18 דעת רש_י בסוגיא דזרוע בשלה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ב' כ"ד מרחשון תשע"ד

א] חולין דצ"ח:, רבא אמר לא נצרכא אלא לטעם כעיקר דבקדשים אסור קא משמע לן דהכא שרי, וליגמר מיני' וכו', ופירש"י, ז"ל, לטעם כעיקר, נותן טעם קים לן דאסור בקדשים כעיקר ממשו של איסור, ולהא מילתא קתני זהו למעוטי שאר קדשים אבל חולין שפיר גמרינן מיני' לק' וס', דהא קים לן מאחרי רבים להטות דבטלי ברובא וילפינן מהכא להחמיר דלא ליבטיל אלא במאה, ורבא לית לי' טעם כעיקר בחולין כדמפרש ואזיל מדאורייתא ברובא בטיל אלא מדרבנן וכו', וליגמר מיני', למשרי אף שאר קדשים בס' או ק' כגון נותר או פגול, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, משמע דר"ל דטעם כעיקר דקאמר לאו לטעם גמור הוא דהא בטיל בק' וס' אלא טעם כ"ד קאמר, וגם צ"ל דכה"ג אסור בקדשים ואע"ג דל"ה אלא משהו, וכי פריך וליגמר מיני' היינו דלישתרו אף בשר קדשים בק' וס' כזרוע בשלה, והשתא תימה כיון דהכא לא איירי בטעם גמור אלא בכ"ש מי דחקו לפרש דרבא אית לי' טעם כעיקר בחולין לאו דאורייתא כיון דהכא לא איירי בטעם גמור אלא בכ"ש כדפרישית, ועוד תימה דעל כרחיך אין כ"ש אוסר בקדשים דלא אסר במשהו אלא עולין דוקא לרבנן ומין במינו לר' יהודה, כדאמרינן בהדיא בהקומץ רבה, וכן בפ' התערובת אמר ר"ל הפגול והנותר והטמא שבללן זב"ז ואכלן פטור, וקאמר ש"מ נו"ט ברוב לאו דאורייתא, אלמא משמע דאפילו כדי נתינת טעם לא אסר במינו, וזרוע בשלה וחטאת דשמעתין במינו עסקינן, ועוד אמר בהקומץ רבה שתי מנחות שנקמצו ונתערבו דבטל ברוב לרבנן דאמרי מין במינו בטיל אלמא אין כל שהוא אוסר בקדשים וכן בכ"ד, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, הא לא אפשר דאף בקדשים טעם כ"ד אינו אוסר, וכדתנן בזבחים קדשים וחולין או קדשי קדשים וקדשים קלים בנ"ט, וא"ת דהתם במין בשאינו מינו ובטעם גמור אבל במין במינו בקדשים אפילו כ"ד אוסר כר' יהודה בשאר אסורין דהא בזרוע בשלה מין במינו הוא, מ"מ קשיא דאמרינן בזבחים אר"ל הפגול והנותר והטמא שבללן זה בזה ואכלן פטור ש"מ נו"ט ברוב במין במינו לאו דאורייתא, ובמנחות נמי אמרינן שתי מנחות שנקמצו ונתערבו בטל ברובא לרבנן, עכ"ל.

ב] ונראה לדון בדעת רש"י, דהנה הרי בד' רש"י נתחדש תרתי, חדא, דטכ"ע בקדשים אסור אף ביותר מס', ועוד, דגם במין במינו איכא לדינא דטכ"ע.

והנה בהא דבמב"מ נמי איכא לדין טכ"ע, הגם שאין הטעם ניכר, נראה דזה מתפרש לרש"י לטעמי', דס"ל בפסחים דמ"ד: דמדינא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, ובפשוטו לפ"ז זה עצמו הטעם דאין האיסור מתבטל, שהרי אדרבה אף ההיתר נאסר, - ולפ"ז י"ל דמה"ט אף במב"מ דאין הטעם ניכר, מ"מ כיון דיש לו גם להטעם דהאיסור נאסר אף ההיתר, וע"כ לא שייך בזה דין ביטול.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט הוא דה"ז אסור אף ביותר מס', שהרי בלא"ה כיון דהוי זה מין במינו אין הטעם ניכר, ואפ"ה ה"ז אסור משום דיש לו גם להטעם דהאיסור ומכח זה נאסר אף ההיתר, וע"כ ה"ז אסור אף ביותר מס', דאף ביותר מס' חשיב דאיכא לטעם האיסור, וכמש"כ בחי' הגר"ח בהל' תרומות.

