פרק מפנין 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 18 פרק מפנין

**בהיתרא דחזי לכהן ובדין מוקצה באיסור דרבנן**

**דף קכז ע''ב**

**בנידון הראשונים אי בדין מוקצה דנים רק את דעת הבעלים**

1. **מפנין תרומה טהורה וכו' פשיטא לא צריכא, דמנחה ביד ישראל מהו דתימא כיון דלא חזיא ליה אסור קא משמע לן כיון דחזיא לכהן שפיר דמי.** בפשטות מבואר בגמ' דבדין מוקצה לא דנים רק את דעת הבעלים אלא עצם הדבר דראוי לאחר הוי סיבה לאשווי כמוכן. אולם יעוין בר''ן דף מ''ז ע''א ד''ה קורטין, דמוכיח דמוקצה לבעלים הוי מוקצה לכל מקושית הגמ' בדף מו ע''ב גבי מפירין ונשאלין לנדרים לצורך השבת דמי יימר דמזדקיק לה בעל וחכם למרות דלאחרים ליכא איסורא ומוכח דכיון שכלפיה הוי מוקצה אסור לכולם וכן הוכיח הרמב''ן בדף מ''ז.

**אולם יעוין בתוס' מו ע''ב וברשב''א דפליגי על הר''ן וס''ל דהא דהוי מוקצה ביחס לבעלים לא הוי סיבה להשוותו כמוקצה** כיון דראוי לאחריני, ומישבים דהתם אסרה לכו''ע, או דשאני אכילה מטלטול דאכילה דהוי ביחס לשימוש דידה לא יהני מה שלאחרים מותר כיון דסכ''ס ליכא הכנה לאכילתה. ומבואר בזה פלוגתא יסודית אי מוקצה לבעלים הוי מוקצה לכל.

**רק יעוין ברשב''א וכן בתו' בסוגין דמחלקים בין שיירי מטלניות גע''ג טפחים** דנמצאים בבית עשירים דהוי מוקצה אף לעניים דהתם הוי גריעותא בגוף הבגד משא''כ הכא דרק איסורא רביעא עליה, ויעוין בר''ן בדף מ''ז דתמה דאדרבה כיון דהמניעה מחמת האיסור ואסור אפילו ליתן לו במתנה א''כ מופקע לגמרי מכח השימושים דחזיא ליה ומקצה אותו לגמרי. **ומבואר בר''ן דהסברא דלא מהני הא דחזי לאחריני הוי מחמת דגם זה נכלל בהקצאת הבעלים.** ויש לעיין בבאור שיטת תוס' והרשב''א. **ויעוין בשפת אמת** וז''ל, פי' החילוק הוא דכיון דהוא דבר חשוב אלא שאסור לישראל א"כ מצניעו גם הישראל בעבור הכהן, וכמו כן שייך לומר דאי בעי מפקיר לנכסי' כדי שיאכלנו באם לא יהי' לו מה לאכול וכדומה מה שאין כן במטלנית שאין בהן ג' על ג' דעשיר זורקו כיון שאינו חשוב בעיניו ואינו משגיח על צורך העני כלל.

**ומבואר לפי''ז דהוי נידון בהקצאת הבעלים. אולם יעוין בחזו''א מ''ג ס''ק כ' דכתב דגם הר''ן מודה דכל כמה דעומד לתשמיש אדם לא הוי מוקצה** כמו שמבואר בתרומה דחזי לכהן. רק דס''ל לר''ן דגם בנדרה מככר והככר שלה כיון שהנדר עומד לשאלה ולהפרה ואין דעתה למסור לאחרים לכן הוי כבגד הנמצא אצל עשיר דלא עומד לתשמיש אדם. ותוס' ס''ל דבסתמא כל אוכל מוכן מוכן אף לאורחין ואה''נ אי פירשה להדיא דדעתה להשאל הוי מוקצה.

**בבאור הא דבתרומה דנים הא דחזי לכהן לשיטת הר''ן**

**ובבאור הא דבתרומה דנים הא דחזי לכהן אי נימא דהר''ן פליג דגם בראוי לתשמיש דאחר אזלינן בתר הבעלים**. בפשוטו נראה דכיון דכל טעמא דהר''ן מחמת דהקצאת הבעלים א''כ בתרומה דינה לינתן לכהן ולמה שהוא ראוי ליכא איסורא א''כ ליכא סיבה לומר דמקצה את החפץ מטלטול. [וכן ביאר בחת''ס ומביא מהרשב''א דפירש דרק בתרומה דדינה לכהן מהני הא דחזיא לכהן משא''כ בדמאי דראוי לישראל בהא בעינן לאי בעי מפקר לנכסיה]. ובפמ''ג בא''א ש''ח ס''ק ע''ט מבאר באופן אחר. וז''ל, והר"ן סובר אף באיסור הולכין אחר דעת בעל הבית ואסור לכל העולם, וההיא דקכ"ז ב', או דמחלק בין איסור ממילא ובין אסרה עליה דהוה כדחיא בידים אסור לכל העולם, או דמנחא ביד ישראל תרומה שהיתה ביד כהן וא''כ לא הוי בעליו.

1. **בהא דלא אמרינן דהוי מוקצה רק כלפי הישראל**

**בהא דלא אמרינן דכלפי הישראל הוי מוקצה.** יעוין בר''ן בדף מ''ז דמוכיח מזה דכל כמה דלא מוקצה לחד לא שייך למימר דיהא חילוק בגוף ההקצאה וז''ל, דאם איתא דלעניים שרי אף העשיר יטלטלה משום דחזי לעניים דהא תנן בפרק מפנין מפנין תרומה טהורה ואמרי' עלה בגמרא פשיטא ומפרקי' לא צריכה לתרומה ביד ישראל מהו דתימא כיון דלא חזייא ליה אסור קא משמע לן כיון דחזיא לכהן שפיר דמי.

**אולם יעוין בפמ''ג** בא''א ס''ק ע''ט דכתב דהא דדיינינן הא דראוי לאחריני הוי רק הכא דהוי מוקצה אולם היכא דהוי נולד לא יהני הא דדדעתיה עלויה וז''ל, ודע, דכל זה במוקצה, אבל נולד למאן דאמר אסור לא מהני מה שראוי ודעתיה עליה. ומבואר דלא הוי כללא דאין מוקצה לחצאין אלא דהוי גרעון בעיקר ההקצאה גם לדידיה כיון דדעתו עליוה ליתנו לכהן.

