סימן פ_ - ב- בדין אין חוזר וטוען
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

יום ג' י"א תשרי תש"ע

**א**

א] ב"ב דל"א., הדר א"ל אין דאבהתך היא וזבנתה מינך והאי דאמרי לך דאבהתי דסמיך לי עלה כדאבהתי טוען וחוזר וטוען או אין טוען וחוזר וטוען עולא אמר טוען וחוזר וטוען נהרדעי אמרי אינו טוען וחוזר וטוען, ומודי עולא היכא דא"ל של אבותי ולא של אבותיך דאינו טוען וחוזר וטוען וכו', והלכתא טוען וחוזר וטוען.

והנה ביסוד הדין דאין טוען וחוזר וטוען, היכא שאינו נותן אמתלא לטענתו הראשונה, בפשוטו הוא מדין הודאת בע"ד, דכיון דטען טענה אחת, הוי זה כהודאה כנגד הטענות האחרות.

וכ"ה בפי' רשב"ם לעיל ד"ל:, ז"ל, שהרי רבא להודיענו בא דאינו קרוי חוזר וטוען במאי דאמר לבסוף שני חזקה טובא קאמינא דעביד איניש כו', שאילו היה חוזר וטוען להכחיש דברים הראשונים אפי' כי מייתי סהדי בהני אחרונים אינו כלום, דהודאת בע"ד כמאה עדים דמי ואחר טענות הראשונות נלך, עכ"ל.

ב] אמנם הנה מצינו בכ"ד בד' הראשונים שהשוו דינא דאין חוזר וטוען לדינא דהוחזק כפרן.

דהנה ז"ל ראבי"ה סימן אלף י', ז"ל, וכל מאי דאמרינן דאינו חוזר וטוען היכא דמכחיש לדיבורי' היינו משום שהוחזק כפרן, הילכך בעדים אין שלא בעדים לא, דאדרבה מרוב חסידותו לא עמד בטענת השקר, וכל היכא דמצינו לתלות בשום דבר שבעולם לא משוינן ליה כפרן כדאמרינן לעיל מינה חייב אתה ליתן לו ואמר פרעתי והעדים מעידין עליו שלא פרעו וחזר ואמר פרעתי לא הוחזק כפרן לאותו ממון ומאי טעמא אישתמוטי קא מישתמיט סבר עד דמעייני רבנן בדיני וכו', עכ"ל.

ובסה"ת שער י"ב ח"ב דין ה', ז"ל, ודע והבן כי דין זה של הוחזק כפרן ודין טוען וחוזר וטוען כדאיתא בב"ב, הכל על דרך א', והאי כללא דנקטינן התם כי יש לטוען בבי"ד לחזור ולטעון טענה אחרת להכחיש הטענה הראשונה וסומכין על טענתו האחרונה ואע"פ שלא נתן אמתלא לטענה הראשונה וכו', אבל מאחר שיבואו העדים ויכחישו את טענתו שסמך עלי', אינו יכול להשיאה לטענה אחרת אא"כ נתן אמתלא וכו', עכ"ל.

וכ"ה מבו' גם בד' הר"י מיגש, שפירש בסוגיין להא דאין חוזר וטוען, ז"ל, דוקא היכא דלא הדר מטענתי' קמייתא אלא לבתר דאתו סהדי ואכחישו בי' בהאי טענה קמייתא דקא טעין מעיקרא, "דהא ודאי מחמת סהדותא דמסהדי הוא דקא הדר בי' מטענתי' קמייתא וקא הדר טעין האי טענה אחריתי וכו', עכ"ל, ובשבועות דל"ד: פירש במש"א התם דהוחזק כפרן, ז"ל, דמשום סהדותא דהני סהדי דאכחישו לי' במימרי' קמא הוא דהדר בי' מההוא מימרא קמא לההוא מימרא בתרא וכו', עכ"ל, והרי דדינא דסוגיין דאין חוזר וטוען, ודינא דשבועות דל"ד: דהוחזק כפרן, חד דינא הוא.

ג] וזה נ' גם במש"כ בחי' הרמב"ן לעיל ד"ו., ז"ל, כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי וכו', ויל"פ דבעא לתרוצי אין לך בידי חייב אע"פ שבאו עדים ואמרו לוה ופרע, דאי לא באו עדים פשיטא שאפילו בחוזר הוא וטוען פרעתי ודאי "שאינו חוזר וטוען", עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ן, דאף בלא הא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, ול"ה בזה הודאת בע"ד שלא פרע, מ"מ לא הי' נאמן לחזור ולטעון פרעתי, משום שאינו חוזר וטוען, וכן הוכיח בחי' הגר"ש סימן ח' סק"ד.

ונ' שהטעם בזה נלמד מד' הראב"ד שם, ז"ל, ק"ל למה לי' כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, נימא מפני שהוחזק כפרן וכו', וכ"ה בחי' הרשב"א שם, ז"ל, וא"ת ולמה הוצרך לזו דאמר מר כל האומר לא לויתי דההיא לא איצטריכא אלא באומר לא לויתי ועדים מעידין אותו שלוה ופרע וכו', אבל הכא בלא"ה לא מהימן "דהא הוחזק כפרן" וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, ואכתי קשיא לן ותיפו"ל "דהוחזק כפרן לאותו ממון", י"ל דאיצטריך אפי' באו עדים שלוה ופרע וכו', עכ"ל.

והנה בחי' הגר"ש שם נקט דש"ר פליגי ע"ד הרמב"ן, וס"ל דליכא למיתי עלה מדינא דאין חוזר וטוען, אלא מדינא דהוחזק כפרן, עיי"ש בדבריו, ולדבריו איכא בזה ב' פלוגתות, דהרמב"ן ס"ל דליכא למיתי עלה מדינא דהוחזק כפרן אלא מדין אין חוזר וטוען, וש"ר ס"ל דליכא למיתי עלה מדינא דאין חוזר וטוען, אלא מדינא דהוחזק כפרן.

אך כמדומה שהאמת יורה דרכו, שלא נחלקו בזה הראשונים, והרמב"ן וש"ר אמרו דבר אחד, שהרי הא דאין חוזר וטוען הוא משום הא דהוחזק כפרן, וכמש"נ מד' הראשונים, וע"כ מש"כ הרמב"ן דל"מ טעין פרעתי משום דאין חוזר וטוען, ומש"כ ש"ר דל"מ טעין פרעתי משום דהוחזק כפרן, חד מילתא הוא.

ד] וזה נראה במש"כ הראשונים שם, דחוץ לבי"ד לא הוחזק כפרן, דעביד אינש דלא מגלי טענתי' אלא בבי דינא, ולמש"נ נראה דדין זה נלמד ממש"א בסוגיין דהיכא דאישתעי מילי אבראי ולא טען ואתא לבי"ד וטען דחוזר וטוען, מ"ט עביד איניש דלא מגלי טענתיה אלא לבי דינא, והרי הא דאין חוזר וטוען הוא משום דהוחזק כפרן, ולהדיא דכל שטען חוץ לבי"ד לא הוחזק כפרן.

והנה אמנם בד' הראב"ד שם מבו' דלא פסיקא לי' הך מילתא דחוץ לבי"ד לא הוחזק כפרן, ונ' דהוא משום דיש מקום לפרש דמש"א בסוגיין דבאישתעי מילתא אבראי ולא טען ואתא לבי"ד וטען דחוזר וטוען, אי"ז משום שלא הוחזק כפרן חוץ לבי"ד, אלא הוא משום דכשטוען חוץ לבי"ד אינו מדקדק בדבריו, ומצי לפרש דבריו הראשונים דמש"א דאבהתי היינו דסמיך עלה כדאבהתי,[[1]](#footnote-2) וזהו שהביא הראב"ד די"א דמכח הא דעביד אינש וכו' לא הוחזק כפרן כלל חוץ לבי"ד, וכמו שפירשו הטעם בזה דעביד אינש "דלא אמר כל טענתי'" חוץ לבי"ד, ונתחדש בזה דהא דעביד אינש וכו', לאו היינו רק דאינו מפרש דבריו כראוי חוץ לבי"ד, אלא היינו דאינו מפרש כל טענותיו, וע"כ שפיר מצי לחזור ולטעון.

**ה**

ה] אמנם צ"ע מה הוצרכנו בזה לדינא דהוחזק כפרן, תיפו"ל מדין הודאת בע"ד, כמו שפירש רשב"ם, דכיון דטען טענה אחת, הודה ששאר הטענות אינם אמת, וכדינא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, וא"כ מכח זה ל"מ לחזור ולטעון.

