ב
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האומר - הרב יחזקאל זילבר

**לא בא אחר וקדשה וחזרה בה מהו.** עי' בתוס' טוך שנסתפק מה הדין אם הוא חזר בו, דאולי לא מהני חזרתו. ובתורא"ש כתב 'וצריך לדקדק אם פליגי נמי בדידיה אם יכול לחזור בו או לא. ונ"ל דאין לחלק, והאי דנקט פלוגתיהו בדידה משום דמתני' איירי בדידה שהיא קבלה קדושין מאחר'. אולם ברא"ש בפסקיו סי' ג' כתב 'ועוד דר"ל הוה מודה ביה, דדוקא באשה קאמר משום דנתינת מעות לידה חשיב כמעשה להאי לישנא'. ודבריו צ"ב למה נתינת המעות חשיבי מעשה של האשה ולא של האיש. [ועי' במקנה שכתב לבאר עפ"י הסוגיא דלעיל ז. דמהני כסף ע"י אחרים, הרי שעיקר שהאשה תקבל את הכסף, ואי"צ שהוא דוקא יתן הכסף ועיקר הקדושין הוא האמירה, ולכך מעשה של נתינת המעות הוי מעשה רק כלפי האשה ולא כלפי הבעל].

**כתב הריטב"א** 'וחזרה בה בפני שנים, אבל בינה לבין עצמה לאו חזרה היא, ואפי' שמענוה מאחורי הגדר שחוזרת בה, ומחשבתא גרידתא חשיבא, וכן הדין בכל דבר שצריך חזרה, והיינו דבעי בביטול הגט שנים או שלשה'. מבואר חידוש גדול דכיון שצריך שתהא החזרה בפני שנים, א"כ אפי' ידוע לן שחזרה בינה לבין עצמה לא מהני, דכמחשבה בעלמא הוא. אמנם בתוס' בגטין לב: ד"ה ור"נ כתבו דכל מה שצריך לבטל הגט בפני שנים הוא רק מדרבנן משום תקנת ממזרים. ולפי"ז בסוגיין לא בעינן שתחזור בפני שנים.

**אתי דיבור**

פלוגתא דריו"ח ור"ל, לל"ק לכו"ע אתי דיבור ומבטל דיבור, ולהכי מהני ביטול שליחות בתרומה ובגט, ורק בקדושין לאחר ל' פליגי דר"ל חשיב לה כמעשה ול"א דיבור ומבטל מעשה. ולל"ב פליגי אף בדיבור גרידא כשליחות האשה לקדושין, דלר"ל אינה חוזרת, ומסיק לר"ל בתיובתא משליחות הגט.

והנה לל"ק עיקר המח' דריו"ח ור"ל מהו החשיבות של מעשה, דלר"ל ל"א דיבור ומבטל מעשה, אין הכוונה משום שמעשה הוי דבר שכבר נגמר וכבר חל ולכך אינו בטל, אלא דמעשה חשוב טפי מדיבור ול"א דיבור הקל ומבטל מעשה החמור ממנו. ולכך ס"ל דנתינת מעות לידי האשה כמעשה דמי, ובודאי הך מעשה הוא בר ביטול שהרי עדין לא חל, וע"י מעשה אפשר לבטלו [כמוש"כ הרא"ש והרשב"א במתני'] ואפ"ה ס"ל דאלים טפי מדיבור גרידא. וכן מוכח גבי טומאה, דאמרינן בשלמא מחשבה אינה מוציאה מיד מעשה דל"א דיבור ומבטל מעשה, אלא מיד מחשבה וכו', ומשני שאני מחשבה דטומאה דכי מעשה דמי ולכך ל"א דיבור ומבטל מחשבה דטומאה, והרי 'מעשה' דטומאה יכול להתבטל, כדחזינן שע"י מעשה מיהא בטל, אלא ע"כ שאף שמעשה יכול להתבטל, מ"מ ל"א דיבור הקל ומבטלו.

אבל ריו"ח ס"ל דל"א דיבור ומבטל מעשה רק באופן שהמעשה כבר חל, ודבר שחל מקרי מעשה. כגון מעשה הקדש והפקר. אמנם יל"ע בזה דחזינן בטומאה ש'מעשה ודיבור' תלוי האם נעשה ההיחוד של הכלי ע"י מעשה או ע"י דיבור אף שאין נפק"מ כלפי חלות שם כלי. דאמרינן בשלמא מיד מעשה לא דל"א דיבור ומבטל מעשה, אלא מיד מחשבה מיהא תיפק. והנה בודאי לענין חלות שם כלי אין חילוק בחלות שם כלי הנפעל מכח מעשה לנפעל מכח מחשבה. ואפ"ה חזינן שאם יחדה ע"י מעשה יש לזה חשיבות של מעשה, וכשיחדה ע"י מחשבה יש לזה חשיבות של דיבור, ומ"מ נמצא שיש כמה אופנים של מעשה. א'. אם כבר נעשה חלות גמורה כגון בחלות הקדש ותרומה, אף שנעשה מכח דיבור מ"מ כיון שיש כאן חלות גמורה הוי מעשה. ול"א דיבור ומבטל מעשה. ב. לגבי טומאה אף שיש כאן חלות כלי גמור, מ"מ תלוי האם נעשה ע"י מעשה או ע"י דיבור [וצ"ב בזה ועי' בסמוך]. ג. יש עוד אופן של עשיה שיש בה חסרון שמגרע ממנה את החשיבות של מעשה, כגון במעשה קנין לאחר ל'.

