76 בתר שמא
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק מקץ ב' דר"ח טבת תשס"ז

א] ע"ז דס"ו., חמרא עתיקא בענבי דברי הכל בנותן טעם חמרא חדתא בענבי אביי אמר במשהו ורבא אמר בנותן טעם אביי אמר במשהו בתר טעמא אזלינן אידי ואידי חד טעמא הוא דהוה ליה מין במינו ומין במינו במשהו ורבא אמר בנותן טעם בתר שמא אזלינן והאי שמא לחוד והאי שמא לחוד וה"ל מין בשאינו מינו ומין בשאינו מינו בנ"ט.

ופירש"י, ז"ל, וכל מין במינו במשהו, לקמן פסקינן דלאו הלכתא הכי אלא אפילו מין במינו בנותן טעם חוץ מטבל ויין נסך, עכ"ל.

ובפירש"י חולין דק"ט. כתב, ז"ל, קיי"ל כרבי יהודה דמין במינו לא בטיל דהא קם ליה רבי בשיטתיה ורב ושמואל נמי בשיטתיה קיימי וכו', ושמעינן לאביי ורבא דבתראי הוו דקמו כרב ושמואל דאיתמר חלא לגו חמרא כו' במסכת עבודה זרה וכו', עכ"ל.

והתוס' שם דצ"ז. כתבו ע"ז, ז"ל, וההיא דחמרא לגו חלא וחמרא חדתא בעינבי אומר ר"ת דאיכא לאוקומי בטבל ויין נסך דמודי בהו רבי יוחנן כדאמרינן במסכת עבודה זרה, עכ"ל, וכ"כ התוס' בפסחים ד"ל., וכ"ה בספר הישר סי' תע"א, ושם כתב גם תרומה דס"ל דאף תרומה אוסרת בכ"ש ועיי"ש שהוסיף, ז"ל, וראי' מהא דאיפליגו אביי ורבא דמר אמר בתר שמאי אזלינן ומר אמר בתר טעמא אזלינן גבי חמירא דחיטי וחמירא דשערי חלא דחמרא וחלא דשיכרא ולא איפליגו במילי אחריני, משום דאלו דברים בלבד הוו מין במינו במשהו דהיינו טבל או תרומה או יין נסך, עכ"ל, וכ"ה גם באיסור משהו להראב"ד פ"ב, ז"ל, דפלוגתא דאביי ורבא בחמירי דחיטי ושערי משכח"ל בטבל ומעשר שני ובחדש ובשביעית ובהקדש כל אלה אוסרין במינן במשהו, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, אלא הכא בחמירא של טבל או של תקרובת ע"ז או כל דבר שיש לו מתירין, דקי"ל מין במינו במשהו מין בשאינו מינו בנותן טעם.

וצ"ב ד' רש"י שלמד מינה דאביי ורבא ס"ל דמין במינו במשהו, הרי שפיר יש להעמיד לסוגיין בטבל ויין נסך דהוי במשהו, ואדרבה מהא דלא איפליגו אלא בהני מילי, יש ללמוד דרק באיסורים אלו הוי מב"מ במשהו, וכמש"כ ר"ת, וכמש"כ התוס', ושו"ר שכבר תמה כעי"ז בחי' הגרע"א.

וי"ל בזה, דהנה ל' רש"י הוא "וכל" מין במינו במשהו, ומ' דגריס כן בסוגיין, ולפ"ז יתכן דמזה הוא שלמד רש"י דס"ל לאביי ורבא דכל מין במינו במשהו, אך אי"ז מתישב כ"כ, דאף אי נימא דרש"י גריס כן, מ"מ מעיקר פלוגתת אביי ורבא אין ללמוד דס"ל דמין במינו במשהו, אלא מלישנא דגמ', ואי"ז במשמעות ד' רש"י.

ועמש"נ לישב בזה בדברינו בדין שמא וטעמא סק"??.

ב] ונ' די"ל עוד בזה, לפמש"כ רש"י לקמן דע"ג:, ז"ל, במה אמרו טבל איסורו בכ"ש במינו אמרו, אבל שלא במינו בנו"ט, משום דבמינו איכא למימר כהתירו כך איסורו, אבך בשלא במינו ליכא למימר הכי, אלמא טעמא משום הכי הוא, עכ"ל, וכ"ה בפי' הרא"ש ספ"ג דחלה, ז"ל, ה"מ במינו אבל שלא במינו וכו' בנו"ט, דטעמא דטבל אוסר בכ"ש אמרינן בשלהי ע"ז משום דכהתירו דחטה א' פוטרת את הכרי כך איסורו, ול"ש ה"ט אלא מין במינו, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דהא דטבל אינו אוסר אלא במינו, אי"ז משום שלא החמירו לאסור בכל שהוא אלא במין במינו דגרע הביטול דילי', וע"ד הא דיין נסך אוסר בכל שהוא במינו, אלא הוא משום דה"ט דכהתירו כך איסורו ל"ש אלא במינו.

ולפ"ז נ' פשוט, דשֵם מין במינו להך דינא דטבל אוסר בכל שהוא, לא תלי כלל בשמא או בטעמא, דאף בחמירא דחיטי ודשערי דשוו בשמא וחשיבי כמין א', הרי מ"מ א"א להפריש מזע"ז, וע"כ אף חמירא דחיטי דטבל שנתערב בחמירא דשערי אינו אוסר בכל שהוא, וז"פ.

