איסור רחיצה ואינו שווה לכל נפש
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / יו_ט - הרב משה אפרים ליברמן

**איסור רחיצה ואינו שווה לכל נפש**

**ב"ש אומרים לא יחם אדם חמין לרגליו**

ונחלקו הראשונים אם טעמו של בית הלל מדין מתוך או משום שחשוב כאוכל נפש ממש שבר"ן (יא ע"א מדפי הרי"ף) כתב להדיא שהיתרו רק מדין מתוך וכ"כ בספר המכתם וכן מבואר בחי' הרשב"א ורבינו נחמן אולם הרמב"ם בפ"א מהל' יו"ט הל' ט"ז כתב שרחיצה וסיכה דינם כאכילה [ולדעת הפר"ח והפמ"ג שלדעת הרמב"ם לא אמרי' מתוך אלא בהבערה והוצאה ע"כ צ"ל כן שבישול מים לצורך רחיצה אינו משום מתוך אלא משום דחשוב כאוכל נפש ועי' שעה"מ בפ"א מהל' יו"ט ה"ד ובראש יוסף בסוגיין] וכן משמע מדברי הרשב"א בעבודת הקודש (שער ג' ס"ה) שכתב "מחמם אדם חמין לרגליו ואפילו מים שאינן ראויין לשתייה שדבר זה צריך לכל נפש והרי הוא בכלל מה שאמר הכתוב אשר יאכל לכל נפש יעשה לכם", משמע שדינו כאוכל נפש. וכ"כ לדייק מדבריו השעה"צ סי' תקי"א סק"ב ובאמרי בינה דיני יו"ט ס"ב עמד על סתירת דברי הרשב"א ועי' אבני נזר סי' ת"ז אות ב' אמנם עי' רשב"א שבת לט ע"ב "וכל הנאה השוה לכל נפש הרי היא בכלל אשר יאכל לכל נפש כדאי' בפ"ק דביצה [כתובות]", ומבואר שבכל הנאה כתב כן, ומשמע שכוונתו למש"כ היראים ושבלי הלקט סי' רמ"ג "וטעמא כתיב אשר יאכל לכל נפש ובין לחזקיה ובין לר' אבהו כל מקום שנאמר יאכל בין אכילה ובין הנאה במשמע" ולדבריהם מה שאמרו מתוך פירושו מתוך אותו פסוק אבל עיקר ההיתר הוא משום דלא שאני ליה בין אוכל נפש לשאר הנאות.

וע"ע ברמב"ן שבת לט ע"ב, "וב"ה מתירין דעבדו הנאת הגוף דרחיצה כאוכל נפש", וכ"כ בשיטמ"ק ביצה כא ע"ב בשם מורו. **והנפק"מ** בכל זה כתב בחי' כת"ס שהוא לעניין מכשירין שרק מכשירי אוכל נפש הותרו ולא מכשירי שאר הנאת הגוף.

**וב"ה מתירין**

בשיטה לר"ן שבת לט ע"ב כתב שלא התיר ב"ה לחמם מים לצורך רחיצה אלא כשהמים ראויים לשתייה ועי' שעה"צ סי' תקי"א סק"ז שהביא שנחלקו בזה בירושלמי והביאו הרשב"א בסוגיין אך להלכה כתב שסתימת הבבלי משמע להתיר בכל גווני, וע"ע ראש יוסף.

**דין רחיצת כל גופו**

מבואר שלא התיר בית הלל אלא רחיצת פניו ידיו ורגליו ולא כל גופו ונחלקו הראשונים בטעם הדבר שהתוס' שבת לט ע"ב כתבו שהיינו טעמא משום שרחיצת כל גופו אינה נחשבת שווה לכל נפש ואסור לחמם מים לצרכה מן התורה

וצריך להבין למה רחיצת כל הגוף אינה נחשבת הנאה השווה לכל נפש ויש שהבינו שפעם לא היה הדרך של כולם להתרחץ ואין הכי נמי בזמנינו שנשתנה פני הדברים וכולם מתרחצים מפעם לפעם חשובה שפיר צורך השווה לכל נפש אך דבר זה לא ניתן להיאמר כלל שהרי ודאי מי שלא מתרחץ לזמן ארוך ריחו נודף ויעוי' נדרים פא ע"א, "ערבוביתא דגופא מתיא לידי שיחני וכיבי" ופי' שם הר"ן "כשגופו מזוהם שאינו רוחץ תמיד מביאו לידי שיחנא וכיבי" וכ"כ שם בתוס' ומבואר שיש צורך לכל אדם לרחוץ תמיד והרי מבואר בטור סי' ר"ס שמצוה על כל אדם להתרחץ כל גופו כל ערב שבת והובא שם בשו"ע [וע"ש א"ר סק"א]

והנה עי' בר"י מלוניל שכתב וז"ל "אבל רחיצת פניו ידיו ורגליו צורך כל נפש לרחצן **בכל יום** כי ההיא דתניא בפרק במה טומנין רוחץ אדם פניו ידיו ורגליו בכל יום בשביל קונהו וכו'" והיה אפשר לומר לדבריו שרק דבר שהדרך לעשותו בכל יום, חשוב דבר השווה לכל נפש וכן ר"ל החזון יחזקאל פ"ב דביצה ה"ז אולם עי' חינוך מצוה רח"צ, "ומיהו דוקא דברים השוים בכל גוף האדם וכו' כגון רחיצת רגלים דכו"ע **רחצי הכי לפעמים** וכו'", ומפורש דסגי במה שעושים כן לפעמים וא"צ לעשות כן בכל יום ואפ"ה נקט שרק רחיצת רגלים נחשבת שווה לכל נפש ולא רחיצת כל הגוף וצ"ע.

ואין לומר שנהי שרק רחיצה לתענוג נחשבת אינו שווה לכל נפש אבל רחיצה להוריד לכלוך וזיעה שווה לכל נפש ומ"מ נאסרה מגזירת מרחצאות, שהרי כבר כתב הגרע"א במהדו"ק סי' י"ז שלדעת התוס' לא מצינו כלל לאסור הרחיצה מצד גזירת מרחצאות אלא באופן שאסור לחמם מים לצורך זה אבל כל שמותר לחמם מים ביו"ט לצורך זה ליכא בזה משום גזירת מרחצאות וכן נקט הבית מאיר ביו"ד סי' קצ"ז.

ויש שרצו לומר שהדרך היה להתרחץ אבר אבר וזה באמת מן התורה מותר גם לדעת התוס' וכש"כ הרשב"א שבת לט ע"ב אך זה אינו נכון דז"ל הרשב"א שם "אבל רחיצת כל גופו אבר אבר מותר דבר תורה משום דכיון דרחיצת אבר אחד צורך כל נפש ומותר לא חלקנו באברים שנאמר רגליו בלבד מותר אבל זרועו או שוקו אסור וכו'" הרי להדיא שגם אבר אבר אינו שווה לכל נפש והטעם שמותר אינו אלא משום שלא חלקה התורה באברים.

ובשו"ת דברי מלכיאל ח"ה סי' ל"ח ובתהלה לדוד סי' שכ"ו ר"ל שודאי להתרחץ יש לכו"ע צורך אך לא לחמם מים לצורך זה וסגי להו בפושרים ודבריהם צ"ב דא"כ למה לפניו ידיו ורגליו לא סגי להו בפושרים ועוד שהרי עשיית הפושרים הוא ע"י חימומם ליותר מיד סולדת ואח"כ לערב מים צוננים וכש"כ בבית מאיר יו"ד סי' קצ"ז ועוד שהרבה פוסקים נקטו שכל שע"כ צריך להיכנס למים כאשה הטובלת לנדתה חשוב שפיר חימום המים שווה לכל נפש ובמאירי ביצה כא ע"ב מפורש שעצם הרחיצה אינה שווה לכל נפש.

**למה אין להתיר חימום מים לרחיצת כל הגוף מדין ריבוי בשיעורים**

הנה בעיקר שיטת התוס' שאסור לחמם מים לרחיצת כל הגוף מן התורה עי' בשו"ת הגרע"א סי' י"ז שתמה היאך אפשר לאסור בישול מים לצורך רחיצת כל הגוף ביו"ט מן התורה והרי רחיצת כל הגוף כוללת גם רחיצת פניו ידיו ורגליו ונמצא א"כ שאין זה אלא ריבוי בשיעורים שמותר ביו"ט ועי' שו"ת ציץ הקדש סי' ל"ו שר"ל שלא הותר להרבות בשיעור להדיא לדבר האסור ובעיקר הסברא עמד בשעה"צ סי' תקי"א ס"ק י"ח אך העיר מהמבואר בסי' תקי"ב סעיף א' שמותר להרבות לצורך עבדו ושפחתו וע"ש ציץ הקודש שצידד לומר שרק מה שהותר מדין אוכל נפש הותר בריבוי בשיעורים ולא מה שהותר במתוך שמלאכה שהותרה במתוך אינה אלא דחויה ע"ש.

אולם עי' חי' הרשב"א שבת לט ע"ב שכתב שגם לדעת התוס' שאסור לחמם מים לצורך רחיצת כל הגוף מן התורה, מ"מ מותר לחמם מים לצורך רחיצת אברים אברים [ועי' ראש יוסף שבת שם שמותר גם לחממם בב"א כל שכוונתו לרחיצת אברים אברים ולא לרחיצה בב"א, אך בחי' חת"ס ביצה כא ע"ב כתב שלא הותר אלא במחמם לכל אבר בנפרד וכן משמע בשו"ע הרב סעיף א'] ומבואר שחלוק רחיצת כל גופו מרחיצת אבר אבר והיינו שיש רחיצת כל הגוף בבת אחת ויש רחיצת אברים וא"כ ברוחץ כל הגוף בב"א אינו חשוב כרוחץ נמי פניו ידיו ורגליו לבד אלא שיש עליה שם רחיצת כל גופו ורחיצה זו אינה נחשבת שווה לכל נפש וכבר העיר בזה בשו"ת ציץ הקודש סי' ל"ו. אך בחי' בית מאיר בסוגיין ר"ל שאה"נ לאחר דין ריבוי בשיעורים אין איסורו אלא מדרבנן ומשום גזירת הבלנים המבואר בתוס' שבת לט ע"ב (ד"ה אלא) אך מדברי הראשונים בשבת שם משמע שאיסורו לדעת התוס' הוא מן התורה.

