5חנ_נ בבב_ח כשנפרד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

חנ"נ כשהאיסור נפרד מהתערובת

הראשונים דנו, מה יהא דין חתיכת בשר בחלב באופן שהתערובת נפרדה לגמרי – שהבשר עומד בפני עצמו או שהחלב עומד בפני עצמו.

הרמב"ן (בחידושיו לסוגיין) והר"ן (מג. בדפי הרי"ף) דייקו בשיטת רש"י, שלשיטת רב – הא דתנן ברישא דמתניתין (קח.) "טיפת חלב שנפלה על החתיכה [שמקצתה או כולה חוץ לרוטב] אם יש בה בנותן טעם באותה חתיכה אסור" – היינו לאסור את כל הקדרה, אף שלא ניער כלל את הקדרה. ואף שבאופן זה – אין טיפת החלב מתפשטת בכל הקדרה, ע"כ - שטעם הבשר לחוד אוסר את כל הקדרה. וכוונתם לדברי רש"י (ד"ה "אמר רב") "דכיון שנאסרה החתיכה היא עצמה כולה נעשית איסור ואוסרת כל החתיכות כולן...". והיינו ברישא דמתניתין שלכאורה איירי בלא ניער, שהרי רק בסיפא הזכירה המשנה "ניער את הקדרה...".

וכן מדויק ברש"י במשנה בפירושו לרישא, שמסיים "ובשאר חתיכות דקדרה לא איירי תנא דמתני' ובגמרא פליגי בה אם חוזרת אותה חתיכה ואוסרתן או לאו", ומשמע כנ"ל – שיש מ"ד שכל הקדרה נאסרת אף בלא ניער.

אמנם, היד יהודה מדייק ברש"י להיפך. והוא בדף קט. (ד"ה "שמא לא ניער תחלה יפה") דאיתא בסוגיא שר' יהודה אוסר בניער מתחלה ועד סוף – גזרה שמא לא ניער יפה יפה, ומבאר רש"י - שחיישינן שמא בתחלה לא ניער והחתיכה נאסרה "ואח"כ פלטה כשניער בסוף". ומוכח בשיטת רש"י, שבלא ניער בסוף – לא תיאסר הקדרה [וכן מדויק ברש"י ד"ה "וממאי דבאפשר לסוחטו פליגי", וכן בד"ה "אלא"].

מבאר היד יהודה (סימן צב סק"ה), שאף רש"י במשנה מודה שבעינן "ניער" בסוף – כדי שהחתיכה תאסור את כל הקדרה. והחילוק בין הרישא לסיפא הוא רק כלפי הניעור בתחלה, שברישא איירי בלא ניעור בתחלה, ואילו הסיפא איירי שניער בתחלה [כמפורש ברש"י] –ומשום כך לא נאסרה החתיכה. והא שלא הוזכר ניעור זה במשנה, משום שהוא פשיטא – שבמשך הבישול מנערים [או מכסים] את הקדרה.

בזה יבוארו דברי רבי – שנראים דברי חכמים בשניער וכיסה, וביארה הגמ' שניער [או כיסה] מתחלה ועד סוף. ולכאורה כדי להתיר את הקדרה – סגי בניעור בתחלה, וכמפורש בטור – שסגי בהכי כדי שהקדרה לא תיאסר.

לפי דברי רש"י הנ"ל – אתי שפיר, שרק בניער מתחלה ועד סוף – חושש ר' יהודה שמא לא ניער יפה. והיינו שחיישינן שמא לא ניער בתחלה – והחתיכה נאסרה, ושוב ניער בסוף [ כדרך בישול וכנ"ל] – ונאסרה כל הקדרה, וחכמים לא גוזרים, וס"ל לרבי כחכמים. אולם באופן שניער רק בתחילה – ליכא פלוגתא, ומודה רבי יהודה שממה נפשך רק החתיכה הראשונה אסורה. דאם ניער בתחילה - כל הקדרה מותרת והחתיכה הראשונה בכלל. ואף אם לא ניער יפה, רק החתיכה הראשונה נאסרה – כל שלא ניער בסוף. [אמנם לשון הרמב"ם לא מבואר לפ"ז – וכתמיהת הטור, שהרי הרמב"ם איירי באופן שהקדרה מותרת – ופשיטא שסגי בניער בתחלה].

