שלשה שאכלו - הרב משה חדש
קטגוריות: ש_ס / א ברכות

**בס"ד מר חשון התשע"ח**

# מראי מקומות פרק שלשה שאכלו עניני זימון

**אי בעינן קביעות לזימון וכיצד, תוס' ריש פירקין בשם הירושלמי וגמ' להלן דף נ' ע"א, רמב"ן, רבינו יונה כאן ובדף ל"ז א' בדפי הרי"ף, רא"ש. שו"ע סי' קצ"ג סעי' ב' ד' ומ"ב שם. ועי' גמ' להלן דף מ"ז ע"א רב ושמואל וכו'.**

**ועי' לעיל מ"ב ע"ב בגמ' היו יושבין כל אחד מברך לעצמו וכו' עד מ"ג ע"א הסבו וכו', תוס' שם ד"ה עשרה [ובע"א ד"ה הסבו] רמב"ן ור"י כאן, רשב"א נ' ע"ב.**

**א.** נחלקו הראשונים אם לחיוב זימון בעינן קביעות. הרמב"ן כתב דאף שלא קבעו לאכול יחד חייבין בזימון **דחיוב זימון מצרפן**, וכ"כ בפסקי הרי"ד, וכן מסיק המאירי. אולם שא"ר נקטו דבעינן קביעות, לר"י בעינן דוקא קביעות בתחילה ע"י הסבה, ולרא"ש סגי בקביעות בסוף, עי' בסמוך. והרמב"ן ביאר שם טעמו משום דחובת זימון קובעתם, וצ"ב דהא גופא תקשי דכיון שלא קבעו אמאי חל חיוב לזמן [ואפשר דחיוב זימון הוא אף בלא צירוף ג' ורק דאין יכולים לזמן בלא צירוף ג', וצל"ע]. ועי' שעה"צ כ"א דמ"מ בעינן אכילה יחד ודלא כמשמעות המ"א עי"ש.

**ב.** הרמב"ן הוכיח שיטתו מהגמ' דף מ"ז דאף שלא אכל עמהם מצטרף לזימון כיון שלא הסיחו דעתם מלאכול עי"ש. ולדברי הרא"ש י"ל דהתם חשיב שקבעו בסוף דהסיום היה ביחד, ויהא מוכח דאף שלא אכלו כזית ביחד מ"מ אם סיימו הסעודה חשיב שגמרו ביחד, ועי' ביהגר"א ובמ"ב ס"ק י"ט. אבל לר"י צ"ע. ועי' ביאוה"ל ד"ה עדיף שלדבריו מוכרח דהתם היינו רק שרשאין לזמן אבל אין חייבין לזמן וכ"כ בשם מגן גבורים, ועיקר הדבר מבואר בשלטי הגבורים [אות ד'] דלדעת ר"י נמי רשאים לזמן. אולם בתפאל"מ על הרא"ש דחה תי' זה שהרי הר"י הוכיח מהא דבעינן הסבה, והתם בלא הסבה אין רשאין לזמן ואין האחד מוציא חבירו יד"ח. וצ"ע. עוד הקשה דאי רק רשות היא הרי לרב אף בשנים אם רצו מזמנין והתם קאי לרב. וצ"ע. וע' קה"י סי' כ"ז.

עוד הוכיח הרמב"ן מהא דשמש מצטרף אף שלא קבע, ורבינו יונה שהוכיח משמש להיפך מדאיצטריך לאשמעינן דמצטרף ש"מ דאין חייבין אלא כשקבעו לאכול יחד וקמ"ל דשמש חשיב קביעות כיון שדרכו בכך, ולרמב"ן צ"ל דשמש לא חשיב קביעות. ובגמ' דף מ"ז ב' מהו דתימא שמש לא קבע קמ"ל, ומשמע כר"י דקמ"ל דשמש חשיב קבע [וכ"כ ר"י מלוניל ונמוק"י]. ולרמב"ן צ"ל דקמ"ל דאי"צ קביעות. ועי' בצל"ח ריש פרקין דלרמב"ם שמש נמי אין חייב בזימון אלא רק רשאי לזמן.

ולעיל דף מ"ב ב' בהא דתנן שם היו יושבין כל אחד מברך לעצמו הסבו אחד מברך לכולן ומקשינן מברייתא ישבו לאכול אחד מברך לכולן ומסקינן דכשאמרו ניכול נהמא חשיב כהסבה, והרמב"ן לשיטתו פי' דמיירי רק בברכה ראשונה אבל ברהמ"ז חייבין אף בלא הסבה, אבל התוס' שם פי' דמיירי גם בברהמ"ז, וכ"כ ר"י כאן ומזה הוכיח דבעינן קביעות לזימון ובלא זה אין מצטרפין דאל"כ אמאי בעינן הסבה. וצ"ל דאע"ג דהתם אין הנידון לגבי זימון אלא אם האחד מוציא את האחרים יד"ח מ"מ אם חייבין בזימון ודאי דיכול להוציאם יד"ח, וכהוכיח בחזו"א סי' ל' א' מהא דשנים צריכים ליחלק אף בהסבו ומ"ש שלשה וע"כ משום זימון, וא"כ אם חיוב זימון הוא גם דלא הסבו ממילא גם יוציאם יד"ח. אמנם עי' פנ"י שדחה דמיירי בליכא זימון אלא הנידון רק אם יכולים להוציא אחד את חבירו אבל באיכא חיוב זימון חייבים אף בלא קביעות. עי"ש. [ואולי יל"פ דהוכחת הר"י היא מהי קביעות, ולזה הוכיח דאכילה לא חשיבא קביעות אבל הא דבעינן קביעות פשיטא ליה מסברא].

**ג.** ועי' בתר"י די"מ דאע"פ דלא קבעו מתחילה חייבין לזמן מאחר שסיימו ביחד האכילה קבעה אותם. והר"י פליג דבעינן שיקבעו מתחילה, והוכיח כן משמש וגם מהגמ' דף מ"ב הנ"ל, ועי' ברא"ש דפליג דאף שקבעו בסוף חשיב קביעות ועי"ש שנקט שהוכחות הר"י הם דבעינן קביעות דווקא בתחילה ולא סגי בקביעות בגמר האכילה. והרא"ש תמה ע"ז דהתם אי לא הסבו ליכא קבע לא בתחילה ולא בסוף אבל אי גמרו בקביעות שפיר מצטרפין. וצ"ב דעת הר"י. ואפשר דאין כוונתו להוכיח דקביעות בסוף אינה קביעות דזה ס"ל מסברא אלא שבא להוכיח דבעינן קביעות דלא כהרמב"ן וממילא אם לא קבעו בתחילה כיון דלא חשיב קביעות לא מצטרפין. אך לשונו משמע דמוכיח דאין האכילה קובעת אותם. וצ"ע.

**ד. תוס' ד"ה שלשה בירושלמי פריך הכא [במשנה דף נ' א'] אמרת אין רשאין ליחלק והכא את אמרת חייבין לזמן, ועתה לכאורה אין זה קשה וכן לקמן פריך תנינא חדא זימנא וכו'.** **ול"נ דהכי פריך וכו'**. עי' ברא"ש להלן סי' כ"ט דפי' דקושית הירושלמי דמאי קמ"ל מתני' להלן וכהבבלי, ולזה תי' דמשנה יתרה דאין רשאין ליחלק קמ"ל דסגי בקבעו בתחילה. וכן נראה ברבינו יונה להלן במשנה דף נ' [ל"ז בדפי הרי"ף] וכ"כ בראש יוסף שם, ועי' בפמ"ג קצ"ג משב"ז ס"ק ו' ובשנות אליהו שגם התוס' נקטו כן מתחילה וזהו מש"כ ועתה לכאורה אין זה קשה, ור"ל דאין כוונת הירושלמי להקשות סתירה אלא כהבבלי דמאי קמ"ל. אמנם התוס' מסקי דקושית הירושלמי דחייבין לזמן משמע אף שלא גמרו ביחד חל עליהם חובת זימון, ואין רשאין ליחלק משמע שרק אםכבר גמרו יחד שנתחייבו בברכה חל עליהן חובת זימון. וצ"ל דמשמע לירושלמי דכבר נתחייבו בברהמ"ז ובאין ליחלק בברכה, וזה דלא כהבבלי דנקט דתרוויהו חדא מילתא היא.

ה. ובתי' הירושלמי כאן בתחילה כאן בסוף, פי' התוס' דמשנה דידן מיירי בתחילה ובזה סגי לחייב זימון אף שלא אכלו יחד, ומשנה דלהלן מיירי בסוף דהיינו שלא התחילו ביחד ולהכי אין חייבין בזימון אלא כשגמרו אכילתן יחד אף דלא קבעו מתחילה שאז אין רשאים ליחלק. אמנם לר"י הוא להיפך דהא דאמרינן כאן בסוף היינו מתני' דידן, ולדבריו דלא מהני קביעות בסוף צ"ל דכוונת הגמ' **שגם** בסוף היו יחד ולא לאפוקי מתחילה, והמשנה להלן דאין רשאין ליחלק מיירי בתחילה דלזה מהני משנה יתירה לאשמועינן דאף שלא גמרו יחד חייבין דכבר חל עליהן חובת זימון [[1]](#footnote-1). וגם לרא"ש דס"ל דמהני קביעות בסוף מ"מ לא הוכיח כן מהירושלמי ומשמע דמפרש כהר"י דבסוף היינו שקבעו גם בסוף. ויל"ד דהרא"ש מפרש כן בירושלמי אלא שלא הוכיח זאת מהירושלמי דיש לפרש כהרר"י.

ו. ויש לדון לשיטת הרא"ש אם מהני קביעות גם באמצע או דווקא בסוף, ולפי' התוס' דמה שאמרו בירושלמי בסוף היינו דמתני' להלן מיירי דלא קבעו בתחילה אלא בסוף ולהכי חייבין בזימון, א"כ משמע דבאמצע לא מהני, [וכן משמעות התוס' דכשגמרו לאכול יחד אין זה משום קביעות אלא משום שחל עליהן חובת ברכה יחד נתחייבו בזימון, ולפי"ז דוקא בגמרו יחד חייבין]. אבל לרא"ש דכוונת הירושלמי דמתני' דידן מיירי שקבעו גם בסוף ולא איירי כלל באופן שקבעו רק בסוף אין ראי', גם ברא"ש כתב דכשאכלו יחד האכילה קובעתן ולפי"ז אף באמצע יחשב קביעות, אמנם הרא"ש כתב בתו"ד כיון שהם קבועים בגמר האכילה אבל הטור לא הזכיר זאת, וצ"ע.

ובט"ז קצ"ג ס"ק ו' משמע דאף אם אכלו יחד כזית באמצע לא חשיב קביעות [וכ"כ בלבו"ש שם ובשעה"צ ס"ק ט"ז בכוונתו וכ"מ בט"ז סי' ], והקשה על הב"י אמאי לא הביא דברי התוס' דכשלא קבעו בתחילה אין חייבין, ובא"ר כתב שהשו"ע פסק כהרא"ש דלא פי' הירושלמי כתוס', ופליג על תוס'. ונראה כוונתו כנ"ל שלתוס' ע"כ מוכח מהירושלמי דדוקא בסוף מצטרפין משא"כ לרא"ש דהירושלמי לא מיירי בהכי י"ל דאף באמצע מצטרפין. אמנם החמד משה ומאמ"ר וח"א תמהו על קושית הט"ז דהרי בשו"ע בס"ב מבואר כתוס', ואף שהרא"ש לא פי' כתוס' י"ל דמודה לדינא לתוס'. ור"ל דמשמע בשו"ע דבאמצע אין מצטרפין, וכעי"ז בפמ"ג משב"ז שם, ועי"ש דכוונת הט"ז אמאי לא פי' הב"י כן להדיא דבאמצע אין מצטרפין. ולדינא עי' מ"ב ס"ק י"ט ושעה"צ שנקט כהט"ז דבאמצע אין מצטרפין.

ויל"ע מהמ"ב סי' ר' ס"ק ט' ומקורו בב"ח שם דיכול להצטרף לשנים כמה פעמים והרי לא התחיל ולא סיים עם האמצעים ביחד ואפשר דמ"מ הם התחילו וגם סיימו עמו, וצל"ע. [מעדני אשר].

ז. שם בתוס' בשם הירושלמי איזהו בתחילה ואיזהו בסוף פליגי בה תרי אמוראי חד אמר נתנו דעתם לאכול זהו תחילה ואכלו כזית זהו בסוף, וחד אמר אכלו כזית זהו תחילה **גמרו לאכול** זהו בסוף, [כ"ה ברא"ש, ובתוס' לפנינו איתא נתנו דעתם לאכול זהו בסוף, ובאמרי נועם כתב שזה ט"ס וכ"כ הרש"ש].

ועי' ברבינו יונה בשם רבני צרפת שתחילה היינו שבירכו המוציא ופי' שזה כמ"ד שאכלו כזית וס"ל דכזית לאו דווקא. אבל הרשב"א כתב דנתנו דעתם לאכול היינו שברכו המוציא יחד אף שלא אכלו כזית, אבל למ"ד כזית בעינן שאכלו יחד כזית דווקא, וכ"מ בתוס' דנתנו דעתם נמי מיירי שאכלו יחד, ולדינא אין נפ"מ אמנם ר"י הביא בשם מורו דפסק כמ"ד דנתנו דעתם לזמן יחד חייבין אף שלא אכלו כלל עי"ש. ועי' ביהגר"א סעי' ד' שהביא דבריו ומשמע דחשש לזה וצל"ע.

ולמ"ד דכזית היינו בסוף לכאורה היינו דמיירי שאכלו יחד כזית אף שלא קבעו מתחילה מצטרפין ולפי"ז יהא משמע דאף באמצע מצטרפין, אבל התוס' פי' דאכלו כזית זה אחר זה, ולא חשיב קביעות משום הכזית אלא משום שגמרו יחד, וצ"ב דא"כ למ"ד דתחילה היינו כזית משמע דאף שלא אכלו יחד מצטרפין, ובאמרי נועם פי' דכזית לאו דוקא אלא מיירי שאכל רק פחות מכזית וזה לא חשיב שהתחיל קודם חבירו. עוד צ"ב למ"ד דבסוף היינו שגמרו לאכול, דנמצא דאף שגמר אחד קודם חבירו מצטרפין וצ"ע, ועי' אמרי נועם שם שנתקשה בזה ופי' דגמרו היינו שאכל כזית קודם חבירו אבל לא גמר ממש. ועי' עוד באבן האזל פ"ה ה"י דלמ"ד דכזית היינו תחילה ע"כ לא מיירי בגוונא הנ"ל שאכל אחד קודם חבירו אלא שאכלו כזית יחד.

ולר"י דקביעות לבסוף לא מהני, ומתני' דמיירי בסוף היינו גם בסוף, צ"ב מה הכוונה לל"ק דאכלו כזית. ןצ"ל דל"ב ס"ל שאם אכלו כזית פשיטא דכבר נקבעו וחשיב כגמרו, וע"כ מפרש דמשנה דאין רשאין ליחלק קמ"ל דאף שלא אכלו כזית אלא נתנו דעתם לאכול דהוי רק בתחילה מ"מ נצטרפו.

ט. לעיל הובא מהר"י והרא"ש דלמ"ד בירושלמי דנתנו דעתם זהו בתחילה ומצטרפין, מיירי אף קודם שהתחילו לאכול. וצ"ב. ועי' ברא"ש דחומרא יתירה היא. והר"י להלן בסו"ד נתקשה מ"ט מצטרפין אף קודם שאכלו כלל, ותי' דכיון שקיבלו עליהן לעשות מצות זימון יש להם לקיימה, ולכך אין רשאין ליחלק דצריך שיברכו ביחד ויפטרו עצמם מהמצוה. וצ"ב טובא הא לא נצטרפו ואיך יזמנו. [ואי נימא כהשלה"ג דמודה ר"י דאף שאין חייבין מ"מ רשאין לזמן א"ש, אבל למה שהוכיח התפאל"מ דלהר"י בלא הסבה גם אין רשאין לזמן קשה]. ושמא י"ל דחייבין לזמן היינו לגמור אכילתן יחד ולהצטרף אבל אי לא אכלו יחד אין יכולין לזמן אך בר"י לעיל ל"מ הכי מדכתב אע"פ שאח"כ אוכל כל אחד ואחד בפ"ע, וצ"ע.

ויתכן דס"ל כהרמב"ן דחובת זימון קובעתם, אלא שאם לא קבעו כלל לא חל חובת זימון [וכדהקשינו על הרמב"ן] ולכן לא נקבעו, אבל כשקיבלו על עצמם, כיון שנתחייבו לזמן [אף שזה רק משום קבלה לדבר מצוה] ממילא נצטרפו וחל קביעות.

י. במשנה להלן דף נ' ע"א תנן דאין רשאין ליחלק ובגמ' שם מקשינן תנינא חדא זימנא [עי' לעיל] ומתרצינן הא קמ"ל כי הא וכו' ג' שישבו לאכול כאחת ועדיין לא אכלו אינם רשאין ליחלק, ל"א וכו' הכי קתני ג' שישבו לאכול כאחד אע"פ שכל אחד אוכל מככרו אינם רשאין ליחלק. ולכאורה ב' תירוצים הם, ותי' קמא הוא כהר"י דסגי בקביעות בתחילה, וזה דלא כתוס' דהתם מיירי בגמרו, ותי' ב' הוא כמש"כ הרי"ף שם שאף שלא אכלו מכיכר אחד מצטרפין. ובשו"ע קצ"ג ס"ד הביא לתרוויהו ועי"ש בביהגר"א דמקור ד"ז הוא ב' הלשונות בגמ'. אמנם הרי"ף הביא רק תי' בתרא. ועי' הגהות הב"ח והגר"א שם דב' גירסאות הם והרי"ף לא גרס תי' קמא והרא"ש גרס רק תי' קמא ולא תי' בתרא. אמנם ברבינו יונה מבואר דהרי"ף מפרש כן בתי' הגמ' דישבו לאכול דאין כווונת הגמ' דסגי בתחילה אלא דקמ"ל דאף שלא אכלו מככר אחד מצטרפין.

ולפי' הנ"ל כתב הב"ח סי' קצ"ג ס"ד דהיכי דאיכא תרתי לריעותא גם שלא סיימו כאחד וגם שלא אכלו מככר אחד אין מצטרפין דהשו"ע כתב תרוויהו רק לחומרא דמספק מצרכינן בתרוויהו לזמן, אבל אי איכא לתרוויהו ממ"נ אי"צ לזמן. ודלא כהשו"ע דלא משמע הכי עי"ש. ובמאירי הביא ב' הדינים עי"ש דמשמע דגרס לתרוויהו בגמ'. ובביאוה"ל כתב דאף אי לא גרסינן בגמ' לחידוש הרי"ף דאי"צ לאכול מכיכר אחד מ"מ יש ללמוד זה מהגמ' דף מ"ב ב' דעשרה שאכלו כל אחד מככרו מצטרפין. ובביהגר"א לא ציין לגמ' שם, וצ"ע.

**אי רשאין לזמן כשלא קבעו**

**י"א.** בב"י בסו"ס קצ"ג [ד"ה מצאתי כתוב] כתב בשם ריב"א דאף היכי שלא נצטרפו יחד מ"מ יכולים לזמן ועדיף שיזמנו משום ברוב עם. והביאו הרמ"א קצ"ג ס"ב. ועי' צל"ח כאן שכן דעת הרמב"ם וביאר כן גם בגמ' דף מ"ז הנ"ל ולפי"ז כתב דזהו כוונת הגמ' בשמש דמצטרף דקמ"ל שאף שלא קבעו יכולים לזמן, ולהכי לא הביא הרמב"ם דין שמש עי"ש.

אמנם הב"ח הוכיח דאין רשאין לזמן וציינו בבהגר"א. וכן נקט המ"א ס"ק ח' דאין רשאין לזמן, והוכיח מהגמ' דף מ"ב דא"א לזמן בלא קביעות דתלמידי רב נסתפקו אי בעינן הסבה וכיון דלא ידעו ההלכה קרעו בגדיהם עי"ש, ואי רשאין לזמן אף בלא קביעות אמאי נצטערו, ועי"ש דאין לפרש שנצטערו משום שרצו שיוציאם יד"ח ברהמ"ז דהרי ברכת המוציא בלא"ה ברכו כל אחד לבדו, [ובמחה"ש דחה הראי' עפ"י התוס' שם שלא באו יחד]. וע"כ דכל שלא קבעו אין יכולים לזמן. ומה שהביא הב"י בשם הריב"א דעדיף לזמן הוא משום דחשש לפוסקים [הרמב"ן] דאי"צ קביעות אבל לדידן דנקטינן דבעינן הסבה אין רשאין לזמן. ועי"ש שדחק דכוונת הרמ"א דעדיף שיזמנו יחד היינו שיאכלו מעט בשלחן אחד ויצטרפו לזימון. אולם בבהגר"א הביא דמקור הרמ"א הוא מתשובה הנ"ל, ועי' שעה"צ ס"ק כ"א שדחה את דברי המ"א דלא מצינו ד"ז להצריך שיקבעו עצמם לזימון אלא בשנים שלא גמרו אכילתם, וצ"ע.

ולעיל הבאנו מהגמ' דף מ"ז רב ושמואל הוו יתבי בסעודתא אתא ר"ש וכו' א"ל רב מי דעתיך לאיצטרופי בהדן אנן אכלינן לן א"ל שמואל אלו מייתי ארדליא מי לא אכיל אבא וכו', והרמב"ן הוכיח מזה דאין צריך קביעות יחד, וקשה לר"י דס"ל דבעינן קביעות בתחילה. והביאוה"ל כתב בשם האחרונים דע"כ לר"י אין נידון הגמ' לחייבם לזמן אלא שיהיו רשאים לזמן וכהרמ"א. [ולפי"ז מה דאיתא התם שאם הסיחו דעתם מלאכול אין מצטרפין היינו דאף אין רשאין לזמן דבעינן שיהיו מצורפין בסעודה ורק דאי"צ קביעות וכהרמב"ן לענין חיוב].

אמנם התפאל"מ [הו"ד לעיל] דחה דא"א לומר דלר"י רשאין לזמן שהרי הוכיח דבעינן הסבה מהגמ' דף מ"ב והתם מוכח שגם אין רשאים לזמן, ויל"פ כוונתו כהמ"א דאי רשאין לזמן אמאי נצטערו. עוד יל"פ כמש"כ החזו"א סי' ל' דאי יכולים לזמן מה"ט נעשו חבורה אחת להוציא יד"ח. דאף שאמרו חכמים דאין יכול להוציא יד"ח בלא קביעות מ"מ היכי דמזמנים כיון שנצטרפו לזימון לא החמירו חכמים ויכולים להוציא יד"ח עי"ש שהוכיח כן. אמנם החזו"א שם ס"ק ו' צידד די"ל דרק בזימון של חובה דאיכא קביעות גמורה יכול להוציאם יד"ח אבל זימון של רשות לא בעינן קביעות כ"כ ואין יכול להוציאם יד"ח. [אמנם בלשון המ"א נראה להיפך דמשום דאין יכול להוציא יד"ח אין יכולים לזמן ומשמע דס"ל דענין הזימון הוא להוציא יד"ח, ואולי גם לפי"ז יש לחלק דזימון של רשות אינו להוציא יד"ח אלא רק שיהא הברכה ברוב עם, אמנם המ"א לא ניחא ליה בהכי] וצל"ע בכל זה.

ובעיקר הקושיא לר"י מהא דדף מ"ז העירו דהר"י גופיה [בדף ל"ז בדפי הרי"ף] בסוגיא דפרח זימון הרגיש בזה, דכתב דאחר שנפרדו אפשר דאף אם אכלו שוב אין מצטרפין הואיל ולא קבעו יחד, וכתב דאין להקשות מהא דרב ושמואל דמצטרף עמהם אף אחר שאכלו, דשאני התם דשנים אכלו כאחד ולכך השלישי נגרר אחריהם. ולכאורה ר"ל שלא הוי רק רשות אלא נתחייבו לזמן ומשום דהאחד נגרר אחר השנים. ועוד דאי התם מיירי רק לענין דרשאין לזמן א"כ יהא מוכח דרק באופן דשנים קבעו רשאין לזמן וברמ"א מבואר דבכל גווני רשאין לזמן. וצ"ע דברי רבותינו שלא הזכירו דברי הר"י הנ"ל. שו"ר בברכת רא"ש שפי' דברי ר"י הנ"ל דאין זה חובה אלא רק רשות ומזה הוכיח דאין רשאין לזמן אלא כשקבעו שנים כמש"כ ר"י וזו גם כוונת הרמ"א ודלא כהמ"א דפי' דברי הרמ"א שאכלו כולם שלא בקביעות.

**צירוף ב' חבורות שרואים אלו את אלו [דף נ' ע"א - שו"ע סי' קצ"ה]**

י"ב. במשנה דף נ' איתא ב' חבורות שהיו יושבין בבית אחד אם רואין אלו את אלו מצטרפין, ובירושלמי הובא ברשב"א אמרינן דאפי' בב' בתים מצטרפין ומוסיף שם והוא שנכנסו על דעת כן להצטרף. וכתב הרשב"א דלפי מה שפי' שם דבזימון בעינן שקבעו יחד בהסבה ע"כ הירושלמי קאי אף בבית אחד, אמנם הביא בשם י"מ דאי"צ הסבה וזהו דעת הרמב"ן הנ"ל, ולדידהו ע"כ הירושלמי מיירי רק בב' בתים [ועי' ביהגר"א דהכי משמע בהמשך הירושלמי דיש חילוק בין בית אחד לב' בתים וכ"כ הרמב"ן בפסחים פ"ה עי"ש, אבל הגר"א הגיה בירושלמי]. אמנם הט"ז ביאר לדעת הי"מ באו"א ויתבאר להלן.

ועי' ברמב"ן ריש פרקין דלא מהני רואין אלו את אלו דבעינן הסבו יחד ורק לבהמ"ז מהני דחובת זימון קובעתן וכשיטתו הנ"ל אבל להרשב"א דבעינן הסבה גם בבהמ"ז ואעפ"כ מהני רואין אלו את אלו ה"נ להמוציא מצטרפין. והיינו דס"ל דחשיב כהסבה. ונמצא דבזה הרשב"א אזיל לקולא. ועוד מתבאר להרשב"א דאף בב' בתים מהני ברואין ובנכנסו ע"ד כן. וזה צ"ב איך חשיב כהסבה.

ובפשוטו למאי דקי"ל דבעינן קביעות בהסבה כהר"י והרא"ש ודלא כהרמב"ן ממילא אף בבית אחד בעינן שנכנסו על דעת כן. אולם הב"י סי' קצ"ה ס"א כתב דלמאי דנקטינן כהרא"ש שאם גמרו יחד חשיב קביעות א"כ בבית אחד אי"צ שנכנסו על דעת כן וכ"כ הרמ"א בשם האו"ז [ח"א סי' ר"ד]. וצ"ע דהא גם לרא"ש בעינן קביעות אלא דסגי בגמרו יחד והכא הא לא אכלו בשלחן אחד, וכבר עמדו בזה הב"ח והט"ז ס"ק א' והמ"א שם ס"ק ב' וכתבו דגם סתימת השו"ע משמע הכי דאף בבית אחד בעינן שנכנסו ע"ד כן, וחזר בו ממש"כ בב"י [עי' פמ"ג ומחה"ש][[2]](#footnote-2).

ולדעת הב"י היה אפש"ל דפי' כוונת הירושלמי דבעינן דדוקא מתחילה יכנסו על דעת כן וזה דלא כהרא"ש. ולפי"ז נמצא דהרשב"א דכתב דהירושלמי קאי אף בבית אחד ס"ל כהר"י דלא מהני קביעות בסוף אלא רק בתחילה. וצ"ע.

אמנם המ"א פי' דעת הב"י דשאני ב' חבורות שכל אחת נתחייבה בזימון, ולכאורה כוונתו דמצטרפין אף בלא שקבעו ביניהם. וצ"ב. וי"ל דכיון שכבר חל חובת זימון ואי"צ לצרפם אלא **שיוכלו** לזמן, לזה אי"צ קביעות כ"כ, ועוד י"ל כהרמב"ן דחובת זימון מצרפם, ומ"מ בעינן רואין אלו את אלו ובלא"ה אין יכולים לזמן יחד, [וגם לרמב"ן ע"כ בעינן שיהיו בבית אחד או רואין אלו את אלו ונכנסו ע"ד כן]. ולפי"ז כ"ש במש"כ הרמ"א קצ"ג ס"ב דאף שלא קבעו יחד רשאין לזמן מ"מ בעינן שיהיו בבית אחד דהא הכא נמי אינו חובה אלא רשות [דהרי אף אם מצטרפין לחבורה אחת של ששה רשאין ליחלק. ועי' לבו"ש] ועי' ט"ז דמדמי לרמ"א. מיהו א"כ גם לר"י יצטרפו והב"י כתב דלר"י בעינן רואין אלו את אלו. וצל"ע.

ולדברי המ"א אליבא דהב"י דהכא מיירי דוקא בב' חבורות שנתחייבו בזימון שבזה מהני רואין אלו את אלו אף שלא נכנסו ע"ד כן, איכל"מ דלחיוב זימון לא מהני רואין אלו את אלו גם בנכנסו ע"ד כן. וכ"כ בגליון רעק"א שם בשם הרשב"ש סי' ל"ז וכ"כ בשנות אליהו והו"ד בביאוה"ל ריש סי' קצ"ה. אולם הרעק"א הוכיח מהפוסקים שברואין אלו את אלו מצטרפים למנין בעשרה דומיא דבהמ"ז, וש"מ דה"נ מצטרפין, ומקור ד"ז הוא בשו"ת הרשב"א ח"א סי' צ"ז, ולכאורה יש לחלק דהתם אי"צ קביעות יחד אלא רק צירוף בעלמא אכן ברשב"א בדף נ' הנ"ל מבואר דחשיב כהסבה ומצטרפין לחיוב זימון, ועי' עוד ברמב"ן בפסחים שהאריך בדין צירוף ב' בתים ועי' ביאוה"ל ודו"ק.

**צירוף ב' חבורות [ב]**

בדין ב' חבורות הרואין אלו את אלו דמצטרפין כמבואר במשנה דף נ' ע"ב, הובא לעיל דלרמב"ן דאי"צ הסבה בזימון הכא לא חשיב כהסבה ואין מצרפן להמוציא, ולמ"ד דבעינן הסבה כתב הרשב"א דע"כ הכא חשיב כהסבה וע"כ בעינן נמי נכנסו ע"ד כן כמבואר בירושלמי, וקאי אף בבית אחד, וכ"ה סתימת השו"ע ס"ב. אבל לרמב"ן דלא חשיב כהסבה אלא דלזימון אי"צ קביעות דהסבה, משמע דאי"צ שנכנסו ע"ד כן, וכן מבואר בב"י דלמאי דקי"ל דאף שלא הסבו מצטרפין אי"צ שיכנסו ע"ד כן אלא בב' בתים.

אלא דהפוסקים נתקשו בדברי הב"י דהא לדידן הא דאי"צ הסבה מתחילה אי"ז מטעמא דהרמב"ן דאי"צ קביעות, אלא כהרא"ש דאף בסוף מהני קביעות וכ"ז כשקבעו יחד בסוף, אבל הכא דלא הסבו לא חשיב קביעות אלא בנכנסו ע"ד כן. ולכך כתב המ"א דהכא מיירי דוקא באיכא בכל חבורה חיוב זימון ואי"צ לצירופם אלא לזמן יחד. וכ"כ בהל' הריטב"א פ"ז הט"ו.