והנה אמנם מד' הרמ"ה בסוגיין נ' ללמוד ד?ליכא בזה הודאה שלא לקחוה אבותיו מאבותיו של המערער ול"ד להאומר לא לויתי דכאומר לא פרעתי דמי, והוי כהודאה שלא פרע.

ו] ונראה לישב, דהנה בדינא דטוען וחוזר וטוען מפטור לפטור, כתב הקצוה"ח סימן פ' סק"ג דהוא משום דכ"ז שלא נתחייב לא שייך הודאת בע"ד וכמי שלא נחקרה עדותו דמי דיכול לחזור, עיי"ש, ובדבריו שם סק"ב מבו' עוד, דאילו הי' בזה הודאת בע"ד, ל"ה מהני מה דאית לי' מיגו דאי בעי עמד בטענתו הראשונה, דל"מ לחזור בו מהודאת בע"ד ע"י מיגו, וע"כ כל הא דמצי לחזור בו מטענתו הוא רק משום דכ"ז שלא נתחייב ל"ש הודאת בע"ד, ודמי לעד שלא נחקרה עדותו בבי"ד שיכול לחזור בו.

אמנם הנה כבר הביא בגל' אמרי ברוך שם, דבד' בעה"ת מצינו טעם אחר להא דיכול לחזור בו מפטור לפטור, ול"ה ככל הודאת בע"ד דל"מ לחזור בו, דהנה בסה"ת שער י"א ח"א הביא ד' הר"י מיגש שהוכיח מההיא דכל האומר לא לויתי וכו' וחייב אף שהעדים מעידים שפרעו, דהמודה לחבירו ואח"כ אומר נזכרתי ומביא עדים חייב, ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, ומסתברא דל"ד להא דקי"ל דטוען וחוזר וטוען כ"ז שלא יכחישוהו עדים, דההיא דרך טענה אמר דבריו, וכאן דרך הודאה, וכל המודה בבי"ד אינו יכול לחזור, עכ"ל.

ומבו' בד' בעה"ת, דהא דמצי לחזור בו מפטור לפטור, ול"ד לכל הודאת בע"ד דל"מ לחזור בו, הוא משום דשאני המודה דרך טענה מהמודה דרך הודאה, דהמודה דרך הודאה ל"מ לחזור בו, אך המודה דרך טענה מצי לחזור בו.

וזה נראה גם בביאור מש"כ הריטב"א בסוגיין, ז"ל, ומיהו כי אמרינן וכו' חוזר וטוען כרצונו, היינו מפטור לפטור, אבל מחיוב לפטור כגון שטען בתחילה דידך הוה ומינך זבינתה וחזר וטען מפלוני זבינתה שלו היתה וכן כל כיו"ב אינו טוען וחוזר וטוען, וכן מי שאמר הלויתני ופרעתיך וחזר ואמר לא הלויתני, עכ"ל.

וצ"ב דמ"ט בהני גווני חשיב כחוזר וטוען מחיוב לפטור, הרי לא נתחייב כלל בטענתו הראשונה, דהגם שהודה שהיתה הקרקע שלו הרי טען שלקחה ממנו והגם שהודה שלוה ממנו הרי אמר שפרעו.

ונ' הטעם בזה לפמש"כ בעה"ת דהא דחוזר וטוען מפטור לפטור, הוא משום שאין הודאתו בדרך הודאה אלא בדרך טענה, ולפ"ז נ' דע"כ כ"ז הוא בהאומר לא לויתי וכיו"ב, שלא הודה להדיא שלא פרע, אלא דמכח טענתו נמצא כן, אך בכה"ג שהודה להדיא שהיתה הקרקע שלו או שלוה ממנו, הוי זה דרך הודאה, דהגם שאמר לזה לצורך טענתו, מ"מ כיון שהודה להדיא בכך, הוי זה דרך הודאה,[[2]](#footnote-3) וע"כ ל"מ הדר בי'.[[3]](#footnote-4)

?וילה"ע עוד בד' הריטב"א שם, דמבו' דבחוץ לבי"ד מצי הדר בי' אף מחיוב לפטור, אם ל"ה זה דרך הודאה, והרי דאף בכה"ג שאומר לויתי ופרעתי, חשיב זה כדרך טענה ולא כדרך הודאה.?

ז] ולפ"ז נ', דמה"ט הוא שפירשו הראשונים דהא דאין חוזר וטוען הוא משום דהוחזק כפרן, דהגם דהטוען של אבותי הוי כמודה שלא לקחה הוא ממנו, מ"מ כיון שהודאה זו היא דרך טענה, מצי למהדר בי' מהודאתו, ורק משום דהוחזק כפרן הוא דל"מ לחזור בו.

והאמנם אחר דל"מ לחזור בו מהודאתו משום שהוחזק כפרן, תו ההודאה בעינה עומדת וה"ה מועלת אף נגד עדים.

ואשר ע"כ האומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע, אף אם חוזר בו ואומר פרעתי, ה"ה חייב, דכיון דהוחזק כפרן ל"מ לחזור בו מהודאתו שלא פרע, ותו ה"ה מועלת אף נגד עדים.

וארווחנא לפ"ז, דמש"כ הראשונים דהא דאין חוזר וטוען הוא משום דהוחזק כפרן, אי"ז סותר לד' רשב"ם דהוי הודאת בע"ד ול"מ אף אם באו עדים על הטענה השני', דהאמנם בלא דינא דאין חוזר וטוען, הי' יכול לחזור בו מהודאתו, אך מכח דינא דאין חוזר וטוען ל"מ לחזור בו מהודאתו, ותו ל"מ אף אם יביא עדים על הטענה השני', וכמש"נ.

ח] וכ"נ גם מד' הרשב"א ח"ב סימן ר"ו שנקט דאף אחר שבאו עדים יכול לחזור בו ואף בלא מיגו, וכל הא דל"מ הדר בי' הוא רק משום שהוחזק כפרן, וע"כ כתב דבע"א שלא הוחזק כפרן יכול לחזור בו אף בכה"ג, עיי"ש, וזה כיסוד הדברים, דכל דהויא ההודאה דרך טענה מצי לחזור ממנה, ורק משום שהוחזק כפרן ל"מ לחזור בו.[[4]](#footnote-5)

אך י"ל דדעת הרשב"א כדעת המבי"ט שהביא הש"ך, דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה וחזר בו, לא חשיב כהודאת בע"ד, וכל הא דאינו נאמן לומר פרעתי, הוא רק משום דהוחזק כפרן, עיי"ש, אך בד' הרשב"א ב"ב ד"ו. מבו' שלא כד' המבי"ט, אלא אף אם אמר חוץ לבי"ד לא לויתי ואח"כ באו עדים שלוה, ולא אמר כלום בבי"ד, הוי זה כהודאה שלא פרע, עיי"ש, וגם בתחילת דבריו מ' כן, שתירץ דנפ"מ בשטען פרעתי, והק' דתיפו"ל משום הוחזק כפרן, ותירץ דנפ"מ שאף עדים לא מהני, ומ' דאיירי גם בשחזר הוא וטען פרעתי, עייש"ה.

ובעיקר ד' הרשב"א שם שפירש דאיירי חוץ לבי"ד, צ"ע דזה סותר לד' הרי"ף בב"מ שפירשה דהוא שכפר בבי"ד, ומד' הרשב"א בתשו' הנז' מבו' דמפרשה בטען שפרע קודם לכן, וכ"נ גם מדבריו בחידושיו שהביא בשם הראב"ד דהוחזק כפרן הוא רק בבי"ד, ולא הביא כן בשם הרי"ף, והיינו משום דדינא דהרי"ף יש לפרשו דהוא משום דחוץ לבי"ד לא חשיב זה כהודאה, אך אכתי י"ל דהוי כפרן, וע"ז הביא לד' הראב"ד, ולפ"ז נמצא דתי' בתרא דהרשב"א בב"ב הוא שלא כד' הרי"ף, וצ"ע.

ויש להוסיף עוד, דהגם דמבו' בד' הרשב"א בתשו' דכל הא דאין נאמן לחזור ולטעון פרעתי, הוא רק משום דהוחזק כפרן, ובלא זה הי' יכול לחזור בו מהודאתו, מ"מ שפיר כתב בב"ב שם דהוי זה אף חוץ לבי"ד, הגם דהוחזק כפרן הוא רק בבי"ד, שהרי הא דליכא הוחזק כפרן חוץ לבי"ד, פירש הרשב"א דהוא משום דלא מגלי טענתי', וע"כ כל דהוי הודאה גמורה, ול"ש הא דלא מגלי טענתי', תו הוחזק כפרן, ול"מ הדר בי'.

