חובל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / מהדורא קמא

**[המשך] צד**

א] בדין צידה באריה מבואר בגמ' ששיעור הצידה הוא כשיכניסנו לגוהרקי שלו וביאר רש"י דאל"כ הוא ישבור את המקום שנמצא ומשמע שהדין צידה הוא אותו שיעור של מטי ליה בחד שחיה וצ"ע הרי אם המושג צידה שהוא תחת שליטתי לתפוס אותו א"כ כאן הרי אין באפשרות האדם לתפוס אותו וצ"ל שדנים אם האדם היה גיבור יותר ממנו אמנם כל זה אם הנידון בשיעור לקיחת החפשיות ממנו ולא ששליטת האדם הוא מעצם המלאכה אבל אם זה מעצם המלאכה א"כ הוא לא תחת שליטת ידי אדם, ועיין. אמנם באמת הרמב"ם כתב לדינא דמטי ליה בחד שחיה ולאחר זה כתב לפיכך באריה אינו חייב עד שיכניסנו לגוהרקי שלו ומשמע שכונתו כיון שלא שייך כאן שיוכל לתופסו לכן צריך שיהיה במצב כבר תפוס שזה בגוהרקי שלו שכך דרך החזקת אריות

ב] במ"א מבואר דצבי שכבר היה ניצוד אפילו אם הפתח נפתח אין בו שוב צידה והמ"ב הביא שהאחרונים כולם חלקו עליו אמנם עיין בבה"ל שהביא מהפמ"ג שכל זה לעניין צידה דאוריתא אבל לעניין צידה דרבנן כגון שלא מטי ליה בחד שחיה כה"ג אין בזה צידה וצ"ע הסברא בזה ובפשוטו בדין של זבובים לא משמע שמדובר בזבובים חדשים שהגיעו לקופסא וצ"ע

ג] יש לעיין בדין שגם אם לא מטי ליה בחד שחיה האם קירוב הצידה יש בו איסור כגון מדירה שלימה לחדר גדול ולכאורא תלוי בגדר האיסור האם מצד קירוב הצידה א"כ גם כאן יש קירוב הצידה או שכאן גם לקיחת חופשיותו אסורה ולא דוקא במה שהוא תחת שליטתי וזה כבר נעשה וצ"ע

ד]בדין מפיס מורסא עיין לקמן

ה]מבואר במשנה לעיל י"ז: שאין פורסין מצודה לב"ש אלא א"כ ניצודים מבעוד יום ומבואר שבשבת וודאי אסור ועיין תוס' שם שאם תבוא חיה מיד יש בזה איסור דאוריתא ומשמע שאם תבוא לאחר זמן הוא רק איסוד מדרבנן וכן נקט המ"א ס' שט"ז סק"ט הובא במ"ב סקי"ח ועין בחזו"א ס' ל"ו שדן שגם אם באה לאחר זמן חייב שכך הוא דרך הצידה ע"ש ובס' ל"ח סק"א ועיין בבה"ל ס' רנ"ב מה שלמד מדברי תוס' הנ"ל

**חובל**

**עיקרי הדברים: גמ' קז.: , לעיל ע"ה. לענין חלזון, תוס' כתובות ה: ולעיל ע"ה:,רמב"ם פי"א ה"א-ד פ"ח ה"ז-ח טושו"ע שט"ז ס' ז-ט**