וכבר נתבאר לעיל דלפי"ז איכל"מ דהיכי דליכא בכל חבורה חיוב זימון אף בנכנסו ע"ד כן לא מהני לצרפם לחיוב זימון, וכן מבואר ברשב"ש והגר"א. אבל למבואר ברשב"א דעכ"פ בנכנסו ע"ד כן חשיב כהסבה א"כ מצטרפי גם לחיוב זימון, וכ"כ הביאוה"ל. וכן הוכיח הרעק"א מהרשב"א בתשובה צ"ו דיליף מכאן לצירוף למנין וא"ש לשיטתו. וה"נ משמע ברמב"ן דמתני' מיירי גם באין חיוב זימון בכל חבורה וכ"מ במ"ב [אלא דהרמב"ן אזיל לשיטתו דאי"צ קביעות לחיוב זימון ואין ראי' לדידן דבעינן קביעות].

ומשמעות המ"א שגם לדעת השו"ע דבעינן נכנסו על דעת כן אף בבית אחד, מיירי אף כשיש בכל חבורה כדי חיוב זימון וא"כ נמצא דבעינן נכנסו על דעת כן גם לצירופם יחד לזימון גופיה. [ולכאורה נפ"מ גם לצירוף למנין אף כשיש עשרה במקום אחד בעינן נכנסו ע"ד כן אמנם ברמב"ן משמע דנכנסו ע"ד כן לא שייך בתפילה. ויל"ע בפוסקים]. אכן בט"ז כתב דהא דלטושו"ע בעינן שנכנסו ע"ד כן בבית אחד, מיירי באין בכל חבורה כדי זימון, אבל באיכא חיוב זימון לכל חבורה דרשאין ליחלק וכל הנידון אלא אי רשאין לזמן יחד ודאי דאי"צ שנכנסו ע"ד כן כהרמ"א דזימון של רשות איכא אף שלא קבעו. עי"ש היטיב.

ומדברי הט"ז אליבא דהשו"ע מבואר דאף שאין בכל חבורה כדי זימון מצטרפין ע"י שרואין אלו את אלו ונכנסו ע"ד כן, וע"כ כהרשב"א דחשיב כהסבה, ואף למ"א דמיירי בב' חבורות דאיכא חיוב זימון מ"מ משמעות דבריו דלשו"ע אין נפ"מ בזה ומהני צירופן גם לזמן יחד וגם לחייב זימון בליכא שיעור זימון בכל חבורה, וזה דלא כהרשב"ש. [וצ"ע שהרעק"א לא הזכיר דברי הט"ז והמ"א והרשב"א בסוגיין]. ועי' פמ"ג שהקשה על הט"ז דע"כ מתני' באיכא חיוב זימון לכל חבורה דהא קתני ואם לאו מזמנים לעצמן. וכ"ה הגר"א במשניות דמשמע שרק בכה"ג מצטרפין [ועי"ש שכן מוכח בגמ' וצל"ע], ולרשב"א ל"ק כ"כ דאיכל"מ דמיירי בכל גווני אבל להט"ז קשה טפי, וצ"ע.

וכל זה בנכנסו ע"ד כן אבל בלא נכנסו ע"ד כן משמע דלכו"ע אין מצטרפין לחיוב זימון דאף להט"ז והמ"א דמהני צירופן אף לחייבם היינו רק בנכנסו ע"ד כן וכמשמעות הרשב"א. וכ"כ בביאוה"ל.

והנה בשו"ת הרשב"ש שם הנידון בב' בתים שרואין אלו את אלו אי מצטרפין לעשרה למנין, וע"ז כתב דאין מצטרפין דאין ראי' ממתני', חדא מטעם הנ"ל דהכא איכא בכל חבורה כדי חיוב זימון ואין צריך לצירופם אלא לזמן יחד אבל כשצריך לצרפם ליחשב ציבור לא מהני רואין אלו את אלו. ועוד כתב דהכא נמי לא מהני אלא משום שנכנסו ע"ד כן משא"כ התם. אולם בתשובת הרשב"א מבואר דלמד מכאן לצירוף למנין ומזה יליף הרעק"א דה"נ מיירי לצירוף לחיוב זימון. וקשה קושית הרשב"ש דהא בלא שנכנסו ע"ד כן לא מצטרפין. ועי' רמב"ן בפסחים פ"ה וצ"ע[[3]](#footnote-3).

ובשו"ע סי' נ"ה סעי' י"ד ט"ו כתב דמהני רואין אלו את אלו אף בב' בתים לצרף למנין. וציין הגר"א שם דדמי לזימון דמצטרפי ומקורו ברשב"א בתשובה. והיינו דלא כהרשב"ש. אולם בביהגר"א גופיה כתב הכא במשניות כהרשב"ש דאין מצטרפי אלא כשיש חבורה בלא זימון ובלא מנין. וזה דלא כהשו"ע הנ"ל ועי"ש בבהגר"א סי"ט שהביא דברי הרשב"א והשיג דכל ראיותיו יש לדחות וצ"ל דכוונתו שם לדחות גם דברי השו"ע סי"ד וכוונתו כשיטתו דגם בזימון לא מצינו דמהני ליצור חבורה לזימון אלא רק לצרף חבורה. ועי' היטיב בשעה"צ סי' נ"ה אות ובביאוה"ל שם ודו"ק.

**אופן הקביעות**

הובא לעיל דברי המ"א והט"ז הנ"ל בדעת שו"ע דב' חבורות אין מצטרפין אלא כשנכנסו ע"ד כן משום דאף לדידן דאי"צ הסבה מ"מ בעינן שיגמרו יחד בקביעות והכא הא לא קבעו. והנה המ"א כתב דהכא ליכא קביעות שלא אכלו בשלחן אחד. והט"ז כתב דבב' חבורות דלא חשיב שגמרו יחד משום שלא היו סמוכין אלא אכלו בב' פינות, ולכן בעינן שנכנסו ע"ד כן. ומבואר שאם היו סמוכין אף שלא אכלו משלחן אחד חשיב קביעות יחד ואף בלא שנכנסו ע"ד כן.

ולפי"ז אף בכה"ג שלא אכלו בשלחן אחד ולט"ז שלא היו סמוכים מ"מ מהני נכנסו ע"ד כן, ולמבואר בט"ז מהני גם ליצור חיוב זימון וכ"מ סתימת המ"א דלדעת השו"ע אין חילוק, אך הקשה בגנזי חיים דהא נכנסו ע"ד כן היינו כדין אמרו ניכול בדוכתא פלן והרי במ"א סי' קצ"ג וסי' קס"ז כ"ו כתב בדין זה דבעינן שיאכלו בשלחן אחד, [והגר"א חולק ע"ז] ומ"ש הכא דמהני אף שלא אכלו משלחן אחד, ומזה הכריח דלא מהני נכנסו ע"ד כן אלא לצרף ב' חבורות שיש בכל אחת חיוב זימון וכדכתב המ"א אליבא דהב"י דמהני אף בלא נכנסו ע"ד כן. וזה דלא כנ"ל דבמ"א משמע דלשו"ע אף לחיוב זימון מצטרפין כנ"ל ועי"ש שהרגיש בזה. אולם בט"ז מבואר להדיא דהכא מהני אף ליצור חיוב זימון ולדידיה מהני אף שאין סמוכים, ובשו"ע מבואר שם דבעינן שהכינו מקום לאכילתן ומשמע דבעיןנ מקום אחד, ובביאוה"ל ג"כ נתעורר בזה דהכא דמי לניכול בדוכתא פלן דלא מהני ליחשב קביעות אם הם מפוזרין. והכריח דהכא מיירי רק לצירוף ב' חבורות כנ"ל [אלא שלא פי' כן בדעת המ"א] וצ"ע לט"ז.

ועי' ביהגר"א סי' קס"ז דאי"צ שיאכלו משלחן אחד ודלא כהמ"א, ועי"ש בביאוה"ל. ואף דהכא ס"ל להגר"א דלא מהני אף שנכנסו ע"ד כן לצרפם לחיוב זימון, צ"ל דמפרש כהט"ז דהכא מיירי דלא היו סמוכים זל"ז אבל בסמוכים שפיר חשיבי חבורה אחת עכ"פ בנכנסו ע"ד כן. ועצ"ע.

ונמצא לפי הנ"ל דאם אכלו בשלחן אחד אף שלא נכנסו ע"ד להצטרף מצטרפין אף לחיוב זימון לדידן דאי"צ הסבו מתחילה, ולהט"ז אף אם לא אכלו משלחן אחד אלא שהיו סמוכין מצטרפין. ולמ"א בכה"ג בעינן שנכנסו ע"ד כן, ומשמעות דבריו דבכה"ג מהני אף ליצור חיוב זימון, וכרעק"א עפ"י הרשב"א ולהרשב"ש והגר"א לא מהני ליצור חיוב זימון, [ולגנזי חיים גם להמ"א לא מהני].

ויל"ע בעיקר דברי המ"א והט"ז דהא כל דבריהם אליבא דהרא"ש דאי"צ קביעות דוקא בתחילה אלא גם בסוף וע"ז כתבו דמ"מ גם לרא"ש בעינן נכנסו ע"ד כן דאל"כ הכא ליכא קביעות בתחילה ולא בסוף, וא"כ היה להקשות בפשיטות דא לא חשיב שגמרו ביחד דהרי לא היה הסבה ואמאי הוצרכו לומר שלא אכלו בשלחן אחד או שלא היו סמוכים. ובנוס"א יש להקשות על המ"א כעין קושית הגנזי חיים, דהא בסי' קס"ז מבואר במ"א דאף שאכלו בשלחן אחד בעינן שיאמרו ניתוב בדוכתא פלן והכא כתב דבאכלו בשלחן אחד מצטרפין אף שלא נכנסו ע"ד כן, ולכאורה צ"ל דכוונתם בזמנינו דליכא הסבה ומהני ישבו דחשיב כהסבה, ולמ"א שם היינו דוקא שאכלו בשלחן אחד [כסתימת השו"ע שם דלא כהגר"א] ולכן אי"צ שיאמרו ניתוב בדוכתא פלן. וצל"ע.

ונפ"מ בכל זה בסעודות גדולות שאוכלים בכמה שולחנות, דלמ"א בכה"ג בעינן דעתם להצטרף, ובלא זה אין חל חיוב זימון. משא"כ לט"ז כל שסמוכים אי"צ דעתם להצטרף. ולרשב"ש והגר"א בכה"ג אף דעתם להצטרף לא מהני אלא לצרף ב' חבורות שחייבים בזימון ולא ליצור חובת זימון, ולגנזי חיים גם למ"א לא מהני, ואם יש בכל שלחן כדי חיוב זימון אבל ליכא עשרה עי' ביאוה"ל דלרשב"ש גם בכה"ג אין מצטרפין אבל באמרי נעם משמע דבכה"ג מצטרפין. ועי' רמב"ן בפסחים שם.

עי' חכמת שלמה על השו"ע סי' קצ"ג שלמד מהמ"א דכל היכי דאיכא חיוב זימון מהני דעתם שלא להצטרף. מדהכא תלוי בדעתו אולם באגרו"מ דחה ראיתו דהכא בעינן דעת להצטרף אבל היכי דבסתמא איכא צירוף שמא לא מהני דעת שלא להצטרף. ואמנם עי"ש שהסכים לדינא לחכמת שלמה בשעת הדחק.

ולענין זימון רשות לדעת הרמ"א ותשובת ריב"א בב"י סו"ס קצ"ג דרשאין לזמן, ומבואר שם דאף שאכלו בב' פינות מצטרפין. אמנם עי' יד הקטנה פ"ז במנחת עני ס"ק כ' דגם לרשות בעינן שאכלו יחד והתשובה שבב"י מיירי דשנים קבעו והשלישי לא קבע. אבל אם לא קבעו בעינן שיאכלו במקום אחד. ועי' לעיל דאי נימא דמקור דין זה הוא לשיטת הר"י מהא דדף מ"ז בעובדא דרב ושמואל ורב שימי והתם הוא רק רשות והר"י בדף נ' כתב דהתם משום דשנים קבעו א"כ מוכח כן דרק בכה"ג איכא רשות. ושו"ר כן בברכת רא"ש אך כתב שזה דלא כהמ"א.

בח"א כלל מ"ח ס"ח כתב שאם נכנסו ע"ד כן אף בב' בתים מצטרפין, ואם לא נכנסו ע"ד כן נחלקו הפוסקים אי מהני צירופם בחדר אחד וסיים דרשאין לזמן כדי שלא לבטל מצות זימון ומבואר דמיירי לצרפם לחיוב זימון. ולמבואר לעיל ברשב"ש והגר"א משמע דאף אם נכנסו ע"ד כן לא מצטרפין לחיוב זימון, וצ"ע. [מעדני אשר].

**מתני' השמש שאכל כזית מזמנין עליו.** הרמב"ם לא הביא ד"ז ועי' צל"ח שעמד בזה וחידש דלרמב"ם שמש אין חייב בזימון אלא רשאין לזמן עליו.

**עד כמה מזמנים עד כזית** ופרש"י ונפ"מ להוציאם יד"ח וכו'. צ"ב אמאי לא פי' כפשוטו דנפ"מ לחייב בזימון ועי' מהרש"א ורש"ש. ועי' ט"ז קצ"ג ד' ופמ"ג שם דלחייב בזימון אף בפחות מכזית חייבין.

**גמ' מה"מ וכו' גדלו לה' אתי וכו'** ולהלן מ"ח ע"ב ת"ר מנין לבהמ"ז מה"ת וכו' וברכת זו בהמ"ז את ה' אלוקיך זו ברכת הזימון, רבי אומר אינו צריך ברכת הזימון מגדלו לה' אתי נפקא. ולכאורה סוגיין כרבי. אמנם רש"י פי' דהכא הילפותא דזימון בג' אבל עיקר דין זימון נלמד מקרא אחרינא וכרבנן, ועי' פנ"י ומרומי שדה.

**זימון מדאורייתא או מדרבנן**

נחלקו רבותינו אם זימון מה"ת. דפשטות הגמ' משמע דזימון דאורייתא, וכ"כ הטור סי' קפ"ח בשם הראב"ד. אמנם הרא"ה כאן כתב דהוא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא הוא וכ"כ בדף מ"ו ע"א. וכ"כ הריטב"א והמאירי. ועי' פמ"ג ושעה"צ סי' קצ"ז ס"ק ט"ז דכן הוא שיטת רוב הפוסקים, והוכיח כן גם מהרשב"א דף נ'. וכ"כ בשעה"צ סי' קצ"ט ס"ק י"ט. ובחזו"א סי' ל"א א' דחה דהרשב"א מיירי בדין הזכרת השם בעשרה אבל עיקר זימון הוא מה"ת, והוכיח כן מהגמ' דף מ"ו דנחלקו במנין הברכות ואיכא מ"ד דברכת הזימון היא ברכה נפרדת, והתם ע"כ מדאורייתא הוא, דהאיכא מ"ד דמוסיף ברכת הטוב והמטיב ואמרינן דס"ל דהטוב המטיב מה"ת היא ולמ"ד דהטוב והמטיב אינו בכלל הוא משום דלאו דאוריתא. וא"כ מבואר דברכת הזימון מה"ת אמנם הרא"ה שם הרגיש בזה וצ"ב תירוצו.

ובקרית ספר הל' ברכות וכן בא"ר הובא בפמ"ג סי' קצ"ב כתבו דזימון בשלשה מדרבנן אבל בעשרה הוא מה"ת, וכ"כ בברכת רא"ש בפתיחה.

ועי' מ"ב סי' קצ"ז דנפ"מ במי שאכל כזית אם יכול לזמן על מי שאכל כדי שביעה, דאי זימון מה"ת אינו רשאי ואי מדרבנן יכול לזמן. עוד עי' במ"ב קצ"ט כ"ז דבן י"ג יכול לזמן קודם שראינו שהביא שערות, דכיון דמדרבנן הוא סמכינן על חזקה דרבה משא"כ להוציא בבהמ"ז ועי"ש בשעה"צ י"ט דזימון לרוב הפוסקים מדרבנן. ועי' בערוה"ש שכן המנהג שמזמן. [אבל להחזו"א אין רשאי לזמן וכן הביאו בשמו].

# שנים שאכלו

**שנים שאכלו כאחת פליגי רב ור"י ח"א אם רצו מזמנין וח"א אין מזמנין.** ובגמ' מבואר דלמ"ד דמזמנין היינו רשות ומשמע דלאידך מ"ד איכא איסור. ואפשר דכוונת הגמ' רק דלא שייך זימון וממילא אין מעלה לזמן.

ובתוס' ד"ה אם רצו שו"ט אם יכולים להוציא בברכת המוציא, וצ"ב מאי שייטא להכא. ומשמע דנידון הסוגיא הוא אי רשאין להוציא יד"ח. והיינו דזימון הוא שמוציא את חבירו יד"ח [ועי' בסמוך מרש"י להלן ע"ב ד"ה ואמר] וקמ"ל דאין רשאין להוציא יד"ח בזימון. ולפי"ז איכל"מ דבלא שיוציא את חבירו ליכא איסור. ושו"ר כן בפנ"י.

אולם בתוס' חולין ק"ו ע"א מבואר דאיכא איסורא, וצ"ב אמאי אסור. ובשעה"צ קצ"ג ס"ק כ"ב לענין ג' שאכלו בלא קביעות כתב דמסתבר דאסורין לזמן [כמ"א ודלא כרמ"א] דנברך משמע שנברכנו יחדיו כדילפינן מקרא וכשאין רשאין להוציא יד"ח דמוכרחים ליחלק אין שייך לומר נברך. אך בתוס' שם כתבו דאסור לומר נברך שאכלנו משלו, אבל בלא נברך עדיין איכל"מ דיכול להוציא את חבירו ולזה קמ"ל מצוה ליחלק. עי"ש. ומבואר דאף להצד דרשאי להוציא את חבירו אין יכול לומר נברך, ועי' בהערה [[4]](#footnote-4).

ובפנ"י כאן כתב בדעת התוס' בחולין דהאיסור משום דנברך הוי ברכה ומחזי כמוסיף על הברכה. [ונראה דדייק כנ"ל דא"א לפרש כתוס' כאן דאין רשאין להוציא יד"ח, דלשון התוס' שם דאיכא איסורא וגם מדכתבו דאף להצד דיכול להוציא יד"ח אסור לומר נברך]. וכעי"ז איתא בפרישה סי' קצ"ג י"א דזימון הוי ברכה שאי"צ. ועי' ב"ח סי' קצ"ז דזימון הוי ברכה לבטלה, אמנם עי' ביאוה"ל סי' קצ"ז בשם הפמ"ג דרק בעשרה איכא איסור דמזכיר ש"ש לבטלה. וכעי'ז בח"א כלל מ"ח ז' דבספק זימון בשלשה יזמנו אבל בעשרה לא יזמנו משום דמזכיר השם והוי ברכה לבטלה.

שם ת"ש שלשה שאכלו כאחד חייבין לזמן ואין רשאין ליחלק שלשה אין שנים לא. ופרש"י דאי יכולים לזמן אמאי אין האחד רשאי ליחלק ליזיל הוא ולא מפקעת ברכת הזימון מהכא. והקשו הראשונים דמ"מ הרי מפקיעין ממנו הזימון. עי' תוס' ורשב"א. ובפנ"י תי' דעת רש"י דמשמע לגמ' דהמשנה להלן קמ"ל דאף באופן שמצטרף עם אחרים ולא מפקיע הזימון אין רשאין ליחלק.

ומתרצינן דכיון דאיקבעו חובה אין רשאין לזמן בשנים ומשמע דזימון של שנים אינו כזימון של שלשה וכ"כ בשעה"צ סי' קצ"ט. או בנוס"א דזימון של רשות אינו כזימון של חובה. אולם רש"י כתב משום דאינו דומה מצווה ועושה לאינו מצווה ועושה ולכאורה ר"ל דזימון של שנים אינו חובה, אך צ"ע שהרי הכא הם מצווים וכשמזמנים הרי הם מקיימים החובה ואם לא מתקיים החובה וע"כ משום דזימון של שנים אינו כשל ג' לא צריך לטעמא דאינו מצווה ועושה. וצ"ע. [ועי' שיעורי הגריש"א דעיקר כוונת רש"י **דאינו עושה** וצ"ב].

**שנים שאכלו מצוה ליחלק - באיזה אופנים מוציאים זא"ז בברכת הנהנין וברהמ"ז [לכתחילה ובדיעבד]**

**גמ' מ"ה ע"ב שנים שאכלו מצוה ליחלק, ותוס' מ"ה ע"א. משנה דף מ"ב ע"א ותוס' שם, גמ' שם ע"ב, רא"ש שם [פ"ו] סי' ל"ג, ופנ"י כאן.**

**הטעם דלא אמרינן שומע כעונה - עי' ר"ה כ"ט רשב"א ברכות מ"ב ע"ב ר"ן מגילה י"ג, ברכות מ"ח במעשה דשמעון בו שטח, תוס' ורא"ש שם סי' כ"א. ריטב"א מ"ב ע"א. שו"ע סי' קס"ז סי"ג מ"א ובהגר"א שם. טור סי' רי"ג, הגר"ז שם סכ"ג וסי' קצ"ב ס"א.**

**עי' חולין ק"ו ע"א ובתוס' שם באריכות מהרש"א ומהר"ם רעק"א ותורא"ש שם.**

שנים שאכלו מצוה ליחלק

**מ"ה ע"א איתמר שנים שאכלו וכו' עי' כל הסוגיא עד ע"ב שנים שאכלו מצוה ליחלק וכו'.** ויש להרחיב בעיקר דין דהאחד מוציא את חבירו ויש כאן כמה אופנים, א. אם מוציא אף שלא אכל וכברכת המצוות. ב. אי בעינן שיאכל עמו בקביעות ג. אי דוקא ע"י זימון. ויתבאר להלן בס"ד.

**א.** **בגמ' ר"ה כ"ט ע"א כל הברכות כולן אע"פ שיצא מוציא חוץ מברכת הלחם וברכת היין** ופירשו הראשונים דברכת המצוות אף שיצא יד"ח יכול להוציא את חבירו דמדין ערבות הרי הוא מחויב כמותו, אבל בברכה"נ דאפשר לו שלא יהנה אינו מחויב בברכה ורק אם מברך לעצמו יכול להוציא את חבירו.

ולהלן מ"ח ע"א במעשה דינאי המלך ושמעון ב"ש עי"ש כל הסוגיא, מפורש דאין יכול להוציא את הרבים יד"ח עד שיאכל כזית דגן. ונחלקו הראשונים באכל כזית דמחויב רק מדרבנן אם מוציא אף מי שאכל כדי שביעה דמחויב מה"ת. עי"ש ברש"י ובתוס' בשם בה"ג. והתוס' והרא"ש סי' כ"א הוכיחו מהסוגיא שם דיוצא יד"ח דהרי מבואר שם דר"ש בן שטח אם היה אוכל כזית היה מוציא יד"ח את ינאי המלך אע"ג דודאי אכל כדי שביעה. וביארו דמעיקר הדין מוציא את חבירו אף שלא אכל כלום, כדאמרינן בר"ה כל הברכות אע"פ שיצא מוציא חוץ מברכת הלחם משום ערבות וה"ה ברהמ"ז. והיינו דבברהמ"ז חשיבא כברכת המצוות דאיכא ערבות דליכא למימר דאפשר שלא יהנה מאחר שכבר אכל [השומע], והא דבעינן שהמברך יאכל כזית הוא רק משום דכשלא אכל אינו יכול לומר שאכלנו משלו.

ועי' ריטב"א דף מ"ה ע"ב ד"ה סופר, **ואע"ג דמדינא ודאי אע"ג דלא אכל מוציא משום דמדינא ברהמ"ז לאו ברכת הנהנין היא וכו'** אלא אעפ"י שיצא או שלא אכל בדין הוא שיוציא, אלא דרבנן הוא שעשאוה כעין ברכה"נ וכו'. וכ"כ הרא"ה. וכוונתם כנ"ל דבברכת המזון אחר שחבירו אכל הרי הוא מחויב בדבר ואיכא דין ערבות ולא דמי לברכה"נ, אלא שמדרבנן עשאוהו כברכת הנהנין. אמנם בריטב"א מבואר להדיא דדין גמור הוא ולכן אין מוציא אפי' בור אלא כשהמברך אכל ודלא כתוס' שזה רק כדי שיוכל לומר שאכלנו. [ולדברי התוס' מבואר שבלא זימון יכול להוציא יד"ח, וכ"כ המ"א סי' קצ"ז סקי"א. וכ"כ הטור סי' קפ"ו בשם הסמ"ק. והטור תמה עליו וכתב הב"י שדברי הסמ"ג מבוארים בתוס' וברא"ש ועי' ב"ח ופרישה. אמנם הרא"ש כתב שזהו מה"ת ומשמע דמדרבנן בעינן שיאכל ולא רק מדינא דמצוה ליחלק ולפי"ז שפיר קשיא לטור].

ולדעת רש"י ובה"ג דשו"ט אי מחויב מדרבנן חשיב מחויב בדבר משמע דס"ל דליכא דין ערבות בבהמ"ז ודמי לברכת הנהנין. וכ"מ ברמב"ן במלחמות דף כ' שכתב דמה"ת אינו מוציא דכללא הוא כל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא יד"ח [ועי"ש דבעה"מ פליג]. ומבואר דס"ל דברהמ"ז דמי לברה"נ דליכא ערבות ומה"ת הוא. וכנ"ל בדעת בה"ג ורש"י. ואפשר דטעמא דהרמב"ן משום הירושלמי וס"ל דמה"ת הוא וצ"ע סתימת דבריו. ויל"ע בשעה"צ סי' קס"ז דכתב דפשוט שמדרבנן הוא כמש"כ הרא"ש ולא הזכיר דעת הרמב"ן.

אמנם גם לשא"ר דמה"ת דמי לברכת המצוות ויצא מוציא כיון שכבר אכל ורק מדרבנן הוא, משמע דמודו דאם לא אכל לא יצא [וגרע מאכל בלא הסבה דלשו"ע יצא וה"ט דהכא שויוהו כברכת הנהנין כדמשמע בריטב"א]. ורק לסמ"ג בטור סי' קפ"ו יצא אף שלא אכל, וכן לתוס' דף מ"ח שרק דא"א לזמן דאין יכול לומר שאכלנו משלו וכנ"ל. וכ"כ הב"ח ובפרישה שם.

אמנם הרא"ש בסו"ד הביא מהירושלמי דיליף מקרא דבהמ"ז לא דמי לברכת המצוות דכתיב ואכלת ושבעת וברכת מי שאכל הוא יברך, ושוב מסיק דאסמכתא בעלמא הוא ומדרבנן [וכ"כ הר"ן במגילה י"ג בדפי הרי"ף]. וכוונתו דלהכי אף באכל שיעור דרבנן מוציא יד"ח המחויב מה"ת כיון דמדאורייתא מוציא אף בלא אכילה משום ערבות.

ב. והשתא יש לדון באופן שאכל. דבסוגיין דף מ"ה ע"ב מסקינן שנים שאכלו מצוה ליחלק, ומבואר דאף שאכל אינו מוציא יד"ח. אמנם זה רק לכתחילה אבל בדיעבד יכול להוציא את חבירו, ומשו"ה אם אחד בור יוצא בברכת חבירו [אמנם הפנ"י בע"א כתב לדעת התוס' אליבא דרש"י דבאינו בור אף בדיעבד אינו יוצא עי"ש וצ"ע].

וטעמא דלכתחילה יברך כל אחד, לכאורה משום דבעינן שיברך כל אחד בעצמו כהירושלמי דמי שנהנה הוא יברך, ושומע כעונה לא חשיב שמברך בעצמו וכמש"כ רש"י לעיל ד"ה ואמר ר"ז דשומע כעונה לא חשיב שבירך בעצמו אלא שיוצא בברכת חבירו ורק בזימון חשיב כאילו מברך בעצמו וזה כשנעשו כגוף אחד. [ולמבואר דבדיעבד יצא צ"ל דהירושלמי לכתחילה הוא, ועי' עוד להלן]. ועי' שו"ע הגר"ז סי' רי"ג שהאריך בזה.

ולעיל אמרינן דאף לר"י דשנים שאכלו אין מזמנין מ"מ האחד יוצא בברכת חבירו דשומע כעונה. וצ"ל דהיינו בדיעבד אבל לכתחילה מצוה ליחלק, דליכא למימר דלר"י לית ליה דמצוה ליחלק דע"כ אביי כר"י הוא, וכ"כ התוס' בחולין דף ק"ו ע"א דהא דמצוה ליחלק הוא דלא כרב. עי"ש היטיב. והיינו דלרב דרשאין לזמן גם יכול להוציא את חבירו יד"ח עכ"פ ע"י זימון. וכן משמע בתוס' בע"א שהביאו הנידון אי מוציא יד"ח על פלוגתא דרב ור"י, וכנ"ל מהפנ"י. וע"כ דר"י בדיעבד קאמר אבל לכתחילה מצוה ליחלק, וכן פי' הרשב"א בתחיל"ד והוכיח כן מדמקשינן לר"י פשיטא ואי ר"י לכתחילה קאמר הרי טובא קמ"ל דלא כאביי דס"ל דמצוה ליחלק. וע"כ דלכתחילה אין מוציא יד"ח. [אמנם בסו"ד צידד הרשב"א דר"י לכתחילה קאמר ואף בשניהן סופרים ור"י לא שמיעא ליה ברייתא דמצוה ליחלק או דברייתא היינו רק מצוה מן המובחר אבל אין חיוב שלא להוציא את חבירו. וצ"ע דהדק"ל מאי מקשינן פשיטא הא טובא קמ"ל דלא כאביי דמצוה ליחלק].

ג. ולעיל במשנה דף מ"ב תנן ישבו לאכול אחד כל אחד מברך לעצמו הסבו אחד מברך לכולן. [ולענין בהמ"ז תלוי במחלוקת הרמב"ן ושא"ר]. והרא"ש שם פ"ו סי' ל"ג כתב דבלא הסבה אע"ג דשומע כעונה לא יצא יד"ח ומבואר דאף בדיעבד לא יצא בלא הסבה. [ובסוגיין יוצא בדיעבד משום דאיכא הסבה]. וכ"כ הריטב"א **נקוט כללא בידך דבברכת הנהנין כשם שיצא אינו מוציא כך אע"פ דלא יצא אין מוציא אלא כשהוא דרך קביעותן לפי שהן כגוף אחד**. אמנם בשו"ע סי' קס"ז סי"ג כתב דגם בלא הסבה בדיעבד יצא וכ"כ הב"י סי' רי"ג בשם תשובת הרשב"א בדין אין זימון לפירות[[5]](#footnote-5) וכן נראה ברא"ש שם לדעת ר"ח כמש"כ הב"י. וע"ע בא"ר בשם העו"ת וכן הוא בחי' הרשב"ץ דכוונת המשנה שבלא הסבו אין מכוונים לצאת אבל אם כוונו לצאת יצאו אף לכתחילה. ויל"ע מהא דמצוה ליחלק ולא עיינתי בזה. ועכ"פ הראשונים והפוסקים לא כתבו כן.

ולשיטת הרא"ש צ"ב אמאי לא יצא בלא הסבה נימא דשומע כעונה, וכן הקשה הרשב"א שם והניח בצ"ע [ומזה משמע דס"ל דלא יצא ודלא כהב"י בשם הרשב"א וכן כתב המ"א סי' קס"ז סי"ג]. והמ"א תי' עפ"י הירושלמי דמי שאכל הוא יברך, וכ"כ הר"ן במגילה י"ג בדפי הרי"ף. [אמנם בר"ן משמע דאף בקביעות דחשיבי כגוף אחד יברך בעצמו, וצ"ע]. ועצ"ע מ"ש משנים שהסבו דיצא בדיעבד. עי' להלן בס"ד.