**דעת החולקים על תוס'**

אך יעוי' ברמב"ן שבת לט ע"ב שהאריך לחלוק על תוס' שודאי רחיצת כל הגוף נחשבת שוה לכל נפש [ועי' דברות משה שבת מ' ע"א הערה י"ח (והועתק באגרו"מ ח"ט או"ח סי' ל"א) שר"ל שנחלקו הראשונים בגדר הטעם שמוגמר אינו שווה לכל נפש האם זה משום שיש אנשים שאין מרגישים שום הנאה במוגמר ורק מחמת זה חשוב כאינו שווה לכל נפש או דילמא כולם מרגישים הנאה בזה אלא שאין להם חשיבות בהנאה זו ולא היו הולכים ומבקשים הנאה זו ובזה תלוי דין רחיצה שודאי כולם מרגישים בזה תענוג, אלא שלמעשה אין כולם הולכים לבקש תענוג זה ע"ש.] והאיסור אלא אינו מדרבנן אך נתקשה שם למה אסרו חז"ל הרחיצה כיון שאין לבוא בחימומו לידי איסור תורה והר"ן בסוגיין נקט שכן הוא גם דעת הרי"ף שכתב שמים שהוחמו מעיו"ט מותר לרחוץ בו וע"כ היינו טעמא שרק שבת שיש בו חשש איסור תורה החמירו לאסור אפילו הוחמו מעיו"ט ולא ביו"ט שכל איסורו רק מדרבנן אך כבר העיר בשו"ת ציץ הקדש סי' ל"ח שמדברי המאירי מבואר שאע"פ שס"ל כהתוס' לאסור חימום מים מן התורה אפ"ה התיר להתרחץ במים שהתחממו מערב יו"ט וכ"כ בשו"ת זרע אמת ח"א סי' ע"א להוכיח כן מדברי הרשב"א וכן מצינו בעוד כמה ראשונים עי' עיטור הל' יו"ט מח' י"ח ראבי"ה סי' תשנ"ו שבלי הלקט סי' רמ"ג וע"כ הטעם שיו"ט קיל כיון שאין בזה איסור תורה משום סברת הואיל ומיקלעי ליה אורחים. [ובדעת רש"י מוע"ק יט ע"ב (ד"ה שאסור) מבואר שאע"פ שלדעתו ליכא איסור מה"ת בחימום מים לרחיצת כל הגוף כש"כ הראש יוסף, כיון שלדעתו מותר ע"י מתוך אפילו שלא לצורך, ואפ"ה ס"ל שאסור לרחוץ כל גופו בחמים שהתחממו מערב יו"ט. הנה עי' ט"ז סק"ב ומג"א סק"ד שכתבו ע"ד המחבר שטעם איסור חימום מים לרחיצת כל הגוף הוא מה"ת, משום דחשוב אינו שווה לכל נפש, ולכאורה צ"ע הרי המחבר היקל במים שהתחממו מערב יו"ט, וא"כ סובר כדעת הרי"ף שאין איסורו אלא מדרבנן, אך להנ"ל ניחא שאינו תלוי זה בזה. אך באמת בלא"ה לק"מ, דעי' בב"י שהעתיק מדברי הר"ן שכתב להקל כדברי הרי"ף כיון שאין איסורו אלא מדרבנן, והיינו שאפילו אם נחשוש לשיטת התוס' לגבי האיסור לחמם המים, מ"מ לגבי איסור רחיצה שהוא רק מדרבנן יש לסמוך ע"ד הרי"ף, וק"ל.]

**לחמם לצורך טבילת מצוה**

עי' שו"ת נובי"ת או"ח סי' כ"ה שצידד להתיר לחמם מקוה לצורך טבילת מצוה שכל מה שהחשיבו חימום מים לצורך רחיצה כצורך שאינו שווה לכל נפש היינו מצד שעצם הרחיצה אינה נצרכת כלל אבל כל שע"כ נכנס לתוך המים ודאי שהוא צורך השווה לכל נפש שלא יהא המים צוננים וכ"כ הבית מאיר יו"ד סי' קצ"ז סעיף ג' ואע"פ שלדעת הרמב"ם עדיין אסור להתרחץ מגזירת מרחצאות מ"מ לדעת התוס' שעיקר האיסור להתרחץ ליכא אלא משום שאסור לחמם המים באופן שמותר לחמם לא מצינו שגזרו על הרחיצה וכ"כ בשו"ת הגרע"א קמא סי' י"ז אך הפמ"ג בסי' תקי"א משב"ז סק"ה נקט שעדיין יש בכה"ג איסור רחיצה ולכן לא התיר אלא להפשיר המים וגם בטעם ההיתר נקט באופן אחר, והוא ע"פ סברת התוס' שבת לט ע"ב (ד"ה וב"ה מתירין) שכל שנעשה לצורך בריאות חשוב שווה לכל נפש ולכן במקוה קרה מאד שחשוב כמעט חולה שאין בה סכנה להיכנס לשם חשוב שווה לכל נפש ע"ש.

**טבילה מצוה אינה אלא מכשירין**

אולם הגרע"א שם והחת"ס בשו"ת או"ח סי' קמ"ו נקטו שכל שאין לה צורך יו"ט להיכנס למים לא הותר לחמם המים ולכן כיון שחימום המים לא נחשב אלא כמכשירי דבר אחר והרי קי"ל בסי' תקי"ד סעיף ב' שאסור לכבות הנר לצורך דבר אחר לכן גם חימום המים אסור. אך ביו"ט שני צידד החת"ס להתיר כיון שבזה מבואר בר"ן דיש לסמוך על דעת ר' יהודה, ע"ש. אך בשו"ת הגרע"א העיר שהרי במלאכה דאורייתא כתב הר"ן שאין אנו סומכים על ר"י אך לעניין הלכה צידד הגרע"א שיש להקל לחמם מים ע"י עכו"ם בליל יו"ט שני, ולסמוך על דברי הסדרי טהרה סי' קצ"ז סק"ט, ובצירוף שהוא שבות דשבות במקום מצוה. [והיינו דכיון שמן התורה שייך בהו הואיל אין בזה אלא איסור דרבנן] וכן הכריע לדינא המשנ"ב סי' תקי"א ס"ק י"ט, וע"ש שעה"צ ס"ק כ"ג שהוא בצירוף דעת הרי"ף והרמב"ם, שעיקר האיסור לחמם מים ביו"ט לצורך רחיצה אינו אלא מדרבנן, וא"כ הו"ל שבות דשבות במקום מצוה, ועוד שלדעת הבית מאיר ופמ"ג בכה"ג שנכנסת למים גם לתוס' אין בזה איסור תורה, וכנ"ל ע"ש. וע"ע בשו"ת חסד לאברהם תנינא או"ח סי' נ"ז.

**אינו שוה לכל נפש**

**כתובות ז' ע"א**

**א"ל אנא דבר הצורך לכל נפש קאמינא צבי צריך לכל נפש הוא**

בביאור תי' הגמ' עי' בחינוך מצוה רח"ץ "אבל לענין אוכלין אפילו מאכל שאין דרך לעשותו אלא המלכים והשרים הגדולים מותר לעשות אותו כל אדם דמ"מ עיקר אכילה דבר השווה בכל נפש". וכ"כ בחי' הרא"ה, "והוא שיהא כעין אוכל נפש בכל דבר כמו שאמרו שיהא שוה לכל נפש וכן ענין אכילה דבר השוה לכל נפש כדמוכח הכא" והיינו שהגדרת שווה לכל נפש אינו תלוי בפעולה שהוא עושה אלא בעיקר הצורך וכיון שעיקר הצורך של אכילה שווה לכל נפש אף שפעולה זו של שחיטת צבי אינה שווה לכל נפש חשובה שפיר כדבר השווה לכל נפש ועי' בשו"ת כת"ס או"ח סי' ס"ו שהאריך ביסוד זה והוכיח כן ממה שמצוות חשיבי כדבר השווה לכל נפש אע"פ שנשים ועבדים אינם מצוות במצות עשה שהזמן גרמא וע"כ שכיון שהחיוב של מצוות שווה אצל כולם לא בעינן שפעולה זו יהא שווה אצל כולם.

**דעת הרמב"ן**

אולם מדברי הרמב"ן במלחמות ביצה כג ע"א (יב ע"א מדפי הרי"ף) נראה מבואר באופן אחר דע"ש שכתב וז"ל "דכל מה שהוא אוכל נפש מותר לכל אדם ולמה זה דומה לשחיטת צבי ביו"ט שמותר כדאיתא בפ"ק דכתובות ומה יאמר למי שאין לו לפתן אלא זה שהוא מטבל פתו בחרדל ואוכל", וביאור סברת הרמב"ן כתבו האחרונים [שו"ת זרע אמת ח"א סי' ע"ג, שו"ת בגדי כהונה (לתלמיד בעל האורים ותומים) סי' ו-ח, ושו"ת מכתם לדוד (להגר"ד פארדו ז"ל בעל החסדי דוד) סי' י"ט.] שכיון שלכל אחד יש צורך לאכול נמצא שכל מאכל חשוב ממילא כדבר השווה לכל נפש שהרי אם לא יהיה לו מאכל אחר ע"כ יאכל מאכל זה נמצא שהטעם שאינו אוכל מאכל זה הוא משום שיש לו דבר אחר לאכול לכן אין זה סיבה להחשיבו כדבר שאינו שווה לכל נפש ובשו"ת בגדי כהונה סי' ו' הוכיח יסוד זה מהמבואר בדף כא ע"א שעיסת הכלבים נאפית ביו"ט אע"פ שלדעת ר"ל בירושלמי פ"ק דחלה ה"ה [ועי' רמ"א סי' תנ"ד ס"ב] איירי בהכניס בו מורסן שאינו נאכל אלא ע"י הדחק ומבואר דאפ"ה נחשב כדבר השווה לכל נפש, וע"כ כנ"ל כיון שכל אחד יאכל עיסת הכלבים כשאין לו דבר אחר חשוב שפיר כדבר השווה לכל נפש.

