כלים פכ_ז מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ז מ"ד**

א] **המקצע מכולם טפח על טפח טמא,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש והרא"ש מבו' דמפרשי, דהא דתנן המקצע מכולן, היינו שקיצע מאחד מן המינים, וכן פירשו רש"י בסוכה די"ז: והתוס' בשבת דע"ו., אך בפירש"י בשבת שם פירש דהיינו שקיצע מב' מהן ותיקן טע"ט לישב עליו, ועד"ז פירש"י בסוכה שם בשם י"מ ודחה לזה.

והנה בפי' הר"ש לעיל מ"ג כתב, דאף דבגד ועור או בגד ומפץ או שק ומפץ אין מצטרפין והמחברן בטלה דעתו אצל כל אדם, מיהו לטלאי מרדעת של חמור כולן מצטרפין לטפח על טפח, ובמי"ט שם עמד ע"ז דלפ"מ שפירש הר"ש למשנתינו אין מקור לזה, עיי"ש, אך בפשוטו נראה דהר"ש כתב כן מסברא, דכיון דחזינן דכשקיצע מהן לחמור ה"ה שוין בשיעוריהו, והרי דלתשמיש טלאי ראויים כולן בשוה, ע"כ שפיר ראויים הן להתחבר זל"ז, ולא בטלה דעת המחברן, וע"כ מצטרפין כולן יחד לטפח.

ב] הר"ש הביא למש"א בסוכה די"ז: דהא דהמקצע מכולם טע"ט טמא, הוא משום דראויים ליטלם ע"ג החמור, ובל' הר"ש לעיל מ"ג נראה דהיינו, דכל הא דכשקיצע טע"ט טמא, הוא רק כשעשה ממנו טלאי לחמור, וכ"כ התוס' בשבת דע"ו., וכ"נ בד' התוס' בסוכה שם.

ובחזו"א סימן כ"ח סקט"ו כתב, דע"כ לא איירי בשכבר תפרו לטלאי למשכב ולמושב, דא"כ א"כ אמאי קרי לי' שלשה וטפח, הלא תפירה הוי חיבור גמור, ואין לומר דחיברו לדבר שאינו טמא מדרס, דלדעת התוס' ודעימייהו כל המינים טמאים מדרס, ובע"כ דמטמא משכב ומושב קודם שיטלנו, כיון שיחדו לכך, עכ"ד, וצ"ב הטעם דה"ז מטמא קודם שיטלנו, אף דהוא מחוסר מעשה ועדיין לא נגמרה מלאכתו לכך.

ג] אמנם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ג מכלים ה"ג מבו' להדיא דל"ד אם קיצע לעשותו טלאי ה"ז טמא, אלא כל שחתך טע"ט לצורך מושב או ג' טפחים לצורך משכב, ה"ז טמא, וכנראה דמפרש דמש"א הואיל וראוי ליטלו ע"ג החמור, אין המכוון דראוי לעשותו טלאי, אלא דראוי להניחו ע"ג החמור לצורך מושב, וכאשר כן נראה בפי' ר"ח ובריטב"א שם, ואורחא דמילתא נקט, וה"ה אם ייחדו לישיבה בע"א ה"ה טמא.

ד] משמעות מתניתין דאינו טמא מושב בטע"ט אלא בשקיצעו וחתכו לשם מושב, ולא סגי ביחוד בעלמא, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ג מכלים ה"ג, עיי"ש, ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דהיינו דוקא בשחתכו בהקפדה על המידה דבכה"ג חשוב הוא אצלו, אך בדבריו בהלכות לא מ' כן, וכ"ה מבו' גם בחי' הגר"א לקמן מ"ה, עיי"ש, ועי' מה שהאריך לדון בזה בחזו"א סימן ל"ב סק"ה ובסימן כ"ח סקט"ו וסימן ל' סקי"ג.

ה] בחי' הריטב"א סוכה די"ז: כתב, ז"ל, המקצע וכו' טע"ט טמא משום מדרס כדמפרש טעמא דהא זמנין דחזו לישיבה קצת, וכיון שכן "כי אתו משיירי מדרס" לא נחתי מטומאתם וכו', וזהו שאמר ר"ש הואיל וראויין לטמא מושב "בשיירי מדרס" בשיעור א' בטע"ט, עכ"ל, ונתחדש בדבריו, דכל הא דהמקצע טע"ט טמא, הוא רק בשבאו משיירי מדרס, דכיון דחזו לישיבה קצת לא נחתי מטומאתם, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ג מכלים מבו' לא כן, וכן נראה מד' ש"ר.