עוד צריך להוסיף, דאחר שכתב הרשב"א דכל הא דאין נאמן לחזור ולטעון פרעתי הוא רק משום שהוחזק כפרן, א"כ הי' בדין שאם באו עדים יהא יכול לחזור בו, וזה שלא כדבריו בב"ב, אך י"ל, דאם לא הוחזק כפרן הי' נאמן לחזור בו ולומר דלא דייק, אך אחר שהוחזק כפרן, הגם שעדים מעידים שפרע, מ"מ אינם מעידים ע"ז דלא דייק, וע"כ ל"מ זה לבטל הודאתו, ודו"ק.

ט] ובזה זכינו לבאר עיקר ד' בעה"ת, דהנה בפשוטו אינו מובן דמאי קשיא לי' מהא דטוען וחוזר וטוען כ"ז שלא יכחישוהו עדים, הרי הכא דמי להא דאין טוחו"ט כשהכחישהו עדים, דכ"ה דכשהכחישוהו עדים ל"מ לחזור בו משום דהוי חוזר וטוען מחיוב לפטור, ה"נ כשהודה לו שהוא חייב ל"מ לחזור בו, משום דהוי חוזר וטוען מחיוב לפטור.[[5]](#footnote-6)

ולמש"נ נ' פשוט, דבעה"ת לטעמי' אזיל, שכתב בשער י"ב, דדינא דאין חוזר וטוען, הוא חד דינא עם דינא דהוחזק כפרן דאינו נאמן בטענתו, ונת' לעיל ? דאלמלי הך דינא דהוחזק כפרן, הי' חוזר בו, כיון שלא הודה אלא בדרך טענה, וכל הא דל"מ הדר בי' הוא רק משום שהוחזק כפרן.

ולפ"ז מבוארים היטב ד' בעה"ת, דע"כ זהו שהק' דמ"ש דל"מ לחזור בו מהודאתו שהוא חייב היכא שעדים מסייעין אותו, מהא דחוזר וטוען קודם שהכחישוהו עדים משום דאית לי' מיגו המסייע לחזרתו, ול"ד להא דל"מ לחזור מטענתו כשעדים מכחישין אותו, דשאני התם שהוכחש בטענתו והוחזק כפרן, אך בחוזר מחיוב לפטור דלא הוחזק כפרן, קשיא לי' לבעה"ת דמ"ט לא מצי הדר בי', ומ"ש מהא דחוזר וטוען מפטור לפטור, וע"ז הוא שכתב דרק מפטור לפטור מצי לחזור בו, משום שלא הודה אלא בדרך טענה, אך מחיוב לפטור שהודה בדרך הודאה, ל"מ לחזור בו.

י] ולמדנו לפ"ז, דהא דאין אדם חוזר וטוען מפטור לפטור אחר שהכחישוהו עדים בהטענה הראשונה, אי"ז חד דינא עם הא דאין אדם חוזר וטוען מחיוב לפטור, דהא דאין אדם חוזר וטוען מחיוב לפטור, הוא משום דהודאת בע"ד כמאה עדים דמי ול"מ לחזור בו מהודאתו, ואילו הא דאין אדם חוזר וטוען מפטור לפטור אחר שהכחישוהו עדים הוא משום שהוחזק כפרן.

וכ"נ להדיא בד' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, והיכא שהטענה האחרונה סותרת לראשונה אינו חוזר וטוען כיון שהוכחש בעדים וכו', ואם לא הוכחש בעדים טוען וחו"ט ואפי' בלי שום אמתלא וכו', ומיהו כי אמרינן דאי לא הוכחש בעדים ולא יצא מב"ד חוזר וטוען כרצונו היינו מפטור לפטור, אבל מחיוב לפטור וכו' אינו טוען וחו"ט, עכ"ל, ומ' להדיא דב' דינים נינהו, חדא דאחר שהכחישוהו עדים ל"מ לחזור בו אף מפטור לפטור, והב', דמחיוב לפטור ל"מ לחזור בו גם בלא שהכחישוהו עדים.

ובחי' הריטב"א שבועות ד"מ:, ז"ל, ולכך למדין מכאן שהטוען בבית דין לא לויתי וחזר וטען פרעתי טוען וחוזר וטוען כ"ז שלא הוכחש בעדים מן הראשון, דהא מפטור לפטור חוזר וטוען וכו', אבל מורי הרא"ה ז"ל היה אומר שאינו טוען וחוזר וטוען, דכיון דקי"ל כרבא וכרב אשי שכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי, הו"ל כשחוזר וטוען פרעתי כחוזר בו מחיוב לפטור, שהרי בכלל טענתו הראשונה יש שלא פרע, וכן נראין הדברים וכו', עכ"ל.

ונ' להדיא בד' הריטב"א דב' דינים נינהו, חדא דאין אדם חוזר וטוען מחיוב לפטור, דל"מ לחזור בו מהודאתו, ובזה הוא שדן הריטב"א אם האומר לא לויתי וחזר ואמר פרעתי, חשיב כחוזר מפטור לפטור, או חשיב כחוזר מחיוב לפטור, ועוד דאף מפטור לפטור ל"מ לחזור ולטעון אחר שהכחישוהו העדים, וזה כמש"נ.

וכ"נ בד' הרשב"א ח"ב סימן של"ה, ז"ל, ודעו שלא נאמרו דברים הללו במה שמודה הנטען לטוען ושמחייב עצמו בב"ד מחיוב לפטור, אבל מפטור לפטור. ומפטור לפטור ג"כ דווקא כשלא באו עדים והכחישוהו בטענתן הראשונה. כיצד מחיוב לפטור, כגון שטענו ואמר לו מנה לי בידך ואמר לו הן ואח"כ חזר ואמר להד"מ, אינו חוזר וטוען שכבר הודה במה שטענו הלה וכו', אבל מפטור לפטור יכול לטעון ולחזור ולטעון כל שלא באו עדים, כיצד הרי שאמר לו מה אתה בתוך שלי, השיבו הוא מפני שבית זה של אבי הי' והביא הטוען עדים שמת אביו מתוכה, מעתה אין הטוען נאמן לומר אין של אביך הי' ולקחתיו ממנו, וכן אם אמר לו מנה לי בידך ואמר להד"מ ובאו עדים שאמרו שלוה, חזר וטען אין לויתי ופרעתי אינו נאמן, אבל אם קודם שבאו עדי, חזר וטען שלוה ופרע נאמן וכו', עכ"ל.

] אמנם בעיקר מש"נ צ"ע, חדא ממש"כ בסה"ת שער מ"ב ח"ז, בדין האומר לא לויתי חוץ לבי"ד ואח"כ באו עדים שלוה, די"א דכיון דטען לא לויתי והוה באתם עדי אפי' שלא בבי"ד כאומר לא פרעתי דמיף ואם חזר ואמר פרעתי קודם לכן אינו נאמן, שכבר הודה כאילו אמר לא פרעתי, אבל אם אמר אח"כ שנתעצמו בדין פרעתי נאמן, עכ"ד, ועיי"ש שמבו' שלא הוחזק כפרן, כיון דהוי חוץ לבי"ד, ואפ"ה ל"מ לחזור בו ולומר לויתי ופרעתי, והרי להדיא דל"ב בזה לדין הוחזק כפרן.

ואמנם בטעם דעה קמייתא דיכול לחזור בו, כתב שם דלאו הודאה היא אלא טענה שמה, ועביד אינש דלא מגלי טענתי' אלא בבי"ד, ויל"פ כונתו, דמה"ט דלאו הודאה היא אלא טענה שמה, מצי לחזור בו מהודאה זו, וכמש"כ בשער י"א, וליכא למיתי עלה אלא מדין הוחזק כפרן, וכיון שכפר חוץ לבי"ד לא הוחזק כפרן, וכן מ' מלשונו שכתב בתו"ד להא דלא הוחזק כפרן.

אך לדעה בתרייתא דחשיב זה כהודאה, ומ"מ ודאי מודו דהאומר לא לויתי ולא באו עדים יכול לחזור בו ולומר פרעתי, מבו' לכאו' דל"ב בזה לדין הוחזק כפרן.

וגם בהמשך לשונו שהק' שהרי יש בזה גם לדין הוחזק כפרן, כמש"א בסוגיא דב"מ, ומ' דהא פשיטא לי' דהא דל"מ לחזור ולטעון פרעתי, אי"ז מדין הוחזק כפרן, אלא דקשיא לי' מסוגיא דב"מ דמבו' דגם הוחזק כפרן.

