7. שיטת רת בדין מילוי מים וטלטול הנר לצורך ישראל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

כ"ז שבט ע"ד

**שיטת ר"ת בממלא מים לצורך ישראל**

**שיטת ר"ת וביאור סברתו**

א]מבואר במשנה שעכו"ם שמילה מים לצורך ישראל לא ישקה אחריו בהמתו ועיין תוס' ובראשונים שהביאו מר"ת להקשות למה נקטו דוקא לבהמתו ולא לישראל בעצמו ולדעת ספר התרומה שכל מלאכה של אכילה שהעכו"ם עשה לצורך עצמו גם אסור מצד גזירת פרות הנושרים א"ש עוד ישבו הראשונים שיש כאן חידוש שאפילו שכאן יש יותר חשש שירבה כי צריך הרבה מים בכל אופן מותר אמנם ר"ת חידש מכח זה שרק לענין בהמתו שהיא לא יכולה לרדת ולשתות מהבור יש איסור להשתמש אבל אם זה לצורך ישראל כיון שהוא יכל לרדת ולשתות בבור עצמו זה לא נאסר על ידי שהעכו"ם עשה מלאכה בשבילו וקשה שהרי מבואר שאם העכו"ם תלש עשבים אסור לישראל להשתמש והרי יכל להעמיד את בהמתו על זה ותירץ שזה היה בתרי עברא דנהרא שלא יכל להאכיל הבהמה ללא מלאכת הגוי והבעל המאור ישב דמדובר שזה עשבים מפוזרים שלא יכול להאכילה אחד אחד והראשונים הבינו מצד איסור שמא יתלוש והקשו הרי אין איסור כשזה מחובר אמנם עיין מ"ב שביאר שהכונה שאדם לא רגיל להאכיל בהמתו בצורה זו ועיין תוס' שהביא שרבינו אליהו הוכיח סברא זו מהגמ' בעירובין שפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו לא הפסידו תחומן וצ"ע אבל למה שלא יהיה כאן איסור מעשה שבת אלא בהכרח כיון שיכל להשתמש ללא שזה יצא לא חל איסור מצד שעשו בזה מעשה שבת ועיין רמב"ן בעירובין שדחה שכאן כיון שמקודם היה לו אותה הנאה לכן זה לא סיבה לאסור והתוס' כאן דחו שזה דרבנן וצ"ע א"כ יש ראיה שבאיסור דרבנן סברת ר"ת נכונה ובפשוטו זה כונת תוס' להקשות אמנם עיין פוסקים [מג"א ת"ה סקי"ד] שביארו שכונת תוס' בעירובין שבדרבנן באין לו פירות אחרים לא אסרו מעשה ישראל ע"ש ועיין א"ר ובגר"ז שם

והנה פשטות לשונות הראשונים שזה לא משנה לצורך איזה מטרה הוא העלה המים מהבור רק שלהשתמש למטרה שהישראל יכל ללא מעשה העכו"ם אין איסור ולמטרה שלא יכל ללא מעשה עכו"ם אסור וכן הוא בלשון הטור והמ"ב ועיין רמב"ן בעירובין מ"א. שהקשה שלא מצאנו מותר לו ואסור לבהמתו דהינו שהרמב"ן נקט מסברא שאם חל איסור על הדבר חל איסור לגבי כל ההנאות ולא חילקו שכל האיסור לגבי להנות ממה שהעכו"ם הוסיף לו והנה מבואר בגמ' בעירובין דהעכו"ם הביאו הדס שנקצר ביו"ט לצורך הישראל וצריך בכדי שיעשו והקשו הר"ן והריטב"א סוכה ל"ז: הרי מבואר בגמ' שהדס מותר להריח בו וא"כ לדעת ר"ת אין סיבה שיאסר כיון שיכל ללכת ולהריח במקום הזה ותירצו שמדובר שזה מחוץ לתחום אמנם הריטב"א שם ובעירובין תירץ שכל סברת ר"ת במקום שדלה המים לצורך האדם אבל אם דלה לצורך הבהמה שזה נאסר זה נאסר לגמרי שכל הסברא שלא יבוא לומר לו כי יכול בהיתר אבל אם רוצה לצורך שלא יכול בהיתר ר"ת מודה ולכן שם שהיו צריכים ההדס לעשות צל ממילא זה אסור גם לענין להריח ולפ"ז מיושב קושית הרמב"ן דסברת ר"ת שאין כאן חשש שיבוא לומר לו

