כלים פכ_ז מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ז מ"ה**

א] **בלויי נפה וכברה שהתקינן לישיבה ר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיקצע,** הר"ש והרא"ש כתבו דאזלי ר"ע ורבנן לטעמייהו דפליגי לעיל פ"כ מ"ד בדין עריבה גדולה שנפחתה והתקינה לישיבה, דר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיקצע, ולפ"ז טעמא דרבנן דלא סגי במחשבה, הוא כמש"כ הר"ש בכת"י לעיל פ"כ מ"ב, דהוא משום דחוזר ונמלך ממחשבתו, וי"ל דהיינו כמש"כ בחזו"א סימן כ"ה סקי"ג דבדבר שאין דרכו בכך בעינן מעשה ול"מ מחשבה, ועי' עוד בחזו"א סימן ל"ב סק"ח מש"כ בזה.

ובחי' הגר"א כתב לפרש, דאיירי בשאין בהן אלא טע"ט, דלחכמים ה"ה כשאר דבר דאין טמא מדרס בטע"ט אלא במקצע, ולר"ע סגי בזה בהתקנה לישיבה ול"ב קיצוע, וכתב הגר"א דאזלי לטעמייהו בדין עריבה שנפחתה, ונ' מזה דמפרש, דהתם איירי בשאין העריבה ראוי' ליטמאות מכח מחשבתו, ור"ע דמטמא הוא משום שכבר הי' עלי' תורת כלי מתחילה, ורבנן ס"ל דאף שהי' עלי' תורת כלי מתחילה, אינה נטמאת אלא בשעשה בה מעשה, וזה כפלוגתייהו הכא.

ב] בחזו"א סימן ל"ב סק"ח כתב דפלוגתת ר"ע וחכמים הוא בשיש בהן כשיעור, אך כשאין בהן כשיעור מודה ר"ע דאינו טמא אלא במקצע, וזה שלא כד' הגר"א הנ"ל, ולפ"ז צ"ל דמש"כ הרמב"ם דאם הם מעור דינם כעור, ואם הם נעשים משיער אז הן בכלל דין שק, ואם הן נעשים מחבלים וכו' אז הם ממין המפץ, אשר היינו דכשהם בכלל עור שיעורם ליטמא הוא בהע"ה, וכשהם בכלל שק שיעורם ליטמא הוא בדע"ד, וכשהם בכלל מפץ שיעורם ליטמא הוא בוע"ו, הוא רק לדעת ר"ע דמטמא במחשבה בעלמא, אך לדעת חכמים דאין מטמאין עד שיקצע, ל"ב שיהא בהן כשיעור.

אך בסד"ט עמד בזה בד' הרמב"ם בהלכותיו בפכ"ג מכלים ה"ה דדינם כמפץ, וכיון שפסק כחכמים דאין מקב"ט עד שיקצצם, א"כ מ"ט בעינן שיהא בהן כשיעור מפץ,[[1]](#footnote-2) עיי"ש בדבריו, ושמא י"ל, דכל הא דהמקצע טע"ט טמא, הוא רק כשחתך טע"ט מבגד גדול, אך קיצוע דהכא הוא שחתך קצוותי' ויישרם, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וי"ל דזה ל"מ לחשבם, ואינם נטמאים אלא בשיש בהן כשיעור עור ושק ומפץ.

ג] **כסא של קטן שיש לו רגלים אע"פ שאין בו גובה טפח טמא,** הר"ש והרא"ש כתבו דהיינו בשל קטן, אבל לגדול בעינן טפח כדתנן לעיל פכ"ב מ"ג, ואזיל הר"ש לטעמי' לעיל שם שנקט דהא דבעינן בספסל שיהא בו גובה טפח, אי"ז דין מסוים בשברי ספסל, אלא אף בספסל מתחילתו הדין כן, עיי"ש.

ובחי' הגר"א ובא"ר במשנתינו נחלק ע"ז, וכתב דכל הא דבעינן התם טפח הוא רק בספסל שניטלו ב' ראשיו, ובפשוטו כונתו דדוקא בשיירי ספסל בעינן שישתייר טפח, אך בעושה ספסל מתחילתו שאינו גבוה טפח טמא, ועי' במי"ט מש"כ בזה, - אך בחזו"א סימן ל"ב סק"ט כתב בדעת הגר"א, דהא דתנן הכא דכסא וכו' "שיש לו רגלים" אע"פ שאין בו גובה טפח טמא, מ' דכל הא דכסא טמא בשאינו גבוה טפח הוא דוקא בשיש לו רגלים, אך כל שאין לו רגלים אינו טמא בפחות מטפח, וזהו דינא דלעיל פכ"ב דכל שניטלו ב' ראשיו ואין לו רגלים, אינו טמא אלא בשהוא גבוה טפח, ועיי"ש בחזו"א מש"כ לדון בזה, - ועיי"ש שכתב עוד, דכל הא דבעינן גובה טפח, הוא דוקא בכסא, אבל עור ומפץ המיוחדין לשוטחן על הארץ ולישב עליהן אף באין בהן גובה טפח טמאין והכל לפי תשמישן.

