א - בדין הפה שאסר
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק האשה שנתאמרלה כב. - כד

יום ועש"ק כי תצא תשפ"ג

**א**

א] כתובות כ"ב א', בדין הפה שאסר דנו האחרונים אם הוא מדין מיגו או דין אחר הוא, ובתשו' הר"ן סימן פ"ה כתב דמיגו דאורייתא הוא, וכמו שאמרו הכא דסברא הוא דהוא אסרה והוא שרי לה, וכתב דהפה שאסר הוא היסוד לדין מיגו, והמחנ"א בהל' איסו"ב כתב דתליא בזה הפלוגתא אם אמרינן הפה שאסר לאחר כ"ד, והיינו דבפירש"י לקמן ק"ט ב' בדין עשאה סימן לאחר כתב דאמרינן הפש"א אף לאחר כ"ד, אך התוס' לקמן פ"ה א' והרא"ש בפי"ג סימן י"ב כתב דל"מ משום דהוי מיגו למפרע.

והשטמ"ק לקמן כ"ג א' כתב בשם ההשלמה, ז"ל, כתוב בהשלמה הא דתנן נשביתי וטהורה אני נאמנת שהפה שאסר וכו' איכא לעיוני אי אמרה נשביתי ולאחר זמן אמרה טהורה אני מי אמרינן הפה שאסר וכו' וגבי שדה נמי אי אמר של אביך היתה ולאחר זמן אמר לקחתי' ממנו מי אמרינן הפה שאסר וכו' או לא, מיהו גבי עדים פשיטא לן שאם אמרו כתב ידינו הוא זה ולאחר כדי דבור אמרו אנוסין היינו שאינן נאמנין דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד ובפרק שני דייני גזרות משמע דאמרינן בה הפה שאסר וכו' דגרסינן התם ההוא שעשאה סימן לאחר וכו' עד אי הוה אבוהון קיים הוה טעין ואמר חזרתיו ולקחתיו ממנו ונאמן ופרש"י ז"ל כיון שאין לזה זכות באותו תלם אלא על פיו של זה שעשאו סימן לאחר וחזר ואמר לקחתיו ממך הפה שאסר וכו' ולפרש"י ז"ל אפילו לאפוקי מיני' ולפי' הרי"ף ז"ל הוא דקיימא ארעא בידי' מכל מקום שמעינן דאמרינן בה הפה שאסר הוא הפה שהתיר אפילו לאחר זמן ונראין הדברים ה"ה בנשבית, עכ"ל.

ב] והטור בסימן קנ"ב כתב, ז"ל, לא היתה בחזקת אשת איש ובאה לפנינו ואומרת אשת איש הייתי וגרושה אני נאמנת כתב הר"ר יונה דוקא בתוכ"ד אבל לאחר כ"ד לא מהימנא אא"כ נותנת אמתלא לדברי', והרמ"ה כתב שא"צ תוכ"ד ומ"מ צריך שתאמר כן קודם שיסתלקו מאותו ענין כל זמן שתעסוק בו בתוכ"ד של דיבור אחרון, ונ"ל שא"צ לא לזה ולא לזה כיון שאינה עוקרת דברי' הראשונים אלא מוספת עלי' לומר נתגרשה וכיון שלא ידענו שהיתה אשת איש אלא על פי' נאמנת, עכ"ל.

וצ"ע דלפ"ז ד' הטור סותרים לד' אביו הרא"ש לקמן ק"ט ב' דס"ל בפשיטות דהפה שאסר ל"מ למפרע, והכא ס"ל להטור דהפה שאסר עדיף ממיגו ומהני למפרע.

ובעיקר מש"כ הטור בשם הרמ"ה דכל שעסוקין באותו ענין מהני, צ"ע אם הוא כן בכל מיגו למפרע דכל דעסוקין באותו ענין מהני, ויתבאר בעזה"י לפנינו.

**ב**

ג] והנה התוס' בב"ק ע"ב ב' ד"ה אין לך כתבו, ז"ל, והא דאמר בפ"ב דכתובות שנים החתומים על השטר ואמרו קטנים או אנוסים היינו כו' אם אין כתב ידם יוצא ממקום אחר הרי אלו נאמנים, האי לאו מיגו הוא שאין השטר מתקיים אלא על פיהם והפה שאסר הוא הפה שהתיר, כדאמרינן התם בההוא פירקא מנין להפה שאסור הוא הפה שהתיר ופריך הא למ"ל קרא סברא הוא, עכ"ל.