והי' מקום לישב בכ"ז, עפי"ד הר"י מיגש, דהוחזק כפרן דשבועות דל"ד: היינו דכיון שחזר בו מכח העדים מוכחא מילתא, ואילו הוחזק כפרן דל"מ לטעון פרעתי אח"כ דין אחר הוא, ולפ"ז י"ל דדין קמא הוא אף חוץ לבי"ד, אם אך ידעינן שנתכוין לומר שלא פרע, וכמש"כ הראשונים דהודאה גמורה היא.

אך אי"ז מתישב בד' בעה"ת בשער י"ב שנראה שדימה דיני הוחזק כפרן זל"ז, ודימה דין אין חוזר וטוען, לדינא דהוחזק כפרן דל"מ טעין שפרע אח"כ, וצ"ע בכ"ז.

ועד"ז ילה"ע מל' הראשונים בב"ב ד"ו. שהק' דמ"ט לא פירשו בגמ' הטעם משום הוחזק כפרן, ומ' להדיא מדבריהם דאחר דינא דכל האומר וכו', ל"ב להא דהוחזק כפרן, עיי"ש.

עוד ילה"ע בזה, דלפ"ז הרי בחוזר וטוען קודם שהכחישוהו עדים, ל"ש לדון על דינא דאין חוזר וטוען שהרי אינו מוחזק כפרן ע"פ עצמו, והראשונים הוצרכו בזה למיגו, ובלא זה לא הי' נאמן.

אך ע"ז מצינו בד' הש"ך סימן ע"ט דאיכא דין נוסף, דריעא טענתי', וצ"ע המקור לב' דינים אלו.

**העתקה מרשימות**

ובחי' הריטב"א שבועות ד"מ:, ז"ל, ואיכא דקשיא ליה דמכל מקום שמעינן ממתניתין שהאדם מוחזק כפרן על פי הודאתו, ואילו בפרק שנים אוחזין בשמעתא דרבי חייא קמייתא אמרינן משום פיו ועד אחד מה להצד השוה שבהן שכן אינו מוחזק כפרן תאמר בעדים שהוחזק כפרן, וי"ל דאנן לא אמרינן אלא שאינו מוחזק כפרן ע"פ עצמו לבי"ד בלא הכחשת עדים כגון שבתחלה טען וחזר וטען כנגד הטענה הראשונה, אבל ע"פ עדי הודאה מוחזק הוא ככפרן, ולכך למדין מכאן שהטוען בבית דין לא לויתי וחזר וטען פרעתי טוען וחוזר וטוען כ"ז שלא הוכחש בעדים מן הראשון, דהא מפטור לפטור חוזר וטוען, ומוחזק כפרן ליכא על פי עצמו, וכן נראה דעת החסיד ז"ל בפרק חזקת, וכן שמעתי מפי מורי הרשב"א ז"ל, אבל מורי הרא"ה ז"ל היה אומר שאינו טוען וחוזר וטוען, דכיון דקיימא לן כרבא וכרב אשי שכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי, הוה ליה כשחוזר וטוען פרעתי כחוזר בו מחיוב לפטור שהרי בכלל טענתו הראשונה יש שלא פרע, וכן נראין הדברים, וזכורני שהרבה דנתי על זה לפני מורי הרשב"א ז"ל, עכ"ל.

מבו' דאין חוזר וטוען מפטור לפטור והוחזק כפרן ב' דינים נינהו, שהרי אין אדם מוחזק כפרן ע"פ עצמו, ומ"מ אם חשיב כחו"ט מחיוב לפטור אינו חוזר וטוען, וכנראה הא דאינו חוזר וטוען מחיוב לפטור הוא משום דהוי זה הודאת בע"ד ול"מ הדר בי'.

אך אי"ז סתירה לדברינו, דדברינו הם בחוזר וטוען מפטור לפטור אחר שהכחישוהו עדים, ובל' הריטב"א נ' להדיא דכה"ג דין אחר הוא, ואי"ז משום דחשיב כחוזר מחיוב לפטור, אלא אף דהוא חוזר מפטור לפטור, מ"מ ל"מ לחזור בו משום שהוחזק כפרן, ועי' גם בל' הריטב"א ב"ב דל"א. שמבו' דב' דינים הם.

וי"ל דבחוזר מפטור לפטור, אף אם כבר באו עדים, לי"ב משום הא דאין חוזר וטוען מחיוב לפטור, אלא הטעם הוא רק משום דמוכחא מילתא, וצריך בדיקה בל' הראשונים אם נזכר הא דאינו חוזר וטוען מחיוב לפטור, על הא דל"מ הדר בי' אחר שהכחישוהו עדים.

אך ברדב"ז ח"ד סימן קל"ז מבו' דקרי לחזרה אחר שבאו העדים חזרה מחיוב לפטור, וכן מצינו בכ"ד בד' האחרונים.

ומצינו יסוד ד' בעה"ת גם בד' רשב"ם, דשל אבותי ולא של אבותיך חוץ לבי"ד חוזר וטוען, ול"ד להודאה גמורה, וכתב בעה"ת דהוא משום דטענה שמה ועביד אינש דלא מגלי טענתי' אלא בבי"ד, והנה אמנם י"ל דהתם הוא תלוי במציאות, דכשבא לטעון לא דייק אינש, אך ל' בעה"ת דטענה שמה, עיי"ש, וצ"ב.

ובתשו' הרשב"א מבו', דכשהטוען חוזר בו מטענה לטענה הוי זה הודאת בע"ד גמורה ול"מ הדר בי', ובגל' הגרע"א הביא ממהרח"ש שעמד ע"ז, ופירש דטעמו הוא משום דהחזרה ל"מ אלא מספק, וע"כ ל"מ זה להוציא ממוחזק.

אך למש"נ עפי"ד בעה"ת, יל"פ דכל הא דלא דייק, הוא רק בנתבע שהממון בידו, ואינו מדייק על טענת הפטור, אך בתובע אף בשבא לטעון טענה אחת, יש בזה הודאה שאין לו טענה אחרת על הממון, וע"כ ל"מ הדר בי'.

ויש לסייע עוד לזה, מדעת הרמב"ם, דהאומר לא לויתי והעיד ע"א שלוה, אינו נאמן לומר לא פרעתי, מדין נסכא דר"א, וצ"ע דתיפו"ל שכבר נתחייב ע"פ הודאתו, וחייל ההודאת בע"ד, ומה בעי' לטעמא דנסכא דר"א, ולמש"נ ניחא, אך בלא"ה י"ל, דלא חיילא הודאתו אלא לגבי שבועה, וע"כ לגבי ממון עדין לא נתקבלה הודאתו, והי' בדין שיחזור בו לגבי הממון, ודו"ק.

ויל"פ בזה גם ד' מהר"י אדרבי שהביא הקצוה"ח סימן פ' סק"א, דכל שסבור שנפטר בטענתו, לא חשיב כדרך הודאה אלא כדרך טענה, וע"כ מצי למהדר בי', וס"ל כדעת הרשב"א דיכול לחזור בו אף בלא מיגו, או דס"ל דאיכא מיגו כיון שהי' סבור שהוא נאמן, וזה חידוש, דלא עדיף מבאו עדים על טענתו הראשונה דבטל המיגו, אך י"ל דהכא הרי חזינן דג"ז מהני.

דהנה בסה"ת שער י"א ח"א הביא ד' הר"י מיגש שהוכיח מההיא דכל האומר לא לויתי וכו' וחייב אף שהעדים מעידים שפרעו, דהמודה לחבירו ואח"כ אומר נזכרתי ומביא עדים חייב, ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, ומסתברא דל"ד להא דקי"ל דטוען וחוזר וטוען כ"ז שלא יכחישוהו עדים, דההיא דרך טענה אמר דבריו, וכאן דרך הודאה, וכל המודה בבי"ד אינו יכול לחזור, עכ"ל.

וד' בעה"ת צ"ב רב, דמאי קשיא לי' מהא דטוען וחוזר וטוען כ"ז שלא יכחישוהו עדים, הרי הכא דמי להא דאין טוחו"ט כשהכחישהו עדים, דכ"ה דכשהכחישוהו עדים ל"מ לחזור בו משום דהוי חוזר וטוען מחיוב לפטור, ה"נ כשהודה לו שהוא חייב ל"מ לחזור בו, משום דהוי חוזר וטוען מחיוב לפטור.

ולכאו' הי' נ', דהנה עוד צ"ב, דאם ס"ד דבעה"ת דאף היכא שהודה שהוא חייב דמי לחוזר מפטור לפטור, א"כ תיקשי לי' אעיקר דינא דל"מ אדם לחזור בו מהודאתו, ומאי קשיא לי' ע"ד הר"י מיגש.

