יג (ב) - בדעת הרמב_ן בטעמא דר_ג דנאמנת, - ובביאור הפלוגתא אם באלמנה נשאתיך איכא חזקה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ב' י"ב שבט תשע"ד

**א**

א] כתובות די"ב: ר"ג ור"א אומרים נאמנת, ר' יהושע אומר לא מפי' אנו חיין וכו', עד כאן לא קאמר ר"ג התם אלא דאיכא מגו אבל הכא מאי מגו איכא, אי נמי עד כאן לא קאמר רבן גמליאל התם אלא דאמרינן אוקמה אחזקה אבל הכא מאי חזקה אית לי' להאי.

והנה הרמב"ן במלחמות לקמן דל"ו. כתב, ז"ל, דעד כאן לא בעי ר"ג טענה אלא גבי נושא אשה ולא מצא לה בתולים, שאלמלא טענתה אין חזקתה כלום שהרי בעולה היא שאין לה בתולים, ובשביל חזקת גופא נאמנת לטעון טענה אחרת להעמיד חזקה ראשונה, אבל גבי קנס [אם] (אין) חזקה דגופא מועיל הרי בתולה היא ואינה צריכה טענה, ואם אין חזקתה עושה אותה בתולה כדבריך אא"כ טוענת דאיכא תרתי ברי וחזקה, חרשת זו למה יש לה, וכי טענת ב"ד ברי היא שנחזיק אותה בתורת בתולה בשבילה, בשלמא להעמיד חזקה דגופא או חזקה דממונא מהניא טענת בי"ד בכ"מ, אבל בכגון זה שאין דינה כבתולה בלא טענת ברי לדבריך מה טענת ב"ד מוסיף לה בחזקתה, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דס"ל דהא דס"ל לר"ג דנאמנת משום דאמרינן אוקמה אחזקתה, לאו היינו דה"ה נאמנת מכח דאיכא תרתי, בו"ש וחזקת הגוף, וכמש"כ כן הבעה"מ לקמן דט"ז., והסה"ת שער כ"ט ח"ב אות ו' בתשו' הר"י בן פלאט, אלא עיקר נאמנותה הוא משום החזקה, ואך דכיון שנמצאת בעולה איתרע חזקתה ואינה מועלת כלום, וע"ז הוא דמהני טענתה להעמיד חזקתה.[[1]](#footnote-2)

והוכיח הרמב"ן כן מהא דמהני בזה דינא דטענינן, ואם נאמנותה הוא מכח ברי וחזקה, ל"ה מהני בזה דינא דטענינן, דטענת בי"ד לאו ברי היא שנחזיק אותה בתורת בתולה בשבילה, ובע"כ דכל הא דבעינן לטענתה הוא כדי להעמיד חזקתה, ולזה מהני שפיר דינא דטענינן.

ב] והנה יש שפירשו בד' הרמב"ן, שכונתו לחלק בין תורת טענת ברי דבעינן לדינא דברי עדיף, דבעינן לזה לנאמנות הטענה, דלזה ל"מ דינא דטענינן, לבין תורת טענת ברי דבעינן כדי להעמיד החזקה דלזה מהני דינא דטענינן.

אך כמדומה דבל' הרמב"ן מבו' דאין כונתו לכך, אלא יסוד דבריו הוא דלא נאמר דינא דטענינן אלא להעמיד חזקה דגופא או חזקה דממונא, והיינו דכל דיש חזקה דגופא או חזקה דממונא דמכח זה יש לו לזכות בהממון, ואך שבאנו לעורר ריעותא בחזקה דגופא או בחזקה דממונא, נאמר בזה דינא דטענינן דא"א לבטל כחו מכח החזקה ע"י ריעותא זו, אלא טענינן לי' להעמיד את חזקתו, אך כל דאין לו חזקה שמכחה יש לו זכות בממון, וכל זכייתו בממון היא מכח הטענה, לא טענינן לי' אנן, דטענת בי"ד אינה טענת ברי, שתועיל לזכותו בממון, ואין בכח טענת בי"ד, אלא להעמיד בידו את מה שיש לו בו חזקה.

**ב**

ג] ובעיקר מה שנקט הרמב"ן דהא דס"ל לר"ג דנאמנת משום החזקה, אי"ז משום דאיכא תרתי, אלא הוא משום החזקה, והברי ל"מ אלא להעמיד החזקה, מצינו דאזיל בזה לטעמי' בכ"ד.

חדא, הוא במש"כ הבעה"מ לקמן דט"ז., וכיון דרוב נשים בתולות נישאות כי לא אתו עדים מאי הוי פי' ז"ל לרב קא מקשי כדקא מקשי' לי' מיני' בב"ב, וי"ל אפי' לשמואל וכו' אע"ג דאין הולכין בממון אחר הרוב, משום דהכא איכא תרתי רובא וחזקה דגופא והכא חדא חזקה דממונא, מידי דהוה אטענה משארסתני נאנסתי דמהימנא לה משום האי טעמא דהכא תרתי והכא חדא, הכא גבי דידה איכא תרתי ברי וחזקה דגופא והכא גבי דידיה חדא חזקה דממונא ושמא, עכ"ל.

