=א - ביסוד דינא דעונה בינונית
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן א**

**ביסוד דינא דעונה בינונית**

**א**

א] **נדה ט"ו א',** כל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן, הבאין מן הדרך נשיהן להן בחזקת טהרה וכו', אמר ר"ל משום ר"י נשיאה, והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה, ופירש"י, ז"ל, בתוך ימי עונתה, ל' יום לראי', אבל לאחר ל' בעיא בדיקה הואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה, עכ"ל.

**ובחי'** הרשב"א שם כתב, ז"ל, ושמעינן מהא דאשה שאין לה וסת בעלה מוזהר עלי' ביום העונה, דאפי' בבא מן הדרך אנו חוששין כר"ל ולא אשכחן מאן דפליג עלי', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג', - והיינו דמהא דאיכא בעונה בינונית דין בדיקה ואם עברה העונה ולא בדקה אסורה, יש ללמוד דה"נ יש בעונה בינונית דין פרישה.

ב] **אמנם** הנה הגר"ז בקו"א בסימן קפ"ט סק"א כתב בדעת רש"י והרמב"ן, דבעונה בינונית ליכא אלא דין בדיקה, אך לי"ב לדין פרישה מבעלה,[[1]](#footnote-2) - ועיי"ש שלמד לזה ממשמעות ד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ה ה"ב ואילך, דאשה שאין לה וסת מותרת מיום העונה ואילך בבדיקה, ולא חילק בזה דביום העונה עצמו היא אסורה אף בבדיקה, ועיי"ש שכתב לישב בזה מה שלא הזכיר הרמב"ן שם ה"כ ואילך דחוששת אף לעונה בינונית, (שעמד ע"ז הש"ך שם סק"ל).

**ויש** להוסיף, דכן נראה גם בד' הרמב"ן שם ה"ט והי"ח, דלא הביא לדינא דפרישה, אלא באשה שיש לה וסת, דהיא אסורה לשמש בכל עונת הוסת, ומשמע להדיא דאשה שאין לה וסת מותרת לשמש לעולם, ואף ביום העונה, ועמש"נ בסימן ב' ענף ח' לדון בדעת הרמב"ן בהלכותיו דאף ליכא דין בדיקה ביום העונה, וכל הא דאסרינן בעונה בינונית הוא רק בבא מן הדרך.

**וצ"ב** טעם הפלוגתא בזה, דדעת הרשב"א דכיון דיש בעונה בינונית דין בדיקה, ודאי דאף יש בה לדין פרישה, ודעת רש"י והרמב"ן דאף דיש בה לדין בדיקה, ואם עברה העונה ולא בדקה אסורה, מ"מ לית בה דין פרישה.

ג] **ובעיקר** דעת רש"י והרמב"ן דאף דאיכא בעונה בינונית לדין בדיקה, ואם עברה העונה ולא בדקה אסורה, מ"מ לי"ב לדין פרישה, יש להעיר, דנמצא לפ"ז דמחד גיסא חמיר דין עונה בינונית מדין וסת שאינו קבוע, דבוסת שאינו קבוע אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, ובעונה בינונית אם עברה העונה ולא בדקה אסורה, ומאידך גיסא קייל דין עונה בינונית מדין וסת שאינו קבוע, דבוסת שאינו קבוע איכא דין פרישה, ובעונה בינונית ליכא דין פרישה.

**וצ"ב** בטעמא דמילתא, דממ"נ אם בעונה בינונית יש לחוש טפי שתראה מבוסת שאינו קבוע, א"כ כיון דבוסת שאינו קבוע איכא דין פרישה, מ"ט בעונה בינונית ליכא דין פרישה, - ואם בוסת שאינו קבוע יש לחוש טפי שתראה מבעונה בינונית, א"כ כיון דבעונה בינונית אם עברה העונה ולא בדקה אסורה, מ"ט בוסת שאינו קבוע היא מותרת כשעבר הוסת ולא בדקה.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ד] **עוד** מצינו שנחלקו בזה, דהנה הרמב"ן והר"ן בסוגיין כתבו דאשה שיש וסת אינה חוששת לעונה בינונית כשהוא בתוך ימי וסתה, משום דאשה שיש לה וסת דמי' מסולקין ממנה עד שעת וסתה.

**אך** הרשב"א בסוגיין כתב דהא דכשיש לה וסת אינה חוששת לעונה בינונית, הוא משום דאורח אינו בא אלא בזמנו, ובתוה"ב הקצר בית ז' שער ג' כתב, דהוא משום דחזקה דהאורח אינו בא אלא בזמנו.[[3]](#footnote-4)

ה] **ובפשוטו** בזה תליא מה שנחלקו בדין עונה בינונית שאחר ימי וסתה, דבד' הרמב"ן והר"ן בסוגיין מבו' דכל דהעונה היא אחר וסתה, היא חוששת לעונה, אך הרשב"א נקט לעיקר דאף בכה"ג דהעונה היא אחר וסתה אינה חוששת לעונה, ונת' בזה בסימן ג' ענף א', עיי"ש.