**א. חזרה מקנין לאחר ל'.** מבואר בסוגין דבעינן לזה לדין ביטול. ולכאו' צ"ב דתיפו"ל דליכא דעת בעלים ורצון קנין בשעת חלות הקנין, וכגון דא"ל לך חזק וקני וחזר בו לפני שעשה הלה חזקה ודאי מהני לכו"ע, ואי"צ לזה לדין ביטול, דבעינן שתהא דעתו קיימת בשעת החזקה, וכשחזר בו ליכא לדעתו בשעת הקנין, וא"כ אף של"א דיבור ומבטל דיבור מ"מ תפ"ל שכיון שחזר בו ליכא דעת בעלים ובלא דין ביטול. ומבואר מהכא דקנין לאחר ל' כבר נעשה מעשה הקנין עכשיו, וסגי בדעת המקנה שבשעת מעשה הקנין, שגמר בדעתו לחלות קנין לאחר ל' ונמצא שבשעת החלות יש דעת בעלים, ואי"צ עוד דעת בעלים לפעול את הקנין. ורק מדין ביטול אפשר להפקיע זאת, כיון דהוי רק עשיה בעלמא שצריכה לפעול חלות, וצריך שתהא העשיה הראשונה קיימת ונמשכת עד לאחר ל', ומכיון שהוא מבטל את המעשה שוב אינו חל. ובזה נחלקו ריו"ח ור"ל אי אתי דיבור ומבטל דיבור.

והנה בירושלמי בגטין נחלקו ריו"ח ור"ל בנשתטה בתוך ל' אם חל הקנין. וצ"ב שהרי זה פשוט שבלך חזק וקני אם נשתטה המקנה לפני שיעשה השני חזקה ודאי ל"ק כיון שבעינן לדעתו בפועל בשעת הקנין ולמה הקנין לאחר ל' קונה. ומוכח כמוש"כ שסגי בדעת המקנה שהיתה בשעת מעשה הקנין ודעה זו מועילה לאחר ל', ואי"צ עוד דעת בעלים. ואפי' למ"ד שלא קנה, פי' האחרונים שאין חסרון בדעת הבעלים בשעת קנין, אלא שס"ל ששוטה מופקע מדעת ומקנינים, וממילא אין לו אפשרות לקנות מכח דעתו הקודמת. ועי' בזה בקובה"ע סי' כט אות ב'.

ב. **שליחות.** מבואר עוד שביטול שליחות מהני מדין אתי דיבור וכו'. כמבואר בגמ' איתביה ר"י לר"ל ביטל אם עד שלא תרם וכו'. וכן מבואר בהמשך הגמ' לענין ביטול שליח האשה לקדושין. וצ"ב הרי הדיבור של מינוי השליח כבר פעל את פעולתו, וחל עליו תורת שליח ונעשה כמותו מיד וא"כ הוי ביטול מעשה, ומה שייך לדין אתי דיבור ומבטל דיבור. ובאמת בחת"ס כתב שזהו טעמו דר"ל לל"ב דאמר שא"א לבטל שליחות, והיינו טעמא משום דחשיב כמעשה כיון שחל עליו תורת שליח, ואפי' שלא הוי גמר מעשה, מ"מ דומה לנתינת מעות לידי האשה. ונראה בזה ב' דרכים. א' דחלות דין שליח נחשב כדבר שאינו גמור כ"ז שלא עשה את השליחות שלו. שהרי גם לאחר שנעשה שליח עדין המשלח בעלים על העשיה של השליח. ויכול לבטלו מדין אתי דיבור. ולפי דרך זו באמת הביטול הוא על 'השליח'. ב' באופ"א פירשו דלעולם אין הביטול על 'השליח' כלל, אלא דכל שליח כל הכח שיש לו לעומד במקום הבעלים, הוא רק מכח המינוי והציוי, ומכח המינוי הוא יכול לפעול במקום הבעלים, וכשמבטל הבעלים את המינוי והצוי ממילא בטל דין השליח.

