פרק ד 3
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ד

**אביו מת והניח לו ריבוא עשיר הוא. בהפלאה שבערכין** כ' להוכיח מקו' הגמ', דהיכא דאי"ל הלואה הוי עשיר, ולכן לא מוקי לה בהניח לו אביו רבוא מלוה ביד אחרים. ושם בהגה"ה כ' לדחות, דאי מיירי בכה"ג למה נקט דווקא אביו, אפילו בדידיה מצי למיתני.

ובעצם דין הלואה אם נחשב עשיר, עי' **לח"מ** פ"ג נחלות ה"א, דנקט דהוי עשיר בכה"ג. וע"ע **תשו' המבי"ט** ח"א רפ"ד, דס"ל דהוי עני בכה"ג, ורק אם יש לו משכון הוי עשיר, ועוד כ' דהיכא דהגיע זמן הפרעון, חשבי' ליה כעשיר, דהא איכא בזה דינא דר"נ, שמוציאין מזה ונותנין לזה. ועי' לעיל **מהליקוטי הלכות** דהוכיח דבכה"ג אינו עשיר.

**תוס' בד"ה לא צריכא. ולא נהירא** וכו'. **והגרי"ז** חילק דבמרגלית לקלים הנידון אם שמים את המרגלית כפי מה שהיא עכשיו, או כמו שתהיה לאחר זמן, אבל ודאי דהנידון הוא דשמים עכשיו. ומשא"כ הכא הנידון הוא דנמתין שימות אביו, ורק אז נשומו, ולכן הו"א דנמתין.

**שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף.** ועי' **בש"ך** חו"מ קכ"ו סקע"ו, דנקט דגם אם אינה משתלמת אלא לבסוף, הוי הלואה מהשתא, ולכאורה דמוכח דאם יש לו הלואה אינו נחשב עשיר, וכ"ה **בליקוטי הלכות** והובא לעיל.

וע"ע **בהפלאה שבערכין** דכ' דלמש"כ בקצוה"ח שם, דגם למ"ד דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, מ"מ הוי הלואה רק 'למפרע', וא"כ השתא הוא עני גמור, ואפילו מלוה לית ליה.

**שם.** בסוגיין מבואר דבכה"ג אינו נחשב עשיר. ועי' **ברמב"ם** בפ"ג נחלות ה"ב, דכ' הניח להם אביהם פרה מוחכרת ומושכרת, הבכור נוטל בה פי שנים. **והלח"מ** הק' דבסוגיין מבואר דבכה"ג הוי 'ראוי'.

ותי' **בלח"מ** דסוגיין אזלא כמ"ד דאינה משתלמת אלא לבסוף, אבל הרמב"ם פסק כמ"ד דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף. ועי' **באבן האזל** דהק' דבתוס' ב"מ נקט דגם אי ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, מ"מ אינה 'משתלמת' אלא לבסוף, ואינו שייך כך זל"ז. ועי לעיל **ליקוטי הלכות** מה שדקדק בזה.

ועוד תי' **הלח"מ** דגם אם אי"ז בכלל 'ראוי', מ"מ הוא נחשב עני כיון שאי"ז ברשותו. ועי' **באבן האזל** דהוכיח מסוגיין איפכא, דגם היכא דהוי ראוי לגבי ירושה, מ"מ בהל' ערכין הוא נחשב עשיר. ועי' לקמן.

**ותיפו"ל משום ספינה.** עי' ב**הפלאה שבערכין** דהק' דכיון דהספינה מושכרת, א"כ אין למשכיר בה כלום, דקי"ל דשכירות ממכר לחד יומא הוא, והמחנ"א נקט דגם הגוף קנוי לשוכר. ועי' **בעולת שלמה** שביאר דגם אם יש לשוכר ק"פ כקנין הגוף, מ"מ אי"ז מפקיע את קנין הגוף שיש למשכיר עצמו.

**שם**. עי' **ברמב"ם** בפ"ג מהל' נחלות ה"א, דפסק דבכור אינו נוטל פי שנים בספינה בים. וכ' שם **הראב"ד** דהרמב"ם למד זה ממשנת ערכין מסוגיין. **והמ"מ** הביא להק' **מתשו' הרשב"א**, דהא בסוגיין אמרי' דאליבא דר"א אינו נחשב עשיר, והוי מדין סידור, דמשאירים לו הנכסים הנצרכים, וא"דכ ק' מה זה שייך לדיני חלק בכורה, דהתם תלוי אם הוי 'ראוי' או 'מוחזק'. וגם דאין הלכה כר"א.