שיטת רש"י לדעת הראשונים

הבאנו את דעת היד יהודה, שאף לדעת רש"י אין החתיכה אוסרת את שאר הקדרה אלא ע"י ניעור בסוף. אמנם נתבאר, שהרמב"ן והר"ן הבינו ברש"י – שנאסר אף בלא ניעור כלל, וכן הוא להדיא בדברי הט"ז (סק"ב) "אותה חתיכה עצמה נאסרת חלק התחתון [שבתוך הרוטב] מחלק העליון וחוזרת ואוסרת למטה כל הרוטב ומה שבתוכו עד ששים נגד כל החתיכה דכל החתיכה נעשית נבלה כיון דמקצת החתיכה מונחת חוץ לרוטב".

ויש לדון בביאור דברי הט"ז, באיזה אופן נאסר החלק התחתון מהחלק העליון. האם כוונתו שטיפת החלב יורדת גם לשם, אלא שקודם לכן מתפשטת בחלק העליון ונוצר חנ"נ [והוא נידון כשני שלבים או כשני כחות, עיין שיעורינו לעיל]. או דנימא, שאין החלב יורד למטה כלל, אלא שסגי בטעם הבשר שמתפשט – כדי לאסור, כיון שנעשה נבלה משום בב"ח.

ולכאורה פשוט כצד הראשון , שהרי שיטת הט"ז (סימן קה סקי"ג, סימן צב סק"ז) – דאף בבב"ח אין חתיכה אוסרת אא"כ האוסר ממשיך הלאה.והיינו שס"ל, שאם יופרד הבשר מהחלב לגמרי – לא יאסרו הלאה משום בב"ח. וכן היא שיטת הרא"ה (בדה"ב ב"ד ש"א ט:) שהטיפה הולכת הלאה לכל חלקי החתיכה [אף שלהרא"ה גופא אין צורך בכך, שהרי ס"ל שם שאזלינן בתר הנאסר].

אלא שלפ"ז קשיין דברי הט"ז אהדדי. שהרי בסימן קה (סקי"ג) ס"ל שחתיכת בב"ח שנוגעת בחתיכה אחרת – אינה אוסרת, כיון שאין החלב עובר לחתיכה השניה [ולכן העמיד את דברי המחבר שם בבשר שנוגע בגבינה]. והיאך כאן ס"ל – שטיפת החלב עוברת הלאה ואוסרת את כל הקדרה.

וצ"ל, דשאני הכא שמקצת החתיכה בתוך הרוטב – ולכן הטיפה מתפשטת בכל הקדרה. ולפ"ז כל דברי הט"ז הם דוקא בשיטת רש"י – שסוגיין איירי במקצת החתיכה בתוך הרוטב, ולכן אף בלא ניער וכיסה – נאסרת כל הקדרה וכנ"ל. אולם לדעת ר"י שמדובר שכולה חוץ לרוטב, יודה הט"ז – שבלי ניעור וכיסוי לא תיאסר כל הקדרה, שהרי ביבש אין טיפת החלב עוברת לחתיכה אחרת – לדעת הט"ז הנ"ל, וס"ל לט"ז שבלי החלב אין הבשר אוסר.

באופן אחר יש ליישב את הסתירה בדברי הט"ז, שיש לחלק בין חתיכות צלי לבין חתיכות בקדרה שהם חוץ לרוטב. והיינו שדבריו בסימן קה איירי בצלי, ושם פשיטא ליה לט"ז שאין טיפת החלב עוברת מחתיכה לחתיכה. משא"כ בנידון דידן שהחתיכות נמצאות בקדרה, אף לשיטת ר"י שהם כולם חוץ לרוטב – יתכן שטיפת החלב עוברת מחתיכה לחתיכה [והיינו משום הבל הקדרה כמו שנתבאר בשיעורים לעיל]. ולפ"ז דברי הט"ז אתו שפיר אף לשיטת ר"י.

שיטת הרמב"ן והר"ן בדעת רש"י

הר"ן ס"ל בשיטת רש"י – שהחתיכה אוסרת אף בלי שטיפת החלב עוברת עם טעם הבשר [דלא כשיטת הט"ז הנ"ל שאזיל בשיטת התוס' הסוברים שבעינן לטעם החלב כדי לאסור], וכן ס"ל שאף בלי ניעור וכיסוי נאסרת כל הקדרה וכנ"ל.

