שיעור הרב ובר סימן צז שיעור 1
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / שיעורים סדר ב

בסייעתא דשמיא, חשון תשפ"א

**שיעורי מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**יו"ד סי' צ"ז, אין לשין עיסה בחלב**

כתב השו"ע (סי' צ"ז סעי' א') אין לשין עיסה בחלב שמא יבוא לאכלה עם הבשר, ואם לש כל הפת אסור אפילו לאכלה לבדה, ואם היה דבר מועט כדי אכילה בבת אחת או ששינה צורת הפת שתהא ניכרת שלא יאכל בה בשר מותר.

### בהיתר דדבר מועט

ושיעור דבר מועט, מבואר בשו"ע שהיא פת מועטת שנאכלת בב"א, והוא ל' רש"י (פסחים ל"ו א') שכתב דאכיל ליה מיד בב"א ולא משהי ליה דלינשי שנילוש בחלב, ומשמע שדוקא בשיעור שנאכל מיד בב"א, אך בתו"ח (כל"ו דין ט', כ"ס דין ב') דקדק מהגש"ד (כל"ה אות ט') דלאו דוקא מועט שנאכל מיד אלא כל שהוא דבר מועט שנאכל ליומו מותר, שהרי התיר הגש"ד לאפות לחמין לכבוד שבת ללחם משנה עם בשר מטעם זה דהוי דבר מועט, אלמא אף שהם ג' וגדולים קצת חשיב דבר מועט שנאכל מהר בשבת ולא חיישי' ביה לתקלה שישכח לאוכלה שלא במינו.

וכ"פ ברמ"א (שם) דמותר לאפות מער"ש חלות עם בשר לצורך שבת דחשיב ג"כ כדבר מועט, ומשמעות דבריהם (וכ"ה להדיא בתו"ח, וכנ"ל) דאפי' לצורך סעודה ג' מותר לאפות וחשיב ג"כ נאכל ביומיה אף שהוא לאחר מעל"ע, מיהו כתב ביד יהודה (שם, קצר סק"ח) דאין להתיר אלא רק אותן לחמין גרידא אך לא שאר פת שאופין לשבת שהרגילות שנשאר מהן ונאכלין ביום א' וב' ואף בסעודה ג' בשבת אוכלין אותן עם חלב.

### בהיתר דהיכרא

ובגדר ההיכר, עי' בחו"ד (סק"ג) שדקדק ממהרי"ט (ח"ב יו"ד סי' י"ח) דלא הותר לאפות בהיכר אלא לאכול בביתו אך לא בשביל למכור בשוק דהאורחין לא יכירו בשינוי, ואין לסמוך שיודיע להם בשעת המכירה דשמא ישכח מלהודיע (וכשם שחששו לאפות בלא היכר שמא ישכח בשעת אכילה), ומשמע דבביתו מיהא מותר אף שאי"ז היכר לאחרים, ומיהו בחכמ"א (כלל נ') משמע דאף בביתו אסור לאוכלו אא"כ הוא באופן שיהיה ניכר לכל שלא יאכלוהו עם חלב.

### אי צריך לחוש שמא ישכח אף בשאר דברים

בט"ז (סק"א) כתב דהך איסורא שאסרו לא ללוש פת עם חלב שמא ישכח ויאכלנה בהדי בשר, אי"ז דוקא בפת אלא ה"ה בשאר דברים כל שיש לחוש לשכחה ותקלה, ולפיכך מדוכה שדרך לדוך בה בשמים לצורך חלב ובשר ונשתמשו בה פעם אחת לבשר ממש דנאסר להשתמש יותר במדוכה לבשמים אף לצורך בשר שמא ישכח וישתמש בה אף לצורך חלב, ולא מהני מה שהוא מייחד את המדוכה מכאן ואילך להשתמש רק לבשר שמא ישכח שייחדה לבשר וישתמש בה אף לבשמים של חלב.

ובמנח"י (כ"ס אות ג') חולק על הט"ז, דדוקא בפת ועיסה החמירו ועשו הרחקה טפי משום דעל הלחם יחיה האדם ולכל דבר מאכל אוכלין פת ולפיכך גזרינן דלמא אתי למטעי לאוכלו שלא במינו משא"כ בשאר דברים דלא חיישינן כולי האי[[1]](#footnote-1).

ובפר"ח (סק"א) חולק עוד ע"ד הט"ז דהגזירה הייתה רק על פת דדרך לאוכלו בין בחלב ובין בבשר ואין מייחדים לכל מין לחם לבדו ולפיכך גזרי' שמא יאכלנו עם בשר, אך בשאר דברים שיש מהן מיוחדין לבשר או לחלב שוב מהני ליה לייחד את המדוכה לבשר לחוד אף שהיה רגיל להשתמש בה אף לחלב ולא חיישי' שמא ישכח שייחד את המדוכה לבשר דכשחוזר ומיחדה לבשר לבד מיזהר זהיר בה, והוסיף דאם באנו לחוש לבשמים אף אנו נחוש לכלים ונאסור להגעיל כלי מיוחד לבשר לעשותו של חלב שהרי בכלי נמי ליכא היכר וישכח ויבשל בו בשר כמו עד עכשיו, ומשום כך סיים דאינו רואה לדברים אלו עיקר ואין לנו לגזור גזרות מדעתינו בדבר שלא נזכר בתלמוד אולי ישכח שיחד הכלי לבשר ויבוא לאכול התבלין בחלב כיון שאין לו דמיון לדין זה עם דין המוזכר בתלמוד.

ובדעת הט"ז מבואר דאף שאי"ז בכלל הגזירה של חז"ל מ"מ כיון שמסתבר החשש שיבוא ליכשל באיסור אנו גוזרים מדעתנו וחוששים שמא ישכח, וכעי"ז הוכיח בחזו"א (או"ח סי' ס"ב סקכ"ו, ד"ה מדברי הר"מ) מהגמ' (שבת קט"ז א', חגיגה י"ט א') דבדבר דבקל לבוא לידי מכשול יש לאסור וא״צ מושב בי"ד לאוסרו אלא על כל דיין החובה לאסור, עיי"ש, וכן מבואר בתבואות שור (סי' י"ג סק"ט) דלפיכך השוחט בן פקועה מפני החשד צריך לברך אף שהמדליק נ"ח מפני החשד אין מברך, דגזירת שחיטה דבן פקועה היא מתקנת בי"ד הגדול שהייתה קיימת גזירתם לכל ישראל ולפיכך מברך ומשא"כ בהדלקת נ"ח דלא גזרו ע"ז אלא שחששו חכמים ותיקנו שידליק מפני החשד דאין מברך, אלמא דאף שלא נגזרה במושב בי"ד הגדול מ"מ כיון שיש לחוש לכך חיישי' אף בלא גזירה אלא דמ"מ אין מברכין ע"ז.

