67 שינוי מקום ב - בדינא דדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ועש"ק ויצא ו' כסליו תשע"ב

**א**

פסחים דק"א: ותו יתיב רב חסדא וקאמר משמי' דנפשי', הא דאמרת שינוי מקום צריך לברך לא אמרן אלא בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן אבל דברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך, מ"ט טעמא לקיבעא קמא הדר.

ובביאור הך דינא דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים ז"ל, וכמו שיתבאר בעזה"י.

א] פירש"י, ז"ל, בדברים שאין טעונים ברכה לאחריהם כגון מים או פירות שאין טעונים ברכה חשובה בפני עצמן כגון ז' המינים, דודאי כיון דעמד והלך למקום אחר עמידתו זו היא גמר סעודתו והך סעודה אחריתי היא וצריך לברך בתחילה, אבל דברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומן, כלומר ברכה חשובה בפני עצמן כגון ז' המינין, הואיל ולא בירך אחריהן ועמד לילך למקום אחר לסעוד על קביעות הראשון הלך לברך אחריהם ברכה אחת על שתיהן ולפניהם נמי א"צ לחזור ולברך, לקיבעי' קמא הדר, כלומר ע"ד סעודה הראשונה הוא אוכל עכשיו לסיים סעודתו, עכ"ל.

והנה משמעות ד' רש"י, דאין טעם החילוק משום דבז' המינים צריך לברך עליהן "במקומן", אלא טעם החילוק הוא, דבז' המינים שטעונין ברכה חשובה בפני עצמן, כל שהלך קודם שבירך עליהן, עדיין דעתו על סעודה זו, ומשא"כ במים או פירות שאינם טעונים ברכה חשובה בפני עצמן, כל שהלך ממקומו אף קודם שבירך, הוי זה גמר סעודתו.

וכ"ה להדיא בתורי"ד, עיי"ש שהק' ע"ד רש"י, ז"ל, ואינו נ"ל פתרון זה דבמקומן לא משמע ברכה חשובה בפ"ע דשבעת המינין, אלא מידי דצריך ברכה לאחריו במקום שאכל ואינו רשאי להסתלק ולברך במקום אחר, וזה הדין אינו נוהג בז' המינין אלא בחמשת המינין בלבד וכו', עכ"ל, והרי דמפרש בד' רש"י, דאין כונתו דז' המינים טעונים ברכה לאחריהם במקומן, אלא שהן צריכין ברכה חשובה לאחריהן, אף שאינם טעונין לברך ברכה זו במקומן, וכ"ה גם בס' המכתם שכתב דרש"י לא גריס במקומן, אלא גריס בדברים שאינם טעונין ברכה לאחריהן, ועיי"ש במה שביאר טעם הדין לפ"ד רש"י.

אך בד' הריא"ז שכתב דדעת רש"י דכל ז' המינים טעונין ברכה לאחריהן במקומן, מבו' דמפרש דגם כוונת רש"י היא דבהני מינים שטעונין ברכה חשובה לאחריהן, צריך לברך אותה במקום אכילתן, וצ"ע בזה.

ב] כתב מהר"ם חלאוה, ז"ל, בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, פי' שאי להן קבע ואין קובעין להן מקום, והלכך שינוי מקום אפי' חזר למקומו לא אמרינן לקיבעי' הדר דאין להם מקום קביעות כלל, אבל בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן שיש קבע לאכילתן, א"צ לברך, מ"ט לקיבעי' הדר, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דהא דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך, אי"ז בתוצאה מהא דהן טעונין ברכה במקומן, אלא היינו דהא דה' מיני דגן טעונין ברכה לאחריהן במקומן ושאר מינים אין טעונין, הוא משום דבה' מיני דגן יש קבע לאכילתן וקובעין להן מקום, וע"כ צריך לברך לאחריהן במקום קביעותן, ומשא"כ בשאר מינים דאין קבע לאכילתן ואין קובעין להן מקום, א"צ לברך במקום אכילתו, ומה"ט נמי חלוקין הן בדין שינוי מקום, דדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, כיון דיש קבע לאכילתן וקובעין להן מקום, ע"כ כל שיצא וחזר למקומו, אמרינן דלקיבעי' קמא הדר, והוי זה המשך סעודתו.

ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, ודוקא בשינוי החוזר, אבל אם נעתק ממקום למקום כ"ש דצריך לברך, דהרי יש כאן עקירות גמורה, עכ"ל, והיינו דכיון דהא דא"צ לברך, הוא משום דהוא קובע מקום לאכילתו, וכל שחוזר למקומו הוי זה המשך סעודתו, הרי דכ"ז הוא כשחוזר למקומו, אך כל שהולך לאכול במקום אחר, הרי אדרבה כיון שהוא קובע מקום לאכילתו, ממילא דמה שאוכל במקום אחר הוי אכילה אחרת, וע"כ הוא צריך לברך.

ג] אמנם הנה בפירשב"ם פירש, ז"ל, בדברים שאינן טעונין ברכה לאחריהן במקומן כגון מים או פירות שאינן טעונין ברכה חשובה בפנ"ע אלא בנ"ר הלכך א"צ לברך במקומן אחריהן וכו', אבל דברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן כלומר ברכה חשובה בפנ"ע, והלכך צריכין במקומן כגון ז' המינין דאית בהו ברכה אחת מעין ג' וכו', מהכא שמעינן דהא דתנן וכו' וש"מ דלכתחלה צריך לברך במקומו, בז' המינין מיירי דאיכא כעין ברהמ"ז ברכה אריכתא וחשיבותא מעין ג' וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' רשב"ם, דהא דז' המינים טעונין ברכה לאחריהן במקומן, הוא משום דברכתן חשובה היא, ובברכה חשובה הצריכו חכמים לברך אחרי' במקום האכילה, ולא תלי כלל בקביעות אכילתו, ועמש"נ עוד בזה להלן ענף ב', ולפ"ז הרי ל"ש כלל לפרש כפי' מהר"ם חלאוה דהא דבדברים אלו א"צ לברך כששינה מקומו, הוא משום דיש להן קביעות.