**ביסוד הב''ח דהקצאת הבעלים מהני רק למי שנמצא בביתו ונגרר אחריו**

1. ובעיקר הך דינא דהקצאת הבעלים מהני לאחריני לתוס' היכא דאיכא גריעותא בגוף החפץ, ולר''ן גם מחמת איסור, יעוין בב''ח סימן ש''ח סק''ח דנקט דהקצאת הבעלים מהני רק למי שנמצא בביתו ונגרר אחריו אולם לאחריני דלא נמצאים אצלו לא יהני הקצאתו. וז''ל, דפשיטא הוא דלא אמרינן דמה שהוא מוקצה לאיש אחד יהיה מוקצה לכל העולם. ויעוי''ש דמוכיח כן מהתוס' דנקט דבגדי עניים מותרים לעשירים בבית עניים ומוכח דדעתו של בעה''ב מהני לנגררים אחריו וכמו דלקולא תליא בדעת הבעלים ה''ה לחומרא שהכל נמשך אחר דעתו של בעל הבית וכן נקט השלטי גבורים סוף פרק כירה בדעת תוס'. ומבואר בדבריו דמוקצה לא תליא בבעלים אלא במציאות ומאחר דבמציאות ראוי לאחריני חשיב מוכן לאחרים ורק מי שנגרר אחר הבעלים תלוי בהחלטת הבעלים כיון שבמציאות הוא תלוי בבעלים. **אולם יעוין בט''ז ומג''א סעיף נ''ב דפליגי עליו** וס''ל דרק לקולא מהני הכנתו גם למי שבביתו אולם לחומרא ליכא הגבלה בהקצאת הבעלים ותליא רק בבעלים.

ויעוין בתורא''ש בסגוין דנראה כדברי הב''ח דיעוי''ש מדויח מקושית הגמ' בדף מ''ז דקרטין [חתיכות לבונה] בי רבי מי חשיבי דמבואר דרק בבית רבי דהיה עשיר ליכא חשיבות לקרטין גם לעניים שבביתו כמבואר בגמ' שם דגם לעניים לא חזיא, אבל בבית העני לא הוי מוקצה ויעוין בב''ח שם דכיון גם לראיה זו.

ויעוין עוד בשיטה לר''ן דף מ''ז וז''ל, ואולי הרב ז"ל לא אסר לעניים אלא דוקא בבית עשירים, אלא שקשה לי דהאיך אפשר במוקצה שיהא מותר לזה לטלטל ולזה אסור וצ"ע לי.

**בדין עשיר דיש לו בגד הראוי לעני וזרקו לאשפה**

1. **יעוין בט''ז וז''ל, משא"כ אם הוקצה לעשיר הוה כאלו זורקו לאשפה דסעיף ז' דודאי לא אמרי' שאם אחר נוטלו מן האשפה דהוה אצלו ראוי.** ויעוין בחזו''א מ''ג ס''ק כ' דפליג על הט''ז וס''ל דאי זכ בו העני מהאשפה לא הוי מוקצה וז''ל, אם לקחן עני מאשפה הוי מותרין אצלו בטלטול, דכל בגד בתחילה בבית עני שיעוריה בג' אצבעות ומותר לטלטלו. ומבואר דהקצאת הבעלים לא מהני לבטל מהבגד את חשיבותו כבגד, אלא רק להפקיע בפועל את עמידתו לשימושי בגד, ולכן הוי רק היכא דהוי בבעלותו של העשיר דבתורת ''בגד עשיר'' ליכא בו שימושים. וה''ה היכא דהוי בבעלות העני איכא היתר גם לעשיר שלא נמצא בביתו כיון דסכ''ס עומד לתשמיש אדם.

**בדברי המאירי בהיתרא דיכול לישאל על נדרו ובבאור מרן הגרי''ש בדבריו**

1. **דמאי הא לא חזי ליה כיון דאי בעי מפקר ליה לנכסיה והוה עני וחזיא ליה השתא נמי חזי ליה דתנן מאכילין את העניים דמאי ואת האכסניא דמאי.** יעוין בתוס' דגם בזה מהני הא דחזיא לעניים ולא בעינן דוקא דחזיא ליה, אולם יעוין ברשב''א וברמב''ן דהביאו י''מ דס''ל דרק בתרומה דעומדת לינתן לכהן מהני הא דחזיא לכהן.

**ויעוין במאירי דמביא שיטה דגרסי גם בתרומה כיון דאי בעי מתשיל עליה. וז''ל המאירי,** ובעלי שיטה זו מפרשים שכל שאינה ראויה לו בשום פנים אינו מטלטלה אף על פי שראויה לחבירו וכעין דמאי שהוצרכו לומר מגו דאי בעי מפקר לניכסיה ולא אמרו מגו דחזי לעניים וכו', ומ"מ למדת לשיטתם שכל שאינו ראוי לו עכשיו הואיל ועל ידי שאלה ראוי לו מותר לטלטלו ודוקא לצורך השבת שאין מפירין נדרים בשבת אלא לצורך השבת כמו שיתבאר עכ''ל.

**ויעוין בקובץ תשובות ח''ג סימן נ''ז למרן הגרי''ש זצ''ל מה דביאר בדברי המאירי ולתועלת הענין נעתיק את לשונו וז''ל,** ודבריו ז"ל צריכים ביאור, מה יתן ומה יוסיף השאלה הרי יהיה טבל ושוב יהיה מוקצה, ומה זה שכתב דהשאלה צריך להיות דוקא לצורך שבת, איזה צורך שבת יש כאן. גם מה שהביא הי"א דאין שאלה מועלת במעשרות, והרי אנן בתרומה קעסקינן.

ונראה פשוט, דהרי קיימא לן בפירות שלא נגמרה מלאכתן, בהמה אוכלת כל מה שתרצה לאו דוקא אכילת ארעי, וכן קיימא לן במעשר ראשון שהקדימו בשיבלים אסור לאכול ממנו ארעי ומטעם דשמו טובלו ופירש"י ביצה (יג ע"א) "שם מעשר שקרא עליו טובלו ואוסרו באכילת עראי ובמיתה כדין טבל עד שירים תרומות ומעשרות". ובגמרא שם (בע"ב), הואיל ויצא עליו שם מעשר.

והנה רש"י במתניתין בשבת ריש פרק מפנין תבואה תרומה טהורה כלומר ומהו מפנין דבר הראוי כגון אלו תרומה טהורה דחזי לבהמת כהן אבל תרומה טמאה לא דאפילו לבהמת כהן לא חזיא בשבת דזו היא ביעורה כו' ע"ש.

ומעתה לפי היש גורסין דההיתר הוא משום דאי בעי מתשיל, צריך לומר דהם מפרשים דתרם בשיבלין, ואם יתירו לו נמצא דחזי לבהמה להאכילה כמה שתרצה, ומיירי שהשאלה היא לצורך שבת שאין לו להאכילה מידי אחרינא, ועל זה מביא די"א דאפשר לישאל רק על תרומה ולא על מעשר. נמצא דתרומת מעשר אף אם ישאל עליה הרי תשאר המעשר, ואם כן נמצא דשמו טובלו והוי ליה כטבל גמור ואין הבהמה אוכלת דהוי לה הנאת כילוי, ואם כן לפי שיטתם דבמעשר לא מועיל שאלה אין מקום להגירסא הנ"ל, דקשה לאוקמי רק בתרומה ולא בתרומת מעשר.

ברם בעצם הפירוש צריך לומר להי"ג דלא ניחא להו לפרש דמשום דחזייה לכהן נפיק מכלל מוקצה, מכל מקום בהא דאמרינן אפשר למיתשל עלה גם כן לא סגי להתיר טלטול מוקצה אלא בצירוף דהתרומה הרי הוא לכהן, ואף גם לדידיה אי בעי מיתשיל עלה וחזיא ליה, לכך הותר הטלטול, אבל תרומה טמאה דלא חזייה לשום אדם לא סגי להתיר מטעם דחזי למיתשל.

