- כל החוברת -
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

בס"ד

[א](../../../../Documents/GitHub/otzar-hatorah-dataset-builder/Otzar_Hatorah_Books/%D7%A9_%D7%A1/%D7%99%D7%92%20%D7%A2%D7%99%D7%A8%D7%95%D7%91%D7%99%D7%9F/%D7%A2%D7%99%D7%A8%D7%95%D7%91%D7%99%D7%9F%20-%20%D7%94%D7%A8%D7%91%20%D7%A8%D7%A4%D7%90%D7%9C%20%D7%91%D7%94%D7%92%D7%A8_%D7%9E%20%D7%A9%D7%9E%D7%95%D7%90%D7%9C%D7%91%D7%99%D7%A5/%D7%A2%D7%A0%D7%99%D7%99%D7%A0%D7%99%D7%9D/%D7%A2%D7%99%D7%A8%D7%95%D7%91%D7%99%20%D7%97%D7%A6%D7%99%D7%A8%D7%95%D7%AA%20-%20%D7%97%D7%95%D7%91%D7%A8%D7%AA/%D7%90.doc) בביאור דעות הראשונים, אם אוסר הגוי היכא שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, והמסתעף ב

ב בדין ישראל א' דשכיח דדייר אם אוסר הגוי עליו ט

ג בדין ב' חצירות שיש בהם ישראל א' ובאחת מהן יש גוי ועירבו י

ד בגדר הדין דדירת הגוי אוסרת טז

ה בדין אין עירוב מועיל במקום גוי כ

ו בדין ב' בתים בחצר כלפי המבוי כו

ז הערות בד' התוס' ד"ה בטילו כט

ח בדין ביטלת תורת עירוב לז

ט בביאור ד' התוס' בדף סד. בדיני ביטול מ

י בד' התוס' דאסור להוציא מן החדר לבית מד

יא בביאור דין שכירו ולקיטו לדעת רש"י ודעימי' מה

יב בביאור דין שכירו ולקיטו לדעת הרמב"ם והראב"ד נא

יג בביאור דין שכירו ולקיטו לדעת רבינו יהונתן ובדין ה' השרויים בחצר אחת א' שוכר ע"י כולם נו

יד בדין שכירו ולקיטו של ישראל סא

טו בדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה סב

טז בטעמא דמ"ד דצדוקי הרי הוא כגוי עא

יז הערות בסוגיא בדף סט. עג

יח בדין משומד ותינוק שנשבה עט

יט בדין ביטול רשות פה

כ בדין ביטול רשות אם מהני לאסור, ועוד בדיני ביטול צג

כא בדיני אורח קא

כב בדין עירוב במקום שיתוף ושיתוף במקום עירוב קט

כג בדין המקום הראוי להנחת השיתוף למ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב

וביאור ד' הרמ"א בטעם שמניחים העירוב בביהכנ"ס קטז

כד בטעמא דמ"ד דביין לכו"ע אין סומכין על שיתוף במקום עירוב קכב

כה הערות בדיני שיתוף קכד

כו בדין מקבלי פרס קכז

כז ביאור דעת הרמב"ם בדין מקבלי פרס קלג

כח בדין קבלת פרס ותפיסת יד בגוי קלח

כט בדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו קמ

ל בדין בתים או חצירות של אדם א'אם מועילים לדינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו קמג

לא בישוב דעת הראב"ד דסגי בבית א' בכל חצר קמו

לב בדינא דרב דכל שהחצירות פתוחות זו לזו אין ניתר המבוי בלחי וקורה קנ

לג הערות בדין מבוי שלא נשתתפו בו קנא

לד בדין דריסת הרגל קנו

לה בדין גוי הרי הוא כרבים קס

לו בישוב דעת הרמב"ם בדין גוי ה"ה כרבים קסד

לז הערות בשלהי פרק הדר קסו

לח בדין זכוי עירוב ע"י בנו ובתו קעב

לט בדין זכוי עירוב ע"י אשתו קעח

מ בענין יש לה בית באותו מבוי קפב

מא בדין סולם קפז

מב בסוגיא דאנשי חצר ואנשי מרפסת קצה

מג בהנידון אם אדם אוסר היכא דאיכא רשות האסורה המפסקת מביתו קצח

מד בדין תשמיש בחול אם אוסר רא

מה בדין אין אדם אוסר על חבירו דרך אויר רג

מו בביאור כמה אופנים שמצינו דרשות אסורה להוציא אלי' מרשות דאחר

ומ"מ מי שיש לו שותפות בחצר זו מותר לו להוציא אלי' רט

מז בדין דירה בלא בעלים ריא

מח בדין המניח את ביתו ריח

מט בדין טלטול לבית הכנסת רכו

נ ביאור השיטות אלו מקומות חשיבי כבית שאינו רשות אחת עם החצר רכח

נא בדין טלטול בחצר שאינה מעורבת רלז

נב בדין הוצאה מרשות יחיד לרשות שותפות, ומרשות שדיורי' משותפין לרשות שדיורי' חלוקין רמ

נג בדין גוד אסיק במחיצות שאין ניכרות והמתסעף רמד

נד בביאור דברי התוס' בדין עמוד שאין מופלג מן הגג ד"ט, ובדין חריץ פחות מד"ט רנג

נה בדין הוצאה מבית לקרפף דחד גברא, ובפלוגתת הראשונים מהו קרפף דחשיב רשות לעצמו רנו

**א**

**ביאור דעות הראשונים, אם אוסר הגוי היכא שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, והמסתעף**

א] **עירובין דס"א: ראב"י לעולם אינו אוסר עד שיהו ב' ישראלים אוסרין זע"ז.**

**והנה** נחלקו הראשונים בזה, אם כללא הוא דאין הגוי אוסר רק היכא דב' הישראלים "אוסרין זע"ז", וכל שאינם אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר, או דכל שיש ב' ישראלים בחצר אוסר הגוי עליהם אף היכא שאינם אוסרין זע"ז, ע' בזה בחי' הרשב"א והריטב"א לקמן דס"ה: בשם הראב"ד.

**ומבו'** בדבריהם שם, דבסוגית הגמ' להלן דס"ה: מתבאר דבעי' שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ אמרי' דלרבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה אין לאסור בגונא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה.

**ואך** שדעת הראב"ד היא דקי"ל לא כן, וכתב דרב הונא ברי' דרב יהושע דתירצה כר"ע וכשעירבו לרוחא דמילתא הוא דתירצה הכין וכו', אלא אף לרבנן יש לאסור בזה, משום דל"ב אוסרין זע"ז, אלא כל דשכיחי דדיירי אוסר הגוי עליהם, והא דנקט תנא דמתני' אוסרין זע"ז לא אתי לאפוקי ב' חצרות זו לפנים מזו, דהנהו ודאי אע"ג דאין אוסרין זע"ז לרבנן מ"מ שכיחי דדיירי וגוי אוסר בחיצונה וכו', ולא אתא ר"א אלא לאפוקי ב' חצרות ופתח אחד ביניהן דכיון דלא עבר חד על חברי' לא שכיחי דדיירי וכו', ואי נמי בב' חצרות זו לפנים מזו ולאפוקי פנימי במקומו, אבל חיצון כיון דלר"ע פנימי אסר על חיצון ב' ישראלים אוסרין זע"ז קרינן בי' וכו', עכ"ד, וכן הסכים הריטב"א שם, ודעתו דהגם דסוגיא בדס"ה: ס"ל דבעי' אוסרין זע"ז, מ"מ סוגיא דדס"ג: פליגא ע"ז וס"ל דכל דשכיח דדיירי אסרינן אף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והכי קי"ל, עיי"ש, ונת' בזה בסימן ב', וע' בסימן ט"ו סק"ג שנת' דגם דעת הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין היא כן דלהלכה ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ ס"ל דהיכא דישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית יש לאסור מן הדין, עיי"ש.

ב] **ובד'** הרשב"א בעבוה"ק נ' להדיא דס"ל דלהלכה אין הגוי אוסר עד שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ומצינו כן בדבריו בכ"ד.

**חדא** הוא מש"כ בעבוה"ק ש"ד פ"ג, ז"ל, אימתי הגוי אוסר במקום שיש שני ישראלים אוסרין זע"ז, אבל במקום שאין שם שני ישראלים אוסרין זע"ז אף הגוי אינו אוסר וכו', במקום זה אין הפרש בין ישראל יחידי לישראלים רבים הסמוכין על שולחן אחד או מוחלקין לכמה שולחנות בבית אחד, שלא חילקו חכמים בדבר, אלא כל שיש ישראלים אוסרין זע"ז ואפילו הן מועטין הגוי אוסר, ואם היו מרובין ואין אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר, עכ"ל, ומבו' להדיא בכל דבריו, דאין הגוי אוסר רק אם הישראלים אוסרין זע"ז.

**ולהלן** שם, כתב הרשב"א, ז"ל, מבוי שצדו אחד גוי וצדו האחר ישראל אין מערבין אותו דרך חלונות להתירו דרך פתחים למבוי וכו', מותרין להוציא כליהם מבית זה לבית זה דרך חלונות, אבל אסורין להוציא כלים ששבתו בבתיהן למבוי דרך פתחים שבחצר עד שישכור מן הגוי, ואף על פי שאין במבוי שני ישראלים אוסרין זע"ז ואע"פ שאין הגוי אוסר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זע"ז, כאן החמירו ואסרו לפי שאסור לעשות יחיד במקום גוי וכו', עכ"ל.

**ונ'** בל' הרשב"א, דהא דלא אסרינן בהאי גוונא מדינא, הוא רק משום דליכא ב' ישראלים "אוסרין זע"ז".

**ונ'** בביאורו דהנה התוס' לקמן דע"ד: ד"ה מבוי הקשו בהך דינא דמבוי שצידו א' גוי וכו', דאף אם היו מערבין הרי הגוי אוסר עליהן, עיי"ש, והיינו דס"ל להתוס' דכיון שעירבו בתי הישראל יחד, וכולן משתמשין במבוי, חשיב דאיכא ב' ישראלים במבוי, ובדין הוא שיאסור הגוי עליהם מדינא.

**ועיי"ש** בחי' הריטב"א שכתב לישב, ז"ל, א"נ דהכא כראב"י דבעי שני ישראלים אוסרין זע"ז [והכא אינם אוסרים זע"ז] כיון שאין לאחד מהם דריסת רגל בחצר ולא במבוי, עכ"ל, וביאור דבריו, דהגם דלהישראל שביתו פתוח לחצר זו איכא דריסת רגל בחצר ובמבוי, מ"מ לחבירו שאין ביתו פתוח לשם, ליכא דריסת הרגל שם, ואינו אוסר שם, וע"כ כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז לא אסר הגוי עליהם, ועמש"נ בסימן ג' סק"ז בטעמא דהתוס' דפליגי ע"ז.[[1]](#footnote-2)

**ולפ"ז** נ' דזמש"כ הרשב"א דהא דלא אסרינן בזה מדינא הוא משום דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והיינו משום דבאמת כל שעירבו חשיב דאיכא ב' ישראלים במבוי, והא דאין הגוי אוסר עליהם מדינא הוא משום דאין הישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"כ הריטב"א, ואזיל הרשב"א לטעמי' בזה, וכמש"נ בסימן ג' סק"ז.

**ועכ"פ** מבו' לפ"ז דעת הרשב"א, דאין הגוי אוסר אלא בשב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**וכ"ה** מבו' גם בל' הרשב"א בפרק ח', ז"ל, עשו הישראלים מחיצה למקום לינה ולא עשו למקום פתן ואין צריך לומר כשאוכלין במקום אחד, אין הגוים אוסרין עליהם לפי שהן בעצמן אין אוסרין זע"ז ואין הגוי אוסר אלא בזמן שהישראלים אוסרין זע"ז, עכ"ל, אך עיקר הדין שכתב הרשב"א י"ל כן גם לדעת הסוברים דל"ב שיהיו אוסרין זע"ז, די"ל דכל כה"ג שאין חלוקין זמ"ז במקום פיתן, חשיבי כחד ממש, וע"כ כה"ג אין הגוי אוסר עליהם.[[2]](#footnote-3)

**וכ"ה** גם בדבריו בפרק י', ז"ל, כבר ביארנו שהדר עם הגוי בחצר, אם היו שם שני ישראלים אוסרין זע"ז שהגוי אוסר עליהם וכו', לפיכך ישראלים השכנים בפונדקאות של גויים וכו', נעשו כל הישראלים חבורה אחת לאכול בשבת בבית אחד מהן, אין צריכין לשכור שכולן בני חבורה אחת הן ואינן אוסרין זע"ז, וכל שאין אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר עליהן, עכ"ל, אך כבר נת' לעיל דעיקר דין זה י"ל כן גם לדעת הסוברים דל"ב שיהיו אוסרין זע"ז.

**וכ"ה** ל' הרשב"א במיוחסות סי' רי"ז, ז"ל ובין ישראלים מרובים, בין מועטים, "כל שהן אוסרים זה על זה", הכותי אוסר עליהם, עכ"ל.

**והנה** בדינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, כתב הרשב"א בפ"ג שם, ז"ל, ב' חצרות זו לפנים מזו וישראל אחד וגוי בפנימית וישראל אחד בחיצונה או שהי' ישראל אחד וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, ה"ז אוסר על החיצונה עד שישכיר את מקומו, לפי שרגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה וכמו שביארנו למעלה וכו', ויש מי שהורה בשני אלו להקל, לפי שאין ישראל החיצון והפנימי אוסרין זע"ז, ולעולם אין הגוי אוסר עד שיהיו שני ישראלים אוסרים זע"ז, ולראשון הדעת נוטה, עכ"ל.

**והנה** לכאו' ממה שנוטה דעת הרשב"א לאסור בזה, הגם דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, נ' שדעתו דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"כ בחידושיו להלן דס"ה: בשם הראב"ד דמה"ט הוא דיש לאסור בכה"ג.

**אך** באמת נ' דאדרבה גם מהתם מוכח שדעת הרשב"א דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וזה ממש"כ הרשב"א דהטעם דאוסר הגוי על החיצונה הוא "לפי שרגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה וכמו שביארנו למעלה", עכ"ל, וכונתו הוא למש"כ לעיל מינה, בדין ג' חצירות שיש בכל אחת מהן א', ז"ל, אבל אם הי' גוי ביניהם ודר בפנימית אסור, לפי שיבואו הרואים שאינם בקיאין בהלכה לכלל טעות ויאמרו שחצירות אינן אוסרות זע"ז וכו', לפיכך גוי הרי הוא כרבים ואסורין עד שישכרו ממנו, עכ"ל, וזהו מש"כ הרשב"א דמה"ט יש לאסור אף בגוונא דידן, משום שיבואו הרואים לכלל טעות.

**והנה** לפ"ז הרי מבו' להדיא, דאילו ל"ה שייך בזה הגזירה דגוי ה"ה כרבים, ל"ה אסרינן בזה, והיינו משום דמדינא אין הגוי אוסר אלא בשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז,[[3]](#footnote-4) וזה כמבו' בכל ד' הרשב"א שדעתו דבעי' שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז.[[4]](#footnote-5)

**ועמש"נ** עוד בסימן ג' סק"ג, דיש ללמוד מד' הרשב"א לקמן דע"ד:, דב' חצירות שיש באחת מהן ישראל וגוי ובאחת מהן יש ישראל לבד, ואין דריסת רגל לזו על זו ועירבו שני החצירות יחד, דמעיקרא דדינא מהני העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ונת' שם די"ל בטעמו, דאף אי נימא דמהני העירוב לחשבן כב' ישראלים במקום הגוי, מ"מ אכתי ליכא ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", ואזיל הרשב"א לטעמי' דס"ל דאין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז, וזה כעין מה שהבאנו לעיל מד' הרשב"א בעבוה"ק והריטב"א לקמן דע"ד:.

ג] **וכן** נ' גם בדעת הרא"ש, דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וכל שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז אין אוסר הגוי עליהם, הגם דאיכא ב' ישראלים ושכיחי דדיירי.

**ויש** ללמוד כן מדבריו בכ"ד, חדא הוא ממש"כ בפירקין סו"ס א', דאפי' יש כמה בתי ישראל פתוחין לחצר אחת מותרין לטלטל בכל העיר, דכמו שב' ישראלים בבית א' איקרו יחיד במקום גוי לגבי החצר, ה"נ כמה בתים פתוחים לחצר מיקרו יחיד במקום גוי לגבי המבואות, עכ"ד.

**וע'** בסימן ו' שנת' מד' תוס' הרא"ש לקמן דע"ד: שהטעם בזה הוא, משום דב' בתים בחצר אחת אין אוסרין זע"ז במבוי, וע"כ הוא דאין אוסר הגוי עליהם, משום דבמבוי שבו יש דריסת הרגל לגוי, אין הישראלים אוסרין זע"ז, עיי"ש שנת' באורך הטעם דחשבינן דאין אוסרין זע"ז במבוי, ומבו' לפ"ז דעת הרא"ש דאין הגוי אוסר אלא אם ב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**ולפ"ז** נמצא דלדעת הראב"ד והריטב"א דס"ל דגוי אוסר אף היכא שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, יש לאסור במבוי שיש בו חצר של ישראל וחצר של גוי, היכא דב' בתי ישראל פתוחין לחצר, ועמש"נ בסימן ו' סק"א שכ"ה מבו' בד' הריטב"א דיש לאסור בכה"ג, ועיי"ש שנת' שכ"ה דעת הרבה מן הראשונים.

**וכן** נ' גם ממה שהשמיט הרא"ש לסוגיא דלקמן דס"ה: בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, ולכאו' היינו משום דכל הך סוגיא אתיא כר"ע, אך לרבנן אין הגוי אוסר משום דאין הישראלים אוסרין זע"ז, וע' להלן סק"ד שהבאנו דבל' שו"ת הרא"ש מ' דקי"ל לאסור בכה"ג, עיי"ש מש"נ בזה.

**וכן** נ' גם בל' הרא"ש בשו"ת כלל כ"א סו"ס ד', דאין הגוי אוסר אלא בשב' הישראלים אוסרין זע"ז, עיי"ש.

ד] **ובטושו**"**ע** ר"ס שפ"ב כתבו שאין הגוי אוסר עד שיהיו ב' ישראלים דרים בב' בתים "ואוסרין זע"ז".

**ובב"י** שם כתב ע"ד הטור, ז"ל, ומש"כ ואוסרים זע"ז הוא לאפוקי האחים שמקבלים פרס מאביהם וישנים בבתיהם, וכן הנהו דאיתא בסי' ש"ע, שאע"פ שדרים בבתים חלוקים כחד חשיבי, מאחר שאין אוסרין זע"ז, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מהלכות עירובין, עכ"ל. [[5]](#footnote-6)

**ובביאור** הגר"א שם כתב, ז"ל, ל' הטור וכ"כ רש"י, ונתכוין למש"כ המ"מ דאותן שאין אוסרין כמו האחין שאוכלין כו' אינו אוסר, ודייק מל' המשנה אוסרין דוקא, וכמ"ש רש"י שם ובאין לערב וכו' דאין עירוב מועיל, עכ"ל, וע' בסימן ה' סק"ז מש"נ בביאור ד' הגר"א.

**ומבו'** דעת הטושו"ע, דאין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**ולמש"נ** לעיל סק"ג יש ללמוד כן גם ממש"כ הטושו"ע בר"ס שצ"א לדינא דהרא"ש דאין הגוי אוסר במבוי היכא דליכא אלא חצר אחת שיש בה ב' בתי ישראל, אלא חשיבי ב' הישראלים כחד במבוי, וכבר נת' לעיל מד' תוס' הרא"ש שהטעם בזה הוא משום דאינם אוסרין זע"ז במבוי, וממה שפסקו הטושו"ע לדין זה, מבו' דעתם דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**ומה** שפסקו הטושו"ע בסי' שפ"ב סי"ז דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסר הגוי על החיצונה, הגם דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, צ"ל שטעמם הוא כמש"כ הפרישה והגר"א שם, דס"ל דהגם דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ אסרינן בזה משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, אך שו"ר בבית מאיר שם שכתב דטעמא דהטור הוא כדעת בעה"מ דבמקום גוי נקטינן כר"ע דרגל המותרת אוסרת, וכן צ"ל גם בדעת הרא"ש בשו"ת כלל כ"א סי' ד' דמשמע בדבריו דקי"ל לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, ולמש"נ לעיל סק"ג שדעתו דקי"ל דאין הגוי אוסר אלא בשב' הישראלים אוסרין זע"ז, צ"ל דהא דאסר הוא משום הגזירה, וניחא בזה מה שלא הביא הרא"ש בפסקיו בדס"ה: לדין זה, שהרי באמת לא קי"ל לאסור משום דינא דסוגיא דהתם, דסוגיא דהתם אתיא כר"ע, אלא הא דאסרינן בזה הוא משום הגזירה, וזה הביא הרא"ש בשלהי פירקין להגזירה דגוי ה"ה כרבים, וכ"כ בעה"מ בדעת הרי"ף דהשמיט לסוגיא דדס"ה: משום דקי"ל לאסור בזה מכח הגזירה דגוי ה"ה כרבים.

**והנה** בשבלי הלקט בסי' צ"ז נסתפק בדינא דהקילו במחנה דא"צ לערב, אם היינו אף במקום גוי, ז"ל, והא דאמרי' פטורין מלערב וכו' מ"מ צ"ע עכשיו בזה"ז מאחר שיש אהלי גויים במחיצתן אם אוסרין עליהן וצריכין להשכיר מהן כדין חצר שאין יכולין לערב עד שישכיר אין להם תקנה לטלטל בכל המחנה לפי שאין יכולין להשכיר מכל הגויים, או שמא מותר לטלטל ואינן צריכין להשכיר דהיכא אמרינן ובגוי עד שישכיר היכא שהישראלים אוסרין זע"ז ואינן רשאין לטלטל עד שיערבו, אבל היכא שאין הישראלים צריכין לערב אין הגוי אוסר ואינן צריכין להשכיר, עכ"ל. [[6]](#footnote-7)

**והב"י** בסי' שס"ו כתב ע"ד השבה"ל, ז"ל, ולי נראה דאי"ז צריך לפנים דכיון שאין הישראלים צריכין לערב פשיטא דאין הגוי אוסר דהו"ל יחיד במקום גוי, עכ"ל.

**ונ'** דהב"י לטעמי' אזיל, דס"ל דקי"ל דאין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז, וכנ"ל, וע"כ במחנה שאין הישראלים אוסרין זע"ז, פשיטא דאין הגוי אוסר עליהם, אך בד' השבה"ל נ' שנסתפק בדין זה אם היכא שאין הישראלים אוסרין זע"ז אוסר הגוי עליהם או לא.[[7]](#footnote-8)

ה] **והנה** כתב הרמ"א בר"ס שפ"ב, ז"ל, ישראל שהשאיל או השכיר ביתו לחבירו במקום שדרים גויים, אע"פ שיש לו תפיסה בבית ל"מ וצריכים לשכור מהגויים, עכ"ל, והוא מב"י בשם מצאתי כתוב, ובביאור הגר"א שם כתב, ז"ל, עי' מ"א, וצ"ע מ"ש מאחין שאוכלין כו' דאין הגוי אוסר, ואפשר דמ"כ זו אוסר גם שם, עכ"ל.

**והיינו** דכ"ה דבאחין מקבלי פרס אין הגוי אוסר, משום דאינם אוסרין זע"ז, ה"נ היכא שיש למשכיר תפיסת יד שאינם אוסרין זע"ז, בדין שלא יאסור הגוי.

**ומש"כ** הגר"א דאפשר דמ"כ זו אוסר גם שם, הנה אין מ' כן מד' הב"י והדרכי משה, שכתבו בריש הסימן דבמקבלי פרס אין הגוי אוסר, ובסוף הסימן הביאו לד' המ"כ דהיכא דאיכא לישראל המשכיר תפיסת יד אוסר הגוי עליהם, ואין נ' מדבריהם דאיכא פלוגתא בזה.

**והנה** עיי"ש בס' דמשק אליעזר שציין הביאוה"ל שם שכתב לישב ד' הרמ"א, דאזיל לטעמי' בסי' ש"ע ס"ב, שדעתו דל"מ תפיסת יד אלא היכא שאין דיורין אחרים בחצר או שעירוב בא אצלם, אך אם יש דיורין אחרים בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר צריכין כל א' לערב, ומקור דין זה הוא בפי' ריו"נ לקמן דפ"ה: שהביא שיש מן הרבנים שאומרים כן, ופירשו הטעם דדמי לאחים מקבלי פרס שא"צ לערב, ומ"מ אם יש עמהם דיורים אחרים בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר, אמרי' דמיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, וה"נ בתפיסת יד דכוותה, ואשר ע"כ כ"ה דבמקבלי פרס נ' מל' הרמב"ם דלא חשיבי כיחיד במקום גוי, עמש"נ בזה להלן סק"ט ה"ה בתפיסת יד, עכ"ד.

**אמנם** אי"ז מתישב כ"כ, דכיון דקי"ל דאין הגוי אוסר אלא בשב' הישראלים אוסרין זע"ז, מסתברא מילתא דהיכא דאיכא להמשכיר תפיסת יד דכה"ג אינם אוסרין זע"ז, לא יאסור הגוי עליהם, והגם דאם יהיו דיורים אחרים בחצר ויוליכו עירובן למקום אחר יאסרו זע"ז, השתא מיהא הרי אינם אוסרין זע"ז.

**גם** לא נתישב בדבריו קושית הגר"א, שהרי הגר"א הק' דמ"ש ממקבלי פרס שכתב הב"י דאין הגוי אוסר, וע"ז לא ישב הדמש"א כלום, ואך דמ"מ י"ל כמש"כ הגר"א דמצאתי כתוב זה חולק וס"ל דאף במקבלי פרס אוסר הגוי עליהם, ואשר ע"כ ה"נ בתפיסת יד דדמי למקבלי פרס לדעת הרמ"א, אוסר הגוי עליהם, אך כבר נת' לעיל דאין מ' מד' הב"י והרמ"א דמצאתי כתוב זה חולק בדין מקבלי פרס.

ו] **ונ'** די"ל בזה, דהנה מקור דין זה דל"מ תפיסת יד לחשבם כיחיד במקום גוי, הוא בשו"ת מהרי"ל סימן קנ"ו, ז"ל שם, כיון דשכיח דדייר בכה"ג נראה דלא מהני, כמו ביטול רשות דמהני במקום ישראל ולא במקום גויים, כדפריך רבא בעובדא דלחמן בר ריסתק א"כ בטלת כו', והאי תפיסת יד הוי כמו עירוב או ביטול רשות דלא מהני במקום גוי, דתפיסת יד גורם לו שותפות בההוא בית כמו בעל הבית שותף עם שכינו ביין או בשמן כו', אע"ג דהתירו רבותינו כמה בני אדם בבית אחד דחשיב לא שכיח דמרתתי,[[8]](#footnote-9) אבל תרי בתים מירתת גוי מינייהו ושכיחי דדיירי, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דטעם הא דאוסר הגוי בכה"ג, הוא משום דשכיחי דדיירי, ודמי לביטול רשות ולעירוב דאף דכל שביטלו כולם רשותן לאחד או כל שעירבו כולן יחד, חשיבי כיחיד, מ"מ כיון דשכיחי דדיירי אוסר הגוי עליהם, וה"נ בתפיסת יד דכוותה.[[9]](#footnote-10)

**האמנם** נ' מד' מהרי"ל, דאילו הוי חשיבי כחד ממש לא הי' הגוי אוסר עליהם, הגם דשכיחי דדיירי, ורק משום דתפיסת יד לא עדיף מעירוב,[[10]](#footnote-11) ע"כ הוא דאוסר הגוי עליהם.

**אמנם** ממש"כ בסו"ד דאע"ג דהתירו רבותינו כמה בני אדם בבית אחד דחשיב לא שכיח דמרתתי, עכ"ל, נ' דכל הא דשרי היכא שב' הישראלים דרים בבית א', הוא רק משום דאף בכה"ג לא שכיח דדיירי דמירתתי מן הגוי, וזה כמש"נ בסימן ב' סק"ב בהערה מד' הרשב"א הריטב"א והמאירי דב' ישראלים הדרים בבית א' נמי לא שכיח דדיירי, אך אילו הוה שכיחי דדיירי הי' הגוי אוסר עליהם, הגם דהוו כחד ממש, וצ"ע בזה.

**ולפ"ז** ניחא מה שפסק כן הרמ"א, והיינו משום דהגם דקי"ל דהיכא שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז אין אוסר הגוי עליהם, ומה"ט במקבלי פרס אין הגוי אוסר, מ"מ היכא דאיכא ב' ישראלים ואך דאתינן עלה משום תפיסת יד, חשיבי שפיר דאוסרין זע"ז, ואך שהתפיסת יד מתרת כעירוב, וע"כ אוסר הגוי עליהם, וכ"ה דהיכא שעירבו ב' הישראלים אוסר הגוי עליהם, הגם דאחר שעירבו אין אוסרין זע"ז, ה"נ היכא דאיכא להמשכיר תפיסת יד בבית השני אוסר הגוי עליהם, דלא עדיף תפיסת יד מעירוב, ול"ד למקבלי פרס דכיון שמצורפין הן במקצת אין אוסרין כלל זע"ז, וע"כ אין אוסר הגוי עליהם.[[11]](#footnote-12)

**וכ"ה** מבו' בד' המג"א שם, שכתב ע"ד הרמ"א, ז"ל, לא מהני למיהוי יחיד במקום גוי, דלא עדיף מאילו עירבו, עכ"ל.

**ובדעת** הגר"א שהק' ע"ד הרמ"א, נ' פשוט דאזיל לטעמי' שפירש בהא דבעי' שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, דהוא דבבאין לערב אין עירוב מועיל, והנה לא מיבעיא אם נפרש ד' הגר"א כפשטות דבריו דכל עיקר דינא דהגוי אוסר, הוא רק דל"מ העירוב במקום הגוי, ודאי ניחא, דהיכא שיש לו תפיסת יד דא"צ לערב, ל"ש כלל הך דינא, וע"כ גם מש"כ הדמש"א דכיון שאם יש דיורין אחרים בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר צריכין עירוב לכל א' וא', חשיבי דאוסרין זע"ז, הנה לפ"ד הגר"א אי"ז טעם כלל, דמ"מ כיון דהשתא א"צ לערב, ל"ש כל עיקר הדין דהגוי אוסר, אלא אף אי נפרש ד' הגר"א, דלעולם עיקר הדין הוא דהגוי אוסר, ואך דאם הי' מועיל העירוב במקום הגוי הוי חשיבי כחד, ולא הי' הגוי אוסר, ועמש"נ בסימן ה' סק"ז להוכיח לפרש כן, הנה מה"ט אף בתפיסת יד דהוי כעירוב, חשיבי כחד ואין הגוי אוסר, דהתם ל"ש דינא דאין עירוב מועיל, כיון דל"ב שיחול חלות עירוב, אלא הוי זה מידי דממילא, שהם כמעורבין.

**אך** בדעת מהרי"ל ורמ"א נ' דס"ל דהא דאוסר הגוי אף היכא שעירבו, אי"ז כלל משום דל"מ עירוב במקום הגוי, אלא אף אם מהני העירוב במקום הגוי, נמי ל"מ העירוב לחשבן כחדא, וכאשר כ"ה להדיא בד' התוס' לקמן דס"ג:, ועמש"נ בזה בסימן ה' סק"ח, ואשר ע"כ ה"נ בתפיסת יד דהוי כעירוב, לא חשיבי כיחיד במקום הגוי, וגם חשיב דאוסרין זע"ז, כיון שביסוד הדין הם אוסרין זע"ז, ואך שהתפיסת יד מתרת כעירוב, וכנ"ל, וז"ב.

ז] **ובדעת** הרמב"ם נ' דס"ל דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, דהנה כתב הרמב"ם פ"ב מעירובין ה"ט, ז"ל, ואם היו ב' ישראלים או יתר וגוי שכן עמהם ה"ז אוסר עליהם, עכ"ל.

**ובהשגות** הרמ"ך שם, ז"ל, הי' לו לכתוב אם היו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והכי מוכחי בגמ' דגוי אינו אוסר אם אין ב' ישראלים אוסרין זע"ז, דקא מוקים ההיא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אליבא דר"ע דאמר רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, דלא אמרי' באב ובנו שכיחי דדיירי אם אינם ב' בעלי בתים אוסרין זע"ז,[[12]](#footnote-13) וצ"ע, עכ"ל.

**ומל'** הרמב"ם שלא הזכיר דבעי' שיהיו אוסרין זע"ז, נ' שדעתו דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ומצאתי בבית מאיר סי' שפ"ב סי"ז שכבר דקדק כן בל' הרמב"ם.

**ומה** שהשיג ע"ז הרמ"ך ממש"א בגמ' דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אין לאסור לרבנן, משום דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, הנה בפשוטו הי' מקום לומר, דמכוון הגמ' דלמ"ד דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, חשיב דליכא כלל ב' ישראלים בחיצונה, שהרי אמרי' דפנימית אחדא דשא, וע"כ לא חשיב דאיכא כלל ב' ישראלים בחיצונה, אך באמת כל דאיכא ב' ישראלים דרין יחד, ל"ב שיהיו אוסרין זע"ז.

**אך** אי"ז במשמעות ל' הגמ', שנראה להדיא דלא פריך אלא משום דבעי' שיהיו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכ"ה להדיא בתור"פ שם, ז"ל, הכא נהי דאיכא שנים, מ"מ אוסרין זע"ז ליכא, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שהביאו הראשונים שם, דהא דכה"ג אין הגוי אוסר הוא משום דינא דבעי' אוסרין זע"ז, וע"כ לפי האמת אסרינן בגונא דסוגיין אף לרבנן, ומשום דל"ב שיהיו ב' ישראל אוסרין זע"ז, דהגם דמ"מ בעי' שיהיו ב' ישראל, לזה סגי בדריסת הרגל דהפנימי לחשוב דאיכא ב' ישראל בחיצונה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א והר"ן שם דחשיב דאיכא ב' ישראלים בחיצונה וע"כ אסרו על החיצונה ולא על הפנימית, עיי"ש.

**אך** הפשוט בזה בדעת הרמב"ם, שהרי באמת פסק הרמב"ם בפ"ב שם הי"א דכה"ג דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסר הגוי על החיצונה, וזה דלא כסוגית הגמ' דמבו' דאין לאסור בזה רק לדעת ר"ע, וע' בסימן ל"ו סק"ג שנת' להוכיח בדעת הרמב"ם שהטעם דאסר בכה"ג הוא כד' הראב"ד שהביאו הראשונים שם, דקי"ל דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, עיי"ש, והבאנו שם שכ"כ בחי' המאירי בדס"ה: בדעת הרמב"ם, וכ"ה בבית מאיר סי' שפ"ב סי"ז, ואשר ע"כ שפיר סתם הרמב"ם דכל דאיכא ב' ישראלים בחצר אוסר הגוי עליהם, ולא הזכיר דבעי' שיהיו אוסרין זע"ז, משום שדעתו דקי"ל דל"ב שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"נ.

ח] **אמנם** צריך להוסיף בזה, דהנה בד' הרמב"ם פ"ב ה"י מבו' דאילו הי' עירוב מועיל במקום גוי, הי' דינם כיחיד שאין הגוי אוסר עליהן, ורק משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, הוא שהגוי אוסר עליהן, ועמש"נ בזה באורך בסימן ה', ולכאו' נ' מזה דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ אילו הי' מועיל העירוב לא הי' הגוי אוסר.

**אך** נ' פשוט, דהגם דל"ב אוסרין זע"ז, הא מיהא בעי' שיהי' רשות דב' ישראלים, ושלא כדעת הריטב"א לקמן דס"ה: שדעתו דאף ל"ב ב' ישראלים, עמש"נ בזה בסימן ב', וע"כ אם הי' מועיל עירוב במקום גוי והי' חשוב כרשות דיחיד, לא הי' הגוי אוסר.

**ועד"ז** נת' בסימן ט"ו סק"ג בהערה בדעת הרמב"ן, דמוכח בדעתו דלהלכה ל"ב אוסרין זע"ז, ואפ"ה מבו' בדבריו דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, והיינו משום דאילו הי' עירוב מועיל במקום גוי הוי חשיבי כיחיד במקום גוי ולא הי' הגוי אוסר עליהם, והרי דאף דל"ב אוסרין זע"ז, מ"מ אם הי' מועיל העירוב הוי חשיבי כיחיד, ולא הי' הגוי אוסר עליהם.

**וזה** נ' גם במש"כ המ"מ שם ה"ח בדעת הרמב"ם דאם היו ב' הישראלים אוכלין על שלחן א' אין הגוי אוסר עליהן, וכתב דזה ברור ומבואר בדעת רבינו,[[13]](#footnote-14) וכ' הלח"מ שם שלמד כן ממש"כ הרמב"ם דהאיסור הוא משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, ולפי המבו' היינו, דמד' הרמב"ם הללו נלמד דכל דב' הישראלים חשיבי כחד אין הגוי אוסר, וע"כ ה"נ בשאוכלין על שלחן א' דחשיבי כחד אין הגוי אוסר.[[14]](#footnote-15)

**אך** באמת כבר עמדו המרכה"מ שם והגאו"י לעיל דס"ה: שהך דינא דאוכלין על שלחן א' חשיבי כיחיד במקום גוי הוא מפורש בד' הרמב"ם פ"ה הט"ז, עיי"ש, אך עכ"פ הטעם בזה הוא כמש"נ, דהגם שדלעת הרמב"ם ל"ב שיהיו אוסרין זע"ז, הא מיהת בעי' שיהיו ב' ישראלים, וכל שאוכלין על שלחן א' חשיבי כחד.

**שו"ר** בגאו"י לקמן דס"ה: שכתב דאאל"פ בדעת הרמב"ם שפסק בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה שאוסר הגוי עליהם כד' הראב"ד דלהלכה קי"ל דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, שהרי הרמב"ם מצריך ב' האוסרין זע"ז, מדשרי היכא שב' הישראלים אוכלין על שלחן א', ולמש"כ נתישבו הדברים.

ט] **ויש** להוסיף בזה, דהנה בדמש"א סי' שפ"ב הובא בשעה"צ שם סק"ג דקדק מל' הרמב"ם בפ"ה הט"ז, דרק בשאוכלין על שלחן א' חשיבי כחד ואין הגוי אוסר עליהן, אך במקבלי פרס לא חשיבי כחד ואוסר הגוי עליהן, אך לפמש"כ הרמב"ם פ"ד ה"ו דאף מקבלי פרס אוכלין על שלחן א' לפרקים, אין הדיוק מוכרח, ופירש הטעם בזה, משום דלא מחשבי לגמרי כבית א', שהרי אם יש עמהם דיורין בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר עירוב לכל א' וא', עכ"ד.

**אך** בד' הגר"א ר"ס שפ"ב, מתבאר להדיא שדעתו דמש"כ המ"מ דבאוכלין על שלחן א' אין הגוי אוסר, נכלל בזה גם היכא שהם מקבלי פרס, דג"כ אין הגוי אוסר.

**והנה** אם הא דבאוכלין על שלחן א' אין הגוי אוסר הוא משום דבעי' שיהיו אוסרין זע"ז, מסתברא דאף במקבלי פרס לא יאסור עליהן הגוי שהרי אין אוסרין זע"ז, והאמנם י"ל דכיון דביש עמהם דיורין אחרים ומוליכין עירובן למקום אחר עירוב לכל א' וא', חשיבי אוסרין זע"ז, אך בפשוטו כיון דהשתא אין אוסרין זע"ז כלל לא חשיבי אוסרין זע"ז, וע' לעיל סק"ה שנת' להעיר כן ע"ד הדמש"א בדין תפיסת יד.

**אך** לפמש"נ בדעת הרמב"ם שהטעם דבאוכלין על שלחן א' אין הגוי אוסר הוא משום דחשיבי כחד, שפיר י"ל דבמקבלי פרס דחזי' דאם יש עמהם דיורין אחרים בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר עירוב לכל א' וא', לא חשיבי כחד ממש, וכ"ה ל' הראב"ד פ"ד ה"ו שהם חלוקין במקצת ואחודים במקצת, וע"כ אוסר הגוי עליהן.

**אך** אכתי צ"ע בזה, דבסוגיא לקמן דע"ג. מת' לכאו' דמקבלי פרס דמו לה' שגבו עירובן, וא"כ כ"ה דב' שעירבו יחד חשיבי כיחיד במקום גוי, אלמלי ההלכה דאין עירוב מועיל במקום גוי, ה"נ הי' בדין דמקבלי פרס יהיו חשובין כחד, וצ"ע בזה.

**והנה** בשו"ת הרא"ש כלל כ"א סי' ד' נסתפק בזה הטור בדין רב ותלמיד שהתלמיד מקבל פרס מרבו, אם אוסר עליהם הגוי, ובשעה"צ סי' שפ"ב סק"ג כתב דמשמע שם דעת הרא"ש דאין הגוי אוסר עליהן.[[15]](#footnote-16)

**ולמש"נ** אזיל הרא"ש לטעמי' דבעי' ב' אוסרין זע"ז, וכמש"נ בדעתו לעיל סק"ג, וע"כ אין לאסור במקבלי פרס שאינן אוסרין זע"ז.

י] **בשו"ע** סי' שצ"א ס"ב, ישראלים הדרים בחצר יחידי בעיר של גוי שהיא מוקפת חומה, ועברו יהודים אחרים דרך שם בשבת ונתאכסנו בחצר אחרת, אינם אוסרים עליהם דאורח אינו אוסר, ומותרים לטלטל בכל העיר.

**ונ'** די"ל, דכל מה שפסק השו"ע דכה"ג אין הגוי אוסר עליהם, הוא רק לטעמי' דס"ל דאין הגוי אוסר אלא היכא דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"נ לעיל סק"ד, וע"כ באורח שאינו אוסר וליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר עליהם, אך לדעת הסוברים דכל דאיכא ב' ישראלים אוסר הגוי עליהם אף דאין אוסרין זע"ז, י"ל דיש לאסור אף בהך גוונא.

**והאמנם** יל"ד בזה, דאף להסוברים דכל דאיכא ב' ישראלים אוסר הגוי עליהם, הרי היינו רק היכא דשכיח דדיירי, ולפ"ז י"ל דהיכא דאיכא ישראל א' קבוע וא' אורח לא שכיח דדייר הישראל מכח האורח, כיון שהאורח אינו קבוע כאן, וא"כ בכה"ג לכו"ע אין הגוי אוסר.[[16]](#footnote-17)

**אמנם** באמת מצינו בתרוה"ד סי' ע"ו שדן בדין זה, ומשם הוא מקור ד' הב"י לדין זה, ועיי"ש שכתב בתו"ד, ז"ל, וא"כ י"ל ה"נ איכא למיגזר על הישראל האורח שיאסר עליו הנכרי, דלא ליתי לדור בתדירות עם הנכרי בחצר וילמוד ממעשיו. שהרי לא חייש לשפיכות דמים הואיל וישראל אחר ג"כ שרוי בקבע בחצר, אבל ישראל הדר בקבע אין לגזור עליו, דאיהו ודאי חייש לש"ד, שאינו בוטח על האורח מפני שאינו קבוע לשם וכו', עכ"ל, ועיי"ש שהוכיח מסוגיא דלחמן בר ריסתק דאין לאסור אף על הישראל האורח.

**ומבו'** בד' התרוה"ד דהאורח הוי שכיח דדייר, ואפ"ה מסיק שם דאין הגוי אוסר עליו, ונ' דהטעם בזה הוא משום דבעי' שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ היכא דאיכא ישראל א' ואורח שאין אוסרין זע"ז, אין הגוי אוסר עליהם.

**אך** י"ל, דאף אם ל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ הרי בעי' שיהיו ב' ישראלים, וכל דליכא אלא ישראל א' אין הגוי אוסר עליו אף אם שכיח דדייר, מלבד דעת הריטב"א דאף בישראל א' דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב', וע"כ י"ל דבאורח שדירתו טפלה לדירת הישראלים הקבועים חשיב דליכא אלא ישראל א', וע"כ אין הגוי אוסר עליהם, וכ"נ בל' המ"ב סי' שצ"א סקכ"ב.

**ויל"ד** עוד בזה, די"ל דכיון שעל דירת הישראל הקבוע אין הגוי אוסר משום דלא שכיח דדייר, תו י"ל דגם ל"ש שיאסור הגוי על האורח לבדו הגם דאיהו שכיח דדייר, כיון שדירת האורח טפלה לדירת הישראל הקבוע, ול"ש כלל שיחול איסור על דירתו, וצ"ע עוד בזה.

**והנה** במג"א בסי' שצ"א שם כתב עפי"ד המרדכי, דאף דאין האורח אוסר על הישראלים הקבועים, מ"מ אסור האורח להוציא מביתו לחצר או לעיר, ועמש"נ בזה בסימן כ"א סקי"ג, ולא נתפרש בד' המג"א אם היכא שיערב האורח עם הישראלים הקבועים יהא מותר להוציא מביתו לחצר, או דאוסרים הגויים עליו, ויש לדון בזה מכמה טעמים, ודו"ק.

**ואי** נימא דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, ואף היכא שאין ב' ישראלים אוסרין זע"ז, י"ל דלא יהני עירוב להתיר לאורח להוציא מביתו לחצר, ועמש"נ בזה בסימן ה' סק"ט.

**ב**

**בדין ישראל א' דשכיח דדייר אם אוסר הגוי עליו**

א] **בסימן** א' הבאנו פלוגתת הראשונים, אם היכא שב' הישראלים אינם אוסרין זע"ז אין אוסר הגוי עליהם, או דאף היכא דאין אוסרין זע"ז, מ"מ כל דשכיח דדיירי אוסר הגוי עליהם.

**והנה** בפשוטו גם לדעת הסוברים דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, אלא כל דשכיחי דדיירי אוסר הגוי עליהם, מ"מ בפשוטו אין הגוי אוסר אלא היכא דאיכא ב' ישראלים, אך היכא דליכא אלא ישראל א', אין הגוי אוסר עליו, אף אם שכיח דדייר.

**וכ"ה** מבו' דין זה בד' התוס' לקמן דס"ה: ד"ה התם, דלא אסרינן ביחיד במקום גוי אף היכא דשכיח דדייר, משום דלא פלוג רבנן,[[17]](#footnote-18) וכ"ה בהג"א סי' ח', וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בדס"ג: שדנו מ"ט ל"מ העירוב לחשבן כיחיד במקום גוי, והרי דאם הי' מועיל לחשבן כיחיד, ל"ה הגוי אוסר, הגם דשכיח דדיירי, ועמש"נ בזה בסימן ז' סק"ז, וע' שו"ת מהרי"ל החדשות סי' ל"ט אות ב' שהאריך בזה, והוכיח כן גם ממש"כ הרא"ש דהיכא שאין בעיר אלא חצר אחת של ישראל אין אוסר הגוי, הגם שיש בה ב' בתי ישראל, משום דחשיבי כיחיד לגבי המבוי, והגם דבכה"ג שכיח דדיירי, מ"מ כיון דחשיב דליכא אלא ישראל א' אין הגוי אוסר.

**ויש** להוכיח עוד בזה מדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, דדעת הרמב"ם והרמב"ן ודעימייהו דאילו הי' מועיל העירוב במקום הגוי לחשבם כיחיד, לא הי' הגוי אוסר, וכמש"נ באורך בסימן ה', ונת' בסימן א' סק"ח שהגם שדעת הרמב"ם והרמב"ן דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ אילו הי' עירוב מועיל במקום גוי לחשבם כיחיד, הוי חשיבי כיחיד ממש, וכה"ג אין הגוי אוסר, והנה הרי אף היכא שעירבו מ"מ שכיח דדיירי, ומדבעינן לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי מבו' דאילו הי' עירוב מועיל לחשבן כיחיד לא הי' הגוי אוסר הגם דשכיח דדיירי.

**ומד'** הרמב"ם והרמב"ן הללו מבו' דאף אם ל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרים זע"ז, מ"מ ביחיד ממש אין הגוי אוסר אף דשכיח דדייר, דאילו מה שהוכחנו מתחילה מד' תוס' ודעימי' דאין הגוי אוסר אף ביחיד דשכיח דדייר, אין להוכיח כלל לנידו"ד, שהרי התוס' ודעימייהו ס"ל דאף בב' ישראלים שאין אוסרין זע"ז אין אוסר הגוי עליהם, והגם דשכיחי דדייירי, וא"כ מכ"ש דביחיד דשכיח דדייר אין אוסר הגוי עליו, אך לדעת הסוברים דל"ב אוסרין זע"ז, שפיר י"ל דאף בישראל א' דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, אך מד' הרמב"ם והרמב"ן מבו', דאף דס"ל דל"ב שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ ביחיד ממש אין הגוי אוסר ואף דשכיח דדייר, וכמש"נ.

ב] **אך** הנה בחי' הריטב"א לקמן דס"ה:, ז"ל, ועוד ק"ל דהא לעיל בעובדא דהמן בר רסתק ס"ל לאביי ורבא בהדיא דלא בעינן אוסרין ממש, אלא כל היכא דשכיח ישראל דדייר בהדי גוי קנסי' ואפילו היכא דליכא שני ישראלים דאסרי, וכדפרכינן בהדיא מידי הוא טעמא אלא משום דלא שכיחי דדיירי הכא שכיחי דדיירי ושנינן דשאני התם דהויא מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן וכו', ולכך נראה וכו', אבל אמוראי דלעיל סבירא להו דכל היכא דשכיח ישראל דדייר קנסינן ואפילו לר' אליעזר "ואפי' בישראל חד" וכו', עכ"ל.

**ומבו'** מד' הריטב"א, שלמד מסוגיא דלחמן בר ריסתק, דכל היכא דשכיח דדיירי יש לאסור אף בישראל א',[[18]](#footnote-19) ועיי"ש בהמשך ד' הריטב"א דמה"ט דן לומר, דלפום סוגיא דלחמן, יש לאסור בישראל וגוי בפנימית אף על הפנימי, הגם דהוי יחיד במקומו, אך דעתו נוטה דלא אסרינן על הפנימי, משום דסגי לאסור על החיצון, עיי"ש.

**וצ"ב** בדעת התוס' ודעימייהו דפליגי וס"ל דכל דליכא אלא ישראל יחיד אין הגוי אוסר אף דשכיח דדייר, דמה יענו לראיית הריטב"א מסוגיא דלחמן.

ג] **והנה** אמנם בגאו"י שם כתב לתמוה על ראיית הריטב"א, דהתם שפיר חשיב דאוסרין זע"ז, כיון שאלמלי הביטול היו אוסרין זע"ז, ודמי לכל ב' שעירבו דאוסר הגוי עליהם, הגם שאחר העירוב אין אוסרין זע"ז.

**אמנם** נ' בביאור ד' הריטב"א, דהאמנם אילו באנו לדון להוכיח מסוגיא דהתם דל"ב אוסרין זע"ז, שפיר י"ל דכיון שללא הביטול היו אוסרין זע"ז חשיבי ב' דאוסרין זע"ז, דהביטול אינו אלא תקנה שעושין להתיר האיסור, וע"כ אכתי חשיבי אוסרין זע"ז.

**אך** באמת הריטב"א לא הוכיח משם דל"ב אוסרין זע"ז, אלא הוכיח משם דאף ביחיד דשכיח אוסר הגוי עליו, וממילא ה"נ בב' שאין אוסרין זע"ז, אוסר הגוי עליהם, כיון דשכיח דדיירי, והיינו משום דע"י הביטול חשיב דליכא אלא ישראל יחיד וכמש"א אביי בסוגיא דס"ג: דע"י שיבטלו כולן רשותן לחד הוו כחד במקום גוי, ואפ"ה אמרו בגמ' דאילו הוי זה מילתא דשכיחא הי' אוסר הגוי עליו, ונ' דע"ז ל"מ מה שללא הביטול היו ב' ישראלים, דמ"מ אחר הביטול דחשיב דליכא אלא ישראל א' בדין שלא יאסור הגוי עליו, וזהו שהוכיח משם הריטב"א דכל דשכיח דדייר אוסר הגוי אף בדליכא אלא ישראל א'.

**ובאמת** הוא מוכח כן מתוך הסוגיא דשפיר מהני הביטול לחשבן כיחיד במקום הגוי, ואין לנו לדון על מה שקודם הביטול הוו ב', שהרי אביי דשרי מפרש הטעם משום דהוו כיחיד במקום גוי, והרי להדיא דמהני הביטול לחשבן כחד במקום גוי, וגם לפ"מ דמפרשי' התם שטעמו הוא משום כל בטולי וכו' לא שכיח ולא גזרו בי' רבנן, נ"פ דכ"ז הוא משום דחשיבי כיחיד במקום גוי, אך אילו הוו חשיבי כרבים במקום גוי ל"ה מהני מידי מה שביטולן הוא מילתא דלא שכיחא, וכמש"נ כן להלן סק"ד בהערה, וז"פ.

ד] **אמנם** הנה בשו"ת מהרי"ל החדשות שם למד מסוגיא דלחמן להיפך, ז"ל, ואעובדא דלחמן בר ריסתק חזינן לאביי דאמר בטילו רשותייכו לגבי חד והו"ל יחיד במקום גוי, ואע"ג דשכיחי דדייר משום ישראל חביריו הדרים עמו ואפ"ה שרי אביי, ורבא לא פליג עלי' אלא משום א"כ בטלת תורת עירוב כו' אבל משום דשכיחי דדייר לא אסר, עכ"ל, ועמש"נ בסימן א' סק"ה בהערה להעיר שלכאו' סותר מהרי"ל ד' עצמו בשו"ת סי' קנ"ו.

**וד'** מהרי"ל צ"ע רב, שהרי אדרבה בסוגיא שם פרכי' אדאביי דמידי הוא טעמא אלא דלא שכיח דדיירי והכא הא קדיירי, ומשני אביי דכל בטולי רשותא גבי חד מילתא דלא שכיחא היא ומילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן, והרי דאילו הוי זה מילתא דשכיחא הוה אסרינן בזה משום דשכיחי דדיירי, וכמו שהוכיח כן הריטב"א, והיאך למד משם מהרי"ל להיפך.

**ונ'** פשוט בדעת מהרי"ל, דס"ל דאילו הי' הדין דבכל יחיד דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, לא הי' אביי מתיר היכא שביטלו כולן רשותן לחד, דהגם דהך גוונא הוי מילתא דלא שכיחא, ולא היו חכמים אוסרים במסוים בהך גוונא, מ"מ הרי ל"ב לאסור במסוים בהך גוונא, שהרי לא עדיף הך גוונא מכל יחיד דשכיח דדייר שאוסר הגוי עליו, ומה שיש בזה מילתא דלא שכיחא שביטלו זל"ז, אי"ז טעם כלל להתיר,[[19]](#footnote-20) וע"כ מוכח מהתם דביחיד דשכיח דדייר אין הגוי אוסר.

**ומה** שדנו בסוגיא שם דיאסור הגוי כיון דשכיח דדייר, נ' דהוא משום דהתם הרי איכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ואך דאתינן לחשבן כיחיד מכח הביטול, אך אינם כיחיד ממש, וע"כ דנו בסוגיא שם דכיון דשכיחי דדיירי בדין דלא נחשוב אותם כיחיד, וע"ז הוא שאמרו דהוי זה מילתא דלא שכיחא, וע"כ לא תיקנו חכמים בזה דלא נחשוב אותם כיחיד, אלא חשיבי כיחיד במקום גוי, ועמש"נ עוד בזה בסימן ז' סק"ז.

**ולפ"ז** מתישב היטב ד' התוס' בדס"ה: שנקטו דהיכא דליכא ב' ישראלים אין הגוי אוסר אף אם שכיח דדיירי, ול"ק ע"ז מסוגיא דלחמן, ואדרבה יש להביא מקור לזה מסוגיא דלחמן, וכמש"כ מהרי"ל.

**שו"ר** בספר האיר יוסף סי' ל"ג שכתב כעי"ז בביאור ד' הראב"ד, עיי"ש.

**ג**

**בדין ב' חצירות שיש בהם ישראל א' ובאחת מהן יש גוי ועירבו**

א] **יש** להסתפק היכא דאיכא חצר אחת שיש בה ישראל וגוי ובחצר השני' יש ישראל א', ואין להם דריסת הרגל זע"ז שכל חצר פתוחה לרה"ר, ועירבו ביניהם, האם מהני העירוב להתיר לטלטל מזו לזו או לא.

**ונ'** דיל"ד להתיר בזה מתרי טעמי, חדא הוא משום דליכא ב' ישראלים במקום הגוי, שהרי בן החצר השני' אינו דר במקום הגוי, וכה"ג לא תיקנו חכמים שתהא דירת הגוי דירה, ועוד משום שאין ב' הישראלים דרים יחד, ולא תיקנו חכמים שדירת הגוי דירה אלא היכא דאיכא ב' ישראלים הדרים יחד, וגם אין אוסרין זע"ז, וזה תלוי במה שנחלקו הראשונים אם בעי' שיהיו אוסרין זע"ז, ונת' בזה באורך בסימן א'.

**והנה** אמנם טעמא קמא לכאו' הוא שנוי בפלוגתא, דהנה כתב המרדכי בשלהי פירקין סי' תקי"ט בשם מהר"מ, הביאו ב"י סו"ס שפ"ב, שאם דרים במבוי ב' ישראלים וגוי ולא שכרו מהגוי אסור לטלטל מחצר ישראל לחצר גוי דרך חלון שביניהן למעלה מי' או דרך הכותל, ורק אם אין חצר הגוי פתוח למבוי או לחצר ישראל כלל אלא דרך חלון למעלה מי' או דרך כותל ל"ב שכירות, דכיון דלא שכיח דמשתמש ישראל בהדי' במבוי או בחצר וליכא למיחש שמא ילמד ממעשיו לא אסר ולא בעי שכירות, עכ"ד.[[20]](#footnote-21)

**ומבו'** דעתו דאף היכא שאין דרים הישראלים עם הגוי יחד מ"מ חשיבא דירתו דירה כלפי ב' ישראלים, כיון דשכיח דמשתמשי עמו דרך הפתח שביניהם,[[21]](#footnote-22) ולפ"ז הרי ה"נ הכא אף שאין דרים ב' הישראלים יחד עם הגוי, מ"מ כיון שדירתו דירה כלפי ב' ישראלים ל"מ ב' הישראלים לערב יחד.[[22]](#footnote-23)

**אך** הנה דעת הרא"ש כלל כא סו"ס ד' הביאו הב"י שם, שאין הגוי אוסר על הישראלים אלא כשיש לו דריסת רגל עליהם, כגון ב' חצרות זו לפנים מזו, אבל ב' חצרות זו אצל זו והחצר האחת של גוי אינו אוסר על בני חצר השנית כיון שאין לו דריסת רגל עליהם, עכ"ד, ולדבריו י"ל דה"נ הכא כיון שאין להגוי דריסת רגל על בן החצר השנית וליכא ב' ישראלים במקום גוי אין דירתו דירה.

**ויש** להוסיף, דל"ד לדינא דישראל בפנימית וישראל וגוי בחיצונה, דלר"ע אוסר הגוי על החיצונה, כיון דהישראלים אוסרין זע"ז, הגם שאין הגוי דר עם בן הפנימית, דשאני התם דכיון שהישראל אית לי' דריסת הרגל בחיצונה במקום הגוי, חשיב דאיכא ב' ישראלים הדרים עם הגוי, ומשא"כ הכא, וז"פ.

**וטעמא** בתרא ל"מ להתיר אלא היכא שבכל חצר ליכא אלא ישראל א', אך אם בחצר אחת יש ב' ישראלים ובחצר השנית יש ישראל וגוי, ובאין לערב ביניהם, ל"ש טעם זה להתיר, שהרי בכה"ג שפיר איכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך מ"מ יש להתיר בזה משום טעמא קמא, שאין להגוי דריסת רגל על ב' ישראלים, וכה"ג ל"ח כלל דירתו לדירה, ואך שטעם זה תלוי בפלוגתת מהר"ם והרא"ש, וכמש"נ.

ב] **והטעם** לאסור בזה הוא, דהגם דבחצר הגוי ליכא ב' ישראלים, וליכא במקום הגוי ב' ישראלים, וגם ליכא ב' ישראלים הדרין יחד, מ"מ א"א להתיר לטלטל מזל"ז ע"י העירוב, שהרי היתר העירוב הוא דחשבי' שכולן דרים יחד, וא"כ חשיב דאיכא ב' ישראלים במקום הגוי ואוסר הגוי עליהם.[[23]](#footnote-24)

**והנה** יתכן לחלק בזה, דהאמנם ע"י העירוב חשיב שב' הישראלים דרין יחד, מ"מ אכתי לא חשיב שהגוי דר עם ב' הישראלים, דכלפי הגוי אין ב' החצירות כחצר אחת, אך י"ל דע"י העירוב חשבינן שכולן דרין בחצר הגוי, (ובפרט היכא שנתנו עירובן שם, ע' סוגיא לעיל דמ"ח:), ונמצא שהגוי דר עם ב' הישראלים, אך אכתי יש לדון להתיר בזה משום דלא אמרו דיורים להחמיר, ועמש"נ בזה להלן סק"ה.

**ויל"ד** עוד לאסור בזה, לפמש"נ בסימן ה' בדעת הרמב"ן ודעימי' דדינא הוא דלא חייל עירוב במקום הגוי, ומבו' בד' הרמב"ן דהיינו אף היכא שאין דירת הגוי אוסרת, וי"ל דהך כללא הוא אף בדליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אלא כל דאתינן לערב במקום הגוי אין העירוב מועיל, ואשר ע"כ י"ל ל"מ עירוב ב' החצירות יחד, דהוי זה עירוב במקום הגוי ול"מ.

ג] **אמנם** הנה מצאנו הדברים מפורשים בחי' הרשב"א לקמן דע"ד:, ז"ל, וכדברי התוספות נראה לי, דאלו לפי דברי רש"י ז"ל אפי' ב' חצרות הפתוחות זו לזו ופתוחות לרה"ר, ישראל וגוי דרין באחת מהן וישראל בשני' אין מערבין, דאע"ג דדירת גוי אינה אלא כדיר של בהמה כל שאין שני ישראלים אוסרים זע"ז, הכא אסרו משום דאסור לעשות יחיד במקום גוי, וקשיא לי דהא משמע בריש פירקין גבי ההיא דרב ור' חייא דב' חצרות זו לפנים מזו וישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דעירוב מועיל במקום גוי בשתי חצרות הפתוחות זו לזו ופתוחות לרה"ר, דאמרי' במסקנא הכא במאי עסקינן בשעירבו וטעמא דאיכא גוי דאסר הא ליכא גוי לא אסר, ואם איתא דאפילו בפתוחות לרה"ר גוי מעכב מלערב אמאי נקט שתי חצרות זו לפנים מזו ולאשמעינן דאפילו לר' אליעזר דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זה על זה כיון דאיכא שני ישראלים אוסרין זה על זה כר' עקיבא גוי אוסר עליהם מלערב, והא אפילו בפתוחות זו לזו ופתוחות לרה"ר דלא אסרי כלל אהדדי אפ"ה גוי מעכב עליהן מלערב, עכ"ל.

**ומפורש** בד' הרשב"א דאם ב' החצירות פתוחות לרה"ר, וליכא לאחת מהן דריסת הרגל על השני', מהני בהו עירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ואך שלדעת רש"י יש לאסור בכה"ג, משום הא דאסור לעשות יחיד במקום גוי, אך מעיקרא דדינא פשיטא לי' להרשב"א דאין לאסור בכה"ג.

**וצ"ל** שטעמו הוא משום דל"מ העירוב לחשבן כב' ישראלים במקום הגוי או משום דל"ח כב' ישראלים הדרים דרים יחד, וי"ל דהוא משום שלא אמרו דיורים להחמיר, וי"ל עוד, דאף אם מהני העירוב לחשבן כב' ישראלים דרים יחד, מ"מ אכתי ליכא ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", והרי דעת הרשב"א בכ"ד דרק היכא דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז הוא שאוסר הגוי עליהן, וכמש"נ בסימן א' סק"ב.

**והנה** מד' הרשב"א מתבאר, שיש ללמוד דין זה מסוגיא ערוכה לקמן דס"ה:, וזה ממש"א התם דהיכא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, הרי שלדעת ר"ע דרגל המותרת אוסרת חשיב דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז ואוסר הגוי על החיצונה, והנה בגמ' שם מוקמי' לה בשעירבו, וחזינן דאף היכא שעירבו אין אוסר הגוי עליהם רק משום דאיכא לפנימית דריסת הרגל על החיצונה וכדעת ר"ע דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, אך ב' חצירות שפתוחות שתיהם לרה"ר ואין לאחת דריסת הרגל על השני', אף שעירבו זע"ז אין אוסר הגוי עליהם.

**והנה** אמנם הי' אפ"ל, דאף בב' חצירות הפתוחות לרה"ר ועירבו ל"מ להתיר לטלטל מזו לזו מכח עירובן, כיון שע"י העירוב הוו ב' במקום גוי, והא דאסרינן רק בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה וכר"ע, הוא משום דאתינן לאסור אף החיצונה במקומה, וזה אין לאסור רק לדעת ר"ע, אך לדעת רבנן הרי להתיר החיצונה לעצמה ל"ב כלל להיתר העירוב, וע"כ אין הגוי אוסר על החיצונה.

**ובמכוון** ד' הרשב"א שהוכיח מסוגיא דהתם, נ' דהוא משום דאי נימא דאף בב' חצירות הפתוחות לרה"ר, ל"מ העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, א"כ הו"ל לאשמועינן דין זה דהוא רבותא טפי, וממילא הוה ידעינן דבגונא דפנימית וחיצונה אסורה אף החיצונה במקומה לדעת ר"ע, דכ"ה שבב' חצירות ל"מ העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ה"נ בפנימית וחיצונה לר"ע דאסור לטלטל בחיצונה, ובעי' להתירה מכח העירוב, ל"מ העירוב בכה"ג, וממה שנקט האיסור בכה"ג דפנימית וחיצונה, יש ללמוד דבב' חצירות הפתוחות לרה"ר מהני עירובן להתיר לטלטל מזו לזו.[[24]](#footnote-25)

**ונ'** לסייע עוד מהתם להתיר בנידו"ד, דהנה משמעות הסוגיא והראשונים שם, דהא דלר"ע אסורה החיצונה במקומה, הוא משום דלדידי' איכא ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", שהרי הפנימי אוסר על החיצונה בדריסת רגלו, ואי נימא דאף בנידו"ד דאיכא ב' חצירות שפתוחות לרה"ר ואין אוסרין זע"ז ל"מ העירוב להתיר, הרי ל"ב התם להא דחשיבי אוסרין זע"ז משום דינא דרגל המותרת אוסרת, אלא אף בלא"ה כיון דבעי' להיתר העירוב, דאל"כ אוסר הפנימי על החיצונה בדריסת רגלו, ל"מ העירוב להתירן.

**אמנם** עיי"ש בפי' ר"ח שפי' הסוגיא התם בע"א, ויתכן שלדעתו מוכח מסוגיא דהתם לאסור בנידו"ד, ונת' בזה להלן סק"ו, וע' גם מש"כ המאירי שם, ונת' בזה להלן סק"ז.

**ושוב** הראוני בהג"א בפירקין סי' ח', ז"ל, אבל לרבנן דאמרי רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה וכו', ואם עירבו שרי לטלטולי מזו לזו ואין הנכרי אוסר עליהם, עכ"ל, והרי להדיא דמהני עירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ולא אמרי' דע"י העירוב איכא ב' ישראלים במקום גוי, וגם לא אמרינן דאין עירוב מועיל במקום גוי.

ד] **ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה בתורי"ד לקמן דצ"ב., ז"ל, ש"מ ממתני' דיורי גדולה בקטנה, נ"ל שיש לפרשו בענין זה, שאם הי' ישראל וגוי בקטנה וישראל אחר בפנימית, כאלו דר בחיצונה דמי, ואסר גוי על ישראל אפילו לראב"י דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זע"ז, אבל ישראל וגוי בגדולה וישראל בקטנה לא אסר גוי על ישראל,[[25]](#footnote-26) עכ"ל, וביאור דבריו עי' בספר האיר יוסף סימן נ"ו שהאריך בזה, דקשיא לי' מה בעי' לדינא דדיורי גדולה בקטנה, דכאילו דרין בני הגדולה בקטנה, הרי יש לאסור בכל גוונא בקטנה משום שנפרצה למקום האסור לה, וע"כ פירשה בגוי שאינו אוסר אא"כ יש ב' ישראלים "דרין" בחצר, ולזה לא סגי במה שהקטנה נפרצה במלואה לגדולה, ורק משום דין דיורי גדולה בקטנה הוא דחשבינן דאיכא ב' ישראלים דרין בקטנה, ואוסר הגוי על הישראל, וז"ב בדעתו,[[26]](#footnote-27) ועמש"נ להעיר בזה ע"ד הרי"ד בסימן ל"ו סק"ג בהערה.

**והנה** הרי כיון שנפרצה הקטנה במלואה לגדולה, אינה מותרת אא"כ עירבה עם הגדולה, ואפ"ה לא אסרינן בזה אלא משום דינא דדיורי גדולה בקטנה, ומוכח מזה דבנידו"ד דאיכא ישראל וגוי בחצר אחת וישראל בחצר השני' ועירבו ביניהם, אין הגוי אוסר עליהן, וז"ב.

ה] **עוד** ראיתי בספר האיר יוסף שהביא בזה מש"כ הפמ"ג סי' שפ"ב מש"ז ה', ז"ל, אם בחצר א' דרים הרבה ישראלים וגוי א' ביניהם, יראה אם הניחו בחצר שאין דר שם גוי וכו' מ"מ בני חצר שאין שם גוי מותרין לטלטל לחצר שדר בה גוי ובני החצר שגוי בו אסורים מחמת גוי, ואם הניחו העירוב בבית שבחצר שדר גוי י"ל שאסורין לטלטל שם דמ"מ רשות הגוי אוסרת, וצ"ע בכ"ז, עכ"ל.

**ונ'** ביאור דבריו, דס"ל דאין הגוי אוסר רק על אותן הישראלים שהוא דר עמהם, אך כלפי הישראלים שבחצר אחרת ל"ח דירת הגוי דירה, וע"כ אינהו שפיר מצו לערב עם בני חצירו של הגוי, ואין הגוי אוסר עליהם, דכלפי דידהו ל"ח דירת הגוי דירה כלל, ונתחדש בזה דיכול העירוב להתחלק, דכלפי בני חצירו של הגוי ל"מ העירוב עם בני החצר האחרת, וכלפי בני החצר האחרת מהני העירוב, ויש להאריך בזה, ואכ"מ.

**ונסתפק** הפמ"ג היכא שהניחו עירובן בחצר שדר הגוי, דבזה י"ל דכיון דיסוד היתר העירוב הוא משום דחשיב שכולן דרים במקום שהניחו בו העירוב, חשיב דאף בני החצר השני' דרים עם הגוי, ואוסר הגוי עליהן, וזה ע"פ המבו' לעיל דמ"ח: דבמקום שהניחו בו העירוב חשבי' שכולן דרין, ודנו התם דמה"ט אם הניחו עירובן באמצעית יאסרו אלו על אלו, אך מסקי' התם דלא אמרו דיורים להחמיר, ויל"ד להתיר גם הכא משום זה, (וע' לעיל סוסק"א בהערה מש"נ עוד דלכאו' אין לאסור כלל משום דיורין להחמיר).

**ויל"פ** עוד הטעם לאסור בזה, משום דל"מ בני החצר שאין הגוי שם, להביא עירובן אצלן, שהרי כלים ששבתו בבתי חצר שהגוי שם, אסור להוציאן לחצר, אך זה תלוי אם אף בכל עירוב בעי' שיוכלו כל הבתים להביא עירובן אצלן, או רק היכא דלא חייל עירובן עם המקום שמונח בו העירוב הוא דבעי' שיוכלו להביא עירובן אצלן, וע' תוס' לקמן דס"ו: ותור"פ שם, ואכמ"ל.

**ולפ"ד** הפמ"ג, פשיטא דבנידו"ד יהני עירוב ב' החצירות יחד, ובכה"ג יהא מותר אף לבן החצר שהגוי שם לטלטל מחצירו לחצר השני', וז"פ, אמנם יל"ד דאכתי היכא שהניחו עירובן בחצר שהגוי שם, ודייני' כאילו דרים שניהם בחצר זו, יאסור הגוי עליהן, ויל"ד שלא אמרו דיורין להחמיר, אך י"ל דזה תלוי בפלוגתת רש"י ותוס' בגדר הדין שלא אמרו דיורין להחמיר, ונת' בזה במק"א ואכ"מ, גם י"ל כמש"נ לעיל סוסק"א בהערה דאין לאסור כלל בזה משום דיורים להחמיר.

ו] **ויל"ד** עוד לאסור בזה, דהנה לקמן דס"ו: ודע"ה: מבו' דכל שעירבו פנימית וחיצונה יחד, ושכח א' מן הפנימית ולא עירב, אוסרת החיצונה על הפנימית משום הרגל עירוב, ונמצא לפ"ז דכל היכא שעירבו ב' חצירות יחד, תו ממילא אוסרת אחת על השני', ואך שהעירוב מתירן, ולפ"ז בנידו"ד לכאו' בדין דחשיב דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז במקום הגוי, שהרי בן החצר שאין הגוי שם אית לי' הרגל עירוב בחצר הגוי, והוא אוסר על בן חצר הגוי.

**אמנם** זה תלוי בפלוגתת הראשונים בסוגיא לקמן דס"ו:, ביסוד דין הרגל עירוב, דדעת תוס' והריטב"א שם דהיינו דאית לי' דיורין שם מכח העירוב, וע"כ ס"ל דגם ע"ז י"ל שלא אמרו דיורים להחמיר, ואך דהיכא שפשעה אמרי' דיורים להחמיר, ולדעתם י"ל דבנידו"ד דלא פשעה אין אוסר זע"ז משום הרגל עירוב, ונמצא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז.

**אך** לדעת רש"י ותור"פ שם, דהרגל עירוב היינו דאית להו דריסת הרגל בחצר השני', וע"כ אי"ז אוסר רק היכא דהוו רגל האסורה, ופי' ר"פ שם דמה"ט ל"ש למימר בזה שלא אמרו דיורין להחמיר, הרי דלפ"ז בנידו"ד בדין שיהא זה תלוי בפלוגתת רבנן ור"ע אם רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, ולדעת ר"ע שאוסרת שלא במקומה חשיב ב' ישראלים אוסרין זע"ז.[[27]](#footnote-28)

ולמש"כ ר"פ שם בחד תירוצא דליכא הרגל עירוב רק בהחצר שהעירוב נמצא שם, וכ"נ מד' רש"י שם ולקמן דע"ה:, הרי דאף בנידו"ד אין לאסור רק אם הניחו העירוב בחצר הגוי, דאל"כ הרי החצר הגוי ליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ובחצר השנית דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז אין דריסת רגל להגוי, (אך זה תלוי בפלוגתת מהר"מ והרא"ש שהבאנו לעיל סק"א).

**אמנם** בד' הרשב"א שהבאנו לעיל סק"א מת' להדיא דאף לר"ע אין לאסור בכה"ג, וצ"ע בזה.

ז] **שו"ר** בשו"ת הרא"ש כלל כ"א סו"ס ד', ז"ל, ואע"פ שיש פתח ביניכם ובין רבי מנחם, כיון שאין רבי מנחם אוסר עליכם אם לא ערב עמכם. וגם אם ערב עמכם, אין רשות הכותי אוסרת עליכם, דדוקא ישראל וכותי בפנימית וישראל בחיצונה דיש לכותי דריסת הרגל בחיצונה אוסר, אבל במקום שאין לו דריסת הרגל אינו אוסר, עכ"ל.

**ומפורש** להדיא בד' הרא"ש, דאם עירב ר"מ עמהם חשיב שפיר דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ואך דאכתי אין הגוי אוסר משום שאין לו דריסת הרגל עליהם, והרי שדעתו דמהני עירוב ב' חצירות לחשבן כב' ישראלים אוסרין זע"ז,[[28]](#footnote-29) ולפ"ז נ' שלדעתו בנידו"ד יש לאסור, דעד כאן לא התיר הרא"ש אלא התם שאין לגוי דריסת הרגל בחצר ישראל, אך משא"כ בנידו"ד שחצר אחת יש בה ישראל וגוי ועירבה עם חצר אחרת דישראל, חשיב דאיכא בחצר דהגוי ב' ישראלים אוסרין זע"ז במקום הגוי, ואוסר הגוי עליהן.[[29]](#footnote-30)

**אמנם** אולי י"ל, דל"מ העירוב אלא לחשוב דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך אכתי כל א' דר במקומו, ונמצא דליכא להגוי דריסת הרגל על ב' הישראלים, וי"ל דכה"ג אינו אוסר עליהן כלל, כיון שאין ב' הישראלים דרים עם הגוי, להרא"ש לטעמי' דכל שאין להגוי דריסת הרגל על הישראלים אין דירתו דירה כלל ודלא כדעת מהר"מ, והבאנו הפלוגתא בזה לעיל סק"א, שו"ר דלכאו' אין לומר כן, שהרי מבו' בסוגיא בדס"ה: דבישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימיח דאוסר הגוי על החיצונה, אף שאינו דר עם הישראל שבפנימית, אך יש לחלק דהתם חשיב שפיר שב' הישראלים דרים עם הגוי, משום דהפנימי אית לי' דריסת הרגל בחיצונה, וכאשר מבו' בסוגיא שם דחשיב דאיכא ב' ישראלים יחד, והא דלראב"י שרי הוא רק משום דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ונת' בזה בסימן ט"ו סק"ג.

**שוב** העירוני שיש ללמוד כן גם מד' תוס' ותוס' הרא"ש לקמן דע"ד: ד"ה מבוי, שהקשו במש"א בגמ' שם במבוי שצידו א' גוי וצידו א' ישראל דאין מערבין אותו דרך חלונות להתירו דרך פתחים למבוי מ;שום דאסור לעשות יחיד במקום נכרי, והק' התוס' דאף אם היו מערבין הרי הנכרי אוסר עליהן, ותירצו דיכולין להשכיר, או שמא אפי' שכירות אינו צריך לראב"י ואע"פ שיש בתים של ישראל פתוחין לתוך אותו בית, כיון דלא עיילי למבוי אלא דרך אותו בית חשיבי כולהו יחיד במקום נכרי, ועוד אור"י דאפי' היו הרבה בתים וכל אחד פתוח לחצר לגבי מבוי הוי כל בני חצר אחת יחידים במקום נכרי וכו', עכ"ד, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם.

**אך** עיי"ש בריטב"א שכתב לישב, ז"ל, א"נ דהכא כראב"י דבעי שני ישראלים אוסרין זה על זה [והכא אינם אוסרים זע"ז] כיון שאין לאחד מהם דריסת רגל בחצר ולא במבוי, עכ"ל, וביאור דבריו, דהגם דלהישראל שביתו פתוח לחצר זו איכא דריסת רגל בחצר ובמבוי, מ"מ לחבירו שאין ביתו פתוח לשם, ליכא דריסת הרגל שם, וכיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז לא אסר הגוי עליהם, ויל"ע אם זה מתישב עם ד' הריטב"א בדס"ה: דלהלכה ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אלא כל דשכיח דדיירי אוסר עליהם הגוי, וי"ל.

**וע'** גם בל' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ג שנראה כן בדבריו, דהא דבכה"ג דמבוי שצידו א' גוי וצידו א' ישראל ועירבו, אין אוסר הגוי על הישראלים מדינא, הוא משום דאינם אוסרין זע"ז, ונת' בזה בסימן א' סק"ב, וזה כד' הריטב"א.

**ובדעת** תוס' ותוס' הרא"ש שלא תירצו כן, נ' שדעתם דכיון דעירבו הבתים זע"ז, חשיב דאיכא בחצר ובמבוי ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ואוסר הגוי עליהם, וזה כמש"נ מד' הרא"ש בשו"ת, ונמצא דנידו"ד פליגי בי' תוס' ותוס' הרא"ש עם הרשב"א והריטב"א, וזה מתאים עם מה שנת' לעיל סק"ב בדעת הרשב"א דס"ל הכי, ועיי"ש שנת' שכ"ה גם דעת הרי"ד.

ח] **ויש** להעיר עוד בזה, דהנה בפי' ר"ח לקמן דס"ה:, ז"ל, ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, אוקימנא כשעירבו הפנימית אם החיצונה ואסרום רבי ור"ח כראב"י דאמר אין אוסר עד שיהו ב' ישראל אוסרין זע"ז, וכיון דעירבו הויין להו הפנימית והחיצונה כחדא ואינון תרי ישראל וחד גוי, וכר"ע דאמר רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הר"ח פי' חדש בסוגיא שם, דהא דאסרי' בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, הוא רק משום שעירבו יחד, וע"י העירוב חשיב דאיכא תרי ישראל במקום הגוי, וזה מקור גדול לפשוט ספיקא דידן.

**אמנם** הנה הר"ח שם פירש דהיינו רק לר"ע דאמר רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, ויל"פ טעמו בתרי גווני, די"ל דהיינו משום דלרבנן מותרת החיצונה במקומה אף בלא עירוב, וכיון דל"ב כלל להיתר העירוב אין לאסור, ורק לר"ע דהפנימית אוסרת על החיצונה, ואך דאתינן להתירה משום העירוב, הרי דבזה אמרי' דל"מ העירוב להתירן כיון שע"י העירוב הוו תרי ישראלים במקום גוי, ולפ"ז נמצא דאף לרבנן ג"כ לא יועיל העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ואך דלרבנן יהא החיצון מותר במקומו, ולר"ע הוא אסור במקומו.

**אך** יל"פ בזה בע"א, ע' בס' האיר יוסף וע' להלן סק"ט שנת' כן בד' המאירי, דל"מ מה שעירבו יחד אלא לחשבן כב' ישראלים במקום הגוי, אך אכתי בעי' לדינא דר"ע דאל"כ אינם ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", ולזה בעי' לדינא דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה דמה"ט אוסר הפנימי על החיצון והוו אוסרין זע"ז, ובהא לחודא נמי לא סגי דהגם שאוסרין זע"ז, מ"מ כיון שאינם דרין יחד ליכא ב' ישראלים, וע"כ רק אם עירבו יחד וחשיב שדרים תרוייהו יחד הוא שיש לאסור, וי"ל ג"כ דבלא שעירבו יחד אין לאסור משום שאין ב' הישראלים דרים במקום הגוי, ורק ע"י העירוב חשבי' שדרים שניהם במקום הגוי.

**ונידו"ד** תליא בזה, דאם נפרש ד' הר"ח דאף לרבנן ל"מ העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, יש ללמוד לנידו"ד דל"מ העירוב להתיר, דהוי ממש חד גוונא עם דינא דהר"ח, אך אם נפרש ד' הר"ח דרק לר"ע יש לאסור בזה, משום שהן אוסרין זע"ז בדריסת הרגל, אך לרבנן שאינם אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר עליהן, ומועיל העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, הרי דה"נ בנידו"ד דדמי לזה יועיל העירוב להתיר לטלטל מזו לזו, ובנידו"ד אף לר"ע שרי, כיון שכל חצר פתוחה לרה"ר ואין אוסרין זע"ז, (אא"כ נימא דמכח הרגל עירוב חשיב דאית להו דריסת הרגל זע"ז, ולר"ע הן אוסרין זע"ז, עמש"נ לעיל סק"ה).

ט] **ומצינו** עוד בחי' המאירי בדס"ה: שם שפירש, ז"ל, לפיכך אית דגרסי הכי וכמו שמצאנוה בקצת ספרים מדויקים, לעולם כראב"י ולא הוזכר כלל ר"ע, ואנן מפרשינן לה הכי, לעולם כראב"י דסבר שאין הגוי אוסר בישראל יחידי פנימי, ולכי תיבעי חיצון אסור דהא הוי יחידי במקום גוי, מוקים לה כשעירבו והוי כאילו שניהם יחד בחצר אחת שהגוי אוסר עליהם, ודוקא לענין איסור חיצונה ששניהם אסורים בה מטעם הגוי, ולא מטעם רגל ישראל המותרת במקומה דליתא לר"ע, אלא איסור חיצונה מצד דירת הגוי שנעשה גוי עם ב' ישראלים, אבל בפנימית מותר הואיל ואין דריסת כלם מצוי' לשם, אבל לגבי חיצונה קרי הם כאילו הם השנים לתוכה הואיל ודריסת כולם מצוי' בהכרח לחיצונה וכו', ולשיטה זו וגיר' זו אם לא עירבו שניהם מותרין זה בשלו וזה בשלו, עכ"ל.

**ומבו'** לפ"ד המאירי, דאף דבלא העירוב לא הי' הגוי אוסר עליהם, מ"מ כל שעירבו מהני העירוב לחשבן כב' במקום גוי ואוסר הגוי עליהם, והגם שאינם צריכין כלל להיתר העירוב, שהרי פי' המאירי דאתיא אף כרבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ומ"מ כ"ז הוא בחיצונה שדריסת כולם מצוי' שם ולא בפנימית.

**ולכאו'** לפ"ד המאירי בנידו"ד שכל חצר יש לה פתח לרה"ר ואין דריסת שניהם מצוי' בא' מן החצירות הרי שהגם שעירבו אין אוסר הגוי עליהם, דדמי לפנימית שמותרת במקומה ואין אוסר הגוי עליהם.

**אך** באמת נ' דאין להביא משם לנידו"ד, דהגם דודאי מת' מד' המאירי דבנידו"ד אין לאסור כל חצר לעצמה, אך מ"מ י"ל שאין להתיר לטלטל מזו לזו, דכיון דכדי להתיר לטלטל מזו לזו בעי' להיתר העירוב, הרי די"ל דל"מ העירוב להתיר כיון דע"י העירוב הוו כב' ישראלים במקום גוי, ועד כאן לא כתב המאירי דהפנימית מותרת, אלא משום שאין היא צריכה להיתר העירוב, וצ"ע בזה.

י] **שו"ר** עוד בחי' המאירי שם שפירש לפי גיר' דילן, ז"ל, פי' בשעירבו פנימי וחיצון כא' והוו בני חצר אחת וכו', אבל עכשיו שיש גוי בחצר הפנימית וכו', ואמרי' הכי שהגוי עושה אותם כאילו לא עירבו שאין עירוב במקום גוי, הלכך פנימי מותר במקומו כר"א דגוי אינו אוסר בישראל יחידי, "שהרי אין עירובן עירוב והוי כאילו לא עירבו" וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בד' המאירי דמעיקרא דדינא מהני העירוב לחשבן כב' במקום הגוי שיאסור הגוי עליהם, ואך דכיון דאין עירוב מועיל במקום גוי, ע"כ ל"ח כלל העירוב, והוי יחיד במקום הגוי, ולפ"ז הרי דעכ"פ יהא אסור לטלטל מחצר זו לזו, כיון דאין עירוב מועיל במקום הגוי, וגם אם הי' מועיל העירוב, הי' דינו כב' במקום הגוי שאוסר הגוי עליהם.

**אך** בהמשך דבריו כתב המאירי, ז"ל, לפיכך ב' חצירות זו לפנים מזו וישראל יחידי וגוי בפנימית וישראל יחידי בחיצונה וכו' ואין הגוי אוסר עליו וכו', ואין עירובן מצרפן להיותן ב' אצל הגוי וכו', ואם עירבו שניהם כא' שניהם מותרין בב' החצירות, ולא נאמר שיהיו כב' ישראל הואיל שעירבו ויאסור הגוי עליהם וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דמהני העירוב להתירן לטלטל מזו לזו, ולכאו' ד' המאירי סותרים זל"ז, שהרי לד' המאירי דלעיל בדין דלא יהני לזה העירוב מתרי טעמי, חדא דאין עירוב מועיל במקום גוי, ועוד דאם יחול העירוב הוו כב' במקום גוי ואוסר הגוי עליהם.

**ואולי** י"ל בדעת המאירי, דכל מש"כ בתחילת דבריו דכה"ג לא חייל העירוב, ודאם הי' חל העירוב הי' דין החצר הפנימית כב' במקום הגוי, הוא רק לדעת ר"ע דרגל המותרת אוסרת, אך לדעת רבנן דרגל המותרת אינה אוסרת שפיר חייל העירוב וגם לא חשיבי ע"י העירוב כב' במקום הגוי, וע"כ שפיר כתב המאירי בסוף דבריו דלהלכה שפיר מהני עירובן.

**והטעם** בזה הוא ע"ד שנת' לעיל סק"ז לדון בביאור ד' הר"ח, דל"מ מה שעירבו יחד אלא לחשבן כב' ישראלים במקום הגוי, אך אכתי אינם ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", ורק למ"ד דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה דמה"ט אוסר הפנימי על החיצון, הוא דהוו אוסרין זע"ז, ולפ"ז י"ל דע"כ לדעת ר"ע דהן אוסרין זע"ז, אי"ב לדינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, וגם אם הי' מועיל העירוב הי' הגוי אוסר עליהן, ונתחדש בזה, דהגם שאין אוסרין זע"ז בפנימית, מ"מ כיון שאוסרין זע"ז בחיצונה סגי בזה לחשבן כאוסרין זע"ז, אך משא"כ לדעת רבנן שרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, שפיר מהני עירובן ולא חשיבי ב' במקום הגוי, כיון שאינן אוסרין זע"ז, וע"כ גם לי"ב לדינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, וכמש"נ לעיל סוסק"ג דדינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי הוא רק היכא דאיכא שם ב' ישראלים אוסרין זע"ז, גם באמת י"ל דהמאירי כלל לי"ל דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, וכל מה דל"מ העירוב הוא משום דרשות הגוי אוסרת עליהם, וע"כ ממילא אין עירובן חל, ואשר ע"כ כל דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז ואין רשות הגוי אוסרת עליהם, שפיר מהני עירובן, וצ"ע עוד בזה.

**ד**

**בגדר הדין דדירת הגוי אוסרת**

א] **עירובין דס"ב. אלא דכו"ע דירת הגוי ל"ש דירה וכו',[[30]](#footnote-31) ואמור רבנן אין עירוב מועיל במקום גוי ואין ביטול רשות מועיל במקום גוי עד שישכיר.**

**והנה** יש להסתפק בגדר הדין דדירת הגוי אוסרת הגם דמדינא דירת גוי ל"ש דירה, האם היינו דמדרבנן שויוה לדירת הגוי דירה, והויא כדירת ישראל שאוסרת בחצר, או היינו דהגם דדירת הגוי ל"ש דירה, מ"מ תיקנו חכמים דבעי' לשכור ממנו רשותו.

**ונ'** דפליגי בזה הראשונים, דהנה בפירש"י להלן ד"ה ראב"י אומר, ז"ל, דשויוה רבנן לדירת גוי דירה, אבל בישראל יחידי לא שויוה רבנן לדירת גוי דירה, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' רש"י, דגדר הדין דדירת הגוי אוסרת, הוא דשויוה רבנן לדירתו דירה, וכ"ה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, "אבל עשו דירתו דירה ואמרו שהוא אוסר".

**אמנם** בד' התוס' והרא"ש והריטב"א נ' דפליגי בזה, דהנה ז"ל התוס' ד"ה וגוי לא מוגר, וא"ת ומעיקרא דס"ד דטעמא משום דדירת גוי שמה דירה מ"ט דעירוב לא מהני ושכירות מהני, וי"ל דעירוב וביטול בדין הוא דלא מהני שאין הגוי מכיר בהן, אבל יודע הוא שישראל קונה רשותו בשכירות, אבל השתא דאסיקנא שהוא כדיר של בהמה ומן הדין לא בעי מידי, צריך הוא לפרש מ"ט תקינו רבנן שכירות טפי מעירוב וביטול, עכ"ל.

**והנה** אם גדר דינא דגוי אוסר הוא דשויוה רבנן לדירתו דירה, א"כ הרי כ"ה דניחא לס"ד דל"מ בו עירוב וביטול ובעינן שכירות, ה"נ למאי דמסיק דהא דגוי אוסר הוי מגזירה, ניחא דעירוב וביטול ל"ש בו ובעי' שכירות, וע' תור"פ שם, ובע"כ מד' התוס' וכבר עמדו בזה רבים דגדר הגזירה היא דאף שאין דירת הגוי דירה מ"מ בעי' לשכור ממנו רשותו, וכיון דבלא"ה אין דירתו דירה אלא תיקנו שישכרו ממנו, צריך לפרש מ"ט תיקנו רבנן שכירות טפי מעירוב וביטול.

ב] **ומצינו** כן עוד, במשה"ק התוס' ותוס' הרא"ש לקמן דע"ה:, ד"ה נכרי ה"ה כרבים, דלמה לי' למימר ה"ה כרבים, אפי' ל"ה כרבים אסר כיון שיש ב' ישראלים בחיצונה ואוסרין זע"ז ויש לו דריסת הרגל בחיצונה.

**ונת'** בדברינו בסימן ט"ו סק"ב, ע"פ ל' תוס' הרא"ש, דהא דקשיא להו דיש לאסור בזה מדינא, הוא משום דכיון דאיכא להגוי דריסת הרגל עליהן שייכא בזה הגזירה דשמא ילמוד ממעשיו, וע"כ אף דבישראל רגל המותרת במקומה אינה אוסרת, מ"מ בגוי אסרו חכמים כל היכא דאיכא למיחש לשמא ילמד ממעשיו, וזהו שהקשו התוס' דמ"ט אין אסור בזה מדינא.

**ומבו'** לפ"ז מד' התוס' דהא דדירת הגוי אוסרת, לאו היינו דשויוה רבנן לדירתו דירה, דא"כ הרי ל"ש כלל לאסור בגוי היכא דבישראל כה"ג אין דירתו אוסרת, ומוכח מד' התוס' כמש"נ בדעתם, דס"ל דגדר הדין דדירת הגוי אוסרת הוא דאף שאין דירתם דירה מ"מ צריך לשכור ממנו, וע"כ שפיר קשיא להו להתוס' דכיון דשייכא הגזירה אף היכא דאית לי' להגוי דריסת הרגל עליהם, הי' לנו לאסור בזה מדינא.[[31]](#footnote-32)

**אך** עיי"ש בתוס' שתירצו שלא החמירו בגוי יותר מישראל, ונת' בסימן ט"ו סק"ב שכונתם, שלא אסרו בגוי אלא היכא דבישראל כה"ג מדיני רשויות ה"ז אוסר, ואכ"מ.[[32]](#footnote-33)

**וגדולה** מזו מצינו בד' הריטב"א לקמן דס"ה, דקשיא לי' היכא דאיכא ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, מ"ט לא אסרו על הפנימית משום דהוא הגורם, עיי"ש.

**ובפשוטו** אינו מובן, דהיאך שייך כלל לאסור על הפנימי, הרי ליכא להגוי כלל דריסת הרגל עליו.

**ונת'** בזה בסימן ט"ו סק"ז ללמוד מד' הריטב"א שדעתו, דהא דגוי אוסר במקום ב' ישראלים, ל"ב בזה כלל לתנאי האיסור דומיא דישראל, אלא אף היכא דבישראל כה"ג ל"ה מקום כלל לאסור, מ"מ כל דאיכא גוי ויש לחוש שילמד הישראל ממעשיו אסרינן על הישראל, וע"כ הי' שייך לאסור על הישראל הדר בפנימית, משום שהוא הגורם שידור הגוי עם הישראל שבחיצונה, הגם שלפי גדרי איסורי רשויות אין מקום לאסור עליו כלל, שאין להגוי דריסת הרגל עליו, ועיי"ש מש"נ עוד לפ"ז בביאור סוגית הגמ' בדס"ה:.

**ומוכח** לפ"ז דעת הריטב"א, דגדר דינא דגוי אוסר בחצר הוא דאף שאין דירתו דירה מ"מ ה"ה אוסר על בני החצר, וע"כ שפיר הי' מקום לאסור בגוי בפנימית אף שישראל כה"ג אינו אוסר, וז"ב.

ג] **ומצינו** עוד דאזלי לטעמייהו בזה, דהנה לגירסת רש"י בסוגיא להלן מבו', דאילו דירה בלא בעלים שמה דירה מדינא, ודאי הי' לנו לאסור בכה"ג אף בגוי, ורק משום דדירה בלא בעלים ל"ש דירה מדינא, והא דאסר ר"מ הוי גזירה, ע"כ בגוי לא גזרו.

**אמנם** הנה בחי' הריטב"א שם ולקמן דפ"ה. גריס בסוגיא דהתם דדירה בלא בעלים שמה דירה, ואפ"ה בגוי לא אסרו כה"ג, וכ"ה המאירי בסוגיין ותור"פ לקמן דפ"ה., וכן מוכח דעת התוס' בכ"ד, עמש"נ בזה בסימן מ"ח סק"א ושם סק"ג נת' להוכיח שכ"ה גם גירסת הרשב"א.

**ונ'** פשוט דאזלי לטעמייהו, דלדעת רש"י דגדר הגזירה הוא דשויוה רבנן לדירת הגוי דירה, הרי ע"כ פשיטא להגמ' דאם דירה בלא בעלים שמה דירה, יש לאסור אף בגוי, שהרי אף דירת הגוי הוי דירה מתקנ"ח, ולא מסתברא שהקילו קולא מסוימת בגוי דכה"ג לא יאסור.

**אך** לדעת התוס' והריטב"א דגדר הגזירה הוא דהגוי אוסר אף שאין דירתו דירה, ע"כ שפיר י"ל דלא החמירו לאסור היכא דליתי'.[[33]](#footnote-34)

ד] **ויש** להוסיף בזה, במש"כ הרשב"א לקמן ד"ע., דישראל שמת בשבת דירתו אוסרת אפי' לא בא היורש לדור בו באותה שבת, לפי שכבר נאסר למקצת שבת וכל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת, וכתב ע"ז הרשב"א, ז"ל, ואינו דומה למת גוי בשבת דנסתלק רשותו והותר להן, דשאני התם דדירת גוי לא שמה דירה וכל שמת ונסתלק הוא הותרה להן רשותו כל שאין היורש דר שם וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, ואע"ג דגבי גוי שמת בשבת אמרינן דנסתלק והותר להם, שאני התם דדירת גוי לא שמה דירה ומשום קנסא בעלמא הוא דעשאוה כדירה, וכיון שמת נסתלק לאותה שבת, ולא גזרו בו כל שאין היורש דר שם, עכ"ל.

**ונ'** פשוט דכ"ז הוא לטעמייהו, דגרסי בסוגיא להלן דלעולם דירת הגוי שמה דירה וכו', ומבו' לפ"ז דאף בגווני דבישראל אסור מן הדין, מ"מ יתכן להתיר בגוי, אך לדעת רש"י שם דמבו' דכל היכא דבישראל אסור מן הדין אין להתיר בגוי, הרי דה"נ אי נימא דבישראל שמת אוסר מן הדין, לא הי' לנו להתיר בגוי שמת, וז"ב.

**ונ'** עוד, דמש"כ הראשונים שם דלא אסרו בגוי שמת משום דדירתו אינה דירה מדינא וכו', אי"ז קולא בעלמא דלא אמרי' נאסרה בגוי, אלא הוי זה ממש חד דינא עם הא דמבו' בסוגיא להלן לפי גירסתם דאף למ"ד דדירת הגוי שמה דירה, מ"מ בגוי לא אסרו היכא דליתי', ואשר ע"כ ה"נ בשמת בשבת, אף דבישראל כה"ג לכו"ע חשיבא דירתו דירה, מ"מ בגוי אין לאסור כיון דכל דליתי' לא אסרו,[[34]](#footnote-35) ודו"ק.

**ויתכן** לפ"ז, דכה"ג שמת הגוי בשבת, הגם שכתבו הראשונים דכיון שאין דירתו דירה מדינא לא אסרו בכה"ג, מ"מ יהא אסור להוציא מבית הגוי לחצר, דומיא דמש"א בסוגיא להלן דלר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, הגם דבגוי לא אסרו היכא דליתי', מ"מ אסור להוציא מביתו לחצר.

ה] **ומצינו** עוד בכ"ד דגם אחר שאסרו חכמים בגוי מ"מ לא חשיבא דירתו דירה, והוא חדא במש"כ בתוהרא"ש לקמן דס"ו. דשכירות ל"מ אלא להפקיע דירת הגוי שהיא גרועה דל"ש דירה ולא לדירת ישראל, ונ' מזה דגם אחר הגזירה אין דירתו דירה, וזה כמש"נ לעיל סק"ג בדעתו.

**ומצינו** כן עוד ברא"ש לקמן ד"ע: שפירש הצד דל"מ שול"ק בישראל, דהוא משום דדוקא בגוי דדירתו לא חשיבא כ"כ דירה מהני שול"ק, וכעי"ז כתבו התוס' לקמן דע"ב. דהא דהיכא דמושיל לי' דוכתא מצי לערב בע"כ של הבעלים, הוי זה רק בגוי, משום דדירת גוי לא חשיב כ"כ, עיי"ש, ועמש"נ בביאור דבריהם בסימן י"ד, ומ' מזה דאף אחר הגזירה לא שויוה לדירת הגוי דירה, וזה כמש"נ בדעתם.

**עוד** מצינו כן במג"א סי' ש"פ סק"ו, שכתב בדעת הר"מ דאסור לשכור מישראל בשבת, ופירש הטעם בזה, ז"ל, דבשלמא גבי גוי אין דירתו דירה אלא שאסור משום גזירה לא מיקרי קנין, אבל בישראל אסור לשכור, עכ"ל, ונ' להדיא מזה דגם אחר הגזירה לא שויוה לדירת הגוי דירה, אלא אף שאין דירתו דירה מ"מ הוא אוסר משום גזירה, וע"כ שכירות המפקעת רשותו לא חשיבא כקנין.

ו] **והנה** היכא דב' ישראלים דרים עם גוי בחצר, דכה"ג דירת הגוי אוסרת, יש להסתפק אם כל הא דדירת הגוי אוסרת הוא רק כלפי דירת ב' ישראלים אלו, אך מותר להוציא מבית הגוי דרך חלון לבית ישראל אחר שאינו פתוח לחצר זו, או דכיון דב' ישראלים דרים עם הגוי בחצר ותיקנו חכמים דדירת הגוי אוסרת, אף אסור להוציא ממנה לבית ישראל אחר.

**ומסברא** הי' נ' דנידו"ז תלוי בפלוגתת הראשונים הנז', דלדעת רש"י דגדר הא דמדרבנן דירת הגוי אוסרת, הוא דשויוהו רבנן לדירת הגוי דירה, לכאו' בדין שאף יהא אסור להוציא ממנה לבית ישראל אחר, שהרי כה"ג שדרים עמו ב' ישראלים חשיבא דירתו לדירה, אך לדעת התוס' ודעימייהו דהא דדירת הגוי אוסרת היינו דהגם דאין דירתו דירה, מ"מ צריך לשכור ממנו, נ' פשוט דכל הך דינא הוא רק לגבי דירת אותם ישראלים הדרים עמו, אך לגבי ישראל שאינו דר עמו ליכא לתקנ"ח זו, וע"כ מותר להוציא מבית הגוי לבית ישראל אחר.

**אמנם** באמת מצינו סוגיא ערוכה להתיר בזה, והוא לקמן דס"ה:, בדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דאמרי' התם דהגוי אוסר על החיצונה ומ"מ פנימי במקומו מותר, והרי להדיא דאף דשויוהו רבנן לדירת הגוי דירה לאסור על החיצונה, מ"מ אין דירתו אוסרת על הפנימי, וע' בספר האיר יוסף סי' נ"ה שעמד בזה, ועיי"ש שהוכיח כן עוד מכ"ד שהדבר מתחלק כן.

**ואמנם** צ"ב גדר הדין בזה לדעת רש"י, דלכאו' כיון דשויוהו לדירתו דירה, א"כ בדין שתאסור גם על הפנימיף ובפשוטו צ"ל שהדבר יכול להתחלק, דחשיבא דירתו דירה לאסור על החצר החיצונה, ולא לאסור על הפנימית, וצ"ב.

**אך** נ' דיל"ב היטב בזה, דהנה כבר הבאנו לעיל סק"א בהערה, דבל' רש"י בסוגיין נ' דגדר הדין דדירת הגוי ל"ש דירה הוא שאין דירתו חשובה לחלוק רשות לעצמה, וע"כ אינה אוסרת על הישראל כיון שאין חלוקה מרשות הישראל.

**ולפ"ז** נ', דהיכא שדרים ב' ישראלים עם הגוי דשויוהו רבנן לדירת הגוי דירה, היינו דכה"ג חולקת רשות הגוי רשות לעצמה, וחלוקה היא מרשות הישראל, וע"כ היא אוסרת על רשות הישראל.

**ולפ"ז** מתבאר היטב, דכ"ז הוא לגבי רשות ב' הישראלים הדרים עם הגוי, דכלפי רשות זו הוא דתיקנו חכמים דתהא רשות הגוי חלוקה מהם, אך כלפי רשות ישראל אחרת קיימא רשות הגוי בדינה שאינה חולקת רשות לעצמה, וע"כ שרי להוציא מבית הגוי לבית ישראל אחר, וע"כ ג"כ בההיא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אין אוסר הגוי על הפנימי, דאין רשותו חלוקה מרשות הפנימי, ודו"ק.[[35]](#footnote-36)

**ולפ"ז** ל"ק מה שראיתי להקשות, דכיון דכל איסורא דדריסת הרגל הוא מכח הדיורין שבביתו, והכא כיון שפנימי במקומו מותר ובמקומו אין לגוי תורת דירה, א"כ איך דריסת רגלו אוסרת, וראיתי לפרש דע"כ הוצרך רש"י בדס"ה: שם לפרש דהא דהגוי אוסר הוא "דמהני גוי לבטל את עירובם", משום דהתם ל"ש שיאסור הגוי, אלא איכא בזה לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך למש"נ לק"מ, דאף הכא איכא אף במקומו לדירת הגוי תורת דירה, דומיא דכל גוי הגר עם ב' ישראל בחצר שאף דירתו שבביתו איכא עלה תורת דירה, ואך דכ"ז הוא כלפי הדיורין שבחיצונה, שרשות הגוי חלוקה מדיורין אלו, אך כלפי הדיורין שבפנימית אין בכח רשות הגוי ליחלק מהן, וע"כ פנימי במקומו מותר, וכמש"נ.

**אמנם** אכתי ילה"ע בזה, במש"כ בביאוה"ל סי' שפ"ב ס"ג עפי"ד הגר"א, דאף היכא דב' חצירות של ישראל פתוחין למבוי שאוסר הגוי עליהם במבוי, מותר להוציא מחצר הישראל לחצר הגוי דרך חלונות שביניהם, והנה בכה"ג הרי שויוה רבנן לדירת הגוי דירה כלפי רשות ישראלים אלו, ורשותו חלוקה מרשות ישראלים אלו, וא"כ מ"ט שרי להוציא מחצר הישראל לחצר הגוי דרך חלונות, וזה נ' בטעמא דהמרדכי, דס"ל דכל שפתוחין החצירות למבוי א', אסור לטלטל מחצר הישראל לחצר הגוי אף דרך חלון למעלה מי' שביניהם, וי"ל.

ז] **והנה** כתב השו"ע סי' ש"פ ס"ג דאם אין לגוי דריסת הרגל על הישראלים אינו אוסר, וכתב שם בביאור הגר"א, ז"ל, דלא אסר אלא במקום שישראל אוסר, מדאמרי' ס"ט ב' ישראל נותן וכו' ובגוי עד שישכור, במקום שישראל צריך לבטל נכרי שוכר, ובכה"ג ישראל אין אוסר כמש"ש ס"ו א' ב', וז"ש אם אין, לאפוקי אם הם זו לפנים מזו דאוסר בישראל וכמש"ש ושם, בנכרי נמי אוסר כמש"כ בסי"ז, והוא ג"כ מפורש בגמ' ע"ד ב' לפי' הרמב"ם, וכמ"ש בס"כ וסי' ש"צ ס"ב, ע"ש, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הגר"א דכללא הוא שאין הגוי אוסר אלא במקום שישראל אוסר, וזה דלא כמבו' מד' הריטב"א שהבאנו לעיל סק"ג דביסוד הדין גוי אוסר אף היכא שאין ישראל אוסר, אלא כל היכא דאיכא למיחש שילמד ישראל ממעשיו אוסר הגוי על הישראל.

**אמנם** עיקר ד' הגר"א צ"ב, שהרי דינא דהשו"ע הכא הוא דכל שאין לגוי דריסת הרגל על הישראלים, מותר אף לטלטל לחצירו של הגוי, ובזה ל"ש טעמא דהגר"א שאין הגוי אוסר אלא היכא שהישראל אוסר, שהרי ישראל אוסר להוציא לחצירו, ואפ"ה אין הגוי אוסר.

**גם** צ"ב במש"כ הגר"א דכן מפורש בגמ' דע"ד: לפי' הרמב"ם, וציין לסעיף כ' ולסי' ש"צ שהובא שם דינא דהרמב"ם, וכונתו להא דמבו' התם דמותרין הישראלים להוציא מזל"ז דרך חלונות, ואף שהגוי אוסר עליהם להוציא מביתם לחצר ולהוציא מחצרותיהם למבוי, ואין הגוי אוסר עליהם בזה, והרי דאין הגוי אוסר במקום שאין לו דריסת הרגל, דלא אסר הגוי אלא היכא שישראל אוסר, וצ"ב דהאמנם שמעינן מהתם דהיכא שאין להגוי דריסת הרגל על חצר הישראלים אינו אוסר עליהם את חצירם, אך היאך חזינן מהתם דאף מותר לטלטל לחצר הגוי.

**ונ'** מד' הגר"א, דיסוד דינא דהרא"ש שאין הגוי אוסר היכא דלי"ל דריסת הרגל על הישראלים, היינו דכה"ג אינו אוסר על חצר הישראלים, משום דלא אסר הגוי אלא היכא דישראל אוסר, והא דשרי אף להוציא לחצר הגוי, הוי זה בתוצאה מזה, וכנראה היינו משום דהא דהיכא שדר הגוי בחצר אסור אף להוציא מביתו לחצר, הוא משום דשויוהו לדירתו דירה לאסור על החצר שדרים בה הישראלים, וע"כ ממילא אף ביתו אסור, ואשר ע"כ היכא שאין לגוי דריסת הרגל על חצר הישראלים, ולא שויוהו רבנן לדירתו דירה, ממילא דמותר אף להוציא מחצר הישראלים לחצר הגוי.

**אמנם** צ"ע בזה, דהרי מבו' ברמ"א בסי' שצ"א, דהיכא ששכרו משר העיר המבואות מותר לטלטל בהן, ומ"מ אסור לטלטל לרשות הגוי, והרי דדירת הגוי אסורה אף היכא שאין אוסרת בחצר ובמבוי, ואמנם דעת החכם צבי בסי' ו' דכה"ג אין הגוי אוסר כלל, ועמש"נ בדעתו בסימן ה' סק"י, וכן מבו' מהדין המבו' להלן בסוגיא דהיכא דליתא לגוי אינו אוסר בחצר, ומ"מ אסור להוציא מבית הגוי לחצר, וצ"ע בזה.

**גם** ילה"ע בזה, דהנה עיי"ש בביאוה"ל שהוכיח מד' הגר"א, דהא דשרי לטלטל לחצר הגוי הוא אף היכא שהם פתוחים למבוי א', וצ"ע דבכה"ג הרי שויוהו לדירת הגוי דירה לאסור במבוי, וא"כ הגם שאין אוסר הגוי על חצר הישראלים משום שאין לו דריסת הרגל עליהם, ואין הגוי אוסר אלא היכא שישראל אוסר, מ"מ מ"ט שרי לטלטל לחצר הגוי.

**ובעיקר** ד' הגר"א, דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא אסר הגוי אלא היכא דישראל אוסר, הנה מד' הרא"ש בכלל כ"א סימן י' מ' דהא דאין הגוי אוסר בכה"ג, הוא משום דלא אסרו אלא היכא שהגוי דר עם הישראלים דאיכא למיחש שמא ילמדו ממעשיו, אך היכא דאין לו דריסת הרגל עליהם דליכא למיחש שילמדו ממעשיו לא אסרו חכמים, וע"כ אף מותר להוציא לחצר הגוי.

**אך** לפ"ז לכאו' בדין, דהיכא שיש להם פתח למבוי אחד, ויש לחוש שילמדו ממעשיו, תו יהא אסור אף להוציא מחצר הישראל לחצר הגוי, אך י"ל דכיון שבדירתו שבחצר ליכא למיחש שילמדו ממעשיו, אלא משום דריסת רגלו במבוי, ע"כ לא אסר הגוי אלא במבוי, וצ"ל דל"ד להיכא דדרים הישראלים עם הגוי בחצר אחת, שאוסר עליהם אף את ביתו, הגם שבדירתו בביתו ליכא למיחש שילמדו ממעשיו, אלא משום דירתו בחצר, וצ"ע בזה.

**ה**

**בדין אין עירוב מועיל במקום גוי**

א] **עירובין דס"ב. ואמור רבנן אין עירוב מועיל במקום גוי ואין ביטול רשות מועיל במקום גוי עד שישכיר.**

**והנה** בפשוטו מכוון הגמ' דאמור רבנן דל"מ לערב עם הגוי ול"מ שיבטל הגוי רשותו, אלא בעינן שישכיר הגוי רשותו.

**אמנם** הנה ברמב"ם פ"ב מעירובין ה"י, ז"ל, ב' ישראלים וגוי השוכנים בחצר אחת ועירבו הישראלים לעצמן לא הועילו כלום, וכן אם בטלו לגוי או בטל להן או בטלו הישראלים זה לזה ונעשו כיחיד עם הגוי לא הועילו כלום, שאין עירוב מועיל במקום גוי, ואין ביטול רשות מועיל במקום גוי, עכ"ל, ובמ"מ שם הראה מקורו מסוגיין דאמור רבנן אין מועיל עירוב במקום גוי ואין ביטול רשות מועיל במקום גוי עד שישכיר.

**ומבו'** מד' הרמב"ם דמפרש דמש"א דאין עירוב מועיל במקום גוי, היינו דל"מ עירוב הישראלים זע"ז לחשבן כיחיד במקום הגוי, וזהו גם דינא דאין ביטול רשות מועיל במקום גוי, דל"מ ביטול הישראלים זל"ז לחשבן כיחיד במקום הגוי, ואך שבזה נכלל גם דל"מ שיבטלו הישראלים לגוי ושיבטל הגוי להם.[[36]](#footnote-37)

**וכ"ה** בפי' ר"י בן חכמון, דמש"א אין עירוב מועיל במקום גוי היינו דאין עירוב מועיל לישראל בזמן שהגוי גר עמהם, ופי' כן גם בהא דאין ביטול רשות מועיל במקום גוי, וכן פי' גם בפי' ריבב"ן, וכן מבו' גם בפי' ריו"נ במתניתין, ועמש"נ בדעתו להלן סק"ז.

**ומצאתי** מפורש כן בשו"ת הר"ן סי' נ', ז"ל, שהרי אין ספק שכל מקום שיש שם שני ישראלים שהם אוסרים זע"ז בלא עירוב, אין עירובן מועיל לעשותן כישראל יחידי, כדאיתא בהדיא בריש פרק הדר ואמור רבנן אין עירוב מועיל במקום גוי ואין בטול רשות מועלת במקום גוי וכו', עכ"ל.

**וכן** נ' גם בעבוה"ק ש"ד פ"י, ז"ל, כבר ביארנו וכו' וביארנו שאין עירוב וביטול רשות מועיל במקום נכרי עד שישכור את מקומו וכו, עכ"ל, ונ' כונתו למש"כ שם פ"ג, ז"ל, ישראלים שאוסרין זע"ז אע"פ שערבו זה עם זה או שבטלו רשותן זה אצל זה אינן כיחידים והגוי אוסר עליהם, עכ"ל, ונ' להדיא מזה, דמפרש כד' הרמב"ם, דמש"א בסוגיין דאמור רבנן דאין עירוב מועיל במקום גוי ואין ביטול מועיל במקום גוי, היינו דל"מ העירוב והביטול דהישראלים לחשבן כיחיד.

**ונ'** מקור ד' הרמב"ם ודעימי' לפרש כן, דס"ל דלהא דל"מ עירוב עם הגוי ל"ב להא דאמרו רבנן אין עירוב מועיל במקום גוי, שהרי לא עדיף הגוי מישראל שאינו מודה בעירוב דא"א לערב עמו, וע"כ בע"כ לפרש דמש"א דאין עירוב מועיל במקום גוי היינו דל"מ עירוב הישראלים זע"ז לחשבן כיחיד במקום הגוי, אך לגבי ביטול רשות שפיר איצטריך לאשמועינן דל"מ שיבטל הגוי רשותו, וע"כ בזה מפרש הרמב"ם דבכלל דינא דאין ביטול רשות מועיל במקום גוי, נכלל גם דל"מ ביטול רשות דהגוי.

ב] **ויש** להסתפק לדעת הרמב"ם בביאור דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אם היינו דתיקנו חכמים דלא חייל כלל העירוב, וע"כ הוא דלא חשיבי כיחיד במקום הגוי, או דלעולם חייל העירוב, ואך דנתחדש בהך דינא דל"מ עירוב במקום הגוי לחשבן כיחיד.

**ונ'** ללמוד בזה ממש"כ הרמב"ם שם הט"ו, ז"ל, וחצר שישראלים וגוי שרויין בה, והיו חלונות פתוחות מבית ישראלי זה לבית ישראלי זה ועשו עירוב דרך חלונות, אע"פ שהן מותרין להוציא מבית לבית דרך חלונות, הרי הן אסורין להוציא מבית לבית דרך פתחים מפני הגוי עד שישכיר, "שאין רבים נעשים בעירוב כיחיד במקום הגוי", עכ"ל, וכ"ה בפ"ה הי"ח, ז"ל, מבוי שצדו אחד גוים וצדו אחד ישראלים והיו חלונות פתוחות מחצר לחצר של ישראל ועירבו כולן דרך חלונות, אף על פי שנעשו כאנשי בית אחד ומותרין להוציא ולהכניס דרך חלונות, הרי אלו אסורין להשתמש במבוי דרך פתחים עד שישכרו מן הגוים, שאין רבים נעשים כיחיד במקום גוי, עכ"ל.

**ומפרש** הרמב"ם כן בסוגיא לקמן דע"ד:, וכן פי' ר"ח שם, וכ"ה בפי' רחב"ש ור"י בן חכמון שם, וכ"ה בפסקי ריא"ז, וע' בפי' רחב"ש ור"י בן חכמון מה שפירשו לישנא דגמ' שם דאסור לעשות יחיד במקום גוי דאי"ז דין איסור, אלא היינו דל"מ העירוב לעשותן כיחיד במקום הגוי, וע' מאירי בבית הבחירה שעמד דל' הגמ' צ"ב לפי' הרמב"ם.

**והנה** הרי בגוונא שעירבו בתי הישראלים דרך חלונות שביניהם, הרי חייל שפיר העירוב, ואפ"ה אוסר הגוי עליהם, ופי' הרמב"ם הטעם בזה משום שאין רבים נעשים בעירוב כיחיד אצל הגוי, והיינו משום דינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ויש ללמוד מזה דאף דהעירוב חייל, מ"מ דינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי הוא דבמקום הגוי ל"מ העירוב לחשבן כיחיד.[[37]](#footnote-38)

**ונ'** דזהו מה שנתחדש בסוגיא דהתם, דהי' מקום לפרש דכל הא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, הוא משום דלא חייל כלל העירוב, אשר לפ"ז התם דודאי חייל העירוב שפיר הי' לנו לחשבן כיחיד במקום הגוי, וזהו שנתחדש בסוגיא דהתם דבמקום הגוי ל"מ העירוב לחשבן כיחיד.

**ולפ"ז** נ' לדעת הרמב"ם, דליכא כלל דינא דלא חייל העירוב במקום הגוי, וכל עיקר הדין הוא דל"מ העירוב לחשבן כחדא במקום הגוי, וז"ב, וכ"נ גם בל' שו"ת הר"ן, דעיקר הדין הוא דל"מ העירוב לעשותן כישראל יחידי.[[38]](#footnote-39)

ג] **אמנם** בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין מבו' דאיכא דין בפנ"ע דלא חייל עירוב במקום הגוי,

**דהנה** ז"ל הרמב"ן שם, ועוד גוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה למה לי טעמא משום דמפעי והלא מן הדין אסורין הן, דכיון דב' ישראלים אוסרין זע"ז ובעו לעירובי אין עירוב מועיל במקום גוי שהרי יש לו דריסת הרגל כאן ואע"פ שאם הי' ישראל לא הי' צריך לערב עמהן, עכ"ל, וזה שלא כד' ש"ר שם דס"ל דהיכא דאיכא ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אין לאסור אלא משום הגזירה.

**ובביאור** דעת הרמב"ן דכה"ג אוסר הגוי מדינא, נת' בסימן ט"ו סק"ג ללמוד מל' הרמב"ן, שהאריך לפרש דבעו לעירובי ואין עירוב מועיל במקום גוי, דהוא משום דמלבד עיקר ההלכה דדירת גוי אוסרת היכא שיש ב' ישראלים, איכא דין נוסף דאין עירוב מועיל במקום גוי,[[39]](#footnote-40) ודין זה שייך אף היכא דליכא דירת גוי הראוי' לאסור, דמ"מ כל דהוי "במקום גוי" אין עירוב מועיל, וע"כ בב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, כיון דב' הישראלים אוסרין זע"ז וצריכין לערב, אין עירובן מועיל, דחשיב עירוב במקום גוי, כיון דאיכא להגוי דריסת הרגל בחיצונה, והיינו דהגם דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת, מ"מ כיון דבפועל אית לי' דריסת הרגל חשיב זה "במקום גוי", ועמש"נ שם עוד בפרט זה, ואכ"מ.

**ועכ"פ** מבו' לפ"ז בד' הרמב"ן דאיכא דין בפנ"ע דלא חייל עירוב הישראלים במקום הגוי, אף במקום שאין הגוי אוסר עליהם, וכפי הנראה מפרש כן למש"א בסוגיין דאין עירוב מועיל במקום גוי.

