כיבוד יב רמב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור יב'**

**הדינים הנידונים:**

* הוראה בפני רבו ומחוץ לי"ב מיל.
* אם מהני נטילת רשות.
* דין תלמד חבר.
* מהו רבו מובהק.
* הוראה בדינים פשוטים או מתוך ספר.
* האיסור להורות דין תמוה לרבים.
* תלמיד שלא הגיע להוראה.

*יורה דעה*

*סי' רמב, ד-יג*

**כבוד רבו ות"ח**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ד] אסור לאדם להורות לפני רבו לעולם, וכל המורה לפניו חייב מיתה. הגה: ואפילו נטילת רשות לא מהני תוך שלשה פרסאות, אם הוא רבו מובהק. ואם הוא רחוק מרבו י"ב מיל, ושאל לו אדם דבר הלכה בדרך מקרה, יכול להשיב. אבל לקבוע עצמו להוראה ולישב ולהורות, אפילו הוא בסוף העולם, אסור להורות עד שימות רבו או עד שיתן לו רשות. הגה: וכל זה ברבו מובהק, אבל בתלמיד חבר אפילו תוך שלשה פרסאות שרי, וי"א דמ"מ לפני רבו ממש אסור, ואפילו שלא בפניו ממש אם התחילו בכבוד הרב לומר שישאל ו לרב או שהרב מופלג בחכמה וזקנה אין להורות בעירו. וי"א דתלמיד גמור תוך י"ב מיל חייב מיתה אם הוא מורה, חוץ לי"ב מיל פטור אבל אסור. הגה: וי"א דדוקא ברגיל לבא לעירו של תלמיד, אבל אם אינו רגיל לבא שם רק בדרך אקראי, מותר כל שהוא חוץ לג' פרסאות. תלמיד חבר תוך י"ב מיל פטור אבל אסור, וחוץ לי"ב מיל מותר. אף על פי שנטל רשות מרב אחד, לא סגי עד שיטול רשות מכל רבותיו המובהקים. הגה: והאי מובהקים לא מיירי כשאר רבו מובהק שרוב חכמתו ממנו, דא"כ לא אפשר להיות לו הרבה רבותיו מובהקים, אלא ר"ל תלמיד גמור, לאפוקי תלמיד חבר דהיינו שנתגדל בתורה ונעשה חבר לרבו, דהיינו שהוא קרוב להיות גדול כרבו. מיהו יש חולקין וסבירא להו דאי קבל רשות מרבו אחד, מהני להורות חוץ לג' פרסאות, אבל תוך ג' פרסאות לא מהני ליה. וי"א דכל שאינו רבו מובהק, דהיינו שאין רוב חכמתו ממנו, תלמיד חבר הוא.

## סוגיות הגמרא בדין מורה הלכה בפני רבו

הנה בדין אם שרי לתלמיד להורות הלכה בחיי רבו. מצינו כמה דינים בגמרא, ונחלקו הראשונים כיצד ליישבם:

דהנה בגמרא בעירובין (סב:-סג.) מבואר שתלמיד שהורה בפני רבו חייב מיתה, ושלא בפני רבו אסור ואינו חייב מיתה. ועוד מצאנו בגמרא שם, שתלמיד חבר שרי לו להורות חוץ למקומו של רבו, ומשמע אפילו לכתחילה, כמו שהביאו שרב חסדא הורה מחוץ למקומו של רב הונא, ורב המנונא הורה שלא במקומו של רב חסדא, וביארה הגמרא משום שהיה תלמיד חבר. נמצא מבואר בסוגיא בעירובין דתלמיד חבר אסור להורות במקומו של רבו, אבל שרי להורות שלא במקומו, אולם תלמיד גמור אסור להורות אפילו חוץ למקומו, ואם הורה בפניו חייב מיתה.

אלא שקשה על זה מהגמרא בסנהדרין (ה:), דאיתא שם ב' דינים. א. דגזרו תלמיד אל יורה אלא אם כן נוטל רשות מרבו. ב. תניא תלמיד אל יורה הלכה במקום רבו אלא אם כן היה רחוק ממנו שלש פרסאות כנגד מחנה ישראל. וקשה מה שאמרו שלא יורה בתוך ג' פרסאות, ומשמע שחוץ למקומו שרי.

## ד' ביאורים - בסתירה אם שרי להורות חוץ לי"ב מיל

ומצאנו כמה וכמה דרכים בראשונים ביישוב הסוגיות, וכאן בשו"ע מצאנו ד' דרכים.

