בור אסומ רב ושמואל תוס_ והראשונים
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# אסו"מ דלא אפקרינהו - דעת תוס'

בתוס' כ"ח.

[[1]](#footnote-1)ח.לפי"ז אתי שפיר הא דתנן במתני' דכל גדרי בור הם לפי הפתח וכאשר הבור ברה"ר ופתחו ברה"י יש לו דין בור ברשותו וכאשר הבור ברשותו ופתחו ברה"ר יש לו דין בור ברה"ר, ולכאו' כיון דהמחייב של בור ברשותו הוא ממונו א"כ מ"ט סגי בפתחו ברה"י, וכתבו התוס' כללא דמילתא וכו' ולפי הנ"ל מבואר דהכל תלוי במי שראוי להטיל עליו את הכיסוי דהוא נחשב מעמיד את הבור א"כ תלוי ברשות מי נמצא פתח הבור אם בשליטתו הרי הוא המקיים שלו ואם בשליטת רה"ר א"כ למ"ד דבור ברה"ר פטור יש לפוטרו, דהעיקר זה מה שיכול לסתום הבור

אם הכל זו כריה א"כ מה מהני לרב לחבטה דידיה ויש ליישב

ר"ש יצירה באחריותו - ראיית ר' אשר

אי"ז כאחריות של נזקין ושומר דהדבר עצמו נאנס נאנס לו...

גם כשהוא עתה אנוס הדבר מוטל עליו

לפי הסמ"ע – הוא

ט. בפשוטו כוונת הרשב"א לומר דהמחיב הוא בעל הבור וזה רק פטור צדדי של תורך ברשותי וא"כ לא תירץ כלום וי"ל אדרבה הרשב"א מעמיד דאם היה מחייב של ממונו לא היה מה לדבר על תורך ברשותי – וא"כ אדרבה עיקר הדיבורים על תורך ברשותי הם מלמדים שהוא חיוב על העמדת התקלה ברה"ר ולא משום ממונו

לחידודא

ובעיקר צ"ע קראי, דקרא קמא כתיב כי יפתח איש בור או כי יכרה איש בור ולא יכסנו ונפל שמה שור או חמור. בעל הבור ישלם כסף ישיב לבעליו, ואם ב' מחייבים הם א"כ במחייב הראשון לא הוזכר כלל תשלומין ומ"ט בתשלומין הוזכר המחייב השני לחוד, (וגם צ"ע בפשט הגמ' דקאמר זהו בור דפתח ומהי משמעות הדבר דפתח וכו')[[2]](#footnote-2).

הוספות

ג' מחלוקות רש"י ותוס' א. הפקיר רשותו ובורו ב. האם כי אפקרנא [ויש לדחות האם יש גם טענה דתורך ברשותי] ג. הפקיר רשותו ולא בורו דרש"י משום ההפקר

**נחלקו** האחרונים לשי' תוס' דהפקיר רשותו ובורו פטור איך הדין בהפקיר רשותו ואח"כ הפקיר בורו, **שי'** הסמ"ע סי' ת"י סק"ה [ובפרישה סק"ג], דחייב, דלאו כל כמיניה להפקיר נזקיו שכבר עליו החיוב לסלק התקלה, וכ"כ החזו"א ב"ק סי' ח' סק"א אולם באמרי משה שם נקט בפשיטות דלתוס' יש לפטור אף בכה"ג, **ושורש** הנידון לכאו' תלוי בטעם חיובו דהפקיר רשותו ולא בורו אי משום דע"י ההפקר חשבי' ליה כמאן דכרייה או דחיובו מדין ממונו המזיק, דלשון התוס' כאן מורה דחיובו משום כמאן דכרייה דיעוי' בלשונם דכתבו ואפי' חופר באמצע רשותו והפקיר כו' דכיון דאית ליה לממלי' ולא מליא כמאן דכרייה דמי, אולם לשון הרשב"א כאן דחייב כיון דממונו הוא וכ"כ המאירי להלן נ' א', ומעתה אי חיובו מתורת ממונו א"כ כל האי חיובא שייך כ"ז דלא הפקיר בורו אבל אחר שהפקיר בורו הרי כבר פקע ממונו, ודמי להפקיר שורו קודם ההיזק דפטור, אולם אי חיובו משום דכמאן דכרייה דמי שפיר י"ל דאף בהפקיר בורו קיים עדיין חיובו וכחופר בור ברה"ר דחייב אף דאינו ממונו.

