60 תתאה גבר ב - בדין חם וצונן הנוגעין זב_ז
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ב' כ"ב אדר ב' תשע"ד

**א**

א] כתב באו"ה כלל כ"ג דין ג', ז"ל, ודווקא בשניהם חמין, אבל אם אחד מהן צונן בין האיסור בין ההיתר ושוכבת זו בצד זו ה"ל חם בצונן ובקליפה סגי, עכ"ל, וכ"כ בהגהות שערי דורא סימן כ"ג אות א', וכ"כ הרמ"א בתורת חטאת כלל כ"ג דין ב', וביו"ד סימן ק"ה ס"ג.

והמהרש"ל בחולין פ"ח סימן ע' נחלק ע"ז, ז"ל, והיכא שהאיסור וההיתר נוגעים זה בזה דלא הוי שם לא עילאה ולא תתאה, נ"ל פשוט דדינו כמו טהור מלוח וטמא תפל, בפרט לפי טעם הסמ"ק שחילק בין חום שע"י אש דאמרינן תתאה גבר, ובין חום ע"י מליחה דאמרינן טמא מלוח כו', נמצא היכא שאין אחד גובר על חבירו, שדינו כמליחה וכו', ועי' להלן סקט"ו שהבאנו ד' הר"פ בהגה' סמ"ק, מ"מ סברתי חזקה וישרה בעיני לכל הפחות להחמיר באיסור חם והיתר קר שמונחים זא"ז לאסור בכולו, אכן אם ההיתר הוא חם והאיסור קר שמונחים זא"ז לא סמכתי אסברתי, לדמות לטהור מליח ולטמא תפל להתיר אפי' בלא קליפה, אלא מחמיר אני כדברי הרשב"א להצריך קליפה,[[1]](#footnote-2) עכ"ל.

ב] ומצאתי בעזה"י דברים מפורשים בזה, בד' ר"י שהובאו בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת סימן י"ד, ז"ל, מעשה בא לפני רבי בחלב צונן שנמצא על דגים מלוחים וכו', והתיר רבי משום טהור מליח טמא תפל וכו', ור"ש ב"ר שמחה הי' ר"ל דטהור מליח וטמא תפל מותר, זהו דוקא כשזה בצד זה, אבל זע"ז יהא אסור מטעם תתאה גבר ועילאה גבר דכדי קליפה צריך לכל הפחות,[[2]](#footnote-3) ורבי השיב דלאו מילתא היא, דבמליח ה"ה כרותח לא שייך כלל תתאה גבר ועילאה גבר, דאטו מי שייך למימר שהעליון מיקר התחתון או התחתון מיקר העליון, זהו שיבוש גדול, והלא (בליעת) [פליטת] המליח אינו מכח חמימות שיש במלוח, אלא שכח המלח דוחקו (לבלוע) [לפלוט], ואין חילוק בין זה בצד זה, וכיון דשרי בטהור מליח וטמא תפל, יש להתירו בכל ענין, דע"כ טעמא משום דאין כח במליח לבלוע התפל, ולדבריו יש להתיר כשאיסור והיתר חם וצונן זה בצד זה כיון שאין כח לבלוע זה אצל זה, וזה אינו כי בכל התלמוד אסור הוא, ועוד ק"ו, כשהאיסור חם על היתר צונן אמרינן לשמואל אע"ג דתתאה גבר וכח התחתון עדיף, אפ"ה אדמיקר לי' בלע וצריך קליפה, וכ"ש כשזה אצל זה שאין כח ההיתר גובר האיסור שיצטרך קליפה, והוא הי' אומר שיש חילוק, דהתם כשזע"ז נהי דתתאה גבר מ"מ כח כובד העליון דחיק להו ובלעי, אבל כשזה בצד זה לא בלע כלל האי מהאי, ולאו מילתא היא, דהיכן מצינו חילוק בתתאה ועילאה גבר בין מכביד ובין שאינו מכביד, אלו טעמים שאין בהן ממש, ומה כובד יש בנפל מרוטבו על החרס, ולדבריו שמחמת הכובד מחמם יותר, כמו"כ מקרר יותר הצונן את החם ומקרר יותר העליונה צונן את התתאה, אם הכובד גורם יותר מכשהם זה בצד זה וכו', וראי' גדולה יש, שהתלמוד מתיר טהור מליח וטמא תפל, ונגיעת חם וצונן בכה"ג הי' הטהור נאסר, ועוד שהטעם דתתאה גבר משום איקורי ואחומי, ופשיטא אין לומר שיגרע כח המליח כו' כשיהא על דבר צונן כל היום וכו' יותר מכשיהא על בשר מליח, עכ"ל.