**וטעם** הפלוגתא בזה, דהרמב"ן והר"ן לטעמייהו דס"ל דהא דכשיש לה וסת אינה חוששת לעונה בינונית, הוא משום דדמי' מסולקין ממנה "עד שעת וסתה", הרי דלאחר וסתה דכבר אין דמי' מסולקין ממנה, שהרי ודאי היא עתידה לראות, יש לה לחוש לעונתה, - אך הרשב"א לטעמי' דס"ל דהא דכשיש לה וסת אינה חוששת לעונה בינונית, הוא משום דחזקה אין אורח בא אלא בזמנו, הרי דשפיר י"ל דגם אחר וסתה אינה חוששת לעונה בינונית, דכל שיש לה וסת, אינה רואה מכח גורמים אחרים, ואף דודאי היא עתידה לראות, מ"מ אין לחוש שיום העונה יגרום לראייתה.

**ג**

ו] **ונראה** לפרש בזה, דהנה ביסוד דינא דעונה בינונית, כתב רש"י בסוגיין דהוא משום דסתם נשים חזיין לסוף עונה, וכעי"ז כתבו הרמב"ן בהל' נדה פ"ה ה"ה, והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' טו., ובמשמה"ב שם סוף שער ב' ז:.

**ובפשוטו** הי' מקום לפרש בזה, דכיון דדרך רוב נשים הוא לראות בסוף העונה, ע"כ חיישינן דגם אשה זו תקבע וסת ליום ל', וע"כ היא צריכה לחוש לכך, וזה ע"ד הא דאשה חוששת לוסת שאינו קבוע, שמא תקבענו.

ז] **אמנם** נראה להוכיח דלא כן, ממש"כ הרמב"ן והר"ן בדעת רש"י דאף אשה שיש לה וסת חוששת לעונה בינונית ואף כשעונתה היא בתוך ימי וסתה, ונחלקו ע"ז משום דאשה שיש לה וסת הויא מסולקת שלא בשעת וסתה, והרשב"א כתב דכל שיש לה וסת אינה חוששת לעונה בינונית, משום דאין אורח בא אלא בזמנו, - ואי נימא דעיקר החשש דעונה בינונית, הוא דחיישינן שתקבע לה וסת ליום ל', לכאו' באשה שיש לה וסת קבוע אחר לא הי' לנו לחוש לכך, ול"ה בעינן להא דהיא מסולקת, ודאין האורח בא אלא בזמנו, דמהיכ"ת נחוש שתשנה את וסתה ותקבע לה וסת ביום העונה, והניחא באשה שאין לה וסת קבוע, י"ל דחיישינן שמא תקבע לה וסת ביום העונה, משום דאין דרך אשה לראות בלא קביעות וסת, אך באשה שיש לה וסת קבוע, מ"ט נחוש שתשנה וסתה.

**ואמנם** שמא יש לפרש בזה, דכיון דדרך רוב נשים הוא שרואות ביום העונה, ע"כ אף באשה שיש לה וסת חיישינן שתשנה את וסתה ותקבענו ביום זה, - אך כמדומה דזה נסתר ממש"כ הרמב"ן והר"ן דהא דאינה חוששת לעונה בינונית הוא משום דדמי' מסולקין ממנה עד שעת וסתה, ואם הצד לחוש לעונה בינונית הוא שמא תקבע לה וסת ביום העונה, הרי דל"מ ע"ז הא דדמי' מסולקין ממנה שלא בשעת וסתה, שהרי חיישינן דתקבע וסת ביום זה, ויהא זה שעת וסתה.

ח] **ונראה** ללמוד מזה, דעיקר החשש דעונה בינונית, אינו דחיישינן שמא תקבענו, דכיון דעד עכשיו ראתה בימים אחרים, ולא ראינו כלל שהיא רואה ביום ל', ליכא בזה להחשש דשמא תקבענו, אלא הוא משום דאף דיום העונה אינו יום קביעותה, מ"מ כיון שדרך רוב נשים בכך, ע"כ תלינן דגם לאשה זו יש לגורם זה דיום העונה, וע"כ אף שראינו דעד עכשיו לא ראתה ביום זה, משום שהיו גורמים אחרים שתראה ביום אחר, מ"מ יש לחוש שמא עכשיו תראה ביום העונה.[[4]](#footnote-5)

