החובל - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

בסיעתא דשמיא

**פרק החובל**

דף פ"ג:

**החובל בחבירו חייב עליו משום חמשה דברים: בעיקר דין תשלום חבלה:** הנה לכאורה תשלומי הנזק דחבלות הם כתשלומי נזק בנזקי ממון שחייב לשלם לו הממון שהפסידו ומה ששנינו במתני' ששמין אותו כעבד הוא צורת השומא כיצד שמין הפסד היד. אכן עיין ברמב"ם בפ"א מחובל ומזיק הלכה ג' שכ' שמה שכ' בתורה כאשר יתן מום באדם כן ינתן בו אין הכוונה שנחבול בזה כשם שחבל בחבירו אלא **"שהוא ראוי לחסרו אבר או לחבול בו כמו שעשה ולפיכך משלם נזקו"** ומבואר דברי הרמב"ם שגדר התשלומין הוא לא תשלום ממון אלא דין אחר. וכן מבואר בהגר"ח הלכות טוען ונטען [עיי"ש בד"ה אלא דקשה] שהמחייב של תשלומי נזק בחבלות אינו החסרון ממון שעשה דין תשלומין. ובביאור גדר התשלומין באחרונים כ' לבאר על פי דברי הרמב"ם הנ"ל שגדר התשלומין הוא כופר האברים וכ"כ בהגרי"ז במכתבים בסוף הספר דף פ: שהגדר הוא כעין כופר אכן אפשר לומר שהוא קנס על המעשה חבלה וככל קנסות. ונפק"מ בזה הוא אם יש לתשלומי חבלות דין קנס שאם המחייב הוא הפסד הממון א"כ הדין נותן שחיוב התשלומין יהיה דין ממון אבל אם המחייב הוא לא הפסד הממון א"כ הדין נותן שיהיה לתשלומין דין קנס וד"ז נוגע לביאור דברי הרמב"ם בפרק ה' הלכה ו' שכ' שנזק הוא קנס. ובעיקר הסברא לומר שאין מחייב של ממון יש מהאחרונים שכ' שהוא כיון שאין דמים לבן חורין וא"כ אין פה הפסד ממון לניזק אכן הגרש"ר סימן ד' אות ד' כ' שמה שחייב לשלם את תשלומי הכופר זה מה שפוטרו מהדין נזקין [ולדבריו זה מתחיל מהחיוב כופר ודלא כהבנת האחרונים שכלל אין דין תשלומי ניזקין]. ובעז"ה יתבאר עוד ענין זה בהמשך הסוגיות.

**רש"י ד"ה וכמה הוא יפה: שהרי הזיקו והפסידו ממון זה שם היה נצרך היה מוכר עצמו בעבד עברי:** **בדין השומא כעבד עברי:** דברי רש"י מבואר שהשומא היה לפי מה שהיה נמכר בעבד עברי אכן ברא"ש כ' שהשומא היא בעבד כנעני, עיי"ש מה שביאר טעמו שהוא נמכר לעולם משא"כ בעבד עברי שנמכר רק לשש וע"ש בפלפולא חריפתא ס"ק א' מה שביאר הסברא בזה.

והנה בפשיטות דעת רש"י שהשומא היא כעבד עברי וכן הבינו הפלפולא חריפתא, הגרע"א כאן והקצות בסימן ת"כ אכן בים של שלמה כתב שכוונת רש"י היא לבאר מהו ההפסד ממון שהפסידו ועל זה כתב שהיה נמכר בעבד עברי אבל השומא היא כעבד כנעני [כיון שהיא יותר קולא למזיק וכמו שביאר הרא"ש].[[1]](#footnote-1)

והנה ברש"י כ' שהרי הזיקו והפסידו ממון זה שם היה נצרך היה מוכר עצמו בעבד עברי ויש לעיין בכוונת רש"י אם ס"ל הדין שומא בעבד עברי הוא גדר ההפסד דהיינו שזה מה שהפסידו, או שרש"י מבאר כיצד השומא הזו שייך לומר שהיא דמי ידו וע"ז ביאר שאם היה נצרך וכו'. ונחלקו בזה האחרונים דהים של שלמה כתב שרש"י ביאר מהו ההפסד, אכן בשומא ס"ל כהרא"ש שהשומא היא כע"כ[[2]](#footnote-2) [ומ"מ מבואר מדברי היש"ש דלא כדברי הגר"ח וס"ל שיש מחייב בממון.] וכן נראה ברבינו יהונתן בשיטמ"ק עיי"ש. אכן בפלפולא חריפתא, הגרע"א והקצוה"ח בסימן ת"כ מבואר דס"ל שכוונת רש"י היא שכך היא השומא ולא מוכרח לדבריהם שזה הוא גם ההפסד. ועיין בהגרי"ז במכתבים בסוף הספר [דף פ:] שכ' שבחבלות באדם לא שייך הדין דובער בשדה אחר ששמים אגב ערוגה כיון שהדין תשלומין דחבלות אינו גדר תשלום הדבר שהזיקו ערוגה אלא דין תשלומין אכן ברא"ש בסוגיין מבואר להדיא לאו הכי וצ"ע אם פליג ביסוד.

**רואין אותו כאילו הוא עבד נמכר בשוק וכו':** עיין בטור שכ' מהרא"ש ששמין כל אדם לפי מלאכתו ואם הוא נוקב מרגליות וקטע ידו משלם יותר [וכ' הטור דמ"מ אם קטע רגלו של נוקב מרגליות אין מפסיד בשומא [כיון שרגלו של נוקב שוה פחות] אלא משלם לו כרגל של עבד רגיל] אכן בים של שלמה סימן י"א ס"ל שגם ידו של נוקב משלם כיד בעלמא ובש"ך ס"ק ג' תמה עליו ואולי נחלקו אם התשלומין הוא דמי ידו וצ"ע.

דף פ"ד.

**קיטע וקיטע וכו':** וברש"י ביאר דוכי תימא דנשקול מיניה ממונא חסר במשפט אחד וצ"ע מהיכי תיתי לומר שישלם ממונא. וצ"ל כדברי הגרי"ז שהממון הוא כופר האיברים וה"ה הכא הממון יהיה תחת הרגל שהיה צריך לקטוע לו ומ"מ חסר במשפט אחד כיון שלמי שיש רגל אין אפשרות של כופר.

**דבי רבי חייא תנא וכו' יד ביד:** והיינו דיליף רבי חייא מעדים זוממים אע"ג דלכאורה היה מקום לומר שחיוב עדים זוממים יהיה אחר כיון שרק זממו מ"מ הכא חזינן דלא אמרינן הכי.

**ליתן לו צער דביני וביני, לתן לו רפואה דביני וביני:** צ"ע דהא חיוב ריפוי הוא ממון [וכמוש"כ הרמב"ם בפ"ה מחובל ומזיק הלכה ו' ז'] א"כ גם אם עין תחת עין הוא כפשוטו למה זה שמקיימים בו עין תחת עין ונצרך לריפוי יפטור אותו מתשלום ריפוי. וכן הקשה בחידושי הרי"ם עיי"ש מה שיישב.[[3]](#footnote-3)

**ליתן רפואה במקום נזק, צער במקום נזק:** מבואר שהיה מקום לומר שחיוב צער וריפוי הוא רק במקום שלא היה תשלום על הנזק וצ"ע הסברא מה החילוק בחיוב צער וכ"ש בריפוי דהוה ממון בין אם יש נזק לאין נזק. ועיין ברש"י על התורה שמות כ"א פסוק כ"ה שכ' שלא אומרים הואיל וקנה ידו יש עליו לחכתה בכל מה שירצה אלא אומרים יש לו לחתכה בסם שאינו מצטער כל כך. וצ"ע אם זה גם היישוב על ריפוי. [וכעין זה כ' רש"י לקמן פ"ה. ד"ה היכי שיימינן מש"כ דכיון ששילם לו את הנזק יכול לקצצה].

**שאין שמין אותו בדניזק אלא בדמזיק:** בתוס' ביארו שס"ל שתשלום חבלות הוא כופר ועל כן הדין היה שצריך לקטוע לו רגלו. וגם מי שסובר בדניזק לא פליג על זה עיי"ש.[[4]](#footnote-4) אכן בשיטמ"ק לעיל ד"ה נזק כיצד במש"כ מרבינו ישעיה נראה דפליגי בגדר התשלומין בניזקין אם הוא דמי עינו או כופר האיברים.[[5]](#footnote-5) וע"ע בשיטמ"ק מש"כ בשם גאון דמה ששיימינן בדמזיק הוא כיון שא"א לשום כמה היה שוה עם העין כיון שעתה נראה חסר עין עיי"ש[[6]](#footnote-6).

**לא בעינא דזילא ביה מילתא:** יש לעיין מי המתבייש הא אם הוא הנחבל א"כ מאי שנא משאר חבלות דשיימינן כעבד עברי ולא חיישינן לזילותא וע"כ שהמתביש הוא האב וצ"ע מה אכפת לנו שמתבייש ואיזה תביעה זה ועיין בים של שלמה מש"כ בזה ששייך תביעה דבני משפחה לא להתבייש [וכדחזינן לקמן לגבי ישן ומת שתביעת הבושת היא של הבני משפחה]. ובגוף מה שהאב פה הוא טוען ויכול לומר שהא יפייס אחרי זה [ולא מצינו כן בכל אדם שיכול לומר שהוא ישלם צ"ל שהוא מגדר אפוטרופוס על בנו ועל כן רשאי לפעול בנכסיו לטובתו].