אלא שלכאורה שיטה זו נסתרת מהסוגיא, וכדהקשה הר"ן על עצמו. שהרי איתא בסוגיא שבלי ניעור וכיסוי "מבלע בלע מפלט לא פלט".

מתרץ הר"ן, שדברי הגמ' הם רק לס"ד – שר' יהודה ס"ל אפשר לסוחטו מותר, שאזי אם אין טעם החלב יוצא [מפלט לא פלט] – אף טעם הבשר אינו אוסר. אולם למסקנת הגמ' שס"ל אפשר לסוחטו אסור – וטעם הבשר אוסר אף בלי טעם החלב, ודאי שהקדרה נאסרת אף בלי ניעור וכיסוי.

ויש להקשות על דברי הר"ן, (עיין פלתי סק"ו) שלדבריו – צ"ב דברי חכמים [שלא ס"ל חנ"נ] "וחכמים אומרים עד שתתן טעם ברוטב ובקיפה ובחתיכות", והיינו שהחלב צריך לתת טעם בכל הקדרה. ולדברי הר"ן, שאיירי אף בלי ניעור וכיסוי ואין החלב מתפשט כלל בקדרה – היאך תתן טעם בקדרה.

שאלה דומה, הקשו האחרונים על דברי הרמ"א בס"ב "וכן אם לא ניער כלל לא בתחלה ולא בסוף ולא כיסה כלל אם יש ס' בקדרה נגד טיפת חלב שנפל אינו אסור רק החתיכה לבד ושאר הקדרה מותר". וקשיא כנ"ל, דבלא ניעור וכיסוי – היאך התפשטה טיפת החלב בכל הקדרה.

וצריך לדחוק, שכוונת חכמים רק לאופן שניער או כיסה. והיינו שהמשנה ודאי מדברת באופן של כיסה וניער, וכוונת חכמים – שתמיד הקדרה מותרת אא"כ ניער ונתן טעם ברוטב וכו'. ובכוונת הרמ"א, צריך לדחוק – שאיירי רק באופן שהחתיכה מקצתה ברוטב, שבכה"ג יתכן שטעם החלב מתפשט בקדרה [כמבואר בש"ך סק"ו, וע"ע רעק"א על הש"ך הנ"ל ובחוו"ד סק"ד, הארכנו בדבריהם בשיעור הבא].

שיטת הרמב"ן

ברמב"ן איתא, שהקדרה נאסרת אף בלי ניעור. ויש לדון האם טעמו משום שטעם החלב מתפשט אף בלי ניעור [כשיטת הרא"ה], או שס"ל – שלא בעינן לטעם החלב כדי לאסור את הקדרה [כשיטת הר"ן]. והוא נראה כמסתפק בדבר, שבתחלה דן אם הטפה עוברת הלאה, אולם בסוף דבריו מבאר "שהבשר שבה איסור גמור הוא כנבלה".

ונראה שהוא פלוגתא בין הרא"ה למשמרת הבית (ב"ד ש"א ט:) – בדעת הרמב"ן. דתרוויהו מודה שהרמב"ן סובר שהחתיכה אוסרת הלאה, אלא שברא"ה איתא דסברת הרמב"ן היא שהטיפה מתפשטת גם לחתיכות אחרות – ולכן הם נאסרות, ואילו במשמרת הבית נראה שהבין שאין הטיפה הולכת הלאה – ואעפ"כ נאסרות החתיכות האחרות משום טעם הבשר גופא. ואף שהרמב"ן תמה על הבנה זו וטען שהם "דברי נביאות", ס"ל לרשב"א שאעפ"כ קיבל הרמב"ן שיטה זו – וכפשטות הסוגיא "מבלע בלע מפלט לא פלט". וכל דברי הרמב"ן "לא כחולק אלא כמתמיה שאין אלו אלא דברי נביאות דמאן לימא לן הכי, אנו אין לנו אלא כדברי חכמים הבקיאים בהלכה הבקיאין בטבעים וסומכים עליהם בזה כמו שסומכים עליהם באיסור קליפה ונטילת מקום ובאיסור הכל ובדיני תתאה גבר ועילאה גבר ובשאר דרכי איסור והיתר שלמדנו מהם ואין אנו נשענים על בינתינו ולומר זה אפשר וזה לא אפשר" [לשון הרשב"א].