**ומצאתי** כן בד' התפארת למשה בסימן קפ"ט, שכתב במשה"ק הש"ך שם דמ"ט כשכתבו הרמב"ן והשו"ע לכל החששות, לא פירשו ג"כ דצריך לחוש לעונה בינונית, וכתב ע"ז, ז"ל, י"ל דבסימן זה לא כתבו רק החששות שצריכה לחוש לכל העונות "שמא תקבע בהן וסת", משא"כ עונה בינונית "לאו משום קביעות וסת" חוששת להן וכו', רק דכיון דאין לה וסת הוי אצלה כשעת וסתה דאסורה לשמש כל העונה, ומקומה בסימן קפ"ד וכו', עכ"ל, וכ"כ עוד בהמש"ד שם, ז"ל, דהא קי"ל דחוששת לוסת החודש והפלגה עד שתקבע אחד דאין אנו יודעים באיזה יום תקבע אם לימי החודש או לימי הפלגה "וכן צריכה לחוש שמא לא תקבע והוי עונתה יום ל'" והוא פשוט, עכ"ל, - ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"נ, דבוסת החודש וההפלגה אנו חוששים שמא תקבע לראות ביום חודש זה ובהפלגה זו, אך בעונה בינונית לא חיישינן דתקבע לראות ביום העונה, אלא חוששין דתראה ביום העונה בלא קביעות.[[5]](#footnote-6)

ט] **ובזה** מתפרש מש"כ הראשונים דכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לעונה, משום דדמי' מסולקין ממנה או משום דאין אורח בא אלא בזמנו, - דכיון דעיקר החשש דעונה בינונית, הוא דתראה ביום העונה בלא קביעות, ע"כ כל שיש לה וסת אין לחוש לכך, כיון דדמי' מסולקין ממנה שלא בזמן ראייתה הקבוע, וגם אין אורח בא אלא בזמנו הקבוע, ואין לנו לחוש שתראה בעונתה.

י] **ויש** להוסיף, דהנה האחרונים נחלקו לדעת הסוברים דבוסת הפלגה אם עבר יום הוסת ולא ראתה, היא חוששת לפי מנין הראוי, ואם הי' וסתה ביום ל"ה ולא ראתה, ה"ה חוששת ביום ס"ט, אם ה"נ הוא בעונה בינונית, דאם עבר יום ל' ולא ראתה, היא חוששת ליום נ"ט.

**ולפמש"נ** יש לפרש טעם הסוברים דאינה חוששת לכך, דכל הא דבוסת הפלגה היא חוששת לפי המנין הראוי, הוא משום דיום הוסת הוא זמן הקבוע לראייתה, וע"כ אף שלא ראתה בו, אמרינן דהי' זה יום ראייתה, ומקרה הוא שלא ראתה בו, וע"כ הו"ל כמו שראתה בו, למנות ממנו את ימי ההפלגה, אך בעונה בינונית דאי"ז זמן הקבוע לראייתה, הרי דהגם דיש לחוש שתראה בו, מ"מ כל שלא ראתה בו, אין לנו לתלות שהיתה ראוי' לראות בו, ואין מונין ממנו את ימי ההפלגה.

**ד**

יא] **והנה** בעיקר הא דחיישינן לעונה בינונית, כתב החוו"ד בסימן קפ"ט סקי"ב וסקי"ג וסקכ"ב דהוא משום דוכי לעולם לא תראה, ולמד לזה מד' הר"ן בפי' הרי"ף בסוגיין.[[6]](#footnote-7)

**ובדבריו** שם סקי"ב מבו', דמה"ט הוא דכל שיש לה וסת אינה חוששת לעונה בינונית, כיון שהיא עתידה לראות ביום וסתה, וליכא בזה לה"ט דוכי לעולם לא תראה, וכ"כ הפרד"ר שם שפ"ח סק"ל ד"ה ואי"ל לפי מש"כ בתו"ד.

**אך** הנה בד' הרמב"ן והר"ן מבו', דכל הא דאינה חוששת לעונה בינונית שבתוך ימי וסתה, הוא משום דדמי' מסולקין ממנה עד שעת וסתה, ולא אתו עלה מכח הא דליכא בזה לטעמא דוכי לעולם לא תראה.

יב] **ונראה** הטעם בזה, דהנה בד' החוו"ד שם משמע שפירש לטעם זה דוכי לעולם לא תראה, דהיינו דכיון דודאי היא עתידה לראות, הרי דאם תהא מותרת לעולם, יש לחוש שיבואו לידי מכשול, וע"כ החמירו חכמים לאסרה ביום העונה.[[7]](#footnote-8)

**ולפ"ז** צ"ל דמש"כ הראשונים דהא דחוששת ליום העונה, הוא משום דסתם נשים רואות ביום העונה, היינו דמכח ה"ט דוכי לעולם לא תראה, תיקנו חכמים שתחוש ליום העונה, שהוא וסת המצוי לרוב הנשים, וכ"כ הפרד"ר שם.