### אם מהני לתקן אחר אפיה

בפוסקים דקדקו מהא דאם עבר ולש דאסרו את הפת בדיעבד ש"מ דלא מהני תו שיחלקנה לכמה בנ"א שיעור דבר מועט לכל א' או שיעשה בה היכר, והקשו מכח זה על זקינו של הכו"פ (פלתי, סק"א) שהורה על פת שזב תחתיה רוטב של בשר בשעת אפייה שיחלקום לכל בעה"ב ככר א', ובפמ"ג (שפ"ד סק"א) כתב מכח זה שלא לסמוך ע"ז למעשה.

אמנם בבינת אדם (כלל נ' סק"ה) והיד יהודה (ארוך, סק"ג) חילקו דודאי אם לש ואפה באיסור דנאסר מיד ונעשה נבילה ותו לא מהני ליה שום תיקון דדבר מועט או היכר, ורק בלש ואפה כדין ואח"כ נשפך על הפת חלב או בשר הוא דהתיר זקינו של הכו"פ לעשות היכר או לחלקו לדבר מועט, והיינו דלאחר אפיה תו לא הוי בכלל הגזירה שאסרו הפת, אלא דמ"מ יש לחוש שישכח ויאכלנו עם המין ההפכי ולזה מהני היכר או שיחלקנו לדבר מועט.

והיינו, דאף שנקט היד יהודה דכשלש באיסור נאסר הפת אף שהוא היה שוגג גמור ולא ידע כיון שגזרו ע"ז חז"ל ונעשה נבילה, מ"מ כשלש ואפה בהיתר תו לא הוי בכלל הגזירה של חז"ל ותו לא נאסר בדיעבד, אלא דצריך להוסיף מיהא סימן לאחר מכן כדי שלא יבוא ליכשל, וזו כסברת הט"ז הנ"ל דאפי' במילתא דלא הוי בכלל הגזירה של חז"ל יש לנו לחוש ולאסור במידי שיכול לבוא לידי מכשול, אך לפר"ח הנ"ל דכל שאינו בכלל הגזירה לא חששו ומותר א"כ אף בנתערב הבשר בפת לאחר אפיה א"צ לעשות סימן כלל.

ולכאו' לפי"ז ה"ה באפה דבר מועט לאותו היום ולבסוף נשתייר ממנו שלא אכלו דצריך לעשות היכר כדי שיוכל להשאירו למחר דאל"כ יש לחוש שישכח שנילוש עם חלב.

וע"ע בבדי השולחן (ביאורים ס"א ד"ה דינה כעיסה) דבאופן שלש ואפה בהיתר אלא שבשעת האפיה גופא בלעה הפת טעם בשר מהתנור דג"כ נאסר בדיעבד, מיהו באופן שהפת יש בה ס' כנגד השומן ולכן נעשה בשרי רק כדי נטילה א"כ הוא יכול להחליט שאוכל בו ביום מתחילה מהנטילה שהיא דבר מועט ושרי, עיי"ש, והיינו דבכל אותו היום לא חיישי' שישכח וא"כ יכול לסמוך שיאכל תחילה את הנטילה ולא משאר הפת.

## אי מהני ס' וטעימה

בגמ' (פסחים שם) מבואר דאם אפה הפת בתנור שטשו באליה נאסרה כל הפת ואפי' לאוכלה במליחא או בבשר, ובאחרונים נתקשו אמאי לא התירו את הפת בטעימה[[2]](#footnote-2) או בס', שאם טעמו שאין בה טעם אליה או שיש בה ס' כנגד האיסור לישתרי לאוכלו אפי' בגבינה, ואין לומר דהתם טעמוהו והרגישו שיש טעם בה טעם בשר דא"כ מאי מקשה הגמ' ע"ז מברייתא שהפת מותרת הלא פשיטא שא"א להתיר אם יש בה טעם בשר וא"א להכחיש המוחש.

וכתב בפלתי (צ"ז סק"א) דמוכח מינה דאפי' כשטעמו ואין טעם ג"כ נאסר ומטעם גזירה דכיון שפעמים יש טעם בשר בפת ויבואו לאוכלו עם חלב לפיכך גזרו שלעולם לא יאכל הפת אפי' כשאין בה טעם אטו הפעמים שיש בה טעם.

אולם הביא הפלתי ממהרי"ט (יו"ד, סי' י"ח) שנקט בפשיטות דכשטעמו וליכא טעם מותרת הפת אפי' עם בשר או חלב, וכתב דלפי"ד צ"ל דמה שמוכח בגמ' לאסור הפת אפי' כשאין בה טעם חלב היינו רק בתנור שהוא לפעמים נותן טעם ולפעמים אינו נותן ולכן גזרו שלא לחלק בדבר ולאסור הפת לגמרי, אך בשאר דברים שלעולם נותנים טעם דשפיר אפשר לסמוך על טעימה ולא חיישי' שאם נתיר כשנשפך מעט חלב לעיסה שיבואו להתיר אף בהרבה חלב, וסיים דאף שזו סברא קלושה יש לסמוך ע"ז כיון שהוא מילתא דרבנן וכבר הורה זקן.

אמנם, במהרי"ט גופיה כבר הקשה מ"ט נאסרה הפת בדיעבד ולא סמכו על טעימה, ופי' דהתם האיסור עומד במקומו ולא מתבטל שהרי הוא במקום דביקת הפת לתנור ולכך אמר כל הפת כולה אסורה אבל היכא שנתבטל בתוך הקמח שרי, ובכוונתו, כתב בחו"ד (שם, סק"ו) דבפת כיון שיש בה בקעים אין טעם הבשר מתפשט בו באופן שוה בכל הפת ותו לא שייך לסמוך על טעימה שאין מרגיש את האיסור דשמא הטעם התאסף במקום אחר.

והוסיף בחו"ד דלפי"ז ה"ה כשנפל מעט חלב צונן על פת מרובה דנאסרה הפת כיון שיש בה בקעים ומתאסף החלב במקום א' ותו לא שייך לסמוך על טעימה, ושלפיכך אף ביטול בס' לא מהני (וכמו שהאריך בסי' צ"א סעי' ז', וביאורים שם סקי"ד).