ובשו"ת מכתם לדוד סי' י"ט הוכיח כן מהמבואר לק' כה ע"א שמותר לשחוט בהמה מסוכנת ביו"ט כל שיכול לאכול כזית חי מבעוד יום ומבואר שמותר לעשות מלאכה לצורך אכילת בשר חי אע"פ שאינו נאכל אלא ע"י הדחק וע"כ כנ"ל כיון שראוי לכל אחד כשאין לו מאכל אחר, ע"ש.

נמצינו למידים שלפי הרמב"ן ודעימיה כוונת הגמ' במה שאמרו ששחיטת צבי נחשבת כדבר השווה לכל נפש הוא שבאוכל כיון שעיקר הצורך הוא שווה לכל נפש, הרי ממילא כל הכנת מידי דאכילה חשוב כדבר השווה לכל נפש כיון שראוי לו לאדם כשאין לו מאכל אחר

**דעת רש"י המאירי**

אולם עי' חי' המאירי לק' כב ע"ב "ושמואל אמר מותר דכל דבר שגופו של אוכל נכשר בו או שתיקון זה מוסיף עריבתו שוה לכל נפש הוא שאף עניים אלו היה מצוי להם היה עושין כן והגע עצמך שנזדמן לעני צבי ביו"ט מי לא אכיל וכו'" וכדבריו מבואר ברש"י שם (ד"ה ושמואל) שכתב "דאוכל נפש הוא וראוי אף לעניים אלא שאינו מצוי להם ודמי לנזדמן לו צבי ביו"ט", וכ"כ שם בר"י מלוניל ומבואר שאילו לא היה פירות מעושנים ראוי לעניים לא היה נחשב כדבר השווה לכל נפש ומשמע שזהו כוונת הגמ' בצבי שגם עניים מתאווים לה וכמו שפירש המאירי.

**הנאה שכולם שייכים לזה**

עי' רמ"א סי' תקי"א סעיף א' שהביא ממהרי"ל שאסור להדליק תנור בזמן שאינו קר כל כך ורק המפונקים צריכים החימום וכתב הרמ"א שנהגו להקל וע"ש ביאור הגר"א וחמד משה דהיינו טעמא שכיון שעיקר הצורך של חימום הוא שווה לכל נפש לא נתנו דבריהם לשיעורים ומותר גם להגביר החום במידה גדולה שנצרך רק למפונקים וכן מותר לחמם בזמן שעיקר החימום נצרך רק למפונקים ע"ש.

וע"פ זה י"ל שגם לדעת רש"י מותר לתבל קדירה גם באופן שאינו שווה לכל נפש שכיון שעיקר הצורך לתבל קדרה היא דבר השווה אצל כולם לא נתנו דבריהם לשיעורים, וצורך זה הותר לגמרי אף לתבלו באופן שרק יחידים אוכלים אותו ואינו דומה לשחיטת צבי שהוצרך רש"י לבאר טעם ההיתר משום שגם עניים מתאווים לו דשאני צבי שנחשב כסוג מאכל אחר שאינו נאכל אלא לעשירים וכן עישון פירות הוא סוג תפנוק שרק עשירים עושים ולכן לולא שגם עניים מתאווים לו לא היה נחשב כדבר השווה לכל נפש.

**דבר שאינו תפנוק אך אינו שווה לכל נפש**

הנה דנו האחרונים אם הותרה מלאכה לצורך עשיית רפואה ביו"ט ויסוד הנידון בזה הוא שמצד א' רוב אנשים בריאים הם ואין להם צורך להתעסק בצרכי רפואה אך מאידך ודאי שהוא צורך גמור שכל אחד אם היה במצב הזה של החולה היה צריך להתעסק ברפואה זו והנה עי' רש"י כב ע"ב שכתב שהטעם שמוגמר אינו חשוב כצורך השווה לכל נפש הוא משום שאינו נצרך אלא למי שריחו רע וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן שם. ומבואר שאע"פ שאינו תפנוק יתירה וכל א' שיש לו ריח רע צריך מוגמר להסירו אפ"ה כיון שסו"ס רוב אנשים אין להם ריח רע חשוב כצורך שאינו שווה לכל נפש, וא"כ לכאורה ה"ה צרכי רפואה.

אך יעוי' בתוס' שבת לט ע"ב (ד"ה בית הלל) שכתבו שאע"פ שחימום מים לרחיצת כל הגוף חשוב כדבר שאינו שווה לכל נפש מ"מ להזיע חשוב שפיר שווה לכל נפש כיון שהוא לצורך הבריאות ומדברי הפנ"י שם מבואר שיסוד דברי התוס' הוא שהחסרון בדבר שאינו שווה לכל נפש הוא שע"י שהוא תפנוק יתירה לא חשיבי כצורך אבל כל שהוא לצורך בריאות ודאי חשוב כצורך וע"פ זה כתב הפמ"ג סי' תקי"ד א"א סק"ד שה"ה כל צרכי רפואה מותר ביו"ט ועי' בית מאיר יו"ד סי' קצ"ז שגם מדבריו מתבאר שנקט שגדר אינו שווה לכל נפש הוא מה שהוא תפנוק יתירה אבל בדבר שהוא צורך אמיתי לא שייך אינו שווה לכל נפש וכן האריך בזה במור וקציעה סי' תקי"א וא"כ צרכי רפואה שהוא צורך אמיתי ולא תפנוק נחשב כדבר השווה לכל נפש.

אך יעוי' ברמ"א סי' תקי"א סעיף ב' שאף לקטן שרוחצים אותו כל יום והוא צריך לזה לבריאותו אפ"ה לא הותר לחמם מים לצרכו וע"ש בשעה"צ ס"ק י"ד שהעיר דמ"ש מזיעה שהתיר התוס' כיון שהוא לצורך בריאות ומוכח לכאורה שאין הדבר תלוי אם הוא תפנוק או לא אלא שכל שאינו דבר הנצרך לכל לא התירה אותו התורה והטעם שהותר להזיע מתבאר מדברי הר"ן בחידושיו לשבת שם דהיינו משום דזיעה נצרך לשמור הבריאות וביאורו כש"כ בשו"ת בגדי כהונה סי' ז' שלכולם יש צורך לשמור הבריאות אלא שבפועל לא כולם עושים כן ולכן חשוב שפיר כדבר השווה לכל נפש וכ"כ בעמודי אור סי' כ"ט ואינו דומה לצרכי חולה שהבריאים אין להם צורך כלל להתעסק בענייני רפואה.

**הוצאת מקל לחולה**

הנה עי' לק' כה ע"ב אין הסומא יוצא במקלו וכו' ופירש"י "דהוי דרך חול ואיכא זילותא דיו"ט" ומה"ט מבואר שם שברבים צריכים לו מותר ומבואר שמעיקר הדין מותר לסומא לצאת במקל ביו"ט אף שבשבת יש בזה משום מלאכת הוצאה אע"פ שרוב אנשים אין להם צורך לצאת עם מקל ולכאו' למה לא יחשב מחמת זה כדבר שאינו שווה לכל נפש ועמד ע"ז הרא"ה לעיל יב ע"א וז"ל "וכן הוצאה בכסא דבר השווה לכל נפש הוא לצאת בחוץ" ולכאורה צ"ב מ"ש מצרכי רפואה שכיון שסו"ס רוב אנשים א"צ לצרכי רפואה חשוב כדבר שאינו שווה לכל נפש.

אך נראה שאינו דומה כלל שצרכי רפואה הרי לרוב אנשים ליכא כלל צורך להתרפאות והיינו אף שכולם צריכים להיות בריאים מ"מ מי שהוא בריא אין לו צורך כלל ברפואה משא"כ ללכת שהיא פעולה חיובית שכל אדם עושה ויש לכולם צורך בזה אלא שיש אנשים שיכולים ללכת לבד ויש אנשים שצריכים לזה עזרה של המקל אבל סו"ס עיקר הצורך ודאי שווה לכל ועי' חוט שני פרק ו' שכתב שמהאי טעמא מותר נמי להוציא משקפיים ביו"ט והיינו כנ"ל כיון שראייה היא פעולה חיובית שיש לכולם צורך בה אלא שיש אנשים שיש להם ראייה טובה בלי משקפיים ויש שצריכים סיוע של משקפיים מ"מ עיקר הצורך שייך אצל כולם לכן חשוב כדבר השווה לכל נפש ע"ש.

**המסתפק משמן שבנר**

**הנותן שמן בנר חייב משום מבעיר**

לכאורה יש לומר שטעם חיובו כיון שהוסיף שמן לנר ויש בילה בלח ממילא מיד נשרף השמן שהוסיף וחשוב מבעיר אלא שלכאורה הדבר תלוי במה שנחלקו השו"ע הרב סי' תצ"ה קו"א סק"ב והאבני נזר בסי' רל"ח בגדר מלאכת הבערה שדעת הגר"ז שחיובו על עצם יצירת האש ואילו לדעת האבני נזר חיובו על כיליון העצים שלדעת הגר"ז הרי האש היה בוער גם בלי שמן זה ולכן לא איכפת לן שכעת בוער על שמנו ואילו לדעת האבני נזר שחיובו על כיליון השמן לכאורה שפיר יתחייב המוסיף שמן בנר מחמת זה שמיד נשרף משמנו ועי' ביה"ל סי' רנ"ב סעיף ה' (ד"ה להשמעת) "ואינו דומה לנותן שמן לנר דקי"ל דחייב משום מבעיר אף דבלא"ה ג"כ דולקת דאפשר דהתם דולקת יותר בטוב ע"י הוספת השמן וגם אפשר דהפתילה גופא מושכת עתה מן השמן הזה אך מדברי הרא"ש מפורש שאין לחייב על זה שהשמן נשרף מיד ולכן הוכיח מחיוב נותן השמן למה שיסד בגדר חיוב מסתפק משמן שבנר עי' להלן ועי' אמרי בינה דיני יו"ט סי' י"ט ובשו"ת אבני נזר סי' מ"ח אות י"ז [ע"ש שסתר את משנתו ממש"כ בסי' רל"ח] ובמנחת שלמה קמא סי' צ"א אות י'.

