סוחט ודש חיבור
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' ט' שבט תשס"ח

**א**

א] שבת דקמ"ה. אמר ר"ח בר אשי אמר רב ד"ת אינו חייב אלא על סחיטת זיתים וענבים בלבד, וכן תני דבי מנשה ד"ת אינו חייב אלא על דריסת זו"ע בלבד.

והרא"ש בסימן ד' כתב, ז"ל, והא דמשמע בפ' מפנין דאיכא חיוב חטאת בסחיטת שמן מתוך השער, ל"ד לסוחט פרי שאין דרכו לסחוט, כי דרך אותו פרי לאוכלו ולא להוציא ממנו משקה הלכך אין שם משקה על היוצא ממנו, אבל משקה הנבלע בבגד הסוחטו להוציא ממנו חייב, עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בד' הרא"ש, דכל הך דינא דאין חייבין עלא על סחיטת זיתים וענבים, הוא רק במשקה היוצא מגוף הפירות, דבזה הוא דאמרי' דמשקה היוצא משאר פירות שאין דרך לסוחטן אין עליו שם משקה, ומשא"כ משקה הנבלע בבגד דתורת משקה עליו, חייבין על סחיטתו אף שאין דרך לסוחטו. [[1]](#footnote-2)

אך הדברים צ"ב, שהרי בכבשים ושלקות פטרי רב ושמואל מכח הך דינא דאין חייבין אלא על סחיטת זיתים וענבים כמבו' כן בד' הרא"ש שם, והרי דאף דאין המשקה מגופן אלא נבלע בהן משקה מבחוץ ותורת משקה עליו, מ"מ אין חייבין על סחיטתו, וא"כ ה"נ לא יהיו חייבין על סחיטת בגד.

והפשוט בזה, דשאני משקה הנבלע בכבשים ושלקות דבעודו בלוע בהן הוי בכלל האוכל ופקע מיני' תורת משקה, וע"כ אף כשנסחט לא חייל עליו שם משקה כיון שאין דרך לסוחטן,[[2]](#footnote-3) ומשא"כ משקה הנבלע בבגד דאף בעודו בלוע בבגד תורת משקה עליו, וכמבו' כן בסוגיא דנדה דס"ב: דמשקין טמאים שנבלעו בחרסין או בבגד יש עליהם תורת משקה לטמאות, ואך שדנו שם שאינם מטמאין מדינא דטומאה בלועה, ופליגי בזה ר"י ור"ל שם, ואכ"מ, ע"כ חייבין על סחיטתו אף שאין דרך לסוחטו, כיון שיש על הנסחט תורת משקה, ועי' אג"ט דש סק"ז אות י"ז שלמד כן מסוגיא דנדה דחלוק דין משקה הנבלע בבגד מדין משקה הנבלע באוכל, דמשקה הנבלע בבגד אף בעודו בלוע תורת משקה עליו, ועי' נשמ"א כלל י"ד סק"ב שמבו' כן בדבריו בביאור ד' הרא"ש.

וכד' הרא"ש נ' ללמוד גם מד' התוס' בכתובות ד"ו., ז"ל, אבל ק"ק אי פס"ר דלא ניח"ל שרי, אמאי קאמר רב בפ' חבית כבשים שסחטן לגופן פטור ומותר הואיל וא"צ למים היוצאין, והשתא אע"ג דא"צ הי' להיות אסור, ואור"י דמצינן למימר דדוקא כבשים שרי דהוי הנסחט מהם כמו אוכלא דאיפרת ואין שם משקה עליו כדאמרי' דאפי' למימיהם פטור אבל אסור, עכ"ל, ומבו' בד' התוס' דטעם הא דפטרינן בסחטן למימיהם, הוא משום דהוי הנסחט מהם כמו אוכלא דאיפרת, והיינו משום דהכבשים הוו אוכל, וכ"ה בתוס' הר"ש שם.

והנה הרי מבו' בד' התוס' שם, דהך דינא הוא רק בכבשים שסחטן, אך בסחיטת בגד אסרינן אף בשא"צ למים היוצאין, ומ' מדבריהם דהיינו משום דשאני כבשים שהם אוכל והמשקה הנבלע בהן נעשה אוכל, ע"כ אף כשנסחט אינו אלא כאוכלא דאיפרת ואין תורת משקה עליו, וע"כ אף אם סחטו למימיו פטור, ומשא"כ בסחיטת בגד, שלא בטל מן המשקה הנבלע בו תורת משקה, ואם סחטו למימיו חייב, ע"כ אסור לסוחטו אף בשא"צ למימיו, וזה כיסוד ד' הרא"ש, דטעם הא דכבשים שסחטן למימיהן פטור ובגד שסחטו למימיו פטור, הוא משום דבכבשים שנבלע בהן משקה פקע מיני' תורת משקה, וכשסוחטו הוי אוכלא דאיפרת, ומשא"כ בבגד שנבלע בו משקה לא פקע מיני' תורת משקה, וע"כ חייבין על סחיטתו.

ועיקר הך מילתא דמשקה הנבלע בבגד וסחטו ממנו, איכא עלי' תורת משקה מכח מה שהי' משקה מעיקרא, ול"ב שיחול עליו תורת משקה בסחיטתו, מצינו ג"כ בד' סה"ת סימן רמ"ד, ז"ל, ואע"ג שהבלוע הנסחט נופל על הארץ לאיבוד וכו', ואפי' למ"ד פרק חבית משקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא גבי מפצע זיתים לידע לימסק, התם דמעיקרא הי' אוכל ול"ה לי' בעין כמו זה הבלוע במוך ובמטלית שניכר המשקה מעיקרא, עכ"ל, והיינו דכל עיקר הך דינא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, הוא רק היכא שמעיקרא יצא המשקה לאיבוד ועדין לא חל עליו תורת משקה, וכ"ה במהרי"ט ח"א סו"ס ע"ו, ז"ל, וכן הא דאמרי' התם במשקה הבא לאיבוד ובמשקה העומד לצחצחו שאינו משקה, דוקא דמתחילה כשהוציא המשקה לאיבוד הי' יוצא או לצחצח, שאילו הי' עליו שם משקה מתחילה, משום שבא לאיבוד או משום שעומד לצחצוח לא בטיל מיני' תורת משקה, עכ"ל, וע"כ במשקה הבלוע בבגד שכבר הי' עליו תורת משקה קודם שנבלע, איכא עלי' תורת משקה אף שסוחטו לאיבוד.

ב] אמנם צ"ע בזה, דאם אכן משקה הבלוע בבגד תורת משקה עליו, א"כ מ"ט חייבין על סחיטתו, הרי כ"ה דהיכא דמעיקרא אוכל והשתא אוכל אין חייבין על סחיטתו, דמה"ט אין חייבין על סחיטת שאר פירות, משום שאין שם משקה על היוצא מהן, ה"נ בדין דהיכא דמעיקרא משקה והשתא משקה אין חייבין על סחיטתו.

והאמנם יש מקום לומר, דהא דהיכא דמעיקרא אוכל והשתא אוכל אין חייבין על סחיטתו, הוא רק בסחיטת פירות, דכיון שהפירות עצמן הוו אוכל, הרי דכל שהנסחט מהן הוי אוכל ה"ה מפרק אוכל מאוכל ואינו חייב, דלא חשיב מפרק, אלא בשפירק מין א' ממין אחר, אך בסחיטת בגד, הרי דהגם שהמשקה לא נשתנה בסחיטתו דמעיקרא משקה והשתא משקה, מ"מ הויא סחיטתו בכלל מפרק, כיון שפירק משקה מבגד.

אך אי"ז מתישב, דא"כ מ"ט הוצרך הרא"ש לפרש דהא דחייבין על סחיטת בגד, הוא משום שנבלע בבגד משקה, ומ' דכונתו דמה"ט יש תורת משקה על הנסחט, ול"ד לסחיטת שאר פירות שאין תורת משקה על הנסחט, ולפי הנ"ל, הרי אף אם הוה מדמינן סחיטת בגד לסחיטת שאר פירות דאין תורת משקה על הנסחט, נמי היו חייבין על סחיטתו, משום שמפרק אוכל מבגד, ובע"כ מד' הרא"ש דאין חייבין משום סחיטה אלא בשנשתנה המשקה הנסחט ע"י סחיטתו, וכל דמעיקרא אוכל והשתא אוכל אין חייבין על סחיטתו, הגם שפירק אותו מבגד, וא"כ הדק"ל דהגם דמשקה הנבלע בבגד תורת משקה עליו, מ"ט חייבין על סחיטתו, הרי מעיקרא משקה והשתא משקה.

ועיקר הך מילתא דאין חייבין על פירוק מין א' ממין אחר, ורק היכא שנשתנה המשקה הנסחט ע"י סחיטתו מאוכל למשקה חייבין על סחיטתו, עמש"נ בזה להלן ענף ב' סקי"ב ללמוד כן מד' התוס' לעיל דע"ג: ותוס' הרא"ש לעיל דצ"ה. ומד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

ובאמת העירוני בעיקר ד' הרא"ש, דמ"ט הוצרך לפרש דהא דחייבין על סחיטת בגד הוא משום שנבלע בו משקה, הרי כבר פירשו הראשונים בסוגיין דכל הא דאין חייבין בסחיטת משקה הבא לאוכל משום דהוי אוכל, ול"ד למפרק אוכל מתוך פסולת דחייב, הוא משום דבסחיטת פירות הוי כל הפרי אוכל, וע"כ כל דהוי המשקה הנסחט אוכל הוי מפרק אוכל מאוכל, ומה"ט כתבו לדון לאסור לחלוב לתוך הקדירה בשבת, משום דהבהמה בשבת הויא פסולת, וה"ה מפרק אוכל מפסולת, ולפ"ז הרי נמצא דבסחיטת בגד דהבגד אינו ראוי לשתי' והוי כפסולת, הרי דאף אם המשקה היוצא ממנו ל"ה עליו תורת משקה, הי' לנו לחייב משום סחיטת אוכל מפסולת, וכ"ה בחי' אבהעו"ז בסוגיין בתו"ד דבסחיטת בגד יש לחייב משום דסוחט אוכל מפסולת, עיי"ש, וצ"ע בד' הרא"ש דמ"ט הוצרך לה"ט דיש על המשקה הנסחט מן הבגד תורת משקה.

ונפ"מ רבתא לדינא בנידו"ז אם יש לחייב בסחיטת משקה מבגד משום מפרק אוכל מפסולת, בשסחט מי תותים ורימונים שנבלעו בבגד, דאם הא דהסוחט בגד חייב הוא משום דמפרק מפסולת, יש לחייב אף בשסחט ממנו מי תותים ורימונים ומי פגיעין ועוזרדין, דהגם דליכא עלייהו תורת משקה, מ"מ כיון שפירקן מן הבגד שהוא כפסולת ה"ה חייב, אך למש"כ הרא"ש דהא דהסוחט בגד חייב הוא משום שנבלע בו משקה, אין לחייב אלא בשנבלעו בו מים או יין ושמן, אך אם נבלעו בו מי תותים ורימונים ומי פגיעין ועוזרדין וכיו"ב דליכא עלייהו שם משקה, אין חייבין על סחיטתן, ובגונא שנבלעו בו מי פגיעין ועוזרדין, לכאו' שרי לכתחילה לסוחטן, כיון דליכא עלייהו תורת משקה כלל, (אך שמא אסרו בזה חכמים, וצריך מקור לזה), וז"ב.

ובאמת מצינו דברים מפורשים בזה בד' הריטב"א לעיל דקמ"ג:, ז"ל, ובלבד שלא יספוג, פי' כדי שלא יבא לידי סחיטה דהויא איסורא דאורייתא ביין ושמן לדברי הכל, עכ"ל, ומבואר דסחיטת שאר משקין מן הספוג לי"ב איסורא דאורייתא, כיון שאין עליהן שם משקה, ויש ללמוד מזה שדעתו דאין לחייב בסחיטה מן הספוג משום פירוק אוכל מפסולת, וזה כמש"נ מד' הרא"ש, וז"ב.

והעירוני דגם מד' סה"ת שהבאנו לעיל יש ללמוד כן דאין לחייב בסחיטת בגד משום מפרק מפסולת, שהרי הסה"ת דן לפטור בסוחט בגד לאיבוד משום דינא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, ואם יש לחייב בסחיטת בגד משום פירוק מפסולת, הרי דאף דאין על המשקה הנסחט תורת משקה, מ"מ הי' חייב משום שמפרקו מפסולת, דל"מ הא דאין עליו תורת משקה לפטרו, אלא כד אתינן לחייב משום מפרק משקה מאוכל, אך כד אתינן לחייב משום מפרק מפסולת, הרי דהגם דאין עליו תורת משקה, מ"מ ה"ה מפרק, והרי פשיטא דבמפרק חיטין מן השבלים הוי דישה אף שהחיטין הולכין לאיבוד, (להסוברים דמלאכת דישה היא אף בהולך לאיבוד), וא"כ ה"נ המפרק משקין מן הבגד הוי מפרק אף בגונא שהמשקין הולכין לאיבוד ואין עליהן תורת משקה, ובע"כ מד' סה"ת דאין לחייב בסחיטת בגד משום מפרק מפסולת, וע"כ אם לא הי' על הנסחט תורת משקה, לא היו חייבין על סחיטתו.

וגם בד' סה"ת קשיא כמשה"ק לעיל בד' הרא"ש, דמה מהני הא דהנסחט מבגד תורת משקה עליו, הרי מעיקרא משקה והשתא משקה, ואין לומר דחיובו הוא משום דמפרק משקה מבגד, דא"כ הי' לנו לחייבו אף אם לא הי' תורת משקה על הנסחט, וכנ"ל.

ג] ומתחילה נבאר עיקר ד' הרא"ש, דהנה אמנם אף דבסוגיית הגמ' בנדה נ' דמשקה הבלוע בבגד או בכלי תורת משקה עליו, יש לדון הרבה בזה.

דהנה באו"ז ע"ז סו"ס קס"ד כתב, ז"ל, וזה החרס אסור בהנאה משום שהוא בלוע מיי"נ, אבל אם הי' בלוע מיין כשר ונגע בו גוי הי' מותר אפי' בשתי', דמשנבלע בחרס בטל מיני' תורת משקה, דלא גרע מיין שנגלד דבטל לי' מתורת משקה דלי"ב משום יי"נ וכו', והביא שם תשובת רבינו שמחה דיין שנתקרח בטל מתוך משקה, ואינו מתנסך ע"י מגע הגוי הואיל ואין תורת משקה עליו.

וכ"כ הרמ"א יו"ד סימן קכ"ג ס"ה, ז"ל, ויין שנקרש אין בו משום מגע גוי, וכ"ש אם נגע בחרס הבלוע ביין, והגר"א שם הראה מקורו, ז"ל, וכמ"ש בפ"ט דכלים וכן בגפת חדשה כו' הגפת כו', וכן בתוספתא הביאו הר"ש שם גפת שנעשית בטהרה וכו' ושנעשית כו', עכ"ל, והיינו הא דתנן התם הגפת והזוגין שנעשו בטהרה והלכו עליהן טמאים ואח"כ יצאו מהן משקין טהורין, והרי דהמשקין הבלועין בגפת ובזוגין אינם מקבלין טומאה, שאין תורת משקה עליהן.

ולמדנו מכ"ז דמשקין הבלועין בכלי אין עליהן תורת משקה, ואינם מקבלין טומאה, ואינם נאסרין במגע גוי.

ואמנם קשיא ע"ז מסוגיית הגמ' בנדה, דמבו' דמשקין טמאין הבלועין בחרסין או בבגד תורת משקין עליהן וה"ה מטמאין אחרים אי לאו משום דטומאה בלועה היא.

ונ' לישב, דהנה בנדה שם מייתי' להא דתנן דחרסין שנשתמש בהן זב שבלעו משקין ונפלו לאויר התנור והוסק התנור התנור טמא, ואמר ר"ל לא שנו אלא משקין קלים אבל משקין חמורין טמא אע"פ שלא הוסק התנור, ומבו' בסוגיא שם שטעמו משום דכל משקין שיכולין לצאת לא חשיבי כבלועין וע"כ ה"ה מטמאין את התנור.

ובטעם הא דמשקין קלים אינם מטמאין בשלא הוסק התנור, פירש"י שם, ז"ל, לא שנו וכו אלא משקין קלין שאינם אב הטומאה כגון דמעת עינו ודם מגפתו או מי רגלים דטמא מת או טמא שרץ, דאפי' כשהוסק ויצאו והיו הן ממש באויר התנור לא טמאוהו אלא מדרבנן דאין משקה טמא כלי חוץ ממשקה אב הטומאה, עכ"ל.