וביד יהודה (סי' צ"א סקל"ד) העיר דלפי"ד יש לדון בכל חתיכה שנשפך עליה חלב אם יש בה בקעים או לא ולא ראינו לא' מן המורים שמדקדקים לשאול כן, ובע"כ דאף אם בחלב צונן ע"ג פת יש לחוש דאין החלב מתפשט בשוה ונאסרת הפת כולה, וכסברת החו"ד, אך כשהחלב רותח ודאי אין להחמיר בזה דתלינן שהוא מתפשט בכל הפת בשוה (ודוק ברבינו נתנאל שאפי' מתפשט בשוה לכל החתיכות), אמנם לדינא העלה דאף בצונן בע"כ מתפשט בשוה ובטל בס' כמבואר להדיא בשו"ע (סי' קל"ד סעי' י"א) דיין שנשפך ע"ג חיטים אין להם היתר בהדחה כיון שיש בהם סדק ומשו"ה אם יש בהם נ"ט אסורות, ומשמע דבס' מיהא מותרים אף שהיין צונן דמתפשט בכל החיטין בשוה אף שיש בהן בקעים.

וכ"נ הפוסקים לדינא דאם הטעם בטל בס' מותרת הפת בין בחלב ובין בבשר, וזה נפ"מ מצויה למעשה שמצוי שנשפך החלב שבמקרר ע"ג ירקות או בשר בקר מבושל וכדו' דלפי החו"ד נאסר כל התבשיל אפי' שהחלב צונן ואף לא מהני בהו ס' כיון שאין החלב מתפשט בהם בשוה כיון שיש להם בקעים, אך לדינא נקטינן לסמוך על ס' אף בכה"ג.

## אי מותר לבטל לכתחילה

בפמ"ג (מש"ז, סק"א) הביא פלוגתת הצ"צ (סי' פ') והכנה"ג (הגה"ט, אות ג') אי מותר לערב לכתחילה חלב ביין ובפת כשיש ס' כנגד החלב או דחשיב מבטל איסור לכתחילה, ומסקנת הפמ"ג דלפי מש"כ הש"ך (סי' צ"ט סקכ"ט) דאסור לערב חלב במים יותר מס' ע"מ ליתנו בבשר דחשיב מבטל איסור לכתחילה, דה"נ הכא אסור לכו"ע לערב לכתחילה חלב בפת והיין ע"מ לאוכלו עם בשר, וכל הפלוגתא אם מערב החלב רק לתקן היין שלא יהיה הפסד, וכ"ה ברע"א (שו"ת, סי' ר"ז) שצידד מתחילה להתיר לערב חלב במים כשיש ס' במים כנגד החלב דלא חשיב מבטל איסור לכתחילה דהא לאו מדין ביטול אתינן עלה אלא מטעם דלא אסרה תורה בב"ח אלא דרך נתינת טעם ובכה"ג שאין טעם ליכא איסור כלל, אך הוכיח מדברי הש"ך הנ"ל לאיסור כיון שעושה כן מתחילה ע"מ לאוכלו באיסור, וביאר דכיון שבשאר איסורים חשיב מבטל איסור לכתחילה שוב לא פלוג רבנן ואסרו אף בבב"ח.

ובפמ"ג הוסיף דנ"ל דאסור לכתחילה לערב חלב בפת אף כשדעתו לאכול בפנ"ע, דג"כ חשיב מבטל איסור לכתחילה, ומסתמא דעתו דכיון שאסרו חכמים פת שנילושה בחלב אף לאוכלה בפנ"ע א"כ מיד שמערב בה החלב חשיב מבטל איסור לכתחילה דהא אם החלב לא יתבטל תיאסר הפת לגמרי.

מיהו במג"א (סי' תמ"ז סקמ"ה, וציינו רע"א שם) הביא דברי הצ"צ (הנ"ל) דאסור לערב חלב ביין אף שיש ס' דחשיב מבטל איסור לכתחילה, והשיג ע"ד דכיון שאינו מערב החלב כדי לשתותו עם בשר אלא כדי לתקן את היין לא חשיב מבטל איסור לכתחילה, והוכיח כן מדינא דדבש (סי' פ"ד סעי' י"ג) שנפלו בו נמלים דמותר לחממו עד שיהא ניתך ולסננו, אלמא דאף שלמעשה מתבטל האיסור ע"י החימום שרי כיון שאין עושה כן לשם ביטול האיסור אלא כדי לתקן הדבש, וכ"פ במ"ב (שם, ס"ק ק"ו).

אמנם ביד יהודה תמה ע"ד המג"א, דודאי בדבש לא חשיב מבטל איסור לכתחילה כיון שעושה רק לצורך הדבש ולהסיר את האיסור אך לא בשביל להתיר את האיסור עצמו, אך כשמערב חלב ביין הלא עושה כן בשביל לבטל את החלב בעצמו, ומ"מ מסיק לדינא דאף כשמערב חלב ביין כיון שאין החלב משביח את היין אלא רק מצליל אותו מהשמרים ואין רצונו בטעם החלב אדרבה עושה שלא ירגישו טעם החלב ביין שהוא פוגם ביין דחשיב נמי כאין מתכוין לבטל האיסור ולא הוי מבטל איסור לכתחילה דומיא דדבש.

ודעת החוו"ד (שם, סק"ב) דאפי' לבטל לכתחילה ע"מ לאוכלו עם בשר ג"כ שרי, ודקדק כן מתשו' מהרי"ט (שם).

## אם מותר לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחילה

### תנור שטחו באליה

בגמ' (פסחים ל' א') אין טשין את התנור באליה ואם טש כל הפת כולה אסורה מפני הרגל עבירה, ובראשונים (תוס' חולין פסחים ב"מ וזבחים, רשב"א ר"ן רא"ש וע"ר) פי' ב' דרכים באיסור הפת, האם הוא מחמת הבעין שטוח על התנור ונבלע בפת או דהוא אף מחמת טעם החלב שבלוע בתנור ועובר לפת, והעמידו דזה תלוי בנידון אם יש את ההיתר של נ"ט בר נ"ט אף בצליה דהא הטעם שנבלע בפת מכח התנור הוא נ"ט בר נ"ט, וא"כ להצד דנ"ט בר נ"ט מותר אף בצלייה צ"ל דהאיסור רק מחמת הבעין ולא גם מחמת הבלוע.