והנה מבו' להדיא בד' ר"י, דבאיסור חם והיתר צונן הנוגעין זב"ז סגי בקליפה, וכמש"כ דכשזה אצל זה שאין כח ההיתר גובר האיסור שיצטרך קליפה, וממש"כ שאין כח ההיתר גובר האיסור, מבו' דאיירי באיסור חם והיתר צונן, וכ"נ גם ממש"כ לעיל מינה דלדבריו יש להתיר כשאיסור והיתר חם וצונן זה בצד זה, ומ' דהאיסור חם וההיתר צונן, ולדעת הר"ש א"צ אף קליפה, משום דא"צ קליפה אלא בעליון ותחתון, משום דכובד העליון דחיק להו ובלעי, ול"ד להא דטמא מליח וטהור תפל, דהטהור אסור, וזה כד' הרמ"א.

ואמנם לא נתפרש בדבריהם הטעם בזה, דלכאו' עכ"פ לדעת הר"ש דמדמה חם דצלי לחם דמליח, הרי בדין דכ"ה דבחם דמליח אסרינן בטמא מליח וטהור תפל, ה"נ בחם דצלי יש לאסור בטמא חם וטהור צונן.

ג] ובס' יד יהודה סימן ס"ט סקע"א פירש הטעם בזה, דהא דטמא מליח וטהור תפל אסור, הוא משום שהמליח עומד בחומו, שהרי אינו מתקרר מחמת דבר אחר, וע"כ אף הוא מחממו להתפל לענין שיבלע, אך לא סגי בחום זה לענין שיפלוט התפל, וכמש"כ כן הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א, ומשא"כ בטמא חם וטהור צונן, כיון שהטמא החם הולך ומתקרר, אינו מחמם להטהור שבצידו כלל, וע"כ אינו בולע ממנו.

ד] ונראה דיל"פ עוד בזה, דשאני מליח שהוא פולט מעצמו, ומשא"כ דבר חם דאינו פולט מעצמו אלא מכח שהחם שבצידו מושך ממנו, וכמש"נ בסימן א' ענף ב' דמה"ט דעת הרי"ד והמאירי דבשר חם שנפל לתוך חלב צונן, אין הבשר פולט כלל לתוך החלב, וע"כ בטמא חם וטהור צונן, לא אסרינן, משום דהטמא החם אינו פולט כלל, ומשא"כ בטמא מליח וטהור תפל, דהטמא המליח פולט ופליטתו חשובה כרותח, ע"כ ה"ז נבלע בטהור התפל.

אמנם לדרך זו נמצא, דכל הא דשרינן בנוגעין זב"ז, הוא רק בשניהם יבשים, אך איסור לח חם הנוגע בהיתר יבש צונן, ה"ה נבלע בו, - וה"נ היתר חם יבש הנוגע באיסור לח צונן, ה"ה בולע ממנו, דומיא דמליחה שכתב בסה"ת דטהור מליח וטמא לח תפל, נאסר הטהור, וכ"כ הרמ"א בסימן צ"א, - ואמנם בסתימת ד' הרמ"א נראה דאף בהני גווני שרי, וצ"ע.

ה] ונראה עוד בזה, דהנה בחי' הרמב"ן בחולין דקי"ב: כתב, ז"ל, ואע"ג דאמרינן בפסחים בשר רותח שנפל לתוך חלב רותח וכן צונן לתוך חם אסור, וחם לתוך צונן בקליפה מותר, והכא בין שטמא עליון או תחתון, טמא מליח שהוא פולט לתוך טהור תפל חם לתוך צונן הוא שזה פולט וזה בולע, ואמאי קתני אסור לגמרי, עכ"ל.

ובחי' הר"ן שם כתב ע"ז, ז"ל, ואיני מבין דבריו, דהיכי קאמר דאפילו טמא מליח תחתון הו"ל חם לתוך צונן מתוך שזה פולט וזה בולע, דאי הכי צונן לתוך חם דמסקינן בפסחים דאסור משום דתתאה גבר, נימא אדרבה חם לתוך צונן הוה, לפי שעל הצונן אנו דנין מחמת מה שנבלע בו מחמת פליטת האסור החם, עכ"ל.

