכח דל"מ לה רפואה לנטולת צוה"ג, דאם מהני לה ורק דינא הוא דאסירא, הרי אדרבה בדין שתהא מותרת מתחילתה, ויש מקום לפלפל ולישב בזה ע"פ ל' הרשב"א שם, אך זה רחוק.

פמ"ג סימן ל"ג כתב דדינא הוא דהגם דחי' ה"ה אסורה, אך בשאר דוכתי לא כתב כן.

בד' פר"ח נ' דקודם שנתרפא ה"ז אסור, דאל"כ מאי קשיא לי' מהא דטריפה אין לה היתר, גם בסימן מ"א וגם בסימן מ"ד.

בד' ש"ך וט"ז סימן ל"ו הי' נ' שכונתם שסופו ליסתר, וכד' רש"י, וכ"ה גם בד' רש"י בסירכא.

אך מד' ש"ך סימן מ"ד מוכח לא כן.

תורת יקותיאל מ"ד ו' האריך דטריפה שנתרפאה ודאי דהיא מותרת, עיי"ש.

יל"ע להמפרשים דדינא הוא דטריפה אין לה היתר, דמהיכן נלמד הך דינא, ובגמ' דס"ח: אמרו דדומיא דטריפה דאין לה היתר, ולא נתפרש דמנלן דטריפה אין לה היתר, ואמנם לדברי ביאור הגר"א דהך דינא הוא גם בשאר דיני התורה, ניחא.

גם אי נימא דדינא הוא דטריפה אין לה היתר, ע"כ צריכים אנו להא דהקרום סופו ליסתר, דאל"כ ל"ה טריפה מתחילתה, וכמבו' כן בד' הרמב"ן בסביך בישרא דל"ה טריפה מעיקרא, וכ"ה דעת הרא"ה והר"ן,

אך למש"נ בדעת התוס' והרא"ש, אי"ז טעם שלא תהא טריפה מתחילתה, ואך שלדעתם מבו' להדיא דמהני רפואה לטריפה להתירה, וכמש"נ.

וצע"ג לד' הרשב"א במשמה"ב, היאך מפרש לד' רש"י בסירכא, דהי' נקב מתחילתו, ומ"מ יש לה רפואה, והרשב"א הרי לא ניח"ל לחלק דיש נקב שעתיד להעלות קרום ושרי מתחילה וכו', וצ"ע בזה.

חזו"א סימן ד' סק"י דמודה הרא"ה במחט, וזה תמוה שהרי מפורש בד' הרא"ה דמהני אף רפואה בידי אדם, ומשה"ק החזו"א ממחט בבית הכוסות, בעכצ"ל לדעת הרא"ה דאין לזה בדיקה, אף אם לא עלה קרום, וצ"ע.

ועי' במש"נ להלן בדין ניקב הסימפון ע"י מחט, והתם מבו' דכשרה אף דבשעה שההמחט היתה שם ל"ה אפשר שיסתום הבשר.

תשו' ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת סימן א', דד' רש"י הם לחלק בין קדמה סתימה לנקב וכו', ואך הטעם מפני שאינו מתקיים, עי"ש, וכתב לחלק בין מחמת מכה לאינו מחמת מכה, וזה דינא דסירכא.

מד' הרמב"ן לבי' הגר"ש היימן מבו' דאין החילוק בין טריפה למסוכנת במין חיסרון החיות, אלא בעינן שיהא חיסרון ג"כ, וע"כ אף דהוי אותו מין חיסרון חיות דומיא דטריפה, מ"מ כיון שעתה ליכא להחיסרון ה"ז מותר.

רש"י דכ"ח דהא דבעוף איכא איסור טריפה, הוא משום דאיכא דין נחירה, ומבו' דבלא דין שחיטה ל"ש איסור טריפה, אך י"ל דכונתו דבלא זה הי' כדגים דזוטר חיותי'.

תוס' חולין דל"ז., אבל אין לפרש דאפילו אפשר לנבלה שלא היתה מסוכנת מעיקרא מ"מ דייק דמדאסר רחמנא מסוכנת משום דקרובה למיתה כ"ש בהמה שמתה לגמרי דאע"ג דאסר רחמנא טרפה אפ"ה איצטריך לאסור נבלה משום דטרפה מיחסרא

יל"ע בד' הראש אפרים בקונט' הראיות לגבי טריפה שיש לה רפואה, שפירש ד' הרא"ש כד' הרא"ה.

