חנ_נ בלא נודע איסורו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / חנ_נ

חולין ק. דין חנ"נ בלא נודע איסורו

**א. חנ"נ בלא נודע-**

בש"ך צט-טו בשם או"ה כתב דרק אם כבר נודע האיסור אמרינן חנ"נ.

ובש"ך חלק ע"ז, ואף שהרמ"א בד"מ ותו"ח הביא דברי האו"ה כתב שכנראה חזר בו שלא הביאו בשו"ע, ורק הביא דבריו כחומרא שאף בגוונא דלא אמרינן חנ"נ אם כבר נודע חייל בו חנ"נ ונאסר הכל ולא בטל, אבל לא הביא דבריו להקל דהיכא שלא נודע ל"א חנ"נ, ובפמ"ג מסיק שאין בידו להקל בזה.

וביאור דעת האו"ה כנראה ס"ל דיסוד איסור חנ"נ אינו משום שבעה שהיה בו טעם נאסר גם ההיתר, וכש"כ במשנת ר"א, רק משום שהאיסור אוסר את ההיתר בפועל לאוכלו כיון שמעורב בו גם אכילת האיסור.

וכיון שיסודו הוא תלוי באיסור בפועל לאוכלו הרי הוא תלוי בידיעה דוקא, ועיין מש"כ בגדרי חנ"נ.

[ועדיין יש כאן חידוש דלא רק ביבש דיסודו הוא מכח הספק ובזה י"ל שלא נאסר כל שלא נודע, אלא אף בלח דיסודו הוא מכח שבכל אכילה טועם את האיסור מ"מ שייך לומר דכל שלא נודע לא חלה האזהרה עליו בפועל.

ועמש"כ בזה בסוגיא דיבש ביבש מד' השער"י שהוכיח דלא כדעת הנפש חיה בזה אלא דענין ידיעה שייך גם לענין לח בלח, קחנו משם].

ובש"ך הוכיח הדין דאי"צ ידיעה מכ"ד שהק' הראשונים חנ"נ ולא תי' דאיירי בלא נודע, ובש"ך מייתי גם ממשה"ק הגמ' על רב בכזית בשר שנפל ליורה דאמר רב חלב מותר ולמה לא ייאסר משום אל"ס ולא מוקי בלא ידיעה, ומבואר דעתו דלשיטת האו"ה דהיכא דלא נודע ל"א חנ"נ הוא דין גם בדין בב"ח ולא רק בחנ"נ דשאר איסורין, והוא חידוש גדול.

ובגוף חידושו של האו"ה דהיכא דלא נודע ל"א חנ"נ, ע"ע בר"מ פ"ט אם נפל חלב לחתיכות בשר וא"י לאיזה נפל נוער את הקדירה ואי"צ לבטל אלא הטיפת חלב ואי"צ שישים כנגד כל החתיכה.

ועיין בטור סי' צב שהבין כוונת הר"מ כפשוטו דאף אם לא ניער את הקדירה מתחילה וכבר נבלע בחתיכה אחת מ"מ השתא יכול לנערה ושרי.

אבל בטור תמה ע"ז מה טעם אית ביה והרי סו"ס נבלע בחתיכה ונימא חנ"נ, וכ"פ הרמ"א צב-ב דלא כלשון השו"ע שפסק כהר"מ.

ובב"י הביא בשם מהרי"ן חביב שפי' ד' הר"מ דלעולם איירי שמנער בתחילה עיי"ש באורך.

אבל בש"ך צב-ח וט"ז שם הסכימו לפירוש הטור בד' הר"מ וכ"מ ברמ"א שם, ועל קו' הטור הביא בש"ך ד' המ"מ דכיון שלא נודע באיזה חתיכה נפלה הטיפה הרי הכל בכלל הספק ול"ש בזה לאסור חתיכה אחת מתורת חנ"נ.

ובש"ך דימה זה ליסודו של האו"ה דכל דלא נודע ל"א חנ"נ ומבואר דאף גבי בב"ח אמרינן כן.

[והוסיף הש"ך דמה"ט אין לאסור גם מטעם מבטל איסור לכתחילה שהרי הוא כבר מעורב מתחילה, וגם כתב דהוי ספק אם יש בו איסור ובכה"ג שרי לבטל איסור לכתחילה, ובבדה"ש צב-מב פי' כוונתו מטעם סד"ר לקולא][[1]](#footnote-2).

והוסיף בש"ך דגוונא של המ"מ הוי כעין שכתב הרשב"א בתוה"ב (כג.) דאם נפל איסור לאחת משתי קדירות וא"י להיכן מצטרפות שניהם לבטל שכולם בכלל הספק וה"נ לענין חנ"נ כיון שאינו ידוע היכן הוא הכל מצטרף לספק וא"א לומר חנ"נ בחתיכה מסויימת שיש כאן היתר על הטיפה ע"י כל התערובת ואף שבחלקו הוא כיבש ביבש מ"מ מועיל להצטרף לבטל הטיפה.