ונראה לדון בדעת הרמב"ן, דהא דבצונן לתוך חם, אמרינן דתתאה גבר, ולא אמרינן דפליטת האיסור הבאה להיתר הויא כחם לתוך צונן, הוא משום דהתם הרי החם מחמם את הצונן העילאה עצמו, וע"כ ממילא דפליטת האיסור הבאה לתוכו, הו"ל כחם לתוך חם, שהרי אף ההיתר העילאה חשיב כחם, (ואף אם אם בפועל עדיין לא נתחמם, מ"מ כבר אין בכחו לצנן את פליטת האיסור הבאה לתוכו), ומשא"כ במליח ותפל י"ל דפשיטא לי' להרמב"ן דל"ש למימר בזה דהתחתון המליח יחמם את הטהור התפל, שהרי אין התפל נעשה כמליח, דה"ה נאכל מחמת מלחו, וכמש"כ כמה מקמאי, ויל"פ כן גם בד' הרמב"ן שם לעיל מינה, ע"כ שפיר י"ל דפליטת המליח התחתון הבאה לתפל העליון, חשיבא כחם לתוך צונן, ואף שהוא בא מתחתיו, מ"מ כיון שפליטת הטמא הולכת את הטהור, חשיבא כעילאה, וכמש"כ הרשב"א, כיון דהתפל העליון אינו מתחמם מחמת התחתון, וחשיב אכתי כתפל.

ולפ"ז י"ל דה"נ הוא באיסור חם והיתר צונן הנוגעין זב"ז, דכיון שאין א' גובר על חבירו ומחממו, תו ממילא דפליטת האיסור החם הבאה אל ההיתר, חשיבא כחם לתוך צונן, ואמרינן בזה תתאה גבר, וע"כ אינה אוסרת אלא כדי קליפה, ומשא"כ בטמא מליח וטהור תפל, דאף דפליטת המליח הבאה לתוך התפל הויא כחם לתוך צונן, מ"מ ה"ה אוסרתו, דבמליחה לא אמרינן דתתאה גבר, (והרמב"ן שם כתב טעם אחר בזה, ונת' במק"א, ואכמ"ל), ודו"ק.

**ב**

ו] בעיקר מש"כ היד יהודה, דהא דטמא מליח וטהור תפל אסור, הוא משום דהמליח מחממו להתפל, יש להביא מקור לזה מד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א ב., ז"ל, בשהי' טהור מליח וטמא תפל, דכל שהוא מליח פולט ומבליע את חברו ואינו מחממו כ"כ שיהא פולט אלא מעט, ואיידי דמטריד הוא לפלוט אינו בולע אותה פליטה המועטת שחבירו פולט, וי"ל נמי שחבירו נמי אינו חם כל כך שיהא פולט כלל, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ומבו' בד' הרשב"א דפשיטא לי' דהמליח מחמם את התפל, אלא שאינו מחממו כ"כ, וע"כ אינו פולט אלא מעט, או דאינו פולט כלל, ונראה ברור דמקור ד' הרשב"א לזה, הוא משום דפשיטא לי' דצונן גמור אינו בולע כלל, אף מדבר חם, וע"כ מהא דבטמא מליח וטהור תפל אסור, יש ללמוד דבכח הטמא המליח לחמם את הטהור התפל, וז"ב.

ועיקר הך מילתא דצונן אינו בולע אף מדבר חם, מצינו כן גם בד' הרשב"א בחולין דקי"ב:, ז"ל, דלא גרע מחם לתוך צונן אליבא דשמואל דאמר תתאה גבר ואפ"ה אסיקנא בפסחים דקליפה בעי, ומהאי טעמא אמרינן לה דאע"ג דתתאה גבר ותתאה לא הדר רותח מחמת רתיחת העליון, מ"מ אדמקרר לי' תתאה לעילאה "אזיל עילאה ומחמם לי' לתתאה", והילכך בעי תתאה קליפה, אלמא כל חם קצת בולע כדי קליפה וכו', עכ"ל, והרי דאלמלי דהי' התתאה מתחמם, ל"ה בולע מן האיסור החם.[[4]](#footnote-5)

ז] ויש להוסיף, דבד' הרשב"א אלו מדוקדק, דלא הוצרך להא דאזיל עילאה ומחמם לי' לתתאה, רק לענין הא דהתתאה טעון קליפה, אך בהא דהעילאה טעון קליפה, מ' דא"צ לזה, ויש להוסיף, שהרי עיקר מש"כ הרשב"א דאף התתאה צריך קליפה, לא נתפרש להדיא בגמ', וכמו שעמד ע"ז השפ"א בפסחים דע"ו., וע"כ ודאי דממה שהביא הרשב"א רק מהא דהתתאה טעון קליפה, יש ללמוד דלהא דהעילאה טעון קליפה ל"ב להא דהוא מחמם את התתאה.

