אורח חיים קצז - ציונים והערות - המשך
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן קצ"ז – המשך**

**א, אורדליא וגוזליא**

חידש שמואל (מ"ז.) שאם סעדו שניים והגיע שלישי וסעד עמהם לאחר שכבר גמרו אכילתם, כל שהמצב הוא שאילו היו מביאים להם מאכלים חביבים לקינוח, היו הם אוכלים, הרי מצטרף השלישי עמהם לזימון.

**דברי הרי"ף – "מצו אכלי"**

והנה הרי"ף הוציא מגמ' זו שכל עוד השניים "מצו אכלי", אכילת השלישי מצטרפת עמהם. וכ"כ הרמב"ם, שאם "יכולים לאכול" יש צירוף. ונפסקה לשון זו בשו"ע. ונחלקו בביאור לשון זו. הפרישה הבין שאין כאן נושא מצד השביעה שלהם, כיון שתמיד תאב אדם לאכול דבר מבושם וטוב וערב, ובהכרח שהכוונה שמבחינה הלכתית עדיין יכולים לאכול, כיון שלא הסיחו דעתם. אמנם הלבוש ס"ל שיש כאן תנאי המצריך לבדוק שאכן בפועל היו יכולים לאכול כל שהוא, ולא היו שבעים מידי, וכן פסק המ"ב.

**דברי התוס' – "קודם שאמרו הב לן ונבריך"**

תוס' והרא"ש פסקו שכל צירוף זה הוא רק כל עוד לא הסיחו השניים דעתם באמירת "הב לן ונבריך", ופסקם השו"ע[[1]](#footnote-1). ונחלקו המפרשים בביאור עניין זה. המ"א (ועוד) למדו שהתוס' והרא"ש לשיטתם בסימן קע"ט, שכל שהסיח דעתו מאכילה על ידי אמירת הב לן ונבריך, שוב אינו יכול להמשיך ולאכול על סמך הברכה שבירך, ואם רוצה להמשיך לאכול, צריך לברך קודם האכילה. ומכיון שכך, כל שהסיחו השניים דעתם מוגדר שהסתיימה אכילתם, ושוב אין אכילת השלישי מצטרפת עמהם. אבל לדעת רבינו יונה והר"ן שם בסימן שס"ל שאין היסח הדעת מונע המשך האכילה ללא ברכה נוספת, אין סיבה שלא יוכל השלישי להצטרף. אמנם הפמ"ג בצד אחד, וכן הגר"ז נקטו שכולם יודו לדין זה, דלא הצרכת הברכה מחדש היא שמונעת את צירוף השלישי, אלא עצם הסחת הדעת מגדירה שכבר נפסקה האכילה[[2]](#footnote-2). ולפי ההבנה הראשונה העירו המפרשים שיש קושי בדברי המחבר אמאי סתם כדברי תוס' והרא"ש ולא הזכיר שלפי דעת רבינו יונה והר"ן שהביאם בסימן קע"ט, יכול השלישי להצטרף גם אחר הב לן ונבריך. ועי' פמ"ג שתירץ שכיון שזימון הוא מדרבנן, ממילא יהיו פטורים מזימון מחמת הספק. **ולכאורה היה מקום לתרץ,** שכיון שמחמת המחלוקת הנ"ל נפסק לעיל שלכתחילה ראוי שלא להמשיך ולאכול לאחר הב לן ונבריך, הרי זה מוגדר שכעת מבחינה מציאותית כבר אינו יכול להמשיך ולאכול, וממילא כבר א"א להצטרף עמהם. ולא גרע מדברי הרי"ף שכל שלא יוכלו לאכול מחמת שובעם, שוב לא יהיה אפשר להצטרף עמהם.