אך הביאור בזה, דמהא דאהא דל"מ לחזור בו בכל הודאה, ל"ק דמ"ש מטוחו"ט מפטור לפטור, דהתם אית לי' מיגו דהי' יכול לעמוד בטענתו הראשונה, ומשא"כ בחוזר בו מהודאתו דלית לי' מיגו, אך בד' הר"י מיגש דל"מ לחזור בו מהודאתו אף כאשר עדים מסייעין לו לחזרתו, קשיא לי' לבעה"ת דמ"ש מטוחו"ט דכיון דאית לי' מיגו המסייע לחזרתו, מצי הדר בי' מהודאתו.

ולפ"ז הי' מקום לומר, דכל הא דאין אדם טוחו"ט כשהכחישוהו עדים, הוא משום דכה"ג לית לי' מיגו, שהרי ל"מ לעמוד בטענתו הראשונה, וכאשר כ"ה בביאור הגר"א סימן ע"ט סקכ"?, ואשר ע"כ שפיר קשיא לי' לבעה"ת במש"כ הרי"מ דל"מ לחזור בו מהודאתו, דמ"ש מהא דטוחו"ט כשלא הכחישוהו עדים, משום דמיגו מסייע לחזרתו, וה"נ הכא הרי העדים מסייעים לחזרתו, ול"ד להא דאין טוחו"ט כשהכחישוהו עדים, דלית לי' סיוע לחזרתו.

אך באמת אי"ז מתישב, שהרי הא דאין טוחו"ט כשהכחישוהו עדים, הוא אף בשעדים מסייעים לו לחזרתו, שהרי מבו' בד' בעה"ת לעיל מינה, דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע חייב, אף אם חוזר בו ואומר פרעתי, וכמו שהוכיח הש"ך סימן ע"ט סק"ב, והרי דכל שחזרתו היא מחיוב לפטור ל"מ הדר בי' אף שעדים מסייעים לחזרתו, ולמה שפירש הגידו"ת דראיית הר"י מיגש מההיא דכל האומר לא לויתי וכו', הוא משום דמפרשה בשחזר בו ואמר לויתי ופרעתי, הרי מבו' בד' הר"י מיגש גופי' דכל שחוזר מחיוב לפטור ל"מ אף עם עדים מסייעים לחזרתו, וא"כ ה"נ בדין דכל שהודה שהוא חייב ל"מ לחזור בו, אף שעדים מסייעין לחזרתו, ומאי קשיא לי' לבעה"ת.

יג] ונ' פשוט, לפמש"כ הר"י מיגש בב"ב דל"א., ז"ל, דוקא היכא דלא הדר מטענתי' קמייתא אלא לבתר דאתו סהדי ואכחישו בי' בהאי טענה קמייתא דקא טעין מעיקרא, "דהא ודאי מחמת סהדותא דמסהדי הוא דקא הדר בי' מטענתי' קמייתא וקא הדר טעין האי טענה אחריתי וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הר"י מיגש שבועות דל"ד:, עיי"ש.

ומבו' בד' הר"י מיגש, דהא דל"מ לחזור ולטעון כשהכחישוהו עדים, הוא משום דידעינן שלא חזר בו אלא מכח עדות העדים שהכחישוהו.

והנה כתב הר"י מיגש שם, דהא דקודם שהכחישוהו עדים מצי הדר בי', הוא משום דאית לי' מיגו דאי בעי קאי בטענתא קמייתא ומיפטר, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך לפרש דהא דכשהכחישוהו עדים אינו חוזר וטוען הוא משום דודאי מחמת סהדותא דמסהדי הוא דקא הדר בי' וכו', הרי בלא"ה נמי ל"מ למיהדר בי', משום דלית לי' מיגו.

וכבר נת' ב? דהוא משום דהא דאין חוזר וטוען כשהכחישוהו עדים, הוא אף בדאית לי' מיגו, שהרי איכא גווני דאף שחוזר בו ועוקר את טענתו הראשונה, אית לי' מיגו דהו"מ לתרץ את דיבורו, ואפ"ה ל"מ לחזור ולטעון, משום דודאי שחזר בו מחמת העדים שהכחישוהו.

ולפ"ז מבו' היטב ד' בעה"ת, דע"כ זהו שהק' דמ"ש מהא דחוזר וטוען קודם שהכחישוהו עדים, משום דאית לי' מיגו המסייע לחזרתו, וה"נ יהא בידו לחזור מהודאתו כשעדים מסייעין לחזרתו, ול"ד להא דל"מ לחזור מטענתו כשעדים מכחישין אותו, דשאני התם דחזרתו היא מכח העדים שהכחישוהו.[[6]](#footnote-7)

יד] אמנם קשיא טובא בזה, למש"כ בעה"ת לישב, דהא דל"ד להא דטוחו"ט כשלא הכחישוהו עדים, הוא משום דהתם דרך טענה אמר דבריו, וכאן דרך הודאה, וכל המודה בבי"ד אינו יכול לחזור, עכ"ל.

וצ"ע דא"כ היאך למד הר"י מיגש להא דלא מיפטר אף כשעדים מסייעים לחזרתו, מהא דהאומר לא לויתי לא מיפטר אף בשבאו עדים, הרי בע"כ ב' דינים נינהו, שהרי הא דל"מ לחזור בו מהודאתו כשעדים מסייעים לחזרתו, הוא משום דהוי דרך הודאה, ואילו בכל האומר לא לויתי וכו' ל"ש טעם זה, ובע"כ דהתם טעם אחר יש בדבר, משום שחזרתו היא מכח העדים שהכחישוהו, וכנ"ל, וא"כ היאך מצינו ללמוד זמ"ז, אחר דבע"כ ב' דינים חלוקים הם.

טו] ונ' מוכח מד' בעה"ת כמש"נ, דדינא דהרמב"ם דכל שאומר נזכרתי והרי עדים פטור, אי"ז כלל משום דכה"ג מצי לחזור בו מהודאתו, אלא הוא משום דהעדאת עדים מהניא כנגד הודאתו כל שאינו מחייב עצמו, וזהו שהוכיח הר"י מיגש, דמהא דהאומר לא לויתי וכו' חייב אף שבאו עדים שלוה ופרע, והרי דל"מ העדאת עדים כנגד הודאתו אף כשאינו מחייב עצמו, ה"נ ל"מ המודה שהוא חייב וחזר בו והביא עדים, ל"מ העדאת העדים כנגד הודאתו.

ומשה"ק בעה"ת ע"ז מהא דטוחו"ט מפטור לפטור, אי"ז קושיא על יסוד דינא דהר"י מיגש דל"מ עדים כנגד הודאתו אף בשאינו מחייב עצמו, אלא קשיא לי' דהגם דלעולם ל"מ עדים כנגד הודאתו, מ"מ מ"ט ל"מ "לחזור" בו מהודאתו כיון שהעדים מסייעים לו, וע"ז תירץ דרק המודה דרך טענה מצי למהדר בי', אך המודה דרך הודאה ל"מ למהדר בי'.

אך מה שלמד הר"י מיגש דין האומר נזכרתי ומביא עדים, מהא דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע חייב, לאו היינו דמהתם שמעינן דל"מ לחזור בו מהודאתו, שהרי בע"כ ב' דינים הם, דהא דהאומר נזכרתי ומביא עדים ל"מ לחזור בו, הוא משום שהודה דרך הודאה, והא דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע ל"מ לחזור בו, הוא משום שחזרתו היא מכח העדים, וכנ"ל, דהא הוה פשיטא לי' דהאומר נזכרתי ומביא עדים ל"מ לחזור בו, כיון שהודה דרך הודאה, ומה שהוצרך הרי"מ להביא מההיא דהאומר לא לויתי וכו', היינו משום דכל שהודה דרך הודאה ל"מ לחזור בו, מ"מ י"ל דעדות העדים מועלת כנגד עדותו, כיון שכבר אינו מחייב את עצמו, וע"ז הוא שהביא הר"י מיגש מהא דהאומר לא לויתי ועדים מעידים שלוה ופרע חייב, והרי דל"מ עדות העדים כנגד עדותו, אף שאינו מחייב את עצמו.[[7]](#footnote-8)

ולמש"נ לעיל סק"ז הרי הוא מוכח כן דבזה הוא שדן הר"י מיגש, שהרי נתבאר דמה שהביא מההיא דהאומר לא לויתי וכו', לאו היינו משום דמשמע לי' דמיירי התם בשחזר בו ואמר לויתי ופרעתי, אלא אף דאיירי בשעומד בטענתו, מ"מ אם עדות העדים מהניא כנגד הודאתו כשאינו מחייב את עצמו, ה"נ היתה מועלת עדות העדים שהעידו שלוה ופרע כנגד הודאתו, כיון שהוא אינו מחייב את עצמו, שהרי אומר שלא לוה, ולפ"ז הרי אם הי' נידון הר"י מיגש אם מצי לחזור בו מהודאתו כשעדים מסייעים לו, הרי דע"ז ליכא ראי' כלל מההיא דהאומר לא לויתי וכו', שהרי לא איירי התם בשחזר בו, ובע"כ דנידון הר"י מיגש הוא אם מהני עדות עדים כנגד הודאתו כשאינו מחייב את עצמו, וע"ז הוכיח מהא דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע ל"מ עדות העדים כנגד הודאתו אף שאינו מחייב את עצמו, וז"ב.

