29. בדין הפסק בין הברכה לאכילה או המצוה דהיה סבור שצריך לברך
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### ליל ה' סיון פ"ב שבת קודש פ' נשא – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# בדין טעה ובירך ברכה שלא כדין לאחר הגפן בקידוש והבדלה

### צדדי הספק במי שאמר בטעות מיני בשמים ביקנה"ז

א] מבואר בגמ' שיו"ט שחל במוצאי שבת עושים יקנה"ז ומבואר שלא מברכים על הבשמים וביארו הראשונים מצד שהיו"ט זה עצמו כמו הנשמה יתרה ויש לדון במי שבטעות בירך בורא מיני בשמים כהרגלו במקום לברך בורא מאורי האש והנה אם באמת בזמן תחילת הברכה היה דעתו לברך על האש ורק בטעות איתקל מילולי ואמר בשמים בזה מפורש בשו"ע שיכול לתקן תוך כדי דיבור וכמו מי שבירך על שכר בטעות בורא פרי הגפן שיכול לתקן לשהכל נהיה בדברו ולא אומרים שהחלק של בורא פרי הגפן הוי הפסק כמבואר בראשונים שדנים את זה כתוספת שבח על הברכה ומסתבר שגם כאן זה שייך אפילו שיתכן שמאורי האש זה ברכת השבח ובשמים זה ברכת הנהנין אמנם יש לדון במקום שחשב שצריך לברך בורא מיני בשמים ובירך מיני בשמים האם כה"ג הוי הפסק

וכן יש לדון בסיים המבדיל בין קודש לחול דמטו משמיה דהקה"י שזה מעכב שזה נחשב משנה ממטבע שטבעו חכמים והנה לכאורא אם יחזור בו תוך כדי דיבור זה יעזור כמו דמבואר בסימן תפ"ז דמי שמסים מקדש השבת במקום ישראל והזמנים יכול לתקן והנה שם מבואר במ"ב בשם הפמ"ג שהוא צריך לחזור ולומר **מקדש** ישראל והזמנים ולא מספיק שיגיד ישראל והזמנים ולכאורא ה"ה כאן לא מספיק שיגיד בין קודש לקודש אלא צריך להגיד המבדיל בין קודש לקודש אמנם יתכן לחלק דלגבי מקדש השבת ישראל והזמנים שיש מושג של חתימה בשנים ממילא כל שרק יוסיף ישראל והזמנים זה יראה כהוספה ולא חוזר בו מהשבת אבל כאן שאין מושג סיום בשניהם שזה או זה או זה כה"ג מספיק מה שיתקן בין קודש לקודש וכמו לגבי ותן טל ומטר לברכה שכתב הבה"ל סימן קי"ד שמועיל מה שמעמיד ותן ברכה במקום זה וצ"ב איפה יש כאן חזרה ובהכרח שכיון שמצד תקנת חכמים זה לומר או את זה או את זה לכן אמירה זו נעמד כחזרה וצ"ע אמנם אם לא יתקן תוך כדי דיבור צריך לחזור ולהבדיל ויש לדון האם כה"ג הוי הפסק וצריך לחזור ולברך בורא פרי הגפן

והדבר גם יתכן במי שבירך המוציא ובירך אחרי זה לישב בסוכה ונזכר שכבר בירך קודם בקידוש האם צריך לחזור ולברך המוציא וכן במי שבירך בשביעי של פסח שהחינו בטעות בקידוש האם צריך לחזור ולברך בורא פרי הגפן

והנה בפשוטו כה"ג הוי הפסק שכל שאמר דבר שלא היה צורך לאומרו הוי הפסק אמנם יתכן לדון שהיסוד של הפסק זה לא מצד שחסר בסמיכות של הברכה לעשיה אלא זה כעין היסח הדעת ולכן כל שאמר דבר שסבור שזהו הסדר הנצרך והוא לא הפסק ממילא כה"ג לא חשיב הפסק