ולא הבנתי ד' הש"ך, דלפי מה שדימה ד' המ"מ לד' הרשב"א מתבאר טעם אחר להתיר בלא נודע, דיסודו הוא משום שהאיסור חשיב מעורב עם כל החתיכות ולא דוקא עם אותה חתיכה שהוא מעורב בה, וממילא ל"ש חנ"נ באותה חתיכה שהכל מצטרף לבטל את האיסור.

ולפי"ז יסוד המ"מ הוא ענין אחר מד' האו"ה, דהא בד' האו"ה לא איירי כלל בכמה חתיכות רק מצ"ע נקט דלא אמרינן חנ"נ אלא אחר שנודע האיסור, וצ"ע ד' הש"ך.

**ב. צירוף שתי קדירות באינו מינו-**

ויש כאן הערה גדולה בד' הש"ך, הנה בד' הש"ך אלו משמע דפי' ד' הרשב"א גבי שתי קדירות אף במין בשא"מ שיש בו טעם, וכבר תמה ע"ז בחזו"א טז-ג שהרי כתבו הפר"ח והגר"א בסי' קיא דעד כאן לא ס"ל להרשב"א שמצרפים שתי קדירות אלא במינו וגם בזה פליג הרא"ה, אבל באינו מינו למה יצטרפו הקדירות והרי ספק שמא יש בו טעם ומה יוסיף לנו קדירה השנית?

ואולי י"ל דדין חנ"נ אינו תלוי בטעם שהרי אין בו טעם איסור רק דין שיעור בעלמא להצריך כנגד ההיתר ג"כ או כנגד הבשר והחלב יחד, ובזה מהני צירוף של שתי הקדירות לבטל, ועצ"ע.

ולפי"ז היה מקום ליישב עוד ענין דמבואר בר"מ דמ"מ צריך לנער את הקדירה ולמה לי ניעור הרי הוא מעורב בכולו, וכבר תמה בזה החזו"א סי' טז.

ובפשוטו נראה בט"ז ובהג' רעק"א שבאמת אין בו איסור אבל יש לחוש שמא כשיאכל אחת מהחתיכות ירגיש שיש בה טעם ואז יצטרך לפלוט וע"י ניעור יותר לו הכל ויתבטל.

אבל לפי הנ"ל מתבאר היטיב דבאמת לא מהני צירוף שתי קדירות להתיר שהרי יש בו טעם ורק לענין חנ"נ שלא להצריך שישים כנגד כל החתיכה שרי.

[והיה מקום לפרש בזה עפ"י שיטת רש"י דדין טכע"ק הוא רק דין שיעור ביטול מהלמ"מ ושישים מהני מדאורייתא אף שיש בו טעם, א"כ כל שנתבטל ממילא אין איסור, וכיון ששתי קדירות מצטרפות לבטל ממילא אין כאן איסור.

ועצ"ע שהרי גם לשיטת רש"י נתבאר שאסרו מדרבנן את הטעם], ועוד נתבאר עניינים אלו במקו"א בגדרי תערובת לביטול ברוב, ואכ"מ.

וע"ע בכו"פ צב-ז ג"כ תמה ע"ד המ"מ והש"ך מה"ת נקל בספק איסור תורה של חנ"נ בב"ח ומה לי שיש עוד חתיכות הוי ככל ספק איסור?

והביא מהפר"ת סק"ז פי' דעת הר"מ שלא נודע אם נפל לחתיכה שיש בה רוטב או בחתיכה גדולה שיש בה ס' והוי ספק אם חנ"נ, ומוקי לה אחזקת היתר, עיי"ש.

כו"פ תי' דאיירי בשיש ג' חתיכות ומדאורייתא בטל ברוב ואינו אלא מדרבן בזה סמכינן אשתי קדירות, וע"ע בפמ"ג ובהג' רעק"א ע"ד.

חוו"ד סק"ו תי' עפי"ד דטיפת חלב לא חשיב אלא צלי ואינו בב"ח אלא דרבנן.

וכ"ז ניחא כלפי קו' הכו"פ איך נקיל באיסור תורה, אבל מלבד זה יש כאן קו' נוספת היאך יועיל לצרף כל הקדירות שהרי יש כאן בשר עם טעם חלב, ומה יתירנו והוא קו' האחרונים על הש"ך שהבאנו לעיל.

**ג. דעת הרמ"א להלכה-**

ובעיקר מש"כ הש"ך לדון אם דעת הרמ"א לפסוק כהאו"ה או שחזר בו כתב רעק"א [תשובה סז, ובהגהותיו על הש"ך סי' עג] דמש"כ הש"ך דלא ברירא ליה ויתכן שחזר בו הרמ"א, הנה לכאו' מוכרח שחזר בו, שהרי כתב הרמ"א עג-ו נמצא כבד בעוף וכו' וכתב ברמ"א שיש אופנים בהם חנ"נ, ולשון השו"ע שם 'נמצא' משמע שלא נודע מעיקרא ומ"מ כתב הרמ"א שי"ל חנ"נ.

[ועיין בחי' מרא"כ על השו"ע שם מגיה הלשון נצלה במקום נמצא, ולפי"ז ליתא לד' רעק"א, אבל הגהתו דחוקה].

