תערובות - הרב משה אפרים ליברמן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין

**צו ע"ב**

**סוגיית חנ"ן הוא לק' ק' ע"א וקח ע"ב ולכן לתועלת העניין נדלג על תוס' ד"ה אם יש. וד"ה אפילו מריש. ששייך יותר לשם**

**אם יש בה בנותן טעם**

עי' במאירי ובפסקי הרי"ד [וכ"כ בתוס' הרי"ד בע"ז סז ע"א] שגיד בבשר נחשבים מין במינו [ראוי לציין למה שנחלקו הפוסקים בעיקר הגדרת מין בשאינו מינו אם תלוי בשמא או בטעמא עי' רמ"א סי' צ"ח סעיף ב' ובש"ך שם סק"ו ובט"ז בדף האחרון וחוו"ד סק"ג ואכ"מ] אולם עי' בפלתי סי' צ"ח סק"ז שהביא מכנה"ג ופרי תואר שנקטו שנחשבים כמין בשאינו מינו [וכ"מ לכאורה מדברי התוס' צז ע"א ד"ה אבל שדן למה לא שואלים על המשנה מאן טעים לה אך דברי התוס' בלא"ה צ"ע שהרי לאחר שכתבו התוס' בד"ה אם יש שגם הכדי קליפה של הירך נאסר שוב לא שייך טעימת קפילא וע"פ זה יש לתמוה על הפלתי סי' צ"ח סק"ד] וכ"כ החוו"ד שם סק"ח וחילו מדברי רש"י שכתב דשיעור בשר בלפת הוא משיעורים הלל"מ ואם הוא מין במינו בטל מה"ת ברוב [אך באמת גם אם דינו כמין בשאינו מינו צ"ע כמו שתמה הגרע"א הרי דעת רש"י שטעם כעיקר אינו מן התורה וע"ש פלתי דהלל"מ היה בגיד של קדשים שלכו"ע טע"כ מה"ת וע"ע חי' חת"ס.]

וע"ש בפלתי מה שדחה ואדרבה מדברי רש"י לעיל פט ע"ב (ד"ה אם יש) משמע שנקט שנחשבים כמין במינו וכש"כ שם במהר"ם שיף [אך עי' בתפארת יעקב בסוגיין מש"כ לדחות בדברי רש"י שם]

**כיצד משערין**

צ"ע למה שאלו כאן יותר משאר מקומות ועי' חי' חת"ס שבעלמא אפשר לבדוק ע"י קפילא וכלק' אבל כאן אין הקפילא בקי בטעם ירך לחוד שכיון שאינו מנקר הגיד אוכל כל ירך עם הגיד, אך להמבואר בתוס' שבמליחת הירך כבר נאסר כדי קליפה לק"מ דשוב לא שייך קפילא כיון שחלק מן האיסור הוא מין במינו.

**כבשר בלפת**

עי' תוס' לק' צז ע"ב ד"ה כל דהיינו שישים [וכ"מ ברש"י לעיל פט ע"ב] ולדעת המשנה זהו שיעור מיוחד לגיד כיון שאינו טעם חזק וצ"ע למה אינו נאסר משום שמנו של גיד וע"ש מלא הרועים דהמשנה איירי שהוציא שומנו של גיד [ועי' מאירי בסוגיין] אך בתוס' לק' צז ע"א ד"ה שאני מפורש שלא הוציא שמנו של גיד והעירו שאולי כיון דשמנו של גיד דינו כמין במינו כמבואר ברי"ף [והיינו לדעת האומרים שגיד וירך מין בשאינו מינו כדמשמע בתוס' צז ע"א ד"ה אבל] לכן לא החמירו יותר מס' [אך ברש"י לק' צז ע"ב מפורש שגם מין במינו לר"י הוא כשיעור בצל בקפלוט] והיינו טעמא כיון שגם לר"י רוב דברים אינם מורגשים בס' לא אף שבאינו אסר ר"י אבל במינו שאיסורו רק מגזירה מודה שלא אסרו אלא אטו הרוב שהוא בס'.

**אבל נצלה קולף ואוכל**

לכאורה צ"ב נהי שברגע הראשון מבליע קליפה או נטילה הרי למה שלא יבליע אח"כ עוד קליפה עד שיבלע בכולו ועי' ברשב"א בתורת הבית הקצר ו' ע"ב שהוכיח מכאן שאין בליעה יוצאה מחתיכה לחתיכה בלי רוטב [עי' שו"ע סי' ק"ה סעיף ז'] ועי' פמ"ג בפתיחה להל' תערובת חלק ב' פרק ג' וע"ע בשו"ת הגרע"א קמא סי' קס"ו שתמה על הר"ן שכנראה לא ס"ל כן ע"ש.

אך צ"ע במשנה פסחים עה ע"ב נגע בחרסו של תנור שאינו אלא כדי קליפה יאסר קליפה נוספת כיון שקליפה הראשונה אסורה מחמת עצמה ועמד בזה הפלתי סו"ס ק"ה והפמ"ג סי' צ"ד משב"ז ס"ק י"ג וע"ע חי' הגרע"א בסוגיין ועדיין צ"ע למה אינו אוסר אח"כ כדי נטילה ועי' תוס' פסחים שם שכיון שאינו אלא דבר מועט אינו אוסר נטילה וע"ע יד יהודה סי' ק"ה סק"כ.

**אם משהו יוצא**

עי' פמ"ג סי' צ"ב משב"ז סק"ז שדן אם אינו יוצא כלום בלי רוטב או משהו כן יוצא אלא שבטל בס' וכן משמע מדברי הגה"מ המובא במג"א סי' תמ"ז סק"ט וע"ש בהגהת הגרע"א [ובשו"ת סי' קס"ו] מה שהעיר בזה.

**תוד"ה אבל נצלה**

מבואר דפשיטא ליה להתוס' שלהצד שצלי מתפשט בכולו הוא הדין במליחה אך מצינו בראשונים שכתבו חילוקי דינים בין מליחה לצלי דעי' רמב"ן שכתב שחלב אינו מפעפע במליחה וברא"ש כתב שאע"פ שבצלי בעי כדי נטילה במליחה סגי בקליפה ועי' יש"ש סי' כ"ח ובמהרש"א שמדברי התוס' כאן מוכח שאינו סובר כמותם אך עי' רמב"ן שהק' ג"כ כקושיית התוס' [ועי' להלן בשם שו"ת בית אפרים סי' ל"ח ומדבריו יתבאר שיש מעלה בבישול שיש בו רוטב אך יש מעלה בצלי שחם יותר ומליחה י"ל שאין לו שום מעלה והיינו שהוא כבישול בלי רוטב ומיושב דברי הרמב"ן]

**תוד"ה עד שמגיע**

התוס' כתבו שודאי אינו יכול לאכול עד הגיד אולם עי' פירש"י שבנצלה נצמת בתוכו ואינו מפעפע בבשר ומשמע שלדעתו אינו מפעפע כלל ומותר לאכול עד הגיד ממש וכ"כ בדעתו האו"ז סי' תנ"ג וכ"כ בדעת הרמב"ם המ"מ בפ"ז ה"כ והכס"מ בפרק ט"ו הל' ל"ב [אך מדברי הרמב"ם משמע שזהו סברא מיוחדת בגידין וקרומין שאין להם טעם חזק אבל שאר דברים מפעפעים ע"ש לח"מ ובארוכה ביד יהודה סי' ק"ה ס"ק כ"ב].

**דין נטילה וקליפה**

"נטף מרוטבו על החרס" עי' בתוס' שכתבו להוכיח שבצלי צריך כדי נטילה מהא דתנן בפסחים עה ע"ב נטף מרוטבו על החרס יטול את מקומו ודעת התוס' שרוטב אינו דבר שמן [עי' תוס' צז ע"א ד"ה שאני] וא"כ ע"כ כל צלי צריך נטילת מקום [וכתבו התוס' אם לא שנחלק בין רוטב לגיד וכוונתו כמבואר בהגהת הסמ"ק סי' ר"ה ס"ק י"ב שרוטב כיון שקצת שמן יש לו דין בינוני והוא כדי נטילה ע"ש] וכ"כ להוכיח הרשב"א בתורת הבית ד' ע"ב [אך דעתו שרוטב נחשב כדבר שמן עי' במשמרת הבית כא ע"א ולכן כתב שהראייה הוא שכיון שרוטב הוא דבר מועט דינו כדבר כחוש וכמו שאמרו בפסחים עו ע"א לגבי שמן שסכו ע"ג קרבן פסח] והרא"ה שם בבד"ה אך הרשב"א שם במשמרת כתב לדחות שכיון שרוטב הוא דבר שמן אע"פ שהוא מועט ואינו מפעפע בכולו י"ל שמפעפע יותר מחלב כחוש ע"ש ובתורת הבית כא ע"א ביאר באופן אחר ויתבאר להלן. וע"ע בר"ן לק' קיב ע"א (מא ע"ב) מה שכתב לבאר בטעם דין נטף מרוטבו ע"ג החרס, ובהגהת הסמ"ק סי' ר"ה ס"ק י"ב ר"ל שכל מה שנטף מרוטבו סגי בכדי נטילה אינו אלא כשהוא רק נגד מקום קטן בפסח אבל אם נטף רוטב בכל שטחי הפסח מפעפע בכולו וכן הדין בכל איסור הנוגע בהיתר בכולו ע"ש והביאו הב"י בסי' ק"ה.

[הרשב"א בתורת הבית הארוך וקצר ג' ע"ב מבואר שאע"פ שמעיקר הדין היה נראה לו שא"צ בצלי אלא כדי קליפה מ"מ באיסורי תורה חשש להחמיר כדעת התוס' דצריך נטילה וצע"ט היאך בדף כא ע"א סתם הרשב"א להקל בזה והיה אפשר לומר שרק בחלב כחוש חשש הרשב"א לדעת האוסרים ולא בכל צלי וכ"כ ביד יהודה סי' ק"ה ס"ק מ"א (אך הב"י בסי' ק"ה לא נקט כן ע"ש) אך עדיין לא יתיישב לגמרי השמטת הרשב"א דין זה בדף כא ע"א (ועכ"פ לפי זה יש לומר שהטעם שאסר הרשב"א מקום נטילה בחלב המפעפע שנתבטל בשישים הוא כמו שכתב בחי' לחולין ח' ע"ב שלא גרע מדבר כחוש ולהנ"ל היינו חלב כחוש אך לפי זה באיסור דרבנן לא יצטרך אלא כדי קליפה ול"מ כן)]

**בא"ד** "דתתאה גבר אדמיקר ליה בלע ואפשר דרותח דצלי בלע טפי" עי' רשב"א לעיל ח' ע"ב שהכוונה משום שכבר התחיל להתקרר מיד וכל שאינו רותח גמור אינו עושה יותר מכדי קליפה אולם בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ל"ח ביאר קצת באו"א שבכל נגיעה בין ב' אוכלים יש ב' שלבים יש הבליעה הראשוני שבזה יש לדון אם הולך כדי נטילה או כדי קליפה ויש אח"כ מה שמפעפע בכולו ע"י רוטב או ע"י דבר שמן והתוס' ר"ל שיש לחלק בין חום של בישול לחום של צלי שבבישול הבליעה הראשוני אינו אלא כדי קליפה אבל בצלי שקיבל חמימותו מהאור חם ביותר ובליעה הראשוני הוא כדי נטילה.

**בא"ד** "ולק' בפרק כל הבשר וכו'" עי' בחי' הגרע"א שתמה על פי מש"כ הרשב"א בתוה"ב ג' ע"ב שהבר גוזלא אע"פ שנפל לתוך הכמכא נשאר כעילאה ואמרי' תתאה גבר וא"כ ע"ז כבר כתבו התוס' שבמקום אדמיקר אינו אלא כדי קליפה ועי' חוו"ד סי' צ"א ס"ק י"ג ובשו"ת חת"ס יו"ד סי' ל"ח שע"כ שהתוס' חולקים הרשב"א ובהגהת חת"ס בסוגיין כתב שלגי' התוס' אתיא שם כרב דס"ל עילאה גבר אך צ"ע דא"כ הו"ל לבשל כולו ומה זה שייך לנידון התוס' אך באמת שדבר זה תלוי במחלו' הרא"ה בבד"ה [והובא גם בר"ן לק' קיב ע"א מא ע"ב מדפי הרי"ף] ורשב"א במשמ"ה כא ע"א אם חם לתוך חם שלא ע"ג האש מתבשל כולו או רק כדי נטילה.

**בא"ד** "וגבי צורר אדם בשר וגבינה" מבואר שבשר וגבינה חמים הנוגעים זה בזה צריך כדי נטילה לדעת התוס' אולם עי' הגהת הגרע"א סי' ק"ה סעיף ד' ויסודו ע"פ דברי הש"ך בסי' צ"ד ס"ק ל"ג וע"ש פמ"ג אולם בחזו"א סי' כ"ב סק"ו ביאר שם באופן אחר שהיא סברא מיוחדת בכלי ע"ש וכדבריו כתב ביד יהודה סי' צ"ד סק"מ ע"ש.

**בא"ד** "וכן הא דאמר לעיל בפ"ק" יש לעיין הרי שמנונית הוא דבר שמן וא"כ תיפו"ל שמפעפע בכולו ועי' חי' הרשב"א לעיל ח' ע"ב שעמד בזה וע"ע בשו"ת הגרע"א ח"ג סי' נ"ג שהאריך בזה [ולדעת הבית אפרים צ"ע עיקר קושיית התוס' דהרי שם אינו רותח כצלי]

**בא"ד** "שאני סיכה דמשהו עבדי ליה"עי' בב"ח סו"ס צ"ד שנקט שגם בדליכא ס' חשוב משהו ואינו מפעפע וע"ש בט"ז ס"ק י"ג מה שתמה עליו וע"ש פר"ח ס"ק כ"ה שתמה עליו מדברי התוס' וע"ע פמ"ג סי' ק"ה משב"ז סק"ו.

**שאני חלב דמפעפע**

באופן שיש שישים דעת הרשב"א בתוה"ב כא ע"א [והובא בשו"ע סי' ק"ה סעיף ה'] שאע"פ שכולו מותר מ"מ צריך לטול כדי נטילה וראייתו מנטף מרוטבו [וע"ע בר"ן לק' מא ע"ב מש"כ בזה ועי' יש"ש פ"ח סי' ע' שכתב לדחות שמה שאוסר כדי נטילה בנטף מרוטבו אינו מדין בליעות של איסור אלא משום שהפסח נטוה ע"י הרוטב (עי' פסחים עו ע"א ובתוס' שם) וא"כ לא שייך בזה כלל ביטול ועי' בפמ"ג בסי' ק"ה משב"ז סק"ו מש"כ להעיר בדבריו וצ"ב כוונתו] והיינו לשיטתו שרוטב הוא דבר שמן [עי' תוס' ד"ה שאני] וגם שבעלמא צלי סגי בקליפה

והטעם כתב הב"י בסי' ק"ה שבמקום נפילתו נשאר רושם מן האיסור ואינו מתפשט אח"כ בכולו אולם בפלתי סי' צ"ב סק"ד כתב הטעם "דמי יימר דהיה מפעפע אולי לא הלכה רק בכדי נטילה", וכ"כ בתורת חטאת כלל ל"ז סעיף א' וע"ש מנחת יעקב סק"א ועי' רשב"א לעיל ח' ע"ב שאיסור שמן לא גרע מאיסור כחוש שאסור עכ"פ כדי קליפה אך זה כתב לפי מה שנקט שם דסגי בכדי קליפה.

ואם אין מקום הנגיעה ידוע מבואר ברשב"א שמותר והטעם ע"ש פר"ח סי' ק"ה סק"כ כיון שאינו אלא חומרא בעלמא ובהגהת הגרע"א שם כתב י"ל דבטל ברוב [אך יש לעין לפי סברת האיסור והיתר המובא בהגהת הגרע"א בסי' ק"ה סעיף ט' שכל שיהא ניכר בטעימתו לא שייך ביטול ברוב].

**דעת הרא"ה**

דעת הרא"ה בבד"ה כא ע"א שדבר שמן בצלי אינו מתפשט בשוה ואינו מתבטל בשישים והביאו הר"ן בסוגיין וע"ש משמרת הבית. [ועי' הגהת הגרע"א בסי' ק"ה סעיף ט' שגם בב' פעמים ס' אינו מתבטל ברוב כיון שאפשר להכירו ע"י הרגשת טעמו]

**דעת האומרים שכל צלי ומליחה צריך ס'**

עי' יש"ש סי' כ"ח ובפרק ח' סי' ע' שכתב בדעת שערי דורא שמליחה וצלי מבליעים בכולו ורק גיד שהוא כחוש אינו מפעפע וע"ש היאך שהסביר הגמ' וע"ע בט"ז סי' ק"ה סק"ז ובמשב"ז שם.

ועי' או"ז סי' תנ"ג בשם ר"י הלבן ומה שביאר בכוונתו ומש"כ ביש"ש סי' כ"ח.

**ידיעות כלליות הנוגע לעניני הסוגיא**

קי"ל שאין בליעה יוצא מחתיכה לחתיכה בלי רוטב עי' סי' ק"ה סעיף ז' מ"מ מכלי לחתיכה יוצא וכדאי' שם ברמ"א והטעם ביארו שם הש"ך וט"ז משום שאין לכלי בלע עצמו אך בחי' הרשב"א קח ע"ב ביאר שטעם באוכל נסרך משא"כ בכלי ע"ש

ומכלי לכלי אינו יוצא כלל בלי רוטב עי' רמ"א סי' צ"ב סעיף ח' ועי' חוו"ד סי' צ"ב סק"כ שקצת לחלוחית אינו נחשב כרוטב וביד יהודה שם העיר שנהי שאינו נחשב כרוטב מ"מ דינו כאוכל והרי בלע בכלי נכנס לאוכל בלי רוטב כמבואר ברמ"א סי' ק"ה סעיף ז' כנ"ל ובעיקר דין שאין בלע יוצא בלי רוטב העיר החוו"ד סי' ק"ה ס"ק י"ג הרי ראינו הציר זב מהמאכל ותי' שנהי שיוצא מהמאכל עם הציר מ"מ אינו נבלע במאכל הב' וביד יהודה סי' ק"ה סק"ל כתב שאינו יוצא כלל מהחתיכה לתוך הציר ע"ש

אם שומן בכלי מפעפע מכלי לכלי עי' ש"ך סי' ק"ה ס"ק כ"ג ופר"ח שם ובמג"א סי' תנ"א ס"ק ל"ז ובשו"ת הגרע"א ח"ג סי' נ"ג פמ"ג שפ"ד סו"ס צ"ג [בכת"ס יו"ד סי' נ"ד ר"ל הטעם משום שהשומן נפגם בדופני הקדרה וביד יהודה ביאר ששומן אינו מפעפע אלא עם קצת רוטב וכלי הוא יבש לגמרי]

מכלי לחתיכה נגובה עי' רשב"א לק' קיא ע"ב שאינו מבליע אלא כדי קליפה [וע"ש שדימהו לסיכה משהו עביד ליה בפסחים עו ע"א] ובפמ"ג סי' ק"ה שפ"ד ס"ק כ"ג נקט שזהו רק מכלי אבל מאוכל לאוכל מבליע קליפה אבל ביבשים כמבואר באו"ח סי' תס"א סעיף ה' אולם בחזו"א סי' כ"ב סק"ז חולק ע"ש

דבר שמן אם מפעפע מחתיכה לחתיכה נחלקו בזה הראשונים ובשו"ע סי' ק"ה סעיף ז' נפסק שמפעפע אך לעניין מליחה נפסק שם בסעיף ט' שאינו מפעפע ובמנ"ח ופר"ח [הובא שם במשב"ז ס"ק כ"ב] נקטו שהשו"ע חילק בין מליחה ולצלי [כדחזינן ברמב"ן ורא"ה שחילקו לענינם] ובש"ך בנקה"כ כתב כתב שלעניין חתיכה לחתיכה אע"פ שיוצא מחתיכה לחתיכה אינו מתערב בשוה ונמצא שרק להחמיר מפעפע ע"ש משב"ז ס"ק ט"ו.

ולעניין שיעור כדי נטילה בצלי אם אינו מבליע אלא משיעור כדי נטילה של האיסור או שמבליע מכולו עי' מה שנחלקו בזה הגרע"א בסוגיין עם בעל הבית מאיר וע"ש מה שהביא מחלו' המג"א והחק יעקב.

ולעניין אם אוכל בולע מכלי עי' חוו"ד סי' ק"ה ס"ק ט"ו שאפילו משמן אינו בולע וביד יהודה שם ס"ק ל"ו חולק עליו שרק מכחוש אינו בולע ולא משמן [אך לדעת הכת"ס לא שייך כלל דבר שמן בכלי ויד יהודה לשיטתו אזיל שעיקר חסרון דכלי משום שהוא דבר יבש].

**תוד"ה שאני חלב**

"והרב ר"מ מפרש כיון דשומן הגיד" מבואר דעת התוס' שיסוד איסור שומן הגיד הוא מלתא דגיד הנשה [ולדבריו ודאי גם בחיה יש איסור שומן הגיד אע"פ שליכא איסור חלב ועי' או"ז סי' תמ"ד ובמאירי צב ע"ב] אולם הרשב"א יבמות פב ע"ב כתב שטעם איסור שומן הגיד הוא אטו חלב ע"ש ולדבריו ל"ש תי' הר"מ.

**ההוא כחוש הוה**

עי' בתוס' שיש שפירשו משום ביטול בס' וכ"כ הרמב"ם פט"ו הל"ב אך הרשב"א העיר דשמואל ס"ל דמין במינו לא בטיל והיינו דחלב ובשר נחשבים מין במינו [אולם ברמב"ן נסתפק בזה] וכ"כ באיסור משהו להראב"ד וע"ש כראייתו וע"ע ב' ראיות בפר"ח סי' צ"ח סק"ז אך צ"ע ממש"כ הרשב"א שמה שחלב בטל בס' אינו אלא כשאין בו טעם אבל כשיש בו טעם אינו בטל [עי' יד יהודה סי' צ"ח סק"א שכל בשר יש בו שמנונית אם לא בכחוש לגמרי וא"כ כל פעם ירגיש גם משומן המותר] והרי חשוב מין במינו ועי' פר"ח שם שלעניין בטול מין במינו שלא בטל אפילו באלף בזה קי"ל כרבא דאזלינן בתר שמא אבל לעניין מין שאינו מינו דבטיל בס' זה תלוי בטעם וחלב ובשר טעמם שונה [אולם דעת הרמ"א סי' צ"ח סעיף ב' שגם לעניין ביטול בס' תלוי בשמא וכבר תמה עליו הש"ך סק"ו ואכ"מ]

**כוליא בחלבה**

עי' בתוס' שלובן הכוליא אע"פ שלכאורה מפעפע מ"מ כיון שאינו אלא מדרבנן אינו אוסר ולכאורה כוונתו כיון שאינו אלא חומרא בעלמא עי' לעיל צב ע"ב אולם עי' בביאור הגר"א סי' ק"ה ס"ק מ"ו שביאר ע"פ סברת הר"מ בתוס' ד"ה שאני וצ"ב דשם איסורו אטו גיד וכנ"ל ולכן לא נאסר יותר מגיד אבל כאן שאיסורו משום חלב למה שלא יפעפע כשאר חלב.

**כילכיס באילפס**

עי' ברש"י שהוא דג בסיר של בשר ועי' בהגהת בגרע"א סי' ק"ז על הש"ך סק"א שהביא מהבית מאיר להעיר למה לא פירש"י שהוא דג טמא בדגים טהורים והוכיח מזה שדג טמא בדגים טהורים חשיבי מין במינו [ועי' פמ"ג או"ח סי' תקי"ג משב"ז סק"ב ובבית מאיר יו"ד סי' ק"ז] וע"ע במאירי אך עי' ברבינו גרשום שפירש כן שהוא דג טמא בדגים טהורים.

**דעת הראשונים שכילכית דג טהור**

עי' ב"י סי' פ"ג שהביא דעת הר"ח והרמב"ם שכילכית הוא דג טהור ולדבריו כתב במראות הצובאות דצ"ל שהנידון היה משום חשש סכנה והיינו כדעת האיסור והיתר שגם דבר האסור משום חשש סכנה בטל בס' ועי' ברש"ש.

**ליטעמיה קפילא**

עי' דו"ח הגרע"א מכת"י שתמה היאך אפשר לסמוך על טעימת קפילא הרי לאחר שטעם הבשר נכנס לכילכית אמרי' חנ"נ [לדעת האומרים חנ"ן בשאר איסורים] וטעם הבשר הרי הוא מין במינו ולא שייך ביה טעימה [לכאורה יש להעמיד קושיא זו בב' אופנים חדא מטעם שכעת כמות האיסור אינו רק טעם הדג היוצא מהכילכית אלא שניתוסף לו טעם הבשר שיוצא מהכילכית ועוד צ"ע שאולי טעם בשר חזק יותר מטעם דג וא"כ אף שטעם דג אינו מורגש אולי טעם בשר היה מורגש בכנגדו והנה בקושיא הראשונה יש לדון מתרי טעמי חדא ע"פ המבואר בשו"ע סי' צ"ח סעיף ט' שב' איסורים שטעמם שונה מבטלים זה את זה וא"כ י"ל שחנ"ן וגוף האיסור נחשבים כב' שמות איסורים כש"כ הגרע"א וממילא אינם מצטרפים לאסור ואפילו אם נאמר שחשוב כשם אחד של איסור מ"מ י"ל שכל מה שכתב האיסור והיתר ששם א' של איסור וב' טעמים מצטרפים לאסור אינו אלא בבשר וחלב עי' בשו"ת אבני מילואים סימן ד' ובשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ל"א ובחי' ר"ח הלוי פי"ד ממאכ"א ה"ו, אך כל זה נסתר מדברי התוס' לעיל צו ע"ב ד"ה אם יש וכמו שהעיר בחוו"ד סי' צ"ח סק"ח וע"ע בדברי הגרע"א על תוס' הנ"ל, אבל באמת בלא"ה לק"מ קושיא זו וע"פ מש"כ הר"ן לק' מד ע"א בשם הרמב"ם שכיון שנתבטל טעם האיסור אינו חוזר וניעור ועי' יד יהודה סי' צ"ב סק"ב] ובאמת הפמ"ג בסי' צ"ב משב"ז סק"א כתב שלא מהני קפילא אלא לפני שנח הקדרה מרתיחתו שאז עדיין לא פלט החתיכה מה שנבלע בו מההיתר וכ"כ הגרע"א בסי' צ"ח על הש"ך סק"ה.

אולם הגרע"א בסי' צ"ב בהגהות על הפמ"ג [נדפס בשו"ת הגרע"א מכון המאור ח"ד בחלק יו"ד סי' צ"ו ובשו"ע הוצאת מכון י-ם] ובחוו"ד סי' צ"ב סק"א דכיון דאמרי' שאין הנאסר אוסר אלא במקום שהאיסור אוסר [עי' תוס' צו ע"ב ד"ה אפילו] כמו כן אין הנאסר אוסר בטעמו החריף אלא כפי איכות הטעם שהיה לאיסור עי' רמ"א סי' קל"ד סעיף י"ב וע"ש הגהת הגרע"א ובכו"ח סי' ל"ג. [ואין חשש שנפלט יותר טעם האיסור מטעם ההיתר שרק כנגד מה שנפלט מן האיסור נבלע טעם האיסור עי' רמב"ן לק' קח ע"ב] וכיון שטעם הקפילא טעם האיסור ולא הרגישו הו"ל כאילו טעם גם טעם הבשר ולא הרגישו ע"ש. וביד יהודה סי' צ"ב סק"ג העיר שזה תלוי במחלו' ר"י ור"ש בתוס' לק' קח ע"ב ד"ה אמאי.

**ליטעמיה קפילא ארמאה**

נחלקו הראשונים אם עיקר הנאמנות הוא מצד קפילא שאינו מרעה נפשיה או מדין מסל"ת וברשב"א בתוה"ב טז ע"ב הביא שי"א דבעי תרוייהו וכן משמע ברא"ש ובדעתם כתב הש"ך סי' צ"ח סק"ב שע"כ עיקר הטעם משום מסל"ת ומה דבעי קפילא הוא משום שמי שאינו קפילא אינו בקי בטעמים שאין לומר מצד דלא מרעה נפשיה דא"כ למה לי מסל"ת ועוד שכל שהוא רק מסל"ת ואינו יודע שסומכים עליו לא שייך כלל לא מרעה נפשיה אולם מדברי הרשב"א אינו נראה כן וע"ש פמ"ג בדעת הפוסקים החולקים ע"ז.

**נאמנות מסל"ת באיסור תורה**

מבואר שסומכים על מסל"ת גם באיסור תורה והיינו למ"ד דטע"כ דאורייתא ועוד דבסמוך מבואר שגם בבשר וחלב סומכים ושם לכו"ע טע"כ דאורייתא ועמד בזה בתרוה"ד סי' ע"ט ועי' בש"ך סי' צ"ח סק"ב שתי' כיון שהוא דבר שאפשר למיקם עלה דמילתא ולהטעימו לקפילא ובפלתי סק"ב תי' שטעימה בלי בליעה אינו אסור אלא מדרבנן כמבואר בריב"ש סי' רפ"ח ולכן מועיל אמירת הנכרי ששוב יהא מותר לישראל לטעום מזה ובחי' חת"ס ובשו"ת אבעה"ז ח"ב סי' צ"ד ובשו"ת כת"ס יו"ד סי' נ"ז תמהו הרי בשר בחלב אסור גם בהנאה ובזה ודאי אסור גם טעימה בעלמא [עי' צל"ח פסחים כב ע"ב שדן מהו שיעור איסורי הנאה וכתב שע"כ אין לומר משהו דא"כ בכל איסור הנאה יהא אסור לאכול משהו מדין איסור הנאה וע"ש חמדת שלמה אך בשו"ת שאלת שלמה ח"ב סי' י"ח שי"ל שמעשה אכילה אפילו באיסורי הנאה לא נאסרו אלא בגדרי מעשה אכילה הואין לומר בזה תיפו"ל מדין הנאה ע"ש] ובפמ"ג משב"ז סק"ב העיר עליו שטעימה להבחין טעם האיסור בעי בליעה אך כבר העיר עליו ביד יהודה שמדברי הריב"ש בסי' רפ"ח אינו נראה כן, ע"ש.

**קדרה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב**

בטעם איסור בישול עי' ריטב"א בב"ב פז ע"ב שהוא מדין אין מבטלין איסור לכתחילה וכ"כ בראבן סי' שי"ג ועי' רא"ה בבד"ה לו ע"א אולם העיר הגרע"א בתשובה סי' ר"ז שבשר בחלב כיון שדרך בישול אסרה תורה והיינו דרך נתינת טעם כל שאין בו שיעור נתינת טעם חסר בעיקר האיסור וא"צ להגיע לדיני ביטול וא"כ לא היה צריך להיות בזה דין אין מבטלין איסור לכתחילה והטעם לאסור ביאר הגרע"א דכיון דמיירי כאן בפחות מס' ויש ספק שמא יש בה נתינת טעם לכן אסור מדין איסור בישול בשר וחלב ועי' בית מאיר סי' צ"ז שהעיר מטעם אחר שכל שאין כוונתו לבטל לא שייך משום אין מבטלין וטעם איסור בישול שכל שאסור בלי טעימת קפילא אסור לבשל ע"ד כן שמא ישכח וכדבריו כתב בספר הישר לר"ת חלק השו"ת סי' נ"ו.

**ואם בישל בנותן טעם**

צ"ע למה לא נימא כיון שהבשר נכנס לתוך כותלי הקדירה נאסרו כדין חנ"ן לק' קח ע"ב [אך נחלקו הראשונים אם בבלוע אמרי' חנ"ן עי' רמב"ן לק' קח ע"ב ועי' שו"ע סי' צ"ח סעיף ה'] ושוב כשיוצאים מן הקדרה אוסרים שאר הבשר ולא שייך שוב לקפילא להרגיש כיון שחלק מן הבשר אסור ועי' מרדכי סי' תרע"ט שהביא מהראב"ן שרק באוכלים אמרי' שנאסר וחנ"ן אבל לא בכלי שבכלי הבלוע שבתוך הכלי מקושר לכל האוכל שבקדרה [ויעוי' לק' בע"ב שהבלע מצטרף לאוכל שבכלי לבטל האיסור בס'] ועי' מש"כ לבאר בפלתי סי' צ"ב סק"ב. [ועי' ברמ"א סי' ק"ה סעיף ז' שבלוע יוצא מכלי בלי רוטב ועי' רשב"א לק' קח ע"ב ד"ה אילימא "וי"ל דשאני כלים מאוכלים דכלים אין נסרכת בהן בליעתן אלא עומדת בתוכן כעין כנוס ובמעט רתיחה יוצאת בליעתן מהן כולה או מקצתה משא"כ באוכלין שהיא נסרכת ומתפשטת בתוכן ואינה יוצאת בנקלה כל כך והילכך אינה יוצאת כי אם ע"י רוטב". אך מכלי לכלי אינו יוצא בלי רוטב עי' בש"ך סי' ק"ה ס"ק כ"ג וכפשוטו היינו משום שכלי הוא דבר קשה ואינו נוח לבלוע עי' רש"י לעיל ח' ע"ב ד"ה והלכתא (ועי' יד יהודה סי' צ"ב ס"ק נ"ו מה שביאר בזה) אולם עי' ביאור הגר"א סי' צ"ב ס"ק מ"א בשם ספר התרומה]

**תרומה לא יבשל בה חולין**

עי' רמב"ם פט"ו מהל' תרומות הי"ט שאין האיסור מצד הבליעות שבקדרה אלא מצד הבעין על דופני הקדרה וע"ש כס"מ בתשובתו לחכמי מלוניל

**השתא דאמר ר' יוחנן סמכינן אקפילא**

דעת רש"י לק' צח ע"א ד"ה בס' שגם אם קפילא אומר שליכא טעם מ"מ צריך שישים ועיקר דין קפילא הוא לאחר שכבר נתבטל בס' אך כשליכא קפילא מותר כדאי' לק' בע"ב ונמצא לפי זה שעיקר הקפילא בהך דר' יוחנן אינו אלא להחמיר ועי' בראש יוסף שנקט לפי זה שגם ההיא דרבא ע"כ איירי שיש שישים וזה דוחק גדול כיון שכבר כתבו הפוסקים שקדרה רגילה אין הקדרה מכיל ס' פעמים עובי הקדרה אך מדברי הרמב"ן ורשב"א מבואר שבההיא דרבא מודה רש"י שהקפילא להקל [ועי' באור גדול סי' נ"ט שכן מבואר להדיא לק' קיא ע"ב וע"ש בראש יוסף (אך ע"ש באור גדול שהעיר שמדברי הרא"ש בסי' כ"ט לא משמע כן) ובטעם הדבר ביאר באור גדול ע"פ מש"כ הרשב"א לק' בע"ב להוכיח מהיתר קדרה שבישל בה בשר בנ"ט שע"כ לא החמירו לשער בכולו אלא בדבר שאין לו היתר הגעלה ע"ש והיינו שלדעת רש"י כיון שדינו לשער באומד שפיר מהני הקפילא דאין לך אומד גדול מזה משא"כ בחתיכה ע"ש וע"ע יד יהודה סי' צ"ח סק"ג] וע"פ זה הקשו שא"כ היאך הוכיח רבא מר"י להקל [ועי' בספר מראות הצובאות שכתב ליישב ע"פ המבואר ברש"י שכילכית באילפס היה דגים בבשר ונמצא שחוץ מאיסור דג טמא היה גם חשש סכנה (עי' ברש"ש) ולזה אינו מועיל ס' עי' ט"ז סי' קט"ז ונמצא שע"כ סמכו על הקפילא להקל וביד יהודה סי' צ"ח סק"ג ר"ל שכל דברי רש"י לדעת ר"ל שכל איסורים בס' אבל לדעת ר"י שמשערינן כבצל בקפלוט והיינו כטעם היותר גדול כל זה בליכא קפילא וכמפורש ברש"י בע"ב ד"ה משערינן ונמצא שלר"י קפילא מועיל גם להקל] ולכן הוכיח שרק באיסור שנימוח בעי ס' אבל בכל פליטה כיון שאינו ידוע כמה יצאה מהני קפילא והיינו כמו שביאר הרשב"א בתורת הבית א' ע"ב שממה שליכא טעם יש לנקוט שלא יצא חלק ס' וכ"כ בחי' הריטב"א [וצ"ב דכיון שיש הרבה דברים שכבר אין להם טעם בפחות מס' היאך אפשר להוכיח מאי טעימת הקפילא שיש ס'].

**גדר דין ביטול בס'**

ועיקר סברת הראשונים שגם בליכא טעם בעי ס' עי' חוו"ד סי' צ"ח סק"ג שר"ל שהוא מן התורה וביד יהודה שם סק"ג כתב שהוא מדרבנן מדין לא פלוג ובפמ"ג סי' ק' משב"ז סק"ה כתב משום שאנו אומרים דשקורי משקר וע"ע בראש יוסף.

**גיד שנמחה**

עי' שו"ע סי' ק' סעיף ב' שגיד שנמחה צריך ס' ומקורו ברשב"א בתורת הבית הקצר ועי' מנחת כהן ח"א פרק י' שהעיר שהרשב"א לשיטתו קאי שהחמיר במין בשאינו מינו שצריך ס' גם לאחר טעימת קפילא אבל לדידן שסגי בקפילא הרי ממילא חשוב כאילו טעמו קפילא ויתבטל ברוב ועי' פר"ח ס"ק י"ב שצידד להקל למעשה וע"ע בחוו"ד סק"ז מש"כ לבאר בזה.

**שיטת הרמב"ם**

ודעת הרמב"ם שלא נאמר כלל דין ס' אלא באופן שאינו יכול לבררו ע"י קפילא ודין ס' לדעתו אינו תלוי כלל בביטול הטעם אלא בבמה שנתבטל בעוצם מיעוטו וכל' הרמב"ם בפרק ט"ו וע"ע ברמב"ם בפירוש המשניות ב"ק ריש פרק הכונס.

**הכא נמי סמכינן אקפילא ארמאה**

צ"ע היאך הוכיח רבא להקל מדברי ר' יוחנן כיון דאיהו מיירי באיסור תורה [לדברי המראות הצובאות א"ש כיון שהיה בזה חשש סכנה] ועי' בכו"פ סי' צ"ח סק"ב שהוכיח מדברי הרשב"א לק' צח ע"א שבישול בשר בקדרה חלבית תלוי בדין טעם כעיקר וע"ש מה שביאר בזה ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' פ"ו מה שחולק עליו וע"ע מש"כ ליישב בחי' הגרע"א.

**ומין במינו דליכא למיקם אטעמא**

עי' בתוס' בע"א שהוכיח מכאן שלדעת רבא מין במינו אינו אסור במשהו כר' יהודה אלא בטל בס' וביישוב דעת רש"י עי' בראב"ן בשו"ת סי' כ' שכאן מיירי דוגמת בשר וחלב (בציירי) שלא נאסר במשהו כיון שבשמם הם ב' שמות אבל סו"ס טעמם שווים [זהו להיפוך מהמבואר ברשב"א ששמם שוויים אבל טעמם שונה וכש"כ בדעתו הפר"ח סי' צ"ח סק"ז] וזהו כוונת רבא מין במינו שליכא למיקם אטעמא והיינו שהכוונה כאן למין במינו בטעם ולא מין במינו בעצם השם מין [אולם עי' בראב"ן סי' שי"א שלא כ"כ אלא ליישב דעת רש"י אבל פשטות הגמ' אינו נראה כן ע"ש]

**ומין במינו דליכא למיקם אטעמא**

עי' ברי"ף שגרס כגון שמונית הגיד ומבואר לפי זה ששומן הגיד ובשר טעמיהם שווים ולכאורה כמו כן חלב ובשר וכבר תמה מזה בביאור הגר"א על השו"ע בסי' צ"ח סעיף א' שנקט שטעמיהם שונים ועי' בספר המכריע ערך ס"ח שג"כ הוכיח מגירסת הרי"ף שבשר וחלב חשוב מין במינו [וע"ש שהק' על מה שמבואר ברש"י שבשר וחלב חשוב מין בשאינו מינו וצ"ב דשם הנידון לגבי שמא ולעניין ליאסר במשהו] אך גם הרשב"א הביא לגירסת הרי"ף ואפ"ה כתב להדיא לעיל צו ע"ב שחלב ובשר טעמיהם שונים [עי' פר"ח סי' צ"ח סק"ז] ובחי' כת"ס אות י"ז כתב לבאר שיש לעיין למה אמרו כגון שמנונית הגיד למה לי דוגמא וע"ש שביאר שיש קצת שינוי טעם בין שומן הגיד לבשר ורק קפילא יכול לעמוד ע"ז [ואף שכתב הרשב"א שטעם קלוש שרק קפילא יכול לעמוד עליו אינו טעם לאסור היינו רק כשאינו נרגש מחמת קלישותו ולא כשאינו נרגש מחמת דימוי הטעמים] ולכן אין הקפילא נאמן כיון שאינו מרתת שהרי אדם רגיל אינו מרגישו וזה מה שאמרו מין במינו דאינו יכול למיקם אטעמו והיינו כשהוא כמו מין א' שא"א לעמוד על שינוי הטעם אף שבאמת יש שינוי הטעם והיינו כשמנונית הגיד.

**איכא דאמרי בקדרה עצמה**

שיטת רש"י דאפשר לצרף גם חרסי הקדרה וכ"כ ברגמ"ה [עיקר עניין זה יתבאר יותר לק' צח ע"ב בסוגיא דעצמות] ובתוס' וריטב"א תמהו בזה שהוא נראה בחוש שאין הטעם מתפשט בשוה במאכל שבתוך הקדרה ובחרסי הקדרה ועי' בפר"ח סי' צ"ט סק"א שביאר שהרי לאחר שנפלט טעם האיסור בתוך רוטב ההיתר ממילא כל הרוטב ההיתר ואיסור ביחד נבלע בתוך חרסי הקדרה ונמצא שאין האיסור מתפשט אלא לפי חשבון [אלא דלכאורה טענה זו שייך בכל איסור שמתבטל ברוטב וחתיכות של היתר] ובדעת רש"י תי' החת"ס שכיון שלשיטתו בין כך צריך קפילא אלא שיש דין נוסף של ביטול בשישים שנלמד מזרוע בשלה [כמו שהאריך החוו"ד סי' צ"ח סק"ג] ולזה סגי בכל דבר שהאיסור מתפשט בו אע"פ שאינו בשוה, ע"ש. [ולהלכה קי"ל שאין חרסי הקדרה מצטרף עי' שו"ע סי' צ"ט סק"א וע"ש פרישה סק"ב כיון שיש חשש אולי כבר שבע מלבלוע ובקדרה חדשה מטעם לא פלוג ובפרי תואר שם סק"ב כתב הטעם משום שכיון שאין הרוטב אלא בצד אחד של הקדרה אינו נבלע בו ע"ע פמ"ג סי' צ"ט משב"ז סק"א]

**שיטת התוס'**

והתוס' פירשו שאה"נ כלפי איסור שהוא בעין אין לצרף חרסי הקדרה אבל לגבי איסור הבלועה בקדרה שפיר אפשר לצרף חרסי הקדרה והיינו שכלפי בליעות מתפשט בשוה כן מתבאר מדברי המהר"ם ופר"ת סי' צ"ט סק"א ולדבריו לדעת איכא דאמרי שמה שבלעה הקדרה הכוונה מה שהיה בלוע בקדרה בפעמים הקודמות. אולם בראש יוסף נקט שלכו"ע אין לצרף חרסי הקדרה וכל הנידון הוא אם אפשר לצרף בליעות קודמות או רק בליעות מבישול זה מצטרף ע"ש. וע"ע בתוס' הרא"ש.

ולדעת התוס' מה שלא אמרי' חנ"ן על בליעות הקודמות עי' ביאור הגר"א סי' צ"ח ס"ק כ"ה שדעת התוס' שעל בליעות ליכא חנ"ן ע"ש וכ"כ בפלתי סי' צ"ט סק"ג.

**ואיכא דאמרי במאי דבלעה קדרה**

עי' פירש"י "אם ראינוהו" עי' בר"ן שיש ט"ס ברש"י ואיירי כשלא ראינו האיסור והרשב"א הבין שראינו הכוונה להיתר ובביאור הגר"א סי' צ"ט סק"ה פי' שראינו האיסור ולא נצטמק ורק ההיתר הצטמק ע"ש וע"ע פר"ח סי' צ' סק"ו

"ועיקר הדבר כמות שהוא", עי' ברשב"א שעכ"פ מבואר ברש"י שאם ליכא חשש שהאיסור נבלע בתוכו כגון שידענו שהאיסור לא נתמעט שפיר אפשר לצרף מה שבלעה הקדרה [ולדעת הגר"א מפורש כן ברש"י אך הפר"ח סי' צ' סק"ו תמה ע"ז "דבר זה מתמיה אצלי דמה בכך שאנו רואים שאין האיסור מצומק מאן לימא לן שאין האיסור נפלט לגמרי וחזר ובלע מההיתר" וקושייתו צ"ב שאפילו אם ההיתר נבלע באיסור למה שלא יצטרף לבטל האיסור ועי' יד יהודה סי' צ"ט סק"ט שביאר שכוונתו מדין חנ"ן אך קושיא זה אינו שייך לסוגיין אלא בכל כזית איסור שנפל לתוך ס' זיתים של היתר נימא שלאחר שפלט מקצת נכנס חלק מן ההיתר לאיסור ושוב ליכא ס' לבטל שאר הפליטה וצ"ל או שכיון שטעמיהם שונים אינם מצטרפים ודברי האו"ה אינו אלא בבשר וחלב או שחנ"ן חשוב כב' איסורים כדברי הגרע"א לעיל צו ע"ב]

והרשב"א נקט שמה שבלעה קדרה אינו רק מה שנמצא בדפנות הקדרה אלא שגם שכלה ע"י האור ותמה ע"ז למה שלא נימא חוזר וניעור [והיינו שליכא חשש שמתחילה לא יצא כלום ונתמעט ההיתר ואח"כ יצא פליטת האיסור שאז היה אסור גם בלי חוזר וניעור שזה לא חיישינן שאם יצא אח"כ כבר התחיל להפליט מיד אלא דחיישינן שמא התחיל לפלוט מיד קצת ונתבטל ואח"כ נתמעט ההיתר ויצא עוד איסור ובלי חוזר וניעור לא היהע איסור על המקצת שיצא שג"כ היה מתבטל לולא הפליטה הראשונה שכבר נתבטל אך צ"ע שהרי כל פליטה אפילו בפחות מס' יוצא טיפין וטיפין ובזה פשוט לאיסורא ועי' בראשונים במס' ע"ז עג ע"א] וכדמצינו לגבי תרומות ועי' רמב"ן שתי' שהקילו חז"ל לגבי שנחסר ע"י הבישול לדונו בתר מעיקרא כאילו יש ס' [ועי' בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תקט"ו שהטעם שהקילו משום שטע"כ לאו דאורייתא וצ"ע לדעת האומרים שטע"כ דאורייתא ובבשר וחלב לכו"ע דאורייתא (ולדעת רש"י שצריך ג"כ קפילא א"ש בפשיטות כמו שהעיר בכת"ס) וי"ל שמה שהצריכו ס' לפי כל החתיכה חומרא דרבנן הוא וכ"כ בדרישה סי' צ"ט ופר"ת סי' צ' וע"ע בר"ן לק' צח ע"א שגם מה שהחמירו לשער בס' חומרא מדרבנן שיש הרבה איסורים שאפילו בי' וכ' אינם נותנים טעם ע"ש] ועי' במשמרת הבית טז ע"א שהוסיף לבאר שמעיקר הדין י"ל שממנ"פ או שיצא כולו מתחילה או שלא יצא כלל וממנ"פ מותר שאם יצא כולו מתחילה הרי נחסר לפי חשבון ועדיין בביטולו עומד [אך עי' בב"ח סי' צ"ט] ואם לא יצא ודאי שמותר, ע"ש.

**דעת הרמב"ם**

אבל בדעת הרמב"ם בפרק ט"ו הכ"ד נקטו הראשונים שאין משערים אלא החלק שנבלע בקדרה ולא מה שכלה באור [אולם מדברי הלח"מ בפ"ט הי"ג אינו נראה כן ע"ש] והטעם שמשערים מה שבלע קדרה כתב הרשב"א שאנו רואים הבלע כאילו עומד בתוך הקדרה והטעם שאין מצרפים מה שנבלע מבישול של אתמול עי' בבד"ה ה' ע"א שכבר נתייבש ואינו מצטרף לבטל [וע"ש שמה"ט אינו מצטרף אלא מה שכנגד הרוטב. אולם בפמ"ג סי' צ"ט משב"ז סק"ד ביאר באו"א הטעם שאין מצטרפין בליעות ישנות דמאן נימא לן שיש שם בלע משא"כ עכשיו ראינו שחסר וצ"ע מי לא איירי שגם אתמול ראינו שחסר. ועי' פמ"ג משב"ז סק"ו שגם לדבריו אין להצטרף אלא מה שכנגד הרוטב והיינו משום שמה שלמעלה אינו חלק מהתערובת]

ולכאורה לפי זה היה צריכים עכ"פ לשער מתחילת הבישול אולם הרמב"ם כתב שמשערים רק מזמן שנפל שם האיסור וכ"כ במאירי וצ"ע [גם על הפוסקים יש לתמוה שהשמיטו דברי רמב"ם אלו ואולי י"ל שמה שהקילו אינו אלא בצירוף שיש לתלות כדברי המשמרת הבית הנ"ל ודו"ק]

**דעת הרשב"א**

עי' ברשב"א בתורת הבית ו' ע"א שכתב שאין להקל לצרף מה שבלע קדרה אלא במין במינו שאינן איסורו אלא מדרבנן אבל לא במין בשאינו מינו שאיסורו מן התורה [ומדברי הרשב"א משמע שגם במין במינו אין להקל אלא בנודע שלא נצטמק האיסור וכש"כ הפמ"ג סי' צ"ט משב"ז סק"ד ובהגהת הגרע"א שם ודלא כדברי הב"י שם] והטעם כתב הפמ"ג סי' צ"ט משב"ז סק"ד "דשמא אין הבלוע בקדרה מסייע שאין מכוסה תוך הרוטב גם אי אפשר לשער באומד יפה", וע"ע פלתי סק"ג [הנה מצינו שיש מעלה מיוחדת לבלע בתוך קדרה שהוא מקושר עם מה שבפנים חדא בסוגיין שמצטרף להיתר שבתוך הקדרה לבטל האיסור שבקדרה ועוד שאע"פ שאין בליעה יוצא מחתיכה בלי רוטב מ"מ מכלי יוצא כש"כ הרמ"א סי' ק"ה סעיף ז' והיינו מטעם זה כש"כ הרשב"א לק' קח ע"ב ובפלתי סי' צ"ב סק"ב ועוד מצינו שאע"פ שחתיכה שנתבשלה בתוך איסור מה שנבלע בתוך החתיכה אינו מקושר לשאר ההיתר ונאסרה כלק' קח ע"א בקדרה אינו כן כש"כ הראב"ן מכח היא דלעיל צז ע"א וטעמו כנ"ל ע"ש פלתי ויש לעיין שבסוגיין אינו מועיל אלא בליעה מאותו בישול ואילו בליעה היוצא מכלי הוא אפילו בליעה ישנה וצ"ל שיש לחלק בין להקל לבין להחמיר אך עדיין צ"ע שלדברי הרשב"א הנ"ל מבואר שלהלכה אין סומכין ע"ז אפילו לגבי אותו בישול ועמד בזה ביד יהודה סי' צ"ט סק"י]

**ברוטב ובקיפה**

עי' בדק הבית ה' ע"ב דכי משערים רוטב רואים ביצה ומחצה [דהיינו רביעית] ככזית גוש וע"פ המבואר בשבת ריש פרק המוציא וע"ש ברשב"א ו' ע"א שתמה עליו "אדרבה יותר מתפשט ומתערב בכל רוטב שהוא לח ממה שהוא יכול להתפשט ולהתערב בחתיכות", ועי' בחי' החת"ס שביאר סברת הרא"ה שהרי קי"ל שלפי כולו משערינן והיינו שאנו דנים כאילו נמחה כולו ואלו נמחה כולו הרי מזית נעשה רביעית לכן בעינן רביעית נגד כל כזית ע"ש. [ונראה בדעת הרשב"א שבעיקר מה שמשערינן לפי כולו כי לא יודעים כמה פלט אין הפירוש שיש צד שכולו נמחה שהרי כולו לפנינו אלא שיש חשש שנפלט כל הטעם ונכנס טעם ההיתר וכש"כ הראשונים והיינו שמה שאוסר כזית בשר בס' אינו מחמת הגוש אלא מחמת טעמו והוא חלק קטן מן הגוש אלא שזה נחשב טעם של כזית וכ"כ בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' מ"א ולכן אע"פ שנמחה הטעם מ"מ מה ששיערו חז"ל ס' היה לפי הגוש ושפיר יש ס'.]

**כאילו הן בצל וקפלוט**

עי' פירש"י שבצל וקפלוט אינו כלל שיעור מסוים אלא הפירוש שבדבר האסור שאין לו קפילא ואין לו היאך לידע אם נותן טעם אמרו חז"ל שיעשה נסיון ע"י שיכניס לתוך קדרה זו בצל בשיעור האיסור ואם אינו נותן טעם מותר ולקחו בצל משום שיש לו טעם חזק וכל האיסורים יש להם פחות טעם ואין בזה שיעור מסוים אלא כל היתר לפי מה שהוא [עי' רש"י לק' צט ע"ב ד"ה בראשי] ויכול להיות לפעמים פחות מס' ולפעמים יותר. [ובתורת חיים ר"ל שבין בשר בלפת ובין בצל וקפלוט הוא פחות מס' ע"ש] אולם עי' בחת"ס לעיל צו ע"ב שכתב שהוא א' ממאה וע"ע ירושלמי נזיר פ"ו ה"ט וצ"ע [ומש"כ שלכן הוצרך קפילא כיון שהוא טעם קלוש צ"ע שלהדיא כתב רש"י שחומרת ר"י בבצל וקפלוט אינו אלא כשאין לו קפילא ועי' כת"ס שר"ל שנחלקו ר"י ורבא אם טעם קלוש אסור מה"ת והוא תלוי במחלו' אם יש בגידין בנו"ט ע"פ הרשב"א צב ע"א עי' פלתי סי' צ"ט סק"א]. ובר"ן לק' צח ע"ב כתב שהוא בס' [ולכאורה אין כוונתו לס' ממש שהרי במשנה כתב שבשר ולפת הוא בס' וע"כ כנ"ל שבצל וקפלוט תלוי בכל היתר לפי מה שהוא אלא שיש סוגי היתר חלשים שבצל נרגש בהם עד ס'] אך התוס' כתבו שבצל וקפלוט הוא יותר מס' וכ"כ הריטב"א לק' צט ע"ב. וצ"ע א"כ לדינא יוצא שבצל וקפלוט של איסור אין להתירו בס' ולא שמענו.

**ולשערינהו בפלפלין ותבלין דאפילו באלף לא בטל**

הנה מקושיית הגמ' נראה שאיסור תבלין עד אלף הוא מדין נותן טעם ולכן הק' שנאסור כל המאכלים אטו נותן טעם אך תי' הגמ' צ"ב כמו שהק' הרש"ש שהרי יש איסורים גם בתבלין כפלפין של ערלה וכדומה.

אמנם עי' ש"ך סי' צ"ח ס"ק כ"ט שהביא מאיסור והיתר [כלל כ"ה דין ז'] שלאחר ס' אין איסור תבלין אלא מדרבנן והנה עי' לעיל ו' ע"א "שאני שאור ותבלין דלטעמא עביד וטעמא לא בטיל" וע"ש פירש"י לפי שהוא מתקן הכל והוא עיקר ומבואר שאין הכוונה שתבלין מחמת חריפותו עדיין יש טעם לאחר ס' אלא הכוונה מחמת שפועל לתקן המאכל אינו בטל וז"ל הרמב"ם בפירוש המשנה פ"ב דערלה מ"ד "אמר שאם לש בשאור ונתחמצה העיסה ואפילו היה אותו השאור כל שהוא הואיל ופעולתו ניכרת הרי זה אוסר וכו' **וכן התבלין הואיל ופעולתן ניכרת אין חוששין לשעורן**", ומבואר שעיקר איסור תבלין אינו מחמת שנרגש טעמו שבאמת כיון שאינו נרגש טעמו בנפרד אלא במה ששינה טעם המאכל אינו נחשב כטעם לאסור מ"מ כיון שפעולתו ניכרת חשוב כמתקן התערובת ואינו מתבטל וזה רק מדרבנן ועי' פר"ח סי' צ"ח סק"ז שהאריך בזה וכ"כ בחוו"ד שם סק"ז. [ולפי זה אם יהיה אוכל אם טעם חזק שטעמו נרגש היטב גם לאחר ביטול בס' י"ל שלכו"ע יהא בזה איסור תורה וע"ש הגהת הגרע"א בשם הר"ן ולהנ"ל לא פליגי וכבר העיר בזה ביד יהודה סי' צ"ח ס"ק כ"ג ועי' בפר"ח סי' ק' סק"ג "ואף למאי דקי"ל דטעם כעיקר דאורייתא משמע דבמתבל אף שנרגש טעם התבלין אינו אלא מחמת חורפת ומ"מ טעמא קלישתא הויא ואין בטעם כזה לאסור מן התורה"] ולפי זה צ"ב קושיית הגמ' שמהיכ"ת לדמות לתבלין שאינו מחמת נתינת טעם אך עי' ריטב"א מה שביאר וא"ש.

**אם בצל נחשב כתבלין**

הנה עי' בתוס' שבת קמא ע"א שבצלים אינם נחשבים כתבלין אולם דעת הרמב"ם בפירוש המשנה פ"ב דערלה מ"י שגם בצלים נחשבים תבלין וא"כ צ"ע היאך אמרו כבצל וקפלוט הרי תבלין אפילו באלף לא בטל וע"כ כנ"ל שבצל נאבד טעמו בס' רק כיון שפעולתו ניכרת כשניתן בתורת מתבל אינו בטל אפילו באלף [ועי' בשו"ע הרב סי' תקי"ג בקו"א סק"ד שיש לחלק במתבל לבין נפל לתוכו או שהכניסו בתוכו בכוונה לתבל ע"ש וע"ע או"ה כלל כ"ה דין כ"ד שמ"מ אם נפל לקדרה שדרכו לתבל אוסר במשהו ע"ש], ועי' פלתי סי' צ"ח סק"ט ובפר"ח ס"ק כ"ד.

**גיד בס' ואין גיד מן המנין**

בתוס' הוכיחו מכאן דבשר בלפת הוא בס' והיינו משום דר"נ סבר אין בגידין בנותן טעם אולם בשאר ראשונים כתבו שר"נ יכול לסבור אין בגידין בנו"ט ואיירי כאן בשומן הגיד והיינו דלא כסברת הר"מ בתוס' לעיל וכמו שהעיר הר"ן ולפי זה י"ל שפיר שבשר בלפת הוא פחות מס' ורק שומן הגיד הוא בס' [ובזה ביארו הוכחת הגמ' לעיל פט ע"ב שהמשנה סובר יש בגידין בנו"ט והיינו שע"כ שאין איסורו משום שומן הגיד שזה אינו כבשר בלפת]

**מהו החידוש שגיד מן המנין**

צ"ב מהו החידוש שגיד מן המנין הרי כן הדין בכל האיסורים ולדעת הרמב"ם דלהלן א"ש שכיון ששומן הגיד אינו אלא מדרבנן היה אפשר לומר דסגי בנ"ט אך להחולקים צ"ע.

**כחל בשישים**

בעיקר איסור חלב הכחל מבואר ברש"י לק' קט ע"ב שכל זמן שלא פירש לא נחשב לחלב [וע"כ לומר כן דאל"כ לא היה חלב שחוטה אלא חלב אם] ולא אסרו חז"ל חלב שחוטה אלא לאחר שיצא ולכן אם בישל הכחל ויצא וחזר אסור אבל בנצלה י"ל [ותלוי בב' לשונות בגמ' שם בדעת רב] שמותר אבל התוס' שם (ד"ה ההוא) הביא שר"ת חולק וכ"כ שם שאר הראשונים שלרב גם בבישל הכחל מותר כל שלא בישלו עם שאר בשר והטעם לחלק בין כחל לשאר בשר מצינו ב' מהלכים שבתוס' לק' לגי' דידן איתא שבשר הכחל לא נשתנה טעמו ע"י בליעת הבשר כיון שטעמו כטעם חלב ולכן אין לגזור אטו בשר וחלב אבל שאר הבשר נשתנה טעמו ע"י החלב וכ"כ שם בחי' הרשב"א אבל בתרומת הדשן סי' קפ"ב וכן הגיה מהר"ם בתוס' שאין טעם החלב משתנה טעמו ע"י בשר הכחל כיון שגם הכחל טעמו כחלב משא"כ שאר בשר משנה טעם החלב וחל עלי שם בשר וחלב. [ולדבריהם כתב ביד יהודה סי' צ' סק"א שגם בלא פירש אסרו חלב הכחל ויש לדון בזה]

אך באופן שיש ס' מותר גם בישול עם שאר בשר ומה שנאסר בשר הכחל היינו משום טעם שאר הבשר שנכנס לחלב שבכחל ואע"פ שהחלב לא פירש וא"כ מה לי שנכנס בו טעם בשר עי' חוו"ד סי' ע"ג סק"ד שכלפי טעם הבשר שבא מבחוץ חשוב שפיר כפירוש וכה"ג כתב הפלתי סי' צ' סק"ד והנה עי' בד"ה טז ע"ב "ואין חלב שבו חשוב חלב מן הדין" [היינו כנ"ל כיון שעדיין לא פירש] וכתב עליו הרשב"א "וזה אינו אמת דודאי חלב הוא אלא שלא אסרתו התורה עם הבשר משום דלא אסרה תורה אלא חלב אם ולא חלב מתה", [והיינו ע"פ סברת החוו"ד הנ"ל]

**וכחל מן המנין**

הטעם שהקילו בכחל שכחל מן המנין ביאר רש"י מפני שהוא היתר ועי' חי' הרשב"א [ל' הרשב"א כיון שהוא בשר ומדבריו במשמרת הבית מבואר שהכוונה לדבר המותר אולם עי' במגיד משנה פ"ט מהל' מאכ"א הי"ג] והר"ן ומשמע לפי זה שאפילו אם היה חלב הכחל חלב מן התורה אפ"ה כיון שהחלב עומד לעצמו והכחל הוא היתר גמור הכחל מן המנין אולם בבד"ה טז ע"ב כתב הטעם משום שמן התורה אינו נחשב כחלב [ועי' להלן ביאור שיטתו] וכ"כ בחי' הריטב"א ועי' תורת חטאת כלל ל' דין ב' ובט"ז סי' צ' סק"ב. אך כבר תמה הפר"ח בסי' ס"ט ס"ק מ"ב מהמבואר לק' סי' ק"ו סעיף א' שגם חתיכה הבלועה מאיסור תורה החתיכה מן המנין [לדעת השו"ע דלא אמרי' בשאר איסורים חענ"ן]

**שיטת הרמב"ם**

אך הרמב"ם בפרק ט"ו מאכ"א הי"ח כתב הטעם שכיון שאיסור כחל אינו אלא מדבריהם הקילו בשיעורו לכאורה צ"ע למה לא פירש הרמב"ם כפשוטו כדברי הראשונים שכחל היתר גמור הוא ואין לומר כקושיית התוס' מדין חענ"ן שהרי דעת הרמב"ם שליכא חענ"ן באיסור דרבנן אפילו בבשר וחלב עי' בדבריו בפרק ט"ו מאכ"א הכ"ז ועי' בפר"ח סי' צ"ב ס"ק י"ז ולכאורה צ"ל כדברי הרא"ה שמדרבנן החשיבו חז"ל כבשר וחלב ממש.

ועי' רשב"א בתורת הבית ה' ע"ב שתמה על הרמב"ם משומנו של גיד וכדו' וע"ש ברמב"ם הי"ז מה שיישבו [וע"ע ט"ז סי' צ' סק"ב ובפמ"ג] ואין הכי נמי בשאר איסורי דרבנן האיסור מן המנין כש"כ שם בכס"מ.

**הטעם שבשאר איסורים אין האיסור מן המנין**

יש לעיין למה בכל איסור שנפל אין האיסור מן המנין הרי כיון שטעם ביטול בס' הוא משום התפשטות הטעם [עי' בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' נ"ד] למה אין לקחת בחשבון חתיכת האיסור שגם בו נשתייר לפי חשבון ועי' משמרת הבית ח' ע"ב שהוא ק"ו מטינופת האיסור למ"ד שאינו מצטרף לעלות את האיסור [ועי' בדבריו בדף ה' ע"ב] ולכאורה כוונתו שדין ביטול בס' מדין ביטול הוא ואינו רק היכ"ת להתפשטות הטעם וכמבואר בשו"ת הרא"ש כלל כ' סי' ב' כלל שב' איסורים שטעמם שונים מבטלים זה את זה רק מדין איסורים מבטלים זה את זה ולא סגי בזה שהטעם מתפשט בשישים [ועי' חי' ר"ח הלוי] ולכן כל שהוא חתיכה דאיסורא לא שייך לצרפו להיתר. [וכן מבואר בדעת הרשב"א לגבי מין במינו שטעם ביטולו בס' אינו משום גזירה אטו אינו מינו וכש"כ הרא"ש עי' בתורת הבית יז ע"א (עי' אבנ"מ אולם בפמ"ג בפתיחה נקט שכוונתו לדברי הרא"ש) והדברים מבוארים יותר במה שנחלקו הרשב"א והרא"ה שם כג ע"א אם ב' קופות מצטרפים לבישול ס' ע"ש ואכמ"ל]

**בנפל בפחות מנ"ט אם כחל מן המנין**

עי' רשב"א בתורת הבית יז ע"א שבנפל הכחל לפחות מנ"ט שנעשה הכחל לחתיכה דאיסורא שוב אין הכחל מן המנין ע"ש בד"ה וצ"ע הרי דעת הרשב"א בשו"ת ח"א סי' תצ"ד שחתיכה הבלועה מאיסור כיון שגוף החתיכה מותר הרי הוא מן המנין [ונפסק בשו"ע סי' ק"ו סעיף א'] וא"כ כיון שבשר הכחל לא נאסר אלא מחמת בליעות של החלה שבגומות שיש בהם טעם שאר הבשר אין זה אלא כשאר איסורים שלדעת הרשב"א לא אמרי' חענ"ן [והיינו לדעת הש"ך בסי' ק"ג ס"ק י"ח שבליעות של בשר וחלב דינו כשאר איסורים ולא אמרי' בהו חענ"ן] ועי' פלתי סי' צ' סק"ו שר"ל שכיון שכבר חל על החלב שם חלב כלפי שאר הבשר ממילא החשיבוהו כחלב גם כלפי בשר הכחל, ע"ש. [והיה מקום לומר שזה תלוי במחלו' הנ"ל אם החסרון הוא מחמת טעם החלב בכחל או טעם הכחל בחלב והיינו הרשב"א לשיטתו שהחסרון בטעם החלב בכחל והיינו שאינו נחשב כחלב ולכן שפיר אמרי' מיגו אבל לתרומת הדשן החסרון הוא בשם בשר של הכחל ול"ש מיגו]

**שיטת הר"ן**

הנה עי' בר"ן שהביא דעת יש אומרים שבקדרה שניה כיון שהכחל כבר נאסר לא אמרי' שהכחל מן המנין [אבל בקדרה ראשונה אע"פ שנאסרה מיד לאחר תחילת הבישול מ"מ כיון שבשעת נפילה היה מותר שפיר הקילו שכחל מן המנין] והר"ן חולק שכיון שאיסורו רק מחמת מראית עין לא החמירו גם בקדרה שניה ע"ש ועי' יד יהודה שלפי שיטתו אם נפל לס' ואח"כ לל' שפיר הוי כחל מן המנין בקדרה ג' כיון שכל האיסור אינו אלא משום מראית העין.

**וכחל עצמו אסור**

בתוס' נקטו דהיינו טעמא כיון שבתחילת הבישול קיבל החלב שבתוך הכחל טעם הבשר שמחוץ לכחל ונאסר אז [מש"כ הטעם דשוב לא מהני להו קריעה עי' מעדני יו"ט מש"כ לבאר] לכן נשאר באיסורו או משום דאפשר לסחטו אסור או מדין גזירה ומבואר שאין האיסור על גוף הכחל דא"כ הדרא קושיית התוס' לדינא למה כחל מן המנין אלא שגזרו לאסור כאילו יש בתוכו חלב והחלב שאינו בעין הוא שאוסר לאכול הכחל וגם הוא זה שאוסר בקדרה שניה. אולם הרשב"א בחי' הבין שגדר האיסור הוא שחז"ל אסרו גוף הכחל ולכן נתקשה טובא למה הכחל מן המנין ע"ש.

אך ברשב"א בתורת הבית (טז ע"ב) כתב הטעם שאנו חוששים שמא נשאר קצת חלב ותמה הט"ז בסי' צ' סק"ג שא"כ למה נתקשו בטעם שאוסר בקדרה שניה ועי' מש"כ לבאר בחוות דעת שם סק"א [ובעיקר דבריו עי' בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' מ"א שהוכיח שאין לח מבליע הטעם בלי הממשות אולם בראשונים נראה להדיא כדעת החוו"ד] אך מדברי הרשב"א במשמרת הבית ח' ע"ב מבואר שבכחל כיון שהחלב בעין שפיר י"ל שהכל יוצא אך כיון שחז"ל עשוהו כחתיכה דאיסורא ובשאר חתיכת איסור שנבלע מאיסור אינו יוצא לגמרי שאין הגעלה באוכלים נתנו לו דין כשאר חתיכה של איסור ע"ש. [וכבר העיר בזה ביד יהודה סי' ס"ט ס"ק מ"ה] ועי' להלן ביאור הרא"ה.

**אלא מעתה נפל לקדרה אחרת**

עי' בתוס' שאין לומר שאינו אלא ספק שכיון שאינו אלא מדרבנן הו"ל להקל בספיקו

ועי' פלתי סי' כ"ב סק"ד שע"פ זה ביאר שיטת הרשב"א שבדם שבורידים א"צ לשער אלא לפי הדם שבתוכו שתמהו עליו הדרכי משה והש"ך סי' כ"ב הרי אמרו שכיון שלא ידעינן כמה נפיק צריך לשער לפי כולו ולדברי התוס' א"ש שכיון שהוא מדרבנן יש להקל בספיקו ודבריו צ"ע שהרי גם בכחל שאינו אלא מדרבנן החמירו וע"כ שרק כשיש ספק אולי לא נשאר כלום הקילו אבל אם ודאי יש והספק כמה בזה לא הקילו ועי' לב אריה ובחי' חת"ס.

והטעם שבאמת לא הקילו משום ספק דרבנן לקולא עי' חי' הרשב"א ובר"ן לק' צח ע"א (לה ע"ב מדפי הרי"ף) ובט"ז סי' צ"ח סק"ו.

**כוונת תי' הב' בתוס'**

ובתי' הב' כתבו דקאי על מה שאמרו דכחל מן המנין שע"כ לא נאסר הכחל ואיסורו רק משום חלב שבגומות וע"ז הקשו דא"כ בקדרה אחרת לא יאסר והיינו משום "דכל מה שסופו לצאת מן החלב יצא בקדרה הראשונה" במהרש"א משמע הכוונה שיצא כל החלב ממש אולם בחוו"ד סי' צ' סק"א נקט שקצת מן החלב לא נפלט [עי' רשב"א תוה"ב טז ע"ב ובחי' הרא"ה בסוגיין] והק' שנהי שהחלב לא יצא מ"מ טעמו יפלוט לקדרה אחרת ותי' שכל שגוף החלב אינו יוצא לא חל עליו שם חלב וממילא גם טעמו אינו אוסר וע"ז תי' הגמ' שהחלב כבר נעשה בב"ח ע"י טעם שאר הבשר שנכנס בו ולכן שפיר אוסר בפליטת טעמו וע"ע בדבריו בסי' ק"ו סק"א.

**הדין בחתיכה שבלעה מאיסור**

עי' רשב"א בתוה"ב ח' ע"ב שחתיכה שבלעה מאיסור לעולם נשאר באיסורו דאין הגעלה באוכלים ותמה עליו הטור בסי' ק"ו שכיון שצריך ס' לבטלו הרי שמתפשט טעמו בין כולם א"כ ממילא נתבטל ותמה עליו הב"י שאפילו אם ברור שאין הכל יוצא צריך ס' כדאמרי' גבי כחל כיון שאין לידע כמה אסרו לפי כולו וע"ש בט"ז סק"א שהטור הבין כדברי התוס' שכוונת הגמ' כיון שכל בליעת הבשר שבתוך הכחל הכל יוצא היה צריך להיות מותר בקדרה שניה ותי' משום חענ"ן וזה ליתא רק בב"ח וע"ש בהגהת הגרע"א וחוו"ד [אך הט"ז לשיטתו למש"כ בהמשך דבריו בכוונת התוס' שהבעין נשאר ורק הפליטה יוצא]

**שיטת הרא"ה**

בחי' הרא"ה ביאר טעם איסור כחל שכיון שנשאר קצת חלב בכחל וחלב זה נאסר מדין בשר בחלב אע"פ שאין בחלב הזה כדי לאסור קדרה אחרת מ"מ כבר נתנו חז"ל לכחל שם של בשר בחלב [וכן מבואר בבד"ה ח' ע"ב שכחל הוא בשר בחלב וזהו ג"כ כוונתו שם טז ע"ב דהוא גופיה היתירא הוא ואין החלב שבו חשוב חלב היינו שאע"פ שבאמת נאסר בשר הכחל כיון שאינו מעיקר הדין וגם החלב כל זמן שלא יצא אינו חלב מעיקר הדין הקילו שכחל מן המנין ואין כוונתו לשיטת הרמב"ם שבכל דרבנן הקילו כהבנת המשמרת] כיון שיש בתוכו חלב האסור ואע"פ שמעיקר הדין הבשר מותר כיון שהחלב נפרד בגומות והחלב שנבלע בבשר הכחל התפשט בשוה מ"מ מדרבנן משום דמיחזי כחלב נתנו לבשר הכחל דין בשר בחלב ולדבריו מה שאוסר בקדרה אחרת הוא טעם בשר הכחל ולא החלב שבגומות שמדרבנן נחשב כבשר בחלב אך כיון שאינו מעיקר הדין הקילו ואמרו שכחל מן המנין.

והק' בגמ' שמ"מ כיון ששיערו לפי כולו הרי שאע"פ שנשאר קצת חלב מ"מ כיון שכבר החמירו לשער לפי כולו הרי כאילו שנקטינן שהכל יצא וע"ז תי' שמאחר שאסרו גוף בשר הכחל לא איכפת לן שהשערנו בכולו.

**דאי במה דנפיק מיניה מנא ידעינן**

עי' בראשונים שבחתיכת איסור בזה פשיטא ליה שמשערים לפי כולו כיון שכולו איסור אע"פ שאין אנו יודעים כמה יוצא [ועי' פמ"ג סי' צ"ט משב"ז סק"א שאע"פ שודאי לא יצא כולו מ"מ י"ל שנותנת טעם בכמותה ועי' בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' מ"א אך לעניין בליעות בקדרה כתב הרשב"א בתורת הבית כ' ע"ב שהחמירו לשער לפי כולה אף שלא יתכן שיצא כפי כל הקדרה ע"ש] והחידוש הוא גם בכחל שאין כולו איסור והטעם שאסור בקדרה אחרת בחתיכת איסור עי' ברשב"א משמרת הבית ט' ע"א שכיון שיש לספק אולי לא יצא כולו [ובשו"ת נובי"ק יו"ד סי' כ"ח כתב שאולי לא יצא כלום] ואין לידע כמה ממילא משערים בכולו ע"ש אך עי' חו"ד סי' ק"ה ס"ק ט"ז שהעיר שא"כ חתיכת איסור שנפלה לקדרה שהיה בה 59 חתיכות וטעמו קפילא והיה בו טעם למה שלא נוכיח מזה שהכל יצא וממילא יהא מותר בקדרה שניה וע"ש מה שכתב לבאר בזה וע"ע בחזו"א סי' ל"ג סק"א וסק"ב.

**אופן מדידת הכחל**

עי' רמב"ם פ"ט מהל' מאכ"א הי"ג שמשערין הכחל כמות שהוא לפנינו ולא כשעת נפילה וע"ש ה"ה שהרמב"ם למד שזה ספיקת הש"ס בדידיה או במאי דנפק והיינו או גם במאי דנפק ותמה הב"י בסי' צ' דא"כ מהו כוונת קושיית הש"ס אלא מעתה וכו' [עי' פלתי סק"ו שי"ל שיפרש כפירוש הב' בתוס' שקאי על כחל מן המנין ותמה בבית מאיר שהרמב"ם לשיטתו לומד שהוא קולא בדרבנן אע"פ שהוא אסור ולא מפני שהוא היתר וע"ע גליוני ברוך טעם על הפלתי] ועוד דמאי אמרו אי במאי דנפיק ביניה מנא ידעינן הרי ראינו בשעה שנפל ועי' פלתי שביאר שכוונת הרמב"ם לא כלפי האיסור של חלב הכחל אלא כלפי מה שאמרו שכחל מן המנין האם לשער ההיתר כפי שהיה בתחילה או רק מה שהוא עכשיו והיינו שי"ל שהכחל הצטמק לא רק מחמת החלב שיצאה אלא מחמת פליטת הבשר שיצא וע"ז שפיר אמרי' שמנא ידעינן וע"ז הקשו שכיון שאנו מקילים לשער בכל הכחל שלפנינו ע"כ שאנו נוקטים שכולו בשר וכל החלב נכנס לקדרה שודאי שאין החלב מצטרך להתיר החלב [שכל דברי הרמב"ם להתיר שהאיסור מן המנין הוא בגוש אבל לא בלח שבגוש הטעם מתפשט גם בו ולכן יש לדונו כשישים משא"כ בלח]

**ביצה בס' וביצה מן המנין**

עי' בתוס' דה"ה בשאר איסורים ועיקר החידוש משום שיש ביצה שאין בו טעם וצ"ב הרי לק' מבואר שביצה צריך ס"א וא"כ חידוש גדול השמיענו שסגי בס' ועי' בבית מאיר סי' פ"ו שהוכיח מכאן שדעת התוס' כהרמב"ן שהטעם שביצה צריך ס"א הוא כדי שלא יבוא לטעות בפחות מס' ונמצא שאין כאן מחלו' שעיקרו לכו"ע בס' וי"ל עוד ע"פ השיטה שהובא ברמב"ן שמ"ד ביצה בס"א ס"ל שה"ה בשאר איסורים ע"ש [וע"ע ש"ך סי' פ"ו ס"ק ט"ז ובפלתי סק"ז].

**והא אמרי' אינשי כי מיא דביעי בעלמא**

עי' לעיל סד ע"ב "ת"ר גיעולי ביצים מותרות" ופירש"י משום דמיא בעלמא ותמהו הראשונים שם שא"כ למה בסוגיין הוצרכו לשאול מה דאמרי' אינשי ולא הקשו מברייתא וע"ש בראשונים שביארו באופן אחר והביאו מספר התרומה סי' ל' שלמסקנת הסוגיא לא קי"ל שמיא בעלמא הוא וביצה טמאה אוסרת בטעמה והובא ברמ"א סי' פ"ו סעיף ו' ובדעת רש"י עי' מש"כ ליישב בפלתי סי' פ"ו סק"ו [ובשו"ת הרשב"א ח"א סי' תקכ"ח]

**מיא דביעי בעלמא**

עי' פמ"ג סי' פ"ו משב"ז סק"ט שנסתפק אם הפירוש שאינו יוצא כלום כיון שהוא זיעא בעלמא או שיוצא אלא שטעמו קלוש ומתבטל ונפק"מ בדבר שיש לו מתירין שאפילו באלף לא בטל ועי' מג"א סי' תקי"ג סק"ז שפשיטא ליה שגם בדבר שיש לו מתירין מותר והיינו שאינו יוצא כלום וכ"כ הפמ"ג בסי' ק"ב משב"ז סק"ו אך באמת מצינו שנחלקו בזה הראשונים וג' שיטות נאמרו בזה

א) שבאור זרוע בפסקי ע"ז סי' רנ"ג כתב להדיא שמשהו יוצא ומדין ביטול קאתינן עלה [וע"ש שלכן לר"י אסור במינו כיון שמשהו יש וע"ע שם סי' רנ"ט] וכ"כ בפלתי סק"ח.

ב) ומדברי הרשב"א בתשובה ח"א סי' תקט"ז [הביאו הט"ז סי' צ"ה סק"ב] משמע שיוצא משהו אך אינו אלא זיעה בעלמא ואינו אוסר וכן מבואר במאירי בסוגיין ובריטב"א לק' צט ע"ב.

ג) ודעת הרמב"ן שביצה בקליפתה אינו מפליט כלום ע"ש.

**נפק"מ ביטול ביצה שיש בה דם**

עי' רמ"א סי' ס"ו סעיף ד' שכיון שכל דם אינו אלא ספק דם יש להתיר בתערובת של חד בתרי כיון שמן התורה מין במינו בטל ברוב ועי' חזו"א יו"ד סי' כ"ו סק"ב שהביא ממהרי"ל דיסקין ז"ל שזהו רק בטרפן אבל בבישלם בקדרה כל הקדרה אסורה שהרי רק הביצה שיש בה דם מוציא טעם ולא הביצים המותרות וע"ש חזו"א שזהו תלוי במחלו' הנ"ל אם יוצא משהו או לא ע"ש וכבר קדמו ביד יהודה סי' ס"ו סק"ז [וזהו בין אם נאמר כהאו"ז שצריך לדין ביטול ובין אם נאמר כרשב"א סו"ס יוצא מים] [ועי' בספר מזמור לדוד (להגאון בעל חסדי דוד) סי' ס"ו שכתב בפשיטות שאם בישל ג' ביצים גם התבשיל מותר ע"ש לענין הביצים שהיו מטמינים בחמין לשבת וע"ע מה שהאריך בזה במנחת שלמה תנינא סי' ס"ב] אך עיקר הדבר שביצה של בה אפרוח או ביצה שיש בה הדם חשיבי כמין במינו אינו פשוט כלל דעי' ט"ז סי' ק"ז סק"ד וש"ך סק"א דפשיטא להו דחשוב מין בשאינו מינו וכ"כ הפלתי סי' פ"א סק"ג ואך לדעת הרמ"א שמין במינו תלוי בשמא ולא בטעמא שפיר י"ל שגם ביצת אפרוח חשוב מין במינו וכש"כ הפר"ח סי' צ"ח סק"ז [ומה שאנו מתירים בסי' ס"ו סעיף ד' ביצת דם ברוב צ"ל שרק הדם נחשב כמין במינו אך מה דשדא תיכלא בכולה נחשב כמינו וכש"כ הפר"ח סי' ס"ו סק"י]

**דין ביצים קלופות**

עי' בתוס' שהביאו מירושלמי שיש לחלק בין ביצים קלופות לאינם קלופות [שם איירי לעניין ביטול בס' בביצת אפרוח וכתבו התוס' שכמו כן יש לחלק לגבי ביצה טמאה אך הש"ך בסי' פ"ו ס"ק י"ד ר"ל שכוונת הירושלמי מצד שהקליפות מעלין את האיסור ולשיטתו במש"כ ס"ק ט"ו בביאור הגמ' דלהלן בטעם שיעור ביצים ממ"ה ומ"ז ע"ש] והיינו שבביצים קלופים אסור גם בביצה טמאה ונאמרו בזה כמה שיטות

**דעת הב"ח**

ועי' ב"ח סי' פ"ו שע"כ בעינן שגם ההיתר והאיסור יהיו קלופים שכמו שביצה שאינה קלופה אינה פולטת כמו כן אינה בולעת [והוכיח כן ג"כ ממה שאין בקליפות מעלים את האיסור ועי' בט"ז וש"ך שנחלקו עליו ועי' להלן]

**דעת הדרישה**

עי' פרישה ס"ק י"א שטעם יכול לצאת גם מביצה שאינה קלופה או להיכנס לביצה שאינה קלופה ורק לצאת מביצה שאינה קלופה ולהיכנס לביצה שאינה קלופה ב' דברים אינו יכול לעשות ולדבריו תבשיל או המים שנתבשלו עם הביצים אסורות ועי' פלתי סק"ז שנתקשו למה שלא נימא חענ"ן ושוב יאסור שאר הביצים וע"ש שתי' שכיון שטעם הביצים אינם נכנסים לביצים אחרות אין הנאסר אוסר במקום שאין האיסור הולך עמו וכ"כ הפמ"ג שפ"ד ס"ק י"ז אך זה תלוי במה שנתבאר לעיל אם אינו יוצא כלום או יוצא משהו ונתבטל.

אולם בטור מהדורת המאור הובא דברי הפרישה בנוסח אחר "דכיון שעיקר הטעם של הביצה נפלט במים ונתבטל עמה נכנס רתיחת המים גם בביצים שאינן קלופות" והיינו שכיון שביצה שאינה קלופה הוציא הטעם בתוך המים שוב נכנס עם המים לתוך הביצה.

**דעת הש"ך והט"ז**

ודעת הט"ז (סק"י) והש"ך (ס"ק ט"ו) שעיקרו תלוי אם הביצה האסורה היא קלופה והיינו שאין הקליפה מעכבת מלבלוע אלא לפלוט וכמפורש בשו"ת הרשב"א ח"א סי' מ"ו וכן מפורש בחי' הרמב"ן בסוגיין.

**בביצת אפרוח**

עי' ברש"י שאיסורו מדין נבילה אך עי' לעיל סד ע"ב שאפרוח שלא פתח עיניו איסורו מדין שרץ ולשיטת חכמים אינו אלא מדרבנן ועי' רא"ה בבדק הבית ב"א שער הרביעי נו ע"א שאיסורו ג"כ משום נבילה דאורייתא וכדעת רש"י [ועי' תבואת שור סי' ט"ו סק"א] וע"ש משמרת הבית שחולק שכל זמן שלא יצא לאויר העולם אין ע"ז שם עוף ולא שייך בהו איסור נבילה ע"ש. ובדעת הרמב"ם ע"ש תבואת שור שהוכיח שע"כ איסורו מדין נבילה שהרי לדעתו איסור דרבנן אפילו בבריה א"צ יותר מס' וא"כ ביצת אפרוח שצריך ס"א ע"כ משום שאיסורו מן התורה [וע"ש שלשיטתו דלא ס"ל טענת הרשב"א בשם עוף כדחזינן בשיטתו לעניין עוף טמא ע"ש]

**ביצה שיש בה דם**

עי' בר"ן שהכוונה שיש בה קורט דם ובעיקר איסור ביצה שיש בה דם נחלקו האחרונים אם איסורו משום דם [דאע"פ שדם ביצים מותר מן התורה בנמצא במקום הקשר חשוב כתחילת רקימת הבשר וחשוב דם בשר] או שאיסורו מדין נבילה ולפי הרשב"א ע"כ איסורו רק מדרבנן מדין שרץ

**ביצה בס' אסורה בס' ואחת מותרת**

**שיטת הרמב"ן**

הטעם שביצה צריך ס"א כתבו הרמב"ן והרא"ש שכיון שיש ביצים גדולות וקטנות והבא לבטל ביצה אינו משגיח על גודלו לכן הוסיפו עוד ביצה שלא יטעה בפחות מס' [ועי' בט"ז סי' פ"א סק"ד שבשאר דברין כגול חלב היצא מבהמה לא הוסיפו בשיעור שרק בביצה יש אפשרות לצאת מידי ספק שע"י שיוסיפו ביצה נוספת בטוח שלא יבואו מידי מכשול כי ההפרש בין ביצה אחת לשניה אינו הבדל גדול ע"ש וזה פשוט שאם רואה בעין שיש הבדל גדול בין הביצים וליכא שיעור ס' ודאי שאסור וכש"כ הפרי תואר סי' פ"א סק"ה] ודין זה אינו דוקא כשכל ההיתר הוא ביצים שהרי בכל בישול ביצים ע"כ יש חלק מים וכמו שהעיר בארוך לש"ך בסי' פ"ו וע"כ שגדר הדברים הוא שבכל חשבון של ביצי היתר צריך להוסיף עוד ביצה ולמשל אם יש ה' ביצים עולים לחשבון כד' ביצים [אולם בספר ויקרא יהושע דיני סימני ביצים (הביאו בדרכי תשובה) כתב שלשלשים ביצים צריך חצי ביצה ע"ש]

ובדין קליפות הביצים נחלקו הפוסקים שדעת הט"ז בס"ק י"ב שכדי שלא יבואו לידי טעות אמרו חז"ל שצריך לבטל ביצה בס"א וכללו בזה הקליפות כיון שגם בזה עלולים לטעות אולם דעת הש"ך בס"ק ט"ו שלמעשה ל"צ ס"א כיון שהקליפות מעלים את האיסור וכדבריו מפורש בתורת חטאת כלל ס"ג דין ד' וכמו שהעיר שם במנחת יעקב עי' פמ"ג משב"ז סק"י [ולכאורה צ"ע שאם בין כך אומדים כל קליפה א"כ אפשר לאמד כבר הביצים והעירו שצ"ל שגדר העלאת הקליפות הוא באחוזי ביצה ולא כל ביצה וביצה לפי גודלה ועי' פנים יפות פר' נשא דב' ביצים בלי קליפה הם כמו ביצה ומחצה עם הקליפה ועי' מג"א סי' ר"י סק"ב בשם השל"ה]

**שיטת הרמב"ם**

עי' רמב"ם פט"ו מהל' מאכ"א הי"ט שהטעם שביצה צריך ס"א הוא משום שהיא בריה לכן עשו לה היכר והוסיפו בשיעורה והיינו שאע"פ שלא באים לבטל הביצה אלא פליטתה וכמו שהעיר הרשב"א בתורת הבית מ"מ עשו לה היכר שלא יבואו לטעות להתיר גם הביצה כמו שביאר הכס"מ.

ונחלקו בכוונת הרמב"ם שהב"י נקט שלדעת הרמב"ם רק ביצת אפרוח חשוב בריה וע"פ זה נתקשה במש"כ הרמב"ם שם בהל' כ' שנתערבה ביצת עוף טמא צריך ס' הרי כיון שאינו בריה יתבטל ברוב כדין מין במינו ביבש ותי' או שדעת הרמב"ם כדעת הרב אב"ד שגם מין במינו ביבש צריך ס' [וכ"כ בדעתו בכס"מ פט"ו ה"ד ע"ש] או שנתערבה חשוב ג"כ כלח בלח ועי' פר"ח ס"ק י"ד שהעיר על דבריו.