אך עדין קשה לאידך גיסא, דאפי' אי נימא ששליחות לא הוי מעשה גמור ואפשר לבטלו, מ"מ למה צריך לדין ביטול. תפ"ל דכיון שגילה דעתו שאינו חפץ עכשיו בחלות הגרושין או הקדושין, שוב אין השליח יכול לעשות חלות נגד רצון המשלח. ובאמת שבתורא"ש הק' כן לל"ב דר"ל ס"ל שא"א לבטל שליח, והק' 'תמוהה היא סברת ר"ל שיקדשנה שלוחה בע"כ אע"פ שעומדת וצוחת'. ולכאו' דבר זה תלוי במח' הרמב"ם והטור בנשתטה המשלח. שנחלקו האם השליח נעשה בעל המעשה וכאילו הוא המגרש או המקדש ופועל מדעת עצמו ואי"צ דעת הבעלים. או שאינו פועל אלא מדעת הבעלים ולכך כשנעשה שוטה אינו יכול לגרש, והאריכו בזה בדברי יחזקאל סו"ס לו. ולכאו' יש ראיה מסוגין דפליגי ר"י ור"ל אי מצי לבטל השליח. ולכאו' תפ"ל שאין השליח יכול לעשות בע"כ של המשלח, אחר שגילה דעתו שאינו רוצה בחלות. ולכאו' מוכח מכאן דאם אינו מבטל את השליח, יכול לפעול השליח גם בלא דעתו ונגד רצונו של המשלח. ולכך צריך לדין ביטול. ועי' בקה"י גטין כה שכתב שכל הסוגייא מיירי באופן שאינו חוזר מעצם הרצון לגרושין אלא חוזר רק מן המינוי וזה לא מהני לר"ל, אבל אין ה"נ אם אינו רוצה את הקדושין של השליח, אין השליח יכול לקדש.

ונראה [הדברים הם עפ"י ברכ"ש גטין] דלעולם אין הכונה שהשליח נעשה כבעלים על הגרושין ויכול לפעול מכח עצמו, ולעולם כל שליח פועל מכח דעת המשלח לחוד. אלא כמו שכתבנו לעיל בקנין לאחר ל' שיש דעת גמורה שיכולה לפעול, ואותה הדעת של שעת מעשה הקנין היא פועלת לאחר ל', ואפי' אם נעשה שוטה לא בטלה דעת זו. וא"כ ה"נ בכל שליחות דעת הבעלים של המשלח נגמרת מיד במנוי השליחות, דגמר בדעתו שיחול מה שיעשה השליח, וזה נתחדש במנוי שליחות שיש כאן דעת משלח מיד עם המנוי. ולכך כ"ז שלא בטלו המשלח יכול השליח לפעול מכח הדעה הראשונה שנתן לו המשלח. ולכך צריך להגיע לדין אתי דיבור. ומבטלו לפי' ב' הדרכים הנ"ל, או שיש כאן ביטול לדין שליח עצמו. או שהביטול הוא על הדעת הגרושין שהיתה מונחת במנוי, ושוב השליח בטל מאליו שהרי הוא לא יכול לפעול מכוחה.

**והא נתינת גט** ליד שליח כי נתינת מעות לידי האשה דמי. צריך להבין סברת הה"א אמאי ס"ד דנתינת גט ליד שליח הוי מעשה. הרי אין במעשה מסירת הגט מעשה במינוי שליח. שהרי הוא יכול לתת לו את הגט לפקדון בלי שליחות, ועי' בריטב"א דבתחילה קס"ד 'דטעמא דר"ל בנתינת מעות הוא משום דעבד מעשה בהדי הדיבור' [והיינו דאז הוי דיבור יותר אלים], וא"כ גם בשליח הגט איכא מעשה דנתינת גט ביד שליח בהדי הדיבור. ומשני 'אנן הכי קאמרינן דשאני נתינת מעות ליד האשה שכל מעשה קידושין עשוי ולא מחוסר מעשה, דאי לא הדרי בהו ממילא חייל קידושי לאחר ל' יום, משאי"כ בעושה שליח לתרום ובשולח גט ביד שליח שהוא מחוסר מעשה, שעד שיתרום זה ויגיע גט לידה אין כאן שום דבר'.

אמנם בדעת רש"י לא משמע כן, שכתב בד"ה דכי וכו' 'ואע"פ שלא חלו מיד, הוי מעשה מיהא לחול אחר שלושים' מבואר דגם מעיקרא היה פשוט שהטעם דחשבינן לנתינת מעות מעשה, אינו משום עשית פעולה גרידא, אלא דוקא משום שנשלם מעשה הקדושין שמכוחו יחולו לאחר ל'. וא"כ צ"ב האיך ס"ד שנתינת גט ליד שליח דומה לנתינת מעות ליד האשה. וצ"ב.

**רש"י ד"ה ואין עולין** מטומאתן 'משקבלוה'. אלא בשינוי מעשה שיעשה בה מעשה לקלקלם שישברם או ינקבם. וכן עד שלא יקבלו טומאה אין עולין מתורת קבלת טומאה שירדו במחשבה זו אלא בשינוי מעשה עד שיתחיל לשוף לשבץ ולגרר. מבואר ברש"י שיש שני אופנים של יורדים לידי טומאה במחשבה. א' באופן שכבר קיבלו טומאה בפועל. ב' באופן שרק יורדו לידי קבלת טומאה. ונפק"מ איזה מעשה צריך בכדי לעלות את הכלי, דאם הכלי כבר נטמא בפועל צריך לשברו או לנקבו, דהיינו מעשה קלקול בכלי. אבל אם עדין לא קיבל טומאה בפועל, אלא שעלה לידי קבלת טומאה, סגי בזה שהתחיל לשוף שזה מעשה המוכיח שעומד עכשיו לשימוש אחר, ולגבי השימוש החדש הוא מחוסר שם כלי.