אשר לפ"ז א"ש היטב ד' רש"י, דע"כ בע"כ דאביי ורבא ס"ל דמין במינו במשהו, דליכא למימר דלעולם ס"ל דמין במינו בנו"ט והא דפליגי בחמירא דחיטי וחמירא דשערי הוא לענין טבל, שהרי בטבל אין לנו לילך בתר שמא וטעמא, וע"כ בע"כ דהא דפליגי בחמירא דחיטי וחמירא דשערי הוא משום דס"ל דבכל איסורים הוי מין במינו במשהו.

והאמנם לכאו' אכתי הו"מ לפרושה בכל דשיל"מ, וכמש"כ הראב"ד והריטב"א, אך נ' ברור דרש"י ז"ל לטעמי' אזיל, שנת' להלן סקי"א שדעתו דדינא דבר שיש לו מתירין אוסר בכל שהוא הוא אף בשנתערב בשאינו מינו, וכדעת ר"ת ראב"ן והרי"ד, וע"כ ל"ה רש"י מצי לאוקמה בדשיל"מ, ומה שלא העמידה בשביעית דאוסרת בכל שהוא במינה, הוא משום שאמרו בנדרים דנ"ח. דאין שביעית אוסרת במינה אלא לביעור, ופי' תוס' והרא"ש דהיינו בפירות ששית שנכנסו לשביעית וגדלו מעט דחייבין בביעור כפירות שביעית, וצ"ע עוד בפרט זה, וכיון דכל הא דשביעית אוסרת בכל שהוא הוא בגידולין, ל"ש לדון בדין חמירא דחיטי וחמירא דשערי, ומה שלא העמידה רש"י בתקרובת ע"ז, נ' דהוא משום שאי"ז דרך שיהיו חמירא דחיטי וחמירא דשערי דתקרובת ע"ז, וכל כי האי הו"ל לפרושי.

ושו"ר באור גדול סי' ס' שכתב כתב כן עפי"ד רש"י, דבהא דטבל אוסר בכ"ש במינו, לא אזלי' בתר שמא וטעמא, אלא תלי אם הוי מין א' להפריש מזע"ז, וכתב לישב עפי"ז קו' הראשונים לקמן דע"ג: דמ"ט בעי' לתרי טעמי בהא דטבל אוסר בכ"ש, דכהתירו כך איסורו ודהוי דבר שיש לו מתירין, ולפי הנ"ל ניחא, דמשום ה"ט דכהתירו כך איסורו אין לאסור בשאין מפרישין זע"ז, אף אם שוו בשמא ובטעמא, ומאידך משום ה"ט דדבר שיש לו מתירין אין לאסור אף במין א' שמפרישין מזע"ז אם אך חלוקין הן בשמא ובטעמא, וע"כ הוא דבעי' לב' הטעמים, עכ"ד.

אך הנה מד' ש"ר שפירשו לפלוגתא דאביי ורבא בטבל, מבו' דס"ל דהא דטבל אין אוסר בכ"ש אלא במינו, אין הטעם כמו שפירש"י דהוא משום דל"ש ה"ט דכהתירו כך איסורו אלא במינו, אלא הוא משום שלא החמירו שיאסור בכל שהוא אלא בתערובת דמין במינו דגריע ביטולה, וכדס"ל לר' יהודה דמב"מ לא בטיל, אך בתערובת דמבשא"מ דאלים ביטולה, לא גזרו שיאסור בכל שהוא, וכ"ה משמעות ד' התוס' והרא"ש בסוגיין, דהא דאיסורי משהו אין אוסרין אלא במינם, הוא משום דבתערובת דמב"מ הטעם קיים, ודמינו אינו פוגמו ולא מבטלו, אך אי"ז מוכרח, ואשר ע"כ אף הך דינא תלי בפלוגתא דאביי ורבא אי בתר שמא אזלי' או בתר טעמא.

והך מילתא דשֵם מין במינו לענין טבל נקבע לפי שמא או טעמא, כ"ה מבו' גם ממשה"ק הראשונים דמ"ט בעי' לתרי טעמי בהא דטבל אוסר בכ"ש, דכהתירו כך איסורו ודהוי דבר שיש לו מתירין, והרי דס"ל דשֵם מין במינו לענין הא דטבל אוסר בכ"ש משום כהתירו כך איסורו, ושֵם מין במינו לענין דבר שיש לו מתירין, חד הוא, וכמו שעמד ע"ז האור גדול הנז'.

שו"ר בפרי תואר סי' צ"ח סק"ה ד"ה ומעתה, שכתב דאף דהא דטבל אוסר בכ"ש במינו הוא משום דה"ט דכהתירו כך איסורו ל"ש אלא במינו, מ"מ אזלי' בזה בתר שמא וטעמא, עיי"ש מה שפירש הטעם בזה, ולפי דבריו א"צ למש"נ בדעת התוס' ודעימייהו דהא דטבל אין אוסר במשהו אלא במינו אין הטעם בזה כפירש"י.

ג] ועיי"ש באור גדול שכתב עוד, דעד"ז י"ל לגבי תרומה דבעיא ק"א במינה, שכתבו התוס' בכ"ד דהא דל"ב ק"א אלא במינו הוא משום דהא דדרשינן בספרי את מקדשו ממנו ממנו שנפל לתוכו הרי הוא מקדשו, במינו כתיב, וי"ל דלא תליא בשמא ובטעמא, אלא כל שמפרישין מזע"ז הוי זה מינו ובעי' מאה, וכל שאין מפרישין מזע"ז הוי אינו מינו ול"ב מאה, וזה דלא כמש"כ הש"ך בסי' צ"ח סק"ו דאזלי' בזה בתר שמא.