**זילו שומו ליה וכו' לא צריכא דאי תפס:** וברש"י פירש שהשומא היא היום שאם יתפוס נדע כמה יכול להחזיק וע"ע ברא"ש דפליג וס"ל דאי תפס שיימינן. [והיינו שלדון את הממון שתחת ידו אם הוא בתורת גזילה או לא זה כן דנים וע"ע ברא"ש בפ"ק [אות כ' מש"כ ויראה לי וכו'] שנראה דס"ל ששומא לתפוס היא גם כן דין דבעינן שליחותייהו]. ועיין בחזון איש שהקשה דנימא דאיכא שומא לידע חיוב הנזק כמה חייב לו [ואולי זה נכלל באי תפס].

דף פ"ד:

**אדם באדם דממונא הוא נעבד שליחותייהו:** הרמב"ם בפ"ה מחובל ומזיק הלכה ו' כתב שמודה שחבל פטור מן הנזק ומן הצער כיון שהוא קנס. [וכ"ד הר"י מיגאש בשבועות מ"ו:] וחייב בשבת וריפוי על פי עצמו. והקשו בנו"כ שם על הרמב"ם מסוגיין דאמרינן דאדם באדם ממונא הוא. ועיי"ש במגיד משנה שיישב שהכוונה בסוגיין הוא על ריפוי ושבת. [ומה שאינו ממון ביארו האחרונים כיון שחיוב חבלות אינו על הפסד הממון כדברי הגר"ח [והטעם או כיון שאין דמים לבן חורין והיינו דלא חשיב חפצא דממון ששייך לומר שחייב על חסרון זה או כיון שדין תשלומי ניזקין הוא להשיב לו היד וכאן על ידי התשלומין לא יהיה לו היד].

אכן בראשונים פליגי עיין ברמב"ן שבועות מ"ו: שכ' דכל הה' דברים הוה ממונא. וכ"כ המאירי בסוגיין[[7]](#footnote-7) וברש"י כתב אדם באדם דממונא הוא דקא מפחתיה מדמיה ומשמע שזה גוף המחייב ודלא כהגר"ח אכן אפשר לומר שבאמת אין זה מחייב אלא שחידשה תורה שזה ישלם ומ"מ הוה ממון כשבת דאע"ג דהוה גרמא מ"מ אחר חידוש התורה הוה ממון וצ"ע]. ולענין בושת ברש"י בסוגיין כתב דלאו קנס הוא כיון שאינו קצוב וכן נראה בתוס' בסוגיין וצ"ע דברש"י לעיל כ"ז: כ' דהוה קנס. וע"ע בשיטמ"ק כאן ממהר"י כץ שכ' שבושת בלא נזק הוה קנס ועם נזק הוה ממון וצ"ע החילוק. וע"ע בשיטמ"ק מש"כ מהרמ"ה.

**שליחותייהו:** בגוף הדין של שליחותייהו נחלקו הראשונים בסנהדרין דדעת תוס' [שם ג.] שמה דאמרינן שתקנו בהודאות והלואות דמועיל בהדיוטות משום נעילת דלת ומה דאמרינן שליחותייהו הוא אותו דין והיינו שעשו שליחותייהו במקום שיש נעילת דלת. אכן דעת הר"ן בסנהדרין ג. והרמב"ן בתחילת זה בורר [כ"ג.] שהם שני דינים ומה שיש להדיוטות כח לדון הוא מדין נעילת דלת אכן גם אחר שיכולים לדון מ"מ יש דין לילך למומחין והוה ההדיוטות כערכאות שאין לדון בפניהם ועל זה בעינן לדין שליחותייהו לומר שהם כשלוחי בית דין הגדול ועל כן אין גם את הבעיה של ערכאות. [וגדר שליחותייהו לכאורה הוא כנטילת רשות דאמרינן בסנהדרין ה. שפוטר בטעות והיינו שהיום הוא הדיין פה והוא הדין הכא בית דין הגדול מינו אותם כדיינים וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח פ"ד].[[8]](#footnote-8)

**אמר רבא אין מועד בבבל:** יש לעיין בטעם הא אם פ"נ ממונא למה שלא יהיה מועד בבבל וברש"י כ' שכיון שבנגיחות תמות לא מביאים לבית דין. ומשמע שהוא כיון שלא דנים אותו על נגיחת התמות וצ"ע שיעידו בו על הנגיחה לענין העדאה. ועיין במגנזי הגר"ח סימן ל"ז שייסד שדין העדאה אינו על ידי שנתקבל עליו עדות שנגח ג' פעמים אלא הוא עשיה חדשה של בית דין שפוסקים עליו שהוא מועד ועל זה לא עבדינן שליחותייהו.

**הערה בעיקר חיוב עין תחת עין:**

הנה כ' בשם הגרי"ז שגדר חיוב חבלות הוא דמי האברים [ודייק כן בלשון הרמב"ם] והיינו שעיקר דין תשלום חבלות הוא עין תחת עין כפשוטו וגדר התשלומין הוא כופר. והנה יש לעיין בגדר חיוב זה של עין תחת עין [אם הוא כפשוטו] מה גדרו. ולכאורה הוא דין עונשין כהריגת רוצח שגם שם הדין הוא נפש בנפש ומ"מ ודאי הוא עונש על הרוצח. אכן הנה בגמ' לעיל פ"ג: אמרי' דבלא קרא דמכה בהמה ישלמנה הו"א שישלם מה שירצה והיינו או עין תחת עין כפשוטו או ממון [ובזה ודאי לכאורה תשלום העין יהיה דמי האברים]. ויש לעיין להו"א זו מי יקבע מה ישלם. ובסברא הקובע הוא המזיק כיון שהוא חיוב עונשין שלו וקובע אם רוצה בתשלום כופר אכן ברבינו פרץ שם כתב שהקובע הוא הנחבל ומבואר בזה לכאורה שגם גדר תשלום עין תחת עין הוא תשלום לנחבל. ועל כן יכול לקבוע האם רוצה עין כפשוטו או ממון שהוא כופר העין ומחודש וצ"ע.

**בעיקר חיוב צער:**

הנה לא מצינו בגמ' מקור שהדין צער אינו כפשוטו שכויה תחת כויה. וכנראה המקור הוא דאחר שהתרבה בנזק דלא עבדינן עין תחת עין זה גם סיבה לצער.[[9]](#footnote-9) ויש לעיין אם תשלום צער הוא ג"כ כגדר כופר וכד' הגרי"ז בנזק או שהוא דין אחר שלשלם לו מה שעשה. [ועיין בסמ"ע סימן ת"כ ס"ק י"ח שכ' כדברי הגרי"ז וכ' כן גם על צער]. עוד מצינו לכאורה חילוק בין צער לבושת דצער דצער שלא במקום נזק בגמ' פ"ה:] אינו סתם שציערו כגון בדברים אלא שהוא אופן של חבלות אבל בלא נזק אבל בושת שלא במקום נזק הוא בושת סתם ומבואר שהדין צער הוא חלק מהדין חבלות. [ויש לעיין בריפוי ושבת ואי"ה יתבאר בהמשך].

**רש"י ד"ה כויה דלית בה חבורה:** דכיון שמשלם ריפוי משום חבורה: צ"ע מה הסברא שבכך שמשלם ריפוי משלם גם צער וצ"ע.

ובעיקר הסוגיא כאן עיין בתוס' לעיל כ"ו: שהקשו דבסוגיין משמע דצער שלא במקום נזק הוא פחות סברא להתחייב ובע"א משמע שהא סברא לחוב עיי"ש מה שחילקו בין כויה עם רושם [שזה סברא לחיוב] לכויה שאין בה רושם [שהיא סברא לפטור] וצ"ע הסברא[[10]](#footnote-10). [ואולי ס"ל שרק בהכי הוה חבלה]. ועיי"ש בנחלת דוד מה שפליג על קושית התוס' וס"ל שבתרוויהו יש סברא לפטור ולחיוב. [וביאור הסברא דצער או שבת וריפוי שלא במקום נזק יפטר דהא מה שחייבים אף שלא במקום נזק הוא דין חבלה חדש שגם בכה"ג יש לזה דין חבלה שחייב [דהא צער הוא חיוב בחבלה ולא חיוב ממון רגיל].

דף פ"ה.

**לדמים יתירים:** עיין ברש"י ותוס' מש"כ וע"ע בשיטמ"ק שהביא מהרא"ש שפירש דהו"א דבשנים שחבלו זה בזה ואחד עשה לשני נזק והשני רק צער שיפטר מנזק וקמ"ל שלא [וצ"ע הסברא וכנראה הביאור הוא דקיים בו את הדין נקמה וע"ע במאירי לעיל פ"ד:]. ובתוס' ביארו שדמים יתירים הוא הצער שמצטער מחמת המכה [ואין הכוונה לבושת וצ"ע לשון תוס'] לאחר זמן. [וע"ע מחלוקת הראשונים בצער שלאחר זמן דדעת תוס' בכתובות ל"ט. שפטור ורבינו שמשון הובא ברא"ש בהכונס סימן ט' פוטר וע"ע ברא"ש בתשובה כלל ק"א[[11]](#footnote-11)].

**צער במקום נזק היכי שיימינן:** ברש"י ביאר הלא יש לו לקצצה וכו' וכנראה ביאור דבריו כדבריו עה"ת שכיון ששילם לו דמי ידו יש לו לקצצה[[12]](#footnote-12) וצ"ע לפי זה תירוץ הגמ'. וע"ע בשיטמ"ק מש"כ מהגאון [וכן נראה במה שהביא מהרמ"ה] דהיכי שיימינן הא אף אחד לא יסכים. [וקצ"ע בלשון הגמ' דמה תירץ שמואל].

