53 עוד בדין מגע גוי
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

בד' הרמב"ן בדל"ו: ובד"ס: מבו', דהא דמגע שלא בכונה אוסר בשתי', היינו משום גזירת בנותיהם, והיינו דהגם דאין בזה חשש ניסוך, מ"מ יש בזה משום בנותיהם.

והאמנם היכא דל"ש ניסוך כלל לא אסרו משום בנותיהם וכדחזי' ביין מבושל, וכ"ה טעמא דמ"ד דתינוק בן יומו אינו אוסר אף בשתי', אך היכא דשייך ניסוך אף דלא חיישי' שניסך אסרינן בשתי' משום בנותיהם.

והרמב"ן והר"ן בד"ס: פירשו דזהו טעמא דר"ש דפליג, דס"ל דבמגע ליכא משום בנותיהן.

והנה לפ"ז הי' מקום לומר, דלדעת הרמב"ן כל המקום לחלק בין איסור שתי' לאיסור הנאה, הוא רק אם באנו לאסור משום בנותיהם, אך כל שהאיסור הוא משום חשש ניסוך אין מקום לכ"ז, וכמש"כ הרמב"ן בדל"ו: דממ"נ אם משום ניסוך, יש לאסור אף בהנאה.

אך באמת מצינו לא כן, בדין כחו שדעת הרמב"ן שאינו אוסר אלא בשתי', ופירש הטעם דהגם דכ"ה עיקר ניסוך, מ"מ לי"ב משום בנותיהן, וע"כ אי"ז אוסר אלא בשתי', והרי דהתם משכח"ל שפיר איסור שתי' שאינו משום בנותיהן אלא משום חשש ניסוך.

ולכאו' הי' נ' דה הטעם דכחו שלא בכונה מותר אף בהנאה, והיינו משום דלדעת הרמב"ן כל האיסור בשלא בכונה הוא משום בנותיהן, ובכחו ליכא לאיסור בנותיהן, וכ"נ מכוון התורי"ד בדנ"ח. הבאנו דבריו להלן.

אך באמת אי"ז מתישב, שהרי בדאיכא כונת מגע וכונת יין ה"ז אוסר בשתי', הגם דהתם אף במגע גמור אי"ז אוסר אלא בשתי', והיינו משום בנותיהן, ואפ"ה ה"ז אוסר אף בכחו.

ואמנם צ"ב באמת הטעם בזה, דכיון דבמגע בלא כונת ניסוך ליכא משום חשש ניסוך, אלא משום בנותיהם, א"כ לכאו' בכחו לא הי' לנו לאסור, שהרי בכחו לא אסרו משום בנותיהן, ושמא לא חילקו חכמים בזה, וצ"ע.

ולדעת הרי"ד בעכצ"ל, דלא אסרו בכחו אלא בגווני דה"ז אסור במגע גמור אף בהנאה, ולפ"ז עכצ"ל דהני גווני שאסרו בהן בכחו ל"ד למדידה, וי"ל עוד, דבהני גווני דמדידה באמת יש לחוש קצת לניסוך, וע"כ הוא דאסרו בזה בשתי', ול"ד להני גווני דשלא בכונה כלל דאין לחוש כלל לניסוך, וצ"ע עוד בזה.

ונפ"מ רבתא בזה, דהתם ודאי אף ר"ש אוסר, ומדוקדק כן בל' מתני' דלא התיר ר"ש אלא במדדו בקנה, אך במגע בכונה ע"י דבר אחר ה"ה אוסר, והרי לדעת ר"ת אף מגע ע"י דבר אחר אינו אוסר בהנאה, ומ' דבזה לא התיר ר"ש, אך אי"ז מוכח כלל, וכמש"כ הרמב"ן לדחות הראי' ממתני' דהתם דמגע ע"י דבר אחר אוסר בהנאה, ולפמש"נ מבו' הטעם היטב.

ונ' נפ"מ בכ"ז, דהנה הרשב"א כתב דלא אמרו ניצוק אלא לאיסור הנאה, אך הנה בד' הראשונים שדנו בדין ניצוק לכחו, הגם דס"ל דכחו אינו אוסר אלא בשתי' מבו' לא כן, וגם הרשב"א לא הוכיח מד' הראב"ד שם דאסור אף בהנאה, אלא ממש"כ דאף מה שבכלי אסור בהנאה, ולא עדיף מה שבכלי ממה שעירה, אך בלא זה הוה ניח"ל דשייך בזה דין ניצוק, וכן מבו' לא כן מד' הראשונים בסוגיא דברזא, וכן מד' רש"י בדין ניצוק בזה"ז, הגם דס"ל דאינו אוסר אלא בשתי'.

