פרה פרק ו
קטגוריות: ש_ס / נד פרה / פרה - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**המקדש ונפל הקידוש על ידו וכו' פסול**

במס' סנהדרין (עז ע"ב) מקשינן מדוע נפל הקידוש על ידו פסול, הא נפל מכוחו לשוקת. ומשני, הכא במאי עסקינן בשותת. כלומר, דהכא איירי באופן שהאפר נח על דופן השוקת ואח"כ נפל מעצמו לתוך המים, אך אם נפל האפר למים מכוחו באמת הקידוש כשר.

הרמב"ם (פ"ט ה"ב) הביא את המשנה כצורתה, ולא כתב דמיירי בשותת דוקא, וכבר תמהו בזה רעק"א בגליון הרמב"ם ובהגהות מים חיים (הובא בספר הליקוטים). ועי' מעשה רוקח דיישב דעת הרמב"ם, דבגמ' בסוכה (לז ע"ב) מדייקינן ממתני' דתנן נפל מהשפופרת לשוקת פסול, הא הפילו הוא כשר, ואמאי הא ולקחו ונתן אמר רחמנא, [אלמא בעינן מעשה נתינה], אלא לאו נתינה על ידי דבר אחר שמה נתינה. כלומר, דכאשר מפיל את האפר על ידי הכלי חשיב נמי נתינה. ומבואר מיהא דבעינן מעשה נתינה ולא סגי בנתינה מכוחו, וסוגיא זו פליגא על הסוגיא בסנהדרין, ופסק הרמב"ם כהסוגיא בסוכה.

אמנם בפשטות אין סתירה בין הסוגיות, דאף דבעינן מעשה נתינה כמבואר בסוגיא בסוכה, מכל מקום אין צריך להניח את האפר בידיו לתוך המים, אלא שהאפר יגיע למים מידו, וכאשר האפר נח על דופן השוקת ואח"כ נפל למים, בטלה נתינתו, אך כאשר האפר הגיע למים מכוחו, הרי זה נחשב שהאפר הגיע למים מכח נתינה בידים.

**נפל מן השפופרת לשוקת פסול**

במס' סוכה (לז ע"ב) דייקינן הא הפילו הוא כשר, אמאי, ולקחו ונתן אמר רחמנא, אלא לאו ש"מ לקיחה על ידי דבר אחר שמה לקיחה. ומייתי ראיה לרבא דהנוטל לולב בסודר כשר, דלקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה.

ונחלקו הראשונים בגירסא ובביאור הגמ': רש"י גרס אלא לאו ש"מ לקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה. וביאר, דכיון שלא אחז באפר עצמו אלא בשפופרת חשיב לקיחה ע"י ד"א, ומכל מקום מהני, ומבואר דשמה לקיחה.

התוס' שם גרסו אמאי ונתן אמר רחמנא, אלא לאו ש"מ נתינה ע"י ד"א שמה נתינה, הכא נמי לקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה, וכן גרס הר"ש במשנתינו. והקשו התוס' על גירסא זו, מדוע הוצרכה הגמ' לאתויי מדכתיב ונתן, הא בקידוש בעינן נמי לקיחה, דכתיב ולקחו לטמא, ומוכח להדיא דלקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה. ועוד הקשו, דקרא ד"ונתן עליו מים חיים אל כלי" לא קאי על נתינת האפר אלא על נתינת המים לכלי, ואם כן איך מייתי ראיה ממתניתין דנתינה ע"י ד"א שמה נתינה, מנלן דיש דין נתינה באפר. וכתבו ומיהו יתכן דנתן אתרוייהו קאי, על המים ועל האפר. [תירוץ זה מהני רק לקושיא השניה, אך הקושיא הראשונה דכתיב להדיא לקיחה עדיין יקשה].

הריטב"א שם יישב גירסת התוס', וכתב דאע"ג דכתיב ולקחו לטמא אי אפשר להוכיח ממתניתין דלקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה, דדין לקיחה בידים אפשר לקיים גם בלקיחת האפר ממקום שרפת הפרה ונתינתו לתוך השפופרת, ואף שבשעת הקידוש עירה את האפר מהשפופרת ולא לקח האפר בידיו מכל מקום מהני, דכבר קיים דין לקיחה בידים קודם לכן. ולפיכך מייתי ראיה מהא דכתיב ונתן עליו, ונתינה בעינן בשעת הקידוש עצמו, ואי נתינה ע"י ד"א לאו שמה נתינה לא מהני נתינה ע"י שפופרת.

ומה שהקשו התוס' דונתן קאי על המים ולא על האפר, תירץ הריטב"א דהאי קרא קאי אתרוויהו, ומקרא נדרש לפניו ולאחריו, והכי פירושא דקרא: ולקחו לטמא מעפר שרפת החטאת, ונתן את העפר על הכלי אחר שנתן על אותו כלי מים שהיה חיותן בכלי. והטעם דדרשינן הכי, דכיון דכתיב באפר לקיחה, לא סגי דלא מיירי נמי בנתינתו, שאין לו להניחו במקום שלקחו לעולם. [נראה ביאור דבריו, דלא מסתבר לומר שהתורה אמרה לקחת את האפר ולא אמרה מה לעשות בו, ולכן על כרחיך מוקמינן קרא דונתן עליו גם על האפר]. ולפיכך מייתי בגמ' ולקחו ונתן אמר רחמנא, דמחמת הולקחו דרשינן הקרא דונתן גם על נתינת האפר. [וכתב, דהשתא דלקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה יכול לקיים דין לקיחה גם בלקיחת השפופרת].

אך ברש"י ותוס' מבואר דאי אפשר לקיים דין לקיחה בידים אלא בשעת הקידוש, דהיינו, דבעינן שהאפר יפול לתוך השוקת מתוך מצב של לקיחה בידים, דאם אפשר לקיים דין לקיחה גם קודם קידוש אין ראיה מהא דמהני עירוי על ידי שפופרת דלקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה. ויש חילוק ביניהם מהו דין הלקיחה, דלפי הריטב"א דין לקיחה הוא תנאי בגוף האפר, דאינו כשר אלא אם כן נתקיים בו מעשה לקיחה. אך לפי רש"י ותוס' מסתבר דהוא דין במעשה הקידוש, דהקידוש יעשה מתוך מעשה לקיחה. [ולפי"ז יש לבאר הא דמבואר בר"ש במשנתינו דמלאכה פוסלת משעה שמוציא את האפר מהשפופרת, דמאותה שעה מתחיל הקידוש, והיינו משום שמעשה הלקיחה בידים נמי נחשב חלק ממעשה הקידוש].

החזון איש (סי"ב סק"ט) כתב, דאין צריך לקיחה כלל באפר, והא דכתיב "ולקחו לטמא" הטיפול באפר קרי לקיחה, דיטפלו באפר לצורך הטמא. וכל מה דבעינן באפר הוא נתינה, ולפיכך מייתי הגמ' דנתינה ע"י ד"א שמה נתינה והוא הדין לקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה. [וצ"ל דקרא דונתן עליו קאי גם על האפר, כמש"כ הריטב"א]. וכתב ב' נפק"מ בין הראשונים שנקטו דבעינן "לקיחה" לדבריו דבעי רק "נתינה", חדא, דלקיחה פירושו הגבהה בידים, ולדין נתינה סגי במה שיתן בידיו ואין צריך הגבהה בידיו, ולכן אם מחק האפר בידיו מתוך השפופרת או מצידי השוקת ולא הגביהו בידיו, לקיחה אין כאן כיון שלא הגביהו בידיו, אך נתינה יש כאן, שהרי נתנו בדיו. ועוד נפק"מ באופן שכרך ידו בסודר, דהתוס' בסוכה שם נקטו דלגבי לולב יש בזה פסול חציצה, דהסודר חוצץ בין ידו ללולב, וכל זה דוקא במקום דבעי לקיחה, אך במקום דבעי נתינה לא שייך פסול חציצה, ואף בכרך סודר על ידו הוי נתינה. אך מכל מקום נתינה בידים בעינן, ואם נתינה ע"י ד"א לא שמה נתינה אי אפשר לערות משפופרת, דאין כאן נתינה בידים.

במס' יומא (מג ע"א) אמרינן, דהתורה נקטה "ולקחו" בלשון רבים ו"ונתן" בלשון יחיד כדי לומר דאפילו שקלי תרי ויהיב חד נמי מהני. וביארו התוס' בסוכה שם, דאפילו שקלי תרי את האפר, ויהיב חד במים נמי מהני. וביאר החזון איש שם בכונתם, דתרי מגביהים את האפר לקיים דין לקיחה, ואחד מוחק מידם למים. והקשה, דכיון שאחר נותן למים מה מועיל לקיחה דקמא, הא בעינן לקיחה בשעת קידוש. ותירץ, דגזיה"כ הוא דכיון שלוקח בכונת נתינה בין שיתן הוא בין שיתן אחר נתקיימה תנאי הלקיחה. ולפי"ז מוכח בדעת התוס', דאע"ג דבעינן לקיחה בשעת קידוש, מכל מקום אין צריך שהלוקח יקדש, אלא שהקידוש יבא מכח מעשה לקיחה.

ויל"ע לדעת רש"י ותוס' האם מלבד מה דבעינן לקיחה בידים בעינן נמי נתינה, או שמא לשיטתם איכא רק דין לקיחה. והנה לכו"ע בעינן שהאפר יבא למים מכח אדם, כמבואר במשנה דאם נפל האפר על ידו או על הצד פסול, אך יש להסתפק האם צריך מעשה נתינה. ונפק"מ באופן שאחד יקח בידיו את האפר והשני יזיז לו את היד לדעת נתינה, או שהשני ימחוק מידו על ידי ד"א להצד דלא הוי נתינה. [ולהריטב"א והחזון איש בכה"ג לא מהני, כיון דבעינן נתינה בידים]. ולכאורה לפי מה שהוכיחו התוס' דקרא דונתן קאי על המים, אין מקור לומר דבעינן נתינה באפר, אך לפי מה שנקטו בסוף דבריהם דיתכן דאתרווייהו קאי, בעינן נתינה באפר.

העולה מדברינו ג' שיטות בדין לקיחה ונתינה:

דעת רש"י ותוס' דבעינן לקיחה בידים בשעת קידוש, ובעינן שהאפר ינתן למים מהלקיחה אך אין צריך שהלוקח עצמו יתן. ויש להסתפק האם צריך גם נתינה בידים.

דעת הריטב"א דבעינן לקיחה בידים, ויכול לקיים הלקיחה אף קודם הקידוש. ומלבד זאת בעינן נמי נתינה בידים בשעת קידוש.

דעת החזון איש דבעינן נתינה בידים, ואין צריך מעשה לקיחה כלל, וכן נראה דעת הרמב"ם, וכדלהלן.