ובאמת המהר"ם חלאוה לטעמי' נחלק ע"ד רש"י, ז"ל, ופי' הרי"ף ז"ל דברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן כגון פירות ויין, ונראה מדבריו דכל פירות בכלל ואפי' יין שמברך לאחריו מעין ג', דמ"מ אין אדם קובע סעודתו עליהן, ואין הכל תלוי בנוסח הברכה אלא בקביעות, עכ"ל.

ד] ובאמת בד' רשב"ם מבו' להדיא דהא דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך, הוא מטעם אחר, ז"ל, בדברים שאינן טעונין ברכה לאחריהן במקומן וכו' דודאי כיון דעמד והלך במקום אחר עמידתו זו היא גמר סעודתו והך סעודה אחריתי היא וצריך לברך בתחלה, אבל דברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן וכו' הואיל ולא בירך אחריהן והלך במקום אחר לסעוד ע"ד קביעות הראשונה הלך לברך ברכה אחת על שתיהן ולפניהן נמי א"צ לחזור ולברך וכו', לקיבעי' קמא הדר כלומר ע"ד סעודה הראשונה הוא אוכל עכשיו לסיים סעודתו, עכ"ל.

ומבו' בד' רשב"ם, דהא דבדברים אלו א"צ לברך כששינה מקומו, הוא משום דאין עמידתו גמר סעודתו, שהוא הולך לסעוד במקום אחר ע"ד קביעות הראשונה לסיים סעודתו ולברך ברכה אחת על שניהם.

ונ' בביאורו, דכל הא דכשהוא אוכל גם במקום אחר מצי לברך במקום השני, הוא רק משום דהאכילה השני' הויא המשך דהאכילה הראשונה, אך אם אוכל במקום השני סעודה אחרת, ל"מ לברך שם גם על האכילה הראשונה, ושמא בכה"ג הוי הדין דצריך לברך ב' פעמים ברהמ"ז בב' המקומות, וכמו שהביא בהגהת סמ"ק מ' קנ"א בשם תוס' רבינו יחיאל שנסתפק בזה בכל גוונא שאכל בב' מקומות, או דבכה"ג מברך ברהמ"ז במקום א' ונפטר, אך לא קיים בזה הדין לברך ברהמ"ז במקום אכילתו, וע"כ כל שהולך למקום אחר לסעוד, ולא בירך ברכה לאחריו במקום הראשון, הוי דעתו על הסעודה הראשונה להמשיכה, דרק עי"ז יהא בידו לברך במקום השני ולקיים בזה דינא דברכה במקומו, וע"כ אין בזה היסה"ד וגמר לסעודתו הראשונה.

ומה"ט מבו' בפירשב"ם דגם כשהוא אוכל במקום השני א"צ לחזור ולברך, ודלא כד' מהר"ם חלאוה, והיינו דלמהר"ם חלאוה לטעמי' דהא דא"צ לחזור ולברך, הוא משום שהוא חוזר למקום קביעותו, הרי דכ"ז הוא כשחזר למקומו ולא כשאוכל במקום אחר, אך לרשב"ם לטעמי' דהא דא"צ לחזור ולברך הוא משום דהוא הולך ע"ד סעודתו הראשונה להמשיך ולסעוד במקום אחר, הרי דמה"ט גם כשאוכל במקום אחר אי"ז אכילה אחרת, וא"צ לברך.

ואמנם לפ"ז הי' הדין נותן דאדרבה, כל הא דא"צ לברך, הוא רק כשהולך ע"מ לאכול במקום אחר, דבכה"ג דעתו על סעודתו הראשונה וכו', אך כשהולך ע"מ לחזור למקומו, ואין דעתו להמשיך סעודתו, מ"ט א"צ לחזור ולברך, והרי מהא דמותיב מברייתא דחברים וכו', מבו' דהגמ' מדמי זל"ז.

וצ"ל דודאי עיקר הא דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך, הוא משום שהוא צריך לחזור למקומו ולברך, וע"כ עדיין דעתו על אכילתו הראשונה, ואך דבהא לחודא לא סגי, שהרי אינו מחויב לחזור למקומו אלא יש בידו לאכול במקום אחר ולברך שם, וע"כ פירשב"ם דגם אם דעתו לאכול ולברך במקום אחר, כיון שהוא צריך להמשיך סעודתו שם וכו', עדיין דעתו על קביעותו הראשונה, וע"כ א"צ לברך.

ה] אמנם כ"ז הוא לפי הגיר' שבפי' רשב"ם שלפנינו, אך הנה בהגה' ר"פ לסמ"ק מ' קנ"א גריס בפירשב"ם, הואיל ולא בירך אחריהם ועמד לילך למקום אחר לסעוד ע"ד קביעות ראשונה הלך, "וצריך" לברך אחריהם ברכה אחת על שתיהם ולפניהם נמי א"צ לחזור ולברך עכ"ל.

והנה לגיר' זו לא נתפרש בד' רשב"ם דטעם הא דא"צ לברך, הוא משום שדעתו להמשיך ולאכול סעודתו במקום השני כדי שיהא בידו לברך במקום השני, ובאמת ר"פ שם דן בדין זה אם בכה"ג שאכל במקום השני, מצי לברך במקום השני, או צריך לחזור למקום הראשון ולברך, ודקדק מד' רשב"ם דמצי לברך במקום השני, ודן בזה, עיי"ש, ולגיר' שלפנינו הוא מפורש כן בד' רשב"ם, וזה עצמו הוא טעם הדין דל"ה השינוי מקום הפסק.

ו] ועיי"ש בד' ר"פ לעיל מינה שפירש בטעם הא דא"צ לברך, ז"ל, וע"ז מסיק מ"ט דל"ה שנוי מקום היסה"ד בדברים הטעונין וכו' משום דלקבעי' קמא קא הדר, כלומר הוא חוזר וגומר כאן במקום שני קביעת סעודתו שהתחיל במקום הראשון, וכן פי' רשב"ם כיון שהי' צריך לחזור למקומו הראשון כדי לברך אם ל"ה חוזר ואוכל בכאן לא אסח דעתי' מאכילה ראשונה בשנוי מקום, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דמפרש בד' רשב"ם, דהא דבדברים הטעונים וכו' א"צ לברך, הוא משום שאינו מסיח דעתו מאכילה הראשונה כיון שאם לא יאכל במקום השני הוא צריך לחזור למקומו הראשון כדי לברך, וע"כ בתוצאה מזה אף כשהוא אוכל במקום השני, הוי זה המשך סעודתו הראשונה.