פמ"ג בפתיחה לסימן ל"ה ד"ה עוד ראיתי, הביא מלבוש דהא דל"מ קרום, הוא משום שהבהמה נחלשה, וכתב עלה, ויראה דהיינו דאמרינן אין פסול חוזר להכשרו.

ועיי"ש שכתב דלפ"ז צ"ל דהא דמהני סירכא, הוא משום דמעיקרא סתמתה אונת חברתה, אלא שאנו חוששין שמא לא סתמה יפה, הלכך כל דסריך חזינן דסתימה דמעיקא מעליא היא.

וכתב שם עוד, דבניקב עור א' והעלה קרום ואח"כ ניקב עור השני, לכו"ע כשרה, דכאן אי"ז פסול החוזר להכשרו, וגם ל"ש לומר דסופו ליסתר, שהרי אנו רואים שמכה מעלה קרום ומתקיים לעד, ובע"כ דרק במקום המטריף אי"ז מעלה קרום המתקיים, וע"כ כל שניקב א' מהם, שפיר הוא מעלה קרום המתקיים.

צ"ע אם דינא הוא דטריפה אין לה היתר, א"כ מ"ט בסופו לינקב מהני לה רפואה, הרי גם התם כבר חל עלי' איסור טריפה

וי"ל בזה לפ"ד הגר"א באו"ח סימן תרמ"ח וסימן תרמ"ט, ונת' להלן.

ז"ל הגר"א בסימן תרמ"ח סי"ד, אם עלתה כו'. דטעמא דפסולים אלו משום הדר ואינן פסולים בגופו וכמו ענביו מרובים מעליו שפסולו משום הדר ואם מיעטן כשר, וזהו הטעם מ"ש ביבמות ע"ו א' וזהו כו' כיון שאינו מחמת עצמו אלא שאין הזרע יכול לקלח מחמת הנקב, למעוטי כו' ששם פסולו בגופו, עכ"ל.

ומבו' בד' הגר"א, דדינא הוא דטריפה אין לה היתר, כיון דכבר חייל בה פסולא דטריפה, ומבו' עוד בדבריו דאי"ז דין מסוים בטריפה, אלא כל דבר הנפסל מחמת עצמו, תו אין לו תקנה, וזהו שכתב דהא דבכרות שפכה יש לו תקנה, הוא משום דהתם אין פסולות מחמת עצמו אלא שאין הזרע יכול לקלח מחמת הנקב, וע"כ כל פסולו מעיקרא הוא באותו הזמן שאין הזרע יכול לקלח, ועד"ז הוא בפסולי אתרוג משום הדר שאינם פסולין בגופו, וכל פסול האתרוג מעיקרא הוא באותו הזמן שאינו הדר, ומשא"כ בטריפה דפסולו בגופו, כל דכבר חייל בה שם טריפה, ל"מ פקע מינה.

ובסימן תרמ"ט כתב, ז"ל, עד שיסיר כו'. כיון דאינו פסול בגופו דהא חסר כשר אלא משום דמאיס כשאינו מאיס מותר, משא"כ בפסול בגופו כגון פסולין דהדר וכו', וע"ל סימן תרמ"ח סי"ד ובהג"ה נזהר בזה וכ' ולא חסר כלום, משא"כ בחסר אפילו בשאר ימים, אבל נראה דהרא"ש שם פליג, עכ"ל, והרי שמתחילה כתב הגר"א בדעה זו, דפסולי הדר חשיבי פסולו בגופו, וע"כ אין להן הכשר, ובדעת הרמ"א כתב דמחלק, דהיכא דא"א להסיר הפסול אלא ע"י שמחסר מן האתרוג, חשיב כפסולו בגופו ואין לו הכשר, והיכא דאפשר להסיר הפסול בלא לחסר מן האתרוג לא חשיב כפסולו בגופו, וצ"ב.

