סימן ז טומאת מדרס
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**טומאת מדרס**

**אישים המטמאים מדרס**

1. כבר נתבאר שזב זבה נדה ויולדת מטמאים מדרס. דהיינו, שאם אחד מהם דרס על כלי העומד לישיבה או לשכיבה או לרכיבה, הכלי נעשה אב הטומאה, ומטמא אדם לטמא בגדים, וזהו הנקרא "טומאת מדרס".
2. עכו"ם מטמא מדרס מדרבנן כזב. עם הארץ יש אומרים שמטמא מדרס[[1]](#footnote-2), ויש אומרים שאין מטמא מדרס[[2]](#footnote-3).
3. בועל נדה מטמא מדרס טומאה קלה, דהיינו שכל הבגדים שתחתיו נעשים ראשון לטומאה, ומטמאין אוכלין ומשקין בלבד[[3]](#footnote-4).
4. מצורע בימי חלוטו או בימי הסגירו, יש אומרים שמטמא מדרס כזב[[4]](#footnote-5), ויש אומרים שמטמא מדרס רק טומאה קלה כבועל נדה[[5]](#footnote-6). אבן המנוגעת אינה מטמאת משכב ומושב שתחתיה[[6]](#footnote-7), אך יש אומרים שעושה משכב ומושב שתחתיה טומאה קלה כבועל נדה[[7]](#footnote-8). וכן בגד שיש בו נגע אינו מטמא משכב ומושב שתחתיו[[8]](#footnote-9), ויש אומרים שמטמא משכב ומושב שתחתיו[[9]](#footnote-10).
5. מת, טמא מת, שרץ, נבלה, מעיינות הזב וחבריו, מי חטאת אף שיש בהם כדי הזייה, מצורע בימי ספורו, אינם מטמאים מדרס.
6. זב זבה נדה יולדת ומצורע שמתו קודם שנטהרו מטומאתם, מטמאים מדרבנן טומאת מדרס עד שימוק הבשר, גזירה שמא יתעלף אחד מאלו וידמו שמת, ובאמת עדיין לא מת. אבל עכו"ם שמת אינו מטמא מדרס, לפי שאף בחייו אינו מטמא מדרס אלא מדרבנן[[10]](#footnote-11).

**האופנים שזב עושה מדרס**

1. אדם שמטמא במדרס מטמא כלי העומד למשכב ומושב להיות אב הטומאה בחמשה אופנים[[11]](#footnote-12). א, כאשר עמד על המשכב[[12]](#endnote-2). ב, כאשר ישב על המשכב. ג, כאשר שכב על המשכב. ד, כאשר נתלה על המשכב. דהיינו שהזב עמד בכף אחת של מאזנים ומשכב בכף שניה, והמשכב הכריע את הזב עד שהזב נתלה באויר מחמת המשכב. ה, כאשר נשען על המשכב[[13]](#endnote-3). אך אם הזב רק נגע במשכב או נשא אותו, הרי המשכב נעשה ראשון לטומאה בלבד.
2. אפילו אם הזב עמד או ישב או שכב על עשרה משכבות זה על גבי זה, כולם נעשו אב הטומאה[[14]](#footnote-13). וכן אפילו אם הזב עמד או ישב או שכב על אבן גדולה ומשכב מונח תחת האבן, נעשה המשכב אב הטומאה מאחר והגיע כובד הזב למשכב. ועי' בסימן הבא בדיני אבן מסמא.
3. היה הזב בכף אחת של מאזנים ומשכב בכף שניה, והכריע הזב את המשכב, דהיינו שהזב נוטה למטה עד הארץ והמשכב נתלה באויר, לא נעשה המשכב אב הטומאה, אלא ראשון לטומאה מחמת היסט הזב[[15]](#footnote-14).
4. היו שניהם נתלים באויר אלא שהזב נוטה למטה והמשכב נוטה למעלה, יש אומרים שהמשכב נעשה אב הטומאה מחמת שהזב נתלה עליו, שהרי בלא המשכב היה הזב נופל לארץ, ונמצא שהזב מוגבה מהארץ מעט מחמת המשכב[[16]](#footnote-15)[[17]](#endnote-4). ויש אומרים שלא נעשה המשכב אב הטומאה אלא ראשון לטומאה, לפי שהזב מכריע את המשכב. ולשיטה זו אין המשכב נעשה אב הטומאה מחמת "נתלה" אלא אם הזב גבוה יותר מהמשכב[[18]](#footnote-16)[[19]](#endnote-5).
5. זב שישב בעגלה או ברכב והגלגלים דרסו על כלים הראויים למשכב, הרי הם נעשים מדרס[[20]](#footnote-17).