יג] **אך** הנה בתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ה ותנינא יו"ד סימן ק"ג כתב בתו"ד, דאשה אינה בחזקת טהרה גמורה, מכח הא דודאי היא עתידה לראות דאטו לעולם לא תראה, עיי"ש בדבריו, - ולפ"ז יש לפרש דזהו גם מש"כ הרמב"ן והר"ן הכא דוכי לעולם לא תראה, והיינו דמה"ט אינה בחזקת טהרה גמורה, ואין לנו להתירה כשעברה עונתה בלא בדיקה.

**ולפ"ז** י"ל, דלעולם עיקר החשש דעונה בינונית הוא משום דסתם נשים רואות ביום העונה, וע"כ יש לחוש שגם אשה זו תראה ביום זה, ואמנם בזה לחוד לא סגי, ובעינן גם להא דוכי לעולם לא תראה, - והטעם בזה הוא לפמש"נ לעיל סק"ח דבעונה בינונית לא חיישינן שמא תקבענו ויהא זה הזמן הקבוע לראייתה, אלא חיישינן דאף דאי"ז הזמן הקבוע לראייתה, מ"מ שמא תראה בו, כיון דיש לתלות שקיים באשה זו להגורם דיום העונה, - וי"ל דכל הא דחיישינן להכי, אף דאי"ז היום הקבוע לראייתה, ול"ד לכל וסתות, הוא מכח ה"ט דוכי לעולם לא תראה, דודאי דהיא עתידה לראות, ואינה בחזקת טהרה גמורה, אך אלמלי כן לא הי' לנו לחוש לכך.[[8]](#footnote-9)

**ואשר** ע"כ שפיר הי' מקום לחוש לעונה בינונית אף באשה שיש לה וסת, דכיון דאשה עתידה לראות, אינה בחזקת טהרה גמורה, וכל הא דאינה חוששת לעונה בינונית, הוא משום דדמי' מסולקין ממנה קודם שעת וסתה, ובימים אלו אינה עתידה לראות, ועמש"נ עוד בזה להלן סקי"ח.

יד] **אמנם** הנה הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג' כתב, ז"ל, אע"פ שלא ראתה ליום כ' חוששת ליום ל' לראייתה, לפי שהיא עונה בינונית לרוב הנשים ולפיכך חוששין שמא יבא אורח בזמן הרגיל לבא לרובן של נשים, עכ"ל, ולא נזכר בכל ד' הרשב"א שם להא דוכי לעולם לא תראה, - וי"ל בדעתו, דעיקר הא דחוששת לעונה בינונית, הוא משום דבדינא דוסתות נתחדש, דכל יום שיש לחוש שתראה בו, ה"ה חוששת לו, וע"כ מכח זה יש לה לחוש שתראה ביום העונה, כיון דהוא זמן שהאורח רגיל לבא בו לרוב נשים, וע"כ יש לחוש שגם אשה זו תראה בו.

**וכן** משמע קצת ממש"כ הרשב"א שם בסו"ד, ז"ל, הגיע עת "וסתה" בינונית וכו', ומהא דקרי הרשב"א לעונה בינונית וסתה, משמע דהא דחוששת לעונה בינונית, הוא משום דחשבינן לי' כיום וסתה.

**ה**

טו] **ולפ"ז** נראה, דבזה הוא שנחלקו הרמב"ן והרשב"א אם איכא דין פרישה בעונה בינונית, דהרשב"א לטעמי' דהא דאם עברה עונתה היא צריכה בדיקה, הוא משום דיש לחוש שתראה ביום זה והו"ל כיום וסתה, וע"כ ודאי דיש בזה גם לדין פרישה, וככל יום הוסת, - אך הרמב"ן לטעמי' דעונה בינונית ל"ה כיום הוסת גמור, כיון דאי"ז הזמן הקבוע לראייתה, וכל הא דהיא צריכה בדיקה, הוא משום דוכי לעולם לא תראה, ואינה בחזקת טהרה גמורה, ולא מצינו דמהני טעם זה, אלא להצריכה בדיקה, אך לא מצינו שאסרוה לבעלה ביום העונה מכח זה, דליכא דין פרישה, אלא ביום שהוחזקה לראות בו והוא זמן ראייתה, ומשא"כ בעונה בינונית, דא"צ לחוש שהוא הזמן הקבוע לראייתה, וכנ"ל.