ונראה לפ"ז, דכ"ז הוא במב"מ דבזה הוא דאמרינן דאף ביותר מס' אכתי איכא לטעם האיסור, וע"כ נאסר כולו, אך במבשא"מ כל דאיכא ס' שרי, דכיון שאבד טעמו ל"ש בזה דינא דטכ"ע כלל, וניחא משה"ק הרשב"א ממש"א דקדשים וחולין או קק"ד וקק"ל בנו"ט, וזה כמו שדן הרשב"א גופי' לישב דכל ד' רש"י הם רק במין במינו, ואך דהרשב"א מדמי לה לדינא דר' יהודה דמב"מ לא בטיל, וצ"ב.

ג] ולפ"ז י"ל גם במשה"ק הראשונים מההיא דהפיגול והנותר והטמא שבללן זב"ז דאמרינן דנו"ט ברוב לאו דאורייתא, ולפמש"נ י"ל, דכל קו' הראשונים היא לטעמייהו דמשום דינא דטכ"ע אין ההיתר נהפך לאיסור, ול"מ דינא דטכ"ע אלא דאין ההיתר בטל, וע"כ הוא דפשיטא להו דגם בפיגול ונותר וטמא שבללן זב"ז שייך דינא דטכ"ע דמכח זה לא יתבטל האיסור, אך לרש"י לטעמי' דדינא דטכ"ע הוא דההיתר נהפך לאיסור, ומכח זה הוא דאינו בטל, הרי די"ל דכ"ז הוא רק בשנתן האיסור טעם בהיתר, אך בפיגול נותר וטמא שבללן זב"ז, ואין האחד נותן טעם בחבירו, ל"ש הך דינא כלל, ועי' יד יהודה סימן צ"ח סק"? שנקט כן, וע"כ ה"ז בטל ברוב.

והנה אמנם אמרינן התם דבמבשא"מ כה"ג אי"ז בטל, אך כבר כתבו הרמב"ן והרשב"א בסוגיין דלדעת רש"י דטכ"ע לאו דאורייתא, מש"א התם דמבשא"מ אינו בטל, הוא משום דהו"ל כטעמו וממשו דלא בטל, והך דינא דטעמו וממשו דאינו בטל, הוא רק במבשא"מ דהוא ניכר בטעמו, אך במב"מ דאינו ניכר בטעמו, ה"ז בטל.

ושו"ר בתוס' ר"י מפאריש ע"ז דס"ז: שכתב דאין לומר דבקדשים אסרינן אף במין במינו, והוכיח כן מסוגיא דזבחים, וכתב ע"ז, ז"ל, ודוחק הוא לומר דלא חשיבי הני כטעם הנבלע אלא האחד מתגדל על חבירו ואינו נבלע כ"כ אבל באיסור הנבלע יש להחמיר יותר, כדאשכחנא גבי חתיכת דג דגיד הנשה דפריך התם ליבטיל ברוב וכו אבל אם הי' נבלע האיסור הוי ודאי אסור מדאורייתא, ומיהו הך דר"ל מיירי במין שאינו מינו דהכי ס"ד מעיקרא התם, אבל ה"ר אלחנן דקדק מדקאמר על ההיא דהפיגול והנותר וכו' אלא מבשא"מ בטעמא במינו ברוב, משמע דמיירי בבליעת טעם דומיא דשאינו מינו, ואפ"ה הוי ברוב בקדשים, עכ"ל, וכמדומה דזהו מה שדן לישב, דהתם לא חשיב דהאחד נו"ט בחבירו, וצ"ע.