והנה בעיקר סברת ר"ת בפשוטו הוא סברא בהלכות איסור הנאה ממעשה עכו"ם דס"ל דכל שיכל גם ללא מעשה העכו"ם לא חשיב שנהנה ממעשיו אבל במקום שנהנה ממעשיו אפילו שאין סיבה שיגיד כי יכול בהיתר זה לא סיבה להתיר אמנם בריטב"א מבואר שיסוד הסברא מצד שכל שיכול להשתמש ללא האיסור אין סיבה לאסור מעשה עכו"ם שיסודו מצד שמא יאמר לו וכאן אין חשש [ודוגמא לדבר מצאנו במרדכי שעכו"ם שהביא לולב מותר לקיים בזה מצוה דאין חשש שיאמר לו דלא יעשה עבירה כדי לקיים מצוה וכן לענין אגרת כתבו הפוסקים שזה מותר למי שזה הגיע אליו שלא שייך חשש שמא יאמר לו כיון שלא יודע מי שולח לו אגרת]

והנה עיין רא"ש שהביא את ר"ת והקשה שלאותו שהביאו את המים למה זה לא יאסר מה זה שונה ממרחץ שאסור בכדי שיעשו מצד שמא יאמר לו והנה צ"ב מה מצא מיוחד במרחץ ועוד למה כתב למי שעשו בשבילו הרי בדין המשנה זה אסור לכולם ובפשוטו כונתו שהבין את סברת ר"ת שלא חשיב הנאה ממעשה עכו"ם ולזה הקשה הרי מצאנו איסור של בכדי שיעשו וזה הרי מצד שמא יאמר לו ולא מצד שנהנה ממעשה שבת ולכן הקשה שלכל הפחות לו עצמו זה יאסר דבאמת מצד שמא יאמר לו אין ראיה מוכרחת שזה אסור גם למישהו אחר לאחר שבת אמנם ע"ש שהקשה עוד שא"כ בהדליק נר ויש לו נר בחדר אחר זה לא יאסר ועיין בפמ"ג שכ"ה סקכ"ד שביאר שכאן הרי למעשה מנר זה לא יכל להנות ללא מעשה העכו"ם ולכאורא הוא סברא פשוטה אמנם בפשוטו משמע שהרא"ש הבין סברת ר"ת לא שחסר בהנאה אלא שאין כאן חשש שמא יאמר לו ולכן נקט להתיר גם בכה"ג [ומה שללא ר"ת א"ש האיסור שאפילו שכאן אין החשש אבל למעשה כל שבפועל נהנה ממעשה עכו"ם זה אסור ולכאורא לפ"ז גם עכו"ם שהוסיף מים במיחם אפילו שללא זה היה מים אחרים אבל מים אלו הם מעשה שבת ואין זה דומה להוספת שמן בנר דמבואר בטור שמותר בזמן שבין כה היה דולק דשם חשיב שזה אותו אור אמנם ברמ"א הובא במג"א רנ"ט סקי"ב מבואר שקירוב בישול מותר בעכו"ם כיון שזה בין כה היה מתבשל אמנם ע"ש שלא ברירה ליה סברא זו וצ"ע]

**האם סברת ר"ת זה גם במעשה ישראל**

ב]והנה יש לדון האם ההיתר דר"ת הוא גם סברא במעשה מלאכה שנעשה על ידי ישראל וכגון שהוציא מים מהבור שכיון שהישראל יכל לרדת ולשתות שם זה לא נאסר והנה בפשוטו הוא תלוי בנ"ל דאם נימא שזה סברא מצד שכל האיסור מצד שמא יאמר לו וכאן אין חשש כמבואר בריטב"א א"כ במעשה שבת של ישראל שזה נאסר מצד מעשה שבת א"כ כיון שחשיב הנאה אין לנו מקור להתיר אבל אם נימא שזה סברא שלא חשיב נהנה ממעשיו כיון שגם ללא מעשה האיסור יכל להנות א"כ יש מקום לדון שגם במעשה שבת של ישראל זה כך דיסודו איסור הנאה ואין כאן הנאה אמנם מצאנו בכמה דוכתי שהחמירו במעשה שבת דישראל יותר מגדרי ההנאה דמעשה עכו"ם א. לענין מצטמק ויפה לו שהתירו בעכו"ם ואסרו בישראל ב.לענין ריבוי נירות דיש שנקטו שזה רק סברא בעכו"ם אבל במעשה שבת דישראל זה ודאי אסור ג.עיין שו"ת הרמ"א סימן ק"ב לענין עכו"ם שמיהר הבישול שגם ללא מעשהו זה היה מתבשל שכתב שזה מותר אבל על ידי ישראל זה יאסר אמנם יתכן שכל הנ"ל זה מצד שכיון שטעם האיסור שמא יאמר לו לכן כה"ג שאין לו כל כך צורך אין החשש ולכן זה לא נאסר וא"כ אין זה ענין לכאן דהרי אדרבא לענין הוצאה דעת רבינו יונה שבמעשה שבת דישראל זה לא נאסר רק במעשה עכו"ם כמבואר במשנה ודו"ק