כתב הרמב"ם (פ"ט ה"ב): המקדש צריך שיתכוין ויתן האפר בידו על המים, שנאמר ולקחו לטמא, עד שיהיה מתכוין לקידוש למילוי ולהזייה, אבל אם נפל האפר מן הכלי שיש בו האפר לתוך המים, או שנטל האפר בידו ודחפו חבירו או הרוח ונפל האפר מידו על המים וכו' או שנפל האפר מידו על צד הכלי או על ידו ואח"כ נפל למים פסול. ומשמע מדבריו דבכל האופנים האלו חסר בכונה לתת את האפר, וצ"ב דלכאורה החיסרון הוא במעשה נתינה ולא רק בכונה, ואפילו אם נתכוין שיפול האפר לתוך המים פסול. וצ"ל דהרמב"ם כתב בתחילה צריך שיתכוין ויתן האפר, דיש שני תנאים בקידוש נתינה בידים וכונה. וכל הדוגמאות שהביא הרמב"ם הם לחיסרון מעשה נתינה, ואף שסיים עד שיהיה מתכוין וכו' עיקר המשך דבריו קאי על הדין נתינה, ודוחק.

ועכ"פ משמע להדיא מדברי הרמב"ם כהחזון איש, דאין דין לקיחה כלל אלא דין נתינה בלבד, דהרמב"ם הזכיר רק ויתן, ולא הזכיר את הלקיחה. [ואף דקיי"ל לקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה, מכל מקום נפק"מ בנותן על ידי סודר ובמוחק מתוך השפופרת, דאי בעינן לקיחה לא מהני].

ובכפות תמרים שם הקשה, מדוע השמיט הרמב"ם הא דדייקינן בגמ' דאם הפילו הוא עצמו כשר, דלקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה. ותירץ, דהרמב"ם נמי דייק וכתב נפל, וממילא שמעינן דאם הפילו הוא כשר. אך הקשה, דמתחילת דבריו שכתב צריך שיתכוין ויתן האפר משמע דצריך נתינה בידים, ואם הפילו הוא עצמו פסול. ותירץ, דלכתחילה ודאי צריך נתינה בידים, ולכן כתב בתחילת דבריו ויתן האפר, אלא דאם הפילו נמי כשר, ולכן כתב אח"כ אבל אם נפל האפר פסול.

[עי' בערוך לנר שם שתמה על הרמב"ם בפיה"מ שכתב או ששפך האפר וכו', וזה נגד הסוגיא דדוקא נפל מאליו פסול. וכתב דצריך לגרוס או שנשפך וכו', וכן הוא בדפוסים החדשים].

**לקיחה על ידי סודר**

בעיקר הא דדייקינן בגמ' מהא דמהני נתינה בשפופרת דלקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה יש לעיין, דהנה בסוגיא שם נחלקו אביי ורבה בנטל לולב ע"י אגד, לדעת רבה הלקיחה פסולה דהאגד שבין ידו ללולב הוי חציצה, ולדעת אביי הלקיחה כשרה, דכל לנאותו אינו חוצץ. ועוד נחלקו באופן שנטל לולב על ידי סודר, לדעת רבה הלקיחה פסולה דבעינן לקיחה תמה, ולדעת אביי הלקיחה כשרה דלקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה. והקשו התוס' שם מדוע בנטל הלולב ע"י האגד נקט רבה דפסול מטעם חציצה, ואילו בנטל הלולב ע"י סודר נקט דפסול מטעם לקיחה תמה. ומסקנתם, דבאופן שכרך סודר על ידו פסול לכו"ע מטעם חציצה, כיון דלא הוי לנאותו, ולגבי אגד פליגי אי הוי חציצה משום דהוי לנאותו. והא דפליגי לגבי סודר בדין לקיחה תמה, התם איירי באופן שעשה מהסודר בית יד ואוחז את הלולב על ידי הסודר, ואינו מקיף את הלולב בידו כלל, ובאופן זה אין פסול חציצה כלל אלא פסול דלקיחה תמה.

והקשו תוס' מהא דאיתא התם בסוף הפרק דאם נטל הלולב בתוך כלי פסול, ומקשינן בגמ' הא לקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה, ומשנינן דהיכא דהוי דרך בזיון לכו"ע לא שמה לקיחה. והקשו תוס' דהכא הקיף את הלולב בידו, ומדוע תלי לה בדין לקיחה ע"י ד"א ולא בדין חציצה. ותירצו, דהתם איירי באחז הכלי בבית יד שלו, או שאחז הכלי בשוליים באופן שאינו מקיף בידו את הלולב, והוי כסודר דתלוי בלקיחה ע"י דבר אחר.

ויל"ע לדבריהם, איך מייתי ראיה מנטל האפר בשפופרת דלקיחה ע"י ד"א שמה לקיחה, דלמא מיירי בהקיף את הכלי והאפר בידו, ואין בזה חיסרון של לקיחה ע"י ד"א. ויתכן לומר, דעל כרחיך איירי באופן שאחז את השפופרת בשולים או בבית יד, דאם לא כן יש לפסול מצד פסול חציצה, וגם בלקיחת אפר בידיו חציצה פוסלת כמו בלולב, דכל היכא דבעינן לקיחה בידים חציצה פוסלת, ועל כרחיך איירי באחז בשולים או בבית יד, ולפיכך תלי לה בדין לקיחה ע"י דבר אחר. [אך יל"ע בזה, דלכאורה אפר שבתוך כלי לא הוי חציצה משום דהוי לנאותו, ואם כן שפיר יש לאוקמי בנטל האפר בשפופרת ומכל מקום לא הוי חציצה, וצ"ע].

ועוד י"ל, דהטעם שאם כרך ידו בסודר או אם כרך הלולב באגד חשיב חציצה ואם עשה בית יד לא חשיב חציצה, דכאשר כרך ידו בסודר או כאשר כרך הלולב באגד הרי הסודר והאגד מיותרים, שהרי הוא מקיף בידיו את הלולב, ולכן הם חוצצים בין ידו ללולב, משא"כ בבית יד אין הבית יד מיותר, שהרי הוא אוחז על ידו את הלולב, ואינו מקיף את הלולב בידו. ולפי"ז באפר שבכלי אין הכלי מיותר, שהרי בלא הכלי יתפזר האפר, ואינו יכול לאחוז את האפר בלא הכלי, ולכן אפילו באופן שמקיף את האפר בידו לא חשיב חציצה אלא לקיחה ע"י ד"א.

אך הריטב"א שם נחלק על התוס', ונקט דאין חיסרון של חציצה בלולב כלל, דהא בעלמא בעינן קראי לפסול חציצה, והא דנקט רבה בכרך את הלולב באגד דפסול מטעם חציצה אין כונתו לפסול חציצה אלא לפסול לקיחה, דצריך לקחת את הלולב בידו. והשתא ס"ל לאביי דכאשר אגד את הלולב האגד בטל ללולב משום דהוי לנאותו, וכן כאשר כרך ידו בסודר בטל הסודר לידו, ותרווייהו חשיבי לקיחה ע"י דבר אחר, אך כאשר נטל את הלולב בכלי, כיון דהוי דרך בזיון לא בטל הכלי ללולב, ואין כאן לקיחה בידו כלל, ושני המחלוקות של רבה ואביי מחד טעמא הוא, האם שמה לקיחה או לא.

ועפי"ז אתי שפיר הא דלקיחת אפר בשפופרת חשיב לקיחה ע"י דבר אחר, כיון דזה לא חשיב דרך בזיון, והוי כאגד את הלולב לנאותו דחשיב לקיחה ע"י דבר אחר.

**זקפה בארץ פסול**

דעת הרמב"ם בפיה"מ ובחיבורו פ"ח ה"ח, דהזקיפה בארץ נחשבת למלאכה לפסול את המים, וכאשר זקפה לתוך ידו לא חשיב מלאכה לפסול את המים מפני שאי אפשר, דאם יניח את האפר בארץ או יכסהו או יתן לעומדין בצידו הוי מלאכה, וכיון דאי אפשר באופן אחר לא חשיב מלאכה. ובתוספתא קתני דאם זקפה בארץ או נתנה לעומדין בצידו, אם יש שומרים אחרים, דהיינו על המים, המים כשרים, דאין מלאכה פוסלת כאשר יש שומרים אחרים, ומתניתין דהמים פסולים איירי באופן שאין שומרים אחרים על המים. [ואע"פ שבשעת הקידוש עצמו לא מהני שמירה של אחר, וכמו שביאר החזון איש (ס"ז סק"ט), צ"ל דכל עוד שלא הניח את האפר בתוך המים לא חשיב שעת הקידוש].

והקשה הרא"ש לפירוש זה מדוע לא עריב ותני דין זה עם הרישא, כיון דתרווייהו איירי לפסול את המים במלאכה. ותירץ הכסף משנה, דבעא למתני בהדא זקפה לתוך ידו. ובתפארת ישראל הקשה, מדוע שינה התנא בלשונו ונקט פסול, ולא נקט המים פסולים כדלעיל.

ובמשנה אחרונה הקשה, מה איכפת לן דאי אפשר באופן אחר, הא מכל מקום אין זה צורך הקידוש אלא צורך האפר, ומדוע לא חשיב מלאכה. ויתכן לבאר, דאם אין לו אפשרות אחרת וכך הוא האופן הרגיל, הרי זה נחשב צורך הקידוש, שהרי הוא צריך לאחוז את האפר בידו משום שהוציא את האפר לצורך הקידוש, ולכן גם אחיזת האפר לאחר מכן נחשבת לצורך הקידוש.

דעת הר"ש והרא"ש דהזקיפה בארץ פוסלת את האפר משום הסח הדעת, ואם זקפה לתוך ידו אין האפר נפסל בהסח הדעת, מפני שאפשר לשמור את האפר כשהוא בתוך ידו. ויל"ע מדוע האפר נפסל בהסה"ד, הא לעיל פ"ד מ"ד תנן דאין מלאכה פוסלת בפרה אחר שתעשה אפר. והוכיח מכאן המקדש דוד (נא סק"ב) דדעת הר"ש והרא"ש כשיטת הראשונים ביומא דהסה"ד פוסל באסיפת אפרה, ודוקא מלאכה אינה פוסלת עד שתעשה אפר, ודלא כגירסת הגר"א שם. והחזון איש (ס"ז סק"ח) תירץ, דהכא איכא הסה"ד גמור, דזה פוסל גם בתרומה וקדשים, וכל שכן באפר פרה, ורק הסה"ד מועט דנתחדש בפרה טפי משאר תרומה וקדשים אינו פוסל אחר שתעשה אפר. ועי' יהגה האריה כאן.

ולדעת הר"ש המשנה לא דנה לפסול את המים מחמת הזקיפה עצמה, דאין זקיפת האפר בארץ נחשבת למלאכה. ולפי"ז פליגי הרמב"ם והר"ש בתרתי, דמעשה הזקיפה לפי הרמב"ם נחשבת למלאכה ולפי הר"ש אינה נחשבת למלאכה, ואחר שזקף את האפר בארץ לפי הר"ש חשיב הסח הדעת באפר ולפי הרמב"ם לא חשיב הסח הדעת, ועי' מים טהורים. ובמשנה אחרונה כתב עוד נפק"מ, היכא דהניח על השולחן, דהסח הדעת ליכא, ומלאכת זקיפה איכא. [וביאור התוספתא להר"ש עי' להלן].