ובגמ' (שם) דרבה בר אהילא אסר אף הפת בדיעבד אפי' לאוכלו במילחא, ומבואר שם דא"א להתיר הפת בלא היסק התנור, ומשו"ה אף היה ס"ל לרבה בר אהילא דא"א להכשיר התנור לעולם דבכ"ח אין יוצא מידי דופיו לעולם, ולמסקנא איתותב בזה דודאי מהני היסק להתיר התנור, עיי"ש, והנה, להצד דהאיסור מכח נ"ט בר נ"ט ניחא הא דצריך דוקא היסק כדי להפליט את הטעם הבלוע ובזה היה ס"ל לרבה דהיסק לא מפליט את הבלוע ולמסקנא נקטינן שכן מועיל, אך להצד דהאיסור רק מחמת הבעין צ"ב אמאי לא מהני קינוח גרידא, ופי' הראשונים (הנ"ל) דצ"ל דחרס לא מתקנח יפה לסלק את כל הבעין וצריך דוקא היסק, אכן דלפי"ז מבואר דלרבה בר אהילא לא מהני היסק לתנור אפי' בשביל לסלק לבעין, ולמסקנא שפיר מהני היסק, וכ"ה בחי' הר"ן (פסחים) ורבינו דוד (שם) בשם הרמב"ן, וברמב"ן (בחולין) משמע דאף סגי בקינוח, וכ"ה בר"ן ובמהר"ם חלואה (פסחים), אולם במאירי (שם) הצריך ליבון קל וכ"מ ברבינו דוד, עיי"ש, וכ"נ בפמ"ג (סי' צ"ז מש"ז ד') לדינא.

אולם בטור ובשו"ע הצריכו היסק גמור, ובדעת הטור ניחא דס"ל דבצלי ליכא היתר דנ"ט בר נ"ט, ומשו"ה אף הצריך היסק גמור כדי להפליט כל הטעם, וכן משמע בל' הטור גופיה שכתב דצריך היסק כדי להפליט הטעם אלמא דאי"ז בשביל להסיר הבעין אלא להפליט הבלוע, אך לדעת השו"ע צ"ב, דהא כיון דס"ל דבנצלו נמי שייך היתרא דנ"ט בר נ"ט בע"כ דטעם שצריך היסק הוא מחמת שאין מתקנח יפה, וכ"ה בט"ז (סק"ד), אך דא"כ למה לא סגי בהיסק קל, ולכאו' מוכרח דלא כפמ"ג אלא בעין מתנור חרס לא נפיק אפי' בהיסק קל רק בהיסק גמור, וצ"ב.

ובפמ"ג גופיה תי' זה, וחידש ע"פ שיטת הסמ"ק (בש"ך צה ג) דאסור לעשות נ"ט בר נ"ט לכתחילה, דה"נ אסור לכתחילה לאפות פת בלא היסק ע"מ לאכול בחלב, והוסיף דאם עשה כן במזיד נאסר אף בדיעבד לאכול עם חלב דחשיב כמבטל איסור לכתחילה[[3]](#footnote-3), ושלפי"ז כוונת השו"ע כך, דאסור לאפות פת בלא היסק אפי' ע"מ לאוכלו במילחא והוא מחמת הבלוע דלא סגי ליה בקינוח, ואם כוונתו לאכול בחלב אסור אפי' בהיסק קל רק בהיסק גמור דאין לעשות נ"ט בר נ"ט לכתחילה, עיי"ש.

מיהו בל' השו"ע והט"ז לא משמע כדבריו, וכמו"כ תמוה דא"כ כשעבר ואפה בדיעבד בהיסק קל אמאי נאסר הפת בדיעבד ומבואר בגמ' דאפי' לאוכלו במילחא נמי נאסר, והלא נ"ט בר נ"ט בדיעבד שרי, וכבר הק' הפמ"ג והניח בצ"ע[[4]](#footnote-4), וכמו"כ צ"ב לדעת הב"י (בבדק הבית, סי' צ"ה) שנקט דלא כהסמ"ק והתיר לעשות נ"ט בר נ"ט לכתחילה ואפ"ה אסר לאפות לכתחילה בלא היסק גמור.

אכן אם ננקוט שלא כדבריו ונאמר דלא מהני היסק קל דתנור לקנח את התנור יפה אלא בעי' דוקא היסק גמור ניחא הכל, דהשו"ע לא הצריך היסק גמור מצד נ"ט בר נ"ט דבזה לעולם אין נאסר בדיעבד, אלא רק מצד הבעין דהוי ממש כעיסה שנילושה בחלב דהפת נאסרת בדיעבד לאוכלה אפי' במילחא.

ובעיקר דברי הפמ"ג שבעבר ואפה במזיד חשיב מבטל איסור לכתחילה ואסור לאכול בחלב, צ"ב מדברי הראשונים שהוקשה להם אמאי נאסרת הפת בדיעבד, והוצרכו לתרץ או שבצלי אין היתר דנ"ט בר נ"ט או מחמת הבעין, אלמא דמצד האיסור דאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה פשיטא להו דאין נאסר בדיעבד, ובפמ"ג נדחק בזה לפי דרכו שלראשונים היה משמע דהפת אסורה בכל גוונא אפי' כשעשה כן בשוגג דלא חשיב מבטל איסור לכתחילה ובע"כ דהוא משום נ"ט בר נ"ט או הבעין, עיי"ש בדבריו, וצ"ע דא"כ השו"ע לעיל סעי' א' שסתם דאם אפה פת דינו כפת שנילושה בחלב מיירי ג"כ בנילושה בשוגג ואפ"ה אסורה בדיעבד אף דלא עבר על דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה.

וע"ע בב"ח ובפר"ח שכבר צידדו לפרש כהפמ"ג דטעם דאסור לאפות בתנור בלא היסק הוא משום הבלוע ומשום דאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה, ובב"ח הוסיף לציין לדבריו לעיל סי' צ"ה אות ד' ושם הוסיף לבאר דלפי"ז ודאי דבדיעבד אם עבר ואפה שרי לאוכלו אפי' בחלב[[5]](#footnote-5), ומה שאמרה הגמ' דבדיעבד הפת אסורה לא מיירי כשאפה הפת כבר אלא תנא תקנתא אתא לאשמועינן דשרי לאפות בה לכתחלה כשיוסק התנור, עיי"ש, וצ"ב כוונתו.