ואמנם מסברא הי' נ', דכ"ז הוא אם הוי האיסור משום ניסוך, דהוי זה "יין נסך", ובזה החמירו לאסור ניצוק, אך אם אין איסורו אלא משום בנותיהן, ודמי לאיסור פת, הרי לכאו' בזה לא אסרו ניצוק, ואטו בשמנן יהא אסור ניצוק, וביותר לדעת הרשב"א דהוו ב' גזירות נפרדות, לכאו' נ"פ דבגזירה קמייתא ל"ה אסור ניצוק, דבגזירה זו כלל לא דימו האיסור לאיסורא דיין נסך, ול"ה האיסור שייך כלל לדין יי"נ, וא"כ ודאי ל"ה אוסר זה בניצוק.

אשר לפ"ז י"ל דבמגע בלא כונה וכו' לא יהא איסור ניצוק לדעת הרמב"ן, כיון שלדעתו כל האיסור בזה הוא משום בנותיהן, ורק בכחו הוא שדן הרמב"ן שיהא אסור ניצוק, כיון שבכחו הוי האיסור משום סרך יי"נ.

ויל"ד עד"ז בדין רפואה במגע גוי, וע' שו"ת הרמ"א סי' קכ"ד בדין סתם יינם בזה"ז

ועד"ז נ' עוד, במשה"ק התוס' על פי' הר"ר שמעי' שפירש למתני' לענין איסור הנאה, דא"כ מאי פריך מרב הונא, וליכא למימר דלישנא מ' דאסור בהנאה, שהרי בתינוק בן יומו אמרו עושה יי"נ והיינו לאיסור שתי'.

אך להנ"ל י"ל, דאיסורא דתינוק בן יומו פירשו התוס' שם דהוא אטו ניסוך, וע"כ פירשו דל"ד לנפל לבור דשרי רב אף בשתי', וע"כ שפיר קרי לה יין נסך.

ומשא"כ איסורא דשתי' להר"ר שמעי' הוא משום בנותיהם, והיינו שהרי כתב הראב"ד דכל הא דבמטהר יינו ליכא משום בנותיהן, הוא משום דאין עשייתו ע"י הגוי, ומשא"כ בלוקחין גת בעוטה מן הגוי שכבר נעשה ע"י הגוי, יש בזה משום בנותיהן, וע"כ הוא אסור בשתי'.

ובזה הוא דס"ל להר"ר שמעי', דאיסור זה לא קרי' לה יין נסך, דאי"ז שייך כלל לאיסור דיין נסך, והרי מה"ט הוא נאסר אף קודם שיש עליו תורת יין לענין ניסוך, וא"כ אין לכללו בכלל יין נסך.

רשב"א דנ"ז., ורב דאסריה בשתייה אע"ג דקא פסיק איהו בגוי דנפל לבור כר"ש דמתיר אפי' בשתייה, היינו טעמא משום דהתם ליכא למיגזר האי נגיעה אטו נגיעה בכוונה, משום כיון שהוא טרוד בטביעתו ובנגיעה דשלא על ידי רצונו באה לו ליכא למיגזר מידי, אבל בנגיעה אחרת אם בגופו היא אפילו שלא בכוונת מגע בשתייה מיהא אסור דגזרינן אטו נגיעת כוונה, ומיהו אפי' להאי גירסא קשיא אמאי אסרו רב דהא קתני במתני' מטפח על פי החבית [להעביר] המרותחת והתם נגיעה בגופו היא ואפי' הכי קא שרי ר"ש אפי' בשתייה, ואפשר דהעברת המרותחת נמי לא חשבינן ליה כנוגע עצמו שהוא אינו נוגע אלא בחרצנין ובזגין שצפין על פי החבית, ואכתי קשיא לי דהא קתני בבריתא מדדו בין ביד בין ברגל ימכר אלמא אפי' ביד אינו אסור אפי' לרבנן וכל שמותר בהנאה מותר לר"ש אפי' בשתייה וכדאמרינן נמי הכא גבי עובדא דשמואל אלא אם משכח תנא דשרי אפי' בשתייה כר"ש שרי ליה, ורב הא קא פסק לקמן כר' שמעון אם כן אפי' נגע בידו כיון שלא נגע בכוונה לישרייה אפי' בשתייה, ומתוך הדחק יש לי לומר דרב לא פסק כר"ש אלא בהני דמתני' דליכא נגיעת גופו אבל בהני דבריתא (דמדלא) [דמדדו] ביד או ברגל דאיכא נגיעת גופו לא, ואי נמי סבירא ליה לרב דאפי' ר' שמעון עצמו לא התיר בשתייה במדדו ביד או ברגל ובהני כרבנן סבירא ליה, ותדע לך מדלא איירי ר' שמעון בברייתא כדאיירי במתני', והא דלא כשמואל ודלא כרב אדא בר אהבה דאמר לקמן ינוחו ברכות על ראשו של ר' שמעון כשהתיר התיר בכל וכשאסר אסר בכל, אלא לרב לא התיר ר' שמעון במגע גופו אלא בהנאה אבל בשתייה לא כנ"ל, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דאין טעמו של ר"ש משום דלית לי' איסור שתי', דס"ל דל"ש לאסור במגע משום בנותיהם, אלא טעמו הוא דכל שלא בכונה אף לא אסרו בשתי', וע"כ יש לחלק בין האופנים, והאמנם י"ל דלר"א בר אהבה דשמואל בכל גווני שרי בשתי', נימא דהטעם הוא כמש"כ הרמב"ן, אך טפי נ' דאף לר"א אי"ז הטעם, וצ"ע בזה.