ובחזון איש (ס"ט סק"ט) הקשה על הר"ש, אם הפסול הוא מצד הסח הדעת, מדוע תני לה הכא לגבי קידוש, הא דין זה שייך בכל שומר על האפר, דאם יניחנו בארץ חשיב הסח הדעת. ועוד הקשה, מדוע באמת חשיב הסח הדעת. ולכן כתב, דודאי בעלמא זקיפת האפר בארץ לא נחשבת להסח הדעת, אלא דהכא בשעה שמקדש את המים, אם ישמור על האפר שבארץ ולא יסיח דעתו הרי זה יחשב כמלאכה בשעת הקידוש, ויפסלו המים, ועל כרחו הוא צריך להסיח דעתו מהאפר, ולפיכך האפר פסול. ואע"ג דשמירה על האפר שבתוך ידו לא חשיב כמלאכה לגבי המים, מכל מקום שמירה על אפר שבארץ חשיב מלאכה. [לפי"ז יש לדון דאם בשעה שזקף את האפר בארץ יש שומרים אחרים על המים, אין האפר נפסל בהסח הדעת, דהשתא אינו צריך להסיח דעתו מהאפר, כיון שיש שומרים על המים ואין מלאכה פוסלת עד שעת הקידוש בפועל]. אך המשנה אחרונה נקט דלפי הר"ש זקיפה פוסלת את האפר גם קודם קידוש, דבכל אופן חשיב הסח הדעת.

**לתוך ידו כשר**

הרמב"ם שם כתב, זקף את הכלי שיש בו האפר בידו כדי שלא יתפזר כשרין, וביאר המים טהורים בכונתו, דאיירי בזקף את הכלי ממצב של הטייה [בשעת העירוי] שיעמוד הכלי בתוך ידו.

הרש"ש פירש, דאיירי בהעביר את הכלי ליד שמאל כדי לקדש ביד ימין.

**מפני שאי אפשר**

הרמב"ם גרס מפני שאי אפשר, דהיינו שאי אפשר באופן אחר, ולפיכך לא חשיב מלאכה לפסול את המים. הר"ש גרס מפני שאפשר, וביאר דאפשר לשמור על האפר כשהוא בתוך ידו ולא חשיב מלאכה. המהר"ם ביאר את המשנה כהרמב"ם ומכל מקום גרס מפני שאפשר, וביאר דקאי ארישא, דזקפה בארץ פסול מפני שאפשר באופן אחר, דהיינו לשמור בתוך ידו. ועוד ביאר דקאי אסיפא, דזקפה לתוך ידו כשר מפני שרק כך אפשר לשומרו ולא באופן אחר, [כן ביאר התויו"ט בדבריו].

**תוספתא**

**ההולך לקדש הרי זה נוטל מפתח ופותח וכו' מפני שהוא עוסק עם הקידוש וכו'**

הר"ש ביאר, דברישא הוא עוסק עם האפר שבשפופרת ולא עם המים, דאין נחשבת מלאכה שעושה עם האפר כאילו היא עם המים אלא משעה שהוציא את האפר לקדש, משא"כ בסיפא דכבר הוציא את האפר הרי זה מלאכה במים. ובפשטות מבואר מדבריו דאין מלאכה פוסלת במים אלא בשעת עבודה, דהיינו בשעת מילוי או בשעת קידוש, אך בין המילוי לקידוש אין מלאכה פוסלת. וכן הוא פשטות דברי הר"ש פ"ז מ"א בביאור התוספתא שם. וכן נקט המשנה אחרונה פ"ד מ"ד, עיי"ש.

ובחזון איש (ס"ט סק"ז) הקשה מהתוספתא להלן דאם קרסם עלה זית בשביל שתחזיק אפר הרבה פסול, והכא איירי קודם שהוציא את האפר, ומכל מקום חשיב מלאכה לפסול את המים.

הרמב"ם פ"ח ה"ח כתב, ההולך לקדש הרי זה נוטל את המפתח ופותח להוציא האפר, ונוטל קרדום אם צריך לחפור בו אפר הפרה, ונוטל סולם ומוליך ממקום למקום להביא האפר וכשר. ואם משנטל האפר לקדש וכו'. ומבואר מדבריו דברישא איירי במלאכה לצורך הקידוש, ולכן אין המים נפסלים, ובסיפא איירי במלאכה שלא לצורך הקידוש, ואין חילוק בין שעת הקידוש לקודם שהוציא האפר, דלעולם מלאכה פוסלת אם אינה לצורך הקידוש. וכן ביאר הגר"א בתוספתא. ובחזון איש שם כתב לדחוק גם בדעת הר"ש כן.

ולכאורה היה מקום ליישב בדעת הר"ש, דאיירי הכא באופן שיש שומרים אחרים על המים, ומכל מקום בשעת קידוש לא מהני שומרים אחרים, דאין אדם משמר מה שביד חבירו, וכמש"כ החזון איש (ס"ז סק"ח). והשתא קודם שהוציא האפר מהני שמירת אחרים, ואין המים נפסלים, ומשעה שהוציא את האפר חשיב שעת הקידוש, ולא מהני שמירת אחרים, [ודלא כמש"כ לעיל בדעת הרמב"ם, דרק משעת הקידוש בפועל לא מהני שמירת אחרים].

אך בר"ש פ"ז מ"א אי אפשר לומר כן, דהתם מסיים ואם משהוציא את האחרונה הגיף את הדלת אחריו פסול מפני שעושה עמו מלאכה, ואם יש שם שומרים לא פסל אלא מה שבידו בלבד. ומבואר דאיירי באופן שאין שומרים אחרים על המים, ומכל מקום קתני ברישא דאם אינו עוסק עם המים לקדשן אין מלאכה פוסלת, ועי' מקדש דוד (סי' נא סק"ב) שביאר בר"ש שם באופן אחר, ואין זה שייך להכא, ולפי"ז מיושב.

**קרסם עלה זית אם בשביל שיכנס בשפופרת כשר ואם בשביל שתחזיק אפר הרבה פסול**

הר"ש פירש, דאיירי בעשה מהעלה כעין כף להוציא את האפר מהשפופרת, וכה"ג חשיב צורך הקידוש וכשר, אך אם קרסם בשביל שהשפופרת תחזיק אפר הרבה, הרי זה מלאכה לצורך האפר ולא לצורך הקידוש. וכתב החזון איש (ס"ט סק"ט) דגם בלא הקרסום חשיב מלאכה מחמת שסיבב את העלה סביב השפופרת, וקרסם ל"ד.

הרמב"ם שם כתב, קרסם עלי זית לחתות בו האפר, אם בשביל שלא יחזיק אפר הרבה פסל, ואם בשביל שיכנס האפר בכלי כשר. וביאר הכסף משנה, דאם קרסם את העלה בשביל שלא יצא הרבה אפר מהשפופרת בשעת הקידוש, פסול, דאין זה צורך הקידוש אלא צורך האפר, אך אם עשה כן בשביל שיכנס כל האפר לשוקת ולא יתפזר לחוץ, כגון שעשה מהעלה כעין מרזב מהשפופרת לשוקת, כשר, דזה לצורך הקידוש. וכן ביאר הגר"א.

ובחזון איש שם כתב לגרוס ברמב"ם ואם בשביל שיכנס העלה בכלי כשר. וביאר, דאם חתך את העלה כדי שהעלה יהיה קטן ויצא רק מעט אפר, פסול, דאין זה לצורך המים אלא לצורך האפר, אך אם חתך את העלה כדי שהעלה יהיה צר ויוכל להכנס בשפופרת, כשר, דזה לצורך הקידוש.

והקשה החזון איש שם, מדוע קרסום העלה כדי שיצא מעט אפר חשיב מלאכה, הא לקמן מ"ב מבואר בתוספתא, דאם נטל את האפר וראהו שהוא מרובה והחזירו כשר, ולא חשיב מלאכה אף שעושה כן כדי שישאר לו האפר ואין זה צורך הקידוש עצמו. ותירץ, דכיון שיכול להחזיר אם יפול הרבה אפר, אינו צריך את הקרסום, ולכן חשיב מלאכה.

**זקפה בארץ או שנתנה לעומדין בצידו אם יש שם שומרים כשר ואם אין שם שומרים פסול**

לדעת הרמב"ם דמתניתין איירי בפסול מלאכה לפסול את המים, קתני הכא דאם יש שומרים אחרים על המים בשעה שזקף את האפר כשר. אך לדעת הר"ש דמתניתין איירי בפסול הסח הדעת לפסול את האפר, על כרחיך צריך לפרש דאם יש שם שומרים היינו על האפר, דאף שהסיח דעתו משמירת האפר מכל מקום האפר כשר מחמת שמירת אחרים. אך צ"ע מדוע נתנו לעומדין בצידו צריך שיהיה שם שומרים, הרי האחרים הם עצמם שומרים על האפר, ולמה לי עוד שומרים. [והרא"ש כתב דמהתוספתא מוכח כפירוש הר"ש, ודבריו צ"ע, דאדרבא, מוכח כפירוש הרמב"ם].

**משנה ב**

**ר"מ ור"ש אומרים נוטל ומקדש**

אף דברישא לא נקטו ר"מ ור"ש להדיא דבעי ניגוב, מכל מקום בתוספתא איתא כן להדיא, נתנו לקדש ר"מ ור"ש אומרים מנגב ומקדש. והטעם דלא תנן הכי במשנה י"ל דברישא איירי באופן שחלק מהאפר נגוב וחלק נגע במים, דחכמים ס"ל דמה שנגע במים אין מקדשין בו, ור"מ ור"ש ס"ל דאפשר לקדש גם במה שנגע במים, ולפיכך לא נקטו מנגב ומקדש, דהא איכא חלק שלא נגע במים.

ובטעמא דר"מ ור"ש דאפר שנגע במים צריך ניגוב מצינו כמה ביאורים:

א. הגרי"ז (הובא בשיעורי ר' משולם דוד הלוי עמ"ס תמורה יב ע"ב) והחזון איש (סי' יא ס"ק יב) ביארו, דאין מי חטאת עושין מי חטאת. כלומר, דלאחר שניתן האפר בתוך המים אין זה נחשב שיש כאן אפר ומי חטאת מעורבין, אלא השתא גם האפר נחשב חלק ממי החטאת. ולכן אינו יכול לקדש עם האפר קודם ניגוב, דהשתא שם מי חטאת עליו, ואין מי חטאת עושין מי חטאת, ולפיכך צריך לנגבו, וחוזר דינו להיות אפר פרה.

אמנם בתוספתא איתא, דאם נשבה הרוח את האפר על גבי המים מנגבו ומקדש בו וכשר, ואע"פ שלא הועיל האפר לקדש את המים, מכל מקום מבואר בתוספתא דצריך ניגוב, ואם כל הטעם שצריך ניגוב הוא משום דהפך שמו מאפר פרה למי חטאת, הכא לא הפך האפר למי חטאת, כיון שלא הועיל לקדש.

