פרה פרק ח
קטגוריות: ש_ס / נד פרה / פרה - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**עשה אחד מלאכה כשרים מפני שהן ברשותו של שני**

הקשה המשנה אחרונה, אם נאמר דפסול מלאכה אינו משום הסח הדעת אלא הוא פסול בפני עצמו, איך מועיל שמירת השני, הא מכל מקום אחד מהשומרים עושה מלאכה, והרי זה סיבה לפסול גם כשיש שומרים אחרים.

אמנם הרא"ש כתב: דהכא אשמועינן דאם השומרים רבים כל זמן שאחד מהם טהור או עומד בלא מלאכה הוי כאילו נמסרו לו לבדו, ואינם נפסלים במלאכת האחרים אע"פ שלא מסרום האחרים לזה היחיד לשומרם. כלומר, דכל שומר שעושה מלאכה מסתלק משמירתו, והאחר שאינו עושה מלאכה הוא השומר היחיד, אף שלא התנו כן להדיא. ומדהוצרך לומר כן מבואר להדיא דפסול מלאכה אינו משום הסח הדעת, אלא הוא פסול בפ"ע, ואם יש שני שומרים ואחד מהם עושה מלאכה הרי זה סיבה לפסול, ולכן הוצרך לומר דמי שעושה מלאכה מסתלק משמירתו.

**עמד ועשה השני מלאכה**

פירש הרע"ב, עמד הראשון ממלאכה ובא השני ועשה מלאכה תחתיו. ולפי"ז תיבת "עמד" קאי על הראשון, דהוא חזר לשמור. אך הרמב"ם (פ"ח ה"ב) כתב, חזר הראשון לשמור ועמד השני ועשה מלאכה וכו', ולפי"ז תיבת "עמד" קאי על השני.

כתב המשנה אחרונה, דקמ"ל מתניתין דאע"פ שכאשר נטהר הראשון לא ידע שנטמא השני, מכל מקום הוא חוזר לשמירתו. אך מלשון הרמב"ם שם חזר הראשון לשמור ועמד וכו' דייק המשנה אחרונה, דדוקא אם חזר לשמור סמכינן על הראשון, אך בסתמא לא סמכינן עליו.

**משנה ב**

**המקדש מי חטאת לא ינעול את הסנדל**

**ביאור הראשונים**

הרמב"ם והר"ש בפי' קמא והגר"א פירשו דחיישינן שמא יפלו משקין דעלמא שאינם טהורים לחטאת על הסנדל, ויטמא הסנדל לחטאת ויחזור ויטמא את האדם. ומשקין שאינם טהורים לחטאת מטמאים כלים ואינם מטמאים אדם, ולכן האדם אומר לסנדל מטמאיך לא טימאוני ואתה טמאתני. [ומה שכתב הר"ש דמשקין טמאים ממש מטמאים אף אדם לחטאת, כן כתב הכסף משנה פי"ג ה"י. אך המים טהורים והחזון איש (ס"ה סקט"ו) הקשו דאין סברא לחלק בין טמאים לטהורים, ומחמת כן הגיהו את לשון הר"ש. וע"ע אור שמח פי"ג ה"ז].

והקשה הראב"ד (פי"ג ה"ג) על פירוש זה ג' קושיות: א. מדוע גזרו רק על סנדל ולא על שאר בגדים. ב. מדוע חיישינן רק למשקין טמאים ולא לשאר טומאות. ג. מדוע חיישינן רק במקדש ולא במזה או נוגע במי חטאת.

והנה במה שהקשה הראב"ד מדוע לא חיישינן לשאר בגדים, הרא"ש כתב דהוא הדין צריך להזהר שלא יפלו משקין על בגדיו, אלא דאי אפשר להיות ערום כמו שאפשר להיות בלא סנדל. וכן כתב הכסף משנה, דכיון דהוי מעלה דרבנן בעלמא לחשוש למשקין טמאים, לא הטריחוהו לפשוט שאר בגדיו.

ובמה שהקשה מדוע לא חיישינן לשאר טומאות תירץ הכסף משנה, דחששו רק למשקין טמאים לפי שזה מצוי טפי שיפול על בגדיו שלא מדעת, ועי' משנה אחרונה.

ובמה שהקשה מדוע חיישינן רק במקדש ולא במזה תירץ הכס"מ, דכיון דאין זה אלא משום מעלה בעלמא כשיקפידו בכך על המקדש סגי. ובשם הר"י קורקוס כתב, דבאמת גם למזה אסור לנעול את הסנדל, והמשנה נקטה מקדש לרבותא, דאפילו במקדש חיישינן וכל שכן במזה. וכן נקט התפארת ישראל.

ובחי' הגר"א כתב, דהחשש במתני' שמא יתברר לפנינו שהסנדל נטמא ממשקין טמאים, ונטמא המקדש מהסנדל, והרי הקידוש פסול ונפסיד אפר פרה, ולכן אמרו שלא ינעול את הסנדל. ולפיכך בממלא מי חטאת לא חיישינן, לפי שאם יצטרך לשפוך את המים לית לן בה, דיוכל למלאות מים אחרים. וכן במזה לא חיישינן, לפי שהאזוב אינו מקבל טומאה כיון דלקטו לחטאת, והמים שנשארו בכלי אינם טמאים, שהרי הטמא לא הסיטן, וכל החשש הוא שיטמאו מי החטאת שעל גבי האזוב מהסיטו, ולהפסד מועט לא חששו.

ובתפארת ישראל הקשה לפירוש הראשונים, מדוע סגי במה שאינו נועל את הסנדל בשעת הקידוש, ניחוש דלמא נטמא הסנדל קודם לכן ממשקין טמאים, וכבר נטמא האדם. ולכאורה לא יוכל האדם לקדש מי חטאת אלא אם לא נעל סנדל משעה שעלה מטבילתו לשם חטאת.

**ביאור הר"ש בפירושו השני**

עוד פירש הר"ש, דחיישינן שמא יפלו מי חטאת על הסנדל לאחר הקידוש ויטמאו את הסנדל ויטמא הסנדל את האדם. והנה מדכתב הר"ש דהחשש הוא למי חטאת אחר קידוש משמע דהטומאה היא מחמת טומאה חמורה דמי חטאת, שהם מטמאים את הנוגע בהם שלא לצורך, וטומאה זו היא דוקא אחר קידוש.

והא דאינם מטמאים את האדם פירש הר"ש, דאחר שנפלו המים על הסנדל הם נפסלו בהסה"ד, ומי חטאת שנפסלו מטמאים כלים ואינם מטמאים אדם. דהא דמבואר לקמן פ"ט מ"ח דמי חטאת שנפסלו מטמאים לגבי תרומה ואינם מטמאים לגבי חטאת היינו דוקא אדם, אך כלים מטמאים אף לגבי חטאת.

וביאור הדבר י"ל, דהשתא ס"ל להר"ש דמי חטאת שלא נפסלו הנוגע בהם שלא לצורך נטמא בין לגבי תרומה בין לגבי חטאת בין אדם בין כלים, אך לאחר שנפסלו הקילו חכמים וגזרו טומאה רק לגבי תרומה, וכן גזרו על הכלים בכל אופן, אך לא גזרו טומאה על האדם לגבי חטאת. [ואף שקודם שנפסלו הם מטמאים אף אדם לחטאת, בנפסלו הקילו חכמים טפי. וכן שיטת הרמב"ם בפט"ו כפי שיבואר להלן פ"ט מ"ח, אך הרמב"ם לא חילק בין אדם לכלים]. ולכן האדם אומר לסנדל מטמאיך לא טימאוני ואתה טמאתני, דמי חטאת שנפסלו מטמאים כלים לחטאת ואינם מטמאים אדם לחטאת, אך הכלי חוזר ומטמא את האדם.

אך החזון איש (ס"ה סקי"ד) כתב, דאם איירי הכא מדין טומאת מ"ח אין מקום לחלק כלל בין אדם לכלים. ולכן נקט דאיירי הכא מדין טומאת משקין, דכיון דהסיח דעתו משמירתם לשם מי חטאת הרי הם נחשבים כמשקין שאינן שמורים בטהרת חטאת, והוו כמשקין טמאים דעלמא.