[הנה להמבואר שמוסיף שמן בנר חייב משום מבעיר א"כ לכאורה ה"ה שבפיקוח נפש אם מדליק נר יותר גדול ממה שצריך חשוב מבעיר שלא לצורך עי' בשו"ת אבני נזר סי' מ"ח והר"י הורביץ שליט"א העיר מדברי הנ"י בפ"ב דב"ק הנודעים דמשמע כן שכל רגע ורגע מן הבעירה מתייחס אליו ולפי זה העיר היאך הותר להדליק נר גדול ביו"ט שחל בע"ש לצורך שבת ע"י עירוב תבשילין הרי כלפי החלק שלא שייך ליהנות בו ביו"ט חשוב כעושה מלאכה רק לשבת]

**המסתפק ממנו חייב משום מכבה**

עי' בתוס' שאין חיובו משום ממהר כבויו שזה אינו אלא גרם כיבוי וביו"ט מותר יש אחרונים שהוציאו מדברי תוס' אלו שאע"פ שבשבת החמירו בגרם כיבוי לא להתיר אלא במקום הפסד ביו"ט הקילו [עי' בשעה"צ סי' תקי"ד ס"ק ל"א בשם המאמר מרדכי] אך א"כ צ"ע שבמג"א סי' תקי"ד הביא בשם היש"ש שגרם כיבוי הוא רק בגורם שיכבה אבל במונע בחומר בעירה אינו אפילו גרם ולכאורה בתוס' מבואר דלא כדבריו ועי' בחזו"א סי' ל"ח שאדרבה כוונת התוס' שזה אינו אפילו גרם כיבוי ומה שחילקו התוס' בין יו"ט לשבת היינו משום שהשבת אסור משום מוקצה ע"ש.

**הטעם שנחשב ככיבוי**

התוס' כתבו שהטעם שנחשב ככיבוי הוא משום שבאותה שעה שמסתפק מכהה אורו וחשוב ככיבוי [והיינו ע"י שמרחיק הלהבה מן השמן כמבואר בתוס' שבת קכ ע"ב (ד"ה הפותח) וא"כ זה לא שייך בפתיל צף וגם לא בנר של שעוה וכן מבואר בשו"ת מים חיים לפר"ח ס"ט]

ובפשוטו כוונת התוס', שעצם מה שמכהה אור הנר חשוב ככיבוי. ועי' מנחת שלמה קמא סי' י"ב אות ד' שהעיר שהרי בשבת מותר להניח קדרה ע"ג גחלת כל שאינו מזיזו אע"פ שודאי ממעט גודל השלהבת (אולם עי' שש"כ פרק א' הערה נ"ט שהביא מהגרשז"א ז"ל שלדעת מומחים אין כיסוי הלהבה של הגז גורם שום שינוי בעצם הבערה ואינו אלא שינוי בצורה ע"ש וכ"כ באור לציון פרק כ' בהערה לתשובה י"ב) ועי' אור שמח פרק י"ד מהל' מאכלות אסורות הי"ד בהג"ה, ועוד צ"ב הרי איסור כיבוי הוא על עשיית הפחם כמבואר ברש"י שבת קלד ע"א, וזה ל"ש במיעוט הלהבה. ואמנם בפנ"י ביצה שם כתב שלדעת התוס' אינו כיבוי מן התורה ורק נראה ככיבוי, וכ"כ בקרבן נתנאל [על הרא"ש שם סי' י"ז] ובאמרי בינה דיני יו"ט סי' י"ט אך מדברי הב"ח בסי' רס"ה משמע שלדעת התוס' חשוב מכבה ממש וע"ש משנ"ב סק"ב ועי' בשו"ת כת"ס או"ח סי' ס"ו ובשפ"א ביצה שם שר"ל שגם לדעת התוס' עיקר האיסור הוא משום שע"י זה גורם שיכבה יותר מהר ושאני מכל גרם שאינו ניכר בשעת עשייתו כלום אבל כאן בכיבוי שניכר מיד בשעת עשייתו קצת כיבוי בנר חייב על גרמא כזה ע"ש. וכ"כ הגרצ"פ פראנק ז"ל בשביתת השבת בדין גרם מלאכה. אך לכאורה יש להעיר על דבריהם מדברי התוס' שבת קכ ע"ב הנ"ל, שמבואר שגם במרחיק השמן וחוזר ומחזירו חשוב ככיבוי, אף שלבסוף לא נגרם שום כיבוי, וכן מדברי התוס' הרא"ש שבת מד ע"א מוכח דלא כדבריהם, ע"ש.

**דעת הרא"ש**

עי' ברא"ש סי' י"ז שתמהו על התוס' ממה שאסור להסתפק גם בשמן שבשפופרת ושם ל"ש מכהה אורו ולכן ביאר שגרם כיבוי באופן שלוקח מגוף השמן חשוב ככיבוי וחייב לכו"ע וכפשוטו כוונתו מדים גרם כיבוי אלא שגרם שנעשה ע"י מעשה בגופו דינו כמעשה גמור ולפי זה אם גורם כיבוי בחול [כגון שיש הרבה שמן ולקח רק קצת] יהא מותר וכ"כ בשו"ת כהונה ח"א סי' י"ח [וע"ש ה"ה אם יבוא נכרי ויכבנה ביו"ט] ובאמרי בינה דיני יו"ט סי' י"ט בקו"ש ביצה אות נ"ה.

אך יעוי' ברא"ש שכתב שלא הותר להוציא פתילה מן הנר אפילו ע"ד להניחו בנר אחר כי מיד שמוציאו חשוב כמכבה הרי שאע"פ שליכא בכה"ג כיבוי לבסוף אפ"ה אסור לדעת הרא"ש וכבר עמד בזה בשרשי הים ח"א בדין כיבוי ביו"ט ובשפ"א ובאגלי טל מלאכת זורע סק"ח אות ח' בהגה ועי' חמד משה סי' תקי"ד סק"א שביאר דהיינו טעמא דכיון שלקח הפתילה מן השמן חשוב כמכבה וכמסתפק משמן שבנר והיינו שמה שנחשב לכיבוי לדעת הרא"ש אינו משום שיגרום כיבוי לבסוף אלא שעצם לקיחת חומר הבעירה מהנר חשוב כיבוי וכ"כ בשו"ת מהרש"ג חלק ב' סי' ז', ובהערות להגריש"א ז"ל [וצ"ב גדר הדברים ויש לבאר ע"פ יסוד דברי רבינו פרחיה שבת מב ע"א בגדר מלאכת מכבה שיסודו העמדת החפץ ומניעתו מכיליון לכן כדי להחשיבו מלאכת מכבה לא צריך דווקא לכבות הלהבה, אלא גם לקיחת השמן שהיא חומר הבעירה של הנר חשוב כמכבה.]

אולם במשנ"ב סי' תקי"ד ס"ק ט"ז נקט שטעם הרא"ש באיסור הוצאת הפתילה הוא ע"פ סברת התוס' משום שמכהה אורו, וכ"כ בשו"ע הרב סעיף ז', ע"ש. ובאמת מדברי הרא"ש שבת פרק כל כתבי סי' ט' מוכח שמודה ג"כ לדברי התוס', ע"ש.

**אם להרא"ש איסורו מן התורה**

ונחלקו האחרונים לדעת הרא"ש אם איסורו מן התורה או מדרבנן עי' יש"ש פ"ב סי' כ"ג ובשו"ע הרב סי' תקי"ד קו"א סק"ב חמד משה סק"ג שו"ת בתי כהונה ח"א סי' י"ח והגהת הגרע"א סי' של"ד סעיף כ"ב ובאחיעזר ח"ג סי' ס' שנקטו שהוא מן התורה ועי' ראש יוסף שבת כט ע"ב שהוכיח כן מפסחים יא ע"א וכ"כ להוכיח באמרי בינה דיני יו"ט סי' י"ט, ע"ש. אבל מדברי המג"א סי' תקי"ד סק"ז מבואר שהוא רק מדרבנן, ע"ש נתיב חיים, וכן האריך להוכיח בחזו"א סי' ל"ח סק"ו וע"ע פנ"י בסוגיין אך בדעת הרמב"ם מפורש בדבריו בפרק י"ב מהל' שבת ה"ב שאיסורו מן התורה.

**מעשה במחוץ לדעת הרא"ש**

עי' טור סי' תקי"ד "נר של שעוה שרוצה להדליקו ביו"ט וחס עליו שלא ישרף כולו יכול ליתן סביבו דבר המונע מלישרף בענין שיכבה כשיגיע שם" וע"ש בב"י שמדברי הטור נראה שלא הותר לעשות כן אלא קודם שהדליקו וכלשונו "שרוצה להדליקו" אבל כל שכבר הדליקו אסור לעשות שום דבר בנר כדי שיכבה גם בעושה מעשה חוץ לנר והיינו ע"פ דברי הרא"ש הנ"ל שכל שלוקח השמן או הפתילה מהנר חשוב כיבוי ואסור. והא דמצינו שטלית שאחז בו האור יכול לפרוס עליו עור של גדי כדי שלא יישרף שאני התם שאינו מיועד לאש כ"כ הפמ"ג משב"ז סק"ו ובבית מאיר שם ועי' חזו"א סי' ל"ח סק"ו ועי' נהר שלום סק"ה שנקט שגם לדעת הב"י אין בזה איסור תורה לדעת הרא"ש, ע"ש.