והאחרונים פירשו לדבריהם דהיינו דקשיא להו דמ"ט הם נאמנים הרי הו"ל כמיגו במקום עדים, וע"ז הוא שכתבו דאי"ז מיגו אלא הפה שאסר, והביאו למה שאמרו הכא דמנין להפה שאסר וכו' ואמרו דסברא הוא, דמזה נלמד דאיכא דין בפנ"ע דהפה שאסר, והפה שאסר מהני אף במקום עדים, וכ"כ הנתיה"מ בכ"ד עפי"ד התוס' דהפה שאסר מהני במקום עדים, - ולפ"ז מבו' להדיא בד' התוס' דהפה שאסר הוא נאמנות בפנ"ע ואינו מדין מיגו, וזהו שהביאו התוס' לסוגיין דמבו' דהפה שאסר הוא דין בפנ"ע.

והאחרונים כתבו בדעת התוס' בב"ק ע"ב ב' דהפה שאסר מהני במקום עדים, ופירשו דהיינו דאף דמיגו במקום עדים לא אמרינן, מ"מ הפה שאסר הוא נאמנות בפנ"ע ומהני אף במקום עדים.

**ג**

ד] והנה במתניתין תנן דאם אח"כ באו עדים שנשבית אינה נאמנת, ורק אם נשאת ואח"כ באו עדים נאמנת, ובגמ' אמרו דהוא משום דבשבוי' הקילו, ומבו' דמעיקר הדין לא היתה נאמנת, וכל הא דנאמנת הוא קולא בשבוי', וצ"ב ביסוד דין זה, והרי מעיקרא הי' לה מיגו, ומה איכפת לן שבאו עדים אח"כ.

ה] וההשלמה לקמן שם כתב, ז"ל, ומאי דאמרינן גבי נשבית אם משנשאת באו עדים הרי זו לא תצא ואמרינן עלה לא שנשאת ממש אלא כיון שהתירוה לינשא אף על פי שלא נשאת איכא לעיוני אי אמרינן הכי גבי שדה כי אמר מעיקרא של אביך היתה ולקחתי' ממך והימנוהו משום הפה שאסר וכו' ואחר כך באו עדים של אבותיו אי אפקינן מיני' דמחזיק או לא, ונראין הדברים דלא מפקינן לי' מיני' דכיון דהימנוהו הימנוהו ואף ע"פ שאין ראי' לדבר זכר לדבר אמר ר' מנחם בר יוסי אימתי אני אומר תצא בזמן שבאו עדים ואחר כך נשאת אבל נשאת ואחר כך באו עדים לא תצא ע"כ. וכבוד רבינו במקומו מונח דאיכא למימר דלא דמי דממונא מאיסורא לא ילפינן ומה יעשה זה שלא הי' יודע שהיו לו עדים מתחלה ואחר כך נודע לו והביאם יפסיד נחלת אבותיו בשביל כך ומהא דמסכת סנהדרין פרק זה בורר משמע דאמרינן דכל זמן שמביא ראי' סותר את הדין. וצ"ע. הרב המעילי ז"ל, עכ"ל.

והנה משמעות ד' ההשלמה דעיקר מה שנסתפק אם לגבי ממון נאמנת, הוא מכח מה שאמרו בגמ' לגבי שבוי' דנאמנת בכה"ג, ונסתפק אם ה"נ הוא לגבי ממון, וצע"ג, דאדרבה הוא ראי' לסתור, שהרי לגבי שבוי' מבו' בגמ' דמדינא הי' בדין שלא תהא נאמנת, אלא דבשבוי' הקילו, וא"כ היאך יש ללמוד מזה דבמממון יהא נאמן.

גם אינו מובן מש"כ ההשלמה דזכר לדבר הוא מדינא דר"מ ב"ר יוסי דאם נשאת ואח"כ באו עדים לא תצא, דהתם הרי אין הנידון כלל בהל' מיגו, אלא דכיון דלכתחילה לא תינשא ס"ל לרמב"י דגם אם נשאת תצא, ואם נשאת בהיתר ואח"כ באו עדים לא החמירו עלי', ומה ענין זה לדינא דההשלמה דמהני הפה שאסר אף שבאו עדים אח"כ.

