כלים פי_ז מי_ז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ז מי"ז**

א] **תחתית הצורפים טמאה ושל נפחים טהורה,** הר"ש פירש דתחתית הצורפים עשוי' לקבל בה גרוטאות של כסף וזהב, ושל נפחים אינה עשוי' לקבל, וע"כ היא טהורה.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דתחתית היא בקעת של עץ שתוקעים בה את הסדן, ושל צורפים טמאה לפי שהיא ממקבלי כלי עץ, שמסירין את הברזל ממנה ולוקחים את המתאסף שם משפיית הזהב והכסף והרי נעשה אותו החלל שבעץ לקבלה, ועמש"נ לקמן אות י"ב בביאורו, ושל נפחים טהורה, לפי שלא נעשה לקבלה, ובפ"ב מכלים ה"ג הוסיף הרמב"ם לפרש, דאף דשל נפחים יש בה בית קיבול, מ"מ אינה מקב"ט משום שלא נעשה הבית קיבול אלא למלאותו, ובית קיבול העשוי למלאותו אינו בית קיבול.

ובתשו' הרשב"א ח"א סימן קצ"ה ומיוחסות סימן רט"ו תמה ע"ד הרמב"ם, ממש"א בסוכה די"ב: דחיצין נקבות מקבלין טומאה, ואמרינן התם דקמ"ל דבית קיבול העשוי למלאות שמי' קיבול, וכ"כ הרמב"ם פ"ה מסוכה ה"ה, ז"ל, בנקבות פסולה, אע"פ שהוא עשוי להתמלאות בברזל, בית קיבול הוא ומקבל טומאה ככל כלי קיבול, עכ"ל, ומ"ש בית קיבול של נפחים מבית קיבול של חיצין נקבות.[[1]](#footnote-2)

ב] והמאירי בסוכה די"ב: כתב לישב ד' הרמב"ם, וכעי"ז כתב גם בשו"ת שבו"י ח"א סימן ל"ג, דבית קבול דחיצין אינו אלא לפי שעה והוא בשעת מלחמה, וכל שהוא לפי שעה אע"פ שמ"מ עשוי למלאות באיזה שעה בית קבול הוא אחר שעשוי להתרוקן באי זו שעה, עכ"ד, וכ"ה גם בתורי"ד שבת דנ"ב: דכל הא דבית קיבול העשוי למלאות שמי' בית קיבול, הוא רק בשהוא עשוי לפרקו, עיי"ש, אך אין מ' כן בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, שכתב דהעצים האלה וכו' אין עליהן תורת כלי אא"כ בשעה שסדן הברזל תקוע בהן וכו', ומ' שדרך הוא שמפרקין מהן את סדן הברזל, ועמש"נ להלן אות י"ב להעיר עוד בזה.

ג] ובתשו' הרדב"ז שהובא בס' הליקוטים בהל' כלים שם כתב לישב, ז"ל, דשאני חיצים דכלים הם ומתחילה נעשו כלים עם כלי קיבול אע"פ שעשויים להתמלאות שם כלי עליהם, אבל הכא בקעת של עץ היא ומעולם לא היתה כלי כלל, אלא שזה חקק בו בית קיבול לתקוע בו את הסדן, ועשיית בית קיבול זה כיון שהוא עשוי להתמלאות לא נקרא בית קיבול ועדין גולם הוא, שהרי לא תיקן בו דבר זולת חקיקת מקום הסדן וכו', עכ"ל, ודבריו מתפרשים למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דתחתית הנפחים אינה טמאה בפנ"ע אפי' מדרבנן, לפי שלכל היותר מה שמתטמא מדרבנן הם פשוטי כלי עץ, והעצים האלה שעליהם מרדדים הנפחים אין עליהם תורת כלי, עכ"ד, וכיון שאין על עצים אלו תורת כלי, וכל הא דאתינן ליתן עליהן תורת כלי הוא משום שיש בהן בית קיבול, הרי דבזה הוא דאמרינן דבית קיבול העשוי למלאות אינו בית קיבול, ואינו חושבם לכלי, ועי' בס' משנת אליהו סוכה סימן י"ט שהאריך בזה.

ד] ובכ' הגר"ח כתב לישב, דבעיקר הא דבית קיבול העשוי למלאותו שמי' בית קיבול צ"ל, דהא דחשיב כעשוי לקבלה, הוא משום שעשוי לקבל את המלוי עצמו, ולפ"ז הרי דבגוונא דהמלוי והכלי הוו חיבור לטומאה וחשיבי ככלי א', בודאי דלא שייך לומר שיהא נחשב עשוי לקבל מחמת המילוי עצמו, כיון שהמילוי והכלי נחשבים חיבור לטומאה והוו כלי א', ולפ"ז י"ל דהרמב"ם שכתב דבית קיבול העשוי למלאות אינו בית קיבול, איירי בגוונא דהוו חיבור אחד והוו כלי אחד, וע"כ ל"ש לחשבו כבית קיבול העשוי לקבל מחמת קיבול המילוי, ומשא"כ בחיצין נקבות, דהגם דחשיבי חיבור זל"ז, אי"ז אלא מדין ידות הכלים, ולא חשיבי ככלי א' ממש, עיי"ש שהאריך בזה, וע"כ שפיר חשיבי ככלי קיבול העשוי לקבלה במה שהן מקבלין את הזכרים, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז גם הא דהכדור והאימום חשיבי ככלי קיבול, ועמש"כ על כל דבריו במשנת אליהו סוכה במילואים לסימן י"ט.