ותירצו הגרי"ז שם והחזון איש (ס"ק יד), דהתם האפר צריך ניגוב מטעם אחר, דטיפות המים שמעורבים בו פסולים למי חטאת, שהרי הם לא נתקדשו, וגם עכשיו לא יתקדשו כיון דאין כאן לא אפר ע"ג מים ולא מים ע"ג אפר, אלא המים מעורבין באפר, וקיי"ל דמים פסולים פוסלים מי חטאת בתערובת כל שהוא, ולפיכך בעי ניגוב. [ולפי"ז הדין ניגוב הוא מדרבנן, דהא מהתורה מים פסולים בטלים ברוב. ונפק"מ בתירוצם דאם לא ינגב את האפר ויקדש בו מים אחרים, יתקדשו המים ולאחר מכן יפסלו בתערובת של המים הפסולים, ואם כן יטמאו את הנוגע בהם בטומאת מי חטאת. ולפי ר' אליעזר לקמן פ"ט מ"א גם הכא יוכל להזות שתי הזיות, משא"כ במתניתין אם לא ינגב ויקדש עם האפר מים אחרים לא יחול הקידוש כלל]. וטעם זה לא מהני במתניתין, דהא במתניתין איירי באפר שמעורב במים שנתקדשו, ואינם פוסלים בתערובת, ובמתניתין הטעם משום דהאפר נחשב מי חטאת, וכמש"כ, ונמצא דהדין ניגוב במתניתין והדין ניגוב בתוספתא הוא מתרי טעמי.

ב. התפארת ישראל ביאר, דאם לא ינגב יתערבו מים שנתקדשו כבר עם מים שאינם מקודשים. וצ"ע מה הפסול בזה, הא השתא הוא מקדש את המים שלא נתקדשו, ובין המים שבתוך האפר בין המים שבכלי מקודשים, ומדוע לא יועיל הקידוש. ולהלן בתוספתא כתבנו בשם הגר"א כדברי התפארת ישראל, והחזון איש תמה ע"ז, עיי"ש.

ג. החזון איש (ס"ק יד במוסגר) כתב בדעת הרמב"ם, דכל שיש מים באפר לא מקרי קידוש, דהמים הוי כחציצה בין מים לאפר ובעינן אפר על המים. ועי' עוד להלן.

ד. עוד יש מקום לפרש, דאפר שאינו יבש אינו נקרא אפר מחמת מציאותו, דשם אפר יש רק לאפר יבש, ולפיכך צריך ניגוב.

**וחכמים אומרים כל שנגע במים אין מקדשין בו**

בטעמייהו דחכמים דלא מהני ניגוב מצינו כמה ביאורים:

א. התפארת ישראל והמשנה אחרונה ביארו, דלאחר שהאפר קידש את המים נעשית מצותו של האפר, ותו אינו יכול לקדש יותר. וכמו שמצינו להלן פי"ב מ"ג לגבי הזאת מי חטאת, דלאחר שהיזה על הטמא אינו יכול לאסוף את המים ולהזות בהם שוב, דנעשית מצותן, והוא הדין י"ל לגבי האפר דלאחר שקידש את המים נעשית מצותו. ובמשנ"א הוסיף דר"מ ור"ש ס"ל דמה שהאפר מקדש את המים הוא הכשר דין בעלמא, ולא שייך בזה נעשית מצותו, וחכמים ס"ל דהוי מצוה, ושייך בזה נעשית מצותו.

ב. הגרי"ז שם ביאר עפ"י מש"כ לעיל דאפר שמקדש את המים גם האפר עצמו נהפך למי חטאת, והשתא ס"ל לחכמים דלאחר שחל על האפר שם מי חטאת תו לא הדר להיות אפר סתם. ובהא פליגי, דר"מ ור"ש ס"ל דלאחר שינגב יחזור האפר להיות אפר פרה, וחכמים ס"ל דכיון דחל על האפר שם מי חטאת אינו יכול להחזירו להיות אפר פרה.

והקשה ע"ז בשיעורי ר' משולם דוד שם, דבגמ' בתמורה שם מבואר דלאחר שמטיל את האפר צריך לערבן, וילפינן לה מקרא ד"עליו", ואם כן מדוע לא יוכל ליטול את האפר ולנגבו קודם שעירבן, הא עדיין לא חל הקידוש. והוכיח מכאן דגם קודם עירוב חל על המים והאפר שם מי חטאת, ואף אם נאמר דהעירוב מעכב, מכל מקום אין זה מעכב בשם מי חטאת, אלא בהכשר המים להזאה, אך שם מי חטאת חל מיד בקידוש. [עיי"ש שנסתפק בהזה קודם העירוב האם מהני בדיעבד או לא. ומצינו בזה מחלוקת אחרונים, דהכפות תמרים (סוכה לז ע"ב) נקט דהדין עירוב הוא אסמכתא בעלמא, ואינו מעכב. ואילו החזון איש (ס"ט סק"ו) נקט בפשיטות דזה מעכב, וכל עוד שלא עירב לא נגמר הקידוש ומלאכה פוסלת את המים, ותמה על הר"ש שנסתפק בזה ומכל מקום אף להחזון איש י"ל דשם מי חטאת חל מיד בנתינת האפר].

אך לפי התפא"י והמשנ"א דהטעם דלא מהני ניגוב הוא משום נעשית מצותו, צ"ע טובא מדוע קודם עירוב לא מהני ניגוב, הא עדיין לא נעשית מצותו קודם שיערב. ודוחק לומר דמתניתין איירי אחר ניגוב, דהא קתני היה אפר צף על גבי המים, ואיך יתכן שישאר אפר נגוב על פני המים לאחר עירוב. ועל כרחינו צ"ל בדעת התפא"י והמשנ"א דאין העירוב מעכב, ולפיכך נעשית מצותו מיד בנתינת האפר, וצ"ע.

והנה בתוספתא איתא דאם נשבה הרוח את האפר ע"ג המים מנגבו ומקדש בו וכשר, וכתב הר"ש דאתיא אף לחכמים דמתניתין, דכיון דלא נתקדשו המים יכול לנגב את האפר. ולפי מש"כ התפא"י והמשנ"א מבואר היטב, דהכא לא נעשית מצותו. וכן לפי מש"כ הגרי"ז הכא לא חל על האפר שם מי חטאת. אמנם הרמב"ם (פ"ט ה"ג) כתב דכל שנגע במים אין מקדשין בו פעם שנייה ואפילו נשבה הרוח ונתנה את האפר ע"ג המים אינו מנגבו ומקדש בו. וצ"ע מדוע אינו מנגבו, הא לא שייך בזה הטעמים דלעיל.

ובמקדש דוד (סי' נא סוף סק"ב) כתב, דלקמן פ"ט מ"ט תנן, דאפר כשר שנתנו ע"ג המים שאינן ראויין לקדש מטמאין את הטהור וכו', דחכמים גזרו להחשיבן כמי חטאת שנפסלו. והשתא סובר הרמב"ם דהוא הדין בנשבה הרוח חשיב קידוש מדרבנן לגבי שיחשבו המים כמים שנתקדשו ונפסלו, ולכן אינו יכול להשתמש עוד באפר, שהרי הוא הועיל לכה"פ לפסול את המים.

ג. החזון איש ביאר בדעת הרמב"ם, דהטעם שצריך ניגוב לר"מ ור"ש הוא משום שטיפות המים שבתוך האפר חוצצים בין האפר למים, וכמש"כ לעיל. והשתא ס"ל לחכמים דכיון דנדחה האפר מלקדש שוב אינו חוזר ונראה, דחל עליו דין דיחוי. ומש"ה האפר נפסל גם אם נשבה הרוח, דאף שהאפר לא פעל כלום מכל מקום נפסל מלקדש מדין דיחוי. [וכתב שם, דאם נאמר דצריך ניגוב משום דטיפות המים המעורבים באפר פוסלים את המים שיתקדשו בתערובת, לא שייך בזה דין דיחוי, שהרי האפר מקדש את המים אלא שמיד יפסלו המים בתערובת של מים פסולים. משא"כ אם הטעם משום חציצה הרי המים לא יתקדשו כלל. אך עדיין יל"ע, דאף שיש בתוך האפר מים שחוצצים בין האפר למים ומונעים ממנו לקדש, מכל מקום אין זה פסול בגוף האפר, אלא שמתלוה לאפר דבר החוצץ בינו למים, ומדוע חשיב דיחוי].

ד. האור שמח על הרמב"ם שם כתב, דדרשינן מדכתיב "ונתן עליו" ולא כתיב ונתן על האפר, דרק פעם אחת אפשר לתת על המים, וכמו דדרשינן לגבי כיסוי הדם מדכתיב "וכסהו" כיון דכיסה פעם אחת שוב אינו חוזר ומכסה אפילו אם נתגלה. והתם קיי"ל דאם כיסהו הרוח חייב לכסות שוב, ולכן גם הכא אם נשבה הרוח יכול לקדש בו שוב, כיון דלא קידש אפילו פעם אחת.

ובדעת הרמב"ם דאפילו נשבה הרוח אינו יכול לקדש בו כתב האור שמח, דהוא מדין דיחוי [וכמש"כ החזון איש], ואע"ג דכל שבידו ליכא דין דיחוי, היכא דנראה ונדחה אפילו היכא דבידו להחזירו הוי דיחוי, עיי"ש.

והנה החזון איש (ס"ק יד) נסתפק מה הדין בנתן אפר פרה לתוך מים שנתקדשו כבר, האם אפר זה נמי מצטרף לאפר הקודם וגם הוא נהפך לחלק ממי החטאת, ואי אפשר שוב לנגבו. או שמא אפר זה לא מצטרף ואין עליו שם מי חטאת, [ואם כן הוא יפסול את מי החטאת בתערובת]. ולדעת התפא"י ומשנ"א מסתבר דלא שייך בזה נעשית מצותו, ויוכל להשתמש באפר זה לקדש מים אחרים, וצ"ע.

**זילף את המים ונמצא קידוש מלמטן**

הקשה המשנה אחרונה, מדוע תני תרי בבי במתניתין, הא חד פלוגתא היא. ובמלאכת שלמה כתב ליישב דתנא רישא לרבותא דחכמים דאפילו בצף ע"פ המים כל שנגע במים אין מקדשין בו, וסיפא לרבותא דר"מ ור"ש דאפילו בנמצא האפר למטן שרוי ביותר אפ"ה מנגב ומקדש, וכעין זה ביאר התפארת ישראל. והוסיף המלאכת שלמה, דלפיכך העתיק הרמב"ם בחיבורו רק את הרישא, דכיון דפסק כחכמים אין חידוש בסיפא יותר מהרישא, דסיפא תנן לרבותא דר"מ ור"ש. אך ביאורם צ"ע טובא מה החילוק בין שרוי ביותר לשרוי מעט, הא כיון דנגע במים מה לי נגע מעט מה לי נגע הרבה.