**כמה צריך שיוכלו לאכול**

הרמב"ם כתב שצריך שיוכלו לאכול "כל שהוא". ועי' פמ"ג שהסתפק האם כל שהוא ממש או דווקא כזית. אך המ"ב נקט בפשיטות על פי הרמב"ם שלא בעינן כזית. והביאור שממילא אין כאן צורך באכילה המחייבת ברכת המזון, וכל העניין הוא שיוגדר שהאכילה עדיין לא הפסיקה, ובשביל זה מספיק שיוכלו לאכול אף פחות מכזית[[3]](#footnote-3).

**ב, האם יש מצווה לחזור ולאכול לאחר "הב לן ונבריך"**

חידש הב"ח, שאם הגיע השלישי לאחר אמירת הב לן ונבריך או אף לאחר נטילת מים אחרונים, יש עניין שיברכו השניים ויאכלו עוד מעט, כדי שיוכלו להצטרף עם השלישי, שהרי מצווה לחזר אחר הזימון. ואילו הא"ר חלק וטענתו דכיון שמחוייבת האכילה בברכה חדשה, הרי היא כאכילה חדשה. וכוונתו לכאורה שכיון שכך, ממילא לא יהיה חיוב זימון על האכילה הראשונה שכבר פסקה, אלא רק על האכילה החדשה. ולהצריכם לאכול אכילה זו, הרי הוא כמו לומר לשלושה הנמצאים זה ליד זה, שיאכלו לחם כדי שיוכלו לקיים מצוות זימון[[4]](#footnote-4). ובדעת הב"ח והמ"א שלא חששו לטענה זו יש לבאר: א, סוברים הם שהזימון הוא הידור בברכת המזון. ואם כן כל שחייב בברכת המזון, ויש אפשרות להדרה על ידי זימון, ישנה מצווה לעשות כך, למרות שהזימון לא ינבע מהאכילה שכבר היתה. ב, סוברים שגם לאחר הב לן ונבריך אין כאן הגדרה של אכילה חדשה אלא רק הצרכת ברכה גרידא[[5]](#footnote-5), וכל שיחזרו ויאכלו, הרי זה מצטרף לאכילה הקודמת ונחשבת האכילה כולה כמצורפת והזימון הוא על כל האכילה[[6]](#footnote-6).

**ג, האם ניתן לזמן מספק, והאם שייך לנידון של זימון של רשות**

כתב כאן הפמ"ג שבכל מקום של ספק, אפשר לעשות זימון של שלושה מספק, כיון שאין בו הזכרת השם. אך לא זימון של עשרה. והביאו הביאוה"ל. ולכאורה פשיטא הוא שאין מניעה לזמן בשלושה מספק. אמנם בסעיף ג' פסק השו"ע שלכתחילה לא יאכילו כזית ירק את השלישי, והיינו כדי שלא ייכנסו למצב של ספק זימון. ומבואר שלכתחילה ראוי שלא להגיע למצב זה. ועי' מ"ב שאין המנהג כדברי המחבר אלא אדרבא משתדלים לכתחילה להאכיל עכ"פ כזית ירק. אך ייתכן שהוא משום שסוברים בוודאי כהשיטות שמצטרף אף לשלושה. וכן משמעות הלשון.

והנה לגבי אכילה ללא קביעות, פסק הרמ"א בשם הב"י שאפשר לזמן זימון של רשות. והעירו הלומדים[[7]](#footnote-7) אמאי אם כן חשש השו"ע כאן להכנס לספק זימון, לכל היותר יהיה זימון של רשות גרידא. אכן יש לחלק בין שלושה שאכלו ללא קביעות, אשר סובר המחבר שאף אם אין חיוב, עדיין שייך זימון של רשות, כיון שסו"ס יש כאן שלושה שאכלו. לבין אחד שאכל כזית ירק, אשר להסוברים שאינו מצטרף לזימון, אין כאן כלל צורה של זימון, ואף לא זימון של רשות, דאין כאן שלושה שאכלו פת.