ה] ובמי"ט לקמן רפכ"ג כתב לישב, לפמש"כ הריא"ז בפ"ק דסוכה דכל הא דכלי קיבול העשוי למלאות מקב"ט הוא רק קודם שנתמלא, אך אחר שנתמלא אינו מקב"ט, ונת' בזה להלן אות ז' ואילך, ולפ"ז י"ל דמש"כ הרמב"ם הכא דאין תחתית הנפחים מקב"ט משום שהוא עשוי למלאותו, איירי אחר שתקעו בו הסדן, דכבר לא חשיב ככלי קיבול, וכ"כ עוד מן האחרונים, אך כבר תמהו ע"ז, שהרי בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבואר דאדרבה כל הא דתחתית של נפחים טהורה, הוא רק בשעה שאין הסדן תקוע בה, אך בשעה שהסדן תקוע בה ה"ה טמאה כעץ המשמש את המתכת.

ו] אמנם צ"ע לכל הדרכים ממש"כ הרמב"ם פ"ד מכלים ה"ג, דמכבש של שכף שמותח עליו את העור טהור, מפני שמניח עליו את האבן במקום החקוק שיש בו ומשמש עליו וכו', ואינו מתטמא משום קיבול שהרי החקק שבו עשוי להתמלאות באבן, עכ"ל, והתם מ' מל' הרמב"ם דאין האבן מונחת לעולם בתוך החקק, אלא בשעה שבא להשתמש בו מניח את האבן במקום החקוק, וגם מ' דתורת כלי עליו, דכל הא דאינו מקב"ט הוא משום דמשמש הכלים בשעת מלאכה, וגם לכאו' נ' דלא חשיבי המכבש והאבן ככלי א' ממש, וגם מבו' בל' הרמב"ם דאינו מקב"ט גם קודם שנתמלא, משום שהחקק עשוי להתמלאות, וצ"ע בזה.

ז] בפירש"י סנהדרין דס"ח. כתב דנחלקו ר"א וחכמים בדין כדור ואימום וכו', וטעמא דחכמים דאין מקב"ט דהואיל וקבולן נעשית למלאותן מלוי בתוכו עולמית לא שמי' קבול, והתוס' בסוכה די"ב: הקשו ע"ז ממש"א התם דבית קיבול העשוי למלאות שמי' קיבול, וכן הק' הר"ש לקמן פכ"ו מ"ב, ועי' בס' משנת אליהו סוכה סימן י"ט מש"כ בזה באורך.

וי"ל בדעת רש"י, למש"כ בפסקי ריא"ז בסוכה שם, ז"ל, חצים נקבות וכו' פסולין לסיכוך, שכל כלי עץ שיש לו בית קיבול ראוי לקב"ט ואע"פ שאותו בית קיבול עשוי להתמלאות בזכרות הברזל "עד שלא מילאהו" הרי הוא כשאר כלי קיבול, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דבית קיבול העשוי למלאות שמי' בית קיבול ומקב"ט, הוא רק קודם שמילאהו, אך אחר שמילאהו תו לא חשיב ככלי קיבול, ומ"מ חיצין נקבות פסולין לסיכוך אף אחר שנתמלאו, דהו"ל כבלאי כלים, וכ"כ הריטב"א בשבת דנ"ט: בשם התוס', דהא דטבעת שיש עלי' חותם לא חשיבא ככלי קיבול, הוא משום דעשוי למלאות, ואף דקי"ל דקיבול העשוי למלאות שמי' קיבול, היינו כ"ז שלא נתמלא, אבל אחר שנתמלא לא שמי' קבלה, עכ"ד, ואשר ע"כ הכדור והאימום שכבר נתמלאו, לא חשיבי ככלי קיבול, וכ"כ בערול"נ ושפ"א סוכה שם.

ח] אמנם בעיקר ד' התוס' והריא"ז דכלי קיבול העשוי למלאות אינו מקב"ט אלא קודם שנתמלא, הק' בקה"י סימן ט', דכיון שאחר שנתמלא לא חשיב כקבלה, א"כ מ"ט הוא מקב"ט קודם שנתמלא, הרי אי"ז כלי קיבול העשוי לקבלה, עיי"ש מש"כ בזה.

ונראה דזה תליא בטעם הא דכלי קיבול העשוי למלאות לא שמי' קיבול, דבפשוטו הי' נראה דהוא משום דכל שהוא עשוי למלאותו עולמית חשיבי הכלי והמתמלא בתוכו כדבר אחד, וע"כ אין תורת כלי קיבול עליו, כיון שאינו מקבל דבר אחר, וכעין מש"כ הגר"ח שהבאנו לעיל אות ד', וכ"כ בחזו"א סימן כ"ז סק"ג, ועמש"נ להלן אות י"א ללמוד כן מד' התוס'.

אמנם הנה בתורי"ד שבת דנ"ב: כתב, דהחותם שמהדקין אותה על הטבעת לעמוד שם ואינו מפרקה לעולם, אותו קיבול לא חשוב קיבול, שהרי סתום הוא עומד תמיד ולא נראה קיבולו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דבית קיבול העשוי למלאות לעולם לא שמי' בית קיבול, אי"ז משום דחשבינן להו ככלי א' ואין כאן מקבל ומתקבל, אלא הוא משום שאין קיבולו נראה, כיון שהוא עומד סתום תמיד.

וכן מ' בל' רש"י סנהדרין שם, שכתב דנחלקו עוד ר"א ורבנן בכדור ובאימום שנקרעו "ונראה חלל שלהם" דמודו רבנן דמקבלי טומאה דהא איכא בית קיבול, עכ"ד, ונ' להדיא מדבריו, דטעם הא דכלי קיבול העשוי למלאותו לא חשיב כלי קיבול, הוא משום שאין קיבולו נראה, וע"כ כל שנקרעו ונראה חלל שלהם, חשיב כבית קיבול.