ועי"ש **בלח"מ** שהביא לבאר דהא דצריכים לטעמא דר"א, היינו משום דקתני 'ובאה', דמשמע שהיא נמצאת כאן, אבל הלא"ה פשיטא דאינו נחשב עשיר, משום דאינו ברשותו, וא"כ ה"ה לגבי חלק בכורה.

והק' ע"ז **הלח"מ** דא"כ הר"מ בהל' ערכין היה צריך לחלק דאם היא בים אינו עשיר, ולמה צסתם. ועוד דא"כ גם במלוה אינו נחשב עשיר, כיון דאי"ז ברשותו, ובגמ' משמע דרק מטעמא דשכירות אינה משתלמת לבסוף, אינו עשיר, אבל מצד מאי דהשכירות היא הלואה, חשיב עשיר.

ועי' **באבן האזל** שם, דכ' דלהר"מ דיני עני ועשיר בערכין, אינו נקבע כלל לפי דיני ראוי בירושה, וכדמוכח בסוגיין, דמצד השכירות הוא נחשב עשיר בערכין, והגם דלגבי ירושה הוי 'ראוי' דזה הלואה.

וא"כ ה"ה דקו' הגמ' ותיפו"ל משום ספינה, היא רק בהל' ערכין, דבכה"ג נחשב עשיר, וזה מילתא דפשיטא, ולכן לא כ' הר"מ כן בהל' ערכין, ורק בהל' נחלות בא לחדש דמ"מ בכה"ג אינו נחשב ראוי, ועי"ש עוד בזה.

ונראה דהר"מ מפרש ד'או ספינתו בים', הכוונה על ספינתו של אביו, וזה המשך למש"כ או שהניח לו אביו, ואמנם אוקמי' דאיירי באביו גוסס, מ"מ זה דווקא מש"כ 'מניח', אבל הא דספינתו איירי, שעכשיו מת, והשאיר לו ירושה ספינה.

והגמ' מק' ד'האיכא שכירות', ומתרצת דאינה לשכירות אלא לבסוף, ולהאמור נר' דתי' הגמ' דכיון דהוי מלוה של של שכירות לאביו, א"כ השתא הוי 'ראוי' לגביה, וא"כ לא ירש את זה ואינו עשיר. [ועי' לעיל ליקוטי הלכות דהוכיח מכאן דמי שיש לו הלואה, אינו נחשב עשיר לגבי ערכין, ולהנ"ל ליכא ראיה].

ואח"כ הגמ' מק' ותיפו"ל משום ספינה, ויש לדקדק דהגמ' לא מק' בל' 'והאיכא' כדלעיל, אלא רק 'ותיפוק ליה', ונ"ל דקו' הגמ' דלמה מק' והאיכא שכירות ולכן נחשב עשיר, דבלא"ה נמי תקשה משום ספינה, ובאמת דגם תי' הגמ' דהוי 'ראוי' ולכן אינו עשיר, שייך גם בספינה, וא"כ ק' למה לא הק' כן.

ומשני' דבספינה פשיטא דהוי כר"א דאיכא הלכה דמסדרין וכו', ולכן גם אם באמת זכה בספינה, והוא עשיר, מ"מ מסדרין ומשאירים לו את הספינה. ולפי הנ"ל מבואר ההוכחה מסוגיין דספינה הוי 'ראוי' בירושה, ולכן בכור אינו נוטל פי שנים.

**הא מני ר"א היא** וכו'. ועי' **בתוס' לעיל** דפי' דהך בבא קאי על קרבנות. ולפ"ז הוכיח **החזו"א** [בסוף נגעים], דגם בקרבנות עולה ויורד וכיו"ב, איכא הלכתא דמסדרין.

**מרגלית לקלים. וברש"י** מבואר דהנידון אם מי שיש לו המרגלית הוא עשיר דדנים לפי מה השווי של אח"כ, או דהוא עני. ועי' **בתוס' לעיל** דכ' דמוטב שיביא ערך עני מיד, ולא ערך עשיר לאחר זמן, דאין ממתינין, ומקור דברים הם **בתוספתא** בערכין בפ"ב מ"ז. **והגרי"ז** ביאר דזה ב' דינים חלוקים, דבמרגלית לקלים הנידון כמה השווי עכשיו, ואילו התם הנידון א"צ להמתין.