ד. בפלוגתא דרב ור"י אם שנים שאכלו רשאין לזמן, ופלוגתתם אי איכא תורת זימון בשנים, ונתבאר לעיל דלר"י גם אין יכולים להוציא יד"ח והא דאמר ר"י בע"ב דאחד יוצא בברכת חבירו, זהו רק מדין שומע כעונה, אבל לא בתורת זימון. וכפרש"י להלן דאי מדין שומע כעונה חשיב רק שיוצא בברכת חבירו אבל ע"י זימון חשיב כאילו בירך בעצמו, אולם יל"ב מאי נפ"מ בזה.

והנה הצל"ח נתקשה אמאי לא אמר אביי הל' כר"י. וי"ל שדברי אביי ור"י תרי מילי נינהו ותרוויהו צריכי, דאביי קמ"ל דאף שמדין שומע כעונה יכול להוציא יד"ח, לכתחילה אין לצאת מדין שומע כעונה אלא יברך בעצמו. אבל ר"י מיירי להוציא ע"י זימון, דאי הוי שייך זימון יכול להוציא אף לכתחילה כיון דחשיב שהשומע מברך בעצמו [כנ"ל בשם רש"י], וע"ז אמר ר"י דאין זימון בשנים ולכן אין מוציא יד"ח.

ולפי"ז גם לרב דס"ל דרשאין לזמן ומוציא יד"ח, ולית ליה דמצוה ליחלק, י"ל דמודה בעיקר הדין דלכתחילה יברך בעצמו ולא יצא ע"י חבירו אלא דע"י זימון יוצא יד"ח כיון דחשיב שבירך בעצמו. ומ"מ מאביי שמעינן דס"ל לדינא דר"י דליכא זימון בשנים ולהכי אמר דמצוה ליחלק. וכן מבואר בתוס' חולין ק"ו ע"א דאביי דלא כרב, וכן כתבו דבאופן דליכא זימון מודה רב דמצוה ליחלק. עי"ש היטיב.

והנה צ"ב לדעת הרא"ש דזה מעכב מ"ש שנים שהסבו דבדיעבד יכול להוציא יד"ח דבשלמא בזימון חשיב כבירך בעצמו כנ"ל ברש"י אבל בשנים דליכא זימון אף שהסבו הרי אינו אלא מדין שומע כעונה. וע"כ משמע דהסבה משוי ליה קביעות וחשיבי כגוף אחד אף בלא זימון[[6]](#footnote-6). ואע"ג דלא חשיב שבירך בעצמו אלא בזימון מ"מ כיון דחשיב כגוף אחד יצא בדיעבד, וצ"ב[[7]](#footnote-7).

ומצינו דאף בלא זימון יוצא ע"י חבירו אף לכתחילה, דרש"י נקט דגם בברכת המוציא מצוה ליחלק אבל התוס' בע"א הוכיחו דאחד מברך לכולן, והרי בדיעבד גם לרש"י מהני וע"כ דלתוס' אף לכתחילה מותר [אולם הפנ"י לא פי' כן עי"ש]. ועי"ש בתוס' דכתבו דאין לתרץ לרש"י דהתם איכא ג' דהא מצינו כן גם בפירות ואף דאין זימון בפירות. ומבואר דהיכי דיש זימון אף בברכה ראשונה דאינה בזימון מותר לכתחילה לצאת ע"י חבירו. וע"כ משום דחשיב יותר קביעות במקום דמצטרפין לזימון וחשיבי כגוף אחד. ויל"ע אי משום דנתחייבו בזימון או משום דראוים לזימון. ויש להאריך בזה.

**בברכה ראשונה אם מצוה ליחלק**

ו. נחלקו הראשונים בדין ברכה ראשונה אי מצוה ליחלק, לרש"י ה"נ מצוה ליחלק, ולתוס' והרא"ש יכול לצאת בברכת חברו, עי' להלן. והיינו דוקא כשהסבו כדלעיל במשנה דף מ"ב ע"א, ומיירי [גם] בברכה ראשונה.

ולשיטת רש"י נמי אם יש שלשה שהסבו מותר לצאת בברכת חברו, וצ"ב מ"ש שלשה משנים דכיון דחזינן דאף בלא זימון מצטרפין משום הקביעות ה"נ נימא בשנים. ויל"פ משום דחובת זימון קובעתן ומיד בתחילת הסעודה אף בברכה ראשונה איכא חובת זימון משא"כ בשנים.

ולפי"ז יל"ע למ"ד דבשנים אם רצו מזמנין ויכול להוציא את חברו דלכאורה אי משום דחובת זימון קובעתם בשנים הא ליכא חובת זימון וא"כ גם לרב אין מצטרפין אלא בשלשה, אמנם כשזימנו י"ל דמצטרפין ע"י הזימון גופיה אבל כ"ז בברכה אחרונה. וצל"ע.

ובתוס' הקשו על רש"י מהא דבר קפרא נתן רשות לברך, והתם היו רק שנים, ועוד דאפי' אי הוו שלשה הרי התם פירות הוו וליכא זימון. וכוונתם כנ"ל דלרש"י אין מוציא את חברו אלא בקביעות לזימון, ומהני אף לברכה ראשונה כנ"ל משום חובת זימון, משא"כ בפירות דלא שייך זימון ליכא קביעות.

עוד יל"פ דבשלשה אין הטעם משום דאיכא חובת זימון אלא דכיון דקביעותם מחייבת זימון זהו **סימן** דחשיב קביעות. ולפי"ז צ"ל דבשנים דליכא זימון לא חשיב קביעות כ"כ. [וזה חידוש דבפשוטו בשנים נמי איכא קביעות אלא דלזימון בעינן שלשה אבל להנ"ל ע"כ דבשנים הטעם משום דלא חשיב קביעות בשנים וצ"ע]. אמנם צל"ע מסוגיא להלן ע"ב דסברי דבליכא גדול ליכא זימון ולכן חילוק ברכות עדיף ועי' חמד משה סי' קצ"ג ג' דהתם קמ"ל דף בשלש כיון שאין מזמנין עדיף ליחלק. וצ"ע כעת.

ולביאור זה צ"ל דהתוס' סברי דבפירות דאין זימון ע"כ טעמא משום דליכא קביעות גמורה אף שהסבו [ועי' בהל' הריטב"א פ"ה ה"ז שכ"כ], וממילא לרש"י לא יוכל לצאת בברכת חברו. אמנם לדעת רש"י צ"ל דגם בפירות יש לחלק בין שנים לשלשה וכ"מ ברש"י חולין דף ק"ו ד"ה ש"מ שנים וכו', ונימא דס"ל דהא דאין תורת זימון בפירות, אין הטעם משום דלא חשיב קביעות אלא דאע"ג דאיכא קביעות לא נתחדש תורת זימון אלא בפת, אבל גם בפירות איכא קביעות גמורה כמו בפת, ולענין להוציא חברו יד"ח כל דאיכא קביעות חשיבי כגוף אחד. אבל בשנים לא חשיב קביעות כ"כ. [וזה א"ש רק לצד' ב' דלצד א' דבשלשה חשיב קביעות משום חובת זימו,ן זה לא שייך בפירות]. ועי' תוס' בחולין ק"ו ע"א בתירוצם שהשוו זימון בפירות לשנים בפת.

עוד עי' בשלטי הגבורים ל' ע"ב בדפי הרי"ף אות ד' [בעוז והדר עמ' פ"ב אות א'] דבשלשה חשיבי אגודה ואיכא ברוב עם ולהכי אחד מברך לכולן אבל בשנים אין מעלה דרוב עם. וכ"כ בכס"מ פ"א הי"ב בשם הרמ"ך לדעת הרמב"ם דבשלשה בפירות מוציא יד"ח אף בלא הסבה. עי"ש.

ולדברי הרמ"ך אי"צ כלל שיהא צירוף לזימון אלא כל שיש שלשה דאיכא רוב עם האחד מברך לכולן אבל בליכא רוב עם עדיף שכל אחד יברך לעצמו. ולפי"ז י"ל כן לדעת רש"י.

ועוד עי' תוס' מו"ק דף כ"ג ע"ב לענין אונן דאין מזמנין עליו ואין מברכין עליו. וכתבו דקמ"ל תרתי חדא דאין מצטרף לזימון ואי לא תני אין מברכין עליו הו"א דאף בלא זימון מצטרף להיות להם דין שלשה להוציא יד"ח, ומבואר דאף דלא מצטרף לזימון מ"מ קביעות של שלשה מהניא להוציא יד"ח. ולרמ"ך א"ש דבעינן שלשה משום ברוב עם.

ז. לשיטת התוס' בע"א דבברכה ראשונה אף בשנים אין צריכין ליחלק אלא אחד מוציא את כולם. ופי' בתרתי, חדא דלברכה ראשונה איכא צירוף שעומדים לאכול יחד, ועוד כתבו בשם י"מ [וכ"כ הרא"ש בשם הרשב"ם] דבברכה ראשונה דרבנן הקילו, אמנם ע"כ כוונתם רק בהסבו דאל"ה אין יוצאין אף בברכה ראשונה כדאיתא במשנה דף מ"ב [ועי' תוס' דף ל"ט ע"א ד"ה נתן].

ולתי' א' כל היכי דאיכא קביעות מהני משום דחשיבי כגוף אחד כנ"ל, אבל בברכה אחרונה כיון שמסתלקין זמ"ז חסר בקביעות וצריך לברך כל אחד בעצמו[[8]](#footnote-8). [והריטב"א דף מ"ב כתב כן רק לגבי פירות שאין טעונין ברכה במקומן]. והא דבשלשה אחד מברך לכולן יל"פ דהזימון משוי להו קביעות משום דחובת זימון קובעתן. ובנוס"א י"ל דכשחייבין לזמן לא נסתלקו זה מזה דעדיין הם בקביעותן משום דחייבין לזמן ואין רשאין ליחלק. ויל"ע אם טעם זה מהני בב' חבורות שרואין אלו את אלו. [ולהרשב"א דהתם חשיב כהסבה א"ש בפשיטות].

אבל לתי' ב' משמע דהסבה חשיבא קביעות ואף לברכה אחרונה עדיין בקביעותם הן ומ"מ מצוה ליחלק דבעינן דוקא קביעות של זימון. ויל"פ דס"ל דלכתחילה בלא זימון אף דקביעי מצוה ליחלק מטעם הנ"ל דבעינן שיברך בעצמו וזה רק ע"י זימון דחשיב כאילו בירך בעצמו כמש"כ רש"י לעיל, אבל שומע כעונה לא חשיב שבירך בעצמו ובברה"נ בעינן שמי שאכל הוא יברך. ורק לברכה ראשונה שהיא מדרבנן לא החמירו. אמנם בברכת המצוות משמע דמותר לכתחילה לצאת בברכת חבירו, [ועי' תוס' דף מ"ג לענין קידוש והבדלה, ויש אריכות בזה] ועי' שו"ע הגר"ז סי' רי"ג דהטעם משום דאיכא מעלה דברוב עם. עי"ש.

ומ"מ שנים שהסבו יצאו בדיעבד אף שבלא זימון לא חשיב שבירך בעצמו, ומשמע דהא דבעינן שמי שנהנה הוא יברך זהו רק לכתחילה. אך א"כ גם בלא הסבה יצאו בדיעבד ואמאי לרא"ש לא יצא. וצ"ע. [ועי' בריטב"א הל' ברכות פ"ה ה"ח וצ"ע].

ולתי' ב' כתבו דבברכה ראשונה יוצא יד"ח מחברו משום דמדרבנן היא ולא החמירו, ויל"ע דלפי"ז בברכה אחרונה על פירות יכול לצאת יד"ח בברכת חבירו, והרי בחולין מיירי בפירות ועל זה אמרו דמצוה ליחלק אף שהברכה מדרבנן. וכן הקשה הלבוש. ועי' מאירי [ד"ה גדולי הרבנים] דצ"ל דהתם בפירות של ז' מינים דחייב מה"ת. וע"ע בפמ"ג שם במשב"ז א' דלפי"ז גם בבהמ"ז אם לא אכל כדי שביעה אין מצוה ליחלק. והו"ד במ"ב. ויש שדחו דבהמ"ז עיקרה דאורייתא [עי' מנחת שמואל]. ועי' פרישה סי' קצ"ג סק"א ולא הבנתי כונתו.

ח. והנה בשנים שהסבו מבואר דבדיעבד יצאו יד"ח כדמוכח מהא דאחד בור סופר מברך ובור יוצא וכן הוכיח בחי' הר"ן חולין ק"ו. אבל בשלשה שלא הסבו הובא לעיל דנחלקו הראשונים דהשו"ע סי' קס"ז סי"ג כתב דיצא בדיעבד, אבל הרא"ש פ"ו סי' ל"ג כתב דאף בדיעבד לא יצא יד"ח וכ"כ המ"א. ואף דשומע כעונה מ"מ בעינן שיברך בעצמו כהירושלמי.

ועי' ביהגר"א שם דלדעת השו"ע כיון דבשנים שהסבו יצאו בדיעבד ה"ה בשלשה שלא הסבו, דשנים שהסבו חשיב כאילו לא הסבו, וציין לתוס' דידן בתי' א' דמסתלקים זמ"ז, ומשמע דס"ל דהסבה בטלה לאחר אכילה ותו אין לחלק בין הסבו ללא הסבו. וכיון דחזינן דיצאו בדיעבד ה"ה בלא הסבו. ולדעת הרא"ש כתב שם דהסבו עדיף ולכן יצאו בדיעבד כיון דקביעי, ולכאורה היינו כתי' ב' דאף שמסתלקין זמ"ז לא בטלה ההסבה ולכן יצאו בדיעבד, משא"כ כשלא הסבו אף בשלשה ליכא קביעות ולא יצאו יד"ח. אולם הרא"ש הביא ב' התירוצים ומשמע דאף לתי' א' יש לחלק בין הסבו ללא הסבו וע"כ דלא בטלה ההסבה לגמרי [וכ"כ בס' מנחת שמואל כאן].

ובפשוטו לרא"ש אף בור אינו יוצא בלא הסבה וכ"כ בשו"ע הגר"ז קצ"ג א' וסי' רי"ג ב', אמנם בדבריו בסי' קס"ז משמע דרק אם לא אכל לא יוצא וצל"ע. ובחזו"א סי' י"ט ח' כתב בפשיטות דבבור לא תקנו דבעי הסבה, ולכאורה משמע אף לרא"ש שו"ר בחזו"א סי' ל' ח' דמבואר כן עי"ש בדברי הגמ' דף כ' לענין נשים. ועי' ראש יוסף. ובחי' הר"ן חולין שם העיר דבתפילה אף שהאינו בקי יוצא מ"מ הבקי אינו יוצא אף בדיעבד ותי' דשאני תפילה דרחמי נינהו וצל"ע.

ט. בגמ' דף מ"ג ע"א נחלקו רב ור"י ביין לר"י בעי הסבה כפת. ולרב לל"ק אי"צ הסבה ולל"ב לא מהני הסבה. ועי' רא"ש שם דלב' הלשונות מחלוקתם אם יין הוי דבר חשוב דלרב אינו חשוב ולר"י הוי דבר חשוב אלא דלל"ק דבר שאינו חשוב אי"צ הסבה ולל"ב לא מהני הסבה, ונפ"מ בפירות דלל"ק דדבר שאינו חשוב אי"צ הסבה ה"ה פירות ולל"ב דלא מהני הסבה פירות אי"צ הסבה. והרא"ש פסק כל"ק וכ"כ הרמב"ם פ"א הי"ב ומשמע אף לכתחילה אי"צ הסבה והראב"ד פסק כל"ב לחומרא דצריך הסבה. אמנם הרשב"א שם והתוס' בחולין כתבו דבפירות צריך הסבה.

ויל"ע אמאי אי"צ הסבה הרי נתבאר דבברה"נ אין מוציא עכ"פ בלא שנעשו כגוף אחד. ואי נימא דכוונת הגמ' דבלא הסבה איכא קביעות כישיבה דידן א"ש. וכ"מ בב"י סי' רי"ג שכתב דגם לרמב"ם מ"מ צריך הסבה. ועי' רא"ה שם.

ובגמ' חולין הנ"ל מבואר דגם בפירות מצוה ליחלק עכ"פ לכתחילה, וצ"ל דהתם בברכה אחרונה והכא בברכה ראשונה. אולם אי טעמא דאי"צ הסבה משום דאי"צ קביעות צ"ב מ"ש ברכה ראשונה. ועי' כס"מ שם בשם הרמ"ך דהתם בשנים והכא בשלשה דאיכא ברוב עם והובא לעיל ועי"ש בתשובת ר"א בן הרמב"ם בס' הליקוטים שם. ויש להאריך בזה.

# ברכת המצוות

בגמ' ר"ה כ"ט מבואר דברכת המצוות יצא מוציא ומשום ערבות כדפרש"י, משא"כ בברכה"נ דליכא ערבות. והב"י סי' קע"ג ס"ד הביא בשם בה"ג דגם בברכת המצוות דיצא מוציא היינו רק לבור אבל לבקי יצא בעצמו וכ"כ בשו"ע שם דבקידוש אם אינו אוכל אינו מוציא אלא את מי שאינו בקי. ובפר"ח סי' תקפ"ה חולק ע"ז דאף לכתחילה יצא מוציא אף את הבקי. והו"ד במ"ב שם. וכן הביא מהארה"ח דבציצית מבואר בשו"ע סי' ח' דלכתחילה יכול אחד להוציא את כולם.

ולענין ברכת הבשמים עי' שו"ע סי' רצ"ז ס"ה שמי שאינו מריח אינו מוציא אלא את הקטנים או את מי שאינו יודע לברך, והיינו דס"ל דחשיב ברכת המצוות והא דאינו מוציא את הבקי הוא כשיטתו בסי' רע"ג דאף בבהמ"צ לכתחילה אינו יוצא ע"י אחר. ובמ"ב שם כתב שכל האחרונים חולקים ע"ז שברכת הבשמים אינה בהמ"צ אלא ברה"נ ואם אינו נהנה אינו מוציא יד"ח.

ובברכת המאור כתב המ"ב סי' רצ"ח ס"ק ל"ו דאפי' מי שכבר בירך על המאור יכול לברך להוציא את חברו יד"ח. ומבואר דס"ל דברכת המצוות היא והיינו משום דאין זה ברכת הנהנין דמברכים על ההנאה אלא ברכת השבח. ועי' בסמוך.

**אי בעינן קביעות בברכת המצוות**

המאירי כאן כתב דבברכת מצוות פשיטא דאי"צ הסבה ולכן בקידוש והבדלה אי"צ הסבה. ועי' חזו"א סי' י"ט ח' דפשיטא ליה הכי דכיון דאם יצא מוציא מה שייך בזה הסבה ולכאורה ר"ל דכיון שלא אכל עמהם ע"כ דליכא קביעות וצירוף. וכעי"ז מבואר בשעה"צ סי' קס"ז ס"ק נ"ו לענין ברהמ"ז דמדאורייתא ודאי אי"צ הסבה. והטעם יל"פ לדברי הר"ן דבבה"נ בעינן קביעות משום דמי שנהנה הוא יברך אבל בבהמ"צ אי"צ לברך בעצמו. [אלא דלפי"ז בקידוש דברכת היין הוי גם ברה"נ, נבעי קביעות מצד ברה"נ, ועי' להלן וצ"ע].

בגמ' נ"ג איתא לענין ברכת מאורי האש, היו יושבין בביהמ"ד לב"ה אחד מברך לכולן, ונתקשו הראשונים הרי אין הסבה, ועי' רבינו יונה שם דכיון שנהנים יחד חשיב צירוף וכ"כ התוס' בחולין ק"ו והרא"ש פ"ח סי' ג' תי' דקי"ל דשאר דברים אי"צ הסבה [ולפי"ז צ"ל דישיבה מיהא בעי כמש"כ הב"י לענין פירות, ועי' ביאוה"ל סי' רי"ג]. אמנם המאירי כאן כתב דאי"צ לזה דבברכות שהן של חובה אי"צ הסבה וכ"כ הרשב"א בדף נ"ג, ומבואר דס"ל דכברכת המצוות היא. ולדעת הראשונים שלא תי' כן לכאורה משום דס"ל דהוי ברה"נ וכ"כ החזו"א סי' ל"ה ז'. ולפי"ז יש להעיר במש"כ המ"ב הנ"ל דבברכת המאור אף אם כבר בירך יכול להוציא את חברו דזה לא א"ש לתוס' ור"י הנ"ל.

והנה במשנה דף מ"ב מבואר דאחד מברך על מוגמר ועי' תוס' דף מ"ב ע"ב בשם הירושלמי דאי"צ הסבה משום דכולן נהנין יחד וכ"כ התוס' בחולין דף ק"ו. ועי' מ"א סי' רי"ג דאף דבפירות שאי"צ הסבה בעינן ישיבה כמש"כ השו"ע שם הכא אי"צ ישיבה יחד כיון שכולן נהנין יחד איכא צירוף, ולמד כן מברכת המאור. והפמ"ג דחה דשאני הכא דהוי ברכת המצוות. ומשמע קצת דס"ל דאף לתוס' הוי ברהמ"צ ואפי"ה בעינן קביעות. ולפי"ז א"ש דברי המ"ב דמוציא אף שאינו נהנה. אלא דהא גופא צ"ב אמאי בעינן קביעות ועי' להלן.

**קביעות בקידוש והבדלה**

התוס' דף מ"ג הקשו דבהבדלה כיון שעומדים איך יצאו ביין ובהבדלה הרי בעינן הסבה. ועי"ש דשמא כיון שנקבעו להוציא בהבדלה ממילא גם ברכת היין חשיב קביעות, וסיימו דטוב לחוש לישב בהבדלה. ולכאורה מבואר דאף דהוי ברהמ"צ בעינן הסבה ודלא כהמאירי. אמנם בפמ"ג סי' רצ"ו משב"ז ה' פי' כוונתם על ברכת היין ולא על ההבדלה עצמה [ולפי"ז גרסינן יין של הבדלה] וכ"מ בתי' דכתבו דכיון דקבעו עצמם להבדלה יצאו גם בברכת היין. אמנם עדיין ילה"ק כדהקשה החזו"א סי' י"ט ח' דהא בגמ' ר"ה מבואר דגם ברכת היין של קידוש יצא מוציא דחשיב ברכהמ"צ וכיון שאם יצא מוציא מה שייך הסבה. והיינו כנ"ל דכשאינו אוכל עמהם ליכא קביעות אף אם הסבו. [ועוד יל"פ דקשיא ליה מסברא דבברכת המצוות ודאי דלא בעינן קביעות דלא שייך טעם הר"ן].

ובשו"ע הגר"ז סי' רי"ג ס"א הרגיש בזה וכתב דאע"פ שהמקדש שותה מלא לוגמיו דתו אי"צ השומעים לשתות אלא למצוה מן המובחר מ"מ אי"צ קביעות עי"ש. ומשמע דמפרש נידון התוס' בכה"ג ור"ל דלא אמרו דברכת היין חשיבא כברכת המצוות אלא כשהמקדש אין שותה מלא לוגמיו ובעינן לשתית המסובים לעיקר הקידוש, אבל היכי דשתה המקדש שאי"צ לשתות הרי כלפיהם הוי ברכה"נ בלבד. ולזה קמ"ל דמ"מ מהני צירופם להבדלה גם לברכת היין.

ולמשנ"ת אם אין שותים לא קשיא לתוס'. ועי' שו"ע סי' רע"א ס"י דקידוש בעמידה והרמ"א כתב דיותר טוב לישב ובביהגר"א כתב הטעם משום דבעינן קביעות [ועי"ש במ"ב שנסתפק אי כוונת הגר"א דבדיעבד נמי לא יצאו כקושית התוס' או רק לכתחילה כמש"כ בסו"ד דטוב וישר שישבו, והעירו שהרי להגר"א כל דין הסבה הוא לכתחילה כהשו"ע סי' קס"ז י"ג וצל"ע]. ולהאמור נמצא דאי"צ לישב אלא כששותים מהכוס ובהבדלה דאין שותים אי"צ לישב, ועי' ברמ"א סי' רצ"ו ס"ו דהבדלה בעמידה ולהנ"ל י"ל דהתם אי"צ לשתות, וכעי"ז כתב הבית מאיר שם דמה"ט כתב המ"א דבהבדלה אין המסובים שותים והיינו דכיון שעומדים אין לצאת בברכתו [מאחר דאין מצוה לשתות בהבדלה].

ובבהגר"א סי' רצ"ו כתב דהבדלה מיושב, אבל במע"ר כתב דהגר"ח מואלזין ראה להגר"א שעמד בהבדלה, ובאור חדש שם ביאר כנ"ל דהתם מיירי כשאין המסובים שותים. אמנם **במ"ב סי' רע"א ס"ק מ"ו** משמע דלדעת הגר"א בעינן קביעות בשביל עיקר הקידוש ולכן אם הן מפוזרין אין יוצאין. [ולכאורה יש לסיע למ"ב להנ"ל דהרמ"א מיירי באין שותין וא"כ משמע דהגר"א בא לחלוק אף בזה דבעינן ישיבה]. וע"ע בשו"ע סי' רע"ג ס"ו שאף אם שמע שכנו בביתו יוצא בברכת המקדש, ובביאוה"ל תמה הרי אין שם קביעות, ונדחק דחשיב קביעות, ומשמע דמיירי גם לענין הקידוש ולא רק לברכת הגפן. ונמצא דס"ל דהקידוש עצמו צריך קביעות ואף שהוא ברהמ"צ גם הפמ"ג בסי' רצ"ו כתב בשם הלבוש דאם לא ישבו לא יצאו יד"ח הבדלה. [ולפי"ז יל"פ כן גם במ"ב הנ"ל לענין ברכת המאור דחשיב בהמ"צ ואפי"ה בעינן קביעות]

ויתכן דשאני קידוש והבדלה דאע"ג דחשיב ברכת המצוות מ"מ כיון שהיא גם ברה"נ בעינן שמי שנהנה הוא יברך [כנ"ל בברהמ"ז], וכיון דכדי לשתות אין יוצאים בברכת הגפן בלא קביעות, ממילא לא יצאו גם בקידוש דבעינן שיהיו ראוים לשתות. עוד יש להוסיף דברי הגר"ז סי' ער"ב קו"א ב' דמדין הקידוש צריך שיטעום וכשהמקדש שותה נחשב כאילו כולם שתו ולפי"ז להכי בעינן קביעות, אולם במ"א סי' רצ"ו מבואר דבהבדלה אף שלא שמע בפה"ג יצא והו"ד במ"ב ובפשוטו ה"נ בקידוש, וצ"ע.

אך קשה קושית החזו"א הנ"ל מהא דיצא מוציא אף שאין קביעות וכמש"כ גם בשעה"צ קס"ז נ"ו. וקצת י"ל לשו"ע דבלא הסבה יצא בדיעבד וגם בדין יצא מוציא ס"ל בסי' קע"ג ד' דהבקי אין יוצא והיינו דלכתחילה צריך לברך בעצמו [והפר"ח חולק], ואפשר דהוא מה"ט דבעינן קביעות יחד לכתחילה. וצל"ע. [ואף אי נימא דאין זה הטעם מ"מ י"ל דגם מטעם זה לא יוציאו לכתחילה].

# נשים בזימון - שו"ע סי' קצ"ט

א. בגמ' בע"ב, ת"ש נשים מזמנות לעצמן וכו' והא מאה נשי כתרי גברי דמיין [ומזה נלמד דה"ה שנים מזמנין רשות], ומתרצינן שאני התם דאיכא דעות. עי' תוד"ה שאני דבתחילה נקטו דנשים חייבות לזמן וכדמשמע בערכין הכל מצטרפין לזימון, ומסקי דאינו אלא רשות וכדמשמע מדמדמינן לשנים [מיהו מדבריהם משמע דאין זה הכרח גמור ואיכא למימר דאף אי נשים חייבות יש ללמוד לתרי גברי וכ"מ מדלא פי' כרש"י דכתרי גברי היינו דליכא חיוב זימון, וצ"ב]. אולם הרא"ש נקט דחייבות כפשטות הגמ' בערכין, והוסיף דאף דלס"ד משמע דרשות הוא מ"מ למסקנא דעדיפי דאיכא דעות איכל"מ דחייבות.

ב. והא דאמרינן מאה נשי כתרי גברי פרש"י דבתרוייהו ליכא חובה, ולכאורה הביאור דילפינן מינה דאיכא זימון של רשות. אבל התוס' פי' דלענין תפילה כתרי דמיין, והיינו דלא חשיבי לצירוף למנין וה"נ לזימון ליכא צירוף לשלשה ולכאורה כוונתם דכשם שלתפילה בציבור בעינן חשיבות ציבור שהוא בעשרה ה"נ בצירוף שלשה לזימון בעינן חשיבות ציבור ושנים אינם ציבור וה"נ נשים, ולזה דחינן דנשים איכא מעלה דאיכא דעות ואף דאין להם מעלת ציבור מ"מ איכא מעלה של ברוב עם כל היכי דאיכא דיעות משא"כ בשנים. ולרא"ש מהני זה לחיוב אבל לתוס' היינו רק לרשות. ועי' להלן.

ולרש"י ותוס' מבואר מסוגיין דגם ר' יוחנן מודה דשייך זימון רשות אלא דבשנים פליג דאין זימון, דבעינן דוקא שלשה כדילפינן מקרא גדלו לה' אתי וכו'. ולפי"ז משמע דהא דבשלשה אין מצוה ליחלק אין הטעם משום חובת זימון דא"כ בנשים שאין חובת זימון לא יוציאו יד"ח. אלא דהזימון גופיה משוי קביעות ואף ר"י מודה בזה. ולרב כיון דאיכא זימון בשנים אין מצוה ליחלק. וי"ל עוד דמשום מצות זימון עדיף שיוציאו אחד את חבירו ואף בזימון של רשות, ועי' לשון הר"ן במגילה י"ג.

ג. בעיקר דין נשים בזימון, דלהרא"ש חייבות כפשטות המשנה בערכין דחייבות ודלא כרש"י ותוס', [וכן הכריע בבהגר"א], והתוס' דחקו דהתם רשות קאמר. ועי' בטור סי' רצ"ט בשם הסמ"ג דהמשנה בערכין מיירי שאכלו עם האנשים שאז מצטרפות לחיוב זימון. וכן נקט השו"ע ס"ז, ועי' במ"ב הטעם משום דאינן בקיאות לא רצו להטיל עליהן חיוב, [ולכאורה זה א"ש רק אי זימון דרבנן], ובשעה"צ הביא מהלבוש דמגו דחל חיוב על האנשים חל על הנשים.

ובטור הביא בשם ר"י כהן דאף מצטרפות לחיוב זימון, והב"ח הקשה מהמשנה ריש פירקין דאין מזמנין עליהן, ותי' דהמשנה מיירי לענין שלשה והר"י מיירי לצירוף של עשרה. וכ"כ המרדכי בשם רבינו שמחה דלעשרה מצטרפות. וברמב"ם פ"ה משמע איפכא דאף כשמזנות לעצמן לא יברכו בשם ופי' בכס"מ ורבינו מנוח [וכ"ה בב"י] דהיכי דבעינן עשרה אין נשים בכלל. אמנם בב"ח משמע דהרמב"ם ורבינו שמחה לא סתרי אהדדי וצ"ע. וע"ע בר"ן מגילה [דף ו' ע"ב ברי"ף].