אולם הש"ך בס"ק ט"ו כתב שכוונת הרמב"ם דכל ביצה נחשב כבריה וע"ש בית מאיר שלדעת הרמב"ם שבריה אפילו באלף לא בטל מוכח בסוגיא דריש ביצה שביצה אינה בריה וכן הק' בפלתי סק"ו.

עי' יש"ש סי' מ"ג שנקט שרק בביצה החמיר הרמב"ם ולא בשאר בריות וכ"כ הפר"ח סי' פ"ו ס"ק י"ד ובפלתי שם סק"ז אולם הלח"מ בפט"ו הל"א נקט שהרמב"ם סובר כן בכל בריה וע"ע פמ"ג סוף סי' ק"ד במשב"ז ובראש יוסף בסוגיין [והטעם שבגיד לא החמירו בזה עי' גליון הגרע"א על הרמב"ם וע"ע בחי' הרמב"ן].

עי' פלתי סק"ז שתמה על הרמב"ם מברייתא מפורש שביצים טהורות ששלקן עם טמאות שיעורו בנותן טען ולא בס"א בשלמא לדעת הרמב"ן י"ל כיון שס"א הוא כדי להיות בטוח שיש ס' חשוב שפיר שיעור נ"ט אך לרמב"ם צ"ע [אך לכאורה הרמב"ם לשיטתו לק"מ שהרי ביצת אפרוח חשוב מין בשאינו מינו כנ"ל ושיעורו בקפילא ואינו תלוי כלל בשיעור ס' ורק בליכא קפילא שיעורו בס"א ולדעת הש"ך שגם ביצה בלי אפרוח חשוב בריה י"ל ע"פ מה שצידד הפרי תאר בסי' פ"א סק"ה שביצה טהורה וטמאה חשוב מין בשאינו מינו]

**שיטת התוס'**

עי' בש"ך סי' פ"ו ס"ק ט"ז שהוכיח שדעת התוס' כהרמב"ם ועי' לעיל מה שהובא מדברי התוס' צז ע"ב דל"מ כן.

**סוגיית טעם כעיקר היא גדולה מאד וקשה להפסיק באמצע לכן מן הראוי ללמוד קודם דיני עצמות האיסור וההיתר האם מצטרפים לשיעור**

**מאן דאמר בס' סבר בשר ועצמות בהדי בשר ועצמות וכו'**

מבואר שנחלקו אם עצמות האיסור מצטרפים או לא ומדברי רש"י מבואר שנחלקו בתרתי [מחד טעמא] שלמ"ד בס' סבר שעצמות מצטרפים בין לאיסור ובין להיתר ומ"ד בק' סבר שעצמות אינם מצטרפים כלל [ועי' מרדכי פסחים תקפ"ב שעצמות אינם בולעים כלל] ומצינו בעניין זה מחלו' בראשונים.

[ראוי לציין לדברי הרמב"ם בפ"ד מאכ"א הי"ח שמשמע מדבריו שכל עצמות האיסור אסורים עכ"פ מדרבנן ועי' יד יהודה סי' צ"ט סק"ו וע"ע מש"כ לדחות באחיעזר ח"ג סי' ל"ג]

שיטת הר"ש פ"ה מתרומות מ"ט שי"ל שמ"ד בשר בהדי בשר מודה שמצרפים עצמות ההיתר להיתר אך מ"מ למ"ד בס' מוכח שעצמות האיסור אינם מצטרפים וע"ש שהעיר שמדברי הירושלמי אינו נראה כן וע"ש שי"ל שזה תלוי במחלו' אם אפשר לצרף הקדרה עצמה [לכאורה הכוונה שמ"ד שרק עצמות ההיתר מצטרפים ס"ל שרק הנטפל להיתר מועיל ולא מה שבתוך התערובת וא"כ מהאי טעמא גם חרסי הקדרה לא היה ראוי שיבטל אך צ"ב שכיון דס"ל שעצמות האיסור מצטרפים לאיסור הרי שנטפל לאיסור וא"כ מנין שמ"ד בקדרה חולק ע"ז] אך כתב דשמא יש לחלק בין קדרה לעצמות וכן קי"ל להלכה סי' צ"ט סעיף א' [ויש לבאר בג' אנשי שבדרישה כתב שקדרה כבר שבעה מלבלוע וקדרה חדשה אסרו משום לא פלוג ובפרי תואר כתב שקדרה חשוב כיון שאין הרוטב מקיפו מכל צדדיו אינו מצטרף ולהלן יתבאר די"ל שרק מה שנטפל להיתר יכול להצטרף לבטל] ולכן מסיק שסוגיין אסמכתא ולכו"ע עצמות איסור מצטרפין להיתר והביאו דבריו הרא"ש בסוגיין.

אולם הרמב"ן לק' צט ע"ב כתב דכיון דקי"ל כמ"ד בס' שמעינן שאין עצמות האיסור מצטרפים להיתר אלא אדרבה מצטרפים לאיסור והרשב"א במשמרת הבית ו' ע"ב תמה בזה שאמאי יצטרכו לבטל קליפי איסור כיון שאין בהם שום איסור ואם תאמר כיון שהוא מחובר לאיסור הצריכו ביטול כנגד כל החתיכה א"כ נאמר ששומן הגיד צריך ביטול כנגד כל הגיד ע"ש ולכאורה לדעת הרמב"ן אה"נ כל המחובר לאיסור צריך ביטול נגדו.

אך הר"ן כתב שטעם מ"ד בס' שמצרף עצמות האיסור לאיסור היינו משום שהם רכים כבשר ולכן בעצמות קשים וקליפים שפיר י"ל שגם לדידן מצטרפים להיתר והרא"ה בבדק הבית צידד שע"פ זה י"ל שאדרבה גם מה שהקילו למ"ד בס' לצרף עצמות ההיתר להיתר אינו אלא בעצמו רכים [אך בר"ן כתב שבעצמות האיל ודאי היו גם עצמות קשים ומשמע שצירפו הכל ע"ש]

ודעת האור זרוע שיש להחמיר שטינופות האיסור אינם מצטרפים לא לאיסור ולא להיתר וכן הכריע הרמ"א בסי' צ"ט סק"א ותמה שם החוו"ד ממנ"פ אם יש בהם לחלוחית של איסור יצטרף לאיסור ואם לא למה לא יצטרף להיתר וע"ש מש"כ בזה ודבריו צ"ב כמו שהעיר שם בהגהת ברוך טעם [ועי' הגהת שערי דורא סי' מ' ומה שהעיר עליו ביד יהודה סי' צ"ט סק"ב] ובפמ"ג שפ"ד סק"ב ר"ל שהוא גזירה אטו בישלו לבד ונעשה נבילה ע"ש אך מדברי הרשב"א במשמרת הבית ח' ע"ב מבואר שהטעם שכיון שנטפל לאיסור אינו ראוי להצטרף להיתר ואדרבה גם עצמות ההיתר מה שמבטלים אינו משום שמועיל להתפשטות הטעם אלא משום שנטפלים להיתר ולפי זה מבואר היטב למה קדרה אינו מצטרף כיון שאינו טפל להיתר ולפי זה גם חרסים בתוך הקדרה לא יצטרפו ודלא כש"כ הפמ"ג וע"ע ביד יהודה סק"ו.

**צירוף טינופות בתרומה**

עי' ירושלמי פ"ה דתרומות ה"ג שלגבי דין תרומה במאה טינופות של חולין מצטרף להעלות התרומה וע"ש שאפילו טינופות וקליפי התרומה מעלה ההיתר והיינו כיון שקליפי התרומה אינם תרומה לכן מצטרפים להיתר והיינו שאע"פ שיסוד דין ביטול במאה הוא מחמת שנתערב המאה בתוך ק' והרי מה שניכר לעצמו אינו מן התערובת וא"כ הטינופות בין של תרומה ובין של חולין כיון שניכר לעצמו לא היה ראוי שיצטרף מ"מ כיון שהטינופות בטלים לתערובות שפיר מצטרפים להגדיל כמות החולין ועי' יד יהודה סי' צ"ט סק"ג שהוא קולא מיוחדת בדין ביטול תרומה כיון ששיעור ק' אינו מעיקר הדין וכש"כ הרשב"א בתשובה ח"א סי' תס"ג.

**צירוף טינופות לבטל טעם**

ועי' בירושלמי פ"ק דערלה ה"ג שדימה עניין זה גם לגבי ביטול הזרוע באיל דכיון שקליפים וטינופות מצטרפים להיתר כמו כן עצמות האיל מצטרפים לבטל הזרוע ועי' בראב"ד בתמים דעים סי' ז' "והדין נותן בכאן יותר מן התרומה לפי שהאיסור בנ"ט ובזמן שהטעם של איסור מתפשט להיתר מרובה הרי הוא בטל בין לבשר בין לעצמות" [אך בתורת הבית יח ע"א מבואר שגם ביטול תרומה בק' הוא מלתא דנתינת טעם ועי' יד יהודה סי' ק"י ס"ק י"א] ולפי זה א"ש שגם עצמות האיסור מבטלים וטעם האוסר מתבאר מדברי הרשב"א במשמרת הבית ח' ע"ב שכיון שהם טפלים לאיסור אינם יכולים להצטרף להיתר [ואע"פ שסו"ס האיסור מתפשט בס' מ"מ צריך לזה דין ביטול ואינם רק מציאות של התפשטות] ועי' בחי' הרי"ם צז ע"ב שגם לדידן שאפילו טינופות האיסור מצטרפים לבטל מ"מ גוף האיסור אינו מצטרף והיינו אפילו בגיד שאין בו טעם ועיקר האיסור אינו אלא מחמת השומן מ"מ בעינן ס' חוץ מן הגיד וכ"כ ביד אברהם סי' צ"ט. [אך עי' בפמ"ג סי' צ"ט משב"ז סק"א שנתקשה למה בכל חתיכת איסור אין החתיכה מצטרף לבטל וע"ש יד יהודה]

**החידוש בצירוף עצמות**

עי' בפר"ח סי' צ"ט סק"א שתמה שכיון שלעצמות ליכא לחלוחית ומה"ט אינם אסורים היאך הם מבטלים האיסור ואין לומר שסו"ס האיסור מתפשט בס' שכל שמתערב במים אינו האיסור נכנס לעצמות אלא לפי חשבון התערובת שבתוך המים והו"ל כמוציא חלק מן המים בכוס שיתמעטו האיסור וההיתר לפי חשבון [ועי' פמ"ג סי' צ"ב משב"ז ס"ק ט"ז] וע"ש שע"כ כדברי הר"א בן אשמעאל הביאו [הב"י שם בשם רי"ו] שרק במין במינו מועיל ביטול זה ועי' בפרי תואר סוף סק"א שחולק על קושיית הפר"ח ולכאורה דעתו שאין הפליטה מתערב במים ואח"כ נכנס לחתיכה אלא מיד מתפשט בשוה אך מטעם אחר נקט דבעינן לחלוחית כדי לבטל טעם האיסור שאל"כ אח"כ האיסור יצא מן העצמות ואז יתערב בשוה ממש וממילא חזרנו לקושיית הפר"ח וע"ש שע"כ שבליעה פחות מס' אינו לו כח לצאת ועי' פמ"ג משב"ז סק"א . אך יעוי' במשמרת הבית ה' ע"ב שהוכיח ממה שקליפים מצטרפים לבטל שע"כ גם מה שאין ההיתר מתערב עמו מועיל לבטל, ע"ש. [והיינו שאע"פ שיסוד ביטול בס' הוא מחמת התפשטות הטעם וכש"כ במשמרת הבית ו' ע"א מ"מ כבר הגדירו אותו כדין ביטול וכל שיש שיעור ס' במבטל מותר וכמבואר ברשב"א בתורת הבית כג ע"א]

**חידוש הוא ומחידוש לא ילפי'**

**לבטל איסור לכתחילה**

עי' פירש"י דהיינו משום שאסור לבטל איסור לכתחילה ועי' בריטב"א שמשמע מדבריו שיש בזה איסור תורה ועי' ברשב"א ור"ן שלכו"ע הדבר גנאי לעשותו והיינו שהוא נגד רצון התורה והנידון אם עד כדי להחשיבו כאיסור גמור אולם בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' מ"ה שלא פליגי הראשונים אלא בביטול לח בלח אבל יבש ביבש לכו"ע יש בזה איסור תורה וכ"כ בשו"ת חת"ס יו"ד סי' שי"ט וביארו הטעם שע"י ביטול בס' הו"ל כנאבד מן העולם ולא כמתיר האיסור [וע"ש בחת"ס שהביא מקור לאיסור מן התורה] וע"ע בנוב"י שם סי' נ"ד [ומקור הסברא ברמב"ן שאע"פ שבעלמא מין במינו בטל ברוב כדי להתיר לבטל לכתחילה הצריך התורה ס'] אך בהגהות האור גדול על הנוב"י שם סי' נ"ד שהעיר שודאי גם ביטול בס' צריך להגיע לדין ביטול ברוב, ע"ש.

**אמר אביי לא נצרכה אלא לר"י דאמר וכו'**

**שיטת רש"י בלימוד דזרוע בשלה**

מדברי רש"י נראה שהוא לימוד גמור מן התורה ומה שאמרו מדאורייתא בטל הכוונה לולא הדרשא [וכש"כ לדייק המהרי"ק סי' קמ"ד ובראש יוסף] אך הרמב"ן תמה ע"ז שא"כ מצינו מקור לטעם כעיקר ובגמ' מבואר שיש פסוקים אחרים.

**ביאור המהרי"ק בד' רש"י**

ועי' במהרי"ק שם ביאר שאביי אזיל לשיטתו דס"ל טעם כעיקר דאורייתא ונלמד ממשרת אך בלי דרשת זרוע בשלה הייתי אומר שאע"פ שטעם כעיקר מ"מ בטל ברוב ועיקר חידושא דטעם כעיקר הוא [שלדעת רש"י מפורש שגם טעם כעיקר צריך לביטול ברוב עי' להלן] שהאיסור נהפך להיתר וחייב גם על כזית מן התערובת וקמ"ל זרוע בשלה שאינה בטלה אלא בס' וגדר הדין ביאר "ודרשה דזרוע בשלה לא הויא אלא גילוי מילתא לפרושי עד היכן מתפשט אותו טעם שאסרה תורה", וכה"ג כתב רבינו אפרים בתשובה בסו"ס ראב"ן "היינו דילפי' מהזרוע בשלה שכל דבר אינו נו"ט יותר מס' וק'", וצ"ב הרי כל אוכל יש כח טעם אחר והיאך אפשר לעשות כלל של ס' ולא משמע שהוא לא פלוג מן התורה וצ"ל שכוונתם שכל שמתפשט יותר מס' לא חשוב כל ושוב אינו אוסר אפילו כשנרגש.

**מה שצ"ע בד' המהרי"ק וביאור אחר**

אך לכאורה דברי המהרי"ק צ"ע שהרי מבואר בע"ז סז ע"א [לפי פירש"י שם] שטעמו וממשו אסור מן התורה ואינו בטל ברוב אפילו למ"ד דטעם כעיקר לאו דאורייתא ומוכח שמסברא אמרי' שכל שנרגש אינו מתבטל ברוב וכמו שהוכיח הנחלת דוד וא"כ היאך ס"ד לומר שאפילו לאחר דרשא דמשרת אפ"ה בטל ברוב אך באמת ברש"י בד"ה לטעם כעיקר כתב "ורבא לית ליה טע"כ בחולין כדמפרש ואזיל מדאורייתא ברובא בטיל" ולשון זה אמר ג"כ אביי [ובראשונים באמת התקשו בזה לדעת אביי ע"ש] ומשמע שלכו"ע טע"כ לאו דאורייתא ואפ"ה יש איסור תורה כל שלא נתבטל בס' והרי אפילו במין במינו דעת רש"י לאסור ולפי זה עיקר החידוש של טעם כעיקר הוא לאסור ביותר מס' ועי' בחי' החת"ס.

**ביטול מין במינו לדעת רש"י**

ולכאורה לדברי רש"י שזרוע בשלה הוא לימוד גמור א"כ מין במינו גם לדעת רבנן החולקים על ר"י אינו בטל ברוב אלא בס' וכ"כ הבעל המאור בפסחים מד ע"א אמנם היה אפשר לומר באופן אחר דיעוי' בתוס' שהק' על רש"י שהיאך אפשר לאסור מין במינו בקדשים הרי בדברי ר"ל בזבחים עח ע"א מפורש שגם בקדשים מותר ותמה הגרע"א הרי בגמ' שם מסיק שזה תלוי במחלו' תנאים אם אמרי' רואים [והוא מן התורה וכש"כ שם התוס' אך ע"ש טהרת הקודש בד' רש"י] ועי' אבני נזר יו"ד סי' פ"ד שכתב ליישב ע"פ זה דברי רש"י שהטעם דמין במינו לא בטל הוא מדין רואים אך לכאורה יש ליישב קושיית הגרע"א שלא מצינו דין רואים אלא בטעמו וממשו כההיא דזבחים שבזה איסור העיקר הוא מחמת הממש ורק בעינן הטעם כדי להחשיבו כחלק חשוב שבתערובת ולכן שייך בזה רואים אבל בטעמו ולא ממשו שעיקר האיסור הוא על הטעם ולרש"י ולר"ת גדר האיסור דנהפך ההיתר להיות איסור וביאר הנחלת דוד שעל עצם הטעם לחוד אין ללקות כיון שאין בו ממש וע"כ נהפך ההיתר להיות איסור וזה לא שייך אלא באופן שהטעם מטעים הממש. [ובברוך טעם בשער התערובת דין א' אות ד' כתב לבאר ע"פ דברי המרדכי סי' תשל"ז שדבר הנולד בתערובת אינו בטל ולהמבואר בט"ז סי' שכ"ד ס"ק ט"ו שלא חל איסור על הזרוע אלא אחר הבישול נמצא שהאיסור חל בתערובת (אך נחלקו האחרונים אם כוונת המרדכי לאיסור שנולד בתערובת או שהדבר נולד בתערובת) ואינו בטל ברוב וקמ"ל זרוע בשלה דעכ"פ בטל בס' והינו כמו שביאר הנובי"ת יו"ד סי' נ"ד שעל ביטול בס' לא שייך דברי המרדכי כיון שאינו מדין ביטול אלא משום שנאבד לגמרי (עי' הגהות הגרע"א על המג"א סי' תמ"ז ס"ק ל"ח) ועי' לעיל בשם האור גדול מש"כ להעיר]

**רבא אמר לא נצרכה אלא לטעם כעיקר**

ברש"י מבואר שמה שאסור בשאר קדשים הוא אפילו למעלה מס' וק' ותמהו התוס' שכיון שכבר בטל הטעם הרי זה איסור משהו וגם בקדשים ליכא איסור משהו אך כבר העיר החת"ס שמדברי רש"י לעיל ע"א (ד"ה שניהם) משמע שיכול להיות טעם אפילו למעלה מס' וכ"כ ביד יהודה סי' צ"ח ס"ק כ"ג.

**מקודם נלמד הראשונים כאן (והיינו רמב"ן רשב"א ריטב"ן ר"ן ורא"ש) בהיות שהם מבארים עיקר הסוגיא ואח"כ נעבור לסוגיות בש"ס בענינא דטעם כעיקר <יש קטעים שיצטרכו לעבור רק מקופיא מחמת אי ידיעות הסוגיות בש"ס>**

**הערות ע"ס דברי הראשונים**

**תוס'**

**ד"ה רבא אמר**

**דפעמים שהזרוע ומקצת מן האיל**

הנה נחלקו הראשונים אם חתיכה שמקצתה ברוטב ומקצתה חוץ לרוטב אם דינו כבישול שמבליע בכולה עי' תוס' לעיל צו ע"ב וכאן צ"ל שהתוס' קאי בשיטת רש"י שאין דינו כבישול וכ"כ הגרע"א ולכאורה א"כ אינו מבליע אלא כדי נטילה אם לא שנאמר שדינו שמן אך א"כ צ"ע שלאחר שנבלע בחלק של החתיכה שבתוך הרוטב שוב ממילא יתפשט בכולו.

**וזימנין נמי שיש משמנונית הזרוע הרבה**

היינו שמה שמבואר בסוגיין שבזרוע בשלה יש חידוש שליכא בשאר קדשים היינו באופן שליכא אפילו ביטול ברוב שבשאר קדשים אסור ובזרוע בשלה מותר ומבואר בגמרא שיסוד האיסור בשאר קדשים הוא מדין טעם כעיקר [והיינו ששמנונית שנימוח ונבלע בבשר דינו כטעמו ולא ממשו כמבואר ברש"י ע"ז סז ע"א אך עי' רש"י זבחים צז ע"ב שלא כ"כ ועי' יד יהודה סי' צ"ח סק"ו] והיינו שבלי דין טעם כעיקר לא היה צריך אפילו ביטול ברוב והיינו שכיון שליחות זה מוגדר כטעמו ולא ממשו כל שלא אסרה התורה טעם מותר אפילו בלי דין ביטול ברוב אך מדברי רש"י מבואר שמותר רק ע"י ביטול ברוב וכן מבואר מדברי הרשב"א וכמו שהוכיח הגרע"א ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' פ"ה ועי' בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' י"ג שיסוד הנידון תלוי בגדר החידוש דטעם כעיקר אם עיקרו לומר שלא נתבטל ברוב או שעיקרו לומר שפליטה אסורה אף בצורה של טעם וכן משמע בפמ"ג בפתיחה בשער התערובת [וע"ע בית הלוי ח"א סו"ס ל"ז] אך בדעת רש"י אין לומר כן דמהא דטעמו וממשו אסור לכו"ע מוכח שזה סברא פשוטה שכל שנרגש בטעמו אינו בטל וכמו שהוכיח הנחלת דוד [וע"ע בקר"א נזיר לה ע"ב] וע"כ שחידושא דטעם כעיקר הוא שפליטה אסורה וא"כ צ"ב למה לי ביטול ברוב ולכאורה ביאור הדברים הוא שהרי כבר כתבו הראשונים שעצם הפליטה אסורה גם בלי טעם כעיקר וכדילפינן לה מהטמאים לרבות צירן ורוטבם אלא שכל זה כשהוא בעין בצורה של ממש אבל כשנבלע באוכל בצורת טעם לא שמענו לאסור אך כל זה אחר ביטול ברוב אבל לפני ביטול ברוב עדיין נחשב כממש. [אך עדיין צ"ע שכיון שנרגש בטעמו למה בטל ברוב וצ"ל שכלפי סברא זו להגדירו כטעם אינו מועיל מה שטעמו נרגש ודו"ק]

**טעם כעיקר במין במינו**

עוד מתבאר מדברי התוס' שאפילו במין ומינו שייך לאסור ע"י טעם כעיקר וכן מבואר בר"ן והיינו שעיקר מה שנלמד הוא שפליטה אסורה גם כשאינו אלא בצורה של טעם וזה שייך גם כשאינו מטעים האוכל אולם ברשב"א משמע שלא שייך כלל ענין טעם כעיקר במין במינו ועי' בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' י"ג [הנה עי' להלן שי"ל ששיטת התוס' הוא כשיטת רש"י שע"י טעם כעיקר נהפך ההיתר לאיסור והיינו שחייב על כזית היתר שיש בו טעם האיסור ועי' נחלת דוד בקו' טעם כעיקר שהמקור לחידוש זה הוא מעיקר דין טעם כעיקר והיינו שטעם אין בו ממש ולא שייך לאסור אכילתו וע"כ שגדר איסורו הוא בהיתר (בעיקר דבריו בעזה"י נאריך להלן) ולפי זה מוכרח דלשיטת התוס' גם מין במינו שייך נהפך והיינו שכל שליכא רוב חייב על כל כזית וכזית אע"פ שבמינו אין הטעם מטעים האוכל]

**ועוד י"ל וכו' והיכא כזית בכדי אכילת פרס וכו'**

לכאורה אין כוונתם כשאין כזית בכדי אכילת פרס ליכא אלא חצי שיעור ולכן אין לוקים שא"כ אין החילוק שזה טעמו וממש וזה טעמו ולא ממשו ומשמע לכאורה שכוונתו לסברת רבינו חיים כהן המובא ברא"ש שדין נהפך לחייב על כל כזית וכזית לא נאמר אלא כשיש כזית בכדי אכילת פרס ואז נחשב ממשו מחמת היתר משא"כ כשאין בו כזית בכדי אכילת פרס אין האיסור אלא על הטעם [וכשאין כזית בכדי אכילת פרס בפר"ח סי' תמ"ב נקט שאסור מן התורה הטעם בלחוד ובבני שמואל המובא שם ס"ל שליכא איסור וכן דעת הנחלת דוד בקו' טעם כעיקר]

**וא"ת אם טעם כעיקר דאורייתא מאי פריך וכו'**

לכאורה צ"ע שהרי אפילו אם כזית בכדי אכילת פרס לאו דאורייתא מ"מ אסור מן התורה מדין חצי שיעור ועי' ר"ש טבו"י שצ"ל שהסוגיא אזלא לר"ל שחצי שיעור אסור מן התורה או שחצי שיעור בתערובת ליכא איסור תורה לכולי עלמא וא"כ מה יתן ומה יוסיף דין טעם כעיקר ומשמע לכאורה שדעת התוס' שע"י טעם כעיקר ההיתר נהפך לאיסור וחייב על כזית וכזית ולכן יש שיעור שלום גם בלי צירוף כזית בכדי אכילת פרס אך זה אינו שבתוס' נזיר לו ע"ב ג"כ הקשו כן ושם לז ע"א ד"ה טעם כעיקר מפורש דלית להו נהפך וכן ברשב"א הקשו קושיא זו אע"פ שלית להו נהפך [אך עי' להלן שהרשב"א מודה במקצת לדין נהפך והיינו אע"פ דבעי טעם של כזית מ"מ חייב אע"פ שאין כזית בטעם וע"כ שמצטרף ההיתר וא"כ א"ש קושעיתו וי"ל שגם דעת התוס' כן]

**רמב"ן**

**ד"ה וליגמר מיניה**

**קשה לי דילמא התם משום דליכא ס'**

מבואר שגם במין במינו שייך מן התורה שיעור ס' והיינו שאע"פ שאין בו טעם מ"מ שיעור ס' הוא ביטול בעוצם מיעוטו וי"ל דהיינו משום שכנגדו באינו מינו כבר אינו נותן טעם.

**ואל יעלה על דעתך וכו' שא"כ מכאן למדנו לטעם כעיקר**

מבואר שבלי איסור טעם כעיקר אין ללמוד ביטול בס' אע"פ שמקור הלימוד הוא ממין ומינו ובאמת מצינו שהראשונים לא התקשו כלל בזה היאך שייך שיהא דין ס' במינו וע"כ כנ"ל שהוא ביטול בעוצם מיעוטו והטעם שזה תלוי בטעם כעיקר י"ל להמבואר ברמב"ן להלן שבלי טעם כעיקר ליכא איסור כלל על פליטה שנבלע באוכל וגם בלי שום ביטול אין איסור וכן מבואר בתוס' שאפילו במין ומינו תלוי בדין טעם כעיקר.

ד"ה אלא לטעם כעיקר

**דומיא דענבים ששרה אותם במים**

מבואר שאע"פ שלא יצא כלום מן הענבים אלא טעם [כן הוא ל' הרשב"א והר"ן ועי' יד יהודה סי' צ"ח סק"ו שהעיר מדברי הרשב"א במשמרת הבית לו ע"ב "ועוד אנא מצא הוא שטעם היין בלא ממשו כלל יהא אסור ואוסר אדרבה וכו'"] חייב עליו כל ששותה רביעית מים והינו שאף לדעת הרמב"ן שלית ליה נהפך וס"ל שבנימוח צריך לאכול כזית ממה שנימוח מ"מ בעיקר הדין מודה לנהפך אלא דס"ל שצריך לאכול טעם של כזית ולכן בנימוח צריך לאכול כזית שלם אבל בשרה ענבים במים סגי בטעם של רביעית יין אע"פ שאינו שותה רביעית של איסור.

**א"נ יש בו יין אלא שאבד במיעוטו כגון טיפת יין וכו'**

מבואר שבעלמא כל תערובת לח בלח אינו נחשב טעם אלא ממש ורק ביין שיש לו מראה וע"י שאיבד מראיתו חשוב כנאבד לגמרי ונשאר רק כטעם [עי' יד יהודה סי' צ"ח סק"ו] אבל פליטה של בשר הנבלע במים כרוטב דעלמא לכו"ע אין דינו אלא כטעם [ולכאורה בשלמא לדעת הרמב"ן שטעמו ולא ממשו לא צריך ביטול והיינו שמצד עצם מציאותו מוגדר כטעם בעלמא א"ש שפליטה בכל גווני אינו אלא טעם אבל לדעת הרשב"א ודעימיה שצריך ביטול ברוב צ"ע מהו החילוק בין פליטה לתערובת לח בלח והיה מקום לומר שגם הרשב"א לא כתב כן אלא בנימוח אבל בפליטה מודה שהוא בעצם טעם וא"צ ביטול ברוב למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא והיה מיושב לפי זה סתירת הרשב"א מדף צז ע"ב לדף צח ע"ב שעמד עליהם הגרע"א (ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' פ"ה) אך מדברי הרשב"א בתורת הבית כ' ע"ב מבואר שגם בפליטת אוכל וכלי צריך לדין ביטול ע"ש (אף שמדבריו בדף יט ע"א לא משמע כן ע"כ אין כוונתו לזה ע"ש)]

**דכל היכא דליכא טעמא חד בתרי בטל**

מבואר שגם לאחר שנתפשט הטעם כל כך שאינו מורגש אפ"ה בעינן לדין ביטול ברוב וכ"כ בהגהת האור גדול בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' נ"ד אך הנוב"י לא נקט כן וס"ל שלאחר שנתפשט ונתבטל טעמו הו"ל כנאבד מן העולם [יש בזה מן החידוש שהרי יותר מס' אין לו טעם נפרד אך עדיין יש טעם מערוב וכמו שהאריך בחי' ר"ח הלוי ועי' בעה"פ פסחים מד ע"א] ולכן כתב שאין בזה דין איסור ביטול לכתחילה [וכ"כ החת"ס יו"ד סי' שי"ט והגרע"א סי' ר"ז נקט שיש לחלק בזה בין בשר וחלב משאר איסורים ע"ש] וכן לא שייך בזה דברי המרדכי שדבר הנולד בתערובת לא בטל [וכ"כ בברוך טעם שער התערובת דין א' פרק ד'] ומדבריהם מבואר שאפילו במין ומינו שייך ביטול בס' בלי ביטול ברוב.

**ועוד ר"ת מקשה עליו וכו' ואין זה קושיא דהתם טעמו וממשו**

עי' ברא"ש שנחלק ע"ז וס"ל שאינו חשוב כטעמו וממשו [וע"ע שיטמ"ק זבחים שם] ועכ"פ מבואר שבטעמו וממשו לכו"ע אסור מן התורה ואינו בטל ברוב אפילו למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא וכן מבואר בע"ז סז ע"א לפירוש רש"י שם ולכאורה היינו טעמא שמה שדבר שטעמו נרגש אינו בטל ברוב אינו שייך לדין טעם כעיקר אלא דסברא הוא כש"כ הרשב"א בשם הראב"ד [ועי' בנחלת דוד] אלא שבלי דין טעם כעיקר לא היה איסור כלל על הפליטה וצ"ע לדעת רש"י ודעימיה שגם טעמו ולא ממשו אסור מן התורה לכו"ע בלי ביטול ברוב א"כ למה בטל ברוב כיון שנרגש טעמו ומ"ש מטעמו וממשו וצ"ל שעיקר הביטול ברוב של טעמו ולא ממשו אינו אלא להחשיבו כתערובת ולא כבעין ושוב ממילא נחשב כטעם ולא כממש וע"ז לא איכפת לן שטעמו נרגש [שעיקר הטעם שבטעמו נרגש אינו בטל ברוב אינו משום שנחשב כניכר האיסור שהרי כל שאינו יכול להפריד האיסור בטל גם בניכר האיסור וכש"כ הרשב"א בתורת הבית צ' ע"ב ובר"ש בטבו"י (וכבר עמד בזה בחי' הרי"ם פסחים ל' ע"ב) וכן צ"ע מנטל"פ למה בטל ברוב עי' פמ"ג בשער התערובת ח"ג פ"ו ובסי' ק"ג משב"ז סק"א ובחי' ר"ח הלוי הל' מעה"ק, וע"כ שכיון שעיקר חשיבות האיסור הוא בטעמו לכן הרי סתירה לדין ביטול ברוב של לח בלח והיינו שבלח בלח יסוד הביטול ע"י שאין המיעוט יכול לקבוע שם התערובת ואדרבה הרוב קובע השם ולכן המיעוט בטל אבל כשהמיעוט מטעים כל התערובת ע"כ קובע שמו ואינו מתבטל אבל אין זה סיבה להחשיבו כבעין דסו"ס עיקר התערובת הוא הרוב והמיעוט נטפל אליו]

**ומסתפקא לי מילתא וכו' אבל לר"י כל כזית בכדי אכילת פרס וכו'**

יש לעיין האם ביותר מכדי אכילת פרס אסור מן התורה שמדברי הבעה"מ פסחים מד ע"א מבואר שכל שליכא שישים יש איסור תורה [אך איהו לשיטתו אזיל שהלימוד דזרוע בשלה הוא לימוד גמור] אך בר"ש בטבו"י מבואר שכל שליכא כזית בכדי אכילת פרס בטל לגמרי ולכאורה הביאור הוא שטעם ביטולו הוא מפני שנטפל לרוב וכל זה כשאין אפשרות לאוכלו אלא אגב הרוב אבל כשיש בו כזית בכדי אכילת פרס נמצא ששייך לאכול האיסור לבד גם בלי צירוף ההיתר לכן חשוב כעומד בפני עצמו ואינו בטל ברוב.

**אלא ה"ק פעמים שהזרוע נותן טעם בחתיכה**

משמע שיש בו שיעור נתינת טעם ולא שהוא רוב כדברי התוס' וצ"ע הרי במין במינו בטל ברוב אפילו בקדשים כדאמר ר"ל בזבחים עח ע"א וכמו שהוכיחו התוס' אך באמת בגמ' בזבחים שם מבואר שלמאן דאית ליה רואים לא בטל ברוב אפילו במין במינו.

**ולי נראה וכו' שלא חששה התורה לאיסור טעם וכו'**

מבואר שבלי שטעם כעיקר אין כאן ביטול כלל והיינו שדעת הרמב"ן שבלי דין טעם כעיקר אין הפליטה שום איסור ולא שייך בזה אין מבטלין איסור לכתחילה.

**רשב"א**

**ד"ה אמר אביי**

**וא"כ זרוע בשלה בהדי איל דיבש ביבש הוא**

עי' בראש יוסף שכוונת הרשב"א דאיירי שהתפורר האיל לחתיכות קטנות והתערבו חתיכות הזרוע עם שאר האיל ולכן חשוב יבש ביבש וצ"ל שמה שהוצרך להביא ראיה שאפילו שנתבשל דינו כיבש הוא להוציא מס"ד של השואל בשו"ת הרשב"א בח"א סי' רפ"ג וע"ע שם סי' תכ"ה.

**ואי קשיא לך לפי דברי רש"י**

עי' בשו"ת הגרע"א סי' קס"ו שתמה שדילמא איסורו מדרבנן וע"ש צמח דוד שי"ל שדעת הרשב"א שר"י לא החמיר במין במינו אלא באיסורי תורה כדאמרי' כה"ג לק' צט ע"ב לגבי ציר שאינו אלא זיעה בעלמא אך ע"ש בריטב"א שהיא קולא מיוחדת לגבי זיעה ע"ש.

עי' בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' י"ג שמקושיית הרשב"א מוכח שס"ל שלמ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא א"צ ביטול כלל שאם היה צריך ביטול נמצא שלר"י שמין במינו לא בטל יש לאסור בפליטות גם למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא ועי' בשו"ת הגרע"א הנ"ל [ולכאורה נראה בכוונת הרשב"א שלגבי זה שהרוב קובע מיהו העיקר ומיהו הטעם אינו מועיל כלל סברת מין במינו שעיקרו מחמת שא' מחזק השני וכש"כ הר"ן בנדרים וזה אדרבה לראותו כדבר אחד ולא שהטעם הוא דבר נפרד ובעין ודו"ק]

**י"ל דהא דאמר ר"י דמין במינו לא בטיל ע"כ לא תליא בטעמו ולא ממשו**

עי' בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' י"ג שמדברי הרשב"א מבואר שבמין במינו לא שייך כלל עניין טעם כעיקר כיון שאיסורו מדין טעם וכשאינו נרגש אין לו חשיבות טעם ודלא כדעת התוס' והר"ן בסוגיין וע"ע בתוס' ע"ז סו ע"א ד"ה מכלל (וביבמות פב ע"א ד"ה ר"י) שמפורש שבמין במינו שייך טעם אפילו באלף [והיה אפשר לומר דתלוי אם סוברים נהפך והיינו אם יסוד איסור טעם מחמת הטעמתו או איסור בגוף הפליטה ואכמ"ל] ולכאורה כוונת הרשב"א בתירוצו שע"כ אין איסורו משום טעם כיון שאין בו טעם וע"כ מה שאסור לר"י הוא שגם דבר שאינו מוגדר כחתיכה דאיסורא מ"מ באיסור משהו אסור [ומצינו כה"ג בראש יוסף לק' קיא ע"ב שנ"ט בר נ"ט לעניין חמץ בפסח שי"ל שלא גרע מאיסור משהו ע"ש]

**סוגיית טעם כעיקר רחבה מאד ולתועלת העניין הקדמנו לכתוב שיטות הראשונים בטעם כעיקר ועניינים כללים ואח"כ לפי סדר הסוגיות**

**סדר הלימוד מתחילים בפסחים מג ע"ב –מד ע"ב ביחד עם נזיר לה ע"ב-לז ע"ב עם הר"ש בפ"ב טבול יום מ"ג**

**ואח"כ נעבור להל' חלה להרמב"ן והרא"ש**

**ואחרי כל זה שיטת הרמב"ם בפרק ט"ו מאכ"א ובפ"ה מה' נזירות ובהל' חו"מ פ"א ה"ו ובפ"ו ה"ה ובפ"ו מהל' ביכורים הי"א [ובחי' ר"ח הלוי הל' חו"מ מאכ"א ומעה"ק]**

**מהו החידוש בטעם העיקר**

עי' בתוס' קיב ע"ב (ד"ה ורוטבן) שהקשו למה לי קרא דהטמאים לרבות צירם ורוטבם הרי כבר נתרבה ממשרת שמשם ילפי' שטעם כעיקר ועי' חוות דעת סי' ק"ה סק"ב שהעיר שמטעם כעיקר ילפי' רק שאיסור בתערובת ג"כ אסור והיינו כל דבר שכבר נודע איסורו כשהוא בעין כגון חלב שנימוח וכדו' אבל לגבי רוטב בלי דרשא של הטמאים לא היינו יודעים כלל שיש איסור על רוטב וממילא גם בתערובת אין לאסרו וכ"כ בכתבי הגרי"ז בכורות ו' ע"ב בשם הגר"ח.

**אם טעם כעיקר פותר בעית זיעה**

והנה עי' בתוס' פסחים כד ע"ב (ד"ה אלא) שהקשו דאמאי אמרי' דשאר מי פירות הם זיעה בעלמא הרי קי"ל דטעם כעיקר וצ"ב היאך מועיל סברת טעם כעיקר להפקיע מה שהוא זיעה ועי' בכתבי הגרי"ז בכורות שם שר"ל שכוונת התוס' לאיסור יוצא, ול"מ כן והמבואר לכאו' בדעת התוס' שכל החסרון של זיעה הוא כלפי איסור גוף הדבר שהמים היוצאים לא חשיבי אלא כזיעה אבל עד כמה שנתחדש איסור של טעם שגם טעם המאכל דינו כגוף האוכל בזה לא שייך כלל חסרון דזיעה דאדרבה הזיעה היא גוף הטעם ולכן הקשו התוס' שפיר שלאחר שנתחדש כבר דין טעם כעיקר א"צ לדרשת הטמאים שכבר יש לאסרו מדין טעם כעיקר.

**החידוש בטע"כ לאחר דרשת הטמאים**

והנה הראשונים הקשו למה לי דרשת טעם כעיקר תיפו"ל שכבר יודעים איסור רוטב מהטמאים והיינו שגדר הדרשא דהטמאים שיש איסור על טעם האוכל עי' חי' ר"ח הלוי הל' מאכ"א וא"כ ממילא כשנתערב באוכל אחר אוסר ותירצו שלולא משרת הייתי אומר שרק כשהוא בעין יש איסור על טעם ולא כשהוא בתערובת ויש לבאר דבריהם בב' אופנים או שגם לאחר שאנו יודעים שיש איסור על טעם י"ל שהני מילי כשהוא בצורה של ממש אבל כשהוא בצורה של טעם אין לאסרו ונתחדש בדין טעם כעיקר שגם רוטב בצורה של טעם אסור או די"ל שלולא קרא דמשרת הייתי אומר שהטעם בטל ברוב וקמ"ל שלא וכ"כ הראב"ד בפסחים ובר"ש פ"ב טבו"י מ"ג [והטעם שאינו בטל ברוב יש לבאר בב' אופנים או משום שנהפך כולו לאיסור וכש"כ בחי' הרי"ם פסחים ל' ע"ב או משום שניכר ונרגש בטעמו כש"כ הרשב"א בשם הראב"ד עי' להלן,]

**למ"ד טע"כ לאו דאורייתא אם צריך ביטול ברוב**

ונפק"מ בזה אם למ"ד טע"כ לאו דאורייתא צריך עכ"פ ביטול ברוב עי' חמדת שלמה יו"ד סי' י"ג ובשו"ת הגרע"א קמא סי' קס"ו [אך עי' בנחל"ד קו' טעם כעיקר שהעיר שממה דס"ל לרש"י שטעמו וממשו אסור גם למ"ד טע"כ לאו דאורייתא מוכח שכל שניכר ונרגש בטעמו איננו בטל מסברא וא"כ אם נאמר שגם למ"ד טע"כ לאו דאורייתא צריך ביטול ברוב כדמשמע מדברי רש"י עי' חוו"ד סי' ק"ה סק"ב צ"ע היאך יתבטל ברוב הרי ניכר בטעמו וע"ש מה שתי] אך י"ל שלכו"ע כל שהאיסור הוא רוב אסור ולא משום שצריך לבטלו ברוב אלא שכדי להגדירו כטעם בעינן שיהא מיעוט מן התערובת אבל שהוא מצחה על מחצה חשוב האיסור כבעין ואסור מדין הטמאים עי' ל' הריטב"א צח ע"ב ובשו"ת הגרע"א הנ"ל.

**טעמו וממשו**

עי' ע"ז סז ע"א שלדעת ר' יוחנן על טעמו וממשו לוקים משא"כ טעמו ולא ממשו ומצינו הרבה ביאורים בראשונים בביאור שיטתו וע"ש ברש"י שדעתו שר"י ס"ל טע"כ לאו דאורייתא ואפ"ה טעמו וממשו אסור מן התורה ועי' קר"א נזיר לה ע"ב שהתקשה בזה למה אינו בטל ברוב מן התורה ועי' נחל"ד קו' טע"כ שכיון שניכר ונרגש בטעמו ע"כ אינו בטל ברוב מן הסברא וכש"כ סברא זו הראב"ד [הביאו הרשב"א חולין צח ע"ב] אך עיקר הסברא צ"ב שהרי טעם ביטול ברוב אינו משום שהאיסור אינו ניכר אלא משום שאינו יכול להפרידו וכש"כ הרשב"א בתוה"ב בית שלישי (צ' ע"ב) וכבר עמד בזה בחי' הרי"ם פסחים ל' ע"ב [וע"ש שביאר באו"א שע"י שנהפך ההיתר לאיסור הוא שאינו בטל ברוב וצ"ע הרי לדעת רש"י גם טעמו וממשו אינו בטל כנ"ל אע"פ ששם לא נהפך]

**חילוקים בגדר טעם הנצרך לטעם כעיקר למה שנצרך למנוע ביטול**

יש ראשונים הסוברים שע"י טעם כעיקר נהפך ההיתר להיות איסור וחייב על כזית של היתר שיש לו טעם איסור עי' להלן וכתבו האחרונים [רע"א פסחים מד ע"ב נחל"ד קו' טע"כ מנחת ברוך סי' נ"ד יד יהודה סי' צ"ח סק"ו] שכל זה לאחר החידוש של טעם כעיקר שהאיסור על גוף הטעם אבל בטעמו וממשו שעיקר הטעם אינו אלא למנוע הביטול ודאי שלא אמרי' נהפך ע"ש.

עי' בטור סי' תמ"ב שמבואר שקיוהא אינו חשוב טעם לאסור מדין טעם כעיקר ועי' נחל"ד בקו' טע"כ ובבית מאיר סי' תמ"ב שמ"מ חשוב כניכר האיסור שבטעמו וממשו לא יתבטל. [אולם בשו"ת פנ"י ח"א סי' ט"ו נקט שבאמת מן התורה בטל ברוב כיון שאינו אלא קיוהא בעלמא ע"ש]

ועי' חוו"ד סי' ק"ט סק"ה שכתב שקמח שעורים בקמח חיטים דינו כלח בלח ואסור מן התורה בפחות מס' כש"כ הש"ך שם סק"י היינו משום שבשעת אכילתו מרגיש טעם השעורים כשלועס גם החיטים [וע"ש פלתי סק"א ובמקור חיים בפתיחה לסי' תמ"ב] ועי' במנחת ברוך סי' נ"ה שכל זה לגבי טעמו וממשו שעיקר הרגשת הטעם הוא למנוע הביטול אבל לגבי טעם כעיקר לא סגי בזה ובעינן שטעם האיסור יבלע לתוך ההיתר וכ"כ ביד יהודה סי' צ"ח סק"ז.

**הגדרת טעמו ולא ממשו**

עי' רש"י ע"ז סז ע"ב שטעמו ולא ממשו פירושו חלב שנימוח ונפל לקדירה [ביד יהודה סי' צ"ח סק"ו ר"ל שכוונת רש"י רק בנבלע לתוך דבר גוש ולא בנפל לתוך מים אך בעיקר דברי רש"י עי' רש"י זבחים צז ע"ב שאפילו בנימוח לתוך גוש חשוב טעמו וממשו וכבר העירו בזה] או חלב שנבלע בבשר. ותוס' שם חולקים וס"ל שחלב שנבלע בבשר חשוב כטעמו וממשו [ודעת רש"י שכל נוזלי שנכנס לדבר גוש ע"כ מוגדר רק כטעמו אך עי' פר"ח סי' תמ"ב שי"ל שכוונת רש"י באופן שגוף החלב לא נכנס אלא טעמו (עי' נחל"ד דהיינו טעם מגבינה קשה וע"ש עוד שי"ל שט"ס הוא ברש"י וצ"ל טעם בשר בחלב) ועי' משמרת הבית יט ע"ב שהביא שדעת רש"י כדעת התוס'. ועי' נחל"ד קו' טע"כ שהאריך להוכיח שדעת רש"י ששרה פתו ביין חשוב טעמו וממשו ע"ש] ולכן פירשו חלב שנימוח ונבלע בתוך הבשר והיינו לדעתם יש לחלק בין דבר שמתחילה היה נוזלי כגון חלב שבזה גם כשנבלע בתוך גוש בממשו עומד משא"כ חלב שהיה דבר מוצק ונימוח כל שנבלע בבשר חשוב רק טעמו [בנחל"ד קו' טע"כ נתקשה בזה שמה נאמר אם נימוח לתוך כוס ואח"כ שופכו ואינו מסתבר לחלק בזה ע"ש] ובפליטה שנבלע בתוך גוש משמע שלכו"ע דינו כטעמו ולא ממשו והיינו כיון שהוא טעם בעצם אף שכשהוא בעין חשוב כממש מ"מ כשנבלע חזר דינו להיות כטעם ולכן גם פליטה שנכנס לתוך מים אף שבשאר דברים לח בלח לכו"ע חשוב כטעמו וממשו [חוץ מיין אדום (לאפוקי יין לבן עי' יד יהודה סי' צ"ח סק"ו) שנפל לתוך במים ונאבד מראיתו שפקע כל מציאותו וע"כ חשוב רק כטעם כש"כ הרמב"ן. אולם החזו"א ביו"ד סי' כ"ד סק"ו נקט שכוונת הרמב"ן שאדרבה ביין לבן בכל גווני נחשב טעמו ולא ממשו ורק ביין אדום ע"י שנשאר המראה חשוב כממשו קיים ולפי זה כתב שחלב שנימוח עם שומנו ניכר יהא נחשב כטעמו וממשו ע"ש] בזה אינו חשוב אלא כטעם.

וטעמו וממשו היינו כל שלא נמחה האיסור אלא הוא בעין אע"פ שאינו ניכר ולכן מצינו איסור טעם בכזית בכדי אכילת פרס בפסחים מד ע"א ובעיסה בזבחים עח ע"א [ועי' מנחת כהן ח"א פ"ב שתמה על פירש"י מסוגיות אלו ולשיטתו קאי שלשיטת רש"י רק בניכר האיסור חשוב ממשו ע"ש וכבר השיג עליו הפמ"ג בפתיחה להל' פסח ועי' גליון הש"ס זבחים עח ע"א שתמה על הר"י מאורלינש דליכא מלקות על טע"כ מהסוגיא שם ותמוה דשם איירי בטעמו וממשו עי' חזו"א יו"ד סי' כ"ד סק"ג ובאחיעזר ח"ב סי' י' אות י"א] ועי' ב"י סי' צ"ח שנקט שלרש"י כל שיש כזית בכדי אכילת פרס חשוב כממשו וכבר תמה עליו במנחת כהן ח"א פ"ב.

**שיטת הרמב"ם והרשב"א**

בשיטת הרמב"ם מתבאר הגדרה חדשה בדין טעמו וממשו וכש"כ בפרק ט"ו מהל' מאכ"א ה"ב-ג שכל שיש כזית בכדי אכילת פרס חשוב כטעמו וממשו וכשאין כזית בכדי אכילת פרס חשוב כטעמו ולא ממשו וכן מתבאר מדברי הרשב"א בפסקי הל' חלה פרק ג' אות ו' [וכן מבואר בדבריו בתורת הבית כב ע"ב וע"ע בחי' לחולין צז ע"ב] <עיקר שיטת הרמב"ם יתבאר להלן בעהז"י בהרחבה>

**חצי זית בחצי פרס**

סברת שיטת הרמב"ם יש לבאר בתרי אנפי במנחת כהן א-ד ביאר ששיעור כזית אכילת פרס הוא שיעור בכמות האיסור והיינו שכל שיש כל כך ממש והיינו בשיעור של כזית בכדי אכילת פרס חשוב כממש אבל כשאין כ"כ והיינו פחות מכדי א"פ חשוב כאינו בעין [ודבריו צ"ע מדברי הרמב"ם בפ"ה מהל' נזירות ה"ה שגם שיעור רביעית תלוי באכילת פרס אע"פ שרביעית הוא כמה זיתים] ויש לבאר קצת באו"א שכל יש אפשרות לעשות מעשה אכילה על הממש לעצמו והיינו שיש כזית בכא"פ חשוב כממשו קיים אבל כשאין אפשרות לעשות מעשה אכילה על הממש של איסור לבד לולא צירוף ההיתר פקע ממנו שם ממש וחשוב רק כטעם וי"ל נפק"מ בין ב' ביאורים אלו כשיש חצי זית בחצי פרס.

**מחלו' הראשונים בדין טעם כעיקר**

**שיטת רש"י**

שיטת רש"י בחולין צח ע"ב שלהלכה טעם כעיקר לאו דאורייתא מ"מ למ"ד טעם כעיקר דאורייתא חייב על כל כזית מן התערובת שגם ההיתר נהפך לאיסור [עי' רש"י פסחים מד ע"ב ד"ה חייב וד"ה מפת] וכל שיש ממשות האיסור ונרגש האיסור חייב עליו לכו"ע אך לא נהפך כולו לאיסור למ"ד טע"כ לאו דאורייתא.

**שיטת ר"ת**

דעת ר"ת [לפי מה שהובא ברא"ש אולם עי' בספר הישר סי' תרצ"ד דלא משמע כן ע"ש] שטעם כעיקר דאורייתא וכל שנתערב טעם האיסור בתוך ההיתר חייב על כזית מאכילת ההיתר [ומשמעות הרא"ש שיש מקור לזה ממה שיוצאים ידי חובת מצה ע"י אכילת טעם של דגן בעיסה ולפי זה צ"ב מה שדחה הרא"ש ששאני התם שיש טעמו וממשו שהרי כבר כתבו האחרונים שרק ע"י טע"כ אומרים נהפך ולא ע"י דין טעמו וממשו ועמד בזה ביד יהודה סי' צ"ח סק"ו וע"ש מש"כ בזה] ובפשטות דהיינו אפילו בנתערב חצי זית של איסור וכמבואר ג"כ ברש"י פסחים מד ע"ב אולם עי' בברכת ראש נזיר לו ע"א שהביא מספר אגודת אזוב שגם לר"ת דין נהפך תלוי באיסור שנפל בו ואם נפל חצי שיעור אינו חמור יותר מאיסור חצי שיעור וע"ע בחזו"א יו"ד סי' כ"ד סק"ה וסק"ז.

**שיטת הראב"ד**

מדברי הראב"ד [המובא ברשב"א חולין צח ע"ב ובהשגותיו על הבעה"מ פסחים מד ע"א] מבואר שדעתו שכדי להתחייב מלקות בעינן שיהא כזית בכדי אכילת פרס [עי' נחל"ד בקו' טע"כ שר"ל שהראב"ד לא איירי אלא בנתערב ממשות של איסור ע"ש] אבל כשאין בו כזית בכדי אכילת פרס אע"פ שאמרי' נהפך [דאל"כ בלא"ה אינו אלא חצי שיעור] מ"מ מלקות ליכא שאין מלקין על מה מצינו וק"ו וכ"כ בדעתו בנחל"ד ובמנחת ברוך סי' נ"ו.

**שיטת רבינו חיים כהן-רבינו אליהו-רבינו יצחק**

בראשונים הובא דעת ר"ח כהן ודעימיה שכל שאין בו כזית בכדי אכילת פרס אינו לוקה על אכילתו והרא"ש נקט בדעתו שהכוונה שכל שיש כזית בכא"פ אומרים נהפך ולוקה על כל כזית וכזית [עי' ביאור הגר"א או"ח סי' תנ"ג ס"ב שהשווה דעת ר"ח לרבינו אליהו והעיר עליו בנחל"ד אך באמת מדברי הגר"א נראה שמש"כ הרא"ש בדעת הר"ח הכהן נהפך הוא הבנת הרא"ש בדבריו] אך כשאין בו כזית נחלקו האחרונים אם יש עכ"פ איסור תורה שבפר"ח סי' תמ"ב פמ"ג בפתיחה להל' פסח והגרע"א ביו"ד סי' צ"ח על הש"ך סק"ו נקטו שיש איסור תורה [והיינו שנהפך לדעת הר"ח כהן אינו גוף דין טע"כ אלא דבר נוסף] אולם בביאור הגר"א סי' תנ"ג ס"ב הוכיח מדברי הרא"ש שלר"ח הכהן כשאין כזית בכא"פ ליכא שום איסור וכ"כ בנחל"ד בקו' טע"כ וכ"כ בבני שמואל הובא בפר"ח שם.

**שיטת הרמב"ם**

עי' רמב"ם פרק ט"ו מהל' מאכ"א ה"ב-ג שמתבאר שלמד בדברי ר' יוחנן בע"ז סז ע"א שכל שיש בו כזית בכדי אכילת פרס זה מוגדר כטעמו וממשו וחייב עליו כל שאכל כזית מן האיסור בכדי אכילת פרס וכל שאין בו כזית בכדי אכילת פרס אינו חייב עליו ונחלקו האחרונים בכמה פרטים בשיטת הרמב"ם כדלהלן [ל' הרמב"ם שהרי טעם טעם האיסור וממשו משמע שמה שצריך טעם אינו רק כדי שלא יתבטל אלא שעיקר חיובו על מה שטועם טעם האיסר ומי שאין לו חש הטעם אף שכולם מרגישים משמע ברמב"ם שיהיה פטור על אכילתו]

**המקור לחייב בכא"פ**

עי' ברמב"ם בפ"ה מהל' נזירות ה"ה שמבואר שהמקור לחייב כזית בכדי אכילת פרס אינו מסברא כדמשמע מפשטות הסוגיא בפסחים מד ע"א אלא שנלמד ממשרת ועי' מנחת ברוך סי' נ"א שהאריך לבאר שיטת הרמב"ם ז"ל.

**מהו דינו של טעם בלי ממשו לרמב"ם**

עי' חי' הגרע"א פסחים מד ע"ב שנקט שדעת הרמב"ם שטעם כעיקר לאו דאורייתא בכל גווני ולכן שרה ענבים במים לדעתו פטור בכל גווני ורק בחלב כליות שנימוח שדינו כממש דעת הרמב"ם שחייב כל שיש כזית בכא"פ אולם בביאור הגר"א סי' תנ"ג ס"ב שהרמב"ם הרי הביא ב' פסוקים לתערובת איסור בהל' חמץ ובהל' נזירות וחד לממשו וחד לטעמו ע"ש

**כשיש כזית בכדי אכילת פרס ואכל חצי שיעור**

עי' במנחת כהן א-ד שנקט שלדעת הרמב"ם ליכא איסור חצי שיעור בתערובת והובא דבריו בפר"ח סי' תמ"ב אולם בשו"ת מהרלב"ח סי' פ"ח נקט שלדעת הרמב"ם יש איסור תורה וכ"כ בחי' הגרע"א פסחים מד ע"ב וע"ע בפמ"ג בפתיחה להל' פסח.

**כשאין כזית בכדי אכילת ואכל בכח יפה**

ז"ל הרמב"ם בט"ו מאכ"א ה"ג "וכן אם לא היה בתערובת כזית בכל הג' ביצים אע"פ שיש בהן טעם חלב ואכל כל הקדירה אינו לוקה אלא מכת מרדות" ממש"כ אפילו אכל כל הקדרה משמע שאפילו אכלו מהר אינו לוקה ולכאורה היינו כיון שלשיטת הרמב"ם כל שליכא כזית בכדי אכילת פרס בטל ממנו שם ממש ונעשה כטעם ובטעם ליכא איסור תורה. עי' בפמ"ג בשער התערובת ח"ב פ"ב שהעיר למה הוצרך הרמב"ם לכתוב שבליכא כזית בכא"פ שאינו לוקה פשיטא הרי לא אכל כזית בכדי אכילת פרס [וע"ש שהוכיח מזה כדברי המנחת כהן שהרמב"ם כתבו כדי להשוותו לדין ב' והיינו כשיש כזית בכא"פ ואכל רק מקצתו ולומר שאין בזה איסור תורה דחצי שיעור בתערובת ליכא איסור תורה] ומבואר דפשיטא ליה לפמ"ג שבאכל כזית בכא"פ [והיינו שאכל מהר] חייב אפילו כשאין בתערובת כזית בכדי אכילת פרס וכ"מ בביאור הגר"א סי' תנ"ג ס"ב שהאיסור קיים במקומו ולא נתבטל ע"ש. וכן מוכח לכאורה מדברי הרמב"ם בפ"ו מהל' חו"מ ה"ה שכל שיש טעם דגן יוצא בו ידי חובת מצה עי' להלן.

**בל יראה בתערובת שאין כזית בכא"פ**

אולם עי' בה"ה וכס"מ בפ"ד מהל' חו"מ שדנו לדעת הרמב"ם אם יש איסור בל יראה כשיש פחות מכזית בכא"פ ולהצד שעובר בבל יראה מוכרח שהאיסור קיים בתוכו הרי שלא בטל האיסור והוא רק חסרון במעשה אכילה ואפילו לדעת המקילים י"ל שאיסור בל יראה תלוי באיסור אכילה עי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' ק"ט ובמנחת ברוך סי' נ"ב. אולם עי' בפמ"ג בפתיחה לסי' תמ"ב שעמד בזה ור"ל ע"פ המבואר בבכורות כג ע"א שביטול חד בתרי יבש ביבש אינו מועיל לגבי טומאת משא כיון שא"צ לדון על כל' א' לעצמו וא"כ ה"ה די"ל כן לעניין איסור בל יראה והיינו שאפילו אם נאמר שלגבי אכילה הרי זה בטל לגמרי [והיינו כדעת האומרים שטעמו ולא ממשו צריך להגיע לדין ביטול] מ"מ לגבי בל יראה אינו בטל אך יש להעיר בזה מדברי הר"י קורקיס הובא בכס"מ בפ"א מהל' אבות הטומאות הי"ז שלדעת הרמב"ם רק בביטול יבש ביבש מטמא טומאת משא ולא בביטול לח בלח ע"ש [ועי' מנחת ברוך סי' ס"ח שדין זה הוא בטומאה לבד וע"ע בשערי יושר שער ג' פ' כ"ח]

**אם השיעור כזית בכדי אכילת פרס נאמרו לכל האיסורים**

ובשו"ת חת"ס או"ח סי' ק"ט ביאר באו"א שכל מה שאנו מגדירים טעמו וממשו ע"י שיש בו כזית בכדי אכילת פרס היינו רק לגבי איסור אכילה התלוי בשיעור זה אבל לגבי בל יראה שאינו תלוי כלל במעשה אכילה כלפי זה כל שיש בו ממשות של כזית בכל התערובת חשוב שפיר כטעמו וממשו ועובר עליו [ולפי זה לגבי איסור אכילה ביוה"כ שתלוי בככותבת גם טעמו וממשו יהא תלוי בשיעור זה]

**להלכה בדין נהפך**

עי' מנחת ברוך סי' ס"ט שדעת רוב הפוסקים דלא קי"ל נהפך ע"ש אולם בש"ך סי' צ"ח סק"ו ובחוו"ד שם סק"ג מבואר דקי"ל נהפך [וע"ש הגהת הגרע"א] וכן פשיטא ליה למחנ"א בהל' מעשר וכן מבואר במשנ"ב סי' תנ"ג ס"ק י"ד עי' להלן.

**בל יראה בתערובת חמץ**

עי' רא"ש פרק ג' דפסחים סי' א' שאיסור בל יראה בתערובת חמץ תלוי אם יש כזית בכדי אכילת פרס [ומה שאינו עובר עליו מחמת טעם כעיקר היינו משום שלדעתו ליכא בהני תערובת חמץ טעם חמץ וכש"כ בתוס' הרא"ש פסחים מד ע"א ובטור סי' תמ"ב] אך בר"ן נראה שכל שיש בהם כזית אפילו שלא בכדי אכילת פרס עוברין עליו בבל יראה.

**לעניין איזה דינים אמרו טעם כעיקר**

**לעניין טומאה**

עי' ר"ש פ"ב טבו"י מ"ג דלעניין טומאה לא אמרי' טעם כעיקר ועי' תוס' בכורות כב ע"א וברש"ש אך עי' מנחת ברוך סי' נ"ב שר"ל שמ"מ שבמקום שיש בזה נפק"מ לגבי אכילה אמרי' טעם כעיקר גם לגבי טומאה מדין מיגו ע"ש

**לעניין בעל יראה**

עי' עולת שבת סי' תמ"ב סק"א שדן אם מועיל טעם כעיקר לאיסור בל יראה ועי' בשו"ת הר"י מיגאש סי' ר"ה שהטעם שמותר להשהות קדרות של חמץ בפסח אע"פ שטעם כעיקר דאורייתא היינו שאין בהם אלא טעמו ולא ממשו ועי' בפמ"ג בפתיחה לסי' תמ"ב שהעיר דלכאורה רק לגבי איסור אכילה שייך טעם כעיקר דחיך אוכל יטעם ולא בדבר שאינו איסור אכילה ועי' במנחת ברוך סי' נ"ב שר"ל דאמרי' מיגו דכיון שחל עליו איסור לגבי אכילה ממילא נאסר גם בבל יראה כמבואר כה"ג בפסחים מד ע"א דאמרי' מיגו מאכילה לטומאה ע"ש וע"ע שם בסי' נ"ו. ובשו"ת חת"ס סי' ק"ח פשיטא ליה דאמרי' טעם כעיקר לגבי איסור בל יראה [וע"ש מש"כ לגבי בליעות בכלים] וע"ע בשו"ת בית אפרים או"ח סי' ל"ד בשם שו"ת פני יהושע שפשיטא ליה שאין בל יראה על טעם [וע"ע בשו"ת פני יהושע ח"א סי' ט"ו וע"ע בחי' ר"ח הלוי פ"ו מהל' חו"מ אך דבריו נאמרו לגבי טעמו ולא ממשו]

**בל יראה בבליעות שבכלים**

עי' פסחים ל' ע"א שמבואר שמותר להשהות כלים בפסח וצ"ע לדעת האומרים של טעם כעיקר יש בל יראה ועי' ר"י מיגאש הנ"ל אך יש לדון לפי מה שביאר הנחלת דוד בדעת האומרים נהפך שעל טעם לבד לא שייך איסור וע"כ שההיתר נהפך לאיסור וא"כ בבליעות שבתוך קדרה ליכא כלל איסור מחמת טעם אך י"ל שבתוך הקדרה חשוב כבעין שנלמד מהטמאים לרבות צירן ורוטבן ולפי זה אינו תלוי כלל בדין טעם כעיקר וע"ע קה"י פסחים סי' כ"ב מה שהאריך בזה [ומה שנקט שם שלדעת הרמב"ן חייב על טעם כזית לחוד צ"ע דלא מצינו חיוב על פחות מכזית ובפשטות גם הרמב"ן מודה שמצרפים לעניין זה ההיתר]

**לעניין איסורי הנאה**

עי' ר"ן ע"ז לז ע"א סוף העמוד שדן בזה אם שייך טעם כעיקר לגבי איסורי הנאה [והיה מקום לחלק בעניין זה בין טעמו וממשו לטעמו ולא ממשו] ועי' פמ"ג בפתיחה לס' תמ"ב שלכאורה גמ' מפורשת היא בע"ז סה ע"ה וע"ש מש"כ לדחות וע"ע מנחת ברוך סי' נ"ו ענף א'. וע"ע קה"י פסחים סי' כ"ב.

**לעניין אכילת מצה ושם לחם**

עי' להלן בדברי הרא"ש בהל' חלה

**לעניין ביעור בשביעית**

עי' שביעית פרק ט' מ"ה ובמנחת ברוך סי' נ"ז.

**לעניין שריפת קדשים**

עי' עמודי אור סי' נ"א חזו"א קדשים קמא סי' ל"ז ס"ק י"ב

**פסחים מג ע"ב**

**היתר מצטרף לאיסור**

דעת רש"י שהיתר מצטרף לאיסור הוא אפילו כשאינם מעורבים יחד ואילו דעת התוס' דבעינן שיהא מעורבים יחד [וכבר כתבו האחרונים שרש"י ותוס' אזלי לטעמייהו והיינו שלדעת רש"י הסובר נהפך ע"כ לא בעינן היתר מצטרף אלא כשלא נבלע בכל הפת משא"כ לדעת התוס' דלית ליה נהפך] ועי' תוס' חולין צט ע"א (ד"ה גלי) שהביא בשם ר"ת ששמנונית הזרוע שהוא בעין על האיל אמרי' ביה היתר מצטרף ומבואר לכאו' כדעת רש"י [ועי' קר"א נזיר לז ע"א שר"ת אזיל לשיטתו שסובר נהפך לכן הוכרח לומר כן כנ"ל אך תמה בעיקר דברי רש"י נהי שבזרוע בשלה התחדש שלא אמרי' היתר מצטרף לאיסור מ"מ הרי חצי שיעור אסור מן התורה]

אך מצינו מחלו' הראשונים בגדר מה שצריך שיהא מעורבים שלדעת התוס' מבואר דלא בעינן שיהא נותן טעם שהרי לדעת התוס' השום והשמן של המקפה הוא בעין ואפ"ה אמרו ביה היתר מצטרף לאיסור [עי' מהרש"א על התוס'] וע"כ שעיקר גדר האיסור שהתורה אסרה תערובת האיסור וכל מה שמוגדר כתערובת עם האיסור הוא הוא דבר הנאסר וכזית ממנו אסור [עי' כתבי הגרי"ז נזיר] ועי' בעה"מ ורמב"ן שנחלקו בזה אם בעינן תערובת דרך נתינת טעם שבבעה"מ מבואר שא"צ נתינת טעם ורק בתערובת שאינו ניכר בעי עכ"פ שיהא טעם חדש שלא יתבטל האיסור [מדבריו מבואר שלטעם כעיקר בעינן טעם האיסור וכדי שלא יתבטל סגי בטעם חדש עי' חי' ר"ח הלוי הל' תרומות פי"ג ה"ט] ואילו לדעת הרמב"ן בעינן נתינת טעם ממש אך עי' בקר"א שהעיר שממה שהיתר מצטרף לאיסור בשאור משמע שגם תערובת יבש ביבש אמרי' היתר מצטרף לאיסור ועוד ששאור שהוא להקטרה י"ל דלא שייך כלל ענין נתינת טעם עי' אבני נזר יו"ד סי' פ"ד.

**אם חל שם איסור על ההיתר**

הנה לדעת רש"י ודאי שלא חל שם איסור על ההיתר ואינו אלא צירוף במעשה אכילה [וגם בהקטרה צ"ל שאע"פ שאינן מחוברים כיון שמקטירן בב"א מצטרף עי' קר"א] אך לדעת התוס' ודעימיה יש לעיין בזה [ועי' קו"ש פסחים] ומל' הרמב"ן שכתב "כזית היתר עצמו נעשה איסור ולוקין עליו בנזיר" משמע קצת שחל עליו שם איסור ועי' מל"מ פ"ז מהל' מעילה ה"ו "ואף דאיכא מ"ד דהיתר מצטרף לאיסור לחייבו בעונשין היינו דוקא בתערובת לח בלח ומין בשאינו מינו משום דטעם האיסור נתפשט בהיתר ונעשה כולו איסור" [וז"ל הקר"א "בשלמא לשיטת התוס' דאינו מצטרף אלא ע"י תערובת ובנתינת טעם י"ל דאין זה אלא גילוי מילתא בעלמא דטעם כעיקר לגמרי וההיתר ג"כ מצטרף"] עי' תוס' ע"ז סח ע"א שלר"ש דאית ליה כ"ש למכות למה לי היתר מצטרף לאיסור תיפו"ל שגם משהו אסור ותי' שכל שהוא בתערובת לא אסר ר"ש ותמה בשו"ת נובי"ק יו"ד סי' צ"א מגמ' מפורשת בשבועות כא ע"ב שהוכיח מר"ע דמשרת דלית ליה כל שהוא דר"ש (ובאחרונים תי' ע"פ דברי הריטב"א במכות יט שטעמו של ר"ש הוא משום דאחשביה וזה ל"ש בתערובת אבל בשרה פתו ביין שעשה כן מדעתו שפיר שייך אחשביה עי' בשו"ת חת"ס ח"ו ובביה"ל ח"א ס"ג אות ח' ובקה"י שבועות) ובשו"ת בית שלמה יו"ד סי' כ"ט כתב ליישב דנהי שגם ר"צ צריך דרשת משרת להיתר מצטרף מ"מ לאחר שמצטרף האיסור ונעשה חתיכה דאיסור שוב אינו חשוב איסור בתערובת וחייב על כל שהוא וכה"ג כתב באחיעזר ח"ב סי' י' אות י"א ביישוב קו' הגרע"א בגליון הש"ס בזבחים עח ע"א על הר"י דאורלייניש שאינו לוקה על טעם כעיקר די"ל דלאחר שהיתר מצטרף לאיסור שוב אינו חשוב טעם בתערובת ובודאי לוקה) התי' הפשוט הוא שבטעמו וממשו ודאי לוקה עי' חזו"א סי' כ"ד סק"י ובבית הלוי ח"א סי' ל"ז)] וע"ע חי' ר' מאיר שמחה בנזיר שלמ"ד היתר מצטרף לאיסור יש חזקת היתר שלא נפל שם איסור כיון שאז נאסר ההיתר ואינו דומה לתערובת בעלמא שכתבו אחרונים שליכא חזקה.

**כשרובו היתר**

עי' נזיר לז ע"א שבנפישי היתר לא אמרי' היתר מצטרף לאיסור וברש"י שם הק' ממקפה ומדוכה דשאני תבלין דחשיבי וחשוב כמאן דנפישי ובתוס' שם תי' שכל שיש נו"ט ודאי לא איכפת לן דנפישי היתר ורק כשאין נתינת טעם ל"ש היתר מצטרף כיון שהאיסור בטל ברוב ומבואר שנחלקו בגדר דין נפישי היתר שלתוס' הוא מדין ביטול ברוב ורש"י ס"ל שהוא סברא בדין היתר מצטרף שצריך שיהא עיקרו איסור ורק להשלים מועיל איסור [ויש מקום לתלותו ברש"י ותוס' הנ"ל] וכדבריו מבואר בר"ש פ"ב טבו"י מ"ג וע"ע קר"א.

**והתנן המקפה של תרומה וכו'**

עי' פירש"י דס"ד דימוע מדרבנן וקמ"ל דדימוע דאורייתא אך מבואר דלא סגי בזה שהרי אמרו משום שזר לוקה עליו בכזית ומבואר דבעינן אכילה לגבי מלקות ועי' במנחת ברוך סי' נ"ב דהיינו משום דבעצם לגבי טומאה היה ראוי להתבטל אפילו כשטעמו נרגש וכש"כ הר"ש בטבו"י אלא דמיגו שלא נתבטל לגבי אכילה לא נתבטל לגבי טומאה ולזה בעינן אכילה חשובה, אך ע"ש שמדברי רש"י נראה שמה שאמרו שכן זר לוקה אין הכוונה שכאן מיירי שיש כזית בכא"פ אלא הכוונה שהוא ראייה מדזר לוקה עליו ש"מ דלא בטל. [אך צ"ע א"כ למה לי כזית בכא"פ דאורייתא הרי בכל גווני לא בטל וצ"ל שאם כזית כא"פ לא היה דאורייתא ולא היה שייך להגיע לאיסור אכילה היה בטל ולא היה סגי באיסור חצי שיעור למנוע ביטולו ועדיין צ"ע]

עי' ר"ש פ"ב דטבו"י מ"ג שהעיר למ"ד טעם כעיקר למה אינו מקבל טומאה חמחמת טעמו ותי' שטעם כעיקר אינו מועיל לגבי טומאה אלא לגבי איסורי אכילה [ויש לעיין בקושייתו הרי אינו נוגע בטעם אלא במקפה והר"ש אינו סובר לדין נהפך ואולי שכיון שהמקפה מחזיק הטעם הו"ל כדין ידות הטומאה]

**לא מאי כזית דאיכא כזית בכדי אכילת פרס**

בעיקר הנידון אם כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא מדברי רש"י נראה שדנו בעיקר ההילכתא דכדי אכילת פרס וכבר תמהו התוס' נזיר לו ע"ב שמשנה מפורשת היא בכריתות שכדי אכילת פרס אסור מן התורה וע"ש שס"ד דשאני הכא שהוא בתערובת [ועי' פנ"י בפסחים] ויש לבאר דבר זה בב' אופנים או שמה שאמרו כדי אכילת פרס דאורייתא אינו אלא כשאינו מפסיק באמצע עם אכילת דבר אחר ולכן בתערובת ליכא צירוף דכזית דכדי אכילת פרס [ויש לבאר בנוסח אחר שמאכל שאינו בעין אלא בתערובת ע"ז לא נאמר הקולא של צירוף חצי שיעור אך יש לעיין לדעת ר"ת שהשום והשמן בעין לכאורה לא נחשב בתערובת] או שנאמר שהוא סברא בדין ביטול והיינו שלמ"ד דטעם כעיקר לאו דאורייתא הרי עיקר החיוב בתערובת איסור והיתר אינו אלא בטעמו וממשו וע"ז יש מקום לומר שכל שיש רוב היתר נגד ממש של האיסור פקע ממנו שם ממש ונעשה רק כטעם ואין בו איסור תורה והתחדש שכל שיש כזית בכדי אכילת פרס והיינו שאפשר לעשות מעשה אכילה על ממש האיסור גם בלי ההיתר עדיין חשוב האיסור כממש ואסור גם למ"ד טע"כ לאו דאורייתא

**מחלו' הראשונים בזה**

ולכאורה מצינו שנחלקו בזה הראשונים דעי' בתוס' שכתב דשום ושמן שבמקפה היו בעין ואפ"ה דנו בזה כזית בכדי אכילת פרס וע"כ שאינו ענינו מדין ביטול והגדרת טעמו וממשו אולם עי' ברשב"א בפסקי חלה פרק ג' אות ו' שהק' על מה דתנן פ"ג חלה מ"ז ששאור שחייב בחלה שנפלה לעיסה שכבר נפטרה מן החלה צריך להוציא על השאור ממק"א דלכאו' כיון שמה"ת השאור בטל הו"ל מחיוב על הפטור ותי' או למ"ד דטע"כ דאורייתא או דאיירי שיש כזית בכדי אכילת פרס [וע"ע בב"ח סי' ק"ד מש"כ בכוונת הרשב"א לגבי נטל"פ שכל שאינו מאוס בעצם תלוי בשיעור כזית בכא"פ ע"ש] וכ"כ בשו"ת תשב"ץ ח"ב סי' רצ"א פרק ה' סעיף כ"ד [וע"ע מג"א סי' ר"ח ס"ק ט"ו] וכן משמע בהל' חלה לרמב"ן [ויבואר להלן] ונראה בכוונתם שבאמת הרי שאור בעיסה חשוב טעמו וממשו עי' חי' רשב"א חולין צח ע"ב אלא שכל שיש פחות מכזית בכדי אכילת פרס בטל ממנו התורת ממש וחשוב כטעם [עי' בשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"ג] ותלוי במחלו' אם טע"כ דאורייתא. [אולם עי' במשמרת הבית יט ע"ב שהשיג על הרא"ה שנקט שחומץ לתוך גריסין חשוב כטעמו ולא ממשו וכתב שאם תאמר שכיון שאין בו כזית בכדי אכילת פרס לכן לא נחשב כטעמו ולא ממשו זה אינו וז"ל "ועוד דשיעור כזית בכדי אכילת פרס לא אמרו ר"י אלא ללקות הא לאיסור אסור מדאורייתא כחצי שיעור" וצ"ע]

**כזית המפוזר בתערובת יותר מאכילת פרס**

ונפק"מ בין ב' מהלכים אלו בכזית המפוזר ביותר מכדי אכילת פרס ואכלו בכח יפה אם חייב עליו דעי' בר"ש פ"ב דטבו"י מ"ג שחייב עליו [והיינו אפילו למ"ד טע"כ לאו דאורייתא אלא שעדיין נחשב כטעמו וממשו ועי' מנחת ברוך סי' נ"ג שכן דעת הרבה ראשונים אך אינו מוכח בכל הראשונים שאיסורו מדין ממשו] אבל לדעת הרשב"א הנ"ל יהא מותר.

**למ"ד טע"כ דאורייתא**

בראשונים הקשו על עיקר הנידון אם כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא הרי קי"ל טעם כעיקר דאורייתא [והיה אפשר לבאר שאין כוונתם אלא להוכיח שאיכא איסור בכזית בכא"פ שאל"כ למאי נפק"מ טעם כעיקר ול"ש לומר שעיקר שיעור בעצמותו אינו אלא חצי שיעור וע"ז תי' התוס' בנזיר שאה"נ לפי הס"ד ל"ש איסור טעם כעיקר אלא באופן שאוכל בב"א ועי' חזו"א יו"ד סי' כ"ד סק"א] והנה לפי מהלך ב' שיסודו מדין ביטול הממש ודאי שעכ"פ יש לאסרו מדין טעם כעיקר למאן דאמר שהוא מן התורה ולמהלך הראשון שלא אמרו כזית בכדי אכילת פרס נראה שבטעם לא שייך סברא זו שכיון שהטעם מטעים ממשו של היתר נמצא שאכילת ממשו של היתר שמכיל בתוכו טעמו של האיסור היא היא אכילת האיסור לכן אין לראות באכילת ההיתר כמפסיק באכילת האיסור. [לפי תוס' בפסחים שכתבו דקופות איירי בקמח וקמח מין בשאינו מינו לק"מ טעם כעיקר כיון שקמח אינו נותן טעם לקמח שילדו ואינו אלא מורגש באכילתו והוא סברא שלא יתבטל כנ"ל]

**למה אין איסור חצי שיעור**

הנה מבואר בגמ' שלמ"ד טע"כ לאו דאורייתא אין בתערובת איסור אלא איסור דרבנן וצ"ע הרי קי"ל דחצי שיעור אסור מן התורה ועי' בר"ש טבו"י שביאר בתרי אנפי או משום שהסוגיא אזלא כר"ל שחצי שיעור מותר התורה או דחצי שיעור בתערובת מותר [וע"ש שהעיר ע"ז מהמבואר בחולין צח ע"א והגרע"א בחי' שם נתקשה בפירוש דבריו ע"ש וכדבריו כתב הנחל"ד בקו' טעם כעיקר] וכ"כ בתוס' הרא"ש בפסחים ונזיר ועי' מנחת כהן א-ד שנקט שכן הוא גם דעת הרמב"ם וכ"כ הפר"ח סי' תמ"ב ע"ש. וע"ע חוו"ד סי' ק"ד סק"א [והגהת אמרי ברוך] ובסי' ק"ט סק"ה. [עי' רשב"א בתורת הבית כב ע"א שכל איסור שנפל ביותר מכדי אכילת פרס אין בזה אלא איסור מדבריהם לכן אומרים שאני אומר (ע"ש ברא"ה שהשיג עליו) וכ"כ בחי' הרמב"ן והרשב"א יבמות פב ע"א ולכאורה י"ל שכוונתו מדין חצי שיעור בתערובת אך נראה שזה אינו שהרי משמע שמותר לאכול אפילו בכח יפה ונמצא שאוכל שיעור שלם וע"כ שדעת הרשב"א שלא נחשב כממשו של איסור אלא כשיש כזית בכדי אכילת פרס וכנ"ל] ובחזו"א יו"ד סי' כ"ד סק"א כתב שלפי הס"ד שכזית בכא"פ לאו דאורייתא ממילא חצי שיעור בתערובת לא חזי לאיצטרופי וליכא איסור חצי שיעור וכ"כ בכת"ס פסחים.

**האם כא"פ נלמד מפסוק או מסברא**

**שיטת הרמב"ם**

הנה מדברי הגמ' בפסחים מבואר שמה שחייב בכזית בכדי אכילת פרס בתערובת הוא מסברא ולכן הק' על רבנן דכותח הבבלי שאע"פ שלא דרשי כל מ"מ מסברא יש לאסרו והיינו טעמא שכיון שטעמו נרגש לא בטל ברוב וממילא יש לחייבו על אכילת כזית מן האיסור בכדי אכילת פרס אולם עי' ברמב"ם בפ"ה מהל' נזירות ה"ה שכתב שמשרת בא לחייב על כזית איסור שבתוך היתר כשיש בו כזית כדי אכילת פרס וע"ש בלח"מ שאע"פ שבפסחים ונזיר מבואר שמשרת בא לטעם כעיקר או להיתר מצטרף לאיסור מ"מ בדעת ר' יוחנן בע"ז סז ע"א נקט הרמב"ם שמשרת בא לרבות כזית בכדי אכילת פרס ועי' במנחת ברוך סי' נ"א שמה"ט כתב הרמב"ם בפ"א מהל' חו"מ ה"ו שאינו חייב כרת על תערובת חמץ אפילו כשיש בו כזית בכא"פ [וע"ש ה"ה וכס"מ] והיינו שלדעתו אין זה נלמד מסברא אלא מגזה"כ. [וע"ע חזו"א סי' כ"ד סק"ו]

ויש לעיין מהו החידוש לפי דבריו האם בלי הפסוק הייתי אומר שבטל ברוב ולא איכפת לן שניכר או שכזית בתערובת לא מצטרף ועי' בה"ה וכס"מ בפ"ד מהל' חו"מ ה"ח שדנו אם לרמב"ם בפחות מכדי אכילת פרס יש איסור בל יראה וזה תלוי בהנ"ל אם בפחות מכדי אכ"פ בטל ועי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' ק"ט ובמנחת ברוך סי' נ"ב.

**אי הכי אמאי פליגי רבנן בכותח הבבלי**

עי' טור סי' תמ"ב שכתב שכותח אין לו טעם חמץ ואינו אלא קיוהא בעלמא וכ"כ בתוס' הרא"ש בסוגיין ולכן אין איסורו אלא מדין כבא"פ ולא מדין טעם כעיקר ועי' בפר"ח שם שמבואר דעת הטור שכזית בכא"פ אסור אפילו בלי טעם וכן האריך בזה במקור חיים שם ועי' בחוו"ד סי' צ"ח סק"ג שהאריך לבאר שכל מין במינו לא בטל ברוב וילפי' מזרוע בשלה לאסור עד ס' ע"ש. וע"ע פלתי סי' ק"ט סק"ד שדוחק לומר שכוונת הטור שיש טעם חדש כדברי הרז"ה שאע"פ שאין טעם כעיקר מ"מ ליכא ביטול ברוב ע"ש ועי' בנחל"ד שחולק ע"ז שודאי בלי טעם בטל אלא דס"ל לטור שגם קיוהא מועיל למנוע הביטול וכ"כ בבית מאיר ובמנחת ברוך סי' נ"ה כתב שודאי טעם החמץ נרגש באכילתו אבל הטעם שנבלע בשאר הכותח אינו אלא קיוהא ובשביל טעם כעיקר בעינן טעם הנבלע ולא סגי שנרגש טעמו באכילתו ע"ש.

**הנח לכותח הבבלי**

עי' תוס' בנזיר לו ע"ב שדן אם הכוונה שאפילו אם אוכלו בכדי אכילת פרס פטור או שהגמ' לא איירי בזה ועי' כס"מ הל' חו"מ פ"א ה"ו.

למסקנא הטעם שליכא בזה איסור משום טעם כעיקר עי' רש"י לק' מה ע"א (ד"ה ור"ע) דהנך רבנן לית ליה טעם כעיקר ובתוס' הרא"ש כתב שבכותח ליכא טעם של דגן וכ"כ הטור בסי' תמ"ב ועי' חזו"א סי' כ"ד סק"ה שלדעת ר"ח כהן י"ל שאע"פ שיש כזית בכא"פ כל שאין דרכו לאכלו בכדי אכילת פרס חשוב כאין בו כזית בכא"פ וע"ש סק"ט.

**איתיביה ב' קופות**

**כזית בכדי אכילת פרס במין ומינו**

עי' בר"ש פ"ב טבו"י מ"ג שמהא דלא תירצו דאיירי במין במינו מוכח שגם במין במינו אמרי' כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא ואף דקי"ל שמין במינו בטל ברוב היינו או יבש ביבש לגמרי שהתערובת רק מחמת הספק או לח בלח לגמרי שהמיעוט מתחבר אל הרוב ומתבטל אליו אבל ביבש ביבש כקמח בקמח שהכל מעורב ובכל כזית יש תערובת מאיסור והיתר לא נאמר בזה ביטול ברוב ואסור מן התורה בכדי אכילת פרס וע"ע רז"ה פסחים מד ע"א שמה אמר ר"י בע"ז סז ע"א שטעמו וממשו לוקין עליו משמע בין במינו ובין במין בשאינו מינו והיינו שכל שיש ממשות ולא רק טעם במינו גם במינו לא בטל ברוב [ויש לעין אם שיטתו כשי' הר"ש אך לח בלח ג"כ נחשב כטעמו וממשו ולר"ש בכה"ג בטל ברוב ולרז"ה משמע שלא] ועי' ברמב"ן חולין צח ע"ב שדן בזה.

**להלכה שאני אומר במין במינו**

עי' בתוס' חולין צט ע"א שקופות איירי במין במינו ואפ"ה אם כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא ל"א שאני אומר והיינו מגזירה אטו מין בשאינו מינו [וע"ש במהרש"א למה על טע"כ ליכא גזירה זו] ועי' בפלתי סי' קי"א סק"ה שלפי זה באיסור תורה לא אמרי' שאני אומר במין במינו וע"ש מה שביאר הטעם שלהלכה לא קי"ל כן.

**מין במינו בלי טעם**

**המקפה של חולין והשום והשמן**

עי' מה שתמה התוס' על פירש"י והוכיח ר"ת שע"כ איירי שהשום והשמן הם בעין ועי' בר"ש פ"ב טבו"י מ"ג שהקשה על ר"ת ועי' ברכת ראש נזיר לז ע"א שר"ל שהדבר תלוי במה שנחלקו הרמב"ם והרשב"א הביאם הב"י ביו"ד סי' קט"ז ובט"ז סי' ק"ד סק"א אם דבר הניכר לעין רק שאינו יכול להפרידו אם בטל ברוב [וע"ש שכן משמע בתוס' פסחים מד ע"א סוד"ה איתיבה שקמח בקמח רק משום שאינו ניכר בטל ברוב ולא משום שאינו יכול להפרידו וע"ע פמ"ג סי' ק"ד משב"ז סק"א שגם הרשב"א מודה לזה ע"ש וצ"ע ברשב"א] וע"ע חוות דעת סי' ק"ד סק"א.

**תוד"ה איתיביה**

אפילו מין בשאינו מינו כגון קמח וכו' עי' ש"ך סי' ק"ט סק"י שהביא שמהרא"י הוכיח מדברי התוס' שיבש ביבש אינו מינו אינו בטל מן התורה והש"ך דחה דשאני קמח בקמח דחשוב לח בלח ועי' חוו"ד שם סק"ה שביאר דעת מהרא"י שקמח בקמח כיון שנרגש קמח שעורים בשעת אכילת קמח חיטים חשוב טעם לעניין שאינו מתבטל אך בפלתי שם סק"ד נקט בדעת מהרא"י שיבש ביבש אינו בטל ברוב אלא ביותר מכזית בכדי אכילת פרס וע"ע בדבריו בסי' ק"ד סק"ב.

**הערות בדברי הר"ש בפ"ב דמס' טבול יום**

"לאו משום דבמעורבים לא יהא היתר מצטרף לאיסור וכו'" עי' בתוס' הרשב"א פסחים מד ע"א.

"דהא גבי כותח ומדוכות וכו" עי' בקר"א שבמאכלים בכל גווני נחשב כמעורבים כיון שמתערב באכילתו וי"ל לגבי כותח אינו מועיל כיון שצריך לראות הצירוף כבר עכשיו במצב זה ולא על שם העתיד.

"ויש לפרש דמקפה וכו' אבל קופות אין בעירובן נתינת טעם" כוונתו שאע"פ שתערובת קמח חשוב כתערובת מין בשאינו מינו היינו משום שנרגש טעמו באכילתו אבל אין טעם א' נבלע בשני וכדי לומר היתר מצטרף לאיסור בפחות מחצי היינו רק כשהמיעוט מטעים כולו.