ונ' פשוט, לפמש"כ הר"י מיגש בסוגיין דהא דל"מ לחזור ולטעון אחר שהכחישוהו עדים, הוא משום "דודאי מחמת סהדותא דמסהדי הוא דקא הדר בי' מטענתי' קמייתא וקא הדר טעין האי טענה אחריתי", עכ"ל.

ונמצא לפ"ז, דהא דל"מ לחזור ולטעון אחר שהכחישוהו עדים, אי"ז כלל משום דכה"ג הוי כחוזר מחיוב לפטור ואין אדם חוזר מחיוב לפטור, אלא הוא משום דבכה"ג דידעינן שחזר בו מחמת שהכחישוהו העדים, לא מהני.

ולפ"ז מבוארים היטב ד' בעה"ת, דע"כ זהו שהק' דמ"ש דל"מ לחזור בו מהודאתו שהוא חייב היכא שעדים מסייעין אותו, מהא דחוזר וטוען קודם שהכחישוהו עדים משום דאית לי' מיגו המסייע לחזרתו, ול"ד להא דל"מ לחזור מטענתו כשעדים מכחישין אותו, דשאני התם דידעינן שלא חזר בו אלא מכח הכחשת העדים, אך בחוזר מחיוב לפטור דל"ש טעם זה, קשיא לי' לבעה"ת דמ"ט לא מצי הדר בי', וע"ז הוא שכתב דרק מפטור לפטור מצי לחזור בו, משום שלא הודה אלא בדרך טענה, אך מחיוב לפטור שהודה בדרך הודאה, ל"מ לחזור בו.

] ולמדנו לפ"ז, דהא דאין אדם חוזר וטוען מפטור לפטור אחר שהכחישוהו עדים בהטענה הראשונה, אי"ז חד דינא עם הא דאין אדם חוזר וטוען מחיוב לפטור, דהא דאין אדם חוזר וטוען מחיוב לפטור, הוא משום דהודאת בע"ד כמאה עדים דמי ול"מ לחזור בו מהודאתו, ואילו הא דאין אדם חוזר וטוען מפטור לפטור אחר שהכחישוהו עדים הוא משום שלא חזר בו אלא מכח הכחשת העדים.

תשובת הבית יוסף באבקת רוכל סימן פ"ז, ז"ל, ומ"ש עוד וז"ל ועוד כי מכח הנח"ש הוא חייב כו' עד והטור בסי' ע"ט יש לתמוה דמה לו ללכת לקראת הרמב"ם והטור דהא מימרא מפורשת היא בפ"ק דמציעא אמר רבה בר בר חנה א"ר יוחנן האומר לחבירו מנה לי בידך והלה אומר אין לך בידי כלום ועדים מעידים שיש לו וחזר ואמר פרעתי הוחזק כפרן לאותו ממון ואפשר לומר שהוצרך לדברי הרמב"ם והטור שכתבו שנוטל בלא שבועה מ"מ אגב חורפיה לא עיין בה שאין הנדון דומה לראיה דשאני התם שהוא עצמו סותר דבריו שבתחלה אמר לא היו דברים מעולם וכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי והילכך כי אמר בתר הכי פרעתי הרי הוא סותר טענתו הראשונה ומשום הכי לא מהימנינן ליה ומה ענין זה לנ"ד שאינו אומר טענת סותרות זו את זו ולא עוד אלא שאחד מן העדים מסייעו דפשיטא שאין כאן שמץ נח"ש וכ"ש שאנו בקיאי' בהר"י שאינו נשבע על שום דבר ואפי' כשנשא אשה לא רצה לישבע, עכ"ל.

מבו' בדבריו, דדינא דהוחזק כפרן דפ"ק דב"מ, קאי על גוונא שסותר טענתו הראשונה ואומר שלוה ופרע.

ושם סימן פ"ח כתב ע"ז הר"ש ן' וירגא, ז"ל, פליאה דעת ממני מה טיבו על טענות סותרות להוחזק כפרן והם עניני' שונים, והא ראיה שכתבם הטור בסימני' נבדלי' כי דין הוחזק כפרן כתב בסי' ע"ט ודין טענות סותרות כתב בסי' שלאחריו בסי' פ', גם הרמב"ם כתבם בפרקים שונים כי עיקר דין הוחזק כפרן כתב בפ"ו ודין טוען וחוזר וטוען כתב בסוף פ"ז, גם בתלמוד הם במסכתות שונות כי דין הוחזק כפרן עיקרו בשבועות ודין טוען וחוזר וטוען הוא במסכת בתרא בפ' חזקת הבתים הרי שהם ענינים שוני', גם מלות הוחזק כפרן יורו ע"ז, כ"ש עם מה שפרש"י בשבועות שהכוונה הוא שהוחזק שקרן במה שאמר וכיון שהוחזק שקרן במה שאמר שוב איני נאמן כמו שיאמר עד שיברר הדבר בעדים, ואע"פ שאמרו כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי שנראה שהוא מטעם סתירה, אין ראיה כי לא יתחייב כי כל מקום שלא ימצא סתירה שלא יקרא הוחזק כפרן כי שם זולת שהוחזק כפרן עוד מצאו שדבריו סותרות, ועם היות שאמרה שבאותו ענין נמצא הכפרנות עם הסתירה לא יתחייב מפני זה שבמקום שלא ימצאו שניהם לא יאמר הוחזק כפרן, והלשון דומה למשל דכד משכח זוטרי שקיל כד משכח רברבי שקיל. וראיה לזה עוד מ"ש בשבועת הדיינין ההוא דא"ל לחבריה הב לי מאה זוזי דמסיקנא בך אמר לו לא פרעתיך בפני פ' ופ' אתו פלוני ופלוני ואמרו לא היו דברים מעולם סבר ר"ש למימר הוחזק כפרן א"ל רבא כל מילתא דלא רמיא עליה דאינש לאו אדעתיה, היינו אומרים הוחזק כפרן אע"פ שאין כאן סתירה כ"כ בין מ"ש תחלה פרעתיך בעדים למ"ש אח"כ פרעתיך שלא בעדים כי בעצם הפרעון אין כאן סתירה, מה בין זה לנדון שלנו שמתחלה אמר הר' יואב שלא היה קנין בדבר ואח"כ אמר שהיה קנין אלא שלא נסדר כסדר הרמב"ם, אם לההיא דשבועות נקרא סתירה גם לנדון שלנו נקרא סתירה.

ובהמש"ד כתב עוד, ז"ל, עוד ראיה על מה שכתבתי כי הוחזק כפרן אינו תלוי בסתירת טענות דגרסינן במסכת מציעא פ"ק אמרו לו צא תן לו ואמר פרעתי והעדים מעידי' אותו שלא פרע וחזר ואמר פרעתי הוחזק כפרן לאותו ממון וה"נ אמרינן התם א"ר יוחנן היה חייב לחבירו שבועה ואמר נשבעתי והעדים מעידים אותו שלא נשבע וחזר ואמר נשבעתי הוחזק כפרן לאותה שבועה ע"כ, ואם הדבר תלוי בסתירה אין שם סתירת טענות כי אינו סותר בטענה שטוען שנית שפרע הטענה הראשונה שאמר אבל הוא כי לדעתו פרע שני פעמים וכן במה שחזר ואמר נשבעתי אינו סותר הנשבעתי הראשון אלא שנשבע שני פעמים אלא ודאי אין הדבר תלוי בסתירת טענות אלא שכיון שנמצא שקרן במה שאמר אינו נאמן עוד באותו ענין אע"פ שהטענה שיטעון אח"כ אינו סותרת הראשונה, עוד ראי' ממ"ש הנימו"י בפ' הנז' גבי איצטלא דמילתא דשבתי בר מרינוס כתב ז"ל דשמעינן מינה דמטענה לטענה הוחזק כפרן כגון זה שבתחלה כפר ואח"כ טען שפרע ע"כ, הא קמן למדנו מדבריו שאין תלוי נאמנות שיש למוחזק כפרן משום שסותר טענותיו שאם כן היאך בא לחדש הנמקי לומר שיש טענה הוחזק כפרן מטענה לטענה והלא עיקר הוחזק כפרן הוא מטענה לטענה ושיהיו בטענות סותרות אלא ודאי דהוחזק כפרן לחוד טענותם סותרות לחוד כי המוחזק כפרן אף כשלא יסתור טענותיו רק שיחזור לומר כעין אותה טענה שטען ראשונה כי ההיא דלעיל שמתחלה טען פרעתי ואח"כ חזר לטעון חזרתי ופרעתי וכן נשבעתי חזר וטען חזרתי ונשבעתי אח"כ אחר שהכחישוני העדים אע"פ שאין סתירה בין טענה לזו מ"מ הוחזק כפרן, עכ"ל.