ט] ולפ"ז שפיר י"ל, דהגם דבית קיבול העשוי למלאות לאו שמי' בית קיבול, מ"מ קודם שנתמלא ה"ה מקבל טומאה, וחשיב שפיר כעשוי לקבלה, שהרי אף אחר שנתמלא ה"ז חשוב כקבלה, ואך דאין תורת בית קיבול עליו משום שאין קיבולו נראה, אך קודם שנתמלא שעדין קיבולו נראה, שפיר הוא מקב"ט, אך אי"ז מתישב כ"כ בל' הריטב"א שכתב דאחר שנתמלא לא שמי' קבלה, ומ' דהגריעותא היא דקבלה זו לא חשיבא כקבלה, וכ"נ ממה שדנו שם דמ"ט תפילין לא חשיבי כבי"ק העשוי למלאות, וכמש"נ להלן אות י"א.

י] התוס' בסוכה שם והר"ש לקמן שם הקשו ע"ד רש"י, מהא דתנן לקמן פי"ח מ"ז דתפילין מקבלין טומאה, ואין לך עשוי למלאות יותר מתפילין, ובחי' הריטב"א שבת דנ"ב: כתב לישב בשם התוס', דשמא תפילין שאני שראוי להכניס ולהוציא הפרשיות לתוכה ולא חשיב מילוי, עכ"ל, וצ"ב, ושמא כונתו כמש"כ האחרונים לדון שדרך לפעמים להוציא הפרשיות לבדקן, וע"כ לא חשיב כעשוי למלאותו לעולם.

ובחזו"א סימן כ"ז סק"ג כתב לישב בזה, דהא דכלי קיבול העשוי למלאות לא שמי' קיבול, הוא משום דכל שקובעו לעולם בטל לי' בית קיבולו וחשיבי הבית ומה שבתוכו כגשם א' ואין כאן מקבל ומתקבל, וע"כ י"ל דשאני תפילין דכיון שהוא רפוי בתוכו ולא מיהדק לא מבטל בית קיבולו ושפיר מיקרי מקבל ובית קיבול, וע"כ איצטריך לאשמועינן דחצין נקבות מקב"ט ולא שמעינן לה ממשנת תפילין, עכ"ד.

יא] ולמש"נ לעיל אות ח' מד' רש"י בסנהדרין דהא דכלי קיבול העשוי למלאות לא שמי' קיבול הוא משום שאין קיבולו נראה, הרי דכ"ז הוא היכא שנתמלא כל מקום הקבלה לגמרי, אך כל שנשתייר מעט חלל, חשיב שפיר ככלי קיבול, וכ"ה להדיא בד' המאירי שם, דהא דכדור לא חשיב ככלי קיבול, הוא משום שתוכן מלא שער או מוכין בדחק עד שלא נשתייר שם בית קיבול, ומה"ט הוא דכשנקרעו חשיבי ככלי קיבול, משום שנראה מעט חלל, וכמש"כ המאירי שם, ולפ"ז הרי מתישב בפשיטות הא דתפילין מקבלין טומאה, כיון שאין הפרשיות ממלאות את כל החלל, ועדין קיבולו נראה, ובס' קה"י סימן ט' השוה ד' החזו"א דכל שהוא רפוי לא בטל בית קיבולו, לד' המאירי דכל שאינו ממלא כל החלל חשיב ככלי קיבול, וכבר עמד ע"ז במשנת אליהו סוכה סימן י"ט דב' ענינים הם.

אמנם מד' התוס' נראה דס"ל דכלי קיבול העשוי למלאות, היינו אף בשאינו מתמלא לגמרי, ונ' דלדעתם הא דלא שמי' קיבול, אי"ז משום דאין קיבולו נראה, אלא הוא משום דכל שהמתקבל קבוע בתוכו, לא חשיב כקבלה, ויל"פ דהוא משום דחשיבי הכלי והמתקבל כדבר א', וכמש"נ לעיל אות ח'.

יב] בחי' הריטב"א בסוכה די"ב: כתב, דהא דס"ד דבית קיבול העשוי למלאות לאו שמי' בית קיבול, היינו בשהוא עשוי למלאות לעולם ואינו עומד ריקן, דאל"כ הרי כל בית קיבול הוא עשוי למלאות לפעמים, עכ"ד, וכ"ה בל' רש"י בסוכה שם, דהעשוי למלאות היינו מילוי עולם שלא להתרוקן עוד, וכ"כ המאירי שם.

אמנם הנה בתורי"ד שבת דנ"ב: כתב דכל הא דבית קיבול העשוי למלאות שמי' קיבול ה"מ שלא מילאוהו על דעת למלאותו לעולם אלא למלאו לפרקים ולפרקו דומיא דחץ ופנקס שאין מניחים להיות שם לעולם, עכ"ל, וקשיא דאם לא מילאוהו ע"ד למלאותו לעולם אלא למלאו לפרקים ולפרקו, א"כ מאי ס"ד דאינו מקב"ט, ומ"ש מכל בית קיבול העשוי למלאותו לפעמים.