והיינו דיל"פ דהני מגעות האסורין בשתי', אין הטעם משום בנותיהן, אלא הטעם הוא שנאסרו אטו מגע בכונה, ע"ד שכתב הרשב"א בתחילת דבריו דמה"ט י"ל דגרע מנפל לבור, וכמש"כ כן התוס', ובזה הוא שחילק הרשב"א לדעת ר' שמעון, דלא גזרו אלא במגע בגופו ולא במגע ע"י דבר אחר.

בדינא דהרמב"ם דכל מקום שאינו אוסר בהנאה, אם הי' גוי שאינו עובד ע"ז אי"ז אסור אף בשתי'.

הנה לכאו' לדעת הרשב"א דהא דבגר תושב אסור בשתי', הוא משום גזירה קמייתא שאסרו משום בנותיהן, ובגזירה זו לא חילקו בין עובד ע"ז לשאינו עובד ע"ז, לכאו' ל"ש כל דינא דהרמב"ם דנחית חד דרגא, וז"פ.

האמנם י"ל, וכ"כ החזו"א, דבהני מגעות כלל ל"ש משום בנותיהן, ובזה כל האיסור הוא משום ניסוך.

האמנם לד' הרמב"ן והר"ן דהאיסור בהן הוא משום בנותיהן, לכאו' אין מקום לדין זה, אא"כ נימא דכיון דאיכא ב' גריעותות בניסוך הוי זה כמי שאין ראוי לנסך שאין אוסר אף בשתי' וכיין מבושל וכתינוק לדעת שמואל, אך אין מקור לזה.

ולפ"ז מטעם אחר יש להתיר בגר תושב, ול"ב לנחית חד דרגא, אלא הטעם דלא אסרו בגר תושב אלא משום בנותיהן, ובהני מגעות דליכא משום בנותיהן אין מקום לאסור.

אך באמת אי"ז מתישב, דלפ"ז אי"ז תלוי בהכרח בדין הנאה, די"ל דאיכא מגעות שאין אוסרין בהנאה, אף שיש בהן משום בנותיהם, וי"ל להיפך דאיכא מגעות שאוסרין בהנאה ואין בהן משום בנותיהן.

ולמשל, דדעת הרי"ף והרמב"ם דבמגע גופו לא שרינן בהנאה אף בשעושה כן לצורך אחר, כמדידה וכאגרדמים וכו', וס"ל דפליגי בזה תנאי, ואילו לדעת ש"ר שרינן בהנאה בכה"ג, והנה הרי מחלוקתם הויא אם חיישי' בזה לניסוך, אך כד דייני' אם איכא בזה משום בנותיהן, אי"ז תלוי בפלוגתייהו, וא"כ ממ"נ אם שייך בזה חשש בנותיהן, א"כ אף למ"ד דאי"ז אסור בהנאה, מ"מ בדין שיהא זה אסור בגר תושב, ואי נימא דל"ש בזה חשש בנותיהן, א"כ בדין דאף למ"ד דה"ז אסור בהנאה מ"מ לא יהא זה אסור בגר תושב, ועכ"פ אי"ז תלוי בהפלוגתא אם ה"ז אסור בהנאה.

ועד"ז גם למש"כ הרשב"א דבההיא דרבא ובאגרדמים הגם שיש צורך אחר, מ"מ חיישי' לניסוך, הרי מ"מ כד דייני' לגבי חשש בנותיהם אין מקור לחלק בזה, וא"כ אי נימא דבמדידה ליכא חשש בנותיהן ומה"ט שרינן בגר תושב, ה"נ בהנך גווני הי' בדין להתיר בגר תושב, הגם שהן אסורין בהנאה.

אך בביאור דינא דהרמב"ם נ' דאזיל לטעמי' דס"ל דהכל הוי מחשש ניסוך, והא דבהני גווני אסרו בשתי', יל"פ או כד' הראב"ד שיש בזה חשש ניסוך, או דהוי זה גזירה אטו בכונה, ובזה שפיר י"ל דכל דאיכא תרתי דהוי נמי גר תושב דלא חיישי' בי' לניסוך, וגם המגע אין ראוי לחוש בו לניסוך, לא אסרו.