וע"ע **ברמב"ם** בפ"ג ערכין הי"ט, דמפרש דדין מרגלית לקלים, הוא על מי שמוכרים נכסיו כדי לשלם את נדרו, גדמוכרים את המרגלית כפי מה שהיא עכשיו, דאין להקדש אלא מקומו ושעתו. ולכאורה דין זה דומה לדינא דאין ממתינים שיביא ערך עשיר.

**מרגלית לקלים.** ועי' **ברש"י** דההיקש לדמים, הוא לענין היכא דאומר דמי מרגלית זו עלי. והנה לגבי ההיקש דנידון בכבודו, יעוי' גמ' לעיל ד' ע"ב, דההיקש הוא רק לגבי מי שישנו בערכין, ולכאורה למש"כ רש"י, מבואר דההיקש של מרגלית לקלים, הוא גם לגבי מה שאינו בערכין. [ואולי צ"ל דלרש"י הנידון של דמי מרגלית זו עלי שייך בערכין, דגם בהש"י אותו נידון ממש, איך להחשיב את המרגלית].

ולולי דברי רש"י היה אפ"ל, דשייך הנידון של מרגלית לקלים, גם בעבדים הנמכרים בשוק, דבכרך יש להם ערך גבוה יותר, וכיו"ב.

**רש"י בד"ה מרגלית לקלים.** אין אומרים אם משהין וכו', הילכך נ' סלעים יש לו. ויש להסתפק להו"א דהיו אומרים לו להשהות, האם צריך ליתן ערך עשיר כר השתא, כיון דחשבי' להמרגלית כבר עכשיו שהיא שווה נ' סלעים, או"ד דהיינו אומרים לו להמתין ולמוכרה כשיעלה לכרך, ואז היה מחוייב ליתן ערך עשיר. ומדברי רש"י אפ"ל לכאן ולכאן. ובמה דאמרו ד'אין להקדש אלא מקומו ושעתו', משמע דכל הצד שהוא עשיר, היינו רק אם יעלה לכרך, אבל כיון דדנין לפי מקומו ושעתו אינו עשיר.

**והגרי"ז** נקט דהנידון הוא כמה המרגלית שוה עכשיו. ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דהק' דלמה לא נימא דימתין עד שיעלה לכרך.

**בא"ד. וה"נ בדמים אם אמר** וכו'. יש להעיר דלכאורה אי"ז אותו נידון, דלגבי הש"י דנים על הגברא אם הוא עשיר, וע"ז שייך לומר דאינו מחוייב להעלות המרגלית לכרך, וממילא דאינו עשיר. אבל כשאמר דמי מרגלית, דנים על עצם החפצא כמה היא שויה, וכיון דאפשר להעלותה לכרך, הרי דמונח בזה שווי של כרך, ולמה לא נאמר דנדרו הוא כפי המחיר של הכרך.

**שיתן כשעת נתינה. וברש"י** כ' דבדמים נותן כשעת נתינה, משום דא"א לידע כמה היה שווה למפרע. וע""ע **רש"י לקמן** כ. בד"ה שאין, דכ' שדעתו היה בנדרו כפי מה ששמואוהו בי"ד, וכ"כ **התוס' לקמן** כ. בד"ה דמי עלי. וע"ע **בשיט"מ** באות י"ד בסו"ד, דכ' דכיון דאדם אינו יודע שומתו, לכך הוא נותן כשעת הנתינה, וכנראה דכוונתו כנ"ל, דזה גופא דעתו של האדם. ולפ"ז שעת 'נתינה' היינו שעת ה'שומא'.

ועי' **בשפ"א** דלפ"ז מובן דהך סברא שייכא רק בדמים דצריך שומא, אבל בערכין דליכא שומא וערכו קצוב בתורה, ליכא הך סברא, ורק דס"ד דנקיש ערכין לדמים, אבל בלא"ה הסברא הנ"ל שייכת רק בדמים.