ד] **חלוק של קטן ר"א אומר כ"ש וחכ"א עד שיהי' בו כשיעור,** הרמב"ם והרא"ש פירשו דפלוגתייהו היא לענין טומאת מדרס, דלחכמים אינו טמא עד שיהא בו שלשה על שלשה, ונראה מדבריהם דלענין טומאת מת כו"ע מודו דטמא אף בשאין בו כשיעור, והיינו משום דהו"ל כאריג כ"ש דטמא, אך בחי' הגר"א נראה דמפרש דפליגי לענין טומאת מת, וכתב דהא דאינו טמא עד שיהי' בו כשיעור, הוא בגונא דאין החלוק שלם, וע"כ אינו טמא משום אריג.

ה] והנה בטעמא דחכמים דאינו טמא מדרס עד שיהי' בו כשיעור, צ"ע, דהניחא לדעת הרא"ש לקמן מ"ו דאין בגדי האדם טמאין מדרס מכח הא דכשהוא יושב ושוכב בעודו לבוש בהן הוא יושב ושוכב עליהן, ורק אם פעמים מניחם תחתיו לישב או לשכב עליהן, ה"ה טמאים מדרס, ע"כ שפיר י"ל דאף דחלוק של קטן דרך לעשותו בשיעור קטן, מ"מ אין משתמשין בו לישב ולשכב עליו, אלא בשיש בו כשיעור, אך לדעת הרמב"ם בפכ"ד מכלים ה"א דבגדי האדם טמאין מדרס מכח דכשהוא יושב ושוכב הוא יושב ושוכב עליהן, ונת' בזה לעיל פכ"ו מ"ה אות ב', א"כ מ"ט דרבנן דאין חלוק של קטן טמא מדרס בפחות מכשיעור, הרי כיון דהוא ראוי ללבישת הקטן, ממילא הוא משמש למדרס, ועי' בחזו"א סימן ל"ב סק"י מש"כ בטעמא דרבנן, ולפ"ז ניחא, - ועיי"ש בחזו"א מש"כ בטעם מה שפירשו הרמב"ם והרא"ש דאיירי בחלוק של קטן בעת הולדו.

ו] **שם בר"ש, תניא בתוספתא חלוק של בד מאימתי מקבל טומאה משתגמר מלאכתו**, מבו' דאף דטומאתו היא משום בגד, אינו מקב"ט עד שתיגמר מלאכתו, ול"ד לאורג בגד דמשארג ג"ט ה"ז מקב"ט, ועי' בחזו"א סימן ל"ב סקי"א מש"כ בזה, ועמש"נ בזה לעיל מ"ב אות י"ב י"ג, אך בחס"ד כתב דהכא איירי כעין האורג במחט דהיינו שאורג החלוק בדמותו, וכה"ג הו"ל כלי ואינו מקב"ט עד שתיגמר מלאכתו, וצ"ב.

ז] **שם, מאימתי טהרתו משבלה ואינו משמש מעין מלאכתו,** בחזו"א סימן ל"ב סקי"א כתב דאף דכל קרע של בגד שיש בו גע"ג טמא, מ"מ פקעה טומאתו הישנה, דשימוש גע"ג הוא פנים חדשות, והא דתנן דמאימתי טהרתו, היינו מטומאתו ולא מקבלת טומאה, ועיי"ש שכתב די"ל דטהרתו היינו לענין קבלת טומאה, ואיירי לענין טומאת מדרס דחלוק טמא מדרס, וכל שאינו משמש מעין מלאכתו, כבר אינו עומד למדרס, וע"כ אינו מקב"ט, וזה ניחא אי נימא דאף בגד שיש בו כשיעור אינו טמא מדרס בלא יחוד, ועמש"נ בזה לעיל פכ"ו מ"ז אות א' ג' בדין עור.

