מראי_מקומות_שט_א-ג
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**סימן שט - א-ג**

**ס"א**

שבת קמא:

★גמ' "אמר רבא הוציא תינוק חי".

רבא מחדש דהטלטול מתיחס לנושא ולא לתינוק, וכלשון רש"י "ולא אמרינן איהו לא מפיק אלא תינוק קא מפיק ליה".

ועל זה הגמ' מקשה "תנן נוטל" וברש"י "ש"מ לאו כמאן דנקיט ליה איהו לאבן דמי וכו'".

מסתבר דכל הנידון הוא רק בהוצאה דמלאכה גרועה היא וממילא י"ל דלא מתיחס לנושא, אבל כותב כי האי גונא שקטן אוחז עט ואחד יזיז את ידו ודאי שיתיחס המעשה לתחתון.

★תוס' [קמב. ד"ה ונשדינהו] מקשה "וא"ת מ"ש דלא שרינן לטלטל תינוק אלא כשיש לו געגועין תיבטל אבן אגב תינוק וכו' וי"ל דאינו צריך כ"כ טלטול התינוק".

ועיין רע"א שמקשה לפ"ז אחרי שהגמ' מתרצת דמיירי כשיש לו געגועים א"כ מדינא שרי ואין כאן כלל קולא וברש"י מבואר **"ולא העמידו** טלטול שלא בידים במקום סכנה וכו'".

ועוד הקשה מתוס' שמבאר "אלא אי אמרינן דתרויהו לא בטלי ואפ"ה **שרינן איסור מוקצה** כשמטלטל התינוק עם האבן משום געגועין וכו', מאי קולא איכא ונשאר **בצע"ג**.

וע"ע בריטב"א [קמב. ד"ה ופרק"י] שהקשה "ואע"ג דלקמן שרינן לטלטל כלכלה שיש בה פירות ואע"פ שהאבן בתוכה וכו' התם **לצורך אוכל נפש ושאר צורכי שבת** אבל שלא [לצורך] אסור ומש"ה איצטרכינן הכא לטעמא לבן שיש לו געגועים.

וע"ע בחזו"א [מז-ב] שלמד בתוס' דגם אחרי געגועין אכתי חשיב לא לצורך והקשה ע"ז דזה דחוק דשרינן טלטול משום געגועין ולא יהא חשוב צורך.

והחזו"א מתרץ את קושית תוס' דהכא **חשיב לצורך דבר האסור** שרוצה את האבן לשעשע את התינוק.

וע"ע בפמ"ג [א"א-א] שמתרץ "**יש לחלק** בין אבן עפ"י חבית ובין תינוק נושא אבן דהוה כמטלטל הא? האבן". **ודבריו צריכין ביאור**.

★יל"ע בהו"א של הגמ' דלא חשיב טלטול של האב ולכך שרי מתניתין ועדיין קשה הרי מכשיל את בנו הקטן באיסור מוקצה [ספיה בדרבנן].

וע"כ צריך לומר דהיות והבן **אוחז מוקצה עובר על איסור מוקצה** גם אם אביו לא מזיזו, וא"כ לא אכפ"ל בהזזת האב.

ונלמד מכאן דאסור לאחוז מוקצה דהיינו לגעת שרי ולטלטל אסור, והגדרת טלטול היא לא הזזה ממקומו, אלא מוגבה מכוח, ולכן המוקצה מטולטל בין כה וכה, ובהזזתו ע"י אביו אין כאן ספיה, וי"ל.

★"אי נפיל אתי אבוה לאתוי".

לרש"י הגזרה היא אפילו **באוחז הקטן** לא רק בנושאו, וברמב"ן פליג דכל הגזירה רק **בנושאו** לא באוחזו, ושתי דעתו אלו הובאו בשו"ע.

★עיין ח"א [סז-טז] ל"ד דינר אלא **כל מוקצה שמקפיד עליו** יש את הגזירה דילמא אתי לאתויי.

★במג"א [ס"ק ב] "דיבוא לטלטל הדינר בלחודיה" ויל"ע מה ההו"א להתיר המוקצה, הרי דינר זה דבר מוקצה, ולמה האב יטעה.