ובסימן פ"ט השיב ע"ז מרן הב"י, ז"ל, ומ"ש וז"ל עוד כתב ומ"מ אגב חורפיה לא עיין בה כו' ואע"פי שאמרו האומר לא לויתי כו' אין ראיה כי לא יתחייב כי כל מקום שלא ימצא סתירה שלא יקרא הוחזק כפרן כו' עד רברבי שקיל כל אלו הדברים הם דברי רצון בלי טעם ובלי ראיה. ומ"ש אח"כ וראיה לזה עוד לא שייך לומר עוד. ומ"ש אח"כ להביא ראיה מההיא דפרעתיך בפני פ' ופ' כו' לכשתמצא לומר דזה היא ראיה הא מיהא הראייה דמייתי מקמי הכי לא הייתה ראיה ויפה השבתי עליו כ"ש שגם זו אינה ראיה לנ"ד דהתם מעיקרא אמר שפרעו בעדים וכשהכחישוהו העדים אמר שפרעו שלא בעדים ואי הוה מילתא דרמייא עליה דאיניש הוי הוחזק כפרן מפני שנמצא שלדבריו הראשונים פרעו פעם אחת ולדבריו האחרונים כשנצרף אותם עם הראשונים נמצא שפרעו פעמיים אחד בעדים ואחד שלא בעדים ואין לך סתירה גדולה מזו ועוד דאנן סהדי דמשקר שאין אדם עשוי לפרוע פעמיים, ומ"ש ואם נאמר שהיא סתירה מה בין זה לנדון שלנו עד גם לנדון שלנו נקרא סתירה הדבר ברור דלא דמו אפילו כאוכלא לדנא דבנ"ד הטענה הראשונה היא בעצמה הטענה השנייה שמאחר שהקנין לא היה עשוי כמנהג חכמי ספרד לומר אותו קנין לאו כלום הוא וכמאן דליתיה דמי זאת ועוד שאפילו היו שתי טענות שתיהן אמת דתרווייהו איתנהו כי בתחילה עשו קנס ביניהם ולא כמנהג חכמי ספרד ואחר כך כדי שיתפייס ותתקדש מי בטלו שלא יזכר קנס בדבר, עכ"ל.

וכתב עוד, ז"ל, ומ"ש עוד ראיה על מה שכתבתי כי הוחזק כפרן אינו תלוי בסתירת הטענות דגרסינן בפ"ק דמציעא ואמר פרעתי כו' עד אע"פ שהטענה שיטעון אח"כ אינה סותרת הראשונה כבר השבתי ע"ז והוכחתי שגם בזה יש סתירה בדבריו ואפילו לדעתו שאינו מחשיב זה לסתיר' מ"מ הראיה שהביא תחלה אינה ראיה כיון שיש שם סתירה ואינו ניצול ממאי דאמינא עליה אגב חורפיה לא עיין בה, ומ"ש וז"ל עוד ראיה ממה שכתב נמקי יוסף כו' עד מ"מ הוחזק כפרן כל זה ע"פ הקדמתו דבכה"ג איכא סתירה וכבר הוכחתי שאין הדבר כן וכו', שכל דבריו בנויים על הקדמת טענת לא היה קנין בדבר וטענת לא נעשה הקנס כחכמי ספרד הם שתי טענות וכבר הוכחתי שאינם אלא טענה א' כי זה פירוש לזה ואפי' אם תאמר שהם שתים שתיהן אמת דתרוייהו איתנהו כמו שכתבתי לעיל, עכ"ל.

וצ"ב רב במש"כ הב"י דבההיא דהוחזק כפרן לאותו ממון ולאותו שבועה, שאינו נאמן לטעון שפרע אח"כ ושנשבע אח"כ, הוא משום שיש בזה סתירה, וצ"ע דמ"ט יש בזה סתירה, הרי אינו טוען שפרע ושנשבע תחילה, אלא שפרע ושנשבע אחר שחייבוהו בי"ד בכך.

עוד ילה"ע, דלכאו' מה שדנו תחילה שלא יהא נאמן לומר שלא הי' נח"ש משום שהוחזק כפרן, דמי לדינא דהריב"ש שכל שהוחזק כפרן נאמן התובע על שווי החפצים, והש"ך תמה ע"ז, ולכאו' הכי דמי לזה, ודו"ק.

בד' הש"ך סימן ע"ט מבו' בדעת הר"י מיגש, דמלבד דינא דאין חוזר וטוען, אשר זה ל"ש בחוזר וטוען מפטור לפטור, גם איכא ריעותא בטענתו שה"ה טענה גרועה, ולזה הוא דבעי' למיגו, עי' בדבריו.

בד' הרמ"ה בסוגיין בסוף דבריו מבו', דבלא לויתי איכא הודאת בע"ד, אך בגווני אחריני ליכא הודאת בע"ד, ואפ"ה אינו חוזר וטוען.

ולדעתו הוא מוכרח כן, שהרי נקט שבכל הסוגיא ליכא הודאת בע"ד, וע"כ אם דר בי' אבוה חד יומא, טענינן לי' אנן, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דאין חוזר וטוען הוא אף במקום דליכא הודאת בע"ד.

בשו"ת מהר"י ווייל סימן ע"ז, שהובא בפוסקים בסימן פ', כתב, ז"ל, ומה שכתבת שראובן רוצה לחזור ולטעון טענה שלא טען כבר ולא חשש לטעון, נראה דלא מצי לחזור ולטעון כיון דלא טען כבר וכו', וכ"ש מילתא דאיהו גופיה מצי למיטען ולא קטעין דודאי הודה דטענתו לאו טענה הוא. ועוד טעמא רבה איכא דאי יכול לחזור ולטעון א"כ כל אדם יעשה כן כשיראה שמתחייב בדין וא"כ מה כח ב"ד יפה, עכ"ל.

ומדבריו נלמד טעם חדש בהא דאין חוזר וטוען, שהוא משום שכשיתחייב בדין יחזור ויטעון ומה כח בי"ד יפה.

ועי' ל' ראבי"ה שם שהובא בהגמי"י פ"ז מטו"נ ה"ח אות כ', דנמי מבו' דהא דאין חוזר וטוען הוא משום שהוחזק כפרן.

ועי' ל' בעה"ת שהביא ב"י סימן ע', ז"ל, כתב בעל התרומות בשער מ"א (שם סי' ג) ומסתברא שאם חזר בו ואמר אין לי עדים אע"פ שצריך להביא פלוני ופלוני אם באו אחר שחזר בו ואמר אין לי עדים ואמרו להד"ם לא הוחזק כפרן ונאמן דטוען וחוזר וטוען עד שלא באו עדים וכן הסכים הרמב"ן, עכ"ל, והובא בביאור הגר"א סימן ע"ט סקכ"א.

וז"ב ד' רמ"ה דאנן טענינן לי', דכל דינא דאין חוזר וטוען הוא דאנן לא מהימני' לי' בטענתו דהוחזק כפרן וריעא טענתי', אך כל דל"ב לטענתו אלא אנן טענינן לי', שפיר מצינו לטעון, אך אם הא דאין חו"ט הוא משום דהוי זה כהודאת בע"ד, הרי ודאי דגם לא טענינן לי'.