ועד"ז י"ל גם לדעת ש"ר, וזה אי נימא דהא דאסרו בהני מגעות בשתי', אין הטעם כד' הרמב"ן, אלא הטעם גזירה אטו מגע בכונה, ודאף הא דמגע גר תושב אוסר הוא אטו גוי עובד ע"ז.

אך כל הראשונים פירשו טעם גר תושב דהוא משום חתנות, ולפ"ז ל"ש דינא דהרמב"ם, וגם לכאו' אף אי נימא טעם לזה, לכאו' כל מקור הרמב"ם הוא משום דפירש דגר תושב הוא אטו עובד ע"ז, וכיון שאי"ז אלא גזירה אטו לא גזרו לאסור בהנאה, אלא בשתי', וע"כ היכא דשרי בהנאה, אין לאסור בגר תושב אף בשתי', אך אי נימא דהא דגר תושב אסור בשתי' הוא משום חתנות, לכאו' אין מקור לזה, וצע"ג.

אך לדעת הרמב"ן והר"ן דהא דהני מגעות אוסרין בשתי' הוא משום בנותיהן, וכן לדעת הרשב"א דהא דגר תושב אוסר בשתי' הוא משום בנותיהן, לכאו' אין טעם לדין זה, וצ"ע בזה.

ובפרט צ"ע, דהב"י הביא ד' הרשב"א על גר תושב, כטעם לד' הרמב"ם, וכן הט"ז הביא ד' הרשב"א ע"ד השו"ע, ולהנ"ל אי"ז מתישב, וצ"ע.

בהני גווני דשרינן משום דאין דרך ניסוך בכך, נ' דהאיסור במגע הוא משום ניסוך, ולא משום בנותיהן, ולדעת כל הני ראשונים דיש לאסור משום בנותיהם, י"ל דבכל הני גווני ודאי ל"ש בנותיהן, ואין לדון אלא משום חשש ניסוך, וי"ל עוד ע"ד מש"כ רמב"ן ביין מבושל, דכל דל"ש ניסוך כלל לא אסרו משום בנותיהן.

תורי"ד בדנ"ז. כתב, דאף למ"ד דתינוק בן יומו מגעו אסור, מ"מ גר תושב וישמעאלים מגען מותר, דהא דתינוק בן יומו מגעו אסור, הוא משום דלכשיגדיל ינסך, ואטו זה אסרו בתינוק, ומשא"כ במי שאינו עובד ע"ז, וכ"כ בפי' הראב"ד בדס"ד., וע' גם בפי' הראב"ד דנ"ז. ד"ה מאי לאו, שמבו' כן, והוצרכו לזה לטעמייהו דס"ל דבמגע ליכא משום חתנות, וע"כ בע"כ דהא דאסרינן בתינוק הוא משום גזירת ניסוך, וז"פ.

והתורי"ד שם הוסיף, דגם נוצרים שאין מנסכין בזה"ז, אין לאסור במגען אף בשתי'.

בפי' הר"ן בדנ"ט: מבו' דהאיסור הנאה הוא רק אם באמת נתנסך, ויש לדחות שכונתו דלא אסרו למכור, כיון דממ"נ מותר, אך שאר מילי דליכא ממ"נ אסרו בתורת ודאי, אך עכ"פ אי"ז כד' הרמב"ן והרשב"א דלהלן, אך בל' הרמב"ן והרשב"א שם נ' להדיא לא כן, אלא אף אם לא נתנסך ה"ז אסור, דהחשיבו חכמים בתורת ודאי למגעו כמגע המנסך, וע"כ הוא חייב אף אם לא נתכוין לנסך, עייש"ה.

ונ' דלדעת הר"ן ליכא למימר דבהני גווני דליכא משום ניסוך אסרו משום גזירת ניסוך, דכיון דס"ל דאף במגע גמור אי"ז אלא איסור ספק, א"כ בהני גווני דליכא חשש ניסוך ל"ש לאסור, דל"ש למימר דגזרו בזה אטו זה, שהרי אף במגע גמור אם יתברר שלא ניסך מותר, ואף במגעות אלו הרי נתברר לנו שלא ניסך, ובע"כ דהאיסור בזה הוא משום בנותיהן.

אך אי נימא דבמגע גמור הוי זה איסור ודאי, שפיר י"ל דגזרו בהני מגעות אטו מגע גמור, ודו"ק.

ונ' דלפ"ד הר"ן ע"כ עלינו לומר דהא דאסר ר' נתן אף בהנאה אין הטעם בזה משום לא פלוג ודכוותי', אלא משום דחייש בזה לניסוך, ע' ראב"ד דאף לרבנן הא דאסרו בשתי' הוא משום דחיישי לניסוך, דאם ליכא למיחש בזה לניסוך, לא הי' מקום לאסור משום לא פלוג.