**ביסוד המאירי דמעשר אינו ניטל במחשבה אא''כ הפרישן והמסתעף לדין שאלה**

יעוין במאירי וז''ל, ויש אומרים שאי אפשר לישאל אלא בתרומות הואיל ותרומה ניטלת באומד ומחשבה ונותן עיניו בצד זה ואוכל בצד אחר אבל מעשר שאינו ניטל במחשבה אא"כ הפרישן אינו יכול לישאל עליו. מבואר במאירי דהך גזה''כ דנחשב הוי רק בתרומה ותרומת מעשר, וברש''ש גיטין לא ע''א נוקט דבמעשר ראשון ומעשר עני לא מהני מחשבה אלא רק במעשר ראשון לפי מה שנקט תוס' שם דקריה תרומה. ויעוין במעדני ארץ פ''ד הט''ז סק''ג דהקשה דאי מחשבה גרידא לא מהני מה מהני פועל ההרמה הרי בתורת מעשה קנין לא מהני דגם יגביה המוכר עבור הכהן לא יהני דהגבהת המוכר לא מהני ללוקח, ואין לומר דהוי גזה''כ דבעינן הבדלה מהשיריים דהא חזינן דבדיבור מהני הפרשתו וא''צ הבדלה מהשיריים.

ונראה דמאחר דחיוב תרומות ומעשרות הוי כחוב פעולה, כמו שמבואר בקרא ד''חלף עבודתכם'' ויעוין בקצוה''ח רמ''ג סק''ד דמבאר עפי''ז הא דאיכא זיכה לחש''ו במתנות כהונה. ולפי''ז לא בעי מעשה קנין אלא סגי ביחוד לפרעון [יעוין בנתיבות סימן שדמ א' דבגבית חוב סגי ביחוד לאשווי מעשה גוביינא] וא''כ ניחא הא דמהני הפרשה וכן דיבור דבהא סגי למשווי כיחוד לגביה ורק דבתרומה נתחדש דאיכא בכח המחשבה לפעול את היחוד וזה גזה''כ רק בתרומה. **והשתא נראה לבאר הא דס''ל דלא מהני שאלה במעשר** **על פי יסוד הש''ך חו''מ רנה דהיתר נדרים הוי מדינא דאתי דיבור מבטל דיבור** יעוי'ש דמבאר דהא דבבאו ליד גזבר ליכא שאלה מחמת דחשיב כמעשה, א''כ אפשר דגם הכא דהוי רק יחוד לשבט הכהונה היכא דנעשה ע''י מעשה חשיב כמעשה ורק בתרומה דנעשה כבר במחשבה בהא ליכא משמעות למעשה היחוד. והלכך חשיב עדיין דיבור ועדיין צ''ב.

**בדין הפקר בשבת**

1. **בהא דמבואר דמצי להפקיר יעוין במאירי דהוכיח שמפקירין בשבת.** וז''ל, ואף על פי שאמרו אין מקדישין אינו דומה שההקדש כעין מכר הוא וכמו שאמרו מה לי מכרו להדיוט מה לי מכרו לשמים אבל הפקר אין כאן שינוי רשות ואפי' זכה בו אחר מאליו הוא זוכה. ויש שהעירו דלפי יסוד הגר''ח דקדושת מזבח לא חשיב שינוי רשות דמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן והוי רק חלות קדושה, א''כ יהא מצי להקדיש למזבח, וצ''ב מהא דמצינו בפסחים (ס"ו ע"א) שאסור להקדיש פסח בשבת. אלא דיעוין בירושלמי (ביצה פ"ה הל"ב) שמקדישים בשבת ויש לעיין.

**ויעוין עוד במגן אבות למאירי סימן י''ח דמביא את הרמב''ן בריש פסחים דתמה דאי ביטול מטעם הפקר איך מבטל בשבת** ובמאירי תמה עליו מהא דמבואר בסוגין דמצי להפקיר בשבת ויעוי''ש דמוסיף גם להא דאין מעריכין ומחרימין בשבת וז''ל,שזו שאסרו בהקדשות וחרמין וערכין שאלו כעין מכר הם ''שהוקצה אותם לאחרים'', וכעין מה שאמרו (ב"ק ע"ו) מה לי מכר להדיוט מה לי מכר לשמים, אבל הפקר אין בו הקנאה לשום אדם והרי זה כבטול רשות שנעשה אף בשבת.

**ובעיקר הך דינא דהפקר בשבת** יעוין במג''א ס''ס י''ג דנקט דמותר להפקיר וברעק''א בהגהות ובשו''ת קע''ד הוכיח מהרמב''ן דלא מהני ובשער המלך פ''ח מלולב ה''ב הביא מהריטב''א והפר''ח דנקטו דאסור להפקיר. ויעוין עוד בקה''י ביצה כג דדן אי מותר לזכות מהפקר בשבת.

**בבאור דינא דסוגין לדעת הראשונים דאסור להפקיר**

1. **יעוין בשער המלך** הלכות שופר וסוכה ולולב פרק ח הלכה ב וז''ל, ואולי יש לחלק דלא כתב הריטב"א דאסור להפקיר בשבת אלא דוקא בשכוונתו שיזכו בו אחרים כההיא דאומר לאחרים בואו והצילו לכם דהתם ודאי נראה דמקנה קנין בשבת משא"כ בכל הני דאין כונתו ורצונו שיזכו בו אחרים בהפקר זה דאדרבא טפי ניחא לי' שלא יזכו בה אלא כל מגמתו כדי שיוכל לאכול הדמאי או לצאת י"ח בו בהא ודאי שפיר דמי עכ''ל.

**ובעמק ברכה עמוד צח ס''ק ט''ז מחדש דהאי טעמא דאי בעי מפקר ליה הוי סיבה לגרע ולהקליש את איסור דמאי** וז''ל, אלא עיקר הטעם הוא דאיסור דמאי הוא קיל ולא נחשב לאיסור דהא כיון דאילו הפקיר נכסיו הוה חזי ליה ע''כ גם השתא לא נחשב לאיסור ומקרי חזי ליה. יעוי''ש דמוכיח יסוד זה מהא דמבואר בר''פ ג' שאכלו, דדמאי מברכין ומזמנין עליו מטעם מיגו דאי בעי מפקר וצ''ב דסכ''ס השתא אכל דבר האסור. ומוכח דהוי גרעון בגוף האיסור. ולפי''ז מישב דגם אי נימא דאסור להפקיר דכיון דאילו עבר והפקיר חזי ליה הלכך גם השתא נחשב כדבר הראוי לו ומקרי שלכם עכ''ל.