והרמב"ן במלחמות שם נחלק ע"ז, דליכא התם חזקה דגופא, ונת' בזה להלן ענף ד', וכתב ע"ז, ז"ל, והראי' הגמורה שהקשו ממנה לרב בפ' המוכר פירות, עכ"ל.

וד' הרמב"ן צ"ב, שהרי הבעה"מ גופי' הביא דבב"ב פרכינן מינה לרב, ואפ"ה פירש דהכא פרכינן אפי' לשמואל, - והטעם בזה מבו' להדיא בדבריו, דהא דרוב וחזקה דגופא מהני כנגד חזקה דממונא, הוא רק לדעת ר"ג דמשארסתני נאנסתי נאמנת, משום דהכא תרתי והכא חדא, וה"נ הוא ברוב וחזקה דמהני כנגד חזקה דממונא, אך לדעת ר' יהושע דמשארסתני נאנסתי אינה נאמנת, אף דאיכא תרתי, הרי דה"נ ל"מ רוב וחזקה כנגד חזקה דממונא, - וע"כ בסוגיא דב"ב לא פרכינן מינה אלא לרב, דלדעת שמואל י"ל דלא אתיא מתניתין כר"ג, - ומש"כ הבעה"מ דהתם פריך אפי' לשמואל, הוא רק משום דלעיל מינה מוקמינן למתניתין אפי' כר"ג, וע"ז פריך דכיון דרוב נשים בתולות נשאות ואיכא רוב וחזקה, הרי דלדעת ר"ג בדין דאף אם לא באו עדים שיצא בהינומא תהא כתובתה מאתים.

אך נראה פשוט דהרמב"ן אזיל לטעמי', דס"ל דטעמא דר"ג דנאמנת, אי"ז כלל משום דאיכא תרתי ברי וחזקה, אלא הוא משום החזקה בפנ"ע, והברי ל"מ אלא להעמיד החזקה, וע"כ אין מקום לתלות לדין רוב וחזקה, בפלוגתא דר"ג ור"י, וזהו שהוכיח מסוגיא דב"ב דבאלמנה נשאתיך ליכא חזקה דגופא, וז"ב.

ד] עוד מצינו כן במש"כ הרמב"ן בב"ב דל"ב: להוכיח דמיגו להוציא אמרינן, ז"ל, ומיהו קשיא לי ההיא סוגיא דבר"פ האשה שנתאלמנה, דקאמרינן נאמנת אשה לומר מוכ"ע אני וגובה מאתים משום מגו וכו', אלמא לכו"ע שמי' מיגו ומפקינן בי' ממונא, עכ"ל.

אך הנה בתשו' הר"י בן פלאט שבסה"ת שער כ"ט ח"ב אות ו' כתב, דהמיגו והבו"ש הוו תרתי כנגד חזקת ממון ומדחיא חזקת ממון מגבייהו, והיינו דלעולם מיגו בפנ"ע אינו מועיל כנגד חזקת ממון, אך מיגו ובו"ש יחד דהוו תרתי כנגד חזקת ממון, ה"ה מועילין לדחות להחזקת ממון, - ובשטמ"ק בסוגיין כתב בשם שיטה ישנה, דאף דהוי מיגו להוציא, ה"ז מסייע להברי, דבכה"ג אמרינן ברי עדיף, - והש"ך בכללי מיגו אות ט"ו כתב בשם הר"ש מקינון דהיינו דבמקום בו"ש אמרינן מיגו להוציא, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תתקס"ג והגמי"י פט"ו מטונ"ט ה"ט ומרדכי בפ' המפקיד סימן רפ"ב והגמ"ר ב"מ סימן תט"ז, עיי"ש, ומשמעות דבריהם דהברי מהני לסייע למיגו, וכל דאיכא להמיגו סיוע דברי אמרינן מיגו להוציא, ואכמ"ל.

והרמב"ן שהוכיח מינה דאמרינן מיגו להוציא, אזיל לטעמי' דמפרש להך לישנא דטעמא דר"ג הוא משום דאמרינן אוקמה אחזקתה, דאי"ז משום דאיכא תרתי, אלא הוא משום החזקה בפנ"ע, וס"ל דה"נ להך לישנא דטעמא דר"ג הוא משום דאיכא למימר מיגו, אי"ז משום דאיכא תרתי אלא הוא משום המיגו בפנ"ע, וכפי הנראה ס"ל דא"א כלל לצרף כח הברי עם מיגו או עם חזקה, וצ"ע, וזהו שהוכיח מזה דמיגו להוציא אמרינן.