אמנם לדעת האו"ז ודעימי' יל"פ טעמא דמילתא בע"א, שהרי משקה הבלוע בכלי לי"ב תורת משקה, וע"כ במשקין קלים שטומאתן היא טומאת משקין ותליא בתורת משקה שעליהן, הרי דכיון דכשנבלעו בחרסין אין עליהן תורת משקה, אינם מטמאין את התנור, דהגם דבדין טומאה בלועה ס"ל לר"ל דכל שיכולין לצאת לא חשיבי כבלועין, מ"מ הך דינא דמשקה בלוע אין עליו תורת משקה פשוט דהוא אף בשהוא יכול לצאת, ומשא"כ משקין חמורין דטמאין מדין מעיינות, ולא בעינן כלל שיהא תורת משקה עליהן, שהרי הן מטמאין אף יבשין אם אך יכולין לשרות ולחזור לכמות שהן, והגם דכשהן יבשין אין עליהן תורת משקה, ע"כ אף שנבלעו בחרסין ואין עליהם תורת משקה, ה"ה מטמאין את התנור, וז"פ, ומצאתי בכ' הגר"ח בדין ספוג שבלע משקין טמאין, שכבר כתב לבאר כן לדעת הראב"ד, עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

וצריך להוסיף, דאף דמשקין קלים שנבלעו בחרסין פרחה טומאתן מהן, מ"מ כל שיצאו מן החרסין הדרי לטומאתן כדתנן דאם הוסק התנור טמא, וגם בגפת לא מטהרינן אלא בשנעשית בטהרה, אך כל שנבלע בה משקין טמאין ויצאו ה"ה טמאין, והיינו משום דדמי למשקין טמאין שקרשו וחזרו ונימוחו, שהן חוזרין לטומאתן ישנה, בגוונא שלא הי' עליהן תורת אוכל כשקרשו, כמו שפירשו הר"ש והרא"ש בטהרות פ"ג מ"ב, ועד"ז מצינו בפי' הר"ש בטהרות פ"ד מ"ג שדן לומר, דהגם שרוק הזב אינו מטמא יבש, מ"מ אם חזר ונתלחלח ה"ה טמא, אך עי' חזו"א כלים סימן י"א סקכ"ג שלא נקט כן.

ד] אמנם בד' רש"י שפירש להא דמשקין קלים אינן מטמאין בע"א, מבו' דס"ל דמשקה הבלוע בחרסין לא בטל מיני' תורת משקה, וע"כ לא פרחה טומאתו ממנו.

ואמנם קשיא ע"ז ממתני' דכלים פ"ט מ"ו הנז', דמבו' להדיא דמשקין שנבלעו בגפת ובזוגין אין תורת משקה עליהן, ואינם מקבלין טומאה, וא"כ בדין דה"נ משקין שנטמאו ונבלעו בחרסין פרחה טומאתן מהן, והגם שבפי' הר"ש בכלים שם פירש דהך דינא דהגפת והזגין שנעשו בטהרה וכו' ר"ש היא ורבנן פליגי עלי', אך הרי מתני' דכלים אתיא כוותי', ולדידי' בדין דאף משקין טמאים שנבלעו בחרסין פרחה טומאתן מהן, וא"כ מ"ט לא פירש"י דטעמא דמתני' דמשקים קלים שנבלעו בחרסין אין מטמאין, הוא משום דאין תורת משקה עליהן ופרחה טומאתן מהן.

אמנם נ', דהנה באמת הך דינא דמשקין בלועין אינם מקבלין טומאה, מצינו כן גם בפירש"י בכריתות דט"ו:, שפירש להא דתנן דהמוחק את הכרישה והסוחט בשערו ובכסותו משקין שבתוכו אינם בכי יותן, ז"ל, הסוחט מים שבשערו כגון יוצא מבית המרחץ ומסתפג באלונטית, משקין שבתוכו שבתוך הכרישה אינן בכי יותן דלא חשיבי מידי הואיל ובלועין הן, עכ"ל, והתוס' הקשו דמ"ט משקין שבשערו אינם בכי יותן, והלא תחילתו לרצון הי', וכל שתחילתו לרצון אע"פ שאין סופו לרצון, עיי"ש, אך ישוב ד' רש"י מבו' בלשונו, דהא דאינם מכשירין אי"ז משום דלי"ב רצון, אלא הוא משום שהן בלועין, וכ"ה בשטמ"ק שם בדעת רש"י, וע"כ אף שהיו תחילתן לרצון, מ"מ כיון שעתה הן בלועין בשערו אין עליהן חשיבות משקין ואינם מכשירין, ונתחדש בזה דהגם דהשער עצמו אינו בולע, דמה"ט אין סחיטה בשער כמו שפירש"י לעיל דקכ"ח:, מ"מ גם המשקין הבלועין בין השערות חשיבי כבלועין ואין עליהן חשיבות משקין,[[4]](#footnote-5) ובפשוטו כ"ה דאינם מכשירין, אף אינם מקבלין טומאה.

והנה בל' רש"י נ', דהא דאינם מכשירין לאו היינו משום דכל שהן בלועין אין עליהן תורת משקה כלל, אלא היינו דכ"ה שאין משקין מכשירין אלא בשתחילתן לרצון, דרק בכה"ג הוא דחשיבי, ועי' חזו"א מכשירין סימן ז' סק"ו וסימן ח' סק"א, דהא דמים שלא לרצון אינם מכשירין, לאו היינו שאין עליהן תורת משקה כלל, אלא אף שיש עליהן תורת משקה מ"מ גזה"כ דבעי' רצון, ואכמ"ל, הרי דה"נ כל שהן בלועין לא חשיבי, והגם שיש עליהן תורת משקין, מ"מ אינם מכשירין.

אשר לפ"ז י"ל, דע"כ משקין שנבלעו בחרסין לא פרחה טומאתן מהן, דכיון דאף משקין הבלועין תורת משקין עליהן, ואך שאין עליהן חשיבות משקין, הרי דהגם דכ"ה שאין עליהן חשיבות משקין להכשיר, אף אינם מקבלין טומאה, מ"מ כל שכבר קיבלו טומאה לא פרחה טומאתן מהן, דכל הך דינא דמשקין אין מקבלין טומאה אלא בדחשיבי שנתלשו לרצון, הוא רק בקבלת הטומאה, אך לו יצויר שאחר שקיבלו טומאה, פקע הרצון מהם, נ' דלא פרחה טומאתן, דרק אם פקע שם משקה מהן פורחת טומאתן מהן, דכל שאינו משקה לא שייכא בי' טומאה, אך דינא דתלישה לרצון הוא רק תנאי בקבלת הטומאה, ואשר ע"כ ה"נ דינא דמשקין בלועין לא חשיבי, אי"ז אלא תנאי בקבלת הטומאה, אך כל שקיבלו טומאה ואח"כ נבלעו לא פרחה טומאתן מהן.[[5]](#footnote-6)

ועד"ז נת' במק"א ללמוד מד' תוס' הרא"ש בחולין דקכ"ט., דאילו משכחת גוונא דדבר הוכשר ונטמא ואח"כ פקע מיני' ההכשר, לא פרחה טומאתו ממנו, ומה"ט כל שסופו לטט"ח שא"צ הכשר ונגע בשרץ, אף אחר שכבר אין סופו לטט"ח וה"ה צריך הכשר, מ"מ לא פקעה ממנו טומאתו שנטמא, וכן נקט החזו"א כלים סי' ל"א סק"א, ופרה סי' י"ג סק"ה, ועוקצין סי' ה' סק"ד, ואכמ"ל.

ושו"ר עד"ז בביאור הגר"א לתוספתא טהרות רפ"ג, ז"ל, אמר להן זה וזה לא נקרא עליהן שם טומאה מעולם כלל וכו', כיון שאתה סובר שהמשקין היוצאין מהן עכשיו טהורין אע"פ שדרס עליהן הזב, לפי שלא ניח"ל עכשיו המשקין שיצאו, אף שבתחילה הי' ניח"ל שיהי' משקין גופן נבלעו אפ"ה טהורין, וצריך לומר לפי שבבליעתן בטלה המחשבה שחשב עליהן בתחילה להיות משקין, א"כ אף שנעשו בטומאה כשחזרו ונבלעו בטלה הטומאה שלהן ולפיכך ג"כ אינו טמא אף שנעשה בטומאה, ורבנן מחלקין וסברי דיש חילוק בין טומאה למחשבה, דכשנטמאו לא בטלה בבליעתן, אבל המחשבה שחישב עליהן להיות משקין בטלה בבליעתן, עכ"ל, ועי' היטב באלי' רבה כלים פ"ט מ"ו.

ובזה מתישב היטב מה שפירש"י בכריתות שם, בהא דתניא דזב וט"מ שהיו מהלכים וירדו עליהם גשמים, אע"פ שסוחטין מצד העליון לצד התחתון טהורין, ופירש"י, ז"ל, טהורים ואין מטמאין אדם הנוגע בהן, לפי שאינם חשובין הואיל ועומדין ליבלע בשפה התחתונה של בגד, עכ"ל, והתוס' שם הקשו ע"ז, ז"ל, וקשה שהרי במס' נדה פרק האשה קאמר חרסין שבלעו משקים טמאים ונפלו לאויר התנור כי הוסק התנור טמא מפני שהמשקין יוצאין, ואע"פ שלאחר היסק יחזרו ויבלעו בחרסין, עכ"ל.

ולפמש"נ מתישבים היטב ד' רש"י, דהנה מה שפירש"י דמשקין שעומדין ליבלע בבגד אינם חשובין ואינם מקבלין טומאה, נ' פשוט דאזיל לטעמי' דס"ל דמשקין הבלועין בבגד לא חשיבי מידי ואינם מכשירין, וע"כ ה"נ כל שהן עומדין ליבלע לא חשיבי ואינם מכשירין.

ולפ"ז הרי ל"ק כלל מההיא דחרסין שבלעו משקין טמאין, דהתם ודאי דכל שיצאו מן החרסין ה"ה מטמאין אף שהן עומדין ליבלע בחרסין, שהרי אף בעודן בלועין בחרסין לא פרחה טומאתן מהן, הגם דלא חשיבי, וכל הא שאינם מטמאין הוא משום דטומאה בלועה אינה מטמאה, וע"כ כל שיצאו מן החרסין וכבר אי"ז טומאה בלועה ה"ה מטמאין, דהגם שהן עומדין ליבלע בחרסין ולא חשיבי, לא עדיפי ממשקין הבלועין בחרסין דהגם דלא חשיבי מ"מ לא פרחה טומאתן מהן,והיו מטמאין אלמלי הא דהוי זה טומאה בלועה, וז"ב.

ה] ולפ"ז נ', דמה"ט הסוחט בגד חייב, דלא מיבעיא למש"כ האו"ז והרמ"א דמשקין הבלועין בבגד אין עליהן תורת משקה, דלפ"ז נמצא דע"י סחיטתן הוא שנשתנו ונעשו משקה, והוי מפרק משקה מאוכל, אלא אף לפי המבו' בד' רש"י דמשקין הבלועין בבגד יש עליהן תורת משקה, הרי מ"מ חזינן דאינם מכשירין ומקבלין טומאה משום דלא חשיבי, ואשר ע"כ חייבין על סחיטתן, דנשנתנו ע"י סחיטתן דבעודן בלועין לא חשיבי, וע"י סחיטתן חשיבי, דלחיוב מפרק ל"ב בדוקא שיחול ע"ז תורת משקה ע"י הסחיטה, אלא כל היכא דנשתנה הדבר ע"י הסחיטה חייבין ע"ז משום מפרק, וע"כ כיון שבעודן בלועין בבגד לא חשיבי וע"י סחיטתן חשיבי, חייבין על סחיטתן משום מפרק.

ולמש"כ החזו"א סימן נ"ה סק"ג דלענין חיוב שבת אינו תלוי בדין משקין לענין טומאה והכשר, אלא כל שבנ"א נהנין מן המשקין כמו שהורגלו בתשמיש משקין, כשמפריד את המשקה מן האוכל חייל עלה שם מפרק, וכל משקה דלא חשיבי להו לטפל ולהוציאה מן האוכל אלא אוכלין את האוכל והמשקה בתערובות לא חייל על הפרדתן שם מלאכה, עכ"ד, מתבאר היטב דע"כ משקין שבבגד דלא חשיבי, וע"י הפרדתן חשיבי, חייל עלה שם מפרק.

אך כמדומה דאי"ז מתישב, דא"כ ל"ה בעינן להא דאחר שסחטן יש עליהן שם משקה מכח הא דהיו משקה בתחילה, דבלא"ה נמי יש לחייבו כיון שע"י הפרדתן חשיבי, ומהא דבעינן שיהא עליהן תורת משקה, נ' דאין חייבין משום מפרק אלא בשנשתנה ע"י הסחיטה ונעשה משקה.

ואמנם נ', דל"ב שיהא א' מז' משקין, דיל"פ דהא דשאר משקין אין מקבלין טומאה ואין מכשירין, אי"ז משום דלא חשיבי משקה, אלא אף דחשיבי משקה מ"מ אין כל המשקין מקבלין טומאה ומכשירין אלא ז' משקין בלבד, דומיא דהא דכלי גללים וכלי אבנים אין מקבלין טומאה הגם דכלים נינהו, וע"כ מן הדין הי' לחייב אף על סחיטת שאר משקין, והא דתני רב מנשה דאין חייבין אלא על סחיטת זיתים וענבים בלבד, הוא מטעם אחר, דשאר משקין אין דרך לסוחטן, וע"כ אי"ז מלאכה כמו שפירש"י, או דע"כ ליכא עלייהו שם משקה וכמו שפירשו ש"ר, ונת' בזה להלן סקי"ט ואילך.

ו] אמנם צ"ב, דאם אכן משקה הנבלע בבגד פקע שם משקה מיני', א"כ הי' בדין דכ"ה דאין חייבין על סחיטת כבשים ושלקות משום שאין דרך לסחטן ואין שם משקה עליהן, והגם שהיו משקה מתחילה מ"מ כיון דבעודן בלועין הוו בכלל האוכל ופקע מיני' תורת משקה, ע"כ אף כשנסחטו לא חייל עליהן שם משקה כיון שאין דרך לסוחטן, וא"כ ה"נ משקה הנבלע בבגד דבעודו בלוע בבגד אין שם משקה עליו, הי' בדין שלא יחול שם משקה עליו כשנסחט, כיון שאין דרך לסוחטו.

אמנם כ"ז קשיא רק לפמש"נ עפי"ד האו"ז ודעימי' דמשקה הבלוע בבגד אין שם משקה עליו, אך למש"נ בדעת רש"י דאף משקה הבלוע בבגד שם משקה עליו, ואך דלא חשיב, הרי דמה"ט אחר שנסחט מן הבגד הוי משקה גמור, ול"ד לכבשים ושלקות שפקע מן המשקין הבלועין בהן שם משקה, וע"כ אף אחר שסחטן ליכא עלייהו שם משקה, כיון שאין דרך לסוחטן, וז"פ.

ז] ונ' לישב, דהנה בפי' הר"ש והרא"ש טהרות פ"ג מ"ב פירשו פלוגתת תנאי דהתם, דפליגי במשקין שנטמאו וקרשו וחזרו ונימוחו, וכללא דמילתא הוא, דכל דכשקרש נעשה אוכל, אינו חוזר לטומאתו ישנה כשנימוח, וכל דכשקרש אינו לא אוכל ולא משקה, ה"ה חוזר לטומאתו ישנה כשנימוח, עיי"ש.

ויל"פ גדר הדין, דהגם דכל המשקין שקרשו פקע מינייהו תורת משקין, מ"מ כשחזרו ונימוחו הדר עלייהו תורת משקה דהוי עליהן מתחילה, וע"כ הן חוזרין לטומאתן ישנה, ואשכחן דכוותה בפי' הר"ש בטהרות פ"ד מ"ג, שדן לומר דהגם שרוק הזב אינו מטמא יבש, מ"מ אם חזר ונתלחלח ה"ה טמא, ומשא"כ בגוונא דחייל עלייהו שם אוכל כשקרשו, תו ל"מ הדרי לתורת משקה שהי' עליהן מתחילה, שכבר נשתנו להיות אוכל, ואך דכשנימוחו חייל עלייהו תורת משקה מחדש, וע"כ אינם חוזרין לטומאתן ישנה.

ומצאתי באג"ט דש סקל"ז שכבר ביאר כעי"ז, וחילק עפי"ז לדינא בגוונא שנימוחו משקין אלו לתוך האוכל, דאם בעודן קרושין ל"ה לא אוכל ולא משקה, הרי דכל שנימוחו הדר עלייהו תורת משקה, ואף שנימוחו לתוך האוכל לי"ב לדינא דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, שהרי רק היכא שבתחילת ביאתו לעולם בא לתוך האוכל, הוא דהוי כאוכל, וכמש"כ המהרי"ט ח"א סימן ע"ו, ומשא"כ במשקין שבעודן קרושין הוו אוכל, הרי דכל שנימוחו לתוך האוכל, לא חייל עלייהו תורת משקין, דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי.