**דברי משפט** רש"י ה"ה דבהפקיר רשותו ושייר באמצע אמה על אמה ובא שור וחפר אותה האמה דיהא פטור בעל הבור כיון דבשעת ההפקר לא עשה תקלה לרבים, וכ"כ בדברי משפט סי' תט"ז סק"א, **ולכן רש"י לא איירי על סמוך**

**ובעיקר** שי' התוס' דחשיב כמאן דכריי' משום החיוב למלוייה, יל"ב אי גדרו ככורה ממש בור ברה"ר, והנפק"מ בזה בהפקיר רשותו ואח"כ בורו דאין לחייבו משום בור ברשותו אי חייב מדין כורה בור ברה"ר, ועי' במצוין לעי' דף כ"ח ב' בדברי התוס' שם דהובא בזה פלוגתת אחרונים, ובהגה"א שם מבוא' דפטור, וכן מדברי הגרע"א לעי' ו' א' ע"ד תוד"ה מה לבור,

הסיבה דמודה רב בבור ברשותו הוא בגלל שכסדר הוא צריך לכסות את החבט ואז נחשב שהוא חובטו

בראב"ד טעם ג' וצ"ע עם הראב"ד בדף כ"ח

הסמ"ע דמחשיבו ממש ככרייה הוא חידוש ובפשטות הגם דיש לו מעלה דהוא 'כסדר' אבל מאידך יש לו חסרון דהוא צריך להיות ולהתקיים כסדר – רע"א ו. הג' אשר"י

דצ"ע לתוס' כ"ח: ועוד צ"ע מ"ט באמת לא מחייבים שם מדין הצד השווה

וי"ל ברשות דהתם היינו ע"פ בי"ד ודמי ללאושין ולא דמי כלל לרשות דחופר בתוך שלו דאין כלל הכשרתי את נזקו

תוס' רק שאל ד'בור' של התורה מדבר גם עם רשות כגון הפקיר רשותו ולא בורו, ותירץ מה שתירץ אבל הפקיר רשותו בורוו גרע טפי וכלל לא דין בזה תוס' משום שאין שם הכשרתי את נזקו

וגם מה שתוס'

מך לרה"ר שרי כי מותר לו לקיים זכותו א"כ הפקיר גרע ויש מהלך דהתם הוא סוג של מעשה, דהיינו ההפקר אבל אינו מובן וכי ההפקר הוא יותר כריית בור מהכרייה עצמה וביארו בזה דהעמדת בור הוא שימוש שלו ולזה הוא זכאי אבל להפקיר להם אי"ז שימוש שלו וממילא הוא כריית בור, [עי' נמוקי הגרי"ב דף כ:], ואי"צ לומר דכל הפקרה אינה שימוש אבל כלפי זה שהשימוש שלך להעמיד לנו בור אי"ז מתקבל וזה לא סדר מה שהעמדת אותנו כאן וזו כריית בור והיית צריך לוותר על החלק הזה...

לשלם לד' 20

לדברי מרן שליט"א צ"ע מהו כי אפקרנא וי"ל וכו' וזהו כי פאקרנא שאין זכותכם גדולה, איך הדין באדם שיש לו שטח אמה על אמה באמצע רה"ר האם יהא דינו כהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו, וי"ל אהא כתב רש"י כי אפקרנא ואע"פ שאין כוונתו הגבלה בהפקר...אלא זכות לקיים הבור מ"מ הרי ודאי גם להם יש זכות לקיים את הרה"ר שלהם וכל הנידון הוא כי פאפקרנא היינו לא רק שאני קדמתי והיתי לפניהם אלא כי אני הבאתי אותם וא"כ לא נחשב שאני בא בגבולם אלא אדרבה האו בא בגבולי... זה נקרא בא בגבולי

רש"י כ"א: כוונתו לומר דהא דמהני מה שחזיא ליה הוא רק אחרי דיש לו זכות וחזינן דהכל ענין של לא יחפור דזכות גרידא לא מהני וכן הא דרואים זאת לא מהני ורק בצרוף שניםה יחד

רי' ישמעאל קאמר כ"ט: כאילו הוא ברשותו וצ"ע לרבה, ומוכח מזה דהוא פטור צדדי ועד כדי כך דבסמוך לרה"ר מחייב על בור ברשותו – דהיינו דממונו הוא סיבה לחייב רק דיש כנגד זה סיבת פטור צדדית - ואדרבה ממונו זה יותר סיבה לחייב.

כתוב בזה שהכרייה מוסיפה יותר מהכמאן דכרייה – ובשביל הכמאן דכרייה מספיק כיסוי

תוס' כללא דמילתא ומ"מ איכא חידושא טפי

מש"כ תוס' דס"ד דבור שמזיק לאדם יחידי אינו מזיק – הנה אי ענינו דבור דהוא חייב על גרמת הבור א"כ אין הבנה בזה וע"כ אחריות על מקום תקלה

ברשבא ב: שקמ"ל אע"ג דבר בגבולו האם כוונתו על בור ברה"י או דכוונתו גם על שור ברה"ר ומשום עשאו הכתוב