טז] **ונראה** דבזה הוא שחלוק דין עונה בינונית מדין וסת שאינו קבוע דיש בו דין פרישה, אף דוסת שאינו קבוע קייל מעונה בינונית, דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, - והיינו משום דבוסת שאינו קבוע, כיון שראינו שראתה בו, יש לחוש שמא תקבענו והוי יום זה הזמן הקבוע לראייתה, וע"כ יש בזה לדין פרישה, ומשא"כ בעונה בינונית שלא ראינו שראתה בו, אלא שבאנו לחוש לכך מכח דדרך רוב נשים לראות בו, אין לנו לחוש שהוא היום הקבוע לראייתה, וע"כ ליכא בזה לדין פרישה.[[9]](#footnote-10)

יז] **ויש** להוסיף בזה בדעת הרשב"א, דהנה הרשב"א בתוה"ב שם הביא למש"כ רש"י בדין עונה בינונית, דלאחר ל' בעיא בדיקה, - והנה בד' הרשב"א שם מבו' דיום העונה הוא יום ל', ולפ"ז הרי דממש"כ דלאחר ל' בעיא בדיקה, מבו' דכל שעברה העונה ולא בדקה, מהני שתבדוק אחר העונה, ומשמע דהוא אף למ"ד דוסתות דאורייתא, דלדידי' בכל וסת ל"מ בדיקה אחר יום הוסת.

**ונראה** הטעם בזה, דאף דלדעת הרשב"א הוי עונה בינונית כיום הוסת, מ"מ לי"ב לדינא דוסתות דאורייתא, דאם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, דכל הא דלמ"ד דוסתות דאורייתא אם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, הוא רק משום שהיא מוחזקת לראות ביום הוסת, ולדעת הרשב"א שם מהני דין וסתות דאורייתא דמכח זה אמרינן דודאי ראתה, אך ביום העונה שאינה מוחזקת לראות ביום זה, אלא דכיון דקיים בה הגורם דיום העונה, חיישינן שתראה בו, ודאי דלי"ב לדינא דוסתות דאורייתא דאם עבר הוסת ולא בדקה אסורה.[[10]](#footnote-11)

**ו**

יח] **ובזה** נראה לפרש למה שנחלקו הרמב"ן והרשב"א בטעם הא דכשיש לה וסת אינה חוששת לעונה בינונית, דהרמב"ן כתב דהוא משום דדמי' מסולקין ממנה עד שעת וסתה, והרשב"א כתב דהוא משום דאין אורח בא אלא בזמנו.

**דהנה** במש"כ הרמב"ן דהא דאינה חוששת לעונה בינונית הוא משום דדמי' מסולקין ממנה עד שעת וסתה, בפשוטו מכוון הדברים הוא דכל שיש לה וסת, חזקה היא שלא תראה דם קודם וסתה.[[11]](#footnote-12)

**אך** ראיתי לפרש בזה בע"א, דלעולם אף דיש לה וסת ליכא חזקה שלא תראה דם, ומש"כ הרמב"ן דהיא מסולקת דמים, וע"כ אינה חוששת לעונה בינונית היינו דאינה עשוי' לראות דם,[[12]](#footnote-13) - וזה מתפרש לפמש"נ בדעת הרמב"ן, דהא דאשה חוששת לעונה בינונית, הוא משום דאינה בחזקת טהרה גמורה, משום שהיא עתידה לראות דם, וכ"ז הוא באשה שאין לה וסת, ומשא"כ באשה שיש לה וסת, הרי דמה שהיא עתידה לראות בודאי, תלינן לי' בשעת וסתה, - וע"כ אף דיתכן שתראה בתוך ימי וסתה, מ"מ כיון שמכח דרך האשה לראות, אינה עתידה לראות בתוך ימי וסתה, אינה חוששת לעונה בינונית.

יט] **ולפ"ז** נראה, דכ"ז הוא להרמב"ן לטעמי' דכל הא דאשה חוששת לעונה בינונית, הוא משום שהיא עתידה לראות דם ואינה בחזקת טהרה גמורה, וע"כ כל שיש לה וסת, דאינה עשוי' לראות דם בתוך ימי וסתה, אין לה לחוש לעונה בינונית, - אך להרשב"א לטעמי' דהא דאשה חוששת לעונה בינונית, הוא משום דיש לחוש שתראה ביום זה והו"ל כיום וסתה, הרי הי' בדין דאף אשה שיש לה וסת קבוע תחוש לכך, דאף דאינה עשוי' לראות דם בתוך ימי וסתה, מ"מ יש לחוש שתראה מכח הגורם דעונה בינונית, וע"כ הוצרך הרשב"א לפרש דהא דאינה חוששת לעונה בינונית, הוא משום דכל שיש לה וסת חזקה אין אורח בא אלא בזמנו, ולא חיישינן שתראה מחמת גורמים אחרים.

**ז**

כ] **אמנם** שוב נתבוננתי לפרש בדעת הרשב"א בזה בע"א, דהנה לקמן ס"ד א' תניא, דהיתה למודה להיות רואה יום כ' ושינתה ליום ל' זה וזה אסורין הגיע יום כ' ולא ראתה וכו', והגיע יום כ' וראתה, הותר יום ל' ונאסר יום כ' מפני שאורח בזמנו בא.