**בגדר מלאכת חבלה**

א] בעיקר איסור חובל רש"י במשנתינו הביא לבאר שזה מצד צובע ועיין בדבריו ב"ק ל"ד: שכל זה בלא יצא הדם לחוץ אלא נצרר אבל ביצא לחוץ זה מצד נטילת נשמה [ומה שבלא יצא לחוץ אין נטנ"ש יש לדון האם זה מצד מקלקל או שחסר בנטילת נשמה שבזה] ועיין רמב"ן ורשב"א שהביאו כן מהירושלמי והראשונים נקטו שגם בנצרר הדם זה מצד נטילת נשמה ועיין תוס' בכתובות ה: שדנו שזה מצד החלשת הגוף וכתבו שזה אינו דהרי הגמ' אומרת שחייבים על מציצה במילה והרי אין לו ענין בהחלשת התינוק וא"כ הוי משאצל"ג, וכעין זה הוא בדבריהם לעיל ע"ה. ד"ה כי, [אמנם בשיטה לר"ן בסוגין כתב שזה מצד החלשת האבר שהוציא ממנו הדם] ולכן ביארו שהדם הוא הנפש ונטילתו הוי נטילת נשמה והנה עדיין אפשר לבאר שיסוד המלאכה מה שהגוף ללא נשמה ולא שזה הפרדת הגוף מהנפש והנה התוס' לעיל ק"ו. וכן ב"ק ל"ה. הקשו למה זה לא כמו חופר גומא ואין צריך אלא לעפרה וע"ש שתירצו כיון שהדם הוא הנפש ולכאורא הכונה שהיצירה שנאסרה זה מה שהנשמה נפרדת מהגוף ולכן כל שהתועלת או בנשמה או בגוף הוי צריכה לגופה אבל אם נימא שהמלאכה מה שהגוף מת א"כ לכאורא ביצירה זו אין לו שום ענין

והנה רש"י ביאר לעיל שחובל זה אצל"ג ובפשוטו זה רק בחובל מחמת הצורך בדם ולכאורא שס"ל שהמלאכה מה שהגוף מת או ללא נשמה וכל שאין הענין לצורך הגוף הוי אצל"ג אבל בשוחט שרוצה שהגוף יהיה מת הוי צל"ג אמנם הרמב"ן נקט בכונתו שגם שוחט זה אצל"ג ושם הרי זה לצורך הגוף וצ"ע לפ"ז הטעם דהוי אצל"ג ואולי דנים כאילו הנשמה מזיקה לגוף והוצאתה זה כסילוק מזיק ולא כתועלת חיובית ולכן הוי אצל"ג וצ"ע

והנה לפשטות רש"י שרק חובל זה אצל"ג וכנ"ל א"כ צ"ע למה לר"י חייב בצריך לדם הרי התיקון שבדם זה לא ביצירה שזה מיתת הגוף שהוא כולו נזק ובפשוטו זה הטעם שבחופר גומא לא מועיל התיקון מה שיש לו עפר אלא חשיב מקלקל אמנם עיין ח' הראב"ד בב"ק ל"ה. שהוכיח שבחובל וצריך לדם זה קילקול מהא דבחופר גומא זה קילקול וכן עיין תורי"ד פ' האורג שהקשה מה החילוק וכן במאירי וע"ש מה שחילקו אמנם בעיקר הדבר מבואר שנקטו מסברא שמועיל תיקון מחוץ למלאכה וא"ש רש"י הנ"ל

ב] עיין בגמ' ע"ה. שהפוצע חילזון שיצא דמו אינו חייב משום נטנ"ש והגמ' אומרת או כי פצעו מת או שהוא מעדיף שישאר חי ועיין רש"י דהוי אינו מתכוין והתוס' ביארו שזה משאצל"ג אמנם הקשו הראשונים אבל כיון שעצם הוצאת הדם הוא נחשב נטילת נשמה וכנ"ל א"כ גם ללא שהוא מת יש כאן נטנ"ש ותירצו הראשונים שדם חילזון זה מפקד פקיד וכה"ג מבואר בכתובות שאם דם בתולים מפקד פקיד אין בזה משום נטילת נשמה וצ"ב ששם הסברא שדם זה לא מחיה הגוף אבל כאן וודאי שהדג חי מדם זה ועיין שיטה לר"ן מה שביאר בזה

אמנם בשו"ת ברכת אברהם בשאלת ר"א הבבלי וכן בראבי"ה ס' קצ"ד וכן בהשגות הרמ"ך פ"ח משבת ביארו שכיון שבאלו שאין להם עור הוי חבורה חוזרת שאין חיוב אפילו יצא דם לחוץ ה"ה כאן וזה על דרך הר"מ שגם ביצא הדם לחוץ פטור באלו שאין להם עור עיין לקמן