והיה מקום לפרש לפי"ז דהחילוק בין אדם לכלים הוא דמשקין טמאים מטמאים כלים מדרבנן ואינם מטמאים אדם. ובאמת אם יגעו המשקין הללו בידיו הרי הוא יטמא מהם, דמשקין מטמאים ידים, אלא דהכא איירי בגופו. אמנם החזון איש שם נקט דאפילו נגעו המשקין בידיו הרי הוא טהור, לפי שכל דבר שהוא טהור לתרומה ולקודש ורק לחטאת הוא טמא מחמת מעלה אינו מטמא אדם אלא כלים בלבד, עיי"ש שדייק כן מהרמב"ם בפיה"מ פ"ט מ"ח. וביאר דכיון שכל טומאת ידים היא דרבנן לא גזרו בדבר שכל טומאתו הוא רק מחמת מעלה דחטאת. [אמנם מלשון הר"ש דאיירי במשקין שלאחר קידוש משמע טפי דאיירי בטומאת מ"ח, וכמש"כ לעיל].

**ביאור הר"ש בפירושו השלישי**

עוד כתב הר"ש, דאפילו לא נפסלו המים כשנופלים על הסנדל מכל מקום אינם מטמאים אדם לחטאת, לפי שאין מי חטאת מטמאים כלל לגבי חטאת. ובאחרונים נחלקו האם כונת הר"ש דלגבי חטאת אינם מטמאים אפילו כשנוגע ונושא שלא לצורך, או דלמא דוקא לצורך אינם מטמאים לגבי חטאת. החזון איש (ס"ה סקי"ב) נקט דאפילו שלא לצורך אין מי חטאת מטמאים לגבי חטאת, אך כשנוגע לצורך אפילו לחולין אינם מטמאים. ומה שהקשה הר"ש מדוע אין הנושא נטמא וחוזר ומטמא את הצלוחית היינו משום שאי אפשר להזהר שלא לישא גם שלא לצורך. והוכיח כן מדהקשה הר"ש מדוע לא נטמא האדם וחוזר ומטמא את הצלוחית, ולא הקשה מהצלוחית עצמה, דהיא תטמא מהמים ותחזור ותפסול את המים. ועל כרחיך דנגיעה לצורך לא נטמא כלל. אך הקהלות יעקב נקט דדוקא לצורך אינם מטמאים.

אך יל"ע דאם לגבי חטאת אין מי חטאת מטמאים כלל, מדוע הסנדל נטמא לגבי חטאת. ותירץ החזון איש דלפי"ז צ"ל דכאשר נפלו מי החטאת על הסנדל שוב אינם שמורים לחטאת, והרי הם מטמאים את הסנדל בטומאת משקין דעלמא, וכפירוש ראשון בר"ש, ולא איירי בטומאה חמורה דמי חטאת. [ולפי"ז לא איירי אחר קידוש דוקא, ואין זה כפירושו השני דדייקנו מהא דכתב הר"ש דאיירי דוקא אחר קידוש דהטומאה היא מחמת טומאת מי חטאת].

**ביאור הראב"ד**

הראב"ד שם כתב, דחיישינן שמא יפלו מאותן משקין על הסנדל, והם נפסלין בהסה"ד, וטמאו את הסנדל והסדל יטמא את האדם וכו'. ובכסף משנה כתב דפי' הראב"ד נכון הוא, ולענ"ד נ"ל כן בענין אחר והביא את פירוש הר"ש. והקשה התויו"ט מדוע קרא לו התויו"ט פירוש אחר, הא פירוש הראב"ד הוא הפירוש של הר"ש דהחשש למי הקידוש עצמם.

ותירץ הרש"ש, דלפי הר"ש החשש הוא לנפילת מי החטאת אחר קידוש, דהם מטמאים בטומאה חמורה. אך לפי הראב"ד החשש הוא לנפילת מי החטאת אפילו קודם קידוש, דכיון דהם נפסלים בהסה"ד אינם שמורים לחטאת, והם מטמאים את הסנדל בטומאת משקין.

ולפי"ז מיושב קושיית המשנה אחרונה על הראב"ד, דהקשה איך פירש הראב"ד דהמים נפסלו בנפילתם על הסנדל בהסה"ד, הא שיטת הראב"ד דאין הסה"ד פוסל אחר קידוש. אמנם להנ"ל ניחא, דלא איירי הכא בפסול הסה"ד אלא בפסול טומאה, דלאחר שנפלו על הסנדל אין המים שמורים בטהרת חטאת.

ובראב"ד שם כתב, ועכשיו שאמרנו שלא חשו אלא על נפילת מי הקדוש, לפיכך לא אסרו לו ללבוש בגדים בשעת קדוש מפני שיכול להזהר, משא"כ בסנדל. כלומר דלפי פירושו מיושב מה שהקשה על הרמב"ם מדוע לא חיישינן בשאר בגדים, די"ל דאפשר להזהר שלא יפלו מי החטאת על הבגדים. ומה שהקשה הראב"ד מדוע לא חיישינן לשאר טומאות, י"ל דלא חיישינן סתם לטומאה שאינה לפנינו, ורק לטומאת מי חטאת חיישינן לפי שהמים לפנינו. ומה שהקשה מדוע חיישינן רק למקדש י"ל דבשעת קידוש דמערב את המים חיישינן טפי שמא יפלו מי חטאת על הסנדל.

**משנה ג**

**הרי זה אומר מטמאיך לא טמאוני ואתה טמאתני**

כלומר, הבגדים אומרים לאדם - מטמאיך [הפרה] לא טמאוני בנגיעה, ואתה טמאתני. אך הערוך פירש דהאדם אומר לבגדים מטמאיך לא טמאוני, לפי שבלא הבגדים לא נטמא האדם, ואתה טמאתני, דעל ידי הבגדים נטמא האדם. ולפי"ז כתב דהמתעסק לא נטמא אלא אם כן הוא לבוש בבגדים.

וצ"ב מדוע חשיב הפרה "מטמאיך" של הבגדים, הרי האדם מטמא את הבגדים ולא הפרה. וצ"ל דלפי הערוך כל מה שהאדם נטמא מהפרה הוא כדי לטמאות את הבגדים, ולכן כאשר אינו לבוש בבגדים אינו נטמא, ולכן זה נחשב שהפרה מטמאת את הבגדים על ידי האדם.

**ר"ש ד"ה מטמאין, ול"ש בגדים שהוא לבוש**

הרא"ש בריש פ"ה דזבים נקט, דאף בגדים שהוא לבוש ואינו נוגע בהם טמאים, אך הגר"א בפ"ק דכלים נקט דאין בגדי לבושו טמאים אלא אם כן נוגע בהם. ועי' מים טהורים שדייק ממשנתינו כדעת הרא"ש.

**באו"ד, ול"ש בגדים שהוא נוגע**

לאפוקי מדעת רש"י בבבא בתרא (ט ע"ב) דדוקא בגדי לבושו נטמאים, עי' תוס' שם.

**תוספתא**

**מפני שהוא חי ואין חי מטמא אוכלין ומשקין**

רש"י בזבחים (קה ע"א) פירש, דלפי חכמים אין סלט"ח מטמא טומאה קלה אלא אם הוא ראוי לטומאת אוכלין, ולכן פרה ופרים דראויין לטומאת אוכלין יש בהם דין סלט"ח, אך שעיר המשתלח שהוא חי, אין בו דין סלט"ח. ור' מאיר סובר דאפילו כשאינו ראוי לטומאת אוכלין יש דין סלט"ח.

אך הרמב"ם פ"ג מאה"ט ה"ג כתב, דפרה ופרים אינם מטמאים טומאה קלה אלא אם יגע בהם השרץ. ולפי"ז אין דין סלט"ח כלל בפרה ופרים, אלא דפרה ופרים מקבלים טומאה מהשרץ לטמאות טומאת אוכלין, ושעיר המשתלח אינו מק"ט. וכן דעת ר"ת (הובא בשיטמ"ק בבא קמא עז ע"א). והטעם שאין סלט"ח בפרה ופרים כתב הקהלות יעקב (טהרות סי' מ), דטומאת מתעסקין אינה מהפרה עצמה, אלא גזיה"כ הוא דהמתעסק בפרה טמא טומאה חמורה, ולכן אין זה נחשב שהפרה סופה לטמא טו"ח את המתעסקין, דאין הפרה מטמאת אותן אלא הם נטמאים מאליהם. ועי' מש"כ בעוקצין פ"ג סוף מ"ג בהרחבה.

**ר' שמעון אומר פרה מטמאה טו"א וכו'**

ר' שמעון וחכמים פליגי בתרתי, חדא, דלפי ר' שמעון אוכל האסור בהנאה אינו מקבל טו"א, ויליף לה מדכתיב "כל האוכל אשר יאכל", אוכל שאתה יכול להאכילו לאחרים מק"ט ולא אוכל שאי אפשר להאכילו לאחרים. אלא אם כן היה שעת הכושר, דאפילו שעכשיו אינו ראוי להאכילו לאחרים מכל מקום מק"ט. ולפי חכמים אף בלא שעת הכושר מק"ט.