**והנה** גירסת הר"ן שם דאיירי כששינתה ב' פעמים ליום ל', ובפעם הג' ראתה ביום כ', ובזה תניא דהותר יום ל' ונאסר יום כ', וכ"נ בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יד: דגריס הכי, עי' ט"ז סימן קפ"ט סקכ"ח שכתב להגי' כן בדבריו, והסכים לזה הפרד"ר שם, וכ"ה בתוה"ב הנדמ"ח מכת"י, (ועי' חוו"ד שם סקי"ז מש"כ לדון בזה).

**ומבו'** לפ"ז, דכל שחזרה לוסתה הקבוע אינה חוששת לוסתה ליום ל' שאינו קבוע, משום דאמרינן דאורח בזמנו בא, והיינו דכל שיש לה זמן לראייתה, אין חוששין שתקבע לה זמן אחר, ועמש"נ בדין זה בעמ' ?.

כא] **והנה** קרוב הדבר, דמש"כ הרשב"א בסוגיין דהא דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונה בינונית הוא משום דאורח אינו בא אלא בזמנו, למד לזה מהא דאשה שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת שאינו קבוע משום דאורח בזמנו בא, ומה"ט אף אינה חוששת לעונה בינונית.

**ולפ"ז** נראה טפי בד' הרשב"א, דס"ל דהחשש דעונה בינונית דמי להחשש דוסת שאינו קבוע, דהוא משום דשמא תקבענו, וה"נ בעונה בינונית חיישינן שמא יהא וסתה קבוע ליום ל', וע"כ שפיר למד הרשב"א מהא דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לוסת שאינו קבוע, דה"נ אינה חוששת לעונה בינונית.[[13]](#footnote-14)

כב] **ואם** כנים הדבריםנראה, דע"כ ל"ה מצי הרשב"א לפרש דהא דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונה בינונית הוא משום דהיא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה, וכמש"כ הרמב"ן והר"ן, דטעם זה ניחא רק אם החשש דעונה בינונית הוא שתראה ביום העונה בלא קביעות, וע"כ כל שיש לה וסת אין לחוש לכך, כיון דדמי' מסולקין ממנה שלא בזמן ראייתה הקבוע, אך להרשב"א לטעמי' דהחשש דעונה בינונית הוא דתקבע לה וסת ליום ל', ל"מ ע"ז הא דדמי' מסולקין ממנה שלא בשעת וסתה, שהרי חיישינן דתקבע וסת ביום זה, ויהא זה זמן ראייתה, וכמש"נ לעיל סק"ז להעיר בזה.

**ובזה** מתפרש בפשיטות גם מה שנחלקו הרמב"ן והרשב"א אם איכא דין פרישה בעונה בינונית, דהרשב"א לטעמי' דהחשש דעונה בינונית הוא דחיישינן שמא תקבע לה וסת ליום העונה, הרי דהו"ל ככל וסת דיש בו דין פרישה, אך הרמב"ן לטעמי' דלא חיישינן שתקבע לה וסת ליום העונה, אלא חיישינן שתראה בו בלא קביעות, וע"כ ל"ד לשאר וסת ולי"ב דין פרישה.[[14]](#footnote-15)

1. ויש שהעירו ע"ז ממש"כ הרמב"ן בפ"ב הי"ב, בדין חרשת, ז"ל, הוקבע לה וסת הרי היא כשאר הנשים, לא הוקבע לה וסת "חוששת" מל' יום לל' יום ובודקת ע"י פקחות, שכך עונת ראי' לרוב הנשים, עכ"ל, ולישנא דחוששת משמע דיש בזה דין פרישה, ועמש"נ בזה בסימן ו' סקי"ח די"ל דמש"כ הרמב"ן דחוששת מל' יום וכו', היינו לענין הא דהיא צריכה בדיקה, ועיי"ש שנת' לסייע לזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז יש להעיר גם מדין וסת במעוברת ומינקת, דדעת הרמב"ן בהל' נדה ספ"ה דמעוברת ומינקת חוששות לוסתן, אך אם עבר הוסת ולא בדקו, ה"ה מותרות, - ונמצא דמחד גיסא חמיר דין עונה בינונית מדין וסת במעוברת ומינקת, דבוסת במעוברת ומינקת אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, ובעונה בינונית אם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, ומאידך גיסא קייל דין עונה בינונית מדין וסת במעוברת ומינקת, דבוסת במעוברת ומינקת איכא דין פרישה, ובעונה בינונית ליכא דין פרישה, - וזה צ"ב וכנ"ל, דאם בעונה בינונית יש לחוש טפי שתראה מבוסת דמעוברת ומינקת, מ"ט ליכא בעונה בינונית דין פרישה, ואם בוסת דמעוברת ומינקת יש לחוש טפי שתראה, מ"ט אם עבר הוסת ולא בדקה היא מותרת. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל דלטעמייהו אזלי שנחלקו גם בהא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, דהר"ן בפי' הרי"ף בשבועות כתב דהוא משום דדמי' מסולקין ממנה שלא בשעת וסתה, וכ"כ התוס' לקמן ס' ב' ד"ה עוברה, והרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ג', אך הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יא: ובמשמה"ב שם כתב דהוא משום דאורח בזמנו בא, וכ"ה בפירש"י לעיל ב' א' וד' ב', - ואשר זהו גם שנחלקו בהא דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונה בינונית.