ועיקר הך מילתא דטעמא דר"נ הוא משום דחייש בזה לניסוך, מצינו כן גם בד' הרא"ש דפירש דהא דשרי ברגל, הוא רק משום טירדא, אך בלא זה הי' אוסר אף ברגל, והרי דגם ר"נ מודה דאיכא גווני דשרינן משום טירדא, ויש לדחות.

גם מצינו כן בההיא אתרוגא, דמבו' בד' הרא"ש דמצי אתיא אף כר"נ, ובע"כ דהא דאינו אוסר בהכנסה הוא משום דהוי טירדא טפי, והרי דאף ר"נ מודה דהיכא דליכא למיחש לניסוך לא אסרינן.

ועי' עוד ברא"ה בבדה"ב דמ"ב., שפירש טעמא דר' נתן הוא משום דחיישי' דילמא משהי לי' טפי ממאי דמיבעי לי' למדידה ועד דעת ניסוך ולא מינכר, ות"ק לא חייש, ונת' בזה במק"א.

בתורי"ד דנ"ח:, ז"ל, אבל מיהו כחו שלא בכוונה כגון שסבר כי הוא שכר לא גזרו בי' רבנן ומותר בשתי', ואע"פ שבמגעו אסרו לשתי' אפי' שלא בכוונה, דוקא במגעו שלא חילקו חכמים "כדי להבדיל ישראל ממנו" אבל בכחו שלא נגע לא החמירו כיון דהוא שלא בכוונה וקים לן שלא ניסך, עכ"ל.

ומבו' בד' הרי"ד, דלעולם במגע שלא בכונה ליכא חשש ניסוך כלל, ואך דאסרוהו חכמים להבדיל ישראל ממנו, ולכאו' כונתו משום בנותיהן, וי"ל דאי"ז סותר למש"כ דל"ש בנותיהן במגע, דודאי עיקר האיסור הוא משום ניסוך, ואך שלא חילקו חכמים משום חשש בנותיהן, וכל' הרי"ד, ומשא"כ בכחו דל"ש בנותיהן, לא אסרו בשתי'.

בחי' הרמב"ן דנ"ט:, ז"ל, והראב"ד ז"ל פי' במעשה זה דאתרוגא דלהתירו בשתיה קאמר שרובן אין מנסכין אלא בשכשוך, ואי קשיא לך והא אמרינן לקמן אי ליכא טופח להטפיח בהדחה בעלמא סגי ליה אלמא הדחה מיהא בעי והא לא מנסך כלל דליכא שכשוך, איכא למימר דהכא כיון שהוא שלא בכוונה ובלא שכשוך מותר בשתיה, שאפי' בשכשוך אינו נאסר אלא בשתיה כיון דליכא כונת ניסוך, ומשום חששא הוא דאסרינן ליה בשתיה, ובלא שכשוך כיון שרובן אין מנסכין כן אפי' במגע בכונה, שלא בכונה הוה ליה ספיקא דמיעוטא ושרי אפי' בשתיה, אבל התם אע"ג דליכא שכשוך כיון דבכוונה הוא חוששין לאותם המנסכין כן ואסור בשתיה, עכ"ל.

ומבו' בהמש"ד הראב"ד שם, שהוכרח לפרש כן דהנידון להתיר בשתי', דאי להתיר בהנאה, מ"ט היו צריכין לאחוז ידו, הרי גם אם הי' משכשך לא הי' אוסר כיון דהוי זה לצורך, וגם דלא קאמר לבוני לגוים, ומאידך אין לומר דבלא שכשוך מותר בשתי' אף בכונה, שהרי משקה טופח ג"כ צריך הדחה, ובע"כ דבשלא בכונה יש להתיר בדליכא שכשוך אף בשתי'.

ונ' פשוט דכל ד' הראב"ד הם לטעמי' דהא דאסרינן בכל הני מגעות בשתי', הוא משום חשש ניסוך, ע' כן בפי' הראב"ד דנ"ה:, וכ"ה ל' הראב"ד דנ"ו: ד"ה ניסוך דרגל, ומתני' דאסר בשתי' במדידת קנה, משום ספק ניסוך, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בד"ס. ד"ה דילמא נגע, שלמד מהא דבדברים הניכרים לא אסרו אלא בשתי', דה"נ בספק מגע אין לאסור אלא בשתי', ובד"ס: פירש דזהו דפליג ר"ש, דס"ל דליכא למיחש בהו כלל לניסוך, (וזהו חכמתו של ר"ש, שלא נסתפק אם יש לחוש לניסוך או לא, אלא ממ"נ או שהכריע שיש לחוש ואסר אף בהנאה, או שהכריע שאין לחוש והתיר אף בשתי'), אך אי נימא דאסרינן בהו משום בנותיהן, א"כ מלבד דמסתבר דבזה אין להצריך שכשוך, גם עכ"פ לא תלי זה במה דרובן אין מנסכין אלא בשכשוך, ובע"כ דהא דאסרו שלא בכונה הוא משום חשש ניסוך, וכמפורש כן בל' הראב"ד דהו"ל "ספיקא" דמיעוטא, והרי להדיא דהאיסור בשלא בכונה הוא משום ספיקא, וע"כ שפיר חילק הראב"ד דבזה לא אסרו אלא בששכשך.