ו] גם בעיקר ד' ההשלמה יש להעיר, דלכאו' מש"כ דהפה שאסר מהני גם לאחר כ"ד, הוא משום דהפה שאסר אינו משום ראי' והוכחה, אלא משום דהוא אסרה והוא שרי לה, וא"כ בזה ודאי הדין נותן דכל שבאו עדים בטל כל כח הפה שאסר, - ושמא כונתו דבכה"ג באמת יהא נאמן מדין מיגו, ואם הי' כן אחר כ"ד ואח"כ באו עדים באמת לא יועיל הפה שאסר, - ואי"ז במשמעות דבריו.

**ד**

ז] והנה בעיקר מש"כ המחנ"א דהסוברים דמהני הפה שאסר גם לאחר כ"ד הוא משום דס"ל דהפה שאסר הוא דין בפנ"ע, וכתב כן בדעת הטור, כבר הק' המחנ"א גופי' דאי"ז במשמעות הגמ' לעיל ט"ז א' דאמרו דמודה ר' יהושע באומר שדה זו וכו' ופריך מ"ש האי מיגו מהאי מיגו, והרי דגם הפה שאסר הוא משום מיגו, וזהו דפריך דמ"ט מודה ר' יהושע דנאמן ומ"ש האי מיגו מהאי מיגו, ואם הפה שאסר הוא נאמנות בפנ"ע, הרי דמה"ט הוא דמודה ר' יהושע בזה דנאמן אף דלית לי' מיגו.

ח] עוד הוכיחו כן מסוגיית הגמ' בבכורות ל"ו א' דא"ר אילעא לא היו מוחזקין בו שהוא בכור ובא אחד ואמר שהוא בכור ומומו עמו נאמן, מאי קמ"ל שהפה שאסר הוא הפה שהתיר תנינא האשה שאמרה אשת איש הייתי וגרושה אני נאמנת שהפה שאסר הוא הפה שהתיר, מהו דתימא התם הוא דאי בעיא לא אמרה אבל הכא דלא סגיא דלא אמרה דקדשים בחוץ לא אכיל אימא לא הפה שאסר הוא, קמ"ל דאי משו"ה הוה שדי בי' מומא דניכר ואכיל לי', - ולהדיא דל"מ הפה שאסר היכא שהי' לו טעם וצורך לאסור, וגם לפ"מ דמסקינן דהתם אמרינן הפה שאסר הוא רק משום דל"ה צריך לאסור, דהי' בידו להטיל בו מום הניכר, ובע"כ דהפה שאסר הוא מדין מיגו וע"כ הוא דכל שיש לו טעם שהודה ליכא הפה שאסר.

וכ"כ הרא"ה לקמן בע"ב, ז"ל, ואפשר עוד לפרש דוודאי בהכחשה גמורה איירינן, ומיהו כגון דקא אמרה איהי אשת איש הייתי וגרושה אני, דשויא נפשא חתיכא דאיסורא, וכיון דכן תו לא מהימנא לומר גרושה אני, דהשתא ליכא טעמא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר כיון דאיכא עדים כלל, אע"ג דהני עדים לאו כלום הוא כדפרישנא, מ"מ כיון דאיכא עדים כלל ליכא הפה שאסר, דלא ניחא לה למימר פנוי' אני במקום עדים, דהא כולהו מודו בהא מיהת דאשת איש הוות, עכ"ל.

וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ס"ו סימן ח', ז"ל, שאלה ראובן הרויח משמעון אלף זהובים בשחוק ואח"כ עשה שמעון לראובן שטר עליו באלף זהובים והקנה לו בעדים ועדי הקנין היו קרובים זל"ז, כשהוציא ראובן את השטר אמר לו שמעון השטר פסול, אמר לו ראובן תשבע שלא הקנית לי, אמר אמת כי לקחתי קנין אבל בשביל שידעתי שהעדים היו פסולים לא חששתי להקנות לך כי היתה כונתי לרמותך כמו שרימתני בשחוק שעשית לי עול בשחוק, תשובה וכו' אבל אם אין השחוק ידוע ומפורסם אלא ע"פ דברי שמעון לא מהימנינן לי' בטענה זו, אע"ג דאיכא הכא מגו דאי הוה בעי אמר לא הקניתי לו כלום לא מהימנינן לי' בהאי מיגו, כיון דאיכא עדים שהקנה, דאע"ג דפסולין נינהו מכל מקום ניחא לי' למימר טענה זו שאין העדים יכולין להכחישו וכו', עכ"ל.