והנה יש לדון בזה מכמה דוכתי וכדלקמן

### בדין מי שהפסיק בין הגפן בברכה שלא כדין

ב] והנה עיין מג"א רע"א סקל"ב דמי שקידש בליל שבת ולאחר הקידוש רואה שהיה בכוסו מים שצריך לחזור ולקדש דהרי לא יוצאים בקידוש על היין בכל אופן אם היה דעתו לשתות יין לא צריך לחזור ולברך בורא פרי הגפן ועיין רעק"א שתמה דהרי כיון שלא יצא בברכת הקידוש א"כ הוי הפסק בין ברכת היין לשתיה וממילא צריך לחזור ולברך בורא פרי הגפן [והובא בשער הציון שם] ועיין מג"א סימן רח"צ שאם בירך על אור שלא שבת הוי ברכה לבטלה ועיין רעק"א שהעיר דלכאורא צריך לחזור ולברך הגפן דכיון שברכת מאורי האש הוי לבטלה הוי הפסק [והובא בבה"ל שם] וצ"ב דעת המג"א וכן עיין רמ"א סימן רצ"ו ס"ב שאם בירך על בשמים של בית הכסא צריך לחזור ולברך על בשמים אחרים ולא הזכיר שצריך לחזור ולברך הגפן ועיין מנחת שלמה סימן כ' שכתב שמכאן מוכח שכל דבר שעד כמה שאם היה נעשה כדינו זה לא היה הפסק גם אם זה לא נעשה כדינו לא חשיב הפסק וע"ש שדימה את זה למי שאמר הביאו מלח ולבסוף התברר שהיה שם מלח דלא הוי הפסק דכיון שהוא אמר את זה בתור דבר שהוא לא הפסק ממילא לא הוי הפסק וה"ה כאן שאם הוא היה סבור שאומר דבר שלפי מחשבתו אין זה הפסק לא הוי הפסק וע"ש שלפ"ז וודאי שאם נתעסק בקיום המצוה ולא עלתה בידו וכנ"ל סק"ב ודאי לא חשיב הפסק

והנה בדעת המ"ב צ"ע קצת דבסימן רע"א כתב כמג"א שלא צריך לחזור ולברך הגפן בהתברר שזה מים ולגבי בירך נר שלא שבת הביא בבה"ל את רעק"א שצריך לחזור ולברך ובפשוטו נקט לעיקר כמג"א ואת רעק"א הביא במקום אחד בבה"ל וה"ה בשני ובפרט דגם לגבי מים רימז בשער הציון לרעק"א אמנם ראיתי לבאר בשם האילת השחר שיש חילוק גדול בין מה שקידוש לא הוי הפסק בין ברכת היין לשתיה לבין מה שבשמים או נר לא הוי הפסק בין ברכת הגפן לשתיה דקידוש לא הוי הפסק מצד שעיקר ברכת היין נתקנה בשביל הקידוש ואין כאן סיבה להפסק כלל משא"כ בשמים זה דבר אחר ורק שחז"ל תיקנו שזה יהיה מקומו וכיון שזה הסדר שתיקנו לא חשיב הפסק אבל זה לא שהיין מגיע בשביל הבשמים ולכן אם קידש ולא צריך זה נחשב שלא התעסק בדבר אחר וזה כמו שאמר הביאו מלח ולא צריך משא"כ נר שזה נחשב עיסוק בדבר אחר אלא רק מצד שכיון שזה סדר הדברים לכן זה לא נחשב הפסק וממילא עד כמה שעכשיו זה לא מסדר הדברים חשיב הפסק