ה] וזה נראה גם במש"כ הרמב"ן לקמן דט"ז., ז"ל, ותמהני שלא מצאתי בתלמוד מיגו אלא כעין מיגו דר' יהושע אבל כעין מיגו שאין שור שחוט לפניך לא, וקשיא דהא קיי"ל כר"ג ומשום מיגו, דאי לאו משום מיגו הו"ל מנה לי בידך והלה אומר איני יודע, עכ"ל, וסתימת דבריו משמע, דלדעת ר"ג מהני לעולם מיגו דאין שור שחוט לפניך, ואף בלא צירוף דברי ושמא, ודלא כמש"כ הרשב"א שם ובסוגיין ובקידושין ד"נ. דל"מ מיגו זה אלא בצירוף ברי ושמא, ואזיל לטעמי' בב"ב דס"ל דלהך לישנא דטעמא דר"ג הוא משום דאיכא למימר מיגו, הוא משום המיגו בפנ"ע, וזהו שהוכיח מינה דאמרינן מיגו להוציא, וזהו שנקט לפ"ז דה"נ בשאר דוכתי מהני מיגו כה"ג, אך אי"ז מוכרח, די"ל דמכוון קו' הרמב"ן היא דלא מצינו בתלמוד מיגו כעי"ז אף בגונא דברי ושמא, וכ"נ בד' הרשב"א שם.

**ג**

ו] והנה לקמן רפ"ב תנן האשה שנתארמלה או שנתגרשה היא אומרת בתולה נשאתני והוא אומר לא כי אלא אלמנה נשאתיך אם יש עדים שיצאת בהינומא וראשה פרוע כתובתה מאתים, ובגמ' שם פריך טעמא דאיכא עדים הא ליכא עדים בעל מהימן, לימא תנן סתמא דלא כר"ג דאי ר"ג הא אמר איהי מהימנא, ומשני אפי' תימא ר"ג, ע"כ לא קאמר ר"ג התם אלא בברי ושמא, אבל הכא בברי וברי לא אמר.

ומבו' מסוגיית הגמ', דבגונא דתהא האשה ברי והבעל שמא, תהא האשה נאמנת לדעת ר"ג, - ולכאו' לפ"ד הרמב"ן גדר הדין בזה הוא, דטענת ברי דהאשה מועלת להעמיד את חזקתה.

ז] ואמנם יש בזה מקום עיון, דהנה כבר נת' בסימן י"ג (א) ענף ז' מש"כ הגרע"א בתשו' ח"ה סימן ע"ח, דבההיא דאלמנה נשאתיך הוי ספק מעליא בעצמותו אף בלא ריעותא, ונת' שם שהטעם בזה הוא, דהא דבלא ריעותא אין מסתפקין, הוא רק בכגון ההיא דבתולים, דהאשה מוחזקת לפנינו כבתולה, וכל דליכא ריעותא שהיא בעולה אין לנו להסתפק בכך, - ומשא"כ בההיא דאלמנה נשאתיך, דבשעה שנשאה הי' ידוע אם היא בתולה או אלמנה, ולהצד שהיתה אלמנה, הרי שלא היתה כלל בחזקת בתולה, ונמצא דע"ז עצמו הוי הספק, אם היתה מוחזקת כבתולה או כאלמנה, ובכה"ג הוי ספק מעליא אף בלא ריעותא, שהרי ודאי יש נשים המוחזקות כאלמנות, ושפיר יש לנו להסתפק שמא אשה זו היא מכלל נשים אלו.

ולפ"ז צ"ע אם י"ל בזה דכל שטוענת האשה ברי מועלת טענתה להעמיד את חזקתה, דכל עיקר הך מילתא דבכח טענת ברי דהבע"ד להעמיד את החזקה, לא מצאנוהו אלא בגונא דהחזקה מצ"ע הויא חזקה גמורה שאין לנו להסתפק כנגדה, ואך דכיון שנמצא פ"פ ה"ז מעורר ריעותא, וע"ז הוא דמהני טענת ברי דילה לפרש למציאת הפ"פ שהוא מטעם אחר, והדר דינא דאי"ז מועיל לעורר ריעותא כנגד החזקה, אך בההיא דאלמנה נשאתיך דאנו מסתפקין בזה אף בלא ריעותא, צ"ע אם יש בכח הטענת ברי להעמיד את החזקה שלא נסתפק שמא אלמנה היא.[[2]](#footnote-3)

**ד**

ח] אמנם באמת נראה, דלדעת הרמב"ן בע"כ דסוגיית הגמ' שם מתפרשת בע"א, דהנה הרמב"ן במלחמות לקמן דט"ז. כתב, ז"ל, ליכא הכא חזקה דגופה, דבשלמא כונס את הנערה שלא נישאת איכא חזקה דגופה דלא חיישי' שמא זינתה דבנות ישראל בחזקת כשרות הן עומדות, אבל במשנתינו אינו טוען בחזקת בתולה כנסתיך ונמצאת בעולה אלא בחזקת אלמנה נשאתיך או אלמנה מן הנשואין או שנכנסה לחופה ולא נבעלה, ואין בשתים אלו חזקה דגופה, שאין האשה עומדת בחזקת שלא נישאת מעולם ואין לך בה אלא רוב, אבל בחזקת שלא זינתה היא עומדת, עכ"ל.