ולדרך זו מש"א בגמ' לקיבעי' קמא הדר, אי"ז טעם הא דל"ה זה שינוי מקום, אלא זהו סוף הדין, דמכח שאינו מסיח דעתו, ע"כ גם כשאוכל במקום אחר, הוי זה המשך סעודתו, ועיי"ש בד' ר"פ שכתב דיל"פ עוד, דלקבעי' קמא הדר, היינו דצריך לחזור למקומו הראשון, אך גם לפ"ז פירש דהיינו, דכיון שאם ל"ה חוזר ואוכל במקומו השני הי' צריך לחזור למקומו הראשון כדי לברך אחריו בדברים דטעונים וכו', א"כ לא אסח דעתי' מאכילה הראשונה בשינוי מקום, עכ"ד.

וצ"ל לפ"ז, דהגם דכשאוכל במקום אחר כבר א"צ לחזור למקומו הראשון, מ"מ כבר אינו מסיח דעתו מסעודתו הראשונה, דכל הא דשינוי מקום הוי היסה"ד, הוא רק כשאינו עוסק באכילה, אך בדברים הטעונים וכו' דקודם שאוכל במקום השני, עדיין מוטל עליו לחזור למקום הראשון ואינו מסיח דעתו מאכילתו, הרי דאף דכשאוכל במקום השני א"צ לחזור למקומו הראשון ולברך, מ"מ כיון שכבר הוא עוסק באכילה, אינו מסיח דעתו מאכילתו הראשונה,[[1]](#footnote-2) שו"ר בשו"ת מהרי"ם שעמד בזה ע"ד הרא"ש, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.

ז] אמנם באמת דעת הסמ"ק שם, דאף כשחזר ואכל פת במקום אחר צריך לחזור ולברך במקומו הראשון ברהמ"ז, ורק מה"ט הוא דא"צ לברך במקום שני לפניו, עיי"ש, ויש להסתפק אם הוצרך לזה, משום דבלא זה הי' מסיח דעתו מאכילתו הראשונה אחר שהתחיל לאכול במקום השני, או דהוצרך לזה משום דבלא זה כבר מעיקרא הי' מסיח דעתו מאכילתו הראשונה, כיון שבידו לאכול במקום השני ולברך שם, ואין מוטל עליו לחזור למקומו הראשון.

ח] והרא"ש בסימן ו' פירש, ז"ל, מ"ט לקיבעי' הדר, כלומר כיון שאם לא הי' אוכל כאן הי' צריך לחזור למקומו ולברך, הוי כאילו הוא עדיין במקומו וגומר סעודתו כאן ומברך כאן בהמ"ז, עכ"ל.

והנה בפשוטו מכוון ד' הרא"ש הוא כד' ר"פ, דהואיל וכ"ז שלא אכל במקום השני מוטל עליו לחזור למקומו הראשון, ע"כ לא הסיח דעתו מאכילתו, וע"כ אף כשהתחיל לאכול במקום השני, כיון שכבר הוא עוסק באכילה אינו מסיח דעתו מאכילתו הראשונה.

אך ממש"כ הרא"ש דהוי כאילו הוא עדיין במקומו, נראה דדינא הוא, דכיון דמוטל עליו לחזור למקומו, חשיב כאילו הוא עדיין במקומו, ועמש"נ בסימן ג' דהיינו, דכל ההיסה"ד דשינוי מקום ל"מ להפסיק סעודתו, אלא כשאינו במקום קביעותו, אך כל דחשיב שהוא במקום קביעותו ל"מ ההיסה"ד דשינוי מקום להפסיק סעודתו, ונת' ללמוד כן מד' הרא"ש בפ"ק דתענית סימן י"ד, ועיי"ש מש"נ עוד בזה באורך.

ט] ודעת רבינו דוד והר"ן, דכל הא דבדברים הטעונים וכו' א"צ לברך, הוא רק כשחוזר למקומו, אך כשאוכל במקום אחר ה"ה צריך לברך, וכ"ה דעת מהר"ם חלאוה שהבאנו לעיל סק"ב, אך הוא לטעמי' אזיל בביאור דינא דדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, וכמש"נ שם.

ונראה בדבריהם דהטעם בזה הוא, דהא דבדברים הטעונים וכו' א"צ לברך, הוא משום שמוטל עליו לחזור למקומו ולברך, וע"כ כשהוא חוזר למקומו אמרינן דלקיבעי' קמא הדר, אך כל שאוכל במקום אחר אי"ז המשך סעודתו, ועיי"ש בדבריהם שכתבו דאדרבה בדברים הטעונים וכו' כשאוכל במקום אחר הוי זה עקירה טפי.

י] ונפ"מ בכ"ז, הוא במש"כ המג"א סימן ר"י סק"א, ז"ל, ונ"ל דאם אכל פחות מכשיעור והלך לחוץ וחזר למקומו דצריך לברך שנית בתחילה אפי' בפת דהא אין טעון ברכה אחרונה ודינו כשאר דברים, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הפרישה סימן רס"ט והאהעו"ז סימן רע"ג.[[2]](#footnote-3)

ונראה דכ"ז הוא לדעת כל הני קמאי דהא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך, הוא משום שהוא צריך לחזור למקומו, וע"כ בשאכל פחות מכשיעור שא"צ לברך לאחריו, ל"ש ה"ט כלל, אך לדעת מהר"ם חלאוה דהא דבדברים הטעונין וכו' א"צ לברך הוא משום דיש קבע לאכילתן וקובעין להן מקום, וע"כ אמרינן דלקיבעי' קמא הדר, והוי זה המשך סעודתו, י"ל דהוא אף בשאכל פחות מכשיעור.