ועיין מאורות נתן סימן ג' שהביא כמה ראיות שדברי ר"ת זה גם במעשה של ישראל א. מראיתו מפירות שיצאו דבפשוטו כל הסוגיא שם זה בישראל כמבואר בראשונים [אמנם ברמב"ן שם מבואר שדן להעמיד בעכו"ם] ב. עיין או"ז הלכות יו"ט סימן שנ"ח שהביא גמ' קמ"ו. דמבואר שהביאו לרב בגד לשבת דרך כרמלית וסברו שזה מותר מצד שזה דרך מלבוש ורב חלק ולא ישב על זה והקשה האו"ז דלר"ת כיון שזה ראוי לשימוש במקום הראשון כה"ג זה לא נאסר ומבואר מדברי האו"ז דדבריו גם במעשה שבת של ישראל [אמנם הראשונים שם דנו שרב לא רצה שילמדו ממנו שהרי זה דרבנן ובשוגג מותר] ג. עוד הביא האו"ז שם את גירסת ר"ח סוכה ל"ז שהדס אסור להריח בו ואתרוג מותר והטעם שהדס כיון שזה עומד להריח שמא יתלוש ואז זה יהיה מותר כיון שבמחובר זה היה מותר משא"כ באתרוג שזה לאכילה זה יאסר לאכילה דלא שייך סברת ר"ת ולכן לא אסרו להריח וכתב שמזה מבואר כר"ת שכיון שבמחובר זה היה ראוי להנאה לכן זה לא נאסר גם אם נתלש עכ"ד ומבואר שר"ת זה גם בישראל [ובעיקר ראיתו יש מקום לומר ששם הנידון להריח באותו מקום שזה לכאורא ודאי מותר]

**האם שיך שאותו חפץ להנאה אחת זה מותר ולאחרת זה אסור**

ג]והנה בעיקר דברי ר"ת ששיך לדון שלגבי הנאה אחת זה מותר ולגבי הנאה אחת זה אסור בפשוטו מבואר שאין הגדר שהדבר נהיה חפצא דאיסורא אלא שיש כאן איסור להנות ממלאכת העכו"ם וכל שלא נהנה ממלאכת העכו"ם אין בזה איסור אמנם יש לעין בזה א. דהמג"א סימן שי"ח [הובא במ"ב סק"ד] הביא מהרשב"א שבמעשה שבת יש איסור להשתמש אם הכלי מצד בליעות של איסור ומטו משמיה דהגר"ח דכיון שהאיסור הוא איסור הנאה אין כאן סיבה לאסור דהרי לא נהנה כלום ובפשוטו מבואר ברשב"א שזה נהיה איסור בחפצא וממילא זה אסור גם אם עכשיו לא נהנה מהאיסור וכן עיין רמ"א סימן רנ"ג ס"ה דעשה איסור חזרה זה אסור אפילו לאחר שנצטנן ובחזו"א שם נקט שזה מעיקר הדין ומבואר כנ"ל שזה נהיה חפצא של איסור ולכאורא זה דלא כר"ת שמחלק ששיך לדון שלשימוש אחד זה מותר ולאחד זה אסור אמנם יש מקום לומר שזה רק סברא דבדבר שנאסר באכילה חל גדר של איסורי מאכלות אבל כאן שאדרבא לאכילת אדם אין סיבה לאסור ממילא מותר ולפ"ז אם יהיה סיבה לחול איסור לאכילה כגון שלבני אדם מסוימים יש כאן תועלת יהיה אסור אמנם עיין תהלה לדוד שי"ח שהביא מהיש"ש חולין סימן ל"א שבמבשל בשבת זה אסור גם לכלבים ומבואר שחל איסור בחפצא לא רק לאכילה ויש מקום לדון שחלוק איסור מעשה שבת בישראל ממעשה שבת בעכו"ם דבישראל הגדר שחל איסור על החפצא משא"כ בעכו"ם שזה רק מצד שמא יאמר לו שם כל האיסור הוא רק איסור הנאה ממעשה העכו"ם ובזה באמת בליעות מותר וודאי שזה יהיה מותר לכלבים ואכמ"ל ויתכן עוד שכל סברת ר"ת כאן שלא היה שום שינוי בעצם החפץ דרק שינה את מקומו דבזה לא שייך לומר שהחפצא נהיה אסור אלא שזה רק איסור מצד שנהנה ממלאכת העכו"ם ומסתברא שבהובא דבר דרך רה"ר גם לראשונים שאוסרים לא יהיה בזה איסור בליעות וצ"ע בזה