**ועוד בשופטני עסקינן וכו', אמרי הכא נמי לא שקיל וכו':** עיין בסמ"ע [סימן ת"כ סקי"ח] שכ' שמעיקר הדין היה צריך לשום כבא לקטוע לכתחילה דהא זה מה שעשה אלא שמדין להקל על המזיק שמים כידו הקטועה [וכן נראה לשון הרא"ש סימן א'] [ודלא כד' הגרי"ז שבחבלות ליכא לדין ובער והמחודש בסמ"ע שכ' כן גם על צער].

**אומדין כמה אדם רוצה וכו':** עיין בשיטמ"ק שכ' שיש שחילקו בין שומת צער שלא במקום נזק דהתם הוא לפי מה שרוצה ליטול, לצער שבמקום נזק ששם שמים לפי מה שכ' בגמ'. ועיין ברא"ש שדן בזה עיי"ש ויש לעיין ביסוד הנדון.[[13]](#footnote-13) [ומסקנת הרא"ש דאין חילוק וכן דעת הטור וכ"פ הרמ"א ולא כן נראה דעת הרמב"ם בפ"ב מחובל הלכה ט' י' עיי"ש וע"ע בשלטי הגיבורים [ל: אות א'] שכ' שיתכן דלא פליגי וכו"ע כהרא"ש.].

**מכה ניתנה לאגד וכו':** משמע בגמ' דאי ס"ל שמכה ניתנה לאגד חייב על הצמחים אע"ג דלא הוה מחמת המכה אלא מחמת הרפואה ויש לעיין למה לא חשיב גרמא על זה. ואולי הוה חלק מהריפוי. [ואולי י"ל כדברי התוס' שאיירי קודם שאמדוהו ועל כן דנים את המכה כפי מה שהיא עתה כשלא הוה מחמת הניזק וצ"ע].

**בגדר חיוב ריפוי:**

יש לדון בגדר חיוב ריפוי אם הוא חוב ממון כשאר ד' דברים או שהוא דין לרפאות רק כיצד מרפאים על ידי ממון. ודנו בזה האחרונים. [עיין בקוב"ש כתובות אות רי"ח ובגרש"ר גיטין י"ב.] והנה בסוגיין אמרינן שהיה יכול לומר לו שאינו רוצה לשלם אלא שהוא ירפא ומוכח שאינו חוב ממון [דאי הוה חוב ממון כיצד יכול לקבוע מי הרופא] אכן י"ל שתובע שתהא שומא פחותה כיון שהוא ירפא ועל זה אומר לו שאינו אופן ריפוי בזה. [ומ"מ צ"ע מהי הטענה של דמית עלי כאריא ארבא אם יהיה ריפוי על ידי זה ומוכח שהוא אופן בשומא]. והנה בקובץ שיעורים כתובות אות רי"ח כתב דנפק"מ בגוונא דאמדוהו ומת לאחר מכן שלא מחמת המכה [דאי הוה חיוב ממון א"כ התחייב בו בשעת המכה ואי הוה חיוב ריפוי א"כ עתה אין את מי לרפאות] ועיין ברש"י סנהדרין ע"ח: וברמב"ם פ"ד מרוצח הלכה ג' דנראה דס"ל שחייב.[[14]](#footnote-14). ועוד ראיה איכא מהחובל בעבד כנעני דאמרינן [גיטין י"ב.] שאין האדון זוכה בריפוי מדין מה שקנה עבד קנה רבו ומבואר שהוא גדר ריפוי דלא אמרינן מה שקנה עבד קנה רבו [אכן יש לדחות דעל זה לא נשתעבד לו וכדאמרינן סברא זו לגבי חיוב מזונות שבלא מעמיד לו מזונות אינו יכול ליקח עבודתו כשיעור מזונות ושמא לענין מה שקנה עבד לא אמרינן הכי וצ"ע].

דף פ"ה:

**צער, ריפוי, שבת במקום נזק:** עיין בתוס' לעיל כ"ו: שכ' דלא בעינן קרא לכל חיוב בנפרד אלא אחר שהתרבה באחד ילפינן לכולהו ועיי"ש בתוס' שאנץ שפליג וס"ל דבעינן קרא לכל אחד, ויש לעיין ביסוד מחלוקתם.

**שבת דאדקיה באינדורנא: בגדר חיוב שבת:**

עיין ברא"ש [סימן ג'] מש"כ דדווקא בהכניסו לחדר ונעל בפניו אבל אם היה בחדר ונעל בפניו פטור דהוה רק גרמא והביא לדמות זה לפורץ גדר בפני בהמת חבירו ונאבדה שפטור כיון שהוא רק גרמא[[15]](#footnote-15) וצ"ע הדימוי הא התם הוא הוא גרמא בהיזק הבהמה וכאן אף בסגרו בידים לכאורה הוה גרמא. ועיין בגרש"ר סימן י"ח מש"כ דדעת הרא"ש שחיוב שבת הוא על הפסד העבודה ובסגרו בידים חשיב מפסידו בידים.

והנה הנמוקי יוסף לעיל כ. הביא דעת הרמ"ה שסוגר בית חבירו אע"ג שלא דר שם חייב מדין שבת [שביטל מלאכת הבית ודלא כדעת הראשונים שם שפטור]. והקשו הקצות בסימן שס"ג סק"ג והמחנה אפרים בגזילה י"א דהא דין שבת הוא דווקא בנזקי אדם ולא בנזקי בהמתו והוה כמבטל כיסו של חבירו שכ' בירושלמי לפטור ועיי"ש בגרש"ר מה שיישב. [דיסוד שבת הוא מה שהבעלים מנוע מלעבוד בממונו וא"כ גם בסוגר הבית הבעלים מנוע מלעבוד].

ובעיקר הנדון אם בנזקי בהמתו יש חיוב שבת עיין בתוס' גיטין מ"ב: מה שדנו בזה ועיי"ש ברא"ש [ומבואר שני סברות א' שכיון שמשלם לו נזק הוא כמעמיד לו שור ויכול להשתמש בו ב' שבשומת נזק בשור נכלל גם השבת].

ודעת הרמב"ן בדינא דגרמי שחיוב שבת הוא נזק בידים [עיי"ש ונראה מדבריו שמה שסוגר עליו הדלת הוא מעשה מזיק שאינו יכול להרויח והוה היזק גופו] ואף לא מדינא דגרמי. [וע"ע במחנה אפרים גזילה י"א שנראה מדבריו שחיוב שבת במנעו בידים הוא דינא דגרמי.][[16]](#footnote-16)

וע"ע בהגר"ח בהלכות טוען ונטען שכ' שחיוב שבת הוא כחיוב חבלות שאין מחייב והחיוב הוא חיוב תשלומין ומבואר בדבריו דלא הוה גרמא שחייבה עליו תורה אלא שהוא מעשה שחייבה עליו תורה [ולכאורה לדבריו הוא דווקא בחבלות ולא בנזקי בהמתו].

**רואין אותו כאילו הוא שומר קישואין ואם תאמר לקתה מדת הדין:** עיין ברש"י ותוס' מה שנחלקו בביאור הגמ' דלדעת רש"י הלקתה מדת הדין הוא דעתה ראוי ליותר ולדעת התוס' הוא קודם החבלה[[17]](#footnote-17) ועיין ברבינו פרץ מה שהקשה על רש"י דאין זה דרך הגמ' לחזור בה מהקושיא וע"ע ברשב"א מה שהקשה על ביאור התוס'. [וע"ע במהרש"ל בדעת רש"י]. ועיין בראב"ד [והובא ברשב"א ובשיטמ"ק] שביאר קושית הגמ' כרש"י שהא לכי מתפח יכול לעשות יותר ותירוץ הגמ' ביאר דהלוקח אותו לוקחו לשומר קישואין והיינו שס"ל שאע"פ שראוי למלאכה אחרת מ"מ שילם לו על זה בנזק.[[18]](#footnote-18)

**תוס' ד"ה רואין אותו: ונראה דאם היה מלמד תינוקות וכו':** עיין בגרע"א על המשניות [והובא בליקוטים בתחילת הפרק] שנחלקו בנוקב מרגליות וקטע לו רגלו ועדיין יכול לעסוק בנקיבת מרגליות אם משלם לו שבת דשומר קישואין או לאו דלדעת התוי"ט משלם כיון שאין יכול לחייבו לעסוק כנוקב ואם ירצה ישמור קישואין ולדגרע"א פטור כיון שאין כאן ממון שהפסיד. ויש לעיין ביסוד מחלוקתם וצ"ע.[[19]](#footnote-19)

**חירשו נותן לו דמי כולו:** עיין בראשונים [תוס' ד"ה חרשו וכ"כ הסמ"ג הרא"ש והטור] שכ' שהיינו דווקא בלא היה בעל מלאכה אבל בבעל מלאכה אינו נותן לו דמי כולו דהא הוא ראוי לאותה מלאכה וצ"ע מאי שנא ממש"כ הרא"ש בקטע רגלו של נוקב מרגליות שמשלם נזק ככל אדם כיון שאינו מחויב לעבוד כנוקב וא"כ ה"ה הכא . ועיין בדגול מרבבה סימן ת"כ סעיף כ"ה [והובא בפתחי תשובה שם] שהכוונה שאם היה נוקב וחירשו נותן לו דמי כולו כאדם רגיל ולא כנוקב כיון שעדיין ראוי לנוקב.[[20]](#footnote-20) ויש מן הראשונים דס"ל דאיירי בחירש שקטע לו ידו וכו' ורק אז אינו ראוי לשום מלאכה. [עיין במאירי].

**תוס' ד"ה חירשו:** חרש בידי אדם חרש בידי שמים: עיין בפסקי הרי"ד מה שביאר שבחירש בידי שמים אולי יכול להתרפאות ויש לעיין אם הוא נפק"מ בשומת נזק דהא עתה אינו יכול לשמוע ולמה ישלמו עליו.