וזה מתפרש היטב למש"נ בסימן ד' ענף ב' מד' הרשב"א בחולין דקי"ג. דבשר חם מפליט את חבירו אף שאינו מחממו, וכ"נ גם בסה"ת סימן ס"ג, וע"כ שפיר בולע העילאה החם מן התתאה הצונן, אף בלא שהוא מחממו.[[5]](#footnote-6)

ועי' בסימן א' סקי"ב שנת' כן בדעת הרי"ד, דחם מפליט את חבירו אע"פ שאינו מחממו, וצונן אינו מפליט את החם, ושם סקי"ג נת' כן גם בד' הרשב"א בתוה"ב בדעת רשב"ם, והדברים מתאימים עם מש"נ כאן מד' הרשב"א.

ח] ואם כנים הדברים, נמצא דבחום האור, הוי הדין להיפך מבמליחה, דבמליחה הדין הוא דהמליח מבליע בתפל, ואינו מפליט מן התפל, ובחום האור הדין הוא, דהחם מפליט מן הצונן, ואינו מבליע בצונן.

והא דחמור מליחה מחום האור, דמליח מבליע בתפל וחם אינו מבליע בצונן, הוא מתפרש כא' מן הדרכים שנת' לעיל ענף א', - ויש להוסיף, דלפ"מ שצידד הרשב"א דגם במליחה, כל הא דהמליח אוסר את התפל, הוא בדהוי המליח תתאה, הרי דאין חמור דין מליחה מדין חום האור כלל.

ולפ"ז נראה, דבחם וצונן הנוגעים זב"ז, אם החם הוא האיסור, אינו אוסר את הצונן, ואם הצונן הוא האיסור, ה"ה אוסר את החם, וזה להיפך מד' המהרש"ל.

והנה אמנם נת' בסימן ד' שם, די"ל דכל מש"כ סה"ת והרשב"א דחם מפליט מן הצונן, הוא רק מכח שהוא גובר עליו, אך כשאינו גובר עליו, אינו מפליט ממנו, ולפ"ז בשניהם נוגעין זב"ז, לא יאסור הצונן את החם.

אך לפמש"נ לדקדק מד' הרשב"א דלהא דהעילאה החם בולע כדי קליפה, ל"ב להא דהוא מחמם את התחתון, הרי מבו' דאף דאין העילאה גובר כלל על התתאה, מ"מ הוא בולע ממנו, ולפ"ז הרי בדין דאף כשהן נוגעין זב"ז, בולע החם מן הצונן, וצ"ע בזה.

**ג**

ט] אמנם הנה בחי' הרמב"ן בחולין דק"ח: כתב, ז"ל, ויש לפרש דרך אחרת ולומר דהא דאמרינן כגון שנפל לתוך יורה רותחת הכי קאמר, לאו כדקס"ד בבשר שנפל ליורה של חלב ונתן על האור ונתבשלו, אלא בשנפל כזית בשר צונן ליורה של חלב שהעבירוה מעל גבי האור והיא רותחת דהיא כלי ראשון ומבלע בלע מן החלב שהוא רותח מפלט לא פליט דבשר צונן הוא, ולא מבעיא לרב דהא אמר עילאה גבר דלא פליט כלום, ובשר גופי' בדין הוא דסגי לי' בקליפה אלא כיון דכזית מועט הוא כולי' מיבלע דכולי' כדי קליפה הוא ואסור, אלא אפי' למ"ד תתאה גבר לא פלטה עד דחיימא לי' מיחם וכו', עכ"ל, וכ"ה בקצרה בחי' הריטב"א שם,

ובפשוטו מבו' מדבריו, דבהא דתתאה גבר הדין חלוק, דהא דהעילאה בולע מן התתאה, הוא אף קודם שנתחמם, אך הא דהעילאה פולט, הוא רק אחר שנתחמם, אך עיי"ש בחי' הריטב"א בסו"ד דנראה דלאו כללא הוא, וצ"ע.

וכפי הנראה דהטעם בזה הוא, דכ"ה דבחום דמליח חזינן, דכל דאיכא מליח ותפל, אף שלא נתחמם התפל, ה"ה בולע את פליטת המליח החמה, אך אינו מפליט כלל, הרי דה"נ הוא בחום האש, דכל דאיכא חם וצונן, בולע הצונן מן החם אף שלא נתחמם כלל, ואינו מפליט אלא כשנתחמם, ועמש"נ להלן סקט"ו דכ"ה להדיא בד' ר"פ בהגה' סמ"ק, - ולפ"ז מבו' מד' הרמב"ן, דצונן בולע מן החם, ודלא כמש"נ מד' הרשב"א, אך יש לדחות, דאין מכוון הרמב"ן שלא נתחמם הצונן כלל, אלא שלא נתחמם חום גמור, וסגי בחום זה כדי שיבלע מן הצונן, אך לא סגי בזה כדי שיפליט, וכמש"כ כן הרשב"א במליח ותפל.