אשר לפ"ז נ', דע"כ הגם דכבשים ושלקות שסחטן למימיהן, ליכא תורת משקה על הנסחט משום שאין דרך לסוחטן, מ"מ בגד שנבלע בו משקה וסחטו איכא תורת משקה על הנסחט, דשאני כבשים ושלקות דהמשקין שנבלעו בהן הוו בכלל האוכל, וע"כ כשחזרו ונימוחו ל"מ הדרי לתורת משקה שהי' עליהן מתחילה, ואך שבאנו לדון שיחול עליהן תורת משקה מחדש, ובזה הוא דאמרינן דכיון שאין דרך לסוחטן לא חייל עלייהו שם משקה, ומשא"כ במשקין שנבלעו בבגד, הרי דהגם דבעודן בלועין בבגד אין עליהן תורת משקה, מ"מ כיון שלא נשתנו להיות אוכל, והאו"ז שם למד לזה ממשקין שהגלידו שאין עליהן כשנסחט הדר עלי' תורת משקה שהי' עליו מעיקרא, וע"כ חייבין על סחיטתן, דנשתנו ע"י סחיטתן ונעשו משקה.

ויש להוסיף, דאיכא עוד ב' נפ"מ בהא דמשקה הנסחט מן הבגד הדר עלי' תורת משקה שהי' עליו מעיקרא, חדא, הוא מש"כ בסה"ת סימן רמ"ד דאף בשהמשקה הנסחט הולך לאיבוד אין להתיר בזה משום דינא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, ועוד, דאף הסוחט בגד לתוך הקדירה חייב, ולא אמרי' דמשקה הבא לאוכל אוכל הוא, כיון דהא דמשקה הבא לאוכל אוכל הוא הוא רק במשקה שבא מתחילתו לתוך האוכל, וכמש"כ מהרי"ט ח"א סימן ע"ו, וז"ב.

ח] ובעיקר מש"נ דכל הא דחייבין על סחיטת משקה שנבלע בבגד, הוא רק משום דבעודו בלוע בבגד לי"ב תורת משקה או עכ"פ לא חשיב וע"י סחיטתו נשתנה ונעשה משקה, יש להביא מקור לזה.

דהנה בהא דתנן לעיל דקמ"ג. דספוג שיש לו בית אחיזה מקנחין בו, פירש הראב"ד בפכ"ב משבת הט"ו, ז"ל, כיון שיש לו בית אחיזה הו"ל כצלוחית מלאה משקין שמריק ממנה מים, אבל כשאין לו בית אחיזה הו"ל כבגד ואסור לסוחטו, עכ"ל.

ובחזו"א סימן נ"ו סק"ה פירש הטעם בזה, ז"ל, דכיון דספוג עשוי לכך לקבל על ידו מים ולהוריקן, לא מיבטלי המים בתוכו למיקרי דש, וכמו שסותמין ופותחין את הדלת ולא חשיב בונה וסותר, ומ"מ צריך בית אחיזה דאין יחודו יחוד בלא בית אחיזה, עכ"ל.

אך לפמש"נ יל"פ בזה בע"א, דהנה כתב הראב"ד פי"ד מכלים ה"ו, ז"ל, ובמשנה ספוג שבלע משקין טמאין ונגוב מבחוץ ונפל לתנור טמא שסוף משקה לצאת וכו', אלמא שאני ספוג משאר בולעים מפני שהוא ככלי שמצניעין בו משקין וכו', עכ"ל, ובכ' הגר"ח ביאר בד' הראב"ד, דהגם דבמתני' מפרשי' דהטעם דטמא הוא משום דסוף משקה לצאת, מ"מ הוצרך הראב"ד לפרש לה"ט שהוא ככלי שמצניעין בו משקין, דהא דמשקין בלועין אין מטמאין הוא מתרי טעמי, חדא הוא משום דהוו טומאה בלועה וכמש"כ הראב"ד פ"כ מטו"מ ה"ה, ולזה מהני הא דסופו לצאת דל"ח כטומאה בלועה וכמש"כ הראב"ד שם, ועוד דמשקין בלועין ליכא עלייהו שם משקין, ולזה מהני הא דספוג הוא ככלי שמצניעין בו משקין, דמה"ט לא פקע שם משקה מן המשקין הבלועין בו, עכ"ד.

והא דספוג חשיב ככלי שמצניעין בו משקין, הוא משום שדרך להבליע בו משקין, ועיי"ש בראב"ד דדעת ת"ק דאף לפת כמוש וגמי דמו לספוג, משום שמניחין אותם ע"ג מכה להיות מוצץ בו את הליחה ובודקין בהן את היין והם כמו כלים, עכ"ד.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דאין בספוג משום סחיטה, דכיון דהוי ככלי שמצניעין בו משקין ולא בטל מן המשקין הבלועין בו שם משקה, ע"כ לי"ב משום סחיטה, שאין משתנים כלל ע"י סחיטתן.[[6]](#footnote-7)

והא דאם אין לו בית אחיזה אין מקנחין בו, ואילו הא דספוג שבלע משקין ה"ה מטמאין, לא מצינו דהוא רק בשיש לו בית אחיזה, והרי דאף בשאין לו בית אחיזה איכא על המשקין הבלועין בו תורת משקין, נ' דחומרא דרבנן היא, משום דבכה"ג אין יחודו יחוד גמור וה"ה נראה כבגד, וע"כ אסור לסוחטו, וזהו מש"כ הראב"ד דהו"ל כבגד ואסור לסוחטו, ולא כתב דחייבין על סחיטתו.[[7]](#footnote-8)

אמנם בעיקר ד' הראב"ד, כבר הביא החזו"א שם שמד' השו"ע בסימן ש"כ סי"ח והמג"א שם סקכ"ב מבו' שפירשו הטעם בזה בע"א, עיי"ש, וצ"ע בזה.

עוד יל"ד ע"פ האמור, במש"א בגמ' לעיל דקכ"ח: דמדאורייתא אין סחיטה בשער, ופירש"י הטעם משום שהוא קשה ואינו בולע, ולפמש"נ יש מקום לפרש בזה, דלאו כללא הוא דל"ש מפרק אלא בדבר הבלוע ממש, אלא הא דבשער ליכא סחיטה מה"ת, הוא משום דלא פקע שם משקה מן השמן שבו כיון שאינו בלוע, וע"כ הוא דלי"ב משום סחיטה מה"ת כיון דמעיקרא משקה ולבסוף משקה, ודו"ק.

אמנם הנה לעיל סק"ד הבאנו מפירש"י בכריתות דט"ו: דמשקה הבלוע בשער לא חשיב, והרי דאף דשער אינו בולע, מ"מ ליכא חשיבות משקה על המשקה הבלוע בין השערות, ולפ"ז נ' דצ"ל דהא דאין סחיטה בשער, הוא משום דלא חשיב מפרק בדבר שאינו בלוע ממש, אך שם בהערה נת' בדעת התוס' שם דמשקה הבלוע בשער חשיב כמשקה גמור כיון דאין השער בולע, ולפ"ז שפיר יל"פ כמש"נ דהא דמה"ת אין סחיטה בשער, הוא משום דמעיקרא משקה והשתא משקה, וז"פ.

ט] ויש להוסיף עוד בענין זה, דהנה במ"ב סימן ש"כ סקי"א נקט, דאף לדעת הסוברים דאסור למצוץ פת ששרה ביין, מ"מ לי"ב חיוב חטאת, דדמי לסחיטת כבשים ושלקות דקי"ל דאין חייבין על סחיטתן, וכ"נ מד' האלי' רבה שהביא המ"ב שם.

ובספר ארחות שבת פ"ד הערה ל"ז העיר ע"ד המ"ב, דיש לחלק מסחיטת כבשים ושלקות, דהתם אמרי' דהמשקה שנבלע בפרי בזמן הכבישה והשליקה נטפל אליו, וכאשר סוחטו אינו נידון כסוחט משקה גמור אלא כסוחט את זיעת הפרי, אך כששורה פת ביין לרגע א' ומוצצו לא נתבטל היין לפת, ומיקרי סחיטה של משקה גמור, והרי הא דאין חייבין על סחיטת כבשים ושלקות פירשו הראשונים דהוא משום דאין חייבין אלא סחיטת זיתים וענבים, והיינו משום דשאר פירות שאין דרך לסוחטן אין שם משקה על הנסחט, וזה ל"ש בנידו"ד דסוחט מהפת את היין שהוא משקה גמור, ורק לדעת רש"י דהא דאין חייבין על סחיטת כבשים ושלקות הוא משום שהמשקה אינו מחובר בהן מעצם ברייתן, אזי גם בסחיטת פת יהא האיסור רק מדרבנן, עכ"ד.

אמנם לפמש"נ נ' דאדרבה אי נימא דבשרה פת ביין לא נתבטל היין לפת ואינו נעשה כאוכל, א"כ ל"ה כלל איסור בסחיטתו, דרק היכא שנשתנה ע"י סחיטתו ונעשה משקה, הוא דאית בי' משום סחיטה, וכמש"נ.[[8]](#footnote-9)

אך יש מקום לומר בזה, דאף אם אמנם בשרה פת ביין אין בטל הפת ליין ולא נעשה כאוכל, מ"מ ליכא עלי' תורת משקה, דומיא דמשקה שנבלע בבגד, וע"כ יש בסחיטתו משום סחיטה, ולפ"ז יש לחייב על סחיטתו, דומיא דסחיטת בגד שחייבין עלי', וכמש"נ לעיל סק"ה הטעם בזה.

ובעיקר הנידון בזה, יש לסייע לד' המ"ב, ממש"כ בשבלי הלקט סימן צ', ז"ל, וכ' אחי ר' בנימין נר"ו דאין במציצת בשר ופת וכו' דרך סחיטה כלל, ואפי תימא דהוי דרך סחיטה לא חמורין מפרישין ופגעין ואין איסור סחיטה שייכא אלא בדבר שדרכו להיות משקה כגון זיתים וענבים וחשיב, אבל הכא מאי חשיבות יש לו למשקה בתוך פיו, ואפי' אם יתכוון למצוץ המשקה בפיו, אוכל הוא חשוב, ובטלה דעתו אצל כל אדם, עכ"ל, ומבו' להדיא דהיין הנבלע בפת בטל לפת ונעשה כאוכל, ומכח זה ס"ל דאין חייבן על סחיטתו, משום דלא חמיר מפרישין ופגעין דאין המשקה הנסחט מהן חשיב משקה, וגם דמשקה הנסחט בפיו חשיב כאוכל, וז"ב, ואולי יש לדחות, דאיהו לטעמי' דס"ל דמציצה בפיו חשיבא כאכילה, ע"כ ס"ל דהיין הנבלע בפת נעשה כאוכל, ודו"ק.

ובאמת גם בד' היראים מ' ער"ד מ' קצת דכל מש"כ לחייב חטאת בסחיטת יין מן הפת, הוא רק לטעמי' דס"ל דחייבין חטאת על סחיטת כבשים ושלקות, וע"כ כתב היראים שם דכ"ש שלא ימצוץ משקה בפיו מענבים, והיינו משום דבזה חייבין חטאת לכו"ע, וזה כד' המ"ב, אך שמא היראים ס"ל כפירש"י דטעמא דמ"ד דאין חייבין על סחיטת כבשים ושלקות הוא משום שלא גדל המשקה בתוכן, וע"כ לדידי' יש לפטור גם בסחיטת יין מן הפת, ועי' מג"א סימן ש"כ סק"ד שכתב דהא דמשמע מד' הרמ"א דמציצת שאר דברים קיילא מענבים, הוא משום שאין המשקה גדל בתוכן וכד' רש"י, וצ"ע עוד בזה.

?אך בחזו"א כלים כתב, דלדעת ת"ק אם יצא אח"ז שלא לרצון אינו מקב"ט, עיי"ש, וזה אינו מתאים עם יסוד דברינו, וצריך בדיקה אם אמנם הדברים מוכרחים כן.?

?בדין משקה שקרש ונימוח לתוך האוכל, עי' אג"ט ומנח"ב בפלוגתת ט"ז וחת"ס.?

**ב**

י] במה שפירש הרא"ש דטעם האיסור בסחיטת בגד, הוא משום שנבלע בו משקה, וע"כ יש שם משקה על הנסחט, הבאנו לעיל להעיר בזה דמה הוצרך לזה, הרי כבר פירשו הראשונים בסוגיין דכל הא דאין חייבין בסחיטת משקה הבא לאוכל משום דהוי אוכל, ול"ד למפרק אוכל מתוך פסולת דחייב, הוא משום דבסחיטת פירות הוי כל הפרי אוכל, וע"כ כל דהוי המשקה הנסחט אוכל הוי מפרק אוכל מאוכל, ולפ"ז הרי נמצא דבסחיטת בגד דהבגד אינו ראוי לשתי' והוי כפסולת, הרי דאף אם המשקה היוצא ממנו ל"ה עליו תורת משקה, הי' לנו לחייב משום סחיטת אוכל מפסולת, וכמש"כ בחי' אבהעו"ז בסוגיין בתו"ד, וצ"ע ד' הרא"ש שהוצרך לה"ט דיש על המשקה הנסחט מן הבגד תורת משקה, ועד"ז קשיא גם בד' הריטב"א דסחיטת שאר משקין מן הספוג אינה אסורה מה"ת, וגם בד' סה"ת שדן להתיר סחיטת בגד לאיבוד, משום דינא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, והרי דאין לחייב בסחיטת בגד משום פירוק מפסולת, וצ"ע הטעם בזה.

יא] ונ' לישב, דהנה בסה"ת סימן ר"כ כתב, ז"ל, והא דאמרי' בירושלמי כד מפרך ברישי' חייב משום דש, היינו כי רוצה לכרות שום לעשות איסורא אחרינא, אבל כי רוצה לאכול בלא איסור אחרי כן, שרי לקולפן לאכלן מיד, עכ"ל, ועד"ז מצינו בדרכ"מ סימן תרי"א בשם מהר"א מפראג, ז"ל, נראה לי דוקא לשברם ולהניחם בקליפותיהם עד הערב, אבל להוציא האוכל מהן הוי דש מאחר שאינו רוצה לאכול לאלתר וכו', עכ"ל, עכ"ל.

והדברים צ"ב, שהרי איסור דישה הוא אף בדישה בשעת האכילה, וכמבו' כן ביבמות דקי"ד. וכתובות ד"ס. דיניקה מבהמה אסורה משום דישה, הגם דהויא הדישה בשעת אכילה, וכ"נ בביצה די"ב: דמלילת מלילות אסורה משום דש אף בשעת אכילה.

וצל"פ בזה, כמש"כ באג"ט דש סק"ג וסקי"א, דכל מה שהתיר הסה"ת להסיר ראש השום בשעת אכילה, הוא רק משום שדרך להסירו בשעת אכילה, אך פסולת שאין הדרך להסירה בשעת האכילה, אסור לפרק האוכל ממנה אף בשעת אכילה.

אמנם צ"ע בזה, מהא דתניא בתוספתא דשבת פ"י הי"ד, לא תיקל אשה חלב מדדי' לתוך הכוס או לתוך הקערה ותניק את בנה, והובא דין זה בשו"ע סימן שכ"ח סל"ד, והרי דאף דחלב אשה דרך לפרקו מן האשה בשעת האכילה, אסור לפרקו לתוך הכלי אף סמוך לאכילה משום מפרק, וצ"ע מ"ש מהא דשרי להסיר ראש השום סמוך לאכילה, ולי"ב משום מפרק.

יב] ונ' לבאר בזה, דהנה בטעם הא דסוחט אדם לתוך הקדירה ולי"ב משום מפרק משום דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, וכן שרי לסחוט פגיעין ועוזרדין לדעת רוב הראשונים, משום שאין על הנסחט מהן תורת משקה, כמדומה דפליגי בזה הראשונים.

דהנה ז"ל היראים מ' ער"ד, וטעמא דמותר כיון דאין דרכו לסוחטן אוכלין נינהו, וכשהוא סוחטו כאוכל דמי, ול"ה דומיא דדש אא"כ מוציא משקה מתוך אוכל, אבל הכא "הנסחט והנשאר" תרוייהו אוכלין נינהו, עכ"ל.

ונ' מל' היראים, דמלאכת דישה הויא במפרק מין א' מתוך מין אחר, וע"כ אינו חייב אלא בשמפרק משקה מאוכל, אך כל שמפרק אוכל מאוכל, ל"ה דומיא דדש. [[9]](#footnote-10)

ולדעתו נ', דהא דהמפרק אוכל מפסולת חייב, הוא משום דהאוכל והפסולת חשיבי כב' מינים, וע"כ כל שמפרק האוכל מן הפסולת ה"ה מפרק מין א' ממין אחר וחייב.