   אך הנה בחי' הר"א בסוגיין מפורש דהא דאשה שיש לה וסת די' שעתה הוא משום דאורח בזמנו בא, ובהא דאינה חוששת לעונה בינונית פירש דהוא משום דדמי' מסולקין ממנה שלא בשעת וסתה, והרי דלא תליא זב"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם הנה הש"ך בסימן קפ"ט סק"ל הק', דאם עונה בינונית אינו יום החודש, א"כ היאך אמרינן דצריכה לחוש לעונה בינונית משום דסתם וסת הוא מל' לל', והרי היא צריכה לחוש ליום החודש שראתה בו והוא יום שאח"כ אף על פי שלא ראתה אלא פעם אחת, וע"כ הוא משום דסתם נשים דרכן כך לראות באותו יום החודש, וא"כ קשיין סתמי אהדדי, ואיך מתפיס החבל בשתי ראשים שתאמר דמן הסתם צריכה לחוש ליום החודש שמסתמא תראה לאותו יום, ותאמר שמן הסתם צריכה לחוש לעונה בינונית, וזהו דבר שאין לו שחר כלל, עכ"ד, ומשמע בדבריו דהחשש דעונה בינונית הוא משום דמסתמא תראה ביום זה, וצ"ע.

   ובעיקר קו' הש"ך הק' האחרונים, דהרי חזינן דכוותה בכל אשה שאין לה וסת קבוע, דחוששת ליום החודש וליום ההפלגה, - ושמעתי לפרש בד' הש"ך, דעיקר קושייתו היא, דהיאך נימא דמחד גיסא אמרינן דדרך אשה לראות באותו היום שראתה, ומאידך גיסא אמרינן דדרך אשה לראות כדרך רוב הנשים בעונה בינונית, - וע"כ ל"ד להא דחוששת ליום החודש וליום ההפלגה, דהתם הוו ב' החששות דשמא תחזור ותראה באותו היום שראתה, ואך דכיון דלא ידעינן אם ראייתה הוא בגרמת יום החודש או בגרמת יום ההפלגה, ע"כ היא חוששת לשניהם. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך שמא יש לפרש לדבריו, דשאני וסת החודש וההפלגה דחיישינן שתקבע למה שראתה בראי' זו, שראתה ביום החודש זה, או בהפלגה זו, ומשא"כ בעונה בינונית דאין החשש שתקבע למה שראתה בראי' זו, שהרי בראי' זו לא ראתה ביום העונה, אלא החשש הוא שמא תקבע וסת ביום העונה, ועמש"נ עד"ז בסימן ב' סקי"ז בביאור ד' הפליתי בסימן קפ"ט סקט"ו. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם יש מקום לדון בזה, דמש"כ הר"ן לה"ט דא"א שלא תראה לעולם, וכ"ה גם בחי' הרמב"ן בסוגיין, הוא לפרש טעם הא דלרבב"ח היא חוששת לעונה שאחר הוסת, דאף דאינה חוששת לוסת לבדו, מ"מ היא חוששת לעונה שאחרי', משום דא"א שלא תראה לעולם, ואי"ז משום דהעונה חמורה מן הוסת, ועמש"נ בזה בסימן ד' סק"ג, אך לאו היינו דעיקר הא דחיישינן לעונה בינונית הוא משום דא"א שלא תראה לעולם, אך כנראה נקט החוו"ד, דכיון שכתב הר"ן דזהו הטעם שהיא חוששת לעונה שאחר הוסת, תו מסתבר דזהו גם עיקר טעם החשש דעונה בינונית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להעיר לפ"ז במש"כ החוו"ד בסימן קפ"ט חידושים סק"נ, דמעוברת שראתה בימי עיבורה, חוששת לעונה בינונית, ואם עיקר החשש דעונה בינונית הוא משום דוכי לעולם לא תראה, לכאו' אין לאסור מכח זה במעוברת, שדרך הוא שאינה רואה בימי עיבורה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך בשאר וסתות ל"ב לטעם זה דוכי לעולם לא תראה, דבלא"ה נמי יש לה לחוש לוסתה, כיון שראינו שהיא רואה ביום זה, - וראיתי להוכיח כן מהא דאשה חוששת לוסת הקפיצות, עכ"פ כשהוא מורכב עם ימים, אף דאי"ז עיקר סדר ראייתה, שהרי אם לא תקפוץ לא תראה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך כשעבר היום ולא בדקה, קייל דין וסת שאינו קבוע מדין עונה בינונית, דבוסת שאינו קבוע, כיון