עוד קשיא בזה בד' הרמב"ם שנראה בכ"ד בדעתו דכלי קיבול העשוי למלאות אינו מקב"ט אף בשאינו מתמלא מילוי עולם, אלא דרך לפרקו, וזה חדא, ממש"כ בפ"ד מכלים דמכבש של שכף חשיב ככלי קיבול העשוי למלאות, ומשמעות דבריו דאין האבן מונחת לעולם בתוך החקק, אלא בשעה שבא להשתמש בו מניח את האבן במקום החקוק, וכמש"נ לעיל אות ו', עוד נראה כן ממש"כ הרמב"ם דתחתית הנפחים אין מקב"ט מפני שעשוי למלאותו, ומשמעות לשונו בפיהמ"ש שדרך הוא שמפרקין הסדן ממנו, עוד נראה כן ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דתחתית הצורפים מקב"ט, הוא לפי שהיא ממקבלי כלי עץ לפי שהם מסירים את הברזל ממנה ולוקחים את המתאסף שם משפיית הזהב והכסף והרי נעשה אותו החלל שבעץ לקבלה, עכ"ל, ומ' להדיא, דכל הא דחשיבא ככלי קיבול הוא רק משום שהיא מקבלת את שפיית הזהב והכסף, אך מה שהיא מקבלת את הברזל אינה חושבה לכלי קיבול, אף שפעמים שמסירים אותו ממנה, וכ"נ להדיא מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דמפני מה תחתית של צורפים טמאה מפני שמכניסין בתוכה גרוטאות, אך בד' המאירי סוכה די"ב: מבו' דהא דשל צורפים טמאה, הוא משום שאין עשוי להתמלאות מלוי עולם, ואזיל לטעמי' שכתב שם בדעת הרמב"ם דהא דחיצין נקבות טמאין הוא משום שעשוי להתרוקן באיזו שעה, ונת' לעיל אות ב', וקשיא ע"ז קו' הריטב"א, דאם אינו עשוי להתמלאות מילוי עולם, א"כ מ"ש מכל בית קיבול העשוי למלאות לפעמים דמקב"ט.

יג] ונ' לישב, לפמש"נ לעיל אות ח' מד' רש"י והרי"ד, דהא דכלי קיבול העשוי למלאות לאו שמי' קיבול הוא משום דאין קיבולו נראה, ולפ"ז נ' דזהו דשאני כלי קיבול העשוי למלאות, דשאר כלי קיבול הגם שפעמים ממלאין אותו, מ"מ כיון שמשתמשין בו לקבלה גם כשאינו לגמרי ונראה קיבולו, תורת כלי קיבול עליו, ומשא"כ בכלי קיבול העשוי למלאות, דאין משתמשין בו לקבלה אלא במילואו, וכיון דבשעה שהוא מקבל אין נראה קיבולו, י"ל דאין תורת כלי קיבול עליו.

והנה לפ"ז מוכח מדבריהם, דלא חשיב ככלי קיבול העשוי למלאות, אלא בשהוא מתמלא לגמרי וכמש"נ לעיל אות י"א מד' רש"י והמאירי, דאי נימא דחשיב כעשוי למלאות אף בשאינו מתמלא לגמרי, א"כ מ"ש כלי העשוי למלאות לפרקים משאר כלי קיבול, וזה מתישב עם מש"נ בדעתם דהא דהעשוי למלאות לא חשיב כבית קיבול, הוא משום שאין קיבולו נראה.

?ועמש"נ להלן פי"ח מ"ג אות ו', שכן נקטו החס"ד והתפא"י והסד"ט, דכל שעשוי להתמלאות לגמרי, הו"ל כלי קיבול העשוי למלאות, אף שאין מילויו מילוי עולם, עיי"ש?.

יד] התוס' בשבת די"ז. כתבו, ז"ל, דחשיב בית קבול מקום שנותנין דרבן במרדעת, ולא הוי בית קיבול העשוי למלאות שאין קובעין אותו שם אלא פעמים מניחין ופעמים מסירין, עכ"ל, ובשבת דנ"ב: כתבו בהא דטבעת של אלמוג וחותמה של מתכת טהורה, ופירש"י דהוא משום דהו"ל פשוטי כלי עץ, דאף דיש בה בית קיבול מקום מושב החותם אי"ז בית קיבול דאמרינן בית קיבול העשוי למלאות לא שמי' בית קיבול, וכ"כ הרשב"א שם, אך בחי' הריטב"א שם דנ"ט: דחה לזה, שהרי קי"ל דבית קיבול העשוי למלאות שמי' בית קיבול, עיי"ש בדבריו, וכתב לישב דהא דתנן דטהורה, היינו מדין כלי מתכות, דפעמים שאין בטבעת בית קיבול לקבל החותם אלא שבולטים ממנו בית אחיזות לאחוז החותם בהם, ואפי' יש לה בית קיבול נפ"מ לענין טומאה ישנה ולענין חרב ה"ה כחלל שישנה בשל מתכת ואינה בכלי עץ, עכ"ד, והאחרונים עמדו בזה שד' התוס' סותרים לדבריהם בסוכה די"ב: שהעלו דבית קיבול העשוי למלאות שמי' בית קיבול, וכן ד' הרשב"א סותרים לדבריו בתשובה שהעלה דבית קיבול העשוי למלאות שמי' בית קיבול, ועי' עוד בחי' הרשב"א שם די"ז. שכתב דבית קיבול העשוי למלאות שמי' בית קיבול.

טו] והנה עד"ז קשיא בד' הר"ש שהאריך לקמן פכ"ו מ"ב דבית קיבול העשוי למלאות שמי' בית קיבול, ואילו באהלות רפט"ז כתב דמרדע מקבלי כלי עץ הוא שדרבן מיטלטל הוא ודרך להסירו, והרי דאם ל"ה הדרך להסירו ל"ה חשוב ככלי קיבול, ובפשוטו היינו משום דהוי בית קיבול העשוי למלאות, וכ"כ הרא"ש שם.