ראיה בדעת הרמב"ן

הרמב"ן בחידושיו (וכן הוא משמו – בר"ן מד. בדפי הרי"ף) מקשה, דאי אמרינן חנ"נ - אמאי איתא במשנה שהרוטב בנותן טעם, והרי "בולעת תמיד מים וראשון ראשון נעשה איסור וכשפולטת אותו אוסרת הכל".

מתרץ הרמב"ן שהרוטב שנבלע בחתיכת הנבלה ונפלט בחזרה – אין בו טעם מהנבלה, ולכן לא אמרינן ביה חוזר וניעור. והיינו שאין כח בנבלה לתת טעם ברוטב אף אם יבלע ויפלוט אותו כמה פעמים.

הבין הפר"ח (סק"ב) שכוונת הרמב"ן לחלק בין מינו לשאינו מינו, והיינו שחוזר וניעור נאמר רק באינו מינו, וכאן שהרוטב [שנאסר משום חנ"נ] הוא מינו של שאר הרוטב – לא שייך ביה חוזר וניעור. שואל הפר"ח, דשיטת הר"ן והרמב"ן (ע"ז עג.) – שאף במינו אמרינן חוזר וניעור, אטו אינו מינו - שיורגש בו הטעם כשיחזור וייעור.

מבאר היד יהודה (סק"ב)- שכאן לא שייך לגזור אטו אינו מינו, שהרי אף באינו מינו לא היה נותן טעם, שהרי אין בכח הנבלה לתת טעם בכל הקדרה. ורק באופן שבאינו מינו יהא טעם האיסור "חוזר וניעור" [כגון שנתרבה האיסור] – בכה"ג גזרו אף במינו (וכן הוא בגר"א בסימן צט אות טו).

מתרץ היד יהודה את קושית הרמב"ן – באופן אחר. דכל דין חוזר וניעור נאמר באיסור שהתבטל, ואמרינן – שעדיין נחשב כקיים בתערובת [אלא שאינו אוסרו], אולם כשיחזור ויוכר – עדיין בכוחו לאסור, ולכן אמרינן ביה חוזר וניעור. אולם בנידון דידן שהרוטב אינו איסור בעצם – אלא שחל בו דין חנ"נ, א"כ ברגע שבטל ברוטב האחר – פקע איסורו לגמרי וכאילו נפרד ממנו האוסר, ושוב לא שייך ביה חוזר וניעור.

ויש לדון אמאי הרמב"ן לא תירץ כדברי היד יהודה, שהוא לכאורה תירוץ נכון. וע"כ שהרמב"ן ס"ל, שע"י חנ"נ – נחשב הרוטב כאיסור עצמי, ואף כשייפרד האיסור ממנו – לא יפקע איסורו, וממילא אף במצב של ביטול – שם איסורו עליו, ועדיין שייך בו חוזר וניעור.

להנ"ל, מוכח בכוונת הרמב"ן כשיטת הר"ן – דאף אם ייפרד האיסור מהתערובת לא יפקע איסורו, וא"כ שפיר יכול לאסור הלאה אף אם האיסור לא עובר הלאה, והוא כהבנת הרשב"א בדברי הרמב"ן, וכדקדוק לשון הרמב"ן "שהוא כנבלה".

אמנם, החזו"א (סימן יח סק"א) תירץ כדברי היד יהודה, והעמיס זאת גם בדברי הר"ן בשם הרמב"ן. והוא תמוה, שהרי שיטת הר"ן שאף אם ייפרד האיסור, יישאר החנ"נ באיסורו – ויאסור הלאה, וא"כ הוא חפצא דאיסורא – ואמאי לא שייך ביה חוזר וניעור וכנ"ל.

ויש לדון לשיטת החזו"א, בחתיכה שנאסרה בנדר, ונפל מקצתה לששים היתר [והתבטלה] ושוב נפל השאר ואין שיעור ביטול כנגד כולה, האם נאמר חוזר וניעור. דלהבנת היד יהודה - ודאי שנאמר חוזר וניעור, כיון שהוא חפצא דאיסורא [דלא כחנ"נ, שגם בבב"ח החלב והבשר כל אחד לעצמו אינו איסור – לשיטת הר"ן]. משא"כ לחזו"א – שאף בשיטת הר"ן ביאר שלא אמרינן חוזר וניעור, א"כ יש לדון אף בנדר – אם שייך לומר בו חוזר וניעור.