בריה-לעיסתה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / בריה

חולין קג: דין לעיסת הבריה

**א. דרך החזו"א בדין בריה אחר לעיסה-**

יל"ע בעיקר דין בריה לענין מלקות וביטול ברוב, דהא לעולם הוא לועס את הבריה וממילא פקע ממנה תורה בריה?

ודבר חדש כתב בזה בחזו"א יד-ו לענין ביטול ברוב, דלעולם אחר שלועסו הרי הוא בטל ברוב, וכל האיסור של בריה שאינה בטלה הוא מתורת אין מבטלין איסור לכתחילה שאסור לו ללעוס אותה כדי שתתבטל.

ועי' בדרכ"ת ק-ב בשם אגורה באהלך שכתב כהחזו"א דכל שמתבטל בפיו אין בו אלא מתורת ביטול לכתחילה[[1]](#footnote-2).

ועי' בדרכ"ת ק-ב שהביא כמ"פ שחקרו בזה אי ע"י לעיסה פקע תורת בריה לענין מלקות ולענין ביטול, ואמנם מסקנת דבריהם דלא פקע מיניה שם בריה לענין מלקות וממילא גם לענין ביטול לא.

והפשוט בזה עפ"י המבואר קג: דחלקו מבפנים חייב שהרי נהנה גרונו בכזית ומבואר דלא פקע ממנו תורת אבר ובריה כיון שבתחילת הכנסתו לפיו הוי בריה, והביאור דחשיבות האכילה נקבעת עפ"י שעת הכנסתו לפיו, וה"נ לענין ביטול, וכ"נ בערך השולחן כמו שהביא בדרכ"ת שם.

וכ"נ הגרשז"א במכתב בס' בדיקת המזון כהלכה ח"א עמ' 179 דהוי כחלקו מבפנים שעדיין הוא בריה.

אמנם לענין תולעים יש קצת מקום להקל, עי' בגרשז"א שם [ובהליכות שלמה פסח פ"ז הע' לו] צידד דשאני תולעים דלא חשיב דרך אכילה שהאדם מואס בו דבכה"ג לא אמרינן חלקו מבפנים ואף דלענין מלקות מסתבר שלוקה מ"מ לענין ביטול הכל תלי בדרך אכילה ואם אין דרך לאוכלו כן שפיר בטל בפיו, וצ"ע.

ובדרכ"ת שם הביא עוד טעם להקל דאף אי חשיב כבריה ול"מ לעיסה דהוי כחלקו מבפנים מ"מ אם הוא דבר מאוס וקטן מאוד כגון תולעת יש לדון שאין לו חשיבות בריה כלל, וכן ראיתי שצידד הגרשז"א שם עמ' 178.

אבל לכאו' אינו מסתבר שהרי עיקר הטעם דבריה לא בטלה אינו משום חשיסות אלא משום חיוב מלקות דאית ביה כש"כ הט"ז ק-א והריטב"א ק., וא"כ כל דחשיב לענין מלקות חשיב נמי לענין ביטול, והרי לענין מלקות וודאי יש בו חשיבות בריה בכה"ג.

ומ"מ אם לועס היטיב אכתי יתכן להקל, ועי' מש"כ לעיל בהערה.

**ב. חילוק בין מלקות לביטול-**

ודעת החזו"א צ"ב מסוגיא דחלקו מבפנים, וגם צ"ע מ"ש דין בריה לענין ביטול שנקט החזו"א דבשעת לעיסה פקע ממנו תורת בריה ואילו לענין מלקות וודאי יודה החזו"א שמתחייב בדין בריה אף שהוא לועסו?

[וביותר יש להכריח כן דהא דעת התו"ח חולין קכ. דבלא לעיסה חשיב שלא כדר"א ופטור וא"א לחייבו אא"כ לועסו, מיהו יל"ד לפמש"כ מנח"ח-קסג דבריה חייב אף שלא כדרך אכילתו, א"נ דמבואר ברש"י קג: גבי מגרומתא זעירתא דאבר קטן דרך לאוכלו בלא לעיסה ומתחייב בכה"ג אף לדעת התו"ח].