אך הבית יעקב לקמן כ"ג א' הוכיח מההיא דהתם דמהני הפה שאסר אף בלא ראי' והוכחה כלל, שהרי ידעו שהעדים מבחוץ, וא"כ אין הוכחה כלל שאומרות אמת, ואפ"ה אמרינן הפה שאסר, וכתב דבשבוי' יש טעם אחר להאמינם, דכל שלא הוחזקה בשבי' נאמנת לומר דהיא טהורה, עיי"ש, ועמש"נ בזה בסימן ב'.

**ה**

ט] ועיקר הך מילתא דהפה שאסר הוא מדין מיגו, מוכח כן עוד מסוגיית הגמ' בבכורות שם, דפרכינן על הא דמהימנינן לי' לומר שהוא בכור ונפל בו מום דמ"ש וכו' ואמר אביי מה לי לשקר במקום עדים לא אמרינן וכו', והרי דמדמינן הפה שאסר למיגו דכ"ה דמיגו ל"מ במקום עדים ה"נ הפה שאסר ל"מ במקום עדים, והרי דהפה שאסר הוא מדין מיגו.

י] ובאמת דמסוגיית הגמ' שם קשיא טובא ע"ד התוס' בב"ק דאמרינן הפה שאסר במקום עדים ול"ד למיגו, שהרי להדיא מדמינן בבכורות דכ"ה דמה לי לשקר במקום עדים לא אמרינן ה"נ לא אמרינן הפה שאסר במקום עדים.

**ו**

יא] ולכאו' צ"ל בזה, דודאי דהפה שאסר הוא מדין מיגו דעיקר הנאמנות הוא מכח הראי' דהמיגו, - ואך דמ"מ נקטו בהפה שאסר ללישנא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר ולא אמרו מיגו, והיינו משום דגם במיגו הרי חזינן בכ"ד דאינו נאמן אלא כפי מידת הנאמנות שהיתה לו בטענה הראשונה, דכפי מה שיש לו כח נאמנות על הממון הוא נאמן בטענת המיגו, וה"נ הוא בהפה שאסר, ואך דבהפה שאסר ל"ב למה שיש לו כח נאמנות על הממון, והרי בקידשתי את בתי לפלוני אין לו נאמנות לומר שלא קידשה, וא"כ א"א לומר שהי' לו כח נאמנות, וגם י"ל דהנאמנות דמיגו מכח הא דהי' נאמן עליו הוא רק בבע"ד או בעדים ולא שייך דין מיגו באב, אלא בזה מהני המיגו דכיון דכל האסר אינו על פיו בכחו להגביל את האסר, ונמצא דביסוד הדין שוין הן מיגו והפה שאסר, אלא דבמיגו יש לו את כח הנאמנות שהי' לו בטענה האחרת, ובהפה שאסר בידו להגביל את האסר.

יב] ולפ"ז נראה בדעת התוס' דזהו שכתבו דאמרינן מיגו כנגד עדים בהפה שאסר, דהתם הרי העדים הם על פיו, וכל דמדין מיגו מקבלין את האסר יחד עם ההתיר, הרי דנים אותם כעדי שקר, ולא חשיב כלל כמיגו נגד עדים, ועד"ז כתב הריטב"א במכות ג' א' דאם הודה שנתחייב בבי"ד בעדי שקר נאמן דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, והיינו משום דבכה"ג מהני ההפה שאסר לקבל את האסר בהדי ההתיר, דהיו עדי שקר, וזה לא חשיב כמיגו במקום עדים, אך בההיא דבכורות דהעדים הם עדים מן הצד, ל"מ הפה שאסר כנגד עדים, ודמי למיגו דל"מ במקום עדים, וצ"ע בד' הנתיה"מ בסימן ס"ט סק"ז ובסימן קמ"ט סק"ט שנקט עפי"ד התוס' דבכל גווני מהני הפה שאסר במקום עדים.

**ז**

יג] והנה בהא דמיגו למפרע לא אמרינן, בפשוטו הוא משום דליכא הוכחה שאומר אמת, דשמא אתמול הי' אומר אמת ועכשיו הוא משקר, וכ"כ האחרונים בכ"ד.