והנה עיין סימן ר"ט דאם אדם בירך על יין ונמצא מים והיה יין לפניו שהיה דעתו על זה לא הוי הפסק ועיין מג"א שהקשה למה שתית היין לא הוי הפסק והוכיח מזה ששתיה לא הוי הפסק והובא במ"ב שם וראיתי בספר עדות ביעקב שכתב שמכן מוכח דלא כסברת הגרשז"א שכל שחשב שצריך לעשותו זה לא הפסק דכאן חשב הרי שזה יין וכל התעסקותו הוא בחלות הברכה ובכל אופן נקט דלא הוי הפסק וצ"ב מה זה שונה ממי שקידש ונמצא מים שברכת הקידוש לא הוי הפסק ובפשוטו מבואר שזה סברא מיוחדת בקידוש שכיון שעכשיו הסדר שעושה קידוש אפילו שעשה קידוש שלא כדין אבל אמר מה שהיה צריך לומר ולכן לא הוי הפסק וכן אם בירך על הנר או על הבשמים שלא כדין כיון שחז"ל תיקנו לברך אפילו שבירך שלא כדין לא הוי הפסק אבל שתית מים שזה דבר שלא היה צריך לעשות רק חושב שעושה משהו אחר בזה גרע דהינו שבמקום שמראש תיקנו לעשות דבר בין הברכה לשתיה בזה כל שדעתו לעשות הנ"ל לא הוי הפסק אבל במקום שהברכה נעשת ללא הפסק ועכשיו הוא עשה הפסק גרע ויתכן שאם לאחר שקידש חשב שלא יצא חובת קידוש ויחזור ויקדש עוד הפעם כיון שעכשיו כבר אין עליו חובת קידוש זה יחשב הפסק וצ"ע

והנה נחלקו הראשונים האם צריך לברך שהחינו ביו"ט שני של ר"ה על תקיעת שופר וכן בקידוש של יום שני ועיין סימן ת"ר ס"ב שהובא מהרא"ש שראוי לנהוג שיהיה לו פרי חדש בזמן שמברך שהחינו להוציא עצמו מברכה לבטלה וצ"ע למה אין כאן חסרון מצד שאם לא צריך לברך הוי הפסק בין הברכה על השופר לתקיעת שופר ובין הברכה על היין לשתית היין וכן עיין סימן תרכ"ד שנחלקו שיש מחלוקת האם במוצאי יוה"כ שחל בשבת מברכים על הבשמים וכתב המג"א בשם הב"ח שמספק יברך ואין בזה חסרון של ברכה לבטלה כיון שהוא נהנה וצ"ב שעד כמה שלא צריך לברך א"כ זה הפסק בין ברכת היין לשתייתו ועיין מנחת שלמה הנ"ל שהוכיח מכאן את יסודו שכיון שיש לו צד שזה מה שצריך לעשות ממילא גם אם באמת לא צריך לא הוי הפסק וה"ה אם היה לו טעות זה אותו דבר אמנם יש מקום לומר שכיון שיש לנו כלל שכל דבר שזה הסדר לא חשיב הפסק ממילא גם דבר שמספק ראוי לאומרו ואדם מראש מעמיד שזה סדר הברכה לא הוי הפסק אבל במקום שזה לא הסדר אלא שבטעות אדם אמר את זה שם כה"ג הוי הפסק [ועיין מ"ב רכ"ה ס"ג לגבי שהחינו על פרי חדש שיש מחלוקת מתי לברך וכתב לברך קודם מצד ספק הפסק וצ"ב מה זה שונה מדוגמאות הנ"ל ואולי כאן שזה רשות גרע וצ"ע]

והנה עיין בתחילת דברינו במי שבטעות חשב שבמוצאי שבת שחל ביו"ט מברכים על הבשמים האם הוי הפסק והנה בפשוטו לסברת הגרשז"א אינו צריך לברך אמנם למבואר ברעק"א הוי הפסק אמנם למה שנתבאר יתכן שכאן שרבנן לא תיקנו לברך על הבשמים בזה ודאי הוי הפסק ועיין מהרש"ם ח"א סימן ר"ט דהיו ע"ה שהיו מברכים על אכילת מצה כל שבעה וכתב שזה ברכה לבטלה וכן הוי הפסק בין ברכת המוציא ואוכלים ללא ברכה וכן לכאורא לפ"ז במי שטעה וחשב בשביעי של פסח שצריך לברך שהחינו הוי הפסק וצריך לחזור ולברך הגפן ובמקרה שסים בין קודש לחול בזה יש לדון שאמר נוסח ברכה שלא כדין גרע ומסתבר שזה כמו שקידש על מים דלא חשיב הפסק וצ"ע

