זבים פ_ה מ_י
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ה מ"י**

א] **זה הכלל כל הנוגע באחד מכל אבות הטומאה שבתורה מטמא א' ופוסל א' חוץ מן האדם,** הר"ש פירש דהא דקתני כל הנוגע וכו', קאי על אוכלין וכלים, דאוכלין וכלים הנוגעין בא' מאבות הטומאה מטמאין א' ופוסלין א', וזהו דקתני חוץ מן האדם, דיש מאבות הטומאה דאדם הנוגע בהן או נושא מטמא ב' ופוסל א', ואם פירש מטמא א' ופוסל א', - והרא"ש הק' ע"ז, מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש בריש פירקין דכלים הנוגעין בזב וכו' מטמאין ב' ופוסלין א', אך בפי' הר"ש מכת"י כתב, דכללא דהכא הוא מדאורייתא, והא דכלים מטמאין ב' ופוסלין א' אי"ז אלא מדרבנן, וכ"כ הר"ש בריש פירקין.

ב] והרמב"ם פירש דהא דקתני כל הנוגע קאי על אדם, דאדם הנוגע בא' מאבות הטומאה מטמא א' ופוסל א', ולא קאי על כל אבות הטומאה, אלא על אותם האבות שלא נתפרשו לעיל דהנוגע בהן מטמא ב' ופוסל א', והא דקתני חוץ מן האדם, הוא חוץ מן המת, דהוא משאר אבות הטומאה והנוגע בו הוי אב הטומאה ומטמא ב' ופוסל א' בין בשעת מגעו ובין לאחר פרישתו.

ובחזו"א סימן ד' סק"ט הק' על פי' זה, דאין דין המת כיוצא מן הכלל של כל הטומאות, דמת הוי אבי אבות וטמא מת הוי אב, ועיי"ש משה"ק עוד ע"ז, - והנה אמנם בל' הרמב"ם כאן נראה דהמת הוי אב הטומאה ואינו אבי אבות, (ופליג ע"ד ש"ר שכתבו דהמת הוי אבי אבות), וכ"נ בד' הרמב"ם בהקדמתו לטהרות, ז"ל, וטומאת מת יש בה תשעה אבות, והם שהמת עצמו אב הטומאה וכו', ואדם שנטמא במת גם הוא נקרא אב, עכ"ל, וע"כ שפיר תני חוץ מן האדם, דהוא אב הטומאה דהנוגע בו מטמא ב' ופוסל א' אף אחר פרישתו, - אך הרא"ש הביא לפי' הרמב"ם, וכתב דהוציא מן הכלל אדם שמת שהוא אבי אבות וכו', והרי דשפיר תני חוץ מן האדם, אף דהוא אבי אבות, ואינו כיוצא מן הכלל של שאר הטומאות.

ג] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאף דהשורף פרה ופרים ומשלח שעיר מטמאין בגדים, אפ"ה אינם מטמאין ב' ופוסלין א', אלא מטמאין א' ופוסלין א' כמו כל ראשון לטומאה, ואי"ז סותר לכללא דר' יהושע בריש פירקין דכל המטמא בגדים בשעת מגעו מטמא ב' ופוסלין א', דאלו לא במגע הן מטמאין בגדים אלא בהתעסקם בפעולה מיוחדת.

ובתוי"ט כתב, דזהו מש"כ הרמב"ם בפ"ו משאה"ט הט"ו דהשורף פרה וכו' אע"פ שבשעת מעשיהן מטמאין בגדים, אם נגעו באוכלין אפי' בשעת מעשיהן ה"ה שניים לטומאה, והכס"מ שם תמה ע"ז, דהיאך אפשר שיטמאו בגדים ולא יטמאו אוכלים אלא להיות שני, (וע"כ פירש ד' הרמב"ם בע"א), והמל"מ שם כתב דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש נתישבה קו' הכס"מ.

והרש"ש עמד ע"ז, דהך טעמא שכתב הרמב"ם דאינם מטמאין בגדים במגע אלא בהתעסקם בפעולה מיוחדת, הוא רק לישב שלא תהא סתירה לזה מכללא דר' יהושע, אך קו' הכס"מ היא, דכיון דהוא מטמא בגדים, בע"כ דהו"ל כאב הטומאה, וא"כ מ"ט אינו מטמא אוכלין להיות ראשונים כמו כל אב הטומאה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועד"ז ילה"ע עוד, דהרי הבגדים שהוא נוגע בהן הו"ל ראשון לטומאה, וא"כ מ"ט גריעי אוכלין שהוא נוגע בהן שאינם אלא שניים לטומאה, ועי' מי נפתוח פרפר כ"א סק"ג מש"כ לפרש בזה.