וי"ל שהחשש שיטלטלנו לחודיה **לצורך הקטן,** ובזה יסבור היות וגעגועין מתיר מה לי ע"י הקטן, מה לי לחודיה.

ובחידושי הר"ן, הגזירה שיטלטלנה לחודיה להצניעו. וצ"ב.

**ס"ב**

★"שהרי נעשית כדפנה" זהו מלשון הגמ' "דאבן גופה נעשית דופן לכלכלה".

בפשוטו הכוונה שאין כאן מוקצה, דהאבן נהפכה לחלק מהכלכלה [עיין בב"י].

ועיין בתו"י, ומדבריו יוצא דהאבן נשארה מוקצה, רק בכה"ג אין חובת ניעור, וע"ע ברש"ש.

וע"ע במ"מ בדעת הרמב"ם "דאין האבן מוקצה מפני שהיא חלק מהכלי".

וע"ע בריטב"א שני ביאורים בדברי הגמ'.

★"ואם לאו אסור".

עיין מ"ב [סק"ח] שהדלעת עצמה נעשית מוקצה מדין בסיס, ומקורו מדברי רש"י [קכה. בסוף העמוד].

ועיין רש"ש שמקשה מרש"י לעיל "דהקדירה לא נעשית בסיס לגיזין **שאין עשוי אלא לכסות הקדירה**", ולומד ברש"י דבסיס הוא רק שההיתר משמש לאיסור, והכא המוקצה משמש להיתר [דהיינו הגיזין המוקצין משמשין לקדירה ההיתר ולכך שרי], וא"כ ה"נ למה הדלעת נאסרת שנהפכת בסיס לאבן, הרי האבן משמשת לדלעת.

וקושיא זו **הקשה השלט"ג** [ס"פ במה טומנין], וכן **הרעק"א** [קכה:] מקשה קושיא זו.

וע"ע במאירי וז"ל: "ואף לאחר שנפלה האבן אסור לטלטל הקרויה שהרי נעשית בסיס לאבן ואע"פ שהאבן בא בשביל הקרויה ולא הקרויה בשביל האבן, אדרבה הואיל ואינה מהודקת לשם **אף הוא מניחה עליה להשתמר שם שתהא מזומנת לה כל זמן שירצה לשאוב, וכן הלכה".**

ומגוף דברי המשנה אין הכרח שנעשית בסיס רק כוונת המשנה "ואם לאו אין ממלאין" מדין חובת ניעור.

למרות שאין יכול לנער [דאם ינער לא יכול להשתמש בדלעת] אולי גם זה נחשב לצורך דבר האוסר דמעונין בטלטול האבן.

[ונידון זה שצריך את המוקצה במק"א לשימוש היתר עיין מג"א [רעו-יא] גבי טלטול נר מן הצד לצורך אורו.

ובגר"ז [רעו-י] נקט דחשיב לצורך דבר האסור].

וע"ע ברע"א [קכה:] דגם לרז"ה דסובר דאם האיסור משמש להיתר לא נאמר דין בסיס, בכ"ז **טלטול גמור נאסר**, א"כ שפיר למה הדלעת נהפכה למוקצה מדין בסיס דמיירי במטלטל טלטול גמור.

ובדברי רש"י [מט.] גבי גיזין יש דביארו אחרת, דהכיסוי לא נהפך לבסיס לגיזין, דהכיסוי משמש לקדירה, עיין בית מאיר [שט] דלמד מכאן "דשולחן שיש עליו מפה ועל המפה נרות" המפה לא נעשית בסיס לנרות היות והמפה משמשת לשולחן עיי"ש.

★עיין רשב"א [ביצה ב. ד"ה ובה"א מסלק בסופו], "דאין אומרים בסיס אלא בנר שיש לו **חשיבות בסיס קצת** כמעות שעל הכר וכו', ויש לדקדק עוד בזה ממשנת האבן שבקרויה שבפרק כל הכלים, ומה שנאמר עליה בגמ'" עכ"ד.