אמנם עי' **בחי' הגרי"ז** דכ' דבשלמא להרמב"ם דאיכא העמדה בדין לנערך, שפיר שייכא הסברא דדמים גם בערכין, אבל להראב"ד דהשיג על הרמב"ם ופליג, ק' דכיון דהך סברא שייכת רק בדמים, א"כ מהיכי תיתי לן להקיש ערכין לדמים.

**שם.** עי' **בשיט"מ** באות ב' דהק' על רש"י, מהא דכופר שיימי' בדמזיק, ואע"פ דא"א לשום אותו למפרע. ויש להעיר דאולי שמים את המזיק כפי מה שהוא עכשיו, ומנ"ל דשמין למפרע.

**שם.** עי' **בשיט"מ** באות ב' דדכ' דבבהמה שמתה נותן כפי שוויה עכשיו, ונותן דמי נבילה, ובאדם דאסור בהנאה אין שייך לומר כן. ועי' **בחי' הגרי"ז** דלהשיט"מ צ"ל דבנדרו נכלל גם שאם תמות יתן דמי נבילה.

וע"ע **בשיט"מ** אח"כ באות י"ד, דכ' לחלק דבבהמה נותן כשעת הנדר, כיון דאדם יודע שומת הבהמה, אבל באדם כיון דאינו יודע שומתו, א"א שיתן כשעת הנדר. ועי' **בחי' הגרי"ז** דביאר דכוונת השיט"מ, דדווקא באדם איכא דין אומדנא, ולכך הוי כשעת השומא, אבל בבהמה ליכא דין אומדנא, ולכך יכולים לשער למפרע.

**שם.** עי' **בתוס'** דכ' דע"כ דילפי' לה מקרא. וע"ע **ברגמ"ה** דכ' דילפי' מדכתיב "ונתן את הערכך ביום ההוא", דצריך ליתן כפי שוויו של אותו יום.

**שם.** עי' **בליקוטי הלכות** דכ' דהיכא דיפרש להדיא בנדרו, דדעתו כפי שעת השומא, דלתוס' דילפי' מקרא בודאי דבכה"ג אינו נכלל מקרא, וגם לרש"י, היינו משום דאמדי' את דעתו שהתכוון לשעת השומא, אבל הכא דאמר מפורש לא. ואע"ג דא"א לשומו כמה היה שוויו באותה שעה, מ"מ בי"ד משערים כמה היה.

**שם. הרמב"ם** השמיט את הדין שבדמים נותן כשעת הנתינה, ועי' **בשפ"א ובליקוטי הלכות**, דביארו דכיון דכ' הרמב"ם דאם מת פטור, ע"כ דמבואר דהחיוב הוא רק כשעת הנתינה.

**תוס' בד"ה שיתן.** אז ידענו בודאי דהיה שוה יותר. וע"ע **בשפ"א** דהק' דסו"ס היכא דהיה ידוע לנו כמה היה שוה בשעת הנדר, דא"כ ישלם כשעת הנדר. ועוד כ' דאפשר לחשב היכא דהיה בשעת הנדר בן כ', והשתא הוא בן כ"ב דשוה פחות, דנשום אותו כפי מה שהוא שוה השתא, וממילא נחשב כמה היה שוה כשהיה בן כ'.

**בא"ד. ועוד דתנן לקמן** וכו'. ועי' **בחי' הגרי"ז** דהק' דהא בגמ' לקמן כ' ע"א, אמרי' דאם אמדוהו מאליו הוי אומדנא, א"כ גם היכא שמת איכא אומדנא דשווה לכה"פ ד' סלעים, והגמ' דוחה דכיון ד'לא נחת לאומדנא' אי"ז אומדנא, וא"כ מבואר דבלא 'אומדנא' ליכא כלל חיוב, ולא סגי במה דהיה שווה 'לכל הפחות'.

**בא"ד. אלא ודאי שום קרא יש בו.** ועי' **בחי' הגרי"ז** דהק' מגמ' דלקמן כ' ע"א, דהגמ' מק' למה כשמת פטור, כיון דאיכא אומדנא [אומד דממילא] דשווה לכה"פ ד' זוזי, ולהתוס' ק' מאי איכפ"ל דאיכא אומדנא, כיון דאיכא קרא דנותן כשעת הנתינה. וביאר דשעת הנתינה לאו דווקא, אלא רק שעת השומא, ולהו"א גם קודם שמת אית ביה שומא, דהוא לכה"פ ד' זוזי.