ואמנם נראה דדין זה תלוי במה שנסתפק הגרע"א בגל' שו"ע סימן קע"ח, ז"ל, מסתפקנא לדעת הט"ז [דבפירות לא מהני הניח מקצת] אם הסבו על הפת ויצאו ממקומם קודם שאכלו כזית אם מהני הניח, דאף דלרב חסדא נראה דפחות מכשיעור פת הוי כמו דברים שאט"ב לאחריהם במקומם וכו' היינו מטעם דעדיין מ"מ לא נתחייב בברכה לאחריו ואין עליו חיוב לחזור למקומו והוי העמידה סילוק גמור, אבל לענין מעלת הניח דלא מהני לפירות היינו כיון דאין קובעין עליו לא הוי הסבתן סיבה וכו', א"כ י"ל כל שהסבו על דברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומם אלא דעדיין לא אכלו כשיעור י"ל דמהני, עכ"ל, ואי נימא דגם לגבי דינא דהניח מקצת חברים, בעינן שיאכל כשיעור, דרק עי"ז הוי קביעותו קביעות גמורה, הרי דה"נ לגבי דינא דדברים הטעונין וכו' בעינן שיאכל כשיעור, אך לפ"מ שצידד הגרע"א דלגבי דינא דהניח מקצת חברים, ל"ב שיאכל כשיעור, ה"נ לגבי דינא דדברים הטעונין וכו' ל"ב שיאכל בשיעור, וז"ב.

יא] עוד יש להעיר בזה, דהנה דעת הרמב"ם שהובא בשו"ע סימן קפ"ד ס"א, דאף בדברים הטעונים ברכה לאחריהן במקומן, אם יצא ממקומו בשוגג, מברך במקום שנזכר וא"צ לחזור למקומו ולברך.

וצע"ג דבדינא דדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן דל"ה השינוי מקום הפסק וא"צ לחזור ולברך, לא נתפרש דהוא רק בשיצא במזיד דהוא צריך לחזור למקומו ולברך ולא ביצא בשוגג, והאמנם לפ"מ שדן המג"א בסימן קפ"ד סק"ג דשמא ביצא בשוגג ל"ה זה כלל היסה"ד, ניחא, אך בד' המג"א נראה שנקט לעיקר לא כן.

ואמנם אי נימא דהא דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך, הוא כד' מהר"ם חלאוה דיש קבע לאכילתן וכו', שפיר ניחא, דאף ביצא בשוגג שלא הצריכוהו לחזור ולברך במקום אכילתו, מ"מ אי"ז שינוי מקום, אך לדעת שאר קמאי לא א"ש, וצ"ע בזה.

**ב**

יב] המהר"ם חלאוה בשלהי סוגיין כתב, ז"ל, ומשמע דבדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, אפי' הניחו שם זקן או חולה, כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע וכשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחילה, עכ"ל.

ומבו' בדבריו כד' הב"י והט"ז בסימן קע"ח, דל"מ הניח מקצת חברים, אלא בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, אך בדברים שאינם טעונין ברכה לאחריהן במקומן ל"מ הניח מקצת חברים.

ונ' ברור דמהר"ם חלאוה לטעמי' אזיל, דס"ל דיסוד דינא דדברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומן, הוא דבדברים אלו יש קבע לאכילתן וקובעין להן מקום, ע"כ כל שיצא וחזר למקומו, אמרינן דלקיבעי' קמא הדר, והוי זה המשך סעודתו.

ואשר ע"כ ס"ל, דאף למ"ד דגם בדברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומן הוי שינוי מקום, ורק אם הניח מקצת חברים ל"ה שינוי מקום, אי"ז דין אחר, אלא הוי זה הגבלה בדינא דדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, דכל הא דאמרינן דלקיבעי' קמא הדר, הוא רק בשהניח מקצת חברים ולא נעקרה הקביעות לגמרי, אך כל שלא הניח מקצת חברים ונעקרה הקביעות, ל"מ הדר לקיבעי' קמא, אך משא"כ בדברים שאינם טעונין ברכה לאחריהן במקומן, דאין קבע לאכילתן, ול"ש כלל לחזור לקביעותו, ל"מ מידי מה שהניח מקצת חברים.

ויש להוסיף, שהרי בברייתא לא נתפרש דינא דהניח מקצת חברים, אלא בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, וכיון דלדעת מהר"ם חלאוה, דינא דדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן ודינא דהניח מקצת חברים בני חדא ביקתא נינהו, דעי"ז מצי לחזור לקביעותו, אין לנו מקור דיועיל הניח מקצת חברים גם בדברים שאינם טעונין ברכה לאחריהן במקומן.

יג] אמנם בד' הב"י והט"ז שכתבו ג"כ כן, דל"מ הניח מקצת חברים אלא בדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, הגם דאנן קי"ל דדינא דדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן הוא משום דהוא צריך לחזור למקומו הראשון, ולא משום דבדברים אלו שיש להן קבע ה"ה חוזר לקביעותו, וע"כ ל"ש לומר כמש"נ בדעת מהר"ם חלאוה דדינא דהניח מקצת חברים הוי הגבלה בדינא דדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, צ"ל דמ"מ כיון דדברים אלו יש להן קבע, ע"כ אמרינן דל"מ הניח מקצת חברים אלא בדברים אלו, והיינו או משום דל"מ הניח מקצת חברים לומר דהוא חוזר לקביעותו, אלא בדבר שיש לו קבע, או משום דבדבר שאין לו קבע הוי כל א' לעצמו, ול"מ מידי מה שהניח אחרים האוכלים, וכ"נ בגל' הגרע"א סימן קע"ח ס"א.

אך צ"ע, דהניחא לדעת הסוברים דרק פת או מיני דגן טעונין ברכה לאחריהן במקומן, דלדידהו י"ל דהוא משום דיש קביעות מקום לאכילתן, אך לדעת רשב"ם והרמב"ם דכל ז' המינים טעונין ברכה לאחריהן במקומן, אשר לדידהו הוא משום דברכתן ברכה חשובה היא, וכאשר כן מפורש בל' רשב"ם, הרי לא מצינו כלל דדברים אלו יש קביעות מקום לאכילתן, וא"כ מ"ט נימא דל"מ הניח מקצת חברים אלא בדברים אלו.