ולפי מש"כ לעיל יש לבאר, דרישא נקט לרבותא דחכמים דאפילו קודם עירוב חל על האפר שם מי חטאת ולא מהני ניגוב, וסיפא נקט לרבותא דר"מ ור"ש דאפילו לאחר עירוב יכול לנגבו ולהחזירו להיות אפר פרה.

**תוספתא**

**נטל את האפר וראהו שהוא מרובה והחזירו כשר**

כן גרס הר"ש, וכן פסק הרמב"ם פ"ח ה"ח. אך הגר"א גרס פסול, וביאר דהוי שלא לצורך הקידוש כמו כזקפה בארץ. ובחזון איש (סי"ב סק"י) תמה דאין זה מקור לשנות את הגירסא, דשפיר יש לחלק דזקפה בארץ חשיב מלאכה לפי שאפשר להחזיקו בידו, אך כאשר נטל את האפר אין לו אפשרות אחרת, שהרי הוא צריך לתת את האפר בשוקת, ועל כרחו צריך להחזיר את המותר לשפופרת, עיי"ש מש"כ בזה.

והוכיח החזון איש כגירסת הר"ש מהמשך התוספתא, דאם נתן את האפר וראהו שהוא מרובה נוטל הימנו וכו', ועל כרחיך איירי קודם עירוב, דאחר עירוב אי אפשר ליטול את האפר. ואם כן מדוע לא יפסלו המים כשנוטל את האפר מטעם מלאכה, הא מלאכה פוסלת קודם העירוב, ועל כרחיך מה שמחזיר המותר לא חשיב מלאכה כיון שאי אפשר בענין אחר. [החזון איש אזיל לשיטתו דקודם עירוב לא נגמר הקידוש ומלאכה פוסלת].

**נתן את האפר וראהו שהוא מרובה נוטל הימנו והולך ומקדש במקום אחר**

האי בבא אתיא אף לחכמים, דמה שעדיין לא נגע במים לא נפסל, ויכול ליטלו ולקדש בו מים אחרים.

יש לחקור מה דין האפר שעדיין לא נגע במים, האם גם הוא מקדש את המים, דכל האפר שמונח על המים מקדשן ואף מה שלא נגע במים, או שמא רק האפר שנגע במים מקדש, דמה שלמעלה לא נחשב כניתן במים.

ולכאורה יש להוכיח מהא דלפי חכמים כל שנגע במים אין מקדשין בו, והא הכא איירי באופן שחלק מהאפר נגע במים וחלק מהאפר לא נגע, ואם כן עדיין לא נתקדשו המים כיון שלא נתן אפר כשיעור, שהרי האפר שלא נגע במים אינו מקדש, ומדוע האפר שנגע במים נפסל ולא מהני ניגוב, הא מסתבר דבין להתפא"י ומשנ"א דלא מהני ניגוב משום נעשית מצותו ובין להגרי"ז דלא מהני ניגוב משום דחל על האפר שם מי חטאת, כל שלא הניח אפר כשיעור לא נעשית מצותו ולא חל שם מי חטאת. [ואף שאם יוסיף אפר יצטרף האפר הקודם לקידוש, מכל מקום כל שלא נשלם השיעור ליכא קידוש]. ומוכח דאף אפר שלא נגע במים יכול לקדש כיון שהוא מונח על המים, ולפיכך נשלם הקידוש אע"ג שלא נגע כולו במים.

אך עדיין צ"ע מדוע מודים חכמים דמה שלא נגע במים אפשר לקדש בו מים אחרים, כמבואר בתוספתא כאן, הא גם האפר שלא נגע במים נעשית מצותו, דגם הוא הועיל לקדש את המים, וכנ"ל. ובשלמא להגרי"ז י"ל דכל שלא נגע במים אינו נעשה מי חטאת אע"ג דקידש את המים, אך להתפא"י ומשנ"א דהטעם הוא משום נעשית מצותו הכא כיון שהועיל לקדש נעשית מצותו. ובאמת המשנ"א כתב דהיה מקום לפרש בדברי חכמים דכל שנגע מקצת האפר במים שוב אין מקדשין בכל האפר, ואף מה שלא נגע במים נפסל, ולפי"ז אתי שפיר דאזיל המשנ"א לשיטתו דגם בזה שייך הטעם דנעשית מצותו. אך הרמב"ם כתב להדיא דמה שלא נגע במים מקדשין בו מים אחרים, וכן משמע בפשטות במשנה, ולפי"ז הדק"ל מדוע מקדשין באפר שלא נגע במים הא נעשית מצותו.

ויתכן לומר דלפיכך דייקה התוספתא ונקטה "וראהו שהוא מרובה", דאיירי הכא בהוסיף אפר יותר מהשיעור, ולפיכך מה שלא נגע במים אינו משתתף במעשה הקידוש, ולא נעשית מצותו, ורק מה שנגע במים משתתף במעשה הקידוש ונעשית מצותו. והטעם דמה שלא נגע במים אינו משתתף במעשה הקידוש, משום שאין האפר מקדש אלא אם כן נגע במים, וכצד שני שכתבנו. ולפי"ז עיקר החילוק בין מה שנגע במים למה שלא נגע במים הוא דמה שנגע במים קידש את האפר ונעשית מצותו, ומה שלא נגע במים לא קידש ולא נעשית מצותו. [ועוד י"ל דבאמת גם מה שלא נוגע במים יכול לקדש כיון שהוא מונח על המים, וכצד ראשון שכתבנו לעיל, ומכל מקום כאשר מה שמונח על המים הוא יותר מהשיעור אינו משתתף במעשה הקידוש, וצ"ע בזה].

ואם נאמר דגם אפר המונח על גבי המים יכול לקדש, איכא נפק"מ בין הגרי"ז לתפא"י ומשנ"א, דלפי הגרי"ז מה שלא נגע במים אינו נעשה מי חטאת ומועיל לקדש בו מים אחרים אע"ג שהוא קידש את המים [כגון שנתן כשיעור], ולפי התפא"י והמשנ"א אם נתן כשיעור דהאפר שלא נגע במים נמי מקדש את המים אי אפשר לקדש בו מים אחרים, דנעשית מצותו.

אמנם הרמב"ם לא הזכיר דאיירי בראהו שהוא מרובה, אלא סתם כלשון המשנה דאם היה אפר צף על גבי המים אפשר לקדש מים אחרים באפר שלא נגע במים. ויתכן דאזיל לשיטתו, וכפי שביאר החזון איש בדעת הרמב"ם, דהא דבעי ניגוב לר"מ ור"ש הוא משום שטיפות המים חוצצים בין האפר למים, ולפי חכמים לא מהני ניגוב מדין דיחוי, אך האפר היבש שלא נגע במים לא נדחה מעולם, ולפיכך אפשר לקדש בו מים אחרים אפילו שהוא הועיל לקדש את המים.

**נשבה הרוח את האפר ע"ג המים מנגבו ומקדש בו**

הרמב"ם (פ"ט ה"ג) פסק דאפילו נשבה הרוח אין מנגבו ומקדש בו. וכתב הכסף משנה דהרמב"ם גרס בתוספתא אין מנגבו ומקדש בו. ועוד כתב, דהרמב"ם סובר דחכמים פליגי וס"ל דבכל אופן לא מהני ניגוב. והטעם דלא מהני ניגוב גם בנשבה הרוח ביארנו לעיל.

**זילף בידיו וברגליו ובחרסים של שוקת וכו'**

עי' חזון איש (סי"א ס"ק טו) שתמה על הלשון חרסים של שוקת, מה איכפת לן מהיכן באו החרסים.

**נתן את האפר ואח"כ נתן את המים פסול ור"ש מכשיר**

במס' תמורה (יב ע"ב) יליף ר' שמעון מדכתיב ונתן עליו, אלמא אפר ברישא, וכתיב מים חיים אל כלי, הא כיצד רצה עפר למטה רצה עפר למעלה. ולעיל מיניה יליף ר' שמעון בג"ש מעפר סוטה, מה התם עפר ע"ג המים אף כאן עפר ע"ג המים, ומה כאן הקדים עפר למים כשר אף התם הקדים עפר למים כשר. והקשו התוס' שם למה לי ג"ש דהכא בעינן עפר ע"ג מים, תיפו"ל מדכתיב עליו, וכדדריש ר' שמעון. ותירצו, דמהתם ילפינן דלכתחילה בעינן אפר ע"ג המים.

ובביאור הגר"א כאן כתב דר"ש מכשיר פי' דיליף עפר עפר מסוטה, מה התם אף אם נתן מלמעלה כשר אף הכא כן. והקשה בשיעורי ר' משולם דוד הלוי בתמורה שם, הא הג"ש מעפר סוטה הוא סיבה להקדים מים לעפר, והא דר' שמעון מכשיר בהקדים עפר למים הוא משום דכתיב עליו.

**ומודה ר"ש שאם נתן את המים ואח"כ נתן את האפר**

הקשה החזון איש (סי' יא ס"ק יב), אם מודה ר' שמעון שאי אפשר לקדש עם מי חטאת, איך ר' שמעון מכשיר בהקדים אפר למים, הרי מיד כשעירה מים על האפר חל על האפר שלמטה שם מי חטאת, ושוב לא יתקדשו המים שימשיך לערות על האפר. ותירץ, דכל שעירה בבת אחת מועיל הקידוש לכל המים, דהכא סגי בחיבור של ניצוק לקדש את כל המים. [ואח"כ כתב החזון איש, דאם הפסיק הקילוח אינו יכול להמשיך לערות]. ולפי"ז אם התחיל לערות מים מכלי אחד אינו יכול לערות מכלי שני אף בלא פסק הקילוח, דכלפי הכלי השני ליכא חיבור של ניצוק קודם שחל על האפר שם מי חטאת.

כתב בביאור הגר"א: והא דלא נפסל מחמת שהמים העליונים לא נתקדשו והוי כמו שנתערב המים הקדושים במים פסולים. צ"ל דהכא איירי שהיה דעתו מתחלה להוסיף עליו מים תיכף שנתן את האפר וראה שהוא מרובה, והוי לענין זה כנתינה אחת, ואפ"ה צריך להוסיף עליו עוד אפר. ומבואר מדבריו דאי אפשר להוסיף מים שלא נתקדשו על מי חטאת ולהוסיף אפר ולקדשן, אלא אם כן היה דעתו מתחילה לעשות כן. [וכן מבואר מדברי התפארת ישראל שהובא לעיל במשנה, דהא דצריך ניגוב הוא משום דאם לא ינגב נמצא דנתערבו מים מקודשים עם מים שלא נתקדשו, ושוב לא יועיל לקדשן].

ותמה החזון איש (סי' יא ס"ק יג) מדוע לא יועיל לקדשן קידוש שני. ואי דינא הוא דלא מהני מה יועיל מה שחישב מתחלה לעשות כן. [ואולי י"ל דהמים שנתקדשו והיו ראויין להזאה, כאשר נתערבו במים שלא נתקדשו נדחו מדינם, ועכשיו אינם ראויים להזאה, וכיון שנדחו אינם חוזרים ונראים, וצ"ע].