ולפ"ד הגר"א מתישב מה שעמדנו לעיל, דמהיכן ילפי' להך דינא דטריפה אין לה הכשר, ולמש"כ הגר"א באמת אי"ז דין מסוים בטריפה, אלא הוא דין כללי דכל דבר הנפסל מחמת פגמו, אין לו תקנה.

וניחא עוד לפ"ד הגר"א דינא דסו"ס מ"א דהיכא דאינו טריפה אלא משום דסופו לינקב, ועלה עליו קרום, מהני זה להכשירו, אשר צ"ע דאם דינא הוא דטריפה אין לה הכשר, א"כ אף בסופו לינקב, כיון שדין טריפה עלי', מ"ט יש לה הכשר, ולפ"ד הגר"א ניחא, דבטריפה דסופו לינקב, אי"ז פסולו בגופו, וע"כ שפיר יש לה הכשר.

בד' הראשונים מבו' דטריפה אין לה היתר דינא הוא ואי"ז גילוי מציאות בעלמא, ואך דאין הדין דל"מ תקנה לטריפה, אלא הדין הוא להיפך דאם יש לו תקנה אינה טריפה, וזהו דינא דטריפה, דטריפה הוא רק דבר שאין לו הכשר, וכ"ה להדיא בל' הרא"ה והר"ן בדמ"ו והרשב"א בדע"ו.

בדינא דהכל בו שהובא בסימן מ"ד, עי' בס' תורת יקותיאל שם שעמד ע"ד רבותינו האחרונים ז"ל, שהרי בד' הכל בו מפורש דכל הא דאסר בזה הוא לדעת הראב"ד דרק אם נתקטנה מחמת חולי היא טריפה, וצ"ב מה ענין זל"ז, ובע"כ כונתו, דאם גם בהיתה קטנה מעיקרא היא טריפה, הרי היינו דהטריפות הוא מחמת שיש בגופה כוליא קטנה, ואף שאם אין כוליא כלל אינה טריפה, מ"מ מה שיש כוליא והיא קטנה, מטריפה, ולפ"ז באמת כל שאח"כ ניטלה לגמרי, ליכא כבר להטרפות, אך לדעת הראב"ד דקטנה בתולדה ל"ה טריפה, הרי היינו דהא דהקטינה טריפה היא, הוא משום החולי שנתקטנה, וע"כ לפ"ז אף אם נתקטנה עוד עד שניטלה, לא נתרפא הטריפות כלל, עיי"ש בכל דבריו, ולפ"ז הרי אדרבה מבו' מד' הכל בו דלאו כללא הוא דטריפה אין לה רפואה, ואמנם י"ל כד' הרא"ה והר"ן, דכל שניטלה לבסוף הרי דמתחילתה ל"ה טריפה, ואך שאי"ז ידוע אם סופה לינטל.

אך בגדוה"ק שם סק"ו פליג ע"ד התורת יקותיאל ופירש בע"א, דבלא ד' הראב"ד הי' מקום לפרש, דכל הטריפה דלקותא, הוא רק בשהיא לקוי' מתחילת ברייתה, ולפ"ז ל"ה שייך דינא דהכל בו, וזהו שכתב הכל בו דלפ"ד הראב"ד דלקותא דטריפה הוא בשלקתה אח"כ, אין להכשיר בלקתה עד שניטלה.

בדינא דסימן ל"ו דסימפון שנימוח לבשר כשר, ופירש"י משום דהבשר נכנס לנקב ומגין עליו, ובכנה"ג ובפמ"ג כתבו דכ"ז שהמחט בתוכו הוי טריפה, וצ"ע דא"כ מצינו טריפה שיש לה רפואה, ועמד ע"ז הפמ"ג שם והלבו"ש והיד אברהם.

ועי' בראש אפרים שכתב כמה טעמים בזה, הובא בס' דברי סופרים, וטעם אחד כתב, דכל הא דניקב הסימפון טריפה הוא משום שסוף הקרום לינקב, וע"כ כל שסתמו הבשר לבסוף שרי.

וצ"ע להיפך, דמ"ט מתחילה הויא טריפה, הרי יש לו רפואה, ואמנם למש"נ בדעת התוס' ודעימייהו ניחא, וגם לדעת הרא"ה והר"ן י"ל דגם בזה פעמים שהמחט תחובה בחוזק ואינה עתידה ליצא.