**האופנים שאדם נטמא מהמדרס**

1. משכב שהוא אב הטומאה מחמת שהזב דרס עליו באחד מהאופנים שנתבארו לעיל, הרי הוא מטמא את האדם הטהור בשבעה אופנים. א, כאשר אדם טהור עמד עליו. ב, כאשר אדם טהור ישב עליו. ג, כאשר אדם טהור שכב עליו. ד, כאשר אדם טהור נתלה עליו. דהיינו שהמשכב בכף אחת של מאזנים ואדם טהור בכף שניה, והכריע המשכב את האדם עד שהוא נתלה באויר מחמת המשכב[[21]](#endnote-6). ה, כאשר אדם טהור נשען עליו. ו, כאשר אדם טהור נגע בו. ז, כאשר אדם טהור נשא אותו. [מגע ומשא נתבארו בסימנים הקודמים].
2. כאשר אדם טהור נטמא ממשכב ומושב באחד משבעה אופנים האמורים, הרי הוא עצמו ובגדיו שהוא לובש באותה שעה טמאים להיות ראשון לטומאה.
3. כלי שאינו עומד למשכב ומושב אלא למרכב, ונעשה אב הטומאה באחד מחמשה אופנים האמורים לעיל, הרי דינו חלוק, שאם אדם טהור נגע במרכב, רק הוא עצמו נעשה ראשון לטומאה, ואילו בגדיו טהורים. אך אם אדם טהור נטמא מהמרכב באחד מששה[[22]](#footnote-18) אופנים אחרים, אף בגדיו נעשים ראשון לטומאה[[23]](#footnote-19).
4. היה המשכב בכף אחת של מאזנים ואדם טהור בכף שניה, בין הכריע המשכב בין הכריע האדם הרי הוא ובגדיו נטמאים, שהרי המשכב מטמא בין אדם שנתלה עליו [כגון שהכריע המשכב את האדם] ובין אדם שנשא אותו [כגון שהכריע האדם את המשכב].
5. כלים טהורים שנגעו במשכב ומושב טמאים, הרי הם נעשים ראשון לטומאה. אך כלים טהורים שנשאו או נישאו או נתלו או נשענו על משכב ומושב ולא נגעו בהם, הרי הם טהורים, ואפילו אם הכלים הטהורים ראויים למשכב ומושב, לפי שאין משכב מטמא בששה אופנים הללו [חוץ ממגע] אלא את האדם ובגדיו בלבד[[24]](#footnote-20).

**רובו נישא עליו**

1. אין הזב מטמא את המשכב בטומאת מדרס עד שינשא רובו של הזב עליו. אבל אם דרס במיעוט גופו, כגון שהניח ידו או רגלו על המשכב [ולא נגע בו], הרי המשכב טהור. וכן לאחר שנטמא המשכב אינו מטמא את האדם שנישא עליו אלא אם האדם נישא עליו ברוב גופו, אך אם הטהור הניח את ידו או רגלו על המשכב הטמא [ולא נגע בו] הרי הוא טהור[[25]](#footnote-21).
2. זב שדרס על מקצת המשכב הרי הוא מטמאו. וכן טהור שדרס על מקצת ממשכב טמא הרי הוא נטמא[[26]](#footnote-22).
3. זב ששכב על ששה כסאות, שתי ידיו על שנים, שתי רגליו על שנים, ראשו על אחד וגופו על אחד, אין טמא אלא הכסא שתחת גופו, שרק הוא נושא את רובו[[27]](#footnote-23)[[28]](#endnote-7).
4. זב ששכב על חמשה ספסלים כשאורך גופו לאורך הספסלים, כולם טמאים. לפי שדרך האדם להתהפך מספסל לספסל, ונמצא ששכב ברוב גופו על כל אחד מהספסלים[[29]](#footnote-24)[[30]](#endnote-8).
5. שכב כשאורך גופו לרוחב הספסלים, הרי הם טהורים, שהרי אין ספסל אחד שנשא את רובו[[31]](#footnote-25)[[32]](#endnote-9). ואם ספסל אחד גבוה יותר הרי הוא טמא, שהרי הוא נושא את רובו[[33]](#footnote-26). ישן עליהם באופן שקיים חשש שמא נתהפך בשנתו, הרי הם טמאים. לפי שאנו חוששים שמא נתהפך בשנתו למצב שאורך גופו לאורך הספסלים, ונמצא שכל ספסל נושא את רובו[[34]](#footnote-27).