אמנם הנה ז"ל התוס' לעיל דע"ג:, ולפירוש הקונט' א"ש, דמעיקרא כשהי' בדדין חשיב אוכל, וכשחולב לתוך הקדרה נמי הוי אוכל, ול"ד לדש שנשתנה, עכ"ל, ובתוהרא"ש לעיל דצ"ה., ז"ל, דלתוך הקדירה ל"ד לדש, דמאוכל הוא ובא לאוכל ולא נשתנה, אבל לתוך הקערה דמי לסוחט זיתים וענבים דלאכילה קיימי דאסור להוציא מהם משקה, ה"נ מעיקרא כשהם בדדין חשיב אוכל והשתא חולב לתוך הקערה למשקה, עכ"ל.

ונ' ללמוד מל' התוס' ותוהרא"ש, דהא דאין חייבין על פירוק אוכל מאוכל, לאו היינו משום דמלאכת דישה היא רק במפרק מין א' ממין אחר, אלא היינו משום דמלאכת דישה הוא רק בשנשתנה הדבר ע"י פירוקו מאוכל למשקה, וע"כ כל שמפרק אוכל מאוכל דהאוכל שמפרק הוי מעיקרא אוכל והשתא אוכל, אי"ז בכלל מפרק.

ולדעתם נ', דהא דהמפרק אוכל מפסולת חייב, הוא משום דכ"ז שהאוכל הוא בתוך הפסולת אכתי לא חזי, וכשמוציאו מן הפסולת נעשה ראוי, וע"כ חשיב שנשתנה ע"י פירוקו, וכ"ה בל' התוס' דל"ד לדש שנשתנה, והרי דבדישת תבואה מן השבלים חשיב שנשתנה התבואה, וכנ"ל.

וכדעת התוס' נ' גם מד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין, ז"ל, אלא חלב נהי נמי דלאו משקה הוא אמאי מותר, הרי מפרק אוכל הוא, "דמעיקרא לאו אוכלא והשתא אוכלא", וכל היכא דמעיקרא לא חזי אגב אבוה ואיהו מפרק לי', מפרק גמור הוא דהוא תולדה דדש, ודישה אדרבה באוכלין היא וכו', לפיכך נראה לנו לומר שהחולב כסוחט ובתרוייהו לתוך הקדירה מפרק אוכלין הוא, שהעז בעצמה כאוכל היא חשובה ואינן בכלל תולדות דישה אלא כשהן באין למשקין, "לפי שמתחילה אינם ראויין למשקין ועכשיו פירקן מפסולת של אביהן ועשאן משקין", דומין לדישה עצמה שהוא מפרק אוכל מתוך פסולת, עכ"ל.

ומבו' בל' הרמב"ן, דהא דסוחט אדם לתוך הקדירה, הוא משום דלא נשתנה הנסחט ע"י הסחיטה, דמעיקרא אוכל והשתא אוכל, ומשא"כ בסוחט לתוך הקערה, דמתחילה אין תורת משקין עליהן, וע"י הסחיטה עשאן משקין, וזהו שכתב הרמב"ן בדעת הרי"ף, דבחולב לתוך הקדירה חשיב כמפרק, כיון דמעיקרא לאו אוכלא והשתא אוכלא.

ולעיל סק"ב נת' ללמוד כן מד' הרא"ש וסה"ת, דאינו חייב משום מפרק, אלא בשנשתנה ע"י פירוקו ונעשה משקה, וכן נת' לעיל סק"ח בביאור ד' הראב"ד בדין סחיטת ספוג, עיי"ש, וזה כמש"נ בדעת תוס' והרמב"ן.[[10]](#footnote-11)

יג] ובזה נ' לבאר דעת התוס' לעיל דע"ג: דמשמע דס"ל דמלאכת דש היא רק בשמפרק אוכל מן פסולת המקיפתו, וכ"נ' מכוון הריטב"א שם, וזה שלא כדעת רש"י והרמב"ן והר"ן שם שמבו' דעתם דאף במפרק אוכל מן פסולת המחוברת בו חשיב דש.

ולמש"נ נ', דטעם הא דס"ל דכה"ג שאין הפסולת מקיפתו לי"ב משום דש, לאו היינו משום דלא חשיב כמפרק אלא במפרק דבר מתוך דבר המקיפו, דלעולם שֵם מפרק הוא אף במפרק דבר מתוך דבר המחובר לו, ואך דכיון דהא דהמפרק אוכל מתוך פסולת חייב הוא משום דחשבי' דכ"ז שהאוכל הוא בתוך הפסולת אכתי לא חזי, וע"י פירוקו הוא משתנה ונעשה אוכל הראוי, ס"ל להתוס' דכ"ז הוא היכא שהפסולת מקיפתו, אך היכא שאין הפסולת מקיפתו, הרי דהגם שהוא מחובר בפסולת, מ"מ כבר הוא ראוי לאכילה, וע"כ אין בפירוקו מן הפסולת משום מפרק, כיון שהוא ראוי לאכילה מעיקרא, ולא נשתנה ע"י הפירוק, ודו"ק.

ונפק"מ בזה, דלו יצויר פירוק משקה מאוכל, שאין האוכל מקיף את המשקה, יהא חייב משום מפרק אף לדעת התוס', דכיון דכ"ז שהוא מעורב באוכל אין עליו תורת משקה, וע"י פירוקו נעשה משקה, איכא בזה משום מפרק, ועמש"נ עפי"ז להלן סקי"ז בדין דבש.

יד] ולפ"ז נ' לדעת התוס' והרמב"ן, דהא דאין המפרק אוכל מפסולת חייב, בשמפרק פסולת שדרך לפרקה בשעת האכילה, הוא משום דכל הא דחשבינן לאוכל שבתוך הפסולת כאוכל שעדין אינו ראוי, הוא רק בשדרך לפרקו מן הפסולת שלא בשעת האכילה, דבכה"ג הויא השלמת תיקון האוכל בפירוקו מן הפסולת, וכ"ז שלא פירקוהו מן הפסולת אכתי לא נשלם תיקונו וחשיב כאוכל שעדין אינו ראוי, אך כל שדרך לפרקו מן הפסולת בשעת האכילה, הרי דאף קודם שפירקו מן הפסולת חשבינן לי' כאוכל הראוי לאכילה, שצורת אכילתו היא ע"י פירוקו מן הפסולת, וע"כ מותר לפרקו מן הפסולת, כיון שאינו משתנה ע"י פירוקו.

והנה לפ"ז הי' מסתבר להתיר לפרק אוכל מפסולת שדרך לפרקו בשעת האכילה, אף בשבא לפרקו שלא בשעת האכילה, אך בד' סה"ת ומהר"א מפרא"ג מבו' לא כן, אלא אף בפסולת שדרך לפרק האוכל ממנה בשעת האכילה, לא שרי לפרק אלא סמוך לאכילה, אך כל שמפרקו שלא בסמוך לאכילה יש בזה משום דש, ונ' הטעם בזה, דרק כשמפרק סמוך לאכילה, לא חזינן להפירוק כפעולת תיקון דהאוכל, אלא כדרך אכילתו, אך כשפרקו שלא בסמוך לאכילה, חזינן להפירוק כפעולת תיקון דהאוכל, וע"כ יש בזה משום מפרק.

ונ' דמה"ט אסורה אשה לקלח חלב לתוך הכלי, ולא שרינן לה מכח הא שדרך לפרק החלב סמוך לאכילה, דכל הא דמותר לפרק דבר שדרך לפרקו סמוך לאכילה, הוא רק בפירוק אוכל מפסולת, דכל הא דחשבינן להאוכל שנשתנה ע"י הפירוק, הוא רק בשמפרקו מפסולת שאין דרך לפרקו ממנה סמוך לאכילה, אך כל שמפרקו מפסולת שדרך לפרקו ממנה סמוך לאכילה, חשבינן דלא נשתנה האוכל כלל ע"י פירוקו, וע"כ הוא דשרי, ומשא"כ בפירוק משקה מאוכל, ל"מ מידי הא דדרך לפרקו סמוך לאכילה, דמ"מ ה"ה משתנה ע"י פירוקו למשקה, וע"כ יש בזה משום מפרק, ודו"ק.[[11]](#footnote-12)

טו] ולפ"ז נ', דכל הא דהמפרק אוכל מפסולת חייב, הוא רק בפסולת המחוברת בו מעיקר ברייתו, דבכה"ג חשבינן דעדין לא נגמר האוכל כ"ז שהפסולת מקיפתו, וה"ה משתנה ע"י פירוקו מן הפסולת ונעשה אוכל, אך המפרק אוכל מתוך פסולת שאינה מחוברת בו מעיקר ברייתו, אי"ז בכלל מלאכת דישה, דבכה"ג חשבינן להאוכל כאוכל גמור אף קודם פירוקו, ואך שהפסולת מעכבת מלאכלו, ואינו משתנה כלל ע"י פירוקו, וע"כ לי"ב משום מפרק.[[12]](#footnote-13)

ועי' לעיל סוסקי"ב בהערה שהבאנו מד' החזו"א סימן נ"ה סק"ה שנקט דאף המפרק אוכל מתוך פסולת שאינה מחוברת בו מעיקר ברייתו חייב, ונתבאר שם דהחזו"א לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דהמפרק אוכל מתוך פסולת חייב, אי"ז משום שנשתנה האוכל ע"י פירוקו ונעשה אוכל גמור, אלא הוא משום דכל המפרק דבר א' מדבר אחר חייב, עיי"ש.

ולפ"ז נראה, דע"כ הוצרך הרא"ש לפרש דהא דחייבין על סחיטת בגד הוא משום שנבלע בו משקה ויש שם משקה על הנסחט, ול"ה מצי לפרש דאף אם אין שם משקה על הנסחט אלא שם אוכל, מ"מ הוא חייב משום פירוק אוכל מפסולת, דכיון דאינו מחובר בבגד מעיקר ברייתו, חשיב כאוכל גמור אף בעודו בלוע בבגד, וע"כ אין לחייב על סחיטתו משום פירוק אוכל מפסולת, כיון שלא נשתנה כלל ע"י פירוקו, ואין לחייב על סחיטת בגד, אלא משום דנבלע בו משקה גמור ויש שם משקה על הנסחט, והיינו כמש"נ לעיל ענף א' דבעוד המשקה בלוע בבגד אין עליו תורת משקה, וע"י פירוקו מן הבגד נשתנה ונעשה משקה, וע"כ יש בזה משום מפרק.

טז] ונ' מקור גדול לזה דאין לחייב במפרק אוכל מפסולת שאינה מחוברת בו מעיקר ברייתו, דהנה בפירש"י בדקמ"ה. דהא דכבשים שסחטן לגופן מותר, הוא משום דלא מפרק הוא הואיל ולאו למשקה הוא צריך, ובחי' הרמב"ן לעיל דקי"א: למד מזה, דכל שא"צ למשקין הנסחטין אינו דומה לדש כלל, ועפי"ז כתב דאין לאסור בסחיטת בגד משום מפרק היכא שא"צ למשקין הנסחטין.

וצ"ע בזה, דהאמנם אם באנו לחייבו משום פירוק המשקין מן הכבשים ומן הבגד, הרי דכיון שא"צ למשקין הנסחטין לי"ב משום מפרק, אך מ"ט לא יתחייב משום פירוק הכבשים והבגד מן המשקין דהוו כפסולת, וה"ה צריך לכבשים ולבגד שפירקן, ובכבשים ושלקות מקום לומר דהמים לא חשיבי כפסולת גמור, אך בסחיטת בגד אין לומר כן.

והנה אמנם למשמעות ד' התוס' והריטב"א לעיל דע"ג: דאינו חייב משום דישה, אלא בשמפרק אוכל מתוך פסולת המקיפתו, ניחא, דע"כ אין לחייב משום פירוק הכבשים והבגד מן המשקה הבלוע בהן, אך הנה בד' רש"י והרמב"ן שם מבו', דאף המפרק אוכל מפסולת שאינה מקיפתו אלא מחוברת בו, חייב משום דש, ועי' אג"ט שהאריך בזה, ולכאו' לדעתם יש לחייב בשמפרק אוכל מפסולת הבלועה בו, וקשיא טובא דמ"ט לא מחייבינן בסחיטת כבשים ובגד, משום פירוק הכבשים והבגד מן המשקה הבלוע בהן.

ונ' מוכח מזה כמש"נ, דכל הא דהמפרק אוכל מתוך פסולת חייב, הוא רק בפסולת המחוברת בו מעיקר ברייתו, דחשיב שלא נגמר האוכל קודם פירוקו, וע"י פירוקו מן הפסולת נשתנה ונעשה אוכל, אך המפרק אוכל מתוך פסולת שאינה מחוברת בו מעיקר ברייתו, לי"ב כלל משום מפרק, כיון שאינו משתנה ע"י פירוקו, וע"כ אין לדון בסחיטת כבשים ובגד משום פירוק הכבשים והבגד מן המשקין הבלועין בהן, דלא נשתנו ע"י פירוקן, כיון דמעיקרא כבשים ובגד והשתא כבשים ובגד, וכל הא דיש בזה משום מפרק הוא משום פירוק המשקין מן הכבשים והבגד, דנשתנו ע"י פירוקן, דבעודן בלועין בהן ל"ה משקין וע"י פירוקן נשתנו ונעשו משקין, וע"כ כל שסוחטן לגופן וא"צ למשקין שפירק, אין בזה משום מפרק, וז"ב.

ונ' להוכיח כן עוד, ממש"כ המג"א סימן שי"ט סק"ח דכשנתפרקו הדגן מן השבלים מער"ש, מותר לקלפו לכו"ע, ולי"ב משום דש, עכ"ד, והרי דס"ל דכללא הוא דחיובא דדש הוא רק בשמפרק הקליפה החיצונה ולא במפרק הקליפה הפנימית, ונ' דכ"ז ל"ש אלא אי נימא דכל חיובא דמפרק אוכל מן הפסולת הוא רק בפסולת המחוברת בו מעיקר ברייתו, דאי נימא דאף המפרק אוכל מפסולת שנתחברה לו חייב, מאי גרע קליפה הפנימית מפסולת אחרת שנתחברה לו, ודו"ק.

ובאמת עיקר ד' המג"א דפירוק האוכל מן הקליפה הפנימית לי"ב משום מפרק, נ' דזה מתישב רק לפמש"נ דהא דהמפרק אוכל מפסולת חייב, הוא משום דכ"ז שהאוכל הוא בתוך הפסולת אכתי לא חזי, וחשיב דעדין לא נגמר אוכל, וע"י פירוקו ה"ה משתנה ונעשה אוכל, דע"כ י"ל דרק קילוף הקליפה החיצונה הוי גמר האוכל, דאי לא נימא הכי, צ"ב דמ"ט אין חייבין על קילוף הקליפה הפנימית, והרי מלאכת דש אינה בדוקא בקילוף קליפה החיצונה, שהרי חייבין על כל פירוק משקה מאוכל משום מפרק, ולמש"נ ניחא, דהמפרק משקה מאוכל חייב משום שנשתנה ע"י פירוקו מאוכל למשקה, ומשא"כ במפרק אוכל מקליפתו אין לחייבו דמעיקרא אוכל והשתא אוכל ולא נשתנה ע"י פירוקו, ורק בגונא דל"ה חשוב כאוכל גמור קודם פירוקו, הוא דחייב משום מפרק, וז"ב.

יז] והנה בהא דתנן דחלות דבש שריסקן מע"ש ויצאו מעצמן ר"א מתיר, אמרו בגמ' בדקמ"ה: דאי ממתני' הו"א התם הוא דמעיקרא אוכלא ולבסוף אוכלא וכו', וכ"ה לעיל די"ט:, ופירש"י שם, ז"ל, דבש לאחר שזב מן החלות נמי אוכלא הוא, הלכך ליכא למיגזר בי' שמא יסחוט משתחשך דל"ש בי' סחיטה, עכ"ל.

ובמג"א סימן שכ"א סקט"ז כתב ע"ז, ז"ל, וצ"ע דא"כ למה יגרע מפירות העומדין לאכילה דמותר לסחטן כיון שאין שם משקה עליו, וצ"ל כיון דהשעוה אינו ראוי לאכילה הו"ל כבורר אוכל מפסולת כמ"ש סי' ש"כ ס"ה, אבל לדברי המתיר שם צ"ע לישבו, עכ"ל.[[13]](#footnote-14)

והנה באמת כבר עמד בכעי"ז בחי' הריטב"א לעיל די"ט:, ז"ל, התם הוא דמעיקרא אוכל והשתא אוכל, פי' לאו דוקא אוכל גמור, דא"כ אוכלא דאיפרת הוא ואפי' בלא ריסוק נמי, אלא למימרא דקרוב הוא לאוכל כי אע"פ שמעורב בו הפסולת והשתי' שבו, מ"מ האוכל ניכר ומסוים בו ואינו דומה לדש בתבואה, ומשו"ה אסרי רבנן דכיון דמעורב בו פסולת הרי הוא כמפרק גמור שהוא תולדה דדש, עכ"ל.