**דף קכ''ח ע''א**

**בפלוגתת הפוסקים אי איסור דרבנן משוי ליה כאבן**

1. **גמ' אבל לא את הטבל וכו' פשיטא לא צריכא, בטבל טבול מדרבנן שזרעו בעציץ שאינו נקוב**. מבואר בגמ' דמכח איסור טבל דרבנן חשיב מוקצה מחמת גופו, ויעוין עוד בביצה ד' ע"א בהא דאיתא בברייתא שם דביצה שנולדה בשבת או ביו"ט אין מטלטלין אותה לא לכסות בה את הכלי ולא לסמוך בה כרעי המיטה. ויעוין בפנ"י וברעק"א ריש ביצה על התוס' שם דהוכיחו מזה דהאי דינא הוי גם לטעמא דגזירת משקין שזבו או פירות הנושרין דלמרות הוי רק גזירה לענין אכילה אפ"ה בתולדה אסור בטלטול, וגם מהא חזינן דאיסור דרבנן משווי ליה לאבן.

**רק דלכאורה מצינו בזה פלוגתא ברבותינו הפוסקים**, דהנה יעוין ברי"ף בביצה ר"פ אין צדין דף י"ג ע"ב בדפי הרי"ף דנקט דהא דאיתא דנכרי שהביא לישראל דורון ביו"ט ויש באותו המין במחובר דאסור בכדי שיעשו, דאסור גם בטלטול, דמשום דלא חזי לאכילה מוקצה הוא. ובמג"א תקט"ו סק"ב מביא מהיש"ש פרק אין צדין סימן ט' דהוכיח משיטת רבן גמליאל במשנה שם דלחד מ"ד מתיר לטלטל למרות שאסור באכילה ומבואר דליכא יחס למה שאסור באכילה, עוד הוא מוכיח מהטור ס"ס ת"ה דנקט דפירות שיצאו חוץ לתחום אסור לטלטלם חוץ לד' אמות ומבואר דתוך ד"א מותר לטלטלם אפילו שאסור באכילה מחמת קנסא, ומבואר דלא כרי"ף והרא"ש.

**ויעוין עוד במהרש''א** שבת מ"ד ע"ב בתוס' ד"ה אין ניאותין, ובדף מ"ג ע"א בתוס' ד"ה בעודן עליו, ד"ה דלדידיה. דנקט דשמן שאסור בהנאה בשעה שהוא דולק מחמת מוקצה למצותו לא נאסר בטלטול ומבואר כדעת המהרש"ל. ויעוין ברעק"א על המשנה מה דהקשה עליו מהרי"ף ומהמג"א.

**ויעוין בט"ז ס"ס ת"ה וברעק"א כ"ד ע"א בד"ה ואיכא דמתני, דמיישבים קושית היש"ש ממאן דמתיר בטלטול** דבאמת איכא בזה פלוגתא דתנאי, ובט"ז נוקט דלשטת ת"ק דאסרי בספק מוכן אסר גם טלטול בתולדה מאיסור אכילה יעוי"ש מה דמוכיח את זה, וברעק"א נקט שמת''ק אין ראיה דאפשר דמחמיר מטעם ספק מוקצה גם בטלטול אבל לא דהטלטול מתילד מהאיסור אכילה רק דמוכיח מהברייתא בדף ג' שאוסרת ספק מוכן באכילה וטלטול, ומבארת הגמ' למאן דאסר ביצה מחמת גזירה דרבנן הא דאסור גם בספק דרבנן הוי מחמת דשיל"מ, ומוכיח מזה הרעק''א דאיסור טלטול מתילד מאיסור אכילה, מאחר דדינא דדשיל''מ לא שייך לענין טלטול דהוי דבר שמתחדש בכל רגע ורגע.

**ויעוין עוד בפנ"י ביצה ב' ע''א בתוס' ד''ה ביצה, ד''ה וא''ת לבית הלל, ובחת"ס שם ד''ה ומ''ש תוס', דמוכיחים מתוס' בשבת מ"ה ע"ב** ד"ה דאית ביה ביצה, דנקט דהא דהקשתה הגמ' מר' יוחנן דפסק כר"ש דלית ליה מוקצה מהא דקינה של תרנגולין דאית ביה ביצה שנולדה ביו''ט, דאסור לטלטלה. ומוכיחה הגמ' דאיכא איסור נולד דלא כר''ש, ולכאורה קשה דמנלן דאוסר נולד הלא בריש ביצה מבאר ר' יוחנן דאיכא גם לטעמא דגזירת משקין שזבו וא''כ איכא למימר דהאיסור טלטול מתילד מהאיסור אכילה ומנלן לאסור נולד, ומוכח דמש''ה ליכא לאיסור טלטול ולכן הוכיחה הגמ' דאיכא בזה דין נולד דהוי סיבה גם לטלטול, ומבואר בתוס' כמו שיטת המהרש"ל. ויעוין עוד בפנ"י בשבת שם דמצדד דהוי רק לענין בסיס. דלהחשיבו בסיס למוקצה בעי שיהא מוקצה בעצם וצ"ב.

**אולם יעוין ברעק"א ריש ביצה דמדייק את לשון תוס' שם וז"ל, דמש"ה לא הוה אסר ר"ש לטלטלה עכ''ל,** ומבואר דרק אליבא דר"ש ליכא בזה לאיסור טלטול, ומבאר הרעק"א דאיכא סכ"ס שימושים בביצה לסמוך בו כרעי המיטה וכדומה רק מאחר דבע"ש שהתה בתוך התרנגולת ועמדה לאכילה הוי כבהמה שנתנבלה בשבת דבע"ש הוי מוכן לאדם ולא אמרינן דהוי מוכן גם לבהמה ולכן הוי מוקצה לר' יהודה ולכן ה''ה הכא הכנתה הוי לאכילה ומוכן לאכילה אינו מוכן לשאר תשמישים כמו דמוכן לאדם לא מוכן לבהמה, אולם לר"ש דדנים את האפשרות של ההשתמשות בנבילה דיושב ומצפה לזה א"כ ה"ה הכא לר"ש יהא מותר, באופן דלפי"ז יוצא דליכא ראיה מתוס' לנידון בדבר האיסור באכילה אי אסור בטלטול דכל מה דשייך למשווי באבן הוי רק אי ליכא לזה שום שימוש אבל לר"ש שדנים את האפשרות של שאר השימושים פשיטא דלא חשיב אבן.

**היוצא מהדברים** דאיכא בזה פלוגתא יסודית בין היש"ש לרי"ף אי איסור דרבנן משווי ליה כאבן או לא ויש לעיין בשרש הפלוגתא בזה.

