11הערמת רבית
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

הערמת רבית

**11**

(סב:) "תני רב ספרא ברבית דבי ר' חייא יש דברים שהם מותרים ואסורים מפני הערמת רבית, כיצד אמר הלויני מנה א"ל מנה אין לי חטין במנה יש לי שאני נותן לך נתן לו חטין במנה וחזר ולקחן הימנו בעשרים וארבע סלע מותר ואסור לעשות כן מפני הערמת רבית". ובזה רצה אביי לבאר את משנתינו דאיירי בכה"ג "דאמר הלויני שלשים דינרים א"ל שלשים דינרים אין לי חטין בשלשים דינרים יש לי שאני נותן לך נתן לו חטין בשלשים דינרים וחזר ולקחם הימנו בדינר זהב אי אית ליה חמרא ללוה דיהיב ליה בשלשים דינר פירא הוא דקא שקיל מיניה ולית לן בה ואי לא כיון דלית ליה חמרא ודאי משקל זוזי מיניה מחזי כרבית". אולם הגמ' דחתה אוקימתא זו, משום שאינו מתאים ללשון המשנה – "בדינר זהב הכור וכן השער", עיי"ש.

דייקו הראשונים (רמב"ן ועוד), שלהבנת אביי, האיסור של "הערמת רבית" בברייתא של רב ספרא – היינו רק באופן שפורע לו מעות, אולם אם יפרע לו חטין – מותר לכתחלה. שהרי אביי ביאר את המשנה אליבא דרב ספרא – שיש הבדל בין פריעה במעות לבין פריעה בחטין. ואף שדברי אביי נדחו, היינו רק משום קושי בלשון המשנה, אולם "אנן לא פלגינן עליה דאביי בלא ראייה שכל המחמיר בזה עליו הראייה", כלשון הרמב"ן.

והנה, נחלקו הראשונים בדברי רב ספרא – אם הם רק לכתחילה או שהוא דין אף בדיעבד. לשיטת הרמב"ם (פ"ה ממלוה ולוה הט"ו) – דין זה הוא רק לכתחלה, אולם "אם עבר ועשה כזה הרי הוא מוציא ממנו מאה בדין שאפילו אבק רבית אין כאן". ואילו שיטת הרמב"ן – שדין זה הוא אף בדיעבד, וכדין כל אבק רבית – שאין מוציאין מלוה למלוה.

שיטת הרא"ש

הרא"ש (סימן ח') מביא את פלוגתת הרמב"ם והרמב"ן הנ"ל. מוסיף הרא"ש, שדעת הרמב"ן – שאין מוציאין מלוה למלוה, היינו משום ש"מאחר שעבר על דברי חכמים ועשה שלא כהוגן עשו לו שלא כהוגן ואין ב"ד נזקקין לגבות לו חובו". ודבריו צ"ב, שהרי לשיטת הרמב"ן אין מוציאין ממנו כלל - כדין אבק רבית, ופשיטא שאין ב"ד נזקקין לו, ומאי בעי להסבר ש"עשה שלא כהוגן...". מבאר הפלפולתא חריפתא (אות צ'), שכוונת הרא"ש לבאר – שאף באופן שאין בו איסור כלל והיינו שפורע לו פירות, בכל אופן אין ב"ד נזקקין לו – כיון ש"עבר על דברי חכמים ועשה שלא כהוגן". והביא, שכן מדויק בדברי הטור בסימן קסג בדעת הרמב"ן "ואפילו לפי זה אם רוצה לפרוע לו חטין מותר אלא שאין כופין אותו לפרוע חטין כדי להוציא מידו".

ביאור שיטת הרמב"ם

הבאנו את שיטת הרמב"ם שבדיעבד מחויב אף לפרוע לו מעות. וצ"ב, שהרי לאוקימתת אביי במשנה - להדיא במשנה שדבר זה אסור "ויין אין לו – אסור". והוא מעין קושית הרמב"ן על הרמב"ם, שמוכח מדברי אביי - שכה"ג הוי אבק רבית שאין מוציאין מלוה למלוה.