והי' מקום לומר דהא דל"מ הניח מקצת חברים אלא בדברים אלו, הוא צירוף בעלמא, והיינו דכל הא דמהני הניח מקצת חברים, הוא רק היכא שיש לו לחזור למקום חברים, וכה"ג אינו מסיח דעתו מאכילתו, כיון שהניח שם מקצת ודעתו לחזור אליהם, אך בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן דאין מוטל עליו לחזור למקום החברים, הוי זה שינוי מקום, וע"כ ה"ז מתישב גם לדעת רש"י והרמב"ם דכל ז' המינים טעונין ברכה לאחריהן במקומן.

אך זה נסתר ממש"כ הגרע"א בגל' שו"ע סימן קע"ח ס"א לדון דבהך דינא דהניח מקצת חברים דל"מ אלא בדברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומן, ל"ב שיאכל מהן כשיעור, ופירש הטעם, ז"ל, אבל לענין מעלת הניח דל"מ לפירות "היינו כיון דאין קובעין עליו ל"ה הסיבתן הסיבה כמו דאין מזמנין על הפירות", א"כ י"ל כל שהסיבו על דברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן אלא דעדיין לא אכלו כשיעור י"ל דמהני, עכ"ל.

ובאמת כד' הגרע"א מבו' להדיא בד' הב"י שכתב, ז"ל, דבדברים שאינם טעונין ברכה לאחריהם במקומם אפילו הניחו נמי צריך לברך "דכיון דדבר שאין לו קבע הוא" כי הניחו שם זקן או חולה מאי הוי, עכ"ל, והרי דהא דבדברים שאינם טעונין ל"מ הניחו מקצת חברים, הוא משום שאין להן קבע.

ואמנם צ"ע בזה וכנ"ל, שהרי לדעת רש"י והרמב"ם הא דז' המינים טעונים ברכה לאחריהם במקומן ושאר מינים אינם טעונין, הוא משום דז' המינים ברכתן חשובה ושאר מינים אין ברכתן חשובה, ולא מצינו כלל דדברים אלו יש יותר קבע לאכילתן, והב"י הרי לא הכריע בפלוגתת הראשונים זו אלו דברים טעונין ברכה לאחריהן במקומן.

יד] ויש ללמוד מד' הב"י, דמפרש בדעת הרמב"ם דכל ז' המינים טעונין ברכה לאחריהן במקומן, דאי"ז משום דברכתן חשובה היא, וע"כ הצריכו בברכה זו לברך אותה במקום האכילה, אלא היינו דבז' המינים דחשיבי, חשיבא קביעותן קביעות טפי, ולאו היינו דדעת האדם לקבוע טפי מקום לאכילתן, דבזה ודאי ליכא נפ"מ בין ז' המינים לשאר פירות, אלא היינו דע"כ מדינא חשיבא אכילתן כקביעות טפי, וע"כ שפיר י"ל דל"מ הניח מקצת חברים אלא בדברים אלו.

וכן נ' מד' הגרע"א בגל' שו"ע סימן רע"ג שכתב בשם הפרישה, דדינא דהגאונים דאם שתה רביעית יין חשיב כקידוש במקום סעודה, הוא רק לדעת הרמב"ם ורשב"ם דכל ז' המינים טעונין ברכה לאחריהם במקומן, מש"ה הוי מקום סעודה והוי קביעות, אבל לדעת הרא"ש וסייעתו דאין טעון ברכה לאחריהם במקומם רק פת ומיני דגן, ל"מ כוס יין למחשבי' למקום סעודה ובעי' פת או מין דגן, עכ"ל, והרי להדיא דמפרשי בדעת הרמב"ם והרשב"ם דהא דז' המינים טעונין ברכה לאחריהם במקומן, הוא משום דחשיב קביעותן קביעות, אך צ"ע שכתב כן גם בדעת הרשב"ם, ולכאו' בד' הרשב"ם מבו' להדיא דהוא משום שברכתן חשובה היא וכמש"נ לעיל סק"ג.

אמנם שוב עיינתי בד' הפרישה בסימן רס"ט, ובדבריו מבו' דטעם הא דתלי לה בפלוגתא זו, הוא משום דס"ל דכל הא דמהני לדעת הגאונים כששותה רביעית יין במקום שקידש, הוא בצירוף עם מה שסועד אח"כ במקום אחר, ואך דכיון דיין טעון ברכה לאחריו במקומו ול"ה השינוי מקום היסה"ד, ע"כ מצטרף מה ששותה כאן עם מה שסועד במקום אחר, וחשיב כסעודה אחת, וע"כ מתקיים בזה דין קידוש במקום סעודה, ומשא"כ לדעת ש"ר דיין אינו טעון ברכה לאחריו במקומו, אין מצטרף הסעודה שסועד אח"כ לשתיית היין במקום הקידוש, וע"כ לא חשיב כקידוש במקום סעודה, עייש"ה בדבריו, ועי' גם בהמש"ד במה שהעיר ע"ד הרמ"א בסימן קע"ח, וכ"ז הוא לטעמי' דטעמא דהגאונים הוא דמצטרף הסעודה שסועד במקום השני לסעודתו במקום הקידוש, ומכח זה הוא דחשיב כקידוש במקום סעודה, ולפ"ז אין מקור מזה לנידו"ד, ואמנם עיקר ד' הפרישה צ"ב, דא"כ נמצא דאם בירך על היין ששתה במקום הקידוש לאחריו, ואח"כ הלך למקום אחר וסעד שם, לא יצא יד"ח, דבכה"ג הרי לכאו' אין שתיית היין וסעודתו מצטרפין, וצ"ע בזה.

אך מ"מ בל' הפרישה שם מבו' כן להדיא, ז"ל, לדעת ר"י וכו', דכיון דמחשב היסה"ד לענין ברכה והיינו מטעם שאין להיין חשיבות "לעשות קבוע ועומד" להטעינו ברכה אחריו במקומו, בשלמא לסברת הרשב"ם וכו' אלא שבעינן שאכל או שתה דבר חשוב שטעון ברכה במקומו "שמתוך חשיבותו עושה למקום קידוש זה קבע והתחלת הסעודה" וכו', עכ"ל.