אולם בט"ז סק"ו ובמג"א סק"ז כתבו שגם לדעת הרא"ש מותר להכניס נר בחול גם לאחר שכבר דולק שלא אסר הרא"ש אלא לעשות מעשה בגוף השמן ולהוציאו אבל כל שעושה מעשה מבחוץ אע"פ שע"י זה מונע מהנר שמן זה לא חשוב אלא גרם כיבוי והסברא בזה צ"ע וכש"כ החזו"א סי' ל"ח סק"ז.

**עבר והוציא**

ואם עבר והוציא כתב בשיטמ"ק שיחזירנו ומשמע שמתקן איסורו במה שמחזירו, ולכאורה דבר זה תלוי במחלו' תוס' ורא"ש הנ"ל והיינו שלדעת התוס' שאיסורו במה שכיהה אור הנר הרי כבר עבר על האיסור ולא יועיל מה שיחזיר השמן לנר, אבל לדעת הרא"ש י"ל דמהני והיינו כדעת האחרונים שלפי דעת הרא"ש כל שלא נכבה ביו"ט אין בזה איסור כיבוי ועי' שלחן שלמה (לרש"ז מירקש ז"ל) סי' רס"ה ס"א שכתב, "ונ"ל דביו"ט אם הסתפק מהשמן יחזיר ויתן מה שהסתפק קודם שכבתה דהואיל ועדיין לא נתחייב משום מכבה רק לאחר שכבתה שגרם שנכבה מקודם", ועי' מנחת שלמה בסוגיין שהעיר שהיאך מותר להחזיר השמן שלקחו מן הנר הרי כל המוסיף שמן בנר חייב משום מבעיר וכיון שא"צ הדלקת הנר הו"ל כנר של בטלה וע"ש שכתב שאולי כיון שעושהו כדי שלא יכשל באיסור מלאכה הו"ל משום כך כצורך מצוה ע"ש.

**מסתפק משמן לצורך אכילה**

באגודה פ"ב דביצה סי' ל"ג כתב להתיר הכיבוי לצורך אוכל נפש ומה שאמרו המסתפק משמן שבנר חייב לא נאמר אלא לעניין שבת וכן משמע בדעת הרמב"ם, שבהל' שבת (פרק י"ב הל' ב') כתב המסתפק חייב ואילו בהל' יו"ט (פרק ד' הל' ג') כתב אין להסיר ומשמע שלהסתפק מותר וכ"כ לדייק בשרשי הים ח"א ענין כיבוי ביו"ט ובטל אורות מלאכת מכבה (עמ' תי"ז בהוצאה חדשה) ובאמרי בינה דיני יו"ט סי' י"ט אולם ברשב"א בעבודת הקודש שער ג' סי' ג' וברוקח סי' רצ"ט וברבנו ירוחם נתיב ד' ח"א כתבו להדיא שאסור להסתפק גם ביו"ט וכן כתב להדיא ברש"י בספר האורה סי' קמ"ח אך אינו מפורש בדבריהם שכוונתם גם לצורך אכילה ביו"ט. [אך לכאורה ממש"כ הרשב"א שם, והריטב"א שבת כט ע"ב, שגם ביו"ט אסור להדליק נר ולמלא שמן בשפופרת המטפטף לו שמן, שמא יבוא להסתפק ממנו, (ועי' קרית מלך רב פ"ה מהל' שבת הי"ב) משמע שגם ביו"ט אסור לאכול מן השמן, שהרי החשש שמא יבוא להסתפק מבואר בשבת כט ע"ב שאינו לצורך הדלקה אלא לצורך אכילה, אך י"ל שרק בשבת לא חששו להסתפק להדלקה משא"כ ביו"ט, ועי' פמ"ג סי' תקי"ד משב"ז ס"ק י"א, ובסי' רס"ד א"א סק"ט.] ועי' שעה"צ ס"ק ט"ו שכתב דצ"ע לדינא. והנה כפשוטו הטעם לאסור הוא כיון שאין לו תועלת מן הכיבוי, ואינו אלא מלאכה היוצאת בהכרח לכן אינו חשוב ככיבוי לצורך יו"ט, וכ"כ בישועות יעקב סי' ת"ק סק"א, וע"ע שו"ת חלקת יואב תנינא סי' י"ג, אולם עי' אור זרוע הל' ערב שבת סי' כ"ח, שביאר הטעם שלא הותר להסתפק מן השמן שבנר לצורך אכילה, משום שהיה אפשר מערב יו"ט, ע"ש. [והיינו או מערב יו"ט או לפני שהדליקו והיינו שלדעתו גדר הדין של אפשר לעשות מערב יו"ט הוא שהיה יכול לעשותו בלי מלאכה, ע"ש.]

**אמר רב קנבא שרי**

עי' ברי"ף שביאר "כגון אבוקה שהיא עשויה מחתיכות עצים קטנות אם נוטל ביו"ט מאותן שלא אחזה בהם האור שרי" והובא בשו"ע סי' תק"ב סעיף ב' עי' במג"א סי' תקי"ד סק"ה שהוכיח מזה שנר שיש בו הרבה חתיכות של חלב מותר ליקח מן החתיכות הרחוקות מן הפתילה ואין בזה משום גרם כיבוי ע"ש ולכאורה יש לחלק בין נר שיש בו פתילה וכל החלב הוא חומר בעירה של אותו אש לבין מדורה שהאש מתפשט לכל העצים וכל זמן שלא נתפשט אין כאן כלל האש וע"ע בשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' רע"ח.

ומבואר ברי"ף שכל שאחזה בו האור אסור לקחת העץ מן המדורה אולם כתב הרמ"א בסי' תק"ב סעיף ב' שמותר לקחת עץ מצד זה של המדורה ולהניחו בצד אחר ותמה הט"ז בסי' תקי"ד סק"ה שמ"ש מלהוציא פתילה מנר שאסור אפילו בדעתו להחזירו לנר אחר ואפילו לאותו הנר ועי' ביאור הגר"א בסי' תק"ב שתי' שבאמת הלוקח אוד הדולק מן המדורה אינו כיבוי כלל והוא רק מיחזי ככיבוי ולכן כל שמחזירו למדורה אינו נראה כלל ככיבוי והרי דעת המרדכי דמה"ט מותר לקחת אוד גם כשאינו מחזירו כשלוקחו להאיר וכ"כ שם בשו"ע הרב.

וגדר הכיבוי שיש בלקיחת אוד מן המדורה עי' ברבינו נחמן בן הרמב"ן חי' הרא"ה ושיטמ"ק בסוגיין שהוא מדין גרם כיבוי ולכאורה היינו משום שעץ שדולק במדורה עם עוד עצים דולק יותר זמן נמצא שבלקיחתו גרם שיכבה מהר יותר

ומדברי הפמ"ג בסי' תקי"ד משב"ז סק"ה מבואר שהוא משום שמתמעט גודל האש בשעת לקיחתו וכ"מ בשו"ע הרב בסי' תק"ב סעיף ז' [אך כתבו שאינו פס"ר ואילו בביאור הגר"א ופר"ח בסי' תק"ב כתבו שאינו פס"ר וצ"ב במאי פליגי אך בשו"ע הרב משמע שהכחשת האור הוא פס"ר אך זה רק נראה ככיבוי אלא שלפעמים גם נכבה קצת ולכאורה הכוונה חלק מן העץ וזה אינו פס"ר]

ועי' מהר"ם שיק או"ח סי' רע"ח "אבל לוקח אוד מן המדורה האוד אינו שואב מן המדורה והלקיחה אינו כיבוי אלא שע"י הנדנוד והאוויר בא לידי כיבוי", ע"ש.

[אך עי' בשו"ת דרכי נועם סי' י"ג שכתב וז"ל, "והא למה זה דומה לגחלת בין הגחלים שהגחלים בהיותם מרובות וסמוכות אלו לאלו אינם מתכבות במהרה ומאריך האש בהם אבל בהפרד מהן גחלת אחת לעצמה מהרה חושה תכבה אותה גחלת ואינה מארכת בביעורה כשאר חבירותיה וכי מפני זה נאסור ליטול גחלת מתוך הגחלים הא ודאי ליתא אלא כיון שאינו עושה הכיבוי בעצמו ודבר אחר הוא שגרם לו מותר גמור הוא ודבר פחות הוא מגרם כיבוי"]

**מטה הנר כדי שיבעיר יותר טוב**

עי' בט"ז בסי' תקי"ד סק"ד שכתב להתיר להטות הנר מן הפתילה אם כוונתו כדי להוציא הפתילה יותר מן הנר כדי להגביר גודל הלהבה כיון שאינו מתכבה לגמרי ולבסוף מחזירו מותר ובחמד משה סק"א תמה ע"ז שלא עדיף ממה שאסר הרא"ש להוציא פתילה מהנר כדי להעבירו לנר אחר. וכן בא"ר סק"ה פקפק בזה, ועי' בפמ"ג במשב"ז שכתב לבאר ע"פ מש"כ המלחמות לק' כג ע"א (יב ע"ב מדפי הרי"ף) בדעת הרי"ף, בביאור הגמ' בשבת קלד ע"א שכל כיבוי שסופו לחזור לקדמותו לא חשוב כיבוי וא"כ גם בנידו"ד שסופו להחזירו לקדמותו לא חשוב כיבוי, והיינו כל שאין מכבה לגמרי, לאפוקי אם הוציאו מן השמן לגמרי ע"ש. בשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' רע"ח העיר, שלכאו' רק באופן שיחזור לקדמותו מאיליו אמרי' שאינו כיבוי, ולא כשצריך לזה מעשה אדם, ע"ש. וכ"כ להעיר בשו"ת שבט סופר או"ח סי' ה', ובמנחת שלמה תנינא סי' מ"א.