בתוספתא לעיל מבואר דאם נשבה הרוח את האפר לא הוי קידוש, דבעינן מעשה קידוש בידים. ולדעת ר' שמעון כאשר נותן את האפר ואח"כ נותן את המים, מסתבר לומר דמעשה הקידוש הוא בנתינת המים ע"ג האפר, ואם נשבה הרוח את האפר ואח"כ נתן את המים בידים הוי קידוש, אך אם נתן את האפר בידים ונשבה הרוח את המים לתוך האפר לא הוי קידוש.

**שאין מי חטאת עושין מי חטאת אלא מתן אפר**

במס' תמורה (יב ע"א) תנן, ואין מי חטאת עושין מי חטאת אלא עם מתן אפר. ורש"י שם גרס אין מי חטאת נעשין מי חטאת, וביאר, דהמים נעשים מי חטאת עם נתינת האפר, ולפיכך אינו יכול לתת אפר ואח"כ מים, דאין כאן נתינת אפר לקדש את המים. [הא דבעינן אפר ע"ג מים הוא גזיה"כ, דכתיב מים חיים אל כלי, אלא דרש"י פירש דהמשנה ביארה גדר הדבר, דנתחדש בקרא דדוקא נתינת האפר ע"ג המים היא המקדשת].

ובהגהות הגר"א שם כתב, דשפיר יש לגרוס "עושין" כמו שלפנינו, והכי פירושו, דאין מי חטאת אם נתן ממנו למים אחרים עושין אותן מי חטאת אלא דוקא מתן אפר עושה מי חטאת. כלומר, דאי אפשר לקדש עם מי חטאת אלא עם אפר לחוד.

אך ביאורו צ"ע, דבגמ' שם אמרינן דמתניתין דלא כר' שמעון דס"ל הקדים אפר למים כשר. ובשלמא לרש"י דמתניתין קמ"ל דבעינן להקדים מים לאפר, שפיר הוי דלא כר' שמעון, אך להגר"א דמתניתין קמ"ל דאי אפשר לקדש עם מי חטאת, הא גם ר' שמעון מודה לזה, וכדתניא בתוספתא הכא. ואין לומר דהגמ' דייקה מהא דנקטה המשנה "אלא עם מתן אפר" דאי אפשר לקדש אלא בנתינת האפר, דהא בתוספתא הכא איתא לתיבות אלו אליבא דר' שמעון, ואיך יתכן דהתם דייקינן מתיבות אלו דלא כר' שמעון, וכן הקשה בשיעורי רמ"ד שם, וצ"ע.

**ובא אחר וקידש פסול**

הר"ש ביאר דאחר קידש בלא כונה. והקשה החזון איש (סי' יא ס"ק יז) היכן רמיזא דאיירי שלא בכונה. ועוד, מאי קמ"ל דלא מהני, מה לי הוא מה לי אחר. וכתב דברמב"ם נראה דלא גרס בתוספתא ובא אחר וקידש.

**משנה ג**

**המקדש בשוקת והטפי בתוכה וכו'**

רש"י במס' יומא (נח ע"א) פירש, דאיירי הכא בשעת מילוי המים מהמעין, דאם היה ספוג בתוך הכלי בשעת המילוי, המים הבלועים בספוג פסולים דכתיב מים חיים אל כלי, ואותם מים לא נתמלאו לתוך כלי. והקשה הר"ש דהכא תנן המקדש בשוקת, ומבואר דאיירי בשעת קידוש ולא בשעת מילוי. [מסתבר דמש"כ רש"י דאיירי במילוי קאי רק על ספוג, אך בטפי מודה רש"י דאיירי בקידוש, דלגבי מילוי אין חידוש כלל, דהא גם הטפי כלי הוא, ומאי לי שוקת מה לי טפי. וכן מבואר ברע"ב דבטפי פירש בקידוש ובספוג פירש במילוי. והא דהוקשה לר"ש דהמקדש קתני, היינו דמסתבר דתיבת המקדש קאי גם על ספוג, ורש"י סובר דקאי רק על טפי].

ויל"ע האם רש"י והר"ש פליגי לדינא, או רק בביאור המשנה. ובחזון איש (סי' יב סק"ז) כתב, דלפי הר"ש יתכן דדוקא בקידוש המים שבספוג פסולים ולא חל בהם הקידוש, אך במילוי אף המים שבספוג כשרים, ויוכל לסחטן ולקדש אותן. לפי דקיי"ל בזבחים (כה ע"ב) דאויר כלי ככלי, ומשעה שבאו המים לאויר הכלי קודם שנבלעו בספוג כבר חשיב מילוי, ומה שנפלו לאחר מכן לתוך הספוג לא יפסול אותם, דכבר נתמלאו בכלי. ואע"ג דבעינן שיהא אויר שסופו לנוח, הכא דיינינן כל טיפה שהיתה ראויה לנוח שלא בספוג.

והא דרש"י לא פירש כהר"ש כתב החזון איש שם, דיתכן דלגבי קידוש אף המים שבספוג מקודשין, ולא ביאר החזון איש סברה לחלק בין קידוש למילוי. ולכאורה יש ליישב באופן אחר, דבגמ' שם מספק"ל בהניח סיב בתוך המזרק האם הוי חציצה או לא, ומוכיח ממתניתין דלא הוי חציצה, דהספוג אינו חוצץ בין המים לכלי. ומזה הוכיח רש"י דאיירי במילוי דוקא ולא בקידוש, דדוקא במילוי שייך פסול חציצה, דכתיב מים חיים אל כלי, ודרשינן מהכא שיקדמו המים לאפר, דבעינן שהמים יהיו ע"ג הכלי בלא חציצה ביניהם, אך לגבי קידוש לא מצינו דחציצה בין המים לכלי פוסלת, ואי אפשר להוכיח מכאן דספוג לא נחשב חציצה. [אך לעולם המים שבתוך הספוג פסולים בין במילוי בין בקידוש, דאין סברה לחלק ביניהם].

והנה בגמ' שם דחי דאין להוכיח ממים לדם, דמים מחלחלים בתוך הספוג, ולכן אין הספוג חוצץ בין המים לכלי, משא"כ בדם דהוא עבה יותר. והקשה החזון איש (שם סק"ח) מכל מקום המים הבלועים בספוג, שהם מים פסולים, יחצצו בין המים הכשרים לכלי. ויש ליישב לפי מש"כ הריטב"א שם דספק הגמ' בסיב הוא באת"ל דמין במינו אינו חוצץ, עיי"ש. ולפי"ז לגבי המים מעיקרא לא הוקשה לגמ' דלהוי חציצה, דהא הוי מין במינו, וכל הנידון הוא לגבי הספוג עצמו, וע"ז משני שפיר.

**אע"פ שפיו צר כל שהוא המים שבתוכה מקודשין**

יל"ע מדוע המים שבטפי מקודשין, הא לגבי שתי שקתות שנינו לעיל פ"ה מ"ח דבעינן חיבור כשפופרת הנוד, ומדוע הכא סגי בכל שהוא.

וברמב"ם בפיה"מ כתב לגבי ספוג דמים שבתוכו אינם מקודשין לפי שאין מקדשין אלא בכלי. ולגבי טפי כתב דאיירי בפיו צר מאוד, ומה שבתוכו יוצא טיפה טיפה, ואע"פ שלא נכנס בתוכו אפר הפרה כלל מכל מקום מים שבתוכו מקודשין, לפי שלא נחשוב את המים שבתוך הטפי כמובדלים מהמים שבשוקת. וביאר החזון איש שם, דאע"פ שלחבר שני כלים זה בצד זה שיחשבו ככלי אחד בעינן שפופרת הנוד, מכל מקום לחבר שני כלים שהם זה בתוך זה סגי בחיבור כל שהוא, והרי המים שבטפי חשיבי כמעורבים במים שבשוקת כמו בשתי שקתות שיש ביניהם כשפופרת הנוד. ועיי"ש שהקשה מטבילת כלים, דאי אפשר להטביל כלי בתוך כלי אלא אם כן יש בפיו כשפופרת הנוד, ולא אמרינן דסגי בכל שהוא. ותירוצו צריך ביאור.

עוד י"ל, דהר"ש סוף פ"ח דטהרות הביא מהתוספתא במקואות דיש חילוק בין כלי שמוטה על צידו דבעי כשפופרת הנוד, לכלי שעומד על שוליו, דכיון דפיו רואה את האויר סגי בנקב כל שהוא. והשתא י"ל דאיירי הכא בטפי שעומד על שוליו ולכן סגי בנקב כל שהוא. ועי' עוד במאירי יומא נח ע"א שבא ליישב קושיא זו, ותירוצו צ"ב.

אך הר"ש כתב דהפסול בספוג הוא משום שלא נכנס הקידוש לתוכן. וכתב המים טהורים, דלפי"ז צ"ל דבטפי נכנס האפר לתוכו, דהר"ש דייק וכתב דאיירי בטפי שאין בפיו כשפופרת הנוד, אך יש בו כדי שיכנס האפר, ודלא כהרמב"ם דאיירי בפיו צר מאוד.

אך צ"ע, דמשמע שאם האפר היה נכנס לספוג הרי המים שבספוג היו מקודשין, והא הספוג לא חשיב כלי, ואיך יתקדשו המים שבתוכו. ולכאורה צ"ל דהספוג אינו חולק מקום לעצמו, ולכן אף שאינו כלי המים היו מקודשין, וכל החיסרון הוא שהאפר לא נכנס לתוכו.

אך עדיין יל"ע, דלעיל פ"ה מ"ג כתבנו להוכיח לביאור האחרונים שם, דמים הבלועים בדופן הכלי נמי מתקדשים, אע"פ שהאפר לא יכול להכנס שם, לפי שדופן הכלי בטל לתוך הכלי, ואין צריך שהאפר יוכל להגיע לכל מקום בכלי. ואם כן צ"ע הכא ממנ"פ, דאם הספוג נחשב כמקום בפני עצמו, אפילו יכנס שם האפר פסול, דאינו נחשב כלי, ואם אינו נחשב מקום בפני עצמו, מדוע צריך שיכנס שם האפר, הרי אין צריך שהאפר יוכל להכנס לכל מקום בתוך הכלי. ואולי י"ל דאע"ג דהכלי חולק מקום לעצמו וצריך שיכנס שם האפר, מכל מקום ביחס לשם כלי מועיל מה שהוא מוקף בכלי להחשב קידוש בכלי, וצ"ע.

ועכ"פ לפי מש"כ בדעת הר"ש הא דמים שבטפי מקודשין אין זה משום שיש חיבור בשפת הכלי, דלעולם יתכן דבעינן כשפופרת הנוד, ומכל מקום מים שבטפי מקודשין משום שאינו חולק מקום לעצמו, כיון שכולו בתוך השוקת, וכמו שספוג היה מועיל לולי שאין האפר נכנס לתוכו.