**ג**

טו] כתבו התוס' בסוגיין, ז"ל, ולכל הפירושים אם הלך באמצע סעודה למקום אחר יכול לשתות יין או מים בלא ברכה דכיון שהוא בתוך הסעודה לקיבעי' קמא הדר, עכ"ל.

ובטעמא דמילתא יל"פ בג' אנפי, האופן הא', וכן מ' בל' הביאוה"ל בסימן קע"ח, דכיון דבפועל הוא צריך לחזור למקומו ולברך על הפת, ע"כ ל"ה השינוי מקום היסה"ד גם לגבי שתיית היין והמים, ואמנם מסתבר דאם צריך לחזור למקומו משום שבועה וכיו"ב, ל"מ זה מידי, אך הכא שצריך לחזור למקומו משום אכילתו, שפיר מהני זה גם כלפי שאר האכילה והשתי'.

האופן הב', דכיון דברהמ"ז פוטרת את היין והמים ששתה, ע"כ מהני מה דהוא צריך לחזור למקומו לברך ברהמ"ז, גם לגבי היין והמים, והגם דשתיית היין והמים עצמן אינה מחייבת ברכה אחריהן במקומן, ואם יעבור שיעור עיכול מן הפת ולא יעבור שיעור עיכול מן היין והמים שיברך עליהן בפנ"ע לא ניבעי ברכה אחריהן במקומן, מ"מ כיון שהן נפטרין בברהמ"ז, והוא צריך לחזור למקומו לברך ברהמ"ז, ע"כ לי"ב לדין שינוי מקום.

האופן הג', דכיון דהיין והמים הוו בכלל קביעות סעודתו, ע"כ כל דאי"ז שינוי מקום כלפי עיקר הסעודה, אף אי"ז שינוי מקום כלפי היין והמים.[[3]](#footnote-4)

טז] ונ' לדון כמה נפ"מ בזה, חדא, בדין האוכל מיני דגן ושותה יין לדעת הסוברים דאינו טעון ברכה לאחריו במקומו או מים והלך למקום אחר, אם מותר לשתות שם, והוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דהא דא"צ לברך במקום השני על יין ומים שבתוך הסעודה, הוא משום דבפועל הוא צריך לחזור למקומו משום ברכת הפת, הרי דה"נ בכה"ג א"צ לברך, אך אי נימא דהא דא"צ לברך על יין ומים שבתוך הסעודה, הוא משום דברהמ"ז קיימא גם עליהן, הרי דבאכל מיני דגן ושתה יין ומים, שאינם נפטרין בברכת המיני דגן, ה"ה צריך לחזור ולברך, אך באמת יש להסתפק בזה בדין יין, דכיון שהוא כוללו בברכה אחת עם המיני דגן, י"ל דדמי ליין ומים שבתוך הסעודה, ואי נימא דהא דא"צ לברך על יין ומים שבתוך הסעודה, הוא משום דהוו בכלל קביעות סעודתו, י"ל דכ"ז הוא בסעודת פת, דשאר הדברים נכללים בכלל הסעודה, ומשא"כ בשאוכל מיני דגן ושתה יין או מים, י"ל דלא חשבינן להו כקביעות אחת, וע"כ ה"ה צריך לחזור ולברך על היין והמים ששותה במקום השני.

ומצינו דברים בזה בד' הגר"ז בסימן קע"ח ס"ד, ז"ל, ואפי' הלך בתוך הסעודה לבית אחר ואוכל ושותה שם דברים שאינם טפלים לסעודה לענין ברכה ראשונה והוצרך לברך עליהם בבית הראשון כמו יין ופירות "כיון שהם טפלים לענין ברכה אחרונה ונפטרים בברהמ"ז", ע"ד סעודתו הראשונה הוא אוכל ושותה ואין צריך לברך עליהם שם אפי' לא אכל שם פת, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דכל דינא דהתוס' הוא רק משום שמה ששותה במקום השני הוא טפל לסעודה לענין ברכה אחרונה ונפטר בברהמ"ז, ולפ"ז נמצא דבאוכל ממיני דגן ושותה מים והלך למקום אחר, ה"ה צריך לברך על המים.[[4]](#footnote-5)

ואמנם דבדקדוק ד' הגר"ז נראה, דאין כונתו דכיון שהן נפטרין בברכת הפת, ע"כ מהני מה שהן טעונין לברך ברהמ"ז במקומן גם על השתי', כיון דברהמ"ז קיימא גם על השתי', אלא כונתו, דכיון שהן "טפלים" לענין ברכה אחרונה, והרי דהוו מכלל סעודת הפת, ע"כ כיון שהפת טעונה ברכה אחרי' במקומה וכשהולך למקום אחר ואוכל ע"ד סעודתו הראשונה הוא אוכל, ע"כ אף שאר הדברים שאוכל ושותה שם שהם בכלל סעודתו הוו ע"ד סעודתו הראשונה,[[5]](#footnote-6) וגם לפ"ז אם אכל מיני דגן ושתה יין ומים והלך למקום אחר, ה"ה צריך לברך שם על שתייתם, כיון שאינם טפלים למיני דגן אף לענין ברכה אחרונה.

שוב אח"ז מצאתי בשו"ת מהרי"ם סימן נ"ו להגאון מהרי"מ פאדווא בעמח"ס מקור מים חיים, הובא בפת"ש סימן קע"ח, שנסתפק בדין זה, וכתב דל"ד למש"כ התוס' בהלך באמצע הסעודה ושותה יין דא"צ לחזור ולברך, דהתם כיון דא"צ לברך ברכה אחרונה על היין, ודאי נכלל בגוף הסעודה, וכיון דצריך לחזור למקומו ולברך על הפת, ממילא יכול לשתות יין במקום אחר, עיי"ש בכל דבריו, וצ"ע.

יז] עוד נפ"מ נראה בזה, דהנה התוס' נקטו לדינם לגבי שתיית יין או מים, ויש להסתפק בשאכל פירות במקום הראשון, אם הוא רשאי לאכול מהם במקום השני בלא ברכה.