ועי' במהרש"א שהביא שנחלקו תנאי בשבת נב: האם שינוי מעשה לתקן, חשיב שינוי מעשה לטהר, או דבעינן דוקא שינוי מעשה לקלקל, וכ' המהרש"א דכל הפלוגתא היא דוקא כ"ז שלא קבלו טומאה, ודברי רש"י שכ' דמהני שינוי מעשה לשוף לשבץ ולגרר היינו כמ"ד דשינוי מעשה לתקן הוי שינוי מעשה, אבל לאחר שנטמאו לכו"ע בעינן שינוי לקלקלם כמ"ש רש"י. וכבר הק' על המהרש"א דמפורש שם ברש"י דפליגי בשינוי מעשה לאחר שנטמאה הטבעת ופליגי אם פרחה טומאתה ע"י הך שינוי מעשה. וא"כ אדרבה דברי רש"י בסוגיין כמ"ד דבעי שינוי מעשה לקלקל.

ובקובץ שיעורים פסחים (אות קנה) ביאר דברי רש"י באופ"א, וכתב דס"ל לרש"י דהא דשבירה מטהרת כלים שנטמאו, אי"ז משום דפקע מיניה תורת כלי ע"י השבירה, אלא הוא גזיה"כ דשבירה מטהרת כמו טבילה במקוה, ואף היכא דנשאר על השברים תורת כלי [כגון שנשארו חלקים שיש בהם שיעור כלי], נטהרו מטומאתן הראשונה ע"י השבירה, ולפיכך ס"ל לרש"י דלו יצויר שיפקע שם כלי מיניה בלא שבירה לא יהני כלל, דטומאה שבהן להיכן הלכה, אלא רק אם יתקיים בהם דין שבירה, ולכך כתב דאחר שנטמאו לא סגי שינוי מעשה לשוף לשבץ ולגרר, דאף שע"י זה הם שנעשים מחוסרי מלאכה ובטל שם כלי מינייהו, מ"מ אי"ז 'מעשה שבירה' שיכול לטהרן. ורק שינוי מעשה לקלקלם כגון שישברם או ינקבם הוא דמהני לטהרם מדין 'שבירה'. אבל אם עדין לא קיבלו טומאה סגי בשנוי דלשוף ולשבץ ולגרר דעי"ז פקע מינייהו שם כלי ושוב אינו ראוי לקבל טומאה.

**גמ' אלא מיד מחשבה מיהא תפיק**, וצ"ב הלא כשם שאם הוא נעשה כלי מכח מעשה א"א להפקיע ממנו שם כלי בדיבור אלא ע"י מעשה. ה"נ אם נעשה כלי מכח יחוד של מחשבה חל עליו תורת כלי, ומה שייך בזה דין אתי דיבור ומבטל דיבור, והא כיון שנעשה כלי בעינן שינוי מעשה שיפקיע אותו במציאות מלהיות כלי. ויש לומר דמחשבת טומאה אינה עושה חלות כלל, אלא היא ייחוד בעלמא, דע"י שמייחד הכלי לשימוש כמות שהוא יש עליו תורת כלי, ומה שנחשב כלי מכאן ולהבא הוא משום שהוא מיוחד ועומד לשימוש מכח הייחוד הראשון, ואם יתבטל הייחוד מכאן ולהבא שוב לא יהי' כלי, ולכן אם נתייחד מתחילה ע"י מעשה הוי ייחוד אלים, ול"מ דיבור לבטלו אבל אם נתייחד ע"י דיבור שפיר מהני דין אתי דיבור לבטלו.

והנה הק' הראשונים מה הק' ר"ל לר' יוחנן מטומאה, הא לדידיה נמי קשיא, דהא מודה דבדיבור גרידא אתי דיבור ומבטל דיבור, וע' מהרש"א [על תוס' ד"ה מיד] שהביא תי' התוס' ישנים דמחשבה דטומאה הוי כעין מעשה משום שע"י מחשבתו נגמר הדבר, ומ"מ לא עדיף מנתינת מעות ליד אשה, ולכן לר"ל ניחא דחשיב כמעשה ולר' יוחנן קשה דחשיב ליה כדיבור, וכעי"ז כתב הרמב"ן בסו"ד, וכ"כ הריטב"א.