"ובפ' גי"ה גבי נתבשל עם הגידין" צ"ב הרי התם תערובת הגידים הם תערובת של יבש ביבש ועי' חזו"א סי' כ"ד ס"ק ט"ו וצ"ל שכוונתו כיון שע"י אכילת שתיהם ביחד מתערבים אבל לא עד כדי שנעשה כנימוח ממש שמתבטל.

"בדליכא כזית בכדי אכילת פרס" משמע שכל שליכא כזית בכדי אכילת פרס מתבטל [דקשה לומר דסתמא דגמ' אזלי לשיטת ר"ל שחצי שיעור מן התורה וח"ש בתערובת נטיית הר"ש לאסור מן התורה] והרי מבואר בר"ש לעיל שמה שאמרו בגמ' כדי אכילת פרס אינו נידון בדין ביטול אלא אם מצטרף בתערובת אבל גם במפוזר ביותר מכדי אכילת פרס כל שאכל כזית מהר לוקה וצ"ל דמ"מ לגבי מין במינו יש סברא שכל שליכא שיעור של כזית בכדי אכילת פרס חשוב כנטפל להיתר ומתבטל.

"ואע"ג דטעם כעיקר דאורייתא לא היה זר לוקה בכזית מקפה" מבואר שלא הקשה כשאר הראשונים שע"י טעם כעיקר לא יהיה חסרון של כזית בכדי אכילת פרס בתערובת ולא הקשה אלא באכל כזית טעם בב"א.

"והא דאין המפקה נפסלת דתחשב כתרומה מחמת טעם כעיקר" צ"ב הרי סו"ס אינו נוגע בטעם של תרומה אלא במקפה של חולין [והר"ש הרי לית לה נהפך] ואולי כוונתו מדן ידות כיון שהמקפה של חולין מחזיק הטעם של תרומה.

ועי' חזו"א סי' כ"ד ס"ק י"ב שהעיר שהרי מקפה חשוב כטעמו וממשו וא"כ אין זה שייך לדין טעם כעיקר [עי' נחל"ד בקו' טע"כ שהאריך זה נחשב כטעמו וממשו ע"ש]

"תדע דאין טעם כעיקר ליחשב שחוטה כנבילה" עי' תוס' בכורות כב ע"א ד"ה הנך וע"ש ברש"ש שלכאורה נחלקו בזה ב"ש וב"ה בערלה פ"ב מ"ד ואמנם עי' ירושלמי שם שגם ב"ש י"ל שאינו אלא משום מיגו שיש טע"כ לגבי אכילה ע"ש. וע"ע רשב"א יבמות פב ע"ב.

"ומיהו בפרק גי"ה (צח ע"א) גבי ההוא פלגא דזיתא" עי' חי' רע"א חולין שם שהעיר הרי גם בנפל זית שלם כשלא אכל אלא כזית אין בזה איסור חצי שלם וע"כ מה שצידד להקל בחצי שיעור היינו משום שכל האיסור שנפל אינו אלא חצי שיעור ונמצא שהנידון כלפי האיסור מבחוץ וכ"כ בנחל"ד בקו' טע"כ ובקה"י פסחים סי' ל"ח.

**דין טעם כעיקר לגבי חלה**

**רמב"ן בהל' חלה**

"דהא קי"ל כזית בכדי אכילת פרס בטעמו וממשו דאורייתא וכו'" כוונתו כמבואר בדבריו בחי' ליבמות פב ע"א שכל שליכא כזית בכדי אכילת פרס ליכא איסור תורה גם בטעמו וממשו כמו שהארכנו לעיל בדעת הרשב"א ולפי זה מש"כ ונהי דטעמא לא בטיל פירושו משום דטעם כעיקר אולם בחי' לחולין צח ע"ב נקט שחיטים בעיסת אורז חשיבי כטעמו וממשו וי"ל דשם נקט דאיירי כשיש כזית בכא"פ וכדמוכח לדעת הרשב"א וכ"כ הרשב"א בפסקי חלה והראב"ד בהשגות אך עכ"פ לדעת הרמב"ן כאן צ"ע לפי דעתו דקי"ל טעם כעיקר לאו דאורייתא [ועי' חזו"א סי' כ"ד סק"י] ועי' חלת לחם בפתיחה לסעיף י"ח (דף עח בהוצאה ישנה) שי"ל ע"פ המבואר ברש"י חולין צח ע"ב שלמ"ד טעם לאו כעיקר הוא מדין ביטול ברוב ולכן כיון שיש גרירה שוב ל"ש שהמיעוט יתבטל לרוב ולפי זה עיקר הנידון בזבחים הוא אם יש חשיבות לטעם ובעי עכ"פ לדין ביטול ושם בלא"ה לא שייך ביטול דאיסורים אינם מבטלים זה את זה.

"הא עיקרא אורז" לכאורה כוונת הרמב"ן גם באוכל שיעור כזית בכא"פ כגון שאוכל מהר לא יצא שטענת הרמב"ן הוא מפני שעיקרא אורז והיינו שמשום הטעם לחוד לא יחול עליה שם לחם וכמבואר להדיא בסוף דברי הרמב"ן בעיסה שאין רובה דגן עי' להלן.

"אי טעמא בטיל דבר שנתבטל מעצמו היאך גורר אחרים" עי' בית אפרים סי' י"ג שתמה כיון שגרירה הוא עניין טבעי מה לי שטעם החיטים נתבטלו וכן הק' המנחת ברוך סי' ס"ט [ועי' קו"ש פסחים אות קע"ו] ועי' מהריט"א שהק' מדברי הירושלמי שדנו לגרור חיטים שלא הביאו שליש שהחסרון שלהם הוא כיון שאינם באים לידי חימוץ וע"י קצת חיטים יגרור כולו והרי שם מין במינו הוא ובטל.

ולכאורה צ"ל שכוונת הרמב"ן שוודאי יש דין ה' מינים ואורז שבא לידי חמוץ אינו כשר אלא דכל שיש חיטים והם משפיעים על האורז לבוא לידי חומץ לכן האורז נטפלים לחיטים ונעשים כחלק ממנו וחל על כולו שם לחם וכ"כ בחלת לחם סי' ג' פתיחה לסעיף י"ח והרי חזינן לדעת רשב"ג שהרמב"ן פסק כוותיה דבעינן שיעור דגן ובודאי שאין זה למציאות של גרירה אלא שכל שאין שיעור דגן אינו מועיל הגרירה ורק כשיש שיעור אלא ע"י שהחיטים הם רק מיעוט אינם יכולים לתת שם לחם לעיסה מועיל גרירה ודו"ק וע"ע מנחת ברוך סי' ע' ובקה"י פסחים סי' ל"ח ובדברי יחזקאל סי' י"א אותיות ד-ה [ע"ש שהוכיח כן ממה שדימה הירושלמי דין גרירה בתבואה שלא הביאו שליש ובמורסן ע"ש].

"א"ר הילא בין כרבנן דהכא וכו' עד שיהא בה רובא דגן וטעמא דגן" צ"ע אם קאי בשיטת רשב"ג

"ולא קתני הנותן שאור של חיטים" במהריט"א נקט שגם בכה"ג שייך גרירה כיון שהשאור בר חיובא אולם במנחת ברוך סי' ס"ט נקט שכיון שאין כאן שיעור חיוב חלה לא שייך בזה גרירה ואינו צריך להפריש אלא על השאור וכ"כ בחזו"א יו"ד סי' כ"ד סק"י. [ועי' בית אפרים סי' י"ג מש"כ בזה]

"שכל חמשת המינין שעשה רוב העיסה מהן גוררין את האורז ברובא וטעמא" משמע שמדין גרירה קאתינן עלה וכן צידד הפמ"ג בפתיחה להל' פסח ובחזו"א יו"ד סי' כ"ד סק"י, ובמנחת ברוך סי' ס"ט ענף ג' תמה ע"ז שהוא דברי נביאות אולם בהמשך כותב הרמב"ן "דהא לאו גרירה היא אלא חיובא דגופיהו הוא" [וע"ע בשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"ג שצידד מה"ט שכל שיש רוב דגן שוב ל"צ שיעור דגן כיון שע"י רוב הדגן נגרר גם מין השני ע"ש].

"ומיהו היכא דרובא וטעמא דגן **ואית ביה שיעורא מדגן** קסבר ר"ה וכו'" מבואר שאע"פ שיש בו שיעור דגן מ"מ צריך רובא וטעמא וכ"כ בשו"ת תשב"ץ ח"ב סי' רצ"א פ"ה סעיף כ"א וצ"ב [וצ"ע בחזו"א סי' כ"ד סק"י שכתב שאינו מפורש ברמב"ן שצריך שיעור וע"ע בבית אפרים סי' י"ג שדן בזה וע"ש שי"ל שכל דברי התשב"ץ רק לחייבו כולו אבל כדי לחייב הדגן סגי בכשיעור מדגן ע"ש] ועי' פמ"ג בפתיחה להל' פסח שתמה ע"ז שכיון שיש כשיעור דגן למה לא סגי בטעם דגן ולמה לי רוב דגן אך בהמשך כתב הרמב"ן הטעם שכדי לחול עליה שם לחם בעינן רובא דגן שקביעות שם לחם תלוי ברובו וכ"כ במנחת ברוך סי' ע' ועי' בחי' ר"ח הלוי הל' חו"מ שמהאי טעמא בעינן טעם דגן ולא סגי ברובא דגן והיינו שהוא מתנאי שם לחם ע"ש. [ובחזו"א סי' כ"ד ס"ק י"א כתב דטעם שיגרא דלישנא נקט, ובשו"ת בית אפרים סי' י"ג כתב שהוא משום דבעינן טעם מצה וצ"ב שדין זה נאמר גם לגבי חלה]

ויש לעיין למה לא סגי ברוב ומדין ביטול ברוב יצטרף גם האורז לשיעור חלה ועי' פמ"ג שם שזה תלוי בנידון אם ביטול ברוב נותן דינים [עי' עונג יו"ט ס"ד וקו"ה סי' נ"ט] וכ"כ במהריט"א אות י"ד [וע"ע חזו"א בית אפרים סי' י"ג סי' כ"ד סק"י] ועי' חלת לחם בפתיחה לפרק ג' סעיף י"ח שזה תלוי במחלו' רש"י ותוס' זבחים עח ע"א אך עי' שערי יושר ש"ג פי"ח שכתב לחלק שרק כשיש דין גם על מקצת שיעור כאיסורים מהני הרוב לתת הדין למיעוט אבל בפחות משיעור חלה שהרוב אין לו הדין אין ביטול ברוב נותן דינים ע"ש.

**שיטת רשב"ג שאינו חייב עד שיהא דגן כשיעור**

הרמב"ן הביא הגי' מתני' כרשב"ג שאין דין גרירה אלא כשיש בדגן כשיעור וכן פסק שם והטעם שעיקר דין גרירה הוא להטפיל האורז לחיטים וכל שאין בדגן לבד אין בכוחו של האורז להשלים השיעור ולפי זה אם יש כשיעור דגן אלא כשכבר הרומה חלתה אינו יכול לגרור וכש"כ בחלת לחם [ולאפוקי מסברת המנחת ברוך סי' ס"ט בדעתם ששיעור דגן הוא מצד טבע הגרירה ע"ש] אך לדעת רבנן החולקים על רשב"ג דן שם בחלת לחם אם מועיל גם חיטים שנפטרו כבר לגרור וכן דן בזה במהר"י קורקיס בפ"ו מהל' ביכורים.

**רא"ש בהל' חלה**

"ולא ידענא מאי קשיא ליה חיטי איתא בטעם וממש" והיינו שע"י טעם כעיקר נהפך האורז כדין חיטים וסגי בזה כדי לצאת ידי חובת מצה ועי' במקור חיים סי' תנ"ג סק"א "תדע דהא אפילו למ"ד טעמו ולא ממשו לוקין מ"מ ודאי אם יבשל מצה בירקות עד שיהיה טעם מצה בירקות ויאכל כזית ירקות ודאי דאינו יוצא", ועי' בשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"ג שתמה עליו "לא ידענא מאי עדיפותא דירקות מאורז שאינו בא לידי חימוץ ומה לי אורז ומה לי ירקות", וע"ש "דפשיטא דלדינא גם הרא"ש מודה דבכה"ג בירקות לא יצא דלא יהא אלא שהם חיטים שאינם באים לידי חימוץ אינו יוצא וכש"כ הרא"ש לפרש דברי הירושלמי דמקשה הכי אההיא דאורז", ודבריו צ"ע שהרי לאחר שכבר חל עליו של לחם למה שלא נאמר שטעם המצה שנבלע בירק דינו כמצה ומה שייך בזה חסרון שאינו בא לידי חימוץ ועי' חלת לחם סי' ג' בפתיחה לסעיף י"ח שכתב לבאר "ולא עוד אלא דלדעתי ברור אפילו בחיטים ואורז אילו נבלע טעם מצה של חיטים בשל אורז ע"י בישול ואפילו למ"ד יוצאים במצה מבושלת מ"מ אין יוצאים בו אלא דוקא בנתערב קמח חיטים באורז או שאור שעירבו בעיסת אורז דבהא מהפכין את האורז לחיטים ונעשה פת גמור אבל בליעת טעם בעלמא לא נעשה לחם כלל" וע"ש שביאר כוונת הרא"ש "והיינו דקשיא ליה כיון שרובא אורז הרי רוב אינו בא לידי חימוץ ואע"פ שיש בה טעם חיטים הו"ל כטעם חטים בירקות דלא מהני לכך קאמר דגורם שגם האורז בא לידי חימוץ".

**כמה צריך להפריש על עיסה שנאסר מדין טע"כ**

עי' מחנ"א הל' מעשר שבעירב יין הטבול למעשר לתוך עיסה צריך להפריש ממק"א נגד כולו כיון שע"י טעם כעיקר נהפך כולו לאיסור ובספר אורים גדולים לימוד ל"ג [הובא קצתו בעין הגליון שו"ע טלמן יו"ד סי' שכ"ט] העיר שודאי לאחר שנבדיל טעם האיסור מן ההיתר יפקע האיסור מן ההיתר וא"כ סגי בלהפריש כנגד טעם היין וממילא פקע האיסור מן העיסה ע"ש ובדברי יחזקאל סי' י"א אות י"ד העיר מטעם אחר ע"ש.

"ותדע דהא ר' יוחנן וכו'" והיינו שע"כ בטעם כעיקר אמרי' נהפך שהרי ליכא איסור בטעמו ולא ממשו ורק במין במינו שבזה הטעם אינו מטעים ההיתר לכן לא אמרי' נהפך וחשוב כטעמו ולא ממשו ואין בזה איסור.

"והירושלמי שפי' הטעם משום גרירה" עי' דברי יחזקאל סי' י"א אות ז' שכוונתו שנהי שע"י טעם כעיקר יש לאורז דין חיטים מ"מ סו"ס אין האורז באים לידי חימוץ וא"כ חיטים כאלו אינם יכולים לעשות לחם וע"ש באות י"ד שטעם כעיקר אינו מועיל לתת לעיקר דיני הטעם רק להפוך אותו להיות כגוף הטעם וממילא מקבל הדין מחמת עצמו ע"ש.

**דעת הרא"ש להלכה**

עי' טור סי' תנ"ג שכתב שבכל המינים כל שיש טעם דגן יוצא בו ידי חובת מצה ומבואר שלדעתו א"צ גרירה כלל ועי' ש"ך סי' שכ"ד ס"ק י"ז וע"ש בפר"ח ובמקור חיים ובמה שהעיר עליו בשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"ג, ובדברי יחזקאל סי' י"א אות ט' ביאר ע"פ המבואר ברא"ש בהל' חלה סי' כ"ג שתבלה למצה בקצח תלוי בנתינת טעם ולא בעי לדין גרירה ועי' פר"ח סי' תנ"ה [אך עי' בחי' ר"ח הלוי הל' חו"מ] והיינו שהרא"ש כתב כן רק לבאר דעת הירושלמי אבל לא שזהו ג"כ דעת הבבלי ע"ש [והיינו שלדעת הבבלי כל שחל על האורז שם חיטים לא איכפת לן שאינו בא לידי חימוץ].

**שיטת הרמב"ם**

הנה מסתימת ל' הרמב"ם בפ"ו מהל' חמץ ומצה ה"ה משמע שכל שיש טעם דגן יוצא בו ידי חובתו אע"פ שאין בו כזית בכדי אכילת פרס [אולם בחי' ר"ח הלוי צידד שגם הרמב"ם סובר שצריך כזית בכא"פ ע"ש] וצ"ע הרי דעת הרמב"ם בפט"ו מהל' מאכ"א ה"ג שכל שאין בו כזית בכדי אכילת פרס אין בו אלא איסור דרבנן.

ועי' בשער המלך פ"ו חו"מ ה"ה שר"ל שהרמב"ם נקט שעיקר הטעם משום גרירה כסוגיא דמנחות כג ע"ב ודלא כסוגיא דזבחים עח ע"א וע"ע אורים גדולים לימוד ל"ה.

**אם צריך שיהא כזית בכא"פ**

הנה לעניין מצה כתב הרשב"א שצריך שיהא כזית בכדי אכילת פרס ומשמע מדבריו שלעניין חלה לא צריך כזית בכדי אכילת פרס וסגי במה שיש בו כשיעור דגן אולם עי' בשו"ת תשב"ץ ח"ב סי' רצ"א פ"ה סעיף כ' שהביא י"א שאינו חייב בחלה אלא כשיש כזית בכא"פ ולכאורה זהו ע"ד שיטת ר"ח כהן שעיקר הטעם מדין נהפך ולזה צריך כזית בכא"פ אך יש לבאר באו"א ע"פ המבואר ברשב"א שרק כשיש כזית בכא"פ חשוב טעמו וממשו ולמ"ד טע"כ לאו דאורייתא אינו יוצא אלא כשיש טעמו וממשו וע"ע בית אפרים או"ח סי' י"ג.

**אם מועיל טעם כעיקר שאין בו מלקות**

הנה דעת כמה ראשונים שטעם כעיקר אע"פ שיש בו איסור תורה מ"מ אין לוקים עליו וכתב בשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"ג שלא סגי בזה כדי לצאת ידי חובת מצה שכיון שאינו לוקה הרי שהוא איסור חדש ולא רק גילוי מילתא וא"כ מנלן שנתחדש גם לגבי חובת מצה וא"כ להנך ראשונים מה"ט צריך כזית בכא"פ אולם בדברי יחזקאל סי' י"א נקט שזה תלוי במחלו' הראשונים בטעם הדבר אם הוא משום שגיעולי נכרים אין בו כי אם עשה או משום שאין עונשין מן הדין ע"ש

**טעם כעיקר לגבי חובת מצה**

עי' רמב"ם בפ"ו מהל' חו"מ ה"ה שכל שיש בעיסה טעם דגן יוצאים בה ידי חובת מצה והראב"ד השיג עליו שצריך שיהא כזית בכדי אכילת פרס ויאכל כל הפרס וכ"כ הרשב"א בפסקי הל' חלה [עי' מנחת כהן שתמה כיון שלדעת הרשב"א קי"ל כסברת גרירה למה לי כזית בכא"פ ועי' בית אפרים או"ח סי' י"ג שהרשב"א לא ברירה ליה דקי"ל טעם כעיקר וטעמו וממשו ליכא רק בכזית בכא"פ]

[להלכה הובא דברי הראב"ד במג"א סי' תנ"ג סק"ד אך עי' בשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"ג שמשמע שהמג"א לא הצריך לאכול כל הפרס ע"ש וע"ש שעה"צ ס"ק ט"ז אך ברשב"א בפסקי חלה מפורש שצריך שיאכל כל הפרס ע"ש]

עי' משנ"ב סי' תנ"ג ס"ק י"ד שכתב שאם עירב קמח חיטים עם קמח דוחן אם יש כזית בכדי אכילת פרס יוצא גם באכילת כזית א' והדברים מחודשים שגם אם נסמוך על דעת ר"ח כהן הרי דעת הרבה ראשונים כדברי הירושלמי שצריך גרירה ובלי גרירה אינו מועיל טעם כעיקר, ועי' מג"א סי' תנ"ה ס"ק י"ז שמצה מתובלת צריך כזית לבד התבלין [ועי' בית אפרים סי' י"ג דהיינו משום דליכא בהו גרירה] והובא שם במשנ"ב ס"ק מ"ה.

עי' תוספתא חלה פ"ב ה"א שכמו שמצריך רשב"ג שיעור דגן לגבי חיוב חלה כ"כ מצריך לצאת ידי חובת מצה וצ"ב מה שייך שיעור בחובת מצה ובראב"ד נראה שהכוונה לכזית בכדי אכילת פרס אך מדברי התוס' נראה שזה אותו שיעור ובכס"מ בפ"ו מהל' ביכורים הי"א כתב שהרמב"ם הוכיח מזה ששיעור רשב"ג הוא כדי נתינת טעם ועי' מהריט"א אות י"ג שתמה עליו [וע"ע מנחת ברוך סי' ס"ח ובחזו"א סי' כ"ד סק"י] ובמחנ"א הל' ביכורים פ"ו הי"א שביאר שהכוונה לשיעור חלה וכמו דקי"ל שכל עיסה שאינו חייב בחלה אין אדם יוצא בו ידי חובתו בפסח וכבר תמה עליו בשעה"מ בהל' חו"מ שאין כאן אלא חסרון וע"ז ודאי אין מצה תלוי בחלה ועי' מהריט"א שביאר שמ"מ כשאין כזית בכא"פ ואין טעם להחשיבו כלחם מחמת שיעורו למצה סגי במה שיש שיעור דגן לעניין חלה וכיון שיש לו שם לחם לעניין חלה חשוב ממילא כלחם גם לעניין מצה [אך במנחת ברוך סי' ס"ט לא הבין כן בכוונתו ע"ש]

**לעניין ברכת הנהנין**

עי' שו"ע סי' ר"ח סעיף ט' שעירב קמח דוחן עם קמח דגן כדי להתחייב ברכת המזון ועי' בשעה"צ ס"ק מ"ה ממחלו' האחרונים אם צריך לאכול כל הפרס או דסגי בכזית ובבית אפרים סי' י"ג כתב בפשיטות שא"צ לאכול כזית בכא"פ [וע"ש שנחלקו בזה הגינת ורדים כלל א' סי' כ"ד והפרח שושן כלל א' סי' ג'] והכרעת השו"ע הוא כר"ח כהן אך להלכה חשש לדעת הראב"ד ורשב"א שצריך לאכול כל הפרס ע"ש בדבריו ובקיצור בשערי תשובה בסי' ר"ח ס"ק י"ב. [וגרירה אינו מועיל לעניין ברכת הנהנין ע"ש בית אפרים אולם בפרח שושן שם צידד שמועיל ע"ש]

**להחמיר מין במינו**

עי' ברש"י שקולת מין בשאינו מינו בתרומה אינו אלא לגבי פליטה ולא כשיש ממש של תרומה והתוס' כתבו לדעתם שמ"מ במין במינו החמירו אפילו כשאינו בעין אולם הרשב"א לעיל צז ע"ב הביא בשם התוס' שאין הבדל בין מין בשאינו מינו למינו והכל תלוי על פליטה ובעין וכ"כ בחי' חת"ס בדעת רש"י ובאור גדול סי' ס' דייק כן מדברי רש"י שכתב "היכא דאיסוריה בעיניה הוא כגון חיטין בחיטין וכו' וע"ש שהאריך טובא בזה.

**שיטת הרמב"ם**

מדברי הרמב"ם בפרק ט"ו מהל' מאכ"א מתבאר שלדעתו אין שום הבדל בין מינו לאינו מינו ועיר החילוק הוא אם יכול לעמוד על טעמו שבכל האיסורים כשיכול לעמוד על טעמו תלוי בהרגשת טעמו וכשאינו יכול לעמוד על טעמו בין מחמת שאין לו קפילא ובין משום שהוא מין במינו שיעורו בכל האיסורים בס' ובתרומה בק' וערלה וכה"כ בר' ובשו"ת מהרלב"ח סי' פ"ח ביאר דהיינו משום שבתרומה חששו לטעם עד ק' ובערלה עד ר' וכ"כ באור גדול סי' נ"ט אולם ביד ביהודה סי' צ"ח סק"ג כתב שכל שאינו יכול לעמוד על טעמו אין לו פרשת ביטול טעם וצריך לבטלו בעוצם מיעוטו ושיעור עוצם מיעוטו בכל האיסורים הוא ס' ובתרומה ק' וכדבריו מבואר מדברי הרמב"ם בפירוש המשנה בפרק הכונס [אך ממה דתנן בהרבה מקומות שיעור של נו"ט (עי' משנה צו ע"ב) והכוונה לשיעור ס' משמע שיסוד שיעור ס' הוא מלתא דנתינת טעם]

אך עיקר דברי הרמב"ם צע"ג מסוגיין שמפורש שיש שיעור ס' בתרומה במין בשאינו מינו ועי' יד יהודה שם ובאור גדול מש"כ בזה. [וע"ע מרומי שדה]

**שיטת הרשב"א בגדר ביטול תרומה**

עי' רשב"א בתורת הבית (יח ע"א) שיסוד ביטול תרומה בק' הוא מלתא דנתינת טעם וכ"כ בחי' יבמות פב ע"ב וכ"כ הר"ן בע"ז לו ע"ב (סוף העמוד) ועי' יד יהודה סי' ק"ג סק"ב וסי' ק"י ס"ק י"א שהעיר ממה שהחמירו בתרומה בק' גם בלח ובאמת הרשב"א בתשובה בח"א סי' נ"ג הוכיח מזה שאין איסור תרומה מחמת טעם וע"ע בדבריו בסי' רע"ב.

[ומצינו דעת התוס' רי"ד ע"ז סו ע"א שרק יבש ביבש צריך ק' בתרומה ודעת התשב"ץ ח"ב סי' רצ"א שרק לחל בלח צריך ק' בתרומה]

**דלמא שאני שאור דחימוצו קשה**

עי' מנחת כהן שער התערובת ח"ג פ"ג שהביא מדברי הרמב"ם בפירוש המשנה פ"ב ערלה מ"ד שמבואר שאיסור מחמץ אינו מחמת נתינת טעם אלא משום שפעולתו ניכרת והעיר מקו' הגמ' בסוגיין דאמרי' "וכי יש בו כדי לחמץ במאה וחד אמאי בטל", ופירש"י וכי איכא דיהיב טעמא כולי האי" הרי שאיסורו משום נתינת טעם וע"ש שר"ל שנחלקו בדין זה הראשונים ובפר"ח סי' צ"ח סק"ג חלק עליו ולדעתו כו"ע סוברים שאיסור מחמץ אינו מחמת נתינת טעם.

**שהרי ציר שיעורו קרוב למאתים**

עי' מרדכי סי' תרע"א שר"י לטעמו שמין במינו לא בטל לכן החמיר עד קרוב לאלף ולפי זה כתב שאיסורו רק במינו וכ"כ באיסור והיתר כלל כ"ג דין ו' [אך ע"ש מש"כ בטעמו וע"ע שם כלל כ"ה דין כ"ד] וצ"ב שבגמ' מבואר שהטעם מחמת חריפות טעמו ועי' שנות אליהו תרומות פ"י מ"ח שהביא שמהר"ם מרוטנברג הק' הרי עיקר חריפות הציר הוא מחמת המלח והתבלין שיש בו וא"כ אף דאמרי' חענ"ן מ"מ אין הנאסר חמור יותר מן האוסר וע"ש בשנו"א שר"ל שבזה גופא נחלקו ר' יוסי ור' יהודה ע"ש. וע"ע מנחת יעקב כלל פ"ה אות ס"ב

**שאני ציר דזיעה בעלמא**

עי' בתוס' ושאר ראשונים שהכוונה משום דציר אינו אלא מדרבנן ומשמע שר"י לא אסר מין במינו אלא באיסור תורה אולם עי' בריטב"א כתב שבעלמא אסר גם באיסור דרבנן ורק בציר דגים שאינו אלא זיעה בעלמא הקיל ובדעת הרשב"א יש בזה סתירה שמדבריו בסוגיין וממש"כ לעיל צח ע"ב משמע שבכל איסור דרבנן לא אסר ר"י במין במינו [עי' שו"ת הגרע"א סי' קס"ו ובצמח דוד] ואילו מדבריו לעיל צז ע"ב לגבי שמנונית הגיד משמע שגם באיסור דרבנן אסר ר"י במין במינו ועי' מש"כ בזה בשו"ת חת"ס יו"ד סי' פ"ה.

אולם התוס' בע"ז מ' ע"ב נקטו שגם ציר דגים אסור מן התורה [אולם עי' בשו"ת חת"ס שם מש"כ בדעתם] ועי' מש"כ ברמב"ן לבאר לשיטתו טעם שהקיל ר"י בציר דגים וכדבריו כתב המנחת ברוך סי' ס"א בדעת הרמב"ם ע"ש.

**טעם קולת ציר דגים**

הנה עיקר איסור ציר נלמד מהטמאים לרבות צירם ורוטבם וכתבו התוס' שבדגים אסמכתא בעלמא היא אבל בשרצים וטמאים איסורם מן התורה והק' התוס' ממה שמבואר בגמ' שגם ציר טריפה אסור הרי שם ליכא דרשא [ועי' מרדכי סי' תרע"א שאה"נ אין ציר טריפה אסורה מן התורה ע"ש] והיינו שנקטו התוס' שהחילוק בין ציר דגים לציר שרצים הוא שרק בשרצים נאמרו האיסור ולא בדגים אולם עי' בחי' חת"ס שי"ל שיש חילוק מציאותי בין ציר דגים לשאר ציר שבדגים אין בהם מגוף הדג וכזיעה בעלמא חשוב משא"כ ציר בהמה ושרצים וממילא ציר טריפה אסור [ועי' שיטמ"ק בכורות ו' ע"ב אות ה' בשם רבינו נתנאל] וכ"כ ביד יהודה סי' ע' ס"ק י"ב ובכתבי הגרי"ז בכורות ו' ע"ב. [ובפנ"י בפסק חדש העיר ממה דנקטו סתם ציר זיעה בעלמא משמע שאינו סברא מיוחדת לציר דגים ועי' יד יהודה סי' ע' ס"ק י"ב שיישב ע"פ דברי רש"י בע"ז ל' ע"ב שסתם ציר הוא ציר דגים ע"ש]

**רוטב דגים שבא ע"י בישול או כבישה**

עי' ש"ך סי' ק"ז סק"א שכתב שמה שציר דגים אסורים רק מדרבנן אינם אלא ע"י מליחה אבל ע"י כבישה או בישול אסורים מן התורה והנה כדבריו לגבי בישול לכאורה מבואר ברמב"ן ורשב"א בסוגיין שכתבו שדרשת הטמאים לגבי דגים הוא דרשא גמורה לגבי רוטב והיינו הציר שיוצא ע"י בישול ועי' בשו"ת נובי"ק יו"ד סי' כ"ו שר"ל שרוטב דגים תלוי במחלו' ב' תירוצי התוס' לק' קיב ע"ב ולתי' הא' כיון דשקולים כמו שציר דגים אינו מן התורה כמו כן רוטב וצ"ב שעיקר איסור רוטב כתבו שם התוס' שא"צ קרא משום דטע"כ דאורייתא ועיקר הקרא אנו אלא למיחוי וכבר תמהו עליו בחוו"ד סי' ק"ה סק"ב וביד יהודה סי' ע' ס"ק י"ב. [ובחוו"ד שם כתב שלפי מה שנקט שם שגדר המיעוט ציר בדגים הוא שבדגים לא נתחדש איסור יוצא א"כ גם ציר ע"י בישול מותר עי' להלן]

**גדר איסור ציר**

הנה בעיקר חידושא דהטמאים לרבות צירם ורוטבם כתבו התוס' לק' קיב ע"ב (ד"ה ורוטבן) שיש בזה ב' דרשות חדא שציר הוא דבר האסור ואינו זיעה בעלמא ועוד שאוכל שהחמהו יש בו איסור ועי' בכורות ו' ע"ב שהגמ' דנה במקור לאיסור חלב בהמה טמאה ואמרו שלכאורה תיפו"ל ממה דדרשינן מהטמאים לרבות צירם ורוטבם והנה כפשוטו איסור חלב הוא משום אייסור יוצא וא"כ לכאורה מבואר מכאן שטעם איסור ציר הוא מכח איסור יוצא והיינו שבאמת ציר אינו נחשב כגוף הבהמה ואין איסורו אלא משום יוצא וכ"כ החוו"ד בסי' פ"א סק"א וסי' ק"ה סק"ב [וע"פ זה כתב בסי' צ"א סק"ט שליכא איסור בשר בחלב על ציר כיון שאינו גוף הבהמה ואינו אלא איסור יוצא וכ"כ בשו"ת חת"ס יו"ד סי' פ"א (הביאו בפ"ת סי' פ"ז ס"ק י"ט) אולם דעת הפמ"ג בסי' פ"א שפ"ד סק"א אינו כן וע"ע יד יהודה סי' צ"א ס"ק כ"ב שהאריך להשיג על החוו"ד] ולפי זה כתב כיון שדרשת הטמאים ליכא בדגים א"כ בדגים ליכא איסור יוצא ועי' בפנ"י (בפסק חדש בסוף קידושין) שבכל איסורי תורה חוץ מאלו דכתיבא בהו טמאים משקים היוצאים מהם אינם כמותם דזיעה בעלמא ניניהו ע"ש.

הנה לפי דברי החו"ד שאיסורא דציר הוא משום איסור יוצא צריך להבין מה לי שציר דגים אינו אלא זיעה בעלמא סו"ס הרי הוא יוצא מן האיסור ועי' שיעורי ר' שמואל סנהדרין פ' ע"ב שעמד בזה [עי' כה"ג בכתבי הגרי"ז בכורות ו' ע"ב בביאור דברי התוס' פסחים כד ע"ב] ועי' בקה"י בכורות סי' ה' שכתב שאיסור ציר אינו דומה ליוצא שפירושו שאין בו איסור עצמי כלל ורק מה שיצא מן האיסור אוסרו אלא שנתחדש שכל הלחות שבתוך האוכל דינו כגופו ע"ש. [וע"ע בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' מ"ג]

הנה ברמב"ם פ"ו מהל' מאכ"א ה"א מבואר שדם דגים אסור מן התורה ומבואר דלא כחוו"ד וכבר העיר בזה באמרי בינה דיני טריפות סי' י"א ובכתבי הגרי"ז בכורות ו' ע"ב ובאמת הרמב"ם הרי הביא מקור לאיסור יוצא מבת היענה ולא מהטמאים [ועי' פמ"ג סי' פ"א שלדעת הרמב"ם שליכא מלקות ביוצא ה"ה דליכא מלקות על צירם ורוטבם וכ"כ בחי' ר' מאיר שמחה נזיר לז ע"א אך עי' בכתבי הגרי"ז בכורות שם שאין כוונת הרמב"ם שלמלקות צריך בשר אלא הכוונה שצריך שיהא גופו של איסור ולא איסור יוצא ע"ש] ולדבריו ע"כ החסרון בציר דגים אינו אלא משום שציר של דגים במציאות הוי זיעה ואינו דומה לשאר ציר וכנ"ל ועי' במנחת ברוך סי' ס"א שעיקר כוונת הגמ' בבכורות לדמות חלב לצירם אינו אלא לגבי זה שגם בהמחהו יש איסור, ע"ש.

**מס' עבודה זרה**

**סה ע"ב**

**ואם היו מבוקעות אסורות**

עי' להלן סו ע"א שין בענבים דינו כמין בשאינו במינו ואיסורו בנותן טעם וצ"ע אכ למה תנן אסורות ולא בנותן טעם כבסיפא ועי' בתורת חיים וברש"ש (על התוס') מש"כ בזה.

וממה שאמרו בנותן טעם משמע שאם יש בו שיעור ס' מותר וכ"כ הרשב"א בתורת הבית בית ה' שער ה' (סא ע"ב) וצ"ע שכיון שהוא צונן ואינו אלא מחמת הסדק שנכנס לתוך הענבים מ"מ היאך מתפשט בכולו ועי' בדו"ח כת"י שעמד בזה וע"ש שר"ל ע"פ המבואר בש"ך סי' ק"ד סק"ג שאיסור שניכר לעצמו אך אינו יכול להפרידו שנחשב כתערובת וע"ש בט"ז סק"א [ולכאורה הכוונה שיש בזה ביטול של יבש ביבש חד בתרי ואע"פ שבאכילתו ירגיש מקומו מ"מ כיון שאינו יכול להפריד מקום שבו בלוע היין חשוב תערובת ומ"מ צריך ס' ככל יבש ביבש שמדרבנן צריך ס' שמא יבשל ויתן טעם]

**היו מבוקעות אסורות**

**האם אפשר למכרם חוץ מדמי יין נסך**

בגמ' אי' בהההיא כרי דחיטי שאפשר למכור לנכרים חיטים שיש בהם טעם יין כיון שאינו נהנה ע"י זה מן היין ולכאורה ה"ה במשנה בהיו מבוקעות וכ"כ הרשב"א בתורת הבית (סא ע"ב) אולם עי' ברמב"ם בפרק ט"ז מהל' מאכ"א הל"ב ול"ד שמבואר שחילק בין ענבים מבוקעות להייא כריא דחיטי ועי' באור שמח בהל"ב שלדת הרמב"ם שיש שיש לו טעם יין נעשה כולו כדבר האיסור ואינו יכול למכרו חוץ מיין נסך שבו

אולם במאירי מבואר שבכל אופן מותר למכור חוץ מדמי יי"נ שבו ורק בחיטי דכרי' י"ל שמותר למכור בלי להתנות חוץ מדמי יי"נ וע"ש מה שביאר טעם החילוק.

**הבגד שאבד בו כלאים**

עי' בתוס' שהק' אמאי לא בטל החוט של כלאים ברוב ועי' במל"מ בפ"א מהל' טומאת משכב ומושב הי"ד שהק' ע"פ המבואר בבכורות כג ע"א שלגבי טומאת משא ליכא ביטול ברוב כיון שנושא הכל בב"א לכאורה גם לגבי בגד שאבד בו כלאים לא שייך ביטול ברוב ובחת"ס הק' לפי מש"כ הרשב"א שביבש ביבש אסור לאכול הכל בב"א הרי בבגד שאבד בו כלאים הו"ל כב"א ע"ש.

ותי' התוס' ומדבריו משמע שבאמת גם בבשר וחלב הוא מצד ביטול אלא ששאני התם דגילה קרא והק' בתוי"ט שאמאי לא נילף מהתם וכתב בחי' חת"ס שיש לחלק בין יבש ללח וכמו שכתב הלבוש ביו"ד סי' רצ"ט דשאני לח שהטעם מתפשט בכולו ונאבד מעוצם מיעוטו ולכן בכה"ג מתבטל אפילו היתר בהיתר [ויישב בזה השגת הש"ך בסי' רצ"ט סק"א]

אך מדברי הרא"ש בהל' כלאים נראה שבבשר וחלב כיון שאיסורו דרך נתינת טעם א"צ כלל לדין ביטול וכ"כ בדעתו הגרע"א בתשובה סי' ר"ז.

רע"א בדו"ח כת"י הק' משום חענ"ן והפמ"ג בפתיחה להל' בבשר וחלב הק' מצד נהפך דר"ת.

רמב"ם בחיטים שהם שואבות ביאורו של חת"ס ואו"ש

**אמר אביי מנא אמינא לה וכו'**

הנה בעיקר מחלוקת אביי ורבא דעת רוב האחרונים שאינו אלא בדבר שאיסורו במשהו שבזה נחלקו אביי ורבא בהגדרת מין האם הדבר תלוי בטעם או בשם אבל באיסור נותן טעם ודאי שתלוי לכו"ע בטעמו ולפי זה צ"ע ראיית אביי מדברי חזקיה הרי כאן האיסור הוא בנותן טעם ולכן לכו"ע תלוי בטעם ועי' בפלתי סי' צ"ח סק"ד שתי' שכיון שטעם כעיקר ילפי' ממשרת לא ילפי' אלא דומיא דהתם שהטעם בא ממין אחד אבל טעם הבא מב' מינים אינם מצטרפים לאסור ולכן בעינן שיהא שווים בשמא או בטעמא ועי' יד יהודה סי' צ"ח ס"ק כ"ו שביאר שכדי לאסור הטעם מדין טעם כעיקר בעינן שכל הטעם יהיה מדבר אחד ולכן בעינן שיצטרפו ע"י שמא או טעמא.

ולפי זה מתבאר שפשיטא ליה להגמ' שאפילו ב' חתיכות שטעמם אחד מ"מ כל שאין שמם שוה אינם מצטרפים ועי' הגהות הגרע"א סי' צ"ח סעיף ט' שהביא שמצטרף לאסור בכה"ג וצ"ע [ובאמת מקורו בתבו"ש סי' ל"ג ושם איירי בשמם שוה ואף שכדברי הגרע,א משמע ג"כ בדברי שו"ת הרא"ש שם מ"מ י"ל שהיינו רק לעניין שאין האיסור מבטל האיסור כיון ששמם שוה אבל לא שצריך מאה ועשרים לבטל ועי' חזו"א ערלה סי' ה' סק"ז ועי' באחיעזר ח"ב סי' י' אות י' שצידד לומר בתרי גווני או שעיקר קושיית הגמ' כיון דמיירי בתבלין שאין איסורו אלא מדרבנן לכן בזה מסתבר שתלוי בשמא וטעמא (עי' פלתי סי' צ"ח סק"ד) או שעיקר קושיית הגמ' ממצטרפין והיינו לרשב"ם לביטול יבש ביבש ע"ש] ועי' חזו"א ערלה סי' ה' סק"ד שכתב ליישב קושיית פלתי הנ"ל שודאי אילו היה טעמי התבלין שווים ממש לכו"ע היה סגי בזה כיון שכדי לאסור בטעם תלוי הכל בטעם ולא בשם אבל כיון שאיירי בתבלינים שטעמם שונה ואינו אלא שהם מיני מתיקה שיש להם צד השוה בטעמם [עי' להלן] לכן לעניין טעם כעיקר לכו"ע לא מיקרי טעם אחד וע"כ בעינן לצרף ב' המאכלים להגדירם כמאכל אחד ואז יהא נחשב הטעם המעורב כטעם של דבר האסור.

ועי' בחי' הריטב"א בשבת שם שר"ל שבאמת איירי שאין התבלין נותן טעם בקדרה אלא לפי מה שנקט רש"י חולין צט ע"א שכל שאין בו ס' אינו מועיל מה שאין טעמו נרגש ולכן כאן כיון שדינו כמין במינו חשוב כדבר א' וצריך ס' כנגד כולו ולדבריו מיושב היטב קושיית הפלתי ושיטת הגרע"א הנ"ל. [וכה"ג כתב בחוו"ד סי' צ"ח סק"ח ששיטת האיסור והיתר שאיסור אחד עם ב' טעמים מצטרפים לאסור הוא ע"ד שיטת רש"י הנ"ל שצריך ס' גם כשליכא טעם]

ובחי' חת"ס ר"ל שעיקר קושיית אביי אינו אלא שמועיל הצירוף לענין ביטול יבש ביבש אבל לגבי נתינת טעם ודאי לכו"ע תלוי בטעם וע"פ זה ביאר שיטת הרמב"ם בפט"ז הי"ד ומיושב קו' הכס"מ שהרי העתיק המשנה רק לגבי נתינת טעם בקדירה שבזה מודה רבא.

**במיני מתיקה שנו כאן וכו'**

בביאור מה בא חזקי' לאפוקי מצינו מחלו' בראשונים שהתוס' בשבת צ' ע"א כתבו שבא לאפוקי שאינו מועיל כלל לתבל הקדירה שנותן טעם לפגם ולפי זה ודאי כו"ע מודה לחזקי' ודלא כמו שצידד רש"י [אולם בחי' חת"ס ר"ל שכוונת רש"י דר"מ לטעמו דס"ל שנטל"פ אסור ע"ש] אולם הרמב"ן כתב שודאי גם כשאינו מיני מתיקה מיירי שתיבלו את הקדרה ושינו את טעם הקדרה לשבח ולענין דין נותן טעם סגי בזה [ולכאורה י"ל שזה סברא מיוחדת בדין מתבל וע"פ מש"כ הרמב"ם בפירוש המשנה בערלה שאיסור מתבל איננו מדין נתינת טעם אלא משום שפעולתו ניכרת ולכן כל שהוא משתתף שתיבול הקדרה חשוב פעולתו ניכרת וי"ל ע"פ מש"כ בחי' ר"ח הלוי הל' מאכ"א שכל שמצטרפים המאכלים יש לומר טעם כעיקר על טעם החדש ע"ש]

ועי' בחי' הראב"ד שמיני מתיקה הפירוש שכל תבלין בפני עצמו טעמו שונה אלא שבקדרה מתמתקת הטעמים ושם אין חילוק ביניהם ובזה נחלקו ת"ק ור"ש אם סגי במה שבתוך הקדרה טעמם שווה או שכיון שמבחוץ לקדרה אין טעמם שוה חשוב כב' טעמים ע"ש.

**הואיל וראוין למתק בהם את הקדרה**

צ"ע הלשון שראוי למתק הו"ל שממתק ועי' חי' חת"ס שבת פט ע"ב שלדעת רשב"ם שקאי גם על יבש ביבש א"ש שאז עיקר הטעם משום שראוי ליתן טעם בקדרה [ועי' אחיעזר ח"ב סי' י' אות ו'] וע"ע לעיל מה שהובא מהריטב"א בשבת שם.

**תבלין ב' וג' שמות והן מין אחד**

רש"י פירש דקאי על שמות מאכלים ונמצא שקושיית אביי על רבא שאע"פ שהוא מאיסור אחד כל שאינו נידון כדבר אחר אין לצרפו לאסור הקדרה ותמהו התוס' ממה שמבואר בדברי ר"ש דשייך ג' מינים שיהא להם שם אחד ולרש"י מה שייך ג' מינים שיהא להם שם א' והתוס' שבת פט ע"ב הוסיפו שאפילו אם נמצא אופן של ג' מינים בחד שם מ"מ הרי אין בכה"ג כח בשם אחד להשוותו כמין אחד כיון שבאמת מינים חלוקים הם ועי' בר"ש פ"ב ערלה מ"י שאה"נ מ"מ הרי טעמו של ת"ק הוא משום שראויים למתק הקדרה ולכן מצטרפים אפילו ג' מינים וג' שמות ע"ש. אך ברמב"ן מבואר שלדעת רש"י כל שיש לו שם אחד אע"פ שהוא ג' מינים שפיר חשוב מין אחד לרבא ע"ש.

**אם קושיית אביי היא גם מן הרישא**

עי' ברמב"ן שאם נאמר שפלפל לבן ושחור חשוב ב' שמות קושיית אביי הוא גם מן הרישא והיינו שאע"פ שהוא מין כיון דסו"ס שמותיהם אינם שוות חשוב כב' מינים לרבא אולם מדברי הרמב"ם בפט"ז מהל' מאכ"א מבואר שכל שהוא מין אחד שפיר דמי אע"פ שאין שמותיהם שוות [ועי' יד יהודה סי' צ"ח ס"ק כ"ו אך מדברי הרמב"ם משמע שגרס כריטב"א שהסיפא של מין ג' איירי בשם אחד וא"כ צ"ע ממה הקשה אביי ועי' פר"ח סי' צ"ח סק"ז שאביי לא הבין שלשיטת רבא יש מעלה כמין כמו בשם אבל אה"נ רבא היה יכול לדחות כן וע"ש מש"כ עוד בזה. ובחזו"א ערלה סי' ה' ר"ל שהרמב"ם גרס כמו רש"י רק כדי להתאימו להלכה הביאו בצורה אחרת ע"ש]

**הא מני ר"מ היא**

לדעת רש"י דמיירי באיסור אחד ואפ"ה נקטה הגמ' שבלי שיחשב כמין אחד אינו מצטרף לאסור תמוה מה תי' רבא דאתי' כר"מ מי עדיף לר"מ ב' איסורים מאיסור א' לדידן ועי' חוו"ד סי' צ"ח סק"ג שעמד בזה ומש"כ לתרץ צע"ג וכמו שתמה האחיעזר בח"ב סי' י' וע"ע ביד יהודה סי' צ"ח ס"ק כ"ו.

**אם לדעת ר"מ איירי במיני מתיקה**

עי' ברש"י שרבא לית ליה דחזקי' אולם בתוס' ר"ל שגם לרבא דקאי לר"מ שמצטרף ב' איסורים מ"מ מודה לחזקי' שצריך שיהא מיני מתיקה ובביאור דבריו מצינו מחלו' באחרונים שבחי' ר"ח הלוי הל' מאכ"א מבואר שנקט שכוונתם אינו דווקא לר"מ אלא גם באיסור אחד ממש כל שאיסורו מדין טעם כעיקר צריך שיהא טעמו שווה דאל"כ אין טעמו נרגש ואין מה לאסור אולם באחיעזר ח"ב סי' י' אות ב' ביאר שזה הגבלה מיוחדת לשיטת ר"מ שכיון שלר"מ איסורו מדין לא תאכל כל תועבה כל שאין עליו השם פרטי של איסור לא שייך לאסרו מדין האיסור הכללי דלא תאכל תועבה שאיסור תועבה הוא לאכול כמה איסורים פרטיים ולכן ע"כ שיהא כל אחד טעמו נרגש בתערובת ונמצא שאיסורו הפרטי קיים [ודבריו צ"ב ואולי כוונתו ע"פ מש"כ בחי' ר"ח הלוי בהל' תרומות שאף שבעלמא כל שנתפשט טעמו בס' לא צריך להגיע לדין ביטול אלא שממילא פקע ממנו שם טעם כעיקר מ"מ כשיש עמו דבר שטעמו שוה אף שאינו מצטרף עמו לאסור מ"מ כבר צריך להגיע לדין ביטול ושוב ממילא מהני איסורא דלא תאכל כל תועבה שלא יתבטל]

**ב' איסורים שטעמם שונה**

עי' בשו"ת הרא"ש כלל כ' שכתב שב' איסורים בטעמים שונים מבטלים א' את השני כדמצינו שאיסורים מבטלים זה את זה וכ"ש בנידו"ד שטעמו בטל ומשמע שמ"מ הטעם שבטל אינו אלא משום שאיסורים מבטלים זה את זה וכן מבואר להדיא בטור בסו"ס צ"ח וכמו שכתב בדעתו הב"י שם דמה"ט כתב הטור דין איסורים מבטלים כדי לבאר דינו של הרא"ש אולם בפמ"ג שם שפ"ד ס"ק ל"ג כתב שעיקר הטעם משום שנתפשט הטעם ואפילו למ"ד שאיסורים אינם מבטלים זא"ז וכ"כ בספר בני שמואל ובביאור דעת הב"י ופשטות דברי הרא"ש עי' ביד יהודה סי' צ"ח ס"ק כ"ו שביאר שלא סגי במה שאין הטעם נרגש אלא דבעינן שיתבטל ע"י ההיתר שרבה אליו והאריך בזה בחי' ר"ח הלוי הל' תרומות.

**דעת המג"א בנפלו זה אחר זה**

ועי' מג"א סי' תנ"ב סק"ו שנקט שב' חתיכות חמץ א' בטעם דג וא' בטעם בשר מבטלים זה את זה כמבואר בסו"ס צ"ח ותמה בחמד משה סוף סק"ב שרק בב' איסורים מצינו שמבטלים זה את זה וע"ש מחצה"ש שדעת המג"א שהכל תלוי אם טעמם שוה והיינו כדברי הפמ"ג הנ"ל אך ע"ש בהגהת הגרע"א שהעיר שא"כ אמאי התנה המג"א שנפלו בזה אחר זה הרי גם בנפלו בב"א יכולים לבטל זה את זה ומשמע שאדרבה דעת המג"א שרק ב' איסורים מבטלים זה את זה אבל איסור אחד חל איסור על טעם החדש כמו שביאר הגר"ח אך כל זה בנפלו ביחד ואז בהצטרפות ב' הטעמים נאסר גם טעם החדש שלהם אבל בנפל בזה אחר זה שכבר נתבטל אין בכח של הטעם השני לגרום שיחזור ויעור כיון שכל האיסור בהצטרפות אינו אלא משום שחשוב מאכל חדש וטעם חדש וזה ל"ש בחוזר וניעור.

**ב' איסורים וטעם אחד**

הנה מדברי הרא"ש משמע שמה שאיסורים מטלים זה את זה אינו אלא כשטעמיהם שונים אבל ב' איסורים בטעם אחד אינם מבטלים אך י"ל שנהי דלא סגי בנ"ט היתר מ"מ בס' סגי וא"צ ק"כ והנה עי' ב"י בסי' כ"ז שהעיר על מש"כ הטור מתי היא נבילה ומתי טריפה שלכאורה ליכא בזה נפק"מ רק לגבי טומאה שאינו נוגע בזמנינו וע"ש בדרישה שאין לומר דנפק"מ לעניין ביטול בס' והיינו להמבואר בשו"ת הרא"ש הנ"ל שב' זיתי איסור כגון חלב ודם מצטרפים להתיר זת את זה אך כל שהם משם אחד אסור וא"כ נפק"מ שטריפה ונבילה מבטלים זה את זה שזה אינו שעד כאן לא התיר הרא"ש אלא כשהם ב' טעמים אבל כשטעמיהם שווים ודאי שאינו מבטל זא"ז וכ"כ בפר"ח סי' ל"ג סק"ה וע"ש ב"ח בקו"א שי"ל ע"פ מש"כ האו"ז "שבשר שור ואיל ועז שלשה מינים הם וכל אחד מועיל לבטל טעם חבירו" הנה מלשונו משמע שכוונתו שטעמם שונה אך האו"ז שהביא איירי להדיא בדין מינים התלויים בשמא ע"ש. [ועי' תבו"ש סי' ל"ג סק"ה [שכנראה לא היה לפניו הקו"א של הב"ח] שכתב שכוונת הב"ח [בספרו] בג' חלקים בבהמה שטעמם שונה ואילו היה איסורם שוה היה אסור אע"פ שטעמם שונה ודלא כש"כ באו"ה ע"ש. עי' בעניין זה להלן.]

**אם יש לחלק בין מתבל לשאר נו"ט**

הנה עי' בפ"ב דערלה משנה י"ד וט"ו שלדעת ת"ק מצטרף שני מיני איסורים שטעמם שוה כדי לאסור קדירה בחימוץ ותיבול והובא להלכה ברמב"ם פט"ז מאכ"א הי"ג ולכאורה היה אפשר לומר שזה דין מיוחד בתיבול וחימוץ שבהם אין איסורם משום נו"ט אלא משום שפעולתם ניכרת ולכן סגי אם פעל חלק אולם צ"ע דע"ש במ"א שלדעת ר"א אע"פ שחולק על ר"מ מ"מ מודה שמצטרף לנו"ט ומבואר שבוא דין בכל נו"ט אך יעוי' בחי' ר"ח הלוי הל' מעה"ק שר"ל בדעת הרמב"ם שבכל נו"ט ליכא צירוף ורק בתיבול נאמר צירוף [ובטעם הדבר אינו מבואר שם כל צרכו אך לכאורה מדבריו יוצא עוד נפק"מ שבטעמו וממשו שעיקר הטעם אינו אלא כדי למנוע הביטול בזה שפיר יועיל צירוף של ב' איסורים כל שטעמם שוה] ודינו של ר"א ביאר שם ע"פ פי' הראשון של הר"ש שקאי בשיטת ר"מ ע"ש אולם בשנות אליהו כתב שת"ק דמשנה י"ד וט"ו הוא ר"א דמשנה א' ע"ש.

ובאחיעזר ח"ב סי' י' אות י' ר"ל שי"ל שלא אסר הרמב"ם אלא כששמו שוה שאז נחשב כדבר אחד ע"ש.

**איסור והיתר בטעם אחד**

עי' בפמ"ג בפתיחה להל' תערובת ח"ג פ"א ד"ה נסתפקתי שצידד לומר שאם יש חצי זית איסור וחצי זית היתר מאותו המין צריך ס' כזיתים לבטלם שכיון שחיך אוכל יטעם ונרגש טעם האיסור לא איכפת לן שחלקו היתר וע"ש מה שהעיר בזה ממשנה פ"ב דערלה מט"ו [וע"ע ביד יהודה סי' פ"ז ס"ק כ"ה] ועי' בט"ז סי' שי"ח ס"ק ט"ו שנקט במתבל אם מקודם תיבל קדירתו בשל היתר ולא היה בו כדי לתבלו ואח"כ גמר תיבולו בדבר האסור שאסור [ע"ש א"ר שם שתמה עליו ממשנה מפורשת ##] וכתב שם הפמ"ג שלפי זה אם מתחילה היה חצי זית של היתר ולא היה בו כדי לתת טעם ואח"כ הוסיף חצי זית של איסור ונתן בו טעם אסור ע"ש ודבריו מחודשים טובא ששאני מתבל שאיסורו מדין גורם ולכן י"ל שתלוי באחרון משא"כ בנו"ט וכמו שכתב חילוק זה הר"ן בע"ז עג ע"א

**הטעם לאסור בב' איסורים בטעם אחד**

הנה יש לעיין לפי הפשטות שאיסור והיתר אינם מצטרפים לנתינת טעם למה עדיף לעניין זה ב' איסורים שאינם מצטרפים לגבי מלקות ולכאורה היה אפשר לומר לפי המבואר בב"י סו"ס צ"ח שמה שאמרו איסורים מבטלים זה את זה אינו אלא לגבי מלקות אבל לגבי איסור אינו בטל וצ"ב מ"ש מלקות מאיסור ובחוו"ד שם סק"ג תמה בזה ולכן נקט שאה"נ שבטל לגמרי והב"ח בסי' כ"ז נקט שרק מדרבנן אינו בטל אולם עי' חי' ר"ח הלו תרומות שביאר שלמלקות צריך לאו המסויים ולכן מבטלין זה את זה משא"כ לגבי איסור סגי בשם איסור לחוד [וצ"ב דלפי זה לר"ל שחצי שיעור מותר מן התורה יצטרף ב' איסורים עכ"פ לשיעור שלם] ולפי זה שפיר י"ל שכיון שלגבי איסור מצטרפי ה"ה שמצטרפים לטע"כ [אך בר"ח הלוי הל' מעה"ק נקט שטע"כ הוא חלות איסור של טע"כ שתלוי בכל שם איסור לעצמו ולכן נקט של"ש צירוף לטע"כ ע"ש] וע"ע מש"כ לבאר ביד יהודה סי' צ"ח ס"ק כ"ו ד"ה ויש לעיין.

**איסורים המצטרפים למלקות אם מצטרפים בנתינת טעם**

עי' בשו"ת אבני מילואים סי' ד' שתמה על עיקר הנידון בזה אם נבילה וטריפה מצטרפים לנתינת טעם הרי ברמב"ם מפורש שנבילה וטריפה מצטרפים למלקות וא"כ ודאי מצטרפים ג"כ לאסור הקדירה וכ"כ לתמוה בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ל"א.

**איסור אחד וב' טעמים**

לעיל הובא מדברי התבו"ש סי' ל"ג סק"ה שכתב בדעת הב"ח שכל שהוא איסור אחד אף שיש להם טעמים שונים מצטרפים לאסור וכתב התבו"ש שאע"פ שמדברי האו"ה אינו נראה כן אין דבריו מוכרחין ע"ש אך עי' בפמ"ג בפתיחה להל' תערובת שדייק מדברי האו"ה שבשר וחלב שנתבשלו ביחד ואח"כ נפלו לתוך קדרה צריך שישים כנגד כולו ועי' בשו"ת אבני מילואים סי' ד' שר"ל שזה דווקא בבשר וחלב שכיון שאיסורם אחד אע"פ שאין טעמם נרגש מ"מ מאחר שהצריכו חז"ל ביטול בס' אפילו במין במינו והיינו משום שכנגדו נרגש באינו מינו נמצא שכל שאנו דנים כולו כאיסור אחד צריך ס' לפי כולו ובחי' ר"ח הלוי הל' מאכ"א ביאר באו"א שכיון שבו"ח התורה אסרה המאכל המעורב נמצא שהטעם ממאכל המעורב היא היא גוף הטעם האיסור ולכן לא סגי לבטל הטעם המסויים אלא צריך לבטל הטעם המעורב וכ"כ בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ל"א. [וע"ש שרצה לחדש ע"פ זה שאפילו אם נפל כזית בשר בחלב לתוך נ"ט זיתי בשר אין החלב בטל כעת בס' זיתי בשר שכבר חל איסור על הטעם המעורב ושוב הו"ל הבשר כאינו מינו ע"ש] וביד יהודה סי' צ"ח ס"ק כ"ו.

ועי' חוו"ד סי' צ"ב ס"ק ט"ו וסי' צ"ח סק"ח שר"ל שנידון האו"ה אם ב' איסורים משם אחד ואין טעמם שווה מצטרפים תלוי במחלו' הראשונים אם צריך ס' גם לאחר שקפילא אמר שאין טעם וע"ש יד יהודה סי' צ"ב ס"ק ל"ב ובסי' צ"ח ס"ק כ"ו ובשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ל"א מש"כ להעיר עליו. אולם בחי' ר"ח הלוי הל' מאכ"א נקט שכל שהאיסורים מצטרפים למלקות הרי שיש לדונו כמאכל אחד וטעמו המעורב הוא גוף האיסור ע"ש.

ועי' פרישה סי' צ"ח סק"ל שב' איסורים המצטרפים להדדי מצטרפים לאסור הקדירה אפילו כשטעמם שונה [ולפי זה ודאי טריפה ונבילה מצטרפים לאסור אפילו כשאין טעמם שוה וצ"ע ממש"כ בסי' כ"ז ועמד זה ביד יהודה סי' צ"ח ס"ק כ"ו]

עי' יד יהודה שאפילו לר"ל שאיסורים מבטלים זא"ז מ"מ הני מילי ללקות על הבעין אבל כיון שמ"מ איסורא איכא כש"כ הב"י סוף סי' צ"ח לכן שפיר מצטרפים לאסור הקדירה

**לתוס' אם לאביי קאי גם לרבנן**

עי' בתוס' שנקט שב' שמות היינו שמות איסורים ומשמעות דבריו שלדברי אביי אתי' מתני' אפילו לרבנן וכמו שדייקו התוס' בשבת פט ע"ב וטעמא דמילתא לפי דברי התוס' שם הרי לדעת רבנן אפילו ב' איסורים מצטרפים כל שהם ממין אחד [באחיעזר ח"ב סי' י' נקט שהתוס' כן רק לדעת אביי אבל רבא חולק ע"ז וצ"ב מנלן וע"ש שבתוס' רי"ד בסוגיין מפורש כן גם בדעת רבא] אך לדעת ר"ת שם שחולק וס"ל שלרבנן אינו מצטרף עי' בחי' הרמב"ן שביאר בתרי אנפי או שבאמת גם לאביי אתי' רק לר"מ או שנהי שלגבי צירוף למלקות לרבנן אינו מצטרף מ"מ לגבי תערובת מצטרף והיינו עכ"פ כשיש חד שמא לרבא וחד טעמא לאביי .

**שמעתתא דריחא מילתא**

**חמרא לגו חלא אביי אמר במשהו וכו'**

טעמו של אביי מבואר בגמ' שהוא משום שעיקר קביעת המין הוא ע"י ריחו ועי' גליון הש"ס שתמה הרי לאביי עיקר קביעת המין תלוי בטעמו וכבר עמד בזה בחי' הריטב"א וע"ש שביאר שאביי ס"ל שע"י שריחו חלא אנו רואים היין כאילו כבר נשתנה טעמו ונעשה חומץ ע"ש ולכאורה היה אפשר לומר שעיקר מעלת ריח לאביי אינו אלא ביין שדרכו להשתנות לחומץ ומה שריחו השתנה לחומץ אינו משום שנקלט בו ריח החומץ אלא שכבר השפיע עליו החומץ ונשתנה ריחו ובהמשך הזמן ישתנה גם טעמו וכן מתבאר בתוס' רי"ד אבל במאכל דעלמא שקיבל ריח ממאכל אחר לא נראה שיהא תלוי בתר ריחו אך יעוי' ברש"י ד"ה חלא שמבואר שאילו היה החומץ מקבל ריח היין לפני נפילתו לתוך היין היה דינו לאביי כיין כיון שריחו יין וצ"ע שהחומץ ודאי לא ישתנה להיות יין. [ובעיקר מחלו' אבי ורבא עי' חת"ס שר"ל שלוי במחלו' אביי ורבא בסמוך אם ריחא מילתא היא ע"ש]

**ורבא אמר בנותן טעם**

עי' ברשב"א בתורת הבית בית ה' שער ה' (סב ע"א) שתמה הרי חומץ שנפל לתוך יין הוא נטל"פ ולמה אוסר כלל וע"ש שתי' שחומץ ויין הם ב' מינים ואיכא דעדיף להו חומץ מיין וכ"כ המאירי ועי' בחי' חת"ס שביאר שע"י טעם החומץ שנכנס ליין עומד להשתנות וליעשות לגמרי חומץ ולכן לאלו שמעדיפים חומץ אין זה כלל נטל"פ.

**ריחיה חלא וטעמא חמרא חלא**

עי' גליון הש"ס מה שהק' על פי דברי הר"ן ועי' מש"כ ליישב בחזו"א סי' ##

**האי בת תיהא**

**איסורו דין אכילה או מדין הנאה**

בראשונים הוכיחו שלאביי איסורו מדין אכילה ולא מדין הנאה וראוי לברר בזה ב' דברים חדא מה נחלקו אביי ורבא אם יש לאוסרו מדין אכילה וכן למה אין לאסרו מדין הנאה

**גדר איסור ריח לאביי**

לכאורה המחלו' הוא כיון שמצינו שאפילו ציר ורוטב צריך פסוק לומר שאינו זיעה בעלמא אלא נחשב גוף האוכל א"כ בריח שליכא גילוי שפיר י"ל שאינו נחשב כגוף האוכל אלא כזיעה [ועי' בה"ג שמסתבר טעמו של רבא שממשרת מצינו לאסור רק טעם ולא ריח ועי' בחי' חת"ס מש"כ לבאר בדבריו אך פשטות דבריו אינו נראה כן ע"ש]

**ריחא מילתא אם איסורו מן התורה**

עי' פלתי סי' ק"ח סק"ו שדן אם יש בריח איסור תורה די"ל שרק לטעם מצינו קרא דמשרת ולא לריח [וע"ש מה שר"ל שנחלקו בזה רבא ואביי] וכה"ג כתב החת"ס בכוונת הבה"ג אולם עי' בפמ"ג סי' ק"ח שפ"ד ס"ק י"ג שר"ל שבדבר חריף וכדומה [עי' בדי השלחן סי' ק"ג ס"א ביאורים (ד"ה ואם האיסור) שהכוונה לתנור סתום המבואר ברמ"א שם] ריח מילתא הוא מן התורה.

**אופנים שלכו"ע ריחא מילתא**

דעת הרא"ש שאפילו רבא דס"ל ריחא לאו מילתא היא מ"מ בריח של פיטום מודה [ע"ע בעניין זה להלן] והיינו שכל שהוא ריח פיטום יוצא מעיקר המאכל ואינו זיעה בעלמא וכה"ג מצינו בדעת כמה הראשונים [וכן נפסק בשו"ע סי' ק"ח סעיף ד'] שבפת חמה וחבית פתוחה כיון שואב הרבה לכו"ע ריחא מילתא ע"ש

**אופן ההרחה בבת תיהא**

הנה אופן הריח בבת תיהא נחלקו הראשונים שמדברי רש"י משמע שמריחו עם האף וכן מבואר בתוס' לעיל יב ע"ב אולם הרמב"ן בחי' כאן ובמלחמות פסחים עו ע"ב הביא בשם הערוך ור"ח שמכניס הריח לתוך פיו ואינו מריחו כלל וכ"כ בשו"ת הרשב"א ח"ג סי' רל"ד ולדברי תוס' מבואר שאע"פ שאינו מכניס הריח לתוך פיו מ"מ דינו כאכילה [ועי' בשו"ת אבני נזר יו"ד סי' צ' שפשוט שאין הכוונה שכיון שהריח נכנס לגוף חשוב כאכילה שאין לך שלא כדרך אכילה גדול מזה אלא הכוונה שמריח כשותה כעין שאמרו סיכה כשתייה ע"ש]

**גדר איסור ריח כשהריח נכנס לאוכל**

הנה בסוגיין מבואר שגם כשאין הריח עומד לעצמו כבת תיהא אלא נכנס לאוכל אפ"ה לאביי אסור מדין ריחא מילתא היא וכן מבואר בפסחים עו ע"ב והנה במציאות של ריח הנכנס לאוכלים יש ב' אופנים יש שנקלט רק הריח בלי שום טעם וכלעיל ריחא חלא וטעמא חמרא ויש ריח שנותן טעם באוכל כדאי' בביצה כב ע"ב [ע"ש רש"י ד"ה מהו לעשן] ועי' ברשב"א תורת הבית טו ע"ב שכתב וז"ל "טעמיה נרגש ונטעם כאלו נתערב מממשו של איסור וכו'" ומבואר שריח האוסר כדין אכילה הוא באופן שיש בו שיעור נתינת טעם אך י"ל באופן אחר שאע"פ שאין טעמו נרגש כיון שנרגש בריחו חשוב ג"כ כניכר [ואף שהיה אפשר לומר שרק הכרת הטעם גורם שלא יתבטל וכדמשמע מדברי הראב"ד המובא ברשב"א חולין צח ע"ב מפני שעיקר חשיבות המאכל הוא בטעמו מה שאין לומר כן בריחו אך עי' בפמ"ג סי' ק' משב"ז סק"א שנקט שבאיסורי אכילה מהני חזותא שלא יתבטל דבר תורה כיון דסו"ס ניכר הוא] וכ"כ בקה"י פסחים סי' נ"ז. אולם עי' פלתי סי' ק"ח סק"ו "ואיסור שנפל בהיתר ונטעם ואין בו טעם איסור וכי בשביל שמריח טעם איסור יהיה אסור נשתקע הדבר"

אך לכאורה מדברי הראב"ד (בהשגות על הרז"ה בפסחים) נראה שהאיסור על עצם מה שמריח בשעה שהוא אוכל ולא על הממשות שבתוך האוכל שכתב שבשר שחוטה ונבילה חשוב כאינו מתכוון לריח שכוונתו לאכול "ואין כוונתו לריח כלל" וצ"ע שכל שכוונתו לאכול המאכל ודאי שנחשב ככוונה לאכול כל המרכיבים שיש באוכל ככל טעם כעיקר שנחשב ככוונתו גם על הטעם. ומשמע לכאורה שלדבריו האיסור על עצם הריח [ובזה יתבאר מש"כ הראב"ד שכל דברי הרי"ף שריח לא נחשב אלא משהו כלהלן אינו אלא באינו מינו אבל באינו מינו שנרגש ודאי אוסר וצ"ע הרי כך הדין בכל מינו שנאסר אטו מינו ותלוי בשיעור של אינו מינו וכש"כ בנידון דידן הרשב"א בתורת הבית טו ע"ב (אך גם בדברי הרשב"א צ"ב מה שדן בזה ולכאורה הדבר לא ניתן להיכתב מחמת רוב פשיטות ועוד צ"ב מש"כ שאין אפילו א' מיני אלף וצ"ע א"כ אמאי נותן טעם ואולי הכוונה ע"פ מה שנתבאר בשם האגרו"מ שכל פליטה מאוכל הוא כתרכיז וקצת לחלולית מייצג כזית שלם אך עדייין צ"ע סו"ס כיון שאינו יודע כמה משערין לפי כולו) אך באיסור ריח לא מצינו שגזרו ואולי הדבר תלוי במחלו' רשב"א והרא"ש בגדר איסור מין במינו אם מטעם גזירה או משום שכנגדו במינו ניכר עי' אבנ"מ שו"ת סי' ד'] אך מדברי הרז"ה שם והרמב"ן בע"ז מבואר שבשר שחוטה נחשב כוונתו גם על ריח והיינו כנ"ל כיון שכוונתו לאכול חשוב מילא ככוונה גם על הממשות של ריח שבתוכו.

**הטעם שאין לאסור מדין הנאה**

אך צ"ע לדעת רבא נהי שאינו נחשב כאכילה מ"מ למה לא יאסר מדין הנאה הרי לעניין הנאה מצינו בפסחים כה ע"ב שמודה רבא שאסור להריח בדבר האסור בהנאה ומצינו בראשונים כמה מהלכים למה אין לאסור כאן משום איסור הנאה.

א) עי' ברמב"ן שכאן אינו מתכוון כלל להנות מן הריח [והיינו שאע"פ שמצינו בחלבים ועריות שחייב אפילו במתעסק דעת הרמב"ן ודעימיה לחלק בין הנאת אכילה לשאר הנאות ומקורו מהמבואר בפסחים כה ע"ב שגם בהנאה יש היתר של דבר שאינו מתכוון אך צ"ע מ"ש הנאת ביאה משאר הנאות וכמו שהעיר האור שמח פ"א מהל' שבת ה"ח אך הפנ"י פסחים שם כתב לחלק בין אינו מתכוון למתעסק ועי' מה שהאריך בזה בקובץ שיעורים ח"ב סי' כ"ג] ב) ובתוס' כתבו שהריח מזיק לו ולכן אינו נחשב כהנאה אפילו אם נהנה מן הריח ע"פ המבואר בחולין ח' ע"א ג) עי' ברמב"ן דאיירי שמכניס הריח בפיו ואינו מריח כלל. ד) עוד תי' הרמב"ן שכיון שאין הדרך להריח יין הו"ל שלא כדרך ואין בו איסור אך התוס' לעיל י ע"ב צידדו שעכ"פ אסור מדרבנן ובע"ז י"ל שאיסורו מן התורה.

**ביאור סברת רבא לדעת התוס'**

הנה התוס' כתבו בטעמו של רבא שכיון שהריח מזיק לו לכן אינו אסור ונחלקו המהרש"א ומהר"ם שדעת המהרש"א שכוונת התוס' שמהאי טעמא אין בו איסור אכילה [והדברים מחודשים שגם באיסור אכילה שייך סברא זו וביותר שעיקר ראיית התוס' אינו אלא מחולין ח' ע"א ששם הוא סברא באיסור הנאה] ואף שרבא הוכיח שיטתו מכמון של תרומה ושם אינו מזיק צ"ל שכוונת התוס' ע"פ מש"כ להלן שרבא אמר כן ע"פ שיטת לוי אבל עיקר שיטת רבא הוא משום שהוא מזיק ע"ש

אולם המהר"ם כתב שכלפי אכילה לא מהני סברת מזיק [וכ"כ ביד יהודה סי' ק"ח ס"ק כ"ו] וכוונת התוס' שכלפי אכילה ס"ל לרבא שריחא לאו מילתא הוא ורק שכלפי הנאה לא מהני מה שריחא לאו מילתא דסו"ס נהנה וע"ז כתבו התוס' שמצד הנאה ליכא כיון שהוא כמזיק ע"ש.

**זילוף ביין נסך לדעת רבא**

עי' בתוס' שכתבו שכיון שטעמו של רבא הוא מפני שהוא מזיק לכן זילוף ביין נסך ודאי אסור גם לרבא כיון שהיא הנאה גמורה אך לדעת הרי"ף כתב בביאור הגר"א סי' ק"ח סק"כ מותר לדעת רבא לזלף ביין נסך וביד יהודה שם ס"ק כ"ט תמה ע"ז שכיון שהדרך לזלף ביין וכוונתו לזה ודאי אסור מדין הנאה לכו"ע.

**ביאור מחלו' אביי ורבא לדעת ר"ת והרז"ה**

בר"ת בספר הישר [הובא ברמב"ן כאן ובתורת הבית טו ע"א] וברז"ה פסחים כתבו שאביי ורבא לא נחלקו בעיקר איסור ריח שלכו"ע ס"ל כרבא שריח הוא דבר האסור אלא שנחלקו בגדר הכוונה הנצרך כדי לאסרו שכאן נהי שכוונתו להריח כדי לדעת טיב היין מ"מ אינו לצורך הנאת שתייה ונחלקו בזה אביי ורבא אם כוונה כזו נחשבת כוונה לאסור אבל בבשר שחוטה לכו"ע אסור [והיינו כנ"ל שבזה כיון שרוצה לאכול חשוב כוונה גם על הריח ועי' לעיל בשם הראב"ד] והרמב"ן בחי' והרשב"א בתוה"ב תמהו על פירוש זה ע"ש. [אך בעיקר דברי הרז"ה עי' ברמב"ן ושא"ר שנקטו שכל שדינו כאכילה לא מהני מה שאינו מכוון שהרי בחלבים ועריות חייב גם במתעסק כיון שכבר נהנה אולם עי' בפנ"י פסחים כה ע"ב שחילק בעניין זה בין אינו מתכוון למתעסק ע"ש]

**ריח באיסור מפוטם**

בפסחים עו ע"ב מבואר שגם לדעת רב שיש איסור בריח מדבר האסור מ"מ הני מילי כשיש בדבר פיטום ועי' בתוס' (סוף ד"ה רבא) שאין הפירוש שבלי פיטום לא חשוב כלל ריח אלא הפירוש שנחשב רק כמשהו ורק בפיטום יוצא ריח חזק האוסר אבל באיסור האוסר במשהו גם בלי פיטום אוסר [ועי' בחי' הגרע"א בפסחים שם מה שביאר הוכחת התוס' לזה] ולפי זה לגבי בת תיהא שהוא בעין ולא נתערב בדבר אחר אין לחלק בין פיטום לאינו פיטום וא"ש שלא חילקו התוס' בין ההיא דרבא לההיא לרב דשאני ברב שהוא מפוטם שכל שהוא בעין דינו כמפוטם אך עדיין צ"ע שא"כ היאך הוכיח רבא שיטתו מכמון הרי שם אינו מפוטם וכל שהוא בתערובת י"ל שאינו אסור בלי פיטום כשיטת רב וצ"ע ובאמת ברא"ש כת לחלק בין ההיא דרב להך דרבא משום ששם יש פיטום ועי' במהרש"א. וע"ע ביאור הגר"א סי' ק"ח סק"ט.

**כתנאי הרודה פת חמה וכו'**

עי' מכשירין פ"ג מ"ג שגם לגבי הכשר פליגי הני תנאי ולכאורה לגבי הכשר בעינן גוף היין ולכו"ע ריח לאו מילתא היא ועי' קה"י סי' נ"ז שודאי בכל ריח יש ממשות קצת שממנו יוצא הריח ועל ממשות זו נחלקו אם חשיבי או לא ולכן יש נפק"מ גם לעניין מכשירין וגם לענין איסורים והגרע"א בסוגיין כתב שעיקר הנידון אם ריחא מיחתא הוא אם כח היוצא מן המשקים והאוכלים כמשקים ואוכלים דמו ע"ש וע"ע בפר"ח סי' ק"ח ס"ק י"ח ובשעה"מ פי"א מהל' מאכ"א ה"ג, ועי' פלתי סי' ק"ח סק"י שפליגי בתרתי שיש קצת ממשות שסגי להכשר ובטל במיעוטו לגבי איסור אכילה ולכן ע"כ שאיסורו משום ריח.

**ר' יוסי וכו' ואוסר בשל שעורים מפני ששעורים שואבות**

ברי"ף בחולין לב ע"א מבואר שאינו מדין ריחא מילתא אלא דס"ל לר' יוסי ששעורים שואבות גוף היין אולם מדברי רש"י בפסחים עו ע"ב מבואר שטעמו של ר' יוסי הוא מדין רחא מילתא ועי' פר"ח סי' ק"ח ס"ק י"ח מה שתמה על פירש"י.

**אמר רבב"ח אמר ר"ל בפת חמה וחבית פתוחה**

ברי"ף חולין לב ע"א מבואר שדברי ר"ל תלויים במחלוקת אביי ורבא ולדעת רבא נחלקו תנאי גם בפת חמה וחבית פתוחה וכן מבואר ברמב"ם פט"ו מהל' תרומות הי"ג וברשב"א בתוה"ב טו ע"ב ובמאירי אולם דעת ר"ת [המובא ברמב"ן ורשב"א תוה"ב טו ע"א] שגם רבא מודה לר"ל אלא שנחלקו אביי ורבא אם בת תיהא דומה לפת חמה חבית פתוחה או לא וכה"ג כתבו התוס' [ע"פ סברתם דטעמו של רבא הוא מפני שהריח מזיקו] וכן הוא להלכה בשו"ע סי' ק"ח סעיף ד' [וכבר תמה שם הפר"ח ס"ק י"ח למה לא פסק השו"ע כרמב"ם והרי"ף וע"ש פלתי סוף סק"ט שר"ל שהשו"ע אסר משום איסור הנאה ולא משום אכילה ע"ש (וצ"ע ממה שהובא מדברי הראשונים שאין לאסור בכה"ג משום איסור הנאה)] וע"פ זה כתב שם הרמ"א בסעיף א' שבדבר חריף לכו"ע יש איסור בריח ואסור אפילו בדיעבד [וע"ש שבין כשהאיסור דבר חריף ובין כשההיתר דבר חריף אסור ומשמע שב' טעמים הם שבאופן שההיתר דבר חריף טעמו מפני ששואב הריח וכשהאיסור דבר חריף טעמו מפני שריחו חזק ולפי זה אינו מובן הכ"ש של הרמ"א אך מדברי הגר"א מבואר שפירש באו"א וע"ש בבדי השלחן בביאורים מש"כ בזה]

**רי"ף חולין לא ע"ב - לב ע"ב**

"ועוד דכד דייקת למימרה דרב משכחת ליה דשאיך בההיא מימרה דיליה וכו'" מבואר שגם לרב אין בריח אלא משהו וכל האיסור אינו אלא במין במינו שלשיטתו אינו בטל וכבר תמהו הראשונים ממה שהגמ' בפסחים דימתה מחלו' רב ולוי במחלו' ר"י ור"מ בפת וחבית של יין אף ששם הוא מין בשאינו מינו ועי' בהשגת הראב"ד פסחים עו ע"ב שתי' שיש לחלק בזה בין מין במינו למין בשאינו מינו והיינו שבריח לא נכנס אלא א' מיני אלף של המאכל וכש"כ הרשב"א בתורת הבית טו ע"ב ובשלמא במין בשאינו מינו שנרגש הריח אינו מתבטל אפילו כשאין בו אלא משהו אבל במין במינו אין לאסור אלא לשיטת ר"י שמין במינו במשהו [אך הרשב"א שם כתב שכיון שכנגדו במינו נרגש יש לאסור משום גזירה דרבנן וע"ש ברשב"א שמבואר מדבריו שאדרבה מצד שיטת ר' יהודה אין לאסור ובבית מאיר סי' תמ"ז ויד יהודה סי' ק"ח ס"ק כ"א ביארו שאין מקור מר"י לאסור אלא בממשו ולא בריחו ע"ש]

עוד תמהו הראשונים על הרי"ף שהיאך אפשר לומר שטעמו של רב הוא משום שאינו נחשב אלא משהו הרי א"כ יש לאסור בבת תיהא כיון שאינו בתערובת וא"כ עדיין לא הועיל הרי"ף בזה להוכיח דקי"ל כרבא ועי' בשעה"מ פי"א מאכ"א ה"ג שאה"נ שאין כוונת הרי"ף לבסס פסקו כרבא ורק להביא עוד הוכחה נגד אלא שפסקו כרב בההיא דבשר שחוטה וע"ע פלתי סי' ק"ח סק"ו (ד"ה ודברי) ובקה"י פסחים סי' נ"ז

"ולוי לא קא שרי הכין אלא בדיעבד" כן מבואר ברש"י פסחים עו ע"ב והתוס' הק' מה שהקשו שם על לוי מברייתא דאין צולין והרי לרש"י גם ללוי אין צולין לכתחילה וכן הק' הרז"ה בפסחים שם ובחי' הרמב"ן בע"ז ועי' השגת הראב"ד על הרז"ה שתי' שלוי לא אסר אלא בריח של דבר האסור אבל בדבר המותר כפסח שהוא חפצא של היתר ואינו אלא איסור לאכול שלא למנויו לא אסר ע"ש

הנה הטעם שיהא אסור לצלות לכתחילה לפי לוי היה אפשר לומר שהוא מדין אין מבטלין איסור לכתחילה עי' בית מאיר סי' תמ"ז [ע"ש שממה שאסר לוי לכתחילה מוכח שיש משהו ריח דאל"כ אין טעם לאסור לכתחילה ע"ש בדבריו] ובפמ"ג סי' ק"ח שפ"ד ס"ק י"ד אך עי' מחצה"ש סי' תמ"ז מג"א סק"ד שכל שאין כוונתו לבטל ליכא איסור משום אין מבטלין איסור לכתחילה ע"ש.

"הו"ל כדבר שיש לו מתירין" בראשונים תמהו שהרי במין בשאינו מינו ליכא חומרא בדבר שיש לו מתירים ועי' מאירי מש"כ בזה ובר"ן ריטב"א נדרים נב ע"א.

"וכל דבר שהוא באלף כריחא בעלמא הוא ואפ"ה באלף לא בטל" משמע שגם ללוי ריחא חשוב כמשהו וצ"ע הרי כיון שגם לרב ליכא אלא משהו כמו שכתב הרי"ף א"כ מוכח שללוי אפילו משהו ליכא ועי' שער המלך פי"א מהל' מאכ"א ה"ג אך מל' הרי"ף משמע שרחא אינו חשוב משהו אלא שדבר שבטל באלף ואפ"ה אסור לא גרע מריחא וכ"כ בגליון ברוך טעם על השעה"מ שם ובפלתי סי' ק"ח סק"ו והיינו שמה שאסור לר' יהודה במין במינו אינו שאע"פ שנתבטל אפ"ה אסור אלא שבמין במינו ליכא ביטול וא"כ רק לרב הסובר שריחא חשוב כמשהו יש לאסור משא"כ לוי סובר ריחא אין לו חשיבות אבל בדשיל"מ שבזה החמירו רבנן אע"פ שנתבטל דסו"ס יש משהו ועד שתאכלנו בהיתר תאכלנו באיסור זה לא גרע מריחא, ע"ש. [ועי' יד יהודה סי' ק"ח סק"ג שזה שייך רק בדבשיל"מ אבל לא בחמץ בפסח וכדו' ששם גדר החומרא שאינו בטל כלל ע"ש]

**אם יש עכ"פ משהו בריח**

בתוס' כתבו שגם באופנים שליכא איסור ריח כאיסור כחוש או תנור גדול מ"מ משהו יש ואסור בחמץ בפסח ועי' פלתי ק"ח סק"ו (ד"ה וכן התוס') שדעת התוס' רק לשיטתו שפסק כרב אולם להלכה הובא בשו"ע סי' ק"ח סעיף א' וסי' תמ"ז סעיף א' דעה לאסור גם לדידן באיסור משהו וע"ש בש"ך.

**שמעתתא דנטל"פ**

**נעשו כמי שהשביחו ולבסוף פגם**

עי' בתוס' שביאר למה נקט נעשה כמי וכו' ודבריהם צ"ב ועי' במהר"ם ובשערי דעה סי' ק"ג כתב לבאר שעיקר התועלת של החומץ הניתן כשהגריסים צוננין הוא שלאח"כ כשירתיחם ויצטננו יהיו לשבח אבל כעת אין בו שבח אלא שהוא מכשיר השבח דאח"כ [ולמבואר להלן שגם כשאינו לשבח כל שאינו לפגם אסור צ"ל שכעת הוא לפגם וצ"ע] ובתוס' לר"י מפאריש ביאר שהכוונה משום שגריסים אינם ראויים לאכילה כשהם חיים ונמצא ע"כ ירתיחם ויהא פגום ואפ"ה כיון שסו"ס כעת הו"ל שבח חשוב נטל"ש וכ"כ בחי' החת"ס בכוונת התוס' וכה"ג כתב הר"ן עי' להלן.

**טעם האיסור בהושבח ולבסוף פגם**

עי' בדק הבית יט ע"ב שטעם האיסור הוא מדין חענ"ן אך לדעת רבינו אפרים שלא ס"ל חענ"ן בשאר איסורים ע"כ אין זה הטעם אך מדברי הר"ן לק' סח ע"א משמע שאינו ממש מדין חענ"ן אלא שהוא דוגמת חענ"ן ויסוד הדבר כיון שלא נפגם עד לגר ונעשה כחלק מן עיקר המאכל כבר אין לו שם טעם אלא תלוי הכל בדין גוף המאכל ועי' פמ"ג סי' ק"ג שפ"ד סק"ז "וכן השביח ולבסוף פגם יראה דליכא איסור תורה אלא משום דחל שם איסור לא שייך להתירן" וע"ע בחי' חת"ס.

**הושבח ביד נכרי**

עי' פמ"ג סי' ק"ג שפ"ד ס"ק י"ד שהוכיח מדברי הרמ"א בתשובה סי' נ"ד שאם הושבח ביד נכרי ואח"כ נפגם וקנאו ישראל מותר ודינו כפגום מעיקרא, ע"ש.

**דין פוגם ואח"כ השביח**

עי' רמב"ם פט"ו מהל' מאכ"א הכ"ח שהושבח ואח"כ נפגם אסור ומקור הדברים עי' ב"י סי' ק"ג שלמד הרמב"ם מדין חומץ שנפל לגריסין צוננין והרתיחן שאסור כיון שהושבח ולבסוף פגם וכתב הר"ן שאע"פ שהשבח דמעיקרא היה על דעת לפגום והיה אפשר לומר שנחשב כפוגם מתחילה אפ"ה כיון שסו"ס הושבח מתחילה אסור הרי שכל צד שבח אוסר א"כ ק"ו שפגם ע"ד להשביח שיש לאסור והיינו משום שאנו רואים השבח כבר מתחילה בעת הפגם [והיינו כשיטת הפר"ח שגם בשעת הפגם נחשב כשבח ואסור] ועי' בפר"ח סי' ק"ג סק"ח שהעיר שיש לדחות ראיית הב"י וי"ל דשאני הושבח ולבסוף נפגם שכיון שכבר נאסר אינו בדין שיותר וכ"כ שם בפרי תואר וע"ע ביאור הגר"א סי' צ"ח סק"ד שתמה על הב"י שלהדיא מבואר בבבלי וירושלמי שאין קשר בין פגם ולבסוף השביח להשביח ולבסוף פגם ע"ש [ולכאורה ודאי הוא כן להמבואר בר"ן ורא"ה שיסוד השביח ולבסוף פוגם הוא כדינא דחענ"ן] ולכאורה דבריהם צ"ע ודברי הב"י ברורים שהרי הב"י לא כתב ללמוד פוגם ולבסוף השביח מעיקר דין השביח ולבסוף פגם אלא ממה שהוסיף הר"ן שגם באופן שהשבח היה ע"ד לפגום ג"כ אסור מזה הוציא הב"י שכל צד של שבח חשוב שבח ועדיין אין בזה כדי לאוסרו אח"כ כשנפגם שלזה בעינן לדין חענ"ן אך לא מזה הוכיח הב"י וכנ"ל.