**[והנה** הגאו"י בדס"ה: כתב לפי"ד הרמב"ן הללו, דלר"מ דאוסר ביחיד במקום הגוי, יש לאסור מדינא היכא דאיכא ישראל בחיצונה וגוי בפנימית, דכ"ה דלראב"י אם יש ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אסור מדינא, ה"נ לר"מ בדאיכא ישראל בחיצונה וגוי בפנימית אסור מדינא.

**אך** לפמש"נ הרי אדרבה, לר"מ אין לאסור מדינא אף היכא דאיכא ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, דמש"כ הרמב"ן דכה"ג אסור מדינא, הוא רק משום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך לדעת ר"מ דגוי אוסר אף בדליכא אלא ישראל יחידי, ליכא כלל דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, דכל דין זה נתחדש רק לראב"י דלא אסר ביחיד במקום גוי, אשר לדידי' תיקנו חכמים דלא יהני עירוב במקום גוי, דאילו הי' מועיל העירוב הי' דינם כיחיד במקום הגוי ולא הי' הגוי אוסר, אך לר"מ דאוסר ביחיד במקום הגוי לא מצינו שנתחדש דין נוסף דל"מ עירוב במקום גוי, וע"כ לדידי' אף בדאיכא ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אין לאסור מדינא**]**.

ד] **וכ"נ** גם מד' הרי"ד והריא"ז, דהנה בביאור הלכה ר"ס שפ"ב דן היכא שיש גוי בחצר, אם בעי' שתחילה ישכרו ממנו ורק אח"כ יערבו הישראלים יחד, כאשר כ"ה ל' כמה מן הראשונים, או דמהני אף אם עירבו ואח"כ שכרו מן הגוי, ועיי"ש דמסיק דמהני אף אם שכרו מהגוי אחר שעירבו, וע' גם בבית מאיר שם סי"ז בזה.

**והנה** מד' הראשונים בסוגיא לקמן דס"ה: נ' להוכיח, דכל שעירבו הישראלים ואח"כ שכרו מן הגוי שפיר מהני עירובן, דהנה לא מיבעיא לדעת הראב"ד שם דס"ל דאף בשכרו בשבת מהני העירוב שעירבו תחילה, ובד' הראשונים שם מוכח דהיינו אף היכא שלא חל מעולם, אך בביאוה"ל ר"ס שפ"ב כתב לא כן, וצ"ע, הרי ודאי מוכח דמהני עירוב קודם השכירות.

**אלא** אף לדעת ש"ר שם דל"מ היכא ששכרו בשבת, ג"כ יש להוכיח כן, שהרי הראשונים שם הקשו דמ"ט באמת ל"מ שישכרו מן הגוי בשבת ולא אמרי' דעירובן חוזר וניעור, עיי"ש מש"כ בזה, וכל דבריהם הוא היכא ששכרו בשבת דכה"ג אין העירוב חוזר וניעור, וכמבו' שם להדיא בל' הרשב"א והריטב"א דכל מה דל"מ השכירות להתיר, הוא רק משום ד"בבין השמשות" הי' העירוב בטל, אך היכא ששכרו מן הגוי בע"ש ודאי מהני העירוב שעירבו תחילה, ולא פליגי בזה הראשונים ע"ד הראב"ד, וז"ב,[[40]](#footnote-41) ולפלא על מש"כ בס' האיר יוסף סי' י"ח לדון שמד' התוס' מבו' דל"מ העירוב קודם השכירות.

**אמנם** הנה בתורי"ד שם, ז"ל, שכיון שלא הי' הגוי שם שישכרו ממנו ויסלקוהו אינו מועיל העירוב, שאין עירוב מועיל במקום גוי עד שיסתלק תחילה ואח"כ יערבו, הלכך הוו צריכי למעבד תרתי לשכור בשבת ולבטל, עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו דל"מ עירוב הישראלים קודם השכירות, וע"כ הוא דל"ה מצו לערב בערב שבת, וכן מ' גם בפסקי ריא"ז ה"א דין ד', ז"ל, אחר ששוכרין ממנו מערבין הישראלים ביניהם וכו', אם לא שכרו ממנו בע"ש כגון שלא הי' מצוי אצלם, שוכרין ממנו בשבת, ואינן יכולין לערב זע"ז, שהרי אינם רשאין לערב בשבת, "ובע"ש אינם יכולין לערב שאינן שוכרין מן הגוי", עכ"ל.

**ובפשוטו** נ' בטעמו, דהא דל"מ עירוב קודם השכירות, הוא משום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וע"כ לא מצו כלל לערב כ"ז שלא שכרו מן הגוי, וכן נ' ל' הרי"ד "שאין עירוב מועיל במקום הגוי עד שיסתלק תחילה ואח"כ יערבו", ונ' דהא דל"מ הוא משום דינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי.

**אך** יש לדחות, דאף אם ליכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום הגוי, מ"מ כיון שדירת הגוי אוסרת, ל"ש לערב קודם שישכרו ממנו, ול"ד לה' ישראלים השרויים בחצר דשפיר מהני שעירבו תחילה ג' מהם ואח"כ עירבו עם השאר, דהתם שאני משום דכולהו חזו לעירובי, ומשא"כ בגוי דלא חזי לעירובי, וכעין מש"כ התוס' והראשונים בסוגיא דס"ה: לפי דרכם, וצ"ע בזה.

**וע'** עוד בדברינו בסימן ג' סק"י מש"נ לדון בד' המאירי לקמן דס"ה:, אם דעתו דאיכא דין בפנ"ע דלא חייל העירוב במקום הגוי, עיי"ש באורך.

ה] **אמנם** הנה בד' התוס' מבו' דפליגי בזה, וס"ל דהא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, אי"ז משום דאיכא דין דאין עירוב מועיל במקום הגוי, אלא הוא משום דכלל לא מהני עירוב לחשבן כיחיד ממש.

**דהנה** ז"ל התוס' לקמן דס"ג: ד"ה בטילו, וגם אם החצירות פתוחות זו לזו ועירבו יכול היחיד להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי שנעשין הכל אחד על ידי עירוב ומכל מקום יחיד במקום נכרי לא חשיב ע"י עירוב שאם כן לא הי' צריך לעולם לשכור וכו', כי שנים בבית אחד כאיש אחד דמו וגם לענין להיות יחיד במקום נכרי אבל ע"י עירוב אין נעשין יחיד במקום נכרי וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בד' התוס', דהא דל"מ עירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, לאו היינו משום דאיכא דינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, אלא היינו משום דע"י עירוב לא חשיבי כלל כחד ממש, ול"ד לב' הדרים בבית א' דחשיבי כחד ממש.[[41]](#footnote-42)

**ויש** להוסיף בזה, דהנה במהרש"א שם הק' ע"ד התוס', דמהא קשיא להו דיועיל עירוב לחשבן כיחיד במקום גוי, הרי אכתי שכיח דדיירי, ועיי"ש באבהעו"ז ובקר"א שביארו ד' התוס', דאילו ב' המעורבין יחד הוו חשיבי כחד ממש, לא הי' הגוי אוסר עליהם ואף דשכיח דדיירי, דדמי לב' הדרים בבית א' דאין הגוי אוסר עליהם אף אם שכיח דדיירי, וגם דמי למש"כ התוס' בדס"ה: דביחיד במקום גוי דשכיח דדייר אין הגוי אוסר דלא פלוג רבנן, ועמש"נ בסימן ז' סק"ז לבאר דל"ד למה שדנו בסוגיא שם דבביטלו רשותם זל"ז יש לאסור משום דשכיחי דדיירי, עיי"ש.

**והנה** עיי"ש בקר"א שביאר בד' התוס', דהא דקשיא להו רק בהאי גוונא דיועיל העירוב לחשבן כיחיד במקום גוי, ול"ק להו בכל חצר שיש בה ב' ישראלים וגוי דמ"ט ל"מ העירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, הוא משום דבעלמא כיון שהגוי דר בחצר ל"מ כלל עירובן יחד, ורק בגוונא דהתוס' דחייל עירובן דרך פתחיהם, הוא דקשיא להו דאף יחשבו כיחיד במבוי ולא יאסור הגוי עליהם, עכ"ד.

**ולמש"נ** נ' דהא דהיכא שהגוי דר עמהם בחצר ל"מ עירובן כלל, וע"כ לא קשיא להו להתוס' בזה שיהא דינם כיחיד במקום הגוי, אי"ז משום דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, שהרי לדעת התוס' אין כלל מקור לדין זה, שהרי לדעתם אף היכא דחייל העירוב לגמרי מ"מ לא חשיבי כחד במקום הגוי, וא"כ מהיכ"ת נימא שנתחדש דין נוסף דאין עירוב מועיל במקום גוי, אלא הוא משום דדירת הגוי אוסרת עליהם וע"כ ל"ש לערב בלא הגוי, וזה לפי מש"כ המאירי בר"פ חלון, דהיכא שבית א' שבחצר אין רוצה לערב, ל"מ כלל עירוב שאר בתי החצר זע"ז, ואף אסורין לטלטל מזל"ז דרך חלונות למעלה מי', ונת' בזה במק"א, והגם דלפי קו' התוס' הרי אילו הי' עירובן מועיל הוו חשובין כיחיד במקום הגוי ולא הי' הגוי אוסר עליהם, מ"מ כיון דבלא דחייל עירובן אוסר הגוי עליהם, תו ממילא ל"מ עירובן, וז"ב.

**ויש** להוסיף, דמה"ט לא פירשו התוס' ודעימייהו לקמן דע"ד: בסוגיא דמבוי שצידו א' גוי כפי' הר"ח והרמב"ם, דכל פי' הר"ח והרמב"ם מיוסד ע"ז דביסוד הדין מהני העירוב לאשוויי להו כיחיד במקום הגוי, ואשר ע"כ הי' מן הדין דיהני התם העירוב דרך חלונות לאשוויי להו כיחיד במקום הגוי, ואך שנתחדש דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, והיינו דל"מ העירוב לאשוויי להו כיחיד, אך לדעת התוס' ודעימייהו הרי כלל ל"מ עירוב לחשבן כיחיד, ול"ב כלל לדינא דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, וז"פ.

ו] **ויש** להוסיף, דמד' הראשונים בסוגיא דס"ה: שנתחבטו היכא שבא הגוי בשבת ושכרו ממנו מ"ט אין העירוב חוזר וניעור, ומ"ש מישראל ששכח ולא עירב וביטל רשותו בשבת דמהני עירוב שאר בני החצר, יש ללמוד דס"ל דליכא דין בפנ"ע שאין העירוב חל במקום הגוי.

**דהנה** לדעת הרמב"ן ודעימי' דתיקנו חכמים שאין העירוב חל כלל במקום הגוי, הרי ניחא בפשיטות, דשאני גוי שאין העירוב חל כלל במקום הגוי, וע"כ בטל העירוב לגמרי ושוב אינו חוזר וניעור, ומשא"כ בישראל דהעירוב לא בטל מעולם, ואך שדירת ישראל זה אסרה, ע"כ כל שביטל רשותו בשבת שפיר דמי, ומד' הראשונים שלא חילקו כן, מבו' דס"ל דליכא דין בפנ"ע דאין עירוב חל במקום הגוי, אך אכתי י"ל שפירשו כד' הרמב"ם, דהא דאין עירוב מועיל במקום גוי, לאו היינו דלא חייל העירוב כלל, אלא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד.

ז] **והנה** עד עתה נתבאר, דודאי יסוד הדין דגוי אוסר היכא דאיכא ב' ישראלים בחצר הוא דדירת הגוי אוסרת עליהם, ואך דלדעת הרמב"ן איכא דין נוסף דאין עירוב מועיל במקום הגוי, וע"כ לא חשיבי ע"י העירוב כיחיד במקום הגוי, ולדעת הרמב"ם נתבאר דלעולם חייל העירוב אף במקום הגוי, ואך דנתחדש דבמקום הגוי ל"מ העירוב לחשבן כיחיד.

**אמנם** הנה במ"מ פ"ב מעירובין ה"ט כתב בדינא דאם היו ב' ישראלים אוסר הגוי עליהפ, ז"ל, דוקא בשאין הישראלים אוכלין על שלחן אחד וצריכין לערב אבל אם היו אוכלין על שלחן אחד אין הגוי אוסר עליהן. וזה ברור ומבואר בדברי רבינו, עכ"ל.

**וכתב** ע"ז הלח"מ שם, ז"ל, כוונתו להוכיח דכשהישראלים אוכלים על שלחן אחד א"צ עירוב דאין הגוי אוסר, והוכיח כן ממ"ש רבינו בהלכה י' דטעם האיסור שאין עירוב מועיל במקום גוי, ואילו איסור הגוי אין תלוי בעירוב איך תלה הטעם שאין עירוב מועיל במקום גוי משמע דדוקא כשצריך עירוב הגוי אוסר דאין עירוב מועיל במקום גוי, אבל אי לא אינו אוסר, עכ"ל.[[42]](#footnote-43)

**ונ'** להדיא מד' הלח"מ דכל הדין דהגוי אוסר הוא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך ליכא כלל דין שהגוי אוסר.

**אך** באמת נ' שאין לפרש כן ד' הלח"מ, חדא שהרי הרמב"ם בה"ט כבר פירש לדינא דהגוי אוסר, ורק בה"י כתב לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, והרי דב' דינים נפרדים הם, גם תיקשי מדינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דדעת הראב"ד ודעימי' דאוסר הגוי, הגם דל"ש בזה דינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי,[[43]](#footnote-44) גם בעיקר הדבר כבר העירו דא"א לומר דכל עיקר הדין הוא דל"מ עירוב במקום גוי, דא"כ מ"ט אסור להוציא מבית הגוי לחצר כמפורש בסוגיא דס"ב:.

**ובע"כ** מוכח מכ"ז, דודאי עיקר הדין הוא שדירת הגוי אוסרת, ואך דמלבד זה בעי' לדין נוסף דל"מ עירוב הגוי לחשבן כיחיד, משום דאילו הי' מועיל עירוב הגוי הי' דינם כיחיד במקום הגוי שאין הגוי אוסר.

**ובע"כ** צל"פ ד' הלח"מ, שכונתו דכיון שמבו' בד' הרמב"ם דאילו הי' מועיל העירוב ל"ה הגוי אוסר, ע"כ ה"נ בשאוכלין על שלחן א' דא"צ עירוב וחשיבי כחד, אין הגוי אוסר.

**ועד"ז** נ' דצל"פ בד' הגר"א, דהנה בשו"ע ר"ס שפ"ב כתב שאין הגוי אוסר עד שיהיו ב' ישראלים דרים בב' בתים "ואוסרין זע"ז", וכתב שם ובביאור הגר"א, ז"ל, ל' הטור וכ"כ רש"י, ונתכוין למש"כ המ"מ דאותן שאין אוסרין כמו האחין שאוכלין כו' אינו אוסר, ודייק מל' המשנה אוסרין דוקא, וכמ"ש רש"י שם ובאין לערב וכו' דאין עירוב מועיל, עכ"ל.[[44]](#footnote-45)

**ובפשוטו** נ' מד' הגר"א, דכל עיקר הדין דגוי אוסר, הוא רק דהיכא דב' הישראלים באין לערב אין עירובן מועיל, וליכא כלל דין דהגוי אוסר על הישראלים.

**אך** לפי המבו' בע"כ צריך לדחוק בד' הגר"א שכונתו, דמהא דבעי' לדינא דאין עירוב מועיל, ש"מ דהיכא שאין אוסרין זע"ז חשיבי כחד, וע"כ גם ע"י העירוב הוי חשיבי כחד, אלמלי דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך זה דלא כמש"נ בסימן א' סק"ח בדעת הרמב"ם והרמב"ן, דאף דל"ב אוסרין זע"ז, מ"מ בעי' לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, דאילו הי' עירוב מועיל במקום גוי, הוי חשיבי כחד ממש, ולא הי' הגוי אוסר עליהם, וצ"ע בזה.

**אמנם** שו"ר בפי' ריו"נ במתני', ז"ל, עד שיהיו ב' ישראלים וכו' שהם אוסרין זע"ז והם צריכין לערב ביניהם, ואמרו חכמים שלא יועיל עכשיו עירוב להם וכו' אע"פ שמועיל במקום אחר, עד שישכרו מן הגוי וכו', הצריכום חכמים לשכור ממנו והגוי לא ישכיר משום כשפים ובטלו עירובם וכו', עכ"ל, ונ' מכל לשונו דכל עיקר הדין דגוי אוסר לראב"י, הוא שהוא מבטל עירובם, וכמשמעות ד' הלח"מ והגר"א, וצ"ע בזה.

ח] **והנה** הב"י בסי' שפ"ב כתב, ז"ל, וכתוב בספר האגור ע"ז בשם מהרי"ו שמזה הטעם התיר לטלטל החמין של ישראל לתוך חצר העירונים ומחצר העירונים לבית ישראל אחר עכ"ל וכו', ואפשר שהתיר להם לערב כגון שהיו חלונותיהם פתוחות לחצר העירונים והיו ד' על ד' אע"פ שהגוי מפסיק ביניהם, דכיון דאינו אוסר עליהם אינו מעכבם מלערב, עכ"ל.

**והאהעו"ז** שם תמה ע"ד הב"י, דכיון שעירבו דרך חצר הגוי נתבטל העירוב, דבמקום גוי אמרו אין עירוב מועיל כמ"ש הש"ס והרמב"ם, עכ"ל, והבית מאיר שם כתב ע"ז, דכל מה שאמרו חכמים שאין עירוב מועיל במקום גוי, היינו היכי דיש להגוי חלק בחצר או דירתו, שמפני שלא ילמד אמרו שרשותו חשוב כשל ישראל וחלקו או דירתו אוסר ואין עירוב הישראלים מועיל מפני חלקו בחצר או דירתו שנשאר אסור, אבל בנידון הרי"ו אחרי שדן כהרא"ש שרשותו נשאר כדיר שאינו אסור, שפיר קאמר הב"י דכיון דאינו אוסר עליהם אינו מעכב מלערב וכו', עכ"ל.

**אמנם** מכוון האהעו"ז הוא לטעמי', דס"ל כמו שהבאנו לעיל סוסק"ב בהערה דאיכא דין בפנ"ע דאין העירוב חל כלל במקום הגוי, וכאשר מבו' גם בד' הרמב"ן דאיכא דין בפנ"ע דאין העירוב חל במקום הגוי, ואשר ע"כ ס"ל דאף היכא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ אכתי קיים הך דינא שהגוי מבטל העירוב.

**אך** הבית מאיר נקט, דליכא כלל דין בפנ"ע שהגוי מבטל העירוב, אלא יסוד הדין הוא שהגוי אוסר עליהן, וממילא ל"מ עירובן כ"ז שלא שכרו מן הגוי, ואשר ע"כ כתב דהיכא שאין דרין עם הגוי ואינו אוסר עליהן, אף יכולין לערב דרך רשותו.

**אמנם** יל"ד בזה, דאף אם איכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, י"ל דכ"ז הוא היכא דחשיב שדרים ב' הישראלים עם הגוי, דבכה"ג תיקנו חכמים שלא יועיל העירוב במקום הגוי, וגם בההיא דהרמב"ן, כיון שהגוי אית לי' דריסת הרגל על בני החיצונה, ס"ל דחשיב כב' ישראלים במקום גוי, אשר בכה"ג ל"מ עירובן, אך בנידו"ד שאין דרים ב' ישראלים עם הגוי, וליכא לעיקר תקנ"ח, י"ל דאין הגוי מבטל עירובן.

**ועמש"נ** בסימן ג' סוסק"י, דאי נימא בדעת המאירי לקמן דס"ה: דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, יש להוכיח מדבריו שם דכל דין זה הוא רק היכא דאיכא ב' ישראלים האוסרין זע"ז, עיי"ש.

**ולכאו'** יש להוכיח כן, שהרי בסוגיא דס"ה: מבואר, דהא דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסר הגוי על החיצונה לדעת ר"ע, הוא רק משום דשכיח דדיירי, אך אם ל"ה שכיח דדיירי לא הי' אוסר הגוי על החיצונה, והנה הרי לדעת ר"ע דהפנימית אוסרת על החיצונה אין להתיר החיצונה אלא היכא שעירבו, וכמש"א כן בסוגיא שם, ומבו' לפ"ז דכל דלא שכיח דדיירי אף מהני עירוב במקום גוי, ולכאו' ה"נ כל דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז אף מהני עירוב במקום גוי.

**אך** אולי יש לחלק דהיכא דלא שכיח דדיירי ליכא כלל לעיקר התקנה, אך משא"כ היכא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז שייכא שפיר עיקר התקנה, וע"כ איכא בזה לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, ובפרט ניחא לפ"מ שנראה בד' האבהעו"ז דכל עיקר דינא דגוי אוסר הוא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ולפ"ז נ' פשוט, דליכא כלל תנאה שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, ומה שנזכר אוסרין זע"ז הוא משום דכל עיקר הדין הוא דהגוי מבטל עירובן, וע"כ ל"ש זאת רק בשאוסרין זע"ז ובאין לערב.

ט] **ויש** לדון עוד כמה מילי לפ"ז.

**חדא** הוא מש"נ לעיל בסימן ג' לדון היכא דבחצר אחת יש ישראל וגוי ובחצר השנית יש ישראל א' ועירבו ביניהם, אם מהני העירוב להתירן לטלטל מזל"ז, ונת' שם לדון דאי נימא דאיכא דין בפנ"ע דלא חייל עירוב במקום הגוי, לא יהני עירובן להתיר לטלטל מזו לזו, ועיי"ש באורך בענין זה.

**עוד** יש לדון בזה, דהנה היכא דאיכא ב' ישראלים בחצר וא' מהם הניח את ביתו, לכאו' פשיטא דכה"ג אין אוסר הגוי בחצר, כיון שאין ב' ישראלים בחצר, אך לדעת הריטב"א דס"ל דאף בישראל יחידי דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, ונת' בזה בסימן ב', יש מקום לדון דה"נ בכה"ג יאסור הגוי עליו, דחשיב שכיח דדייר, וצ"ע בזה, אך יל"ד בזה לדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, ונת' בסימן מ"ז סקי"א דמהני עירוב להתיר לטלטל בתוכה, ויש להסתפק אם בכה"ג אם כה"ג יועיל עירוב הישראלים במקום הגוי, ולכאו' זה תלוי בנידון זה אם איכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך למש"נ בסוסק"ז דהיכא שאין דרים ב' ישראלים עם הגוי אין הגוי מבטל עירובם, לכאו' אף הכא שפיר יועיל עירובם.

**ועד"ז** נ' גם לדעת המג"א בסי' שצ"א ע"פ המרדכי דאסור להוציא מבית האורח לחצר, ומ"מ מבו' בשו"ע שם דל"ב שכירות בחצר משום דאין האורח אוסר, ויל"ע אם יהני עירוב עם בית האורח להתיר לאורח להוציא מביתו, או דנימא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ועמש"נ בסימן א' סק"י דיל"ד מטעמים אחרים דלא יהני העירוב להתיר לאורח להוציא מביתו, ולמש"נ נ' לכאו' דכיון דחשיב דליכא ב' ישראלים במקום הגוי, וע"כ אין הגוי אוסר עליהם בחצר, תו שפיר מהני העירוב במקום הגוי, וצ"ע עוד בזה.

י] **עוד** יש להעיר בזה, במש"כ האבהעו"ז בחידושיו בדס"ב: בביאור ד' המרדכי, דכ"ה דלר"מ בשדר ישראל א' עם הגוי וליתי' לגוי, אסור להוציא מביתו של הגוי לחצר, ה"נ לראב"י היכא דאיכא ב' ישראלים עם הגוי וליתא לגוי אסור להוציא מביתו של גוי לחצר, עיי"ש, וראיתי בס' האיר יוסף סי' כ"ז שכתב לדון בזה, שהרי לפ"ד האהעו"ז גופי' הי' מן הדין דכל שעירבו ב' הישראלים יחד חשיבי כיחיד במקום גוי ואין אוסר הגוי עליהם כלל, והא דאוסר הגוי עליהם הוא משום דאיכא דין בפנ"ע שאין עירוב מועיל במקום גוי, ולפ"ז הרי לכאו' היכא דליתי' להגוי דכה"ג מהני עירוב הישראלים יחד, תו בדין שאף יהא מותר להוציא מבית הגוי לחצר, דדמי להיכא דאיכא ישראל יחיד במקום הגוי, דשרי אף להוציא מבית הגוי לחצר, ועיי"ש שכתב שאולי לא כתב כן האבהעו"ז אלא לדעת המרדכי, דמבו' דס"ל דע"י עירוב לא חשיבי כחד במקום גוי, וכמש"כ באבהעו"ז בסי' שפ"ב ולקמן דע"ד:, וצ"ע בזה.

**עוד** ראיתי שם בסי' כ"ח שכתב לפרש בזה טעמא דהחכם צבי בסי' ו', דס"ל דכל ששכרו מן הגוי את החצר, תו שרי אף להוציא ולהכניס מבית הגוי, דכיון ששכרו ממנו המקום שבו הישראלים אוסרי זעז, שוב אין שום ישראל אוסר על בית הגוי, שהרי אין לשום ישראל דרך ודריסת הרגל על הגוי בבית הגוי, עכ"ד, וצ"ב דמ"ש מהא דמבו' בסוגיא בדס"ב: דלדעת ר"מ אף היכא דליתי' להגוי ואינו אוסר בחצר, מ"מ אסור להוציא ולהכניס לביתו של הגוי, וכתב לפרש בזה ע"פ הנ"ל, דכל ד' החכם צבי הם לדעת ראב"י דאין הגוי אוסר אלא בדאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והא דל"מ עירובן לחשבן כחדא, הוא משום דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ואשר ע"כ כל ששכרו מן הגוי רשותו שבחצר ועירבו הישראלים יחד, תו חשיבי כיחיד במקום הגוי, וע"כ אף ביתו של הגוי מותר, עכ"ד.

**אמנם** באמת אי"ז מתישב כלל בל' החכם צבי, וע"כ נ' בביאור ד' החכם צבי כמבואר בלשונו, דלדעת ראב"י כיון שאין הגוי אוסר אלא בשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ע"כ אין לנו לאסור אלא היכא שיש דריסת רגל להגוי במקום שב' הישראלים אוסרין בו זע"ז, וע"כ כל ששכרו מן הגוי רשותו שבחצר, ולית לי' רשות במקום שב' הישראלים אוסרין זע"ז, שהרי בביתו של גוי אין להם דריסת רגל כלל, ואין אוסרין שם זע"ז, תו אף ביתו של הגוי מותר, ומשא"כ לדעת ר"מ דאף בישראל יחידי אוסר הגוי, שפיר י"ל דאף היכא דליתי' להגוי ואינו אוסר בחצר, מ"מ ביתו מיהא אסור, וז"ב.

**וע'** עוד בסימן ג' סק"ו בהערה שהבאנו להקשות בסוגיא דס"ה: דמ"ט פנימי במקומו מותר, הרי כיון שעירבו יחד איכא הרגל עירוב, וחשיב דהחיצון אית לי' דריסת הרגל בפנימית, וא"כ איכא ב' ישראלים במקום גוי, והבאנו לישב בזה אי נימא דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב חל במקום גוי, וע"כ י"ל דליכא בזה הרגל עירוב, עיי"ש.

**ו**

**בדין ב' בתים בחצר כלפי המבוי**

א] **עירובין** דס"ב:, תוד"ה ור' יוחנן, ז"ל, ואומר ר"י דאותן ישראלים הדרים יחידים בכרכים המוקפים חומה שיש להם מחיצות גמורות ודלתותיהן נעולות בלילה שרי לטלטל בכולה בשבת כיון דליכא ישראל אחר דאסר עליה.

**והרא"ש** בסו"ס א' כתב ע"ז, ז"ל, ויראה לי דאפילו יש כמה בתים של ישראלים פתוחין לחצר אחת מותרין לטלטל בכל העיר, כמו שב' ישראלים בבית א' איקרו יחיד במקום נכרי לגבי החצר, כמה בתים פתוחים לחצר אחת מיקרו יחיד במקום נכרי לגבי המבואות, עד שיהא שתי חצירות של ישראל פתוחות למבוי ואוסרין זע"ז במבוי אז הנכרי אוסר עליהם, וראי' מדהמן בר ריסתק דהוי דייר בההוא מבואה ומיקרי יחיד במקום נכרי על ידי ביטול שבטלו רשותם לבני חצר אחרת, אע"פ שסתם חצר יש לה שני בתים, עכ"ל.

**והנה** בהך דינא שכתב הרא"ש, דב' בתים של ישראל חשיבי כיחיד לגבי המבוי, הנה כ"כ התוס' דע"ד: בתי' בתרא, ותוס' הרא"ש שם, וכן פסקו הטושו"ע בסי' שצ"א ס"ב.

**אך** הנה עי' במהרי"ק שורש מ"ח שכתב דהסמ"ג ומרדכי נ' שחולקים ע"ז, וכן מוכח גם מד' הריטב"א דע"ד: דפליג על ד' הרא"ש, וזה ממה שהוצרך לתרץ קו התוס' שם בע"א, ונ' שיש להוכיח כן גם מד' הרשב"א לקמן דע"ד:, ממשה"ק שם ע"ד הראב"ד שכתב בדינא דמבוי דצידו א' גוי דאיירי רק היכא דליכא אלא ישראל א' בחצר אך אם איכא ב' ישראלים ליכא להך דינא, והק' הרשב"א דאם יש ב' ישראלים הרי בלא"ה אוסר הגוי, ואי נימא דלגבי המבוי חשיבי כחד, לק"מ שהרי הגם דאיכא ב' ישראלים מ"מ אין הגוי אוסר.

**וצ"ב** טעם דינא דהרא"ש דחשיבי ב' הישראלים כחד לגבי המבוי, דמ"ט באמת חשבינן להו כיחיד, וגם הרי שכיח דדיירי, וע' מהרי"ל החדשות סי' ל"ט סק"ב שהוכיח מד' הרא"ש דלא אסרינן ביחיד במקום הגוי אף היכא דשכיח דדייר, אך לא פירש מ"ט באמת חשבינן להו כיחיד.

ב] **עוד** צ"ב רב במה שלמד הרא"ש לדין זה מסוגיא דהמן בר ריסתק, וצ"ע רב, חדא דמנלי' דהתם איירי בשיטלו לכל בני חצר אחת, דילמא איירי בשביטלו לא' מבני החצר, וע"כ שפיר חשיב כיחיד במקום גוי.

**וביותר** צ"ע שסותר הרא"ש ד' עצמו בסוגיא דהמן בר ריסתק, דהנה ז"ל הרא"ש בסימן ד', ואע"ג דאינהו אסירי לטלטל מחצרותיהן למבוי וכו', אהני מיהא לגבי ביתו של יחיד שמותר להוציא מביתו למבוי, ואפילו לענין בתים האחרים שבחצר מהני שהיחיד שבטלו לו רשותן יכול להוציא מביתו כלי הבתים למבוי וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בל' הרא"ש דאיירי שביטלו כולן רשותן לחד, וא"כ קשיא טובא היאך למד ממנה הרא"ש דאף ב' בתים בחצר אחת חשיבי כיחיד לגבי המבוי, וכבר תמה בזה החזו"א בסי' פ"א סקי"ד.

**אמנם** פשר דבר למדנו מד' רבינו ירוחם נתיב י"ב חי"ז, ז"ל, גוי שדר במבוי ויש כמה חצרות מיהודים פתוחים למבוי והגוי אינו רוצה לשכור להם רשותו, יבטלו כל בעלי החצרות רשותם של מבוי יחד לא' מחצר אחרת והו"ל אותם בעלי חצר כמו יחיד כי אותם כל בעלי החצר חשובים כא' לגבי המבוי כמו שכתבתי למעלה, ויהי' מותר עם הגוי בלא שכירות, כי יחיד עם גוי מותר בלא שכירות וכו' מאחר שבטלו ליחיד אחד מן החצר וכו', מ"מ מהני שאותו היחיד שבטלו לו כולם רשותם וכו' ואפי' לכל בני אותו החצר מהני שיכול אותו יחיד להוציא כליהם של כל בני חצרו למבוי וכו' ואם החצרות כלן פתוחות זו לזו יערבו יכול אותו יחיד להוציא מכל החצרות והבתים למבוי וכו', עכ"ל.

**והנה** מפורש בכל ד' רבינו ירוחם דאיירי בשמבטלים כולם לאחד מחצר אחרת, ואפ"ה כתב דאין להתיר בזה רק משום דהוו אותם בעלי חצר כמו יחיד, דכל בעלי חצר אחת חשיבי כיחיד לגבי המבוי.

**והביאור** בזה נלמד מל' רי"ו דיבטלו כל בעלי החצירות רשותן לא' "מחצר אחרת" וכו', ומבו' בלשונו דרק בני שאר החצירות ביטלו לאותו יחיד, אך בני אותה חצר של זה שביטלו לו, לא ביטלו לו רשותן שבמבוי, ונמצא שעדין קיים במבוי רשות של כל בני חצר זו, וע"כ כל מה דחשיבי כיחיד במקום נכרי הוא רק משום דכל בני חצר אחת חשיבי כיחיד במקום גוי, ושפיר למד הרא"ש לדין זה מהתם.

**אך** צ"ב דהיא גופא מנלי' להרא"ש דאיירי שבני אותה חצר לא ביטלו לו רשותם, ואדרבה אי נימא דבני חצר אחת חשיבי כרבים במבוי, נפרש התם דאיירי שאף בני אותה חצר ביטלו לו רשותן, וע' קרבן נתנאל שכתב דבני חצר יחיד זה לא ביטלו לו רשות חצירן כיון שיפסידו עי"ז, וצ"ב דאכתי שמא ביטלו לו רשותן שבמבוי.

ג] **ונ'** ברור בדעת הרא"ש, שדעתו דל"ש כלל שחלק מבני החצר יבטלו רשותן שבמבוי לא' מבני חצר זו,[[45]](#footnote-46) וכמו שיתבאר הטעם בזה, ואשר ע"כ שפיר הוכיח הרא"ש מהתם דכל בני החצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי, דאף שכל בני החצירות ביטלו חלקם ליחיד, מ"מ שאר בני החצר של אותו יחיד יש להם חלק במבוי, דל"ש שיבטלו חלקם שבמבוי לאותו יחיד, ואפ"ה חשיבי כיחיד במקום הגוי.

**אמנם** בד' מהרש"א לקמן דס"ג: בד' התוס' שם, מבו' דעתו דמהני שיבטלו בני חצר רשותן שבמבוי לא' מבני חצירם, עיי"ש, וע' בסימן ז' סקי"ב מש"נ לדון בד' מהרש"א שם בביאור ד' התוס'.

**ונ'** הטעם בזה, דהנה בעיקר דינא דהרא"ש דכל בני החצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי, נ' מדבריו דהטעם בזה הוא משום דאין אוסרין זע"ז במבוי, ע' היטב בלשונו, וכן מת' גם מהא דמדמי לה להא דב' ישראלים בבית א' מיקרו יחיד לגבי החצר, אשר בפשוטו הטעם בזה הוא משום שאין אוסרין זע"ז, וכ"ה מפורש להדיא בל' תוהרא"ש לקמן דע"ד:, ז"ל, הוו כל בני חצר אחת כיחידים, "כיון שאין אוסרים זע"ז במבוי" אין הגוי אוסר עליהן וכו', עכ"ל.

**והדברים** צ"ב רב, דמ"ט חשיב אין אוסרין זע"ז במבוי, הרי בלא שמערבין אסורין לטלטל מביתם למבוי, אף היכא שאין עוברין דרך חצר, וא"כ מ"ט לא חשיב דאוסרין זע"ז במבוי.

ד] **ויל"פ** בזה בכמה גווני, חדא הוא לפמש"כ במ"ב סי' שצ"א סקי"ט שכל ד' הרא"ש דכל בני חצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי, הם רק בשעירבו זע"ז, דהעירוב משוי להו חדא, עיי"ש.

**ולפ"ז** י"ל דזהו מכוון הרא"ש, דאחר שעירבו יחד ממילא אין אוסרין זע"ז במבוי, ול"ד לב' ישראלים וגוי הדרים בחצר אחת, דבעי' שיחול העירוב בחצר זו עצמה, וע"כ חשיבי אוסרין זע"ז, ומשא"כ כלפי המבוי, הרי כל שעירבו בני החצר יחד, ממילא אין אוסרין זע"ז במבוי, ול"ב שיחול חלות עירובן אף כלפי המבוי, וכדחזי' דאף למ"ד דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, מ"מ אם אין אלא חצר אחת ועירבו בני החצר יחד, הותר להם גם המבוי, והיינו משום דכל שמעורבין בני החצר יחד, חשיבי כחד לגבי המבוי, ואין אוסרין זע"ז כלל במבוי.

**וע'** בחי' אבהעו"ז לקמן דע"ד. שפירש כן ד' הרא"ש, דטעמו הוא משום דהעירוב משוי להו חדא, וכ"כ האבהעו"ז גם בסי' שפ"ב ס"ג,[[46]](#footnote-47)

ה] **אמנם** בל' הרא"ש לא נזכר דאיירי רק בשעירבו, וסתימת הדברים מ' דאיירי אף בשלא עירבו,[[47]](#footnote-48) ואי נימא הכי הרי הדר צ"ב מ"ט אין אוסרין זע"ז.

**וי"ל** דהוא משום דאוסרין זע"ז ל"ח אלא בדאיכא לזה דירה במקום זה ובא חבירו ואוסר עליו, אך דירה משותפת של שנים ל"ח אוסרין זע"ז.[[48]](#footnote-49)

**ולפ"ז** נ' דע"כ חצר א' במבוי, כיון שיש פתח א' לכולן למבוי, אית להו רשות יחד במבוי, וע"כ ל"ח אוסרין זע"ז, והגם שאסור לטלטל מבית כל א' למבוי ל"ח כה"ג אוסרין זע"ז.

ו] **ונ'** עוד בזה, לפמש"נ בסימן ז' סק"ו ובסימן נ"ב סק"ג בדעת התוס', דמותר להוציא מרשות יחיד לרשות שותפות היכא דלית בה דיורים חלוקין, עיי"ש באורך בזה.

**ולפ"ז** י"ל דמה"ט חשיב דכל בני החצר אין אוסרין זע"ז במבוי, דכיון שיש להם פתח א' וחלק א' במבוי, חשיב כחד דיורין במבוי, וע"כ באמת שרי להו להוציא מבתיהם למבוי, והגם שאסור להן להוציא לחצר, מ"מ אם יש להן חלון למבוי שרי להו להוציא לשם, אך זהו חידוש רב וצריך בדיקה בזה, וגם אם יצאו כלי הבתים למבוי דרך מלבוש, מותר לטלטלן שם יותר מד' אמות אף לדעת הסוברים דאסור לטלטל כלי בית בחצר שאינה מעורבת יותר מד' אמות, ונת' בזה בסימן נ"א.[[49]](#footnote-50)

**ויש** להוסיף בזה, דהנה דעת הריטב"א דאף למ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב, מ"מ ל"מ להוציא מהבתים לחצירות, דשיתוף ל"מ רק לשתף החצירות ול"מ לבתים, וצ"ב דמה מהני שמשתתפין החצירות יחד, ומ"ט לא יהא אסור להוציא מן הבתים למבוי, הרי הבתים רשות יחיד של בני חצר זו, והמבוי רשות שותפות של בני כל החצירות, גם צ"ע היאך מותר להוציא כלי הבתים מן החצר למבוי, הרי כל שעירבה חצר זו עם בתי', נמצא דהוי הכלי עדין במקום שביתתו, וכל שמוציאו למבוי מוציאו ממקום שביתתו, ומ"ט שרי, ודמי להמבו' בתוס' בדמ"ח: דג' חצירות שעירבו ב' החיצונות עם האמצעית, אסור להוציא כלי חיצונה מן האמצעית לחיצונה שכנגדה, הגם שהיא מעורבת עם האמצעית, והיינו משום שהוא מוציא הכלי ממקום שביתתו.

**אך** אי נימא כמש"נ, דכל שיש חצר א' הפתוחה למבוי מותר לטלטל מן הבתים למבוי, ניחא דע"כ ה"נ ע"י שיתוף דחשיבי כל החצירות כחצר א', מותר לטלטל מן הבתים למבוי.

**ובזה** מתבאר גם הא דאף למ"ד דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, מ"מ בחצר א' הפתוחה למבוי מהני העירוב גם למבוי, ובפשוטו צ"ל דכה"ג סומכין על העירוב, אך לפי המבו' כה"ג ל"ב כלל לערב כלפי המבוי וע"כ שפיר שרי להו לטלטל למבוי.

ז] **ולפ"ז** נ', דכיון שמבו' בד' הרא"ש דחצר אחת יש לה חד דיורין במבוי, י"ל דע"כ ל"ש כלל שיבטל א' מן החצר רשותו במבוי לחבירו, דל"ש ביטול אלא היכא דאיכא לכל א' רשות נפרדת במקום זה ומבטל רשותו לחבירו, ומשא"כ היכא דאית להו רשות אחת במקום זה י"ל דל"ש כלל שיבטל א' חלקו לחבירו, ועד"ז י"ל, דב' הדרים בבית א' ל"ש שיבטל א' מהן את רשותו בחצר לחבירו, כיון שרשותן בחצר רשות אחת היא, וע"כ זהו שלמד הרא"ש מסוגיא דהמן בר ריסתק דכל בני חצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי, וכמש"נ לעיל, דהגם דאיירי שביטלו כל בני החצירות רשותן ליחיד, מ"מ בני אותה חצר לא ביטלו לו רשותן במבוי, דל"ש כלל שיבטלו לו רשותן במבוי וכנ"ל, וא"כ נמצא דעדין קיים במבוי רשות של כל בני חצר זו, ושפיר למד מינה הרא"ש דכל בני חצר אחת חשיבי כיחיד במקום גוי, וכמש"נ.

**אמנם** אכתי צ"ע בזה, דכיון שדעת הרא"ש דב' הדרים בחצר אחת חשיבי כיחיד במבוי, א"כ מ"ט באמת ביטלו כולם לא' מבני חצר אחרת, כמש"כ הרא"ש בסימן ד', ולא ביטלו לכל בני אותה חצר, דעי"ז יהא מותר לכל בני אותה חצר להוציא מבתיהם למבוי, וצ"ע רב בזה.

ח] **ובעיקר** מש"נ בד' הרא"ש דאין בני חצר אחת אוסרין זע"ז במבוי, יש להוסיף בזה, דהנה בטור ריש סי' שצ"א כתב, דאם שכחה חצר אחת ולא עירבה מבטלת רשותה וכו' או הם לה, ואע"פ שהם רבים, שבני החצר גבי מבוי חשיבי כיחיד.

**ועיי"ש** בב"י שכתב ע"ז, ז"ל, אע"פ שהן רבים, כלומר וקי"ל דאין מבטלין רשות לשנים שלא עירבו כמבואר בסימן ש"פ, אפ"ה מבטלים לבני חצר זו, לפי שבני החצר גבי מבוי חשובים כיחיד בחצר, וזה למד רבינו ממ"ש בסמוך דחצר א' של ישראל אע"פ שיש בו בעלי בתים רבים חשיבי כיחיד לענין עיר שכולה גוים, עכ"ל.

**והט"ז** שם סק"א הביא ד' הב"י, וכתב ע"ז, ז"ל, ותמוה לי, דאם מיירי כאן דבני החצר ההיא לא עירבו לעצמן, מ"ט באמת יכולין לבטל להן, דהא עכ"פ אוסרין זע"ז ומה מועיל להם הביטול, ומ"ש מסי' ש"פ לענין חצירות דחד טעמא הוא, ואין תיקון בזה שנחשב כיחיד לגבי מבוי, כיון שעכ"פ אוסרין זע"ז, ואם מיירי כאן שעירבו בני החצר לעצמן א"כ מאי רבותא כאן, מה לי רבים מה לי יחיד, עכ"ל.

**ובביאור** הגר"א שם כתב, ז"ל, אע"פ שהם, עבה"ג ור"ל שלא נשתתפו והם רבים שכל בני החצר, מ"מ הן כיחיד שאי"צ ליתן חלק בשיתוף אלא א', עכ"ל, וע' עוד באלי' רבה ופמ"ג ומ"ב שם.

**ולפמש"נ** לכאו' הי' מקום לפרש, דלעולם איירי שלא עירבו בני חצר זו כלל, ואפ"ה אין אוסרין זע"ז במבוי, ומותרין להוציא מן הבתים למבוי, וגם כלי הבתים שבאו דרך מלבוש לחצר, מותרין להוציאן למבוי, ושפיר מהני שיבטלו להם שאר החצירות את רשותם במבוי, וצ"ע בזה.

ט] **ויל"ד** עוד במש"נ, בפלוגתת הרמ"א והאבהעו"ז בסי' שפ"ז, אם סגי לשיתוף שיתן א' מכל חצר חלק בשיתוף, או דבעי' שלכל א' מבני החצר יהא חלק בשיתוף, ואיירי הרמ"א אף בשלא עירבה כל חצר לעצמה, ולא עשו אלא שיתוף.

**וד'** הרמ"א צ"ב, דמ"ט סגי שרק א' מבני החצר נותן חלק בשיתוף, והיאך יצרף זה לבני כל חצר וחצר זע"ז, הרי רק א' מהם נתן חלק בשיתוף.

**ונ'** ברור בטעמא דהרמ"א, דהוא עפי"ד הרא"ש דבמבוי חשיבי כל בני החצר כחדא, וכ"ה מבו' מד' הגר"א בסי' שצ"א דמדמי דינא דהתם לדינא דהרמ"א דסגי שיתן א' מכל חצר חלק בשיתוף, והב"י שם מדמה דין זה לדינא דהרא"ש דכל בני החצר חשיבי במבוי כיחיד, ונ' מזה דכל הנך דינים הם מיסוד אחד.

**ועמש"נ** עוד בענין זה בסימן כ"ה סק"ג ואילך.

**ז**

**הערות בד' התוס' ד"ה בטילו**

א] **עירובין דס"ג: תוד"ה בטילו, ז"ל, פירש בקונטרס וכו', וקשיא לר"י וכו', וכיון שהיו מערבין בחצירות א"כ לא יתכן מה שפירש בקונטרס דאהני ביטול זה לטלטל בכל המבוי כלים ששבתו בתוכו וכלים ששבתו בבית היחיד דהא כיון דעירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין בו אלא בד', עכ"ל.**

**והנה** בטעמא דרב דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', פירשו התוס' לקמן דצ"א: ד"ה וכלים, דהוא משום דכשעירבו אסור לטלטל מחצר למבוי אפי' כלים ששבתו בתוכה אטו כלים ששבתו בבית ואין במבוי שום תשמיש ודמי לכרמלית כיון דאין בו אלא ג' מחיצות, ולכך אין מטלטלין בו אלא בד'.

**ועי'** בחי' אבהעו"ז ובגאו"י ובחזו"א סי' פ"א סק"א שכתבו לישב עפי"ז קו' התוס' הכא, וכבר כ"כ בתור"פ, ז"ל, דכיון דביטלו לגבי חד, א"כ אותו חד יכול לטלטל מן החצר למבוי, והוי שפיר שם מבוי עליו ע"י תשמישו, עכ"ל.

**והנה** בדעת התוס'' שהקשו ע"ד רש"י, הי' מקום לפרש, דהנה באמת בד' ר"פ שם נ' דלא פסיקא לי' ד"ז, והיינו משום די"ל דכיון דלכל בני החצירות אסור להשתמש במבוי, ורק לאותו יחיד מותר להשתמש במבוי אכתי דמי המבוי לכרמלית, אך באבהעו"ז כתב דודאי סגי בזה, עיי"ש בטעמו, ועמש"נ בזה בסימן ל"ג סק"ז, וי"ל דכ"ה דעת התוס', וע"כ הוא שהקשו כן ע"ד רש"י.

**אך** נ' דאי"ז מתישב בד' התוס', דלפ"ז הרי נמצא דלפי קו' התוס' יהא אסור אף לאותו יחיד לטלטל במבוי, דכיון דשאר בני המבוי אין רשאין להוציא מחצירם למבוי דמי המבוי לכרמלית, וממילא יש לאסור אף לאותו יחיד לטלטל בו, ובד' התוס' נ' דלאותו יחיד ודאי מותר לטלטל במבוי, ולא קשיא להו ע"ד רש"י אלא דלא הועיל הביטול "להם", דאינהו עדין אסורים לטלטל במבוי, אמנם יש לדון בזה, דשמא ל"ח המבוי ככרמלית רק לגבי כל בני המבוי שאסורין להוציא אליו כלים מן החצר, ולא כלפי זה דשרי להוציא כליו לשם, וצ"ע בזה.

ב] **ועמש"נ** בזה בסימן ל"ג סק"ו דמשה"ק התוס' ע"ד רש"י, הוא משום דפליגי ע"ד התוס' לקמן, וס"ל דטעמא דרב דאין מטלטלין בו אלא בד' אמות, אי"ז כלל משום דדמי לכרמלית, אלא הוי זה משום גזירה, שאם יטלטל במבוי, יבא להוציא אף כלי הבתים מן החצר למבוי, וכאשר מצינו כן בד' הראב"ד פ"ה מעירובין הט"ו, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בכל ד' התוס', עיי"ש.

**ולפ"ז** מבו' היטב ד' התוס', דע"כ כיון שכל בני החצירות עירבו ושכיחי כלי בתיהם בחצר, אסורין הן לטלטל במבוי, גזירה שמא יבואו להוציא כלי הבית מן החצר למבוי, אך אותו יחיד שפיר מותר לטלטל במבוי, דבדידי' ל"ש הך גזירה, כיון שהוא מותר אף להוציא כלי ביתו למבוי, וז"ב.

ג] **והנה** הרש"ש כתב לישב קו' התוס', ז"ל, דרש"י לא התיר אלא לטלטל במבוי עצמו, אבל להוציא מחצרותיהם לא, דיהי' דומה כחוזרים ומחזיקים, וא"כ דאסור לטלטל כלל מהחצירות למבוי ל"ש תו גזירה דילמא אתו לאפוקי מאני דבתים למבוי, עכ"ל.

**ודבריו** צ"ב, שהרי בכל מבוי שלא נשתתפו בו שאסר רב לטלטל בתוכו, הרי אסור להוציא כלל מן החצירות למבוי, דאף כלי החצר אסור להוציא, גזירה דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים, וא"כ מ"ט אסור לטלטל במבוי, וביותר, שהרי לפמש"כ התוס' לקמן דצ"א: הרי אדרבה עיקר הא דאסר רב לטלטל במבוי הוא משום דאסור להוציא אף כלי החצר למבוי, וע"כ דמי המבוי לכרמלית, וא"כ ה"נ הכא אם אסור להוציא כלי החצירות למבוי משום דהוו כחוזרים ומחזיקים, תו ממילא דמי המבוי לכרמלית, וגם לפ"ד התוס' הכא דהא דאסור לטלטל במבוי הוא משום גזירה שמא יבואו להוציא כלי הבית למבוי, הרי כ"ש דשייכא גזירה זו היכא דאסור להוציא אף כלי החצר למבוי, דבזה יש לחוש טפי שאם יטלטל במבוי יבא להוציא כלי החצר למבוי, וכאשר מבו' כן בד' התוס', דלרבנן דאסור להוציא מן החצר למבוי, ודאי יש לאסור לדעת רב לטלטל במבוי יותר מד' אמות.[[50]](#footnote-51)

ד] **עוד** יש להעיר בעיקר ד' הרש"ש, שנקט דאסורים להוציא כלי החצר למבוי משום דהוו כחוזרים ומחזיקים, ולכאו' זה חידוש רב דיש לאסור משום חוזרים ומחזיקים אף הוצאה שלא היתה אסורה קודם הביטול, שהרי חצירות ומבוי רשות א' הם, ועמש"נ בנידון זה בסימן י"ט סק"ח בהערה.

**אמנם** לכאו' יש לסייע לד' הרש"ש בזה ממש"כ רש"י, ז"ל, ואע"ג דאינהו אסורים להוציא מחצרותיהם למבוי, כדתנן נתנו לו רשותן הוא מותר והן אסורין וכו', עכ"ל, וצ"ב במה שפירש"י דהא דהם אסורים להוציא מחצרותיהם למבוי הוא משום דינא דהתם דנתנו לו רשותם הם אסורין, שהרי הא דתנן התם דהם אסורין, היינו אף להוציא מבית היחיד לחצר, משום דרבים לגבי יחיד ל"ה אורחים, אך מבית הרבים אסור אף אותו יחיד להוציא, משום שלא ביטלו רשות ביתם, והוי ביתם רשות שלהם והחצר רשות שלו, וא"כ ה"נ הכא שלא ביטלו אלא רשותם שבמבוי, אך לא ביטלו רשות ביתם, ודאי אסורים הם להוציא כלי הבתים למבוי.

**ולפ"ז** הרש"ש א"ש,דבאמת להא דאסורין להוציא כלי בתיהם למבוי, א"צ לטעם זה, אלא יש לאסור עליהם משום דמוציאין מרשותם לרשותו, ומה שהוצרך רש"י לטעם זה, הוא לאסור להוציא אף כלי חצרותיהם למבוי, ובזה כל האיסור הוא משום דהוו כחוזרים ומחזיקים.

**אך** אכתי לא נתישב בזה, שהרי כיון דאיירי שעירבו החצירות, א"כ בלא"ה יש לאסור לדעת רב להוציא כלי החצר למבוי, גזירה דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים, וא"כ הדר צ"ע מ"ט הוצרך רש"י לפרש הטעם משום דינא דנתנו לו רשותם הם אסורין, וצ"ע בזה.

**ועמש"נ** להלן סק"ו בביאור ד' התוס' שפירשו כן דהא דהם אסורין להוציא הוא משום דחוזרים ומחזיקין, אך כ"ז ניחא בד' התוס' דפירשו דאיירי שכל החצירות עירבו יחד, אך בפירש"י נ' להדיא דלא עירבו כל החצירות יחד אלא כל חצר עירבה לעצמה, וכמש"נ בזה להלן סקי"ח, וא"כ לדעתו יש לאסור להוציא מבתיהם למבוי, משום דהבתים רשות שלהם והמבוי רשות שלו.

**ומד'** התוס' נ' להוכיח דס"ל דרבים שביטלו רשותם במבוי ליחיד, מותרים להוציא כלי החצר למבוי, ושלא כד' הרש"ש, והוא ממה שהאריכו התוס' בקושייתם ע"ד רש"י לפרש דודאי איירי בשעירבו כל החצירות עם הבתים, והוצרכו לזה, משום דאם לא עירבו החצירות, ניחא הא דשרי להם לטלטל במבוי, והנה אי נימא דרבים שביטלו רשותם שבמבוי ליחיד אסורים להוציא מן החצר למבוי, א"כ אף היכא שלא עירבו החצירות עם הבתים, נמי בדין שיהא אסור לטלטל במבוי, גזירה דילמא אתי לאפוקי מן החצירות למבוי, ומוכח מד' התוס' דכל היכא שלא עירבו החצירות עם הבתים, שפיר מותרים הרבים להוציא מן החצירות למבוי, ולא חשיבי כחוזרים ומחזיקים, וע"כ שפיר מותרים הם לטלטל במבוי.

**וכ"ה** מפורש גם בחי' הריטב"א בסוגיין, דשפיר מותרים כל בני החצירות להוציא כלי החצירות למבוי, עיי"ש, אך באמת לדעת הריטב"א פשיטא דיש להתיר בזה, שהרי דעתו דהא דרבים אסורין להוציא אחר חזקה, הוא משום דל"ה אורחים וע"כ ל"מ להו היתר הביטול וחשיב שמוציאין מרשותן לרשות המשותפת, וכמש"נ בדעתו בסימן י"ט סק"ב, וע"כ ודאי אין לאסור עליהם להוציא מן החצר למבוי, שהרי לזה ל"ב להיתר הביטול, וכל מקום הנידון בזה הוא לדעת התוס' דהא דהרבים אסורין להוציא הוא משום דהוו כחוזרים ומחזיקים, ולדעתם יל"ד דמשו"ז יהיו אסורים אףלהוציא כלי החצר למבוי.

ה] **שם בתוס', ומיהו לגבי בית היחיד ודאי מהני ביטול, ואפי' לשתף בתי האחרים מהני לענין שהיחיד שביטלו רשותן אצלו יכול להוציא כלי בתיהן למבוי, שהעירוב עושה אותן כבית אחד, וגם אם החצירות פתוחות זו לזו ועירבו יכול היחיד להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי שנעשין הכל אחד על ידי עירוב וכו', שהביטול אינו מתיר אלא ליחיד אבל השאר אסורין, שאם יוציאו הרי הן מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול, ובטל הביטול בכך והוו להו מרובין במקום נכרי.**

**והנה** בחזו"א סי' פ"א סק"ה הק' ע"ד התוס', דאיך היחיד מותר להוציא מחצר למבוי, הלא החצר של כולם והמבוי שלו, ותירץ דכיון דהבית והמבוי רשות של א', לא חשיב כלים ששבתו בבית לענין לאסור מחצר למבוי והו"ל ככלים ששבתו בחצר שמותר להוציאן למבוי לר"ש, ונת' בזה במק"א, אך הקשה דאכתי היאך מותר לו להוציא כלי בתיהם למבוי, הלא כלים ששבתו בבית אסור להוציא אף מחצר לחצר, וא"כ היאך מותר לו להוציא כלים ששבתו בבתיהם מחצירם למבוי, ועיי"ש שכתב דכלים ששבתו בביתו י"ל דאין לאסור משום עירוב חצירות שנעשה ביתו שותפות לכל, די"ל שאין עירוב מועיל לחומרא, אבל כלי בתיהם אין להתיר, עכ"ד.

**ועד"ז** יש לתמוה גם במש"כ התוס' דהשאר אסורין, שאם יוציאו הרי הן מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול, ובטל הביטול בכך והוו להו מרובין במקום נכרי, עכ"ל, וצ"ב דמה הוצרכו לה"ט, תיפו"ל שהם מוציאין מרשות כולם למבוי של יחיד.[[51]](#footnote-52)

**ובאמת** בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, דאהני הביטול, דההוא דבטילו רשותייהו לגבי, שרי לאפוקי מאני "דביתי'", ודוקא איהו הא אינהו אסירי אפי' מביתו של אותו יחיד כדאמרי' לקמן וכו' ה' לגבי חד ל"ה אורחים, עכ"ל, והרי להדיא דבאמת אסור אותו יחיד להוציא מבתי האחרים למבוי, וגם הא דאינהו אסורין משום דל"ה אורחים, א"צ לזה רק כדי לאסור עליהם להוציא מבית היחיד למבוי, אך מבתיהם בלא"ה אסורין הן, שהרי אף הוא אסור להוציא מבתיהם למבוי, ונ' דטעמו הוא משום דהמבוי הוי שלו לבדו, ואסור להוציא מכל הבתים דהוו של כולם למבוי דהוי שלו לבדו.

**וכ"ה** מבו' גם בד' הריטב"א דל"מ הביטול רק שיהא מותר היחיד להוציא מביתו למבוי, ומה"ט קשיא לי' היאך יבטלו כולם מפני הנאת היחיד, ותי' דלשבת הבאה יבטלו כולם לאחר וכו', ולמ"ד דמבטלין וחוזרים ומבטלין אפשר דאפי' בו ביום, וכ"כ הרשב"א, ולדעת התוס' ניחא, שהרי הועיל הביטול לכולם, שאותו יחיד יוציא כלי בתיהם למבוי.

**והנה** בהא דשרי להוציא כלי ביתו למבוי, י"ל לפמש"נ בסימן כ' בדעת התוס' דאין ביטול רשות מועיל לאסור, ולפ"ז ניחא דשפיר מותר לו להוציא מביתו למבוי, [[52]](#footnote-53) אך לא נתישב בזה דמ"ט מותר לו להוציא כלי בתיהם למבוי, וגם מ"ט אף הם היו מותרים להוציא מבתיהם למבוי, אלמלי הא דהוו כחוזרים ומחזיקים.

**ועי'** בס' שלום יהודה שכתב לישב בזה, דכיון דל"מ ביטול רשות לאסור, ע"כ דייני' למבוי כרשות כולם, וע"כ מותרים הם להוציא מן הבתים למבוי, דהבתים רשות כולם והמבוי רשות כולם, והגם דאם המבוי רשות כולם הרי הגוי אוסר עליהם, מ"מ כלפי זה מהני מה שביטלו כולם רשותם לאחד שכבר אין הגוי אוסר עליהם, ותו שפיר מצינו לדון המבוי כרשות כולם, וזה חידוש רב.

ו] **ונ'** מזה שדעת התוס' דאיסור הוצאה מבית יחיד לחצר המשותפת אינו משום שלחצר המשותפת יש בעלים אחר, אלא הוא משום דהרשות המשותפת יש בה דיורין אחרים, דיש בה גם דיורי השני.[[53]](#footnote-54)

**ולפ"ז** נ' דכ"ז הוא בחצר שיש בה ב' דיורין נפרדין, דהרי דין עירובי חצירות בחצר נובע מכח הדיורין שבבית שהחצר הויא חלק מדיורי הבית, וע"כ חשיב ב' דיורין נפרדין בחצר, ואוסרין זע"ז, אך משא"כ בסוגיין שעירבו כל בני החצירות יחד, והוו כל הבתים והחצירות חדא דיורין דכל בני החצירות, שפיר מותר להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי המיוחד לו לבדו, כיון דאף בבתים ובחצירות אין דיורין אחרים, אלא איכא עוד שותפין בדיורין אלו.

**ואשר** ע"כ מעיקרא דדינא יש להתיר גם לשאר בני החצירות להוציא מבתיהם למבוי, כיון שמוציאים מרשות משותפת לכולם לרשות דא' מהם, ואין אסורים אלא משום דהוו כחוזרים ומחזיקים.

**ונ'** דזה מדוקדק היטב בל' התוס' שכאשר כתבו דשרי להוציא אף משאר בתים פירשו הטעם שהעירוב עושה אותן כבית א', ושוב פירשו שנעשין כולן כאחד ע"י העירוב, וצ"ב מה הוצרכו להוספה זו, הרי פשוט דהעירוב מתיר לטלטל מזל"ז, ונ' דמכוון התוס' הוא לפרש להך מילתא דשרי להוציא מבתי כולם למבוי, אף דהמבוי הויא רשות של אותו יחיד לבדו, וע"ז פירשו דהעירוב עושה אותן כבית א' ממש, וליכא דיורים חלוקים בבתים ובחצירות, אלא חשיב דיורי כולם כחדא דיורין ממש, וע"כ שרי לטלטל משם למבוי, וכמש"נ.

**ובדעת** הרשב"א והריטב"א דפליגי וס"ל דאסור אותו יחיד להוציא מבתיהם למבוי, נ' דהוא משום דפליגי בזה ע"ד התוס', וס"ל דאסור להוציא מרשות של יחיד לרשות משותפת, אף אם אין ברשות המשותפת דיורים חלוקין, וע"כ אסור אותו יחיד להוציא מבתיהם שהם רשות כולם למבוי שהוא רשות שלו.

**ובאמת** מצינו כן בד' הרשב"א לעיל דכ"ו: ובעבוה"ק ש"ג פ"ט דאסור להוציא מביתו לבית המשותף לו עם אחר, וזהו כדעתו בסוגיין.

**ודעת** הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל דכ"ו:, דלו שרי להוציא, דחשבינן דמרשותו לרשותו קא מפיק, אך לחבירו אסור להוציא, דחשבינן שמוציא מרשותו לרשות חבירו, אך בד' התוס' מבו' דאף לשאר בני החצירות הי' מותר להוציא אלמלי הא דהוו כחוזרים ומחזיקין, וכמש"נ.

**ועמש"נ** באורך בענין זה אם שרי להוציא מרשות יחיד לרשות המשותפת שאין בה דיורים חלוקים, בסימן נ"ב.

שוב העירוני דנידון דהכא אינו שייך לפלוגתת הראב"ד והרשב"א, דהכא שאני דכל הדיורין דהמבוי הוו מכח הבתים והחצירות, ובכל הבתים והחצירות הוו חדא דיורין שכבר עירבו, וע"כ אף שהמבוי לו לבדו אי"ז דיורין אחרים מהבתים והחצירות, ולא נחלקה הרשות, ודו"ק.

**וע'** עוד להלן סק"ט מש"נ לבאר עפ"ז בהמשך ד' התוס'.

ז] **שם בתוס', ומכל מקום יחיד במקום נכרי לא חשיב ע"י עירוב שאם כן לא הי' צריך לעולם לשכור.**

**וע'** במהרש"א שכתב, דאין לפרש כונת התוס' ע"י עירוב לחוד, דאי נמי חשיב יחיד במקום הנכרי, הא קדיירי כדקאמר תלמודא, אלא דר"ל דע"י עירוב וביטול דמילתא דלא שכיח הוא, ואהא קאמרי דע"י עירוב שעם הביטול לא חשיב כיחיד שנעשין הכל א' גם לטלטל משאר הבתים לשם, משום דאל"כ וכו', עכ"ל, ועי' בחי' בית מאיר מש"כ לבאר ד' התוס'.

**אך** הנה בתור"פ, ז"ל, וא"ת כיון דהם פתוחות זל"ז ועירבו יחד א"כ ביטול למה לי, הא עירוב משוי לי' כחד והו"ל יחיד במקום הגוי, וי"ל דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתם להצריך שכירות מן הגוי, עכ"ל, ומפורש להדיא דאם הי' מהני עירוב לאשוויי להו כחד, לא הי' הגוי אוסר אף בלא ביטול.

**ובמשה"ק** המהרש"א דמה מהני דהוו כיחיד, הרי שכיחי דדיירי, ע' בחי' אבהעו"ז שכתב, ז"ל, ר"ל אף דהעירוב עושה אותן כבית א', וע"כ ל"ש לומר הא קדיירי כיון דכבית א' חשיבי, וכ"כ הקר"א.

**וביאור** דבריהם, דמש"א בסוגיין דבדין דלא יועיל מה שביטלו כולם רשותם לחד, משום דהא קדיירי, היינו רק משום דע"י ביטול לא חשיבי כיחיד ממש, שהרי כולם דרים בבתיהם,[[54]](#footnote-55) אך משא"כ היכא שעירבו כולם יחד דחשיבי כולם כדרים בבית א', לא איכפ"ל כלל במה דשכיחי דדיירי.[[55]](#footnote-56)

**וצריך** להוסיף בזה, דמש"כ התוס' דהא דל"מ העירוב הוא משום "דא"כ לא הי' צריך לעולם לשכור", אין כונתם דלעולם ע"י העירוב חשיבי כיחיד ממש ואפ"ה הגוי אוסר עליהם משום דא"כ ל"ה צריך לעולם לשכור, דאי נפרש הכי א"כ מה למדו התוס' בהמשך דבריהם מזה לענין דין ביטול דבעירוב לא חשיבי כחד ממש ול"ד לב' הדרים בבית א', הרי הא דהגוי אוסר עליהם הוא משום דא"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, ולא משום דלא חשיבי כחד ממש.

**ומוכח** מד' התוס' דהא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד הוא משום דע"י עירוב ל"ה כיחיד ממש, ומש"כ התוס' דא"כ לעולם לא הי' צריך לשכור, נ' שכונתם דמזה יש ללמוד כן, דאי נימא דמהני העירוב לחשבן כיחיד, א"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, ועמש"נ עוד בזה להלן סקי"ד.

**ועמש"נ** בסימן ה' סק"ה, שמבו' בד' התוס' דפליגי ע"ד הרמב"ם והרמב"ן דהא דל"מ עירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי הוא משום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אלא דעתם דע"י עירוב לא חשיבי כלל כיחיד ממש, ולדבריהם ליכא מקור כלל לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, עיי"ש.

ח] **ועיי"ש** בקר"א שביאר עוד בד' התוס', דהא דקשיא להו רק בהאי גוונא דיועיל העירוב לחשבן כיחיד במקום גוי, ול"ק להו בכל חצר שיש בה ב' ישראלים וגוי דמ"ט ל"מ העירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, הוא משום דבעלמא כיון שהגוי דר בחצר ל"מ כלל עירובן יחד, ורק בגוונא דהתוס' דחייל עירובן דרך פתחיהם, הוא דקשיא להו דאף יחשבו כיחיד במבוי ולא יאסור הגוי עליהם, עכ"ד.

**ועמש"נ** בזה בסימן ה' סק"ה לבאר בזה, דהא דהיכא שהגוי דר עמהם בחצר ל"מ עירובן כלל, וע"כ לא קשיא להו להתוס' בזה שיהא דינם כיחיד במקום הגוי, אי"ז משום דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, דלדעת התוס' כלל ליכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, אלא הוא משום דדירת הגוי אוסרת עליהם, וע"כ ל"ש לערב בלא הגוי, וע"כ הגם דלפי קו' התוס' הרי אילו הי' עירובן מועיל הוו חשובין כיחיד במקום הגוי ולא הי' הגוי אוסר עליהם, מ"מ כיון דבלא דחייל עירובן אוסר הגוי עליהם, תו ממילא ל"מ עירובן, וז"ב.

**ועד"ז** נ' לפרש מש"כ התוס' להלן לדון אם מהני ביטול לא' מן המעורבין כביטול לכולן, ובתי' בתרא כתבו דל"מ, והוכיחו מלעיל דכ"ו: דמפורש דל"מ ביטול לא' אלמלי הא דבעין יפה מבטל, וצ"ע א"כ מעיקרא מה דנו בזה, הרי סוגיא ערוכה היא דל"מ ביטול לאחד.[[56]](#footnote-57)

**אך** פשוט לבאר בזה, דמעיקרא ס"ל להתוס' דהתם שאני דבלא שיחול הביטול לכולם הרי ל"מ העירוב כלל, ורק אם יחול הביטול תו ממילא יהיו כא' ע"י העירוב, וע"כ אמרי' דכ"ז שלא ביטל לכולם לא חייל עירובם, וממילא אין ביטולו לאחד כביטול לכולם, ומשא"כ הכא דחייל עירובן אף בלא הביטול, שפיר י"ל דמהני ביטול לא' מהן כביטול לכולם, וז"פ.

ט] **ויש** להוסיף עוד בביאור ד' התוס', דהנה לעיל סק"ו נת' בד' התוס', דהא דשרי להוציא מרשות כולן המשותפת למבוי דהוי שלו לבדו, הוא משום דע"י עירוב ליכא דיורין חלוקין, אלא הוי חד דיורין דכולהו, ומותר להוציא מרשות משותפת שאין בה דיורים חלוקין לרשות דיחיד.

**ונת'** שם דזהו מש"כ התוס' דהטעם דשרי להוציא הוא משום שהעירוב עושה אותן כבית א', ונעשין כולן כאחד ע"י העירוב, והיינו דמהני העירוב לאשוויי להו כחדא דיורים ממש, וע"כ שרי לטלטל מבתיהם למבוי דיחיד.

**ונ'** דבהמשך לזה הוא שהקשו התוס' מ"ט ל"ח כיחיד במקום נכרי, דכיון שפירשו דעירוב מהני לאשוויי להו כחדא ממש, א"כ בדין שאף יחשבו כיחיד במקום נכרי, ומדוקדק בזה ל' התוס' "ומ"מ" יחיד במקום נכרי ל"ח ע"י עירוב, ול' ומ"מ מורה דהוי זה הגבלה למש"כ לעיל, והיינו דאף שחידשו דעירוב משוי להו כחדא דיורין, מ"מ לא סגי בזה לחשבן יחיד במקום נכרי.

י] **שם בתוס', אבל השאר אסורין שאם יוציאו הרי הן מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול ובטל הביטול בכך והוו להו מרובין במקום נכרי.**

**ועמש"נ** בסימן י"ט סק"ב ללמוד מד' התוס', דרבים שביטלו ליחיד אסורים להוציא מבית היחיד אף לאחר חזקה, ומבו' מד' התוס' שהטעם בזה הוא משום דהוו חוזרים ומחזיקים.

**אך** צ"ב ל' התוס' ד"בטל הביטול בכך" והוו מרובים במקום נכרי, הרי אחר חזקה ל"מ לחזור בהם מהביטול, ועמש"נ לדון בזה בסימן כ' סק"ה.

**וע'** חזו"א סי' פ"א סק"ו, שכתב ע"ד התוס', דיש לאסור גם משום חיסרון שיתוף כיון שבטל הביטול, ואפי' למ"ד דסומכין על עירוב במקום שיתוף, וכמש"כ לעיל סק"ב.

**אמנם** ד' החזו"א הם לטעמי' דפירש לסוגיין דאיירי שהי' המן דר בחצר הישראל, אך למש"נ לעיל סק"ה בהערה להוכיח מד' תוס' וש"ר דאיירי שהי' המן דר בחצר לבדו, הרי לפ"ז נמצא דלמ"ד דסומכין על עירוב במקום שיתוף כל שעירבו כל החצירות יחד שפיר יש להתיר להם להוציא למבוי, ואך דאסירי משום דהוו כמרובים במקום נכרי, אך אם לאו ה"ט אין לאסור כלל משום חיסרון שיתוף, וז"פ.

יא] **שם בתוס', וא"ת כיון שכל החצירות נעשות א', גם בתיהם כמו"כ נעשין א' ע"י העירוב, כשיבטלו המבוי לאחד למה יהיו הם אסורין וכו'.**

**והנה** בתור"פ תי' דא"כ הו"ל כחוזרים ומחזיקים ברשותם, אך פשוט דהתוס' ס"ל דכיון שכולם זוכים בביטול, ע"כ אין הוצאתם חזרה כלל מן הביטול, שהרי אדרבה ע"י הביטול הוי המבוי לכולם, וז"פ.

**וצ"ב** דאם יחול הביטול לכולם, א"כ בדין דלא יועיל הביטול לחשבן כיחיד במבוי, שהרי אף אחר הביטול הוי המבוי לכולם, והדר הוו להו מרובים במקום נכרי.

**והנה** אמנם בתי' הב' תי' התוס' כעי"ז, ז"ל, ועוד דא"א לומר כאן להתיר לכולן מכח שהביטול יועיל לכולן כב' הדרים בבית א', שא"כ אין כאן ביטול כלל, שכמו שמתחילה היתה רשות לכולן ה"נ תהא עתה לכולן, והרי הם כבתחילה מרובין במקום נכרים, עכ"ל, אך ל' התוס' נוטה טפי שאין כונתם לזה, אלא כונתם דכיון דיחול הביטול לכולם, ועדין כולם משתמשים בחצר ע"י הביטול, ל"ח זה ביטול כלל, אך אילו הי' חשיב זה ביטול, הי' מועיל הביטול להתיר לכולם, ול"ה חשיבי כמרובים במקום נכרי, גם בתור"פ כתב לתי' הב' בנוס"א, "דהרואה אמר דנכרי לא אסר", ומבו' דמעיקרא דדינא לא אסר הגוי, ורק הרואה אומר דנכרי לא אסר.

**אך** הפשוט בביאור ד' התוס', דל"ח מרובים במקום נכרי, אא"כ יש להם רשויות נפרדות במבוי, אך כל שביטלו כולם רשותם לחד וזכו כולם בהביטול, איכא רשות אחת לכולם במבוי, וע"כ שפיר חשיבי כיחיד במקום נכרי.

יב] **והנה** עי' מהרש"א שהקשה, מ"ט הקשו התוס' רק בכה"ג שהחצירות פתוחין זל"ז ועירבו החצירות יחד, הרי גם אם לא עירבו זל"ז ילה"ק כן כלפי בני אותה חצר, ועיי"ש מש"כ לישב וצ"ב הסברא בזה, גם בעיקר מה שנקט דאף בני אותה חצר ביטלו רשותן שבמבוי ליחיד זה, לכאו' למה שדנו התוס' לקמן דע"ד: דבני חצר אחת חשיבי כיחיד במקום נכרי שבמבוי, ל"ה צריכין לבטל רשותן שבמבוי ליחיד זה, וע' בסימן ז' ס"ק ג' ז' שנת' בד' הרא"ש דל"מ בני חצר כלל לבטל רשותן שבמבוי לא' מבני אותה חצר, עיי"ש הטעם בזה.

**ולכאו'** יל"פ מכוון התוס' בע"א, דמש"כ שכל החצירות נעשות א', היינו מה שחידשו לעיל מינה דעירוב מהני לאשוויי להו חד ממש, וע"ז מיוסדת קושייתם דא"כ ביטול לא' מהן יועיל לכולן, וזהו מש"כ דכיון שנתחדש דמהני העירוב לעשות כל החצירות כאחד ממש, א"כ ה"נ הבתים נעשין א', ולפ"ז אין מכוון התוס' להקשות רק באופן שעירבו החצירות יחד.

**אך** צ"ע על דרך זו, דהרי מש"כ התוס' לעיל דעירוב משוי להו לחד ממש, אי"ז להחצירות אלא להבתים, וכמש"כ התוס' לעיל מינה דהעירוב משוי להו כבית אחד, וא"כ אי נימא דמכוון התוס' הוא לפ"מ שכתבו לעיל מינה, א"כ מהו שכתבו דכיון דהחצירות נעשות א' גם בתיהם נעשים א', הרי בדבריהם לעיל מתבאר דהבתים נעשים א'.

**אך** אולי בב' חצירות שעירבו דרך פתח שביניהם לא היו צריכין התוס' לעיל להא דבתיהם נעשין א' אלא להא שהחצירות נעשין א', וזהו שהוסיפו תוס' דה"נ הבתים נעשין א', וצ"ע.

יג] **ואשר** ע"כ נ' לפרש ד' התוס' בע"א, דהנה עיי"ש במהרש"א שהק' עוד ע"ד התוס', דמה הקשו דיועיל הביטול לכולם, הרי א"כ לא יצטרכו לשכור, ועיי"ש מה שתירץ, וצ"ב איך ה"ז מתישב בפי' ד' התוס', ועמש"כ באבהעו"ז ובחזו"א.

**ונ'** לדון בזה, דהנה במש"כ התוס' דא"כ לעולם לא יצטרכו לשכור, נ' מד' המהרש"א דפירש דהוא טעמא דמילתא, דכיון דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור, ע"כ תיקנו חכמים דלא יועיל העירוב לשוויי להו כחד, וזהו שהק' המהרש"א דא"כ מה"ט בדין דלא יהני הביטול להתיר לכולן, כיון דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור.

**אך** צ"ע דא"כ מה דימו התוס' להלן דה"נ לגבי דין ביטול ל"ח ע"י עירוב כחד ול"ד לב' הדרים בבית א', דומיא דהא דל"ד לענין דין יחיד במקום נכרי, ואם כל מה דע"י עירוב ל"ח יחיד במקום נכרי הוא משום דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור, א"כ לא חזינן בזה דע"י עירוב ל"ח כ"כ יחיד כמו ב' הדרים בבית א'.

**אמנם** י"ל בזה, דס"ל להתוס' דאי לאו דע"י עירוב ל"ח כ"כ יחיד, א"כ אף דאיכא טעמא דא"כ לעולם לא יצטרכו לשכור, מ"מ ל"ה חכמים מחלקים בזה, והי' הדין ככל יחיד במקום נכרי שאינו אוסר, ורק משום דל"ח כ"כ כיחיד, ע"כ הגם דמדינא הי' סגי בזה ליחשב כיחיד, מ"מ כיון דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור ע"כ לא סגי בזה לשם יחיד במקום נכרי, אך נ' דזה אינו, דא"כ הא גופא מנלי' להתוס', דילמא באמת ע"י עירוב חשיב ממש כיחיד כמו ב' הדרים בבית א', ובאמת בגונא שעירבו יחד ב' חצירות הפתוחין זל"ז אין הגוי אוסר עליהן, דהגם דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור, מ"מ כיון דהוו ממש כיחיד לא אסרו בזה חכמים, וי"ל.

**ולכאו'** נ' מזה כמש"נ לעיל סק"ז, דמש"כ התוס' דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור, מכוון דבריהם להביא ראי', דאם הי' הדין דכה"ג חשיב כיחיד א"כ לעולם לא הי' צריך לשכור, ובע"כ שהדין הוא דכה"ג ל"ח יחיד, אך הטעם דל"ח יחיד אינו משום דלעולם ל"ה צריך לשכור, אלא משום דל"מ עירוב לחשבן כיחיד ממש.[[57]](#footnote-58)

**ומש"כ** התוס' עוד ואין לומר כיון דע"י הביטול מישתרי לא הי' צריך לשכור עוד, אשר מזה מ' לכאו' דמכוון ד' התוס' הוא בתורת טעם, דכיון דא"כ ל"ה צריך לשכור, ע"כ אמרו חכמים דלא יהני עירוב לעשות כיחיד במקום נכרי, וזהו דקשיא להתוס' דא"כ מה"ט גם לא יהני ביטול, יל"פ דמכוון התוס' הוא להקשות על מה שהוכיחו דל"מ עירוב לאשוויי כחדא, דאם הי' מהני א"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, וע"ז הק' התוס' דחזינן דאי"ז ראי' כלל, שהרי בלא"ה לאביי מהני ביטול, וא"כ באמת לעולם ל"ה צריך לשכור, וע"ז דחו התוס' דבביטול אסורין הן להוציא, וע"כ שפיר יצטרך לשכור.

**ולפ"ז** נ' דזהו משה"ק התוס' דיועיל הביטול לכולן, ול"ש לתרץ דא"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, שהרי זה אינו טעם דלא יהני כה"ג, ואי"ז אלא ראי' דכה"ג ל"מ, אך הרי בלא"ה ידעו התוס' דכה"ג ל"מ, ואך שדנו בטעמו של דבר, וע"ז ל"ה מצו לתרץ דא"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, דזה אינו טעם לדין זה, ואי"ז אלא ראי', וכמש"נ.

**ואם** כנים הדברים בד' התוס', נ' להוסיף עוד, דלכאו' צ"ב משה"ק התוס' דמ"ט לא יותרו כולן ע"י הביטול, והיכן מבו' בסוגיין שאין כולן מותרין, דילמא באמת כולן מותרין, ולפי הנ"ל נ' שד' תוס' באו כהמשך לדבריהם לעיל מינה שפירשו דבביטול ל"ש הא דא"כ לעולם לא יהיו צריכים לשכור, כיון דלא שרי לכולהו, וע"ז הקשו התוס' דבדין שאף ביטול יתיר לכולן, וא"כ נמצא דלעולם לא יצטרכו לשכור, וחזינן דאין להביא ראי' מזה, ודלא כמש"כ התוס' לעיל.

**ולפ"ז** ניחא שהק' התוס' רק בגונא דהחצירות פתוחין זל"ז, דבגונא שאין פתוחין זל"ז י"ל דבאמת שרי לכל בני אותה חצר להוציא למבוי, ואי"ז סתירה להראי' דא"כ לעולם לא יצטרכו לשכור, שהרי בכה"ג שפיר יצטרכו לשכור משום בני שאר חצירות, וע"כ הק' התוס' רק בגונא שעירבו כל החצירות יחד, דכה"ג בדין שיהא מותר לכל בני החצירות להוציא, וחזינן דשפיר איכא גונא דלא יצטרכו לשכור, ודו"ק.

יד] **שם בתוס', וכי אם שנים דרים בבית אחד ובטלו בני החצר רשותן לאחד מהשנים, וכי לבדו יהא מותר להוציא מן הבית לחצר וחבירו הדר עמו יהא אסור, ולא יועיל הביטול לו, זה אינו קשיא כלום כי אם נרצה נוכל לומר אה"נ וכו'.**

**וצ"ב** מ"ט בעי' שיזכה אף השני בביטול, ובלא זה אסור לו להוציא מביתו לחצר, הרי לכאו' בלא"ה אין לאסור עליו להוציא מן הבית לחצר, דהבית הוי של שניהם, והחצר נמי הויא של שניהם.

**ולכאו'** מוכח מזה, כמש"נ בסימן כ' סק"ג בהערה לדון בדעת התוס', דהא דהמבטל צריך לבטל לכל א' וא', אי"ז משום לתא דזה שביטלו לו שאוסר על האחרים, אלא הוא משום לתא דהמבטל, דאכתי הוא אוסר על אלו שלא ביטל להם, דכל היתר הביטול רק כלפי מי שביטלו לו.

**ולפ"ז** ניחא, דע"כ אם לא חייל הביטול לשניהם אסור השני להוציא מן הבית לחצר, דאכתי רשות האחרים אוסרת עליו.

**ובאופ"א** יל"פ ד' התוס', לפמש"נ בסימן נ"ב סק"ד ואילך לדון, דהיכא דיש בחצר ב' בתים א' של ראובן לבדו וא' של ראובן ושמעון, אסור להוציא מהבית המשותף לחצר, והגם דבין הבית ובין החצר הוו משותפין לראובן ושמעון, מ"מ אסור להוציא מזל"ז, כיון שבבית דיירי תרוייהו יחד, ובחצר יש לראובן חלק לעצמו מכח ביתו השני, עיי"ש מש"נ להוכיח כן, ולפ"ז י"ל דמה"ט אם לא זכה השני בביטול אוסר עליו חבירו, דאף שבבית הן משותפין, מ"מ בחצר איכא לחבירו חלק בפנ"ע, שהרי זכה בחלק המבטלין שיש להן חלק בפנ"ע בחצר, וצ"ע בזה.

**אמנם** צ"ע על דרך זו, דא"כ לפ"מ שדנו התוס' דשמא ל"מ הביטול לחבירו הדר עמו, א"כ מ"ט הוא מותר להוציא מן הבית לחצר, הרי כ"ה דלחבירו אסור להוציא מן הבית לחצר, משום שהוא יש לו חלק בפנ"ע בחצר, א"כ מה"ט יהא אף הוא עצמו אסור להוציא מן הבית לחצר, אמנם י"ל בזה עפמש"כ הרשב"א לעיל דכ"ו: בשם הראב"ד ואכמ"ל.

**גם** נ', דלמש"נ לעיל סק"ו בדעת התוס' שדעתם דמותר להוציא מרשות משותפת דאית בה חדא דיורים לרשות של א' מהם, א"כ ל"ש כלל לאסור להוציא מרשות משותפת לרשות שיש לא' מהם חלק לעצמו, דכיון דשרי להוציא מרשות משותפת לרשות של א' מהם, ל"ש כלל לאסור להוציא מרשות משותפת לרשות שיש לא' מהם חלק לעצמו, וז"ב.

טו] **והנה** ילה"ע בד' התוס', דלכאו' כיון שנקטו דבב' הדרים בבית א' וביטלו כולם לא' מהם אסור לשני להוציא לחצר, אא"כ זכה גם הוא בביטול, א"כ הכא בסוגיין שהוכיחו התוס' דלא זכו כולם בביטול, א"כ בדין דיהא אסור לכולם להוציא מבתיהם לחצר מדינא, וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל דכל מה שאסורים כולם להוציא מבתיהם למבוי הוא רק משום דהוו כחוזרים ומחזיקים.

**ולפמש"כ** בספר שלום יהודה לבאר ד' התוס', הבאנו דבריו לעיל סק"ה, ניחא בפשיטות קו' זו, ודו"ק.

**אך** נ' פשוט בזה, שהרי נת' דמה שנקטו התוס' דאם לא זכה השני בביטול אסור לו להוציא מביתו לחצר, הוא משום דהיתר הביטול הוא רק לזה שביטלו לו, אך כלפי השני שלא ביטלו לו אכתי אוסרים המבטלים.

**והנה** הרי פשוט דהיכא שביטלו כל בני החצר רשותם לאחד, מותר לאדם מעלמא להוציא מבית היחיד לחצר, ולא אמרי' דכלפי דידי' ל"מ היתר הביטול, אך הטעם בזה, דאיהו שאין לו חלק בחצר ה"ה מוציא בתורת אורח של זה שזכה בביטול, וע"כ שפיר מותר לו להוציא, ומשא"כ א' מבני החצר שיש לו חלק בחצר, ה"ה מוציא לשלו, ולא חזינן לי' כאורח של זה שביטלו לו, וע"כ אסור הוא להוציא משום דכלפי דידי' ל"מ היתר הביטול.

**ואשר** ע"כ שפיר כתבו התוס' לעיל דכל הא דאסורין הרבים להוציא מבתיהם למבוי הוא רק משום דהוו חוזרים ומחזיקין, ואין לאסור בזה משום הא דל"מ להו היתר הביטול, שהרי כיון שביטלו חלקם שבמבוי לאותו היחיד ותו אין להם חלק במבוי, ה"ה מוציאין בתורת אורח של אותו היחיד, וע"כ אין לאסור עליהם מדינא, ולא אסרינן להו להוציא רק משום דהוו כחוזרים ומחזיקים, וצריך להוסיף, דהגם דאמרי' לקמן דס"ט: דרבים לגבי יחיד ל"ה אורחים, הנה לדעת התוס' ודעימייהו אי"ז טעם רק דמשו"ז חזינן להו כחוזרים ומחזיקים, אך כד אתינן לאסור עלייהו מדינא משום דל"מ כלפי דידהו היתר הביטול, ע"ז שפיר אמרינן דכיון שאין להם חלק במבוי ומוציאין הם לרשות היחיד, הוו כאורחים דידי', ומהני להו היתר הביטול שחייל כלפיו.

טז] **שם בתוס', וא"ת כיון שעל ידי עירוב שהניחו כל החצירות יחד הי' מתיר לכולן הא דפריך רבא א"כ ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי ומשני דמערבי מעיקרא נמי דווקא ע"י עירוב הי' מתיר וכו', וי"ל דרבא סבר שבא להתיר כלים ששבתו בבית היחיד בלא עירוב החצירות ולא הי' יודע שפתוחות זו לזו וכו', עכ"ל.**

**וע'** מהרש"א מש"כ בביאור ד' התוס', וע' חזו"א סי' פ"א סק"ט שתמה על דבריו, ז"ל, והדברים תמוהים מאד, דבגמ' נסתיים במילתא דרבא ונדחו דברי אביי, והתוס' פירשו דהעיקר כדברי אביי ורבא לא ידע דהיו פתוחות זל"ז, ועוד דמ"ש לסמוך אעירוב במקום שיתוף שהרי אותה חצר שהמן בתוכה לא עירבה עמהן, ועוד שהמן אוסר ואין העירוב מועיל, ואין ההיתר אלא משום ביטול, ואם יסמכו אעירוב יאמרו עירוב מועיל במקום גוי, עכ"ל, ומש"כ החזו"א דהחצר שהמן בתוכה לא עירבה, הוא רק לפ"מ שנקט שהי' המן גר בחצר אחת עם ישראל, אך כבר הארכנו לעיל סק"ה בהערה להוכיח מד' התוס' דהי' גר בחצר לבדו.

**אמנם** לכאו' ד' המהרש"א פשוטים, דודאי לפי האמת ל"מ אף שעירבו כל החצירות יחד, והגם דסומכין על עירוב במקום שיתוף, שהרי אחר דמשני דמערבי, ופי' התוס' דהיינו שעירבו כל החצירות יחד דרך פתחיהם זל"ז, פריך דיאמרו עירוב מועיל במקום גוי, והיינו משום דע"ז ל"מ מידי מה שסומכין על עירוב במקום שיתוף, שהרי מ"מ היכא דחצר הגוי פתוחה למבוי, ל"מ עירוב החצירות במקום שיתוף להתיר המבוי, אלא הגוי אוסר עליהם, וכל ההיתר הוא משום ביטול, וא"כ יש לחוש שיאמרו עירוב מועיל במקום גוי, וע"כ ודאי דאף שעירבו כל החצירות יחד ל"מ משום שיאמרו עירוב מועיל במקום גוי.

**וכל** ד' מהרש"א הם לבאר משה"ק התוס' במשה"ק רבא תחילה דא"כ ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי, וע"ז הוא שכתבו התוס' דקו' זו היא רק לפי שהי' רבא סבור שלא היו החצירות פתוחות זו לזו, דאם היו פתוחות זל"ז א"כ לא ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי, שהרי עירבו כל החצירות יחד וסומכין על עירוב במקום שיתוף, והגם דמדינא הגוי אוסר, מ"מ כיון שביטלו כולם רשותן במבוי ואין הגוי אוסר, תו יש לסמוך על העירוב, וע"ז משני בגמ' דמערבי, והיינו שהיו כל החצירות פתוחות זל"ז ועירבו יחד, וע"כ לא ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי, וע"ז פרכי' דמ"מ יאמרו עירוב במקום גוי, וז"פ מאד.

יז] **והנה** בהא דמשני בגמ' דמערבי, פירש"י, ז"ל, דמערבי ביניהם אע"ג דלא מהני, עכ"ל.

**ונ'** מזה שדעת רש"י דאיירי הכא שלא היו החצירות פתוחות זל"ז, אשר לפ"ז נמצא דבאמת העירוב שביניהם ל"מ מידי, ואך דמ"מ מהני זאת דעי"ז לא ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי.

**אך** לפ"ד התוס' דאיירי שהיו החצירות פתוחות זל"ז, הרי דהא דמשני דמערבי, היינו משום דבאמת מהני העירוב שביניהם, וכיון שסומכין על עירוב במקום שיתוף תו ליכא למיחש לביטלת תורת עירוב, וכמש"נ לעיל סקי"ז, וז"פ, ועמש"נ עוד בפרט זה, בסימן ח' סק"ג.

**ח**

**בדין ביטלת תורת עירוב**

**א'**

א] **עירובין** דס"ד. תוד"ה ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי, אומר ר"י שבא מעשה לפני רש"י בחופה אחת ששכחו ולא עירבו והוצרכו להוציא מבית לבית והתיר להם ע"י שביטלו רשותם לאחד, ואומר ר"י דאם יועיל ביטול מבית לבית א"כ יהיו מותרין כולן לטלטל מזו לזו גם אותן שביטלו להם וכו', וכיון דמישתרו כולהו על ידי ביטול אין לביטול להועיל כאן, דא"כ ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי שלא יחושו לעשות עוד עירוב, כיון דמישתרו כולהו בביטול וכו', עכ"ל.[[58]](#footnote-59)

**והנה** בדעת רש"י דס"ל דמהני ביטול מבית לבית, בפשוטו צ"ל כמש"כ התוס' להלן דמפסיד בביטול שאסור לו להכניס מבית חבירו לביתו, וע"כ לא ביטלת תורת עירוב

**ובסמ"ג** הלכות עירובין כתב בדעת רש"י, דאין זה הביטול מועיל כעירוב שהרי בעה"ב אינו יכול להוציא כליו מן החדר שעיכב לעצמו ולא ביטלה אל רשות חבירו וכו' וכיון שמפסיד בדבר א"כ לא ביטלת תורת עירוב, עכ"ל, ומבו' דמפרש דאייר בשלא ביטל חדר אחד, וע"כ בכה"ג מפסיד ע"י הביטול ולא ביטלת תורת עירוב, וכמש"כ כן התוס' דאם משייר חדר אחד שלא ביטלו ליכא למיחש לביטול תורת עירוב.

**ובחי'** הריטב"א כתב בדעת רש"י, שדעתו דגם בביטול מבית לבית יש לאסור על המבטל להוציא ולהכניס מביתו לבית חבירו, וע"כ לא ביטלת תורת עירוב, ועיי"ש מש"כ בדין זה בשם הר"מ מקוצי, ול"מ הדברים בד' הסמ"ג שלפנינו.

ב] **ויל"פ** דעת רש"י בעוד כמה אנפי, חדא הוא מש"כ הבית מאיר עפמש"כ הרא"ש דטעמא דביטלת תורת עירוב, היינו דחיישי' שיסברו שמטלטלין בלא עירוב, וזה ל"ש רק במקום גוי, דבמקום ישראל מאן דלא ידע אמר עירובי עריב, ומשא"כ במקום גוי ליכא למימר דמאן דלא ידע אמר אוגורי אוגיר, דגוי אם איתא דאוגיר מיפעא פעי, וע"ד שאמרו לקמן דע"ה:.

**וי"ל** עוד דלא ביטלת תורת עירוב משום שלא ירצה לבטל ביתו שהוא מרבה עליו דיורין, וכמש"כ במג"א סי' ש"פ סק"ד, וע' חזו"א סי' פ"ח סק"ז, שתמה עליו מד' התוס', דא"כ לא ביטלת תורת עירוב, אך בדעת רש"י י"ל כן, וע' בשו"ת רש"י סי' ק', דמשמע שם דהוי זה הפסד לבטל את ביתו, וזהו שאמרו לרש"י דאף אותו בעה"ב יבטל את רשותו לרש"י, עיי"ש, וצ"ע.

**וי"ל** עוד, דכל דינא דביטלת תורת עירוב, הוא רק היכא שלא ביטלו עיקר הרשות, וכולן דרים בבתיהם, ואעפ"כ מטלטלין במבוי בלא עירוב, אך כל היכא שביטל גם רשות ביתו, ל"ש ה"ט כלל.

ג] **וי"ל** עוד בזה כמש"כ הגאו"י, דבחד זימנא ל"ש ביטלת תורת עירוב, והיינו דהא דביטלת תורת עירוב אי"ז טעם דמה"ט לא תיקנו חכמים ביטול בכה"ג, אלא הוי זה מילתא דאיסורא דאסור לבטל תורת עירוב, וע"כ הכא דבשבוע זה שכחו ולא עירבו, אין לאסור עליו לבטל משום ביטלת תורת עירוב, דכל כה"ג לא יגרם עי"ז ביטול תורת עירוב.

**וי"ל** דרש"י לטעמי' אזיל בזה, דהנה בפירש"י בסוגיין מבו' דמפרש דמש"א בגמ' דמיערבי, היינו עירוב שאינו חל כלל, ואפ"ה מהני זאת דכבר לא ביטלת תורת עירוב, ונ' מוכח לפ"ז דדינא דביטלת תורת עירוב, הוא איסור לבטל תורת עירוב, ולזה מהני לעשות אף עירוב שאינו חל כלל, דעי"ז אינו מבטל תורת עירוב, אך אם הא דביטלת תורת עירוב היינו דמה"ט לא תיקנו חכמים דין ביטול בכה"ג, ק' להבין דיועיל שיערב עירוב שאינו חל.

**ובדעת** התוס' י"ל דס"ל דהא דביטלת תורת עירוב היינו דמה"ט לא תיקנו חכמים דין ביטול בכה"ג, וע"כ ס"ל דאף בחד זימנא ל"מ ביטול, ולטעמייהו אין להוכיח מסוגיין דהא דביטלת תורת עירוב הוי זה מילתא דאיסורא, שהרי התוס' מפרשים מש"א דמערבי דהיינו שהיו החצירות פתוחות זו לזו, וע"כ שפיר העירוב חל, ואך שאינו מתיר לטלטל למבוי, וע"ז מהני הביטול, ולא מצינו לדעתם דמהני עירוב שאינו חל דעי"ז לא ביטלת תורת עירוב.

**ויש** לדון עוד בזה, במש"כ המג"א בסי' שפ"א דהיכי שעירבו בחצר זו ל"ש ביטלת תורת עירוב, ועמש"נ להלן סק"ה דמד' תור"פ מוכח לא כן, ולכאו' זה מתישב טפי אי נימא דהוי זה מילתא דאיסורא דאסור לבטל תורת עירוב, ובזה שפיר י"ל דהיכא שעירבו בחצר זו אי"ז מבטל תורת עירוב, אך אם הא דביטלת תורת עירוב הוי טעם דמה"ט לא תיקנו חכמים בזה דין ביטול, לכאו' אין מסתבר לחלק כן.

**ב'**

ד] **בחי'** אבהעו"ז בסוגיין נקט, דרק איסור שהוא אף אחר חזקה מהני כדי שלא לבטל תורת עירוב, אך באיסור שהוא רק קודם חזקה לא סגי, וכ"כ בעולת שבת ובבית מאיר סי' שפ"א, וכן נקט החזו"א בפשיטות בסי' פ"א סקי"ז ובסי' פ"ח סק"ז ובמכתבו שבס' שערי לימוד.

**אמנם** למש"כ הב"י בסי' שפ"א הבאנו דבריו בסימן כ' סק"ב, דהאיסור להוציא מחדר לבית הוא רק קודם חזקה, אם לא נפרש דבריו כד' העצי אלמוגים שם סק"י (הבאנו דבריו שם בהערה), דאיירי על גוונא שביטל גם החדר, וכן נקט גם האלי' רבה, הרי מוכח דסגי בזה.

**ועיי"ש** באליהו רבה שם שהביא ד' העולת שבת שכתב דלא סגי באיסור שקודם חזקה, וכתב ע"ז הא"ר, ז"ל, דכיון שצריך להמתין עד שיחזיקו תחילה, לא יתבטל תורת עירוב, וכ"כ גם באליהו זוטא שם, וזה ניחא טפי למש"כ רש"י דל"מ חזקה מבעו"י, אשר כן נקטו האחרונים לדעת התוס' דס"ח: דהחזקה הויא מכח האיסור.

**וכן** מוכח גם ממה שדנו התוס' אם יש לאסור להוציא מביתו לבית חבירו, דומיא דהא דאסור להוציא מביתו לחצר היכא שביטל אף רשות ביתו, והנה הרי הא דאסור להוציא מביתו לחצר בשביטל רשות ביתו, הוא רק קודם חזקה, שהרי בפסקי מהר"מ מר"ב סי' קנ"ח וברא"ש סי' ט"ו כתבו דאם ביטל רשות ביתו מותר לו ולהם, ומוכח לומר דלו ולהם היינו אחר חזקה, וכמש"כ ב"י ומג"א, דאל"כ סתרי דבריהם למש"כ הכא, וא"כ הרי אף אם הוה אסרינן הכא להוציא מביתו לבית חבירו דומיא דהתם, ל"ה אסור אלא קודם חזקה, ואפ"ה מבו' בד' התוס' דהי' סגי בזה שכבר לא ביטלת תורת עירוב, ומוכח דסגי באיסור דקודם חזקה שעי"ז כבר לא נתבבטל תורת עירוב.

**ויש** לתמוה ע"ד האבהעו"ז שכתב דלא סגי באיסור שקודם חזקה שלא לבטל תורת עירוב, ונקט לפ"ז דבהכרח דעת התוס' דאף בביטל רשות ביתו אסור אף אחר חזקה, וכן נקט החזו"א בסי' פ"ח סק"ז ובמכתבו, וזה נסתר מד' הרא"ש הללו, ובאמת למה שפי' האבהעו"ז גופי' ד' הרא"ש דאף קודם חזקה שרי, משום שביטל להדיא רשות ביתו, וכ"כ החזו"א במכתב טעם זה, והבית מאיר דן לומר דשרי משום דלדידן דאסור רק במזיד אין לאסור אלא היכא דאיכא איסורא, ור"א ע"כ ס"ל כר"מ דאסור אף בשוגג דגזר שוגג אטו מזיד, וה"נ אסר אף בביטל ביתו, גזירה אטו היכא שלא ביטל, והמרכה"מ והגאו"י כתבו דהא דשרי, הוא עפי"ד הירושלמי דהא דאסר ר"א הוא משום קנס, ואנן לא קי"ל להך קנסא, א"כ קשיא טובא דמה הביאו התוס' והרא"ש מהתם, הרי הכא דמי לביטל רשות ביתו בפירוש, וצע"ג.[[59]](#footnote-60)

**אך** הבית מאיר בסי' שפ"א עמד בכעי"ז, דמה מהני שאסור להכניס מבית חבירו לביתו, הרי איסור זה הוי רק קודם חזקה,דומיא דהאיסור להוציא מביתו לחצר היכא שביטל גם רשות ביתו, ואכתי ביטלת תורת עירוב, ופי' הבית מאיר דדעת התוס' דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, וע"כ אסור אף אחר שהחזיק, ופי' מש"כ שאסור להוציא מביתו לחצר, דהיינו דיחיד אצל יחיד אסור אף מבית חבירו לחצר, וצ"ע איך מתישב זה בל' התוס', גם כבר נת' בסימן ט' סק"ב מד' הראשונים דיחיד אצל יחיד הוי אורח, ושם סק"ג נת' שבד' מהר"מ מר"ב מפורש דרק מה"ט דהוי אורח הוא דשרי להוציא מביתו לבית חבירו.

ה] **עוד** יש לתמוה עמש"כ האחרונים דאיסור שקודם חזקה, ל"מ למנוע להא דביטלת תורת עירוב, דא"כ תיקשי היאך מהני ביטול ביתו וחצירו, הרי ביטלת תורת עירוב, דהגם שאף המבטל ביתו וחצירו אסור להוציא מבית לחצר, אך הרי אחר חזקה שרי להוציא מן הבית לחצר, וכמש"כ כן הרשב"א לעיל דכ"ו:, וכן קי"ל בסי' שפ"א, ודלא כדעת הראב"ד לעיל דכ"ו: והר"ן לקמן דס"ח. והריא"ז בפסקיו דאסור אף אחר חזקה, וכ"נ גם דעת ריו"נ במתני' לקמן דס"ט:.

**והנה** אמנם היכא שביטל לרבים שעירבו, י"ל לפמש"כ המג"א בסי' שפ"א, דבכה"ג ליכא למיחש כלל לביטלת תורת עירוב, כיון שהרבים עירבו, ומכח זה תמה ע"ד הרמ"א שם, וע' תו"ש שם שדן בזה דשמא אף בכה"ג ליכא למיחש.

**אמנם** בד' תור"פ בסוגיין מוכח שלא כד' המג"א, והוא ממשה"ק בא' מבני החצר ששכח ולא עירב, היאך מבטל רשות הרי ביטלת תורת עירוב, ומבו' להדיא דשייך ביטלת תורת עירוב אף בשאחרים עירבו, ודלא כהמג"א.

**וי"ל** דזה תלוי בביאור הא דביטלת תורת עירוב, דאם היינו דישתכח תורת עירוב וכמש"כ המאירי, וכ"נ ל' התוס' בסוגיין, ע' מהרש"א ובית מאיר סי' שפ"א ס"ד, שפיר כתב המג"א דכל שהרבים עירבו ליכא למיחש, אך אם היינו כמש"כ הרא"ש ורבינו ירוחם דהרואה אומר שמוציא בלא עירוב, י"ל דזה שייך אף היכא שהרבים עירבו, דמ"מ כיון שהוא לא עירב יאמר הרואה שמוציא בלא עירוב.

**וגם** לד' המג"א אכתי תיקשי, דהיכא דאיכא בחצר ב' בתים וביטל א' לחבירו ביתו וחצירו, דבכה"ג דלא עירבו כלל, ניחוש לבטלת תורת עירוב.

**והאמנם** לדעת הרשב"א, אשר כן פסק השו"ע סי' ש"פ, וכ"ד המג"א, דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, ניחא דע"כ בכה"ג יהא אסור לו להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה, וכאשר כ"כ הראשונים ברבים אצל יחיד דל"ה אורחים דאסור אף אחר חזקה, וכ"כ המג"א בסי' ש"פ עפי"ד ריו"נ, אך לדעת הריטב"א ודעימי' דיחיד אצל יחיד הוי אורח תיקשי.

**גם** ילה"ק דאכתי בגונא שביטל יחיד ביתו וחצירו אצל רבים שאין אוסרים זע"ז וא"צ לערב, אשר בכה"ג כתבו החמד משה והמאמר מרדכי סי' שפ"א ס"ד דחשיב כיחיד אצל רבים, והביאוה"ל סו"ס ש"פ כתב דהגר"ז פליג ע"ז, ומותר להוציא מביתו לחצר, ותיקשי דבכה"ג ביטלת תורת עירוב.

**ומוכח** מזה דסגי באיסור שקודם חזקה דכבר לא ביטלת תורת עירוב, וכאשר כן מבו' מד' הב"י והא"ר, וכמש"נ.

ו] **אמנם** אכתי קשיא, למש"כ האבהעו"ז בסי' ש"פ בדעת הרבה מן הראשונים דלדידן היכא שביטל ביתו וחצירו שרי למבטל להוציא מביתו אף קודם חזקה, וע' בית מאיר שם שג"כ כתב כן בדעת הסמ"ק, והחזו"א במכתב כתב כן בדעת הרמב"ם והרשב"א, ותיקשי דכה"ג ביטלת תורת עירוב.

**ואולי** באמת אה"נ, ל"מ ביטול רשות דביתו וחצרו אלא היכא שמבטל לרבים, אך היכא שמבטל ליחיד או לרבים שלא עירבו, ל"מ לבטל ביתו וחצירו, משום דביטלת תורת עירוב, אך לא מצינו דין זה, וצע"ג.

**ואי** נימא הכי, יל"ב מה שהוכיח ר"ת דל"ב ביטול רשות מבית לבית מההיא דינוקא דאישתפך חמימי', והתוס' תמהו ע"ז שהרי הי' שם חצירות וכו', וע' או"ז שכתב בדעת ר"ת, דמכוון הראי' הוא משום שהתם היו החמין בבית, וע"כ בע"כ לבטל הבית, וקשיא דמ"מ יבטל ביתו וחצירו, וכה"ג שרי להוציא מן הבית לחצר, ונ' מזה שדעתו דל"מ הביטול להתיר כלים ששבתו בביתו להביאן לבית חבירו, וצ"ע הטעם בזה, והאמנם עיקר דין זה מבו' בתור"פ לקמן דס"ח., אך מבו' בדבריו דזהו רק אם טעמא דר"ת הוא משום דהאי תשמישא לחוד, אך אם הוא משום ביטלת תורת עירוב שפיר מהני בכה"ג, ועמש"נ בזה להלן ס"ק ז' ח', ולפמש"נ י"ל, דבההיא דרבה איירי ביחיד אצל רבים או אף אצל יחיד דהוי אורח, וי"ל גם דהוי רבים אצל רבים אי נימא דבכה"ג הוו אורחים, ובכה"ג ל"מ לבטל ביתו וחצירו, משום שביטלת תורת עירוב, ודו"ק.

**שו"ר** במכתב החזו"א שנד' בס' שערי לימוד, ז"ל, ועוד דהרי יחיד אצל יחיד מבטל רשות, ולא חיישי' לביטלת תורת עירוב מאותה חצר, עכ"ל.

**ג'**

ז] **במה** שהוכיח ר"ת מסוגיא דס"ז: דלא ביטל רבה, ותוס' דחו דאין משם ראי', דעל כרחך הוו התם חצירות ומבוי וכו', והיו יכולין להביא חמין ע"י ביטול דרך חצירות ומבוי לבית שהי' בו קטן, ומה שלא עשו כן משום שלא היו בעלים התם, עכ"ד.

**ובאו"ז** סי' קס"ח הביא לזה, וכתב ע"ז, ז"ל, ואין זה תשובה, כי החמין היו מונחין בבית רבה, ואם מבטל רשות חצירו הי' אסור להוציא מביתו לחצר, ואין תקנה אא"כ ביטל רשות ביתו נמי, ורבה הרי הי' בבית ולמה לא ביטל רשות ביתו, אלא ש"מ שאין ביטול מבית לבית, עכ"ל.

**וצ"ע** רב, דאכתי מ"ט לא ביטל רבה ביתו וחצירו, ועי"ז הי' מותר להוציא מביתו לחצר שהי' התינוק שם, דבכה"ג שמבטל אף חצירו הרי ליכא למיחש לביטול תורת עירוב, ועמש"נ בזה לעיל סק"ו.

**אמנם** הנה בתור"פ לקמן דס"ח: מבו' דלדעת ר"ת אף היכא שמבטל ביתו וחצירו, מ"מ אסור להוציא כלי הבית מביתו לבית חבירו, ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ה מהני שיבטל רבה ביתו וחצירו, דאכתי הי' אסור להביא החמין ששבתו בביתו לבית חבירו.

**והנה** אמנם בתור"פ כתב כן לפי דרכו, דהא דל"מ ביטול מבית לבית הוא משום דל"ה חד תשמישתא, אך בד' האו"ז שם מפורש דהא דל"מ ביטול הוא משום דביטלת תורת עירוב, ולכאו' בדין דבכה"ג שביטל ביתו וחצירו דליכא למיחש לביטול תורת עירוב שפיר יועיל הביטול אף להתיר להוציא מביתו לבית חבירו.

**אך** י"ל, דמשום הא דביטלת תורת עירוב כבר לא תיקנו חכמים ביטול מבית לבית, עמש"נ לעיל סק"ג, וע"כ אף אם ביטל ביתו וחצירו, נמי ל"מ הביטול להתיר להוציא מביתו לבית חבירו.

**וי"ל** לפ"ז בדעת ר"ת, דאף היכא שביטל הבית בלא החדר נמי ל"מ הביטול להתיר להוציא מבית לבית, דאף דבכה"ג ליכא ביטול תורת עירוב, מ"מ כבר תיקנו חכמים דל"מ ביטול מבית לבית, ועמש"נ בזה לעיל סק"א בהערה.

ח] **וי"ל** עוד בזה, דהנה היכא שמבטל בית בלא חדר, כתבו התוס' שיעשה עירוב כדי שיותר לו להוציא מן החדר לבית, ולכאו' בלא"ה הו"ל למימר שיעשה עירוב שיותר לו להוציא מן החדר לבית חבירו, ועד"ז לכאו' י"ל שיעשה עירוב כדי שיותר לו אף להוציא לחצר, וי"ל דאיירי שלא הי' להם חצר משותפת, שאם הי' להם חצר משותפת הרי היו יכולין לבטל גם רשות החצר, ועי"ז הי' מותר להוציא, ואה"נ אם יש להן חצר משותפת שפיר מהני לבטל בית לבית, אך לא מ' כן.

**ונ'** שהטעם הוא, דל"מ מה שיש להם ריוח אחר ע"י העירוב, אלא רק אם בהדבר עצמו שביטלו יהא להם ריוח ע"י העירוב, וע"כ ל"מ מידי שיש להן ריוח אחר ע"י העירוב דעי"ז מתערבין גם החצירות, וה"נ היכא שביטל בית בלא החדר, ל"מ מידי מה שיש להן ריוח ע"י העירוב להוציא מן החדר לבית השני, דמ"מ אין להן ריוח בעירוב הבית שאותן הן מבטלין, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דע"י העירוב יהא מותר להוציא מן החדר לבית, דזה שפיר מהני, דהרי הא דאסור הוא להוציא מן החדר לבית הוא מכח הביטול, וז"פ.

**ולפ"ז** י"ל, דע"כ אף בביטל בית וחצר, הגם שיש להן ריוח ע"י העירוב, מ"מ ל"מ הביטול להתיר לטלטל מבית לבית, דע"ז אין להן ריוח ע"י העירוב, דהיתר זה לטלטל מבית לבית הי' חל גם ע"י ביטול, וע"כ ל"מ ביטול רק לבטל רשות חצר, וצ"ע עוד בזה.

**ט**

**בביאור ד' התוס' בדף ס"ד. בדיני ביטול**

א] **עירובין דס"ד., תוד"ה אם כן, ואומר ר"י דאם יועיל ביטול מבית לבית א"כ יהיו מותרין כולן לטלטל מזו לזו גם אותן שביטלו להם, שאע"פ שהמבטל רשות חצירו אסור להוציא מביתו לחצר התם הוא שיש להם חלק בחצר ונראה כחוזר ומחזיק ברשותו, אפי' למ"ד לעיל בפ"ב רשות ביתו ביטל, אבל הכא כשביטלו כל השכונות רשותם לאחד אישתרו כולהו, דאין דומה כלל כחוזר ומחזיק ברשותו כשמטלטל מביתו לבית חבירו, ולא דמי למוציא מביתו לחצר שיש לו בחצר חלק.**

**ובטעם** ד' התוס' דל"ח חוזר ומחזיק כשמטלטל מביתו לבית חבירו, נחלקו האחרונים, דמד' הב"י ר"ס שפ"א והמג"א מת' שהטעם בזה הוא, דלעולם יחיד אצל יחיד ל"ה אורח, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק, ואפ"ה כל שמוציא מביתו לבית חבירו ל"ח חוזר ומחזיק, ול"ד להא דרבים שביטלו דל"ה אורחים הוו חוזרים ומחזיקין אף בשמוציאין מבית היחיד לחצר, משום דהוצאה מרשות לרשות אינה חזרה אלא מן הרשות שמוציא אלי', אך אי"ז כלל מעשה חזרה מן הרשות שהוציא ממנה, וע"כ היכא שמטלטל מביתו לבית חבירו, אי"ז מעשה חזרה כלל מביטול ביתו.

**והנה** לפ"ז פשוט דלא שרי אלא להוציא מביתו לבית חבירו, אך כל שמכניס מבית חבירו לביתו ודאי הוי חוזר ומחזיק בביתו, דלא גרע מדינא דרבים אצל יחיד דאף אם מוציאין מבית היחיד לחצר הוו כחוזרין ומחזיקין, וכמש"כ התוס' להלן, ז"ל, ונראה דאין ראי' מכאן לחלוק על הוראת רש"י, דשפיר דמי דחוזר בו מביטולו כשנוטל כליו והכניסם לתוך בית חבירו וחזר והחזירם לביתו שהיא רשות המיוחדת לו נראה כחוזר בו מביטולו, עכ"ל.

**ולפ"ז** צ"ל, דהא דס"ל לר"י דביטלת תורת עירוב כיון דשרי לו להוציא מביתו לבית חבירו, הגם דודאי אסור לו להחזיר מבית חבירו לביתו וכמש"כ התוס', היינו כמש"כ הלבוש והא"ר והקרבן נתנאל משום דמשו"ז לא יחוש לערב, דעיקר רצון האדם הוא להוציא מביתו לבית חבירו, ואכתי ביטלת תורת עירוב.[[60]](#footnote-61)

**אמנם** האבהעו"ז בסוגיין פי' ד' התוס', דלעולם יחיד אצל יחיד הוי אורח, ומה שדנו התוס' שיהא אסור להוציא מביתו לבית חבירו, הוא משום הדין המבו' בספ"ב דיחיד שביטל אף רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר, ואף דיחיד אצל רבים הוי אורח, מ"מ כל שמוציא מביתו לחצר חשיב כחוזר ומחזיק, אך הרי שרי להוציא מבתי הרבים לחצר ול"ח בזה כחוזר ומחזיק, ופי' התוס' שהטעם הוא משום דמביתו שהי' שלו וגם בחצר יש לו חלק בו, לכן בזה שמטלטל מזל"ז גילה דעתו דמחזיק בהם ועושה שניהם חד רשות, אבל מבתים שלהם לחצר דהבתים אינו שלו וא"א להיות שניהם חד רשות ולהיות שלו, אדרבה גילה דעתו מדמטלטל מזל"ז דשניהן אינן שלו ומוציא מזל"ז כאורח, וזהו שכתבו התוס' דה"נ שרי להוציא מביתו לבית חבירו דכיון שמוציא לבית חבירו שאין לו חלק בו ל"ה כחוזר ומחזיק, ודמי להא דשרי ליחיד שביטל להוציא מבתיהם לחצר ול"ה כחוזר ומחזיק.

**ועיי"ש** שכתב לפ"ז, דמה"ט הי' דעת התוס' מתחילה דשרי אף להכניס מבית חבירו לביתו, דגם בזה ל"ח חוזר ומחזיק, וג"ז דמי להא דשרי ליחיד שביטל להוציא מבית הרבים לחצר, דאף דמוציא לרשות המבוטלת, מ"מ כיון שמוציא מביתם של"ה לו חלק בו ל"ה כחוזר ומחזיק.

**והא** דמסקי התוס' דאסור להכניס מבית חבירו לביתו, הגם שמוציא מרשות שלא הי' לו חלק בה, ובפשוטו דמי להא דל"ח חוזר ומחזיק בשמוציא מבית הרבים לחצר, הוא משום שמכניסן לביתו "שהוא רשות המיוחדת לו", והיינו דרק בשמוציא מביתן לחצר שאין החצר רשות המיוחדת לו ל"ח בזה חוזר ומחזיק, אך כשמכניס לביתו שהוא רשות המיוחדת לו חשיב חוזר ומכניס אף שהוציא מרשות שלא הי' לו חלק בה, ומדוקדק בזה מה שהוצרכו התוס' להוסיף דביתו הוא רשות המיוחדת לו, דרק משו"ז הוא דאסור להכניס מבית חבירו לביתו, אך לד' המג"א ודעימי', הרי אף אם לא הי' ביתו רשות המיוחדת לו נמי הי' אסור להכניס לביתו, כיון שמכניס לרשות המבוטלת, עכ"ד.

ב] **והנה** נמצא בזה כמה חידושים בד' האבהעו"ז, **א'**, שדעת התוס' היא דיחיד אצל יחיד הוי אורח, **ב'**, דמש"כ התוס' דל"ה חוזר ומחזיק בשמוציא מביתו לחצר היינו רק ביחיד אצל יחיד דהוי אורח, אך רבים אצל יחיד דל"ה אורחים חשיבי חוזרים ומחזיקין אף בשמכניסין מן החצר לבית היחיד, ודלא כמש"כ המג"א בסי' ש"פ סק"ז דמותרין להכניס מן החצר לביתו, **ג'**, דמש"כ התוס' דלא חשיב חוזר ומחזיק כשמוציא מביתו לבית חבירו, אין הטעם בזה משום דחזרה הויא ביחיד אצל יחיד שנעשה אורח רק בשמכניס לרשות המבוטלת ולא בשמוציא ממנה, אלא הטעם בזה הוא משום דל"ה חזרה רק בשיש לו חלק בב' הרשויות.

**והנה** בהך מילתא שכתב האבהעו"ז שדעת התוס' דיחיד אצל יחיד הוי אורח, וע"כ נקטו התוס' מתחילה דשרי אף להכניס מבית חבירו לביתו, הנה כן כתב גם הפרישה בסי' ש"פ, עיי"ש, וכן מוכח מד' הרמ"א בסי' שפ"א ס"ד, וכמש"כ הביאוה"ל שם, והביא שכן מבו' בביאור הגר"א שם.

**וכ"ה** להדיא בד' הריטב"א בסוגיין כשהביא ד' התוס' דיחיד אצל יחיד הוי אורח, ואך שהריטב"א הביא ד' התוס' בע"א, וכן נ' בל' תור"פ לקמן דס"ח:, וכ"ה גם דעת הר"ן לקמן דס"ח..[[61]](#footnote-62)

**ומצאתי** בזה דברים מפורשים בפסקי מהר"מ מר"ב סי' קל"ה, ז"ל, ועוד דאי הוו ג' בתים או ב' שצריכין לבטל ביתן לגבי בית שהחופה בתוכו, לא משתרו כולם לטלטל ע"י ביטולם, משום דחמשה לגבי חד ל"ה אורחים, עכ"ל, והרי להדיא דרק היכא שביטלו כמה בתיהם ליחיד ל"ה אורחים, אך כשביטל א' ביתו ליחיד הוי אורח.