**תוד"ה מיד מחשבה.** הקשו התוס' שהמפריש תרומה במחשבה יוכל לחזור בו מהפרשתו דאתי דיבור ומבטל דיבור. והיינו דס"ד בקו' לדמות מחשבה דתרומה למחשבה דטומאה, וכמו דפריך לריו"ח שיועיל ביטול בדיבור על מחשבה דטומאה, ה"נ יועיל ביטול על מחשבה דתרומה. ותי' דבתרומה כבר ידעינן דהוי כמעשה, דהא אפי' ע"י מעשה א"א לבטלה. אבל בטומאה שע"י מעשה אפשר לבטלה, שפיר פרכינן דא"כ הוי דבר הראוי להתבטל, ולמה לא יוכל לבטלו גם ע"י דיבור. ודבריהם צ"ב טובא. א. מה הק' שיועיל ביטול על הפרשת תרומה, הא כבר חלה התרומה ונתקדשה, והטבל נתקן ומה שייך לבטלו, וכי ס"ד שמי שהפקיר בדיבור יכול לבטלו, ולא רק מחמת שהוי 'מעשה', שהרי אפי' ע"י מעשה ל"מ לבטל תרומה, אלא דכיון שנשתנה דינו ונגמר ענינו שוב אינו בטל. [ול"ד לקנין לאחר ל' שההקנאה צריכה לימשך עד לאחר ל', וכן בשליח השליחות צריכה לימשך עד שיעשה שליחותו, וכן בטומאה הייחוד צריך לימשך עד שיקבלו טומאה, ושפיר שייך לבטלם ע"י דינא דאתי דיבור ומבטל דיבור]. ב. ועוד יל"ע דמשמע בתוס' שלא הק' אלא הכא גבי שליח, ולכאו' בכל אדם נמי יש להק' דאחר שהפריש במחשבה יועיל ביטול. ג. ועוד קשה דבמתני' דתרומות איירי בביטול השליחות, והמשלח אינו יכול לבטל את ההפרשה של השליח, אלא רק יכול רק לבטל השליחות, וצ"ב בזה בתרתי, חדא דמה שייך לבטל השליח לאחר שכבר עשה את השליחות, הרי כבר השליח בטל מאליו. וביותר קשה דאפילו אם אפשר לבטל את השליח למפרע, א"כ מה נפק"מ איך תרם השליח אם ע"י מעשה או ע"י מחשבה, הרי אינו מבטל את גוף ההפרשה אלא את השליחות. ובתוס' העמידו הקו' רק באופן שתרם ע"י מחשבה. וצ"ע.

והאחרונים חידשו דדין אתי דיבור ומבטל דיבור הוא עוקר הדיבור הראשון למפרע, ועכשיו הוא חוזר בו מן הדיבור הראשון ועוקרו. וראיה לזה מדברי הריטב"א גבי ביטול הגט, שביאר דהיינו שמבטל הדיבור הראשון ששל הסופר והעדים לכתוב הגט. וכ"ז שלא בא לידי האשה יכול הוא לבטל הגט ולומר שתבטל שליחותו למפרע, והוי כאילו עשאוהו מדעתם, ולא הוי לשמה ופסול. ומבואר דאחר שכבר נכתב הגט ונגמר הכשרו של הגט והוא דבר מציאותי, אפשר לבטלו ע"י ביטול השליחות. וזה כוונת התוס' דודאי אם נדון על ההפרשה עצמה ל"ש בה ביטול כיון שנגמר ענינה, אלא שהק' התוס' דכיון שמבטל השליחות למפרע שוב תתבטל ההפרשה מאיליה. וס"ל לתוס' דהיכא שעשה השליח תרומה ע"י מעשה הו"ל השליחות דיבור דאית ביה מעשה, אבל אם תרם במחשבה ל"ח מעשה אלא דיבור. וצ"ב בזה

**וכן היא שנתנה רשות לשלוחה לקדשה,** והלכה היא וקדשה את עצמה אם שלה קדמו קידושיה קידושין. בפשטות הטעם דכיון שעדיין לא קידשה השליח והיתה פנויה תפסו קידושיה ושוב לא תפסי קידושי השליח שהיא כבר א"א. אך ברש"י לקמן עח: כ' הטעם 'דבטלה לשליחותיה דשליח'. וצ"ב למה הוצרך לזה, תיפו"ל דאף אם לא ביטל את השליח מ"מ תפסו קידושיו תחילה ושוב לא תפסו קידושי השליח.