והנה בפשוטו מבואר בראשונים שודאי שאסור לומר לעכו"ם שימלא מהבור וכל סברת ר"ת לגבי האיסור הנאה וכדלקמן ויש לעיין האם באמר לו יאסר להשתמש או שיהיה מותר להשתמש ויסוד הספק דאם נימא דמעשה שבת של ישראל אין את היתר ר"ת א"כ במקום שישראל עשה איסור ואמר לו יתכן שיש לדון לאסור מצד מעשה שבת דישראל או דנימא דלא אסרו בעכו"ם אלא את התקנה של הנאה ממעשה עכו"ם ובפשוטו נחלוק בזה הלבוש והבה"ל [רנ"ג ס"א ד"ה ואם החזירה] בישראל שאמר לעכו"ם להחזיר. דהדין דאם עכו"ם החזיר מעצמו מותר במצטמק ויפה לו ובישראל אסור ובהחזיר על פי בקשת הישראל הלבוש אסר בפשוטו מצד שכה"ג זה מעשה שבת דישראל והבה"ל התיר שאין לזה חומר יותר מעכו"ם שעשה לצורך ישראל וכן בפשוטו זה המחלוקת הב"ח והמג"א בתוספת נר על פי בקשת הישראל דהמג"א התיר והב"ח אסר [אמנם בדעת המג"א אינו מוכרח] [וצ"ע משו"ת הרשב"א סימן רנ"ג ס"ה דבפשוטו מבואר שם שכל איסורו לאחר שנצטנן רק באמר במזיד ולא בעשה מעצמו אמנם המ"ב שם והגר"ז נקטו לא כך ע"ש סקצ"ו] ועיין ספר התרומה סימן רנ"ב שכתב וז"ל ועל המים שהעבד או השפחה שואבין מים מבור וכו' ומביאין דרך רה"ר אל בית הישראל מתיר רבינו יעקב **אם לא אמר לו הישראל להביא** וכו' כיון שהישראל יכול ללכת לשם עכ"ל ומדויק בלשונו שאם אמר לו אסור להשתמש וי"ל שכונתו שאז אסור מצד האמירה ולא שיאסר להשתמש

**האם ר"ת זה היתר לכתחילה**

ד]והנה בעיקר היתר ר"ת בפשוטו זה רק שאין כאן איסור הנאה אבל זה ודאי שאסור לומר לעכו"ם למלאות מהבור וכן מפורש בריטב"א ובבעל המאור בסוגין וכן הוא בספר התרומה אמנם עיין רמ"א דהביא שיש מתירים לכתחילה והט"ז ביאר שהכונה לצורך שבת מצד שזה שבות דשבות דהינו בכרמלית אמנם המג"א והגר"א שם משמע שנקטו שדברי ר"ת גם לענין לכתחילה ועיין מאורות נתן סימן ג' סקכ"ב שהביא כן מהראב"ן בעירובין קנ"ה מדפי הספר שכתב וז"ל ויש מתירין אפילו לומר לגוי מלא לי וכו' ה"נ הואיל ויכול לטפס ולירד לבור ולשתות יכול לומר לגוי מלא לי עכ"ל דהינו שסברת ר"ת זה לא סברא שאין כאן הנאה ממעשה הגוי אלא זה סברא שאין איסור אמירה כה"ג דכל האיסור אמירה שמא הוא עצמו יעשה וכאן שיכול בהיתר אין חשש זה [ובפשוטו דבר זה לא שיך אם האיסור מצד שמחזי כשלוחו שמזה אדם יבוא לזלזל באיסורי שבת וא"כ מה זה משנה אם יכול לעשות לא העכו"ם וצ"ע]