ח] **שם, ל"א של עור,** בחזו"א סימן ל"ב סקי"א כתב דצ"ל דאיירי שאין בו ה' על ה', דאל"כ ה"ה מקב"ט כשעיבדו, ואינו נטהר כשהתחיל לעשות ממנו חלוק,[[2]](#footnote-3) ועוי"ל דאיירי בשעיבדו לשם כך, וע"כ מתחילה לא ירד לקבלת טומאה, א"נ איירי לענין טומאת מדרס, וזה ניחא אי נימא דעור אינו טמא מדרס בלא יחוד, עמש"נ לעיל פכ"ו מ"ז אות א' ג'.

ט] **שם, העושה חלוקו מן הלבד אם יש בו שלשה על שלשה טמא וכו',** בחס"ד פירש דאיירי בשלא נגמרה מלאכתו, ואפ"ה אם יש בו שלשה על שלשה טמא, ול"ד לחלוק של בד וחלוק של נייר דאין מקב"ט עד שתיגמר מלאכתן, משום דהנהו אורח ארעא למעבד חלוק מינייהו, אבל לבד שהוא קשה לאו אורח ארעא ולא מיקרי חלוק, וחזר דינו כדין בגד סתם דכל שארג ממנו גע"ג טמא, [[3]](#footnote-4) ול"ד לעושה מעטפת מן הלבד דתני דאינה מקב"ט עד שתיגמר מלאכתה, דשאני מעטפת שדרך לעשותה מן הלבד, והא דאינו טמא בגע"ג אצבעות אלא בגע"ג טפחים, הוא כדמפרש בתוספתא שאין בלבדים פחות מגע"ג, וזה כדתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן פכ"ח מ"ח דהלבדים הוו בכלל העבים שאין בהן משום גע"ג.

אך בחזו"א סימן ל"ב סקי"א פירש דאיירי בשנגמרה מלאכתו, ואפ"ה אינו טמא בשאין בו גע"ג, ותמה בזה דכיון שעשאו כלי מ"ט אינו טמא בכ"ש, ועיי"ש שהאריך בזה.?ועמש"נ בזה להלן פכ"ח מ"ח?.

י] **שם, העושה מעטפת מן הלבד וכו' בלתה אם יש בה שלשה על שלשה מקב"ט,** לעיל בעושה חלוק מן הלבד תני דאם משמש מעין מלאכתו הראשונה טמא, ומ' דל"ב שיהא בו שלשה על שלשה, וצ"ב דמ"ש ממעטפת דאינה טמאה אא"כ יש בה שלשה על שלשה, ולגיר' הר"ש בכת"י דלא גריס לבבא דלעיל ניחא, ובחס"ד כתב דאה"נ שיעורא דעושה מעין מלאכתו הוא שלשה על שלשה, ועי' בחזו"א סימן ל"ב סקי"א מש"כ בזה, וכתב שם עוד דמטעפת שבלתה ויש בה שלשה על שלשה, אם היא עושה מעין מלאכתה הראשונה, אינה נטהרת מטומאתה הראשונה, ואם אינה עושה מעין מלאכתה הראשונה, אף דהיא מקב"ט, מ"מ ה"ה נטהרת מטומאתה הראשונה, עיי"ש.

יא] **שם, כף של נייר שהתקינה לחגור בה מתניו טמאה,** בחזו"א סימן ל"ב סקי"א דן אם היינו דטמאה טמאה מת משום דחשיב ככלי עץ, וחשיב ככלי קיבול משום דכל שהאדם לובשו חשיב ככלי קיבול, או ה"ה טמאה מדרס, עיי"ש בדבריו, ולפמש"נ להלן אות י"ט דנייר של עשבים אינו טמא טומאת מת, ורק במיוחד למדרס ה"ה טמא, בע"כ דאיירי הכא בטומאת מדרס, וכן מוכח גם מהא דתני דב' כפין של סיב וכו' טמאות, והרי לדעת הר"ש לעיל פ"י מ"ד דהעשוי מן העשבים לא חשיב ככלי עץ ואינו טמא אף מדרבנן, הרי לכאו' ה"נ העשוי מסיב לא חשיב ככלי עץ ואינו מקב"ט, ובע"כ דהכא ה"ז מיוחד למדרס, וע"כ ה"ז מקב"ט.

יב] **שם, כף של סיב שהתקינה וכו' טהורה, ב' כפין של סיב שתפרן זב"ז וכו' טמאות,** הר"ש פירש דהיינו דתפירתן משויא להו איזור, ובסד"ט כתב דהא דבלא תפירה לא חשיב כאיזור, ול"ה ככף של נייר דטמאה, הוא משום דסיב אינו ראוי לאיזור, ובחזו"א סימן ל"ב סקי"א פירש בזה, דבעינן דיהא חשוב כלי ולא תשמיש עראי לפי שעה, ונייר חשיב טפי מסיב, וע"כ כף של נייר טמאה, וכף של סיב אינה טמאה, אלא בשתפר ב' כפין זב"ז.