**בבאור הנידון אי איסור דרבנן הוי סיבה לגרע את היחס של החפץ כמוכן והחילוק מטבל** **דרבנן**

1. **לכאורה יש לעיין דמ"ש מטבל דרבנן**, ובשלמא אי הוי אמרינן דכל איסור דרבנן לא הוי מוקצה היה ניתן לומר דאסוה''נ דאוריתא הוי כעפרא [כמו דמצינו האי חילוקא לענין הא דאסוה''נ אינו ממון דאיכא בזה חילוק בין איסור דאוריתא לדרבנן דרק איסור דאוריתא דהוי איסור חפצא אינו ממון דהוי כסם המוות, משא''כ איסור דרבנן דהוי איסור גברא] אולם בגמ' מבואר דגם איסור דרבנן הוי כאבן. אלא דעדין יש מקום לומר דמטבל דרבנן עדיין ליכא ראיה דהרי מצינו גם באיסור דרבנן דיש אופנים דהוי כאיסור דאוריתא דלא הוי ממון כמו חמץ משש שעות, דיש מקומות שרבנן קבעו דאיכא חפצא דאיסורא, וא"כ גם בטבל דרבנן ניתן לומר דהוי איסור חפצא, ולפי"ז ניתן לומר דבהא גופא יסוד הפלוגתא בין היש"ש לרי"ף האם איסור גברא הוי סיבה למשווי כאבן או לא. ויעוין בחידושי ר' מאיר שמחה ח''ב בסופו סימן נ''ב ס''ק י''ג דהוכיח מהתוספתא דבאיסור חדש אין איסור מוקצה ומבאר האו"ש דהוי מצד דחדש הוי איסור גברא, ויעוין עוד באו''ש פכ''ה משבת הי''ט בהא דמע''ש שלא נתן את החומש לא הוי מוקצה מחמת דאסרוהו באכילה כל זמן שלא נתן את החומש וז''ל, מ"מ משום פשיעותא הוי, אבל קדושת מע"ש פקע לגמרי, להכי מטלטלין. אלא דבעיקר הדבר צ"ע לומר דרק באיסור גברא איכא דין מוקצה מהא דבביצה דף ד' מבואר בבריתא דגם באיסור מחמת גזירה דפירות הנושרין איכא להאי דינא כמו שהוכיחו הרעק''א והפנ''י ריש ביצה.

**עוד צ"ב גם בשיטת הרי"ף מהא דמצינו דלאו בכל גווני איכא להאי דינא,** דהנה יעוין במג"א תקט"ו סק"ב דמיישב את קושית היש"ש מהא דלר"ג למד מ"ד דספק מוכן אסור באכילה ומותר בטלטול, דהוי רק חומרא מחמת ספק ובהא ליכא להאי דינא [יעוי''ש במחצית השקל ד''ה בהגהה סימן ה']. וכן מוכח מהא דאיתא בגמ' לקמן דר"ע ס"ל כר"י במוקצה מאכילה וכר"ש במוקצה לטלטול ומבואר דהוי דבר דיכול להתחלק, ומבאר החת"ס ריש ביצה דהוי מחמת דמה דאסר באכילה הוי רק מחמת חומרא. וצ"ב אמאי ליכא בזה איסור טלטול דסכ''ס הוא אסור. ואין נראה דהוי רק כחומרא בדברים המותרים מעיקר הדין [כמו שנקט החזו''א ססימן נ' ס''ק ט''ז דבזה האיור לא משווי ליה מוקצה] אלא דמעיקר הדין מחויב להחמיר וצריך להתנהג כאילו הוא אסור.

**עוד מצינו פלוגתת הפנ''י והרעק"א בתוס' בשבת מ"ג ע"א ד"ה טבל מוכן,** בהא דהקשה שם מהא דאיכא גזירה במי שמעשר בשבת דעבר ותקנו אינו מתוקן, דנחלקו בזה הרעק"א והפנ"י אי כונתו להקשות על המשמעות של הלשון הגמ' ד''עבר ותקנו מתוקן'' דמשמע שמותר לאוכלו, אבל מדינא דהבריתא שהתירה בטלטול לא קשיא ליה. או דכונתו להקשות על עיקר דינא דבריתא דמותר בטלטול, דמאחר דאסור מחמת קנסא א"כ ממילא אסור בטלטול. ובפנ"י הבין כצד א' ומבאר דדבר האסור מחמת קנסא לא הוי כמו טבל שמחוסר תיקון, וברעק''א פירש שקושיתו על עיקר דינא דהיתר טלטול.

**ויעוין עוד בפמ"ג באשל אברהם ס"ס ת"ה סק"ו דמביא מהתו"ש והא"ר דמיישבים את קושית היש"ש מהטור דהתיר לטלטל פירות שבאו חוץ לתחום למרות דאסירי מדרבנן, דקנסא לא הוי סיבה למשווי כאבן.** ומבואר ג"כ כהפנ"י דקנסא לא הוי סיבה למשווי כאבן. ויעוין בראש יוסף שם שהוכיח כן מהא דאוכל ביוהכ"פ לא הוי מוקצה ומוכיח מזה דבעינן שיהא חסרון הכנה מצד החפץ ואיסורא דיוהכ''פ הוי רק מכח יומא דקא גרם. ובאמת יעוין בשו"ת רעק"א קמא ה' דנקט דהא דביוהכ''פ לא הוי מוקצה הוי מצד דחזי לקטנים, והוי לשיטתו דמפרש בתוס' דכל מניעה חיצונית הוי מוקצה. וצ"ב שרש הנידון אי בקנס איכא להאי דינא דאי נימא דבעי איסור חפצא ניחא הצד דבקנס ליכא להאי דינא, אולם מאחר שפוסקים כהרי"ף דגם איסור מחמת גזירה אסור וכן איתא בברייתא בדף ד', צ"ב מ"ש אי הוי קנס או איסור.

**בבאור ההשפעה של האיסור לאשוויי כאינו מוכן ובבאור החילוק בין קנס לאיסור**

1. **ונראה מוכח מזה דבשביל למשווי לחפץ כאינו מוכן בעינן שהניתוק יעמוד בחפץ** וגם מאן דאוסר לא הוי מצד הניתוק בפועל של האדם מהחפץ רק דלמשווי חוסר מוכנות בחפץ לא בעי דווקא איסור חפצא דאוריתא, דנראה דגם באיסור דרבנן יש שתי גדרים גם אי הוי איסור גברא, דיש מקומות שהדרישה היתה שיהא בהנהגה של האדם יחס לחפץ כדבר האסור עליו באכילה או בהנאה, ויש אופן שכל המחייב היה כלפי עצם ההנאה דרבנן אסרו לו את ההנאה שיוצאת מהחפץ לא מכח שנדרש ממנו שיתנהג עם החפץ כאסור.

**ונראה דזהו שרש החילוק בין קנס לאיסור** דבקנס כל מה שנתבע ממנו זה עצם המציאות של ההנאה שזהו ענינו של קנס לקונסו ולהענישו, משא"כ היכא דהוי איסור ששם גדר הדין הא להתנהג עם הדבר כחפץ אסור. ולפי''ז מתבאר היטב החילוק בין קנס לאיסור לגבי מוקצה דכל מה שהאיסור דרבנן משפיע על מוקצה הוי היכא דאיכא דרישה שיהא יחס לחפץ כאסור, ובכה"ג איכא סיבה ג"כ למשווי מוקצה דהוי דין שמתילד מהיחס שלו לחפץ כאסור.

רק דהא מיהא חזינן לשיטות דאיסור דרבנן משווי ליה מוקצה דין ההנהגה שלו הוי סיבה למשווי כאינו מוכן למרות דהוי רק איסור דרבנן דהוי מניעה חיצונית.