אך מדברי הט"ז משמע שטעמו שכיון שעדיין נשאר הפתילה בתוך הנר נמצא שאין לאסרו מצד הרא"ש רק משום מכהה אורו לתוס' וזה שייך רק במוציאו לגמרי ולא בעושה כדי שיבעיר יותר וי"ל שכיון שאינו כיבוי גמור רק נראה כיבוי כל שעושהו כדי שיבעיר יותר אין לאסור [עי' לעיל מביאור הגר"א סי' תק"ב]

**הוספת פתילה לנר הדולק**

עי' ברמ"א בסי' תקי"ד סעיף ב' שכתב שמותר להוסיף פתילה לנר הדולק אפילו אם כוונתו כדי שיבעיר מהרה ויכבה [מבואר שאפילו באופן שיש צורך לכבות אפ"ה מותר לעשותו רק ע"י הבערה ולא ע"י כיבוי ולכאורה ע"כ משום שבמלאכת כיבוי אין אומרים מתוך וע"ש בלבוש] ועי' בשו"ע הרב סעיף ח' שטעם ההיתר הוא שכל כיבוי הנעשה ע"י ריבוי הבערה לא שמיה כיבוי ויסודו ע"פ הט"ז בסק"י ועי' מנחת שלמה בסוגיין שביאר שהרי באמת כל מדליק נר יש לדון משום מכבה שהרי ע"י הדלקתו נעשה פחם כשנכבה מאיליו וע"כ שכל המכבה בדרך הבערה לא חייבתו תורה [אמנם עי' בערוך לנר יבמות ו' ע"ב שכתב שלדעת הרא"ש, כל המטה שמן בנר שידליק טוב יותר חייב ג"כ משום מכבה, כיון שע"י שהאור מאיר הרי השמן נכלה יותר מהר והנר נכבה, ועי' שו"ת חת"ס ח"ו סי' צ"ט.]

**דעת הראשונים שלא הותר אלא לצורך להאיר**

הנה הרמ"א העתיק שמותר אפילו אם מבעיר כדי למהר הכיבוי אולם הרשב"א בעבודת הקדש (שער ג' אות ג') כתב להדיא שלא הותר אלא במכוון להאיר, וכ"כ המאירי ובספר המנהיג, [ועי' אהל מועד שהוכיח כן ממה שלא מצינו בגמ' להלן עצה לכבות הנר לצורך דבר אחר] ועי' ר"ן "מיהו להוסיף בה פתילות כתבו דשרי דכולה הדלקה היא דאי לא תימא הכי אסור להדליק שתי פתילות בנר אחד דהא א"א להדליקן כאחת אלא ודאי שרי וה"נ משמע לי מדאמרי' לק' מידי דהוה אבשרא אגומרי", ומבואר מדברי הר"ן שגם במוסיף פתילה לנר חשוב כיבוי אלא דכיון שהוא לצורך הדלקה לא איכפת לן בכיבויה וכמו שמותר לכבות בבשרא אגומרי ולפי זה פשוט שלא הותר אלא בצריך הנר להאיר וכבר העיר בכל זה הא"ר סק"ט.

**הדבר תלוי במחלו' תוס' והרא"ש**

ועי' ביה"ל שר"ל שדבר זה תלוי במחלו' תוס' והרא"ש והיינו שלדעת הרא"ש שגרם כיבוי אסור כשעושה מעשה בגוף הנר יש לאסור גם בנידו"ד כיון שע"י שהוסיף נר יכבה נר הראשון מוקדם יותר אך צ"ב שלכאורה גם לדעת התוס' יש לאסור שכיון שהוסיף פתילה והשמן מתמעט ע"י זה ממילא הרי מחליש בזה אורו של נר הראשון וצ"ל שכיון שהוסיף נר אחר הרי זה כמפצל האור לשתים ולא חשוב כמכבהו וכ"כ בחי' מנחת שלמה שאף שמכהה אור הראשון מ"מ כיון דסו"ס בהבערתו עי"ז נעשה האור גדול יותר אין בזה איסור ע"ש. [אך העיר להמבואר בכת"ס ושפ"א שגם לדעת התוס' עיקר האיסור הוא מחמת הגרם כיבוי אין לחלק בזה] אך בנהר שלום סק"ז כתב שלדעת התוס' מותר כיון שאינו מחליש אור הנר כלל

**דברי הברוך טעם**

אך באמת שגם בדעת הרא"ש יש לדון שאין בזה כיבוי, שהרי מלאכת כיבוי יסודו העמדת הגחלת ומניעתו מכליון, וכאן שכל השמן נשרף, א"כ מה שגרם שיכלה יותר מהר אין זה כיבוי, ועי' הגהת ברוך טעם בסי' תקי"ד, שר"ל שהכיבוי הוא בפתילה, שאם לא היה עוד נר היה השמן ממשיך לשרוף הפתילה וכעת נכבה, וע"פ זה כתב שבנר שעוה שנשרף עד תומו, גם אם יחברם ביחד באופן שיכלה מהר, אין בזה שום כיבוי, ע"ש. וע"ע שו"ת כת"ס או"ח סי' נ"ה.

**מהו לכבות את הנר וכו'**

עי' ברא"ש שביאר בב' אופנים הטעם שיהא אסור די"ל שביאה אינו נחשב כצורך קצת [עי' חי' חת"ס לעיל יב ע"א דהיינו משום שחשוב כדבר שאינו שווה לכל נפש, ע"ש. אולם בזית רענן הלכה ז' ס"א אות י' נקט שדעת התוס' כדעת הר"ח בתוס' לעיל יב ע"א שלא הותר מטעם מתוך אלא צרכי מצוה, ע"ש.] ורק ביאה ראשונה מותר ע"י מתוך כדאי' בכתובות ז' ע"א שיש בה מצוה [לכאורה צ"ב הרי אין זמנה קבועה היום ועי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' ק"נ] עוד י"ל שביאה נחשבת שפיר צורך קצת מ"מ כיבוי דינו כמכשירין ולכן תלוי במחלו' ר"י ורבנן [וכתי' זה סתם הרא"ש לעיל פ"ק סי' י"ח] ולתי' קמא צ"ב האיך תלוי בר"י ורבנן ומדברי רש"י דייק הפנ"י שאין כוונת הגמ' לומר שכאן הוא מכשירין אלא ר"י דריש מלכם ב' דברים חדא מכשירין ועוד כל צרכי היום ולכן גם מה שאין לו היתר מדין מתוך [לרא"ש כיון שאינו צורך קצת ולרש"י אין לומר כן שהרי לרש"י מתוך מתיר אפילו בלי צורך אלא משום שבמלאכת כיבוי לא אומרים מתוך עי' ל' רש"י ד"ה חייב ובשיטמ"ק לק' כח ע"ב] אפשר להתיר מלכם ובאמת לר"י א"צ דינא דמתוך וכ"כ המאירי לעיל יב ע"א [אלא דצריך לה באופן שהיה אפשר מאתמול שא"א להתיר מקרא דלכם וע"ע שיטמ"ק כתובות ז' ע"א]

וכעין זה אי' בחי' הרא"ה אך קצת באופן אחר שלדבריו החיסרון בכיבוי הוא משום שאינה נהנה מגופו של המלאכה ומלאכת אוכ"נ לא הותרה אלא כשנהנה מגופה של המלאכה ע"ע חינוך מצוה רח"צ ולר"י מותר מדכתיב לכם

**א"ל אפשר בבית אחר**

עי' שיטמ"ק שכל דבר שמותר ביו"ט מותר אפילו כשאפשר בעניין אחר אך כאן דחהו כיון שבאמת אסור ובט"ז סי' תקי"ד סק"ב ביאר דכיון דקי"ל כר"י והלכה ואין מורין כן לא יכול לומר שהוא אסור להדיא ולכן דחהו [ע"ש שביאר ע"פ זה למה הותר לעשות מחיצה הרי אסור לעשות מחיצה המתרת ביו"ט וע"כ שכיון שהיה יכול לכבות אין זה מחיצה המתרת והביאו השעה"צ בסי' שט"ו ס"ק י"ג ומסברא הדברים צ"ב טובא עי' חזו"א סי' נ"ב ס"ק י"ד] אך מדבר הרוקח המובא בב"י שם מבואר שכל שאפשר בעניין אחר אסור לכבות גם לר' יהודה [הרבה אחרונים נקטו שמכשירין לר"י דחויים ולפי זה פשוט שכשאפר בלא"ה אסור אך להלן יבואר בעזה"י ראיות דלא כדבריהם] והטעם שכיון שאין בכיבוי תועלת חיובית והוא רק שבלי הכיבוי א"א לשמש נמצא שהכיבוי מאפשר התשמיש לכן כל שאפשר בעניין אחר א"א לראות בכיבוי כמאפשר התשמיש.

**ההיא ר' יהודה היא**

**מכשירי מתוך**

הק' הראשונים [עי' תוס' כתובות ז' ע"א רא"ש פ"ב סי' י"ט חי' הרשב"א בסוגיין] כיון שכיבוי הותר לצורך אוכל נפש למה לא נימא מתוך להתיר כיבוי לצורך תשמיש, ותירצו שכיון שכיבוי לצורך תשמיש אינו אלא מכשירין לא אמרי' גביה מתוך, ומבואר שאע"פ שאמרי' מתוך להתיר מלאכה גם כשאינו לצורך אוכל נפש כל שיש בדבר צורך קצת, מ"מ בעינן שהצורך קצת יהיה בגוף הדבר ולא כשהוא מכשיר לדבר אחר, וכ"כ הרמב"ן בחי' לשבת קכד ע"ב, והוכיח כן מסוגיין

**מתוך ממכשירין לר"י**

ויש לעיין א"כ היאך הותר כיבוי לצורך תשמיש לדעת ר' יהודה, דנהי שר' יהודה מתיר מכשירי אוכל נפש, מ"מ מכשירי שאר צרכיו לכאורה א"א להתיר אלא מדין מתוך, וכיון שנתבאר שאין מתוך מתיר מכשירין מה בין ר"י לרבנן לענין זה, ועי' בשו"ע הרב סי' תצ"ה בקו"א סק"ד שר"ל שלדעת ר"י נהי דלא אמרי' מתוך מאוכל נפש למכשירין, מ"מ אמרי' מתוך ממכשירי אוכל נפש למכשירי צורך הגוף, ע"ש. וכ"כ בשעה"מ פ"א מהל' יו"ט ה"ד שלדעת ר' יהודה אמרי' מתוך ממלאכת מכשירי אוכל נפש למכשירי שאר הנאת הגוף, ע"ש. וע"ע אבני נזר סימן ת"י אות ג-ד.