אך הנה הבית יעקב בסוגיין נקט דגם בתוכ"ד הוי מיגו למפרע דאינו נאמן, ולכאו' רחוק לומר דבתוכ"ד חיישינן שנשתנה דעתו.

וביותר מוכח כן בד' השטמ"ק לקמן ק"ט ב' שכתב לישב לד' רש"י בעשאה סימן לאחר, ז"ל, ויש לתרץ לדעת רש"י דזה המת מעולם לא ערער אלא דאוקי אפטרופוס דלהוי מערער וכדפרש"י במהדורא קמא וכדכתיבנא לעיל ומה שעשאה סימן לאחר לא מקרי הודאה עד שידונו עלי' ב"ד הלכך השתא שבאו לדון עלי' ההודאה והטענה באין כאחד ושפיר אמרינן בי' הפה שאסר הוא הפה שהתיר כנ"ל, עכ"ל.

יד] וכבר עמדו לפרש בזה בע"א, דיסוד דינא דמיגו למפרע היינו דכיון דבמיגו אינו נאמן אלא במידת הנאמנות שהי' לו בטענה הראשונה, הרי דכל שכבר איבד את זכותו לטענה הראשונה, שוב אין לו לעיקר כח הנאמנות דמיגו וע"כ הוא דאינו נאמן.

טו] ולפ"ז יש מקום לחלק בזה בין מיגו להפה שאסר, דאף דמיגו למפרע לא אמרינן, היינו משום דבמיגו כל כח הנאמנות הוא במה שיש לו כח לטעון טענה אחרת, ועכשיו כבר אין לו כח לטעון טענה אחרת, אך בהפה שאסר הרי עדיין האיסור הוא על פיו, וע"כ שפיר מהני מיגו דהפה שאסר אף לאחר כ"ד, ומה"ט הוא שפירש"י בעשאה סימן לאחר שנאמן אף לאחר כ"ד.

**ח**

טז] ובדעת התוס' והרא"ש שנחלקו ע"ד רש"י בזה, בפשוטו הוא משום דס"ל דגם בהפה שאסר כיון שכל כחו להתיר הוא משום שהוא האוסר, הרי דהיינו רק בשעה שהוא האוסר, אך כל שהוא למפרע וכבר נתקבל האיסור מתחילה, אין לו כח נאמנות בזה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין דגם הפה שאסר אינו מועיל אחר כ"ד.

יז] אך בההיא דעשאה סימן לאחר יש לדון גם מטעם אחר, שהרי בפירש"י שם כתב דאיירי כשטוען שחזר ולקחה ממנו אחר שעשאה סימן לאחר, ולפ"ז הי' מקום לומר דבכה"ג כלל ליכא להכח דהפה שאסר, דכל הכח דהפה שאסר הוא כשבא להגביל את האסר, אך הכא הרי אינו מגביל כלל את האסר שאסר בזמנו, אלא שאומר שאח"כ חזר ולקחה ממנו, - וי"ל בדעת הטור דמה"ט הוא שכתב הרא"ש שם דלא אמרינן מיגו למפרע, דס"ל דהתם ליכא למיתי עלה כלל מדין הפה שאסר אלא מדין מיגו דעלמא, ומיגו למפרע ל"מ,[[1]](#footnote-2) ושוב מצאתי שכתב כן האבי עזרי בפי"ב מגירושין ה"א בסו"ד.

**ט**

יח] אמנם הנה מד' הב"י נראה דיש ללמוד דמפרש לד' הטור בע"א, דהנה הב"י בסימן קנ"ב כתב ע"ד הטור, ז"ל, התוס' כתבו בפ"ב דכתובות גבי הפה שאסר הוא הפה שהתיר שאומר ר"י דבענין זה שאינו סותר דבריו הראשונים ולא בא אלא לפרש דבריו הראשונים מהימן אע"ג דליכא מגו, ואפשר שמשם למד רבינו זה שכתב דכל שאינה סותרת דברי' הראשונים אפילו אחר כ"ד נאמנת, ונראה לי דשאני התם שדבריו האחרונים הם פירוש לדבריו הראשונים דברישא קאמר את בתי נתתי ואח"כ מפרש למי נתנה אבל הכא שאין דברי' האחרונים פירוש לדברי' הראשונים אלא תוספת אפשר דבעינן שתאמר כן תוכ"ד, עכ"ל, ולכאו' אינו מובן מה ענין זל"ז, הרי התוס' לא כתבו דבכה"ג נאמן מדין מיגו, אלא כתבו דבכה"ג נאמן אף בלא מיגו משום דמפרש לדבריו, אך באשת איש הייתי וגרושה אני דבעינן לדין הפה שאסר, מהיכ"ת דיהא נאמן אף לאחר כ"ד ואמרינן מיגו למפרע.

