טיוטא שיעור ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

# גדר האיסור ב'ספיחין'

כתב הרמב"ם (פרק ד הלכה ב) 'ומדברי סופרים שיהיו כל הספיחים אסורין באכילה, ולמה גזרו עליהם מפני עוברי עבירה, שלא ילך ויזרע תבואה וקטניות וזרעוני גנה בתוך שדהו בסתר, וכשיצמח יאכל מהם ויאמר ספיחים הן, לפיכך אסרו כל הספיחים הצומחים בשביעית', ובשעה"מ דקדק מלשון הרמב"ם שיש רק איסור אכילה ולא נאסר בהנאה.

ובדר"א (בבה"ל ד"ה שיהיו) הביא דברי השעה"מ הנ"ל, וכתב שכן משמע בשאר הראשונים שלא הזכירו אלא איסור אכילה, אכן מצינו בכמה דברים שהספיחין נאסרו גם בהנאה, שהרי כתב החזו"א (סימן ט ס"ק ו) שאסור להאכיל תבן של ספיחין לבהמה, ודקדק כן מהירושלמי (פרק ט הלכה ב) שהסתפק לגבי תבן של שביעית אם אסור משום ספיחין ע"ש, ומוכח שאף שתבן הוא רק מאכל של בהמות יש בו משום ספיחין. וע"ש בדר"א שהאריך בכמה ראיות שמצינו שיש איסור ספיחין אף בעשבים שעומדים לצבוע בהם, וכמו כן מצינו שהירושלמי דן אם יש איסור ספיחין בפשתן, ואף שאינו עומד לאכילה, ורק עושים על ידו בגדים ללבישה.

והנה לשון החזו"א (סימן יג ס"ק טז) 'דאין ספיחין איסור הנאה, אלא אסרו אכילתן ושאר תשמישין', ונראה לבאר הגדר בזה שגדר איסור ספיחין שנאסר ההנאה שבעבורה הדבר נזרע, ולכן אם גדלו ירקות שהדרך לזורעם לאכול נאסר לאוכלם כשגדלו מאליהם, ואם רגילים לזרוע אותם בשביל להאכיל לבהמה או שרגילים לזרוע פשתן כדי להכין ממנו לבוש, נאסר משום ספיחין אותה המטרה שעבורה רגילים לזרוע, והטעם בזה משום שגזרו חז"ל כדי שלא יזרע בשביעית, וכל שזו מטרת הגידול יש לגזור שלא ליהנות ממטרה זו כדי שלא יגדל עבור זה, וכעין זה הביא בדר"א (בבה"ל שם) בשם הגריש"א.

# לשתות חלב מפרה שאכלה ספיחין

והנה יש שטענו שיש לאסור לשתות חלב הנחלב מפרה שאכלה ספיחין בשביעית, וטעמם על פי המבואר בשו"ע ביורה דעה (סימן ס סעיף א ע"ש בש"ך), שבהמה שהמזון שלה הוא מאיסור אכילה אסור לשתות את החלב שלה. אכן לפי מה שנתבאר שהספיחין לא נאסרו כ'איסורי הנאה', יש איסור להאכילם לבהמה כיון שהרגילות לגדלם לצורך זה, אך אין לו דין של איסורי הנאה שאוסר את החלב. וכן מטו משמיה דהברסקערוב (??).

# אלו גידולים נאסרו משום ספיחין

כתב הדר"א (פרק ד ס"ק יז) בשם החזו"א (סימן י ס"ק יב) שכל דבר שאין בו קדושת שביעית אין בו משום איסור ספיחין, ולכן בפשתן אין איסור ספיחין ובצה"ל (שם ס"ק כח) הביא דכן מסקנת החזו"א וחזר בו ממש"כ בסימן ט (ס"ק ד) ע"ש.

עוד הביא שם בדר"א דעשבי בושם יש בהם משום איסור ספיחין. ולעניין איסור ספיחין בהדסים העומדים למצוה כבר נתבאר בשיעור הקודם דכיון שהגזע שלהם עומד משנה לשנה אין בו איסור ספיחין [ולעניין קדושת שביעית נראה דאף שיש לו ריח, מכל מקום אין בו קדושת שביעית דעיקר גידולם הוא למצוה, וגם ריחם אינו חזק כל כך, אך יש שהחמירו שיש בו קדוש"ש כמש"כ בצה"ל (פרק ז ס"ק רכב) שהחזו"א היקל בהדסים, משום דרובן אין עומדים לריח אלא למצוה ע"ש. ואם כבר אין להם ריח לכו"ע אין בהם קדוש"ש כמבואר בדר"א בביה"ל (פרק ח הלכה יא בסוד"ה הלוקח)].

