בישול והנאה בב_ח דרבנן1
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כל הבשר / בשר בחלב / סי_ פז

סי' פז בישול והנאה בב"ח דרבנן

**א. בישול והנאה בב"ח דרבנן-**

בר"מ פ"ט מאכ"א ה"ד ובשו"ע פז-ג כתבו שכל איסור בישול אינו אלא בבשר בהמה אבל בעוף שאיסורו מדרבנן להלכה [דלא כשיטת תוס' קד: דקי"ל כמ"ד בשר עוף דאורייתא] לא גזרו בו אלא באכילתו ולא באיסור הנאה ובישול.

וטעם הדבר כתב בלח"מ דאכילה יש בה תאוה לכך גזרו משא"כ בבישול והנאה אין כ"כ תאוה ואין לחוש שיכשל בזה[[1]](#footnote-2).

עוד כתב הרמ"א פז-א כתב שכל דבר שנאסר רק מדרבנן [כגון כבוש ומליחה שע"ז נסובים ד' הרמ"א] דלאו דרך בישול הוא ואין בו איסור תורה, הרי לא נאסר אלא באכילה ומותר בהנאה.

וכ"ה בשו"ע צא-ח גבי כבוש ומליחה שאינו נאסר אלא באכילה ולא בהנאה [ולפי"ז צ"ע מאי קמ"ל הרמ"א, עיין בפמ"ג במ"ז עמד בזה, ועיין לקמן משי"ת בזה בשם היד יהודה].

ומקור ענין זה מהמרדכי ע"ז לה: שכתב להוכיח כן ממעמיד דמשמע בגמ' דלמ"ד שמעמידין אותו בקיבת נבילה לא נאסר בהנאה ואף שיש בו בב"ח, וכ"כ תורי"ד ע"ז שם [ועיין בהג' רעק"א משה"ק ע"ז ונתבאר במקו"א].

והנה לענין בשר עוף בחלב חלק ע"ז הב"ח משתי סיבות:

א. לחוש לשיטת התוס' קד: להחמיר דלהלכה בשר עוף מה"ת וממילא יש בו איסור בישול והנאה כמו בשר בהמה, וכן החמיר ביש"ש פכ"ה-ה מה"ט.

ב. עוד כתב הב"ח דכיון שהחמירו רבנן לאוסרו אסרוהו גם בבישול והנאה, וכ"כ בריטב"א ורשב"א רי"פ כל הבשר דבמתני' שם משמע שיש איסור בישול בבשר עוף מדרבנן, ויישוב דעת הר"מ נתבאר במקו"א, ולהלכה קי"ל כהשו"ע בזה.

ולענין כבוש ומליח וכה"ג שהתירו השו"ע ורמ"א, הנה ביש"ש פכ"ה-ק אסר גם בזה משום דכיון שאסרו רבנן כבוש עשאוהו ככל איסורין ואף בבישול והנאה אסור[[2]](#footnote-3).

[ובפמ"ג מ"ז סק"א מלשונו דמשמע דדוקא בכבוש ומליחה החמיר, אבל בבשר עוף דרבנן לא החמיר מטעם זה וכל החומרא בזה תהיה משום שחשש לשיטת התוס' שהוא דאורייתא, וכדבריו בסי' ה'.

אבל כתב דסו"ד מהרש"ל שם משמע דלא הקיל אלא בבשר טמאה שבזה לא גזרו רבנן איסור בב"ח אבל בבשר עוף החמיר מה"ט שגזרו גם עליו כמו בכבוש ומליחה].

**ב. הטעם דמי חלב אסורים בבישול מדרבנן-**

והנה לקמן סעיף ו' כתב השו"ע וכן המבשל במי חלב או בחלב מתה וכו' או שבישל דם בחלב פטור ואין לוקין על אכילתו משום בב"ח, וכבר כתב שם הש"ך דפטור אבל אסור מדרבנן בכל הנך.

ופשטות לשון השו"ע דתיבת פטור קאי על הבישול עצמו ואח"כ הוסיף דאין לוקין על אכילתו, ומשמע שהבישול עצמו ג"כ פטור אבל אסור מדרבנן.