גידוה"ק סימן מ? סק"ה, דכוונת הרא"ש דלא נכנס החולי, דמעיקרא אינה טריפה.

ורמב"ם ג"כ חילק דחוזר להכשרו מעצמו ל"ה טריפה מעיקרא.

ותמה ע"ז מדין ולד טריפה, וכתב דדינא דולד טריפה הוא למ"ד דטריפה חי', וד' הרמב"ן הם למ"ד דטריפה אינה חי'.

גם מסברא תמה, שאם יש לה רפואה, מ"ט תהי' טריפה מתחילתה, הרי יכולה היא לחיות.

ועי' בית אפרים סימן כ', דג"כ תמה על מה שהביא לבו"ש מד' הרא"ש.

תשובת הגאון בעל גידו"ט שהובאה בשו"ת מלמד להועיל יו"ד סימן ט', ז"ל, שאלה: ע"ד הבהמות שדוקרין ברומח לתוך הכרס ומתרפאות בכך כמו שנזכר בהגהות הטור אם שהו י"ב חדש מה דינם.

תשובה: לפי מ"ש הרמ"א דבודאי טריפה ל"מ שהייה י"ב חדש אין להם תקנה גם התב"ש התרעם על הגהת הטור, מיהו הוא ז"ל לא ראה מעשה דבמדינות פולין אין דבר זה מצוי כלל אבל במדינות אלו שהדבר שכיח וידוע חוב עלינו לעיין בעיקר הדין, גם להסיר לעז מחז"ל שנתנו כלל דטרפה אינה חיה והלא עינינו רואות שאינו כן, וגבי נטלה האם לר"ט אמרו שטועה בד"מ הואיל והמציאות מעידה כנגדו, והנה הרשב"א נשאל על ענין כזה ביתרת וטרח הרבה לקיים דברי חז"ל ונדחק לומר דביתרת אפשר דלא נאמר כלל זה דטריפה אינה חיה, אבל דעת מהרש"ל דכלל זה לא נאמר אלא על הרוב, אבל איכא מיעוטא דמיעוטא דחיין י"ב חדש ולכך פסק דפלוגתא דרבוותא אם חי י"ב חדש כשר, ולפ"ז בנד"ד דאיכא פלוגתא לכאורה אפשר להקל, אבל זה ליתא, דהא לא אמר אלא היכא דנחלקו הפוסקים מסברת עצמן בדבר שאינו מפורש בש"ס אבל הכא שהמחלוקת מבוארת בש"ס בודאי א"א להכריע ע"י הנסיון ולעשות אחד מהאמוראים לטועה, ובתחלה נראה מה שיעלה בידינו מהסוגיא דף נ' דיש שם מחלוקות גדולות תנאים ואמוראים מה הוא כרס הפנימי, ואנו אין לנו עסק אלא בפלוגתא דרבה בר ר"ה וריב"ח דכל הפוסקים הסכימו דעכ"פ הלכה כא' משניהם ולרבה הוא מפרעתה שהוא כל חלק הכרס הרואה את הקרקע ולריב"ח כל הכרס הוא כה"פ, ובודאי אם נפרש דרבה דאמר מפרעתה היינו דכל אותו החלק הוא ודאי טרפה, וכן ריב"ח דאמר כל הכרס וכו' הוא ודאי טרפה א"כ אין לנו היתר בנ"ד בשום ענין וכמ"ש, אבל באמת יש לפרש הפלוגתא בע"א דהני תרתי אמוראי הם עצמן לא הטריפו בתורת ודאי אלא מטעם ספק, דרבה נקט חומרי חומרי דלכל התנאים ואמוראים ונתן כלל לצאת ידי כל הספיקות להטריף כל חלק הרואה את הקרקע ויצא ידי כולם וכדאמרינן כולהו בדרבה שייכי וכדפירש"י או שהיה לו קבלה לרבה שבאותו חלק הרואה את הקרקע יש מקום אחד הנקרא כרס הפנימי אלא דלא היה יודע אותו מקום בצמצום וע"כ מספק צריך להטריף כל אותו החלק וזה קרוב למה שאמר שם ר"י מקום צר יש בכרס וא"י מה הוא כו', וריב"ח החמיר יותר שהוא קבל דרבי עצמו היה מסופק בכל הכרס שידע שיש בכרס מקום ידוע הנקרא כה"פ ולא ידע המקום בצמצום וממילא דכל הכרס הוא בכלל ספק, ולפ"ז כיון דרבי עצמו היה מסופק בכלל הכה"פ כולו ע"כ הא דסתם רבי במשנה כרס החיצונה ברובו ע"כ הוא בשר החופה את רוב הכרס וכעין זה מצינו בעירובין ובכמה מקומות תנא גופיה