י] והנה הרמב"ן בחולין דקי"ב: כתב דהא דבטמא מליח וטהור תפל אסרינן, אף דלעולם המליח חשיב כעילאה, הוא משום הטיפות המלוחות וכו', והר"ן בחי' תמה ע"ז דבכל עילאה ותתאה נימא הכי, ועמש"נ לדון בזה בסימן ד' סקל"ב.

ולכאו' הי' מקום לפרש בד' הרמב"ן, דלעולם הוה פשיט"ל כמש"כ הר"ן בסו"ד והר"פ בהגהת סמ"ק, דבמליח ל"מ כלל הא דתתאה גבר לצנן את העליון, והיינו או כמש"כ הר"ן דהו"ל כע"ג האש, או כמש"כ ר"פ דבמליח ל"ש כלל לבטל לתורת הרותח שבו, וכעי"ז בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז סימן י"ד בשם ר"י, ואך דס"ל דצונן אינו בולע איסור חם, וזהו דקשיא לי', דאף דהטמא המליח העילאה אינו בטל מתורת מליח, מ"מ כיון דתתאה גבר, הרי דאין ההיתר התפל נעשה כמלוח, וא"כ היאך נבלע האיסור בתוכו, וע"ז כתב דמחמת רוב הטיפות המלוחות ה"ה נעשה כמליח לענין לבלוע את האיסור.

ולפ"ז ניחא קו' הר"ן, דכ"ז הוא דוקא בטמא מליח וטהור תפל, דל"מ הטהור התפל לבטל לתורת רותח דהטמא המליח, אך באיסור חם והיתר צונן, דתתאה גבר והוא מקרר את האיסור העליון החם, ל"ש למימר דאיכא רוב טיפות רותחות, שהרי העילאה עצמו נתקרר, וליכא טיפות רותחות כלל, ודו"ק.

יא] ובדעת הר"ן שהק' ע"ד הרמב"ן ולא ניח"ל לישב כן, י"ל דהוא משום דס"ל דצונן בולע מן החם, וי"ל דמפרש כן להא דאדמיקר לי' בלע, והוא למשמעות דבריו בפי' הרי"ף בחולין (מא: מדפי הרי"ף) דמפרש דחם לתוך צונן, איירי בדבר צלול, וכמו שדקדק המאירי מלישנא דחם "לתוך" צונן, (וזהו שנחלק ע"ד הרא"ה וכתב דה"ז אוסר בכולו), ולפ"ז י"ל דזהו מש"א דאדמיקר לי' בלע, דאף דאין בכח העילאה לחמם את התתאה, מ"מ ה"ה נבלע בו, משום דחם נבלע בצונן, - וע"כ ס"ל דאי נימא דבמליח ליכא לדינא דתתאה גבר לבטל תורת רותח דהמליח, וכמש"כ הר"ן בסו"ד, תו ניחא הא דהטהור התפל נאסר ול"ב למש"כ הרמב"ן דאיכא ריבוי טיפות רותחות, וע"כ פירש הר"ן בד' הרמב"ן, דעיקר הא דליכא לדינא דתתאה גבר במליחה, הוא משום ריבוי הטיפות הרותחות, וע"ז תמה דמ"ש מכל עילאה ותתאה דלא אמרינן כן.

יב] אמנם הנה לפמש"נ מד' הרמב"ן בדק"ח:, דקודם שנתחמם העילאה, ה"ה בולע מן התתאה, ואינו מפליט, הרי מבו' לכאו' דצונן בולע מן החם, ולפ"ז הרי אין לפרש בד' הרמב"ן בדקי"ב: כמש"נ, אך אי נימא דמכוון הרמב"ן שם הוא ע"ד ד' הרשב"א, דנתחמם דהא דהעילאה בולע מן התתאה, הוא משום שנתחמם מעט, ניחא.

**ד**

יג] ובעיקר מש"נ פלוגתת הרמב"ן והרשב"א, דדעת הרמב"ן דחם אינו מפליט מן הצונן, ודעת הרשב"א דחם מפליט מן הצונן, מצינו דאזלי לטעמייהו בזה.

דהנה בחי' הרשב"א בחולין דקי"ג. בסו"ד צידד, דגם במליחה אמרינן דעילאה גבר או דתתאה גבר, וע"כ למ"ד דעילאה גבר אם הי' טהור מליח למעלה וטמא תפל למטה, ה"ז אסור, וה"נ למ"ד דתתאה גבר, אם הי' טהור מליח למטה וטמא תפל למעלה, ה"ז אסור, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א ב:, עיי"ש, אך בתוה"ב הקצר שם נקט דבכה"ג לא אמרינן דתתאה גבר לאסור.