**נפקא מינה למיתה ליה צער ובושת:** עיין ברש"י [ד"ה נפקא מינה] ותוס' [ד"ה נהי] שנחלקו אם ריפוי משלם לו ככל חדא וחדא או לאו. ושמא נחלקו בחקירת האחרונים אם גדר ריפוי הוא כחבלה שמה שמחוייב בריפוי זה חסרון או שהדין הוא ריפוי. ולענין שבת כ' רש"י דהרי נותן לו דמי כולו והרי הוא עבדו ובתוס' כתבו דהוא בכלל דמי כולו ולכאורה פליגי ועיין בים של שלמה מש"כ ובמהדו"ב למהרש"א.

**תוס' ד"ה נהי:** לדעת תוס' הספק הוא אם שמים בשומא אחת או בכמה שומות כיון שבשומא אחת יותר קל ויש לעיין מה הדין בלא חירשו אלא קטע ידו היום ורגלו למחר אם שמים בשומא אחת ולכאורה הדין הוא ככל אחד ואחד וא"כ כאן הסברא היא כיון שנותן לו דמי כולו ויש לעיין בסברא [ועיין ברא"ש שכ' שכל הנפק"מ הוא בשומא מועטת]. ועיין בתורי"ד שפירש שכיון שחירשו וחרש אינו מרגיש בצער ובושת על כן יפטר עיי"ש. אכן, דעת הראב"ד [והובא תחילת דבריו בשיטמ"ק] דמריפוי ושבת פטור לגמרי כיון שאין ריפוי למתים וצ"ע סברתו הא ודאי מחוייבים בריפויו וצ"ע.

**שבת הפוחתתו בדמים מהו:** עיין בתוס' שפירשו דבודאי סופה לחזור לא ישלם ולכאורה הכוונה כיון שאין לחסרון זה שומת דמים אלא שבת. [כיון שגם מה שיפחתו דמיו עתה אין זה מחמת חסרון היד אלא מחמת חסרון העבודה כשבת] וברש"י נראה לאו הכי עיין ברש"י ד"ה שבת הפוחתתו שביאר כיון שהוא בא לימכר עתה ויש לעיין לתרוויהו מה צדדי הספק [ואולי לרש"י הביאור כיון שהוא חסרון רק עתה ואינו חסרון בעצם אם משלם לו וא"כ צ"ע אמאי הוא ספק רק באדם ומה הדין בשור כה"ג][[21]](#footnote-21) .

ועיין באור זרוע בבא מציעא סימן רס"ב ורס"ג שדן אמאי נקטו בשבת הפוחתתו בדמים דווקא ציור של יד שסופה לחזור הא רוב חבלות כן. עיי"ש שייסד שבכל תשלום נזק יש גם שבת אלא שחיוב שבת הנשנה במתני' הוא מה שלא נכלל בנזק שומר קישואין ועיי"ש שהאריך שהוא הדין בריפוי הנשנה במתני' הוא דווקא מה שגם אם לא ירפאהו לא יפחתו דמיו.

ועיי"ש שדן במזיק שורו של חבירו בשבת שאינו פוחתו בדמים אם חייב [ונוגע למש"כ בדברי הרמ"ה בסוגר בית חבירו] עיי"ש בארוכה. [וברבינו ישעיה בשיטמ"ק בסוגיין פטר בכה"ג].

דף פ"ח.

**יצא עבד שאין לו אחוה:** רש"י פירש בל"ק שאינו בא בקהל וצ"ע מממזר ופצוע דכא שג"כ אינם ראוים לבא בקהל. וכן הקשה בתורת חיים וברש"ש. ועיין בפני יהושע שתירץ דמ"מ משכחת לה שיהיה לו אח ישראל אבל בעבד זה כלל לא שייך[[22]](#footnote-22). ובלישנא בתרא פירש רש"י כיון שמותר באחותו ובאשת אביו. ובתוס' הקשו דהא גם גר מותר בהם ופירשו דמיירי ביוצא חלציו. ועיין בראב"ד שפירש שעבד מותר גם בקרובות אשתו [כיון שאין לו אישות] משא"כ בגר.

**ורבנן אחיו הוא במצוות:** עיין בגרע"א בגלהש"ס שהביא מדברי רש"י בסוטה מ"א. שכ' שאמרו לאגריפס אחינו אתה כיון שהיתה אמו מישראל ומשמע דלא סגי באחיו במצוות. [ואולי הכוונה שם לענין מובחר שבאחיך דאמרו לו שכיון שאמו מישראל הוה מובחר שבאחיך].

**זוממי עבד לא יהרגו:** ברש"י פירש דהא אמרי' במכות [ח:] שזמם על עבד לוקה. ועיין בגרע"א שכ' בביאור דברי רש"י בג' אופנים: א. דמדלוקים על הכאתו חייבים גם על זממתו וכ"כ בשואל ומשיב חלק א' מהדו' ג' סי' שפ"ב. ועיין בגרע"א דהקשה על אופן זה דמ"מ מהיכ"ת דזוממים חייבים. דהא חיוב כאשר זמם הוה קנס דחייב אע"פ שלא הרג. ב. דמה דאמרינן בסוגיין שזוממי עבד חייבים איירי בזממו עליו חיוב מלקות וכ"כ הרש"ש. ועיין בגרע"א הקשה דהא הגמ' במכות ח: חזרה בה מיישוב זה שחייבים על זממה בעבד וא"כ מהיכ"ת שחייב [עיי"ש בגמ' דלא מוכרח שחזרה בה עיי"ש]. ג. דהא אמרי' התם שעבד שייך בחיוב מלקות, ואי אמרת שזוממי עבד פטורים א"כ כיצד מתחייב מלקות הא הוה עשאאי"ל. ועיי"ש שדחה דיתכן דאיירי בעבר בפני בי"ד שלוקה מדין ובערת הרע.[[23]](#footnote-23) כמו דאמרי' בסנהדרין ע"ח. לענין הרג ורבע בפני בי"ד.

**אתיא עדות בק"ו מאשה:** בתוס' כ' שלהאחיו לא מפקיע מהק"ו ויל"ע בהסבר הדבר וצ"ע.

**רש"י ד"ה לכתוב על בניהם: דכ' וזרמת סוסים זרמתם:** צ"ע דהא הוה ליה למימר דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי וצ"ע.

**תוס' ד"ה דכתיב:** **וריבית ואונאה נמי אין קנין לעבד בלא רבו:** צ"ע דהא שייך בממון שאין לבעליו רשות בו ועיין ערול"נ מכות ח:.

**תוס' ד"ה יהא:** במש"כ בתוס' כ' דהלה לה הוא רק לחומרא ולא לקולא: האריכו בזה כאחרונים אם בלא הלה לה הוה כישראל גמור או שהיה פטור לגמרי [ונפק"מ לכאורה לשפחה דמ"מ לא תתחייב יותר מאשה]. וע"ע בתור"פ שכ' שפסול לעדות הוא דינים ולא שייך לילפותא דלה לה מאשה אלא אם קרי אחיך.

**תוס' ד"ה שכן אינה במילה:** עיין בשיטמ"ק חידוש גדול מהתורי"ד שאשה אע"ג שלא שייכא במליה מ"מ מה שפטורה מהטפת דם ברית ע"כ חשיב שפטור ממילה. ועיין בגרע"א מה שהאריך לענין מילת עבד מי חייב ואם חייב עבד במילת בנו.

הוספות: זוממי עבד עיין באור שמח פ"כ מעדות ויש מקום לומר שבזוממים כלל לא בעינן לדין אחיך וזה מה שכתוב בובערת הרע.

דף פ"ח:

**קנין פירות כקנין הגוף דמי:** ביסוד המחלוקת אם קנין פירות הוה כקנין הגוף הביאור הרגיל הוא דכיון על פי דברי הרשב"ם בבבא בתרא דעיקר הגוף לפירותיו. ועל כן בעל הפירות הוא נקרא הבעלים ובעל הגוף טפל. אכן היה אפשר לומר שלמ"ד ק"פ כקה"ג היינו שהוא עיקר הבעלים זה לא חסרון בבעלות של בעל הגוף אלא שלענין ביכורים או לענין יציאת עבד בראשי אברים [ב"ב נ.] בעל הפירות הוא נחשב הבעלים. אבל בסוגיא דמכר האב בחיי הבן חזינן שלמ"ד ק"פ כקה"ג היינו שחסר לו בבעלות ומכירת הגוף לא חשיב מכירה, והיינו שמה שאין לו את הפירות זה מחסר בבעלות.

ועיין בתוס' יבמות ל"ו: שהקשו דאמאי אם מת האב בחיי הבן כן חל המכירה הא בשעה שמכר היה לו רק גוף והוה דבר שלא בא לעולם עיי"ש מה שיישבו דבעל הגוף חשיב בגוף כדבר שאינו ברשותו וצ"ל דכיון דאח"כ הגיע לרשותו על כן מהני. ובראשונים בבבא בתרא קל"ו. כ' מהר"י מיגאש שלמפרע נקנה לו וצ"ב הסבר הדבר. וברש"י כאן כתב דכיון דמה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו ומשמע דעתה יש המשך למכירה מכח המכירה של אתמול וצ"ע הסבר הדבר.