**אלא דלשיטת היש"ש דגם איסור דרבנן מחמת גזירה לא משווי מוקצה צ''ב מהגמ' בביצה דף ד'** דמבואר שם דגם גזירה דרבנן משווי ליה מוקצה, ואפשר דהתם הוי בכלל הגזירה כמו שדן הרעק"א בריש ביצה.

**בבאור הא דכתב היש''ש לדעת הרי''ף דמשווי למוקצה גם איסור דרבנן דהוי מחמת דהוי ''איסור מחמת היום''**

1. **בעיקר שיטת היש"ש יעוין במג"א תקט"ו ב' דמדייק מלשון היש"ש דכתב בשיטת הרי"ף דאסר דהוי מחמת דהוי ''איסור מחמת היום''** ומבאר המג"א תקט"ו ב' דהוקשה ליש"ש דמ"ש מנבילה דלא הוי מוקצה מחמת איסור. והוכיח מזה היש"ש דגם לשיטות שאוסרים הוי רק באיסור מחמת היום ובבאור קושיתו מנבילה יעוי"ש במחצית השקל וצ"ב, אולם הא מיהא חזינן דגם באיסור חפצא כנבילה ליכא סיבה למחשביה כאבן אלא אך ורק היכא דהוי איסור מחמת היום וחזינן דגם באיסור חפצא כנבילה ליכא סיבה למחשביה כאבן אלא אך ורק היכא דהוי איסור מחמת היום וביש'ש דפליג שם על הרי''ף חזינן דגם באיסור חפצא ס"ל ליש"ש דלא חשיב כאבן, וא"כ צ"ב אמאי בטבל גם היש''ש מודה דהוי מוקצה דהרי מצד עצם האיסור טבל ליכא סיבה להקצאה דמ''ש מנבילה.
2. **ונראה דגם היש"ש מודה דאיכא גרעון במה שהחפץ נדחה מחמת היום** רק דהיש"ש ס"ל דכל היחס לזה הוי רק היכא שהדחיה של החפץ הוי מכח איסור חפצא דהוי דין החפצא כההיא דטבל, ובהא אמרינן דהיכא דמצד עצם האיסור ניתן להתירו ורק מחמת השבת האיסור נשאר בהא איכא בזה לחסרון הכנה, כיון דמחמת השבת ''החפץ מנותק בעצמותו משימושים'', ורק דהרי"ף מחדש שגם באופן ''שהניתוק הוא בגברא'' סגי בהכי במה שהניתוק הוא מחמת היום.

**אלא דבעיקר הדבר יש לעיין מאי איכא במה דהניתוק מחמת שבת** ומ"ש מאבן שבעצם מה שהיא מנותקת בעצמותה הוי חסרון הכנה, וחזינן שבהא כו"ע מודו דאיסורא לא משווי ליה לחפץ כאינו מוכן בחפצא, ורק דמאחר דחסרון מוכן יסודו במה דהחפץ מנותק משבת, הלכך שייך שיהא בזה שתי אופנים לנתקו מהשבת האחד. היכא שהחפץ בעצמותו אינו מוכן וע"י כך מתנתק מהשבת, אופן שני שהנתוק שלו משבת הוי מחמת השבת עצמה.

**מסקנת הדברים בבאור שיטת הרי''ף והקושיא מבית שנפחת ומאיפסק רצועה דסנדליה**

1. **היוצא מהדברים דבבאור שיטת הרי"ף דאיסור משווי ליה לאינו מוכן איכא שתי ביאורים.** דהמג''א מבאר דהוי מצד עצם המצב של האיסור ורק דבעינן שיהא איסור ודאי ולא איסור מספק. וביש"ש מבאר דהוי מצד דהוי איסור מחמת השבת. ונראה דלדעת היש"ש ליכא הגבלות בדעת הרי"ף בסיבת הניתוק דמאחר דהסיבה שמוגדר כאינו מוכן לא הוי מחמת היחס שלו כאבן אלא הוי מחמת ניתוקו מכח השבת א"כ לא איכפת לן סיבת הניתוק. ודלא כהמג''א דנקט דאיכא בזה חילוק אי הוי איסור מספק או מודאי.

**ויש לעיין בהא דאיתא בביצה ל"א ע"ב במשנה דבית שהוא מלא פירות ונפחת דנוטלו ממקום הפחת,** וברש"י ותוס' מבארים דהא דליכא בזה מיגו דאתקצאי מחמת איסור סתירה הוי מצד דאיסור דרבנן לא עושה מיגו דאתקצאי, וברעק"א חולין ט"ו ע"א בד"ה אבל שוחט ד"ה עוד נ''ל, מבאר דהוי מצד שכיון דמדאוריתא יכול לתקנו בידיים מקרי בידו ולא מוכח דאסח דעתיה מיניה. עכ''פ הא מיהא חזינן דבאיסור דאוריתא חשיב מוקצה מחמת איסור למרות דהוי מניעה חיצונית, ובאמת ברמב"ן במלחמות בסוף פ"ד דביצה נוקט דמאחר דהוי מניעה חיצונית לא חשיב מוקצה בהכי אולם ברש"י ותוס' וכן ברשב"א שם נקטו דחשיב מוקצה. וגם ברמב"ן מבואר שם דהוי רק לענין מיגו דאתקצאי אבל ודאי שבשעתו הוי מוקצה.

**ולכאורה חזינן מזה דסגי בכל מניעה שתהיה אפילו מניעה חיצונית בעלמא וקשה על השיטות שנוקטים בדעת הרי"ף דאיכא חילוקים בסיבת האיסור אי הוי מספק או ודאי**, ולדעת מהרש"ל שהעיקר תליא במה דאיכא ניתוק מכח השבת ניחא דגם שם הניתוק הוא מכח השבת, רק דקשה על המהרש"ל גופיה דפליג על הרי"ף דאיך יבאר את רש"י בביצה, ויעוי"ש בפ"ג סימן ט' דמביא ראיה מרש"י דפליג על הרי''ף וצ"ב מרש"י בביצה, וזהו דוחק לומר דחשיב מצב בחפץ מה שהוא לא מסוגל לתת שימושים בלי התחדשות של שבירת הכותל דנימא דגם מבחינת מציאותו ככלי הוא מתחדש רק בשבירת הכותל וגם ביום חול לא חשיב כלי רק כששובר הכותל והוכשר להיות משמש דזה פשוט דכל עיכוב בשימושים שלא נמצא בעצם המציאות עצמה שהחפץ נמצא בה דהחפץ יכול לתת שימושים גם בתוך הבית רק אין מי שיוכל להשתמש דבהא לא פקע ממנו תורת כלי כמו שמצינו גדולה מזאת בדלתות הכלים שנשברו בר"פ כל הכלים דמבואר שם דלא פקע מהם הכנתם ע"י שנשברו ופליגי שם בראשונים אי סגי במה שיכול להחזירם ביום חול למשווי להו תורת כלי או דבעינן ג"כ שיכול להיות בהם שימוש כמו בשברי כלים, [יעוי"ש במאירי ובתוס'] ויעוין בסימן ש''ח סעיף ח' במ"ב שם דמביא מהפמ"ג דנקט דלא בעי שיהיו ראוין למלאכה אחרת. וחזינן מזה דגם היכא שבשביל להשתמש בו הוא נצרך לשנוי מצב בו עצמו מ"מ ע"י שחשיב כיסוי של הכלי חשיב שמחוסר רק את ההשתמשות בפועל אפילו שבמצבו עכשיו הוא לא מסוגל לתת שימושים מכח האיסור. [ובאמת יעוין בפסקי רי"ד בר"פ כל הכלים דמבאר את החילוק בין דלתות הכלים לדלתות הבית שבדלתות הבית מכיון דהוי איסור דאוריתא לחברו לא חשיב כלי וחזינן בדבריו דבאופן שע"י האיסור אין מציאות של שמוש בחפץ מצד עצמו פקע מנייהו תורת כלי.]