**ביטול בפניו**

**לא קידשה עצמה וחזרה בה מהו.** ר"ל אמר אינה חוזרת. וללשון זה סבר ר"ל שא"א לבטל שליח. וכתב רש"י 'בין בפני השליח ובין שלא בפניו'. אך בתוס' כתבו 'נראה לפרש חזרה בה בלא אמירתה לשליח, דאי אמרה לשליח אין רצוני שתקדשני, פשיטא דאינה מקודשת, דאטו משום דאמרה לו תהוי לי שליח לקדשני לא מצי' חוזרת'. ובתורא"ש כתב 'תמוהה היא סברת ר"ל שיקדשנה שלוחה בע"כ אע"פ שעומדת וצוחת'. ובפשוטו כוונתו דהני שלא נתבטל השליח, מ"מ היאך יכול לקדשה בע"כ הלא אינה רוצה בחלות הקדושין. ומ"מ צ"ב בסברת התוס' מ"ט מודה ר"ל בפניו. וביאר בחי' הגרש"ר זצ"ל גטין סי' יט דהנה ידוע שיש שני דיני שליחות, יש שליחות כח ויש שליחות מעשה, שליחות כח היינו לפעול חלות עבור המשלח, ושליחות מעשה היינו שליחות להקרבת קרבן פסח, דאי"צ לתת לשליח כח, אלא צריך שהמעשה שלו יתייחס למשלח. והנה זה פשוט דבשליחות של מעשה כגון צא והרוג את הנפש למ"ד יש שליח לדבר עבירה, ל"ש כלל דין ביטול שליחות שלא בפניו, דבהך שליחות אין חלות דין שליח כלל, אלא דכל שעושה השליח מחמת ציוי של המשלח מתייחס המעשה אל המשלח, וכיון שלא ידע השליח מן הביטול הרי עדיין הוא עושה מחמת ציווי המשלח, ומאידך אם ביטלו בפניו ודאי דהוא מבוטל אפי' לר"ל, דכבר אינו עושה מחמת ציויו, ואי"צ בזה לדין ביטול כלל. ולא נחלקו אלא בשליחות של קניינים שיש חלות דין שליח, שעומד במקומו ויש לו את כח הבעלים לפעול עבורו את חלות הקנין, וע"ז שייך דין ביטול שלא בפניו, ומ"מ ס"ל לתוס' שגם בשליחות של קנינים מלבד עצם מסירת הכח לשליח לעשות חלות בשביל המשלח, בעינן נמי שיעשה השליח מכח צויי המשלח דרק כך הוא נקרא שעושה 'שליחותו' של המשלח, ואם אינו עושה עבור המשלח לא מועיל מעשיו אפי' שהוא כמותו ולא בטל המינוי. ולכך אף שסבר ר"ל שא"א לבטל את מנוי השליח, מ"מ מה שהשליח עושה מכח הצויי אינו חלות אלא מציאות, ואת זה גם לר"ל אפשר לבטל דאינו תלוי בדין ביטול. אלא דמ"מ דבר זה צריך להיות בפני השליח, דאם הוא שלא בפניו ואין השליח יודע שחזר בו המשלח, א"כ הוא ממשיך לעשות מחמת צויי המשלח. אבל לר"י שמהני ביטול שליח עצמו שפיר יכול לבטלו גם שלא בפניו. ועי' בקה"י גטין כה. ובקובה"ע בהשמטה לסי' כט.

והנה בגמ' הק' על ר"ל ממתני' דריש השולח דאפשר לבטל שליח. והק' מהרש"א דלדברי התוס' מה הק' הא י"ל דהתם מיירי שמבטל את השליח בפניו ובזה גם ר"ל מודה. וקו' זו הק' בריטב"א בע"א. ותי' מהרש"א דדברי התוס' הם דוקא כשהמשלח עצמו בטל את השליח בפניו, אבל אם שלח אחריו שליח אפי' אם בטלו השליח בפניו לא מהני לר"ל. וזהו דפריך עליה ממתני' דהשולח דקתני' או ששלח אחריו שליח הרי"ז בטל. ולכאו' לסברת הגרש"ר דאם השליח יודע שאין המשלח רוצה בשליחותו, לא מהני עשית השליח גם לר"ל, א"כ מה נפק"מ יש אם המשלח עצמו ביטול או ששלח אחריו שליח. וצ"ע. וביאר הגרש"ר דכוונת מהרש"א דאם המשלח עצמו בטלו שפיר יודע השליח שאין הוא עושה מכח צויי המשלח, אבל אם הוא שולח אחריו שליח לא בטל הצויי, דהראשון אינו צריך להאמין לשני, ולא מהני אלא מדין ביטול השליחות, וא"כ לר"ל ל"מ כיון דל"א דיבור ומבטל דיבור.

ובמהרי"ט תי' קו' מהראש"א באופ"א, דקו' הגמ' היא מהסיפא דקתני בראשונה הי' עושה בי"ד במקו"א ומבטלו, הרי חזינן דגם כשביטלו שלא בפניו מבטל.

**שקדם בעה"ב ותרם.** לכאו' אינו מובן למה צריך להגיע בזה לדין ביטול השליח כמבואר בלשון המשנה דקרי ליה 'ביטל', תפ"ל דאחר שחלה הפרשתו של המשלח ויצאו הפירות מידי טבל אין השליח יכול לחזור ולהפריש. וביותר יל"ע שהראשנים הביאו מזה ראיה [הרא"ש סי' ג בנידון שהובא לעיל דאם קיבלה קדושין מאחר ומת השני או גירש, וסברו הרא"ש והרשב"א שיש כאן חזרה ומהני גם לר"ל כמבואר הכא שקדם בעה"ב וכו'] דגם לר"ל מהני ביטול עם מעשה, וצ"ב הרי הכא אינו מדין ביטול. וכל הנידוון של הראשנים הוא רק בגוונא שהשני מת או גירש, אבל בודאי כ"ז שהקדושין של השני קיימין לא צריך להגיע לדין ביטול אלא תפ"ל שהיא א"א. וצ"ע.

ותי' הגר"ח [בספר אש תמיד ע' רפ"ו] דנפ"מ אם יתרמו שניהם בב"א, דבלא ביטול השליחות לא יחולו שניהם כלל, מדין כל שאינו בזא"ז אפי' בב"א אינו, אבל מאחר שביטל את השליח ע"י מעשה שפיר חיילא תרומת בעה"ב ולא של השליח. [ובזה תי' גם את ד' רש"י ע"ח ב' הנ"ל דנפ"מ לענין בב"א].