ועוד פליגי האם אפשר לפדות פרה אדומה לאחר שחיטה, דלפי ר' שמעון אפשר לפדות עד הזריקה, ואם מצא אחרת נאה הימנה מצוה לפדותה, וכל העומד לפדות כפדוי דמי, ולכן הפרה לאחר שחיטה נחשבת כראויה לאכילה. ולפי חכמים אחרי השחיטה אי אפשר לפדות כלל, וכמש"כ התוס' בב"ק (עז ע"ב).

ולגבי פלוגתת ר' מאיר וחכמים האם יש דין סלט"ח בשעיר המשתלח, על כרחיך ר' שמעון סובר כחכמים דלדין סלט"ח בעינן ראוי לטו"א, דאל"ה מה איכפת לן דאין ראוי להאכילו לאחרים תיפו"ל שהם מטמאים טומאה קלה מדין סלט"ח. [אך יתכן דכמו שכתבו התוס' בב"ק עז ע"א דמחשבה בעינן לכו"ע, כך ראוי להאכילו לאחרים לר' שמעון בעינן לכו"ע, וצ"ע].

**ר"י אומר פרה כיון ששחטה מטמא במשא כאפרה**

כתב הגר"א דמיד לאחר שחיטה הפרה מטמאת בטומאה חמורה במגע ומשא כמו אפר הפרה. וביאר החזון איש (סי' יג ס"ק יב), דר' יהודה סובר דמעלת הפרה גורמת טומאתה ולא מעלת האפר שראוי להזאה, ולכן מיד מהשחיטה מתחלת טומאתה. וכתב דפשוט דהטומאה היא דוקא בנוגע ונושא לצורך, דלא חמור מאפר הפרה וממי חטאת דאין מטמאים אלא לצורך.

הראשונים נחלקו האם אפר פרה מטמא טומאה חמורה כמי חטאת, דעת רש"י בבכורות (כג ע"א) דמטמא, ודעת הרמב"ם (פ"ה ה"ד) דאינו מטמא אלא לאחר קידוש. וכתב החזון איש שם, דמכאן יש ראיה מכרעת דאפר קודם קידוש מטמא טו"ח כדעת רש"י, ודעת הרמב"ם צ"ע.

ותירץ בחידושי מרן רי"ז הלוי (הל' פרה אדומה בסופו), דלפי הרמב"ם צ"ל דהברייתא כאן איירי לגבי קבלת טומאה, דאפר פרה אע"ג שאינו בר קבלת טומאה מכל מקום הוא נפסל בנגיעת טומאה, עיי"ש שביאר זאת בארוכה. וקמ"ל הכא דאם נגע שרץ בפרה לאחר שחיטה הרי היא נפסלת כמו שנגע שרץ באפרה.

**משנה ד**

**האוכל מנבלת עוף טהור והיא בבית הבליעה וכו'**

הרמב"ם בפיה"מ מהדו"ק כתב דטומאה זו היא מדרבנן, אך במהדו"ב כתב דטומאה זו מדאורייתא. ובמים טהורים כתב דגם במהדו"ק אין כונתו לומר דהוי דרבנן, אלא דהוי מדברי קבלה. ובא הרמב"ם ליישב מדוע לא עריב ותני נבלת עוף טהור בהדי פרה ופרים. [ועוד יש ליישב דלא עריב ותני משום דפרה ופרים הוי טומאת מתעסקין, ואילו נבלת עוף טהור הוי טומאת מגע, ונפק"מ לגבי סלט"ח וכמש"כ לעיל].

**הנבלה עצמה אינה מטמאה בגדים**

הראשונים בפ"ה דזבים נחלקו האם טומאת בגדים היא מחמת החיבור לטומאה החמורה, דהבגדים שנוגעים בדבר שנוגע בטומאה החמורה נחשבים כנוגעים הם עצמם בטומאה החמורה, או דלמא האדם בשעת חיבורו לטומאה החמורה נחשב הוא עצמו כטמא בטומאה חמורה, והוא עצמו מטמא את הבגדים. וכתב הקהלות יעקב (טהרות סי' ט"ז) דמנבלת עוף טהור יש להוכיח דהטומאה היא מחמת האדם ולא מחמת הטומאה החמורה עצמה, דהא נבלת עוף טהור מטמאת רק בבית הבליעה, ומה איכפת לן שהבגדים נחשבים כנוגעים בנבלה עצמה, הא מכל מקום אינם נטמאים ממנה.

וכן יש להוכיח במשנה לעיל דהמתעסקין בפרה ופרים מטמאים בגדים, אע"פ שהפרה ופרים עצמם אינם מטמאים בגדים, ואין כאן טומאת מגע.

**משנה ה**

**כל ולד הטומאות אין מטמא כלים אלא משקה**

וכן כתב הרמב"ם פ"ז מאה"ט ה"ב, והוסיף, והוא שיהיו אותן המשקין טמאין מחמת אב מאבות הטומאות, בין אב של תרומה בין אב של דבריהם. ואתא לאפוקי משקין הבאים מחמת ידים שאינם מטמאין כלים. והראב"ד שם פליג דאף משקה הבא מחמת ידים מטמא כלים. וכן פליגי בפ"ח ה"י.

ובמלאכת שלמה כתב דלפי הרמב"ם בעינן שיטמאו המשקין מאב הטומאה דוקא, ואם נטמאו מראשון ושני ונעשו תחילה אינם מטמאים כלים. וצ"ע אם כן מאי מטמאיך לא טימאוני, הא אב הטומאה מטמא כלים. ועוד, דהרמב"ם עצמו שם ה"ה כתב דאף משקין שנטמאו מראשון מטמאים כלים. ועל כרחיך אין כונתו לאפוקי אלא משקין שנטמאו מחמת ידים, שאין בהם אב הטומאה כלל. [ועי' חזון איש ריש ידים שדן במשקין שנטמאו מידים שנטמאו בטומאה ידועה, כגון שנגעו בראשון לטומאה, האם הם מטמאים כלים].

**משנה ו**

**אין כלי חרס מטמא חבירו אלא במשקה**

הקשה המשנה אחרונה היינו משנה ה', ומאי קמ"ל תו הכא. ותירץ, דהא גופא קמ"ל הכא דאין כלי חרס נעשה אב הטומאה לעולם, לפי שאין לו טהרה במקוה. ועי' תפארת ישראל.

**משנה ז**

**ר"ש ד"ה כל הפוסל, לטמא חולין**

מבואר דעת הר"ש דמשקין הבאים מחמת ידים נעשים תחילה אף לגבי חולין. אך הראב"ד פ"ח מאה"ט ה"י כתב דלא גזרו אלא לתרומה.

ועי' תפארת ישראל בועז ג' שפירש במשנתינו פירוש חדש.

**תוספתא**

**גיסטרא שהיא מלאה משקין טהורין וכו'**

עי' חזון איש (סי"ג ס"ק יב) דאיירי בגיסטרא שיש בה שיעור כלי לקבל טומאה, והקשה מדוע נקטה התוספתא גיסטרא ולא נקטה סתם קדירה.

**זב שישב ע"ג אבן מסמא או"מ שתחתיו טהורין וכו'**

לדעת ר"ת במסכת נדה (נה ע"א) דכל שהזב נישא עליו טהור היינו ממדרס, אך טומאה קלה איכא, דזב מטמא את כל מה שתחתיו טומאה קלה אפי' באבן מסמא, צ"ע מדוע הכא האו"מ טהורין, הא יש בהם טומאה קלה מחמת הזב, והמו"מ לא הוסיפו בטומאתם כלום. ויתכן דאף לר"ת דוקא בכלים איכא טומאה קלה, דאף דאין צריך ראוי למדרס מכל מקום בעינן כלי, משא"כ אוכלין ומשקין אינן טמאים כלל באבן מסמא.

**ר"י אומר יש כאן שהוא אומר מטמאי מטמאיך לא טימאוני וכו' קערה שהיא מלאה משקין וכו'**

אתיא כר' אליעזר במסכת טהרות (פ"ח מ"ז) דאחורי כלים שנטמאו במשקין אינם מטמאים תרומה, וכן קיי"ל במס' נדה (ז ע"ב).

**טבול יום שהיה בידו קמח של תרומה וכו'**

הא דלא נטמא הקמח בלא המשקין, הר"ש פירש דאיירי בקמח שלא הוכשר, והגר"א פירש דכאשר הטבול יום נוגע בקמח לא פסל אלא מקום מגעו, והנידון לגבי שאר הקמח.