ולמדנו ביאור ד' הרמב"ן מד' הגרע"א לעיל ד"י., ז"ל, והרמב"ן סתר דבריו מטעם דליכא חזקת הגוף דדלמא נכנסה לחופה ולא נבעלה, עכ"ל, והיינו דכיון דאף נכנסה לחופה ולא נבעלה כתובתה מנה, ונמצא דהא דאלמנה כתובתה מנה, אי"ז רק משום שבעולה היא, אלא מכח עצם הנישואין אין לה אלא מנה, הרי דכל שבאנו לדון אם בתולה היא או אלמנה, ליכא ע"ז חזקת הגוף כלל.

ומקור ד' הגרע"א לפרש כן בד' הרמב"ן, הוא ממש"כ הרמב"ן דטוען או אלמנה מן הנישואין "או נכנסה לחופה ולא נבעלה", וממה שהוצרך הרמב"ן להזכיר בזה להא דנכנסה לחופה ולא נבעלה, מבו' להדיא דכונתו דמה"ט הוא דלי"ב חזקה דגופא.

ט] והנה אמנם ל' הגרע"א הוא, דדילמא נכנסה לחופה ולא נבעלה, ול' זה משמע, דדוקא אם מספק"ל נמי שמא נכנסה לחופה ולא נבעלה, הוא דליכא בזה לחזקת הגוף, אך אם ודאי דלהצד שהיתה אלמנה נבעלה, שהיתה נשואה זמן רב, שפיר איכא בזה לחזקת הגוף, - אך נראה דודאי ל"ד הוא, דגם אם להצד שהיתה אלמנה נבעלה, מ"מ כיון דאין הפסד הכתובה רק מכח שנבעלה, אלא גם מכח עצם הנישואין, ל"מ ע"ז חזקת בתולה כלל, דאין מוכיחים הוכחות מכח החזקה.

וכ"ה מוכרח ממש"כ הרמב"ן, ז"ל, בחזקת אלמנה נשאתיך או אלמנה מן הנשואין או שנכנסה לחופה ולא נבעלה, ואין "בשתים אלו" חזקה דגופה, והרי דאף בטענת אלמנה מן הנישואין, ליכא חזקה דגופה, ולפ"ד הגרע"א בע"כ צל"פ בזה, דהגם דעל הנידון אם היא אלמנה מן הנישואין שנכנסה לחופה ונבעלה איכא חזקה דגופא, מ"מ כיון דעל הנידון אם היא אלמנה, ליכא חזקה דגופא, ל"מ בזה החזקה מידי, וכנ"ל.

אך באמת אי"ז כ"כ במשמעות ל' הרמב"ן, ומ' דגם כלפי הנידון אם היא אלמנה מן הנישואין שנכנסה לחופה ונבעלה, ליכא חזקה דגופא, - ומזה מ' דמכוון הרמב"ן הוא גם משום דהו"ל כחזקה העשוי' להשתנות, וכמו שפירשו כן כמה מרבוותא בד' הרמב"ן, וכ"כ הגרע"א גופי' בתשו' חדשות אהע"ז סימן י"א, - אך עכ"פ ודאי דמכוון הרמב"ן הוא גם להא דעל הנידון שמא נכנסה לחופה ולא נבעלה ליכא חזקה כלל, דאל"כ מ"ט הזכיר לזה כלל, וכנ"ל.

י] ומש"כ הרמב"ן שאין האשה עומדת בחזקת שלא נשאת מעולם, נראה בביאורו, דאף דחזקת הגוף דבתולה ל"מ על נידון זה שמא נכנסה לחופה, מ"מ הי' מקום לדון בזה משום חזקת פנוי', דלדינא דרוב וחזקה מועילין להוציא ממון, ל"ב בדוקא חזקת הגוף, ואף חזקת פנוי' מהני לזה, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דאין האשה בחזקת שלא נשאת מעולם.

והביאור בזה הוא, דל"מ חזקת פנוי' אלא בגונא דמספק"ל על זמן מסוים אם מקודשת היא, דבכה"ג מוקמינן לה בחזקת פנוי', אך בכה"ג דעכשיו ודאי פנוי' היא ובאנו לדון עלי' אם בתולה היא או אלמנה, ל"מ בזה חזקת פנוי' כלל, דאין האשה בחזקת שלא נשאת מעולם ולא היתה מעולם אשת איש.