ספוקי מספקא ליה. ויש קצת סמך לפירוש זה דאל"כ דהני תרי אמוראי מטרפי בתורת ודאי א"כ הוי פלוגתא חזקה ביותר נגד התנאים והאמוראים, וגם עפ"י פירוש זה י"ל קושי' התוס' ד' מ"ג ד"ה הנך אלא שאין להאריך בפלפול. ולפ"ז בנד"ד אם אנו מתירין ע"י שהי' י"ב חדש אין אנו מתירין שום דבר חדש וכן אין אנו מכריעין בשום פלוגתא והדין כדקאי קאי לריב"ח דבכל הכרס טריפה מספק והשתא דחיתה י"ב חדש איגלאי מילתא דמקרה היה שפגעה הדקירה באותו מקום בכרס שאינו נטרף בנקב ודברי חכמים קיימים, ומי שלבו נוקפו לקבל פירוש זה בגמ' יש לי דרך אחר להתיר בנד"ד. דיש לעיין הא דקיי"ל קרום שעלה מחמת מכה אינו קרום אם הוא הלכה פסוקה או לא, ומצאתי להרא"ה בבד"ה דפסק דבשאר טרפות מהני קרום שעלה מחמת מכה חוץ מריאה וכן בוושט דאתמר בהדיא בש"ס עיין בתה"א דף ל"ד ע"ב והרשב"א במ"ה חולק עליו הרי דמחלוקת הראשונים היא, ונ"ל ברור דהרשב"א לא נחלק עליו אלא בהא שהרא"ה מתיר מיד שעלה קרום על המכה אף שעדיין הוא עומד בספק שמא סופו לסתור וע"ז שפיר חולק, אבל בקרום שעלה מחמת מכה וחיתה יב"ח הרי חזינן דקרום זה חזק וקיים דאלו היה קרום בעלמא א"א לה לחיות וע"כ דהוא מן הקרום שאין סופו לסתור, וכן משמע מדברי הר"ן ר"פ א"ט דפסק ג"כ כהרשב"א וכתב הטעם דהסתימה אינה מתקיימת וא"כ כיון שחיתה יב"ח אין לך קיום גדול מזה, וכן יש לדקדק מדברי רש"י ומדברי הרשב"א עצמו. עיין סל"י ס"ג בש"ך וט"ז, ולפי"ז בנידון שלנו דחזינן דהנקב נתאחד ונסתם יפה הרי נתגלה דלא היתה טריפה כיון דחיתה י"ב חדש ע"כ דהוא קרום שאינו עומד לסתור. ואין זה סותר לכלל דטריפה אינה חיה דלא איירי אלא בקרום העומד לסתור וכן במיני טרפות דלא שייך בהו קרום כגון טרפות הרגל וצ"ה ונשברו הצלעות, ועיין בבד"ה שם שנתבארו דברים אלו בביאור יפה, והרי לנו מקום חשוב לתלות בו ההיתר כיון דהרא"ה והרשב"א שניהם מודים בכה"ג, ואפילו מי שרוצה לפקפק ולומר דהרשב"א חולק על הרא"ה בכל גווני ג"כ אין כאן בית מיחוש דהא הש"ך והפ"ח הסכימו למהרש"ל דבפלוגתא דרבוותא מתירין בבירור אחר שהוי יב"ח. וכל זה שכתבתי הוא להלכה אבל לא למעשה. ואף שהסברות שכתבתי הן לדעתי ברורות ומספיקות להתיר, חלילה לי להורות קולא בטרפות בדבר שאין לי קבלה מרבותי וגם לא מצאתי ההיתר מפורש בספרים. ע"כ למעשה נ"ל אם הישראל בעצמו ראה הדקירה עד שיצא הפרש או אם ראה שנכנס הרומח בעומק עד שבוודאי ניקבה הכרס או ששמע כן מפי ישראלים שהם בעצמן ראו הדקירה אז לא מהני שהוי יב"ח והרי היא כשאר טריפה, אבל אם שמע מפי גוים ואפילו מבעל הבהמה עצמו דקיי"ל דנאמן על שלו קודם שיצא מתחת ידו בזה ודאי דמהני שהוי יב"ח ואמרינן דמשקרי, ונ"ל אפילו מפי ע"א כשר שאומר שהוא ראה הדקירה שאין משגיחין בו ואם שהתה יב"ח מותרת דבלא"ה אינו ברור דע"א נאמן במקום חזקה וכש"כ הכא דכלל בידינו דטריפה אינה חיה דתלינן דמשקר או שמא לא השגיח יפה וכמו שעשה הרשב"א בזה שהכחיש את המעידין על פניהם ובפרט דהעיקר מדינא דמותרת וכמ"ש, עכ"ל.