6. זב שעמד בשני רגליו על שני כסאות קרובים זה לזה, שניהם טמאים, שלפעמים נשען רק על רגל ימין והכסא שתחתיו נושא את רובו, ולפעמים נשען רק על רגל שמאל והכסא שתחתיו נושא את רובו. עמד על שני כסאות רחוקים, יש אומרים ששניהם טמאים[[35]](#footnote-28), ויש אומרים ששניהם טהורים[[36]](#footnote-29)[[37]](#endnote-10). וכן אם שכב הזב על שתי מיטות צמודות, באופן שלא שכב כלל על אחד מהם בלבד אלא תמיד שכב על שניהם יחד, יש אומרים ששתיהן טמאים, ויש אומרים ששתיהן טהורים[[38]](#footnote-30)[[39]](#endnote-11).

**זב שנישא על שני משכבות יחד**

1. עשרה משכבות זו על גבי זו, ושכב הזב על גבי העליונה, כולם טמאות מדרס[[40]](#footnote-31).
2. זב שהיה מונח בכף מאזנים ומשכבות מרובים בכף שניה, והכריעו המשכבות את הזב. יש להבחין בזה בין כמה מצבים.
   1. אם כל משכב בפני עצמו אינו יכול להכריע את הזב, והכרעת הזב נעשית בצירוף כולם יחד[[41]](#endnote-12), כולם טמאים[[42]](#footnote-32).
   2. אם כל משכב בפני עצמו יכול להכריע את הזב, כולם טהורים[[43]](#footnote-33). וי"א שכולם טמאים[[44]](#footnote-34)[[45]](#endnote-13).
   3. אם משכב אחד אינו יכול להכריע את הזב, אך חלק מהם יכולים להכריע ואין צריך את כולם, כולם טהורים[[46]](#footnote-35). ויש מי שנקט שי"א שכולם טמאים[[47]](#footnote-36)[[48]](#endnote-14).
   4. משכב אחד יכול להכריע לבדו ומשכב שני אינו יכול להכריע לבדו, זה שיכול להכריע לבדו טמא וזה שאינו יכול להכריע לבדו טהור[[49]](#footnote-37).
   5. משכב אחד יכול להכריע לבדו ושני אינו יכול להכריע לבדו, אך הוא מוסיף בהכרעה מעט, יש אומרים ששניהם טמאים[[50]](#footnote-38), ויש אומרים שרק מי שיכול להכריע לבדו טמא[[51]](#footnote-39).
3. זב ששוכב על מטה, וארבעה משכבות תחת ארבע רגלי המטה, כולם טמאים, לפי שאין המטה יכולה לעמוד על שלש רגלים[[52]](#footnote-40).
4. זב שיושב על גבי בהמה וארבעה משכבות תחת ארבע רגלי הבהמה, כולם טהורים, לפי שהבהמה יכולה לעמוד על שלש רגלים[[53]](#footnote-41), ונמצא שכל אחד מהם נחשב כמסייע שאין בו ממש[[54]](#footnote-42)[[55]](#endnote-15). במה דברים אמורים שהבהמה עומדת בשעה שהזב יושב עליה, אך אם הבהמה מהלכת על גבי המשכבות בשעה שהזב יושב עליה כולם טמאים[[56]](#footnote-43), וי"א שבכל אופן כולם טהורים[[57]](#footnote-44).
5. משכב אחד תחת שני רגלי הבהמה או תחת שני ידיה או תחת יד ורגל, הרי הוא טמא, לפי שאין הבהמה יכולה לעמוד על שני רגלים לחוד[[58]](#footnote-45).