## תוס' בעירובין מחלקים בין תלמיד גמור לתלמיד חבר

שיטת התוספות בעירובין (סב: ד"ה רב), שבפניו שחייב מיתה היינו בתוך ג' פרסאות, ופטור אבל אסור חוץ לג' פרסאות, ומייר בתלמיד גמור. ומה שאמרו בסנהדרין שאסור רק בתוך ג' פרסאות, מיירי בתלמיד חבר, שאסור בפניו, והיינו בתוך ג' פרסאות. ולפי זה בתלמיד חבר אסור רק מחמת הגזירה דאיתא בסנהדרין, וא"כ אם רבו נתן לו רשות שרי אף בפניו, וכמו שמבואר בסנהדרין שם דמהני נטילת רשות.

## תוס' בסנהדרין מחלקים בין נטל רשות ללא נטל רשות

והתוספות בסנהדרין דחו, שלא משמע בסנהדרין דמיירי רק בתלמיד חבר, וכתבו ליישב, דבסנהדרין מיירי באופן שנטל רשות מרבו, ולכך שרי חוץ לג' פרסאות. ולפי דברי התוס' בסנהדרין עולה דתוך ג' פרסאות אסור אפילו נטל רשות.

וכעי"ז כתב הרשב"א בתשובה (ח"א סי' קיא) דבסנהדרין מיירי בנטל רשות מרבו, אלא שדעת הרשב"א דכשנטל רשות שרי אף בתוך ג' פרסאות, אלא שיש חילוק, שבתוך ג' פרסאות צריך לקבל רשות מכל רבותיו, אבל חוץ לג' פרסאות סגי שיקבל רשות מרב אחד, ואי"צ לקבל רשות מכל רבותיו. וביאור הדבר עפ"י הגמרא בכתובות (ס:), דמבואר שם שהטעם שאסור להורות בפני רבו הוא משום חציפות ואפיקורתא, וגם משום דלא מסתייע מילתא, ולזה בתוך ג' פרסאות לא מהני שיקבל רשות מרב אחד, דעדיין יש בזה חציפות בפני רבו השני שלא נתן לו רשות, אבל חוץ לג' פרסאות אין כאן משום כבוד רבו, ומ"מ אסור להורות בלא נטילת רשות משום דלא מסתייע מילתא, ולזה סגי בנטילת רשות מרב אחד ואי"צ מכל רבותיו.

## הרמב"ם מחלק בין קובע להורות להוראה באקראי

ודעת הרמב"ם ליישב שבסנהדרין מיירי ג"כ בתלמיד גמור, אלא דמיירי במי שהורה בדרך אקראי, ולזה שרי חוץ לג' פרסאות. והר"ן בסנהדרין (ה:) הוסיף לבאר, לדעה זו שמה שאמרו בפניו חייב מיתה היינו בפניו ממש, אבל שלא בפניו אפילו בתוך ג' פרסאות אינו חייב מיתה אבל אסור, וחוץ לג' פרסאות ג"כ אסור לקבוע ישיבה להורות, אבל שרי באקראי. וכתב בית יוסף בדעת הרמב"ם שתלמיד חבר אין לו איסור להורות כלל אפילו בפני רבו [מיהו הגר"א כתב שלא נראה כן אלא גם הרמב"ם מודה שעכ"פ בפני רבו ממש אסור להורות].

## במרדכי ביאר שאסור רק כשרבו עשוי לבא למקומו

ועוד תירוץ כתב הבית יוסף עפ"י המרדכי (עירובין סי' תקי), שכל מה שאסרו להורות חוץ למקומו של רבו, היינו דוקא במקום שרבו עשוי לבא לשם כגון ביום השוק וכדומה, אבל אם אין רבו רגיל לבא לאותו מקום מותר להורות, אף אם אפשר שיבא לשם רבו באקראי בעלמא.

## ביאור דברי השו"ע והרמ"א

ועתה נבא לבאר דברי השו"ע: שבתחילה כתב כשיטת הרמב"ם, דבפניו אסור להורות וחייב מיתה, ושלא בפניו אסור מן התורה, אבל חוץ מג' פרסאות שרי להורות בדרך מקרה. ובראשון לציון כתב, שדרך מקרה היינו דוקא אם בא אדם ושאל אותו, אבל אם מורה הוראות בלא ששאלו אותו חשיב קבע.

