מוקצה יג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שח סעי' כ - כז

##### שיעור יג

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

**[סעיף כ]** **חריות של דקל שקצצם לשריפה, מוקצים הם ואסור לטלטלם, ישב עליהם מעט מבע"י, מותר לישב עליהם בשבת. וכ"ש אם קשרן לישב עליהם, או אם חשב עליהם מבע"י לישב עליהם, אפילו בחול.**

## טלטול זמורה המחוברת לארץ

כתב המשנ"ב (ס"ק פא) שזמורה שמחוברת לקרקע אסור להשתמש בה אלא אם כן היא קשורה בדלי, דבמחובר לקרקע לא מהני מחשבה להוציאה מתורת מוקצה. והיינו היכא שהזמורה נמוכה מג' טפחים דאין בו משום משתמש באילן.

והנה נתבאר בשיעורים הקודמים (שיעור ט) דמבואר בשו"ע (סימן שיב סעיף ו) שמותר לקנח בעשבים לחים שמחוברים למקומם, אם העשבים עומדים לכך, והכא הזמורה נחשבת למוקצית, וצ"ל דאין רגילים להשתמש בזמורה ולכן היא מוקצית משימוש אם אינו מכין אותה לשימוש אסורה בטלטול. אמנם כאן מבואר שאפילו אם חשב עליה לשימוש לא מועיל היחוד, ונראה שהוא משום שאין רגילות לייחד את הזמורה לשימוש, וכבר נתבאר שדבר שאין רגילות לייחדו לשימוש לא מועיל יחוד לזמן, אכן נראה שאם ייחד את הזמורה לעולם יועיל היחוד, כמו שנתבאר דיחוד לעולם מועיל אפילו אם אין הדרך לייחדו.

## ישיבה על החריות

כתב המשנ"ב (ס"ק פב) דכל האיסור בחריות הוא רק בטלטול גמור, אבל מותר לשבת עליהם אם אינו מזיזן ואפילו אם מזיזן ע"י ישיבתו מצדד המג"א (ס"ק מא) להקל דהוי טלטול מן הצד, והוסיף דכן מבואר במאירי, אלא שאם אין צורך ראוי לפרוש מזה.

וכבר נתבאר לעיל (שיעור ה) שכך משמע במשנ"ב בריש הסימן (ס"ק יג) דדוקא משום שחושש שהדבר יבוא להפסד מותר לטלטלו ע"י טלטול מן הצד. וכן משמע גם בביאור הלכה לעיל (סימן רסו סעיף יג ד"ה פן) שכתב שמי מצא ארנק יש להקל לדוחפו ברגליו שמא יקדמנו אחר. ומשמע שההיתר הוא משום שלא יפסד.

ויש שהקשו דהכא משמע שיש להתיר לשבת על מוקצה אפילו אם מטלטלו מעט, ובביאור הלכה לעיל (סעיף טז ד"ה דאסור) מבואר לגבי ספסל שנשמטה אחת מירכותיו, דאף היכא שיש חשש סכנה והתירו לטלטל ולסמוך את הספסל, מותר לישב עליו, אך צריך שיזהר שלא יטלטלנו בישיבתו, ומבואר שאם מטלטלו בישיבתו אפילו ע"י טלטול מן הצד אסור לישב עליו. ונראה לבאר דהכא שהאיסור הוא משום טלטול מוקצה, לכן אם מטלטלו מן הצד יש להתיר, משא"כ שם שהאיסור לטלטלו הוא מחשש שמא יתקע, וא"כ אף אם הוא משנה בטלטולו, עדיין יש לחוש שמא יתקע [אמנם בתהילה לדוד לעיל (סימן רעט ס"ק טו) משמע שאף במקום שהטלטול נאסר משום גזירה שמא יתקע, אם מטלטלו מן הצד שרי, ולעיל (שיעור יא) כתבנו דצ"ע דעדיין יש לחוש שמא יתקע].