# קניית פרחים בשמיטה

ומטעם זה נראה דבפרחים אין איסור ספיחין כיון שאין בהם קדושת שביעית. אמנם מכל מקום אין לקנות פרחים מחנות שאינה שומרת שביעית, משום שאסור לקנות מהחשוד על השביעית דבר שיש עליו זיקת שביעית, וכמש"כ הרמב"ם (פרק ח הלכה יד), אמנם זהו רק איסור לקנות מהחשוד, אך אם קיבל במתנה מאחרים אין לחוש בזה.

# גדר איסור 'זיקת שביעית'

ובעניין הגדר מה נחשב כדבר שיש בו 'זיקת שביעית' שאסור לקנותו מהחשוד על השביעית, מצינו בחוט שני (עמוד תכו) שכתב שכל דבר שעבדו בו בשביעית, יש בו משום זיקת שביעית, וכתב דמשום כך יש לאסור לקנות מן החשוד פירות שביעית שנעבדו באיסור שביעית, משום דיש להם זיקת שביעית. ולכן כתב שאסור לקנות מהחשוד על השביעית ערבות והדסים כיון שעושים בהם עבודה בשביעית.

ודבריו צ"ב קצת שהרי כתב החזו"א (סימן כא ס"ק טז) שנהגו לקנות מן השוק תפוזים שחנטו בשישית, ואף שעושים בהם עבודות בשביעית, ולא חששו שיש בזה משום 'זיקת שביעית' [ומסתבר שהבעה"ב נחשב כחשוד על השביעית, כיון שהוא עובר על האיסור לקנות דבר שיש בו זיקת שביעית]. ולכן נראה שרק דברים שהדרך שזורעים אותם בשביעית יש בהם איסור משום 'זיקת שביעית', ולכן בתפוזים שגדלו בשישית יש להקל. עוד נראה שבאופן שיש ספק אם הדבר אסור משום זיקת שביעית יש להקל.

# איסור ספיחין בגידולים הגדלים בעציץ שאינו נקוב ובתוך הבית

ולעניין איסור ספיחין בגידולים של עציץ שאינו נקוב כבר נתבאר בשיעורים לעיל שהאורחות רבינו (חלק ב עמוד שסה) החמיר בספיחין אף בעציץ שאינו נקוב. אמנם בדרך אמונה (פרק ד סוף ס"ק יז) כתב בשם הגרי"ש אלישיב שלא גזרו איסור ספיחין על מה שגדל בעציץ שאינו נקוב. ובצה"ל (שם ס"ק לד) ציין לגמרא בשבת (קח, א) דהתולש מעציץ שאינו נקוב פטור דלאו היינו רביתיה, דהיינו שאין הדרך לגדל שם, ודמי לאותם ד' שדות שאין הדרך לגדל שם דלא גזרו בהם איסור ספיחין כמבואר ברמב"ם (פרק ד הלכה ד). ונתבאר שם שסברא זו צ"ע דהא מבואר שם בחזו"א (סימן י סוס"ק ו והובא בדר"א שם ס"ק כז) שגם באותם ד' שדות, אם עבר וזרע בידיים יש בו איסור ספיחין, וא"כ אם זרע בידיים בעציץ שאינו נקוב יש להחמיר. אלא נראה שהטעם להקל באיסור ספיחין בעציץ שאינו נקוב, הוא משום שכיון שכל איסורו הוא רק מדרבנן לא החמירו בזה, וכמו שמצינו ברמב"ם (פרק ד הלכה כו) שאין איסור ספיחין בעולי מצרים, וכ"כ (בהלכה כח) שאין איסור ספיחין בעבר הירדן כיון שהקדושה שם רק מדרבנן.

ולעניין גידולים העולים בתוך הבית, כתב הצה"ל (פרק ד ס"ק נא) שאין בהם משום איסור ספיחין, דלא עדיף משדה בור שאין הדרך לגדל שם, וציין דכ"כ המראה הפנים (על הירושלמי בערלה פרק א סוף הלכה ב). ולפי זה יוצא שאם הוא זורע בידיים אין להקל בגדל בתוך הבית, שהרי גם בשדה בור אם עבר וזרע בידיים יש בו איסור ספיחין כמו שנתבאר. והעולה מהנ"ל דיש חילוק בין הגדל בעציץ שאינו נקוב שהטעם שאין בו משום ספיחין הוא משום דאינו אלא איסור דרבנן, ובין הגדל בבית שהטעם שאין בו משום ספיחין הוא משום שהוא כד' שדות דלאו היינו רביתייהו, וכל שאין דרך לגדל שם אין בו משום איסור ספיחין, משום שלפי צד אחד בירושלמי הוא אסור מדאורייתא.