אמנם הנה בחי' הריטב"א בשבת די"ז. כתב, ז"ל, אבל הנכון דמקבלי כלי עץ הוא חשוב המרדע, שהדרבן במרדע אינו קבוע שם אלא פעמים שמתירים אותו להצניעו כדי שלא יפגם ופעמים שמניחים אותו, והנקב שבמרדע חשוב קבול ואע"פ שעשוי למלאות, וכדאמרינן במסכת סוכה בחיצין נקבות, עכ"ל, והרי דאף דבית קיבול העשוי למלאות חשיב בית קיבול, מ"מ אם הי' הדרבן קבוע במרדע ל"ה חשיב בית קיבול, וכנראה היינו משום דאם הי' קבוע שם לעולם הוה חשבינן להדרבן והמרדע ככלי א' ממש, ול"ה חשיב המרדע ככלי קיבול, וצ"ל כן גם בד' הר"ש, וצ"ל לפ"ז, דל"ד מרדע ודרבן לחיצין זכרים ונקבות, דחיצין זכרים ונקבות אף אם אין נוטלין לעולם זמ"ז, וכמש"כ הר"ש לקמן פכ"ו, לא חשיבי ככלי א' ממש.

ושמא יל"פ כן גם בד' התוס', שאין כונתם לדינא דבית קיבול העשוי למלאות שדנו בו בסוכה, אלא לדין זה, דכל שהן מתחברין זב"ז בקבע, חשיבי ככלי א', וכן מש"כ התוס' בטבעת שיש עלי' חותם דלא חשיבא ככלי קיבול, הוא ג"כ מטעם זה, דחשיבי ככלי א' ממש, וכ"כ בס' קובץ תשובות ח"א סימן צ"א, וצ"ע בזה.

טז] בתשו' מהרש"ם ח"א סימן ב' כתב, דודאי דבית קיבול שנתמלא דרך קביעות לעולם אינו מקב"ט, שהרי להדיא תנן במקואות פ"ד מ"ג, דהחוטט בצנור וכו' ירד לתוכו עפר ונכבש כשר, וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום שבית הקיבול אשר הי' בו ועשאו כלי כבר נתבטל, עכ"ל, הרי מבואר דאם נתמלא דרך קבע לעולם, בטל קיבולו וכשר. וא"כ בע"כ הא דב"ק העשוי למלאות טמא היינו קודם שנתמלא, או שנתמלא שלא בדרך קביעות לעולם, שלא נתבטל קיבולו ממנו, עכ"ד.

ודבריו צ"ע, דלכאו' לעולם י"ל דבית קיבול העשוי למלאות טמא אף אחר שנתמלא בדרך קביעות לעולם, משום שעדין הוא משמש לקבלת דבר זה שנתמלא בתוכו, ול"ד לירד לתוכו עפר ונכבש, שכבר אינו משמש כלל לקבלה, ?שו"ר בהשמטות שם שכתב דיש לפקפק בראי' זו, וכנראה כונתו למש"נ?.

יז] **משחזת שיש בה בית קיבול שמן טמאה וכו', פנקס שיש בו בית קיבול שעוה טמאה,** בד' הרמב"ם בפ"ב מכלים ה"ב דקמ"ל, דאע"פ שהן פשוטי כלי עץ שאינם מקב"ט מדאורייתא, הואיל ונעשה בהן כלי קיבול מ"מ הרי אלו טמאין, וזה כמו שפירש הרמב"ם בכל הני דתנן לעיל מט"ז דטמאין, וכמש"נ שם אות א', ועיקר הך מילתא דכלים אלו הוי עיקרם פשוטי כלי עץ, מבו' מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דאין טמא בהן אלא המשמש את הצורך.

יח] ובחי' הגר"א כתב בהא דתנן דפנקס שיש בה בית קיבול שעוה טמאה, דקמ"ל אע"ג דהוא בית קיבול העשוי למלאות, וכ"כ בפסקי רי"ד סוכה די"ב: ובתורי"ד שבת דנ"ב: ללמוד מזה דבית קיבול העשוי למלאות שמי' בית קיבול, ובשבת שם כתב דכ"ז הוא משום שאין מניחים להיות שם לעולם, ולדעת הרמב"ם דבית קיבול העשוי למלאות לא חשיב בית קיבול, למש"נ לעיל אות י"ב דהוא אף בשאינו מתמלא מילוי עולם, צ"ל דכיון שכותבין בשעוה ומתגלה מעט מחלל הבית קיבול, לא חשיב ככלי קיבול העשוי למלאות, ולמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דכל הא דאינו מקב"ט הוא רק בדהוי המתמלא חיבור גמור לכלי והוו ככלי א' ממש, ניחא בפשוטו הא דלא חשיב הפנקס ככלי קיבול העשוי למלאות.

יט] **מחצלת הקש ושפופרת הקש, ר"ע מטמא וריב"נ מטהר,** בפירש"י שבת דס"ו. פירש להא דפליגי ר"ע וריב"נ התם בכוורת הקש, דריב"נ ס"ל דלאו עץ נינהו ור"ע כעץ חשיב להו דקשין הן, עכ"ל, אך בחי' הריטב"א שם גריס בד' רש"י, כעץ חשיב להו דקשין הן זנבות השבלים, ועיי"ש שתמה ע"ז דכי מפני שהוא מזנבות השבלים יהא חשוב עץ, והר"ש כתב ע"ז, דבמתניתין דפליגי במחצלת הקש לא יתכן לפרש כן, דטומאת מדרס היא אפי' במידי דלאו עץ ואפי' מפץ של שיפה וגמי טמא מדרס ואפי' כיפת שאור שייחדה לישיבה מטמא מדרס, ועד"ז הקשו הרשב"א והריטב"א בשבת שם על מה שפירש"י דמה"ט מטהר ריב"נ בסנדל של סיידין שהוא של קש, והקשו דלגבי מדרס יש לנו לטמאות אף בשל קש, דומיא דמחצלת של שיפה וגמי וכופת שאור שייחדה לישיבה, וכן עמדו בזה התוס' שם ד"ה טמא מדרס.