**והנה** לכאורה היה נראה לתלות את הנושא של 'זימון של רשות' ו'זימון מספק' זה בזה. דאם אין מניעה לזמן גם כאשר אין חובה, גם לא תהיה מניעה לזמן מספק. אך יש לחלק לשני הצדדים. דיש לומר שכל שאין את תנאי חיוב זימון, לא שייך כלל זימון, וממילא הזימון של רשות הוא סתם דברים בטלים, ואין ראוי לעשותו (ואולי הוא זלזול בכבוד שמים). משא"כ כאשר מזמן מחמת שיש צד שחייב בזימון, אין כאן זלזול, ויכול לעשות כן (דסו"ס אין כאן חשש ברכה לבטלה). **ומאידך**, ייתכן שדווקא זימון של רשות הוא אפשרי, כיון שבתנאים מסויימים, גם אם אין חיוב, סו"ס יש כאן צורה של זימון, ושפיר עביד. משא"כ בזימון מספק, אשר יש צד שאין כאן כלל את עניין הזימון, הרי מחמת צד זה עדיף שלא יכנס כלל לעניין הזימון, כיון שייתכן שהם דברים בטלים בעלמא וכנ"ל.

והנה לגבי זימון בשניים, לשון הגמ' (מ"ה.) היא שאם בא לזמן אינו רשאי, ומשמע שישנה קפידא שלא יזמן סתם. ועי' בריטב"א שם בעמוד ב' שכתב שהוא כעין "דברים שבקדושה" ומשמע שמחמת כן ישנה קפידא שלא יזמן כאשר לא שייך זימון (ולדבריו גם ייתכן שעדיף שלא להגיע לזימון מספק). אמנם עי' בתוס' בע"א שנראה שלא סברו שישנה מניעה בעצם לזמן בשניים גם אם לא שייך זימון כזה, וכל החסרון הוא רק מחמת שהאחד מוציא את חבירו**.** ולפי"ז כאשר כל אחד מברך ברכת המזון בעצמו, אין שום בעיה בזימון מספק.

**ד, האם צריך שהמזמן יהיה חייב מדאורייתא.**

מבואר בדברי המ"ב שאם יש מהסועדים כאלו שאכלו שיעור שביעה והתחייבו מדאורייתא, ויש שרק מדרבנן, ונבוא לדון האם מי שנתחייב רק מדרבנן יכול לזמן, הרי זה תלוי בשאלה האם חיוב זימון הוא מדאורייתא או מדרבנן. והיינו שאם הזימון הוא מדאורייתא, אינו יכול לזמן. ולכאורה היינו משום שמדאורייתא אינו כלל חלק מחיוב הזימון כיון שאינו חייב בברכה מדאורייתא. [והיה ניתן לומר שהיינו משום שאינו יכול להוציאם בברכת הזימון עד כמה שהוא עצמו אינו חייב בה. אך לכאורה זה אינו, דסו"ס יוכל להוציאם מדין ערבות, וכמו שבברכת המזון עצמה יכול המחוייב מדרבנן להוציא את המחוייב מדאורייתא. אמנם באמת גם לגבי ברכת המזון פסק השו"ע שלכתחילה יוציא רק מי שחייב מדאורייתא. וא"כ ייתכן שזה עומק לשון המ"ב, שלגבי זימון, כיון שלרוב הפוסקים הוא דרבנן, אין להחמיר בזה כלל. משא"כ אם היינו פוסקים שהזימון הוא דאורייתא, היינו מחמירים עכ"פ לכתחילה שיזמן אותו שחייב מדאורייתא.]

ויש שדנו שאם ננקוט – דלא כהמ"ב – שזימון הוא מדאורייתא, לא יוכל נער בר מצווה להיות המזמן, כל שלא נדע בבירור שהביא ב' שערות. והסברא כנ"ל, שעד כמה שאינו חייב מדאורייתא בברכת המזון (עד כמה שקטן הוא) אינו חלק מהזימון, ולא שייך שיהיה הוא המזמן.