ד] ולפ"ז י"ל גם במשה"ק הראשונים מהא דלא אסרינן בקדשים אלא בעולין לרבנן ומין במינו לר' יהודה, וממש"א דב' מנחות שנמקצו ונתערבו בטלין ברוב, - דהנה בפשוטו הי' נראה, דכיון דהתם לא איירי כלל לענין איסור אכילה, ל"ש בזה דינא דטכ"ע כלל, וכמש"כ התוס' בבכורות דכ"ב. דלענין טומאה ל"ש דינא דטכ"ע, וע"כ הדר דינא דה"ז בטל ברוב, דכל הא דהכא אי"ז בטל, הוא רק משום דינא דטכ"ע, וצ"ב במשה"ק הראשונים מזה.

וצ"ל בדעתם חד מתרתי, או דס"ל דדינא דטכ"ע שייך גם לגבי שאר דינים, דכיון דהוא נותן טעם אינו בטל, או דס"ל דכיון דאסרינן הכא גם במב"מ וגם ביותר מס', בע"כ דאי"ז מדינא דטכ"ע, אלא הוא דין בפנ"ע דליכא ביטול ברוב בקדשים, וע"כ ה"ז שייך גם לענין שאר דינים.

אך לפמש"נ בדעת רש"י, דהא דאי"ז בטל הוא מדינא דטכ"ע, ומשום דנהפך ההיתר לאיסור, הרי פשוט דל"ש הך דינא כלל לענין שאר דינים, דרק אם באנו לדון דכיון דהוא נותן טעם אינו בטל, י"ל דה"ז שייך גם לענין שאר דינים, אך אם באנו לדון דנהפך ההיתר לאיסור, הרי ודאי דלענין זריקה ולענין הקטרה, לא חייל דין זריקה ודין הקטרה על הדם ועל הקומץ השני שיש לו טעם דם וקומץ אלו, וע"כ שפיר אמרינן דה"ז בטל ברוב.

ה] ולפ"ז י"ל במשה"ק התוס' דמנ"ל לרש"י דלרבא טכ"ע לאו דאורייתא, כיון דהכא לא איירי בטעם גמור אלא בכ"ש, - ולפמש"נ י"ל, דבאמת מקרא דיקדש ליכא מקור להך מילתא דטכ"ע אוסר אף במין במינו, דיל"פ להך קרא במבשא"מ, ואך דרבא ס"ל מסברא דנפשי' דכל דאמרינן דטכ"ע, ה"ז אסור אף במינו ואף ביותר מס', -ונמצא דהך דינא דטעם אוסר במינו בכ"ש, אי"ז דין נוסף על עיקר דינא דטכ"ע, אלא מכח עיקר דינא דטכ"ע הוא כן, וע"כ ליכא למימר דרק הך דינא הוא דליכא בחולין, שהרי אף בקדשים ליכא מקור להך דינא, ואי נימא דבחולין ליכא להך דינא אף דטכ"ע דאורייתא, א"כ גם בקדשים ל"ה אסרינן בכה"ג.

ונראה עוד לפ"ז, דלרבא לטעמי' מוכח מזה עצמו דטכ"ע לאו דאורייתא, דהרי לרבנן דר' יהודה מין במינו בטל, ואם הי' דין טכ"ע דאורייתא, הרי דמכח זה הוה אסרינן במין במינו בכ"ש, ובע"כ מזה דטכ"ע לאו דאורייתא.

ו] שוב מצאתי בעזה"י בתשו' רבינו אפרים שבסו"ס ראב"ן, ז"ל, וראי' לדברי מההיא דהזרוע בשילה בין למ"ד בס' הוה בין למ"ד בק' הוה הרי אינו נו"ט יותר, ואעפ"כ אמר רבא עלה לא נצרכה אלא לטכ"ע דבקדשים אסור והכא שרי, אלמא אע"ג דאין כאן נתינת טעם ממש שהרי בס' או בק' הוא אפ"ה קרי לה נו"ט וחשיב כעיקר לעניין שאר קדשים, והכי משמע מדקאמר דזרוע בשילה חידוש הוא דשרי אותו נתינת טעם ש"מ דאפי' משהו נתינת טעם קרי נו"ט וכו', "וסברא היא דכל מב"מ אפי' נו"ט משהו קרי נו"ט שהרי אינו בטל", וזרוע בשלה אפי' הוא בטל, "והואיל והוא מין במינו" קרי נו"ט (ד)[ו]חידוש הוא, עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ בדעת רש"י דכל הא דבקדשים אסרינן אף במשהו, הוא רק במב"מ.