**אם אסור גם בשעה שהוא פוגם**

עי' בש"ך סי' ק"ג סק"ז שאינו אסור אלא בשעה שהשביח ולא בשעת פגמו והוכיח כן ממה שהתירו קדרה שהאיסור נטל"פ מחמת חסרון מלח אע"פ שמסתבר שיוסיפו מלח ויהא לשבח וע"כ שהכל תלוי לפי מצבו כעת ובפר"ח סק"ח חולק עליו שכל שיושבח ממילא אסור מיד ושאני מלח שצריך מעשה בידים וכדבריו כתב המאירי בסוגיין ["ויראה לי שכל שסופו להשביח אסור אף קודם שהשביח אא"כ דרך תבשיל ליאכל קודם שיצטננו" אך מדבריו מבואר שרק בדרכו בכך אסור כבר בעת הפגום וכ"כ הפלתי סי' ק"ג סק"ד וע"ע בביאור הגר"א סי' צ"ח סק"ד בביאור הירושלמי דע"ז] ולדבריו צ"ל שאם נפל החומץ בגריסים כשהיו רותחים לא היה מועיל הצינון אח"כ להשביח דאל"כ היו אסורים בכל גווני וכ"כ שם בפר"ח וכ"כ במהר"ם על התוס' וע"ע פרישה סי' ק"ג סק"ג.

**טעם האיסור**

יש לעיין מהו הטעם לאסור בפגם ולבסוף השביח הרי כתב הרא"ה בבד"ה (יט ע"א) "שאין לך דבר שהותר מתוך שנפגם חוזר לאיסורו לעולם" וכבר עמד בזה הרשב"א שם במשמר"ה "ועוד דפגם ולבסוף השביח דאמרי' דאסור אם איתא דפגום אף לגר בעינן כי השביח לבסוף אמאי אסור דהא איהו הוא דאמר בסמוך הכא דכל שנפגם לגמרי והותר שוב אינו חוזר לאיסורו" אך מדברי הרשב"א מבואר שאם נאמר שנטל"פ מותר גם כשאינו ראוי לגר ניחא ועי' חוו"ד סי' ק"ג סק"א שביאר "ואף דבנטל"פ אסור בפוגם ולבסוף השביח היינו משום דאינו רק פגם כל שהוא ולא פקע האיסור מאיסורו רק שאין אוסר התערובת כיון דלא ניחא ליה בטעם זה כנ"ל" ואזיל בזה לשיטתו שנטל"פ נלמד ממה שאינו דומה למשרת אך דבריו תמוהים שמפורש בגמ' שהוא נלמד מנבילה שאינו ראוי לגר עי' להלן וכבר תמה עליו בשו"ת חלקת יואב יו"ד סי' י"א [ולכאורה לפי דעת הרשב"א שיובא להלן שכל נטל"פ אינו מותר אלא מדין ביטול א"ש שכל שהושבח חוזר וניעור אך לכאורה זה אינו שלהמבואר להלן היכר הממש בטעם מיתלי תלוי באיסור הטעם וכל שפקע האיסור מן הטעם לא שייך חוזר וניעור]

אך בעיקר דברי הרא"ה ע"ש שהוסיף "וא"א שלא יהא בגופו פגום לעולם ואפילו גורם לו דבר שלא יהא נרגש מ"מ הוא בעצמו פגום" ומשמע שעיקר סברתו הוא משום שגוף האיסור לא חזר והושבח ואינו אלא שבח חיצוני [וכ"כ סברא זו בשו"ת משנת ר' אהרן סי' י"ז אות י"ט ובחלקת יואב יו"ד סי' י"א) אבל באופן שגוף האיסור חזר ויושבח יהא אסור וכן משמע לכאורה בשו"ת חת"ס יו"ד סי' פ"א [וע"ע להלן בסוגיא דעכבר בדברי הרא"ה שם והחת"ס אלו]. אך מדברי הרא"ה בסוף פ"ז מפורש להתיר בכל גווני

[ועי' ע"ז לט ע"א בקורט של חילתית שאין בו היתרא דנטל"פ כיון דחורפיה דחליתית מחליא ליה לשמנונית והו"ל לשבח והעיר שם הריטב"א כיון שכבר נפגם השומן בדופני הסכין "הרי זה כמבשם נבילה סרוחה או מבשם את העפר דשוב אינו חוזר וניעור" וכ"כ הרא"ה בבד"ה לה ע"ב ולכאורה בשלמא הרא"ה אזיל לשיטתו (בדף יט ע"א) שכל נטל"פ נפגם עד שאינו ראוי לגר אך דעת הריטב"א בסוגיין אינו כן וע"ע חלקת יואב יו"ד סי' י"א וצ"ע]

**נטל"פ בכלאי הכרם**

הנה עי' תוס' בכורות כג ע"ב (ד"ה ואידך) שתמה מהמבואר לק' דמאן דאית נטל"פ מותר הייינו משום דסרוח מעיקרא ל"צ קרא ואילו ר"י שג"כ ס"ל נטל"פ מותר סובר בבכורות שסרוח מעיקרא בעי קרא וע"ש שכתבו לחלק בין טומאה לאיסור ועי' בפלתי סי' פ"ז ס"ק ט"ו שהרמב"ם תי' באו"א שלדעתו להלכה הטעם להתיר נטל"פ אינו מדין נבילה שאינו ראוי לגר שבזה קי"ל כר"י שסרוחה מעיקרא בעי קרא אלא טעמו משום שהוא שלא כדרך אכילתו וכמבואר מדבריו בפי"ד מהל' מאכ"א ה"י-י"א וכ"כ בשו"ת נובי"ק יו"ד סי' כ"ו [ע"ש שתמה לדעת התוס' היאך אפשר למיפסק קראי בחד נבילה שיש חילוק בין טומאה לאיסור וע"ש שע"פ זה הוציא דברי התוס' מפשוטם ועי' אחיעזר ח"ב סי' י"א בהג"ה באות ט' וביד יהודה סי' ק"ג סק"ו] וכ"כ במנחת ברוך סי' מ' מ"ב ומ"ג [אולם הרב המגיד בפ"ב מהל' מאכ"א הכ"א נקט שדעת הרמב"ם כר"ש שנבילה שאינה ראוי לגר ל"ש נבילה ע"ש ולדבריו צ"ל שגם בב"ח מותר כל שנפסד לגמרי וכש"כ לדייק הפמ"ג בסי' ק"ג שפ"ד סק"ד ממה שהשמיט הרמב"ם לאסור בב"ח בנפסד וע"ע מש"כ לבאר בחי' ר"ח הלוי פט"ו מהל' מאכ"א ה"א באו"א] וע"פ זה כתב שם הפלתי שבב"ח ליכא התירא דנטל"פ ועי' חוו"ד סי' ק"ג סק"א שהאריך לחלוק ע"ז שודאי נטל"פ מותר גם בב"ח שנטל"פ ואינו ראוי לגר ב' דינים הם ומב' מקראות ילפי' להו ע"ש [ואף שודאי באיסורי הנאה ליכא התירא דנטל"פ שהרי אפילו אפרן אסור מ"מ זהו רק לגבי הנאות אחרות (עי' מל"מ פי"ד מהל' אבל הכ"א) אבל לגבי אכילה לא חשוב הנאה כלל עי' חזו"א או"ח סי' קט"ז סק"ז] אך דעת הפלתי כמבואר שלדעת הרמב"ם עיקר דין נטל"פ אינו אלא מדין שלא כדרך וכנ"ל אך כבר תמה בהגהות ברוך טעם שברמב"ם בט"ו מהל' מאכ"א ה"ל מפורש שיש התירא דנטל"פ גם בב"ח ועי' פמ"ג בסוף הפתיחה להל' בשר בחלב שנקט שודאי יש התירא דנטל"פ בב"ח שרק טעם מושבח חשוב טעם לאסור ע"ש וע"ע בית מאיר ריש סי' פ"ז מה שכתב בזה ובחי' ר"ח הלוי הל' מאכ"א.

**אמר ר"ל נטל"פ שאמרו לא שיאמרו קדרה זו חסירה מלח**

עי' רש"י שאיירי באופן שאילו היה התבשיל כתיקונו היה נטל"ש ובחסר מלח ביאר רש"י דהיינו שאילו היה כמות המלח כתיקונו היה המלח מבטל פגימת טעמו ובריבוי מלח היינו שרק בגלל שיש מלח הרבה הוא שתבלין זה נטל"ש. ומבואר עכ"פ שלכו"ע אילו לא היה חסר מלח ומחמת זה הוא נטל"ש שהמלח ביטל פגמו חשוב נטל"ש ואסור ועי' פמ"ג בפתיחה להל' תערובת ח"ג פרק ד' (ד"ה שוב) שדן בנפל מלח של איסור בתבשיל שפוגם את ההיתר אך מחמת שיש בתוכו תבשיל של איסור זה מונע מן המלח לפגום התבשיל האם זה נחשב כנטל"פ ומותרת

ועי' ביד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג שיש לחלק בזה בין אם הטעם לשבח הוא בצירוף ההיתר שאז אין לאסור מאילו הטעם לשבח הוא מן האיסור לחוד אלא שבלי ההיתר לא היה האיסור נותן טעם לשבח דוגמת מלח שברש"י הנ"ל [וע"ש שהמבחן לזה בדרך כלל הוא אם האיסור וההיתר הוא מין א' או ב' מינים] ולכאורה יש להעיר שכיון שעיקר ההיתר בנטל"פ אינו משום שאינו נותן טעם לשבח אלא משום שפוגם א"כ כל שיש היתר שמונע הפגם אינו צריך צירוף לשבח אלא חשוב כמונע שלא יפגום [וע"ע בדי השולחן סי' ק"ג סעיף ג' ביאורים ד"ה ואלמלא. מש"כ להעיר בזה מטעם אחר]

**נטל"פ שראוי לתקנו**

מבואר מסוגיין שגם נטל"פ שראוי לתקנו מ"מ כל זמן שלא תקנו חשוב נטל"פ ומותר והנה לעניין אינו ראוי לגר עי' באחיעזר ח"ב סי' י"א אות ח' שצידד לומר שכל שראוי לתקנו לא פקע ממנו שם האיסור ע"ש וצ"ע.

**דברי ר"ל רק כשהוא שייך לתבשיל אילו היה כתיקונו**

הנה בעיקר דברי ר"ל יש לעיין שלכאורה משנה מפורשת היא בפ"ב דערלה מ"ט מובא לק' סח ע"א שאם שאור של חולין החמיץ עיסה ואח"כ נפל שאור של תרומה חשוב נטל"פ ומותרת לר"ש הרי שאע"פ שהסיבה ששאור של תרומה נטל"פ אינו אלא משום שהיה כבר שאור של חולין אפ"ה חשוב נטל"פ אך להמבואר ברש"י אינו דומה דשאני חסרון או יתר מלח שאילו היה התבשיל כתיקונו לא היה התבלין פוגם ונמצא שבעצם תבלין זה שייך לתבשיל זו משא"כ בשאור הרי א"צ לפעמיים שאור וחשוב שפיר נטל"פ.

**ואם ריבה טעם לפגם מותר**

**נותן טעם לא לשבח ולא לפגם**

והיינו שאע"פ שכבר נפגם מחמת דבר אחר אם הועיל איסור זה לרבות את הפגם מותר ולכאורה צ"ע פשיטא שהוא מותר שסו"ס אינו נטל"ש ומשמע לכאורה שהתירא דנטל"פ אינו אלא כשפוגם המאכל ולא סגי במה שאינו משביח המאכל וכ"כ הפר"ח בסי' ק"ג סק"ב שמאכל שאינו נותן טעם לא לשבח ולא לפגם והיינו שהוא נרגש אלא שאינו משמעותי במאכל אסור [וע"ש ש"ך סק"ב לגבי טעם שאינו נרגש כלל] וכמבואר בירושלמי פ"י תרומות ה"ד וע"ש בירושלמי שמהאי טעמא אסור מין במינו אף שאינו נותן טעם לשבח מ"מ אינו נותן טעם לפגם כן פירש הגר"א בשנות אליהו שם אבל במלאכת שלמה ביאר באו"א, ע"ש. וע"ע פלתי סי' ק"ג סק"ב שהעיר מדברי הטור סי' תמ"ב שקיוהא בעלמא אינו אוסר.

**להלכה בדברי ר' יוחנן ור"ל**

עי' שו"ע סי' ק"ג סעיף ג' "אפילו אין כח באיסור לבדו לפגום וכו'" ועי' ב"י ובפוסקים שהכוונה לפסוק כלישנא בתרא דר"ל וע"ש הטעם וכתב הש"ך ס"ק י"ב שלפי זה ה"ה איפכא שאם נפגם מחמת מיעוט המלח מותר אולם בביאור הגר"א כתב שהכוונה לפסוק כר' יוחנן ודבריו צ"ע שמר"י רואים רק בדבר שנפגם מצד עצמו אלא שכבר היה נפגם ואילו ר"ל חידש שגם באופן שפגם אינו אלא בשיתוף דבר אחר.

**שיטת הרשב"א בטעם היתר נטל"פ**

הנה עיקר דין נטל"פ מבואר בסוגיין שנלמד מנבילה שאינה ראויה לגר והק' הראשונים הרי נבילה שאינה ראויה לגר פירושו שאינה ראויה לאכילה כלל ונטל"פ ודאי ראויה לגר שהרי אפילו בבליעה בן יומו אמרו שא"א דלא מיפגמה פורתא [אך הראב"ד בחי' שם והרא"ה בבד"ה יט ע"א נקטו שנטל"פ אינו ראוי כלל לגר ע"ש] ועי' ברשב"א בתורת הבית (יט ע"א) שתי' "לא קשיא דהתם היינו להתירה בפני עצמה והילכך עד דמיפגמה לגמרי מאכילת גר אסורה אבל איסור תערובת שהולכין בו אחר נתינת טעמו כיון שנותן טעם לפגם כל שהוא בתערובתו מותר לפי שאינו נותן טעם דאדרבה פוגם" הנה משמעות דבריו שכיון שעיקר איסורו בתערובת אינו אלא מחמת טעמו כל שהוא פגום לא נחשב כטעם לאסור וכ"כ הפמ"ג בסי' ק"ג משב"ז סק"א "וע"י תערובת בהיתר שרי זה מן הסברא דטעם כעיקר דלא בטיל מאחרי רבים האמור בסנהדרין יליף ממשרת או ממדין וזה דוקא טעם מושבח הא כל שנותן טעם לפגם קצת טעם כזה לא אסרה תורה" וכ"כ בחוו"ד סק"ב שטעם פגום א"א למילף לאסור ממשרת ע"ש אך דבריהם צ"ע שמפורש בסוגיין שהיתר נטל"פ נלמד מנבילה שאינה ראויה לגר. [אך עי' להלן שי"ל שיש להתירו ג"כ מסברא וכדמוכח ממה שהקשו לר"מ מ"ט אוסר אע"פ שלר"מ ליכא קרא להתיר ע"ש]

ועי' יד יהודה סק"א שביאר שמאכל שהוא בעין בא לשמש כמזון ולכן אע"פ שטעמו נפגם כל שאפשר לאוכלו עדיין שם אוכל עליו אבל דבר שמוגדר כטעם הרי כל השם אוכל שלו הוא מה שהוא משמש כטעם ולזה כל שטעמו נפגם קצת הרי ודאי אינו ראוי לשמש כטעם ושוב הו"ל כאוכל שנסרח לגמרי.

**דעת הרשב"א שצריך רוב היתר**

ע"ש ברשב"א בתוה"ב שכתב שמה שהותר נטל"פ אינו אלא כשיש רוב מן ההיתר אבל כשיש רוב איסור אסור גם בנטל"פ ובשו"ת הגרע"א סי' קס"ו ביאר שזהו הרשב"א לשיטתו דס"ל שגם למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא מ"מ בלי ביטול ברוב יש בו איסור תורה והיינו שרק לאחר שהממש בטל ברוב הוא שאנו מגדירים הטעם כטעמו ולא ממשו והרי כל ההיתר של נטל"פ אינו אלא בטעם בלחוד ולא בממש אך צ"ע הרי מדברי הרשב"א ודאי נראה שהתירא דנטל"פ הוא גם בטעמו וממשו [אולם הב"ח בסי' ק"ד נקט שהרשב"א לא התיר אלא כשאין כזית בכדי אכילת פרס וסתימת הרשב"א והפוסקים לא משמע כן וע"ש פמ"ג שפתי דעת ס"ק סק"ט שתמה עליו] והרי בטעמו וממשו עיקר האיסור הוא על הממש והטעם אינו אלא היכ"ת שלא יתבטל ברוב ועי' חי' הר"ן שבאמת חולק מהאי טעמא על הרשב"א ולדעתו כל שיש כזית בכדי אכילת פרס שע"י זה מוגדר כטעמו וממשו לא מהני נטל"פ ואינו מותר עד שיפסל לגמרי מאכילת אדם.

ועי' ברשב"א בתוה"ב להלן כ' ע"ב שהק' כה"ג לגבי דברים המאוסים שלהלכה קי"ל שאע"פ שכשהם בעין אסורים גם כשהם מאוסים מ"מ בתערובת מותרים שעל פליטתם לא נתחדש איסור כשהם מאוסים והק' הרשב"א שמ"מ כשיש כזית בכדי אכילת פרס שדינו כטעמו וממשו נהי שאין לאסור מחמת טעמו מ"מ יש לאסור משום ממשם וע"ש מש"כ לתרץ וצ"ב.

והנה עי' בפמ"ג משב"ז סק"א שהעיר דמה לי שהוא נטל"פ הרי לדעת הרשב"א דבעינן ביטול ברוב הרי כתב הרשב"א חולין צח ע"ב בשם הראב"ד שע"י שטעמו ניכר אינו בטל ברוב וא"כ מה לי שנטל"פ מ"מ הרי ניכר בטעמו וע"ש שתי' "י"ל דכל שאין טועם טעם מושבח לאו הכרה היא" ולכאורה הביאור בזה ע"פ מש"כ הראב"ד שם שהסיבה שהרגשת הטעם מונע הביטול הוא משום שעיקר חשיבות המאכל הוא בטעמו וזה לא שייך בטעם פגום [אך לפי זה צ"ע למה לי עיקר הילפותא דנבילה שאינה ראויה לגר הרי נהי שטעם כעיקר מ"מ כיון שטעמו פגום ממילא מתבטל ברוב ולכאורה צריך לחלק בזה בין דין טעם בטעמו וממשו המונע ביטול לבין דין טעם כעיקר שבטעמו וממשו שהטעם הוא דבר צדדי למנוע ביטול בזה עיקר הטעם אינו אלא משום שעושה שיהא הממש ניכר בטעמו ולזה אמרי' שכל שטעמו פגום אינו נחשב הכרת הטעם אבל בטעם כעיקר שעיקר האיסור הוא על הטעם בזה לא בעינן להכרת הטעם למנוע הביטול אלא זה גופא מונח באיסור טעם שכיון שהמאכל קיבל טעם האיסור הרי ממילא הכל נאסר]

וביד יהודה סק"א כתב לבאר שרק טעם האסור נותן הכרה לממש שלא יתבטל אבל כל שהטעם מותר מחמת שאינו ראוי לגר לא מהני לתת הכרה לממש של איסור ע"ש [וצ"ע א"כ בטעמו וממשו היאך יכול להיות שהוא אסור בלי מקור לטעם כעיקר וצ"ל שמעלת טעמו וממשו הוא שטעם שיש בו ממשו ודאי יש חשיבות לטעם ואסור הטעם ואינו רק היכ"ת לעשות היכר לממש<דוגמת ריח רע שיש לו עיקר>]

**אם צריך רוב נגד בליעות הקדרה**

עי' ברשב"א שם שכתב שאע"פ שהחמירו חז"ל לשער לפי כל הקדרה מ"מ לגבי בלע שהיא נטל"פ מותר גם כשהחתיכה קטנה מכל הקדירה ובטעם הדבר נאמרו שם ב' טעמים שבדף יט ע"א [ובקצר טו ע"ב] כתב הטעם כיון שפליטה היוצא מן הכלים מוגדר מצד עצמותו כטעם גם בלי ביטול ברוב ולכן בנטל"פ מותר בכל גווני וכן העתיקו הטור בסי' ק"ג [וע"פ זה היה מיושב דברי הרשב"א צז ע"ב דמשמע מדבריו שפליטת כלים מותר למ"ד טע"כ לאו דאורייתא גם בלי ביטול ברוב שנתקשה הגרע"א בסתירת דבריו] ובדף כ' ע"א כתב טעם נוסף ובביאור דבריו כתב החוו"ד סי' ק"ג סק"ה שמה שמשערים לפי כל הקדירה אין הפירוש שיש חשש שיצא פליטה לפי ערך כמות כל הקדרה אלא החשש הוא שמא יצא פליטה לפי ערך איכות גודל הקדרה [והיינו כמו שביאר בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' מ"א שבכל גוש הטעם מונח בחלק הנוזלי שהוא חלק קטן מהחתיכה אף הוא מייצג את כל החתיכה] וכל זה בנטל"ש אבל בנטל"פ לגבי ביטול ברוב אין הדבר תלוי באיכות הפליטה אלא בכמותו ולכן א"צ לשער לפי כולו. [ועי' חי' הגרע"א חולין צח ע"ב אות ז' שטעם זה נראה בעליל ממה דס"ל להרשב"א שנטל"פ אסור בחמץ בפסח ואם נאמר שהגדרת פליטה מצד מציאותו אינו אלא טעם בעלמא גם בלי ביטול ברוב היה צריך להיות מותר נטל"פ גם באיסור משהו אך יש לדחות שבאיסור משהו גם משהו באיכות חשוב לאסור ולכן גם מה שמוגדר בעלמא כטעם אסור מדין ממש באיסור משהו]

**שיטת הר"ן בטעם היתר נטל"פ**

הר"ן כתב לבאר באופן אחר גדר ההיתר דנטל"פ שגדר הדין דנבילה שאינה ראויה לגר הוא משום שאינו נהנה מן הנבילה ולכן באוכל ממש לא חשוב שאינו נהנה מן הנבילה אלא כשאינו ראוי לאכילה כלל [ובפשוטו היינו משום שכל שראוי לאכילה מ"מ נהנה ממנו בתורת מזון אך בשו"ת הגרע"א סי' קס"ו כתב הטעם שכל שאוכלו בעין אמרי' אחשביה משא"כ כשהוא בתערובת ע"ש וכ"כ בשו"ת סי' מ"ט ע"ש] וא"כ ה"ה לענין טעם שכל שפוגם בטעמו כיון שאינו נהנה ממנו אלא אדרבה מצטער ממנו אין בו איסור וע"ש שע"פ זה י"ל שאם נהנה מריבוי הכמות מחמת הטעם אע"פ שמצטער מטעמו אסור.

**כשאין רוב לדעת הר"ן**

והגרע"א נקט שנחלקו הרשב"א והר"ן בעיקר יסוד טעם היתר נטל"פ שלדעת הרשב"א עיקר התירו מדין ביטול ואילו לדעת הר"ן מותר אפילו כשאין בו רוב היתר שכל שמצטער ממנו אין בו איסור וע"פ זה כתב לבאר מה שנחלקו הרשב"א והר"ן בחמץ בפסח אם יש איסור נטל"פ והיינו כיון שבחמץ אסור גם משהו י"ל שגם נטל"פ אסור והיינו שלדעת הרשב"א שעיקר טעם התיר נטל"פ הוא מדין ביטול ברוב בחמץ בפסח שליכא ביטול ברוב אסור גם נטל"פ ואילו לדעת הר"ן שמותר גם בלי ביטול ברוב גם בחמץ בפסח יש להתיר וכ"כ הפמ"ג בסי' ק"ג משב"ז סק"א אך כבר נתבאר שבחי' הר"ן מפורש שאדרבה איהו מחמיר יותר מהרשב"א ולדעתו כל שנידון כטעמו וממשו והיינו כשיש כזית בכא"פ לא שייך בהו כלל התירא דנטל"פ [והיינו דלא כש"כ הגרע"א הנ"ל שכל החילוק בין תערובת לבעין הוא רק כלפי אם שייך לומר אחשביה אלא שהוא סברא מיוחדת בטעם שרק כלפי טעם יש לומר שכיון שאינו נהנה מטעמו לא חשוב אכילה] וע"ע חזו"א סי' ל' סק"ב. אך יש לעיין ממה שכתב הר"ן לגבי שרצים המאוסים שכל שיש רוב מן ההיתר מותר ולכאורה לדבריו בחידושיו לא סגי ברוב אלא דבעינן שלא יהא כזית בכדי אכילת פרס שאז הרי דינו כטעמו וממשו ומשמע לכאורה שהר"ן על הרי"ף לא ס"ל למש"כ בחידושיו [והיינו כדעת הגרע"א ואף ששם מבואר שעכ"פ רוב בעינן וכמו שהעיר החזו"א שם לנכון כתב בזה הבדי השולחן שבשרצים שהבעין אסור אפילו בפגמו גם הר"ן מודה שצריך ביטול ברוב]

**נטל"פ בריח**

עי' רמב"ם פיהמ"ש "שיתערב דבר בדבר ויפסידו אם בטעמו אם בריחו וכו'" ומבואר שאע"פ שאינו פוגם בטעמו כל שפוגם בריחו חשוב נטל"פ ובבדי השלחן סי' ק"ג ס"א ביאורים ד"ה שטעמו. ר"ל שזה תלוי במחלו' הרשב"א והר"ן שלרשב"א צ"ע דסו"ס נהנה מטעמו אבל לר"ן א"ש שצריך להרויח סכך הכל.

**נטל"פ באיסור משהו**

הנה עיקר הנידון בנטל"פ באיסור משהו עמד עליהם התוס' לעיל סו ע"א והביא שיטת י"מ שאין היתר נטל"פ באיסור משהו שכיון שאסור במשהו הרי איסורו אינו מחמת טעמו שהרי בין כך אין טעמו נרגש ואפ"ה אסור וא"כ מה לי שהוא נטל"פ וכ"כ בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תצ"ט וע"ע משמרת הבית לו ע"א [אך לכאורה לפי המבואר בתוה"ב הנ"ל שבליעות בקדרה מצד עצם מציאותם מוגדרים כטעם צ"ע למה יאסרו בנטל"פ באיסור משהו ובאמת שזהו הערת הגרע"א הנ"ל ובאמת שיש לעיין שגם בנטל"ש באיסור משהו לא הו"ל לאסור ועי' בשו"ת הרשב"א ח"א סי' רס"ב "שאין מתירין נטל"פ אלא במה שאיסורו מחמת טעמו וכל שטעמו לפגם אין לחוש לאותו טעם אבל כל שאיסורו במשהו אינו מחמת טעמו אלא מחמת חומר איסורו וכיון שכן מה לנו אם הוא לשבח או לפגם מ"מ הא איתא לאיסוריה" ומשמע שבאיסור משהו יש לאסור טעם מחמת עצמו ולא רק מחמת טעמו ודו"ק וע"ע מחצה"ש סי' תמ"ז סק"ה] אך יעוי' ברא"ש סי' ו' שחולק עליהם "ולא נהירא דנהי דהחמירה בהן תורה לאוסרם במשהו מ"מ יש שם איסור עליהן אבל כשהוא פגום פקע איסורו כדילפינן מנבילה" וכ"כ הריטב"א סז ע"א.

הנה עי' בפלתי סי' ק"ג סק"א שסברת האוסרים נטל"פ באיסור משהו היינו כסברת הרב שם טוב פלכו [המובא בב"י שם] שכל שאינו בטל בס' והיינו שאינו תלוי בטעם מה לי שהוא נטל"פ וסברתו ברור והכרעת הב"י להקל בהל' חמץ היינו משום שהקיל ביבש ביבש ונטל"פ דינו כיבש יבש ועי' בחוו"ד שתמה עליו וע"ע יד יהודה.

**בטעמו וממשו**

ולכאורה כל זה בדבר שמוגדר כטעם אבל בטעמו וממשו נהי שבטל ברוב מ"מ סו"ס הממש אינו נפסל מאכילת גר ומסתימת השו"ע בסי' תמ"ז סעיף י' משמע שנטל"פ מותר בכל גווני ומפורש שם בביאור הגר"א שעד רובו מותר הרי אף שיש בו כזית בכא"פ אפ"ה מותר וצ"ע.

**אם הטעם חשוב פגום כבר בקדרה**

עי' בתוס' לק' עו ע"א (ד"ה בת יומא) שנקטו בפשיטות שכל שעבר מעת לעת מעת בליעת החטאת ליכא דין שטיפה ומריקה למ"ד נטל"פ מותר וכתב ע"ז הר"ן "ולדידי לא קשיא שכבר פירשתי למעלה שבלוע הבלוע בקדרה שאינה בת יומא ראוי לגר ומעצמו אסור אלא שמפני שאינו משביח תערובתו אלא פוגם הוא שאינו אוסר תערובתו וכיון שעדיין שם נותר עליו צותה תורה לבערו" ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' צ"ח שהביא סתירה בדברי רש"י בעניין זה. [וע"ע בדבריו בסוגיין]

ועי' במה שנחלקו המקו"ח סי' תמ"ז ס"ק י"ב והגרע"א בשו"ת קמא סי' קפ"ג אם חל איסור על טעם לאחר לינת לילה אם נחשב כסרוח מעיקרא או לא ע"ש ולכאורה תלוי במחלו' הנ"ל [אך בעיקר מה שנקטו שגדר סרוח מעיקרא תלוי במה שנסרח לפני חלות האיסור העירו במנחת ברוך סי' מ"ג ואחיעזר ח"ב סי' י"א וע"ע בדבריו ח"ג סי' ה'] אך הגרע"א סתר את משנתו דעי' שם סי' מ"ט שנקט בדעת הר"ן שפקע ממנו שם האיסור וצ"ל הטעם שכל שמופקע מהנאת אכילה פקע ממנו שם האיסור ועי' קה"י סי' כ"ה.

**ור"ש מאי טעמא**

צ"ע דמאחר שהקשו מ"ט דר"מ משמע שהסברא חיצונה הוא כר"ש וכיון שכן למה הקשו מ"ט דר"ש ועי' בשו"ת הגרע"א סי' קס"ו שביאר ע"פ מה שנקט בדעת הר"ן שנטל"פ מותר אפילו כשאין רוב היתר וקושיית הגמ' מ"ט דר"מ הוא כשיש רוב היתר שאז מסתבר כר"ש וקו' הגמ' מ"ט דר"ש הוא כשאין רוב היתר שאז מסתבר כר"מ ע"ש אך לפי דבריו עדיין צ"ע שהרי טעמו של ר"ש הוא מקרא דנבילה שאינה ראויה לגר ולדעת ר"מ שסרוחה מעיקרא צריך קרא הרי אין מקור להתיר נטל"פ וא"כ מהו קושיית הגמ' מ"ט דר"מ.

ועמד בזה בחי' חת"ס וע"ש שביאר וכ"כ בפלתי סי' פז ס"ק ט"ו שבאמת בכל אוכל שנסרח יש להתירו גם בלי דין נבילה שאינה ראוי לגר והיינו משום שלא כדרך אכילתו ולכן הקשו מ"ט דר"מ אך בדעת ר"ש דס"ל שחייב גם על משהו כתב המהרש"ל בשבועות כג ע"ב שכמו כן חייב על שלא כדרך אכילה ולכן הקשו מ"ט דר"ש [וא"כ להלכה יש להתיר נטל"פ גם בלי קרא והוא משום שלא כדרך והנה גם בנובי"ק יו"ד סי' כ"ו כתב להתיר נטל"פ גם בלי קרא דנבילה שאינה ראויה לגר אבל לא מטעם שלא כדרך אכילה אלא מסברא בעלמא שאין לאסור נטל"פ (הנוב"י הבין כן בכוונת התוס' ולהלן יבואר שכפשוטו אין זה כוונת התוס') והיה אפשר לבאר הסברא בזה שעיקר איסור דטעם אינו אלא ע"י שהוא משביח המאכל וע"י זה חשוב כטעמו של גוף ההיתר וע"ז שאלו מ"ט דר"מ דלית ליה סברא זו וע"פ זה שמעתי לבאר מש"כ התוס' סח ע"א (ד"ה או דלמא) שר' יוחנן ס"ל כר"ש בנטל"פ וכר"מ בהשביח ולבסוף פגום ותמוה שכיון שר"מ ס"ל נטל"פ אסור ודאי גם השביח ולבסוף פגום אסור נמצא שר"י חולק על ר"ש בלי מקור מר"מ ולהנ"ל א"ש שהנידון בהשביח ולבסוף פגום הוא שאם התירו מדין אינה ראויה לגר מה לי שכבר נאסר הרי כעת יש סיבה להתיר אבל אם נאמר שהיתר נטל"פ הוא משום שטעם פגום אינו יכול להיות מוגדר טעמו של ההיתר א"כ כל שהיה מושבח וכבר חל על הטעם שהוא כחלק מגוף ההיתר שוב לא הותר עד שנפסל לגמרי]

**האם נבילה שאינה ראוי לגר מותר מדין שלא כדרך אכילה**

הנה עיקר מש"כ שכל אינו ראוי לגר יש להתיר משום שלא כדרך אכילה כבר נתבאר לעיל מדברי הנוב"י והפלתי שלמדו כן בדעת הרמב"ם וכן מדברי החוו"ד סי' ק"ג סק"א משמע שכל נבילה שאינה ראויה לגר יש להתיר מדין שלא כדרך אכילה [אלא דע"ש שיש נפק"מ בבשמו והדר השביח שאז מצד שלא כדרך אכילה אין לפטור ואילו מצד שאינה ראויה לגר כבר פקע ממנו איסורו ע"ש] ועי' חזו"א או"ח סי' קט"ז סק"ג ודבריו צ"ב והנה לעניין גיד הנשה מצינו שאע"פ שאינו ראוי לאכילה מ"מ חייב עליו ואפ"ה כתב הפמ"ג סי' ס"ב שפ"ד סק"א שאם עירב בה דבר מר וכדומה פטור וצ"ע שגם בלי עירב בה דבר מר חשוב שלא כדרך אכילה ואפ"ה חייב [ועי' אבי עזרי פ"א אבוה"ט ה"ז] וכה"ג צ"ע באכילת שקצים ורמשים שאינו חייב עליו באכילת שלא כדרך וכמו שהוכיח הפמ"ג בפתיחה להל' תערובת ח"ג פ"ו והרי כל אכילת שרץ נחשב שלא כדרך ואפ"ה חייב עליו ועי' במקור חיים סי' תמ"ב סוף סק"ב שי"ל שכל שלא היה לו דרך אכילה יותר ראוי מזה זהו דרך אכילתו וחייב עליו וע"ע אבני נזר או"ח סי' שמ"ט אות כ'.

ועי' יד יהודה סי' ק"ג סק"ח שביאר ע"פ זה שגם בנסרח היה אפשר לומר שאין לפטור משום שלא כדרך אכילה כיון שלאחר שנסרח אין לו עוד אכילה אחרת [וע"ש שביאר דעת הרמב"ם שבאמת עיקר הפטור משום שלא כדרך אכילה וזה נלמד מנבילה שאינה ראויה לגר ע"ש]

**תוס' ד"ה ואידך**

"דאל"כ לא תמצא איסור כלל בטל לר"ש" צ"ב כוונתו ועי' תוס' בכורות כג ע"א בביאור הטעם שבאכילה אמרי' ביטול אע"פ שבטומאת משא ליכא ביטול ודו"ק

**תוס' ד"ה או דילמא**

"וכר"מ בחדא בהשביח ולבסוף פגם" תמוה הרי כיון שר"מ סובר שנטל"פ אסור ודאי גם השביח ולבסוף פגם אבל לאסור השביח ולבסוף פגם למ"ד נטל"פ מותר אין לר' יוחנן שום מקור מר"מ ועי' חזו"א או"ח סי' קט"ז סק"ב שעמד בזה וצ"ע [ועי' לעיל מש"כ בזה]

**אבל פגם מעיקרא ד"ה מותר**

עי' רמב"ם בפירוש המשנה שפגם מעיקרא פירושו פגם ולבסוף השביח ולפי זה מבואר שהגמ' הסתפק בדין פגם ולבסוף השביח לדעת ר"י ולכאורה צ"ע בשלמא לדעת החוו"ד שכל שהסריח אינו חוזר לאיסורו אף בהושבח אח"כ מובן נידון הסוגיא אבל לדעת החת"ס ודעימיה שכל שהושבח חזר לאיסורו צ"ב הנידון בזה אך לכאורה לפי דעת הפר"ח בסי' ק"ג סק"ח מבואר שעיקר החידוש המובא ברמב"ם שפגם ולבסוף השביח אסור היינו לגבי לאסור כשעודו פגום אבל לאסור כשהושבח אח"כ י"ל שפשוט שהוא אסור ואין בזה נידון [אבל לדעת הש"ך אין לומר כן] אך עי' בביאור הגר"א סי' צ"ח סק"ד מה שהביא מהירושלמי ומשמע שלדעת עולא פגם ולבסוף השביח לכו"ע מותר אפילו לאחר שבחו וגם לר"י עכ"פ נחלקו בזה ר"מ ור"ש [וע"ש בגר"א שמבואר שם שפגם ולבסוף השביח פשוט יותר להתיר מהשביח ולבסוף פגם וצ"ב]

**שאור של חולין וכו' והא הכא דפגם מעיקרא ופליגי**

לדעת הרמב"ם שפגם מעיקרא פירושו פגם ולבסוף השביח צ"ע שהוא פגם מתחילה ועד סוף שלכו"ע מותר וי"ל שגם בס"ד ידעו שראוי לחמע בו עיסות אחרות אבל אינו נחשב כשבח גמור רק בגדר צד שבח והוא כפגם ולבסוף השביח שלדברי הפר"ח נאסר מיד משום הצד שבח של אח"כ וכדביאר לן הב"י.

**מי גרם לה שתחמיץ בשעה אחת איסור**

עי' תוס' שאין הטעם משום זה וזה גורם כיון שיש לכל אחד כדי לחמץ ותמה הגרע"א הרי מ"מ כלפי שעה אחת אין בכל אחד כדי לחמץ ועוד דעכ"פ בזה פליגי ת"ק ור"ש ועי' חי' הר"ן מש"כ לבאר מחלוקותם והתוס' בפסחים כז ע"א ס"ל שבאמת טעמו של ר"ש משום זה וזה גורם ועי' שנות אליהו ערלה פ"ב מח-ט ובחזו"א יו"ד סי' כ"ט סק"ב.

**דהא מימאס מאיס ובדילי אינשי מיניה**

לרש"י אין כוונת הגמ' שמאוסים בטעמם אלא כיון שמאוסים ונפשו שאדם קצה בו ובודאי לא יאכלנו למה לי קרא [ובתוס' תמהו הרי צריך קרא בעבר ואכלו ועי' חת"ס שכיון שבין כך אסור משום בל תשקצו למה לי קרא במיוחד עוד פי' שלמה לי ריבוי הלאוין דבשלמא בדבר שנפשו של להוט אחריו ניחא ע"ש. וע"ש שמה שהוסיפו הגמ' ובדילי אנישי מיניהו הוא סייעתא לפירש"י אך עיקר פירוש של רש"י צ"ע הרי התורה היתה צריכ להזהיר משום עכבר שבדברא שאינו מאוס ועי' מה שנחלקו הרמב"ן והריטב"א אם עכבר שבקרא הוא עכבר שבמתא או שבדברא ע"ש] ואילו לדעת התוס' כוונת הגמ' שעכבר אינו נאכל וכיון שמצינו שהתורה אסרה אע"פ שאינו נאכל א"כ גם טעמו הפגום יאסר מהאי טעמא [ולכאורה צ"ע קצת הל' של חידוש שגם בלי חידוש אלא דכיון שעיקר התירא דנטל"פ הוא משום נבילה שאינה ראויה לגר והיתר זה לא נאמר בעכבר הרי ממילא אין סיבה להתיר נטל"פ אך להמבואר לעיל שי"ל שיש סברא בנטל"פ גם בלי טעמא דנבילה שאינה ראויה לגר א"ש והנה עי' חת"ס שלפי זה גם עכברא דדברא יהא אסור נטל"פ שאע"פ שאינו מאוס מ"מ בחד קרא נאמר ובאיסור שרצים מצינו שהתורה אסרה אפילו נבילה שאינה ראויה לגר] והנה לדעת רש"י י"ל שבאמת טעמו של עכבר משובח אלא שמחמת מאיסותו בדילי מיניהו אינשי [ומה"ט מיאן רש"י בפי' התוס'] ולדעת התוס' יש לעיין אם המאיסות גורם להחשיבו כנטל"פ או שהכוונה שטעמו פגום ועי' להלן.

**האם החידוש גם לר"מ**

הנה מלשון התוס' והרמב"ן מבואר שהחידוש אינו אלא לדעת ר"ש שמתיר נטל"פ ואילו הר"ן כתב להדיא שהוא חידוש גם לר"מ כיון שבסרוח מעיקרא גם ר"מ מודה להתיר וכ"כ בתוס' רי"ד והרא"ה בדק הבית כ' ע"א ולכאורה דברי התוס' והרמב"ן צ"ע. [ולכאורה אפשר לבאר ע"פ שיטת הר"ן בעיקר התירא דנטל"פ שיסודו משום שאינו נהנה מן האיסור ולכאורה לפי זה צ"ע מה שייך לחלק בין סרוח מעיקרא לנסרח אח"כ כיון שאין הנידון בחלות האיסור בחפצא אלא במעשה אכילה וצ"ל שאדרבה בסרוח מעיקרא לכו"ע לא חל איסור בחפצא ובנסרח אח"כ לכו"ע חל איסור בחפצא וכל הנידון אינו אלא כלפי מעשה האכילה אם נחשב כמעשה אכילה מחמת שאינו נהנה ממנו והנה כלפי האיסור בחפצא בזה י"ל שאין שרצים חידוש שהתורה אסרה גם דבר שאינו מאכל ואין זה בגדר חידוש (וז"ל החת"ס **"אבל דבר שתחילתו וברייתו כך הוא עץ הוא או עפרא ורחמנא חייבה עליו ומאי חדותיה"**) אבל בהגדרת מעשה אכילה שלדעת ר"ש יש תנאי של נהנה בזה ודאי יש חידוש בשרצים אם חייב בלי מעשה הנאה ועכ"פ כל זה לפי ר"ש אבל לר"מ אע"פ ששרצים סרוח מעיקרא מ"מ אין זה חידוש]

הנה לדעת רש"י י"ל שעכבר טעמו מושבח וכל הטעם שהוא נטל"פ אינו אלא משום שדרך בשר לפגום שכר אבל בשאר דברים אסור וכ"כ ביד יהודה סי' ק"ד סק"א

**אלא מעתה ליטמא לח ויבש וכו' ולטעמיך שכבת זרע**

לפירש"י הכוונה כי גם שם אנשים זהירי מלנגוע ולמה לי קרא [עי' חת"ס מה שביאר בזה] ועי' חי' הגרע"א שתמה א"כ למסקנא דשאינו מטמא אלא בראוי להזריע מהו באמת הטעם שהזהירה התורה על טומאת שכבת זרע.

**מתקיף לה ר"ש מנהדרעא ומי מאיס**

עי' בשו"ע סי' ק"ד סעיף א' שעכברא דדברא נטל"ש ותמה שם הש"ך שהוא נגד הגמ' וביאר המנחת יעקב כלל כ"ב ס"ק כ"ה [הובא שם בפמ"ג וחת"ס] שממה שר' שימי הק' רק על מה שאמרו שהוא מאוס שהרי עולה על שולחן מלכים ולא הקשה על עיקר הנחת הגמ' שהוא נטל"פ משמע שאפילו כשעולה על שולחן מלכים כעכברא דדברא מ"מ הוא נטל"פ והיינו משום שטבע בשר לפגום שכר [עי' יד יהודה סי' ק"ד סק"א] אך כדברי השו"ע מפורש ברשב"א בתורת הבית (כ' ע"ב) ובישוב דעתו כתב שם הפמ"ג שר' שימי שהק' שעכבר אינו מאוס שהרי עולה על שולחן מלכים היה כוונתו להקשות גם על עיקר הנחת הגמ' שעכברא בשכרא היא נטל"פ והיינו מה שעכבר פוגם בשכר אינו אלא מחמת טעמו המאוס והפגום [אולם עי' רמב"ן שכתב "ואקשינן ומי מאוס דלהוי חידוש" ומבואר כדברי הש"ך]

והנה בעיקר דין מאוס בדבר שאין טעמו נפגם מצינו מחלו' באחרונים שדעת הפרי תואר שמי רגלים דמאיסי לאינשי חשוב כנבילה שאינו ראוי לגר וכתב ע"ז החזו"א שכיון שטעמו אינו פגום אע"פ שדעתו של אדם קצה ממנו אינו נחשב כנבילה שאינו ראוי לגר ועי' מרומי שדה בסוגיין שעיקר פגימת העכבר אינו מפני טעמו הפגום אלא מפני מאיסותו ע"ש ולכאורה צ"ע שכל זה בגופו אבל טעמו אינו מאוס וא"כ למה שיהא נטל"פ ובשלמא בדבר שעיקרו מותר מחמת מאיסותו יש מקום לדון כיון שעיקרו מותר לא שייך איסור טעם [עי' להלן מהרא"ה ורשב"א] אבל בעכבר שעיקרו אסור אע"פ שהוא מאוס היאך שייך להתיר טעמו שאינו מאוס מדין נטל"פ.

**הא בדדברא והא בדמתא**

הרא"ה בבד"ה כתב שלפי זה י"ל דעכבר דקרא איירי בעכבר דדברא אבל עכבר דמתא מותר בפיגומו אולם הרמב"ן כתב דעכברא דדברא מין אחר ועכברא דאמרה תורה היא עכברא דמתא אולם הריטב"א כתב שכוונת התורה לכל העכברים בין דדברא ובין דמתא [וראיתי להעיר לפי זה האיך יכול הריטב"א לפרש כרש"י בכוונת הגמ' חידוש הוא הרי צריך הפסוק בשביל עכברא דדברא]

**עכבר שנסרח**

מדברי ה"ה בפ"ב מהל' מאכ"א הכ"ב משמע ששרצים המאוסים שנסרחו מותרים [כ"כ בדעתו הפמ"ג בפתיחה להל' תערובת ח"ג פ"ו ובחוו"ד סי' ק"ג סק"ג אך ביד יהודה סק"ה חולק] ועי' פלתי סי' ק"ג סק"א ובגליון מהרש"א שם ובפרי תאר סק"א. אולם דעת הפר"ח סי' ק"ג סק"א שאסורים אפילו נסרחו ולכאורה צ"ע נהי שאין להתיר משום נבילה שאינה ראויה לגר מ"מ נתירו מדין אכילה שלא כדרך אכילה [אלא שזה תלוי במחלו' האחרונים הנ"ל אם דבר שכעת זהו דרך אכילתו אם חשוב כדרך אכילה גם באופן שנשתנה מברייתו]

**לדעת הרא"ה**

הנה עי' בבד"ה כ' ע"ב שנקט שליכא איסור בשרצים מאוסים מ"מ כל שהשביחם לפני שישתנה ע"י סרחון שפיר אסור והיינו שכל זמן שלא השביחם אינו אסור מצד שליכא בהו מעשה אכילה אבל מ"מ נחשב שפיר חפצא דאיסורא אבל אם נשתנה ע"י סרחון חשוב כעפרא בעלמא ומבואר שגם בדבר שאין לו שם אוכל כעכבר ושרץ המאוס מ"מ שייך סרחון לומר נשתנה לגמרי ונעשה כעפר ופקע שמו ממנו

והנה עי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' פ"א שנקט שקיבה שנתייבשה ושרו אותה במים וחזרה להיות לח חזרה לאיסורה ולכאורה לפי דברי הרא"ה אין להוכיח מזה לאסור כל אוכל פגום שנשבחה דבעלמא אמרי' שכבר חל עליו שם עפר משא"כ בקיבה יבשה שהשרייה במים באמת מחזירה למצב הקודם.

**אמר רבא הילכתא נטל"פ מותר**

הנה הטעם שלהלכה קי"ל שגם בעכבר אמרי' נטל"פ מותר אע"פ שלעניין גופו אסרו התורה אפילו כשהוא פגום ביאר הרשב"א בתוה"ב כ' ע"א "מ"מ כשנתערבו בהיתר המושבח ופגמוהו הרי החזירוהו משבח לפגם וכל שהוא משתנה משבח לפגם מותר דלא אסרה תורה היתר שנתערב בו איסור אלא בשלא פגם האיסור את ההיתר אבל כשפגמו מותר" ולכאורה ביאור דבריו שיסוד דין טעם כעיקר אינו לאסור גוף הטעם אלא שהטעם מתלבש על הגוף של ההיתר וע"ז נאסר וכיון שגוף ההיתר לא היה פגום וע"י טעם העכבר נפגם נחשב כאילו השתנה מאכל מושבח לפגום ואף שבעכבר אסור גם פגם מ"מ זהו רק כשהוא לעצמו שבזה ל"ש היתר של פגום שזה גופא מה שאסרה תורה אבל בתערובת שההיתר הוא מושבח והוא נשתנה משבח לפגם שפיר יש בה היתרא דנבילה שאינה ראויה לגר [ואע"פ שגוף ההיתר ראוי לאכילה ורק נפגם קצת מ"מ כיון שהפגם הוא בחלק הנקרא טעם ושם עיקר חשיבותו בטעמו המושבח כל שנפגם קצת הו"ל כסרוחה לגמרי]

**כזית בכא"פ בעכבר**

הנה נתבאר לעיל שנחלקו הראשונים [הרשב"א והר"ן] אם נטל"פ מותר גם כשיש כזית בכדי אכילת פרס ובר"ן על הרי"ף מבואר שלעניין שרצים סגי ברוב ומשמע שאע"פ שיש כזית בכדי אכילת פרס אפ"ה מותר וצריך לחלק בין עכבר לנטל"פ דעלמא וכ"כ בפשיטות הב"ח בסוף סימן ק"ד אולם במאירי כתב שגם בשרצים לא הותר כשליכא כזית בכדי אכילת פרס ולעיל הובא דעת הר"ן לגבי נטל"פ שכל שנהנה מריבוי מידתו אסור גם בנטל"פ ולגבי שרצים המאוסים כתב הב"י שגם הר"ן מודה שמותר והיינו משום שאינו פוגם קצת אלא נפגם לגמרי.

**אימרטוטי אימרטט**

ברש"י פי' משום חשש שמא יש חתיכות קטנות ושרץ שיעורו בכעדשה וכבר תמהו הרמב"ן רשב"א והר"ן הרי חצי שיעור אסור מן התורה ובריטב"א הוסיף שעכ"פ מדרבנן אסור ועי' בט"ז סי' ק"ד סק"א שר"ל שכוונת רש"י ע"פ מש"כ שם בדרכי משה שכיון ששיעורו בכעדשה לכן חשוב כבריה ואינה בטילה [באיסור והיתר הובא בדרכי משה כתב טעם נוספת כיון שיכול לסננו הו"ל כדבר שיש לו מתירין (ומשמע מה שיכול לסננו אינו אסור מעיקר הדין משום שלא חשוב כתערובת ואיסורו רק משום דבר שיש לו מתירין ועי' בדי השולחן סי' ק"ד ס"א ביאורים ד"ה בין. שהאריך בזה) וצ"ב למה לי ב' הטעמים ועי' ביד יהודה שם סק"ד מש"כ בזה וצ"ב] ועי' נקו"ה שהרבה לתמוה עליו וע"ש פר"ח.

וברמב"ן הביא פירוש אחר שכיון ששהה הרבה זמן [עד שנפל צמרו עי' בר"ן] איכא למיחש דלמא השתנה לשבח [ולכאורה זהו מדין פוגם ולבסוף השביח ולפי זה מצינו לזה מקור בבבלי]

**שמעתתא דחענ"ן**

ק' ע"א

**דין חתיכה עצמה נעשה נבילה**

**אם איסורו מן התורה**

דין חתיכה עצמה נעשה נבילה אי' לק' קח ע"א לגבי בשר וחלב ושם הוא דין תורה אבל בשאר איסורים מצינו סתירה בדברי התוס' שבדף קח ע"ב (ד"ה אמאי) כתבו שהוא מדרבנן ואילו מדברי התוס' בסוגיין (ד"ה בשקדם) משמע שהוא מן התורה כמו שהוכיחו הפלתי בסי' צ"ב סק"ט והגרע"א שם על הש"ך ס"ק י"ב ממה שדנו התוס' היאך הכשירו כלי מדין, ע"ש. [אולם בחי' חת"ס כתב שכוונת התוס' ע"פ דברי הט"ז הידועים שדבר המפורש בתורה להיתר לא אסרו חז"ל. ועי' ר"ן מד ע"א שג"כ כתב שכלי מדין הגעילו רק כלים קטנים ותמה הגרע"א הרי הר"ן כתב מפורש שחענ"ן בשאר איסורים דרבנן וא"כ היה יכולים להגעיל כמה פעמים עד שיצא שיעור נו"ט]

**הטעם לאסרו מן התורה**

הטעם לאסרו מן התורה כתב הפמ"ג בסי' צ"ב שפ"ד ס"ק י"ב ע"פ שיטת ר"ת ור"ח כהן שע"י טעם כעיקר נהפך ההיתר לאיסור לכן כיון שכבר חל עליו שם איסור אף כשאין באיסור כדי לאסור שפיר מצטרף ההיתר שכבר נאסר [אך בודאי מסברא אינו מוכרח כלל וכש"כ הגרע"א בתשובה סי' פ"ב שכל מה שההיתר נהפך לאיסור הוא רק כל זמן שטעם האיסור בו וכ"כ בחי' חת"ס בסוגיין ע"ש] וע"ע פלתי שם סק"ט ובמטה יונתן על סעיף ד'.

**לסוברים שהוא מדרבנן מהו הטעם**

ויש לעיין לדעת האומרים שהוא מדרבנן למה גזרו בה ועי' ר"ן בסוף פרק ח' שהוא מלתא דבשר וחלב וכ"כ הפמ"ג בהרבה מקומות והלבוש פר"ח נובי"ת סי' נ' פלתי וחי' חת"ס בסוגיין אך ביד יהודה סי' צ"ב ס"ק י"ז האריך לתמוה בזה שכיון שמצינו הרבה חילוקי דינים ביניהם מנלן לומר שגזרו אטו בב"ח והרי לדעת הר"ן שכתב שהוא גזירה אטו בב"ח כתב שאין לחלק ביניהם [עי' רא"ה שבשאר איסורים יותר פשוט לומר חענ"ן מבב"ח ולדבריו ע"כ אין חענ"ן בשאר איסורים אטו בב"ח] וביראים סי' מ"ח כתב שהוא גזירה אטו חתיכת נבילה ["שטעם שאמרו חז"ל אותה חתיכה נעשית נבלה משום שנקרא שם איסור על החתיכה ונקראת חתיכת איסור כמו חתיכת נבילה ואם היינו אומרים שלא לשער בכולה היה בא לידי קלקול שאף בנבילה גמורה היינו ממעטים שלא ישער בכולהו וכו'"] ובפמ"ג סי' צ"ב משב"ז ס"ק ט"ו ר"ל שמאחר שחז"ל אסרו אותה חתיכה כמבואר בסי' ק"ו ס"א שוב ממילא אמרו חענ"ן ואסרו גם פליטתו כדי שלא יהא כתרתי דסתרי.

**חענ"ן כשאינו איסורי אכילה**

הנה בדברי הראשונים מבואר שגם בדבר שאין איסורו מדין מאכלות אסורות אפ"ה שייך בזה דינא דחענ"ן ולכן הק' כולם למה במים שאובין במקוה ליכא חענ"ן והיינו שעיקר גדר חענ"ן הוא כל שהאיסור והיתר נעשו גוף אחד נחשב ההיתר כחלק מן האיסור וחל שמו גם על ההיתר.

לעניין איסורי הנאה אי איכא חענ"ן מצינו מחלו' באחרונים דיעוי' בפלתי סי' פ"ז סוף ס"ק ט"ו ובסי' צ"ט ס"ק י"א שכתב בפשיטות שגם באיסורי הנאה יש חענ"ן אולם בחוו"ד בסי' פ"ז נקט שליכא חענ"ן באיסורי הנאה וכ"כ שם בהגהת הגרע"א.

**החילוק בין לח בלח ללח ביבש**

בראב"ד כתב לחלק בין לח בלח שלא אמרי' חענ"ן בתערובת של לח בלח אלא בתערובת של לח ביבש והביאו הרשב"א בתוה"ב (ז' ע"ב) והסברא לחלק כתב שם שבחתיכה לאחר שנכנס בו האיסור הוא סריך בו ואינו מתערב בשוה בשאר החתיכות לכן נחשב כנבילה אבל בלח בלח כל שמוסיף עוד היתר הרי האיסור מתערב בשוה בין כולם לכן לא אמרי' בזה חענ"ן ע"ש וצ"ע הרי נהי שכלפי החתיכה אין טעם האיסור יוצא ממנה מ"מ כלפי הפליטה שיוצאת מחתיכה זו לכאורה הו"ל כלח בלח שמתפשט בשוה [וכה"ג כתב החזו"א בסי' י"ח סק"ב לדעת רבינו אפרים שאע"פ שהחתיכה אסורה הפליטה מותרת כיון שהיא כלח בלח ע"ש] ולכאורה צ"ל שכיון שהוא טעם היוצא מחתיכה האסורה לא איכפת לן דשם ליכא הסיבה לחענ"ן.

**דעת הרמב"ן שרק לח שנתבשל**

והרמב"ן תמה ע"ז ממה שאמרו לק' קח ע"ב דחלב נבילה הוא ותי' שיש לחלק בין לח שנתבשל ללח צונן [ועי' ש"ך סי' צ"ב ס"ק ט"ו] ולכאורה היינו טעמא שלא סגע בתערובת בעלמא לומר חענ"ן אלא דבעינן שיהפכו לדבר אחד ממש וזהו רק ע"י בישול ומשמע לכארה שלא חזר בו מהס"ד שאין איסורו מדין טעמו אך עי' כו"ח הגרע"א סי' ל"ג שדן לדעת הרשב"א שנטל"פ אינו מותר אלא כשיש רוב מן ההיתר שמ"מ לעניין חענ"ן לא נאסר אפילו כשאין רוב כיון שאין איסורו מדין טעם.

**כיון שנתן טעם בחתיכה**

**למה לי נתינת טעם**

משמע דבעינן נתינת טעם ורק ע"י זה אמרי' חענ"ן וצ"ב למה שלא נימא חענ"ן גם ע"י איסור משהו ועמדו בזה הראשונים ונאמרו בזה כמה תירוצים

דעת הרמב"ן שנותן טעם לאו דווקא והכוונה למשהו וכ"כ הרא"ה בבד"ה (ח' ע"א) ורבינו אפרים בתשובתו בסו"ס ראב"ן ובחי' הריטב"א [ודלא כרבינו אפרים המובא ברשב"א]

התוס' כתבו שאע"פ שגם משהו אסור מ"מ כדי לומר חענ"ן לא סגי אלא בשיעור נתינת טעם ויש לבאר סברתם בכמה אנפי בפלתי סי' צ"ב סק"י ובפמ"ג שם משב"ז ס"ק ט"ז כתבו שכיון שחענ"ן בשאר איסורים הוא גזירה אטו בשר בחלב ובב"ח ליכא אלא בנתינת טעם לכן לא גזרו חענ"ן באיסור משהו וכ"כ בחי' החת"ס. ומדברי האו"ז בסי' תנ"ח משמע שהוא סברא בחשיבות האיסור שרק איסור חשוב כשיעור נ"ט אמרי' חענ"ן וכ"ה ל' הר"ן והריטב"א [ובמשנת ר' אהרן סי' ט' ר"ל שרק ע"י טעם כעיקר ונהפך האיסור להיתר שייך לומר חענ"ן עי' לעיל אך צ"ע שבסוגיין איירי במין במינו ואפ"ה אמרי' חענ"ן וע"ש מש"כ בזה והיה אפשר לומר שבמין בשאינו מינו הוא מן התורה ובמינו הוא מדרבנן גזירה אטו אינו מינו]

אך הפלתי סי' צ"ב סק"י צידד לומר שכוונת התוס' שכיון שמשהו הבלוע אינו יוצא לכן לא שייך לאסור מדין חענ"ן כמו שהשרישו התוס' בדף צו ע"ב שכל שאין האוסר יכול ללכת שם אין הנאסר אוסר וכ"כ שם הפמ"ג משב"ז ס"ק ט"ז ובחי' הגרע"א ודבריהם צע"ג ממה שכתבו התוס' יסוד זו גם בלח אף דשם ל"ש סברא זו וכבר עמד ע"ז בראש יוסף בסוגיין [והפמ"ג כתב שאדרבה יש ראייה לדברי הפלתי ממה שהתוס' לא כתבו כן בלח ודבריו תמוהים וכמו שתמה ביד יהודה ס"ק י"ז] ובראש יוסף כתב שע"כ צ"ל שדעת ר"ת שחענ"ן אוסר אפילו כשאין האוסר בא עמו [ולולי דבריו י"ל שהתוס' ס"ל שגם משהו יוצא ועי' להלן]

רבינו אפרים ס"ל שרק בבשר בחלב איכא חענ"ן אבל בשאר איסורים ליכא כלל חענ"ן ומה שאמרו כאן חענ"ן אין הכוונה שההיתר נהפך לאיסור אלא שאילו היה משהו היה האיסור כמאן דליתא ורק כשיש טעם אנו רואים הבלע כדבר האסור ולכן החתיכה שבלעה אוסר כנבילה הנה מל' הרשב"א בחי' משמע שהטעם שלא סגי במשהו הוא משום שמשהו אינו יוצא ולפי זה ע"כ צ"ל שר"א לית סברת אין הנאסר וכו' דהרי דברי ר"א מבואר שאילו היה חענ"ן בשאר איסורים היה אסור אפילו במשהו וכן צידד הגרע"א אך קשה לומר כן שהרי הרשב"א שנה ושילש [בסוגיין ולק' קח ע"א ובתוה"ב] כדעת רבותינו הצרפתים שאין הנאסר וכו' ואפ"ה החזיק מאד בדברי ר"א וכבר תמה בזה היד יהודה סי' צ"ב ס"ק י"ז אך באמת בל' התוס' בהעתיקו ר"א וכ"ה במפורש ברשב"א במשמרת הבית מבואר שאין הכוונה שאין המשהו יוצא כלל אלא הכוונה שמשהו בתוך חתיכה אין לו חשיבות וכמאן דליתא דמי ואין לו כח לאסור וע"ש יד יהודה (ד"ה והברור והאמת) מש"כ בזה. [וע"ע להלן בשם החזו"א]

**למה לי חענ"ן**

אך עדיין צ"ע לאחר שכבר יש נתינת טעם לתי' אביי שקדם וסילקו למה לי חענ"ן תיפו"ל שהטעם שיש בחתיכת היתר אוסר כל החתיכות במשהו ועמדו בזה הר"ן והריטב"א והר"ן תי' שכיון שהיתר מעורב עם האיסור לא חשוב כמין במינו ועי' נקוה"כ סי' צ"ב סק"ד שהטעם מעורב בשל היתר ואילו החתיכת היתר אינו מעורב לא חשוב כמין במינו והסברא צ"ב עי' פמ"ג משב"ז ס"ק ט"ז וע"ע מש"כ לבאר ביד יהודה ס"ק י"ז ובא"ר סי' תמ"ז סק"א. ובריטב"א כתב שר"י לא אמר איסור משהו אלא כשהאיסור בעין ולא כשהוא בתערובת לכן ע"כ בעינן לחענ"ן ושוב לא חשוב איסור בתערובת.

ועי' פמ"ג משב"ז ס"ק ט"ז שמהאי טעמא רק בדעת רבינו אפרים הוצרכו התוס' והרשב"א לבאר למה אין לאסור משום המשהו והיינו משום שלדעת ר"ת י"ל כריטב"א והר"ן שבלי חענ"ן אין לאסור מצד הבלע בתערובת וע"כ בעינן חענ"ן והרי חענ"ן לא נאמר אלא בנו"ט אבל לדעת ר"א דלית ליה חענ"ן בשאר איסורים הרי ע"כ לית ליה סברת הריטב"א והר"ן לדבריו צ"ע למה לי נו"ט וע"כ לומר שמשהו אינו יוצא או דעכ"פ חשוב כמאן דליתא ע"ש.

**דעת הט"ז דתרי משהו לא אמרי'**

הנה עי' בט"ז סי' צ"ב ס"ק ט"ז שהוכיח מדברי ר"ת שתרי משהו לא אמרי' ועי' בהגהות הגרע"א סי' ק"ו דהיינו משום שמשהו אינו יוצא וצ"ע היאך ראה כן בדברי ר"ת והרי אדרבה בדעת ר"ת לא יועיל מה שמשהו אינו יוצא שהרי כיון שאיירי שיש נו"ט יש להקשות למה לי חענ"ן וע"כ כדברי הר"ן או הריטב"א ולכאורה צ"ל שפירוש כוונת ר"ת שאין חענ"ן באיסור משהו על דרך הפלתי שהכוונה משום שמשהו אינו יוצא ואין הנאסר וכו' אך באמת יעוי' בהגהת הגרע"א שם שר"ל שלדעת התוס' לאחר שיש נתינת טעם באמת לא צריך להגיע לדין חענ"ן אלא הטעם בעצמו יכול לאסור [ומה שאמרו חענ"ן אינו אלא שהאמת נקט] ולפי זה א"צ לומר שהתוס' ס"ל כהריטב"א והר"ן שבתערובת ליכא איסור מצד מינו אלא הטעם משום שמשהו אינו יוצא.

קח ע"א

**טיפת חלב שנפלה על החתיכה**

**למה לא אמרינן חענ"ן במקום נפילת הטיפה**

עי' בתוס' לעיל ק' ע"א (ד"ה בשקדם) שהעיר למה שלא נימא שמיד שנפלה הטיפה נאסר מקומו וחענ"ן והוכיחו מזה שכיון שסוף הטיפה להתפשט לא אמרי' בזה חענ"ן ובפמ"ג סי' צ"ב משב"ז סק"ב תמה בשלמא בשאר איסורים י"ל שלא גזרו בדרך הילוכו אבל לא בבשר וחלב שהוא מן התורה ועי' יד יהודה סק"ג שאין זה קולא אלא הוא מעיקר הדין "כיון שאין לו זמן לומר דבעת ההוא כבר נעשה נבלה ונקרא שם איסור עליו" [וצ"ב כיון שאז אם א' היה אוכלו או נהנה ממנו היה בו איסור בב"ח מה שייך לומר דליכא בזה חענ"ן דכפשוטו חענ"ן בב"ח תלוי בחלות שם בב"ח אך להלן יתבאר שיש לדון בזה ע"פ דברי הגר"ח הלוי שחענ"ן אינו מעיקר חלות איסור בב"ח ע"ש] ועי' במגילת ספר שר"ל שכיון שבבשר וחלב לא נאסר אלא בדרך בישול כל שאינו דרך נתינת טעם כיון שסופו להתפשט לא חשוב דרך בישול [ולדבריו לא חל כלל שם בב"ח כל שהוא דרך הליכה] אך התוס' דימהו גם לשאר איסורים [גם לדעתם שבשאר איסורים הוא ג"כ מה"ת] ואינו סברא מיוחדת בב"ח.

אך החזו"א סי' י"ח סק"ז ביאר בזה באו"א "דהחלב לא נבלע כלל באותו המקום אלא מפקד פקידו במקום הנפילה דבכ"מ שמתחלק ומתפשט בשוה לפי ענין החם והלחות אינה נבלעת במקום הראשון כלה אלא אינו נבלע אלא מעט והשאר מתחלק דכן הוא טבעו".

**שנפלה על החתיכה**

**מחלו' רש"י ור"י אם מיירי שכולו חוץ לרוטב**

הנה עי' תוס' לעיל צו ע"ב (ד"ה אם יש) שכתבו לדייק בדעת רש"י שחתיכה אע"פ שמקצתה תוך הרוטב אין שאר החתיכות מועילות לבטל טיפת החלב [ודיוקו מבואר שם במהרש"א שהוא ממה שכתב שבכיסה עולות משוליה עד פיה משמע שמה שמכסות מקצת החתיכה לא סגי והב"י סי' צ"ב הוכיח כן מדברי רש"י ק' ע"א ד"ה כיון ועי' היטב שם בתוס' ותוס' הרא"ש ודו"ק ובב"ח הוכיח כן ממש"כ רש"י לק' בע"ב ד"ה מפלט "שהחלב בגגה של חתיכה" ע"ש] ולכאורה צ"ב שמאחר שנכנס הטיפה לחלק החתיכה שבתוך הרוטב הרי שוב הו"ל ככולו בתוך הרוטב ועי' בדרכי משה סי' צ"ב שהביא מהמרדכי שאין הטיפה נכנסת אלא לחלק של החתיכה שהוא חוץ לרוטב וכבר תמה הארוך לש"ך שאיזה סברא יש בזה ועוד תמה ביד יהודה הרי מפורש במשנה שכל החתיכה מצטרפת לבטל טעם הטיפה ובדרכי משה בעצמו כתב שאע"פ שהטיפה מתחלקת לכל החתיכה אינה מתפשטת בחוץ וצ"ב [ולכאורה צ"ל ע"פ המבואר בב"י שיש אומרים שאפילו בכולו תוך הרוטב כל שאין גגו מכוסה נחשב רק כמקצתו ברוטב הרי שכדי להיחשב תוך הרוטב צריך להיות מוקף ברוטב גם מלמעלה וא"כ החצי חתיכה אע"פ שכולו ברוטב אינו מוקף למעלה עם רוטב] והט"ז סי' צ"ב סק"ב כתב שאע"פ שלאחר שנכנסת הטיפה לחלק החתיכה שבתוך הרוטב מתפשטת לכל הקדירה אין שאר החתיכות מועילות לבטל הטיפה דהו"ל כאיסור דבוק והיינו כיון שהחתיכה מקבלת הטעם גם בלי הרוטב [אך ע"ש פמ"ג שבט"ז משמע שמתחילה הולך רק עד הרוטב ואח"כ הולך כל החתיכה וצ"ב]

**כשהחתיכה בולטת חוץ לקדירה**

עי' פלתי סי' צ"ד סק"א שכתב לחדש שאפילו לדעת ר"י שאם מקצתו תוך הרוטב נחשב ככולו ברוטב והטיפה מתפשטת בכולה מ"מ הני מילי אם כל החתיכה תוך הקדירה אבל כשמקצתה חוץ לקדירה כיון שאין שם הבל הקדירה מודה הר"י שאין הטיפה מתפשטת בכולה ועי' פמ"ג שם משב"ז סק"א שהעיר דא"כ למה התוס' בסוגיין לא אוקים המשנה כרש"י דמקצתה ברוטב וכיון שמקצתה חוץ לקדירה אינו נכנס לשאר החתיכות [ועי' משכ ליישב בבדי השולחן עמ' קמ"ו בביאורים]

**הנפק"מ לדינא בין רש"י לר"י**

עי' פמ"ג משב"ז סק"ב שיש נפק"מ לחומרא ולקולא בין רש"י לר"י שלר"י כל שחתיכה מקצתה ברוטב כל החתיכות מצטרפות לבטל הטיפה משא"כ לפירש"י ונפק"מ להיפוך שאם אין ס' בכל החתיכות לר"י נאסר הכל משא"כ לפירש"י [לולא שיטת הט"ז] עוד כתב שאם נפלה הטיפה בתוך הרוטב לדעת רש"י אין מה שחוץ לרוטב מצטרף לס' לבטל הטיפה [ומשמע עכ"פ החלק שבתוך הרוטב מצטרף ולכאורה לדעת הדרכי משה לא היה ראוי להצטרף וצ"ע] אבל לר"י מצטרף [הב"ח אות ו' חולק שגם לר"י אינו מפעפע למעלה] אולם החוו"ד סק"ו חולק שגם לרש"י מה שחוץ לרוטב מצטרף וכן מבואר בנובי"ק יו"ד סי' כ"ה.

**להלכה**

עי' פמ"ג משב"ז סק"ב ושפ"ד סק"ב שהעיר לו חכ"א שלמאי דקי"ל להלן שאין חתיכה פולטת בשעה שהיא רותחת א"כ למאי דקי"ל שאין אנו בקיאים מתי נחשב לנח מרתיחתו נמצא שאפילו לדעת ר"י בחתיכה שמקצתה חוץ לרוטב הרי יכול להיות שהטיפה נפלה עליה בשעה שהיתה רותחת ואז לא פלט כלום ונעשה נבילה ושוב בנח מרתיחתו פולט לשאר ואוסר כפי כולה [והיינו שהגמ' נוכל להעמיד בנפל טיפה לאחר שנח מרתיחתו וצ"ע הרי כיסה מבואר ברש"י דהיינו שע"י שכיסה מי שולייה עולים לפיה ולכאורה זהו רק בשעת רתיחת הקדירה] אולם החוו"ד נקט שכל מה שבלעה ממקום אחר כטיפת חלב פולטת אפילו בשעה שהיא רותחת וכ"כ היד יהודה סק"א.

**היאך הטיפה מתפשט בכל החתיכה**

ראוי לבאר היאך הטיפה מתפשט בכל החתיכה הרי בעלמא קי"ל בצלי שאינו אלא או כדי קליפה או נטילה ובשלמא לדעת רש"י שמקצתה תוך הרוטב י"ל שסגי בזה להבליעו בכולו [עי' פמ"ג משב"ז סק"ג ועי' תוס' לעיל צו ע"ב ד"ה אם יש שכתבו שרק לרש"י י"ל שהטעם שהרוטב אינו מצטרף לבטל הגיד היינו משום שמקצתו חוץ לרוטב אבל לר"י צ"ע למה אין הרוטב מצטרף ונתקשו האחרונים למה לר"י אין לומר שכולו חוץ לרוטב ע"ש חי' חת"ס. ועי' בפלתי סי' צ"ב סק"ד שכוונת התוס' שלדעת רש"י י"ל שכיון שמקצתו לבתוך הרוטב לכן מועיל זה להבליע הגיד בכל הירך אבל לתוס' ע"כ מיירי שמקצתו בתוך הרוטב דאל"כ למה הירך בולע מן הגיד ע"ש וכ"כ ביד יהודה שם סק"ו] אבל לדעת ר"י צ"ע ועי' בר"ן שכתב שאע"פ שאינו בתוך הרוטב ולכן אינו מתפשט מחתיכה לחתיכה מ"מ מועיל הבל הקדירה להבליע הטיפה בכולה והתוס' כתב שחלב הוא דבר שמן ומפעפע בכל החתיכה [עי' פלתי שהעיר לדעת הרשב"א הרי בכל דבר שמן בעי ג"כ כדי נטילה וע"ש שצ"ל שלעניין זה מודו כו"ע שמועיל הבל הקדירה] אך להלכה צ"ע שבסי' ק"ה סעיף ז' מבואר שחתיכה שמקצתה ברוטב לרש"י או כולו לר"י אינו אסור אלא כדי נטילה ומ"ש טיפת חלב וי"ל שהטעם משום שחלב מפעפע וצ"ע הרי קי"ל בסי' ק"ה סעיף ז' שדבר שמן מפעפע מחתיכה לחתיכה ועי' פר"ח סק"ג שחלב יש לו דין אמצעי ואינו דבר שמן גמור ולכן מפעפע רק באותה חתיכה ולא מחתיכה לחתיכה וע"ע ביאור הגר"א סי' ק"ה ס"ק מ"ב וביד יהודה סי' צ"ב סק"ו.

**החלק שבולט חוץ לקדירה**

ויש נפק"מ בין אם הטעם משום הבל או משום דבר שמן והוא אם חלק מן החתיכה בולטת חוץ לקדירה שהבל ליכא שם וכש"כ הפלתי סי' צ"ד סק"א ואילו דבר שמן ודאי מפעפע.

**טיפת חלב**

**האם דינו כצלי או כבישול**

הנה בסי' ק"ה ס"ז מבואר שחתיכה שמקצתה ברוטב לרש"י ולר"י כולה חוץ לרוטב דינה כצלי וא"כ לשיטות שבצלי ליכא איסור בב"ח מן התורה [עי' פמ"ג בפתיחה לבב"ח ובסי' פ"ז משב"ז סק"א] גם טיפת חלב ליכא בב"ח מן התורה וכ"כ החוו"ד סי' צ"ב סק"ה וא"כ לדעת הר"ן שלא אמרו חענ"ן אלא כשיש כמותו בב"ח היה צריך להיות מותר ועי' נפש חיה סי' י' שאמנם לדעת הר"ן שהבל הקדרה מבליע הטפה בכל הקדרה שפיר י"ל דנחשב כבישול ועי' מה שהאריך בזה הגרע"א בהגהותיו על החוו"ד שם.

**אם לאחר הניעור יש בו איסור תורה**

אך לאחר ניעור י"ל שלכו"ע חשוב דרך בישול ואע"פ שאז כבר מתפשט בכולו עי' פמ"ג סי' צ"ב משב"ז ס"ק ט"ו שכיון שהטיפה כבר נכנס לאותו חתיכה נחשב כאיסור דבוק כלפי אותה חתיכה וכ"כ בסי' צ"ו שפ"ד סק"ט.

**ניער את הקדרה**

**מה הכוונה בניער**

כפשוטו ניער הכוונה שע"י הניעור מכסה ברוטב כל החתיכות עי' בספר התרומה סי' נ"א ובמרדכי סי' תר"צ וברא"ה בבד"ה. אולם בב"י סי' צ"ב הביא בשם מהר"י חביב שניעור מועיל אע"פ שאינו מכסה החתיכות אלא עצם ניעור הרוטב מועיל להעביר הטיפה בכל הקדירה וכן מבואר בהגהת אשרי פ"ז סי' כ"ד [וע"ש שדן אם זה מועיל גם לדעת הר"י שאין החתיכה כלום בתוך הרוטב ומדברי הג"א מבואר שבאמת תלוי במחלו' רש"י ור"י] וע"ע פר"ח סק"ה.

**בגדר כיסה**

עי' לק' ע"ב שגם כיסה מועיל כניעור וכתב רש"י שמכסה הקדירה וכתב הרא"ה בבדק הבית ח' ע"ב שאע"פ שאין הרוטב מכסה החתיכה מ"מ ע"י הכיסוי מתרבה ההבל בקדירה והו"ל כרוטב וכ"כ בשו"ת הריב"ש סי' רנ"ה [ועי' בשו"ת משכנות יעקב יו"ד סי' ל"ד שתמה על הריב"ש היאך נעלם מעיניו דברי רש"י שהמים עולים וכטענת הרשב"א דלהלן אך דעת הרא"ה שאין זה כוונת רש"י] ובביאור הגר"א סי' צ"ב ס"ק ל"ט אך הרשב"א במשמרת הבית חולק שכוונת רש"י שהרוטב עולה ומכסה החתיכות ע"ש

**אם ניער היינו מיד**

נחלקו הראשונים בביאור המשנה שלדעת רש"י אינו המשך מרישא דהרישא מיירי שלא ניער מיד ואז נאסרה מיד החתיכה ולגבי שאר החתיכות אינו מפורש במשנה מה דינם ובגמ' אי' שלדעת רב אמרי' שחתיכה ראשונה נעשה נבילה ושוב אוסרת כל החתיכות ולדברי רש"י י"ל שכן הדין אפילו בלא ניער אח"כ [ומה שאי' לק' בע"ב "מבלע בלע מיפלט לא פליט" יבואר להלן]

**הטעם לאסור שאר החתיכות בלי ניעור**

והטעם לאסור אפילו בלא ניעור מצינו ג' מהלכים

דעת הר"ן והרא"ה הר"ן כתב שלמ"ד אפשר לסוחטו אסור מאחר שהבשר נאסר ונעשה כגופו של איסור שוב לא איכפת לן שנפרד ממנו החלב שהבשר כבר נאסר איסור עצמי וכדחזינן שנחשב כמין במינו לגבי שאר בשר ולכן גם הבשר שנפלט מן החתיכה בלי שום חלב חשוב טעם איסור ואוסר שאר הקדירה וכ"כ הרא"ה בבד"ה (ח' ע"ב)

דעת הרמב"ן שכיון שיש בטיפת חלב בנותן טעם בכל החתיכה מאן מסהיד דלא נפיק מיניה כלום [משמע שאם היה משהו לא היה יוצא] וכ"כ הרא"ה בבד"ה (ח' ע"ב)

דעת הט"ז עי' בט"ז סי' צ"ב סק"ב שר"ל שלדעת רש"י שהחתיכה שנפלה הטיפה עליה היה מקצתה תוך הרוטב ממילא כיון שהטיפה נכנסת למקצת שבתוך הרוטב שוב מתפשטת בכל הקדרה גם בלי ניער אך מדין איסור דבוק אמרי' חענ"ן על חתיכה הראשונה.

**ניער את הקדרה**

צריך להבין כיון שכבר נפלה הטיפה על החתיכה למה לא נאסר מיד ועי' בפתחי תשובה סי' ק"ה סק"ח שהביא מחמודי דניאל שהוכיח מכאן שבליעה לוקחת זמן ולכן לפני שהיה לו זמן להיבלע כבר ניער אך ביד יהודה העיר ממה שעירוי כלי ראשון מבליע ומפליט אע"פ שאינו אלא לרגע ועוד ממה שבהגעלה סגי להכניס הכלי לרגע ולכן ביאר שהטעם כיון שמיד אח"כ ניער הו"ל כעומד להתפשט שלא אמרי' חענ"ן [וצ"ע הרי מתחילה לא היה עומד לזה אך איהו ז"ל הולך לשיטתו שטעם ההיתר של הולך להתפשט הוא משום שלא היה לו זמן להיקרא עליו שם נבילה] וע"ע בדי השולחן ס"ק ל"ה.

**אפשר לסוחטו אסור**

**אם נסחט האיסור לגמרי**

ברש"י מבואר שהנידון הוא אם חתיכת בשר שקבלה טעם מאיסור ואח"כ נתבשלה עם אחרות ונתפשט בשוה האם נשאר החתיכה באיסורה או לא ולדבריו י"ל שאילו היה כל האיסור יוצא לכו"ע מותר וכל הנידון אינו אינו אלא בנשאר פחות מכשיעור נתינת טעם אם החתיכה אסורה או לא וכן מבואר לכאורה בדעת רבותינו הצרפתים שהוכיחו ממה שאמרו לק' הא מיבלע בלי מיפלט לא פלט שגם לאחר דין חענ"ן ליכא איסור אלא כשגם האיסור יוצא עם ההיתר והיינו שכל האיסור דבשר וחלב אינו אלא כל זמן שהבשר מעורב עם החלב אבל בנפרד לגמרי פקע ממנו שם חלב וצ"ב שכיון שלא נאסר בב"ח אלא בשיעור נתינת טעם למה כשנשאר קצת נשאר באיסור ובנפרד לגמרי פקע איסורו. [ועי' חי' ר"מ קזיס שעמד בזה והוכיח מזה שע"כ איסורו רק מדרבנן]

**שיטת הפמ"ג**

ועי' בפמ"ג בסי' צ"ב משב"ז סק"ז [ובפתיחה לתערובת ח"ב פ"ב] שביאר ע"פ מש"כ הראשונים שבאמת בב"ח לא שייך כלל ביטול ברוב כיון שהתורה אסרה עצם התערובת והא שהותר כשאין בו נתינת טעם אינו מדין ביטול ברוב אלא משום שדרך נתינת טעם אסרה תורה ופחות משיעור נתינת טעם ליכא כלל שם בב"ח [עי' בשו"ת הגרע"א סי' ר"ז] אך כל זה לפני שנתבשל אבל כל שכבר נתבשל דרך נתינת טעם חל עליו שם בשר וחלב וכל שלא נסחט מהחלב באיסורו עומד כיון שביטול לא שייך ונכנס דרך נתינת טעם. וע"ע באבן האזל פ"ט מאכ"א ה"ט [וע"ע ביד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות כ"א שביאר באו"א]

**שיטת ר"ח הלוי**

ובחי' ר"ח הלוי הל' מאכ"א ביאר באו"א שאין הכי נמי מצד איסור בב"ח היה צריך להיות מותר כל שלא נשאר בבשר חלב שיעור הנותן טעם וע"כ שטעם האיסור אינו מאיסורי בב"ח אלא משום דינא דאפשר לסוחטו אסור שנתחדש שכל שחל שם איסור על החתיכה נשאר באיסורו כל שנשאר קצת מן התערובת אע"פ שעכשיו אין לו סיבת האיסור של בב"ח ע"ש וכן מבואר בבית מאיר סי' צ"ב סעיף ד' שכתב שטעם חענ"ן בב"ח הוא מלתא דאיסור דלא תאכלו כל תועבה ע"ש

**אם חענ"ן בב"ח הוא עצם איסור בב"ח**

נמצינו למידין לפי זה שנחלקו הפמ"ג ור"ח הלוי בעיקר איסורא דחענ"ן בב"ח אם זהו מעיקר הגדרת איסורא דבב"ח או שהוא איסור נוסף והנה לעיל הובא מדברי התוס' לעיל שכל שהוא בדרך הליכתו לא שייך חענ"ן ותמה ע"ז הפמ"ג שבב"ח שהוא מן התורה כיון שכל שלא נתפשט היה בו איסור בב"ח הרי ע"כ יש בזה חענ"ן והובא לעיל מהיד יהודה "כיון שאין לו זמן לומר דבעת ההוא כבר נעשה נבלה ונקרא שם איסור עליו" והיינו שאע"פ שהאוכלו אז היה עובר על איסור בב"ח מ"מ חענ"ן ליכא כיון שלא הספיק לחול עליו שם איסור וזה רק ע"ד דברי הר"ח הלוי שחענ"ן בב"ח אינו עיקר איסורא דבב"ח.

**חענ"ן בב"ח שחלקו היה אסור קודם**

עי' ש"ך סי' צ"ד סק"ד שלדעת רבינו אפרים דלא אמרי' חענ"ן אלא בב"ח גם בב"ח גופא לא אמרי' חענ"ן אלא כשגם החלב וגם הבשר מותרים ועירובם אוסרם אבל כל שהחלב היה אסור מקודם משום בב"ח, לאחר מכן כשיצטרף עוד בשר אע"פ שיאסר מדין בב"ח מ"מ חענ"ן לא אמרי' כיון שעיקר מעלת בב"ח לר"א הוא משום ששתיהם היתר [עי' יד יהודה סי' צ"ד סק"ז שביאר דברי הש"ך באו"א] ועי' כעין זה בט"ז סי' פ"ז סק"ב [עי' יד יהודה סי' פ"ז שביאר דברי הט"ז באו"א] ובארוכה בפמ"ג סי' צ"ב שפ"ד סק"י ומבואר להדיא לכאורה כדברי ר"ח הלוי שחענ"ן בב"ח הוא דבר נוסף ואינו עיקר איסורא דבב"ח.

**שיטת הראשונים שבנסחט לגמרי ג"כ אסור**

הרמב"ן הרשב"א והר"ן ביארו אפשר לסוחטו באופן אחר שאין הנידון האם החתיכה חוזרת לאיסורה או לא אלא הנידון הוא מה יהא דין הבשר לו יצויר שהיה סוחט כל החלב ממנו שלמ"ד אפשר לסוחטו אסור היינו שהבשר נאסר גם כשאין חלב וכיון שכן הרי אנו רואים שחל איסור על הבשר מחמת עצמו גם בלי תערובת החלב ולכן הו"ל כמין במינו עם שאר הבשר משא"כ למ"ד אפשר לסוחטו מותר שאילו היה סוחטו לגמרי היה מותר הרי האיסור על הבשר אינו אלא כל זמן שהחלב בתוכו ונמצא שהבשר מצד עצמו אינו אסור וממילא אינו נחשב כמין במינו והטעם שהבשר נאסר גם בלי החלב כתב הר"ן "גזירת הכתוב כך היא שכל בשר שנתבשל בחלב נעשה איסור מחמת עצמו"

**פליטת הבשר בלי החלב**

ולפי זה כתב הר"ן שגם פליטת הבשר שיוצא מן החתיכה אסור גם כשאינו יוצא החלב כלל אולם מדברי הרשב"א מבואר שאע"פ שלגבי בשר וחלב ביאר על דרך הרמב"ן והר"ן שהבשר נאסר באיסור עצמי ואפילו כשאפשר לסוחטו אסור [וז"ל בתוה"ב הקצר ה' ע"ב "אם יש באותו טיפה ליתן טעם באותו חתיכה חזרה כל החתיכה כחתיכת נבילה עד שאפילו היה באפשר לסחוט החלב שבה ולהוציאו כלו אפילו כן אסור לפי שאין כאן איסור מעורב לתוך היתר אלא כל אחד ואחד דבר בפני עצמו וכו'"] ואילו לעניין הפליטה הביא דעת חכמי הצרפתים שהוכיחו ממה שאמרו "מבלע בלע מיפלט לא פליט" שפליטת ההיתר בלי האיסור אינו אוסר ומבואר שגם בב"ח כך הדין שהרי עיקר ראייתו הוא מבב"ח [ודברי הש"ך בסי' ק"ה ס"ק י"ז שגם רבותינו הצרפתים מודים שלמסקנא דאפשר לסוחטו אסור גם פליטת הבשר אוסר וראייתם רק מהס"ד (צ"ל שכוונתו שראיית התוס' רק למציאות) נסתר מדברי הרשב"א במשמרת הבית]

**בב"ח דרבנן**

ועי' בתורת יקותיאל סי' ס"ט שר"ל שמה שהקיל הרשב"א בפליטת הבשר בלי החלב אינו אלא בבב"ח דרבנן וטיפת חלב אינו אלא צלי [ועיקרי הדברים כתב ג"כ בחוו"ד סי' צ"ב סוף סק"ה וע"ש בהגהת הגרע"א] אך סתימת דברי הרשב"א ל"מ כן ע"ש. וגם בדברי הרמב"ם יש להעיר כן שלעניין אפר כתב בפ"ט מהל' מאכ"א ה"א שאסור גם בב"ח והוכח מזה הפמ"ג בפתיחה להל' בב"ח שגם כשנפרד כל החלב אפ"ה הבשר אסור ואילו לעניין פליטת הבשר בלי החלב דעת הרב המגיד שם הל' י' שלהרמב"ם אינו אסור בלי ניעור וכן יש לעיין בדעת הרא"ה בבד"ה (ח' ע"א) שכתב לעניין שאר איסורים "מכיון שנבלע ההיתר מן האיסור ראוי לומר שכבר נאסר ואינו חוזר להיתרו ואפילו נפלט כל האיסור שבו בשכבר נבלע האיסור בגופו ונעשה הכל כגוף אחד" ואילו לענין הפליטה כתב שם לפני זה "שאם אתה דן בחתיכה זו שנאסרה מחמת בליעה שאינה פולטת איסור כלל ברור הדבר שאינה אוסרה" [וצ"ל שרק כלפי הגוף אמרי' שכבר נאסרה אבל לגבי הפליטה חשוב כתערובת חדשה וכל שליכא איסור אינו אוסר]

**חצי זית חלב וחצי זית בשר שיעור ביטולו**

עי' איסור והיתר כלל כ"ד דין י' שזית בשר וזית חלב שנפלו לנ"ט כזיתי היתר מתבטלים כיון שלא נאסרו קודם ומבואר שאילו נאסרו לפני שנפלו להיתר מצטרפים לאיסור ועי' בפמ"ג שער התערובת ח"ג פ"ה שהיינו טעמא שכל שהוא איסור אחד אע"פ שאין טעמם שווים מצטרפים ועי' פמ"ג סי' צ"ב משב"ז סק"א שאיסור זה אינו אלא מדרבנן דמדאורייתא ודאי שרי כיון שחלוקים בטעמם וכ"כ בסי' צ"ד שפ"ד סק"ה [ובחוו"ד סו"ס צ"ח כתב שטעמו של האו"ה הוא משום שסובר כדעת הראשונים שלא מהני קפילא ובעי ס' וכיון ששיעורו בס' שפיר שייך לצרף כל שהוא איסור א' ע"ש] אולם בחי' ר"ח הלוי פי"ד מהל' מאכ"א ה"ו ביאר שזה סברא מסוימת בב"ח שכיון שגוף האיסור הוא מה שהבשר נותן טעם בחלב והחלב בבשר נמצא שמאכל חדש זה הוא גופו של האיסור וא"כ הטעם החדש והיינו הטעם המעורב של בשר וחלב הוא גופו של האיסור ועד שיבטל טעם המעורב באיסורו קאי וכ"כ בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ל"א והנה מדבריהם משמע להדיא שזהו מעיקר הדין ולא מדין חענ"ן [והרי לדברי ר"ח הלוי הנ"ל עיקר דינא דחענ"ן הוא דבר נוסף מעיקר איסורא דבב"ח] וז"ל החזו"א סי' כ"ב סק"א "כיון שאיור בשר בחלב הוא אוכל המורכב ואשר טעם המורכב שהוא טעם החדש הוא עצם האיסור", ע"ש.