והנה המשנה חילקה בין טפי לספוג, ונסתפק החזון איש שם מה הדין בשבר כלי, בין כשיש בפיו כשפה"נ ובין כשאין בפיו כשפה"נ, האם דמי לטפי או לספוג. והנה לפי מש"כ בדעת הר"ש דהחילוק בין טפי לספוג הוא האם הקידוש נכנס לתוכו או לא, גם בשבר כלי כך הוא הדין, דאם פיו צר עד שאין האפר נכנס שם פסול, ואם האפר נכנס שם כשר, דאינו חולק מקום לעצמו. אך לפי מש"כ בדעת הרמב"ם דהחילוק בין טפי לספוג הוא האם יש שם כלי או לא, יש להסתפק האם שבר כלי נמי חולק מקום לעצמו, וכיון שאינו חשוב כלי המים שבתוכו פסולים, או שמא אינו חולק מקום לעצמו כלל, כיון שאינו חשוב כלי, ולכן המים שבתוכו כשרים.

**כיצד יעשה יזלף עד שהוא מגיע לספוג**

הר"ש פירש דיזלף היינו מזה מן מי השוקת עד שמגיע קרוב לספוג. אך הרמב"ם בפיה"מ כתב ואופן התחבולה בזה שישפוך את כל המים שיש באותו הכלי. וכן כתב רש"י ביומא שם דכאשר בא ליטול המים וליתנה בצלוחית ובשפופרת זולף וגומר את כל המים שבשוקת, וביאר דזולף היינו שואב עד המיצוי.

וכתב המים טהורים, דרש"י הוכרח לפרש כן משום דלדידיה איירי במילוי ולא בקידוש, וכדלעיל, ואינו יכול להזות מהמים קודם קידוש. אך צ"ב מדוע הרמב"ם לא פירש כהר"ש. וכתב, דיתכן דס"ל להרמב"ם דלא שרינן ליה להזות מתוך הכלי עד שיגיע לספוג, דגזרינן שמא יגע האזוב בספוג בדרך טבילתו, ובנגיעה מועטת יצאו מים מהספוג ויפסלו כל המים. אך הקשה, דלשיטת הרמב"ם יכול ליטול הספוג ולסחטו חוץ למים, ומבואר דלא חיישינן לנגיעה מועטת. ועי' מה שיתבאר בזה להלן.

**יזלף עד שהוא מגיע לספוג**

ביארו הרש"ש והחזון איש (סי' יב סק"י), דכאשר נראה הספוג שוב אינו יכול לזלף ממה שבצידי הספוג, לפי שטבע המים לרדת למקום הנמוך, וחיישינן שמא יצאו מים מהספוג ויתערבו במי החטאת. ובזה ביאר החזון איש את לשון המשנה "נגע בספוג אע"פ שמים צפין ע"ג כל שהן פסולין", דאם אין המים צפין ע"ג כל שהן בלא"ה פסולין כדתנא רישא, וקמ"ל הכא דאפילו כשיש ע"ג הספוג מים כל שהן מכל מקום אם נגע בספוג חיישינן לתערובת מים פסולים. ועיי"ש מש"כ לפרש באופן נוסף.

**נגע בספוג אע"פ שמים צפין ע"ג כל שהן פסולין**

הרמב"ם (פ"ט ה"ה) כתב, נפל ספוג לתוך המים המקודשין, נוטלו וסוחטו חוץ לכלי, והמים שבכלי כשרין. וכתב הכסף משנה בשם הר"י קורקוס, דמקורו מתוספתא בסוף פ"ה, ואם לא נפל אלא לתוך מקודשין נוטלן וסוחטן והמים כשרין. [בביאור הגר"א גרס ואם לא הקדישן נוטלן וכו', וביאר דאם המים עדיין לא נתקדשו אינם נפסלים, ולכן יכול ליטול הספוג ולסחטו לתוך השוקת, ורק לאחר קידוש המים שבספוג פסולים לפי שלא נתקדשו].

אך צ"ע מדוע לא יוכל לסחוט את המים לתוך השוקת, הא המים נתקדשו כבר. ועוד צ"ע דאם המים שבספוג נפסלו, איך יוכל ליטול בידיו את הספוג, הא במשנה מבואר דאסור ליגוע בספוג שמא יצאו מים בנגיעה מועטת.

ותירץ הכסף משנה, דהמים שבלועים בספוג ואינם יכולים לצאת אלא ע"י סחיטה פסולים, דהוי כנשפכו, [צ"ב מה החיסרון בזה, ואולי בטל מהם שם מי חטאת], אך מה שיוצא על ידי נגיעה בספוג לא נפסל כלל. ועוד תירץ, דחומרא בעלמא היא, או דגזרינן אטו נפל הספוג קודם הקידוש, ולכן שרי ליטלו בידו דכולי האי לא גזרו.

**משנה ד**

**נתן ידו או רגלו או עלי ירקות כדי שיעברו המים לחבית פסולים**

במס' זבחים (כה ע"ב) פירש רש"י, דאיירי בקילוח של מעין היורד מההר, והניח חבית בצד הקילוח במקום שהמים לא מגיעים לשם, ואח"כ נתן ידו או רגלו בקילוח המעין ועי"ז הטה את המעין כדי שיעברו המים לחבית.

ואמרינן בגמ' שם, מנה"מ וכו' אמר קרא אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור, הוייתן על ידי טהרה תהא. ופירש רש"י, הוייתן של מים המטהרים על ידי טהרה תהא, כשאתה מהווה אותם להיות מקוה או קדוש הוי מהווה אותם ע"י דבר שאינו מק"ט.

הקשה המשנה אחרונה, אם כן איך אדם יכול למלאות מים מהמעין בכלי, הא האדם האוחז את הכלי ראוי לק"ט, ומדוע לא חשיב הוייתו ע"י דבר המק"ט. וביותר יש להקשות דהכלי עצמו ראוי לק"ט, ומדוע לא חשיב הוייתו ע"י מק"ט. ונראה ליישב, דכאשר המים עומדין במקומן והאדם הכניס את הכלי למים, הויית המים במקום זה לא נעשתה ע"י אדם או כלי, שהרי המים היו שם מקודם לכן, ולכן לא חשיב הוייתו ע"י מק"ט, משא"כ כאשר הטה את קילוח המעין לצד הכלי, הרי הויית המים במקום זה נעשתה ע"י דבר המק"ט. ובאופן אחר קצת יש לבאר, דכאשר הכניס כלי למים, המים נכנסו לכלי מאליהם, והויית המים בתוך הכלי לא נעשתה ע"י אדם אלא מאליו, משא"כ כאשר הטה את קילוח המעין הרי האדם הכניס את המים לכלי.

[עוד י"ל, דהתורה התירה למלאות מים מהמעין בכלי, וכל ששם מילוי עליו אין בזה פסול דהוייתו ע"י מק"ט, דזהו גוף המילוי, ורק כאשר האדם גורם שהמים יכנסו לכלי לפני המילוי פסול משום הוייתו ע"י מק"ט].

ולפי"ז נראה פשוט דאם הטה את משך המעין על ידי כלים הראויים לק"ט המים פסולים, דחשיב הוייתו ע"י מק"ט. אך עי' תפארת ישראל (בועז אות ד') דלא נקט כן.

תו אמרינן התם, זאת אומרת אויר כלי ככלי דמי. כלומר, דהיה פשוט לגמ' שדוקא אם באים המים מהדבר המק"ט לתוך הכלי חשיב הוייתו ע"י מק"ט, אך אם עברו קודם ע"ג דבר אחר ולא באו מיד לתוך הכלי אין זה נחשב הוייתו ע"י מק"ט, אלא גרם בעלמא. ולפיכך אם אויר כלי לאו ככלי הרי המים עברו מהדבר המק"ט לאויר הכלי ומשם לשולי הכלי, והמילוי לא היה מהדבר המק"ט אלא מאויר הכלי, ומדוע המים פסולים. אלא על כרחיך דאויר כלי ככלי, וחשיב מילוי מיד כשבאו המים מהדבר המק"ט לאויר הכלי.

ודחי דלמא איירי בשותת, כלומר, שהיטה הכלי באלכסון, ובאו המים מהדבר המק"ט לדפני הכלי, ואפילו אם אויר כלי לאו ככלי הכא חשיב מילוי מיד כשבאו לדפני הכלי. ואמרינן, דמלשון המשנה שיעברו וכו' משמע דאיירי בקילוח לאויר הכלי, והדר הראיה דאויר כלי ככלי.

הרמב"ם בחיבורו (פ"ו ה"ח) ביאר את המשנה באופן אחר, דכתב: נתן את החבית במים ודחק המים בידיו או ברגליו או בעלי ירקות כדי שיעברו לחבית, הרי אלו פסולין. וכן אם שקען במים כדי שיגברו המים ויעלו וישפכו לחבית פסולין וכו'. זה הכלל דבר שהוא מק"ט אם סייע בו המים כדי שיתמלא הכלי המים פסולין וכו'. ומבואר דלא איירי בהטה משך המעין כמו שפירש"י, אלא בחבית שבתוך המעין, והעביר את ידו בחזקה על המים עד שנכנסו המים מחמת כן בזינוק לתוך הכלי.

ובחידושי ר' חיים הלוי (הל' מקואות) ביאר בדעת הרמב"ם, דס"ל דגם באופן זה חשיב הוייתו ע"י מק"ט, כיון שהמים נכנסו לכלי מחמת דבר המק"ט. ואף דהמים נמצאים במקומן, ועצם חיבורן למעין אינו מחמת דבר המק"ט, מכל מקום סגי במה שהדבר המק"ט גרם למים להכנס לכלי להחשב הוייתו ע"י מק"ט. וגם בזה יש לפרש דהגמ' הבינה בפשיטות דדוקא אם באו המים מדבר המק"ט לכלי חשיב הוייתו ע"י מק"ט, אך אם אויר כלי לאו ככלי והומשכו המים מדבר המק"ט לאויר הכלי ומשם לשולי הכלי, אין זה נחשב הוייתו ע"י מק"ט, אלא כגרם בעלמא, ולכן הוכיחה הגמ' דאויר כלי ככלי, והמים באו מדבר המק"ט לכלי.

וביאר הגר"ח, דהרמב"ם הוכרח לפרש דלא כרש"י לשיטתו במס' מקואות, דס"ל דאין שם מעין אלא כאשר המים שבאים ממנו מחוברים למקור המעין, אך אם הופסקו המים מהמקור אינם נחשבים למי מעין. ולפי"ז הוקשה לרמב"ם על האופן שפירש רש"י דהדבר המק"ט הטה את משך המעין לחבית, דאם כן אפילו הומשך אח"כ על גבי קרקע המים פסולים, כיון שעצם חיבורן למעין הוא ע"י דבר המק"ט, ואיך הגמ' הוכיחה מכאן דאויר כלי ככלי, אפילו אם לאו ככלי המים פסולים, כיון שחיבורן למעין הוא ע"י דבר המק"ט.

ולכן פירש הרמב"ם דאיירי באופן שהחיבור למעין הוא גם בלא הדבר המק"ט, כגון שהמים במקומן והכניס חבית לתוך המעין, אלא דהמים נכנסו לכלי ע"י דבר המק"ט, ובזה הפסול רק מצד דהוייתו בתוך הכלי הוא ע"י מק"ט, ולגבי זה הבינה הגמ' דאם הומשכו המים לאויר הכלי ומשם לתוך הכלי לא חשיב הוייתו ע"י מק"ט.