וביאור ד' הריטב"א נ', דהגם דדבש מעיקרא אוכל והשתא אוכל, מ"מ יש בזה משום מפרק אוכל מן הפסולת, וע"כ קודם שנתרסקו החלות אסור להוציא הדבש מתוכן, דהו"ל מפרק אוכל מפסולת, אך אחר שנתרסקו החלות וכבר אין הדבש בתוך השעוה, ס"ל לר"א דלי"ב משום מפרק אוכל מפסולת, כיון שאין האוכל בתוך הפסולת, ורבנן ס"ל דאף אחר שנתרסקו החלות, כיון דהדבש מעורב עם השעוה, יש בהוצאתו משום מפרק אוכל מפסולת.

ואמנם צ"ב, דאם אכן ס"ל לר"א דלא חשיב כמפרק כיון שאין הדבש בתוך השעוה, א"כ גם אם הי' הדבש מעיקרא אוכלא והשתא משקה, לא הי' לנו לאסור להפרידו מן השעוה, כיון שאי"ז מפרק כלל, ומה לי דע"י הוצאתו מן השעוה הוא נעשה משקה.

ונ' פשוט בזה, דהנה כבר נת' לעיל סקי"ג בדעת התוס' והריטב"א לעיל דע"ג: דמפרק אוכל מן פסולת המחוברת לו לי"ב משום מפרק, דלאו היינו דכל עיקר שֵם מפרק הוא רק בשמפרק דבר מתוך דבר המקיפו, דלעולם שֵם מפרק הוא אף במפרק דבר מתוך דבר המחובר לו, ואך דכיון דהא דהמפרק אוכל מתוך פסולת חייב הוא משום דחשבי' דכ"ז שהאוכל הוא בתוך הפסולת אכתי לא חזי, וע"י פירוקו הוא משתנה ונעשה אוכל הראוי, בזה ס"ל להתוס' והריטב"א דכ"ז הוא היכא שהפסולת מקיפתו, אך היכא שאין הפסולת מקיפתו, הרי דהגם שהוא מחובר בפסולת, מ"מ כבר הוא ראוי לאכילה, וע"כ אין בפירוקו מן הפסולת משום מפרק, כיון שהוא ראוי לאכילה מעיקרא, ולא נשתנה ע"י הפירוק.

ולפ"ז נ', דע"כ כל הא דס"ל לר"א דאין בהוצאת הדבש משום מפרק, הוא רק משום דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא, ואך דאתינן עלה משום מפרק אוכל מפסולת, ובזה הוא דס"ל לר"א דאחר שנתרסקו החלות ואין הדבש בתוך השעוה חשיב הדבש כראוי כבר לאכילה, וע"כ מותר מה"ת להוציאו מן השעוה ולי"ב משום מפרק, כיון דלא נשתנה ע"י פירוקו, ומשא"כ בחלות דבש שלא נתרסקו, אכתי לא חשיב הדבש כאוכל גמור, וכל' הריטב"א, וע"כ יש בהוצאתו מן החלות משום מפרק, דהוא משתנה ע"י פירוקו ונעשה אוכל גמור, אך אילו הי' הדבש מעיקרא אוכלא והשתא משקה, ודאי הי' בהוצאתו מן השעוה משום מפרק, הגם שאינו בתוך השעוה, שהרי אף פירוק דבש המעורב בשעוה חשיב כמפרק, והא דס"ל לר"א דלי"ב משום מפרק אוכל מפסולת, הוא משום דס"ל דלא חשיב דנשתנה ע"י פירוקו וכנ"ל, אך אילו הי' משתנה ע"י פירוקו מאוכל למשקה, ודאי הי' בזה משום מפרק, וז"ב. [[14]](#footnote-15)

ויש להוסיף, דד' הריטב"א מתישבים גם לדעת רש"י והרמב"ן לעיל דע"ג: דס"ל דמפרק אוכל מפסולת המחוברת בו חייב משום מפרק, די"ל דשאני חלות דבש שנתרסקו, שאין הדבש מחובר כלל בשעוה, אלא הוא מעורב עמה, וע"כ ס"ל לר"א דאין בזה משום מפרק.

יח] ובעיקר קו' הריטב"א והמג"א י"ל עוד בכמה אנפי, חדא, דהנה בפי' הר"ש בשלהי עוקצין כתב, ז"ל, וק"ק דבסוף פ"ק דשבת קא חשיב ריב"ח חלות דבש שריסקן מער"ש ויצאו מעצמן מעיקרא אוכלין והשתא אוכלין, אדרבה הול"ל מעיקרא משקה והשתא משקה, כדמוכח מתני' דהכא דמשעה שריסקן יש בהן תורת משקה, נמצא דמער"ש נעשו משקה וכשיצאו מעצמן אי"ז נולד, עכ"ל.

ובחזו"א טבו"י סימן ד' סקי"ח כתב בתו"ד בכוונת הר"ש, דבאמת מכוון הגמ' הוא דמעיקרא משקה ולבסוף משקה, וקו' הר"ש היא על לישנא דגמ'.

ולפ"ז מתישב היטב קו' הריטב"א והמג"א, דע"כ אסור לרסק חלות דבש ולהוציא הדבש מן השעוה, משום דבעוד הדבש בתוך החלות הו"ל אוכל וכשהוא זב מן החלות הו"ל משקה, וכל מש"א בגמ' דלי"ב משום סחיטה, הוא בחלות דבש שריסקן, דכבר חשיב הדבש כמשקה, וע"כ אין בהוצאת הדבש מתוכן משום סחיטה, דמעיקרא משקה והשתא משקה, אך חלות דבש שלא ריסקן יש בהוצאת הדבש מתוכן משום סחיטה דמעיקרא אוכלא והשתא משקה, וז"פ.

עוד י"ל בזה, למש"כ התורי"ד לעיל די"ט:, ז"ל, דבש דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא, פי' אע"ג דתנן בפ' בתרא דמסכת מכשירין שהדבש הוא א' מז' משקין המכשירין, האי דקרי לי' הכא אוכלא כלומר שאין דרך העולם לשתות דבש אלא לאכול בו ע"י טיבול, והלכך גם בתוך החלה יכול לאוכלו ולא אתי למיסחט וכו', עכ"ל, אך בל' רש"י לעיל די"ט: נ' דמש"א דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא, היינו דמה"ט אין בסחיטתו משום מפרק, וכ"ה בפי' הר"י מלוניל בריש פירקין ובשיטה להר"נ בדקמ"ה: דאין בסחיטתו איסור דאורייתא.

ולפ"ד הרי"ד ל"ק כלל קו' הריטב"א והמג"א, דודאי אסור להוציא דבש מן החלות משום דמעיקרא אוכלא והשתא משקה, ולא אמרו בגמ' דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא, אלא לענין הגזירה שמא יסחוט, וז"פ.

**ג**

יט] שבת דקמ"ה. אמר ר"ח בר אשי אמר רב, ד"ת אינו חייב אלא על סחיטת זיתים וענבים בלבד, וכן תני דבי מנשה וכו'.

והנה לעיל דקמ"ד: אמרו, דהא דאסור לסחוט רימונים, הוא משום דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, וצ"ב דכיון דהו"ל משקה, מ"ט אין חייבין על סחיטתן.

ונ' שנחלקו בזה הראשונים, דבפירש"י שם פירש, ז"ל, דבר תורה, כלומר אסרה תורה מלאכה, ודריכת זיתים וענבים הוא דהויא מלאכה, אבל שאר דריכות לאו אורחייהו בהכי ולאו מלאכה נינהו, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דטעם הא דסחיטת שאר פירות אינה אסורה מה"ת, הוא משום דחשיבות מלאכת מפרק, הוא רק בדבר שדרך לפרקו, אך שאר פירות שאין דרך לפרקן להוציא מהן משקין, ע"כ הגם שהמשקה היוצא מהן חשיב משקה כיון דאחשבינהו, ליכא על פירוקן חשיבות מלאכה.

אמנם הרא"ש בסימן ד' כתב בתו"ד, ז"ל, ל"ד לסוחט פרי שאין דרכו לסחוט, כי דרך אותו פרי לאוכלו ולא להוציא ממנו משקה, הלכך אין שם משקה על היוצא ממנו, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרשב"א, ז"ל, אבל שאר פירות רובן לאכילה הן עומדין, ואפי' יהיב דעתי' וסחיט בטלה דעתו אצל כל העולם, ואפי' צריך לו לא חשיב משקה אלא אוכל, עכ"ל, והרי דהא דסחיטת שאר פירות אינה אסורה מה"ת, הוא משום שאין שם משקה על הנסחט מהן, כיון שאין דרך לסוחטו, אך עי' אג"ט סקט"ז שהשוה דעת רש"י לדעת ש"ר, וצ"ע,[[15]](#footnote-16) גם צ"ע במה שדימה שם טעם הא דאין חייבין על סחיטת שאר פירות, לטעם הא דמותר לסחוט פגיעין ועוזרדין, ולכאו' ב' דינים נינהו, וצ"ל לדעתם דמש"א לעיל דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, אי"ז אלא מדרבנן, אך מה"ת לא חשיב משקה אלא היוצא מן הזיתים והענבים שדרך לסוחטן.

ובפי' רבינו פרחי' לעיל דקמ"ד: נ' דמפרש, דהא דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, הוא משום דרק היוצא מן הזיתים ומן הענבים חשבתו תורה כמשקה, דהוי מז' משקין המכשירין, אך היוצא משאר פירות לא חשבתו תורה כמשקה, וע"כ הגם דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, מ"מ אין חייבין על סחיטתו.

ועד"ז מצינו בתשובת גאון שנד' בסוף שיטה להר"נ למכילתין שכתב דהא דשאני זיתים וענבים שאף אם הכניסן לאוכלין היוצא מהן אסור, משאר פירות שאם הכניסן לאוכלין היוצא מהן מותר, הוא משום שהיין והשמן בעצמן משקין הן ומנויין בטהרות בז' משקין, לפיכך אם זבו בשבת אע"פ שזיתיהן וענביהן לאכילה הוכנסו, הרי היוצא מהן משקין בעצמן, אבל שאר פירות אינם כן וכו', עכ"ל.

ועמש"נ בזה להלן סקכ"א לדעת הסוברים דאסור לסחוט לימונים אם ה"ז אסור מה"ת משום שדרך לסוחטן.

ועמש"נ עוד להלן סקכ"ו בפלוגתת הראשונים אם הא דמחייב ר' יוחנן בסחיטת כבשים ושלקות, מצי אתיא כתנא דבי מנשה דאין חייבין אלא על סחיטת זיתים וענבים.

כ] ובדין סחיטת פגיעין ועוזרדין, נחלקו הראשונים, דדעת רש"י ותוס' לעיל דקמ"ד. והתוס' לעיל די"ט. דאסור לסוחטן לצורך מימיהן, והא דתניא דשרי לסוחטן הוא בשוחטן כדי למתק הפרי, ואפ"ה ברימונים אסור גזירה שמא יסחוט לשם משקה, אך דעת ש"ר דמותר לסוחטן אף לצורך מימיהן.[[16]](#footnote-17)

והנה הב"י בסימן ש"כ דן לומר, דגם לדעת רש"י לא קי"ל כשנויא דרב חסדא דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, דרב פפא ורבא שם פליגי ע"ז, וע"כ להלכה שרי לסחוט שאר פירות לצורך מימיהן, עיי"ש בדבריו.

ואמנם האג"ט דש סקכ"ט אות ה' תמה ע"ד הב"י, שהרי מפורש בד' התוס' לעיל די"ט. דלמסקנת הסוגיא אסור לסחוט שאר פירות לצורך מימיהן, עיי"ש, אך באמת בדעת רש"י שפיר י"ל כמש"כ הב"י, וכ"כ בספר ההשלמה בסוגיין, עיי"ש.

ובחי' חת"ס בסוגיין הוכיח מהא דשרי לעיל ד"נ: לפצוע זיתים, דקי"ל דמותר לסחוט אף זיתים וענבים כדי למתק, ובע"כ דאין הלכה כר"פ לפי פירש"י, והבאנו דבריו להלן סקכ"ח, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

ובטעמא דהרי"ף וש"ר דמותר לסחוט פגיעין ועוזרדין לצורך מימיהן ולא אסרינן לה מכח הא דאחשבינהו והו"ל משקה, כתב הב"י שם דהוא משום דלא קי"ל כשנויא דרב חסדא, וכבר כתב כן הנמו"י ועיי"ש שכתב דלא ידעינן אנן מה התירוץ על הא דפריך דמנשיא הוי רובא דעלמא.

אמנם הרמב"ן והרשב"א בסוגיין כתבו, דלעולם הא דאסור לסחוט רימונים, הוא משום דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, ואפ"ה שרי לסחוט שאר פירות, דכיון שאין שום אדם סוחטן למשקין, אע"פ שזה סחטן בטלה דעתו אצל כל אדם, ול"ה כמשקה.

ובד' תורי"ד מצינו טעם אחר בזה, ז"ל, סוחטין בפגיעין וכו', פי' כיון שאין דרך העולם לסוחטן, אע"פ שהוא מתכוין להוציא מימיהן מותר, כי היכי דאשכחן במולל מלילות ובבורר על יד על יד, שאע"פ שהמולל הוא תולדה דדש והבורר היא מלאכה, ע"י שינוי הותרו, ה"נ הסחיטה אע"פ שהיא תולדה דמפרק, ע"י שינוי הותרה, וכיון שאין דרך בני העולם לסוחטן אין לך שינוי גדול מזה, עכ"ל, ועי' פסקי רי"ד לעיל דע"ד: בדין טוחן בשינוי.

והיינו דהגם דאף משקין הנסחטין מפגיעין ושאר פירות כיון דאחשבינהו הו"ל משקה, מ"מ מותר לסוחטן משום דאין דרך לסוחטן ואין לך שינוי גדול מזה, ומשא"כ ברימונים דשל בית מנשיא היו סוחטין ברימונים, ל"ה סחיטתן שינוי, ול"ד למש"א לעיל דצ"ב: דהמוציא משא על ראשו פטור משום שינוי, אף שאנשי הוצל עושין כן, דבטלה דעתם אצל כל אדם, דכבר חילקו התוס' שם דהכא שאני דאם הי' לכל העולם רימונים הרבה היו סוחטין אותם, ואשר ע"כ סחיטת רימונים לא חשיבא כשינוי, (ועכ"פ אי"ז שינוי גמור שלא יהא בזה אף איסור דרבנן).

ובל' ר"ח בסוגיין נ' דקי"ל כשנויא דרב חסדא, ואפ"ה כתב בסוף הסוגיא דאין אסור לסחוט אלא רימונים, עיי"ש, ובע"כ דס"ל דהגם דהא דאסור לסחוט רימונים הוא משום דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, מ"מ מותר לסחוט שאר פירות, והיינו או כמש"כ הרמב"ן והרשב"א דלא אמרינן בהו כיון דאחשבינהו הו"ל משקה דבטלה דעתו, או כמש"כ הרי"ד דהוא משום דהוי זה שינוי גמור.

והנה לדעת הרמב"ן והרשב"א ודעימייהו צ"ל דתרדין דרך קצת בנ"א לסוחטן כרימונים, וע"כ מהני בזה הא דאחשבינהו לחשבן כמשקה, אך דעת רש"י ותוס' בסוגיין נ' דאין דרך כלל לסחוט תרדין, וע"כ למדו מזה דאף בפירות שאין דרך לסוחטן מהני הא דאחשבינהו לחשבן כמשקה, וכ"נ בל' התוס' לעיל די"ט. דמזה הוא שלמדו דגם בשאר פירות מהני הא דאחשבינהו, גם לד' הרי"ד נ' דתרדין אין דרך לסוחטן ומהני בהו הא דאחשבינהו לחשבן כמשקה, ומ"מ מותר לסוחטן בשבת משום דהוי זה שינוי, ועי' עוד בספר המאורות בסוגיין שכתב דלא קי"ל כטעמא דר"ח, שהרי תרדין הוו כפגיעין שמותר לסוחטן, עיי"ש.

כא] כתב הרא"ש בכלל כ"ב סימן ב', ז"ל, וששאלת על סחיטת לימוני"ש נראה שהם בכלל שאר פירות שמותר לסחטן, שאין דרך כלל לסחוט לימוני"ש לצורך משקה אלא לצורך אוכל, ומותר לסוחטן בשבת, עכ"ל.[[17]](#footnote-18)

אך בתורי"ד ובפסקיו בדקמ"ה: כתב דאסור לסחוט לימוני"ש, וכ"ה בפסקי ריא"ז בפירקין ובפי' רבינו פרחי' בסוגיין.