והא דאמר טמאתי וטמאתיו ביאר החזון איש שם, דלאחר שבללן גם המשקה נטמא, דהוא נעשה גוף אחד עם הקמח.

**קדירה שהיא מלאה משקין טהורים ותורמוסין טמאים פחות מכביצה נתונים לתוכה נתפחו וכו'**

המשנה למלך (פ"ד מטו"א ה"א) הקשה לשיטות הראשונים דפחות מכביצה אינו מק"ט איך נטמאו התורמוסין, הא אין בהם כביצה. ורצה להוכיח מכאן דלכו"ע פחות מכביצה מק"ט לגבי שאם יחזור ויצרפנו לכביצה שהוא יטמא אחרים. ודחה דאיירי באופן שהיה בו כביצה ונטמא ולאחר מכן צמק, וע"י הבישול חזר ותפח.

עוד הקשה המשנה למלך שם מה שייך לומר כאן טימאני וטמאתיו, בשלמא המשקין נטמאו ע"י התיפוח, אך התורמוסין היו טמאים גם קודם, ואין זה נחשב שהמשקין גרמו טומאה לתורמוסין. והוכיח מכאן כשיטות הראשונים דפחות מכביצה אינו מק"ט, ולכן גם התורמוסין לא נחשבים כטמאים עד שיהא בהם כביצה.

יל"ע מדוע קודם שתפחו אין התורמוסין מטמאים, אמנם בכל אחד מהם אין כביצה, אך משקין מחברין אוכלין, וכיון שבין כולן יש כביצה הרי הם מטמאין את המשקין. ועוד קשה, לשיטת הגר"א (פ"ח דטהרות מ"ח ועוד דוכתי) דיש נוגע וחוזר ונוגע בטומאת אוכלין, והנוגע בשני חצאי כביצה נטמא אף שאינם מחוברים, מדוע לא יטמאו המשקין מחמת שהם נוגעים בכביצה תורמוסין. וצ"ל דאיירי הכא באופן שלא היה כביצה בכל התורמוסין יחד, וכאשר תפחו עד שיש בכולן יחד שיעור כביצה נטמאו המשקין.

**משנה ח**

**כל הימים כמקוה וכו'**

דעת רש"י בשבת (קט ע"א) והר"ש, דלפי ר' מאיר כל הימים כמקוה בין לגבי דלא חשיבי "מים חיים" ובין לגבי דאינם מטהרים בזוחלין. וטעמו, דהא דכתיב "ולמקוה המים קרא ימים" קאי על כל הימים ולגבי כל דבר.

ולפי ר' יהודה האי קרא קאי רק על ים הגדול, ולא ילפינן מיניה לשאר ימים. [השו"ע או"ח סי' רכח כתב, דהרואה את הים הגדול מברך עושה הים הגדול, והרואה שאר ימים מברך עושה מעשה בראשית. וכתב המגן אברהם שם דרק האוקיינוס נחשב ים הגדול ולא הים התיכון, ויתכן דהוא הדין לענייננו].

ולפי ר' מאיר ילפינן מהאי קרא רק לגבי דלא חשיב מים חיים, אך לגבי החילוק בין זוחלין לאשבורן הדבר תלוי בדרכו, דדבר שדרכו להיות באשבורן אינו מטהר בזוחלין, משא"כ ים דדרכו להיות זוחל, שהרי כל הנהרות זוחלין לים, דינו כמעין לגבי זה שהוא מטהר בזוחלין. [ובתוס' בשבת שם כתבו דכל שעה הולכים ושבים מכאן לכאן והוי כזוחלין, ומשמע דים דרכו בזחילה מחמת שהמים נעים בתוך הים, וצ"ע דהא כל מקוה המים נעים בתוך המקוה, ואין זה נחשב זוחלין עד שיזחלו לחוץ].

אך הרמב"ם בפיה"מ כתב, דלפי ר' יוסי דוקא שאר ימים נחשבים כמעין לטהר בזוחלין, אך ים הגדול נחשב כמקוה לכל דבר, וצ"ע מדוע הוכרח לפרש כן.

והנה בחיבורו סתר הרמב"ם את דבריו, דבפ"ט ממקואות הי"ב כתב: כל הימים מטהרין בזוחלין ופסולין לזבים ולמצורעים ולקדש בהן מי חטאת. ובפשטות משמע דאין חילוק בין ים הגדול לשאר ימים, אלא בין דין זוחלין לדין מים חיים, ודלא כמש"כ בפיה"מ. אך בפ"ו מפרה ה"י כתב: הים הגדול כמקוה ואינו כמעין וכו', ושאר הימים כמעין. ומבואר דחילק בין ים הגדול לשאר ימים, ובפשטות פסק כאן כר' יהודה דאין חילוק בין דין זוחלין לדין מים חיים אלא בין ים הגדול לשאר ימים.

ותירץ הכסף משנה, דהרמב"ם סובר דכל המשנה איירי רק לענין מים חיים, אך לגבי זוחלין ואשבורן לכו"ע כל הימים מטהרין בזוחלין, ודלא כרש"י והר"ש. והא דקאמר ר' מאיר כל הימים כמקוה כונתו לזבים ומצורעים, אך לשאר טמאים דינו כמעין. והא דקאמר ר' יהודה הים הגדול כמקוה ושאר ימים כמעין היינו לזבים ומצורעים, אך לשאר טמאים אף ים הגדול כמעין.

והשתא הא דחילק ר' יוסי בין זוחלין ואשבורן לבין מים חיים, אם כונתו בין בים הגדול בין בשאר ימים היינו ר' מאיר, ואם כונתו דוקא בים הגדול אך בשאר ימים דינו כמעין לכל דבר היינו ר' יהודה. ולכן הוכרח הרמב"ם לחדש דבר חדש, דר' יוסי בא להגביל את דינו של ר' יהודה, דהא דקאמר ר' יהודה דשאר הימים כמעין וחשיב מים חיים, היינו דוקא בעוד שהם אשבורן, אך כאשר הם זוחלין לא חשיבי מים חיים. ולפי"ז ליכא סתירה בדברי הרמב"ם, דמש"כ בהל' פרה דהים הגדול במקוה ושאר ימים כמעין, היינו כשהם אשבורן, אך כשהם זוחלין אף שאר ימים כמקוה, ופסק כר' יוסי ולא כר' יהודה. והא דכתב בהל' מקואות דכל הימים מטהרין בזוחלין ופסולין לקדש בהם מי חטאת היינו בזוחלין, דלגבי מים חיים כל הימים פסולים, ומכל מקום לגבי שאר טמאים הם מטהרין בזוחלין. ועי' חזון איש (סי"ג סקי"ג) שביאר באופן אחר.

**משנה ט**

**המים המוכין פסולין**

הר"ש פירש דהמים פסולים משום שיש להם שם לוואי. ועי' תפארת ישראל בועז ה' שהאריך להקשות בזה.

הרמב"ם והרא"ש פירשו דמוכין לא חשיבי מים חיים. ובטעם הדבר, הרא"ש כתב דאינם כרוב מימות. והמשנה אחרונה כתב דחיים משמע טובים ובריאים.

התפארת ישראל שם כתב, דהכא איירי בנשתנו על ידי אדם, ולכן לא חשיבי מים חיים דאינן כפי שהן בטבע, אך אם נשתנו מאליהם הרי הם כשרים.

במסכת מקואות פ"א מ"ח תנן, למעלה מהן מים מוכין שהם מטהרין בזוחלין, למעלה מהן מים חיים שבהן טבילה לזבים והזיה למצורעים וכשרים לקדש מהן מי חטאת. ומבואר דמים מוכין חשיבי כמעין לגבי שאר טמאים לטהר בזוחלין. והיינו דהתם אין צריך שיהיו מים חיים אלא מי מעין, ושם לוואי לא פוסל בהם.

ובמשנה אחרונה דייק מהמשנה שם דלא כהר"ש, דמהא דתנן למעלה מים חיים משמע דמוכין לא חשיבי מים חיים כהרמב"ם והרא"ש, ולא רק שיש בהם שם לוואי.