1. תוספות רי"ד נדה לג ע"ב, ריטב"א שם בשם ר"ת, רשב"א שם בדעת רש"י ור"ח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ר"ש טהרות פ"ז מ"ה, תוספות שבת יד ע"ב, גיטין סא ע"ב, חגיגה יט ע"ב, נדה לג ע"ב. [ומכל מקום בגדיו טמאים מדרס, שמא ישבה עליהם אשתו כשהיא נדה, כמבואר חולין לה ע"ב]. [↑](#footnote-ref-3)
3. נדה לג ע"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. רש"י יומא ו ע"ב, תוספות שם בשם הר"מ מפונטייז"א, תוספות רי"ד מגילה ח ע"ב. וכן הוא פשטות דעת הרמב"ם, אך עי' חזון איש נגעים ס"א ס"ק כט. [↑](#footnote-ref-5)
5. רש"י פסחים סז ע"ב, תוספות שם וביומא שם ובנדה נד ע"ב ובנדה לה ע"א בשם ר"ת, ר"ש כלים פ"א מ"ג, ראב"ד בהשגות טומאת צרעת פי"ג הי"ג, ראב"ד בפירושו לתורת כהנים מצורע פ"ב ה"ו, סמ"ג עשין ר"מ בשם ר"ת. ועי' מהרש"ל בפסחים שם ובמי נפתוח פרפר לב אות ב'. [↑](#footnote-ref-6)
6. נדה נד ע"ב. ונקטו התוספות רי"ד במגילה שם והראב"ד בהשגות שם שאינה עושה מו"מ כלל. [↑](#footnote-ref-7)
7. מי נפתוח פרפר לב אות א' וחזון איש נגעים ס"א ס"ק כט בדעת הרמב"ם, סמ"ג עשין רל"ט, וכן צידד בתוספות הרא"ש נדה שם לפי תירוצו השני. [↑](#footnote-ref-8)
8. השגות הראב"ד שם. [↑](#footnote-ref-9)
9. רמב"ם טומאת צרעת פי"ג הי"ג, ובפשטות כונתו שבגד המנוגע עושה מדרס טומאה חמורה, ועי' משנה למלך שם וחזון איש שם. [↑](#footnote-ref-10)
10. נדה סט ע"ב, רמב"ם משכב ומושב פ"ו ה"ד. [↑](#footnote-ref-11)
11. זבים פ"ב מ"ד. [↑](#footnote-ref-12)
12. כתב המקדש דוד (סי' נ"ב סק"א ד"ה כתבו), דכיון שזב עושה מדרס ע"י ה' דרכים עומד יושב שוכב נתלה ונשען, אם כן מדרס הוא כלי המיוחד לאחד מאותן ה' דרכים, דהיינו כלי העומד לשכיבה או העומד לישיבה או העומד לעמידה או העומד לישען עליו או להתלות עליו. וביאר בזה מש"כ תוספות במנחות לא ע"א דשידה העומדת למרכב נשים וספינה וסולם אינם מטמאים במדרס, לפי שאינם עשויים לישב בהם אלא לעבור ממקום למקום, והליכה ממקום למקום אין זו בכלל מדרס, דרק ה' דברים הם מדרס, עכ"ד. ומשמע מדבריו שרק אם הזב עומד על המדרס מטמאו, אך אם עובר עליו בדרך הילוכו ממקום למקום אינו מטמאו. אך בתוספות נראה יותר שאין חילוק בין עומד להולך, אלא החילוק הוא בין דבר העשוי להיות בו עצמו, לבין דבר שעשוי להעביר את האדם למקום אחר, וצ"ע לדינא. [↑](#endnote-ref-2)
13. בספר משנת טהרות זבים שם דייק מהרמב"ם פ"ז ממו"מ ה"א שאף כלי העשוי למרכב מטמא באחד מחמשה אופנים האמורים במשנה. ולא רק הרוכב עליו עושהו אב הטומאה, אלא אף העומד עליו או יושב או שוכב או נתלה עליו עושהו אב הטומאה. [רכיבה אינה אופן שישי של טומאה, אלא הוא בכלל נשען]. [↑](#endnote-ref-3)
14. זבים פ"ד מ"ה. [↑](#footnote-ref-13)
15. שם. [↑](#footnote-ref-14)
16. חזון איש ס"ג סק"א. [↑](#footnote-ref-15)
17. יש לעיין לשיטה זו מה הדין במשכב שהיה מונח בכף מאזנים, ולאחר מכן בא הזב וישב בכף שניה והכריע את הכף עד לארץ, אלא שמחמת המשכב הכריע את הכף לאט יותר, ובלא המשכב היה הזב נופל מיד לארץ. האם עיכוב מהירות ההכרעה מחמת המשכב נחשב כנתלה הזב על המשכב, או שמא כיון שנפל לארץ אין זה נחשב לנתלה, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-4)