והראב"ד דימה ד"ז למש"כ לעיל גבי ניסוך ברגל, ונ' דכונתו למש"כ שם דנ"ו: ד"ה ניסוך דרגל וד"ה ברגל מי אמר דבניסוך ברגל י"ל דאיכא מ"ד דס"ל כר' נתן דאין דרך לנסך ברגל, ודלא כת"ק דס"ל דדרך לנסך ברגל, דאם הוה ס"ל דאין דרך לנסך ברגל, הי' מותר במדד ברגל אף בשתי', כיון דהוי זה ספיקא דמיעוטא, וכדלהלן, וע"כ שרי אף בשתי', והיינו משום דשלא בכונה הוי זה ספק ניסוך, וכיון שאין דרך לנסך ברגל, הוי זה ספיקא דמיעוטא, וע"כ לא אסרינן בזה, ולפי דבריו מכוון ההוא ינוקא שם הוא להתיר אף בשתי', וס"ל דהוא בצירוף הא דהוי זה שלא בכונה, דמכח זה הוי זה ספיקא דמיעוטא ולא אסרו חכמים בזה.

אך ילה"ע בזה, דהרי בההיא עובדא דהי' סבור דהוא שיכרא, הרי ג"כ אין לחוש כלל לניסוך, ואפ"ה אסרו, והרי דאין האיסור משום ספיקא, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד דמה"ט התם שרי כחו, הגם דאף כחו שלא בכונה אסור, משום דהתם מתחילה ועד סוף לא ידע שיין הוא, כ"כ הראב"ד בדנ"ה:, ובדנ"ז. ד"ה ההוא עובדא, ואפ"ה אם הי' מגע גמור הי' זה אסור, ונ' בד' הראב"ד דמגע ע"י דבר אחר דמי בזה לכחו, (ושו"ר כן בראב"ד דס"ד: בסו"ד דמדידה בקנה כחו הוא), וע"כ הוא שהוכרח לחילוק זה, משום דבמדדו בקנה אסרינן בשתי', ולא אמרי' דהוי ככחו שלא בכונה דשרי, ובע"כ דלא התירו בכחו שלא בכונה אלא היכא שלא ידע מתחילה ועד סוף, והרי דהא דאסרינן במגע שלא בכונה אי"ז משום חשש ניסוך, אלא הוא משום שלא חילקו במגע, וא"כ מ"ט לא יאסרו בלא שכשוך, וגם מ"ט ברגל לא אסרו, אך י"ל דברגל דמי לכחו דאינו אוסר היכא דליכא למיחש כלל לניסוך.

עוד צ"ע בזה, במש"כ הראב"ד דנ"ה:, דמה"ט בחמתו מותר, משום דהתם ודאי לא ניסך, כיון דבכעס הוא עושה, וע"כ אין לאסור, משום דכל האיסור הוא משום חשש ניסוך, אך להנ"ל י"ל דמ"מ במגע גמור שאסרו אף היכא דליכא כלל חשש ניסוך, יש לאסור אף בדהוי בחמתו.

אך בד' הראב"ד בדס"ד: דהוכיח מינה דלא כפירש"י דמגע אסור אף בלא חשש ניסוך, נ' לא כן, אלא אף במגע גמור לא אסרו אא"כ איכא חשש ניסוך, וצ"ע א"כ מ"ט אסרו במגע שאין יודע מתחילתו ועד סופו.

וע' עוד בפי' הראב"ד בדנ"ז. ד"ה מאי לאו, דפירש דהא דמגע תינוק אוסר בשתי' לרב, אף דאין לחוש בזה לניסוך, הוא משום דילמא אתי למיסרך לכשיגדיל, וכ"כ גם בדס"ד:, וצ"ע דבמגע גמור מה הוצרך לזה, הרי במגע אסרו אף בדליכא חשש ניסוך כלל.