**ה, זימון – מהתורה או מדרבנן**

נחלקו ראשונים ואחרונים אם הזימון מדאורייתא או מדרבנן. ונעתיק בזה את מראי המקומות בעניין כפי שהובאו במציינים השונים:

**דאורייתא –** הראב"ד בהשגות על בעל המאור (מ"ד. בדפי הרי"ף) והטור משמו (סימן קפ"ח). יראים סימן רנ"ג. דרישה סימן קצ"ב סק"א. תוספתא דברכות רפ"ו. **חזו"א סימן ל"א.**

**דרבנן –** ריטב"א ורא"ה מ"ה.. מאירי שם. ר"ן במגילה (י"ג: בדפי הרי"ף). **פמ"ג ומ"ב בסימננו.**

**תלוי במחלוקת התנאים בדף מ"ח: -** פנ"י וראשל"צ שם.

**בעשרה דאורייתא ובג' דרבנן -** קרי"ס פ"ה מהלכות ברכות.

**זימון דאורייתא אבל הזכרת השם בעשרה היא דרבנן –** חזו"א בדעת הרשב"א (נ.).

**ו, האם בהצטרפות לזימון צריך דווקא כזית**

לאחר שהתחדש שגם מי שאינו חייב בברכת המזון יכול להצטרף לזימון, צריך לברר האם עכ"פ צריך שיאכל כזית. והצד להגיד שלא, שכיון שממילא אינו מברך ברכת המזון, אלא רק מצטרף לאמירה המצורפת של "ברוך שאכלנו", זה יכול להעשות אף בפחות מכזית. והצד להגיד שכן צריך דווקא כזית, ייתכן בכמה אנפי: א, פחות מכזית לאו שמה אכילה וא"א להגיד עליה "שאכלנו" (ונפ"מ לטעם זה, שגם אם כבר יש עשרה מבלעדיו, והוא אכל פחות מכזית, לא יוכל לענות "ברוך שאכלנו"). ב, כיון שהחפצא של זימון הוא עניין ברכת המזון, לא ייתכן שיצטרף מי שאינו מברך. ומה שחידש עניין הצירוף הוא שלגבי צירוף אפשר לתת גם לשאר הברכות האחרונות את חשיבות ברכת המזון לגבי זימון. וממילא מי שאינו מברך כלל, אינו שייך בזימון.

והנה הסברא הנ"ל יכולה להאמר הן בצירוף לשלושה והן בצירוף לעשרה. אמנם יש מקום לחלק בין צירוף לשלושה לצירוף לעשרה. וזה אם נניח שגם בעשרה, בעצם בסיס הזימון הוא בשלושה, והעשרה רק נותנים חשיבות המאפשרת להזכיר את השם. והוא הוא החילוק שסוברים אותם ראשונים המחלקים לגבי עלה של ירק בין צירוף לשלושה לבין צירוף לעשרה. וממילא יש לומר שכן הוא לגבי פחות מכזית. אמנם אותם ראשונים שפליגי ולא הסכימו לקבל את החילוק הנ"ל בצירוף של ירק בין ג' לי', הרי נראה שסוברים שזימון של י', הוא זימון בפני עצמו. וממילא אם בצירוף לג' בעינן דווקא כזית, הוא הדין שבצירוף לי' יצטרכו דווקא כזית[[8]](#footnote-8).

ובאמת יש צד לומר שלאותם ראשונים שעלה של ירק מצטרף לג', שגם פחות מכזית יצטרף לג'. אמנם, לפירוש רוב הראשונים הרי הוא מפורש במשנה בריש פרקין שבעינן לצירוף כזית דווקא. אך לביאור הרש"ש בדברי רש"י הקשים שם, עולה בדעת רש"י שהוא סבירא ליה שפחות מכזית מצטרף אף לג'.