ואח"כ כתב השו"ע בשם יש אומרים, דעת התוספות שכל י"ב מיל חשיב כבפניו וחייב מיתה, וחוץ לי"ב במיל פטור אבל אסור. ובתלמיד חבר בתוך י"ב מיל אסור וחוץ לי"ב מיל שרי [ולפי מה שנתבאר, שאר ראשונים לא ס"ל כהתוספות ולא אסרו בתלמיד חבר].

והרמ"א הזכיר עוד את שיטת המרדכי, שכל האיסור חוץ לי"ב פרסאות היינו כשרגיל רבו לבא לשם.

ולבסוף כתב עוד תירוץ עפ"י הרשב"א בתשובה הנ"ל, שתוך ג' פרסאות צריך רשות מכל רבותיו, וחוץ לג' פרסאות סגי בנטילת רשות מרבו אחד.

ועוד כתב הרמ"א שבתלמיד גמור לא מהני נטילת רשות בתוך ג' פרסאות, והיינו עפ"י דברי התוספות בסנהדרין (שם), וכבר כתב הש"ך (סק"ד) שדעת שאר ראשונים דנטילת רשות מהני אף בתוך ג' פרסאות, והיינו כמו שנתבאר, דסברא זו שייכי רק לשיטת התוס' בסנהדרין דס"ל ליישב בזה סתירת הסוגיות, אבל שאר ראשונים תירצו בעניין אחר.

## בשיטת התוס' שלא מהני רשות מהני בתוך לי"ב מיל

ובעיקר שיטת התוספות בסנהדרין דבנטל מרבו רשות שרי רק חוץ לג' פרסאות, הקשה הראשון לציון ממשה רבינו שמינה שרי אלפים ושרי מאות, ומחנה ישראל הא היה ג' פרסאות, ואיך ישבו להורות בתוך ג' פרסאות למשה רבינו, הא לשיטת התוספות לא מהני לזה אף נטילת רשות. וכתב ליישב שכל שרבו נצרך לו מחמת שאינו יכול להורות לכולם ומבקש מתלמידו להקל ממנו משא העם, אז שרי, ועוד כתב שאם הרב קרוב לאדם אחד יכול התלמיד לדונו.

## הורה חוץ לי"ב מיל, ובא רבו

הפתחי תשובה (סק"ד) כתב לדון בכל אלו דשרי להם להורות חוץ לי"ב מיל, מה הדין כשהורה חוץ לי"ב מיל, ועדיין לא עשו מעשה עד שבא רבו לעירו, אם צריך לשאול את רבו אם הורה כדין. והביא מהבית יעקב שאם כבר הורה אי"צ לשאול את רבו, אבל אם עדיין נו"נ בדבר צריך לשואלו. והפת"ש חולק עליו דאף שהטעם דלא מסתייע מילתא לא שייך באופן שכבר הורה קודם שבא רבו, מ"מ יש בזה משום כבוד רבו, אלא דמ"מ כתב שלזה מהני מחילה.

## אם מהני מחילה לטעם ד'לא מסתייע מילתא'

ומשמע מדבריו שמחילה לא מהני אלא לעניין כבודו, אבל עדיין יש בזה משום לא מסתייע מילתא, ולא מהני מחילה לזה, ולכן רק כשכבר הורה התיר באופן שרבו מחל לו, אבל כל שעדיין נו"נ לא מהני מחילה, דהא עדיין לא פסק ולא מסתייע מילתא. ויש לדון במה שנתבאר לעיל מהראשון לציון שכל שבא לסייע לרבו אין בזה משום חציפות ושרי לכתחילה [דאל"כ כיצד הורו בפני משה], דלכאורה זה מהני משום שרבו מוחל, וקשה דמ"מ יש בזה משום דלא מסתייע מילתא, דלזה לא מהני מחילה. וצ"ל דגם האי לא מסתייע מילתא היינו משום שיש בזה קצת מיעוט כבוד לרב, ולכך אם בא לסייע לרבו שרי לכתחילה. אמנם קשה מהשיטות שמותר להורות במקום רבו אם יש מחילה, כמ"ש הש"ך (סק"ד), למה לא חששו לטעות דלא מסתייע מילתא.

והנה הש"ך (סק"י) כתב דמשמע מהרמ"א שבתלמיד חבר חוץ לי"ב מיל אי"צ רשות, אבל כתב בשם הג' מיימוניות שגם חוץ לי"ב מיל צריך נטילת רשות. ולדברי הש"ך מבואר לכאורה שנטילת רשות מהני גם למקום שאין משום בזיון, אלא משום דלא מסתייע מילתא.