יט] ולכאו' מבו' מד' הב"י שפירש לד' הטור בע"א, וזה כמש"כ התומים בכללי מיגו סימן ק"ט דטעמא דהטור הוא משום דבמפרש דבריו אמרינן מיגו למפרע, וכמש"כ המהרי"ט בדעת הרא"ש, וה"נ הכא שהוא מוסיף על דבריו אמרינן מיגו למפרע,[[2]](#footnote-3) וזהו שדימהו הב"י לד' התוס' דאף אחר כ"ד חזינן לי' כמפרש את דבריו ולא חזינן לה כדיבור לעצמו, וכתב דיש לחלק דכל שהוא פירוש לדבריו לא חזינן לה כדיבור לעצמו אף אחר כ"ד, אך בגרושה דהוא תוספת על דבריו חזינן לה כדיבור לעצמו.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז ניחא דלא סתרי ד' הטור לד' הרא"ש בעשאה סימן לאחר, דהתם הרי אומר שחזר ולקחה ממנו אחר שעשאה סימן, ובכה"ג א"א לראותו כפירוש לדבריו הראשונים וע"כ אינו נאמן, והתומים שם כתב כן, וכתב דגם רש"י דס"ל דאמרינן הפה שאסר בכה"ג אי"ז משום דס"ל דאמרינן מיגו למפרע אלא משום דאיירי כשאומר שלקחה ממנו קודם שעשאה סימן לאחר, (כמש"כ הריטב"א שם), והו"ל כמפרש דבריו, וצע"ג דלהדיא כתב בפירש"י שם דאמר חזרתי ולקחתי' ממנו אחר שעשיתי' סימן.

**י**

כ] ולפ"ז י"ל דגם רבינו יונה מודה לכך, אלא דס"ל דכיון שאמרה סתמא אשת איש אני, מתפרשים דברי' דעדיין היא אשת איש, ולא חזינן למה שאומרת גרושה אני כתוספת על דברי', וע"כ אינה נאמנת, וכ"נ בל' תר"י שהביא השטמ"ק בסוגיין דהטעם דאינה נאמנת הוא משום דמהדר קא הדרא בה וזה מתפרש כנ"ל,[[4]](#footnote-5) וזה ע"ד מש"כ התוס' בסוגיין דכל שאומר קידשתי את בתי ופלוני נמצא שם ואח"כ אומר שקידשה לאותו פלוני לא חזינן לה כמפרש דבריו.

ויש להוכיח כן, ממש"כ תר"י והביאו הטור שם דאינה נאמנת בכה"ג אא"כ נתנה אמתלא לדברי', וצ"ע דהרי אינה חוזרת בה ממה שאומרת שהיתה אשת איש, וצריכין אנו להאמינה שנתגרשה, וכיון דלית לה מיגו ע"ז דהוי מיגו למפרע, מה יועיל בזה אמתלא, ולהנ"ל היינו דנותנת אמתלא ע"ז שלא פירשה מעיקרא דנתגרשה, ובכה"ג שפיר מצינו לחשוב למה שאומרת שנתגרשה כתוספת על דברי' הראשונים וה"ה נאמנת.[[5]](#footnote-6)

כא] והתומים שם אות ק"י כתב דזהו גם טעמא דהרמ"ה דבעסוקין באותו ענין נאמן, דבכל מיגו למפרע מודה הרמ"ה דל"מ בעסוקין באותו ענין, ועיי"ש שנחלק ע"ד הכנה"ג דלא כתב כן, אלא דהכא כל שאומרת כן בעסוקין באותו ענין חזינן לה כמוספת על דברי' הראשונים ולא חזינן לה כחזרה, ול"ד לכל מיגו למפרע דל"מ אף בעסוקין באותו ענין.