ג] והנה כתב הרמב"ם פ"ח ה"ז-ח דחובל החיוב משום דש דס"ל דרק בהורג הבע"ח הוי נטילת נשמה ולא במוציא דמו והנה בפשוטו לפ"ז הוא גם במוציא דם ממת והקשו האחרונים דבגמ' לקמן קל"ו מבואר שמותר למול ספק נפל דממ"נ אם הוא מת אין כאן איסור ועיין קה"י שהאריך דיתכן שכונת הגמ' שאם הוא מת זה מקלקל דאין שום ענין במילתו אמנם ע"ש שלשון הר"מ שהדין חובל זה רק בחי וע"ש שביאר שסתם דם חשיב אוכל ולכן רק הוצאתו מחי הוי כמפריד מדבר שונה אבל כשהוא מת זה כמפריד אוכל מאוכל שאין בזה דש

והנה הגרעק"א הקשה במשנתינו שכל שוחט לרמב"ם יתחיב גם משום דש וגם אם לא צריך הדם אבל כאן זה לא קילקול דהרי הבהמה ניתרת וכמו להרגיע כעסו ולכאורא שם הביאור כמבואר בגר"ז דשמח לראות דם חברו בחוץ אבל כאן אם אין לו ענין בדם א"כ לעניין הדם זה מקלקל ועיין קה"י מה שכתב בזה ובפנ"י ביצה י"ב: הקשה שהגמ' אומרת ששחיטת קדשים הותרה מצד מתוך ביו"ט והרי בשחיטת חולין אין הוא צריך לדם וא"כ הוי משאצל"ג דהרי מצד דש וודאי שרק הצורך לדבר הנידוש הוי צל"ג ועוד יתכן שזה מקלקל וכנ"ל משא"כ בקדשים שצריך את הדם ומשמע שבשחיטה אין דש וע"ש שדן שלעניין קדשים צריך רק את דם הקילוח שזה לא בלוע ואין בזה דש

ד] עוד הקשו על הר"מ שהרי הגמ' אומרת ע"ה. שהצד חילזון ופוצעו אינו חייב משום דש כי זה לא גידולי קרקע א"כ למה כל חובל חייב ועיין מ"מ שבהמה שאוכלת מהקרקע חשיבה גידולי קרקע משא"כ דגים והנה הגמ' שם אומרת בשפוצעו מת ומבואר שדישה זה גם במת ולפ"ז בבהמה שרבנן מודים זה גם במת וצ"ע מלשון הר"מ שחובל זה רק בחי ואולי לקה"י לעיל א"ש שכאן שהדם עומד לשימוש הוא נחשב סוג אחר

אמנם עיין שו"ת ברכת אברהם לר"א בן הרמב"ם סימן י"ח [הובא בפתיחה לס' שביתת השבת] שביאר שאפילו שחובל זה רק בגידולי קרקע אבל מפרק זה גם בלא גידולי קרקע וע"ש שביאר שמפרק ודש וודאי שזה שני דברים ובפשוטו כונת דבריו שיש איסור של מפרק שהוא אם גדרים אחרים אלא שצריך ליחסו לאב מסוים ויחסוהו לדש ולכן כאן אין התנאי של גידולי קרקע ולפ"ז יתכן שא"ש שזה לא שייך במת שיסוד החשיבות של מפרק הוא מפרק דם או חלב מבעל חי ולא מדבר מת והאריך בזה בנתיבות שלום סימן ל'

והנה מבואר בגמ' דמקלקל בחבורה חייב לר"ש ובגמ' כתובות ה: זה מובא לענין הוצאת דם מבתולה שזה מצד מפרק ובגמ' פסחים ע"ג זה מובא לענין שוחט שזה נטילת נשמה והנה לענין מילה לכאורא אין לבאר שהאיסור מצד הדם שבערלה שהוא נשמתו של הנימול דלדעת הר"מ שזה מצד מפרק הרי אין כאן מפרק ובפשוטו בהכרח מצד הדם שיוצא בזמן המילה וצ"ל שיש בזה ענין עיין קל"ד. ודוחק, ויותר נראה לומר שיש כאן הריגת הערלה וכה"ג מודה הר"מ ורק בהוצאת הדם והאבר חי הוא חולק אמנם לפ"ז צ"ל שמדין המילה להרוג הערלה ולא רק שהגוף יהיה ללא הערלה והוא חידוש והנה צ"ע איך אפשר ללמוד משם להתיר שני איסורים גם נטנ"ש וגם מפרק ועיין חת"ס כתובות ה: ובבית יעקב שם שהחידוש הוא לא במלאכת חבורה אלא כל מלאכה שנעשה ע"י חבורה ע"ש שגם גוזז או קוצר אם יש בבע"ח חייבים בחבורה