והנה אי נימא דטעמא דהתוס' הוא משום דבפועל הוא צריך לחזור למקומו משום ברהמ"ז, או דהוא משום דברהמ"ז קיימי גם על היין והמים, הרי דה"נ הוא בפירות, דא"צ לברך עליהן במקום השני, אך אי נימא דטעמא דהתוס' הוא משום דהיין והמים הוו מכלל קביעות סעודתו, י"ל דהוא רק ביין ומים שהם דברים הבאים "מחמת" הסעודה, ואף דיין גורם ברכה לעצמו, הרי מ"מ במציאות הוא בא מחמת הסעודה, ודעת התוס' לקמן דק"ג: דאינו טעון ברכה לאחריו מדינא דדברים הבאים "מחמת" הסעודה, אך פירות שאינם באים מחמת הסעודה, י"ל דל"ה בכלל קביעות הפת, וה"ה צריך לברך עליהן במקום השני.

והנה אמנם בד' הגר"ז שם מפורש דאינו צריך לברך על פירות שאוכל במקום השני, אך נראה דהגר"ז אזיל לטעמי' דס"ל דהא דפירות שבתוך הסעודה אינם טעונין ברכה לאחריהן, הוא משום שהן טפלים לענין ברכה אחרונה, כמבו' בדבריו כאן ובסימן קע"ד ס"ח, וע"כ הוו מכלל קביעות סעודתו, וממילא דאף כשהולך למקום אחר ואוכלן, הוי זה ע"ד סעודתו הראשונה, אך למש"נ בדברינו בדין דברים הבאים בתוך הסעודה סימן ב' ענף ב' בדעת כמה מקמאי דאי"ז משום דהם טפלים לפת, אלא משום דברהמ"ז קיימא על כל הסעודה ועל כל השביעה, י"ל דכיון שאינם טפלים לפת ואינם מכלל קביעות הפת, איכא עלייהו דין שינוי מקום, אך י"ל דמ"מ כיון דהוו מכלל הסעודה, דמה"ט הן נפטרין בברהמ"ז, לי"ב דין שינוי מקום, וצ"ע בזה לדינא.

וקצת סמך דעל פירות שאכל בתוך סעודתו, ה"ה צריך לחזור ולברך כשאוכלם במקום אחר, הוא ממש"כ התוס' להך דינא רק בששותה שם יין או מים, ולא כתבו לדין זה כשאוכל פירות, אך י"ל דאדרבה כל מה שהוצרכו התוס' לחדש לדין זה הוא רק בשתי', דהי' מקום לומר דאכילה ושתי' ב' ענינים הם, אך באכילת פירות ודאי דהוי מכלל אכילתו, וא"צ לברך עלי' במקום השני.

יח] עוד יל"ד נפ"מ בזה, דהנה במש"כ התוס' דיכול לשתות במקום השני מים, יש להסתפק אם הוא רק לדעת הסוברים דמים שבסעודה טעונין ברכה לפניהם, אך לדעת הסוברים דאינם טעונין ברכה לפניהם י"ל דפשיטא דכיון שלא הסיח דעתו מן הסעודה, אף א"צ לברך על המים שהן טפלים לסעודה, או דנימא דגם לדעת הסוברים דמים אינם טעונין ברכה לפניהם, מ"מ שפיר הי' מקום לדון דהסיח דעתו מן השתי', וע"ד שמצינו בד' תר"י דבהב לן ונברך מותר לאכול ואסור לשתות, ומד' הפוסקים משמע דאף אסור לשתות מים, (אך האבהעו"ז פקפק בזה), והיינו דשפיר מהני היסה"ד מן הדבר הטפל בפנ"ע, דעי"ז הו"ל כהביאו לו דורון בתוך הסעודה דצריך לברך עליו, וכ"נ מד' המג"א סימן קע"ח סק"ו והביאוה"ל שם שהביאו לד' התוס' גם לגבי מים, הגם דאנן קי"ל דמים שבתוך הסעודה אינם טעונין ברכה לפניהם.

ואי נימא דד' התוס' קיימי גם לדעת הסוברים דמים שבתוך הסעודה אין טעונין ברכה לפניהם, יש להסתפק היכא שיצא למקום אחר בתוך הסעודה קודם ששתה מים כלל, אם נמי הוא רשאי לשתות מים במקום השני, או דבכה"ג כיון שעדיין לא שתה מים במקום הראשון, ל"ש לומר כלפי שתיית המים דלקיבעי' קמא הדר, ואינו רשאי לשתות מים במקום השני.

והנה ודאי דמשמעות הדברים היא דאף בכה"ג הוא רשאי לשתות במקום השני, אך לכאו' הוא תלוי במש"נ, דאי נימא דטעמא דהתוס' הוא משום דבפועל הוא צריך לחזור למקומו משום ברהמ"ז, ודאי דאף אם לא שתה מים כלל במקום הראשון, הוא רשאי לשתות במקום השני, ואי נימא דטעמא דהתוס' הוא משום דהמים הויא בכלל קביעות סעודתו, נמי מסתברא מילתא דה"ז שייך אף בשעדיין לא שתה מים כלל, דמ"מ כיון שלא עקר דעתו מסעודתו, אף לא עקר דעתו מלשתות מים שהיא מכלל סעודתו, אך אי נימא דטעמא דהתוס' הוא משום דברהמ"ז קיימא גם על המים, לכאו' ל"ש כן בשלא שתה כלל מים, וגם אם שתה מים פחות מכשיעור יש מקום לומר דל"ש ה"ט, אך בזה יל"ד למש"נ במק"א דאף פחות מכשיעור נפטר בברכה אחרונה, וודאי א"א לומר דבשתה במקום הראשון יין פחות מכשיעור, ה"ה צריך לברך במקום השני על היין.

בד' ר"ד והר"ן נ' דשינוי מקום הוא משום דכשעוקר ממקומו הוי אכילה אחרת, וע"כ תלוי באכילה שיש לה קביעות מקום, וזהו היסוד דלקיבעי' קמא הדר, דכשחוזר למקומו הוי זה חזרה לקביעותו והוי זה המשך סעודתו הראשונה.