ואשר ע"כ צ"ל, דהא דאסרו במגע שאין ידוע מתחילתו ועד סופו, הוי זה משום גזירה, דכיון דדרך ניסוך בכך גזרו אף היכא דליכא למיחש כלל לניסוך, שלא יבואו להתיר, אך מ"מ במגע בלא שכשוך בלא כונה לא אסרו, שהרי אי"ז דרך ניסוך, וע"כ שפיר הוכיח הראב"ד בדס"ד: דאין איסור שתי' בלא חשש ניסוך, דהגם דמשום גזירה אסרו, מ"מ בגר תושב שאין בו חשש כלל ל"ש לאסור משום זה, וע"כ גם הוצרך בתינוק בן יומו לה"ט דאתי למיסרך, ודו"ק.

בהא דכובא מליא מותר בהנאה, פירש הראב"ד הטעם או משום דליכא למיחש אלא לנגיעה לצורך מלאכתו, או משום דכל ספק מגע מותר בהנאה, דלא עדיף מספק ניסוך במעשים הניכרים, עכ"ד, והיינו דאזיל לטעמי' דהא דבדברים הניכרים לא אסרו אלא בשתי' הוא משום דהוי זה רק ספק ניסוך, וע"כ לא החמירו לאסור בהנאה, וא"כ ה"נ בספק אם נגע אין לאסור בהנאה, והמגי' שם לא עמד ע"ד הראב"ד.

ובפי' הראב"ד ד"ס: פירש בחבקה לארכה, דאינו אסור משום דהוי שכשוך ע"י החבית ואי"ז דרך שכשוך, ומ"מ בשתי' מיתסר דילמא נגע, וצ"ע דא"כ אמאי אי"ז אסור בהנאה, ובע"כ דהוא משום דאי"ז אלא חשש מגע, וכמש"כ הראב"ד דכל כה"ג אי"ז אוסר בהנאה.

ובפי' הראב"ד ד"ס: כתב, ז"ל, ואיכא מאן דמפרש אנמצא בצד הבור, ולאו מילתא היא, דלא עדיף ספק מגעו מספק ניסכו במדידת הקנה, עכ"ל, וצ"ב כונתו, והמגי' לא עמד בזה.

ונ' כונתו, דאיכא מאן דמפרש, דמש"א כשהוא אוסר אוסר אף בהנאה, אין כונתו כמו שפירש לעיל מינה דקאי על אגרדמים ודכוותה, אלא כונתו על רישא דמתני' דנכרי שנמצא עומד בצד הבור, ובזה אוסר אף בשתי'.

וע"ז הוא דפליג הראב"ד, דהתם הרי הוי ספק מגע, ולא עדיף ספק מגע מספק ניסוך, וזה כד' הראב"ד הנז'.

ולפ"ז נמצא דלדעת ר"ש יש להתיר בכל ספק מגע.

ולפ"ז אין לפרש טעמא דר"ש כמש"נ לעיל שהכריע שאין בזה ספק כלל דסמכי' על דברים הניכרים, אלא טעמו דכל שאין ספק גמור לחוש לו לאסור בהנאה, אף לא חיישי' לו כלל לאסור בשתי', וע"כ שפיר דימה הראב"ד דה"נ הוא בספק מגע, ודו"ק.

ובפי' הראב"ד דס"ד: ג"כ מבו' דבספק מגע לא אסרו בהנאה, ודן לפרש דזהו טעמא דמ"ד דיינו של גר תושב אסור בשתי', עיי"ש, ומ"ד דאסור אף בהנאה, הוא משום דא"א שלא נגע בו גוי, והלכך הוי ודאי מגעו וע"כ אסור בהנאה, אך בד' רש"י שהביא שם מבו' דאף ספק מגע גוי אוסר בהנאה, עייש"ה.

וכן בכח כחו כתב הראב"ד דאין אסור אלא בשתי', והיינו ג"כ מה"ט דאין דרך לנסך כן, וע"כ דמי לדברים הניכרים שלא אסרו אלא בשתי'.

וכן מ' גם בד' הראב"ד בדנ"ט: דבמגע בלא שכשוך אינו אסור אלא בשתי', והיינו נמי מה"ט דכל היכא דאין לחוש כ"כ לניסוך, לא אסרוהו אלא בשתי'.

ראב"ד ותורי"ד דנ"ז: פירשו דרבא ס"ל דכל מגע גוי אינו אוסר אלא בשתי', וזה מתאים עם ד' הראב"ד דמשום חשש ניסוך אין לנו לאסור אלא בשתי', ולא אסרו בהנאה אלא משום שנצטרף טעם בנותיהן, ובמגע אסרו אטו סתם יינם, וע"ז פליג רבא ולא ס"ל דאסרו במגע אטו סתם יינם, וע"כ אין לאסור אלא בשתי'.

ראב"ד דנ"ח. הביא מתוספתא שאין האגרדמין אוסר בשאיבה, אף שכחו הוא, משום שאין דרך ניסוך בכך, ופירש שם דחרם היינו דהוא אנס וסבור הוא שזה שמן, עיי"ש.