בפשוטו הי' נראה, דכל מה דמצינו למימר דטריפה אסורה אף בזה"ז שהיא חי', הוא רק כשהחיסרון קיים בה, דכבר נקבע הדין דחיסרון זה הוא חיסרון המטריף, אף דהאידנא אינה מתה ממנו, אך כל שנתבטל עיקר החיסרון ע"י ניתוח וכיו"ב, אין לנו לאסרה, דהגם דחיסרון זה הוא חיסרון המטריף, אך הרי השתא כבר ליכא לחיסרון זה, ואין טעם לאסרה.

והנה אמנם למה שנקטו כמה מן האחרונים דדינא הוא דטריפה אין לה היתר, אין להתיר בזה, אך למש"נ מד' הראשונים דכל הא דטריפה אין לה היתר, היינו משום שאין רפואה מועלת לה, ועיקר דינא דטריפה אין לה היתר, הוא להיפך, דאם יש לה רפואה ל"ה טריפה מעיקרא, הרי דכל שהועילה לה הרפואה וליכא לעיקר החיסרון, ל"ה טריפה כלל, ומ"מ מעיקרא הויא טריפה, הגם דיש לה רפואה דעי"ז לא תהא טריפה, כיון דכבר נקבע דחיסרון זה הוא חיסרון המטריף.

אך כ"ז הוא לפ"ד החזו"א, אך לפ"ד היד יהודה דהא דטריפה בזה"ז אסורה אף דהיא ראוי' לחיות, הוא משום דדינא הוא ועשית ע"פ התורה אשר יורוך אפי' אומרים לך על ימין שהוא שמאל, דהגם דאין טעם לאסרה, מ"מ כיון שאמרו חכמים שהיא אסורה ה"ה אסורה, לכאו' יש לאסור גם בכה"ג שנתבטל עיקר החיסרון, אך אי"ז מוכרח.

ובעיקר ד' היד יהודה, מתבאר לפי דבריו ל' הרמב"ם דבהני דאומרים הרופאים שתמות, לא פירש טעם ההיתר משום ע"פ התורה אשר יורוך, אלא משום דאפשר שתחי', ולד' החזו"א הרי לכאו' ג"ז נקבע לפי אלפים שנות תורה, אך לפ"ד היד"י ניחא.

גם ניחא לפי דבריו הא דמהני שהיית י"ב חדש בספק טריפה, אף שאנו יודעים דגם ודאי טריפה חי' בזה"ז י"ב חדש, עי' בדבריו שם שביאר לזה.

ועיי"ש מש"כ לפי דבריו, דבפלוגתת הפוסקים, ל"מ שהיית י"ב חדש, שהרי שהיית י"ב חדש אינה מבררת בזה"ז, ואך דבספק במציאות, הרי דאף בזמן חכמים הי' הדין כן דאחר י"ב חדש היא מותרת, ומשא"כ בספיקא דפלוגתא, כיון דלדעת האוסרים ה"ז טריפה האסורה דל"מ לה שהיית י"ב חדש, אין שהיית י"ב חדש מבררת כדעת המתירים.