ה] עיין מ"א ס' שכ"ח סק"ג דבעוקר שן לרפואה חייב אפילו אם מקלקל בחבורה פטור כי זה לצורך רפואה ועיין בה"ל שאם מצד הדם שיוצא זה אינה צריכה לגופה כי אין לו ענין בזה ולכאורא זה גם קלקול גמור ויש לדון שהשן הוי כאבר חי וע"י עקירתו הוא הרגו ולא הוי קלקול גמור כי יש לו ענין לתיקון הגוף אמנם לכאורא כיון שכל הענין לצורך הגוף א"כ זה תיקון שלא בגופה של מלאכה ויהיה פטור אמנם לתוס' שכל שזה תיקון חיובי לא איכפת לן שזה לא מגופה של מלאכה יהיה חייב דמסתברא דחשיב תיקון לגוף שהוא מתרפא וכדהארכנו בסוגיא דמשאצל"ג

אמנם העירוני דאפשר לדון דהגוף הוא הנשמה של השן וא"כ לרמב"ן שכתב שכל שיש תיקון באחד מהדברים הנפרדים הוי צריכה לגופה א"כ כאן יש תיקון לנשמה שהיא לא כאובה והוי צריכה לגופה ובאמת שלפ"ז א"ש גם במילה דהוי מלאכה מצד הפרדת הגוף מהערלה שהגוף הוא הנשמה של הערלה ובגוף הרי יש תיקון שהוא מהול אמנם לבעה"מ ורש"י שדנו מילה כאצל"ג ויתכן הביאור דיסוד המלאכה הוא הריגת הגוף ולא הפרדה א"כ הוי אצל"ג ובאמת שם הגר"ז ציין לבעה"מ וצ"ע בכ"ז

ו] בפשוטו מבואר בגמ' בחולין מ"ו: דביש להן עור חייב גם בנצרר הדם ובאין להם עור אין חייב אלא אם יצא לחוץ ובטעם החילוק תוס' לעיל ע"ה. ושא"ר בסוגין ביארו שבשניהם זה נעקר רק שאם אין עור סופו לחזור ואם יש עור אין סופו לחזור והר"ן ביאר דבאלו שיש עור יתכן שזה יצא ונעקר משא"כ באין להם עור אם זה יצא היה יוצא לחוץ ובהכרח שזה לא יצא כלל ועיין מ"ב סקל"ב ובשעה"צ סקנ"א שהביא את שני הדיעות

אמנם הרמב"ם פ"ח כתב שבעלי חיים שאין להם עור גם ביצא הדם לחוץ אין חיוב והטעם ביאר הר"מ בפיה"מ שכיון שצריך שיהיה חבורה שאינה חוזרת וזה רק ביש להם עור והטעם ביאר ר"א בן הר"מ שצריך דומיא דדש וע"ש שהקשה א"כ למה חולב חייב הרי זה חוזר ויתכן שכאן יסודו חבלה ואין לזה שם חבלה אם זה חוזר וצ"ע וע"ש במ"מ שמקורו ממשנתינו שסתימת הלשון משמע ששאר שרצים גם אם יצא לחוץ פטור ויתכן מקורו מחילזון וכדלקמן