והנה בהערות שיח אמונה (הערה 49) כתבו שמהחזו"א המובא בדר"א (פרק א ס"ק קח) מוכח שהחמיר שיש איסור ספיחין אף בעציץ שאינו נקוב [וכ"כ בארחות רבינו (חלק ב עמוד שסה) דמדברי החזו"א מוכח שהחמיר בעציץ שאינו נקוב].

והנה בחזו"א שם מדובר על עלים שיצאו מחוץ לעציץ שאינו נקוב, דיש להחמיר שיש בהם משום ספיחין דהוו כעציץ נקוב כיון שיונקים מהנוף, והם הוכיחו מזה שאף הגדל בעציץ שאינו נקוב אסור משום איסור ספיחין. אכן נראה דאין כוונת החזו"א להחמיר בעציץ שאינו נקוב, אלא כוונתו שאף שהנוף גדל בתוך הבית יש בו משום איסור ספיחין, וכמו שנתבאר שכיון שזרע בידיים אין את ההיתר של שדה בור, אך לעולם בעציץ שאינו נקוב כיון שהוא רק איסור מדרבנן, אין בו משום ספיחין. [אכן לחוששים לאיור 'נעבד' יש להחמיר גם בעציץ שאינו נקוב, וכ"כ החוט שני (עמוד פ)].

# לבשל בקדירה שבישלו בה ספיחין

כתב הדר"א בצה"ל (פרק ד ס"ק כג) בשם החזו"א שמי שהתארח אצל חבירו שאינו נזהר באיסור ספיחין ובישלו בקדרה שבישלו בה ספיחין, אם הכלי אחר מעת לעת לא נאסר התבשיל בדיעבד, וכ"ז בשעת הדחק אבל לכתחלה צריך הגעלה.

והנה באופן שבישלו בקדירה בת יומא שנבלע בה איסור ספיחין, אסור לאוכלו שכל שיש בו בנותן טעם אסור [וצריך שישים כנגדו כמבואר בשו"ע (יורה דעה סימן צח סעיף א) דאף שבזמן הגמרא היו סומכים על קפילא מכל מקום דעת הרמ"א שם שאין אנו סומכים על טעימת הקפילא, וכיום גם הספרדים מחמירים בזה ע"פ הכה"ח שם].

ובצה"ל הנ"ל מדובר באופן שהקדירה אינה בת יומא, וע"ז כתב שם שלא נאסר התבשיל בדיעבד, ולכתחילה צריכה הגעלה, משום שגזרו אינו בת יומא אטו בת יומא, אך בדיעבד הוא מותר.

והנה דיברנו בעניין זה עם מרן הגרי"ש אלישיב, שמדברי הרשב"א בתורת הבית (בית ד שער ד) מבואר שיש לאסור את המאכל בדיעבד, דכתב שם הרשב"א שאסור לומר לגוי שיבשל עבור הישראל בקדירה שאינה בת יומא, והוסיף שאם עבר ואמר לה לבשל נאסרה הקדירה בדיעבד [והביא ראיה מהגמרא בחולין (ו, א) לגבי פונדקאית דאם אמר לה לבשל כמאן דעריב בידיים דמי ע"ש], וא"כ קשה איך היקל החזו"א בדיעבד, הרי אם חבירו בישל בשבילו יש לאסור בדיעבד כמבואר ברשב"א. והשו"ע (יו"ד סימן קכב סעיף ז) הביא את דברי הרשב"א להלכה שאסור לומר לגוי לבשל בשבילו בכלי שאינו בר יומא [ואמנם האגרות משה (יו"ד חלק ד סימן מא) כתב שאף שהרשב"א החמיר בדיעבד אם בישלו, מ"מ השו"ע לא העתיק את הרשב"א אלא רק לעניין שלכתחילה לא יאמרו לגוי לבשל אך לעניין האיסור בדיעבד לא הביא השו"ע את דבר הרשב"א. אמנם הבית יוסף (שם בסימן קכב) מעתיק את דברי הרשב"א במלואם, והוסיף דכ"כ הר"ן, ולא נראה דבמה שהעתיק השו"ע את הדין שאסור לומר לגוי לבשל הוא התכוין לחלוק על מש"כ הרשב"א שאם עבר ובישל בשבילו נאסר המאכל].