יג] **שם, אמרו לו אפי' כל הדקל אסור,** הר"ש פירש דהיינו דאף שאר תמרים שאינם נקורין אסור, אך בזר זהב הביא למש"א בירושלמי פ"ק דמעשרות ה"ב, דאיירי בשניקרו כולן, וקמ"ל שלא תאמר הואיל ואין דרך הנחש לעשות כן אני אומר ענן של ציפורים שכן עליהן וניקרו.

יד] **שם, מותר אפיפירות מה הן לקדש,** הגר"א הגי' כמה הן, ובזר זהב פירשה דהיינו עד היכן הוא אסור לזרוע, ובחזו"א סימן ל"ב סקי"ב פירש בטעם ההגהה, משום דבמתניתין דכלאים שהביא הר"ש תנן דאם הביא תחת המותר לא קידש, אא"כ הלך החדש, ובע"כ דהא דתניא הכא דעד מקום שהחדש יכול להלך כל אותה שנה, היינו לענין דאסור להביא זרע לשם עד מקום זה, וכדתנן התם דלא יביא זרע אל תחת המותר, ועיי"ש מש"כ עוד בדעת הרמב"ם בזה.

אך בד' הר"ש בפי' התוספתא מבו' דגריס מה הן לקדש, ופירש בהא דתני עד מקום שהחדש יכול להלך כל אותה שנה, דהיינו דמקדש אם יביא זרע לשם במקום שיכול לשלח קצירה כל אותה שנה, וכנראה צ"ל לדעתו דהתוספתא פליגא אמתניתין, וס"ל דכל שזרע תחת מקום שהחדש יכול להלך כל אותה שנה, גזרו חכמים לאסרו, וצ"ע בזה.

טו] **שם, ב"ש מטמאין וב"ה מטהרין עד שעה וכו' שימול,** הר"ש פירש דהוא משום דדרך תופרי בגדים לתפור למלול מן הבגד וכו' וע"כ אינו נחשב אזור עד שימלול מקום החתך, ובחזו"א סימן ל"ב סקי"ב כתב די"ל דאיירי בשדעתו למללו, ומ"מ מטמאין ב"ש דלא מקרי מחוסר מלאכה שאין מקפידין כ"כ על המלל, אבל אם דעתו לשמש כך טמא גם לב"ה, וי"ל להיפך, דבדעתו למללו לכו"ע טהור, וב"ה מטהרין אף אם דעתו לשמש כך דלאו כלי הוא, עיי"ש.

טז] **שם, ר"ש בן יהודה אומר משום ר"ש לא נחלקו וכו',** בטעמא דר"ש דמודו ב"ש בעושה מאמצעיתו של בגד ושל סדין שהוא טהור עד שימול מצידו השני, ול"ד לעושה מצידו של בגד דמטהרי ב"ש אף שהוא מחוסר מלילה מצד א', כתב בחס"ד דבעושה מאמצעיתו, כיחון שמל מרוח אחת, גלי דעתי' דלא ניח"ל לשוווי' חגור אא"כ תופר מקום החתך, וע"כ מודו ב"ש דטהור עד שיתפור גם צד השני, וכעי"ז כתב בחזו"א סימן ל"ב סקי"ב, ועיי"ש בחס"ד מה שדן לפרש עוד בזה, ועיי"ש שעמד עוד דאטו ר"ש טעמא דב"ש אתא לאשמועינן, ועיי"ש מש"כ בזה.

יז] **שם, רשב"ג אומר חגור שבלו צדדיו ואמצעיתו קיימת טמא משום שיירי חגור,** בחזו"א סימן ל"ב סקי"ב פירש דהיינו, דאע"ג דאין לו מלל בשום צד, מ"מ כיון דאתא מחגור משמשין בשיריו אף שאינו נאות כל כך כדין גסטראות דעלמא, ועי' בחס"ד שכתב דהיינו דוקא בשהוא עושה מעין מלאכתו, והיינו כשנשתייר בו לכה"פ כשיעור חגורה של קטן.