**והנה** לכאו' מוכח כן גם מד' התוס' גופייהו, וכמו שעמד האבהעו"ז שם, שכאשר כתבו מתחילה דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, כתבו דאע"פ שהמבטל רשות חצירו אסור להוציא מביתו לחצר, התם הוא שיש להם חלק בחצר ונראה כחוזר ומחזיק ברשותו, אפי' למ"ד לעיל בפ"ב רשות ביתו ביטל וכו', עכ"ל, ומבו' דהנידון לאסור בזה הי' משום מש"א לעיל ספ"ב דאף למ"ד דרשות ביתו ביטל אסור להוציא מביתו לחצר, ואי נימא שדעת התוס' דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, ל"ה צריכים התוס' להביא משם, אלא הי' להם להביא לדינא דמתני' לקמן דס"ט: שרבים שביטלו ליחיד אסורין אף להוציא מבית היחיד לחצר, ומוכח מזה שדעת התוס' דיחיד אצל יחיד הוי אורח, וע"כ כל מה שיל"ד לאסור עליו להוציא מביתו לבית חבירו, הוא רק משום הדין שנתחדש לעיל בספ"ב דאף יחיד שביטל לרבים דהוי אורח, אסור להוציא מביתו לחצר, ואף בשביטל רשות ביתו דאין לאסור בזה רק משום דהוי כחוזר ומחזיק, ותמוה טובא מה שנקטו הב"י והמג"א בד' התוס' דיחיד אצל יחיד אין נעשה אורח, דא"כ מ"ט הביאו התוס' ממרחק לחמם, ולא דנו משום הדין המפורש במתני' לקמן דס"ט:, וע' בית מאיר סי' שפ"א בסוף דבריו מה שכתב לדחוק בד' התוס'.

**ונ'** דצ"ל בזה בביאור ד' התוס' לפ"ד הב"י והמג"א, דהי' מקום לומר דאף ברבים אצל יחיד ל"ח כחוזרין ומחזיקין, רק היכא שלא נסתלקו לגמרי ולא ביטלו אלא רשות חצירן, דכיון שאכתי נשאר ביתן שלהן, הרי שבזה כל שמוציאין לחצר נראין כחוזרין ומחזיקין, אך כל שביטלו אף רשות ביתן ונסתלקו לגמרי מרשות זו, וחזינן להו כבני חצר אחרת, וכאשר כ"ה בסוגיא לקמן דס"ח: ובפירש"י שם, י"ל דלא חזינן להו כלל כחוזרין ומחזיקין, דכיון דנסתלקו לגמרי מחצר זו חזינן להו כאורחים, כ"ה שאחרים שאינם מבני החצר שמוציאין חזינן להו כאורחים, וע"כ הוצרכו התוס' להביא מההיא דספ"ב דמבו' דאף למ"ד דרשות ביתו ביטל אסור להוציא מביתו לחצר, והרי שאף שנסתלק לגמרי מרשות זו, מ"מ חזינן לי' כחוזר ומחזיק, וז"ב.

**ועיקר** חילוק זה, מצינו בד' הפרישה סי' ש"פ, עיי"ש שכתב דכל שביטלו הרבים אף את ביתן, מותרין להוציא מביתן לחצר, עיי"ש, אך זה צ"ע כמו שתמה השעה"צ סי' שצ"א, וע' מג"א סי' ש"פ סק"ז שכתב עמש"כ השו"ע דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא אפי' מבית היחיד לחצר, וכתב המג"א דאפי' ביטלו רשות ביתן וכו', ומבו' דהי' מקום לחלק דהיכא שביטלו אף רשות ביתן יהיו מותרין להוציא מבית היחיד לחצר, וזה כמש"נ.

ג] **והנה** בד' מהר"מ מפורש גם כחידושו השני של האבהעו"ז, דכל מה דשרי להוציא מביתו לבית חבירו הוא רק משום דיחיד לגבי יחיד הוי אורח, ואשר זהו מש"כ מהר"מ דאילו ביטלו כמה בתיהם לאחד דהוו רבים אצל יחיד דל"ה אורחים, אסורין אף להוציא מבתיהם לביתו.

**אך** בל' התוס' מ' דאיירי ברבים שביטלו בתיהם ליחיד, ואפ"ה הן מותרין להוציא מביתם לבית היחיד, והיינו משום דהתוס' פליגי בזה על המהר"מ וס"ל דאף בכה"ג חשיבי כיחיד אצל יחיד דהוי אורח, וכמש"כ הפרישה שם, ז"ל, דשאני התם שמבטלים רשותם שיש להם בשיתוף לאחד והוי רבים אצל יחיד, אבל התם בביטול בית לבית כל א' מבטל ביתו בפני עצמו והוי כיחיד ליחיד, עכ"ל, ומש"כ שם עוד דאף רבים שביטלו ליחיד אף רשות ביתם, מותרין להוציא מביתם לחצר, וכ"כ גם בסי' שצ"א, כבר הבאנו לעיל סק"ב שתמה ע"ז השעה"צ בסי' שצ"א.

**ומפורש** בד' מהר"מ כמש"כ האבהעו"ז, דכל מש"כ התוס' דל"ח חוזר ומחזיק כשמוציא מביתו לבית חבירו, הוא רק משום דיחיד לגבי יחיד הוי אורח, אך ברבים אצל יחיד דל"ה אורחים ודאי חשיבי כחוזרין ומחזיקין אף כשמוציאין מביתן לבית היחיד.[[62]](#footnote-63)

**והנה** במ"ב סי' ש"פ סקט"ז, כתב במש"כ המג"א שם סק"ז דרבים שביטלו ליחיד מותרין להכניס מן החצר לבית היחיד, דל"ח חזרה בשמוציאין מן הרשות המבוטלת, וכתב המ"ב דבא"ר כתב בשם הרבה פוסקים לאסור בזה, ובשעה"צ כתב שכ"כ הרשב"א והריטב"א וריו"נ ורי"ו, עכ"ד.

**והנה** מה שהביא מד' הרשב"א והריטב"א, כבר הבאנו בסימן י"ט סק"ג מש"כ הבית מאיר, דלהרשב"א והריטב"א לטעמייהו ודאי יש לאסור בזה, ואי"ז סתירה ליסוד ד' המג"א, כיון שדעתם דהא דרבים דל"ה אורחים אסורין להוציא מבית היחיד לחצר, הוא משום דל"מ להו היתר הביטול וחשיבי כמוציאין מבית היחיד לחצר המשותפת, וא"כ ודאי יש לאסור להן אף להכניס מן החצר לבית היחיד, וגם לריו"נ לטעמי' ודאי יש לאסור בזה, עיי"ש.

**אך** ילה"ע ע"ד המ"ב שנטה לאסור, שהרי כד' המג"א מוכח גם מד' השו"ע, שהרי דעת השו"ע דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, ואפ"ה כתב בסי' שפ"א ס"ד דמותר להוציא מביתו לבית חבירו, ועיי"ש במ"ב סק"כ שביאר דאע"פ דל"ה אורח, מ"מ ל"ח חוזר ומחזיק במה שמוציא מביתו לבית חבירו, וא"כ הרי ודאי דה"נ יש להתיר לרבים שביטלו ליחיד להכניס מן החצר לבית היחיד, הגם דל"ה אורחים, ועי' בשעה"צ סי' שפ"א סק"ג שמבו' בדבריו דמודה לד' המג"א דמדמה דינא דהתם לדינא דסי' שפ"א ס"ד, ואך דמחלק דהיכא שמכניס מן החצר שביטל לביתו חשיב חוזר ומחזיק, וכ"ז ל"ש אלא בשמכניס לביתו, אך ברבים שמכניסין מן החצר לבית היחיד ודאי ל"ח חוזר ומחזיק לדעת השו"ע, ואולי יש לחלק בזה, דרק בההיא דסי' שפ"א ס"ד שביטל אף רשות ביתו ולא נשאר לו רשות כלל, הוא דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, וע"ד שנת' לעיל סוסק"ב בביאור ד' התוס' לפ"ד הב"י והמג"א, אך בד' השעה"צ סי' שפ"א סק"ג מוכח שלא חילק בזה, וצ"ע.

ד] **ובדבר** חידושו השלישי של האבהעו"ז דהא דל"ח חוזר ומחזיק בשמוציא מביתו לבית חבירו, אי"ז משום דחזרה הויא רק בשמכניס לרשות המבוטלת, אלא הטעם בזה משום שאין לו חלק בב' הרשויות, ודלא כד' הב"י והמג"א, נ' דיל"ד בזה.

**דהנה** ל' הטור סי' שפ"א שאין נקרא מחזיק אלא כשמכניס לרשות שביטל, אבל מה שמוציא ממנו אינו חזרה, אבל אינו יכול להוציא מבית חבירו לביתו שאז הי' חוזר ומחזיק בביתו, עכ"ל, ול' זה מורה להדיא כד' הב"י והמג"א, דעיקר מה שחילקו התוס' הוא דרק הכנסה לרשות המבוטלת הויא חזרה אך הוצאה ממנה ל"ה חזרה.

**אך** ל' התוס' שחילקו בין היכא שיש לו בחצר חלק להיכא שאין לו בחצר חלק, נ' כד' האבהעו"ז, דאל"כ העיקר חסר מדבריהם, והי' להם לפרש דשאני התם שיש לו חלק בחצר וביטל חלק זה, וע"כ הוא דחשיב כחוזר ומחזיק, ומשא"כ במוציא מביתו לבית חבירו שאין מוציא לרשות המבוטלת, והתוס' לא הזכירו לכ"ז.

**אך** י"ל, דהאמנם למה שנקטו התוס' מתחילה דשרי אף להכניס מבית חבירו לביתו, הגם שמכניס לרשות שביטל, ודאי דטעם החילוק הוא בין היכא שיש לו חלק בב' הרשויות להיכא שבא' מן הרשויות אין לו חלק, אך למסקנת התוס' דאסור להכניס מבית חבירו לביתו, טעם החילוק הוא בין היכא שמכניס לרשות שמבטל להיכא שמוציא ממנה.

**וכ"נ** להדיא בל' הרא"ש, ז"ל, שהרי אסור להחזיר כליו מבית חבירו לביתו דעתה הוא מחזיק ברשותו שביטל, עכ"ל, ול' זה נ' להדיא כד' הטור, דכל שמכניס לרשות המבוטלת הוי זה חזרה מן הביטול, אך התוס' לא כתבו ל' זה, וי"ל דפליגי בזה ע"ד הרא"ש והטור, ולדעתם הטעם הוא כמש"כ האבהעו"ז.

**ויש** לסייע עוד לד' הב"י והמג"א בזה, דהנה בדין מי שביטל רשות חצירו לבד, כתב המג"א סי' שפ"א סק"א, ז"ל, והוציא אבל להכניס מותר אא"כ ביטל גם רשות ביתו דאז אסור להכניס, עכ"ל,[[63]](#footnote-64) ומכוון המג"א הוא דל"ה חוזר ומחזיק רק בשהוציא ולא בשהכניס, וזה ע"פ דעתו בביאור ד' התוס', דל"ח חוזר ומכניס רק בשמוציא לרשות שביטל, ולא בשמכניס ממנה.

**וכן** מבו' בד' הב"י שם, ז"ל, ומ"ש החזיקו בו כבר שהוציאו מבתיהם לחצר לאו דוקא דהוא הדין להכניסו מחצר לבתיהם. וכן כתבו התוספות וכו', ואע"פ שכתב רבינו בסימן זה שאין נקרא מחזיק אלא כשמכניס לרשות שביטל אבל מה שמוציא ממנו אינה חזרה והם דברי התוספות שם גבי המן בר רסתק, לא קשיא דלא אמרו כן אלא דוקא לענין חוזר ומחזיק דכשמוציא מרשות שביטל לא מיקרי חזרה, אבל לגבי חזקה כל שעושה דבר שהוא נאסר בלא ביטול הוי חזקה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף בביטל רשות חצירו לחוד לא חשיב מחזיק אלא כשמכניס לרשות שביטל.

**אמנם** הנה בתוס' לקמן דס"ח: ד"ה והוציאו, ז"ל, והא דקתני בסמוך מי שנתן רשותו והוציא בין בשוגג בין במזיד אוסר לאו דוקא הוציא אלא אפילו הכניס, עכ"ל.

**וכבר** תמהו רבים ע"ד הב"י והמג"א מד' התוס' המפורשים, דאפי' הכניס נמי הוי חזרה מביטולו, וביותר תמוה ד' הב"י שהביא ד' התוס' הללו שכתבו בתחילת דבריהם דאף אם הכניסו מן החצר לבתיהם הויא חזקה, וכתב ע"ז דל"ד להא דהכנסה ל"ח חוזר ומחזיק, וזה תמוה, שהרי התוס' גופייהו דימו זל"ז, וכתבו דה"נ לענין חזקה חשיב חוזר ומחזיק אף בשהכניס, וצע"ג.[[64]](#footnote-65)

**ובחי'** אבהעו"ז הוכיח מד' התוס' לקמן דס"ח: הנז' כדעתו, דמש"כ התוס' בסוגיין דכשמוציא מן הרשות שביטל ל"ח חוזר ומחזיק, הוא רק בשמכניס לרשות חבירו דא"א להיות שניהם חד רשות ולהיות שלו, ואדרבה גילה דעתו מדמטלטל מזל"ז דשניהן אינן שלו ומוציא מזל"ז כאורח, וע"כ שפיר כתבו התוס' בדס"ח: דאף בשמכניס מן החצר לביתו הוי זה חזרה, כיון דב' הרשויות הוו שלו, עכ"ד.

**ובשעה"צ** סי' שפ"א סק"ג הביא מש"כ במאמ"ר ועצי אלמוגים לחלק, דדוקא במוציא מרשות שביטל ומכניס לרשות חבירו אין בטלטול כזה הוראה שחוזר ומחזיק במה שביטל, דאדרבה מסתלק מרשותו, משא"כ הכא כשמוציא מן החצר ומכניסו לביתו אחרי שמכניס ברשותו ולצרכו שפיר מיחזי כחוזר ומחזיק גם בזה, אע"פ שמוציאו מרשות שביטל, כיון שמושתמש משם לרשותו לצרכו כבראשונה, עכ"ל, וזה קצת כעין ד' האבהעו"ז.

**ועיי"ש** במ"ב שדימה ד"ז לדינא דסי' ש"פ ס"ד, דפליגי האחרונים ע"ד המג"א שכתב דאף ברבים דל"ה אורחים ל"ה חוזרים ומחזיקים רק בשמוציאים לרשות המבוטלת ולא כשמכניסים לביתם, וצ"ב דמ"ש זל"ז, שהרי התם ל"ש הטעם שכתב השעה"צ הכא, ובע"כ מטעם אחר הוא דפליגי התם ע"ד המג"א, ונ' מכוון המ"ב דהכל מיסוד א', דהמג"א פירש דאף היכא דמחזי בבעלים מ"מ ל"ח כחוזר ומחזיק רק כשמשתמש ברשות המבוטלת, וע"ז פליגי האחרונים וס"ל דכל דמיחזי כבעלים חשיב חוזר ומחזיק אף בהוצאה מן הרשות המבוטלת, וע"כ ברבים דל"ה אורחים הוו חוזרים ומחזיקים אף בשמכניסים מן החצר לבית, וכן ביחיד שביטל חצירו ומכניס מן החצר לביתו דמיחזי כבעלים, הוי חוזר ומחזיק.

**אמנם** הנה בתוס' הרא"ש לקמן דס"ח:, ז"ל, דה"ה הכניס כיון שהכניס באיסור הוי כחוזר ומחזיק ברשותו, עכ"ל, ומבו' דבאמת היכא שמכניס מן החצר לביתו ל"ח כחוזר ומחזיק משום ההשתמשות, כיון דאינו מכניס לרשות המבוטלת, והא דחשיב כחוזר ומחזיק הוא משום שמכניס באיסור.

**וכ"נ** גם בד' התוס', דמשמע דמש"כ דל"ד הוציא אלא אפי' הכניס, הוא דומיא דמש"כ לעיל מינה דאף בשמכניס הויא חזקה כיון שעושה דבר שהי' נאסר בלא ביטול, וכ"נ גם מל' התוס' "והא דקתני בסמוך מי שנתן רשותו והוציא וכו' ל"ד הוציא אלא אפי' הכניס", ומ' דקשיא להו עמש"כ דאף בהכניס הויא חזקה כיון שעושה דבר שהי' נאסר בלא ביטול, דא"כ ה"נ לענין חזרה בדין דאף הכניס הויא חזרה כיון שמכניס באיסור, וע"ז כתבו דאה"נ אפי' הכניס הויא חזרה, ומוכח לפ"ז דמש"כ התוס' דאף בהכניס הויא חזרה, הוא משום דהוי זה מעשה איסור.

**ונ'** לפ"ז, דאדרבה מוכח מד' התוס' שלא כד' האבהעו"ז, דלד' האבהעו"ז הרי הא דאף בשהכניס הויא חזרה א"צ בזה להא דהכניס באיסור, אלא אף בלא"ה הוי זה חזרה משום שהכניס מהחצר שהי' לו חלק בה לביתו, שהרי לדעתו כל מש"כ התוס' בסוגיין דל"ה חזרה בשמכניס, היינו רק בשמכניס מן הרשות שביטל לרשות חבירו, אך כל שמכניס לרשותו ודאי הויא חזרה, וא"כ ה"נ אם מכניס מן החצר שביטל לביתו הוי זה חזרה, וממה שהוצרכו התוס' להא דהויא ההכנסה באיסור, מוכח דלעולם ל"ה חזרה אלא בשמכניס לרשות שביטל ולא בשמוציא ממנה, ואף היכא שמוציא ממנה לרשות דילי' ל"ה חזרה, ואך היכא דעביד איסורא הוא דהויא זה חזרה אף בשמוציא מן הרשות שביטל.[[65]](#footnote-66)

**וע'** בית מאיר סי' שפ"א שכבר עמד בזה, דד' התוס' בסוגיין ולקמן דס"ח: לא סתרי זל"ז, דמש"כ התוס' בדס"ח: דחשיב חוזר ומכניס אף בשמכניס מן החצר לבית, היינו משום דהכנסה זו הויא מעשה איסור, אך משא"כ בד' התוס' בסוגיין שביטל ביתו לחבירו דאין ההוצאה מביתו לבית חבירו מעשה איסור, בכה"ג לא חשיב חוזר ומחזיק בשמוציא מן הרשות שביטל, עכ"ד.

ה] **אמנם** לכאו' יש לסייע לד' האבהעו"ז, דהנה באליהו רבה סי' שפ"א סק"ט, כתב עמש"כ התוס' דהיכא שביטל ביתו בלא החדר אסור להוציא מן הבית לחדר, ז"ל, ולכאו' משמע דמבית לחדר מותר שהרי לא הכניס למקום שביטל, אלא שבמרדכי פ' הדר ראיתי שכתב אסור להוציא מבית לחדר ומחדר לביתו וכו', עכ"ל, ויש להוסיף שכ"ה גם בפסקי מהר"מ מר"ב סי' קל"ה ובאו"ז סי' קס"ו וברוקח סי' קנ"ז, ובס' עצי אלמוגים שם סק"י תמה עליו, דהכא ודאי אסור אף להוציא מבית לחדר, דל"ד למש"כ התוס' דמותר להוציא מביתו לבית חבירו, דהתם כל האיסור הוא משום שחוזר ומחזיק, ובזה הוא שכתבו התוס' דהיכא שמוציא לרשות אחר ל"ח חוזר ומחזיק, אך הכא החדר והבית הוו ב' רשויות, דהחדר הוי שלו והבית הוי של זה שביטלו לו, ואסור להוציא מזל"ז משום דמוציא מרשות לרשות, ובזה אין שייך לחלק כלל בין הוצאה והכנסה, עכ"ד, ורמז לזה המ"ב במש"כ דה"ה מבית לחדרו מפני שהוא כמוציא מרשות לרשות.

**ועמש"נ** בזה בסימן כ' סק"ב בדעת הא"ר, דאף בשביטל רשות ביתו לחוד, אין לאסור להוציא מחדר לבית משום איסור הוצאה מרשות לרשות, משום דל"מ ביטול לאסור, וע"כ אין לאסור רק משום דהוי כחוזר ומחזיק, וע"כ שפיר נקט שאין לאסור אלא להוציא מחדר לבית, אך להוציא מבית לחדר שרי, שאינו נראה כחוזר ומחזיק ברשות שביטל, ועיי"ש שהבאנו שכ"ה להדיא בד' תור"פ לקמן דס"ח: ובד' הסמ"ק והארחות חיים והכל בו דהאיסור להוציא מן החדר לבית הוא רק משום דהוי כחוזר ומחזיק.

**אמנם** באמת בד' כל הנך רבוותא לא נזכר שאסור להחזיר מן הבית לחדר, וי"ל דאה"נ זה שרי, כיון שלדעתם כל האיסור הוא משום חוזר ומחזיק, אך באמת לפ"מ שפירש שם ר"פ הטעם דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, ל"ש ה"ט היכא שביטל ביתו ולא ביטל חדרו, וודאי יהא אסור אף להוציא מן הבית לחדר, עייש"ה ואכמ"ל.

**ואי** נימא שאף המרדכי וכל הנך ראשונים שכתבו דאסור אף להוציא מן הבית לחדר, מודו דכל האיסור להוציא מן הבית לחדר הוא משום חוזר ומחזיק, הרי דממה שאסרו אף להוציא מן הבית לחדר, מוכח דס"ל דכל הא דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, הוא כד' האבהעו"ז דהחזרה היא רק בשמוציא לרשות שיש לו חלק בה, ולא בשמוציא לרשות שאין לו חלק בה, וע"כ שפיר אסור להוציא מן הבית לחדר, דהוי זה חזרה מביטול הבית, כיון שאף החדר הוא שלו.

**י**

**בד' התוס' דאסור להוציא מן החדר לבית**

א] **עירובין** דס"ד. תוד"ה אם כן, ומיהו אור"י דאם יש חדרים בבית יכול לבטל כל הבית בלא החדרים שיהא עכשיו אסור להוציא מן החדר לבית כמו מבית לחצר ואין שייך כאן ביטלת תורת עירוב שהרי ישתכר בעירוב יותר מן הביטול.

**והנה** במש"כ התוס' שיהא אסור להוציא מן החדר לבית "כמו מבית לחצר", עמש"נ באורך בסימן כ' סק"ב שנחלקו האחרונים בזה אם מכוון התוס' הוא לדמות להא דאסור להוציא מבית לחצר אף היכא שביטל גם רשות ביתו, דבהך גוונא הוא דאיירו התוס' לעיל מינה, אשר בכה"ג אין לאסור משום מוציא מרשותו לרשות חבירו, אלא האיסור הוא משום דהוי כחוזר ומחזיק, או מכוון התוס' לדמות להא דאסור להוציא מן הבית לחצר היכא שביטל רשות חצירו לחוד, דבכה"ג האיסור הוא משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו, ונחלקו בזה רבוותא, וכמש"נ שם.

**ונת'** שם דטעם הפלוגתא בזה, הוא אם מהני ביטול לחשבו כרשות של זה שביטלו לו לאסור, אשר לפ"ז יש לאסור להוציא מחדר לבית משום דהוי כמוציא מרשותו לרשות חבירו, או דל"מ ביטול לחשבו כרשות של זה שביטלו לו לאסור, וע"כ אין לאסור להוציא מחדר לבית רק משום חוזר ומחזיק, עיי"ש באורך בנידון זה.

ב] **והנה** בב"י סי' שפ"א כתב, ז"ל, ומ"ש אסור להוציא מהחדר לביתו, נראה דהיינו כשביטל רשות ביתו סתם אבל אם ביטל רשות ביתו ורשות חדרו בהדיא שרי להוציא אפילו מחדר לביתו, ויותר נראה דלא אסר להוציא מהחדר אלא עד שיחזיקו בני החצר להוציא מבתיהם לחצר, אבל אחר שהחזיקו יכול להוציא אפילו מחדרו, עכ"ל.

**אמנם** במ"ב שם סקכ"ב כתב, ז"ל, ועיין באחרונים שהעלו דאפילו אם ביטל גם רשות חדרו בהדיא אסור להוציא מאחד לחבירו דבזה הוא חוזר ומחזיק ברשותו וכנ"ל לענין מבית חבירו לביתו, עכ"ל, וכתב ע"ז בשעה"צ שם, פרישה וחמד משה דלא כב"י, עכ"ל, ולא מצאתי כן בפרישה שם.

**ולכאו'** תמוה, דאי נימא דאף היכא שביטל רשות חדרו נמי אסור להוציא מאחד לחבירו, א"כ מ"ט הצריכו התוס' שלא יבטל החדרים, הרי אף אם יבטל החדרים ג"כ לא ביטלת תורת עירוב, כיון דאף בכה"ג אסור להוציא מזל"ז, ומאי נפ"מ אם יבטל הבית בלא החדרים או יבטל אף החדרים, הרי בין כך ובין כך אסור להוציא מזל"ז ולא ביטלת תורת עירוב, וכבר תמה בזה החזו"א סי' צ"א סק"ג, וע' גם בדבריו סי' פ"א סקט"ו וסקי"ז בזה, ולכאו' מוכח מזה דכל שביטל אף רשות חדרו, שרי להוציא מחדר לבית.[[66]](#footnote-67)

**ועיי"ש** בחזו"א שכתב לפרש הטעם דכה"ג שביטל אף החדר שרי להוציא מחדר לבית, ז"ל, ול"ש החזקת רשות בזה, דעיקרו שלא ישמשו המבטל והזוכה כמקדם אלא שיהא א' בעלים והשני אורח, וזה דוקא בשימוש מרשות לרשות, אבל מחדר שלו לחדר שלו שרי כיון דאינו משתמש בתועלת הביטול, ואף אם יהי' החזקת רשות אין לאסור עליו, דאם בטל הביטול אכתי ב' החדרים רשות אחת, עכ"ל.

**ובסי'** פ"א סקי"ז כתב, ז"ל, ואפשר וכו' אין כאן חזקה, שאין ענין חזרה אלא מרשות לרשות דהוצאה חשובה היא, אבל לא מחדר לחדר, ולכאו' הדבר מוכרח שהרי נחלקו ר"מ ור"י בהוציא בשוגג ומשום גזירה שוגג אטו מזיד, ומבו' דהוציא מבעו"י ל"ח חזרה אף קודם שהחזיק הזוכה, ומשמע דדוקא הוצאת איסור חשיבא וחשיב חזרת רשות, עכ"ל, אך דבריו צ"ע, דלכאו' מוכח דאף הוצאה שאינה הוצאת איסור חשיבא חזרה, שהרי רבים שביטלו רשותן ליחיד אסורין להוציא מבית היחיד לחצר, ולדעת רש"י ותוס' היינו משום מישקל רשותא, וכן יחיד שביטל אף רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר, ולדעת רש"י הוי זה משום מישקל רשותא, ווהרי דאף דאי"ז כלל מעשה איסור, מ"מ חשיב מישקל רשותא, ונ' מד' החזו"א דשאני בהנך גווני, דכיון שאילו יתבטל הביטול יהא בזה איסור, ע"כ הוא דחשיב כחוזר ומחזיק, ומשא"כ מחדר לחדר דאף אם יתבטל הביטול לא יהא בזה איסור, אך צ"ע ממה שהביא החזו"א מפלוגתת ר"מ ור"י בהוציא בשוגג, וצ"ע בזה.

ג] **ונ'** די"ל בזה בישוב ד' המ"ב, ולעיקר הדברים העירוני, דהנה כבר הבאנו בסימן ח' סק"ד ואילך פלוגתת האחרונים אם רק איסור דהוי אף אחר חזקה מהני שעי"ז לא נתבטל תורת עירוב, או דסגי באיסור דקודם חזקה, עיי"ש באורך בזה.

**ואי** נימא כד' האבהעו"ז ודעימי' דרק איסור שאחר חזקה מהני שעי"ז לא נתבטל תורת עירוב, י"ל ד' המ"ב, וזה לפמש"כ העצי אלמוגים בסי' שפ"א, דהיכא שביטל גם חדרו אין לאסור מחדר לבית רק קודם חזקה, דבזה האיסור רק משום חוזר ומחזיק, ולפ"ז י"ל דע"כ הוא שהצריכו התוס' שיבטל הבית בלא החדר, דאם יבטל אף החדר, הרי הגם דאכתי אסור להוציא מן החדר לבית, לא סגי בזה למנוע ביטלת תורת עירוב, כיון שאין אסור להוציא אלא קודם חזקה, אך משא"כ האיסור להוציא מבית חבירו לביתו הוי אף אחר חזקה, וכן האיסור להוציא מחדר לבית היכא שלא ביטל חדרו, ודאי הוי אף אחר חזקה, למש"כ המ"ב שם דהאיסור הוא משום שמוציא מרשותו לרשות חבירו, ונת' בפרט זה בסימן כ' סק"ב.

**ובטעם** הדבר דהאיסור להוציא מבית חבירו לביתו הוי אף אחר חזקה, ואילו האיסור להוציא מחדר לבית הוי רק קודם חזקה, נ' פשוט, דבטעם האיסור אף אחר חזקה שכתבו התוס' דהוא משום דהוי כחוזר ומחזיק, יל"פ דהוא משום דכיון דהוי זה חזרה ע"כ כלפי מעשה זה ל"מ הביטול, וכאשר כן מת' בפשוטו מד' התוס' גופייהו בדס"ג:, ונת' בזה בסימן י"ט סק"ב, וע"כ ל"ש לאסור אחר חזקה רק להוציא מבית חבירו לביתו, דבזה כל ההיתר הוא מכח הביטול, וע"כ כל דל"מ הביטול לזה אין להתיר, אך משא"כ מחדר לבית אין לאסור אחר חזקה, שהרי זה הי' מותר גם קודם חזקה, וא"כ אף אם כלפי זה ל"מ הביטול שפיר דמי, וז"ב.

**אך** ילה"ע בזה, דאי נפרש יסו"ד התוס' דהחזרה היא רק מהרשות שמוציא לתוכה, וכד' הב"י והמג"א, עמש"נ בסימן ט' סק"ד, א"כ נמצא דאף בביטל חדר ובית יש לאסור להוציא מחדר לבית אף אחר חזקה, שהרי במעשה הוצאה זה הוא חוזר בו מביטול הבית ואינו חוזר בו מביטול החדר, והדר מוציא מרשות דחבירו לרשות דילי', ואמנם אם לא מהני ביטול לאסור (עמש"נ בזה באורך בסימן כ' סק"ב ואילך), ניחא, אך המ"ב גופי' לא ס"ל כן, וכל מש"נ מיוסד ע"ז, דמה"ט היכא דלא ביטל רשות חדרו אסור להוציא מחדר לבית אף אחר חזקה.

**אך** בזה לא נתישבו ד' המ"ב, שמקורו הוא מד' החמד משה, ובד' החמד משה שם מפורש דהך איסורא הוא אף אחר חזקה, כיון דיחיד ל"ה אורח, עייש"ה, ונ' דזה שייך רק לפ"ד ריו"נ דהאיסור הוא משום חוכא ואיטלולא, וע"כ יש לאסור בזה גם מחדר לבית, הגם דלי"ב איסורא כלל, ודו"ק.

**יא**

**בביאור דין שכירו ולקיטו לדעת רש"י ודעימי'**

א] **עירובין** דס"ד., אלא אמר רבא ליזיל חד מינייהו ליקרב לי' ולשאול מיני' דוכתא ולינח בי' מידי דהוה לי' כשכירו ולקיטו ואמר רב יהודה אמר שמואל אפילו שכירו ואפילו לקיטו נותן עירובו ודיו.

**ופירש"י**, ז"ל, אפילו שכירו ולקיטו של נכרי, אם ישראל הוא, נותן עירובו עם בני מבוי ודיו, עכ"ל.

**והנה** בפשוטו הא דמהני שנותן הישראל עירובו עם בני מבוי, אף דדירת גוי ל"מ בה עירוב, הוא משום דדינא דשול"ק הוא דשויוהו רבנן כבעלים, וחשיבא דירתו של ישראל, וע"כ שפיר מהני עירובו.

**וכ"ה** מבו' בחי' הרשב"א בסוגיין, שתמה ע פירש"י, ז"ל, תמיהא לי היאך נותן זה עירוב, והלא אינו דר שם ולא מקום פיתא איכא ולא מקום לינה איכא, וי"ל דלגבי ביתו של גוי הקלו וכו' דאפי' שכירו ולקיטו שאין לו שם לא מקום לינה ולא מקום פיתא יהא כבעה"ב דעלמא כישראל הדר שם וכו', עכ"ל, והרי דהא דשול"ק מערב הוא משום דחשיב כבעה"ב, וזהו דקשיא לי' להרשב"א שהרי אין לו מקום פיתא ולינה ול"ש בו עירוב כלל, ותירץ שהקילו חכמים לחשבו כבעה"ב שיש לו מקום פיתא ולינה, וכ"ה מבו' בל' הרשב"א בשו"ת ח"ד סי' רח"צ דלדעת רש"י הא דשול"ק של גוי נותן עירובו, הוא משום דהוי כבעה"ב, וכ"ה ל' הריטב"א, שנעשה הישראל כשכירו ולקיטו שהוא חשוב כבעל הבית ונותן עירוב עם בני חצר ושוב אין חוששין לרשותו של גוי, עכ"ל, וכ"ה ל' הריטב"א לקמן דס"ו., אבל שול"ק שהוא בא מכח הגוי הרי הוא "כאילו כל הרשות קנוי' לו", עכ"ל, וכן נ' להדיא גם בפסקי ריא"ז ה"א דין ו', עיי"ש.

**ונ'** ללמוד כן מסוגית הגמ' להלן, דבעי אביי היו שם ה' שכירים וה' לקיטים מהו, ופי' הרשב"א והריטב"א דאיירי בשאין להם מקום פיתא ולינה שם, וטעם האיבעיא פי' הרשב"א, ז"ל, ולפיכך בעא מיני' אביי מרב יוסף, כיון דחזינן להו כבעלי הבית נימא הכי בין להקל בין להחמיר, או דלמא להקל אמרו להחמיר לא אמרו, עכ"ל, והרי להדיא דהא דשול"ק נותן עירובו הוא משום דחזינן לי' כבעה"ב, והקילו חכמים דאף דאין לו מקום פיתא ולינה שם חזינן לי' כבעה"ב שיש לו מקום פיתא ולינה שם, ואשר זהו דמיבע"ל אם אמרי' לזה גם להחמיר.

ב] **אמנם** הנה ז"ל הטור סי' שפ"ב, ונמצא זה כאילו הוא שכירו או לקיטו ודר עמו בביתו, ונותן עירוב "בשבילו" ודיו, ודוקא כה"ג דמיחזי כשלוחו, אבל אם יחד הגוי מקום בבית לשכירו להשתמש בו אינו יכול ליתן עירוב בשבילו, שאינו כשלוחו בכל הבית שאין לו אלא מקום המיוחד לו, עכ"ל, והרי להדיא דהא דשול"ק של גוי נותן עירובו אינו משום דחשיב כבעלים אלא הוא משום דהוי כשלוחו.

**וכ"ה** בתוס' הרא"ש לקמן דס"ו, ז"ל, דהתם כיון ששניהם שותפין בבית ישראל והגוי ל"ד לשול"ק של גוי דהוי כמו שלוחו, עכ"ל, ובתור"פ שם, ז"ל, דדוקא שול"ק שאינו עיקר בדירת הבית וה"ה כשלוחו של גוי, אבל התם הישראל והגוי שוים בעיקר דירת הבית זה כמו זה, ולכך אין האחד נעשה שליח לחבירו, עכ"ל.

**ואמנם** צ"ב היאך מהני עירוב השול"ק בתורת שליח דהגוי, הרי הגוי גופי' אינו בתורת עירוב, וע' קה"י סי' י"ט.

**ונ'** לבאר בזה, דמש"כ הראשונים דחשיב כשליח דהגוי, אין המכוון בזה דמדין שליחות חשיב כאילו הגוי עצמו עירב, דזה ודאי ל"מ דגוי אינו בתורת עירוב, אלא המכוון בזה דהוי הישראל כמורשה של הגוי, וע"כ בכחו לפעול דינים על רשות הגוי, וע"כ אף מצי לערב רשות הגוי, והיינו משום דהא דגוי אינו בתורת עירוב, לאו היינו דרשות הגוי ל"מ לה עירוב, אלא היינו דגוי ל"מ עביד עירוב, אך כל דהישראל מערב את רשות הגוי שפיר דמי.

**אך** ילה"ע בזה, מדינא דהשו"ע בסי' שפ"ה ס"ד דישראל שהמיר אוסר, הגם שעירב קודם שהמיר, והנה הרי התם נעשה העירוב על ידו בעודו ישראל, וכבר חייל שבת אחת, ואפ"ה כל שהמיר ל"מ העירוב, ולכאו' חזינן מזה דרשות גוי ל"מ לה עירוב, אף היכא שנעשה העירוב ע"י ישראל, ויש לחלק, ועמש"נ בזה להלן סק"ח בהערה.

ג] **והנה** שיטת הר"י מקינון שהביאו הרא"ש ור"פ שם דישראל שהוא שותף עם הגוי מערב דטפי עדיף משול"ק, ולדעתו נ' דהא דשול"ק מערב אי"ז משום שהוא כשלוחו, דא"כ ודאי עדיף טפי שול"ק, דדמי טפי לשלוחו, אך גם לדעתו נ' דהא דשול"ק מערב אי"ז משום דחשיב כבעלים, אלא משום דדמי לה' הדרים בבית אחד דא' מערב לכולם, עיי"ש בדבריו דמפורש כן, ואשר ע"כ כתב דל"מ השול"ק לבטל, דדוקא בעירוב אמרי' דה' השרויים בבית אחד עירוב א' לכולן, אך משא"כ בביטול דצריך כל א' וא' לבטל, עיי"ש.

**והטעם** דמהני בזה דינא דא' מערב ע"י כולם, הגם דגוי אינו בתורת עירוב, הוא כמש"נ דהא דל"מ עירוב בגוי היינו רק דגוי ל"מ עביד עירוב, אך כל דעביד ישראל עירוב ומהני זאת לרשות הגוי מדינא דא' מערב ע"י כולם, שפיר דמי.

**אמנם** דעת תוס' ודעימייהו דהיכא דהישראל שותף ל"מ לערב, וליכא בזה לדינא דא' מערב ע"י כולם, והיינו משום דגוי אינו בתורת עירוב, וס"ל דל"ד לשול"ק דמערב רשות הגוי ואף דהגוי אינו בתורת עירוב, דשאני שול"ק שבכחו לפעול דינים על רשות הגוי, וע"כ שפיר מצי חייל העירוב על רשות הגוי, אך משא"כ כד אתינן משום דינא דא' מערב ע"י כולם, שאין לישראל כח ברשות הגוי, ל"מ עירובו להתיר רשות הגוי.

ד] **ונ'** להוכיח שגם דעת התוס' היא כן, דהא דשול"ק דגוי מערב אי"ז משום דשויוהו רבנן כבעלים על רשות הגוי, דהנה התוס' לקמן ד"ע: דנו בבן הדר עם אביו אם יכול לערב, מדינא דה' הדרים בבית א' עירוב א' לכולם, או דכיון שהבן טפל לאביו ל"מ הבן לערב, וכתבו ע"ז התוס', ז"ל, ומהא דאמר לעיל אפילו שכירו ולקיטו נותן את עירובו, אין ראי' לכאן, דילמא ה"מ בגוי אבל בישראל לא, עכ"ל.

**והיינו** שדעת התוס' כפירש"י דמימרא דשמואל דשול"ק נותן עירובו ודיו איירי בישראל שהוא שול"ק של גוי, וכ"ה מבו' גם בדבריהם בדס"ו. ד"ה מערב ובדע"ב. ד"ה ומודין, ודנו התוס' אם ה"נ שול"ק של ישראל נותן עירובו.

**והנה** אי נימא דהא דשול"ק של גוי נותן עירובו, הוא משום דשויוהו רבנן כבעלים, הרי פשיטא דהוי זה קולא מסוימת בגוי דלא אסר מדינא, אך בישראל דאסר מדינא ודאי לא יהני עירוב השול"ק, ומה נסתפקו התוס' בכך, והאמנם דבישראל היכא שיש להשול"ק מקום פיתא שם י"ל דיהני מדינא דה' השרויים בבית א' עירוב א' לכולם, אך אין ללמוד לזה מדינא דשול"ק דגוי דמערב רשות הגוי משום דחשבי' לי' כבעלים על רשות הגוי.

**[גם** לפום מה שדנו התוס' דדילמא בישראל ל"מ עירוב דשול"ק, עיי"ש בתוס' הרא"ש ובפסקיו שפירש הטעם בזה, ז"ל, דדילמא ה"מ בגוי דדירתו לא חשיבא דירה כ"כ אבל בישראל לא, עכ"ל, והרי שאין הטעם לחלק ביניהם משום דגוי לא אסר מדינא, אלא הטעם הוא משום דגוי אין דירתו דירה כ"כ, ונ' המכוון בזה, שהרי מה שדנו התוס' שמא לא יערב הבן הוא משום דהוא טפל לאביו, וע"ז דנו להוכיח משול"ק של גוי שמערב הגם שהוא טפל לבעה"ב, וע"ז דחו דשמא ה"מ בגוי דדירתו ל"ה דירה כ"כ, וע"כ אין הישראל נטפל אליו, ומשא"כ בישראל שדירתו חשובה נטפל בנו אליו, ול"מ לערב,[[67]](#footnote-68) וזה ע"ד מה שחילקו התוס' בדע"ב. בין גוי לישראל, עיי"ש].

**ונ'** מוכח מזה בדעת התוס', דהא דשול"ק של גוי נותן עירובו, אי"ז כלל קולא מסוימת בדירת גוי דשויוהו להשול"ק כבעלים, אלא הוא משום דהוי השול"ק כשלוחו של הגוי, או משום דינא דאחד מערב ע"י כולם, וע"כ שפיר דנו התוס' ללמוד מזה לישראל, דיכול בנו לערב.[[68]](#footnote-69)

ה] **והא** דנותן שול"ק עירובו, הגם שאין לו מקום פיתא ולינה שם, הנה אי נימא דהא דשול"ק נותן עירובו הוא משום דהוי כשלוחו, ניחא, דע"כ א"צ כלל שיהא לו מקום פיתא שם, אך אי נימא דהא דנותן עירובו הוא מדינא דא' מערב ע"י כולם, צ"ב דא"כ היאך נותן עירובו היכא דמושיל לי' דוכתא ואין לו מקום פיתא שם, ומי שאין לו מקום פיתא ל"ש בו עירוב, וכמבו' כן בד' התוס' לקמן ד"ע: ד"ה אחד, דמי שיש לו בית בחצר ואינו דר בו ל"מ לערב, ורק לדעת ר"מ דהוא אוסר עליהם, כתבו התוס' דמסתמא יכול לערב, ועמש"נ עוד בנידו"ז בסימן מ"ז סקי"א.

**וי"ל** בזה בכמה גווני, חדא י"ל, דהקילו חכמים בדירת גוי לחשוב הישראל כדר שם דירה גמורה, וכמש"כ כן בחי' הרשב"א והריטב"א לדעת רש"י, ובשול"ק של ישראל באמת ל"מ אלא היכא שיש לו מקום פיתא שם, ועמש"נ בזה בסימן י"ד סק"א.

**וי"ל** עוד כמש"נ בסימן י"ב סק"ה בדעת הרשב"א, דדינא דה' הדרים בבית אחד א' מערב לכולם הוא אף בשאין לו מקום פיתא שם, דמ"מ כיון שהוא חלק מדיורי הבית מצי לערב את דיורי הבית, ואשר ע"כ מצי השול"ק לערב את דיורי הבית, ואף שאין לו מקום פיתא ולינה.

**וי"ל** עוד, דהרי ההיא דמושיל לי' דוכתא איירי באחד מבני המבוי שיש לו דירה גמורה במבוי זה, ואשר ע"כ שפיר חייל עירובו מכח דירתו שבמבוי, ותו ממילא חייל העירוב אף על דירת הגוי, דהגם דמי שאין לו מקום פיתא בחצר ל"מ לערב, מ"מ היכא שיש לו מקום פיתא בחצר ועירב, נ' דחייל העירוב אף על שאר בתים שיש לו בחצר שאין לו מקום פיתא בהם, ונפ"מ בזה, דאף אם יבא לדור בהם בשבת לא יאסור, ואף להסוברים דלא אמרי' בזה כיון שהותרה הותרה.

ו] **וצ"ע** לדעת הנך ראשונים שפירשו דינא דשול"ק משום שליחות דא"כ מה איבעיא לי' לאביי בה' שכירים וה' לקיטים, הרי כלל לא מצינו שהחשיבו חכמים את השול"ק כבעה"ב, וא"כ מהיכ"ת דה' שכירים ולקיטים יאסרו.[[69]](#footnote-70)

**אך** לדעת הר"י מקינון דהא דשול"ק מערב הוא משום דינא דאחד מערב ע"י כולם, הרי דאי נימא דהא דמהני זאת אף היכא שאין להשול"ק מקום פיתא שם, הוא רק משום שהחשיבוהו כדר שם, וכנ"ל סק"ה, ניחא דזהו הא דמיבע"ל בה' שכירים ולקיטים שאין להם מקום פיתא שם, אם החשיבום כדרים שם לאסור.

**ונ'** לישב, דהנה התוס' לקמן דע"ב. ד"ה ומודין כתבו, דאם יש לאדם סופר או מלמד בביתו או כעין אותן הבחורים הבאין ללמוד תורה אין אוסרין עליו ולא בעו עירוב, וכתבו הטעם בזה, ז"ל, ועוד דאין משאיל להם רשותו לאסור עליו ולא זה על זה ומצי לסלוקינהו, והוה לי' כה' שכירים וה' לקיטים דלא אמרי' להחמיר כדאמרינן לעיל דאחד נותן עירובו ודיו, ואפי' שרויין בחדרים ובעליות, דאם בשרויין כולם בבית בזה לא הוה מסתפק אביי דקאמר מהו, דאפילו הי' הבית שלהם לא היו אוסרין זה על זה, וכיון דגבי גוי דדירתו לא שמה דירה לא אסרי אלא חשיבי כולהו כחד, כל שכן גבי ישראל דדירתו שמה דירה דבטלה דירתם גבי דירתו של בעה"ב, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש ובפסקיו ותור"פ שם.

**ובחי'** הרשב"א לקמן דע"ג. פליג על דינא דהתוס', וכתב ז"ל, וה' שכירו ולקיטו דלעיל אינה ראי' וכו', ועוד שכבר כתבתי למעלה גבי אותן החמשה שכירו ולקיטו דמדינא בישראל אינו אוסר, שהרי אינן דרין שם ואין להם שם לא מקום פיתא ולא מקום לינה אלא מקום בעלמא הוא שהשאיל להן להעמיד שם מעט כלים, אלא דבדירת גוי הוא שהקלו כיון דדירתו כדיר של בהמה ואחר שהחמירו בו הקלו וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, וחמשה שכירו ולקיטו שאמרו בכאן אינה ראי', דהא פירשנו דהא מיירי בשאין להם בכאן לא מקום פיתא ולא מקום לינה וקולא הוא שהקילו חכמים אצל שכירו ולקיטו של גוי ומשלך נתנו לך וכו', עכ"ל, וצ"ב דעת התוס' שהוכיחו מהכא.

**ונ'** פשוט בזה, דהתוס' ודעימייהו לטעמייהו אזלי, דס"ל דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו אי"ז כלל משום דשויוהו רבנן כבעלים, וע"כ פירשו דאיבעיא דאביי בה' שכירים ולקיטים הויא רק בשיש להם מקום פיתא שם, דאם אין להם מקום פיתא ודאי אינם אוסרים, שהרי לא נתחדש כלל בדינא דשול"ק דחשיב כדר שם אף שאין לו מקום פיתא שם.

**וביאור** האיבעיא הוא כמבו' מד' התוס', דבישראל שיש לו ה' שכירים ולקיטים פשיטא שאינם אוסרים, כיון שדירתם בטילה אצל דירתו של בעה"ב, אך בה' שול"ק של גוי מיבע"ל לאביי, דכיון דחזינן דשול"ק של גוי נותן עירובו אף בעל כרחו של הגוי, והיינו כמו שפירשו התוס' בדע"ב. משום דדירתו של גוי ל"ח דירה כ"כ, וע"כ מצי השול"ק לערב בעל כרחו, א"כ מה"ט אף ה' שול"ק יאסרו זע"ז, שהרי הא דה' שול"ק של ישראל אין אוסרין זע"ז הוא משום שדירתם בטלה אצל דירתו של בעה"ב, אך משא"כ בה' שול"ק של גוי שנתחדש דכיון דלא חשיבא דירתו כ"כ דירתו בטלה אצל דירתו של השול"ק, א"כ בדין שיאסרו זע"ז, וז"ב.

ז] **והנה** בפירש"י פירש לאיבעיא דאביי, ז"ל, ה' שכירים ולקיטין דרים בחדרים ובעליות וכו', והשתא דרשותא דנכרי, מהו לתת כולן בעירוב וכו', מי אמרינן כי היכי דשוינהו לי' לשכיר וללקיט כבעלים להקל ולהתיר עירובו במבוי זה, הוו נמי בעלים להחמיר, או דלמא לקולא שוינהו רבנן כבעלים אבל לחומרא לא דכל בעירובין להקל והני דירה ודאי לאו דידהו היא, עכ"ל.

**והנה** בחי' הרשב"א כתב ע"ד רש"י, ז"ל, ונראה לי פי' לפירושו דלאו דוקא שרויים ממש בחדרים ובעליות, שאלו כן ודאי אפילו להחמיר נמי וכולן מערבין וצריך ליתן פת לכל אחד ואחד וכו', עכ"ל, והיינו דאיירי בשאין להם מקום פיתא ולינה שם, וכמש"כ הרשב"א להלן דע"ג., ובזה הוא דמיבע"ל לאביי אם אמרו שול"ק להחמיר וחשבינן להו כדרים שם וצריכים כולם ליתן חלק בעירוב.

**והנה** לפ"ז נמצא, דאיבעיא דאביי היא אם הא דהחשיבו חכמים את השול"ק כדרים בבית, הוי אף לחומרא או לא.

**אמנם** הנה ל' פירש"י שלפנינו הוא דהאיבעיא היא אם שוינהו רבנן "כבעלים" להחמיר, או דלא שוינהו כבעלים וממילא אינם אוסרים משום "דדירה זו לאו דידהו היא", ונ' מזה להדיא, דאיירי בשיש להם מקום פיתא ולינה שם, וכפשטות ל' רש"י דאיירי בשדרים בחדרים ועליות, אלא דמ"מ אינם אוסרים משום דדירה זו לאו דידהו היא, וכן נ' גם ממש"כ רש"י בריש דבריו, דאילו הי' "רשות שלהן" היו צריכין לתת כולן בעירוב וכו' והשתא ד"רשותא דגוי" מהו לתת כולן בעירוב וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דאיירי בשיש להם מקום פיתא ולינה שם, ומה שאינם אוסרים הוא משום דאי"ז רשות שלהן אלא רשותא דגוי.

**והטעם** בזה הוא כמש"כ התוס' בדע"ב. דמה שאינם אוסרים הוא משום שבטלה דירתם אצל דירתו של בעה"ב, וזהו משום דהויא הדירה שלו.

**והא** דמיבע"ל לאביי אם הם אוסרין, נ' מל' רש"י דהוא משום דבדינא דשול"ק נתחדש דהחשיבוהו חכמים כבעלים על רשות הגוי, וע"כ הוא דמצי לערב את רשות הגוי, הגם דגוי אינו בר עירוב, ואשר זהו דמיבע"ל אם ה"נ חשיבי כבעלים על רשות הגוי להחמיר, ואין בטלים אצל דירתו של הגוי, והוי כה' הדרים בחדרים ועליות דצריכים ליתן כולם בעירוב.

**ולפ"ז** למדנו מד' רש"י, דגדר דינא דשול"ק נותן עירובו ומהני העירוב לרשות הגוי, הוא משום דחשבי' לי' כבעלים על רשות הגוי, וזה דלא כמש"נ בדעת התוס' ודעימיי' שהוא משום דחשיב כשלוחו או משום דינא דה' הדרים בבית אחד דעירוב א' לכולם, והא דמהני עירובו אף שאין לו מקום פיתא ולינה שם, הוא כמש"נ לעיל סק"ה לדעת התוס' דכיון שהוא חלק מדיורי הבית, מצי לערב את דיורי הבית, אף שהוא אין לו מקום פיתא ולינה, או משום דאיירי שיש לו דירה גמורה במבוי זה, וחייל עירובו מכח דירתו שבמבוי, ותו ממילא חייל העירוב אף על דירת הגוי, וצ"ע עוד בזה.

ח] **והנה** בפשוטו הי' נראה, דלדעת רש"י ודעימי' דדינא דשול"ק דגוי הוא שמערב עם בני החצר, ול"ב להשכיר, איכא נמי נפ"מ לחומרא.

**דהנה** לדעת הרמב"ם והראב"ד ודעימי' נתחדש שבכח השול"ק להשכיר רשות הגוי, אך לדעת רש"י ודעימי' לא מצינו שבכח השול"ק להשכיר רשות הגוי, ולכאו' נ' דלדעתם ל"מ אם לא יערב אלא ישכיר לבני החצר, שהרי לדעתם הא דשול"ק מתיר רשות הגוי הוא ע"י עירובו, ולא מצינו כלל דמצי שול"ק ישראל להשכיר רשות הגוי.[[70]](#footnote-71)

**והנה** אמנם להסוברים דמהני שכירות בישראל, י"ל דה"נ יהני שישכיר השול"ק, דכ"ה דמצי ליתן עירוב ודיו, ה"נ מהני שישכיר, אך להסוברים דל"מ שכירות בישראל לא יהני בכה"ג, וגם להסוברים דמהני שכירות בישראל, מ"מ בהנך גווני דל"מ שכירות דישראל לא יהני הכא, וגם בגווני דמהני שכירות דישראל, הרי דאי נימא דהא דמהני שכירות בישראל היינו רק משום דהויא כביטול רשות, א"כ לא יהני שישכיר שול"ק, למש"כ בתוס' הרא"ש ותור"פ לקמן דס"ו. דל"מ ביטול רשות דשול"ק, אך משמעות ד' התוס' שם דמהני ביטול רשות דשול"ק, ויש לדחות, והמאירי בסוגיין נסתפק בזה אם מהני ביטול רשות בשול"ק דגוי, ומצאתי ביחוסי תנאים ואמוראים ע' ר' יהודה בן אושעיא, שכתב דשול"ק של גוי יכול לבטל רשות.

**אמנם** נ' להוכיח שאף לדעת רש"י, מלבד מה דמצי השול"ק לערב, גם מצי להשכיר רשות הגוי, והוא ממש"כ השו"ע בסי' שפ"ב סי"ד, דשכרו משול"ק לזמן, אע"פ שסילקו תוך הזמן מהיות שול"ק, מותרים עד תום הזמן, והטעם בזה פי' במ"ב שם סקמ"ד, דחשבינן אותו השכירות כאילו שכרו מבעה"ב כיון שנחשב כאילו עשה ברשותו.

**ולכאו'** ילה"ע בזה, שהרי השו"ע שם סי"ב הביא פלוגתת הראשונים בדין שול"ק ישראל אם צריך להשכיר, או שנותן עירובו ודיו, ולכאו' דין זה דשכרו משול"ק לזמן אע"פ שסילקוהו מותרין עד תום הזמן, אשר סתימת הדברים דאיירי אף בשול"ק ישראל, ניחא רק לדעת הסוברים דשול"ק משכיר רשות הגוי, וע"כ אף שנסתלק מהיות שול"ק, מ"מ חשבי' כאילו שכרו מבעה"ב, אך לדעת הסוברים דשול"ק נותן עירובו ודיו, נ' פשוט דהיתר העירוב בטל כשסילקוהו מלהיות שול"ק.

**והטעם** בזה, שהרי הב"י פירש טעם הסוברים דשול"ק נותן עירובו ודיו, דהוא משום דינא דאחד שוכר ע"י כולם, וע"כ די במה שנותן עירוב עם שאר בני החצר, וכאשר כן פי' ריו"נ בסוגיין, וכ"כ המ"ב שם סק"מ, ועמש"נ בזה באורך בסימן י"ג.

**ולפ"ז** הרי ודאי דכאשר סילקוהו מהיות שול"ק, בטל עיקר ההיתר, שהרי כבר אין השאלה קיימת, שהרי כשלא נתן דמים, ודאי יכול הגוי לחזור בו כל שלא פירש מתחילה זמן, וכ"ה גם למש"נ בסימן י"ג סק"ג בדעת ריו"נ, דלעולם ליכא כלל שאלה ושכירות, ורק כיון שהוא דר בבית הגוי, חשבי' לי' כאילו שכר בית הגוי.[[71]](#footnote-72)

**וקשיא** לפ"ז דאיך סתם השו"ע דאם שכרו משול"ק לזמן אע"פ שסילקו תוך הזמן מהיות שול"ק מותרים עד סוף הזמן, הרי לדעה השני' שהביא בסי"ב דשול"ק נותן עירוב ודיו, בדין דלא יהני בכה"ג, וכמש"נ.

**ונ'** מוכח מזה, דגם לדעת רש"י ודעימי' דשול"ק נותן עירובו ודיו, מ"מ מהני גם שישכיר רשות הגוי, ואשר ע"כ שפיר כתב השו"ע דאם השכירו משול"ק אף אם סילקוהו מותרין עד סוף הזמן.

**אך** צ"ב, דמנלן באמת הך דינא דמהני אף כשמשכיר השול"ק רשות הגוי, הרי לא מצינו בגמ' אלא דמהני עירובו, ומנלן דאף מצי להשכיר רשות הגוי, וי"ל.

**ונ'** להוכיח כן עוד, דהנה בשו"ע שם סי"ג כתב, דאם ייחד לו מקום בבית שמשאיל לו, כיון שאינו כשלוחו בכל הבית, לא מהני, ובמ"ב שם סקמ"ג כתב, דהאחרונים הסכימו לדינא וכו', אבל כשיש לו רשות להשתמש במקום שייחד לו או שיש לו רשות לסלק את הישראל א"כ עדיין יש לו שייכות עם הישראל והוי כשלוחו, עכ"ל.

**וילה"ע** בזה, דלפ"מ שפירש המ"ב בסק"מ דטעמא דרש"י דישראל שהוא שול"ק של גוי א"צ להשכיר אלא נותן עירובו ודיו, הוא משום דס"ל דל"ד שכירות מתיר בגוי ה"ה שאלה, וממילא שאלתו מועיל בעד כולם, וכמש"כ כן ריו"נ וכ"ה בב"י, הרי לכאו' אין להתיר היכא שייחד לו הגוי מקום, שהרי בפשוטו התירא דשכירות מגוי הוא רק בשלא ייחד לו הגוי מקום מסוים בביתו, דכל שייחד לו מקום מסוים בביתו בפשוטו אי"ז שכירות המתרת את כל רשות הגוי, אך בספר העתים סי' פ"ז, נ' להדיא דכל דשכר מן הגוי מקום מסוים להניח שם דבר, הוי שכירות מעליא המתרת רשות הגוי, עיי"ש.

**ולפ"ז** קשיא דהיאך סתם המ"ב דמהני התירא דשול"ק אף אם ייחד לו הגוי מקום, הרי לכאו' כ"ז הוא לדעת הסוברים דשול"ק משכיר רשות הגוי, אשר לדעתם י"ל דאף בשייחד לו הגוי מקום מ"מ הוי כשלוחו להשכיר את כל רשותו, אך להסוברים דשול"ק נותן עירובו ודיו, אשר לפ"מ שפירש המ"ב הוא משום דשאלתו מן הגוי מתרת, הרי לכאו' אין להתיר היכא שייחד לו הגוי מקום.

**ומוכח** מזה, דאף להסוברים דשול"ק נותן עירובו ודיו, מ"מ מצי גם להשכיר רשות הגוי, וע"כ אף בכה"ג שייחד לו הגוי מקום, מצי השול"ק להשכיר רשות הגוי לכו"ע, ואה"נ בגונא שלא ישכיר את רשות הגוי, אלא יתן עירובו, לא יהני אף לדעת הסוברים דשול"ק נותן עירובו ודיו, וכ"ה ל' המ"ב דהא דמהני בכה"ג שייחד לו הגוי מקום, הוא משום דאכתי הוי כשלוחו, ואי"ז טעם אלא דיהני מה שמשכיר רשות הגוי, אך כל שאינו משכיר רשות הגוי, לא יהני לכו"ע.

**שו"ר** שנחלקו בזה העולת שבת והעצי אלמוגים סקי"ט, ועיי"ש מש"כ על פי' הב"י בדעת הרמב"ם, וע' עוד במאמ"ר סק"י.

**שו"ר** בשו"ת הרשב"א המיוחסות סי' ר"כ, שכתב דשול"ק יכול או לערב או להשכיר, ולכאו' זה להדיא זה כמש"נ, אך יל"פ דכונתו דלדעת רש"י יכול לערב ולדעת הראב"ד יכול להשכיר.

**ושו"ר** עוד בפי' ר"י בן חכמון בסוגיין, דמפורש להדיא בכל דבריו דשול"ק ישראל מהני בין שישכור ובין שיערב, עיי"ש.

ט] **הנה** בפשוטו דינא דשול"ק נותן עירובו ודיו הוא אף היכא שאינו מבני החצר, והנה אמנם בעצי אלמוגים סי' שפ"ב סקי"ט, ובחיי אדם כלל ע"ה סי"ב נקטו, דכל הך דינא דשול"ק ישראל מערב, הוא רק היכא שהוא דר בחצר, אך אינהו ס"ל דדינא דנותן עירובו ודיו הוא מדינא דאחד שוכר ע"י כולם, וכדעת ריו"נ ודעימי', וע"כ ס"ל דבעי' שיהא גר בחצר, וכ"ה במ"ב סי' שפ"ב סקמ"ב.

**אמנם** למש"נ לעיל סוסק"ה בדעת התוס', י"ל דכ"ז הוא היכא שיש לו מקום פיתא בבית הגוי, אך בגונא דמושיל לי' דוכתא י"ל דל"מ עירובו אא"כ יש לו בית אחר בחצר.

**אך** למש"כ הרשב"א דהא דשול"ק נותן עירובו הוא משום דחשיב כבעה"ב וכאילו יש לו מקום פיתא ולינה שם, הרי ודאי דשפיר מצי ליתן עירובו אף היכא שאינו דר בחצר.

י] **אמנם** נ' לדון בזה, דכ"ז הוא היכא דעכ"פ הניח מידי ברשות הגוי, דהקילו חכמים לחשבו כאילו דר שם בפיתא ולינה, וע"כ מצי לערב רשות הגוי, אך היכא שאין לו כלום בבית הגוי, י"ל דכה"ג ל"מ לערב, ואף דיש לו זכות להניח דבר ברשותו.

**והטעם** בזה, שהרי אף מי שדר בחצר והניח ביתו בשבת זו ל"מ לערב את ביתו, עמש"נ בזה בסימן מ"ז סקי"א, וי"ל דשול"ק שהחשיבוהו כדר בבית הגוי לא עדיף מיני', וכל שהניח בית הגוי בשבת זו ל"מ לערב את בית הגוי, וע"כ רק אם הוא משתמש בבית הגוי בשבת זו חשבינן לי' כדר שם ויכול לערב, אך אם אינו משתמש שם דמי למניח את ביתו דל"מ לערב.

**ועד"ז** נ' גם לדעת ריו"נ ודעימי', דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דינא דאחד שוכר ע"י כולם, ונת' בסימן י"ג סק"ד, דעת הסוברים דמהני אף בשאין השול"ק מבני החצר, דהוא משום דשויוהו רבנן לדירת השול"ק דירה וחשיב כאחד מבני החצר, וע"כ תו מהניא שכירותו להתיר מדינא דאחד שוכר ע"י כולם, ולפ"ז נ', דהיכא שאינו משתמש כלל בשבת זו בבית הגוי, ל"ש לחשבו כדר שם, וממילא דל"ש בזה דינא דאחד שוכר ע"י כולם.

**והנה** שמעתי מהרה"ג רמ"ר שליט"א תקנה להתיר הטלטול בבתי חולים, לזכות העירוב לרב ביה"ח אשר הוא חשיב כשול"ק בכל חדרי ביה"ח, ויועיל עכ"פ לדעת רש"י ודעימי' דשול"ק ישראל נותן עירובו ודיו, אך למש"נ יש לפקפק בזה, וצ"ע בזה לדינא.

**גם** מלבד זאת, ל"מ עצה זו למש"נ בסימן י"ח ס"ק ח' ט' דתינוק שנשבה הגם דדינו כישראל מ"מ אין מועיל בו עירוב, וא"כ אכתי יאסור רשות התינוקות שנשבו, דל"מ להו עירוב, וגם ל"מ בהו עירוב דשכירו ולקיטו, שלא הקילו בזה אלא בדירת גוי ולא בדירת ישראל, אך בזה יש לצרף דעת הסוברים דתינוק שנשבה דינו כגוי, עמש"נ בזה באורך בסימן י"ח, ודעת רוב הפוסקים דכל שדינו כגוי הוי זה אף לקולא, וצ"ע עוד בזה.

**יב**

**בביאור דין שכירו ולקיטו לדעת הרמב"ם והראב"ד**

א] **עירובין** דס"ד., אלא אמר רבא ליזיל חד מינייהו ליקרב לי' ולשאול מיני' דוכתא ולינח בי' מידי דהוה לי' כשכירו ולקיטו ואמר רב יהודה אמר שמואל אפילו שכירו ואפילו לקיטו נותן עירובו ודיו.

**ובחי'** הרשב"א הביא פי' הראב"ד, ז"ל, אבל הראב"ד ז"ל פירש כי ישראל זה השואל ממנו מקום אינו נותן עירובו אלא חוזר ומשכיר רשותו במקום הגוי כמו שאמרנו דשכירו ולקיטו של אדם נותן עירובו ודיו, והא דרב יהודה לדמיון בעלמא נקטי', ונכון הוא, עכ"ל, והיינו דכ"ה דשול"ק של ישראל נותן עירובו ודיו ה"נ שול"ק של גוי משכיר הרשות.

**והנה** בחי' הריטב"א כתב לדעת הראב"ד, דהא דשול"ק של ישראל נותן עירובו ודיו, היינו רק בשיש לו מקום פיתא, והא דמדמי בגמ' דה"נ שול"ק של גוי משכיר ואף דלי"ל מקום פיתא ולינה, פי' הריטב"א, ז"ל, ואע"ג דליכא מקום פיתא ולינה, שא"צ מקום פיתא ולינה אלא במי שנותן את עירובו בחצר, ולדוגמא נקט דשול"ק של גוי חשיב לגבי שכירות רשות בלא מקום פיתא ולינה, כדחשיב לשמואל שכירו שלו ליתן עירוב כשיש לו מקום פיתא ולינה, עכ"ל.

**אמנם** מד' הרשב"א נ' להוכיח דלדעת הראב"ד שול"ק של ישראל נותן עירובו ודיו ואף בשאין לו מקום פיתא ולינה שם, דהנה בחי' הרשב"א לעיל מינה הביא פירש"י, וכתב ע"ז, דלפי פי' זה דוקא בשכירו ולקיטו של גוי, אמרו אבל שכירו ולקיטו של ישראל בזמן שאין לו שם מקום פיתא או מקום לינה למר כדאית לי' ולמר כדאית לי' אינו נותן עירוב, ואח"כ כתב אבל הראב"ד פירש וכו', ונ' להדיא בדבריו, דרק לפי פירש"י ל"מ שול"ק של ישראל ליתן עירובו בשאין לו מקום פיתא ולינה, אך לדעת הראב"ד דמש"א דשול"ק נותן עירובו היינו בשול"ק של ישראל, הוי זה אף בדלית לי' מקום פיתא ולינה.

**וכן** משמע גם ממש"כ בשו"ת הרשב"א ח"ה סי' ה', ז"ל, ומ"מ על השכירות שלא מדעתו כך אני מפרש, דאפילו בקשו ממנו לשכור ולא רצה שוכרין מיד אשתו ואפילו משכירו ולקיטו, וכמעשה הטורזינא דפרק חלון וכו', ואשתו דנקט ה"ה אפי' שכירו ולקיטו דמאי שנא וכו', עכ"ל.

**והנה** הרי התם בפרק חלון קאי על ישראל, שמערבין מדעת אשתו ואפי' הוא מוחה, וע"ז כתב הרשב"א דה"ה אפי' שול"ק דמאי שנא, והנה הרי ד' הרשב"א שם הם בשול"ק שאין לו מקום פיתא ולינה, ומ' מזה דלדעת הראב"ד שול"ק של ישראל מערב רשות בעה"ב אף אם אין לו מקום פיתא ולינה.

**וכ"ה** מוכח בחי' המאירי, דלדעת הראב"ד שול"ק של ישראל מערב אף בשאין לו מקום פיתא ולינה, עיי"ש שכתב דאיבעיא דה' שכירים ולקיטים שייכא אף בה' שול"ק של ישראל, והנה הרי פירש שם דאיירי הך איבעיא בשאין להם מקום פיתא ולינה, והרי דהא דשול"ק של ישראל מערב הוא אף בשאין לו מקום פיתא ולינה, וז"ב.

ב] **אמנם** צ"ב, דכיון שלדעת רש"י ס"ל להרשב"א דל"מ שול"ק בישראל בשאין לו מקום פיתא ולינה, א"כ מנלי' דלדעת הראב"ד מהני שול"ק בישראל אף בשאין לו מקום פיתא ולינה.

**אך** פשוט בזה דלדעת רש"י דמימרא דשמואל קאי על שול"ק של גוי, ואין לנו מקור כלל שנתחדש דין שול"ק בישראל, ע"כ ל"מ רק אם יש לו מקום פיתא ולינה, דבכה"ג הוי כה' הדרים בבית א' שאחד מוליך עירוב ע"י כולם, אך לדעת הראב"ד דמימרא דשמואל קאי על שול"ק של ישראל, ונתחדש דין שול"ק אף בישראל, ע"כ מהני אף בדלי"ל מקום פיתא ולינה.

**והא** דס"ל להרשב"א דאין לפרש מימרא דשמואל בשיש להשול"ק מקום פיתא ולינה, וכאשר כן פי' הריטב"א, י"ל בתרי גווני, חדא, דלישנא דר"י דאפי' שכירו ואפי' לקיטו נותן עירובו ודיו, מ' דאיירי בדלית לי' מקום פיתא ולינה, דסתם שול"ק אין לו מקום פיתא ולינה, וי"ל עוד, דס"ל להרשב"א דאי נימא דרק בדאית לי' מקום פיתא ולינה נותן עירובו, ל"ה צריך ר"י להשמיענו דין זה, דפשיטא דדמי לה' הדרין בבית א' שא' מוליך עירוב ע"י כולן, ולא ס"ל דיש לחלק בין היכא שכולן שוין זל"ז לבין היכא שהוא טפל לבעה"ב, וכמו שדנו התוס' לקמן ד"ע: לחלק בזה, וכ"ה מבו' בחי' הרשב"א בד"ע. דלא ס"ל לחלק בזה, ובע"כ דאיירי בדלי"ל מקום פיתא ולינה, וקמ"ל ר"י דכיון דהוא שול"ק של בעה"ב נותן הוא עירובו ודיו.

ג] **אמנם** אכתי צ"ב בזה, שהרי הרשב"א בתחילת דבריו תמה על פירש"י היאך נותן זה עירוב, והלא אינו דר שם ולא מקום פיתא איכא ולא מקום לינה איכא, ותירץ דלגבי ביתו של גוי הקלו, וא"כ לכאו' אין לומר דמודה הרשב"א דלדעת הראב"ד שול"ק נותן עירובו אף בשאין לו מקום פיתא ולינה, שהרי הרשב"א מתחילה נקט מסברא דל"ש ליתן עירובו בלא שיש לו מקום פיתא ולינה שם, וע"כ פירש לדעת רש"י דבגוי הקילו, אך בשול"ק של ישראל בדין דאם אין לו מקום פיתא ולינה ל"מ לערב.

**ובפשוטו** הי' נ' לפרש בזה, דהנה בעיקר פלוגתת רש"י והראב"ד אם ישראל שהוא שול"ק של גוי מערב או משכיר, בפשוטו נ' דהוא תלוי בביאור עיקר דינא דשול"ק, דלדעת רש"י היינו דהשול"ק חשיב כבעה"ב, וע"כ כל שהשול"ק הוא ישראל מהני בו עירוב, ומשא"כ לדעת הראב"ד דינא דשול"ק היינו שהוא כשליח דהבעה"ב, וע"כ כל שהבעה"ב הוא גוי ול"מ בו עירוב, אף ל"מ עירוב דהשול"ק, אלא הוא משכיר רשות אדוניו.

**ומצינו** הדברים מפורשים כן בד' הרשב"א, דז"ל הרשב"א בשו"ת ח"ד סי' רח"צ, ורש"י ז"ל פירש ששכירו ולקיטו כבעה"ב, ואם הוא ישראל אותו שכיר או לקיט נותן עירובו כבעה"ב, עכ"ל, והרי דלדעת רש"י דינא דשול"ק הוא שהוא כבעה"ב וע"כ מהני עירובו, וכ"ה בתו"ד הרשב"א בסוגיין, ז"ל, הקילו דאפי' שכירו ולקיטו שאין לו שם לא מקום לינה ולא מקום פיתא יהא כבעה"ב דעלמא, עכ"ל, ואילו לדעת הראב"ד כתב הרשב"א ח"א סימן תרכ"ו ובמיוחסות סימן רי"ח, ז"ל, ומגרע גרע לגבי הא משכירו ולקיטו עשאוהו כשלוחו, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א ח"ה סי' ו' דהא דמהני שכירות מהשול"ק הוא משום דהוי זה כשכירות מהבעלים, ז"ל שם, לפי שגזבר המלך כמלך והשוכר ממנו כשוכר מהמלך והשכירות נופלת יהי' לכיס המלך, ואפילו בשכירו ולקיטו נראה כן וכו', עכ"ל, והרי דהא דמהני שכירות מהשול"ק הוא משום דהוי כשוכר מהבעלים, ומה"ט מבו' שם בד' הרשב"א דמהני השכירות מן השול"ק אף אחר שנסתלק, וכן נ' בדבריו דמעות השכירות הוו להבעה"ב.

**ויש** לסייע עוד לזה מד' הרשב"א, דהנה ז"ל הרשב"א ח"ד סי' רח"צ, שוכרין מאשתו או מאחד מבני ביתו ואפילו משכירו ולקיטו, ואפי' סירב הוא מלהשכירו, דגרסינן בפרק חלון ההוא טרוזינא וכו', א"ל הכי אמר ר"ל וכו' אשתו של אדם מערבת מדעתו ושלא מדעתו, ואפי' מוחה קאמרינן, וכדמוכח התם דכל שאוסר אפי' בעל כרחו נמי, "וגוי הרי הוא אוסר", ומשכירו ולקיטו נמי שוכרין וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א, דהא דשול"ק של גוי משכיר אף בעל כרחו של בעה"ב, הוא רק משום שהגוי אוסר עליהם, והוי זה חד דינא עם הא דישראל דאסר מערבת אשתו בעל כרחו, ואי"ז קולא מסוימת בגוי, וכ"ה מבו' גם מד' הרשב"א בח"ה סי' ה, עייש"ה, ועמש"נ בזה להלן סק"ח.

**ונ'** מזה דדעת הרשב"א דהא דשול"ק משכיר רשות הגוי הוי דומיא דדינא דאשתו של אדם מערבת, שהיא מערבת מכחו, וע"כ לא מציא לערב בעל כרחו אלא היכא דאסר, דכה"ג מציא לערב בעל כרחו משום דאיכא עליו דין כפי' לערב, וה"נ שול"ק משכיר מכח הבעלים, וע"כ ל"מ להשכיר בעל כרחו של הבעלים אלא היכא דאסר, אך אם דינא דשול"ק של גוי משכיר רשות הגוי הוא משום דשויוהו רבנן כבעלים על רשות הגוי, א"כ לכאו' מן הדין א"צ דעת הגוי, ול"ב להא דאסר.

**והאמנם** י"ל, דכל הא דשויוהו רבנן להשול"ק כבעלים על רשות הגוי, הוא רק היכא דאסר, אך מ"מ אי"ז שייך לדינא דלקמן דאשתו מערבת היכא דאסר.

**ולפ"ז** מתבאר בפשיטות הא דלדעת רש"י ל"מ שול"ק דישראל לערב אא"כ יש לו מקום פיתא ולינה שם, ואילו לדעת הראב"ד מצי לערב אף בשאין לו מקום פיתא ולינה, דלדעת רש"י דדינא דשול"ק הוא משום דהוי כבעה"ב, הרי דכל דלי"ל מקום פיתא ולינה ודאי ל"מ לערב, דל"ש עירוב במי שאין לו פיתא ולינה, והא דישראל שהוא שול"ק של גוי מערב אף שאין לו מקום פיתא ולינה שם, קשיא לי' כן להרשב"א, ופירש דהוי זה קולא בדירת גוי, אך בדירת ישראל ל"מ השול"ק לערב אא"כ יש לו מקום פיתא ולינה, אך לדעת הראב"ד דהא דשול"ק מערב הוא משום דהוי כשלוחו של בעה"ב, ע"כ ל"ב כלל שיהא להשול"ק מקום פיתא ולינה שם, וז"פ.[[72]](#footnote-73)

ד] **אמנם** צ"ע בזה, דהאמנם בד' הרשב"א בשו"ת נ' להדיא כן, דלדעת הראב"ד הא דשול"ק משכיר ומערב הוא בתורת שליחות הבעלים, אך לכאו' בדבריו בסוגיין אי"ז מתישב.

**חדא**, הוא במש"כ הרשב"א לפי' הראב"ד, דהא דרב יהודה לדמיון בעלמא נקטי', והנה אי נימא דלפי' הראב"ד הא דשול"ק משכיר ומערב הוא בתורת שליחות דהבעלים, א"כ הוי זה ממש חד דינא, דכ"ה דשול"ק של ישראל הוי כשליח דהבעלים לערב את רשותו, ה"נ שול"ק של גוי משכיר רשות הבעלים, ומ"ט כתב הרשב"א דהוי זה דרך דמיון בעלמא.

**ובאמת** בל' הרשב"א ח"ה סי' ה' נ' דהוי ממש חד דינא, ז"ל, וכשם ששול"ק של ישראל נותן את עירובו כבעה"ב ודיו, כך בגוי ששול"ק משכיר כבעה"ב ודיו, עכ"ל, ונ' דאזיל לטעמי' בשו"ת דמפרש דלדעת הראב"ד שול"ק הוי כשליח דבעה"ב, וע"כ כמו דשול"ק דישראל מערב, ה"נ שול"ק של גוי משכיר, וכן נוטה ל' הרשב"א שם דהא דהשול"ק מערב ומשכיר הוא לצורך בעה"ב.

**עוד** צ"ע בזה, דהנה להלן בסוגיין בעא מיני' אביי מרב יוסף היו חמשה שכירו ולקיטו מהו, ובחי' הרשב"א שם פירש, ז"ל, ולפיכך בעא וכו' כיון דחזינן להו כבעלי הבית נימא הכי בין להקל בין להחמיר, או דלמא להקל אמרו להחמיר לא אמרו, ופשיט לי' דלהקל אמרו ולא להחמיר, וגם בעיא זו גבי שכיריו ולקיטיו של גוי בלבד שייכא ולא בשל ישראל כמו שאמרנו, וראיתי בזה בענין אחר להראב"ד ז"ל דאפילו לישראל, ולא נתחוור בעיני וכמו שכתבתי, עכ"ל, ובחי' הרשב"א לקמן דע"ג. פירש דאיירי דאין להם מקום פיתא שם, ומיבע"ל לאביי דכיון דלקולא דייני' לי' כדר שם דירה גמורה, שמא אף ה"ה אוסרין זע"ז.

**וצ"ב** דהרי דעת הרשב"א נוטה כדעת הראב"ד דשול"ק של גוי משכיר, ואי נימא דגדר הדין לדעת הראב"ד הוא דשול"ק חשיב כשליח דהבעלים, א"כ הרי לא מצינו כלל שהחשיבו השול"ק כבעלי הבית, וא"כ מ"ט נימא דה' שול"ק צריכים כולן לערב אף שאין להם מקום פיתא ולינה.

**עוד** צ"ב במש"כ הרשב"א דל"ש האיבעיא רק בשול"ק של גוי ולא בשול"ק של ישראל, ותמה ע"ד הראב"ד דפירש האיבעיא גם בשול"ק של ישראל, וצ"ע שהרי לדעת הראב"ד לא מצינו כלל שהקילו בשול"ק של גוי טפי משול"ק של ישראל, וא"כ מ"ט ל"ש האיבעיא רק בשול"ק של גוי ולא בשול"ק של ישראל.

**ובאמת** בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ג מבו' דמפרש איבעיא דגמ' בע"א, ז"ל, ולא עוד אלא אפילו היו לקיטין או שכירין הרבה למלאכתו, בין ישראלים בין גויים ושכרו מאחד מהן, שכירותם שכירות והרי אלו מותרים, עכ"ל, ומבו' דמפרש איבעיא דגמ' כפי' המאירי בסוגיין דמיבע"ל בה' שול"ק שמא לא סגי במה שישכיר א' מהם, ובעי' שישכירו כולם, ועיי"ש במאירי שפירש טעם האיבעיא, ז"ל, מי אמרי' שאם השכיר א' מהם רשותו של גוי מהני, דאצל כאו"א מהם הוא מוותר רשותו בכל מה שירצה, או"ד הואיל והם ה' אין מעשה הא' כלום עד שישכירו כולם רשותו של גוי, עכ"ל, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם פ"ב מעירובין הי"ב, ז"ל, היו לגוי זה שכירים או שמשים רבים או נשים רבים, אם השכיר א' מהן דיו, עכ"ל.

**ולפמש"נ** נ', דהרשב"א בעבוה"ק אזיל לטעמי' בשו"ת שפירש גדר דינא דשול"ק שהוא כשליח דהבעלים, וע"כ אין לפרש איבעיא דגמ' כמו שפירש בחידושיו דמיבע"ל שמא אוסרים השול"ק אף שאין להם מקום פיתא ולינה שם משום דשויוהו רבנן כבעלים, שהרי כלל לא מצינו דשויוהו רבנן להשול"ק כבעלים, שהרי מה דהשול"ק משכיר הוא משום דהוי כשליח דהבעלים, ואשר ע"כ פירש הרשב"א דהאיבעיא היא אם סגי לשכור מא' מהם או צריך לשכור מכולם, דשמא רק כולם יחד הוו שלוחי הבעלים, וז"ב.

**וכמדומה** שכן פירש גם הראב"ד, ואשר ע"כ פירש דאיבעיא זו שייכא גם בשול"ק של ישראל, וכ"ה בחי' המאירי בסוגיין בשם הראב"ד, והרשב"א בסוגיין שתמה עליו, הוא משום דפירש האיבעיא בע"א וכנ"ל.

ה] **ואשר** ע"כ נ' לבאר בדעת הרשב"א בסוגיין, דמפרש לדעת הראב"ד, דהא דשול"ק דגוי משכיר אי"ז כלל בתורת שליחות דהבעלים, אלא היינו משום דשויוהו רבנן כבעה"ב, וע"כ מצי להשכיר רשות הגוי.

**וכ"ה** להדיא בל' הריטב"א, ז"ל דהו"ל כשכירו ולקיטו של גוי ששוכרין ממנו כאילו הוא בעה"ב, עכ"ל, ואך דלהריטב"א לטעמי' פשיטא שהוא כן, שהרי ס"ל דהא דשול"ק של ישראל מערב הוא רק בדאית לי' מקום פיתא שם, והרי דלא חשיב כשליח הבעלים, אלא מערב מכח רשות עצמו, וה"נ הא דשול"ק של גוי משכיר נמי הוא מכח רשות עצמו דשויוהו רבנן כבעה"ב, וכ"ה ל' הר"ן, ה"נ שול"ק של גוי משכיר רשות הגוי "דכבעלים חשבינן לי'", עכ"ל.

**והא** דס"ל להרשב"א דלהראב"ד שול"ק של ישראל מערב הגם דלי"ל מקום פיתא ולינה שם, נ' דהטעם בזה הוא, שהרי קי"ל דה' הדרים בבית אחד א' מערב ע"י כולם, ונתחדש לדעת הראב"ד שאף אם אותו א' אין לו מקום פיתא ולינה שם נמי מצי מערב ע"י כולם, דמ"מ כיון שהוא חלק מדיורי הבית מצי לערב את דיורי הבית, ואשר ע"כ מצי השול"ק לערב את דיורי הבית, ואף שאין לו מקום פיתא ולינה.

**אך** משא"כ בהא דשול"ק של גוי משכיר אין לפרש דהוא משום שהוא חלק מדיורי הבית, שהרי אמרו בירושלמי דה' הדרים בבית א' צריך לשכור מכולם, ול"מ לשכור מא' מהם,[[73]](#footnote-74) אלא הא דשול"ק משכיר הוא משום דשויוהו רבנן כבעה"ב.

**והא** דקשיא לי' להרשב"א לדעת רש"י דהיאך השול"ק מערב בלא מקום פיתא ולינה, היינו משום דלדעת רש"י דשול"ק של גוי מערב, והתם הרי ל"מ חייל כלל העירוב על רשותו של הגוי, שהרי גוי אינו בר עירוב, והא דמהני עירוב השול"ק בע"כ דהיינו דחשבינן להשול"ק כבעה"ב וכל שעירב את דירתו סגי, ובזה קשיא לי' להרשב"א דהיאך הוא מערב את רשותו הרי לי"ל מקום פיתא ולינה שם.

**ולפ"ז** מתבאר היטב מש"כ הרשב"א דלפי' הראב"ד הא דמייתי' הא דאמר שמואל דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוי דמיון בעלמא, שהרי באמת א"א ללמוד כלל מהתם, דהא דנותן עירובו הוא משום דהוי חלק מדיורי הבית וע"כ מצי מדינא לערב את דיורי הבית, אך משא"כ הא דמשכיר הוי רק משום דשויוהו רבנן כבעה"ב, וכנ"ל.

**וכ"ה** ל' הר"ן שהבאנו לעיל, דהא דר"י לדמיון בעלמא נקטי' וכו', ה"נ שול"ק של גוי משכיר רשות הגוי "דכבעלים חשבינן לי'", עכ"ל, ונ' בדבריו דרק הא דשול"ק של גוי משכיר הוא משום דחשיב כבעלים, אך דלהא דשול"ק של ישראל מערב ל"ב להא דחשיב כבעלים, וע"כ אי"ז אלא דמיון בעלמא, וכמש"נ.

**וניחא** נמי מה שפירש הרשב"א דהאיבעיא דה' שול"ק הויא רק בגוי ולא בישראל, ולפמש"נ הוא מבו' בפשיטות, שהרי הא דשויוהו רבנן כבעה"ב הוא רק בשול"ק של גוי ולא בשול"ק של ישראל, וכנ"ל.

**אך** בדעת הרשב"א בעבוה"ק שחזר בו ופירש איבעיא דגמ' בה' שכירים ולקיטים בע"א, נ' דהוא משום דס"ל דה' גויים הדרים בבית א' סגי לשכור מאחד מהן, וכאשר כן מבו' בדבריו שם בשער ד' פ"י, ואשר לפ"ז אין מקור מדינא דשול"ק של גוי משכיר דשויוהו רבנן כבעה"ב, ולפ"ז אין מתישב איבעיא דגמ' בה' שול"ק, וע"כ בע"כ לפרש דדינא דשול"ק הוא משום דחשיב כשלוחו, וזהו דמיבע"ל בה' שול"ק אם סגי לשכור בא' מהן, וכנ"ל.

ו] **ונ'** נפ"מ לדינא בכ"ז, דהנה בפשוטו נ', דלדעת הרמב"ם והראב"ד ודעימייהו דשול"ק של גוי משכיר, ל"ב כלל שאף יערב השול"ק עם בני החצר, דמש"א שמואל דנותן עירובו ודיו, הרי איירי בשול"ק של ישראל, והאמנם היכא דהוי השול"ק מבני החצר צריך לערב עמהם משום חלקו, אך היכא שאינו מבני החצר א"צ לערב עמם כלל, והנה אמנם להסוברים דמהני שכירות בישראל ליכא נפ"מ בזה, אך נפ"מ להסוברים דל"מ שכירות בישראל, וגם להסוברים דמהני שכירות בישראל אכתי נפ"מ בזה בהנך גווני דל"מ שכירות בישראל, ואכמ"ל בזה.

**אמנם** לכאו' יש להוכיח, דאף לדעת הסוברים דשול"ק דגוי משכיר רשות הגוי, מ"מ אף בעי' שיערב עם בני החצר, ואף אם אינו מבני החצר.

**דהנה** בסוגיין בעי אביי היו שם ה' שכירים וה' לקיטים מהו, ופי' הרשב"א והריטב"א דהספק הוא אם צריכין כולן ליתן חלק בעירוב או לא, והנה הרי ודאי איירי אביי שאינם דרין בחצר, שהרי אם הם דרים בחצר צריכין ליתן חלק בעירוב משום דירתן, וקשיא דא"כ מ"ט נסתפק אביי רק בה' שכירים וה' לקיטים, הרי כה"ג הו"מ להסתפק אף בשכיר ולקיט א', אם צריך ליתן חלק בעירוב בכה"ג שאינו דר בחצר, כיון שהחשיבוהו כדר שם, או דלא אמרו שול"ק להחמיר וא"צ ליתן חלק בעירוב.

**ונ'** מוכח מזה, דהיכא דליכא אלא שול"ק א' ודאי הוא צריך ליתן חלק בעירוב, שהרי הא דמצי השול"ק להשכיר רשות הגוי, הוא רק משום דלקולא חשבינן לי' כדר בבית הגוי בפיתא ולינה, וא"כ אף צריך הוא ליתן חלק בעירוב, דכיון דכל כחו להשכיר הוא משום דחשבי' לי' כדר בפיתא ולינה, לא מצינו למימר דלא אמרו שול"ק להחמיר, דהוי זה כתרתי דסתרי, דאם לא חשבת לי' כדר בפיתא ולינה, וע"כ א"צ ליתן חלק בעירוב, א"כ אף לא יהני שישכיר רשות הגוי, ואם חשבת לי' כדר בפיתא ולינה וע"כ מצי להשכיר רשות הגוי, אף צריך הוא ליתן חלק בעירוב, וע"כ לא נסתפק אביי אלא בדאיכא ה' שכירים או ה' לקיטים, ושכרו רשות הגוי מא' מהם, ואיהו ודאי צריך ליתן חלק בעירוב וכנ"ל, אך מיבע"ל לאביי אם כולן צריכין ליתן חלק בעירוב, דחשבי' להו כדרים בבית הגוי בפיתא ולינה להחמיר, או דלא אמרו שול"ק להחמיר וא"צ ליתן חלק בעירוב.

**והנה** אמנם כל ראי' זו דאף לדעת הסוברים דשול"ק דגוי משכיר, מ"מ בעי' שיתן נמי חלק בעירוב, כיון דחשבינן לי' כדר בבית הגוי, אשר רק משו"ז הוא דמצי להשכיר, הוא לפ"מ שפירשו הרשב"א והריטב"א דאיבעיא דאביי בה' שכירים וה' לקיטים הוא אם כולם צריכים ליתן חלק בעירוב, אשר מינה נלמד דשכיר ולקיט א' ודאי צריך ליתן חלק בעירוב.

**אך** לפ"מ שפירשו הרמב"ם והמאירי והרשב"א בעבוה"ק דאיבעיא דאביי בה' שכירים, היא אם בעי' שישכירו כולן או סגי שישכיר א' מהן, ולא איירי כלל לענין אם צריכין ליתן חלק בעירוב, הרי אין לנו מקור לומר דשול"ק ישראל של גוי שאינו מבני החצר צריך ליתן חלק בעירוב, ונ' דלדעתם ודאי א"צ השול"ק ליתן חלק בעירוב.

ז] **ונ'** פשוט דאזלי לטעמייהו בזה, דהנה לדעת הרשב"א והריטב"א דמספק"ל בה' שול"ק אם צריכין כולן ליתן חלק בעירוב, הגם דלי"ל מקום פיתא ולינה, נת' לעיל להוכיח מזה שדעתם דהא דשוכרין משול"ק אי"ז משום דהוי כשליח הבעלים, דא"כ אין לנו מקור דחשבינן להשלו"ק כדר בבית, אלא הוא משום דחשבי' לי' כבעלים עצמם, וע"כ הוא דמצי להשכיר רשות הגוי, ואשר זהו דמיבע"ל לאביי אם אף חשבי' לי' כדר בבית להצריך בה' שול"ק שיתנו כולן חלק בעירוב.

**אך** לדעת הרמב"ם ודעימי' דבזה לא קמיבע"ל כלל, נ' דהוא משום דס"ל דהא דשוכרין משול"ק הוא משום דחשיב כשליח הבעלים, וכאשר כ"ה להדיא בל' המאירי, "והואיל ומוותר לי' רשותו לאיזה תשמיש מן הסתם ניח"ל כל מאי דעביד", ולא מצינו כלל דשויוהו להשול"ק כבעלים, וע"כ אין להסתפק כלל אם אוסר השול"ק, וכמש"נ כן לעיל סק"ד בדעת הרשב"א בעבוה"ק, וכ"כ המאירי שם, ז"ל, צריך שתדע שלא נשאלה שאלה זו שיאסרו השכירים מצד עצמן, שאין אוסר אלא חילוק מקום אכילה, עכ"ל, אלא ספיקא דאביי הוא שמא צריך לשכור מכולם, דשמא רק כולם יחד הוו שלוחי הבעלים.

**ואשר** ע"כ לדעת הרשב"א והריטב"א בסוגיין דהא דשול"ק משכיר הוא משום דשויוהו רבנן כבעלים, ע"כ צריך ליתן השול"ק חלק בעירוב, ול"ש למימר בזה דלא אמרו שול"ק להחמיר, משום דהוי זה כתרתי דסתרי, וכנ"ל, ומשא"כ לדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דשול"ק משכיר הוא משום דהוי כשליח דהבעלים, אך לא שויוהו כלל כבעלים, ע"כ ודאי אינו צריך ליתן חלק בעירוב, וז"ב.

ח] **עוד** נ' נפ"מ בזה, דהנה בד' הב"י והרמ"א בסי' שפ"ב בדין גזבר המלך, מבו' דשול"ק מצי להשכיר רשות אדוניו אף בשאין לו כלל רשות להשתמש בביתו ובחצירו, והביאוה"ל שם דן בזה, עיי"ש.

**והנה** אמנם סתימת ל' הרמב"ם פ"ב מעירובין הי"ב מ' דכל שהוא שמשו שוכרין ממנו, הגם שאין לו רשות כלל בבית הגוי ובחצירו.

**אך** בחי' המאירי סוד"ה אלא אמר רבא, ז"ל, ואתא לאשמועינן דכל שיש לו רשות להשתמש ברשותו ה"ה במקומו להשכיר אע"פ שאינו דר שם, עכ"ל, וכ"כ גם בבית הבחירה, ז"ל, ששוכרין משכירו ולקיטו וכו' אע"פ שאינו דר שם ממש, הואיל ויש לו רשות בה, עכ"ל.

**והנה** באמת יש להוכיח מסוגיית הגמ' דאין שוכרין משול"ק אא"כ יש לו רשות להשתמש בביתו ובחצירו, וזה מהא דבעי אביי בהיו שם ה' שכירים וה' לקיטים מהו, ואי נימא דדינא דשול"ק הוא אף בשאין לו רשות כלל בבית ובחצר, א"כ הרי ל"ש כלל לדון שיאסור על בני החצר, וממילא דאף היכא שיש לו רשות בבית ובחצר אין לדון שיאסור על בני החצר, שהרי לא מצינו כלל דרשות זו שיש לו בבית ובחצר חשיבא כדירה, שהרי אף אם אין לו רשות כלל נמי משכיר רשות אדוניו.

**אך** לדעת הרמב"ם ודעימי' דמפרשי לאיבעיא דאביי בע"א, אין להוכיח כן, ושפיר י"ל בדעת הרמב"ם דשול"ק משכיר רשות אדוניו אף כשאין לו כלל רשות בבית ובחצר.

**ונ'** פשוט דהראשונים אזלי לטעמייהו בזה, דלדעת הרשב"א והריטב"א בסוגיין דהא דשול"ק משכיר הוא משום דחשיב כבעה"ב, הרי ודאי דבעי' שיהא לו רשות בבית, אך לדעת הרמב"ם דהא דשול"ק משכיר הוא משום דהוי כשלוחו של בעה"ב, שפיר י"ל דמשכיר אף היכא שאין לו רשות בבית.

**ואשר** ע"כ שפיר נקטו הב"י והרמ"א דשול"ק משכיר אף בשאין לו רשות בבית, שהרי דעתם דהא דשול"ק משכיר הוא משום דחשיב כשליח דבעה"ב, וכמבו' כן בל' השו"ע שפ"ב סקי"ג, וכן נ' גם ממש"כ בשו"ע שם סי"ד דאם שכרו משול"ק לזמן אע"פ שסילקו תוך הזמן מהיות שול"ק מותרים עד תום הזמן, ופי' במ"ב שם סקמ"ד, דהוא משום דחשבינן אותו השכירות כאילו שכרו מבעה"ב כיון שנחשב כאילו עשה ברשותו, עכ"ד, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א ח"ה סי' ו', וע"כ שפיר י"ל דאף בשאין לו רשות בבית מ"מ חשיב כשלוחו.

**אך** דעת המאירי דבעי' שיהא לו רשות בבית, ואף שדעתו דהא דשול"ק משכיר הוא משום דחשיב כשליח דבעה"ב, ונ' בטעמו, דלא חשיב כשליח דבעה"ב להשכיר ביתו, אלא בשנתן לו בעה"ב להשתמש בביתו, דכה"ג אף יכול להשכיר את ביתו, אך היכא שלא נתן לו ביתו כלל, מהיכ"ת שיהא כשלוחו להשכיר.

**ויש** להוסיף בזה מש"כ המאירי בביהב"ח בדין ה' שכירים ולקיטים, ז"ל, ואין אומרים וכו' אבל כשיש לו הרבה הרי נחלקה הרשות ואין מקומו של זה נשכר בשכירותו של זה, אינו כן, ואפי' הי' רשותו של זה בבית מיוחד ושל זה בבית מיוחד, שסתמו מוותר הוא הכל אצל כולם, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהצד דלא יהני שכירות מאחד מהם, הוא משום דלכל א' יש רשות חלוקה, ובפרט היכא דלכל א' יש רשות בבית מיוחד, ונ' פשוט דכ"ז הוא לטעמי' דהא דשול"ק הוי כשלוחו הוא רק בשיש לו רשות בבית, אך למש"נ בדעת הרמב"ם דחשיב כשלוחו אין לפרש כן, אלא צל"פ טעם האיבעיא, כמש"כ בחי' המאירי, דשמא כשיש לו ה' שול"ק אין מוותר רשותו אצל א' מהם ואין מעשה הא' כלום עד שישכירו כולם, ונפ"מ בזה, דלמה שפירש המאירי בביהב"ח, הרי דאף להצד דבה' שול"ק צריך לשכור מכולם, מ"מ אם שכר מאחד מהם חיילא השכירות על הרשות המיוחדת לאותו א', אך למה שפירש בחידושיו, אם שכר מאחד מהם אי"ז כלום, וכל' המאירי דאין מעשה האחד כלום.

ט] **ויש** להוסיף בזה, דהנה יש להסתפק אם מהני לשכור משכירו ולקיטו היכא דהבעה"ב מוחה.

**והנה** בפי' ר"ח לקמן ד"פ. מבו' דאף מאשתו של גוי ל"מ לשכור אם מיחה הגוי להדיא, ולפ"ז ודאי דאין שוכרין משול"ק היכא שמיחה הגוי להדיא, וכ"ה בחי' המאירי שם בשם הראב"ד, עייש"ה, וכן נקט בביאור הגר"א בסי' שפ"ב סי"א בדעת הרמב"ם, והובא במ"ב שם סקל"ד.

**ונ'** הטעם בזה, דס"ל דדינא דשול"ק משכיר רשות אדוניו הוא משום דחשיב כשליח דבעה"ב, וע"כ כל שבעה"ב מוחה בו להדיא ל"מ להשכיר.

**אך** לדעת הסוברים דהא דשול"ק משכיר הוא משום דחשיב כבעה"ב, נ' דשפיר מצי להשכיר אף בשבעה"ב מוחה.

**והנה** בשו"ע סי' שפ"ב סי"א כתב דשוכרים משול"ק אע"פ שהוא מוחה,[[74]](#footnote-75) וכאשר כן מבו' בפשוטו בסוגיין ובסוגיא לקמן ד"פ., וכ"ה בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' רח"צ וח"ה סי' ה', ולמד כן מסוגיית הגמ', וצ"ב שהרי דעת הרשב"א בשו"ת והשו"ע דדינא דשול"ק דמשכיר הוא משום דחשיב כשליח דבעה"ב, וא"כ היאך יכול להשכיר בע"כ של בעה"ב.

**אך** נ' פשוט בזה, דהנה בד' הרשב"א שם מפורש, דהא דשוכרין משול"ק של גוי בע"כ, הוא משום דינא דגמ' לקמן ד"פ. דהיכא דאסר מערבין בעל כרחו, "וגוי הרי הוא אוסר", ומשכירו ולקיטו נמי שוכרין וכו', עכ"ד, והיינו דכ"ה דאשתו של אדם מערבת בעל כרחו היכא דאסר, ה"נ שול"ק של גוי משכיר בעל כרחו היכא דאסר.

**והנה** הרי דינא דאשתו של אדם מערבת בעל כרחו בפשוטו הוי כדין שליחות, והא דמהני בעל כרחו הוי תקנ"ח מסוימת היכא דאסר, שתערב אשתו בעל כרחו, ואשר ע"כ ה"נ משכיר שול"ק של גוי בעל כרחו מדין שליחות, דכל היכא דאסר תיקנו חכמים שלא יהא בידו לעכב, ויכול שלוחו לערב ולהשכיר את רשותו.

י] **בחזו"א** סי' פ"ב סוסקכ"ז נקט דאף לדעת הראב"ד דשכירו ולקיטו משכיר רשות אדוניו, מ"מ אם אית לי' פיתא ולינה מצי מערב, וכתב שכן משמע בריטב"א בסוגיין.

**ועיי"ש** שהק' לפ"ז, בהא דפריך לי' אביי היו שם ה' שול"ק מהו ואמר לי' רב יוסף אם אמרו להקל וכו', ופי' הרשב"א בשול"ק שאין לו פיתא ולינה בבית גוי וכו', ולפי' הראב"ד הלא גם להקל לא אמרו שיהא כדר בבית גוי שהרי אינו מערב, והדר בבית גוי והוא שול"ק מערב עליו, עכ"ד.

**אמנם** בפשוטו נ', דלדעת הראב"ד ודאי ל"מ שול"ק של גוי לערב, אף היכא דאית לי' פיתא ולינה, וכל דינא דשול"ק נותן עירובו ודיו הוא רק בשול"ק של ישראל, אך בשול"ק של גוי ל"מ עירוב, כיון דרשות גוי אינה ניתרת בעירוב, דהאמנם לדעת רש"י נתחדש בדינא דשמואל דאף דל"מ עירוב בגוי, מ"מ היכא דהוי שול"ק ישראל חשבינן לי' כבעלים ואין חוששים לרשות הגוי, כל' הריטב"א בסוגיין, או דכל דחייל העירוב ע"י רשות השול"ק שהוא ישראל, מהני להתיר אף רשות הגוי, וכמש"נ בסימן י"א בדעת התוס' ודעימייהו, אך לדעת הראב"ד אין לנו מקור לחדש כן.

**ומש"כ** החזו"א דכן משמע בריטב"א בסוגיין, וכונתו למשה"ק הריטב"א לקמן דס"ו. בדינא דירושלמי בישראל וגוי הדרים בבית א' דמ"ט לא סגי בעירוב הישראל, ומי גרע משול"ק, ומזה הוא שהוכיח החזו"א דאף דשול"ק אינו מערב אלא משכיר, מ"מ התם שיש לו מקום פיתא ולינה שם אף מצי לערב, אך בפשוטו נ' דצ"ל דהריטב"א שם הביא ד' התוס', ואינהו ס"ל דישראל שהוא שול"ק של גוי מערב, אך אה"נ לדעה קמייתא שהביא הריטב"א בסוגיין דשול"ק של גוי משכיר, ניחא דינא דהירושלמי.

**ונ'** דלדעת הרשב"א בסוגיין יש להוכיח שאי"ז כן, שהרי לדעת הרשב"א דינא דשמואל דשול"ק של ישראל נותן עירובו ודיו, איירי אף בשאין להשול"ק מקום פיתא ולינה, וכמש"נ לעיל סק"א ואילו בשול"ק של גוי כה"ג ל"מ לערב, וא"כ מהיכ"ת שאם יהא לו מקום פיתא ולינה יהא בידו לערב, ולכאו' כל ד' החזו"א מתישבים רק לד' הריטב"א, דאף שול"ק של ישראל אין נותן עירובו אלא בשיש לו מקום פיתא ולינה, אשר לפ"ז י"ל דאין חילוק בזה בין שול"ק של ישראל לשול"ק של גוי, ואף שול"ק של גוי היכא דאית לי' מקום פיתא ולינה נותן עירובו ודיו.

**ובחזו"א** שם סקל"ג הק', בהא דאמר לקמן דס"ו. דמה מערב אפי' שול"ק אף שוכר אפי' שול"ק, וכתב החזו"א דשול"ק קמא הוא דוקא בלן בבית גוי לפי' הרשב"א, ושול"ק בתרא אפי' באינו לן, ואין לימוד שוכר ממערב עולה יפה, עכ"ל.

**ונ'** דכל קו' זו הויא רק לטעמי', דס"ל דלדעת הרשב"א שול"ק של גוי שיש לו מקום פיתא ולינה נותן עירובו, והיכא דלי"ל מקום פיתא ולינה שוכרין ממנו, ונמצא דל"ד שוכר למערב, דשוכר היינו אף בדלי"ל מקום פיתא ולינה, ומערב הוא רק בדאית לי' מקום פיתא ולינה.

**אך** לפמש"נ דשול"ק של גוי אינו מערב אף בדאית לי' מקום פיתא ולינה, ניחא שפיר הא דמדמי' שוכר למערב, והיינו דכ"ה דשול"ק של ישראל נותן עירובו ודיו, ה"נ שול"ק של גוי משכיר, ולדעת הרשב"א דמי ממש זל"ז, דשול"ק של ישראל נותן עירובו אף היכא דלי"ל מקום פיתא ולינה, וה"נ שול"ק של גוי משכיר אף היכא דלי"ל מקום פיתא ולינה, והאמנם ל"ד זל"ז בטעם הדין, דהא דשול"ק של ישראל מערב הוי זה מעיקרא דדינא, והא דשול"ק של גוי משכיר הוא רק משום דשויוהו רבנן כבעלים, וכמש"נ לעיל סק"ה.

**וגם** לדעת הריטב"א דהא דשול"ק של ישראל נותן עירובו היינו דוקא בדאית לי' מקום פיתא ולינה, ואילו הא דשול"ק של גוי משכיר הוא אף בדלי"ל מקום פיתא ולינה, מ"מ שפיר דמי זל"ז, שהרי הא דשול"ק של גוי משכיר אף בדלי"ל מקום פיתא ולינה, מבו' בסוגיין דהוא משום דהקילו חכמים לחשבו כאילו אית לי' שם מקום פיתא ולינה, אשר מה"ט נסתפק אביי בה' שול"ק אם מהני לאסור אף דלי"ל מקום פיתא ולינה, וכמו שפירשו הרשב"א והריטב"א, וכמש"נ לעיל בזה, וע"כ ביסוד הדין דמי ממש דשול"ק דמשכיר לדינא דשול"ק של ישראל נותן עירובו, ואך דבשול"ק של גוי איכא קולא נוספת, דאף דלי"ל מקום פיתא ולינה, חשבי' לי' כאילו דר שם בפיתא ולינה, וז"ב.

**יג**

**בביאור דין שכירו ולקיטו לדעת רבינו יהונתן**

**ובדין ה' השרויים בחצר אחת א' שוכר ע"י כולם**

א] **עירובין** דס"ד., אלא אמר רבא ליזיל חד מינייהו ליקרב לי' ולשאול מיני' דוכתא ולינח בי' מידי דהוה לי' כשכירו ולקיטו ואמר רב יהודה אמר שמואל אפילו שכירו ואפילו לקיטו נותן עירובו ודיו.

**ופירש"י**, ז"ל, אפילו שכירו ולקיטו של גוי, אם ישראל הוא, נותן עירובו עם בני מבוי ודיו, עכ"ל.

**והנה** עמש"נ בסימן י"א דנחלקו הראשונים בטעם דין זה דשול"ק של גוי נותן עירובו ודיו, דבד' הרשב"א והריטב"א מבו' דהוא משום דשויוהו רבנן להשול"ק כבעלים, ובד' הטור מבו' דהוא משום דחשיב כשליח דהגוי, וכ"ה בתוהרא"ש ותור"פ לקמן דס"ו בפירוש קמא, ולדעת הר"י מקינון הוא משום דינא דא' מערב ע"י כולם.

**ועכ"פ** דעת כולם שוה דדינא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דעירובו מהני להתיר את רשות הגוי, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בדס"ו. ד"ה נותן ובד"ע: ד"ה יורש ובדע"ב. ד"ה ומודין ובד"פ. ד"ה אתו, עייש"ה ודו"ק.

**אמנם** הנה בב"י סי' שפ"ב מצינו שיטה חדשה בזה, ז"ל, ופירש רש"י עוד אפילו שכירו ולקיטו של גוי אם ישראל הוא נותן עירובו עם בני מבוי ודיו, וכך הם דברי רבינו ורבינו ירוחם, וטעמא דמסתבר הוא דתו לא צריכא מידי, דהא קיימא לן ה' ששרויים בחצר א' אחד שוכר על ידי כולם, וה"ה נמי אחד שואל על ידי כולם דשאלה כשכירות חשיבא, עכ"ל, והובא טעם זה במ"ב שם סק"מ, ז"ל, ס"ל לדעה זו דל"ד שכירות מתיר בגוי ה"ה שאלה, וממילא שאילתו מועיל בעד כולם כמו בההיא דס"ט לענין שכירות, וע"כ די במה שנותן בעירוב עם שאר בני החצר, עכ"ל.

**ומצינו** כן בפי' ריו"נ בסוגיין, ז"ל, וכיון דהשתא דייר ישראל בחצר הגוי חשבינן לי' כאילו שכר הבית של הגוי וצריך שיערב עם חביריו הישראלים העומדים בשאר בתי החצר ודי לנו בזה, ואין אנו צריכין לשכור מן הגוי רשות חצירו, דכאילו שכר כל בתי הגוי חשבינן לי', והגוי מסולק משם, עכ"ל.

**וכן** מבו' גם בפי' ריו"נ לקמן דס"ו., ז"ל, אף שוכר וכו' ה' ישראל נמי ששרויים עם הגוי בחצר אחת, א' מהן שוכר מן הגוי בשביל כולן, וכיון שעירב עמהן סגי להו בהכי "כדאמרי' לעיל נותן עירובו ודיו", עכ"ל, והרי דדינא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דינא דא' שוכר ע"י כולם, דחשיב השול"ק כשוכר מהגוי.[[75]](#footnote-76)

**וכ"נ** גם בספר העתים סי' פ"ז, ז"ל, ויש נמי מי שמחמיר וכששוכר מן הגוי שוכר ממנו מקום ובאותו מקום מניח חפץ ומיחד לו הגוי נמי מקום לאותו חפץ וגם סוגר בעדו כדי שיהי' מיוחד לו מקום ושמור והעושה כן תבא עליו ברכה ואין לך הגון מכל שכירות גוי כזה, ובדברי רבותינו לא מצינו שהזכירו בגוי אלא שכירות לבד כדאמור רבנן ובגוי עד שישכור אבל בענין עובדא דהמן בר ריסתק דלא בעא למיגר רשותי' אמר להן רבא ניזיל חד מיניהו ונשאיל מיני' דוכתא וניתיב בי' מידי דהוי לי' כשכירו ולקיטו, עכ"ל, ונ' מזה דדינא דשול"ק הוא משום דחשיב כשוכר מן הגוי, וזהו שהביא משם דמצינו בדין שכירות שהצריכו שישאל ממנו מקום ויניח שם דבר.

**ולדעתם** נמצא, דהיתר רשות הגוי אינו כלל ע"י העירוב, אלא הוא מדינא דשכירות, דהשאלה ששאל מן הגוי חשיבא כשכירות על רשות הגוי, והא דהשול"ק צריך ליתן עירובו, הוא משום חלקו בחצר.[[76]](#footnote-77)

ב] **והנה** בחזו"א סי' פ"ב סק"ח הק' על פי' הב"י, דאם מטעם שאלה אתינן עלה, מאי ראי' מייתי משכירו ולקיטו, ואי שכירו ולקיטו ג"כ מטעם שאלה אתינן עלה לכאו' דירת שכירו ולקיטו קונה אותה בשכר פעולתו.

**וי"ל** בזה, שהרי הטעם לחלק בין שאלה לשכירות, מבו' בד' הב"י דהוא משום דדוקא בשכירות חייש הגוי לכשפים, אבל בשאלה לא חייש לכשפים, ולפ"ז י"ל דזהו דמייתי ראי' משכירו ולקיטו, דאף דשכירו ולקיטו קונה את דירתו בשכר פעולתו, מ"מ אין בזה מעשה שכירות, ואין הגוי חושש בזה לכשפים, ומהא דמהני בשכירו ולקיטו יש ללמוד דבכל גוונא דזוכה ברשות הגוי מהני, ואף בגוונא דלא חייש הגוי לכשפים, וא"כ ה"נ מהני שאלה מן הגוי.

**אמנם** הנה בד' הב"י גופי' מבו' הישוב לזה בע"א, דהנה בב"י שם הביא דעת הרמב"ם דבעי' שישכיר השול"ק את רשות הגוי, ופי' הב"י בטעמו, ז"ל, ושכירות בעי ולא סגי בנתינת עירוב כמו ה' ששרויים בחצר שאחד שוכר על ידי כולם, דהתם שאני שהוא שוכר מן הגוי, אבל כשהוא נעשה שכירו של גוי "אינו שוכר ביתו ממנו", ומסתיי' שיחשב כבעה"ב להשכיר שלא מדעתו, וגם כשמשאיל לו מקום בחצרו צריך להשכיר, דלא התירו חכמים לגבי גוי אלא בשכירות דוקא דחייש גוי לכשפים, אבל בשאלה לא חייש לכשפים וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בד' הב"י בדעת הרמב"ם, דשכירו ולקיטו ל"ח כשכירות, כיון "שאינו שוכר ביתו ממנו", ולא משום דאיכא למיחש בזה לכשפים, ונ' דהיינו משום דבשול"ק לית לי' כלל זכות בבית הגוי, ומצי הגוי לסלוקי, וע"כ ל"מ מדין שכירות.

**ולפ"ז** י"ל דגם לדעת הסוברים דדינא דשול"ק הוא דרשות הגוי ניתרת מדינא דא' שוכר ע"י כולם, נמי מודו לדעת הרמב"ם דבשול"ק לית לי' כלל זכות בבית הגוי, ול"ח כשכירות, ואך דס"ל דמ"מ כיון שהגוי מניחו לדור בביתו חשיב נמי כשכירות.

**ולפ"ז** מבו' בפשיטות הא דמייתי מינה דאף שאלה מהניא, שהרי בשול"ק גרע טפי משאלה, דכלל לית לי' זכות גמורה בבית הגוי, ומ"מ כיון שהגוי מניחו לדור בביתו חשיב כשכירות, וכ"ש דיהני שאלה מן הגוי.

ג] **ובדעת** ריו"נ נ' לישב באופ"א, דהנה באמת בעיקר דעת ריו"נ דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו הוא משום התירא דשכירות, ראיתי להעיר בזה, שהרי מד' ריו"נ במתניתין נ' דל"מ אלא שכירות, ואם נתן לו הגוי במתנה ל"מ, והביאו בביאוה"ל סי' שפ"ב ס"א, וא"כ לכאו' ה"ה דשאלה לא מהניא, וא"כ היאך אפשר לפרש דין מושיל דוכתא דהוא משום דשאלה כשכירות.

**אמנם** הנה באמת בל' ריו"נ לא נזכר דהא דמהני מושיל דוכתא הוא משום השאלה ודשאלה מהניא כשכירות, וכדעת הב"י, אלא נ' בדבריו שהטעם הוא, דכיון שהוא דר בפועל ברשות הגוי, חשבינן לי' כאילו שכר הבית של הגוי.

**ולפ"ז** נ' דל"מ רק אם הניח שם מידי בפועל, דעי"ז חשיב שדר עם הגוי וחשבינן לי' כאילו שכר הבית של הגוי, אך אם לא הניח שם מידי ל"מ מה שיש לו זכות להניח, אך הב"י נקט דל"ב שיניח שם מידי בפועל, וזה א"ש לטעמי' דמהני משום דשאלה כשכירות, וע"כ א"צ שיניח שם בפועל, כ"ה דבכל שכירות מן הגוי א"צ שישתמש ברשות הגוי בפועל.

**ומאידך** עיי"ש בב"י שנקט דבעי' שיקנה הקרקע לשאלה בא' מהדרכים שנקנה בהם הקרקע, ולמש"נ י"ל דכ"ז הוא לטעמי' דהא דמהני מושיל לי' דוכתא הוא משום דשאלה כשכירות, וע"כ בעי' שיקנה הקרקע בקנין לשאלה, אך לדעת ריו"נ דהא דמהני אי"ז כלל משום דשאלה כשכירות, אלא הוא משום שכל שהישראל דר עם הגוי חשבינן לי' כשכר ביתו ממנו, י"ל דכל שהוא דר בפועל סגי בזה אף שלא זכה בזכות שאלה כלל, וצ"ע בזה.

**ולפ"ז** ניחא בפשיטות הא דמדמי לה הגמ' לדינא דשול"ק, והוא משום דבשול"ק ליכא שכירות מן הגוי, שהרי לא נתן לו הגוי שום זכות ומצי לסלוקי, ואך שבפועל הוא דר ברשות הגוי, ונתחדש בדינא דשול"ק דהיכא שהוא דר ברשות הגוי חשבי' לי' כאילו שכר רשות הגוי, וזהו דמדמי דה"נ מהני מושיל לי' דוכתא הגם דשאלה ל"מ כשכירות, דעי"ז חשבינן לי' כאילו שכר רשות הגוי, וא"ש היטב.

ד] **והנה** בקה"י סי' י"ט הקשה ע"ד ריו"נ והב"י, שהרי דינא דא' שוכר ע"י כולם בפשוטו הוא רק בא' מבני החצר, אך א' שאינו מבני החצר ל"מ שישכור מן הגוי, ואילו דינא דשול"ק בפשוטו הוא אף בשאין השול"ק מבני החצר, והאמנם רבא נקט ליזיל חדא מינייהו, אך בפשוטו אורחא דמילתא נקט, ומהני אף בשאינו מבני החצר.[[77]](#footnote-78)

**ויש** להוכיח כן דדינא דשול"ק הוא אף בשאינו מבני החצר, שהרי איבעיא דאביי בה' שכירים וה' לקיטים איירי בשאינם מבני החצר, שהרי אם הם מבני החצר ודאי צריכים הם לערב משום דירתם, ומ' להדיא דאף בכה"ג איכא להתירא דשול"ק.

**עוד** הק' החזו"א סי' פ"ב סקכ"ח, מהא דבעי אביי בהיו לו ה' שכירים וה' לקיטים מהו, והיינו דמיבע"ל דשמא כ"ה דהקילו לחשוב דירת השול"ק כדירה להקל ה"נ חשיבא כדירה להחמיר, ואם התירא דשול"ק הוא משום דהשאלה ששאל מן הגוי הויא כשכירות רשות הגוי, א"כ לא מצינו כלל שהחשיבו דירת השול"ק כדירה, ועי' להלן סק"ט מש"נ לישב בזה.

**אמנם** באמת ב' הקושיות מתישבות זב"ז, וכמש"כ החזו"א שם בקצרה, שהרי דינא דשול"ק איירי אף בשאינו מבני החצר, ובזה לא סגי בדינא דא' שוכר ע"י כולם לחוד, שהרי הך דינא דא' שוכר לכולם הוא רק בשהוא מבני החצר, וע"כ בע"כ שנתחדש בזה דשויוהו חכמים לדירת השול"ק דירה וחשיב כא' מבני החצר, ותו מהני שכירותו להתיר מדינא דא' שוכר ע"י כולם, ואשר זהו דבעי אביי בה' שול"ק אם שויוהו לדירת השול"ק כדירה אף להחמיר, וז"פ.

**אך** מד' ריו"נ באיבעיא דה' שכירים וה' לקיטים שהעתיק פירש"י, נ' טפי, דלעולם דינא דשול"ק איירי רק בשיש לו מקום פיתא ולינה בבית הגוי, דאם אין לו מקום פיתא ולינה ל"ה כלל מבני החצר, ול"מ מה ששכר מהגוי להתיר, ואך דמ"מ מדינא אינו אוסר, כיון שבטלה דירתו אצל דירתו של הגוי, וכמש"כ התוס' לעיל דע"ב. בסופרים ומלמדים, וממילא דמדינא ל"מ שכירותו להתיר, כיון דלא חשיב מבני החצר, וע"ז נתחדש דחשבינן להשול"ק כבעלים, וממילא חשיב שפיר כא' מבני החצר, כיון שיש לו מקום פיתא ולינה שם, וזהו שנסתפק אביי בה' שכירים ולקיטים אם חשבינן להו כבעלים לאסור או לא.