ובפמ"ג (שפ"ד ב') הוסיף לחדש עוד לפי דרכו, דכיון שאסור לכתחילה לעשות כן אם עשה כן במזיד נאסר בדיעבד לאוכלו אפי' במילחא, דהא כיון שבלא דינא דנ"ט בר נ"ט היה אסור לאכול הפת בהדי חלב ושוב היה נאסר הפת אף לאכול במילחא (מכח הגזירה דאין לשין פת בחלב) ורק מכח דינא דנ"ט בר נ"ט הותר בחלב וממילא אף במילחא, וא"כ חשיב דעושה נ"ט בר נ"ט לכתחילה ואסור אף במילחא אפי' בדיעבד.

וכ"נ בבית מאיר (שם) דמטעם דאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה אם עבר ועשה במזיד נאסר לאכול הפת אפי' בדיעבד, והכריח כן בגמ' דלרבה בר אהילא בגמ' נאסר הפת בדיעבד אפי' בהיסק, ונקט הב"מ דמחמת האיסור בעין פשיטא דמהני היסק לכו"ע אלא בע"כ דהוא משום הבלוע וס"ל דאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה וכשעבר ע"ז נאסר הפת אפי' בדיעבד.

ועיי"ש בפמ"ג שביאר לפי"ז מש"כ הש"ך והט"ז בדין פאלדי"ן ופנדא"ש דאם זב מהם לתנור אף שלא ראינו שהגיע לפת נאסרו לאוכלם אפי' במילחא, וכמבואר בהגהת אשרי והעתיקו בתו"ח ושלא כמשמעות הרמ"א גופיה שכתב דנאסר אם זב השומן תחתיו, עיי"ש בדבריהם, ובאחרונים תמהו דלמה נאסר כשלא זב תחתיו הלא הוי רק נ"ט בר נ"ט, וכדלהלן,

ובפמ"ג כתב לפי"ד הנ"ל דדינא דאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה אוסר אפי' בדיעבד כשנעשה במזיד, ומשו"ה אף בלא זב תחתיו כיון שנאסר לעשות כן לכתחילה שוב נאסר אף בדיעבד אפי' במילחא, אלא שהוא נקט כן רק בדעת הש"ך ולא בדעת הט"ז (סק"ב וסק"ד, עיי"ש במש"ז שם ושם שהניח דברי הט"ז בצ"ע), וכנראה טעמו שבט"ז מפורש דבמילחא מיהא שרי בדיעבד שהרי הוצרך להעמיד בטעם השו"ע סעי' ב' שהצריך להסיק התנור קודם אפיית הפת שאי"ז מטעם נ"ט בר נ"ט אלא מטעם הבעין שאין מתקנח, וש"מ דמצד נ"ט בר נ"ט אין לאסור בדיעבד אף שאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה, אולם בדעת הש"ך שלא כתב כן אפשר לחדש כהנ"ל דמכח הדין שאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה נאסר הפת אף בדיעבד, וכנ"ל.

ובבית מאיר (שם) ג"כ מודה לדברי האחרונים שבלא זב תחתיו דפת לא נאסר בדיעבד, וצ"ל דאף דס"ל דכשעשה נ"ט בר נ"ט לכתחילה נאסר בדיעבד דהיינו דוקא כשעושה כן בידיים אך כשזב מאיליו בשעת אפיה לא חשיב עשיית נ"ט בר נ"ט לכתחילה ולא נאסר בדיעבד.

ולהנ"ל עולה, דלאפות לכתחילה פת בתנור בשרי ע"מ לאוכלה בחלב אסור לכו"ע, ולאפות ע"מ לאוכלו במילחא, אסור לדעת הב"ח הפר"ח הפמ"ג והבית מאיר, וכן הביא בדכ"ת (כאן) בשם חמודי דניאל, ולכאו' יש לחוש לדבריהם, אכן בדיעבד אף הב"ח ופר"ח מודו דמותר לאוכלו במילחא ושלא כדעת הפמ"ג אליביה דהש"ך והבית מאיר שאם עשה במזיד נאסר, וכן הוא ביד יהודה (סי' צ"ה) דבדיעבד ודאי יש להתיר אפי' בחלב (ולרמ"א דוקא אחר שנתערב בחלב), ואפשר שלשיטתו מותר אף לכתחילה (שכן נקט דמעיקר הדין יש להתיר לעשות נ"ט בר נ"ט לכתחילה כדמוכח בדעת כל הראשונים[[6]](#footnote-6) ודלא כסמ"ק, אלא שלכתחילה אין לעשות כן נגד סתימת הפוסקים שהחמירו בזה, וא"כ י"ל דע"מ לעשות במילחא דמותר אף לכתחילה).

והיכי שאינו ב"י, לאפות ע"מ לאוכלו בחלב יש לאסור לכתחילה (כמבואר במ"ב סי' תמ"ז סקנ"ח ועיי"ש בשע"ת שם בשם שו"ת הב"ח, וכן מבואר בחכמת אדם שאין להתיר כשיש לו כלי אחר, וכן הוא בבא"ח שלעצמו הוא מחמיר בזה, ודלא כמשמעות הגר"א סי' צ"ה להתיר), ולאפות ע"מ לאוכלו במילחא יש לומר דשרי לכתחילה[[7]](#footnote-7), דהא יש לצרף את שיטת הפמ"ג בדעת הט"ז שלשו"ע שכשאפה מותר לאכול אף בחלב ה"נ דמותר לאפות לכתחילה ע"ד מילחא, וה"נ באין ב"י דאף לרמ"א מותר בדיעבד לאכול בחלב דאף מותר לעשות כן לכתחילה ע"מ מילחא.

### פת שנאפית עם פלאד"ן ופשטיד"א

ברמ"א (סעי' א') דאין לאפות שום פת עם פלאד"ן או פשטיד"א בתנור דחיישי' שמא יזוב מן השומן את הפת ואם זב תחתיו דינו כאלו נילוש עימו, ומקורו בהגהות אשרי (ע"ז, פ"ז סי' ח'), אלא שבהגהות אשרי איתא דאי זב שומן הבשר חוץ לפשטי"ד ונבלע בתנור אע"פ שהפת רחוקה מן הפשטי"ד אסור לאוכלה במלח, אלמא אף שלא זב אל תחתיו דפת נמי נאסרה הפת ודלא כמשמעות הרמ"א דדוקא זב תחתיו נאסר, אמנם כבר כתבו הב"ח (אות ג') ט"ז (סק"ב וד') והש"ך (סק"ב) דכן צ"ל אף בכוונת הרמ"א דנאסר אף כשלא זב תחתיו ממש דבכה"ג נמי נבלע השומן בתנור והולך בכולו עד שמגיע לפת, ובש"ך הוסיף שכ"ה להדיא בתו"ח (כל"ו דין ט') ובסימנים (שם)[[8]](#footnote-8).