ובאופן שאכלו עם האנשים עי' מ"ב ס"ק י"ח בשם הגר"ז שיכולות ליחלק ולזמן בפ"ע. ופי' בשעה"צ דכיון שנתחייבו לא פקע חיובייהו. ולא דמי לשלשה שאין נחלקים לשנים דאף למ"ד רצו מזמנין משום דמפקעי לחובה דהכא נשארו בחיוב זימון של חובה. עי"ש וצ"ב. וע"ע בביאוה"ל בשם היד הקטנה דמ"מ אינה יכולה לזמן, וכ"מ בר"ן סוכה ל"ח, אולם הריטב"א שם ס"ל דאשה יכולה לזמן כשאין בקי וכ"כ בחזו"א סי' ל' ח'. ועי' ריטב"א בהל' פ"ז ה"ב דמשמע דלכתחילה הוא. וצל"ע.

**צירוף נשים לזכרים לזימון**

ד. עי' לעיל במש"כ התוס' דכוונת הגמ' דנשים כתרי היינו משום דאין להם צירוף לדבר שבקדושה והיינו דכמו דאין מצטרפות למנין עשרה ה"נ אין מצטרפות לזימון של שלשה דבעינן צירוף של גדולים. ולתוס' איכל"מ דגם למסקנא דשאני התם דאיכא דעות זהו רק לזימון של רשות, אבל לחובה קיימינן בסברא קמייתא דבעינן צירוף כדבר שבקדושה. אמנם לרא"ש דלמסקנא חייבות ע"כ דלזימון אי"צ צירוף של דבר שבקדושה.

ובאיכא ג' אנשים כתב הב"י בשם הסמ"ג דמצטרפות לחייבם בזימון אף דבפ"ע פטורות, והמ"ב הביא מהלבוש דפי' משום מיגו דחל חיוב על האנשים חל גם על הנשים וצ"ב. אמנם בחזו"א סי' ל' [סוף ס"ק ח'] כתב עפ"י הנ"ל דטעמא דנשים פטורות משום דהוי דבר שבקדושה ולכך בעינן ג' אנשים אבל כשיש ג' אנשים מצטרפות לחיוב כיון דאיכא ציבור לדבר שבקדושה, והוסיף דבעצם חייבות אלא דאין זימון אלא בג' אנשים אבל כשיש ג' אנשים מצטרפות לחיוב. מיהו לכאורה אם איכא חיוב ורק דא"א לקיים א"כ אמאי מזמנות רשות. וע"כ צ"ל דזימון של רשות אינו כזימון של חובה. אמנם לפי"ז פשוט שרק כשיש ג' אנשים מצטרפות, אבל באיכא ב' אנשים אין מצטרפות לזימון של חובה דהא ליכא צירוף לדבר שבקדושה. [וזה דלא כדעת ר"י הכהן בטור, ועי' בסמוך].

ה. ולשיטת הרא"ש דנשים חייבות בזימון צל"ב הטעם דאין מצטרפות לאנשים. ועי' רא"ה וריטב"א דטעמא משום פריצותא כדאמרינן בגמ' לענין צירוף עבדים וס"ל דה"נ באנשים איכא פריצותא, [אמנם הריטב"א הוסיף גם דאין חבורתן נאה ויל"ע אם ר"ל דמשו"ה ליכא קביעות כדלהלן] אמנם כתבו שזה רק כשאין זימון בלא הנשים דניכר שבגללם נשתנה נוסח הברכה, אבל אם יש זימון בלא זה ליכא פריצותא. וכ"כ הר"ן מגילה ד"ו בדפי הרי"ף. [וזה כהסמ"ג, אלא דהסמ"ג אזיל בשיטת התוס' דנשים פטורות ואפי"ה מצטרפות, אבל לדעת הר"ן צידד החזו"א דאזיל בשיטת הרא"ש דבפ"ע חייבות]. ולטעם זה י"ל דאשה עם בעלה ובנה דליכא פריצותא מצטרפות, וכן כתבו הפמ"ג והחזו"א בדעת ר"י הכהן, עי' להלן.

אמנם רבינו יונה כתב בשם רש"י דגם עם בעלה אין מצטרפת דאין חבורתן נאה וכ"כ הלבוש. וכנראה כוונתם דלא חשיבא קביעות, וכ"כ הרמב"ן בדף מ"ח בשם הראב"ד, וכ"כ החזו"א סי' ל' ח' ומ"מ כתב דלא חשיב כלא הסבו אלא חשיב הסבה ונפ"מ להוציא בברכת המוציא או להרא"ש לענין דיעבד דבעינן הסבה, אלא דלזימון לא סגי בזה, ור"ל דלזימון בעינן קביעות גמורה [ולא שהזימון משוי לה קביעות] ובנשים ליכא קביעות גמורה.

ולרא"ש דחייבות בזימון מבואר דמהני טעמא דפריצותא להפקיע הזימון ועי' מאירי דהיינו קושית הגמ' אי הכי דלמאי דקאמר דאיכא חיובא מקשה אמאי אין מצטרפות ומתרץ דמ"מ משום פריצותא הפקיעו חיובן.

ויל"ע דאי זימון דאורייתא איך עקרו דין זימון מטעם פריצותא. ושו"ר בהפלאה דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת ואדרבא לטעם שאין חבורתן נאה, קשה איך יפטרו מזימון דאורייתא. ועי"ש דביאר כן בשו"ט בגמ' דבתחילה ס"ד דזימון דנשים רשות אבל למאי דמסיק דזימון נשים חובה קשה איך יפטרו משום דאין חבורתן נאה. ולכך מסקינן דטעמא משום פריצותא. אמנם אי טעמא משום דאין קביעות א"ש.

וע"ע רש"י ותוס' בערכין דף ג' דאין מצטרפות לזימון משום דאין אומרות ברית ותורה, ועבדים אין מצטרפין משום דאין להם נחלה. ולפי"ז ודאי דאף עם בעליהן אין מצטרפות. אולם הקשו האחרונים דא"כ גם לצירוף לעבדים אין מצטרפות מטעם זה ואמאי בעינן לטעם דפריצותא. ועי' הגהות הגר"א שם. ובס' מגן גבורים סי' קצ"ט מבואר דטעמא דרש"י מהני רק דלא תזמן האשה לאיש אבל האיש יכול לזמן ולזה בעינן לטעמא דפריצותא.

והנה הרמב"ם כתב דאנרוגינוס מצטרף עם מינו וטומטום אין מצטרף דכל אחד מין אחר הוא ודלמא זה זכר וזה נקבה. והחזו"א שם ס"ק ט' הקשה דאין תלוי במין אלא עם הוא מין הראוי ליחשב קביעות ביחד. אמנם לטעם רש"י דהוא משום דנשים אינם בברית ותורה א"ש, ודו"ק

עי' לעיל בדברי הטור בשם הר"י כהן שנשים מצטרפות לזימון אפי' שאין שלשה אנשים [ודלא כהסמ"ג] ור"ל שאם יש שני אנשים אשה מצטרפת להם וכ"מ בשו"ת מהר"ם מרוטנבורג ד"פ סי' רכ"ז שהביא בשם הר"י שהוכיח כן דלא גרע מאכל עמהם ירק, והיינו באיכא ב' אנשים שאכלו לחם וה"נ דכוותה באשה אחת מצטרפת לשני אנשים. והצל"ח בדף מ"ז דייק כן מרש"י בערכין דף ג' הנ"ל דדוקא ב' נשים אין מצטרפות אבל אשה אחת מצטרפת. ובחזו"א פי' דמיירי לענין איש ואשתו דליכא פריצותא ודלא כתר"י דאף עם אשתו אין חברתם נאה וכנ"ל דליכא קביעות.

והר"י הוכיח כן מהגמ' דף כ' שנסתפקה אי אשה מוציאה איש, ומדלא מספק"ל לצירוף זימון ש"מ דודאי מצטרפין. ובשו"ת מהר"ם מרוטנבורג ד"פ סי' רכ"ז דחה דהא דלא נסתפקה הגמ' לענין צירוף משום דאי הוי פשיט דמצטרפות עדיין איכל"מ דאין מוציאות יד"ח. ור"ל דעדיין אין ראי' דודאי מצטרפות דדלמא להצד דאין מוציאות גם אין מצטרפות. ועכ"פ מבואר מדבריהם דלהצטרף יותר קל מלהוציא יד"ח בבהמ"ז, ועי' ט"ז דאיכל"מ איפכא דודאי דאין מצטרפות לזימון [אמנם מש"כ כן בשם הר"מ צ"ע דבדבריו מבואר שבזה מסכים עם הר"י כהן וצ"ע]. ואולי כוונתו משום פריצותא. ובחזו"א סי' ל' ט' כתב דגם הר"י כהן מיירי באיכא ג' אנשים זולתן דליכא קפידא בחבורתן כנ"ל מהר"ן. וראית הר"י כהן רק דחייבות בזימון אולם במהר"ם ל"מ הכי שהרי השוה זאת לאוכל ירק דמצטרף. וע"כ דמיירי אף לצרף אשה אחת לב' אנשים.

הב"ח [הובא לעיל] הקשה על ר"י הכהן ממתני' דאין מזמנין עליהן ותי' דהמשנה מיירי לצרף לשלשה דלא חל חיוב זימון אלא בשלשה זכרים ור"י הכהן מיירי לצרף לעשרה. אולם הט"ז כתב דלא משמע הכי בדברי ר"י הכהן, וכ"כ החזו"א סי' ל' ט' שהרי ר"י הוכיח כהגמ' דף כ' והתם לא מיירי כלל לצירוף של עשרה. והט"ז תי' דמתני' מיירי לענין שהאשה תזמן בעצמה, ועוד תי' דהתם מיירי באיש אחד שאין מזמן על ב' נשים אבל אשה אחת מצטרפת לזימון של שני אנשים וכ"כ בהגהות מהרל"ח על הטור. ובדרישה תי' דמיירי לזמן על נשים ועבדים יחד, אך הא"ר והחזו"א תמהו מהגמ' דף מ"ז דמקשה ממתני' על ר"י דקטן המוטל בעריסה מזמנין עליו וחזינן דפשיטא לגמ' דמיירי לצרף לאנשים בני חורין. וצ"ע. ובפמ"ג תי' דהר"י מיירי באשה עם בעלה וכן צידד החזו"א שם.

והנה הר"ן במגילה הביא די"א [העיטור] דבמגילה אין נשים מצטרפות לעשרה אע"פ שמוציאות כדמצינו בזימון דאע"פ שמזמנות לעצמן אין מצטרפות משום פריצותא, והר"ן דחה דכיון שמוציאות ודאי מצטרפות. וזימון שאני דאין מוציאות בברכתן, והיינו כמ"ד דנשים מה"ת אין חייבות בברהמ"ז, ואי משום פריצותא הכא דאיכא מנין עשרה בלעדיהן ליכא פריצותא וכ"ה בזימון באיכא ג' בלעדיהן. וצ"ע דמתחילה משמע דס"ל דבזימון הטעם משום דאין מוציאות ואח"כ משמע דהטעם משום פריצותא כדעת העיטור. שו"ר בראש יוסף דף מ"ה ע"א במשנה ריש פירקין דמש"כ הר"ן דאין מוציאות היינו בזימון ומשום פריצותא, אבל בעצם הברכה מוציאות, [ולפי"ז באיכא שלשה אנשים דליכא פריצותא משמע דיכולה גם לזמן וצל"ע].

**דין זימון בעשרה אם חשיב דבר שבקדושה**

הרמב"ם כתב דנשים אין מזמנות בשם ופי' בכס"מ דהוי דבר שבקדושה ונשים אין בכלל דבר שבקדושה, ומבואר דזימון הוי דבר שבקדושה, אמנם רבינו שמחה כתב דנשים אין מצטרפות לשלשה אבל מצטרפות לעשרה כיון שאינו אלא הזכרה בשם. ועי' מאירי. והו"ד לעיל.

וראיתי להעיר שבגמ' מגילה כ"ג משמע דזימון אינו בכלל דבר שבקדושה, עי"ש דמפרשינן על כל הדברים המנוים במשנה דבעינן עשרה משום דהוי דבר שבקדושה ואח"כ מפרשינן טעמא דזימון בשם בעשרה משום דלאו אורח ארעא ותיפו"ל דהוי דבר שבקדושה וע"כ דלא חשיב דבר שבקדושה, וכן הוכיח במעשה רוקח הל' תפילה פ"ח ה"ד. ועי' משכנות יעקב סי' . אמנם לאידך גיסא בירושלמי מבואר שזהו מטעם שדבר שבקדושה צריכים עשרה.

ועי' עוד בב"י סו"ס סי' קצ"ט שמסיק לענין צירוף קטן דאף שלתפילה אין מצטרף דבעינן עשרה גדולים שאני התם דדבר שבקדושה הוא אבל הכא אינו אלא זימון בעלמא. ועי"ש שכ"כ בדעת הרמב"ם, ולכאורה זה סותר לפירושו בדעת הרמב"ם בדין נשים. וגם המ"ב בסי' קצ"ט ס"ק ט"ו העתיק דברי הכס"מ דלהכי אין מזמנות בשם, ובסי' נ"ה ס"ד בביאוה"ל העתיק דברי הב"י לענין צירוף קטן. ושו"ר באבן האזל פ"ה שהקשה כן על הב"י דכיון דקטן מצטרף ע"כ דאינו דבר שבקדושה והניח בצ"ע.

תוס' ד"ה שאני בא"ד ונשים צ"ע אם יוצאות בברהמ"ז של אנשים מאחר שאינם מבינות. והו"ד בשו"ע סי' קצ"ג ס"א ובביאוה"ל כתב בשם ס' ברכת אברהם [בן הרמב"ם] דבזימון יוצא אף שאין מבין הלשון, וצ"ב. ומבארים עפ"י רש"י דבזימון חשיב שמברך בעצמו דיוצא אף שאינו מבין הלשון. אמנם עי"ש שמהב"ח משמע דלא כדבריו.

**שלשה שאכלו ויצא אחד לשוק**

**א. גמ' אמר רב דימי בר יוסף שלשה שאכלו ויצא אחד מהן לשוק קוראין לו ומזמנין עליו אמר אביי והוא דקרי ליה ועני.** ופרש"י שסמוך הוא אצלן ועונה ברוך הוא. והיינו שר"ד חידש דמצטרפין לזימון אף שיצא לחוץ, ואביי מוסיף שזה בתנאי שעונה עמהם. וכ"כ הרא"ש סי' ה' שעונה לזימון, ובריטב"א מבואר דעני להם שמצטרף ומשמע דאי"צ לענות להם ברוך שאכלנו משלו, [ולפי"ז צ"ל שהוא אינו יוצא ועי' מ"ב סי' ר' סק"ג אמנם לפי' א' דצריך לענות משמע דאף הם לא יצאו אם לא יענה עמהם] והמאירי הביא ב' הפירושים.

והשו"ע סי' קצ"ד ס"ב פסק כהרא"ש דבעינן שיענה עמהן, ובא"ר הביא מהמלבושי יו"ט שכתב שזה דלא כהרשב"א להלן בדין אחד מפסיק לשנים שאם אינו רוצה להפסיק לענות לזימון רשאין לזמן בלא שיענה. אלא דא"כ יקשה על השו"ע שבסי' ר' ס"א הביא דברי הרשב"א וכאן סתם כרש"י והרא"ש[[9]](#footnote-9). ובא"ר שם כתב דה"נ אין זה מעכב שיענה עמהן אלא רק שיהא סמוך להם ורק לכתחילה צריך לענות עמהן, עוד כתב הא"ר דהיכא שאין עומד עמהן גרע וחייב לענות להן. אלא שכתב שזה דוחק. אמנם עי' מ"ב סי' קצ"ד בשם המגן גבורים והברכי יוסף שנקטו כתי' ב' וכדמשמע בלשון תר"י. [ובמ"ב סי' ר' ס"ק ג' כתב דהתם אי"צ לענות כיון שעומד שם ושומע **ויכול לענות** לאפוקי כשיצא לחוץ. וכ"כ בשו"ע הגר"ז שם. ולכאורה משמע דביצא לחוץ ה"ט משום שאין יכול לענות אבל אם יכול לענות סגי בזה וכתי' א'. וצ"ע].

ובעמק ברכה כתב כתי' ב' וביאר דיש שני דיני זימון א' באופן שהם חבורה אחת, ובזה אף שאינו עונה עמהם יצאו, ועוד דין זימון דרוב דעות אף דליכא צירוף לחבורה אחת ובזה הוא דוקא כשעונה עמהם דאיכא ג' דעות. ולפי"ז כתב דלכן בעשרה לא מהני דקרו ליה ועני דזימון של דעות ליכא הזכרת השם אלא רק בזימון של חבורה, וכ"כ בשי' הגרי"ד מבוסטון, אולם הוסיף שזה רק להרמב"ם דעשר נשים אין מזכירות את השם, אבל למה שהביא המרדכי בשם רבינו שמחה דעשר נשים מזמנות בשם מבואר דסגי בדיעות להזכרת השם.

ויל"ד בזה למה שנראה ברש"י לעיל דדיעות מהני רק לזימון של רשות ולהכי נשים אין חייבות, וכדפי' התוס' דבנשים ליכא צירוף של ציבור וליכא אלא דעות, ולפי"ז ה"נ ביצא אחד לשוק לא הוי זימון של חובה, וצ"ע דלעיל אמרינן דכיון שאיקבעו בחובה לא סגי בזימון של רשות. אמנם להרא"ש דנשים חייבות בזימון א"ש דמהני טעמא דדיעות לחייב זימון.

ב. כתב הריטב"א דמיירי ברואין אלו את אלו ומצטרף עמהם. וכ"מ ברשב"א שפי' דמיירי דעומד כנגד הפתח וכ"כ הפמ"ג קצ"ד בדעתו, ולפי"ז היינו דינא דמתני' להלן נ' ע"א דברואין אלו את אלו מצטרפין ואף בב' בתים כדאיתא בירושלמי שם. ולפי' הרשב"א שם מהני רואין אא"א גם ליחשב קביעות דהיינו דאף שגם באכילה היו בב' בתים מצטרפין ומשום דנכנסו ע"ד כן אבל הכא אי"צ לזה שבאכילה היו חבורה אחת וא"צ לצירוף אלא למעשה הזימון. אבל הרמב"ן ריש פירקין ובפסחים פ"ה ס"ל דרואין אלו את אלו לא מהני אף לצירוף ופי' דהכא טעמא משום דנקבעו בשעת אכילה וחובת זימון קובעתן, אבל להמוציא אינו מצטרף. ולדבריו איכל"מ דהכא אין צריך אף שיהיו רואין אלו את אלו וכ"כ המאירי בשם י"מ וכ"כ רבינו מנוח ועי' פרישה דכ"מ סתימת הטור. אמנם עי' ברמב"ן בפסחים שכתב דכיון שנצטרפו לזימון דאכלו כאחת הלכך **במקצת צירוף** יוצא עמהן. ולכאורה היינו דרואין אלו את אלו. וצל"ע.

ג. עי' רבינו יונה דף נ' ע"א דלא מהני הזימון אלא לשנים שנמצאים במקומם אבל השומע לא יצא, אולם הרמב"ם פ"ה הי"ג כתב שגם הוא יוצא בזימון, והו"ד בב"י סי' קצ"ד. ובאמת גם לר"י משמע דהטעם משום דלא נתכוון לצאת אבל אי כיון לצאת יצא, ור"י בסוגיין כתב שצריך שיתכוון להצטרף עמהם וצ"ל שאף שהוא אינו יוצא מ"מ גם הם אין יוצאין בלא שיתכוון לענות, וכ"כ בברכת ראש. [ועי' מש"כ בזה בס' עמק ברכה].

אמנם לענין ברהמ"ז כתב הרמב"ם שם שצריך לברך במקום שאכל, ורבינו מנוח שם כתב דכל זה כשלא שמע הברכה אבל אם שמע יצא דאי"צ לחזור למקומו אלא לכתחילה. אמנם במקו"צ הביאו מס' הבתים שאף ששמע הברכה לא יצא ידי ברהמ"ז [ואף דמיירי שסמוך להם כדפרש"י]. והמאירי כתב די"מ דכיון שמצטרף אל המברך נגרר אחריו גם לברהמ"ז ונחשב כאילו הוא במקום האכילה.

וברא"ה [בהמשך הסוגיא] מבואר דמיירי הכא שהאחד בירך בהמ"ז קודם שיצא לשוק [ועשה שלא כדין] ומ"מ הם יכולים לזמן עליו ולא פקע הזימון כיון שהם שנים. [ואמנם לגביו כיון שכבר בירך אין זימון למפרע. כ"כ הריא"ז. ועי' בסוגיא בדף נ' בדין פרח זימון].

ד. והרא"ה פי' סוגיין באו"א וכ"ה בהל' הריטב"א [ודלא כחי' המיוחסים לריטב"א], דהכא לעצם הזימון צריך לחזור למקום האכילה ומה שאמרו דמהני דקרי ליה וענו הנידון אם בטלה חבורתן ונתבטל הזימון, וע"ז אמרו שאם קוראין לו ועונה כלומר שיכול לענות עדיין לא נסתלק מכאן אבל אם אינו יכול לענות אף אם יחזור לכאן כבר נסתלקה החבורה. ועוד כתב שאם נשארו שלשה במקומם דלא פקע הזימון מהם גם זה שהלך לא פקע מיניה הזימון. והרא"ה לשיטתו פי' דמה שאמרו בעשרה דלאו אורח ארעא היינו שאם הרחיק מהם אף דקרו ליה ועני כבר נסתלקה החבורה ושוב אין מצטרפין אף אם יחזור דחבורה של הזכרת השם צריך שתהא יותר קבועה ולפי"ז כתב דלא גרסינן עד דניתי שמשמע עד שיבא אלא עד דאיתיה כלומר דישאר במקומם. אמנם שאר ראשונים פי' כרש"י דמצטרף אף ממקומו.

ומבואר מדברי הרא"ה דפליג בתרתי דבעינן שלא יתרחק יותר מדאי דא"כ פקע זימון מיניה. ומשא"כ לרש"י והרא"ש לא פקע חיבורם אלא דבשביל הזימון בעינן שיהא סמוך להם. ועוד פליגי דלרש"י אף כשהם בחוץ מצטרפים למעשה הזימון ולהרא"ה בעינן שיחזור למקומו. ויל"ע אמאי לא מהני כדין רואין אלו את אלו. וצ"ל דכיון שמקום הקביעות הוא במקום האכילה לא מהני רואין אלו את אלו.

ה. בגמ' פליגי אי מצטרף עמהם גם לעשרה ומסקינן דבעינן שיהא עמהן באותו בית שכיון שמזכירין את השם לאו אורח ארעא הוא. ובעמק ברכה שם פי' דהכא לא חשיבי חבורה כיון שאינם במקום אחד וליכא צירוף ורק מדין ג' דעות מהני אבל לענין הזכרת השם לא מהני צירוף של דעות אלא בעינן חבורה אחת. ובעיקר הדין יל"ע דבב' חבורות בב' בתים להרשב"א מצטרפין גם לעשרה ודלא כהרשב"ש וכדהבאנו בסוגיא שם. וכ"מ בשו"ע סי' נ"ה. ובביאוה"ל סי' קצ"ד משמע דאף אי נימא כהרשב"ש שאין מועיל ליצור חבורה בב' בתים ע"י רואין אלו את אלו מ"מ לעשרה איכל"מ דמהני אלא שהרשב"ש חידש שגם לעשרה אין מצטרפין. וצ"ע מסוגיין. ועי' פמ"ג סי' קצ"ד שעמד בזה. ובבימ"ד תי' דכשהיו חבורה אחת ונפרדו גרע כעין מש"כ הרא"ה, ועצ"ע.

ו. ובעיקר מה שהחמירו יותר בזימון של עשרה. עי' בגמ' דף מ"ז לענין צירוף קטן ומי שאכל ירק הקילו יותר בצירוף של עשרה דכיון שהוא רק להזכרת השם מצרפין אפי' קטן. ועי' מאירי דלענין איך להצטרף הקילו בעשרה, אבל הכא הנידון במעשה הזימון החמירו שצריך עשרה במקום זה. וע"ע רבינו יונה שם דלענין שיהא שכינה שרויה שם בעינן שיהיו כולם שם אבל התם דיושבים כולם י"ל דמקילינן בעשרה טפי. וע"ע בכס"מ פ"ה הי"ג שעמד בזה, ותי' שלענין אחד שאכל ירק מקילינן בעשרה דכיון דאיכא רוב הניכר חשיב כאילו כולם אכלו.

# אחד מפסיק לשנים - סי' ר' ס"א

א. גמ' שלשה שאכלו כאחד אחד מפסיק לשנים ואין שנים מפסיקין לאחד. ופרש"י דמדת דרך ארץ היא שיהא האחד מפסיק סעודתו לשנים. ורבינו יונה כתב דהאחד חייב להפסיק, ועי' ברא"ש דמבואר דפלוגתא היא והיינו דלרש"י אם אין רוצה להפסיק אין יכולים לזמן משא"כ להר"י מפסיק בע"כ. ועי' פמ"ג בא"א סי' ר' א' דלר"י מקרי עבריינא. ועי' באוה"ל דיתכן נפ"מ אם אין להם צורך גדול דלרש"י שהוא מדת דר"א אף בכה"ג צריך להפסיק אבל לר"י דחיוב הוא אין חייב אלא כשיש להם צורך גדול.

עוד כתב הרא"ש בשם הראב"ד דאף אם אין מפסיק מזמנין עליו אלא שהוא צריך להפסיק כדי לצאת יד"ח זימון. וכן כתב הרשב"א דאפי' אם לא מפסיק יכולים לזמן בע"כ. ומ"מ מבואר בראב"ד שאם אין מפסיק לענות להם הוא לא יצא יד"ח זימון. וכ"כ המ"ב סי' ר' ס"ק ג'. אולם עי' בריטב"א בהל' פ"ה הכ"ה דאף שלא ענה עמהם כיון שהפסיק להם עד שאמרו ברכת הזן יוצאים כולם יד"ח זימון, ומשמע שאף הוא יצא. וכ"מ ברמב"ן בדף נ' שהקשה על הראב"ד דמאי קמ"ל דפרח זימון הרי כבר יצאו הוא והם ידי זימון ואפי' שזימנו שלא מדעתו מ"מ כבר זימן עמהם, אמנם משמעות דבריו שענה לזימון עמהם אלא שענה בע"כ וצ"ע. ויתכן שגם הראב"ד מיירי בלא הפסיק אבל אם הפסיק אע"פ שלא ענה עמהם יצא יד"ח וכהריטב"א, אך המ"ב נקט בפשיטות עפ"י המ"א שאם לא הפסיק **לענות** להם לא יצא [ובאמת המ"א כתב שאם לא הפסיק, ואיכל"מ דאם הפסיק אף שלא ענה יצא].

ב. ובאחד שרוצה לגמור סעודתו אמרינן דאין השנים חייבים להפסיק בשבילו, וכתב הרשב"א דאסור לו לצאת לשוק כיון שכבר נתחייב בזימון אלא שסיים שרה"ג כתב דמברך לעצמו בלא זימון וצ"ע. ועי' ב"י שרה"ג מיירי שיש לו צורך גדול והב"ח תמה איך מתירין בשביל צורך גדול לבטל זימון אי לאו דהוי פיקו"נ וע"כ כתב דלא חל חובת זימון כל שלא סיימו סעודתם. ואף דמהני קביעותם בתחילת הסעודה היינו לענין שכשסיימו אח"כ מהני הקביעות שמקודם לחייבן. עי"ש וכן הביא המ"א. ובדרישה כתב להיפך דאי לצורך גדול פשיטא דיכול לצאת, ואולי ס"ל דצורך גדול היינו קרוב לפיקו"נ וצ"ע.

ובגמ' אמרינן דלפנים משורת הדין גם שנים מפסיקין לאחד, ופרש"י **לאחשובי**. והעירו האחרונים אמאי לא כתב דמפסיקין כדי שלא יצטרך להמתין. ותי' הרש"ש דס"ל כהמ"א עפ"י רה"ג דיכול לצאת ואי"צ להמתין. ובדברי נחמיה תי' שאם היחיד מוכרח לצאת חייבין להפסיק מדינא. ועי' להלן.

ג. גמ' שנים אין מפסיקין לאחד, וכתבו הראשונים שחייב להמתין להם כיון שנתחייב בזימון, והוא אינו יכול לזמן בלא שיענו עמו. ובפשוטו הטעם משום דלא שייך זימון באחד כשאין עונים לו, וכ"כ הראב"ד הובא בריטב"א דף נ', אמנם ברשב"א כתב הטעם דכיון שאין חייבין להפסיק לא חל עדיין חובת זימון, ומדלא כתב כהראב"ד משמע דשייך זימון באחד כשלא ענו לו אלא דכיון שלא נתחייבו להפסיק לא חל עליהם חיוב זימון ואין שייך לזמן עליהם בלא שחל חיוב.

והנה במ"ב כתב דכשהשנים גמרו סעודתם חייבים להפסיק ולזמן עמו, ובס' שיעורי הגרי"ש כתבו בשמו דאם אינן רוצים להפסיק יכול לזמן לבדו אף שאין עונים עמו אלא שהביא שבדרך החיים לא משמע הכי עי"ש. ולמבואר לעיל זה תלוי בפלוגתת הראב"ד והרשב"א[[10]](#footnote-10).

ובמש"כ הרשב"א דלא נתחייבו בזימון, כבר העיר המ"ב ס"ק ד' שהרי כבר נתחייבו בזימון מתחילת הסעודה ובפרט לרשב"א גופיה שהאחד אסור לצאת בלא זימון, וע"כ כתב המ"ב דמש"כ דלא נתחייב בזימון כוונתו דלא נתחייבו לזמן עתה עם האחד. [ולרה"ג דרשאי לצאת לשוק ולפי' הב"ח היינו משום דלא נתחייב בזימון עד שיגמרו הסעודה א"ש כפשוטו דעדיין לא נתחייב בזימון משא"כ בשנים שרצו להפסיק כיון שיכולים לכופו להפסיק כבר נתחייבו בזימון ואין רשאין לצאת לשוק].

ובאחד המפסיק לשנים, לראב"ד והרשב"א אם האחד אינו רוצה להפסיק יכולים לזמן אע"פ שאינו עונה כנ"ל. והנה הרא"ש הביא דברי רש"י דחייב להפסיק משום מידת ד"א, ולהר"י חייב להפסיק מדינא ואח"כ הביא לדברי הראב"ד דלכאורה משמע דאם אין מפסיק אין יכולים לזמן עליו **ולא היא אלא יכולים לזמן עליו אע"פ שדעתו לאכול אלא שהוא מפסיק כדי שיצא ידי זימון**, וכ"ה בטור. וכתב הב"ח דכוונתו דר"י והראב"ד פליגי דלר"י דחייב להפסיק בשבילם משמע דאם אינו מפסיק אין יכולים לזמן, ודלא כהראב"ד דמה שצריך להפסיק הוא בשבילו.

ובפמ"ג א"א ס"ק ב' העיר מלשון השו"ע שחייב להפסיק בע"כ ומשמע דחייב להפסיק בשבילם ומשום דאם לא יפסיק אין יכולים לזמן, ואח"כ כתב כהראב"ד דיכולים לזמן לבדם. ומזה הכריח דלהשו"ע הראב"ד לא בא לחלוק ומה שחייב להפסיק בע"כ היינו בשביל שהוא יצא יד"ח. וכוונתו נראה שגם לר"י דחייב להפסיק הינו בשביל עצמו אבל הם יכולים לזמן בע"כ. [מיהו ראיתי להוכיח מהר"י בדף נ' דמוקי לסוגיא דפרח זימון ביצא אחד לשוק שמזמנין עליו, ומדלא מוקי לה באחד מפסיק לשנים וכשלא רצה לזמן ש"מ דאין מזמנין בע"כ, וצל"ע].