18. משמעות הרמב"ם בחיבורו ובפיה"מ והרא"ש פ"ד מ"ו, עי' הרחב דבר. [↑](#footnote-ref-16)
19. בפ"ד מ"ה תנן הזב בכף מאזנים ומשכבות בכף שניה, כרע הזב טהורים כרעו הן טמאין. וביארו הראשונים שאם כרעו הן הרי הזב נתלה עליהם ונעשים אב הטומאה, ואם כרע הזב אע"פ שהם טמאים מחמת משא הזב בטומאה קלה, מכל מקום אינם נעשים מדרס להיות אב הטומאה. עוד תנן שם מ"ו הזב בכף מאזנים ואוכלין ומשקין בכף שניה טמאין. וכתב הרמב"ם בפיה"מ שכאן אין חילוק בין כרע הזב או כרעו האוכלין, שבכל אופן הן טמאין במשא הזב, ומה שהצרכנו במו"מ שיכריעו הן את הזב הוא כדי שיהיו אב הטומאה. ובפירוש הרא"ש שם הוסיף דאפילו כרעו הן נמי הזב מסיטן, דמכוחו הוגבהו מעל הארץ, שאם לא היה הזב בכף שניה היו הם שוקעים ומונחים בארץ. ומבואר מדבריהם שלגבי משכב לא חשיב נתלה להיות אב הטומאה אלא אם המשכבות הכריעו את הזב, דהיינו שהם גבוהים יותר מהזב, ולא סגי במה שבלא המשכבות היה הזב נופל לארץ. ואף שלגבי משא אין צריך שהאוכלין ומשקין יהיו גבוהים מהזב, לגבי נתלה צריך שהזב יהיה גבוה מהמשכב. אך החזון איש ס"ג סק"א לא חילק בכך, ונקט שאף לענין מדרס חשיב נתלה כיון שבלא המשכבות היה הזב נופל לארץ, עיי"ש. [↑](#endnote-ref-5)
20. בבא קמא יז ע"ב לפירוש רש"י שם. [↑](#footnote-ref-17)
21. בתפארת ישראל על המשנה שם יצא לחדש שנתלה היינו שהכריע הטהור את המשכב, והמשכב נתלה על הטהור. אך אם המשכב הכריע את הטהור לא נטמא, שהרי כלי שהסיט אדם הרי הוא טהור. וכן משמעות דברי הגר"א באליהו רבא פ"ה מ"ב. אך כבר תמהו הרש"ש פ"ה מ"ב והחזון איש ס"ד סק"ח על משמעות דברי הגר"א. ומה שהקשה התפארת ישראל שאין כלי מטמא את הזב בהיסט אין זה קושיא כלל, לפי שהכלי לא נטמא מחמת שהסיט את הזב אלא מחמת שכובד הזב על הכלי, ואין הבדל בין זב שעמד או שכב או ישב על הכלי לבין זב שנתלה על הכלי. ולאידך גיסא, באופן שהכריע הזב את הכלי שנקט התפארת ישראל שנעשה הכלי מדרס, לדעת שאר המפרשים נטמא הכלי רק מדין משא, ולכן לא נעשה אב הטומאה אלא ראשון לטומאה בלבד. [↑](#endnote-ref-6)
22. משנה אחרונה פ"ב מ"ד. [↑](#footnote-ref-18)
23. כלים פכ"ג מ"ג. [↑](#footnote-ref-19)
24. כלים פ"א מ"ג אין משכב עושה משכב. [↑](#footnote-ref-20)
25. זבים פ"ה מ"ה, רמב"ם משכב ומושב פ"ז ה"ג. [↑](#footnote-ref-21)
26. שם. [↑](#footnote-ref-22)
27. זבים פ"ד מ"ד, רמב"ם שם ה"ד. [↑](#footnote-ref-23)
28. כתב החזון איש (זבים ס"ג סקי"ג) שאפילו אם יכול הזב לעמוד באותה תנוחה כשיטול את הכסא שתחת הגוף, מכל מקום כסא זה טמא, ואין זה נחשב למסייע שאין בו ממש, כיון שהוא עיקר המשענת. [↑](#endnote-ref-7)
29. משנה שם. עי' הרחב דבר אות ה'. [↑](#footnote-ref-24)
30. במשנה משמע דאיירי אפילו באופן שהוא ער, שהרי בסיפא תנן ישן ספק שנתהפך וכו', משמע דרישא איירי בלא ישן אלא שהוא ער. וצריך לומר שמדובר באופן שלא שם לב אם נתהפך או לא.