ה] **והנה** במ"ב שם סקמ"ב, ז"ל, נותן עירובו ודיו, לכאורה משמע דלא צריך לערוב אלא כשהוא מבני החצר וכמו שמיירי המחבר, אבל בחידושי הרשב"א משמע דאפילו אינו דר בחצר הצריכוהו חכמים ליתן חלק בעירוב משום האי בית של גוי דחשבינן לי' כאלו דר שם, עכ"ל.

**והנה** מה שהביא המ"ב מד' הרשב"א צ"ב, דודאי לדעת הרשב"א דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דחשיב כבעלים על רשות הגוי, ועירובו הוא שמתיר, פשיטא דל"מ אם אינו נותן עירוב, שהרי העירוב הוא המתיר לרשות הגוי, אך למה שפירש המ"ב בסק"מ לדינא דשול"ק כפי' ריו"נ, דהוא משום דל"ד שכירות מתיר בגוי אלא ה"ה שאלה, וממילא שאילתו מועיל בעד כולם, והא דצריך ליתן חלק בעירוב הוא משום דירתו בחצר, הרי שפיר י"ל דהיכא שאינו דר בחצר א"צ ליתן חלק בעירוב.

**אך** לפי המבו' צ"ב עיקר נידון המ"ב, שהרי דינא דא' שוכר ע"י כולם הוא רק בא' מבני החצר, ולפ"ז בע"כ דהא דמהני שול"ק שאינו מבני החצר, הוא משום דחשבוהו חכמים כדר בחצר, וכנ"ל, ולפ"ז הרי ודאי בעי' שיתן חלק בעירוב, דכיון דכל התירו הוא משום דחשיב כדר בחצר, א"כ ה"ה אוסר עליהם.

**אמנם** י"ל, דהאמנם חשבוהו חכמים כדר בחצר להקל, דיהני שאלתו מהגוי בעד כולם, אך לא חשבוהו כדר בחצר להחמיר שיאסור על בני החצר, וע"כ אינו צריך ליתן חלק בעירוב.

**והאמנם** דלפ"מ דבעי אביי שמא אמרו שול"ק להחמיר, ודאי הי' צריך ליתן חלק בעירוב, אך מש"כ המ"ב דא"צ ליתן חלק בעירוב הוא לפ"מ דפשיט רב יוסף דלא אמרו שול"ק להחמיר, אשר לפ"ז שפיר י"ל דכל שאין השול"ק דר בחצר א"צ ליתן חלק בעירוב.

**אמנם** לכאו' יש להוכיח מסוגית הגמ' דאף כשאינו מבני החצר צריך הוא ליתן חלק בעירוב, והוא מהא דבעי אביי בהיו שם ה' שכירו וה' לקיטו מהו, והנה פשיטא דאיירי דהנך שול"ק אינם דרים בחצר, שהרי אם דרים הם בחצר צריכים הם ליתן חלק בעירוב משום דירתם, וא"כ מ"ט נסתפק אביי רק בה' שכירים וה' לקיטים, הרי ה"נ יש להסתפק בדליכא אלא שכירו ולקיטו אחד שאינו מבני החצר, אם צריך יתן חלק בעירוב.

**ונ'** מזה, דהיכא דליכא אלא שול"ק אחד שאינו מבני החצר, ודאי הוא צריך ליתן חלק בעירוב, דאף אם לא אמרו שול"ק להחמיר, מ"מ כיון דהא דשרינן לדירת הגוי הוא משום דחשבינן להשול"ק כדר בחצר, הרי ממילא בע"כ הוא צריך ליתן חלק בעירוב, ול"מ ע"ז הא דלא אמרו שול"ק להחמיר, כיון דהוי זה כתרתי דסתרי, דממ"נ אם חשבינן לי' כדר בחצר צריך הוא ליתן חלק בעירוב, ואם לא חשבינן לי' כדר בחצר, ל"מ שאלתו מהגוי להתיר את רשות הגוי, וע"כ לא מיבע"ל לאביי אלא בשהיו שם ה' שכירו וה' לקיטו, דבזה י"ל דא"צ כולם ליתן חלק בעירוב, משום שלא אמרו שול"ק להחמיר, וד' המ"ב צ"ע.

ו] **והנה** לפ"ד ריו"נ צ"ב לישנא דשמואל דשול"ק "נותן עירובו ודיו", וצ"ב שהרי המתיר לרשות הגוי אינו כלל ע"י העירוב, אלא מדין שאלה ושכירות, והא דצריך השול"ק ליתן עירוב, הוא משום דירתו בחצר, ולכאו' אי"ז שייך כלל לדינא דשמואל, דפשיטא שצריך ליתן עירוב משום דירתו בחצר.

**ולפמש"נ** י"ל בזה, דשמואל איירי בשול"ק שאינו מבני החצר, אשר בזה הא דשרינן לרשות הגוי, הוא רק משום דחשבינן להשול"ק כדר בחצר, ואשר זהו מש"א שמואל דצריך השול"ק ליתן עירובו.

**אך** יותר נ' בזה בדעת ריו"נ, דהנה כבר הבאנו לעיל סק"א ל' ריו"נ לקמן דס"ו., ז"ל, ה' ישראל נמי ששרויים עם הגוי בחצר אחת, א' מהן שוכר מן הגוי בשביל כולן, וכיון שעירב עמהן סגי להו בהכי "כדאמרי' לעיל נותן עירובו ודיו", עכ"ל, ונ' מל' ריו"נ, דדינא דא' שוכר ע"י כולם, הוא רק משום שאותו א' עירב עם כולם, והוו כולם כחד, וע"כ מהני שכירותו לכולם, והגם דאיירי אף היכא שתחילה שכר מן הגוי ואח"כ עירב עמהם, וכאשר כן מוכח מדינא דשול"ק לפי' ריו"נ, ודו"ק, וכן מסיק בביאוה"ל סי' שפ"ב ס"ט, ומבו' מדבריו דזהו גם דינא דשמואל דנותן עירובו ודיו, והיינו דכל התירא דשול"ק הוא רק משום שנותן עירובו, והוא מעורב עם כל בני החצר, ועי"ז מהני שאלתו מהגוי בעד כולם, ומתבאר היטב לישנא דשמואל דנותן עירובו ודיו, ודו"ק.

**ולפ"ז** פשיטא דדינא ד"נותן עירובו", הוא אף בשאינו מבני החצר, שהרי כל מה שמהני שאלתו מהגוי בעד כולם הוא רק מכח שהוא מעורב עם כולם, וא"צ להטעם שנת' לעיל דצריך ליתן חלק בעירוב משום דאל"כ הוי כתרתי דסתרי.

**ונ'** לחדש לפ"ז לדעת ריו"נ, דכל הא דא' שוכר לכולם והתירא דשול"ק, הוא רק בשאותו א' ששכר והשול"ק עירבו עם בני החצר, אך היכא שלא עירבו עמהם אלא שביטלו להם רשותן, ליכא בזה לדינא דא' שוכר ע"י כולם, שהרי לפמש"נ בדעת ריו"נ כל עיקר דינא דא' שוכר ע"י כולם הוא משום דהוא מעורב עם בני החצר והוו כולם כחד, וע"כ אם לא עירב עמהם אלא שביטל להם רשותו, ל"מ שכירותו בעד כולם.

**ומתבאר** טפי לפ"ז מש"א שמואל שנותן עירובו ודיו, ונת' לעיל דהגם דודאי צריך ליתן חלק בעירוב, מ"מ נקט שמואל לזה משום דכל מה דמהני שאלתו מהגוי להתיר הוא רק מכח שנותן עירובו, אך למש"נ עתה ניחא טפי, דשמואל דינא קמ"ל, דל"מ אא"כ נותן עירובו, אך אם לא נתן עירובו אלא ביטל לבני החצר רשותו ל"מ.

ז] **אמנם** הנה מצאתי מפורש לא כן בעבוה"ק ש"ד פ"י, ז"ל, ואין כל הישראלים צריכים לשכור, אלא אפי' שכר א' מהם די, והוא מערב עם חביריו או מבטל רשותו, עכ"ל, והרי להדיא דדינא דא' שוכר ע"י כולם הוא אף בשלא עירב עם בני החצר אלא שביטל רשותו.

**אך** הנה צ"ב ל' הרשב"א, דמאי קמ"ל דהוא מערב עם חביריו או מבטל רשותו, הרי זהו מילתא דפשיטא דצריך לערב או לבטל את רשותו, ומה הוצרך הרשב"א לכתבו.

**ועד"ז** ילה"ע בל' הרשב"א שם פ"ג, ז"ל, בני חצר או בני מבוי ששכר א' מהן מן הגוי, ה"ז מערב ומשתף עם בני החצר והמבוי, וא"צ כל א' וא' לשכור מן הגוי, עכ"ל, וגם בזה צ"ב מאי קמ"ל דהוא מערב ומשתף עם בני החצר והמבוי.

**ונ'** מזה, דגם לדעת הרשב"א כל הא דמהני הא דא' שוכר לכולם, הוא רק משום שהוא מערב עם כולם, אך אין הטעם בזה כמש"נ לעיל דע"י שעירב עם כולם הוו כולם כחד, וע"כ מהני שכירותו בעד כולם, דאם הי' זה הטעם ל"ה מהני שכירות א' בעד כולם היכא שביטל להם רשותו, וכנ"ל, אלא הטעם בזה הוא, דדינא דא' שוכר ע"י כולם לאו היינו דמהני השכירות להתיר לכולם, אלא היינו דגדר התירא דשכירות הוא דחשבינן לרשות הגוי כרשות השוכר, וע"כ כל ששכר א' מבני החצר חשבינן לרשות הגוי כרשותו, וכיון שעירב עם שאר בני החצר, ה"ז מערב אף לרשות הגוי, וה"נ היכא שביטל להם רשותו ה"ז מבטל אף לרשות הגוי, וזמש"כ הרשב"א דזה ששכר מערב עם חביריו או מבטל רשותו, דזהו מה דמתיר לרשות הגוי.

**ויש** לדמות ד"ז לביטול רשות, דאמרי' דצריך לבטל לכאו"א, ופירש"י לעיל דכ"ו: דאע"ג דהאי דבטיל לי' עירב עם חבירו, כי עירב מאתמול אדעתא דהאי חולקא לא עירב, וכתב בביאוה"ל סי' ש"פ ס"א דלפ"ז אם הי' הביטול מבעו"י דאדעתא דההיא חולקא נמי עירב, שפיר מהני הביטול שביטל לו לבדו, והיינו משום דהיתר הביטול הוא דחשבינן להרשות המבוטלת כרשות זה שביטלו לו, וע"כ מהני עירובו עם שאר בני החצר להתיר אף רשות זו, ולמש"נ בדעת הרשב"א ה"נ הוא בשכירות, דהשכירות כביטול רשות היא, וכמש"כ הרמב"ם, דהא דמהני מה ששכר א' מבני החצר, הוא משום דחשבינן לרשות הגוי כרשות דהשוכר, וע"כ מהני עירובו עם שאר בני החצר להתיר אף רשות זו.[[78]](#footnote-79)

**אמנם** לפ"ז יתחדש, דכל דינא דא' שוכר ע"י כולם הוא רק בששכרו בערב שבת, אך בששכר מן הגוי בשבת ל"מ אא"כ שכרו כולם, דאם שכר א' מהם הרי אדעתא דהאי חולקא לא עירב, ודמי לביטול רשות דהיכא שביטל בשבת לא' מבני החצר ל"מ, משום דאדעתא דהאי חולקא לא עירב.

**והאמנם** לדעת הרשב"א גופי' ליכא נפ"מ בזה, שהרי דעתו נוטה דהיכא ששכרו מן הגוי בשבת אין העירוב חוזר וניעור וצריכין הישראלים לבטל רשותן זל"ז, ובכה"ג שמבטלין רשותן שפיר יהני שכירות האחד, כיון שמבטל לחבירו גם את הרשות ששכר מן הגוי, אך לדעת הראב"ד דהיכא ששכרו בשבת חוזר העירוב וניעור, איכא נפ"מ רבתא בזה, דכה"ג שעירבו בערב שבת ובאין לשכור מן הגוי בשבת, בעינן שישכרו כולם מן הגוי, וזה חידוש רב, וצריך בדיקה בזה.

**עוד** נפ"מ רבתא בזה, הוא היכא דבא' מבתי החצר דרים כמה בנ"א, ושכר א' מהם מן הגוי, ולא נתן הוא חלק בעירוב, אלא א' משאר בני הבית נתן חלק בעירוב מדינא דה' הדרים בבית א' עירוב א' לכולם, דבפשוטו ודאי מהני, אך למש"נ בדעת הרשב"א לא יהני בכה"ג, שהרי בעי' שיערב את רשות הגוי, ולזה בעי' שיתן הוא עצמו חלק בעירוב, ול"מ מה שנתן א' מבני הבית.

**אך** לכאו' אי"ז מתישב כ"כ, שהרי בגמ' אמרי' דמה מערב ה' השרויים בחצר אחת א' מערב ע"י כולם אף שוכר וכו', והנה הרי הא דא' מערב ע"י כולם היינו אף בשלא נתן הוא חלק בעירוב אלא עירב א' מבני ביתו, וא"כ לכאו' ה"נ הא דא' שוכר ע"י כולם איירי אף בשלא נתן הוא עצמו חלק בעירוב, אך בלא"ה ל"ד ממש זל"ז, שהרי דינא דא' מערב ע"י כולם הוי רק בשכבר עירבו בני החצר יחד, וכמש"כ בשו"ת הרא"ש כלל כ"א סי' ו', וכ"ה בשו"ע סי' שע"ב ס"ג, ואילו דינא דא' שוכר ע"י כולם הוא אף בששכר קודם שעירבו יחד, וכמש"כ בביאוה"ל שפ"ב ס"ט, וכמש"נ לעיל סק"ו להוכיח מד' ריו"נ, וצ"ע בזה.

**עוד** יתחדש לפ"ז, דהיכא ששכר א' מבני החצר וביטל השוכר את רשותו, יהא אסור להוציא מבית הגוי לחצר, שהרי בסתמא לא ביטל את הבית, והוי בית הגוי רשות דילי' והחצר רשות דילהו, ואם ביטל בפירוש גם את הבית, יהא אסור לו להוציא מבית הגוי לחצר קודם חזקה, להסוברים דהמבטל אף רשות ביתו אסור להוציא מן הבית לחצר, וכן נפ"מ בזה, דהיכא שביטל בפירוש רק את רשותו ולא את רשות הגוי ל"מ.

ח] **ולפמש"נ** בד' הרשב"א, יל"פ דזהו גם מכוון ד' ריו"נ, דמש"כ בדינא דא' שוכר ע"י כולם, דכיון שעירב עמהן סגי להו בהכי, אין כונתו כמש"נ לעיל דהא דמהני שכירות א' בעד כולם הוא משום שעירב עמהם וחשיבי כחד, אלא כונתו דע"י שעירב עמהם נתערבה גם רשות הגוי.

**ולפ"ז** נ' דמש"א שמואל נותן עירובו ודיו, דינא קתני, דבעי' בדוקא שיתן הוא חלק בעירוב, ול"מ אם יתן א' מן הדרים עמו בבית חלק בעירוב, וכמש"נ לעיל סק"ז לדעת הרשב"א.

**וגם** לפ"ז פשיטא דדינא ד"נותן עירובו", הוא אף בשאינו מבני החצר, שהרי מה דמהני שאלתו מהגוי בעד כולם, הוא משום שעירובו מערב אף רשות זו, וע"כ ודאי בעינן שיערב עמהם, וא"צ להטעם שנת' לעיל סק"ה דצריך ליתן חלק בעירוב משום דאל"כ הוי כתרתי דסתרי.

**ונ'** דיש להוכיח כן ממש"א לקמן דס"ו. דמה מערב אפי' שכירו ולקיטו אף שוכר אפי' שכירו ולקיטו, ולדעת ריו"נ דהא דשול"ק נותן עירובו וניתרת רשות הגוי, הוא מדינא דאחד שוכר ע"י כולם, צ"ב דא"כ מהו שאמרו דמה מערב אפי' שול"ק, ומדמי לה דה"נ שול"ק משכיר, הרי כלל ליכא דינא דשול"ק מערב, להתיר רשות אדוניו, אלא היתר רשות אדוניו הוא מדינא דא' שוכר ע"י כולם, והא דהשול"ק מערב הוא להתיר רשות דילי'.

**ונ'** מוכח מזה כמש"נ, דלדעת ריו"נ הא דשול"ק נותן עירובו ודיו, היינו דמדינא דשכירות חשיבא רשות הגוי כרשותו, וע"כ חייל עירובו להתיר את רשות הגוי, ואשר זהו מש"א דמערב אפי' שול"ק, דהיינו שנתחדש בדין שול"ק דשול"ק חשיב כשוכר דחשיבא רשות הגוי כרשותו, וע"כ מצי לערב את רשות הגוי.

**ובזה** מתבאר מש"א התם דאף שוכר אפי' שול"ק, ופי' ריו"נ שם דשול"ק אם גוי הוא משכיר רשות אדוניו לדרים בחצר, ומכבר נתקשיתי לדעת ריו"נ דהתירא דשול"ק הוא מדינא דא' שוכר ע"י כולם, דא"כ הרי ל"ש היתר זה כלל היכא דהשול"ק הוא גוי, ולכאו' הוי זה דין אחר וכל' ריו"נ דהשול"ק משכיר רשות אדוניו, וצ"ע א"כ מה מדמי דין זה לדינא דמערב אפי' שול"ק.

**ולמש"נ** א"ש היטב, דהוי חד דינא, שהרי אף דינא דמערב אפי' שול"ק הוא דהשול"ק מערב את רשות הגוי, וזמש"א דה"נ אם השול"ק הוא גוי ה"ה משכיר רשות אדוניו.

ט] **ולפ"ז** יל"פ בע"א הא דבעי אביי בה' שכירו וה' לקיטו, אשר קשיא לפ"ד ריו"נ דלא מצינו כלל דשויוהו רבנן לדירת השול"ק דירה, עמש"נ בזה לעיל סק"ד.

**ולמש"נ** נ' לישב היטב, שהרי נת' דדינא דא' שוכר ע"י כולם הוא משום דהיתר שכירות הוא דחשבינן לרשות הגוי כרשותו של השוכר, וע"כ כל שעירב עם שאר בני החצר, חייל עירובו אף על רשות הגוי.

**ואשר** זהו דבעי אביי, דכיון דחזינן דחשבינן להשוכר כבעלים על רשות הגוי, שמא חשבינן לי' כבעלים אף להחמיר, וע"כ היכא שיש ה' שכירו וה' לקיטו ה"ה אוסרים זע"ז, ודו"ק.

**ונמצא** לפי האמור, דגדר התירא דשול"ק לדעת ריו"נ ולדעת הרשב"א קרובים הם זל"ז, דלתרוייהו גדר ההיתר הוא משום דחשבינן להשול"ק כבעלים על רשות הגוי וע"כ מצי לערב את רשות הגוי, ואך שנחלקו בטעמא דחשבינן לי' כבעלים על רשות הגוי, דלדעת ריו"נ הוי זה מכח תקנתא דשכירות בגוי, אשר מכח זה חשבי' להשול"ק ששואל רשות מן הגוי כבעלים על רשות הגוי, ולהרשב"א הוי זה קולא מסוימת בשול"ק לחשבו כבעה"ב וכדר שם.

**יד**

**בדין שכירו ולקיטו של ישראל**

א] **התוס'** לקמן ד"ע: סוד"ה יורש כתבו, ז"ל, ומהא דאמר לעיל אפי' שכירו אפי' לקיטו נותן עירובו ודיו אין ראי' לכאן, דדילמא ה"מ בנכרי אבל בישראל לא, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש ותור"פ שם, ובתוס' הרא"ש שם הוסיף, דדילמא ה"מ בנכרי דדירתו לא חשיבא כ"כ דירה.

**ובתוס'** לקמן דע"ב. סוד"ה ומודין, ז"ל, ואע"פ שהקילו בגוי טפי מבישראל דכי מושיל דוכתא לישראל אחר דישראל נותן עירובו ודיו אע"פ שאין הגוי רוצה להשכיר, ובכה"ג בביתו של ישראל לא שרי, התם ה"ט משום דדירת נכרי לא חשיב כ"כ, עכ"ל, וכ"ה בתור"פ שם.

**ונ'** להדיא בל' התוס', שכונתם דאף אם מהני שול"ק גם בישראל, מ"מ בכ"ה עובדא דהמן בר ריסתק ל"מ אלא בגוי ולא בישראל, ונ' מלשונם דאיכא בזה תרי טעמי דל"מ כה"ג בישראל, חדא דל"מ שול"ק בישראל אלא היכא שהוא דר שם, אך משא"כ היכא דמושיל לי' בעה"ב דוכתא ל"מ, ובגוי כה"ג מהני, ועוד דל"מ שול"ק בישראל אלא היכא שאין בעה"ב מוחה, אך היכא שבעה"ב מוחה ל"מ, ובגוי כה"ג מהני.

**ומש"כ** התוס' בד"ע: לדון דמהני שול"ק בישראל, נ"פ דהוא היכא שאין בעה"ב מוחה, שהרי התוס' דנו לעיל מינה, דיהני מדינא דה' ששבתו בטרקלין א' דעירוב א' לכולן, דהתם נ' פשוט דל"מ בעל כרחם, וכמש"נ להלן סק"ג, ואשר ע"כ ה"נ מה שדנו התוס' דיהני עירובו דומיא דשול"ק היינו היכא דאין הבעלים מוחה, ובזה נסתפקו התוס' אם איכא דין שול"ק בישראל.

**וכ"ה** להדיא בל' תור"פ שם, ז"ל, ואע"ג דאיכא למימר דגוי שאני שהקילו בו יותר מבישראל, דבגוי יכול השכיר שהוא ישראל לערב "בעל כרחו" דגוי שהוא בעה"ב, משא"כ בישראל, התם היינו טעמא משום דדירת גוי לא חשיבא כ"כ כמו דירת ישראל, ולכך מצי השכיר ישראל שבבית הגוי לערב "בעל כרחו" וכו', עכ"ל.

**ולמדנו** לפ"ז בד' התוס', דבדינא דשול"ק נותן עירובו ודיו נתחדש תרתי, חדא הוא עיקר הדין דמהני עירובו דהשול"ק להתיר רשות אדוניו, ובדין זה דנו התוס' אם הוי זה גם בישראל, ועוד דמצי לערב בעל כרחו דהבעלים, ודין זה הוי רק בישראל ולא בגוי.[[79]](#footnote-80)

ב] **ולפי** האמור צ"ב משה"ק הגרע"א לקמן ד"פ. דמימרא דשמואל דאשתו של אדם מערבת לו שלא מדעתו מייתרא, דכיון דכבר אמר בשכירו ולקיטו מערב והיינו ג"כ אפי' בע"כ וכמבו' לעיל דס"ד. א"כ כ"ש אשתו, וכתב דמזה ראי' גדולה לפשוט ספיקא דהתוס' בד"ע: דאפשר דשול"ק רק דגוי אבל לא דישראל, וע"כ הוצרך שמואל להשמיענו דאף בישראל נותנת אשתו עירובו בע"כ, עכ"ד, וקשיא מינה על מה שדנו התוס' אם מהני שול"ק אף בישראל, דא"כ מה הוצרך שמואל להשמיענו דאשתו של אדם מערבת שלא מדעתו, הרי אף שול"ק מערב וכ"ש אשתו.

**וד'** הגרע"א צ"ב, שהרי מפורש בד' התוס' דע"ב. דאף אם מהני שול"ק בישראל, מ"מ ודאי דל"מ זה בע"כ, וא"כ שפיר הוצרך שמואל להשמיענו דאשתו של אדם מערבת אפי' בע"כ.

**שו"ר** בחי' המאירי לקמן ד"פ. שהביא דהראב"ד הק' דמאי אתא שמואל לאשמועינן דאשתו של אדם מערבת שלא מדעתו, ומי גרעה משול"ק, ותי' הראב"ד דשמואל אתא לאשמועי' באשתו דאע"ג דגילה דעתו כבר הבעל שאינו רוצה להשכיר מ"מ לאח"ז רשאה אשתו להשכיר או לערב, משא"כ בשול"ק שלא הורשו להשכיר ולערב שלא בידיעה אלא מן הסתם, אבל כל שידעו שגילה דעתו שלא לערב שוב אין רשאין לערב ולא להשכיר ואפי' לאחר זמן, והמאירי תמה ע"ז דהרי בההיא דהמן בר ריסתק חזינן דמצי שול"ק להשכיר אף שגילה הבעלים דעתו דאין רוצה להשכיר, וכתב לישב דהאמנם שול"ק דגוי יכול להשכיר אפי' מיחה כבר, משום דבגוי הקילו, ויפה כחו של השול"ק ככח אשתו, אך משא"כ שול"ק של ישראל דנותן עירובו ודיו, איירי רק כשלא נודע לו דעת הבעלים, עכ"ד, וזה כמש"נ בדעת התוס'.

ג] **והנה** בטעמא דאף אם מהני שול"ק בישראל, מ"מ ל"מ לערב בעל כרחו, נראה דלא מיבעיא אי נימא דהא דשול"ק מערב הוא משום דהוי כשלוחו של בעה"ב, ודאי ניחא הא דל"מ לערב בעל כרחו של בעה"ב.

**אלא** אף אי נימא דהא דשול"ק מערב הוא משום דדמי לה' השרויים בבית אחד דא' מערב ע"י כולם, נמי ניחא הא דל"מ לערב בעל כרחו של בעה"ב, שהרי נ' פשוט דאף בה' השרויים בבית אחד ל"מ א' לערב בעל כרחם של האחרים, וכמו שיתבאר.

**דהנה** אמנם בד' החזו"א סי' צ"ט סק"ה משמע, דהא דא' מבני הבית שעירב הותר כל הבית מהני אף בעל כרחו של בעה"ב, וכ"ז הוא בשמערב מפת שלו, אך ל"מ לערב מפת של בעה"ב, ולזה בעי' לדין כפי' בסוגיא ד"פ., עייש"ה.

**אמנם** נ' להוכיח מד' הראשונים דל"מ א' מבני הבית לערב בעל כרחו של בעה"ב, וה"ה ה' הדרים בבית א' ל"מ א' לערב בעל כרחם של השאר, דהנה התוס' לקמן ד"ע: כתבו דאם הבן דר עם אביו יכול לערב משלו אע"פ של זיכה לאביו, ולמדו לזה מדינא דה' שגבו את עירובם כשהם מוליכין עירובן למקום אחר א' מוליך לכולם, ומדינא דה' חבורות ששבתו בטרקלין דעירוב א' לכולם, וכ"ה בחי' הרשב"א שם דהבן יכול לערב דומיא דה' שגבו את עירובם דכשמוליכין עירובן למקום אחר עירוב א' לכולם.

**והנה** בדינא דה' שגבו את עירובם דכשמוליכין עירובם למקום אחר עירוב א' לכולם, מבו' בסוגיא לעיל דמ"ח: דל"מ לערב לכולם בעל כרחם, עייש"ה, וכן הוכיח בחי' אבהעו"ז לקמן דס"ה:, ודימה לזה דה"נ דינא דא' שוכר ע"י כולם ל"מ בעל כרחם של האחרים, עיי"ש, וא"כ ה"נ הא דיכול הבן לערב רשות אביו דדמי לה, נמי ל"מ לערב בעל כרחו של האב, וז"ב.

**וכ"נ** גם למש"כ תור"פ לקמן דס"ו. דדינא דא' מערב ע"י כולם הוא משום דזכות הוא לכולהו, ועיי"ש דמה"ט ל"מ א' לבטל ע"י כולם, וכ"ה גם בתוס' הרא"ש שם דדינא דא' מערב ע"י כולם הוי רק בעירוב ולא בביטול, ולפ"ז לכאו' פשיטא דל"מ בעל כרחם.

**וכן** נ' להוכיח מד' המג"א בסי' שס"ז סק"א, במש"כ השו"ע שם דאין האשה יכולה לזכות משלו לאחרים שלא בידיעתו, וכתב ע"ז המג"א דממזונותי' יכולה לזכות, ונ' להדיא דכל הא דהיכא שמערבת ממזונותי' עדיף, הוא רק כלפי דינא דאין יכולה לזכות לאחרים, דבזה מהני כל שמזכה משלה, אך הדין שכתב השו"ע לעיל מינה דהיכא דלא אסר אין יכולה לערב בעל כרחו, הוא אף בשמערבת משלה.

**ולפ"ז** ניחא הא דשול"ק של ישראל ל"מ לערב בעל כרחו, דאף אם דמי שול"ק לה' הדרים בבית א' שעירוב א' לכולם, הרי גם התם אין יכול א' לערב לכולם בעל כרחם, וכמש"נ.

**אמנם** בגווני ד"אסר", דבזה הוי הדין דמערבין לו בעל כרחו, הרי דלהסוברים דל"ב בדוקא דעת אשתו ומהני אף דעת א' מבני ביתו, ונת' בזה במק"א, ה"נ יהני אף עירוב דשול"ק, וכ"נ בשו"ת הרשב"א ח"ה סי' ה', עיי"ש, אך התוס' שכתבו דשול"ק של ישראל ל"מ לערב בעל כרחו, ואף דאיירי בגונא שהוא אוסר על בני חצר, אזלי לטעמייהו לקמן ד"פ. דס"ל דאף היכא דאסר א"א לערב אלא מדעת אשתו ולא מדעת א' מבני ביתו, ואשר ע"כ ה"נ ל"מ השול"ק לערב בעל כרחו, וז"פ

**טו**

**בדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה**

א] **עירובין** דס"ה:, אמר רב יהודה אמר רב ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה בא מעשה לפני רבי ואסר ולפני רבי חייא ואסר וכו', ואלא מאי כראב"י האמר עד שיהו ב' ישראלים אוסרין זע"ז.

**ופירש"י**, ז"ל, אוסרים זע"ז, והני לאו אוסרים זע"ז נינהו, דהא אמרי רבנן בשלהי פירקין רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה משום דריסת הרגל, ואע"פ שלא עירבה עמה, עכ"ל.

**וילה"ע** בזה, דמ"ט פריך רק משום הא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולכאו' טפי הו"ל למיפרך דהיאך אוסר הגוי שבפנימית על החיצונה ע"י דריסת רגלו, הרי רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה.

**וביותר** קשיא במש"כ הראב"ד הובא בחי' הרשב"א והריטב"א, דהגם דקי"ל כרבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, מ"מ אסרינן בההיא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דכי אמר ראב"י עד שיהיו ב' ישראלים אוסרים זע"ז, לאו לאפוקי ב' חצרות זו לפנים מזו, דהנהו ודאי אע"ג דאין אוסרין זע"ז לרבנן מ"מ שכיחי דדיירי וגוי אוסר בחיצונה וכו', ולא אתא ר"א אלא לאפוקי ב' חצרות ופתח אחד ביניהן דכיון דלא עבר חד על חברי' לא שכיחי דדיירי, דגוי בכי הא לא מירתת משום דלית להו צוותא להדדי, ואי נמי בב' חצרות זו לפנים מזו ולאפוקי פנימי במקומו, אבל חיצון כיון דלר"ע פנימי אסר על חיצון ב' ישראלים אוסרין זע"ז קרינן בי' וכו', ורב הונא ברי' דרב יהושע דתירצה כר"ע וכשעירבו לרוחא דמילתא הוא דתירצה הכין וכו', עכ"ל.

**והריטב"א** כתב בע"א, דהגם דסוגיא דילן ס"ל דבעי' אוסרין זע"ז, מ"מ סוגיא דלעיל דס"ג: פליגא ע"ז וס"ל דכל דשכיח דדיירי אסרינן אף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ועמש"נ בסימן ב' בביאור הוכחת הריטב"א מהתם, ובדעת ש"ר דפליגי ע"ז, וע"כ ה"נ יש לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אף לרבנן, ואף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, עיי"ש.

**ובדעת** הרמב"ם שפסק לדינא דסוגיין, עמש"נ בסימן ל"ו סק"ג, ובדעת הטושו"ע שפסקו לדינא דסוגיין עמש"נ בסימן א' סק"ד, ועמש"נ שם בדעת הרא"ש.

**והדברים** צ"ב, דהגם דנימא דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אכתי בדין דלרבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה לא נאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דהגם דשכיחי דדיירי, מ"מ ל"מ הגוי לאסור על החיצונה בדריסת רגלו, משום דהרי רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה, וא"כ מ"ט כתבו הראשונים דכיון דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, יש לאסור בכה"ג אף לרבנן דרגל המותרת אינה אוסרת.

**האמנם** פשוט דהראשונים למדו כן מתוך סוגית הגמ', דלא פרכי' עלה רק משום הא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך אלמלי זה ניחא הא דאסורה החיצונה משום דריסת רגלו של הגוי, וכמש"נ לעיל, אך צ"ב הטעם בזה.

ב] **והנה** להלן דע"ה: אמר רבי אלעזר וגוי הרי הוא כרבים, ופירש"י, ז"ל, אם דר גוי בפנימית ושני ישראלים בחיצונה, אוסרת דריסת רגלו עליהן עד שישכיר, עכ"ל.

**ובתוס'** שם, ז"ל, וא"ת ולמה לי' למימר הרי הוא כרבים, אפילו לא הוו כרבים אסר כיון דיש ב' ישראלים בחיצונה ואוסרין זע"ז ויש לו דריסת רגל עליהן, וי"ל כיון דישראל לא אסר גוי נמי לא אסר, דאין להחמיר בגוי יותר מבישראל אי לאו דהוו כרבים, עכ"ל.

**ומבו'** מד' התוס', דמדינא הי' גוי אוסר בדריסת רגלו, אף דהוי כרגל המותרת במקומה, ואך משום דאין להחמיר בגוי יותר מישראל הוא דגוי יחידי בפנימית לא אסר, אלא משום גזירה.

**ובפשוטו** נ' שהטעם בזה הוא, ע"פ המבו' לעיל דנ"ט: דהא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה הוא משום דפנימית אחדא לדשא ומשתמשא, ופירש"י דהוא משום דכופין על מידת סדום, ולפ"ז י"ל דבגוי ל"ש להתיר משו"ז, דל"ש בגוי כופין על מידת סדום, וכמו שנסתפק החזו"א סי' פ"ו סקי"ט בחצר של גוי שבין ב' מבואות א' עירב וא' לא עירב אם דוחין אותה לאותו של עירב דבגוי ל"ש כופין על מידת סדום, עכ"ל.

**אך** מל' תוס' הרא"ש שם נ' לפרש באופ"א, ז"ל בתירוצו, וי"ל "דמטעמא שמא ילמוד ממעשיו" לא החמירו בגוי יותר מישראל, עכ"ל, ונ' מזה דהא דקשיא להו דיש לאסור בזה מדינא, הוא משום דכיון דאיכא להגוי דריסת הרגל עליהן שייכא בזה הגזירה דשמא ילמוד ממעשיו, ויש להוסיף בזה מש"כ בשו"ת הרא"ש כלל כ"א ס"ד דגוי לא אסר אלא היכא דאית לי' דריסת הרגל במקום הישראלים, אך היכא דלי"ל דריסת הרגל במקומם שרי אף להוציא מביתם לחצירו, והיינו דהגזירה דשמא ילמד ממעשיו שייכא רק היכא דאית לי' דריסת הרגל במקומם, וע"כ אף דבישראל רגל המותרת במקומה אינה אוסרת, מ"מ בגוי אסרו חכמים כל היכא דאיכא למיחש לשמא ילמד ממעשיו., וזה ע"ד מש"נ להלן סק"ז בדעת הריטב"א, דהיכא דשייכא הגזירה דשמא ילמד ממעשיו יש לאסור אף דהויא רגל הגוי רגל המותרת, עיי"ש.[[80]](#footnote-81)

**ונ'** לפ"ז דמה שתירצו התוס' דלא החמירו בגוי יותר מישראל, אין כונתם דהגם דמדינא יש לאסור בכה"ג, מ"מ כיון שלא רצו להחמיר בגוי יותר מישראל הקילו דכה"ג לא יאסור הגוי, הגם שמעיקר הדין אין טעם להתיר בכה"ג, אלא מכוון התוס' הוא, דהגם דאף בכה"ג שייכא הגזירה שמא ילמד ממעשיו, מ"מ לא החמירו בגוי יותר מבישראל, ולא אסרו משום הגזירה אלא היכא דע"פ דיני רשויות יש לאסור בכה"ג, וזה מתישב היטב בל' התוס', שלא כתבו שלא רצו להחמיר בגוי יותר מבישראל, אלא כתבו שאין להחמיר בגוי יותר מבישראל, והיינו דהאיסור שאסרו בגוי אינו חמור בדיניו מהאיסור בישראל, (הגם דטעם התקנה שייך בזה), וכ"ה דבישראל אין רגל המותרת אוסרת, ה"נ בגוי אינה אוסרת.

**ובחזו"א** סי' פ"ב סק"י פירש הטעם בע"א, דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת, הוא משום דהותר הפנימי שאין ראוי למחשב את הפנימי כמשותפת כיון שאין לחיצונה בה כלום, וכיון דחשבינן לפנימית כרשות לעצמה לענין טלטול בתוכה שוב היא נשארת חלוקה מחצר החיצונה ואין בני הפנימית נחשבין כמשותפין בחיצונה וכו', וכיון שהיתר החיצונה ברגל המותרת הוא משום דכיון דהותר הפנימי ע"כ הותר החיצון, בדין הוא שיהא גוי פנימי אוסר אף לרבנן, עכ"ל.[[81]](#footnote-82)

**ולפ"ז** י"ל, דכיון דמדינא הי' ראוי שיאסור גוי אף ברגל המותרת, ואך שלא החמירו בגוי יותר מישראל, ע"כ לא פריך הגמ' בסוגיין רק מהא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פריך היאך אוסר הגוי בדריסת רגלו, דע"ז הומ"ל דרגל הגוי אוסרת אף בשהיא רגל המותרת, שהרי אין לנו מקור ממתני' להך מילתא שלא רצו להחמיר בישראל יותר מגוי.

**אך** אכתי לא נתישב מה שפסקו הראשונים דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה החיצונה אסורה משום דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אשר קשיא דמ"מ היאך רגל הגוי אוסרת הרי הויא רגל המותרת במקומה, וע"ז אין לישב דבגוי אף רגל המותרת אוסרת, שהרי לפי האמת אף בגוי לא אסרינן ברגל המותרת במקומה משום שלא רצו להחמיר בגוי יותר מישראל, וכמש"כ התוס'.

**וביותר** קשיא, שהאמנם בד' התוס' מבו' דמדינא הי' ראוי לאסור בגוי אף ברגל המותרת, אך הנה בחי' הרשב"א והריטב"א שם נ' דמדינא אין הגוי אוסר בדריסת רגלו, עמש"נ בטעמא דהריטב"א להלן סק"ז, וע' בהערה שם מש"נ בדעת הרשב"א, וא"כ לדעתם אין לישב כן כלל.

ג] **והנה** בד' הרמב"ן במלחמות שלהי פירקין, מצינו שיטה חדשה בזה, ז"ל, ועוד גוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה למה לי טעמא משום דמפעי והלא מן הדין אסורין הן, דכיון דב' ישראלים אוסרין זע"ז ובעו לעירובי אין עירוב מועיל במקום גוי שהרי יש לו דריסת הרגל כאן ואע"פ שאם הי' ישראל לא הי' צריך לערב עמהן, עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ן דפליג ע"ד ש"ר, וס"ל דכה"ג דב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אסור מדינא, ואף דרגל הגוי הויא רגל המותרת.

**ולכאו'** לפ"ד הרמב"ן א"ש הא דפרכי' בסוגיין רק משום הא דבעי ראב"י ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פרכי' היאך רגל הגוי המותרת במקומה אוסרת, משום דבאמת רגל הגוי אוסרת אף בשהיא מותרת במקומה.

**אמנם** באמת אין לישב כן, דהנה בטעמא דהרמב"ן דס"ל דב' ישראלים בחיצונה וישראל בפנימית אסור מן הדין, הנה הטעם בזה נלמד מל' הרמב"ן שהאריך לפרש דבעו לעירובי ואין עירוב מועיל במקום גוי, דהוא משום דמלבד עיקר ההלכה דדירת גוי אוסרת היכא שיש ב' ישראלים, איכא דין נוסף דאין עירוב מועיל במקום גוי, ענש"נ בזה באורך בסימן ה', ונת' שם דבעי' להך הלכתא, משום שאם הי' מועיל העירוב במקום גוי, תו הי' דינם כיחיד שאין דירת הגוי אוסרת עליהם, ודין זה שייך אף היכא דליכא דירת גוי הראוי' לאסור, דמ"מ כל דהוי "במקום גוי" אין עירוב מועיל, וע"כ בב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, כיון דב' הישראלים אוסרין זע"ז וצריכין לערב, אין עירובן מועיל, [[82]](#footnote-83) והגם שאין הגוי דר בחיצונה, מ"מ כיון דאית לי' דריסת הרגל עלי', חשיב כעירוב במקום גוי,[[83]](#footnote-84)

**ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה הרמב"ן שם כתב עוד, ז"ל, ועוד דגוי וישראל בחיצונה וישראל בפנימית מן הדין הם אוסרין לפי דעתינו, עכ"ל, ולא נתפרש בדבריו מ"ט כה"ג הם אוסרין מן הדין, וגם מ"ש הך גוונא מהיכא דאיכא ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דכה"ג אינם אוסרין מן הדין אלא משום גזירה, וכמש"כ הרמב"ן שם.

**וראיתי** לבאר בזה לפי הנ"ל, דהא דבגוי וישראל בחיצונה וישראל בפנימית יש לאסור מן הדין, הוא משום דס"ל להרמב"ן כדעת הראב"ד דלפי האמת ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ אף דבהך גוונא אין הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ כיון דאיכא ב' ישראלים דירת הגוי אוסרת, אך כ"ז ל"ש אלא בדהוי הגוי בחיצונה, דבזה שפיר דירתו אוסרת, אך היכא דהוי הגוי בפנימית ואתינן לאסור משום דריסת רגלו, ל"מ רגלו לאסור את החיצונה מן הדין, דהויא רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה.

**ואף** שכתב הרמב"ן דבב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אסור מן הדין, הגם דרגל הגוי הויא רגל המותרת במקומה, היינו משום דהתם הן אוסרין זע"ז ובאין לערב, ובזה איכא לדינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ומשא"כ בדאיכא ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דאין הישראלים אוסרין זע"ז ואין באין לערב, ול"מ למיתי עלה מדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אלא בעינן למיתי עלה מדינא דדירת הגוי אוסרת היכא שיש ב' ישראלים, הרי דבזה הדרינן לדינא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ואין רגל הגוי אוסרת בחיצונה, ול"ד לישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, שדירת הגוי עצמה היא בחיצונה, וע"כ שפיר הוא אוסר עלי', וז"ב בדעת הרמב"ן.[[84]](#footnote-85)

**ונמצא** לפ"ז, שכל מש"כ הרמב"ן דיש לאסור מן הדין אף דהויא רגל הגוי רגל המותרת, הוא רק בשבאין לערב זע"ז, שבזה הוי הדין דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך היכא שאין באין לערב זע"ז, אשר ל"מ למיתי עלה משום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אלא משום עיקר הדין דדירת הגוי אוסרת, קיימינן בדינא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ולפ"ז אין לפרש עפי"ד הרמב"ן הא דפריך בסוגיין רק מהא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פריך היאך רגל הגוי אוסרת הגם דהויא רגל המותרת במקומה, שהרי הגם דס"ל להרמב"ן דבגוי אסרינן אף ברגל המותרת, הרי היינו רק בשבאין לערב זע"ז, אך הכא שאין אוסרין זע"ז ואין באין לערב, תו בדין שלא תאסור רגל הגוי כיון דהויא רגל המותרת, וז"ב.

**אמנם** אכתי י"ל קצת, דכיון דכל הא שרגל המותרת דהגוי אינה אוסרת הוא רק בשאין אוסרין זע"ז, וממילא אף אי הוה בעי' למיפרך כן הוה בעי' לפרש דהכא אין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ע"כ כבר פרכינן משום עיקר דינא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז.

ד] **ולכאו'** צ"ל בכ"ז, דהנה אמנם מדינא רגל הגוי המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, אך הרי אמר ר"א לקמן דע"ה: דגוי ה"ה כרבים, ופירש"י, ז"ל, אם דר גוי בפנימית ושני ישראלים בחיצונה, אוסרת דריסת רגלו עליהן עד שישכיר, עכ"ל, והרי דמשום גזירה אוסרת רגל הגוי אף דהויא רגל המותרת.

**והנה** עיי"ש בחי' הרשב"א שכתב, ז"ל, ולפי שיטה זו ההיא עובדא דישראל וגוי בפנימית ובעיא דישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית שבתחלת פירקין, אפשר לומר שאין הלכה כרב ור' חייא דאסרו, ואע"ג דהוו רבים בחיצונה, משום דלא אמרו כאן אלא בשיש ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית דמ"מ הא איתא בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז, עכ"ל.

**ולמדנו** מד' הרשב"א, דאף שגזרו דגוי ה"ה כרבים, מ"מ לא אסרינן בזה אלא בדאיכא בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך כל דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אשר אף אם הי' הגוי דר עמם לא הי' אוסר, לא גזרו שיאסור עליהם בדריסת רגלו.[[85]](#footnote-86)

**ועמש"נ** בדברינו בסימן ל"ה סק"ד, דזהו טעמא דרש"י לקמן דע"ה: דל"ש הגזירה היא דאיכא ישראל א' בחיצונה וגוי בפנימית, ופירש"י הטעם משום דאף אם הי' דר עמו ל"ה אוסר, והיינו דאף אם גם בכה"ג שייכא סיבת הגזירה, מ"מ גדר הגזירה הוא שיאסור הגוי בדריסת רגלו, והיכא דאף אם הי' דר ל"ה אוסר, לא שייך שיאסור בדריסת רגלו.

**ולפ"ז** מתישב היטב הא דלא פרכי' בסוגיין רק משום הא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פרכי' היאך אסר רגל הגוי דהויא רגל המותרת במקומה, שהרי באמת הגם דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, אך ברגל הגוי גזרו שאוסרת אף בדהויא מותרת במקומה, אך מ"מ אינה אוסרת אלא בדהוו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"כ הרשב"א, וזהו דפרכי' דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אין לאסור לדעת רבנן, כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וז"פ.

**ולפ"ז** ניחא גם מש"כ הראב"ד והריטב"א דלפי האמת אסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה משום דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אשר קשיא דמ"מ היאך רגל הגוי אוסרת הרי הויא רגל המותרת במקומה, אך לפי הנ"ל ניחא, שהרי גזרו חכמים דרגל הגוי אוסרת אף בשהיא מותרת במקומה, ואך דמ"מ לא אסרו אלא בגונא שאם הי' הגוי גר שם הי' אוסר, וע"כ אי הוה בעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז ל"ה אסור בכה"ג שאין אוסרין זע"ז, אך כיון דל"ב שיהיו אוסרין זע"ז, שפיר יש לאסור בכה"ג דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, שהרי אם הי' הגוי גר בחיצונה הי' אוסר, וע"כ אף דריסת רגלו אוסרת, משום הגזירה דדריסת רגל הגוי אוסרת אף בדהויא רגל המותרת במקומה, וז"פ.[[86]](#footnote-87)

**שוב** אח"ז נתבוננתי דילה"ע בזה, שהרי כתבו הראשונים בשם הראב"ד, דהא דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסרינן על החיצונה ולא על הפנימית, הוא משום דהחיצונה גורם להאיסור, וע"כ טפי עדיף לאסור על החיצונה, והנה אי נימא כדרך זו דכל מה שיש לאסור על החיצונה הוא רק משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, ואילו הא דיש לאסור על הפנימית הוי זה מעיקרא דדינא, שהרי הגוי דר עמו, לכאו' הי' בדין דנאסור על הפנימית וכעיקרא דדינא, וי"ל.

ה] **וראיתי** לבאר עפי"ז מש"כ הרשב"א בסוגיין בשם הראב"ד, שהביא ראי' לדבריו, מדאמרי' בשלהי פירקין גוי ה"ה כרבים, כלומר שאם היו ג' חצרות של יחידים זו לפנים מזו וא' מהם גוי אוסר על החיצונה, ואע"פ שכל א' וא' מותר במקומו, הואיל ואיכא רבים בחיצונה, ומאן דלא ידע וחזי לי' דמטלטל אמר שרי לטלטולי בלא עירוב ובלא שכירות גוי דאם איתא דאוגר גוי מפעא פעי, וכל שכן הכא דדיירי שנים בחצר אחת דהוו רבים בחיצונה ואסר עלייהו, עכ"ל, וצ"ב שהרי טעמא דהראב"ד דאסרינן בכה"ג הוא משום דלפי האמת ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ואילו הא דאסרינן בשלהי פירקין הוא משום גזירה, ומהו שהוכיח הראב"ד משם כדבריו, ואדרבה מהתם הרי מתבאר דאלמלי הגזירה לא הי' אסור בכה"ג, וזה שלא כד' הראב"ד דאסר בכה"ג מדינא, ואין משמע שהוכיח רק שהדין כן, אלא משמע שאף טעם האיסור הוא משום דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז וכמש"כ הראב"ד.[[87]](#footnote-88)

**ועד"ז** קשיא גם במה שתמה הרשב"א לקמן דע"ה: ע"ד הרי"ף שלא כתב בסוגיין לדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה שאסור, ותמה ע"ז הרשב"א דלפ"מ שפי' הרי"ף בשלהי פירקין כפירושו של ר"ח ז"ל דאסרי' בג' חצירות שדר גוי בפנימית וב' ישראלים בב' החיצונות, א"כ יש לאסור גם בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה או בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, וא"כ מ"ט לא כתב הרי"ף להנהו דרב ור' חייא ור' אלעזר בהלכות דנראה שדחאן מהלכתא, עכ"ד.

**ובפשוטו** כוונת הרשב"א דאף בגוונא דסוגיין שייכא הגזירה דהתם, וזהו שתמה מ"ט השמיט הרי"ף לדינא דסוגיין, אמנם צ"ב רב, דלכאו' אדרבה, הרי לא קי"ל לאסור בהנך גווני מדינא דע"ז הי' הנידון בסוגיין, כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והא דאסרי' בהנך גווני הוא משום הגזירה המבוארת בדע"ה:, וא"כ לא השמיט הרי"ף מידי, שהרי הביא לדינא דגוי ה"ה כרבים, אשר רק משו"ז יש לאסור בישראל וגוי בזו וישראל בזו, ומצינו כן בד' הבעה"מ בסוגיין שכתב דמה שלא הזכיר הרי"ף לדינא דישראל וגוי בזו וישראל בזו הוא משום שסמך על הא דגרסי' בסוף פירקין דגוי ה"ה כרבים, אשר מה"ט יש לאסור אף בהנך גווני, ועמש"נ בזה להלן סק"י אם יש לאסור בסוגיין משום הגזירה, וצ"ב מה שתמה הרשב"א בזה ע"ד הרי"ף.

**ולפי** הנ"ל א"ש היטב, דהא הוה פשיטא להו להראב"ד והרשב"א, דהגם דגזרו חכמים שדריסת רגל הגוי אוסרת אף שהיא מותרת במקומה, מ"מ ל"מ לאסור אלא בגונא שאילו הי' הגוי גר שם הי' אוסר, וכמו שנקט כן הרשב"א בפשיטות לדעת רש"י, וע"כ מהא דאסרינן התם בג' חצירות של יחידים זו לפנים מזו וא' מהם גוי, ואע"פ דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ש"מ דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וזהו שהוכיח הראב"ד כן מהתם.

**והנה** אמנם אף דל"ב ב' ישראלים בחיצונה, מ"מ בעי' להגזירה דהואיל ואיכא רבים בחיצונה, משום דהגם דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ מן הדין אין דריסת הגוי אוסרת, כיון דהויא רגל המותרת במקומה, וע"ז מהני הגזירה דאף רגל הגוי המותרת במקומה אוסרת, וזהו שהוסיף הראב"ד דכ"ש דהכא שייכא הגזירה, כיון דדיירי ב' בחצר אחת, ובאמת כל מה שאסר הראב"ד מתחילה בכה"ג הוא רק משום הגזירה, וכנ"ל, ולא הוצרך הראב"ד להזכיר לזה, כיון דכל עיקר הסוגיא מיוסדת על הא דאיכא להך גזירה, שהרי לא דנו להתיר בזה רק משום דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך אלמלי זה היתה רגל הגוי אוסרת אף שהיא מותרת במקומה, וזה הוי משום הגזירה דרגל הגוי המותרת אוסרת, וכמש"נ.

**ואשר** זהו גם מה שתמה הרשב"א ע"ד הרי"ף, דמדינא דר"א דגוי ה"ה כרבים ש"מ דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וא"כ הי' לו לכתוב לדינא דסוגיין, דאסרינן בישראל וגוי בזו וישראל בזו, ואף דבסוגיין מוקמי' לה כר"ע, אך קי"ל כן אף לדידן משום דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וז"ב.[[88]](#footnote-89)

**וע'** להלן סק"ט שנת' בדעת הרשב"א בעבוה"ק שחזר בו, וס"ל דאף דאין הגוי אוסר אלא בשב' הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ היכא דשייכא הגזירה יש לאסור אף בשאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, עיי"ש באורך.

**אמנם** בדעת בעה"מ שישב עפי"ז השמטת הרי"ף, נ' שדעתו דאף אם בעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ יש לאסור בישראל וגוי בזו וישראל בזו משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, ושלא כדעת הרשב"א דס"ל דאם בעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, לא שייכא הגזירה אלא היכא דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ שפיר השמיט הרי"ף לדינא דסוגיין, וע' גם בביאור הגר"א סי' שפ"ב סי"ז שכתב כן, ז"ל, אע"ג דאוקמוה שם כר"ע, למסקנא שם ע"ה ב' דגוי ה"ה כרבים וכו' א"צ לאוקמי כר"ע, עכ"ל.

**אמנם** קשיא ע"ז, שהרי ר"א גופי' דאמר לקמן דע"ה: דגוי ה"ה כרבים, איהו מיבעיא לי' בסוגיין בדין ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, ואי נימא דהגזירה שייכא אף היכא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, א"כ לכאו' ה"נ פשיטא דיש לאסור בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית משום הך גזירה, דאף אם לא שכיחי דדיירי מ"מ איכא למיגזר משום היכא דאיכא ב' ישראלים וגוי בחיצונה, וע' בכתוב שם להראב"ד שכנר' הק' כן ע"ד בעה"מ, ובאו הדברים חסרים בדפוס.[[89]](#footnote-90)

**ונ'** די"ל בזה בפשיטות, דהיכא דלא שכיח דדיירי כ"ה דלא גזרו בזה רבנן לעיקר הדין דגוי אוסר משום דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בי' רבנן וכמו שפירש"י לעיל דס"ב., ה"נ מה"ט אף ל"ש בזה הגזירה דגוי ה"ה כרבים, דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן, וז"פ.

ו] **האמנם** כל דברינו מיוסדים על המבו' בד' הרשב"א בשלהי פירקין, דעיקר הגזירה שייכא אף בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, ואך דכה"ג לא אסרינן משום דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ שפיר יל"פ לסוגיין דהא דאוסר הגוי אלמלי הא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, הוא משום הך גזירה.

**אך** באמת בדעת התוס' אין לישב כן, שלדעתם נ' דהגזירה היא דמאן דלא ידע סבור דכי היכי שיש ב' ישראלים בחיצונה ה"נ יש ב' ישראלים בפנימית, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם, ז"ל, דגוי ה"ה כרבים פי' כב' ישראלים דרים בפנימית שיסברו כמו שיש ב' בחיצונה כמו"כ יש ב' ישראלים דרים אם הגוי בפנים, עכ"ל,[[90]](#footnote-91) ולפ"ז הרי ל"ש כל עיקר הגזירה רק בדאיכא ב' ישראלים בחיצונה, אך בגונא דסוגיין דליכא אלא ישראל א' בחיצונה ל"ש הך גזירה כלל.

**ובביאור** דעת הרשב"א דס"ל דשייכא הגזירה אף בגונא דסוגיין, נ' דהוא משום דס"ל כמבו' בלשונו בעבוה"ק ש"ד פ"ג דהגזירה היא משום דאיכא רגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה, ואם יהא מותר בכה"ג הרי דמאן דלא ידע דרגל המותרת אינה אוסרת יבא להתיר גם בשדרים בחיצונה ב' ישראלים וגוי, וע"כ ודאי דשייכא הך גזירה אף בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וכן נ' גם דעת הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין, עיי"ש שמבו' בדבריו דבכל גווני דאיכא דריסת רגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה שייכא הגזירה, וכן נ' גם בדעת הריטב"א בדע"ה:, עמש"נ עוד בדעתו להלן סק"ז, וז"פ.

**ובדעת** רש"י בזה, עמש"נ בסימן ל"ה סק"ז לפרש דעתו שהגזירה היא שאין בנ"א יודעים וסוברים שיש ישראלים בפנימית, ואי"ז כלל משום דאיכא רבים בחיצונה, ולפ"ז הרי שלדעתו שפיר שייכא הגזירה אף בסוגיין, ויל"פ לסוגיין כמש"נ לדעת הרשב"א.

**וגם** לדעת הבעה"מ אין לישב כן, שהרי דעתו דמשום הגזירה דגוי ה"ה כרבים יש לאסור אף בדליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכן נ' להדיא בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין, שהרי כתב דמשום הגזירה יש לאסור בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, (אך שוב כתב דבזה אסור מדינא), ובזה הרי הא דמדינא אין לאסור, הוא רק משום דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והרי דגם ע"ז מהני הגזירה, וא"כ לדעתם הרי בע"כ דהגמ' בסוגיין דפריך דלראב"י אין לאסור משום דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, לא ס"ל להגזירה דגוי ה"ה כרבים.

**ולפ"ז** הרי שלדעת רש"י והבעה"מ והרמב"ן ודעימי' הדק"ל מ"ט לא פריך בסוגיין אלא משום דינא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פריך על עיקר הא שהגוי אוסר דהיאך הוא אוסר הרי הוי רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה, וי"ל בזה כמש"נ לעיל סק"ב די"ל עפי"ד התוס', דכיון דמדינא הי' ראוי שיאסור גוי אף ברגל המותרת, ואך שלא החמירו בגוי יותר מישראל, ע"כ ל"ב למיפרך היאך אוסר הגוי בדריסת רגלו, דע"ז הומ"ל דאה"נ רגל הגוי אוסרת אף בשהיא רגל המותרת, גם לדעת הרמב"ן י"ל קצת כמש"נ לעיל סוסק"ג דכיון שאם היו אוסרין זע"ז הי' הגוי מבטל עירובן אף דהוי רגל המותרת, ע"כ פריך מהא דאינם אוסרין זע"ז, וצ"ע בזה.

ז] **ובדעת** הריטב"א נ' לישב בזה בע"א, דהנה בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, א"ל תן לחכם ויחכם עוד, כלומר דבהאי נמי גוי אוסר על החיצונה דבהא דאיתא לאיסורא קנסינן ולא על הגורם, והיינו מטעמא דאמרן דכל היכא דאפשר למקנס במקום שני ישראלים התם קנסינן, וליכא למימר בהו דסתרן אהדדי דלעיל קנסינן על הגורם והכא קנסינן על העובר, כנ"ל, עכ"ל.

**וד'** הריטב"א צ"ב רב, דמאי קשיא לי' כלל שנאסור בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית על בן הפנימית, כ"ה דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה על הישראל שבחיצונה משום שהוא הגורם לאיסר, ותמוה דהיאך שייך שיאסור הגוי עליו, הרי ליכא להגוי כלל דריסת הרגל עליו.

**ומצינו** כן בחי' הר"ן שם, ז"ל, וצ"ע בזה דא"כ ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית אמאי מיתסר ישראל חיצון, דהא ישראל פנימי קא גרים לי', אלא שאפשר לי לומר דכיון דא"א לאסור על ישראל בפנימי שהרי בפנ"ע הוא דר אסרינן לחיצון, משא"כ בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה כיון דשייך לאסור חיצונה שרינן לפנימית, כ"נ דצ"ל בד' הר"ן, שבאו הדברים חסרים בדפוס, עכ"ל, והרי דמעיקרא לא הק' הר"ן דנאסור על הפנימי, אלא הק' מ"ט אסרינן על החיצון הרי הפנימי קא גרים לי', וברישא חזינן דלא אסרינן אלא להגורם, וע"ז תירץ דרך היכא דאפשר לאסור להגורם לא אסרינן לזה שדר עם הגוי, אך הכא דל"ש לאסור על הגורם כיון שאין להגוי דריסת הרגל עליו, אסרינן על החיצון שדר עם הגוי.

**ואשר** מבו' מד' הריטב"א שדעתו, דהא דגוי אוסר במקום ב' ישראלים, ל"ב בזה כלל לתנאי האיסור דומיא דישראל, אלא אף היכא דבישראל כה"ג ל"ה מקום כלל לאסור, מ"מ כל דאיכא גוי ויש לחוש שילמד הישראל ממעשיו אסרינן על הישראל, וע"כ הי' שייך לאסור על הישראל הדר בפנימית, משום שהוא הגורם שידור הגוי עם הישראל שבחיצונה, הגם שלפי גדרי איסורי רשויות אין מקום לאסור עליו כלל, שאין להגוי דריסת הרגל עליו.

**ועמש"נ** בסימן ד' באורך בענין זה, אם שייך לאסור בגוי היכא דבישראל כה"ג לא הי' אוסר.

**ולפ"ז** נ' פשוט, דע"כ לא פריך בסוגיין אלא משום דינא דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולא פריך על עיקר הא שהגוי אוסר דהיאך הוא אוסר הרי הוי רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה, משום שאם ל"ה בעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, שפיר הי' אוסר הגוי עליהם, דהגם דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, היינו רק בישראל, אך בגוי כל היכא שהוא דר עם הישראל ואיכא למיחש שמא ילמד ממעשיו אוסר הגוי עליו.

**וזה** ע"ד מש"נ לעיל סק"ב בדעת תוס' ותוס' הרא"ש לקמן דע"ה: דע"כ ס"ל דמדינא הי' ראוי לאסור בב' ישראלים בחיצונה וישראל בפנימית, משום דיש לחוש בזה שמא ילמד ממעשיו, ואך שדעת התוס' דלא החמירו בגוי יותר מישראל, והריטב"א לא ס"ל כן, וד' הריטב"א מחודשים טפי מד' התוס', דשייך לאסור משום הגוי, אף במקום שאינו שייך לו כלל ולי"ל אף דריסת הרגל שם, ועמש"נ בזה בסימן ד'. [[91]](#footnote-92)

**והא** דבב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית לא אסרינן מדינא, אלא משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, הגם דאיכא התם ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אי"ז כלל משום דהויא רגלו רגל המותרת, דכל דשייכא הגזירה דשמא ילמד ממעשיו יש לאסור אף בדהויא רגלו רגל המותרת וכנ"ל, אלא הטעם הוא משום דכה"ג שאינו דר עם ישראל אלא דורס עליהם, לא חיישי' דילמד ישראל ממעשיו, וע"כ אין לאסור בזה מדינא.

**ומצינו** הדברים מפורשים כן בד' הריטב"א לקמן דע"ה:, ז"ל, ולעולם לאשמועינן דכה"ג גוי הרי הוא כרבים דאע"ג שאין ישראל דר עמו בחצר כאחת כדי שילמוד ממעשיו אפילו הכי אסור, עכ"ל, וכ"כ שם להלן, ז"ל, גוי נמי כו', כלומר אי דידע הרואה שאין הגוי ראוי לאסור כיון שאינו דר עמהם בחצר ולא ילמדו ממעשיו, ידע, עכ"ל, ומפורש בדבריו דכל הא דאין הגוי אוסר מדינא על בני החיצונה, הוא משום שאינו דר עמהם ולא ילמדו ממעשיו,[[92]](#footnote-93) וע' גאו"י בסוגיין שכבר עמד בעיקר הדברים בדעת הריטב"א.

ח] **ועד"ז** נ' גם בדעת הראב"ד, דס"ל דהיכא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, אסורה החיצונה מדינא, משום דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וצ"ע דא"כ מ"ט בג' חצירות וגוי בפנימית וב' ישראלים בב' החיצונות לא אסרינן וכמש"כ הראב"ד בכתוב שם בשלהי פירקין, והבאנו דבריו לעיל סק"ה בהערה, וכן קשיא מ"ט בגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה לא אסרינן מדינא, ולא אסרינן אלא משום גזירה, כמבו' בד' הראב"ד בכתוב שם שם.

**ונ'** ברור שהטעם בזה הוא כמש"נ מד' הריטב"א, דל"ש הגזירה שמא ילמד ממעשיו אלא היכא שהגוי דר עם הישראל בחצר אחת, ולא היכא שהוא דר בחצר אחרת ואית לי' דריסת הרגל על הישראל, וע"כ בהנך גווני שאין הגוי דר עם הישראל בחצר אחת לא אסרינן מדינא, וז"ב.

**ובאמת** יש ללמוד כן גם מד' הראב"ד שהביאו הראשונים בסוגיין, שכתב דהא דאסרינן על החיצון ולא על הפנימי, הוא דהוא הגורם לפנימי לדור עם הגוי ולאו עכברא גנב אלא חורא גנב, ומבו' דרק הפנימי הוא דעביד איסורא שדר עם הגוי, וכ"ה ל' הריטב"א שם דאיהו הוא דדייר ועביד איסורא, והחיצון הוא הגורם לפנימי לעשות האיסור, אך הוא עצמו לא חשיב שדר עם הגוי, דאם הי' חשוב דגם החיצון דר עם הגוי ועביד איסורא, א"כ הרי נמצא דאף פנימי גורם לחיצון למעבד איסורא, ומ"ט קנסינן טפי על החיצון, וז"ב.

**אמנם** בד' תוס' ותוס' הרא"ש לקמן דע"ה: מבו' דעתם, דאף היכא שהגוי דורס על ב' הישראלים שבחיצונה איכא למיחש שילמדו ממעשיו, וע"כ הי' לנו לאסור בזה מדינא אלמלי הא דלא החמירו בגוי יותר מבישראל, וכמש"נ לעיל סק"ב.

**ויתכן** לפרש טעם הפלוגתא בזה דאזלי לטעמייהו, וזה לפמש"נ בסימן ל"ד דפליגי תוס' עם ש"ר בטעם הא דדריסת הרגל אוסרת, דלדעת התוס' הוא משום דמשתמש בחצר בהדי דריסת רגלו, אך דעת ש"ר דהדריסת הרגל עצמה אוסרת, עיי"ש מש"נ בזה, ונמצא שלדעת התוס' כל היכא דאיכא דריסת הרגל חשבינן שאף משתמש עם החיצונה, ולדעת ש"ר ליכא אלא דריסת הרגל לחוד, וי"ל דע"כ להתוס' שפיר חשיב שדר הגוי שבפנימית עם הישראל שבחיצונה, ומשא"כ לש"ר דלית לי' אלא דריסת הרגל, ל"ח שדר עם הישראל שבחיצונה.

**ויש** להוסיף, דמד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין שכתב דבב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית יש לאסור מדינא, ונת' לעיל סק"ג שטעמו הוא משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, נ' מוכח שדעתו כדעת התוס' דאף היכא דאיכא להגוי דריסת רגל על הישראלים חשיב שדרים עם הגוי, וע"כ איכא בכה"ג לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי.

ט] **במש"נ** לעיל ס"ק ד' ה' בדעת הרשב"א בחידושיו, דס"ל דל"ש לאסור משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים אלא בגונא שאם הי' הגוי גר שם הי' אוסר, וע"כ נקט הרשב"א דאם בעי' שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, אין לאסור רק היכא שיש ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, דהישראלים אוסרין זע"ז, אך בג' חצירות שיש בכל א' מן החיצונות ישראל א' ובפנימית גוי, אין לאסור משום הגזירה, כיון שאף אם הי' הגוי גר עמם לא הי' אוסר עליהם, כיון שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ונת' עוד דמה"ט הוכיח הרשב"א מד' הרי"ף דאסרי' אף בג' חצירות, דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**אמנם** נ' להוכיח דבעבוה"ק חזר בו הרשב"א, וס"ל דשפיר שייכא הגזירה גם בגונא שאם הי' הגוי גר עמם לא הי' אוסר, וזה כמש"נ לעיל סק"ה בדעת בעה"מ והגר"א דשפיר יש לאסור משום הגזירה אף דמדינא אין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**דהנה** בסימן א' סק"ב נת' באורך מד' הרשב"א בעבוה"ק בכ"ד, שפסק דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**והנה** בעבוה"ק ש"ד פ"ג פסק הרשב"א לדינא דגוי ה"ה כרבים בגוונא דג' חצירות וכד' הרי"ף, והרי דאף דס"ל דקי"ל דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ שפיר יש לאסור בג' חצירות משום הגזירה, וזה דלא כמו שנקט הרשב"א בחידושיו דאין לאסור משום הגזירה בג' חצירות, אלא אם ל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ הוכיח מהא דאסרינן בג' חצירות, דל"ב אוסרין זע"ז.

**ונ'** מזה שחזר בו הרשב"א, וס"ל דהגם דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ בג' חצירות דשייכא הגזירה דגוי ה"ה כרבים, שפיר יש לאסור, ואף שאם הי' הגוי גר עמם לא הי' אוסר, משום שאין הישראלים אוסרין זע"ז.

**ויש** להוכיח כן עוד, דהנה כתב הרשב"א בפ"ג שם, ז"ל, ב' חצרות זו לפנים מזו וישראל אחד וגוי בפנימית וישראל אחד בחיצונה או שהי' ישראל אחד וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, ה"ז אוסר על החיצונה עד שישכיר את מקומו, לפי שרגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה וכמו שביארנו למעלה וכו', ויש מי שהורה בשני אלו להקל, לפי שאין ישראל החיצון והפנימי אוסרין זע"ז, ולעולם אין הגוי אוסר עד שיהו שני ישראלים אוסרים זע"ז, ולראשון הדעת נוטה, עכ"ל.

**והנה** כבר נת' בסימן א' סק"ב דממש"כ הרשב"א דהטעם דאוסר הגוי על החיצונה הוא "לפי שרגלי ב' ישראלים וגוי בחיצונה וכמו שביארנו למעלה", עכ"ל, וכונתו הוא למש"כ לעיל מינה, בדין ג' חצירות שיש בכל אחת מהן א' דאסרינן משום הגזירה, מבו' דס"ל דאין לאסור בזה מדינא, והיינו משום דמדינא אין הגוי אוסר אלא בשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וזה דלא כמש"נ בדעת הרשב"א בחידושיו דאם אסרי' בג' חצירות משום הגזירה, יש לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה מדינא, ואשר מה"ט תמה הרשב"א על השמטת הרי"ף לסוגיין, וכמש"נ שם, והרי שחזר בו הרשב"א.

**ויש** להוכיח כן עוד שחזר בו הרשב"א, שהרי בג' חצירות כתב הרשב"א דאוסר הגוי על החיצונה ולא הביא חולק, ואילו בדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הביא הרשב"א די"א דאין הגוי אוסר, והנה הרי בחידושיו כתב הרשב"א דתליא זב"ז, ואם אסרינן בג' חצירות, בע"כ יש לאסור גם בישראל וגוי בפנימית וכו', וממה שחילק בעבוה"ק ביניהם מוכח שחזר בו הרשב"א וס"ל דשפיר שייכא הגזירה אף בדליכא תנאי האיסור מצד הישראלים, וע"כ בג' חצירות אסרינן משום גזירה, הגם דאין הגוי אוסר אא"כ ב' הישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ אין ללמוד מהתם לאסור אף בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דכיון דבעי' ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אין לאסור בהך גוונא רק משום הגזירה, וזהו שהביא הרשב"א פלוגתת הראשונים אם שייכא בזה הגזירה או לא, ולהסוברים דליכא בזה לגזירה, אין הגוי אוסר על החיצונה, שהרי מדינא אין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"נ.[[93]](#footnote-94)

**אך** ילה"ע קצת בל' הרשב"א דלפ"ז נמצא דפלוגתת הראשונים אם קי"ל לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא אם שייכא הגזירה בהך גוונא, ואילו הרשב"א כתב דטעם הסוברים דאין הגוי אוסר הוא משום דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולפי המבו' לכאו' העיקר חסר מן הספר, שהרי בזה כו"ע מודו דבעי' שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ואך דמ"מ היכא דשייכא הגזירה יש לאסור אף שאין ב' הישראלים אוסריןז זע"ז, ובזה הוא שנחלקו אם שייכא הגזירה בהך גוונא, ואי"ז כלל במשמעות ל' הרשב"א, וצ"ע בזה.[[94]](#footnote-95)

ט] **ויש** להוסיף עוד לפמש"נ, דאם נבא לדון מ"ט לא אסרינן בגוונא דסוגיין משום הגזירה דלקמן דע"ה: דגוי ה"ה כרבים, ה"ז תלוי בפלוגתת הראשונים.

**דדעת** בעה"מ דאה"נ יש לאסור בסוגיין משום הגזירה, ואך דסוגיין לא ס"ל להך גזירה, וכ"כ הגר"א בביאורו.

**ולדעת** הרשב"א ל"ק כלל, דל"מ הגזירה רק היכא דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך היכא שאין ב' ישראלים אוסרין זע"ז ואף אם הי' הגוי דר עמו בחצר ל"ה אוסר, ל"ש לאסור משום הגזירה.

**ולדעת** תוס' ותוס' הרא"ש דהגזירה היא שיסברו דכ"ה שיש ב' ישראלים בחיצונה יש ב' ישראלים בפנימית, ניחא בפשיטות, דל"ש הגזירה בגונא דסוגיין, דהגזירה שייכא רק בדאיכא ב' בחיצונה.

**ויש** להוסיף, דלכאו' לדעת הריטב"א שפירש הגזירה התם דהוא שיסברו שגוי אוסר אף שאינו דר עמם, אך ליכא כלל גזירה שיסברו שיש עוד דיורין או שדרין יחד, א"כ ל"ש כלל לדון משום הגזירה בסוגיין, דבלא"ה דרין יחד, והרי אף התם מלבד הגזירה בעי' נמי להא דהוי ב' ישראלים אוסרין, דע"ז ל"ש הגזירה כלל, אך באמת אי"ז מתישב, שהרי יש לגזור ג"כ שמא לא ידע דרגל המותרת אינה אוסרת, כמפורש בריטב"א שם, וא"כ אף דבעי' ב' ישראלים אוסרין, מ"מ יסבור שהם אוסרין זע"ז.

**טז**

**בטעמא דמ"ד דצדוקי הרי הוא כגוי**

א] **בטעמא** דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי, מצינו כמה שיטות בד' הראשונים, וכמו שיתבאר בס"ד.

**דהנה** משמעות ד' התוס' בסוגיין ד"ה הוציא, דהוא משום דהוי משומד וע"כ דינו כגוי, ואף שאינו מחלל שבת בפרהסיא, מ"מ ס"ל להך תנא דחשיב משומד, ויל"פ דהוא משום שכופר בתורה שבע"פ, או משום דמחלל שבת בצינעא, או משום דס"ל דמשומד לדבר אחד הוי משומד לכל התורה, וכדלהלן.

**ובד'** הר"ן בסוגיין מבו' שהטעם הוא דס"ל דאף מחלל שבת בצינעא הוי משומד, ויל"פ דאזיל לטעמי' דס"ל דמשומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, (עמש"נ בפרט זה בסימן י"ז סק"ט), וע"כ אף דמחלל שבת בצינעא הוי משומד, וכ"ה להדיא בתוס' חולין די"ד., דלדעת ר"מ המחלל שבת בצינעא הוי משומד.

**והראב"ד** בכתוב שם כתב, ז"ל, כגון זה יכול לבטל רשות לר' יהודה, אלמא לר"י הוא דאית לי' הכי, דלר"מ כיון שחשודין צדוקים בדברים הרבה לכל התורה הם חשודין ואפי' בצינעא, עכ"ל.

**ובד'** מהר"מ מר"ב שהביא הרא"ש בסוגיין נ' שדעתו, דטעמא דמ"ד דצדוקי כגוי, הוא משום דהוא מחלל שבת בפרהסיא במילי דרבנן, וע"כ חשיב משומד לכל התורה, ונ' לדעתו דבזה הוא דפליגי תנאי האם מחלל במילי דרבנן הוי משומד לכל התורה, ועי' בסימן י"ז סק"ו מש"נ עוד בדעתו ובמה שתמה עליו הרא"ש, וע' גם בשו"ת הרדב"ז סי' תשצ"ו שנקט כן בכל דבריו שם, דמ"ד דצדוקי דינו כגוי, הוא משום דחשיב כמשומד לכל התורה, וה"נ לכל דיני התורה דיני כגוי, עיי"ש באורך.[[95]](#footnote-96)

ב] **בפסקי** רי"ד בסוגיין כתב, ז"ל, ת"ק סבר כיון שהצדוקי אינו מודה בעירוב דינו ככותי וה"ה כגוי שאינו בר ביטול וצריך לשכור ממנו, עכ"ל, וכן מבו' גם בד' הרשב"א בריש פירקין, דאי צדוקי אינו מודה בעירוב ניחא טעמא דמ"ד דהוי כגוי, ולא הוצרך לפרש הטעם רק אחר שהוכיח דצדוקי מודה בעירוב, ומבו' עוד בדבריו שם דמ"ד דכותי אינו מבטל רשות וצדוקי מבטל רשות, הוא משום דכותי אינו מודה בעירוב וצדוקי מודה בעירוב, וכן מבו' בתוס' הרא"ש ובר"ן שם, וכ"נ בריטב"א שם, וכן נקט החכם המשיג שהובא בשו"ת הרדב"ז סי' תשצ"ו, וכ"כ המבי"ט ח"ג סי' כ"ב.

ג] **בחי'** הרשב"א בריש פירקין כתב, ז"ל, אלמא צדוקי לאו בכלל שאינו מודה בעירוב הוא, ור' אליעזר דאסר בצדוקי ור' יהודה נמי לחד מלישני דגמרא הוי טעמא משום דבכל מאן דאיכא למיחש בי' לשמא ילמד ישראל ממעשיו גזרו בו ועשאוהו כגוי, עכ"ל,[[96]](#footnote-97) ועד"ז כתב בתור"פ ריש פירקין, ז"ל, דמן הדין צדוקי וכותי לא היו אוסרין, שהרי הטעם דגוי אסר היינו משום דגזרו שמא ילמוד הישראל ממעשיו וכו', וא"כ ה"ט ל"ש למימר בכותי וצדוקי שהרי אין מעשיהם מקולקלין כ"כ ואינם עושין כ"כ בפרהסיא וכו', וא"כ בדין לא יאסרו כדפרישית, והא דאסרי' היינו משום דגזרי' אטו גוי "הואיל ומעשיהם מקולקלים קצת הלכך השוו אותם לדין גוי", עכ"ל, ומבו' דעתו, דמה שאסרו בצדוקי וכותי, אינו משום שדינם כגוי, ודמה"ט אחר שאסרו בגוי אסרו גם בהם, אלא הוא משום שמעשיהם מקולקלים קצת, וע"כ הוא שהשוו אותם לדין גוי.

**ונפ"מ** רבתא בפלוגתא זו, הוא בדין צדוקי בשחיטה ובשאר דיני התורה, דדעת הרדב"ז בסי' תשצ"ו, דלת"ק דס"ל דצדוקי ה"ה כגוי, ודאי הוא כגוי לכל דיני התורה, ודן לומר דאף למ"ד דאינו כגוי, הוי זה קולא לענין עירוב, אך דעת החכם המשיב שהביא הרדב"ז שם, דאף למ"ד דהוי כגוי, אי"ז אלא לענין ביטול רשות, כיון שאינו מודה בעירוב, אך לכל דיני התורה דינו כגוי, ונידון זה תליא בפלוגתת הראשונים הנ"ל.

ד] **והנה** בדעת הרמב"ם נ' דס"ל כמש"כ הרי"ד דטעמא דמ"ד דצדוקי כגוי הוא משום דאינו מודה בעירוב,[[97]](#footnote-98) שהרי במתני' תנן דהדר עם הגוי או עם מי שאינו מודה בעירוב ה"ז אוסר עליו, ומ' מלישנא דתנא שהטעם שהוא אוסר עליו הוא משום הא גופא שאינו מודה בעירוב, שהרי כללא כייל התנא דכל מי שאינו מודה בעירוב ה"ז אוסר עליו, ואף אם אינו משומד כלל, ובע"כ דמשום הא גופא שאינו מודה בעירוב הוא דל"מ לבטל רשות, ולפ"ז הרי שלדעת הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ג ובחיבורו ספ"ב מעירובין דצדוקי אינו מודה בעירוב, ודאי דמה"ט הוא דס"ל לת"ק דאינו מבטל רשות, וז"ב.

**והראשונים** שכתבו טעמים אחרים בטעמא דמ"ד דצדוקי אינו מבטל רשות, הוא משום דס"ל דצדוקי מודה בעירוב, וכאשר כן הוכיחו הראשונים מהא דפריך בסוגיין צדוקי מאן דכר שמי', וע' תורי"ד מש"כ לישב בזה, וע' עוד בחי' הרמב"ן חולין ד"ו. שדעתו ג"כ דצדוקי מודה בעירוב, וכאשר כן מפורש בחי' הרשב"א בריש פירקין דרק מה"ט הוא שהוצרך לטעמים אחרים, וכמו שהבאנו לעיל.

**ועיקר** הדבר דלת"ק הא דל"מ ביטול רשות בכותי הוא משום הא דאינו מודה בעירוב, כן מבו' גם בד' הרשב"א שם דמה"ט דעת ר"מ דכותי אינו מבטל רשות וצדוקי מבטל רשות, משום דכותי אינו מודה בעירוב וצדוקי מודה בעירוב, ובתחילת דבריו פי' הרשב"א, דצדוקי אינו מודה בעירוב וזהו טעמא דת"ק דס"ל דבין כותי ובין צדוקי ה"ה כגויים, עיי"ש, וכ"ה בריטב"א ור"ן שם, וע' גם בתוס' הרא"ש שם שכתב מתחילה לפרש בדעת ר"ג דמודה דכותי אינו מבטל רשות משום שאינו מודה בעירוב, וכ"ה בחי' הרמב"ן חולין ד"ו..

**וגם** תוס' ותוס' הרא"ש בסוגיין שנ' בדבריהם דטעמא דמ"ד דצדוקי כגוי הוא משום דהוי משומד, נ' דהוא משום דס"ל דצדוקי הוי מודה בעירוב, שהגם דלעיל בריש פירקין כתבו בתחילת דבריהם בדעת רש"י דבכלל אינו מודה בעירוב הוי אף צדוקי, אך נ' שלא כתבו כן רק לדעת רש"י, שהרי בסוף דבריהם כתבו התוס' לישב דאף אם קי"ל כמ"ד דכותי וצדוקי אינו כגוי, מ"מ לא תיקשי מהא דפסקי' בגמ' דהלכה כראב"י, דלא פסקי' כוותי' אלא על עיקר דבריו דלא אסר בחד ישראל עד שיהיו ב', אבל בהא דס"ל דכותים כגויים לא פסקי' כוותי', דבהא הלכה כרשב"ג דאינן כגויים, ועוד דהאידנא לא נפקא לן מידי לענין כותים לבסוף כשעשאום גויים גמורים, עכ"ד, והיינו דכיון דהאידנא לא נפקא לן מידי בזה, ע"כ כד פסקינן הלכה כראב"י לא קאי על נידון זה, וצ"ע שהרי אף האידנא נפק"מ בצדוקים, ובע"כ מזה שדעת התוס' דצדוקי מודה בעירוב, ואינו בכלל ד' ת"ק וממילא דאף ראב"י לא אסר בצדוקי, ורק בכותי הוא שאסר, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם בתו"ד דצדוקי הוא מודה בעירוב, עיי"ש, וד' תוס' הרא"ש אלו נשמטו מד' תוס' דילן בטעות, דללא דברים אלו אין מובן למשה"ק התוס' שם דא"כ מה חידשו רב אמי ורב אסי, עיי"ש ודו"ק, וכן מ' גם בד' תוס' ותוס' הרא"ש בסוגיין ד"ה הוציא דברישא דמתני' אין נכלל צדוקי, עייש"ה.

**ואגב** ילה"ק, למש"כ הראשונים דצדוקי מודה בעירוב ודת"ק ס"ל דרק דכותי דינו כגוי וצדוקי אין דינו כגוי, וקשיא לפ"ז במש"כ הראשונים עוד דר"ג ס"ל דאף כותי אינו כגוי ותני צדוקי וה"ה כותי, וקשיא טובא דמהיכ"ת דפליג אף בכותי, הרי אף ת"ק דס"ל דכותי דינו כגוי מודה דצדוקי אינו כגוי, וא"כ היאך יש ללמוד ממש"א ר"ג דצדוקי אינו כגוי דה"ה כותי אינו כגוי, ושו"ר שתמה בזה הגאו"י, וביותר קשיא במש"כ תוס' ותוס' הרא"ש די"ל דר"ג לא הזכיר אלא צדוקי משום שהביא ראי' מצדוקי, ולפ"ז ודאי קשיא מנא לן דפליג אף בכותי, וגם הרי ע"ז ליכא ראי' מצדוקי שהרי יש לחלק ביניהם, וכאשר כן מחלק ת"ק, וצ"ע בזה.

**ועיקר** ד' הראשונים דצדוקי מודה בעירוב, צ"ב, וכמו שתמה הגאו"י בריש פירקין, שהרי הצדוקין כופרין בתורה שבע"פ, והיאך שייך לומר שהן מודין בעירוב, ואולי כיון שכתבו הראשונים שהן מתיראין מן הפרושין ולא היו מחללין שבת בפרהסיא אף במילי דרבנן, ע"כ נמי שייך לומר שהן מודין בעירוב, וצ"ע בזה.

**אמנם** שו"ר שיש לדון בזה, שהרי בפי' ריו"נ במתניתין פי' טעמא דת"ק דמי שאינו מודה בעירוב אוסר, דהוא משום דס"ל דכותים גרי אריות, ולדעתו הרי ודאי דשאר מי שאינו מודה בעירוב מהני בו ביטול רשות, וצ"ל בע"כ דתנא סימנא נקט, ואין נכלל בכלל דינא דמתניתין אלא כותי לבד, וי"ל כן גם לדעת ש"ר דודאי מי שאינו משומד כלל ורק אינו מודה בעירוב, שפיר מהני בו ביטול רשות, ולא נכלל במתני' אלא כותי, או אף צדוקי להסוברים דהוא אינו מודה בעירוב, ואולי י"ל דאף דצדוקי אינו מודה בעירוב מ"מ אינו נכלל במתניתין, דאינו מודה בעירוב הוי כינוי לכותים, ולפ"ז ניחא הא דפריך בגמ' דס"ח: צדוקי מאן דכר שמי', וצ"ע בזה.

**ולפי** המבו' מד' ריו"נ גם אזדא לה מה שכתבנו לעיל דמלישנא דתנא מ' שהטעם שאוסר עליו הוא משום הא גופא שאינו מודה בעירוב, שהרי לדעת ריו"נ בעכצ"ל שאי"ז כן, וי"ל כן גם לדעת ש"ר.

**אמנם** מד' הראשונים שכתבו שהטעם לחלק בין כותי לצדוקי הוא משום שצדוקי מודה בעירוב, מבו' דזהו טעם שדינו כגוי, אך אכתי י"ל דלא סגי בזה לחוד, אלא משום דהוי נמי כותי, וצ"ע עוד בזה.

**אמנם** באמת יל"ד בזה, דהנה בגאו"י בריש פירקין פי' לדעת הרמב"ם, דהא דתנן ברישא הדר עם הגוי בחצר או עם מי שאינו מודה בעירוב ה"ז אוסר עליו, אין מכוון מתני' דל"מ בו אלא שכירות, אלא עיקר מכוון מתני' הוא דל"מ בו עירוב, ובגוי ל"מ אף ביטול אלא שכירות, ובאינו מודה בעירוב מהני ביטול, וניחא לפ"ז הא דפריך הגמ' לעיל דס"ח: צדוקי מאן דכר שמי', אשר מזה הוכיחו הראשונים דצדוקי מודה בעירוב, ועמש"כ לישב בזה התורי"ד שם, ומצינו כן גם בפי' ר"י בן חכמון בריש פירקין, ז"ל, הדר עם הנכרי בחצר וכו' או עם מי שאינו מודה בעירוב כגון צדוקי שאינו מודה בתורת עירוב, ה"ז אוסר עליו לטלטל מביתו לחצר עד שישכור מן הגוי וכו', או יבטל לו הצדוקי רשותו בחצר כישראל הכשר, ששכירות מצדוקי אין מועלת אע"פ שאינו מודה בעירוב, לפי שאינו כגוי, עכ"ל.

**ולפי** דבריהם מצינו בזה מקור למש"כ הרמב"ם דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, עמש"נ בסימן י"ח סק"ח בהערה במקורו, דאף אם תנא דמתני' ס"ל דצדוקי ה"ה כגוי, מ"מ אי נימא דטעמא דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי הוא משום דחשיב משומד, ולא משום הא גופא שאינו מודה בעירוב, הרי ממילא דמי שאינו צדוקי שאינו מודה בעירוב אין דינו כגוי לכו"ע, ולפ"ז הרי מדכייל תנא דכל מי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, ואף אם אינו צדוקי, נלמד דדינא הוא דכל מי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב.

**אמנם** עיקר פי' זה צ"ע, שהרי במתני' תנן דראב"י אומר לעולם אינו אוסר עד שיהיו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכתבו התוס' דמשמע דראב"י קאי גם על מי שאינו מודה בעירוב, ואי נימא דמי שאינו מודה בעירוב ל"ח כגוי, א"כ מ"ט דראב"י דאינו אוסר עד שיהיו ב' ישראלים, אך לפמש"כ בתורי"ד ע"ז דט"ו:, ז"ל, דראב"י לא פליג אלא אנכרי דבעי שני ישראלים אוסרין זע"ז, ודייקא נמי מדקתני לעולם אינו אוסר ולא קתני אינן אוסרין, אלמא לא פליג אלא אנכרי דחשיד אשפיכות דמים, ובכל שיטת הגמרא אינו מזכיר אלא גוי למימרא דלא פליג אלא אגוי, והאי דאדכר ת"ק כותי מפני שדינן שוין לאסור ואין העירוב מועיל בכותי כמו שאינו מועיל בגוי, אבל מיהו ראב"י לא פליג את"ק אלא אנכרי וכו', עכ"ל, ניחא, והעירוני דאכתי צע"ק מלישנא דת"ק דהדר עם הגוי או עם מי שאינו מודה בעירוב ה"ז אוסר עליו, ומ' דרק משום דדייר ישראל בהדי' ה"ז אסור, אך בלא דדייר ישראל בהדי' שרי להוציא מביתו של זה לחצר, ואם מי שאינו מודה בעירוב דינו כישראל א"כ הרי אף בלא שדר ישראל עמו אסור להוציא מביתו של זה לחצר, וי"ל.

**יז**

**הערות בסוגיא דס"ט.**

א] **עירובין דס"ט תוד"ה הוציא, פירש בקונטרס אע"ג דמשומד הוא לחלל שבת יכול לבטל וכו', ותימה דבמתני' קתני צדוקי הרי הוא כנכרי כדמסיק לעיל ומשמע בריש פירקין דרישא דמתני' ר"מ.**

**ומכוון** קו' התוס' הוא כמש"כ בתוס' הרא"ש דמי גרע צדוקי ממשומד בפרהסיא, ואם אף במשומד בפרהסיא ס"ל לר"מ דיכול לבטל, כ"ש צדוקי, וצ"ע בזה בדעת רש"י.

**והנה** עיי"ש בתוס' שתירצו דהי' ר"מ שונה ד' רבותיו אך איהו גופי' ס"ל דצדוקי אינו כגוי, אך בדעת רש"י גופי' אי"ז מתישב, שהרי התוס' בריש פירקין כתבו בדעת רש"י, דהגם דס"ל לר"מ דכותים גרי אמת, מ"מ אסר בכותי דומיא דהא דאסר בצדוקי, ורק בדעת ר"ג דשרי בצדוקי הוצרך רש"י לפרש שהטעם שאסר בכותי הוא משום דגרי אריות הם, ולפ"ז הרי מוכרח דר"מ גופי' ס"ל דצדוקי דינו כגוי, והדרא קו' התוס' לדוכתא.

ב] **ונ'** פשוט בדעת רש"י, דהנה כבר נת' בסימן ט"ז סק"ד שם, דפליגי רש"י ותוס' בריש פירקין, דדעת רש"י דצדוקי אינו מודה בעירוב, ודעת התוס' דצדוקי מודה בעירוב.

**ונ'** לפ"ז, דכל קו' התוס' הוי לטעמייהו, דס"ל דצדוקי הוי מודה בעירוב, וטעמא דמ"ד דחשיב כגוי, הוא משום דחשיב לי' משומד, וע"כ דינו כגוי, וזהו שהקשו דא"כ כ"ש דמחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי, אך לדעת רש"י גופי' דס"ל דצדוקי אינו מודה בעירוב, וכדס"ל דהוא בכלל רישא דמתניתין וכמש"כ התוס' בריש פירקין, הרי דלפ"ז טעמא דמ"ד דאינו מבטל רשות, הוא משום הא גופא שאינו מודה בעירוב, וכמש"נ כן בסימן ט"ז סק"ד, וע"כ שפיר י"ל דגרע ממחלל שבת בפרהסיא שהוא מודה בעירוב דמבטל רשות, וז"ב בדעת רש"י.

**ואמנם** במש"נ דמחלל שבת בפרהסיא הוא מודה בעירוב, הנה מד' המאירי במתניתין נ' דמחלל שבת בפרהסיא ל"ח מודה בעירוב, ז"ל שם, הואיל ומשמר שבתו בשוק כלומר בפרהסיא שאינו מחלל שבתות בפרהסיא ודאי מודה הוא בעירוב דשייך בענין שבת, עכ"ל, ומ' מזה דמחלל שבת בפרהסיא אינו מודה בעירוב, אך באמת נ' מל' המאירי דאף מחלל שבת בפרהסיא יתכן שיהא מודה בעירוב, אך מחלל שבת בצינעא ודאי הוא מודה בעירוב, שהרי חזינן דאינו מחללו בפרהסיא, והרי שהוא מודה בעירוב.[[98]](#footnote-99)

**ובאמת** מסברא נ' כן, דאף מחלל שבת בפרהסיא שפיר מצי חשיב מודה בעירוב, דלא מיבעיא היכא שאין מחללו באיסור הוצאה מרשות לרשות, אלא בשאר איסורי שבת, ודאי מצי חשיב מודה בעירוב, אלא אף המחלל שבת בפרהסיא באיסור הוצאה מרשות לרשות, נמי מצי חשיב מודה בעירוב, דלא מיבעיא לדעת רש"י בסוגיין דחשיב מחלל שבת בפרהסיא אף בפעם א', והגם שלא פרק עול שבת מעליו, וא"כ ודאי חשיב מודה בעירוב, אלא אף לדעת התוס' דלא חשיב משומד בפעם א' עכ"פ היכא שעשה כן מחמת הדוחק, וגם לדעת הנך ראשונים דל"ח משומד רק בשרגיל לעבור, הרי איירי אף בשאינו עובר אלא לתיאבון, ואף היכא דלא שביק התירא ואכיל איסורא, וא"כ כה"ג י"ל דשפיר חשיב מודה בעירוב, ויש מקום לדון עוד, דאף אם פרק עול שבת מעליו, מ"מ מצי חשיב מודה בעירוב שה"ה מאמין במצות עירוב, אלא שהוא עבריין, אך אין מ' כן מד' האחרונים, אמנם הנה שו"ר בס' נשמת חיים להגר"ח ברלין סי' ל', דכתב דמי שעובר על כל איסורי שבת לתיאבון לא חשיב אינו מודה בעירוב, (שהרי חזינן דאף על איסורי שבת אחרים עובר, ומה שעובר על איסור הוצאה אי"ז משום שאינו מאמין בעירוב), וכתב שהסכימו לדבריו אביו והג"ר בצלאל מוילנא, עיי"ש.

**שוב** מצאתי בנשמת אדם כלל ע"ה, שכתב בתו"ד, ז"ל, שמחלל שבת אפשר דמיקרי מודה בעירוב, עכ"ל, ואיירי התם במחלל שבת בפרהסיא.

ג] **וי"ל** עוד בדעת רש"י, למש"כ הרשב"א בריש פירקין, הבאנו דבריו בסימן ט"ז סק"ג, דטעמא דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי הוא משום דאיכא למיחש בי' לשמא ילמד ישראל ממעשיו וע"כ גזרו בו ועשאוהו כגוי, ולפ"ז י"ל דע"כ גרע צדוקי ממחלל שבת בפרהסיא, דבצדוקי שהוא כופר בתורה שבע"פ וגם הוי כת דצדוקים יש לחוש טפי לשמא ילמד ממעשיו, וכל קו' התוס' היא משום שפירשו דטעמא דמ"ד דהוי גוי הוא משום דחשיב משומד, וע"ז הק' דכ"ש דמחלל שבת בפרהסיא חשיב משומד, וז"פ.

**ודרך** זו ניחא טפי, למש"כ החזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח בהגה"ה, די"ל דהכופר בתורה שבע"פ חשיב כמשומד לכל התורה, והא דכותי וצדוקי ל"ח משומדים הוא משום דמעשי אבותיהן בידיהן והוו כתינוק שנשבה, ועמש"נ לדון בזה בסימן י"ח סק"י, ולפ"ז שפיר י"ל דגם למ"ד דמחלל שבת בפרהסיא ל"ח כגוי דלא חיישי' בי' לשמא ילמד ממעשיו, מ"מ צדוקי גרע והוי כגוי, דהגם דל"ח משומד משום דהוי כתינוק שנשבה, מ"מ שייך בו החשש דשמא ילמד ממעשיו, וזה ע"ד מש"כ השעה"צ בסי' שפ"ה, וע' בסימן י"ח סק"ד מש"נ לדון בדבריו, אך הכא ניחא טפי.

ד] **שם תוד"ה כאן, לפירוש הקונטרס שהוציא במזיד דלעיל חשיב משומד אפי' במילי דרבנן, וכן משמע מדלא משני הא והא בפרהסיא הא בדאורייתא הא בדרבנן, ותימה דהא סתם צדוקי אינו נזהר כלל במילי דרבנן אפי' בפרהסיא וכו'.**[[99]](#footnote-100)

**ולכאו'** ילה"ע בזה, דאף אי נימא דל"ח משומד במילי דרבנן, מ"מ הרי כיון שלא קיבלו הצדוקים והכותים קבלת חז"ל, לכאו' לא קיימו כל ל"ט מלאכות שאין מפורשות בתורה, וא"כ הרי חיללו שבת בפרהסיא אף באיסור דאורייתא, ומ"ט קשיא להו להתוס' רק משום דאף במילי דרבנן הוי משומד, ואולי כיון דמתיראין מן הפרושין, אף סמכו על קבלתם במילי דאורייתא, אך אכתי לא ניחא ד' התוס', שבקושייתם אכתי לא ס"ל להא דהצדוקים מתיראין מן הפרושין.

**ובאמת** מצינו כן בד' הראב"ד בכתוב שם, ז"ל, ועוד מאן לימא לן דבשביל עירובי חצירות ושיתופי מבואות הוא משומד, ודילמא צדוקים נוהגין היתר בהוצאת תכשיטין לרה"ר בדברים שהחכמים מחייבין עליהן חטאת ובענינים אחרים שהם חולקין על החכמים, ואם היו נוהגין בהן היתר בפרהסיא בפני האוסרין הם המשומדים ואין מבטלין רשות, וכן כל ישראל הנוהג כדבריהם הוי משומד, עכ"ל, וע' גם בד' הר"ן בתו"ד שכתב דודאי צדוקי מחלל שבת באיסור תורה.

**ונ'** בדעת התוס', דאף דודאי הצדוקים מחללין שבת אף באיסורי תורה, אך כיון שהם חולקין על החכמים וסבורים שאין בזה איסור תורה, ל"ח טפי ממחלל שבת במילי דרבנן, שהרי המחלל שבת משום שאינו יודע שד"ז הוא מלאכה, אינו נעשה משומד, וה"נ צדוקים שסבורין שד"ז אינו מלאכה, הגם שיודעין דברי חכמים שה"ז מלאכה, מ"מ כיון שאין יודעין שמה"ת הוי זה מלאכה, לא חשיבי אלא כמחלל שבת באיסור דרבנן.

**שוב** מצאתי כן בעזה"י בתו"ד החכם המשיב שבשו"ת הרדב"ז סי' תשצ"ו, ז"ל, ומינה לצדוקים דאפילו מחלל בגופי תורה שבאים ממדרש חכמים וכ"ש בשבותין שלהם אין הצדוקי נעשה משומד אפי' ליתן רשות וכו' דכל חלולי צדוקי במשהו צדוקי במילי דרבנן נינהו לגבייהו עד שיחלל שבת בדבר שהצדוקים מודים בו דאז נחשד לכל התורה כולה, עכ"ל.

**וכ"ה** מוכח גם בד' הב"י בסי' שפ"ה, שכתב לדון בדעת הרמב"ם דמחלל שבת במילי דרבנן ל"ח משומד, וכתב דלפ"ז הני צדוקים שבזמנינו ל"ח משומדים, והנה הרי ודאי היו הקראים מחללין שבת באיסורי דאורייתא שלפי דעתם הכוזבת אין בזה איסור, וכ"כ רדב"ז סי' תשצ"ו, ז"ל, ואי לאו דמסתפינא אמינא דאפילו במילי דאורייתא מחללין אותו שהרי המלאכות אינן מפורשות בתורה ורבנן פרישו לה וכיון שאינם מאמינים לדברי חכמים איך ידעו המלאכות האסורות, עכ"ל, וכ"כ שם בסוף הסימן, ז"ל, ולענין השבת נ"ל שהם מחללים אותו בכל מלאכות שהם מדרבנן, ואפי' במלאכות מן התורה דאתיין מדרשא ומי בירר להם אי זו מלאכה מותרת ואי זו אסורה, שהרי התורה לא אמרה אלא לא תעשה כל מלאכה, ואפשר שיתירו את האסור ויאסרו את המותר באין מבין, עכ"ל, וא"כ מ"ט לא חשיבי כמחללי שבת באיסור דאורייתא, ובע"כ כמש"נ.

**ואולי** י"ל דאף הראב"ד מודה לזה, דאילו מחלל שבת במילי דרבנן ל"ח משומד, ה"נ ל"ה חשיבי צדוקים משומדים אף אם מחללין שבת באיסור דאורייתא, אחר שלפי דעתם הכוזבת אין בזה איסור מה"ת, וודאי מהא דהוו משומדים ש"מ דאף מחלל שבת במילי דרבנן הוי משומד, ולא כתב הראב"ד אלא דבעובר על עירובי חצירות ושיתופי מבואות י"ל דל"ה משומד, וכמש"כ הראב"ד בהמשך דבריו, ז"ל, אבל בעירובי חצירות ושיתופי מבואות שאינן אלא כדי שלא תשתכח תורת שבת מן התינוקות לעולם לאו משומד הוא, עכ"ל, וצ"ע בזה.

ה] **בחי' הרשב"א בסוגיין הביא דעת הראב"ד, ז"ל, ומיהו בייתוסי אינו מבטל רשות וכדקתני צדוקי ובייתוסי הרי אלו אוסרין, ועד כאן לא פליג ר"ג אלא בצדוקי אבל בבייתוסי מודה משום דצדוקים מתיראין מחכמים ואינן מחללין כל כך, כדאמרינן בנדה בריש פרק בנות הכותים אע"פ שצדוקיות אנו מתיראין אנו מחכמים, אבל ביתוסין אינם מתיראים וכגוים גמורים הם, עכ"ל.**

**ובפשוטו** נ' כונתו, דבייתוסין כיון שאין מתיראין מן החכמים, ה"ה מחללין שבת בפרהסיא, וע"כ דינם כגוי, וכמש"א בגמ' דגם צדוקי אם מחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי.

**אך** צ"ב לפ"ז, מה השמיענו הראב"ד לדינא בזה, דלכאו' יש לנו לדון בכל בייתוסי אם הוא מחלל בפרהסיא, וגם צ"ב מש"כ הראשונים שהרמב"ם נחלק עליו בזה, ומ"ש פלוגתא בזה.

**וצ"ל** בזה, דהנה הגם דישראל שלא חילל שבת בפרהסיא בפועל ל"ח משומד, אף שאם הי' בא לידו הי' מחלל, מ"מ נ' דאילו היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא, הי' הדין דכל מי ששיך לכת הצדוקים חשיב משומד, אף אם הוא לא חילל שבת מעולם, שכיון שבכלל מנהגי הצדוקים נכלל חילול שבת בפרהסיא אשר זה משוי להו למשומדים, הרי ממילא דכל מי שבכלל כת זו חשיב משומד.

**ולפ"ז** זהו שחידש הראב"ד, דבייתוסין חשבינן להו שבכלל מנהגן הוא לחלל שבת בפרהסיא, וע"כ ממילא כל בייתוסי דינו כגוי, אף אם לא חילל שבת מעולם.

**וטפי** מזה מצינו במה שדנו הפוסקים דנו אם מחללין שבת להציל עובר בן הקראית, והגרע"א בתשובה שהובאה בבי"מ או"ח סי' ש"ל כתב דחשיב כתינוק שנשבה ויש לחלל שבת להצילו, וצ"ב מ"ט חשיב רק כתינוק שנשבה, הרי לכאו' דינו ככל ישראל גמור, דמ"ש עובר זה מכל עובר, וחזינן מזה דכיון שלפי מצבו הוא שייך לכת הקראים, יש לנו לחשבו כמשומד, ואך דמ"מ הוי כתינוק שנשבה, ויש לציין בזה לפלוגתת הראשונים בקטן שהמיר עם אביו ואמו אם מתאבלין עליו, ע' מרדכי מו"ק סי' תתפ"ו וסנהדרין סי' תשט"ז, וב"י יו"ד סי' שמ"ה ורמ"א שם סי' ש"מ וביאור הגר"א שם, ודעת ר"י שמתאבלין עליו משום דמה שהכניסוהו בדת אחרת מה מעלה ומה מוריד והוי כאילו לא המיר, עכ"ל, ונ' דלא חשיב כמשומד כלל, אך ל' הרמ"א שם בטעם הסוברים שמתאבלין עליו דהוי כאנוס, וצ"ע בזה .

**אך** מל' המאירי בריש פירקין, נ' לבאר ד' הראב"ד בע"א, ז"ל, שאע"פ ששניהם הם ישראלים שנהפכו למינות, יש הפרש ביניהם, שהצדוקים הם חוששים יותר לדברי חכמים וכו' ואינם מחללים את התורה ודברי חכמים כ"כ וכו', אבל ביתוסי ה"ה כגוי, עכ"ל, ונ' מזה דלא אתי עלה הראב"ד משום דמחללין שבת בפרהסיא, אלא הוא דמשום עיקר שיטתם יש לנו לחשבן כמשומדים, ואך דשאני צדוקים שהם חוששין לדברי חכמים ואינם מחללין את התורה ודברי חכמים כ"כ, וכיון שאין מחזיקין כ"כ בשיטתם לא חשיבי משומדים, ומשא"כ בייתוסין שאין מתיראין מן הפרושין, הרי דמשום מה שהן כופרין בדברי חכמים חשיבי משומדים.

**ובזה** י"ל ד' הרשב"א בתשובה ח"ז סי' קע"ט דמי שאינו מאמין בדברי רבותינו ז"ל הוא מין ויינו יין נסך, וקשיא טובא דא"כ מ"ט כותי וצדוקי ל"ח כמינים, ותמה בזה התו"ש סי' שפ"ה סק"א, וע' חזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח בזה, ?ועמש"נ בזה בדברינו בדין יינו של משומד סק"ח, אך לפ"ד הראב"ד י"ל, דכיון שהיו מתיראים מן החכמים ולא כפרו לגמרי בדברי חז"ל, אין דינם כמינים, וצ"ע בזה.

ו] **וע"ד** מש"נ מתחילה בדעת הראב"ד, נ' גם בביאור דעת מהר"מ מר"ב, ובביאור מה דפליג עליו הרא"ש, דהנה ז"ל הרא"ש בסי' י"ג, כתב ר"מ ז"ל ונראה דהכי הלכתא דצדוקי הרי הוא כגוי שעובר אמילי דרבנן בפרהסיא, כיון דת"ק סבירא לי' הכי וכו', עכ"ל, ואין דבריו נראין לי מה שכתב צדוקי הרי הוא כגוי משום דעובר על מילי דרבנן בפרהסיא, דהא אמר בפרק בנות כותים אף על פי שנשי צדוקים הן מתייראות אנו מן הפרושים וכו', עכ"ל.

**ולכאו'** נ' שדעת מהר"מ מר"ב, דבזה הוא גופא הוא דפליגי תנאי אם צדוקי דינו כגוי או לא, דת"ק ס"ל דכיון דמחלל שבת בפרהסיא במילי דרבנן חשיב כגוי, ור"ג ס"ל דכיון שאינו מחלל שבת בפרהסיא במילי דאורייתא ל"ח כגוי, וצריך להוסיף מש"נ לעיל סק"ד, דאף שמחללין שבת במילי דאורייתא בדבר שאין הצדוקים מודין בו, ל"ח זה אלא כמחללין במילי דרבנן, ושו"ר בקר"א שביאר כן לדעתו, והביא שם שכ"כ גם ריו"נ, ויגעתי ולא מצאתי כן בד' ריו"נ.

**ומד'** הרא"ש בהמשך דבריו יש ללמוד, דלדעת מהר"מ מר"ב הא דמשני בגמ' הא בצינעא הא בפרהסיא, היינו במילי דאורייתא, אך במילי דרבנן ודאי ה"ה מחלל בפרהסיא, ואשר זהו שהק' עליו הרא"ש דלל"ב דגמ' ר' יהודה דמתני' ס"ל דצדוקי אינו כגוי, ולכאו' אינו מובן, דהרי אמרו בגמ' דהיינו רק במחלל שבת בצינעא, והמהר"מ מר"ב הרי כתב דחשיב כגוי משום דמחלל שבת בפרהסיא, ובע"כ דמכוון הגמ' דמחלל שבת בצינעא במילי דאורייתא, אמנם בחזו"א סי' פ"ז סק"ט לא פירש כן, ונקט שם להיפך, דבאמת לא פסק מהר"מ מר"ב כת"ק דס"ל דאף במחלל שבת בצינעא דינו כגוי, אלא פסק שרק במחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי, ואי"ז במשמעות ד' מהר"מ מר"ב שנראה מדבריו דפסק כת"ק, וגם לפ"ז נמצא דכל מש"כ מהר"מ דצדוקי דינו כגוי אי"ז בכל צדוקי, ואי"ז במשמע.

**ואמנם** צ"ע בזה, דלכאו' לא פליגי כלל מהר"מ מר"ב והרא"ש לדינא, שהרי אף הרא"ש מודה דכל שהצדוקי מחלל שבת בפרהסיא במילי דרבנן דינו כגוי, ולא נחלקו אלא אם סתם צדוקים מחללין שבת בפרהסיא במילי דרבנן, אך בעיקר ההלכה לא פליגי, ואי"ז במשמע, וע' קר"א שעמד בכעי"ז, והחזו"א שם כתב באמת דלדינא אין נפקותא בין הר"מ להרא"ש.

**ונ'** הביאור בזה, דדעת מהר"מ מר"ב דמדרכי הצדוקים הוא לחלל שבת במילי דרבנן בפרהסיא, וע"כ ממילא דכל צדוקי דינו כגוי, ואף אם מימיו לא חילל שבת בפרהסיא, דכיון שבכלל מנהגי הצדוקים נכלל חילול שבת בפרהסיא אשר זה משוי להו למשומדים, הרי ממילא דכל מי שבכלל כת זו חשיב משומד, וע"ז הוא דפליג הרא"ש וס"ל דצדוקים אין מחללין שבת בפרהסיא במילי דרבנן, וע"כ הגם דצדוקי המחלל שבת בפרהסיא במילי דרבנן דינו כגוי, מ"מ סתם צדוקי אין דינו כגוי, כיון שאי"ז מדרכי הצדוקים לחלל שבת בפרהסיא.

ז] **בכל** ד' הראשונים בסוגיין, נ' דפשיט"ל דכל שדינו כמשומד לכל התורה כולה אף דינו כגוי דל"מ בו ביטול רשות, אך הנה הגאו"י בסוגיין נקט שמשומד לכל התורה מבטל רשות, ורק עובד ע"ז או מחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, וצ"ע.

**אמנם** מצינו בזה שי' חדשה בד' הרמב"ן בתשובה, נד' בשו"ת הרמב"ן סי' ב', ששאלו ממנו משומד אם קונין ממנו כדין ישראל בחליפי סודר ושאר דרכי הקנאה שלנו או כדיניהם דיינינן לי' וכן בישראל הבא מכחו כיצד נדון דינו כדין ישראל שבא מכח גוי או לא.

**והשיב** הרמב"ן, ז"ל, ודאי מצינו לענין שבת שאמרו בשאינו משמר שבתו בשוק דאינו נותן רשות ומבטל רשות אלא עד שישכור כגוי, ואעפ"כ אין דעתי לדונו מזה דשאני איסורי שבת דכל שאינו משמר שבתו אין בטול רשות אצלו אלא חוכא וטלולא [ולא] מקני במידי, עכ"ל.[[100]](#footnote-101)

**ולמדנו** מד' הרמב"ן, שדעתו דמדינא אף משומד גמור מבטל רשות, כיון שדינו כישראל לכל דיני קנינים, ונ' מזה דהא דל"מ ביטול רשות בגוי, הוא משום שלא נתחדש הסתלקות זו דביטול רשות בגוי, וע"כ יש לנו לדון אם משומד דינו כישראל לגבי קנינים או כגוי, וזה דבר חדש, והא דל"מ בו ביטול רשות, הוא משום דכל שאינו משמר שבתו אין בטול רשות אצלו אלא חוכא וטלולא ולא מקני במידי.

**ולפ"ז** נ', דבזה הוא שנחלקו ר"מ ור"י בסוגיין אם מחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, דבעלמא ודאי מודה ר"מ דמחלל שבת בפרהסיא חשיב כמשומד לכל התורה כולה, אלא דס"ל דאפ"ה ה"ה מבטל רשות, דתורת משומד שעליו אי"ז טעם כלל שלא יבטל רשות, שהרי דינו כישראל לכל דיני קנינים, ואך דר"י ס"ל דכיון שמחלל שבת בפרהסיא אין ביטול רשות אצלו אלא חוכא ואיטלולא, ור"מ לא ס"ל לה"ט, וע"כ ס"ל דשפיר הוא מבטל רשות.

**ומתישב** היטב לפ"ז משה"ק הראשונים, הבאנו דבריהם להלן סקי"ב, בהא דס"ל לר"מ דמחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, שהרי ר"מ ס"ל דאף משומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, וא"כ היאך הוא מבטל רשות, ולד' הרמב"ן ל"ק כלל, דאף שהוא כמשומד לכל התורה, מ"מ תורת משומד שעליו אי"ז כלל טעם שלא יבטל רשות.

**ויש** להוסיף עוד בזה, דכנראה מקור ד' הרמב"ן, הוא ממש"א רנב"י בסוגיין דהא דאמר ר"ה דאיזהו ישראל משומד זה המחלל שבתות בפרהסיא, היינו ליתן רשות ולבטל רשות, ולא נתפרש הטעם בזה, דכיון דאינו משומד לכל התורה, א"כ מ"ט ל"מ ליתן רשות ולבטל רשות,[[101]](#footnote-102) ומזה נ' כד' הרמב"ן, דהא דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, הוי זה דין בפנ"ע, משום שאין ביטולו אלא חוכא ואיטלולא.

**ונ'** לפ"ז לדעת הרמב"ן, דגם ר"א דאמר דהאי תנא הוא דחמירא לי' שבת כע"ז, מודה לד' רנב"י דהא דאינו מבטל רשות הוי זה דין בפנ"ע משום שאין ביטולו אלא חוכא ואיטלולא, ולא תליא כלל בפלוגתת תנאי אם שבת כע"ז, ואך דמפרש רב אשי ד' ר"ה דלא קאי כלל על ביטול רשות אלא על כל דיני התורה, וזה הוא רק להך תנא דחמירא לי' שבת כע"ז, וע' חזו"א סי' פ"ז סק"ח שכתב עיקר הדברים דר"א לא פליג על רנב"י, אך כתב כן מטעם אחר.

ח] **והנה** גרסינן בסוגיין, ההוא דנפק בחומרתא דמדושא כיון דחזיי' לרבי יהודה נשיאה כסיי', אמר כגון זה מבטל רשות לרבי יהודה, ועי' בתו"ח שכתב דקמ"ל דאף שהי' מחלל בפרהסיא, מ"מ כיון שנמנע מלחלל בפני ר"י נשיאה ל"ח כמחלל שבת בפרהסיא, וכן פסק המ"ב סי' שפ"ה סק"ו, ז"ל, אם מתבייש לעשות זה בפני אדם גדול אף שעושה דבר זה בפני כמה אנשים גם זה לצנעה יחשב, עכ"ל.

**ויש** להעיר מ"ט אמר ר"י נשיאה דכגון זה "מבטל רשות", ולא אמר דכגון זה ל"ח כמשומד לכל התורה, ונפ"מ לכל דיני התורה, גם צ"ע דבד' הפוסקים לא מצינו דין זה דכל שנמנע מלחלל בפני אדם גדול ל"ח כמשומד להכשיר שחיטתו, ונ' דלפ"ד הרמב"ן י"ל, דבאמת לגבי דינא דמחלל שבת בפרהסיא הוי כמשומד לכל התורה, ל"מ מידי מה שנמנע מלחלל בפני אדם גדול, דמ"מ כל שחילל בפרהסיא ופרק עול שבת מעליו הוי כמשומד לכל התורה, ורק לגבי ביטול רשות, אשר הא דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות הוא משום שאין ביטולו אלא חוכא ואיטלולא, בזה הוא שחידש ר"י נשיאה דכל שעדין הוא חושש מעט לאיסור שבת ואינו מחלל בפני אדם גדול, שפיר מהני ביטולו, ודו"ק.

**ועפי"ד** הרמב"ן יל"פ משמעות ד' הרמב"ם דאילו היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא הי' דינם כגוי ולא הי' מועיל בהן ביטול רשות, אשר צ"ע בזה, שהרי דעת הרמב"ם דדין הצדוקים כתינוק שנשבה, וא"כ בפשוטו דינם כישראל לכל דבריהם, ומ"ט לא יועיל בהן ביטול רשות, ועמש"נ בזה בסימן י"ח ס"ק ד - ז, ולפ"ד הרמב"ן א"ש היטב, דאף שדינם כישראל לכל דבריהם, מ"מ כל שהן מחללין שבת בפרהסיא אין מבטלין רשות משום שאין ביטול רשות אצלם אלא חוכא ואיטלולא.

**אך** צ"ע אם יש לישב ד' הרמב"ם בזה, דהנה בפשוטו הי' נ' לדעת הרמב"ן, דרק מחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, אך שאר משומדים לכל התורה שפיר מבטלין רשות, שהרי מדינא אף משומד גמור דינו כישראל לביטול רשות, ואך דהיכא שמחלל שבת בפרהסיא אין ביטול רשות אצלו אלא חוכא ואיטלולא כיון שאינו משמר שבת כלל, אך בשאר משומדים בדין שיועיל ביטול רשות, ולפ"ז אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שכתב ג"כ שעובד ע"ז אין מבטל רשות, וכתב ג"כ בצדוקים שמבטלין רשות משום שאין עובדין ע"ז, אך אולי יל"ד דגם לדעת הרמב"ן עובד ע"ז אין מבטל רשות, דכיון דחשיב כמשומד לכל התורה ג"כ אין ביטולו אלא חוכא ואיטלולא, ולפ"ז שפיר י"ל כן לדעת הרמב"ם, אך אכתי לא נתישב משמעות הרמב"ם שאם היו הצדוקים עובדין ע"ז לא היו מבטלין רשות, ודו"ק, וצ"ע עוד בזה.

ט] **שם, אי כר"מ דאמר חשוד לדבר א' חשוד לכל התורה כולה, אפי' בא' מכל איסורין שבתורה נמי.**

והנה בפשוטו מבו' מד' הגמ', דלר"מ דחשוד לדבר א' הוי חשוד לכל התורה, אף משומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, וכ"ה בחי' הרמב"ן חולין ד"ה. דלר"מ משומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, ושחיטתו פסולה ול"ח להביא קרבן כלל, וכ"ה גם באו"ז סנהדרין סי' ל"ד, וכן נקטו הטו"א בחגיגה ד"ד:, והגרע"א בחולין די"ד..

**וכ"ה** להדיא בד' הרשב"א בסוגיין שהק' לל"ב דגמ' דמשני דל"ק דר"י אדר"י דברייתא איירי במחלל שבת בפרהסיא, ולפ"ז מבו' דלר"מ אף בכה"ג אינו כגוי, והק' הרשב"א, ז"ל, וקשיא לי דהא ר' מאיר מחמיר טפי דאית לי' משומד לדבר אחד הוי משומד לכל התורה כולה וכדאמרינן בסמוך, וי"ל דבעירובין דרבנן מיקל ולא עביד לי' לגבי ביטול כמשומד גמור, עכ"ל, וכן מצינו בתוס' הרא"ש בסוגיין שתמה ע"ד רש"י שדעתו דלר"מ מחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, "דלר"מ דמשומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, א"כ משומד לחלל שבתות היאך יכול לבטל רשות", עכ"ל,[[102]](#footnote-103) ובחי' הר"ן בסוגיין נמי נקט כן, דלדעת ר"מ ודאי דהמחלל שבת אף בצינעא אינו מבטל רשות, שהרי משומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, והא דס"ל לר"מ לל"ב דגמ' דאף צדוקי המחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, הוא משום שאינו מחלל אלא באיסור דרבנן, וס"ל לר"מ דאינו נעשה עי"ז משומד.