ובאמת לשון השו"ע הוא לשון הרשב"א ולדברי הפמ"ג יהא מוכח כן מהרשב"א, [וכן משמע בפמ"ג דלהכי ציין הבאה"ג לרשב"א, וקצ"ע אמאי כתב הפמ"ג תמיהתו על השו"ע]. ולפי"ז יש להעיר על הב"ח שפי' לדעת הר"י דאין יכולים לזמן בע"כ דדלמא ס"ל כהרשב"א. וי"ל.

והנה להנ"ל דפליגי הראב"ד והרשב"א בטעם דאחד אינו מזמן בע"כ, נראה דפליגי נמי בטעם ששנים יכולים לזמן בלא שיענה האחד, דלרשב"א הוא רק משום שהוא חייב להפסיק ומחמת כן חל חובת זימון, ולהכי שפיר כתב דחייב להפסיק בע"כ ועי' לשון הפרישה דהואיל וחייב להפסיק **אע"פ שלא הפסיק כאילו הפסיק**. אבל להראב"ד משמע שלא אמרו דחייב להפסיק אלא רק בשביל עצמו שהוא יצא יד"ח וא"כ משמע דהם יכולים לזמן אף אם לא היה חל עליו חיוב להפסיק[[11]](#footnote-11). ולפי"ז אפי' נימא דגם לר"י יכולים לזמן לבדם אבל אין זה כהראב"ד אלא כהרשב"א ולהכי כתב דמפסיק בע"כ.

בביאוה"ל נסתפק באחד שחייב להפסיק לשנים אם זה רק כשצריכים לצאת לדבר נחוץ או בכל גווני. והוכיח מהב"י דמפרש לדעת רה"ג דאם האחד צריך לצאת לדבר נחוץ רשאי לצאת, וא"כ משמע דסוגיין באין צריך לצאת לדבר נחוץ וה"ה רישא דאחד מפסיק לשנים. אמנם הביא מהאו"ז דאחד מפסיק לשנים מיירי בצריכים לצאת ובלא זה אי"צ להפסיק להם. אמנם כתב דמ"מ איתא לטעם רש"י משום מידת דר"א, וגם שאר פוסקים אפשר דלא פליגי עליה בזה.

ויל"ע בכה"ג דאין חייב להפסיק להם, אם זימנו לעצמם אם יצאו יד"ח. ולכאורה להרשב"א [והשו"ע] הנ"ל אין יכולים לזמן כיון שלא חל חיוב זימון אבל לראב"ד שפיר יצאו יד"ח אף שאין חייב להפסיק להם. אמנם לכאורה ודאי לכתחילה אין להם לזמן שלא להפקיע מיניה זימון, אלא די"ל דלא חשיב שמפקיעים ממנו הזימון שהרי יכול להפסיק. וצל"ע.

נחלקו הראשונים באחד מפסיק לשנים שאח"כ חוזר לאכול אם כשממשיך סעודתו צריך לברך המוציא. שיטת רה"ג והראב"ד הובא ברשב"א [והסכים עמו] וברא"ש סי' י"ב דצריך לברך המוציא מכמה טעמים. חדא דהוי הפסק דמשתי וברוכי בהדי הדדי לא אפשר ועוד דאיך יתכן שיאכל באמצע הברכה כי הזימון הוא אחד מהברכות ואיך יברך ברכה אחת ויאכל ואח"כ ישלים ברכותיו. ומשמע דברכת הזימון היא חלק מברהמ"ז ועכ"פ למ"ד דשומע ברכת הזן ולכן נחשב כמפסיק באמצע ברהמ"ז. ומשמע דר"ל דע"כ חייב לברך שאר ברכות קודם שיאכל, וכן מבואר ברשב"א בדף מ"ו דחייב לברך גם שאר בהמ"ז כיון שסיים הסעודה. [שו"ר בב"י שכתב שלרא"ש אליבא דהראב"ד אי"צ לברך ברהמ"ז. ואולי מהא דכתב רק שצריך לברך בהמ"ז, אך א"כ אמאי חשיב הפסק באמצע ברהמ"ז וצ"ע].

אמנם הרא"ש גופיה פליג בעיקר הדין דא"כ נמצא דחייבוהו לסיים סעודתו ולשון הגמ' דמפסיק משמע דאינו מסיים הסעודה אלא מפסיק באמצעה. ומש"כ הראב"ד דצריך לברך המוציא משום דדמי למיכל וברוכי בהדי הדדי לא דמי שהרי אינו מברך אלא מפסיק סעודתו כדי לזמן. [אמנם יתכן שגם לרא"ש הוי ברכה אלא דאינה חלק מברהמ"ז, וצל"ע בדין משתי וברוכי בהדי הדדי]. ולדברי הרא"ש משמע דאין יוצא ידי ברהמ"ז בברכת הזן. ועי' להלן מ"ו ע"ב.

**אם בזימון צריך לצאת יד"ח ברהמ"ז**

**גמ' יהודה בר מרימר וכו' הא דתנן שלשה שאכלו כאחת חייבין לזמן הני מילי היכא דאיכא אדם גדול אבל היכי דכי הדדי נינהו חילוק ברכות עדיף וכו', אמר להו ידי ברכה יצאתם ידי זימון לא יצאתם.** וצ"ב מאי קס"ד דכשאין גדול לזמן לא יזמנו ומאי חילוק ברכות עדיף.

ובשו"ת פנים מאירות סי' נ"ז הקשה דגם אם חילוק ברכות עדיף מ"מ אמאי לא זימנו ואח"כ יברך כל אחד לעצמו, ומזה הוכיח שעיקר הזימון הוא להוציא יד"ח בברכת המזון וכיון דחילוק ברכות עדיף אין יכולים לעשות זימון. ועפי"ז נחלק על השו"ע סי' קפ"ג שכתב דראוי שכל אחד יברך בעצמו עם המזמן בלחש. ומבואר דנקט דטעמא דלא זימנו הוא משום דחילוק ברכות עדיף על זימון, ולכך הקשה דאכתי יכולים לקיים שניהם. וכעין זה כתב הב"ח סי' קצ"ג ס"ה שמעיקר דין ברכת הזימון שיצא בהמ"ז מהמזמן [ועכ"פ לכתחילה] והוכיח כן מסוגיין בנוס"א, שאם יכולים לברך בפ"ע א"כ גם כשמזמנין אמאי יוצאים בברכת המזמן דהא חילוק ברכות עדיף. וע"כ שזהו מדיני הזימון שיצא בבהמ"ז. וע"ע בהגר"א סי' קצ"ה ס"ה **דעיקר זימון הוא שיוצאים בברכתו**. וע"ע במ"א קצ"ג ד' **"וכן משמע פשט הגמ' והפוסקים דכשמזמנין בעינן שיצטרפו יחד לכל ברהמ"ז"**. ועי' בח"מ שם.

והנה הוכחת הפנ"מ היא משום דס"ל דהטעם שלא זימנו הוא משום דחילוק ברכות עדיף, אמנם עי' בשו"ת חיים שאל סי' ע"ה דכל זה רק אי גרסינן דמבעי להו אי יכולים לזמן או דחילוק ברכות עדיף, וא"כ קשה קושית הפנ"מ דיזמנו מספק שמא יכולים לזמן ואח"כ יברכו לעצמם, וע"כ דאי מברכים לעצמם לא חשיב זימון, אבל בס' הנ"ל דחה דע"כ לא גרסינן הכי דהא ודאי לא ס"ד דיצאו ידי זימון [ואמנם הלשון יד"ח זימון לא יצאתם משמע דהם סברו דיצאו גם ידי זימון אך זה תמוה וכמבואר שם]. אע"כ דפשיטא להו דאין חייבין בזימון, ומשו"ה לא זימנו באופן שבירכו לבדם דהא לס"ד אי"צ זימון.

אמנם הוכחת הב"ח עדיין קיימא דאמאי לא אמרו כן בכל זימון שיברכו לעצמם משום דחילוק ברכות עדיף, ושפיר מוכח דעכ"פ לכתחילה בעינן שיצאו יד"ח ברהמ"ז. [אמנם לכאורה לפרש"י לעיל דבזימון נחשב שכולם מברכים לכאורה ל"ק שגם ע"י זימון איכא חילוק ברכות, ועי'].

שו"ר בחמד משה סי' קצ"ג ג' שהאריך בביאור הגמ', ומתחילה ר"ל דכוונת הגמ' דליכא זימון אלא דמ"מ יברך אחד להוציא את כולם וע"ז אמרו דחילוק ברכות עדיף וקמ"ל דלא רק בשנים מצוה ליחלק אלא אף בשלש היכי דליכא זימון מצוה ליחלק [ולפי"ז צ"ע לדעת רש"י דבאיכא זימון מוציא אף בהמוציא עי' בתוס' בע"א, וצל"ע כעת]. ושוב כתב דלשון הגמ' דמשום דחילוק ברכות עדיף הוא דלא זימנו, וביאר דאמנם חיוב זימון ליכא מ"מ רשות איכא וע"ז אמרו חילוק ברכות עדיף. ומעתה נלמד דבזימון בעינן שלא יהא חילוק ברכות.

ובעיקר דברי הפנ"מ יל"ע דלכאורה מכל הסוגיא משמע דאף כשלא יצאו יד"ח ברהמ"ז חשיב זימון דבאחד מפסיק לשנים באמצע סעודתו הרי אינו יוצא יד"ח ברהמ"ז וגם אי"צ לשמוע ברהמ"ז [ואף למ"ד שצריך לשמוע ברכת הזן היינו רק משום דברכת נברך אינה ברכה], ואפי"ה יוצא ידי זימון. אמנם עי' להלן דלראב"ד כשאוכל אח"כ צריך לברך המוציא ולדבריו י"ל שבזימון יוצא יד"ח ברהמ"ז.

וכן מצינו בקרו ליה ועני לדעת הרמב"ם יוצא ידי זימון ולא ידי ברהמ"ז. [ואמנם הר"י ס"ל דגם אינו יוצא ידי זימון, ושמא מה"ט הוא כיון שאינו יוצא ידי ברהמ"ז וזהו שכתב שם שאינו מכוון לצאת ור"ל דאינו חפץ לצאת יד"ח ברהמ"ז משום דבעינן שיברך במקומו ולכן גם אינו יוצא יד"ח זימון]. ועי' בהערה[[12]](#footnote-12). אמנם להב"ח ל"ק שזהו רק לכתחילה אבל הכא דעומד באמצע הסעודה יכול שלא לצאת בברהמ"ז. וצל"ע להלן בסוגיות.

**דף מ"ו ע"א**

**עד היכן ברכת הזימון**

גמ' עד היכן ברכת הזימון וכו' ר"נ עד נברך ור"ש אמר עד הזן. ופרש"י עד היכן וכו' שצריכים שיהיו שלשה **וכשהן שנים לא יאמרו.** ולפי"ז למ"ד דברכת הזן היא מברכת הזימון אין היחיד מברך אותה. והתוס' והראשונים תמהו על רש"י והכריחו דודאי ברכת הזן גם היחיד אומרה.

והרי"ף כתב להוכיח דהלכה כר"נ מהא דנהגו שהיחיד מברך ברכת הזן, אבל התוס' נקטו דהלכה כר"ש ואפי"ה היחיד מברך ברכת הזן ומזה הוכיחו דלא כרש"י אלא אף לר"ש ברכת הזן אינה ברכת הזימון, ומ"מ צריך להמתין עד ברכת הזן וכדלהלן. ולכאורה משמע דהרי"ף שהוכיח דהל' כר"נ מדיחיד אומר ברכת הזן ע"כ ס"ל כרש"י דלר"ש אין היחיד אומרה. אך צ"ע דהרא"ש הביא דברי הרי"ף ולא הקשה עליו. ועי' מלא הרועים על הרא"ש דאפשר דמש"כ הרי"ף דכן עמא דבר שכל אחד מברך ברכת הזן לא קאי על יחיד בלא זימון אלא על היחיד שהפסיק לזימון אין מברך אח"כ ברכת הזן.

[והב"ח צידד לדעת הרא"ש שגם רש"י מודה דהיחיד מברך אותה ומש"כ כשהם שנים לא יאמרוה קאי רק למ"ד דברה"ז עד נברך, וצ"ע שהרי רש"י כתב ברהמ"ז בשנים היינו כששנים מברכים אין אומרים אלא ברכת הארץ ובונה ירושלים. ובמרומי שדה כתב די"ל שגם רש"י מודה שצריך לברך ברכת הזן אלא דכוללה עם ברכת נודה לך ולפי"ז א"ש אבל יל"ע אם אפשר להעמיס זה בב"ח].

והתוס' פי' דקאי על סוגיא דלעיל דאחד מפסיק לשנים וע"ז אמרו עד היכן צריך להפסיק. והתוס' בע"ב בשם הר"מ מאיברא פי' דקאי על אחד שרוצה לצאת או שיצא כבר לשוק שצריך לשמוע הזימון מהמברך ואח"כ יכול לצאת וע"ז אמרו עד היכן צריך לשמוע הזימון. וכ"כ הרא"ש בשם הרי"ף עפ"י הירושלמי [ואי"ז מפורש כ"כ ברי"ף]. וכן פי' הרשב"א והוסיף דא"א לפרש באחד מפסיק לשנים דס"ל כהראב"ד דכשמפסיק לשנים הרי הוא מסיים הסעודה וא"כ צריך לשמוע [או לברך] כל ברהמ"ז כנ"ל עי"ש.

והנה מדברי התוס' מבואר דגם למ"ד עד הזן אין הטעם משום שהיא חלק מברכת הזימון אלא דכיון שנברך אינה ברכה א"א לאומרה לבדה בלא ברכה. ועי' ברא"ש שפי' כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו, ולפי"ז משמע דזה דווקא במפסיק באמצע סעודתו משא"כ כשגמר ומברך מיד ניכר שמזמן, וגם לתוס' כיון שאינו מברך מיד אין נחשב זימון אם לא ישמע ברכת הזן, אבל כשמברך מיד חשיב זימון. ועי' בב"י סי' קפ"ג בשם האורחות חיים שמי ששומע זימון עדיף שיברך בעצמו כיון שאין מכוונים לברכת המזמן. ומ"מ לענין ברכת הזן כתב הב"י שתלוי בסוגיין דלרש"י אליבא דר"ש צריך לשמוע הזן מהמזמן דהיא חלק מברכת המזמן, אבל לתוס' והרא"ש אף לר"ש יכול לברך בעצמו מיד אף קודם שישמע ברכת הזן. והיינו כנ"ל שמעיקר הדין אין ברכת הזן חלק מברכת זימון ורק אם מפסיק באמצע סעודתו צריך לשמוע ברכת הזן.

אמנם בתר"י כתב שאע"פ שברכת הזן היא מברכת המזון מ"מ היא גם מענין הזימון, ומשמע דהיא גם חלק מברכת הזימון וכ"כ בפסקי הרי"ד דברכתא אריכתא היא. ולפי"ז אף כשמברך מיד בשעת זימון צריך לשמוע ברכת הזן. וכן נראה בתשב"ץ וכ"מ במ"א סי' קפ"ג ס"ק י"ב וסי' קצ"ג ס"ק ד'. ועי' עוד להלן.

ומבואר מסוגיין דאין צריך לשמוע ברכת המזון מהמזמן אלא רק ברכת הזימון, וכל הנידון הוא רק עד היכן נחשב מברכת הזימון. אמנם עי' בטור סי' קצ"ג ס"א שנחלקו בזה הב"י והרמ"א בדרכי משה, דהטור כתב דאם אין יכולים לשמוע ברכת המזון מהמזמן עדיף שיזמנו בשלשה אף שיבטלו זימון בעשרה, והב"י פי' דהיינו ברכת הזימון אבל בדר"מ פי' דקאי אברכת המזון, וסוגיין דסגי בשומע ברכת הזימון או עד הזן היינו משום דיוצא לצורך אבל שלא לצורך צריך לשמוע כל ברהמ"ז. אמנם ברמ"א סי' קצ"ה משמע שאין חייב לשמוע ברהמ"ז, והמ"א תמה שסותר לדבריו כאן שחייב לצאת יד"ח ברהמ"ז מהמזמן, אמנם בביהגר"א שם כתב דלזה נתכוון הרמ"א שם שאם ירצו שהמזמן יוצא את כולם צריכים שישמעו כל ברהמ"ז, דכוונתו משום דעדיף לצאת ע"י שישמע מהמזמן, והוסיף הגר"א **שעיקר ברכת זימון שיהא כולם שומעין כל ברהמ"ז**. ולכאורה כוונתו שיצאו יד"ח ברהמ"ז מהמזמן.

ולשיטת הב"י דבכל זימון אי"צ לשמוע ברכת המזון יל"ע אמאי הוצרכו התוס' והרא"ש לפרש סוגיין באחד מפסיק לשנים או ביוצא לשוק הו"ל לפרש בכל גווני ששומע ברכת הזימון עד היכן צריך לשמוע, אבל להרמ"א א"ש עכ"פ אי סוגיין מיירי ביוצא לשוק דדמי לכל שומע זימון בסוף סעודתו אלא דבעלמא לכתחילה צריך לשמוע כל ברהמ"ז מהמזמן, ורק הכא שממהר לצאת סגי בשומע ברכת הזימון ומבעיא לן עד היכן ברכת הזימון עצמה. וצל"ע.

ובעיקר דברי הרמ"א יש לעיין דאמאי יבטל זימון בעשרה כיון שרק לכתחילה צריך לשמוע ברהמ"ז כמבואר הכא דשרי לצאת לצורך. ועי' מש"כ בזה בט"ז סי' דזימון של עשרה אין חיוב אלא כשגמרו לאכול ובאין לזמן, אבל אין זה כזימון של שלשה. עי"ש.

**שיטות הראשונים בסתירת הברייתות**

בגמ' תני חדא ברהמ"ז שנים ושלשה ותני אידך שלשה וארבעה. סברוה וכו' מ"ד שנים ושלש קסבר עד הזן וכו' לפרש"י היינו דהיחיד מברך רק שנים דאינו מברך ברכת הזן. אבל לשא"ר דפליגי כתב הרא"ש דשנים היינו להפסקה כלומר דכשהפסיק לשנים אי"צ לברך ברכת הזן שכבר יצא יד"ח בזימון[[13]](#footnote-13), ולמ"ד להלן דחוזר לראש מיירי בפועלים דכוללים ברכת הארץ עם בונה ירושלים. [ואף דבנמ' משמע דרק לר"נ בעינן לאוקימתא דפועלים צ"ל משום דסברינן דלר"ש חוזר למקום שפסק]. ולמסקנא אמרינן דברייתא דשייך ברהז"מ בשנים משכח"ל אף לר"נ והיינו בפועלים.

וברייתא דמשכח"ל בארבע מפרשינן להו"א כר"נ דברכת הזימון עד נברך ואיכא ד' ברכות עם ברכת הזימון והא דתנן שלש ברכות היינו ביחיד שמברך ברכת הזן ואיכא ג' ברכות. ולמסקנא קאי גם כר"ש דברכת הזימון עד הזן דמשכח"ל ד' ברכות עם הטוב והמטיב דס"ל דאורייתא היא.

ויל"ע לדעת התוס' ורא"ש הנ"ל דגם לר"ש דשומעים עד הזן אינה ברכת הזימון א"כ הוי ד' ברכות עם ברכת הזימון, ולכאורה צ"ל דס"ל דברכת הזימון אינה ברכה וכמבואר בתוס', [ולכן אין ראוי לחלקם]. אולם להרא"ש לא מצינו ד"ז דלר"ש לא חשיבא ברכה שהרי פי' דטעמא דר"ש כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו. ובכתבי הגר"ר שמואלביץ שליט"א ביאר גם לרא"ש דטעמא דר"ש דחייש לזה הוא משום דס"ל דאינה ברכה ור"נ דלא חייש שאין ניכר הוא מה"ט דחשיבא ברכה בפ"ע ולכן ניכר שמזמנין עליו. ודו"ק. ושו"ר כן בריטב"א דכולא חדא ברכה היא והוסיף דאמנם הזן ברכה בפ"ע היא אבל הזימון אינה ברכה בפ"ע אלא תוספת לברכת הזן ואין לחלק אותה בפני עצמה[[14]](#footnote-14). [ועי' מלא הרועים שהקשה כעי"ז וכתב שדוחק לומר דברכת הזימון אינה ברכה. וצ"ע דהרי בתוס' מבואר כן דמשום דאינה ברכה צריך לשמוע גם לברכת הזן].

שיטת הרי"ף דברייתא דשנים ושלשה וכן בארבעה, קאי על אנשים, וכגון שאין יודעים לברך ורוצים לחלק הברכות לכמה אנשים. ותלוי כמה ברכות יש וכנ"ל, דלר"נ דעד נברך הוי ברכת הזימון, א"כ הוי ברכה נפרדת ואיכא ד' ברכות ושנים משכח"ל בפועלים, ולר"ש דברה"ז עד הזן, דס"ל דנברך אינה ברכה, א"כ איכא רק ג' ברכות גם עם זימון ושנים היינו כשאין רוצים לחלקם [ולדבריהם ה"ה דמשכח"ל באחד]. והתוס' והרא"ש הסכימו עם פירושו, ויל"ע דהרי לתוס' גם לר"ש אין ברכת הזן חלק מברכת הזימון וא"כ אמאי לא יוכל לחלקם ואף שאינה ברכה. וצל"ע.

**מנין ג' ברכות אם מדאורייתא**

עי' לעיל שיטת הרי"ף דמה שאמרו ברהמ"ז בשנים ובשלשה היינו דאפשר לחלק לג' אנשים, וכן נקט בשו"ע סי' קצ"ד ס"ג להלכה דאם אין אחד מהן יודע לברך כל הברכות מחלקין לג' אנשים אבל אין מחלקין ברכה אחת לב' אנשים, והמ"א שם הקשה דלמאי דנקט הב"י דהלכה כר"נ דברכת הזימון עד נברך א"כ אפשר לחלק גם הזימון וברכת הזן לב' אנשים ונדחק דלא הוצרך להשמיענו ועי"ש במה"ש דר"ל דכיון שכבר השמיענו בסי' ר' דברה"ז עד נברך ממילא נשמע דאפשר לחלקה. ועצ"ע.

עוד כתב המ"א שם דבגמ' וברי"ף משמע דאם אין מי שיודע אלא ברכה אחת אין מברכין, ומשמע מזה דמנין ג' ברכות מעכבות דאורייתא דאל"כ אמאי לא יברך הזן לחוד לקיים ברכה דאורייתא, ועי' באבהעו"ז שם דכוונתו דממש"כ הרי"ף דלא מנו הטוב והמטיב משום דמדרבנן היא היינו דלכן אין מעכבות זו את זו. אך תמה האבהעו"ז שהרי זימון ודאי אין מעכב ואפי"ה אמרו דלר"נ מברך אחד ברכת הזימון. עי"ש שהאריך ועי' מחה"ש. ובדגו"מ כתב שגם לדברי המ"א אין ראי' אלא דענין ג' דאורייתא כלומר דבעינן שיזכיר מענין כל הג' ברכות אבל יתכן דמעין ג' יוצא מה"ת, והגיה כן במ"א דענין ג' ברכות דאורייתא. [ומה שמבואר בגמ' דאפשר לחלק לג' ברכות, צ"ל דהיינו לקולא דאפשר לחלק לכמה אנשים אבל איה"נ דאם כוללה בברכה אחת מהני]. ועי' חזו"א סי' כ"ח ח' דאפי' אם מה"ת אין מעכבות זו את זו מ"מ מדרבנן מעכבות.

ומ"מ כתב המ"א דהרמב"ן בסוגיין נסתפק בזה אי מעכבות זא"ז. ונפ"מ בהפסיק בין הברכות אם חוזר לראש, עי' מ"א סי' קפ"ו ס"ו דחוזר לראש דמעכבות זא"ז וחשיבי כברכה אחת, ועי"ש בביאוה"ל דלרמב"ן ולאבהעו"ז אף לרי"ף אין מעכבות זא"ז, ואף אי מעכבות זא"ז אינו ברור דברכה אחת הן דהרא"ש ס"ל הכי אבל יש חולקים ע"ז לענין אם חיסר הזכרה ואכמ"ל.

ובעיקר הדין אם ג' ברכות מעכבות, הנה בפועלים מבואר בגמ' דאין מברכין ג' ברכות דכוללים ברכת הארץ עם בונה ירושלים. ועי' בתוס' דף ט"ז ע"א דאע"ג דמדאורייתא הם יש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת הואיל וטרודים במלאכת בעה"ב. [ובגליון הש"ס שם הקשה מסוגיין דאמרינן דהטוב והמטיב לאו דאורייתא תדע שהרי פועלים עוקרים אותה. ואולי יש לחלק דהתם אין עוקרין אותה לגמרי אלא כוללים ב' ברכות כהדדי]. אמנם הב"י סי' קצ"א פליג וס"ל דמנין ג' ברכות לאו דאורייתא, והובא במ"א שם.

בגמ' הטוב והמטיב לאו דאורייתא, ולכאורה משמע דברכת הזימון דאורייתא דאל"כ אמאי מנו אותה ולא את הטוב והמטיב. וכן הוכיח החזו"א סי' ל"א א' ודלא כהפמ"ג והמ"ב, ועי"ש שלדעתם צריך לידחק דהטוב והמטיב פשיטא דנחלקת למי שלא אמר בהמ"ז דהיינו שהיא ברכה בפ"ע משא"כ ברכת הזימון דהא לר"ש היא חלק מברכת הזן. ובעיקר הקושיא כבר עמד הרא"ה [דס"ל דברכת הזימון מדרבנן], ותירוצו צ"ב.

בשו"ת רעק"א סי' ז' מבואר דאפשר להוציא בשומע כעונה בחצי ברכה [ובקטן שספק אם הביא ב"ש דכתב המ"א שאם מקדש לאשה תענה אחריו משום דאין יכול להוציא ידי קידוש דאורייתא, לא תאמר כל הקידוש אלא רק אמצעית הקידוש שבזה יוצאת מה"ת ותחילת הברכה תצא על ידו]. ובחזו"א סי' כ"ט ו' הקשה מסוגיין דאין מוציא בחצי ברכה. ועי' קה"י די"ל שאם המברך אומר כל הברכה יכול להוציא בחצי ברכה ורק כשאומר רק חצי ברכה אין יכול להוציא את חברו כיון שגם אצל המברך אינה ברכה, ועי' בהערה[[15]](#footnote-15).

להיכן הוא חוזר

**דף מ"ו ע"ב**

**אחד המפסיק לשנים באמצע אכילתו להיכן חוזר**

**א. גמ' להיכן הוא חוזר**. רש"י מפרש דקאי על אחד המפסיק לשנים ואליבא דר"ש שמפסיק עד שישמע ברכת הזן ונחלקו אם כשגמר לאכול צריך לברך ברכת הזן או לא[[16]](#footnote-16). ומשמעות דבריו שאם לא אכל כיון שכבר שמע הזן יצא יד"ח ואי"צ לברך שוב הזן, והכא מיירי רק כשאכל אח"כ, ואף לשיטתו דיחיד אין מברך הזן וא"כ מה שאכל אח"כ הוי חיוב ברכה של יחיד צ"ל דאזלינן בתר תחילת הסעודה וחל חיוב ברהמ"ז של זימון גם על סוף הסעודה. [ואפשר שגם הזימון חל על כל הסעודה אף שזימנו קודם לכן].

התוס' ושא"ר הקשו על רש"י דכיון שאכל אח"כ הרי צריך לברך ברכת הזן על מה שאכל אח"כ, וכ"כ הרא"ש בסו"ס י"ב [לדעת בה"ג] דצריך לברך על מה שאכל אח"כ ג' ברכות ולכן צריך לחזור להזן [ולשון **אפשר** וכו' קצ"ע]. אבל רש"י לשיטתו דאין היחיד מחויב לברך הזן. אמנם גם לתוס' והרא"ש משמע דרק משום דצריך לברך על מה שאכל אח"כ חייב לברך אבל על מה שאכל קודם שפיר יצא יד"ח אף שהפסיק אח"כ. מיהו יל"ע בתחילת דברי הרא"ש שכתב דלא מסתבר דיוצא יד"ח במה שהפסיקו סעודתן, ומשמע דאף אם לא אכל לא יצא וצריך לברך הזן. וצל"ע. ובטור סי' ר' כתב דאם לא אכל אי"צ לברך הזן אף שהפסיק. ועי' בסמוך בסו"ד התוס'.

ובתר"י כתב דאף שלא אכל חייב לברך כיון שהיה דעתו לאכול פת לא נתכוון לצאת יד"ח בהמ"ז, וכ"כ הרמ"א סי' ר' ס"ב. ובפרישה מבואר דהב"י הבין בדעת הרא"ש דאף אם היה דעתו לאכול אי"צ לברך הזן אם לא אכל אח"כ אף שהפסיק. והפרישה חולק ומשמע דר"ל שבזה כו"ע מודו. ועי' להלן בשם החזו"א.

**ב.** התוס' פי' דקאי על סתם זימון אם המזמן צריך לומר שוב נברך שאכלנו משלו או סגי במה שאומר ברוך שאכלנו משלו והיינו למקום שפסק [קודם שמברך הזן] דאי"צ לחזור על נברך. **וכ"פ הרי"ף ובה"ג וכן נקט הראב"ד בהשגות על הרי"ף והרמב"ן במלחמות**. ועי"ש שביאר למ"ד שצריך לחזור לנברך בב' אופנים, או משום דמה שהמתין עד שיענו הם הוי הפסק כדי לגמור את כולה היינו את ברכת הזימון וחשיבא ברכה בפ"ע, או משום דדינא הוא שיברך על הסדר, ועי' בתר"י דהוסיף לבאר [כביאור ב'] שמתחילה אמר בלשון ציווי ועכשיו יאמר בלשון ברכה.

**ג.** עוד הביאו התוס' בשם הר"מ מאיברא וכן כתב הרשב"א בשם הראב"ד והובא בב"י [וזה דלא כהראב"ד בהשגות על הבעה"מ] דהכא מיירי באחד שיוצא לשוק שעונה לזימון ושמע הזן כר"ש ואח"כ מברך בעצמו, ופליגי אי חוזר לראש דהיינו שמברך גם הזן או למקום שפסק דאי"צ לברך הזן שכבר יצא יד"ח. ולמ"ד דמברך הזן מבואר דאף שלר"ש ברכת הזימון היא עם ברכת הזן מ"מ חוזר ומברך אח"כ ברכת הזן, וע"כ דאף שצריך לשמוע ברכת הזן אין צריך לצאת יד"ח. וכן מבואר בראשונים באחד המפסיק לשנים באמצע אכילתו, דלתר"י אם נתכוון לאכול אע"פ שלא אכל חייב לברך הזן כיון שנתכוון שלא לצאת יד"ח. וכן לרא"ש אליבא דבה"ג שאין צריך לברך המוציא שאינו גומר אכילתו אלא מפסיק באמצע אכילתו. וכתב דכיון שאכלו אח"כ צריכים לברך ברהמ"ז **דלא מסתבר שיצאו ידי ברכת הזן במה שהפסיקו לשלישי**.

ולרא"ש לעיל א"ש דאי"צ לצאת יד"ח בברכת הזן דאינה חלק מברכת הזימון אלא רק כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו צריך לשמוע הזן, וגם לתוס' דטעמא משום דבעינן שיהא הזימון עם ברכה י"ל דאי"צ לצאת יד"ח אלא סגי במה שהמזמן מברך ברכת הזן. אך למאי דמשמע מרבינו יונה דהיא חלק מברכת הזימון ואפי"ה כתב דאי"צ לצאת יד"ח עכ"פ בדעתם לאכול אח"כ. ועי' לעיל מ"ה ע"ב [בהערה] שצידדנו לדעת הרמב"ם דבקרי ליה ועני יוצא ידי זימון ואין יוצא ידי ברהמ"ז די"ל שאף אם מדין הזימון צריך לצאת בבהמ"ז כדמשמע בדר"מ סי' קצ"ג א', דאין החיוב מדין הברהמ"ז שיצא דוקא ע"י המזמן אלא מדין הזימון הוא לברך ברהמ"ז יחד אבל אין דינו לצאת ידי חובת ברהמ"ז ולפי"ז איכל"מ דהכא יוצא ידי ברכת הזן מדין הזימון אבל לא מדין ברהמ"ז. אך כמובן שזהו חידוש. וצ"ע.