ובזה ישב ד' סה"ת בהל' חלה, שכתב דחלה שנתערבה בככרות אחרות שלא במינו דהיינו חיטים בשעורים בטל בס', וכ"ה בטושו"ע סי' שכ"ג, ותמה ע"ז המנחת יעקב כלל ע"ד סק"ג דמ"ט חשיב מבשא"מ, הרי שוו בשמא דתרוייהו ככרות מיקרו, וי"ל בזה, דהגם דתרוייהו ככרות מיקרו, מ"מ לא חשיבי כשוו בשמא, ונת' בזה במק"א, ולהנ"ל ניחא דלענין הא דחלה בעיא ק"א במינה לא אזלי' כלל בתר שמא, עכ"ד.

ד] והנה בחי' הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, הא דאמר רבא בחמירא דחיטי ודשערי דבתר שמא אזלינן, ק"ל הא דתנן בפ' שני דערלה ולמה אמרו כל המחמץ והמתבל והמדמע להחמיר מין במינו וכו', כיצד שאור של חטים שנפל לתוך עיסת חטים ויש בו כדי לחמץ וכו', אלמא מין במינו הוא, והא לאו חדא שמא הוא לרבא ולאו חד טעמא הוא לאביי, ונ"ל דשאני עיסה הואיל וראויה להמתין והוי חמץ משום הכי הו"ל מין במינו מהשתא, עכ"ל.

אמנם הנה באו"ז סי' רנ"ג, הביא בשם רשב"ם, ז"ל, והלכה כרבא דבתר שמא אזלינן בכולה איסורי וכו', הלכך שאור ועיסה ב' שמות ומשערין בכולן אע"פ ששניהם עיסה, דומיא דחומץ ויין דהוו ב' מינים, עכ"ל, והובא גם בתמים דעים סי' קמ"ו, וכ"ה במרדכי במכילתין פרק אין מעמידין.

והפר"ח סי' צ"ח סק"ז כתב ע"ד המרדכי, דהוא שיבוש, דלהדיא תנן במתני' דערלה דשאור ועיסה הוי מין במינו, והטעם הוא כמש"כ הרמב"ן משום דהעיסה ראוי' להמתין והויא שאור, ועיי"ש שכתב דלישב לכל הני רבוותא צ"ל דאיירי בשאור של חיטין ועיסה של שעורים, אך ל' המרדכי לא מ' כן, וזה הוי טעות בדבר משנה, עכ"ד, וע' יד יהודה סי' צ"ח סק"ז מש"כ לישב.

ומצאתי שכבר תמה כן ראבי"ה בסימן אלף ק"ג ע"ד רשב"ם, ז"ל, ושאור ועיסה מין א' מיקרו, כדאמרי' בפירקין להחמיר מב"מ כיצד, שאור של תרומה שנפל לתוך עיסה, ולא כמו שפסק הרב לעיל, עכ"ל.

וע"פ הנ"ל כתב האור גדול שם לישב היטב ד' רשב"ם, דהגם דס"ל דלענין דין מין במינו חשיבי שאור ועיסה ב' מינים משום דאין שוין בשמא, מ"מ לגבי הך דינא דבתרומה בעיא ק' במינו, חשיבי כמין ומינו, כיון שמפרישין מזע"ז, וע"כ שפיר תנן במתני' דהוו בכלל מין במינו, עכ"ד.

ה] ויש להוסיף, דמצינו הדברים מפורשים כן בתורי"ד במהדו"ק בסוגיין, ז"ל, וההיא מין במינו דתנן ברישא דההיא מתני', ל"ד לההוא מין במינו דפליגי בי' אביי ורבא דהתם תנן אין בו לעלות באחד ומאה בין שיש בו כדי לחמץ בין שאין בו כדי לחמץ אסור, טעמא דאין בו לעלות באחד ומאה הא אם יש בו לעלות באחד ומאה ואין בו בנ"ט מותר, והכא אמרי' מין במינו בכ"ש ואפי' באלף לא בטל, אלא אותו מין במינו דמתני' הוא חטים בחטים, אבל שאור ועיסה אינו שוין לא בשמא ולא בטעמא וכו', אבל שאור ועיסה אינו מין במינו, והלכך אם אין בו בנ"ט בטל באחד ומאה, ולא קראה התנא מין במינו אלא מפני ששניהן מין חטין וצריך להעלותו באחד ומאה, ולאו משום האי קושיא מפרישנא הכי, דהא ל"ק ולא מידי, דהך מתני' רבנן היא דלית להו מין במינו לא בטיל ורבא ואביי דאמרי כר' יהודא, אלא משום דחזינא דאביי אזיל בתר טעמא ורבא בתר שמא והכא לא שוו לא בטעמא ולא בשמא, ובחלא לגו חמרא נמי דלא שוו לא בטעמא ולא בשמא מודים שניהן שהם שני מינים והה"נ בשאור ועיסה, עכ"ל, ומפורש בד' הרי"ד, דהגם דשאור ועיסה ב' מינים הם דלא שוו לא בשמא ולא בטעמא, וע"כ לי"ב לדינא דמב"מ במשהו, מ"מ לענין הך דינא דבתערובת דתרומה מין במינו בעי ק"א, חשיבי כמין במינו, כיון ששניהן מין חיטין.