**אך** המהרש"א בסוגיין דן לומר בדעת רש"י דאף לדעת ר"מ ל"ה משומד לכל התורה, דלא אמר ר"מ אלא שהוא חשוד לכל התורה, וכן דעת המהרי"ק בשורש ק"ס, ועיי"ש מה שכתב לפרש בד' התוס' בחולין די"ד., ועמש"כ ע"ז הגרע"א בחולין שם, וגם החזו"א יו"ד סי' ב' סקט"ז דן לומר דאף לר"מ ל"ה משומד לכל התורה, ור"נ בסוגיין פריך בדרך את"ל, עכ"ד, ובחי' הגרע"א בחולין שם הוכיח מד' רש"י בסוגיין דאף למסקנא לר"מ הוי משומד לכל התורה, עיי"ש, וביו"ד סי' מ"ג סק"ז מסיק דאף לר"מ ל"ח כמשומד גמור, ול"ח אלא כמשומד לכל התורה במידה זו שהוא משומד לאיסור זה, והוסיף עוד דאף אם משומד לכל התורה לתיאבון שיטתו פסולה, מ"מ אי"ז רק אם עבר בפועל, אבל מדין חשוד לכל התורה ל"ח משומד לכל התורה כולה יחד, אלא בדבר שהמשומדות מפסיד בדבר אחד וכו', עכ"ד, וכתב שם לפ"ז דמשומד לדבר א' לר"מ מבטל רשות, וזה שלא כד' כל הנך ראשונים שהבאנו.

**ויש** להוסיף עוד, דלכאו' קשיא עמש"כ הרא"ש דודאי ס"ל לר"מ דמחלל שבת אינו מבטל רשות, וקשיא כמשה"ק הראשונים דלל"ב דגמ' חזינן דעת ר"מ דאף המחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, ואמנם עי' גאו"י שכתב דלל"ב דגמ' לא פליגי ר"מ ור"י בדינא, אלא פליגי אם צדוקי זה הי' מחלל בצינעא או בפרהסיא, (וזה שלא כד' הרשב"א והר"ן), אך אכתי לא נתישב, דלר"מ לטעמי' דמשומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, הרי בדין דאף במחלל שבת בצינעא יהא דינו כגוי, וכמבו' כן בתוס' חולין די"ד., אך נ' פשוט דדעת התוס' הרא"ש, דלר"מ גופי' ודאי מחלל שבת אף בצינעא אין מבטל רשות, ומה"ט ס"ל לר"מ גופי' במתני' דצדוקי דינו כגוי, ומש"א ר"מ דמהני בו ביטול רשות הוא דעת ר"ג, אך איהו גופי' לא ס"ל כן, וכאשר כן פירשו התוס' ותוס' הרא"ש מתחילה, ותמהו מכח זה ע"ד רש"י, ורק לישב דעת רש"י כתבו דר"מ גופי' ס"ל דצדוקי אינו כגוי.

י] **עוד** ילה"ע בזה, במש"כ הרשב"א דאף דס"ל לר"מ דמשומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, מ"מ בעירובין דרבנן מיקל, וע"כ ס"ל דאף מחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, וצ"ע לפ"ז מ"ט קי"ל דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, ומ"ט לא פסקי' כר"מ דה"ה מבטל רשות, דהלכה כדברי המיקל בעירוב, והניחא לדעת ש"ר דהפלוגתא אם מחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות הויא פלוגתא בעלמא אם דינו כמשומד לכל התורה, הרי דכיון דבעלמא קי"ל דמחלל שבת בפרהסיא הוי משומד לכל התורה, ע"כ ה"נ לגבי עירוב אינו מבטל רשות, אך לדעת הרשב"א דאף ר"מ מודה דבעלמא הוי כמשומד לכל התורה, ולא פליג אלא בעירוב משום דבעירוב דרבנן הקילו, א"כ הרי הוי זה פלוגתא מסוימת בעירוב, ומ"ט לא קי"ל בזה כדברי המיקל.

**שו"ר** בחזו"א סי' פ"ז סוסק"ט שעמד בקו' זו דמ"ט קי"ל דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל, ולא קי"ל כר"מ דמבטל דהלכה כדברי המיקל בעירוב, ונ' דקושיתו היא לפ"מ שכתב לעיל מינה סק"ח, דבמחלל שבת בפרהסיא במילי דרבנן ל"ח כמשומד לכל דיני התורה, ורק לענין ביטול רשות דינו כגוי, ולפ"ז נמצא דהוי זה פלוגתא מסוימת לענין עירוב, והי' לנו לפסוק כדברי המיקל, וכתב לישב דכיון דבדעת ר"ג מספקא לן, אין לנו לנטות מד' חכמים, וגם בסוגיין מוקים רנב"י מימרא דר"ה כברייתא דתניא דבפרהסיא אינו מבטל, עכ"ל.

**ונ'** די"ל בזה, דגם לד' הרשב"א אין עיקר פלוגתא דר"מ ור"י אם הקילו בעירוב או לא, אלא עיקר פלוגתייהו הוא דלר"י מחלל שבת בפרהסיא הוי משומד לכל התורה, דחמירא שבת כע"ז, והוי כמשומד לע"ז שהוא משומד לכל התורה, ור"מ לא ס"ל דמשום חילול שבת בפרהסיא הוי משומד לכל התורה, דלא ס"ל דחמירא שבת כע"ז, ואך דלדידי' משום הא דהוי משומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, וזהו טעם פלוגתייהו אם מחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, דלר"י דמחלל שבת בפרהסיא חשיב כעובד ע"ז והוי משומד לכל התורה, הוי משומד גמור, ואין להקל בזה אף בעירוב דרבנן, אך לר"מ דפליג וס"ל דמחלל שבת בפרהסיא ל"ח כעובד ע"ז, ואך דס"ל דמשום הא דהוי משומד לדבר א' חשיב משומד לכל התורה, הרי דמשומדות זו קיילא, ובעירוב דרבנן לא עביד לי' כמשומד גמור, וכמש"כ הרשב"א, ולפ"ז שפיר ניחא, דכיון דבעלמא קי"ל דמחלל שבת בפרהסיא הוי משומד לכל התורה, ודלא כר"מ, ע"כ אף לענין עירוב קי"ל דאינו מבטל רשות.

**וי"ל** עוד בזה בפשיטות, לפמש"כ מהר"מ מר"ב בפסקיו, הביאו הרא"ש סי' י"ג, לענין הפלוגתא אם צדוקי ה"ה כגוי, דל"ש בזה הלכה כדברי המיקל בעירוב כיון דאיכא בזה נמי חומרא, שאם אינו כגוי ל"מ בו שכירות, ובמק"א נת' לדון דאף אם מהני שכירות בישראל, אכתי איכא כמה גווני דל"מ אלא בגוי, וגם בגוי קי"ל דאינו אוסר אא"כ איכא ב' ישראלים, ולפ"ז הרי דמה"ט גם בפלוגתת ר"מ ור"י אם מחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי לענין עירוב, אין לפסוק לקולא משום הא דהלכה כדברי המיקל בעירוב.

**ובאמת** בד' הרשב"א בסוגיין נ' להדיא כן, דעיי"ש שדן בדין חזרה מביטול אחר שהחזיקו, והאריך לדון משום הא דהלכה כדברי המיקל, ואילו כשדן בדין צדוקי אם הוא כגוי לא הזכיר כלל להא דהלכה כדברי המיקל, וכ"ה גם בד' הריטב"א והר"ן, ונ' מזה שדעתם דל"ש בזה הלכה כדברי המיקל, וכמש"כ מהר"מ מר"ב.

**אמנם** י"ל עוד שדעתם דהפלוגתא אם צדוקי ה"ה כגוי, הויא לגבי כל דיני התורה, וע"כ ל"ש בזה הלכה כדברי המיקל בעירוב, אך בד' הרשב"א אי"ז מתישב, שהרי בריש פירקין פירש דטעמא דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי הוא משום דשייכא בי' הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, ולפ"ז הוי זה פלוגתא מסוימת לענין עירוב, ובמה שדנו מהר"מ מר"ב והרא"ש דנימא הלכה כדברי המיקל, אף שלדעתם בפשוטו הוי זה פלוגתא לכל דיני התורה, י"ל דמ"מ כיון דלענין עירוב איתמר, איכא בזה לכללא דהלכה כדברי המיקל בעירוב.

**יח**

**בדין משומד ותינוק שנשבה**

א] **עירובין** דס"ט., אמר מר וכו', ואיבע"א לא קשיא כאן במשומד לחלל שבתות בצינעא כאן במשומד לחלל שבתות בפרהסיא.[[103]](#footnote-104)

**והנה** בתוס' שם, ז"ל, לפירוש הקונטרס שהוציא במזיד דלעיל חשיב משומד אפי' במילי דרבנן, וכן משמע מדלא משני הא והא בפרהסיא הא בדאורייתא הא בדרבנן, ותימה דהא סתם צדוקי אינו נזהר כלל במילי דרבנן אפי' בפרהסיא, וכותים נמי שהיו מבטלים ונותנים רשות קודם שגזרו עליהם ר' אמי ור' אסי בפ"ק דחולין, הא סתם כותים אינם מאמינים בדברי חכמים ואפי' בפרהסיא ולא מזדהרי, וי"ל שרגילים הם ליזהר לפי שיראים מחכמים, כדאשכחן בנדה פרק בנות כותים אע"פ שצדוקים אנו מתיראין אנו מפני הפרושים, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והרא"ש והריטב"א והר"ן דהא דצדוקי מבטל רשות, הוא רק בשאינו מחלל שבת בפרהסיא אף באיסור דרבנן.

**והנה** בבית יוסף סי' שפ"ה, ז"ל, ומ"ש אפילו אינו מחללו אלא באיסור דרבנן. כן דקדקו שם התוספות והרא"ש והמרדכי וכן דעת רש"י, והקשו התוספות דהא סתם צדוקי אינו נזהר במילי דרבנן, ותירצו שרגילין הם ליזהר לפי שהם יראים מחכמים כדאיתא בנדה, ולפי דבריהם הני צדוקים דשכיחי גבן כיון דעברי אמילי דרבנן בפרהסיא הרי הם כגוי ומשכירין ואין מבטלין, והרמב"ם בפרק ב' כתב הברייתא כצורתה ולא הזכיר דין מחלל שבת במילי דרבנן, מיהו אפילו את"ל דסבירא לי' דהוי משומד, נראה דהני צדוקים לדידי' לא חשיבי משומדים אף על פי שעוברין בפרהסיא אמילי דרבנן, דל"ה משומד עד שיעבור במזיד, ובהני מזיד דידהו כאונס הוי דמעשה אבותיהן בידיהם, והו"ל כתינוק שנשבה בין הגויים, וכמו שכתב הוא ז"ל בפיהמ"ש בפרק א' ממסכת חולין, עכ"ל, וכן נקטו הב"ח והפרישה והט"ז והמג"א שם, דצדוקי אף דמחלל שבת בפרהסיא מ"מ מבטל רשות, כיון דמעשי אבותיו בידו, והוי כתינוק שנשבה.

**אמנם** במ"ב שם, ז"ל, ואע"פ שבוודאי מחלל שבת בפרהסיא עכ"פ באיסור דרבנן ואיתא בס"ב דאף בזה הרי הוא כגוי, צדוקי שאני שמוחזק כך מימי אבותיו ומנהג אבותיו בידו כ"כ ב"י, ודעת כמה פוסקים שאף צדוקי כשמחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי, ונ"מ בכל זה לענין קראים שבזמנינו שבודאי מחללים שבת בפרהסיא עכ"פ במילי דרבנן אין יכולים לבטל רשות עד שישכור מהם, עכ"ל, ועמש"כ דעת כמה פוסקים, כתב בשעה"צ שם, ז"ל, תוס' והרא"ש דכל ההיתר הוא כשאינו מחלל בפרהסיא, וכ"כ הריא"ז והובא בשה"ג והריטב"א, ובאמת בהרמב"ם גופא מבו' בדבריו בהדיא דהצדוקים שיכולים לבטל רשות הוא כשאינם מחללים בפרהסיא, ולפלא על הב"י שכתב קולתו לדעת הרמב"ם שמבואר בו להיפוך וכו', ולפלא על הט"ז ומג"א שלא הביאו כלל דעת שארי פוסקים שאוסרים בזה וכו', עכ"ל, וע' גם בס' תוס' שבת שם סק"א שנקט דתוס' ודעימייהו פליגי על דין זה.

**והנה** בחזו"א סי' פ"ז סקי"ד, כתב ע"ד המ"ב, ז"ל, ובמ"ב וכו' כתב דדעת כל הפוסקים דגם צדוקי מחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי לענין ביטול רשות, ותמה על הב"י והט"ז והמ"א שהקילו, ותמוה מאד הרי ב"י בעצמו הביא ד' תוס', ודן רק על הני צדוקים דשכיחי גבן דבהן שפט ב"י דמעשה אבותיהן בידיהן, אבל הצדוקים שבזמן הש"ס ודאי מזידין היו, וכן הצדוקים שבסוף זמן הגאונים אפשר דמזידין היו, וכל דברי הפוסקים שהביא הם על צדוקים שבזמן הש"ס וכו', עכ"ל.

**וד'** החזו"א צ"ע רב, שהרי הב"י כתב להדיא ע"ד התוס', דלפי דבריהם הני צדוקים דשכיחי גבן כיון דעברי אמילי דרבנן בפרהסיא הרי הם כגוי ומשכירין ואין מבטלין, וכל מה שדן הב"י דצדוקים אין דינם כגוי, הוא רק לדעת הרמב"ם, וכמש"כ להדיא דנראה דהני צדוקים "לדידי'" לא חשיבי משומדים.

**וכן** מפורש גם בד' הפרישה שם, שהביא תי' הב"י דחשיבי כתינוק שנשבה, וכתב שהתוס' תי' בענין אחר, והרי שנקט דתי' הב"י הוא תי' על קו' התוס', והיינו משום דאף צדוקים שבזמן הגמ' מעשי אבותיהן בידיהן ודינן כתינוק שנשבה, וכדלהלן.

**ובטעמא** דהתוס' דס"ל דאף היכא שמעשי אבותיהם בידיהם דינם כגוי ואין מבטלין רשות, עמש"נ להלן סק"י.

ב] **ונ'** דהטעם דפשיט"ל להב"י דהתוס' פליגי על הרמב"ם בזה, וס"ל דאף דמעשה אבותיהן בידיהן דינם כמשומדים, ולא חילק כמש"כ החזו"א דצדוקים שבזמן חז"ל מזידין היו, הוא משום מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דחולין, ז"ל, אבל המינים והצדוקים והביתוסים וכו', הרי כל מי שהתחיל אותה השטה תחלה יהרג לכתחילה כדי שלא יטעה את ישראל ויקלקל את האמונה וכו', אבל אלו אשר נולדו בדעות אלה וחונכו על פיהן הרי הם כאנוסים, ודינם דין תינוק שנשבה לבין הגוים שכל עברותיו שגגה כמו שבארו, אבל המתחיל הראשון הוא מזיד לא שוגג, עכ"ל, וז"ל הרמב"ם פ"ג מממרים ה"ג, בד"א באיש שכפר בתורה שבעל פה במחשבתו ובדברים שנראו לו, והלך אחר דעתו הקלה ואחר שרירות לבו וכופר בתורה שבעל פה תחילה כצדוק ובייתוס וכן כל התועים אחריו, אבל בני התועים האלה ובני בניהם שהדיחו אותם אבותם ונולדו בין הקראים וגדלו אותם על דעתם, הרי הוא כתינוק שנשבה ביניהם וגדלוהו ואינו זריז לאחוז בדרכי המצות שהרי הוא כאנוס, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הרמב"ם דכל בני הצדוקים חשיבי כתינוקות שנשבו, ורק צדוק ובייתוס עצמן ואלו שתעו אחריהם בדורם היו מזידין, ולפלא הוא מש"כ החזו"א דהצדוקים שבזמן חז"ל היו כמזידין, ולכאו' בד' הרמב"ם מפורש להיפוך, ואשר ע"כ שפיר למד הב"י ממש"כ התוס' דאם היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא הי' דינם כגוי, דס"ל דאף שמעשי אבותיהן בידיהן מ"מ דינם כגוי, ודלא כדעת הרמב"ם דס"ל דכל שמעשה אבותיהן בידיהן חשיבי כאנוסין, אשר לדעתו אין דינם כגוי, דמחלל שבת בפרהסיא ל"ה משומד עד שיעבוד במזיד, וז"ב.

**וע'** להלן סק"י שהבאנו מד' החזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח בהגה"ה שהכופר בתורה שבע"פ חשיב כמשומד לכל התורה, ולדבריו הרי בע"כ דהא דצדוקי ל"ה כגוי הוא משום שמעשי אבותיו בידיו וחשיב כתינוק שנשבה, ומוכח דאף צדוקים שבזמן חז"ל הי' דינם כתינוק שנשבה, ויש לציין עוד לד' הרדב"ז בסי' תשצ"ו שכתב להיפך מד' החזו"א, דצדוקים שבזמן חז"ל היו כתינוקות שנשבו, וקראים שבזמנינו ל"ח כתינוקות שנשבו.

**אמנם** באמת לפ"ז צע"ג עיקר ד' הב"י שכתב לדעת הרמב"ם דכל שמעשי אבותיו בידיו דחשיב כתינוק שנשבה מצי לבטל רשות ואין דינו כגוי, ומלבד דקשיא ממש"כ הרמב"ם גופי' דהא דצדוקי מבטל רשות הוא רק בשאינו מחלל שבת בפרהסיא, וכמשה"ק השעה"צ, וכ"ה גם בפיהמ"ש בריש פירקין, ז"ל, ופסק ההלכה שכל בר ישראל "מאיזה כת שיהי'" אם הי' מחלל שבת בפרהסיא אין עושים עמו ערוב ואינו מבטל רשות ושוכרין ממנו כגוי, גם קשיא ע"ז מסוגיית הגמ' המפורשת שאמרו לדעת ר"י, דצדוקי המחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, ורמז לזה השעה"צ שם.

**והאמנם** דלמש"כ החזו"א דהצדוקים שבזמן חז"ל מזידין היו, ניחא, דע"כ שפיר אמרו בגמ' וכן פסק הרמב"ם דצדוקי המחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי, אך לפ"מ שהבאנו ד' הרמב"ם דאף הצדוקים שבימיהם הי' דינם כתינוק שנשבה, אשר כן מוכח גם מד' הב"י גופי' שלמד מד' התוס' דאף צדוקים דידן דינם כגוי וכמש"נ, א"כ הרי מוכח דאף דחשיבי כתינוק שנשבה, מ"מ כל שמחללין שבת בפרהסיא דינם כגוי ואין מבטלין רשות.

**שוב** נתבוננתי די"ל בזה, שהרי הצדוקים לא היו מחללין שבת בפרהסיא, עכ"פ באיסור דאורייתא שהיו הצדוקים משמרין שבת באיסורי דאורייתא, וא"כ ממילא דצדוקי המחלל שבת בפרהסיא עכ"פ באיסור דאורייתא, הוי שפיר כגוי, שהרי ע"ז אינו כתינוק שנשבה שאין מעשי אבותיו בידיו בזה, וכל מש"כ הב"י דאף שמחללין שבת בפרהסיא חשיב כתינוק שנשבה, היינו משום דצדוקים דידן גם על חילול שבת בפרהסיא באיסור דרבנן מעשי אבותיהן בידיהן, וז"פ.

**אך** בל' הרמב"ם אכתי לא נתישב היטב, שבד' הרמב"ם נ' להדיא, דהטעם דצדוקים מבטלין רשות ואין דינם כגוי, הוא משום דאין מחללין שבת בפרהסיא, ולפי הנ"ל הרי אף אם הי' מנהג הצדוקים לחלל שבת בפרהסיא, ג"כ ל"ה דינם כגוי, כיון שהיו ע"ז כתינוק שנשבה, וכנר' מזה הוא שתמה הביאוה"ל ע"ד הב"י.

**ואכתי** קשיא מלישנא דגמ', דאמרי' כאן במשומד לחלל שבתות בצינעא, ומשמעות הדברים דסתם צדוקים היו מחללין שבת בצינעא, וכ"ה בחי' הר"ן, וא"כ הרי לגבי זה הוו כתינוק שנשבה, וא"כ אף אם הי' הדין דמחלל שבת בצינעא חשיב משומד, נמי היו הצדוקים המחללין שבת בצינעא מבטלין רשות, ואי"ז במשמעות ד' הגמ', וצ"ע בזה.

ג] **והנה** לכאו' יש לתמוה ע"ד הב"י, ממ"ד דצדוקי ה"ה כגוי, והרי דאף שמעשי אבותיו בידיו, וכמש"נ מד' הרמב"ם דאף צדוקים שבזמן חז"ל הי' מעשה אבותיהם בידיהם, מ"מ חשיב כגוי.

**אמנם** במרומי שדה להנצי"ב לעיל דל"א: ובריש פירקין, כתב שלדעת הרמב"ם פלוגתת תנאי אם צדוקי דינו כגוי, הוא אם לחשבן כאנוסין או כמזידין, ולדעת ש"ר כתב דהפלוגתא הוא אי חשיבי כמחללי שבת בצינעא או בפרהסיא, אך בד' התוס' בסוגיין ד"ה הוציא ותוס' הרא"ש שם מוכח לא כן, ואכמ"ל, ולפי דבריו א"ש.

**אמנם** נ' פשוט בזה לפמש"נ בסימן ט"ז סק"ד בדעת הרמב"ם דטעמא דצדוקי דינו כגוי ואינו מבטל רשות, הוא משום שאינו מודה בעירוב, עיי"ש.

**ולפ"ז** הרי ניחא בפשיטות הא דצדוקי הוי כגוי, הגם שמעשי אבותיו בידיו והוי כתינוק שנשבה, וזה עפ"מ שנת' להלן סק"ח דאף תינוק שנשבה ל"מ לערב, כיון דסו"ס אינו מודה בעירוב, ולזה ל"מ מידי מה שהוא אנוס בזה, ואשר ע"כ לדעת ת"ק דס"ל דכל שאינו מודה בעירוב אף אינו מבטל רשות, הרי דע"כ אף דצדוקי הוי כתינוק שנשבה, מ"מ כיון דסו"ס אינו מודה בעירוב, ל"מ לבטל רשות, וז"פ.

**וגם** למש"נ שם סק"ג בדעת הרשב"א שהטעם הוא משום שמא ילמד ממעשיו, נמי ניחא, דהגם דצדוקי הוי כתינוק שנשבה, מ"מ שייך בו הטעם דשמא ילמד ממעשיו, וכמש"כ השעה"צ מה"ט לדון בד' הב"י, והכא הוא פשוט טפי, שהרי אף אם לא הי' כתינוק שנשבה נמי לא הי' חשוב כגוי לכל דיני התורה, ומ"מ אינו מבטל רשות שמא ילמדו ממעשיו, וא"כ מה לי דהוי תינוק שנשבה, ופשוט.

**וכן** למש"כ תור"פ הבאנו דבריו שם סק"ג שהטעם הוא שהשוו אותם לדין גוי הואיל ומעשיהם מקולקלין קצת, נמי ניחא דאף אם הוו כתינוק שנשבה שייך בהו טעם זה, אך לדעת הראשונים שהבאנו שם סק"א שהטעם הוא משום דהוי משומד, לא א"ש, ואך דהנך ראשונים לטעמייהו, שכתבו להדיא דאם היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא הי' דינם כגוי, והרי דלא ס"ל דכל שמעשי אבותיו בידיו ל"ח משומד, וע"כ ה"נ למ"ד דצדוקי הוי משומד, ל"מ הא שמעשי אבותיו בידיו.

ד] **ובמש"כ** השעה"צ לדון דאף לדעת הרמב"ם חשיב המחלל שבת בפרהסיא כגוי אף היכא שמעשי אבותיו בידו וחשיב כתינוק שנשבה, אשר כן מ' מל' הרמב"ם שאם היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא, אף שהי' מעשי אבותיהן בידיהן הי' דינם כגוי, צ"ב הטעם בזה, שהרי כתב הרמב"ם בפ"ג מממרים ובפיהמ"ש פ"ק דחולין דהנך שמעשי אבותיהן בידיהן חשיבי כאנוסין, וא"כ מ"ט חשיב כגוי ול"מ לבטל רשות.

**וע'** בסימן י"ז סק"ח מש"נ לדון לישב בזה עפי"ד הרמב"ן בתשובה, עיי"ש.

**ובפשוטו** צ"ל הטעם בזה, כמש"כ השעה"צ גופי', דהוא משום דשייך בו הגזירה שמא ילמד ממעשיו.

**והנה** אמנם בחזו"א פקפק בזה, וכתב דאי"ז טענה, שלא אמרו חכמים אלא במי שדינו כגוי, ולא בכל מתנהג בדרך עקש, וע' תוס' לעיל ס"א ב' ד"ה הדר דלא גזרו בצדוקי וכותי אלא אגב גוי, עכ"ל.

**אך** כבר הבאנו לעיל ד' הרשב"א דטעמא דמ"ד דצדוקי אינו מבטל רשות הוא משום דאיכא למיחש בי' לשמא ילמד ממעשיו, והרי שאף דאין דינו כגוי מ"מ כיון דאיכא למיחש בי' לשמא ילמד ממעשיו גזרו בו שאינו מבטל רשות, ולפ"ז לכאו' צדקו ד' השעה"צ, ועד"ז הוא למש"כ תור"פ דטעמא דמ"ד דצדוקי אינו מבטל רשות הוא משום שמעשיו מקולקלים קצת, וע"כ גזרו בו אטו גוי אף דלא חשיב כגוי.

**אמנם** באמת אי"ז מתישב כ"כ, שהרי אנן קי"ל דצדוקי אינו כגוי, ולכאו' טעמא דמ"ד דצדוקי אינו כגוי הוא משום דס"ל דלא גזרו חכמים אלא במי דחשיב כגוי, וע"כ אף דצדוקי נמי יש לחוש שילמדו ממעשיו, ומעשיו מקולקלים קצת, לא אסרו בו, וא"כ לדידן ה"נ בדין דכל הא דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, הוא רק אם חשיב כגוי, אך כל דהוי תינוק שנשבה ול"ח כגוי, שפיר הוא מבטל רשות, וביותר, שהרי דוקא מחלל שבת בפרהסיא אין מבטל רשות, אך כל שאינו מחלל שבת בפרהסיא אף שמשומד להרבה עבירות, מ"מ כל שאינו משומד לכל התורה ה"ה מבטל רשות, אף דלכאו' במחלל שבת בפרהסיא ליכא יותר חשש שילמדו ממעשיו מאשר מי שמשומד להרבה עבירות, אלא הטעם בזה דכל דחשיב כגוי אסרו בו, וכל דלא חשיב גוי לא אסרו בו, אך מצאתי בחי' המאירי בריש פירקין, שכתב דמשמר שבתו בשוק אין לחוש שמא ילמד ממעשיו, ונ' מזה דע"י שמחלל שבת בפרהסיא איכא למיחש טפי שמא ילמד ממעשיו, וע"כ הוא דגזרו בו, ולפ"ז מתישב ד' השעה"צ, וצ"ע בזה.

**אך** יש להביא סמך לד' השעה"צ ממש"כ המאירי בריש פירקין, דהא דמהני ביטול רשות במחלל שבת בצינעא, הוא משום שאין לחוש בו שמא ילמד ממעשיו, והרי דאילו הי' שייך בו החשש דשמא ילמד ממעשיו הי' דינו כגוי דבעי שכירות.

ה] **ונ'** די"ל עוד בזה, דהנה אמנם בד' רוב האחרונים מצינו שנקטו דלדעת הרמב"ם כל שמעשי אבותיו בידיו חשיב כישראל לכל דיניו.[[104]](#footnote-105)

**אך** הנה ז"ל המבי"ט ח"א סי' ל"ז, ועוד דפשיט דהני צדוקים לאו שוגגין מיקרו אלא מזידים ופסולים מדאורייתא אפילו בני בניהם שהדיחו אותם אבותם, דהא מותרין ועומדין הם, דידעי דאתו מזרע ישראל ומכחישים בתורה שבעל פה ועוברים כמה עבירות בכל יום ומגלים פנים בתורה ומעיזים פניהם נגד חכמי הדור ואין מזיד גדול מזה, ואי קאמר הרב ז"ל דבתינוק שנשבה לבין הגוים שהוא אנוס וכו' היינו שלא להחשיבם בכלל המינים שמיתתם בידי כל אדם ולהרגם מיד אלא שימשכם בדברי שלום ולא ימהר להרגם אולי יקבלו תוכחה וכשלא קיבלו תוכחה ולא חזרו בתשובה הרי הם כאביהם ומיתתם ביד כל אדם מיד כדדיק הרב ז"ל בסיפא דלישני' דקאמר ולא ימהר להורגם,[[105]](#footnote-106) אבל לענין עדות פשיטא דהם פסולין מן התורה כדאמרן וכו', עכ"ל,[[106]](#footnote-107) אך בדבריו ח"ג סי' כ"ב נ' שנקט לא כן, ולכל דיניהם חשיבי כאנוסין, עייש"ה, ולדבריו ודאי שלכל דיניהם חשיבי כגוי, ואך לית בהו לדינא דמורידין ולא מעלין.

**וראיתי** לסייע לד' המבי"ט מד' הרמב"ם בתשובתו סי' תמ"ט, שנ' שם להדיא דהקראים לכל דינם חשיבי כגויים, ואך ששואלין בשלומם וקוברין מתיהן, דומיא דשואלים בשלום הגויים מפני דרכי שלום וקוברין מתיהן מפני דרכי שלום, ואין מלין את בניהם אלא משום דילמא נפיק מינייהו זרעא מעליא, עייש"ה.

**אמנם** כתב שם הרמב"ם דיינם מותר, ולכאו' נשמע מינה דלא חשיבי כגויים לכל דבריהם, וע' רדב"ז סי' תשצ"ו שהאריך בד' הרמב"ם הללו, אך עיי"ש שלא הזכיר שהטעם הוא משום שמעשי אבותיהן בידיהן, אלא דימה דינם לדין הכותים שמתחילה לא גזרו על יינם, ולכאו' צ"ל דהטעם הוא משום שלא היו עובדין ע"ז, וגם לא היו מחללין שבת בפרהסיא בדאורייתא, רק בדרבנן, ואך דמ"מ כיון דהוו אפיקררסים ע"כ אין שואלים בשלומם רק מפני דרכי שלום וכו', וי"ל דס"ל דכה"ג ל"ח כלל כמשומד, וכמו שדן הב"י סי' שפ"ה בדעתו דמחלל שבת בדרבנן ל"ח משומד, ואף להסוברים דחשיב משומד שאין מבטל רשות נחלקו האחרונים אם חשיב משומד לכל התורה, ואכמ"ל, וי"ל גם דס"ל דמחלל שבת בפרהסיא אין יינו יין נסך, דאינו חשוד לנסך וגם ל"ש בי' גזירת בנותיהם, ע' חזו"א יו"ד סי' ב' סקכ"ג שנטה כן מתחילה מכח סתימת ד' הרמב"ם.[[107]](#footnote-108)

**אמנם** לכאו' אין הדברים מתישבים בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דחולין במהדו"ב, שסיים שם, ז"ל, אבל אלו אשר נולדו בדעות אלה וחונכו על פיהן הרי הם כאנוסים, ודינם דין תינוק שנשבה לבין הגוים "שכל עברותיו שגגה כמו שבארו", עכ"ל, והנה הרי בתינוק שנשבה לבין הגויים שביארו שכל עבירותיו שגגה, חזינן דלא חשיב כמשומד, שהרי מביא קרבן ע"ז, וגם ל"ש בו טעמא דהמבי"ט דחשיבי כמזידין, ומדמדמי הרמב"ם דינם לדין תינוק שנשבה שכל עבירותיו שגגה, ש"מ דאף כל אותן שמעשי אבותיהן בידיהן חשיבי כשוגגין ואינם כמשומדים.

ו] **אמנם** נ' דיל"ד בזה מטעם אחר, די"ל דאף אמנם דהנך שמעשי אבותיהן בידיהן כל עבירותיהם שגגה, אך מ"מ י"ל שדינם כגוי, די"ל דהא דמשומד דינו כגוי, היינו משום דמי שאינו מקבל עליו עול התורה והמצוות חשיב כגוי, ואף דהוי שוגג בזה מ"מ דינו כגוי, ול"ד למי ששגג וחילל שבת שאין דינו כגוי, (אשר משו"ז נקט הב"י דלהרמב"ם המחלל שבת דמעשי אבותיו בידיו ל"ח משומד, דהוי כמחלל שבת בשוגג), כיון שהוא מקבל עליו עול שבת, ורק עתה שגג וחילל, אך משא"כ מי שאינו מקבל עליו עול שבת כלל, הגם דהוא שוגג בזה מ"מ דינו כגוי, ואשר ע"כ הגם דהנך שמעשי אבותיהן בידיהן וחשיבי כשוגגין ואנוסין, ומה"ט לי"ב לדין מורידין ולא מעלין, מ"מ לכל דיני התורה דינם כגוי, כיון שפרקו מעליהן עול התורה, וע' אג"מ אה"ע ח"א סי' פ"ב שכתב מטעם זה לפסלן לעדות.[[108]](#footnote-109)

**ונ'** ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דחולין דהמינים הם הכופרין מישראל וכו' והכת הזו היא כת של ישוע הנוצרי וכו' אסור לאכול משחיטתן, עכ"ל, ומ' מזה שגם בניהם ובני בניהם חשיבי מינים דאסור לאכול משחיטתן, הגם שמעשי אבותיהן בידיהן והוו כתינוק שנשבה, ובע"כ דאף הנך שמעשי אבותיהן בידיהן מ"מ כל שאין מאמינין בתורה חשיבי מינים.

**אמנם** לפ"ז פליג הרמב"ם על ד' הרמב"ן בב"מ דע"א. שכתב דקטן שנשבה לבין הגויים אתה מצווה עליו להחיותו, ואמנם נ' דודאי גם להרמב"ם מצוה להחיות קטן שנשבה לבין הגויים אם עתיד לחזור למוטב, אך הרמב"ן לא איירי בכה"ג, שהרי דן לדמות לזה בן המשומדת.

**וניחא** לפ"ז לישנא דהרמב"ם דמשמע דאם היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא הי' דינם כגוי, הגם שמעשי אבותיהן בידיהן, והיינו משום דהגם דהוו שוגגין בזה, מ"מ כיון שאין מקבלין עליהן עול שבת, דינם כגויים, ואמנם זה ניחא רק לפ"מ דמסיק הביה"ל ח"א סי' י"ח דהא דמחלל שבת בפרהסיא חשיב כמשומד לכל התורה, הוא משום חומר איסור שבת וסגי באיסור זה עצמו לחשבו כגוי, שאם הי' הטעם משום דע"י שפרק עול שבת החמור מעליו חשוד אף לכל התורה כולה, הרי ל"ש כן כלל במי שמחלל שבת משום שמעשי אבותיו בידיו.

ז] **האמנם** דאכתי קשיא, דא"כ תינוק שנשבה היאך מביא קרבן, הרי הוי משומד ופסול להביא קרבן, ומזה הוכיח החזו"א יו"ד סו"ס ב' שדינו כישראל.

**וי"ל** בזה בתרי גווני, חדא, הוא לפ"מ שצידד המל"מ בפ"ג משגגות בדעת הרמב"ם, דמשומד שעשה תשובה מביא קרבן, הגם שחטא בעודו משומד, ולפ"ז א"ש בפשיטות, דע"כ תינוק שנשבה שפיר מביא קרבן, אחר שקיבל עליו עול התורה.

**וי"ל** עוד, דהנה הרי הא דמשומד אינו מביא קרבן, לאו היינו משום שדינו כגוי, שהרי גוי מביא קרבן, אלא דינא הוא ד"משומד" אינו מביא קרבן, ואשר ע"כ דעת הרמב"ם דמשומד לדבר א' להכעיס מביא קרבן הגם שבפשוטו דעת הרמב"ם שדינו כגוי, דמ"מ כיון שאינו משומד לעבירה זו ה"ה מביא קרבן, ואכמ"ל עוד בזה, ולפ"ז י"ל, דהגם דתינוק שנשבה חשיב כגוי, כיון שאינו מקבל עליו עול התורה, מ"מ אין עליו שם משומד, דמשומד היינו מי שהמיר ופרק מעליו במזיד איסור זה, וע"כ ניחא דהגם דתינוק שנשבה חשיב כגוי לכל דיניו, מ"מ ה"ה מביא קרבן, ודו"ק.

ח] **עוד** כתב החזו"א, ז"ל, ותינוק שנשבה בין הגויים וכו', ואותן שדייני' לי' כאנוס זוכין עירוב עבורו, עכ"ל, והיינו דס"ל דכיון דחשיב כאנוס חשבי' לי' נמי כמודה בעירוב, דכל הא דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, הוא דוקא במי שאינו מודה בעירוב במזיד, אך מי שאינו מודה בעירוב באונס מהני לי' עירוב.

**אמנם** הדברים צ"ע רב, שהרי כתבו הב"י והב"ח והפרישה והט"ז והמג"א והמ"ב, דמש"כ הטושו"ע דצדוקי מבטל רשות אף שהוא מחלל שבת בפרהסיא, הוא משום דמעשי אבותיהן בידיהן וחשיבי כתינוק שנשבה, והנה הרי כתבו הטושו"ע דל"מ לו עירוב, והרי להדיא דאף מי שאינו מודה בעירוב מחמת שנשבה לבין הגויים, נמי ל"מ לו עירוב, דהגם דאנוס הוא, סו"ס אין הוא מודה בעירוב ול"ש בו עירוב.[[109]](#footnote-110)

**וכ"ה** להדיא בד' הנצי"ב במרומי שדה לעיל דל"א:, עיי"ש שכתב דהגם דצדוקי אינו מודה בעירוב וע"כ ל"מ בו עירוב, מ"מ כיון דנוס הוא ע"כ מהני בו ביטול רשות.

**ובאמת** נ' שיש ללמוד כן מד' הרמב"ם, שהרי כתב הרמב"ם ספ"ב מעירובין דצדוקים ובייתוסין אין מערבין עמן לפי שאין מודין בעירוב, וכ"ה בפיהמ"ש לעיל פ"ג דצדוקי אינו מודה בעירוב, וכבר הבאנו לעיל ד' הרמב"ם דכל בני הצדוקים ובייתוסין חשיבי כתינוקות שנשבו, וכן נקט החזו"א גופי' ביו"ד סי' ב' סקי"ח בהגה"ה, הבאנו דבריו להלן סק"י, והרי דאע"פ דחשיבי כתינוקות שנשבו מ"מ אין מערבין עמן, כיון דסו"ס אינם מודין בעירוב.

**ומצאתי** בס"ד הדברים מפורשים בשו"ת הרמב"ם סי' רס"ה, שנשאל בדין הקראים אם הם מצטרפין להשלים למנין או לשלשה לברכת הזימון, והשיב הרמב"ם, ז"ל, אסור להשלים בהם מנין, לא עשרה ולא שלשה, משום שאינם מודים בחיוב זה הדבר, והעיקר בזה אומרם בעירוב או ביד מי שאינו מודה בעירוב אינו עירוב וכו', וכל מה שאין מאמינים בחיובו ובחלותו, אסורים שיצטרפו בו, וידוע שאינם מאמינים בחיוב הקדושה ולא בחיוב הזימון, ואינם משגיחים במנין עשרה ולא במנין שלשה, ומאחר שאינם מודים בחוקים אלו, אסור לעשות זאת עמהם ולהשלים המנין בהם וכו', עכ"ל, והרי להדיא דאף שדעת הרמב"ם דהקראים הוו כתינוקות שנשבו, מ"מ חשיבי כאינם מודים בחיוב קדושה וזימון, וע"כ אינם מצטרפין להן, ודימה הרמב"ם ד"ז לדין מי שאינו מודה בעירוב, והרי להדיא דאף תינוקות שנשבו חשיבי כאינם מודים בעירוב.

**ויש** להעיר, שמד' הרמב"ם הללו מקור נאמן לד' הגר"א בסי' שפ"ה ס"א, שפירש דהא דתנן לעיל דל"א: דהשולח עירובו ביד מי שאינו מודה בעירוב אינו עירוב, הוא משום דכיון דליתא בעירוב ליתא בשליחות, וכמ"ש בפ"ב דגיטין, עכ"ל, וזהו שהביא הרמב"ם משם דמי שאינו מודה בדבר ל"מ לעשות חלות זו, דאילו לפ"מ שפירשו ריו"נ ר"י בן חכמון פסקי רי"ד והמאירי שם וכ"ה במג"א ומ"ב סי' ת"ט, דהטעם הוא משום דלא סמכי' עליו או משום שלא נתכוין לשם עירוב, אי"ז ענין לנידון דהרמב"ם, וז"ב,[[110]](#footnote-111) וע' עוד במרומי שדה להנצי"ב לעיל דל"א: שהאריך בזה דטעמא דמתני' דהתם הוא משום דכל שאינו מודה בעירוב ל"מ הוי שליח לעירוב, וראיתי להעיר עוד, שלדעת רש"י במתניתין שם דהא דקטן אינו נעשה שליח לעירוב הוא משום דלא אלים למיקני שביתה, ודאי מסתבר דה"נ הא דתנן דמי שאינו מודה בעירוב אינו נעשה שליח דינא הוא דל"מ עביד עירוב.

ט] **והנה** לפ"ז, נמצא דכל מי שדינו כתינוק שנשבה להסוברים דחשיב כישראל, לא יהני בו לא עירוב, ולא שכירות להסוברים דל"מ שכירות בישראל, ואף להסוברים דמהני שכירות בישראל, מ"מ איכא גווני דל"מ, ואכמ"ל בזה, ולא ראינו נזהרים בזה, וצ"ע.

**אמנם** אכתי יש מקום לדון דלא כל אנפי שוין, ואיכא גווני דתינוק שנשבה דלא חשבינן לי' כאינו מודה בעירוב, אלא הוי כתינוק המוטל בעריסה שאף שאינו יודע כלל מענין עירוב, חשיב שפיר כמודה בעירוב, וצ"ע בזה.

**שוב** כתב לי הגרח"ק שליט"א, במה דקשיא עמש"כ החזו"א דכל שדינו כתינוק שנשבה זוכין עירוב עבורו, דזה נסתר מד' כל הפוסקים שכתבו דצדוקי דינו כתינוק שנשבה ואפ"ה ל"מ בו עירוב, דיתכן שתינוק שנשבה עדיף שאין ידוע לו כלל, עכ"ד, וזה ע"ד מש"כ לחלק לעיל, ולפ"ז עלינו לדון בכל א' וא' שאינו מודה בעירוב ודינו כתינוק שנשבה, אם יש לחשבו כצדוקי דל"מ בו עירוב, או דחשיב שאין ידוע לו כלל ומהני לזכות לו עירוב.

**ויל"ד** עוד לישב ד' החזו"א בזה, דשאני תינוק שנשבה שאינו יודע כלל שהוא מחויב במצוות, ואינו כופר במצות עירוב, אלא אינו יודע שה"ז מחייב אותו, ומשא"כ צדוקים וקראים שהיו כופרים בדברי חז"ל וכפרו במצות עירוב, חשיבי כאינו מודה בעירוב הגם שאנוסים הם.

**אך** מ"מ גם לפ"ז, אותם מן הכופרים בזה"ז שכופרים ומלגלגים על דברי חז"ל, לא יועיל בהם עירוב, אף שהם כתינוקות שנשבו, וצ"ע.

י] **בטעמא** דתוס' ודעימייהו דס"ל דאם הן מחללין שבת בפרהסיא חשיבי כגויים, אף דמעשי אבותיהן בידיהן, אי לא נימא כמש"נ לעיל סק"ו דאף לדעת הרמב"ם תינוק שנשבה חשיב כגוי לכל דבריו, נ' דהוא משום דלא ס"ל כלל למה שחידש הרמב"ם דכל שמעשי אבותיו בידיו חשיב כתינוק שנשבה.

**ומצינו** כן בד' הרמב"ן בב"מ דע"א, ז"ל, ואם נפשך לומר התינח משומד עצמו בן המשומדת שוגג הוא והוה לי' כקטן שנשבה לבין הגויים ואתה מצווה עליו להחיותו, לא דמי דאילו התם לא ידע כלל, אבל כאן כיון דידע ושביק תורת ישראל ומדבק בע"ז ובחוקות הגויים הרי הוא משומד גמור ומורידין ולא מעלין, עכ"ל, וכ"ה בר"ן ונמו"י שם, והסכים לזה התשב"ץ ח"ג סי' מ"ז, וכ"ה בפשוטו דעת ר"ת דהתיר להלוות בריבית לבן המשומדת, והרי דס"ל דל"ח כתינוק שנשבה, וכ"ה דעת המרדכי והריטב"א שהסכימו לד' ר"ת, (אך למש"נ להלן סק"ו בדעת הרמב"ם, דאף תינוק שנשבה דינו כגוי לכל דבריו, אין להוכיח מדבריהם), וע' בתשובת הגרע"א שבבית מאיר או"ח סי' ש"ל, שכתב שכן הכריעו להלכה המג"א שם והש"ך ביו"ד סי' קנ"ט, ושו"ר בס' תו"ש בסי' שפ"ה סק"א שתמה על מה שהכריע הב"י ביו"ד סי' קנ"ט כדעת הרמב"ם, שהרי חזינן הכא דהתוס' וש"ר פליגי ע"ד הרמב"ם בזה.

**אך** צ"ע בזה, דלפ"ז בדין דהכותים והצדוקים ודכוותייהו דינם כאפיקורסים, וא"כ דינם דמורידין ולא מעלין, ותיקשי ממש"א במכות ד"ח. דישראל גולה ע"י כותי, ואם דינו במורידין איך יתכן שגולה, ותמה בזה החזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח בהגה"ה, וכתב דאיירי באותן שמעשי אבותיהן בידיהן, וע"כ אין דינם במורידים.

**ועיי"ש** שכתב לפ"ז די"ל דהכופר בתורה שבע"פ חשיב משומד לכל התורה וכמש"כ בשו"ת הרשב"א הביאו ב"י יו"ד סי' קי"ט, ושחיטתו נבילה, והא דכותים שחיטתן כשרה מדינא הוא בהנך שהן כתינוק שנשבה, וכן מש"כ הרמב"ם פ"ד משחיטה להכשיר בצדוקים, היינו בהנך שמעשי אבותיהן בידיהן, עכ"ד.

**אך** הדברים צ"ע רב שבל' הרמב"ם שם להדיא דגם צדוק ובייתוס עצמן שחיטתן כשרה כל ששחטו בפנינו, וגם קשיא מהמבו' בסוגיין דצדוקי אינו כגוי, והרי כתב החזו"א דצדוקים שבזמן חז"ל היו מזידין וכמו שהבאנו לעיל, וגם דעת הרשב"א לא נתישבה בזה, דבפשוטו לא ס"ל כלל דכל שמעשי אבותיהן בידיהן חשיבי כתינוק שנשבה, ובדבריו בסוגיין מבו' דאילו היו צדוקים מחללין שבת בפרהסיא הי' דינם כגוי, ובעכצ"ל בדעתו כמש"כ החזו"א שם מתחילה, עיי"ש, ועמש"נ עוד לדון לישב בזה בסימן י"ז סוסק"ה, ובדברינו בדין יינו של משומד סק"ח נת' בביאור ד' הרשב"א שאין כונתו דמי שאינו מאמין בדברי רבותינו דינו כמשומד לכל התורה, אלא דינו כמין דיינו אסור, עיי"ש?.

**ושו"ר** מפורש לא כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דחולין, ז"ל, שלא יהא צדוקי ולא ביתוסי והם ב' הכיתות אשר החלו להכחיש את התורה שבע"פ וכו', והם שקוראים אותם אנשי זמנינו היום מינים בסתם, "ואינם מינים לפי אמונתם" אלא דינם לענין ההריגה וכו' כדין המינים, עכ"ל, ולהדיא דהכופר בתורה שבע"פ אינו מין לפי אמונתו.

**אך** שוב מצאתי בשו"ת הרדב"ז סי' תשצ"ו שדן לומר בדעת הרמב"ם שלא הכשיר בשחיטת צדוקים רק באלו דחשיבי כאנוסין, וגם דן לומר דמ"ד דצדוקי אינו כגוי הוא רק באותן שהן כאנוסין, אך הצדוקים הראשונים כיון שכפרו בתורה שבע"פ להכעיס ודאי דינם כגוי, וכן משמע גם בשו"ת המבי"ט ח"ג סי' כ"ב, עיי"ש, עיי"ש באורך, וזה כעין ד' החזו"א.

**ויש** לציין עוד בזה לד' החוו"ד סי' קנ"ט סק"ד, שכתב דהכותים והצדוקים ודאי יש להם דין משומדים, כיון שכפרו בדברי חז"ל ואפיקורסים הן, וקשיא טובא מסוגיין שמבו' דלא חשיבי משומדים, וכן קשיא ממש"א בחולין דקודם שגזרו על הכותים היתה שחיטתן כשרה, וצ"ע רב בזה.

**והנה** אמנם י"ל, דהרמב"ן ודעימייהו ס"ל דאפיקורסים אין דינם במורידין, דבגיר' הגמ' לפנינו בע"ז דכ"ו: ליתא אפיקורסים, אך הרי"ף שם גריס אפיקורסים וכן דעת הרמב"ם וכן דעת רבינו יונה בשע"ת ש"ג סי' קמ"ג, אך אכתי קשיא בדעת הר"ן, שבע"ז שם פי' ד' הרי"ף באפיקורסים וכתב דהיינו מבזה ת"ח ומבזה חבירו בפני ת"ח, ואילו בב"מ הסכים לד' הרמב"ן, ותיקשי לדידי' דא"כ היאך גולין ע"י כותי, הרי דינו במורידין.

**וראיתי** בס' חוט שני ח"ב שדן לומר, דלא פליגי הרמב"ם והרמב"ן, דהרמב"ן איירי רק בבן המשומדת, שיודע שכל ישראל מקיימים מצוות ד' והוא מדבק בע"ז ובחוקות הגויים, אך בקראים ודכוותייהו שכל בני מינם עושים כמותם ל"ש ה"ט, ולפ"ז ניחא הא דכותים אין דינם במורידים, אך מד' הב"י יו"ד סי' קנ"ט ושאר אחרונים שנקטו דפליגי הרמב"ם והנמו"י מבו' לא כן, וצ"ע עוד בזה.

**יט**

**בדין ביטול רשות**

**א'**

א] **עירובין** דס"ח., ההוא ינוקא דאישתפוך חמימי', אמר להו רבא פנו לי מאני מבי גברי לבי נשי ואיזיל ואיתיב התם ואיבטיל להו הא חצר, אמר לי' רבינא לרבא וכו', ואי לא סבר לה מר כשמואל, ניתיב מר בדוכתי' וניבטיל להו לדידהו וניהדרו אינהו וניבטלו לי' למר דהא אמר רב מבטלין וחוזרין ומבטלין וכו'.

**ובחי'** הר"ן שם, ז"ל, וא"ת יבטל להם רשות ביתו ג"כ ויהא אורח אף לרשות ביתו ויהא מותר להוציא מביתו לחצר, וכ"ת אה"נ דלאחר שהחזיקו הם שרי אלא שהי' חושש לקודם שהחזיקו שלא הי' רשאי בכל וכו', ליתא דודאי לשעה מועטת דהיינו קודם שיחזיקו לא הי' חושש, דהא אמרי' בתר הכי אי לא ס"ל כשמואל נינח מר אדוכתי' וליבטיל להו לדידהו ולהדרו אינהו וליבטלו לי' למר ולא חייש דאדהכי והכי מפיק, אלא ודאי מהא שמעינן דמבטל אסור לעולם להוציא מביתו לחצר דל"ה אורח אלא בבתיהן של אחרים אבל בביתו ל"ה אורח, ואע"פ שלאחר שהחזיקו הם בחצר אע"פ שחזר הוא והוציא אינו אוסר עליהם, אפ"ה הוא עצמו אסור בין קודם שהחזיקו בין אחר שהחזיקו, עכ"ל.

**והנה** דין זה דאסור היחיד שביטל רשות ביתו להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה, כתב גם בחי' הרשב"א והר"ן לעיל דכ"ו: בשם הראב"ד, אך פי' שם הראב"ד הטעם בזה דאין הביטול מקנה להם ביתו לגמרי, אלא מהני הביטול לעשותו כחצר משותפת, וע"כ הוקשה לו מ"ש דלהם מותר ולו אסור, עיי"ש מה שתירץ, והעתקנו דבריו להלן סק"ב, והרשב"א שם לא הסכים לזה, אך בד' הר"ן נ' דהטעם בזה, דהוא כרבים אצל יחיד דל"ה אורחים וע"כ אסורין להוציא אף מבית היחיד לחצר, עמש"נ הטעם בזה להלן סק"ב, וה"נ יחיד אצל רבים הגם דהוי אורח, אך בביתו ל"ה אורח, וע"כ אסור להוציא מביתו לחצר, וכ"נ בפסקי ריא"ז לקמן דג"כ דעתו דאסור להוציא אף אחר חזקה, ומת' בדבריו שהטעם הוא משום דל"ה אורח בביתו, ודמי לרבים אצל יחיד דאסורין משום דל"ה אורחין, ולפ"ז ל"ק קו' הראב"ד דמ"ט להם מותר ולו אסור, וז"פ, וע' עוד בפי' ריו"נ במתני' לקמן דס"ט: שג"כ דעתו דאסור היחיד להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה, ופי' הטעם בזה משום שנראה שחוזר מביטולו, ואע"פ שאינו יכול לחזור בו כיון שהחזיקו בני מבוי במבוי, אפ"ה אסור דנראה כחוכא ואיטלולא ויראה לכל שבאיסור משתמשין בני חצר בחצר, עכ"ד.

**אמנם** הנה בחי' הרשב"א לעיל דכ"ו: דעתו דהיכא שביטל אף רשות ביתו שרי לי' להוציא מביתו לחצר אחר שהחזיקו בחצר, וכ"ה דעת הריטב"א שם, וכ"ה דעת הרמב"ם והרבה מן הראשונים שכתבו דבביטל רשות ביתו ביתו מותר גם הוא להוציא מביתו לחצר, והיינו בפשוטו רק אחר חזקה, וכמש"כ המג"א סי' ש"פ סק"ה והגר"א שם, ועמש"נ עוד בפרט זה להלן סק"ד.

**ולדעתם** הדר תיקשי קו' הר"ן, דמ"ט לא ביטל רבא אף רשות ביתו והי' מותר להוציא מביתו לחצר, ולא הי' צריך לפנות כליו.

**ולכאו'** הי' נ' לישב בזה בפשיטות, דהנה הר"ן שם נקט דיחיד אצל יחיד הוי אורח, ולכאו' מה"ט הוא דס"ל דהכא ודאי הי' רבא רשאי להוציא מבית זה שביטל לו לחצר, וזהו נמי מה שדן אם שרי לי' להוציא מביתו לחצר.

**אך** הנה דעת הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ז ה"ב דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, וי"ל לדעתו דאיירי הכא שאף בחצר השני' לא הי' דר אלא א' לבדו, וע"כ ל"ה אורח,[[111]](#footnote-112) ואשר ע"כ ניחא דאף אם הי' מבטל גם רשות ביתו הי' אסור לו להוציא מביתו לחצר, כיון דל"ה אורח, שהרי רבים אצל יחיד דל"ה אורחים אסורין להוציא אף מבית זה שביטלו לו לחצר, וכ"ש שאסורין להוציא מביתן לחצר אף בשביטלו רשות ביתם.

**ומצינו** עד"ז בד' המאירי לקמן דס"ט: שהביא ד' הרשב"א דיחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים אף אם אותן שעירבו מרובין מן המבטלין ל"ה אורחים, וכתב שהרשב"א הוכיח כן, ממש"א רב דמבטלין וחוזרין ומבטלין, ואם ביחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים נעשין אורחים ומותרין להוציא כבתחילה אחר שביטלו, מאי אתא לאשמועי' רב כי אמר דחוזרין ומבטלין, והא אף בלא ביטול האחרים מותר המבטל הראשון או המבטלים הראשונים אם הם רבים מדין אורח וכו', עכ"ד, וכונתו דבגונא שביטלו אף רשות ביתן, דאי הוו אורחים מותרין להוציא אף מביתן לחצר, ומזה למד הרשב"א דיחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים ל"ה אורחים, וע"כ אף אם ביטלו רשות ביתן אסורין להוציא מביתן לחצר, ולדעת הראשונים דפליגי ע"ד הרשב"א וס"ל דיחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים הוו אורחים, צ"ל דהנידון אם חוזרין ומבטלין הוא בגונא שלא עירבו כלל בני החצר, דבכה"ג בעינן שיבטלו כל בני החצר רשותן לחד, והוו רבים אצל יחיד דל"ה אורחים, וע"כ בעי' לדינא דחוזרין ומבטלין, ולכאו' מה"ט אף ל"ה מהני שיבטל רבא רשות ביתו, דאכתי יהא אסור להוציא מביתו לחצר כיון דל"ה אורח, וכמש"נ.

**שו"ר** כן במכתב החזו"א, שנד' בס' שערי לימוד, ז"ל, ובמ"ב סי' ש"פ הביא דברי ריטב"א דיחיד אצל יחיד נעשה אורח, וכן דעת הטור, ולדעה זו מוכרח בגמ' ס"ח א' דהמבטל אסור לו להוציא אף לאחר שהחזיקו, דאל"כ למה הוצרך רבא ליכנס לבי נשי, לבטל גם ביתו ויחזיקו ויהי' גם רבא מותר, אפי' אם הביטול הי' ליחיד, עכ"ל, ומבו' בדבריו דלדעת הרשב"א דיחיד אצל יחיד אינו נעשה אורח, ניחא דע"כ אף אם הי' רבא מבטל גם רשות ביתו, ג"כ הי' אסור להוציא מביתו לחצר, משום דאינו אורח.

ב] **אמנם** באמת נ' דאין לישב כן, ובהקדם דהנה ביסוד דינא דרבים שביטלו ליחיד דל"ה אורחים אסורין להוציא מבתיהם לחצר, נחלקו הראשונים בטעמו, וכבר עמד ע"ז הבית מאיר בסי' ש"פ.

**דהנה** בפירש"י לקמן דס"ט:, ז"ל, דהוי אורח לגבייהו כיון דמביתו לא מפיק אף על גב דמשתמש בחצר לא מיהדר ומשקל רשותי' הוא אלא כשאר אורחין, והן אסורין אפילו מביתו לחצר, דכיון דמשתמשי בחצר אע"ג דלאו מבית דידהו מפקי הוה לי' משקל רשותא דחמשה לגבי חד לא דמו לאורחין, עכ"ל.

**ומבו'** בד' רש"י, דטעמא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו לחצר משום דל"ה אורחים, היינו דכל דל"ה אורחים הוי זה מיהדר ומישקל רשותא וחוזרים בהן מביטולן, וע"כ הוא שאסורין להוציא, ומשא"כ יחיד שביטל לרבים דהוי אורח, שרי להוציא מביתם לחצר דלאו מיהדר ומישקל רשותי' הוא אלא כשאר אורחים.

**וכ"ה** מבו' בד' התוס' לעיל דס"ג: ד"ה בטילו, ז"ל, שהביטול אינו מתיר אלא ליחיד אבל השאר אסורין שאם יוציאו הרי הן מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול, ובטל הביטול בכך, והוו להו מרובין במקום נכרי, עכ"ל, ומבו' להדיא מדבריהם דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא אף אחר שהחזיק היחיד, שהרי כתבו דל"מ הביטול אלא ליחיד והרבים לא הותרו כלל, ואם אחר שהחזיק היחיד מותרין אף הרבים להוציא למבוי, א"כ הרי הועיל הביטול אף לרבים.

**ובפשוטו** נ' בביאור דבריהם, דאף דאחר שהחזיק היחיד ברשותו כבר א"א להם לחזור בהן מביטולם, מ"מ אסורין הן להוציא מביתו לחצר, דכיון דהוצאה זו הויא מעשה חזרה מן הביטול, הרי דכלפי מעשה המתנגד לביטול, ל"מ היתר הביטול, וע"כ הוא שאסורין להוציא מביתן לחצר, וכ"כ החזו"א סי' פ"א סקי"ז, אך הבית מאיר שם פירש בדעת רש"י, דברבים המבטלין ליחיד מהני חזרתן אף אחר שהחזיק היחיד, ועמש"נ בזה בסימן כ' ס"ק ה' ו'.[[112]](#footnote-113)

**אמנם** הנה בחי' הרשב"א בדס"ט:, ז"ל, והן אסורין אפילו משלו דרבים לגבי יחיד לא הוו אורחין, ואפילו לאחר שהחזיק הוא בחצר, דלא כמוציאין מרשותו של יחיד לחצרו של יחיד הם אלא כמוציאין מרשותו של אותו יחיד לרשות המשותפת להן, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, והם אסורין אפילו בשלו דרבים לגבי יחיד אינם נעשים כאורחים, וכיון שכן הו"ל כמוציאין מרשות היחיד לחצר המשותפת, דאע"ג דביטלו לו רשותם אסורין הם בו אפילו לגבי דידי', כיון שלא נעשו לו כאורחים, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרשב"א והריטב"א, דהא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו לחצר, היינו משום דהם ל"ה אורחים, וע"כ לגבי דידהו ל"מ היתר הביטול, דחזינן להו כמוציאין לרשותן.

**וכ"נ** גם בפסקי ריא"ז ה"ב דין ב', ז"ל, אבל הן אסורין אפי' מביתו לחצר שאין רבים נעשים אורחים אצל היחיד, והרי הן כמטלטלין מביתו לחצירן אע"פ שביטלו לו רשותן, עכ"ל.

**ובבית** מאיר סי' ש"פ פירש הטעם בזה, ז"ל, שרבים לגבי יחיד לא אפשר להם לבטל רשותם עד שיהא נראה כרשות היחיד שביטלו לבדו, אלא שמ"מ לגבי דידהו הרואה אותם מוציא מביתו לחצר נראה כמוציא מרה"י לרשות המשותף, עכ"ל.

**ויל"פ** עוד שהטעם בזה הוא, דלעולם היתר הביטול הוי רק למי שביטלו לו, אך לגבי מי שלא ביטלו לו קיימא הרשות בדינה, וכדחזי' בדינא דצריך לבטל לכל א' וא', דיל"פ דהוא משום דל"מ הביטול להתיר לאחר שלא ביטלו לו עמש"נ בזה בסימן כ' סק"ג בהערה, וע"כ אין להתיר לאחר להוציא מבית לחצר, רק אם חזינן לי' כאורח של זה שביטלו לו, אך הרבים שביטלו שאינם כאורחים חזינן להו כמוציאים לרשות דידהו, וע"כ הם אסורין להוציא מבית היחיד לחצר.[[113]](#footnote-114)

**ויל"פ** עוד בזה, ע"ד ד' הראב"ד שהביא בחי' הרשב"א לעיל דכ"ו:, ז"ל, דאפילו לר"א דס"ל דאף רשות ביתו ביטל לא לגמרי ביטל רשות ביתו לגביהן ושיהא הוא אורח אצלם, אלא עדיין הוא משייר דירתו שם, וכיון שכן אסור הוא להכניס ולהוציא מביתו לחצר משום דהו"ל כמוציא מרשותו לרשות חבירו, אבל להם מותר שאע"פ שהוא שותף עמהן בבית אין אנו עושין הבית כרשות משותפת אלא כרשות מיוחדת לכל אחד ואחד מן הדרים שם, והרי אלו מוציאין מרשות המיוחדת להן לחצרן המיוחדת להן ג"כ, ואינו דומה לחצר משותפת שאסור להכניס ולהוציא ממנה לבית המיוחד ממש לכאו"א מהן, דחצר אינה כמיוחדת לכאו"א מן השותפין דאין האחד משתמש בחצר כנגד פתחו של חבירו אלא זה משתמש כנגד פתחו וזה משתמש כנגד פתחו, ולפיכך אין כל החצר כמיוחדת להם, אבל בית הרי זה כמיוחד לכל אחד ואחד לפי שכאו"א משתמש בכל הבית זה כזה, עכ"ל, וי"ל דה"נ רבים דל"ה אורחים היינו דאינם מסתלקים לגמרי מן החצר ועדין הן משיירין דירתן שם, וע"כ אסור להם להוציא מבית היחיד לחצר, והא דלו מותר הוא כמו שפי' הראב"ד דחשבינן דמוציא לרשות המיוחדת לו לבדו, וכ"נ להדיא בל' פסקי רי"ד לקמן דס"ט: דזהו טעם איסור הרבים להוציא מבית היחיד לחצר, עיי"ש, אך בד' הרשב"א אי"ז מתישב, שהרי בדכ"ו: שם פליג ע"ד הראב"ד וכתב דאם לא שנעשה אורח לגביהן אף הן היו אסורין להכניס ולהוציא מביתו, וא"כ לדעתו אין לפרש כן דזהו הטעם דרבים אסורין להוציא מבית היחיד לחצר, וגם מד' הראב"ד אין נ' דמפרש דזהו הטעם בהא דרבים אסורין להוציא מבית היחיד לחצר, דמדבריו נ' דהוי זה דין מחודש בההיא דר"א והוצרך להאריך לפרש הטעם בזה.

**ועיי"ש** בבית מאיר שדקדק בד' הרמב"ם שדעתו כדעה זו דהא דאסורין להוציא מביתו לחצר אי"ז משום מישקל רשותא, אלא מצד עצמותם אסורין, עיי"ש.

**אך** עמש"נ בסימן כ"א סק"ד, להוכיח בדעת הר"ח והרמב"ם דמפרשי להך דינא בע"א.

ג] **ונ'** לדון כמה נפ"מ בזה, חדא הוא במש"כ המג"א סי' ש"פ סק"ז, אהך דינא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו לחצר, והביא המג"א שם פירש"י שהטעם הוא משום מישקל רשותא, וכתב ע"ז, ז"ל, וא"כ משמע דמותרים להכניס מחצר לביתו וע' סי' שפ"א ס"ד, עכ"ל.

**ומכוון** המג"א הוא כמו שפירש המחה"ש שם, דכיון דאין האיסור משום מה שאין חשובין כאורחין מצ"ע, אלא משום שהן כחוזרים מביטולם, ע"כ אין לאסור היכא שמכניסין מחצר לביתו, דל"ה חזרה מן הביטול אלא בהוצאה לרשות המבוטלת ולא בהכנסה מן הרשות המבוטלת, כמבו' בסי' שפ"א ס"ד, לפ"מ שפירש המג"א שם, ועמש"נ בסימן ט' סק"ג באורך בפרט זה שאי"ז מוסכם, ולהסוברים דהיכא דל"ה אורחים חשיב חזרה אף בהכנסה מן הרשות המבוטלת לרשות אחר, ודאי יש לאסור ברבים שביטלו ליחיד אף להכניס, עיי"ש בזה.

**אמנם** לדעת הרשב"א והריטב"א דהא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו לחצר, הוא משום הא גופא שאינם אורחים, וע"כ ל"מ הביטול להתיר להם, הרי ודאי דאף אסורין להכניס מחצר לביתו, וכבר כ"כ הבית מאיר שם, אך מ"מ יש מקום לדון דכה"ג אי"ז חזרה מן הביטול, וצ"ע בזה.

**ובמ"ב** שם סקט"ז הביא דבא"ר כתב בשם הרבה פוסקים שגם להכניס מחצר לבית אסור, ובשעה"צ שם הראה מקורו מעבוה"ק ורבינו יהונתן ורבינו ירוחם וכ"כ הריטב"א בדף ס"ד ובדף ס"ז, עכ"ד, ולפי המבואר הרי דלהרשב"א והריטב"א לטעמייהו ודאי יש לאסור אף להכניס, ואי"ז סתירה לד' המג"א שהתיר להכניס, דהמג"א קאי להדיא לד' רש"י דטעם האיסור הוא משום מישקל רשותא, וגם לדעת ריו"נ ודאי יש לאסור, שהרי מבו' בדבריו דהא דרבים שביטלו אסורין להוציא מבית היחיד לחצר, אי"ז משום חוזר ומחזיק, אלא משום דל"ה אורחים, ועמש"נ בזה עוד בסימן ט' סק"ג.

ד] **עוד** יש לדון נפ"מ בזה, דהנה תנן לעיל דכ"ג. דאנשי חצר ששכח א' מהן ולא עירב ביתו אסור מלהכניס ולהוציא לו אבל להם מותר, ובגמ' שם דכ"ו: מפרשינן לה דהא דביתו מותר להם, הוא משום לדברי רבי אליעזר המבטל רשות חצירו רשות ביתו ביטל.

**ובטעם** הא דביתו אסור מלהכניס ולהוציא לו, פירש"י שם, ז"ל, אבל הוא אסור להכניס ולהוציא מביתו לחצר, ואע"פ שהוא מותר להכניס ולהוציא מפתח בתיהן לחצר וכו', כשאר כל אדם הנכנס לחצר חבירו ומותר לו להוציא מפתח חבירו לחצר דהא רשותא דחד הוא, והכא נמי, כיון דבטל להו דידהו הוי, מביתו מיהו אסור הוא להוציא, ולא אמרינן כיון דביטל להו רשות ביתו הוי ביתו כבתיהן, דבשלמא מבתיהן, אם הוא מכניס ומוציא איכא למימר כאינש בעלמא הוא, אבל מביתו חוזר ומחזיק ברשותו הוא, ואוסר עליהם והן עליו, כדתנן בפרק הדר מי שנתן רשותו והוציא, בין בשוגג בין במזיד הרי זה אוסר, עכ"ל.

**ועיי"ש** בחי' הרשב"א שכתב, דלפי דברי רש"י לא אמרו שאסור לו להוציא מביתו אלא עד שלא החזיקו בחצר, אבל אם החזיקו הם בחצר כבר החזיקו ואינו יכול לחזור, וכדתניא התם בפרק הדר וכו' בד"א בשלא החזיקו בני המבוי במבוי אבל החזיקו בני המבוי במבוי בין בשוגג בין במזיד אינו אוסר, עכ"ד, ועיי"ש שהקשה ע"ז, דא"כ היאך שנה סתם ביתו אסור לו להכניס ולהוציא דמשמע לכולי שבת ואפי' לאחר שהחזיקו הם, עיי"ש מש"כ בזה, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, וכ"נ דעת הרמב"ם והרבה מן הראשונים, וכמו שהבאנו לעיל סק"א.

**והנה** בחזו"א סי' פ"ח סק"ז כתב, דלדעת הרמב"ם דביחיד היכי דאין יכול לחזור ולהחזיק מותר להוציא, נראה דה"ה ברבים, דאין טעם כלל לאסור ברבים מביחיד, כיון דלא חשיב חזרת רשות למה נחמיר להן יותר מביחיד, עכ"ל, וכ"כ החזו"א במכתב שנד' בס' שערי לימוד באורך שאין לחלק בין זל"ז, עיי"ש בטעמו.

**אמנם** הנה בד' הרשב"א והריטב"א הוא מפורש לחלק בזה, שהרי כתבו בדס"ט: דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה, ואילו לעיל בדכ"ו: דעתם דיחיד שביטל לרבים רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר אחר חזקה.

**וגם** מש"כ החזו"א כן לדעת הרמב"ם, דרבים שביטלו ליחיד מותרין להוציא מביתו לחצר אחר חזקה, צ"ע רב בזה, דהנה ז"ל הרמב"ם פ"ב מעירובין ה"א, ביטל להן רשות ביתו ורשות חצרו וכו' וגם הוא מותר מפני שלא נשאר לו רשות והרי הוא כאורח אצלם והאורח אינו אוסר, עכ"ל, ובה"ג שם, ז"ל, ביטלו אלו המערבין רשותן לזה שלא עירב, הוא מותר שהרי נשאר לבדו, והם אסורין שלא נשאר להן רשות, ואין אומרים יהיו כאורחים אצלו שאין רבים אורחין אצל אחד, עכ"ל.

**והנה** במש"כ הרמב"ם בה"א דבביטל להם רשות ביתו גם הוא מותר, פירש המג"א סי' ש"פ סק"ה והגר"א שם, דהיינו אחר שהחזיקו הרבים, דקודם שהחזיקו אסור היחיד להוציא מביתו לחצר, אף שביטל רשות ביתו, וכמבו' במתני' דכ"ג., ולפ"ז נ' מוכח דמש"כ הרמב"ם בה"ג דרבים שביטלו ליחיד אסורין, איירי אף אחר שהחזיק היחיד, דאי נימא דאחר שהחזיק היחיד אף הם מותרין, א"כ נמצא דמש"כ הרמב"ם בה"א דהוא מותר איירי רק אחר חזקה ומש"כ בה"ג דהן אסורין איירי רק קודם חזקה, וזה אינו מתישב כלל בדבריו.

**ואמנם** צ"ע הטעם בזה, דמ"ט יחיד שביטל אינו אסור להוציא מביתו לחצר אלא קודם חזקה, ואילו רבים שביטלו אסורין אף לאחר חזקה.

**ואמנם** פשוט דלהרשב"א ולהריטב"א לטעמייהו אין לדמות כלל הנידונים זל"ז, דשאני רבים שביטלו ליחיד דאיסורן להוציא מביתו לחצר אי"ז משום שחוזרין מביטולן, אלא משום שאינם אורחין ול"מ להו היתר הביטול, וע"כ אסרינן בזה אף אחר חזקה, ומשא"כ ביחיד שביטל לרבים דהוי אורח, ואיסורו להוציא מביתו לחצר הוא משום דהוי כחוזר מביטולו, וכמו שפירש הרשב"א לעיל דכ"ו: דהוא משום דל"ה כאורח ממש שלא יאסור בהוצאתו, אלא חוזר הוא במה שסילק עצמו ונעשה בעה"ב, עכ"ל, הרי דמה"ט אין לאסור רק קודם שהחזיקו דמצי הדר בי' מביטולו, וכבר כתב כן הבית מאיר שם,

**ולפ"ז** גם לדעת הרמב"ם שכתב הבי"מ שדעתו דהא דרבים אסורין להוציא מבית היחיד לחצר הוא משום דל"ה אורחים ול"מ להו היתר הביטול, הרי דמה"ט ודאי אסורין אף לאחר שהחזיק היחיד, ול"ד ליחיד שביטל אצל רבים דשרי להוציא מביתו לחצר אחר שהחזיקו הרבים.

**אמנם** לדעת רש"י ודעימי' דהא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתן לחצר הוא משום מישקל רשותא, א"כ לכאו' צדקו ד' החזו"א, דמדחזינן דברבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתן לחצר משום מישקל רשותא אף אחר שהחזיק היחיד בחצר, ואף דל"מ הדרי בהו, מ"מ ל"מ הביטול להתיר מעשה שהוא חזרה מן הביטול, ה"נ ביחיד שביטל אף רשות ביתו, דהוצאה מביתו לחצר הויא מישקל רשותא, יש לאסור אף אחר שהחזיקו הרבים בחצר.

**אמנם** הנה בד' המג"א מבו' שחילק בזה, שהרי בדין יחיד שביטל אצל רבים כתב המחבר בסי' ש"פ ס"ב שאם ביטל להם רשות ביתו מותר הוא להוציא אף מביתו, וכתב המג"א שם סק"ה דהיינו לאחר שהחזיקו בחצר, ואילו בדינא דרבים שביטלו אצל יחיד דאסורין להוציא מביתו לחצר, כתב המג"א שם סק"ז דאפי' חזקה לא מהני, והנה הרי כתב המג"א שם דטעם הא דאסורין הרבים להוציא מביתו לחצר הוא משום מישקל רשותא, ואפ"ה אסורין אף לאחר חזקה, ול"ד ליחיד שביטל אף רשות ביתו דשרי להוציא מביתו לחצר אחר חזקה, ולא אסרינן לי' משום מישקל רשותא, וצ"ב הטעם בזה, וכמו שתמה בזה החזו"א.

**אמנם** עיי"ש בבית מאיר שכתב לחלק בזה, ז"ל, דדוקא יחיד במקום רבים דאפשר להיות אורח וכו' משא"כ לאחר שהחזיקו אמרי' שבע"כ מוכרח להיות נשאר אורח, משא"כ ברבים לגבי יחיד שא"א להם להיות שימושם בדרך אורח, אף לאחר שהחזיק הוא כל מה שמשתמשים בהחצר הן מביתם הן מביתו לא חשוב אלא נטילת רשות, עכ"ל.[[114]](#footnote-115)

**שו"ר** במכתב החזו"א שנד' בס' שערי לימוד, ז"ל, הא דאמרו דאין רבים אורחין אין הכונה שהוא מן הנמנעות, והרי אם באמת באו אכסנאין רבים אבל יחיד אינן אוסרים, אלא ר"ל מיחזי כתשמיש בעלים, ולכן אין שום עדיפות תשמיש רבים המבטלים בבית הזוכה, מתשמיש היחיד המבטל ומשתמש בביתו, עכ"ל, ונ' שבא לדחות חילוק הבית מאיר הנז', ובדעת הבי"מ נ' די"ל דלעולם רבים ל"ש כלל שיהיו אורחים, ול"ד לאכסנאין שבאו שבאמת אין דירתם קבועה, אך משא"כ רבים המבטלים דדירתן קבועה כאן, ל"ש לחשבן כמשתמשים בתורת אורחים, דחלוק ענין אורח האמור באכסנאי, מענין אורח האמור במבטל, וכאשר כן יל"פ בד' התוס' לקמן דס"ט:, ואכמ"ל בזה.

ה] **עוד** יש לדון נפ"מ בזה, לדעת הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ב ה"ח, דכלים ששבתו בבית ויצאו לחצר אין מטלטלין אותן אלא בד' אמות, וכ"נ דעת רש"י לעיל דס"ו. ד"ה מבטלין וכמו שעמד הרש"ש שם, וכ"נ מד' רש"י לקמן דצ"ד., וזה שלא כד' רש"י שבת דק"ל, ואכמ"ל בזה.

**ויש** להסתפק בדין רבים שביטלו ליחיד דאסורין להוציא מביתו לחצר, והוציא היחיד כלי ביתו לחצר, אם מותרין הרבים לטלטל כלים אלו ד' אמות בחצר.

**ונ'** שזה תלוי בפלוגתת הראשונים הנ"ל, דלדעת רש"י ותוס' דהא דהרבים אסורין להוציא מביתו לחצר אין הטעם משום דל"מ הביטול להתיר לדידהו, אלא הטעם הוא משום דהוו כחוזרין מביטולן, הרי לפ"ז פשוט דמותרין הן לטלטל כלי ביתו ד' אמות בחצר, דכיון דאף לגבי דידהו מהני היתר הביטול, וטלטול בחצר הרי ל"ה מעשה חזרה מן הביטול.

**אך** לדעת הרשב"א והריטב"א דהא דהרבים אסורין להוציא מביתו לחצר הוא משום דל"ה אורחים ולגבי הוצאה דידהו ל"מ היתר הביטול, הרי דמה"ט אף אסורין לטלטל כלי ביתו ד' אמות בחצר, שהרי הא דשרי לו לטלטלן ד' אמות בחצר, הוא משום שביטלו לו רשות חצירם, וע"כ הוי כחצר דידי', ואי"ז חצר שאינה מעורבת, אך לגבי דידהו דל"מ היתר הביטול, הוי זה כחצר שאינה מעורבת שאסור לטלטל בה כלי הבתים יותר מד' אמות, וז"ב.[[115]](#footnote-116)

ו] **ויל"ד** עוד נפ"מ בזה, היכא שנפרצה בית ראובן לבית שמעון, שאסור ראובן לטלטל בביתו יותר מד' אמות, וביטל ראובן ביתו לשמעון, ויש להסתפק אם מותר לראובן לטלטל יותר מד' אמות בביתו, להסוברים דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, ועד"ז יש להסתפק גם לדעת הסוברים דהוי אורח, והוא בגונא שנפרצה חצר דרבים (שלא עירבו) לחצר דיחיד וביטלו הרבים חצירם להיחיד, ויש להסתפק אם מותרין הרבים לטלטל כלי הבית בחצירם יותר מד' אמות.

**ולכאו'** נ' דהוא תלוי בהנ"ל, דלדעת רש"י ודעימי' דהא דמי שאינו אורח אסור להוציא לחצר הוא משום דהוי חוזר ומחזיק, הרי אין לאסור עליו לטלטל ד' אמות, דזה ל"ה מעשה חזרה, אך לדעת הרשב"א והריטב"א ודעימייהו דהא דמי שאינו אורח אסור להוציא לחצר, הוא משום דל"מ לו היתר הביטול, הרי ממילא דבנידו"ד אף יהא אסור לטלטל ברשותו יותר מד' אמות, כ"ה שהי' אסור בזה קודם הביטול, וז"פ.

**אמנם** יל"ד דאף לדעת רש"י ודעימי' יהא אסור לטלטל ד' אמות, דכיון שרשותו פרוצה לרשות חבירו, חשיב פרוץ למקום האסור, כיון שאסור הוא להוציא מרשותו לרשות חבירו משום חוזר ומחזיק, וזה לפמש"נ בסימן ט' סק"ג דהיכא דל"ה אורח חשיב חוזר ומחזיק אף בשמוציא מרשותו לרשות חבירו.

**אך** יש להסתפק אם היכא שאיסורו הוא משום חוזר ומחזיק, והיינו דכלפי מעשה חזרה ל"ח היתר הביטול, או משום דהוי חוכא ואיטלולא, שייך לאסור משום פרוץ למקום האסור, ואולי נידו"ז תליא בפלוגתת רש"י ותוס' לעיל דמ"ב. עיי"ש ובחי' הריטב"א, וצ"ע בזה.

**ולכאו'** יש ללמוד להתיר בזה, ממש"א לקמן דע"ט. בבית שבין ב' חצירות שמילאהו תבן ונתמעט התבן שניהם אסורין, כיצד הוא עושה נועל את ביתו ומבטל את רשותו, ופירש"י שם דאיירי בגונא שב' בתים מב' החצירות היו פתוחין לבית זה, ופי' הריטב"א שם בדעתו דאיירי שהיו הבתים פרוצין במלואן לבית זה, וכיצד הוא עושה להתיר מיהא את האחד, נועל את ביתו הפתוח לאותו בית ומבטל את רשותו והוא אסור להוציא מאותו בית לחצר שלו שהרי ביטל רשותו וכו', עכ"ד.

**והנה** מ' להדיא דאינו אסור אלא להוציא מהבית לחצר, אך מותר לטלטל בבית ד' אמות, אמנם מאידך מ' דלא הועיל הביטול אלא לחבירו, אך איהו לא הי' לו תועלת כלל מהביטול, וצ"ע בזה, וצ"ב דאי נימא דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, א"כ מ"ט מותר לטלטל בביתו ד' אמות, הרי ביתו פרוץ לבית חבירו, והגם שביטל רשות ביתו, אכתי יהא אסור הוא לטלטל ד' אמות בביתו, ומוכח מזה כמש"נ בדעת רש"י דאם ביטל רשותו הפרוצה לרשות חבירו מותר לטלטל בה יותר מד' אמות.

**אך** באמת אין להוכיח מזה, די"ל שדעת רש"י דיחיד אצל יחיד הוי אורח, וע"כ הוא דשרי לטלטל בביתו ד' אמות, כיון דאף שרי להוציא מביתו לבית חבירו, כיון דהוי אורח, וצ"ע עוד בזה.

ז] **עוד** יש לדון נפ"מ בזה, דהנה בתשובות חדשות להגרע"א סי' ז', כתב בתו"ד די"ל דהמהר"מ מר"ב הוכיח דל"מ שכירות בישראל, מהא דאמרי' גבי לחמן בר ריסתק לבטלו רשותייכו לגבי חד מינייהו וכו', ואמאי נתן להם עצה לבטל דיהיו הם אסורים להוציא מביתו למבוי דרבים לגבי יחיד לאו אורחי' נינהו, כדקתני במתני' נתנו לו רשותן הוא מותר והם אסורים דהוי כחוזר וזוכה, ליתן להם עצה להשכיר רשותם לגבי א' מהם, דל"ש חוזר וזוכה ויהי' כולם מותרים להוציא מביתו למבוי, אלא ע"כ דשכירות לא מהני בישראל, עכ"ל.

**ולכאו'** ילה"ע במש"כ הגרע"א דבמשכיר רשותן לגבי א' מהם מותרין כולם להוציא מביתו למבוי, דהנה בל' הטושו"ע סי' ש"פ ס"ג נראה, דהא דמהני שכירות בישראל הוא משום דהוי זה כמו ביטול, וע' כן בחזו"א סי' פ"ז סקט"ו, וכתב שם כמה נפ"מ בזה, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' כ"ה דבביטלו לו רשותן אסורין הן להוציא מביתו לחצר, ה"נ בהשכירו לו רשותן אסורין להוציא מביתו לחצר, וכ"ה להדיא בחזו"א שם דבשכירות בישראל כיון דליתא מתקנ"ח ורק מדין ביטול אתינן עלה, כיון שהוציא כליו אוסר.

**אמנם** באמת מל' הגרע"א נ' שהטעם בזה, דכיון דכל האיסור להוציא מביתו לחצר הוא משום דהוי כחוזר וזוכה, וע"כ בשכירות דל"ש כלל לחזור ולזכות שהרי קיבלו דמים ע"ז, וכאשר כן פירש"י לעיל דס"א: ד"ה עד שלא יוציא, ז"ל, ויחזור ויחזיק ברשותו ויאסור עליכם וכו' דאי אגירו מיני' היכי מצי למיהדר אע"ג דמפיק לא אסר כיון דיהיב דמי, עכ"ל, (והחזו"א שדן דאם הוציא כליו אסר, נ' דמפרש שכל ד' רש"י הם בגוי שתיקנו בו חכמים שכירות, וע"כ ל"מ למיהדר בי', אך משא"כ בישראל דל"מ בו שכירות אלא משום דהוי כביטול, מצי הדר בי' אף דנקיט דמי, אין לאסור להם להוציא מביתו לחצר.

**ואף** דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו אף אחר שהחזיק דל"מ הדרי בהו, י"ל דשאני התם דשייך חזרה מביטול, ואך דאחר שכבר החזיקו ל"מ חזרתו, אך מ"מ כיון דהוי זה מעשה חזרה, אמרינן דכלפי מעשה זה ל"מ היתר הביטול, ומשא"כ היכא שהשכירו לו רשותן דאין להם רשות לחזור ולזכות שהרי קיבלו דמים ע"ז, י"ל דלא חזינן להוצאתן כלל כמעשה חזרה, וע"כ שפיר מותרין להוציא מביתו.

**אמנם** כ"ז הוא לדעת רש"י ודעימי' דהא דרבים שביטלו אסורין להוציא מביתו לחצר הוא משום דהוי כחוזרין בהן מביטולן, אשר כן נקט הגרע"א שם, אך לדעת הרשב"א והריטב"א דהא דרבים שביטלו אסורין להוציא מביתו לחצר הוא משום דל"ה אורחים ול"מ להו היתר הביטול, דהיתר הביטול הוי רק למי שביטלו לו ולכל הבא מכחו, ולא להרבים שאינם באין בתורת אורחים דילי', נ' ברור שאף היכא שהשכירו לו רשותן יש לאסור להן להוציא מביתו לחצר, כיון שאף היתר שכירות מדין ביטול הוא, וז"ב.

**ובאמת** מצינו הדברים מפורשים בד' המאירי לעיל דס"ב., ז"ל, דישראל שביטל רשות וכו' או השכיר רשותו שהוא אסור להשתמש עליהם, ועיי"ש בהע' 116, וע' עוד בד' המאירי לעיל דס"ה: ובהע' 336 ו337.

ח] **ונ'** לפ"ז, דבגונא דסוגיין שהיתה החצר של רבא לבדו, הרי שאם הי' מבטל אף רשות ביתו, לא הי' לנו לאסור לו להוציא מביתו לחצר, אחר שהחזיקו בחצר, אף אי נימא דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח.

**והטעם** בזה הוא, שהרי הא דמי שאינו אורח אסור להוציא לחצר, הוא או כמו שפירש"י ותוס' דהוי כחוזר מביטולו, ונת' לעיל סק"ב דהיינו דכלפי מעשה שהוא חזרה מן הביטול ל"מ היתר הביטול, או משום דל"מ היתר הביטול כלפי מי שאינו אורח.

**ולפ"ז** הרי ל"ש כ"ז אלא היכא שבלא הביטול היו אסורין להוציא מן הבית לחצר, משום דהויא חצר של רבים ולא עירבו כולם, וע"כ אף שביטלו הרבים רשותן, מ"מ ל"מ הביטול להתיר להן להוציא מביתו לחצר, משום הנך טעמי, אך משא"כ בגונא דסוגיין שהיתה החצר של רבא אשר אף קודם הביטול הי' רבא מותר להוציא מביתו לחצר, א"כ אף אחר שביטל אין לאסור עליו להוציא מביתו לחצר, דמה לי דל"מ לזה היתר הביטול, משום דהוי זה מעשה חזרה מן הביטול או משום דלגבי מי שאינו אורח ל"מ היתר הביטול, הרי הוצאה זו היתה מותרת אף בלא הביטול, וע' כעי"ז בחזו"א סי' פ"א ס; לגבי היכא שביטל החדר והבית דאין לאסור לו להוציא מן החדר לבית משום חזרת רשות, כיון שזה הי' מותר גם ללא הביטול, וע"כ ודאי אם הי' רבא מבטל רשות ביתו הי' מותר להוציא מביתו לחצר אף שהחזיקו בחצר, וז"ב. [[116]](#footnote-117)

**אמנם** למש"כ הבית מאיר בדעת רש"י, דברבים אצל יחיד דל"ה אורחים הן אוסרין בהוצאתן אף אחר שהחזיק, ועמש"נ בסימן כ' סק"ה לדון להוכיח כן מד' התוס', הרי דה"נ אם יחיד אצל יחיד ל"ה אורח ה"ה מבטל הביטול בהוצאתו אף אחר שהחזיק הלה בחצר, וניחא לפ"ז הא דלא ביטל אף רשות ביתו, כיון דאכתי ל"ה מצי להוציא מביתו לחצר.[[117]](#footnote-118)

**וגם** לפמש"כ ריו"נ במתני' לקמן דס"ט: דכל דל"ה אורח אסור להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה משום דהוי כחוזר ומחזיק, והגם דל"מ הדר בי', מ"מ אסור להוציא משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד, הרי דלפ"ז אי נימא דיחיד לגבי יחיד ל"ה אורח, הי' אסור רבא להוציא מביתו לחצר אחר חזקה אף אם הי' מבטל רשות ביתו, וז"פ, אך לד' ריו"נ גופי' א"צ לזה, דאיהו ס"ל מה"ט דאף ביחיד שביטל לרבים רשות ביתו דהוי אורח, מ"מ אסור להוציא מביתו לחצר ואף אחר שהחזיקו הרבים בחצר, ולדבריו הרי ל"ה מהני מידי אם הי' רבא מבטל רשות ביתו, וכמש"כ הר"ן.

**ואין** להקשות לפ"ז במש"כ הר"ן להוכיח מסוגיין דיחיד שביטל אף רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה משום דל"ה אורח, וע"כ אף אם הי' רבא מבטל רשות ביתו ג"כ הי' אסור להוציא מביתו לחצר, ולכאו' תיקשי דמה לי שאינו אורח, הרי אף קודם הביטול הי' מותר לו להוציא מביתו לחצר, כיון שהיתה החצר שלו לבדה.

**אך** באמת לק"מ, שהרי הא דאסור המבטל להוציא מביתו לחצר אף לאחר חזקה, פי' הר"ן דהוא משום דבביתו ל"ה אורח, אך בחצר הרי הוי אורח, ואשר ע"כ שפיר הי' רבא אסור להוציא מביתו לחצר אף אם הי' מבטל רשות ביתו, כיון דבביתו ל"ה אורח, ול"מ בזה היתר הביטול וחשיב כבית דילי', ואילו בחצירו הוי אורח וחשיב כחצר של זה שביטל לו, וע"כ אסור להוציא מבית דילי' לחצר של אחר, וז"ב.

**וכן** לדעת הראב"ד לעיל דכ"ו:, דהא דאסור המבטל רשות ביתו להוציא מביתו לחצר, הוא משום דמביתו לא מסתלק לגמרי, נמי א"ש, דע"כ אף כה"ג שהי' מתחילה הבית והחצר שלו וביטל אף רשות ביתו, אסור להוציא מבית לחצר, כיון שאת החצר ביטל ונסתלק ממנה לגמרי, ואילו מביתו לא נסתלק לגמרי והוי כרשות שותפות, ונמצא דמוציא מרשותו לרשות חבירו.

ט] **ועכ"פ** לפ"ז הרי שלדעת הסוברים דיחיד שביטל רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר אחר חזקה, הדר קשיא קו' הר"ן, דמ"ט לא ביטל רבא אף רשות ביתו, ועי"ז הי' מותר להוציא אף מביתו לחצר אחר שהחזיקו בחצר.

**ולכאו'** צ"ל בזה כמש"כ המג"א סי' ש"פ סק"ד, במשה"ק העולת שבת, במש"א לקמן דע"ט: דמבטל חצירו ונועל ביתו, הול"ל לבטל גם רשות ביתו ויהי' מותר להוציא, וכתב המג"א דמיירי שאינו רוצה לבטל רשות ביתו שלא להרבות עליו נכנסים ויוצאים, עכ"ל,[[118]](#footnote-119) וי"ל דמה"ט אף לא רצה רבא לבטל רשות ביתו.

**אמנם** עיקר ד' המג"א מחודשים, דהיכא שביטל רשותו עליו ליתן לזה שביטל לו ליכנס לביתו, וע' בחי' הרמב"ן פסחים ד"ד:, ז"ל, וכן נמי ביטול רשות שהזכירו לענין עירוב, "אינו מפקיר ביתו שישבו בו אחרים", אלא שהוא עוקר דעתו מלדור עם השותפין ביומו כדי שיהו הם כמי שדרים לבדם, עכ"ל, ונ' להדיא דאין רשאים האחרים ליכנס לביתו, אך במגן אבות להמאירי ענין י"ח, ז"ל, וכן ביטול רשות "עשאו מדרס לכל בני החצר" וכמי שאין מיוחד לו, וזו גדולה מהפקר שבכאן מבטלו מהיות כח ורשות לאלו ולא לזולתו אלא כעפר שהוא מדרס לכל, ואינו מיוחד לאדם אחר ואף שום אדם אין לו בה הנאת הגוף מיוחדת, וכתב שם עוד, ובטול זה הוא אצלי כעין תבן ובטלו, עפר ובטלו, כלומר שמתיאש ממנו שלא יתן לב עליו ליטלו משם, ואף זה עושה עצמו מתיאש ממנו עד שאין דעתו עליו אלא כדבר שאינו שלו ולא משום אדם, עכ"ל, ונ' מדבריו כד' המג"א, דלביטול רשות בעינן שיהא מדרס לכל בני החצר, וצ"ע בזה.

**אך** לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א, שהרי הרשב"א הוכיח כמו שהביא המאירי לקמן דס"ט: דיחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים ל"ה אורחים, מהא דבעינן לדינא דחוזרין ומבטלין, ואם כה"ג הוו אורחים הרי בלא"ה מותרין כולן להוציא לחצר, והנה היכא שלא ביטלו אלא רשות חצירן הרי אסורין הן להוציא מביתן לחצר, ומכוון הרשב"א הוא להוכיח, דאם כשביטלו אף רשות ביתן מותרין כולן להוציא מביתן לחצר, מה בעי' לדינא דמבטלין וחוזרין ומבטלין, יבטלו מעיקרא אף רשות ביתן ויהיו כולן מותרין להוציא לחצר, והנה אי נימא כד' המג"א לכאו' אין להוכיח מזה, שהרי י"ל דאין רוצין לבטל ביתן כדי שלא להרבות עליהן נכנסין ויוצאין, וע"כ אינן מבטלין רק רשות חצירן, וע"כ הוא דבעי' לדינא דחוזרין ומבטלין, ונ' מזה דלא ס"ל להרשב"א כד' המג"א הנז', ולפ"ז הדר קשיא מ"ט לא ביטל רבא אף רשות ביתו והי' מותר להוציא מביתו לחצר ול"ה בעי' לפנות הכלים, וצ"ע בזה.

**ועי'** עוד בסימן כ' סק"ה מש"נ לישב קו' הר"ן לפ"ד התוס' לקמן דע"ט:, עיי"ש.

**כ**

**בדין ביטול רשות אם מהני לאסור, ועוד בדיני ביטול**

א] **עירובין** דס"ח., ההוא ינוקא דאישתפוך חמימי', אמר להו רבא פנו לי מאני מבי גברי לבי נשי ואיזיל ואיתיב התם ואיבטיל להו הא חצר וכו'.

**והנה** בטעם הא דהי' רבא אסור להוציא מביתו לחצר אחר שביטל, אף שהיתה אף החצר שלו לבדו, פירש"י ד"ה פנו, ז"ל, ותנן במתניתין המבטל רשות חצירו אסור להוציא מביתו לחצר, דהא לאו דידי' הוא, עכ"ל, וכ"כ בריו"נ בפסקי רי"ד ובאו"ז והיינו דהגם דהויא החצר דילי', מ"מ כיון שביטלה לאחר חשיבא כחצר של האחר, וע"כ אסור לו להוציא מביתו לחצר זו, וכ"ה ל' הרשב"א, משום דנאסר בחצר כיון שביטל רשותו אצלם, עכ"ל, וכן מבו' גם בד' הר"ן שם.

**ולמדנו** מזה, דמהני ביטול רשות לאסור, דאף דקודם הביטול הי' מותר לו להוציא מביתו לחצר דילי', מ"מ ע"י הביטול חשיב כחצר של חבירו, ואסור לו להוציא מביתו לחצר חבירו.[[119]](#footnote-120)

**וע'** חזו"א סי' פ"א סק"ד שדן בזה אם ביטול מועיל לחומרא ליחשב רשות של היחיד, ולפלא שלא הזכיר לסוגיא ערוכה דמהני ביטול לחומרא.

**אמנם** הנה בדעת כמה מן הראשונים נראה דל"מ ביטול רשות לחשבו כרשותו של זה שביטלו לו לאסור עי"ז, וכמו שיתבאר.

ב] **דהנה** כתבו התוס' לעיל דס"ד. ד"ה א"כ, ז"ל, ומיהו אור"י דאם יש חדרים בבית יכול לבטל כל הבית בלא החדרים שיהא עכשיו אסור להוציא מן החדר לבית כמו מבית לחצר וכו', עכ"ל.

**ובטעם** האיסור להוציא מן החדר לבית, נחלקו האחרונים, דהנה בב"י סי' שפ"א כתב, ז"ל, ומ"ש אסור להוציא מהחדר לביתו, נראה דהיינו כשביטל רשות ביתו סתם אבל אם ביטל רשות ביתו ורשות חדרו בהדיא שרי להוציא אפילו מחדר לביתו, ויותר נראה דלא אסר להוציא מהחדר אלא עד שיחזיקו בני החצר להוציא מבתיהם לחצר, אבל אחר שהחזיקו יכול להוציא אפילו מחדרו, עכ"ל.

**ופשטות** ד' הב"י נ', דאחר שהחזיקו בני החצר שרי להוציא מחדרו לבית אף בגונא שלא ביטל רשות חדרו, ומבו' לפ"ז שדעתו דמה שאסרו התוס' להוציא מן החדר לבית הוא משום דהוי זה כחזרה מן הביטול, וע"כ כל שכבר החזיקו בני החצר וכבר ל"מ הדר בי', שרי להוציא מן החדר לבית.

**וכ"ה** בלבוש שם ס"ד, ז"ל, וביטל רשות ביתו ולא החדר, אסור להוציא מהחדר לביתו שחוזר ומחזיק בביתו, עכ"ל, וכ"ה בחיי אדם כלל ע"ג דין ה'.

**אמנם** הנה במ"ב סי' שפ"א סקכ"ב, ז"ל, מהחדר לביתו וה"ה מבית לחדרו, מפני שהוא כמוציא מרשות לרשות, עכ"ל, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה, והיינו דכיון שביטל הבית לחבירו אסור להוציא מחדר דילי' לבית דחבירו.

**ושורש** הנידון בזה, הוא בפי' מש"כ התוס' דאסור להוציא מן החדר לבית "כמו מן הבית לחצר", דיל"פ דמדמו התוס' להא דאסור להוציא מן הבית לחצר אף היכא שביטל גם רשות ביתו, דבהך גוונא הוא דאיירו התוס' לעיל מינה, אשר בכה"ג אין לאסור משום מוציא מרשותו לרשות חבירו, אלא האיסור הוא משום דהוי כחוזר ומחזיק, ויל"פ דמדמו התוס' להא דאסור להוציא מן הבית לחצר היכא שביטל רשות חצירו לחוד, דבכה"ג האיסור הוא משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו.

**ובביאור** הגר"א סי' שפ"א, ז"ל, וכן אם וכו', כמו במבטל רשות חצירו "לבד", עכ"ל, ומפורש בדבריו בביאור ד' התוס', דמדמו להא דאסור להוציא מן הבית לחצר היכא שביטל רשות חצירו לחוד, דבכה"ג האיסור הוא משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו, וה"נ הכא אסור להוציא מן הבית לחדר משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו.

**והנה** באליהו רבה שם סק"ט, כתב ע"ד התוס', ז"ל, ולכאו' משמע דמבית לחדר מותר שהרי לא הכניס למקום שביטל, אלא שבמרדכי פ' הדר ראיתי שכתב אסור להוציא מבית לחדר ומחדר לביתו וכו', עכ"ל, ויש להוסיף שכ"ה גם בפסקי מהר"מ מר"ב סי' קל"ה ובאו"ז סי' קס"ו וברוקח סי' קנ"ז, ובס' עצי אלמוגים שם סק"י תמה עליו, דהכא ודאי אסור אף להוציא מבית לחדר, דל"ד למש"כ התוס' דמותר להוציא מביתו לבית חבירו, דהתם כל האיסור הוא משום שחוזר ומחזיק, ובזה הוא שכתבו התוס' דהיכא שמוציא לרשות אחר ל"ח חוזר ומחזיק, אך הכא החדר והבית הוו ב' רשויות, דהחדר הוי שלו והבית הוי של זה שביטלו לו, ואסור להוציא מזל"ז משום דמוציא מרשות לרשות, ובזה אין שייך לחלק כלל בין הוצאה והכנסה, עכ"ד, ורמז לזה המ"ב במש"כ דה"ה מבית לחדרו מפני שהוא כמוציא מרשות לרשות.

**אמנם** דעת הא"ר מתבארת דאף בשביטל רשות ביתו לחוד, אין לאסור להוציא מחדר לבית משום איסור הוצאה מרשות לרשות, אלא משום דהוי כחוזר ומחזיק, וע"כ שפיר נקט שאין לאסור אלא להוציא מחדר לבית, אך להוציא מבית לחדר שרי, שאינו נראה כחוזר ומחזיק ברשות שביטל.

**ועמש"נ** בסימן ט' סק"ה לדון בביאור מש"כ המרדכי דאסור אף להוציא מן הבית לחדר, אף אי נימא דהאיסור להוציא מזל"ז הוא רק משום דהוי כחוזר ומחזיק.

**ועיי"ש** באלי' רבה שהביא ד' הב"י דאחר שהחזיקו בני החצר יכול להוציא מן החדר לבית, וכ"כ גם בהגה' מהר"א אזולאי ללבוש, ובעצי אלמוגים שם תמה עליו בזה, דודאי ל"מ מידי מה שהחזיקו בני החצר, דאכתי הוי כמוציא מרשות לרשות,[[120]](#footnote-121) ואזלי לטעמייהו, דהאלי' רבה ס"ל דאף היכא שלא ביטל רשות ביתו, אין לאסור להוציא מן החדר לבית משום מוציא מרשות לרשות, אלא משום דהוי כחוזר ומחזיק, ואילו העצי אלמוגים ס"ל דיש לאסור בכה"ג משום מוציא מרשות לרשות.

**ובאמת** מצינו הדברים מפורשים בד' תור"פ לקמן דס"ח:, ז"ל, כגון שהי' למבטל חדרים פתוחים לביתו ואותן חדרים לא ביטל וכו' שהרי עכשיו הוא אסור להוציא מאותן חדרים לבית שביטל "דהוי כחוזר ומחזיק כיון שאותן חדרים מיוחדים לו שלא ביטלם", עכ"ל, וכ"ה בסמ"ק מ' רפ"ב, ז"ל, וטוב לשייר חדר אחד שלא יבטל ויהי' אסור להוציא מאותו חדר לאותו מקום שביטל מפני שנראה כחוזר וזוכה, עכ"ל, וכל' זה כתבו גם הארחות חיים דין שיתופי מבואות סי' מ"ד והכל בו סי' ל"ג, וכ"ה מבו' גם בד' הסמ"ג הלכות עירובין, עיי"ש שהלשון משובש, ומפורש כד' האלי' רבה וכאשר כ"ה פשטות ד' הב"י, דכל האיסור להוציא מן החדר לבית בשלא ביטל רשות חדרו, הוא רק משום דהוי כחוזר ומחזיק, אך אין לאסור בזה משום מוציא מרשות לרשות.

**אך** באמת בד' כל הנך רבוותא לא נזכר שאסור להחזיר מן הבית לחדר, וי"ל דאה"נ זה שרי, כיון שלדעתם כל האיסור הוא משום חוזר ומחזיק, אך באמת לפ"מ שפירש שם ר"פ הטעם דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, ל"ש ה"ט היכא שביטל ביתו ולא ביטל חדרו, וודאי יהא אסור אף להוציא מן הבית לחדר, עייש"ה ואכמ"ל.

**ובטעמא** דמילתא דס"ל דאין לאסור בזה משום מוציא מרשות לרשות, פשוט דהוא משום דס"ל דל"מ ביטול רשות לחשוב ביתו כביתו של חבירו לאסור עליו להוציא מחדרו לבית זה, וע"כ אין לאסור אלא משום חוזר ומחזיק.[[121]](#footnote-122)

ג] **אך** בד' רש"י והרשב"א והר"ן בסוגיין מבו' דע"י ביטול חשיבא הרשות של מי שביטלו לו, וה"ז אוסר, וכמש"נ.

**וכן** מוכח גם ממש"כ הר"ן שם, דאף אם הי' רבא מבטל גם רשות ביתו, הי' אסור להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה משום דבביתו ל"ה אורח, ונת' בזה בסימן י"ט סק"ח דהגם דאף קודם הביטול הי' מותר לו להוציא מביתו לחצר, וא"כ מה לי דל"ה אורח, אך היינו משום דבביתו ל"ה אורח ול"מ לו הביטול, ובחצירו הוי אורח ומהני הביטול, וע"כ חשיב כמוציא מרשותו לרשות חבירו, וכ"ז ניחא רק אם מהני ביטול לאסור, אך אם ל"מ ביטול לאסור, לא הי' לנו לאסור עליו להוציא מביתו לחצר, כיון דאף החצר לא חשיבא כחצר דידהו, וז"פ.

**ומצינו** כן עוד בד' רש"י, הנה בפירש"י לעיל דכ"ו: ד"ה ה"ג, ז"ל, ולרבנן צריך לבטל לכל אחד ואחד וכו', הכא נמי למאן דלא פריש לא בטיל וכולן אסורין, דאע"ג דהאי דבטיל לי' עירב עם חבירו, כי עירב מאתמול אדעתא דההיא חולקא לא עירב, דההיא שעתא לאו דידי' הוא, ודכוותי' תניא בהדר א' מן השוק שמת והי' לו בית בחצר והניח רשותו לאחד מבני החצר מבעוד יום דהיינו קודם שעירבו, דכי עירב אדעתא דההיא חולקא נמי עירב אינו אוסר, משחשיכה ה"ז אוסר, עכ"ל. [[122]](#footnote-123)

**ומבו'** מד' רש"י, דהא דצריך לבטל לכל א' וא', הוא משום דזה שביטלו לו אוסר על חביריו שלא ביטלו להם, וכדמדמה לה רש"י לדינא דא' מן השוק שמת והי' לו בית בחצר והניח רשותו לא' מבני חצר, שאותו א' מבני חצר אוסר על חביריו, וה"נ הכא דכוותה, ומבו' מזה דמהני הביטול דעי"ז חשבי' לחלקו של המבטל כחצירו של זה שביטל לו, וע"כ הוא אוסר על שאר בני חצר.

**אמנם** יש לדחות, דאף אם לא מהני ביטול לחשבו כרשות זה שביטלו לו לאסור, מ"מ בעי' לה"ט דאדעתא דההיא חולקא לא עירב, דהגם דלעולם עיקר האיסור היכא שלא ביטל לכל א' וא', הוא משום לתא דהמבטל, דל"מ הביטול להתיר אלא לזה שביטל לו, אך לשאר בני החצר שלא ביטל להם, אכתי הוא אוסר עליהם, וכאשר כן נ' בל' כמה מן הראשונים דזהו טעם האיסור, ועמש"נ בזה להלן בהערה, אך מ"מ כיון שעירבו כל בני החצר עם זה שביטלו לו, הי' בדין דיחול עירובם אף על חלק זה שביטלו לו, ועי"ז יזכו כולם בחלק המבוטל ויהיו כולם מותרין, וע"ז פירש"י דל"מ העירוב על חלק זה משום דאדעתא דההיא חולקא לא עירב, וע"כ ממילא דלא חייל הביטול אלא לזה שביטלו לו, וממילא דהמבטל אוסר עדין על שאר בני החצר שלא ביטל להם, אך אי"ז במשמעות ד' רש"י.[[123]](#footnote-124)

**אך** בד' תור"פ שם נ' להדיא כן, ז"ל, והק' בקונטרס אמאי אסור לאחרים הרי כיון דביטל לו רשותו א"כ הויא שלו והוא עירב עם האחרים וא"כ הכל א' ואמאי אסור לאחרים, עכ"ל, ונ' להדיא דמפרש דהא דצריך לבטל לכאו"א אי"ז משום שאותו א' אוסר על כולן, ואך דמ"מ קשיא דכיון דהויא שלו ע"י הביטול, א"כ יועיל העירוב שעי"ז יזכו כולן בביטול, ולפמש"נ אזיל ר"פ לטעמי', שמבו' דעתו לקמן דס"ח. דל"מ ביטול לאסור.

**גם** בל' רש"י לקמן ד"ע. סוד"ה לאביי, נ' להדיא דהא דצריך לבטל לכאו"א, הוא משום דאם אינו מבטל אלא לא', אותו א' אוסר על שאר בני החצר, עיי"ש.

**והעירוני** די"ל עוד בזה, דאף אם ל"מ ביטול לחשבו כרשות של זה שביטלו לו לאסור, יל"פ דהיינו ע"ד מש"א לעיל דמ"ח: דלא אמרו דיורין להחמיר, וה"נ לא אמרו ביטול להחמיר, והנה בביאור הא דלא אמרו דיורין להחמיר נ' שנחלקו הראשונים, דבפירש"י שם פירש, ז"ל, יאמרו שהעירוב מביא הדיורין לתוכה כדי לאסור עלי', הא לא דיירי ממש בגוה, דליבעי עירובן בבית אחד, עכ"ל, ונ' דעתו דמעיקר דינא לא סגי בדיורי עירוב להחמיר, דאי"ז דיורין ממש שבכחן לאסור, אך הנה התוס' שם ובדס"ז. כתבו דהיכא דפשעה אמרי' דיורין להחמיר, והנה לדעת רש"י לכאו' אין לחלק כן, שהרי דיורי עירוב ל"ה כלל דיורין שבכחן לאסור, ונ' מזה שדעת התוס' דהא דלא אמרו דיורין להחמיר הוא משום דאין בכח זה שעירב עמו לאסור עליו, וע"ד דינא דלתקוני שתפתיך ולא לעוותי, ואשר ע"כ היכא דפשעה שפיר אמרי' דיורין להחמיר, וזה ביאור מש"כ המהרש"א בדס"ז. דהיכא שיכולה החיצונה לבטל לפנימית אמרינן דיורין להחמיר, והיינו מ"ד מש"א בגמ' דלר"ע ל"מ אמר לתקוני שתפתיך משום דאמרה מבטילנא לך רשותי, ולפ""ז הרי שלדעת התוס' י"ל, דהיכא שביטל לא' מבני החצר, שפיר מצי זה שביטל לו לאסור על שאר בני החצר, כיון שאף קודם הביטול הי' חלק זה אוסר עליהם, ול"ה הביטול להחמיר, גם יל"ד עוד עפי"ז, דל"ש הא דל"מ ביטול להחמיר, רק היכא דאתינן לדון שיאסור הביטול על המבטל, אך בגונא שביטל לא' מבני החצר ובאנו לדון אם בכח זה שביטלו לו לאסור על שאר בני החצר, י"ל דכלל ל"ש דינא דלא אמרו ביטול להחמיר.

**אמנם** באמת נ' דטעמא דהתוס' דל"מ ביטול לאסור, אי"ז כלל משום דלא אמרו ביטול "להחמיר", דא"כ מהיכן פסיקא להו להתוס' דין זה, אלא היינו משום דס"ל דל"מ ביטול כלל לחשבו כרשותו של זה שביטלו לו, וכל ענין הביטול הוא דעי"ז אין בכח דיורי המבטל לאסור, וכלישנא דהרמב"ן בפסחים ד"ד:, ויל"פ עוד דהוא ע"ד דינא דלא אמרו דיורין להחמיר לפירש"י, דהיינו דל"מ ביטול לחשבו כרשותו של זה שביטלו לו לגמרי, וכיון דלית לי' בזה דיורין גמורין ל"מ לאסור, ולהנך טעמי אין לחלק דהיכא דביטל לא' מבני החצר ומצי זה שביטל לו לאסור על שאר בני החצר, וז"ב.

**ומצינו** בזה דברים מפורשים בשו"ת רש"י סי' ק', והובאו הדברים בתיקון לשון בסידור ר"ש מגרמייזא, ז"ל, מעשה בבחור אחד שנשא אשה ועשו לו חופתו בבית רבינו שיחי', וכל צרכי חופתו התקינו בבית אחר הסמוך לו, ושכחו ולא ערבו מערב שבת, ושאלו את ר', אמר יבוא אותו בעה"ב [ואבטל להם את הרשות, ובא זה וביטל לו רבי את רשותו, אמרו לו אף הוא יהא מבטל רשותו] אצל רבי, אמר להם, א"כ "נמצא רשותי שלו ושלו שלי, ויהיו ב' רשויות כבתחילה" וכו', עכ"ל, ומפורש דמהני הביטול לחשוב הרשות של זה שביטלו לו, וסגי בזה לאסור, וע"כ חשיב ביתו של רש"י של בעה"ב הסמוך לו, ובית הסמוך לו חשיב ביתו של רש"י, ומה"ט הי' אסור להוציא מזל"ז.

**וכן** נ' גם בל' רש"י דס"ט: ביתו אסור להכניס ולהוציא וכו', הלכך הו"ל רשות ביתו רשות דידי', וחצר "רשותא דידהו", עכ"ל, ומ' דמהני ביטול לאסור ואי"ז אלא רשותא דידהו, וכ"נ בל' הרשב"א שם שכתב דלו אסור משום דמוציא מרשותו "לרשות אחרים", ול' ריטב"א דמוציא לרשות שאינה שלו, וכן מבו' בל' רש"י דע"ט., הוא אסור להוציא מאותו בית לחצר שלו, שהרי ביטל רשותו "וכל הבית כחצר אחרת הוא", עכ"ל, וכן נ' גם בל' רש"י דכ"ו. סוד"ה והא תנן, עיי"ש.[[124]](#footnote-125)

**ולכאו'** יש להוכיח בזה, גם מד' הראב"ד שהביא בחי' הרשב"א לעיל דכ"ו:, דיחיד שביטל גם רשות ביתו, אסור להוציא מביתו לחצר, משום דאינו מבטל לגמרי רשות ביתו, וע"כ אסור הוא להכניס ולהוציא מביתו לחצר משום דהו"ל כמוציא מרשותו לרשות חבירו, עיי"ש, ואי נימא דל"מ ביטול לאסור, לכאו' ל"ה לנו לאסור עליו להוציא מביתו לחצר, שהרי בביתו הוא משותף עם שאר בני החצר, ואף בחצר הוא משותף עמם, וה"ה מוציא מרשות משותפת לרשות משותפת, ולכאו' מוכח מינה דמהני ביטול לאסור, וע"כ כיון שביטל להם רשות חצרו, חשיבא החצר כדידהו לבד, וע"כ אסור להוציא מביתו דהוי רשות דידי' לחצר דהוי רשות דידהו, דלכאו' ל"ש לומר בזה ממ"נ, דללא הביטול הוי ביתו רשות דידי' וחצר רשות משותפת ואחר הביטול הוי ביתו רשות משותפת וחצר רשות דידהו, שהרי שפיר י"ל דנדון על ביתו אחר הביטול ועל החצר ללא הביטול, וגם למש"נ לעיל בטעם הא דלא אמרי' ביטול להחמיר, ל"ש כלל לומר כן.

**אך** אולי יש לדחות, די"ל דלהראב"ד לטעמי' שם דחלוק שותפות דבית משותפות דחצר, דבית המשותף חשבי' דכל הבית הוי כמיוחד לכאו"א מן השותפין, ומשא"כ בחצר המשותפת, הרי י"ל דאף אסור להוציא מבית המשותף לחצר המשותפת, שפתוח לה בית זה ועוד בית של א' מן השותפין, משום דביתו הוי רשות משותפת דכל א' יש לו בעלות בכולו, וחצר הוו דיורין חלוקין, וע"כ אף אם ל"מ הביטול לאסור וחשבי' להחצר כרשות משותפת עמו, נמי יש לאסור להוציא מביתו לחצר, ועמש"נ באורך בנידון זה בסימן נ"ב סק"ד ואילך.

**אך** עיי"ש סק"ז שנת' להוכיח מד' הרשב"א דס"ל דאין לאסור בכה"ג, ולפ"ז ק' לפרש כן ד' הרשב"א בשם הראב"ד, אך י"ל דהך מילתא גופה תליא בפלוגתת הרשב"א עם הראב"ד אם מותר להוציא מבית יחיד לבית המשותף עמו, ודו"ק.

**וגם** בל' הראב"ד נ' להדיא דהא דאסור להוציא מביתו לחצר הוא משום דחשיבא החצר כ"רשות חבירו", והיינו משום דע"י הביטול חשבי' להחצר דהוי של שאר בני החצר לבדן.

**אמנם** נ' דיל"ד בזה, דאף לדעת התוס' ודעימייהו דל"מ ביטול לאסור, היינו רק בכגון ההיא דבית וחדר, דהגם דביטל הבית, מ"מ ל"מ הביטול לחשבו כבית חבירו, דמשו"ז יהא אסור להוציא מן החדר לבית, אך בחצר השותפין שביטל א' מהן רשותו להן, שפיר י"ל דמהני הביטול לאסור להוציא מרשות המשותפת דידהו לחצר זו, שהרי שאר בני החצר הוו בעלים גמורים על חצר זו, והא דמעיקרא הי' מותר לו להוציא מרשות המשותפת לחצר זו, הוא משום דיש לו חלק אף בחצר זו, וע"כ לי"ב שנוי בעלים, אך כל שביטל ונסתלק מחצר זו, שפיר יש לאסור להוציא מרשות המשותפת לחצר זו, ודו"ק.

**עוד** יש להוכיח בזה מפי' ר"ח בשבת דקל"א., שפי' ד' הגמ' שם, דהיכא דמבטלי כל הבתים רשותם לגבי חד חשיב דליכא אלא בית א', דהוא משום דכיון שביטלו כל בני החצר רשותן לגבי חד נעשו כל הבתים שלו וכולן כבית א' הן חשובין, עכ"ל, וכן פי' הריטב"א שם, והרי דע"י ביטול חשיבי כל הבתים דילי', ומשו"ז אינם אלא כבית א', ויש לדחות, וגם עיי"ש בחי' המיוחסים להר"ן שפי' בע"א, גם מפשטות ד' רש"י נ' דמפרש ד' הגמ' דחשיב כבית א', כיון שרק מאותו בית שרי להוציא לחצר., ועמש"נ עוד בזה בדברינו בסימן ל"ג סק"ה לדון דפלוגתת הראשונים בפי' ד' הגמ' בשבת דקל"א. תליא בנידו"ד, אם משום ביטול חשבי' להרשות המבוטלת כרשותו של זה שביטלו לו, או דאכתי הויא הרשות של המבטל, עיי"ש.

ד] **ולדעת** התוס' ודעימייהו דל"מ ביטול לחשוב הרשות של זה שביטלו לו לאסור, תיקשי מ"ט הי' אסור רבא להוציא מביתו לחצר, הרי אף החצר הויא דילי', דל"מ הביטול לחשבו כחצר דאחר.

**ובפשוטו** צ"ל דהא דהי' אסור לו להוציא מביתו לחצר הוא משום דהוי זה כחזרה מביטולו, אך צ"ע בזה, דאף אי נימא דיש לאסור משום חזרה אף אחר שהחזיקו בחצר, עמש"נ בזה בסימן י"ט, מ"מ מל' התוס' בדס"ג: נ' דאיסור חזרה אחר שהחזיקו, הוא משום דעי"ז בטל הביטול והוו כמרובין במקום נכרי, והיינו או דבאמת מהניא החזרה, או אף אם לא מהניא, מ"מ כלפי מעשה חזרה ל"מ היתר הביטול, וע"כ יש לאסור בזה משום מרובין במקום נכרי, וזה ל"ש בההיא דרבא, שהרי התם היתה החצר שלו, והי' מותר לו להוציא מביתו לחצר אף קודם הביטול, ול"ב כלל להיתר הביטול, וא"כ מ"ט הי' אסור לו להוציא מביתו לחצר.