**ביאור היתר ר"ת לטלטל מוקצה על ידי עכו"ם**

ה]עיין ב"י רע"ו ס"ג דהביא הגהות מימוני פי"ב [וכן הוא בספר התרומה סימן רנ"ב ובמרדכי סימן תנ"ב וברבינו ירוחם ס"ז: ובשו"ת מהר"ם סימן רכ"ב ] שר"ת התיר ללכת אם שפחה ויש נר בידה כיון שישראל עצמו יכול לטלטל את זה על ידי טלטול מהצד וע"ש שכתב שהיה מקום לדון שזה גם סברא ביחס להדלקת הנר כיון שהיה יכול למצוא הדבר ללא הנר אלא שהמחמיר תבוא עליו ברכה. ומבואר שסברא זו שיכל בהיתר זה גם סברא ביחס לאיסור דאוריתא וכן מבואר בדבריו שכתב שלהדליק נר אסור כיון שישראל אין אפשרות להדלקת נר ועיין פמ"ג ש"ז סקי"ב שהביא מהאחרונים שאם זה מקום שאפשר לעשות מחיצה של בני אדם ולטלטל מותר להנות ממעשה עכו"ם וכנ"ל בנר, והנה עיין ביאור הגר"א שם שכתב שזה כר"ת דהינו שנתחדש כאן שכמו דס"ל לר"ת שכל שהישראל יכל להנות ללא מעשה העכו"ם מותר להנות בזה ה"ה אם הישראל לא היה יכול להנות ללא מעשה אבל הוא עצמו יכל לעשות הדבר בהיתר לא חשיב הנאה ממעשה עכו"ם ועיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן פ"ה שכתב מפורש לדון להתיר כיון שיכול ללא נר ומצד סברת ר"ת וכתב שחבריו לא הסכימו אותו דאת ההנאה של הנר הוא עצמו לא יכול ובפשוטו כן מבואר בט"ז סימן שכ"ה שהקשה למה בסימן רע"ו הרמ"א מקיל ובסימן שכ"ה כתב שאין להקל אלא במקום צורך והנה בפשוטו לראשונים דכל היתר ר"ת זה רק לענין הנאה ולא לענין אמירה ה"ה כאן וכן הוא מפורש בשו"ת מהר"ם ח"ד ד"פ סימן תקנ"ח וז"ל כתב הרב בשם ר"ת שהי' מתיר לישראל להנות מן הנר שהשפחה מטלטלת בשבת לצורך ישראל משום דאי בעי ישראל הי' מושך הנר אפי' בשעה שהוא [דולק] לכל מקום שירצה משום דקיי"ל טלטול מן הצד לא שמי' טלטול **אבל אסור לומר לה לטלטל הנר לצורך ישראל וכו'** עכ"ל אמנם משמעות ההגהות מימוני שמותר גם להגיד וכן נקטו הרמ"א והמג"א והגר"א וכתבו שלפ"ז ה"ה בדין ר"ת כמו שמותר להשתמש מותר להגיד ודימו הדברים

אמנם בפשוטו מהכרעת ההלכה מוכח שאפילו ששם לא קי"ל כר"ת בכל אופן כאן יש מקום להקל דהרי שם המג"א והמ"ב וכן הגר"ז לא נקטו להקל אלא מצד שזה לצורך שבת ובכרמלית שזה שבות דשבות וכאן כתבו להקל ורק שלא להקל בפני ע"ה ובפשוטו כן מבואר ברבינו ירוחם שנקט דלא כר"ת ובכל אופן העתיק ההיתר דנר וכן בספר התרומה לאחר שהביא את המחלוקת לענין מים כתב את היתר דר"ת כדבר מוסכם ובהכרח שיש כאן סברא יותר להקל והנה המג"א הביא מהש"ך שהקשה שבסימן רע"ט לא הקיל הרמ"א אלא מצד תנאי בנר ותירץ שרק כאן כיון שהגוי גם הולך וא"כ זה לצורך העכו"ם לכן הקיל בזה וכתב הנשמת אדם שזה הטעם שכאן מקילים יותר מסימן שכ"ה אמנם כבר כתב המג"א דמכל הראשונים מוכח שהתירו גם ללא סברא זו