וחזינן בסוגיין דאמרינן דבראוי לירשו לכו"ע כקנין הגוף דגם למ"ד ק"פ לאו כקה"ג שייך לעשות קנין פירות שיהיה כקנין הגוף[[24]](#footnote-24) וכן בבבא בתרא אמרינן דהו"א דכל לגבי בריה אחולי מחיל ויהיה כקנין הגוף [וע"ע לשון הרשב"ם בב"ב נ.]. ומבואר ששייך לעשות כזה אופן שקנין פירות יהיה כקנין הגוף אלא שסתם קנין פירות אינו כקנין הגוף אבל אם הקנה לו פירות באופן שיהיה בזה גם זכות בגוף מועיל ועדיין צ"ע הסבר הדבר. [וכן מוכח בראשונים בסוגיין שכ' לחלק בין מוכר פירות דלא הוה לגבי ק"פ כקה"ג מכל ק"פ כקה"ג].

ובראשונים בסוגיין ובכתובות כתבו לחלק בין קנין הבעל בנכסי אשתו לשאר קנין פירות כקנין הגוף שקנין הבעל גרע וכ' כמה סברות: וא' מהם הוא דכיון שזוכה ממנה ולכאורה הביאור בזה לפי מה שכ' האחרונים לבאר בגדר שכירות דאע"פ שכתב הרמב"ם שהוא כקנין פירות ודאי לא הוה כקנין הגוף והחילור הוא שאת הקנין פירות הזה הוא זוכה מבעל הגוף ולא שיש לו קנין פירות בגוף וכן הוא בעל בנכסי אשתו דלא חשיב קנין בגוף אלא תביעה וזכות בנכסי אשתו שיהיה לו את הפירות. [ומש"כ הראשונים שכיון שהוא מדרבנן שונה צ"ע דמה בכך שהוא זכות דרבנן דמ"מ הוה קנין פירות].

ולמ"ד קנין פירות לאו כקה"ג הוא דווקא בקנין פירות זמני כסוגיין שהפירות של האב הם רק עד שימות [וכן הפירות של הבעל בנכסי אשתו]. אבל בקנין פירות לעולם כ' האחרונים שבזה אין לבעל הגוף כלום כיון שאין לו שימושים בגוף.

ובדברי תוס' מה שחילקו דירושה אע"ג דאין ברירה מביא ביכורים ע"ע ברשב"א כאן מש"כ ובתוס' גיטין מ"ח.

**מכר האב מכורים עד שימות:** מבואר דלא היה לאב קנין פירות יותר מעד זמן המיתה. [דאל"כ שישאר הפירות ביד לוקח] ובגדר הדבר נחלקו הבית מאיר והגרע"א בתשו' הגרע"א תנינא סימן פ"ח. דדעת הבית מאיר שמקנה לו הפירות בקנין נוסף קודם המיתה וצ"ע אם מכר כיצד יכול להקנות. ועיי"ש בגרע"א דפליג וס"ל שבנתינה נותן לו בין גוף ובין פירות ומשייר לעצמו הפירות עד שימות ועל כן לא יכול למכור יותר כיון שאין לו יותר.

**רש"י ד"ה דלא מת הבן בחיי האב:** דמה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו: בגמ' כ' דעת הבית מאיר והגרע"א מה גדר האב בפירות. והנה כאן ביאר רש"י שמה שנקנים עתה ללוקח הפירות הוא מדין מה מכר וצ"ב דהא לבית מאיר המכירה הזו של הפירות היא דבשלבל"ע וכיצד בכלל שייך ללוקח ולהגרע"א הא זכותו בפירות היא מדין הגוף ןלא דעתה בא לבן זכות ועוברת ללוקח מדין מה מכר וצ"ע.

**רש"י ד"ה הכותב נכסיו לאביו: דאי משום לאחר מיתה בלאו הכי הוה ירית ליה:** עיין ברבינו פרץ שהקשה על רש"י דנימא דבא להפקיע משאר יורשים ועיי"ש שביאר באופן אחר שכיון שעתיד לבא אליו על כן גם הקנין גוף שלו יותר וצ"ע הביאור בזה.

**בגדר תקנת אושא:** ברש"י בסוגיין כתב שאלמוה לשיעבדיה דבעל וע"ע בקצוה"ח ק"ג סק"ט שכ' שהגדר בזה שאלמוה לשיעבודיה שיהיה הקנין פירות כקנין הגוף עיי"ש מה שהאריך בזה ובכל מקום אמרינן שגדר זכות הבעל היא כלוקח ראשון והיינו שזכותו קודמת לזכות הלוקח שבא אחריו. וצ"ע למה כאן כ' רש"י טעם אחר. וע"ע בגמ' בבא בתרא קל"ט שדנה הגמ' אם מחזיר הבעל את הנכסי מלוג שירש ביובל כיון דהוה כלוקח. ואמרינן שלענין יובל כירושה שוויוה רבנן. ומבואר דאינו גדר של ירושה כאילו הוא לוקח ראשון אלא הוה כלוקח ממש והאריכו בזה האחרונים?. והראשונים נחלקו אחר תקנת אושא אם מכרה האשה בחיי הבעל אם אין המכירה חלה כלל ויכול הבעל כבר עתה להוציא הגוף מיד הלקוחות דדעת הרא"ש והטור בסימן צ' שיכול [כיון שיש לו דין לוקח כבר עכשיו] וודעת הרמב"ן בב"ב נ. לא כן וכן צידד הקצות בסימן קכ"ב סק"ה בדעת תוס'. ובביאור דעת הרא"ש והטור דעת הקצות הנ"ל שהוא רק ביטול המכירה כיון שיש לו קנין פירות אלמוהו כקנין הגוף [ולא שהבעל הא בעלים על הגוף]. אכן איכא דס"ל שגדר הדבר שאם מתה בחייו הוה ליה מחיים לוקח גמור על הקרקע עיי"ש בקצות מה שהביא מהבית שמואל ועיי"ש בכל דבריו.

וכל תקנת אושא היתה על לאחר מיתה שאינה יכולה למכור ויפקע לו דין ירושתה בנכסי מלוג אבל מה שאינה יכולה למכור מחיים ויפקע לו הקנין פירות הוא דין אחר. ?

דף פ"ט.

**אמר אביי טובת הנאה וכו':** עיין בראב"ד [והובא בשיטמ"ק] שפירש דודאי ס"ל לאביי שגוף הדמים של האשה כיון שמקבלת הכסף על מכירה שתחול רק אחר מיתת בעלה או אחר גירושיה ואז אין לבעל זכות אלא שלא ברירא באביי אם גם הפירות אין לבעל או שלענין פירות הוה כנכסי מלוג.

**רב שלמן משום דאיכא רווח ביתא:** צ"ע דא"כ ישלמו לה רק כפי שיעור הרווח ביתא ולא כל דמי הטובת הנאה. עיין בתורת חיים שהקשה כן עיי"ש מה שיישב.דהא רב שלמן ס"ל שטובת הנאה לבעל ואם כן אם ישלמו לה רק שיעור מועט וזה הרי יטול הבעל א"כ יצא שאין לה רוח ביתא. [וצ"ע אם מה שהם מחוייבים זה שיהיה לה רווח ביתא או את הממון שהיה לה ברוח ביתא].[[25]](#footnote-25) .

**פירא תקינו ליה רבנן פירא דפירא לא תקינו ליה רבנן:** צ"ע דהא במתני' בכתובות ריש הכותב [פ"ג.] אמרינן דיש לבעל גם זכות פירי פירות וכן הקשו הראשונים. ודעת תוס' וסייעתם שפירא דפירא הכוונה בפירות דאתו מעלמא [ולא שהגוף הצמיח את הפירות]. אכן דעת הרי"ף בפרק האשה שנפלו [כתובות ע"ט:] והביאו הרא"ש שם שמתי אמרינן שיש לו זכות בפירי פירות דווקא היכא שהם במקום הפירות [כגון במכרתם] אבל היכא שהפירות עשו פירות בזה אין לבעל זכות. [עיי"ש ברא"ש סימן ו' ולפי"ז יבואר ד' תוס' כאן לענין כפל ולד בהמת מלוג].

**תזבין לנכסי מלוג בטובת הנאה:** עיין בפני יהושע שהקשה בכל מכירה בטובת הנאה כיצד יכולה למכור הא גדר המכירה הוא לאחר שימות הבעל וזה הוה דבלבל"ע וצריך לומר בפשיטות דהכא כיון שמוכרת הגוף ומה שמעכב מכירתה זה הקנין פירות שיש לבעל זה לא חשיב דבשלבל"ע.[[26]](#footnote-26). [וע"ע בגרע"א בב"מ ט"ז. כעין סברא זו].

**ולטעמיך נמי תזבין וכו':** עיין בטור סימן צ' שהביא מחלוקת הגאונים עם הרי"ף והרמב"ם במכרה נכסי מלוג ומתה שהבעל יורש מדין תקנת אושא אם צריך לשלם הדמים ללוקח דלדעת הגאונים צריך לשלם [וסברת הדבר עיין בחזון איש אהע"ז סימן ע"ה סק"ח שביאר דהוא סברא שלא ירויח הבעל גם המעות וגם הקרקע.] ועיין בשיטמ"ק כאן שהקשה לדעת הגאונים הא גם אם איתא לתקנת אושא תמכור הקרקע וישלם הבעל הדמים.

**אלא טובת הנאה מילי נינהו ומילי לא משתעבדי וכו':** יש לעיין בהו"א והמסקנא דגמ' וכנראה הנדון בגדר המכירה אם הוא מכירת הזכות שתהיה אם ימות ואם כן לא משתעבד או שהוא זכות שיש לה כבר עכשיו ועל כן משתעבד. [ומכל מקום מוכח שזכות האשה במנה ומאתיים קימת כבר עכשיו ולא שהיא מתחדשת בגירושין או מיתה אלא שגירושין ומיתה זה זמן החיוב].