[החזון איש בגליונות שם הקשה, דאם הבין הגר"ח דכאשר דבר המק"ט הטה את משך המעין חשיב שהחיבור למעין הוא ע"י דבר מק"ט, משום שלולי הדבר המק"ט היו המים במקום אחר, אם כן גם כאשר הכניס ידו למעין ומחמת כן המים עלו ונכנסו לכלי חשיב שהחיבור למעין הוא ע"י דבר המק"ט, שהרי לולי ידו היו המים במקום הנמוך, ומה שהם במקום הגבוה זה רק מחמת דבר המק"ט, וכיון דהחיבור למעין הוא ע"י דבר המק"ט שוב קשה מנין לגמ' דאויר כלי ככלי.

ויתכן לומר, דאין כונת הגר"ח לומר דפסק החיבור למעין משום שהמים נמצאים כאן ולא במקום אחר מחמת דבר המק"ט, אלא כונתו לומר דאם הרצף והחיבור למעין הוא על ידי מים שנמצאים ע"ג דבר המק"ט חשיב שחיבורם למעין הוא ע"י דבר המק"ט, משום שבשעה זו שבא למלאות כל החיבור למעין הוא על ידי מים שעכשיו הם ע"ג דבר המק"ט. ולפי"ז ניחא, דכאשר מכניס ידו ומגביה את המים יש חיבור מציאותי למעין, ולא איכפת לן במה שהמים במקום הגבוה מחמת דבר המק"ט].

ובדעת רש"י כתב הגר"ח, דס"ל כדעת ר"ת לגבי מקואות דאפילו כאשר הופסק משך המעין ממקורו חשיב מעין, [כל עוד שהמים זוחלין מחמת המעין], כיון שהמים באו ממעין, ולכן אין לפסול את המים מחמת שחיבורן למעין הוא ע"י דבר המק"ט, כיון דאין צריך חיבור למעין, וכל הפסול הוא מצד דהוייתו ע"י מק"ט, ופסול זה שייך רק כשבאו המים מדבר המק"ט מיד לתוך הכלי. [ובגליונות שם הקשה, דלגבי מילוי מי חטאת כו"ע מודו דבעינן חיבור למעין, דהא תנן בפ"ח מי"א ובלבד שלא יפסיקנה אדם, ואין זה תלוי בר"ת והרמב"ם כלל].

הרמב"ם בפיה"מ כתב, דכאשר סייע למים להכנס לכלי בדבר המק"ט המים פסולים משום דבעינן מילוי בכלי, וזה דומה למי שחופן בידו או בעלה מהמעין ונותן בחבית. אך אם סייע למים להכנס לכלי בדבר שאינו מק"ט לא חשיב כנתמלא באותו דבר, אלא כאילו הומשכו המים בקרקע, כי בשעה שהמים עוברים על דבר שאינו מק"ט הם מים חיים כמו שהיו במעין, ואינם נקראים שאובים עד שיגיעו לחבית.

וביאר הגלות עליות (מקואות פ"ה מ"ה ב, ו), דלפי"ז איירי בהכניס כלי לתוך המעין עצמו, וסייע בידיו להכניס את המים לתוך הכלי, והמים פסולים משום דבעינן מים חיים אל כלי, שהמים יתמלאו מאליהם בכלי, ולא ע"י דבר המק"ט. וכתב, דפשוט דהוא דין דרבנן, ואסמכוה אקרא דהוייתו ע"י טהרה, אך מדין תורה אין זה נחשב המשכה ע"ג דבר המק"ט כלל, שהרי המים עומדים במקומן במעין, ומה שהכניס ידו או רגלו לשם אין זה נחשב שהמים עומדין ע"ג דבר המק"ט. והיה פשוט לגמ' דחשיב מילוי ע"י ידו דוקא אם באו מידו לכלי מיד, אך אם אויר כלי לאו ככלי והמשכו המים מאויר הכלי לשולי הכלי, לא פסלו חכמים, ולכן הוכיחה הגמ' דאויר כלי ככלי. [מהא דחילק הרמב"ם דדבר המק"ט חשיב כמילוי ודבר שאינו מק"ט לא חשיב כמילוי אלא כעודן בקרקע לא משמע כפירושו].

החזון איש (סי' יא ס"ק טז) נקט דכאשר דחק המים בידיו לא נכנסו המים מידו לכלי מיד, אלא הוי כהפסק אויר ביניהם. והקשה, דבגמ' בזבחים מבואר דאם יש הפסק אויר אין חיסרון של הוייתו ע"י מק"ט כלל. ועוד הקשה, דהרמב"ם בחיבורו נקט שני דוגמאות, דחק המים בידיו, ושקען במים כדי שיגברו המים ויכנסו לכלי, ובמשנה איכא רק דוגמא אחת ומנין להרמב"ם שני אופנים. ועוד יש להקשות, דברמב"ם בפיה"מ משמע דהפסול במשנה אינו משום הוייתו ע"י מק"ט, אלא משום שנעשו המים כשאובין, וזה סותר לגמ' בזבחים.

ולכן כתב החזון איש, דבגמ' שם מוכיחינן דאויר כלי ככלי, ודחי דלמא איירי בשותת. וי"ל דהרמב"ם לא פירש כרש"י דאיירי בהטה הכלי באלכסון דהמים נכנסו לכלי מיד, אלא פירש דשותת הוא דוגמא אחרת שבזה יש לפסול גם אם אויר כלי לאו ככלי. והיינו דיש שני אופנים לפסול, חדא כאשר דחק המים בידיו והכניסן לכלי, ובזה יש לפסול אפילו אם לא נכנסו המים מיד לכלי, כיון דכל הויית המים במקום זה נעשתה ע"י דבר המק"ט, וזה נחשב "שותת". ויש עוד אופן לפסול כאשר הגביה את המים ובאו מאליהם לכלי, ובזה יש לפסול רק אם נכנסו מיד לכלי. והשתא משני דלמא בשותת, כלומר, דאיירי בדחק המים בידיו, דבזה יש לפסול אפילו אם אויר כלי לאו ככלי, ודחי דלשון שיעברו משמע מאליהם, והיינו כהאופן השני דהגביה את המים ע"י דבר המק"ט ונכנסו מאליהם, ובזה יש לפסול רק אם אויר כלי ככלי.

ובזה יש ליישב נמי מש"כ הרמב"ם בפיה"מ דהפסול הוא משום דחשיבי כשאובין, דכל מה דאמרינן בזבחים שם דהפסול הוא משום הוייתו ע"י מק"ט זה רק בהגביה את המים בידו ובאו המים מאליהם, אך בדחק המים בידיו דהמים פסולים אפילו אם אויר כלי לאו ככלי, בזה הפסול הוא משום דחשיבי כשאובין ולא משום הוייתו ע"י מק"ט. [אמנם בגמ' מוקי משנתינו באופן שנכנסו המים מאליהם, ולא באופן שדחק בידיו, ולפי"ז במשנתינו הטעם הוא משום הוייתו ע"י מק"ט].

**או עלי ירקות**

עי' אור שמח דטומאת עלי ירקות היא מדין "יד" לירקות, ולפי"ז כאשר הופרדו העלים מהירקות דתו אינם מק"ט אפשר להזחיל בהם את המים. אך מסתימת המשנה משמע דאפילו כשאינם מחוברים לאוכל אין מזחילים בהם, עיי"ש הטעם.

**עלי קנים ועלי אגוז כשרים**

כתב הרא"ש (מקואות פ"ה מ"ה) דאיירי באופן שהניחם שם ועזב את ידו, דאם אוחז בידו בעלים בשעה שהמים עוברים שם, חשיב כהניח ידו או רגלו דהמים פסולים.

**משנה ה**

**המפנה את המעין לתוך הגת וכו'**

הר"ש הרא"ש והרע"ב כתבו דאיירי בהפסיק את החיבור למעין. כלומר, דכל עוד שהמים מחוברים למקורן שם מעין עליהם, ורק לאחר שהפסיקם פקע מהם שם מעין. ועי' חזון איש (סי' י"ב סק"י) שכתב בתחילה, דדוקא בכה"ג שהמים הפסיקו את זחילתם והם מכונסים במקום אחד פקע מהם שם מעין, אך אם המים ממשיכים לזחול אע"ג שהופסקו ממקורם לא פקע מהם שם מעין. אך שוב הוכיח מהמשנה לקמן סוף פ"ח דאע"פ שהמים ממשיכים לזחול אם הופסקו ממקורם פקע מהם שם מעין.

ולגבי מקוה מצינו בזה מחלוקת ראשונים, וכמש"כ בחי' ר' חיים הלוי שם, דלפי הרמב"ם צריך שהמים יהיו מחוברים למקור המעין, ולפי ר"ת אפילו הופסקו ממקורם שם מעין עליהם. וכתב החזון איש בגליונות שם דלגבי מי חטאת כו"ע מודו דצריך שלא יופסקו ממקורם, ולא סגי במה שהם עדיין זוחלים, דלגבי מקוה לדעת ר"ת סגי במים שבאו ממעין, אך לגבי מי חטאת צריך שיהיה עכשיו שם מעין עליהם.

אך הרמב"ם בפיה"מ ובחיבורו לא הזכיר דאיירי בהפסיק את החיבור למעין, ודייקו השושנים לדוד והמעשה רוקח בדעת הרמב"ם, דכל שנקוו המים במקום אחד ואינם זוחלים, פקע מהם שם מעין, ואפילו לא הופסק חיבורם למקור המעין.

**מפני שלא נתמלאו בכלי**

לכאורה הפסול הוא שפקע מהם שם מעין ולא מפני שלא נתמלאו בכלי. ומפיה"מ להרמב"ם נראה ביאור המשנה, דאילו הגת היתה נחשבת כלי הרי עצם ביאת המים לגת נחשבת כמילוי, ושוב יוכל ליטול משם את המים בכלי אחר ולקדשם, ורק מפני שלא נתמלאו בכלי אלא בגת המים פסולים. וע"ז כתב הרמב"ם דסיומא דמתניתין אתיא למצורעים ולמי חטאת, אך לגבי זבים, אדרבה, אם היה לגת שם כלי כל שכן שאי אפשר לטבול שם, שהרי אין טובלים בכלים.

הרע"ב פירש, דהמשנה באה לפוסלן אפילו אם ירצה לקדש בתוך הגת עצמו. וביאר דבריו הרש"ש, דס"ל כדעת רש"י בחולין דאסור לערות מכלי לכלי קודם קידוש, אלא צריך לקדש באותו כלי שמילא בו. ולפי"ז כונת הרע"ב כמש"כ לעיל, דאם הגת עצמה היתה כלי הרי ביאת המים לגת היה נחשב מילוי, והיה מקדש בתוך הגת. ועי' בית דוד ושושנים לדוד שהאריכו בדברי הרע"ב.