**אמנם** באמת נ' דהתוס' לטעמייהו בזה, דהנה בד' התוס' דע"ט: מבו' דההיא דרבא איירי בשהי' רבים בחצר רבא ולא עירבו, ולא נתפרש מנ"ל להתוס' להוציא הסוגיא מפשטה, ועי' קרבן נתנאל שם שביאר מנ"ל להתוס' שהיו שם רבים, אך אכתי לא נתפרש מנ"ל להתוס' שלא עירבו.

**אך** למש"נ נ' דהוכרחו התוס' לזה, דאם הי' שם רבא לבדו או אף אם היו שם רבים ועירבו, הי' מותר לרבא להוציא מביתו לחצר, כיון שזה הי' מותר גם קודם הביטול, ולא מיבעיא אי נימא דאין העירוב בטל ע"י הביטול, ע' פלוגתת רש"י בדס"ו: והר"י שהביא הריטב"א שם, (והב"ח גריס כן בד' התוס'), אלא אף אם בטל העירוב, מ"מ כל שחזר בו מן הביטול י"ל דחזר העירוב למקומו, דומיא דמש"כ התוס' דס"ה: מההיא דספינות, וע"כ כיון שאיסור חזרה מן הביטול הוא משום דכלפי מעשה חזרה ל"מ היתר הביטול, הרי דכלפי מעשה חזרה זה דייני' שהעירוב קיים, ובע"כ דהי' של רבים ולא עירבו, וקודם הביטול הי' אסור לו להוציא, וע"כ גם אחר הביטול אסור לו להוציא משום דהוי כחזרה.

**אך** אכתי קשיא דלכאו' אין לאסור רק קודם שהחזיקו, וא"כ מ"ט נצרך רבא לפנות כליו, כעין שהק' הר"ן שם דליבטל אף רשות ביתו.

**וצ"ל** בזה, דכיון דהיו שם רבים שביטלו רשותם לא חשיבי כאורחים, וע"כ יש לאסור אף אחר חזקה.

**אמנם** הנה לא נתפרש אם בחצר השני' הי' יחיד או רבים, ואם לא הי' שם אלא יחיד, ניחא דע"כ הוו רבים אצל יחיד ול"ה כאורחים, אך אם הי' שם רבים, א"כ נמצא דהוו רבים אצל רבים ונחלקו בזה אם הוו כאורחים, והנה למה שנקטו המג"א ודעימי' בדעת התוס' לעיל דס"ד. דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, א"כ ודאי דאף רבים אצל רבים ל"ה אורחים, אך למה שנקטו האבהעו"ז ודעימי' בדעת התוס' דיחיד אצל יחיד הוי אורח, (וע' בסימן ט' סק"ב שנת' להוכיח כן), יל"ד אם י"ל דמ"מ רבים אצל רבים ל"ה אורחים, די"ל דהעיקר תליא בהמבטל דכל דהוי יחיד הוי אורח, וכל דהוי רבים ל"ה אורחים, וצ"ע בזה, אך י"ל, לפמש"כ הביאוה"ל בסי' שצ"א בשם הגר"ז, דרבים שעירבו יחד חשיבי כיחידים, ומבו' בלשונו דהוא רק היכא שעירבו יחד, ולפ"ז נמצא דחצירו של רבא שלא עירבו חשיבי כרבים, והחצר השני' שעירבו חשיבי כיחיד, וממילא הוו רבים אצל יחיד דל"ה אורחים, וז"פ, אך יל"ד דשמא כל דחשיבי כיחיד הוא רק לגבי המבוי, אך לגבי חצר אחרת חשיבי כרבים, ואכמ"ל בזה.

ה] **והנה** עיי"ש בד' התוס' דמסקי, דהא דפינה רבא כליו הוא שמא יוציא בשוגג ויאסור עליהם.[[125]](#footnote-126)

**וצ"ב** רב דמ"ט הוצרך לפנות כליו משום זה, הרי אף אם יוציא אינו אוסר עליהם רק קודם שיחזיקו, ומשום איסור דקודם חזקה הרי ל"ה צריך לפנות כליו, וכמו שהוכיח הר"ן ממש"א רבינא לרבא דאי לא ס"ל כשמואל נינח מר אדוכתי' וליבטיל להו לדידהו ולהדרו אינהו וליבטלו לי' למר, ולא חייש דאדהכי והכי מפיק.[[126]](#footnote-127)

**ואולי** י"ל שדעת התוס' היא, דקי"ל כר' יהודה דמי שהוציא אוסר אף אחר חזקה, וכאשר כ"ה דעת הראב"ד שהביא הרשב"א בדס"ט, וגם הרא"ש בסי' י"ג לא פסיקא לי' דקי"ל דלא כר"י, וע"כ שפיר הי' צריך רבא לפנות כליו.

**אך** נ' שאין לומר כן, שהרי קי"ל הלכה כדברי המיקל בעירוב, ומש"כ הראב"ד דקי"ל כר' יהודה דל"מ חזקה, הוא משום דס"ל כללא דכל מקום ששנה ר"י בעירובין הלכה כמותו, וס"ל משו"ז דאף היכא דר"י מחמיר הלכה כמותו, אך הנה התוס' בדס"ה: כתבו דאף כנגד ר"י קי"ל כד' המיקל, והרי דפליגי בזה ע"ד הראב"ד, ולדבריהם ודאי קי"ל כר"מ דכל שהוציא אחר החזקה אינו אוסר.[[127]](#footnote-128)

**ואשר** נ' מוכח מד' התוס', דס"ל דאף דקי"ל דמי שהוציא אחר חזקה אינו אוסר, היינו רק ביחיד אצל יחיד דהוי אורח, אך ברבים דל"ה אורחין, ה"ה אוסרין בהוצאתן אף אחר חזקה, וחזינן בד' הרשב"א בדס"ט: דל"ה פסיקא לי' ד"ז דרבים אין אוסרין בהוצאתן אחר חזקה, ולא כתב אלא "דמסתברא" שאינן אוסרין עליו את החצר לאחר שקדם והחזיק, וכמש"כ כן הבית מאיר בסי' ש"פ לדעת רש"י, דברבים דל"ה אורח מהני חזרה אף אחר שהחזיקו, וכתב כן מכח מה שפירש"י, דהא דרבים דל"ה אורחים אסורין להוציא אף מביתו לחצר הוא משום מישקל רשותא, ולדבריו נמצא דכ"ה גם דעת התוס', שהרי אף התוס' לעיל דס"ג: כתבו דאיסור הרבים להוציא הוא משום דהוו כחוזרים מביטולן.

**וניחא** לפ"ז לישנא דהתוס' דס"ג:, ז"ל, אבל השאר אסורין שאם יוציאו הרי הן מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול "ובטל הביטול בכך" והוו להו מרובין במקום נכרי, עכ"ל, והנה הרי ד' התוס' הם אף אחר שהחזיק היחיד במבוי, דאל"כ הרי אהני הביטול אף לרבים, ונ' להדיא מל' התוס' דברבים שביטלו ליחיד והוציאו, ה"ה אוסרין אף אחר שהחזיק היחיד במבוי.

**אך** אי נימא כפשטות הדברים דאף רבים שביטלו ליחיד אין אוסרין בהוצאתן אחר שהחזיק היחיד, צריך לדחוק ל' התוס' דכלפי ההוצאה שהיא חזרה מן הביטול, ל"מ היתר הביטול, ודיינינן כאילו בטל הביטול אשר היו אסורין משום דהוו כרבים במקום נכרי.

**ועכ"פ** לפ"ד התוס', ניחא משה"ק הר"ן דמ"ט לא ביטל אף רשות ביתו ויהא מותר לו להוציא מביתו לחצר, אך לפ"ד התוס' דהיו רבים בחצרו של רבא ואין דינם כאורחים, הרי דאף אם הי' מבטל גם רשות ביתו ג"כ הי' אסור להוציא מביתו לחצר.

**אך** צ"ע בזה, דהנה בקרבן נתנאל בפ"ז ס"ק ק' כתב לדעת התוס', דהא דהוצרך רק רבא לפנות כליו ושאר בני החצר לא הוצרכו לפנות כליהם וכאשר כן נ' להדיא בל' התוס' שם דהם לא הוצרכו לפנות, הוא משום דשאר בני החצר ביטלו אף רשות ביתם, וע"כ שפיר הי' מותר להם להוציא מביתם לחצר, ומשא"כ רבא שלא ביטל רשות ביתו הי' אסור לו להוציא מביתו לחצר, וע"כ הוצרך לפנות כליו, עכ"ד, אך למש"נ בדעת התוס' לא א"ש, שאף אם ביטלו גם רשות ביתם אכתי הי' אסור להן להוציא מביתם לחצר, כיון דהוו רבים שאין נעשים אורחים, וצ"ל בזה כמש"כ הק"נ שם עוד, די"ל דשאר בני החצר עירבו עם בני החצר האחרת, ורבא ביטל רשות חצירו לכולן, וע"כ לא הוצרכו שאר בני החצר לפנות כליהם, דשפיר הי' מותר להן להוציא מבתיהן לחצר.

ו] **ובטעמא** דמילתא דרבים אצל יחיד אוסרין בהוצאתן אף אחר שהחזיק היחיד, בפשוטו הי' נ' לפרש בזה, ע"ד מש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן דס"ט. בדעת ר' יהודה, דמודה דישראל אינו אוסר בשהוציא אחר שהחזיקו, ורק בצדוקי ס"ל דאם הוציא אוסר אף אחר שהחזיקו, משום דלא אלים ביטולי' וע"כ אפי' החזיקו בני המבוי במבוי מאי דיהיב שקיל, עכ"ד, ולפ"ז י"ל דה"נ ברבים אצל יחיד לא אלים ביטולם, שהרי אין מסתלקים לגמרי, דל"מ הוו אורחים, ול"ד ליחיד אצל יחיד דמסתלק לגמרי מרשותו דמצי הוי אורח ברשותו, וע"כ כל שהוציאו ה"ה אוסרין אף אחר שהחזיק היחיד בחצר.

**אך** מד' הבית מאיר שם נ' שהטעם בזה הוא, דהא דהוצאה אחר חזקה אינה אוסרת, לאו היינו כפשטות הדברים וכמשמעות ד' הראשונים משום דכבר זכו בביטול וע"כ תו ל"מ הדר בי' המבטל, אלא הטעם בזה הוא, דאחר שהחזיקו וזכו בהביטול לא חזינן לההוצאה כמעשה חזרה מן הביטול, אלא כאורח בעלמא, שהרי בפשוטו ל"ש למהדר מן הביטול בדיבור בעלמא, אלא ע"י מעשה השתמשות ברשות כבעלים, וע"כ ביחיד שביטל ל"ש כלל חזרה אחר שהחזיקו, דל"ש בו מעשה השתמשות כבעלים, דחזינן לי' כאורח, (אך במאירי בריש פירקין כתב דמצי הדר בי' מן הביטול בדיבור, ולפ"ז בע"כ דהא דאחר חזקה ל"מ הדר בי', הוא משום דזכו בביטול, וכבר אין בכח המבטל לחזור בו), ואשר ע"כ ברבים לגבי יחיד שא"א להם להיות שימושם בדרך אורח, אף לאחר שהחזיק הוא כל מה שמשתמשים בהחצר הן מביתם הן מביתו לא חשוב אלא נטילת רשות, וע"כ בטל הביטול עי"ז.

ז] **ונ'** נפ"מ בזה, דהנה בדינא דיחיד שביטל רשות חצירו והוציא אחר שהחזיקו בני חצר בחצר אינו אוסר, לא נתפרש אם הא דאינו אוסר הוא דוקא בשהחזיקו כל בני החצר בחצר, אך כל שלא החזיקו כולן בחצר, עדין מצי הדר מביטולו לאותן שלא החזיקו, או דכל שהחזיק א' מהן בחצר כבר ל"מ הדר בי' מביטולו, שו"ר בחי' אבהעו"ז בדס"ח: שנראה דעתו דבעי' שיחזיקו כולן, והחזו"א סי' פ"ה סקכ"א נסתפק בזה.

**וי"ל** דזה תלוי בהנ"ל, דאי נימא דהא דל"מ חזרה אחר חזקה, הוא משום דכבר זכו ע"י החזקה בהביטול, וע"כ תו ל"מ הדר בי', לכאו' בדין דכל שלא החזיקו כולן בחצר, אכתי מצי הדר בי' מהביטול לאותן שלא החזיקו, אך לפי המבו' בד' התוס' עפי"ד הבית מאיר שהטעם הוא משום דאחר שהחזיקו חזינן לי' כאורח ואי"ז כלל מעשה חזרה, הרי י"ל דאף בשהחזיק א' מהן כבר סגי דלא חזי' להוצאתו כמעשה בעלים, וממילא אי"ז מעשה חזרה אף מביטולו להאחרים.

**אך** באמת נ', דאף לפשטות הדברים דהא דאין בטל הביטול בשהוציא אחר חזקה הוא משום שכבר זכו בהביטול ול"מ הדר בי', נמי י"ל דסגי בשהחזיק א' מהן, ומשום שנראה דבמבטל לכל בני החצר אי"ז מעשה ביטול נפרד לכאו"א מבני החצר, אלא הוי זה חד ביטול לכולהו, דכולן הוו רשות משותפת, וה"ה מבטל לכולן, וע"כ שפיר י"ל דכל שהחזיק א' מהן סגי בזה.

**ולכאו'** נ' מקור לזה מסוגיא דס"ט: בביטל לב' שלא עירבו, עייש"ה דמבו' דלא זכי כל חד מינייהו בפנ"ע ברשות המבוטלת, וע"כ אין להתיר לו רק ע"י שיחזור חבירו ויבטל לו מה שביטלו לו, וזה ל"מ, ואכמ"ל.

**וכן** יש להביא מקור לזה, למש"כ בערוה"ש בסי' ש"פ, דל"מ ביטול לאדם שלא בפניו, וצ"ע לפ"ז דא"כ היאך חייל הביטול לכל בני החצר למ"ד דא"צ לבטל לכאו"א, הרי אי"ז אלא בפני א' מהם, ובע"כ דהוי זה חד מעשה ביטול להרשות המשותפת, וע"כ שפיר סגי שמבטל בפני א' מהן.

**ונ'** דזהו מה דאמרי' לעיל דכ"ו: דהנידון אם צריך לבטל לכאו"א תלי אם בעין יפה מבטל או בעין רעה, והיינו משום דכל בני החצר הוו חד רשות משותפת, וע"כ הביטול הגמור הוי ביטול לכולן, ואך דכיון שפירש שמבטל לא', יש לנו לדון אם כונתו לבטל הביטול הגמור שהוא לכל בני החצר, או כונתו כפי לשונו לבטל רק לזה, וזה תלי אם בעין יפה מבטל או בעין רעה.

**אך** אם הי' הביטול לכאו"א ביטול בפנ"ע, נ' דל"ה מהני בזה מה שבעין יפה מבטל, דלא נימא משו"ז דמבטל עוד ביטול מלבד מה שאמר, ורק משום דהוי הכל ביטול א', ודייני' אם ביטל ביטול גמור או לא, הרי שזה תלי אם בעין יפה מבטל או בעין רעה.

**ובפירש"י** לקמן ד"ע. סוד"ה א' שלא עירב, פירש הצד דא"צ לבטל לכאו"א דהוא משום דכולהו הוו כחד, ולכאו' אי"ז כסוגיא בדכ"ו: דהוא משום דבעין יפה מבטל, וי"ל בזה, דס"ל לרש"י דאביי דמיבע"ל התם שמא א"צ לבטל לכאו"א, ע"כ אי"ז משום דבעין יפה מבטל, שהרי דעת רבנן לעיל בספ"ב דבעין רעה מבטל, וע"כ טעם אחר יש בזה, ומשום דכולהו הוו כחד, וסוגיא דכ"ו: אזלא כרבה דפשט לי' לאביי דצריך לבטל לכאו"א ולא אמרי' דכולהו הוו כחד, ומ"מ אם בעין יפה מבטל ה"ה מבטל לכולן, אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי שפיר י"ל דספיקא דאביי הוא משום דשמא בעין יפה מבטל, ונסתפק שמא מודו רבנן דבעין יפה מבטל, ואך דס"ל דלא עביד אינש דמסלק נפשי' מבית ומחצר וכמו שאמרו לעיל דכ"ו:, אך לפמש"נ כל הא דבעין יפה מבטל, הוא רק משום דכולהו הוו כחד, אשר מה"ט הביטול הגמור הוא ביטול לכולן, ובזה מהני עין יפה למימר שביטל לגמרי, וז"פ, אך לפ"ז אף להצד דצריך לבטל לכאו"א, אית לן להא דכולהו הוו כחד, ואך דזה ל"מ כיון דבעין רעה מבטל, ואי"ז כ"כ במשמעות ד' רש"י שם, עיי"ש.

ח] **ועד"ז** נ' בדין המבטל רשות חצירו וביתו, דנמי תלינן לה לעיל דכ"ו: אם בעין יפה מבטל, דהוא ג"כ משום דאי"ז ב' מעשי ביטול נפרדים על החצר ועל הבית, אלא הוי זה חד ביטול על רשותו, שהרי רשותו שבחצר אינה רשות בפנ"ע, אלא הויא תשמיש הבית, ובזה דייני' בשביטל רשות חצירו, אם ביטל ביטל גמור דהיינו אף רשות ביתו, או כונתו כפי לשונו לבטל רק לרשות חצירו.

**וזהו** דתלינן בדס"ח: בפלוגתא זו, אם המבטל מסתלק לגמרי מרשותו או לא, ע' ריטב"א שם, ואכמ"ל.

**ומקור** לזה נ', למש"כ בשו"ת רש"י סי' ק' דא"א לבטל רשותו לחבירו, רק אם זה שמבטל לו צריך לרשות זו, עיי"ש בדבריו,[[128]](#footnote-129) וזה חידוש רב שלא נזכר בדברי הפוסקים, וצ"ע בזה לדינא,[[129]](#footnote-130) וצ"ע דא"כ היאך מצי לבטל אף רשות ביתו, הרי אין בני החצר צריכין לרשות ביתו, ובע"כ מוכח מזה כמש"נ, דאי"ז ב' מעשי ביטול על החצר ועל הבית, אלא הוי זה חד ביטול על רשות ביתו וחצירו, וכיון דבני החצר צריכין לרשות ביתו, שפיר מצי מבטל להן ביטול זה, וז"ב.

**ונ'** לדון לפ"ז, דהנה במג"א סי' ש"פ סק"ה, כתב דהא דיחיד שביטל אף רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר, היינו לאחר שהחזיקו "בחצר", עכ"ל, ובמ"ב שם סקי"ב כתב, ז"ל, היינו לאחר שהחזיקו אנשי החצר את רשותו שהוציאו מבתיהם להחצר וכו', וכן יזהר שלא יכניס מחצר לביתו קודם "שיכניסו הם מהחצר לביתו" כדלקמן בשפ"א, עכ"ל, וכ"כ הגר"ז שם ס"ג.

**ולמדנו** מד' הגר"ז והמ"ב, דאם מכניס מחצר לביתו קודם שהחזיקו הם בביתו בטל ביטול ביתו, והגם שכבר החזיקו הם בחצר, ומשא"כ להוציא מביתו לחצר סגי במה שהחזיקו הם בחצר, ונ' דהיינו לפ"ד המג"א דבכל גוונא שמוציא מרשות לרשות הויא החזרה מביטול הרשות שהוציא אלי', ולא מן הרשות שהוציא ממנה, ואשר ע"כ כשמוציא מביתו לחצר הוי זה חזרה מביטול החצר לבד, וע"כ סגי שיחזיקו בחצר, אך כשמכניס מחצר לביתו הוי זה חזרה מביטול ביתו, וע"כ בעי' שיחזיקו הם בביתו.

**וביד** אפרים ר"ס שפ"א נסתפק בזה, דאף בשמכניס מחצר לבית, שמא סגי במה שהחזיקו בחצר, ועיי"ש שפי' הטעם בזה, דכיון שמכניס לו מחצר שביטלו והחזיקו בו הו"ל כאורח, ודמי להא דשרי להוציא מבתי הרבים לחצר משום דהו"ל אורח, עכ"ד,[[130]](#footnote-131) ויש להוסיף בביאור דבריו, עפמש"נ לעיל סוסק"ו מד' הבית מאיר, דיחיד אצל רבים אף בגווני דקודם חזקה הוי זה כחזרה, אך אחר חזקה חזינן לי' כאורח, ואי"ז כלל מעשה בעלים, וע"כ ל"ד לרבים אצל יחיד דאסורין אף לאחר חזקה, ולפ"ז שפיר כתב היד אפרים דמה"ט אף יש להתיר להכניס מהחצר שהחזיקו בו לבית.

**ולמש"נ** יל"ד עוד בזה, דכל שהחזיקו הן בחצר, מהני חזקתן אף לזכות בביטול הבית, כיון דהוי זה חד ביטול דרשותו בבית ובחצר, וכל שהחזיקו בחצר זכו בכל הביטול, וצ"ע בזה.

**עוד** יש לדון לפ"ז, דהנה במחה"ש ר"ס שפ"א נסתפק בשביטל אף רשות ביתו והכניס מחצר לביתו, אם אי"ז חזרה אלא מביתו, או דכיון שבפעם א' ביטל רשות ביתו וחצירו והשתא שהכניס נראה כחוזר מביטול ביתו, אף שאין ראי' שחוזר מביטול חצירו דהא הוציא מן החצר, מ"מ אמרי' כיון שחזר ממקצת הביטול חזר מכל הביטול, וכן נקט הפמ"ג באש"א שם סק"א דאם הכניס חזר מביטולו לגמרי אף מחצר, אך בס' חמד משה שם נקט דאי"ז חזרה אלא מביטול הבית, (אך בדהוי איפכא שהוציא מן הבית לחצר, כתב שם דהוי זה חזרה אף מביטול הבית, דבחצר בלא בית לא דיירי אינשי, וכתב עפי"ז דה"נ מי שביטל רשות ביתו לחוד אף רשות חצירו בטלה, עכ"ד, ויל"ד דא"צ לזה, אלא כיון שביטל רשות ביתו, חשיב שאין לו מקום פיתא, ואין אוסר בחצירו).

**וזה** מת' היטב עפמש"נ, דאי"ז ב' מעשי ביטול על החצר ועל הבית, אלא הוי זה חד מעשה ביטול על רשותו שבבית ובחצר, ואשר ע"כ כל שחזר בו מביטול ביתו בטל אף ביטול חצירו.

**ולכאו'** הי' נ' דמד' המ"ב מבו' לא כן, שהרי חילק דהיכא דמוציא מביתו לחצר סגי במה שהחזיקו בחצר, והיכא שמכניס מחצר לביתו בעי' שיחזיקו בבית, ונת' לעיל דהיינו משום דהיכא שמוציא מביתו לחצר אי"ז חזרה אלא מביטול החצר, וע"כ סגי שיחזיקו בחצר, ואי נימא דכל שחוזר בו ממקצת הביטול הוי זה חזרה מכל הביטול, הרי נמצא דכל דחוזר מביטול החצר הוי זה חזרה אף מביטול הבית, וא"כ ניבעי שיחזיק אף בבית, אך נ"פ בזה למש"נ לעיל דאחר חזקה לא חזינן להוצאתו כלל כמעשה חזרה, וע"כ כל שהחזיקו בחצר והוציא מביתו לחצר אי"ז כלל מעשה חזרה, וע"כ ל"ב שיחזיק בבית, וז"פ.

**כא**

**בדיני אורח**

**א'**

א] **עירובין** דס"ט:, תוד"ה ושלהם מותר לו ולהן, ז"ל, דהוי אורח לגבייהו, פירש ר"ח דאמר בירושלמי אכסנאי אינו אוסר לעולם, ואומר ר"י דלא דמי להכא כלל דהתם איירי כגון הבא לדור במבוי לשם אכסנאות ולא לקבוע עצמו, דהכי איתא התם, אית תנא תני קסדור אוסר מיד ואכסנאי לאחר ל', ואית תנא תני קסדור אוסר לאחר ל' ואכסנאי אינו אוסר לעולם, מ"ד קסדור אוסר מיד ברגיל ואכסנאי לאחר ל' בשאינו רגיל, מ"ד קסדור לאחר ל' כאלין דעלין ברשות ואכסנאי אינו אוסר לעולם כאלין דלא עלין ברשות, עכ"ל.[[131]](#footnote-132)

**וברמב"ם** פ"ב מעירובין ה"א, ז"ל, ביטל להן רשות ביתו ורשות חצרו וכו', וגם הוא מותר מפני שלא נשאר לו רשות והרי הוא כאורח אצלם והאורח אינו אוסר, עכ"ל, ושם פ"ד הי"ב, ז"ל, אבל האורח אינו אוסר לעולם כמו שביארנו, עכ"ל, ומבו' להדיא דדינא דיחיד שביטל רשותו מותר להוציא לחצר, הוי חד דינא עם הדין דאורח אינו אוסר, וזמש"כ בזה הרמב"ם כמו שביארנו, וזה כדעת הר"ח.

**וכ"ה** בראבי"ה סי' ת"ד, ז"ל, כדגרסינן לקמן בפרקין בענין ישראל המבטל רשות לבני חצרו שלהם מותר לו ולהם, ואמרינן בגמרא מאי טעמא משום דהוי אורח לגבייהו, אלמא אורח לא אסיר. וכן משמע נמי בירושלמי דאורח לא אסיר, עכ"ל, וכ"ה ברבינו ירוחם ני"ב חט"ז, ז"ל, ואם ביטל בהדיא רשות ביתו מותר לו ולהם כי הוא כמו אורח וכן עיקר, וכן כתב רמ"ה כי כל המבטל רשות מותר להכניס ולהוציא לו ולהם כי הוא כמו אורח, "כדאמרינן אכסנאי אינו אוסר לעולם", עכ"ל, וכן נקט התרוה"ד בסי' ע"ו, ועיי"ש שלמד מזה לדין אורח, דאף אין בעה"ב אוסר על האורח, ולמד עוד מד' רש"י לעיל דס"ג:, דהיכא שיש ישראל א' קבוע וא' אורח במקום גוי, אין הגוי אוסר אף על האורח, עיי"ש.

ב] **והנה** בביאור הא דפליגי התוס' ע"ד הר"ח ודעתם דל"ד להכא כלל, נחלקו האחרונים, דהמהרש"א כתב, ז"ל, ר"ל דהכא ל"ד להך דמיירי הכא בישראל דר שם ודעתו ודאי לקבוע, עכ"ל, וכעי"ז פירש הבית מאיר בסי' ש"ע, והיינו דל"ש להתיר הכא משום דינא דירושלמי דאורח אינו אוסר, שהרי הכא דעתו לקבוע במקומו, ובע"כ דהכא דינא אחרינא הוא.

**אך** באבהעו"ז בסי' ש"ע פירש כונתם, דדינא דהירושלמי דאורח אינו אוסר הוי במסוים בגוי, משום דל"ש לחוש שילמד ממעשיו, וזה מתישב בל' הרא"ש שכתב דהתם איירי "בגוי", ואילו בתוס' ליתא לתיבת בגוי, אך הב"ח הגי' כן בד' התוס', ומשא"כ בישראל אף אורח אוסר, והא דהכא אינו אוסר, הוא משום דהוי כאינש דעלמא שיש לו מקום פיתא בחצר אחרת וע"כ אף אם משתמש ולן כאן אינו אוסר, עכ"ד, אך בראבי"ה סי' ת"ד נ' להדיא שפירש ד' הירושלמי באורח ישראל, וכתב דה"נ אורח גוי אינו אוסר, וע' אבהעו"ז סי' שפ"ב שכתב כן גם בדעת הרשב"א דפירש ד' הירושלמי בישראל.

**והנה** ל' התוס' ודאי מ' כמש"כ המהרש"א והבית מאיר, דלד' האהעו"ז אין מתישב כל אריכות לשונם, שנר' להדיא שבאו לחלק בין היכא שלא בא לקבוע עצמו להיכא שבא לקבוע עצמו, אך אכתי צ"ב מה קשיא להו על פי' הר"ח, הרי הגם דליכא למשמע מהתם להתיר אף הכא שהוא קבוע שם, מ"מ אחר דחזינן דהכא נמי שרי, שפיר פי' הר"ח דדמי לדינא דהתם דאורח אינו אוסר.

**ונ'** מכוון התוס', דכיון דהכא הוא קבוע שם, בע"כ דהא דאינו אוסר עליהם אי"ז מדינא דאורח אינו אוסר, דהך דינא ל"ש כלל במי שבא לקבוע עצמו, אלא הא דאינו אוסר עליהם הוא משום שביטל לו רשותם וחשיב דלית לי' רשות כלל בחצר, ול"ד לאורח דיש לו רשות בחצר, וע"כ הא דאינו אוסר עליהם ל"ש כלל לדינא דאורח אינו אוסר, וז"ב.

ג] **ונ'** להוסיף בזה, דהנה בהא דתנן במתני' דביטלו לו רשותם הוא מותר והם אסורין, מפרשי' בגמ' דהוא משום דה' לגבי חד לא הוו אורחים, וצ"ב הגם דל"ה אורחים, מ"מ מ"ט אסור להן להוציא.

**ועי'** בסימן י"ט סק"ב שנת' בזה פלוגתת הראשונים, דדעת רש"י ותוס' דכיון דלא חזינן להו כאורחים, ע"כ כל שמוציאים לחצר הוו כחוזרים ומחזיקים, וע"כ הוא דאסור להם להוציא, ודעת הרשב"א והריטב"א הוא, דכיון דל"ה כאורחים, ע"כ ל"מ להם היתר הביטול, והוו כמוציאין מרשותו לחצר המשותפת.

**ונמצא** לפ"ז, דמש"א דהא דיחיד שביטל מותר להוציא משום דהוי אורח לגבייהו, הוא מתפרש לדעת רש"י ותוס', דכיון דהוי אורח לגבייהו ע"כ לא חזינן לי' כחוזר ומחזיק, אך אילו ל"ה כאורח הוה חזינן לי' כחוזר ומחזיק, ולדעת הרשב"א והריטב"א מתפרש דכיון דהוי אורח לגבייהו ע"כ מהני לו היתר הביטול, ואילו ל"ה כאורח ל"ה מהני לו היתר הביטול.

**ולפ"ז** נ' ברור דבזה הוא דפליגי התוס' ע"ד הר"ח, דהר"ח פירש דמש"א דהוי אורח לגבייהו, הוי זה טעם דאין דירתו אוסרת על בני החצר, משום דחשבינן לי' כאורח, ואילו לדעת התוס' אין מכוון הגמ' כלל לפרש טעם הא דאין דירתו אוסר עליהם, דאין הטעם בזה כלל משום דהוי כאורח, אלא משום דאין לו רשות כלל בחצר, וכנ"ל, אלא מכוון הגמ' הוא לפרש מ"ט ל"ח כחוזר ומחזיק.

ד] **ויש** להוסיף בזה, דהנה לפ"ז נמצא, דלדעת הר"ח והרמב"ם, דמפרשי מש"א בגמ' דיחיד מותר להוציא לחצר משום דהוי אורח, דאתי לפרושי מ"ט אינו אוסר משום שבפועל הוא דר, דהוא משום דחשיב כאורח דאינו אוסר, הרי דלפ"ז מתפרש דהא דרבים אסורים להוציא שאמרו בגמ' דהוא משום דרבים לגבי יחיד ל"ה אורחים, הוא משום דלא חזינן להו כאורחים שאינם אוסרין, וע"כ כל שישתמשו בחצר לא יועיל כלל הביטול, שעדין הם אוסרין משום הא דבפועל הם דרים בחצר, ולא חזינן להו כאורחים, וע"כ הוא דאסרינן עלייהו להוציא לחצר.[[132]](#footnote-133)

**וכ"ה** ל' הר"ח, אבל הן אסורין דליכא למימר דאכסנאין אינון לגבי' דה' גבי חד ל"ה אורחים, עכ"ל, ול' אכסנאין הן לגבי' מתפרש בהמשך למש"כ הר"ח לעיל מינה שאמרו בירושלמי דאכסנאי אינו אוסר, וע"ז הוא שכתב דבה' לגבי חד ליכא למימר דהוו אכסנאין שאין אוסרין.

**ומצינו** מפורש כן בד' תרוה"ד סי' ע"ו, ז"ל, דנראה דשפיר מוכח בתלמודא, דאין בעה"ב אוסר על האורח כלל אפי' אם מתארח בבית אחר, דתנן בטל להן רשותו שלהן מותר לו ולהן. ומפרש בגמרא משום דהוי כאורח גבייהו וכו', כ"ש אורח ממש דלא הו"ל כח דירה מעולם בחצר שאין בעה"ב אוסר עליו. ותדע דכ"ש הוא דגבי ביטול רשות, דחמשה שבטלו רשותן לאחד אינם מותרים לא בשלו ולא בשלהם. ומפרש טעמא משום דחמשה לגבי חד לא הוי אורחים. ואלו חמשה שנתארחו ממש אצל האחד, ודאי כולהו שרי לטלטל בביתו ובחצירו וכו', עכ"ל.

**ומפורש** בדבריו, דטעם הא דרבים שביטלו רשותן אסורין משום דל"ה אורחים, אין הטעם בזה משום דהוו כחוזרים ומחזיקים, או משום דל"מ להו היתר הביטול, דא"כ הרי ל"ש איסור זה רק בשביטלו רשותן, ול"ש כלל לדון לאסור מה"ט בחמשה שנתארחו אצל אחד, אלא הטעם הוא משום דלא מצינו לחשבן כאורחים שאינם אוסרין, וזהו שכתב דכ"ז בביטול רשות שאינם אורחים ממש, אבל אורחים ממש אין אוסרים אף בחמשה לגבי יחיד.

**ולכאו'** לפ"ז הי' בדין, שלדעת הר"ח והרמב"ם ל"מ כלל בביטול דרבים ליחיד שיבטלו אף את ביתם, ואף אם יבטלו רשות ביתם יהא אסור אף היחיד להוציא מביתם לחצר, דכיון שממשיכין לדור בביתם ה"ה אוסרין עליו, דרבים אין נעשין אורחים, אך אין מ' כן, וגם בפיהמ"ש להרמב"ם מפורש דכל שביטלו לו רשות ביתם מותר היחיד בבתיהם, ואולי יל"פ הטעם בזה, דכל בית דייני' לי' לחודי', וע"כ שפיר הוי אורח, אך זה א"ש רק אם יחיד לגבי יחיד הוי אורח, וצ"ע בזה.

**אמנם** בל' הרמב"ם רפ"ב מעירובין נ', דכל הא דבעי' לדינא דאורח אינו אוסר, הוא רק להתיר לאותו יחיד שביטל להוציא מבית לחצר, אך להא דמהני ביטול ביתו אף שהוא משתמש בו ל"ב לדינא דאורח אינו אוסר, עיי"ש, וצ"ב הטעם בזה.

**ב'**

ה] **נראה** דהא דאורח אוסר לאחר ל' יום, הוא רק בשיש לו בית או חדר לעצמו שאין בעה"ב דר שם, אך כל שהוא דר יחד עם בעה"ב אינו אוסר עליו לעולם משום שהוא טפל אליו, ומה"ט אף אינו אוסר על בני החצר, דכיון שהוא טפל לבעה"ב, ע"כ הוא ניתר בעירובו של בעה"ב.[[133]](#footnote-134)

**ויתכן** דהיינו אף היכא שאין אוכלין במקום א', דמ"מ כיון שבעה"ב משתמש בבית זה, טפל האורח אליו, ואף שאין לו תפיסת יד שם, אך גם אי נימא דאינו טפל אליו אא"כ אוכל בעה"ב שם, וכן יש ללמוד מד' מהרי"ק שורש מ"ו, דכל שיש לאורח מקום פיתא לעצמו אוסרין זע"ז, מ"מ נפ"מ רבתא בזה בגונא שיש לבעה"ב בית אחד שדר בו לבדו, דאלמלי הדין דאורח אינו אוסר הי' אסור להוציא מזל"ז, וכן נפ"מ בזה דסגי בעירובו של בעה"ב לבדו, ול"ב בזה לדינא דא' מערב לכולם, ונפ"מ דאף אם מוחה האורח מהני העירוב, ובדינא דא' מערב ע"י כולם נת' בסימן י"ד סק"ג דל"מ היכא שא' מהם מוחה, גם נפ"מ בזה, דכה"ג אף אורח גוי אינו אוסר על בני החצר, ואף להסוברים דבשול"ק בעי' שישכיר רשות הגוי, הכא א"צ להשכיר כלל.[[134]](#footnote-135)

**ונ'** שהדברים מפורשים כן בתוספתא במכילתין פ"ה, קסדור הבא לעיר עד ל' יום ה"ז אוסר מיד, אימתי בזמן שייחדו לו בית דירה לא ייחדו לו בית דירה או שאין עמהן דיורין בחצר אינו אוסר,[[135]](#footnote-136) והרי להדיא דכל שלא ייחדו לו בית דירה לעצמו, אינו אוסר אף לאחר ל' יום, דאין לפרש טעמא דתוספתא דכל שלא יחדו לו דירה לעצמו, מהני עירוב בעה"ב להתיר אף את דירת הקסדור משום דינא דא' מערב לכולם, דמלבד דיל"ד אם יש להתיר משו"ז בקסדור גוי, (וכמש"נ לעיל), גם לישנא דהתוספתא מ' דכלל אינו אוסר עליו, ומותר להוציא מבית זה לבית אחר של בעה"ב.

**ונ'** דיש ללמוד לזה גם מדינא דתפיסת יד, שפירש הרמב"ם פ"ד מעירובין הי"ד, הא דאינן אוסרין עליו, ז"ל, הואיל ויש לו תפיסת יד בכל בית מהן נעשו כולן כאורחין אצלו, עכ"ל, והרי דכל דחשיבי כאורחים אצלו, אינם אוסרין עליו לעולם, וכ"ש היכא שדרים ממש עם בעה"ב דהוו כאורחין אצלו ואינם אוסרין.

**ויש** להוסיף בזה מש"נ במק"א סק"א, דטעמא דהרמב"ם הוא חד טעמא עם מה שפירש"י לקמן דפ"ה:, ז"ל, אינו אוסר עליו דכל רשותא דחצר דידי' הוא כאילו דר עמו בבית, עכ"ל, והיינו דכיון דחשיב כאילו דר עמו בבית, ע"כ הוי הלה כאורח אצלו, ואינו אוסר עליו, ולפ"ז ודאי דהיכא דדר עמו ממש בבית אינו אוסר עליו.

**ונ'** דזמש"כ הרמב"ם פ"ד מעירובין הי"ב דהאורח אינו אוסר לעולם, ובשעה"צ סי' ש"ע סקכ"ט כתב, דכונתו בגונא דיכול לסלוקי, דכה"ג חשיב כאורח לעולם, דאם ל"מ לסלוקי הרי לאחר ל' יום אוסר, אך למש"נ יל"פ ד' הרמב"ם דאיירי באורח הדר עם בעה"ב יחד, דכה"ג אינו אוסר לעולם, משום שהוא טפל לבעה"ב.

**ומצאתי** הדברים מפורשים כן במ"מ שם ה"ו בתו"ד, עיי"ש שפירש ד' הרמב"ם דהאורח אינו אוסר דהוא בסועד אצל חבירו, וזה להדיא כמש"נ.

**ויש** ללמוד לזה, גם ממש"כ בשו"ת הרשב"א ח"ז סי' צ"ה, ז"ל, ומה שאמרת איך אנו מזכין למי שלא בא לעולם, זה אינו, שאם הלשון מדוקדק לומר שלא בא לעולם ממש אלא שנולד לאחר מיכן, קטן זה אינו אסור שהוא נגרר אחר אביו ואמו והשוכן עמו ואינו אלא כאורח, עכ"ל, והרי דאף דהוי כאורח ליותר מל' יום, מ"מ אינו אוסר כלל משום שהוא דר עם בעה"ב וטפל אליו, ומזה נ' דאף היכא שאין בעה"ב אוכל שם ג"כ האורח טפל אליו, שהרי סתמא איירי אף היכא שמקום אכילתו של הקטן הנולד אינו באותו חדר שאוכלים אביו ואמו, וי"ל.

**ויש** לסייע עוד לזה, ממש"כ התוס' לקמן ד"ע:, בדין בן הדר עם אביו ונתן פת משלו לעירוב, דמהני דומיא דה' שגבו את עירובם דא' מוליך לכולם, ודומיא דה' חבורות ששבתו בטרקלין, וכתבו ע"ז התוס', ז"ל, אע"פ שיש לחלק דהתם כולם שוים בבית זה כמו זה ואין זה טפל לזה, אבל הכא שהבן טפל לאביו אם נתן הבן פת אינו מועיל וכו', עכ"ל, ונ' כונתם ע"פ הנ"ל, דכיון שהבן טפל לאביו ואינו אוסר כלל, י"ל דל"מ לערב, ומש"כ התוס' שם דאין נ' לחלק כן, נ' דהוא משום דאף שהוא טפל לאביו, מ"מ כל שלא עירב אביו, נ' דאף דיורי הבן אוסרין, ול"מ טפילותו לאביו אלא דמה"ט הוא ניתר בעירוב אביו, וע"כ שפיר מצי הבן לערב.

ו] **ועד"ז** נ' גם בביאור דינא דהתוס' לקמן דע"ב. בסופרים ומלמדים שאין אוסרין, משום שמשותפין באפי' ובישול, ומשום דלא השאיל להם ע"מ לאסור ומצי לסלוקינהו, ונ' דכל טעמים אלו הם דמה"ט חשבי' להו כאורחים אצל בעה"ב והם טפלים לדירתו, והגם שהם דרים שם יותר מל' יום, חשיבי כאורחים הדרים יחד עם בעה"ב שאינם אוסרין, וכמש"כ התוס' שם בתו"ד דהכל נקרא על שם בעה"ב, וכמש"כ עוד דבטלה דירתם אצל דירתו של בעה"ב.[[136]](#footnote-137)

**ויש** ללמוד כן מד' התרוה"ד סי' ע"ו, שהוכיח מד' תוס' אלו דבאורחים ממש אף רבים לגבי יחיד הוו אורחים, עייש"ה ודו"ק.

**ונ'** דמה"ט י"ל, דכל דינא דהתוס' הוא רק היכא שגרים בבית א' עם בעה"ב, דכה"ג הוא שנטפלים הם לדירת בעה"ב, והיינו דהגם דדרים בחדרים מחולקים, מ"מ הרי חזינן בד' התוס' דע"ב: ד"ה אבל, דאף בכה"ג אכתי אינם מחולקים לגמרי, (וע"כ ס"ד דהתוס' דבעירוב בא אצלן א"צ לערב), וע"כ מהני הני טעמי להטפילן לדירת בעה"ב, אך משא"כ היכא שדר בעה"ב בבית אחר בחצר, י"ל דאינם נטפלין לדירת בעה"ב, ובזה מיושב משה"ק הראשונים על דעת התוס', ואכמ"ל.

**וע'** תור"פ שדן בזה, ז"ל, ואולי לא אמרי' דאפי' ובישול במקום א' מהני, אלא דוקא להנך הדרים בחדרים ובעליות ובאותו בית עצמו של בעה"ב, שהכל בבית א' וכו' שאין דירתם חלוקה לגמרי, אבל לבנ"א הדרים כל א' וא' בבית לבדו שדירתם חלוקה לגמרי, התם ודאי ל"מ אפי' ובישול, והשתא ל"ק מההיא דה' נשים המקבלות פרס, דהתם מיירי שדרות כל א' וא' לבדה בבית חלוקה לעצמה, עכ"ל.[[137]](#footnote-138)

**אך** מד' הפוסקים בכ"ד, מבו' לא כן, אלא אף אם דרים בבית בפנ"ע אינם אוסרים, ואכמ"ל.

**[ובחי'** הרשב"א לקמן דע"ג. כתב ע"ד התוס', דלפ"ז הא דתנן באחים שישנים בבתיהם דצריכין עירוב, היינו בשאין אותן בתים פתוחים לבית אביהם, הא אם היו הבתים סמוכין לבית אביהם ופתוחין לו אין צריכין עירוב וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א לעיל דס"ד., ובפשוטו כונתם כד' תור"פ דכל הא שאין אוסרין עליו הוא דוקא בשדרים באותו בית, אך כל שדרים בבית לעצמו ה"ה אוסרין עליו, אך נ' שאין כונתם לזה, דאם כיונו לזה הי' להם להקדים דכל הא דאין אוסרין הוא רק בשדרים בביתו של בעה"ב, ובדבריהם נ' דהוא מילתא דפשיטא דכה"ג אוסרין עליו, ומוכח כן ג"כ ממשה"ק ע"ד ר"י מהא דתנן לקמן דפ"ה: דאם יש לבעה"ב תפיסת יד אין אוסרין עליו, אלמא כל שיש לבעה"ב תפיסת יד בהן ה"ז אוסר עליו, עכ"ד, ואם כל הא דאין אוסרין עליו הוא רק בשדרים באותו בית, הרי ל"ק כלל מהתם, דדרים כל א' בבית לעצמו, וכן נ' להדיא בל' הריטב"א לקמן דע"ג. דדינא דר"י הוא אף בשדרים בבית לעצמו.

**ואשר** ע"כ נ' מכוון ד' הראשונים, דלד' ר"י הא דאחים צריכין לערב, הוא בשאין דרים עם אביהם בחצר, דכה"ג ל"ש טעמא שלא השאיל להם ע"מ לאסור עליו, כיון שאינו דר שם, והגם דחזינן דאף בגוי שייך ה"ט, שהרי ר"י הוכיח דינו מה' שכירים ולקיטים, (אמנם בשו"ת הרמ"א סי' ק"כ כתב דל"ש טעם זה בגוי, וצ"ע), מ"מ כל ה"ט הוא שאינם חולקים רשות לעצמן מרשותו של בעה"ב, וזה ל"ש אלא בגונא שבעה"ב דר שם, וזהו שהקשו ע"ז מהא דתנן דרק אם יש לבעה"ב תפיסת יד אינו אוסר עליו.

**ולפ"ז** מבו' מד' הרשב"א דדינא דמקבלי פרס הוא אף בשאין דרים עם אביהם בחצר, דאל"כ הרי אין להעמיד למתני' דאחים בשאין דרים עם אביהם בחצר, וז"ב, ועמש"נ בנידון זה בסימן כ"ו סק"ב ואילך**]**.

ז] **ולכאו'** הי' נ', דדינא דהירושלמי דאכסנאי לפחות מל' יום אינו אוסר, הוי חד דינא עם הך דינא דאורח הדר יחד עם בעה"ב אינו אוסר, ואך דבדר יחד עם בעה"ב חשיב כאורח אצלו אף בשדר שם יותר מל' יום, ואילו באכסנאי הדר בבית לעצמו ל"ח כאורח אלא בשדר שם פחות מל' יום.

**ולפ"ז** הי' נ', דכל דינא דאורח היינו רק כשבעה"ב דר בחצר, דכה"ג ה"ה טפל לדיורי בעה"ב ואינו אוסר עליו, וממילא אף אינו אוסר על שאר בני החצר, כל שעירבו עם בעה"ב, אך כל שאין בעה"ב דר בחצר, שפיר אוסר האורח על שאר בני החצר.

**ויש** להוסיף, שהרי חזינן דהיכא דליכא אלא אורחים אוסרין זע"ז, וכמבו' כן בסוגיא לעיל דס"ה: בפונדק, והרי דאף דירת אורח חשיבא דירה לאסור, וא"כ בדין דאף היכא שיש ישראלים קבועים בחצר יאסור האורח עליהם, כיון שאינו אורח אצלם ואינו נטפל לדיוריהם.

**ויש** להוסיף דהנה כתב הרמב"ם פ"ד מעירובין הי"ד, דבעל החצר שהשכיר מבתי חצירו לאחרים והניח לו כלים וכו', אינן אוסרין "עליו", הואיל ויש לו תפיסת יד בכל בית מהן נעשו כולן כאורחין "אצלו", עכ"ל.

**והנה** הרי בדין תפיסת יד פשוט, דכל הא שאין השוכר אוסר, הוא רק בשבעה"ב דר בחצר, וכמש"נ כן במק"א, וכאשר כ"ה גם ל' הרמב"ם דאינו אוסר "עליו", והיינו משום דהא דאינו אוסר הוא משום שהוא כאורח אצל בעה"ב, והוא טפל לדיורי בעה"ב, וכל' הרמב"ם שנעשו כאורחין "אצלו" וע"כ כל שאין בעה"ב דר שם ה"ה אוסר, שאינו נטפל כלל לדיורי שאר בני החצר.

**ולכאו'** נ' מזה, דה"נ הא דאורח גמור אינו אוסר, הוא רק היכא שבעה"ב דר בחצר, דה"ה טפל לדיורי בעה"ב, וכנ"ל.

**ויש** לסייע עוד לזה, ממש"כ הרשב"א לקמן דע"ג., ז"ל, ומ"מ אם ייחדו להם לשעה מסתברא שאינן אוסרין שאינן אלא כאורחין "אצלו", ומ' דדין אורח הוי רק בשבעה"ב שלו שם, וכמש"כ דהוו אורחים "אצלו", ונ' כן גם ממשמעות ד' הרשב"א דהוי דין זה מסברא, ורק סייע לזה מירושלמי, ואם נתחדש דין אורח אף כשאין בעה"ב שם, הרי חידוש גדול הוא, ובע"כ דהא דאינו אוסר הוא כשבעה"ב שם, וזהו דין פשוט דאורחיו של אדם אינם אוסרין עליו.

**וכ"נ** מל' הרשב"א במיוחסות סי' ר"כ, ז"ל, וכ"ש אם נכנסו אצלו לשעה שאינם אוסרים, לפי שהן "אצלו" כאורחים, עכ"ל, ומ' דדינא דאורחים אינם אוסרין הוא משום שהם אורחים של בעה"ב וטפלים לדיורי בעה"ב.

**עוד** ראיתי להוכיח כן, דהנה להסוברים דאורח אינו אוסר היכא שיש ישראל א' קבוע, ואף שאין בעה"ב דר בחצר, צ"ל דהא דתנן לקמן דע"ב. דה' ששבתו בטרקלין עירוב א' לכולם, דאיירי שיש דיורים אחרים בחצר כמבו' בסוגיא שם, איירי בשבאו לדור שם ל' יום, וכמש"כ הגראז"מ זצ"ל בקו"א לשו"ת הב"ח החדשות סו"ס ג', והביאוה"ל סי' ש"ע ס"ג, וצ"ב לפ"ז לישנא ד"שבתו" בטקרלין.

**אמנם** הנה כתבו התוס' לעיל דס"ו. ד"ה איקלעו, ז"ל, פונדק יש בו חדרים הרבה והאכסנאים נכנסין בהן ואוסרין זע"ז, וג"ז אמת דכה"ג נמי אסרי כמו חבורה שבתה בטרקלין, עכ"ל, ולכאו' מכוון התוס' ללמוד מדינא דחבורה ששבתה בטרקלין, דאף שאינם דרים שם בקבע, אוסרין זע"ז, והרי דפירשו התוס' לדינא דחבורה ששבתה בטרקלין כשאין דרים שם ל' יום, דאם התם אין אוסרין רק בשבאו שם לל' יום, א"כ מה הביאו התוס' מהתם, ומוכח דאין אורחים מתבטלים לישראל אחר הדר בחצר.

**אך** יש לדחות, דאין מכוון התוס' כלל להביא משם דאף דיורים שאין קבועים אוסרין, אלא כונתם להביא משום דאף היכא שכולם דרים בבית א' מ"מ היכא שחלוקים בחדרים אוסרין זע"ז, אך אי"ז מתישב כ"כ, דפשטות ל' רש"י ותוס' שם מ' דהיו החדרים פתוחים לחצר ולא היו פתוחים זל"ז, עיי"ש.

**ובזה** יל"פ מש"כ בשו"ת הרי"ד סי' מ"ד, בדין ביהכנ"ס, ז"ל, אם שבתו שם אורחים ואוכלין ושותין שם וישינין שם בודאי כי הם אוסרין וצריכין לערב עמהן, עכ"ל, והובא בשבה"ל סי' ק', והב"י סו"ס ש"ע כתב ע"ז, דצ"ל דאיירי בששהו שם האורחים ל' יום או' יותר, אבל פחות מל' אינו אוסר, עכ"ד, אך כבר כתב האבהעו"ז שם שאי"ז במשמעות הלשון, ועיי"ש שכתב בדעת הרי"ד דס"ל דאורח ישראל אוסר, וכל דינא דהירושלמי דאורח אינו אוסר הוא רק באורח גוי, וכתב כן גם בדעת מהרי"ק שורש מ"ו שנקט בפשיטות דאורח אוסר, וע' מהרש"ל סי' י"ח ורמ"א סי' ק"כ בדעתו, אך לפמש"נ יל"פ בד' הרי"ד, דס"ל דכל הא דאורח אינו אוסר הוא רק בשדר בביתו של בעה"ב, וע"כ בביהכנ"ס דהוי כהפקר לכל שפיר אוסרין האורחים.

**אך** הנה בשבה"ל שם הביא מתשובות הגאונים, דאין ביהכנ"ס צריך לערב, ואע"ג דאוכלין ושותין בני מתא בגווה אי נמי האכסנאין וכו', דהוי הפקר לכל ישראל ואינה צריכה לערב, עכ"ד, ובספר העתים סי' ק"א הביא תשובת רבינו שרירא גאון, ז"ל, הוי יודע שיכולין בני מבוי לטלטל מן ביהכנ"ס לבתים ומן בתים לביהכנ"ס, דהכי קיי"ל דלא אסר אלא במקום דירה, וביהכנ"ס מקום הפקר היא לכל ישראל, ואפילו דרים בו אורחים עוברים ושבים לא אסרו על בני המבוי ולא אצרכינן להו לערב עמהן, דקיי"ל אורחי לא אוסרין וכו', עכ"ל, ומבו' מזה דאורחים אין אוסרין אף בשאין דרים בבית הקבועים, אך יל"פ דהיינו רק משום שאין הביהכנ"ס קנוי להם לדירתם, ומה"ט אף בני העיר אין אוסרין, משום דאי"ז דירה דילהו אלא הוי הפקר לכל, אך כל ששאל או שכר בית לדור בו י"ל דשפיר הוא אוסר, וצ"ע בזה.

ח] **אמנם** הנה בד' מהרש"ל בסי' י"ח ורמ"א בסי' פ"ה וסי' ק"כ מבו' להדיא דהא דאורח אינו אוסר הוא אף בשדר בבית הגוי ואינו דר בבית הישראל הקבוע, וכן מבו' בד' הפוסקים בסו"ס ש"ע, ומבו' בדבריהם דכה"ג אף מותר האורח להוציא מביתו לחצר, הגם דבביתו אין להישראלים הקבועים חלק כלל, וכן מבו' גם בד' הב"י סו"ס ש"ע, עיי"ש.[[138]](#footnote-139)

**וכן** מבו' גם בד' התרוה"ד סי' ע"ו, שדן שם בראובן הדר בעיר המוקפת חומה יחידי, ושמעון עובר דרך אותו העיר עם בני ביתו. ויש לו כעס עם ראובן שאינו רוצה ליכנס לביתו, ונכנס בשבת לביתו של נכרים, אם מותר שמעון להכניס ולהוציא ולטלטל באותו העיר או לאו, ודן התרוה"ד להתיר משום דאורח אינו אוסר, והרי להדיא דאף היכא שמתארח בבית גוי מותר האורח להוציא מביתו לחצר, משום דינא דאורח אינו אוסר.

**ואין** לדחות ולומר, דמה שהתיר התרוה"ד הוא משום שדר בבית הגוי וה"ה טפל להגוי, וס"ל דאף אורח דגוי נטפל אליו, עמש"נ בזה לקמן סקי"א, שהרי התרוה"ד הביא שם לד' המרדכי דאסר להאורח להוציא לחצר, ותמה עליו, והמרדכי הרי איירי להדיא היכא דליתי' להגוי בעה"ב, והרי דס"ל להתרוה"ד דאף היכא דליתי' לבעה"ב, מ"מ אית בי' לדינא דאורח אינו אוסר, ואף מותר האורח להוציא מביתו לחצר, וז"ב.

ט] **ונ'** דיש להביא מקור גדול לד' רבותינו האחרונים בזה, מד' תור"פ והמרדכי לעיל בריש פירקין, שהעמידו לדינא דברייתא דלדעת ר"מ אם יש ישראל א' בחצר אסור להוציא ולהכניס בבית הגוי אף היכא דליתי', דאיירי בשיש אורח בבית הגוי, ול' ר"פ לקמן דפ"ה: דישראל נתאכסן בבית הגוי.

**והנה** מבו' בברייתא שם דהא דאסור להוציא ולהכניס בכה"ג בבית הגוי, הוא רק לדעת ר"מ, אך לדעת ראב"י כל שאין שם ב' ישראלים אוסרין זע"ז שרי אף להוציא ולהכניס בבית הגוי, וגם לדעת ר"מ כיון דליתי' לגוי, שרי הישראל להוציא מביתו לחצר, וקשיא דהגם דלדעת ראב"י אין הגוי אוסר היכא דליכא ב' ישראלים, וגם לדעת ר"מ אין הגוי אוסר בחצר היכא דליתי', מ"מ מ"ט אין הישראל האורח אוסר.

**ונ'** מוכח מזה כד' רבותינו האחרונים, דכל היכא שיש ישראל קבוע בחצר, אין ישראל שאינו קבוע אוסר, ומותר אף להוציא מבית האורח לחצר, ואשר ע"כ לדעת ראב"י דאין הגוי אוסר היכא דליכא ב' ישראלים, שרי אך להוציא מבית הגוי לחצר, ואין האורח אוסר, וגם לדעת ר"מ היכא דליתי' להגוי שרי להוציא מבית הישראל לחצר, ואין הישראל האורח אוסר, וז"ב.

**אמנם** האבהעו"ז בסי' ש"ע פירש ד' המרדכי, דאיירי בשאין לאורח מקום פיתא בבית הגוי, ורק משתמש ולן שם, אך סתימת ד' המרדכי ור"פ נ' להדיא דאיירי באורח גמור שמקום פיתא שלו הוא בבית הגוי, ואפ"ה אינו אוסר, וזה מקור גדול לד' רבותינו האחרונים.[[139]](#footnote-140)

**ויש** לסייע עוד לד' האחרונים, ממה שפירש"י לעיל דס"ה: ד"ה איקלעו לההוא פונדק, ז"ל, דהוו דיירי בי' בההוא חצר תרי ישראלים וחד נכרי ששכר את דירתו מחבירו נכרי, וכו', פונדק, יש בו חדרים פתוחין לחצר והאכסנאים נכנסים בהן ואוסרין זע"ז בשבת, עכ"ל.

**והנה** בטעמא דפי' קמא דרש"י, דפירש דאיירי דהוו דיירי בי' בההוא חצר ב' ישראלים, ולא פירש כפי' בתרא דהאכסנאין גופייהו אוסרין זע"ז, נ' דהוא משום דפירש דאיירי בשהיו האכסנאין כולם דרים יחד, וכה"ג אין אוסרין זע"ז.

**אך** צ"ע, דמ"מ מ"ט הוצרך לפרש דהיו דרים בחצר ב' ישראלים, הרי סגי למימר שהי' דר ישראל א' בחצר, וישראל זה והאכסנאין אוסרין זע"ז.

**ונ'** מוכח מד' רש"י, דכל שיש ישראל קבוע בחצר, אין אוסרין ישראלים שאינם קבועין עליו, דכולן בטלין לגבי', וע"כ הוצרך רש"י להעמידה בשהיו ב' ישראלים דרים בחצר.

י] **ונ'** לפ"ז, דבאמת הוי זה ב' דינים חלוקים באורח, דאיכא חד דינא דאורח אצל בעה"ב אינו אוסר משום שדירתו טפלה לדירת בעה"ב, והך דינא הוא רק בשדר יחד עם בעה"ב, או בשיש לבעה"ב תפיסת יד בביתו דכה"ג נמי חשיב דדר יחד עם בעה"ב, ואיכא דין נוסף דכל שאינו קבוע במקום זה דירתו עראית ואינה חשובה, וע"כ ה"ה בטלה לדירתו של ישראל הקבוע שדירה חשובה היא, אך משא"כ בדין אורח אצל בעה"ב ובדין תפיסת יד ל"ש ה"ט כלל, שהרי דירתו חשובה היא שהיא דירה קבועה, אלא דין אחר הוא, שכיון שהוא דר עם בעה"ב או שיש לבעה"ב תפיסת יד שם חזינן לי' כאורח אצלו, וע"כ ל"ש דין תפיסת יד רק היכא שבעה"ב דר שם.

**ומת'** היטב לפ"ז הא דחלוקין הם זמ"ז בדין גוי, דדינא דאורח אינו אוסר הוכיח בשו"ת הרמ"א סי' ק"כ מסוגיא דלעיל דס"ה: דהיינו רק כשיש שם ישראל קבוע, אך היכא שאין שם ישראל קבוע אוסרים האורחים, ומוכח לפ"ז, כמש"כ הפמ"ג והשעה"צ סו"ס ש"ע, דאף שיש שם גוי קבוע אוסר הישראל,[[140]](#footnote-141) ואילו דינא דתפיסת יד מבו' בחי' הרשב"א לקמן דע"ג. ובתור"פ שם דהוא אף בבעה"ב גוי, וכן דינא דאורח הדר עם בעה"ב אינו אוסר נ' דהוא אף בבעה"ב גוי, ומוכח כן ממש"כ התוס' בדע"ב. דהא דה' שול"ק אינם אוסרין הוא משום שבטלה דירתם אצל דירתו של בעה"ב, ונת' לעיל סק"ו דהוא משום הדין דאורח הדר עם בעה"ב אינו אוסר, והרי דאף בגוי איכא להך דינא, וצ"ב הטעם בזה.

**ולפמש"נ** הוא מבו' היטב, דדינא דאורח אינו אוסר דהוא משום שדירתו אינה חשובה ובטלה אצל דירתו של ישראל הקבוע שדירה חשובה היא, ע"כ ל"ש דין זה בגוי קבוע שאין דירתו חשובה שהרי מדינא אין דירתו דירה וע"כ אין דירת האורח בטלה לדירת הגוי, ומשא"כ דינא דתפיסת יד ודינא דאורח הדר עם בעה"ב אינו אוסר, דאינו כלל משום גריעות דירת השוכר וחשיבות דירת בעה"ב, אלא הוא משום שה"ה טפל לבעה"ב, ע"כ ה"ז שייך שפיר אף בבעה"ב גוי, וז"ב.[[141]](#footnote-142)

**אך** צ"ע בזה בד' המ"ב סי' ש"ע סקנ"ג, שכתב בדין אורח דהוא אפי' הי' הדירה בשכירות,[[142]](#footnote-143) וע' להלן סקי"א שהבאנו ד' ראבי"ה בזה, ובשעה"צ שם סקכ"ח כתב דכ"מ קצת מדברי המחבר במ"ב והוא ל' הרמב"ם שסיים והרי הם כאורחים אצלו אע"ג דמיירי שם בשכירות, עכ"ד, וצ"ע דלכאו' מוכח דל"ש כלל דין אורח דתפיסת יד לדין אורח פחות מל' יום, וע"כ אף דדין תפיסת יד הוא אף בשוכרים משום דחזינן להו כאורחים דבעה"ב, מ"מ דינא דאורח פחות מל' יום דהוא משום שאין דירתו חשובה, שפיר י"ל דהיכא שדר שם בשכירות הויא דירתו חשובה, וצ"ע בזה.

יא] **ואמנם** למש"נ לדון דכל דינא דאורח פחות מל' יום אינו אוסר, הוא רק היכא שבעה"ב דר בחצר, דכה"ג הוא טפל לבעה"ב, והוי זה חד דינא עם הא דאורח הדר בבית בעה"ב אינו אוסר, הרי לכאו' כ"ה דאורח הדר בבית בעה"ב גוי אינו אוסר, ה"נ בדין דאורח פחות מל' יום שאינו אוסר, הוא אף היכא שבעה"ב הוא גוי, ותיקשי מסוגיא דלעיל דס"ה: דמבו' דהיו האכסנאין אוסרין, אף שהי' שם בעה"ב גוי.

**וי"ל** בזה בתלת גווני, חדא הוא לפמש"כ ראבי"ה סי' ת"ד, דדינא דאורח אינו אוסר הוא דוקא בשדר שם בלא שכירות, אך כל שדר בשכירות ה"ה אוסר, עיי"ש, אך בהערה להלן נת' דיל"פ שכל ד' ראבי"ה הם רק בשאין שם ישראל קבוע ולפ"ז ניחא סוגיא דלעיל דס"ה: דמבו' דהיו האכסנאין אוסרין זע"ז, דהתם דרו שם בשכירות, וע"כ לא חשיבי כאורחים שאין אוסרין זע"ז.

**והנה** אמנם בביאוה"ל סו"ס ש"ע נקט, דסוגיא דהתם איירי בשדרו שם בתורת אורח בעלמא בלא שום שכירות, שהרי בעה"ב לא הי' כלל בביתו, וגם אין שום א' מאנשי ביתו שם, ותמה לפ"ז ע"ד הנשמ"א שכתב דהיכא דדרים בתורת אורחים ומצי לסלקן אין אוסרין אף בשאין ישראל קבוע שם, אך בדעת הנשמ"א נ' דמפרש דאיירי שבעה"ב הי' שם, ואך שהשכיר חדר א' לגוי ושוכר זה ל"ה שם, וכ"נ להדיא בד' רש"י שם, ולפ"ז שפיר י"ל דאיירי בששכרו מן הבעה"ב ולא מצי לסלוקינהו.[[143]](#footnote-144)

**וי"ל** עוד, לפי משמעות ד' רש"י שם, דאיירי שהגוי בעל הפונדק לא הי' דר בחצר זו, ולא הי' דר שם אלא גוי אחר ששכר את דירתו מחבירו גוי, ונת' לעיל דיל"פ דלא שכר ממנו אלא את דירתו אך שאר הפונדק הי' ברשות המשכיר, וע"כ אי נימא דכל הא דאורחים אין אוסרין הוא רק בשדר בעה"ב שם, דכה"ג הם טפלים לדירת בעה"ב, ניחא דע"כ התם שלא הי' בעה"ב דר שם הם אוסרין זע"ז.

**ואולי** י"ל עוד, לפמש"נ לעיל סק"ו בדעת התוס', דהא דסופרים וכו' אין אוסרין משום דחשיבי כאורחים אצל בעה"ב, הוא דוקא היכא שדרים בבית א' עם בעה"ב, אך היכא שדרים בבית לעצמו, לא מצינו לחשבן כאורחים אצל בעה"ב, ואין טפלים אצלו, ולפ"ז אולי י"ל דה"נ הא דאורח פחות מל' יום אינו אוסר, הוא רק היכא שדר בבית בעה"ב, ואך שייחדו לו חדר לעצמו, אך היכא שדר בבית לעצמו ה"ה אוסר, ולפ"ז י"ל דהתם איירי כמשמעות ל' רש"י שם שהיו חדרי הפונדק פתוחין לחצר, ולא היו פתוחין זל"ז, והוי כל חדר כבית לעצמו, וע"כ לי"ב לדינא דאורח אינו אוסר, וצ"ע בזה.

**אך** בד' האחרונים מבו' דדינא דאורח אינו אוסר, הוא אף בשדר שם בשכירות, ואף בשאין בעה"ב שם, ואף בשדר בבית לעצמו, וע"כ הוא דקשיא לי' להרמ"א בסוגיא דהתם דמ"ט היו האכסנאין אוסרין זע"ז, והוכיח מזה דדינא דאורחים הוא רק בשיש שם ישראל קבוע, וכנ"ל.

**ג'**

יב] **כתב** המרדכי בריש פירקין סי' תק"ו, ז"ל, חצירו של גוי הרי הוא כדיר של בהמה, פי' ומותר לישראל המתאכסן שם להכניס ולהוציא, ואם יש שם ישראל אחד אוסר, פי' אוסר לאורח להוציא מבית הגוי לחצר, אבל אותו ישראל מותר להוציא מביתו לחצר דאין ישראל האורח אוסר עליו, כך פירש"י ז"ל, עכ"ל.

**והנה** בתרוה"ד סי' ע"ו העתיק ד' המרדכי דאסור לאורח להוציא מבית לחצר ואותו ישראל הקבוע מותר, אשר לפ"ז מכוון המרדכי הוא, דהישראל הקבוע מותר להוציא מבית לחצר והישראל האורח אסור להוציא אף מבית הישראל הקבוע לחצר, ועפי"ז פירש התרוה"ד דדעת המרדכי בדין אורח, דהגם דאין האורח אוסר על הקבועים, מ"מ הוא עצמו אסור להוציא מבתיהם לחצר, ועיי"ש שתמה ע"ז טובא.

**אמנם** הנה כגירסא דילן בד' המרדכי העתיקו הב"י בסי' שפ"ב ובשו"ת הרמ"א סי' פ"ה, והדבר ברור שגירסא משובשת נזדמנה לרבינו התרוה"ד בד' המרדכי, וכמש"כ שם דאחד מהגדולים העתיק משם מרדכי ר"פ הדר, כמדומה לי שהוא במרדכי דבני רינוס, והרי שלא הי' המרדכי לפניו.

**והוא** מוכח כן, שהרי מקור דינא דהמרדכי הוא כמבו' להדיא בלשונו שכתב "פירוש", (אך התרוה"ד לא העתיק תיבה זו), מברייתא דלעיל דס"ב. דחצירו של גוי ה"ה כדיר של בהמה ואם יש שם ישראל א' אוסר, ופריך עלה והא אנן תנן הדר עם הגוי בחצר ה"ז אוסר עליו, ופירש"י פירכת הגמ', דלישנא דאם יש שם ישראל א' אוסר מתפרש דכה"ג אוסר הישראל על ביתו של הגוי, אבל הגוי אינו אוסר על ביתו של ישראל, וזה דפריך עלה ממתני' דהדר עם הגוי בחצר אוסר הגוי עליו, ומשני דהא דאיתי' הא דליתי', והיינו דאם ליתי' לגוי לא אסר על ביתו של ישראל, ומ"מ אוסר הישראל על ביתו של הגוי, וזהו שהביא המרדכי לדינא דהך ברייתא, דאם יש שם ישראל אחר וליתי' להגוי, אוסר הישראל על האורח להוציא מבית הגוי לחצר, אך אותו ישראל מותר להוציא מביתו לחצר, וזהו שסיים המרדכי דכך פירש"י, (אך התרוה"ד שלא העתיק לזה).

**ולפ"ז** הרי ברור שאין מכוון המרדכי כלל שחלוק דין האורח מדין הישראל הקבוע, אלא מכוון המרדכי הוא דמביתו של הגוי אסור להוציא לחצר ואף הישראל הקבוע אסור, ומביתו של הישראל מותר להוציא לחצר, ואף האורח מותר.

יג] **והנה** בטעמא דהמרדכי נחלקו האחרונים, דהנה המג"א בסי' שצ"א סק"ב כתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, דהרי החצר מיוחד לבעה"ב והבית מיוחד להאורח דשכירות ליומי' ממכר הוא, וא"כ מוציא מרשות לרשות, אבל הבעה"ב מותר להוציא דאין לאורח חלק במבוי או בחצר עד ל' יום, עכ"ל.

**ובסו"ס** א' נסתפקנו לפ"ד המג"א, אם היכא שיערב האורח עם הישראלים הקבועים יהא מותר להוציא מביתו לחצר, או דאוסרים הגויים עליו, עיי"ש.

**אמנם** צ"ע בזה, דהנה לפ"ד המג"א דהא דאסור האורח להוציא מבית הגוי לחצר אי"ז כלל משום לתא דגוי, אלא הוא משום לתא דהאורח, משום דהבית מיוחד לו והוי מוציא מרשות לרשות, הרי פשוט דדין זה לא תלי כלל בפלוגתת ר"מ וראב"י, דאף לראב"י דאין הגוי אוסר אלא בשיש שם ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ בכה"ג שיש אורח בביתו של הגוי אסור להוציא מביתו לחצר, וזה אינו מתישב בברייתא דתני עלה ראב"י אומר לעולם אינו אוסר עד שיהיו ב' ישראלים אוסרים זע"ז, והרי דלדעת ראב"י שרי להוציא אף מבית הגוי לחצר, והרי מקור דינא דהמרדכי הוא מהך ברייתא, וכנ"ל.

**ובע"כ** מוכח מזה, דהא דאסור להוציא מבית הגוי לחצר אי"ז כלל משום לתא דהאורח, אלא הוא משום לתא דהגוי, דהגם דהיכא דליתי' לא אסר, ביתו מיהא אסור, ואשר ע"כ לדעת ראב"י דאין הגוי אוסר כלל היכא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מותר האורח להוציא מבית הגוי לחצר.

יד] **ואמנם** לפ"ז צ"ע עיקר דינא דהמרדכי, שהרי אנן קי"ל כראב"י, וא"כ הרי לדידן שרי אף להאורח להוציא מבית הגוי לחצר, וכבר תמה כן הב"י סי' שפ"ב.

**ובחי'** אבהעו"ז לעיל דס"ב: כתב לישב היטב ד' המרדכי, דכונתו דאף דלדידן היכא שאין אלא ישראל א' בחצר מותר אף להוציא מבית הגוי לחצר, מ"מ אכתי נפ"מ בהך דינא היכא דאיכא ב' ישראלים בחצר וליתי' להגוי, דאין הגוי אוסר היכא דליתי', וע"כ שרי להוציא מבית הישראלים לחצר, ומ"מ אסור להוציא מבית הגוי לחצר, דמדר"מ נשמע לדראב"י, וכ"ה להדיא באו"ז סי' קס"ח, ז"ל, ונראה בעיני דמדר"מ נשמע לראב"י, דאוקימנא דר"מ דאמר שהגוי אוסר אפי' על היחיד היינו בדאיתי' לגוי, לראב"י נמי היכ' דאיכ' שני ישראלים דאסר עליהם הגוי היינו דוקא בדאיתי' , עכ"ל, אך לא הזכיר האו"ז דמ"מ בכה"ג אסור להוציא מבית הגוי לחצר.

**והנה** לפ"ז נמצא, דמש"כ המרדכי דאסור האורח להוציא מבית הגוי לחצר, אי"ז שייך כלל לדירת האורח, ואף אם לא הי' שם אורח כלל הי' אסור להוציא מבית הגוי לחצר, דהגם דגוי לא אסר בחצר היכא דליתי', ביתו מיהא אסור, ואך דאורחא דמילתא נקט, דדין זה דאסור להוציא מבית הגוי לחצר שייך היכא דאיכא אורח שם.

יד] **אמנם** הנה בבית מאיר סי' ש"ע כתב לפרש ד' המרדכי, דבדוקא העמידה המרדכי היכא דאיכא אורח ישראל בביתו של הגוי, ודקדק כן גם מד' המרדכי בס"פ כיצד משתתפין, משום דקשיא לי' להמרדכי, דכיון דהיכא דליתי' לגוי לא אסר, א"כ מ"ט אסור להוציא מביתו של הגוי לחצר, והריטב"א לקמן דפ"ה. הביא שהוכיחו מזה כדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, ועיי"ש מה שדחה לזה, ונת' בזה בסימן מ"ח סק"א, וע"כ העמידה המרדכי היכא שמתארח ישראל בביתו של הגוי, וע"כ אסור להוציא מבית הגוי לחצר, ומ"מ מותר הישראל להוציא מביתו לחצר, והטעם בזה הוא, דבחצר טפל ישראל אורח זה להישראל הקבוע, וע"כ אינו אוסר כלל בחצר, אך משא"כ בבית הגוי אין האורח טפל להישראל הקבוע, שהרי אין לו שייכות כלל בבית הגוי, אלא ה"ה טפל להגוי, וחשיב דדיורי הגוי קיימים שם, ואשר ע"כ לדעת ר"מ דאסרו לדירת הגוי אף היכא דיש ישראל א' בחצר, ע"כ ה"נ היכא דליתי' לגוי ויש אורח ישראל בביתו דחשיב דדיורי הגוי קיימים בבית, אסור להוציא מבית הגוי לחצר, ומשא"כ לראב"י דלא אסרו לדירת הגוי כל שאין ב' ישראלים בחצר, ע"כ אף היכא שיש אורח ישראל בביתו אין אסור להוציא מביתו לחצר, דדין דירת האורח הוא כדין דירת הגוי, עכ"ד.

**אמנם** הדברים צ"ב, דאי נימא דאין האורח טפל בביתו להישראל הקבוע, א"כ בדין שיהא אסור להוציא מביתו לחצר אף לדעת ראב"י, דמש"כ הבית מאיר שהוא טפל להגוי, צ"ע רב, שהרי כבר הוכיח הרמ"א מסוגיית הגמ' לעיל דס"ה: דכל שאין שם ישראל קבוע אוסר האורח, והרי שאינו טפל לבעה"ב גוי, וכמש"כ הפמ"ג והשעה"צ סו"ס ש"ע.

**גם** מצינו בתור"פ לעיל דס"ב. שהעמיד ג"כ לדינא דברייתא בשיש אורח ישראל בביתו של הגוי, וכ"ה גם בתור"פ לקמן דפ"ה:, ועיי"ש שהק' מזה על דעת התוס' דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, והרי להדיא דמפרש דהא דאסור להוציא מבית הגוי לחצר, אי"ז כלל משום האורח, אלא משום דאוסר הגוי אף שאינו דר שם, ומה שהעמידה באורח אורחא דמילתא הוא, וז"ב.

**כב**

**בדין עירוב במקום שיתוף ושיתוף במקום עירוב**

א] **עירובין** דע"א:, דתניא מערבין בחצירות בפת ואם רצו לערב ביין אין מערבין, משתתפין במבוי ביין ואם רצו להשתתף בפת משתתפין, מערבין בחצירות ומשתתפין במבוי שלא לשכח תורת עירוב מן התינוקות שיאמרו אבותינו לא עירבו, דברי רבי מאיר, וחכמים אומרים או מערבין או משתתפין, פליגי בה רבי נחומי ורבה, חד אמר בפת דכולי עלמא לא פליגי דבחדא סגי כי פליגי ביין, וחד אמר ביין דכולי עלמא לא פליגי דבעינן תרתי כי פליגי בפת.

**ובפירש"י** שם, ז"ל, בפת כו"ע לא פליגי דבחדא סגיא, דהא פת חזי הכא והכא, ובין למר ובין למר סומכין על שיתוף במקום עירוב, כי פליגי ביין כשנשתתפו ביין במבוי, דלר"מ לא סמכינן עלי' בעירובי חצירות, דאין מערבין לחצירות ביין, ולרבנן שרי, ואף על גב דיין בחצר לא חזי, מגו דחזי למלתי' בשיתוף סמכינן עלי' בחצר, דמודית לן דסומכין על שיתוף במקום עירוב, עכ"ל.

**ומבו'** בד' רש"י, דהטעם לחלק בין פת ליין, הוא משום דפת חזי הכא והכא, ומשא"כ יין לא חזי לעירובי חצירות, וע"כ בזה אין סומכין על שיתוף במקום עירוב.

**אמנם** ברמב"ם פ"א מעירובין הי"ט, ז"ל, המשתתפין במבוי צריכים לערב בחצירות כדי שלא לשכח התינוקות תורת עירוב, שהרי אין התינוקות מכירין מה נעשה במבוי, לפיכך אם נשתתפו במבוי בפת סומכין עליו ואין צריכין לערב בחצרות שהרי התינוקות מכירין בפת, עכ"ל, וכ"ה בשו"ע סי' שפ"ז.

**ובביאור** הגר"א שם, ז"ל, שהרי התינוקות, זו היא פי' הרמב"ם על כו"ע לא פליגי דבחדא, וע"כ צ"ל כן, דהא טעמא דר"מ שלא לשכח כמש"ש ע"ג וטעמא מאי וכו', ולפירש"י מה לי פת או יין, עכ"ל,

**ונ'** כונתו להקשות לשיטת רש"י דטעם החילוק בין פת ליין הוא משום דפת חזי הכא והכא ויין לא חזי לעירובי חצירות, שהרי טעמא דר"מ הוא משום שלא לשכח תורת עירוב, דכ"ה לישנא דר"מ בברייתא, וכ"ה מוכח לקמן דע"ג: דמה"ט היכא דרובן עירבו מודה ר"מ דסומכין על שיתוף במקום עירוב, וא"כ מה נפ"מ בהא דפת חזי הכא והכא ויין לא חזי לעירובי חצירות, דזה הוי טעם רק אם הוה ס"ל לר"מ דל"מ שיתוף במקום עירוב מדינא, ובזה יש לחלק דביין ל"מ כיון דלא חזי לעירובי חצירות ובפת דחזי לעירובי חצירות מהני, אך כיון דהא דס"ל לר"מ דל"מ שיתוף במקום עירוב הוא משום שלא תשתכח תורת עירוב, מה נפ"מ בזה בין יין לפת, ובע"כ כפי' הרמב"ם, דלגבי החשש שלא תשתכח תורת עירוב יש לחלק בין פת ליין, כיון שהתינוקות מכירין בפת.

**והנה** בפשוטו צ"ל בישוב ד' רש"י, דהטעם דחלוק יין מפת, הוא משום דבפת דחזי הכא והכא לא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות, שהרי פת מועלת גם לעירוב, ויסברו התינוקות שעירוב הוא, ומשא"כ ביין דל"מ לעירובי חצירות, יש לחוש שישתכח תורת עירוב מן התינוקות.

**ומצינו** כעי"ז בד' הריטב"א, ז"ל, כי פליגי בשנשתתפו במבוי ביין כדינו, דר' מאיר סבר דל"מ לעירוב שהרי דינו של עירוב בפת אפילו בפני עצמו וכל שכן בזה שאתה טופלו לשיתוף וישתכח תורת עירוב, ורבנן סברי דכי אמרינן שאין מערבין ביין הני מילי במערב בחצירות ממש, אבל סומכין עליו במקום שיתוף, דמיגו דמהני לשיתוף מהני לעירוב, ושמא תשתכח תורת עירוב לא חיישינן, עכ"ל, ובחי' הרשב"א, ז"ל, וא"ת למ"ד בפת כולי עלמא לא פליגי והא טעמי' דר' מאיר משום שלא תשתכח תורת העירוב מן התינוקות ולהאי טעמא מאי שנא ביין מאי שנא בפת כל שלא עירבו בחצרות משתכחת תורת עירוב, וי"ל דכיון שעיקר השיתוף אינו בפת עכשיו כשרואין אותן משתתפין בפת מידע ידעי דלא הטריחו עצמן להשתתף בפת אלא כדי שיעלה להן במקום שיתוף ובמקום עירוב, עכ"ל, אך באמת זה ניחא טפי לטעמייהו, דס"ל דהא דבפת כו"ע לא פליגי היינו רק בשיתוף בפת, אך עירוב בפת ל"מ במקום שיתוף, דבזה ליכא לה"ט שהטריחו עצמן וכו', אך לדעת רש"י דלר"מ מהני עירוב שהוא בפת במקום שיתוף, הגם דליכא לה"ט שהטריחו עצמן לא א"ש כ"כ.

**אך** לכאו' אי"ז מתישב בל' רש"י, שנראה להדיא בלשונו דטעם פלוגתת ר"מ ורבנן, הוא דלרבנן מהני שיתוף ביין במקום עירוב משום מיגו, ולר"מ ל"מ משום דיין לא חזי לעירובי חצירות, ומ' להדיא דטעמא דר"מ הוא משום דלי"ל הך מיגו,[[144]](#footnote-145) וע' בקר"א שכבר עמד בזה דל' רש"י נ' דמדינא קאמר ר"מ, ובמתניתא תנא כדי שלא לשכח תורת עירוב.

ב] **עוד** צ"ע בסוגיין, דהנה הא דס"ל לר"מ דל"מ שיתוף במקום עירוב, מבו' בברייתא דהוא כדי שלא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות, וכ"ה מבו' לקמן דע"ג: וכמש"כ לעיל.

**אך** בהא דס"ל לר"מ דל"מ עירוב במקום שיתוף, נחלקו הראשונים, דבחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, אלא שחשש ר"מ מאיר שמא וכו' ומשתכח שיתוף בלא עירוב בשפתוחות למבוי ואינן פתוחות זו לזו, ולכך חששו היכא דהוו תרווייהו כחדא, שאם אתה מתיר הכל בשיתוף לבדו או בעירוב לבדו שיהא נשכח חבירו בעלמא, וכן פירש השר ז"ל והוא האמת, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א דע"ב. בסוף דבריו, והבאנו דבריו בהערה להלן, וכ"ה בחי' המאירי בסוגיין בסוף דבריו, וכן מבו' בפי' ריו"נ במתני' לקמן דע"ג:.

**אך** בתור"פ בסוגיין כתב, ז"ל, אבל בעירוב דחצירות לא סגי במבוי כיון דלא נעשה לשם שיתוף להתיר במבוי, אבל בשיתוף דמבוי סגי מן הדין גם להתיר החצירות מזו לזו, שהרי השיתוף מחברן יחד, אבל משום שכחת התינוקות ל"ש גבי שיתוף המבוי, אלא מן הדין הוא מה שאין סומכין יחד זו עם זו, עכ"ל, וכ"ה בחי' הר"ן, ז"ל, ור"מ סבר שאע"פ שהחצירות נתערבו אפ"ה צריך שיתוף לפי שהמבוי לא נתערב, ומדינא הוא דאמר הכי, אבל כי נשתתף המבוי מדינא א"צ עירוב בחצירות, שהרי שיתוף המבוי כולל הכל, אלא דאפ"ה אמר דצריך עירוב כדי שלא תשתכח וכו', עכ"ל, וכ"ה בפסקי רי"ד בסוגיין ובפסקי ריא"ז ה"ג דין ד'.[[145]](#footnote-146)

**וכ"נ** מד' תורי"ד לקמן דע"ג:, וכ"ה בחי' המאירי לקמן ד"פ: בשם בעל ההשלמה.[[146]](#footnote-147)

**ונחלקו** עפ"ז, בהא דתנן לקמן דע"ג: דעירבו בחצירות ונשתתפו במבוי ושכח אחד מבני חצר ולא עירב מותרין כאן וכאן, מבני מבוי ולא נשתתף מותרין בחצירות ואסורין במבוי, ובגמ' שם אמרו דר"מ היא, והא דבשכח א' מבני חצר ולא עירב מותרין כאן וכאן, הוא משום דטעמא דר"מ דבעינן עירוב ובעינן שיתוף שלא לשכח תורת עירוב מן התינוקות, והכא כיון דרובה עירבו לא משתכחא.

**וצ"ב** לפ"ז, דמ"ט בשכח א' מבני מבוי ולא נשתתף אסורין במבוי, ולא אמרי' דכיון דרובן נשתתפו לא משתכחא תורת שיתוף, ועיי"ש בחי' הריטב"א שכתב, ז"ל, שלא אמרו כיון דרובא עירוב לא משתכח אלא לענין שכחת יחיד, אבל לענין שכחת חצר אחת שלא נשתתפה לא אמרינן הכי, וכן פירש השר ז"ל, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' ריו"נ במתני' שם, וע"כ כתב דאף בשיתוף אם לא שכחו כל בני החצר להשתתף אלא א' לבדו, הי' מותר גם השוכח במבוי, דתו לא אתא לאשתכוחי תורת שיתוף כיון דרובן שיתפו, ובחי' המאירי שם פירש, דסיפא דשכח א' מבני מבוי, איירי שאף שכח ולא עירב, עיי"ש.

**אמנם** בתור"פ שם פירש דהטעם הוא משום דטעמא דשלא תשתכח מן התינוקות לא קאי אשיתוף רק אעירוב חצירות, עכ"ד, וכ"ה בחי' המאירי לקמן ד"פ: בשם בעל ההשלמה.

**ואזלי** לטעמייהו, דהריטב"א והשר וריו"נ והמאירי דס"ל דהא דאף הא דס"ל לר"מ דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא רק כדי שלא תשתכח תורת שיתוף, ע"כ ס"ל דכל ששכח א' ולא שיתף שפיר מהני העירוב, דכיון דרובן שיתפו תו לא משתכחא, אך ר"פ ורבינו משולם ס"ל דהא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוי מדינא, ע"כ אף היכא שרובן שיתפו ל"מ עירוב במקום שיתוף.

**עוד** נפ"מ בזה, הוא בדינא דר' יוסי לקמן ד"פ: דשיירי עירוב כל שהוא משום שלא אמרו לערב בחצירות אלא שלא לשכח את את התינוקות, ודעת רש"י שם דהיינו דאחר שנשתתפו א"צ לערב אלא משום שלא תשתכח, ויש להסתפק אם ה"נ נימא דשיירי שיתוף כל שהוא היכא שעירבו כל החצירות יחד, וזה תלוי בפלוגתא זו, אם הא דל"מ עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, או הוי זה רק משום שלא תשתכח, וע' בחי' המאירי לקמן שם שהביא בשם בעל ההשלמה דבשיירי שיתוף ל"מ בכל שהוא, אלא צריך להוסיף, משום דהא דל"מ עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, עיי"ש.

ג] **והנה** לכאו' לדעת ר"פ ודעימיהו דהא דס"ל לר"מ דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, והא דס"ל לר"מ דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב הוא רק משום שלא תשתכח וכו', נמצא דאיכא ב' פלוגתות נפרדות בין ר"מ לרבנן, חדא אם מהני עירוב לשתף את המבוי או שאין בכח עירוב לשתף את המבוי, ועוד אם היכא שנשתתפו ולא עירבו חיישי' שלא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות או לא חיישינן, וכ"ה מבו' להדיא בפסקי ריא"ז וכמש"נ לעיל בהערה.

**אמנם** צ"ב בזה בד' ר"פ והר"ן, דהנה בפירש"י בסוגיין פירש, דלהך לישנא דבפת כו"ע לא פליגי, תרוייהו אית להו דסומכין במבוי על עירובי חצירות, שהוא לעולם של פת, והתוס' וש"ר פליגי ע"ז דאף להך לישנא ס"ל לר"מ דאין סומכין על עירוב דפת במקום שיתוף ול"ד להא דסומכין על שיתוף דפת במקום עירוב.

**והנה** לכאו' לדעת ר"פ ודעימי' דהא דס"ל לר"מ דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, והא דס"ל דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב הוא כדי שלא תשתכח, מת' בפשיטות הא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף אף בשעירבו בפת, ול"ד להא דסומכין על שיתוף במקום עירוב כששיתפו בפת, דשאני שיתוף במקום עירוב דמדינא מהני, ואך דחיישי' שתשתכח תורת עירוב מן התינוקות, וכל שנשתתפו בפת דמהני אף לעירוב לא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות, ומשא"כ עירוב במקום שיתוף דל"מ מדינא, א"כ מה יהני שעירבו בפת דחזי לתרוייהו, הרי סו"ס עירוב הוא ולא שיתוף, ולר"מ ל"מ עירוב במקום שיתוף מדינא.

**ובאמת** התוס' והתוס' הרא"ש כתבו כעי"ז, דהא דאף בפת אין סומכין על עירוב במקום שיתוף, ול"ד להא דסומכין בפת על שיתוף במקום עירוב, הוא משום דהשיתוף לכל הבתים והחצירות שכולם משתתפין יחד, אבל עירובי חצירות דפת אין לו כ"כ להועיל במבוי.

**אמנם** בתור"פ בסוגיין הביא ד' ר"י דאף להך לישנא דבפת כו"ע לא פליגי, ס"ל לר"מ דל"מ עירוב דפת במקום שיתוף, והק' ר"פ דמאי שנא, וכתב לישב, ז"ל, דשנא ושנא, דודאי גבי שיתוף דדינו ביין ובשאר מילי, א"כ כי שינו אותו לעשותו בפת מוכחא מילתא שנעשה גם לצורך החצירות, אבל בעירוב דחצירות בפת לא מוכחא מילתא שנעשה נמי לצורך המבוי, שהרי משפט עירובי החצירות כך הוא בפת, עכ"ל, ובחי' הר"ן כתב, ז"ל, היינו דוקא בשנשתתפו בפת וה"ט משום דכיון בשיתוף ל"ב פת ואינהו שתפי בפת מינכרא מילתא דלשם עירוב נמי עבדי וליכא משום שמא תשתכח תורת עירוב וכו', אבל כי גבו לשם שיתוף והניחוהו בבית שבחצר לא מינכרא מילתא שנתנוהו לשם שיתוף, עכ"ל.

**וצ"ב** מ"ט הוצרכו לזה, הרי לדעתם דס"ל לר"מ דל"מ עירוב במקום שיתוף מדינא, מתבאר בפשיטות הא דל"מ לדידי' עירוב דפת במקום שיתוף ול"ד להא דמהני שיתוף דפת במקום עירוב.

ד] **וצ"ל** בזה, דהנה בהא דמהני עירוב במקום שיתוף ושיתוף במקום עירוב, יל"פ בזה בתרי גווני, די"ל דהא דמהני עירוב במקום שיתוף הוא משום דע"י העירוב נתערבו כל הבתים והחצירות, וממילא נתערב אף המבוי, דחשיב שאין פתוח לו אלא בית וחצר א', ועמש"נ עוד בזה להלן סק"ו ואילך, והא דמהני שיתוף במקום עירוב, הוא משום דהשיתוף עירב כל החצירות יחד, ומכח זה אף נתערבו הבתים יחד.

**אך** יל"פ דהא דמהני עירוב במקום שיתוף הוא משום דבכלל העירוב נכלל גם עשיית שיתוף, והא דמהני שיתוף במקום עירוב הוא משום דבכלל השיתוף נכלל גם עשיית עירוב.

**ונ'** בדעת רש"י, דזהו טעמא דמ"ד דבפת כו"ע לא פליגי, ופירש"י משום דפת חזי הכא והכא, ולא פי' כמש"כ הראשונים דבפת ה"ז ניכר לתינוקות, ונ' דהיינו דכל הא דס"ל לר"מ דאיכא למיחש לשכחת התינוקות הוא רק בשיתוף ביין, אשר אין נכלל בשיתוף זה עשיית עירוב, שהרי יין ל"מ לעירוב, ואך דמ"מ אתינן לדון שבתוצאה מן השיתוף אף יתערבו הבתים והחצירות, ובזה ס"ל לר"מ דל"מ משום דיש לחוש לשכחת התינוקות, אך משא"כ בפת דחזי הכא והכא ובכלל בעשיית השיתוף נכלל עשיית עירוב, אין לחוש לשכחת התינוקות.

**ויל"פ** הטעם בתרי גווני, חדא י"ל דכיון שעשה אף מעשה עירוב, לא ישתכח מן התינוקות תורת עירוב, דרק כד אתינן להתיר משום שיתוף בלא עירוב, יש לחוש שישתכח מן התינוקות תורת עירוב, וי"ל עוד, דלא חששו רבנן לשכחת התינוקות רק אם לא עשה עירוב כדינו ובא לסמוך על תיקון מן הצד, אך כל שעשה עירוב כדינו הגם שאין התינוקות יודעין מזה, שפיר דמי, דדמי למי שעשה עירוב בסתר דודאי מהני אף דיש לחוש לשכחת התינוקות, וה"נ הכא דכוותה, וע"כ כיון דלרבנן בכלל עשיית שיתוף נכלל עשיית עירוב, ליכא למיחש בזה לשכחת התינוקות.

**וי"ל** לפ"ז דאף רבנן דפליגי וס"ל דסומכין על שיתוף דיין במקום עירוב, אין הטעם משום דלא ס"ל לחששא דשכחת התינוקות, אלא טעמייהו הוא דס"ל דאף בשיתוף דיין נכלל עשיית עירוב, דהגם דיין ל"מ לעירוב, מ"מ כל שעשאוהו לשיתוף מיגו דמהני לשיתוף מהני נמי לעירוב, וכיון שבכלל שיתוף זה נכלל גם עירוב, ליכא למיחש בזה לשכחת התינוקות, כ"ה דס"ל לר"מ גופי' דבשיתוף בפת ליכא למיחש לשכחת התינוקות.[[147]](#footnote-148)

**ואמנם** ר"מ דפליג וס"ל דל"מ שיתוף דיין במקום עירוב משום חשש שכחת התינוקות, הוא משום דר"מ לית לי' להך מיגו, ואשר ע"כ ס"ל דבשיתוף דיין אין נכלל עשיית עירוב, כיון דיין לא חזי לעירוב, ואך דמ"מ באנו לדון שבתוצאה מן השיתוף אף יתערבו הבתים והחצירות, וזה ל"מ משום חשש שכחת התינוקות.

**ונמצא** לפ"ז דמש"כ רש"י דטעמא דר"מ הוא משום דלי"ל מיגו, וטעמא דשכחת התינוקות, תרוייהו צריכין זל"ז, דבהא דלי"ל לר"מ מיגו לחוד לא סגי, דהגם שמשו"ז ליכא בשיתוף זה עשיית עירוב, מ"מ אכתי בתוצאה מן השיתוף מתערבין אף הבתים והחצירות, וע"כ בעי' לטעמא דשכחת התינוקות, ואילו בטעמא דשכחת התינוקות לחוד לא סגי, דה"ט ל"מ רק אם ליכא בשיתוף זה אף עשיית עירוב, אך אילו הי' נכלל בשיתוף זה עשיית עירוב, ליכא למיחש בזה לשכחת התינוקות, דומיא דהא דמודה ר"מ בשיתוף דפת דמהני במקום עירוב, וע"כ בעי' למימר דר"מ לי"ל מיגו, ואין נכלל בהשיתוף אף עשיית עירוב, וכמש"נ.

**ובטעמא** דמ"ד דר"מ פליג אף בשיתוף בפת וס"ל דל"מ במקום עירוב, יל"פ בתרי גווני, די"ל דס"ל דאף דבשיתוף בפת נכלל אף עשיית עירוב, אכתי איכא למיחש בזה לשכחת התינוקות, אך י"ל דס"ל דאף דפת חזי הכא והכא, מ"מ כל שעשה לשם שיתוף אין נכלל בזה עשיית עירוב,[[148]](#footnote-149) ועי' להלן סק"ה שנת' בדעת הר"פ והר"ן כהדרך השני'.

ה] **ולפ"ז** נ' דאף לדעת הסוברים דהא דס"ל לר"מ דל"מ עירוב במקום שיתוף הוי זה מדינא, והא דס"ל דל"מ שיתוף במקום עירוב הוא רק כדי שלא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות, ורבנן דפליגי ס"ל דמהני עירוב לערב אף רשות המבוי, וס"ל נמי דמהני שיתוף לערב הבתים והחצירות ולא חיישי' לשכחת עירוב מן התינוקות, מ"מ אי"ז ב' פלוגתות נפרדות בין ר"מ לרבנן, אלא עיקר הפלוגתא חדא היא, דר"מ ס"ל דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף ועל שיתוף במקום עירוב, והיינו דבמעשה עירוב לא נכלל עשיית שיתוף ובמעשה שיתוף לא נכלל עשיית עירוב, ורבנן דפליגי ס"ל דסומכין על עירוב במקום שיתוף ועל שיתוף במקום עירוב, והיינו דבכלל עשיית עירוב נכלל עשיית שיתוף ובכלל עשיית שיתוף נכלל עשיית עירוב.

**והאמנם** דאף לר"מ דאין נכלל במעשה עירוב עשיית שיתוף ואין נכלל במעשה שיתוף עשיית עירוב, מ"מ יל"ד דיועיל העירוב לערב רשות המבוי ויועיל השיתוף לערב רשות הבתים והחצירות, ובזה הוא שחילקו הראשונים בין עירוב במקום שיתוף, דמדינא ל"מ, לבין שיתוף במקום עירוב דהא דל"מ הוא כדי שלא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות, וכ"ז הוא לר"מ, אך לרבנן דנכלל במעשה עירוב עשיית שיתוף ונכלל במעשה שיתוף עשיית עירוב, ע"כ שפיר מהני העירוב אף לשתף רשות המבוי, דהגם דהעירוב גופי' ודאי ל"מ להמבוי, וכאשר כן ס"ל לר"מ, מ"מ נכלל בו עשיית שיתוף, וזהו דמשתף להמבוי, ואשר ע"כ נמי ס"ל לרבנן דמהני שיתוף במקום עירוב ולא חיישי' בזה לשכחת התינוקות, שהרי כל הא דחייש ר"מ לשכחת התינוקות, הוא רק משום דס"ל שאין נכלל בהשיתוף עשיית עירוב, ואך שבאנו לדון דבתוצאה מן השיתוף יותרו אף הבתים והחצירות, וע"ז אמרי' דזה ל"מ משום שכחת התינוקות, אך לרבנן דס"ל דבכלל השיתוף נכלל עשיית עירוב, ל"ש חשש שכחת התינוקות, וכמש"נ כן לעיל סק"ד בדעת רש"י, עיי"ש הטעם בזה.

**ולפ"ז** הרי דלמ"ד דבפת כו"ע לא פליגי דמהני, אשר נתבאר לעיל סק"ד לדעת רש"י דהטעם הוא משום דבשיתוף דפת מודה ר"מ דבכלל השיתוף נכלל גם עשיית עירוב, דרק בשיתוף דיין ס"ל דאין נכלל עשיית עירוב, כיון דיין ל"מ לעירוב, אך בשיתוף דפת דחזי לעירוב מודה ר"מ דנכלל בזה עשיית עירוב, ואשר ע"כ ליכא למיחש בזה לשכחת התינוקות, הרי שפיר דנו ר"פ והר"ן דא"כ מה"ט יהני אף עירוב דפת במקום שיתוף, דהגם דהא דל"מ עירוב במקום שיתוף הוי מדינא, אך הרי כ"ז הוא משום שבכלל עשיית העירוב אין נכלל עשיית שיתוף, אך כיון דאמרי' דמודה ר"מ דמהני שיתוף דפת במקום עירוב משום דבכלל שיתוף דפת נכלל עשיית עירוב, הרי ה"נ בדין דיהני עירוב דפת במקום שיתוף, משום דבכלל עירוב זה נכלל עשיית שיתוף, ובדין שיועיל זה להתיר את המבוי.

**ובזה** הוא שחילקו הר"פ והר"ן, דרק בשיתוף בפת הוא שמודה ר"מ דנכלל בו עשיית עירוב, משום דמוכחא מילתא שנעשה אף לצורך החצירות ומינכרא מילתא דלשם עירוב נמי עבדו לי', ומשא"כ בעירוב דפת ס"ל לר"מ שאין נכלל בו עשיית שיתוף, כיון דלא מינכרא מילתא שנעשה לשם שיתוף.

**ובאמת** שמד' הר"פ והר"ן מת' להדיא כמש"נ, שהרי להדיא בדבריהם דהא דשיתוף דפת מועיל במקום עירוב הוא משום שנעשה לצורך החצירות ולשם עירוב, וזה להדיא דהא דמהני השיתוף דפת הוא משום שנכלל בו עשיית עירוב, ואשר ע"כ דנו דמה"ט יועיל גם עירוב דפת במקום שיתוף, וכמש"נ.

**ב'**

ו] **במש"נ** לעיל דבהא דסומכין על עירוב במקום שיתוף יל"פ דהוא משום דהעירוב מהני אף למבוי, ול"ב להא שנכלל בזה גם מעשה שיתוף, הנה אכתי יש להסתפק אם היינו דכ"ה שהעירוב מהני לערב רשות הבתים והחצירות, ה"נ מהני העירוב לערב רשות המבוי, או היינו דכיון שהעירוב מערב רשות הבתים והחצירות, א"כ חשיב כאילו אין פתוח למבוי אלא חצר אחת, וע"כ ל"ב שיתוף כלל.

**ונ'** דהוא פלוגתת אמוראי בירושלמי, דהנה גרסינן בירושלמי לעיל פ"ב ה"א, חצר שהיא פתוחה לפסים מטלטלין מן החצר לפסים אבל לא מן הפסים לחצר, הא שתים אסור, אמר רבי בא לא סוף דבר דבר ב' חצירות אלא אפי' חצר אחת ובה שני בתים, סברין מימר בשלא עירבו הא אם עירבו מותרין, רבי דניאל ברי' דרב קטינה בשם רב חונה אפילו עיריבו אסורות שאין עירוב עושה אותן אחת, רב חונה כדעתי' דאיתפלגון מבוי שצידו אחד גוי וצידו אחד ישראל רב חונה בשם רב אמר אם נדצ"ל אפילו עירבו דרך פתחים הגוי אוסר עליהן, אבא בר בר חנה בשם רבי יוחנן אפילו עירבו דרך חלונות אין הגוי אוסר עליהן, עכ"ל.

**וד'** הירושלמי צריכים פירוש, מה ענין הפלוגתא במבוי שצידו א' גוי וצידו א' ישראל, לדין חצר שפתוחה לפסין ובה ב' בתים ועירבו.

ז] **ונ'** בביאור ד' הירושלמי, דהנה פלוגתת רב ור"י במבוי שצידו א' גוי וצידו א' ישראל היא, אם מהני העירוב שמערבין דרך פתחיהן, דעי"ז חשבינן להו כיחיד במקום גוי, או ל"מ לחשבו כיחיד במקום גוי, ובפשוטו שורש הפלוגתא בזה, הוא אם מהני עירוב למשוינהו כחדא לגמרי, וחשיבי כב' הדרים בבית א', שאין הגוי אוסר, או דל"מ עירוב למשוינהו כחדא לגמרי, ואכתי חשיבי כב' במקום גוי והגוי אוסר עליהן, והתוס' לעיל דס"ג: כתבו דלא חשיב ע"י עירוב כיחיד במקום גוי, ולכאו' דין זה שנוי בפלוגתא בירושלמי.

**אמנם** נ' דיל"ב בזה בע"א, דהנה נת' לעיל דיש להסתפק בגדר הדין דסומכין על עירוב במקום שיתוף בב' חצירות הפתוחות זו לזו ופתוחות למבוי ועירבו החצירות זע"ז דרך פתחיהן, אם הוא משום דמהני העירוב אף לערב רשות המבוי, או דהוא משום דנתערבו רשות הבתים והחצירות וחשיב שאין פתוח למבוי אלא בית וחצר א' וא"צ שיתוף כלל.

**ונ'** דבזה הוא דפליגי רב ורבי יוחנן, דר"י ס"ל דמהני עירוב הבתים לחשבן כחדא, וממילא דל"ב כלל שיתוף במבוי, דחשיב שאין פתוח לו אלא חצר אחת, וע"כ ס"ל דאין הגוי אוסר עליהן, שהרי אין הגוי אוסר אלא היכא דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והכא כל שעירבו החצירות זע"ז דרך פתחיהן, אין אוסרין זע"ז כלל במבוי, וע"כ אין הגוי אוסר עליהן, ורב דפליג ס"ל דל"מ עירוב לחשבן כחדא ממש, ואכתי חשיב דיש דיורין חלוקין במבוי, והא דמהני העירוב להתיר המבוי, הוא משום דע"י העירוב נתערב אף רשות המבוי, וע"כ דמי לכל ב' חצירות של ישראל במבוי שאוסר הגוי עליהן.

**ונ'** דזהו מה דתלי הירושלמי דין חצר שפתוחה לפסין ועירבו בהך פלוגתא, דהנה בטעמא דרב חונא דאף אם עירבו אסורין, נ' דיל"פ לפמש"כ רש"י לעיל ד"כ. דל"מ לערב החצירות דרך בין הפסין, דכי תקינו רבנן שיתופי מבואות במבוי סתום תקון וארכו יותר על רחבו, וזה מפולש לד' צדדין, ואשר ע"כ ס"ל לרב חונא דאף אם עירבו הבתים זע"ז אכתי אסורין הן בבין הפסין, דל"מ עירובן לערב אף הרשות שבבין הפסין, דלא תיקנו רבנן עירוב בבין הפסין.

**ואשר** זמש"א בירושלמי דרב חונא לטעמי' דס"ל במבוי שצידו א' גוי וצידו א' ישראל, דל"מ עירוב החצירות לעשות החצירות א', דתו לא ניבעי כלל לערב רשות המבוי, אלא בעי' שיחול העירוב אף על רשות המבוי, וע"כ אוסר הגוי עליהן, וה"נ הכא ל"מ עירוב הבתים לעשות אותן א', ואכתי חשיב דאיכא דיורין חלוקין בבין הפסין, ובעי' שיחול העירוב אף על הרשות שבין הפסין, וזה ל"מ, שלא תיקנו עירוב לבין הפסין, ומשא"כ לדעת ר"י דמהני עירוב לעשות החצירות א' דתו ל"ב כלל לערב רשות המבוי דחשיב שאין פתוח לו אלא חצר אחת, הרי דה"נ הכא מהני עירוב הבתים לעשותן א' וחשיב דאין פתוח לבין הפסין אלא בית א', וליכא כלל דיורין חלוקין בבין הפסין, וע"כ מותר לטלטל מן החצר לבין הפסין, וז"ב.

ח] **ונ'** דיל"פ קצת בע"א, ומת' לפ"ז ד' הירושלמי בפירקין וכמשי"ת בעזה"י להלן סק"י, דהא דס"ל לר' יוחנן דכל שעירבו החצירות זע"ז דרך פתחיהן אין הגוי אוסר עליהן, אי"ז משום דבעי' ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", אלא היינו כמש"נ מתחילה דר"י ס"ל דמהני עירוב לחשבן כאילו דרין כולן בבית שנתנו בו את העירוב, והוי יחיד במקום גוי, ורב דפליג ס"ל דל"מ העירוב לחשבן ממש כאילו אין כאן אלא בית א', וע"כ אוסר הגוי עליהן.

**והא** דתלינן דין חצר שפתוחה לבין הפסין ועירבו בהך פלוגתא, נ' דהוא ע"ד מש"נ לעיל משום דלר"י דס"ל דמהני עירוב לחשבן כאילו דרין כולן בבית א', הרי ממילא פשיטא דל"ב שיחול העירוב אף על רשות בין הפסין, שהרי כיון דכולן דרין בבית א' ממילא ליכא דיורין חלוקין בבין הפסין, וע"כ כל שעירבו הבתים יחד שרי לטלטל לבין הפסין, דהגם דל"מ עירוב לבין הפסין, אך הכא ל"ב כלל שיחול העירוב על בין הפסין, דחשיב שאין פתוח לתוכו אלא בית א', ומשא"כ לרב דס"ל דל"מ העירוב לחשבן ממש כאילו אין כאן אלא בית א', ע"כ לדידי' אף שעירבו הבתים אכתי איכא דיורין חלוקין בבין הפסין, ובעי' שיחול היתר העירוב על בין הפסין, וזה ל"מ, שלא תיקנו חכמים עירוב לבין הפסין.[[149]](#footnote-150)

ט] **והנה** בד' הרמב"ם פ"ה מעירובין הי"ט מבו' דמפרש דינא דרב במבוי שצידו א' גוי ע"ד הירושלמי, שהנידון הוא אם מהני מה שמערבין דרך פתחיהן לחשבן כלפי המבוי כיחיד במקום גוי, אך פירש הרמב"ם דהא דל"מ הוא רק משום דאין רבים נעשין כיחיד במקום גוי, ומבו' מזה דמעיקרא דדינא ודאי מהני עירוב לחשבן כיחיד, וכדעת ר' יוחנן בירושלמי, ואך דמ"מ ל"מ זאת במקום הגוי, ולמד הרמב"ם לזה ממש"א בסוגיין דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, ומבו' דמדינא שפיר מהני העירוב לחשבו כיחיד, ורק במקום הגוי ל"מ העירוב לחשבן כיחיד, וכבר מבו' כן בחי' אבהעו"ז בדע"ד: לפי דרכו, דלדעת הירושלמי פלוגתת רב ור' יוחנן הויא מדינא, ולהבבלי מודה רב דמדינא הי' לזה להועיל, ואך דל"מ משום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, עיי"ש.

**ונ'** דמה"ט דעת תלמודין לעיל ד"כ. דב' חצירות שראשן לבין הפסין ועירבו מותר לכו"ע מעיקר הדין לטלטל מתוכן לבין הפסין, והיינו משום דלדעת תלמודין מודו כו"ע דמהני עירוב לאשוויי להו כיחיד וע"כ ממילא דליכא כלל דיורין האוסרין בין הפסין, וע"כ שרי מדינא לטלטל מתוך החצירות לבין הפסין.

**שו"ר** בקר"א לעיל ד"כ. שהק', דלמש"א בסוגיין דל"מ עירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, א"כ מ"ט מהני עירוב לבין הפסין, והרי בירושלמי תלי לה זב"ז, ולמש"נ נתישבו הדברים היטב.

י] **והנה** עוד גרסינן בירושלמי בפירקין ה"ז, רבי המנונא אמר בית שמניחין בו את העירוב אינו צריך כלום, רבי חסדאי אמר נעשה כשותף, אמר לי' (אמר) רבי המנונא מליהון דרבנין לא שבקין לך, דאיתפלגון מבוי שצידו אחד גוי וצידו אחד ישראל, רב חונה בשם רב אמר עירבו דרך פתחים הגוי אוסר עליהן, אבא בר חונה בשם רבי יוחנן אפילו עירבו דרך החלונות אין הגוי אוסר עליהן, אין תימר כשותף הוא ייסר, ע"כ, והדברים צריכים פירוש.

**ונ'** בביאורו, ושו"ר יסוד הדברים בגאו"י בדע"ד:, שהרי טעמא דדינא דבית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן חלק בעירוב, אמרי' לעיל דמ"ט. דהוא משום דכולהו הכי דיירי, והיינו דהא דמהני העירוב להתיר הוא משום דע"י שנתנו שם פיתם חשיב כאילו כולן דרין בבית זה, וע"כ בעל בית זה שהוא דר בו א"צ ליתן חלק בעירוב.

**ור"ח** דפליג וס"ל דנעשה כשותף, וע"כ אף בית שמניחין בו צריך ליתן חלק בעירוב, נ' דס"ל דהיתר העירוב אינו משום דכולהו דיירי בבית זה שהניחו בו את העירוב, אלא לעולם כל א' דר בביתו, ואך דמהני העירוב לצרפן יחד, דע"י שהן שותפין בפת העירוב, חשבינן להו שאינם חלוקין זמ"ז בדיוריהן, ואשר ע"כ ס"ל דאף בית שמניחין בו את העירוב צריך ליתן חלק בעירוב, דל"מ העירוב אלא ע"י שכולן שותפין בו.

**ואשר** זהו דמייתי ר"ה דממילתי' דר' יוחנן שמעינן דגדר היתר עירוב הוא דכולהו דיירי בהבית שמניחין בו את העירוב, ואשר ע"כ ס"ל לר' יוחנן דכל שעירבו החצירות זע"ז חשבינן דליכא אלא בית א' במבוי והוי יחיד במקום גוי, דלדעת ר"ח דגדר היתר עירוב הוא דאף שכל א' דר בביתו מ"מ אין אוסרין זע"ז שהעירוב מצרפן, הרי ממילא דל"ה יחיד במקום גוי, שהרי כל א' דר בביתו, ואיכא כמה בתים וחצירות במבוי, וז"ב.

**וזה** ניחא להדרך השני' שנת' לעיל סק"ח דטעמא דר' יוחנן הוא משום דכולן דרין בבית א' וחשיבי יחיד במקום גוי, וע"כ ל"ש זאת לדעת ר"ח דס"ל דאין גדר עירוב שכולן דרין בבית א', אך למש"נ בדרך הראשונה דטעמא דר"י הוא משום דחשיבי כולהו כחד ואין אוסרין זע"ז כלל במבוי וחשיב דליכא ב' אוסרין זע"ז במבוי, הרי לכאו' שפיר י"ל כן גם לדעת ר"ח בגדר היתר העירוב, וי"ל.

**ג'**

יא] **ילה"ע** מכ"ד בהנידון בגדר דינא דסומכין על עירוב במקום שיתוף ועל שיתוף במקום עירוב, אם היינו שבכלל העירוב נכלל עשיית שיתוף ובכלל השיתוף נכלל עשיית עירוב, או היינו דע"י העירוב נתערבו כל הבתים והחצירות, וממילא נתערב אף המבוי, דחשיב שאין פתוח לו אלא בית וחצר א', וע"י השיתוף עירב כל החצירות יחד, ומכח זה אף נתערבו הבתים יחד, ולא איסתייעא מילתא לע"ע לברר הדברים כראוי.

**א'** **מהנידון** אם מהני שיתוף במקום עירוב במונח בחצר, ולדעת התוס' דל"מ שיתוף בשהניחוהו בבית, יל"ד להוכיח בזה מהא דמהני עירוב במקום שיתוף אף שמונח בבית.

**ב'** **מנידון** הריטב"א אם מהני שיתוף במקום עירוב להתיר אף הבתים, ואף הריטב"א מודה דאם עירבה כל חצר לעצמה ושיתפו מותרין מבית חצר זו לבית חצר זו.

**ג'** **מנידון** גוי א' במבוי, דל"מ עירוב במקום שיתוף להתיר המבוי, וע' אבהעו"ז דבזה תליא פלוגתת אמוראי בירושלמי אם מותר או אסור.

**וראיתי** לדון עוד, דגם אי נימא דל"מ עירוב במקום שיתוף להתיר המבוי אף אם ל"ב שיחול חלות שיתוף, מ"מ י"ל דכל שישכרו מן הגוי בשבת יותר המבוי, שהרי ל"ב שיחול עתה חלות שיתוף, ויתכן דזה תלוי במש"נ לעיל בפלוגתת רב ור"י בירושלמי אם הגדר הוא דהעירוב מערב אף רשות המבוי, או שהגדר הוא דכל שעירבו א"צ לשתף כלל.

**ד'** **ממה** שהוצרך רש"י ביין לדין מיגו, ואם ל"ב שיהא בזה חלות עירוב, יתכן דל"ה בעי' למיגו.

**ה'** **מקו'** התוס' דמ"ט דמ"ד דל"מ עירוב במקום שיתוף, לא תקראנו עירוב אלא שיתוף, ואי נימא דבאמת טעמא דמ"ד דמהני הוא משום דנכלל בזה מעשה שיתוף, ואפ"ה פליג ר"מ וס"ל דל"מ משום דחיישי' לשלא תשתכח מה הוקשה להתוס', ובע"כ שדעתם דנידון הסוגיא הוא שיועיל העירוב עצמו לשתף, וזהו שהקשו דתיפו"ל שנכלל בזה מעשה עירוב ומעשה שיתוף.

**ו'** **מד'** המרדכי בנשברה הקורה, הובא בשו"ע סו"ס שס"ה, ותמה ע"ז החזו"א, ויל"ד ע"פ הנ"ל.

**ז'** **דעת** המג"א סי' שע"ב סק"ג, דל"מ שיתוף במקום עירוב היכא דליכא פתח בין החצירות וכה"ג אסור לטלטל דרך חורים וסדקים, ולכאו' מוכח בדבריו דגדר דינא דסומכין על שיתוף במקום עירוב, הוא דבכלל מעשה השיתוף נכלל גם עירוב, וע"כ ל"מ העירוב היכא שאין פתוחין החצירות זל"ז.

**והנה** מחודש עוד בד' המג"א דאף אחר שנשתתפו א"א לערב דרך המבוי, והנה בד' התוס' לקמן דע"ד. מבו', דלמ"ד דמהני עירוב במקום שיתוף, ל"ב שיהיו החצירות פתוחות זו לזו, ומהני אף אם פתוחות דרך המבוי, עייש"ה,[[150]](#footnote-151) ולדידהו הרי פשיטא דהיכא שנשתתפו מהני לערב דרך המבוי, אך הנה בד' ש"ר שם מבו' דפליגי ע"ד התוס', עיי"ש בתוס' הרא"ש וברשב"א וריטב"א, ולדעתם יל"ד ולומר דאף היכא שנשתתפו א"א לערב דרך המבוי.

**אף** צ"ע לפ"ז בפתוח למבוי בית א' וחצר א' היאך יתירו לטלטל מזל"ז, דלכאו' מהני שיתוף, וכאשר כן נ' בד' רש"י לקמן דע"ד. בחורבה, והיינו דהגם דליכא חצר, מ"מ בכל בית נכלל גם תורת חצר, אך צ"ע מה יתיר הבית למ"ד דל"מ שיתוף במקום עירוב, ולמג"א תיקשי גם למ"ד דמהני שיתוף במקום עירוב, ובע"כ דכל כמה שנשתתפו במבוי מהני העירוב ג"כ, וצ"ע בזה.

**וע'** עוד בספר העיתים סי' פ"ח, דנראה דעתו דהיכא שאין החצירות פתוחות זו לזו, א"א לערב כל החצירות יחד, ובעי' לעשות מלבד השיתוף עירוב של כל חצר לעצמה, ולכאו' זה ע"ד ד' המג"א, וצ"ע היטב שם.

**ח'** **ממש"כ** בתור"פ בשם רבינו ידידי', ז"ל, דעכצ"ל כדברי רש"י, דהיכא שעירבה כל חצר לעצמה מודו כו"ע דסומכין על שיתוף במקום עירוב, דאל"כ מבוי שחצירות שלו אינם פתוחות זו לזו איך יועיל בו שיתוף, הרי החצירות אינם יכולים לערב יחד זע"ז, עכ"ל, והדברים צ"ב, ויל"ד בזה ע"פ הנ"ל.

**ט'** **מד'** הרי"ד דל"מ עירוב במקום שיתוף משום דאין המבוי טפל לבתים וחצירות, ואין נ' בדבריו דמ"ד דמהני עירוב במקום שיתוף פליג על סברא זו גופא, אלא יל"פ שטעמו הוא משום שנכלל בזה גם מעשה שיתוף, וכמש"נ לעיל בדעת תור"פ והר"ן, אך י"ל דגם אם אין נכלל בזה מעשה שיתוף, מ"מ י"ל דגדר הדין הוא דמועיל העירוב לערב אף רשות המבוי, וכמש"נ לעיל בדעת רב בירושלמי.

**י'** **ל'** הרשב"א דע"ג: היכי משכח"ל שמערבין בחצירות "וסומכין עליו משום שיתוף", עכ"ל, ונ' להדיא דגדר הדין הוא דהעירוב חשיב גם שיתוף.

**כג**

**בדין המקום הראוי להנחת השיתוף למ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב**

**וביאור ד' הרמ"א בטעם שמניחים העירוב בביהכנ"ס**

**א'**

א] **נחלקו** הראשונים בגווני דסומכין על שיתוף במקום עירוב, אם היינו אף בשהניחו השיתוף בחצר, ואף דל"מ להניח עירוב בחצר, או היינו רק בשהניחוהו בבית, דחזי להניח שם עירוב.