אך במהדות"ל כתב הרי"ד, ז"ל, מה שכתבתי במהדו"ק דשאור של חטים בעיסה של חטים הן מין בשאינו מינו וכו' משום דלא שוו לא בשמא ולא בטעמא דמי לחלא וחמרא, אינו נ"ל אלא מין במינו הן לכו"ע, דע"כ לא פליגי אלא בחמירא דחיטי וחמירא דשערי ואמר רבא דהן ב' מינין, אבל שאור חטין ועיסת חיטין מודה דמין במינו הוא כדתנן בתרומות, ול"ד לחלא וחמרא, דודאי חלא וחמרא אע"ג דחלא הוה יין מעיקרא חשובין ב' מינים, שאין דרך העולם לערב חומץ ביין, אבל שאור בעיסה דלהכי היא דעביד ליתן טעם בעיסה מין במינו הוא, וממתני' דתרומות דמשער להו בנ"ט לא קשיא, דהא סתמא הויא רבנן דאפילו מין במינו ס"ל בנו"ט, עכ"ל, וע' יד יהודה סי' צ"ח סק"ז מש"כ בביאור ד' הרי"ד, ונת' בזה במק"א.

והנה הרמב"ן לקמן דע"ד. הביא די"מ שלא אמרו מין במינו במשהו וכו' אלא בלח שיש בילה ונ"ט, אבל ביבש כגון חטים בחטים בטלין ברוב, שהרי תרומה עולה באחד ומאה וערלה וכלאי הכרם באחד ומאתים ומוקמי לה ביבש אבל לא בלח דהא מין במינו במשהו לרב, וכתב ע"ז הרמב"ן, ז"ל, ואין זו ראיה של כלום, שהרי שאור של תרומה עולה וכן של כלאי הכרם וערלה, שכך שנינו במס' ערלה ובכמה מקומות בסדר זרעים, והתם מין במינו הוא כדקתני במתני' בפ"ב דערלה, ולמ"ד מין במינו במשהו אוסר במשהו כדאמרינן לעיל בחמירא דחטי וחמירא דשערי שהוא במשהו, עכ"ל.

אמנם לפי הנ"ל מיושב היטב ד' הי"מ, דהגם דשאור ועיסה חשיבי כמין במינו לדינא דתרומה בעיא מאה, מ"מ לא חשיבי כמין במינו לדינא דר' יהודה דמין במינו לא בטל, ואשר ע"כ שפיר תנן דשאור של תרומה ושל כלאי הכרם וערלה עולה במאה ומאתים, ואתיא שפיר אף כר' יהודה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרי"ד דהך מתני' אתיא אף כר' יהודה, משום דשאור ועיסה לא חשיבי כמין במינו דאינם שוין לא בשמא ולא בטעמא, וז"פ.

ו] והנה התוס' בזבחים דע"ג: כתבו, ז"ל, ובענין זה מפרש ר"ת וכו' אלא ש"מ דבמינו במשהו והא דא"ר יוחנן התם דכל איסורין שבתורה במינו בנותן טעם חוץ מטבל ויין נסך,ולא חשיב תרומה, משום דבכלל טבל היא, דכיון דבחד טעמא הוא, דמפרש התם טעמא דטבל דכהיתרו כך איסורו דחיטה אחת פוטרת את הכרי, וה"ה תרומה כעלייתה כך איסורה, ובכל דוכתא דתרומה עולה באחד ומאה בדבר יבש וכו', וחזר בו ר"ת דודאי אין חילוק בין לח ליבש ותירץ דהא דתרומה עולה בא' ומאה בנפלה לתוך חולין מתוקנין דאי אפשר למבטל דהיינו חולין להיות כבטל דהיינו תרומה וכו', וכ"ה בספר הישר סי' תע"א, ועוד י"ל לתירוץ קמא כר"ת ההיא דפסחים כר' חייא דאית ליה לר' יהודה נבלה ושחוטה בטלות זו בזו, ולהכי חשיב התם מין בשאינו מינו לענין משהו, "אע"פ שחשובין מין במינו לענין אחד ומאה דלא סגי להו בס'" אבל רבי יוחנן דלא כרבי חייא דה"נ מוכח בהקומץ רבה דלאו כו"ע אית להו דר' חייא, עכ"ל, וכ"כ התוס' במנחות דכ"ב:.

וצ"ב ד' התוס', דמ"ש דלענין דינא דטבל אוסר במשהו במינו, לא חשיב מין במינו לדעת ר' חייא אא"כ אפשר לזה להיות כזה, ואילו לענין דינא דתרומה בעיא ק"א במינה, חשיב מין במינו אף שא"א לזה להיות כזה.

ונ' ברור בביאור ד' התוס', דס"ל דהא דטבל אוסר במשהו רק במינו, אין הטעם בזה כמש"כ רש"י דהוא משום דה"ט דכהתירו כך איסורו ל"ש אלא במינו, אלא הוא משום דלא החמירו דטבל אוסר במשהו, אלא במב"מ דגרע ביטול דילי', וכדס"ל לר' יהודה דמין במינו לא בטל, ולא במבשא"מ דאלים ביטול דידי', ומשא"כ הא דתרומה ל"ב ק"א אלא במינה, הוא כמש"כ התוס' בכ"ד דהך קרא דאת מקדשו ממנו במינו כתיב.