והנה אמנם מבו' מדבריהם, דאין סחיטתן אסורה אלא מדרבנן, ול"ה כסחיטת זיתים וענבים שאסורה מה"ת.

גם בנשמ"א כלל י"ד סק"ד נקט בפשיטות דלימונים לא עדיפי מתותים ורימונים, ולהסוברים דתו"ר אינם אלא מדרבנן, אין לדון לאסור בלימונים אלא מדרבנן, וכ"נ להדיא בד' הב"י בסימן ש"כ.

וצ"ב בזה, דאמנם למשמעות ד' רבינו פרחי' שם דהא דאין חייבין על סחיטת שאר פירות, הוא משום שאינם מז' משקין, הרי דמה"ט יש לפטור גם בסחיטת לימונים, אך למה שפירש בפסקי רי"ד בסוגיין דהא דאין חייבין אלא על סחיטת זיתים וענבים, הוא משום דהני אורחייהו בהכי, ומשא"כ בסחיטת שאר פירות דלאו אורחייהו בהכי, הרי לכאו' הי' בדין דסחיטת לימונים דאורחייהו בהכי ועיקרן עומדין לכך, הויא כסחיטת זיתים וענבים שאסורה מה"ת, וצ"ע בזה.

כב] ובדעת הרא"ש שהתיר לסחוט לימונים משום שאין דרך לסוחטן לצורך אוכל אלא לצורך משקה, צ"ע מהא דאסור לסחוט בוסר ומלילות, אף שסחיטתן היא לצורך טיבול, וכמו שפירש"י לעיל די"ט., ועי' חזו"א סימן נ"ה סק"ו שעמד בכעי"ז, ועי' אג"ט דש סק"ל.

ואולי באמת פליג הרא"ש ע"ד רש"י, וס"ל דסחיטת בוסר ומלילות אינה לצורך טיבול, אלא לצורך שתייתן.

ובאמת מצינו הדברים מפורשים כן בשבלי הלקט סימן צ', ז"ל, ומורי ר"י ב"ר בנימין זצ"ל אחי השני כתב שנראה לו שמותר לסחוט הלימוני, דל"ד לשום בוסר ומלילות דהני דרכן בכך והוי דומיא דתותים ורימונים וכו' שהרי רגילין לסחוט הבוסר לצורך הקיץ וגם השום וכו', אבל הלימוני דומין לפגעין ופרישין שאין דרכן בכך ומותר לסוחטן בקערה ואע"פ שאין בו אוכל ועתיד לערב שם אוכל וכו"ע ידעי דלמתק אוכלא עבדי ולא לצורך משקה וכו', עכ"ל, והרי להדיא דסחיטת שום בוסר ומלילות היא לצורך שתיית מימיהן ולא לצורך טיבול אוכל, וע"כ ל"ד סחיטת לימונים דשריא לסחיטת שום בוסר ומלילות דאסירא.

כג] עוד ילה"ע בד' הרא"ש, מהא דחייבין על סחיטת זיתים, הגם דשמן אינו עומד לשתי' בפנ"ע, אלא לערבו עם אוכל.

ואי משום דשמן עומד גם להדלקה, לכאו' זה אינו טעם לחשבו כמשקה, שהרי שמן סרוח לא חשיב כמשקה, הגם שהוא ראוי להדלקה, והרי דהא דה"ז עומד להדלקה ל"מ ליתן עליו תורת משקה, אך שמא מה שהתיר הרא"ש בלימונים, לאו היינו דאין ע"ז כלל תורת משקה משום שאי"ז עומד לשתי', אלא היינו דמכח הא דה"ז עומד לטבל בו יש ע"ז תורת אוכל, ומשא"כ שמן שעומד גם להדלקה, אין עליו תורת אוכל, וע"כ הדר דינא דחשיב כמשקה, אך אין הדברים נראים.

וצ"ל בזה, דמש"כ הרא"ש דסחיטת לימונים מותרת משום שאין דרך לסוחטן לצורך משקה, היינו משום דבסחיטת שאר פירות כל מה שיש לחשוב הנסחט מהן כמשקה, הוא משום שסוחטין אותו לצורך משקה, וע"כ בלימונים שסוחטין אותן לצורך אוכל אין על הנסחט מהן תורת משקה, ומשא"כ בשמן שחשבה תורה את השמן כמשקה שהרי הוא א' מז' משקין, אסור לסוחטו אף דהויא סחיטתו לצורך אוכל.

ועד"ז מצינו בד' הרי"ד לעיל די"ט: בדין דבש, ז"ל, אע"ג דתנן בפ' בתרא דמסכת מכשירין שהדבש הוא א' מז' משקין המכשירין, האי דקרי לי' הכא אוכלא כלומר שאין דרך העולם לשתות דבש אלא לאכול בו ע"י טיבול וכו', אבל מיהו אע"ג דאין דרך העולם לשתותו, מכשיר את הזרעים, דמשקה הוא חשוב, עכ"ל, וילה"ע ע"ד הרי"ד, ממה שמצינו בדין דבש דאם חישב עליו לאכילה מטמא טומאת אוכלין לשתי' מטמא טומאת משקין, עי' ב"ב ד"פ: ובתוספתא שהביא הר"ש פ"ג דטהרות, ואכמ"ל, ונ' דהיינו דדבש החשיבתו תורה כמשקה, ואף בשעומד לטבל בו, ולפ"ז נ' דמה"ט שמן חשיב כמשקה, ול"ד לשאר מילי דכל שעומדין לטבל בהן לי"ב חשיבות משקה.

ויל"ע אם זה מתישב לדעת החזו"א, דשֵם משקה לחיוב מפרק בשבת, לא תלי כלל בשם משקה לענין טומאה.

**ד**

כד] שבת דקמ"ה., דתניא וכו' המפצע בזיתים בידים מסואבות וכו' לידע אם הגיעו זיתיו למסוק אם לאו לא הוכשר, ר' יהודה אומר הוכשר, מאי לאו בהא קמיפלגי דמר סבר משקה ההולך לאיבוד משקה הוא ומר סבר לאו משקה הוא, אמר ר"ה ברי' דר"י הני תנאי במשקה ההולך לאיבוד קמיפלגי וכו'.

והרמב"ם בפי"א מטומאת אוכלין הי"ד פסק כת"ק דלא הוכשר, והרי דקי"ל דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא.

ולפ"ז הי' נ' לדינא, דשרי לסחוט זיתים וענבים לאיבוד אף לדעת הסוברים דאף הסוחט בגד לאיבוד חייב משום מפרק, שהרי כל שסוחטן לאיבוד ליכא על המשקה הנסחט תורת משקה כלל, דהוי משקה ההולך לאיבוד דלאו משקה הוא, ודמי להא דשרי לסחוט לתוך הקדירה.

ומצינו הדברים מבוארים כן בד' סה"ת סימן רמ"ד בדין סחיטת בגד, ז"ל, ואע"ג שהבלוע הנסחט נופל על הארץ לאיבוד וכו', ואפי' למ"ד פרק חבית משקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא גבי מפצע זיתים לידע לימסק, התם דמעיקרא הי' אוכל ול"ה לי' בעין כמו זה הבלוע במוך ובמטלית שניכר המשקה מעיקרא, עכ"ל.

ומבו' בד' הסה"ת, דלמ"ד דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, מותר לסחוט פירות לאיבוד, והא דאסור לסחוט בגד לאיבוד, הוא משום דכל עיקר הך דינא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, הוא רק היכא שמעיקרא יצא המשקה לאיבוד ועדין לא חל עליו תורת משקה, וכ"ה במהרי"ט ח"א סו"ס ע"ו, ז"ל, וכן הא דאמרי' התם במשקה הבא לאיבוד ובמשקה העומד לצחצחו שאינו משקה, דוקא דמתחילה כשהוציא המשקה לאיבוד הי' יוצא או לצחצח, שאילו הי' עליו שם משקה מתחילה, משום שבא לאיבוד או משום שעומד לצחצוח לא בטיל מיני' תורת משקה, עכ"ל, וע"כ במשקה הבלוע בבגד שכבר הי' עליו תורת משקה קודם שנבלע, איכא עלי' תורת משקה אף שסוחטו לאיבוד.

כה] ואמנם צריך להוסיף בזה, דאין להתיר מכח זה לחלוב אשה לאיבוד, דלא מיבעיא למשמעות הסוגיא בריש פירקין דחלב אשה ההולך לאיבוד תורת משקה עליו, אלא אף למש"א בכריתות די"ג. דחלב אשה ההולך לאיבוד תורת אוכל עליו, מ"מ אין להתיר בזה, שהרי האשה לאו אוכל היא והו"ל מפרק אוכל מפסולת דחייב, וז"פ.[[18]](#footnote-19)

אך בחליבת בהמה לאיבוד, נ' דשפיר יש להתיר משום הא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, והוי מפרק אוכל מאוכל.

אמנם הנה בחזו"א סימן נ"ו סק"ד לא התיר לחלוב לאיבוד מכח הא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא.

אך נ' פשוט בטעמו, דהוא משום דכל דבריו שם הם לפ"מ דקי"ל לחוש לדעת האוסרים לחלוב בשבת לתוך הקדירה, אשר היינו משום דס"ל דבהמה בשבת הויא כפסולת, וע"כ אף אם חולב לתוך הקדירה הוי מפרק אוכל מפסולת, ולפ"ז הרי דמה"ט יש לאסור גם לחלוב לאיבוד, דהגם דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, מ"מ הוי בכלל מפרק משום שמפרקו מן הפסולת, וע"כ אין להתיר לחלוב לאיבוד אלא משום דיש לסמוך על הסוברים דכל שהולך לאיבוד אין שם מפרק ע"ז.

וארווחנא בזה, דבאמת מה שהתיר החזו"א לחלוב לאיבוד, הוא מחודש טובא לסמוך להקל על דעת הסוברים דכל שהולך לאיבוד אין שם מפרק ע"ז, אשר הרבה מן הראשונים פליגי ע"ז, ונת' בזה במק"א?, אך לפמש"נ נמצא דיש לצרף להתיר בזה דעת הסוברים דמותר לחלוב בשבת לתוך הקדירה, אשר לדידהו יש להתיר גם לחלוב לאיבוד, משום דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, וז"פ.

כו] ובעיקר מש"נ להתיר לסחוט זיתים וענבים לאיבוד, משום דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, צ"ע לפ"ז בד' הראשונים שהוכיחו מהא דשרי לסחוט כבשים ושלקות לגופן, דכל שא"צ למשקין הנסחטין ל"ד לדש.

דהנה כבר כתב במנחת ברוך סימן פ"א, דממה שנקטו הראשונים דשרי לסחוט כבשים ושלקות לתוך הקדירה, יש ללמוד דס"ל דהמשקה הבלוע בכבשים ושלקות ה"ה טפל לאוכל ופקע מיני' תורת משקה לגמרי, וע"כ כל שסוחטן לתוך הקדירה ליכא עלי' תורת משקה, דאם כשסוחט כבשים ושלקות הדר עלי' תורת משקה שהי' עליו מעיקרא, ל"ה בזה לדינא דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, שהוא רק במשקה שבא מתחילתו לתוך האוכל, וכמש"כ מהרי"ט ח"א סימן ע"ו, ועיי"ש שכתב בדעת הר"ח דפליג ע"ז, וזהו שהוכיח דלר' יוחנן אסור לסחוט זיתים וענבים לתוך הקדירה, וכ"כ בחי' חת"ס בסוגיין.

ויש להוסיף עוד דהדברים מתאימים, דהנה בפי' ר"ח בסוגיין כתב, ז"ל, והא דתנא דבי מנשה ד"ת אינו חייב אלא על דריכת זיתים וענבים בלבד, לא קשיא הא דר' יוחנן, עכ"ל, והיינו דהגם דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים בלבד, מ"מ שפיר י"ל דחייבין על סחיטת כבשים ושלקות, אך דעת הרי"ף וש"ר דלתנא דבי מנשה יש לפטור בסחיטת כבשים ושלקות, ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהר"ח לטעמי' דמשקה הבלוע בכבשים ושלקות וסחטו הדר עלי' תורת משקה שהי' עליו מעיקרא, ע"כ שפיר י"ל דחייבין על סחיטתן הגם דאין חייבין אלא על סחיטת זיתים וענבים, שהרי הא דאין חייבין אלא על סחיטת זיתים וענבים פירשו הראשונים דהוא משום דשאר פירות שאין דרך לסחטן אין על הנסחט מהן שם משקה, ואשר ע"כ כבשים ושלקות שיש על הנסחט מהן שם משקה, דהגם שאין דרך לסחטן, מ"מ כיון יש על הנסחט מהן שם משקה כיון שהי' עליו מעיקרא שם משקה, חייבין על סחיטתן, אך הרי"ף וש"ר לטעמייהו דמשקה הבלוע בכבשים ושלקות וסחטו לא הדר עלי' תורת משקה שהי' עליו מעיקרא, אלא אתינן לדון שיחול שם משקה על הנסחט ככל משקה הנסחט, ובזה הוא דס"ל דכ"ה דבשאר פירות שאין דרך לסחטן אין על הנסחט שם משקה ואין חייבין על סחיטתן, ה"נ בכבשים ושלקות שאין דרך לסחטן אין על הנסחט שם משקה ואין חייבין על סחיטתן, וז"פ.

ולפ"ז הרי לדעת הראשונים דס"ל דשרי לסחוט כבשים ושלקות לתוך הקדירה משום שאין על הנסחט תורת משקה, הי' בדין להתיר מה"ט לסוחטן לאיבוד, ומשום דכל שסוחטן לאיבוד ליכא עלי' תורת משקה, דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, וא"כ היאך מצינו ללמוד מזה דשרי לסחוט משקה הבלוע בבגד לאיבוד, דבמשקה הבלוע בבגד הרי אין להתיר משום דינא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, וכמש"כ סה"ת, וגם הראשונים לא התירו בהולך לאיבוד משום דינא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, אלא משום דכה"ג ל"ד לדש.[[19]](#footnote-20)

וביותר צ"ע בד' המג"א סימן ש"כ סק"ט שנקט בפשיטות דאסור לסחוט זיתים וענבים לגופן, וצ"ע דכיון דקי"ל דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, מ"ט יהא אסור לסוחטן לאיבוד, הרי אין על הנסחט מהן שם משקה, ודמי לסחיטה לתוך הקדירה דשריא.

והנה אמנם בד' המג"א שם מבו' דטעם הא דאסור לסחוט זיתים וענבים לגופן, הוא משום דאם סחטן למימיהן חייב חטאת, וע"כ אסור מדרבנן לסוחטן לגופן, אך לכאו' נ' דאם כשסוחטן לגופן אין על הנסחט תורת משקה כלל, מהיכ"ת יהא זה אסור מדרבנן, דהוי כסחיטה לתוך הקדירה דשריא, גם בעיקר הדברים ילה"ע, שהרי דעת ר' יוחנן דמותר לסחוט כבשים ושלקות לגופן, הגם דס"ל דאם סחטן למימיהן חייב חטאת, ועי תהל"ד סימן ש"כ ס"ק ח – י מש"כ בענין זה.

כז] ואולי יש להוכיח מזה, דהא דתניא דסוחטין כבשים בשבת לגופן, איירי אף בשסוחט לתוך הקערה ואין הנסחט הולך לאיבוד, וכל' הרשב"א בסוגיין והשו"ע בסימן ש"כ ס"ז, דמ"מ כיון שסוחטן לצורך גופן ואין דעתו על המשקה הנסחט לי"ב משום סחיטה, ועי' תהל"ד שם שהאריך בזה, ונת' בזה במק"א?, ומזה הוא שלמדו הראשונים דכל שא"צ למשקין הנסחטין ל"ד לדש, דאין לפרש דהא דשרי לסחטן לגופן הוא משום דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, שהרי שרי לסוחטן לגופן אף בשאין המשקה הנסחט הולך לאיבוד.

ולפ"ז י"ל, דגם מש"כ המג"א דאסור לסחוט זיתים וענבים לגופן, איירי רק בכה"ג שסוחט לתוך הקערה ואין הנסחט הולך לאיבוד, דאם הנסחט הולך לאיבוד שרי משום דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, וכמש"נ, וצ"ע עוד בזה.

כח] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה לעיל ד"נ: בעו מיני' מרב ששת מהו לפצוע זיתים בשבת, ופירש"י דהיינו על הסלע למתק מרירותן, ובתו"י שם הקשו ע"ז דבפ' חבית גבי דיני סחיטה הו"ל למיתני, ופירשו דבעי מהו לפצוע לחוף פניו ידיו ורגליו, וכן פירשו ש"ר שם.