ובשם הגר"ח שמואלביץ זצ"ל תי' דנפ"מ אם ישאל בעה"ב על תרומתו, דע"י שאלה נעקרה חלות התרומה של בעה"ב למפרע, ואעפ"כ לא חיילא תרומת השליח מפני שביטלו בשעה שקדם ותרם. **ועוד נפ"מ**, אם קדם בעה"ב ותרם לאחר ל' דעדיין לא חיילא תרומתו, ומ"מ י"ל דמונח בזה ביטול על השליח, וזה חידוש דנחשב כמעשה לענין ביטול השליחות, אע"ג דכלפי התרומה עצמה הו"ל רק דיבור. [וע"ע **בשערי חיים** גיטין (סי' כ"ו אות ג') שכ' לחדש דאף אם תרם מקצת כריו, לא יוכל השליח לתרום השאר, כיון שביטל את הדיבור של המינוי שהי' דיבור אחד על כל הכרי].

**קשיא הילכתא אהילכתא** אמרת הילכתא כר' יוחנן, וקיי"ל הילכתא כר' נחמן דחוזר ומגרש בו. בפשוטו מייתי ראי' מר"נ דלא אתי דיבור ומבטל דיבור, מדלא נתבטל הגט לגמרי, והק' הראשונים למה פריך הילכתא אהילכתא, תקשי לר"נ מגופא דמתני' דמועיל ביטול השליחות דמזה הוכיחה הגמ' דאתי דיבור ומבטל דיבור. ותירצו דידעינן דכתיבת הגט הוי מעשה קצת ול"ד לשליחות דהוי דיבור גרידא, ולכן מגופא דמתני' ל"ק כלל, ורק למאי דפסקינן הילכתא כר' יוחנן אפי' בקמייתא אע"ג דאיכא נתינת מעות ליד אשה, הוא דפרכינן דא"כ למה לא יועיל ביטול על הגט עצמו שלא יהא חוזר ומגרש בו.

**נהי דבטליה מתורת שליח מתורת גט לא בטליה**, בתוס' הביא ב' דעות האם שייך ביטול על גופו של גט. דלגי' דידן באמת יכול לבטל גוף הגט שלא יוכל לחזור ולגרש בו, אלא דבסתמא לא ביטל אלא את השליח, [וכן פסק הרמב"ם פ"ו מגירושין הכ"א], אך הביאו גי' הגמ' בפרק השולח 'גט גופיה מי קא בטיל' משמע דל"ש כלל לבטל גופו של גט, וביארו הטעם 'דהרי הוא כמו מעות שאינן מתבטלות דמאחר שהגט כתוב כהלכתו אינו יכול לבטלו'. ומלשון זה משמע שהטעם הוא מפני שזה הוא ענין מציאותי דנכתב הגט בכשרות, ואין כאן דבר שיכול להתבטל, וכמו מעות שא"א לבטלן. אך בפ' השולח יש תוספת לשון בתי' הגמ' דאמרינן 'הכי השתא התם דיבור ודיבור הוא אתי דיבור ומבטל דיבור, הכא נהי דבטליה לשליחותא דשליח גט גופיה מי קא בטיל' ודייקו התוס' שם (ד"ה התם) דמתוך הלשון משמע דאפי' בטלו בפירוש אינו מבוטל מדקאמר התם דיבור ודיבור הוא משמע דהכא לאו דיבור ודיבור אלא דיבור ומעשה וכו' ולכאו' זה ביאור אחר, דבאמת יש כאן דבר שיכול להתבטל אלא דהוא חשיב כמעשה ולא אתי דיבור ומבטל מעשה. וע' בקובץ הערות סי' עו אות יא שביאר לפי"ז ד' התוס' בגיטין פח. ד"ה ודלמא בשם ה"ר עזרא הנביא שכ' דרק לאחר שנגמר כתיבת הגט קאמר ר"נ דא"א לבטלו, אבל קודם שנגמרה כתיבתו מודה ר"נ דמהני ביטול על גוף הגט ואינו חוזר ומגרש בו, והיינו דבאמת יש מה לבטל בגט אלא דסובר ר"נ דהו"ל מעשה ולא אתי דיבור ומבטל מעשה, וכ"ז שלא נגמר כתיבת הגט ל"ח מעשה, אבל לסברת התוס' דידן דהוי כמו מעות היינו דהכשר הגט הוא דבר הבא מאיליו ול"ש לבטלו וכל מה שנכתב בהכשר ל"ש בו ביטול כלל, ואף אם עדיין לא נגמרה כתיבתו, ולכאו' י"ל עוד נפ"מ בזה דלביאור התוס' בגיטין ע"י מעשה יוכל לבטלו. אבל לסברת תוס' דידן גם ע"י מעשה לא יוכל לבטלו.