## אם בזה"ז מחוייב לעיין בספרים קודם הוראה

עוד מצאנו בפת"ש (סק"ג) בשם השבות יעקב, דבזה"ז לא יורה שום הוראה בלתי עיון תחלה בספר, כי רבותינו הן הן הספרים אשר נתפשטו בקרב ישראל. ובערוך השולחן (סעי' לה) כתב שאין לזה טעם, שהרי מה שאסור להורות בפני רבו היינו משום שיש בזה בזיון לרבו, אבל לא שייך בזיון בזה שלא עיין בספרים. מיהו נראה ששייך בזה משום לא מסתייע מילתא, ולכך נראה להחמיר בזה לכתחילה, אא"כ היא הוראה פשוטה.

## יש לנקוט לחומרא בדין זה

ולעניין הלכה יש לנקוט בכל זה לחומרא, שהרי מבואר בר"ן (בחידושיו לסנהדרין שם) שהאיסור להורות במקום רבו הוא איסור דאורייתא, וא"כ יש לנקוט כדעת המחמירים בכל דבר.

**[סעיף ז]** לא מקרי הוראה אלא בשמורה על מעשה שבא לפניו, אבל אם שאלו לתלמיד הלכה כדברי מי, יכול לומר מה שבדעתו, כיון שאינו מורה על מעשה שבא לפניו.

## להורות כשאינו למעשה

והוא עפ"י התוספות (עירובין סב: ד"ה להורות), דכתבו בשם ר"י שכל האיסור להורות בפני רבו היינו רק כשבא מעשה לפניו ומורה כיצד לעשות, אבל אם שואלים אותו הלכה כדברי מי ולא מיירי במעשה מסויים, שרי לומר מה שבדעתו.

**[סעיף ח]** לא מקרי הוראה אלא בדבר שיש בו חידוש לשואל, אבל בהוראה ידועה שהיא פשוטה לכל, כגון נותן טעם לפגם או לבטל איסור בששים וכיוצא באלו, מותר.

## הוראה בדין שהוא פשוט לכל

והוא עפ"י התוספות (עירובין סב: ד"ה אפילו), שבגמרא בעירובין אמרו שאפילו ביעתא בכותחא אסור להורות בפני רבו, והאריכו התוספות לבאר שיש בזה חידוש. אולם ברש"י וכן ברבינו יהונתן (על הרי"ף בעירובין יט.), מבואר שביעתא בכותחא הוא דין פשוט, ואעפ"כ לא רצה להורות במקום רבו. והרא"ש (עירובין פ"ו סי' ב) כתב כדעת התוספות, ולכך מתיר להורות בדבר שאין בו חידוש, ונתן דוגמא לדבר מהי הוראה פשוטה, כגון נותן טעם לפגם, או איסור שנתערב בהיתר לבטלו בששים, וכיוצא באלו. וכן פסק השו"ע. ובאמת יש להבין מה פשוט כל כך בדין נטל"פ וביטול בששים, דמצאנו כמה מחלוקות בדיני נטל"פ בסי' ק"ג ביו"ד, וכן בביטול בששים יש מחלוקות לעניין חנ"נ ואיסור דבוק וכיוצ"ב. ולמעשה הש"ך חולק לאסור אף בהוראה פשוטה.

**[סעיף ט]** יש מי שכתב שכל הכתוב בספרים מפסקי הגאונים יכול להורות בימי רבו, רק לא יורה דבר מלבו ולא יסמוך על ראיותיו לדמות מילתא למילתא מעצמו.

## להורות עפ"י הכתוב בספרים

הקשו האחרונים שדין זה לכאורה תמוה, דהא מבואר בגמרא בעירובין (סב:) להדיא, אמר ליה רב יעקב בר אבא לאביי כגון מגילת תענית דכתיבא ומנחא מהו לאורויי באתריה דרביה, אמר ליה הכי אמר רב יוסף אפילו ביעתא בכותחא בעו מיניה מרב חסדא כל שני דרב הונא ולא אורי. ומבואר דאפילו דבר שכתוב במגילת תענית אסור להורות. והש"ך (ס"ק טז) כתב ליישב דמיירי במדמה מילתא למילתא במגילת תענית, אבל הגר"א כתב שתירוצו דחוק. ובערוך השולחן (סעי' כד) כתב דאולי בימיהם מגילת תענית הייתה בהסתר, וע"כ גם ממגילת תענית היה דבר חידוש, משא"כ בזה"ז.