וע"כ צ"ל, שהרמב"ם ס"ל - שאמנם כן היא שיטת אביי, אולם לאחר שדברי אביי נדחו - והמשנה לא איירי בכה"ג, לא קיי"ל כוותיה כלל. ומשום כך אפשר לומר כפשטות הברייתא – שיש כאן רק הערמת רבית ולא אבק רבית, ומשום כך ס"ל לרמב"ם שמותר אף לפרוע מעות לכתחלה – ואינו כאבק רבית שאסור לפרוע.

להנ"ל, חזינן עוד פלוגתא בין הרמב"ן והרמב"ם. דלרמב"ן, הסברא החיצונה היא - שאסור לפרעו אף בפירות, אלא שלמד היתר פירעון בפירות מדברי אביי. ואילו הרמב"ם לא סובר כלל כאביי - ובכל זאת מתיר אף לפרעו במעות, וע"כ שס"ל שהסברא החיצונה היא - שמותר אף לפרעו במעות, אלא שאביי ס"ל שאסור ולא קיי"ל כוותיה. אמנם המאירי (סב:) מביא י"א - שאסור לפרעו אף בפירות, וע"כ שמחד גיסא - ס"ל כרמב"ן שהסברא החיצונה לאסור לגמרי, אולם מאידך גיסא - ס"ל כרמב"ם שלא קיי"ל כלל כאביי, ומשום כך - פסקו הי"א לחומרא אף בפירות.

אמנם, הרשב"א (בסוגיין) והנמוק"י (לד: בדפי הרי"ף) הבינו בשיטת הרמב"ם, שלכתחלה צריך לפרוע לו בפירות, ורק אם אין לו פירות - אזי ס"ל לרמב"ם ש"מוציא ממנו מאה בדין" [בדברי הנמוק"י להדיא - שהוא בשיטת הרמב"ם, ונראה שזהו גם כוונת הרשב"א].

לשיטה זו צ"ל, דאף שלא ס"ל כלל כאביי - שהרי לשיטת אביי אסור לפרוע במעות כלל [וכשיטת הרמב"ן], אולם אכתי ילפינן מאביי - שיש עדיפות לפירעון בפירות, שהוא דבר המותר לכתחלה. ורק אם אין לו פירות, אזי סבירא לן דלא כאביי - ומותר לפרעו אף במעות [כסברא החיצונה, אילולא דברי אביי].

הגדרת האיסור

יש לדון בשיטת הרמב"ם, אימתי זמן איסור ה"הערמת רבית" - בדין הנ"ל, וכמפורש בברייתא "ואסור לעשות כן משום הערמת רבית".

דהנה, נתינת החטים במנה - הוא ודאי מעשה היתר, שהרי כן השער. והא שמוכר לו בחזרה - הוא לכאורה גם מעשה היתר, שהרי לא יקבל מחיר יותר גבוה במקום אחר [אף שהמחיר הוא מאה, היינו לסוחרים. אולם אדם פרטי - שלחוץ למכור, פשיטא שלא יקבל מחיר מלא]. וכשמשלם את המנה, להדיא ברמב"ם - שהוא מותר, וא"כ איה האיסור באופן זה.

האבני נזר (סימן קפ סק"ו) ס"ל, שהאיסור הוא בזמן שהמוכר חוזר ולוקח את החטים בתשעים. ונראה שהוא מוכרח. דאל"כ, ע"כ נצטרך לומר - שהאיסור הוא בתשלום המנה [שהרי קבלת החטים במאה מעיקרא – היא ודאי מותרת], והיאך נאמר שחייב לעשות איסור.