**והנה** לדעת ר"ת דאין מניחין שיתוף אלא בחצר ולא בבית, הרי בע"כ דהא דסומכין על שיתוף במקום עירוב היינו בשהניחוהו בחצר, ואף דל"מ להניח עירוב בחצר, מ"מ כל שהניחו בתורת שיתוף סומכין עליו במקום עירוב.

**וכ"נ** סתימת ל' הרמב"ם שסתם בפ"א מעירובין הי"ט וכתב דאם נשתתפו במבוי בפת סומכין עליו וא"צ לערב בחצירות, ולא חילק דהיינו רק בשהניחוהו בבית, ומ' דאף בשהניחוהו בחצר סומכין ע"ז במקום עירוב, אך במרכה"מ שם כתב בדעתו דבעי' שיניחוהו בבית, וע' חזו"א סי' צ' סקט"ז שכתב שכן נ' דעת הרמב"ם.[[151]](#footnote-152)

**וכ"ה** מבו' להדיא בחי' הר"ן בסוגיין, עיי"ש שכתב דלמ"ד דבפת כו"ע לא פליגי, היינו משום דכיון דבשיתוף ל"ב פת ואינהו שתפי בפת מינכרא מילתא דלשם עירוב נמי עבדי וכו', ומינכרא נמי דלשם שיתוף עבדי לי' כיון שהניחוהו בחצר שבמבוי כדין שיתופי מבואות, עכ"ל, והרי להדיא דאף שמניחין הפת בחצר סומכין עליו משום עירוב.

**והנה** מבו' דעת הר"ן דאדרבה ל"מ בכה"ג רק אם הניחו הפת בחצר, כ"ה שיהא היכר דלשם שיתוף עבדי לי', וכן סיים הר"ן שם, ז"ל, ואע"ג דכי אמרי' דשיתופי מבואות בחצר שבמבוי אף בחצר קאמרינן וכ"ש בבית וכו', אפ"ה הכא כדי שיהא הדבר ניכר מניחין אותו בחצר דוקא, עכ"ל, אמנם פשוט דכ"ז הוא למ"ד דבפת מודה ר"מ דסומכין על שיתוף במקום עירוב, ומ"מ אין סומכין בזה על עירוב במקום שיתוף, ובזה הוא שפי' הר"ן דהטעם הוא משום דאין ניכר שעשאוהו לשם שיתוף אא"כ מניחין אותו בחצר, אך לדעת רבנן דבכל גווני סומכין על שיתוף במקום עירוב, ודאי מהני אף בשהניחוהו בבית, ואף לל"ב דמודו רבנן דל"מ שיתוף במקום עירוב אלא בפת, מ"מ מהני אף בשהניחוהו בבית, שהרי ס"ל לרבנן דמהני אף עירוב דפת במקום שיתוף הגם שהוא מונח בבית, ול"ב היכר שהוא לשיתוף, וה"נ מהני שיתוף במקום עירוב אף בהשניחוהו בבית, וז"פ, ודלא כמו שראיתי שנשתבשו בזה.

**אמנם** בעבוה"ק ש"ד פ"ו, ז"ל, ויש מי שהורה שאם נשתתפו בפת והניחו בבית שבחצר כדין העירוב סומכין עליו אף משום עירוב, מפני שעכשיו ייפה כח השיתוף לעשותו בפת שלמה כעירוב, ויש בכך הוכחה לתינוקות ולא ישכחו לא תורת עירוב ולא תורת שיתוף, עכ"ל, ולהדיא דל"מ שיתוף בפת במקום עירוב אא"כ הניחוהו בבית שבחצר.

**וכ"ה** בחי' הרשב"א בסוגיין, שהביא ד' הראב"ד דפסק כל"ק דפלוגתא דר"מ ורבנן הויא בפת, והוכיח כן מממש"א לקמן דפת שעל השלחן סומכין עליו משום עירוב ואמרי לה משום שיתוף, ולא פליגי כאן במסובין בבית סומכין עליו משום עירוב כאן במסובין בחצר סומכין עליו משום שיתוף, משום שיתוף אין משום עירוב לא, ורישא נמי משום עירוב אין משום שיתוף לא, ש"מ דבפת נמי בעינן עירוב ובעינן שיתוף, וכתב ע"ז הרשב"א, ז"ל, לאו ראי' היא, דאיכא למימר דשאני התם דבמסובין בחצר דינא הוא דלא נסמוך עלי' משום עירוב אף עם פת, משום דבעינן עירוב שיהא מונח בבית שבחצר, אבל כי מונח באויר החצר לא, וכי אמרינן דסומכין על שיתוף במקום עירוב ה"מ בשהניחו לשיתוף בבית שבחצר, עכ"ל, ולהדיא דאף למ"ד דסומכין על שיתוף דפת במקום עירוב, ל"מ אם הניחוהו בחצר.

**וכ"נ** גם בד' הריטב"א לקמן דע"ג: שפירש מש"א התם דבמסובין בחצר סומכין עליו משום שיתוף, ז"ל, ובמסובין בחצר אין סומכין עליו אלא משום שיתוף דהא קי"ל עירוב חצרות בבית ולא בחצר כלל, עכ"ל, והנה הרי הריטב"א בסוגיין כתב דקי"ל כל"ב דבפת כו"ע לא פליגי דסומכין על שיתוף במקום עירוב, וכתב הריטב"א די"ל כן גם לדעת רב, ורב גידל אמר רב וכו' דחויי הוא דקא מדחי' ולאו משום דסבירא להו הכי, וא"כ תיקשי דמ"ט במסובין בחצר אין סומכין עליו אלא משום שיתוף, הרי אף דדעת רב דהלכה כר"מ, מ"מ הרי בפת מודה ר"מ דסומכין על שיתוף במקום עירוב, והראב"ד הוכיח מזה דקי"ל כל"ק דבפת הוא דפליגי, אך הריטב"א הרי פליג וס"ל דקי"ל כלישנא בתרא, ובע"כ דאף למ"ד דסומכין על שיתוף דפת במקום עירוב, מ"מ ל"מ אא"כ הניחוהו בבית שבחצר, וכנר' זמש"כ הריטב"א ולא בחצר "כלל", והיינו דאף כשנתנוהו בתורת שיתוף ל"מ במקום עירוב.[[152]](#footnote-153)

**אך** מד' הראב"ד שהוכיח מהא דבמסובין בחצר ל"מ לעירוב, דאין סומכין שיתוף דפת במקום עירוב, מוכח דעתו דלמ"ד דסומכין על שיתוף דפת במקום עירוב, הוא אף בשהניחוהו בחצר, וכ"נ גם דעת הרא"ש בסי' י"ז שהסכים בפרט זה לד' הראב"ד, וכמש"נ בדעת תוס' והרמב"ם.[[153]](#footnote-154)

**ובשו"ע** סי' שפ"ז כתב דאם נשתתפו במבוי בפת סומכין עליו וא"צ לערב בחצירות, ובמ"ב שם סק"ו כתב, ז"ל, ומיירי שהניחו הפת בבית שבחצר, ואי לאו הכי ל"מ, ובשעה"צ שם סק"ג הראה מקורו מעבוה"ק ומחי' הרשב"א וכ"כ הריטב"א שם, עכ"ד, ובחזו"א סי' צ' סקט"ז כתב בדעת הריטב"א בסוגיין דלסמוך על שיתוף במקום עירוב שפיר סמכינן אף בחצר, ונ' במכוון המ"ב, שכונתו לד' הריטב"א לקמן דע"ג: דמוכח מינה דאין סומכין על שיתוף דפת במקום עירוב כשהניחוהו בחצר, וכמש"נ.

**אך** אכתי צ"ע בד' המ"ב שסתם דל"מ שיתוף דפת במקום עירוב כשהניחוהו בחצר, שהרי דעת הרמב"ם נ' דמהני בכה"ג, וכ"נ גם דעת השו"ע שהעתיק ד' הרמב"ם, וכן מוכח דעת התוס' והראב"ד, וכמש"נ.

ב] **והנה** לדעת הרשב"א דאין סומכין על שיתוף דפת במקום עירוב אא"כ הניחוהו בבית, יש להסתפק אם ה"נ הוא למ"ד דסומכין אף על שיתוף דיין במקום עירוב, דנמי ל"מ אא"כ הניחוהו בבית שבחצר דחזי להנחת עירוב, או"ד דרק למ"ד דאין סומכין על שיתוף דיין במקום עירוב ורק שיתוף דפת מהני במקום עירוב, ל"מ אא"כ הניחוהו בבית, אך למ"ד דסומכין אף על שיתוף דיין במקום עירוב, מהני אף אם הניחוהו בחצר, והטעם בזה יתבאר לפנינו בס"ד.

**וראיתי** בחזו"א סי' צ' סקט"ז דפשיטא לי' דלדעת הרשב"א ל"מ שיתוף בחצר במקום עירוב, אף למ"ד דסומכין על שיתוף דיין במקום עירוב, עיי"ש.

**אמנם** הנה הרמ"א בסי' שס"ו סק"ד כתב דהמנהג בזה"ז להניח העירוב בביהכ"נ וכן נהגו הקדמונים, ונ"ל הטעם שעירובין שלנו יש להם דין שיתוף וא"צ להניחו בבית דירה, עכ"ד, והב"ח בסי' שפ"ו תמה ע"ז, דאכתי כיון שבעירוב זה מערבין כל הבתים של דירה, ודאי דצריך להניחו בבית דירה ולא בביהכ"נ שאין שם דירה ואינו חשוב אלא כאויר החצר, ובביאור הגר"א סי' שס"ו כתב ע"ד הרמ"א, ז"ל, אע"ג דבשיתוף ניתר ג"כ הבתים, מיגו דסמכינן ומתירין החצירות כמש"ש ע"א ב' ח"א בפת כו' כ"פ ביין כו' וערש"י שם ד"ה כ"פ כו', עכ"ל, וכעי"ז בפמ"ג סי' שפ"ו במש"ז סק"ב, והובאו דבריהם בביאור הלכה סי' שס"ו שם.

**והנה** לכאו' נ' מד' הגר"א, דכ"ז הוא למ"ד דסומכין אף על שיתוף דיין במקום עירוב, ואית לן מיגו, וה"נ סומכין אף על שיתוף בחצר במקום עירוב משום מיגו, אך למ"ד דאין סומכין על שיתוף דיין במקום עירוב ולי"ל מיגו, ל"מ שיתוף בחצר במקום עירוב.[[154]](#footnote-155)

**וכ"ה** מבו' להדיא ממש"כ הגר"א שם לעיל מינה ע"ד הרמ"א, דהיינו לדעת י"א שבסי' שפ"ז בהג"ה, וצ"ב שהרי אף לדעה הראשונה בסי' שפ"ז מהני שיתוף דפת במקום עירוב, ומ"ט לא אתיין ד' הרמ"א אף כדעה זו, ונ"פ שמכוון הגר"א הוא, דלדעה קמייתא בסי' שפ"ז דל"מ אלא שיתוף דפת במקום עירוב, ל"מ אא"כ הניחוהו בבית, ורק לדעת י"א שבסי' שפ"ז דמהני אף שיתוף דיין במקום עירוב משום מיגו, ה"נ מהני אף בשהניחוהו בחצר.

**וכ"נ** דעת המ"ב, שהרי בסי' שפ"ז כתב עפי"ד הרשב"א והריטב"א דל"מ שיתוף דפת במקום עירוב אא"כ הניחוהו בבית, ובשעה"צ שם פירש שהטעם דאל"ה היאך יועיל במקום עירוב הלא בעירוב קי"ל דצריך להניחו דוקא בבית שבחצר, עכ"ל, ולכאו' אי"ז מתישב עם ד' הרמ"א שמניחין השיתוף בביהכ"נ וסומכין עליו במקום עירוב, והשעה"צ בסי' שפ"ז שם ציין בסוף דבריו לד' הרמ"א בסי' שפ"ו ולד' הב"ח והפמ"ג ולמש"כ בסי' שס"ו, ואין נ' שכונתו דלפ"ד הרמ"א אף הכא מהני, ובע"כ דכל ד' הרמ"א הם לדעתו בסי' שפ"ז דמהני אף שיתוף דיין במקום עירוב, אך לדעת הסוברים דל"מ רק שיתוף דפת במקום עירוב, ל"מ אא"כ הניחוהו בבית.

**אך** ל' הרשב"א בסוגיין משמע דאף לרבנן דמהני אף שיתוף דיין במקום עירוב, ל"מ אא"כ הניחו בבית, עיי"ש שכתב דההיא דר' יהודה לאו ראי' היא, דבמסובין בחצר אין סומכין על שיתוף במקום עירוב, והא דבמסובין בבית אין סומכין עליו משום עירוב, הוא משום דרב לטעמי' דאית לי' כר"מ, ומ' דלמש"כ תחילה דבמסובין בחצר אין סומכין על שיתוף במקום עירוב, ל"ב להא דרב אית לי' כר"מ, אלא אף לרבנן אין סומכין על שיתוף במקום עירוב, ויש לדחות.

ג] **אמנם** אכתי צ"ע בזה, דכ"ז ניחא אי נימא דטעמא דמ"ד דאין סומכין על שיתוף דיין במקום עירוב הוא משום דלית לי' מיגו, וכאשר כן נ' בד' רש"י בסוגיין, ונת' בזה בסימן כ"ד, ואשר ע"כ שפיר י"ל דמה"ט לדידי' אף שיתוף דפת ל"מ במקום עירוב אם הניחוהו בחצר, ומשא"כ למ"ד דסומכין על שיתוף דיין במקום עירוב ואית לי' מיגו, אף סומכין על שיתוף בחצר במקום עירוב משום מיגו, אך הרי בד' הרמב"ם והשו"ע מתבאר דטעמא דמ"ד דאין סומכין על שיתוף דיין במקום עירוב הוא משום דבזה אין התינוקות מכירין, וע"כ סומכין על שיתוף דפת במקום עירוב דהתינוקות מכירין בזה, וכבר עמד ע"ז בביאור הגר"א בסי' שפ"ז דפליג הרמב"ם בזה ע"ד רש"י.

**ולפ"ז** הרי לכאו' נמצא דאף הך מ"ד אית לי' מיגו, ואך דמ"מ ל"מ שיתוף ביין במקום עירוב משום שאין התינוקות מכירין בזה, ול"ד לשיתוף דפת שהתינוקות מכירין בפת, ולפ"ז הרי לכאו' בדין דיהני לדידי' שיתוף דפת בחצר במקום עירוב, משום דאית לי' מיגו, וליכא למיחש בזה שלא תשתכח תורת עירוב, שהרי התינוקות מכירין בפת.

**אמנם** י"ל בדעת הרשב"א, דהא דל"מ שיתוף דפת במקום עירוב אא"כ הניחוהו בבית, אי"ז משום דלא אמרי' מיגו, אלא הוא משום דהא דמהני שיתוף בפת במקום עירוב, היינו רק מפני שעכשיו ייפה כח השיתוף לעשותו בפת שלמה כעירוב, ויש בכך הוכחה לתינוקות, ואשר ע"כ ל"מ רק אם הניחו בבית, דרק בכה"ג שייפה כח השיתוף לעשותו באופן המועיל לעירוב, הוא דיש בזה הוכחה לתינוקות, ונ' שכ"ה גם לדעת הריטב"א, שהרי פירש בסוגיין דהא דמהני שיתוף דפת במקום עירוב, הוא משום דליכא למיחש שמא תשתכח תורת עירוב, דמימר אמרי לכך טרחו להשתתף במבוי בפת כדי שיעלה להם במקום עירוב, עכ"ל, ואשר ע"כ מה"ט אף בעי' שיניחו השיתוף בבית.

**אך** למש"כ השו"ע דהא דמהני שיתוף דפת במקום עירוב, הוא משום שהתינוקות מכירין בפת, ופי' המ"ב דהוא מתוך שהפת היא חיי האדם, צ"ע מ"ט נימא דל"מ אם הניחוהו בחצר, וכמבו' כן בד' הגר"א וכ"כ המ"ב, ומש"כ השעה"צ דל"מ משום דהיאך יועיל במקום עירוב הלא בעירוב קי"ל דצריך להניחו דוקא בבית שבחצר, צ"ב דהגם דעירוב צריך להניחו בבית שבחצר, מ"מ כל שהניחו לשם שיתוף בדין שיועיל אף לעירוב, שהרי אף שיתוף ביין הי' מועיל לעירוב, הגם דעירוב ל"מ ביין, וכל מה דל"מ שיתוף ביין הוא משום שאין התינוקות מכירין בזה, אך שיתוף בפת שהתינוקות מכירין בו בדין דיועיל אף בחצר.

**ועד"ז** צ"ע במש"כ המ"ב שם דל"מ אלא אם הי' פת שלימה ולא פרוסה, והוא עפי"ד העבוה"ק, ובשעה"צ כתב שהטעם בזה הוא דאל"ה היאך יועיל במקום עירוב הלא בעי' שלימה בעירוב, והדברים צ"ע, שהרי חזינן דלרבנן מהני אף שיתוף דיין במקום עירוב משום מיגו, ואף ר"מ לא פליג עלייהו אלא משום שאין התינוקות מכירין מה נעשה במבוי, אך כל ששיתף בפת שהתינוקות מכירין בזה לכאו' בדין דיהני אף בפרוסה, דלא גרע פרוסת פת מיין דמהני במקום עירוב אי לאו דאיכא למיחש שתשתכח תורת עירוב מן התינוקות.

**ומה** שהביא המ"ב מד' הרשב"א שכתב דל"מ בפרוסה, צ"ע דלכאו' כל ד' הרשב"א הם לטעמי' דהא דמהני שיתוף דפת במקום עירוב הוא מפני שעכשיו ייפה כח השיתוף לעשותו בפת שלמה כעירוב, ויש בכך הוכחה לתינוקות, ואשר ע"כ ל"מ אלא בפת שלימה דרק בזה הוא דאיכא הוכחה לתינוקות, וכ"ה להדיא בל' הרשב"א דההוכחה לתינוקות היא רק בפת שלימה, אך לדעת השו"ע דהא דמהני שיתוף דפת במקום עירוב הוא משום שהתינוקות מכירין בפת, לכאו' בדין דיהני אף בפרוסה.

ד] **ואולי** י"ל בדעת המ"ב, דס"ל דאף לדעת הרמב"ם דהא דמהני שיתוף דפת במקום עירוב הוא משום שהתינוקות מכירין בפת, מ"מ גדר הדין הוא, דל"מ שיתוף במקום עירוב רק בשעשה השיתוף באופן המועיל לעירוב, וע"כ שיתוף דיין ל"מ במקום עירוב, כיון דיין לא חזי לעירוב, ומשא"כ שיתוף דפת מהני במקום עירוב, כיון דפת חזי לעירוב.

**והיינו** שהגם דטעמא דר"מ הוא משום דאין התינוקות מכירין מה נעשה במבוי, ובשיתפו בפת ל"ש ה"ט שהרי התינוקות מכירין בפת, מ"מ הי' מן הדין דלא יועיל אף שיתוף בפת, דכיון דאיכא גווני דשיתוף שאין התינוקות מכירין בהן, אין לנו לחלק בין אופני השיתוף, ומה"ט ל"מ שיתוף במקום עירוב בכל מיני מאכל, אף אי נימא דאיכא מינים שהתינוקות מכירין בהן, והא דמהני שיתוף בפת, היינו דכיון דהתינוקות מכירין בפת, ע"כ לא אמרו רבנן דל"מ שיתוף במקום עירוב, רק בגווני דמשתף בדבר שאינו ראוי לערב בו, ובעי' בזה לדין מיגו, ובכה"ג אמרו רבנן דל"מ שיתוף במקום עירוב, אך בפת דמהני אף לעירוב ול"ב בזה לדין מיגו, שפיר מהני שיתוף במקום עירוב, דכיון דל"ש בזה טעם התקנה, ואך דאתי' עלה משום דלא פלוג, ע"כ כיון דפת עדיף דל"ב בזה לדין מיגו, העמידו חכמים בזה על הדין דה"ז מועיל במקום עירוב.

**ואשר** מה"ט כתב המ"ב דגם לדעת הרמב"ם והשו"ע ל"מ שיתוף דפת במקום עירוב אלא בשהניחוהו בבית והי' פת שלימה, דאל"כ כיון דל"מ זה לעירוב, ובעי' בזה לדין מיגו, הוי זה בכלל התקנה דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, והגם דל"ש בזה טעמא דשלא תשתכח תורת עירוב, מ"מ לא פלוג רבנן.

**אך** אכתי לא נתישב מה שלמד המ"ב כן מד' הרשב"א והריטב"א, שהרי לדעתם יש בזה טעם אחר דל"מ בשהניחוהו בחצר ול"מ בפרוסה, ומשום דכה"ג איכא למיחש שתשתכח תורת עירוב מן התינוקות, וכמש"נ לעיל, וגם צ"ע שבד' הרמב"ם מ' דמהני שיתוף במקום עירוב אף בשהניחוהו בחצר, וכמש"נ לעיל סק"א, ולמש"נ אזיל הרמב"ם לטעמי', דס"ל דהא דמהני רק שיתוף דפת במקום עירוב, הוא משום דהתינוקות מכירין בפת, וע"כ שפיר מהני זה גם בשהניחוהו בחצר, והגם דעירוב ל"מ בחצר, מ"מ כל שהניחוהו בתורת שיתוף מהני אף לעירוב משום מיגו, (שהרי אף שיתוף ביין הי' מועיל במקום עירוב אלמלי דאיכא למיחש בזה שמא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות), וכמש"נ.

ה] **ויש** להוסיף עוד בענין זה, דהנה בחי' הרשב"א לקמן דע"ג: כתב להוכיח דמניחין שיתוף אף בבית, ז"ל, ועוד דאם איתא עירבו בחצרות מותרין כאן וכאן היכי משכח"ל, דאי מנח לה בבית אין סומכין בו משום שיתוף, ואם הניחו בחצר אין סומכין עליו משום עירוב, עכ"ל.

**ומבו'** מד' הרשב"א, דאי אמרינן דשיתוף ל"מ בבית, אף בדין דלא יועיל עירוב במקום שיתוף בשהניחוהו בבית.

**ולכאו'** יש ללמוד מזה, דה"נ למ"ד דסומכין אף על שיתוף דיין במקום עירוב ל"מ אם הניחוהו בחצר שאינו מקום עירוב, דאי נימא כמש"נ לעיל סק"ג דכל מש"כ הרשב"א דל"מ שיתוף במקום עירוב בשהניחוהו בחצר הוא רק למ"ד דאין סומכין רק על שיתוף דפת במקום עירוב, אשר לדידי' בעי' שיהא היכר לתינוקות במה שמשתפין באופן המועיל לעירוב, וע"כ בעי' שיניחוהו בבית, אך משא"כ למ"ד דסומכין אף על שיתוף דיין במקום עירוב מהני אף בשהניחוהו בחצר, א"כ הרי ה"נ הי' בדין דאף אם ל"מ להניח שיתוף בבית, מ"מ יהני עירוב במקום שיתוף אף שהוא מונח בבית, והיאך הוכיח הרשב"א מזה דמהני להניח שיתוף בבית.

**והנה** בפשוטו יש לדחות, די"ל דמכוון הרשב"א להוכיח ממ"ד בסוגיין דביין כו"ע לא פליגי דל"מ, ומפרש ד' רבנן דאו מערבין בחצירות בפת ומותרין כאן וכאן או משתתפין במבוי בפת ומותרין כאן וכאן, וכ"נ ל' הרשב"א שכיון לזה, דרק התם נז' הלשון דבעירבו בחצירות מותרין כאן וכאן, והנה בסימן כ"ד הבאנו פלוגתת הראשונים אם טעמא דמודו רבנן דל"מ ביין, הוא משום דלית להו מיגו, או הוא משום שלא תשתכח תורת עירוב, ואי נימא דטעמייהו הוא משום דלי"ל מיגו, מת' היטב ד' הרשב"א, דע"כ ה"נ בדין דאם ל"מ שיתוף בשהניחוהו בבית, ה"נ לא יהני עירוב במקום שיתוף בשהניחוהו בבית, כיון דלהך מ"ד לי"ל לרבנן מיגו.

**אמנם** באמת בלא"ה ניחא, דיל"פ מכוון הרשב"א כמש"כ בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, שאל"כ לרבנן דאמרי שסומכין על עירוב במקום שיתוף ועל שיתוף במקום עירוב היכן מניחין אותו, אם בבית שבחצר הרי אין כאן שיתוף ואם בחצר אין כאן עירוב, וליכא למימר דמגו דמהני לעירוב מהני לשיתוף, דהא ודאי כיון דלהיכירא אמרו רבנן להניחו במבוי כ"ש דהשתא דהוה בעי היכרא וישתכח תורת שיתוף, עכ"ל, ומבו' דודאי מן הדין שפיר הי' לנו לומר דיהני עירוב במקום שיתוף אף במקום דלא חזי לשיתוף משום דמיגו דמהני לעירוב מהני לשיתוף, ואך דכיון דטעמא דל"מ שיתוף בבית הוא משום דבעי' הכירא, ע"כ כ"ש דהיכא שהניחוהו בבית בתורת עירוב דלא יהני לשיתוף,[[155]](#footnote-156) ויל"פ דזהו גם מכוון קו' הרשב"א, וכ"ה מדויק בד' הרשב"א שכונתו להקשות כן, דאל"כ מ"ט קשיא לי' רק מהא דמהני עירוב במקום שיתוף אף שמונח בבית דלא חזי לשיתוף, ולא קשיא לי' מהא דמהני שיתוף במקום עירוב אף דלדעה זו בע"כ הוא מונח בחצר דלא חזי לעירוב.[[156]](#footnote-157)

**ב'**

ו] **כתב** הרמ"א בסי' שס"ו ס"ג, ז"ל, המנהג בזה"ז להניח העירוב בבית הכנסת. וכן נהגו הקדמונים, ונראה לי הטעם דעירובין שלנו יש להם דין שיתוף ואין צריך להניח בבית דירה, וע' מש"כ בענין הנחת עירוב בביהכנ"ס, בדרשות ר"ש מנוייאשט"ט סי' שס"ג, (ועמש"נ בדבריו בסימן נ סק"ב בהערה וסק"ה), ובשו"ת מהרי"ל החדשות סי' ל"ח.

**ובביאוה"ל** שם, ז"ל, והקשה הב"ח בסימן שפ"ו כיון דבעירוב זה מערבין כל הבתים של דירה דהוי עירוב ושיתוף ביחד ודאי דצריך להניחו בבית דירה ולא בבהכ"נ וכו', והגר"א בסימן זה מכוין ליישב זה דהבתים ניתרין מטעם מיגו דמהני עירוב זה שמניחין בבהכ"נ להתיר החצרות שבמבוי מהני נמי להתיר הבתים שבחצר, וכעי"ז איתא בגמרא עי"ש. וכ"כ הפמ"ג ג"כ בסימן שפ"ז ע"ש, עכ"ל.

**והנה** בחזו"א סי' צ' סקי"ז כתב ע"ד הביאוה"ל דמש"כ בשם הגר"א אינו מדוקדק, וד' הגר"א הם כמ"ד דסומכין אשיתוף ואין כאן ב' עירובין, ובזה ל"ש קו' הב"ח, עכ"ד.

**ונ'** כונתו דהנה הרמ"א בסי' שפ"ז כתב, ז"ל, לעיל סי' שס"ו ס"ז בהג"ה כתבתי דאנו נוהגין לכתחלה שלא לעשות רק שיתוף א' בקמח, ונ"ל הטעם כי עירוב שלנו שכל א' מבני החצר נותן לשיתוף, הוי כעירוב ושיתוף ביחד, ולכתחלה אין לעשות יותר, והא שהצריכו שיתוף ועירוב, היינו בזמן הגמרא שבני החצר לא נתנו לשיתוף רק החצר עירבו ביחד וא' מבני החצר נותן לשיתוף, אבל בכה"ג כו"ע אין עושין רק שיתוף א', עכ"ל, וע"ז הוא שהק' הב"ח בסי' שפ"ו דאם הא דעבדינן רק שיתוף א' הוא משום שנכלל בו גם עירוב, א"כ בדין דלא יהני בחצר, והגר"א בס' שס"ו פי' הטעם דמהני שיתוף בביהכ"נ, דהוא משום דסומכין על שיתוף במקום עירוב, ושלא כמש"כ הרמ"א דנכלל בשיתוף גם עירוב, וע"כ מעיקרא ל"ק ע"ז כלל קו' הב"ח, דכל קו' הב"ח היא ע"ד הרמ"א שכתב דלכו"ע מהני שיתוף שלנו דהוי כעירוב ושיתוף יחיד, אך הביאוה"ל הביא ד' הגר"א כישוב על קו' הב"ח, וע"ז כתב החזו"א דזה אינו מדוקדק.

**אמנם** הדבר תמוה, דא"כ תיקשי באמת דהיאך כתב הרמ"א דעירוב שלנו הוי כעירוב ושיתוף, הרי מניחין אותו בביהכ"נ ול"מ בכה"ג לעירוב, וכמשה"ק הב"ח.

ז] **ונ'** די"ל בזה, דהנה ע"ד הרמ"א סי' שפ"ז דמה שאין אנו עושין אלא שיתוף א' בקמח הוא משום שכל א' מבני החצר נותן לשיתוף והוי כעירוב ושיתוף יחד, כתב הט"ז בסק"ב תמהתי למה לא אמר טעם בזה כיון דאנן בפת ערבינן ובפת קי"ל דלכו"ע סגי להו בחדא ע"כ אי"צ רק חד לעירוב ולשיתוף, עכ"ל.

**אמנם** המעיין בד' הרמ"א בדרכי משה, מבו' שדבריו קיימי עמש"כ שם בדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דאף דמהני שיתוף במקום עירוב, ל"מ אלא במקום עירוב החצירות זע"ז, אך ל"מ במקום עירוב כל חצר לעצמה, וכ"כ הב"י שם והביא דעה זו בשו"ע שם, וכבר תמהו האחרונים טובא ע"ז, וצע"ג, וע"ז הוא שכתב הרמ"א דמה שאנו עושין רק שיתוף א' ואין אנו מערבין כל חצר לעצמה, הוא משום דמש"כ הראשונים דל"מ שיתוף במקום עירוב כל חצר לעצמה, הוא בשלא נתנו כל בני החצר בשיתוף, אך בשיתוף שלנו שכל א' מבני החצר נותן לשיתוף מהני אף לזה, וכ"כ המ"ב ועוד מן האחרונים שם בביאור ד' הרמ"א.

**והנה** עיי"ש בדרכי משה שכתב דזמש"כ בתשובת מהר"ם דסומכין על שיתוף במקום עירוב ואין עושין אלא שיתוף לחודי' והעושה שניהם מברך ברכה לבטלה, והב"י כתב ע"ז דאיירי בשעירבה כל חצר לעצמה, אך הדרכ"מ כתב לפי דבריו דמהר"ם איירי בשכל א' מבני החצר נתן לשיתוף, וע"כ בכה"ג מהני השיתוף אף לערב כל חצר לעצמה, עכ"ד.

**והדברים** צ"ע, שהרי מהר"ם כתב להדיא שטעמו משום דלא קי"ל כר"מ דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, עיי"ש, ולפ"ד הרמ"א הרי טעמו של מהר"ם הוא משום דכל א' מבני החצר נתן לשיתוף ובכה"ג מהני לכו"ע דיש בזה עירוב ושיתוף יחד, וא"כ מהו שכתב מהר"ם דרק משום דקי"ל כר"מ ע"כ הוא דל"ב עירוב.

**עוד** תמה באבהעו"ז שם ע"ד הרמ"א, מד' רש"י לקמן דע"ג: דמוכח דאף שנתנו כולן חלק בשיתוף, מ"מ ל"מ רק למ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב, עיי"ש.

ח] **ונ'** מוכרח מזה, דודאי מעולם לא נתכוין הרמ"א לומר דכיון שגובין מכל א' מבני החצר ע"כ יש בזה גם מעשה עירוב, דזה ודאי אינו ומתרי טעמי, חדא שרק אם אומר להדיא שיהא גם לעירוב הוא דמהני לתרוייהו, וכמבו' כן בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין, ועוד שהרי מניחין השיתוף בביהכ"נ ול"מ מהני לעירוב שאין מניחין אותו אלא בבית דירה, וי"ל טעם נוסף, דל"מ בפת א' לחול גם חלות שיתוף וגם חלות עירוב, וכאשר כן נ' בד' הרשב"א בעבוה"ק, ונת' בזה במק"א.

**אלא** מכוון הרמ"א הוא במסוים לגבי הא דל"מ שיתוף לערב כל חצר לעצמה, וע"ז הוא שכתב דכיון שכל א' מבני החצר נותן בעירוב מהני לערב כל חצר לעצמה, ועיי"ש בדרכ"מ שפי' הטעם בזה, ז"ל, דדוקא וכו' שלא גבו השיתוף מכל א' מבני החצר וכו' ולכן כל חצר צריך לערב בפנ"ע כדי שלא תשתכח תורת עירוב מהתינוקות שאינן יודעין משיתוף המבוי, והוא הטעם המוזכר בדבריהם ע"ז, אבל בשיתוף הנהוג האידנא שכל א' נותן מבני החצר נותן לשיתוף ה"ז עירוב ושיתוף יחד וא"צ עוד לערב כלל, עכ"ל.

**ונ'** כונתו, דמה דצריכה כל חצר לערב לעצמה, הוא משום דאל"כ תשתכח תורת עירוב מן התינוקות, שאין יודעין דסגי בנתינת א' מכל חצר אף לערב עי"ז כל בתי החצר, וע"כ היכא שנתן כל א' מבני החצר חלק בשיתוף, אין לחוש לזה, דשפיר ידעו התינוקות ששיתוף זה הועיל גם לערב בתי החצר, וזמש"כ הרמ"א דיש בזה עירוב ושיתוף יחד, ואין כונתו דבאמת איכא בזה גם עשיית עירוב בפנ"ע, אלא כונתו דבשיתוף זה נכלל גם שיתוף כל החצירות זל"ז וגם שיתוף כל בני חצר וחצר זל"ז, וע"כ כה"ג ידעו התינוקות שהועיל שיתוף זה לערב בני כל חצר וחצר, ולא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות.

**ואמנם** כ"ז הוא למה דקי"ל דסומכין על שיתוף במקום עירוב, ואך דל"מ לערב כל חצר לעצמה כיון שאין יודעין התינוקות דמהני השיתוף גם לערב כל חצר לעצמה, כיון שלא נתן כל א' וא' חלקו בשיתוף והיאך יצטרפו כולן יחד, וע"ז מהני מה שנותן כל א' חלקו בעירוב, אך משא"כ למ"ד דאין סומכין כלל על שיתוף במקום עירוב, ודאי ל"מ אף בשנתן כל א' מבני החצר חלקו בשיתוף, דמ"מ שיתוף הוא ולא עירוב, וכמש"נ.

**ובנוס"א** י"ל, דמכוון הרמ"א דהאמנם ל"מ שיתוף לצרף כל בני החצר יחד, אך היינו משום שלא נתן כל א' חלקו בשיתוף, וע"כ אין מה שיצרף בני החצר, אך אם נתנו כולן חלק בשיתוף, מהני השיתוף לצרך אף בני החצר יחד, כיון שכולן נתנו בו חלק, דכ"ה דמהני השיתוף לצרף החצירות זל"ז, ה"נ כשנתן כל א' מבני החצר חלק מהני השיתוף לצרף כל בני החצר זל"ז, וכ"ז הוא למ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב, דלדידי' אם לא נתן כל א' חלק בשיתוף, מהני השיתוף לצרף החצירות, ואם נתן כל א' חלק בשיתוף מהני אף לצרף בני החצר זל"ז, אך למ"ד דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, הרי דכ"ה שכשנתנה כל חצר חלק בשיתוף ל"מ השיתוף לצרף החצירות זל"ז, ה"נ אף שנתן כל א' מבני החצר חלקו בשיתוף ל"מ השיתוף לצרפן יחד, ודו"ק.

**ולפ"ז** מתישבים ד' הרמ"א בסי' שס"ו שמניחין העירוב בביהכ"נ משום דדין שיתוף לו, אף למש"כ איהו גופי' בסי' שפ"ז דשיתוף שלנו מהני לכו"ע משום דהוי עירוב ושיתוף יחד, שהרי אין מכוון הרמ"א דאית בי' אף עשיית עירוב, אלא כונתו דכיון דכל בני החצר נתנו חלק בשיתוף ע"כ מהני השיתוף לערב כל בני החצר יחד, אך מ"מ תורת שיתוף עליו, וע"כ שפיר מניחין אותו בחצר, וכמש"כ הגר"א דמיגו דמהני לשיתוף מהני לעירוב, וזהו מה שהביא הביאוה"ל ד' הגר"א כישוב על קו' הב"ח, וז"ב בדעת הרמ"א.

**ג'**

ט] **במ"ב** סי' שפ"ז סקי"ב, כתב דהטעם שהעולם נוהגין שלא לעשות אלא שיתוף א' בקמח, הוא משום שהעולם סומכין על דעה הראשונה שאפילו לא עירב כל חצר לעצמה אם נשתתפו בפת סומכין עליו וא"צ לערב בחצרות כלל, ויותר טוב לומר בפירוש בשעת הנחת העירוב שמניחו גם לשם שיתוף ובחזו"א סי' צ' סקי"ז כתב דצ"ל בד' המ"ב לשם עירוב, דבשיתוף עסקינן ובזה יוצא לכולי עלמא כמו שכתב הריטב"א בהדיא, עכ"ד.

**ובחזו"א** סי' צ' סקי"ז תמה ע"ד המ"ב, דכיון דמניחין העירוב בביהכ"נ דהוא כחצר אינו מועיל כלום לעירובי חצירות, וכמש"כ הריטב"א בהדיא דהיכא דעושה ב' עירובין בפת א' צריך להניחו בבית דוקא למ"ד דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב ובזה לא נחלק אדם מעולם, עכ"ל.

**אמנם** נ' פשוט, דודאי לא נעלם מעיני המ"ב ד' הריטב"א המפורשים, והרי המ"ב כתב דכה"ג מהני כמש"כ הריטב"א,[[157]](#footnote-158) אלא באמת מכוון המ"ב הוא רק בשמניחין השיתוף בבית שבחצר, וע"כ שפיר כתב דאם מניחו לשם עירוב ושיתוף מהני לכו"ע.

**ובאמת** הוא מוכח כן מיני' ובי' בד' המ"ב, שהרי כתב מתחילה שהעולם סומכין על דעה הראשונה דאם נשתתפו בפת סומכין עליו וא"צ לערב בחצירות כלל, והנה הרי בסק"ו כתב המ"ב דלדעה זו ל"מ רק אם הניחו השיתוף בבית, וא"כ הרי בע"כ דמש"כ המ"ב הכא דסומכין על דעה זו, איירי בשמניחין השיתוף בבית, וע"כ שפיר כתב המ"ב דכה"ג שפיר מהני אם פירש שיהא אף לעירוב.

**כד**

**בטעמא דמ"ד דביין לכו"ע אין סומכין על שיתוף במקום עירוב**

א] **בביאור** הגר"א ריש סי' שפ"ז, ז"ל, המשתתפין כר"מ שפסק שם כוותי' וסתם מתני' ע"ג כוותי', וז"ש כדי שלא כו' שהוא דברי ר"מ, דחכמים לא ס"ל האי סברא אפי' למ"ד ביין כו"ע לא פליגי וביין, דא"כ הי' יכול למוקמי מתני' כחכמים וביין, עכ"ל.

**וביאור** דבריו, דהנה הרמב"ם פסק דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב אלא בששיתפו בפת, והב"י הסתפק בדעת הרמב"ם, אם טעמו הוא משום דפסק כר"מ וכל"ק דבפת כו"ע לא פליגי דסומכין, או דפסק כרבנן וכל"ב דביין כו"ע לא פליגי דאין סומכין,[[158]](#footnote-159) וכתב הגר"א דהרמב"ם פסק כר"מ, והוכיח כן ממש"כ הרמב"ם דהטעם דהמשתתפין במבוי צריכין לערב הוא כדי שלא תשתכח, ואילו הא דס"ל לרבנן לל"ב דאין סומכין על שיתוף דיין במקום עירוב אין הטעם משום שלא תשתכח, אלא הטעם הוא מדינא דל"מ יין לעירוב, ובע"כ דהרמב"ם פסק כדעת ר"מ וכל"ק דבפת כו"ע לא פליגי דמהני, אשר לדידי' הא דל"מ שיתוף דיין במקום עירוב הוא כדי שלא תשתכח תורת עירוב.

**ואמנם** הראשונים פי' טעמא דהרמב"ם דפסק כר"מ, ע' כן בריטב"א, וכ"ה בסמ"ג הלכות עירובין, וכ"ה בעוד מן הראשונים.

**והוכיח** הגר"א דהא דס"ל לרבנן לל"ב דאין סומכין על שיתוף דיין במקום עירוב, הוי זה מדינא ואי"ז משום שלא תשתכח, דאל"כ מ"ט מוקי הגמ' מתני' לקמן דע"ג: כר"מ, הרי הו"מ לאוקמי מתני' כרבנן וכלישנא דביין כו"ע לא פליגי דל"מ, ובע"כ דהא דלהך לישנא מודו רבנן ביין דל"מ הוי זה מדינא, ואילו במתני' מבו' דהא דל"מ שיתוף במקום עירוב הוא רק משום שכחת התינוקות, וע"כ היכא ששכח א' ולא עירב סומכין על שיתוף במקום עירוב, דכיון דרובה עירבו לא משתכחא.

**ולא** זכיתי להבין ד' הגר"א, שהרי הא דמוקמי' למתני' כר"מ, אי"ז משום הא דל"מ שיתוף במקום עירוב, אלא משום הא דתנן במתני' דעירבו בחצירות ולא נשתתפו במבוי מותרין בחצירות ואסורין במבוי, ולרבנן מהני עירוב במקום שיתוף, והרי אף לל"ב דביין כו"ע לא פליגי דל"מ, מ"מ לרבנן מהני עירוב דפת במקום שיתוף, וכמפורש כן בסוגיין דמפרשי' לברייתא דאו מערבין בפת ומותרין כאן וכאן, וא"כ היאך הו"מ לאוקמי מתני' כרבנן וכל"ב, וצע"ג, ושו"ר בדמשק אליעזר שם שכבר עמד ע"ד הגר"א.

ב] **ובעיקר** הנידון בזה אם הא דלל"ב ביין כו"ע לא פליגי דל"מ הוי זה מדינא או רק משום שכחת התינוקות, הנה בפירש"י שם פירש, ז"ל, וחד אמר ביין אפילו רבנן מודו דלא סמכינן עלי' בחצר דלא אמרינן מגו, עכ"ל, ולכאו' מבו' בדבריו דהא דביין כו"ע מודו דל"מ הוי זה מדינא משום דלא אמרי' מיגו.

**אך** באמת אין להוכיח מזה, שהרי נת' בסימן כ"ב סק"ד בד' רש"י דללישנא דבפת כו"ע לא פליגי, הא דפליג ר"מ ביין הוא משום דלי"ל מיגו, והגם דבברייתא תניא דהטעם הוא משום חשש שכחת התינוקות, מ"מ תרוייהו צריכי להדדי, דאילו הי' מועיל מיגו והי' נכלל בזה מעשה עירוב, ל"ה חיישי' בזה לשכחת התינוקות, ולפ"ז הרי י"ל דאף מה שפירש"י דלל"ב טעמא דמודו רבנן ביין הוא משום דלי"ל מיגו, הוי זה טעם דלא נכלל בהשיתוף מעשה עירוב, אך מה דל"מ השיתוף להתיר במקום עירוב והיינו שבתוצאה ממנו אף יתערבו הבתים והחצירות, הוא רק משום חשש שכחת התינוקות.

**ומצינו** בזה דברים מפורשים בחי' הריטב"א, ז"ל, וחד אמר נשתתפו במבוי ביין דכולי עלמא לא פליגי דבעינן תרתי כי פליגי בנשתתפו בפת, דר"מ סבר דאף דעליי' לשיתוף וטרח למעבדי' בפת אין סומכין עליו לעירוב, דהא אכתי איכא למיחש שתשתכח תורת עירוב, ורבנן סברי דלא חיישינן דהא ידעי דלהכי טרחינן למעבד שיתוף בפת כדי שיעלה לנו לעירוב וכו', עכ"ל, ומפורש בדבריו דטעמא דמודו רבנן דביין ל"מ שיתוף במקום עירוב, הוא משום חשש שכחת התינוקות, ואך דבפת ס"ל דליכא למיחש להכי דהא ידעי דלהכי טרחינן וכו'.[[159]](#footnote-160)

**וכן** מבו' גם מד' הב"י הנז', שדן לפרש דהרמב"ם פסק כרבנן וכל"ב דביין כו"ע לא פליגי דל"מ, והרי הרמב"ם כתב דהא דל"מ הוא משום שכחת התינוקות, והגר"א הוכיח מזה שפסק הרמב"ם כר"מ, ובע"כ שדעת הב"י דהא דלהך לישנא ביין ל"מ לכו"ע, הוא משום חשש שכחת התינוקות.

**אמנם** בפסקי ריא"ז נ' להדיא דהא דביין לכו"ע ל"מ הוי זה מדינא ולא משום שכחת התינוקות, דרק על הא דל"מ שיתוף בפת פי' הריא"ז דהוא משום שכחת התינוקות, עיי"ש בדבריו.

ג] **ובפלוגתא** זו אם הא דביין כו"ע לא פליגי הוי זה מדינא או הוי זה משום חשש שכחת התינוקות, איכא תרי נפ"מ לדינא, חדא בהדין שכתב רש"י דהיכא שעירבה כל חצר לעצמה ושיתפו במבוי אע"פ שלא עירבו חצירות זו עם זו שיתוף המבוי מחברן ומטלטלין זו לזו בין דרך המבוי בין דרך פתחים, ופירשו תור"פ הריטב"א והר"ן שהטעם בזה הוא משום דכה"ג ליכא למיחש לשכחת התינוקות.

**ובל'** רש"י בתחילת דבריו נ' ג"כ דזהו הטעם דמהני השיתוף לזה, וכן הביאו תור"פ והר"ן בשם רש"י, אך בסוף דבריו סיים רש"י דתנן שהמבוי לחצירות וכו', ומ' דטעמא אחרינא יש בזה, אך מד' הראשונים נ' דלא הביא רש"י משם טעמא דמילתא, דודאי טעמא דמילתא הוא משום דכה"ג ליכא חשש שכחת התינוקות, אלא הביא רש"י ראי' משם, ע' בדבריהם, וצ"ע בזה.

**ויש** להסתפק למ"ד דביין כו"ע לא פליגי דל"מ, אם עירבה כל חצר לעצמה ושיתפו במבוי ביין, אם מהני השיתוף לחבר החצירות להתיר לטלטל מזו לזו דרך פתחים, וזה תלוי בהנ"ל, דאם הא דל"מ שיתוף דיין במקום עירוב הוי זה מדינא, הרי דאף אם עירבה כל חצר לעצמה ג"כ לא יועיל השיתוף לחבר החצירות זו עם זו להתיר לטלטל מזל"ז דרך פתחים, אך אם הא דל"מ שיתוף דיין במקום עירוב הוא רק משום שכחת התינוקות, הרי דכל שעירבה כל חצר לעצמה דליכא למיחש לשכחת התינוקות, שפיר יועיל השיתוף לחבר החצירות זו עם זו להתיר לטלטל מזו לזו דרך פתחים.

**ונפ"מ** עוד בזה, היכא ששיתפו ביין ועירבו בחצירות ושכח א' מבני חצר ולא עירב, אי בכה"ג סומכין על השיתוף במקום עירוב, דאי נימא דהא דביין כו"ע לא פליגי דאין סומכין הוא מדינא, הרי דכל ששכח א' מבני חצר ולא עירב אסורין בחצר, אך משא"כ אי נימא דהא דביין כו"ע לא פליגי דאין סומכין הוא משום שכחת התינוקות, הרי דהיכא דרובה ערוב דליכא למיחש לשכחת התינוקות, שפיר סומכין על השיתוף.

ד] **והנה** התוס' לקמן דע"ג: כתבו במש"א בגמ' שם דהא דתנן אם נשתתפו במבוי מותרין כאן וכאן אתיא כרבנן, וכתבו התוס' דאפי' למ"ד דבפת לא פליגי משמע לי' ואם נשתתפו במבוי בכל ענין ואפי' נשתתפו במבוי ביין, ועיי"ש בשפ"א שהק' ע"ד התוס', בהא דמסיק דאתיא מתני' כר"מ וטעמא מאי כדי שלא תשתכח תורת עירוב והכא כיון דרובה עירבו, וכו', א"כ התינח למ"ד בפת לא פליגי, אבל למ"ד ביין לא פליגי א"כ ביין מדינא ל"מ, וא"כ לא אתיא מתני' בשנשתתפו ביין, עכ"ד.

**אך** לכאו' מוכח לד' התוס', דאף למ"ד דביין כו"ע לא פליגי דל"מ, הא דל"מ הוא רק משום חשש שכחת התינוקות, וע"כ אף היכא שעירבו בחצירות ושיתפו במבוי ביין ושכח א' מן החצירות ולא עירב, מותרין אף בחצירות, משום דכה"ג ליכא למיחש לשכחת התינוקות, וז"ב.

**ושו"ר** בגאו"י בסוגיין שהאריך לדון בזה, אם ללישנא דביין כו"ע לא פליגי הוי זה מדינא או משום שכחת התינוקות, וכתב הנפ"מ בזה היכא ששיתפו ביין ושכח א' מבני חצר ולא עירב, גם תלה בזה אם יש להוכיח שדעת הרמב"ם לפסוק כר"מ, גם תלה בזה, אם דינא דר' יוסי לקמן ד"פ: דשיירי עירוב כל שהוא משום שלא אמרו לערב בחצירות אלא שלא לשכח את התינוקות, מצי אתיא לל"ב אף כרבנן ובשנשתתפו ביין, או דל"מ אתיא כרבנן, דממ"נ אם נשתתפו בפת א"צ כלל לערב, ואם נשתתפו ביין צריך לערב מדינא, ודעתו נוטה דאף הא דביין כו"ע לא פליגי הוא רק משום שכחת התינוקות, עיי"ש בדבריו.

**כה**

**הערות בדיני שיתוף**

**א**

א] **בגדר** שיתוף, הנה בפשוטו הי' נ', דדמי לעירוב דאמרי' לעיל דמ"ט. דעירוב משום דירה ופירש"י שדעתו של אדם על פיתו והו"ל כאילו דיירי בההוא ביתא ואין בחצר זו אלא דירה אחת והרי כל החצר מיוחדת לרשות בית זה, וה"נ הוא גדר שיתוף, דחשיב כאילו חצר זו שהניחו בה שיתוף היא החצר של כולם, ואין במבוי אלא חצר אחת, וכל המבוי מיוחד לרשות חצר זו.

**ובד'** התוס' לעיל שם ד"ה עירוב וד"ה מפני, מבו' דגם בשיתוף נחלקו אם משום דירה או משום קנין, עיי"ש.

**וכ"ה** להדיא בל' הרא"ש נדרים דע"ח:, ז"ל, עד שישתתפו יחד ונראה כאילו דרין כולם יחד במקום שמונח שיתופן, וכ"ה בתוס' שם, ז"ל, והו"ל כאילו הכא דיירי ואין אוסרין זע"ז, עכ"ל.

**ומצאתי** גם בס' יחוסי תנו"א ע' רב מרי ברה דבת שמואל, דכתב דל"מ שיתוף בבית, כיון דענין שיתוף הוא שכולם דרין בחצר אחת.

**אך** ל' ריא"ז בפירקין ה"ג דין ב', ואין השיתוף שלהם משום דירה, אלא משתתפין רשויותיהן במבוי להיות כולם כרשות אחת וכו', עכ"ל.

**אך** ראיתי להעיר בזה, ממש"א לקמן דפ"ה:דהא דא"א להניח שיתוף במבוי הוא משום דלא מינטר, ומבו' דאם הי' אויר המבוי מינטר הי' מועיל להניח השיתוף במבוי, ואי נימא דענין השיתוף הוא דעי"ז הויא חצר זו כחצר של כולם, א"כ לכאו' בדין דניבעי שיניחו השיתוף באחד מן החצירות, דומיא דעירוב דבעי' שיניחוהו באחד מן הבתים.

**אך** נ' דאין להוכיח מזה כלל, דהגם דענין השיתוף הוא דעי"ז כולם משתמשין בחצר זו, מ"מ שפיר הי' מהני להניח השיתוף במבוי, דעי"ז קובעין דהמבוי הוא החצר של כולם, ול"ד להא דא"א להניח עירובי חצירות בחצר דהוא משום דלא חזי לדירה, אך מבוי שפיר חזי לתשמישי חצר, וע"כ שפיר הי' שייך לקבוע שהמבוי הוא החצר של כולם, וז"פ.

**ויש** להוסיף עוד, גירסת הריטב"א בסוכה ד"ג: דהא דא"א להניח עירובי חצירות בחצר הוא משום דלא מינטר, וכ"ה מבו' בל' הריטב"א לקמן דע"ג: בתו"ד, אך לקמן דפ"ה: מבו' לא כן, וצ"ע, ופי' הריטב"א דהיינו דבעירוב בעי' מקום משתמר לגמרי כעין בית, ובשיתוף סגי במשתמר קצת כעין חצר, וכ"ה מבו' במאירי לקמן דפ"ה:, ולדבריהם נמצא דהא דא"א ליתן עירוב בחצר והא דא"א ליתן שיתוף במבוי, הוא מחד טעמא.

ב] **ויש** להוסיף דהנה בביאוה"ל ר"ס שפ"ו נקט בפשיטות, דחצר שמניחין בה שיתוף א"צ ליתן חלק בשיתוף, כמו הבית שמניחין בו עירוב.

**והנה** לא מצאתי דין זה מפורש בגמ' ובראשונים, והא דפשיט"ל להביאוה"ל כן, הוא משום דשיתוף דמי לעירוב, וכ"ה דבעירוב בית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן חלק בעירוב משום דכולהו הכי דיירי, ה"נ חצר שמניחין בה את השיתוף א"צ ליתן חלק בשיתוף משום דכולהו הכא משתמשי.

**ויש** להסתפק, היכא שהניחו השיתוף בבית, אם ג"כ א"צ בני אותו חצר ליתן חלק בשיתוף, או דרק אותו בית א"צ ליתן חלק בחצר, ונ' דזה תלוי בביאור הא דמהני ליתן השיתוף בבית, אשר צ"ב, דכיון דענין שיתוף הוא דכולם משתמשין בחצר זו, היאך מהני לתתו בבית, וכאשר כ"כ בס' יחוסי תנו"א (שהבאנו לעיל סק"א) דמה"ט ל"מ להניח השיתוף בבית,ואכ"מ בזה.

**ונ'** דיש להוכיח דין זה דחצר שמניחין בה את השיתוף א"צ ליתן חלק בשיתוף ממש"כ הראשונים לקמן דע"ט:, אמתני' דכיצד משתתפין במבוי דמזכה ע"י אשתו, דאיירי כשיש לה חצר, וכתבו דאם מקבלת פרס הרי עירוב בא אצלו, והנה התם הרי איירי בשיתוף ומיירי בבית או בחצר באותו מבוי, וצ"ע בל' כמה ראשונים שכתבו בית באותה חצר, וא"כ מוכח דגם בזה הדין הוא דא"צ ליתן חלק בשיתוף.

**וכן** מוכח גם מקו' הגרע"א בגהש"ס לקמן דע"ג: על ד' התוס' שם, דמ"ט הוצרך לזכות ע"י בנו ובתו, הא כיון דעיילא לכל חצר וחצר יקנה חצירו של כל א' חלקו ביין, ואי נימא דחצר שמניחין בה את השיתוף צריכה ליתן חלק בשיתו, א"כ הי' צריך לזכות גם לבני חצר זו, ואינהו ל"מ זכו בקנין חצר, שהרי חצר השותפין אין זוכין זמ"ז, וז"פ, אך אי נימא דסגי שיתן א' מבני החצר חלק בשיתוף, ול"ב שיתנו כל בני החצר, עמש"נ בזה להלן סק"ג ואילך אין להוכיח משם.

**ונ'** דיש להוכיח כן גם מעיקר הסוגיא לקמן דע"ג:, והוא לדעת הסוברים שם דבעי' שיבא השיתוף דרך כל החצירות למבוי, וצ"ב דאף אם בא דרך כל החצירות למבוי, אכתי היאך מהני הרי דרך חצר זו שהניח בה השיתוף לא בא למבוי, וכמו שפירשו התוס' שם שהכניס לכל החצירות ומשם למבוי ומשם לחצר שמניחין בה, וע"כ דחצר זו כלל א"צ ליתן חלק בשיתוף, וע"כ ל"ב שיבא השיתוף ממנה למבוי, ויש לדחות.

**ב**

ג] **הרמ"א** בסי' שפ"ז כתב, דבזמן הגמרא לא נתנו בני החצר לשיתוף, רק החצר עירבו יחד וא' מבני החצר נתן לשיתוף, ואף בכה"ג נחלקו אם סומכין על שיתוף במקום עירוב.

**ובאבן** העוזר שם תמה ע"ד הרמ"א, דכיון שלא עירבו בכל חצר יחד, מאי מהני שהחד בכל חצר נתן לשיתוף הרי שאר בני החצר לא עירבו ולא נשתתפו, ובע"כ דהא דסומכין על שיתוף במקום עירוב, היינו היכא שנתן כל א' וא' בני חצר חלקו בשיתוף. [[160]](#footnote-161)

**ועמש"נ** בסימן ו' סק"ט לבאר טעמא דהרמ"א, דהוא עפי"ד הרא"ש דכל בני החצר חשיבי כחדא לגבי המבוי, וע"כ סגי שיתן א' מהם חלק בשיתוף, ועיי"ש שנת' כן מד' הגר"א, וע' חזו"א סי' צ' סק"י שנקט כן מדעתו דסגי שיתן א' מהם חלק בשיתוף, ונ' מדבריו שהטעם הוא כמש"נ, משום דכל בני החצר חשיבי כחדא לגבי המבוי.

ד] **ובעיקר** הדין בזה, הנה באמת מצינו בזה דברים מפורשים בשו"ת הרא"ש כלל כ"א סי' ו', ז"ל, וששאלת כשבאת לדור בחצר ואסרת על בני החצר ועל בני המבוי, אם מועיל לבני המבוי מה שערבת עם בני החצר, והם נשתתפו כבר עם בני המבוי, ולא תצטרך להשתתף עם בני המבוי, נראה שאינו מועיל לך, אע"ג דאמרינן ה' שגבו עירובן א' מוליך ע"י כולן אפילו מפת שלו, שאני הכא שבאת לדור בחצר אחר שהוליך עירובו, ואינו חל למפרע, עכ"ל.

**ומפורש** בד' הרא"ש, דהיכא שעירבו בני החצר יחד, מהני שיוליך א' שיתוף לכולם, מדינא דה' שגבו עירובן א' מוליך ע"י כולם, אך היכא שלא עירבו יחד צריך שיתן כל א' חלק בשיתוף, ואשר זמש"כ הרא"ש דכל שעירב עמהם אחר שהוליכו השיתוף ל"מ, וזה שלא כד' הרמ"א שנקט דאף היכא שלא עירבו יחד סגי שיתן א' מהם חלק בשיתוף.

**והרמ"א** בסי' שע"ב ס"ג הביא לד' הרא"ש לגבי עירוב עם חצר אחרת, ולא הביאו לגבי שיתוף, והוא משום דלטעמי' בשיתוף מעיקרא דדינא סגי שיתן א' מבני החצר חלק בשיתוף ול"ב בזה לדינא דה' שגבו את עירובן.

ה] **והנה** באבהעו"ז שם הוכיח דלא סגי שיתן א' מבני החצר חלק בשיתוף, ממה שפירש"י לקמן דע"ג: ד"ה ושכח, ז"ל, ושכח א' מבני חצר ולא עירב בחצירו וכו' אבל בשיתוף הי' לו חלק, עכ"ל, והרי להדיא דאם לא הי' לו חלק בשיתוף ל"ה מהני, והרי דבעי' שיתן כל א' מבני החצר חלק בשיתוף, עכ"ד.

**והנה** לפ"ז משמע, דאף היכא שעירבו כל בני החצר יחד נמי בעינן שיתן כל א' חלק בשיתוף, שהרי התם עירבו בני החצר יחד, ואך שאחד שכח ולא עירב, ואם בכה"ג שעירבו יחד סגי שיתן א' מהם חלק בשיתוף, א"כ מהיכ"ת דנתן כל א' חלק, דסתמא דמילתא איירי בשעשו השיתוף כדינו, ואם ל"ב שיתן כל א' חלק בשיתוף, מהיכ"ת דהתם איירי בשנתנו כל א' חלק.

**וכ"ה** מפורש בד' ריו"נ שם, עיי"ש שכתב דהיכא דלא שכחו כל בני החצר להשתתף אלא א' לבדו, הי' מותר גם השוכח במבוי וכו', עכ"ד, והרי להדיא דאף היכא שעירבו בחצירות, בעי' שיתנו כל בני החצר חלק בשיתוף,

**אמנם** בד' הרא"ש שהבאנו לעיל סק"ד מפורש, דהיכא שעירבו בני החצר יחד, סגי שיתן א' מהם חלק בשיתוף מדינא דה' שגבו את עירובם, דכשמוליכין עירובן למקום אחר עירוב א' לכולם.

ו] **ויתכן** דלא פליגי, דהנה יש להעיר עוד בזה, במש"כ ריו"נ לקמן ד"פ:, דשיעור שיתוף הוא שיהא גרורגרת לכל בעל חצר, עייש"ה, והנה אי נימא דבעי' שיתן כל א' מבני החצר חלק בשיתוף, הרי לכאו' בדין דניבעי גרוגרת לכל א' וא' מבני החצירות, וממש"כ ריו"נ דסגי בגרורגרת אחת לכל חצר לכאו' מוכח דסגי שיתן א' מבני החצר חלק בשיתוף בעד כולם, וע"כ סגי בגרוגרת אחת לכל חצר, וע' חזו"א סי' צ' סק"ג שהוכיח כן.

**ואשר** צ"ל בזה, דהנה באמת צ"ב במש"כ ריו"נ דבעי' שיתן כל א' מבני החצר חלק בשיתוף הגם שעירבו יחד בחצר, וצ"ב דמ"ט לא יהא בזה לדינא דה' שגבו עירובם דכשמוליכן עירובן למקום אחר עירוב א' לכולם, וכאשר כ"כ הרא"ש דמה"ט סגי שיתן א' חלק בשיתוף.[[161]](#footnote-162)

**ונ'** דהטעם בזה הוא, דהתם אזיל ריו"נ לדעת ר"מ, אשר לדידי' אין סומכין על עירוב במקום שיתוף, וכלפי המבוי ל"מ כלל העירוב, והיינו דכלפי המבוי חשבינן להו כמחולקים אף בבתים, וע"כ לי"ב לדינא דא' מוליך ע"י כולם.

**ולפ"ז** נמצא דלדעת רבנן דסומכין על עירוב במקום שיתוף, ודאי דכל שעירבו בני החצר יחד סגי שיתן א' מהם חלק בשיתוף, מדינא דה' שגבו עירובן, ואשר זמש"כ ריו"נ לקמן ד"פ. דסגי בגרורגרת אחת לחצר.

**ולפ"ז** לא סתרי ד' הראשונים זל"ז, דמש"כ רש"י וריו"נ דכל א' מבני החצר נותן חלק בשיתוף, הרי אזלי התם לדעת ר"מ דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, אך הרא"ש שפסק דסומכין על עירוב במקום שיתוף, שפיר נקט דכל שעירבו בני החצר יחד סגי שיתן א' מהם חלק בשיתוף, וז"פ.

**אך** ילה"ע בזה, שהרי דעת ריו"נ דטעמא דר"מ דל"מ עירוב במקום שיתוף הוא רק משום חשש שכחת התינוקות, וא"כ לכאו' אי"ז טעם דלא יועיל עירוב חצר לעצמה לענין שיועיל שיתן א' מהם חלק בשיתוף, וי"ל.

**ג**

ז] **בשו"ת** מהרי"ל החדשות סי' ל"ח, ז"ל, דמאן לימא דעירוב דידן שתוף חשיב, אדרבא עירוב חשיב, דכולהו מבואות דידן חצירות נינהו, דאין בתים וחצירות פתוחים לתוכה אלא בתים לחוד וכו', עכ"ל, ועיי"ש שדן דשמא מ"מ דינם כמבוי, משום דאין סמוכין לרה"ר, וע' בזה בשו"ת מהרי"ל סי' ר"ב, ונת' בזה בסימן כ"ט סק"ג.

**ומבו'** בד' מהרי"ל דבר חדש, דשֵם מבוי לענין דין שיתוף, תלוי בשֵם מבוי לענין היתר לחי וקורה, ומבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו שאינו ניתר בלחי וקורה, אף ל"מ בו שיתוף.

**אך** בד' כל האחרונים מבו' דפליגי בזה, שהרי נקטו בפשיטות דמהני שיתוף במבואות דידן, הגם שלגבי תיקוני מבואות כתבו הפוסקים דמבואות שלנו אינם ניתרים בלחי וקורה כיון שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכן.

**וע'** חזו"א סי' צ' סקמ"ב שנסתפק בחצירות הפתוחין לחצר אחרת אם מהני בזה שיתוף, או דכל שמשמש שימוש חצר מיקרי חצר, ולא מיקרי מבוי אלא בחלוק בתשמישו מחצר, אבל בחד תשמיש הוי כב' חצירות ומערבין יחד, עכ"ד.

**ומד'** ריו"נ נ' דיש להוכיח דהיכא שהחצירות פתוחין לחצר אחרת מהני בזה שיתוף, וזה ממש"כ ריו"נ לעיל די"ב: דאף חצר ניתרת בלחי וקורה היכא שבתים וחצירות פתוחין לה, והרי דעת ריו"נ שם דהא דבעי' שיהיו בתים וחצירות פתוחין הוא כ"ה שיהיו צריכים שיתוף, ולפ"ז מוכח דאף בחצר שפתוחין לה חצירות מהני שיתוף, וז"ב.

ז] **והנה** בחזו"א סי' צ"ו סקי"א כתב, בהא דתניא לקמן דע"ו: דמערבין דרך חלון שבין ב' גגין, ז"ל, נראה דעירוב גגין דינו כשיתוף ומשתפין ביין וא"צ פת, דטעם עירובי חצירות בפת פירש"י לעיל ע"ט ב' משום דעירוב דירה הוא, ושיתוף ביין דעירוב חצירות הוא וחצר לאו דירה הוא, וה"נ בגגות כיון דאינו מקום פיתא ולינה, עכ"ל.

**אמנם** צ"ב, דהיאך מהני שיתוף בין ב' גגין, ומ"ש מב' חצירות הפתוחות זו לזו ואין פתוחות למבוי, דל"מ בהו שיתוף, דשיתוף הוי רק דרך המבוי.[[162]](#footnote-163)

**ושמעתי** לבאר בזה, דהא דל"מ שיתוף בחצירות הוא משום דאיסורן הוא מכח הבתים, אך משא"כ בגגין דפירש"י שם דאתיא כרבנן דאיסורן מצד עצמן, ע"כ שפיר מהני שיתוף, דרק כלפי הבתים ל"מ לשתף החצירות לבדן.

**ובחזו"א** סי' פ"ט סק"ז כתב בדעת הרמב"ם דמהני עירוב להתיר קרפף, וכתב החזו"א דהאי עירוב היינו שיתוף דעירוב ל"ש בלא בית, ולמש"נ צ"ל, דהגם דהתם הנידון הוא כלפי כלי הבית, מ"מ כיון שאיסור הקרפף אינו מחמת בית שפתוח לו, אלא משום עצמו, ע"כ מהני ע"ז שיתוף, ולפ"ז ה"נ לדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, יועיל שיתוף להתיר רשות זו, ועמש"נ בפרט זה בסימן מ"ז סקי"א.

**כו**

**בדין מקבלי פרס**

**א'**

א] **עירובין** דע"ב: האחים שהיו אוכלין על שלחן אביהם וישנים בבתיהם וכו', אבל אם הי' עירוב בא אצלן וכו' א"צ לערב, ופירש"י ד"ה אבל, ז"ל, אם הי' עירוב כל החצר בא לבית אביהם שלא הוזקקו לעירוב וכו' והם כולם נמשכין בו, עכ"ל, ובפי' ריו"נ, ז"ל, אבל אם הי' עירוב כל החצר בא אצל אביהם וכו', גם הבנים כולם נמשכין בו ופטורין הן מתת חלקן בעירוב, כיון שמקבלין הן פרס מאביהן "והעירוב עומד בבית שמקבלין בו את הפרס", עכ"ל.

**ובמ"ב** סי' ש"ע סקמ"ז, ז"ל, באחד מבתים אלו, ר"ל או אצל אב או אצל אחים, ובשעה"צ שם סקכ"ב, ז"ל, כן משמע מל' המחבר וכן מ' ברשב"א וריטב"א, ודע דמל' רש"י וכן מל' ריו"נ משמע, דדוקא כשהעירוב בא לבית אביהן ומטעם שכולם נמשכין אחר בית זה, ולפ"ז אינו מועיל כשהניחו באחד משאר בתי האחין, עכ"ל.

**אמנם** בחזו"א סי' פ"ג סק"ח כתב ע"ד רש"י, ז"ל, ונראה דה"ה באחד משאר בתי החצר, וכן מבו' בלשון רש"י לעיל בד"ה אבל דה' שגבו עירובן ועירוב בא אצלן אין חילוק אם עירוב בא לבית שהניחו בו עירובן או שבא לבית אחר מאותן שכבר עירבו, עכ"ל.

**אמנם** בד' ריו"נ מפורש דל"מ דוקא אם העירוב בא לבית האב, וכמו שפירש דהא דא"צ ליתן חלק בעירוב הוא משום דהעירוב עומד בבית שמקבלין בו את הפרס.

**ואמנם** צ"ב הטעם בזה, שהרי הא דבמוליכין עירובן למקום אחר עירוב לכל א' וא' הוא משום שהוזקקו לעירוב, וכמו שפירש"י במתניתין ובגמ', וא"כ היכא שעירוב בא לבית א' מהן שלא הוזקקו לעירוב, מ"ט נימא דכולן צריכין ליתן חלק בעירוב.

ב] **ונ'** פשוט בזה, דהנה בפירש"י לעיל פירש, דאיירי שהם ואביהם ואחרים דרים בחצר אחת.

**ובחי'** הריטב"א כתב ע"ד רש"י, ז"ל, ונראה מדבריו ז"ל שאם הם דרין בחצר אחרת, אע"פ שבחצר אחת הם דרין וישנים כל אחד בביתו, לא אהני להו פרס דאביהם ואוסרין זע"ז, וכן פירשו המפרשים ז"ל, ומיהו ק"ל לישנא דגמרא וכו', אלא ודאי הי' נראה שאפי' הם דרין באנפי נפשייהו בבית מיוחד לכל אחד בחצר אחר ושלא בחצירו של ר' חייא, כיון שמקבלין כולם פרס מר' חייא הוו להו כיחידים שאינם צריכין לערב, כי שולחן רבי חייא מחברן לענין זה כאילו אוכלין על שולחנו ממש כיון דמקום פיתא גורם ואינו אוסר אלא בית שיש בו מקום פתו, והוא דין חדש ולכן הוא צריך תלמוד, עכ"ל.

**ובפי'** ריו"נ נ' להדיא דל"מ רק אם האב דר עמהם בחצר, עיי"ש שפירש לדינא דמתניתין דל"מ להו עירוב האב, והרי דאיירי שדר עמהם בחצר, וכן מוכח לפ"מ שפירש דהא דבעירוב בא אצלן א"צ לערב, היינו בשבא העירוב לבית האב, וכמש"נ להלן סוסק"ה, ועי' בביאור הלכה סי' ש"ע ס"ה שהביא דברבינו ירוחם ני"ב חט"ו משמע דאפי' בחצר אחרת, וע' בסימן ל"א סוסק"ו שנת' להוכיח בדעת הרשב"א שדעתו דדין מקבלי פרס הוא אף בשהאב דר בחצר אחרת.

ג] **ונ'** דפלוגתת רש"י והריטב"א הויא ביסוד ההיתר דמקבלי פרס, דלדעת רש"י ודעימי' דדינא דמקבלי פרס הוא רק בשהאב דר עמהם בחצר, נ' דגדר ההיתר דמקבלי פרס הוא שהם טפלין לאב, וע"כ אין אוסרין על האב, וגם היכא שמוליכין עירובן לחצר אחרת מהני להו עירוב אחד כיון שכולן נטפלין לאב.

**ונ'** ללמוד כן מד' ריו"נ לקמן דפ"ה: דמדמה דין תפיסת יד לדינא דמקבלי פרס, והנה הרי דין תפיסת יד פשוט שיסודו הוא משום דהוא טפל לבעה"ב, וכמו שפירש ריו"נ שם שהוא נראה כאכסנאי, ומ' דאזיל גם לפמש"כ להלן דדמי למקבלי פרס, וע"כ הוא דאינו אוסר עליו וגם הוא נכלל בעירובו, וה"נ יסוד דינא דמקבלי פרס הוא שהן טפלין לאב, וע"כ הוא דאין אוסרין עליו והם נכללין בעירובו.

**אך** בדעת הריטב"א ורבינו ירוחם נ' דפליגי, וס"ל דגדר ההיתר דמקבלי פרס הוא שקבלתם פרס מאביהם מצרפן ומערבן יחד.

**ונ'** מקור גדול לזה, ממה שפירש הרשב"א בסוגיין בשם הראב"ד, דטעמא דריב"ב דמתיר בנשים ואוסר בעבדים, הוא משום דנשים הן כאחת יותר משום דחליצתה של זו או יבומה של זו פוטרת חברתה משא"כ בעבדים, ובחי' הריטב"א, ז"ל, דקסבר שהנשים נגררות וכו' שהן כמותו כגופו, וגם נגררות זו עם זו שלא לאסור זו על זו שהבעל מצרפן, ולא עוד אלא שביאתה או חליצתה של אחת מהן פוטרת צרתה וכו', אבל עבדים לא שייכי כולי האי בתר אדון ולא זה עם זה, עכ"ל, ומבו' להדיא דגדר ההיתר דמקבלי פרס הוא משום דעי"ז הן מצורפין זל"ז, וע"כ לא סגי במה שהן נגררין אחר הבעל והאדון, אלא בעי' שיהיו נגררין זע"ז, וחלוק דין נשים מדין עבדים, דנשים נגררות זו עם זו והן כאחת, משום דביאתה או חליצתה של אחת מהן פוטרת צרתה, ומשום שהבעל מצרפן, ומשא"כ עבדים אין נגררים זע"ז.

**ונ'** נפ"מ גדולה לדינא בזה, במי שיש לו בן ועבד בחצר ומקבלים פרס ממנו, דבפשוטו הי' נ' דא"צ לערב, שהרי מהני קבלת פרס בין בבנים ובין בעבדים, אך לפ"ד הראשונים נ' דכה"ג צריכים הן לערב, דרק בבנים דשייכי זל"ז ובנשים דשייכי זל"ז ובעבדים דשייכי זל"ז, מהני קבלת פרס לצרפן יחד ולחשבן כאחד, אך משא"כ בן ועבד דלא שייכי זל"ז כלל, ל"מ הקבלת פרס לצרפן, ודו"ק.

**אמנם** שו"ר בתוספתא פ"ה ה"י, אב ובניו נשיו וכלותיו ועבדיו ושפחותיו, בזמן שאין עמהן דיורין בחצר אין צריכין לערב, מבוי שלהן בין כך ובין כך (צריך) [ניתר ב]לחי וקורה, ע"כ, ובפשוטו איירי במקבלי פרס, ולפ"ז מפורש דאף היכא דאיכא בנים נשים ועבדים יחד א"צ לערב, אך עיי"ש במרא דמתניתא שדן לפרש לברייתא בשאוכלין ממש על שלחנו, וכמ"ד דמקום לינה גורם, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהך ברייתא לא מתרצתא היא, וכ"נ מד' הראשונים שדנו בפסק ההלכה בנשים ועבדים, אם י"ל דבתרווייהו מהני קבלת פרס, או דכיון דלר"י בן בתירא מהני קבלת פרס בנשים ולא בעבדים ולר"י בן בבא מהני בעבדים ולא בנשים, אין לפסוק כדברי שניהם להקל, והנה הרי בתוספתא תניא דבתרוייהו מהני קבלת פרס, וע"כ דהך ברייתא משבשתא היא.

**וכ"ה** מבו' בד' הראב"ד בהשגות פ"ד מעירובין ה"ו, ז"ל, דכיון שהם ניזונים ממקום אחד ואוכלים בבתיהם, הם חלוקים במקצת ואחדים במקצת, עכ"ל, והרי דעי"ז שהם מקבלין פרס הן מצורפין זל"ז והוו אחדים במקצת.

ד] **ולפ"ז** נ' דזהו טעם הפלוגתא אם בעי' שיהא אביהם דר עמהם בחצר אחת, דלדעת רש"י ודעימי' דיסוד ההיתר דמקבלי פרס הוא משום שהן נטפלין לאב, ע"כ ודאי בעי' שיהא האב דר עמהם בחצר, דבכה"ג הן נטפלין לו והן מצורפין לדיורי האב, וע"כ הוא דאין אוסרין זע"ז, וגם מהני להו עירוב אביהם, אך אם אין האב דר עמהם בחצר ל"מ מידי מה שהם מקבלין פרס ממנו, דל"ש לצרפן להאב שאינו דר עמהם, והרי ריו"נ מדמי דין תפיסת יד לדין מקבלי פרס, ובדין תפיסת יד פשוט דל"מ רק אם הבעה"ב דר עמהם בחצר, וכמש"נ במק"א.[[163]](#footnote-164)

**אך** להריטב"א לטעמי' דגדר ההיתר דמקבלי פרס הוא משום דקבלת הפרס מאביהם מערבת את כל האחים, ע"כ שפיר י"ל דל"ב שיהא האב דר עמהם בחצר, אלא אף אם האב דר בחצר אחרת, מ"מ כיון שהן מקבלים פרס מאביהם, ה"ה מצורפין זל"ז, שהרי כלל ל"ב לצרפן לאב, אלא בעי' לצרפן זל"ז, וכיון שהם דרין יחד בחצר אחת שפיר שייך לצרפן זל"ז.

**והדברים** מבוארים כן בד' הריטב"א שם, שפי' הטעם לחלוק ע"ד רש"י דל"ב שיהא הרב דר עמהם בחצר, ז"ל, כי שלחן ר' חייא מחברן כאילו אוכלין על שלחנו ממש כיון שמקום פיתא גורם, ואינו אוסר אלא בית שיש בו מקום פיתא, עכ"ל, ונ' בדבריו דטעם הא דאין אוסרין זע"ז, הוא משום דאין להם מקום פיתא גמור בביתם, וע"כ אין מתחלקים זמ"ז, וע"כ הוא דל"ב שיהא האב דר עמהם בחצר אחת.

ה] **ולפ"ז** נ' דהא דס"ל לרש"י וריו"נ דהיכא שבא העירוב לבית א' מהן צריכין כולן לתת חלק בעירוב, הוא משום דאזלי לטעמייהו דס"ל דאין גדר ההיתר דמקבלי פרס שהן מצורפין זל"ז, אלא התירן הוא משום שכולם טפלין לאב.

**ואשר** ע"כ היכא שבא העירוב לבית א' מהן צריכין כולן ליתן חלק בעירוב, שהרי דינא דבית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן חלק בעירוב, אמרי' לעיל דמ"ט. דהוא משום דכולהו הכא דיירי, ופירש"י דמשום פיתן הויא להו דירתן וכ"ש בעה"ב זה שהוא דר שם ממש בתוכו ואפי' אין לו פת בכל הבית שפיר דמי, עכ"ל, וע"כ רק היכא שבא העירוב לבית אביהן הוא דא"צ כולן ליתן חלק בעירוב, משום שכולן נמשכין אחר אביהם, וחשיב דכולהו דיירי בביתו, אך היכא שבא העירוב לבית א' מהן צריכין כולן ליתן חלק בעירוב, שאין כולם דרים בבית זה.[[164]](#footnote-165)

**ואשר** ע"כ ל"ד לה' שגבו עירובן, דאף אם בא העירוב לבית אחר א"צ כולן ליתן חלק בעירוב, דהתם כיון שעירבו יחד הוו כל הבתים רשות כולן, וע"כ כל שבא העירוב לבית א' מהם א"צ כולן ליתן חלק בעירוב, דכולהו הכא דיירי, ומשא"כ באחים המקבלין פרס לא חשיב כלל דכולהו דרים בבתי כולם, שהרי כלל לא שייכי זל"ז, וע"כ כל שבא העירוב לבית א' מן האחים צריכין האחרים ליתן חלק בעירוב.

**ועד"ז** נ' פשוט בדין תפיסת יד, שאם יש לאדם ה' בתים בחצר והשכיר ד' מהן לאחרים ויש לו בהן תפיסת יד, ויש דיורים אחרים בחצר ובא העירוב לבית א' השוכרים, צריכין השאר ליתן חלק בעירוב, דלא חשיב כלל דכולם דרים בכל הה' בתים, ורק אם בא העירוב לבית הבעה"ב א"צ כולם ליתן חלק בעירוב, וה"נ הוא הדין במקבלי פרס דדמי לה, וכמו שדימה ריו"נ לקמן דפ"ה: זל"ז.

**ובדעת** הרשב"א והריטב"א ודעימייהו דס"ל דאף היכא שבא העירוב לבית א' מן האחים א"צ ליתן פת, נ' דאזלי לטעמייהו, דס"ל דגדר ההיתר דמקבלי פרס הוא שקבלתם פרס מאביהם מצרפן ומערבן יחד, וע"כ דמי לה' שגבו את עירובן, שאם בא העירוב לבית א' מהן א"צ כולן ליתן חלק בעירוב.

**ויש** להוסיף, דהנה הרי לדעת הסוברים דדינא דמקבלי פרס הוא אף בשאין האב דר עמהם בחצר, הרי ודאי דהא דתנן עירוב בא אצלן הוא אף בשבא לבית א' מן האחים, שהרי כלל לא איירי שבית האב בחצר זו, וכל ד' רש"י וריו"נ הם לטעמייהו דמפרשי דדינא דמקבלי פרס הוא רק בשהאב דר עמהם בחצר, אשר לפ"ז שפיר י"ל דהא דתנן במתני' עירוב בא אצלן מתפרש בשבא העירוב לבית האב, והדברים מתאימים, שלדעת הסוברים דדינא דמקבלי פרס הוא אף בשאין האב דר עמהם בחצר, אשר לדידהו גדר ההיתר דמקבלי פרס הוא שעי"ז הן מצטרפין זל"ז, ע"כ אף אם בא העירוב לבית א' מהן א"צ כולן ליתן חלק בעירוב, ומשא"כ לדעת רש"י וריו"נ דדינא דמקבלי פרס הוא רק בשהאב דר עמהם בחצר, אשר לדעתם י"ל דגדר ההיתר דמקבלי פרס הוא שהם טפלין לאב אך אינם מצורפין זל"ז כלל, ע"כ כל שבא העירוב לבית א' מהאחים צריכין שאר האחים ליתן חלק בעירוב, וז"פ.

ו] **ובפסקי** ריא"ז נ' שי' חדשה בגדר ההיתר דמקבלי פרס, ז"ל, הואיל ומבית א' הן נוטלין מאכלין של שבת, הרי אותו המאכל מערבן, והרי הן דומין כמי שעירבו, עכ"ל.

**ומבו'** דעתו דטעם התירא דמקבלי פרס הוא, דהמאכל שלוקחין מבית האב הוי כעירוב, ועי"ז מתערבין כולן יחד.

**ונ'** לדעתו דל"מ מקבלי פרס אלא אם האב דר עמהם בחצר, שאם אינו דר עמהם בחצר ל"ש שיהא המאכל שלוקחין מביתו מערבן, וכ"ה דל"מ אם הניחו בני החצר עירובן בחצר אחרת, וכן נ' בל' ריא"ז שם דדין מקבלי פרס הוא בשהן דרים עם האב והבעל והאדון והרב בחצר אחת.

**ועיי"ש** בריא"ז שכתב דאם בא העירוב לבית א' מבתיהן ה"ה כמעורבין וא"צ ליתן עירוב כל עיקר, עכ"ד, והרי שדעתו דאף אם בא העירוב לבית א' מן האחים א"צ כולן ליתן חלק בעירוב, ואזיל לטעמי' דגדר ההיתר דמקבלי פרס הוא שהן כמעורבין, וע"כ דמי לה' שגבו עירובן שאף אם בא העירוב לבית א' מהן א"צ כולן ליתן חלק בעירוב.

ז] **והנה** יש להעיר על מש"נ בדעת רש"י ודעימי' דגדר התירא דמקבלי פרס הוא משום שהם טפלים לאב, מהא דמדמי הגמ' בסוגיין דין מקבלי פרס לדין ה' שגבו את עירובם, ומ' דהתירא דמקבלי פרס הוא משום שהן מצורפין זל"ז דומיא דה' שגבו את עירובן.

**אמנם** נ', דהאמנם מה שאין האחים אוסרין על האב הוא משום שהן טפלין אליו ואין דיוריהם חלוקין ממנו, אך אכתי הי' להם לאסור זע"ז, וכל מה שאין אוסרין זע"ז הוא משום דכולם הוו חלק מדיורי האב, וע"כ ממילא מצורפין כולן זל"ז, וזהו דמדמי הגמ' דין אחים המקבלי פרס לדין ה' שגבו את עירובם.

**ולפ"ז** הי' מקום לומר, דכל הא דתנן דאם יש עמהם דיורים אחרים בחצר צריכין עירוב לכל א' וא', ומפרשי' בגמ' דהטעם הוא משום דמיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, הוא רק בשיש שם ב' אחים, דבזה אמרי' דמיגו דשאר בני החצר אסרי והזקיקו לעירוב, הני נמי אסרי איש על אחיו, וכמו שפירש"י שם, ולא מצטרפי מכח מה דהוו כולם חלק מדיורי האב, אך היכא דליכא אלא אב ובנו, דבזה ל"ב לדין צירוף, אלא הא דאין הבן אוסר על אביו הוא משום שהוא טפל אליו, הרי דאף אם יש דיורים אחרים בחצר סגי להו בעירוב א', ול"ש בזה מיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, אלא כיון שהבן טפל לאביו לא אסר עליו אף בשיש דיורים אחרים בחצר.

**אך** זה נסתר מהא דתניא דהאב ובנו הרב ותלמידו "בזמן שאין עמהם דיורים בחצר" ה"ה כיחידים וא"צ לערב, ומ' דאם יש עמהם דיורים בחצר צריכין עירוב לכל א' וא', וכ"נ בפירש"י שם ד"ה צריכין עירוב, וכן נ' גם מד' ריו"נ לקמן דפ"ה: בדין תפיסת יד, דמדמי דינו לדין מקבלי פרס, דאף אם השכיר בית א' ויש לו תפיסת יד בו שאינו אוסר עליו, מ"מ אם יש דיורים בחצר צריך אף הוא ליתן חלק בעירוב.

**ובע"כ** מזה, דאף שהבן טפל לאביו, מ"מ גם ע"ז מהני מיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, דמיגו דשאר בני החצר אסרי והזקיקו לעירוב, אסר נמי הבן על אביו, ועמש"נ עוד בדין זה להלן סקי"ג.

**ב'**

ח] **בגאו"י** תמה על ד' רש"י דדינא דמקבלי פרס הוא רק בשהאב דר עמהם בחצר, מהא דקמיבע"ל באב ובנו וכו' אם מבוי שלהם ניתר בלחי וקורה או לא, מכלל דאב ובנו בב' חצירות נמי לא אסרי אהדדי.

**ועיי"ש** שכתב דאי איירי דבחצר אחת הי' האב לבדו ובחצר השני' הי' הבן לבדו, ל"ק מהתם ע"ד רש"י, ונ' דהיינו דהא דס"ל לרש"י דבעי' שיהא האב עמהן בחצר, הוא רק היכא דאיכא ב' בנים בחצר ואין האב עמהן, דכה"ג אוסרין זע"ז, ול"מ מה שמקבלין פרס מאביהן שבחצר אחרת לצרפן בחצר זו, אך אם דייני' באב ובנו שבב' חצירות שיאסרו זע"ז, ודאי שאין הבן חלוק מאביו ואין אוסרין זע"ז.

**אך** עיי"ש שהוכיח דודאי איירי שהיו בחצר אחת אב ובן א' ובחצר השני' ב' בנים, דאל"כ לא הי' המבוי ניתר בלחי וקורה דליכא ב' בתים בכל חצר, ועמש"נ בזה בסימן ל"א, וכתב דאפ"ה לא קשיא מהתם ע"ד רש"י, דהגם דב' הבנים שבחצר השני' צריכין לערב זע"ז, מ"מ לגבי מבוי חשיבי כחצר אחת, דהא רשות אבוהון דבמבוי לא אסר עלייהו, עכ"ד.

**ולפמש"נ** דהא דס"ל לרש"י דדינא דמקבלי פרס הוא בשהאב דר עמהם בחצר הוא משום דל"ש לצרפן לדיורי האב היכא שאינו דר עמהם נ' די"ל עוד בישוב קו' הגאו"י, דמודה רש"י דהיכא דחצירו של האב פתוחה לחצר הבנים וליכא דיורים אחרים עם האב שלא עירבו עמם, דאין אוסרין הבנים זע"ז, דחשיב כדרים כולם יחד בחצר אחת,[[165]](#footnote-166) דכל היכא שיכולים להתערב עם האב, גם מהני להו קבלת פרס ממנו להטפילם ולצרפם לדיורי האב.

**ולעיל** סק"ד נתבאר, דלד' ריו"נ דמדמה דין תפיסת יד לדין מקבלי פרס, ע"כ כ"ה שבמקבלי פרס ל"מ אב דר בעה"ב בחצר אחרת, ה"נ במקבלי פרס ל"מ אם דר האב בחצר אחרת, ונ' פשוט דהגם דבתפיסת יד ל"מ אם דר בעה"ב בחצר אחרת, מ"מ אם דר בחצר אחרת הפתוחה לחצר זו ודאי מהני התפיסת יד, וה"נ הכא במקבלי פרס דכוותה.

**וכל** הא דס"ל לרש"י דל"מ היכא שהאב בחצר אחרת, הוא היכא דל"מ לחשבן כמעורבים עם האב, והיינו או היכא שחצר האב אין פתוחה לחצירם, או היכא שיש דיורים אחרים בחצר האב שלא עירבו עמם, ובכה"ג גם לא שייכי האחים זל"ז, דחיבור האחים זל"ז הוא ע"י שכולן טפלים להאב, וכל דלא הוו חד עם האב, אוסרים האחים זע"ז.

**ולפ"ז** מתבאר, דלהריטב"א שדן לחלוק ע"ד רש"י, אין אוסרין האחים זע"ז, אף אם האב דר בחצר אחרת החלוקה מחצר הבנים.

**ולפ"ז** ניחא בפשיטות הא דאב ובניו הדרים בב' חצירות במבוי א' אין אוסרין זע"ז, שהרי איירי שלא היו אחרים דרים עמהן במבוי, וע"כ שפיר נטפלים ומצורפים הבנים לדיורי האב, ואין אוסרין זע"ז.

**אך** ילה"ע ע"ז ממשה"ק הריטב"א שם ע"ד רש"י, מהא דרב בי רב חייא אמר אין אנו צריכין לערב שהרי אנו סומכין על שלחנו של ר' חייא, וכיון דקאמר אנו אין אנו צריכין לערב משמע דרב אמר כן לחבריו על דיורין שלהם ולא על חצירו דרב חייא שהיו ישנים בבתיהם בחצירו וכו', עכ"ד, ולמש"נ דמודה רש"י היכא שחצר האב פתוחה לחצר הבנים ואין דיורים אחרים עם האב, הרי דיל"פ דהי' ר' חייא דר בחצר אחרת הפתוחה לחצירם ולא היו דיורים אחרים עמו, וע"כ לא היו תלמידיו צריכים לערב זע"ז, אך י"ל דלא ניחא להריטב"א להעמידה בשהי' ר' חייא דר לבדו בחצר.

ט] **ובעיקר** קו' הריטב"א מהא דתלמידי ר"ח לא היו צריכים לערב אף שלא הי' ר"ח דר עמהם בחצר, מצינו שי' חדשה בזה באו"ז סי' קע"ג, עיי"ש שפי' במתני' דאיירי בשאביהם דר עמהם בחצר, ובההיא דבי ר' חייא פירש, ז"ל, דרב בי ר' חייא. כשהי' מקבל פרס מבי ר' חייא "לחצר אחרת", אמר אין אנו צריכים לערב שהרי אנו סומכין על שולחנו של ר' חייא, מפני שתלמיד טפל לרב ונמשך אחריו יותר מבנו וכ"ש אם הוא בנו ותלמידו אם הוא מקבל פרס ממנו אפילו לחצר אחרת שאין צריך לערב, עכ"ל, וזה חידוש רב, דהגם דבבנים בעי' שיהיו דרים עם אביהם בחצר אחת, מ"מ בתלמיד דטפל טפי לרבו אף אם דר הרב בחצר אחרת א"צ לערב.

**ומד'** האו"ז הללו יש ללמוד, דהא דבאחים אם אין דרים עם האב בחצר אחת אוסרין זע"ז, אין הטעם בזה כמש"נ לעיל משום דכה"ג ל"ש לצרפן לדיורי האב, וע"כ אוסרין זע"ז, דאם הי' זה הטעם הרי ל"ש לחלק בין בנים לתלמידים, ובע"כ מד' האו"ז שמפרש שהטעם בזה הוא דלא חזינן לבן כטפל לאביו רק כשהוא דר עמו בחצר אחת, וע"כ שאני תלמיד שטפל לרב יותר, וע"כ אף בשדר בחצר אחרת נמי הוא טפל לו.

**ולפ"ז** נ' דלדעת האו"ז, בבנים ל"מ אף אם דר אביהם בחצר אחרת הפתוחה לחצירם, כיון שאין נטפלין כלל לאב היכא שאין דרים יחד עמו, ודלא כמש"נ לעיל, וז"ב.

י] **ויש** להוסיף בזה, דהנה התוס' לקמן דע"ט: הקשו במש"א בנדרים דפ"ח: דהיכא שיש לאשה בית באותו מבוי מיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, והק' התוס' דאי במקבלת פרס א"צ לזכות לעצמה, ועיי"ש בד' הרא"ש והרשב"א והריטב"א שג"כ דנו בזה.

**והנה** הרי התם איירי בע"כ שדרה האשה בחצר אחרת במבוי, וגיר' דילן בגמ' דנדרים הוא שיש לה חצר באותו מבוי, שהרי אם היא דרה בחצר הבעל בלא"ה א"צ ליתן חלק בשיתוף, שהרי חצר שנותנין בה את השיתוף א"צ ליתן חלק בשיתוף, וכמש"כ הביאוה"ל ר"ס שפ"ו, ועמש"נ בזה בסימן כ"ה סק"ב, ולכאו' מוכח מזה שדעת כל הנך ראשונים היא דאף היכא שאין האשה דרה בחצר הבעל מהני לה קבלת פרס.

**אמנם** אי"ז מתישב בד' הריטב"א שלא הכריע בסוגיין בדין זה, וביותר קשיא בד' האו"ז שדעתו בסוגיין דל"מ דין מקבלי פרס רק בשדר האב עמהם בחצר, והתם כתב האו"ז שאם האשה מקבלת פרס ל"ש בה מיגו דזכי, והרי דאף שהיא דרה בחצר אחרת, מהני בה קבלת פרס.

**ולמש"נ** לעיל ניחא, דכל הא דל"מ היכא שהאב דר בחצר אחרת, הוא רק היכא שאין החצירות פתוחות זל"ז דל"ש לצרפן לדיורי האב, אך התם שהחצירות משתתפות יחד, שפיר נטפלת האשה לדיורי בעלה.

יא] **אך** אי"ז מתישב למש"נ לעיל סק"ט דלדעת האו"ז נ' דל"מ היכא שהאב דר בחצר אחרת אף אם היא פתוחה לחצר זו.

**ונ'** די"ל בזה, דכלפי שיתוף המבוי דייני' לכל החצירות כחצר אחת, שהבתים לחצירות כחצירות למבוי, וע"כ התם שהנידון הוא כלפי שיתוף מבואות, שפיר מהני להאשה קבלת פרס מבעלה שבחצר אחרת, וא"צ ליתן חלק בשיתוף.

**ולפ"ז** מיושב באופ"א קו' הגאו"י מאיבעיא דאב ובנו, דהתם הרי דייני' על שיתוף המבוי, ובזה מהני דין מקבלי פרס אף בשהאב דר בחצר אחרת במבוי זה, וכמש"נ.

**ג'**

יב] **בפירש"י** ד"ה אימתי, ז"ל, וצריכין כולן ליתן פת הואיל "וחלוקין דיוריהן בלינה" ומקבלי פרס הן וכו', עכ"ל.

**ונ'** להדיא בד' רש"י, דכל הא דמקבלי פרס שמוליכין עירובן למקום אחר עירוב לכל א' וא', הוא רק היכא שלנים כל א' בביתו, אך אם לנים כולן בבית אביהם ומקבלים פרס חשיבי כחד ממש, ואף אם מוליכין עירובן למקום אחר עירוב א' לכולם, וע' גאו"י שנקט כן.

**וכ"נ** גם בד' רש"י בגמ' ד"ה ש"מ מקום לינה גורם, ז"ל, דאי הוו ישנים בבית אביהן אפי' מוליכין עירובן למקום אחר ל"ה צריכין לערובי אלא אביהם וכו', עכ"ל, והרי דמשמעות מתני' היא שאם ישנים בבית אביהם א"צ לערב.

**וכ"ה** להדיא בפיהמ"ש להרמב"ם, ז"ל, ולפיכך "אם היו ישנים בבתיהם" צריכין עירוב לכל א' וא', עכ"ל.

**ונ'** שהטעם בזה הוא, לפמש"א להלן בסוגיין, דאם לן במקום אחר ואילו הוו ממטי לי' ריפתא התם טפי הוי ניחא לי', חשיב מקום זה דירתו, ובפשוטו נ' דכ"ז הוא רק משום דמקום לינתו שם, אשר בכה"ג דייני' אם מקום פיתא עדיף או מקום לינה, ובזה הוא דאמרי' דהגם דמקום פיתא עדיף, מ"מ היכא שהי' רוצה לאכול במקום לינתו, ל"מ המקום פיתא להפקיע מהמקום לינה, ואזלי' בתר מקום לינה, אך עי' גאו"י שנסתפק דאף בשאין שם מקום לינתו, מ"מ אם אנן סהדי דאי הוו ממטו לי' וכו' חשבי' לזה כמקום דירתו, וזה חידוש.

**ומבו'** מזה, דאף למ"ד דמקום פיתא גורם, מ"מ גם מקום לינה אית לי' חשיבות דירה, ואך דמקום פיתא עדיף ומפקיע מהמקום לינה.

**ולפ"ז** נ' דע"כ היכא שישנים כל האחים בבית אביהם חשיבי כחד ממש, דבכה"ג אזלי' בתר מקום לינה, ול"מ המקום פיתא להפקיעם מזה, דהגם שאוכלין כל א' בביתו, מ"מ הם מקבלין פרס מבית אביהם, וע"כ אי"ז מפקיען מבית אביהם, וז"ב..

**ובדעת** הרמב"ם בפיהמ"ש, עמש"נ הטעם באופ"א בסימן כ"ז סק"ט.

**ד'**

יג] **שם** דע"ג., בעא מיני' אביי מרבה, ה'שגבו את עירובן כשמוליכין את עירובן למקום אחר עירוב א' לכולן, או צריכין עירוב לכל א' וא', אמר לי' עירוב א' לכולן, והא אחין דכי גבו דמו וקתני צריכין עירוב לכל א' וא', הכא במאי עסקינן כגון דאיכא דיורין בהדייהו דמגו דהני אסרי הני נמי אסרי, הכי נמי מסתברא דקתני אימתי בזמן שמוליכין את עירובן במקום אחר, אבל אם הי' עירובן בא אצלם או שאין דיורין עמהן בחצר א"צ לערב, שמע מינה.

**ופירש"י**, ז"ל, דמגו דהני אסרי והזקיקוהו לעירוב, הני נמי אסרי איש על אחיו, אבל שתי חצירות ופתח ביניהם, וגבו אלו עירובן לעצמן והותרה חצירן, ואלו לעצמן והותרה חצירן, או שדרין באחת מהן אב ובניו בלא דיורין אחרים, ובאו לערב זו עם זו, הואיל ואין אוסר עליהן וליכא מגו, א' נעשה שליח לכולן, עכ"ל.

**ומבו'** בד' רש"י דאף בדינא דה' שגבו את עירובן, כל הא דכשמוליכין עירובן למקום אחר עירוב א' לכולם הוא רק בשאין עמהן דיורין אחרים בחצר, אך אם יש עמהם דיורין אחרים בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר, עירוב לכל א' וא', וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל דע"ב: ד"ה כמאן ובראשונים שם.

**ועי'** חזו"א סי' פ"ג סק"ח שכתב דמ"מ אם עירוב בא אצלן אין צריכין ליתן פת, אך יש לדון בזה, די"ל דכלל ל"ש שיחול עירוב לחלק מבני החצר, וכל שלא עירבו כולם יחד אי"ז עירוב כלל, גם יש לדון משום דינא דהפרישה בסי' שע"ב הובא במ"ב שם סקכ"ו, דהיכא שעירבה חצר לעצמה ואח"כ באה חצר אחרת לערב עמה, בעי' שתניח עירובה באותו בית שהניחו העירוב הראשון, וכבר הביאו שכ"ה מפורש בד' הריטב"א לעיל דס"ו: ד"ה אמר אביי, וע' בחי' הריטב"א לעיל דע"א. וצ"ע כעת, אמנם בחזו"א שם תמה ע"ז, ואכמ"ל.

**אמנם** הנה ברמב"ם פ"ד מעירובין ה"ד, ז"ל, חמשה שגבו את העירוב להוליכו למקום שמניחין בו העירוב כשהם מוליכין אינן צריכין להוליך על ידי חמשתן אלא ככר אחד שכיון שגבו כולן נעשו כאנשי בית אחד, עכ"ל.

**ונ'** להדיא מד' הרמב"ם דאיירי אף בשיש י' בתים בחצר, וגבו ה' את העירוב, ומהני זאת לחשבן כאנשי בית א', וע"כ א"צ להוליך למקום שמניחית בו את העירוב אלא ככר א', ומבו' לפ"ז בדעת הרמב"ם דדינא דה' שגבו עירובן וכו' הוי אף בשיש עמהם דיורים אחרים בחצר.

יד] **ונ'** בדעת הרמב"ם דמפרש, דהא דפריך בגמ' דאחים דכי גבו דמי וקתני צריכין עירוב לכל א' וא', לאו היינו דמסברא ע"י שהם מקבלי פרס דמו לה' שגבו את עירובן, אלא היינו דכיון דחזינן דכשעירוב בא אצלן עירוב א' לכולם, והרי דמהני הקבלת פרס לצרפן, ואפ"ה כשמוליכין עירובן למקום אחר עירוב לכל א' וא', והרי דאף ה' המצורפין יחד מ"מ כשמוליכין עירובן למקום אחר צריכין עירוב לכל א' וא', וא"כ אף ה' שגבו את עירובן, הגם שהן מצורפין זל"ז, מ"מ בדין דכשמוליכין עירובן למקום אחר צריכין עירוב לכל א' וא', שהרי מדין אחים נלמד דאף ה' דחשבינן להו כמצורפין זל"ז, מ"מ כשמוליכין עירוב למקום אחר צריכין עירוב לכל א' וא'.

**וע"ז** הוא דמשני דהבמ"ע כגון דאיכא דיורים אחרים בחצר, דמיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, והיינו דבכה"ג דאיכא דיורים אחרים בחצר ליכא לעיקר הצירוף דמקבלי פרס, ואשר ע"כ הוא דצריכין עירוב לכל א' וא', אך לעולם כל היכא שמצורפין הן סגי בעירוב א' לכולם אף בשמוליכין עירובן למקום אחר.

**ולפ"ז** הרי שפיר י"ל דבה' שגבו את עירובן, דצירופן הוא מכח העירוב, ל"ש בזה כלל דינא דמיגו דהני אסרי, ואף היכא שיש דיורים אחרים בחצר ה"ה מצורפין זל"ז, וממילא דסגי בעירוב א' לכולם, וז"פ.

טו] **ובעיקר** דינא דמיגו דהני אסרי מצינו דפליגי הראשונים.

**דהנה** התוס' לעיל דע"ב: ד"ה כמאן כתבו, דבה' ששבתו בטרקלין ל"ש לחלק דאם יש דיורים אחרים בחצר יאסרו זע"ז, ופירשו הטעם בזה, ז"ל, דהיכי דמי הני דיורין אי בחצר קיימי מ"מ כל הטרקלין חשיב כחדא ומטלטלין זע"ז בכל הטרקלין בלא עירוב כשיש דיורין בחצר כמו שאין דיורין בחצר וכו' דמה ענין דיורין בחצר לגבי הטרקלין, עכ"ל.

**אמנם** בד' הרשב"א והריטב"א שם מבו' דפליגי ע"ד התוס', וס"ל דשפיר יש מקום לחלק בדין ה' ששבתו בטרקלין בין היכא שיש דיורים אחרים בחצר להיכא שאין דיורים אחרים בחצר.

**ובביאור** דעת התוס' נ', דעיקר דינא דמיגו דהני אסרי הוא היכא שצירופן הוא דרך החצר, ובזה מהני הא דאיכא דיורים אחרים בחצר דאסרי עלייהו, דא"א לצרפן דרך החצר, וע"כ חשיבי כדיורים חלוקין ואוסרין זע"ז, ומשא"כ בה' ששבתו בטרקלין שהן מצורפין זל"ז בטרקלין עצמו, הרי ממילא דחשיבי כחד גם לגבי החצר, ול"ש בזה כלל דינא דמיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, דל"מ הך מיגו אלא למנוע צירופן זל"ז, אך כל שהן מצורפין זל"ז שפיר חשיבי כחד גם לגבי החצר.

**ובדעת** הראשונים דפליגי יש להסתפק אם טעמייהו הוא משום דס"ל דהא דמיגו דהני אסרי וכו' אי"ז מונע צירופם זל"ז, אלא היינו שאף שהם מצורפין זל"ז מ"מ מהני המיגו להצריך עירוב לכל א' וא', או דס"ל דלעולם דינא דמיגו דהני אסרי וכו' הוא דעי"ז אין מצורפין הן זל"ז, ואך דס"ל דאף היכא שהן מצורפין יחד בטרקלין, מ"מ שפיר שייך שיועיל הא דמיגו דהני אסרי וכו' לחשבן כדיורים חלוקין בחצר, ואוסרין הן זע"ז בחצר, ועמש"נ בזה בסימן נ"ב סק"ה, וצ"ע בזה.

**אך** בדעת התוס' י"ל, דל"ש כלל שיועיל המיגו לחשבן כדיורים חלוקין בחצר, דהמיגו אין בכחו כלל לחלקן זמ"ז, ורק היכא שצירופן הוא דרך החצר, אמרינן דכל שיש דיורים אחרים בחצר האוסרין עליהן א"א לצרפן דרך החצר, אך כל שמצורפין הן בטרקלין, אין טעם כלל דהדיורים שבחצר יחלקו אותם זמ"ז.

**כז**

**ביאור דעת הרמב"ם בדין מקבלי פרס**

**א'**

א] **עירובין** דע"ב:, האחין שהיו אוכלין על שלחן אביהם וישנים בבתיהם צריכין עירוב לכל אחד ואחד וכו', אימתי בזמן שמוליכין עירובן במקום אחר, אבל אם הי' עירוב בא אצלן או שאין עמהן דיורין בחצר אינן צריכין לערב.

**ובגמ'** דע"ג. בעי רמב"ח מרב חסדא, אב ובנו הרב ותלמידו כרבים דמו או כיחידים דמו צריכין עירוב או אין צריכין עירוב וכו', אמר לי' תניתוה אב ובנו הרב ותלמידו בזמן שאין עמהן דיורין הרי הן כיחידים ואין צריכין לערב וכו'.

**ובתוס'** שם הקשו, דמאי קמיבע"ל בדין אב ובנו, הרי מתני' היא דהאחים אין אוסרין זע"ז בזמן שאין עמהן דיורים בחצר, עיי"ש מש"כ בזה.

ב] **והנה** כתב הרמב"ם פ"ד מעירובין ה"ה, ז"ל, האב ובנו הרב ותלמידו שהן שרויין בחצר אינן צריכין לערב מפני שהן כבית אחד, ואף על פי שפעמים אוכלין על שלחן אחד ופעמים אינן אוכלין הרי הן כבית אחד, ובה"ו, ז"ל, האחים שכל אחד מהם יש לו בית בפני עצמו ואינן סומכין על שולחן אביהן, וכן הנשים או העבדים שאינן סומכין על שולחן בעלן או רבן תמיד אבל אוכלין הם על שלחנו בשכר מלאכה שעושין לו או בטובה ימים ידועין כמי שסועד אצל חבירו שבוע או חדש, אם אין עמהן דיורין אחרים בחצר אינן צריכין לערב, ואם עירבו עם חצר אחרת עירוב אחד לכולן, ואם בא העירוב אצלן אין נותנין פת, ואם היו דיורין עמהן בחצר צריכין פת לכל אחד ואחד כשאר אנשי החצר, מפני שאינן סומכין על שולחן אחד תמיד, עכ"ל.[[166]](#footnote-167)

**וצ"ב** ד' הרמב"ם שכתב בה"ה דין אב ובנו, וחזר על דין זה בה"ו, ולכאו' הוי זה חדא הלכתא, ומ"ט כתבה ב' פעמים, והאמנם דינא דאב ובנו הוא דינא דברייתא בסוף סוגיין, ודינא דאחים הוא דינא דמתניתין, אך הרי הוי זה חד דינא, ומ"ט כפלה הרמב"ם.

**גם** ילה"ע בד' הרמב"ם, שכתב בה"ו דין מקבלי פרס בבנים נשים ועבדים, והשמיט דין תלמיד אצל רבו דאמרי' בסוגיין דנמי אי"ב לדין מקבלי פרס, וכ"ה גם בד' הרמב"ם בהלכה ה' דהרב ותלמידו הוו כיחידים, וצ"ע מ"ט השמיט הרמב"ם לזה בהלכה ו'.

**ובהשגות** ההשלמה בהלכה ה', ז"ל, הי' לו לומר בשמקבלי פרס מאביו ותלמיד מרב ובשאין עמהן דיורין בחצר, עכ"ל.

**והנה** משה"ק ההשלמה שהי' לו לומר בשמקבלי פרס, לכאו' י"ל, דלדעת הרמב"ם בה"ו דמקבלי פרס היינו שאוכלין על שלחנו לפרקים, הרי שזה נכלל במש"כ הרמב"ם בה"ה שפעמים אוכלין על שלחן א'.

**אך** אי"ז מתישב כ"כ, שלכאו' דין מקבלי פרס הוא רק אם אוכלין לפרקים על שלחן האב, ובל' הרמב"ם בה"ה לא נזכר שפעמים אוכלין על שלחן "האב", אלא שפעמים אוכלין על שלחן א', וזה מתפרש אף בגונא שאוכלין יחד על שלחן הבן, ולכאו' בכה"ג ליכא למיתי עלה מדינא דמקבלי פרס.

**גם** קשיא משה"ק ההשלמה, דמסתימת ד' הרמב"ם נ', דדינא דהאב ובנו וכו' הוא אף בשיש עמהם דיורים אחרים בחצר, וזה תמוה טובא, שהרי להדיא תנן במתני' דאם יש עמהם דיורים בחצר צריכין עירוב לכל א' וא', וכמש"כ הרמב"ם בהלכה ו'.

**ובספר** המפתח שם הביאו מס' מער"ק שפירש ד' הרמב"ם בשאין עמהן דיורין בחצר, אך סתימת ל' הרמב"ם מורה להדיא דחשיבי כבית א' לגמרי, ודמי לכל הדינים דלעיל מינה שא"צ לערב אף בשיש עמהן דיורים בחצר, וכ"נ גם ממה שרק בהלכה ו' כתב הרמב"ם לחלק בין היכא אין עמהם דיורים אחרים בחצר להיכא שיש עמהם, ונ' דבהלכה ה' ליכא חילוק בזה.

ג] **ואשר** מבו' מזה ע' בקר"א יסוד הדברים, דדעת הרמב"ם דדינא דברייתא דהאב ובנו הרי הם כיחידים וא"צ לערב, הוי דין בפנ"ע, ואי"ז שייך כלל לדינא דאחין מקבלי פרס,

**ומקור** ד' הרמב"ם לזה, הוא מכח קו' התוס' דמאי קמיבע"ל באב ובנו, הרי מתני' היא, ומזה למד הרמב"ם דדינא דאב ובנו ודינא דמתניתין ב' דינים חלוקים הם, ואב ובנו דחשיבי כיחידים אי"ז כלל מכח דין מקבלי פרס, אלא הוי זה דין בפנ"ע דשייכי האב ובנו זל"ז, ומכח זה חשבינן להו כיחיד, אף בשאין הבן מקבל פרס מאביו.

**ויל"פ** דהיינו רק משום דפעמים אוכלין על שלחן א', וכל' הרמב"ם, וכן נקט הקר"א, אך יל"פ דאף בלא"ה שייכי האב ובנו והרב ותלמידו זל"ז וחשיבי כחדא, וצ"ע בזה.

**ואשר** ע"כ לא חילק הרמב"ם בדינא דאב ובנו בין היכא שאין עמהם דיורים בחצר להיכא שיש עמהם, דכל הא דמפלגינן דאם יש עמהם דיורים אחרים בחצר צריכין עירוב לכל א' וא', הוא רק בדינא דמתני' דמקבלי פרס, אך בדינא דהאב ובנו ה"ה כיחידים לא חילקו בזה, וחשיבי כחדא אף היכא דיש עמהם דיורים אחרים בחצר.

**והאמנם** בברייתא תניא דהאב ובנו הרב ותלמידו "בזמן שאין עמהן דיורין" הרי הם כיחידים וכו', והרי דרק אם אין עמהם דיורים הוא דה"ה כיחידים, אך י"ל דהרמב"ם לא גריס לה, וי"ל גם דמפרש דהא דתניא בזמן שאין עמהן דיורין, הוא משום דאם יש עמהם דיורין אינם כיחידים לאסור בדריסת הרגל, דהוי רגל האסורה משום שהאחרים אוסרין עליהן, וגם צריכין לערב משום האחרים, וגם פשיטא דמבוי שלהם ניתר בלחי וקורה משום האחרים.

**ואשר** זהו הא דאיבע"ל לרמב"ח באב ובנו, דהאמנם במתני' תנן דאין אוסרין זע"ז, אך נסתפק רמב"ח אם איכא דין בפנ"ע דאב ובנו שייכי זל"ז וחשבי' להו כיחיד, אף בשאין הבן מקבל פרס מאביו, וגם איכא נפ"מ נוספת בדין זה, דבדינא דמתני' הרי אם יש עמהם דיורים אחרים בחצר עירוב לכל א' וא', ודינא דאב ובנו הוא אף בשיש עמהם דיורים אחרים בחצר.

ד] **אמנם** צ"ב דמ"ט באחים מקבלי פרס, ליכא לדינא דאב ובנו דחשיבי כחדא אף היכא שיש עמהם דיורים אחרים בחצר

**וע'** קר"א שכתב בזה, דדינא דמתני' איירי בשהן אוכלין על שלחנו בתורת שכר, אך היכא שאוכלין משלו אפי' לא על שלחנו ממש, כבית א' הן לגמרי, עכ"ד.

**אך** ילה"ע בזה, דלפ"ז כל דינא דהאב ובנו והרב ותלמידו הוא בשאוכל הבן משל אביו והתלמיד משל רבו, והרמב"ם סתם בזה ולא פירש.

**ונ'** לדון לפרש בזה בע"א, דדינא דהאב ובנו הרב ותלמידו הוא רק בשאין אלא בן א' ותלמיד א', דבכה"ג אמרינן דחשיב הבן כחד עם אביו וחשיב התלמיד כחד עם רבו ואין אוסרין זע"ז, אך במתני' דאיירי שיש כמה אחים, הרי בזה ל"מ מה דחשיב כל א' מן האחים כחד עם אביהם, דאכתי כל שהאחים חלוקין הם זמ"ז אוסרים הם זע"ז, ובזה בעי' לדינא דמקבלי פרס, דמה שהם אוכלין על שלחן אביהם לפרקים ה"ז מצרפן יחד.

**אמנם** הנה תניא בתוספתא פ"ה ה"י, אב ובניו נשיו וכלותיו ועבדיו ושפחותיו, בזמן שאין עמהן דיורין בחצר אין צריכין לערב, מבוי שלהן בין כך ובין כך (צריך) [ניתר ב]לחי וקורה, ע"כ, ואם נפרשה כברייתא דילן לפי' הרמב"ם דאיירי בשאין מקבלי פרס, יש ללמוד מינה דאף היכא דאיכא כמה בנים ג"כ א"צ לערב, ודלא כמש"נ, אך יל"פ דהך ברייתא איירי במקבלי פרס, אך צ"ב דאם הך ברייתא איירי במקבלי פרס, א"כ מנלי' להגמ' דברייתא דילן לא איירי במקבלי פרס, גם עיי"ש במרא דמתניתא שדן לומר דהך ברייתא לאו מתרצתא היא, מדלא מייתי' לה בגמ' דילן.

ה] **ומעתה** נ' לישב מה שהשמיט הרמב"ם דינא דקבלת פרס בתלמידים אצל רבם.

**ונ'** בדעת הרמב"ם דהנה בסוגיין בעי תלמיד אצל רבו מאי, ואמרינן ת"ש דרב בי רבי חייא אמר אין אנו צריכין לערב שהרי אנו סומכין על שולחנו של רבי חייא ורבי חייא בי רבי אמר אין אנו צריכין לערב שהרי אנו סומכין על שולחנו של רבי, ופירש"י דרב הי' מקבל פרס מבי ר' חייא, וזהו דמייתי' מהתם דאף בתלמיד אצל רבו כל שהוא מקבל פרס א"צ לערב.

**אך** בדעת הרמב"ם נ' דמפרש פשיטותא דגמ' להיפך, דמהא דאמר רב דאין אנו צריכין לערב משום שאנו סומכין על שלחנו של ר' חייא, ור' חייא אמר דאין אנו צריכין לערב משום שאנו סמוכין על שלחנו של רבי, ש"מ דרק משום שהן סמוכין על שלחנם הוא דא"צ לערב, אך אם לא היו סמוכין על שלחנם לגמרי, אלא היו מקבלין פרס מהם היו צריכין לערב.[[167]](#footnote-168)

**ונ'** שהוא מוכרח כן, שהרי הרמב"ם פירש דינא דמקבלי פרס, באחים שאינן סומכין על שולחן אביהן, והרי דמקבלי פרס חשיבי שאין סומכין על שלחן האב, וא"כ מש"א רב ור' חייא שאינם צריכין לערב משום "שסמוכין על שלחן רבם", אין לפרש דהיינו משום דינא דמקבלי פרס, שהרי מקבלי פרס חשיבי דאין סמוכין על שלחן הרב, ובע"כ דאדרבה דינא דמקבלי פרס כלל ל"ש בתלמידים אצל רבם, והא דאמרו רב ור' חייא דאינם צריכין לערב, הוא משום שהיו סמוכין לגמרי על שלחן רבם.

**ונ'** עוד להוכיח כן, דהנה צ"ב לפירש"י מה מייתי הגמ' מההיא דרב ודר' חייא צ"ב, דמנ"ל דאיירי שלא היו אוכלין ממש על שלחנו אלא היו מקבלי פרס, ונ' בפשוטו דהגמ' קדייק לה מלישנא דסמוכין על שלחנו, דמינה מ' דאינם אוכלים ממש על שלחנו, אלא הם סמוכין על שלחנו, והיינו שהם מקבלי פרס.

**אך** לדעת הרמב"ם דאף מקבלי פרס היינו שאוכלין על שלחנו, והחילוק שבין אוכלין על שלחן א' לבין מקבלי פרס הוא דמקבלי פרס אינם אוכלין על שלחן א' תמיד אלא לפרקים, הרי הדר קשיא דמנ"ל להגמ' דאיירי שלא היו אוכלין ממש על שלחנו אלא היו מקבלי פרס, הרי גם מקבלי פרס אוכלין ממש על שלחנו, וא"כ מ"ט לישנא דסמוכין על שלחנו מתפרש שהם מקבלי פרס.

**ואשר** ע"כ נ' כמש"נ, דלדעת הרמב"ם מתפרשת הגמ' להיפך, דמדקאמרי רב ור' חייא דכל הא דאינם צריכין לערב הוא משום שסמוכין על שלחן רבם, ש"מ שאם לא היו סמוכין על שלחנו אלא היו מקבלי פרס היו צריכין לערב.

**ומש"כ** הרמב"ם בה"ה דין הרב ותלמידו, הנה לפמש"נ הוי זה דין אחר, ואי"ז שייך כלל לדינא דמקבלי פרס, ואה"נ בתלמידים אצל רבם ליכא כלל לדינא דמקבלי פרס, וכמש"נ.

**ואמנם** צ"ב בזה, דמ"ט בדינא דהלכה ה' עדיף תלמיד אצל רבו מאשה ועבד, דבהו לא מצינו להך דינא דהם כאחד עם הבעל ועם האדון, ואילו בדינא דמקבלי פרס עדיפי אשה ועבד מתלמיד אצל רבו, ויל"פ בזה לפמש"נ בסימן כ"ו סק"ג מד' הראשונים דלהא דמהני קבלת פרס בבנים ונשים ועבדים לא סגי במה שהם שייכים לאב ולבעל ולאדון, אלא הוא רק משום שיש שייכות בין האחים עצמן ובין הנשים עצמן ובין העבדים עצמן, ולפ"ז י"ל דהאמנם הרב ותלמידו שייכי זל"ז טפי מבעל ואשתו ועבד ורבו, אך התלמידים עצמן לא שייכי זל"ז, וע"כ ל"מ בהו קבלת פרס, וצ"ע עוד בזה.