### בדין מי שהפסיק בין הברכה למצוה בדבר שחשב שבו מקים המצוה

ג] עיין סימן תר"צ ס"ו בבה"ל דמי שקרא למפרע שלא יצא אם מתחילת המגילה קרא למפרע צריך לחזור ולברך כיון דהוי הפסק בין הברכה לקיום המצוה ועיין סימן תכ"ב מ"ב סקכ"ו לגבי הלל דמתי שצריך הלל שלם שיוצא חובתו רק אם אומר את כל ההלל ויש דין שלמפרע לא יצא שצריך לחזור ולברך ורק בר"ח שזה רק מנהג בזה נקט הבה"ל שכיון שבין כה לא אומרים הלל השלם אין דין להגיד את הכל וממילא לא שייך שם החיסרון של למפרע ומבואר מדבריו שאפילו שקרא המגילה וההלל בתור שסבר שזה הצורה של קיום המצוה בכל אופן חשיב הפסק שכיון שאין בזה קיום המצוה ממילא חשיב הפסק

וראיתי מביאים דבספר הפרדס שער המעשה דין ברכת שופר מובא בשם הריטב"א [וכן הוא בחידושיו ר"ה ל"ד. ד"ה ומיהו] שאם התוקע נתקלקל בתקיעה שאם זה היה לאחר שתקע סדר אחד א"כ לא צריך לברך דהפסק באמצע המצוה זה לא סיבה לברך אמנם אם נתקלקל התקיעה או התרועה של סימן ראשון כיון שצריך לחזור לראש הוי הפסק וצריך לברך אמנם הוא עצמו חולק וכתב שזה כמו טול בריך שכיון שהוא היה עסוק בקיום המצוה אפילו שלא יצא לו כדין לא חשיב הפסק ולכאורא ה"ה בכל אופן שהיה עסוק לקים המצוה אפילו שלא יצא לא הוי הפסק והנה מנהגינו ודאי כספר הפרדס וצ"ב החילוק בין זה לאופן המ"ב שעשה שלא כדין דהוי הפסק ואולי ס"ל שתקיעה לא הוי הפסק

והנה מנהגינו לתקוע תשר"ת תר"ת תש"ת ויש מן הראשונים שס"ל שזה מצד ספק איך צריך לתקוע וצ"ע א"כ יש כאן צד הפסק שאם התקיעות הראשונות הם לא כשירות הוי הפסק וכן עיין סימן ל"ד דמבואר לגבי תפילין דר"ת ורש"י שהסמ"ג נקט שגם אם הוי ספק שיניח של רש"י ואחר כך של ר"ת ולא הוי הפסק אחד לשני ועיין תבו"ש סימן י"ט סי"ב סקכ"א שדן במי שעושה כיסוי הדם בספק בין השחיטות דלא חשיב הפסק כיון דבעלמא כיסוי זה נחשב המשך השחיטה ממילא כאן אפילו שזה ספק וכן אם שוחט כמה בהמות ונתנבלה אחת בידו לא חשיב הפסק ולמד מהדין של תקיעות ומבואר בגמ' שלהלל צריך לאכול המרור אם המצה ובכל אופן אכילת המרור לבד לא הוי הפסק ועיין פר"ח תע"ה סק"א שהעיר בזה ולכאורא מבואר כנ"ל שכל שעושה דבר מצד שיש לו ספק בקיום המצוה לא חשיב הפסק וצ"ע על הריטב"א הנ"ל דאם נתקלקלה בידו הוי הפסק אמנם לכאורא יש מקום גדול לחלק בין אם מראש יש לו ספק מה צורת קיום המצוה ולכן בתור קיום המצוה צריך לעשות בשני אופנים שבזה ודאי מסתבר שלא דנים את הצד שאין בזה קיום מצוה כהפסק משא"כ כשדין קיום המצוה ברור רק שהוא טעה ועשה אחרת כגון שקרא למפרע דבזה ודאי יתכן דהוי הפסק ויתכן שזה גם הסברא לגבי תקיעת שופר בתקע שלא כדין דשם הרי מראש לפעמים התקיעה לא יוצאת וא"כ הכל זה בכלל העיסוק של קיום המצוה ולא חשיב הפסק משא"כ במקום שיש לו טעות בדין בזה יתכן שמה שהוא חשב שזה מה שצריך לעשות זה לא סיבה שמעשה זה לא יחשב הפסק ועיין פר"ח סימן תרפ"ה שאם תקע בשופר ונפסל באמצע התקיעות לא יחזור ויברך אבל אם התברר שזה היה פסול בזה יחזור ויברך ומשמע שאם עדין לא תקע לא יברך דהינו שהסיבה שיחזור ויברך כי התקיעות הראשונות לא היו תקיעות וחשיבי הפסק ולנ"ל אין זה סותר לספר הפרדס שכאן שזה טעות במציאות בזה יתכן דהוי הפסק