## מחשבה עדיפא ממעשה או להיפך

מבואר כאן בדבר השו"ע שמועילה מחשבה לעשות את הדבר לכלי, ומקור דבריו הוא מהר"ן (כג, א מדפי הרי"ף) שכתב דאם מועיל מעשה כ"ש שמועילה מחשבה, וכן מבואר בתוס' שם (נ, א ד"ה אם יצא). אך צ"ע שהר"ן סותר עצמו דבפרק כל הכלים (מח, ב מדפי הרי"ף) כתב דמועילה הכנה רק ע"י מעשה שקורא לו שם כלי, ומשמע שלא מועילה הכנה ע"י מחשבה. וגם בדברי השו"ע צ"ע דהכא פסק שמועילה מחשבה, ולעיל בסעיף י הביא את דברי הר"ן בפרק כל הכלים דנראה דבעינן דווקא שיעשה מעשה, וכבר הובא בשיעורים לעיל (שיעור ט) דהחזו"א (סימן מב ס"ק י) האריך לתמוה על המשנ"ב לעיל (ס"ק מה) דכתב דאין צריך מעשה הכנה וסגי ע"י מחשבה, והוכיח מהסוגיא בשבת (קכו, ב) דמשמע שלא מועילה מחשבה.

והנה איתא בשו"ע לקמן (סעיף כד) לגבי פשתן סרוק וצמר מנופץ שנותנים על המכה [והיינו כעין צמר גפן שלנו], דאם חשב עליהם מבעוד יום לתתם על המכה בשבת תו לית בהו משום מוקצה, ומשום רפואה נמי ליכא שאינו אלא כמו מלבוש שלא יסרטו בגדיו, וי"א דלא סגי במחשבה לחוד. ונתבאר שנחלקו הראשונים האם מועילה מחשבה להתיר את טלטול הפשתן בשבת, ובאליה רבה (ס"ק מט) הביא שכן היא שיטת הרשב"א בתשובה (סימן תשנו) דס"ל דהכנה ע"י מחשבה גריעא מהכנה שעל ידי מעשה, וכאן לא הכריע השו"ע והביא את שתי הדעות.

אמנם לקמן כתב השו"ע (סימן שיג סעיף א) לגבי פקק החלון שמותר לסתום את החלון ולא אמרינן דהוי מוסיף על הבנין, והוא שיחשוב עליו מערב שבת לסתום על ידו. וכתב המשנ"ב שם (ס"ק ג) דכל שכן שאם נשתמש בו אפילו רק פעם אחת שמותר לסתום בו את החלון, דכיון שירדה עליהם תורת כלי א"צ מחשבה. ומשמע מזה דס"ל דמעשה מועיל טפי ממחשבה, ואם מועילה מחשבה כ"ש שיועיל מעשה.

ולענין מעשה כיון שמצינו בזה סתירות נראה שיש להקל בזה ולסמוך גם על מחשבה, וגם על מעשה הכנה, שיועיל להתיר בטלטול אף דבר שאין עליו שם כלי.

**[סעיף כב] אסור לכסות פי חבית באבן או בבקעת, או לסגור בהן את הדלת, או להכות בהן בברזא אף על פי שחשב עליה מבעוד יום, אסור, אלא אם כן יחדה לכך לעולם אבל יחדה לשבת זה בלבד, לא. וה"מ, בדבר שאין דרכה לייחדה לכך, כגון הני דאמרן, אבל בכל מידי דאורחיה בהכי, כגון לפצוע בה אגוזים, ביחוד לשבת אחת סגי. ויש מי שאומר דלא שנא. וי"א שצריך שיעשה בה שום מעשה של תיקון מבעוד יום.**

## ג' דעות מהו יחוד דחריות

ונתבאר בשו"ע ג' דעות, דעת הרשב"א והר"ן דדבר שיש רגילות לייחדו סגי ביחוד לשבת זו, ואם אין רגילות לייחדו בעינן יחוד לעולם, דעת השבלי הלקט דמכל מקום בעינן יחוד לעולם ואפילו שרגילים לייחדו, ודעת המרדכי דלעולם לא מועילה מחשבה לחוד ובענין שיעשה מעשה הכנה. ובמשנ"ב (ס"ק צז) כתב דבמקום צורך יש להקל כדעת הר"ן, דדבר שאורחיה לייחדו לכך מועיל יחוד לשבת אחת. וכן מצינו במשנ"ב לעיל (סימן שג ס"ק עג) שהיקל לטלטל אבן שהדרך לפרוף אותה בבגד, אפילו אם יחדה לשבת אחת בלבד, וכן לגבי אבן שייחדה לקנח בה בבית הכסא, כתב השעה"צ לקמן (סימן שיב ס"ק ז) דהעיקר הוא כמו השיטות דסגי ביחוד לשבת אחת, כיון דאורחיה לייחדה לכך.