אך עי' בשערי דעה (להגר"מ לוריא שליט"א) סי' י"ב שהעיר דיעוי' באיסור והיתר שם דין ב' שכתב שחתיכת בשר שנתבשלה עם ירק ונעשה חענ"ן צריך אח"כ ס' נגד שניהם והיינו אע"פ שטעמיהם שונים מ"מ הו"ל כאיסור א' ולכאורה מבואר כדברי הפמ"ג ולא כר"ח הלוי וע"ש מש"כ בזה.

**שיטת הרשב"א שהחתיכה שבלעה נשאר באיסורה**

עי' רשב"א בתורת הבית שאע"פ שס"ל כר"א שליכא חענ"ן בשאר איסורים ואפשר לסוחטו מותר מ"מ אותה חתיכה נשאר באיסורה כיון שלא מצינו הגעלה באוכלים והיינו שלא ידוע לנו כמה יצאה מן החתיכה וכמו שהאריך במשמרת הבית וצ"ע שהרי אפשר לברר ע"י קפילא ועי' ב"י סי' ק"ו שאפילו אם קפילא אומר שליכא טעם אפ"ה אסור כיון שכבר חל עליו שם איסור [עי' פמ"ג סי' צ"ב שפ"ד ס"ק י"א שיש שינוי לשונות בין הרשב"א בתוה"ב בארוך לקצר אם החשש הוא שמא נשאר נו"ט או שנשאר משהו ולכאורה גם המשהו אין הכוונה שנתפשט בשוה שאז הו"ל כלח אלא החשש שמא נשאר יותר מן השאר אולם הגרע"א לא כתב כן ע"ש] אולם ביד יהודה סי' צ"ב ס"ק ט"ז העיר שלחידוש כזה היה הרשב"א צריך מקור וע"כ שטעמו של הרשב"א הוא משום שקפילא אינו מועיל כשהיה חזקת איסור וכבר העיר כזה הגרע"א בסי' ק"ו.

הנה גם בר"ן מבואר שמן הסתם אנו אומרים שלא פלט טעמו של האיסור ולכן בלי קפילא יש לאסור מ"מ כתב שם דמהני קפילא ועי' בפמ"ג סי' צ"ב משב"ז ס"ק י"ב שהחתיכה ראשונה איסורה מן התורה ולכאורה הכוונה משום שיש חשש אמיתי שמא נשאר בו שיעור טעם [אך צ"ע כיון שלדעת רשב"א אינו מועיל קפילא א"כ עכ"פ לאחר הקפילא אינו אלא מדרבנן] ועי' בחי' הגרע"א שתמה לפי זה על מש"כ הר"ן בדף ק' ע"א (לה ע"ב) שבדעת רבה בר ר"ה כיון שלית ליה חענ"ן מתיר גם חתיכה הראשונה הרי כיון שהוא מין במינו וליכא למיטעמיה לקפילא יש לאסרו מעיקר הדין משום שמסתמא נשאר בו טעם [אולם הגרע"א סי' ק"ו נקט דלא חיישינן אלא שמא נשאר דבר מועט דלא כמפורש בר"ן אך בסוגיין לא נקט כן כדלהלן] ועי' נובי"ק יו"ד סי' כ' שרצה לחלק בזה בין מין במינו למין בשאינו מינו ע"ש. [וע"ש שמסתבר שעכ"פ רובו ליכא ולכן אינו אלא ספק דרבנן ועי' חוו"ד סי' ק"ג סק"ה שבכל טעם אמרי' שעכ"פ אינו רוב מן הממש כיון שבלוע בתוכו ע"ש]

**האם זה שייך לאפשר לסוחטו אסור**

עי' בביאור הגר"א שכתב שטעמו של הרשב"א הוא משום דאפשר לסוחטו אסור ואע"פ שחענ"ן ליכא בשאר איסורים אפשר לסוחטו איכא וכ"כ בפלתי ובפמ"ג שם וכן מבואר ברבינו אפרים המובא ברשב"א קח ע"ב ובשו"ת נובי"ק יו"ד סי' כ' [ומדבריו מבואר שיסוד המחלו' אפשר לסוחטו הוא אם במציאות נסחט האיסור או לא וצ"ב] אך ברשב"א בחי' ובתוה"ב מפורש שאינו מדין אפשר לסוחטו אסור וכבר תמה בזה הגרע"א בסי' ק"ו ויד יהודה סי' צ"ב ס"ק ט"ז.

**בהתירא בלע**

עי' בשו"ת מהר"ם מלובלין סי' כ"ח שכל מה שאסר הרשב"א גוף החתיכה אינו אלא בבלע איסורא אבל בבלע היתרא אין לאסור מחמת הבליעות שהיו בחתיכה וכ"כ הט"ז סי' צ"ו סק"ה ובש"ך סי' צ"ד ס"ק כ"ג ועי' חי' הגרע"א בסוגיין שתמה ע"ז הרי כיון שיש חשש שמא נשאר שם שיעור נו"ט כמבואר בר"ן איזה סברא יש לחלק בין איסור להיתר ועי' בית מאיר סי' צ"ד שי"ל ששאני בליעת היתר שיש חזקת היתר [אך שם נקט דסתמא מילתא הכל יוצא דלא כמפורש בר"ן שם]

**חלב אמאי מותר חלב נבילה הוא**

עי' רמב"ן שהעיר שא"כ היאך מועיל ביטול בכל חתיכת איסור נפל לקדירת היתר הרי פליטת ההיתר נכנס לתוך חתיכת האיסור ונאסר והדר פליט וע"ש שתי' דאמרי' קמא קמא בטיל ועי' יד יהודה סי' צ"ב סק"ב שהעיר שלדעת הפוסקים שאומרים בחוזר וניעור בכל איסור גם כשאינו תלוי בנתינת טעם מאי איכא למימר וע"ש שר"ל שבאיסור חענ"ן לא שייך כלל חוזר וניעור כיון שכל האיסור הוא מחמת שהיה עליו שם איסור כל שכבר נתבטל השם איסור מן האיסור שוב לא שייך חוזר וניעור כלפי איסורא דחענ"ן וע"ע בחזו"א.

**סוף סוף כי נייח הדר פליט**

**אם מועיל קפילא לאחר שנח מרתיחה**

הנה למאי דקי"ל חענ"ן יש לעיין בכל האיסורים היאך מועיל טעימת קפילא הרי לאחר שנכנס ההיתר לתוך חתיכת האיסור נעשה נבילה ושוב מה שפולט גם ההיתר אסור והו"ל מין במינו שאינו מועיל קפילא וצ"ל שלא התירו טעימת קפילא אלא כל זמן שלא נח מרתיחתו שבולע ואינו פולט אבל אה"נ לאחר שנח נאמר חענ"ן ולא מהני קפילא ועי' פמ"ג סי' צ"ב משב"ז סק"א שכיון שאין אנו בקיאים מתי נח מרתיחה יש לאסור טעימת קפילא בכל גווני אולם החוו"ד שם סק"א פליג ע"ז וס"ל שכיון שלא פלט החתיכת איסור היתר יותר ממה שפלט איסור [עי' רמב"ן שרק הכמות שנפלט מן האיסור יש מקום לרוטב ההיתר להיבלע] וכיון שטעם האיסור לא נרגש בהיתר גם טעם ההיתר לא נרגש כיון שקי"ל אין הנאסר וכו' [עי' סי' ק"ה סעיף י"ד] והרי נמצא שאע"פ שטעם ההיתר נרגש יותר לא איכפת לן וכה"ג כתב הגרע"א [נדפס בשו"ת מכון המאור ח"ד יו"ד סי' צ"ו בהערות לפמ"ג וכן הובא בשו"ע מהדורת מכון י-ם]

**אם חענ"ן חשוב כשם איסור אחד**

ולכאורה דבריהם צ"ע והרי כיון שחענ"ן נאסר מחמת אותו האיסור הו"ל כשם איסור אחד שמצטרפים אפילו ב' טעמים וא"כ אם נצרף ההיתר ואיסור לא יועיל קפילא ועי' חוו"ד סו"ס צ"ח שכתב כן בפשיטות שחענ"ן וגוף האיסור נחשב כשם אחד של איסור אך באמת מצינו שנחלקו בזה האחרונים דיעוי' בחי' הגרע"א בסוגיין שצידד לומר שחענ"ן של תרומה אינו צריך ק"א וכן חענ"ן של יין נסך אינו אוסר במשהו והיינו משום שאין איסורו משום יי"נ אלא יש לו שם איסור סתם וע"ש שדעת הפלתי אינו כן, וע"ע בדברי הגרע"א לעיל צו ע"ב על תוס' ד"ה ואם יש.

**מבלע בלע מיפלט לא פלט**

**אין הנאסר אוסר כשאין האוסר יכול לאסור**

ברשב"א הביא שהתוס' הוכיחו מכאן שאין בליעה יוצא מחתיכה לחתיכה בלי רוטב וכיון שכן אע"פ שאמרי' חענ"ן והבשר נאסר מ"מ כל שיוצא ממנו רק פליטת הבשר מותר והוכיחו מזה יסוד גדול שבכל חענ"ן בכל מקום שאין האיסור האוסר יכול ללכת גם הנאסר אינו אוסר שם [והוכיחו כן ג"כ ממה שאין כדי קליפה אוסר כדי קליפה והר"ן חולק ע"ז ודחה בכדי קליפה ליכא חענ"ן כיון שליכא כן בב"ח והגרע"א תמה הרי הר"ן חול גם על מש"כ התוס' שאין בליעה יוצאה מחתיכה לחתיכה בלי רוטב וא"כ גוף האיסור ימשיך אך לכאורה החילוק פשוט ע"פ מש"כ בחי' הריטב"א והרא"ה בד"ה שרק בבליעה שהולך בכל החתיכה סובר הר"ן שיכול להתפשט בחתיכה אחרת ולא בכדי קליפה שאינו הולך כלל יותר מכדי קליפה] עוד מצינו שדעת הר"י שאם כלפי האיסור נחשב אינו מינו וכלפי הנאסר נחשב כמינו חשוב כאינו מינו מכח כללא דלא יפה כח הבן מכח האבן ועי' בחי' הרי"ם שהוכיח מדברי התוס' לעיל צו ע"ב (ד"ה אפילו) ששניהם יסוד אחד הם וכן מבואר בביאור הגר"א סי' ק"ה ס"ק פ"ח והיינו שמאותו הטעם שאין הנאסר אסור כשאין האוסר עמו הרי שלא נהפך להיות כגופו של איסור מה"ט אין דינן כמינו אלא כמין האוסר [ובשערי דעה סי' ט' העיר שהרי מצינו לכמה ראשונים שס"ל שבב"ח אם נסחט החלב לגמרי מותר ואפ"ה כל שלא נסחט חשוב כמין הבשר כמפורש בגמ' ולכאורה אינו דומה דבב"ח הרי מצטרפים חצי זית חלב וחצי זית בשר ולכן אע"פ שכשנפרד החלב הותר הבשר מ"מ כל זמן שלא נפרדו הו"ל הבשר איסור מחמת עצמו ואין כאן אוסר ונאסר אבל בשאר איסורים הרי כיון שכל החענ"ן הוא מחמת האיסור שאוסרו כיון שלא עשו אותו כאיסור גמור כדחזינן כשנפרד הותר הרי שאינו אלא מדין נטפל לאיסור וא"כ אינו יכול להיות חמור ממנו] אולם בדעת רבינו שמואל בעצמו מבואר בהגהת אשר"י שג"כ מודה לסברת התוס' שכשנפלט רק ההיתר ליכא איסור מצד פליטת ההיתר וע"ע בשו"ת פני אריה סי' ג'.

**כשפליטת האיסור אינו אוסר משום חסרון באיכותו**

עי' פלתי סי' צ"ב סק"ט ופמ"ג שם משב"ז ס"ק ט"ז והגרע"א בהגהותיו לסי' ק"ו שכתבו שלפי מש"כ הרשב"א שאין משהו יוצא מחתיכה לכן לא שייך לאסור מצד חענ"ן כשיש רק משהו מכח הכלל שאין הנאסר וכו' ותמה ע"ז החזו"א בסי' ל"ד סק"א שברשב"א במשמרת הבית מפורש שאין כוונתו שאינו יוצא כלל אלא הכוונה שמשהו בר משהו אין עליהו חומרת משהו וא"כ לגבי חענ"ן שפיר מועיל כיון שסו"ס גם האיסור יוצא מן החתיכה ולכאורה היה אפשר לדון בזה שכיון שהאיסור היוצא אין לו כח לאסור ולא משום כמות ההיתר המבטלו אלא מפני איכותו הגרוע אין זה נחשב שהאיסור יכול לאסור שם ועדיין יש בזה משום שאין הנאסר וכו' כדעת הגרע"א

**כשהאיסור נטל"פ**

עי' ב"י סי' ק"ג שמתבאר מדבריו שאפילו באופן שהאיסור נפגם ונטל"פ מ"מ הנאסר אוסר ולא אמרי' בזה אין הנאסר והטעם לזה ע"ש חוו"ד סק"י אולם ע"ש בהגהת הגרע"א מש"כ בזה וע"ע בפמ"ג סי' צ"ד שפ"ד סק"י שלכאורה הדבר תלוי אם נטל"פ צריך ביטול ברוב והיינו דחשוב עכ"פ כמשהו או שהוא כעפרא בעלמא ע"ש.

**שמעתתא דבריה וחתיכה הראויה להתכבד**

**וליבטול ברוב בריה שאני**

**גדר דין בריה מן התורה**

הנה חשיבות בריה לגבי מניעת ביטול הוא מדרבנן כמו שהאריכו הפר"ח והפלתי סי' ק' סק"ב [ואף בדעת התוס' בב"מ ו' ע"ב הוכיח המהרי"ל שהוא מן התורה ע"ש בפלתי מש"כ לדחות אולם בתוס' מעילה כא ע"ב משמע שדבר חשוב אינו בטל מן התורה עי' מל"מ בפ"ז מעילה ה"ו ועי' מה שהאריך בזה בשו"ת שאילת יעבץ ח"א סי' קנ"ח] מ"מ גם מן התורה יש דין בריה והוא לגבי שיעורו שאע"פ שמן התורה צריך שיעור כזית לחיוב מלקות מ"מ בבריה חייב גם על פחות מכשיעור ובגדר הדין תורה מצינו מחלוקת הראשונים וכמו שהאריכו הראש יוסף לעיל צו ע"א והיד יהודה סי' ק' סק"א ויסוד הדברים ע"פ מה דאי' בשבועות כא ע"ב שהמפרש ונשבע בפירוש לא לאכול אפילו כל שהוא חייב על פחות מכזית כמו שמצינו מלקות על בריה פחות מכזית ונחלקו רש"י ותוס' בביאור דברי הגמ' שרש"י שם פי' "בריה טעמא מאי משום דחשיבא מפרש נמי איהו אחשבה דאסריה עליה" ומבואר שטעם איסור בריה הוא מחמת חשיבותו שעיקר שיעור כזית הוא משום שאין אכילה חשובה בפחות מכזית אבל בריה שהיא דבר חשוב חשוהב אכילה גם בפחות מכזית אולם התוס' לעיל צו ע"א ביארו באופן אחר ולדעתם אין איסור בריה מחמת חשיבותה אלא משום מפרש והיינו שכיון שהתוס' התייחסה לבריה ואסרה משמע שהתורה אסרה בכל גווני בין אם היא גדולה בין אם היא קטנה ע"ש

**הטעם שבריה אינה בטילה**

וע"פ זה מבואר שגם לגבי דיני ביטול מה שבריה אינה בטילה תלוי בהנ"ל והוא שלדעת רש"י טעמו שכמו שהחשיבה תורה בריה לגבי שיעורה כמו כן החשיבוה מדרבנן לגבי ביטול שלא יתבטל ואילו לדעת התוס' אין לבריה חשיבות מיוחדת אלא שמאחר שנתנה התורה דין מיוחד לבריה כתוצאה מכך נתנו לה גם מדרבנן דין מיוחד שלא יתבטל.

**אם יש לרבנן תנאי של בריית נשמה**

הנה נחלקו הראשונים אם לרבנן במכות יז ע"א יש תנאי בבריה שיהא בריית נשמה ועי' ביד יהודה שכל זה לא שייך אלא לפי שיטת רש"י שיש חשיבות לבריה מחמת עצם היותה בריה אבל אם חשיבות הבריה היא כתוצאה מזה שהתורה החשיבוה לגבי מלקות א"כ ליכא כללים מיוחדים לגבי בריה אלא כל שיש משמעות בתורה שהתורה אסרה בין גדול בין קטן יש לו דין בריה וע"ש בראש יוסף

**בריה באיסור שאין לו מלקות**

ולכאורה נפק"מ בין הני ב' מהלכים בבריה הוא בדבר שאין לו מלקות והיינו כגון איסור עשה שאם חשיבותה מחמת עצמה אז גם באיסור עשה שייך חשיבות משא"כ אם חשיבותה מתוצאה מזה שנתנה לה התורה שין מיוחד לגבי מלקות כשליכא מלקות לא שייך לומר כן [וכן יש נפק"מ לגבי איסור דרבנן אם שייך בזה חשיבות בריה וכש"כ הפמ"ג בסי' ק' משב"ז סק"א] ועי' לק' קב ע"ב שעל איסור נבילה ליכא איסור בריה ופירש"י הטעם משום שלא היה איסורו מתחילת ברייתו והק' הגרע"א לעיל צו ע"א הרי מ"מ יאסר משום איסור אינו זבוח שהיה עליו מתחילתו [וכן הק' בחוו"ד סי' ק' סק"ה וע"ש מש"כ בזה ומה שהעיר עליו הגרע"א והיד יהודה] ולהנ"ל קושייתו רק רש"י לשיטתו אבל לדעת התוס' לק"מ.

**גדר בריה לדעת ר"ש**

הנה לדעת ר"ש דס"ל במכות יז ע"א שלוקין על משהו יש לעיין מהו דעתו לעניין ביטול בריה ויעוי' בתוס' לעיל צו ע"א (סוף ד"ה מ"ט) שנקטו שגם לדעת ר"ש בריה אינה בטילה והוכיח מזה הגרע"א שמבואר שאע"פ שליכא מלקות על בריה [שהרי כבר לוקה על משהו] אפ"ה יש חשיבות לבריה אולם עי' ביד יהודה שאין להוכיח מזה לרבנן דאדרבה בזה גופא נחלקו ר"ש שהרי ר"ש רצה לומר שלדבריו דרבנן יהיה בריה גם בחטה אע"פ שודאי לא דברה התורה על חטה ולא שייך כלל סברת התוס' וע"כ שלר"ש גדר בריה הוא חשיבות וא"כ גם לגבי ביטול טעמו משום חשיבות אבל לרבנן עיקר דין בריה אינו אלא מחמת שהתורה נתנה לו דין מיוחד לגבי מלקות ע"ש. וע"ע בקה"י סי' כ"ז. [אך בעיקר קושיית התוס' לעיל צו ע"א עי' בשו"ת הרשב"א חא סי' תר"ס שכתב בתרי אנפי או שלר"ש בריה בטילה או שלגבי ביטול מודה שהכל תלוי בבריית נשמה ע"ש]

**בריה שמקצתה מותר**

עי' ברמב"ן שכתב דבעינן שיהא איסורו מתחילתו [ומקורו ברש"י לק' קב ע"ב וע"ע חי' ר"ח הלוי פ"ד מהל' מאכ"א ה"ג] אבל בריה שנאסר אח"כ אין בו חשיבות בריה כגון נבילה וכדו' והיינו שאיסור הנדבק אל בריה אינו חשוב בריה ורק כשעצם האיסור הוא בריה חשוב בריה ולפי זה נראה פשוט שאם בריה מקצתה מותר ומקצתה אסור ל"ח בריה וכ"כ המנ"ח במצוה ג' אות ה' לגבי גיד של בן פקועה [אך הגר"א גניחובסקי ז"ל העיר מדברי הגרע"א בהגהותיו לסי' תע"ה שמבואר לגבי שיעור אכילת מרור דסגי גם אם אפשר לצאת רק במקצת הבריה ע"ש ולכאורה אינו דומה שרק באיסורים דבעינן איסורו מתחילתו הוא דבעינן שיהא כולו איסור]

**הניחא למ"ד כל שדרכו למנות שנינו**

עי' ש"ך סי' ק"י ס"ק י"ג שתרנגולת בנוצתה אינה בטילה שאע"פ שאינו חשוב ראוי להתכבד מ"מ חשוב כדבר שבמנין אך בסי' ק"א סק"ז הכריע הש"ך להקל שגם מדין דבר שבמנין בטל ובטעם הדבר כתב הפמ"ג בסי' ק"א שפ"ד סק"ז שדבר שבמנין אינו חשוב אלא כשהוא דבר בינוני ולא בדבר מאוס וכ"כ ביש"ש פ"ז סי' נ"ג [עי' יד יהודה שם סק"ז שתמה שכיון שחשיבותו מחמת שדרכו להימנות מה לי שהוא מאוס] אך עי' בפלתי סי' ק"א סק"ה שתמה ע"ז המבואר בזבחים עב ע"ב שבהמה בחייה והיינו כבש בעורו אינו בטל למ"ד כל שדרכו ועי' בחי' הגרע"א זבחים עג ע"א שדבר שבמנין אינו אלא בזמן שמקפידים למכור אותו במנין ובשלמא בחיים שהדרך למנותו כדי למוכרו חשוב שפיר דבר שבמנין אפילו בנוצתה שהרי עיקר חשיבותו משום המנין וכל שהדרך למנותו כך חשוב שפיר דבר שבמנין אבל לאחר שחיטתה אע"פ שלא השתנה חשיבותה מ"מ כיון שכבר אין הדרך למוכרה כך אלא לאחר הכנתם לאכילה שוב לא חשוב כעת דבר שבמנין והיינו שדבר שבמנין אינו מחמת ההוכחה שהם חשובים אלא מציאות המנין מחשיבתם וכל שכבר אין הדרך למנותו פקע חשיבותו.

**דברי הביה"ל בגדר דבר שבמנין**

עי' ביש"ש שצידד לומר שדבר שנמכר יחידי אינו חשוב כדבר שבמנין וכ"כ הב"ח בסי' ק"א בשם מהר"י ברונא וצ"ב שלכאורה אדרבה אם נמכר יחידי אין לך דבר שבמנין גדול מזה וכדמשמע בר"ח ביצה ג' ע"ב שזהו מעלת הני ששה דברים ועי' ביה"ל ח"ב סי' ל"ה אות ו' שביאר שגדר דבר שבמנין אינו סימן לחשיבות אלא יסודו כיון שכל יחידה משלים מנין הרי זה גופא מחשיבו נמצא שעצם חשיבותו הוא מה שהוא דבר שבמנין וזה לא שייך בדבר שנמכר יחידי, ע"ש.

**דבר שהמנין אינו מחמת חשיבות**

יש לעיין להמבואר בהגרע"א שעצם המנין מחשיב הדבר האם סגי בזה גם כשהמנין אינו כלל מחמת חשיבותו אלא מסיבה אחרת [ולביה"ל ודאי שייך] ועי' תרומת הדשן סי' ק"ג [הובא ברמ"א סי' תרע"ג] שכתב שנרות חנוכה חשיבי דבר שבמנין אפילו במקום שנרות נמכרים במשקל כיון שלצורך מצוה כולם מנין הנרות [ועי' בהגהות הגרע"א באו"ח סי' י"א שמהאי טעמא י"ל שגם חוטי ציצית חשיבי דבר שבמנין ע"ש] וע"ש מג"א וט"ז שמהרש"ל חולק וע"ש שעה"צ ס"ק כ"ה שטעמו כיון שאין מונין אותם מחמת חשיבתם אלא לצורך מצוה, ע"ש.

**חשיבות הששה דברים**

עי' פיהמ"ש ערלה פ"ג מ"ז שמשמע שחשיבות הני ו' הוא משום דבר שבמנין וכן משמע בר"ח ביצה ג' ע"ב וכן מבואר ברשב"א ביבמות פא ע"ב ועי' פרי תאר סי' ק"י סק"א ["ודע כי טעמא דהני ו' דברים הוי משום דבר שבמנין ואין ללמוד ממנו לכל דבר שבמנין כי הרבה דברים אינם חשובים ודרכם לימנות תמיד לצד שכך נוחים במכירתם או מאיזה טעם שיהיה אלא דבר שבמנין הוי אם יש במינו שנמכרים שלא במנין ובאותו המין עצמו כשיהיו חשובים כהא דרמוני בדן דאפילו נמכרים שאר הרימונים בליטרא והללו נמכרים במנין זה יורה על החשיבות"]

**שאני חתיכה הואיל וראויה להתכבד לפני האורחים**

עי' ע"ז עד ע"א שחתיכות חשיבי דבר שבמנין ולכך אינם בטילים וצ"ב הרי מסקינן הטעם משום חתיכה הראויה להתכבד ועי' מלחמות יבמות פא ע"ב (כו ע"א מדפי הרי"ף) "וכן בשר בחלב שבפרק השוכר היינו חתיכה של בשר בחלב שאוסר במשהו בשביל דבר שבמנין ואיסורי הנאה ואין המנין אלא בשביל שראוי להתכבד בה", אולם עי' חי' הרשב"א שם "ומיהו כולהו נמי מצד שיש בהן צד חשיבות במנין קא חשוב להו התם כדאמרי' עלה בגמ' במקומו וכו' אלא שאין עיקר טעם איסורין מצד מנינן אלא כל אחד לפי טעמו וכו' ומשמע שחתה"ל אינו מצד מנין רק שם מנו לו כיון שיש לה צד חשיבות מנין נמצינו למידים שנחלקו הרמב"ן והרשב"א בגדר חשיבות ראוי להתכבד [ועי' יש"ש סי' נ"א "מ"מ נראה מאחר שדבר שבמנין דלא בטל משום חשיבותה הוא ומש"ה היכא דראויה להתכבד נקראת דבר שבמנין והוי כמו שדרכו למנות כדאי' להדיא בפרק בתרא דע"ז וכו'", והיינו שהוא רק דימוי]

**ראוי להתכבד בפני נכרים**

עי' בתוס' שהקשו היאך חתיכה חשוב ראויה להתכבד הרי אסור לאוכלו וכתבו שי"ל שע"י שראוי להתכבד לפני נכים אך הקשו עדיין מחתיכה בשר בחלב ע"ש ומשמע שדעת התוס' שגם ראוי לנכרים חשיבי וכן צידד בשו"ת נובי"ק יו"ד סי' ט"ז אך בשו"ת הגרע"א סי' ח"ב סי' קנ"ב הוכיח מהמשך דבר התוס' שנכרי אינו חשוב ע"ש ומדברי הרשב"א בחי' ובורת הבית ומהר"ן שכתבו שחטאת אינו נחשב חתה"ל משום שאינו לכל העולם אלא לזכרי כהונה הוכיחו הנוב"י שם והפמ"ג בסי' ק"א שפ"ד סק"א שה"ה מה שראוי לנכרים לא חשוב ראוי להתכבד וע"ש חוו"ד סק"א שהדבר תלוי במחלו' הנ"ל שאם עיקר חשיבותו מחמת דבר שבמנין אך גם לנכרי חשיבי דסו"ס מונין אותו אבל עיקר חשיבותו מחמת ראויה להתכבד י"ל שנכרי לא חשיבי ע"ש.

**חתיכה שאינה מבושלת**

עי' חי' הריטב"א שהביא מהרא"ה שחתיכה שאינה מבושלת לא חשיבא ראויה להתכבד ועי' ברא"ש סי' ל"ו שתמה ע"ז ממה דמצינו בששה דברים תרדין כרוב ודלעת והני מבשלים אותם חתכוים ואפ"ה חשיבי כשהן חיים ע"ש סופן כמו כן בראויה להתכבד ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' צ"א שתמה שאיזה דימוי יש בין ראויה להתכבד לדרכו למנות דבשלמא בדרכו למנות שחשיבתו מחמת מנינו ודאי לא איכפת לן שבבישולו חותכים אותו ואיבד חשיבותו אבל בראויה להתכבד שכל חשיבותו מחמת מה שראוי להתכבד בו בפני האורחים הרי צריך שיהא חשיבותו בזמן שמכבד בו האורחים וע"ע חוו"ד סי' ק"א סק"ו. ועי' בבית הלוי ח"ב סי' ל"ד אות י"א שביאר שהרא"ש אזיל בשיטת הרמב"ן שחשיבות ראויה להתכבד הוא מדין דבר שדרכו למנות ולכן הוכיח שפיר מהני ו' שג"כ חשיבותם משום שדרכו למנות [עי' לעיל] ולא אזלינן בתר סופן אלא בתר השתא ע"ש. וע"ע יד יהודה סי' ק"א סק"ז.

**חתיכת היתר שקבלה טעם מאיסור**

עי' ברא"ש סי' ל"ו שחתכית היתר שקבלה טעם מאיסור אפילו להאומרים חענ"ן בשאר איסורים אינו נחשב כחתיכה הראויה להתכבד ובטעם הדבר עי' רא"ה בבד"ה ובריטב"א בשמו שכיון שאין האיסור מחמת עצמו לא חשוב ראוי להתכבד [וע"פ זה נקט שה"ה שחתיכת קודש שנטמאה לא חשוב ראוי להתכבד כיון שסו"ס אין האיסור מחמת עצמה] אולם הרשב"א במשמ"ה כתב הטעם כיון שהבלע אינו ראוי להתכבד ועי' בביאור הגר"א סי' ק"א סק"ז שביאר דלא עדיף ממין במינו לר"י שחענ"ן אינו מועיל להחשיבו כמין במינו וכמבואר בתוס' קח ע"ב אולם עי' בר"ן (לו ע"ב) שג"כ הביא לדין זו אע"פ שדעתו שנחשב כמין במינו ולדעתו יש איסור על ההיתר אפילו נפלט כל האיסור וצ"ב. [עי' פמ"ג סי' ק"א משב"ז סק"ד שגבינה העשויה מחלב טריפה וחלב כשירה כל שיש בחלק הטריפה שיעור להתכבד אינה בטילה ועי' יד יהודה סק"ה שר"ל שאפילו כשאין בחלב טריפה שיעור אפ"ה נחשב ראויה להתכבד דבשלמא בלע אינו נחשב ראויה להתכבד מצד חסרון האיכות לכן אינו מועיל לזה חענ"ן להשלימו אבל כשנתערב גוש הרי יש לאיסור האיכות של ראויה להתכבד ואינו אלא שחסר לו השיעור ולזה שפיר מהני חענ"ן שמשלים השיעור ע"ש]

עי' פמ"ג סי' ק"א משב"ז סק"ג שר"ל שלדעת ר"ת שע"י טעם כעיקר ההיתר נהפך לאיסור מילא חשוב כאיסור מחמת עצמו וחשובה חתיכה הראויה להתכבד אולם בשער התערובת ח"ג פ"ב לא כתב כן ע"ש.

**חתיכה הראויה להתכבד שמקצתו היתר**

יש לעיין בחתיכה הראויה להתכבד שמקצתו היתר ומקצתו איסור האם בטל ברוב ועי' חוו"ד בסי' ק"א סק"ז שהביא משו"ת נוב"י שאם יש פשטידא מולא עם גבינה שנבלע בה טעם בשר שאסורה משום בב"ח אין בו משום חתה"ל שעיק חשיבותו הוא בצירוף העיסה שלמעלה ולמטה וזה אין בה איסור מחמת עצה אולם ע"ש באמרי ברוך שצידד שבכה"ג שפיר חשוב ראויה להתכבד ע"ש.

**לבטל לכתחילה חתיכה הראויה להתכבד**

עי' ברמב"ם פרק ט"ו מהל' מאכ"א הכ"ו שפסק שבאיסורים דדבריהם מבטלים איסור לכתחילה ועי' פמ"ג סי' צ"ט שפ"ד ס"ק י"ז שלשיטה זו גם באיסור תורה כל שמה"ת בטל מותר להוסי עליו ולבטלו [אולם עי' בארוך לש"ך שם] ועי' בשו"ת חלקת יואב תנינא סי' ה' שר"ל שמה שאינו בטל מחמת חשיבותו אפילו איסור דרבנן אין מבטלין לכתחילה [ע"ש ראיותיו] ויסודו ע"פ מש"כ הרמב"ם בפט"ז מהל' מאכ"א ה"א בגדר מה הטעם שדבר חשוב אינו בטל "או דבר חשוב שהוא עומד כמות שהוא ולא נתערב ונדמע בדבר המותר" ומבואר שדבר חשוב חסר בעיקר התערובת ורק להוסיף לתערובת התירו ולא לעשות תערובת ע"ש.

**שמעתתא דביטול יבש ביבש**

**וליבטיל ברובא**

עי' רשב"א לעיל צז ע"ב שהוכיח מכאן שיבש ביבש במין במינו בטל ברוב אך הביא שם דעת הראב"ד שאינו בטל אלא בס' אולם לעניין במין בשאינו מינו משמע לכו"ע צריך ס' ובטור סי' ק"ט הביא כן בשם ספר התרומות ומשום שגזרו חז"ל שמא יבשלו ויתן טעם וכ"כ הר"ן בסוגיין וכ"ה ברא"ש סי' ל"ז והרשב"א הביא מקור לזה מזבחים עט ע"א ע"ש

**גדר תקנת ס' ביבש במין בשא"מ**

ויש לעיין מהו גדר הדין ביטול בס' מדרבנן והיינו שי"ל שעיקר התירו הוא מדין ביטול ברוב אלא שאמרו חז"ל שאין להתירו אלא באופן שליכא חשש שמא יבשלו ויתן טעם וי"ל באו"א שמחמת החשש שמא יבשלו ויתן טעם אמרו חז"ל שגם יבש ביבש אינו בטל אלא בס' והנה עי' בש"ך סי' ק"ד סק"ג שמין בשאינו מינו שיהא נטל"פ ליכא גזירה דס' כיון של"ש בזה גזירה דשמא יבשלנו אך ליכא ראיה לזה לנידו"ד דשם חשוב ע"י זה כמין במינו וע"ע דגול מרבבה סי' קי"ד על הש"ך ס"ק כ"א שכתב שמאכל שהדרך לבשלו בהרבה אוכל וליכא חשש דשמא יבשל יתן טעם בטל ברוב וגם מזה ליכא ראי ברורה לנידו"ד די"ל שעל מאכל כזה לא היתה גזירת חז"ל.

**אם הרוטב מצטרף**

והנה עי' פמ"ג סי' ק"ט שפ"ד סק"ד שהביא מהמנחת כהן (ח"ב פ"ג) שיבש ביבש צריך ס' מהיבש ולא מצטרף הרוטב שבתבשיל והק' המנחת יעקב (כלל ל"ט אות ד') כיון דטעם הגזירה שמא יבשל שפיר מועיל הרוטב וכתב ע"ז הפמ"ג דגזרינן שמא יבשל החתיכות בפחות מס' ועוד דלא פלוג ע"ש ומבואר דעת המנח"י שלא אמרו חז"ל שצריך ביטול בס' אלא שביטול אינו מועיל אלא כשהוא באופן שליכא גזירה שמא יבשל אך בדעת המחנ"כ י"ל שהצריכו חז"ל ביטול בס' ולכן רק מה שנכנס בספק יכול לבטל וע"ש פמ"ג שפ"ד סק"ט שהביא להקשות למה בעינן ס' בחתיכות הרי ודאי יבשלם במים ואז יהיה ס' ותי' דשמא יבשלם בצלי קדר או לא פלוג ע"ש.

**דעת הגרע"א בנידון**

עי' הגהות הגרע"א בסי' ק"ה סעיף ה' [אות י"א] שטיפת איסור שנפל על תחתיכה ולא יודע היכן צריך ליטול מספק כדי קליפה מכולו והגרע"א העיר ע"ז שכיון שמה"ת בטל ברוב ומה שהצריכו רבנן ס' אינו אלא משום שמא יבשלו הרי בחתיכה גדולה כלפי הקליפה יש ס' וליכא חששא ומבואר שליכא דין ביטול בס' ויותר מזה מצינו בדברי הגרע"א בשו"ת קמא סי' פ"ב שבאופן שיש ספק אם יש ס' ביבש ביבש אין להקל מדין ספק דרבנן [כנשפך למ"ד טע"כ ל"ד בסי' צ"ח] דשאני הכא שהוא גזירה אטו שמא יבשלו שהוא מה"ת והרי אם יבשלו גם בספק יהא אסור מחשש איסור תורה.

**הדין באיסור דרבנן**

עי' בש"ך סי' ק"ט סק"ט שכיון שמבואר בראשונים שטעם האיסור במין בשא"מ ביבש הוא משום שמא יבשלו ויתן טעם ויבוא לידי איסור תורה א"כ באיסורי דרבנן יש להתיר במין בשא"מ יבש ביבש אך ע"ש גליון מהרש"א שמ"מ לח בלח במין במינו שג"כ איסורו רק מדרבנן מגזירה אטו שא"מ [עכ"פ לדעת הרא"ש ע"ע להלן בעניין זה] אפ"ה אסור אפילו באיסור דרבנן ועי' בהאיר יוסף שביאר ע"פ הנ"ל שחלוק איסור דרבנן דלח בלח מאיסור דרבנן ביבש ביבש שבלח בלח אמרו חז"ל שצריך ביטול בס' ולכן אע"פ שהטעם משום גזירה מ"מ סו"ס היום זהו דין ביטול לח ולכן לא חילקו בין איסור תורה לאיסור דרבנן משא"כ ביבש ביבש שגם מדרבנן סגי ברוב אלא דבעינן שיהא באופן שלכא גזירה בזה י"ל שלא חשו באיסור דרבנן [וע"ש שיישב ע"פ זה שיטת הראב"ד הנ"ל ממה שאמרו בגמ' וליבטל ברובא שאע"פ שצריך ס' כיון שאיירי שיש ס' ברוטב (עי' פמ"ג סי' ק"ט שפ"ד סק"ד) בכה"ג נמצא שעיקר הביטול הוא ברוב ולא בס']

**ביטול ברוב יבש ביבש**

עיקר דין ביטול ברוב ביבש ביבש נלמד מאחרי רבים להטות [עי' פמ"ג ריש שער התערובת שנתקשה במקור זה] וצ"ב גדר הדין ועי' בשו"ת הרי"ם יו"ד סי' ט' שכתב לבאר שע"י שהספק הוא בין שלשתם מי הוא ההיתר ומי האיסור חשובים ע"י זה כחתיכה אחד וכיון שהמיעוט רוצה לאסור את הרוב אמרי' שהרוב מכריע דין התערובת וחל על כולו שם היתר [וע"פ זה ביאר למה רק בנודע התערובת אמרי' ביטול (עי' להלן) שרק כשנודע צריכים לדון על כולו אם מותר או אסור ע"ש] וכה"ג כתב בשערי יושר שער ג' פרק ו' (ד"ה ונראה לפימש"כ) [וע"פ זה ביאר הטעם למה אינו מתבטל אלא כשהם במק"א עי' להללן והיינו כיון שאנו צריכים לראות כולם כגוש א' ע"ש]

**אם ביטול ברוב שייך לדינא דהלך אחר הרוב**

להמבואר בחי' הרי"ם הנ"ל ביטול יבש ביבש דומה לביטול לח בלח ואינו שייך כלל לדין הלך אחר הרוב אולם עי' בתוס' ב"מ ו' ע"ב (ד"ה קפץ) שהק' בקפץ א' מן המנויין שנימא ביטול ברוב וע"ש שיטמ"ק שתי' דבמעשר בהמה לא מהני רוב דבעינן ודאי ממש ותמה בקו' דברי סופרים סי' ה' אות כ"ז (עמ' קי"ד) שקו' התוס' היה מדין ביטול ברוב ולא משום הלך אחר הרוב וע"ש שמוכח מזה שדעת השיטה שביטול ברוב ג"כ בנוי על דין הלך אחר הרוב וע"ע בחזו"א סי' ל"ז סק"כ.

עי' ט"ז בסי' ק"י סק"ה שכתב שכשיש ב' חתיכות מאותה בהמה וא' מהם הוא ראוי להתכבד אין לבטל רק א' מהם [והיינו כנידון גאוני בריסק] ותמה שם הגליון מהרש"א שסברא זו שייך רק בהלך אחר הרוב ולא בביטול ברוב שיסודו אע"פ שהוא אסור מ"מ נתבטל ונתהפך להיתר.

**ביטול ברוב ב' חתיכות קטנה וגדולה**

מדברי הרשב"א בתשובה ח"א סי' רע"ב משמע לכאורה שב' חתיכות א' קטנה וא' גדולה היה מן הראוי להתבטל ברוב ולדברי הרי"ם הנ"ל א"ש שיסוד ביטול דיבש ביבש הוא מחמת ריבוי הכמות [וע"ע בחי' ר' ראובן כתובות סי' ט"ו ובשע"י ש"א פ"ה] אך החזו"א סי' ל"ז סק"כ כתב שלאו דווקא וע"ש שנקט שאם יש ב' חתיכות קטנות וא' גדול וב' חתיכות קטנות ביחד הם פחות מכמות הגדולה שייך בזה ביטול ברוב הגדולה ב' קטנות ועי' פ"ת סי' ק"ט סק"א בשם שו"ת חינוך בית יהודה שחולק ע"ז וע"ע בהגהת הגרע"א על הש"ך סי' ק"ב ס"ק י"ד. [והיינו שנחלקו ביסוד דין ביטול ברוב אם יסודו כביטול לח בלח וכדברי החי' הרי"ם הנ"ל שאז עיקרו תלוי בכמות אך החזו"א למד שיסודו מדין הלך אחר הרוב אלא שע"י זה חל היתר מוחלט בכולם ולכן תלוי ברוב מנין]

**ביטול יבש ביבש ב' מקומות**

עי' פמ"ג סי' ק"ט משב"ז סק"א וחוו"ד סי' ק"י סק"ג שביטול יבש ביבש כיון שהתערובת הוא מחמת הספק הם יכולים בב' מדינות ואפ"ה חשוב תערובת ומתבטל ברוב וכן האריך ביד יהודה סי' ק"י ס"ק י"א שכיון שהתערובת הוא מחמת הספק מה לי קרובים מה לי רחוקים [ואף שמצינו מה שבטל תרומה בק' צריך להיות ביחד או עכ"פ עומד להתערב עי' בסי' קי"א שאני התם שמתבטל בעוצם מיעוטו וזה שייך רק כשהם ביחד ע"ש] אולם בבינת אדם שער הקבוע אות ד' האריך לחלוק שודאי ביטול ברוב אפילו יבש ביבש ליכא אלא בתערובת ממש [ועי' ביד יהודה סי' ע' ס"ק י"א] וע"ש שהסכים עמו הגאון בעל בית מאיר וכ"כ בספרו בקו' בדיני קבוע (כו ע"א) וע"ע בשערי יושר שער ג' פרק ו' שהאריך בזה.

**ביטול ברוב כשאינו ידוע אם יש רוב**

יש לעיין אם שייך ביטול ברוב באופן שהוא מסופק אם יש רוב היתר והנה עי' ברשב"א בתשובה ח"א סי' רע"ב שכתב שבאופן שיש ב' חתיכות א' גדולה וא' קטנה ולא ידוע איזה מהם איסור האוכלו חייב אשם תלוי ול"ש בזה ביטול ברוב וצ"ב אמאי שלכאורה האוכל הקטנה ממנ"פ לא עשה איסור שאם הוא האיסוא הרי נתבטל בגדולה המותרת ואם היא מותרת הרי היא מותרת ועי' בפמ"ג בפתיחה ח"א פ"א שביאר שדעת הרשב"א שע"י ביטול היתר ברוב איסור נעשה הכל איסור וא"כ אם החתיכה הגדולה איסור אז אפילו שהקטנה המותרת מ"מ ע"י ביטול ברוב נאסר [עי' האיר יוסף שע"פ זה יצא דבר מחודש שאם אכל החלב לא עשה איסור ואם אכל השומן עשה איסור] אולם הגרע"א בסי' ק"ה סעיף

**לא נודע התערובת**

הנה בעיקר הטעם דבעינן נודע התערובת מצינו ב' אופנים באחרונים שי"ל כיון שיסוד ביטול ברוב הוא מחמת שיש בהם תערובת והר כל התערובת ביבש ביבש אינו תערובת מציאותי אלא תערובתי דיני והיינו מה שלא ידוע לנו מיהו הכשר וא"כ אין התערובת דבר אמיתי ואינו אלא כלפי אלו שמסופקים בזה וא"כ לפני שנודע התערובת לא נחשב כלל כתערובת [וכ"כ בחי' הרי"ם ובקובץ שיעורים] וי"ל שעיקר דין ביטול ברוב הוא מחמת ההתנגדות המיעוט להרוב שהמיעוט גורם את דינו על הרוב [עי' ברשב"א בתורת הבית צ' ע"ד] וכל זה לא שייך אלא כשיש נפק"מ ביניהם אבל כשאין נפק"מ והיינו משום שלא ידוע התערובת אין התנגדות ביניהם וליכא ביטול ברוב [שע"י ש"ג פי"ג]

והנה עי' ברשב"א בתשובה סי' רע"ב שמבואר שאילו היה שייך ביטול ברוב בחתיכה גדולה וקטנה לא היה צריך אשם תלוי ועי' בשו"ת מהר"ם שיק יו"ד סי' קכ"ה שתמה הרי לא נודע התערובת ולדעת הש"ך אינו בטל מן התורה [וע"ע בשו"ת טוב טעם ודעת קמא סי' קנ"ו ובשו"ת חלקת יואב תנינא סי' ט"ז] ועי' בשע"י שם מש"כ ליישב.

**חילוק בין ביטול לח ליבש**

להלן יובא מחלו' הראשונים אם יבש שהתבטל אם מותר לאדם א' לאכול כולם ולדעת האוסרים צ"ע היאך הותר לאכול לח שנתבטל ברוב [היינו במין במינו שמה"ת ברובו בטל] הרי סו"ס אוכל האיסור ועי' בשו"ת באר יצחק יו"ד סי' י' שכתב לבאר ע"פ מש"כ הכס"מ בפ"א מהל' אבוה"ט הי"ז בשם מהריק"ו לגבי מה שמבואר שגם דבר שנתבטל ברוב עדיין מטמא במשא דטומאה כמאן דאיתא שזה רק ביבש שנתבטל ולא בלח והיינו שבלח ע"י שנעשה מהם דבר אחד ממש שם ודאי הגדר ששם המאכל נקבע ע"פ הרוב ומיעוט כמאן דליתא דמי ולכן מותר לאכול כולו. [וע"ע בשו"ת נובי"ת יו"ד סי' מ"ה מה שחילק בין ביטול לח ליבש] אך מדברי הרי"ד בתשובה סי' א' אות ג' מבואר שאדרבה הטעם שאסור לאכול תערובת של לח כשיש טעם הוא משום שבכל אכילה ואכילה יש איסור והיינו כשליכא טעם נתבטל לגמרי משא"כ כשיש טעם ע"ש.

**אופן תערובת יבש ביבש מין בשא"מ**

הנה עיקר תערובת מין בשאינו מינו יבש ביבש משכחת בכמה אופנים כש"כ הש"ך בסי' ק"ט סק"ח [ועי' בפמ"ג בפתיחה ח"א פ"ב]

**ספק שאינו מחמת התערובת**

א' מן האופנים הוא באופן שיש כמה מיני בהמות וא' מהם נטרפה ואינו יודע איזה ולכן אף שמכיר מה הוא כל חתיכה מ"מ אינו יודע מהו האיסור והנה עי' בפסחים פח ע"ב בה' שנתערבו עורות פסחיהם ונמצא יבלת בא' מהם שכולם יוצאים לבית השריפה והק' החוו"ד בסי' ק"א סק"ה שאמאי לא נימא שבטל האיסור ברוב וע"ש שכתב לייסד שביטול ברוב לא נאמר אלא בספק שבא מחמת התערובת אבל בספק שבא מחמת מקרה על א' מהם וגם אם לא היו אחרים היה ספק עליו אף שבפועל יש ספק על חמשה מ"מ ל"ש בזה ביטול ברוב ועי' מה שהאריך בזה בשע"י ש"ג פ"ה.

אולם מדברי הפמ"ג בפתיחה ח"א פ"א מבואר שלא ס"ל כן ועי' מה שהאריך בזה היד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג [וע"ע בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ## אמרי בינה דיני תערובת סי' י"ח ובקובץ זכרון אבן ציון עמ' תקכ"ב חילופי מכתבים בין החזו"א והגרא"ז ז"ל]

**איסור שאפשר להכירו**

עוד אופן נאמר כשהם ב' מינים אך מראיהם שוה וצ"ע כיון שיכול להכירו ע"י טעימה למה נחשב כלל כתערובת ועי' חוו"ד סי' ק"א סק"ז שכיון שאזלינן בתר רובא א"צ לטרוח לברר כמו בס"ס א"צ לברר וכבר תמה עליו היד יהודה בסי' ס"ט ס"ק ס"א שבבירור שפיר י"ל כאן אבל לא בדבר שיש איסור ברור לפנינו וצריכם להתירו ע"י ביטול ברוב וכל שאפשר לברר י"ל שאינו נחשב כתערובת ובאמת באו"ה כתב הטעם שמין במינו ביבש אינו בטל הוא מה"ט כיון שיכול להכירו ע"י טעימה אך עי' מנח"כ ח"ב פ"ב שאין איסורו מה"ת אלא מדרבנן כיון שיש לו תקנה [ולכאורה כגדר דבר שיש לו מתירין] אך יעוי' בפר"ח סי' ק"ב סק"ח שכתב שאה"נ באופן שיכול להכירו ע"י טעימה אינו בטל מה"ת [ומה שאמרו יבש ביבש בטל במין בשא"מ מה"ת היינו באופן שאינו יודע איזה האיסור] ועי' פמ"ג סי' ק"ב שפ"ד סק"ח מש"כ עליו

**מחלו' הראשונים בדין אכילתם בב"א**

**דעת הרא"ש**

עי' ברא"ש סי' ל"ז שיבש ביבש בטל ברוב אפילו מדרבנן ומותר לאכלם אפילו בב"א כיון שע"י ביטול ברוב נהפך האיסור להיות מותר

**דעת הרשב"א להפמ"ג**

אולם דעת הרשב"א בתורת הבית יז ע"א שאסור לאוכלם בב"א ובטעם איסורו עי' מנחת כהן ח"ב פ"א ובפמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ה שהבינו שהוא מדרבנן והוא נלמד ממה שאסרו לח בלח במינו עד ס' שאין הטעם כש"כ הרא"ש שהוא גזירה אטו אינו מינו אלא הטעם משום שמדרבנן אסור לאכול כולם בב"א [ומש"כ שם הרשב"א שטעם ס' הוא משום שכנגדו באינו מינו נרגש אינו בא לבאר למה אסור עד ס' אלא לבאר למה מותר לאחר ס' כ"כ הפמ"ג שם אך כמעט מפורש להיפוך בדברי הרשב"א]

**דעת הרשב"א להאבנ"מ**

אך באבנ"מ בתשובה סי' ד' נקט שלדעת הרשב"א טעם איסור מין במינו בלח אינו משום איסור בב"א אלא משום שכיון שכנגדו במינו נרגש אסור ועיקר סברת הרשב"א מתבאר יותר מתוך דבריו בתשובה ח"א סי' נ"ג ושם מבואר שכמו שטע"כ מונע הביטול כיון שהוא עומד לעצמו שייך סברא זו גם במין במינו בלח בלח שכיון שכנגדו במינו ניכר חשוב כאילו שהוא ניכר ועומד לעצמו כיון שיש כמות שהיה נרגש לולא שגם הרוב הוא ממינו ואפילו ביבש ביבש כיון שהוא נאכל בפני עצמו חשוב ג"כ כעומד בפני עצמו ולזה הוצרך לתליית שאני אומר שכיון שאינו ברור שיש כאן איסור לא חשוב כעומד בפני עצמו [ומדבריו שם מתבאר שזהו הטעם למה בדברים האסורים במשהו ליכא מקום להתיר ברוב ביבש ביבש כיון שאין איסורו מחמת טעם אלא משום חומר איסורו אינו מועיל התלייה אבל אם נפל אחד לים שוב הדרינן לסברת שאני אומר שמועיל ביבש ביבש לגבי איסור התלוי בטעם ואכמ"ל]

**שיטת הרא"ה**

עי' בבדק הבית להרא"ה [כו ע"ב] "וכ"ת והא דכוותה אמרי' בענין יבש ביבש דאמרו חד בתרי בטל ואית ליה למיכלינהו כל חד באפי' נפשייהו ואלו כולהו כאחת אסירי לא דמיאן דהתם כיון דאיכא טעמא במילתא דאלו אכיל להו כאחת איכא נותן טעם ודאיכל אינש מיצת צאית וכו'", ועי' חוו"ד סי' ק"ט סק"ה דהיינו טעמא ע"פ המבואר בזבחים עח ע"א שהאוכל ב' מינים אע"פ שלא נתבשלו ביחד כיון שלועסם בפיו ונכנס טעם מאחד לחבירו חשוב נו"ט ואסור ולכן כל מין במינו יש לגזור אטו אינו מינו וכמו שאסרו בלח בלח [ובדעת הרא"ש יהא זה תלוי במחלו' הב"ח ופמ"ג הנ"ל וע"ש חזו"א]

**ביאור הגר"א**

עי' ביאור הגר"א סי' ק"ט סק"ה שכתב לבאר דעת הרשב"א "דטעם הביטול דכל כל אחד שאוכל אומר זה הוא ההיתר משא"כ בב"א" ולפי זה משמע שאיסורו מן התורה [אך צ"ע ממה שדימהו הגר"א שם לב' שבילין והגרא"פ שליט"א ר"ל שכמו שאפשר להבין אם היה לאדם ג' בית הבליעות והיה אוכל כל חתיכה בפה אחרת שפיר היה אפשר לומר על כל אכילה דזיל בתר רובא ולא איכפת לן מה שממנ"פ בשעה זו עובר על איסור תורה כיון שיש כאן ג' מעשים נפרדים גם בפה אחת י"ל כן שיש אכילה על משהו לעצמו וא"כ אין לאסור מה"ת אך מ"מ מדרבנן יש לאסור משום חוכא כדין ב' שבילין שבאו לשאול בב"א ועי' באריכות בקו' הדעה והבירור] וכן מבואר בתוס' רי"ד בב"ב לא ע"ב [ושם מבואר שאם אכל שלשתם חייב חטאת ולכן רק ג' אנשים יאכלו התערובת] והיינו שאין האיסור נתהפך להיות היתר ואינו אלא מדין הלך אחר הרוב וכ"כ בשו"ת באר יצחק יו"ד סי' י' עי' קו"ש ב"ב אות קכ"ז ובכתבי הגרי"ז זבחים עג ע"א ותורת זרעים תרומות פ"ה מ"ו וע"ע מהר"צ חיות יומא סז ע"ב וקר"א נזיר לה ע"ב. [והטעם שלח בלח מותר אע"פ שודאי אוכל האיסור עי' מה שנתבאר לעיל אך עי' בדברי הרי"ד בשו"ת חלק א' אות ג' דל"מ כן]

**לאכול ב' חתיכות בבת אחת**

נחלקו האחרונים אם מותר לאכול ב' בב"א שדעת הש"ך בסי' ק"ט סק"ז והפר"ח סק"ה שמותר ורק לאכול כולם בב"א אסור אולם דעת השיטמ"ק ביצה ג' ע"ב ופרי תואר סי' ק"ט סק"ג שרק א' א' מותר לאכול ולכאורה הדבר תלוי בסברות הנ"ל.

**בב"א בדבר שאינו איסורי אכילה**

הנה עי' בחזו"א יו"ד סי' ל"ו סק"ה שתמה על דעת הרשב"א מדברי המשנה בערלה פ"ג מ"ב שהצובע מלא הסיט וכו' וחכמים אומרים יעלה בא ממאתים ולדעת הרשב"א מה יועיל מאתיים הרי הו"ל כאכלו בב"א ע"ש אך להתנבאר לעיל בדעת האבנ"מ לק"מ שהרשב"א לא חידש איסור לאכול כולם בב"א אלא שיסוד האיסור הוא כל שעומד בפני עצמו ליכא ביטול ויבש ודאי עומד בפני עצמו אבל במלא הסיט בבגד שאינו עומד לפני עצמו ליכא כלל איסור בב"א.

**איסור בל יראה על יבש ביבש שנתבטל**

עי' מג"א סי' תמ"ז ס"ק י"א שכתב שחתיכת חמץ שנתבטלה ברוב מצה אסור להשהותה בפסח והוא ע"פ שיטת הרשב"א שאסור לאוכלה בב"א ועי' היטב בשו"ת הרשב"א ח"א סי' רפ"ה [וע"ש שעה"צ סק"ל שאין בזה אלא איסור דרבנן כיון שגם איסורו של הרשב"א אינו אלא מדרבנן] ומבואר שלדעת הרשב"א טעם איסור אכילה בב"א הוא משום שחסר בעיקר הביטול אבל לכאורה לדעת החוו"ד שהטעם משום שבאכילתו מתערב ויש גזירה אטו אינו מינו מ"מ כל זמן שלא אכלו שפיר מתבטל ולמה יש בזה משום בל יראה וכן לדברי האבנ"מ אין האיסור לאוכלו משום חסרון ביטול אלא משום דבעינן שאני אומר אלא שהיה אפשר לומר שלכאורה בעיקר דין ביטול ברוב לגבי בל יראה יש לתמוה הרי לעניין טומאת משא ליכא ביטול וכ"ש לעניין בל יראה שאין שום נפק"מ איזה מהם חמץ ומה שיך בזה ביטול ועי' שדה חמד מערכת חמץ ומצה סי' ה' אות נ"ו שכתב לתרץ דשאני איסור בל יראה שאיסורו שמא יבוא לאוכלו וא"כ עיקר איסורו תלוי אם יש איסור אכילה ולפי זה מיושב קושייתינו הנ"ל שאע"פ שאיסורו של הרשב"א אינו מלתא דביטול מ"מ כיון שסו"ס אסור באכילה שוב ליכא ביטול מצד איסור בל יראה. [ושו"ר שכבר כ"כ בקובץ שמועות בכורות אות ג']

**יבש ביבש שנתבשלה**

הנה כתב הרא"ש שלפי דבריו שמותר לאכול שלשתם בב"א אפילו אם בשלו כולם ביחד מותר לאכלם הרוטב והיינו שאין לאסור כיון שחשוב בב"א כיון שגם בב"א מותר אך היה מקום לדון לאסרו מטעם אחר והיינו שכיון שמדרבנן אמרו שלח בלח אפילו במינו צריך ס' וא"כ נהי כשהיה יבש נתבטל ברוב מ"מ כעת שנשתנה דינו להיות לח נשתנה דין ביטולו וצריך ס' ע"ז כתב הרא"ש ב' סברות א' שכיון שטעם כעיקר יסודו שטעם דינו כעיקר לא שייך לאסור טעם כשעיקרו מותר וכיון שהחתיכה בהתירה עומדת אין לאסור הטעם [לפי זה בנימוח היה אסור] ועוד הוכיח מזבחים עג ע"ב שכל שהכבר נתבטל ברוב אע"פ שנשתנה דינו וכבר ליכא סיבת הביטול אמרי' שכבר חל הביטול [אם לא באופן שנשתנה התערובת וכדלהלן]

**יבש ביבש שנתבשלה ואח"כ הוכר האיסור**

עי' פמ"ג סי' ק"ט משב"ז סק"ד שדן באופן שנבטלו החתיכות ברוב ואח"כ בישלם שלדעת הרא"ש הכל מותר מה הדין אם אח"כ הוכר האיסור האם נאמר גם הפליטות שיצאו לפני שהוכר אסור וע"ש מה שהביא משו"ת חכם צבי סי' כ"א וביד יהודה סי' ק"ט סוף סק"ט כתב שאינו דומה כלל לנידון החכם צבי ובעיקר הנידון עי' שע"י ש"ג פי"ד שזה אינו אלא אם נתבשל כולם ביחד אבל אם נתבשל בנפרד אע"פ שיצא קודם שהוכר האיסור פשוט שנאסר אח"כ ע"ש.

**דעת הרשב"ן והר"ן**

עי' בר"ן (לו ע"א) שכתב שאם בשלו יבש ביבש שכבר נתבטל אסור שכיון שגזרו חז"ל אטו אינו מינו כל שחזר להיות לח אסור ומשמע לכאורה שכל זמן שהוא יבש מותר לאכלו בב"א שהרי אם נאמר שגם כשהוא יבש אסור לאכלו בב"א א"כ כל שבישלו אסור ממילא מדין אכילה בב"א ולא צריך לומר משום גזירה אטו אינו מינו אולם עי' בב"י סי' ק"ט שנקט שדעת הר"ן כהרשב"א וכ"ה שם בדרכי משה אך באמת גם הרשב"א בתשובה סי' תכ"ה כתב שהטעם לאסור בנתבשלה הוא משום שחוזר וניער [ועי' ביאור הגר"א סי' ק"ט סק"ט ובליקוט] וצ"ע למה הוצרך לטעם זה ועמד בזה היד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"א וע"ש שר"ל שהרשב"א לא כתב כן אלא לדעת השואל אולם בסי' ק"ט סק"ז כתב לבאר ע"פ מש"כ החוו"ד שעיקר איסורא לאכלם שלשתם בב"א הוא משום שבאכילתו חזר ונעשה לח ע"ש.

**מין בשאינו מינו לדעת הרא"ש**

יש לעיין לדעת הרא"ש מה הדין ביבש ביבש מין בשאינו מינו ובישלו האם נאמר שכבר נתהפך להיות היתר ולא איכפת לן שנו"ט או שנאמר שלאחר שנו"ט הו"ל כהוכר האיסור ואסור ומצינו שנחלקו בזה האחרונים שדעת הב"ח בסי' ק"ב שמותר לדעת הרא"ש והפמ"ג שם שפ"ד סק"ח וסי' ק"ט שפ"ד סק"ט חולק שכיון שנרגש בטעמו חשוב כניכר האיסור ועי' או"ה כלל כ"ג דין ח' ובפמ"ג בפתיחה ח"א פ"א ובחזו"א סי' ל"ו סק"ב [וצ"ע הרי הרא"ש כתב להתיר במין במינו מתרי טעמי וטעם הראשון שלא מצינו דבר המותר והיוצא ממנו אסור לכאורה שייך גם במין בשאינו מינו וצ"ע]

ועי' בשו"ת נפש חיה יו"ד סי' ל"ד שממנ"פ צ"ע שלדעת הב"ח צ"ע למה אסרו מין בשאינו מינו ביבש כש"כ הטור בסי' ק"ט הרי גם אם יבשלו אין בזה איסור ולדעת הפמ"ג צ"ע להיפוך היאך מותר במין במינו הרי הו"ל ליגזור אטו אינו מינו שאסור מה"ת וע"ש שכתב ליישב שלדעת הב"ח צ"ל שהגזירה שמא יבשלם לפני שנודע התערובת ולדעת הפמ"ג צ"ל שכיון שכבר חל על החתיכות דין ביטול אין לאסרם אפילו מצד גזירה כיון שסו"ס ל"ש בזה חוזר וניער ועי' בשו"ת חלקת יואב תנינא סי' ט"ז שכתב באו"א שכיון שמין בשאינו ניכר אינו מצוי בו תערובת ואין לגזור במינו במינו אטו מין בשאינו מינו [עי' בדי השולחן סי' ק"ט עמ' פ"ו בביאורים שהק' ממה שאסרו מין בשאינו מינו ביבש שמא יבשלם ויתן טעם ולא אמרו שהוא מילתא דלא שכיחא ע"ש]

**לא נודע התערובת**

ע"ש ברא"ש שכתב עוד שגם יבש ביבש במין במינו שנתבטל אינו אלא לאחר שנודע תערובתו אבל לפני שנודע תערובתו לא נתבטל ונחלקו הפוסקים אם זה מן התורה או רק מדרבנן שדעת הש"ך בסי' ק"ט ס"ק י"ב שאיסורו מן התורה וכ"כ שם הפר"ח סק"י אולם דעת המנחת יעקב סי' ל"ט ס"ק י"ח והשו"ע הרב בשו"ת סי' י"ח שאינו אלא מדרבנן וע"ע בינת אדם שער קבוע סי' ה'.

עי' רע"א סי' צ"ט שהביא מהירושלמי שנסתפק אם בעינן ידיעת הבעלים או דסגי בידיעת אחר [בשו"ת נטע שורק סי' ל"ו כתב שרק ידיעת ישראל מהני כיון שיש נפק"מ בידיעתו משא"כ בידיעת ישראל ולכאו' א"כ בגר שנתגייר בפסח לא מהני מה שנתבטל לפי פסח]

**חמץ שנתבטל לפני פסח**

עי' בשו"ת פנ"י ח"ב סי' י"ב שהביא קושיית השואל שלכאורה כל מה שהקילו בחמץ שנתבטל קודם חמץ אינו אלא בנודע התערובת קודם פסח דאל"כ לא נתבטל לפני הפסח וכתב הפנ"י שנודע לא נאמר אלא לגבי נפילה שניה אם לצרפם ועי' יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות ז' שתמה עליו ממשעות הראשונים וע"ע חיי אדם כלל קכ"א סעיף ט"ו. [ולכאורה לפי זה כל מיני מאכלים הנעשים בהכשרים למיניהם שסומכים על ביטול ברוב אם לא נודע לבעלים הספק אין בזה ביטול אך לנכון העיר הגרא"פ שליט"א שכל שע"פ דין אסור לו לאכלו אלא משום שיכול לסמוך על ביטול ברוב נחשב שפיר כנודע התערובת]

**חילוק בין לח ליבש**

בביאור הסברא של נודע התערובת עי' קו"ש בהערות על הש"ש עמ' פ"ט שכיון שכל התערובת הוא מחמת הספק כל שלא נודע הספק חסר בעיקר שם תערובת ולפי זה בלח בלח י"ל שגם בלא נודע חל הביטול וכ"כ בשו"ת חלקת יואב תנינא סי' ט"ז אולם במקור חיים סי' תמ"ז ביאורים סק"ט ובחי"א כלל קכ"א סעיף ט"ו וביד יהודה סי' צ"ב סק"ב נקטו בפשיטות שגם בלח אמרי' שלא נתבטל קודם שנודע התערובת. [עי' משנ"ב סי' תמ"ז ס"ק ל"ב ואין כוונתו לחלק בין לח ליבש כמפורש במקורות אלא דאיירי בלח משום שאינו חוזר לניעור] וכן משמע בש"ך סי' צ"ד סק"ה ועי' בשו"ת בית שלמה או"ח סי' פ"ז שכתב שאפילו אם נאמר שגם בלח בעינן נודע מ"מ בנתבטל בס' לא בעינן נודע ע"פ המבואר בנובי"ת יו"ד סי' מ"ה שבס' נתבטל מעוצם מיעוטו.

**ג' חתיכות ונאכל א' לפני שנודע**

ג' חתיכות ואכל א' מהם לפני שנודע התערובת עי' יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות ז' וכן צידדו בשו"ת חקרי לב יו"ד סי' צ"ב ובספר חמודי דניאל תערובת אות ג' [ולכאורה תמוה הרי אע"פ שאכלו מ"מ יש עדיין ספק עליו וע"ש יד יהודה שכיון שאין לאותה חתיכה נפק"מ מזה לא נחשב ספק וי"ל עוד ע"פ גדר החי' הרי"ם ביטול ברוב שהרוב קובע המיעוט וכל שאין הרוב לפנינו ל"ש גדר זה ודו"ק]

**שמעתתא דקמא קמא בטל וחוזר וניעור**

**[עיקר הנושא של קמא קמא בטל וחוזר וניעור בגמ' הוא בע"ז עג ע"א לעניין איסור ובבכורות כב ע"א-ב לעניין טומאה אך מצינו גם במקומות נוספים עי' מס' ערלה פ"ב מ"ג ובמס' תרומות פ"ה מ"ח ועי' בראשונים ביבמות פב ע"ב ובתוס' ב"ק ק' ע"ב]**

**מקורות בש"ס לדין קמא קמא בטל וחוזר וניעור**

**ע"ז עג ע"א**

עי' ע"ז עג ע"א שלדעת ר' דימי אמר ר' יוחנן יי"נ אינו אוסר במשהו ולכן אמרי' בהו קמא קמא בטיל ואפילו נופל שם כל היום כולו מותר ונחלקו הראשונים בדעת ר' דימי שמדברי רש"י נראה שאפילו אם נתרבה אח"כ עד שיש בו שיעור נתינת טעם ואפילו רובו איסור כבר הותר האיסור ונתהפך להיות היתר אולם דעת התוס' שם שודאי אם יש שם שיעור נתינת טעם לא שייך להתיר ע"י סברת קמא קמא בטיל דודאי אמרי' דחוזר וניער [התוס' הוכיחו כן ממה שהמערה חלב לקדירה עד שיש בו נו"ט ודאי לא אומרים קמא קמא בטיל ועי' ביד יהודה סי' צ"ט ס"ק כ"ה שהבין שכונת התוס' ל**חָלָב** ולכן כתב שלדעת החולקים על התוס' יש לדחות דשאני חלב בקדרה שלפני שנו"ט הו"ל היתר בהיתר והיתר בהיתר אינו ברור שהוא בטל ע"ש וצ"ב הרי קושיית התוס' אינו מאיזה משנה אלא מסברא שכל שנו"ט לא שייך לומר שנתבטל וא"כ אותו טענה יש גם באיסור שנתערב בקדירה ובחי' חת"ס הבין שכוונת התוס' ל**חֵלֶב** וע"ש מש"כ לחלק בזה בין האיסורים] ולכן פירוש שר' דימי לא איירי אלא עד שיעור נו"ט.

**האם קי"ל כר' דימי**

הנה גם לדעת רש"י ודעימיה אינו מוכח דקי"ל כר' דימי ומצינו שנחלקו בזה הראשונים שהראב"ד כתב שרק במה שס"ל לר' דימי שיי"נ אינו אוסר במשהו לא קי"ל כוותיה אבל במה דס"ל דאמרי' קמא קמא בטל שפיר קי"ל כוותיה [וע"ע להלן ראייתו ממשנה דערלה] ולכן ס"ל להראב"ד להלכה שבכל האיסורים שבתורה כל שאין איסורו במשהו אמרי' קמא קמא בטל [ודעת הפר"ח בסי' צ"ט ס"ק כ"א שמ"מ אם מתרבה האיסור מודה הראב"ד אך היד יהודה שם ס"ק כ"ה (עמ' ס"ט בהוצ"ח) תמה ע"ז שמקורו של הראב"ד הוא מר' דימי ואיהו אמר אפילו כל היום כולו וע"ש מה שהאריך בזה] ואילו דעת הרמב"ן והרשב"א והר"ן שלא קי"ל כר' דימי ולא אמרי' קמא קמא בטיל אלא כל שנתרבה האיסור חוזר וניעור ופרטי שיטתם יתבאר להלן.

**משנה בתרומות**

עי' תרומות פ"ה משנה ח' "סאה תרומה שנפלה למאה ולא הספיק להגביה עד שנפלה אחרת הרי זה אסורה ור"ש מתיר" ועי' ברא"ש פ"ז דחולין סי' ל"ז שהוכיח מכאן דאמרי' חוזר וניער ומשמע מדבריו שאפילו אם ביחד ליכא שיעור נו"ט אפ"ה חוזר וניעור [וכן צידדו הפר"ח סי' צ"ט ס"ק כ"א ופלתי שם ס"ק י"ב בדעתו וע"ש יד יהודה ס"ק כ"ה] והטעם שלדעת ר"ש אינו חוזר וניעור היינו משום שלדעתו אמרי' כל העומד לתרום כתרום והו"ל כאילו כבר הוציאו ול"ש בזה חוזר וניעור [והטעם שלשיטתו בעינן נודע כדאי' בירושלמי נחלקו הראשונים שהרא"ש בחולין פ"ז סי' ל"ז הוכיח מכאן שכל תערובת לא חל עליו ביטול עד שיהא נודע התערובת אולם מדברי הרמב"ם פי"ג מהל' תרומות ה"ו מבואר וכש"כ הפלתי סי' צ"ט ס"ק י"ב שהוא סברא מיוחדת בשיטת ר"ש שכדי לומר כל העומד לתרום בעינן שידע דבלא"ה אינו נחשב עומד ע"ש וע"ע מאירי שבת קמב ע"א]

אולם הרמב"ן ז"ל דעתו שכל שאיסורו ביותר מנו"ט לא אמרי' גביה חוזר וניעור אבל כשנפל ב' סאים למ' סאים הו"ל א' מחמשים והוא פחות מנו"ט ולכן אמרי' ביה חוזר וניעור [ומבואר שאע"פ שתרומה במין במינו איסורו בק' ונמצא שליכא כלל איסור בשיעור ס' אולם ביד יהודה סי' צ"ט ס"ק כ"ה נקט שדעת הרמב"ן הוא כשיטת הראב"ד שגם במין במינו יבש ביבש צריך ס' אך ע"ש שהיה אפשר לומר שלכו"ע בתרומה ליכא דין ס' ביבש ביבש שכיון שכלפי עיקר דין ביטול לא תיקנו ביטול בס' כיון שביטולו בק' מהיכ"ת שיתקנו דין ביטול בס' משום חוזר וניעור וכ"כ סברא זו בשערי יושר שער ג' פרק י' אך עי' להלן מה שנראה בכוונת הרמב"ן]

והראב"ד ביאר שבכל האיסורים לא אמרי' חוזר וניעור חוץ מתרומה דכיון שצריך להרים [כדאי' בפ"ב דערלה מ"א ומשום גזל השבט ע"ש בר"ש בשם הירושלמי] לכן כל שלא הרימו אנו מחשיבים כאילו לא נתבטל ולכן לא שייך בזה קמא קמא בטל [וע"ע תוס' בכורות כב ע"ב ודעת שאר הראשונים שכיון שאינו אלא משום גזל השבט אין זה מונע הביטול ועי' פר"ח סי' צ"ט ס"ק כ"א שהאריך להשיג על סברת הראב"ד והנה בעיקר גדר הרמת התרומה כשנתבטל בא' ומאה מצינו מחלו' הראשונים שדעת רש"י בכורות כב ע"ב שאין בזה שום קדושה ואינו אלא חוב לכהנים ודעת התוס' שם שיש בסאה שהעלה קדושת תרומה ולכאו' דברי הראב"ד א"ש רק לשיטת התוס' אך יעוי' חזו"א ערלה סי' ד' ס"ק י"ג שסברת הראב"ד פשוטה שכיון שמבואר בשבת קמב ע"א שלפני שהרים כל התערובת אסורה לא שייך קמא קמא בטל כיון שעדיין לא הותר ע"ש]

**משנה בערלה**

עי' פ"ב דערלה מ"ג העלרה מעלה את הכלאים וכו' והערלה את הערלה", ועי' בראב"ד שהוכיח מכאן דאמרי' קמא קמא בטל ואינו חוזר וניעור ולכן מצטרף הערלה שנתבטל לבטל הערלה הב' והרמב"ן דחה דשאני ערלה ששיעורו במאתים וכל שאין שיעורו בנו"ט אינו חוזר וניעור ועוד כתב הרמב"ן שלא גורסים כלל במשנה שהערלה מעלה את הערלה והרא"ש בפירושו במשנה שם כתב שערלה מעלה את הערלה פירושו שערלה מעלה נטע רבעי.

**יסוד הנידון אם חוזר וניעור**

הנה כפשוטו יסוד הנידון אם אמרי' חוזר וניעור הוא אם אמרי' כיון שכבר נתבטל נתבטל אך יעוי' ברא"ש סי' ל"ז שכתב להוכיח דאמרי' חוזר וניעור ממה שאפילו בהיתר אמרי' חוזר וניעור לקולא כ"ש דאמרי' כן להחמיר וע"ש שראייתו מאופן שההיתר היה יותר מן האיסור אלא שלא היה בהיתר כדי לבטל האיסור בס' וצ"ע בכה"ג למה לי חוזר וניער הרי מעולם לא נתבטל ההיתר [ובשלמא מתרומה י"ל שכוונתו כיון שעל מדומע חל איסור אך מדבריו מבואר שראייתו גם משאר איסורים] ובאמת שבשו"ת הרשב"א ח"א סי' תש"ל העיר בזה אך גם מדבריו מבואר שאינו פירכא מוכרחת וצ"ב וצ"ל לדעת הרא"ש שהצד שלא נאמר חוזר וניעור הוא שגדר התערובת כלפי כל חלק הוא כפי שהיה בתחילת התערבותו ואף שניתוסף אח"כ אינו משנה הגדרת התערות כלפי חתיכות הראשונות [ועי' רמב"ן ע"ז עג ע"א שכך הדין ביי"נ לדעת ר' דימי מדין חומרא דיי"נ ע"ש] וע"ע ביד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י"ד.

**הטעם דאמרי' חוזר וניעור**

עי' ברא"ש סי' ל"ז שמבואר שבנו"ט פשוט שחוזר וניעור כיון שנותן טעם של איסור וגם בין במינו הוא כן כיון שאיסורו מגזירה אטו אינו מינו ועיקר חידושו של הרא"ש הוא ביבש ביבש שבטל ברוב דאפ"ה אמרי' חוזר וניעור אולם בחי' הרמב"ן בע"ז כתב "דמכיון שיש בו בסוף נותן טעם חזר איסור וניער דטעמא לא בטל ואפילו במין במינו דליכא למיקם אטעמא חשיב ולא בטיל וברשב"א הוסיף "דמ"מ הא חשיב כיון דנפל שם כשיעור שיש בו כדי לתת טעם בכנגדו בשלא במינו", ומבואר שאינו משום גזירה אטו אינו מינו אלא הו"ל כדבר חשוב ומשמע שגם באינו מינו למה חוזר וניעור היינו משום שכיון שמשפיע בטעמו על כל התערובת הו"ל כדבר חשוב ולא בטל וכיון שכן אמרי' חוזר וניער [ולדבריהם יש לעיין למה בחתיכה הראויה להתכבד לא אמרי' חוזר וניעור]

**חוזר וניער בחתיכה הראויה להתכבד**

עי' שו"ע סי' ק"א סעיף ג' שחתיכה שנתבטלה כשלא היתה ראויה להתכבד ואח"כ נהי' ראויה להתכבד אינו חוזר וניעור [וכן מוכח לדעת הרשב"א שחתיכה גדולה אינה נחשבת ראויה להתכבד ובטלה אע"פ שאח"כ חותכים אותה] וצ"ב מ"ש מניתוסף איסור דאמרי' חוזר וניעור ולכאורה הביאור שחוזר וניעור הוא משום שנחשב כתערובת חדש והיינו רק כשנשתנה התערובת אבל אם רק נשתנה דינה אינו נחשב תערובת חדש ונשאר בדין ביטולו ע"ש בדי השלחן ביאורים

**חוזר וניעור במחצה על מחצה**

יש לעיין באופן שחוזר וניעור ברוב מהו הדין במחצה על מחצה ועי' מהרש"א מדו"ב יבומת פב ע"ב שנקט שרק ברוב חוזר וניעור וכ"כ בישרש יעקב שם ובפלתי סי' צ"ט ס"ק י"ב אולם ביד יהודה סי' צ"ט ס"ק כ"ה (ד"ה עוד בא עמ' סח בהוצ"ח) האריך לחלוק ע"ז ועי' בקו"ש חולין אות ל"ו שיסוד הנידון בזה הוא בגדר חוזר וניעור האם הטעם דבעינן סיבת הביטול תמידי דאז סגי במחצה על מחצה או שנאמר שכל שיש רוב הו"ל כהוכר האיסור שאז בעינן רוב דווקא

**חוזר וניעור אם הוא מן התורה**

עי' פלתי סי' צ"ט ס"ק י"ב שחוזר וניעור אינו אלא מדרבנן אבל מדאורייתא אמרי' קמא קמא בטל אולם עי' יד יהודה סי' צ"ט ס"ק כ"ה (ד"ה ונחזי אנן עמ' ע-ע"א בהוצ"ח) שהוכיח בדעת רוב הראשונים שהוא מן התורה ע"ש.

**שיטת הפר"ח והגר"א**

עי' פר"ח סי' צ"ט ס"ק כ"א שנקט שחוזר וניעור אמרי' רק כשיש בדבר איסור תורה וכן הכריע שם בביאור הגר"א

**שמעתתא דביטול היתר באיסור**

**הנידון**

הנה עיקר הנידון מתחלק לתרי ענינים חדא אם יש ביטול היתר באיסור ועוד אם המיעוט מקבל דיני הרוב וכפשוטו הוא נידון אחת אך אינו מוכח וכדלהלן.

**הטעם שהיתר אינו בטל באיסור**

הנה הטעם לומר שאין היתר נתבטל באיסור כתב הרמב"ן בע"ז עג ע"א "ולא אשכחן ביטול בהיתר לפי שאין אדם עשוי לבטלו אלא אדרבה מוסיף הוא עליו והולך" והרשב"א בתוה"ב (כז ע"א) הוסיף "וכדאמרי' בעלמא כשבטל אסור לכתחילה דבשוגג מותר" [וצ"ב ועי' שע"י ג-טו] ובביאור סברתו עי' יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י"ד שהכוונה כיון דבעי ידיעה לכן לא נתבטל שכל שאין לו ענין שיתבטל חשוב כבלא ידיעה [ויש לבאר שהטעם דבעי ידיעה עי' בדי השלחן סי' ק"ט דהיינו משום שגדר ביטול ברוב הוא היאך האדם מתייחס לתערובת והיינו שע"י מסתכל על הכל כפי רובו לכן באמת חל על כולו שם של הרוב אך כל שאינו יודע לא שייך הגדרה זו וכיון שכן בהיתר שאין האדם משלים אם זה ואדרבה מוסיף עליו כדי שההיתר יהיה הרוב לכן חשוב כלא נודע ודו"ק ועי' בשערי יושר ש"ג פט"ו שלפי סברת הרמב"ן אם ירצה לבטל ההיתר ברוב האיסור שפיר יתבטל ע"ש וע"ע יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י"ח אך מדברי הר"ן בתשובה סי' נ"ז מבואר שמהאי סברא גם היתר בהיתר לא נתבטל] אך באחרונים ביארו באופנים נוספים או משום שיסוד דין ביטול ברוב הוא מחמת התנגדות ב' הצדדים והיינו ע"י שלפני המיעוט היה הרוב מותר והמיעוט רוצה לגרום איסור גם על הרוב אמרי' שאדרבה הרוב מבטל המיעוט וזה ל"ש בהיתר ואיסור שאין ההיתר גורם איזה דין על האיסור [כ"כ בשו"ת חי' הרי"ם יו"ד סי' ט' ועי' יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י"ד שממה שמצוות מבטלות זו את זו מוכח שדין ביטול ברוב נאמר גם כשליכא התנגדות ע"ש וע"ע מה שהעיר בזה בשו"ת חלקת יואב או"ח סי' ל"ב] ובפשוטו י"ל הטעם שביטול ברוב אינו נותן דינים רק מסלק הדין שיש למיעוט וליכא לרוב [כ"כ ביד יהודה שם וע"ע עונג יו"ט סי' ד' ובקו"ה סי' נ"ט הבין שזהו כוונת ול"מ כן הרמב"ן]

**אם יש לחלק בין לח ליבש**

עי' קובץ הערות סי' נ"ט שצידד לחלק בעניין זה בין ביטול לח בלח לביטול יבש ביבש וכ"כ באור שמח פט"ו מהל' מאכ"א ה"י וחילו מדברי הירושלמי המובא להלן ויסוד הדברים ע"פ מש"כ בכס"מ פ"א מהל' אבוה"ט הי"ז בשם מהריק"ו שחלוק גדר ביטול לח מיבש.

**המקורות בגמ' וראשונים**

**ביטול יין כשר ביין נסך לחול עליו שם איסור**

עי' ע"ז ע"א דאמרי' לר' דימי דלית ליה שיי"נ אסור במשהו מה שאמרו שיי"נ אוסר במשהו היינו באופן שנפל התירא לגו איסורא דאמרי' קמא קמא דהתירא בטיל בתוך האיסור ומבואר דעת רש"י שהיתר נתבטל באיסור אולם עי' ברמב"ן שחולק ע"ז "ולא אשכחן ביטול בהיתר לפי שאין אדם עשוי לבטלו אלא אדרבה מוסיף הוא עליו והולך" וכ"כ שם הרמב"א הר"ן וריטב"א ולכאורה נמצינו למידים שנחלקו הראשונים אם שייך ביטול היתר באיסור אולם ע"ש חי' הריטב"א שר"ל שגם רש"י מודה דלא שייך ביטול ושאני יי"נ משום חומרא דיי"נ ע"ש. [וצ"ב למה מיאן הרמב"ן בזה]

**ביטול תוספת גידול של שמינית ליאסר כשל שביעית**

עי' נדרים נז ע"ב שבצל של שביעית שנטעה בשמינית ורבו גידוליו על עיקרו מותר והק' הראשונים אמאי לא אמרי' ראשון ראשון בטל והתוס' בב"ק ק' ע"ב תירצו דכיון שגדל בלי הפסק לא בטל אך הרמב"ן ריש ב"ב תי' שהיתר לא בטל הרי שנחלקו הראשונים אם היתר בטל באיסור [ועי' מש"כ לדחות ביד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י"ד]

**צירוף נותר להשלים כזית פיגול**

עי' זבחים עח ע"א שפיגול ונותר שבלל כזית מזה וכזית מזה אינו לוקה עליו משום ביטול ברוב ופירש"י דאע"ג שממנ"פ על הרוב יכול ללקות כיון שהמיעוט מתבטל לרוב נמצא שיש שיעור שלם וע"ש שביאר שהוא משום דהו"ל התראת ספקוהתוס' נחלקו עליהם שלא מצינו איסור מצטרף לאיסור מק"ו ממה שאין היתר מצטרף לאיסור [צ"ב שלכאורה גם בנידו"ד הוא נידון של היתר באיסור שהרי האיסור ודאי שבטל ושוב הו"ל היתר אולם עי' באחיעזר ח"ב סי' י' שר"ל שאיסור באיסור ודאי לא נתבטל להיות מותר וכל הנידון אם בטל לגבי מלקות המיוחד שלו וע"ע שערי יושר ש"ג פט"ו] ולכאורה נחלקו רש"י ותוס' אם ע"י ביטול ברוב מקבל המיעוט דיני הרוב [אך בדעת התוס' י"ל כש"כ הפמ"ג בסי' תצ"ז משב"ז סק"ד שאע"פ שע"י ביטול ברוב נהפך ההיתר לאיסור מ"מ אינו משלים השיעור ע"ש ועי' מש"כ לבאר הטעם בשערי יושר ש"ג פט"ו. ועי' בנפש חיה או"ח סי' ג' שהאריך בזה.

והנה אם נאמר שהטעם שאין היתר נתבטל באיסור הוא משום שאינו נותן דינים א"כ יהא מוכח מדברי רש"י שביטול ברוב נותן דינים אך אם נאמר שהטעם כסברת הרמב"ן הנ"ל י"ל כש"כ ביד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י"ד דשאני הכא כיון שע"כ הרוב מבטל האיסור שבמיעוט אז לא אמרי' שניתר לגמרי אלא עכ"פ נגרר אחר הרוב ונחשב כאיסורו ע"ש]

**צירוף מים להשלים שיעור הזאה במי חטאת**

עי' זבחים פ' ע"א שהובא המשנה בפרה צלוחית שנפלו לתוכה מים כל שהו חכמים פוסלים שהזאה צריכה שיעור וע"ש בתוס' (עט ע"ב ד"ה תנן) שכתבו שאין זה אלא מדרבנן שמן התורה בטל ברוב הרי שס"ל להתוס' שביטול ברוב מועיל לתת דינים ולהשלים השיעור וצ"ב מדבריהם בדף עח ע"א הנ"ל. [ועי' בנין עולם יו"ד סי' נ"ו וצ"ע וע"ע חזו"א טהרות ס"א סק"י ועי' מש"כ בזה באור שמח פ"א ציצית הי"א]

**צירוף עפר למלא תרוד**

עי' נדה כז ע"א –ע"ב שאם יש מלא תרוד רקב שרובו רקב ומקצתו עפר העפר משלים השיעור לטומאת מלא תרוד. [כ"כ להוכיח בחמדת שלמה ב"מ ו' ע"ב אולם עי' חזו"א טהרות ס"א סק"י ובאו"ש פט"ו מאכ"א ה"י מש"כ לדחות]

**צירוף קמח לשיעור חלה**

עי' קידושין מו ע"ב שאם יש רוב ה' רבעי קמח הטבול לחלה אינו מועיל המיעוט שפטורה מן החלה להשלים השיעור וכה"גג מבואר בתוס' זבחים צה ע"ב שאם מקצתו נתבשל אינו משלים השיעור

**ביטול שיירי מנחה למנחה אחרת להחשיבו כריבה סלתה**

עי' רש"י מנחות כג ע"ב שאע"פ שנתבטל שיירי מנחה במנחה אחרת לא אמרי' גדממילא הו"ל כריבה סלתה שמה שנתבטל ברוב הו"ל כמאן דליתא ואינו מייתר [ועי' בשו"ת בנין עולם יו"ד סי' נ"ו שמכאן מוכח שמה שבטל ברוב אינו משלים השיעור ע"ש ועי' מש"כ לדחות בעונג יו"ד סי' ד' וע"ע בשו"ת נפש חיה או"ח סי' ג' מה שהאריך בביאור הסוגיא שם]

**בצל שנתקנה שנתבטל ברוב טבל אם מתעשר לפי כולה**

עי' נדרים נט ע"א "גופא אמר ר' יוחנן ליטרא בצלים שתיקנה וזרעה מתעשרת לפי כולה וכו' היתר שבהן להיכן הלך וכו' בפשוטו מבואר בגמ' שהיתר אינו מתבטל באיסור אך ע"ש בר"ן שביאר הסוגיא באופן אחר וכבר תמה ביד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י"ד שהר"ן בע"ז עג ע"א באמת נקט שאין היתר מתבטל באיסור.