ובאבן העוזר (שם) תמה ע"ד דבכה"ג שלא זב תחת הפת א"א לאסור הפת לאוכלה בחלב דאפי' את"ל שפעפע השומן תוך התנור עד הפת אין נאסר דהוי נ"ט בר נ"ט (שהשומן נתן טעם בתנור והתנור בפת והדר הפת נאכלת עם חלב) ושרי, ומכח זה פי' דהגהות אשרי שאסר בזה אזיל לטעמיה דס"ל דנ"ט בר נ"ט אסור בבישול וצליה אפי' בדיעבד ולפיכך אסר לאכול הפת אפי' בפנ"ע, אך לדידן דקימ"ל (לעיל סי' צ"ה) דאף בבישול וצליה אין נאסר נ"ט בר נ"ט בדיעבד א"כ אף בזב דרך התנור ליכא למיסר לפת, ופי' דמשו"ה שינה הרמ"א וכתב דהשומן זב תחת הפת דרק בכה"ג נאסר לדידן אפי' בדיעבד, וכ"נ בפלתי (סק"ה) והבית מאיר (כאן).

ובדעת הט"ז והש"ך, עי' בחו"ד (סק"ד) שתי' לפי מה שייסד לעיל (סי' צ"ה סק"א) דלא חשיב נ"ט בר נ"ט אא"כ הוא שלא בשעת בישול שמתחילה נבלע בכלי והדר נפלט מכלי לתחיכה, אך בשעת בישול שנוגע האוכל בכלי בזמן שנבלע בו האיסור לא חשיב נ"ט בר נ"ט אלא הכל כנ"ט אחד, ולפיכך אפי' זב השומן דרך התנור אוסר הפשטיד"א אפי' לאוכלה בפנ"ע, עיי"ש, אולם באבן העוזר (הנ"ל) כבר דחה צד זה דבשעת בישול לא חשיב נ"ט בר נ"ט, והביא ראיה מהרשב"א (ח"א סי' תקט"ז, הו"ד בב"י סי' צ"ה ב') דביצה שנתבשלה עם הבשר אין להתירה בחלב אף שיש קליפה דכיון שהיא מנוקבת לא חשיב נ"ט בר נ"ט, אלמא דבלא הנקבים שבקליפה היה נחשב נ"ט בר נ"ט אף שהוא בשעת בישול, עיי"ש[[9]](#footnote-9), וכ"ה בפתח"ש (סק"ד) בשם פני אריה דלאחר שאפה הפת אף שלכתחילה אסור לאוכלה בחלב מ"מ מותר במילחא.

וביד אברהם (שם) פי' דעת הט"ז והש"ך באופ"א, דלפי המבואר להלן (סי' ק"ח) בדינא דריחא דאע"ג דבדיעבד כשאין לו פת אחרת נקטינן דריחא לאו מילתא ומותר לאכול הפת עם המין ההפכי מ"מ לכתחילה כשיש לו פת אחר לא יאכלנה בהדי החלב, וא"כ ה"ה הכא לענין נ"ט בר נ"ט דאף שבדיעבד מותר הפת אף בהדי חלב כיון שהשומן זב אליה רק דרך הכלי אך מ"מ לכתחילה יש להחמיר ביש לו פת אחר שלא לאוכלה בהדי חלב, עיי"ש, וצ"ב כוונתו דהא לענין נ"ט בר נ"ט לא מחמירים בדיעבד אם כבר נתערב עם המין ההפכי אף כשיש לו פת אחר, ועי'.

ובפמ"ג, במש"ז (סק"ב) נקט דודאי היכי דהוי נ"ט בר נ"ט אין לאסור הפת לאוכלה בפנ"ע דהא בדיעבד שרי אפי' לאוכלה עם חלב, ומשו"ה העמיד דברי הט"ז בקו' אמאי נאסרה הפת כשלא זב תחתיו ומשמע דנאסרה לגמרי אפי' לאוכלה בפנ"ע, אולם בשפ"ד (סק"ב) נקט דכיון דאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה (כמבואר בש"ך סי' צ"ה בשם הסמ"ק) שוב נאסר אף בדיעבד דחשיב מבטל איסור לכתחילה, ואף לאוכלו במילחא נאסר מכח הגזירה דאין לשין הפת בחלב דכל שהפת אסורה בחלב אסור לאפותה אף למילחא ונאסר אף בדיעבד.

והיינו, שלדעת כל האחרונים פשוט שאם לאחר האפיה מותר לאכול את הפת בכותח מטעם דהוי נ"ט בר נ"ט א"כ כשאופה ע"מ לאכול בפנ"ע מותר לעשות כן אפי' לכתחילה דהא בכה"ג ליכא למיחש למידי, זולתי לדעת הפמ"ג אליביה דהש"ך דס"ל דאף בכה"ג יש לאסור לכתחילה דכיון שסו"ס מה שמותר לאוכלו לאחר האפיה בחלב הוא מטעם נ"ט בר נ"ט וקימ"ל דאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה א"כ לכתחילה לא יאפה אפי' ע"מ לאוכלו בפנ"ע דהוא ג"כ בכלל הגזירה דלא ילוש פת עם חלב.

ובבית מאיר (וכנ"ל) אף דס"ל כיסוד הפמ"ג שכשעושה נ"ט בר נ"ט לכתחילה נאסר אף בדיעבד, אך מ"מ כשאפה הפלאדי"ן והפשטיד"א בהדי פת לא נאסר בדיעבד, וכנראה טעמו דבכה"ג לא חשיב שעושה נ"ט בר נ"ט לכתחילה כיון שהוא זב מאליו.