ועי' חזו"א סי' ל"ב א' שביאר שבזה גופא נחלקו בגמ' דלמ"ד דחוזר לראש שפיר יוצא בזימון גם אי לא יצא יד"ח בברכת הזן דסגי במה ששומע הברכה ולכן ביוצא לשוק עדיף שלא יצא י"ח כדי שלא יהא הפסק באמצע ברהמ"ז, אבל למ"ד דחוזר למקום שפסק ואי"צ לברך ברכת הזן ס"ל דאם לא יצא י"ח ברכת הזן אין יוצא ידי זימון. וכן הוא להלכה. ועצ"ב.

ולפי"ז כתב החזו"א דה"ה באחד המפסיק לשנים באמצע אכילתו חייב לצאת ידי ברכת הזן אלא שחוזר ומברך על מה שאוכל אח"כ, ולפי"ז אם אין אוכל אח"כ אין צריך לברך הזן, ודלא כתר"י דמתכוון שלא לצאת יד"ח בהמ"ז. ועי"ש דכ"מ בבהגר"א שכתב דהר"י ס"ל דלא כהר"מ והיינו דלר"י דאף אם לא יוצא יד"ח ברכת הזן יצא ידי זימון ה"ה אם רוצה לצאת לשוק אינו יוצא. ולעיל הבאנו מהפרישה דנראה שלדעת הב"י אליבא דהרא"ש. אבל ברא"ש דידן מבואר דאי"צ לצאת י"ח.

**ד.** התוס' בסוה"ד כתבו דהשתא ניחא דלא קשה מהזן שהרי לא סיפר בנתיים. ומשמע דאם סיפר בנתיים חוזר לברכת הזן ואף שלא אכל, אמנם המהרש"א גרס דלא ספי בנתיים והיינו שלא אכל. ועי' שו"ע סי' קפ"ג ס"ו דמבואר דאף אם שח אינו חוזר לראש, והמ"א שם ס"ק י"א העיר מהתוס' דמשמע דשיחה הוי הפסק. אך כתב דיש לגרוס כיון שלא סעד אבל בשח לחוד אינו חוזר. מיהו גם בשח יל"ע איך מותר לכתחילה להפסיק באמצע בהמ"ז ועי' רשב"ץ דמה"ט דחה פי' זה. ועי' במלחמות. ועי' מ"ב סי' קפ"ג ס"ו שאם שח והפסיק כדי לגמור את כולה להמ"א ונשמ"א צריך לחזור ולברך. אמנם עי"ש בביאוה"ל שכ"ז רק אי מעכבות זא"ז וגם דחשיבי ברכה אחת וכמבואר בסי' קפ"ח ס"ו בשם הרא"ש שאם שכח הזכרה צריך לחזור לראש, אבל למש"כ המ"א סי' קצ"ד בדעת הרמב"ן בסוגיין שמצדד דאין מעכבות זו את זו, ועוד דאפי' אם מעכבות זא"ז י"א דאין נחשבות ברכה אחת ודלא כהרא"ש ולפי"ז אי"צ לחזור ולברך אף אם שהה כדי לגמור את כולה.

ויל"ע אם כוונת התוס' דאם אכל נתחייב ברהמ"ז על מה שאכל אח"כ כדהקשו על רש"י מתחילה או דאף אם אכל דבר שאי"צ ברהמ"ז מ"מ הוי הפסק וצריך לברך ברהמ"ז. ולעיל בתחילת התוס' כתבו שאם אכל אח"כ הרי צריך לברך על מה שאכל אח"כ ומשמע שאם אכל דבר שאי"צ ברהמ"ז אי"צ לברך בהמ"ז [אם לא היה דעתו לאכול פת], אבל מסו"ד משמע דהוי הפסק ורק בסח לא הוי הפסק. ועי' ביאוה"ל סי' ר' ס"ב שהוכיח מהרשב"א והרא"ש דאין להפסיק באמצע בהמ"ז באכילה ודלא כמ"א, אך מדבריו משמע דזהו רק לכתחילה.

# סוגיא דפרח זימון

**דף נ'**

**צירוף ג' אנשים מג' חבורות**

**א.** אמר רב הונא ג' שבאו מג' חבורות אינן רשאין ליחלק וכו' אמר ר"ח והוא שבאו משלשה חבורות של שלשה בני אדם. ופרש"י אע"פ שלא אכלו אלו הג' זה עם זה מצטרפין, וכ"ה בטור ובשו"ע סי' קצ"ג וכ"מ סתימת הרמב"ם. והרמב"ן הביא בשם הראב"ד דדוקא שאכלו אלו השלשה יחד[[17]](#footnote-17), [אולם הרשב"א הביא בשם הראב"ד דאף שלא אכלו יחד כיון שנתוועדו לזמן אין רשאין ליחלק וצל"ע]. והרמב"ן תמה על הראב"ד דממ"נ אם נתחייבו מחמת חבורתן הראשונה אמאי צריכין שיאכלו יחד, ואם לא סגי בחיובן הראשון הרי לא מהני מה שאכלו יחד בלא הסבה, ועוד תמה הרמב"ן [לשיטתו] דאף בלא הסבה כל שאכלו יחד נצטרפו, וא"כ אף אם לא באו מג' חבורות נתחייבו מחמת אכילתן עכשיו, וע"כ דסוגיין מיירי שלא אכלו עכשיו יחד. עכ"ד. ובעמק ברכה פי' בדעת הראב"ד דחובת זימון היא מחמת אכילתן הראשונה אבל בעינן צירוף למעשה הזימון ואכילה בלא הסבה מהני לצרף למעשה הזימון כמש"כ הב"י סי' קצ"ג בשם ריב"א דמצטרפין לזימון של רשות.

ובחזו"א סי' ל"א ט' נקט [כרש"י] שלא אכלו עכשיו יחד, אך הקשה מ"ש ממתני' דב' חבורות אין מצטרפין אלא ברואין אלו את אלו בשעת אכילה, ותי' דהכא טעמא משום דבשעת בהמ"ז נועדו יחד, ולבסוף מסיק דהכא הטעם משום דנצטרפו שלשה החייבין לזמן ואין יכולים לזמן זה בלא זה, וכיון שצריכין זל"ז חיובם מצרפן ולכן גם יכולין להוציא אחד את חבירו. ובעיקר דבריו דבעינן דוקא רואין אלו את אלו בשעת אכילה, יל"ע שהרי מצינו דכשעומד המזמן בפתח שב' החבורות רואין אותו מצרפן, ומשמע אף שבשעת אכילה לא נצטרפו. וצל"ע.

**ב.** הב"י הקשה איך יזמנו אם לא אכלו הרי ברהמ"ז חייב לברך במקומו, ותי' דאכלו שם אלא שלא אכלו בקביעות אלא כל אחד בפ"ע וכעי"ז בט"ז ס"ק ח', [ולכאורה להרמב"ן דכל שאכלו במקום אחד חשיב קביעות ולשיטתו פי' הכא שלא אכלו יחד, וא"כ ע"כ שלא אכלו כלל במקום אחד, דא"כ אף שלא אכלו בקביעות נצטרפו. ולדברי השעה"צ קצ"ג ס"ק כ"א דכשאכלו כל אחד בפינה אחרת גם לרמב"ן חשיבי כנפרדים א"ש, אבל למ"א שם דמשמע דפליג ע"ז לא א"ש]. עוד תי' הב"י דכוונת הגמ' דנתחייבו לזמן וממילא חייבים לאכול עכשיו במקומם, [והט"ז חולק דלא מצינו לחייבו לאכול כיון שאינו תאב לאכול עכשיו. ובמאמ"ר דחה דבריו] והמאמ"ר תי' די"ל דמיירי בעקרו בשוגג ולהרמב"ם אין חייבין לחזור למקומם. ובמאירי כתב דכיון שחייבין בזימון עדיף לזמן אף שיברכו שלא במקומם וכ"כ הלבוש, וכ"כ המ"ב ס"ק ל"ב. וצל"ע בדעת הב"י אמאי לא תי' כן.

**ג.** רש"י ד"ה ולא אמרן וכו' והפורשים הללו היו צריכים לצאת לשוק קודם שגמרו החבורות את סעודתם. במ"א הוכיח מזה כהב"ח דקודם שגמרו סעודתם לא חל חובת זימון ורשאי ליחלק. אמנם העירו האחרונים דברש"י דף מ"ה ע"ב ד"ה אחד מפסיק לשנים כתב אבל שנים אין עליהם להפסיק לאחד **וימתין עד שיגמרו**. ומבואר דלא כהב"ח. ועי' עוד בבי"מ שהקשה דמרש"י בסוגיין נמי מוכח להיפך מדפי' שלא אכלו יחד ואפי"ה מצטרפים ע"כ משום שנתחייבו כבר בזימון מחמת חבורה הראשונה ולכך מהני צירופם לחבורה השניה למעשה הזימון, אבל לב"ח שלא נתחייב בזימון איך יצטרף עם השלשה שלא אכל עמהם. וצ"ע להב"ח[[18]](#footnote-18).

**פרח זימון**

**א.** **אמר רבא וכו' אבל אזמון עליהו בדוכתיהו פרח זימון מהן.** ונחלקו הראשונים אי מיירי שיצאו ידי זימון. **רש"י** פי' שנצטרפו לזימון שזימנו עליהן כדלעיל דקרו ליה ומזמנין עליהם, ומשמע שגם הם יצאו ידי זימון כשענו לו וכן הבין הרא"ש סי' כ"ט בדעתו [עי' בסמוך בדברי התר"י], וכן פי' הראב"ד הובא ברמב"ן וכן מסיק הרא"ש שם. וכן משמע **בתוס'** דפי' דמיירי באחד המפסיק לשנים ובפשוטו בזה לכו"ע יצא ידי זימון .

והרמב"ן ורבינו יהודה [הובא ברא"ש] הקשו על פי' זה דאי יצאו ידי זימון א"כ פשיטא דפרח זימון דאחר שיצאו ידי זימון פשיטא שלא יזמנו עוד. ועוד מה הדמיון למיטה. והרא"ש תי' דקמ"ל דאע"פ שאכלו אח"כ עוד עם השלשה האחרים מ"מ כיון שכבר זימנו על תחילת הסעודה לא נתחייבו שוב בזימון. מיהו עדיין צ"ב דלכאורה החידוש שכבר יצאו יד"ח זימון ואמאי קרי ליה פרח זימון. עוד צ"ב איך נתיישב הדמיון למיטה, דהכא הטעם משום שיצאו ידי זימון, וכ"ה בחי' הגר"א ועי' חזו"א סי' ל"א ז'. ומשמע דבאמת אין הזימון חל על כל הסעודה אלא דכיון דיצאו ידי זימון במה שאכלו כבר פרח זימון מכל הסעודה וצ"ב. ובשיעורי הגרי"ש תי' דס"ד דיוכלו לזמן פעם שניה בגמר האכילה עם חבורה השניה שעי"ז יתברר למפרע שהזימון של חבורה הראשונה לא חל עליהם דעמדו להתחבר, ולזה למדו ממטה דלא אמרינן שנתברר שהיה עומד להתחחבר לחבורה השניה, אלא כשזימנו עם חבורתם הראשונה כבר נתפרדה החבורה.

**ב.** **הרמב"ן ורבינו יהודה** פי' דמיירי שזימנו חבורתן שלא בפניהן והם לא יצאו ידי זימון וקמ"ל דפרח זימון מהן שאע"פ שעכשיו יש שלשה שלא זימנו מ"מ כיון שחבורתן כבר זימנו ונשארו יחידים, פרח מהן חובת זימון אע"פ שלא יצאו ידי זימון. וכן משמע בהשגות הראב"ד פ"ה הי"א וכמש"כ הלח"מ שם. ולכאורה זה דלא כהראב"ד שברמב"ן. והרא"ש דחה פי' זה דלשון הגמ' דאזמון **עלייהו** משמע שגם הם זימנו, וע"כ פי' כנ"ל שגם הם יצאו ידי זימון אלא דקמ"ל דאף שאח"כ אכלו אין צריכים לזמן.

**ג.** רבנו יונה כתב דלשון הגמ' משמע שזימנו עמהם וכהרא"ש, אלא דפי' דמיירי בקרו ליה ועני, וס"ל לר"י דאע"פ שעונה להם מ"מ רק הם יצאו יד"ח אבל הוא לא יצא יד"ח כיון שאינו עומד עמהם, ולזה קמ"ל שאף אם אח"כ נצטרף עם עוד אחרים כבר פרח זימון מהם. [ולשונו משמע דרק באופן ששמע הזימון עמהם פרח זימון ממנו אבל אם זימנו לעצמם ולא שמע הזימון לא פרח ממנו הזימון. וצל"ע]. ולפי"ז איכל"מ דגם רש"י ס"ל דלא יצא יד"ח זימון וכן צידד המאמ"ר דר"י פי' כן אליבא דרש"י וזהו שכתבו התוס' דרש"י לא פי' כן כלומר דלתוס' מיירי בהפסיק לשנים דודאי יצא יד"ח זימון, משא"כ לרש"י דמיירי בקרו ליה ועני הוא לא יצא יד"ח [ובביהגר"א פי' באו"א עי' להלן]. וע"ע בשעה"צ סי' קצ"ג ס"ק כ"ט.

ד. הרשב"א הביא בשם ר"ה גאון דהא דאין רשאין ליחלק היינו מחבורתן הראשונה כדי שלא להפקיען מזימון ועל זה אמר רבא דאם זימנו הפורשים לעצמם פרח זימון מהחבורה הראשונה, וקמ"ל שאפי' אחד מפקיע זימון מהשנים כשזימן עם אחרים, [ורק אם בירך ולא זימן לא פקע הזימון ומזמנין עליו כדאיתא בדף נ' ע"א דאע"ג דאין זימון למפרע והוא אין יוצא ידי זימון מ"מ מצטרף להם]. והו"ד ברמ"א סי' קצ"ג ס"ו ובסי' קצ"ד ס"א. ועי' להלן.

ה. לפי' הרא"ש משמע דבגוונא דהרמב"ן שלא יצא ידי זימון לא פרח זימון מהם וחייבים לזמן אע"פ שחבורתם כבר זימנה. ונפ"מ בזימנו החבורות בלא הפורשים כגון שיש ד' בכל חבורה, יהיו חייבים לזמן ביניהם, וכ"כ החזו"א סי' ל"א ג'. אולם בשו"ע קצ"ג ס"ה פסק כהרא"ש דבאחד המפסיק לשנים פרח זימון כיון שכבר יצאו ידי זימון, ובס"ו פסק כהרמב"ן דבפירש אחד וזימנו עליו אף שלא יצא ידי זימון פרח זימון. וי"ל דהשו"ע נקט כהרמב"ן דסוגיין מיירי דלא יצא ידי זימון, אלא שבזימנו עליו דיצא ידי זימון נקט דסברא פשוטה דפרח זימון כיון שכבר יצא יד"ח זימון.

**ו.** מלשון הרא"ש מבואר דבפרח זימון אין יכולים לזמן וכן הוא בטור, אבל התוס' [בע"א] ד"ה אבל כו' כתבו **פי' שאכל כל אחד וכו' והפסיק לשתים פרח חובת זימון כלומר פטורין מן הזימון ורשאין עתה ליחלק, ורש"י לא פי' כן.** ובבהגר"א סי' קצ"ג ביאר דכוונתם דלרש"י אין יכולים לזמן כהרא"ש אבל התוס' סברי דהא דפרח זימון היינו רק דאין חובה לזמן אבל רשאין לזמן. וכ"כ הב"ח. ועוד כתב דברמב"ם מבואר כתוס' שכתב בפ"ה הי"א דאין חייבין לזמן ומשמע דרשאין לזמן. וכ"כ הלח"מ שם. ותמה הב"ח על הב"י שהשוה שיטת רש"י והרמב"ם.

וגם הט"ז כתב דרש"י ותוס' פליגי בזה, אלא שביאר דלרש"י אין יכולים לזמן כיון שכבר זימנו פעם אחת על אותה אכילה, אבל לתוס' דמיירי דהפסיקו באמצע אכילה יכולים לזמן על מה שאכלו אח"כ אלא דפטורים מלזמן כיון שכבר זימנו על אותה סעודה.

אולם בשו"ת פנים מאירות ח"ב סי' ו' חולק על זה, דודאי גם לתוס' וגם לרמב"ם כל היכי דפטורים ממילא אין רשאין לזמן דקי"ל כר"י בשנים שאכלו דאין רשאין לזמן, [ובסו"ד כתב דכל הפטור מדבר ועושהו נקרא הדיוט, וצ"ע דהא לרב רשאי לזמן], ולכך ביאר דמחלוקת רש"י ותוס' היא בקרי ליה ועני, דלתוס' לא פרח זימון אלא באחד המפסיק לשנים שענה עמהם ויצא יד"ח אבל בקרי ליה ועני לא יצא ידי זימון וכדכתב בתר"י ובזה לא פרח זימון מיניה, אבל רש"י ס"ל דיצא יד"ח אף בקרי ליה ועני ולכך פרח זימון מיניה. וצ"ל דס"ל כדמשמע ברא"ש שרק אם יצאו ידי זימון פרח זימון. וזה דלא כרבינו יונה הנ"ל דבקרי ליה ועני אף שלא יצא יד"ח זימון פרח זימון וכהרמב"ן ורבינו יהודה, [אמנם המאמ"ר הנ"ל צידד דרש"י ס"ל כר"י דלא יצא יד"ח ואפי"ה פרח זימון ולהנ"ל נמצא דס"ל דאף שלא יצא יד"ח אין יכולים לזמן].

ז. נתבאר לעיל בדברי הרא"ש דכיון שיצא ידי זימון שוב אין חייב בזימון אע"פ שאכל אח"כ עוד דכיון שיצא ידי זימון על תחילת הסעודה יצא ידי זימון. וכ"ה בשו"ע סי' קצ"ג ס"ה לענין אחד שהפסיק לשנים.

אמנם עי' באבהעו"ז סי' ר' וכ"ה בגליון הרעק"א סי' קצ"ג דכל זה בכה"ג שיצא ידי זימון, אבל בגוונא דהרמב"ן והר"י שהשנים זימנו עם אחד מהשוק או שהיו ד' וזימנו ג' והרביעי נפרד מהם, דלא יצא ידי זימון אלא רק פרח הזימון, אם אכל אח"כ עם שנים אחרים נתחייב בזימון, עי"ש שהוכיח כן מתר"י דאם היו נועדים לאכול יחד היו מצטרפין לזימון, וביאר האבהעו"ז דהכא הא דפרח זימון הוא מחמת שכבר זימנו החבורה והוי כנפרדה החבורה כיון שהחבורה הראשונה נפרדה, אבל כשאח"כ אכל עם שנים אחרים נתחייב בזימון דהוי כקבעו מחדש ודמי למטה שמקבלת טומאה מכאן ולהבא. [וכ"כ בשעה"צ ס"ק כ"ט]. ועי' חזו"א סי' ל"א ג'.

ועי' שעה"צ קצ"ג ס"ק כ"ט דאע"ג דברא"ש מבואר שגם בקרו ליה ועני פרח זימון אפי' שאכל אח"כ עמהם ודלא כהר"י היינו משום דהרא"ש ס"ל דבזה יצא יד"ח זימון ולכן אפי' שאכל עמהם פרח זימון, אבל לר"י דלא יצא יד"ח אם אכל אח"כ עם חבורה השניה חייב לזמן. [והשו"ע ס"ה שהביא ד"ז דאף שאכל אח"כ לא נתחייב בזימון רק באחד המפסיק לשנים משום דחשש לר"י דבקרו ליה ועני לא יצא יד"ח אם אכל אח"כ נתחייב בזימון].

ח. לעיל הובא מהרשב"א בשם רה"ג שאם זימן אחד מהחבורה עם שנים אחרים שוב אין יכולים לזמן עמו דפרח זימון מיניה, וכ"כ הרמ"א סי' קצ"ד ס"א. אמנם בא"ר סי' קצ"ג כתב דמ"מ מהשנים שלא זימנו לא פרח זימון ויכולים לצרף אחד מהשוק, עי"ש היטיב והו"ד ברעק"א על הגליון וכ"כ המ"ב שם, וביאר שדוקא עם אותו שאכל עמהם אין מצטרפין כיון שכבר זימן עם שנים אחרים וממנו פרח זימון אבל יכולים לצרף אחר מן השוק אם יטעום עמהן כיון שמהם לא פרח זימון. ומשמע דדוקא עם אחר אבל עם אותו שזימן כבר אין מצטרפין אף אם אכל אח"כ עמהם. ובחזו"א שם תמה דמאי שנא, דאף שהוא יצא יד"ח זימון אף על מה שאכל אח"כ מ"מ לא גרע מאוכל ירק דמצטרף עמהם כיון שמהם לא פרח זימון כמו שמצטרף אחד מהשוק. ולכך כתב שלדברי הא"ר צ"ל דרה"ג מיירי שלא אכל עמהם אח"כ אבל אם אכל עמהם כיון שמהם לא פרח זימון גם הוא מצטרף דדמי לאוכל ירק. וע"ע בסמוך בדברי הטור.

אמנם בעיקר דברי הא"ר כתב הח"א כלל מ"ח ד' דמהרשב"א משמע דפרח זימון לגמרי, וכ"כ בגנזי חיים, וכן נראה בחזו"א סי' ל"א ד' דפשטות רה"ג משמע דפקע זימון מהשנים לגמרי.

ט. הטור סו"ס ר' כתב בשם הרא"ש דאף שהפסיק לשנים רשאי להפסיק עוד לשנים אחרים וכ"כ המ"א והמ"ב שם. ופי' הב"ח דאע"ג שכבר יצא ידי זימון מ"מ יכול לזמן בשביל השנים שחייבין עדיין בזימון דהוי כאכל ירק שמצטרף, ומבואר דאף דפרח מיניה זימון לגמרי ונפטר מזימון אף על מה שאכל אח"כ, מ"מ מהני אכילתו עם עוד אחרים שחייבים בזימון להצטרף לזימון שלהם, וכדין אוכל ירק עי' דף מ"ח ע"א[[19]](#footnote-19). ורק אם כל השלשה הפסיקו לחבורתם שכולם יצאו יד"ח זימון שוב לא נתחייבו בזימון.

הב"ח הוסיף על הטור דיכול להפסיק ג' פעמים לשנים, והו"ד במ"א. ויל"ע איך מצטרף לשנים האמצעים הרי לא התחיל עמהם ולא גמר עמהם, ואין לומר דהשלישי אי"צ להיות קבוע עמהם וסגי במה שהם קבועים לצרפו כאוכל ירק, דהרי בדף מ"ז א' בעובדא דרב ושמואל מבואר דאין השלישי מצטרף אלא אם השנים לא סיימו, וחזינן דבעינן שיהא השלישי קבוע עמהם. ואפשר דלגביו מהני אף באמצע הסעודה, וצ"ב. ושו"מ כעי"ז ביד הקטנה פ"ט אות ל' והוסיף דלא דמי לההיא דרו"ש דהתם התחיל אחריהם ואם לא סיים עמהם נמצא שהם התחילו וגמרו בלא חבורה של ג' אבל הכא שהם התחילו אחר שהוא התחיל נמצא שהם התחילו וסיימו בשלשה ואף שהוא התחיל רק אחריהם ואפשר שהוא לא נתחייב מ"מ הם נתחייבו דאכלו בשלשה. ור"ל שהוא מצורף להם אבל לגביו ליכא אכילה בחבורה.

**חמשה שאכלו כאחד ואחד הפסיק לשנים**

י. כתבו הב"ח והמ"א שם דחבורה של חמשה שסיימו השנים לאכול והפסיק להם האחד אין מצטרף לב' שלא זימנו דפרח זימון מכולהו. וצ"ב מ"ש מדינא דהטור דאחד המפסיק לשנים מצטרף לשנים אחרים. וע"כ דס"ל דהכא פרח זימון גם מהשנים האחרים, דכיון שאכלו יחד ורוב החבורה זימנה פרח זימון גם מהם משא"כ בגוונא דהטור שהשנים אכלו רק אח"כ ולא פרח זימון מהם מצטרף גם השלישי עמהם.

והמ"א ציין לדברי הרמ"א בריש סי' קצ"ד הנ"ל שאם זימן אחד מן החבורה עם אחרים פרח זימון מהנשארים [עי' מחה"ש]. ולכאורה משמע דס"ל דהתם נמי פרח זימון גם מהשנים ולא רק מהאחד שנצטרף, ולהכי יליף מינה לזימן עם שלשה מאותה חבורה שפרח זימון מהשנים, [ולא דמי להטור דמצטרף לשנים אחרים דהתם שלא אכלו קודם לכן לא פרח זימון מהם] אולם זה דלא כהא"ר דאחד שזימן עם אחרים לא מפקיע זימון משנים.

ובאבהעו"ז שם חולק על המ"א משני טעמים. חדא דגם ממנו לא פרח זימון כיון שהיה דעתו לאכול עוד ולא בירך בהמ"ז, משא"כ בדינא דהרמ"א שזימן עמהם וכבר בירך בהמ"ז פרח זימון ממנו, אבל כל זמן שלא בירך בהמ"ז אף שהפסיק להם לא פרח זימון ממנו, דכל שלא יצא יד"ח ברהמ"ז מצטרף דלא גרע מאכל עלה של ירק דמצטרף לשנים האחרים. ועי' חזו"א סי' ל"א ג' שתמה מנליה חילוק זה[[20]](#footnote-20). אמנם הרעק"א בגליון האבהעו"ז [בהוצ' טלמן נדפס בגליון השו"ע] העתיק דברי האבהעו"ז.

עוד תמה האבהעו"ז עפ"י המבואר לעיל דהיכי דלא יצא ידי זימון לא פרח זימון אלא על מה שאכל קודם לכן אבל כשאח"כ אכל עם אחרים מתחייב בזימון והוכיח כן מתר"י, וה"נ אף אם הוא יצא ידי זימון ולגביו פרח זימון אף על מה שאכלו יחד, מ"מ השנים שלא יצאו ידי זימון לגביהם מהני מה שאכלו אח"כ יחד, וממילא גם השלישי שהפסיק לשנים האחרים מצטרף עמהם שיוכלו לזמן כאחד שאכל ירק. וכ"כ הבי"מ דהכא שאכל עמהם ודאי מצטרף דלא גרע מאכל ירק.

והרעק"א שם תמה דבאחד שהפסיק לשנים כיון שיצא ידי זימון אין ראי' מהר"י שמצטרף, דלמא בתר התחלתו אזלינן שכבר זימן עם השנים ולא דמי לקרו ליה ועני דלר"י לא יצא יד"ח זימון. ומשמע דר"ל דהאחד שהפסיק לשנים לא מצטרף אף כאוכל ירק, ובחזו"א ל"א ג' תמה על הרעק"א דא"כ גם לשנים אחרים לא יצטרף והרי בטור מבואר דאחד המפסיק לשנים מצטרף לשנים אחרים שאכלו עמו אע"פ שהוא כבר יצא ידי זימון, וע"כ משום דחשיב כאחד שאכל ירק. וצ"ע טובא דברי הרעק"א ואולי כוונתו רק להקשות דזה אין ללמוד מר"י דמיירי שלא יצא ידי זימון ודוחק. ועוד תמה הרעק"א דאיך למד האבהעו"ז כן מר"י הרי ר"י פליג על הרא"ש אבל לדידן דנקטינן כהרא"ש דלא מהני אכלו אח"כ ה"ה הכא, וצ"ב דהרי גם לרא"ש ה"ד כשיצא ידי זימון [והרעק"א סי' קצ"ג הסכים עם האבעו"ז בזה] והכא לגבי השנים שלא יצאו יד"ח שפיר מהני שאכלו אח"כ יחד ואי משום השלישי הא זה כבר הקשה בקושיא ראשונה. וצ"ע. ולמבואר נמצא דהרעק"א הסכים עם דין א' דהאבהעו"ז וחולק על דין ב', ולחזו"א הוא להיפך דהסכים עם דין ב' וחולק על דין א'.

ולדעת המ"א צ"ל דבחבורה של חמשה ואחד הפסיק לשנים פרח זימון גם מהשנים שנשארו כיון שלא נשארו שלשה. ולהכי הוי כמו יצאו יד"ח זימון דלא מצטרפין לזימון אף שאכלו עמו. וכעי"ז בחזו"א סי' ל"א ס"ד. מיהו לפי"ז אף אם אכלו עם אדם מהשוק אין מצטרפין לזמן, אך המ"ב כתב שאם אכלו עם אחד מהשוק מזמנין עמו, וא"כ צ"ב אמאי לא יצרפו את השלישי לשנים כמי שאכל ירק. ועי' תהל"ד סי' ר' דשאני הכא שהיו בחבורה ופטרם מזימון שוב אין מצטרפים. והסברא צ"ע.

ועי' שלטי גבורים [דף ל"ג ברי"ף] בשם ריא"ז דחמשה שזימנו שלשה מהם ושנים ממשיכים לאכול אין מצטרפין עם אחד מאלו שזימנו כיון שכבר יצאו ידי זימון. ומבואר דאף שאלו אכלו עוד מ"מ אין מצטרף אף כאוכל ירק, מיהו אפשר דהוא לא אכל עמהם. ועוד יל"ע אי מיירי אף שלא בירך בהמ"ז וכהמ"א ודלא כאבהעו"ז. וצל"ע.

י"א. כתב הרמב"ן דהא דפרח זימון דוקא כשזימנו עליהם קודם שנתחברו הג' ביחד אבל אם נתחברו יחד ואח"כ זימנו בני חבורתן לא פרח זימון, דכבר נצטרפו ביניהם ולא היה שעה אחת שפרח זימון ולא דמי למטה שנחלקה שעה אחת דשוב אין מועיל חיבור. וכ"כ בגליון הרעק"א לשו"ע מדנפשיה, ועי' בביאוה"ל שהסכים עמו כיון שברמב"ן מבואר כן, ואף שלשון השו"ע לא משמע הכי.

אמנם עי' ברא"ה דמשמע דאפי' שנצטרפו לחבורה השניה מ"מ אם לא זימנו בעצמם פרח זימון מינייהו. וכן הביא הרעק"א דבלבוש משמע דאף אחר שכבר נתחברו, כל שלא זימנו הנפרדים לעצמם כיון שבני החבורה זימנו פרח זימון גם מהנפרדים.

והעירו עוד דאף שברמב"ן מבואר כרעק"א, מ"מ משמע דלאו מטעם אחד נינהו, דלשון הרמב"ן משמע מטעם דנתחברו קודם שפרח הזימון וכבר נתחיייבו בזימון בחבורה השניה קודם שפרח הזימון, אבל לשון הרעק"א משמע מטעם אחר, דיסוד הדין דפרח זימון הוא משום שהחבורה זימנה וחל הזימון גם לאותו שפירש, אלא שזה דוקא כשאין יכול לזמן לעצמו, והיינו שלא נתחברו הפורשים יחד, אבל כשנצטרף עם האחרים שיכולים לזמן יחד נפרד מחבורתו הראשונה. ועי' עוד בחי' הגר"א דמבואר כהרמב"ן[[21]](#footnote-21).