**אמרי זבוני מזבין ותתן וכו':** עיין בשיטמ"ק שביאר המו"מ בגמ' דכמו דלא חיישינן בכל מכירה ה"ה כאן לא נחשוש ועל זה מתרצי' דלגבי בעל ודאי תמחול.

**המוכר שטר חוב לחבירו וכו':** הנה דעת הרי"ף שהטעם שיכול למכור הוא כיון שמכירת שטרות דרבנן. ועיין ברשב"א כאן שהקשה דהא גוביינא דבי"ד הוה דאורייתא ובזה א"כ יהני הגוביינא ולא תוכל למחול. עיי"ש מה שיישב דאין גוביינא דבית דין במילי וצ"ב בזה. [ובעיקר המחילה ידוע דעת ר"ת שמה שיכול למחול הוא כיון ששיעבוד הגוף אינו נמכר ומוחלת על השיעבוד הגוף ודעת הרמב"ם במכירה פ"ו הלכה י"ב כהרי"ף דהוה דרבנן[[27]](#footnote-27)].

**תוס' ד"ה טעמא מאי:**

דנו תוס' בדעת רבי מאיר אם מה דס"ל שלא מועיל תנאי הוא דווקא לפחות מזכותה אבל למחול לגמרי מועיל תנאי או דגם למחול לגמרי לא מהני.[[28]](#footnote-28) ודעת תוס' בסוגיין דגם למחול לגמרי ס"ל לרבי מאיר שלא מועיל אכן תוס' בכתובות נ"א. פליגי עיי"ש מה שביארו בסוגיין. [ומה שהזכירו תוס' סברות של תחילת ביאה וסוף ביאה הוא לענין הגמירות דעת שהמחילה לא מהני כיון שכבר היה סוף ביאה ואין כוונתה למחול.].

**תוס' ד"ה כל לגבי בעלה:**

**וא"ת כיון דאתיא דינא דגרמי וכו':** נדון תוס' כמה חייב לשלם במוחל הוא מחלוקת הראשונים בכתובות פ"ו. אם חייב לשלם כמה שקיבל [ובזה דנו אם הגדר הוא כביטול המכירה או שבהכי נשום ההיזק.] או שמשלם כפי שווי החוב עתה [דבהכי נשום ההפסד].

**ותזבין כתובתה במעמד שלשתן דאז אינה יכולה למחול:** בסברת הדין כ' הרא"ש בגיטין י"ג: על פי סברת רבינו תם שמה שיכול למחול הוא כיון שנשאר לו השיעבוד הגוף ובמעמד שלשתן עובר לקונה גם השיעבוד הגוף. [והסברא דמעמד שלשתן הגדר הוא שהשני עומד במקום המוכר ולא שמשתמש בבעלות שלו ומ"מ הוא סברא בגדר מעמד שלשתן שהוא דין דרבנן וכל סברת הרא"ש היא לבאר מה גדר הקנין שתקנו במעמ"ש כמבואר ברא"ש שם]. וע"ע באבני מילואים כ"ח סקל"ד מה שכ' בזה. עיי"ש שהקשה דלדעת הראשונים דמה שיכול למחול הוא כיון דמכירת שטרות דרבנן א"כ שיוכל למחול גם במעמ"ש אכן אי נימא שהוא גדר אחר בקנין מבואר שפיר. ובגוף דעת תוס', דעת הרמב"ן לא כן וס"ל שיכול למחול גם במעמ"ש והאריכו בזה הראשונים בקידושין מ"ח:.

**דמעמד שלשתן אינו מועיל בכתובה:** בסברת הדבר עיין בתוס' ב"מ כ. שכ' דלא תקנו מעמ"ש אלא בדבר שראוי לגבות מיד אבל כתובה לאר ניתנה ליגבות מחיים. וביארו האחרונים שגדר המכירה במעמד שלשתן היא שאומר שללוה לתת את חיובו לאיש זה ובכתובה כיון שעדיין אין חיוב בפועל. [ואפ"ל דכיון דאין דרך למכור הכתובה ליכא בזה תקנת השוק שזה הטעם למעמ"ש].

הוספות: בביאור הגמ' למטה עיין בשיטמ"ק כתובות י"ט.מהראשונים ובקצות תכ"ד.

דף פ"ט:

**כגון דנפיש כתובתה:** עיין בשיטמ"ק כאן מה שדן למסקנת הגמ' אם במקום שנפישא כתובתה באמת כופים אותה למכור. [ומ"מ מכל הנדון בגמ' שכופים למכור כדי שיהיה לה לפרוע מבואר שתביעת המלוה לתשלומין היא גם למכור קרקע שוה מנה בחמישים שיפסיד הלוה או שכאן בתשלום ניזקין שאני].

**לימא תקנת אושא תנאי היא וכו' עבדי מלוג יוצאין בשן ועין לאשה:** צ"ע הא גם בלא תקנת אושא הרי יש לבעל קנין פירות וכיצד יכול הדין שחרור של האשה [שהיא בעלת הגוף,] לקבוע שחרור גם לקנין פירות של הבעל[[29]](#footnote-29). והקשה כן הפני יהושע לקמן צ. לגבי שחרור מפקיע מידי שיעבוד דהא יש לבעל קנין פירות אך יישובו שם לא מיישב כאן עיי"ש] והקשה כן ההפלאה בסוגיין. ובברכת שמואל כתובות סימן נ"ב האריך בזה. [ודן שם אם מה שקובע את הדין שחרור הוא הקנין ממון ואם כן חסר לאשה בקנינה מה שאין לה את הפירות או שהדין בעלים קובע וזה יש לה כיון שהיא בעלת הגוף[[30]](#footnote-30)].

**לא לאיש ולא לאשה:** ומבואר שהוא מדין תקנת אושא וברש"י ביאר כיון דאלים שיעבודיה [של הבעל] למהוי כקנין הגוף והיינו דס"ל שגדר תקנת אושא הוא להאלים את הקנין פירות של הבעל[[31]](#footnote-31). ובאבני מילואים סימן צ' ס"ק י' כ' מהשיטה מקובצת בכתובות שגדר התקנה היא דין בירושת הבעל שתקנו שיוציא מיד הלקוחות כדי שלא יבטל ירושת הבעל.[[32]](#footnote-32) ועיי"ש שהביא דברי הירושלמי שהטעם של תקנת אושא הוא כדי שלא תהיה האשה מברחת נכסים מבעלה ותאמר שלי הן ולפי"ז ג"כ אינו תלוי בקנין פירות.

ומ"מ צ"ע לדעת רש"י אמאי לא יצאו לבעל וכן צ"ע מה שמבואר לקמן צ. שאף למ"ד ק"פ כקה"ג אינו יוצא לבעל ואמאי הרי יש לו קנין הגוף. [לא לשיטת הריב"ב בתוס' לקמן] ועיין באבני מילואים תשובה י"ז שכ' שמה שבעל הק"פ איכא לו קנין הגוף זה רק לגבי הקנין ממון אבל לגבי הקנין איסור אינו בעלים ולענין שחרור בעינן שיהיה בעלים בין על הממון בין על האיסור וע"כ אינו יכול לשחרר[[33]](#footnote-33). ועיין עוד באמרי משה סימן כ"ג אות כ"א דס"ל שלשניהם יש את הקנין איסור וע"כ שניהם אין יכולים לשחרר.

**תוס' ד"ה מאי טעמא:** השתא משמע דשחרור שן ועין מפקיע מידי שיעבוד כמו שטר שחרור: יש לעיין בכוונת תוס' אם כוונתם שהיה מקום לומר שיפקיע פחות משטר שחרור ובזה יש לעיין אמאי ויותר הא חזינן מ"ד בקידושין כ"ד: דבשן ועין לא בעינן לשטר שחרור וצ"ע. וכן צ"ע מה ענין ההקדמה הזו לקושיתם מהגמ' ביבמות.[[34]](#footnote-34) ומה שהקשו מהגמ' ביבמות עיין ברשב"א כאן מש"כ בשני אופנים

דף צ.

**מפקיעין מידי שיעבוד:** ומבואר דאע"ג דאיכא תקנת אושא מ"מ קרי ליה שיעבוד ושייך להפקיע זאת צ"ע למה קרי ליה שיעבוד. ומבואר שתביעת הפירות בקרקע הוה כתביעת שיעבוד שאינו קנין וע"כ שייך שיפקע. וצ"ע לדבר רש"י שגדר תקנת אושא הוא שאלמוה לקנין הפירות של הבעל א"כ כאן כיצד תוכל להקדיש ולשחרר. ומבואר ששייך תקנ"א גם בלא אלמוה.

**הקדש חמץ ושירור מפקיעין מידי שיעבוד:** עיין ברש"י ותוס' שכ' שמה שמפקיע הוא דווקא בקדושת הגוף אבל קדושת דמים אינו מפקיע מידי שיעבוד. ועיין בקצות החושן סימן קי"ז סק"ג שהביא בזה שהחילוק בין קדו"ד לקדוה"ג הוא שהשיעבוד הוה כפדיון ועל כן הוא דווקא בקדו"ד דאית לה פדיון. אכן האחרונים פליגי וס"ל שקדושת הגוף שחל על החפץ על כן מפקיע אבל קדושת דמים שהוא כהקנאה להקדש הוה כהקנאה לחבירו ובזה התביעת שיעבוד קודמת.

**זה לפי שאינו תחתיו וזה לפי שאינו כספו:** עיין בראב"ד [והובא בשיטמ"ק] דס"ל דר"א ס"ל דק"פ לאו כקה"ג וע"כ חשיב אינו כספו וכ"כ הרמ"ה בב"ב נ.