יא] ואמנם צ"ע בזה בד' הגרע"א, דאם עיקר ד' הרמב"ן הם דלי"ב חזקת הגוף כלל כיון דאף נכנסה לחופה ולא נבעלה כתובתה מנה, א"כ מ"ט הוצרך לפרש דהא דבכונס את הנערה שלא נישאת איכא חזקה דגופה, הוא משום דלא חיישי' שמא זינתה דבנות ישראל בחזקת כשרות הן עומדות, ובחזקת שלא זינתה היא עומדת.

והיינו, דהניחא אי נימא דהא דבאלמנה נשאתיך ליכא חזקת הגוף, הוא משום שהיא עומדת לינשא, הרי דע"ז הוא שהוצרך הרמב"ן לפרש דמ"מ לגבי חשש זנות איכא חזקת הגוף, משום דבנות ישראל בחזקת כשרות הן עומדות, וע"כ הגם שהן עומדות ליעשות בעולות בנישואין, אכתי קיימא בהו חזקת בתולה לגבי זנות, אך לפמש"כ הגרע"א דהא דלי"ב חזקת הגוף, הוא משום דהפסד כתובתה הוא משום עצם הנישואין, וע"ז ליכא חזקה כלל, א"כ מ"ט הוצרך לפרש הא דלגבי חשש זנות איכא חזקת הגוף.

ונראה לפרש, דד' הרמב"ן לא קיימי כלל על מתניתין דמשארסתני נאנסתי, אלא על מתניתין דמוכ"ע אני, ובזה הוא דהוצרך הרמב"ן לפרש דהא דאית לה חזקה הוא משום דבנות ישראל בחזקת כשרות הן עומדות וה"ה עומדת בחזקת שלא זינתה, וזה כמש"כ בחי' הרמב"ן לקמן שם, דחזקתן דאינם דרוסות איש בלא בעל.

ומה שהוצרך הרמב"ן במלחמות שם לפרש בזה, הוא משום דהי' מקום לפרש דהא דבמוכ"ע איכא חזקה, הוא משום דה"ה בחזקת שכתובתה מאתים, וכמש"כ כן הרש"ש בסוגיין והביה"ל ח"ג סו"ס י"ז, ולפ"ז הרי דה"נ באלמנה נשאתיך איכא חזקה, דאף דגם נכנסה לחופה ולא נבעלה כתובתה מנה, מ"מ מוקמינן לה אחזקתה שכתובתה מאתים, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דהא דבמוכ"ע איכא חזקה, הוא רק משום דבנות ישראל בחזקת כשרות הן עומדות, וע"כ לגבי הספק אם בתולה היא או אלמנה ליכא חזקה כלל, וכמש"נ.

**ה**

יב] והנה בשטמ"ק לקמן שם כתב בשם שיטה ישנה דבאלמנה נשאתיך ליכא לא מיגו ולא חזקה, וטעמו בזה צ"ב, ועיי"ש שכתב דהא דמשני התם דעד כאן לא קאמר ר"ג אלא בברי ושמא, ולא משני דעד כאן לא קאמר ר"ג אלא בדאיכא מיגו או חזקה, הוא משום דעיקר טעמא דר"ג הוא משום הברי, דכל דמסייע לי' מיגו או חזקה, ה"ה נאמנת בברי, וע"כ ניח"ל לתלמודא לתרוצי טעמא משום ברי וברי וברי ושמא שהוא עיקר הטעם, עכ"ד.

והנה עד"ז קשיא גם לדעת הרמב"ן דבאלמנה נשאתיך ליכא חזקה, דא"כ מאי פריך לימא תנן סתמא דלא כר"ג ומשני דע"כ לא קאמר ר"ג אלא בברי ושמא, ולא משני דהתם דליכא חזקה לא אמר ר"ג,[[3]](#footnote-4) - ולדעתו אין לישב כמש"כ השטמ"ק דניח"ל לתלמודא לתרוצי משום ברי וברי וברי ושמא שהוא עיקר הטעם, שהרי לדעתו אדרבה עיקר הנאמנות היא משום החזקה, והברי ל"מ אלא להעמיד החזקה.

יג] וכבר עמד ע"ז הפנ"י לקמן שם, וכתב דבעכצ"ל לפ"ד הרמב"ן דהסוגיא שם אתיא כמ"ד דטעמא דר"ג הוא משום דברי ושמא ברי עדיף, וזהו דפריך דלימא תנן סתמא דלא כר"ג, ומשני דע"כ לא קאמר ר"ג אלא בברי ושמא, ועי' גם ביש"ש שם סו"ס א' שנקט כן בפשיטות דהגמ' שם קאי למ"ד דברי ושמא ברי עדיף.