**ז, אופנים שונים של צירופים**

א, בירך אחד מהשלושה ללא זימון – יכולים לזמן עליו. גמ'. והוא חידוש עצום, דהא כבר בירך. ובהכרח שהעניין בזימון הוא ההודאה המצורפת על האכילה המשותפת כהכנה לברכת המזון. ואפשר לצרף גם את אכילתו של אותו מברך לזימון של השניים שבאים לברך.

ב, זימן אחד מהשלושה וגם בירך, שוב אין יכולים לזמן עליו. כיון שכבר הודו על אכילתו בצורה של זימון.

ג, זימן ועוד לא בירך

1. ולקושטא דמילתא היה נראה שיש כאן מחלוקת בין הרי"ף להתוס' בהבנת דבריו של שמואל שאמר שהוא עדיין במצב שהיה אוכל קינוח לו היו מביאים לפניו – איזה מצב בא לאפוקי. להתוס' בא לאפוקי מצב של היסח הדעת. ואילו לרי"ף בא לאפוקי מצב שכבר אינו יכול לאכול מחמת שבעו. [↑](#footnote-ref-1)
2. וייתכן שאדרבא, הדין שצריך לברך מחדש ברכה ראשונה, **אינו יכול** להוות סיבה שלא יוכל השלישי להצטרף. דאין דין זה נובע מחמת הגדרה של "גמר האכילה" אלא מחמת הלכה בהלכות ברכות הנהנין, שכל שהסיח דעתו מאכילה על סמך הברכה, שוב אינו יכול לאכול מחמתה. ואין בזה סיבה למניעת הצטרפות השלישי. ובהכרח, שעצם היסח הדעת הוא מונע את הצירוף, וממילא לא שייך למחלוקת הנ"ל בסימן קע"ט. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועוד יש לדון שלאחר שאכל בסעודה כזית, מעתה כל אכילה ואכילה שבאותה סעודה, אף פחות מכזית, מתחייבת גם היא בעצמה בברכת המזון, מחמת היותה חלק מהסעודה. ויש לעיין. [↑](#footnote-ref-3)
4. ופסק המ"ב כהא"ר. אמנם לא הביא את טענתו שהרי זו כאכילה חדשה. ושייך המ"ב דברים אלו לדעת הט"ז לעיל. ולכאורה שם כלל לא שייכת סברא זו של הא"ר, עיי"ש ודוק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. והנה הב"ח והמ"א אמרו דין זה הן על "הב לן ונבריך" והן על נטילת מים אחרונים. ובאמת לגבי סברת "אכילה חדשה" הנ"ל, יש מקום לחלק דהב לן ונבריך הוא היסח הדעת גרידא ואינו מוגדר אכילה חדשה, משא"כ נטילת ידיים דאולי היא סילוק גמור מהסעודה. הערת הר"מ מרקוביץ' שליט"א. וצריך עיון במקומם של דינים אלו. [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה הב"ח והמ"א הצריכו דווקא שיאכל פת. ומשמע שאם יברך ויאכל משהו אחר, שוב לא יהיה צירוף. ואולי זו ראיה שבעקרון סוברים כמו הא"ר שיש כאן אכילה חדשה ועל כן היא עצמה צריכה להיות אכילת פת המחייבת בברכת המזון וזימון. ועוד צ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-6)
7. הרב ע"ב דניאל והר"מ אשלג שליט"א. [↑](#footnote-ref-7)
8. והמ"ב הוכיח שגם בצירוף לי' צריך דווקא כזית מחבל הראשונים שלא חילקו בין ג' לי', ועולה לדבריהם שגם בצירוף לי' בעינן דווקא כזית. וטען המ"ב שמהיכ"ת לחדש שהראשונים האחרים חלקו עליהם. אך לדברים הנ"ל, לכאורה יש לומר שנושא זה דייקא תלוי במחלוקתם הבסיסית. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-8)