ולפי"ד הפמ"ג בש"ך נמצא חומרא גדולה, דאסור לבשל אוכל פרוה בסיר בשרי אפי' ע"מ לאוכלו עם הבשרי, ואם עשה כן נאסר האוכל בדיעבד אפי' לאוכלו עם בשרי, ודו"ק, אכן נראה דבכלי שאינו בן יומו ודאי דאפשר להקל בזה דהא מבואר ברמ"א (לעיל סי' צ"ה סעי' ב') דבכלי שאין בן יומו מקילים בנ"ט בר נ"ט דמותר לאוכלו בחלב אפי' לכתחילה, וא"כ הוא דומה למה שמבואר בפמ"ג (מש"ז סק"ב וסק"ד) בדעת השו"ע שכל שלאחר האפיה מותר לאכול את הפת בחלב אפי' בדיעבד שוב מותר לאפות כן לכתחילה ע"מ לאוכלו בפנ"ע וה"נ באינו בן יומו לדידן דמותר לבשל בכלי לכתחילה ע"מ לאוכלו עם פרוה או בשרי כיון שלאחר הבישול יהיה מותר לאוכלו עם חלבי אפי' לכתחילה, ובפרט שלדעת שאר האחרונים מותר אפי' בכלי בן יומו שהחו"ד (סק"ג) פי' שבתנור לא הוי נ"ט בר נ"ט וכד' האה"ע וב"מ וכו"פ שהרמ"א החמיר רק בחשש שזב תחת הפת, דבודאי יש לסמוך ע"ז בכלי שאינו ב"י.

וע"ע ביד יהודה (קצר, סקי"ד) שכתב דבאופן שלא ראינו שהשומן זב תחתיו ודאי דיש להקל לאכול הפת אף עם כותח דעדיף מנ"ט בר נ"ט דהא י"ל דכלל לא הגיע השומן לפת, אך כיון שהט"ז והש"ך החמירו בזה אין להקל לאוכלו לכתחילה בכותח מיהו א"א לאסור את הפת לגמרי ובודאי דשרי לאוכלו בפנ"ע.

### עשיית טפילה לכתחילה

וסיים רמ"א, דנוהגין לשום הטפילה בפי התנור ואפי' הוא במחבת נוהגין להחמיר לכתחילה, ומקורו ממהרא"י בהגש"ד (סי' ל"ה אות ו') שכתב, יראה דנהגו להחמיר אפילו באפיית פת עם א' מהן (וכמש"כ בש"ד שם דהמחמיר תע"ב), ואפשר הטעם כמו שפירש בא"ז דלמא יזוב השומן, ואע"ג דרגילין האידנא לאפות כל הטפלות במחבת שקורין בעקין מ"מ חוששין, ויש שמקילין ומשימין הפשטיד"א בפי התנור ממש או אם אין רצונם לאכול הפת אלא עם מה שהוא ממין הפשטיד"א וסומכין על הוכחה דתוס' דשרי במלחא משום דריחא בעלמא הוא.

הנה מה שמרויחים כשמניחים את הפשיטדא בפי התנור ממש היינו משום שעי"ז אין לחוש שהשומן יזוב אל הפת אלא אל מחוץ לתנור, אמנם צ"ב דאכתי יש לחוש לטעם הבלוע שנבלע השומן בתנור ואזיל עד הפת, ולשיטות (הנ"ל) שהתירו בכה"ג מטעם נ"ט בר נ"ט ניחא דכל הנידון לאיסור היה רק מצד השומן שזב בעין אל תחת הפשטיד"א ולפיכך כשהניחו בפי התנור ליכא חששא כלל, וצ"ל שסברת הגהות ש"ד לפי היש מקילין שאין לחוש שיזוב מהפשיטד"א לפת ומשום דאיכא ס"ס אך מ"מ יש חשש ריחא, וע"ז כתב שמהני פי התנור שאין חשש ריחא.

ומה שסיים בהגהות דהמקילין לאפות פת עם פשטידא ע"מ לאוכלה עם מין הפשטיד"א סומכין עצמן על הוכחה דתוס' דשרי במלחא, כוונתו למש"כ התוס' (פסחים ל' א') להקשות על מה שאמרו (שם) דפת שנאפית בתנור שטחוהו בשומן נאסרת לאוכלה אפי' במילחא, והוקשה להם ממה שאמרו (שם ע"ו ב') דלמד"א ריחא מילתא אסור לאכול פת שנאפית עם הצלי בכותח ומשמע מיהא דבמילחא שרי, ופי' דהתם לא אסירא רק מטעם ריח דליכא איסור כולי האי, והיינו דבאיסור ריחא ל"ג לאסור בדיעבד לאוכלו בפנ"ע כיון שהוא איסור קל, ולכן כאן בא לבאר שעכ"פ לחשש ריחא אפשר לעשות בפי התנור, ובדיעבד כשאפה בתוך התנור אף שאין לאוכלו עם המין ההפכי אך מ"מ מותר לאוכלו במינו וכדכתבו התוס'.