**אלו הן המוכין, המלוחין**

הקשה הכסף משנה (פ"ו הי"ב), מדוע הוצרכה המשנה לעיל לפסול ים למי חטאת משום דאינו כמעין, תיפו"ל שמימיו מלוחים ואינם כשרים למי חטאת. ותירץ, שיש מקומות בתוך הים שהם מים מתוקים כמו שהוא ידוע לספנים שמכירים המקומות ההם. ועוד תירץ, דמלוחים לא מפסלי אלא כשאין תקנה למליחותן, אבל מי הים יש תקנה למליחותן, עיי"ש. ובתפארת ישראל הקשה ע"ז דכל מים מלוחין יש תקנה להסיר מליחותן. ובהל' מקואות פ"ט הי"ב תירץ, דמלוחים פסולים רק באופן שנמלחו מחמת הארץ שעוברים עליה, אך היכא דמתחילת ברייתן הם מלוחים כמו מי הים כשרים.

וכתבו האחרונים, דלפי הטעם שכתב הר"ש דמוכין פסולים משום שם לוואי לא קשה כלל, דאין לים שם לוואי, ולכן אין לפוסלו משום מים מוכין. וכן לפי מש"כ התפארת ישראל דדוקא אם נשתנו בידי אדם פסולים לא קשה מידי, דהים מלוח בטבעו.

**והפושרין**

החזון איש (סי"ג ס"ק י"ד) נסתפק במעין שנעשה חם על ידי החמה, דלגבי מים שבצלוחית שהוחמו איתא בתוספתא (הובא בר"ש לקמן פ"ט מ"ו) דבחמה כשרין באור פסולין, אך יתכן דהוחמו בעודן מחוברין פסולין אף בחמה.

ועוד נסתפק במעין שהוחם וחזר ונצטנן, האם הוא כשר מעתה למי חטאת או לא. ועי' שם ס"ק ט"ז שכתב להוכיח מנהר שנתערבו בו מים פסולים, ודחה.

**המים המכזבין פסולין**

נחלקו הראשונים בטעם פסול מים מכזבים, הר"ש והרא"ש ביארו דכתיב "מים חיים", ומשמע שהם נובעים תמיד בלא הפסק, אך אם הם מפסיקים פעם בז' שנים לנבוע חשיב הפסק ובטל מהם שם מים חיים. וע"ז קמ"ל במתני' דאם הם מפסיקים לנבוע מחמת טענה כגון בפולמסאות ובשני בצורת לא חשיב הפסק, וכן אם מפסיקים פעם בח' שנים ויותר לא חשיב הפסק, ועדיין שם מים חיים עליהם, [וכמש"כ התויו"ט דפעם בח' שנים חשיב שנים רבות והוי הפסק].

אך הר"ן בנדרים (מ ע"ב) כתב, דאם מכזבין פעם בשבוע בלא טענה חיישינן שמא מי גשמים הם, אבל אם הם מכזבין פעם בח' שנים ויותר, או אם הם מכזבין מחמת טענה, לא חיישינן שנביעתם היא מי גשמים. ויל"ע איך יתכן לחוש למי גשמים במעין שרואים את נביעתו לפנינו, וכל הקרקע שמסביב למעין יבשה. וביאר החזון איש (סי' יג ס"ק י"ד) בדעת הר"ן, דמי גשמים שנבלעו בקרקע ויצאו במקום אחר בצורה של נביעה אינם נחשבים כמעין אלא כמי גשמים, ולפיכך מעין המכזב אחת לשבוע יש מקום לחשוש למי גשמים גם כאשר כל הקרקע שמסביבו יבשה. ומעין שאינו מכזב תלינן שהמים הגיעו מעומק הקרקע, ובכה"ג אף שמקור המים הם ממי גשמים מכל מקום זהו טיב המעיינות. או דבכה"ג תלינן שהמים הגיעו מהים ולא ממי גשמים, ורק מעין המכזב תלינן שהמים הגיעו מגובה הקרקע ומקורן מי גשמים. אמנם הר"ש והרא"ש שלא כתבו כן סוברים דכל מעין שיוצא מהקרקע בצורה של נביעה דין מעין עליו, אף שמקור המים הם ממי גשמים.

ונפק"מ לדינא בין הר"ש לר"ן לגבי שאר טמאים האם מעין המכזב כשר בזוחלין, דלפי הר"ש והרא"ש שהפסול הוא רק מצד מים חיים, ואין מקום לחשוש בנביעה למי גשמים, לגבי זוחלין אין צריך מים חיים, אלא כל נביעה כשרה בזוחלין. ואילו לפי הר"ן שהפסול הוא מצד חשש למי גשמים, גם בשאר טמאים אינו מטהר בזוחלין. וכן נפק"מ להיפך, במעין המכזב אחת לשבוע בלא טענה, אך ידעינן באופן ברור שאינו מי גשמים, לפי הר"ש והרא"ש פסול דלא חשיב מים חיים, ולפי הר"ן כשר.

במסכת נדרים שם נחלקו אמוראי לגבי נהרות בימות הגשמים, לדעת שמואל נהרא מכיפיה מבריך, כלומר, דאף שהוא רבה בימות הגשמים אין זה מחמת הגשמים אלא דהנביעה מתגברת כשיש גשמים, ולכן לעולם הנהרות מטהרין בזוחלין. ולדעת רב חיישינן לריבוי גשמים. והנה לדעת הר"ש הם נחלקו האם רוב המים נבלעים בקרקע ויוצאים בדרך נביעה, דדין מעין עליהם, או שמא רוב המים אינם נבלעים, ודין מי גשמים עליהם. אך לפי הר"ן אף המים הנבלעים דין מי גשמים עליהם, והא דנהרא מכיפיה מבריך צ"ל דכאשר יורדים גשמים אף מי התהום עולים ומתרבים.

ולדעת שמואל דנהרא מכיפיה מבריך יל"ע מדוע מעין המכזב פסול לפי הר"ן דהפסול הוא משום חשש מי גשמים, הא לעולם תלינן בנביעה ולא במי גשמים. ובאמת הר"ן עצמו כתב דאף לשמואל דוקא במעין שאינו מכזב תלינן דנהרא מכיפיה מבריך, אך מעין המכזב לא, וצ"ב.

**תוספתא**

**שילוח היתה נמלה מהלכת בו**

כלומר, והרי שילוח ודאי כשרה למי חטאת, כמבואר לעיל פ"ג מ"ב הגיעו לשילוח וכו'. ולדעת ר' יהודה יישב החזון איש (סי' י"ג סקט"ו) דרק היכא דכל המעיינות מסביב נובעות ומעין זה יבש פסלינן אפילו אחת לח' שנים, אך היכא דכל המעיינות הכזיבו מודה ר' יהודה דכולם כשרות.

**או שהיה רבה בימות הגשמים ומתמעט בימה"ח כשר**

לדעת הר"ש והרא"ש דהפסול הוא מצד מים חיים, הכא קמ"ל דאף דהמקום של המעין או הכמות של המים משתנה מכל מקום שם מעיין אחד הוא, ולא חשיב הפסק, ושפיר שם מים חיים עליו. אך לפי הר"ן דחיישינן למי גשמים צ"ע מדוע כאשר רבה בימות הגשמים לא חיישינן לריבוי מי גשמים. ואולי איירי באופן שעמדנו עליו ביומי תשרי וראינו דאין רוב מי גשמים ביחס ליומי תשרי, וצ"ע.

**משנה י**

**מפני שהן מי בצים**

במס' סנהדרין (ה ע"ב) איתא דהפסול במי בצים הוא משום שאינם מים חיים. ופירש רש"י שם דמי בצים היינו מי אגמים, וקרמיון ופיגה הם נהרות של אגמים. ובפשטות הכונה דאינם נובעים כלל, אלא הם מתאספים ממי גשמים. אך התוס' שם הקשו דבמס' בבא בתרא (עד ע"ב) אמרינן ועל נהרות יכוננה אלו ד' נהרות ירדן ירמוך קרמיון ופיגה, וסתם נהרות הם נובעים.

ותירץ ר"ת דודאי נהרות הן, [כלומר שהם נובעים], ולפי שאין המים צלולין ועפר וטיט מעורב בהן פסולים למי חטאת, דהוי חציצה בין מים לכלים, וכתיב מים חיים אל כלי. וכן כתבו הר"ש הרא"ש והרע"ב במשנתינו. ולפי"ז צ"ל דמי בצים אינם מי אגמים אלא מים שמעורב בהם עפר וטיט. ויתכן דגם לפי ר"ת סתם מי בצים הם מי אגמים כפירוש רש"י, אלא דכיון דבדרך כלל באגמים מעורב עפר וטיט קרי ליה הכי. [וכן צ"ל בדעת הכסף משנה דהביא את פירושו של ר"ת וכתב וכן פירש רש"י, וכונתו דרש"י כתב ואנו מים חיים אל כלי בעינן, משמע דהפסול הוא משום חציצה, והא רש"י כתב דהיינו מי אגמים, ועל כרחיך צ"ל כנ"ל].