ויש לדון דנפ"מ באופן שבשעה שחבורה הראשונה זימנה נתחברו לחבורה השניה ולא פרח זימון ואח"כ נתפרדה החבורה השניה דלרעק"א כיון הזימון לא חל עליהם שהרי בשעה שזימנו היה להם חבורה אחרת וא"כ לא פרח זימון, והשתא יכולים להתחבר לחבורה אחרת אבל לרמב"ן עכשיו שנפרדה החבורה השניה פרח זימון כיון שנשאר יחיד. [עי' ברא"ה כעי"ז דכשנפרדה החבורה פרח זימון. עוד עי"ש דהא דאמר ר"ח והוא שבאו משלשה חבורות קמ"ל דבעינן שתשאר חבורה של ג' דאם נשאר רק ב' בכל חבורה כיון שאין להם שיעור זימון פרח זימון].

אמנם בעיקר סברת הרעק"א שנצטרף לחבורה אחרת, יל"ע דהרי לא אכל עמהם ולכאורה לא חשיבי חבורה אלא לענין מעשה הזימון אבל עיקר חיובו הוא מחמת החבורה הראשונה וא"כ כשזימנו פרח זימון מיניה.

ובמש"כ הרעק"א שפרח זימון משום שהזימון חל עליהם אע"פ שהם לא זימנו, לכאורה הביאור דחיוב זימון הוא על החבורה וכיון שהחבורה זימנה כבר פרח זימון, אבל מהא דג' שפירשו מג' חבורות חייבים בזימון משמע דחיוב זימון הוא על כל יחיד, וצ"ל דאמנם החיוב על היחיד אבל זהו רק כל זמן שהוא נמצא בחבורה אבל כשהחבורה זימנה פרח החיוב מהיחיד.

**י"ב.** בהא דמדמה הגמ' למיטה שנגנב חציה. בתוס' משמע דילפינן ממיטה דפרחה הטומאה אף שעתיד להחזירה וה"נ פרח זימון אף שראוים להצטרף, וכ"מ בחזו"א סי' ל"א ס"ק ו'. אמנם בחי' הגר"א למשניות כלים פי"ח מ"ט מבואר דהילפותא ממטה הוא שאין חוזר חובת זימון כמו במיטה שאין חוזרת לטומאתה אחר שהחזירוה, וכן נראה ברמב"ן. וצל"ע בהגר"א באמרי נעם.

י"ג. בשו"ע סעי' ה' כתב דאם השלשה זימנו עם חבורתם שוב אין יכולים לזמן בפ"ע ואף שאכלו אח"כ יחד כיון שכבר יצאו ידי זימון, ובביאוה"ל ד"ה כל אחד כתב בשם הריא"ז והרא"ה דה"ה אם רק אחד מהם הפסיק לשנים שוב אין מצטרף עם עוד שנים אחרים שבאו מעוד ב' חבורות, כיון שכבר פרח זימון מיניה. ונתקשה דהא אחד המפסיק לשנים מצטרף עם שנים אחרים שאכל עמהם. ונדחק דהכא מיירי שלא אכל עמהם. [ואולי יש לדון דהכא שכבר נצטרף עם החבורה השניה גרע דכשיצא יד"ח זימון פרח זימון גם מהם ואף שהם לא יצאו ידי זימון דמי לחבורה של חמשה דפרח זימון מכל החמשה, וה"נ כשנצטרף לשלשה אחרים נעשו כולם כחבורה אחת ופרח זימון מכולהו. וצ"ע היטיב]. ובדין פרח זימון בזימון של עשרה עי' מ"א סי' ר', ועי' להלן בסוגיא דצירוף אוכל ירק.

# צירוף קטן לזימון

**גמ' דף מ"ז ע"ב**

**א.** בדין צירוף קטן לזימון מצינו בגמ' כמה שיעורים. **א.** לר' יוסי וכן לריב"ל קטן המוטל בעריסה אין מזמנין עליו ומפרשינן דמ"מ עושין אותו סניף לעשרה. **ב.** להלן א"ר יוחנן קטן פורח מזמנין עליו וכן מייתינן מהברייתא. **ג.** ולהלן אמר ר"נ קטן היודע למי מברכין מזמנין עליו. **ד.** בירושלמי מסקינן דאינו מצטרף עד שיביא ב"ש. ויתבאר בסמוך אי פליגי אהדדי או לא.

**ב. שם קטן פורח,** לפרש"י היינו שהביא שערות ואין מדקדקין אם בא לכלל שנים, [ולשונו משמע שרק בספק אם הוא בן י"ג מזמנין עליו, וכעי"ז איתא בירושלמי דבספק חשיב כגדול, ועי' ביהגר"א. אבל בתוס' כתבו בשם רש"י שלא הגיע לי"ג שנים]. והתוס' פי' בשם ר"ח להיפך שהוא בתוך י"ג שנה אבל עדיין לא הביא ב"ש גדולות אלא רק התחיל להביא ב"ש ועכ"פ לשאר דינים דינו כקטן. ומשמעות הלשון בתוך י"ג שנה משמע דרק נכנס לשנת י"ג אבל אינו בן י"ג שנים אלא כמופלא הסמוך לאיש, וכן מבואר ברבינו יונה [בד"ה ואפשר]. אולם ברשב"א נראה דפי' שהוא כבר בן י"ג וכגדול הוא אי לאו דלא גמרו שערותיו, וכן הוכיח במשכנ"י סי' ע"ב מלשונו לעיל שם שכתב ואינו נדחה אלא בדקדוק ור"ל שרק כשמדקדקים בשערותיו רואים שעדיין הוא קטן. ועי"ש שלדעת הר"ח יל"פ דס"ל לר"י דכשנכנס לשנת י"ג חשיב גדול דתוך הזמן כלאחר הזמן, אבל אנן לא קי"ל הכי.

**ג.** ובהא דאמר ר"נ דקטן היודע למי מברכין, בפשוטו משמע דאפי' קטן שאינו פורח [כלומר לרש"י אף שלא הביא ב"ש ולר"ח שלא בא כלל י"ג שנים], וכ"כ הרי"ף דמיירי בקטן שלא בא לכלל שנים, ופי' דמיירי בבן ז' או ח' וכן כתב הרמב"ם פ"ה ואפי' פחות מז' שנים, ועי' ב"י. ולפי"ז הא דאמרינן ולית הלכתא ככל הני שמעתא אלא כהא דר"נ דקטן היודע למי מברכין, קאי גם על ר"י, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והוסיף דלא ילפינן לה מר"נ דשפיר אפשר לקיימם יחד, אלא דהכי קי"ל דאין הלכה אלא כדינא דר"נ. עוד כתב הרמב"ן דהגמ' אתיא לאפוקי נמי מהברייתא, או נימא דר"נ מיירי בקטן אבל בפורח שקרוב להיות גדול דינו כגדול לענין זימון דאף שאינו שיודע מצטרף, ונפ"מ שבזה אף שנים מצטרפין שדינם כגדולים משא"כ בקטן היודע למי מברכין. וצ"ב דא"כ אינו חולק גם על ר"י, דהרי איכל"מ דר"י מיירי באינו יודע, [עי' בתוס' בסמוך] ומשמעות הרמב"ן דזה פשיטא דלית הלכתא כר"י, וצ"ע.

אולם התוס' הקשו דמהיכי תיתי יחלוק על הברייתא ולכך פי' בשם ר"ת דלא בא להקל אלא להיפך דמיירי בפורח וקמ"ל דלא סגי בזה אלא רק אם יודע למי מברכין, אבל בגדול לא בעינן שיודע למי מברכין. ומתחילת דבריהם משמע דא"ש גם לר"י, אמנם הרשב"א בשם רה"ג כתב דלר"י קטן פורח מצטרף אף שאינו יודע למי מברכין וע"ז פליג ר"נ. עי"ש.

והתוס' להלן כתבו דר"נ אתי לאפוקי קטן פורח ויעמיד הברייתא דפורח מצטרף באינו יודע למי מברכין, [ומש"כ התוס' אח"כ דכי בעי פורח ויודע עי' מהרש"א דצ"ל או יודע], והיינו דבעינן חדא מתרתי או בפורח ואף שאינו יודע למי מברכין או ביודע למי מברכין, וכ"ה ברא"ש. אמנם מדכתבו דאתי לאפוקי נמי קטן פורח משמע דזה דלא כר"י. והקשה המהרש"א חדא דסתרי דבריהם דלעיל אליבא דר"ת דבעינן תרתי, ואפי' נימא דב' פירושים הם, יקשה לפי' זה דהא לר"י נמי סגי באינו יודע, ואי גם לר"נ סגי בחדא א"כ במאי פליגי. ובשם ר"נ אדלר איתא דצריך להגיה בתוס' דר"נ מיירי בפורח ויודע והיינו כדפי' התוס' לעיל, אמנם ברא"ש מבואר דחדא מתרתי מהני. וצל"ע. ובצל"ח נראה להיפך דגם לעיל ס"ל דסגי באחד מיניהו ומש"כ פורח ויודע היינו או יודע.

ד. הרי"ף הכריח כשיטתו מהא דקרי ליה קטן. והרשב"א דחה דמשו"ה קרי ליה קטן משום דלא גמרו סימניו. [עי"ש בתו"ד דשערות שלא גמרו לא חשיבי שומא אלא שערות, וקצ"ע אמאי חשיב קטן]. וכעי"ז הביא רבינו יונה מהבה"ג בשם מקצת הגאונים דמיירי שנכנס לשנת י"ג וחשיב קטן כל מלאו לו י"ג שנים שלמות, וצ"ב דעת הרי"ף, והר"י כתב בשם מורו להוכיח כהרי"ף דאי מיירי בבן י"ג ודאי דיודע למי מברכין, ועוד הוכיח כהרי"ף מהא דמדמי לה לאביי ורבא שהיו קטנים, ולשיטת החולקים נדחק דאין הראי' משם דבשיעור זה מזמנין עליו אלא לפרש מהו יודע למי מברכין וכ"כ התוס'.

**צירוף קטן לעשרה לבהמ"ז**

ה. נחלקו הראשונים למסקנת הגמ' אי אתינן לאפוקי גם מריב"ל דקטן המוטל בעריסה מצטרף לעשרה. דבתוס' פי' דיש לחלק בין צירוף לשלשה לצירוף לעשרה, והא דקטן המוטל בעריסה מיירי להצטרף לעשרה כמפורש בדברי ריב"ל, והא דבעינן קטן היודע למי מברכין מיירי להצטרף לשלשה. וכ"כ לעיל בהא דקטן פורח. אמנם שם כתבו א"נ דבאמת פליגי אהדדי אבל בדף מ"ח נקטו בפשיטות דר"נ מיירי לענין שלשה וצ"ב. [ושמא רק לענין קטן פורח נסתפקו אבל לענין יודע למי מברכין פשיטא להו דמיירי רק לצירוף לשלושה וצל"ע].

אבל הרמב"ם פ"ה ה"ז כתב דקטן היודע למי מברכין מצטרף בין לשלשה בין לעשרה, ומשמע דקודם לכן אף לעשרה אין מצטרף. וכן משמע ברי"ף, והו"ד בב"י. וע"כ דס"ל דפליגי אהדדי ולא קי"ל כריב"ל. וכ"כ הרמב"ן במלחמות דאכולא מילתא פליגי. וכצ"ל למש"כ התוס' להלן בסוה"ד דלשלשה בעינן ב"ש ומשמע דר"ל דר"נ נמי מיירי רק בעשרה וכ"ה להדיא בטור בשם ר"פ. וע"כ דנקטינן דלא כריב"ל, וכ"כ בשבלי הלקט סי' קנ"ט. וזה להיפך מתחילת התוס' דר"נ מיירי רק לג' ולזימון בעשרה הל' כריב"ל.

**צירוף לענין תפילה**

בתוס' כתבו דה"נ לענין תפילה לריב"ל מצרפין קטן לסניף לעשרה, והוכיחו כן מהגמ' דמדמה סוגיין לר"א דשחרר עבדו לצורך תפילה, אולם הרמב"ם בהל' תפילה פ"ח כתב דאין מצטרף קטן כלל. וכן נקט השו"ע סי' נ"ה ס"ד, ועי' ב"י דס"ל דהתם דהוי דבר שבקדושה אבל הכא אינו אלא זימון בעלמא. אך קשה מסוגיין.

והנה הב"י כתב להרמב"ם לתפילה דהוי דבר שבקדושה חמיר טפי מזימון [וכוונתו לכאורה דזימון אף בעשרה לא הוי דבר שבקדושה], אך הקשה דבגמ' מבואר **איפכא** דזימון חמיר טפי. ולשונו צ"ב דמה שהקילו בעשרה הוא בזימון גופיה דבעשרה קיל טפי, וי"ל דכוונתו דזימון של שלשה חמיר טפי מעשרה בתפילה, כנ"ל בתוס' דלריב"ל משמע דאף לתפילה מצרפין קטן אף שלזימון של שלשה אין מצטרף, וזה להיפך מהרמב"ם דלתפילה אין מצטרף ולזימון אף של ג' מצטרף.

ותי' הב"י דלגבי קטן המוטל בעריסה זימון חמיר טפי משום דבעינן דעת ובקטן דליכא דעת אין מצטרף לזימון אף שלעשרה מצטרף, אבל למסקנא דאף לעשרה אין מצטרף אלא כשיודע למי מברכין י"ל דלדבר שבקדושה חמיר טפי מזימון ואף ביודע לא מהני. אך עדיין צ"ב דאי זימון בעשרה לאו דבר שבקדושה הוא א"כ נימא גם לריב"ל דקטן מצטרף לזימון של י' נימא דלדבר שבקדושה אין מצטרף ושאני זימון בי' דלא הוי דבר שבקדושה, ומנלן דלריב"ל גם זימון הוי דבר שבקדושה. ועי' משכנ"י סי' ע"ב דמריב"ל שחילק בין זימון בשלשה לעשרה נלמד דלעשרה לא בעינן אלא שיהא שכינה שריא ומהני קטן וה"ה לתפילה, אבל לדידן דבעינן שיהא יודע למי מברכין ע"כ הא דקטן מצטרף אין זה משום דשכינה שריא בי עשרה אלא משום דזימון קיל וה"נ מצטרף לשלשה, משא"כ לתפילה בעינן י' גדולים, והיינו דלדידן ע"כ דזימון אינו דבר שבקדושה, [עי"ש שהביא מהגמ' מגילה כ"ג דבתפילה בעינן עשרה משום דבר שבקדושה ובזימון פי' מטעם דלאו אורח ארעא] ועצ"ע.

ובמדרש רבה פר' מקץ [הובא בתוס'] איתא דכיון שמצרפין קטן לעשרה כ"ש לשלשה ומתרצינן דלאו כ"ש הוא דהתם להזכרת השם מצרפין משא"כ לשלשה, ומסקינן התם הדא אמרה עושין אותו סניף לבהמ"ז אבל לק"ש ותפילה אין עושין אותו סניף, ועי"ש בפרש"י על מד"ר שהטעם דלעשרה קיל טפי הוא משום דלזימון אי"צ לצירופו דבלא"ה איכא שלשה לזימון ורק להזכרת השם צריכים לצירוף הקטן, אבל לתפילה אין מצטרף[[22]](#footnote-22). אולם התוס' דחו זאת מהלכה עפ"י מה שהוכיחו מסוגיין. אמנם לדעת הרמב"ם יתכן דס"ל כהמד"ר ועי' ביהגר"א סי' נ"ה ס"ד.

וע"ע בתר"י דבהמ"ז יכול לברך לעצמו משא"כ בתפילה דאין לומר קדיש וקדושה בלא עשרה. ועי' מ"א קצ"ט סק"ו דכוונתו דבבהמ"ז אי בעי לא אכיל משא"כ בתפילה וכ"כ הגר"ז וצ"ב הסברא. והמאמ"ר פי' באו"א דעיקר בהמ"ז יכול לברך בעצמו ורק לזימון צריך את הצירוף משא"כ לקדיש אין יכול לומר בלא ציבור [וצ"ל דזימון אינו ענין בפ"ע אלא הוא רק מדין הבהמ"ז, וכדכתבו הפוסקים דעיקר הזימון הוא לצאת בבהמ"ז ועכ"פ לברך ברבים] אולם לפי"ז לצירוף לתפילה בציבור נמי יצטרף דומיא דזימון. ועי' בעמק ברכה שהביא מהיד אליהו להגר"א קאליש להיפך לענין צירוף מי שהתפלל דלתפילה בציבור אין מצטרף והע"ב שם חולק לפי' התוס' בסוגיין דמצרפינן קטן המוטל בעריסה, ולהאמור אף לרמב"ם יצטרף לתפילה בציבור, וצל"ע.

ועי' ברא"ש בשם הר"ר יוסף דאע"ג דריב"ל מקיל בעשרה טפי משלשה אין הלכה כן דריב"ל ס"ל כר"א לעיל מ"ו דקרו ליה ועני מצטרף לשלשה וכ"ש לעשרה אבל למסקנא שם דאין מצטרף לעשרה חזינן דלעשרה חמיר טפי וה"נ לצירוף קטן. אמנם המאירי שם מחלק דדוקא לשם מנין אנשים בעינן שיהיו שם אבל כשיש עשרה מקילינן טפי מי הם המצטרפין, ועי' להלן בתר"י בדין אחד שאכל ירק ועצ"ב. ועי' עוד בירושלמי.

עוד הביאו התוס' מהירושלמי דאין הקטן מצטרף עד שיביא ב"ש, ועפי"ז כתבו בשם ר"י דאין מצרפין קטן כלל בין לעשרה בין לג', אמנם כתבו דבפורח ויודע מצטרף דליכא מאן דפליג ע"ז [ולכאורה ר"ל דאף הירושלמי מודה בזה אמנם בדמש"א סי' נ"ה כתב שזה דלא כהירושלמי] וברא"ש משמע דדוקא גדול מצטרף, וכן כתב המהרי"ק שורש מ"ט הובא בב"י. אך הב"י הקשה דהא מבואר בגמ' דאף קטן מצטרף לכה"פ בפורח ויודע למי מברכין ומהיכי תיתי לפסוק דלא כהבבלי. וע"כ כתב דגם לרא"ש קטן פורח מצטרף ביודע למי מברכין אלא דיליף מהירושלמי דבעינן נמי שיביא ב"ש וע"כ דר"נ נמי מיירי בהביא ב"ש. [והיינו כפרש"י בקטן פורח דהיינו שהביא ב"ש אלא דאינו בן י"ג שנים]. וכן משמע ברבינו יונה דהירושלמי דקטן שהביא ב"ש מיירי בלא נכנס לי"ג שנים. עכ"ד הב"י.

אמנם עי' בהגר"א סי' נ"ה ס"ד דנקט לדעת הרא"ש כהמהרי"ק ואע"ג דהבבלי פליג אזלינן בתר המנהג דנהגו כהירושלמי. עוד פי' כמש"כ התוס' בסוה"ד [וכ"ה בטור בשם ר"פ] דגם לבבלי אין מצטרף אלא רק לעשרה [וגם זה רק ביודע למי מברכין ודלא כריב"ל] אבל לשלשה לא, ומעתה סובר הרא"ש שר"נ דמיקל בעשרה קאי כר"א לעיל מ"ה דעשרה קיל משלשה, אבל למסקנא דנקטינן כמר זוטרא שם דלעשרה חמיר א"כ גם לעשרה אין מצטרף. וכ"כ בהג"מ פ"ה הל' ברכות אות ו'.

**צירוף ישן**

בהג"מ פ"ח מתפילה אות ט' כתב דאף מי שהתחיל להתפלל מצטרף לעשרה [לחזרת הש"ץ ולקדיש וקדושה], ויליף לה מסוגיין דקטן בעריסה מצטרף אף שאינו עונה עמהם, ואף למאי דקי"ל דקטן אין מצטרף היינו משום דבעינן עשרה גדולים אבל גדול דומיא דקטן מצטרף. [ועי' להלן בדין אוכל ירק]. והו"ד בב"י סי' נ"ה, ושם הוסיף בשם מהר"י ב"ר ומהרי"ל דה"נ הישן מצטרף וכ"כ בשו"ע שם ס"ו, אמנם כתב המהרי"ל דזה דלא כהרא"ש דבעינן שיכוונו ט' לחזרת הש"ץ, וכ"כ המ"א שם. ועי' ט"ז וכן בפר"ח דלמש"כ השו"ע סי' קכ"ד כהרא"ש דבעינן שישמעו ודאי ישן אין מצטרף עי"ש. [עוד כתב הט"ז דישן גרע דשורה עליו רוח טומאה וליכא השראת שכינה]. ולפי"ז משמע דלזימון מצטרף דאי"צ שכולם ישמעו את המזמן, ועי' פמ"ג סי' נ"ה בא"א ו' שכתב ויראה שהוא הדין בזימון בעשרה ישן מצטרף. ועי"ש במ"א דלמהר"י ב"ר מצרפין אף ג' או ד' והמ"א חולק דלא ילפינן אלא מקטן בעריסה והתם רק אחד מצטרף, ובא"ר דחה דשאני קטן דאין זה כבוד שמים לצרף יותר מאחד כמש"כ הרא"ש.

# צירוף אחד שאכל ירק

**גמ' דף מ"ח ע"א תשעה אכלו דגן ואחד אכל ירק מצטרפין ומסקינן דאפי' שבעה אכלו דגן ושלשה אכלו ירק מצטרפין.** ומבואר דאע"ג דלא נתחייב בזימון מצטרף אליהם משום דכלפיהם איכא חבורה ועכ"פ לענין הזכרת השם מצטרף.

ונחלקו הראשונים אם גם לשלשה מצרפין אחד שאכל ירק, דעת הרי"ף דאין מצטרפין וכ"כ התוס' בשם י"א דלענין שלשה חמיר טפי כמבואר בסוגיא דלעיל , אלא שהביאו מהירושלמי דאף לזימון שלשה מצטרף, אך התוס' דחו דאדרבא מסקנת הירושלמי דאין מצטרף, וע"כ דהכא לעשרה והתם מיירי לשלשה וכסוגיא לעיל. וכ"כ הרשב"א [ד"ה ולענין] .

אבל תר"י והרא"ש חולקים ע"ז דלפי המבואר לעיל מ"ה דבקרו ליה ועני מצטרף לשלשה ולא לעשרה ש"מ דלעשרה חמיר טפי, וכיון דמצטרף לעשרה כ"ש לשלשה, וזה כמש"כ הרא"ש לעיל בדין קטן בשם הרר"י דמשו"ה לא קי"ל כריב"ל להקל בצירוף קטן לעשרה[[23]](#footnote-23). ורבינו יונה תי' לדעת הרי"ף די"ל דהתם דאין יושב עמהם חמיר טפי לעשרה דלענין שתהא שכינה שורה צריך שישבו כולם שם אבל הכא דהנידון משום דלא נתחייב בזימון כיון שלא אכל פת איכל"מ דלשלשה דבעינן ליצור חיוב זימון חמיר טפי. וכעי"ז כתב המאירי שם לענין איזה אנשים מצטרפין. מיהו הר"י גופיה מסיק דגם לשלשה מצטרף.

הרשב"א להלן בסוף הסוגיא הקשה דכיון שאינו חייב בבהמ"ז איך מצטרף לזימון ואיך יזמנו עליו, ותי' דלהזכרת השם הוא דמצטרף כמו לריב"ל דאף קטן המוטל בעריסה מצטרף ואף לדידן דלא קי"ל הכי מ"מ שמעינן שלצירוף להזכרת השם אי"צ שיהא מחויב בדבר. ומקושיתו משמע דס"ל דזימון הוא להצטרף לבהמ"ז, ואל"כ לאו זימון הוא ואף שהוא אינו חייב בזימון. וע"ז תי' דלעשרה שאני דאי"צ להצטרף אלא להזכרת השם, אמנם הרשב"א הוסיף **"ואולי אף הוא אינו יוצא ידי ברכתו בברכה דידהו אלא לזימון לחוד הוא דמצטרף וחוזר ומברך לעצמו דומיא דיוצא לשוק דקוראין לו ומזמנים עליו וחוזר ומברך לעצמו"**. ולכאורה מהא דיוצא לשוק וקרו ליה ועני דמיירי אף לזימון של ג' משמע דאף לשלשה מצטרף אף שאין מברך בהמ"ז ומצטרף לזימון לחוד [אלא דבאכל ירק ס"ל לעיל דלזימון של שלשה דבעינן לצירוף ליצור זימון בעינן שיהיו כולם מחויבים]. ושמא זה רק לגבי השנים דמהני צירופו כיון שהם יוצאים בברהמ"ז אבל הוא אין יוצא בזימון כל שאינו מברך, ובאכל ירק הרי אי"צ לצאת יד"ח דהא אינו חייב בזימון משא"כ כשחייב בזימון בעינן שיהא יוצא יד"ח בהמ"ז, אולם לפי"ז מהא דמדמי לקרו ליה ועני יהא מוכרח כהר"י שהוא אינו יוצא יד"ח, אבל בפשוטו משמע דס"ל דהתם גם הוא יוצא יד"ח וא"כ מבואר דיוצא יד"ח זימון אף שאינו יוצא בבהמ"ז.

וע"ע בריטב"א בשם הרא"ה דאין מצטרף אלא אם אוכל דבר שבהמ"ז פוטרתו כגון תמרים דזייני או דברים שברכתן בורא נפשות, דאע"פ שאין חייבין בעצמם בזימון מ"מ **עולין עמהם לזמן וליפטר בברכתן כל היכי דאיכא קביעות לבר מדידהו**, אבל אם אין נפטרים בבהמ"ז כמו ענבים אין מזמנין עליהם.

ועי' שו"ת הרדב"ז החדשות סי' כ"ח שאם טעה בבהמ"ז וצריך לחזור לברך אי"צ לזמן שוב **דאין זימון תלוי בבהמ"ז**. והוכיח כן מהא דקרו ליה ועני, וכן מהא דבירך אחד צריך לזמן עמהם אף שהוא אינו יוצא ידי זימון, ולכאורה זה יש לדחות דהרי רק הם יוצאים יד"ח משום דמברכים אבל לא מצינו דהוא יוצא יד"ח אע"פ שלא בירך. ועי' שו"ע סי' קפ"ח שכתב עיקר דינו של הרדב"ז אף באופן שכולם טעו, ועי"ש בערוה"ש.

בגמ' מ"ח ע"ב מבואר דגם שתה יין מצטרף דשתיה בכלל אכילה, אמנם בשתה מים כתב השו"ע סי' קצ"ז ס"ד דאין מצטרף, אולם המ"א חולק ע"ז דשתית מים נמי בכלל אכילה.

**אי בעינן שהאוכל ירק יאכל כזית**

עי' שו"ע סי' קצ"ז ס"ב דבעינן שיאכל כזית והוא מהמרדכי, ובבהגר"א כ' דנראה שלמד כן דמשמע דאינו חלוק מהם אלא שלא אכל פת אלא ירק אבל מ"מ אכל כזית כמותם, אבל הגר"א חולק והוכיח כן מהא דאכל עלה של ירק ומשמע דליכא כזית [ומש"כ שם להוכיח מהא דאכל גרוגרת והיא פחותה מכזית הקשו האחרונים דאדרבא גרוגרת היא יותר מכזית, ובדמש"א הגיה דזה שייך לשיטה קמייתא דכוונתו שזה ראי' דצריך כזית ואח"כ בא לחלוק ע"ז כדהוכיח מהא דעלה של ירק אך צ"ע מה יענה להא דגרוגרת ובתקלין חדתין כתב דראייתו מגרוגרת דאין שיעור כזית דוקא וממילא אפשר לומר דאף פחות מכזית].

וכן הוכיח הביאוה"ל מהרא"ה שהביא ראי' ממתני' דף מ"ה א' דקתני מזמנין עד כזית [כלומר לכה"פ שיאכל כזית] דש"מ דהאוכל ירק מצטרף רק לעשרה, ומשמע דקשיא ליה אמאי מזמנין רק מכזית הרי האוכל ירק מצטרף וע"כ דרק לעשרה מצטרף ולא לזימון של שלשה, ואי באוכל ירק בעינן כזית לק"מ וע"כ דס"ל דמצטרף אף בפחות מכזית.

וברש"י במשנה שם פי' כמה יאכל עמהם ויתחייב בזימון ונפ"מ להוציאם יד"ח. והקשו האחרונים אמאי לא כתב כפשוטו בכמה יתחייב בזימון. ותי' הרש"ש שם דס"ל דמצטרף אף בפחות מכזית כאוכל ירק ולכן כתב רק עד כמה חייב ונפ"מ להוציאם כלומר דאוכל ירק אינו חייב בזימון אלא דמצטרף לזימוןם שלהם אבל להתחייב בעינן כזית, ונפ"מ להוציאם. מיהו עצ"ב דהא גופא נפ"מ אי חייב בזימון ואולי זה פשוט דכשאינו חייב בבהמ"ז אינו חייב בזימון. ועי' חזו"א.

ועי' בא"ר שהוכיח מהמשנה שם להיפך דקתני השמש אין מזמנין עליו אלא אם אכל כזית, ואמאי גרע מאוכל ירק, וכן הוכיח הביאוה"ל וכתב דע"כ צ"ל חדא מתרתי או דלשלשה אין מצטרף האוכל ירק או דהאוכל ירק נמי בעינן שיאכל כזית. וכיון דלראשונים דאין חילוק בין ג' לי' ע"כ דהאוכל ירק מצטרף רק בכזית, ה"נ נימא אף לראשונים דס"ל דאין מצטרף לשלשה כלל מ"מ בעשרה נמי בעינן שיאכל כזית דלא מצינו דפליגי בזה. עכ"ד.

אמנם עי' שעה"צ ס"ק י"ד דאף לראשונים דהאוכל ירק מצטרף אף לשלשה ע"כ היינו רק בכזית דאל"כ יקשה ממתני' דשמש, ומשמע דמפרש כן לדעת הגר"א דאף פחות מכזית מצטרף דלזימון של שלשה דהא משמע דפי' כן אף לשיטת הראשונים שהובא בשו"ע שאוכל ירק מצטרף אף לזימון של שלשה, וא"כ יקשה משמש וע"כ דבזה מודה הגר"א. ועיקר החילוק מבואר בפמ"ג. אך יקשה קושית הביאוה"ל הנ"ל דהראשונים לא חילקו בין י' לג', דכל ראיתם היא מהגמ' דף מ"ה דזימון של עשרה חמיר טפי. וא"כ ה"נ נימא לענין כזית. וצ"ל דשיטה זו דמחלקים בין י' לג' לענין שיעור כזית ס"ל דהא דמצטרף גם לשלשה אינו מכח הגמ' הנ"ל, אלא מסברא ואף שיש לחלק ביניהן. וצ"ע.

מיהו בחזו"א סי' ל' י"א הקשה דהא לשיטה זו דאוכל ירק מצטרף אף לשלשה מפרשים דהגמ' קיימא על שלשה [וס"ל דהלכה כרשב"ג עי' תוס'] וא"כ ראית הגר"א מהא דעלה של ירק קיימא גם על שלשה. וע"כ כתב החזו"א דבאכילת פת גרע דכיון שדרך להסב בעינן קביעות ובפחות מכזית ליכא קביעות משא"כ בפירות אי"צ קביעות לצרפם וצל"ע. עוד הוכיח מהא דמקשה הגמ' על הא דשמש פשיטא ואי לעשרה מצטרף מאי פשיטותא דלשלשה אין מצטרף וכ"כ בא"ר. אמנם לדברי הרא"ה שהוכיח מסיפא דמתני' דבעינן כזית דאין צירוף לשלשה מוכח דאי מצטרף לשלשה אף בפחות מכזית פת מצטרף ויקשה מאי קושית הגמ' פשיטא, עכ"ד. ובעיקר הקושיא עי' רש"ש די"ל דצירוף שמש גרע דכיון שאינו קבוע בעינן אכילה חשובה.