אך צ"ע בדעת המשנ"ב דהנה מצינו לקמן (סימן שיא סעיף א) לגבי פקק החלון דבעינן שיחשוב עליו מבעוד יום כדי שיהא מותר לטלטלו ולסתום בו את החלון, ובביאור הלכה שם (ד"ה והוא) כתב דכן דעת הרא"ש ודלא כהר"ן שכתב דבעינן שיהיה תורת כלי, אך הביא דמכמה ראשונים מוכח דמהני מחשבה ןסיים דצ"ע למעשה. ומשמע דלא ברירא ליה להקל בזה כדעת הר"ן. וצ"ע.

[ובמה שציין לדברי הר"ן דבעינן שיהא עליו שם כלי, כוונתו לדברי הר"ן שהבאנו לעיל בפרק כל הכלים דלא מהני מחשבה כלל ובעינן יחוד ע"י מעשה, אמנם צ"ע דבר"ן שם מבואר להדיא דבפקק החלון מותר לטלטל כיון שהדרך שמניחין אותו מערב שבת לבדוק את התאמתו למקומו, ובזה סגי להחשיבו ככלי, וצ"ע].

אמנם החזו"א (סימן מב ס"ק ט) הקשה על השו"ע, דלדבריו בקעת שמייחדה לסגור בה את הדלת בעינן יחוד לעולם דאין הדרך לייחדה, ותמה עליו דודאי הוי אורחיה, שהרי כך היו רגילים לסגור את הדלת תדיר, ובדבר שיש רגילות לייחדו לדעת רוב הפוסקים סגי ביחוד לשבת אחת, ורק לדעת המרדכי בעינן יחוד לעולם, וא"כ יש להקל אף באלו שיועיל יחוד לשבת אחת כיון דאורחיה בהכי. אכן הביאו בשם החזו"א (דינים והנהגות פרק יד אות כב) שהיה נוהג בביתו להכין את האבן ע"י שהיה קושר אותה בחבל, וכדעת המרדכי דבעינן הכנה ע"י מעשה.

## יחוד מוקצה מחמת חסרון כיס

בהגהות הרעק"א כתב דמוקצה מחמת חסרון כיס, כגון נייר חלק שעומד לכתיבה, שרוצה לייחדו לקנח בו, בעינן יחוד לעולם. והנה לגבי אבן מצינו שמועיל יחוד לשבת אחת, כמש"כ המשנ"ב לקמן (סימן שיב ס"ק ו, ובשעה"צ ס"ק ז), אך הכא צ"ל שאין הדרך לייחד נייר לקינוח ולכן בעינן יחוד לעולם.

אמנם השבט הלוי (חלק ח סימן מ אות ג) תמה על דברי הרעק"א דבנייר כל יחוד הוא יחוד לעולם, שהרי אי אפשר לחזור ולהשתמש בו וא"כ הוי יחוד לעולם, ורק באבן שאחר שמשתמש בו לקנח הוא נזרק וחוזר להקצאתו, ואפשר לנקותו ולשוב ולהשתמש בו, ולכן שייך שייחדו לעולם, וצ"ע.