אמנם בעיקר דין מתוך ממכשירי אוכל נפש למכשירי הנאת הגוף נחלקו בזה האחרונים, דעי' בפנ"י לעיל יב ע"א שכתב שע"כ לא אמרי' מתוך במכשירין דא"כ כל המלאכות הותרו חוץ מזורע וחורש, וע"כ שכיון שהיתר עשיית מלאכה לצורך מכשירין היא היתר מוגבלת שלא הותר אלא כשא"א מערב יו"ט אין לומר בהו מתוך, וכ"כ בקהלת יעקב סימן תצ"ה, ובמגן אבות מלאכת צד, ובשו"ת עטרת חכמים חו"מ סימן י"ט, ובחי' חת"ס הוסיף בזה שמזה שהתורה לא התירה מלאכה לצורך מכשירין אלא כשלא היה אפשר לעשותו מערב יו"ט מוכח שמלאכה לצורך מכשירין דחויה ולא הותרה, ולכן אין לומר בהו מתוך [אולם בטו"א חגיגה יח ע"א נקט שגם בעדל"ת שהיא דחויה שייך להתיר במתוך, ועי' קו"ש פסחים אות קצ"ד, ושו"ת משיב דבר ח"א סימן ל"ח שתמהו על דבריו.] וכ"כ במלאכת יו"ט אות ה-ו וע"ש אות ד' שיש לדון ג"כ לפי דעת הפוסקים שלא אמרינן מתוך אלא במלאכה המיוחדת למלאכת אוכל נפש, א"כ במכשירין לא שייך היתר זה, וכן יש לדון לפי דברי המגיני שלמה שעיקר טעם מתוך הוא מכח דיוק הפסוק שהתורה התירה מלאכת אוכל נפש ולא מלאכה לצורך אוכל נפש וזה לא שייך במכשירין. אך יעוי' בפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט פ"א סעיף י"ג ופ"ב סעיף ב', ובחיי אדם כלל פ' נשמ"א סק"א, שנקטו שאמרי' מתוך להתיר מלאכה השייך במכשירי אוכ"נ.

**מתוך למכשירין לר"י**

ובשו"ת חת"ס או"ח סי' קמ"ה ביאר באופן אחר שנהי שלדעת רבנן לא אמרי' מתוך ממלאכת אוכל נפש להתיר מכשירין, זהו רק לטעמם שלא החשיבה התורה צורך של מכשירין להתיר לצרכה מלאכה, אבל לדעת ר"י שהתירה התורה מכשירי אוכל נפש ה"ה שאפשר להתיר מכשירי שאר צרכיו במתוך ממלאכת אוכל נפש, ע"ש. אך גם על דבריו יש להעיר שהטעם שהתירה התורה מכשירי אוכל נפש אינו מחמת חשיבות עצם המכשירין אלא בהיותם נטפלים למלאכת אוכל נפש, וא"כ עדיין א"א ללמוד מזה להתיר מכשירין מחמת עצמם מדין מתוך, וע"ע מלאכת יו"ט אות צ"ד וצ"ח.

**אם אומרים מתוך במלאכת כיבוי**

הנה דעת הב"ח סי' תק"ז שבמלאכת כיבוי לא אומרים בה מתוך [וכ"כ בשמו הט"ז שם סק"ו והמג"א סק"ח וע"ע שעה"צ סי' תק"ז ס"ק ל"ז] ולפי זה צ"ע היאך התירו ר"י וצ"ל שר"י מתיר מלכם בלי דינא דמתוך כנ"ל מדברי רש"י או שנאמר שביאה נחשבת כהנאת הגוף ודינו כאוכ"נ ממש עי' שיטמ"ק בכתובות ז' ע"א שר"ל כן לפי מסקנת הגמ' שם והאריך בזה בשו"ת דרכי נעם סי' ט' וע"ע מלאכת יו"ט אות ק"ב.

**כי קאמינא אנא לרבנן**

בראשונים הק' הרי אנן קי"ל כר"י כדאי' לק' כח ע"ב ועי' ברמב"ן במלחמות שמ"מ מדרבנן החמירו ולא סמכו על ר"י אלא בדברים של אוכ"נ ממש ע"ש אך התוס' כתבו "הא דשרינן מדרשא דלכם וכו'", ומשמע שכוונתם ע"פ המבואר בדעת רש"י שר"י דריש מלכם ב' דברים מכשירין ושאר צרכים ומה דקי"ל כר"י הוא רק בדין מכשירין וכן כתב להדיא בחי' הרא"ה.

**כיבוי בקעת כדי לחוס עליה**

אסור לכבות בקעת כדי לחוס עליו ועי' פירש"י שהוא כיבוי שלא לצורך יו"ט ומשמע שכל שנצרך הכיבוי ליו"ט כגון שרוצה לשומרו לבשל עליו אח"כ מותר לכבותו אולם בשיטמ"ק כתב שאסור לכבות הבקעת אפילו בכה"ג שצריך הבקעת לצורך יו"ט [וע"ע בדבריו בדף כח ע"ב] וכ"כ באו"ז הל' יו"ט סי' שמ"ח ועי' רמ"א סי' תק"ב ס"א "ומותר לכסות האש בכלי או בעפר מוכן אם אינו מכבהו", ומבואר שכל שמכבהו אף שעושה כן מפני שצריך הגחלת לאחר זמן אסור וכתב ע"ז המג"א בסי' תק"ז סק"ח, "ועיין סי' תק"ב ס"א בהג"ה דמשמע דאפילו לצורך אכילה דוקא בשעה שמתקן האוכל שרי לכבות ולא קודם לכן", ובטעם האיסור כתב בשיטמ"ק שם, דהיינו משום שיכול להיות שלא ישתמש בו [לכאורה צ"ע מה איכפת לן שלבסוף לא ישתמש בו כיון שעשהו ע"ד להשתמש בו והרי ודאי שהמבשל ע"ד לאכול אינו מחויב לאכלו אח"כ כמו שכתב בשיטה מקובצת לק' כה ע"א ועי' שו"ת מהר"ם שיק סי' רע"ג וצ"ל דשאני כיבוי גחלת שעצם הכיבוי אינו מועיל לאוכל נפש שאדרבה הוא לוקח גחלת שמוכן לשימוש ומכבהו אלא שכיון שהכיבוי מועיל שיוכל לבשל בו לאחר זמן לכן חשוב ע"י זה כמלאכת אוכל נפש אבל כל שלבסוף לא השתמש בו התברר שלא היה כלל מלאכת אוכ"נ ומצינו כה"ג לעיל יא ע"א לעניין הולכת תבלין והולכת סכין שכל שלבסוף לא השתמש בו חשוב כמלאכה שלא לצורך] אך מדברי השעה"צ שם סק"מ מבואר טעם אחר בזה והיינו שכיון שמלאכת כיבוי אינו בעצם מלאכת אוכל נפש שהרי אין לו תועלת ממנו באופן חיובי והוא רק מניעת היזק לכן אינו מוגדר כמלאכת אוכל נפש אלא אם עושהו בשעה שמשתמש בו.

**ואם בשביל שלא יתעשן הבית או הקדירה**

עי' ברשב"א ור"ן שהביא דעת י"מ וכ"ה במרדכי שהכוונה לבית שאינו דר בו והוא רק להציל ממונו ואפ"ה מתיר ר"י והטעם שנפשו עגומה הרי הוא נחשב כצורך היום כש"כ הראבי"ה סי' תשנ"ז [אבל על בקעת שדמיו מועטים אין נפשו עגומה עי' מהרש"א] וצ"ע מדוע לא הותר מה"ט גם שחיטת מסוכנת ועי' בשש"כ פרק י"ט הערה י"ז שהביא מהגרשז"א ז"ל לבאר שלא הותר מלאכה לצורך מניעת דאגה אלא באופן שאפשר להגדיר פעולתו כעשייה לצורך מניעת דאגה, אבל שחיטת מסוכנת שעיקר הגדרת המעשה היא הכנת הבשר לצורך אחר החג, אע"פ שממילא יש לו מזה תועלת שנמנע ממנו הפסד אין להתירו ביו"ט. [וע"ש שע"פ זה מותר להוציא לבהמה מורעבת מאכל כדי שלא תמות ברעב] והאריך בזה במנחת שלמה על מס' ביצה סימן ט' וע"ע אמרי בינה דיני יו"ט ס"א.