וכנראה ביאור דעתו ע"ד המבואר בחי' הגר"ח פ"ד מאכ"א, דהנה הגר"ח שם הוכיח דלא כשיטת התוס' צו: דהיכא שחלקו להאבר פקע מיניה שם אבר דא"כ היאך יתחייב בחלקו מבפנים, ואף דבתר הנאת גרונו אזלינן מ"מ נקט הגר"ח בפשטות שצריך שיהיה גם בליעה, והרי בשעת בליעתו אין כאן חפצא דאיסורא כלל, ומזה הוכיח כשיטת הר"מ דיסוד דין חלקו דפטור אינו משום דלא חשיב אבר כלל אלא משום שאין הגו"ע מצטרפים בכה"ג, והוא חסרון שיעור וע"ז שפיר מהני שבתחילת אכילתו היה שלם דבכה"ג שפיר מצטרפי להחשיב את אכילתו כשיעור.

ומתבאר בזה סברא גדולה, דכל דין חלקו מבפנים לחייב הוא רק באופן שיש כאן החפצא של המאכ"א אלא שאינו אכילה חשובה וכה"ג בה אמרינן דנקבע כפי תחילת אכילתו אבל אם הותר האיסור ופקע שם מאכ"א ממנו לא שייך סברת חלקו מבפנים.

ולפי"ז א"ש סברת החזו"א דלענין ביטול הרי כל שבשעת לעיסתו פקע ממנה שם בריה הרי היא בטלה ברוב והותרה לגמרי ובזה לא שייך לאסור משום דרך אכילה דסו"ס אין כאן חפצא דאיסורא.

[ועיין כעי"ז זבחים עח. ברש"י שאם בשעת לעיסתו נתבטל באיסור בשאר איסורין הרי הוא בטל ואין עליו חיוב, ולא אמרינן דהוי כחלקו מבפנים, ומיהו יש לחלק מהתם בכמה אנפי].

ולפי"ז שפיר לענין ברכות ומלקות וכה"ג וודאי יודה החזו"א דחייב אף שלעסו כמבואר חולין הנ"ל גבי חלקו דהתם עיקרו הוא להחשיב את האכילה לשיעור ובזה מהני אף שנחלק אח"כ.

**ג. בד' הראש יוסף בנתנבלה בפיו-**

ע"ע בר"מ פ"ד מאכ"א ה"ג כתב שהאוכל עוף טהור חי חייב משום נבילה אע"פ שאין בו כזית, אבל אם אכלו מת אין בו חיוב אלא בכזית.

וד' הר"מ צ"ב כשה"ק ברמ"ך ולח"מ איזה חיוב נבילה יש באוכלה בחייה?

ובמקו"א הבאנו ד' הגר"ח בזה אלא שאי"ז מענין הדברים כאן.

ובראש יוסף קב: ויד יהודה ק-א פי' פי' דהנה אמרינן מכות טז: דריסק ט' נמלים ואחד חי לוקה משום כזית נבילה, ובתוס' הק' היאך ילקה משום נבילה על הנמלה החיה, ותי' דחיה היינו שלימה אבל היא מתה.

אבל ברש"י שם דקדק בראש יוסף וש"א דפי' חיה כפשוטו, ומ"מ מתחייב משום נבילה כיון שבשעת בליעתו הרי היא מתה כבר, וה"נ שיטת הר"מ דאוכל צפור בחייה איירי בציפור קטנה שמתה בתוך הבליעה וחייב משום נבילה וחייב בכ"ש.

ודבריו צ"ב שהרי עיקר איסור נבילה שבו הוא בשעת בליעה ואז הוא מת ומ"ל אם הכניסו לפיו חי או מת?

והביאור דכיון שנתבאר דדין בריה לא אכפ"ל במה שלעסו והכל תלי בתחילת האכילה, א"כ חידש לנו הראש יוסף עוד דאף שבשעה ראשונה של לעיסה לא היה בכלל האיסור דאכתי לאו נבילה הוה מ"מ כיון שאח"כ נעשה נבילה חשיב אכילת בריה של נבילה, ודו"ק.

**ד. נשאר בין השיניים-**

ובדין בריה לענין מלקות דמודו כו"ע דלא אכפ"ל דלעסו דהוי כחלקו מבפנים יל"ע עוד, דהנה מבואר בהמשך הסוגיא דאף לענין שיעור כזית פליגי היכא שנשאר לו בין החניכיים אם מתחייב, דלר"י דאזלינן בתר הנאת גרונו חייב ולר"ל פטור משוםדאכילה במעיו בעינן וליכא, אבל במה שבין השיניים לכו"ע פטור דאפי' הנאת גרונו ליכא.