והקשה החזון איש (סי' יג ס"ק י"ט) מדוע הוי חציצה, הא העפר חלחולי מחלחל והוי כספוג שאינו חוצץ. ותירץ, דבנהרות אלו מעורב טיט היון דאינו מחלחל וחוצץ, כמבואר בפ"ט דמקואות מ"ב. ועי' להלן מי"א. וע"ע בתפארת ישראל בועז אות ו' שהאריך בזה.

תוס' בבא בתרא שם תירצו, דלעולם נהרות נובעין הן, ולפי שמי בצים מתערבין בהן פסולין למ"ח, לפי שאינן רדופין מחמת שמתערבין באגמים ואין חיותן חיות גמור. ונראה בביאור דבריהם דמי בצים היינו מי אגמים, וקרמיון ופיגה עצמם אינן מי בצים, אלא שמתערבים בהם מי אגמים ומחמת כן אין המים זורמים כל כך ולא חשיבי מים חיים. [ומשמע דמחמת התערובת לחוד אין לפסול, כיון שהאגמים מיעוט בעלמא, ורק משום שהנהרות עצמן אינן רדופין יש לפסול, דלא חשיבי תו מים חיים].

הרמב"ם פ"ו הי"ג כתב: מי בצים ומי הירדן ומי הירמוך פסולין מפני שהן מי תערובת. ומבואר דאף מי בצים פסולים מחמת תערובת ולא מחמת עצמן, ומסתבר דפירש דמי בצים הם נהרות שמתערבים בהם מי אגמים, והפסול הוא מחמת תערובת מים פסולים. אך הכסף משנה שם כתב על דברי הרמב"ם את פירושו של ר"ת, וצ"ע.

[בחזון איש שם כתב: והרמב"ם מפרש מי בצים היינו מי תמציות, ואינם מים נובעין מן המעיינות, ולאו מים חיים נינהו. וכונתו לרמב"ם בפיה"מ, אך בחיבורו לא משמע כן, דהא הוצרך לפסול מחמת תערובת].

ועי' עוד במשנה אחרונה דכתב לפרש דמי בצים פסולים משום שם לוואי, וביאר בזה הא דפסל ר' יהודה אפילו בשתי מעיינות כשרים.

**מפני שהן מי תערובת**

לגבי מעין לטהר בזוחלין קיי"ל דאם רוב המים באים מנביעה אינם נפסלים על ידי מיעוט של מי גשמים. וכתב החזון איש (סי' יג ס"ק טז) דהוא הדין לגבי מים חיים אין המעין נפסל במיעוט מי גשמים. והא דהירדן והירמוך נפסלים מחמת תערובת, אין צריך לומר דהנהרות הפסולים שמתערבים בהם הם רוב, דהיכא שמתערב מעין אחר הרי הוא פוסל אף במיעוט. [צ"ב מה הסברא לחלק בזה. ואולי היכא דמתערבים מים בעלמא, מים אלו מקבלים שם מעין מחמת הרוב, אך היכא דתרוייהו מעין נינהו ואחד מהם פסול, לא אמרינן שהמיעוט יקבל את שם הרוב, שהרי גם המיעוט הוא מעין ומכל מקום הוא פסול, ולפיכך אינו מתבטל, וצ"ע].

**ר"ש ד"ה מי בצים, ותימה לשמואל דאמר וכו'**

כלומר, דמהא דאמר שמואל אלא פרת ביומי תשרי מבואר דבשאר נהרות חיישינן אפילו ביומי תשרי למי גשמים, ואם כן בהני ד' נהרות שבארץ ישראל תיפו"ל שהם פסולים משום חשש למי גשמים. ומצינו בזה כמה תירוצים בראשונים:

א. הר"ש תירץ דהא דאמר שמואל פרת לאו דוקא, אלא משום ששמואל היה בבבל נקטיה, והוא הדין כל הנהרות ביומי תשרי כשרים. ולפי"ז הא דהוצרכה המשנה לפסול הני ד' נהרות היינו אפילו ביומי תשרי.

ב. הר"ן בנדרים (מ ע"ב) תירץ על קושיית הר"ש, דשמואל נקט פרת משום דידעינן ביה שאינו מכזב, וקמ"ל דנהר המכזב אחת לשבוע פסול, דחיישינן ביה למי גשמים אפילו ביומי תשרי. [הר"ן אזיל לשיטתו דמכזב פסול משום חשש מי גשמים ואפילו לטהר בזוחלין פסול, אך לפי שאר הראשונים דמכזב פסול משום מים חיים, אי אפשר לפרש כך, דהא שמואל איירי לגבי לטהר בזוחלין, ולגבי זה אפילו מעין המכזב כשר].

ג. תוס' בבכורות (נה ע"ב ד"ה אין המים) תירצו, דהני ד' נהרות מדליין, דארץ ישראל גבוהה מכל הארצות, ואין נשארין שם מי גשמים. ולפי"ז הא דקאמר שמואל פרת הוא בדוקא, דשאר נהרות שבבבל פסולים משום מי גשמים, ושבארץ ישראל משום טעמי דמתני'.

ד. הראב"ד בהשגות פ"ו ה"י ביאר, דשמואל איירי על נהרות שבארץ ישראל שהם פרת וד' נהרות אלו, ולכן קאמר דדוקא פרת ביומי תשרי כשר, אך שאר הנהרות פסולים מהטעמים שהוזכרו במשנה.

ה. בדעת הרמב"ם ביאר הראב"ד, דבתוספתא איתא כל הנהרות פסולין לקדש בהן מי חטאת, ולמד הרמב"ם דהפסול הוא משום חשש למי גשמים, והאי תנא פליג על משנתינו שפסלה ד' נהרות מטעם אחר, אלא כל הנהרות פסולים מחמת חשש מי גשמים, ושמואל שהכשיר רק פרת ביומי תשרי סובר כתנא דתוספתא ולא כתנא דמתני'. ועי' להלן מה שיבואר בשם האבי עזרי.

**באו"ד, וי"ל דיש תקנה במעיינות שאין מ"ג מתקבצין לתוכן או בבאר מים חיים וכו'**

כלומר, דהחשש למי גשמים קיים רק בנהרות גדולים שלא רואים את מקור הנביעה, אך באופן שרואים את מקור הנביעה ומסביב זה אין מי גשמים, אין מקום לחשוש כלל למי גשמים, ומעין זה כשר כל השנה.

הר"ן בנדרים שם תירץ, דמי שהוא בקי בפרת ביומי תשרי ורואה שלא נתרבה על מה שהוא זוחל בתשרי בכדי שיהא ראוי לחוש לרבוי נוטפין טובל בו כל השנה, וכן אם רואה בתשרי שנתרבה כל כך עד שאפשר לו לחוש שמא רבו בו נוטפין אפי' בתשרי אינו טובל בו, אלא שמואל סתמא קאמר דמי שאינו בקי כל השנה יש לחוש לרביית מי גשמים ובתשרי אין לחוש לכך.

ובדעת הר"ש שלא תירץ כן כתב החזון איש (סי' יג ס"ק י"ז), דס"ל דלא משגחינן בגודל המים, אלא ביומי תשרי לא חיישינן לריבוי נוטפין אף אם המים מרובים, ובשאר ימות השנה חיישינן לריבוי נוטפין אף אם אין המים מרובים יותר מיומי תשרי, דיתכן שמקור המעין נתמעט והמים שלפנינו הם ממי גשמים. אך הר"ן סובר דלא תלינן בריבוי ומיעוט הנביעה.

ובדעת הר"ן שלא תירץ כהר"ש י"ל דאזיל לשיטתו דמי גשמים שנבלעו בקרקע ויצאו בצורה של נביעה הם נחשבים למי גשמים ולא למעין, ולכן אף כאשר רואים את מקור המעין ומסביב אין מי גשמים כלל, דכל המים באו מנביעה מכל מקום בשאר ימות השנה פסלינן, דחיישינן למי גשמים שנלבעו במקום רחוק.