ויש ללמוד כן, גם ממה שדימה ר"ת שם, דאם דינא דר' יהודה דמב"מ לא בטל אינו אלא בתערובת דלח, ה"נ הך דינא דטבל ותרומה אוסרין במשהו הוא רק בלח, ומאידך הך דינא דתרומה בעיא ק"א במינה הוא אף ביבש, וזה מורה להדיא כמש"נ, דהא דטבל ותרומה אוסרין במשהו במינו הוא ע"ד דינא דר' יהודה דמב"מ לא בטל, דאף דאנן ס"ל דמב"מ בטל מ"מ בהנך מילי החמירו דל"מ ביטול דמב"מ, וע"כ אם דינא דר' יהודה דמב"מ לא בטל אינו אלא בתערובת דלח, ה"נ דינא דטבל ותרומה אוסרין במשהו במינו אי"ז אלא בתערובת דלח, ומשא"כ דינא דתרומה בעיא ק"א במינה אינו ענין כלל לדינא דר' יהודה דמב"מ לא בטל, אלא הוי זה חומרא שהחמירו בתרומה דבעיא ק"א, ולא החמירו כן אלא במינו משום דהך קרא דאת מקדשו ממנו במינו כתיב, ואשר ע"כ הך דינא הוי אף בתערובת דיבש.

ועיקר הך מילתא דדעת ר"ת דהא דטבל ותרומה אוסרין במשהו במינם, הוא משום דלא החמירו דטבל אוסר במשהו אלא במב"מ דגריע ביטול דילי', כבר נת' לעיל סק"ב דיש ללמוד כן גם ממה שהעמיד ר"ת לסוגיין בטבל ותרומה, והרי דשֵם מין במינו לענין הא דטבל ותרומה אוסרין במשהו, תלי בשמא ובטעמא, ואם הא דאינם אוסרין אלא במינו הוא משום דל"ש ה"ט דכהתירו כך איסורו אלא במינו וכמו שפירש"י, הרי אי"ז תלוי בשמא ובטעמא, אלא תלי אם הוי מין א' להפריש מזע"ז, וכנ"ל

אשר לפ"ז מבו' היטב ד' התוס', דהגם דס"ל לר' חייא דל"ח מין במינו אלא בשאפשר לזה להיות כזה, כ"ז הוא בדינא דטבל ותרומה אוסרין בכ"ש במינו, אשר הוא משום דביטול דמין במינו גרע, ובזה הוא דס"ל לר' חייא דכל הא דביטול דמב"מ גרע הוא היכא דאפשר לזה להיות כזה, אך משא"כ בתרומה דהא דבעיא ק"א במינה ולא בשאינו מינה הוא משום דקרא דאת מקדשו ממנו במינו כתיב, הרי שבזה ליכא נפ"מ אם אפשר לזה להיות כזה, אלא כל היכא דהוו מין א' שמפרישין מזע"ז, הוי זה תערובת דמין במינו דבעי ק"א.

ויש להוסיף, דהנה התוס' שם בתו"ד כתבו, ז"ל, וה"ר יום טוב מפלנצ"י הקשה לר"ת מההיא דפסחים דחבית של תרומה שנשברה וכו' דאמרי' התם דאם נפלה לק' חולין דברי הכל תרד ותטמא, אלמא דאפי' לח עולה באחד ומאה, "ונראה שכמו"כ הי' יכול להקשות מההיא דשאור של חולין ושל תרומה שנפלו בעיסה, דאין לח מתערב יותר ממנו וכו', עכ"ל.

אמנם לפמש"נ י"ל, דבדוקא הק' הר"ר יו"ט מסוגיא דפסחים ולא הק' ממתני' דשאור של חולין ושל תרומה שנפלו בעיסה, משום דס"ל כדעת רשב"ם דשאור ועיסה ב' מינים הם דלא שוו לא בשמא ולא בטעמא, וע"כ לי"ב לדינא דתרומה אוסרת במינה בכל שהוא, אשר נת' לדעת ר"ת, דהא דאוסרת רק במינה הוא משום דביטול דמבשא"מ אלים טפי, וע"כ ה"ז תלוי אם שוו בשמא או בטעמא, וכל הא דתנן בערלה דחשיבי כמין במינו הוא רק לגבי דינא דתרומה בעיא ק"א במינה, וכמש"נ.

ח] והנה מד' הרמב"ן שהבאנו לעיל סק"ד ה', דאף הא דתרומה בעיא ק"א במינה תלי אם הוי מב"מ בשמא או בטעמא, נ' דפליג ע"ד התוס', וס"ל דהא דתרומה ל"ב ק"א אלא במינה, אין הטעם משום דקרא את מקדשו ממנו איירי רק במינו, אלא הוא משום דלא החמירו להצריך בתרומה ק"א אלא בתערובת דמב"מ דגרע ביטולה, אך בתערובת דמבשא"מ דאלים ביטולה ל"ב ק"א, ואשר ע"כ ה"ז תלוי אם הוי מב"מ בשמא או בטעמא.

וצריך להוסיף, דמ"מ אי"ז ממש כדינא דר' יהודה דמב"מ לא בטל, שהרי בדינא דר' יהודה דמב"מ לא בטל הביא הרמב"ן לקמן דע"ד. ובחולין דק"ח: די"א דאי"ז אלא בתערובת דלח ולא בתערובת דיבש, ואילו הא דתרומה בעיא ק"א הוא אף ביבש.