הן אמת, שלהבנת הרשב"א והנמוק"י בדעת הרמב"ם - אין זה מוכרח. שהרי יש לו דרך היתר – לשלם פירות, וא"כ כשמשלם מעות [אף שהוא משום שאין לו פירות] - שפיר יתכן שהוא מעשה איסור. אולם לפשטות הרמב"ם - שלא הזכיר כלל תשלום פירות, א"כ מוכרח הוא לעשות מעשה איסור וכנ"ל.

אמנם מצאנו מעין זה בדברי המל"מ (פ"ד ממלוה ולוה ה"ב ד"ה "עוד כתב הרשב"א") בשם הרשב"א, שהנשבע לתת אבק רבית -מחויב לתתו "מוטב שיעשה איסורא זוטא משיעשה איסורא רבה". וא"כ אף בנידון דידן יתכן לומר - שהאיסור הוא בתשלום המנה, אף שמחויב לשלם כן [ודלא כדברי האבני נזר]. אמנם הוא קשה לומר כן בסברא, וכנ"ל.

שיטת השו"ע

לשון השו"ע בנידון דידן (סימן קסג ס"ג) "אם פרע לו לבסוף המנה בפירות מותר אבל אסור לפרוע במעות מפני הערמת רבית מאחר שא"ל תחלה הלויני מנה ואם עבר ועשה הרי הוא מוציא ממנו ק' בדין שאפילו אבק רבית אין כאן". ולכאורה קשיא רישא לסיפא, שמתחלה כותב שאסור לפרעו מעות, ולבסוף מעתיק את לשון הרמב"ם - שבדיעבד מחויב לפרעו במעות, והיא קושית הסמ"ע בקונטרס הרבית סעיף כז.

הסמ"ע שם מיישב "ונראה לי דמה שכתב אסור לפרעו במלוה כתבו שיש איסור בדבר להיות נפרע במעות ולכך לכתחלה לא יעשה כן במעות ואף שאם עבר ועשה כן לא יקבל איסור בדבר להיות נפרע במעות וכתב דמיהו אם עבר ועשה הפיסוק ורוצה להיות נפרע במעות הבית דין נזקקין לו להוציא מיד הלוה המאה", ואין לשונו ברור. ונראה בכוונתו, שמצדו – אסור לפרעו מעות אלא פירות, אולם אם ב"ד נזקקין לדין זה - מוציאין ממנו אף מעות.

המגיה על הקונטרס הנ"ל [נדפס בשו"ע הוצאת פרידמאן], מיישב באופן אחר. שברישא איירי שיש לו פירות כמפורש בשו"ע – ומשום כך אסור לפרעו במעות, אולם בסיפא איירי שאין לו פירות – ומשום כך מוציא ממנו ק' בדין, והוא כהבנת הרשב"א והנימוק"י בשיטת הרמב"ם.

לשני הפירושים הנ"ל [שהוא הבנת השו"ע בדברי הרמב"ם], נראה פשוט - שזמן האיסור הוא בתשלום המנה, והוא באמת מעשה איסור, אלא שלסמ"ע - ב"ד מוציאין ממנו בדין, ואילו להגהה שם - באמת מחויב לפרוע פירות ולא מעות. וכן מסתבר, לפי מה שכתב הב"י בשיטת הטור - שאם שילם פירות מותר אף אם סיכם לשלם מעות, משמע - שהאיסור הוא רק בזמן התשלום במעות.

פלוגתת השער דעה והמשנה למלך

המל"מ (פ"ה ממלוה ולוה הט"ז, הובא בשער דעה סימן קסג סק"ז) מביא בשם הרשב"א, הדן בהערמת רבית, באופן שהמוכר התנה עם הלוקח שאם לא יפרע את דמי המקח עד זמן פלוני - ישלם קנס בסך מסוים. וכותב הרשב"א - שהוא קיל מאבק רבית, ואף שבאבק רבית יש פלוגתא אם "סלוקי בלא זוזי אפוקי הוא" (סימן קסו ס"ג), אולם בנידון הערמת רבית - פשיטא שנחשב אפוקי, ואינו יכול לקצץ לו מהסכום שכבר שילם.