ונתחדש לפ"ז, דמש"א דס"ד דכיון דרוב נשים בתולות נישאות כברי ושמא דמי, היינו דהו"ל כברי ושמא אף לדינא דברי ושמא ברי עדיף, - וזה דלא כמש"כ בברכ"ש סימן כ"ב דהא פשיטא דלא חשיב זה כברי ושמא לדינא דברי ושמא ברי עדיף, וכל הס"ד דחשיב כברי ושמא, הוא רק בדינא דברי ושמא וחזקת הגוף, עיי"ש בטעמו, וכמדומה דבלא"ה אין ד' הברכ"ש מתישבים לד' השיטה ישנה, דדינא דברי ושמא וחזקה הוא דהחזקה מסייע לברי ושמא, ובכה"ג ברי עדיף.

ולפ"ז ניחא מה שעמדנו לעיל סק"ז במש"א התם דאם יהא הבעל שמא תהא האשה נאמנת לדעת ר"ג, ולפ"ד הרמב"ן דטעמא דר"ג דנאמנת הוא משום דהטענת ברי מועלת להעמיד את החזקה, י"ל דהתם ל"ש כלל שתועיל הטענת ברי להעמיד את החזקה, וא"כ מ"ט היא נאמנת, - אך לפ"ד הפנ"י בדעת הרמב"ן, הרי מש"א התם דאם יהא הבעל שמא תהא האשה נאמנת, הוא כמ"ד דברי ושמא ברי עדיף, ואי"ז כלל משום החזקה, שהרי ליכא התם חזקה כלל, ושפיר י"ל דאף אם הי' חזקה שלא נשאת, ל"ה מהני טענתה להעמיד את החזקה, וכמש"נ.

יד] וצריך להוסיף בזה, דלכאו' ליכא למ"ד דטעמא דר"ג הוא משום דברי ושמא ברי עדיף, שהרי הוי ברי גרוע ושמא טוב, ובכה"ג ליכא למ"ד דברי עדיף, וכמש"כ התוס' והרמב"ן לעיל די"ב:, וא"כ היאך נימא דהגמ' לקמן אתיא כמ"ד דטעמא דר"ג הוא משום דברי ושמא ברי עדיף.

אך י"ל בזה, דלפ"מ דמשני הגמ' בסוגיין דהכא איכא מיגו, הרי דאף אי לא נימא דה"ה נאמנת מכח המיגו, והיינו משום דהוי מיגו דטענה מעולה, או משום דהוי מיגו להוציא, מ"מ ודאי מכח המיגו הו"ל כברי טוב, ולמ"ד דברי ושמא ברי עדיף, אף בכה"ג ברי עדיף.[[4]](#footnote-5)

והעירוני די"ל עוד בזה, דבד' הרמב"ן בסוגיין מבו' דשפיר ניח"ל למימר דהא דברי ושמא ברי עדיף הוא אף בברי גרוע ושמא טוב, ואך דבדעת שמואל אי"ז מתישב, עיי"ש, וא"כ שפיר י"ל דאיכא למ"ד דטעמא דר"ג הוא משום דברי ושמא ברי עדיף, - וכדרך זו צ"ל למש"נ בסימן י"ג (א) ענף ח' בדעת רש"י, דלדעת ר' יוחנן טעמא דר"ג הוא משום דברי ושמא ברי עדיף, ואף בדליכא סיוע דמיגו או דחזקה, ונת' כן גם בדעת הרמב"ן לקמן דט"ז. בתחילת דבריו, עיי"ש, ובע"כ היינו דס"ל דלר"ג ברי עדיף אף בברי גרוע ושמא טוב.

**ו**

טו] בעיקר מש"כ הרמב"ן דבאלמנה נשאתיך ליכא חזקה דגופא, הנה בד' רש"י לקמן שם מבו' להדיא לא כן, ז"ל, הבעל מהימן, ולא אמרינן הואיל ומספקא לן על יום נישואיה אם בתולה היתה אם בעולה, העמד אותה על חזקתה של קודם לכן ומתחילה בתולה היתה, עכ"ל, והרי להדיא דס"ל דגם כד מספק"ל אם בתולה היא או אלמנה, מוקמינן לה בחזקת הגוף דבתולה היתה.

ולא נתפרש לן הטעם בזה, דלכאו' ד' הרמב"ן מוכרחים הם, דכיון דאף נכנסה לחופה ולא נבעלה כתובתה מנה, ואין הפסד הכתובה מכח דבעולה היא, ליכא בזה חזקה כלל.

יג] ונראה לדון בזה, דהנה בטעם הא דבתולה מן הנישואין כתובתה מנה, נחלקו הראשונים, דבחי' הרמב"ן לעיל די"ב. כתב דהוא משום דבטל חינה ואין אדם רוצה ללקחה אלא בדמי בעולה, וכן הביא בחי' הרשב"א לעיל די"א. מירושלמי.