**ויעוין עוד בשבת קי"ב ע"א במעשה דר' ירמיה דאיפסק רצועה דסנדליה** דמבואר שם בסוגיא לפירוש רש''י שם בד''ה דאי בעינא, דאם נפסק הרצועה הפנימית מותר לטלטלו מאחר דאפשר לתקנו בחול [ובמאירי שם מבאר דבנפסקה פנימית ראויה עדיין לנעילה], ומבואר ג"כ דגם בדבר שמחוסר תיקון בשביל השתמשותו מ"מ חשיב כלי, וא''כ צ''ב דינא דבית שנפחת.

**בבאור החילוק בין סנדל ודלתות הכלים מבית שנפחת**

1. **ואולי אפשר לומר דחלוק סנדל ודלתות הכלים מבית שנפחת,** בהקדם מה דנראה לבאר שבשלבי ההכנה של החפץ לשימושי האדם ישנם שתי שלבים יסודיים. השלב הראשון השינוי בחפצא של הכלי בגוף העמדתו כמשמש לאדם ולא כחפץ דומם המנותק משימושי האדם וזה ע''י. שנית גם לאחר שנכנס לרשות האדם עדיין צריך לחדש כל מיני מצבים מציאותיים בחפץ שיאפשרו את יכולת האדם להשתמש בהאי חפץ.

ונראה דבזה חלוק סנדל ודלתות הכלים מבית שנפחת דבסנדל ודלתות הכלים החפץ כבר עומד ברשות האדם ומוכן לשימושים, ורק דחסר בתנאים המציאותיים שנדרשים בשביל שיוכלו להשתמש בהם, אולם בבית שנפחת מאחר שהניתוק של החפץ מהשימושים לא הוי מחמת החפץ אלא הוי מחמת הניתוק של האדם ממנו נמצא שכל כמה שמבחינה מציאותית לא יכול להשתמש בו הוא עדיין עומד כחפץ דומם.

**בפלוגתת הרשב''א והרז''ה בקרני דאומנא אי שייך לפלוגתת היש''ש והרי''ף**

1. **עוד מצינו פלוגתא בין הרשב"א לבעה"מ בשבת קנ"ד ע"ב** בהא דאיתא שם דקרני דאומני [כלי העשוי להקזת דם] דהוי מאיס ולא ראוי לשום שימוש דמבואר שם דאסור להניח כרים ולהפיל עליהם הנך כלים מאחר דהוי ביטול כלי מהיכנו, ומבואר דאסור לטלטלם גם לצורך מקומו, ומוכיח מזה הרז"ה דכל שאינו ראוי בשום צד לטלטלו לצורך גופו אסור ממילא בטלטול גם לצורך מקומו, אולם ברשב"א פליג ומבאר דרק התם אסור מחמת דלעשות לכתחילה מקום בידיים למוקצה דע"י זה להתירו בטלטול זה גזירה.

ולכאורה היה נראה דתליא בפלוגתא דהיש"ש והרי"ף אולם נראה לומר דהא מיהא דברז"ה חזינן דמחמת האיסור חשיב כאבן. אולם בשיטת הרשב"א נראה דלא הוי מטעמא דהיש"ש ונראה בהקדם דברי הרשב"א בשו"ת ח"א תר"ו וז"ל, כל מוקצה בין מחמת איסור בין מחמת מיאוס כל שיש תורת כלי מותר לטלטלו לצורך גופו ולצורך מקומו, ולא אמרינן מוקצה אסור בטלטול אפילו לצוג"מ אלא בשאין לו תורת כלי כביצה או גרעיני תמרה וקליפין ועצמות כיוצא בהן עכ"ל.

**וחזינן בדבריו שתי יסודות**, האחד דעצם מה דאיכא לו תורת כלי הוי סיבה לא לדון את המניעה של השימושים בפועל, שנית דאוכל ליכא לו חשיבות כלי ולכן ביצה הוי מוקצה, ובבאור הא דכלי שאני נראה דיש להסתפק אי הוי מחמת מה דחזי ביום חול, דע"י זה חזינן את מניעתו מלשמש כמניעה חיצונית אבל הוא מצד עצמו הוי חפץ שעומד לשמושי האדם, ויעוין ברמב"ן שבת מ"ו ע"א ד"ה הא בהא דאיתא שם בגמ' דשרגא דנפטא שרי לטלטוליה מחמת דאיכא עליה תורת כלי, ולכן מהני מה דחזי לכסויי ביה מנא. וז"ל, ופריק כיון דכלי גמור הוא ''ותורת כלי עליו להשתמש בו לאחר השבת'' מטלטל הוא ככלי הראוי דבשבת גופא חזי למידי הוא עכ"ל, וחזינן דהמעלה דתורת כלי הוי מחמת ''שראוי למחר'', אולם ניתן לומר דעצם הדבר שהחפץ מצד עצמו הוי ''סוג חפץ שעומד כמשמש'' הוי סיבה לא לדון כל מניעה שלא נובעת מכח שנויים בחפץ אלא מכח סיבות צדדיות כמניעה חיצונית גם אי הוי סיבה שמונעת את החפץ לעולם משמושים.

**בבאור החילוק בין אוכל לכלי**

1. **והנפק"מ בכל זה בבאור החילוק בין אוכל לכלי**. דאי נימא דחשיבות כלי הוי מחמת מה דחזי ביום חול א"כ ניתן לומר דכל מה דשייך לדון את האפשרות שימוש ביום חול הוי רק היכא דלא הוי שימוש של כילוי דבהא שייך למידן דהחפץ במצבו כעת בר שימוש ביום חול ולכן גם כעת שלא ניתן להשתמש בו הוי מניעה זמנית אולם בשימוש של כילוי לא שייך לדון שמכח האפשרות לכלותו בחול נוכל לראותו גם היום כחפץ המשמש רק דאיכא בו מניעה זמנית דכילוי הוא שימוש חד פעמי ואי בשבת לא ניתן לעשות בו שימוש של אכילה נמצא שבשבת אין לו קיום כחפץ דרק בחול הוא יעמוד כחפץ.

אולם אי נימא דעצם הדבר שהוי סוג חפץ דעומד כמשמש הוי סיבה להגדירו כמוכן א"כ בהכרח צ"ל דלאוכל אין חשיבות של כלי וניתן לבאר דמאחר דמציאותו של אוכל לא באה כדבר המשמש אלא כמימוש צורך האדם באכילתו נמצא שאוכל לא עומד כ''דבר המשמש'' אלא כ''היכי תימצי לשימוש'' הלכך אין לו חשיבות עצמית של כלי.