ויותר מפורש כן ברמ"א שם:"ומי חלב אוסרים המאכל ואפי' בבישול יש לאסור לכתחילה".

וכבר תמה בהג' רעק"א מ"ש ממש"כ השו"ע דחיה ועוף בחלב לא אסרוהו בבישול והנאה?

והביא בשם תפל"מ דשאני הנך דחמירי שהם באים ממין שיש בו בב"ח לכך החמיר לאוסרו בבישול והנאה[[3]](#footnote-4).

[ועפי"ז יל"ד במש"כ בפתחי תשובה סק"ח בשם חמודי דניאל שלא גזרו איסור בישול בקדירה שאב"י כיון שאינו אלא דרבנן ודימה זה לבשר עוף (ומשום מראית עין ליכא דמי יודע אם הוא בן יומו רק דמ"מ יש להחמיר שלא מן הדין עפי"ד הרמ"א פז-ו).

אבל לפי הנ"ל כיון שהוא מין שיש בו בב"ח הרי יש בו איסור בישול, אלא דמ"מ יש לקיים דינו מטעם אחר דכיון שאינו אלא גזירה ולא איסור דרבנן ממש י"ל שלא גזרו איסור בישול וכעין שכתב רעק"א שלא גזרו אין מבטלין איסור לכתחילה לענין איסור בישול, וכ"נ בהג' יד אברהם והוכיח כן שהרי אין איסור להגעיל כלי הבלוע בב"ח שאב"י משום איסור בישול בב"ח].

אבל עצ"ע מכבוש ומליח דמבואר ברמ"א דאינו נאסר בהנאה כיון שאינו אלא דרבנן א"כ ה"נ הכא, וביותר הביא ביד יהודה סק"י מד' האו"ה יח-טו דחלב מתה אין בו איסור בהנאה כלל.

וביד יהודה באר בזה, דבאמת יסוד חילוקו של התפל"מ אמת והנך שהוא ממין האיסור אסרו בבישול אף שאינו אלא דרבנן, אבל מ"מ גם בזה כלל הרמ"א סעיף א' שאין בו איסור הנאה, והטעם בזה כתב שלא רצו לאסור את המאכל להפסידו בדיעבד ולא אסרוהו אלא בבישול ולא בהנאה.

והנה כבר דקדקו האחרונים בד' הרמ"א לעיל סעיף א' שכתב דכל בב"ח דרבנן מותר בהנאה, ולא הזכיר שמותר גם בבישול?

ונשנו בזה כמה דרכים יובאו לקמן, ולד' היד יהודה הנ"ל אשה"ט דבאמת חידש לנו הרמ"א חידוש גדול דאף בהך דמי חלב שהוא אסור בבישול משום שהוא ממין האיסור, מ"מ לא גזרו בו איסור הנאה.

ובזה א"ש ג"כ קו' הפמ"ג שהבאנו שתמה מה חידש לנו הרמ"א והרי הוא מבואר להדיא בשו"ע פז-ג לענין עוף, ובסי' צא-ח לענין כבוש ומליחה, ולהנ"ל חידש לנו הרמ"א דאף בהנך דסעיף ו' גבי מי חלב וכה"ג מ"מ אין בו איסור בהנאה, ולד' היד יהודה הדברים מתיישבים יותר דקמ"ל דאף שהוא ממין האיסור ובאמת גזרו עליו בבישול מ"מ לא גזרו בהנאה.

[ומ"מ לענין כבוש ומליחה יודה היד יהודה שמותר גם בבישול מעיקר הדין כדמשמע להדיא ברמ"א פז-ו שמותר לערב מים שיש בהם טעם חלב עם מים שיש בהם טעם בשר ואינו אלא חומרא בעלמא כש"כ במנ"י].

וכד' היד יהודה כ"מ בשו"ע סעיף ז' גבי שליא דמשמע שאף הבישול עצמו אסור מדרבנן, והטעם משום דהוא ממין האיסור, ומ"מ לפי"ז לא יהיה בו איסור הנאה, וכ"נ ביד יהודה.