וע"ש שכתב לישב ששם מדובר לצורך דבר האסור דהינו שכל ההיתר כי הישראל יכול על ידי טלטול מהצד וכיון שרק אם זה לצורך דבר המותר ה"ה כאן רק אם זה לצורך שימוש בנר שזה צורך דבר המותר וכן ביארו הרעק"א והבית מאיר והדרך החיים אמנם צ"ע למה לא דנו מצד שאפשר טלטול בגופו שבזה גם לצורך דבר האסור מותר וצ"ל שזה צורה לא נוחה שבזה לא עוזר סברת ר"ת [והיה מקום לומר שזה דוקא כאן שלא שייך לטלטל נר טלטול בגופו אלא שלפ"ז בסחורה הנפסדת יהיה מותר והרי מבואר בסימן של"ד שאסור] והגר"ז כתב שכיון שיש דעות שטלטול בגופו לא הותר אלא לצורך דבר המותר לכן כאן לא הקילו שני קולות בהדי הדדי והגר"א כתב ששם הכונה לדעות שחולקים על ר"ת

ובפשוטו מוכח כמו שביאר במחצית השקל רע"ו סקי"א שבמקרה של ר"ת במקום שהעכו"ם הביא את זה הוא לא יכול להנות ללא מעשה העכו"ם אבל כאן את אותה הנאה שהעכו"ם עשה הוא יכול ללא איסור ובזה כו"ע מודים שזה לא סיבה לאיסור הנאה אמנם לכאורא זה רק סברא שכאן כולם מודים לסברא שאין איסור הנאה אבל לגבי שלא יהיה איסור אמירה למה נקטו שגם לר"ת שם אין היתר אמירה וכאן יש היתר אמירה ובפשוטו זה אותו נידון האם במקום שיש סברא שלא יהיה איסור הנאה זה סיבה שלא יהיה איסור אמירה וצ"ע על הראשונים והפוסקים שחילקו בזה וביותר צ"ע דהרא"ש שהקשה על ר"ת ממקום שיש נר בחדר אחר משמע שגם במקום שאין לו שום תועלת בכל אופן נקט שכיון שנהנה למעשה ממעשה העכו"ם זה אסור אמנם אם נימא דעיקר סברת ר"ת כנ"ל סק"א מצד שלא חשיב שנהנה ממעשיו אבל ודאי שייך שם הגזירה א"כ א"ש החילוק דשם אין סיבה להתיר האמירה דהרי יש שם החשש שיבוא לעשות משא"כ כאן יסוד ההיתר דכיון שיכול לבד אין סיבה שיבוא להגיד לעכו"ם ובזה יתכן שזה גם סיבה להתיר האמירה וכנ"ל שלא יבוא לעשות האיסור כי יכול לבד

והנה במקום שיש פעולה שאפשר לעשותה בשני אופנים וביקש מהעכו"ם שיעשה באופן המותר והעכו"ם הסכים ואחרי זה לטובתו עשה באופן האסור כגון שאמר לו להביא דבר דרך המדרגות והוא הביא דרך המעלית ויש לדון האם יהיה בזה איסור הנאה ממעשה עכו"ם ויש סברא לומר שאפילו שההנאה של הישראל היא מגיעה על ידי איסור אבל את עשית האיסור הגוי עשה לצורכו דהישראל הרי היה מקבל את הנאתו גם ללא האיסור ולפ"ז יש מקום לומר שזה סברת ר"ת בנר שכיון שהעכו"ם יכול לקחת הנר לצורך הישראל בהיתר א"כ אפילו שעושה דבר זה באיסור אבל חשיב שזה לצורך העכו"ם והלשון כיון שהישראל יכול הכונה רק בתור ראיה שיש אופן של היתר ולא שזה עיקר האיסור וא"ש שכאן זה סברא גם ביחס לאמירה שכיון שגם בעשית העכו"ם מצד הישראל יכול בהיתר חשיב מה שעושה באיסור לצורכו שאין סיבה לאסור גם מצד אמירה וכמו שאומר לו שיעשה לצורכו ולפ"ז לא יעזור אם הישראל יכול בהיתר והעכו"ם לא יכול [או כגון שלא מוכן] וכן נפק,מ במבקש שיעשה דוקא דרך איסור כגון בבורר שיעשה פסולת מאוכל והא יכול אוכל מפסולת

והנה המג"א הביא מספר הזכרונות שבנר שמן אסור כיון שיש בזה כיבוי והבערה והמג"א חלק שזה לא פס"ר וביארו הא"א והפמ"ג שממילא גם אם העכו"ם יעשה בריצה אבל הישראל הרי יכול בנחת ועוד שפס"ר בעכו"ם מותר ועיין רעק"א שכתב שכאן זה לא סיבה דהרי כל ההיתר כי הישראל יכול לעשות בהיתר והרי כאן הוא לא יכול בהיתר כיון שיש לו איסור הבערה וצ"ע דעת המג"א ולנ"ל א"ש שהכונה שכיון שיכול לומר לעכו"ם לטלטל טלטול מהצד ואז הרי מותר גם הולך במרוצה דמצד הבערה זה פס"ר דלא ניח"ל דמותר בעכו"ם ממילא אין איסור לומר לו סתם וכנ"ל