ומצאתי הדברים מפורשים כן, בחי' הריטב"א חולין דצ"ט., ז"ל, וכיון דקי"ל כמ"ד כל האיסורין שבתורה בששים, קי"ל נמי תרומה מין בשאינו מינו בששים, ואין תרומה במאה ואחד אלא כשהוא מין במינו, וכן הדין לערלה ולכלאי הכרם "דלא עדיפא מאיסורי משהו דבמינן במשהו ושלא במינן בנותן טעם", עכ"ל, וכ"ה בפי' הריטב"א נדרים דנ"ב:, ז"ל, שאין לך דבר בעולם שלא יבטל בשלא במינו בששים ואפי' איסורי משהו כאיסורי ע"ז ויי"נ ודכוותה דחמירי טובא, "וכ"ש ערלה וכלאי הכרם ותרומה", וכדמוכח בכל דוכתא וכו', עכ"ל, וכ"נ בל' הריטב"א לקמן דע"ג:, ז"ל, וק"ל טובא לרב ושמואל הא דאמרינן בכל דוכתא ואיתא במשניות דתרומה במאה וערלה וכלאי הכרם במאתים היכי דמי, אי במינם מי גרעה מכל האיסורין הקלין שהם במשהו, ואי בשאינן מינם "הא אפילו יין נסך בששים", עכ"ל.

ומפורש להדיא בד' הריטב"א דהא דתרומה ל"ב ק"א אלא בתערובת דמין במינו, הוא משום דלא חמירא מאיסורי משהו דאין אוסרין במשהו אלא במינו ולא בשאינו מינו, אשר היינו משום דביטול דמבשא"מ עדיף טפי, וזה כמש"נ בדעת הרמב"ן.

ויש להוסיף, דהנה הריטב"א כתב, דכיון שאיסורי משהו אין אוסרין אלא במינם, כ"ש תרומה וערלה וכלאי הכרם, אמנם למש"נ בדעת התוס' הרי אי"ז הטעם שתרומה אינה אוסרת אלא במינה, ונ' דבאמת לדעת התוס' אי"ז טעם כלל, שהרי לדעתם באמת חמור דין תרומה טפי מדין איסורי משהו, שהרי איסורי ע"ז אין אוסרין במשהו אלא בתערובת דלח ולא בתערובת דיבש, וכמש"כ התוס' לקמן דע"ד., ואילו תרומה בעיא מאה אף בתערובת דיבש, וז"פ.

ט] בעיקר מש"נ דלדעת רש"י דהא דטבל אוסר בכ"ש במינו ולא בשאינו מינו, הוא משום דה"ט דכהתירו כך איסורו ל"ש אלא במינו, הרי ממילא דלא תלי אם שוו בשמא או בטעמא, אלא תליא אם מפרישין מזע"ז, הנה מכבר נת' בזה בע"א, ואעתיק מש"כ בזה, והבוחר יבחר.

בפירש"י בע"ז דע"ג: כתב, ז"ל, במה אמרו טבל איסורו בכ"ש במינו אמרו, אבל שלא במינו בנו"ט, משום דבמינו איכא למימר כהתירו כך איסורו, אבך בשלא במינו ליכא למימר הכי, אלמא טעמא משום הכי הוא, עכ"ל, וכ"ה בפי' הרא"ש ספ"ג דחלה, ז"ל, ה"מ במינו אבל שלא במינו וכו' בנו"ט, דטעמא דטבל אוסר בכ"ש אמרינן בשלהי ע"ז משום דכהתירו דחטה א' פוטרת את הכרי כך איסורו, ול"ש ה"ט אלא מין במינו, עכ"ל.

ולכאו' היינו משום דגם התירו הוי רק במינו, דאין תורמין ממין על שאינו מינו, וראיתי שכ"כ התפא"י רפ"ה דביצה, וכן פירש גם בהגה' המהרש"ם בע"ז שם, (והביא כן מד' הרא"ש בחלה, ולפלא שלא הביא שכ"ה בפירש"י בע"ז שם).

אמנם צ"ע רב בזה, דהרי בדין מב"מ לענין תרו"מ, תנן בפ"ב דתרומות מ"ו, זה הכלל כל שהוא כלאים בחבירו לא יתרום מזע"ז וכו', חוץ מן הזונין על החטים שאינן אוכל, ע"כ, והרי דכל שאר המינים שאינם כלאים זב"ז, כהא דתנן בריש כלאים, דהשעורים והשבולת שועל, הכוסמין והשיפון, אינם כלאים זב"ז, אף תורמין מזע"ז, ולענין דיני תערובת, הרי לכאו' פשוט דאף הנך מינים שאינם כלאים זב"ז חשיבי כמבשא"מ, דהרי לא שוו לא בשמא ולא בטעמא, וע"כ בין לאביי ובין לרבא חשיבי כמבשא"מ, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בע"ז דס"ו., עיי"ש, ובפשוטו ה"נ בהא דתנן דהטבל אוסר בכ"ש במינו ושלא במינו בנו"ט, הרי דכל דלא שוו בטעמא לדעת אביי או בשמא לדעת רבא, הוו בכלל שלא במינו דהוי בנו"ט, וצ"ע רב, דאי הא דטבל שלא במינו בנו"ט הוא משום דל"ש בזה ה"ט דכהתירו כך איסורו, משום דאף התירו אינו אלא במינו, א"כ הרי הי' בדין דבתערובת הנך מינים שתורמין מזע"ז, יהא הטבל אוסר בכל שהוא, משום דכהתירו כך איסורו, וזה לא שמענו.

וביותר צ"ע בזה, דהרי הך מתני' דטבל אוסר כ"ש במינו ושלא במינו בנו"ט, קאי על חלה, ובחלה הרי דנו הראשונים שאפשר להפריש אף ממין על שאינו מינו, ע' תוס' מנחות ד"ע:, ור"ש ריש כלאים, ורא"ש ריש חלה, ועכ"פ היכא שלא נתחייבו אלא ע"י צירופן, מהני להפריש אף ממין על שאינו מינו, מלבד לפירוש א' בר"ש ריש כלאים, וכ"ד הרשב"א בפסקי חלה, וא"כ מ"ט אף בחלה אין אוסר טבל שלא במינו.