כ] ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י, דהנה מה שהוכיחו הראשונים מהא דמפץ של שיפה וגמי טמא מדרס, הנה דבריהם קיימי לפ"מ שפירשו בשבת דפ"ד. דהא דילפי' מק"ו מפכין קטנים דמפץ נטמא במת, איירי במפץ של שיפה וגמי שאינו בכלל כלי עץ, וילפי' מהך ק"ו שאם הוא מיוחד למדרס ה"ה טמא ט"מ, ולפ"ז הרי מבו' להדיא דאף דכלי העשוי משיפה וגמי אינו בכלל כלי עץ, מ"מ ה"ה טמא מדרס, אך הנה בפירש"י שם פירש דאיירי במפץ של קנים, וילפי' מהך ק"ו שאף שהוא פשוטי כלי עץ, מ"מ כל שהוא מיוחד למדרס ה"ה טמא ט"מ, ולפ"ז לא נתפרש דאף דבר שאינו בכלל כלי עץ טמא מדרס.

ומצינו הדברים מבוארים כן בד' היראים מ' תכ"א, ז"ל, שאין מסככין בדבר המקב"ט מדרבנן, כדתניא מחצלת של שיפה ושל גמי וכו' אין מסככין בה, ושל שיפה ושל גמי אין מקב"ט טומאה אלא מדרבנן, והא דאמרינן וכו' מפץ במת מניין ק"ו וכו', ההוא במפץ של עץ מיירי אבל שיפה וגמי אפילו מיוחדים לישיבה טהורים בזב, מידי דהוי אכלי אבנים וכלי גללים דתנן בנדה פרק האשה ישבה על הספסל של אבן או על האיצטבא במרחץ רבי נחמיה מטהר שכל דבר שאינו מקבל טומאה אינו מקבל כתמים, פי' שאינו מקבל טומאת מדרס, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

כא] ואמנם לדעת רש"י תיקשי מהא דתניא בסוכה ד"כ. דמחצלת של שיפה וגמי טמאה מדרס, ולדעתו לכאו' אין לישב כמש"כ היראים דהתם הוא מדרבנן, שהרי ממה שפירש דטעמא דריב"נ הוא משום דקש לאו עץ הוא, נ' דס"ל דכל דלא חשיב ככלי עץ אינו טמא אפי' מדרבנן.

ולכאו' צ"ל לדעתו, דכ"ה דס"ל לר"ע דכלי העשוי מן הקש חשיב ככלי עץ, ומשום דל"ב שיהא עשוי מן העץ עצמו, אלא כל שהוא עשוי מן הגדל בארץ שהוא קשה כעץ חשיב ככלי עץ, ה"נ כלי העשוי משיפה וגמי י"ל דחשיב ככלי עץ, דאף שיפה וגמי י"ל דקשים הם מעט וסגי בכך לחשבן כעץ, והכי מוכח לדעתו מהא דתניא בסוכה ד"כ: דחוצלות של גמי טמאות ט"מ אף בשאינם טמאות מדרס, ובתוס' הרא"ש שבת דפ"ד. פירשה, דאף דכלי העשוי מגמי לא חשיב ככלי עץ, ואינו טמא ט"מ אלא בשהוא ראוי למדרס, מ"מ מדרבנן ה"ז טמא ט"מ, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"ת ב"ק דכ"ה:, אך לדעת רש"י דכל דלא חשיב ככלי עץ אינו טמא אפי' מדרבנן, בעכצ"ל דחוצלות של גמי חשיבי ככלי עץ.

כב] אך אכתי קשיא ע"ד רש"י והיראים, משה"ק הראשונים מהא דכופת שאור שייחדה לישיבה טמאה מדרס, והרי דלענין מדרס מטמאינן אף בשאי"ז כלי עץ, ואין לישב לפ"ד היראים דמדרבנן ה"ז מקב"ט, שהרי להדיא אמרינן בחולין דקכ"ט. דטומאתה דאורייתא היא, ואין לומר דכופת שאור קשה היא, וע"כ חשיבא ככלי עץ, דלכאו' נ' דהא דליחשב ככלי עץ בעינן שיהא עשוי מדבר הקשה כעץ, אי"ז תנאי בעלמא בחשיבות כלי עץ דבעינן שיעשה מדבר הקשה, אלא היינו דלא חשיב עץ אלא עץ עצמו או דבר הקשה כעץ, ולפ"ז הרי דדבר שמצ"ע אינו קשה כעץ ולא חשיב כמין עץ, הרי דאף אם בצורתו עתה קשה הוא ועשה ממנו כלי, לא יהא חשוב ככלי עץ, וצ"ע בזה.

כג] בפירש"י שם הביא בשם רבותיו, דהא דמטהר ריב"נ בכוורת הקש, הוא משום דלאו אורחא לעשותה מקש אלא מקנים, ומה"ט מטהר בסנדל של סיידין, דלאו אורחי' מעץ אלא מעור, ולפ"ז ה"נ הא דמטהר ריב"נ הכא במחצלת הקש ושפופרת הקש, הוא משום דלאו אורחייהו לעשותן מקש, ובחי' הריטב"א שם תמה ע"ז, דלענין מדרס מה לנו שרגילים לעשות וכי רגילין לעשות ישיבה מכיפה של שאור, עיי"ש.