**יא**

כב] והנה הא דל"מ מיגו כשבאו עדים אח"כ, בפשוטו י"ל דהוא גריעותא בהוכחת המיגו, דידע שיבואו עדים, ואף בלא"ה נראה דאם יהא נאמן כשבאו עדים אח"כ ליכא לעיקר המיגו, וכגון בפרוע מיגו דמזויף, אם יהא נאמן אף כשבאו עדים וקיימו את השטר, ליכא מיגו כלל, דודאי עדיף לו לטעון פרוע דא"א להכחישו, מלטעון מזויף דאפשר לקיים את השטר, ועד"ז הוא בשדה זו של אביך היתה ולקחתי' הימנו, והרי מצינו עיקר טענה זו בקונט' הראיות בב"מ ז' א', עיי"ש, וכ"כ הגרע"א בגל' ס' עזרת נשים והועתק בחי' רע"א ב"ב ל"א א'.

אך בד' ההשלמה שכתב דבהפה שאסר הוא נאמן אף אחר שבאו עדים, מבו' דאי"ז מכח ה"ט, אלא הוא משום דכשבאו עדים בטל כחו בטענה הראשונה, וע"כ בטל המיגו, - ומה שנסתפק ההשלמה שיהא נאמן, מבו' בדבריו דהוא משום דכיון דהימנוהו הימנוהו, והוא ע"ד קם דינא, כיון שכבר הי' נאמן בממון, עדיין הוא נאמן.

כג] ולפ"ז י"ל דע"ז הוא שהביא ההשלמה משבוי', אף דהתם הוא קולא בשבוי', דבאיסורים לא שייך הא דכיון דהימנוהו הימנוהו, מ"מ אם נתברר דמעיקרא ל"ה מיגו ל"ה מקום להקל, דכל הקולא הוא דלא תצא מהתירה הראשון, והיינו משום דכבר היתה מותרת, ודו"ק.

כד] ומה שהביא מרמב"י נראה דהוא משום דהי' מקום לדון דהעדים מהני למפרע, דכלפי המצב דאיכא עדים מעולם ל"ה היתר, דלא היתה נאמנת באמירתה אלא כלפי זמן דליכא עדים, וממילא דליכא למימר כיון דהימנוהו הימנוהו, וע"ז הוא שכתב דאי"ז כן, אלא מעיקרא היתה נאמנת כלפי לעולם, ועכשיו הוא שבטלה הנאמנות, וזהו שהביא מההיא דר"מ ב"ר יוסי, דאם הוה חשבינן דמעיקרא היתה הנאמנות מוגבלת להזמן דליכא עדים, ל"ה שרינן לה בנשאת ואח"כ באו עדים, כיון דכלפי הזמן שבאו עדים לא היתה מותרת מתחילה, ולפ"ז י"ל בע"א דזהו שדימה לשבוי', דלא אמרינן דכלפי המצב דאיכא עדים מתחילה מעולם ל"ה מיגו.