גם יש לטרוח ולבאר – סברת רב יוסף איפכא דברו ברה"י יותר ראוי לחייב וי"ל כסדר יש מחייב לכרות ור"י לשיטתו דכמאן דכריה

מש"כ הרשב"א ב: שהוא בר ברשותי לכאו' קאי רק על בור ברה"ר ולא משמע, אמנם יש לבארו ע"פ הרמבן עומקא 18

חדושי הרשב"א מסכת בבא קמא דף כח עמוד ב

לפי שצריך לשמור את בורו שלא **יזיקו** בו אחרים – כתב שלא יזיקו בו או של יזוקו בו אבל אין הכונה שהבור מזיק

תורך ברשותי מאי בעי - דאין לך זכות להכניס יד ורגל לרשותי וודאי דאיני ראוי לשלם לך על זה ואי משום דהבור הוא תקלה ברה"ר א"כ תשים את מחיצה בשביל שלא תיכשל להיכנס לרשות שלי

קרא דולא יכסנו הוא מעיקרי הפרשה

בגמ' מ"ט להדיא דגם בור שלו צריך שיהא כריה וצ"ב הענין והצרוף

בור ברשותו גם צריך כריה כן הוא פשטות הגמ' וצ"ע מ"ט הרי ברשותו וע"כ כמש"נ דעיקר החפצא של בור הוא מעשיו והא דבעי שיהא ברשותו כי אם אי"ז בבעלותו א"כ אין הוא נחשב המקיים של הדבר דרק בעלותו שברצונו משאיר וברצונו מקיים ומובן כל הענין ומובן הצרוף

ומ"מ שמעינן מהא דאין הגדר דהקרקע שלו מזיקה

צ"ע ברש"י שכתב מעשה בידים ואפי' מעשה בהמתו עדיין צ"ע מ"ש מנתקל בקרקע.- ורק אי נימא דנחשב מעשה של הנתקל.

יירי ברוח מצויה כמו גמלים עם פשתן עליהם ודליל ברגלי אדם ורגלי בהמה וא"כ מ"ט לא יהא חציו דמניח דבר דמגיע ברוח מצויה, וי"ל כי במבעיר נתבאר דבעינן שהוא יעמיד את עיקר 'המזיק' ובשלמא כשמדליק או כשכופת את הניזק אבל באל"ה לא יתחייב

לבאר הפלוגתא של בעה"מ והתוס' האם משלם חצי – האם התחדש שחייב על מה שבורו גורם וא"כ יהא דינו כב' שדחפו שכ"א משלם מחצה או דאי"ז כלל בגדרי מעשה, וכל תורת החיוב היא על 'בעל הבור'.

לכתוב דתוס' וש"ר פליגי על המלחמות כיון דתמיד את החלל הוא עצמו עשה וא"כ הוא שפיר מתקיל מושלם, וע"כ דאי"ז אופן ליצר את המזיק כי סוף סוף הוא לא עומד שם וחוטב ואי"ז אלא כאילו...

ברמב"ן ובעה"מ דהפשט בגמ' דקרקע עולם קאי נמי על התקלה בעצמה הדהרי לרבנן זו לסב סיבת חיוב וכן לר"נ זו סיבת חיוב עכ"פ למחצה

ברא"ש דבגובה הנ"מ לרבנן הכל אבל לר"נ רק חצי והיינו דגם אי תהא מוגדר כמעמיד את כל הבור מ"מ יש כאן עוד חלק בבור

מה באמת יסוד המחלוקת היינו דלתוס' מוכרח שייצר את המזיק ולרמב"ן מה דמעמיד את המזיק שיפעל ע"י זה גם נוכות שלו שאינה נוכחות של הקרקע עולם

12 ₪ ליושב בד' 20 על האוטבוסו לירושלים

**א. אחד החופר בור ברה"ר ואחד החופר בור ברשותו חייב,** והנה אף דלהלכה חייב בין על בור ברשותו ובין על בור ברה"ר, מ"מ חלוקים בטעם החיוב, דבור ברה"ר חיובו משום מעשה הכרייה לחוד, משא"כ בור ברשותו חיובו משום דהוא בעל הבור ומה"ט מצינו חילוקי דינים ביניהם **א. א.** דגבי חופר ברה"ר איכא למיעוטא דאיש שור ולא שור בור, משא"כ ברה"י. **ב.** דגבי בור ברשותו כל חיובו הוא רק כל זמן דהוא בעלים. **ג.** כמו"כ בבור ברשותו אם מכרו או נתנו לאחר נפטר הראשון וכדלעי'. . **ד.** דנו האחרונים בחופר בור בשבת אי פטור משום קלב"מ על נזיקין שאירעו אח"כ, [עי' משנר"א ב"ק סי' י"א אות י'] א ב"ק סי' י"ד סקי"א דן דבבור איכא שעבוד נכסים מזמן הכרייה, ובחפר בור ומת ואח"כ נפל השור גובין מנכסיו [וכדוגמת אש דחייל השעבוד נכסים משעה שהדליק], אמנם כ"ז בבור ברה"ר אבל בור ברה"י דחיובו משום בעל הבור פשוט דחיובו חל בשעת הנזק, [ובחזו"א שם לא ברירא ענין זה].