ועיין רעק"א על הגליון שהקשה מחילזון שהגמ' דנה שנחלקו ר"י ורבנן מצד שזה לא גידולי קרקע והרי אין להם עור וזה חוזרת וצ"ל שזה כסוגיא דחולין וקשה שהגמ' תגיד שזה טעם דרבנן אמנם עיין בר"א בן הר"מ שביאר שכאן נידון הגמ' לא משום מפרק אלא משום דש ולכן כאן יש חיסרון שזה לא גידולי קרקע ובזה א"ש שכאן לא מצאנו תנאי שאינה חוזרת וכן א"ש שזה גם במת שכאן זה דישה עצמה שזה גם בדבר שלא חי כמו כל תבואה והנה לפ"ז עדין לר"י יהיה דישה בכל שוחט והוצאת דם אמנם כבר ביאר הקה"י שרק בחילזון שזה דרך דחיקה זה דומה לדש ממש ולא כל חבלה או שחיטה שהדם יוצא מעצמו ועיין בכל זה

ז] עיין סוגית הגמ' דמבואר דריב"נ ס"ל שכל השרצים יש להם עור וחייב על חבלה ורבנן פליגי רק לעניין טומאה שיש חלק שחשיב כבשר ור"י מחלק שיש כאילו שזה כבשר ויש כאלו שזה עור ונפק"מ גם לעניין שבת ועיין רשב"א דבדעת רבנן סוגיא דחולין חולקת על סוגיתינו וס"ל שהחילוק אם זה כבשר או לא וגם לענין שבת ועיין תוס"ר, והנה בחילוק אם יש עור או לא מבואר בגמ' בהמשך האם זה חוזרת או לא וצ"ע א"כ מה זה משנה אם דינו כעור או בשר ניחזי אנן מה המציאות והיה מקום לומר שאם זה כבשר חשיב שזה עדין בגוף משא"כ אם זה לא כבשר אלא שלפ"ז באלו שזה כבשר גם אם זה אינה חוזרת יהיה מותר וברש"י מבואר שהילפותא שבחוזרת זה לא חבורה וצ"ע

ח] מבואר בגמ' שרבנן ס"ל שאין חיוב נטנ"ש באינו פרה ורבה והנה בשו"ע מבואר שלענין כינים מותר להורגם ואין איסור גם מדרבנן וע"ש בבה"ל שהוכיח שבבאים מהפירות ומהגללים יש איסור דרבנן והוכיח כן מסוגין וכתב שרק שם מחמת מאיסותא או שזה מזיעה בעלמא אין איסור דרבנן אמנם המג"א סק"כ נקט שאין איסור דרבנן

ט] **מפיס מורסא:** מבואר בגמ' שדין מפיס מורסא תלוי בדין משאצל"ג וצ"ב הטעם והנה ברש"י ק"ז. וכן כתובות ו: [ורמז לזה בסוגין] ביאר שאין לזה שם פתח אם זה רק לרגע שיצא הליחה ורק אם רוצה להשאירו חשיב בנין וכיון שהוא רצה רק פתח זמני לכן הוי אצל"ג ובתוס' לעיל צ"ד. ביארו שפתח צריך שעשוי להוציא ולהכניס אויר וכן הוא פתח זה אלא שהוא עשה רק למטרה של הוצאה והנה תוס' בכתובות וברשב"א שם בשם רבינו יונה וכן תוס' ביומא ל"ה. נקטו שהוי גם אינו מתכוין אלא שזה פס"ר ולכן אין בזה היתר דאינו מתכוין ועיין רעק"א בכתובות שהקשה שהרי הוא מתכוין לפתח אלא שלא צריך להכניס ולהוציא וכה"ג זה מתכוין גמור והנה לתוס' צ"ד. דמפורש שזה אותו פתח לכאורא וודאי צדקו דבריו אמנם לרש"י יתכן שהוא רק דוחק שיצא המוגלא וכלשון רש"י ג. ואין כונתו שיוצר כאן פתח קיים אלא מיד שיסגר אלא שבפועל נוצר כאן פתח שהוא קבוע ובבה"ל ס' שט"ז ס"ז ד"ה נחשים משמע שיש פתח גדול שהוא בגדר בנין על המקום ויש פתח יותר קטן והוא כוונתו לעשות פתח קטן אלא שבצורה רגילה נוצר פתח גדול ולפ"ז וודאי א"ש שזה אינו מתכוין