ו] **מצדדי הקופה ר"ש מטהר וחכ"א המקצע טע"ט בכל מקום טמא,** הר"ש כתב דטעמא דר"ש הוא משום דשבצדדין לא חזי למושב, ועמש"כ לפרש בזה בתפא"י וסד"ט וחזו"א סימן ל"ב סק"ו, ועי' במשנ"א שכתב לפרש בזה בע"א.

ז] **שם בר"ש, תנא קיצע מכולן ועשה מהן בגד למשכב שלשה למושב טפח,** הרמב"ם בפיהמ"ש הביא להך ברייתא, וכתב ע"ז, ז"ל, ובתחילת קמא ירושלמי אמרו מושב טפח יטמא, משכב בד' טפחים יטמא, "כלומר אם הי' שק", עכ"ל, וצ"ב דהרי מש"א דמושב טפח יטמא היינו במקצע, וא"כ מ"ט אמרו דמשכב בד' טפחים יטמא, הרי במקצע למשכב ל"ב שיהא בו ד"ט אלא סגי בג"ט.[[1]](#footnote-2)

ונ' מד' הרמב"ם דבר חדש, דהא דתנא דקיצע ועשה מהן בגד למשכב שלשה, היינו רק בשעשאו מן הבגד וכדתניא ועשה מהן "בגד" למשכב דשיעור בגד הנטמא במשכב הוא ג' טפחים, אך אם עשאו מן השק אינו טמא אלא בד' טפחים, וה"נ אם עשאו מן העור אינו טמא אלא בה' טפחים ואם עשאו מן המפץ אינו טמא אלא בו' טפחים, ונמצא לפ"ז דמכוון הברייתא הוא לפרש דל"מ הקיצוע אלא בשקיצע למושב, אך כל שקיצע למשכב קאי בדיני', ורק אם עשה ממנו בגד שיעורו בג"ט,?אך העירוני דלכאו' אי"ז מתישב בלישנא דקיצע "מכולן", וצ"ע.?.

ומדוקדק בזה לישנא דתוספתא שהביא הר"ש, דהמקצע למשכב "אין פחות" מג' ולמושב טפח, ולא תני דהמקצע למשכב ג', כ"ה דתני דלמושב טפח, והיינו משום דבמקצע למשכב לא סגי בג' אלא בשקיצע מן הבגד, אך אם קיצע משאר מינים לא סגי בג', וזהו דתני דאין פחות מג', ומשא"כ במקצע למושב, דמכל המינים שיעורו בטפח.

ובזה נתישב מש"כ בתורי"ד שבת דע"ו. ז"ל, כדתנן בפ' ז' דכלים המקצע מכולן טפח על טפח טמא, ומאי דתנן הבגד גע"ג למדרס ושק דע"ד ועור הע"ה ומפץ וע"ו, זהו למשכב דלא חזי למשכב בפחות מכן, אבל למושב בטע"ט סגיא וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב המאירי בסוכה די"ז:, ובפשוטו צע"ג שהרי כ"ה דבמקצע למושב ל"ב לשיעורים אלו וסגי בטע"ט, ה"נ במקצע למשכב ל"ב לשיעורים אלו וסגי בגע"ג, ולפי הנ"ל ניחא.

אך בד' הרמב"ם בפכ"ג מכלים מפורש לא כן, אלא אף המקצע מן השק או העור או המפץ למשכב שיעורו בג"ט, וכ"ה מבו' בד' הר"ש במשנתינו והתוס' בסוכה די"ז:, ?וכאשר כ"ה פשטא דלישנא דקיצע מכולן?.

ח] **שם, לאחיזה כל שהוא,** הרמב"ם בפכ"ג מכלים ה"ג כתב דהוא שלא יהי' פחות מגע"ג שכל פחות מג' אצבעות טהור מכלום, והראב"ד שם תמה ע"ז שהרי אמרו דלאחיזה כ"ש, וכתב דהא דטמא בכ"ש הוא משום דקיצע לכך והוי ככלי או כבגד קטן, ועי' בכ' הגר"ח בקונט' בעניני נגעים מש"כ לפרש טעם הפלוגתא בזה, ונת' לעיל מ"ב אות ד' ואילך.