**תוס' ד"ה אלמוה:** וצריך לומר שיש מקומות וכו': עיין בתוס' גיטין מ: ובכתובות נ"ט: שכ' שהחילוק הוא בין הקדש דקדוש בקדושת הגוף בזה לא אלמוה וצ"ע הא שיחרור הוה כאיסור לכל העולם ועיין בתוס' כתובות מש"כ בזה וע"ע אבני מילואים סימן עב סק"ב שהאריך בזה וכ' הדעת הרמב"ם שאלמוה הוא בשיעבוד דרבנן אבל בשיעבוד דאורייתא לא.

**וספק נפשות להקל:** וברשב"ם בבא בתרא נ: הוסיף דכתיב ושפטו העדה והצילו העדה והיינו דס"ל שדין ספק נפשות להקל תלוי בדין והצילו שנאמר בנפשות ובתוס' שם תמהו אמאי בעינן לזה הא פשיטא דספק נפשות להקל ובקובץ שיעורים שם ביאר דכוונת הרשב"ם דעל ידי דין והצילו הוא דין ודאי ולא מחמת ספק.

**תוס' ד"ה רבי מאיר אומר:**

**ואע"ג דגבי שן ועין וכו' התם הוא משום דאין לו כח לשחרר הגוף של האשה**: לכאורה הוא סברא דאינו יכול להפקיע ודלא כביאור האבני מילואים והאמרי משה שחסר לו כיון שאינו בעלים בקנין איסור.[וע"ע בקוב"ש ב"ב רכ"ב שדן אם יכול לשחררו בשטר ויפקע הקה"ג וצ"ל שיש חילוק בין דין שו"ע שהוא זכות שחרור שקבעה תורה לבין דין שחרור בשטר שזה ודאי אינו יכול להפסיד] . ועיין מהרש"א שהקשה דלפי דברי התוס' דבשו"ע אינו יוצא לשניהם א"כ נימא דה"ה לענין מכירה דאין שניהם יכולים למכור ואמאי אמרינן דמילתא דאמימר היא רק לר"א ועיין במהדורא בתרא ובקרני ראם.

**והר"י בר ברוך מפרש:** דעת הריב"ב דלמ"ד ק"פ כקה"ג יוצא אף יוצא בשן ועין לבעל הפירות כיון שהוא כקנין הגוף ובאמרי משה סימן כ"ג אות כ"א ס"ל בשיטתו דבעל הקנין ממון הוא גם בעל הקנין איסור ועל כן יוצא בשו"ע אכן יתכן דס"ל שקנין שן ועין אינו תלוי בקנין איסור אלא בקנין ממון וכ"כ הברכת שמואל ביבמות סימן כ' בדעת הרשב"א.

**כמאן אזלא הא דאמר אמימר כר"א:** צ"ע הרי הוא דין של עבדו המיוחד ולא שחסר להם בבעלות וצ"ע. [ובגוף הסברא יש לעיין אמאי לא יכולים למכור מה שיש להם וחזינן שהוה גדר של אינו ברשותו לכל אחד כיון שחסר לו גוף או פירות וזה גם הביאור בדימוי לר"א].

**התוקע לחבירו נותן לו סלע:** היינו דמי בשת ומבואר דיש מקומות [לדעת ר"ע] שתיקנו כמה הוא דמי הבשת ולא בעינן אומד ויש לעיין בגדר זה.

דף צ:

**למימרא דעד נעשה דיין וכו':** עיין ברשב"א מה שביאר דהקושיא היא רק מרבי טרפון דהא ר"ע איירי רק בנפשות. וע"ע בתור"פ דפליג דהקושיא מתרוויהו עיי"ש.

**הא אנא דחזיתך:** מבואר שר"י נשיאה דן אותו כדין דיין מומחה שדן יחידי ועיין ברשב"א כאן שהקשה דהא אף אי אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראיה מ"מ ביחיד מומחה לא אמרינן כן עיי"ש. ובביאור סברת הרשב"א עיין בקצות סימן ז' סק"ה ונוגע לביאור לא תהא שמיעה גדולה מראיה.

**כגון שראו בלילה:** והיינו דבזה אין סברא של לא תהא שמיעה גדולה כיון שבשעת ראייתם לא יכלו לדון וצ"ע שידונו ביום על סמך ידיעתם מאתמול והאריכו בזה האחרונים ויתבאר בדף הבא בעז"ה.

1. ובפשוטו ס"ל שדין התשלומין הוא דמי ידו וזה שני אופנים של שומא לדמי ידו. אכן בקצות סימן ת"כ מבואר שהוא דין שומא כללי שכן שמין גם בערכין באומר דמי ידי עלי. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה דבר זה צריך עיון בסברא דבשלמא בשומת ערוגה אגב שדה אמרינן שדמי ערוגה הם לא נמדדים לבדה אלא אגב שדה אבל מ"מ השומא היא שומת הערוגה שהפסידו אבל הכא אמאי לשומו כעבד כנעני הא מה שהפסידו הוא הדמים שהיה נמכר ואין כלל מקום לשומת עבד כנעני. וצריך לומר דס"ל למהרש"ל שגדר התשלומין הוא דמי ידו וע"כ שייך לומר ששמין כעבד כנעני ולפי"ז צריך עיון מש"כ רש"י שאם היה נמכר וצ"ל שרש"י ביאר למה יש ליד דין ממון וצ"ע.

   עוד יש לעיין לדעת המהרש"ל למה ההפסד הוא רק מה שהיה נמכר הרי הפסידו יותר שאין לו יד שהיה יכול להשתמש בה [ואולי כל זה נכלל בשומת עבד] ןצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. [דגם נזק אינו חייב אלא נקמה של עין תחת עין ה"ה בריפוי לא יתחייב כל הריפוי וצ"ע אם זה כהגר"ח ואולי י"ל שאין סברא שנעשה לו נזק יותר גדול ממה שהוא עשה על כן לא יצטרך לשלם כל הריפוי. וקצ"ע בסברא דמ"מ הרי מה שהניזק צריך ריפוי זה מחייב אותו ומה בכך שבסוף התחייב יותר וצ"ע. וע"ע ברמב"ן עה"ת כ"א כ"ד מש"כ דכיון דכבר לקחנו נקמה ממנו לא יתחייב עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-3)
4. וע"ע בחידושי הרי"ם מש"כ בדברי התוס' שבןדאי אין הכוונה כפרה כפשוטו דא"ע עדים זוממים לא יתחייבו עיי"ש אלא דהוא כעין כופר עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. ואין הכוונה דס"ל לרבינו ישעיה שם שהמחייב בניזקין הוא ההפסד ממון ודלא כהגר"ח אלא שזה גדר התשלומין כמה היה יכול לקבל על היד. [↑](#footnote-ref-5)
6. וסיים דע"כ שיימינן בדמזיק והיינו רווחא דניזק. ומבואר מדבריו כהגרי"ז שבחבלות אין דין להקל על המזיק. ומ"מ צ"ע למה השומא בדמזיק היא שומא נכונה הא אין הוא כהניזק ואולי הכוונה שבדמזיק היינו כאדם כזה שיש לו שני עיניים. ועוד יל"ע מה ס"ל אנן דפלגינן על רבי אליעזר הא אין זה שומא נכונה וצ"ל דמ"מ יש לזה גדר שומא כיון שכך עתה הוא נישום בשוק ועדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. [וע"ע בתוספתא פרק ט' הלכה ח' שהחובל בעבד עברי שלו בלא עדים הרי זה נשבע ונוטל ואם הנזק היה קנס לכאורה לא היה כזה דין]. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובפשיטות דין שליחותייהו הוא מדרבנן וכן הקשו הראשונים לענין קבלת גרים כיצד מהני מדין שליחותייהו. והתוס' בגיטין פ"ח: כ' שגם בזה שייך שליחותייהו וכנ' ס"ל שהוא דין דאורייתא וכ"כ הנתיבות בתחילת סימן א'. אכן הראשונים ביבמות מ"ו: האריכו בזה עיי"ש ברמב"ן שבתחילת דבריו נקט שהוא מדרבנן ומה שמועיל בגרות הוא או כיון שיש ריבוי שמועיל גם בזמן הזה או דלא בעינן לג' מומחין מה"ת בגרות עיי"ש וברשב"א שם. וע"ע בקצוה"ח ל"ד סק"א שכ' שאף שהוא מדרבנן מועיל עקירת חכמים בכהאי גוונא. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואולי יש להוכיח כן מדברי הגמ' לעיל פ"ד. שאם עין תחת עין היה כפשוטו הדין צער היה מתקיים דניתב ליה היאך דביני וביני [בין הצער שבהוצאת העין למזיק לבין הצער שהיה לניזק] וצ"ע אם מה שצער משתלם בממון הוא דין נפרד מנזק א"כ מנלן כלל שמוציאים למזיק את העין ע"י סייף אולי בסם כדי שלא יהיה לו צער. וע"כ שהוא אותו דין.

   ומכל מקום יש לעיין בגמ' שם לפי מה שכ' דעתה ס"ל שגם צער הוא כפשוטו א"כ מהו הניתב ליה היאך דביני וביני הא כלל לא ידעינן לשומת ממון בצער ואולי הכוונה היא שהיה דין לצער אותו עוד כביני וביני. [ומדויק החילוק בלשון הגמ' בין צער לריפוי].

