רשימות
קטגוריות: ש_ס / טז ראש השנה / קדוה_ח ועיבור השנה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

בחי' הגרי"ז כתב דלדעת רש"י ל"ש דין עיבור ע"פ חשבון, דאין העיבור להשוות שנת הלבנה לשנת החמה, עיי"ש, אך הנה בפדר"א מפורש דעיקר דין העיבור הוא להשוות שנת הלבנה לשנת החמה.

ועי' בתוס' הרא"ש סנהדרין די"ג: דבזה"ז אין העיבור מפני הצרכים, כיון דליכא אלא תקופה לבדה, וכ"ה ברמ"ה, וצ"ע דלהרמ"ה לטעמי' דהא דאין מעברין על תקופה לבדה הוא משום דאיכא תרתי כנגד זה, לכאו' ל"ש כן בכה"ג דהאחד ידוע והב' אינם ידועים, אלא להשוות שנת הלבנה לשנת החמה, ולד' הרמ"ה א"צ לזה, אלא הוי העיבור משום תקופת ניסן, והחשבון שבידינו הוא בדיוק דמעברין כל שנה שאלמלי יעברוה תפול תקופת ניסן אחר הזמן הראוי לה, אך הרא"ש לא כתב כן, דאיהו ס"ל בר"ה דכ"א. דאין מעברין על תקופת ניסן לבדה, והרי דאף דס"ל כיסוד ד' רש"י, מ"מ ס"ל דהוי העיבור להשוות שנות הלבנה לשנות החמה.

גם ילה"ע, דקודם מתן תורה, לכאו' ל"ה דין דצורך המועדות, ומ"ט עיברו את השנים, עי' פדר"א פ"ז ופ"ח ביד מי הי' מסור העיבור, אך בזה י"ל, דגם קודם מ"ת הי' החפצא דמועדות, והרי קיימו האבות את התורה, ואמרינן דמצות אפה ויאכלו דפסח הי', וע"כ הי' דין עיבור לצורך זה.

ויותר נראה, דודאי דעיקר העיבור הוא להשוות שנות הלבנה לשנות החמה, ואך דבזמן שמעברין בי"ד לא משכח"ל לדין זה, דכל שאין שנות הלבנה מתאימים עם שנות החמה הרי לעולם הוי צורך לעבר.

ובזה מתישב פירש"י בהא דמעברין את השנה לצורך, והק' הגרי"ז דלדעת רש"י הרי זהו עיקר דין העיבור, ולהנ"ל ניחא, דגם לדעת רש"י עיקר דין העיבור הוא להשוות שנת הלבנה לשנת החמה, ונתחדש דמעברין לצורך.

ובזה יל"פ מש"כ רש"י בהא דאין מעברין ג' שנים דיהא ניסן באמצע הקיץ, ולא כתב דיהא פסח באמצע הקיץ, אך כ"ה הל' בכמה מקמאי, ואולי צ"ל כן גם בד' רש"י, ויל"פ דכונתו, דכיון דיהא ניסן באמצע הקיץ, ליכא כלל השוואת שנות החמה ושנות הלבנה, וכולי האי א"א להם שלא לעבר.

לפ"ד הריטב"א נראה, דאם לא קידשו חדש מרחשון, הרי דכשיהא המולד הבא ויקדשו את החדש, לא יהא זה חדש מרחשון אלא חדש כסליו, שהרי מולד זה הוא מולד דכסליו.

והעירוני מד' הרמ"ה דהביא די"מ בד' רש"י, דהא דאם עיברו ביום ל' דאדר אין מקדשין, היינו דאין מקדשין את החדש כלל, ויהא חדש דס' יום, והנה הרי התם אח"כ כשיהא מולד ויקדשוהו יהא ניסן, ולא יהא אייר.

אך נראה דמהתם מוכח להיפך, דתיקשי דאם אפשר שלא לקדש את החדש ויהא חדש של ס' יום, א"כ הרי ל"ב בכה"ג לדין עיבור השנה כלל, ומ"ש בזה דינא דאין מעברין ביום ל' של אדר דראוי לקבעו ניסן.

ובע"כ דלעולם אף אם לא קידשו חדש א', הרי דאח"כ כשמקדשין ע"פ המולד הבא, הוי זה החדש שלאחריו, וע"כ בלא דין עיבור השנה, הרי דאף שלא קידשו את חדש ניסן, מ"מ אח"כ כשיקדשו ע"פ המולד הבא יהא זה חדש אייר, וע"כ בעינן בזה לדין עיבור שהוסיפו ל' ימים לשנה, ואך דבאופן הרגיל הוספת הל' ימים הוי חדש לעצמו, והכא הוי זה מכלל חדש אדר דהוי חדש דס' יום, וע"כ כשמקדשין אח"כ את החדש הבא, הוי זה חדש ניסן, שהרי עיברו את השנה, ונמצא דמולד זה הוי מולד דחדש ניסן, ודו"ק.

ועפי"ז יל"ד במשה"ק הרמ"ה על פי' זה דאין חדש יותר מל' יום, ולהנ"ל שמא נימא דלעולם אין חדש יותר מל' יום, כיון דהימים דאח"כ בע"כ הן מכלל החדש הבא, אך הכא שעיברו את השנה וצריכין אנו להוסיף ל' יום, מצינו להוסיפם גם באופן שיהיו המשך דחדש אדר, ודו"ק.

בד' רש"י בההיא דחשובי מחשבינן מבו', דקביעות העיבור היא מכלל החשבון, - וי"ל לדעתו דליכא דינים כלל בחשבון, - ועי' תוס' די"ב. ד"ה לא משנה דמבו' דהחשבון יש לו דינים, אך רש"י שם ד"ה ב"ד ישבו, שנראה דכל החיסרון הוא בקביעות.

שמעתי לפרש, דדינא דלשכנו תדרשו ודינא דכי מציון תצא תורה, ב' דינים חלוקים בגדריהם הם, דדינא דלשכנו תדרשו הוא דין על מעשה העיבור, ואילו דינא דכי מציון תצא תורה, הוא שהקידוש והעיבור נמסרו לבי"ד שבירושלים ובא"י. - וזהו שדנו התוס' דשמא הא דלא הניח כמותו הוא רק לגבי החישוב ולא לגבי העיבור עצמו, והיינו משום דבחישוב ליכא למיתי עלה אלא מדינא דכי מציון תצא תורה שנמסר הדבר לבי"ד שבא"י, דומיא דהכרעת ההלכה בדברים השנויים במחלוקת הויא ע"י בי"ד הגדול, וה"נ קביעות החדשים שהיא קביעות לכל העולם הויא ע"י בי"ד הגדול, וע"ז מהני שלא הניח כמותו, דכה"ג נמסר הדבר לו, אך ל"מ זה מידי לגבי הך דינא דבעינן שיהא מעשה הקידוש והעיבור בא"י.

ובאמת בד' הרמב"ם בהלכותיו לא נזכר דמהני הא דלא הניח כמותו, רק לגבי דינא דכי מציון תצא תורה, ולא לגבי דינא דלשכנו תדרשו, וי"ל דאה"נ לעולם אין מתקיים בזה דינא דלשכנו תדרשו, ואך דכיון דנמסר לו לעבר והוא נמצא בחו"ל וא"א לו לבא לארץ, בע"כ עליו לעבר שם, והרי בדיעבד חייל העיבור אף דאי"ז לשכנו, וצ"ע בזה.