**ביטול ציר במים שיקבל הציר טומאה**

עי' בכורות כב ע"א שנחלקו רש"י (ד"ה וטהור ובד"ה אבל) ותוס' (ד"ה וניעור) אם ציר שמתבטל במים חל עליו טומאה כדין צים או שנשאר דינו כציר שאינו בר קבלת טומאה [והעיר בשיעורי הגר"ג שליט"א יבמות ה' ע"ב די"ל שרוב יכול לתת דין שהוא ראוי לקבלו אבל לא לשנותו לגמרי מלאו בר קבולי טומאה להיות בר קבולי טומאה שינוי מציאותי]

**שחוטה הבטילה בנבילה שיקבל השחוטה טומאה**

עי' מנחות כג ע"א שנחלקו אם שחוטה בטילה בנבילה ומבואר בפירש"י שהנידון אם נגיעה בא' מהם יטמא אותו בתורת ודאי ומבואר שע"י ביטול ברוב יקבל השחוטה טומאה. [אולם עי' עונג יו"ט סי' ד' שר"ל דשם מדין הלך אחר הרוב וביטול ברוב אינו נצרך אלא כדי שלא יחשב קבוע (אולם הפמ"ג בשושנת העמקים כלל י"ד כתב שאם היתר אינו בטל באיסור אינו מועיל הביטול ג"כ לעשותו כאינו קבוע ע"ש) וע"ע בחזו"א טהרות ס"א סק"י ובאחיעזר ח"ב סי' י"ב אות ו']

**מיעוט דם תבוסה להשלים רביעית**

עי' נדה עא ע"א איזהו דם תבוסה הרוג שיצא ממנו רביעית דם וכו' וע"ש פירש"י "ומיהו אי הוה נמי רובא לאחר מיתה אין טומאתו מן התורה דרביעית שלמה דמת בעינן" ומבואר שאין המיעוט משלים הרוב [כ"כ להוכיח בחזו"א טהרות ס"א סק"י ובאו"ש פט"ו מאכ"א ה"י אולם עי' בקו"ש פסחים אות קפ"ב דשאני טומאה שכל שליכא רביעית אינו טמא כלל]

**צירוף מי פירות לשיעור מקוה**

עי' יבמות פב ע"ב שאם יש במקוה רוב מים כשרים כשר המקוה וע"ש פירש"י דהיינו אפילו אם המיעוט הם מי פירות אפ"ה משלימין לשיעור מקוה וכ"כ שם התוס' רמב"ן רשב"א וריטב"א ומבואר להדיא שהמיעוט נתבטל לרוב ונעשו ע"י הביטול כשרים למקוה. [ועי' מש"כ לדחות באו"ש פט"ו מאכ"א ה"י ועי' יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות כ' אך בשו"ת בנין עולם יו"ד סי' נ"ו האריך להוכיח שבדבר הצריך שיעור לא מהני ביטול ברוב להשלים השיעור וחילו מהמבואר שמקוה שחסר מ' סאה ונפל שם כל שהו מים שאובין אינו נפסל ואינו משלימו הרי שביטול אינו מועיל להשלים וע"ע בשו"ת ערוגת הבשם יו"ד סי' צ"ז] אך בשו"ת הרי"ד סי' ס"ב כתב בפשיטות שאין מי פירות מצטרפים להשלים שיעור מ' סאה דמקוה

**מקוה שרובו זוחלין צירוף מי נוטפין**

עי' מקואות פ"ה מ"ה "העיד רבי צדוק על הזוחלין שרבו על הנוטפים שהם כשרים" וע"ש בר"ש דהיינו אפילו כשצריך הנוטפים להשלים השיעור [ועי' בשו"ת חלקת יואב או"ח סי' ל"ב שר"ל דשאני מקוה שעיקר שיעור מ' סאה אינו אלא כדי שיהא האדם עולה בהם ולכן מועיל כל דבר להשלים השיעור ע"ש] [הנה עי' בתוס' שבת סה ע"ב ד"ה שמא שהק' מהו החשש דשמא ירבו נוטפים על הזוחלין אמאי לא נימא קמא קמא בטל ועי' בשו"ת משנת ר' אהרן יו"ד סי' כ"ט שביטול ברוב אינו נותן דינים וצ"ע הרי כל שיש רוב זוחלין מפורש שהוא כשר]

**השלמת שיעור מצה**

עי' תוספתא פסחים פ"ב הי"ג יוצאים במצה מתובלת אע"פ שאין בה טעם דגן והוא שיהא רובה דגן ומבוטאר שהמיעוט משלים השיעור [ועי' בשו"ת בנין עולם יו"ד סי' נ"ו ששאני שיעור אכילה שעיקרו מחמת חשיבות שאין אכילה פחות מכזית ולזה שפיר י"ל שמצטרף המיעוט להשלים השיעור] עי' מהריט"א חלה אות י"ד שפיטא ליה שמשלים שיעור מצה ובשו"ת נפש חיה או"ח סי' ב' חולק.

**צירוף מיעוט שנתבטל לחייב במעשר בהמה**

עי' ב"מ ו' ע"ב שאם קפץ א' מן המנויין בתוכן כולם פטורים והק' התוס' שאמאי לא נתבטל ברוב וע"ש נחלת יעקב (לבעל הנתיבות) ובחמדת שלמה שתי' שביטול ברוב אינו יכול לתת דינים וא"כ נהי שבטל מ"מ סו"ס אינו חייב במעשר ולכאורה מבואר בתוס' שביטול ברוב נותן דינים וכש"כ בדברי יחזקאל סי' א' [אך יעוי' בזכר יצחק ח"ב סי' מ"ו אות ה' מש"כ לדחות]

**צירוף ארס נחש למי ניסוך**

עי' סוכה מח ע"ב שמים מגולים פסולים לניסוך המים ופירש"י הטעם שכיון שיש חשש שמא יש שם ארס נמצא שאינו מנסך כשיעור ומשמע שאין הארס מקבל דין המים [או"ש פ"א ציצית הי"א] אולם בירושלמי בסוכה כתב הטעם משום ממשקה ישראל ומשמע שאדרבה לא חסר לשיעור [שו"ת חלקת יואב או"ח סי' ל"ב]

**ביטול פסח פסול**

עי' פסחים פח ע"א בחמשה שנתערבו עורות פסחיהם ונממצא יבלת בא' מהם שכולם אינן נאכלות והק' החוו"ד בסי' ק"א שאמאי אינו בטל ברוב ועי' עונג יו"ט סי' ד' שביטול ברוב אינו מכשירו לפסח כשר וכ"כ בשו"ת הגרע"א [מכון המאור] ח"ד או"ח סי' ס"ג [אך יעוי' בדברי מלכיאל ח"ב סי' מ"ו אות י"ג]

**ביטול בטבל אם מפריש לפי כולו**

עי' בהגהות מיימוני בסוף זרעים אות כ"ד תשובת מהר"ם ששאור מתוקן שנפל לעיסת טבל אין השאור חייב בתרומות ומעשרות אע"פ שנתבטל ברוב [עי' או"ש פט"ו מהל' מאכ"א ה"י]

**ביטול חולין תרומה לגבי תשלומי תרומה**

עי' ירושלמי פ"ה דתרומות סוף ה"א "תני סאה תרומה שנפלה לפחות ממאה הרי אלו מדומעין ואין משלמין לה קרן וחומש על מקום אחר ולא ממקום אחר עליהן אלא לפי חשבון ובדבר שאין דרכו להיבלל אבל בדבר שדרכו להיבלל הולכין אחר הרוב אם רוב תרומה תרומה אם רוב חולין חולין" ועי' מהריק"ו פי"ג תרמות ה"ד ["ונראה טעמו דכיון שנבלל ואין דבר עומד בעצמו המועט בטל ברוב ולא חשוב לאיסור עוד אבל הדבר שאינו נבלל אע"פ שמתערב ואינו ניכר כל דבר עומד בעצמו כבתחילה וחשיב ומדמע הכל"] ועי' חי' הרמב"ן במס' ע"ז עג סוף ע"א שלענייין תשלומי תרומה נאמר והיינו שבלח בלח אם נתבטל החולין ברוב נהפך לתרומה ממש וצריך לשלם על כולו תשלומי תרומה וכ"כ ברש"ס ומבואר לפי זה שלפי הירשלמי יש חילוק בין לח ליבש בנידון זה אם ביטול ברוב נותן דינים [ועי' או"ש פט"ו מאכ"א ה"י]

**אחרונים שדנים בזה**

עי' במל"מ פ"ז מעילה ה"ו שנקט בפשיטות שהמיעוט אינו מקבל דין הרוב ותמה עליו החמדת שלמה היאך אישתמיט לו ראיות הנ"ל

ובפמ"ג בשער התערובת ח"א פ"א (ד"ה החקירה השניה) ובסוף הפרק (ד"ה ומה) בשם המנחת כהן ובפרק ג' ד"ה ועיין בש"ך ובח"ג פ"ה (ד"ה באופן) שהביא שנחלקו בזה רש"י ותוס' בזבחים עח ע"א.

**ביטול חמץ במצה אם משלים לשיעור**

עי' שו"ת הגרע"א (מכון המאור) ח"ד או"ח סי' ס"ג שדן בזה אם המיעוט משלים הרוב לכזית מצה או"ד שביטול ברוב רק סילק האיסור ועי' הגהת ברוך טעם לסי' תע"א שפשיטא ליה שאינו משלים השיעור וכ"כ בשו"ת נפש חיה או"ח סי' ב'.

**ביטול ציצית שלא נטוה לשמה**

הגרע"א בהגהותיו לסי' י"א דן אם חוט ציצית שלא נטוה לשמה בטל בשאר חוטים להכשירו לציצית ובפמ"ג סי' תרכ"ו משב"ז סק"ב פשיטא ליה דמהני אך בשו"ת הגרע"א הנ"ל פשיטא ליה דלא מהני

**אות פסול בס"ת שיתבטל ברוב**

עי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' קע"ח שדן אם אות פסול בס"ת שאינו ידוע מקומו אם יתבטל ברוב ויתכשר הס"ת [יש בזה חידוש ששייך בזה ביטול ברוב כיון שדומה לטומאת משא ושו"ר בשו"ת משיב דבר ח"א סי' ל"ד שהעיר בזה]

**ביטול מצות שנאפו שלא לשמה**

עי' בשו"ת בנין שלמה ח"א סי' כ"ח שדן במצות שנאפו שלא לשמה שנתערבו עם מצות שנאפו לשמה אם בטילים ברוב וכולם כשרים וכן דן בזה בשו"ת משיב דבר ח"א סי' ל"ד ובמנ"ח מצוה י' אות ו' ואות כ"ב פשיטא ליה שיוצאים יד"ח ע"ש.

**אתרוג שנפל הפיטם שנתבטל ברוב**

עי' שערי יושר ש"ג פט"ו שדן באתרוג שהיה לו פיטם ונפל שנתערב באתרוגים שלא היו להם פיטם מעולם האם יוצא יד"ח אם כולם מדין ביטול ברוב ועי' בשו"ת נפש חיה או"ח סי' ב' שה"ה באתרוג שמקצתו מורכב לא מהני ביטול ברוב להשלים השיעור. [ובשו"ת תורת חסד סי' ל"ד העיר שלכאורה זה דומה לטומאת משא שבלא"ה לא שייך בזה ביטול ברוב]

**שמעתתא דביטול היתר בהיתר**

**מחלו' הראשונים בזה**

נחלקו הראשונים אם שייך ביטול היתר בהיתר שדעת הר"ן בתשובה סי' נ"ז דשייך ביטול וכ"כ הראב"ד בתמים דעים סי' ל"ו ואילו בראבי"ה פסחים סי' ת"כ כתב שאין ביטול היתר בהיתר [ועי' בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תתל"א ובאו"ז ח"א סי' תשע"ט] וטעמו ע"פ המבואר בנדרים עו ע"א שאין מטבילים כלי טהור שיועיל לכשיטמא "אלמא דדבר פשוט שאינו מועיל לכלי טהור טבילה הואיל שעדיין לא קיבל טומאה ה"נ הואיל שעדיין לפני פסח תרווייהו מותרים וכי יש לבטל קודם הפסח בס' בשאינו מינו שיהא מותר לכשיבא זמן איסורו בפסח", ועי' ביאור הגר"א סי' תמ"ז סעיף ד' (ס"ק כ"א) שדעת החולקים שאינו דומה דשאני התם משום דאפקיה קרא אבל בעלמא שפיר יש ק"ו שמועיל קודם ע"ש ועי' יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י"ח מש"כ לבאר כוונת הראבי"ה וע"ש שלפי זה עיקר הביטול דהיתר בהיתר הוא ע"ש סופו היינו על מה שסופו ליאסר ע"ש.

**דעת הר"ן בנדרים נב ע"א**

עי' בר"ן שביאר בדעת הרי"ף שבדבר שיש לו היתר עכשיו אינו בטל אפילו במין בשאינו מינו ומבואר שעכ"פ בדבר המותר ודאי אינו בטל בהיתר כיון שאינו מנגד כלל והו"ל כמין במינו לר"י וצ"ע סתירת דברי הר"ן ממש"כ בתשובה בסי' נ"ט ועמד בזה בשעה"מ הל' חו"מ ובנובי"ת יו"ד סי' נ"ג בהג"ה מבן המחבר וע"ע פמ"ג שער התערובת ח"ב פ"א ד"ה ויש לחקור ובשו"ת הגרע"א קמא סי' ל"ח וח"ג סי' ס"ח וע"ע יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י'.

**ביטול צמר רחלים בצמר גמלים**

עי' כלאים פ"ט מ"א צמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זה בזה אם רוב מן הגמלים מותר וכו' ולכאורה מדין ביטול ברוב קאתינן עלה וא"כ מבואר שהיתר מתבטל בהיתר ועי' בשו"ת הר"ן סי' נ"ז שכתב להסתפק אם היתר בטל בהיתר והוכיח ממשנה זו שבטל וכ"ה בתמים דעים סי' ל"ו [וכ"מ בתשב"ץ ח"ב סי' ד'] ולדעת האומרים שאין היתר בטל בהיתר ועי' בשו"ת נובי"ת סי' קפ"ו שכתב ליישב דעת האומרים שהיתר בהיתר לא בטל "ואמנם היינו שנשאר כמו שהיה אבל שם חדש לא יחול על המיעוט כי כיון שנתערב ברוב כל מה שנתחדש בו אח"כ על שם הרוב נקרא", [ועי' ארצה"ח סי' ט' שהעיר שגם לעניין נגעים מצינו ביטול צמר גמלים בצמר רחלים ושם ל"ש תי' זה ועי' מש"כ ליישב באמרי בינה דיני פסח סי' י"ז. ועי' קה"י נדרים סי' ל"ד שע"כ אינו מדין ביטול ברוב דהרי הו"ל כטומאת משא שאינו מועיל ביטול ברוב כדאי' בבכורות כג ע"א וע"כ שגדר הדין הוא שהשם חוט חל ע"ש רובו ולכן נקרא חוט של צמר גמלים ע"ש] וע"ע תורת זרעים כלאים פ"ח מ"ט ובאבי עזרי פ"י כלאים ה"ו ובחזו"א יו"ד הל' כלאי בגדים סי' קפ"א סק"ט.

עי' מקו"ח סי' תמ"ז סק"ח שתמה למה לי הביטול שקודם שנעשה חיטים הרי גם לאחר שעשהו בגד עם פשתן יכול הצמר גמלים לבטל הפשתן ועי' ביאור הגר"א סי' תמ"ז סעי' ד' (ס"ק כ"א) שכתב כן בדעת הראבי"ה ועי' אמרי בינה דיני פסח סי' י"ז שביאר בתרי אנפי או משום שאם לא נתבטל קודם צריך שצמר הגמלים יהיה רוב יותר מהצמר גמלים ופשתן כיון שתרווייהו אסורים ועוד היה אסור לעשות מהם בגד לכתחילה מדין אין מבטלין איסור לכתחילה ע"ש.

**ביטול חמץ לפני פסח**

ע"ש בשו"ת הר"ן שהוכיח ממשנה דכלאים הנ"ל שחמץ לפני פסח בטל ברובו ועי' בפר"ח סי' תמ"ז סק"ד ובשו"ת הגרע"א קמא סי' ל"ח שכתבו לדחות ראיית הר"ן דשאני צמר רחלים דשם איסור עליו לגבי שאסור לערבו עם פשתן ולכן שפיר בטל משא"כ חמץ לפני פסח אין עליו שם איסור כלל ולכאורה צ"ע דאדרבה בשלמא חמץ לא חסר בחפצא דאיסורא ואינו אלא מחוסר זמן שממילא קאתי משא"כ צמר רחלים כל שלא עשה ממנו חוט אינו כלל החפצא דאיסורא [וכבר העיר כן הגאון מלבים במכתבו להגרע"א בארצה"ח בסי' ט' וע"ע יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י'] אך כסברת הגרע"א לכאורה מבואר בשו"ת מהרי"ל סי' קפ"ו [עי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' ק"ז ואמרי בינה דיני פסח סי' י"ז] וכ"כ להדיא בשו"ת מהר"ח או"ז סי' י"ז [ולכאו' הסברא בזה הוא שלכאורה עיקר הנידון אם יש ביטול היתר בהיתר הוא אם מציאות המיעוט בטל ברוב או רק דינו ולזה י"ל שודאי גוף המציאות אינו יכול להתבטל מ"מ שמו יכול להתבטל וזה תלוי אם יש להיתר שם שנותן לו דינים שבכה"ג השם יכול להתבטל אבל אם לו שם שנותן לו דינים אינו יכול להתבטל ולדוגמא אם אמר שבועה שלא אוכל תפוח אין התפוח יכול להתבטל ברוב כיון שאין לשם פתוח שום חלות דין ולזה יש לחלק בין צמר לחמץ שצמר כבר עכשיו יש לו שם שגורם לו דין ולכן שייך ביה ביטול אבל שם חמץ לפני פסח אינו שם שגורם לו דין]

ועי' תמים דעים סי' ל"ו שכיון שחמץ יש לו זמן איסור כאיסור בהיתר דמי ע"ש.

**ביטול חוט של צמר בבגד של פשתן**

עי' נדה סא ע"ב בגד שאבד בו כלאים לא ימכרנו וכו' ומבואר שהחוט לא נתבטל ברוב והק' שם התוס' שאמא אינו בטל ברוב ותי' דלא שייך ביטול ברוב אלא כשהאיסור מערוב בהיתר אבל כשנאסרים ע"י תערובת ל"ש ביטול שעיקר התערובת הוא הוא האיסור ולכאורה אין זה שייך כלל להנידון אם היתר בהיתר בטל דשאני הכא שהתערובת הוא גופו של איסור אולם הש"ך בסי' צ"ט ס"ק כ"ב הוכיח מכאן שהיתר בהיתר לא בטל וע"ע בשו"ת חת"ס יו"ד סי' פ"ה [ועי' ש"ך סי' רצ"ט סק"א מה שהביא מהלבוש וכפשוטו כונת הלבוש לומר שביטול לח בס' הוא ביטול מציאותי ולכן יש לבטלו גם כששניהם היתר והתערובת אוסר ולק"מ קו' הש"ך (ובברוך טעם שער התערובת הבין שכוונת הש"ך להקשות דעכ"פ בב"ח לא יתבטל ביבש ויבש אך תמה דלא מצינו יבש ביבש בביטול בב"ח) וע"ע שו"ת חת"ס שם מה שהאריך ליישב]

**ביטול חלב במים**

עי' רמ"א סי' צ"ט סעיף ו' שחלב שנפל למים נתבטל בס' ושוב אם נפל לקדירה של בשר אינו אוסר וע"ש בש"ך החידוש שלא נימא דהרי קי"ל דמין במינו לא בטל כדאי' בסי' רצ"ט קמ"ל דכאן בטל וצ"ב שאדרבה בסי' רצ"ט מבואר שהיתר בהיתר בטל וכמו שתמה שם הגרע"א [ובשו"ת סי' ל"ח] וצ"ל ע"ד דברי הנוב"י הנ"ל שצמר רחלים וגמלים אינו מדין ביטול ברוב אלא דשם החוט נקבע ע"פ רובו.

ועי' בנובי"ת יו"ד סי' קפ"ו שהק' דלמה לי דין ביטול תיפ"ל שבא המים לתוך לחלב וביטולו עמו וצ"ל דנפק"מ לדין מבטלין איסור לכתחילה וצ"ע שמדברי הרמ"א לא נראה שזהו עיקר חידושו ע"ש **[**ובעיקר הך דמותר לבטל לכתחילה החלב במים עי' שו"ת מהרי"ט יו"ד סי' מ"ח ובשו"ת צמח צדק סי' פ' ובחוו"ד סי' צ"ז סק"ב ובפר"ח סי' פ"ז סק"ז ובצל"ח ביצה ד' ע"ב דגול מרבבה או"ח סו"ס תמ"ז ובאמרי בינה דיני בב"ח ותערובת סי' י"ג.] ובארצה"ח סי' ט' כתב דנפק"מ לגבי חוזר וניעור לדעת האומרים שהוא רק מדרבנן שמותר בנשפך וספק אם היה שיעור.

**שמעתתא דשאני אומר וצירוף ב' קדרות**

רשב"א תורת הבית עמ' כב ע"א-כד ע"א וביבמות פב ע"א-ע"ב וטור שו"ע סי' קי"א

**מקור דין שאני אומר**

הנה עיקר דין שאני אומר מקורו במשנה בתרומות פ"ז מ"ה ובתוספתא תרומות סוף פרק ו' ונתקשו הראשונים למה הגמ' ביבמות הביא מהברייתא ולא מהמשנה ועי' ברשב"א בתוה"ב (כב ע"ב) שתי' שבברייתא יש רבותא שאפילו שנפל סאה בכל אחד אפ"ה תולין להקל והיינו שבזה מקילים לומר אפילו תרי שאני אומר וכ"כ הר"ש בתרומות שם [ומשמע מזה ששאני אומר הוא היתר מדין תלייה עי' להלן] אך התוס' במס' יבמות פב ע"א (ד"ה שתי) תי' באו"א שבנפל סאה אחת יש להעמיד על חזקה משא"כ בשנפל ב' סאים ועי' מגיני שלמה פסחים ט' ע"ב שביאר שאם נפל סאה אחת הספק הוא אם נפל לקופת החולין וע"ז שפיר מועיל חזקת החולין שלא נאסרה ע"י נפילת תרומה אבל בב' סאים שודאי נפל סאה והספק מה היה זה שנפל ע"ז לא שייך חזקה שהרי על הסאה שנפלה ליכא חזקה וכל שהיא באיסורה ע"כ אסור לאכול התערובת [וע"ע מהרש"א פסחים י' ע"א ומה שהעיר עליו הגרע"א שם ט' ע"א ובדברי המגיני שלמה שם]

**חזקה על תערובת**

הנה עיקר דברי התוס' ששייך חזקה על תערובת יש בו חידוש שהרי התערובת לא נאסר מחמת עצמו אלא מפני שיש בו דבר האסור ונמצא שההיתר עדיין בהתירו ועי' שו"ת עונג יו"ט סי' פ"א שר"ל שאה"נ בכל תערובת איסור והיתר לא שייך כלל חזקה ושאני תרומה שמדרבנן חל על התערובת שם דימוע וכמבואר בתוס' נדה מז ע"א ולכן שפיר יש חזקת חולין אך יעוי' בשערי יושר שער ב' פרק י"א שתמה עליו שמדברי התוס' מבואר שיש חזקה מן התורה ולא רק מדרבנן.

והנה עי' בש"ש ש"ג פ"ז שכבר צידד לומר כן שבספק תערובת לא שייך חזקה וכ"כ בשו"ת הגרע"א סי' פ"ב [אך ע"ש שחילק בזה בין תערובת יבש ביבש לח ללח אפילו בלי חענ"נ וע"ע בהגהת הגרע"א יו"ד סי' א' לעניין בליעת הכלים] וצ"ע מדברי התוס' הנ"ל ועי' בשו"ת בית שלמה יו"ד סי' כ"ט שר"ל שכוונת התוס' לחזקת הגוף שיש חזקה שלא נפל סאה לתוך החולין ולא לחזקת דין וכ"כ בישועות יעקב יו"ד סי' קי"א סק"ב [ואף שנפל גם לתרומה מ"מ שם כיון שליכא נפק"מ אינו סותר החזקה ע"ש]

הנה להלכה נפסק בשו"ע סי' קי"א סעיף ג' דלא אמרי' שאני אומר באיסור תורה והיינו אפילו בנפל רק חתיכה אחת ועי' שערי יושר ש"ב פי"א שמוכרח מזה שלהלכה קי"ל שליכא בזה חזקה והיינו כסברת הש"ש הנ"ל אולם בחזו"א טהרות סי' ג' ס"ק י"א כתב שאע"פ שיש חזקה לא מקילים באיסור תורה ע"ש. [וע"ע ידים סי' ו' סק"ה] וע"ע בתוס' ר"פ פסחים י' ע"א מה שכתב לבאר למה לא מוקמינן בב' קופות על חזקה ע"ש. [וע"ע שעה"מ מקואות כלל ב' שנקט שיש חזקה על תערובת ועי' יד יהודה סי' ק"י ס"ק ס"א אות כ"ו]

**דעת ר' יוחנן דבעי עכ"פ מחצה על מחצה**

עי' יבמות פב ע"א שהובא ברייתא בב' קופות א' של חולין וא' של תרומה וב' סאין א' של חולין וא' של תרומה ונפלו אלו לתוך אלו אמרי' שאני אומר חולין לתוך חולין נפל ותרומה לתוך תרומה נפל וכ"ה במשנה תרומות פ"ז מ"ה לגבי ב' קופות א' של חולין וא' שתרומה וסאה אחת של תרומה שנפללא' מב' אלו דאמרי' שאני אומר שנפל לתוך של תרומה

וע"ש ביבמות שלדעת ר"ל לא אמרי' שאני אומר אלא כשיש רוב היתר [אלא שמדרבנן צריך ס' או ק'] ולדעת ר"י רק כשיש עכ"פ מחצה על מחצה [כן דעת הרשב"א בתוה"ב וכן נפסק בשו"ע סי' קי"א סעיף ב' אך הרא"ה חולק] ותמה הרשב"א שלמה לי מחצה על מחצה תיפו"ל מדין ספק דרבנן לקולא ותי' דשאני הכא שיש ודאי נפילה לפנינו ולכן אין להקל בלי שיש עכ"פ מחצה על מחצה ובגדר החסרון שיש ודאי נפילה כתב בחוו"ד סי' קי"א סק"ט דהו"ל כנזרקה ודאי טומאה לפנינו שלא אמרי' בכה"ג ספק טומאה ברה"ר והיינו כיון שיש ספק א' על שתיהם מי נטמא ולא ספק על כל א' אם הוא טמא וע"כ א' טמא לא שייך להקל מספק וכ"כ כאן כיון שהספק נולד בין שניהם לאיזה קדרה נפלה הסאה אין להקל מדין ספק דרבנן לקולא אך מדברי הרשב"א ביבמות שם מבואר שעיקר הטעם משום שב' הקדרות חשיבי כקדרה אחת כמבואר בירושלמי שמצטרפי שניהם לבטל איסור שנפל בא' מהם ולכן חשוב כאילו נפל ודאי בקדרה זו והספק רק להיכן נפל בקדרה [וכן מדויק מהמשך ל' הרשב"א בתוה"ב במש"כ מיהו כיון דקופות מוחלקות וכו' אך לפי זה נמצא שבמקום שאין מצטרפים ב' הקדרות כגון בב' אנשים לדעת הר"ש לא יצטרכו לשאני אומר ומפורש לא כן וצ"ע]

**מעלת מחצה על מחצה**

אך צ"ב שכל שליכא רוב מהו המעליותא של מחצה על מחצה ומדברי הפוסקים בסי' קי"א מתבאר שהחסרון ברוב לאיסור הוא משום שכל שיש רוב איסור נאסר גם ההיתר [שלדעת הרשב"א לפי הבנת הפמ"ג היתר שנפל לאיסור ההיתר נהפך לאיסור] אך נחלקו בביאור הסברא דהנה עי' פר"ח סק"ה ופלתי סק"ד שהקשו על מה שהצריך בהרשב"א לר"י מחצה על מחצה מהמבואר בפסחים ט' ע"ב בב' צבורים א' חמץ וא' מצה וב' בתים א' בדוק א' אינו בדוק אמרי' שאני אומר ותולין שהחמץ נכנס לבית שאינו בדוק וצ"ע הרי בזה כיון שע"י החתיכת חמץ נאסר כל הבית הו"ל כרובו לאיסור ותי' החוו"ד סק"ב שיסוד הדין לאסור כשאיכא רוב לאיסור הוא משום שהיתרא דשאני אומר לא נאמר אלא כשהספק הוא על הנפילה אם נפל כאן דבר האוסר אבל כשהספק הוא על הקדרה של היתר אם הוא איסור או היתר הו"ל כספק חד בחד שאסור ולכן ברובו לאיסור שע"י ביטול ברוב גם ההיתר נאסר נמצא שהספק על קדרת היתר אם היא אסורה או מותרת ואין להקל ורק במחצה על מחצה שההיתר נשאר בהיתרה והספק רק אם נפל כאן דבר האוסר בזה שייך לומר שאני אומר ובבית בדוק בכל גווני אינו אלא ספק על דבר האוסר ע"ש.

**גדר הדין דשאני אומר**

ע"ש ברשב"א שהק' שאמאי בליטרא קציעות מבואר בביצה ד' ע"ב שצריך שיעור לבטלו הרי כיון שיש ספק באיזה חבית נפל האיסור הו"ל להתיר מדין שאני אומר וע"ש שהרמב"ן שאה"נ אלא דשם מיירי באדם א' שמדין שני שבילין אין להתיר שניהם כיון שהוא תרתי דסתרי והרשב"א הרבה לתמוה ע"ז [עיקר קו' אינו ברור ומדברי הש"ך סי' קי"א ס"ק י"ט מבואר שהבין קושייתו אחרת מהמבואר בתוה"ב בפנים ע"ש] ותי' באופן אחר שעיקר דינא דשאני אומר לא נאמר באופן שאין סיבה לתלות בזה יותר מבזה והיינו שכשיש ב' קדרות של היתר וספק לאיזה נפל הרי מאי חזית לומר דנפל לזה יותר מלזה [עי' מש"כ בשו"ע הרב יו"ד סי' ק"צ ס"ק פ"ו לבאר דעת הרמב"ן דלא ס"ל האי מאי חזית וע"ע בדבריו באו"ח סי' תל"ט סעיף ה' שעיקר סברת מאי חזית הוא מן התורה שלכן לא נחשב אפילו לספק ע"ש בדבריו וע"ע ישועות יעקב יו"ד סי' ק"צ סק"ו] ולכן רק כשא' איסור וא' היתר או שבא' יש שיעור לבטל שייך לומר שאני אומר ובביאור דבריו מצינו לבאר בב' אופנים ובכל אופן יש ב' נוסחאות וכדלהלן [הגרע"א בתשובות החדשות או"ח סי' ה' כתב שדעת הרשב"א לחלק בין איסור וטומאה וצ"ב כוונתו]

**אופן הראשון**

יש לומר שליכא היתר מיוחד של שאני אמר אלא שיסודו של שאני אומר הוא לסלק הבעיא שנוצרה מחמת הודאי נפילה שזה מנע לומר ספק דרבנן לקולא ויש לבאר בזה בב' אופנים

**מהלך הגרע"א**

הגרע"א בפסחים י' ע"א [ובשו"ת הגרע"א סי' קס"א] ביאר שעיקר הטעם שאין לומר ספק דרבנן לקולא הוא משום שיש כאן ודאי נפילה והיינו שהספק אינו אם נפלה אלא איפוא נפלה וא"כ כשהקדרה השניה הוא איסור ואין לו נפק"מ בשאלה זו חזר השאלה רק על קדרה זו אם נפלה או לא וממילא אמרי' ספק דרבנן לקולא וכדבריו משמע בשו"ת הרשב"א ח"א סי' שכ"ה "ודמיא קצת למה שאמרו ג"כ אני אומר תרומה לתוך תרומה וחולין לתוך חולין נפלו לפי שאי אתה צריך לדון אלא על אחת מהן משא"כ בשתיהן חולין ונפלה אחת מהן דבכי הא אפילו באיסורין של דבריהם לא אמרי' שאני אומר וכההיא דליטרא קציעות וטעמא דמילתא כדאמרן".

**מהלך היד יהודה**

אך היד יהודה בסי' קי"א ס"ק י"ב ביאר באופן אחר והוא ע"פ המבואר בחי' הרשב"א יבמות פב ע"א שהטעם שלא אמרי' ספק דרבנן לקולא בב' קופות הוא משום שאנו דנים ב' הקופות כתערובת אחת כדמצינו שמצטרפים שתיהם לשיעור ביטול והיינו שכאילו ודאי נפל לתוך הקופה וליכא שיעור ביטול וא"כ אין בזה ספק איסור אלא ודאי איסור וע"ז מועיל שאני אומר שכיון שהאיסור לא נכנס לספק שוב אינו נידון כקופה אחת וליכא ודאי נפילה וממילא אפשר לומר ספק דרבנן לקולא.

**אופן השני**

אך יש לבאר דברי הרשב"א באופן אחר לגמרי שמחמת שיש כאן ודאי נפילה לכן לא שייך כלל דינא דספק דרבנן לקולא וצריכים לדין חדש של תלייה דשאני אומר שע"י שאנו האיסור באיסור ממילא הותר ההיתר ובגדר הך תלייה מצינו ב' מהלכים.

**תלייה שאינו מוציא מחזקה**

עי' בפמ"ג בסי' קי"א שפ"ד ס"ק י"א שביאר שהטעם שאפשר לתלות באיסור הוא כיון שע"י זה אין אנו מוציאים שום קדרה מחזקתה לכן עדיף לנו לומר שלא נשתנה שום דין ע"י נפילה זו וכה"ג כתב הפרדס רימונים בפתיחה לסי' ק"צ אות כ"ד.

**תלייה שאין מאי חזית**

ע"ש פמ"ג שצידד לבאר באופן אחר שבאמת יש לתלות בקדרה אחרת גם כשאין סיבה מיוחדת לומר שנפלה לשם אבל כל שגם הקדרה שניה יתלה בקדרה זו אין זה תלייה דמאי חזית והינו שמאי חזית שאתה תולה בי אולי אני אתלה בך ולכן רק כשא' איסור שלקדרה שניה ליכא נפק"מ אם נפלה בו ונמצא שאין לו סיבה לתלות בקדרה הראשונה לכן אמרי' שאני אומר וע"פ זה כתב הפמ"ג שכשא' יש בו איסור תורה וא' דרבנן שנמצא שמה שיש לו איסור תורה אסור בכל גווני מדין ספק תורה [שהרי שאני אומר אינו מועיל לאיסור תורה] שוב אפשר לתלות בקדרה שיש איסור תורה אע"פ שאתה מוציאה מחזקתה בתלייה זו.

[**שיטת הראב"ד**

שיטה מחודשת בעניין זה מצינו במהר"ם חלאווה בפסחים ט' ע"ב בשם הראב"ד שאין תולים אלא במקום שיש באמת סיבה לומר שנפלה בתוך האיסור ע"ש בדבריו]

**מדין ב' שבילין**

ויש בזה אופן נוסף שבאמת מעיקר הדין היה ראוי להיות מותר מדין ספק דרבנן לקולא אך מדין שני שבילין יש לאסור ואע"פ שלא באו בב"א מ"מ כיון שהספק הוא מחמת הנפילה שנפל בין שניהם והספק איפא נפל נמצא שע"כ מכניס השני לספק והוה כנשאל בב"א [כ"כ בשו"ת שאילת דוד יו"ד סי' ה' בהגה"ה א' וע"ע מל"מ פי"ט אבוה"ט ה"א ובפלתי סי' קי"א סק"ח וסי' ק"צ ס"ק י"ג וע"ע פמ"ג סי' קי"א שפ"ד סק"ד] ומהאי טעמא מועיל שאנו אומר שכיון שליכא נפק"מ עליו לא חשוב כנשאל בב"א וכמו שכתב הלחם ושמלה סי' ק"צ ס"ק מ"ח.

**אם היתרו מדין ספק דרבנן לקולא**

ולכאורה יש נפק"מ בין הני מהלכים אם יש להתירו גם בדבר שיש לו מתירין שלדעת הגרע"א ודאי יש לאסור כיון התירו רק מדין ספק דרבנן לקולא אך להפמ"ג שיש כאן היתר מדין תלייה י"ל שיש להתיר גם בדבר שיש לו מתירין וכבר עמד על מדוכה זו הפמ"ג שם בשפ"ד סק"א וסק"ב ובפלתי סק"א [ומדבריו שם מבואר להדיא שיש תלייה של שאני אומר אך י"ל כיון שמ"מ יסודו רק משום ספק דרבנן לקולא לכן יש החמיר בדבר שיש לו מתירין ע"ש]

אך מצינו להדיא ברשב"א שיש כאן תלייה של שאני אומר שהרי כתב הרשב"א כשיש ב' קופות א' שיש בו מאה וא' שיש נ' דתלינן שנפל בק' צריך להרים מזה שיש בו ק' ולא אמרי' שכולם מצטרפים לבטלו ואפשר להרים גם מהשני ומבואר שיש כאן תלייה אפילו להחמיר. וע"ע כה"ג בדברי הפמ"ג בסי' קי"א שפ"ד ס"ק י"ח.

**ספק חתיכה לקדרה אחת מותר בלי שאני אומר**

ברשב"א בתוה"ב מבואר שרק כשהיה ודאי נפילה של איסור בעינן לקולא מיוחדת של שאני אומר ושיהא עכ"פ מחצה על מחצה אבל כשליכא ודאי נפילת איסור מותר מדין ספק דרבנן לקולא [וראייתו אינו ברור כמו שתמה הבית מאיר ועי' מש"כ ביד יהודה] אך מדברי השו"ע בי' קי"א סעיף א' אינו נראה כן וע"ש ש"ך סק"ו

**חומרא בגלל שליכא שאני אומר**

הנה עי' בש"ך סי' קי"א סק"ד שמה שמבואר שם בסעיף א' שאם היו ב' חתיכות א' איסור וא' היתר וקדרת היתר לפניו ונפל א' מהם ואינו ידוע איזה שמותר היינו רק כשהיו ניכרים לפני שנפלו אבל אם נתערבו קודם יש לאסור מדין איתחזק איסורא והיינו שכיון שאז בתערובתם היו שניהם אסורים מדין תערובת חד בחד שאסור אפילו באיסור דרבנן לכן גם עכשיו אסור מדין איתחזק איסורא וכש"כ הש"ך בכללי ס"ס ס"ק כ"א [אולם ע"ש פר"ח שם אות ט"ו חולק שאיסור דרבנן באיתחזק הולכים לקולא ובעיקר דברי הש"ך תמה שאם אינן ניכרים אסורים יש לאסור גם בניכרים ע"ש ועי' שעה"מ הל' מקואות פרק י' כלל ב' שכתב להצדיק דעת הש"ך אך בעיקר דברי הש"ך כתב לחלוק כיון שיש חזקת היתר לקדרה שפיר יש להתיר ועי' מה שהעיר על דבריו ביד יהודה סי' ק"י ס"ק ס"א אות כ"ו הנה עי' בפר"ח בסי' ק"י ופלתי סי' קי"א סק"ב שתמהו על הש"ך ממשנה מפורשת פ"ז מ"ה תרומות ועי' מש"כ לתמוה על קושייתם בחוו"ד סי' קי"א סק"א וע"ש יד יהודה]. מ"מ בב' קדרות מותר גם כשלא היו ניכרים קודם וע"ש פר"ח שתמה על סברת הש"ך אך מבואר בש"ך דהיינו משום שבבקדרות שייך תלייה דשאני אומר ונהי שספקיא דרבנן לקולא ליכא באיתחזק איסורא מ"מ תלייה דשאני אומר איכא [ע"ש הגהת אמרי בינה]

**פרטי דין שאני אומר**

כשא' אסור מחמת חומרא אם שייך בזה שאני אומר עי' חוו"ד סי' קי"ג סק"ג וע"ע פמ"ג משב"ז סק"ז ובדבר שיש לו היתר עי' בשו"ת נחלת אבות (לבעל השער המשפט) סימן ז'.

**צירוף ב' קדרות**

עי' תוספתא תרומות פ"ד הי"ב שתי קופות בשתי עליות שתי מגורות בעליה אחת הרי אלו יעלו וע"ש ירושלמי מה בין קופות למגורות קופות דרכן להתפנות מגורות אין דרכן להתפנות ע"ש ומבואר בזה ב' חידושים חדא שכדי לבטל לא סגי מה שכולם נכנסים לספק אלא דבעינן שיהא עומדים להתערב ועוד מבואר דסגי במה שעומד להתערב אע"פ שבפועל לא נתערב

**ביטול יבש ביבש**

הנה בתערובת של יבש ביבש החידוש הוא דבעינן עומד להתערב שמן הסברא היה נראה דסגי במה שנכנס בספק ועי' בית מאיר שהוכיח מכאן שה"ה בכל תערובת יבש ביבש שאינו מצטרף לבטל אלא כשהם ביחד והיינו בתערובת גופם אולם ביד יהודה סי' ק"י ס"ק י"א כתב שודאי זה אינו ובכל תערובת יבש ביבש לא איכפת לן על תערובת גופם ושאני תרומה שצריך ביטול במאה לכן צריך להיות ניכר ביטולם בעוצם מיעוטם וע"ע בדבריו בסי' קי"א סק"כ.

**ביטול לח בלח**

עי' ברא"ה בב"ה שכתב שמה שמועיל צירוף אינו אלא כשאין בזה סרך נו"ט והיינו כשיש יותר מס' ולכן לענין ביטול בק' כשאינו מעניין טעם שייך לדונו כתערובת ע"י שעתיד להתערב אבל מה שאיסורו משום טעם מה לי שעומד להתערב סו"ס טעמו ניכר בתערובת ע"ש והרשב"א חולק עליו וצ"ב טעמו והנה עי' בש"ך סי' ק"ה סק"ל שכתב שלא התיר הרשב"א אלא במין במינו ולא במין בשאינו מינו [וע"ש בפמ"ג שמדברי הש"ך משמע שעיקר החילוק הוא בין איסור לאיסור דרבנן ובאיסור דרבנן מצטרף לבטל אפילו מין בשאינו מינו ובסי' קי"א שפ"ד ס"ק ט"ז נקט שאדרבה עיקרו תלוי באינו מינו אבל במינו אפילו באיסור תורה מצטרף לבטל וע"ע ש"ך סי' צ"ב סק"ח ובפמ"ג שם] וכ"כ הפר"ח בסי' קי"א ס"ק י"ט שלא הקיל הרשב"א אלא במין במינו ולכאורה צ"ע הרי סו"ס ביטול מין במינו בס' הוא גזירה אטו אינו מינו וא"כ היאך מועיל לזה צירוף ב' קדרות אך באמת כבר נתבאר שדעת הרשב"א שטעם ביטול מינו בס' אינו משום גזירה אלא משום שהוא שיעור חשוב בתערובת ושפיר שייך צירוף לביטול וע"ע יד יהודה סי' קי"א ס"ק כ"ב (ד"ה והנה אף עמ' שצט בהוצ"ח)

**שמעתתא דנ"ט בר נ"ט**

**מתחילים מדף קיא ע"ב איתמר דגים שעלו בקערה עד סוף העמוד אמר חזקיה משום אביי [סוגיית דבר חריף נלמד בזה"י אח"כ] עם הראשונים [הריטב"א מתחיל מסוגיא הקודמת] השו"ע הוא בסי' צ"ה א-ג וגם בסי' צ"ד סעיף ה'**

**התירא בנ"ט בר נ"ט בטעם ב' או בטעם ג'**

נחלקו הראשונים אם התירא דנ"ט בר נ"ט נאמרה בטעם ב' והיינו בדגים או בטעם ג' והיינו בכותח ועיקר המחלו' בנוי על כמה מחלו' וכדלהלן.

**דעת התוס'**

דעת התוס' (כאן ובזבחים צו ע"א ד"ה ואם טש) שעיקר התירא של נ"ט בר נ"ט בטעם ב' נאמר והיינו שטעם הב' של בשר שנכנס לתוך הדגים כבר נקלש ושוב אינו ראוי לחול עליו שם איסור בב"ח והיינו שאילו לא היה טעם הבשר שבדגים נקלש היה אסור לאוכלו עם כותח אע"פ שאין בדגים נותן טעם לכותח מ"מ מדרבנן אסרו לאכול בשר בחלב גם בצונן אך צ"ע ממה דתניא לעיל שקדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב הרי שאע"פ שלא נכנס לחלב אלא טעם שני אפ"ה אסור ועי' בתוס' זבחים שתי' דשאני התם שטעם שני הוא באיסור וביאור דבריו כתב היד יהודה סי' צ"ד ס"ק י"ט ע"פ המבואר בתוס' ע"ז עו ע"א (ד"ה מכאן ואילך) שגדר ההיתר דנ"ט בר נ"ט הוא משום שהטעם נפגם כל פעם שנכנס בדבר אחר והיינו שהדבר אחר פוגמו נמצא שאינו נפגם מיד אלא כעבור קצת זמן ומיד שנכנס טעם הבשר לתוך החלב כבר נאסר ושוב הו"ל נט בר נ"ט דאיסורא.

**דעת הרמב"ן**

דעת הרמב"ן שעיקר התירא דנ"ט בר נ"ט הוא בטעם הג' ומשמעות דבריו שהוא חסרון בטעם הב' שאינו יכול להפליט טעם האוסר והיינו שכל טעם הנפלט ממקום למקום אין הממש שנבלע נפלט אלא הטעם מוציא טעם [והיה מקום לחלק בזה בין פליטת כלים לפליטת אוכלים ועי' להלן] ולכן טעם הראשון שיוצא מן הממש עדיין יש בו כח להוציא טעם לאסור תערובתו אבל טעם שיצא מן הטעם אע"פ שהוא אסור מ"מ אין בו כח להוציא טעם לאסור תערובתו [דוגמת שני לחולין שהוא פסול ולא טמא] ולכן אע"פ שהדגים יש בו טעם בשר מ"מ מותר לאוכלו בכתוח כיון שאין הטעם שבדגים יכול לתת טעם לכותח וצ"ע דמ"מ אסור מדרבנן כצונן בצונן ועי' יד יהודה שביאר שחז"ל לא אסרו אלא באופן שאם היו מבשלים אותם היו נאסרים אבל בנידו"ד כיון שאם היו מבשלים אותם היו מותרים כדין נ"ט בר נ"ט אין לאוסרו גם מדין צונן.

אך לדעת הרמב"ן צ"ע שנהי שאין טעם שבדגים יכול להטעים הכותח מ"מ הרי הכותח נותן טעם בדגים שיש בו טעם בשר ואמאי לא נאסר מחמת עירוב טעמים ועי' ברמב"ן שביאר שכדי לאסור מדין בב"ח לא סגי במה שנתערב בדגים טעם בשר עם טעם חלב אלא דבעינן שטעם בשר יתנו טעם לחלב וחלב לבשר וכמו שביאר הגרע"א בתשובה קמא סי' ר"ז.

**ג' מחלו' תוס' ורמב"ן**

היוצא מזה שנחלקו תוס' והרמב"ן בכמה פרטים **א}** שלדעת התוס' החסרון דנ"ט בר נ"ט הוא משום שנפגם מן המקבל ולכן אינו נפגם מיד אלא כעבור קצת זמן ואילו לדעת הרמב"ן אין הטעם משום שהמקבל מפיג טעמו אלא כיון שאינו אלא טעם הנפלט מן הטעם ואינו גוף הטעם לכן אינו כגוף הטעם בעצמו **ב}** לדעת הרמב"ן מוכח שאיסור בב"ח הוא רק כשהבשר וחלב נותנים טעם זה בזה ואילו לדעת התוס' ליכא ראייה לזה ושפיר י"ל שאיסור בב"ח הוא גם על תערובת הטעמים וכש"כ הגרע"א בתשובה הנ"ל **ג}** לדעת התוס' מבואר שכל שיש בדגים טעם בשר אע"פ שאינו יכול להטעים הכותח אסור לאכלו בכותח כדין אכילת בשר וחלב בצונן ואילו לדעת הרמב"ן מוכח שלא אסרו מדרבנן אכילת צונן אלא באופן שאילו יבשלם יתנו טעם ויאסרו.

**גם לדעת הרמב"ן גם טעם ב' מותר**

הנה הריטב"א נקט כשיטת הרמב"ן שעיקר התירא דנ"ט בר נ"ט הוא בטעם השלישי והיינו שטעם ב' אין לו כח לאסור תערובתו ומ"מ מצינו לעניין חמץ לפני פסח והיינו דגים שעלו על קערה של חמץ כתב הריטב"א שהטעם שמותר הוא מתרי טעמא חדא אע"פ שחמץ במשהו מ"מ טעם שלישי לא חשוב אפילו משהו ועוד שכבר נתבטל לפני פסח בטעם ב' וצ"ב כיון שטעם ב' נרגש למה בטל לפני פסח ועי' בראש יוסף בסוגיין מה שצידד לבאר בדבריו וכה"ג צ"ע בדברי הר"ן שכתב בסוגיין כדברי הרמב"ן ואפ"ה כתב בסוף פרק כל הבשר (מד ע"א) שהטעם שמועיל הגעלת כלים לפני פסח שהוא מדין נ"ט בר נ"ט "ואע"פ שאין במים ס' משום דהו"ל נ"ט בר נ"ט חמץ בכלים וכלים במים ותרווייהו דהתירא ובהכי סגי כמו שיתבאר לפנינו בס"ד" ועי' ביד יהודה סי' צ"ד ס"ק י"ט שביאר שודאי עיקר היתר דנ"ט בר נ"ט נאמרה בנ"ט ג' שטעם ג' לא חשוב כלל טעם אך כיון שנ"ט השני אין בו כח להטעים תערובתו אינו דומה לטעם שנאסר וממילא אין ללמוד מדין טעם כעיקר שהוא לא בטל וגם טעם הב' אינו אוסר כיון שנתבטל.

**במין ומינו**

יש לעיין האם נ"ט בר נ"ט מותר גם בנכנס למינו ולכאורה היה אפשר לומר שתלוי במחלו' ראשונים הנ"ל והיינו שלדעת הרמב"ן שעיקר היתר של נ"ט בר נ"ט הוא כיון שאינו אלא טעם מטעם בזה באמת אין לחלק בין מינו לאינו מינו אבל לסברת התוס' שהטעם ע"י שנכנס לדבר אחר נפגם טעמו י"ל שהני מילי באינו מינו אבל במינו אדרבה מחזק את טעמו וכבר העיר בזה הגרע"א בסי' צ"ה [ונדפס גם בחידושיו בסוגיין] אך העיר ע"ז מדברי התוס' שצידדו לומר שמה שמותר לבשל שלמים בקדרה שבישל בה שלמים של אתמול ואין בזה משום ממעט זמן אכילתו הוא משום נ"ט בר נ"ט הרי שגם במינו שייך נ"ט בר נ"ט אך בשו"ע מכון ירושלים הובא מדברי הגרע"א שי"ל שכל זה לפי הס"ד של התוס' שע"כ יהא מוכח בגמ' כן אבל למאי דמסיק התוס' שאינו מדין מנ"ט בר נ"ט שפיר י"ל שבמינו ליכא היתרא דנ"ט בר נ"ט.

**טעם מאוכל לאוכל**

עי' פמ"ג סי' צ"ה משב"ז סק"א שהביא משערי דורא שרק בנ"ט שעובר דרך כלי חשוב נ"ט בר נ"ט אבל לא בטעם שעובר מאוכל לאוכל ולכאורה י"ל שהדבר תלוי במחלו' הראשונים הנ"ל שאם הטעם משום שהטעם נפגם ע"י שנכנס לכלי שפיר י"ל שנפגם יותר בכלי והיינו כדמצינו לעניין נטל"פ שאמרו שאפילו ביומו א"א דלא פגמה פורתא אבל אם הסברא משום שאין עיקר הטעם יוצא רק הטעם מוציא טעם הרי אדרבה בכלי אין הטעם נסרך ויותר מעיקר הטעם יוצא ובאמת בשו"ת פני אריה סי' מ"ח [מובא בפ"ת סי' צ"ה סק"א] תמה על הפמ"ג מהאי טעמא וכתב דק"ו שמאוכל לאוכל נחשב נ"ט בר נ"ט והשואל בסי' מ"ט העיר לו מנטל"פ שכלי עדיף ע"ש.

**נ"ט בר נ"ט דאיסורא**

כתב הר"ן שאע"פ שמבואר בסוגיין שליכא איסורא בנ"ט בר נ"ט מ"מ הני מילי בנ"ט בר נ"ט דהתירא אבל בנ"ט בר נ"ט דאיסורא אסור שכל טעם שהוא אסור לא פקע ממנו איסורו [אך דעת רש"י ד"ה קערה ל"מ כן וכ"מ מדבריו לק' קטז ע"ב והאריך בזה ביד יהודה סי' צ"ד ס"ק י"ט] ובביאור דבריו לכאורה יש לבארו בתרי אנפי ויש בזה נפק"מ כמו שיבואר. [הפמ"ג סי' צ"ד משב"ז ס"ק כ"ב כתב שמסברא אין לחלק בין איסור להיתר כיון דאיקלש מה לי היתר מה לי איסור]

**הסברא להחמיר בנ"ט דאיסורא**

הנה עיקר החילוק היתרא בלע לאיסורא בלע מבואר בסוף מס' ע"ז ויסוד הדברים עי' ברשב"א בתורת הבית (לח ע"א) שביאר הטעם שבקדשים כל יום נעשה גיעול לחבירו אע"פ שאינו מועיל מדין הגעלה מ"מ כיון שהתירא בלע "כבר נקלש ונחלש האיסור כל כך ע"י בישול זה השני עד שלא נשאר בו אלא בלע מועט ואין ראוי לחול שם נותר על דבר בלוע מועט כזה וכענין שאמרו לעניין בשר בחלב ודגים שעלו בקערה וכו'", ומשמעות הדברים שטעם כל דהו שנשאר אחר הבישול או בנ"ט בר נ"ט אין בו מספיק חשיבות לחול עליו שם איסור אבל כל שכבר חל עליו שם איסור לא פקע וכדמצינו כה"ג לענין טומאה שכדי לחול עליו שם טומאה בעינן ראוי לגר ואילו למנוע הפקעת שם טומאה סגי בראוי לכלב.

אולם ביד יהודה סי' צ"ד ס"ק י"ט ביאר באופן אחר שטעם התירא דנ"ט בר נ"ט הוא משום שנחשב כדבר אחר וכאילו אינו בשר אבל אם כבר חל עליו שם איסור שוב לא איכפת לן אם הוא אותו דבר או דבר אחר שהרי גם היוצא מן האיסור אסור אפילו שאינו אותו דבר.

**ב' הביאורים תלוי במחלו' הראשונים**

ולכאורה זה תלוי במחלו' הראשונים הנ"ל בגדר נ"ט בר נ"ט שלדעת תוס' נתבאר שהחסרון בנ"ט בר נ"ט הוא משום שנפגם טעמו ע"י המאכל השני שהטעם נכנס בו ולפי זה אין טעם ההיתר משום שהוא דבר אחר אלא משום שנחלש טעמו וכדברי הרשב"א הנ"ל [ודומה למה שדימהו הרשב"א שכל יום נעשה גיעול לחבירו שהוא אותו הטעם אלא שלא נשאר מזה הרבה] אך לדעת הרמב"ן התבאר שהחסרון בנ"ט בר נ"ט הוא משום שאינו הטעם בעצמו אלא פליטת הטעם וכדבר אחר חשוב וטעם שלישי לא נחשב כלל כבשר ואפ"ה אסור בנ"ט דאיסורא משום איסור יוצא.

**כשטעם הראשון היה אסור**

הנה מדברי הש"ך בנקודת הכסף סי' ק"ג מבואר שנ"ט דאיסורא אינו נחשב כלל כנ"ט בר נ"ט ואם היה הראשון נ"ט דאיסורא ואח"כ נעשה נטל"פ מתחיל ספירת הנ"ט לאחר שכבר נהי' נטל"פ וע"ש בפמ"ג משב"ז סק"ו ובהגהת הגרע"א על דבריו [הנדפס בשו"ע מכון י-ם] ולכאו' דבר זה תלוי בב' מהלכים הנ"ל והיינו שלפי משמעות הרשב"א שמעלת איסורא הוא משום שכבר חל האיסור לכאורה אין לחלק דסו"ס בנידו"ד הוא כבר מותר וכבר איקלש טובא אבל לסברת היד יהודה שבאיסורא לא איכפת לן בקלישותו כיון שגם יוצא מן האסור אסור נמצא שאין לספור הנ"ט הראשון שהיה באיסורא שהנ"ט הזה יש לאסרו מחמת עצמו ולא משום שמתייחס לאוכל הראשון וממילא רק מאחר שנעשה היתר צריך להתחיל הנ"ט בר נ"ט.

**טעם נוסף מדין חענ"ן**

עי' ב"י סי' צ"ד שהביא מהסמ"ק טעם אחר לאסור בנ"ט בר נ"ט דאיסורו והוא משום חענ"ן שכיון שגם ההיתר נאסר מה לי שהאיסור הוא נ"ט בר נ"ט [ואין בזה משום שאין הנאסר חמור יותר מן האוסר שגם בנ"ט בר נ"ט משהו יוצא וכמו שהוכיח מכאן הפמ"ג בראש יוסף בסוגיין]

**אם חמץ נחשב כאיסורא**

דעת התוס' ורמב"ן לעיל קח ע"ב שחמץ נחשב כהיתר לעניין נ"ט בר נ"ט ולכן חמץ לפני פסח יש בו התירא דנ"ט בר נ"ט אולם דעת הרשב"א (לג ע"ב) שכיון שחמץ שמו עליו לפני פסח נחשב כאיסורא והיינו שלדבריו אין הדבר תלוי אם הוא אסור או מותר אלא אם שמו עליו או לא והיינו שבשר בחלב כדי לחול עליו שם איסור צריך לחול עליו שם בשר וחלב ושם זה אינו יכול לחול על טעם קלוש אבל בחמץ עיקר שמו יש עליו מלפני זה וכיון שהוא חמץ יכול לחול עליו איסור אע"פ שהוא טעם קלוש.

**להלכה**

והנה עי' רמ"א סי' תמ"ז סעיף ה' שפסק כדברי הרשב"א ע"ש מג"א ס"ק כ"ד [עי' שו"ת הגרע"א סי' ר"ז שמדברי המג"א מבואר שבב"ח היה מותר והיינו שהיתרא דנ"ט בר נ"ט הוא בטעם שני כדעת התוס' ולא בטעם ג' כדעת הרמב"ן ע"ש] אך בסי' תנ"ב סעיף א' פסק שמועיל הגעלה לפני זמן איסורו אפילו כשאין ס' והיינו ע"כ מדין נ"ט בר נ"ט [וצ"ע הרי לכתחילה אסור לגרום נ"ט בר נ"ט וע"ש ב"ח ועי' פמ"ג סי' צ"ה שפ"ד סק"ט שבג' נ"ט וב' כלים מותר לכתחילה וע"ע פמ"ג סי' תנ"ב א"א סק"א] וע"ש מג"א סק"א שהרמ"א מיקל בג' נ"ט ותמה שם בביאור הגר"א שכיון שהוא איסור אפילו ק' נ"ט אינו מועיל וע"ש פמ"ג וע"ע גליון מהרש"א סי' צ"ד על הש"ך ס"ק ט"ו ובמגן האלף סי' תנ"ב סק"א מש"כ בדעת המג"א אך להלכה עי' פר"ח סי' תנ"ב שכתב להחמיר בזה ע"פ דברי השו"ע סי' תנ"א סעיף ד' וכן החמיר שם הביה"ל (ד"ה שאין).

**דבר שיש בו ממש שמוגדר כטעם**

עי' רמב"ן שהק' ע"פ דרכו שרק טעם ג' לא חשוב טעם א"כ מהו הראייה מרב בההיא שיפא בצעא הרי שם הקערה קיבל טעם מן הממש ונמצא שהתבשיל אינו אלא טעם שני ותי' שאותה שיפא דבר מר היה מעורב בו והיינו שהיה בו ממש מ"מ כיון שלא היה מוגדר אלא כטעם [שהיה פחות מכזית בכדי אכילת פרס] חשוב נ"ט בר נ"ט ומבואר להדיא דעת הרמב"ן שגם בדבר שהוא בעין ואינו פליטה כשדינו כטעם חשוב נ"ט בר נ"ט וכ"כ ביד יהודה סי' צ"ד ס"ק י"ט (בסופו ד"ה מיהו צריכין) להוכיח בדעת ספר התרומה ושערי דורא אך בשו"ת פני אריה סי' מ"ח [הביאו בפ"ת סי' צ"ה סק"א] כתב שודאי רק בליעה נחשב כנ"ט בר נ"ט וע"ש דלא קי"ל כהרמב"ן בזה.

**רוטב המתפשט במים אם נחשב נ"ט בר נ"ט**

עי' בתוס' קיא ע"ב שכתבו להוכיח שגם בבישול יש התירא דנ"ט בר נ"ט עכ"פ בג' טעמים ממה שמותר לבשל שלמים בקדרה שבישל בה אתמול ולא אמרי' שממעט באכילת שלמים של היום ועי' חוו"ד סי' צ"ה סק"ד שהק' שנהי שבשר השלמים יש בו ג' טעמים אבל הרוטב שפיר יאסר כיון שאין בו אלא ב' נ"ט וע"ש שתי' שכיון שבשעה שבישל שלמים אתמול ג"כ בישל במים נמצא שגם כלפי הרוטב יש ג' נ"ט שהרי שלמים דאתמול עבר מהבשר למים ומן המים לקדרה [לכאו' זה תלוי אם מאוכל לאוכל חשוב נ"ט בר נ"ט עי' להלן] וכ"כ שם במהר"ם שיף אולם בפרישה סי' צ"ה סק"ה כתב "אבל כשמבשל בתחלה בו בשר אף שהיה בו מים מ"מ כיון שנמחה גוף הבשר במים הרי המים הוא כבשר והן נבלעים בקדרה" ועי' יד יהודה סי' צ"ד ס"ק י"ט (בסופו ד"ה מיהו מדברי) שכן מבואר ממה שהחשיבו הראשונים הטעם בקדרה שבישל בה בשר כטעם ראשון וע"ש מש"כ לדחות.

ולגבי קושיית החוו"ד עי' בשו"ת באר יצחק יו"ד סי' ט' שרק על גוף הבשר יש איסור למעט זמן אכילתו ולא על הרוטב ע"ש.

**תערובת של מים שהיו בו טעם ונפל למים אחרים אם דינו כנ"ט בר נ"ט**

מדברי הביאור הגר"א בסי' תס"ז סעיף י"ג (סק"מ) מבואר שמי הגעלה שלא היו בו ס' נמצא שיש להם נ"ט בר נ"ט של טעם חמץ אם נפלו לתוך בור מלא מים חשוב ג' נ"ט וכבר תמה שם בדמשק אליעזר כיון שכל המים נפלו עם הטעם למה נחשב ג' נ"ט אך כדברי הגר"א מבואר ג"כ בדברי הפמ"ג בסי' תמ"ז א"א ס"ק ל"ב (ד"ה מעשה) ע"ש.

**אם נ"ט בר נ"ט מותר מדין ביטול**

עי' בראש יוסף שנתספק אם התירא דנ"ט בר נ"ט הוא מדין ביטול והיינו שכיון שהוקלש טעמו א"א ללמוד מפרשת טעם כעיקר שאינו נתבטל או י"ל שכיון שהוקלש טעמו לא נאסר כלל ומותר גם בלי מותר וע"ש דנפק"מ לגבי פסח למ"ד דחוזר וניעור בפסח הנה עי' ברי"ף לב ע"ב שכתב הטעם שאסרו פת שנכנס בו ריח בשר לאכול עם חלב אע"פ שאינו אלא משהו משום דהו"ל כדבר שיש לו מתירים ותמה עליו הר"ן שכיון שאינו יכול לאכול עם כותח לא חשוב יש לו מתירין כדחזינן בנ"ט בר נ"ט שלא אסרי' ליה מדין דבר שיש לו מתירין וע"כ היינו טעמא משום שכיון שאתה אוסרו לאכלו עם כותח אינו חשוב יש לו מתירין ועי' ביאור הגר"א סי' ק"ח סק"ח שדעת הרי"ף שנ"ט בר נ"ט אינו חשוב אפילו משהו ולכן אין לאוסרו מדין יש לו מתירין וכ"כ ביד יהודה סי' צ"ד ס"ק י"ט ומבואר א"כ שלדעת הר"ן אינו אלא מדין ביטול.

**אם נ"ט בר נ"ט הוא אפילו במרגיש טעמו**

עי' ביש"ש שנ"ט בר נ"ט לא הותר אלא כשאינו מרגיש טעמו [ועי' ריטב"א ד"ה צנון "דהכי קים לן כיון דאיקלש כולי האי לא יהיב טעמא כלל בכותח שהיא שלישי"] אך בפר"ח סי' צ"ה כתב שמותר אפילו כשטעמו נרגש ובראש יוסף בסוגיין הוכיח כן ממה שחילקו בין התירא לאיסורא ואם אין טעמו נרגש לכאו' אין לחלק ביניהם.

**לגרום לכתחילה נ"ט בר נ"ט**

ממה שאמרו דגים שעלו בקערה דייק הסמ"ק שלכתחילה אסור להעלות דגים בקערה בשרית כדי לאכלו עם כותח אך משמע שלאחר שכבר עלה דגים בקערה מותר לכתחילה לערבו בכותח וכ"כ בדרכי משה סי' צ"ה סק"ב [והטעם דחשוב לאחר שכבר עלו כבדיעבד כתב בפרי תאר כיון שרוב דרך אכילת דגים בימיהם היה עם כותח ולכן התירו לו לאכול בכתוח ולדבריו יוצא חומרא גדולה בשאר מאכלים אך כבר כתב הפמ"ג סי' צ"ה משב"ז סק"ד שמסתימת הפוסקים ל"מ כן וצ"ל שלהגבילו לא לאכול אם חלבי חשוב כבר כבדיעבד] אולם בדעת הב"י כתב הט"ז בדף האחרון בסי' צ"ד שלדעתו גם לאחר שעלו אסור לכתחילה לערבו עם כותח ורק עם נתערב מותר לאוכלו ע"ש [ובבית מאיר בסי' צ"ה ביאר באו"א שלדעתו יש לחלק בין לערבו במאכל חלבי לבין להשתמש בכלי חלבי ע"ש] אך הש"ך בקו"א שם חולק עליו ע"ש.

**טעם האיסור**

יש לעיין מהו טעם האיסור לגרום לנ"ט בר נ"ט ועי' פר"ח סי' צ"ה סק"א שאיסורו הרחקה בעלמא ולכן חולק על המנחת כהן שאסר לערב עם כותח אם בישל לכתחילה ע"ד לערבם בכותח ועי' פמ"ג משב"ז סק"ד שאם נאמר שנ"ט בר נ"ט מדין ביטול י"ל שהוא מדין אין מבטלין איסור לכתחילה [וצ"ב א"כ לדעת הרמב"ן שרק בטעם ג' מותר א"כ היאך מותר לערב בכותח וע"ש פמ"ג וצ"ב ולפי מש"כ ביד יהודה שגם לרמב"ן לאחר שטעם ג' אינו אוסר שוב נתבטל גם טעם ב' א"ש] אך תמה א"כ בבישל במזיד הו"ל למיסר אפילו בעירב עם כותח כדין מבטל איסור לכתחילה ע"ש.

**לגרום לכתחילה בנטל"פ**

עי' רמ"א סי' צ"ה סעיף ב' שאע"פ שהחמירו בבישול לא להחשיבו כנ"ט בר נ"ט מ"מ לעניין נטל"פ יש להקל ומדבריו משמע שרק אם כבר עלו לגבי חומרת בישול להחמיר אפילו בדיעבד לא החמירו בנ"ט בר נ"ט אבל מה שאסור לכתחילה לגרום לנ"ט בר נ"ט יש גם בנטל"פ וכ"כ לדינא בחכמת אדם אך מדברי הט"ז בדף האחרון בסי' צ"ד מתבאר שנחלקו בזה רבינו פרץ עם הב"י ע"ש.

**נ"ט בר נ"ט בבישול**

עי' בתוס' שהביא בשם הריב"ן שדעת רש"י שרק בעלו התירו נ"ט בר נ"ט ולא בצלי ובישול וטעמו כתב הרא"ש "בבליעה מותרת התירו נ"ט בר נ"ט אבל נתבשלו ונבלע כל טעם הבשר שהיה בלוע בקדרה אסור לאוכלו בכותח" [ואין כוונת הרא"ש כיון שהוא רק כדי קליפה שנהיא הביא ראייה מדבר חריף ובדבר חריף דעת הרא"ש שג"כ סגי בקליפה וע"כ הכוונה שנכנס רק קצת טעם ועיקר הטעם נשאר בקדרה משא"כ בבישול שעיקר הטעם יוצא] וברמב"ן ורשב"א כתבו הטעם "משום דכח האש מפליט ממשו של רוטב הנבלע בקערה הרי הוא כאילו קיבל טעם מן הראשון" והיינו שנ"ט בר נ"ט הוא משום שהממש אינו יוצא אלא מוציא טעם ואילו בישול עצם הממש יוצא

אך כשיש ג' נותני טעם כתבו הראשונים שודאי מותר ולכן דעת ספר התרומה שרק בצלי יש להחמיר אבל בבישול מחמת המים כל פעם יש ג' נותני טעם ובדעת החולקים עי' מהרש"א על התוס' דהיינו משום שחוששים שמא נגע האוכל בדפות ללא אמצעות המים [אולם במעדני יו"ט על הרא"ש אות כ' לא כ"כ] ובנ"ט בר נ"ט מכלי לכלי גם לדעת הריב"ן מותר וכש"כ הרא"ש פסחים פ"ב סי' ז' דה"ט שמקילים לעניין הגעלה ערב פסח.

**נ"ט בר נ"ט בדבר חריף**

עי' רש"י בלשון ב' שחידש שבדבר חריף ליכא התירא דנ"ט בר נ"ט והראשונים דימהו למה שהביא הריב"ן בשם רש"י שבבישול ליכא התירא דנ"ט בר נ"ט אך להלכה מבואר שאע"פ שבסי' צ"ה הכריע השו"ע שגם בבישול יש התירא דנ"ט בר נ"ט מ"מ בסי' צ"ו לגבי דבר חריף החמיר לגבי נ"ט בר נ"ט וכבר תמהו ע"ז הפר"ח וכו"פ ריש סי' צ"ו וע"ש ביאור הגר"א וביד יהודה סק"ג כתב לבאר שע"פ הנתבאר בדעת התוס' לעיל שגדר התירא דנ"ט בר נ"ט הוא משום שהטעם נפגם מהאוכל או הכלי שנכנס בו ולכן בזה יש סברא מיוחדת בדבר חריף שכיון שדבר חריף מחליא ליה לשבח וליכא התירא דנטל"פ כמו כן לא שייך התירא דנ"ט בר נ"ט ולפי זה י"ל שאע"פ שבבישול קי"ל שעכ"פ בג' נותני טעם יש להקל מ"מ בדבר חריף כתב הפמ"ג בסי' צ"ו שפ"ד סק"ב שאפילו באלף טעמים אסור [עי' יד יהודה סי' צ"ו מש"כ להעיר ע"ד]

**נפלה טיפה על הקדרה מבחוץ אם חשוב נ"ט בר נ"ט**

עי' חי' הגרע"א בסוגיין שכתב שאם נפלה טיפה על הקדירה מבחוץ לא חשוב נ"ט בר נ"ט לגבי המטאכל בפנים שכיון שלא פסק כוחו נחשב הכלי כבליעה אחת וכן צידד החוו"ד סי' צ"ה סק"א מטעם אחר דכיון שמה שבתוך הקדירה קשור למה שהוא בקדירה [כש"כ התרומת הדשן] לכן נחשב הכל כבליעה אחת אך בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ל"ז האריך לחלוק ע"ז ע"ש.

**שמעתתא דדוחקא דסכינא ודבר חריף**

**קיא ע"ב אמר חזקיה עד בעא מיניה רב דימי**

**ואח"כ ח' ע"ב איתמר השוחט בסכין של עובדי כוכבים עד אמר רב יהודה**

**ואח"כ קיא ע"ב אמר ר' נחמן אמר שמואל ובראשונים**

**ובשו"ע סי' י' וסי' פ"ט בב"י בסופו בשם ר"ש וברמ"א ט"ז וש"ך וסי' צ"ד סעיף ז' וסי' צ"ו**

**קיא ע"ב**

**צנון שחתכו בסכין וכו'**

בטעם האיסור ביאר רש"י בב' אופנים.

**א}**שסתם סכין שומן טח על פניו ולכן כשחותך הצנון מקבל הצנון טעם מן הממש ואין בזה משום נ"ט בר נ"ט וכ"כ הרמב"ן והרשב"א

**האם דבר חריף מפליט מבלוע**

ולפי זה אין לנו מקור שדבר חריף יכול להפליט דבר הבלוע ובאמת הרא"ה בבדק הבית בית א' (טו ע"א) כתב שדבר חריף אין בו כח להפליט מדבר קשה כסכין ["וכן הדין לכל דבר חריף כגון צנון ובצל וכיוצא בהן אין מבליעין דבר קשה ואין מפליטין אבל בולעין מן המוכן"] אלא דיש להוכיח מע"ז לט ע"א שדבר חריף בולע שהרי אמרו שם דחלתית של נכרים אסורים מפני שחותכים אותם בסכינים שלהם ואינו נחשב נטל"פ אגב חורפיה דחילתיתא מחליא ליה שמנוניתא והו"ל לשבח ומשמע דאיירי בסכין שאינו בן יומו וכיון שהוא דבר חריף מפליט מן הסכין אך באמת הרא"ה שם [וכ"ה בחי' הריטב"א ע"ז שם בשמו] נקט שאיירי בשומן הטח ע"פ הסכין ומה שאמרו נטל"פ הכוונה לאפוקי שלא נאמר ששומן הוא דבר הפוגם בחלתית אפילו כשהוא בעין [ולשיטתו היה מוכרח לפרש כן שהרי סובר דנטל"פ אינו ראוי לגר וא"כ הו"ל כעפרא ואינו נאסר אם השביח אח"כ] וכ"כ הרמב"ן לעיל ח' ע"ב אך בסוגיין לא כתב כן. עוד יש לדחות ע"פ דברי הרשב"א במשמרת הבית טו ע"א שגם טיחת שמנונית ע"ג הסכין נפגם כשאינו בן יומו [ועי' ט"ז סי' י' סק"ו] <בעיקר בליעת דבר חריף עי' פמ"ג סי' צ"ו משב"ז סק"א אם הוא מן התורה>

**נעיצה מועיל לדבר חריף**

עי' ע"ז עו ע"ב שנעיצה בקרקע קשה מועיל לבליעות של אתרוג ועי' רשב"א בתורת הבית ב"ד ש"ד (לד ע"א) שהוכיח מכאן שנעיצה בקרקע מועיל לכל צונן אפילו לדבר חריף ועי' ט"ז סי' י' סק"ו שנעיצה בקרקע ודאי אינו מפליט וא"כ מבואר שדבר חריף אינו מפליט אולם עי' רשב"א משמרת הבית ב"ג ש"ג (עז ע"א) שכתב להוכיח שהדחה ונעיצה בקרקע מפליטין מן הסכין ממה שמועיל נעיצה בקרקע לדבר חריף וע"ע פמ"ג סי' י' משב"ז סק"ו ושפ"ד ס"ק כ"ב.

**אם דבר חריף מפליט יותר מקליפת הסכין**

עי' בשו"ע סי' קכ"א סעיף ז' שהובאו דברי הרשב"א הנ"ל שנעיצה מועיל בסכין של איסור כדי להשתמש בו בצונן אפילו לדבר חריף וכתב הבית מאיר בסי' צ"ו שמוכח מזה שדעת השו"ע שאין דבר חריף מפליט מן הסכין [וכדעת הרא"ה] וע"פ זה תמה בהמבואר בסי' צ"ו סעיף ג' אולם הגרע"א בסי' צ"ו על הש"ך סק"ט הוכיח מזה שאין דבר חריף מפליט מן הסכין אלא מה שנמצא בקליפת הסכין וע"ש מה שהק' ע"ז. ועי' פר"ח סי' צ"ד ס"ק כ"ד שכל בליעה בסכין שלא ע"י האור אינו אלא בקליפת הסכין ועי' פמ"ג סי' י' משב"ז סק"ו שלפי זה בשימש בסכין לחתוך בשר שלא ע"ג האור אלא בכלי ראשון שהוסר מן האש אינו נבלע בסכין אלא קליפה והפמ"ג תמה ע"ז טובא וע"ע בדבריו שם שפ"ד ס"ק כ"ב שאפילו לעניין דבר חריף מוכח בכל הפוסקים שמערים בכל הסכין ולכאורה מוכח כן מדברי הש"ך בסי' צ"ד ס"ק כ"ט ובסי' צ"ו סק"כ [ורק גבי לימוניש רק מה שבקליפת הסכין אוסר ששאר הבליעות נפגמו כבר ע"ש] וע"ש פמ"ג מש"כ בזה.

**ב}**עוד פירש רש"י שאפילו בסכין נקי אגב חורפיה בלע טפי ולא חשוב נ"ט בר נ"ט ולפי פירוש זה מבואר דסוגיין איירי בסכין נקי [שמדברי התוס' לעיל קיא ע"ב ד"ה הלכתא מבואר שלפי' זה יש להוכיח מן הגמ' דאסור נ"ט בר נ"ט בישול הרי שלפירוש זה איירי רק בסכין נקי] וא"כ צ"ע אמאי בחתך קישות צריך גרידא הרי הסכין נקי וכבר עמד בזה הרשב"א ועי' ספר התרומה סי' ס' [הביאו הפמ"ג סי' צ"ו שפ"ד סק"ב וס"ק כ"א ושם תמה על הש"ך שלכאורה בדעת השו"ע ע"כ צ"ל כן וצ"ע ששכח מה שכתב שם במשב"ז סק"ג] שקצת חריפות יש לקישות ולכן מפליט קצת ובעי גרידא [אך צ"ע דמ"מ כיון שאינו חריף גמור מסתבר שעדיין הו"ל נ"ט בר נ"ט ולמה אוסר וכן הק' ביד יהודה סי' צ"ו סק"ד] ובראש יוסף תי' ע"פ דברי המגיני שלמה לעיל ח' ע"ב בביאור דברי רש"י קיא ע"ב שכל דוחקא אפילו בצונן אע"פ שאינו ליכול להבליע לתוך הצונן [ודלא כשיטת הריב"ם בתוס' ח' ע"ב שדוחקא מבליע אפילו בצונן שאינו חריף] מ"מ מוציא קצת מן הסכין ונשאר ע"ג האוכל ולכן צריך גרידא במקום הדחה וע"ע במשב"ז סי' צ"ו סק"ג [ומקור לסברא זו הוא ממה שנעיצה בסכין מועיל להוציא הפליטות כדלהלן אע"פ שאינו אלא דוחקא בלי חום וחריף וע"כ להפליט בלי להבליע סגי בדוחקא בלי חום.]

**אינו בן יומו בדבר חריף**

עי' ע"ז לט ע"א שבחלתית כיון שהוא דבר חריף אין בו היתר נטל"פ שהחלתית מחליא ליה לשבח ונסתפקו הראשונים מהו הדין בשאר דבר חריף עי' תוס' וחי' הרמב"ן ורשב"א (וע"ע בדבריו בתשובה ח"א סי' תמ"ט ותצ"ז) [ובש"ך סי' צ"ד ס"ק כ"ט וסי' צ"ו סק"כ כתב לחדש שכל הנידון הוא כלפי הבליעה הפנימית של הסכין אבל מה שנבלע בקליפה חיצונה של הסכין לכו"ע מחליא ליה לשבח וצ"ב עוד כתב שיש דברים שודאי אינם מחלים לשבח עי' בסי' צ"ו ס"ק י"ז לגבי זנגביל ובסק"כ לגבי לימוניש]

**אסור לאוכלו בכותח**

נחלקו הראשונים בשיעור הצנון שנאסר

שדעת הרא"ש כדי קליפה ויש לעיין מאי שנא מחם שנאסר כדי נטילה וי"ל כש"כ הרא"ש בפרק ז' סי' כ"ד שכל שומן ע"פ הסכין אינו אלא דבר מועט ואינו אוסר יותר מכדי קליפה [ונחלקו האחרונים בביאור דבריו שלדעת הב"ח וש"ך ס"ק כ"ט בסי' צ"ד הכוונה שדבר מועט אין לו כל ללכת יותר מכדי קליפה ולדעת הט"ז שם ס"ק י"ג הכוונה שכיון שהוא דבר מועט בטל בס' אלא שמ"מ מקומו אסור כמו שכתב הרשב"א בכל דבר שמן המפעפע]

ודעת הראב"ד ורא"ה שאוסר כדי נטילה והיינו ככל חם שלא בדרך בישול וצ"ע מ"ש מהמבואר בסי' צ"ד סעיף ז' שכל הנאסר רק משום שמנונית הסכין אינו אלא דבר מועט ואוסר רק כדי קליפה ועי' בש"ך סי' צ"ד ס"ק כ"ט שר"ל שאפי' לדעת האומרים שרק חלתית מחליא ולא שאר דבר חריף זהו רק לגבי הבליעות הפנימיות אבל בבליעות שבקליפת הסכין כל דבר חריף מחליא לשבח [אך לעניין זיתים עי' מש"כ הש"ך בסי' צ"ו סק"כ וע"ש באמרי בינה בשם עצי לבונה] ולכן בשומן הטח ע"פ הסכין בצירוף הבליעות שבקליפת הסכין אינו חשוב דבר מועט [עיקר העניין תמוה מה לי אם מחליא או לא סו"ס יש שם הרבה ועי' יד יהודה סי' צ"ד ס"ק ל"ה]

ואילו דעת הרשב"א שנאסר כולו וטעמו של הרשב"א "דחריפות צנון טפי בלע מרותח האש" אך באמת גם ברותח מן האש קי"ל שע"י דוחקא מבליע בכולו עי' סי' צ"ד סעיף ז'.

**וה"מ צנון דאגב חורפיה בלע**

מדברי רש"י בפירוש הראשון משמע שהסוגיא אינו כלל מדין דוחקא וכ"מ בתוס' לעיל ח' ע"ב (סוף ד"ה אגב דוחקא) וכתב ביד יהודה סי' צ"ו סק"ב שהיינו משום שדבר חריף בולע מן הבעין גם בלי דוחקא וע"ש שכן מבואר בל' הט"ז שם סק"ג ובסי' צ"א סק"ל האריך להוכיח שכן דעת הרשב"א אולם הפמ"ג בסי' צ"ו משב"ז סק"ג כתב דקי"ל דחריף בלי דוחקא לאו כלום.

**דסילקא אסירי**

בטור ושו"ע סי' צ"ו סעיף א' מבואר שסילקא הוא דבר חריף כמו צנון ולכן אוסר כשיעור צנון אולם דעת הרשב"א שסילקא אינו דבר חריף לגמרי ואינו אלא שיש לו כח משיכה [והפמ"ג הבין שאין מצד חריפות כל ולכן כתב בסי' צ"ו שפ"ד סק"א שגם אם בישלו אפ"ה נשאר בו כח המשיכה אולם ביד יהודה העיר מדברי הרשב"א בתוה"ב ב"ד ש"א (כא ע"א) כתב להדיא שהוא מטעם מקצת חריפות שיש להם ע"ש]ולכן דעתו שאינו אוסר אלא שיעור גרידא [אך כבר העיר ביד יהודה שם מדברי הרשב"א בתוה"ב ד' ע"א ובקצר שם שלא כתב כן] ומדברי הב"י מבואר שטעמו של הרשב"א הוא משום דס"ל שרק צנון חשוב דבר חריף ולא שאר דברים ולכן ע"כ סילקא מטעם אחר אך כבר תמה בפמ"ג שפ"ד סק"א שמפורש ברשב"א שאפילו אתרוג וכדו' חשוב דבר חריף.

**ואי פתך בהו דליפתא**

מצינו ג' מהלכים בראשונים שלדעת רש"י הטעם שהלפת מבטל טעם השמנונית מן הסכין ומשמע מדברי רש"י שמהאי טעמא א"צ אפילו הדחה וכש"כ הר"ן ואע"פ שיש בעין [וצ"ב הרי סו"ס יש כאן בעין ול"מ שנפסל לגר ובאמת הרא"ש והרשב"א לא כתבו כן בדעת רש"י אך עי' בש"ך סי' צ"ו ס"ק כ"ג שר"ל שגם לדעת הרא"ש אינו אלא חומרא בעלמא ולא מעיקר הדין אך מדבריהם לא משמע כן וצ"ע] והרשב"א לשיטתו שיש לסילקא כח משיכה מיוחד וכח זה נחלש ע"י הלפת ולפי זה ודאי בעי הדחה כיון שהשמנונית לא נפגם כלל ולפי הרשב"א י"ל שאינו אלא בסילקא משא"כ לרש"י [עי' יד יהודה סי' צ"ו סק"א]

ולדעת הרמב"ם הכוונה מדין קינוח על הבעין שהשמנונית הטח ע"פ סכין נתקנח ע"י שחתך לפת ולדבריו ה"ה בחתך מאכל אחר עי' ב"י סו"ס צ"ו.

**ח' ע"ב**

**איתמר השוחט בסכין עובדי כוכבים רב אמר קולף**

**אם האיסור משום הבעין או הבליעה**

יש לעיין מהו טעם האיסור לדעת רב האם הוא מחמת בלע הסכין או מחמת השומן הטח ע"פ הסכין ויסוד הנידון הוא די"ל שכל האיסור אינו אלא מחמת הבעין כיון שבית השחיטה אינו רותח גמור ולכן אין בכחו להפליט מהסכין ורק הבעין אוסר או די"ל שגם הפליטה אוסר.

והנה עי' בראשונים שהק' שלכאורה סתם סכין אינו בן יומו ותי' בב' אופנים או דאיירי בסכין בן יומו [או שכך הוא סתם סכין או שהוא אוקימתא] או שאיירי בשומן הטח על פניו ובפשוטו נחלקו בהנ"ל אך מצינו ברשב"א במשמרת הבית ב"א ש"א (טו ע"א) שצידד לומר שהשומן הטח ע"פ הסכין כיון שאינו אלא דבר מועט נפגם כשאינו בן יומו ועי' ט"ז סי' י' סק"ו.