1. האבנ"ז באהע"ז סימן ק"כ ד"ה אבל נראה כתב בפשיטות דהאומרת אשת איש אני ואח"כ אומר שנתגרשה אחר אמירתה פשיטא דאינה נאמנת וכתב דד"ז א"צ לפנים, וזה כמש"נ בדעת הרא"ש, - אך צ"ע במש"כ כן בפשיטות, והרי בד' רש"י לקמן ק"ט ב' מבו' דגם בכה"ג אמרינן הפה שאסר, וכ"ה מבו' להדיא בד' המאירי בסוגיין ד"ה כל מה דהאומרת אשת איש הייתי ואחר כ"ד אומרת שנתגרשה נאמנת ואף אם אם אומרת שנתגרשה אח"כ, עייש"ה, וכן נקט המהריט"א בבכורות פ"ה סקמ"ט בפשיטות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב דהיינו דכל שאינו מפרש דבריו חיישינן דעכשיו החמיץ, אך כל שמפרש דבריו שפיר הוא נאמן, - וצ"ב, דאם ליכא להוכחת המיגו, מה מהני הא דהוא מפרש דבריו, הרי פירוש זה הוא בשקר, ואף אם במפרש דבריו יש להבין לזה, אך הכא דהיא מוספת על דברי' ואומרת גרושה אני הרי אי"ז נכלל במה שאמרה מעיקרא, ומ"ט תהא נאמנת, - ולכאו' יש מקום לפרש בע"א עפמש"נ, דלעולם אף במיגו למפרע איכא להוכחת המיגו, אלא דאינו נאמן משום דכבר אין לו כח בטענה הראשונה, ובזה הוא דאמרינן דאם חזינן להטענה השני' כתוספת להטענה הראשונה שבשעה זו הי' לו לכח הנאמנות שפיר מצינו להאמינה בכך. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך אכתי ד' הב"י צע"ג, שהרי אדרבה בד' התוס' מבו' להדיא שלא כד' הטור, שהרי התוס' הק' על מה שלמדו לדינא דהפה שאסר מההיא דאת בתי נתתי לאיש הזה, דהתם הרי נאמן גם לאחר כ"ד דליכא מיגו, ולד' הטור הרי גם באשת איש הייתי וגרושה אני דבעינן לדין מיגו מהני גם כשאומר גרושה לאחר כ"ד, וא"כ היאך הוכיחו התוס' מהא דנאמן לומר שקידשה לפלוני דהא דנאמן אינו מדין מיגו, הרי גם אם הוא מדין מיגו שפיר מהני גם לאחר כ"ד כיון שהוא מפרש דבריו, והרי גם באשת איש הייתי וגרושה אני דילפינן לה מינה נאמן בכה"ג, וא"כ שפיר י"ל דגם בנתקדשתי לפלוני אין הנאמנות אלא מדין מיגו והפה שאסר ואפ"ה הוא נאמן גם בכה"ג, - ועד"ז תמוה גם בד' הגר"א בכללי מיגו אות ה' סק"ג שהביא מד' התוס' דבמפרש דבריו מהני מיגו למפרע אף אחר תוכ"ד, וזה צע"ג וכנ"ל, דאף דמד' התוס' נלמד דגם אחר כ"ד חזינן לה כפירוש לדבריו, מ"מ מבו' מדבריהם דל"מ בכה"ג מיגו למפרע, וזה כמש"כ האחרונים בדעת התוס' בב"ב ל' א' דגם במפרש דבריו לא אמרינן מיגו למפרע, - שו"ר בד' הברכ"ש בסימן ל"ג שפירש בד' הגר"א דאה"נ דהא דנאמן בקידשתי את בתי הוא מדין מיגו, ואך דבכה"ג מהני מיגו למפרע, עיי"ש, וצע"ג היאך הוא מתישב בד' התוס' שהק' דהיאך ילפינן מינה לדין מיגו, וכתבו להדיא דהתם נאמן אע"ג דליכא מיגו, - וד' יאיר עיני. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה מתפרש גם מש"כ תר"י שם דבתוכ"ד נאמנת משום דלא אמרינן דהדרא בה, ולכאו' הרי בלא"ה יכולה לחזור בתוכ"ד, ולהנ"ל ניחא דמ"מ כבר לא חזינן לה כפירוש דבריו, ובכה"ג י"ל דלא אמרינן מיגו אף בתוכ"ד, והרי אינה באה לחזור מדברי', אלא באה לומר שהיא גרושה, וכל דליכא מיגו א"א להאמינה אף בתוכ"ד, וס"ל להתר"י דאף בתוכ"ד ל"מ מיגו אם לא חזינן לה כפירוש דבריו הראשונים. [↑](#footnote-ref-5)
5. שוב מצאתי בעזה"י במהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ה סקמ"ט שדקדק מד' תר"י דכל הא דאינה נאמנת הוא משום דחוזרת בה, וכתב דלפ"ז אם אומרת שאח"כ נתגרשה נאמנת, ואח"כ הוכיח מד' התוס' וש"ר לקמן ק"ט ב' דגם בכה"ג אינה נאמנת, - ויש להעיר, דמשמעות ד' תר"י דבכל ענין אינה נאמנת, ויש לפרש לזה בתרי גווני, חדא, הוא כמש"נ, דמש"כ דמיהדר הדרא בה היינו דע"כ לא חזינן לה כמפרשת ומוספת על דברי', אך כל שאומרת שנתגרשה אח"כ ודאי דאינה נאמנת, וכמש"כ כן התומים, ועוד, די"ל דכל שאומרת שנתגרשה אח"כ ליכא כלל להנאמנות דהפה שאסר, וכמש"נ לעיל סקי"ז לדון כן. [↑](#footnote-ref-6)