    והנה המשנה אחרונה דייק מרש"י ותוספות בשבת צג ע"א שכל הספסלים טמאים רק בתורת ספק, שאנו חוששים שמא נתהפך. אך מר"ש ורא"ש במשנה שם דייק שכולם טמאים בודאות, שדרך בני אדם להתהפך מספסל לספסל. ויש לעיין לדעת רש"י ותוספות אם ארע כן ברה"ר מדוע אין לטהר את הספסלים מצד ספק טומאה ברה"ר להקל. ותירץ המשנה אחרונה דאי אפשר לטהר את כולם שהרי על אחד מהם ודאי שכב, והרי זה דומה לשני שבילין שכולם טמאים. [אך לגבי ישן לרחבן וספק שמא נתהפך עליהן דכולם טמאים אכתי קשה מדוע לא נטהר ברה"ר ונאמר שלא נתהפך כלל וכולם טהורים. ואולי י"ל דרש"י ותוס' כתבו דהוי ספק רק בלא ישן, אך בישן מודים לר"ש ורא"ש שדרכו להתהפך ותלינן בשנתהפך בודאי, וצ"ע]. ובחזון איש (זבים ס"ג סקי"א ד"ה תוד"ה וכיון) כתב שחכמים גזרו על ספק מדרס בכמה מקומות שיטמא אפילו ברה"ר. [↑](#endnote-ref-8)
31. משנה שם. [↑](#footnote-ref-25)
32. תוספות בשבת שם כתבו שרק לפי ר' שמעון (זבים פ"ד מ"ה ומ"ז) הספסלים טהורים, אך לחכמים אין צריך שיהא נישא רובו עליו וכולם טמאים. ושוב כתבו בשם ר"י שאף לחכמים הספסלים טהורים מטעם אחר, דכל אחד נחשב מסייע שאין בו ממש. [המשנה אחרונה ביאר דחשיב מסייע לפי שיכל לשכב על כל אחד מהם לארכו, והו"ל זה יכול וזה יכול, וקיי"ל כר' יהודה דחשיב מסייע. ולכאורה דבריו תלויים בפלוגתת המהרש"א ושפת אמת שיבואר להלן. ובפשטות י"ל בכונת התוספות דהוי כבהמה שיכולה לעמוד על ג' רגלים, וכן הכא אם נוריד ספסל אחד ישאר הזב על מקומו, ונמצא שכל ספסל הוא בגדר מסייע בלבד]. וכבר תמה הרש"ש שם על דבריהם, דפשוט שגם חכמים מודים להא דבעינן שינשא רובו עליו. וכן מוכח מהרמב"ם דפסק דבעינן שינשא רובו עליו ופסק כחכמים דר' שמעון, וכן הר"ש והרא"ש הביאו דין זה דבעינן שינשא רובו עליו בסתמא. וההבדל בין משכבות מרובים בכף מאזנים או ד' טליות תחת רגלי המטה דחכמים מטמאים לבין ה' ספסלים לרחבן, דבמשכבות בכף מאזנים ובטליות תחת המטה כל אחד מהם נושא את כולו, אלא שמשתתפים בזה כמה משכבות, ובזה ס"ל לחכמים זה אינו יכול וזה אינו יכול כולם טמאים, אך בספסלים כל ספסל נושא חלק אחר מגופו ולכן כולם טהורים. וכן כתב בחידושי הגר"א זבים שם. [↑](#endnote-ref-9)
33. תוספתא פ"ד ה"ד. ובחזון נחום זבים שם תמה מדוע השמיטו הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-26)
34. זבים שם. [↑](#footnote-ref-27)
35. רמב"ם שם, הגר"א באליהו רבה זבים שם. [↑](#footnote-ref-28)
36. ראב"ד בהשגות שם. ועי' הרחב דעת בביאור המחלוקת. [↑](#footnote-ref-29)
37. במשנה זבים שם תנן עומד על שני כסאות ר' שמעון אומר אם רחוקין זה מזה טהורין. וכתב הגר"א דר' שמעון לשיטתו בשבת צג ע"א ששנים שעשאוהו זה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם פטורים, והוא הדין הכא שניהם טהורים, אך לר' יהודה שזה אינו יכול וזה אינו יכול שניהם חייבים הוא הדין הכא שניהם טמאים. וכן פסק הרמב"ם שאם עמד על שני משכבות שניהם טמאים. אך הראב"ד השיג שאין במשנה מחלוקת, וכו"ע מודים לר' שמעון שהם טהורים. ובחזון איש (ס"ג סקי"ב) ביאר דעת הראב"ד דאף רחוקין זה מזה אין זה סמיכות גמור, אלא מחזיק עצמו באויר והספסלים חשיבי כמסייעים, ודבריו צ"ע. ולכאורה יש לפרש פלוגתתם על פי מה שנחלקו המהרש"א והשפת אמת בשבת שם מה הדין באופן שלפי מצב נשיאתם עכשיו זה אינו יכול וזה אינו יכול, אך כל אחד מהם יכול לישא לבדו במצב אחר, כגון שנשאו שניהם עם