כד] הר"ש והרא"ש פירשו דטעמא דריב"נ הוא משום דלא חשיב כדבר המעמיד, וכן פירשו התוס' בשבת דס"ו. בפי' קמא והרשב"א שם, ועי' בתוי"ט מש"כ בזה, ובמשנ"א כתב דטעם הפלוגתא היא, משום שאי"ז מתקיים אלא זמן מועט ולא כשאר כלים, ומר חשיב לי' מתקיים ומר לא חשיב לי' זמן מועט, ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם שכתב ברפ"ב מכלים שכל שאינו מתקיים אלא זמן מועט אינו כלי, והכא פסק כר"ע, וע"כ כתב לפרש לדעת הרמב"ם בע"א, וצ"ע, ולכאו' שפיר יל"פ לדעת הרמב"ם דכלים אלו מתקיימים זמן מרובה יותר, אך אינם מתקיימים כשאר כלים, ובזה הוא דפליגי אם חשיב ככלי שאינו מתקיים, גם יל"פ בד' הרמב"ם כפי' רבותיו של רש"י דטעמא דריב"נ דמטהר הוא משום שאין דרך לעשותן מקש.

כה] **ר"ש אומר אף של פקועות כיוצא בהן,** לא נתפרש להדיא במתניתין, אם ת"ק פליג וס"ל דבשל פקועות לכו"ע טמא, או דס"ל דבשל פקועות לכו"ע טהור, ובד' הרמב"ם פ"ב מכלים ה"ד מבו' דת"ק פליג וס"ל דשל פקועות טהור, ופירש דהוא משום שאינן כלים אלא כאוכלין הן חשובין, וצ"ב אם היינו דלא חשיבי ככלים משום שאינם מתקיימין דומיא דאוכלין, או דכיון שהן חשובין כאוכלין, ה"ז מפקיען מתורת כלים.

כו] **מחצלת קנים ושל חלף טהורה,** הר"ש כתב דאם עשאה לשכיבה טמאה כדתנן בספ"ק דסוכה, ומשמעות דבריו דבכה"ג היא טמאה טמא מת, והיינו משום דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ מק"ו דפכין קטנים.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין טהרתה אלא מטומאת שרץ, אבל במשכב הזב וחבריו ה"ה מתטמאין וכו' אא"כ עשאה לסכך בהן ולא לישב בהן, ומשמעות דבריו, דאף במקום שעשאן לישב בהן, ה"ה טהורות מטומאת שרץ, וכ"נ ממש"כ דכשעשאן לסכך בהן הן טהורות "לגמרי", ומ' דכשעשאן לישב בהן נמי הן טהורות מטומאת שרץ, ואך שהן מתטמאין מדרס ואינן טהורות לגמרי, ובתוי"ט וחי' הגר"א תמהו ע"ז, שהרי כל המטמא מדרס מטמא ט"מ מק"ו דפכין קטנים, ועי' במי"ט .

וצ"ל בזה, דהנה בד' הרמב"ם רפכ"ג מכלים מבו', דהא דפשוטי כלי עץ הראויים למדרס מטמאין טמא מת, אי"ז אלא מדרבנן, ומשום דהן משמשין אדם וכלים, ולא למדנו מפכין קטנים, אלא דאף המפץ נטמא מת, אף שאינו בכלל הכלים האמורין בתורה, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם רפ"ד דהא דמטה נטמאת במת, הוא משום שהיא משמשת אדם וכלים, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפיהמ"ש לעיל רפ"ב, וכבר האריך בזה במי נפתוח פרפר ל"ד, ויתבאר בזה בעזה"י במקומו.

ולפ"ז ניחא הא דתני הכא שהיא טהורה, והיינו שהיא טהורה מדאורייתא, וכ"נ להדיא ממש"כ הרמב"ם שהקנה בכללותו טרם ייעשה בו דבר מכ"ז אינו מתטמא ואפי' מדרבנן לפי שאינו כלי, ומ' דרק קודם שנעשה ממנו דבר אינו מקב"ט מדרבנן לפי שאינו כלי כלל, אך אחר שנעשה ממנו דבר ויש עליו תורת כלי, ה"ה מקב"ט מדרבנן, וזהו שהדגיש הרמב"ם דבמשכב הזב וחבריו ה"ה מתטמאין בלי ספק "מדאורייתא", והיינו משום דגם בטומאת שרץ הן טמאין מדרבנן. ?ועמש"נ עוד בענין זה לקמן רפ"כ.

וצריך להוסיף, דאף דבמתניתין תני טהורה סתמא, שפיר מצינו לפרש דמדרבנן ה"ז מקב"ט, וכדאשכחן הכי בתוספתא שהביא הר"ש דאינו טמא אלא המשמש את הצורך, וכתב הרמב"ם רפ"ב מכלים דה"ז טמא מדבריהם, ובחזו"א מקואות תנינא סימן ה' סק"ח עמד בזה, וכן נ' ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בהא דתחתית של נפחים דטהורה, ודע שאינו מתטמא אפי' מדרבנן וכו', והרי דשפיר מצינו לפרש למתניתין שאינה טהורה אלא מדאורייתא, וכ"נ בד' הרמב"ם לעיל מט"ז שפירש דהא דתנן התם בקנה מאזנים וכו' דטמאין, היינו דטמאין מדאורייתא, אך מדרבנן פשיטא שהן טמאין ככל פשוטי כלי עץ, והרי דמתניתין קיימא לגבי טומאה דאורייתא.