והאמנם ראיתי בהגהות המהרש"ם בע"ז שם, שכתב דלפמש"כ הרא"ש וכו', לפ"ז בטבל לחלה כל המינים המצטרפין לחלה הוי מין במינו לאסור במשהו, ויישב בזה קו' התוס', דע"כ בעי' לטעמא דכהתירו כך איסורו, ולא סגי בהא דהוי דשיל"מ, דמשום הא דדשיל"מ ל"ה אסור אלא באותו מין ממש, ומשום טעמא דכהתירו כך איסורו אסרינן בכל המינים שמצטרפין זע"ז, עכ"ד, אך ודאי דפשטות מתניתין משמע דרק במין במינו ממש הוי בכל שהוא, אך צ"ב הטעם בזה, שהרי פירשו רש"י והרא"ש דהא דבשאינו מינו ל"ה בכל שהוא, הוא משום דל"ש בזה טעמא דכהתירו כך איסורו, וא"כ בהנך מינים דמצטרפין לחלה ומפרישין מזע"ז, הי' לנו לאסור בכ"ש, כיון דשייך בהו טעמא דכהתירו כך איסורו.

י] ונ' מוכרח מזה, דמש"כ רש"י והרא"ש דל"ש ה"ט דכהתירו כך איסורו אלא במינו, אין הטעם בזה משום הא דאין תורמין ממין על שאינו מינו, אלא טעם אחר יש בזה, וכמו שיתבאר.

דהנה בעיקר טעמא דכהתירו כך איסורו, פירשו התוס' בע"ז שם, ז"ל, וכי היכי דכל שהוא חשוב להתירו חשוב נמי לאוסרו, עכ"ל.

אך בדעת רש"י והרא"ש יתכן דיל"פ באופ"א, והוא עפמש"כ רש"י ביבמות דפ"ו. דמש"א מה תרומה טובלת, היינו דכ"ז שלא הופרשה חייבין מיתה על אכילתו של טבל, דהא מיתה כתיב בי', עכ"ל, ומבו' מדבריו דעיקר איסורו של טבל הוי מכח דין התרומה שעליו, וגם התוס' ותוהרא"ש שם נ' דלא פליגי עליו בגדר איסורו של טבל, ואך דס"ל דאפ"ה חלוק הוא איסורו של טבל מאיסורה של תרומה, (ומוכח כן מכ"ד, וגם ממה שהבאנו להלן דכל דלי"ב דין הפרשה מיני' ובי', לי"ב איסור טבל, וכן מבו' גם מד' הראב"ד שהביאו הראשונים בע"ז שם, דל"ש לאסור בטבל משום דשיל"מ, כיון שתרומה עצמה אינה אוסרת, וא"א שיאסור הטבל יותר מן התרומה האוסרתו, עיי"ש), ואכמ"ל, ולפ"ז יל"פ דזמש"א דכהתירו כך איסורו, דכיון דסגי להתירו בכל שהוא, הרי נמצא דכל עיקר איסורו של טבל הוי מכח דין ההרמה דכל שהוא, וחזינן בזה דסגי בכל שהוא לאסרו, ואשר ע"כ החמירו חכמים דאף בתערובת יהא סגי בכ"ש לאסור התערובת.

והאמנם דלכאו' לא הי' זה טעם שיאסור טבל תערובתו בכ"ש, אלא שתאסור תרומה תערובתה בכ"ש, אך נ' דהטעם בזה הוא, דכיון דעיקר איסורו של טבל הוא מכח דין ההרמה דכל שהוא דאית בי', הרי דמה"ט אף בשנתערב טבל בחולין, נמי יש לאסור לכל התערובת, שהרי איכא דין הרמה בתערובת זו, ומשום דין הרמה דכ"ש מצינו לאסור לכל התערובת, ומשא"כ בתרומה שנתערבה אין לנו לאסור בכ"ש, שהרי כיון שכבר הופרשה התרומה ליכא השתא דין הרמה דתרומה, ואיסור התרומה שבתערובת אין בכחו כלל לאסור בכ"ש, ועיי"ש בחי' הרשב"א והריטב"א בע"ז שעמדו לבאר לטעמא דכהתירו כך איסורו מ"ט אין תרומה עצמה אוסרת בכ"ש, ומבו' מזה שפירשו להא דכהתירו כך איסורו כמש"נ לפרש בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, ויש לכוין בדבריהם למש"נ, עיי"ש.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דל"ש ה"ט דכהתירו כך איסורו במבשא"מ, אף בהנך מינים שתורמין מזע"ז, שהרי עיקר איסורו של טבל הוי משום דין ההרמה דאית בי' מיני' ובי', שהרי מה"ט מהני דינא דתתן לו ולא לאורו להתיר הטבל, הגם דהא דתתן לו ולא לאורו ל"ה כלל מיעוט מאיסור טבל, אלא הוי דין בההפרשה שא"א להפריש ממנו, ומהני זה להתיר הטבל, משום דעיקר איסורו של טבל הוי משום דאי"ב דין ההפרשה מיני' ובי', ודין ההרמה האוסר את הטבל, הוא דין ההרמה ממינו, וממילא דכל הא דבכח דין ההרמה לאסור בכל שהוא, הוי רק במינו, ואשר ע"כ ל"ש ה"ט דכהתירו כך איסורו אלא במין במינו.