אך בפירש"י לעיל די"א. כתב, ז"ל, בתולה וכו' מן הנישואין, כגון שנכנסה לחופה ומת בעלה בחזקת שלא נבעלה, כתובתה מנה, אם ניסת לאחר סתם כתובתה מנה, דבחזקת בעולה קיימא משנכנסה לחופה, עכ"ל, ומשמעות דבריו דהא דכתובתה מנה הוא משום דהויא בחזקת בעולה, דאף דהעדים מעידים שלא נבעלה, מ"מ אין אדם סומך ע"ז, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י לעיל די"א:, דמה"ט אף אם נמצאת בעולה אי"ז מק"ט, שעליו לדעת שנבעלה, וע"כ אין לה אלא כתובה מנה.[[5]](#footnote-6)

ובשטמ"ק שם עמד ע"ד רש"י, וכתב לחדש לפ"ז, דכל הא דכתובתה מנה, הוא רק בשנשאת לאחר סתם, כל' רש"י, אך אם פירשה לו להדיא דעדיין בתולה היא ונשאה אדעתא דהכי ונמצא כדברי', כתובתה מאתים, - ונפ"מ עוד בזה, דכל הא דכתובתה מנה הוא רק כשנשאת לאחר, אך אם החזירה בעלה הראשון, שיודע הוא שלא נבעלה לו, כתובתה מאתים, ואף אם נשאה אחר, אם הי' הוא עצמו בחופתה הראשונה, ויודע שלא נסתרה, כתובתה מאתים.

יד] ולפ"ז יש מקום לדון, דאמנם להרמב"ן לטעמי' דהא דכתובתה מנה הוא משם דאבד חינה, הרי נמצא דכשנכנסה לחופה ונבעלה, איכא ב' טעמים דכתובתה מנה, חדא, משום דבעולה היא, ועוד, משום דאבד חינה בנישואין, וע"כ אף דכלפי הנידון אם בעולה היא איכא חזקת הגוף, מ"מ כלפי הנידון אם אבד חינה ליכא חזקת הגוף כלל, וזהו שכתב הרמב"ן דאין חזקת הגוף מועלת כלפי הנידון אם בתולה היא או אלמנה.

אך לרש"י לטעמי' דהא דכתובתה מנה הוא משום דהבעל חושש שבעולה היא, הרי נמצא דכל שנכנסה לחופה ונבעלה, ליכא ב' טעמים דכתובתה מנה, אלא כל הא דכתובתה מנה הוא משום דבעולה היא, ואך דגם אם באמת לא נבעלה, מ"מ כיון שאין הבעל סומך ע"ז, אין לה אלא כתובה מנה, ולפ"ז י"ל דהאמנם אם אמר הבעל שהיתה אלמנה שנכנסה לחופה ולא נבעלה, ודאי דליכא ע"ז חזקה כלל, אך כל שלפי טענת הבעל היתה נשואה מתחילה לאחר זמן מה, דלפי טענתו ודאי דבעולה היא, ונמצא דלפי טענתו הא דכתובתה מנה הוא משום דבעולה היא, וליכא טעם נוסף להפסידה, וע"כ שפיר מהני ע"ז חזקת הגוף דבתולה היא, ואכתי צ"ע בזה.

?שוב שמעתי מהגרא"א לדון לפרש בזה, דלפמש"כ רש"י דהא דאלמנה מן הנישואין כתובתה מנה הוא משום דבחזקת בתולה קיימא, י"ל דמכח החזקה אמרינן שלא נשאת, דכיון דאם נשאת כבר אינה בחזקת בתולה, הרי י"ל דמכח חזקת בתולה אמרינן דעדיין היא בחזקת בתולה, ולא אירע בה דבר המוציאה מחזקת בתולה, וכיון שנישואין מוציאין אותה מחזקת בתולה, מהניא החזקה למימר שלא נשאת, ודו"ק.