?שוב העירוני דאי"ז מתישב עם מש"נ לעיל מט"ז אות ג' דמקור ד' הרמב"ם דגם שאינו משמש את הצורך טמא מדרבנן, הוא מדקתני במתניתין דטמאין, ולא חילקה בין המשמש את הצורך לשאינו משמש, עיי"ש, ולפ"ז הרי מבו' להיפך, דהא דקתני במתניתין טמאה, וגם במשנתינו תנן הכי במשחזת ובפנקס, אינו אלא מדרבנן, וצדקו דבריהם?.

כז] הרמב"ם בפכ"ה מכלים הי"ג כתב, ז"ל, מחצלת הקש מתטמאה במדרס ושל קנים ושל חלף טהורין מפני שאינה ראויה למדרס ושאר המחצלאות אם עשאה לשכיבה מקבלת טומאה וכו', עכ"ל, והרי שחזר בו הרמב"ם ממש"כ בפיהמ"ש, ודעתו דמחצלת של קנים טהורה אף בשעשאה לשכיבה, וקשיא טובא מהא דתנן בספ"ק דסוכה דמחצלת קנים גדולה עשאה לשכיבה מקבלת טומאה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מסוכה ה"ו דמחצלת קנים או חלף קטנה סתמה לשכיבה ואין מסככין בה וכן גדולה שעשאה לשכיבה אין מסככין בה.

ובלח"מ בהל' סוכה שם כתב לישב, דמש"כ הרמב"ם בהל' כלים דשל קנים ושל חלף טהורין, היינו ממדרס, ומשום דליטמא במדרס צריך כלי המיוחד לשכיבה וזה אינו מיוחד לשכיבה, אבל טומאת מת מיטמאין, ועיי"ש שהוסיף, דאף דאמרינן דקטנה סתמה לשכיבה, מ"מ אינה טמאה מדרס, משום שבטלה דעתו של מי שעושה אותה קטנה, דאין דרך לעשותה קטנה לשכיבה אלא גדולה לסיכוך, עכ"ד.

ובמי"ט תמה טובא ע"ז, שהרי כל הא דמחצלת ומפץ טמאין ט"מ, הוא בשהן טמאין מדרס וילפי' מק"ו דפכין קטנים שהן טמאין ט"מ, אך מחצלות אלו שאינם טמאין מדרס, מ"ט הן טמאין ט"מ, ועוד דאם אכן הן טמאין ט"מ אף שאינם ראויין לשכיבה, א"כ מ"ט אם עשאן לסיכוך אינם מקב"ט כלל ומסככין בהן.

אך כמדומה שד' הלח"מ מתבארים היטב למש"נ לעיל אות כ"ו בדעת הרמב"ם, דהא דפשוטי כלי עץ הראויים למדרס טמאין ט"מ, אי"ז כלל מכח שהן טמאין מדרס ומק"ו דפכין קטנים, אלא הוא משום שהן משמשי אדם ומשמשיו, וע"כ אף מחצלת של קנים ושל חלף דל"ה כלי המיוחד לשכיבה, ואף אם עשאה לשכיבה בטלה דעתו ולא חשיבא ככלי המיוחד לכך, מ"מ כיון שבפועל היא משמשת לכך והויא משמשי אדם ומשמשיו, ה"ה נטמאת במת.

1. ובחזו"א סימן כ"ז סק"ג כתב דצ"ל, דמש"כ הרמב"ם דלא חשיב בית קיבול דאינו עשוי רק למלאות, היינו דאין תשמישו רק למלאות ולא לטלטל על ידו, עכ"ד, ובס' משנת אליהו סוכה סימן י"ט סק"ג תמה ע"ז, דמהיכ"ת דתחתית הנפחים אינו עשוי לטלטל מה שמונח בו על ידו, ותחתית הצורפים עשוי לטלטל מה שבתוכו על ידו, ועוד דלכאו' כשיבא לטלטל את הבקעת, לא יסיר תחילה את הסדן, אלא יטלטלנו עם הסדן, וא"כ לא חשיב כעשוי לנחת, ועכ"פ ודאי יתכן דלפרקים מטלטלין אותו, וכבר לא חשיב כעשוי לנחת. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומבו' בד' היראים, דהא דכלי אבנים אינם טמאין מדרס, הוא משום שאינם ממינים האמורים בתורה, וע"כ נקט דה"נ מחצלת של שיפה וגמי שאינה בכלל כלי עץ, אינה טמאה מדרס מה"ת, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"כ מ"ג, ובד' הראב"ד בתו"כ מצורע, אך בדעת התוס' ודעימייהו צ"ל דס"ל כמש"כ בפי' רבינו הלל שם דהא דכסא של גללים ושל אדמה ושל אבנים אינו טמא מדרס הוא משום שאינו מיוחד לישיבה, וכ"ה בתורי"ד נדה ד"ס:, ולפ"ז מבו' להיפוך, דטומאת מדרס היא אף בשאר מינים, וע"כ ה"נ מפץ של שיפה וגמי טמא מדרס, אף שאינו בכלל כלי עץ, וי"ל עוד, דהא דכלי אבנים אינם טמאין מדרס, הוא משום שאין במינם טהרה במקוה, ומשא"כ במפץ של שיפה וגמי שיש במינו טהרה במקוה, וכמש"א בשבת דפ"ד:, ויתבאר בזה בעזה"י במקומו.

   ויש להוסיף, דלדעת הרמב"ם דאין טמא מדרס אלא ממינים האמורים בתורה, לא תיקשי מהא דמפץ של שיפה וגמי טמאין מדרס, דלהרמב"ם לטעמי' לעיל פט"ו מ"א ובפ"א מכלים הי"ג כל הגדל מן הארץ הוי כעץ, ושפיר חשיבי מפץ של שיפה וגמי ככלי עץ. [↑](#footnote-ref-3)