והנה התוס' בבכורות שם הקשו כן, איך אפשר להטהר כל השנה, וכתבו, דבשלמא בטבילת זבים ומצורעים י"ל בהני ד' נהרות דמדליין, דאין בהם חשש למי גשמים כל השנה, ורק לגבי מי חטאת קשה. ומבואר דהא דפסלינן במשנה הני ד' נהרות משום מי בצים ומי תערובת הוי דוקא למי חטאת ולא לטבילת זבים ומצורעים. ולכאורה אם הפסול הוא משום שאינם רדופין כמש"כ התוס' בב"ב, ולא חשיבי מים חיים, גם בזבים ומצורעים יש לפסול. וצ"ל דר"ת אזיל לשיטתו דהפסול הוא משום חציצה, ודוקא במילוי מי חטאת פסול דבעינן מים חיים אל כלי, אך בטבילת זבים ומצורעים אין לפסול. [ולפי מש"כ החזון איש דאיירי בטיט היון צ"ע מדוע אינו חוצץ, הא בכל מקוה שיש בו טיט היון יש פסול חציצה]. ועי' בתוס' שם שתירצו דמעיקר הדין אמרינן קמא קמא בטיל, ואף ברוב מי גשמים כשר, עיי"ש.

**באו"ד, נהי דבפרת גופיה חיישינן לריבוי נוטפין וכו'**

ביאר החזון איש שם, דרוב הגשמים אינו נבלע אלא שוטף והולך לו. וכתב החזון איש שם, דלפי מה שכתבנו לעיל בדעת הר"ש דמי גשמים שנבלעים בקרקע ויוצאים בצורה של נביעה נחשבים מים חיים בלא"ה יש ליישב, דפרת עצמו פסול לפי שמצטרפים אליו מי גשמים, אך שאר מעיינות כשרים לפי שמי פרת יוצאים בהם בצורה של נביעה. [וצ"ע מדוע לא תירץ כן הר"ש, ואולי אפשר להעמיס כן בתירוצו].

והנה פשוט דכל קושיית הר"ש מדוע לא חיישינן בכל המעיינות לריבוי נוטפין מחמת מי פרת הוא כפי שיטתו שחילק בין פרת לשאר מעיינות, אך לפי הר"ן בכל המעיינות צריך לעמוד עליהם ביומי תשרי, ואין חילוק בין פרת לשאר מעיינות, ומעיקרא לא קשה מידי.

**תוספתא**

**כל הנהרות פסולין לקדש בהן מי חטאת**

יל"ע מדוע כל הנהרות פסולין, הא במשנה מבואר דדוקא ד' נהרות שבארץ ישראל פסולין, משמע דשאר נהרות כשרין. והנה לדעת הר"ש דלעיל יש ליישב, דהתוספתא איירי בשאר ימות השנה דחיישינן לריבוי גשמים בכל הנהרות, והא דהוצרכה המשנה לפסול ד' נהרות מטעמים אחרים היינו אפילו ביומי תשרי. אך לדעת הר"ן בנדרים שאפשר לעמוד על הנהרות ולהכשירן כל השנה צ"ע מדוע פסולין. ודוחק לומר דאיירי בנהרות שלא עמדנו עליהם ובסתמא פסלינן להו. ועוד הקשה באבי עזרי פ"ו ה"י, לדעת שמואל דאמר נהרא מכיפיה מבריך מדוע כל הנהרות פסולין, הא ליכא למיחש לריבוי מי גשמים אף בשאר ימות השנה. ובאמת הגר"א גרס כל הנהרות כשרין לקדש בהם מי חטאת, ולפי"ז ניחא. אך לגירסא דידן קשה.

הרמב"ם פ"ו ה"י פסק דכל הנהרות פסולין לקדש מהן מי חטאת, וכגירסא דידן בתוספתא. והשיג הראב"ד מדוע הניח המשנה דפסלה רק ד' נהרות ופסק כהתוספתא דפסלה את כל הנהרות. וכתב, דאולי הרמב"ם סמך על הא דאמר שמואל אין המים מטהרין בזוחלין אלא פרת ביומי תשרי. [בפשטות כונתו דשמואל סובר כהתוספתא ולא כהמשנה, ולכן פסק הרמב"ם כהתוספתא דסמך על דברי שמואל. אך האבי עזרי שם ביאר, דהראב"ד בא ליישב דמש"כ הרמב"ם כל הנהרות פסולין היינו בסתמא, דחיישינן לריבוי גשמים, אך אם עמדנו עליו ביומי תשרי לא חיישינן, ובזה איירי מתני' דפסלה ד' נהרות]. אך דחה, וכי חכמים ראו את כל הנהרות שבעולם, אלא לא אמרו כי אם על נהרות ארץ ישראל, והם פרת וד' הללו שהוזכרו במשנה. [וביאר האבי עזרי שם עפ"י שיטתו, דהתוספתא שפסלה את כל הנהרות אין זה רק באופן שהרוב מי גשמים, דהא לא ראו חכמים את כל הנהרות, ומה שלא ראו לא שייך לקבוע בזה דין, ועל כרחיך דאיכא פסול קבוע בכל הנהרות].

וכתב הכסף משנה, דלפי מה שהקשה הראב"ד היה יכול להקשות סתירה בדברי הרמב"ם גופיה, דכתב בפ"ו ה"א: המים שנותנין עליו אפר הפרה, אין ממלאין אותו אלא בכלי, ומן המעיינות הנובעין או מן הנהרות המושכין מהן, ומבואר דאף הנהרות כשרין למי חטאת. ועוד הקשו החזון איש (סי"ג ס"ק יח) והאבי עזרי שם, דהרמב"ם כתב שם הי"ג מי בצים ומי הירדן ומי הירמוך פסולין מפני שהן מי תערובת, ומבואר דפסק גם לדין המשנה, ומדוע הוצרך לפסול מצד מי תערובת תיפו"ל דכל הנהרות פסולין.

ובכס"מ תירץ בדעת הרמב"ם דהא דכתב כל הנהרות פסולין היינו יש מהן מפני שהם מי בצים ויש מהן מפני שהם מי תערובות. אך נהרות שאינם מי בצים ולא מי תערובות הרי הם כשרים. וזה דוחק טובא בדברי הרמב"ם דסתם, ולא הזכיר דהפסול הוא דוקא במי תערובת. ובחזון איש שם כתב לגרוס ברמב"ם כשרין, כמו שגרס הגר"א בתוספתא.

האבי עזרי כתב ליישב דעת הרמב"ם, דהרמב"ם איירי בנהרות שיוצאים מהים הגדול, וכמו דדרשינן מקרא "ולמקוה המים קרא ימים" דים הגדול דינו כמקוה ולא כמעין, כך דרשינן מהאי קרא לפסול כל הנהרות דדינם כמקוה ולא כמעין, לפי שמקור הנהרות הם מהים הגדול. והא דאצטריך לפסול ד' נהרות של ארץ ישראל משום מי בצים ומי תערובת, משום שהם באים ממעיינות ולא מהים הגדול, והפסול הוא בנהר היוצא מים הגדול דוקא. והא דהכשיר הרמב"ם בהלכה א' נהרות המושכין התם איירי בנהר שנמשך ממעין, ואין מקורו מהים ולכן הוא כשר לכו"ע, ולכן דייק בלשונו שם "נהרות המושכין". ועפי"ז ביאר נמי מדוע כתב הרמב"ם פסול נהרות בהלכה י' בתוך הדין של ים הגדול ושאר ימים, דלפי"ז פסול נהרות הוא מחמת הפסול של ים.

ולפי"ז פסל הרמב"ם אפילו פרת ביומי תשרי לגבי מי חטאת, כיון שהמקור של פרת הוא מים הגדול, ורק לגבי זוחלין פרת ביומי תשרי כשר, כיון שהרמב"ם סובר דלגבי זוחלין אף ים הגדול כשר, וכמש"כ הכסף משנה הל' מקואות פ"ט הי"ב.

[לפי מש"כ הכס"מ שם דהחילוק בין ים הגדול לשאר ימים לגבי מ"ח זה דוקא כאשר הים עומד במקום אחד, אך כאשר מי הים זוחלין אף שאר הימים פסולים, דאין דינם כמעין, לפי"ז נהרות היוצאים משאר ימים נמי פסולים, ורק נהרות שיוצאים ממעיינות כשרים].

**משנה יא**

**באר אחאב**

כתב הרע"ב, והא קמ"ל דמים חיים הן. וביאר התפא"י דכל באר שאין מימיו נובעים מהקרקע פסול, דאין זה מים חיים. אך באר אחאב כשר אע"ג שנראה כבאר, לפי שאחאב עשה לו סילונות מתחת הקרקע, והמים באים מנביעה.

הרא"ש כתב דהיה בהם חשש פסול, להכי הוצרך לשנות שהם כשרים. ובמשנה אחרונה כתב דס"ד דבאר אחאב הוא שם לוואי, קמ"ל דלא חשיב שם לוואי.