**ג. בד' הרמ"א סעיף א' מ"ט לא הזכיר בישול-**

ובעיקר משה"ק בד' הרמ"א סעיף א' דכל בב"ח דרבנן מותר בהנאה למה לא הזכיר היתר בישול הבאנו לעיל לתרץ עפי"ד היד יהודה, ונשנו עוד תי' באחרונים:

ב. בהג' רעק"א פז-א כתב דאה"נ הכבישה עצמה מותרת ולא גזרו בו משום בישול כמו שלא גזרו על הנאה, אלא שלא רצה הרמ"א לנקוט להתיר בישול שהרי אחר שנכבש אסור לבשלו.

ג. דעת המנ"י שבאמת אסור לכתחילה ליצור בב"ח אף ע"י כבוש ומליחה, שאין ליצור בב"ח לכתחילה ורק בהנאה שרי, והו"ד בהג' רעק"א שם[[4]](#footnote-5).

ד. בפמ"ג במ"ז סק"א צידד לפרש דהבישול אסור משום מראית העין שהרי גם בשר עוף בחלב קי"ל שאסור לבשל לכה"פ מפני מראית העין וכש"כ הט"ז סק"ה דלא כשיטת הלבוש, ומה"ט לא כתב הרמ"א אלא שמותר בהנאה ולא בבישול.

ומבואר בפמ"ג שיש איסור מראית העין גם בכבוש ומליחה כמו בבשר עוף.

**ד. בב"ח דאורייתא באופן שהאיסור רק מדרבנן-**

בהג' אמ"ב על החוו"ד יו"ד-נז כתב שאם נתערב בב"ח במאכל אחר באופן שאינו אוסר אלא מדרבנן כגון מעמיד באופן שיש שישים תו אין בו איסוה"נ, כיון דבב"ח דרבנן לט גזרו בו איסוה"נ, והוא תימה דלית לן האי כללא אלא באופן שעיקר הבב"ח הוא מדרבנן משא"כ הכא.

**ה. מראית העין לענין הנאה-**

ועוד מבואר דאף דקי"ל להלכה שיש איסור מראית העין בבישול מ"מ אין איסור מראית העין בהנאה.

וזה חידוש גדול ולכאו' אין בו טעם מה"ת לא יהיה בו איסור מראית העין.

ועיין בש"ך סק"ז שכתב לחדש דבבישול אין איסור מראית העין שי"ל הוא עושה לרפואה, ומה"ט התיר השו"ע לבשל בשר טמאה בחלב, ותמה עליו בהג' רעק"א מה יענה גבי הנאה שהתיר השו"ע בטמאה ובזה עדיין שייך מראית העין.

מבואר דעת רעק"א דפשיטא ליה שיש איסור מראית העין בהנאה, וכ"פ בבדה"ש סקנ"א בפשיטות עפי"ד רעק"א אלו, וד' הפמ"ג הם לכאו' חידוש מופלא שלא מצאנו כן.

1. ויש להביא כאן דברים יסודיים מד' החת"ס יו"ד-עג, עיי"ש דלמסקנת הגמ' קיג: חיה נמי בכלל לשון גדי אלא דמייתר לן קרא למעוטי, אבל עוף אינו בכלל לישנא דקרא כלל.

   ולפי"ז כתב חילוק יסודי בין עוף לחיה, שהרי יסד לן הט"ז יו"ד-קיז ובכ"ד דכל דבר המפורש בתורה א"א לחז"ל לגזור עליו, וממילא בעוף א"א לחז"ל לגזור איסור בבישול שהרי מפורש בתורה להתיר, ורק באכילה גזרו עליו דפשטיה דקרא 'לא תבשל' לא איירי באיסור אכילה רק בבישול.