האצבע ויכולים לישא עם היד, המהרש"א נקט שבכה"ג שניהם טמאים (וכן משמע ברמב"ן בשבת שם) והשפת אמת נקט ששניהם טהורים. וכן הכא י"ל שלפי המצב עכשיו שהוא עומד על שני כסאות רחוקים זה מזה אינו יכול לעמוד על רגל אחת, אך יש באפשרותו לעמוד באופן אחר על כל כסא בפ"ע. הרמב"ם סובר דחשיב זה אינו יכול וזה אינו יכול, והראב"ד סובר דחשיב זה יכול וזה יכול. עוד יש לפרש דעת הראב"ד על פי מש"כ לעיל שזב המוטל על ה' ספסלין לרחבן טהורין משום שכל ספסל נושא חלק אחר מגופו, ואין זה שייך לשנים שעשאוהו. והראב"ד סובר שבעומד על שני כסאות אין זה נחשב ששניהם יחד נושאים את כולו, אלא כל כסא נושא חצי מהזב, וכיון שאינם נושאים את רובו הרי הם טהורים. [ולדעת תוספות דפטור של זה יכול וזה יכול אינו קיים לגבי מדרס אי אפשר לומר כביאור הראשון]. [↑](#endnote-ref-10)
38. על פי חזון איש זבים ס"ג סקי"א, עי' הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-30)
39. רש"י בשבת שם כתב בשם רבותיו שהם גורסים במשנה להפך, זב שהיה מוטל על ה' ספסלין לארכן טהורין לרחבן טמאין. ופירשו טעמא דלארכן טהורין משום דאמרינן שמא ביניהם שכב ולא עליהם. וביאר החזון איש דהיינו שלא שכב מעולם על אחד מהם, אלא ביניהם, והיה תמיד על שנים. וכתב דאתיא כר' שמעון שאם עמד על ב' כסאות רחוקין זה מזה טהורין. [ואף שלגבי כסאות קרובין גם ר' שמעון מטמא, מכל מקום בשוכב על ב' ספסלים קרובין ר' שמעון מטהר, לפי שבשכיבה אי אפשר לומר שפעמים נשען רובו על זה ופעמים על זה]. והנה להלכה נחלקו הרמב"ם והראב"ד בעומד על ב' כסאות רחוקין האם הם טמאים או טהורים, ולדברי החזון איש מחלוקת זו קיימת גם בשוכב על ב' ספסלים קרובין האם הם טמאים או טהורים. [הרמב"ם בפיה"מ סובר כרבותיו של רש"י כמש"כ החזון נחום, ודעת הרמב"ם בחיבורו לא נתבאר, עי' כסף משנה. ועי' מאירי בשבת שם שפירש גירסת רבותיו של רש"י באופן אחר]. [↑](#endnote-ref-11)
40. זבים פ"ד מ"ה. [↑](#footnote-ref-31)
41. לעיל הובא בשם החזון איש (זבים ס"ד סק"א) שאם המשכב שבכף מאזנים הגביה את הזב שבכף השניה רק מעט, ועדיין הזב נוטה למטה, הרי זה נחשב שהזב נתלה על המשכב. אך משמעות הראשונים פ"ד מ"ו שאין נחשב לנתלה אלא אם הזב הוגבה מעל המשכב, ולא סגי במה שמחמת המשכב הזב הוגבה מעט מהארץ. וכן בנידון דידן לפי החזון איש איירי באופן שכל משכב בפני עצמו אינו יכול להגביה את הזב אפילו מעט. ולפי משמעות הראשונים איירי באופן שכל משכב בפני עצמו אינו יכול להגביה את הזב מעליו. [↑](#endnote-ref-12)
42. זבים פ"ד מ"ה, וקיי"ל כחכמים שמטמאים אף במרובים. [↑](#footnote-ref-32)
43. כן עולה מדברי רש"י רשב"א וריטב"א שבת צג. ומדברי הגר"א במשנה שם, עי' הרחב דבר. [↑](#footnote-ref-33)
44. כן עולה מדברי התוספות שבת שם. ועי' ר"ש ורא"ש זבים פ"ד מ"ז שהביאו ב' השיטות. [↑](#footnote-ref-34)
45. במשנה תנן כרעו הן טמאין ר' שמעון אומר ביחידי טמא ובמרובין טהור. וכן תנן שם מ"ז לגבי זב שישב על מטה וד' טליות תחת רגלי המטה כולן טמאות, ר' שמעון מטהר. ופירשו רש"י רשב"א וריטב"א בשבת צג. שהם נחלקו לשיטתם לגבי מעשה שבת בזה אינו יכול וזה אינו יכול, שר' יהודה מחייב ור' שמעון פוטר, וכן לגבי מדרס שתי משכבות שנשאו את הזב ר' יהודה מטמא ור' שמעון מטהר. ולפי"ז באופן שכל משכב יכול להכריע את הזב לבדו אף ר' יהודה מטהר, שהרי הוא מודה בזה יכול וזה יכול ששניהם פטורים. אך התוספות שם נקטו שפטור זה אינו יכול לר' שמעון נאמר רק לגבי שבת, ולכן פירשו שר' שמעון מטהר משום דבעינן שיעור זיבה לכל אחד. ולפי"ז אף באופן שכל משכב יכול להכריע את הזב לבדו כולם טמאים, שהרי פטור זה יכול וזה יכול לר' יהודה נאמר רק לגבי שבת ולא לגבי מדרס, ולפי חכמים אין צריך שיעור זיבה לכל אחד. ובחזון איש (זבים ס"ג סק"ב) נראה שנסתפק לדעת תוספות מה הדין כשכל משכב יכול להכריעו, והניח בצ"ע. [↑](#endnote-ref-13)