1. ובשטמ"ק כתב עוד בשם הרא"ה, ז"ל, ודבר זה ראוי לאומרו בנקב שנמצא בריאה, שיש לספק עליו אם סיבתו קוץ או ליחה ואיזו ליחה, אבל לא בדבר שסיבתו אחר כגון חתוכת קוץ או חתוכה או ניטלה הנוצה, כנראה כונתו, למש"כ בבדה"ב דברפואה בידי שמים, ה"ז תלוי לפי הליחה שנעשה הנקב מחמתה, וע"כ ל"ש כ"ז אלא בנקב שבריאה שיש להסתפק אם סיבתו ליחה ואיזו ליחה, אך בחתיכת קוץ וכיו"ב, הרי דאם הי' לזה רפואה, היהת מועלת הרפואה בכל גווני, וממילא דלא היתה טריפה מתחילתה, ומהא דהוי טריפה בע"כ דל"ש לה רפואה, נמצא אף בבהמה שמוחזקת אצלינו כטריפה גמורה, אפשר שתתקיים י"ב חודש, וכשרה לאחר כן, שהוברר הדבר שזו ראוי' היתה לעלות לה רפואה, עכ"ל, וכנראה כונתו, דכל דחזינן שחיתה י"ב חודש, הרי בע"כ דיש לה רפואה, ואין להוכיח כנגד זה ממה ששנאוה בכלל הטריפות, דיתכן דהוא משום שפעמים דל"ש בה רפואה, אך בכה"ג שנתברר לנו שיש לה רפואה, ל"ה טריפה מתחילתה, וזה חידוש רב, ושמא כונתו, רק במיני טריפות שיתכן דיש דשייך בהן רפואה ויש דל"ש בהן רפואה, וכמש"כ לעיל מינה דבנקובת הקוץ וכו', אין ראוי לומר כן, ומצינו במאירי בריש פירקין שהביא דיש מקילין כן, דמהני שהיית י"ב חודש אף לטריפה ודאית, וכתב דאל תחוש לדבריהם, וכ"כ ש"ר דל"מ שהיית י"ב חודש אלא לספק טריפה.

   וצ"ב באמת בטעמא דמילתא דל"מ שהיית י"ב חודש לטריפה ודאית, ופירשו האחרונים דהוא משום דממש"א חכמים דטריפה היא, בע"כ דאין לה רפואה, ובע"כ דמה שהיא חי' הוא דרך נס, או דהוא משום שנשתנו הטבעים, וזה ל"מ להתירה, וצ"ע דמההיכ"ת נימא כן, הרי כ"ה דמצינו בנקב בריאה דאפשר שיעלה סירכא ויהא מותר, ומ"מ מעיקרא הוי טריפה, והיינו או משום דחוששין שאין הנקב ראוי להעלות קרום, או משום דכ"ז שלא נתרפא הוי זה טריפה, הרי יתכן דכ"ה גם בשאר הטריפות, דאף דאפשר שיתרפא, מ"מ הוי טריפה מעיקרא, וכל ששהתה י"ב חודש ונתברר שעלה לה רפואה, ה"ה מותרת.

   והנה אמנם בגוונא שגם עתה אנו רואים שהטרפות קיימת בה, ניחא, דהגם שחייתה י"ב חודש, ואין טרפות זו ממיתה, ה"ה אסורה, דלא מצינו דטריפה שבפועל אינה מתה מותרת, עמש"נ להלן סק"?, אך בגוונא שמצינו לתלות שנתרפאה המכה, ונתבטל עיקר הטרפות, צ"ע דמ"ט היא אסורה.

   ואמנם למש"כ תוס' הרא"ש ריש נדה ומהרש"ל, דרק רוב טריפות אינם חיות, ואפשר שלזה כוונת המאירי לעיל דמ"ב., הרי י"ל דמה"ט בטריפה ודאית ששהתה י"ב חודש, לא תלינן שמכה זו יש לה רפואה ונתרפאה המכה, אלא תלינן שאף שטריפה היא ה"ה חי', וזה אינו טעם להתירה, אך למש"כ הרשב"א דכל טריפות אינם חיות, תיקשי, ואך דבאמת להרשב"א לטעמי' במשמה"ב בית ב' ש"ג לה. ניחא, דס"ל דל"ש טריפה שיהא לה רפואה, ולא ס"ל כד' הרא"ה דכל שנתרפאה לבסוף איגלאי מילתא שלא היתה טריפה מתחילה, וע"כ ניחא דטריפות ששנו חכמים אסורות, אף אם שהו י"ב חודש, דא"א שיהא רפואה לטריפה, ובע"כ שהיא חי' דרך נס, וזה ל"מ להתירה, וצ"ע עוד בזה.