   אבל בחיה יכולים חז"ל לגזור עליו גם איסור בישול שהרי לא התירתו תורה בפירוש, וכן בעוף יכולים לגזור איסור הנאה אלא שלא הוצרכו לגזור עליו אבל לו יצוייר שייראו צורך לגזור ע"ז שפיר יכולים לגזור בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ורק גבי טמאה כתב שיש להתיר בבישול והנאה ולא אסרוהו רבנן שהרי בלא"ה לא יבוא לאוכלו משום טמאה, אבל בב"ח החמיר גם בזה דאף בטמאה גזרו רבנן איסור בב"ח מלבד איסור טמאה וזה כפי שיטתו דלעיל מיניה שחלק על הב"י בנידון זה לענין חנ"נ אם בבשר טמאה גזרו בב"ח. [↑](#footnote-ref-3)
3. וביאור הדברים י"ל דהנה כבר הק' ביש"ש על שיטת הר"מ מ"ט לא יאסרו בשר עוף בהנאה נמי והרי כל דתקון דרבנן כעין דאורייתא תקון?

   ועיין בלשון הר"מ פ"ט ה"ד:"ואסור באכילה מד"ס כדי שלא יפשטו העם ויבואו לידי איסור בב"ח וכו' שהרי אין משמע הכתוב אלא גדי בחלב אמו ממש לפיכך אסור כל בב"ח".

   מבואר מזה דגזירת עוף בחלב אינו משום הרחקה דרבנן אלא כדי שלא יטעו בפשט הכתוב, וממילא סגי באיסור אכילה ואי"צ לאסור בישול והנאה, ולא שייך בזה כעין דאורייתא תקון, משא"כ במעושן ומבושל בחמי טבריה אמרינן כל דתקון כעין דאורייתא תקון, וא"ש היטיב, אבל עדיין אינו מיישב ד' הרמ"א בכבוש שאינו נאסר בהנאה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומקורו של המנ"י מד' הרמ"א פז-ו בשם או"ה שאין לערב מים שהדיחו בהם בשר עם מים שהדיחו בהם חלב כדי לתתן לבהמתו, ומסיק ברמ"א שכ"ז אינו אלא חומרא בעלמא.

   א. הש"ך פי' דע"כ איירי ברותחין דאי צונן הוא הרי גם לכתחילה שרי צונן בצונן בהנאה ורק באכילה אסרוהו רבנן כמבואר ברמ"א פז-א.

   ב. אבל המנ"י פי' דאיירי בצונן, ולכתחילה אסור לגרום בב"ח אף בכה"ג שאין ליצור חפצא של בב"ח, ודוקא בדיעבד שכבר נוצר התירו הנאתו.

   ודעת הש"ך צ"ע דכיון דאיירי ברותח ייאסר מעיקר הדין משום הנאה, ועוד צ"ע למה לא ייאסר משום איסור בישול, ועיין בהג' רעק"א משכ"ב [דאיירי בשיש שישים ולא גזרו על הבישול משום אין מבטלין איסור לכתחילה, ולדבריו כנראה איסור הנאה הוא מעיקר הדין ולא ע"ז קאי ד' הרמ"א שאינו אלא חומרא בעלמא].

   ובערוה"ש כתב דאינו מצוי שיהיה בו איסור דדוקא אם הוא כלי ראשון אסור, וכן דוקא אם נשאר איזה ממשות של בשר וחלב אבל בטעם לחוד לא, וכנראה כוונתו דטעם לחוד לאו דרך בישול הוא כש"כ אחרונים ואין בו איסור בישול והנאה, ואף אם אחד המינים בעין והשני טעם לחוד ג"כ אין בו איסור תורה, וג"ז בכלל ד' הרמ"א פז-א דכל מידי שאינו אלא דרבנן אין בו איסור הנאה ובישול, ואינו אלא חומרא בעלמא, ונתבאר בכ"ז במקו"א.

   [אבל אינו מובן דא"כ הדק"ל קו' הש"ך למה החמיר בו הרמ"א והרי כל דלאו דרך בישול מותר בהנאה, וי"ל].

   ומבואר בזה חידוש קצת שהיה מקום לומר דדוא מבשל בטעם הבלוע בכלי אינו דרך בישול אבל אחר שיצא הטעם לחוץ שפיר הוי דרך בישול, וכאן מבואר דאף אחר שיצא אינו חשוב דרך בישול, וע"ע בכו"פ סקי"ג דבטעם הבלוע אין איסור בב"ח דאורייתא דלאו דרך בישול הוא. [↑](#footnote-ref-5)