והנה עיין סימן תפ"ט ס"ו לגבי מי שטעה וספר ארבעה ימים במקום חמשה דפסקו האחרונים שחייב לחזור ולספור וכתב המג"א שלא יחזור ויברך אם לא שהפסיק הרבה זמן ומשמעות הדברים שגם אם הפסיק יותר מכדי דיבור לא הוי הפסק וכן הוא במאמר מרדכי ובחק יוסף ובגר"ז שם ועיין פמ"ג סקי"ב שתמה למה שהדיבור שאמר היום ארבעה ימים לעומר לא יחשב הפסק ועיין גר"ז שם שכתב שכיון שהוא התעסק בקיום המצוה אפילו שזה היה טעות כה"ג לא חשיב הפסק אמנם עיין מ"ב שם שהביא מהדרך החיים שכל זה רק אם תיקן תוך כדי דיבור אבל אם תיקן לאחר כדי דיבור באמת צריך לחזור ולברך ובפשוטו זה לשיטתו שאפילו שכונתו לקיום המצוה אבל כיון שעשה שלא כדין כה"ג חשיב הפסק ורק שתוך כדי דיבור יכול לחזור בו אמנם הדבר תמוה מה שייך כאן חזרה תוך כדי דיבור הרי אי אפשר לבטל את המציאות שדיבר וכל שזה דיבור שלא כהוגן הוי הפסק ולכאורא כונת המ"ב שכל שגמר לספור ממילא הוי היסח הדעת מהברכה ורק שתוך כדי דיבור יכול לחזור בו מהיסח הדעת דכיון שזה נחשב אותו זמן מועיל מזה חזרה ועיין הלכות קטנות למהר"י חגאיז סימן ק"מ שדן שגמר לאכול והסיח דעתו שתוך כדי דיבור יוכל לחזור בו והנה יתכן שלא מצאנו חזרה של תוך כדי דיבור רק על ידי דיבור אחר אמנם כאן שחוזר וסופר בזה יתכן שודאי מועיל חזרתו אמנם לפ"ז המ"ב סותר דבריו שבקורא למפרע במגילה ובהלל נקט דהוי הפסק ובספר שלא כדין נקט דלא הוי הפסק וצ"ב החילוק ואולי יש הבדל בין טעות במציאות לטעות בדין שאדם שטעה בדין כה"ג זה יותר סיבה לדון שמה שעשה אין זה התעסקות במצוה מה שאין כן אם היה לו טעות פרטית ולא מסתבר וצ"ע