**בפלוגתת הראשונים בבגד שעטנז אי הוי מוקצה והמסתעף לחילוק בין אוכל לכלי**

1. **לכאורה נראה דחקירה זו תליא בפלוגתת הראשונים בבגד שעטנז** דיעוין בשו"ע ש''ח סעיף מ"ז דמביא מחלוקת אי בגד שעטנז הוי מוקצה והסברא דלא הוי מוקצה יעוין במרדכי מובא במג''א שם דהוי מצד דתורת כלי עליו, וחזינן להדיא דגם היכא שאין לו כלל שימושים גם בחול מהני הא דתורת כלי עליו, וא"כ בהכרח דהא דאוכל שאני הוי מחמת עצם מציאותו של האוכל כאוכל ולא ככלי.

**ובאמת יעוין בגר"ז** ש''ח סעיף פ"ה דהוכיח מהא דאוכל האסור הוי מוקצה דהא דבכלי ליכא מוקצה הוי רק מצד דחזי ביום חול. וז"ל ואין מועיל כלל להבגד מה שיש עליו צורת ותואר מלבוש כיון שאסור ללבשו כמו שאין מועיל למאכל האסור באכילה להתירו בטלטול מפני שיש עליו תורת אוכל, ותורת אוכל עדיף מתורת כלי עכ"ל.

וחזינן בגר"ז דפשיטא ליה דאם נדון את מעלת הכלי בהא אדרבה אמרינן דאוכל עדיפא, ולכן מוכח מהא דאיכא מוקצה באוכל האסור דעצם מה שאסור בשימושו מבטל ממנו תורת כלי, ורק היכא דחזי למחר בהא לא בטל מנייהו תורת כלי אלא דבדבריו נראה דחזי למחר צריך להועיל גם באוכל וליכא בזה חילוק בין אוכל לכלי. וצ"ע א"כ מביצה שאסורה באכילה משום הכנה או מגזירת פירות הנושרין ובתולדה מזה אסור בטלטול כמבואר בביצה דף ד' למרות דחזי בחול, וכבר הובא משו"ת הרשב"א דמחלק בזה בין אוכל לכלי אולם בגר"ז דלא מחלק צ"ב,

**ויעוין באבני נזר או''ח סימן נ''ה דהקשה כן על הגר"ז ומישב דאיכא חילוק בין היכא דמכח האיסור לא חזי לאף שימוש דבהא לא מהני מה דחזי למחר דסכ''ס כעת ליכא עליה תורת כלי, לבין היכא ששיך בזה אופני שמוש מותרים רק דהחפץ לא עומד אליהם,** ובהא למרות שאין בכח התם שימושים גרידא למשווי עליהו תורת כלי אבל מ"מ היכא דחזי למחר ובאים לדונם מכח זה שמצד עצמם הם עומדים ככלי ורק כעת לא ראויים בהא מהני מה דיש בהם שימושי היתר בשביל ליתן להם יחס של כלי מכח המחר, וכפה"נ הבאור בזה הוא דהיכא דאין כעת כלל שימושים בחפץ לא שייך לדון את מניעת השימושים כעת כמניעה חיצונית אלא הוי התחדשות גמורה מחר ולכן כעת לא הוי כלי, משא"כ היכא שגם כעת יש בו אופני שימוש ומחר יהא ראוי לגמרי לשימושיו בהא שייך למידן את מניעת השימושים כעת כמניעה זמנית ולא כהתחדשות גמורה.

**בבאור דעת הרז''ה**

1. **ונראה דברז"ה דנקט דעצם האיסור משווי ליה לאינו מוכן ולא דן את התורת כלי** לכאורה מוכרח דהחילוק בין קרני דאומני לכלי שמלאכתו לאיסור הוא בזה דבקרני דאומני דהוי מאוס לא חזי כלל לשימושים, משא"כ בכלי שמלאכתו לאיסור דרק השימוש של האיסור מנוע ממנו. אלא דצ''ב עדין מאי איכא במה דרק השימוש של האיסור מנוע הרי כל מה דמשווי להו תורת כלי הוא השימוש שהחפץ מיועד אליו ואי דנין את האיסור יוצא שהחפץ לא ראוי למה שהוא עומד ובמה חשוב כלי, ומוכח כסברת האבנ"ז דבכה"ג שחזי לשאר שימושים דנים מה דחזי למחר.

רק דלפי''ז יהא מוכח בשיטת הרשב"א דפליג על הרז"ה ודן גם בקרני דאומני דמאיסי ולא חזו כלל לשימושים דמהני בהו התורת כלי דפליג על סברת האבנ''ז וגם באופן שליכא להו שום שימושים כעת איכא למעלה דכלי וא''כ קשה עדיין קושית האבנ''ז מביצה ומוכח דהוי חילוק יסודי בין אוכל לכלי כמו שנתבאר לעיל ודלא כהגר''ז דנקט בפשיטות דאוכל עדיף מכלי.

**בבאור הגמ' בדף מו דכלי שמלאכתו לאיסור איכא לו תורת כלי**

1. **ובעיקר הנידון בהא דכלי שמלאכתו איסור איכא לו תורת כלי למרות שלשימוש שמיועד אליו הוא אסור מצינו בזה ראשונים בדף מו דהא דמבואר דשרגא דנפטא מותר לטלטל מחמת דאיכא לו תורת כלי למרות דליכא בזה כעת שימוש בגוף הכלי** דיעוי''ש בריטב''א דכל הנידון בגמ' הוא דע''י התורת כלי הוי סיבה לדון את התשמיש כל דהו כהכנה וז''ל משום דתורת כלי עליהן כיון דחזי למידי סגי, דנפטא נמי כיון שתורת כלי עליו אע''פ שאינו ראוי לתשמיש מפני מיאוס שבו כיון דחזי לכסויי ביה מנא סגי עכ''ל. ומבואר דרק היכא דאיכא תשמיש כל דהו דחזי ליה איכא סיבה לדון את התורת כלי, רק דבריטב''א נראה דבהא גופא סגי ולא בעי שיהא ראוי למחר אולם הרמב''ן מוסיף וז''ל כיון דכלי גמור הוא ותורת כלי עליו להשתמש בו לאחר השבת מטלטל הוא ככלי הראוי דבשבת גופיה חזי למידי הוא עכ''ל ומבואר דהוי בצירופא דראוי למחר והוי כדרך האבנ''ז.

ובדעת הרשב''א דס''ל דהתורת כלי גרידא הוי סיבה להתיר גם במקום דלא ראוי לכלום יש לעיין בבאור נידון הגמ' שם ויעוין בתהלה לדוד רס''ו סעיף ח' דמבאר דהרשב''א לשיטתו בר''פ כל הלכים דנר חשיב מלאכתו להיתר ולפי''ז מבאר דהנידון ביחס לטלטול דמחמה לצל ובזה הגמ' דנה דגרע היכא דליכא לו שימוש בשבת יעוי''ש.