ועיין שערי ציון סימן ח' שהבית הלוי התיר אמירה לעכו"ם להביא דבר מרה"י לרה"י שכיון שאם יעשה ללא עקירה והנחה זה רק דרבנן והוי שבות דשבות א"כ גם אם העכו"ם מפסיק אין זה אלא לצורך עצמו ואין כאן איסור והנה בפשוטו כל סברתו זה ביחס לאיסור אמירה שכיון שמצד אמירת הישראל יכול בהיתר לא חשיב אמירה לאיסור [וגם זה חידוש דהרי כיון שזה דרך ההליכה חשיב כאילו אמר לו שילך אם הפסק ועוד שלכאורא זה צריך להאסר מצד שאדעתיה דישראל קעביד] אמנם ביחס לאיסור הנאה מה זה שייך הרי למעשה הוא נהנה מהמלאכה שהעכו"ם עשה ובפשוטו גם מדברי ר"ת מבואר לא כך שהרי לא כתב להתיר אלא מצד שהישראל יכול אבל כאן הרי הישראל לא יכול ולנ"ל א"ש שיסוד סברת ההיתר שכיון שאפשר לעשות על ידי העכו"ם בהיתר וא"כ ה"ה כאן

אמנם הדברים מחודשים ובפשוטו כל ההיתר כאן הוא כנ"ל על דרך ר"ת כי הישראל יכול להנות בהיתר אמנם גם לפ"ז יתכן שבמקום שיכול לבקש מהעכו"ם לעשות בצורה של היתר אין כאן סיבה לאסור מצד מעשה עכו"ם לר"ת דעיקר סברתו דלא אסרו במקום שיכול לקבל ההנאה ללא איסור ויתכן שעיקר ההיתר של הבית הלוי מצד שזה כרמלית כמבואר בפוסקים אלא שצריף כאן את סברת ר"ת להתיר לכתחילה ולא לחשוש שזה רה"ר אמנם עדין לכאורא ברגע שהעכו"ם יניח ברה"ר עכשיו כבר אין צורה להועיל לישראל ללא מלאכה ומצד זה צריך לאסור וצ"ע ומכל הראשונים שדנו לאסור בטלטול מת מספינה או ס"ת מהבית לבית הכנסת ובסכין של מילה ודאי משמע שלא ס"ל שזה מותר כמו אמירה לעכו"ם בדרבנן ובהכרח כיון שהדרך שהוא מניח חשיב שזה הצורה שיעשה ועושה על דעת הישראל וצ"ע

**מעשה שבת דישראל ביכל לעשות בהיתר**

ו]והנה יש לעיין האם ההיתר שישראל יכל בהיתר זה גם סברא במעשה שבת דישראל והנה הבה"ל ריש סימן שי"ט הביא מהפמ"ג דאם עשה בורר פסולת מאוכל אסור אפילו שהיה אפשר לעשות אוכל מפסולת זה אסור וכן מבואר לכאורא מהמג"א סימן רנ"ט שאסר קירוב בישול במקום שזה היה בין כה מוכן [ונפק"מ להיה תאורת חירום והדליק החשמל ועל ידי זה נכבה התאורת חירום] אמנם עיין בה"ל סימן תקי"א לענין אם חימם מים לרחיצה ביו"ט שיש בזה איסור דאוריתא שזה מותר לשתיה כיון שיכל לחמם לשתיה והנה מסברא מהיכי תיתי להתיר דאם מצד סברת ר"ת בנר לא מיבעיא אם זה סברא כנ"ל מצד שחשיב שעושה אדעתיה דנפשיה א"כ כאן זה לא שייך אמנם גם אם נימא שזה על דרך ר"ת אבל לכאורא זה רק סברא במעשה עכו"ם שזה מצד שמא יאמר לו וכאן זה לא שיך או מצד שמא יעשה וכאן זה לא שיך דהרי זה אסור מצד מעשה שבת וזה כמו ברא"ש שהדליק נר ויכל על ידי נר אחר וצ"ע