עוד צ"ע, מהא דתנן לעיל מ"ט דהאוכל נבלת עוף טהור מטמא ב' ופוסל א', והרי דאף דאינה מטמאה במגע או במשא אלא באכילה, ה"ה מטמא ב', ומ"ש משורף פרה וכו' דאינו מטמא ב' ופוסל א', ועי' במשנ"א שעמד בכעי"ז.

ד] ובכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל כתב לפרש בזה, דשאני עיקר דין טומאת בגדים בכל המטמאין במגע וכו', מדין טומאת בגדים בשורף פרה ופרים ומשלח שעיר, דבכל המטמאין בגדים גדר הדין הוא, דכ"ז שהן מחוברין לאב הטומאה חשיבי כאב הטומאה וע"כ הן מטמאין בגדים, וכיון דחשיבי כאב הטומאה, ע"כ הן מטמאין אוכלין להיות תחילה, ומשא"כ בשורף פרה ופרים ומשלח שעיר, דל"ה חפצא דטומאה כלל, אלא דהמתעסק בהן נטמא, הרי נמצא דאף בשעה שמתעסק בהן אינו מחובר לאב הטומאה, וע"כ גם בשעת ההתעסקות אינו אלא ראשון, והא דהוא מטמא בגדים, היינו דההתעסקות מטמאה את האדם ואת בגדיו, וכיון דהוא ראשון לטומאה, ע"כ האוכלין שנגע בהן הוו שני לטומאה, ושאני נבלת עוף טהור דהא דהיא מטמאה בבית הבליעה הוי זה טומאת מקום, (וכמש"נ לעיל מ"ט בדעת הרמב"ם), דהנבילה עצמה הויא חפצא דטומאה ומטמאה את האוכלה, ובזמן האכילה שהאוכל מחובר להמטמא, הו"ל כאב הטומאה לטמא בגדים, וע"כ הוא מטמא אוכלין להיות תחילה.

ועיי"ש שהק' ע"ז, דלפ"ז הדין נותן דלא יהיו טמאין אלא בגדים שהוא לבוש בהן בשעת ההתעסקות, אך בגדים שהוא נוגע בהן בשעת ההתעסקות לא יהיו טמאין, ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש פרה פ"ח מ"ד ובפ"ה מפרה ה"ב מפורש דאף בגד או כלי שהוא נוגע בהן טמאין, וצ"ע בזה.

ה] והנה כתב הרמב"ם בפ"ג משאה"ט ה"ב ג', ז"ל, נבלת העוף הטהור וכו' חישב עלי' לאכילה הרי זו מטמאה טומאת אוכלין והרי היא כאוכל ראשון לטומאה אע"פ שלא נגע בה טומאה אחרת ואינה צריכה הכשר, פרה אדומה ושעירין הנשרפים אינן כן, אע"פ שהן מטמאין המתעסק בהן, אם חישב עליהן לאכילה צריכין שתגע בהן טומאה ואח"כ יטמאו טומאת אוכלין, עכ"ל, ובכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דשאני נבלת עוף טהור וכיו"ב שהן מטמאין אדם במגע, לאפוקי פרה ופרים שאינם מטמאים אלא המתעסקין בהן ולא את הנוגעין בהן בלא מתעסקין, דכגון אלו צריכין הכשר שרץ שיקבלו טומאה ממנו ואז יטמאו אוכלין ומשקין, ובסו"ד כתב דכעי"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו.

ודבריו מתפרשים ע"פ הנ"ל, דשאני נבלת עוף טהור, דהנבילה עצמה הויא חפצא דטומאה ומטמאה את האוכלה, וע"כ אית בה לדינא דסופו לטמא טומאה חמורה ול"ב הכשר שרץ, ומשא"כ פרה ופרים דאינם מטמאין אלא את המתעסקין בהן, אינם חפצא דטומאה, אלא דהמתעסק בהן נטמא, וע"כ לי"ב לדינא דסופו לטמא טומאה חמורה דא"צ הכשר שרץ.

אך צ"ב בזה, דאם פרה ופרים לא חשיבי כחפצא דטומאה כלל, א"כ מ"ט אית בהו לדינא דסופו לטמא טומאה חמורה לענין דל"ב הכשר מים.

וגם בעיקר הדברים צ"ע ממש"כ הרמב"ם בהקדמתו לטהרות, ז"ל, וטומאת החטאות יש בה שלשה אבות, האחד פרה אדומה וכו' פרים ושעירים וכו' והשלישי שעיר לעזאזל, עכ"ל, ומ' דהפרה והפרים והשעיר חשיבי כאב הטומאה, וע"כ הוא דהמתעסק בהן מטמא בגדים, וצ"ע בזה.