והנה עיין רש"י עירובין נ. שכתב שאם קרא לעשירי ולאחד עשרה עשירי הוי מעשר וחולין מעורב וכתב רש"י דנפק"מ לתנופה וסמיכה ששלמים צריך ומעשר לא צריך וכתב רש"י שלא יברך על התנופה והסמיכה דלא להוי ברכה לבטלה ובפשוטו משמע שגם אם מקריב את שני הקרבנות יחד לא יכול לברך דיש ספק אולי הראשון מעשר וממילא הסמיכה והתנופה הוי הפסק בין הברכה לתנופה הנצרכת ולכאורא זה נגד המבואר לגבי תפילין של רש"י ור"ת דלא הוי הפסק וכן בתקיעות שתוקעים כל הצורות מספק ובפשוטו צ"ל שכונת רש"י שאם יקריב רק אחד מהם בנפרד לא יוכל לברך דהוי ברכה לבטלה אבל אם באמת יעשה את שניהם בזה לא יהיה ברכה לבטלה אמנם יתכן לומר עוד שכל הסברא שכתבנו לעיל שכיון שזה צורת קיום מצותו ממילא הכל הוא בכלל העיסוק ולא הוי הפסק זה רק שיך במצוה על הגברא שהברכה על קיום חובתו וכל מעשהו עיסוק בקיום חובתו אבל תנופה וסמיכה בפשוטו זה מדיני הקרבן בזה יתכן שתנופה של קרבן אחד כלפי הקרבן האחר הוי הפסק [ועיין דרכי תשובה ק"כ סקל"ו דמי שנתערב לו כלי שאינו טבול בכלים טבולים שיברך ויטבל את כולם והברכה תועיל לכלי הנצרך ולנ"ל כה"ג הוי הפסק] וצ"ע

**והנה העולה מהנ"ל דנחלקו הראשונים בתקע שלא כדין האם הוי הפסק ויתכן שזה דוקא במקום שזה צורת עשית המצוה שמתעסקים לצאת אבל אם היה לו טעות בדין כה"ג ודאי הפסק וכן מבואר במ"ב אמנם לגבי ספירת העומר מבואר במ"ב שזה לא הפסק ויתכן שיש הבדל אם זה טעות בדין או טעות במציאות וצ"ע**

והנה לכאורא אם ננקוט שמה שחשב שעושה מצוה זה לא הפסק ה"ה בבירך ברכה שלא צריך אמנם יתכן לחלק שכל שעסוק לעשות המצוה אפילו שזה טעות זה ודאי לא הפסק דעוסק במטרה שעליה נעשתה המצוה ואפשר לראות את זה כמתעסק במצוה אבל במברך מה שלא צריך שביחס להגפן זה סתם הפסק או שותה מים שזה ברכת הנהנין כל שזה לא יין אין כאן שום קשר לברכה שבירך וצ"ע בכל זה

### בדין חתם כדין ותיקן שלא כדין בטעם דלא הוי הפסק

ד] והנה עיין ראשונים ברכות י"ב. בבירך שהכל על שכר וטעה וחשב שזה יין ותיקן להגפן דדעת הרשב"א מסברא שיצא ודעת הרמב"ן שזה ספק הגמ' והנה מבואר מדברי כל הראשונים שרק דנו מצד גדרי הברכה האם זה נחשב שסיום הברכה הוא שלא כדין וצ"ב אבל למה שתיבות אלו לא יחשב הפסק ועיין מאירי שם וכן במגן אבות סימן א' שכתב שזה מצד שכיון שעסוק בשבחו של מקום כה"ג זה לא נחשב הפסק דהינו שזה נחשב מענין הברכה ומבואר שמצד שהוא חשב שזה מה שצריך עכשיו לומר אין זה סיבה שלא יחשב הפסק וע"ש שלמד מזה שמי שעונה אמן אחר ברכתו לא הוי הפסק אמנם ברמב"ן ברכות ב. מבואר דאדם שעונה אמן על ברכתו הוי הפסק ולפ"ז יתכן שהסיבה שבגמ' בברכות זה לא הפסק כיון שסבר שצריך לברך ויתכן שאפשר לדון שמוסיף על הברכה רק שזה נחשב כדבר טפל לברכה שזה לא הפסק ויתכן שכה"ג שבאמת זה מעין השבח הנצרך וחשב שצריך לומר זה ודאי סברא שלא יחשב הפסק וגם אם לא צריך אבל כל שאומר את זה בתור חלק מהברכה זה יותר סברא שלא הוי הפסק וצ"ע