יח] **שם, שפה שפרשה מן הבגד והתקינה לחגור בה מתניו טמאה,** בחס"ד פירש דהיינו שהשפה שדרך לעשות בשפת הבגד, א"צ מלילה, וע"כ מודו ב"ה שהיא טמאה, וכ"כ בחזו"א סימן ל"ב סקי"ב, ועיי"ש שכתב דאיירי בשאינו רחב ג' אצבעות, דאם יש בו כשיעור טמא משום בגד אף אם לא התקינו לחגור מתניו, והוכיח מזה דמש"א במעילה די"ח. דלאחיזה כ"ש א"צ קיצוע לכך אלא ביחוד בעלמא סגי, עמש"נ לעיל מ"ד אות ד', וכתב דיש לדחות דדוקא בבגד דטמא משום אריג כ"ש א"צ קיצוע אבל בעור י"ל דבעינן קיצוע, ומוכח לפ"ז דאריג כ"ש דטמא הוא אף בשלא ארגו מתחילה לכך, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות כ"א, עכ"ד.

ואמנם למש"נ לעיל אות י"א בדעת הר"ש, דהא דתני לעיל דהתקינה לחגור בה מתניו טמאה, איירי בטומאת מדרס, הרי י"ל דלעולם איירי הכא אף בשיש בשפה כשיעור וה"ה טמאה ט"מ אף בלא שהתקינה לחגור בה מתניו, ורק טומאת מדרס לי"ב אלא בשהתקינה לחגור בה מתניו.

יט] **שם, נייר י"מ קלף שעושין מעשבים,** צ"ע דא"כ מ"ט הוא מקב"ט, הרי כתב הר"ש לעיל פ"י מ"ד דחמת של נייר העשוי מן העשבים אינו מקב"ט דאינו בכלל כלי עץ, ומבו' בדבריו שם דאף מדרבנן אינו מקב"ט, וכמש"נ לעיל שם אות כ"א, ועי' במי"ט לעיל פי"ז מט"ו חרד"נ ג' שכתב דהני י"מ פליגי ע"ד הר"ש לעיל וס"ל דכלי העשוי מנייר מקב"ט מדרבנן, עיי"ש בדבריו,[[4]](#footnote-5) ויותר נראה דהכא ה"ה משמש גם למדרס, וע"כ הו"ל כמפץ דטמא מדרס אף דלא חשיב ככלי עץ, כיון דהוא עשוי מדבר הגדל בארץ, וחשיב דיש במינו טהרה במקוה, וכ"כ בחזו"א סימן ל"ב סקי"א.

1. ואמנם לפמש"נ לעיל מ"ד אות ז' בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש שם דבמקצע למשכב אינו נטמא אלא בשיעורו, ניחא, וכן ניחא למש"כ בפיהמ"ש שם דהא דהמקצע טע"ט טמא הוא בשחתכו בהקפדה על המידה, אך לא נתישב בזה ד' הרמב"ם בהלכות, דס"ל דהא דהמקצע למשכב ג' טפחים טמא, הוא בכל המינים, וגם לא הזכיר דאינו טמא אלא בשחתכו בהקפדה על המידה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם למש"כ המל"מ בפ"ב מכלים ה"א דדבר הנטמא בסתמא בלא מחשבה, עולה מידי טומאתו במחשבה, ניחא, אך בחזו"א סימן ל' סקי"ב הוכיח לא כן מד' הרא"ש לעיל מ"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך הנה הרמב"ם בפכ"ב מכלים הט"ז השוה דין חלוק של לבד לדין חלוק של בד ושל נייר דאינו מקב"ט עד שתיגמר מלאכתו, ובחס"ד שם כתב דצ"ל דגריס הכי בתוספתא, אך במקו"צ שם הביאו דהרמב"ם בהקדמתו למכילתין הביא להתוספתא כגיר' שלפנינו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והי' מקום לדון עוד בזה, דאף דנייר אינו מקב"ט מדין כלי עץ, מ"מ כל שהוא משמש ללבישה יש עליו תורת בגד, ובנובי"ת יו"ד סימן ק"ה נקט דכל נייר טמא מדין בגד, ובליקוטי הערות שם הביאו ד' האחרונים שפקפקו בזה דלא חשיב בגד אלא בשעשוי ללבישה וכיו"ב, ועי' חזו"א סימן ה' סק"ד בזה, ולפ"ז י"ל, דהגם דדעת הר"ש דכל נייר אינו מקב"ט ולא חשיב כבגד, היינו משום שאינו עשוי לתשמיש בגד, אך כל שהתקינו לחגור בו מתניו והוא משמש ללבישה, ה"ה מקב"ט מדין בגד, אך לכאו' אי"ז מתישב, דא"כ מ"ט חמת של נייר אינה מקב"ט, הרי אף אי נימא דבגד אינו טמא אלא בשמשמש תשמיש לבישה וכיו"ב, מ"מ כל שעשאו כלי קיבול לכאו' ה"ה מטמא אף כמשמש לשאר צרכי האדם. [↑](#footnote-ref-5)