אך בחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, וטהור מליח וטמא תפל מותר, וטעמא דמלתא משום שאין במליח כדי להפליט הטמא התפל, שהרי אינו מליח כרותח אלא בשאינו נאכל מחמת מלחו והאי אע"פ שנוגע במליח טהור צונן גמור הוא, עכ"ל, ומ' דכונתו דמה"ט אף אם הוי הטהור המליח תתאה והטמא התפל עילאה, אין הטהור נאסר, ולא אמרינן דתתאה גבר, משום דאין הטמא התפל נעשה כמליח שאינו נאכל מחמת מלחו.

ומצאנו הדברים מבוארים כן בד' הראב"ד בתשו' סימן ע"ה, ז"ל, ואם ישאל שואל כיון דכמכא רותח הרי בר יונה דנפל לגוי' אף על פי שהוא נאכל מחמת מלחו היכי סגי לי' בהדחה והלא צונן שנפל לתוך חם אסור לגמרי דאפילו בקליפה לא סגי דתתאה גבר יש לומר דלא דמי דהתם חמימותא חומי קא מוחים לי' חם לצונן והו"ל שניהם חמין, אבל לענין מליחה כל מה דהוי מליח הרבה שלא יהא נאכל מחמת מלחו בהדחה סגי לי', עכ"ל, והובאו ד' הראב"ד בס' המאורות בחולין שם.

יד] ונראה פשוט דאזלי הרמב"ן והרשב"א לטעמייהו, דהרמב"ן לטעמי' דאין חם מפליט מן הצונן, וכל הא דלמ"ד דתתאה גבר אם נפל איסור צונן על היתר חם ה"ה אוסרו, הוא משום דה"ה מחממו, הרי ממילא דבטמא תפל שנפל על טהור מליח, שאין הטמא נעשה כמליח, שהרי הוא נאכל מחמת מלחו, אינו אוסר את הטהור.

אך הרשב"א לטעמי' דחם מפליט מן הצונן, ע"כ ס"ל די"ל דכ"ה דבחום האור אם נפל איסור צונן על היתר חם, ה"ה אוסרו, אף בלא שנתחמם האיסור, אלא משום דבכח ההיתר החם להפליט מן האיסור הצונן, הרי דשפיר י"ל דה"נ הוא במליח, דאם נפל טמא תפל על טהור מליח, מפליט הטהור המליח מן הטמא התפל, וע"כ הוא נאסר, והרי בתחילת דבריו שכתב הרשב"א דבמליח אי"ז נאסר בכה"ג, הוצרך לחלק בין חום האור לחום מליח דבחום מליח אין לו כח להפליט את חבירו, וזהו דמסיק הרשב"א דאי נימא דשוה דין מליח לדין חום האור, הרי דיש לאסור כה"ג אף במליח, וז"פ.

טו] ובאמת דמש"נ בד' הרמב"ן, הנה הדברים מבוארים כן בטעמם בד' ר"פ בהגה' סמ"ק מ' ר"ה, ז"ל, נקוט האי כללא בידך דלעולם אין האיסור נפלט ונבלע בהיתר אא"כ יש בו כח באיסור עצמו או מחמת מליחה או מחמת חמימות האור, אך בזה יש חילוק בין מחמת האור למחמת מליחה דמחמת האור אותו שהוא גבר מרתיח חבירו או מצנן חבירו, כי כן הוא דרך תולדות האור, אבל מחמת מליחה, אין כח באותו שהוא תפל לבטל כח המליחה, וכן אין כח במליחה לעשות התפל מליח וכו', וכן המליח אין שם מליח עליו להיות כרותח עד שימלחנו מב' צדדים וכו', והשתא ניחא כולה מילתא, דגבי מחמת האור אזלינן בתר תתאה אפילו תתאה היתר, משום דתתאה גבר א"כ התתאה מרתיח ומחמם את העליון, והו"ל חם לתוך חם דאוסר את הכל, אבל אי תתאה צונן ועילאה חם אפילו אם עילאה חם הוא האיסור, מכל מקום מותר ההיתר רק כדי קליפה, משום דתתאה שהוא צונן גבר ומצנן את העליון שהוא האיסור ומבטלו מחמימותו והו"ל איסור צונן ולכך אין האיסור יכול ליבלע בהיתר וכו', אבל לענין מליחה שאין זה מבטל את זה כדפרי', הלכך לא אזלינן כלל בתר תתאה, אלא בתר האיסור, ואם האיסור מליח אוסר את ההיתר לא שנא עילאה ולא שנא תתאה, אבל אם האיסור תפל, אף כי הטהור מליח וגם הוא תתאה מ"מ מותר ההיתר, כיון שהטמא תפל, והטהור תתאה שהוא מלוח אינו יכול לעשותו מליח כדפרי', ולכך טמא תפל וטהור מליח מותר, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' ר"פ, דחם נבלע בצונן אף כשאין מחממו, אך אינו מפליט מן הצונן, אא"כ נתחמם, וע"כ הא דעילאה צונן ותחתון חם אוסר העילאה את התתאה, הוא רק משום שנתחמם העילאה, ומאידך הא דבעילאה חם ותחתון צונן אין אוסר העילאה את התתאה, הוא רק משום שנצטנן העילאה, - וע"כ נמי במליחה דאין המליח מחמם את התפל, כיון שאינו נעשה מליח, וגם אין התפל מצנן את המליח, ע"כ אם האיסור הוא מליח ה"ה אוסר את ההיתר התפל, ואם האיסור הוא תפל, אינו אוסר את ההיתר המליח.