והנה צ"ב לפירושם דמ"ט שרי לפצען ולי"ב משום איסור סחיטה, ובחי' הריטב"א שם פירש הטעם בזה, ז"ל, אבל משום סחיטה ליכא כיון שאינו צריך למימיהן והולך לאיבוד, עכ"ל.

וד' הריטב"א צ"ב, דמ"ט חשיב דאינו צריך למימיהן, הרי הוא צריך למי הזיתים כדי לחוף בהן, וכמש"כ בתו"י שם דדרך מי זיתים להעביר וללבן.

ובפשוטו צ"ל בדעתו, דס"ל דצורך הפציעה הוא כדי לחוף בזיתים עצמן אחר שמרככן, ודלא כמש"כ התו"י דחופפין במי הזיתים, ואינו צריך כלל למימיהן, וע"כ אין חייבין ע"ז משום דש.

ומצאתי כן בחי' חת"ס בדקמ"ד:, שהוכיח דשרי לסחוט כדי למתק, מהא דשרי לפצוע זיתים, ונקט החת"ס דפציעת זיתים דהתם דמיא לסחיטה למתק, ולמד כן מן הלע"ז שכתבו התוס' בדקמ"ד: דלמתק היינו בליצי"ר, וגם בפציעת זיתים כתב רש"י דהיינו בליצי"ר, (ועי' אג"ט שג"כ עמד על הלע"ז, ולמד מזה דסחיטה למתק, אין מטרת הסחיטה כלל להוציא המים, אלא כל מטרת הסחיטה היא לרכך, והמים ממילא נפקי, וע"כ חשיב כדבר שאינו מתכוין, עיי"ש בדבריו, ובאמת כ"ה בפירש"י דקמ"ה. דבליצי"ר הוי זה פעולת ריכוך).

אמנם למש"כ התו"י דפציעת הזיתים הויא לצורך לחוף במי הזיתים, צ"ע דא"כ מ"ט לי"ב משום סחיטה.

וראיתי בס' מנחת שבת שכתב לישב בזה, לפמש"א בדקמ"ה. דפליגי ת"ק ור' יהודה במשקה העומד לצחצחו אי חשיב משקה, ולדעת ת"ק דלא חשיב משקה, י"ל דה"נ בפוצע זיתים כדי לחוף במימיהן, לא חשיבי המים כמשקה, אך נ' דזה ניחא רק אי איירי בפוצע הזיתים על פניו ידיו ורגליו, אך אם פוצען לתוך הכלי ודעתו לחוף בהן, לכאו' ודאי דאיכא ע"ז תורת משקה, דלא מצינו דמשקה העומד לצחצחו לאו משקה הוא אלא במחליק בענבים דסוחט הענבים על הככר, וצ"ע בזה, וזה מקור למש"נ דיש להתיר לסחוט משקה ההולך לאיבוד דלאו משקה הוא.

1. אמנם בשו"ת הר צבי ח"א סימן ק"צ פירש ד' הרא"ש, דהא דהסוחט משקה הבלוע בבגד חייב ול"ד לסוחט שאר פירות דפטור, הוא משום דשאר פירות אין דרך לסוחטן, וע"כ אין חייבין על סחיטתן, ומשא"כ בבגד דדרך לסוחטו, ע"כ חייבין על סחיטתו, ועפי"ז כתב לדינא דסחיטת נייר להוציא מים הבלועין בו אינה אסורה מה"ת, כיון דאין דרך לסחוט נייר, עכ"ד.

   אך הדברים צע"ג, דמלבד דל' הרא"ש לא מ' כן, גם נ', דכיון שכתב הרא"ש דהא דאין חייבין על סחיטת פרי שאין דרך לסוחטו, הוא משום דאין שם משקה על היוצא ממנו, הרי אין לחייב אלא היכא שדרך לסוחטו לצורך מימיו, אך היכא שדרך לסוחטו לצורך גופו אי"ז טעם שיהא שם משקה על היוצא ממנו, וממילא דסחיטת בגד חשיב שאין דרכו בכך, דאף אם דרך לסוחטו לצורך ליבונו, מ"מ כיון שאין דרך לסחטו לצורך מימיו וכמש"כ הראשונים לא הי' לנו לחייב ע"ז.

   ובאמת בשיטה להר"נ לעיל דקי"א: כתב, ז"ל, י"מ וכו' וסחיטה דהכא הויא תולדה דמפרק וכו', ואינו נכון וכו' וכ"ש דלקמן בפ' חבית אתי למימר דמדאורייתא לא מיחייב אלא בזיתים וענבים דאורחייהו בכך וכיון שכן פשיטא דליתא בבגד, עכ"ל, והיינו כמש"נ, דבגד חשיב שאין דרך לסחטו, כיון שאין סוחטין אותו לצורך מימיו, ונ' דס"ל להשיטה להר"נ דהא דאין חייבין בסחיטת דבר שאין דרך לסוחטו, אין הטעם משום דאין על הנסחט שם משקה, אלא הטעם הוא משום דאין ע"ז חשיבות מלאכה וכל' רש"י בסוגיין, וע"כ הגם שהמשקה הנסחט מבגד יש עליו שם משקה, מ"מ כיון שאין דרך לסחוט הבגד לצורך המשקה, אין על סחיטתו חשיבות מלאכת דישה.

   ולפ"ז נ' לדינא דהסוחט נייר לצורך מימיו דמי לסוחט בגד לצורך מימיו, דחייבין ע"ז משום סחיטה, וזה דלא כמש"כ בכמה ספרי זמנינו לסמוך לדינא ע"ד ההר צבי. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיקר הא דמשקה הנבלע בכבשים ושלקות ה"ה בטל להן, מצינו כן בד' הרי"ד, דהנה בפסקי רי"ד ס"פ נוטל גריס דלרבנן מותר לקנח בספוג אף בשאין לו בית אחיזה, ופירש דטעמם הוא משום דאין חייבין על סחיטה אלא בדבר שמגופו, וע"כ בספוג אין בו משום מפרק, ועיי"ש מה שפירש עפי"ז בסוגיית הגמ' בר"פ חבית, וצ"ע דהאמנם כ"ה דעת רב ושמואל וע"כ ס"ל דכבשים ושלקות שסחטן למימיהן פטור, וכמו שפירש הרי"ד כן לטעמם, אך ר' יוחנן דס"ל דכבשים ושלקות שסחטן למימיהן חייב, בע"כ דחייבין על סחיטה אף בדבר שנבלע בו מבחוץ, ודעת הרי"ד בסוגיין דקי"ל כר' יוחנן, וגם לדעת רב ושמואל ילה"ע, דמ"ש ספוג דלי"ב איסור סחיטה אף מדרבנן, לכבשים ושלקות שאסור לסחטן מדרבנן, וי"ל, ובע"כ דשאני כבשים ושלקות שהמשקין הבלועין בטלין להאוכל, וע"כ ס"ל לר' יוחנן דחייבין על סחיטתן, ומשא"כ בסחיטת ספוג, וז"ב, ויש להוסיף ד' פסקי רי"ד בסוגיין דהא דאין חייבין על סחיטת ציר הדג, הוא משום שאין הדג נסחט ונעשה ציר, אלא כמין זיעה בעלמא ולחלוח שעומד עליו הוא ולא מגופו של דג הוא נסחט, עכ"ל, ויש מקום לפרש שכונתו היא ע"ד הא דאין בספוג משום סחיטה משום דאין חייבין על סחיטה אלא בדבר שמגופו, וה"נ סחיטת ציר הדג שאי"ז מגופו של דג, לי"ב משום סחיטה, (אך יל"פ שכונתו דכיון שאי"ז אלא זיעה ולחלוח שעומד "עליו", ע"כ הוא דל"ה מפרק כלל). [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להביא מקור לדרך זו, ממש"כ הרמב"ם פי"ד מכלים ה"ו דאף הא דבלוע שהקפיד עליו שיצא ה"ז מטמא, היינו רק במשקין חמורים ולא במשקין קלים, וצ"ב שהרי חילוק זה בין משקין חמורים לקלים, קמפליג ר"ל בנדה שם בדין בלוע שיכול לצאת ולא הקפיד עליו דס"ל לר"ל דמטמא, ומ"מ במשקין קלים אינו מטמא, אך בדינא דבלוע שהקפיד עליו דמודה ר' יוחנן דמטמא, מנלן דהיינו רק במשקין קלים ולא במשקין חמורים, אך אי נימא דהא דמודה ר"ל במשקין קלים שאין מטמאין, הוא משום דבעודן בלועין בחרסין לי"ב תורת משקין וע"כ אינם מטמאין, הרי דמה"ט אף אם הקפיד עליהן שיצאו אינם מטמאין, דל"מ הא דהקפיד עליהן שיצאו רק במשקין חמורים דהא דאינם מטמאין הוא משום דבטלו, וע"כ כל שהקפיד עליהן שיצאו אינם בטלין וה"ה מטמאין, אך במשקין קלים דהא דאינם מטמאין הוא משום דלי"ב תורת משקין, ל"מ מידי הא דהקפיד עליהן שיצאו, שהרי האו"ז התיר ביין הבלוע בחרס הדרייני שאינו נאסר במגע הגוי, והגם שניתנו שם ע"מ להוציאן, והוי כמקפיד עליהן שיצאו, וז"פ.

   עוד מתישב לפ"ז, משה"ק בחזו"א כלים סימן י"א סקכ"ו, בהא דמסקינן בנדה שם לפי' התוס' דיכול לצאת שלא ע"י הדחק לכו"ע לא חשיב בלוע, וקשיא מהא דתנן בכלים פ"ט מ"ד ספוג שבלע משקין טמאים ונפל לאויר התנור טמא שסוף משקין לצאת, ופיר"ש מהתוספתא שעשוי להכניס, וכן בלפת וגמי יהיב טעמא וכו', ולמה לי ה"ט תיפו"ל דיכול לצאת שלא ע"י הדחק, והניח בצ"ע, ולמש"נ ניחא, דכל הא דיכול לצאת שלא ע"י הדחק טמא, הוא רק במשקין חמורים דהא דאינם מטמאין הוא משום שהן בלועין ובטלו, וכל שיכולין לצאת בקל לא בטלו, אך במשקין קלים דהא דאינם מטמאין הוא משום דלי"ב תורת משקה, הרי אף דיכולין לצאת בקל אין עליהן תורת משקה, שהרי האו"ז התיר ביין הבלוע בחרס הדרייני שאינו נאסר במגע הגוי, הגם דהיין יוצא ממנו בקל, ואינם מטמאין, וביותר ניחא למשמעות ד' התוס' שם דהא דכל שיוצא בקל מטמא, הוא משום דדרך להקפיד עליו, ואשר ע"כ במשקין קלים שכתב הרמב"ם דאף שהקפיד עליהן שיצאו אינם מטמאין, הרי דאף אם הן יוצאין בקל אינם מטמאין, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואולי מה"ט פליגי התוס' שם ע"ד רש"י וס"ל דמשקין שבשערו מכשירין אם תחילתן לרצון, דהגם דמשקין בלועין אינן מקבלין טומאה ומכשירין, מ"מ משקין שבשערו מכשירין דלא חשיבי כבלועין.

   אך באמת א"צ לזה, דיל"פ דאיירי התם בשיש בהן טלה"ט מעל השער, ובכה"ג לא חשיבי כלל כבלועין, וכדתנן בטהרות רפ"ג דבזמן שהן משקה טופח הרי אלו תחילה, ולדעת רש"י י"ל דאיירי בשאין בהן טלה"ט מעל השער, אך שמא י"ל, דאף אם יש בהן משקה טופח, מ"מ לא חשיבי, ומתני' דטהרות דהרי אלו תחילה, הוא משום שנטמאו קודם לכן, וע"כ הגם דהשתא לא חשיבי, לא פרחה מהן טומאתן, וכמש"נ להלן לדעת רש"י, וזה חידוש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה מתישב מה שעמד בחזו"א כלים סימן י"א סקי"ז, במה שפירש שם דגפת וזגין שנעשו בטהרה, אם יצאו מהן משקין שלא לרצון אינם מקבלין טומאה לדעת ר"ש, וע"כ אף שהלכו עליהן טמאין ויצאו משקין בהליכתן, אינם מקבלין טומאה, וטעמא דת"ק דס"ל דהן מקבלין טומאה, הוא משום דאע"ג דמשקין היוצאין עתה הן שלא לרצון, מ"מ הרי יש כאן משקין שכבר יצאו בדריכה ראשונה שחזרו ונבלעו, ואע"ג דהשתא הן בלועין, מ"מ כשיצאו הן חוזרין לקבלת טומאה אף ביציאה שלא לרצון, דכ"ה דמשקין טמאין לפני בליעתן לא פרחה טומאתן בבליעתן וכשיוצאין הן בטומאתן אף שיוצאין שלא לרצון, ה"נ משקין שירד עליהן תורת משקין לקבלת טומאה ונבלעו וחזרו ויצאו הן בדינן הראשון וא"צ יציאה לרצון, ולר"ש ע"כ צריך לחלק דטומאה לא בטלה אבל דין קבלת טומאה פרחה מנייהו, וצ"ל דמפני שנטמאה לא פקע מיני' תורת משקה, דאי פקע תורת משקה ודאי פקעה טומאה, וצ"ע, עכ"ל.

   אך למש"נ יל"פ בזה, דאף במשקין טהורין לא פקע מינייהו תורת משקה כשנבלעו, ואך דכל שהן בלועין לא חשיבי וע"כ אינם מקבלין טומאה, וע"כ נמי אחר שיצאו אינם מקבלין טומאה אא"כ יצאו לרצון, דעי"ז הוא דחשיבי, ומשא"כ במשקין טמאין שנבלעו וחזר ויצאו הן בטומאתן, דהגם דלא חשיבי ואינם ראויין לקבל טומאה, מ"מ כיון שלא פקע מינייהו תורת משקה, לא פרחה טומאתן מהן, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-6)
6. והא דאין בזה משום מלבן, נ' דס"ל דבספוג שא"צ לליבונו, ליכא בסחיטתו כלל משום מלבן, וכמש"כ כן בפסקי רי"ד בדקמ"ג:, וטעמא דהראב"ד דהוי כמריק מים מצלוחית נ' דאינו טעם להא דלי"ב משום מלבן, דאם הי' כונתו לפרש טעם הא דלי"ב משום מלבן, ל"ה לי' לאתויי מצלוחית דכלל ל"ש בה כיבוס, ונ' לפ"ז דהראב"ד פליג ע"ד הרמב"ם דס"ל דכל האיסור בסחיטת בגד הוא רק משום מלבן, אלא ס"ל דיש לחייב גם משום דש, וע"ז הוא שפירש דהא דליכא בסחיטת ספוג משום דש, הוא משום דהוי כמריק מים מצלוחית. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולפ"ד הראב"ד, נ' דיש מקום לדון להתיר לסחוט ממחטות לחות, דכיון שדרך להבליע בהן המשקין, חשיבי ככלי שמצניעין בו משקין, ולא בטל שם משקה מן המשקה הבלוע בהן, ואין בסחיטתן משום מפרק, אך שמא גם לדעת הראב"ד יש לאסור בזה, דומיא דהא דאסרו בספוג שאין לו בית אחיזה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם י"ל דהיראים דאסר בסחיטת פת ששרה ביין, לטעמי' שנראה בדבריו דכל הא דמותר לסחוט אוכל מאוכל, הוא רק משום שהנסחט "והנשאר" הוו אוכל, ונ' מזה דחיוב סחיטה הוא אף בשלא נשתנה הדבר ע"י סחיטתו, אלא כל היכא שמפרק מין א' ממין אחר אית בי' משום סחיטה, ועמש"נ בזה להלן סקי"ב, ולפ"ז שפיר יש לחייב בסחיטת פת ששרה בה יין, אף אי נימא דהיין הבלוע בפת לא בטל מיני' תורת משקה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"נ בל' התוס' ביבמות דקי"ד., ז"ל, דכשחולב לתוך הקדירה הוי משקה הבא לאוכל ואוכל הוא ואין זה בורר, אבל לא לתוך הקערה דבורר משקה מאוכל, ודומה לדש שבורר אוכל מתוך פסולת, עכ"ל.

   ומבו' בל' התוס', דמלאכת דש היא בפירוק דבר א' מדבר אחר, וע"כ הוא דאין חייבין בשמפרק אוכל מאוכל, וזה כמש"נ מד' היראים.