ל' ר"פ בהג' סמ"ק, לכך אין צריך לברך לפניו בשנוי מקו' בדברים הטעונים כו' אבל בדברים שאינם טעונים ברכה לאחריהם במקומן כשהלך למקום שני אסח דעתי' מאכילה ראשונה משום שנוי מקום כיון שיכול לברך במקום שני בשביל אכילה ראשונה אפי' לא אכל כלל במקום שני וכן משמע מתוך פי' רשב"ם גבי דברים שאינם טעונין כו' ושמא אפילו בפנים לא אמר אלא כשאוכל בקביעות במקום ראשון, עכ"ל, ומבו' בכל דבריו דשינוי מקום הוי היסה"ד ממש.

ועי' גם בביאוה"ל סימן רע"ג ס"ג שנקט דשינוי מקום הוי היסה"ד ממש, וכתב דזהו טעמא דדינא דדברים שטעונים ברכה אחריהם במקומם שלא הסיח דעתו.

ועי' בנשמ"א כלל י"ב ס"א שכתב בתו"ד, ז"ל, דדוקא באכילה אמרינן דשינוי מקום הוי כהיסח הדעת, דזימנין דמימלך ולא אכל, ואפילו כשאינו מסיח דעתו לא פלוג רבנן, עכ"ל, והרי דשינוי מקום הוי מדין היסה"ד ממש.

ועי' במג"א סימן ר"י, שמשמעות דבריו דבהיסה"ד אין האכילות מצטרפות לכשיעור, ואילו בשינוי מקום נסתפק בזה, וזה להיפך מדעת הרמב"ם דשינוי מקום הוי פסק סעודתו וב' אכילות טפי מבהיסה"ד.

ל' ריא"ז, אם הניחו שם מקצת חברים ואפי' זקן או חולה, "הרי דעתם לחזור למקום סעודתם" וכו', אבל אם לא הניחו וכו', הואיל ומשנין מקומן "שינוי מקום מפסיק סעודתן", וכ"ש האוכל בבית זה ועוד הלך לאכול בבית אחר שהוא שינוי מקום "מפסיק סעודתו ויש לו לברך על כל סעודה וסעודה", עכ"ל, ונ' מכל דבריו דדינא דשינוי מקום הוא דהו"ל הפסק בסעודה, והוו כב' סעודות, ויש לו לברך על כל סעודה וסעודה.

1. ולמדנו לפ"ז, דהיוצא ממקומו ועוסק באכילה כשיוצא, לי"ב לדין שינוי מקום, דכל הא דשינוי מקום הוי הפסק הוא רק כשאינו עוסק באכילה, וכן יש ללמוד גם מד' הרא"ש שהבאנו להלן סק"ח, דהרי כל הא דחשיב כאילו הוא עדיין במקומו, הוא רק כ"ז שאינו אוכל במקום השני, אך כשמתחיל לאכול במקום השני, כבר א"צ לחזור למקום הראשון ולברך, ואפ"ה לי"ב משום שינוי מקום, ובע"כ דכיון דכבר הוא עסוק באכילה במקום השני, לי"ב לדין שינוי מקום, ולדעת הסמ"ק שהבאנו להלן סק"ז יש להסתפק בזה, וכמש"נ שם, אך הגרח"ק שליט"א כתב בשם החזו"א שהורה לו שהמוצץ דבר בפיו ויוצא חוץ לבית צריך לחזור ולברך.

   ומטעם אחר ילה"ע בשמועה זו, דהנה במ"ב סימן קע"ח סקל"ט כתב בשם החיי אדם דאפי' אם אוחז הפרי והולך ואוכל יש בו משום שינוי מקום וכו', דכל פתיתה ופתיתה הוא דבר אחר, עכ"ד, ומבו' דרק משום דכל פתיתה ופתיתה הוי דבר אחר, הוא דיש בו משום שינוי מקום, אך באותה פתיתה ליכא משום שינוי מקום, ולפ"ז בדין דבמוצץ דבר בפיו ויוצא לי"ב משום שינוי מקום, אך עכ"פ מד' מד' החיי אדם והמ"ב דדינא דשינוי מקום הוא אף כשהוא עסוק באכילה ודלא כמש"נ, וי"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בראבי"ה סימן תקי"א שכתב, דלאותם שלא שתו מן הקידוש שבביהכנ"ס, הוי זה כדברים שאין טעונים ברכה לאחריהן במקומן, דמאחר שלא שתו א"צ ברכה לאחריהן כלל. - והנה נתחדש בדבריו, דאילו הי' חשוב לגביהן כדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, לא היו צריכין לחזור ולברך, ומחודש בזה, דדינא דדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, מהני גם לגבי הפסק שבין הברכה לאכילה, אך יש לדחות, דס"ל כדעת הסוברים דכל שטעם המברך, תו אף אם הפסיקו השומעים לית לן בה, וע"כ ליכא למיתי עלה אלא מדין הפסק באמצע אכילתו, וע"כ אילו הוה חשבינן לה כדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, ל"ה צריכין לחזור ולברך. [↑](#footnote-ref-3)
3. והי' מקום לדון עוד במכוון ד' התוס', דיין ומים שבתוך הסעודה, גם הם עצמן טעונין ברכה לאחריהן במקומן, דמיגו דהוי קביעות וכו', וזה לדעת הסוברים דהני דטעונין ברכה לאחריהן במקומן, הוא משום דיש להן קבע, אך אי"ז במשמעות ל' התוס', וגם רחוק לומר שיהא הדין כן, דאף בגוונא שלא נפטרו בברהמ"ז ומברך עליהן בפנ"ע, יהיו טעונין ברכה לאחריהן במקומן. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בד' האשל אברהם מבוטשאטש בסימן קע"ח ס"ה מבו' לכאו' לא כן, עיי"ש, - אך חילק שם בדין לקיבעי' קמא הדר, דבסעודת פת ל"ה שינוי מקום, אף אם אין דעתו לאכול עוד פת, ומשא"כ בכיסנין ויין לא אמרינן דלקיבעי' קמא הדר אלא בשדעתו לאכול עוד כיסנין ולשתות עוד יין, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ונפ"מ בזה נראה, דע"כ אף למש"כ הרמב"ן ודעימי' דכל שאכל תמרים לאחר הסעודה ה"ה פוטרם לכתחילה בברהמ"ז, מ"מ יהא עליהן דין שינוי מקום, שהרי אינם טפלים לסעודה לענין ברכה אחרונה, ואך דמצי לפטרם בברהמ"ז, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)