**עישון הבית שהוא אוכל בו ועישון הקדרה**

וכתב הרשב"א שלפי זה עישון הבית שאוכל בו ואם לא יכבה יתבטל סעודתו חשוב כאוכל נפש ממש ומותר גם לרבנן אך כתב שמדברי רש"י מבואר שעישון הבית גם במקום שאוכל תלוי במחלו' ר"י ורבנן מ"מ כתב שגם לדעת רש"י עישון התבשיל חשוב כאוכל נפש ממש ומותר גם לרבנן ומה שאסרו רבנן עישון הקדרה הכוונה לעישון הכלי ולא התבשיל [לכאורה צ"ע הרי כתב הרשב"א שהטעם שאין אומרים מתוך להתיר כיבוי לצורך דבר אחר לרבנן כיון שאינו מגופו של מעשה ומשמע דהוי כמכשירין וא"כ צ"ב שמדוע למנוע שריפת תבשיל נחשב שפיר כגוף הצורך ולא כמכשירין (ועמד בזה באבני נזר סי' ת"ט וע"ש שר"ל שאה"נ בי קטעי הרשב"א אינם הולכים בשיטה אחת אך עי' באהל מועד שהעתיק ב' קטעי הרשב"א בנשימה אחת) וצ"ל שרק בצורך דבר אחר וכדו' שאין הכיבוי פועל ישיר בצורך ורק מאפשר לו חשוב מכשירין וה"ה לכאורה כיבוי הבקעת המעשנת ביתו (ולא כדעת הי"מ ברשב"א וצ"ע) אבל בכיבוי שלא יישרף התבשיל כיון שהכיבוי מעמיד התבשיל חשוב שפיר כמעשה של אוכל נפש]

**דעת הרא"ש בא"א בעניין אחר**

עי' ברא"ש סי' י"ט שחולק על הרשב"א וכיבוי בקעת שלא תתעשן הקדירה הוא אפילו שלא יתעשן התבשיל מ"מ כתב שאם אי אפשר להצילה בעניין אחר כגון שאין לו אש אחר לבשל עליו מותר לכבות גם לרבנן [הב"ח בסי' תקי"ד תמה שאם אפשר בעניין אחר למה מתיר ר"י] וצ"ע שכיון שכיבוי בקעת מוגדר כמכשירין מה לי דאי אפשר בעניין אחר והשו"ע הרב בסי' תצ"ה קו"א סק"ד הוציא מדברי הרא"ש כאן יסוד גדול שהגדרת מכשירין ואכל נפש אינו תלוי אם נעשה בגוף האוכל או במכשיר אלא תלוי אם אפשר בעניין אחר או לא ע"ש אך כפשוטו כוונת הרא"ש שכיבוי הבקעת יש לדונו בב' אופנים יש לדון כסילוק מזיק ויש לדונו כתיקון האש לבישול וזה תלוי אם יש לו אש אחר או לא

**אין לו אש ויכול להדליק אש אחר**

מדברי המג"א בסי' תקי"ד סק"ב מבואר שגם כשאין לו אש כל שיכול לעשוטת אש אחר אסור לכבות אש זה ותמה ע"ז בשו"ת אגרו"מ או"ח ח"א סי' קט"ו וסי' קכ"ח וח"ד סי' ק"ג שאדרבה ודאי עדיף לכבות שאינו אלא מלאכה שאצל"ג מלהבעיר שהוא מלאכה גמורה ולהנתבאר לעיל א"ש דברי המג"א שהטעם שמותר לכבות לרבנן כשא"א בענין אחר היינו משום שרק כשאפשר בע"א נחשב כסילוק המזיק וכמכשירין ולכן כל שיש אפשרות בע"א אפילו ע"י מלאכת מבעיר שוב אין דינו אלא כמכשירין ולא הותר כלל לרבנן.

**דעת הרא"ש בכיבוי בקעת שלא תתעשן הבית**

הנה מדברי הרא"ש מבואר להדיא שלא התיר אלא כיבוי בקעת שלא תתעשן הקדירה אבל שלא תתעשן הבית אסור בכל גווני אפילו כשא"א בעניין אחר ולפי מה שנתבאר בסברת הרא"ש מובן היטב שרק בעישון הקדרה אפשר לדון הכיבוי כתיקון האש לבישול ולא כסילוק מזיק אולם הב"ח סי' תקי"ד נקט שהרא"ש מתיר גם שלא תתעשן הבית וכבר העיר עליו השעה"צ שם ס"ק י"א אך גם מדברי הרמ"א לכאורה מוכרח שמתיר שלא יישרף ביתו ונקט שם השעה"צ שיש חילוק בין שלא יתעשן הבית והיינו שלא יצטרך לצאת משום העישון אלא יאכל שם סעודתו בעישון עינים [עי' שו"ע הרב סעיף ג'] זה לא נחשב כאוכל נפש אבל כדי שלא יישרף ביתו יתבטל לגמרי סעודתו בזה מודה הרא"ש שמותר ול"מ כן מדבריו גם מדברי הרשב"א בעבודת הקודש כמעט מפורש לאסור בכל גווני.

**שיטת ה"ה**

בדברי ה"ה בפ"ד מהל' יו"ט ה"ד מבואר טעם אחר להתיר כיבוי בקעת שודאי לרבנן אסור בכל גווני אלא שהרי כתב הרמב"ן שבאמת קי"ל כר"י אלא שבמקום שליכא צורך גדול החמירו כרבנן וא"כ בא"א בעניין אחר ויתבטל סעודתו ודאי אפשר לסמוך על ר"י [אך כתב כן בשם הרשב"א והרשב"א לא כתב כן]

הנה כפשוטו כשהרמ"א התיר כיבוי בקעת שלא תתעשן הקדירה ושלא תשרף ביתו שניהם מטעם אחד התירו וכדמשמע להדיא מדבריו בדרכי משה וא"כ בין כיבוי בקעת שלא יתעשן תבשילו ובין לא יישרף ביתו דינו כאוכל נפש ממש וכ"מ בביאור הגר"א סי' תקי"ד ס"א ובמשנ"ב ס"ק י"א ובאבני נזר סי' ת"ט אות י"ב

אך יעוי' בשו"ע הרב סעיף ב' שנקט שמה שהתיר הרמ"א כיבוי בקעת שלא תשרף ביתו אינו מאותו טעם שהתיר כיבוי שלא תתעשן הקדרה, והיינו שכיבוי שלא תתעשן הקדרה נחשב כאוכל נפש ממש, ומותר גם לרבנן וכמפורש ברא"ש וכנ"ל, ואילו כיבוי שלא תתעשן הבית אין דינו אלא כמכשירי אוכל נפש, אלא שבמכשירין אלו קי"ל כרבנן, וכן מפורש בפמ"ג סי' תרכ"ו א"א סק"ח, וסי' תרכ"ח משב"ז סק"ג, ובסי' תרל"ח א"א סק"א, ובשו"ת עטרת חכמים או"ח סי' ו', ובשו"ת חלקת יואב סי' כ"ו, וכ"כ במלאכת יו"ט אות ק"ד.

**דעת המחבר**

המחבר החמיר לאסור לגמרי כיבוי אפילו שלא תתעשן הקדירה וביאר הטעם בב"י משום שכן דעת הרי"ף והרמב"ם ויש לתמוה ע"ז טובא שהרי המקור שכן דעת הריף והרמב"ם הוא מדברי ה"ה ואין לו שום דיוק בדבריו לומר כן ואינו אלא משום שלדעת ה"ה הטעם להתיר אינו אלא לפי שיטת ר"י וכנ"ל והרי הרי"ף והרמב"ם פוסקים כר"י [לדעת ה"ה] והרי דעת הב"י שהרי"ף פוסק כר"י עי' בדבריו בסי' תק"ט והרי המחבר ודאי פוסק כר"י [עי' בשו"ע סי' תצ"ה סעיף א'] וא"כ היאך סמך כאן על דברי הרי"ף והרמב"ם.

**דין גריפת תנור**

הנה בעיקר דעת המחבר שכיבוי בקעת שלא תתעשן הקדירה לא הותר כלל והיינו שלא ס"ל כסברת הרא"ש שע"י שא"א בענין אחר חשוב כאוכל נפש ממש אלא ס"ל שבכל גווני אינו אלא מכשירין צ"ע א"כ למה בסי' תק"ז סעיף ד' כתב שגריפת תנור דינו כאוכל נפש ממש והרי לכאורה כל שלא ס"ל סברת הרא"ש אין זה אלא כשמכשירי אוכ"נ. ובעיקר סתירת דברי השו"ע בזה כבר עמד התוס' שבת [כת"י] סי' תקי"ד סק"ב, ובשו"ת אהב משפט סי' כ"ג, ובמלאכת יו"ט אות ק"ג, ע"ש. [וע"ש שכתב ליישב, "אך לפי מש"כ א"ש עוד דהתם שאני דלאו כללא הוא בכל הקדירות שיבא להם אש הרבה ומתעשנים הלכך משום פעם אחת לא שרו ליה לרבנן לא כן בפת דאי לא שרינן גריפה אי אפשר שיאכל פת יפה ביו"ט דכל התנורים צריכים גריפה וזה נראה כוונת הרמב"ן הובא בב"י סי' תקי"ד ע"ש". ודבריו צ"ע שהרי המחבר בסי' תק"ז התיר גריפת תנור מדין אוכל נפש ולא מדין מכשירין, ועי' שו"ת אגרו"מ או"ח ח"ד סי' ק"ג שנקט שכל מה שאסר המחבר בסי' תקי"ד לכבות הבקעת כדי שלא תתעשן, היינו רק באופן שיתעשן ולא יישרף, אך באופן שישרף ודאי גם המחבר מודה שמותר, וכ"כ בשו"ת חלקת יעקב או"ח סי' פ"ג, ואולי זהו נמי כוונת התוס' שבת שם.] ולכאורה אפשר לבאר בזה ע"פ מש"כ הגרשז"א ז"ל במאורי אש פרק א' ענף ג', שכל מלאכה שהדרך לעשותה תמיד לפני עשיית האוכל נפש דינו כאוכל נפש ולא כמכשירין, והיינו שגם דבר שמצד עצמו היה צריך להיות מוגדר כמכשירין כיון שאינו פעולה ישירה באוכל, מ"מ כל שדרכו להיעשות צמוד לאוכל נפש הרי זה גופא משווהו כחלק מעסק עשיית האוכל ולא כהכנה מוקדמת, ע"ש.

ולפי זה יש לומר שרק כיבוי בקעת שאינו אלא מקרה, בזה אמרי' שכיון שאינו אלא הסרת מונע דינו כמכשירין ולא כמלאכת אוכל נפש, משא"כ בגריפת התנור שיש צורך בכל אפייה לגרוף התנור מהגחלים חשוב ממילא כחלק מהכנת האוכל אף שאינו אלא הסרת מונע, ודוק.