והמהרש"ל בפ' כל הבשר סימן ע' למד מד' ר"פ, דחם וצונן הנוגעין זב"ז, וליכא עילאה ותתאה, אם החם הוא האיסור ה"ה אוסר את ההיתר הצונן, ואם החם הוא ההיתר, אינו נאסר מן האיסור הצונן, ונת' בזה לעיל ענף א'.

טז] ובעיקר הדברים יש להוסיף, דהנה ל' הטור בסימן ק"ה ס"ג, נפל וכו' אפי' איסור צונן לתוך היתר חם הכל אסור דתתאה גבר "אע"פ שהתחתון היתר" כיון שהוא חם גובר על העליון ומחממו עד שמפליט בתחתון, "כ"ש אם התחתון החם איסור" שיותר נקל לו להפליט איסור בעליון, אבל אם העליון חם והתחתון צונן אז אינו אוסר כולו "אפי' אם העליון החם איסור", שהתחתון גובר על העליון ומצננו עד שאינו מפליט איסורו בכל התחתון וכו', "וכ"ש אם העליון שהוא חם היתר" וכו', עכ"ל, וכ"ה בקצרה בל' השו"ע שם.

ומבו' להדיא בד' הטוש"ע כמש"נ מד' ר"פ, דכשהאיסור חם וההיתר צונן, ה"ה מבליע בהיתר אף בלא שהוא מחממו, וכל הא דכשהעליון החם הוא איסור אינו אוסר את התתאה הצונן, הוא משום דהתתאה גובר עליו ומצננו, ומשא"כ כשהעליון החם הוא היתר, דאינו נאסר מן התחתון הצונן, אף בלא הא דהתחתון מצננו, - ומאידך כשהאיסור צונן וההיתר חם, אין ההיתר בולע כלל מן האיסור, וכל הא דכשהתחתון החם הוא היתר ה"ה בולע מן העליון הצונן, הוא משום דהוא מחממו עד שהוא מפליט בתחתון, ומשא"כ כשהתחתון החם הוא איסור, דה"ה אוסר את העליון, אף בלא שהוא מחממו.

ואמנם מ' מד' הטור, דכל הא דבעינן להא דהתחתון החם מחמם את העליון, הוא רק בדהעליון הוא חתיכה, דבכה"ג הוא דאמרינן דכל הא דהעליון "פולט", הוא רק משום שנתחמם ע"י התחתון, אך בגונא דהעליון הוא צלול, נראה דה"ה נבלע בתחתון החם אף בלא הא דהתחתון מחממו.