הנה כתבו התוס' לעיל בע"א (ד"ה שלבנה) "והכא דמוקי לה כשליבנה באור כדי ליישב אפילו יהא בית השחיטה רותח", וכתב בתבואת שור סי' י' ס"ק י"א שמבואר בתוס' שלמ"ד בית השחיטה רותח אינו מועיל נעיצה והיינו משום שטעם האיסור אינו משום הבעין אלא מחמת מה שבלוע בסכין ולכן צריך ליבון אך יעוי' בהגהת הגרע"א בסי' י' על הש"ך סק"ו שמשמע מדברי התוס' שרק לפי הצד בגמ' שטעמו של רב הוא משום בית השחיטה רותח כתבו כן אבל לפי הצד שטעמו של רב הוא משום דוחקא דסכינא שפיר י"ל שגם התוס' מודים שהאיסור הוא רק מחמת הבעין, ובאמת מדברי התוס' בד"ה אגב דוחקא מוכח שנקט שסתם סכין שומן טח על פניו שהרי הוכיחו מלק' קיא ע"ב ממה שאמרו צנון שחתך בסכין נאסר ע"י דוחקא משמע שרק דבר חריף יש דוחקא ואם נאמר שהאיסור מחמת הבליעה כבר כתבו התוס' לק' שם בשם רש"י שרק בדבר חריף יש לאסור דאל"ה הו"ל נ"ט בר נ"ט [וא"כ ע"כ מה שהק' לעיל מאינו בן יומו ע"כ כדברי הט"ז ע"פ המשמה"ב אולם עי' ברש"ש שהעיר שמדברי התוס' לק' קיב ע"א מוכח לכאו' שלא כדברי הט"ז ע"ש אך עי' ביד יהודה סי' צ"ד ס"ק ל"ב שר"ל בדעת הרא"ש שיש בשומן הטח ע"פ הסכין ב' דרגות יש סכין שלא נתקנח והוא חשוב בעין ממש ויש סכין מקונח ומ"מ נשאר קצת שומן שאינו ניכר והוא נפגם באינו בן יומו וא"ש דברי התוס']

**דעת רש"י**

רש"י כתב שא"א לדופני הסכין בלי שמנונית אך כתב הנחל"ד שמשמע מדברי רש"י שלא הוצרך לומר כן אלא לרבב"ח שבית השחיטה צונן וא"כ למה מדיח וע"כ משום השומן הטח ע"פ הסכין [אך עי' בראש יוסף שזה לא א"ש להמבואר במגיני שלמה בדעת רש"י לק' קיא ע"ב] אבל לרב י"ל שמפליט הבלוע אך למסקנא שבסכין טריפה קי"ל להקל ואפ"ה מחמירים בסכין של נכרי ופירש"י הטעם משום שסכין קשה לבלוע לכאו' ק"ו שקשה להפליט [וכמבואר ברשב"א שיותר קל להבליע מלהפליט] וכתב הנחל"ד שלמסקנא צ"ל שאנו מחמירים רק בסכין מלוכלך וצ"ע סתימת דברי רש"י אולם בתבו"ש סי' י' ס"ק י"א כתב שממה שכתב רש"י "שהסכין אסורה" משמע שגוף הסכין אסורה ולא רק מפני שומן הטח על פניה [ולהמבואר בסמוך בשם הנחל"ד בביאור שיטת הרשב"א יתבאר שאין זה סברות הפוכות מדברי הרשב"א]

**דעת הרשב"א לב"ח וט"ז**

הנה דעת הרשב"א מתבאר להדיא מדבריו בחי' ובתורת הבית שדוחקא דסכינא עם חום קצת של בית השחיטה אין בו כח להפליט מסכין שהוא קשה וכל האיסור בסכין של נכרי אינו אלא מחמת השומן הטח על פניו אך ממה שאסר שמואל לק' קיא ע"ב סכין ששחט בו לחתוך בו רותח מבואר שדוחקא מועיל להבליע לתוך הסכין והיינו שיותר קל להבליע מלהפליט והרא"ה בבדק הבית תמה הרי קי"ל כבולעו כך פולטו ותי' הנחל"ד שודאי לגבי פליטות דעלמא אדרבה יותר קל להפליט מלהבליע ודברי הרשב"א הוא סברא מיוחדת בדוחקא שעיקר דוחק הסכין הוא כלפי השומן שבחוץ שדוחקו לתוך הבשר אבל ליכא דוחקא כלפי הסכין בעצמו אולם ביד יהודה ביאר טעמו של הרשב"א שחום בית השחיטה ודוחקא מבליע אבל לא מפליט "משום דחמימות קצת יכול לכנוס בדבר אחר בעצמו בכח החמימות שבו אבל להיות דבר אחר פולט צריך שיחמם אותו הדבר בעצמו קצת להיות פולט ולחום בית השחיטה עם הדוחקא אין כח לזה",

[הנה בעיקר דברי הרשב"א צ"ע שהרשב"א הק' שסתם סכין אינו בן יומו ותי' ב' תירוצים ולהנ"ל ע"כ כתי' הב' ותי' הראש יוסף שודאי ידע הרשב"א ששומן טח ע"פ הסכין (וכמו שנקט הרשב"א לק' קיב ע"א לגבי צנון ולית ליה פי' האחר ברש"י) וכל הנידון היה אם מה שטח ע"פ הסכין נפגם אך מל' הרשב"א ל"מ כן ועי' להלן] וע"פ זה כתב הרשב"א שמה שאמר רב קולף אינו אלא בלא נעץ הסכין בקרקע לפני השחיטה אבל אם נעץ הסכין בקרקע לפני השחיטה גם רב מודה שאינו אוסר וכ"כ בדעת הרשב"א הב"ח והט"ז בסי' י'.

**דעת הרשב"א לדרישה וש"ך**

אולם הדרישה והש"ך בנקודת הכסף בסי' י' נקטו שגם לדעת הרשב"א ע"י דוחקא וחום קצת של בית השחיטה נבלע קצת בסכין אך כיון שאינו רותח גמור אינו נבלע אלא בקליפת הסכין וע"ז מועיל נעיצה להפליט בליעה זו והט"ז תמה שודאי נעיצה אינו מועיל אלא על הבעין ולא על בליעות אך כבר העיר שם בתבו"ש סק"י ובפמ"ג שמצינו מפורש ברשב"א שנעיצה מועיל לבליעות וכן מפורש בשו"ע עי' רשב"א במשמרת הבית ג' ע"ב שמהאי טעמא מועיל נעיצה לדבר חריף אע"פ שדבר חריף בולע כמבואר בע"ז לט ע"א וברש"י לק' קיב ע"א וע"כ משום שנעיצה מפליט מן הכדי קליפה של הסכין וכן מוכח בשו"ע בסי' צ"ו שחשש לשי' רש"י בדף קיב הנ"ל ואפ"ה פסק בסי' קכ"א דמועיל נעיצה

**הדחה בסכין של טריפה**

והגרע"א תמה ע"ז בשבשלמא נעיצה י"ל שמועיל להפליט בליעות אבל הדחה מאי איכא למימר והרי בסכין של טריפה מבואר בגמ' שמועיל לסכין של טריפה וכתב שמדברי הרשב"א במשה"ב עז ע"א מבואר שגם הדחה מועיל להפליט הבעין וא"כ שפיר י"ל שזהו הטעם שמועיל בסכין של טריפה אך נשאר בצ"ע היאך מועיל קינוח בסכין של טריפה אך מדברי הש"ך בס"ק י"ז מבואר שרק בסכין של נכרי דעת הרשב"א שמפליט הבליעות שבחודו של סכין כיון שיש שם הרבה בליעות אבל בסכין של טריפה כיון שבלע רק מחום בית השחיטה אין שם הרבה בליעות ואין בו כח לפלוט בחום של בית השחיטה ע"ש בשפ"ד בס"ק י"ז וכ"ב וע"פ זה נקט שבסכין של נכרי לכתחילה צריך שיפה ובדיעבד מועיל נעיצה כיון ששניהם מועיל לבליעות ואילו בסכין של טריפה כשנתמש בו הרבה פעמים לכתחילה צריך נעיצה לבעין ובדיעבד מועיל הדחה כיון אי בזה בליעות אבל בסכין של נכרי שיש בליעות אין הדחה מועיל אפילו בדיעבד שאין הדחה מוציא בליעות.

**דעת הרא"ש**

הרא"ש כתב דאיירי בבן יומו ומשמע שלדבריו ליכא שומן הטח ע"פ הסכין וכ"כ בדעתו הב"ח והדרישה סי' י' [אולם מדברי הרא"ש פ"ז סי' כ"ד ל"מ כן ועי' יד יהודה סי' צ"ד ס"ק ל"ב] ומשמעות הטור שאפ"ה מועיל לשיטתו נעיצה בקרקע ומכח זה הוכיח הדרישה שנעיצה מפליט הבליעה שבקליפת הסכין והט"ז סק"ו דחה שגם להרא"ש יש שומן טח ע"פ הסכין אלא דס"ל כהרשב"א במשמה"ב שאותו טיחה כיון שהוא מועט נפגם באינו בן יומו. וכ"מ מדברי הרא"ש בפ"ח סי' ל"א ע"ש יד יהודה [והב"ח חולק על כל הדיוק בטור ע"ש]

**טעמו של רבב"ח שמדיח**

עי' ברש"ש שהעיר שאם נאמר שכל האיסור בסכין של נכרי הוא משום הבליעה אבל ליכא איסור הטוח ע"פ הסכין א"כ למה לרבב"ח צריך הדחה אך באמת קושיא זו יש להקשות גם על פי' הב' ברש"י לק' קיב ע"א שליכא איסור טוח ע"פ הסכין ואפ"ה קישות צריך גרירה והק' כן הרשב"א וע"ש בראש יוסף שדעת רש"י שע"י דוחקא יוצא הבלע אבל לא נבלע ולכן צריך הדחה ויסוד הדברים כתב המגיני שלמה ברש"י לק' קיא ע"ב שלפי פירושו יוצא שסכין של שחיטה אפילו לאחר הדחה אסור לאכול בו רותח ומשמע דומיא לזה לאכול צונן לחד מ"ד צריך האוכל הדחה וע"כ דהינו משום שע"י הדוחקא יצא הבליעה ונתקנח על האוכל ע"ש.

**רב אמר קולף**

יש לעיין למה מועיל קליפה מ"ש מכל חם בחם שכתבו התוס' לק' צו ע"ב שצריך כדי נטילה ועי' מאירי שרב לשיטתו שעילאה גבר והסכין אינו חם ולכן רק מדמיקר להו בלע וזה רק קליפה כמפורש בפסחים אולם עי' בש"ך סי' צ"ד ס"ק כ"ה שכשיש דוחקא לא איכפת לן בעילאה ותתאה וע"ש טור בשם רבינו פרץ דשאני בית השחיטה שרק כדי קליפה מן בית השחיטה הוא רותח [עי' לק' כח ע"ב בשעת שחיטה אתי דם דחיים ועי' תבו"ש סי' י' ס"ק כ"ד בדין שחיטה שאינו מוציא דם אם בית השחיטה רותח] ולכן אינו נבלע יותר אבל בעלמא כשיש דוחקא ורותח מבליע בכולו

אך יעוי' ברא"ש פ"ז סי' כ"ד שעמד בזה למה בסכין ליכא רק איסור רק בקליפה ותי' כיון שיש רק משהו איסור היינו השומן הטח ע"פ הסכען אין בו כח לאסור יותר מקליפה ועי' בחי' הרשב"א בסוגיין שהק' אמאי אינו נבלע בכולו מחמת השמנונית ותי' בג' אופנים א' שבית השחיטה אינו רותח גמור ב' שאינו דבר שמן גמור ועוד די"ל שכלפי כולו יש ביטול בס' ואפ"ה אוסר כדי קליפה ומבואר עכ"פ דשייך להבליע בכולו וע"כ שכולו חם.

**דין כלי שני ודוחקא**

ועכ"פ לפי דברי הרשב"א שכיון שבית השחיטה אינו רותח גמור לכן אינו מבליע יותר מקליפה יוצא שכלי שני שנחשב רותח כבית השחיטה וכמבואר ברשב"א בחי' כאן ובע"ז א"כ גם ע"י דוחקא לא יבליע יותר מכדי קליפה ועי' מה שנחלקו בזה בסי' צ"ד סעיף ז' ברמ"א ובט"ז וע"ש ביאור הגר"א [ולכאו' לדעת השו"ע שהחסרון בבית השחיטה הוא רק משום שרק הקליפה רותח אין להוכיח כלום לכלי שני וצ"ע]

**דעת הרי"ף והרמב"ם**

הרי"ף והרמב"ם פסקו כרבב"ח שסגי במדיח וכתבו הרמב"ן ור"ן בדעתם שס"ל שבית השחיטה רותח כדמוכח משמואל קיא ע"ב ואפ"ה מחמת דטרידי בדם אין בית השחיטה בולע ותמה בנחל"ד א"כ למה צריך בסכין של טריפה צריך להדיח הסכין הרי בין כך בשעת השחיטה יצא עוד שמנונית [שהרי טרידי רק מונע הבליעה ולא הפליטה <לכאורה לפי זה יוצא חומרא לרי"ף בסכין שאינו בן יומו שלדידן דקולף ליכא איסור כשאר אינו בן יומו אבל לרי"ף שאינו נבלע בבית השחיטה רק עומד בחוץ הו"ל כאיסור בעין שאינו מועיל נטל"פ וע"ע הגהת הגרע"א לסי' י' על הש"ך ס"ק י"א>] ושוב יצטרך להדיח פעם נוסף וע"ש ע"פ דברי רבינו יונה שהטעם שאין לסמוך על הדחה לפני מליחה הוא משום שלשמנונית הדבוק צריך שפשוף וי"ל שזהו רק לשומן הנדבק ע"פ הסכין ולא לבליעות השומן שיוצא מהסכין ע"ש.

**חד אמר בחמין**

ל' הגמ' משמע שהנידון באיזה מים צריך להדיח בחמים או בצונן ובאמת אנו כן שהנידון הוא אם להגעיל או לרחוץ אך יעוי' ל' הרי"ף "חד אמר מדיחה בחמין" ועי' תפארת יעקב שלכו"ע א"צ הגעלה והנידון רק איזה מים צריך להדחה ע"ש

**חד אמר מדיח**

עי' בתוס' (ד"ה סכין) שסכין כשרה לכו"ע סגי בהדחה ומבואר דבעי עכ"פ הדחה אך הרשב"א בתורת הבית כתב שא"צ להדיח כלום ועי' בכור שור שכוונת התוס' מצד שמנונית של אבר מן החי ועי' בט"ז סי' י' סק"י ובהגהת הגרע"א.

**והילכתא בצונן**

עי' ברש"י שעדיין יש לפסוק לחומרא בסכין של נכרי וביאר הטעם שיש לחלק בין סכין שהוא קשה לבלוע לבין בשר שהוא רך לבלוע והרשב"א כתב שסכין של נכרי איירי שלא הדיחו ולכן ע"י דוחקא נבלע בבהמה אך הרי"ף פסק כרבב"ח וכתב הרמב"ן דאע"ג שודאי קי"ל בית השחיטה רותח דהא קי"ל כשמואל לק' קיא ע"ב דסכין שחט בה אסור לחתוך רותח אפ"ה איידי דטרידי סמינים לא בלעי וכ"כ הר"ן ותמה בנחל"ד א"כ מה יועיל הדחה לסכין כיון שבין יפלוט פעם נוספת בשעת השחיטה ויצטרך להדיח וע"ש שרק הבעין צריך שפשוף ולא מה שיוצא ע"י חום בית השחיטה.

**סכין טריפה**

עי' בתוס' שבסכין כשרה לכו"ע כשר כיון שהאיסור הוא מחמת הדם והרי בכל שחיטה יש הרבה דם ואפ"ה אינו אוסר וע"כ שכלפי דם לכו"ע מועיל סברת טרידי של הסימנים אולם מדברי רש"י נראה שאינו סובר כן שכתב הטעם שלא הק' המקשן מכל שחיטת כשירה הוא משום דדם קשה לבלוע ולכו"ע אין לאסור ולכאו' תיפו"ל משום דטרידי [והגרא"פ שליט"א ר"ל שרק כלפי דם בעין דמישריק שריק מועיל סברת טרידי ולא כלפי בליעות של דם ועי' בראש יוסף שבאמת היה יכול לומר הטעם של טרידי אלא שבא לומר שאפילו לחתוך רותח מותר וזהו ע"פ דרך הר"ן ברש"י שליכא ראייה משמואל שחולק ע"ז ודו"ק] אך עי' בחי' הגרע"א שר"ל שרש"י נקט שלפי ס"ד של המקשן איירי בסכין לחתוך בה רותח ולא לשחוט וא"כ ליכא כלל טרידי.

הרשב"א הק' לרש"י שדם לכו"ע אינו נבלע בסכין משום שהוא קשה צ"ע מדברי שמואל לק' קיא ע"ב ועי' ספר התרומה שאה"נ לא קי"ל כשמואל וכ"כ באו"ז והובא שם בהגהת אשר"י וע"ע בריטב"א אך בראש יוסף ר"ל שאין כוונת רש"י שאינו נבלע כלל אלא כש"כ ברבינו ירוחם שאינו נבלע הרבה וממילא אינו נפלט ע"י חום בית השחיטה אלא ע"י רותח גמור

ודברי הרא"ש בעניין זה אינו ברור ועי' בראש יוסף ונחלת דוד מש"כ בדבריו.

**ואי איכא בליתא דפרסא**

מבואר שלסכין של טריפה מועיל אפילו קינוח ואינו צריך הדחה וכתב הש"ך בסי' י' ס"ק ט"ז שמ"מ לסכין של שחיטה לחתוך צונן אינו מועיל אלא הדחה אבל קינוח אינו מועיל ושאני סכין טריפה כדי לשחוט שמועיל סברת טרידי ולכן סגי בקינוח וצ"ע דטרידי אינו מועיל אלא לגבי בליעות וכאן דאיירי בצונן הנידון מחמת הבעין [ואין לומר שהולך בשיטת הריב"ם שגם בצונן מועיל דוחקא להבליע הרי א"כ גם הדחה אינו יועיל לזה וכמבואר בש"ך ס"ק י"ז וכש"כ שם הפמ"ג שלדעת הש"ך רק נעיצה מועיל להפליט הבלע]

**שמעתתא דאין מבטלין איסור לכתחילה**

**איסורו מן התורה או מדרבנן**

נחלקו הראשונם אם איסורו מן התורה או מדרבנן שדעת הראב"ד באיסור משהו שאיסורו מן התורה וכן נוטה דעת הרא"ה בבד"ה (יט ע"א) ודעת שאר הראשונים שהוא מדרבנן

**ביטול יבש ביבש**

הנובי"ת יו"ד סי' מ"ה כתב לחדש שכל מחלו' הראשונים אם יש איסור תורה בביטול איסור לכתחילה אינו אלא לח בלח דומיא דזרוע בשלה שזה אינו בדין ביטול אלא שנאבד מעוצם מיעוטו אבל ביבש ביבש לכו"ע אסור מן התורה וכ"כ בחי' חתס לחולין צח ע"ב ובשו"ת או"ח סי' קכ"ט יו"ד סי' שי"ט וחו"מ סי' כ"ב וכן האריך להוכיח בשו"ת פני אריה סי' ב' אך כבר העיר היד יהודה סי' צ"ט ס"ק י"ב שמדברי הרשב"א במשמרת הבית יט ע"א משמע להדיא לא כן [ולנכון העירו שיש ט"ס ברשב"א שם ובמקום בתוך ששים של היתר צ"ל בתוך שנים של היתר כל' הרא"ה וכן העתיקו היד יהודה שם]

**ביטול תרומה**

עי' בשו"ת אבני מילואים סי' י"ח שבתרומה לכו"ע יש איסור תורה לבטלו ברוב מאיסור משמרת שחייב לשמור על התרומה.

**איסורי הנאה**

עי' חוו"ד סי' צ"ט סק"ח שבאיסורי הנאה לכו"ע אסור לבטל מן התורה שעצם הביטול חשוב הנאה וכ"כ בדו"ח רע"א מכת"י בתשובה ג' וביד יהודה סי' ע' ס"ק י"א. וע"ע בשו"ת פני אריה סי' ב'.

**אוכל שחייב לבערו**

עי' הגהות ברוך טעם על הפלתי סי' צ"ט סק"ה שאוכל שחייב לבערו [ע"ש כגון ערלה דחייב לשרפו אך דבר זה אינו ברור כלל עי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' ק"פ] לכו"ע יש איסור תורה ביטולו מדמבטל בזה חיובו, ע"ש.

**דבר האסור משום סכנה**

נחלקו הפוסקים אם דבר האסור משום סכנה אם יש איסור לבטלו דעי' בפתחי תשובה סי' קט"ז סק"ג שפשוט שלא שייך בביטול מאכל האסור משום סכנה משום אין מבטלין איסור לכתחילה כיון שאינו איסור [אך עי' במשנת פיקו"נ האיר יוסף שי"ל שמדרבנן נעשה כמאכ"א ע"ש בשם מרן הגרי"ז ז"ל] וכ"כ בשו"ת עין יצחק או"ח סי' כ"ד אות ב' אולם ביד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י"א נקט לאיסור ולשיטתו שטעם איסור אין מבטלין הוא מגזירה שמא יבטל בפחות מכשיעור.

**באיסור בישול בב"ח**

עי' הגהת הגרע"א סי' פ"ז שצידד שליכא איסור לבטל לגבי איסור בישול בב"ח שרק לגבי אכילה והנאה מצינו איסור זה [וכנראה שרק במידי דאכילה יש גנאי לאכול דבר האסור] ועי' דברי מלכיאל ח"ב סי' מ"א מה שהאריך בזה.

**המקור לאיסור תורה והגדר**

למ"ד שאיסורו מן התורה לא נתבאר מדבריהם המקור לזה מן התורה והרא"ה בד"ה כתב שהוא מסברא שאינו מדין שיקח נבילה שאסרה תורה ויתירו לאכילה ע"י ביטול ברוב והיינו שאינו איסור מפורש אלא נגד רצון התורה ועי' בשו"ת חת"ס או"ח סי' קכ"ט "וטעמא שלא לבטל איסור דא"כ לא שבקת איסור בעין וכעין שכ' תוס' פסחים ל' ע"א ד"ה לשתהי" [ובפני אריה סי' ב' כתב שביטול ברוב אינו אלא בדיעבד כדי לא לאסור את הרוב אבל לכתחילה אין להסתמך על זה כדמצינו בדבר שיש לו מתירין עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר וכ"כ בזכר יצחק ח"א סי' ל"ו ואף שלא מצינו מדת חסידות לא לאכול דבר שנתבטל ברוב וכמו שהעיר שם צ"ל שזה נראה כזלזול בדין רוב שחדשה התורה ורק חז"ל יכלו לחדש איסור בדבר שיש לו מתירין] אך החת"ס בשו"ת יו"ד סי' שי"ט כתב שזה נלמד ממה שהצריכה התורה לתת נבילה לנכרי והרי יכול לבטלה ברוב וע"כ שאסור לבטלה וכ"כ בכנפי יונה סי' צ"ט ובשון"ת פני אריה סי' ב' ובבית מאיר סי' צ"ט סעיף ה' כתב שבלא תאכל נבילה כלול גם שלא תעשה טצדקי שתוכל לאכלה [וכ"כ שם בפני אריה] ובפרי תאר סי' צ"ט סוף סק"ח כתב שהוא הלל"מ. [וע"פ זה כתב שם שגם כשאין בדעתו לאכלו אסור לבטלו ע"ש]

**גדר האיסור למ"ד שהוא מדרבנן**

כפשוטו גדר האיסור למ"ד שהוא מדרבנן הוא אותו הגדר למ"ד שהוא מדאורייתא והיינו שאינו בדין אולם הלבוש בסי' תרכ"ו [הובא בט"ז שם] נקט שאיסורו מגזירה שמא יבוא לאוכלו בלי ביטול וכ"כ המגיה בפרישה בסי' קכ"ב סק"ה והיד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י"א.

**להוסיף כשנפל בלי שיעור ביטול**

עי' רשב"א תוה"ב ב"ד ש"ג (לב ע"א)שגפ כשכבר נפל האיסור לתוך היתר כל שאין לו שיעור ביטול אסור להוסיף עליו ועי' במזמור לדוד (להגר"ד פארדו) הל' תערובת שדייק מדבריו שבזה ליכא מחלו' הראשונים ולכו"ע אינו אלא מדרבנן ובטעם הדבר כתב שרק לבטל איסור אסור מן התורה ולא לבטל דבר המוגדר כטעם [היינו כשאין בו כזית בכא"פ] כיון שבין כך כבר ליכא עונש עליו ע"ש וצ"ב ובבדי השולחן עמ' ע"ז ביאר באו"א שמדאו' עיקר האיסור הוא רק לעשות טצדקי להתיר איסור אבל כל שעושה כן כדי שלא להפסיד ההיתר אין בזה איסור תורה והביא סיוע לזה מש"כ הרשב"א במשמרת הבית (יט ע"א) שבמקום הפסד הכלי ליכא איסור לבטל איסור ע"ש.

**עבר וביטל**

אם עבר וביטל חל הביטול מ"מ במזיד קנסו אותו שאסור לו או מי שנעשה עבורו ליהנות ממנו ומשמע שגדר האיסור הוא קנס בעלמא אבל לא חסר כלל בביטול אך בשו"ת הרדב"ז סי' תתקע"ח נקט שלכתחילה אין לקנות מנכרי איסור שביטלו כיון שלא יהא לו הפסד אם לא יקנה ממנו והיינו שמדרבנן אין לסמוך על הביטול כשאינו צריך [ועי' בדי השולחן עמ' צ"ה-צ"ו] ומשמע לפי זה שלמי שקנסו לו חסר בעיקר הביטול ואינו קנס בעלמא ועי' בספר איסור משהו לרבינו משולם רבו של הראב"ד [הועתק בספר "ראב"ד תשובות ופסקים" סי' ר"ז] שנקט שכיון שחסר בעיקר הביטול מדרבנן לכן אסור לכל אחד להשתמש בו ולא רק למי שביטל ע"ש.

**כשאין כוונתו לבטל**

כתב הר"ן פ"ב ע"ז (יב ע"ב) שאין איסור לבטל איסור אלא כשכוונתו לבטל כדי ליהנות ממנו והוכיח כן מהגעלת כלי מדין והרי מבטל האיסור הבלוע בכלי וע"כ כיון שאין כוונתו לאוכלו אין בזה איסור [ביד יהודה סי' צ"ט ס"ק י"ג תמה ששאני התם שאינו מבטל האיסור אלא בתוך המים ושופכו ונמצא שאינו מבטל האיסור אלא מכלהו ויסוד דבריו בשו"ת הרשב"א סי' תצ"ה אבל לכאורה הרי חוזר ונכנס לקדרה ועושהו אדעתא דהכי ששוב כשיחזור ויבשל בה לא יאסר כיון שביטולו עמו הרי שעושהו ע"ד לאוכלו בביטולו] וכ"כ בשו"ת הריב"ש סי' שמ"ט [אך ראייתו באופן שונה "מה הועילה ההגעלה והלא אפילו היו במים שעור לבטל פליטת הכלי או כל הכלי הנגעל עדיין המים אסורין משום דאין מבטלין אסור לכתחילה וחוזרין ואוסרין הכלי הנגעל ואין כאן הכשר" ועי' פר"ח סו"ס ס"ד שתמה ע"ז שודאי אפילו לדעת הראב"ד שיש איסור תורה לבטל איסור מ"מ אינו נאסר בדיעבד וכן תמה בגליון מהרש"א סו"ס צ"ט ועי' בית מאיר סי' צ"ט סעיף ה' מש"כ ליישב וצ"ב] ועי' ב"י סי' פ"ד סעיף י"ג שהביא כן מאורחות חיים וע"ע מה שנחלקו בזה הרא"ש והרשב"א בתשובת הרשב"א ח"א סי' תס"ג. וכתב הט"ז בסי' צ"ט סק"ז שלא התירו הפוסקים לבטל כשאין כוונתו לזה אלא כשא"א בענין אחר.

עי' בשו"ת הגרע"א סי' ע"ז שנקט שהפוסקים לא סמכו על סברא זו שאין כוונתו לבטל לחוד דא"כ יהא מותר לשחוט בע"ח שנאסר בתערובת כיון שכוונתו לאכול ולא לבטל [וע"ש מש"כ לדחות הראייה וע"ע בשו"ת נפש חיה יו"ד סי' מ"ג]

בעיקר ההיתר של אין כוונתו לבטל כתב הבית מאיר סי' צ"ט סעיף ה' שמסברא נראה שאינו אלא לדעת האומרים שאיסורו מדרבנן אבל אם איסורו מה"ת מה לי שאין כוונתו לבטל אך הוכיח מדברי הריב"ש נגד זה אך צ"ב באמת הטעם ועי' בשו"ת דברי מלכיאל ח"ב סי' מ"א שדן ע"פ שיטת הערוך ומדין פס"ר דלא ניחא ליה ובשו"ת נפש חיה יו"ד סי' מ"ג כתב דמה"ט לא התירו הפוסקים אלא בצירוף שהוא ספק עי' בשו"ת הגרע"א הנ"ל והינו כדי שלא יהא פס"ר ע"ש.

**כלי שהדרך להשתמש בו בשפע**

כתב הרשב"א בתורת הבית ב"ד ש"ד (לו ע"ב) שכלי שנבלע מאיסור משהו והדרך להשתמש בו בשפע ובכל יהיה שיעור ביטול אין בזה משום אין מבטלין איסור לכתחילה ועי' ר"ן ע"ז (יב ע"ב) ובשו"ת הריב"ש סי' שמ"ט ובשו"ת הרשב"א סי' רכ"ב שהביאו היתר זה בשם הראב"ד ומבואר שהוא סברא מן התורה וכן משמע ג"כ מדברי הרשב"א במשמרת הבית (יט ע"א) שכתב "ולפיכך מותר כיון שפוגם תערובת ואי אתה אוכלו לעולם אלא בפגמו ובתערובת" [וכבר כתב הגרע"א חולין צז ע"ב שכוונתו לדין משתמשים בשפע]

וצ"ב טעם היתר והב"ח בסי' קכ"ד והפרישה שם סק"ה והפמ"ג בסי' צ"ט משב"ז ס"ק ט"ו נקטו שעיקר טעם ההיתר הוא משום שכל בישול בקדרה חשוב אין כוונתו לבטל האיסור [ולשיטתו בשפ"ד סק"ז ביאר כן גם דברי הרשב"א הנ"ל בדף יט ע"א] וא"כ לא שייך כלל איסורא דאין מבטלין אלא דמ"מ היה אפשר לאסרו מדין גזירה ע"ז מועיל סברת דרכו להשתמש בשפע שאין מקום לגזירה אך מדברי הר"ן וריב"ש ל"מ כן שרק אח"כ הביאו לסברת אין כוונתו לבטל.

**אם משתמש בשפע מועיל גם לבעין**

מדברי הריב"ש מבואר להדיא דהך סברא של משתמש בשפע אינו מועיל אלא לבלוע וכ"מ בר"ן שם וכבר דן בזה בשו"ת הרשב"א ח"א סי' רכ"ב ובביאור הגר"א סו"ס צ"ט נקט שמועיל אפילו לבעין ע"ש.

הנה עי' בשו"ת נובי"ק יו"ד סי' כ"ו בהגה"ה שכתב שכל מה שהתירו הראשונים לבטל איסור כשאין כונתו לכך אינו אלא לאחר שכבר נתערב אבל לערבו להדיא לא התירו והוכיח כן ממה שלא התירו בקדרה שיש בו איסור משהו אלא משום סברת משתמש בשפע וגם ע"ז חולק הרא"ה הרי תיפו"ל שאין כוונתו לבטל ע"ש ולדברי הב"ח אדרבה זהו עיקר טעמו של הרשב"א וכבר העיר ע"ז הנחלת צבי ביו"ד סי' פ"ד סעיף י"ג. ועי' בספר בית זבול [הובא בליקוטי הערות על שו"ת נוב"י הוצאת מכון י-ם] שדעת הנוב"י שטעם היתר משתמש בשפע הוא שכל בלע בכלי שאינו עומד להגיע למצב שיאכלנו ע"י שבכל שימוש בקדרה יתבטל חשוב כאילו כבר נכלה מן העולם ואין איסור לבטלו [ולפי זה צ"ל שמה שהרשב"א כתב לאסור בכלי שמשתמש בו לפעמים במעט רק מדין גזירה ולא מחמת אין מבטלין צ"ל דכיון שעיקרו משתמש בו בשפע עדיין שייך סברא הנ"ל וע"ע בית זבול שם וצ"ע]

**כלי שלפעמים משתמש קצת**

אבל בכלי שלפעמים משתמשים בו קצת יש לאסור אפילו כשמשתמש בו בשפע גזירה אטו ישתמש בו קצת ומשמע שאין זה מטעם אין מבטלין אלא גזירה בעלמא ומקור הך גזירה כתב ביאור הגר"א סו"ס צ"ט שהוא מעיקר גזירת אינו בן יומו אטו בן יומו וכן מגזירה דפסחים ל' ע"א גזירה מינו אטו אינו מינו אולם הרשב"א בקצר העתיק הטעם משום אין מבטלין איסור [וע"ע שינוי הלשונות בזה בטור סי' צ"ט וסי' קכ"ד] ועי' מגיה לפרישה סי' קכ"ד שמשמע מזה שכל האיסור לבטל איסור הוא משום גזירה ע"ש

**ביטול שלא ע"מ לאוכלו**

בשו"ת הרשב"א סי' תצ"ה מבואר שכל שמבטלו שלא ע"ד לאוכלו אלא להסירו אין בזה איסור אין מבטלין וע"ע ברא"ה בבד"ה (לז ע"א "עוד אני אומר וכו'") אולם בפרי תאר סי' צ"ט סוף סק"ח נקט שאסור [והוא לשיטתו שטעם האוסרים מן התורה הוא מהלל"מ] וכן האריך בזה בשו"ת פנ"י ח"ב סי' כ"א [וע"ש טעמו מגזירה שמא יבוא לאוכלו בלי תיקון] וע"ע יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג או ו'.

**ביטול איסור ע"י שמפקיע ממנו שם האיסור כגון שפוגמו**

עי' בשו"ת חכם צבי סי' ק"א שהמפקייע שם האיסור ממאכל אינו נחשב מבטל איסור אולם בשו"ת שאילת יעבץ ח"ב סי' קל"א נקט שיש בזה משום מבטל איסור וכ"כ במנחת יעקב כלל מ"ו סק"ט הביאו הפמ"ג משב"ז סוף סי' פ"ד וע"ע בפר"ח סי' קכ"ב סק"ג וברא"ה בבד"ה (לז ע"א).

**לבטל לפני שנאסר**

עי' שו"ע סי' ק"ט סעיף ב' שיבש ביבש שנתבטל חד בתרי אע"פ שאם יבשלו יאסור מותר לו להוסיף חתיכות שלא יאסור ועי' בשו"ת הגרע"א סי' ל"ח שאין להוכיח שמותר לבטל לפני שחל האיסור דשאני התם שהאיסור כבר נתבטל ברוב אלא שאם יתבשל יהא ניכר בטעמו ויהא חוזר וניעור ולכן מותר להוסיף כדי שישאר בביטולו

ועי' בש"ך סי' ק"ג ס"ק י"ב שמאכל שמחמת שחסר מלח האיסור פוגמו חשוב נטל"פ ומותר לאכלו כל זמן שלא הוסיף מלח וכתב שם הגרע"א שמותר להוסיף בקדרה כדי שאח"כ כשיוסיף מלח יהא בטל ואין בזה משום ביטול איסור לכתחילה וטעם ההיתר ביאר הגרע"א בכתב חותם תנינא סי' כ' שכיון שגם נטל"פ מותר מדין ביטול ברוב [כש"כ הרשב"א] נמצא שהאיסור כבר נתבטל ברוב ורק אם יוסיף מלח יהא לשבח יהא חוזר וניעור ממילא מותר להוסיף כדי ישאר בביטולו

מדברי הש"ך בסי' צ"ט ס"ק כ"ב מבואר שאסור לערב חלב במים כדי שיהא מותר אח"כ להכניס מים אלו לתוך קדרת בשר מדין אין מבטלין איסור לכתחילה ע"ש שפ"ד וכתב הגרע"א בתשובה סי' ל"ח דהיינו טעמא שכל שהוא צריך הביטול כדי לאוכלו אח"כ אע"פ שמבטלו בזמן היתר חשוב מבטל איסור ואסור [אך בבדי השלחן עמ' צ"ה העיר מדברי הרדב"ז סי' אלף ל"ב]

כתב בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תפ"ה שאסור לערב חמץ כדי לבטלו קודם פסח משום אין מבטלין איסור לכתחילה [וי"ל דהרשב"א לשיטתו שחמץ נחשב איסורא בלע והיינו שמתחילה היה אסור בפסח שפסח אינו עושה חלות בחמץ עי' זכר יצחק סי' ל"ו] ומבואר מדבריו שאפילו לאחר שכבר נתערב אסור להוסיף עליו אך מדברי הט"ז בסי' תמ"ז סק"ה ובסי' תרכ"ו סק"ב משמע שלאחר שנתערב מותר להוסיף עליו ע"ש משב"ז [אך באמת מדברי המרדכי שהביא שם משמע שמותר אפילו לכתחילה לערבו ע"ש פמ"ג ובשו"ת הגרע"א סי' ל"ח וביד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג אות י"ג] ועי' בשו"ת הגרע"א סי' ל"ח.

בשו"ת צמח צדק סי' פ' כתב שאסור לערב קצת חלב ביין מדין אין מבטלין איסור לכתחילה שאח"כ ישתו עם בשר ומבואר מדבריו שהטעם שנחשב איסור הוא משום שאסרו חז"ל לאפות פת עם חלב מגזירה וא"כ איסור זה שייך גם לערב בתוך יין ונמצא שיש כאן איסור לפנינו ואינו מותר אלא מדין ביטול [ומדברי הצל"ח ביצה ד' ע"ב משמע שנקט בדעתו שגם בדבר המותר שייך איסור ביטול ולכן חולק עליו ע"ש] ועי' נחלת צבי ריש סי' צ"ז שחולק עליו ע"ש.

עי' ט"ז סי' תרכ"ו סק"ב שהביא ממרדכי שמותר לבטל הסכך לפני יו"ט כיון שעדיין לא הגיע זמן האיסור ומבואר שאע"פ שמבטל ע"ד להשתמש בו בביטולו אפ"ה כיון שעושה כן לפני זמן האיסור אין בזה משום מבטל איסור לכתחילה.

עי' מג"א סו"ס תמ"ז שמותר לבטל חמץ לפני שהגיע זמן איסור כשאין כוונתו לבטלו וביארו בנובי"ת יו"ד סי' נ"ו-ז ובשו"ע הרב סי' תמ"ז סעיף נ"ב שלפני זמן איסור לא חשוב מבטל איסור אלא כשכוונתו לאוכלו בביטולו בזמן איסורו אבל כשאין כוונתו לבטלו לא חשוב כלל מבטל איסור.

**גדר איסור כלי שאינו בן יומו**

נחלקו הרא"ה והרשב"א בגדר נטל"פ אם חשוב ראוי לגר ומותר מדין ביטול ברוב או שחשוב כעפרא בעלמא והרא"ה בבד"ה (יט ע"א) הוכיח כדבריו שא"צ לביטול ממה שלא נאסר מן התורה לדעת הראב"ד להשתמש בכלי שאינו בן יומו מדין אין מבטלין איסור לכתחילה ודחה הרשב"א שכיון שא"א בע"א ולעולם הוא יתבטל בבישול מחמת פגמו אין לאסרו מדין ביטול איסור ומשמע לפי זה שמה שאסרו מדרבנן להשתמש בכלי שאינו בן יומו אינו שייך כלל לדין אין מבטלין איסור לכתחילה ועי' חי' הגרע"א חולין צז ע"ב אולם מדברי הרשב"א בתורת הבית סוף שער ד' מבואר להדיא שאיסורו מדין אין מבטלין איסור וכ"מ ברא"ה בבד"ה לו ע"א [וכ"כ להדיא בתוס' רי"ד ע"ז עה ע"ב וע"ע פנ"י פסחים ל' ע"א] וצ"ב שלסברת הרשב"א לא שייך כאן כלל גדר אין מבטלין אך לכאורה הביאור הוא שגדר איסור אינו בן יומו ביאר הרשב"א (לג ע"ב) "וכל שבלע מן המשובח רואין אותו בשבחו עד שיפלוט אותו" וכ"כ שם (לו ע"א) נמצינו למידים שמדבנן החשיבו טעם הבלוע כטעם מושבח כל זמן שאינו יוצא וא"כ כל זמן שאינו יוצא אין אנו רואים כלל כלל שהוא בר ביטול ורק לאחר שיוצא חל עליו שם נטל"פ ונעשה בר ביטול ולכן יש בזה משום אין מבטלין איסור לכתחילה וכבר רמז לזה בשו"ת שאילת יעב"ץ ח"ב סי' קל"א [אך בדעת הרא"ה צ"ב ממש"כ בדף לז ע"א "עוד אני אומר שאין דין איסור בטולין לכתחילה אלא במה שמתקיים האיסור בתוכו וכו' ע"ש]

**שמעתתתא דטבילת כלים**

**אם טבילת כלים מן התורה**

דעת רוב הראשונים שטבילת כלים מה"ת עי' רש"י (ד"ה זוזא) וכן דעת הראב"ד רמב"ן רשב"א רא"ה בבד"ה יא ע"א ריטב"א ועוד אולם דעת הרמב"ם בפי"ז מהל' מאכא"א ה"ה שאין חובת טבילה אלא מדרבנן [כ"כ הרשב"א בדעתו בחי' ובתוה"ב (אך בשו"ת הרשב"א ח"ג סי' רנ"ה כתב שהוא מה"ת ועי' בכס"מ בפי"ז מאכ"א ה"ה וע"ע בהערות במכון י-ם) אולם השאג"א בחדשות סי' ב' נקט שגם הרמב"ם ס"ל שהוא מה"ת וכיון שאינו מפורש בתורה קראו מדברי סופרים כדרכו בקודש] וכ"כ בתוס' הרי"ד.

**גדר חיוב טבילת כלים**

הנה בחובת טבילת כלים יש ב' חלקים חדא יש מצוה לטבול ויש גם איסור להשתמש בלי טבילה [אולם בפסקי הרי"ד נקט שליכא כלל איסור להשתמש בכלי שאינו טבול וע"ש פסקי הריא"ז מש"כ ע"ד] ומצינו שנחלקו האחרונים בגדר דינו שמדברי השאג"א בסי' נ"ו מבואר שאין שום מצוה לטבול כלי והוא רק היכ"ת שיוכל להשתמש בו וכן מבואר באבני מילואים בשו"ת סי' י' ומבואר לדעתם שהאיסור להשתמש בכלי שאינו טבול הוא מה"ת למ"ד שטבילת כלים מה"ת וכן מבואר באור זרוע פסקי ע"ז סי' רצ"ג, ובמגיד משנה פ"ד מהל' יו"ט הי"ח ובפמ"ג סי' תפ"ו במשב"ז אולם עי' ביאור הלכה סי' שכ"ג סעיף ז' (ד"ה מותר) שנקט שאע"פ שמחויב מה"ת לטבול כלי שלקח מן הגוי, מ"מ יסוד דינו הוא מצות עשה, אבל מן התורה אין איסור להשתמש בכלי לפני טבילתו, והאיסור שימוש לפני טבילתו אינו אלא מדרבנן, [ועי' מעדני ארץ שביעית סי' ט"ז סוף סק"י שגם האיסור השתמשות דרבנן יסודו שלא ישתמש אלא יטבול ולכן דעתו שכשאינו יכול לטבול י"ל שמותר להשתמש בלי טבילה וכן באונן שפטור מן הטבילה עי' מנחת שלמה תנינא סי' ס"ח אות ב'] וכ"כ בישועות יעקב יו"ד סי' ק"כ סק"א, שעיקר המצוה אינו אלא כשמזדמן לו מים, ולדעתם יוצא שטבילת כלים יסודה מצות עשה, ולא הכשר כלי בעלמא. [הנה לדעת המשנ"ב יש לעיין מהו גדרו מן התורה מתי חייב לטבלו האם יכול לחכות עד סוף ימיו (ועי' בספר טבילת כלים פרק ד' הערה ב' בשם הגרשז"א ז"ל) ולכאורה אדרבה זריזין מקדימין ואפילו כשאין בדעתו להשתמש בו מיד היה צריך להיזהר לטבול בו מיד ולכאו' בלא"ה יש לטבול מיד מדין חשש שמא ישהה המבואר בביצה יח ע"א אך יעוי' בשו"ת בית אפרים סי' נ"ב דכיון שאינו ראוי לשום שימוש לכן בדילי מיניה, ואין בזה חשש שמא ישהה, וע"ש דמה"ט לא מצינו בפוסקים איסור להשהות כלי שאינו טבול בביתו, אך ביש"ש שם פשיטא ליה שאסור להשהות, וע"ע שו"ת מהרלב"ח סי' ט"ז סברא אחרת בזה, ובביה"ל סי' שכ"ג ס"ז (ד"ה מותר) כתב שכיון שאין המאכל נאסר אין זה נחשב תקלה כדי לאסרו, ע"ש.] אך בשו"ת אבני נזר סי' תי"ח אות י"א נקט שדינו כציצית, שכל שמשתמש בלי טבילה חשוב מבטל מצוה, ורק באינו יכול לטובלו ליכא איסור מן התורה להשתמש בו, ע"ש.

**טעם חיוב טבילת כלים**

טעם החיוב לטבול כלים כתבו הראשונים בשם הירושלמי מפני שיצאה מטומאת לנכרי ונכנס לקדושת ישראל [עי' חדרי דעה שלפי זה לכאורה גר שנתגייר צריך להטביל כל כליו] וכפשוטו הפירוש שעצם זה שהכלי היה שייך לנכרי חשוב שהוא בטומאת נכרי ולכן ס"ד שאפילו כלים שאינם כלי סעודה צריך טבילה אולם יעוי' בריטב"א שכתב על מה שלהלכה א"צ טבילה אלא בכלי סעודה "פירוש ומשום דסופן להשתמש באסור" והיינו שעיקר סיבת הטבילה הוא משום שיש בתוך הכלי גיעולי נכרים אלא שגם אם בפועל לא השתמש בו חשוב ע"י שסופן להשתמש בו כאילו יש יש בו גיעולי נכרים [וצ"ע היאך למדו כלים חדשים מכלים ישנים] וע"ע מש"כ הרא"ה בבד"ה ב"ד ש"א (יא ע"א) "וזו קושיא הק' רבינו משה וכו'", ועי' רמב"ן על התורה (במדבר ל"א-כ"ג) "ולפיכך הוצרכו רבותינו לפרש שזו הטהרה להגעילם מאיסורי המאכלות שבלעו בין הגוים" ע"ש.

**טבילת כלים שאין לו בליעות של איסור**

הנה לכאורה לפי דברי הריטב"א אין לחייב טבילת כלים אלא על כלי שבדרך תשמישו נבלע בו אבל בכלי שאין הדרך לבלוע ליכא חובת טבילה והנה עי' בשו"ע סי' ק"כ סעיף ד' שטרפידיש א"צ טבילה וע"ש ביאור הגר"א אות י' דהיינו משום שרק כלי הבולע צריך טבילה וקי"ל שאין בליעה יוצא מכלי לכלי בלי רוטב וע"ש באות ט"ו לגבי כיסוי קדרה שהטעם שחייב טבילה כיון שבולע מן הזיעה וכה"ג כתב בחי' חת"ס שם אות ה' וכ"כ שם החת"ס לגבי ידות הכלים שחובתם בטבילה תלוי אם יש להם חובת הגעלה וכ"כ שם לגבי סכין של שחיטה ע"ש.

**לטבול לפני שנתחייב בטבילה**

הנה יש לעיין האם אפשר לטבול לפני שנתחייב בטבילת הכלי [כגון שבעל חנות רוצה לטבול כליו כדי למכרם שאצלו זה כלי סחורה שאינו חייב בטבילה וכן יש לדון הטובל כלי כדי לשולחו למשלוח מנות בפורים] ולכאורה כיון שיסוד הטבילה הוא להוציאו מטומאת נכרי ולהכניסו לקדושת ישראל אין הדבר תלוי בחיובו אלא במציאות שכל שיצא מטומאת נכרי כבר ראוי לטובלו שכיון שהתורה מחייב טבילה בע"כ שהוא משפיע על הכלי ועי' בשו"ת מהר"ח או"ז סי' ס"ג שהרי זה כעין טומאה שהטבילה במקוה מעבירו וכן כתב בפשיטות בשו"ת אבני נזר יו"ד סי' ק"ז [אך שם כתב שאפילו כשהוא עדיין ברשות הנכרי כל שאין בדעתו להשתמש בו עוד דשוב לא שייך סברת הריטב"א כבר שייך לטבלו וזה צ"ע שהרי גם כשאצל הנכרי אינו כלי סעודה צריך לטבלו וע"כ שלא חילקו] אולם בחי' חת"ס [הנדפס בלונדון שנת תשט"ז] ליו"ד סי' ק"כ אות ז' נקט בפשיטות שאינו מועיל הטבילה קודם וכן נקטו פוסקי זמנינו [עי' בשו"ת מנח"י ח"ז סי' מ"ג אות ב' וח"ח סי' ע' ומנחת שלמה ח"ב סי' ס"ו אות כ' וכן הביא הגרש"א שטרן שליט"א בשם הגריש"א ז"ל בשערי הוראה ח"ג וכן הובא בשם הגר"ש וואזנר ז"ל בקובץ מבית לוי יו"ד עמ' קמ"ח וכן הובא שם בהערה ו' שמרן הקה"י ז"ל נתספק בזה ולא רצה להכריע להקל אך באהלי ישורון הובא שדעת הגר"מ פיינשטיין שכל שכבר עומד ישראל לקנותו חשוב כבר ככלי סעודה ואפשר לטבלו וע"ע בשו"ת להורות נתן ח"ט סי' כ"ו-ח ובשו"ת תשובות והנהגות ח"א סי' תנ"ב] וצ"ב.

**טבילה בכלי שהוא בשותפות עכו"ם**

עי' ברמ"א סי' ק"כ סעיף י"א שישראל שהוא שותף לנכרי בכלי א"צ טבילה ומבואר הטעם באו"ה כיון שעדיין לא יצא מרשות הנכרי ותמה בבית מאיר מ"מ היאך מותר להשתמש כיון שחצי שלו הרי מתחייב לטובלו ומה שאינו יכול לטבול אינו מתיר השימוש ועי' בשו"ת מנחת שלמה סי' ס"ח אות ב' שכל האיסור להשתמש הוא מלתא דהמצוה ואיסור לבישת ד' כנפות וכל שאינו יכול לטבול ליכא איסור שימוש ע"ש.

**אם צריך להגעיל קודם**

עי' בראשונים שהביאו מהראב"ד שצריך להגעיל הכלי ורק אח"כ להטבילו דאל"כ הו"ל טובל ושרץ בידו ותמה ע"ז הרא"ש איזה שרץ יש כאן הרי טבילת כלים חדשים אינו מחמת גיעולי נכרים שהרי אף כלים חדשים צריכים טבילה אך כבר הובא לעיל מדברי הריטב"א שיסוד הדין טבילת כלים הוא מחמת טומאת גיעולי מדין וכלים חדשים כיון שהיו מוכנים לקבל הבליעות חשוב כאילו היה שם בליעות איסור והנה מדברי הרא"ש משמע שהיה אפשר לדון מטעם אחר שאינו מועיל הטבילה כיוןמ שיסוד הטבילה להכשירו ולהכניסו בקדושת ישראל כל שבפועל אינו ראוי לשימוש לא חסר בעיקר הכשר הכלי [אלא שהרא"ש כתב ע"ז שאפשר להכשיר כלי לחצאין] וכן משמע כטעם זה במאירי [ויש לומר נפק"מ בזה למה שנסתפק הגר"א פוגל שליט"א בקנה כלי חדש מנכרי והשתמש בו הישראל למאכלות אסורות לפני הטבילה האם יש בזה משום טובל בשרץ בידו ולכאורה הדבר תלוי בב' טעמים אלו עוד דן הגרא"פ בחולה שצריך לאכול מאכ"א האם מותר לטבול בשבילו כלי שיש בו מאכ"א כיון שכלפיו אינו שרץ שהרי בין כך הולך להשתמש בו במאכ"א אלו והנה בכלי חמדה פר' כי תצא הק' למה לא כתיב פר' טבילת כלים במלחמת מדין וכקו' זו הק' הרמב"ן במדבר ל"א-כ"ג לגבי הגעלת כלים ות' שאז היה מותר אפילו בכתלי דחזירי וי"ל שזה מיישב נמי הערת הכלי חמדה כיון שאז הבליעות לא היה להם תורת שרץ אך עדיין לחלק בינו לחולה מסוכן]

**השימוש בצונן בכלי שיש לו בליעות**

התוס' הוכיחו שליכא חסרון דטובל בשרץ בידו ממה שבסכין אמרי' שפה והיא טהורה הרי שאע"פ שנשאר הבליעות בכלי אפ"ה כיון שמשתמש בו רק לצונן מותר לטבלו הרי לא איכפת לן במה שיש בליעות בכלי ולדעת הראב"ד ודעימיה עי' בש"ך סי' קכ"א סק"ד בשם הלבוש שכל השם שרץ אינו עד כמה שהבליעות אמורים לצאת בשעת השימוש אלא כל שישתמש בו רק בצונן לא חשוב כל כשרץ [וע"ש שאם שוב ימלך להשתמש בו בחמין כבר חל הטבילה ומותר] אולם בפ"ת שם הביא מתפארת למשה שחולק וכן הוא במקור מים חיים שם שכל שיש בליעות בתוכו הרי הוא שרץ ואינו מועיל הטבילה אפילו לשימוש בצונן [ולעניין קושית התוס' מסכין שפה והיא טהורה צ"ל ע"פ שיטת הראשונים דלהלן שסכין שפה מועיל אפילו לרותח אך שזה דבר בטעם שמועיל שמועיל אם באמת נשאר שם בליעות או לא עי' להלן]

**טבילת כלי שאינו בן יומו**

כתב הדגול מרבבה סי' קכ"א שבכלי שאינו בן יומו אין צריך להגעיל קודם שהרי באמת הבלע הוא נטל"פ ואינו אוסר תערובתו ואינו אלא שאסרו חז"ל לכתחילה לבשל בכלי מגזירה אטו בן יומו אבל אין בזה אלא איסור שימוש ולא שיש כאן שרץ [וכה"ג כתב בדרך אמונה פ"ו מעשר צה"ל ס"ק נ"ט בשם הגריש"א ז"ל שא"א להפריש על בליעות שאינו בן יומו כיון שאינו אלא מחמת גזירה וכ"כ בהיכל הוראה ח"ג יו"ד הוראה צ"ח בשם הגר"מ ברנדסדורפר ז"ל אך לכאורה לדעת הרשב"א שהבלע חשוב אוכל ורק אינו אוסר תערובתו וצריך ביטול ברוב שפיר שייך ביה הפרשה (וכן יש להעיר ע"פ דברי הרשב"א שגדר גזירת אינו בן יומו שאנו רואים אותו כאילו הוא מושבח) וכ"כ במעדני ארץ תרומות פ"ב מ"א וע"ע מנחת שלמה סי' ס"ב אות ח' שמטעם אחר כתב להתיר באינו בן יומו בטבל ע"ש] ובספר מקור מים חיים העיר ע"פ שיטת הרשב"א והר"ן שנטל"פ ראוי לגר ואינו אלא שאינו אוסר תערובתו וא"כ שפיר חשוב שרץ [וע"ש שזהו לשיטתו שכל שהוא בליעות אוסר אע"פ שלא יאסור בתשמישו כמו בצונן אפ"ה חשוב שרץ] ובישועות יעקב שם העיר ע"פ המבואר בתורת הבית שגדר הגזירה של נטל"פ היה שאנו רואים הבלע כאילו עדיין עומד בשבחו וא"כ שפיר חשוב כשרץ, ע"ש.

**הסכין שפה והיא טהורה**

נחלקו הראשונים אם שפה מועיל לצונן או אפילו לחמין עי' רמב"ן ורשב"א ובביאור הטעם שמועיל שיפה לרותח כתב הרא"ה בבד"ה ב"ד ש"ד (לד ע"א) שקים להו לחז"ל שכל בליעה שלא ע"י האור לא נכנס לכלי אלא שיעור קליפה וכן מבואר מדברי הרמב"ן שהחילוק בין סכין גדול שצריך ליבון משום שבלע בכולו ולפי זה בכל כלי שבלע שלא ע"י האור אין צריך לשער לפי כולו וכה"ג תמה הפמ"ג בסי' י' שפ"ד ס"ק כ"ב על הפר"ח ולכן ביאר באו"א שאע"פ שהבלע בכולו כיון שאינו בן יומו ואיסורו כיון שנכנס בשבח כל ששפה הו"ל כפנים חדשות וכאילו נכנס בפגם [ולפי זה י"ל שכל שינוי המועיל באתנן יועיל לסכין] אך לפי זה אינו מועיל בן יומו ולדעת הש"ך בסי' קכ"א סק"כ שמועיל גם בבן יומו צ"ל שקים להו לחז"ל שלאחר השיפה לא נשאר אלא משהו ובטל בס'.

**הגעלה בסכין שהשתמש ע"י האור**

בראשונים נתקשו בדין הכשר סכין שבתוס' מבואר שצריך ליבון וכ"מ בחולין ח' ע"ב ואילו בפסחים ל' ע"ב מבואר שסגי בהגעלה ור"ת חילק בין סכין שבלע איסור שצריך ליבון לבין סכין שבלע היתר כחמץ בפסח ומצינו שנחלקו הראשונים אם חמץ נחשב התירא בלע ומדברי הראשונים מבואר שיסוד מחלוקתם הוא מהו יסוד החילוק בין היתרא בלע לאיסורא בלע שלדעת ר"ת והראב"ד עיקרו תלוי בשם איסור ואילו לדעת הרמב"ן והרשב"א עיקרו תלוי בשם של החפצא

ויעוי' ברשב"א בתוה"ב (לו ע"א) שהוכיח שאסור לבשל חלב בכלי שבשל בו בשר אפילו באינו בן יומו ממה שאסור לבשל בכלי חמץ בפסח אפילו באינו בן יומו ותמה בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ק"י שלדעת הרשב"א שחמץ נחשב איסורא בלע אינו ראייה ע"ש אך לכאורה להמבואר לק"מ שעיקר המחלו' אינו אלא בגדר התירא בלע אבל הנידון באינו בן יומו הוא האם טעם גזירת אינו בן יומו כיון שהיה כבר אסור ביומו או הטעם שהיה משובח ואם הטעם מפני שנאסר גם חמץ מותר דסו"ס לא נאסר וק"ל.

**בגזירת אינו בן יומו**

בגמ' מבואר שאע"פ שמעיקר הדין נטל"פ מותר מ"מ מדרבנן גזרו אינו בן יומו אטו בן יומו ובגדר הגזירה מצינו מחלו' הראשונים שדעת התוס' שכיון שכבר נאסרו בעודו מושבח גזרו לאסור גם לאחר שנפגם אך הרשב"א בתוה"ב (לג ע"ב ודף לו ע"א) כתב שגדר האיסור הוא שכיון שנכנס לקדרה בעודו מושבח אנו רואים אותו כאילו עדיין הטעם מושבח והנה הרשב"א כתב (לו ע"א) ע"פ דרכו לאסור גם קדרה שיש בה טעם בשר שהוא נטל"פ לבשל בה בחלב כיון שאנו רואים אותו כאילו הוא מושבח אע"פ שעדיין לא נאסר ואילו לדעת התוס' כתב הפמ"ג בסי' צ"ג משב"ז סק"ג שיש להתיר כיון שמולם לא נאסר. [אך ע"ש שכתב לאסור מטעם אחר] ועי' ברא"ה בבד"ה שם שחולק עליו ע"ש טעמו.

**החילוק בין כלי לאוכל**

הנה בראשונים נתקשו למה גזרו על הכלי ולא על המאכל וכתב הפמ"ג בסי' צ"ג משב"ז סק"ג שעיקר הקושיא מכלי חרס אבל בכלי מתכת ליכא קושיא שהרי כיון שאפשר להגעליו הו"ל לכתחילה משא"כ במאכל ועכ"פ מבואר שאפילו בכלי חרס אסרו אע"פ שהוא בדיעבד וכן מבואר לעיל קיא ע"ב בההיא פינכא ובראשונים פסחים ל' ע"א בכלי חרס שלאחר פסח לרב [וע"ש ברבינו דוד שהביא מחלו' הראשונים בזה] אולם עי' בשו"ת דבר שמואל סי' שי"א שהתיר בכלי חרס בהפסד רב וכ"כ בשו"ת מהרלב"ח סי' קכ"א והפמ"ג שם חולק עליהם ע"ש.

**נטל"פ במים**

והנה הראשונים [עי' תוס' ורא"ש בסוגיין והרא"ש בפרק כל שעה] כתבו כמה טעמים לחלק בין אוכל לכלי וי"ל שכל זה כשהוא בדיעבד אבל כשגם במאכל הוא לכתחילה יש לאסור גם במאכל ועי' ברמ"א סי' צ"ה סעיף ג' שבמים ליכא התירא דנטל"פ כיון שאין בו הפסד חשוב כלכתחילה [אך בהוחמו בכליו של נכרי מקילים בסי' קכ"ב סעיף ו' כשהוחמו לשתייה ועי' פמ"ג סי' צ"ד שפ"ד ס"ק י"ט דהיינו משום שנכרי לא שכיח הקילו]

**נטל"פ מחמת דבר אחר**

יש לעיין בטעם שהוא בן יומו ונפגם מדבר אחר האם גם בזה יש הגזירה של נטל"פ ומצינו שנחלקו בזה האחרונים שמדברי הפמ"ג בסי' צ"ה שפ"ד ס"ק כ"א מבואר שיש איסור דרבנן ואילו הגרע"א בהגהותיו שם [הנדפס בשו"ע מכון י-ם] העיר עליו שבזה לא מצינו גזירה ע"ש

**יש מתירין נטל"פ**

הנה עי' ברשב"א בתוה"ב (לו ע"א) שהביא ב' ראיות שיש איסור לבשל בכלי שאינו בן יומו וצ"ב הרי גמ' מפורשת היא בסוגיין אך יעוי' בשו"ת הרשב"א בח"א סי' תצ"ח שמבואר מדבריו שלא גרס כן בסוגיין ורק הביא כן מר' שרירא גאון גירסא זו ע"ש [וכבר העיר כן בביאור הגר"א סי' קכ"ב סק"ד] ועי' בספר הישר סי' תש"צ שהביא ב' גירסאות אלו וכתב שלאלו שאין גרוסים כן ס"ל שמותר לבשל לכתחילה בכלי שאינו בן יומו ע"ש.

**נטל"פ בחמץ לאחר הפסח**

עי' רש"י פסחים ל' ע"א שמתבאר מדבריו שמה שרב אסר כלים לאחר פסח ע"פ שיטתו שסובר כר"י שחמץ לאחר פסח אסור בהנאה הוא לשיטתו שסובר נטל"פ אסור ותמה שם הר"ן והתוס' הרא"ש הרי לכו"ע אסור לבשל לכתחילה בכלי שהוא נטל"פ ועי' בתוס' הרשב"א ובתוס' הרא"ש ובמהר"ם חלאווה שי"ל שכלים לאחר הפסח ליכא הגזירה כיון שכל הכלים אינם בני יומם וכ"כ סברא זו הרשב"א במשמרת הבית לו ע"א וע"ע בתוס' ר"פ שתי' באו"א.

**שיטת רש"י באינו בן יומו**

עי' בתוס' שדעת רש"י שבעבר לילה כבר חשוב אינו בן יומו [וע"ע ר"ש שביעית פ"ח מ"ב] והק' עליו מחובת שטיפה ומריקה בחטאת ומדברי התוס' משמע שחובת מריקה בקדשים הוא כדי שלא יאסר בבישולו ולכן כל שהוא נטל"פ אע"פ שעדיין לא נתבטל כיון שלא יאסור בישול ליכא חובת מריקה ושטיפה ותמה החוו"ד סי' צ"ג סק"ב שא"כ נלמוד מכאן שטעם כעיקר דאו' ועוד דנטל"פ מותר מן התורה ולמה לי מריקה יחכה למחר ועי' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קי"ד שביאר שודאי האיסור כדי שלא יהא נותר אבל כל שאינו יוצא לתוך תבשיל חשוב כמבוער ומה"ט שבירת כל חרס חשוב ביעור כיון שכבר לא יצא בבישול

ודעת הרא"ש שלפי רש"י י"ל שהוא גזה"כ בקדשים ואינו תלוי בבליעות ועי' שעה"מ פ"ה חו"מ הכ"ה שתמה עליו מזבחים צה ע"ב ודעת הר"ן שהוא כדי לבער הנותר וע"ע רמב"ן פסחים ל' ע"א ובמה שהק' עליו בחי' רבינו דוד.

**כל יום ויום נעשה גיעול לחבירו**

עי' בראב"ד שהכוונה שכמו בישול אחר בישול חשוב כהגעלה להוציא הבלע של בישול הראשון כמו כן צליה אחר צליה חשוב כליבון להוציא הבליעות [אך כתב שה"ה דהו"ל להקשות שזה אינו כיון שאין השפוד רואה פני האור וע"ש עוד מה שצידד בזה]

והרשב"א למד שאין בזה ליבון [ומדברי הרשב"א משמע שמיירי באופן שבישל עם השפוד ולא צלו וזה מה שנעשה גיעול לחבירו וכ"כ להדיא בדעתו במאירי] ובאמת אין בכחו להפליט כל הבלע ואפ"ה מהני בקדשים כיון שהתירא בלע והיינו שכיון שעדיין לא חל איסור נותר לפני הבישול ולאחר הבישול נשאר רק טעם קלוש [לכאורה אין הכוונה שליכא הרגשת טעם שודאי נרגש טעמו וכמו שנקטו הפוסקים בנ"ט בר נ"ט דלא כהיש"ש אלא דאפילו נרגש טעמו מ"מ חשוב טעם קלוש וצ"ע דברי הפמ"ג בסי' תנ"א משב"ז ס"ק ט"ז וכן צ"ע דברי השבט הלוי ח"ב סי' ל"ג] על טעם קלוש זה אינו יכול לחול איסור נותר דומיא דנ"ט בר נ"ט וע"פ זה כתב הרשב"א בתוה"ב (לח ע"א) לחדש שאם בישל ירקות בקדרה בשרית [בחוו"ד סי' צ"ג סק"ב ר"ל שלא התיר הרשב"א אלא כשבישל בס' וע"ש ברע"א מה שהעיר עליו] מותר אח"כ לבשל בה חלבי שבישול הירקות נעשה גיעול לטעם הבשר שבו ואע"פ שנשאר טעם קלוש מ"מ כיון שהתירא בלע על טעם קלוש זה אינו יכול לחול האיסור ומדברי הרשב"א ודאי משמע שאין בבישול הירקות הגעלה גמורה ואע"פ שדעת הרשב"א שהגעלה א"צ מים דווקא [עי' רמ"א סי' תנ"ב סעיף ה' ובשו"ת הרשב"א ח"א סי' תק"ג ובמשמרת הבית לג ע"א] מ"מ בעינן עכ"פ שיכסה כל הקדרה וגם בעינן שיהא רותח ומסתימת לשונו משמע שכאן א"צ לכל התנאים והיינו משום שכדי להוציא עיקר הטעם סגי בכל בישול אך הט"ז בסי' צ"ג סק"ב נקט שהרשב"א שלא התיר אלא כשבישל ירקות בשיעור שבישל בה בשר [ובפמ"ג שם נקט שהכוונה לכמות זמן הבישול וביד יהודה סק"א נקט שהכוונה לגובה התבשיל בקדרה] והש"ך בנקוה"כ נקט שצריך שיהא כל תנאי הגעלה ודבריו צע"ג שלהדיא מבואר ברשב"א שהוא קולא בהתירא בלע וליכא באיסור וע"כ אינו הגעלה גמורה וע"ע יד יהודה סי' צ"ג סק"א.

**דעת הריטב"א והרמב"ן**

אך דעת הרמב"ן והריטב"א שמה שהתירו בקדשים לסמוך על מה שכל יום נעשה גיעול לחבירו אינו אלא בצירוף מה שמגעילו בין שימוש לשימוש שהוא מוציא עיקר הבלע עד שכבר לא נשאר שיעור של נו"ט אך עדיין יש בו משום אין מבטלין איסור לכתחילה וע"ז מועיל מה שכל יום נעשה גיעול שכיון שאינו איסור ממש [אע"פ שחטאת חמור יותר משלמים וגם יש הבדל בזמני אכילתם] בטל החטאת בשלמים ושוב הוקלש כ"כ ששוב אין האיסור נותר יכול לחול עליו [ויש לעיין למ"ד שאין מבטלין הוא דרבנן א"כ למה לי מה"ת ליבון יעשה הגעלה ושוב יתבטל ברוב (וכה"ג הק' הפלתי בסי' צ"ה למה לי ליבון יעשה הגעלה במי אפשר שפוגמין הכלי וע"ש פמ"ג שפ"ד ס"ק כ"א שכוונתו שעכ"פ מה"ת יהיה מותר ובעיקר קושייתו ע"ש חוו"ד ס"ק י"ג) ועי' מש"כ בשבט הלוי ח"ב סי' ל"ג ודבריו מחודשים] וכתב הריטב"א שלפי זה ליכא מקור לדברי הרשב"א כיון דאיירי שעושה גם הגעלה גמורה.

**דעת התוס'**

הב"י בסי' צ"ג כתב טעם נוסף לחלוק על חידושו של הרשב"א והוא ע"פ המבואר בתוס' החולין קיב ע"א שהטעם שלא חששו משום הבאת דקשים לבית הפסול הוא משום שמן התורה ברובא בטל ולעניין קדשים אוקמוה אדאורייתא ותמה הש"ך בנקוה"כ שע"כ לא סגי בזה שא"כ למה לי טעמא שכל יום נעשה גיעול לחבירו ועי' בפר"ח סק"ד שביאר שכוונת הב"י שמ"מ י"ל שלא סמכו על סברא זו של הקלשת האיסור אלא בצירוף מה שמדאו' יש לסמוך על הרוב ע"ש.

**האם קי"ל כרבא**

עוד העירו על הרשב"א דמי יימר דקי"ל כרבא הרי הגמ' דחה דבריו ור' אשי תי' באופן אחר ולדבריו לא מצינו להקל אלא בהגעלה גמורה וכ"כ בפר"ח סי' צ"ג סק"ד וביד יהודה סק"א הוסיף שהרי רק ר"ט ס"ל בזבחים צז ע"א שכל יום נעשה גיעול לחבירו ורבנן חולקים ע"ז וכ"מ בביאור הגר"א סי' צ"ד ס"ק י"א.

**האם לרשב"א מועיל בישול בחלב כדי להכשיר הקדרה**

עי' ב"י סי' צ"ג בדעת רבינו ירוחם שרק בבישל בקדרה דבר המותר ס"ל להרשב"א שהקדרה הוכשר ע"י זה אבל אם בישל בה חלב אסור שאינו בדין שחלב יגרום היתר לקדרה בשרית וע"ש דרכי משה שכן הוא דעת הטור והסברא בזה תמוה שכיון שע"י הבישול הוקלש טעם הבשר מה לי שנעשה ע"י חלב והרי לענין הגעלה מפורש ברשב"א במשמרת הבית לג ע"א שמועיל גם ע"י חלב ועי' בשו"ת הגרע"א סי' פ"ג שהביא מהגר"ש איגר שנקט שבאמת לפי סברת הב"י לא שייך להגעיל בחלב דאינו בדין אך הגרע"א כתב לו שבהגעלה אין החלב מכשיר החלב אלא מוציאו וא"כ לא שייך בזה אינו בדין משא"כ בבישול שאינו מוציא הבלע רק מקלישו בזה שייך סברת אינו בדין [וצ"ב כוונתו ועי' חוו"ד סי' צ"ג סק"ב "דאף דאינו יוצא מ"מ נקלש בתוכו" ובבדי השלחן ר"ל שאין הקלישות מפני שמוציא חלק אלא משום טעם החלב הנכנס בבשר מקליש טעמו וצ"ע הרי הב"י מביא בשם ר"י בן חביב שהעיטור איירי באופן שהחלב לא נבלע כלל בקדרה כיון שהוציאו בעודו רותח וא"כ היאך הקליש החלב טעם הבשר וע"ש שהעיר עוד ממה שצידד הב"י שרק מים מועילים ולא חלב ע"ש]

**כל יום נעשה גיעול לחבירו**

הנה בזבחים צו ע"א הובא סברא זו לגבי בליעות בקדרה של נותר ומשמע שנחלקו בסברא זו ר"ט ורבנן ויש לעיין למה רבנן חולקים על סברא זו ועי' בראב"ד בתו"כ שכתב משום דחיישינן שמא לא בישל בפעם השנה באותו גובה של פעם הראשון [עי' רא"ה בבד"ה (לח ע"א) "אבל קודם לכן די לו מקודם לכלי **במשתמש בו כשיעור הראשון** כדאמרי' עלה בע"ז כל יום ויום נעשה גיעול וכו'" ומדריו משמע שהוא הגעלה גמורה ע"ש בדבריו וע"ע חי' הראב"ד בסוגיין] ולכן אינו עושה גיעול ובביאור גר"א בסי' צ"ד ס"ק י"א כתב משום דהגעלה בעי שיהא רותח ולא סגי במה שהוא חם ולפי זה סוגיין אתיא כר' טרפון וא"כ לא קי"ל כן וכ"כ הגר"א שגם בסוגיין משמע דלא קי"ל כסברא זו [ויש אחרונם שהעירו כן על הרשב"א הנ"ל] אולם בחי' מרן רי"ז הלוי בהל' מעה"ק כתב לבאר שמה שרבנן חולקים שם אינו אלא מדין חובת מריקה ושטיפה ולא מדין גיעולי נותר ע"ש.

**בעידנא דקא פליט לא איתיה לאיסורא בעיניה**

עי' פירש"י ובביאור דבריו כתב בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קי"ד שכוונתו שכל זמן שהבלע בלועה בתוך הכלי לא חל עליו שם נותר דהוי כמו טומאה וטהרה בלועה כש"כ כה"ג התרוה"ד בסי' קפ"ג [עי' מג"א סי' תנ"א סק"א שהביא בשם הראב"ן שליכא בל יראה על בליעות שהוא אינו מצוי וכמבוער ובאמרי בינה דיני פסח סי' י"ח הבין שכוונתו שהו"ל כאינו בעולם וכל זמן שהוא בפנים לא חל עליו איסור חמץ ובשו"ת מנחת שלמה ח"א סי' ס"ב כתב ע"פ זה שא"א להפריש על בליעות של תרו"מ אפילו בן יומו דהו"ל כמבוער ע"ש אך פשטות דברי הראב"ן משמע שהוא סברא מיוחדת לגבי בל יראה שתלוי במצוי.] ונמצא שהאיסור חל רק כשיוצא ואז יוצא לתוך תערובת והו"ל כדברי המרדכי המובא ברמ"א ההל' שבת שבנולד בתערובת אפילו בדבר שיש לו מתירין בטל וא"כ ה"ה בנידו"ד לא גזרו בכה"ג על נטל"פ ע"ש.

**ביאור הרמב"ן והריטב"א**

אך הרמב"ן והריטב"א ביארו באופן אחר שכיון שלא נאסר כשהיה בחוץ וכעת הוא בליעה לא חל האיסור נותר רק על בליעה כזה שיכול לצאת ע"י הגעלה אבל הבליעה שיוצא רק ע"י הליבון הוא קלוש ואינו ראוי לחול עליו האיסור [יש לבאר בתרי אנפי י"ל שהוא סימן שאם יוצא בהגעלה סימן שהוא בליעה שמינה ואם אינו יוצא סימן שהוא קלוש אך בחזו"א ביאר שהוא סיבה שכיון שיוצא ע"י הגעלה אינו בטל לכלי אבל מה שאינו יוצא אלא ע"י ליבון בטל לכלי ע"ש]

ולפי זה גם בפסח למ"ד דחשוב התירא בלע [וכן קי"ל לדינא לגבי סכינים בסי' תנ"א סעיף ג' שאע"פ שלדעת רוב הפוסקים נחשב איסורא בלע וכן קי"ל לעניין שפודים בסעיף ד' שם מ"מ במקום שיש שאר צדדים להקל מקילים ע"ש משנ"ב בשם החק יעקב] אפילו אם לא הגעיל עד הפסח חשוב התירא בלע ומותר וכ"כ בנקוה"כ בסי' צ"ג ובחוו"ד שם סק"ב וכן כתב לדינא בשו"ע הרב סי' תנ"א סעיף י"ג בהג"ה [אך דבריו שם צ"ע שכתב כן לגבי בשר בחלב וכבר העירו ששם יש לאסור משום חענ"ן שהרי החלב שבקדירה נאסר ע"י טעם הבשר שיצא מן השפוד ושוב טעם החלב שכבר נאסרה נבלע בשפוד ואפילו אם נאמר שהחלב נבלע דרך בישול ולא דרך צלי מ"מ נבלע בטעם הבשר של השפוד שהרי בעיקר חומרת בליעה ע"י האור עי' בשו"ת צמח צדק שדן אם הפירוש שע"י האור נכנס יותר לעומק או שנסרך יותר ומדברי הפלתי בסי' צ"ה מוכח שאינו נכנס יותר לעומק וא"כ לאחר שצלה בו בשר ונסרך בו שוב כל הבליעות שיכנסו יתערבו בתוך הבליעות של הבשר וקי"ל שאין הגעלה באוכלים ונמצא שבליעות החלב שנכנס לתוך הבשר לא יצאו לגמרי (ועי' בפמ"ג סי' תס"א א"א סק"א שהעיר כה"ג) וע"ע בקובץ פעמי יעקב קובץ ע"ד] אולם הפמ"ג בסי' תס"א א"א סק"א פשיטא ליה לאיסור דלאחר שנאסר ליכא מעליותא בהתירא בלע וכבר תמה עליו הגרע"א [נדפס בשו"ת הגרע"א מכון המאור ח"ה או"ח סי' ח' בהגהות על הפמ"ג הל' פסח] שמדברי ר' אשי מוכח שאפילו לאחר שכבר נאסר מותר אולם בחמד משה סי' תנ"ב סק"ג כתב שלפי דברי התוס' בזבחים צו ע"א שחובת מריקה ושטיפה הוא לפני שנעשה נותר י"ל שגם מה שמגעיל השפודים הוא לפני שנעשה נותר ורק מה"ט הוא שמועיל הגעלה ע"ש. ועי' ברש"ש בסוגיין שהוסיף לבאר שבזה גופא נחלקו רב ור' אשי אם שטיפה ומריקה עשו לפני שנעשו נותר או אחרי ע"ש אך מאריכות דברי ר' אשי אינו נראה כדבריהם.

**הגעלה לכלי שבלע ע"י האור וכלי חרס**

מבואר בסוגיין שהגעלה מועיל לכלי שבלע ע"י האור כל שבלע בשעת היתר וע"פ זה כתב ר"ת שלסכין של חמץ מועיל הגעלה כיון דהתירא בלע אע"פ שסכין של נכרי צריך ליבון כיון שבלע ע"י האור ונחלקו עליו הראשונים שחמץ נחשב איסורא כיון דשמו עליו ויש לעיין מהו הדין לגבי כלי חרס אם מועיל בו הגעלה באופן שבלע היתר ועי' בשעה"מ הל' חמץ ומצה פ"ה הכ"ה שהביא בשו"ת מקום שמואל שנקט שגם בכלי חרס מועיל הגעלה בבלע היתר כמו שמועיל הגעלה בבלע ע"י האור [וע"ע ב"י בסי' צ"ג בדברי בעל העיטור] והשעה"מ כתב כן מטעם אחר משום שע"י הגעלה לא נשאר אלא משהו וכ"כ הרמב"ן פסחים ל' ע"ב אך כבר תמה הגרע"א בזבחים צה ע"ב מהמפורש בגמ' שם שתנור של חרס שטש עם אליה אין לו תקנה הרי אע"פ שבלע היתר אינו מועיל הגעלה.

**הגדרת היתרא בלע**

בדין התירא בלע ואיסורא בלע מצינו בד' מקומות

לעניין נ"ט בר נ"ט שלדעת רוב הראשונים לא הותר אלא בבלע התירא ולענין זה מפורש בגמ' שבב"ח חשוב התירא בלע ולעניין חמץ בפסח דעת ר"י שג"כ חשוב התירא בלע וכ"כ הרא"ש פ"ב דפסחים סי' ז' והרשב"א פקפק בזה וכ"ה בר"ן בפרק כל שעה (ח' ע"ב) ולעניין הלכה מבואר בסי' תנ"ב סעיף א' דקי"ל דחשוב התירא בלע [וע"ש פר"ח]

לעניין הגעלה בכלי שנשתמש ע"י האור ודברי הרשב"א שבישול ירקות מועיל להכשיר כלי בשרי מצינו ג"כ בסוגיין שהוא רק בהתירא בלע ולעניין זה כתבו הראשונים בפשיטות [כולל הר"י חוץ מר"ת] שחמץ נחשב איסורא בלע וכן הוא להלכה בסי' תנ"א סעיף ד' ומבואר בר"ן שלגבי נ"ט בר נ"ט יש מקום לדון בזה ואילו לעניין הגעלה פשוט שאינו נחשב התירא וכן בדעת רבינו יצחק גופא שלגבי נ"ט בר נ"ט הביא הרשב"א בשמו דנחשב נ"ט בר נ"ט ואפ"ה לעניין סכינין לא ר"ל כר"ת אלא שחילק בין סכינים גדולים לקטנים וכן מבואר ברא"ש שלגבי נ"ט בר נ"ט נקט בפסחים דחשוב התירא ואילו לגבי סכינים בסוף ע"ז לא נקט כן ע"ש

ולעניין בשר בחלב דעת הרשב"א דחשוב התירא בלע אבל דעת הפר"ח בסי' צ"ג סק"ד דנחשב איסורא בלע ועי' יד יהודה סי' צ"ג סק"א שגם להלכה אע"פ שקי"ל שא"ת ליבון חמור עי' או"ח סי' תק"ט מ"מ לא סגי בהגעלה אלא ליבון קל.

לגבי מבטלין איסור לכתחלה כתב הרמב"ן בחי' לפסחים ל' ע"א שאיסור משהו הבלוע כשהתירא בלע אין בזה איסורא דאין מבטלין איסור לכתחילה וכתב שם הרמב"ן שחמץ לפני פסח חשוב התירא בלע

לגבי נידון הרשב"א אם מותר לבשל חלב בכלי שאינו בן יומו

הרשב"א צידד שאיסור לכתחילה לבשל בכלי שאינו בן יומו ליכא אלא בבלע איסור והוכיח לאיסור מחמץ בפסח שאסור גם בלי שאינו בן יומו [ותמה החת"ס בשו"ת יו"ד סי' ק"י הרי חמץ לדעת הרשב"א הוא התירא בלע]

ויסוד הדברים בכל זה שיש כמה נידונים שלגבי אין מבטלין ונידון הרשב"א לגבי נטל"פ הדבר תלוי אם כבר נאסר או לא ולזה אע"פ שחמץ שמו עליו מ"מ סו"ס עדיין היתר הוא אבל לגבי הנידון של הגעלה בזה יסוד הסברא הוא שעל דבר קלוש אינו יכול לחול שם חדש ולכן חילקו הראשונים שחמץ שמו עליו ואינו צריך לקבל שם חדש ודעת הפר"ח שגם בשר וחלב אינו נחשב שם חדש והוא רק צירוף הבשר עם החלב אבל לגבי נ"ט בר נ"ט י"ל כש"כ היד יהודה סי' צ"ג סק"א שטעם החילוק בין התירא בלע לאיסורא בלע הוא שעיקר החסרון בנ"ט בר נ"ט הוא שמחמת קלישות הטעם פקע ממנו שם המאכל וזה שייך רק בהיתר אבל לא באיסור שהרי היוצא מן האסור אסור ולפי זה י"ל שגם בב"ח וחמץ אע"פ ששמו עליהם סו"ס עדיין אינם איסור.

**ועד כמה מלבנן**

יש לעיין בעיקר פעולת הליבון אם מועיל להפליט הבלע או לשרפו ועי' בד"ה לרא"ה (לז ע"ב) שהטעם שלא אומרים בליבון כבולעו כך פולטו ואין ליבון אינו מועיל אלא למקומו היינו משום שליבון אינו מפליט אלא שורף הבליעה במקומו וכ"כ באורחות חיים הל' חמץ ומצה אות צ"ה [וע"ש שביאר דמה"ט א"צ הדחה לאחר ליבון כמו לאחר הגעלה כיון שאין הפליטות יוצאות אלא נשרפים במקומם אך ע"ש שי"א שגם הגעלה אינו מפליט רק שורף וכ"ה במאירי ע"ז עו ע"א] ובדעת הרשב"א שם משמע שחולק וס"ל שגם ליבון מפליט וכ"כ בדעתו החת"ס בחי' לפסחים עד ע"א [וע"ש שכתב שכן עיקר לדינא] אך בפמ"ג סי' תנ"א א"א סק"ל נקט בפשיטות לדינא שליבון חמור שורף ואינו מפליט [וע"פ זה ביאר הטעם שאע"פ שלא השתמש בחום של ניצוצות מנתזין אפ"ה צריך לעשות ליבון חמור דלא אמרי' בזה כבולעו כך פולטו כיון שליבון שורף ואינו פולט וכדי לשרוף בעינן ליבון חמור] אבל לגבי ליבון קל כתב בסי' תנ"ב משב"ז סק"ד שאינו אלא מפליט אולם בשו"ע הרב סי' תנ"א סעיף י' נקט שגם ליבון קל שורף [ועי' בשו"ת אבני נזר או"ח סי' שס"ח] וע"ע בשו"ת מנחת יצחק ח"ג סי' ס"ו שהאריך בזה.

**עד שתשיר קליפתן**

כפשוטו אין זה טעם ההיתר אלא סימן לדרגת החום והרי בירושלמי מבואר ששיעורו עד שניצוצות ניתזין ממנו ומבואר בפוסקים דתרוויהו חד שיעורא הוא אולם עי' במרדכי סי' תתס"א שכלי הצריך ליבון אם ישחיזנו במשחזת שוב יועיל ההגעלה שעיקר תועלת הליבון הוא להעביר הקליפה ולזה מועיל ההשחזה ע"ש

**כבולעו כך פולטו**

הנה נחלקו הרשב"א והרא"ה בתוה"ב (לז ע"ב) בדין כבולעו כך פולטו שדעת הרא"ה שכיון דקי"ל כבולעו כך פולטו אע"ג דקי"ל חם מקצתו חם כולו אם בישל רק מחצית גובה הקדרה א"צ להכשיר אלא עד חצי שאע"פ שהבליעה התפשט בכולה מ"מ ההגעלה שנעשית לחצי ישפיע על כולה ודעת הרשב"א אינו כן שרק להבליע אמרי' חם מקצתו חם כולו ולא להפליט ומשמעות דבריהם שכו"ע מודה שגם בבישול אמרי' חם מקצתו חם כולו ולפי זה צ"ב סוגיין דאמרו הטעם שצריך להגעיל כולו הוא משום ניצוצות והרי לדעת הרשב"א תיפו"ל שצריך להגעיל משום חם מקצתו חם כולו ועי' בריטב"א שעמד בזה ותי' שבבישול ליכא חם מקצתו חם כולו וצ"ע לדעת הרשב"א.

**שמעתתא דקבוע**

**דבר שאינו נתבטל נחשב קבוע**

עי' זבחים עג ע"ב ששור הנסקל כיון שהוא בע"ח ואינו בטל שוב הו"ל קבוע ולא אזלינן בה בתר רובא ומשמע לפי זה שכל דבר גם כשאינו ניכר כל שקבוע במקומו חשוב כמחצה על מחצה

**למה בביטול האסורים ליכא חסרון דקבוע**

ולפי זה הק' הראשונים דאמאי בכל ביטול האיסורים לא אמרי' דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי שהרי נתבאר שגם כשאינו ניכר וידוע חשוב קבוע [והיינו כמבואר להלן שיסוד הדין של קבוע הוא שחשוב כמחצה ולא רק שלא נתחדש דין הלך אחר הרוב וכיון שכן גם לגבי ביטול ברוב שייך החסרון דקבוע] ותי' הר"ן (לג ע"ב) "י"ל דבכל האיסורין ודאי כל שמעורב ואינו יודע לא מיקרי קבוע דאדרבה ברובא בטל וכיון שהוא מתבטל א"א לדונו כקבוע אבל התם בע"ח נינהו וחשיבי ולא בטלי וכיון דלא בטלי הו"ל קבוע", ומבואר שבאמת גם דבר שאינו ניכר חשוב קבוע אלא כשאינו ניכר הרי ממילא בטל הוא ברוב אבל בע"ח מאחר שאינם בטלים ממילא נשאר דינו כקבוע.

ולפי זה מבואר שאין קבוע מונע ביטול ברוב דאדרבה הביטול קודם ועוד מבואר שכל שאינו בטל חשוב קבוע גם כשאינו ניכר וקבוע אולם הר"ש מקינון בספר הכריתות נקט שמתנאי קבוע שיהא ניכר וידוע וכ"מ בתוס' פסחים ט' ע"ב (ד"ה והיינו) [וע"ע תוס' נזיר יב ע"א וגיטין סד ע"א]

**דבר חשוב מדרבנן נחשב כקבוע**

הנה מדברי התוס' בנזיר משמע שגם מדרבנן ליכא איסור בקבוע שאינו ניכר וכ"מ בספר הכריתות [שביאר הטעם למה כל העלם לא נאסר משום ספק נחל איתן ותי' משום שאינו קבוע כיון שאינו ניכר] אך מדברי הגמ' בזבחים הנ"ל מבואר שגם קבוע שאינו ניכר חשוב קבוע ולדברי הר"ן א"ש בפשיטות שכיון שמדרבנן בע"ח לא בטילי ממילא גם קבוע שאינו ניכר חשוב קבוע אך לדעת ספר הכריתות צ"ע

הנה בעיקר דברי הגמ' בזבחים כתבו התוס' בחולין צה ע"א שאין עיקר טעם הגמ' משום קבוע אלא משום שבע"ח חשיבי ולא בטיל וכ"כ שם הרמב"ן וצ"ב דנהי שמטעם זה אין לו להתבטל ברוב מ"מ אמאי לא נתיר מדין הלך אחר הרוב ועי' מש"כ לבאר בשערי יושר ש"ד פ"י.

ועי' בינת אדם שער הקבוע סי' א' שכל דבר חשוב שמדרבנן אינו בטל גדר הדין הוא שחז"ל נתנו לו דין קבוע אע"פ שאינו ניכר ולכן אינו בטל ועי' בשע"י שם שנפק"מ מכל זה הוא בדבר שיש לו מתירין שבזה אין מה שאינו בטל מחמת חשיבותו ולפי זה לדעת ספר הכריתות יהא מותר מדין הלך אחר הרוב משא"כ לדעת הר"ן ודעימיה.

**דעת הרשב"א בזה**

אולם עי' ברשב"א (יז ע"ב) שכתב להדיא לגבי חמץ בפסח שיבש ביבש אוסר אפילו במשהו דאע"פ שהוא מקום לומר שרק לחל בלח אוסר במשהו אפ"ה מאחר שכלפי לח אוסר במשהו יש לו חשיבות של קבוע וכיון שהוא קבוע שוב אינו בטל אפילו ביבש ומבואר להדיא שקבוע מונע ביטול וצ"ע א"כ למה יש ביטול ברוב בתערובת ולא חשוב קבוע וכבר עמד בזה הרשב"א בחי' לע"ז עד ע"א ובתוה"ב (###) [אך מדבריו מבואר שלולא הגמ' בזבחים הנ"ל לא היה קשה לו מביטול האיסורים ורק מכח גמ' הנ"ל התקשה ולכאורה ביאור דבריו הוא שי"ל שעניין קבוע והלך אחר הרוב לא שייך אלא כשיש הרבה יחידים שאז אזלינן בתר הרוב ואם המיעוט קבוע דינו כמחצה אבל בתערובת שאנו דנים הכל כדבר אחד לא שייך כלל המושג של הלך אחר הרוב ולא של קבוע כיון שאין כאן מיעוט נפרד שגם המיעוט הוא חלק מן הרוב אלא שמהגמ' בזבחים מפורש שגם בתערובת שייך קבוע וע"ז תי' הרשב"א [והריטב"א בכתובות טו ע"א] שלשון הגמ' לאו דווקא ובאמת בתערובת לא שייך קבוע והלך אחר הרוב ולכן כל זמן שהשוורים הם בתערובת לא שייך להתירם ורק לאחר שפירש אפשר להתירם מדין כל דפריש אך ע"ז כבר גזרו אטו לא פירש שאז אסור מעיקר הדין כיון שבתערובת לא חשוב המיעוט כדבר לעצמו (וזהו ע"ד הבית מאיר ודעימיה שתערובת לא חשוב אלא כשכולם ביחד ולא כדעת הפמ"ג וחוו"ד שגם בנמצא בג' מדינות חשוב תערובת) אולם הרשב"א בתוה"ב תי' באופן אחר שלשון הגמ' בזבחים הוא דווקא מ"מ יש לחלק בין בין דבר הנתבטל ברוב לבע"ח שאינו בטל ברוב שודאי בעלמא דבר שמוגדר כתערובת אינו שייך כלל לילך בתר הרוב כיון שהוא חלק מן ברוב ורק בדבר חשוב שמדרבנן גדר הדין שהוא מופרד מן התערובת וכש"כ הרמב"ם פט"ז מהל' מאכ"א ה"א עי' חלקת יואב תנינא סי' ה' ולכן שפיר חשוב קבוע ושייך גביה דינא דהלך אחר הרוב <עיקרי הדברים שמעתי מהגרא"פ שליט"א>]

**דעת הפוסקים בזה**

עי' פר"ח סי' ק"י ס"ק י"ג שנקט לדינא שלא חשוב קבוע מן התורה אלא כשהוא ניכר וידוע אך הבית מאיר בקו' הקבוע האריך להוכיח שליכא תנאי בקבוע שיהא ניכר וידוע ואינו אלא משום דבלא"ה בטל ברוב וכן האריך בזה היד יהודה בסי' ע' ס"ק י"א וסי' ק"י ס"ק י"א אך מדברי הטור בסי' ק"י סעיף ג' במה שתמה על הרשב"א משמע דס"ל שגם באינו ניכר חשוב קבוע וכ"כ שם הב"ח בדעתו.