1. והנה בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שס"ט כתב, ז"ל, ומתניתין דהנושא את האשה, ודאי משמע לדעת גמרין, דאפי' להתיר את עצמה קאמר, דהא אמרינן טעמא משום דאית לה חזקה דגופא, וכיון דתלינן בחזקה דגופה אף גופה שרי, עכ"ל, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דאם הי' טעמא דר"ג משום דברי עדיף, ל"ה מועיל זה לענין להתיר את עצמה, אך כיון דטעמא דר"ג הוא משום החזקת הגוף, ול"ב להברי אלא להעמיד את החזקה, וכמש"כ הרמב"ן, ע"כ ה"ז מועיל אף לענין להתיר את עצמה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם כ"ז קשיא אם נפרש בד' הרמב"ן דהא דמהני הברי להעמיד חזקתה, היינו דהברי מסלק להריעותא, והדר הו"ל חזקתה כחזקה בלא ריעותא, וכ"נ בד' הברכ"ש ב"ב סימן כ"ז, - אך העירוני דמל' הרמב"ן דהברי הוא להעמיד חזקה ראשונה, אין מקור לכך, שהרי הרמב"ן כתב בתו"ד דבעלמא טענינן להעמיד חזקה דממונא, והתם אין המכוון דהטענינן מסלק הריעותא מהחזקת ממון, אלא היינו דהטענינן מהני לקיים את הדין שהחזקת ממון מורה עליו, וה"נ מתפרש מש"כ הרמב"ן דהברי מהני להעמיד חזקה הראשונה, דכיון דאיתרע חזקתה, אין לנו לילך אחר החזקה, אלא בצירוף טענת ברי המורה כפי החזקה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' חת"ס שם שכתב, דס"ד דכ"ה דר"ג אזיל בתר חזקה בברי ושמא, ה"נ אזלינן בתר רוב, וכתב לחדש עוד דס"ד דכיון דרוב עדיף מחזקה, ה"ז מועיל אף בברי וברי, ועי' גם בחזו"א סימן פ"ב סקכ"ה שנראה שפירש כן.

   ויש שפירשו בע"א, דאף דבההיא דאלמנה נשאתיך ליכא חזקת בתולה, מ"מ מכח הא דרוב נשים בתולות נשאות, איכא חזקה הבאה מכח רוב שהיתה בתולה בשעת הנישואין, וזהו דפריך דלימא תנן סתמא דלא כר"ג.

   אך כמדומה דאי"ז מתישב, דעד כאן לא מצינו דמהניא חזקה הבאה מכח רוב, אלא כשבאנו להסתפק מכח שנמצא עכשיו ריעותא, ובזה הוא דאמרינן דכלפי הזמן שקודם מציאת הריעותא, איכא חזקה הבאה מכח רוב, ול"מ הריעותא לבטל לחזקה זו, ונחלקו הראשונים אם סוף דינא הוא מדין רוב או מדין חזקה, ונת' במק"א, אך הכא דעיקר הספק הוא על הזמן שנשאת, אם היתה בתולה או אלמנה, אי"ז אלא רוב בעלמא, ולי"ב חזקה הבאה מכח רוב.

   ועוד, דאף אי נימא דמ"מ כל שבשעת מעשה החזקנו כן מכח הרוב, ע"כ אף שאח"כ נולד ספק על שעה זו, איכא בזה לחזקה הבאה מכח רוב, מ"מ הכא דבשעה שנשאת הי' ידוע אם בתולה היא או אלמנה, ולא נתברר לנו כלל שהיתה מוחזקת לפנינו כבתולה, ודאי דאין מקום כלל לדון מדינא דחזקה הבאה מכח רוב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומכבר שמעתי מהגרא"א לדמות ד"ז, למש"כ התוס' הרא"ש בר"פ הבית והעלי', דהתם שהאבנים קצת מסומנות וזה מסייע לברי אליבא דרב יהודה דבסיוע כ"ד אנו מחזיקים הבריא, והרי דאף היכא דהברי ושמא מצ"ע הוו ברי גרוע ושמא טוב, מ"מ כל דאיכא סיוע לברי, הו"ל כברי טוב, וה"נ הכא דכוותה, - ופירש בזה לישנא דגמ' בסוגיין דאמר לך ר"נ אנא דאמרי אפי' כר"ג וכו', ולא אמרינן דאמר לך רב הונא אנא דאמרי אפי' כר' יהושע, ושאני הכא דהוי ברי גרוע ושמא טוב, והיינו דלפ"מ דמשני דאיכא הכא מיגו, ודאי דמהני סיוע המיגו לכו"ע לחשבו כברי טוב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובתוס' הגרע"א לקמן פ"ג אות מ"ג כתב בתו"ד, ז"ל, דהתם הטעם דהוא נושא אותה בחזקת בעולה, דאף דהעדים מעידים אותה שלא נבעלה, מ"מ חושב דלשבחה אומרים כן, כמש"כ התוס', וכיון דהוא נושא אותה בחזקת בעולה לא תיקנו לה כתובה רק מנה, עכ"ל.

   ולכאו' יל"פ עוד בזה, דעיקר חיוב כתובה הוא כפי שבנ"א מתרצים ליתן בדמי', כל' הרמב"ן לעיל די"ב., וכיון שבנ"א הלוקחין אשה שנתאלמנה חוששין שנבעלה, ואין מתרצים ליתן בה אלא כדמי בעולה, ע"כ אין לה אלא כתובת בעולה, - ומקור לזה הוא ממש"כ השטמ"ק דכל שפירשה לו שעדיין בתולה היא ונשאה ע"ד זה כתובתה מאתים, והיינו משום דבכה"ג הוי הסכם המקח שביניהם על בתולה, וע"כ יש עליו ליתן לה כתובה מאתים, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)