בד קודש – הנפק"מ היא שאי"צ שיהא לו פנאי אח"כ אלא בשעת ההפקר גופא הו"ל למלויי מקמי – ולעולם לרש"י המחייב משום שהוא 'שלו' וכן מפורש בדבריו

יש לי ראיה דגם תוס' ס"ל ביסודו כי אפקרנא וכל מש"כ תורך ברשותי – ואדרבה דלא כהאמ"ר ולא לשיטתם דאל

אמרי משה לשיטתם בדף כ"ח דפשט הגמ' משום דידיה ולשיטתם פטור בהפקיר רשותו ובורו ודלדיהו לא ס"ל כי אפקרנא

מה שאנו מחדשים זה ג' חידושים

רש"י מדגיש מקמיה דלפקריה היינו דבכל צורת חיוב בור הוא ע"י שיש עתה כריה על תנאי או כמאן דכרייה על תנאי דמוטל עליך לכסות ולאו דווקא שהמעשה

וגם לדברינו רש"י לשיטתו ג"פ א' רש"י דהפקיר רשותו ובורו ורש"י דכי אפקרנא ומש"כ רש"י כאן

ברמב"ם הלשון דהכירה בהיתר

ברמב"ן נראה סברא בכריה ואין הכונה כדברי משפט דהרי הרמב"ן מתיר בהפקיר רשותו ובורו אלא דלא ראוי לתובעי על הכריה שהיתה בהיתר גם עתה – ולא דמי ללאושין כי זה מותנה...

ולרש"י הוא משום שבאמת הוא כורה רק דיש לו זכות לעשות זאת.. ולכך אין זה שייך כשאין לו בור לשימושו אבל לרמב"ן לאו משום זכות חיובית עתה ברה"ר

ברמב"ן לפרש משום שהשאיר לעצמו הזכות לכרייה זהו עיקר לשונו – ברש"י אפשר גם לפרש כן אבל אי"ז מוכרח והינו דלפי האמרי משה עיקר כוונת רש"י דכאן ההפקר אינו כריה ולפי"ז הכריה אינה נעשית המחויבת אך לפי"ז גם הפקיר רשותו ובורו ויש ליישב שאינו מוכרח

ברכ"ש אי"ז דין שמירה אלא דין לסלק המפגע

מה דעשאו הכתוב הוא משום שיש מובן יותר ברשותו דהוא כסדר כל רגע ורגע באמת

ההבנה בכל זה דבעינן שיהא שייכות בין מעשיו לנזק הכשרתי את נזקו"

להוסיף בעזרת ה יתברך

לכתוב שאע"פ שאינו משלם כמבואר בתוס' כ"ט ודלא כהראב"ד לבדוק להשלים הענין

לכתוב לחידודא את כל הענין

1. **הנה** במלחמות נראה דעיקר דינא דכי אפקרנא הוא משום דהכרייה בהיתר, וענינה דכי אפקרנא היינו דנשאר לי הזכות לכרייה בהיתר גם אחרי ההפקר. ונראה דמה"ט ס"ל להרמב"ן לפטור בהפקיר רשותו ובורו כמש"כ שם (ל"ה) ד"ה ומשום, דאין לחייבו על הכרייה דברשות כרה, והיינו דרשות זו נשארת לו משם כי אפקרנא. וא"כ ניתן להבין את ר"ע דס"ל דלא נשארת הזכות, והיינו דאי כוונת הראשונים לומר דלא שייך לצרף כריה שהיתה בהיתר א"כ הדברים נפרכים מר"ע אבל אחר דאמרן דא

   ואפשר דגם תוס' מה"ט הוא דס"ל דרשות זו נשארת דגם כשהוא מפקיר יכול לומר על זה כי אפקרנא (ותוס' לא פליגי על הסברא דכי אפקרנא אלא הוסיפו דשרי גם בסומך משום תורך ברשותי, ור"ע מחייב משום ממונו אבל בהפקיר רשותו ובורו דליכא לחייב משום ממונו וכל חיובו משום הכרייה שפיר אין לחייב על כרייה זו משום כי אפקרנא). [↑](#footnote-ref-1)
2. רש"י עה"ת כתב ולא יכסנו, הא אם כסהו, פטור, ובחופר ברשות הרבים דבר הכתוב, ולכאו' צ"ע הרי קי"ל דחייב בין ברה"י בין ברה"ר, אולם דיבר הכתוב היינו קרא זו, ומשא"כ מקרא דאח"כ. [↑](#footnote-ref-2)