1. צ"ב דמ"ט נקט המהרש"ל דלפי דבריו אם ההיתר חם והאיסור קר א"צ אפי' קליפה, ומה גרע זה מהיכא דתתאה צונן ועילאה חם, דאף דתתאה גבר, מ"מ ה"ה טעון קליפה, וכבר עמדו ע"ז הגרע"א בגל' הפמ"ג בסימן ק"ה, והיד יהודה בסימן ס"ט סקע"א, ועיי"ש ביד יהודה שכתב דצ"ל בזה, דבעילאה חם ותתאה צונן, כיון שהוא מכביד עליו ורב באמת ס"ל דעילאה גבר, לכך אף לשמואל דס"ל דתתאה גבר, מ"מ טעם שמגביר התחתון לצננו גובר קצת עילאה לחממו קצת ולהיות מפליט ממנו עכ"פ כדי קליפה, ומשא"כ בנוגעין זב"ז אין האחד מחמם את חבירו כלל, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. צ"ע, דבעובדא זו הרי הי' התתאה מליח והעילאה תפל, ואם אמרינן במליחה תתאה גבר, הי' בדין לאסור בכולו, ומ"ט לא אסר הר"ש אלא כדי קליפה, ואין לומר דאה"נ מכוון הר"ש דאם העליון הוא המליח צריך קליפה, אך בהך גוונא דהתחתון הוא המליח ה"ה אוסר בכולו, דאי"ז במשמעות לשונו, וגם מצינו להדיא דלא כן באו"ז סימן תע"ו, ז"ל, ור"ש ב"ר שמחה הי' ר"ל וכו', אבל אבל הכא שהחלב על הדגים יש לאסור מטעם תתאה גבר וצריך קליפה, עכ"ל, ולהדיא דבהך גוונא שהחלב על הדגים, יש להצריך קליפה.

   ונראה מזה דמודה הר"ש דליכא למימר במליחה תתאה גבר לחשוב התפל כמליח, וכמש"כ הראב"ד ודעימי' דודאי אין התפל נעשה כמליח מכח הא דתתאה גבר, ולא הביא מההיא דתתאה גבר, אלא דכ"ה דהתם בחם על צונן אף אם תתאה גבר, צריך קליפה, והרי דאף שאין העליון מחמם את התחתון כלל, שהרי אדרבה תתאה גבר, מ"מ מכח שהוא מכביד עליו, ה"ה בולעין זמ"ז כדי קליפה, ה"נ הוא במליח ותפל, דאף שאין המליח מחמם את התפל, מ"מ כל שהן מכבידין זע"ז, בולע המליח מהתפל, - אך לפ"ז צ"ע מה דחה לזה ר"י מכח הא דבמליחה ל"ש למימר תתאה גבר ועילאה גבר, הרי הר"ש גופי' מודה לזה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. והפמ"ג במש"ז סימן ע' סק"ד ובשפ"ד סימן צ"א סקט"ז כתב דנפ"מ בין ב' הדרכים, בדין טהור מליח צלול וטמא תפל, דלדרך קמא דהרשב"א ה"ה נאסר, דכיון שהטמא התפל פולט מעט, ה"ז מתערב בהטהור הצלול, דל"ש כלל לימר דאיידי דטריד למפלט לא בלע, שהרי פליטת הטמא מתערבת בו, אך לדרך בתרא דהרשב"א אינו נאסר, כיון שאין הטמא התפל פולט כלל, - והש"ך בסימן צ"א סקט"ז הביא ב' דעות בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בזה יש לדחות, די"ל דאף אם צונן בולע מאיסור חם צלול, וכמש"נ בסימן א' בדעת המאירי, מ"מ הוצרך הרשב"א לה"ט דהעילאה מחמם את התתאה, משום דבלא זה ל"ה אסרינן היכא שהאיסור החם הוא יבש, וזה למש"נ בסימן א' בדעת הרי"ד והמאירי, דאין איסור חם פולט אלא מכח החם הנוגע בו, וכל שנוגע בו דבר צונן, אינו פולט כלל. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם לקושטא דמילתא נראה, דגם הא דהעליון בולע מן התחתון, אף שהתחתון מצננו, הוא רק משום דאינו מצננו לגמרי, שהרי אף התחתון מתחמם בחום מועט, וע"כ ל"מ לצנן את העליון שלא יהא בו חום מועט, וסגי בחום מועט כדי לבלוע כדי קליפה, - דאי נימא דהעליון בולע מכח חומו הגמור, א"כ מ"ט אינו בולע אלא כדי קליפה, ואף די"ל דהוא משום דבזמן מועט זה אינו בולע אלא כדי קליפה, אך הרי לפ"ז נמצא דהא דהעליון בולע כדי קליפה, והא דהתחתון בולע כדי קליפה, הוא מב' טעמים חלוקים, ואי"ז במשמע, וע"כ נראה כמש"נ, דאף העליון אינו בולע אלא מכח חומו המועט, וע"כ אינו בולע אלא כדי קליפה, - אך מ"מ לא הביא הרשב"א מהא דהעליון בולע, דסגי בחום מועט לבלוע, משום דהי' מקום לפרש דהוא בולע משום חומו הגמור, וע"כ הביא הרשב"א מהא דהתחתון בולע, אך מ"מ אחר דחזינן דהתתחתון בולע כדי קליפה מכח חום מועט, מתפרש כן גם הא דהעליון בולע כדי קליפה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-6)