והנה הרמב"ם פסק שמשאצל"ג חייב עליה ובכל אופן כאן פסק שפטור והמ"מ [פ"י הי"ז] ביאר שס"ל שהלשון הראשון שס"ל שזה נאמר על צדן שלא לצורך פליג על שני הלשונות וס"ל שמפיס מורסא פטור לכו"ע והטעם ע"ש מה שביאר, ובבה"ל הנ"ל ביאר כונתו שעושה פתח יותר קטן ובקה"י בכתובות האריך שמצאנו הרבה מלאכות שעד כמה שזה לא המטרה שלהם אין לזה חשיבות של יצירה ובפרט בבונה ומכה בפטיש ולכן כאן אם לא מתכוין לבנות את המכה אלא להוציא הליחה אין לזה שום שם מלאכה ע"ש

ובגר"ח ישב ע"פ תוס' שזה אינו מתכוין ולא ניח"ל ולפ"ז ביאר שהגמ' כרב שפסק שדבר שאינו מתכוין אסור אבל להלכה שמותר ה"ה כאן ועיין קה"י מה שביאר בזה עוד

י] **השולה דג מן הים כיון שיבש בו כסלע חייב:** ופירש רש"י משום דתו לא חיי ומשמע שהוא עדיין חי אבל כיון שעשאו מצב שוודאי ימות זה כבר נחשב נטילת נשמה ועיין מנח"ח מלאכת שוחט שלמד מכאן שאם עשאה מפרכסת אפילו אם היא עדין כחיה הוא חייב כי וודאי תמות [ונפק"מ שגם אם ימות לאחר שבת ]ועיין תוס' ע"ה. ד"ה הצד לעניין חלזון ויש לעיין בעשאו טריפה האם חייב משום נטנ"ש

י"א]**הושיט ידו למעי בהמה ודלדל עובר שבמעיה חייב:**עיין רש"י שביאר שהפילתו דהיינו שהרגו ועיין ראשונים שהביאו ירושלמי בשולה דגים מן הים שזה קוצר ולפ"ז יתכן שהגמ' כפשוטו אמנם נקטו שהבבלי חולק ובחזו"א ס' קל"ג נקט שגם לירושלמי זה דוקא בדגים מהים אבל באדם שיש גוזז זה מחלק ממלאכת קוצר ולכן גם אם אין כאן גוזז אין קוצר ועיין רמב"ן ורשב"א שביארו שזה מצד נטילת נשמה כיון שהוא חלק מהבהמה ולא ביארו האם כוונתם רק כשהוא מת או גם אם הוא חי שעד עכשיו חיותו היה מהאמא ועכשיו זה הפסיק ועיין קכ"ח: דמבואר ברשב"א שלילד בהמה זה איסור דאוריתא והיה מקום לומר שזה מצד נטילת נשמה אמנם הריטב"א ביאר מצד מתקן ומכב"פ ולפ"ז יתכן שבסוגין אדרבא מדובר בהרגו ואין חיוב אלא מצד נטנ"ש ועיין תורי"ד ותוס' בע"ז כ"ו. ובכורות כ"ה. שנקטו שהאיסור מצד גוזז ולפ"ז הוא גם בחי כמפורש בדבריהם וע"ש שנקטו שבנעקר לצאת אין בזה גוזז

י"ב] עיין גמ' קל"ו. דנפל אין בו איסור חבלה שחשיב כמת, וברמב"ן ורשב"א כתבו שחבלה בטריפה אסור בשבת מצד נטילת נשמה כמבואר פסחים ע"ג. ובתורי"ד הביא שיטה שפטורים ודחה אותה

י"ג] עיין מג"א ס' שכ"ח סמ"ח והובא במ"ב ס"ק קמ"ז שאסור להניח עלוקה ע"ג מכה שתוציא הדם דהוי מעשה בידים וכדין משיך נחש על אדם ועיין אבן העוזר דהקשה דתוס' בב"ק אומרים שרק אם הכניסו לפיו ולכן ביאר שרק בשבת מצד הדין זורה ורוח מסיעתו חייב