בכובא פירש הראב"ד דאין לומר דהאיסור במצדד הוא משום נענוע היין שהרי אין דרך ניסוך בכך, וכמו שאמרו בכובא חסירה, ובע"כ דהאיסור הוא משום שמסייע לשפיכת היין והורק מכחו, ופירש עוד דגם בשאינו גורם להטיית החבית, מ"מ חשיב שבא מכח הגוי, עיי"ש בטעמו.

עו"כ דבזיקא מליא ל"ש שכשוך, ומשום שמשקע ידו מעט אי"ז דרך שכשוך וליכא בזה מגע, אך בחסירה הוי דרך שכשוך, ומ"מ כיון דהוי לצורך הולכת משאו אי"ז אוסר בהנאה.

וטעמא דרב אשי, הוא דכ"ה דבכובא ל"ה שכשוך משום שאין דרך ניסוך בכך, ה"ה בזיקא, והיינו שאין מנסכין כלל בהפסק, ור"פ ס"ל דהואיל והוא רך ונשקע בתוך דפני היין, הו"ל כאילו הכניס ידו לבפנים ושכשך וע"כ שפיר הוי זה דרך ניסוך.

ובזה מיושב ד' הרשב"א שתמה ע"ד הרמב"ן דבשכשוך ל"ב נגיעה, ממערה, ותמוה דהרי גם לדידי' הוי זה פלוגתת אמוראי בזיקא, ותמה בזה החזו"א, ועפי"ד הראב"ד א"ש היטב, ודו"ק.

בפי' הראב"ד דס"ד: הביא פירש"י דלדידי' מבו' דמגע גר תושב אוסר בשתי', וזהו טעמא דמ"ד דיינו אסור בשתי', וטעמא דמ"ד דאסור בהנאה הוא משום שאינו מקפיד על מגע גוי, וספק מגע גוי אוסר אף בהנאה, ודלא כהראב"ד גופי' הנז'.

והראב"ד תמה ע"ז, דלא גזרו על מגע אלא משום ניסוך, וכדחזי' דזרק בחמתו לא אסרו אף בשתי', משום דליכא חשש ניסוך כלל, ואין לומר דכחו הוא וע"כ לא גזרו, שהרי במדידה בקנה חזינן דגם בכחו שייך איסור שתי', אלא ודאי האיסור משום ספק ניסוך, ובחמתו ליכא ספק ניסוך כלל, וע"כ הוא דמותר.

דעת רש"י דכ"ט: נ' דאיסור חתנות הוי אף בדבר שאין שייך בו ניסוך כלל, וע"כ ס"ל דיין מבושל וחומץ של גוי אסור.

ולפ"ז מבו' שדעתו דבמגע ל"ש משום חתנות.

וצ"ע אם זה מתישב עם הא דס"ל בדס"ד: דמגע גר תושב אסור, וכמו שתמה כן הראב"ד ע"ד רש"י, וצ"ל דהגם דל"ש חתנות, מ"מ ה"ז אסור גזירה אטו גוי, ולא גזרו אלא בשתי' ולא בהנאה, וצ"ע.

גם ילה"ע לפ"ז, במש"כ רש"י דבלא שכשוך ה"ז אסור בשתי' ולא בהנאה, ובפשוטו הי' נ' טעמו דבלא שכשוך אי"ז אסור אלא משום חתנות, וכמש"כ דליכא למיחש לניסוך, וע"כ ה"ז אסור בשתי', אך אם במגע אין חתנות, א"כ ל"ש לפרש כן.

גם לכאו' הי' נ' עפי"ז, דע"כ י"ל דבמגע בלא כונה בלא שכשוך אין לאסור, ול"ב לטעם הראב"ד, אלא היינו דבמגע בלא שכשוך כל האיסור משום חתנות, ובמגע בלא כונה ל"ש חתנות, אך להנ"ל אין לומר כן.

אך באמת ממש"כ רש"י באלונתית כברייתה שמותרת בהנאה דתו לא מנסך לה, מ' דבאכילה אסורה, וכמש"כ ראבי"ה תתקנ"ה ומרדכי תתי"ז בדעתו, אך עי' או"ז סי' קנ"ז דפליג. והתם לכאו' אין לאסור משום סתם יינם, שהרי לקחו גוי מישראל, ובפשוטו בזה ל"ש איסור סתם יינם, כ"ה באבנ"ז, וכן מפורש בד' הראב"ד בדל"ח:, אך הביאו משפ"א לא כן, וצ"ע, ובע"כ דגם במגע יש לאסור משום חתנות, וצ"ע.

ולפ"ז שוב י"ל ככל מש"נ, דע"כ במגע בלא שכשוך ה"ז אסור בשתי' ומותר בהנאה, וע"כ נמי מגע גר תושב אוסר בשתי' משום חתנות.