ט] והנה בד' הראב"ד שם נראה להדיא דאין טמא בכ"ש אלא בשקיצע לכך ולא סגי במה שייחדו לכך, אמנם הנה לדעת התוס' בנדה ד"ס: דפחות מגע"ג שחישב עליו וייחדו מקב"ט, לכאו' צ"ל דכל שייחדו לאחיזה ה"ה טמא בכ"ש, ול"ב שיקצע לכך, וכ"כ בחזו"א סימן כ"ח סקט"ו וסקט"ז וסימן ל' סקי"ג וסימן ל"ב סקי"ב, ועיי"ש בסימן כ"ח שכתב דדוקא לאחיזה וכיו"ב, אבל יחוד לתכריך כלים ולטלאי לדברים שאין רוב בני אדם מחשיבין, ל"מ בפחות מכשיעור.

י] בפי' הראב"ד לברייתא דר' ישמעאל כתב, ז"ל, ואם ישאל השואל כיון דבעינן רוב משענתו עליו היאך טמא במושב טפח ובמשכב ג"ט וא"א לרוב גופו או רב משענתו במושב בבגד שאין בו אלא טע"ט ובמשכב דרך שכיבה הואיל ואין בו אלא ג"ט, תשובתו אפשר שיצמצם אדם על פחות מב' טפחים משהו ונמצא טפח א' שהוא רוב מושב, והמשכב כמו"כ אפשר שישכב אדם שדרה בלבד שיגבי' שוקו וירכותיו ולא ישען אלא על השדרה ונמצא זה שוכב על פחות מו' טפחים והרי ג' רוב גופו, עכ"ד.

ובס' משנת טהרות עמד ע"ז שהרי בגמ' אמרינן דטעם טומאתו הוא משום דראוי ליטלו ע"ג החמור, אך לכאו' פשוט דב' ענינים הם, דבגמ' מפרשינן טעם הא דהוא ראוי ליטמא מדרס דהוא משום דראוי ליטלו ע"ג החמור, אך הראב"ד לא בא לפרש טעם הא דהוא ראוי ליטמא מדרס, דלזה ל"ה בעינן שיהא מיוחד לרוב גופו, וכמש"כ הראב"ד שם לעיל מינה והבאנו דבריו לעיל פכ"ו מ"ה אות ה', אלא בא לפרש היאך הזב מטמא אותו בישיבתו, אף דאין המושב נטמא אלא בשנישא עליו רובו של זב, וע"ז הוא שכתב דמשכח"ל שינשא עליו רובו של זב.

יא] אך צ"ע מה שהוצרך הראב"ד לפרש דמושב טפח ראוי שיהא רוב משענתו עליו בדרך ישיבה ומשכב ג"ט ראוי שיהא רוב משענתו עליו דרך שכיבה, ולכאו' בלא"ה נמי משכח"ל שיטמא במדרס כשעמד הזב ע"ז, שהרי כל המיוחד למושב או למשכב נטמא בכל ה' דרכים.

אמנם הנה בפיהמ"ש להרמב"ם לקמן פכ"ח מ"ט כתב, ז"ל, או אולי סבכה זו מתטמאת משום מושב בלבד לא בכל אופני המדרס שהם ה' וכו', ותהי' הסבכה הזאת כמו המקצע טע"ט שהוא מתטמא משום מושב לא משום משכב כמו שביארנו בפרק שלפני זה, עכ"ל, ובפשוטו מבו' בד' הרמב"ם דהא דתניא דקיצע למושב טפח, היינו דכל שיש בקיצוע טפח ה"ה טמא במושב ואינו טמא במשכב, וכן מ' גם בל' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, ולפ"ז ה"נ הא דתניא דקיצע למשכב ג', היינו דכל שיש בקיצוע טפח ה"ה טמא אף במשכב, וניחא מה שהוצרך הראב"ד לפרש שהן ראויין שיהא רוב משענתו עליהן דרך ישיבה ודרך שכיבה.

אך בעיקר ד' הרמב"ם צ"ב, דמ"ש מכל דבר המיוחד לא' ממיני המדרס, שהוא נטמא בכל ה' דרכים, ועמד ע"ז בחזו"א סימן ל"ג סק"ז, עיי"ש מש"כ לדחוק בד' הרמב"ם, ומש"כ לפרש במה שהביא הרמב"ם מדינא דהמקצע טפח, וצ"ע בזה.?עמש"נ בזה להלן פכ"ח מ"ט?.

1. ובאמת בס' הכריתות בתי מדות בית ג' ובפי' רבינו הלל לברייתא דר' ישמעאל כתבו דהירושלמי הוא דלא כהבבלי והתוספתא דבמקצע למשכב סגי בג"ט, - ובפי' הראב"ד לברייתא דר' ישמעאל גריס בירושלמי דמשכב בג' טפחים. [↑](#footnote-ref-2)