**צ**

צ

**הגדר שבדבר הקבוע לא אזלינן בתר רוב**

עי' פמ"ג סי' ק"י שפ"ד ס"ק י"ד שנסתפק אם בקבוע כמו שאין הולכים אחר הרוב אם כמו כן לא אזלינן בתר חזקה ובתר קרוב ע"ש [ובעיקר הנידון ע"ע פלתי שם סק"ז ובחוו"ד ס"ק י"ב ובשו"ת בית אפרים אבעה"ז סי' י"א] ויסוד הספק הוא ע"פ מה שיש להסתפק בגדר הדין שכל קבוע כמחצה על מחצה דמי האם הכוונה שיש לקבוע חשיבות אפילו כשאינו אלא מיעוט ונידון כאילו מחצה או שהוא הלכה שבקבוע לא אזלינן בתר רוב שאם נימא שהוא חשוב כמחצה בחזקה וקרוב לא שייך כלל חסרון זה משא"כ אם הוא הלכה שאין הולכים אחר הרוב י"ל דכ"ש שאין הולכין אחר חזקה וקרוב

והנה עי' רש"י במס' סנהדרין עט ע"ב שדן אם קבוע חשוב כרוב או רק כמחצה על מחצה ומפורש שאין זה רק הלכה שאין הולכים אחר הרוב אלא פירושו שע"י קביעותו יש לו חשיבות כמחצה ולכן היה מקום לומר שכמו כן חשוב כרוב ע"ש [עי' שערי יושר ש"ד פ"א].

**גדר הדין של קבוע**

ובעיקר גדר הדין שקבוע חשוב כמחצה על מחצה מדברי התשב"ץ בח"ב סי' רס"ב מבואר שהוא משום שאיסור העומד במקומו יש לזה חשיבות [והיינו שאע"פ שסו"ס נשאר מיעוט מ"מ יסוד הדין הלך אחר הרוב הוא שצד המיעוט אינו קיים כלפי הרוב ובקבוע ע"כ צד הקבוע קיים ואין להתעלם ממנו] וכ"כ בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' ו' אות ג' והביא לזה מה שמצינו בראשונים שדבר חשוב מדרבנן חשוב כקבוע [עי' בזה להלן] אך יש לבאר באופן אחר שדין קבוע הוא שדבר קבוע נידון לעצמו ואינו נגרר אחר הרוב [וב' מהלכים אלו תלויים לכאו' בספק דלהלן אם קבוע תלוי בנידון המסופק או במיעוט המנגד לרוב] <עי' חי' הגרשש"ק ב"מ סו"ס ז' שכשיש רוב המנגד לחזקה גם בדבר הקבוע לא הולכים בתר החזקה שהרוב יש כאן אלא שלא הולכים בתר הרוב אבל עכ"פ מועיל לנגד החזקה ע"ש ולכאורה זה תלוי בב' צדדים הנ"ל >

**קבוע תלוי במבטל או במתבטל**

עי' נזיר יב ע"א שהאומר לשלוחו צא וקדש לי אשה אחת סתם אסור בכל הנשים שבעולם מחשש שמא היא קרובה לאשתו ואמרי' דלא אליננן בתר רוב משום חשש קבוע ונחלקו הראשונים על איזה אשה מדובר שהיא קבוע שהתוס' בנזיר (ד"ה בשוקא) נקטו שהכוונה לאשה השניה שבא לקדש עכשיו ואילו הרא"ש שם והתוס' בכתובות טו ע"א (ד"ה דלמא) נקטו שהכוונה לאשה שנתקדשה ע"י השליח ולכאורה מחלקותם תלוי בספק הנ"ל שאם הוא הלכה שאין הולכים אחר רוב בקבוע עיקר השם קבוע תלוי באשה המסופקת שרוצים לפסוק דינא ע"י רוב ואילו אם גדר קבוע הוא שכל קבוע חשוב כמחצה הדבר תלוי באשה שנתקדשה ע"י השליח שהיא המיעוט וע"י קבוע חשובה כמחצה וכן מפורש ברא"ש שם [וכ"כ לבאר בשערי יושר שער ד' פרק א'] וז"ל הרמב"ן בחולין צה ע"א "ולא אמרי' מרובא פריש אלא מקבוע שהוא כמחצה על מחצה שריבה אותו הכתוב וכו'".

**בבשר הנמצא הלך אחר הרוב**

עי' חולין צה ע"א תשע חנויות וכו' שאין הולכים אחר הרוב כיון שחנות המוכרת בשר נבילה הוא קבוע אבל בנמצא הולכים אחר הרוב וצ"ע נהי שהבשר שנמצא אינו קבוע אבל הרי החנות המוכרת בשר נבילה עדיין קבוע ונימא כל קבוע כמחצה על מחצה ועי' קו"ש כתובות אות מ' שהביא מר"ח הלוי [בח"ב על הש"ש אות כ"א הביא כן בשם הגר"מ בן הגר"ח] ע"פ הנ"ל שגדר קבוע הוא שליכא בזה דינא דהלך אחר הרוב ולכן הדבר תלוי בבשר המסופק ולא במיעוט אך צ"ע לדעת תוס' ורא"ש הנ"ל

**בכל דפריש לא איכפת לן שהוא קבוע**

ועי' בשערי יושר שער ד' פרק ב' שכתב לבאר באו"א שטעם ההיתר בנמצא אינו משום שאז אינו קבוע אלא משום שבכה"ג לא איכפת לן אם הוא קבוע והיינו ע"פ מש"כ בקו"ש שם אות ל"ז בשם הר"ח הלוי שיש ב' סוגי דין רוב יש הלך אחר הרוב והיינו דתלינן הבשר בתר רוב מספר ויש כל דפריש מרובא פריש והוא דתלינן הבשר בתר רוב המקרים ועיקר דינא דקבוע להחשיב החנות הקבוע כמחצה על מחצה אינו מפריע אלא כשאזלינן בתר רוב מספר אז החנות הקבועה דינה כמחצה על מחצה וליכא רוב כשר אבל כשאזלינן בתר רוב מקרים בזה הדבר תלוי במציאות לאיזה צד יש רוב מקרים ולא בחשיבות

ויסוד החילוק בין נמצא ללקח הוא שבלקח הספק הוא מהו דין החנות שהבשר נקנה שם והדרך לבררו הוא ע"י התלייה ברוב החנויות ובנמצא יסוד הספק הוא מהיכן נלקח

ולפי זה לא שייך כלל חסרון של קבוע בנמצא אולם פשטות דברי התוס' בכתובות טו ע"א משמע שכל הטעם שנמצא מותר הוא משום שאז אינו קבוע ע"ש וכ"כ הבית מאיר סי' ק"י סעיף ג' [ועי' שע"י ש"ד פ"# מש"כ בזה]

**ובנמצא הלך אחר הרוב**

הטעם להקל בנמצא כפשוטו הוא משום שאז נולד הספק בבשר בזמן שלא היה קבוע וכן כמעט מפורש בתוס' כתובות טו ע"א וכן מבואר בבית מאיר סי' ק"י סעיף ג' אך הגרשש"ק בשערי יושר שע"ד פ"ב ובחי' לכתובות סי' ט"ו נקט שהטעם שנמצא מותר אינו משום שאז אין הבשר קבוע אלא משום שנמצא יסוד הספק אינו מהו הבשר או החנות אלא הספק הוא מאיזה חנות נלקחה והיינו שהספק הוא על הפרישה.

**ראהו לקח מהחנות**

עי' בתוס' פסחים ט' ע"ב שאפילו אם לא לקחו מהחנות כל שראה היאך שאחר לוקחו מחנות חשוב ספק הנולד מפרוש וכ"כ הרשב"א בתורת הבית ולדברי הגרשש"ק א"ש שכיון שראה הלקיחה ונספק מאיזה חנות הרי ממילא הספק המצטייר אצלו הוא מהו החנות הזה ולדעת החולקים צ"ל שאע"פ שלא היה נוגע לו הספק בשעה שיה בקביעות כיון שסו"ס ראה הלקיחה והיה אז ספק חשוב שספיקו נולד בקביעות אולם דעת הר"ן חולין צה ע"א (לג ע"ב) שמן התורה כל שהגיע לידינו בפרוש אע"פ שראה כשלקחו חשוב כנמצא ומותר [ועי' שערי יושר שע"ד פ"##]

**פרטי דין נמצא**

**לקחו מחנות ואינו יודע איזה**

הנה בלקחו ישראל מחנות ואינו יודע איזה זהו דין קבוע והיינו טעמא שספיקו חל בעודו קבוע שאע"פ שהוא לא שם לב להסתפק אז מ"מ בעצם הספק היה כבר אז מהו החנות וכן להגרשש"ק כיון שהוא נכנס לחנות ספיקו אינו מהיכן נלקחה אלא מה דינו החנות שקנה שם ולכאורה באופן שבשעה שקנה ידע איזה חנות ואח"כ נשכח תלוי בהנ"ל שלפי הפשטות כיון שבשעה שהיה בחנות לא היה כלל ספק כל הספק נולד לאחר שפירש אבל להגרשש"ק כיון שסו"ס הוא היה בחנות ודאי לאחר מכאן כשנשכח ספיקו הוא מה היה החנות ולא מהיכן פירש [והיינו משום שהספק מצטייר אצל האדם לפני הנתונים שיש לו ובנמצא שהוא רואה בשר לפניו בלי חנויות ספיקו הוא מהיכן נלקחה אבל בלקחו ואינו יודע מהיכן ספיקו על החנות הזאת שהיה בו בו מה דינו של החנות]

**לוקח שני**

הנה הלוקח מזה שלקח מחנות אינו נחשב כלפיו כנמצא ועי' ש"ש ש"ד פי"ח שכל שהלוקח בפנינו ויש לו ספק וכלפי ספיקו חשוב קבוע ממילא ספיקו אוסר לכל העולם אך כל שאין הלוקח בפנינו נחשב שהספק מתחיל אצלינו וחשוב כפרוש אולם בחי' הרא"ה כתובות טו ע"א מבואר שהטעם שבנמצא אין ספיקו של הלוקח אוסר הוא משום שהלוקח יודע מאיזה חנות נלקח ונמצא שכלפיו ליכא כל הספק וכל הספק נולד אצלינו בפרוש [וע"ש שהק' למה לא ניחוש דילמא אין הלוקח יודע ונחשב כספק בקבוע ע"ש]

**נמצא ביד נכרי**

הנה הטעם להקל בנמצא ביד נכרי כתב הגרע"א בחולין צה ע"א שרק בנמצא ביד ישראל כיון שהישראל צריך לקנות רק מן הכשר נמצא שגם לו צריך להיות ספק זה וא"כ הו"ל ספק בקבוע אבל בנכרי שליכא נפק"מ בספק זה כל הספק הוא אצלינו והרי אצלינו חל הספק רק לאחר דפריש וכה"ג כתב הקצוה"ח בסי' רצ"ב סק"ב [ע"ש לעניין גזילה שנפק"מ גם לנכרי וע"ש נתיה"מ] אולם בקו"ש חולין אות מ"ד הביא בשם הר"ח הלוי שנכרי כיון שאין לו נאמנות לומר מהיכן לקחו לכן כלפינו הספק מתחיל ממה שנמצא הבשר וכ"כ בשערי יושר שער ד' פ"ג ויש נפק"מ בכל זה לגבי נמצא ביד מומר עי' בחזו"א ######

**נמצא ביד קטן**

עי' בש"ך סי' ק"י ס"ק י"ח דה"ה נמצא ביד קטן דינו כנמצא ביד נכרי וכתב הפר"ח פר"ח שקטן חריף דינו כגדול וע"ש פמ"ג שפ"ד ס"ק י"ח שנתקשה טובא בזה ועי' שע"י שם.

**תשע חנויות אם תלוי ברוב בשר או רוב חנויות**

עי' בית מאיר סי' ק"י סעיף ג' שמל' השו"ע משמע שלעולם הולכים בתר רוב החנויות ולא בתר רוב הבשר והיינו שאפילו יש חנות שמוכרת נבילות יותר מכל הט' חנויות אמרי' מרובא פרוש להכשיר וכן צידד הנובי"ת או"ח סי' ע"א ועי' בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' מ' שביאר שאם הבשר היה יכול לצאת לבד והספק איזה בשר יצא אז היה רוב הבשר קובע אבל כיון שבן דעת הוציא הבשר וכלפי בן דעת כל החנות נידון כדבר א'

ובחוו"ד סי' ק"י סק"ג שכיון שהספק שלפנינו הוא מאיזה חנות נלקח [לשונו הוא בתר רוב המוכרים אבל בודאי הכוונה לחנות ואם יש א' שיש לו ב' חנויות נידון כב' חנויות ולא כבדי השולחן שלא כ"כ] אע"פ שהספק האמיתי הוא אם הוא טרפה או לא מ"מ לפני האדם מצטייר הספק ממי נלקח שכך יוכל לברר ספיקו לכן נחשב שהצדדים הוא במוכר ולא בבשר ומש"ה תלוי ברוב מוכרים.

**קבוע ברובא דליתא קמן**

עי' בשו"ת הגרע"א תנינא סי' ק"ג אות י"א שברובא דליתא קמן ליכא חסרון קבוע כיון שאין הספק מחמת התערובת אלא שרוב מברר לנו טבע הדבר

**ספק קבוע**

ברשב"א חולין צד ע"ב כתב שקבוע אינו אלא בודאי איסור אבל כשאינו ברור שיש שם איסור לא שייך קבוע

**<שע"י ש"ד פ"א ביאור כוונת הטור שחולק על הרשב"א קבוע דחנויות שכיון שיש שם חתיכה הראויה להתכבד שמדרבנן חשוב כקבוע ממילא כבר ליכא רוב היתר והרשב"א חולק רק בחתיכה הראויה להתכבד>**

**ספיקא דחנויות**

**לקח בשר במקולין ואח"כ נודע שהיה שם טריפה**

כתב הרשב"א בתוה"ב (ל' ע"א) שמי שלקח בשר מן המקולין ואח"כ נודע שהיה שם טריפה כיון שלקחו לפני שנודע הטריפה דינו כנמצא ואין בזה משום קבוע וכתב ע"ז הרא"ה בבד"ה שלדבריו יוצא שה"ה בהיה י' חנויות מוחזקות כמוכרות בשר שחוטה וקנה מא' מהם ואינו יודע מאיזה ואח"כ נתברר שא' מהם מכר בשר טריפה שחשוב כנמצא ואין בזה משום קבוע וזה ודאי אינו כיון שכעת נתגלה שאז בשעת הלקיחה היה א' מן החנויות מוכר בשר טריפה נמצא שנתברר למפרע שהיה הספק בקבוע וכתב ע"ז הרשב"א שהוא דיבר על אופן שחנות א' הידוע שמוכרת בשר נבילה וזה הקונה לא ידע שבזה ודאי חשוב קבוע כי אע"פ שהוא לא ידע כולם ידעו ונחלקו הש"ך והפר"ח בביאור דבריהם שהש"ך סי' ק"י ס"ק י"ד נקט שלא נחלקו כלל אלא שהרא"ה חשב שהרשב"א איירי בתערובת חנויות ולכן חולק עליו ובאמת הרשב"א איירי רק בתערובת חתיכות באותו חנות והפר"ח שם ס"ק י"ג נקט הרשב"א חשב שהרא"ה הבין בכוונתו שאיירי בחנות ידוע ורק בלוקח אינו יודע ולכן כתב שמודה לו אבל באמת הרא"ה כתב לאסור אפילו כשכולם אינם יודעים כיון שכעת נתברר למפרע חשוב שאז היה קבוע ודעת הרשב"א כהר"ן שכל שבשעת הלקיחה לא היה קבוע אינו משתנה אח"כ. [בעיקר הנידון היה מקום לדון ולחלק ]

**דין תערובת חנויות**

עי' רשב"א בתוה"ב (ל' ע"ב) שאם נודע שיש טריפה במקולין ולא יודעים באיזה מעיקר הדין מותר לאכול כל החתיכות שאינם ראויות להתכבד שהרי בטל ברוב אלא מחמת מנהג ראוי להימנע כיון שיכול לצאת מזה מכשול [היינו כיון דשכיחי רבים עי' ט"ז סי' ק"י סק"ה ובנו"כ שם] ועי' בטור סי' ק"י שתמה ע"ז שאמאי אינו אסור מעיקר הדין הרי כל קבוע כמחצה על מחצה ותמה הב"י שכיון שאינם ניכרים למה שלא יתבטלו ברוב ומה שייך בזה קבוע ובדעת הטור כתבו הנו"כ שהטור הבין שהרשב"א מתיר גם ביש כמה חנויות ולא ידוע באיזה חנות יש הטריפה דהו"ל ספיקא דחנויות ממילא הו"ל קבוע [ע"ש דרכ"מ ב"ח דרישה פרישה] והנה עדיין צריך להבין חדא שאמאי לא יתבטל ברוב ככל איסורי תורה ועוד שהוא קבוע שאינו ניכר ולדעת הבית מאיר א"ש שכל שאינו באותו חנות ל"ש ביטול ברוב וקבוע גם כשאינו ניכר כל שאיו ביטול חשוב קבוע [ובשע"י ש"ג פי"ב וש"ד פ"א ביאר שאפילו אם נאמר שקבוע שאינו ניכר לא חשוב קבוע מ"מ הרי מדרבנן חתיכה חשובה חשוב קבוע וכיון שנשאר בחנות חתיכה הראויה להתכבד והיא נחשבת כמחצה על מחצה שוב לא שייך ביטול ברוב] והפר"ח ס"ק כ"ב דחה דברי כל האחרונים והטור שבודאי אינו נכון שכיון שהאיסור אינו ניכר וידוע אינו נחשב קבוע ובטל ברוב כשאר תערובת יבש ביבש

**שמעתתא דבלוע אינו יוצא בלי רוטב**

**אין בליעה יוצאה מחתיכה לחתיכה בלי רוטב**

עי' ברשב"א בתורת הבית ח' ע"ב שהוכיח שאין בליעה יוצאה מחל"ח בלי רוטב מהא דאמרי' בדף קח ע"ב שבלי ניעור ולא כיסה מיבלע בלע מיפלט לא פליט הרי שהבליעה שהגיעה במקום אחר אינו יוצא בלי רוטב [אך הרא"ה שם בבד"ה חולק עליו ע"ש] וכן הוכיח שם מכל קליפה שאמאי לא נימא שאותה קליפה יאסור קליפה הסמוכה לה וכן הלאה שהרי עדיין חם הוא וע"כ שכיון שנעשה בלועה אינה יוצאה בלי רוטב.

**מה נחשב מחתיכה לחתיכה**

מדברי הפמ"ג בסי' צ"ד משב"ז סק"ז מתבאר שקדרה מלא אורז שתחב בה כף בלועה מאיסור נאסר האורז כדי נטילה ותמה ע"ז היד יהודה שם ס"ק כ"ג שמה דקי"ל שאין בליעה יוצאה מחל"ח בלי רוטב הוא אפילו חתיכה קטנה וא"כ רק האורז שנגעו בכף נאסרו ע"ש

**מה נחשב בליעה**

עי' ט"ז בסי' צ"ד ס"ק י"ד מה שהביא מהמהרש"ל ודבריו צ"ב ובפמ"ג שם ובבית מאיר כתבו שכוונתו ששפכו לתוך האורז חלב ולכן אין זה נחשב כבלוע אלא כאיסור עצמו שרק בקיבל בליעה ע"י האש והיינו שאין גוף החלב נכנס רק הבליעה בזה חשוב כבליעה אולם בשו"ת בית שלמה סי' ק"ס נקט בפשיטות שזה נחשב כבליעה [וע"ע בשו"ת מהרש"ג ח"ב סי' ק"פ] ולעניין דם של החתיכה שלא בלעה ממקום אחר מצינו מחלו' אם נחשב כבלוע או כאיסור עצמו עי' בש"ך סי' ק"ה ס"ק י"ח ובפמ"ג שם משב"ז ס"ק ט"ז וע"ע חוו"ד ס"ק י"ג. אך בדם מצינו ברשב"א חולין קח ע"ב שמטעם אחר דן לומר דכיון דמישרק שריק לא נסרך באוכל ובליעה שלו יוצא בלי רוטב ועי' בשו"ת הגרע"א ח"ג סי' נ"ג מה שהאריך בדברי הרשב"א.

והפמ"ג בסי' תנ"א א"א ס"ק ל"א ר"ל שאוכל שבלע איסור ואח"כ נטחן האוכל חשוב אח"כ הבלע כאיסור בעין ונבלע בחתיכה אחרת או לכלי בלי רוטב.

**דבר בלול האם נחשב בלוע**

עי' חוו"ד סי' ק"ה ס"ק י"ג שנקט שגם דבר בלול הבלוע אינו יוצא בלי רוטב והוכיח כן מכל צלי הבלוע מאיסור שאע"פ שודאי הציר היוצא ממנו הוא אסור ואפ"ה אינו נבלע בחתיכה אחרת וע"כ שאע"פ שהציר נבלע בחתיכה השניה אין הבלע שבתוכו נבלע אולם הפמ"ג משב"ז ס"ק י"ד נקט שצלי שנגע בצלי א"צ הדחה אלא מחומרא בעלמא ומבואר שהציר היוצא הוא מותר וכ"ה בל' הרשב"א בתוה"ב "ומיחל גמור של היתר היא שפולטת" וכבר העיר עליו היד יהודה סי' ע' סוף ס"ק י"ג וע"ש חולק על עיקר דברי החוו"ד שודאי בצלול גם הבליעה נבלע עמו וע"ע בדבריו בסי' צ"ב ס"ק נ"ו.

**שיעור רוטב**

עי' בחוו"ד סי' צ"ב סק"כ שכתב שרטיבות קצת לא חשוב כרוטב והוכיח כן מכל צלי שע"כ יש שם רטיבות [עי' שבת קלד ע"א] ואפ"ה אין הבלועה יוצא [וע"ש שלכן גם מכלי לכלי אינו יוצא אפילו אם הקדרות רטובים אך ביד יהודה שם ס"ק נ"ו חולק עליו לשיטתו שכיון שמכלי לאוכל הולך בלי הרוטב שוב ממילא הו"ל בלול שנכנס גם בלי רוטב]

**דבר שמן**

דבר שמן מפעפע בכל החתיכה כדאי' בחולין צו ע"ב ודעת הרשב"א שכמו כן מבליע מחל"ח [אך בחלב שאינו שמן לגמרי דעתו שהוא מפעפע בכל החתיכה ולא לחתיכה אחרת] אך דעת המהר"ם במרדכי שגם דבר השמן אינו מפעפע מחתיכה לחתיכה ומובא דעתו בשו"ע בסי' ק"ה סעיף ט' וכבר תמהו שם הש"ך וט"ז הרי דעת השו"ע בסעיף ז' כהרשב"א והש"ך בנקוה"כ תי' ונחלקו האחרונים בביאור דבריו שלדעת הדגול מרבבה בסי' צ"ב כוונתו שהמחבר לא הכריע במחלו' הרשב"א ומהר"ם לכן החמירו לאסור שאר החתיכות אבל לא הקיל כהרשב"א לצרף שאר החתיכות שלעניין זה חשש לשיטת המהר"ם אולם הפמ"ד והחוו"ד בסי' ק"ה הבינו באו"א שאנו נוקטים שאע"פ שמבליע מחתיכה לחתיכה מ"מ אינו מתפשט בשוה.

**חתיכה שחלקה אסור מחמת עצמה**

עי' מג"א סי' תמ"ז סק"ב וסי' תס"א ס"ק י"ב שמצה שיש בה כפולה רק כלפי מקומה נחשב כאיסור גופה אבל לגבי שאר המצה נחשב רק כבליעה ולכן אפילו מצות משוחים בשמן אם נגעו במצה שאין בה שומן ויש בה כפולה שלא במקום הכפולה אמרי' שאין בליעה יוצאה מחל"ח בלי רוטב וכן מבואר בשו"ת מהרש"ל סי' נ"ז המובא שם במג"א אולם בחק יעקב סי' תמ"ז סק"ח תמה ע"ז שודאי כל שהוא באותו חתיכה חשוב כגוף האיסור והיינו שבאותו חתיכה נחשבת הבליעה כגוף האיסור וכן דעת בעל הבית מאיר עי' חי' הגרע"א חולין צו ע"ב ועי' בשו"ת נאות דשא סי' מ"ה שהוכיח שלא כדבריהם אך עי' בחי' הגרע"א [באריכות יותר במכון ירושלים ובעין הגליון טלמן] שנקט כדברי החק יעקב מטעם אחר וסברתו שהרי אילו היה כל המצה חמץ ודאי היה צריך לשער לפי כולה ולא היינו אומרים שרק הכדי קליפה יוצא שהרי מה שלפנים ממנו אינו אלא בליעה וע"כ שכל זמן שלא נח לא נחשב כבליעה [שהרי עיקר הטעם שאין יוצא מחל"ח הוא משום שנסרך במקום שנבלע עי' להלן וזה שייך רק לאחר שנח] וא"כ גם בנידון המג"א הרי מפטם מועיל כל זמן שהוא בעין דחשוב כדבר שמן וכיון שהמצה במקום הכפולה חשוב כגופו של האיסור הרי ממילא כל שהתחילה לצאת ולא נח לא חשוב עדיין כבליעה ומועיל ע"י הפיטום להבליע גם במצה השניה.

אך כבר מצינו בדברי הש"ך בסי' צ"ב סק"ג שמפטם אינו מועיל אלא להבליע באותה חתיכה ולא להבליע מחתיכה לחתיכה [וע"ע פמ"ג באו"ח סי' תס"ז א"א ס"ק ל"ג שנקט שהוא ספק לדינא] וא"כ לכאורה זהו שיטת המג"א [ויש לעיין מדברי המג"א בסי' תס"ז ס"ק ל"ו וע"ש מקור חיים שהעיר עליו שפיטום אינו מועיל לבלוע ע"ש] וע"ע בחזו"א יו"ד סי' כ"ב סק"ח ובאו"ח סי' ק"כ ס"ק י"ד.

**כשהאיסור בעין אם המחובר לו נחשב כבליעה**

עי' חוו"ד סי' ע"ב סק"ב שכתב שכל שהאיסור הוא בעין כלפי כל המחובר לו נחשב כגוף האיסור ולא כבליעה וע"ע בדבריו בסי' ק"ה ס"ק י"ח ועי' בשו"ת משאת במינין סי' ס"ט שהוכיח נגד זה והביאו הפמ"ג בסי' ק"ה שפ"ד ס"ק י"ח וע"ע בשו"ת בית שלמה יו"ד סי' ק"ס בהגהת בן המחבר.

**בליעה מכלי לחתיכה**

כתב הרמ"א בסי' ק"ה סעיף ז' שרק מחל"ח אינה יוצאה בלי רוטב אבל מכלי לכלי יוצא אפילו בלי רוטב והטעם כתב רשב"א בחולין קח ע"א שטעם באוכל נסרך לכן קשה להוציאו משא"כ טעם באוכל [ומהאי טעמא חזינן שטעם בכלי אינו נפרד מכל המאכל שבכלי עי' תרוה"ד סי' קפ"ג] אך בש"ך וט"ז שם כתבו סברא אחרת ומקורם בהגהת שערי דורא וסברתם צ"ב ועי' יד יהודה סי' ק"ה ס"ק ל"ה ובחזו"א סי' כ"ב סק"ז.

**מחתיכה לכלי**

עי' ט"ז בסי' ק"ה ס"ק ט"ז שכמו שבליעה אינה יוצאה מחל"ח בלי רוטב כך אינה יוצאה מחתיכה לכלי בלי רוטב ולכאורה הסברא פשוטה שהטעם שאין בליעה יוצאה מחל"ח הוא בגלל שהטעם נסרך בחתיכה וא"כ עיקר הטעם מפני שאינו יוצא וא"כ מה לי במה נבלע.

**חתיכה בלוע מדבר שמן לכלי**

אך החוו"ד ס"ק ט"ו ובסי' צ"ז סק"ד כתב לחדש שאפילו בחתיכה הבלועה מדבר שמן אינו נבלע בוביאר הטעם משום שכלי קשה לבלוע [עי' רש"י חולין קיא ע"ב ובש"ך סי' צ"ה סק"כ] ולכן אע"פ שדבר שמן יוצאה מחל"ח בלי רוטב מ"מ לא לכלי ובשו"ת בית שלמה יו"ד סי' קס"ח חולק עליו בתקיפות ע"ש וכ"ה ביד יהודה סי' ק"ה ס"ק ל"ו. [והנה החוו"ד בעצמו בסי' צ"ו סק"ו משמע שנקט שבלוע שמן מפעפע מאוכל לכלי ועי' בדרכי תשובה סי' ק"ה ס"ק קמ"ג ביאר שעיקר הסברא שע"י שכלי קשה אינו מפליט הבליעה מן האוכל (שכל פליטה נעשה בצירוף ע"י כח משיכה של המקבל) ובסי' צ"ו אירי באופן שנפלט ע"י דוחקא ודבר חריף א"כ שוב הו"ל כאיסור בעין שודאי נבלע גם בכלי ע"ש] ולעניין כלי חרס אי נבלע מדבר שמן בכולו עי' פמ"ג בסי' ס"ט שפ"ד ס"ק פ"ב.

**דעת המג"א**

אולם בדעת המג"א בסי' תנ"א ס"ק ל"א נקט הנשמת אדם הל' פסח שאלה כ"ב שס"ל שבליעה יוצא מחתיכה לכלי בלי רוטב ע"ש.

**מכלי לכלי**

והנה מכלי לכלי מפורש ברמ"א סי' צ"ב סעיף ח' שבשתי קדירות אינו יוצא בלי רוטב וצ"ב הטעם הרי מכלי קל לצאת [ועי' ל' היש"ש בפ"ז סי' מ"ה] ועי' בחוו"ד הנ"ל שביאר על פי דרכו שלתוך כלי קשה להיבלע ולכן אינו יוצא בלי רוטב אך צ"ע שבספר התרומה כתב שהוא ק"ו ממה שאין בליעה יוצאה מחל"ח בלי רוטב.

**בליעה בתוך כלי א'**

עי' פמ"ג סי' צ"ח שפ"ד ס"ק י"ד שצידד לומר שאע"פ שאין בליעה יוצאה מכלי לכלי בלי רוטב אבל תוך אותו כלי שפיר הולך בלי רוטב אולם הגרע"א בסי' צ"ב על הט"ז ס"ק כ"ז הוכיח לא כן [וע"ע בדבריו בסי' ס"ו על הש"ך ס"ק י"ג ובסי' קכ"א על הש"ך ס"ק י"ז] וע"ע יד יהודה סי' צ"ה ס"ק כ"ה.

**שמן בכלי לכלי**

עי' בש"ך סי' ק"ה ס"ק כ"ג שדן אם בליעה שמן בכלי יוצא מכלי לכלי כשהוא נגוב אבל כשהוא רטוב מבואר דפשיטא ליה שיוצא אולם המג"א בסי' תנ"א ס"ק ל"ז נקט שכלי לכלי אינו מבליע אפילו בשמן וכ"כ לדינא הפר"ח בסי' ק"ה והנובי"ק יו"ד סי' ל'. וצ"ב הטעם לזה [דבשלמא לדעת החוו"ד שגם מחתיכה לכלי ליכא מעלה של דבר שמן כיון שכלי קשה לבלוע א"ש שגם מכלי ליכא ליכא מעלה ש דבר שמן מהאי טעמא אבל לדעת החולקים צ"ב] ועי' בשו"ת כת"ס יו"ד סי' נ"ד שביאר שטעם הנבלע בכלי נפגם במהרה כדחזינן שכלי שאינו בן יומו נפגם טעמו [ואפילו מיד אי' בגמ' שא"א דלא פגמה פורתא] וא"כ גם דבר שמן שנבלע בכלי נפגם טעמו ואיבד כוחו ע"ש.

אך לכאו' מדברי הש"ך בסי' צ"ד ס"ק ל"ג מתבאר באופן אחר דהנה מצינו עוד קולא בכלי שכלי אינו מבליע אלא כדי קליפה ואינו כחתיכה שמבליע כדי נטילה בחום בלי רוטב אע"פ שיותר קל להפליט מכלי שעמד בזה הש"ך בסי' צ"ד ס"ק ל"ג ולכאורה ביאור דבריו שבליעה הנכנס לכלי הוא דק וקלוש מאד ולכן אין בו כח להיבלע אלא כדי קליפה ולכן דימהו שם הב"י לבליעה היוצאה מגבינה שהוא ג"כ קלוש מאד מחמת טבעה ע"ש וע"פ זה יתבאר ג"כ למה בכלי ליכא מעלה לבליעה שמן [ע"ש הגהת הגרע"א] והיינו משום שהוא קלוש מאד והו"ל כרוטב משהו בפסחים עה ע"ב שכתב הרשב"א בתוה"ב ד' ע"ב שדינו כדבר כחוש שאינו מפעפע. ויסוד הדברים מבואר בדברי הראב"ד המובא ברשב"א חולין קיא ע"ב וכמו שהעיר היד יהודה בסי' צ"ד סק"מ ובסי' ק"ה ס"ק ל"ז.

**דין בליעה שבדופני כלי**

הנה מצינו שאע"פ שבחתיכה חם בחם אוסר כדי נטילה כש"כ התוס' צו ע"ב וכ"ה בשו"ע סי' ק"ה סעיף ה' מ"מ לענין בלע בכלי אינו מבליע יותר מכדי קליפה עי' ש"ך סי' ק"ה ס"ק כ"ג וכתב הפמ"ג באו"ח סי' קע"ג בא"א שקדרה שיש בה רוטב מפליט למה שנוגע בה מבחוץ יותר מכדי קליפה.

ויש לעיין מהו טעם חומרת כלי ועי' בש"ך סי' צ"ד ס"ק ל"ג אך מדברי הרשב"א חולין קיא ע"ב משמע שליכא חילוק בין כלי לאוכל שגם בכלי אם הוא רטוב קי"ל שמבליע כדי נטילה ולכן אוכל רותח שממילא יש בו רטיבות דינו בנטילה ועי' בשו"ת מהרש"ם ח"ה סי' ע"ו שהאריך בזה וע"ש מה שדחה ראיית הש"ך מדברי הדרכי משה. אולם בשו"ע סי' תס"א סעיף ה' נפסק שמצה שנגעה בחמץ צריך כדי נטילה.

**בליעה של דבר חריף**

עי' מג"א סי' תנ"א ס"ק ל"א מש"כ בעניין זנגביל שחתבו אותו בסכין בשרי ואח"כ טחנו אותו במדוכה שכל מה שטחנו אח"כ במדוכה זו חשוב בשרי ואין לאוכלו בבשר והאבן העוזר תמה עליו שאע"ג שבדבר חריף ליכא התירא דנ"ט בר נ"ט היינו רק מה שיוצא מגוף האוכל אבל אח"כ כשעובר מכלי לכלי ודאי גם טעם חריף חשוב נ"ט בר נ"ט והחוו"ד בסי' צ"ו סק"ו תמה שבלא"ה דברי המג"א תמוהים דהרי קי"ל שאין בליעה יוצאה מכל"כ בלי רוטב [וכתב דאולי איירי בבליעה שמן שיוצא מכלי לכלי בלי רוטב] וע"ש בפמ"ג מש"כ בביאור דברי המג"א וע"ע בפמ"ג סי' תמ"ז א"א ס"ק י"ט.

**אין אנו בקיאים בין כחוש לשומן**

עי' ברמ"א סי' ק"ה סעיף ה' וסעיף ט' שאע"פ שמעיקר הדין אין בליעה כחושה יוצאה מחל"ח בלי רוטב מ"מ כיון שאין אנו בקיאים יש להחמיר אפילו בכחוש לאסור אך בדבר שאין בו סרך שמנונית כחמץ בפסח יש להל אך ע"ש בש"ך שמ"מ נהגו להחמיר בזה כשיש בדבר איסור תורה ומדברי הפמ"ג שפ"ד ס"ק ל"ח מתבאר שיש בזה ג' דרגות והיינו בחלב שהוא כחוש בזה אנו נוקטים מעיקר הדין שאין אנו בקיאים וע"ש במשב"ז ס"ק כ"ד שבאמת אין לנו בקיאות לזה כלל ואינו רק חומרא אבל בבשר כחוש בזה מעיקר הדין יש לו בקיאות ואינו אלא מחמת מנהג ובדבר שאין בו סרך שמנונית בזה לא נהגו להחמיר אלא באיסורי תורה.

**בבלוע אנו בקיאים**

עי' בש"ך סי' ק"ה ס"ק י"ז וי"ח שאע"פ שאנו מחמירים בכל כחוש לדונו כשמן מ"מ לעניין בלועה שפיר מקילים בכחוש ועי' יד יהודה סי' ע' ס"ק י"ד ובסי' ק"ה ס"ק מ"ג דהיינו טעמא שלגבי שמן כיון שדעת המהר"ם שגם דבר שמן אינו מפעפע מחל"ח לכן בצירוף שיטת המהר"ם אנו מקילים בכחוש בבלועה. [ויש לעיין לפי דברי הפמ"ג הנ"ל אין לנו להקל אלא בבשר כחוש ולא חלב כחוש כיון שבחלב כחוש החשש לחסרון בקיאות הוא מעיקר הדין]

**דבר שמן מחל"ח**

ולפי דברי היד יהודה מבואר שכל בליעה מחל"ח כיון שלדעת המהר"ם מותר אין לאסרו כה"ג משום חסרון בקיאות ויש לעיין מדברי השו"ע בסי' תס"ז סעיף י"ד וע"ש מג"א ל"ב ובפמ"ג ומבואר שמחמת חסרון חסרון בקיאות אנו חוששים לפיטום ואוסר מחל"ח.

**לעניין בלוע בכלי**

לעניין בלוע בכלי אין אנו בקיאים כמבואר בש"ך בסי' ק"ה ס"ק כ"ג והיינו טעמא כיון שמכל יוצא בלי רוטב והנידון אם מבליע קליפה או יותר בזה דינו כאיסור בעין וע"ע בהגהת הגרע"א סי' קכ"א על הש"ך ס"ק י"ז.

**י"א שבמליחה בליעה יוצאה מחל"ח בלי רוטב**

עי' בשו"ת הרמ"א בסי' כ"ח שנקט שודאי במליחה גם האומרים שיוצאה בליעה מחל"ח בלי רוטב ע"כ כוונתם לדבר שמן שודאי לא עדיף מליחה מצלי אולם מדברי המהרש"ל בתשובה אינו נראה כן אלא שדעתם שבמליחה חשוב כיש בו רוטב והדברים מפורשים באו"ז בתשובה סי' תשע"ז וע"ע מהרש"ם ח"ה סימן ו'.

**שמעתתא דבליעה כמה מפעפע בכלי**

**עי' שו"ע יו"ד סי' צ"ב סעיפים ה-ז (חוו"ד י"ג-ט"ז) סי' צ"ד סעיף א' סי' קכ"א סעיף ו' (ש"ך ס"ק י"ז) ובאו"ח סי' תנ"א סעיף י"ב (מג"א ס"ק כ"ד)**

**הטעם שבקדשים בעי מריקה ושטיפה בכל הכלי**

עי' זבחים צו ע"ב שדנה הגמ' אם בישל קדשים במקצת הכלי אם צריך מריקה ושטיפה בכל הכלי ומסיק שצריך אבל בתרומה א"צ והקשו שם התוס' מהו נידון הגמ' הרי ממנ"פ אם כל הכלי חם הרי בודאי מפעפע בכל הכלי ולמה לא יצטרכו מריקה ושטיפה בכל הכלי ואם נאמר שזהו גופא ספיקת הש"ס אם מפעפע א"כ למה לא הסתפקו בשאר איסורים ואם שאר הכלי אינו חם א"כ למה אמרו שבישול מפעפע

**דעת הרא"ה והרשב"א**

ועי' בבדק הבית (לז ע"ב) שביאר הרא"ה שודאי ע"י הבישול מפעפע בכל הכלי מ"מ בשאר איסורים א"צ הגעלה בכולו שכיון שנבלע ע"י בישול במקצת הכלי אמרי' כבולעו כך פולטו וע"י הגעלה במקצתו יפלוט כולו ורק בקדשים יש גזה"כ דבעי מריקה ושטיפה והררשב"א שם חולק ולדעתו גם בשאר איסורים כיון שמפעפע בכל הכלי צריך הגעלה בכולו ושאני תרומה כיון שהתירא בלע הקילו בה שכיון שלאחר שמגעיל מקצת הכלי לא נשאר אלא משהו בשאר הכלי ואין מבטלין ליכא בזה כי הקילו בתרומה מאחר שהוא היתר [וצ"ע דגם שאר איסורים הו"ל להתיר מהאי טעמא כיון שדרכו להשתמש בשפע]

**דעת האגודה**

עי' ביאור הגר"א סי' צ"ב סעיף ה' שהביא מאגודה שביאר שבליעה מפעפע קצת יותר ממקום הבישול ולכן בשאר איסורים סגי להגעיל מקום הבלע ואילו בקדשים מאחר שמפעפע קצת בכלי החמיר רחמנא לחייבו מריקה ושטיפה בכולו ועי' יד יהודה שכל זה מעיקר דינא דגמ' אבל מאחר שאין אנו בקיאים לדעת כמה התפשט הבלע לכן צריך להחמיר עד ס' וזהו דעת הסמ"ג שהביא הטור סי' צ"ב ס"ה שאוסרת הקדרה כל סביבותיה והיינו שהבלי מפעפע קצת בכלי ולזה הוסיף הטור דברי הר"מ מרוטנברג שכיון שאין יודעים כמה צריך להחמיר עד ס' וע"ש פריש"ה ס"ק ט"ו [וזה דלא כב"י שהסמ"ג ומהר"ם חולקים ע"ש וע"ע חזו"א סי' י"ז]

**מתי בלע מפעפע בכלי**

כתב המג"א בסי' תס"ז ס"ק ל"ז שמה שמבואר בסי' צ"ב סעיף ה' שיש צד שבישול מפעפע בכל הכלי היינו רק בבישול אבל בצלי ואפייה ודאי אינו מפעפע אלא כשהוא דבר שמן אולם ע"ש פמ"ג שהעיר מדברי הש"ך בסי' צ"ז סק"ב שמבואר שגם באפייה אמרי' שמפעפע בכל הכלי וכן משמע בש"ך סי' קכ"א ס"ק י"ז אך כל זה כשיש רוטב אבל כשאין רוטב ודאינו מפעפע יותר מכדי קליפה כמבואר בשו"ע סי' תס"א סעיף ה' ע"ש חק יעקב ס"ק י"ד אולם החוו"ד בסי' צ"ב ס"ק ט"ו תמה הרי אפילו בחתיכה שהוא רך כשאינו דבר שמן אין בלע מפעפע בכולו והיאך יפעפע בכלי שהוא קשה ולכן כתב שע"כ צ"ל שדברי הש"ך אמורים בדבר שהוא שמן ע"ש. [ועי' בש"ך סי' ס"ט ס"ק ס"ד שדבר רותח בכלי אפילו כשיש בו רטיבות אינו מבליע יותר מכדי נטילה]

**במקום הריקן אם חשוב בישול**

הנה לפי דברי המג"א שרק בבישול אמרי' מפעפע בכל הכלי מוכח שגם בנפל על הקדרה במחוץ למעלה ממקום התבשיל חשוב כבישול [אך י"ל שאינו ממש כתוך הבישול ויבואר להלן] אולם עי' בהגהת הגרע"א בסי' צ"ב על הש"ך ס"ק כ"ז שנקט שלמעלה ממקום התבשיל לא חשוב שיש רוטב והחוו"ד שם ס"ק י"ג נקט שזה תלוי בספק אם בישול מפעפע בכל הכלי והיינו שאם בישול מפעפע בכל הכלי פירושו שכח הבישול שולט בכל הכלי וא"כ גם בנפל למעלה חשוב כבישול משא"כ לצד שאין בישול מפעפע ע"ש.

**כששאר הכל קר**

עי' בסי' צ"ד סעיף א' שבתחב כף חלבי לקדרה בשרית א"צ לשער אלא לפי שיעור הכף שנתחב בקדרה [ע"ש פמ"ג אם הכוונה לנתחב בתוך התבשיל או בתוך אויר הקדרה וע"ש בשם הפלתי בסק"א (וע"ע פלתי סי' צ"ב ס"ק י"ב) וע"ע בינת אדם אות ס"א] וצ"ע מ"ש מטיפת חלב שנפל על מקום הריקן בקדרה שמפעפע בכולו ותי' הגרע"א באו"ח סי' תנ"א על המג"א ס"ק כ"ד ובפמ"ג סי' צ"ד משב"ז סק"א ובחוו"ד סי' צ"ב ס"ק ט"ז דשאני הכף בסי' כ"ד שמה שלא נתחב בתוך הקדרה הוא קר ולכן אינו מפליט לתוך הקדרה משא"כ בסי' צ"ב איירי שכל הקדרה חם וע"ע בשו"ת פנים מאירות ח"א סי' פ"ג. אולם עי' בבינת אדם שער איסור והיתר אות נ"ט שהאריך להחזיק בדעת המג"א שאין לחלק בין מקצתו קר למקצתו חם.

**חם מקצתו חם כולו**

ואם הכף מתכת הביא השו"ע שם בסי' צ"ד ב' דעות אם ע"י דאמרי' חם מקצתו חם כולו מפליט כל פליטת הכף לקדירה והרמ"א כתב להקל בזה וע"ש בש"ך סק"ג שאין הכוונה דלא קי"ל כחם מקצתו חם כולו אלא הכוונה שלעניין להבליע בכולו אינו מועיל חם מקצתו חם כולו וכמו שהביא הש"ך בסי' קכ"א ס"ק י"ז בשם מהר"ם מעיל צדק [ומה שהביא הש"ך ראייה לזה מסי' צ"ד פשוטו כוונת לדמות בליעה לפליטה אך מדברי הפר"ח בסי' קכ"א והבינת אדם אות ס"ב מבואר שכוונתו דאיירי שגם שגם בפעמים הקודמות לא הכניס לקדרה יותר מזה ולכן מעולם לא נאסר ע"ש וצ"ע דמי יימר שכך הוה] וע"ש פמ"ג שביאר דהיינו דתרתי לא עבדינן והיינו לומר שע"י שחם מקצתו נעשה חם כולו וגם מבליע בכולו [אבל אם התחמם מחמת עצמו ודאי מוליך הבליעה בכולו כמבואר בסי' צ"ב סעיף ה' והיה מקום לומר שאפילו בנתחמם ע"י חם מקצתו הני מילי כשאינו נרגש חמימותו ורק שיש לו תורת חם ע"י שמקצתו חם (שגם בכה"ג חשוב חם וכמו שכתב היד יהודה בסי' צ"ב ס"ק ל"ו כדמצינו בתתאה גבר שאינו מחמם בפועל העליון ואפ"ה חשוב חם לענין להבליע בו כמו כן בחם מקצתו) אז אינו מועיל להבליע בכולו אבל באופן שהתחמם באמת י"ל שמבליע בכולו אך ע"ש ביד יהודה שגם בכה"ג אינו מבליע בכולו] אולם המעיין בדברי התרוה"ד סי' קל"ב הביאו שם הש"ך מבואר להדיא שגם בחם גמור ס"ל שאינו מפעפע בכל הכלי ועי' בינת אדם אות נ"ט שיש לחלק בזה בין כלי חרס לשאר הכלים ע"ש. [ועיקר החילוק מבואר ג"כ בפמ"ג סי' ס"ט משב"ז ס"ק פ"ב]

**דעת המג"א לחלק בין להבליע להפליט**

המג"א בסי' תנ"א ס"ק כ"ד כתב תירוץ אחר על הסתירה בין סי' צ"ב סעיף ה' לסי' צ"ד סעיף א' שיש לחלק בין להבליע לבין להפליט שאע"פ שהבלע מפעפע בכל הכלי מ"מ אינו נפלט מכל הכלי [ובבינת אדם אות ס"ב האריך להצדיק שיטת המג"א] ומה שבהשתמש בכל הכלי צריך להגעיל כל הכלי כתב שם הפמ"ג שאז יש הרבה ממש בכלי ומפליט מכולו ובבינת אדם אות ס"ב כתב שהוא גזירה ובאמת שכבר קדמו הרשב"א בתוה"ב כנ"ל שכל שבישל במקצת הכלי מפעפע בכל הכלי ואינו מועיל הגעלה במקצת הכלי והיינו שנבלע בכולו ואינו מפליט מכולו ולכאורה יש לתמוה על הרשב"א והמג"א מדברי הש"ס בע"ז עו ע"ב שיורה גדולה עושה לו גדנפא כדי להגעילו וסגי בהכי שכיון ששפה הכלי לא בלע אלא ע"י ניצוצות סגי להגעילו ע"י ניצוצות ולדעת הרשב"א צ"ע הרי השפה בלע מדין בישול במקצת כלי צריך להגעיל כולו ולזה אינו מועיל ניצוצות וכבר עמד ע"ז הריטב"א בע"ז שם וכן תמה ע"ז הפמ"ג בסי' תנ"א משב"ז ס"ק י"ז והחוו"ד סי' צ"ב ס"ק ט"ז

**עובי הכלי נחשב כמקומו ואינו פעפוע**

ועי' ביד יהודה סי' צ"ב ס"ק ל"ו שתי' שמה שהצריכו גדנפא אינו בשביל חלק העליון של בית קיבול הכלי ששם אפשר גם בלי גדנפא ע"י שימלא כולו אלא הגדנפא הוא בשביל שפה הכלי מלמעלה ונמצא שאין בכלל מקום בכלי שלא הגעיל בו באופן ישיר בלי התפשטות והיינו משום שפעפוע נחשב רק למעלה או למטה אבל עובי הכלי נחשב כמקומו ממש ונמצא שע"י שממלא הכלי מים על גדותיו הרי ממילא הגעיל כל עובי הכלי ויסוד דבריו כתב ג"כ הגרע"א באו"ח סי' תנ"א על המג"א ס**"**ק כ"ד שכל עובי הדופן נחשב כמקומו ואינו תלוי בנידון אם בישול מפעפע בכלי הכלי [אך ביד הכלי שאינו גוף אחד עם הכלי ורק מחובר ע"י יתדות נטה לומר שאין דינו כעובי הכלי ועי' בשו"ת הרדב"ז בח"ו סי' ב' אלפים ש"ח] וכ"כ הפלתי סי' צ"ב ס"ק י"א.

**נבלע מבחוץ אינו מועיל הגעלה מפנים**

אך עדיין דבריו צ"ב דכיון שע"י ההגעלה בפנים נפלט כל הבלע של עובי הכלי מה לי שהיה ניצוצות הרי סו"ס הגעיל כל הכלי ולמה לי גדנפא אך יעוי' בסי' תנ"ב ס"ק י"א שמבואר שכל שבלע מבחוץ אינו מועיל הגעלה בפנים שבכבולעו כך פולטו וכ"כ בפתחי תשובה סי' צ"ב סק"ג ועי' יד יהודה סי' צ"ב ס"ק כ"ט שר"ל שלדעת הרשב"א המובא באגודה הטעם שאין בליעה יוצא מכלי לכלי בלי רוטב הוא משום שכיון שנכנס לכלי מפנים לא יצא מבחוץ [ובזה מיישב תמיהת הגר"א בסי' צ"ב סעיף ה' בדברי האגודה] ע"ש. וכ""כ החזו"א סי' י"ז.

**טיפת חלה שנפלה על הקדרה מבחוץ**

**נגד הריקן**

הנה בטיפת חלב שנפלה על הקדרה מבחוץ נגד הריקן כתב השו"ע בסי' צ"ב סעיף ה' שיש לאסור מספק שמא פעפע עד משהו פחות מס' ונעשה חענ"ן וצ"ב מ"ש מנגד התבשיל דאמרי' שאם מפעפע בכלי מפעפע בכולו ונתבטל ומצינו בזה ב' מהלכים שהחוו"ד בסי' צ"ב ס"ק י"ד כתב שזהו לפי הצד שאינו מפעפע ואפ"ה מלמעלה למטה מפעפע קצת והיינו שלרדת למטה כיון שהוא הטבע של כל דבר לרדת אינו נחשב פעפוע והיד יהודה שם ס"ק ל"ו ביאר באו"א שרק במקום התבשיל שיש רוטב אמרי' שודאי מפעפע בכל הכלי משא"כ למעלה מן הרוטב אפילו אם מפעפע אין הכרח שיפעפע בכל הכלי.

**שמעתתא דתתאה גבר**

**חם לתוך צונן וצונן תוך חם**

הנה בחם לתוך צונן פירש"י בשר לתוך חלב ויש לעיין לדעת רב האם כולו אסור או רק כדי נטילה כשאר צלי והיינו שאע"פ שיש בו רוטב מ"מ הרי הרוטב קר ומצינו שנחלקו בזה הראשונים. דיעוי' בר"ן חולין קיב ע"א (מא ע"א) שגוזל חם שנפל לכמכא קר לרב דעילאה גבר אוסר כולו אולם עי' בתוס' חולין צו ע"ב (ד"ה עד שמגיע) שרצו להוכיחו מההיא דבר גוזלא שבכל צלי סגי בקליפה וצ"ע דתיפול דשם בלא"ה קשה שהרי יש רוטב והיה צריך להיות אסור כולו וע"כ שלדעתם רוטב קר אפילו ע"י עילאה גבר אינו אוסר כולו [עי' יד יהודה סי' צ"א ס"ק י"א]

הנה עי' בשו"ע סי' צ"א סעיף ד' "או חלב צונן לתוך בשר רותח הכל אסור משום תתאה גבר", וכתב הש"ך בסק"ה ודוקא שנפל לתוך בשר רותח שמונח בקדרה", וע"ש פמ"ג "ולא ידענא כוונתו וכו' ולא עוד אלא אפילו רוטב קר שנפל לבשר רותח הבלוע מאסור אפשר תתאה גבר ומרתיח לרוטב העליון וכו'", וע"ש חוו"ד סק"ז שדעת הש"ך כמבואר בר"ן הנ"ל שרוטב קר אע"פ שהרתיח לא חשוב רוטב לאסור כולו ע"ש.

**שיטת הרא"ה**

אך דעת הרא"ה בבד"ה (כא ע"א) שאפילו בחם לתוך חם אינו צריך אלא כדי נטילה שכל קדרה שהורידו מן האור אינו מבליעו בכולו אלא כדי נטילה ועי' ר"ן חולין מא ע"ב מה שדן בדבריו.

**חם לתוך צונן**

יש לעיין במה איירי הרי לאחר שיצא החם מהכלי ראשון שוב אינו מבשל ובשלמא לדעת המהרש"ל שדבר גוש מבשל גם בכלי שני א"ש אך לדעת הרבה אחרונים דבר גוש אינו אלא מבליע ומפליט ולא מבשל [עי' להלן] ועי' פלתי סי' ק"ה סק"ה שבדבר גוש שנצלה ע"ג האש בלי קדרה לכו"ע דינו ככלי ראשון וכ"כ החזו"א ביו"ד סי' ט' סק"ה.

**רב אמר עילאה גבר**

**הטעם שכלי ראשון מבשל לרב**

יש לעיין לפי רב היאך כלי ראשון שהורידו מן האש מבשל הרי כיון שמכניס שם אוכל קר עילאה גבר ועמד בזה התוס' רי"ד בשבת מא ע"א ותי' דמרותחים שאני [ולכאורה גם לשמואל כך הדין וצ"ע מקו' הגמ' מנטף מרוטבו על החרס דשם מרותחים ועי' יד יהודה סי' ק"ה סק"ט] ובתוס' הרא"ש שם תי' שאה"נ בדבר שאינו מתערב לרב כלי ראשון אינו מבשל אלא כדי קליפה [וצ"ע לדעת הרשב"ם שאדמיקר אינו אלא לעניין בליעות ולא לגבי בישול עי' להלן וא"כ היאך יתפרש בישול כלי ראשון לרב ועי' בחזו"א יו"ד סי' ט' סק"ד שכל דברי הרשב"ם הם רק בתתאה לשמואל ולא בעילאה לרב]

ובחוו"ד סי' צ"א סק"ה תי' שדפנות שהתחממו ע"י האור אינם מושפעים מעילאה או תתאה

**חילוק בין עילאה ותתאה לגבי זה**

ומבואר לפי זה שלא רק שאינו מתקרר מעילאה צונן אלא גם מחמם העילאה צונן אך לעניין תתאה כתב החוו"ד שאינו כן וכמבואר ברמ"א סי' צ"ב סעיף ז' שהניח קדרה ע"ג תתאה צונן אין בולע אלא כדי קליפה אע"פ שהקדרה אינו מתקרר כלל כיון שהיה על האש והטעם ביאר שלמ"ד תתאה גבר יש חסרון בעילאה שחום עולה ואינו יורד ולכן אע"פ שהקדרה העילאה חם אין לו כח לחמם התתאה הצונן. [הנה ביד יהודה סי' צ"א ס"ק י"ב הק' על החוו"ד מנטף מרוטבו על החרס שלמ"ד תתאה גובר אין בו כח לחמם החרס אע"פ שהרוטב התחמם מכח האור וע"ש שחילק בין אוכל לכלי אך לכאורה שאני למ"ד תתאה גבר שאין חום ירד למטה כדברי החוו"ד]

**הגדרת עילאה בגוש שנופל לתוך לח**

עי' חולין קיב ע"א ההוא בר גוזלא דנפל לכדא דכמכא ## והק' הרשב"א בתוה"ב (ג' ע"ב) שלמה נחשב הבר גוזלא כעילאה הרי אח"כ נשקע למטה ונהי' לתתאה [עי' יד יהודה סי' צ"א ס"ק ל"ב שהרשב"א לא הק' כן אלא לשיטתו שגם כלי שני מבליע אבל אם נאמר כלי שני אינו מבליע לק"מ שמיד שנפל לתוך הצונן התקרר ונעשה ככלי שני (אך באמת שזה תלוי בדין דבר גוש וכן אם גוש הנמצא בתוך רוטב דינו כדבר גוש עי' להלן)] וע"ש שתי' שכל דבר המונח במקומו נחשב כתתאה ועי' יד יהודה סי' צ"א ס"ק ל"ב שמסברא הדבר צ"ב ועי' בדי השולחן ## שביאר הטעם שכל דבר שהוא בתנועה אין בו כח כל כך כמו זה שנח במקומו וצ"ע דלאחר שנח מ"מ יחשב תתאה ועי' בחוו"ד סי' צ"א ס"ק י"ג אך בדעת התוס' נקט החוו"ד שם והחת"ס יו"ד סי' ל"ח שאינו סובר כן וע"ע בהגהות הגרע"א סי' צ"א סעיף ז' אולם בעיקר דברי התוס' עי' בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ל"ח.

**ושמואל אמר תתאה גבר**

עי' בחוו"ד סי' צ"א סק"ה שהיינו אפילו אם העליון נשאר קר אפילו הכי מבליע ומפלט בו אע"פ שלעניין בישול ודאי לא חשוב בישול עד שהתחמם ונתבשל

**האם תתאה צונן מקרר העליון**

הנה לשמואל כשהעליון חם והתחתון קר אמרי' תתאה גבר ומקרר העליון ועי' בנקודת הכסף סי' ק"ה סעיף ב' שכתב ע"פ זה להכריח שכלי שני אינו מבליע ומפליט ודלא כשיטת המהרש"ל שהרי חזינן שהתתאה משפיע על העליון ומקרר ורק ברגע הראשון לפני שמקררו יש לו כח להבליע אבל אח"כ מתקרר לגמרי א"כ מה שנכנס לכלי שני ודאי התקרר ושוב אין דינו כדבר חם וכתב החוו"ד סי' צ"א סק"ה שמה שאמרו שתתאה מקרר לעליון אין הכוונה שמקררו לגמרי אלא הכוונה שכלפי ההשפעה שהעליון רוצה לחמם התתאה אמרי' אדרבה התתאה מעכב ומקרר העליון שלא יוכל להשפיע עליו אבל העליון כלפי עצמו ודאי נשאר חם [ע"ע הגהת הגרע"א על הפמ"ג בסי' ס"ח משב"ז סק"ט בשם הפר"ח] וא"כ שפיר י"ל שתבשיל חם בכלי שני ג"כ חם ולא התקרר מדופני הכלי שני

וצ"ע בדעת הש"ך שע"כ אינו חולק בזה על החו"ד שהרי סובר בסי' ק"ה סק"ח שדבר גוש דינו ככלי ראשון והרי נתקרר מתתאה צונן והיינו תחתית הכלי ועי' יד יהודה בסי' צ"א ס"ק י"ב שלדעת הש"ך רק תחתית החתיכה מקום המגע עם התתאה קר מתקרר [ובסי' ק"ה סק"י ביאר שאע"פ שתחתית החתיכה קר אינו ממשיך לקרר מקום מגעו מדין תתאה גבר שרק חתיכה שכולו קר אמרי' שמקרר מדין תתאה וע"ש בס"ק י"ד שדן אם אח"כ שהוציאו מהכלי שני אם נשאר מקום המגע קר או שחוזר ומתחמם ע"י שכולו חם ע"ש] אך כל זה בדבר גוש אבל בלח כיון שמתערב נחשב שכולו נוגע בתתאה ומתקרר לגמרי.

**אם תלוי בגודל העילאה ותתאה**

בעיקר המחלו' עילאה ותתאה עי' ערוה"ש סי' צ"א סעיף י"אר שתמה הרי לא נתנו שיעור לגודל העילאה והתתאה וא"כ היאך אפשר לעשות כלל מזה וע"ש בסעיף י"ב שר"ל שאה"נ לא נחלקו רב ושמואל רק עם התתאה והעילאה הוא באותו גודל וכבר צידד לומר כן הקר"א שבת מ' ע"ב אך העיר מדברי הגמ' בפסחים עו ע"א שאינו נראה כן וכ"מ בבית מאיר סי' שי"ח סעיף י"א וע"ע בבדי השלחן סי' צ"א ס"ק כ"ב וכ"ו. [ע"ע בדי השולחן סי' ק"ה ס"ק מ"ז]

**הדין בשניהם נוגעים זה בזה**

עי' רמ"א סי' ק"ה סעיף ג' שרק בעילאה ותתאה קי"ל תתאה גבר אבל בשניהם נוגעים וא' חם וא' צונן אינו מבליע אלא כדי קליפה והיינו אע"פ שליכא תתאה המתגבר לצננו מ"מ כיון שג"כ ליכא תתאה המחממו הצונן נשאר צונן והחם חם ואינו מבליע אלא כדי קליפה [אבל כדי קליפה כן בולע דנוגעים לא גרע מעילאה שמשפיע כדי קליפה עכ"פ ויש לעיין הרי ממנ"פ מהא דאדמיקר בלע כדי קליפה מבואר שכל החסרון בעילאה הוא משום דתתאה מקררו ולכן אדמיקר בלע והיינו שלפני שהתתאה מצליח לקררו יכול להבליע ולהפליט וא"כ בנוגעים שאין השני מקררו למה שיהא גרע מעילאה (ועי' פרי תאר סי' ק"ה סק"ז) ואם נאמר שרק עילאה יכול להרתיחו עד דמיקר א"כ בנוגעים למה לי קליפה] וע"ש בש"ך סק"ט שהמהרש"ל ביש"ש חולין פ"ח סי' ע' חולק וחילו ממה דמצינו בא' מליח וא' תפל דג"כ לא שייך עילאה ותתאה ואפ"ה בנוגעים מבליע בכולו [ובדעת החולקים עי' יד יהודה סי' ס"ח ס"ק ע"א] וע"ש בהגהת הגרע"א שכדעת המהרש"ל מבואר בחי' הר"ן חולין קיג ע"א אך ביד יהודה סי' צ"א ס"ק י"ג ר"ל שדבר זה תלוי במחלו' רב ושמואל שרק לשמואל יש מעלה מיוחד לתתאה כיון שחום עולה ואינו יורד וה"ה שאינו מתפשט לצדדים משא"כ לרב כמו שיורד למטה כן מתפשט לצדדים וע"ע בדבריו בסי' ס"ח ס"ק ע"א ע"ש

**תנן נטף מרוטבו על החרס**

עי' ברמ"א סי' ק"ה סעיף ג' שגם בכלים אמרי' תתאה גבר אך בש"ך סק"י הביא דעת המהרש"ל שבכלי לא שייך כלל תתאה גבר [וע"ע רא"ה בבד"ה פח ע"ב] ולכן אוכל חם המונח ע"ג כלי לכו"ע האוכל אוסר הכלי והש"ך תמה עליו מסוגיין דמפורש דנטף מרוטבו על החרס א"ש רק לרב אך כבר עמד ע"ז התוס' רי"ד בסוגיין שמה שמבואר בסוגיין שלשמואל אין כח ברוטב לחמם התנור הקר אינו אלא לעניין בישול אבל לעניין בליעות שפיר יש לו כח גם לשמואל ע"ש. [ועי' יד יהודה סי' ק"ה ס"ק י"ז]

**כלי שהוא עילאה**

עי' שו"ע סי' צ"ד סעיף א' התוחב כף חולבת בקדרה של בשר משערים בכל מה שנתחב בתוך הקדרה וע"ש פמ"ג משב"ז סק"א שהק' שאמאי לא נימא תתאה גבר ומפליט מכל הכלי וע"ש דצ"ל שכלי שאני ולא אמרי' בו תתאה גבר להפליט מכולו והביאו הגרע"א בסי' ק"ה סעיף ג'.

**תתאה גבר בדבר שהוחם ע"ג האש**

עי' פמ"ג סי' צ"ד שפ"ד סק"ג שדן אם כלי שהוחם ע"י האור אם שייך תתאה ועי' בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ל"ח שנקט שבשר שנצלה על האש לא אמרי' גבי תתאה גבר אך בבינת אדם אות ע"ו (נח) לא נקט כן. ולכאורה מוכח כדבריו מנטף מרוטבו ועי' בדי השלחן סי' ק"ה סעיף ג' ד"ה איסור שהק' גם מסכו בשמן של תרומה שתלה הגמ' בעילאה ותתאה ע"ש.

**סכו בשמן של תרומה**

מבואר שלמ"ד עילאה גבר א"ש וצ"ע הרי אין כל השמן על חלק העליון אבל על כל סביבו וא"כ חלק הוא גם למטה ועי' חוו"ד סי' צ"ב ס"ק כ"ד שהוכיח מזה שהגדרת תתאה גבר אינו תלוי מי העליון או התחתון אלא עילאה הוא זה שנסמך על התתאה ולכן כיון שהשמן נסמך על הקרבן פסח חשוב השמן עילאה ע"ש

**אדמיקר ליה בלע**

כפשוטו הטעם שאין לו זמן לבלוע ליותר מקליפה שעד שנבלע קליפה כבר התקרר אך יעוי' בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ל"ח שהעיר דבשלמא כלפי שלא יבלע בכולו כגון שיש רוטב או דבר שמן שפיר מובן שאין זמן לזה שכבר התקרר אבל לגבי זה שאינו מבליע אלא כדי קליפה ולא נטילה צ"ע הרי כשמבליע נטילה הוא במכה אחת [כדמוכח ממה שאין בזה משום אין בליעה יוצא מחל"ח בלי רוטב] וא"כ אין שינוי זמן יותר לכדי נטילה מלכדי קליפה וא"כ כיון שכל צלי מבליע כדי נטילה למה כאן נבלע רק קליפה וע"ש שר"ל ע"פ דברי התוס' בחולין צו ע"ב שרק בחום של צלי צריך כדי נטילה אבל בחום של בישול [שאינו חם כ"כ] סגי בכדי קליפה ואה"נ בחם של צלי לתוך צונן יצטרך כדי נטילה ע"ש ומדברי הרשב"א חולין ח' ע"ב מבואר שעצם התגברות התתאה על העילאה גורם לקרר העילאה שאינו חם כ"כ ואינו יכול להבליע יותר מכדי קליפה.

אך צ"ע דמבואר בראשונים [עי' להלן] שלמ"ד שאדמיקר מועיל גם לבשל גם בזה השיעור הוא כדי קליפה ולכאו' בזה אינו קשור כלל לשיעור בליעה ראשונה וע"כ שבאדמיקר מבואר שאין החם משפיע על הצונן אלא בשיעור קליפה.

**אדמיקר אם מועיל להפליט הבלוע**

עי' בש"ך סי' ק"ה ס"ק כ"א שאדמיקר ליה בלע מועיל רק להפליט מבעין ולא ממה שמבלוע בתוך חתיכה והפר"ח שם ס"ק כ"ו חולק עליו וע"ש פמ,ג שפ"ד ס"ק כ"ב שהעיר מהמבואר ברמ"א שם סעיף ג' דאדמיקר מפליט מכלי וכתב שע"כ לחלק בין כלי לאוכל ע"ש. וע"ע בהגהות הגרע"א לסי' ק"ה סעיף ז' שצידד שעילאה רוטב חם מועיל להפליט מן הבלוע דנחשב כרוטב אף דבעלמא אינו יוצא בלי רוטב.

קליפה בחלב כשנאבד הקליפה דעת מג"א

עילאה ותתאה בדבר המתערב מחלו' רש"י ותוס' שבת מ' ע"א

ברשב"א בתוה"ב נחשב לרוטב

**שמעתתא דעירוי כלי ראשון**

**שיטת הראשונים בדין עירוי כלי ראשון**

מצינו בראשונים ד' שיטות בעניין עירוי כלי ראשון.

**דעת רבינו יונה**

עי' עליות דרבינו יונה ב"ב יט ע"א [והובא גם בר"ן שבת מח ע"א (כב ע"א מדפי הרי"ף) ומאירי שם לו ע"ב] שנקט שעירוי כלי ראשון כיון שיצא מאויר הכלי פקע ממנו שם כלי ראשון ואפילו בשופכו לתוך כלי ראשון אחר עצם היציאה מהדפנות החמות נותן לו דין כלי שני ולדבריו י"ל שעירוי כלי שני אינו מבליע אפילו כדי קליפה וכן מבואר בתורת הבית (א' ע"ב ובקצר שם ב' ע"א) שיש שיטה בראשונים שעירוי כלי ראשון אינו מבליע כלום [ובשו"ת פנ"י ח"ב סי' י"ט נקט שזהו דעת הרשב"ם] ותמה ע"ז הפר"ח בסי' ס"ח ס"ק י"ח שבזבחים צו ע"ב מפורש שגם עירוי צריך מריקה ושטיפה וא"כ מוכח שעכ"פ מבליע וכן הק' מפסחים עו ע"א שאדמיקר ליה בלע ולגבי הקושיא מזבחים עי' יד יהודה סי' ק"ה סק"י שי"ל דשאני התם דאיירי בכלי חרס שקל לבלוע וכמבואר בירושלמי ע"ש. ולגבי הקושיא מזבחים על רביו יונה לק"מ דשם י"ל דאיירי בדבר גוש שא"צ דפנות ולרשב"ם ע"ש יד יהודה שר"ל שאדמיקר מועיל רק שהחם יבליע מהצונן ולא שיכול להפליט מהצונן או להבליע בו שלזה צריך בישול גמור וכה"ג צידד הפר"ח בסי' ס"ח ס"ק י"ח.

**דעת הרשב"ם**

עי' בתוס' שבת מב ע"ב שהביאו דעת הרשב"ם שעירוי דינוי ככלי שני כיון דקי"ל תתאה גבר והיינו שמצד מה שהעירוי אינו נמצא בתוך הדפנות של הכלי ראשון אין בזה כדי להפקיע ממנו שם כלי ראשון אלא בשופך ע"ג דבר צונן לשמואל דתתאה גבר אין בכח של העירוי לבשל הצונן [ולפי זה במערה ע"ג כלי יהא תלוי במחלו' רמ"א ומהרש"ל אם שייך תתאה גבר בכלי עי' פמ"ג סי' ס"ח משב"ז סק"ט ד"ה והחמישי] וצ"ע דלהדיא מבואר בפסחים עו ע"א שמ"מ אדמיקר ליה בלע כדי קליפה ועי' בש"ך הארוך סי' ק"ה שמדברי הראשונים מבואר שלרשב"ם יש לחלק בין בישול לבליעה [וכמבואר החילוק בירושלמי] שאע"פ שהחם העילאה אדמיקר יכול להבליע כדי קליפה מ"מ אינו יכול לבשל כלל [והטעם לחלק בין בליעה לבישול עי' יד יהודה כי אינו חם כ"כ כדי לבשל אולם בקר"א שבת מ' ע"ב כתב הטעם משום שרק בליעה נעשה מיד אבל בישול לוקח זמן ועירוי פועל רק בשעת המגע ועצם החילוק כתב גם בתוס' רי"ד שבת מא ע"א וע"ע שעה"צ סי' שי"ח ס"ק קי"א] והרי דעת המג"א בסי' תס"ז שאפילו מה שמבליע כדי קליפה אינו אלא חומרא בעלמא.

**דעת הר"י בתוס' בשבת**

עי' בתוס' שבת שהביאו בשם ר"י [אך עי' הגהות וציונים בעוז והדר שצ"ל ור"ת וגם לגירסא דידן עי' בארוך לש"ך בסי' ק"ה שהמשך דבר התוס' ונראה אינו מה לחלוק על ר"י ולכשות פשרה אלא מבארו ע"ש] וכן צידדו התוס' בזבחים צז ע"א שעירוי כלי ראשון דינו ככלי ראשון וכדי שלא יקשה מתתאה גבר כתבו התוס' בזבחים שרק בעירוי שנפסק הקילוח ואינם מחוברים לדפנות החמות הוא דמועיל תתאה גבר לצננו אבל בעירוי שלא נפסק הקילוח כיון שמחוברים לדפנות חמות הו"ל כחם שע"ג האש שאינו מועיל תתאה לצננו כש"כ הר"ן והיינו כיון שהוא מחובר למקור החום ולדבריו עירוי מבשל ומבליע בכולו.

**דעת ר"ת**

בתוס' בזבחים צו ע"ב [וכ"כ בתוס' בסתמא] הביאו בשם ר"ת שחולק על רשב"ם ולדעתו אין לחלק בין בישול לבליעה וכיון שמבואר בפסחים עו ע"א דאדמיקר ליה בלע כלי קליפה כמו כן מבשל כדי קליפה [והיינו שנחלקו רשב"ם ור"ת אם יש לחלק בין בליעה לבישול שנחלקו בזה בירושלמי וע"ע להלן שבזה תלוי דין בליעה בכלי שני] ור"ת הוכיח שאינו מבשל כולו ממה שאמרו בע"ז שמה שמועיל הגעלה ע"י ניצוצות הוא שלא בלע אלא ע"י ניצוצות ומבואר שבלא"ה אינו מועיל והיינו משום שעירוי אינו כלי ראשון [ותמה הגרע"א הרי כל הטעם שעירוי אינו כלי ראשון כתב ר"ת משום תתאה גבר ושם שגם התתאה חם למה עירוי אינו כלי ראשון ולכאורה י"ל ששם בלא"ה אינו מועיל משום דכובלעו כך פולטו וסו"ס עירוי אינו ממש ככלי ראשון וזהו גופא נידון ר"ת והיינו שאילו היה משפיע הדפנות החמות גם על העירוי לא היה העירוי מושפע מהתתאה כנ"ל בדעת ר"י ונמצא שמזה שעירוי הוא נחות דרגא מכלי ראשון מוכח דתתאה משפיע עליו לצננו ודו"ק וע"ע מש"כ ליישב באו"א בקה"י שבת סי' כ"ד]

הנה מבואר בפמ"ג והגרע"א שלדעת ר"ת עירוי מבשל כדי קליפה מן התורה ורק בבו"ח דנו ועי' בשו"ת משכנות יעקב או"ח סי' ק"ה שתמה בזה הרי בישול צריך שיעור גרגוגרת עכ"פ כשיעור מאכל בן דרוסאי והיאך יתכן שזה נעשה בין רגע בשעת העירוי וע"ש שע"כ אין בזה אלא איסור דרבנן.

**הקליפה אם הוא מעיקר הדין**

הנה כתב המג"א בסי' תס"ז ס"ק ל"ג שמה שאמרו אדמיקר ליה בלע אינו איסור מעיקר הדין רק חשש בעלמא וע"פ זה ביאר מה דאי' ברמ"א סי' צ"א סעיף ד' שבדיעבד מותר גם בלי קליפה ולדבריו לכאו' גם מה לדעת ר"ת שעירוי מבשל כדי קליפה אינו אלא חומרא בעלמא וכ"כ בנשמ"א הל' שבת כלל כ' סק"ד וע"ע גינת ורדים כלל ג' סי' ה' דרכי נעם סי' ה' אמרי בינה דיני בב"ח סי' ג' אך יעוי' בפמ"ג סי' ס"ח משב"ז סק"ט ד"ה והרביעי שתמה הרי ר"ת הוכיח כן מחובת שטיפה ומריקה ושם ודאי הוא מה"ת [ואם נאמר שבכלי ליכא תתאה א"ש]

**עירה הרבה פעמים**

עי' ט"ז סי' צ"ה ס"ק י"ב בשם האיסור והיתר שמה שאמרו שעירוי כ"ר אינו מבליע אלא כדי קליפה היינו רק בעירוי פעם אחרת אבל בעירה הרבה פעמים אוסר כדי כולו ומסברא אינו מובן וכמו שתמה שם החוו"ד סק"ט שכיון שהעירוי אינו מחמם הכלי אלא כדי שיוכל להבליע כדי קליפה מה שעירה הרבה פעמים [וע"ע בפמ"ג סי' ס"ח שפ"ד ס"ק כ"ז וביד יהודה סי' צ"ה ס"ק כ"ב]

**החילוק בין נפסק הקילוח ללא נפסק**

עי' ברמ"א סי' ס"ח סעיף י' שכתב לחלק בין עירוי שנפסק הקילוח לעירוי שלא נפסק הקילוח והיינו שרק עירוי שלא נפסק הקילוח מבשל או מפליט ומבליע כאחד [לדעת ר"ת] ולא בעירוי שנפסק הקילוח [וכדי לאסור מליגה לא סגי במבליע ומפליט לחוד שמה שנבלע שלא ע"י בישול מועיל המליחה להוציא דמו וכמבואר בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תתמ"ג עי' משב"ז סי' ס"ח סק"ו ואף שמבואר שם שגם על גדיים שיש חלב מותר עי' יד יהודה סי' ק"ה סק"י (ד"ה ושאר) דהחלב הוא בפנים לאחר שיעור כדי קליפה] ובביאור החלוק כתב בחוו"ד בסי' צ"א סק"ה וסי' צ"ב ס"ק כ"ז שכדי לבשל בעינן דפנות המחממות ולכן רק עירוי שלא נפסק הקילוח יכול לבשל אבל כדי להבליע סגי במה דליכא דפנות המקררות.

ובפרי חדש סי' ס"ח ס"ק י"ח תמה שאין מקור בראשונים לחלק בזה שרק כדי לתרץ דעת ר"ת כתבו כן ולמעשה אין כן דעת ר"ת וכש"כ התוס' בזבחים צז ע"א ועי' יד יהודה סי' ק"ה סק"י שאדרבה סברא זו של לא נפסק הקילוח בא לבאר למה עירוי אוסר כולו אבל לחלק בכדי קליפה בין עירוי שנפסק לעירוי שלא נפסק לא מצינו לכן כתב הפר"ח שלעיקר הדין עירוי שנפסק הקילוח דינו ככלי שני אולם ביד יהודה סי' צ"א ס"ק י"ב נקט להיפוך שאין הבדל בין נפסק ללא נפסק ובכל גווני מבשל כדי קליפה ע"ש.

**קילוח שנופל מן האש**

עי' תרומת הדשן סי' קע"ו שאע"פ שעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל מ"מ בעירוי הנופל מן האש מבשל אולם מדברי התוס' מבואר שלא חילקו בזה שהרי ברוטב הנוטף מן הפסח כתבו התוס' בזבחים צז ע"א דדינו כעירוי שנפסק הקילוח [עי' רמב"ן ע"ז עד ע"ב שהיינו משום דמיירי באופן שנפסק הקילוח ומשמע שהיה אפשר לפרשו בלא נפסק וכ"כ בהמשך דבריו "אפילו נטף מרוטבו על החרס בקלוח שאינו נפסק שכן הטלאים שמנין עושין כן"] אע"פ דשם התחמם מן האש ועי' יד יהודה סי' צ"א ס"ק י"ב (ד"ה והנה עוד).

**מבליע ומפליט**

הנה עירוי שלא נפסק הקילוח מפליט ומבליע כאחד [היינו באוכל אבל בכלי עי' בש"ך סי' צ"ה סק"כ] אבל בנפסק הקילוח מבואר שם ברמ"א שאינו מבשל מ"מ עי' בש"ך סי' ק"ה סק"ה שמ"מ מבליע או מפליט רק שאינו יכול להבליע ולהפליט כאחד ועי' בפמ"ג סי' ס"ח משב"ז סק"ו שכיון שהעירוי אין לו שיהוי לכן אינו יכול אלא להבליע או להפליט אבל בכלי שני ר"ל שיכול להפליט ואח"כ להבליע ובסי' ס"ח משב"ז סק"ט ד"ה והרביעי צידד שגם בעירוי אם יערה כמה פעמים פעם הראשונה יפליט ופעם שני יבליע אך יעוי' ביד יהודה סי' ק"ה סק"י (ד"ה ושאר) מש"כ בזה.

**עירוי המחובר לקדרה על האש**

עי' תרומת הדשן שכל קילוח שמחובר לקדרה ע"ג האש אינו מתקרר מהכירה הצוננת שכיון שמחובר לכח האש כל טיפה מונעת הטיפה שלאחריה מלהתקרר מהכירה והובא להלכה בשו"ע סי' צ"ב סעיף ז' ומדברי התרומת הדשן משמע שהוא דווקא בכלי העומד על האש אך יעוי' בפמ"ג סי' צ"ה שפ"ד ס"ק י"ח שמדברי הרמ"א אינו נראה כן [וכ"כ בסי' צ"ב משב"ז ס"ק כ"ו] ולדבריו אינו מבשל אלא כדי קליפה כשאר עירוי אך אם נאמר שהוא דין מיוחד לנזחל מקדרה שעל האש י"ל שדינו כלי ראשון ממש ואוסר כדי כולו ועי' חוו"ד סי' צ"ב ס"ק כ"ג שגם לתרומת הדשן אינו מבשל ורק מבליע או מפליט וע"ע בכ"ז ביד יהודה סי' צ"ב ס"ק מ"ז.

**עירוי לח ללח**

עי' במג"א סי' שי"ח ס"ק ל"ה

**כלי שני**

קי"ל לעניין שבת דכלי שני אינו מבשל ויש לעיין מהו הדין לעניין בליעות ועי' בריטב"א חולין קד ע"ב שנקט שאע"פ שאינו חשוב חום כדי לבשל בו מ"מ סגי לעניין בליעות "שכל שיוצא מכלל צונן מפליט ולא גרע ממליחה ומבית השחיטה", וכ"כ הרשב"א בתורת הבית ב"ד שער א' (א' ע"ב) ועי' מה שהאריך בזה הרמב"ן בחי' לע"ז עד ע"ב ועי' פר"ח סי' ס"ח ס"ק י"ח וביד יהודה סי' צ"א ס"ק י"ב שדבר זה תלוי במחלו' רשב"ם ור"ת אם אפשר ללמוד בישול מבליעות והיינו שנחלקו אם כל מה שמבליע ומפליט בהכרח ג"כ מבשל [ואף שמצינו בבשר שור שאינו מתבשל אלא על האש ולא בכלי ראשון ואפ"ה מבליע לכו"ע בכלי ראשון (עי' יד יהודה סי' ס"ט ס"ק מ"ו) שאני התם דמ"מ החום הוא חום שיכול לבשל שאר הדברים עי' יד יהודה סי' ק"ה סק"ט] וכבר עמד בזה הרמב"ן בע"ז עד ע"ב.

**קלי הבישול**

הנה לעניין שבת קי"ל שאע"פ שרוב דברים אינ מתבשלים בכלי שני מ"מ יש דברים שהם מקלי הבישול ומתבשלים אפילו בכלי שני ולכאורה א"כ גם באיסורים יהא הדין שבזה לכו"ע נאסר בכלי שני וצ"ע סתימת הפוסקים ועמד בזה הקר"א שבת מ' ע"ב אך עי' במג"א בסי' תמ"ז סק"ט שנראה מדבריו שאין הכי נמי שיש לאסור וע"ש פמ"ג אך יעוי' באגלי טל מלאכת אופה ס"ק ט"ז אות א' שהביא משו"ת מהרי"ל שקלי הבישול אינו אלא לגבי בישול ולא לגבי בליעות וע"ע ביד יהודה סי' ק"ה ס"ק י"ב מש"כ בזה.

**יד נכוית**

עי' חכמ"א כלל נ"ט אות ו' ובחי"א הל' שבת כלל כ' דין ד' שיד נכוית בו אסור אפילו בכלי שני וחילו מדברי הירושלמי לגבי קביעות למעשר ועי' מש"כ לדחות באמרי בינה הל' בשר וחלב סי' ג' וע"ע ביד יהודה סי' ק"ה סק"י.

**דבר גוש**

עי' רמ"א סי' ק"ה סעיף ג' שגם דבר הגוש המונח בכלי שני דינו ככלי שני אך דעת המהרש"ל [כפי המובא בש"ך שם סק"ח] שדבר גוש לעולם דינו ככלי ראשון ובביאור סברתו מבואר בש"ך סי' ק"ה סק"ח שכיון שדבר גוש אינו נוגע לדפנות הכלי אין הדפנות המקררות אך במהרש"ל ביש"ש פ"ז סי' מ"ד מבואר טעמו שבדבר לח כיון שמתערב נמצא שהכל נוגע בדפנות ומתקררות אבל בדבר גוש עיקרו במקומו עומד ונפק"מ בין הני ב' סברות הוא בדבר גוש שיש בו לחות כאורז ודוחן שביש"ש כתב שדינו כדבר גוש כיון שאינו מתערב ואילו הש"ך נקט דאורז ודוחן כיון שנשפך כמים אין דינו כדבר גוש ועי' יד יהודה סי' ק"ה ס"ק י"ד שעמד בזה.

**אם דבר גוש מבשל**

ועי' מנחת יעקב כלל ס"א אות מ"ה שדבר גוש אינו מבשל ורק מבליע או מפליט ועי' חוו"ד סי' צ"א סק"ה וסי' צ"ב ס"ק כ"ז דהיינו משום שכדי לבשל צריך דפנות מחממות אולם דעת המג"א בסי' שי"ח ס"ק מ"ה שדבר גוש גם מבשל [הביאו שם המשנ"ב ס"ק ס"ה וקי"ח] ועי' בפמ"ג סי' ס"ח משב"ז סק"ט ד"ה ויש לחקור שתמה מ"ש מעירוי שלא נפסק הקילוח שאינו מבשל אך יש לחלק בין דבר גוש שהתחמם בלי דפנות ולכן א"צ הדפנות וכש"כ החזו"א ביו"ד סי' ט' סק"ה [ובדעת החולקים וסוברים שדבר גוש דינו ככלי שני עי' נשמ"א הל' שבת כלל כ' סק"ג שהיינו משום שדופני הכלי שני מקררו אבל לפני שהגיע לכלי שני חשוב שפיר כלי ראשון ע"ש] וע"ע בינת אדם מ"ח (סו).

**דבר גוש הנמצא בתוך רוטב**

עי' פמ"ג או"ח סי' רנ"ג א"א ס"ק ל"ב שצידד לומר שדבר גוש הנמצא בתוך רוטב בכלי שני לכו"ע חשוב ככלי שני אך בפמ"ג סי' ק"ז משב"ז סק"ב לא נקט כן וכ"כ בחוו"ד סי' צ"א ס"ק י"ג[ועי' בדי השלחן סי' צ"ד סעיף ז' ביאורים עמ' רע"ז דלכאורה זה תלוי במחלו' הש"ך ומהרש"ל הנ"ל]

**דבר גוש מן האש**

עי' פלתי סי' ק"ה סק"ה שכל המחלו' בדבר גוש הוא רק בנתבשל בסיר אבל בנצלה כיון שקיבל החום ישיר מן האש בזה לכו"ע שדינו ככלי ראשון גם בכלי שני אולם מדברי הגר"א בסי' ק"ה אות י"ז בליקוט מבואר שאפילו דבר גוש שנאפה דינו ככלי שני לאחר שהניחו בכלי [ועי' פמ"ג בסי' תמ"ז א"א סק"א] אך בעיקר ראית הגר"א מהר"ש במעשרות פ"א מ"ז ע"ש שנות אליהו.

פנ"י ח"ב סי' י"ט מהרש"ל סי' ס"ב

ראב"ן סי' כ"א חילוק בין חם לרותחין ובחי' חת"ס לפסחים שזה נפסק הקילוח וזה לא ע"ש

קילוח צונן ע"ג חם אינו בולע רק מה שנוגע חו"ד סי' צ"א סק"ו ט"ז סי' צ"ב ס"ק כ"ה

מחלו' ר"ת ורא"ש אם אפשר להגעיל כלי שנאסר ע"י עירוי אע"פ שאינו מפליט כולו וי"ל למהרש"ל שליכא תתאה בכלי

דין מצקת ט"ז סי' צ"ב סק"ל תרוה"ד קפ"ה תוס' ע"ז לג ע"ב משנ"ב סי' שי"ח ס"ק פ"ז חזו"א או"ח קכב –ג

טעמא דקרא חמודי דניאל דין כלי ראשון

הרבה פעמים עירוי אוסר כולו ב"ח וט"ז ועי' פמ"ג או"ח תנ"ב א"א סק"ב