**[סעיף כז] עצמות שראויים לכלבים, וקליפים שראוים למאכל בהמה, ופרורים שאין בהם כזית מותר להעבירם מעל השלחן, אבל אם אין הקליפים ראוים למאכל בהמה, אסור לטלטלם אלא מנער את הטבלא והם נופלים.**

## פירורים ועצמות שהשתמש בם

ונראה שבזמנינו אסור לטלטל פרורים הפחותים מכזית מכיון שלא מצויים בהמות, ואינם ראויים לבהמות [ויבואר אי"ה בשיעורים הבאים]. אמנם נראה ברור שבזמן הסעודה ודאי שמותר לאכול פירורים אפילו פחותים מכזית, ורק כשגמר את הסעודה והסתלק מאכילתו חל על אותם הפירורים שם מוקצה. וכ"כ בחוט שני (ריש פרק ס). ולעניין שיעור כזית נראה דדנים לפי גודל זית של ימינו, והיכא שהפירור גדול כזית של ימינו אינו מוקצה [ועיין בזה בקונטרס השעורים סימן לט ס"ק ג].

וכן נראה לגבי עצמות דנתבאר במשנ"ב (ס"ק קיד) שאם נשאר עליהם קצת בשר מותר לטלטלם, ונראה דבאופן שאין רגילות לשמור אותם לסעודה אחרת, אחר הסעודה יהיה אסור לטלטלם, אך באותה סעודה ודאי אינם מוקצים לפי שלא הסיח דעתו מאכילתן.

## לגרור ע"י סכין

כתב הט"ז (ס"ק יח) שמותר לגרור את הפירורים הנמצאים ע"ג השולחן על ידי סכין, דכיון שאינו מטלטלו בידיים מקרי טלטול מן הצד, והביאו המשנ"ב (ס"ק קטו). אמנם בשו"ע הרב (סעיף ס) כתב דחשיב כטלטול בידיים כיון שכונתו לכך, והוכיח כן מדברי התוס' בשבת (נ, ב ד"ה הכל מודים) שכתבו דאם מחזיר קדירה לתוך גיזי צמר חשיב טלטול גמור. וכן מבואר בחזו"א (סימן מז ס"ק יד) דהיכא שכונתו היא לטלטל את הדבר המוקצה אינו נחשב כטלטול מן הצד.

ונראה שהדבר תלוי במחלוקת ראשונים בהא דאסור להחזיר קדירה לתוך גיזי צמר, דדעת התוס' (שבת נ, א ד"ה רבינא) דאסור להטמין קדירה בגיזי צמר משום שמטלטלן ואסור משום מוקצה, אמנם ברא"ש (שם פרק ד סימן י) כתב דהטעם שאסור להחזיר הקדירה לתוך גיזי הצמר הוא משום דודאי יטלטל הגיזין בידו כדי לתקן מושב הקדירה. ומבואר שנחלקו האם יש איסור בטלטול עצמו, או שאין איסור בטלטול עצמו משום דהוא טלטול מן הצד, ורק חיישינן שמא יטלטלנו להדיא.

אמנם למעשה הורה החזו"א (בספר טעמא דקרא) שמותר להוריד פסולת שעל גבי בשולחן ע"י מטלית. אמנם יש בזה עוד צירופים לקולא ויתבאר אי"ה בשיעור הבא.

***הדינים העולים***

1. מותר לשבת על מוקצה אם אינו מזיזן, ואם מזיזן מצדד המג"א להקל ויש להקל במקום הפסד. אמנם כשיש חשש שמא יתקע נראה דאסור לטלטלו אפילו מן הצד.
2. מצינו דעות האם יחוד במחשבה עדיף על יחוד במעשה או להיפך, ויש להקל בתרוייהו.
3. י"א דבעינן יחוד לעולם, וי"א דבעינן יחוד ע"י מעשה וי"א דאם רגילות לייחדו סגי ביחוד לשבת אחת, ואם לאו בעינן יחוד לעולם, ולהלכה נקטו כשיטה הג', אמנם החזו"א החמיר בביתו לייחד ע"י מעשה.
4. אחר שגמר סעודתו פרורים פחות מכזית אסורים בטלטול. ונראה ששיעור כזית הוא כשיעור זית של ימינו.
5. נחלקו הראשונים והפוסקים האם כשמטלטל פירורים ע"י סכין חשיב כטלטול מן הצד או לא. והחזו"א לטלטלם היקל ע"י מטלית.