   וכ"ה בשו"ע הגר"ז סימן ש"ה סכ"ח, ז"ל, אבל אם חולב לתוך כלי שיש בו אוכלין פטור מפני שמשקה הבא לאוכל ה"ה כאוכל וכו' ודדי הבהמה ג"כ אוכל, וה"ז כמפריד אוכל מאוכל וכו', ואינו דומה לדש שמפרק התבואה שהיא אוכל מהשבולת שהיא פסולת והם ב' דברים חלוקים זמ"ז ושייך לומר שמפרק דבר א' מתוך דבר אחר המכסה עליו, וכן החולב לכלי ריקן שהחלב הוא משקה ומפרקו מהבהמה שהיא אוכל שהם ב' דברים חלוקים זמ"ז וכו', משא"כ כשהחלב הוא אוכל ה"ה כמו דבר א' עם גוף הבהמה שנתפרק ממנה שהיא ג"כ אוכל, וה"ז כנוטל מאכל אב וחוקק מתוכה מעט אוכל שאין בזה משום שמפרק אוכל ממקום שנתכסה בו שאין זה נחשב כיסוי לזה וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה בחזו"א סימן נ"ה סק"ה, עמד במה שלמדו הראשונים מהא דשרי לסחוט כבשים לגופן, דכל שא"צ להנסחט אין שם סחיטה ע"ז, שהרי יל"פ דהא דשרי לסחטן לגופן הוא משום דכל שלא החשיבן למשקה אוכלא דאיפרת הוא, וכתב לישב, ז"ל, וי"ל דכיון דלא ניח"ל במימיהן חשיב כפסולת והרי מקפיד על הפרדתן, וע"כ ההיתר משום דלאו שם מלאכה עלה שאין שם דש אלא במתכוין לצורך הנסחט, עכ"ל.

    וד' החזו"א צ"ב, דממ"נ אם אתינן לחייב משום פירוק המים, א"כ מה לי דהם חשובין כפסולת, הרי מלאכת מפרק היא בפירוק דהאוכל ולא בפירוק דהפסולת, ואם אתינן לחייב משום פירוק הכבשים, א"כ הרי הוי זה לצורך הדבר המתפרק ומ"ט לי"ב משום מפרק.

    ונ' מד' החזו"א שדעתו, דאין מפרק אלא במפרק מתוך דבר המקיפו, וע"כ אין לחייב משום פירוק הכבשים אלא משום פירוק המים, ומ"מ ס"ל דיש לחייב בזה מכח הא דהמים חשיבי כפסולת, דכ"ה שהמפרק אוכל מן הפסולת המקיפתו חייב, ה"נ המפרק פסולת מן האוכל המקיפו חייב.

    ונ' דכ"ז הוא למשמעות ד' היראים, דכל מפרק דבר א' מדבר אחר חייב משום מפרק, דלפ"ז נ' דהא דהמפרק אוכל מפסולת חייב הוא משום דחשיבי כב' מינים, וע"כ ה"נ יש לחייב במפרק הפסולת מתוך האוכל, אך למש"נ מד' תוס' והרמב"ן דהא דהמפרק אוכל מפסולת חייב, הוא משום דכ"ז שהאוכל בתוך הפסולת לא חשיב עדין כאוכל גמור, וע"י פירוקו מן הפסולת ה"ה נעשה אוכל גמור, הרי ודאי דאין לחייב אלא בפירוק האוכל מן הפסולת, ולא בפירוק הפסולת מן האוכל, וז"ב.

    והנה להלן סקט"ו נתבאר, דהא דהמפרק אוכל מפסולת חייב, הוא רק בפסולת המחוברת בו מעיקר ברייתו, אך הנה בד' החזו"א הללו מבו' לא כן, ולמש"נ אזיל החזו"א לטעמי' דס"ל דהא דהמפרק אוכל מפסולת חייב הוא משום דהוו כב' מינים והוי מפרק דבר א' מדבר אחר, וע"כ ודאי דיש לחייב אף בשאין הפסולת מחוברת בו מעיקר ברייתו, ומש"נ להלן דאין לחייב בזה, הוא לדעת התוס' והרמב"ן דהא דהמפרק אוכל מפסולת חייב, הוא משום דכ"ז שהאוכל בתוך הפסולת לא חשיב עדין כאוכל גמור, וה"ה משתנה ע"י פירוקו מן הפסולת ונעשה אוכל גמור, דלדעתם י"ל דכ"ז הוא בפסולת המחוברת בו מעיקר ברייתו, וכמש"נ שם.

    ?וחזו"א לא הוכיח דמשקין שבתוך זו"ע לא חשיבי משקין בעודן בלועין, מהא דחייבין על סחיטתן,

    ועי' עוד בס' אבי עזרי הל' שבת, שנקט כן בפשיטות, דמלאכת מפרק היא בכל מפרק ב' דברים חלוקים זמ"ז, אף אם מפרק אוכל מאוכל, וכל הא דהמפרק אוכל מאוכל לי"ב משום מפרק, הוא משום דהוי הכל דבר א', ועיי"ש מש"כ עפי"ז בישוב ד' הר"ח בדין משקה הבא לאוכל, ולמש"נ אי"ז כדעת תוס' והרמב"ן, דלדעתם לא חשיב מפרק אלא בשנשתנה הדבר ע"י פירוקו ונעשה אוכל או משקה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועפי"ז יש מקום ליישב ד' המשכנו"י בסימן קי"ב והאו"ש פ"ח משבת שנקטו דיש להתיר ביניקה מן האשה, משום שהחלב בפי היונק הוי כאוכל, והדברים תמוהים, דאף אם החלב הוי כאוכל, מ"מ יש לחייב משום שמפרק אוכל מפסולת, וכמו שנחלקו הראשונים בחליבת בהמה בשבת לתוך הקדירה, אם הבהמה חשיבא כאוכל ולי"ב משום מפרק, או דחשיבא כפסולת ויש בזה משום מפרק, ובחליבת אשה ודאי יש לחייב משום מפרק, דהאשה אינה אוכל, וכבר עמד בזה ע"ד המשכנו"י החזו"א בסימן נ"ה סוסק"ח.

    ולפמש"נ י"ל בדעתם, דביניקה מן האשה אין לחייב כלל משום מפרק אוכל מפסולת, כיון דהויא היניקה בסמוך לאכילה ודרכה בכך, וע"כ לא חשיב שנשתנה ע"י פירוקו, ואין לחייב אלא אם הוי כמשקה, שנשתנה ע"י פירוקו ונעשה משקה.

    אמנם אי"ז מסתבר כלל, דלכאו' חלב שבדדי האשה ודאי חשיב דלא נגמר עד היניקה, וע"י היניקה הוא משתנה ונעשה אוכל הראוי, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולפ"ז הי' מקום לדון במש"כ הראשונים לדון לאסור לחלוב בהמה בשבת לתוך הקדירה, משום דבהמה בשבת לא חזיא לאכילה והויא כפסולת, ולהנ"ל הי' מקום לומר, דכיון דבחול הויא הבהמה כאוכל, ל"ש לחשוב החלב כאוכל שעדין לא נגמר, וע"כ אף בשבת אין בחליבת הבהמה משום מפרק, ויל"פ דזהו טעם המתירים לחלוב לתוך הקדירה אף בשבת, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובנשמ"א כלל י"ד סק"ה תמה ע"ד המג"א שתלה לה בפלוגתת הראשונים בסחיטת בוסר, דלכאו' ודאי דכיון דהשעוה לא חזיא כלל, יש בהוצאת הדבש מן השעוה משום דש ומשום בורר, ול"ד לבוסר דדעת הר"ר יוסף להתיר לסוחטו, דהוא משום דחזי לאכילה ע"י הדחק, וע"כ ס"ל דאין בסחיטתו משום דש ומשום בורר, וכן תמהו האג"ט דש סקמ"ב אות ט', והתהל"ד סימן שכ"א סקי"ז.

    והנה אמנם במה שנקטו דמה שהתיר הר"ר יוסף לסחוט בוסר ולי"ב משום דש הוא משום דחזי לאכילה ע"י הדחק, ילה"ע בזה מל' הסמ"ג ל"ת ס"ה שכתב בדעת ר"ת דאסר לסחוט הבוסר, דהוא משום דאינו ראוי לאכילה כי אותן שאוכלין בטלה דעתן אצל כל אדם, והוי כבורר אוכל מתוך פסולת, וכ"ה באהל מועד שער השבת דרך ד' נתיב ח', והרי דאיירי בבוסר דלא חזי כלל לאכילה, ואפ"ה ס"ל להר"ר יוסף דמותר לסוחטו, וגם בדעת ר"ת שאסר לסוחטו פירשו דהוא משום בורר אוכל מפסולת ולא משום דש, גם בביאוה"ל סימן ש"כ ס"ה פירש דהפלוגתא בסחיטת בוסר איירי בשאינו ראוי לאכילה ע"י הדחק, ועיי"ש שצידד להקל לדינא בבוסר הראוי לאכילה ע"י הדחק, וצ"ב הטעם בזה.

    והנה אמנם במה שהבאנו דהסמ"ג פירש טעם האיסור משום בורר ולא משום דש, באמת אין הדבר מוכרע שכונתו לכך, שהרי בסמ"ק מ' רפ"ב כתב ג"כ כהאי לישנא, וכתב דאף ביו"ט אסור, ואם האיסור הוא משום בורר, הרי הותר לברור ביו"ט, וכבר עמד ע"ז בנשמ"א כלל י"ד סק"ג, וצ"ע בזה.

    ואמנם במה שנקט המג"א בדין דבש, שאין לאסור בזה משום מפרק אוכל מפסולת הגם דאין השעוה ראוי' לאכילה כלל, יל"פ בזה בפשיטות, לפי משמעות ד' התוס' והריטב"א לעיל דע"ג: דמפרק אוכל מפסולת שאינה מקיפתו לי"ב משום מפרק, ולפ"ז י"ל דע"כ אף בדבש אין לאסור משום פירוק אוכל מפסולת, כיון שאין השעוה מקפת את הדבש מכל צדדיו, אלא יש נקבים בשעוה שבהן יש דבש, וע"כ נקט המג"א דאין לאסור בזה אא"כ משתנה הדבש ע"י פירוקו מאוכל למשקה, או משום מלאכת בורר, וזה תלי בפלוגתת הראשונים בסחיטת בוסר אם יש בה משום בורר, או דכיון דהוי דבר א' ממש אין בזה משום בורר, וה"נ בחלות דבש דכוותה.

    ויש להוסיף בזה, מש"כ בשו"ת פני יהושע ח"ב סימן י"ג הובא בשע"ת סימן תצ"ה להתיר לטבל פת בדבש שבחלות, כיון דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי וכ"ש אוכל הבא לאוכל, עכ"ד, ובתהל"ד סימן שכ"א עמד ע"ז דאף דהוי כאוכל, מ"מ יש לאסור משום דהשעוה לא חזיא והויא פסולת, עיי"ש, אך בדעת הפנ"י צ"ל דס"ל דאין לאסור בהוצאת הדבש משום פירוק אוכל מפסולת, וכמש"נ כן בדעת המג"א, והאמנם אכתי יש לאסור משום בורר, וכמו שהעיר התהל"ד, אך בזה י"ל דס"ל להפנ"י דכל שבורר לאכול לאלתר שרי, וזה כדעת הט"ז בסימן ש"כ שהתיר לסחוט בוסר לאלתר, ושלא כדעת המג"א שם. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויל"פ עוד בזה, דהא דהגם דהוצאת דבש מן החלות הויא מפרק אוכל מפסולת, מ"מ אחר שנתרסקו החלות וכבר הדבש זב מעצמו, אין לאסור אלא אם מעיקרא אוכל והשתא משקה, דנשתנה ע"י פירוקו מאוכל למשקה, אך אי מעיקרא אוכל והשתא אוכל, אין לאסור בזה משום פירוק אוכל מפסולת, דל"ש לחשוב הדבש כאינו ראוי מכח תערובת הפסולת, כיון שהוא זב מעצמו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-15)
15. והנה אמנם יש להביא מקור לדבריו, ממה שפירש"י דטעמא דרב דפטר בכבשים ושלקות, הוא משום שלא גדל המשקה בתוכן, והתוס' וש"ר פירשו דטעמו הוא משום דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, וצ"ב מ"ט לא ניח"ל לרש"י בזה, ואי נימא דהא דאין חייבין על סחיטת שאר פירות, הוא משום שאין על הנסחט מהן שם משקה, י"ל דע"כ בכבשים ושלקות שנבלע בהן משקה גמור, יש על הנסחט מהן שם משקה, וכמש"כ כעי"ז בפסקי רי"ד בסוגיין, ועמש"נ עוד בזה להלן סקכ"ו, אך אי נימא דדעת רש"י דהא דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, הוא משום דאין דרך לפרקן וע"כ אין ע"ז חשיבות מלאכה, הדק"ל דמ"ט לא פירש דטעמא דרב דפטר בסחיטת כבשים ושלקות הוא משום שאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים.

    אך העירוני דיל"פ בדעת רש"י, דס"ל דכל משקה שדרך לסוחטו, איכא חשיבות מלאכה על סחיטתו, אף כשעתה נבלע בדבר שאין דרך לסוחטו ממנו, וע"כ אין לפטור בסחיטת כבשים ושלקות מכח הא דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, וגדולה מזו מצינו בד' המג"א, דחייבין על סחיטת בוסר, כיון שדרך הוא לסחוט ענבים, ואף דלכאו' אין דרך לסחוט בוסר, וגם חזינן דהנסחט מן הבוסר לא חשיב משקה ואינו מכשיר, והאחרונים תמהו כן ע"ד המג"א, אך כנראה דעתו דהואיל ודרך לסחוט ענבים, איכא על סחיטתן חשיבות מלאכה, אף בשסוחטן בעודן בוסר שאין דרך לסוחטן, אך זה צ"ב רב. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובדין סחיטת תפוחים, ע' או"ז שהתיר לסוחטן הגם דבמלכויות אחרות דרך לסוחטן, והרי"ד אסר לסוחטן אך שמא איירי במקומות שרגילין לסוחטן, וע' בזה בב"י סימן ש"כ, ובאג"ט דש סוסקכ"ט. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובתהל"ד סימן ש"כ סק"ז עמד, דמ"ט לא אסרינן לסוחטן משום דהוו הלימונים כפסולת ומפריד אוכל מפסולת, דומיא דאסרינן בסחיטת בוסר לתוך הקדירה.

    והנה אמנם דעת הרא"ש כלל כ"ב סימן א' מבו' דשרי לסחוט בוסר לתוך הקדירה לדעת הרי"ף ודעימי' דשרי לסחוט לתוך הקדירה, ולא אסרינן לי' מכח הא דמפרק אוכל מפסולת, וי"ל דמה"ט התיר גם לסחוט לימונים, אך אכתי תיקשי בפסק הטושו"ע שהביאו פלוגתת הראשונים בסחיטת בוסר לתוך הקדירה, ואפ"ה התירו לסחוט לימונים, גם למש"כ כמה מן האחרונים (הבאנו דבריהם לעיל סקי"ז בהערה), דטעם המתירין לסחוט בוסר הוא משום דחזי לאכילה ע"י הדחק, יל"ע אם יש להתיר בסחיטת לימונים.

    ובאג"ט דש סק"ל כתב לישב, דל"ד לבוסר דהמשקה היוצא ממנו ראוי בפנ"ע לטבל בו, אבל לימון אינו לטבל בו רק לשתותו עם מים, ואף כשמעורב במים אינו ראוי בלא מיתוק צוקע"ר, וע"י מיתוק הצוקע"ר אף הלימון בעצמו הוא ראוי כשמטגנין אותו עם צוקע"ר ועושין ממנו מרקחת וכו', וע"כ הוי כמפרק אוכל מאוכל, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-18)
18. אמנם למה שנקטו המשכנו"י והאו"ש דשרי לחלוב חלב אשה לתוך הקדירה, ונת' בזה לעיל סקי"ד בהערה, ה"נ יש מקום להתיר לחלוב אשה לאיבוד לפום סוגיא דכריתות דחלב אשה ההולך לאיבוד הוי אוכל, אך עיקר דבריהם מחודשים טובא וכמש"נ שם. [↑](#footnote-ref-19)
19. ואולי יש מקום לדון בזה, דהגם דהמשקה הנבלע בכבשים ושלקות הוי מכלל אוכל ופקע מיני' שם המשקה הקודם, וע"כ שרי לסוחטן לתוך הקדירה דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, מ"מ לי"ב לדינא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, וזה לפמש"כ החזו"א מכשירין ר"ס ח' דבמים איכא עלייהו תורת משקה אף בשהן הולכין לאיבוד, ודו"ק, אך המהרי"ט ח"א סימן ע"ו, דימה הא דדינא דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי הוא רק בשבא מעיקרו לאוכל, להא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא הוא רק בשהולך לאיבוד מתחילתו, וכ"ה בחי' חת"ס בסוגיין. [↑](#footnote-ref-20)