שלא הוחזקה ג"פ שתראה בו, ע"כ כל שעבר היום ולא ראתה, תלינן שאי"ז זמן ראייתה כלל, ומשא"כ בעונה בינונית, דדרך רוב נשים לראות בו, ותלינן דגם באשה זו קיים גורם זה, ע"כ אף אם עבר היום ולא ראתה, חיישינן שמא ראתה בו, והיא צריכה בדיקה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועד"ז מתפרש מש"כ רש"י לקמן ט"ז א', דאף למ"ד דוסתות דאורייתא וכל שרואה בשעת וסתה אינה תולה במכתה, מ"מ כל שרואה בעונתה היא תולה במכתה, והיינו דאף אי נימא דגם עונה בינונית הויא כוסת, מ"מ דינא דוסתות דאורייתא דאינה תולה במכתה, הוא רק ביום וסתה, שהיא מוחזקת לראות בו, ומשא"כ ביום עונתה דאינה מוחזקת לראות בו, אלא דיש לחוש שתראה בו, שפיר היא תולה את הדם במכתה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להוסיף, דאין המכוון בזה דמלבד חזקתה לראות בשעת הוסת, הוחזקה ג"כ שאינה רואה שלא בשעת וסתה, שהרי משמעות ד' הרמב"ן, דרק אם יש לה וסת קבוע, אינה חוששת לעונתה, אך כל שאין לה וסת קבוע, הרי דאף אם הוחזקה שאינה רואה בתוך ל"א יום, ה"ה חוששת לעונתה, וכ"נ להדיא בד' הר"ן שפירש להא דכשיש לה וסת אינה חוששת לעונתה, דהוא משום דהוסת קובע לה זמן ראי', עיי"ש, והרי דלא חיילא חזקה בפנ"ע ע"ז שאינה רואה בימים מסוימים, - אלא היינו, דכיון שקבעה לה זמן לראייתה, דרך הוא שאינה רואה בתוך הזמן, ולפ"ז אי"ז רחוק ממש"כ הרשב"א דאין אורח בא אלא בזמנו. [↑](#footnote-ref-12)
12. והך מילתא דהא דאשה שיש לה וסת מסולקת שלא בשעת וסתה, אי"ז חזקה שאינה רואה דם, אלא היינו דאינה עשוי' לראות, יש לסייע לזה ממשמעות סתימת הדברים דהא דאשה שיש לה וסת הויא מסולקת שלא בשעת וסתה, הוא גם אם ראתה פעמים רבות שלא בשעת וסתה, ובכה"ג לכאו' אין לנו לומר דחזקה הוא שלא תראה שלא בשעת וסתה, ועד"ז נראה לפרש גם בטעמא דמ"ד דמעוברת ומינקת די' שעתה אף אם כבר ראתה כמה פעמים בימי עיבורה ומניקותה, דאף דבכה"ג ליכא חזקה שלא תראה, מ"מ אכתי חשבינן לה כמסולקת דמים דלא חיישינן שתראה מכח הא דדרך האשה לראות, שהרי מעוברת ומינקת לי"ב לדרך זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש לסייע לזה, דהנה נת' בעמ' ? בהערה ? ללמוד מד' הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב דאשה שראתה בתוך ימי העונה, עדיין היא חוששת לעונה בינונית מראייתה הראשונה, עיי"ש, וזה ניחא טפי אי נימא דהחשש דעונה בינונית הוא שמא תקבע לה וסת ליום העונה, ומכח חשש זה, יש לנו לתלות לראי' שראתה בינתים בתוספת דמים, וע"כ אינה מפסקת את מנין ימי העונה, אך אם החשש דעונה בינונית הוא שתראה ביום העונה בלא קביעות, הרי דאין לנו לומר מכח זה שלא תראה בתוך ימי העונה, וממילא דכל שראתה בתוך ימי העונה אין לתלות לראייתה בתוספת דמים, ולא הי' לנו לחוש ליום העונה מראייתה הראשונה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויש מקום לפרש עוד בזה, דהנה בסימן כ"ב בהערה ה' נת' להוכיח מד' הרמב"ן, דקביעות דעונה בינונית ל"ה ככל קביעות דהפלגה דהוא קביעות סדר לראיותי', עיי"ש, אך בד' הרשב"א נראה דס"ל דקביעות עונה בינונית הוא כקביעות וסת, וזהו דקרי לה הרשב"א וסתה בינונית, וכמו שהבאנו לעיל סקי"ד, וי"ל דבזה הוא דתליא פלוגתייהו אם איכא דין פרישה בעונה בינונית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-15)