אבל כתב שם לדחות די"ל דאחר שנודע הרי אותה חתיכה אסורה כנ"ל א"כ ממילא וודאי יש חנ"נ, שהרי בכוחה לאסור שאר קדירות, וכל הנידון אם לומר חנ"נ בלא נודע בכה"ג הוא בגוונא שסילקו את החתיכה או שנצטננה, ובזה הנידון של הרמ"א דהיכא דלא נודע י"ל דלא אמרינן חנ"נ.

ובעיקר ד' או"ה תמה כבר הרמ"א בתו"ח דהא חזינן דאמרינן חנ"נ באיסור דבוק אף דהתם ג"כ לא נודע איסורו, וכתב דהאיסור הדבוק אינו מצטרף ואין מובן לתי' כמו שתמה רעק"א שם דכל יסוד דבוק הוא ג"כ מה"ט דממהר לבלוע או שמא הרימוהו ולא היה שישים לבטלו באותו זמן, וכ"ש בחתיכה אחת בשלא נודע איסורו דוודאי ממהר לבלוע באותה חתיכה?

ועיי"ש ברעק"א מש"כ ליישב עפי"ד הנ"ל.

**ד. היתר החתיכה עצמה-**

ובש"ך בתו"ד במוסגר מבואר דבחתיכה עצמה שאי"צ דין חנ"נ וודאי ל"ש ההיתר של לא נודע, והשיג ע"ד האו"ה למש"כ שו"ע-קו דהחתיכה עצמה אסורה.

אבל כתב רעק"א-סז שיש לדון בזה להתיר גם את החתיכה עפי"ד הב"י להקשות היאך אוסרים את החתיכה והרי יצא ממנה הטעם, ולמה לא יהני ביה קפילא, וכתב הב"י דמ"מ כיון שכבר נאסרה אין חוזרת להיתר.

וא"כ י"ל דדין זה ג"כ לא נתנו חז"ל אלא בנודע איסורו.

ולפי"ז באר ד' מהר"ם לובלין-כח, דהנה איתא בשו"ע צד-ו בצלים שבלועים מבשר ובשלם בקדירה חולבת אי"צ שישים אלא כנגד הבשר, ובש"ך בשם מהר"ם לובלין כתב שהבצלים עצמם מותרים דבהיתרא בלע אף החתיכה חוזרת להיתר.

ותמה רעק"א והרי הבשר שבתוכו לא יצא לחוץ ובלעו חלב וליתסרו הבצלים עצמם?

ובאר עפ"י הנ"ל דבסתמא יצא כבר הטעם וכל האיסור הוא משום שכבר נאסרה אבל בבלע היתר ל"ש זה וחוזרת להיתר.

אבל כתב דלשונות הראשונים משמע דבסתמא נשאר הרבה טעם, ורק הב"י בא לבאר דאף באופן שיצא הטעם מ"מ אינו חוזר להיתר, ולפי"ז וודאי החתיכה עצמה אף בלא נודע נאסרת וכל ד' האו"ה הוא לענין חנ"נ וצדקו ד' הש"ך, ועוד נתבאר בכל האי עניינא גבי אל"ס באיסור החתיכה עצמה.

[ובמש"כ השו"ע גבי בצלים כתב רעק"א שיש לדון לבאר באופ"א מטעם נ"ט בר נ"ט דהיתרא, ולא איירי שבשל בחלב רק בקדירה חלבית דוקא כלשון השו"ע שם, ומ"מ כתב דברמ"א ובמהר"ם לובלין-כח משמע דאף בבישל בחלב עצמו שרי, ונשאר בצ"ע על טעמו של מהר"ן לובלין].

ובעיקר מה שנקט רעק"א שאם לא היה נשאר טעם היה מקום לדון להתיר את החתיכה עצמה כיון דלא נודע איסורה, הנה בפמ"ג מ"ז צב-טז נראה לא כן, עיי"ש היטיב ומשמע דעתו דאף אם לא אמרינן חנ"נ בלא נודע מ"מ החתיכה עצמה אסורה משום שנשאר בה משהו [אף אם לא נשאר בה טעם שהרי בשו"ע-קו שזהו טעם האיסור של החתיכה מפני שנשאר בה משהו], ומשמע דעתו דלענין דין החתיכה עצמה לא שייך היתר דלא נודע.

1. ובהג' רעק"א ובכו"פ פז-יג הק' היאך מותר לו לנער הרי יתכן שע"י הניעור יתן טעם בשאר החתיכות ועובר על בישול בב"ח?

   ואולי ע"י שהטיפה כבר נתבטלה בכל החתיכות עד שכבר לא חשיב מבטל בתחילה ה"נ אין בו איסור של בישול בב"ח, וזה חידוש.

   ואגרו"מ יו"ד א-לט הביא מאחיו ר' מרדכי הגאב"ד דשקלאוו שתי' דהוי אינו מתכוין ולאו פס"ר [ועיי"ש באגרו"מ שתלה בנידון הט"ז בספק פס"ר דלשעבר, ועיי"ש מש"כ עוד ליישב דכה"ג לא חשיב ספק דלשעבר]. [↑](#footnote-ref-2)