והרמב"ן והרשב"א בגיטין הכריעו כהגי' השני' דאפי' בטלו בפירוש לא בטיל, וז"ל הרמב"ן 'ולא מסתבר לי משום דלגבי גט גופיה ל"ש ביטול כיון שנכתב ונחתם לשמה ע"כ כשר הוא להתגרש בו. הא למה זה דומה למי שכתב ס"ת לשמו וחזר ומבטל דלאו כל הימנו לפסול מה שנעשה כבר בהכשר, אי נמי דמיא לכסף קידושין שאם אמרה חוזרני בי ולא אתקדש בכסף זה שלא אמרה כלום ואם חזרה וקיבלה ממנו מקודשת'. וכ"כ הריטב"א בסוגיין 'דהא ליתא ולא מסתבר כלל דהיאך אפשר לבטל הגט שנעשה בכשרות ולשמה כראוי'. ותמוה היאך הכריעו דבר זה מסברא הרי ר' ששת קאמר אינו חוזר ומגרש בו וע"כ דס"ל דמהני ביטול על גוף הגט ול"ד לס"ת ולא למעות, וא"כ מנלן דר"נ חולק בעצם הסברא, [וע' ברשב"א שכ' דאין סברא לומר שיהא הגט עצמו בטל לדעת ר' נחמן לעולם כמו שאין כסף קידושין בטלין שלא יחזור ויקדש בהן. וכו' ורמז בדבריו דכל הטענה מסברא הוא בדעת ר' נחמן וצ"ב].

ובעיקר ענין ביטול גוף הגט [לר' ששת ולגי' א' והרמב"ם אף לר"נ כשביטלו בפירוש] צ"ב מה שייך בזה ביטול, דהרי זה הוא דבר מציאותי שנכתב הגט לשמה.

ובתוס' בגיטין לב: הק' דכתיבת גט לשמה הוי מעשה ולכו"ע לא אתי דיבור ומבטל מעשה כדמוכח גבי טומאה, וכמו בס"ת דאחר שנכתב לשמה א"א לחזור ולבטל, ותירצו 'דכל זמן שלא הגיע ליד האשה לא חשיב גמר מעשה' וצ"ב. [והתוס' לא הק' מסברא דאין כאן דבר הראוי להתבטל, אלא רק דהו"ל מעשה ול"א דיבור ומבטל מעשה וע"ז תי' דכ"ז שלא בא הגט ליד האשה ל"ח גמר מעשה].

ובר"ן בפ' השולח פי' טעמא דר' ששת 'דבטליה לדיבור הראשון שציוה לכתוב הגט לשמה והוי כאילו לא נכתב לשמה כלל' וכן משמע בריטב"א בסוגיין שביאר הס"ד דהוי כמעשה כל דהו 'דדיבורא קמא שאמר לעדים לכתוב ולחתום דיבור דאית ביה מעשה הוא שהרי כבר כתבונהו וחתמוהו כראוי ודמי לנתינת גט ליד האשה וכו'. ומשמע שהביטול הוא על הדיבור הראשון שציוה לכתוב הגט. וצ"ב דעכשיו כבר אין אותו דיבור קיים ומה שייך עליו ביטול, ויש שהוכיחו מזה דדין אתי דיבור מבטל דיבור הוא שעוקר את הדיבור הראשון למפרע, וכן מפורש בריטב"א בסוגיין בשם רבו, שהק' מה הס"ד לדמות ביטול הגט שכבר נכתב בהכשר לחזרה בקידושין לאחר ל' שעדיין לא חלו, ותי' 'דאנן הוה ס"ד דכיון שאומר לעדים מתחילה כתבו וחתמו ותנו, ובשליחות עשאוהו והוי לשמה דכל כמה דלא מטי גיטא ליד האשה יכול הוא לבטל הגט לומר שתבטל שליחותו למפרע והוי כאילו עשאוהו מדעתם ולא הוי לשמה ופסול'. וכו'. עכ"ל.

ובקובץ הערות סי' עו אות יב הוכיח מתשו' הרשב"א (ח"ד פ"ד) שדן אם אפשר לחזור מן הביטול, וכת' דלא מצינו דין אתי דיבור ומבטל דיבור רק כשדיבור הראשון הוא דיבור שמביא למעשה כקידושין לאחר ל' או שליחות, אבל בדיבור של ביטול מעשה שיבא דיבור של קיום ויבטל את הביטול זו לא שמענו. ע"כ. וכ' הקובה"ע דאם מהני אתי דיבור למפרע אין טעם בחילוק זה אבל אם הוא מבטל רק מכאן ולהבא מבואר החילוק היטב דבביטול כבר נגמר הדבר וא"א לבטלו מכאן ולהבא.

וביאר הקוה"ע באופן אחר את ענין ביטול הגט, דדין לשמה בגט אינו רק דין בכונת הכתיבה אלא הוא דין בהכשר הגט שצריך להיות מיוחד ועומד לשמה עד הגירושין, ויחוד הגט לשמה נעשה ע"י הכתיבה לשמה, ושפיר שייך ביטול על הדין לשמה שבגט, שמכאן ולהבא לא יהא עומד ומיוחד לשמה. [ובעיקר הענין אם אתי דיבור ומבטל דיבור מהני למפרע ע' מש"כ בזה בקהי"ע בגיטין סי' כה באריכות].