## מסקנת הדברים:

1. לא הותר ללוש פת עם חלב או בשר שמא יבוא לאוכלו עם המין ההפכי, ואף בדיעבד נאסרה הפת אפי' במינה, ומיהו כשאופה דבר מועט או שעושה היכר שידעו שהיא של חלב או בשר שרי, והיתרא דדבר מועט, לשו"ע משמע דדוקא כשנאכלת מיד ולרמ"א סגי בשנאכלת ביומיה דאכתי לא ישכח, ומיהו אם רגילות שמשתייר מהסעודה לימים שלאחר מכן אסור לכו"ע.
2. היתרא דהיכר, בעי' שיהיה ניכר וידוע לכל שהוא סימן של חלב או בשר, אך אין לסמוך על ההיכר של בני העיר אם איכא למיחש לאורחין שאין מכירין הסימן, וכן אין לסמוך שיודיע להם בשעת המכירה שמא ישכח, ומיהו כתב בחו"ד בשם מהרי"ט דכשעושה סימן לבני ביתו סגי במה שהם רגילין להכירו אף שאין מכירים בו במקום אחר, ובחכמ"א משמע דיש להחמיר אף בכה"ג.
3. לדעת הט"ז יש לחוש לגזירה זו דשמא ישכח אף בשאר מיני אוכלין וכלים ולאו דוקא בפת, ולמנח"י דוקא בפת החמירו, ואף דעת הפר"ח להקל בדבר שרגילים לשאול עליו אם הוא של בשר או חלב, ובדעת הט"ז משמע דאף שאי"ז ממש בכלל הגזירה יש להחמיר בזה כיון דאיכא למיחש לתקלה, וכן מוכח בכמה דוכתי.
4. ההיכר צריך להיעשות בשעת הלישה קודם אפיה דאל"כ נאסר מיד בשעת האפיה ואין חוזר להיתרו אפי' יעשה בו סימן אחר, מיהו כשנאפה בהיתר ולאחמ"כ נעשית בשרית או חלבית סגי כשעושה בה סימן או כותב עליה להיכרא שלא ישכח (אך בלא היכר לא סגי, וכדעת הט"ז לעיל אות ג').
5. אם נילושה הפת בחלב ויש בה ס' כנגד החלב, הכרעת הכו"פ לאסור שלא לסמוך על טעימת הפת, מיהו בביטול בס' מהני כמבואר במהרי"ט, וכ"נ בחו"ד אלא שבאופן שנפל החלב ע"ג דבר שיש לו בקעים נאסר כולו אפי' בצונן ע"ג צונן ואף לא בטל בס', וביד יהודה הכריח דבחמין אין להחמיר אפי' כשיש בקעים, והוסיף דאף בצונן יש להקל בס' אף כשיש בקעים.
6. נח' האחרונים אי מותר ללוש בהדי חלב כשיש ס' כנגד החלב, ובפמ"ג נקט דלכו"ע אסור לעשות כן לכתחילה משום מבטל איסור לכתחילה ורק כשמוסיף חלב ביין נח' האחרונים שלדעת המג"א שרי כיון שאין מתכון לבטל האיסור אלא רק לתקן היין, ודעת החו"ד להתיר לכתחילה אף ע"מ לאוכלו בכותח.
7. נח' האחרונים אם מותר לאפות לכתחילה ולסמוך על ההיתר דנ"ט בר נ"ט, י"א דמותר אף לכתחילה לאפות ע"מ לאוכלה בפנ"ע כיון שבדיעבד אם אפה מותר אף בחלב, וי"א דרק בדיעבד מותר לאוכלה בפנ"ע, וי"א דכיון שאסור לעשות נ"ט בר נ"ט לכתחילה נאסר אף בדיעבד כשעבר ועשה במזיד אפי' דעתו לאוכלו בפנ"ע, ולדינא משמע דבכלי ב"י יש להחמיר בזה לכתחילה, אך בדיעבד ודאי שרי, ובכלי שאינו ב"י מסתבר להקל אף לכתחילה.
8. טפילה בפי התנור מועילה שלא יזוב השומן על פת דהיתרא, וכן שלא יהיה חשש ריחא בצליה יחד, אך לא לעצור את התפשטות טעם השומן דרך הכלי, והוא תלוי בשיטות דנ"ט בר נ"ט הנ"ל.
9. תנור שטחו באליה, לא סגי בקינוח או בהיסק קל, משום דהוי נ"ט בר נ"ט לכתחילה, והוא תלוי בשיטות האחרונים הנ"ל אי נאסר דוקא כשאופה ע"ד לאוכלו בכותח או אפי' בפנ"ע.

1. והוסיף דמה שמצינו בפוסקים שאסרו ליתן חלב ביין הוא ג"כ מטעם הנ"ל דיין הוא רגילות טפי לשתות עם סעודת בשר וחיישי' טפי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. צ"ב כוונתם דאיך אפשר להתיר בטעימה הלא על הצד שהטעם נרגש כבר נאסרה הפת באכילה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-2)
3. וע"ע בפמ"ג לעיל (צ"ה מש"ז ד') שהביא דעת פר"ח (סי' צ"ה סק"א) דאף דאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה מ"מ בדיעבד שרי דאינו אלא הרחקה בעלמא, ומ"כ (ח"ב פי"ב) ס"ל דלכתחילה אסור לערבו עם חלב אך כשעבר ועירב שרי, והפמ"ג גופיה תמה דודאי יש לאסור בדיעבד ככל דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה דאם עבר וביטל במזיד נאסר בדיעבד, וא"כ מש"כ כאן דכשעבר ואפה ע"מ לאוכלו בחלב דנאסר לאוכלו אפי' בדיעבד היינו רק לפי שיטתו, אך לשאר אחרונים דלעיל אפי' בחלב מותר לאכול בדיעבד, וביד יהודה (לעיל שם) הכריח כהפר"ח דמותר בדיעבד, והוכיח מהריטב"א (חולין קי"א) דהיתרא דנ"ט בר נ"ט אינו מדין ביטול אלא משום דקליש איסורא, (וכעין מש"כ בריטב"א ע"ז ל"ד לגבי כלי שאינו ב"י לאוסרו בצונן), עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך עי' להלן דלפי מש"כ הפמ"ג בדעת הש"ך דנאסר אף בדיעבד, ניחא הגמ', וכ"כ בבית מאיר, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכן מוכרח לדעת הפר"ח דס"ל דאף כשעשה נ"ט בר נ"ט לכתחילה לא נאסר בדיעבד וכנ"ל הערה 3. [↑](#footnote-ref-5)
6. שנקטו דאם נ"ט בר נ"ט מותר ה"נ דכשאפה פת בתנור מותר לאוכלה, ואם איתא דלכתחילה אסור אמאי פשיטא להו להתיר בדיעבד, ובע"כ דלא ס"ל להך איסורא דהסמ"ק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. אף שבבית מאיר מבואר דאסור אף בדיעבד, דהא פי' כן בטעמא דרבה בר אהילי בגמ' שהוא מטעם נ"ט בר נ"ט לכתחילה דאוסר אף בדיעבד, ושם מבואר דהוא אוסר את התנור לעולם ואפי' שאינו ב"י, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
8. וכן אשכחן בש"ך בכמה מקומות שדרכו להשוות דעת הרמ"א עם מש"כ בתו"ח ובסימנים, מיהו במנח"י ועו"א נוקטים דהעיקר כדעת הרמ"א אף שהוא שלא כדבריו בתו"ח. [↑](#footnote-ref-8)
9. אולם ביד יהודה (סי' צ"ה ססק"ז ד"ה עיין) האריך דדבר זה הוא כבר פלוגתא בין הראשונים אי שייך נ"ט בר נ"ט בשעת בישול, וכיון שכך אין להקשות מדברי הרשב"א אחרי שכבר יש ראשונים אחרים שמבואר בדבריהם כחו"ד, ולהלן (סי' צ"ז סק"ט ד"ה ונראה) סיים דמיהו לענין צליה פשוט דחשיב נ"ט בר נ"ט אף בשעת בישול דהא א"א לבליעה לילך לחתיכה רק דרך הכלי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)