ואמנם דלענין חלה אכתי יל"ע בזה, שהרי בחלה הוי החיוב על ה' רבעים, ובכה"ג דמצטרפין כמה מינים יחד לחיוב חלה, הרי לכאו' מתחילה הוי עיקר החיוב להפריש כ"ש מכל העיסה, ובפשוטו זהו טעם מש"כ הראשונים לדון, דאף בחלה אין מפרישין ממין על שאינו מינו, ומ"מ היכא שנתחייבו ע"י צירוף מפרישין מזע"ז, ונמצא דדין ההרמה ממין א' אוסר את כל המינים.

אך נ' די"ל בזה, לפמש"כ בחי' הגר"ח בהל' חו"מ, דשיעור דה' רבעים הוי שיעור בעיסה, וכל דאיכא ה' רבעים בעיסה מצי חייל חיובא על כל משהו מן העיסה בפנ"ע, ויש ללמוד כן גם מדעת הר"ש ריש כלאים בפי' בתרא והרשב"א בפסקי חלה, דאף היכא שלא נתחייבו אלא ע"י צירוף, אין תורמין ממין על שאינו מינו, והרי דהגם דליכא אלא ה' רבעים, מ"מ הוי החיוב על כל מין ומין להפריש ממנו, (ולדעתם גם קיימא עיקר ראית הגר"ח, שהרי הם פירשו דבדליכא בכל מין אלא חצי קב, אין מתחייבין אלא הכוסמין, ומזה מוכח דמצי חייל החיוב על כל חלק מן העיסה בפנ"ע), ואכמ"ל בזה, ואשר ע"כ שפיר י"ל דאף בגונא שנצטרפו כמה מינים לכשיעור הוי איסור הטבל שעל כל מין ומין מכח דין ההרמה שמאותו מין, ומש"כ הראשונים לדון דכה"ג מפרישין אף ממין על שאינו מינו, נת' במק"א עפ"ד הרא"ש, דהוא משום דכה"ג שנצטרפו לעיסה א', וכל תורת עיסה שעליהם חייל בהו מכח צירופן, מהני זאת לחשבן כמין א' לענין חלה, וע"כ הוא דתורמין מזע"ז, ונת' להוכיח מד' הרא"ש שאין הטעם בזה משום דמעיקרא הי' כל חיובן בהפרשה א', דא"כ מ"ט בגונא דקב חטים וקב שעורין וקב כוסמין, ל"מ להפריש מהכוסמין על כולן, ע' מה שפירש הרא"ש הטעם בזה, ואכמ"ל עוד בזה, ולפ"ז הדר קיימי דברינו, דמה"ט הוא דל"ש ה"ט דכהתירו כך איסורו במבשא"מ, משום דאיסור הטבל הוי מכח דין ההרמה דמיני' ובי', וכמש"נ.

יא] והנה בל' רש"י שם מבו', דמפרש דמש"א תניא נמי הכי וכו', הוי לסיועי למש"א דטעמא דטבל אוסר בכ"ש הוא משום דכהתירו כך איסורו, ומסייעי' לה מהא דתנן דאינו אוסר בשאינו מינו, דבע"כ הטעם בזה הוא משום דהא דטבל אוסר בכ"ש הוי משום דכהתירו כך איסורו, ול"ש ה"ט אלא במינו, ומבו' מזה דאילו הי' טעם איסורו של טבל בכ"ש מטעמא אחרינא, הי' בדין שיהא אוסר אף בשאינו מינו

וצ"ע רב בזה, שהרי ביין נסך אמרו שם בגמ' דאוסר בכ"ש משום חומרא דע"ז, ואפ"ה אינו אוסר בכ"ש אלא במינו, וא"כ מה מייתי' מהא דטבל אינו אוסר אלא במינו להוכיח דטעמא דטבל הוא משום דכהתירו כך איסורו, והאמנם דעד"ז ק' ע"ד הר"ן בנדרים דנ"ב. דעמד מה ראו חכמים לחלק בדין דשיל"מ בין מינו לשאינו מינו, והבית מאיר ביו"ד סי' ק"ב הביא מש"כ בגליון הר"ן, ז"ל, מי אתן ואדע לפ"ז מה ראו לחלוק ביין נסך, אולי משום שכל אינו מינו ביין פוגמו, וצ"ע, עכ"ל, וי"ל כן גם בדעת רש"י, (אך צ"ע על טעם זה, דהרי במתני' ע"ז דע"ג. מבו' דגם מים שנתנסכו אוסרין במינם בכ"ש ושלא במינם בנו"ט, והתם לכאו' ל"ש ה"ט).

ונ' מכח זה, דצל"פ דמייתי' מהך מתני' להוכיח דהא דטבל אוסר בכל שהוא אי"ז רק משום דהוי דשיל"מ, אלא איכא בזה טעם נוסף דכהתירו כך איסורו, וע"ז מייתי' מהא דתנן דאין טבל אוסר בכ"ש אלא במינו, דבדינא דדשיל"מ י"ל דדעת רש"י כהסוברים דהוי אף במבשא"מ, וע"כ מהא דתנן דאין הטבל אוסר בכ"ש אלא במינו, מוכח דטעמא דטבל אוסר בכ"ש אינו רק משום הא דהוי דשיל"מ, אלא אף היכא דאינו דשיל"מ מ"מ אוסר בכ"ש משום דכהתירו כך איסורו, ובכה"ג אינו אוסר אלא במינו, והא דתנן דטבל בשאינו מינו בנו"ט, היינו רק בגונא דאין לו מתירין, וכמו שכבר כ"כ ר"ת בספה"י סי' ת"ש, עיי"ש, ואכתי צ"ע בזה.