ואף שברשב"א מיירי כשאומר לגוי לבשל בשבילו, כתב הפמ"ג (סימן צט שפ"ד ס"ק ז) דה"ה אחר שבישל עבורו אף כשלא אמר לו, אסור לאוכלו משום קנס, דהוי כמו המבטל איסור לכתחילה. והרעק"א (בהערות על הפמ"ג) ציין שכן מוכח ברשב"א (שער ד פרק ד) שהאומר לחבירו לבשל עבורו בקדירה שאינה בת יומא, המאכל אסור בדיעבד, ודלא כשו"ת בנימין זאב ע"ש. וכן מבואר בש"ך בסימן קיט (ס"ק כ), דבאופן שיש דבר שיש שנהגו בו היתר ויש שנהגו בו איסור, אסור לאותו שנוהג בו איסור לומר לחבירו שנוהג בו היתר שיבשל עבורו בקדירה שאינה בת יומא.

ובלבושי שרד (סימן קכב והביאו הפת"ש שם) צידד שיש להחמיר בדיעבד אם בישל את הגוי עבור הישראל, אף אם לא אמר לו הישראל לבשל בשבילו. ויוצא מזה שאסור לאדם שנוהג איסור בדבר להתארח אצל חבירו הנוהג היתר בדבר, אם מבשל לו בקדירות אפילו כשאינו ב"י, דהוי כמו שאומר לו לבשל, ואם בישל עבורו אסור בדיעבד משום קנס.

אמנם השבות יצחק (פרק ז סעיף ו אות ב) כתב שיש להקל בזה משום שיש לצרף את דעת הסוברים שבאיסור דרבנן לא גזרו על קדירה שאינה בת יומא אטו בן יומא. וכוונתו לדעת הנוב"י (תניינא חלק יו"ד סימן נא והביאו בפת"ש שם ס"ק א) שכתב סברא להקל שבאיסור דרבנן לא גזרו על קדירה שאינה בת יומא אטו בת יומא, משום דהוי כמו גזירה לגזירה, אמנם מסקנת הנוב"י שהמנהג להחמיר אף באיסור דרבנן. ובפת"ש שם הוכיח מגמרא מפורשת בחולין (קיא, ב) שהצריכו לשבור הפינכא שבלע איסור דרבנן, ומשמע שאסרו אפילו קדירה שאינה בת יומא, ואף ששם מיירי באיסור דרבנן.

עוד הביא שם שיש להקל ע"פ מש"כ השם אריה שבדבר האסור באיסור עשה אין את הדין של טעם כעיקר. אמנם איסור ספיחים הוא אינו איסור עשה אלא איסור דרבנן, ויש לאסור בנותן טעם כשאר איסורים דרבנן.

ומכל מקום אף אי נימא שבדיעבד אם בישל המאכל מותר, לכו"ע אסור לומר לגוי לבשל בכלי של איסור, וכ"ש שאסור לומר ליהודי שאינו שומר תומ"צ שיבשל בשבילו בקדירה שאינה בת יומא. וכן אם מתארח אצלו ודאי אסור לומר למארחו שיבשל בעבורו, וכל שמזמין את עצמו יש לחוש דהוי כאילו הוא אומר לו.

ומ"מ כבר נתבאר דדעת החזו"א (כמו שהבאנו מהדר"א בצה"ל) שיש להתיר את התבשיל בדיעבד. וצ"ע.

הדינים העולים:

1. ספיחין לא נאסרו בהנאה, אך אם נוטעים אותם עבור הנאה אחרת אסור ליהנות בהנאה זו.
2. מותר לשתות חלב מפרה שאכלה ספיחין דאין זה כ'איסורי הנאה'.
3. כל דבר שאין בו קדושת שביעית אין בו משום ספיחין, ובצמחי בושם יש להחמיר.
4. אסור לקנות פרחים מחשוד על השביעית משום זיקת שביעית, ולגרנ"ק אף בפירות שנעבדו בשביעי יש לחוש משום זיקת שביעית.
5. בעציץ שאינו נקוב נקטו הגריש"א והגרנ"ק שאין איסור ספיחין ויש מחמירין. ובמגדל בתוך הבית יש לחוש שיש איסור ספיחין.
6. אסור לאכול מה שנתבשל בקדירה שיש בה איסור ספיחין בת יומא. וכשאינה בת יומא אסור לומר לאחר לבשל עבורו, ונראה שאף בדיעבד אסור לאכול אם נתבשל בו.