כותב השער דעה, שהוא נ"מ לשיטת הרמב"ן – הסובר בסוגיין שנחשב אבק רבית ואסור לפרוע לו, אולם אם כבר פרע - ודאי אינו יכול לקצץ לו, משום שסוף סוף הוי רק הערמת רבית.

שואל האבני נזר (סימן קפ) על השער דעה - שאין ראיה מדברי הרשב"א הנ"ל לשיטת הרמב"ן, שהרי הרשב"א ס"ל כשיטת הרמב"ם - שאין כאן אבק רבית אלא הערמת רבית, ומשום כך ס"ל שקיל דינו מאבק רבית. אולם אינו ראיה לשיטת הרמב"ן - הסובר שהוא אבק רבית ממש, ולשיטתו - יתכן שתליא בפלוגתא בדין "סלוקי בלא זוזי".

ועיין אבני נזר שם שהעיר, דאם הרשב"א הוא לשיטתו שסובר כשיטת הרמב"ם - שהוא הערמת רבית וכנ"ל, א"כ למה לכתחילה א"צ לשלם את הקנס, ואמאי כותב הרשב"א - שרק בדיעבד אין מקצץ לו מהקרן. וצ"ל, שבסוגיין - נתחיייב לו המנה בהיתר, ולכן צריך לשלם לכתחילה. משא"כ בנידון הרשב"א - שההתחייבות בדרך קנס היה באיסור, ולכן מודה הרשב"א - שלכתחילה לא ישלם, ורק בדיעבד - שונה דינו מאבק רבית ואינו מקצץ את תשלום ההערמת רבית מהקרן.

עצות להלוואת רבית בהיתר

במנחת שלמה (ח"א סימן כט אות א') מביא עצה לפירעון רבית בהיתר. דראובן ושמעון יתנו אחד לשני שטר התחייבות על מנה [לעוד שנה]. אח"כ ראובן [המלוה] יקנה משמעון [הלווה] את שטר ההתחייבות שלו בתשעים – שכן הוא שווה עכשיו [הרבה לפני זמן הפירעון]. וא"כ, שמעון קיבל תשעים ומחויב לפרוע מאה. והוא דומיא דסוגיא דידן - שקיבל תשעים ופורע מאה, אלא שבסוגיין יש שלב מסויים - שאסור משום הערמת רבית וכנ"ל, משא"כ בנידון זה [שלא מזכיר כלל שם הלוואה] - לכאורה אין שום שלב שיש בו איסור [אף לא של הערמת רבית].

עוד עצה, נמצא בדברי הלבוש - המובא בט"ז בסימן קסז. שהלווה ימכור למלוה סחורה השווה מאתיים - במנה [שהוא ודאי מותר], ומתנה עמו, שאם לא יביא לו את הסחורה עד תאריך פלוני, מחויב לשלם לו את ערכם – שהוא מאתיים. כותב הט"ז, שהוא רק באופן - שלא אמר לו בתחלה "הלויני", דאל"כ מיחזי כרבית - כמפורש בסוגיין. אולם הנקה"כ שם פליג, שבנידון זה שהוא מכירה גמורה [ויכול באמת להביא לו את הסחורה בתוך הזמן] – מותר אף באופן שאמר לו מתחלה הלויני, שהרי אין כאן שום שלב שנראה כהלוואה.

והיינו, שלט"ז - בכל מקום שמחזיר יותר מאשר קיבל, בעינן שלא יאמר הלויני. ואילו לש"ך, כל שאין בו סרך הלוואה - מותר אף באופן שאמר לו הלויני. והוא נראה עצה פשוטה השווה לכל נפש, שיקנה את המקרר [וכדומה] שבבית הלווה בזול, ויתנה עמו כנ"ל. והוא נראה עצה יותר פשוטה מאשר המנחת שלמה, ששם יותר מיחזי כהלוואה.