**ומערת פמייס**

כתבו תוס' בבכורות (נו ע"א ד"ה אין), דאצטריך למתני דכשר לפי שירדן יורד ממערת פמייס וירדן פסול מפני שיש בו מי תערובת, קמ"ל דמערת פמייס אינו מי תערובת. וכ"כ התפא"י דקמ"ל הכא דרק ממקום שמצטרפים אליו מי תערובת נפסל.

**המים שנשתנו ושינויין מחמת עצמן כשרין**

כתב התפא"י דאיירי בנשתנו טעמן או מראיתן. ומשמע במשנה דדוקא כאשר שינויין מחמת עצמן כשרין, אך מחמת דבר אחר פסולין. ואע"ג שלגבי מקוה תנן בפ"ז דמקואות דמי צבע אינו פוסל את המקוה לפי שאין בו ממש, דרק שינוי מראה שמחמת דבר שיש בו ממש פוסל. הכא דבעינן מים חיים כל שנשתנה מחמת דבר אחר פוסל, ואף שאין בו ממש. ובטעם הפסול כתב המשנ"א, דמים חיים משמע טובים ובריאים בלא קלקול. ועי' מה שיבואר להלן פ"ט מ"ה בביאור התוספתא.

**אמת המים הבאה מרחוק כשרה**

התפא"י ביאר דאיירי באופן שנתרבה המעין ומחמת כן נתחדש אפיק חדש למים הנמשכים מהמעין, ובאותו אפיק אין מעיינות נובעים, וקמ"ל מתניתין דמכל מקום כשרה למי חטאת. [וצ"ב מה החידוש בזה].

**ובלבד שישמרנה שלא יפסיקנה אדם**

דאם הופסק המעין ממקורו פסול, דבעינן רצף למקור המעין. וכתב התויו"ט דהוי כמו המפנה את המעין לעיל סוף פ"ו, דאם הפסיק ממקור המעין פסול. אמנם הכא איכא חידוש טפי, דאע"ג דהמים ממשיכים לזחול מחמת המעין מכל מקום כל שאין רצף למקור המעין המים פסולים.

והנה בחידושי רבינו חיים הלוי הל' מקואות כתב, דכשם שנחלקו הרמב"ם ור"ת לגבי מקואות האם צריך שהמעין יהיה מחובר למקורו כדי לטהר בזוחלין, כך פליגי לגבי מי חטאת. והקשה החזון איש בגליונות שם ממתניתין דמבואר להדיא דבעינן חיבור למעין, ועל כרחיך צריך לחלק בין פסול זוחלין למי חטאת. [וטעם החילוק, דלגבי פסול זוחלין תלוי במים שהגיעו מנביעה, וכיון דמקורם ממעין הרי הם מטהרין בזוחלין, אך לגבי מי חטאת בעינן מילוי ממים שעכשיו הם חיים, וכל שהופסקו ממקורן אין בהם עכשיו שם מים חיים].

והנה בלשון המשנה צ"ב מדוע הדגישה המשנה "שלא יפסיקנה אדם", הא הופסק מאליו נמי פסול. ואם נאמר דהפסיקו אדם גרע מהופסק מאליו יש ליישב קושיית החזון איש על הגר"ח, דהרמב"ם ור"ת פליגי בהופסק מאליו ואין זה סותר למשנתינו, אך צ"ב מה הסברא לחלק בזה.

**ר' יהודה אומר הרי היא בחזקת מותרת**

כתב המשנה אחרונה, דאף ת"ק מודה דמעיקר הדין לא חיישינן שיפסיקנה אדם, וכמו ששנינו במס' מקואות פ"ו מ"ח מטהרין את המקואות הרחוק מן הקרוב ולא חיישינן שמא יפסיקנה, ורק לגבי מי חטאת ס"ל דלכתחילה צריך שמירה. וכן כתב החזון איש (סי' י"ד סק"ח) דחזקה דאמה עדיף מחזקת טמא דגברא, ות"ק החמיר לכתחילה משום חומרא דמי חטאת, או משום דבאמת המים שכיח ההפסק טפי.

**באר שנפל לתוכו חרסית או אדמה וכו'**

ביאר הרמב"ם בפיה"מ, דהחרסית שנופלת לבאר מעלה עפר מקרקע הבאר, והעפר מעכיר את המים.

כתב המשנה אחרונה, דפליגי לגבי לכתחילה האם צריך להמתין עד שתצל, אך בדיעבד לכו"ע המים כשרים.

הקשה התויו"ט, מדוע הכא המים כשרים אף בעוד שהמים עכורים ואילו לעיל לגבי מי ביצים כו"ע פוסלים מחמת תערובת הטיט. ותירץ, דשאני התם שבטבען הן מעורבין, אך הכא אינן מעורבין בטבען. וכתב התפא"י (בועז ח') דזה תלוי בטעמים שהובאו לעיל מדוע מי ביצים פסולים, דאם הפסול הוא מחמת חציצה, אין סברא לחלק בין מעורבין בטבען להכא. אך אם הפסול הוא מחמת שאינן רדופין או משום שאינן מים חיים שפיר י"ל דכאשר אין התערובת בטבע המים המים רדופין וחשיבי מים חיים.

ובחזון נחום הקשה על התויו"ט מהתוספתא, הכל שוין בבאר שירד לתוכה שטף של מימי גשמים שצריך להמתין, והא הכא אין התערובת בטבע מי הבאר ומדוע המים פסולים. ותירץ המים טהורים, דהיכא דהתערובת היא של מים במים, דהם מתערבים טפי כמש"כ הר"ש, אף שאינם מעורבין בטבען פוסלין, ורק היכא דהתערובת היא של חרסית ואדמה יש חילוק בין תערובת בטבע המים לתערובת שאינה בטבע המים.

החזון איש (סי"ג ס"ק י"ט) תירץ, דדוקא טיט היון חוצץ, אך עפר וטיט בעלמא אינם חוצצים, והכא על ידי החרסית מתערב עפר בעלמא ואינו חוצץ.

והנה לפי מש"כ החזון איש שם דתערובת של מים פסולים פוסלים את המעין רק ברוב פסולים, אך אם רוב המים הם כשרים אין המיעוט פוסלו. והא דמי ביצים פוסל בתערובת היינו משום שנתערב מעין שלם שכולו פסול, או כשיש רוב פסולים, אך באופן שנתערב במעין מעט מים פסולים אין המעין נפסל בכך. לפי"ז לא קשה כלל קושית התויו"ט, דהכא ליכא להאי פסול דמי ביצים, דהעפר שמתערב בבאר הוא מיעוט בעלמא.

והא דלפי ר' ישמעאל צריך להמתין עד שתצל, וכן בשטף של מי גשמים לכו"ע צריך להמתין כמבואר בתוספתא, כתב החזון איש שם דאין זה מדין תערובת של מים פסולים, שהרי אין כאן רוב פסולים, אלא משום שינוי מראה של מי המעין עצמו, או משום דלא חשיבי השתא מים חיים, כיון שהם עכורים.

ובביאור הגר"א על התוספתא כתב, שירד לתוכו שטף של מי גשמים פי' ונשתנו מראיהן. ומבואר כדברי החזון איש דהפסול הוא משום שינוי מראה ולא משום תערובת. [וכתב החזון איש, דאם החיסרון הוא משום שינוי מראה מוכח מהכא דאם חזר למראיתו כשר, דהא הכא לאחר שתצל המים כשרים. אך דחה, דשאני הכא דהמים עומדים להיות צלולים, ולכן מהני חזרו למראיתן].

**תוספתא**

**מעין שיצא בתחילה צריך לברר דברי ר' יהודה וחכ"א אין צריך**

הרמב"ם פ"ו הי"ב כתב: ומעין שיצא בתחלה כשר ואינו צריך לבדוק שמא יכזב. ולפי"ז החשש לר' יהודה שמא יכזב, ואין זה שייך למשנתינו. [ויתכן דפליגי לשיטתייהו, דלפי ר' יהודה דאפילו מכזבין מחמת טענה פסול חיישינן טפי וצריך לברר].

הגר"א ביאר דאיירי בחפר בארץ ומצא בתוכו מעין, לר' יהודה צריך לברר אם הוא נובע מעצמו או שנמשך ממקום אחר, ולחכמים אינו צריך.

עוד כתב, דלפי ר' יהודה צריך לברר שמא הפסיקה אדם. והקשה החזון איש (סי"ג ס"ק י"ט) דאם כן מחלפא שיטתייהו, דבמתני' ר' יהודה סובר דאין צריך לברר. ועוד, מדוע נקטה התוספתא דיצא בתחילה, ומדוע כתב הגר"א דאיירי בחפר ומצא מעין.