★עיין שו"ע הגר"ז [שט-ג] דיחדה לאבן לעולם מותר לטלטלה.

**ס"ג**

★בקושית הגמ' "ואמאי תיהוי כלכלה בסיס".

עיין רשב"א שהקשה "אמאי לא מוקמי מתני' בשוכח".

**א.** דגם בשוכח יש חובת ניעור [רשב"א].

**ב.** דכלכלה לעולם נעשית בסיס לדבר האסור ואפי' בשוכח דכיון שהיא עשויה לקבל מה שנותנים בתוכה וכו' [ראב"ד הובא בריטב"א].

וכעין סברא זו מצינו בתוס' [שבת מה: ד"ה דאית ביה ביצת].

★"הכא בכלכלה מלאה פירות".

וברש"י **"דעיקר** נעשית בסיס לפירות" עיין רשב"א שמקשה דאם האבן לא חשובה אין דין להשליך, ואי באבן חשובה מה מהני מלאה פירות ועי"ש מה שתירץ.

★ביסוד הדברים שמטלטל פירות ואבן.

בפשטות זה מדין בסיס לאיסור והיתר דלא חשיב בסיס כה"ג.

וע"ע תוס' [מז. ד"ה אע"ג] דמבואר בדבריו דהיה הו"א דשברי עצים חשובים טפי [וא"כ חשיב בסיס לאיסור] קמ"ל דחשיב בסיס **לאיסור והיתר**.

וברמב"ן וברשב"א שם מבואר דהיתר **שהאיסור מתבטל להיתר**.

ובזה היה הו"א **שאין שברי עצים בטלים אגב קיטמא** וכו'.

ובריטב"א מבואר דהו"א דפירות **ההיתר חשיב טפי** עיי"ש.

ועיין בתוס' הרא"ש ובמאירי התם דביארו הא דפתילה הוא בסיס **עיקר הבסיסות לשברי פתילה**, משמע דבקטימא ופירות אין עיקר הבסיסות לאיסור אלא **לאיסור והיתר** [ולא מדין ביטול המוקצה].

נמצא דיש כאן שני הסברים:

**א.** דהאיסור מתבטל להיתר וכמאן דליתא.

**ב.** נעשה בסיס לאיסור והיתר.

★"כלכלה מלאה פירות והאבן בתוכה".

עיין ריטב"א שהקשה אמאי הפירות לא נעשים בסיס לאבן.

**א.** "דאין דרך לפירות שיהיו בסיס לאבן וכו' אלא זה בעצמו עומד וזה בעצמו עומד".

**ב.** במאירי "ואין אומרין שהפירות יהיו בסיס לאבן שאין לפירות צורך באבן כלל ועוד **שאין אוכלין נעשין בסיס".**

וע"ע ברמ"א [שיא-ח] גבי צנון שטמן בארץ "דאפי' הניחן שם מבעו"י להיות שם כל השבת **דאין באוכלין משום בסיס לדבר האסור.**

ועי"ש במג"א [ס"ק כג] ובט"ז [ס"ק י] דאין כונת הרמ"א כפשוטו, דודאי גם באוכלין יש בסיס.

ובמאירי הנ"ל משמע כפשוטו **דאוכל לא נהפך לבסיס**, וכן הוא באו"ש [כה-טו].

★בקושית הגמ' "ולנערינהו נעורי" עיין תהל"ד [שט-ד] שהקשה הא כה"ג "אסור מדין **בורר**" ותירץ דאפ"ה מיקרי **אפשר בניעור**, וצ"ב בדבריו, הרי בפועל אין לו אפשרות לנער.

★עיין מ"ב [סק"ט] "ואין צריך ללקט הפירות מתוך הסל בידו **פן יפלו לארץ** וכו'".

משמע דלולי זה [דהיינו בלי חשש נפילה] היה **מחויב לטרוח ולהוציא אחד אחד.**

וע"ע במג"א [סק"ד] **"ואין מטרחין אותו ליטול הפירות מתוך הסל בידו"**.

וע"ע במג"א [שי-י] ועי"ש בשעה"צ [ס"ק לג].