ויל"ע לענין בריה היאך הדין באופן שנשאר לו חלק בין השיניים אם חשיב בריה בזה.

ונראה בהקדם, הנה בטעמיה דר"י מבואר בגמ' משום דהנאת גרונו מחייבת, אבל בתוס' כתבו בטעמו של ר"י דמחייב בחלקו מבפנים משום דדרך הוא שנחלק בפיו בשעת לעיסה, וצ"ב ל"ל טעם זה ולא סגי במה שחיובו על הנאת גרונו?

עוד יל"ע דמבואר בהמשך הגמ' דמה שבין השיניים אינו מצטרף מבואר דלא אזלינן בתר תחילת לעיסתו, א"כ היאך יתחייב בחלקו מבפנים והרי בתחילת לעיסתו כבר הוא מתחלק קודם שבא להנאת גרונו?

והפשוט בזה כש"כ משנת ר"א-ו דלכך הוצרכו התוס' להא דדרך הוא ליחלק בשעת לעיסה, וס"ל דכיון דלר"י חיובו הוא על הנאת גרונו הרי חשיב שמתחילת לעיסתו הוא כבר התחלת האכילה, וכיון שדרך הוא להחלק בשעת לעיסה הרי חשיב שזהו הצורה לאוכלו וכל אכילתו חשיבא אכילת אבר שלם, כיון שבתחילת אכילתו הוא בריה.

אבל לר"ל דחיובו הוא על הנאת מעיו אין שייכות בלעיסתו לזה, ולא מהני מה דדרך להחלק בפיו, שאי"ז תחילת האכילה.

אבל לפי"ז יל"ע דא"כ למה מה שבין השיניים לא יצטרף והרי דרך הוא שנדבק חלק מן המאכל לפיו, ולמה מודה ר"י שאין לו חיוב ע"ז?

וכנראה הביאור פשוט דכל מה דמהני סברת הנאת גרונו הוא רק לענין צורת האכילה דחשיב אכילת אבר ובריה, אבל מ"מ חיובו הוא על הנאת גרונו עצמו, ומה שנשאר בין השיניים א"י להצטרף לחייבו להשלים את השיעור.

ולפי"ז נראה מסתברא דה"מ לענין שיעור כזית אבל היכא שהוא אוכל בריה ונשאר לו בין השיניים שפיר מתחייב שהרי לענין חשיבות האכילה חשיב אכילה של בריה כהא דחלקו מבפנים, ואי"צ לחייבו על כל פרט ופרט ממנה שהרי אי"צ שיעור לחייבו רק חיובו הוא כל כ"ש ממנה רק צריך שיהיה מבריה שלימה, ודו"ק [אח"כ ראיתי בפתח הדביר על או"ח ח"ב אות ו' (סא.) דכה"ג שנשאר לו בין השינים ל"ח בריה לענין ברכה].

ויל"ע היאך הדין באוכל כזית ונתמעט הנפח בשעת אכילתו, דיל"פ עיקר הפטור דבין השיניים הוא משום שלא בלע כלל חלק זה אבל בכל מה שבלע נקבע חשיבות של הכזית לפי תחילת האכילה גם לענין כזית.

או י"ל שעיקר הטעם לפטור הוא משום שלענין שיעור כזית לא שייך להשלים ע"י דדרך אכילתו בכך, ורק לענין צורת האכילה יש כאן אכילה של בריה, ולפי"ז ה"נ בנתמעט הנפח ייפטר שלא היה כאן שיעור כזית בהנאת גרונו, וצ"ע.

ע"ע בכל האי עניינא מש"כ בסוגיא דהנאת גרונו ומעיו.

1. נפק"מ גדולה מזה, לדעת האחרונים שמתירים גם בוודאי תולעים לטחון משום שאינו מתכוין לבטל יהיה מותר לאכול כל מאכל שיש בו תולעים אם לועס היטיב כדרכו באופן שדרך המאכל ללועסו היטיב ואינו מתכוין לבטל, וגם לדעת רעק"א-עז בצירוף ספק שרי א"כ ה"נ במיעוט המצוי שהוא ספק תולעת.

   אמנם אין מזה סתירה לדין חיוב בדיקה, דדוקא באופן שא"י לבדוק מתולעים שרי, אבל אם אפשר [לכה"פ בקל] כתב הט"ז קלז-ד שאין בו היתר לבטל לכתחילה וכש"כ במקו"א. [↑](#footnote-ref-2)