   ועדיין צ"ע לפי ביאור רש"י דהסברא דצער במקום נזק לא חייב כיון ששילם לו דמי ידו הוא כאילו קנאה הא אם עין תחת עין הוא כפשוטו א"כ לא קנה ידו ולמה שלא יתחייב בצער ג"כ. ועיין ברמב"ן עה"ת שמות כ"א כ"ד מש"כ שלא יתחייב בצער כיון שכבר לקחנו נקמתו ממנו וצ"ע בסוגית הגמ'. [↑](#footnote-ref-9)
10. וע"ע בתוס' פ"ה. שכ' שיש עוד צער במכה עם רושם ואולי נוגע לביאור ד' התוס'. [↑](#footnote-ref-10)
11. ומכל מקום יש לחלק בין תוס' דידן לתוס' בכתובות דהם דנו על צער מחמת המכה דהא הסברא לפטור באחר הכמה כ' הרא"ש כיון דהוה גרמא ובתוס' כתובות דנו על צער שמחמת המכה ובזה לא שייך גרמא אבל הכא הא דנו על מה שמתגנה דאינו מחמת המכה וצ"ע. ומכל מקום יש לומר מה שמשלם גם מה שלא מחמת המכה הוא כיון שיסוד התשלומין הוא כמה שוה י המעשה הזה ואם כן כשאדם שם כמה יתבע על כזה מעשה גם זה נכלל בשומא. ויש לעיין אם ס"ל לראשונים שצער זה צריך לשלם רק כשקורה ואם מת פטור או שמתחייב כבר בשעת המכה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועדיין צ"ב הא משלם זה אחר שקצץ והוה תשלומין על היד ולא קנין היד קודם הקציצה. וחזינן שגדר התשלומין הוא שכאילו ידו קנויה לו ואין לו מה לשלם בחבלות. [↑](#footnote-ref-12)
13. והנה אי נימא שמה ששמים בידו המוכתבת למלכות הוא מדין להקל על המזיק א"כ ה"ה הכא נקל על הניזק אלא ע"כ דס"ל שגדר המעשה הוא שונה שבמקום נזק כיון ששילם הנזק אין חיוב הצער כלכתחילה וע"כ שלא במקום נזק החיוב הוא כתחילה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועיין ברמ"ה סנהדרין ע"ח: שכ' לחלק בין תבע אותו מחיים לתבע אותו לאחר מיתה. ומבואר בדבריו גדר מחודש שהתביעה היא תביעת ריפוי אלא שלאחר האומד הוה תביעת ממון. [↑](#footnote-ref-14)
15. והביא כן מד' תוס' שחילקו במצמצם בין כופת חבירו למביאו וצ"ע הדימוי דהתם הוא דבלא הביאו לא חשיב חיציו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. [ומכל זה עדיין יש לדון בחיוב שבת אם הוא כמזיק שמה שאינו יכול לעבוד זה מזיק וחייב כחבלה או שחייב על הפסד הממון שאינו יכול להרויח ואם יש חילוק בזה בין שבת במקום נזק לשבת שלא במקום נזק. וע"ע לשון הרמ"ה בסנהדרין ע"ח: שחייב על הממון שהפסידו] [↑](#footnote-ref-16)
17. ונראה דלדעת תוס' הביאור שנתן לו דמי ידו היינו ושוב אינו מחוייב בנוקב ולא דחשיב תשלומי שבת בזה. ועיין באור זרוע שכ' לקמן. [↑](#footnote-ref-17)
18. וע"ע ברמ"ה [בשיטמ"ק] במאירי שחיוב שבת הוא במה שהיה יכול לעשות עם אותה מלאכה של היד והרגל שאת זה לא שילם לו בנזק ויש לעיין אם כן הדרך לעשות ועל כן חייב או שכיון שמ"מ הפסיד חייב כיון שעתה אינו יכול והוא כחבלות. [↑](#footnote-ref-18)
19. ובעיקר חיוב שבת לכאורה יש לעיין כחקירת האחרונים בריפוי אם גדר החיוב הוא כחבלה שמה שעתה אינו יכול לעבוד זה פחיתות בו או שהמחייב הוא הפסד הממון [ולכאורה תלוי בראשונים שכ' לעיל] וי"לע אם שייך בשומת שבת מה שכ' הרמב"ם בריפוי ששייך לשומו מיד לתקנת המזיק וכן מה הדין באמדוהו ומת [ועיין ברמ"ה סנהדרין ע"ח:] ועיין בתורי"ד לקמן פ"ו. שנראה ששייך שומא כזו. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובראב"ד כתב שחירשו אינו ראוי לכלום כיון שאדם קץ בו ולא שוכרים אותו ויש לעיין למה מה שלא יקנוהו לעבד זה הגורם ליתן לו דמי כולו אע"ג שראוי למלאכה הא עדיין ראוי למלאכה ולא הפסיד לו כולו. [↑](#footnote-ref-20)
21. יש לעיין לדברי הגרי"ז דחיוב נזק הוא כאשר עשה א"כ הא סופו לחזור ואמאי ישלם לו וצריך לומר שגדר הדין הוא לעשות לו כמו שעשה לחבירו ובד"כ בסופו לחזור אין בזה שומת דמים אבל הכא הא יש שומת דמים. [↑](#footnote-ref-21)
22. ובפשוטו יש לומר שהנדון בגמ' הוא שבודאי ממזר הוא אחיו כיון שהוא ישראל אלא שהוא פגום לענין יוחסין אבל עבד הנדון הוא האם הוא נכנס לכלל אחיו ועל זה אמרינן שכיון שאינו ראוי לבא בקהל א"כ לא נכנס לכלל אחיו וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-22)
23. ומבואר מדברי הגרע"א ששייך גם במלקות דין ובערת הרע אע"ג שלכאורה הוא חידוש רק בחיוב מיתה וצ"ע [↑](#footnote-ref-23)
24. כן הוא לפי רש"י וע"ע בתור"פ דפליג על דברי רש"י וביאר באופן אחר וצ"ע לדבריו אם גם הביאור הוא הגמירות דעת. [↑](#footnote-ref-24)
25. [וע"ע בשיטמ"ק בשם הגאון שכ' "דאע"ג דירית להו בעל מינאי מחייבת לשלומי לי דהא מטיא הנאה לדידי משום רווח ביתא" ומשמע שתובעת את הנכסי מלוג שיהיו בבעלותה עתה והעדים לא יכולים לומר שלא הפסידו לה כלום כיון שאם תמות בעלה יירשנה כיון שגם עתה יש לה רווח וצ"ע מה זה מחייב את הזוממים בכל דמי הנכסי מלוג. וע"ע באבני מילואים פ"ה סק"ג כעין סברא זו ובמגיה שם. [↑](#footnote-ref-25)
26. אכן עיין באבני מילואים סימן צ' ס"ק י"ב [זה לא הקצות?] שהביא מחלוקת הרמב"ם והרא"ש אחר תקנת אושא אם יכולה למכור הגוף ולפי"ז גם הגוף לא נמכר אכן באבני מילואים ביאר סברת הרא"ש שגם הגוף אינו מכור כיון שגדר התקנת אושא הוא שיהיה הק"פ כקה"ג ובמכר הבן בחיי האב ומת האב בחיי הבן מהני המכירה וא"כ ה"ה הכא. [↑](#footnote-ref-26)
27. ומה שלא מועיל מכירה מדאורייתא כ' בתוס' ב"ב ע"ו: דהוה השיעבוד אינו ברשותו וע"ע בהגר"ח במכירה פרק כ"ב שכ' שאופן אחר שהחסרון הוא במעשה הקנין. [↑](#footnote-ref-27)
28. [ויש לעיין אם תלוי דין זה של ר"מ במה דס"ל דכתובה דאורייתא דלכאורה כל הדין של כתובה דאורייתא הוא שבזמן נישואין חל עליו חיוב אבל לא שלא יוכל לפקוע החיוב. או דנימא דגדר הדין של כתובה דאורייתא הוא שיהיה חיוב כתובה בזמן נישואין וצ"ע. ויש לדייק בגמ' דאמרינן דאם תמכור יועיל לענין האיסור [כיון שכל הטעם הוא שלא תהא קלה דלכאורה אם הוא דין שיהיה חיוב לא יועיל מה שחייב לאחר.] או דנימא דכיון שמכרה את החיוב שלה יועיל אכן לפי"ז היה מקום לומר שלא יועיל מחילה כיון שזה הדין כתובה דאורייתא שחייב וצ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-28)
29. ובכתובות פ"ב: מבואר דאיכא תקנת המשנה דאשה אינה יכולה למכור נכסי מלוג בחיי הבעל ולהפקיע הקנין פירות שלו. [↑](#footnote-ref-29)
30. ודנו בזה האחרונים בתוס' בתחילת פרק אלמנה לכהן גדול ועיין באבני מילואים תשובה י"ז בזה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ואין לדייק כן מד' הגמ' לקמן צ. דאלמוה דהא בכתובות ע: אמרינן ששייך גם להאלים את שיעבוד האשה שלא יפקע ע"י הקדש ומבואר דאיו תלוי בקנין פירות. [↑](#footnote-ref-31)
32. עיי"ש שכ' נפק"מ בזה במקום שאין לבעל קנין פירות כגון שהסתלק אם יש תקנת אושא ובתוס' לעיל פ"ח: כ' דאיכא ומבואר שאינו תלוי בקנין פירות. [↑](#footnote-ref-32)
33. ועל פי זה ביאר ודברי התוס' ביבמות ריש פרק אלמנה שכ' למ"ד ק"פ כקה"ג אינו מאכיל בתרומה והוכיחו ממה שאינו יוצא לא לאיש ולא לאשה ועל פי זה ביאר דלענין אכילת תרומה בעינן לתרוויהו. [↑](#footnote-ref-33)
34. ומה שתירצו דלא חשיב שיעבוד כיון שאין יכול לסלקה במילי אחריתי הוא מבואר דבכהאי גוונא אינו תביעת שיעבוד וכן מבואר בראשונים לגבי אפותקי מפורש וכ"כ הר"י מיגאש בכתובות ע: לגבי שיעבוד האשה. [↑](#footnote-ref-34)