עי' מ"א דאם האוכל ירק בירך על אכילתו שוב אין מצטרף ואף דכשאכל לחם מצטרף לשנים אף לאחר שבירך אע"פ שאין זימון למפרע דמ"מ יכול לזמן בשבילם לא דמי להכא דלא אכל פת. וצ"ל דכשאכל פת שהוא עצמו נתחייב אף כשכבר בירך לא פקע חיוב זימון מיניה [ויותר מבואר בביאוה"ל, דאף שנים שברכו דפקע זימון מ"מ באמת הם חייבים לזמן אלא דאין יכולים] אבל כשאכל רק ירק דלא נתחייב בזימון אלא שמצטרף להם אם בירך בטל צירופו. ועי' שו"ע הגר"ז. וביד הקטנה אות ס"ז משמע דאף אם בטל החיוב מ"מ כיון שנתחייב בזימון חל קביעות ולא בטל הקביעות אבל האוכל ירק שלא נתחייב בזימון ליכא קביעות לזימון אלא לאכילה וכשבירך בטל הקביעות,

בשו"ע כתב די"א דכזית דגן מצטרף אף שאינו פת, וכ"ה בכל בו. ועי' דרכ"מ שכ"מ ברא"ש, ועי' פר"ח דכוונתם מהא דס"ל דבכזית דגן מוציא יד"ח בהמ"ז, והפר"ח חולק דאין ראי' מהרא"ש דשמא אף שמוציא יד"ח י"ל שאין מצטרף לזימון, [וכוונתו כיון שאינו חייב בבהמ"ז]. והחיד"א בשו"ת חיים שאל סי' ע' האריך בזה וס"ל דכ"ש הוא ועוד דסתימת הרא"ש דכתב להו אהדדי משמע דכזית דגן בתרוויהו היינו אף שאינו פת.

בשו"ע שם כתב דאף שאוכל ירק מצטרף מ"מ זהו בתנאי שיהא המברך אחד מאוכלי הפת, ועי"ש במ"ב הטעם דכיון דאין מחויב אין יכול להוציאם יד"ח, ובשעה"צ הוסיף דלמ"ד זימון עד הזן פשיטא דהרי אין יכול להוציאם בברכת הזן, אבל מ"ד דעד נברך הוצרך לומר דמ"מ אין יכול להוציאם בברכת הזימון. ואמנם עי' ביאוה"ל סו"ס קצ"ט שנסתפק [לענין חרש שמדבר ואינו שומע] אי בעינן לדין שומע כעונה מ"מ אף אם אי"צ לצאת מדין שומע כעונה מ"מ המזמן מוציאם ע"י שהוא עושה הזימון וזה גופא דין הזימון שיהא אחד מזמן, ולהכי בעינן מי שחייב בדבר. אמנם בחזו"א נראה דמה שצריך שהמברך יהא מאוכלי הפת הוא רק לכתחילה משום דצריך להוציאם בבהמ"ז וזה דין לכחילה וצ"ב דאמאי לא ניחא ליה טעם הנ"ל שצריך להוציאם בברכת הזימון].

בחזו"א סי' ל' י"ג הקשה דלריב"ל דמצרפין קטן המוטל בעריסה ואף שאינו אוכל עמהם א"כ ה"נ אמאי בעינן שיאכל ירק, [וכעי"ז עי' ברש"ש בדף מ"ז אלא דהרש"ש ס"ל דהקטן אוכל קצת ורק שהוכיח מזה דמצטרף אף בפחות מכזית]. והחזו"א צידד דזה דלא כריב"ל, אך צ"ב דא"כ יהא ראי' מסוגיין דאין הלכה כריב"ל, עוד כתב דהכא הנידון להצטרף לזימון ולכאורה ר"ל שיוכל לזמן, אך צ"ע מהשו"ע הנ"ל דאין יכול לזמן אלא מי שאכל פת, [ואולי לשיטתו א"ש דס"ל לעיל שם שדין השו"ע הוא רק לכתחילה כנ"ל, וצ"ע]. והגר"ר בהגר"מ [בכתבים] פי' כוונתו דבאכל ירק מצטרף לחיוב זימון משא"כ בקטן ומה"ט כתב כנ"ל דמדינא יכול לזמן. וצ"ב מהיכי תיתי לחייבו בזימון דהרי אינו חייב כלל בהמ"ז ואפשר דכיון שנצטרף לאכילתם הוי אכילה של רבים ובעו ברכת רבים ולכן גם הוא נצטרף לחיובם בזימון ועצ"ע טובא. אמנם בסי' ל"א ב' חזר בו מכל הנ"ל וכתב דהוא רק מועיל לזימון שלהם עי"ש.

**גדר זימון בעשרה**

נתבאר לעיל דבזימון של עשרה מצינו שהקילו בכמה דברים, לענין צירוף קטן לריב"ל, ולענין צירוף אוכל ירק אף שאינו מחויב בבהמ"ז. ולעיל נתבאר דזימון בעשרה הוא רק להזכרת השם והיינו דאין נחשב זימון אחר שמתקיים דוקא בעשרה אלא הזימון מחמת שלשה אלא דכשהם רבים מוסיפים הזכרת השם. אמנם לשיטת תר"י והרא"ש בשם הרר"י דלמסקנא לא חמיר זימון בשלשה מעשרה, משמע דפליגי ע"ז וגם זימון בעשרה הוא זימון אחר ובעינן שכולם יהיו בני זימון ויש לדחות דגם לדידהו אינו עיקר זימון אלא דמ"מ כיון שצריך מנין חמיר טפי בדין הצירוף.

בטור סי' ר' הביא מאחיו הר"ר יחיאל שנסתפק לפי' ר"י דאחד המפסיק לשנים מתחיל מנודה לך, א"כ שלשה שהפסיקו לשבעה איך יזמנו, ופי' הב"י דכוונתו דכיון שצריכים לזמן על האכילה שאח"כ כיון שאין חוזרים אלא למקום שפסקו דהיינו לנודה [ומבואר דפשיטא ליה דלא פרח זימון מעשרה, ועי' בסמוך]. ותי' דבעשרה אין צריכים לשמוע עד הזן. ועי"ש בב"י דביאר בתרתי. או דכיון שיש להם זימון לעצמם לא נצטרפו אלא להזכרת השם, משא"כ ביחיד המצטרף לשלשה דצריך לצאת ידי זימון, [ומשמע דמה שצריך לשמוע עד הזן אינו בשבילם אלא בשביל עצמו]. עוד כתב דלפי' התוס' דצריכים לשמוע בשביל שיהא הזימון על ברכה הכא חשיב ברכה כיון שמזכירים הזכרת השם.

והטור הוסיף דאע"ג דלדידן אף בשלשה צריך לחזור להזן, מ"מ נפ"מ שאין צריכים לשמוע את הזן אלא סגי לשמוע עד נברך [וממילא יכולים לזמן שוב]. ואיכא נפ"מ בין הטעמים באחד המפסיק לעשרה דהכא הרי אין יכול לזמן אח"כ וצריך לצאת עכשיו ידי זימון ויהא צריך לשמוע עד הזן, משא"כ לטעם ב' דבעשרה זהו ברכת הזימון כיון ששומעים ברכה א"כ אף באחד המפסיק לי' אי"צ לשמוע יותר מנברך. ועי' בטור סי' קצ"ג ב' דעשרה שאין שומעים בהמ"ז יכולים ליחלק לזמן בג' והב"י כתב דצ"ל ברכת הזימון והמ"א כתב דכל שאין יכולים לשמוע ברכת הזן יכולין ליחלק, וכ"ה במ"ב שם. והחזו"א סי' ל"א ב' חולק דהרי בזימון של י' אי"צ לשמוע הזן וזה כתי' ב' דכיון שאיכא הזכרת השם חשיבא ברכה [וצ"ע שלא הזכיר שזה דלא כתי' א']. וע"ע בחזו"א שהעיר על המ"ב הנ"ל סי' קצ"ז בדין אוכל ירק שהמזמן יהא מאוכלי הפת ובשעה"צ כתב דלמ"ד דבעינן לשמוע הזן הוא פשוט דהרי הכא אין יכול לברך ברכת הזן, והקשה החזו"א דהרי בעשרה אי"צ לשמוע הזן וכשיטתו הנ"ל [והעירו דבמ"ב סו"ס ר' משמע כתי' א' דאף שאין אוכלים אח"כ אי"צ לשמוע הזן, וצל"ע].

ולטעם א' מבואר דכיון שיכולים לזמן לעצמם בשלשה אין יוצאים עכשיו ידי זימון ומצטרפין רק להזכרת השם, ומשמע דגם הם יוצאים בזה ידי הזכרת השם אף שאין יוצאים ידי זימון.

בדברי הטור סי' ר' הנ"ל דשלשה שהפסיקו לשבעה אי"צ לשמוע הזן וכיון שלא יצאו בבהמ"ז וחוזרים לראש יכולים לזמן לעצמם. ומבואר דלא פרח מהם הזימון. ויל"ע דבשלמא לפי' א' דהב"י דטעמא דאי"צ לשמוע הזן הוא משום דלא נצטרפו לזימון אלא רק להזכרת השם א"ש, אבל לביאור ב' דהטעם משום דאיכא ברכה, לכאורה מצטרפין לזימון וא"כ פרח זימון מהם ואמאי יזמנו שוב.

בלשון הב"י דמשמע דמזמנין רק אם אכלו אח"כ, וכ"כ המ"א שאם חזרו הג' ואכלו יחד יכולים לזמן. ויל"ע להצד שלא יצאו ידי זימון א"כ בכל גווני יצטרכו לזמן לעצמם. ושמא כוונתו דאם אין אוכלים יחד מכוונים לצאת גם יד"ח זימון, ולפי"ז אם דעתם לאכול אף בסוף לא אכלו יצטרכו לזמן יחד [כעין דברי הר"י באחד המפסיק לשנים אם יוצא יד"ח ברכת המזון, שכתב דתלוי בדעתו לאכול]. ושו"ר בא"ר שעמד בזה וכתב דאף שלא אכלו ולא היה דעתם לאכול מזמנים לעצמם. וכ"כ הט"ז ס"ק ג' דאף שלא אכלו מצטרפין אמנם לדבריו י"ל דדוקא משום דהיה דעתו לאכול, ועי' לבו"ש שהעיר על הט"ז.

ובמ"א שם כתב שיכולין אף להצטרף לשבעה אחרים דלא שייך פרח זימון לגבי אמירת השם דאכל בי' עשרה שריא שכינתא. ומבואר דגם לענין הזכרת השם לא פרח זימון מהם אף שכבר יצאו ידי הזכרת השם [דאף לפי' א' דלא יצאו ידי זימון מ"מ ידי הזכרת השם הרי יצאו]. ושמא אף שפרח זימון של עשרה מהם כלומר דאינם חבורה לענין הזכרת השם מ"מ לא גרע מאכלו ירק דמצטרפים לזימון של עשרה, וכמו באחד המפסיק לשנים דמצטרף לשנים אחרים משום דלא גרע מאוכל ירק. אך זה א"ש רק אם אכל אח"כ עמהם בל הכא הא מיירי אף שלא אכל עמהם, וע"כ דהכא טעמא משום שלא יצאו ידי זימון אלא רק נצטרפו להזכרת השם. מיהו המ"א כתב דאף חמשה שזימנו בעשרה יכולים להצטרף לחמשה אחרים. ועוד דמשמע דמיירי אף בשבעה שאכלו עמהם קודם לכן [דהיינו שהיו חבורה של י"ז] ובזה הרי בזימון של שלשה להמ"א בחמשה שהפסיק אחד לשנים אין יכול לזמן עם השנים האחרים אף שאכל ומשום דפרח זימון גם מהם. וע"כ דהחילוק הוא בין י' לג' בעיקר דין פרח זימון, וכ"מ לשון המ"א.

ויל"פ בתרתי או דלענין הזכרת השם לא פרח זימון והיינו דכל דין פרח זימון הוא משום דנפרדה החבורה אבל צירוף לזימון בעשרה שהוא רק להזכרת השם אי"צ ליחשב חבורה ולכן מצטרפים לאחרים שחייבים בזימון. ולכאורה כ"מ למ"ד דקטן המוטל בעריסה מצטרף ועי' פמ"ג. אמנם עי' בשו"ע הגר"ז סי' קצ"ז ב' דאף שאוכל ירק מצטרף זהו רק כשקבעו יחדיו ומשמע שם שאף לעשרה הוא כן עי"ש.

עוד יל"פ דאע"ג דפרח זימון מ"מ יכולים להצטרף להזכרת השם. ויותר נראה מלשון המ"א דלזימון של עשרה דאי"צ לעשרה אלא להזכרת השם קיל טפי דאי"צ ליצור זימון ולכן מצטרף אף מי שזימון כבר דכל שאכל עמהם יכול להצטרף ומה"ט הא חזינן דאף קטן שאינו עונה עמהם מצטרף.

בשו"ע סי' קצ"ב ס"ב כתב דעשרה שזימנו בלא הזכרת השם שוב לא יזמנו בשם ומקורו בארחות חיים, ועי' רש"י דף נ' ע"ב דלא משמע כן. ויש לדון אם זה תלוי בהנ"ל דאי עשרה מחויבים בזימון אחר א"כ כשזימנו בלא שם לא יצאו יד"ח זימון אבל אי הוי רק תוספת על הזימון א"כ כשכבר יצאו ידי עיקר הזימון שוב לא יכולים להוסיף הזכרת השם, אמנם יל"ד דאף אם הוא זימון אחר מ"מ כיון שיצאו ידי זימון אין יכולים לעשות זימון בשם ויל"ע. ועי' מור וקציעה דמשמע איפכא דלהרא"ש דזימון בשם אינו פוטר זימון בשלשה ה"ה איפכא זימון בשלשה אינו פוטר זימון בשם ולכאורה לא דמי, וצל"ע.

והנה לדברי השו"ע משמע דה"ה שלשה שזימנו אין מצטרפין אח"כ לעשרה כיון שכבר יצאו ידי זימון אין יכולין לזמן בשם ואף לב"י הנ"ל דשייך הזכרת השם בלא לצאת ידי זימון מ"מ איפכא לא שייך, ונפ"מ בשנים שהפסיקו לאחד אין יכולים לזמן אח"כ בעשרה ומצוי ד"ז בשמחת נישואין וכדו', אמנם עי' בא"א בודששט סי' קצ"ג שנקט בפשיטות דיכולים לזמן שוב עם עשרה. ועי' תהל"ד כללי פרח זימון שנסתפק בזה. ויש לדון אי מהני שיכוונו שלא לצאת יד"ח, דאפשר שאם כוונו שלא לצאת ידי זימון אין האחד יוצא יד"ח דליכא זימון אם אין שנים שיוצאין ידי זימון. ואמנם באחד המפסיק לשנים להרשב"א והראב"ד אף אם אינו מפסיק להם דהם יוצאים ידי זימון אף אם לא יענה והוא אינו יוצא אבל י"ל דכ"ז באחד אבל אם שנים לא יצאו לא. אכן למה שהבאנו שם בשם הגריש"א זצ"ל דגם בשנים באופן שחייבים להפסיק לאחד כגון שגמרו כולם לאכול כדכתב המ"ב, אם לא רצו להפסיק יכול לזמן עליהם. מבואר דגם אחד יכול לזמן על שנים. ואמנם הובא שם שבדה"ח מבואר דאין יכול לזמן עליהם ועי"ש משנ"ת. ולפי"ז ה"ה הכא, וצ"ע.

1. עי"ש שהקשה על הרי"ף דפי' התם דקמ"ל דאף שלא אכלו בכיכר אחד חייבין, מהירושלמי דמפרש דמיירי אף שלא אכלו יחד כלל רק שקבעו מתחילה לאכול יחד. [אמנם גם לפי' התוס' א"א ליישב דברי הרי"ף עם הירושלמי שהרי לתוס' המשנה שם מיירי שגמרו אכילתם ביחד, ויל"ע אם הרי"ף ס"ל כהרמב"ן שאי"צ קביעות או דס"ל דכה"ג חשיב קביעות. וע"ע באבהא"ז פ"ה ה"י דלהרי"ף דמיירי התם שישבו לאכול ביחד רק שלא מכיכר אחד ע"כ א"א לפרש כתוס' דאין רשאין ליחלק היינו רק כשגמרו לאכול דא"כ היכי משכח"ל למשנה דידן דנתחייבו בתחילה אא"כ נימא דס"ל כהרא"ש דתרוויהו בחד גוונא מיירי כהבבלי. ויל"ע אם הרי"ף ס"ל כהרמב"ן שאי"צ קביעות או דס"ל דכה"ג חשיב קביעות]. [↑](#footnote-ref-1)
2. גם הב"י גופיה כתב דסתימת הטור דאין חילוק והרי ס"ל כהרא"ש וע"כ כהמ"א. ובאמת הב"י צידד עוד דבב' חבורות גרע ולהכי בעינן שנכנסו ע"ד כן וצ"ב ואפשר דכוונתו כהמ"א דהכא ישבו כל אחד בשלחן אחד לא חשיב קביעות אם לא נכנסו ע"ד כן. אמנם הט"ז הגיה בב"י דצ"ל דב' בתים גרע אבל ב' חבורות בבית אחד מצטרפין אף שלא נכנסו ע"ד כן. [↑](#footnote-ref-2)
3. וי"ל דהא דבעינן נכנסו ע"ד כן הוא לשם קביעות ולא לצירוף ובתפילה אי"צ קביעות אלא צירוף. [מהר"ש בנדלנדר]. ולהאמור יש להעיר על הרעק"א דנימא דלא מהני רואין אלו את אלו אף בנכנסו ע"ד כן אלא רק לדין צירוף ליחשב ציבור אחד, אבל לא ליחשב חבורה אחת, ולכך אין מצטרפין אלא באיכא כדי זימון בכל חבורה, אבל לתפילה דאי"צ קביעות אלא צירוף נימא דמצטרפין אף ליצור מנין דזה דמי לצירוף ב' חבורות לזימון. [↑](#footnote-ref-3)
4. אמנם עי' רש"י בע"ב [ד"ה ואמר] שכתב דזימון נחשב ששניהם מברכים יחד משא"כ כשאחד מוציא את חבירו, ולפי"ז שפיר יל"פ דברי התוס' בחולין כהמ"ב, דאף שיכול להוציא את חבירו מ"מ ל"ש לומר נברך דמשמע דמברך יחד, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
5. במ"א דחה ראית הב"י מהרשב"א דהתם מיירי בפירות דאיכא קביעות אלא שאין מזמנין, ולדעת הב"י משמע דס"ל דבפירות לא חשיב קביעות. מיהו יל"ע דבפירות מוכח כן בגמ' חולין ק"ו דמהא דבפירות מברך כל אחד לעצמו מוכח דשנים שאכלו מצוה ליחלק ואי נימא דבפירות ליכא קביעות ובשנים חשיב קביעות מאי ראי' דבשנים מצוה ליחלק, וע"כ חדא מתרתי או דגם בפירות איכא קביעות וכהמ"א, או דבפירות ליכא קביעות וסברה הגמ' דשנים שאכלו נמי ליכא קביעות כהב"י. ועכ"פ הו"ל להוכיח כן מהגמ' ומאי ראי' טפי מהרשב"א. [כתבתי זאת אחר זמן ולא עיינתי]. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויותר מזה מצינו בהל' הריטב"א פ"ג הי"ג ? דכשיצא בברכת חבירו אף ששח קודם השתיה לא הוי הפסק וכן הוא בב"י סימן קס"ז בשם הרוקח והט"ז הקשה וכי אם אחד מוציא את חברו בברכת תפילין חברו יכול לשוח קודם שיניח, אמנם הריטב"א ביאר שכיון שזה שבירך שתה חשיב כאילו כולם שתו והיינו דחשיבי כגוף אחד אף לגבי השתיה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ויל"ד לפי"ז דאפשר דהא דלכתחילה אף בהסבו מצוה ליחלק אינו נלמד מהירושלמי דכיון שהם כגוף אחד מתקיים בזה מי שנהנה הוא יברך, ורק בלא הסבה נלמד מהירושלמי דיברך בעצמו וזה מעכב. אמנם בלשון הר"ן במגילה דף י"ג בדפי הרי"ף משמע דאף באיכא קביעות ילפינן מהירושלמי דבלא זימון יברך בעצמו. [↑](#footnote-ref-7)
8. בתוס' חולין ק"ו כתבו בנוס"א דברכה ראשונה שכל אחד מרויח שע"י כן מותרים לאכול וליהנות אבל בסוף שכבר אכלו לא מצטרפין. והו"ד במ"ב סי' רי"ג ט', ובסי' קס"ז כתב כתוס' דידן. ומשמע דחדא מילתא היא. ואפשר דכוונתם לבאר אמאי מהני הסבה ליחשב קביעות קודם אכילה וע"ז כתבו דשייכא לאכילה. ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. והעירו דלכאורה מוכח להיפך מדאיצטריך לאשמועינן דקרו ליה ועני ע"כ דבעלמא אף שלא ענה עמהם יצאו יד"ח וכהרשב"א, ודוקא הכא בעינן דעני ומשום דאינו עומד עמהם וכתי' ב' להלן. ואפשר דס"ל דהא גופא קמ"ל אביי דצריך השלישי להצטרף עמהם ולא מהני הזמון בשנים. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויש לדון עוד דמש"כ הרשב"א דכשחייב להפסיק חל חובת זימון היינו רק בשנים שסיימו דחל חובת זימון על החבורה ולכן האחד חייב להפסיק ומחמת כן נחשב דכבר חל חובת זימון, אבל כשהאחד סיים גם באופן שהשנים חייבים להפסיק אין חיובם אלא משום דאין להם נפ"מ אבל אין זה מדיני זימון, וא"כ י"ל דכל זמן שלא הפסיקו לא חל חובת זימון ואין האחד יכול לזמן. [↑](#footnote-ref-10)
11. ולפי"ז אזלי לשיטתם בשנים אין מפסיקים לאחד דאין יכול לזמן בע"כ דלרשב"א הטעם משום דלא חל חובת זימון, אבל הראב"ד אינו יכול לפרש כן דהרי שנים מזמנים אפי' אם לא היה חל על האחד חיוב להפסיק ולשיטתו מוכרח לפרש כפשוטו דבאחד לא שייך זימון. [↑](#footnote-ref-11)
12. ואולי יש לפרש דאין הכוונה שזימון הוא לברך הברכה המחוייבת ע"י זימון אלא שזימון הוא גם לברך ברהמ"ז ביחד אבל יתכן שעדיין לא יצא יד"ח ברהמ"ז הפרטית שלו. ובאופנים הנ"ל באמת הברהמ"ז של המזמן מתיחסת אליו. אלא דמ"מ הוא מכוון שלא לצאת יד"ח ברהמ"ז כיון שהוא באמצע סעודתו. והנה בשו"ע כתב שישמעו מפי המברך את ברהמ"ז וגם יברכו עמו בלחש וצ"ב דכיון שמברכים לעצמם אמאי צריכים גם לשמוע ממנו כיון שהם אינן יוצאים בזה, ועי' בשיעורי הגרי"ש דאין זה שמיעה בעלמא אלא מדין שומע כעונה הוא שיוצאים גם בברכתו וגם מברכים בעצמם ואין בזה ברכה לבטלה. וצ"ב ולהנ"ל א"ש דיוצאים ממנו מדין זימון אבל מדין ברהמ"ז שלהם עצמן מכוונים שלא לצאת. ושם העירו מהחזו"א סי' ל"ב שכתב דאין מכוונים לצאת יד"ח. ואולי גם החזו"א נתכוון שאין יוצאים יד"ח ברהמ"ז אבל מ"מ יוצאים יד"ח ברכת הזימון. ועי'. [↑](#footnote-ref-12)
13. ובירושלמי איתא ג' שאכלו כאחד וביקש אחד מהם לילך יברך ברכה ראשונה וכו' ובזה פליגי אי ברכה ראשונה היינו ברכת הזימון או עד הזן. ופי' הרא"ש דמיירי כנ"ל באחד מפסיק לשנים והא דאמרינן ביקש אחד מהם לצאת היינו אחד מהשנים שסיימו ועי"ש בתפארת שמואל דאי לא היה צריך לצאת אין האחד מפסיק לשנים. [↑](#footnote-ref-13)
14. לפי"ז מבואר דאף שקרא לה ברכה אריכתא מ"מ אינה ממש חלק מ"מ ועי' עוד לעיל בריטב"א דף מ"ה ע"ב דבאחד מפזיק לשנים אי"צ להמתין מלאכול עד שיברכו הזן ורק היכי דיוצא משם אם יצא קודם הברכה בטלה הקביעות דבעינן שיהא צירוף ביניהם בשעת מקצת הברכה. ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. ויש לסייע לזה מהב"י הנ"ל דלדעת התוס' והרא"ש אם מברכים מיד אין צריכים לשמוע את ברכת הזן [וכן האידנא דאין יוצאים בברכת הזן] והרי מסוגיין מבואר דנברך חשיבא חצי ברכה ואיך יוצאין ידי זימון מהמזמן. וע"כ כיון שהמזמן מברך מיד את בהמ"ז הרי ברכת הזימון היא חלק מברכה ויכול להוציא בחצי מהברכה. ושו"ר בחזו"א סי' ל' ס"ק ב' שעמד בזה וכתב דחייבין לשמוע הזן דאין שומע כעונה בחצי ברכה, ובס"ק ו' הביא דברי הב"י וכתב דדבריו צ"ע וכנראה הוא מטעם הנ"ל והחזו"א אזיל לטעמיה דפליג על הרעק"א. אמנם כל זה אי בעינן להוציא יד"ח בזימון דשמא אי"צ לדין שומע כעונה אלא הזימון מתקיים ע"י שהמזמן אומר נברך והשומעים עונים. ועי' שעה"צ סי' ר"א ס"ק ט"ז שנראה שמסתפק בזה. ועי' במ"ב סי' קצ"ט ובהגר"ז שם. [וראיתי להגרר"ש שכתב כמש"כ אך הביא מהב"י סי' נ"ט דבברכות ק"ש אין יכול לברך ולשמוע סיום הברכה מהש"צ שאם לא ישמע אמצע הברכה הוי הפסקה ולכאורה ר"ל שלא יצא יד"ח דאין שומע כעונה לחצי ברכה וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-15)
16. עי' ברא"ש דלא ניחא לרש"י לפרש אליבא דר"נ, דא"כ ודאי אין חוזר לראש כלומר לנברך, דאינה ברכה ליחיד. וצ"ב אמאי לא כתב כפשוטו שהרי כבר יצא ידי זימון, ומשמע דס"ל דברכת הזימון היא חלק מברהמ"ז, [וכ"מ ברא"ש להלן לדעת הראב"ד שהקשה איך יאכל באמצע ברהמ"ז ולשונו משמע דקשיא ליה אף לר"נ דכיון שבירך ברכת הזימון חשיב מפסיק באמצע ברהמ"ז. ושו"ר שכן דייק החזו"א סי' ל"ב ה' עי"ש]. וא"כ ס"ד דיחזור על הזימון לזה כתב דליחיד לא נתקנה והיינו דאף שהיא ברכת המזון של זימון מ"מ א"א לומר ברכת הזימון ביחיד דל"ש לומר נברך. [↑](#footnote-ref-16)
17. ולכאורה משמע כהראב"ד דהא מתני' קתני שלשה שאכלו כאחד ועלה אמרינן דקמ"ל כר"ה. ולרש"י צ"ל שאכלו כאחד בחבורתן ןדוחק. [ועי' ברא"ש בסו"ס כ"ט שהרגיש בזה, אמנם עי' שם בהגהות הב"ח וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-17)
18. ובבימ"ד תי' דגם לב"ח אם אחר שהלך גמרו השנים נתחייב בזימון וחייב לחזור לחבורתו לזמן עמהם או להצטרף לחבורה האחרת, ולא אמר הב"ח שיכול לצאת אלא כשמברך בהמ"ז דכבר נפטר מהזימון. וצל"ע.

    ובעיקר דברי הב"ח העירו שהרי מקורו עפ"י הרשב"א בשם רה"ג, והכא כתב הרשב"א בשם רה"ג דשלשה שאכלו כאחת אין רשאין ליחלק היינו שאין רשאין להצטרף לחבורה אחרת ולהפקיע הזימון מחבורתן הראשונה. וצ"ל דהכא מיירי שכבר סיימו חבורתן הראשונה וקמ"ל דאין רשאין להסתלק ולהצטרף לחבורה אחרת. [↑](#footnote-ref-18)
19. ואפי' לראשונים דאינו מצטרף אלא לעשרה אבל לא לשלשה עי' שו"ע סי' קצ"ז ס"ב מ"מ הכא שאכל פת אע"פ שכבר זימן עם אחרים מצטרף לשנים שחייבים בזימון. וכה"ג כתב המ"א סי' קצ"ד א' לגבי מי שכבר בירך בהמ"ז דמצטרף לשנים שלא בירכו אע"פ שהוא אינו יוצא ידי זימון, שביאר הטור דדמי לאוכל ירק ופי' המ"א דכיון שאכל פת כו"ע מודו וכ"כ הגר"ז שם. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובגנזי חיים כתב דעיקר טעמם משום שעומד לאכול עוד והוי כששה שנחלקו אבל אם אינו עומד לאכול איה"נ דלא מצטרף אף שלא בירך עדיין. מיהו מה שדימה לששה שנחלקו צ"ב שהרי הכא השלישי כבר זימן עם השנים האחרים וכבר יצא ידי זימון, משא"כ בששה דאיכא שלשה שלא זימנו. [↑](#footnote-ref-20)
21. והנה המ"ב הביא מהא"ר דבאחד שזימן לא פרח זימון מהשנים האחרים ומצטרפים לאחד מהשוק דרק כשרוב החבורה זימנו פרח זימון. ולכאורה זה רק לסברת הרעק"א דפרח זימון הוא משום דהזימון חל עליהם ואיכל"מ דרק הרוב גורר את המיעוט אבל לטעם הרמב"ן דאין זימון ביחיד לכאורה גם אם אחד זימן אין זימון בשנים. מיהו יל"ד דכיון שנשארו זנים חשיב חבורה לזימון ורק שצריכים את השלישי, כדמצינו דאוכל יקק מצטרף. כתבתי להעיר בעלמא וצל"ע. [↑](#footnote-ref-21)
22. ומבואר דזימון בעשרה אינו זימון אחר, אלא רק שבעשרה צריכים להזכיר את השם ולכך מועיל גם קטן משא"כ לתפילה בליכא עשרה ליכא ציבור כלל ולא חשיב דבר שבקדושה. ועי' בטור סי' ר' שאע"פ שאחד המפסיק לשנים צריך לשמוע עד הזן מ"מ שלשה המצטרפין לי' להזכרת השם אי"צ לשמוע אלא הזימון ופי' שם הב"י דאין מצטרפין לזימון עצמו דאח"כ יזימנו לעצמן אלא רק להזכרת השם. וזה כפרש"י הנ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
23. אך יש להעיר אמאי לא הקשה כן הרר"י על ריב"ל דקטן המוטל בעריסה מצטרף לעשרה ולא לשלשה. ומשמע מזה דס"ל דלריב"ל מצטרף אף לעשלשה והא דאין מזמנין עליו צ"ל דהיינו דלא יזמן וצ"ע. שו"ר בשבלי הלקט בשם הר"ר ישעיה וכ"ה בפסקי רי"ד, דריב"ל מיירי אף לשלשה והא דאין מזמנין עליו היינו שהוא עיקר כלומר בב' קטנים ואחד גדול. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)