46. כן עולה מדברי המשנה בזבים פ"ד מ"ז היה רכוב על גבי בהמה וכו'. [↑](#footnote-ref-35)
47. מקדש דוד סי' נב סק"ג לדעת הרא"ש, עי' הרחב דבר. [↑](#footnote-ref-36)
48. לגבי בהמה תנן היה רוכב על גבי בהמה וד' טליות תחת רגלי הבהמה כולן טהורות, מפני שיכולה לעמוד על שלש. ומבואר במס' שבת צג. שכל טלית נחשבת מסייע שאין בו ממש, שהרי בלא אותה הטלית הבהמה תוכל לעמוד, והיא לבדה אינה יכולה להחזיק את הבהמה, ונמצא שכל טלית נידונית כזה יכול וזה אינו יכול, דקיי"ל מסייע אין בו ממש. והוא הדין הכא כל משכב נידון כמסייע שאין בו ממש, שהרי אפשר בלעדו, והוא לבדו אינו יכול להכריע. [ואף לדעת תוס' דלעיל כולם טהורים, דפטור מסייע שאין בו ממש אינו נלמד מפסוק אלא מסברא, וזה שייך אף במדרס]. אך הרא"ש כתב בדעת חכמים שמטמאים משכבות מרובים דחשבי ליה כעשר טליות זו על גב זו. [ולא מצד זה אינו יכול וזה אינו יכול כמש"כ הגר"א]. וכתב המקדש דוד שלפי"ז אפילו מסייע שאין בו ממש טמא, שהרי גם בעשר טליות כל טלית אפשר בלעדיה, עיי"ש שביאר סברות המחלוקת. [ובחזון איש שם נסתפק האם הרא"ש מדמה לי' טליות זו על גב זו לגמרי, או שמא רק באופן שכל אחד לבדו אינו יכול להכריע, עיי"ש. ומצד הסברא לכאורה אין שייכות בין י' טליות למשכבות בכף מאזנים, שלגבי י' טליות המדרס הוא מחמת נשיאת הזב, וכל טלית נושאת את הזב בפני עצמה, ואין שייכות בין נשיאה של טלית זו לטלית זו, ולכן אין זה שייך לסוגיא של שנים שעשאוהו. משא"כ בכף מאזנים המדרס הוא מחמת ההכרעה, ועכשיו את ההכרעה עושים שניהם יחד]. [↑](#endnote-ref-14)
49. שבת צג. מסייע אין בו ממש. ויל"ע לדעת המקדש דוד הנ"ל האם גם כאן לפי הרא"ש כולם טמאים. [↑](#footnote-ref-37)
50. חזון איש זבים ס"ג סק"ב, [ז"ל: דכל פורתא של הכרעה חשיב היסט ונתלה]. [↑](#footnote-ref-38)
51. משנה אחרונה זבים פ"ג מ"א בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-39)
52. זבים פ"ד מ"ז. [↑](#footnote-ref-40)
53. שם, ולא קיי"ל כר' יוסי. [↑](#footnote-ref-41)
54. שבת צג ע"א. [↑](#footnote-ref-42)
55. הרמב"ם משכב ומושב פ"ז ה"ו כתב, ומפני מה הן טהורות, מפני שהבהמה יכולה לעמוד על שלש, ונמצאת הרביעית מסייע ומסייע אין בו ממש, והואיל וכל אחת ראויה להיות מסייע ואין אנו יודעים איזו יד ואיזו רגל היא שלא היה נשען עליה, הרי לא הוחזקה טומאה באחת מהן, לפיכך כולן טהורות, עכ"ל. ומלשונו משמע שכולן טהורות מספק, שעל כל אחת מהן יש להסתפק שמא לא נשען עליה, וכיון שהן בחזקת טהורות אין מטמאין מספק. אך בסוגיא בשבת צג ע"א מבואר שבמקום שיש ספק מטמאין את כולן, ואפילו ברה"ר, וכמש"כ לעיל בשם תוס'. ועי' חזון נחום רש"ש ומשנה אחרונה במשנה שם, וחזון איש זבים ס"ג סקי"ב. [↑](#endnote-ref-15)
56. תוספות שבת שם, ר"ש ורא"ש זבים שם. [↑](#footnote-ref-43)
57. ריטב"א וחידושי הר"ן שבת שם בשם הרא"ה, וכן הרמב"ם לא חילק בזה. [↑](#footnote-ref-44)
58. זבים שם. [↑](#footnote-ref-45)