ובחי' הגר"ש סימן ח' עמד דהרמב"ן כתב דבלא עדים ל"מ לחזור בו משום שאינו חוזר וטוען, וש"ר לא כתבו כן, אך פשוט דלק"מ, דש"ר כתבו דהוא משום הוחזק כפרן, והכל חד דינא הוא, וכמש"כ בעה"ת, וזהו מש"כ הראשונים שם דלא הוחזק כפרן משום דעביד אינש דלא מגלי טענתי' אלא בבי"ד, ולמדו כן מסוגיית הגמ', דגם התם הנידון הוא משום הוחזק כפרן.

ל' הרמב"ן שבועות דמ"א:, וא"ת למה יביא שטר לא בקש רבי אלא לעמוד על אמתן של דברים שמא יבאו עדי השטר ויאמרו הכי והכי הוה מעשה ומתוך כך יצא הדין לאמתו, למדנו מכאן שיכול לחזור בו ואפי' חזר בו ואמר אין לי עדים צריך להביא אותו פלוני ופלוני שמא יאמרו כך וכך היה מעשה, ואין ספק שאם באו אחר שחזר בו ואמר אין לי עדים ואמרו לא היו דברים מעולם שלא הוחזק כפרן ונאמן דטוען וחוזר וטוען עד שלא יבואו עדים, ואפ"ה צריך לברר שמא יאמרו דבר שמחייבו לשלם, וזו ראיה לדברינו.

ברמ"ה מוכח דאיכא דין בפנ"ע דאין חו"ט, שהרי לדעתו בע"כ דלי"ב הודאת בע"ד, ומ"מ אינו חו"ט.

ולפ"ז נ' דע"כ הוא דבעי' למיגו או לעדים, ואין לומר דאין חו"ט הוא משום דמוכחא מילתא, שהרי יתכן ששיקר מתחילה, וע"ז ליכא להא דמוכחא מילתא, ודו"ק, וכל הא דמוכחא מילתא הוא כלפי לא דייק.

ואולי י"ל, דכ"ה דאינו חוזר ומגיד, ה"נ אין חוזר וטוען, דגם טענה הוי דין נאמנות הטענה, ועי' ל' פי' קדמון דאיבד זכות טענתו.

וע"כ גם ע"ז מהני הא דמוכחא מילתא, דרק אם אומר דלא דייק יכול לחזור בו.

ולפי כ"ז צ"ע מנלי' להראשונים דבעי' בזה למיגו, ודילמא סגי בהא דלא מוכחא מילתא, ונ' דהוא מסברא דנפשייהו.

1. והרי לדעת הראב"ד בלא"ה צ"ל דכל מש"א בסוגיין דבאישתעי מילתא אבראי וכו' חוזר וטוען, הוא רק בשאינו מכחיש דבריו הראשונים לגמרי, שהרי מבו' בד' הראב"ד, דהאומר לא לויתי חוץ לבי"ד והכחישוהו עדים ל"מ לטעון פרעתי משום דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, וא"כ בפשוטו ה"נ כל טוען חוץ לבי"ד, ל"מ לחזור ולטעון להכחיש דבריו הראשונים, וכאשר כן למד רבינו יונה בסוגיין מד' הראב"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. והרי נ"פ, דאף לדעת רשב"ם דשל אבותי ולא של אבותיך, ל"ה הודאה חוץ לבי"ד, משום דעביד אינש וכו', מ"מ בשל אבותי שלקחו מאבותיך יהא זה הודאה, והיינו משום דהא דשל אבותי ולא של אבותיך ל"ה הודאה חוץ לבי"ד, פירש בעה"ת דהוא משום דהוי זה "טענה", ומשא"כ של אבותי שלקחוה מאבותיך, הרי יש בזה הודאה שהיתה של אבותיו.? [↑](#footnote-ref-3)
3. אך באמת נ' דיל"פ בזה גם ע"ד הקצוה"ח, די"ל דרק בהא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי הוא שאין מקבלין את הודאתו, משום דליכא כלל דין במה שלא פרע אם לא לוה, דכל נידון הפירעון הוא רק אם הי' הלואה, ומשא"כ באומר לויתי ופרעתי, שפיר מקבלין הודאתו שלוה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומד' הרשב"א אלו נ' דיש להוכיח כיסוד ד' הריטב"א שהאומר לויתי ופרעתי וחוזר ואומר לא לויתי חשיב כחוזר מחיוב לפטור, דלד' הרשב"א דהגם דכל האומר וכו', מ"מ כל הא דל"מ הדר בי' הוא רק משום דהוחזק כפרן, אטו נימא דהאומר לויתי ופרעתי ובאו עדים והעידו שלא פרע, הי' יכול לחזור בו בלא הא דהוחזק כפרן, והטעם הוא כמש"נ לעיל, דהאומר לויתי ופרעתי, יש בזה הודאה מעליא שלוה, ואך דהוא נאמן בהפש"א לומר שפרע, וכל שבאו עדים שלא פרע, הוי הפש"א נגד עדים וה"ה חייב, ול"ד להאומר לא לויתי דכאומר לא פרעתי, שאין הודאתו אלא דרך טענה, וע"כ מצי למהדר בי' מהודאה זו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובפשוטו הי' נ' לפרש, דהנה עוד צ"ב, דאם ס"ד דבעה"ת דאף היכא שהודה שהוא חייב דמי לחוזר מפטור לפטור, א"כ תיקשי לי' אעיקר דינא דל"מ אדם לחזור בו מהודאתו, ומאי קשיא לי' ע"ד הר"י מיגש.

   אך הביאור בזה, דמהא דאהא דל"מ לחזור בו בכל הודאה, ל"ק דמ"ש מטוחו"ט מפטור לפטור, דהתם אית לי' מיגו דהי' יכול לעמוד בטענתו הראשונה, ומשא"כ בחוזר בו מהודאתו דלית לי' מיגו, אך בד' הר"י מיגש דל"מ לחזור בו מהודאתו אף כאשר עדים מסייעין לו לחזרתו, קשיא לי' לבעה"ת דמ"ש מטוען וחוז וטוען דכיון דאית לי' מיגו המסייע לחזרתו, מצי הדר בי' מהודאתו.

   ולפ"ז הי' מקום לומר, דכל הא דאין אדם טוען וחוזר וטוען כשהכחישוהו עדים, הוא משום דכה"ג לית לי' מיגו, שהרי ל"מ לעמוד בטענתו הראשונה, וכאשר כ"ה בביאור הגר"א סימן ע"ט סקכ"?, ואשר ע"כ שפיר קשיא לי' לבעה"ת במש"כ הרי"מ דל"מ לחזור בו מהודאתו, דמ"ש מהא דטוען וחוזר וטוען כשלא הכחישוהו עדים, משום דמיגו מסייע לחזרתו, וה"נ הכא הרי העדים מסייעים לחזרתו, ול"ד להא דאין טוען וחוזר וטוען כשהכחישוהו עדים, דלית לי' סיוע לחזרתו.

   אך באמת אי"ז מתישב, שהרי הא דאין טוען וחוזר וטוען כשהכחישוהו עדים, הוא אף בשעדים מסייעים לו לחזרתו, שהרי מבו' בד' בעה"ת לעיל מינה, דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע חייב, אף אם חוזר בו ואומר פרעתי, וכמו שהוכיח הש"ך סימן ע"ט סק"ב, והרי דכל שחזרתו היא מחיוב לפטור ל"מ הדר בי' אף שעדים מסייעים לחזרתו, ולמה שפירש הגידו"ת דראיית הר"י מיגש מההיא דכל האומר לא לויתי וכו', הוא משום דמפרשה בשחזר בו ואמר לויתי ופרעתי, הרי מבו' בד' הר"י מיגש גופי' דכל שחוזר מחיוב לפטור ל"מ אף עם עדים מסייעים לחזרתו?, וא"כ ה"נ בדין דכל שהודה שהוא חייב ל"מ לחזור בו, אף שעדים מסייעין לחזרתו, ומאי קשיא לי' לבעה"ת. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועמש"נ ב? לבאר כן גם בד' הרמ"ה?. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובזה אין לחלק דשאני בהאומר לא לויתי וכו' דידעינן שמחמת עדות העדים חזר בו, ומשא"כ במודה וחוזר בו ומביא עדים שלא חזר בו מחמת עדות העדים, דזה אינו טעם לחלק אלא אם באנו לדון אם יכול לחזור בו, אך אחר דידעינן דל"מ לחזור בו, ואך שבאנו לדון אם מהני עדות העדים כנגד הודאתו כשאינו מחייב את עצמו, אין מקום לחלק בזה, ולמש"נ לעיל דכלל לא מייתי הר"י מיגש מגוונא דחזר בו ואמר לויתי ופרעתי, הרי דכלל ל"ש לחלק ביניהם כן, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)