**ביאור שיטת הראבי"ה**

ז]עיין ביאור הגר"א שכתב עוד מקור להתיר לכתחילה במקום שהישראל יכול בהיתר מהראבי"ה המובא בב"י סימן ש"ז דמבואר בדבריו דכיון דהישראל יכול לטלטל על ידי מחיצות של בני אדם אין בזה איסור ונקט הגר"א שזה גם שלא לצורך מצוה ועיין ב"ח שביאר שזה לא נסתר מהגמ' של חצירות דשם לא עוזר מחיצות של בני אדם ועיין ביאור הגר"א שדימה לגמ' של בורגנים דהינו ששם חזינן שזה איסור יותר קל לענין ממצוא חפציך ממילא זה סברא גם לענין איסור אמירה לעכו"ם [ועין גם בסימן ש"ז ס"ג שדימה דין ממצוא חפציך לאיסור אמירה לעכו"ם] והנה בראבי"ה שבידינו מפורש שכל דבריו לגבי אמירה למוצאי שבת ע"ש שכתב שזה גם היתר בישראל אמנם כפי הצורה שהבינו הגר"א עיין א"ר שתמה הרי משנתינו מפורש שאסור למלאות מבור אפילו שאם היה מחיצה היה מותר וכתב בהכרח שכל דברי הראבי"ה רק שכה"ג מותר לצורך מצוה וכפי שהבינו הב"י שזה קולא כמו איסור דרבנן ולפ"ז אין זה סיבה להתיר סתם מים וכדו'

]עיין טור סימן רע"ו דאם עכו"ם הוסיף נר מותר להשתמש בזה כיון שגם ללא זה יכל להשתמש והנה יש לדון האם זה סברא שכה"ג בגדרי הנאה לא חשיב הנאה כיון שאת עיקר ההנאה יש לו וזה רק תוספת באותה הנאה או שזה רק סברא בהנאה ממעשה עכו"ם שכאן אין סיבה לאסור מצד שמא יאמר לו כיון שיכול להשתמש ללא שיאמר לו ועיין מאורת נתן שהביא מהשולחן עצי שיטים שביאר כנ"ל שזה סברא מיוחדת באמירה לעכו"ם וכתב שזה מצד סברת ר"ת שכל שיכל להנות גם ללא עשית העכו"ם אפילו שיש כאן תוספת הנאה זה לא נאסר אמנם הטור הרי לא פסק כר"ת ובכל אופן כאן העתיק היתר זה ובהכרח או שזה סברא בדיני הנאה או שכאן כולם מודים שאין חשש שיאמר לעכו"ם כיון שאת עיקר ההנאה יש לו וזה לא דומה לר"ת ששם במקום זה הרי אין לו שום אפשרות להשתמש ללא עשית העכו"ם ויתכן עוד שזה סברא שזה לא בגדר הנאה אמנם זה רק לגבי אמירה לעכו"ם אבל לא לשאר איסורי הנאה מדרבנן אלא שא"כ צ"ב מהיכי תיתי לכזה חידוש שיש כזה קולא במעשה עכו"ם

והנה במג"א כתב שבחנוכה מותר להשתמש אם יש נר של היתר והוכיח מהדין של תוספת נר בעכו"ם שמותר ה"ה כאן והב"ח אסר ועיין הגהות ברוך טעם סימן תרע"ג שביאר שזה סברא מיוחדת באמירה לעכו"ם שכל סיבת האיסור שמא יאמר לו וא"כ כאן אין סיבה שיאמר לו אבל ודאי שחשיב הנאה ולכן לגבי נר חנוכה או פתילות שאמרו חכמים אסור גם אם יש נר של היתר והוכיח דבר זה דהרי מבואר בטור דגם בתוספת שמן מותר והרי למעשה השמן של העכו"ם דולק עכשיו ויש כאן איסור הבערה ובחנוכה ודאי שכה"ג זה יאסר אלא בהכרח שרק כאן זה סברא שלא נהנה מעשית העכו"ם ואין כאן סיבה לאסור שמא יאמר לו ע"ש ומבואר שנחלקו האם זה קולא מיוחדת בהנאה ממעשה עכו"ם או שזה סברא כללית ועיין מג"א לענין מצטמק ויפה לו שהותר בעכו"ם ואסור בישראל שציין לדין ריבוי נרות ומשמע כנ"ל שזה סברא מיוחדת באמירה לעכו"ם [ועיין בסוגית עבר ושהה מה שישבנו בזה] ועיין שו"ת רמ"א סימן ק"ב הובא במג"א רנ"ט סקי"ב לגבי עכו"ם שקירב בישול שבין כה היה מתבשל שכתב שזה שבעכו"ם זה מותר ובישראל אסור ודימה לריבוי נרות