## מהו רבו מובהק שנאמרו בו כל דינים הללו

והנה כל אלו הדינים שייכי רק ברבו מובהק, אלא שדעת הרמ"א (ס"ד) שאי"צ שיהיה רוב חכמתו ממנו, דהא הרשב"א כתב שצריך לבקש רשות מכל רבותיו, ואי נימא שצריך שיהיה רוב חכמתו ממנו איך שייך כמה מרבותיו, ולכך ס"ל להרמ"א שכל שלמד ממנו ועדיין לא הגיע לדרגתו יש לו דין רבו. אבל הש"ך (ס"ק יב) האריך לחלוק, דבאמת רק מי שרוב חכמתו ממנו חשיב רבו מובהק, ונאמרו בו כל אלו הדינים. וכתב ליישב ששייך שיהיה לו יותר מרב אחד, שאחד יהיה רבו לחומש, ואחד רבו למשנה, ואחד רבו לגמרא. וברדב"ז (ב' אלפים קנ) כתב דלא שייך לומר כן, דכי יעלה על הדעת שאם למד חומש אצל מישהו, יהיה רבו מובהק אף שהוא אח"כ נתעלה ולמד הרבה יותר ממנו, דמה שכתב רש"י (ב"מ לג.) שלמדו מקרא הוי רבו מובהק, הוא באופן שלמד כל ימיו רק מקרא, אבל אם המשיך בלימוד משנה וגמרא, רק רבו שלמדו תלמוד חשיב רבו מובהק, דעכשיו רוב תורתו ממנו, ובערוך השולחן (דין כא) כתב שיש כמה צורות לימוד, ושייך שילמד מאחד כל הידיעות ומאחד פלפול ומאחד הוראה.

## אם שייך רבו מובהק כשלומד מספר מסויים

ובזה"ז לא שייך שיהיה לו רבו מובהק, כיון שלומדים מכאן ומכאן. ובחזו"א (שביעית סי' כג סק"א) איתא שאם לומד ספר של רב מסויים הוא נעשה כרבו, ולהשבות יעקב נראה שהוא נעשה כרבו מובהק, שהרי הבאנו לעיל שכתב שלא יפסוק בלא שיעיין בספרים, ולכאורה יש כמה ספרים וא"כ אין זה כרבו מובהק, מיהו אפשר דס"ל כהרמ"א שאי"צ שיהיה רוב חכמתו הימנו.

**[סעיף י]** יש מי שכתב שאסור לחכם להתיר דבר התמוה שנראה לרבים שהתיר את האסור.

## להורות דין תמוה לרבים

ובראשון לציון תמה למה כתב בשם יש מי שכתב, והרי דין זה הובא בהג' מיימוניות (הל' ת"ת פ"ה אות ו), והביא שכן מבואר להדיא בגמרא (סנהדרין ה:) שרבי חייא אמר שלא יורה 'רב' במומין, וביארה הגמרא שהוא משום שרב היה בקי במומין, ויבא להתיר דברים שאחרים אוסרים, והשומעים יטעו ויתירו עפי"ז גם דברים האסורים. ועיי"ש בראשון לציון, שכתב דוגמאות לדבר שכשמורה דברים המותרים ואין השומעים מבינים טעם הדבר באים לידי מכשול להתיר עפי"ז דברים האסורים [ומש"כ הראשל"צ שם דוגמא לזה שלא להורות היתר בדגים שעלו בקערה משום שיבואו להתיר בשר בחלב, לכאורה העולם נוהג להורות להקל בכה"ג ולא חוששים, ועוד דינים שכתב שם אין נוהגים ליזהר מלהורות בהם. ונראה שהראשל"צ החמיר רק במקום עמי ארצות גמורים]. ובש"ך (ס"ק יז) כתב שאם מראה לשואל הטעם או מראה לו בספר מותר, דאין חשש שמא יבואו לטעות.

**[סעיף יג]** תלמיד שלא הגיע להוראה ומורה, הרי זה שוטה רשע וגס רוח, ועליו נאמר כי רבים חללים הפילה.

## תלמיד שלא הגיע להוראה

והוא מהגמרא בסוטה (כב.) ובע"ז (יט:), ומבואר שם בגמרא שאין לאדם להורות עד ארבעים שנה, והובא ברמ"א להלן (סעי' לא). וכתב הש"ך שם (ס"ק מט) ב' פירושים אם הכוונה עד מ' שנה מיום שנולד כמו שפירש רש"י (בע"ז שם), אבל התוספות (בסוטה שם) כתבו שהוא מ' שנה מיום שהתחיל ללמוד.