   והנה אמנם נראה, דבגוונא שעשו ניתוח לבהמה וריפאו את המכה, בדין שתהא מותרת, ונתבאר בזה להלן סק"?. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בגדוה"ק סימן ? סק"ה פליג ע"ד הנאות דשא, וכתב דאין לדקדק מל' עדין, שהרי גם הרשב"א במשמה"ב לד. הק' ע"ד הרא"ה שאם אין סירכא בלא נקב ע"כ הנקובין יותר מן הסרוכין, וכיון שאנו מצריכין בדיקת הריאה משום חשש סירכא שהיא משום נקב, נצריך לבדוק כל ריאה שמא יש נקב ועדין לא נסרך, ועוד אפי' מחיתוך לחיתוך לא נכשיר אלא בבדיקה, דכיון דכל סירכה ודאי ניקבה ואינה כשרה אלא מחמת הסירכא שעתה עליו וסתמה, ניחוש שמא "עדין" לא נסתם כל הנקב ולא נכשיר אלא בבדיקה, עכ"ל, והנה הרי דעת הרא"ה גופי' דכל נקב העתיד להעלות סירכא אינו אסור מתחילתו, וא"כ מה הק' הרשב"א דלא נכשיר בסירכא אלא בבדיקה שמא "עדין" לא נסתם הנקב, הרי לדעת הרא"ה אם הוא נקב הראוי להעלות סירכא, ל"ה טריפה כלל, ובע"כ דתיבת עדין ל"ד היא, עכ"ד.

   אמנם נ' דאין להוכיח מזה, שהרי בד' הרשב"א בהמש"ד שם לה. מבו' דס"ל בפשיטות, דליכא למימר דכל שעתיד להעלות קרום ל"ה טריפה מתחילתו, שהרי תמה על דינא דריאה שניקבה ודופן סותמתה, מהא דטריפה אינה חוזרת להכשרה, עיי"ש, ואשר ע"כ לדעתו שפיר תמה, דאם אין סירכא בלא נקב, הי' בדין דבכל סירכא מחיתוך לחיתוך ניבעי בדיקה, שמא עדין לא נסתם הנקב, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם עי' בצ"פ פ"ד ממאכ"א ה"ט בסופו שכתב להיפך, דכל הא דל"ה טריפה כשיש לה רפואה, הוא דוקא כשהרפואה מסלקת את החיסרון, אך אם אינה מסלקת את החיסרון ל"מ מידי, ובפ"ח משחיטה הכ"ג כתב, דמה"ט הגם דגם הרוגי מלכות אפשר דעבדי לי' סמתרי וחיי, מ"מ ל"ד לבידור סממנים, דשאני בבידור סממנים שתתרפא המכה עצמה, ומשא"כ בהרוגי מלכות א"א לרפאות המכה, אלא לעשות תחבולה שתחי' על אף המכה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ול"ד להא דאי בדרי לה סמנים חי', דהתם בכח הסמנים לרפאות את חולי הטרפות, אך הכא שבאנו להתירה משום שנחתכו רגלי' למעלה וכבר אינה נטולת צוה"ג, אך אי"ז רפואה כלל על החולי שנכנס בה מתחילה, הי' מקום לומר, דל"מ זה לרפואתה, שכבר נטרפה במה שנחתכו צוה"ג, ול"מ מה שעכשיו נחתכו רגלי' לרפאותה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. וביד"י סו"ס מ"א פירש ד' הרמב"ן בע"א, דאין כונתו כלל להביא ראי' מריאה דטריפה חוזרת להכשרה, אלא להיפך לפרש דל"ד הכא להתם, וכמדומה דזה דחוק, וגם בד' הרא"ש מפורש דהרמב"ן הוכיח מריאה, והיד"י כתב שלא היו כל ד' הרמב"ן לפני הרא"ש, וזה רחוק. [↑](#footnote-ref-6)