**ב'**

ו] **בדין** מקבלי פרס לדעת הרמב"ם, פירש המ"מ שם, ז"ל, ופירש רבינו מקבלי פרס שאין אוכלין בהתמדה אצל אביהם אלא לפעמים, כמו שיסעוד אדם נכרי אצל חבירו שבוע או חדש, אלא שאלו הם מרבים לסעוד בזמנים חלוקים על שולחן אביהם יותר מהנכרי שאינו אלא באקראי בעלמא,[[168]](#footnote-169) ויש להם בתים בחצר שאוכלין שם שאר ימות השנה, ולזה בזמן שיש שם דיורין אחרים האוסרים נחשבים כחלוקים, ובזמן שאין שם דיורין נחשבים כאחדים, עכ"ל.

**וד'** הרמב"ם צ"ב, דמה לי שאין אוכלין תמיד על שלחן א', הרי מ"מ כל שבשבת זו אוכלין על שלחן א' ואין חלוקין זמ"ז בדין שיהא סגי בעירוב א' לכולם, דבמקום אכילתן הרי אין חלוקין זמ"ז, ובבתיהם הרי ליכא מקום פיתא אלא מקום לינה לחוד, והרי אין אוסר אלא מקום פיתא.

**ובפשוטו** צ"ל בזה, דכיון דבשאר ימים אוכלין בבתיהם, חשיב אף ביתם כמקום דירתם, וע"כ הגם שבשבת זו אין אוכלין בו, מ"מ ה"ז אוסר, ול"ד למניח ביתו בשבת שאינו אוסר, ומתרי טעמי, חדא דהא דמניח ביתו אינו אוסר הוא רק בשהלך לשבות בחצר אחרת, וכאשר כ"כ התוס' לעיל ד"ע:, וכ"נ בל' הרמב"ם, ועמש"נ בזה בסימן מ"ח סק"י, ומשא"כ הכא שהם אוכלין באותה חצר, ועוד שהרי לא עקרו לגמרי מביתם, שעדין הם ישנים בו, וע"כ ל"ח כלל כמניח את ביתו.

**וכעי"ז** מבו' בהמשך ד' המ"מ שם, ז"ל, נתינת טעם אמר למה האחים אוסרין בזמן שיש שם דיורין אפילו בימים שסועדים אצל אביהן, וכתב שכל שאינן אוכלים בקבע עדיין דירתן קיימת בבתיהן שבחצר, לפי שאין זה עקירת דירה, שהאדם הסועד אצל חבירו חדש או ימים אין דירתו עקורה ממקומה, עכ"ל.

**אך** לפ"ז נתחדש, דאף היכא שהניח את ביתו לחודש ימים, נמי בעי' לדינא דמניח את ביתו, ולא אמרי' דכה"ג חשיב שבחודש זה כלל אין דירתו בבית זה, וע"כ היכא שהלך לבית אחר בחצר זו או שעדין ישן בביתו לא חשיב עקירה מביתו.

ז] **ונ'** דיל"פ עוד בזה, דהנה ז"ל הרמב"ם שם ה"א, אנשי חצר שהיו כולם אוכלין על שולחן אחד תמיד אף על פי שכל אחד ואחד יש לו בית בפני עצמו אין צריכין עירוב מפני שהן כאנשי בית אחד, וכשם שאין אשתו של אדם ובניו ובני ביתו ועבדיו אוסרין עליו ואינו צריך לערב עמהן כך אלו כולן כאנשי בית אחד הן מפני שהן כולן סומכין על שולחן אחד, עכ"ל.

**ועיי"ש** בכס"מ שכתב, ז"ל, נראה שאפילו הם חלוקים בעיסתן קאמר דאינם אוסרים זע"ז, כיון שאוכלין על שלחן אחד, וטעמא משום דקי"ל כרב דאמר מקום פיתא גרים, וכיון דמקום פיתא דכולהו הוי במקום אחד חשיבי כאנשי בית א', ונראה דעל שלחן א' דנקט רבינו לאו דוקא דאפילו אוכלין על ב' שלחנות נמי מאחר דמקום פיתא דכולהו הוי בבית א' חשיבי כאנשי בית א', עכ"ל, וכ"כ בב"י סי' ש"ע.

**ובשו"ע** סי' ש"ע ס"ד, אנשי חצר שהיו כולם אוכלים על שלחן אחד, אע"פ שכל א' יש לו בית בפני עצמו, אינם צריכים עירוב, מפני שהם כאנשי בית א' וכו', וכתב ע"ז הרמ"א, וכן אם הרבה בעלי בתים אוכלים בחדר אחד, כל אחד על שלחנו, אע"פ שכל א' ישן בחדר בפני עצמו, עירוב א' לכולם, הואיל ואין מחיצה מפסקת בין מקום אכילתן הוי כחמשה ששבתו בטרקלין וכו', עכ"ל, ובמ"ב סקל"ט שם פירש ד' הרמ"א שהוסיף דלאו דוקא על שולחן א', דה"ה על שולחנות מיוחדות הואיל שהם בבית א'.

**אמנם** הנה ז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש במתניתין, האחין שאוכלין על שלחן אביהם וכו', וממה שאתה צריך לדעת שזאת האכילה שאוכלין ביחד אין הכונה שערבו האוכל שלהם או שקנאוהו בשותפות, לפי שכ"ז שהדבר כך הרי הם כאדם א' ואין צריכין אלא ערוב א', אלא הם שכירים אצל האב או השותפין שכירים אצל א' מהם, שהתנה עמהם שיאכילם ויעשו לו דבר פלוני, ולפיכך אם היו ישנים בבתיהם צריכין ערוב לכל אחד ואחד כמו שביאר, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שהחילוק בין מקבלי פרס לבין סמוכין על שלחן א', אי"ז כמו שפירש בהלכות דמקבלי פרס אין אוכלין על שלחן א' תמיד אלא אוכלין לפרקים, וסמוכין על שלחן א' היינו שאוכלין תמיד על שלחן א', אלא היינו שסמוכין על שלחן א' היינו שעירבו האוכל שלהן או שקנאוהו בשותפות, ומקבלי פרס הוא שאוכלין אצל אביהם בשכירות.

**והנה** מבו' להדיא בד' הרמב"ם, דכל דינא דסמוכין על שלחן א' הוא רק כשהאוכל של כולן מעורב או שקנאוהו יחד, אך אם כל א' אוכל לבדו אין הם מצורפין זל"ז, וזה דלא כמש"כ הכס"מ דאף אם הן חלוקין בעיסתן נמי אינם אוסרין זע"ז.

**ולפ"ז** נ', דה"נ מש"כ הרמב"ם בהלכות סמוכין על שלחן א', דדוקא הוא, דל"מ מה שאוכלין יחד לצרפן זל"ז, רק אם אוכלין על שלחן א' ממש, אך אם אוכלין על ב' שלחנות בבית א' אוסרין זע"ז.

**אמנם** הדבר תמוה טובא, וזה נכלל בד' הכס"מ ובד' הרמ"א, שהרי תנן דה' חבורות ששבתו בטרקלין א' עירוב א' לכולן, והרי דאף שאוכלת כל חבורה לבדה וחלוקין בעיסתן ואוכלת כל חבורה על שלחן אחר, מ"מ כל שאין ביניהם מחיצות המגיעות לתקרה אין אוסרין זע"ז, וא"כ ה"נ בדין דאנשי חצר שאוכלין כולן בבית א', לא יאסרו זע"ז הגם שחלוקין בעיסתן ושאוכלין על ב' שלחנות.

**והנה** אמנם שאני אנשי חצר שיש לכל א' בית לבדו, ומשא"כ בה' חבורות ששבתו בטרקלין שאין לכל חבורה כלל בית לבד, אך צ"ב מאי נפ"מ בזה, הרי לכאו' א"א לאסור כלל משום הבית שיש להן שישנים בו, שהרי מקום פיתא גורם, ואין לנו לאסור אלא משום הבית שאוכלין בו, ובבית זה הרי אינם חלוקין זמ"ז.

ח] **ואשר** נ' בזה בדעת הרמב"ם, דס"ל דהגם דמקום פיתא גורם ומי שיש לו ה' בתים בה' חצירות אינו אוסר אלא בחצר שאוכל בה, מ"מ מי שיש לו ב' בתים בחצר ואוכל בא' מהם, ה"ה אוסר אף בביתו שישן בו, דכיון שהוא דר בחצר זו, דמקום פיתא שלו שם, הוי אף הבית שישן בו מכלל דירתו.

**ונפ"מ** בזה, דהנה בפשוטו מי שאוכל בבית א' וישן בבית אחר שבאותו חצר, מותר להוציא מבית לינה שלו לחצר, לדעת התוס' ודעימייהו דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, דמקום דירתו הוא בבית פיתא שלו, והבית שישן בו אינו כלל מקום דירה, אמנם יל"ד בזה, דשמא מצינו לחשוב בית לינה שלו כחצר של דירתו, עמש"נ בזה בסימן מ"ג, ולפ"ז יל"ד דאף יהא דינו כבית שאסור להוציא ממנו לחצר, עמש"נ בסימן נ' מד' הרשב"א, אך למש"נ בדעת הרמב"ם נ' שיהא אסור להכניס ולהוציא אף לבית זה, דכיון שמקום פיתא שלו הוא בחצר זו, הוי אף בית לינה שלו מכלל דירתו, וה"ה אוסר אף בבית זה.

**ויל"פ** דזהו טעמא דהרמב"ם דדינא דהמניח את ביתו הוא רק בשהלך לשבות בחצר אחרת, דבשהלך לשבות בחצר זו אי"ז כלל עקירה מביתו, אלא חשיב אף ביתו בכלל מקום דירתו דהשתא, אך יל"ע בזה, די"ל דכיון שהניח את ביתו ואין משתמש שם כלום, ל"ש לחשוב ביתו בכלל מקום דירתו דהשתא, וצ"ע בזה.

**ולפ"ז** נ' דע"כ הי' מן הדין דאנשי חצר שיש לכל א' בית לעצמו ואוכלין כולן על שלחן א' יהיו אוסרים זע"ז, דהגם שאין חלוקין זמ"ז במקום אכילתן, מ"מ הרי יש לכל א' בית לעצמו, והרי הוא אוסר אף בבית זה.

**וזהו** שחידש הרמב"ם בה"א דאנשי חצר שהיו כולן אוכלין על שלחן א' אין אוסרין זע"ז, דהגם שיש לכל א' בית בפנ"ע, מ"מ מה שהן אוכלין על שלחן א' ה"ז מצרפן, והוי זה כעירוב, וע"כ חשיבי כולם כאנשי בית א'.

**וזה** מדוקדק בל' הרמב"ם, שפירש טעם הדין דהוו "כאנשי" בית אחד הן מפני שהן כולן סומכין על שולחן אחד, וצ"ב דלכאו' הוו ממש אנשי בית א', שהרי במקום אכילתן ששם הם אוסרין אין חלוקין זמ"ז, ונ' מזה כמש"נ, דלעולם יש לכל א' בית לעצמו, ואך דמה שהן סומכין על שלחן א' חושבן כאנשי בית א'.

**ונ'** להוכיח כן בדעת הרמב"ם, דהנה כתב הרמב"ם שם ה"ב, ז"ל, ואם הי' העירוב בא אצלן אינן צריכין לערב כמו הבית שמניחין בו העירוב שאינו צריך ליתן את הפת שכל אלו הבתים כבית אחד הן חשובין, עכ"ל, וסתימת הדברים נ' דאם בא העירוב לבית כל א' מהם א"צ ליתן חלק בעירוב.

**וצ"ע** בזה, דלכאו' הי' בדין דרק אם בא העירוב לבית שאוכלין בו הוא דא"צ כולן ליתן חלק בעירוב, דכולהו דיירי בי', אך היכא שבא העירוב לבית לינה של א' מהם, בדין שיהיו שאר בני החצר צריכין ליתן חלק בעירוב, דלא שייכי כלל לבית זה.

**ונ'** דמזה מוכח כמש"נ, דדינא דאנשי חצר שהיו אוכלין של שלחן א', לאו היינו דחשבינן שביתם הוא רק הבית שאוכלין בו יחד, וע"כ אין אוסרין זע"ז, אלא היינו שהגם שכל א' דר בבית בפנ"ע, מ"מ מה שהן אוכלין על שלחן א' מצרפן כעירוב, וע"כ חשיבי כל הבתים כבית א', ואשר ע"כ כל שבא העירוב לבית א' מהם א"צ כולם ליתן חלק בעירב, דדמי לה' שגבו את עירובם והניחוהו בבית א', ושוב עירבו עם אחרים ובא העירוב לבית א' מהן, דא"צ כולן ליתן חלק בעירוב.

**ולפ"ז** נ' דמה"ט ל"מ אלא אם מעורבין בעיסתן ואוכלין על שלחן א' ממש, דכיון שהן חלוקין זמ"ז בבתיהם, ואך שאכילתן יחד מצרפתן, הרי שאי"ז מצרפן אלא בשאוכלין מאוכל א' ועל שלחן א', ול"ד לדינא דה' ששבתו בטרקלין, דהתם אין חלוקין זמ"ז כלל בבתיהם, וע"כ אין אוסרין כלל זע"ז, ול"ב לדין צירוף.

ט] **ולפ"ז** מבו' היטב דינא דמקבלי פרס, דע"כ כל שאין אוכלין תמיד על שלחן א' אי"ז מצרפן יחד, דהגם שביום זה אוכלין יחד ל"מ מידי, שהרי אף כשאוכלין יחד, מ"מ הן אוסרין אף בבתיהם, ואך דכל שאוכלין תמיד על שלחן א' ה"ז מצרפן ומערבן יחד, ובזה נתחדש דל"מ לצרפן רק אם אוכלין שאוכלין תמיד יחד, אך כל שאין אוכלין יחד תמיד אלא לפרקים אי"ז מצרפן יחד.

**ועד"ז** נ' גם לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, שפירש דהא דמקבלי פרס לא חשיבי כסמוכין על שלחן א', הוא משום שסמוכין על שלחן א' היינו שעירבו האוכל שלהן או שקנאוהו בשותפות, ומקבלי פרס הוא שאוכלין אצל אביהם בשכירות, ומ' דאיירי אף בשאוכלין תמיד על שלחן אביהם בשכירות, וצ"ב דכיון דאוכלין תמיד על שלחן א', א"כ מ"ט הם חלוקין זמ"ז כלל, הרי במקום פיתא שלהן שהן אוסרין בו אין חלוקין זמ"ז, ובבתיהם אין אוסרין כלל, ובזה ק' לומר כמש"נ לעיל סק"ו דאוסרין אף בבתיהם משום דלא חשיב עקירת דירה, שהרי איירי אף בשאוכלין תמיד על שלחן אביהם בשכירות, וי"ל.

**ולמש"נ** ניחא, דכיון שיש לכל א' בית לעצמו, ע"כ אף שאוכלין יחד ה"ה אוסרין זע"ז בבתיהם, ודינא דסמוכין על שלחן א' הוי דין צירוף, ובזה נתחדש דל"מ אכילתן על שלחן א' לצרפן רק בשעירבו האוכל שלהם או שקנאוהו בשותפות, ולא בשאוכלין על שלחן האב בשכירות, ואך איכא בזה לדינא דמקבלי פרס, דמהני לצרפן כל שאין עמהם דיורים אחרים בחצר.

**ויש** להוסיף, דהנה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, ולפיכך "אם היו ישנים בבתיהם" צריכין ערוב לכל אחד ואחד, עכ"ל, והרי דאם ישנים בבית האב א"צ עירוב לכל א' וא', וצ"ב הטעם בזה, דמה לי היכן ישנים, הרי אין מקום לינה גורם, ועמש"נ בזה בסימן כ"ו סקי"ב בדעת רש"י.

**ולפמש"נ** הוא מבו' היטב, דכל שישנים כולם בבית האב, ל"ב בזה לדין צירוף, אלא כלל אין אוסרין זע"ז, כיון שכל דירתם היא בבית האב, והתם אין חלוקין זמ"ז, ודמי לה' חבורות ששבתו בטרקלין דעירוב א' לכולם, וע"כ רק היכא שישנים כל א' בביתו, שחלוקין זמ"ז בבתיהם, ע"כ מעיקרא דדינא הם אוסרין זע"ז, ואך דכל שאין עמהם דיורים אחרים בחצר אין אוסרין זע"ז משום שהם מקבלי פרס מאביהם, והגם דכל שאוכלין על שלחן א' ה"ז מצרפן, מ"מ כל שאוכלין על שלחן האב בשכירות אי"ז מצרפן, וכמש"נ.

**והנה** בד' הרמב"ם בהלכות לא נתפרש להדיא דאיירי בשישנים כל א' בביתו, ולמש"נ הוא תלוי בביאור ד' הרמב"ם, דאם נפרש ד' הרמב"ם דהא דל"ח שעקרו מביתם הוא משום שכל שהלך לשבות בחצר זו אי"ז עקירה מביתו, א"כ אף אם ישנים כולם בבית אביהם נמי אוסרין בבתיהם, אך אם נפרש ד' הרמב"ם דהא דל"ח שעקרו מביתם הוא משום שעדין הן ישנים בביתם, או כמש"נ דהוא משום דכל שמקום פיתא שלהם הוא בחצר זו חשיב אף בית לינה שלהן כחלק מדירתם, הרי לפ"ז כ"ז הוא בשישנים בבתיהם, אך אם ישנים בבית האב אין אוסרין זע"ז.

**אך** י"ל דגם אם הא דל"ח שעקרו מביתם הוא משום שהלכו לשבות בחצר זו ואי"ז עקירה מביתם, מ"מ אם ישנים כולם בבית האב א"צ עירוב לכל א' וא', והיינו משום דהגם שכל שאין אוכלין על שלחן א' תמיד אי"ז מצרפן, מ"מ י"ל דאם עתה אוכלין על שלחן א' וישנים בבית א' ה"ז מצרפן, וע"כ רק אם ישנים בבתיהם אוסרין זע"ז, אך בפשוטו אין מקור לזה, דלא מצינו כלל דלינתם בבית א' תועיל לצרפן.

**כח**

**בדין קבלת פרס ותפיסת יד בגוי**

**א'**

א] **עירובין** דע"ב:, האחין שהיו אוכלין על שלחן אביהם וישנים בבתיהם צריכין עירוב לכל אחד ואחד וכו', אימתי בזמן שמוליכין עירובן במקום אחר, אבל אם הי' עירוב בא אצלן או שאין עמהן דיורין בחצר אינן צריכין לערב.

**והנה** כתב מהר"מ מר"ב בספר תשב"ץ קטן סי' ע"ה, ז"ל, ב' יהודים הדרים בעיר אחת, שאין די להם במה שקונים הרשות מן שר העיר לעשות עירוב, אלא צריכים לשכור מכל בית ובית שדרים שם גויים, אע"פ שכל הבתים של השר הם, הואיל ואינם אוכלים פרס הימנו (פי' שאינם אוכלים משלו), צריכים לשכור מכל א' וא', (כדאמרינן בעירובין בפרק הדר האחין הדרים בחצר בזמן שאוכלים משל אביהם שהם מקבלים פרס אין צריכים לערב, אבל אם אוכלים משל עצמם צריכים לערב), עכ"ל, וכ"ה במרדכי סי תק"ט, והובא בב"י וב"ח וט"ז סי' שצ"א.

**ומבו'** בד' מהר"מ מר"ב, דאם הגויים היו מקבלין פרס מן השר, הי' סגי לשכור מן השר, וכ"ה בהג"א בפירקין סי' א' בשם מהר"מ, ז"ל, אכן אם יש בעלי בתים מן הנכרים שמקבלים פרס מן השר, לאותן די שישכרו מן השר, כדאמר האחין שאוכלים משל אביהן א"צ לערב, עכ"ל.

**ונ'** דמהר"מ מר"ב אזיל לטעמי' בזה, דהנה נחלקו הראשונים בדין ב' גויים הדרים בבית א', אם צריך לשכור מכל א' וא', או סגי לשכור מא' מהם, דומיא דמערב דא' מערב לכולם, דהנה בפי' ר"ח לעיל דע"א. הביא מירושלמי די' גויים הדרים בבית א' צריך להשכיר כל א' רשותו, וכ"ה בראבי"ה סי' ת"ד, ובאו"ז סי' קס"ח, והובא בהג"א בפירקין סי' א.

**אמנם** הנה בתוס' הרא"ש וריטב"א לעיל דס"ו. כתבו די' גויים הדרים בבית א' סגי לשכור מאחד מהן, כמו מערב דה' ששבתו בטרקלין א' מערב לכולם, וכן מבו' מד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"י.

**והנה** אמנם קשיא מההיא דירושלמי דאמרי' להדיא דצריך לשכור מכל א' וא', וע' גאו"י לעיל דס"ו. מש"כ לישב בזה דהוי בזה פלוגתת אמוראי בירושלמי

**אמנם** הנה מצאתי בשו"ת מהר"מ מר"ב ד"פ סי' תכ"ח שעמד בזה, ז"ל, וגויים הדרים במבוי ד' או ה' בבית א' א"צ להשכיר מכולם מכל א' וא', אלא א' שוכר ע"י כולן, [נוס' כת"י, כדמסיק פ' הדר שוכר כמערב מה מערב א' ע"י כולן אף שוכר א' ע"י כולן] והירושלמי דאמר עשרה גויים הדרים בחצר א' צריך להשכיר מכל א' וא', בששרויים בחדרים ובעליות ובמחיצות המגיעות לתקרה, דאמר פ' הדר ה' חבורות ששבתו בטרקלין א' וכו' ומודים בזמן שמקצתן שרויים בחדרים או בעליות שהן צריכים עירוב לכל חבורה וחבורה ולהכי צריך לשכור מכולן, עכ"ל.

**אך** מד' הרא"ש והריטב"א לא מ' שפירשו כן ד' הירושלמי, שהרי פירשו מש"א בירושלמי שם דישראל וגוי הדרים בבית א' צריך ישראל לבטל והגוי להשכיר, דאיירי בשדרים יחד ממש ואין מחולקין זמ"ז, וא"כ ה"נ מש"א בירושלמי בי' גויים הדרים בבית א' איירי בכה"ג, וצ"ע בזה.

**ולכאו'** נ' דמש"כ מהר"מ דהיכא שכולם מקבלי פרס סגי לשכור מן השר, תליא בפלוגתא זו שהרי מבו' בסוגיין דמקבלי פרס דמו לה' שגבו את עירובן, ומבו' דיסוד דינא דמקבלי פרס לאו היינו דהמקבלי פרס אין דירתן חשובה לאסור, אלא היינו דחשיבי כולהו כדרים יחד וע"כ במוליכין עירובן לחצר אחרת עירוב א' לכולם, ולפ"ז כד דייני' אם סגי לשכור מאחד מהם, ה"ז תלוי בפלוגתא זו אם י' גויים הדרים בבית א' צריך לשכור מכל א' וא' או סגי לשכור מאחד, ומש"כ מהר"מ מר"ב דסגי לשכור מן השר, הוא לטעמי' דס"ל די' גויים הדרים בבית א' סגי לשכור מאחד מהם, וז"ב.

ב] **והנה** בחזו"א סי' צ"א סקל"ט, כתב בדין ישראל שהשכיר חדר מיוחד לגוי, ז"ל, ונראה דאף אם השוכר הוא עבדו ומשרתו ומקבל פרס ממנו, מ"מ אם אין בית בעה"ב פתוח לחדר המושכר אוסר, ואע"ג דבעירוב בא אצלן ושאין עמהן דיורין נחשבין כאחד, מ"מ כיון דכשמוליכין עירובן למקום אחר צריך עירוב לכל א' וא', כה"ג גוי אוסר אף בשעירוב בא אצלן, מיהו כשאין עמהן דיורין אינו אוסר משום דהוי יחיד במקום גוי, עכ"ל.

**ונ'** להוסיף, דאף אם הי' דין מקבלי פרס דאף כשמוליכין עירובן למקום אחר עירוב א' לכולם, מ"מ הי' בדין דגוי מקבל פרס אוסר, דלא עדיף היכא שהוא מקבל פרס מהיכא שכולם דרים בבית א', שכתבו התוס' והריטב"א לעיל דס"ו. דל"מ עירוב הישראל להתיר רשות הגוי.

**אך** יל"פ מכוון החזו"א, דאילו הי' דין מקבלי פרס דאף כשמוליכין עירובן למקום אחר עירוב א' לכולם, הי' מקום לפרש דיסוד דינא דמקבלי פרס הוא דכלל אין דירת המקבלי פרס דירה האוסרת, שהם כולם כאורחים אצל אביהם, וע"כ אף גוי המקבל פרס לא הי' אוסר.

**אמנם** למש"כ תוס' הרא"ש ותור"פ שם דמהני עירוב הישראל להתיר רשות הגוי, נ' דה"נ היכא שהגוי מקבל פרס מן הישראל יהני עירוב הישראל להתיר רשות הגוי, דמש"כ החזו"א דכיון דכשמוליכין עירובן למקום אחר עירוב לכל א' וא' כה"ג גוי אוסר אף בשעירוב בא אצלן, הנה כ"ז הוא אם דייני' שמא אין הגוי אוסר כשהוא מקבל פרס, דע"ז הוא שכתב החזו"א דחזינן שדירתו חשובה דירה, וע"כ ודאי שהוא אוסר, אך אם דייני' דיהני עירוב הישראל להתיר רשות הגוי, נ' דדמי לדין ישראל וגוי הדרים בבית א', ולהסוברים דהתם מהני עירוב הישראל להתיר רשות הגוי ה"נ הכא, וז"ב.

**ולפ"ז** נ' דמה"ט כתב מהר"מ מר"ב דאם כולם מקבלים פרס מן השר סגי לשכור מן השר, דכל שהם מקבלי פרס דמי לדרים בבית א', וכ"ה דהתם מהני לשכור מא' מהם לדעתו, ה"נ במקבלי פרס סגי לשכור מן השר.

ג] **והאמנם** אכתי יש להעיר, שהרי במקבלי פרס אם יש עמהם דיורים בחצר ל"מ עירוב א' לכולם, וא"כ ה"נ בכה"ג בדין דלא יהני שכירות א' לכולם.

**אמנם** נ', דלא מיבעיא אם נפרש דהא דאם יש עמהם דיורים אחרים בחצר צריכין עירוב לכל א' וא' משום דמיגו דהני אסרי וכו', הוא משום דכה"ג אין מצורפין זל"ז, דכיון דכל צירופן זל"ז הוא ע"י החצר, ע"כ בכה"ג שיש דיורים אחרים האוסרין עליהם בחצר א"א לצרפן ע"י החצר, ועמש"נ בזה בסוף סימן כ"ו, הרי ל"ש זאת כלל בגויים המקבלים פרס מגוי, שעליהם אין הדיורים האחרים אוסרין כלל, ושפיר מצורפין כל הגויים זל"ז.

**אך** גם בלא"ה ניחא בפשיטות, דל"ש כל הא דמיגו דהני אסרי על מקבלי פרס גויים, שהרי פירש"י בדע"ג., ז"ל, מיגו דהני אסרי והזקיקוהו לעירוב הני נמי אסרי איש על אחיו, עכ"ל, ואשר ע"כ ל"ש כלל המיגו על גויים, ומתרי טעמי, חדא שהרי אין הדיורים האחרים אוסרין עליהם, וע"כ ליכא כלל לעיקר המיגו, דכל עיקר המיגו הוא משום דהדיורים האחרים אוסרין עליהן והזקיקום לעירוב, וגם כיון שכל כח המיגו הוא שמכחו אוסרין איש על אחיו, והיינו דמכח המיגו אוסרין הישראלים זע"ז, וע"כ הוא דלא סגי בעירוב א' לכולם, כיון שהם עצמן אוסרין זע"ז, הרי דזל"ש כלל בגויים שכל הנידון הוא לחשבן כחד לגבי הישראלים שבחצר, דע"ז ל"מ המיגו כלל, וז"פ.

ד] **אמנם** הנה בעיקר ד' מהר"מ מר"ב יש לתמוה, דמה מהני קבלת פרס, הרי ל"מ קבלת פרס אלא בבנים ותלמידים נשים ועבדים, וק' לומר דכל בני העיר חשיבי כעבדים דהשר.

**ואולי** יש לחדש בדעת מהר"מ, דס"ל דכל הא דל"מ קבלת פרס רק בבנים וכו', הוא רק בשדרים בבתים של עצמם, אך היכא שדרים בבית של אחר ומקבלין פרס ממנו, שפיר מהני הקבלת פרס.

**והטעם** בזה י"ל, דהנה נת' בסימן כ"ו סק"ג פלוגתת הראשונים בגדר דינא דמקבלי פרס, דדעת רש"י ודעימי' דיסוד דינא דמקבלי פרס הוא שהמקבלי פרס טפלים לאביהם, ודעת הראב"ד הרשב"א והריטב"א דהיינו דהקבלת פרס מצרפתן וחשיבי כדרים כולם יחד.

**והנה** בל' מהר"מ מר"ב בפסקיו לפירקין נ' להדיא, דהא דאם עירוב בא אצלם א"צ ליתן חלק בעירוב, הוא רק בשבא העירוב לבית האב, וזה כדעת רש"י וריו"נ, ולפ"ז מבו' דעתו דדין מקבלי פרס הוא שהם טפלין לאב, וע"כ אם בא העירוב לבית א' מן האחים צריכין השאר ליתן חלק בעירוב, וכמש"נ שם סק"ה.

**ולפ"ז** י"ל, דכל הא דל"מ מקבלי פרס רק בבנים, הוא רק בשדרים בבתים של עצמם, אך כל שהם דרים בבית של אחר, הרי דכ"ה שאם יש לו תפיסת יד חשיבי כולם כאורחים אצלו, ה"נ מהני קבלת פרס לחשוב כולם כאורחים אצלו.[[169]](#footnote-170)

**ולפ"ז** י"ל, דהא דמהני השכירות מן השר, ל"ב בזה לדינא דא' שוכר לכולן, אלא הוא משום שכל הבתים שלו והדרים שם הוו כאורחים אצלו, וע"כ מצי להשכיר גם את בתיהם, ולפ"ז י"ל דרק שכירות מן השר מהניא וכל' מהר"ם, אך לא יהני שכירות מאחד מן הדרים בעיר.

**אך** עיקר הדברים אין נראים כלל, דלא נזכר בגמ' ובראשונים דאיכא גווני דמהני קבלת פרס אף באחרים, ואין מסתבר שחידש כן מהר"מ מר"ב מדעתו ולא פירש לזה כלל, וצ"ע בזה.

**ב'**

ה] **בשו"ע** סי' שפ"ד ס"ב, אנשי חיל המלך שנכנסו בבתי היהודים, בין בחזקה בין ברצון, אם יש לבעלי בתים באותן מקומות שנכנסו הגוי כלים שאסור לטלטלם בשבת, אינם אוסרים עליהם, ומקור דין זה הוא מתשובת הרשב"א במיוחסות סי' ר"כ.

**ובמ"ב** שם סק"ח פירש הטעם, ז"ל, אינם אוסרים וכו', דתו הו"ל האי גוי אצלו רק כאורח לפי שעה וכדלעיל בסי' ש"ע ס"ב.

**ובחזו"א** סי' צ' סק"מ, כתב דדין זה הוא משום דתפיסת יד משוי לי' להשוכר כאורח, ואפי' מוליכין עירובן למקום אחר עירוב א' לכולם, וע"כ אף גוי אינו אוסר היכא שיש לבעה"ב ישראל תפיסת יד, וזה שלא כדעת ריו"נ שהביא הרמ"א בסי' ש"ע סק"ב, דלדעתו דל"מ תפיסת יד היכא דיש עמהן דיורין ומוליכין עירובן למקום אחר, ה"נ גוי אוסר אף כשעירוב בא אצלן.

**אמנם** מד' הרמ"א שלא השיג בסי' שפ"ד ע"ד המחבר, נ' דעתו דאף דל"מ תפיסת יד היכא שיש דיורים אחרים בחצר, מ"מ מהני תפיסת יד שלא יאסור הגוי, וזה צ"ב וכמשה"ק החזו"א.

ו] **ונ'** לישב, דהנה מד' החזו"א מבו' דאם היכא שיש דיורים אחרים בחצר צריך עירוב לכל א' וא', בע"כ דלא חשיב כאורח, וע"כ ודאי דגוי כה"ג יאסור, דרק אם חשיב כאורח הוא דמהני דלא יאסור הגוי.

**אמנם** הנה בד' ריו"נ במתניתין לקמן דפ"ה: בדין תפיסת יד, מפורש דגדר ההיתר דתפיסת יד הוא משום דחשיב כאכסנאי, ונ' מדבריו דזהו גם למש"כ בהמשך דבריו דל"מ תפיסת יד היכא דיש עמהם דיורים אחרים בחצר.

**ונ'** בביאורו, דלעולם כל היכא דיש לבעה"ב תפיסת יד חשיב השוכר כאכסנאי אצלו והוא טפל לבעה"ב, אך מ"מ היכא דיש דיורים אחרים בחצר אמרי' מיגו דהני אסרי הני נמי אסרי ומהני זה לחלקו מבעה"ב.

**ולדעת** ריו"נ יש ללמוד כן גם מדין מקבלי פרס, דלדעתו יסוד דינא דמקבלי פרס הוא משום שהם טפלין לאביהם, ומ"מ היכא שיש דיורים אחרים בחצר מהני זה לחלקם מאביהם, וה"נ הוא בדין תפיסת יד, דהגם דחשיבי כאכסנאים, מ"מ מהני מיגו דהני אסרי וכו' לחלקם מבעה"ב.

**ואשר** ע"כ שפיר מהני תפיסת יד אף בגוי, דכל דאיכא לישראל הבעה"ב תפיסת יד חשיב הגוי כאורח, גם לדעת ריו"נ, וע"כ אינו אוסר עליו.

**ואי** דתיקשי, דמ"מ כיון דאיירי דיש דיורים אחרים בחצר, דאל"כ בלא"ה אין הגוי אוסר, א"כ הרי בכה"ג אף אם הוי השוכר ישראל ה"ה אוסר, ול"מ התפיסת יד, וא"כ מ"ט היכא שהוא גוי אינו אוסר.

**אך** נ' פשוט, דהרי מה ששוכר ישראל אוסר, הוא משום מיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, וזה ל"ש אלא בדהוו המשכיר והשוכר ישראל, אך בשוכר גוי ל"ש כלל הך מיגו, וכמש"נ לעיל סק"ג דל"ש המיגו כלל בגויים מכמה טעמים.

ז] **ובחזו"א** שם כתב עוד, דמד' הרשב"א בחי' דס"ד. צ"ל דע"ג., שכתב דתפיסת יד גוי מהני שלא יאסור שכירו ולקיטו אף ביש לו חדר מיוחד, מבו' דאף במוליכין עירובן למקום אחר מהני תפיסת יד, דהא התם במשכיר נכרי ואין עירוב בא אצלו, וזה דלא כדעת הריו"נ, ותמה ע"ד הרמ"א שסתם כדעת ריו"נ.

**אך** לפי המבו' י"ל דד' הרשב"א הללו מתישבים גם לדעת ריו"נ, דהגם דהיכא דיש דיורים אחרים בחצר ל"מ תפיסת יד, כ"ז הוא היכא שהמשכיר ישראל דאמרי' מיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, אך היכא שהמשכיר גוי י"ל דל"ש המיגו כלל.

**אך** נ' דאי"ז מתישב, דלכאו' הגם דהמשכיר גוי, מ"מ כיון שהשוכרים ישראלים, בדין דיועיל המיגו לחלקן זמ"ז, וצ"ע בזה.

ח] **אמנם** ממש"כ הרמ"א בסי' שפ"ב ס"א דישראל שהשכיר בית לחבירו אף דיש לו תפיסת יד בו, חשיבי כב' ישראלים ואוסרים הגויים עליהם, נ' דעתו דגדר ההיתר דתפיסת יד אי"ז כלל משום דחשיב כאורח אצל בעה"ב, אלא הוא דע"י התפיסת יד חשיבי כאילו עירבו, וכ"ה להדיא בשו"ת מהרי"ל סי' קע"ו שהוא מקור דינא דהרמ"א, ונת' בזה במק"א.

**ולפ"ז** צ"ע רב דמ"ט היכא שיש לישראל תפיסת יד בדירת הגוי אין הגוי אוסר, הרי ל"מ תפיסת יד לחשבו כאורח, אלא הוי כעירוב, וזה ל"מ בגוי דל"מ עירוב אצל גוי, וגם אי נימא דהגם דל"מ עירוב בגוי, מ"מ צירוף דתפיסת יד מהני אף בגוי, מ"מ כ"ז ניחא שלא יאסור הגוי על הישראל הבעה"ב, אך אכתי הי' בדין שיאסור על שאר ישראל הדרים בחצר, דהגם דהוא מצורף לישראל, מ"מ לא עדיף מישראל וגוי הדרים יחד בבית א' דל"מ עירוב הישראל להתיר ובעי' שכירות להתיר רשות הגוי, וכמו שפסק השו"ע סי' שפ"ב סט"ו, וצ"ע בזה.

**כט**

**בדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו**

**עירובין** דע"ג:, אלא טעמא דרב דקא סבר אין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהו בתים וחצירות פתוחין לתוכו.

**א'**

א] **בגדר** הדין דבעי' בתים וחצירות פתוחין לתוכו, מצינו ד' שיטות בד' הראשונים, **א'**, ז"ל התוס' לעיל די"ב:, דמשום דמבוי קרוב לרה"ר וכו' בעי בתים וחצירות, עכ"ל, והיינו דכיון דקרוב לרה"ר ע"כ דמי טפי לרה"ר, וע"כ בעי' שיהא בו רבוי דיורין להבדילו מרה"ר.

**ובחי'** הריטב"א שם מבו' ג"כ דבעי' להבתים וחצירות להבדילו מרה"ר, אלא שפירש הטעם בזה בע"א, הא דחצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה הגם שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה, ז"ל, דשאני חצר שיש בו דיורין וקביע תשמישתייהו, עכ"ל, ומבו' לפ"ז דהא דמבוי אינו ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, הוא משום דלי"ב דיורין ולא קביע תשמישתי' וע"כ דמי לרה"ר, וע"כ בעי' שיהא בו רבוי דיורים להבדילו מרה"ר.

**אמנם** התוס' שם דחו לטעם זה דא"כ מבוי שבית פתוח לתוכו בדין דלא ליבעי בתים וחצירות, ומוכח לא כן מסוגיין, עיי"ש, ובדעת הריטב"א צ"ל דלא פלוג רבנן, וכיון דסתם מבוי אין בו דיורין ולא קביע תשמישתי', הצריכו שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ואף היכא דאית בי' דיורים, אכתי בעי' בתים וחצירות.

**ובתוס'** הרא"ש שם, ז"ל, מבוי שהוא רחוק מן הדיורין כי החצר מפסיק בין הבתים למבוי וגם הוא קרוב לרה"ר משו"ה בעינן שיהיו הדיורין מרובין חצירות ובתים לכל א' ובענין אחר לא מישתרי בלחי וקורה, עכ"ל, וצירף טעמא דהתוס' וטעמא דהריטב"א.

**ב'**, בשו"ת הרשב"א ח"ה סי' ר"ג, פי' הטעם בזה, ז"ל, מסתברא כל שהוא עשוי יותר לדירה ולתשמישי הצנע ולאכול בהם צריך יותר מחיצות גמורות, ולפיכך החצרות של בעלי בתים שדרכן להשתמש בהן יותר בתשמיש הצנע ולאכול בהם צריכות המחיצות יותר גמורות, וכן הדין במבואות שאין בתים וחצרות פתוחות לתוכו דיוריהן מועטין והם משתמשין בהם יותר דאינן בושין כל כך לאכול ולהשתמש בהן, לפיכך הרי הן כחצר וכו', כי לפי רבוי הדיורין מתמעט תשמיש המבוי ובמחיצה כל דהוא סגי, ואע"פ שענין זה אינו שוה בכל, דהרי יש מבוי שדיוריו רבים בבתים וחצרות ואפ"ה בעי פס ד', וכגון דאין ארכו יותר על רחבו, כבר אמרו לפי שהוא עשוי כחצר וחצר וכל הדומה לה דינו בהן דין אחד, עכ"ל. [[170]](#footnote-171)

**ג'**, ז"ל הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ד, הי' הבית האחד של נכרי והאחר של ישראל וכו', וכל שאר המורים אמרו שכל שב' בתים פתוחים לחצר, חצר זו חשובה היא, והמבוי חשוב כל שחצרות פתוחות לו ובתים פתוחין לחצרות, ולזה דעתי נוטה ועיקר, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א בדע"ד:, והשתא נמי דאסיקנא דמשום האי טעמא הוא לא שמעי' מינה דדירת גוי ל"ש דירה לגבי האי, אלא שמי' דירה להתיר את המבוי בלחי וקורה על ידי חצרו דמ"מ המבוי חשוב כיון דאיכא בתים וחצרות פתוחות לתוכו ודיורין דרין בהן, עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א דהא דבעי' בתים וחצירות פתוחין לתוכו הוא משום דלא התירו בלחי וקורה אלא בדאיכא ע"ז חשיבות מבוי, וחשיבות מבוי היא רק בשפתוחין לו ב' חצירות דפתוחין להן ב' בתים, ונ' דזה שלא כדבריו בתשובה שפי' הטעם משום דבעי' שלא ישתמשו במבוי תשמישי הצנע, וע' להלן סק"ב שנת' דהוא מוכח כן דהרשב"א בעבוה"ק לא אזיל עם הטעם שכתב בתשובה.

**ד'**, ז"ל ריו"נ לעיל די"ב:, ובתים וחצירות פתוחין לתוכו, כלומר ב' חצירות ובכל חצר צריך ב' בעלי בתים כדי שיצטרכו לעירובי חצירות, וצריך ב' חצירות במבוי כדי שיצטרכו לשיתוף מבוי, דהא קי"ל דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב ועל עירוב במקום שיתוף, ולכל חצר וחצר צריך הכירא שאין לו לסמוך זע"ז, ע"כ לא סגי בבעה"ב א' בחצר אחת בצד א' ובב' בעה"ב בחצר אחת מצד השני וכו', שאם הי' כאן אותו בעה"ב שהי' יחיד אין נודע לו אם צריך עירוב אם לאו שהרי הוא משתתף עמהם ולא עירב, ואם היו בחצר אחת ד' בעלי בתים לא סגי בהכי להתיר המבוי, שהרי אינם צריכין אלא עירוב ואינם צריכין שיתוף, עכ"ל, וע' בב"י סי' שס"ג שהביא ד' ריו"נ, וכתב ע"ז דזה אינו מתישב לדעת הרמב"ם דקי"ל דסומכין על שיתוף דפת במקום עירוב.

**ונמצא** דלהתוס' ודעימיהו הא דבעי' בתים וחצירות, הוא משום דאל"כ דמי לרה"ר, ולהרשב"א בתשובה בעי' בתים וחצירות דאל"כ דמי לחצר, ולהרשב"א בעבוה"ק בעי' בתים וחצירות משום דאל"כ לית לי' חשיבות מבוי, ולריו"נ הוא משום שלא התירו בלחי וקורה אלא היכא דאית להו הכירא דעירוב ושיתוף.

ב] **ומצינו** כמה נפ"מ בזה, חדא, הוא במש"כ התוס' והריטב"א לעיל די"ב: ע"פ דבריהם, דמה"ט חצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה, אף שאין חצירות פתוחות לתוכה, וכ"ז הוא לטעמייהו, אך לפ"ד הרשב"א בתשובה, נ' פשוט דלעולם אין חצר ניתרת בלחי וקורה, ואף אם ארכה יותר על רחבה, מ"מ הרי אין בתים וחצירות פתוחין לתוכה, ואם במבוי בעי' בתים וחצירות פתוחין לתוכו כדי שלא יהא בו תשמיש הצנע, כ"ש דבחצר ניבעי לזה.

**דמה** שפירשו התוס' דבחצר שארכה יותר על רחבה ל"ב בתים וחצירות משום דרחוקה מרה"ר, פשוט דכ"ז ל"ש רק לטעמייהו דהא דמבוי בעי' בתים וחצירות הוא כדי להבדילו מרה"ר, וע"כ בחצר ל"ב לזה, אך להרשב"א דהא דבמבוי בעי' בתים וחצירות הוא כדי שלא יהא בו תשמיש הצנע, הרי כ"ש דניבעי לזה בחצר, והרי פי' הרשב"א דזהו הטעם דבחצר בעי' פס משום שמשתמשין בו תשמישי הצנע, וא"כ ודאי לא יהני מידי הא דארכה יתר על רחבה, דאכתי משתמשין בה תשמישי הצנע, וז"ב.

**והאמנם** לעיל די"ב: אמר ר"נ דחצר שארכה יותר על רחבה הו"ל מבוי ומבוי בלחי וקורה סגיא, אך בחי' הרשב"א שם הביא גיר' הראב"ד דגרסי' אי ארכו יותר על רחבו ואמבוי קאי, אבל חצר לעולם אינה ניתרת בלחי וקורה כיון שאין חצירות פתוחות לתוכו, והסכים הרשב"א שם לד' הראב"ד, וזה מתישב עם דבריו בתשובה.

**וע'** גם בפי' ריו"נ לעיל די"ב: שפירש דמש"א דחצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה ה"מ בשפתוחין לאותו חצר בתים וחצירות, והביאו הב"י בסי' שס"ג, וזהו לטעמי' דהא דבעי' בתים וחצירות הוא משום דבעי' שיהא עירוב ושיתוף, וע"כ אין לחלק בזה בין מבוי לחצר.

**אך** בעבוה"ק ש"א פי"ג נקט הרשב"א דחצר שארכה יותר על רחבה ניתרת בלחי וקורה, הגם שאין חצירות פתוחות לה, וזה אינו מתישב עם דבריו בתשובה הנ"ל.[[171]](#footnote-172)

**ונ'** שטעמו הוא עפמש"נ לעיל מל' עבוה"ק דהא דמבוי בעי בתים וחצירות הוא משום דחשיבות מבוי הוא רק בדב' חצירות פתוחות לתוכו, ולפ"ז י"ל דע"כ חצר שארכה על רחבה ניתרת בלחי וקורה אף שאין חצירות פתוחות לתוכה, משום דחצר חשיבא אף בשאין חצירות פתוחות לתוכה, וכמש"כ הרשב"א שם דכל שב' בתים פתוחים לחצר חצר זו חשובה היא, וע"כ שפיר היא ניתרת בלחי וקורה.

**וצריך** להוסיף בזה, דס"ל להרשב"א דהא דחצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה, לאו היינו משום דכה"ג חשבינן לה כמבוי, דא"כ בדין דניבעי חצירות פתוחות לתוכה, שיהא לה חשיבות מבוי, אלא היינו דכה"ג אף "חצר" ניתרת בלחי וקורה, וע"כ סגי ל"ב שיהיו חצירות פתוחות לתוכה.

**ונ'** לפ"ז, דלדעת הרשב"א לא תהא חצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה, רק אם ב' בתים פתוחים לתוכה, דרק כה"ג הוא דאית לה חשיבות חצר, וכמש"כ הרשב"א שם, וכאשר כ"ה ל' הירושלמי שהביאו הראשונים, דחצר אינה פחותה מב' בתים, אך לדעת התוס' נ"פ שהיא ניתרת בלחי וקורה אף בשאין פתוחים לה ב' בתים, וצ"ע בזה.[[172]](#footnote-173)

ג] **עוד** נפ"מ בזה, הוא במש"כ בתור"פ לעיל די"ב:, דלפ"ז יש להחמיר בחצירות שלנו הקרובות לרה"ר להצריך פס ד' או ב' לחיים וכו', עד שיהא בתים וחצירות פתוחים לתוכו, עכ"ל, והיינו דהגם דבתשמישן הוו חצירות, מ"מ כיון שסמוכות לרה"ר דינם כמבוי דבעי' שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו,[[173]](#footnote-174) ומאידך כתב בשו"ת מהרי"ל סי' ר"ב בשם סמ"ק ואגודה דמבואות שלנו שרחוקות מרה"ר א"צ שיהיו בתים וחצירות פתוחות לתוכן, וכנראה כונתו ללמוד כן מל' ר"פ בהגה' הסמ"ק דמבואות שלנו "שסמוכות לרה"ר" צריכים ב' לחיים, והרי דאם אין סמוכות לרה"ר א"צ ב' לחיים, וע' באגודה פ"ק סי' י"ב שכתב דין זה וסיים ע' סמ"ק.

**וכ"ז** הוא לפי טעמא דהתוס', אך לדעת ש"ר פשוט דאף מבוי הרחוק מרה"ר אינו ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו.

ד] **עוד** נפ"מ בזה הוא במש"כ בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תר"א וח"ז סי' קס"ב לחדש דמבוי המפולש ניתר בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן אף בשאין בתים וחצירות פתוחין לו,[[174]](#footnote-175) ועיי"ש בדבריו בח"ז שהוכיח כן מלעיל ד"ו: ועמש"נ בזה בסימן ל' סק"ג, ונ' דכ"ז הוא לטעמי' דהא דמבוי אינו ניתר בלחי וקורה אא"כ בתים וחצירות פתוחין לתוכו הוא משום דאל"כ דמי לחצר שמשתמשין בו תשמישי הצנע וצריך מחיצות גמורות יותר, וע"כ כל שהוא מפולש מב' צדדים לרה"ר לא חזי כלל לתשמישי הצנע, וע"כ כה"ג ניתר בלחי וקורה אף שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, אך לדעת ש"ר ודאי דאף מבוי המפולש אינו ניתר בלחי וקורה אם אין בתים וחצירות פתוחין לתוכו.

**והנה** בשו"ת הרשב"א ח"א שם מבו' עוד, דכה"ג הוא ניתר בלחי וקורה אף שרחבו יותר על ארכו, ונ' טעמו דהא דרחבו יותר על ארכו אין ניתר בלחי וקורה הוא משום דדמי לחצר, וכה"ג שהוא מפולש מב' צדדים ל"ד לחצר, וזה כהטעם שהביא בשו"ת הרשב"א ח"ה (שהבאנו בהערה) ודחאו.

ה] **והנה** בתוס' לעיל דכ"ד: ד"ה ההיא רחבה כתבו, ז"ל, ושביל פירש הקונטרס דאית בי' דיורין ואתי שפיר הא דקאמרינן בסמוך דמהני לחי לשביל ואי אין בתים וחצירות פתוחים לתוכו לא הוה משתרי בלחי, עכ"ל.

**אך** שם בד"ה לעביד כתבו התוס', ז"ל, לכך נראה לפרש דשביל של כרמים אין בו דיורין וכו' ואפ"ה מהניא לי' לחי, דבני מבוי היו משתמשין שם ובמבוי הרבה בתים וחצירות היו, עכ"ל.

**ובתורי"ד** שם, ז"ל, ניעביד לחי לשביל של כרמים כו', מיכן מוכיח שלא הי' דיורים בשביל ומש"ה הי' ניתר בלחי שאילו היו בו דיורים היאך הי' ניתר בלחי והא אמרי' לגבי מבוי שאם אין בתים וחצרות פתוחין לתוכו דינו כחצר שהיא צריכה פס ד' אבל זה השביל שאין בו דיורין למה נחמיר עליו להצריכו פס כחצר שיש לה דיורין, הילכך סגי לי' בלחי כל שהוא, עכ"ל.

**ועיי"ש** בחי' הרשב"א והריטב"א שמבו' דעתם דאין השביל ניתר בלחי וקורה אא"כ בתים וחצירות פתוחים לתוכו, עיי"ש בדבריהם.

**ונ'** דהוא תלוי בפלוגתת הראשונים בטעמא דבעי' בתים וחצירות, דהתוס' שכתבו דאף דליכא בתים וחצירות בשביל מ"מ הוא ניתר בלחי וקורה משום דבני מבוי היו משתמשין שם ובמבוי הרבה בתים וחצירות היו, הוא משום דס"ל דהא דבעי' בתים וחצירות פתוחין לתוכו היינו דבעי' שיהא רבוי דיורין להבדילו מרה"ר, וע"כ י"ל דסגי לזה בדיורי המבוי המשתמשים בשביל, אך לדעת הרשב"א בעבוה"ק דהא דבעי' בתים וחצירות הוא משום דזהו מבוי חשוב, נ' פשוט דל"מ כלל הא דבתים וחצירות פתוחים למבוי ובני המבוי משתמשים בשביל, וז"פ.

**אמנם** הנה בחזו"א סי' פ"ו סק"ז כתב ע"ד התוס', ז"ל, לכאו' שימוש לאו מילתא היא דבעי' בתים וחצירות פתוחים לתוכו, ונראה דהשתא התחילו בני מבוי להשתמש גם ברחבה והו המבוי והרחבה והשביל כמבוי ארוך וכו', עיי"ש בדבריו, ולדבריו א"ש ד' התוס' גם לפום טעמא דהרשב"א.

**ומש"כ** הרי"ד דהשביל ניתר בלחי וקורה אף שאין בתים וחצירות פתוחים לתוכו משום שאין בו דיורים, נ' דמפרש טעמא דמבוי בעי בתים וחצירות, כד' הרשב"א בתשובה, דהוא משום דאל"כ משתמשין בו תשמישי הצנע ודמי לחצר, ואשר זש"כ הרי"ד דכל שאין בו דיורים ואין משתמשין בו כלל תשמישי הצנע למה נחמיר עליו להצריכו פס כחצר שיש בה דיורים, וז"ב.

**והנה** מבו' בל' הרי"ד, דהא דאם אין בתים וחצירות פתוחים לתוכו אינו ניתר אלא בפס, הוא משום דכה"ג דמי לחצר, וע"כ הוא שכתב דאם אין בו דיורין דל"ד לחצר ניתר בלחי וקורה, ונ' ללמוד מזה שדעתו דחצר לעולם אינה ניתרת בלחי וקורה אף אם ארכה יתר על רחבה, דאם אף חצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה, ל"ש לומר דמבוי שאין בתים וחצירות פתוחים לו דמי לחצר שהרי אף חצר כה"ג היתה ניתרת בלחי וקורה, וזהו לטעמי' שמפרש דהא דמבוי שאין בתים וחצירות פתוחים לתוכו אינו ניתר בלחי וקורה הוא משום דכה"ג משתמשין בו תשמישי הצנע ודמי לחצר, וע"כ כ"ש דחצר גופה אינה ניתרת בלחי וקורה, וכמש"נ כן לעיל סק"ב ובהערה שם בדעת הרשב"א, וז"ב.

**ושו"ר** בפסקי רי"ד לעיל די"ב: שנ' להדיא שדעתו דחצר לעולם אינה ניתרת בלחי וקורה, ולא גריס כלל כגיר' דילן בגמ' שם, עיי"ש, וכ"נ דעת נכדו הריא"ז בפ"ק ה"א דין כ"ב.

**ל**

**בדין בתים או חצירות של אדם א'**

**אם מועילים לדינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו**

א] **עירובין** דע"ג: אמר רב אין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהו בתים וחצירות פתוחין לתוכו.

**ופירש"י** דלית לי' לרב הא דתניא לעיל אב ובנו מבוי שלהם ניתר בלחי וקורה וכו', והתוס' כתבו דלא פליג רב אברייתא דלעיל, משום דלא חשבינן בתים וחצירות דאב ובנו חדא כיון שאין פתוחין זל"ז וכו', כי במה שהם של אב ובנו אין לחשבם אחת יותר מבשל נכרים ועירבו וכו'.

**ועמש"נ** בסימן ל"ב בביאור הפלוגתא בזה, ועיי"ש סק"א בהערה מש"נ פלוגתת הראשונים אם קי"ל כדינא דרב דכל דהחצירות פתוחות זו לזו חשיבי כחדא ואין המבוי ניתר בלחי וקורה.

ב] **והנה** בפשוטו נ', דהיכא דב' החצירות הוו של אדם א', מודו כו"ע דלא חשבינן לה כב' חצירות, שהרי חזינן לעיל דע"ג. שדנו דאף ב' חצירות של אב ובנו לא חשבינן להו כב' חצירות, והא דלפי האמת חשיב כב' חצירות פי' הרשב"א שם, ז"ל, דחשיבות מבוי יש כאן שאילו היו אחרים דרים כאן צריכין עירוב ואפי' הן בעצמן אם אין מקבלים פרס כרבים דמו, עכ"ל, אך אילו הוו ב' החצירות של א' ודאי לא חשיבי כב' חצירות.[[175]](#footnote-176)

**ולכאו'** הוא מוכרח כן, דאי נימא דאף ב' חצירות של אדם א' חשיבי כב' חצירות וניתר המבוי בלחי וקורה, א"כ הו"ל לאשמועינן לזה, והוה ידעי' דכ"ש דב' חצירות של אב ובנו חשיבי כב' חצירות, וממה שהוצרכה הברייתא להשמיענו דב' חצירות של אב ובנו חשיבי כב' חצירות, יש ללמוד דאילו היו של אדם א' ודאי ל"ה של ב' חצירות, וקמ"ל הברייתא דאב ובנו לא חשיבי כאדם א'.

**והאמנם** הי' מקום לדון, דשמא אב ובנו עדיפי מב' חצירות של אדם א', דב' חצירות של אדם א' אית לי' בכל א' מקום פיתא גמור, ול"ש ב' הבתים להדדי, ומשא"כ אב ובנו שהבן מקבל פרס מאביו וחשיב כסמוך על שלחן אביו וכמש"כ הריטב"א, חשיבי טפי כחדא, וע"כ רק בזה ס"ד שלא יהא המבוי ניתר בלחי וקורה, אך בב' חצירות של אדם א' פשיטא שניתר המבוי בלחי וקורה, אך לדעת הסוברים דלשם מקבלי פרס סגי שמקבלין הוצאה מאביהם, ועי"ז נטפלין לו, ודאי דבית חצירות של אדם א' שייכי טפי להדדי, ודו"ק, אך בפשוטו נ' שאין מקום לומר כן, דודאי באדם א' שייכי כל מקומות פיתא שלו זל"ז וחשיבי כחדא.

**אמנם** יש לדחות דאורחא דמילתא קתני, וע"כ הוא דקמ"ל הברייתא הך דינא באב ובנו, ולא בדהוו ב' החצירות של אדם א'.

ג] **אמנם** צ"ע בזה מהא דתניא לעיל ד"ו:, מי שיש לו ב' בתים בב' צידי רה"ר עושה לחי מכאן ולחי מכאן או קורה מכאן וקורה מכאן וכו', וכתבו התוס' שם, ז"ל, פי' שני חצירות, דאין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו חצירות פתוחות לתוכו וכו', עכ"ד.

**וצ"ע** דאכתי מ"ט ניתר המבוי בלחי וקורה, הרי הוו ב' החצירות שלו, וכל כה"ג חשיבי כחצר אחת וכנ"ל.

**וכבר** עמד בזה הרשב"א בתשובה ח"ז סי' קס"ב, ז"ל, ונראה לי להלכה דצורת פתח מכאן ולחי אחד מכאן סגי במבוי המפולש, ואף דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, דההיא דשני בתים בשני צידי ר"ה מיירי מאיש אחד, ואנן שתי חצרות משני בני אדם בעינן וכן בבתים, והראי' אב ובנו רב ותלמידו אינן צריכים לערב ומבוי שלהם ניתר בלחי וקורה, כלומר לקולא דחזו לשנים ואעפ"כ אמרו אין מערבין רשות הרבים בכך אלא בצוה"פ, דבכל מילי גם כן סגי בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן וכו', עכ"ל.

**אמנם** לדעת ש"ר שלא חילקו בזה וס"ל דאף במבוי המפולש הניתר בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, בעי' שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, וכ"כ הרשב"א גופי' בח"ה סי' ר"ב, וע' דרכי משה סי' שס"ג, וכ"ה במ"ב שם ס"ק קי"א, תיקשי דהיאך מהני התם לחי או קורה, הרי לא חשיב דחצירות פתוחין לתוכו, כיון שב' החצירות הם של אדם א'.

**וצ"ל** דלישנא ל"ד, ולא איירי בב' חצירות של אדם א', וכ"ה בתוספתא פ"ז ה"ט, שהביאו התוס' שם, יתר על כן אמר ר"י ב' חצירות זו כנגד זו ברשות הרבים, נותנים לחי מיכן ולחי מיכן או קורה מיכן וקורה מכאן "ומערבין" ונושאין ונותנין באמצע וכו, והרי דאיירי בחצירות של ב' בנ"א, אך בהגה' הגר"א הגי' בד' התוספתא מי שיש לו ב' בתים בב' צידי רה"ר, אך גיר' התוס' לעיל ד"ו: היא כגיר' דילן, עיי"ש שהביאו דבתוספתא גרסי' בהדיא ב' חצירות.

ד] **אך** צ"ע עוד בזה, דהנה לכאו' כ"ה דבעינן שיהיו ב' החצירות של ב' בנ"א, ה"נ בהא דבעי' ב' בתים בחצר, כל דהוו ב' הבתים של אדם א', לא חשבינן להו כב' בתים.

**ומצינו** כן להדיא בשבת דקל"א., דמשני אפשר דמבטלי להו רשותא דכולהו לגבי חד, ופריך סו"ס בית איכא בתים ליכא, ופי' ר"ח, ז"ל, וכיון שביטלו כל בני חצר רשותם לגבי חד נעשו כל הבתים שלו וכולן כבית א' הן חשובין, ורב לא אמר אלא בתים ומיעוט בתים שתים וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א ובמאירי שם, והרי להדיא דכל דהוו כל הבתים של אדם א' חשיבי כבית א'.

**אך** הנה בפירש"י בשבת שם נ' שפי' ד' הגמ' שם בע"א, וכ"ה בחי' המיוחסים להר"ן שם, ולפ"ז אין להוכיח משם, ועמש"נ עוד בפלוגתת רש"י והר"ח בפי' ד' הגמ' שם, בסימן ל"ג סק"ה.

**וכ"ה** גם בעבוה"ק ש"א פ"ד, ז"ל, עירבו בתים זה עם זה, יש מגדולי המורים שאמרו דנסתלקו בתים ואינם אלא כבית אחד וחצרות יש אבל לא בתים, עכ"ל, ועמש"נ בזה בסימן ל"ג סק"ב, והרי דבעי' שיהיו הבתים חלוקין זמ"ז, וכל שעירבו זע"ז וחשיבי כשל אחד, אין מתקיים בזה דין בתים פתוחים לתוכו.

**אמנם** צ"ע רב בזה, מהא דתניא לעיל דע"ג. דהאב ובנו הרב ותלמידו מבוי שלהן ניתר בלחי וקורה, ופירש"י שם דאיירי שחצר אחת של אב ואחת של בן, וקשיא דהגם דאב ובנו חשיבי כתרתי, וע"כ חשיב דאיכא ב' חצירות במבוי, מ"מ הרי ב' הבתים שבכל חצר הוו דאדם א', שהרי בחצר אחת הי' האב לבדו ובע"כ דב' הבתים שהיו שם הוו דילי', ובחצר השני' הי' הבן לבדו וב' הבתים שהיו שם הוו דילי', וא"כ הרי ליכא ב' בתים בכל חצר, והיאך ניתר המבוי בלחי וקורה.[[176]](#footnote-177)

**ולדעת** הראב"ד ודעימי' דסגי בבית א' בכל חצר, מתישב היטב, דע"כ שפיר ניתר המבוי בלחי וקורה, ואף דליכא אלא בית א' בכל חצר.

**והנה** אמנם בעבוה"ק להרשב"א ש"א פ"ד הביא לדינא דברייתא בגונא שהי' הבית א' לאב והשני לבן, ולא קאי כלל על ב' החצירות, אלא באחת מן החצירות הי' בית א' לאב והשני לבן, וכ"ה בפסקי ריא"ז בסוגיין, ופי' הטעם דמהני "מפני שב' בתים הן ודומין כמי שעירבו", ונ' להדיא דאה"נ אם יהיו ב' הבתים של אדם א' לא יהני, וכ"ה בטושו"ע סי' שס"ג סכ"ו.

**אך** בד' רש"י ותוס' וש"ר לעיל דע"ג. ובסוגיין מבו' להדיא דמפרשי לה בשחצר אחת של אב וחצר אחת של בן, ותיקשי דמ"ט ניתר המבוי בלחי וקורה הרי ליכא ב' בתים בחצר כיון דהוו הבתים של אדם א'.

**וצ"ל** דאיירי התם בשהיו האב וג' בניו והרב וג' תלמידיו, והיו ב' מהן דרין בחצר אחת וב' מהן דרין בחצר השני', וכ"נ בל' תוס' הרא"ש שם, ז"ל, בדליכא בכל המבוי אלא האב "ובניו" הרב "ותלמידיו" ובתים וחצירות פתוחין למבוי, עכ"ל, וכ"נ גם בל' התוס' בסוגיין, שכתבו שתי' ר"י דלא חשיבי בתים וחצירות דאב ובנו חדא כיון שאין הבתים פתוחין זל"ז וכו', ונ' שהנידון הי' גם על הבתים דיחשבו כחדא מפני שהם של אב ובנו.

**ושו"ר** בגאו"י לעיל דע"ב: בד"ה אמר הריטב"א שכתב דאיירי בכה"ג שהיו כמה בנים, דאל"כ ליכא ב' בתים בכל חצר, עיי"ש.

**אך** לכאו' אי"ז מתישב בל' רש"י שם, שפי' להדיא דהוו ב' חצירות אחת של אב ואחת של בן, ונ' להדיא דהאב הי' לבדו בחצר והבן הי' לבדו בחצר, וכ"ה להדיא בל' רבינו ירוחם נתיב י"ב חי"ז, אפילו אין שם דיורין אחרים במבוי אלא שהאב דר בחצר א' והבן בחצר אחרת,[[177]](#footnote-178) והדק"ל היאך ניתר המבוי בלחי וקורה הרי ליכא ב' בתים בכל חצר, כיון דהוו של אדם א'.

ה] **ובפשוטו** נ' דצ"ל בזה בדעת רש"י, דהא דאב ובנו מבוי שלהם ניתר בלחי וקורה, אין הטעם בזה משום דאב ובנו לא חשיבי כחד, כמש"כ הרשב"א, אלא הטעם בזה הוא דאף דחשיבי כחד, מ"מ כיון דאיכא ב' חצירות במבוי ה"ה ניתר בלחי וקורה, ואף אם היו ב' החצירות של אדם א' נמי הי' המבוי ניתר בלחי וקורה.

**ונ'** כן מד' רבינו ירוחם נתיב י"ב חי"ז, ז"ל, האב ובנו הרב ותלמידו שדרים במבוי אחד, אפילו אין שם דיורין אחרים במבוי אלא שהאב דר בחצר א' והבן בחצר אחרת ופתוחים חצרותם למבוי, לא תאמר כיון שהם כיחידים לענין חצר וכו', כמו"כ במבוי והרי הם חשובין כחצר אחת הפתוחה למבוי ואינו ניתר המבוי בלחי וקורה וכו', אלא בודאי מבוי שלהם ניתר בלחי וקורה, "שאע"פ שהם כיחידים" מכל מקום הם שני חצרות פתוחות למבוי וניתר בלחי וקורה, עכ"ל.

**והא** דלא אשמועינן הברייתא דאף בדהוו ב' החצירות של אדם א' ניתר המבוי בלחי וקורה, וכ"ש באב ובנו, צ"ל כמש"נ לעיל סוסק"א דאורחא דמילתא קתני, שאין דרך שיהיו ב' חצירות של א' וידור בשתיהן.

**ולפ"ז** ניחא גם הא דחשבינן דאיכא בכל חצר ב' בתים, הגם דב' הבתים הוו של אדם א', דמ"מ כיון דאיכא ב' בתים בחצר, ניתר המבוי בלחי וקורה, ואמנם פשוט דכ"ז הוא היכא דאית לי' מקום פיתא בב' הבתים, אך אם לי"ל מקום פיתא בא' מן הבתים, ל"ח בית זה כלל כבית להיתר המבוי, וכמבו' בסוגיין.

**אך** אכתי לא נתישב היטב, דלפ"ז הרי נמצא דאלמלי הדין שנתחדש בברייתא דאף ב' חצירות של אב ובנו חשיבי כב' חצירות, ה"נ ל"ה מהני ב' בתים של אדם א' ליחשב כב' בתים בחצר, וא"כ בכה"ג דאיירי הברייתא שהיו ב' הבתים שבכל חצר של אדם א', ל"ה מהני אף בלא הא דהוו החצירות של אב ובנו, ואי"ז במשמעות הברייתא, דמ' דכל הא שהוצרכה הברייתא להשמיענו שהמבוי ניתר בלחי וקורה הוא רק משום דהוו החצירות של אב ובנו, ולא משום דהוו ב' הבתים שבחצר של אדם א'.

ו] **ואשר** ע"כ נ' בדעת רש"י ודעימי', דהנה בטעמא דרב דס"ל דאם החצירות פתוחות זו לזו אין המבוי ניתר בלחי וקורה, נת' בסימן ל"ב שנחלקו בזה הראשונים, ונת' שם בדעת רש"י דאין טעמא דרב דמשום דחזו לערובי חשיבי ב' החצירות כחד, אלא טעמא דרב הוא משום דאין המבוי ניתר בלחי וקורה אא"כ יש בתים וחצירות שצריכין להשתתף זע"ז, וע"כ כל שפתוחין זל"ז ומצי לערב בלא שיתוף ל"מ לחי וקורה.

**ולפ"ז** נ' בדעת רש"י, דהא דתניא בברייתא דהאב ובנו מבוי שלהם ניתר בלחי וקורה, אתא לאשמועינן הך מילתא, דהגם דבעי' ב' חצירות, מ"מ ל"ב שיהיו ב' החצירות צריכין להשתתף זע"ז, ודלא כרב דס"ל דכל שאין ב' החצירות צריכין להשתתף זע"ז, ל"מ.

**וכ"ה** להדיא בפירש"י לעיל שם אהא דתניא דמבוי שלהם ניתר בלחי וקורה, ז"ל, ואע"פ שאין צריכין לערב חצירות, מ"מ פתוחין לו כצ"ל, עכ"ל, ומפורש בד' רש"י דהא דס"ד דאין מבוי שלהם ניתר בלחי וקורה וקמ"ל הברייתא שהוא ניתר, הוא משום דא"צ החצירות לערב, וע"כ ס"ד דחשיבי כחדא, דדינא דבעי' ב' חצירות היינו ב' חצירות המשתתפות דרך המבוי, וכאשר כן ס"ל לרב, וקמ"ל הברייתא דכל דחצירות פתוחות לו, אף שא"צ לערב זע"ז, ה"ה ניתר בלחי וקורה.

**ונ'** לפ"ז, דכל נידון הברייתא הי' רק בדינא דב' חצירות, דבזה יל"פ דבעי' ב' חצירות המשתתפות דרך המבוי, וע"כ ל"מ חצירות של אב ובנו דל"ב לערובי, אך בהך דינא דבעי' בכל חצר ב' בתים, פשיטא דסגי במה דהחצר חשובה שיש בה ב' בתים, והגם דל"ב לערובי, שהרי לעולם א"צ לערב הבתים דרך המבוי, וא"כ ודאי דלדין ב' בתים ל"ב שיהא בעי לערובי, ואשר ע"כ אף דהוו ב' הבתים שבחצר של אדם א' שפיר דמי.[[178]](#footnote-179)

**ולפ"ז** מתישב היטב משה"ק לעיל, דמ' בברייתא דאלמלי הא דהוו החצירות של אב ובנו, פשיטא דהמבוי ניתר בלחי וקורה, הגם דב' הבתים שבכל חצר הם של אדם א', ולמש"נ א"ש היטב, דכל נידון הברייתא הוא שמא בעינן ב' חצירות הצריכות לערב זע"ז, אך בבתים פשיטא דכל דאיכא ב' בתים מהני, אף דהוו של אדם א' וא"צ לערב זע"ז.

ז] **ונפ"מ** עוד בזה, בדינא דרב דכל שפתוחות החצירות זל"ז חשיבי כחדא, ויש להסתפק אם ה"נ הוא בשפתוחין ב' הבתים זל"ז, דנמי נימא דחשיבי כחדא ואין ניתר המבוי בלחי וקורה.

**ובל'** התוס' בסוגיין נ' דאף בתים הפתוחין זל"ז חשיבי כחדא, שכתבו דלא חשבינן בתים וחצירות דאב ובנו חדא, כיון שאין הבתים פתוחין זל"ז וכו', והרי דאם היו פתוחין הבתים זל"ז הוי חשיבי כחדא, ובד' התוס' דע"ד: מבו' דנסתפקו בזה, וטעם הספק הוא, דשמא בבתים דחלוקין יותר זמ"ז, ע"כ אף שפתוחין זל"ז ומערבין דרך פתחיהן לא חשיבי כחדא.

**ובפסקי** ריא"ז דין ו' כתב בבתים שאם ראויין לערב יחד דרך פתח שביניהם חשיבי כבית א', ולעיל מינה בדין ה' פירש דין אב ובנו על ב' בתים, ופי' הטעם דמהני מפני שב' בתים הן ודומין כמי שעירבו.

**ולפמש"נ** בדעת רש"י נמצא, דבזה מודה רב דאף היכא שפתוחין הבתים זל"ז ניתר המבוי בלחי קורה, וכמש"נ.

**לא**

**בישוב דעת הראב"ד דסגי בבית א' בכל חצר**

א] **עירובין** דע"ג:, אמר רב אין המבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהו בתים וחצירות פתוחין לתוכו.

**והנה** דעת רש"י לעיל די"ב: והראב"ד הובא בראשונים שם ובסוגיין, דהא דבעי' בתים וחצירות פתוחין לתוכו, היינו ב' חצירות שבכל חצר בית א', וכן מבו' בשו"ת הרי"ד סי' מ"ד.

**אך** בסוגיין פירש"י דבעי' ב' בתים לכל חצר, וכן פירש"י לעיל דס"ו: ובשבת דקל"א. וכבר עמד הרא"ש בפ"ק על סתירת ד' רש"י, (ושם הביא דרש"י לעיל ד"ה: פי' ג"כ דבעי' ב' בתים בכל חצר, ולפנינו לא נמצא), וכ"ד תוס' לעיל די"ב: והרא"ש שם והתורי"ד בסוגיין והרשב"א והריטב"א בסוגיין ולעיל די"ב: וש"ר.

ב] **והנה** הרשב"א והריטב"א לקמן דע"ד: וכ"ה בשו"ת הרשב"א ח"ה סי' ר"ב, הוכיחו מסוגיא שם דבעי' ב' בתים בכל חצר, עיי"ש בדבריהם, וע' גאו"י מש"כ לדחות בזה.[[179]](#footnote-180)

**ונ'** די"ל בזה בפשיטות בדעת הראב"ד, דהנה כל הוכחת הראשונים שם מיוסדת על הא דפשיטא להו דלשמואל דבעי' בית א' וחצר א' בעי' חצר מכאן ובית מכאן, עיי"ש בדבריהם.

**ואך** שנחלקו בדין חצר זו, דדעת רש"י בסוגיין דסגי שיהא פתוח לחצר זו בית א', ואילו בד' הרשב"א לקמן דע"ד: מפורש דבעי' שבאותה חצר יהיו ב' בתים, עייש"ה, וכ"נ בל' התוס' לעיל די"ב:, וע' מהרש"א בסוגיין שלזה נתכונו התוס' במש"כ דלעיל לא פי' כן.

**אך** באמת נ' די"ל, דלדעת הראב"ד דמש"א רב בתים וחצירות מתפרש ב' בתים בב' חצירות, ה"נ מש"א שמואל בית וחצר מתפרש בית א' בחצר אחת, ולפ"ז ל"ק כלל מהתם.[[180]](#footnote-181)

**והטעם** בזה נ', דלדעת הראב"ד דבעי' ב' בתים בב' חצירות, לכאו' נ' דעיקר הדין הוא דבעי' שיהיו ב' בתים למבוי, ואך דבעי' שיהיו הבתים כדרכם שיהיו פתוחין לחצר, ול"מ אם הם פתוחין למבוי, ולפ"ז הרי שלדעת שמואל דבעי' בית א' וחצר אחת אין מסתבר שנתחדש חומרא טפי מדרב דבעי' אף חצר, ואם כונת שמואל דבעי' ב' בתים וא' מהם בעי' שיהא בחצר וא' ל"ב שיהא בחצר, ל"ה לי' למימר כ"ה לישנא שנראה דלדין בתים דבעי' במבוי סגי בבית א', ובע"כ מתפרשים ד' שמואל דבעי' בית א' למבוי ובעי' שיהא אותו בית כדרכו שיהא פתוח לחצר.

**ומצינו** כן בשו"ת הרי"ד סי' מ"ד, עיי"ש שמבו' בדבריו דבתים וחצירות היינו ב' בתים בב' החצירות, ובית וחצר היינו בית א' בחצר אחת, וזה שלא כדבריו בתורי"ד בסוגיין, ועיי"ש שלמד כן מההיא דאבות בר איהי, אשר מזה הוכיחו הראשונים דלא כדעת הראב"ד דסגי בבית א' בכל חצר, אך לדעת הרי"ד דלשמואל סגי בבית א' שבחצר אחת אין להוכיח משם, וכמש"נ.[[181]](#footnote-182)

**אמנם** הנה התוס' לעיל די"ב: הוכיחו דלשמואל לא סגי בבית אחד שבחצר אחת, דהא קאמר ר' יוחנן התם אפי' חורבה, וקאמר בתר הכי דלא חיישי' דילמא אתא לאפוקי מאני דבתים לחורבה, משמע דל"ב למימר חורבה שבחצר דא"כ ליכא בתים, אלא חורבה בלא חצר קאמר, וה"נ לשמואל דאמר אפי' בית א' וחצר אחת, עכ"ל.

**ובדעת** הרי"ד י"ל בתרי גווני, חדא דהרי"ד אזיל לטעמי' שכתב בתורי"ד בסוגיין דלא גרסי' להא דואזדא ר' יוחנן לטעמי' וכו', ולפ"ז ליתא לעיקר הוכחת התוס', וי"ל עוד, לפמש"כ נכדו הריא"ז בפסקיו הבאנו דבריו להלן סק"ג בהערה, דר' יוחנן לא פליג כלל אדרב, רק חידש דל"ב בתים אלא אף חורבה מהניא, וז"פ.

ג] **ומקור** למש"נ בביאור דינא דבתים וחצירות לדעת הראב"ד, נ' ממה שפירש"י לעיל ד"ה. אדינא דבתים וחצירות, ז"ל, בתים פתוחין לחצירות וחצירות למבוי שכן הי' דרכן שאין בתים פתוחין אלא לחצריהן וכו', עכ"ל, ולעיל די"ב: פירש, ז"ל, ב' חצירות פתוחות למבוי ובית פתוח לכל חצר שכן היו דירותיהן לפני כל בית הי' חצר, עכ"ל, וצ"ע מה נתינת טעם היא שכן הי' דרכם שהי' חצר לפני הבתים ולא היו הבתים פתוחין למבוי.

**ונ'** דרש"י שם אזיל לטעמי' שפירש שם דסגי בבית א' לכל חצר, וגם בדבריו בד"ה. י"ל דאזיל בשיטה זו, והגם דהרא"ש כתב דשם פירש דבעי' ב' בתים בכל חצר כבר כתב הקרב"נ שם דלפנינו לא נמצא כן, אשר לפ"ז עיקר הדין הוא דבעי' ב' בתים למבוי, ואך דבעי' שיהיו הבתים פתוחין כדרכן דהיינו שיהא חצר לפני הבתים והחצר תהא פתוחה למבוי, וכמש"נ.

**ושו"ר** בראבי"ה סי' שע"ט, ז"ל, ואע"ג דאיכא פלוגתא דאמוראי דאיכא מ"ד אין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחים לתוכו וכו', ה"מ באותן הימים שכולן דרכן שחצירותיהן לפני בתיהן והולכים דרך חצר לרשות הרבים, אבל בזה"ז שהבתים פתוחות למבוי והחצר לאחורי הבתים,[[182]](#footnote-183) די לנו שהבתים פתוחים למבוי בלא חצר כן נראה לי, וכן מצאתי בפירוש רבינו יהודה בר נתן בשם רבינו שלמה, עכ"ל.[[183]](#footnote-184)

**והרי** שדעת רש"י דכל הא שיהיו חצירות פתוחות לתוכו היינו רק משום שכ"ה הדרך שיש חצירות לפני הבתים, ואשר זמש"כ רש"י לעיל ד"ה. ודי"ב: שדרכם שהיו חצירות לפני הבתים, דרק מה"ט הוא דבעי' שיהיו אף חצירות, וכמש"נ.

**ולפ"ד** ראבי"ה מתבאר גם מה שהוסיף רש"י בד"ה.דכל חצר האמור בש"ס או במשנה אינו אלא לפני הבית אבל שאחורי הבית מוקצה או רחבה קרי לי', עכ"ל, ונ' כונתו לפרש שבימיהם היו החצירות לפני הבתים ומה שאחורי הבית לא הי' קרוי חצר, ול"ד לזה"ז שהחצירות הם אחורי הבתים.

ד] **והנה** אמנם הראבי"ה שם ס"ל דלרב בעי' ב' בתים בכל חצר, ואפ"ה ס"ל דכל הא דבעי' חצר הוא רק משום שכ"ה דרך הבתים שיהא לפניהם חצר, וזה דלא כמש"נ שכל ד' רש"י אתיין רק לטעמי' התם דס"ל דסגי בשיש ב' בתים בב' החצירות.

**ואמנם** נ' דזה תליא בביאור דינא דבתים וחצירות לדעת הסוברים דבעי' ב' בתים בכל חצר, דיל"פ דשורש הדין הוא דבעי' ב' חצירות, והא דבעי' ב' בתים פתוחין לחצר הוא משום דבעי' חצר חשובה שיש בה דיורי ב' בתים, וכאשר כ"ה מפורש בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ד, ז"ל, שכל שב' בתים פתוחים לחצר, חצר זו חשובה היא, והמבוי חשוב כל שחצרות פתוחות לו ובתים פתוחין לחצרות, עכ"ל.

**אך** יל"פ דלעולם שורש הדין הוא דבעי' ד' בתים פתוחים למבוי, ואך דבעי' שיהיו פתוחים לו דרך חצירות, ועמש"נ בסימן ל' סק"ד בהערה לדון נפ"מ בזה, היכא דבית א' שבחצר זה ובית א' שבחצר השני' הוו של אדם א', אם כה"ג ניתר המבוי בלחי וקורה, עיי"ש.

**ונ'** שכ"ה דעת ראבי"ה, וע"כ הוא דס"ל דכ"ז הוא באותם הימים שהי' דרכם שהבית פתוח לחצר, אך בזה"ז שהבתים פתוחין למבוי, ל"ב בתים וחצירות פתוחות לתוכו.

**וילה"ע** ע"ד רש"י וראבי"ה, ממש"א בשבת דק"ל: דהיכא שעירבו חצירות עם הבתים ניתקו חצירות ונעשו בתים, ופירש"י דבטלו לגבי הבתים ואין שם חצירות עליהן, ולכאו' כ"ז ניחא אם עיקר ההלכה הוא דבעי' חצירות למבוי, אך אם כל ההלכה היא דבעי' שיהיו הבתים כדרכן שהן פתוחין דרך חצירות, א"כ מה לי שבטלו החצירות לגבי הבתים ואין שם חצירות עליהן.

**אך** נ' דבאמת לפום הס"ד דהתם הי' הדין דבעי' שיהא על החצירות תורת חצירות, אך לפ"מ דמסיק התם רב אשי דאי"ז טעמא דרב, ופירש"י שם, ז"ל, טעמא לאו משום בתים וחצרות פתוחות לתוכו הוא, דרב בין עירבו בין לא עירבו מכיון דפתיחי ב' חצרות למבוי וב' בתים לכל חצר תורת מבוי עליו וניתר בלחי וקורה, עכ"ל, נ' דנתחדש בזה דסגי שיש דיורי בתים במבוי זה, וע"כ לא איכפ"ל דניתקו חצירות ונעשו בתים, ולא איכפ"ל דהוו הבתים כמאן דסתימי, ולפ"ז י"ל דלפ"מ דמסיק באמת כל הא דבעי' חצירות הוא רק משום שכ"ה דרך הבתים שפתוחין לחצר, ומה"ט גופא לא אמרי' ניתקו חצירות ונעשו בתים, כיון דל"ב שיהא עליהם שם חצירות.

ה] **והנה** בחי' הרשב"א בסוגיין כתב דכן משמע בר"פ ר"א דמילה דבעי' ב' בתים לכל חצר, ולא פירש הרשב"א היאך משמע כן.

**ומצינו** הדברים מבוארים בשו"ת הרשב"א ח"ה סי' ר"ב, ז"ל, והכין בר"פ ר"א דמילה דאפילו איכא בתים וחצרות וערבו אמרו דנתקו חצרות ונעשו בתים ובתים איכא וחצרות ליכא, עכ"ל, וצ"ב מה ראי' מייתי מהתם דבעי' ב' בתים בכל חצר, הרי הא דאמרי' התם דל"מ הוא משום דליכא חצירות, דניתקו ונעשו בתים, ומה ראי' מהתם דבעי' ב' בתים בכל חצר.

**ועמש"נ** בסימן ל"ג סק"ב בדעת הרשב"א, ע"פ דבריו בעבוה"ק, דמפרש דמש"א בגמ' דניתקו חצירות ונעשו בתים ובתים איכא חצירות ליכא, לאו היינו דע"י העירוב חשיבי החצירות כחלק מן הבתים, וע"כ ליכא חצירות, וכמו שפירש"י שם דבטלו לגבי הבתים ואין שם חצרות עליהם, אלא היינו דע"י העירוב נעשו ב' בתי החצר כבית א', ונמצא שכל חצר וחצר אין פתוח לו אלא בית א', ומש"א בגמ' דבתים איכא חצירות ליכא, היינו דכיון דעירבו בתי כל חצר, חשיב דאיכא בכל חצר בית א', ונמצא דפתוחין למבוי ב' בתים, ובתים איכא אבל חצירות ליכא, דליכא עלייהו חשיבות חצר כיון שאין פתוח להן ב' בתים, וזה גם מש"א דניתקו חצירות ונעשו בתים, דאיבדו חשיבות חצר דילהו, משום שאין פתוח להם ב' בתים.

**ולפ"ז** מתבארים ד' הרשב"א בתשובה שלמד מהתם דבעי' ב' בתים בכל חצר, כיון דמפרש דהא דניתקו חצירות ונעשו בתים הוא משום דבעי' ב' בתים לכל חצר, וכל שעירבו הבתים חשיב דליכא אלא בית א' ואבד חשיבות חצר מן החצירות, ולפ"ז מוכח מינה דבעי' ב' בתים לכל חצר, וז"ב בדעת הרשב"א.

**ולפ"ז** ניחא דעת הראב"ד ודעימי' דס"ל דסגי בבית א' בכל חצר, ול"ק עלייהו מן הסוגיא בר"פ ר"א דמילה, ומשום דמפרשי מש"א בגמ' דניתקו חצירות ונעשו בתים כפשטות הדברים דע"י העירוב בטל שם חצירות מן החצירות שנעשו כחלק מן הבתים, וזה ע"פ מש"כ רש"י לעיל דמ"ט. דהעירוב חייל אף כלפי החצר שמשועבדת לרשות זו, וע"כ ע"י העירוב ניתקו החצירות ונעשו בתים, וליכא מקור משם כלל דבעי' ב' בתים בכל חצר.

**ועיי"ש** שנת' לדון לפרש עוד מכוון ראית הרשב"א, דמפרש כמש"נ שם סק"א בדעת התוס', דהא דניתקו חצירות ונעשו בתים הוא משום דשרי לטלטל מן הבתים לחצר, וע"כ הוו החצירות כחלק מן הבתים, ואשר זהו שהוכיח הרשב"א משם דבעי' ב' בתים בחצר, דאי סגי בבית א' בכל חצר, אשר בכה"ג שרי לטלטל מן הבית לחצר, ואפ"ה לא חשיב החצר כחלק מן הבית, א"כ ה"נ היכא דאיכא ב' בתים בחצר ועירבו הבתים זע"ז לא נימא דחשיב החצר כחלק מן הבתים, ומזה הוא שהוכיח הרשב"א דבעי' ב' בתים בכל חצר.

**אך** בדעת הראב"ד ודעימי' י"ל, דמפרשי דהא דניתקו חצירות ונעשו בתים אי"ז משום הא דשרי לטלטל מן הבתים לחצר, אלא הוא רק מכח חלות העירוב, דהעירוב מטפיל החצר לבתים, וכמש"נ בסימן נ"ב סק"ה ע"פ פירש"י לעיל דמ"ט. דהעירוב פועל אף כלפי החצר, ועד"ז נת' בסו"ס ל"ב מד' ר"ת בספה"י דמפרש דינא דרב דכל שהחצירות פתוחות זל"ז ל"ח בתים וחצירות פתוחות, שהוא רק משום שעירבו יחד, אך כל שלא עירבו ל"ח החצירות כחד הגם דל"ב לערובי, עיי"ש, והנה הרי ר"ת מדמה הך דינא לדינא דניתקו חצירות ונעשו בתים, וכמו שהביאו הראשונים שהק' ר"ת דבשבת מסקי' דלא אמרי' ניתקו חצירות ונעשו בתים, וא"כ מ"ט הכא אמרי' דכל שעירבו חשיבי כל החצירות כחד, והרי דאף דינא דניתקו חצירות ונעשו בתים הוא רק משום חלות העירוב, אך כל שלא עירבו לא אמרי' דנעשו בתים הגם דשרי לטלטל מן הבית לחצר, וז"ב.

ו] **ובחי'** הריטב"א בסוגיין כתב ג"כ דכן מוכיח בפרק ר' אליעזר דמילה כדכתיבנא התם, עכ"ל, וכונתו למש"כ בחידושיו בשבת דקל"א., ז"ל, לחזינהו כמאן דסתימו דמו וחצר איכא וכו', דמבטלי לה לרשותא דכולהו לגבי חד. בשבת, ואפשר לטלטל מן הבית לחצר ואיכא חצר ואיכא בית, בית איכא בתים ליכא, ורב שני בתים לכל חצר בעי, וכיון שהבתים הוא של אדם אחד הוא כבית אחד, עכ"ל, וכן פירש הר"ח שם דכל שביטלו כולן רשותם לגבי חד נעשו כל הבתים שלו וכולן כבית א' הן חשובין, עכ"ד, ומזה הוא שהוכיח הריטב"א דבעי' ב' בתים לכל חצר, דאי סגי בבית א' בכל חצר, א"כ מאי פריך בית איכא בתים ליכא, הרי ל"ב אלא בית א' בכל חצר, וכיון שביטלו כל הבתים שבחצר זו רשותן לגבי חד מינייהו, וכל הבתים שבחצר השני' רשותן לגבי חד מינייהו, הרי נמצא דאיכא בית א' בכל חצר.

**וכ"ה** גם בפירש"י בשבת שם, ז"ל, אפשר דמבטלי בני הבתים שבחצר רשות שיש להם בחצר לגבי חד מינייהו והוי כל החצר שלו ומותר להוציא מביתו לחצר, סוף סוף בית איכא בכל חצר בתים ליכא ורב בעי שני בתים לכל חצר, עכ"ל,[[184]](#footnote-185) והרי דכל פירכת הגמ' הוא רק משום דבעי' ב' בתים בכל חצר.

**וזה** נ' גם מכוון התוס' והרא"ש לעיל די"ב:, שכתבו דבעי' ב' בתים בכל חצר והכי איתא בפרק ר"א דמילה, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש לעיל די"ב:, ז"ל, וב' בתים לכל חצר, וכן מוכח בפרק ר"א דמילה דפריך סו"ס בית איכא בתים ליכא, עכ"ל.

ז] **ולישב** דעת הראב"ד ודעימי' נ', דהנה בביאור הא דפריך הגמ' התם דכי לא עירבו נמי ליחזינהו להני בתים כמאן דסתימי דמו וחצירות איכא בתים ליכא, פירש"י, כמאן דסתימי דמי דהא לגבי מבוי כמאן דסתימי הוו דהא חצרות מפסיקות בינתים שאין הבתים מוציאין להם, עכ"ל, והיינו דמשום הא שאסור להוציא מן הבתים לחצר, ע"כ חשיבי הבתים כמאן דסתימי, וכ"ה בפי' ר"ח שם, ז"ל, כיון שהן אסורין להוציא מן הבית לחצר חשוב אותן הבתים כאילו סתומין הן שאין להן רשות להשתמש מן הבתים לחצר וחצר איכא בית ליכא, עכ"ל.

**ולדעתם** הא דמשני דאפשר דמבטלי לי' רשותא דכולהו לגבי חד, היינו כמו שפירש"י שם דאפשר דמבטלי בני הבתים שבחצר רשות שיש להם בחצר לגבי חד מינייהו והוי כל החצר שלו ומותר להוציא מביתו לחצר, עכ"ל, וכ"ה בפי' ר"ח שם, והיינו דכיון דשרי לי' להוציא מן הבית לחצר כבר חשיב דאיכא בית, והגם דאכתי אסור לו להוציא מן הבית למבוי, מ"מ כבר לא חשיבי הבתים כמאן דסתימי.

**והטעם** בזה הוא כמבו' בל' רש"י שם וכ"ה בתוס' שם דק"ל:, דכל הא דחשיבי בתים כמאן דסתימי הוא רק משום שאסור להוציא מהם לחצר והחצר מפסקת בין הבתים למבוי, אך כל שמותר להוציא מן הבתים לחצר ואין החצר מפסקת בינם למבוי, הרי שהגם דאסור להוציא מהם למבוי, מ"מ לא חשיבי כמאן דסתימי, כיון שאין דבר מפסיק בינם למבוי.

**אך** בדעת הראב"ד ודעימי' נ' דס"ל, דאף אם שרי להוציא מן הבתים לחצר, מ"מ כל דאסור להוציא מהן למבוי חשיבי כמאן דסתימי לגבי המבוי, ולפ"ז הא דמשני דאפשר דמבטלי לי' רשותא דכולהו לגבי חד היינו שיבטלו כל בני החצירות רשותן במבוי לגבי חד ואותו א' מותר להוציא מביתו למבוי.

**ולפ"ז** הרי דשפיר פריך דבית איכא בתים ליכא, דכיון דרק אותו א' מותר להוציא מביתו למבוי, אך מבית האחרים אסור להוציא למבוי, חשיב דליכא אלא בית א' במבוי ואנן בעי' ב' בתים במבוי, וא"ש היטב דעת הראב"ד.

**ועמש"נ** בסימן ל"ג ס"ק ג' ד' לבאר עוד בסוגיא דהתם לפי דרך זו.

**לב**

**בדינא דרב דכל שהחצירות פתוחות זו לזו אין ניתר המבוי בלחי וקורה**

א] **עירובין** דע"ג:, אלא טעמא דרב דקא סבר אין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהו בתים וחצירות פתוחים לתוכו.[[185]](#footnote-186)

**והנה** בטעמא דרב דס"ל דאם החצירות פתוחות זו לזו אין המבוי ניתר בלחי וקורה, דחשיב דאין חצירות פתוחות לתוכו, נ' שנחלקו בזה הראשונים.

**דהנה** בד' התוס' בסוגיין מבו' דהיינו משום דכיון שהחצירות ראויות להתערב יחד דרך פתחים, חשיבי ב' החצירות כחדא חצר, ומבו' בד' התוס' דלא פסיקא להו אם דין זה הוא רק היכא שנתערבו דהעירוב משוי להו כחדא, או אף היכא שלא נתערבו נמי כיון שהן ראויות להתערב חשיבי כחדא, ובתוס' דע"ד: סוד"ה הו"א הביאו דעת ר"ת דרק היכא שנתערבו חשיבי כחדא, ועמש"נ בזה להלן סק"ד.

**אמנם** בפירש"י נ' דהא דפתוחות זו לזו ל"מ, הוא משום דאין המבוי ניתר בלחי וקורה אא"כ יש בתים וחצירות "שצריכין להשתתף זע"ז", וע"כ כל שפתוחין זל"ז ומצי לערב בלא שיתוף ל"מ לחי וקורה, ומה"ט ס"ל לרש"י דאף בשלא עירבו, מ"מ כל שאין צריכין שיתוף אין ניתר המבוי בלחי וקורה, ואילו התוס' דנו בזה, דלדעתם י"ל דרק היכא שעירבו חשיבי החצירות כחצר אחת, וכנ"ל.[[186]](#footnote-187)

**ומה"ט** דעת רש"י דלרב ל"מ ב' חצירות של אב ובנו כיון דל"ב שיתוף, והתוס' פליגי ע"ז, והיינו משום דלדעת התוס' דיסוד דינא דרב הוא דכל היכא שפתוחות החצירות זו לזו חשיבי כחדא, הרי דבחצירות של אב ובנו שאין פתוחות זו לזו אלא דרך המבוי, ל"מ מה שהן של אב ובנו לחשבן כחדא טפי מהיכא שנשתתפו, אך לדעת רש"י דיסוד דינא דרב הוא דל"מ ב' חצירות אלא היכא דבעי שיתוף, הרי דמה"ט בחצירות של אב ובנו דל"ב שיתוף אין ניתר המבוי בלחי וקורה.

**והתוס'** פירשו בתו"ד מ"ט היכא דנשתתפו ב' החצירות לא משוי להו השיתוף חדא, והוצרכו לכ"ז לטעמייהו, אך לדעת רש"י אין מקום לדון בזה, שהרי כל דינא דרב הוא דהיכא דל"ב שיתוף אין ניתר המבוי בלחי וקורה.

ב] **והנה** התוס' כתבו עוד, דכל דינא דרב הוא רק היכא שפתוחות זל"ז דרך פתחים, אך היכא שפתוחות זל"ז דרך סולמות או דרך חלונות לא חשיבי כחדא, ע' מה שביארו בזה באורך.

**אך** בד' רש"י מבו' דפליג בזה, וכמש"כ בחי' אהעו"ז בסוגיין, וכל היכא דמצו לערובי בלא שיתוף אין ניתר המבוי בלחי וקורה, ופשוט דאזלי לטעמייהו, דלדעת התוס' דמפרשי דדינא דרב הוא משום דע"י שפתוחות החצירות זל"ז חשיבי כחדא, ע"כ י"ל דכ"ז הוא היכא שפתוחות דרך פתחים, ולא היכא שפתוחות דרך סולמות או חלונות, וכמו שפירשו התוס' הטעם בזה, אך לדעת רש"י דדינא דרב הוא דכל היכא דל"ב שיתוף אין ניתר המבוי בלחי וקורה, הרי שאין לחלק בזה, ואף בשפתוחות זל"ז דרך סולמות או חלונות, מ"מ כיון דל"ב שיתוף אין ניתר המבוי בלחי וקורה.

**ועמש"נ** בסו"ס ל' לדון לתלות בזה הנידון אם כ"ה דס"ל לרב דכל דפתוחות החצירות זו לזו חשיבי כחדא ואין המבוי ניתר בלחי וקורה, ה"נ היכא שפתוחין הבתים זל"ז חשיבי כחדא ואין המבוי ניתר בלחי וקורה, עיי"ש.

ג] **והנה** צ"ב במש"א בגמ' דטעמא דרב דלא תני פתוחות זו לזו הוא משום דבעי' בתים וחצירות פתוחים לתוכו, ומ' דלשמואל ור' יוחנן דסגי בחצר א' ובית או חורבה, שפיר מהני אף שהחצירות פתוחות זו לזו, וצ"ב, דהרי אף לשמואל ור' יוחנן ל"מ רק אם מלבד החצר פתוח למבוי עוד בית או חורבה, אך היכא שבית וחורבה אלו פתוחין לאותו חצר ל"מ, וא"כ כיון שב' חצירות הפתוחות זל"ז חשיבי כחד חצר, א"כ נמצא דליכא אלא חצר א' פתוחה למבוי, וזה ל"מ לכו"ע.

**והנה** אמנם למש"נ בדעת רש"י דהא דבעי רב שלא יהיו החצירות פתוחות זו לזו, אי"ז משום דחשבינן לב' החצירות כחדא חצר משום דמצו לערב יחד, אלא הוא משום דמכלל דינא דחצירות פתוחין לתוכו בעי' שיהיו חצירות שצריכין להשתתף זע"ז, וע"כ הוא דל"מ היכא שהחצירות פתוחות זל"ז, מתבאר היטב דע"כ כל דין זה שייך רק לדעת רב דבעי' שיהיו ב' חצירות, דלדידי' בעי' שיהיו חצירות שצריכין להשתתף זע"ז, אך לשמואל ור' יוחנן דסגי בחצר אחת, שפיר מהני אף בשהחצירות פתוחות זל"ז.

**אך** לדעת התוס' וש"ר דהא דבעי רב שלא יהיו החצירות פתוחות זו לזו הוא משום דחצירות הפתוחות זו לזו חשיבי כחדא חצר, צ"ב מ"ט לשמואל ור' יוחנן מהני בכה"ג, הרי אם חשבי' ב' החצירות כחדא חצר בדין דלא יהני אף לדידהו, וכנ"ל.

**והנה** באמת מצאנו שנחלקו בזה הראשונים אם גם לדעת שמואל ור' יוחנן מצינו למימר דבעי' שלא יהיו החצירות פתוחות זו לזו, דבחי' הרשב"א לעיל דע"ב., ז"ל, ואולי נאמר דר' יוחנן נמי לא תני התם פתוחות זל"ז, ובהא כרב סבירא לי', דמגרע גרעי חצרות הפתוחות זו לזו מחצר וחורבה, עכ"ל, אך בחי' הריטב"א שם, ז"ל, וליכא למימר דר' יוחנן לא תני פתוחות זו לזו וכו', דהא ליתא דהא טעמא דרב התם משום דסבר שאין המבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחות לתוכו, ואילו ר' יוחנן ס"ל דסגי בחצר וחורבה, ולא גריעי חמש חצירות בפתוחות למבוי ופתוחות זו לזו מחצר וחורבה, עכ"ל.

**ומד'** הריטב"א למדנו, דהא דלר' יוחנן מהני אף אם החצירות פתוחות זו לזו, הוא משום דלא גריעי ה' חצירות הפתוחות זו לזו מחצר וחורבה, והדברים צ"ב.

ד] **ז"ל** ר"ת בספה"י סי' שכ"ה, אלא טעמא דרב וכו', פירש"י וכו' והנך כיון דכולן פתוחות זו לזו ומערבות יחד דרך פתחיהן חדא חשיב לה, ולית לי' הא דתניא לעיל אב ובנו מבוי שלהן ניתר בלחי וקורה וכו'.

**לא** נהירא לי שפיר, דכל היכא דמצי לערובי מערב אע"ג דלא ערבו קאסר רב, דא"כ קשיא ברייתא דקפריך איהו, אלא ה"פ דרב לא תני פתוחות זו לזו במתני' דאי הוי מיתני במתני' לא שמעי' מידי מינה, השתא דלא מיתני ש"מ דלהכי שיירי' דאם עירבו חצרות בהדי הדדי נתקו חצרות ונעשו חצר ולהכי לא תני פתוחות זו לזו, אבל אי פתוחות ולא עירבו הכי נמי דשם חצרות עלייהו, והאב ובנו והרב ותלמידו כיון דלא עירבו אע"ג דלא צריכי חצרות מיקריין, אבל עירוב משוי להו לחצרות חדא, עכ"ל.

**ומבו'** בד' ר"ת, דכל מש"כ רש"י דלית לי' לרב הא דתניא דאב ובנו מבוי שלהם ניתר בלחי וקורה, הוא רק משום דס"ל דלרב כל היכא דל"ב שיתוף אין המבוי ניתר בלחי וקורה, וע"כ ה"ה באב ובנו כיון דל"ב שיתוף אין המבוי ניתר בלחי וקורה, אך משא"כ אי נימא דכל הא דאין המבוי ניתר בלחי וקורה הוא רק היכא שעירבו יחד, ל"ד כלל לדין אב ובנו, והטעם בזה מבו' בתו"ד ר"ת, דהא דס"ל לרב דהיכא שעירבו יחד אין המבוי ניתר בלחי וקורה, הוא משום דע"י העירוב ניתקו חצירות ונעשו חצר, וזה חייל רק ע"י עירוב, אך באב ובנו דל"ב לערב, אכתי חשיבי כב' חצירות.

**ונ'** להוסיף בזה, דהנה בתוס' הרא"ש תור"פ וחי' הריטב"א הביאו בשם ר"ת שהקשה על עיקר פירש"י, דפרק ר"א דמילה מסקינן דלא אמרי' ניתקו חצירות ונעשו בתים, ש"מ דאין העירוב עושה אותה כאחת, ומכח זה פי' ר"ת בענין אחר, והוא בספה"י שם בהמש"ד.

**ובפשוטו** צ"ב מה ענין זל"ז, אך לפי הנ"ל נ', דמכוון ר"ת להקשות לפ"מ שהוכיח דכל דינא דרב הוא רק היכא שעירבו יחד ומשום דע"י העירוב ניתקו חצירות ונעשו חצר, וע"ז הק' דהתם מסקינן דלא אמרי' ניתקו חצירות ונעשו בתים, אך לפ"ד רש"י גופי' דאף היכא שלא עירבו החצירות נמי אין המבוי ניתר בלחי וקורה משום דמצי לערובי בלא שיתוף, אי"ז שייך כלל לדינא דניתקו חצירות ול"ק כלל מהתם, וז"ב.

**לג**

**הערות בדין מבוי שלא נשתתפו בו**

א] **שבת** דק"ל: אמר ר"נ אמר רבה בר אבוה אמר רב, מבוי שלא נשתתפו בו עירבו חצירות עם בתים אין מטלטלין בו אלא בד' אמות, לא עירבו חצירות עם בתים מותר לטלטל בכולו, א"ל ר"ח חוזאה לרבא, מ"ש כי עירבו חצירות עם בתים דניתקו חצירות ונעשו בתים ורב לטעמי' דאמר רב אין המבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו והכא בתים איכא חצירות ליכא וכו'.

**והנה** בביאור ה"ט דניתקו חצירות ונעשו בתים, בפשוטו הי' נראה שהוא משום דע"י העירוב בטל שם חצירות מן החצירות, שנעשו כחלק מן הבתים.

**וזה** מתפרש היטב ע"פ מש"כ רש"י בעירובין דמ"ט., דהעירוב חייל אף כלפי החצר שמשועבדת לרשות זו, וע"כ ע"י העירוב ניתקו החצירות ונעשו בתים.

**אמנם** בד' התוס' ד"ה ניתקו נ' דמפרשי, דהא דניתקו חצירות ונעשו בתים, הוא משום דמותר להוציא מן הבתים לחצר ולא משום חלות העירוב, דהנה ז"ל התוס', ומשני אפשר דמבטלי רשות גבי חד דהשתא איכא בית דלא חשיב כסתום, "ולא אמר נמי ניתקו חצרות כולם כיון דשאר הבתים אסורין בחצר", עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש.

**ומבו'** מד' התוס', דאף היכא שלא עירבו כלל, מ"מ כיון שמותר להוציא מן הבית לחצר הי' בדין דנימא דניתקו חצירות ונעשו בתים, ואך דכל הא דחזינן לחצר כחלק מן הבתים משום דשרי להוציא מן הבתים לחצר, הוא רק היכא דשרי להוציא מכל הבתים לחצר, אך משא"כ היכא דשאר הבתים אסורין בחצר, הרי דאיכא על החצר תורת חצר מכח בתים אלו, שאין החצר חלק מהן, וכלפי הבתים אלו איכא ע"ז תורת חצר.

**ויש** להוסיף בדעת התוס', דהנה התוס' להלן בסוגיא ד"ה אפשר הקשו, דכי עירבו חצירות עם בתים מצינן למימר שיש חצר למבוי, כגון שביטלו אותן של חצר זו לרשות דכולהו שיש להם במבוי לבני חצר אחרת ויכולין לטלטל מן החצר למבוי, עכ"ד, ולא נתפרש דמה יועיל זה דמכח זה לא נימא ניתקו חצירות ונעשו בתים.

**ונ'** דצ"ל בזה, דמש"א ניתקו חצירות ונעשו בתים, הוא רק מכח דמן הבתים שרי לטלטל לחצר, ומן החצר אסור לטלטל למבוי, וצ"ל דכבר ידעי' להא דאסור להוציא מחצר למבוי היכא שעירבו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה ניתקו דכבר ידעי' להגזירה, (לפ"מ שפירש דבריהם בחזו"א סי' ק"ד סקי"ט), ולמש"נ מת' מקורם לזה, וע"כ שייכא החצר לבתים וחשבי' לה כבית.

**אך** צ"ע לפ"ז במש"כ התוס' בד"ה ניתקו, דהיכא שנשתתפו ל"ב בתים וחצירות פתוחין לתוכו, וכתבו כן לפרש הטעם דהיכא שנשתתפו במבוי הוא ניתר בלחי וקורה, אף שניתקו חצירות ונעשו בתים,[[187]](#footnote-188) ולפי הנ"ל לכאו' א"צ לזה, אלא כל שנשתתפו ושרי להוציא מן החצר למבוי, לא אמרי' כלל ניתקו חצירות ונעשו בתים, וצ"ע בזה.

ב] **ובד'** הרשב"א נ' דמפרש להא דניתקו חצירות ונעשו בתים בע"א.

**דהנה** בחי' הרשב"א בעירובין דע"ד., כתב דכן משמע בסוגיין דבעי' ב' בתים לכל חצר, ולא פירש הרשב"א היאך משמע כן.

**ומצינו** הדברים מבוארים בשו"ת הרשב"א ח"ה סי' ר"ב, ז"ל, והכין בר"פ ר"א דמילה דאפילו איכא בתים וחצרות וערבו אמרו דנתקו חצרות ונעשו בתים ובתים איכא וחצרות ליכא, עכ"ל, וצ"ב מה ראי' מייתי מסוגיין דבעי' ב' בתים בכל חצר, הרי הא דאמרי' הכא דל"מ הוא משום דליכא חצירות, דניתקו ונעשו בתים, ומה ראי' מהכא דבעי' ב' בתים בכל חצר.

**ויל"פ** במכוון ד' הרשב"א, דמפרש דהא דניתקו חצירות ונעשו בתים הוא כמש"נ בד' התוס' משום דשרי לטלטל מן הבתים לחצר, וע"כ הוא דהוו החצירות כחלק מן הבתים, ואשר זהו שהוכיח הרשב"א משם דבעי' ב' בתים בחצר, דאי סגי בבית א' בכל חצר, אשר בכה"ג שרי לטלטל מן הבית לחצר, ואפ"ה ל"ח החצר כחלק מן הבית, א"כ ה"נ היכא דאיכא ב' בתים בחצר ועירבו הבתים זע"ז לא נימא דחשיב החצר כחלק מן הבתים, ומזה הוא שהוכיח הרשב"א דבעי' ב' בתים בכל חצר.

**ונ'** לבאר בזה, דהנה הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ד כתב, ז"ל, ערבו בתים זע"ז, יש מגדולי המורים שאמרו דנסתלקו בתים ואינם אלא כבית אחד וחצרות יש אבל לא בתים וכו', עכ"ל, והוא דעת הרמב"ם פ"ה מעירובין הט"ו, ז"ל, מבוי שלא נשתתפו בו, אם עירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין בו אלא בד' אמות ככרמלית, מאחר שעירבו חצירות עם הבתים נעשה המבוי כאילו אינו פתוח לו אלא בתים בלבד בלא חצירות ולפיכך אין מטלטלין בכולן וכו', עכ"ל.

**אמנם** צ"ב מש"כ הרשב"א שהטעם דל"מ בכה"ג הוא משום שנסתלקו בתים ואינם אלא כבית א' וחצירות יש אבל לא בתים, שהרי בגמ' אמרו שהטעם בזה הוא משום דניתקו חצירות ונעשו בתים והכא בתים איכא חצירות ליכא, ואין לומר שהרשב"א לא גריס כן, שהרי בשו"ת הרשב"א העתיק ד' הגמ' כלפנינו, וכ"ה בד' הרמב"ם דהא דל"מ הוא משום דנעשה המבוי כאילו אינו פתוח לו אלא בתים בלא חצירות.

**ונ'** מזה בדעת הרשב"א, דמפרש דמש"א בגמ' דניתקו חצירות ונעשו בתים ובתים איכא חצירות ליכא, לאו היינו דע"י העירוב חשיבי החצירות כחלק מן הבתים, וע"כ ליכא חצירות, וכמו שפירש"י שם דבטלו לגבי הבתים ואין שם חצרות עליהם, אלא היינו דע"י העירוב נעשו ב' בתי החצר כבית א', ונמצא שכל חצר וחצר אין פתוח לו אלא בית א'.

**ומש"א** בגמ' דבתים איכא חצירות ליכא, נ' פירושו לפמש"נ בסימן כ"ט ס"ק א' ב' בדעת הרשב"א, דהא דבעי' ב' בתים בחצר הוא כ"ה שיהא על החצר חשיבות חצר, ולפ"ז נ', דהיכא דעירבו בתי כל חצר, חשיב דאיכא בכל חצר בית א', ונמצא דפתוחין למבוי ב' בתים, ובתים איכא אבל חצירות ליכא, דליכא עלייהו חשיבות חצר כיון שאין פתוח להן ב' בתים, וזה גם מש"א דניתקו חצירות ונעשו בתים, דאיבדו חשיבות חצר דילהו, משום שאין פתוח להם ב' בתים, וזהו מה שפירש הרשב"א דהטעם דל"מ הוא משום דנסתלקו בתים ואינם אלא כבית א'.[[188]](#footnote-189)

**ולפ"ז** מתבארים ד' הרשב"א בתשובה שלמד מסוגיין דבעי' ב' בתים בכל חצר, כיון דמפרש דהא דניתקו חצירות ונעשו בתים הוא משום דבעי' ב' בתים לכל חצר, וכל שעירבו הבתים חשיב דליכא אלא בית א' ואבד חשיבות חצר מן החצירות, ולפ"ז מוכח מינה דבעי' ב' בתים לכל חצר, וז"ב בדעת הרשב"א.

ג] **שם** דקל"א. כי לא עירבו נמי ליחזינהו להני בתים כמאן דסתימי דמו וחצירות איכא בתים ליכא.

**ופירש"י,** ז"ל, כמאן דסתימי דמי דהא לגבי מבוי כמאן דסתימי הוו דהא חצרות מפסיקות בינתים שאין הבתים מוציאין להם, עכ"ל, וכ"ה בפי' ר"ח שם, ז"ל, כיון שהן אסורין להוציא מן הבית לחצר חשוב אותן הבתים כאילו סתומין הן שאין להן רשות להשתמש מן הבתים לחצר וחצר איכא בית ליכא, עכ"ל, ומבו' בדבריהם, דכל הא דחשבי' להבתים כמאן דסתימי, הוא רק משום שאסור להוציא מהם לחצר, אך אם הי' מותר להוציא מהם לחצר, הגם שאסור להוציא מהם למבוי, ל"ה חשיבי כמאן דסתימי.

**וכ"ה** מבו' בשנויא דגמ' דמשני דאפשר דמבטלי לי' רשותא דכולהו לגבי חד, ופירש"י, ז"ל, דאפשר דמבטלי בני הבתים שבחצר רשות שיש להם בחצר לגבי חד מינייהו והוי כל החצר שלו ומותר להוציא מביתו לחצר, עכ"ל, וכ"ה בפי' ר"ח שם, ומבו' להדיא דכיון דשרי לי' להוציא מן הבית לחצר כבר חשיב דאיכא בית, והגם דאכתי אסור לו להוציא מן הבית למבוי, מ"מ כבר לא חשיבי כמאן דסתימי.

**והטעם** בזה הוא כמבו' בל' רש"י שם וכ"ה מבו' מד' התוס' ד"ה ניתקו, דכל הא דחשיבי בתים כמאן דסתימי הוא רק משום שאסור להוציא מהם לחצר והחצר מפסקת בין הבתים למבוי, אך כל שמותר להוציא מן הבתים לחצר ואין החצר מפסקת בינם למבוי, הרי שהגם דאסור להוציא מהם למבוי, מ"מ לא חשיבי כמאן דסתימי, כיון שאין דבר מפסיק בינם למבוי.

**ויל"פ** עוד בזה, לפמש"נ בסימן כ"ט בדעת הרשב"א, דדינא דבתים וחצירות הוא דבעי' שיהא מבוי חשוב שפתוח לו ב' חצירות, ובעי' שיהיו החצירות חשובות שפתוחין לכל חצר ב' בתים, ולפ"ז י"ל דע"כ ל"ב כלל שיהיו הבתים פתוחים למבוי, דכל הא דבעי' בתים הוא כ"ה שתהא החצר חשובה, ולזה סגי שהבתים פתוחים לחצר ומותר להוציא מן הבתים לחצר, דעי"ז הויא החצר חשובה, וכיון שהחצר פתוחה למבוי הוי המבוי חשוב.

**אך** עמש"נ בסו"ס ל"א להוכיח בדעת הראב"ד דס"ל, דאף אם שרי להוציא מן הבתים לחצר, מ"מ כל דאסור להוציא מהן למבוי חשיבי כמאן דסתימי לגבי המבוי, ונתבאר שם דלפ"ז הא דמשני דאפשר דמבטלי לי' רשותא דכולהו לגבי חד היינו שיבטלו כל בני החצירות רשותן במבוי לגבי חד ואותו א' מותר להוציא מביתו למבוי, ועיי"ש מש"נ עוד לפ"ז.

**וצריך** להוסיף לפ"ז, דהא דפריך הגמ' דכי לא עירבו נמי ליחזינהו להני בתים כמאן דסתימי, לאו היינו דכל הא דיש לראותן כסתומין הוא רק בשלא עירבו, דלעולם אף בשעירבו יש לראותן כמאן דסתימי, כיון שאסורין להוציא מן הבתים למבוי, ומכוון לישנא דגמ' הוא דכשעירבו הרי אמר רב דל"מ ומפרשי' לה משום דניתקו חצירות ונעשו בתים, וע"ז פריך דאף בשלא עירבו נמי בדין דלא יהני משום דכמאן דסתימי דמו, ואה"נ דהך טעמא שייך אף היכא שעירבו.

ד] **אמנם** הנה התוס' הוכיחו דל"ש הא דכמאן דסתימי רק היכא שמפסיק דבר בינם למבוי, דאל"כ מ"ט רק הבתים חשובין כסתומין, הרי אף החצר חשיבא כסתומה כיון שאסור להוציא ממנה למבוי.

**ולפמש"נ** בדעת הראב"ד צ"ל בזה, דהא דהחצר לא חשיבא כסתומה, הוא משום דרב לטעמי' דס"ל כר"ש דמותר לטלטל כלי החצר מן החצר למבוי, ואדרבה צ"ב ד' התוס' מה הביאו משם, ועמש"כ בגליון התוס' לפרש דבריהם, ודבריו צ"ע, וע' חזו"א סי' ק"ד סקי"ט בזה.

**ולכאו'** צ"ל לפ"ז, דאכתי לא ס"ל להא דכל שעירבו אסור להוציא כלי החצר מן החצר למבוי גזירה אטו כלי הבית, דזה נתחדש רק לשנויא דרב אשי שם, דאל"כ היכא שעירבו ל"ב לטעמא דניתקו חצירות ונעשו בתים, אלא בלא"ה ל"ח חצירות פתוחות למבוי כיון שאסור לטלטל מהן למבוי, ואולי יש לדחוק דזהו באמת מש"א דניתקו חצירות ונעשו בתים, משום שאסור להוציא מהן למבוי, אך זה אינו נ' כלל.

**אך** באמת י"ל עוד בזה, דאף דהיכא שעירבו ס"ל לרב דאסור להוציא מן החצר למבוי מ"מ לא חשיבי החצירות כסתומין, והיינו משום דאף היכא שעירבו י"ל דמותר להכניס מן המבוי לחצר, דבזה ל"ש הגזירה, ולפ"ז י"ל דע"כ לא חזינן לחצירות כמאן דסתימי, כיון שמכניסין מן המבוי להן, ורק הבתים הוא דחשיבי כסתימי, כיון שאסור להוציא מהן למבוי ולהכניס מן המבוי להן.

**והנה** אמנם בעירובין דצ"ב. מבו' בפשוטו דמשום הגזירה אף אסור להוריד מן הכותל לחצר, וא"כ ה"נ יש לאסור להכניס מן המבוי לחצר, וע' חזו"א סי' צ"ו סקט"ו שדחק בזה דלעולם מודה רב דמותר להוריד מן הכותל לחצר, אך יעו"ש בחי' הרשב"א שפי' סוגית הגמ' שם בע"א והביא כן משם הראב"ד, ולפ"ז ניחא.

ה] **שם**, אפשר דמבטלי לי' רשותא דכולהו לגבי חד, סו"ס בית איכא בתים ליכא.

**ופירש"י** אפשר דמבטלי בני הבתים שבחצר רשות שיש להם בחצר לגבי חד מינייהו, והוי כל החצר שלו, ומותר להוציא מביתו לחצר, סו"ס בית איכא בכל חצר בתים ליכא ורב בעי ב' בתים לכל חצר, עכ"ל.

**ונ'** מד' רש"י דמפרש, דהא דחשיב דליכא אלא בית א', היינו משום דרק מבית זה שביטלו לו שרי להוציא לחצר, אך שאר הבתים אכתי אסורין, וע"כ חשיב דליכא אלא בית א'.

**אמנם** בפיר"ח פירש, ז"ל, ואקשינן כיון שביטלו כל בני החצר רשותם לגבי חד, נעשו כל הבתים שלו וכולן כבית א' הן חשובין וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א, והיינו דלדינא דבתים פתוחין לתוכו בעי' שיהיו הבתים של ב' בנ"א, וכל דהוו של אדם א' חשיבי כולם כבית א', ועמש"נ בזה בסימן ל'.

**אמנם** לכאו' נ' דב' הטעמים צריכים זל"ז, דהיכא שלא ביטלו אלא רשותן שבחצר ולא ביטלו כלל רשות ביתן, ל"ש כלל טעמא דהר"ח, שהרי לא ביטלו לו רשות ביתם ואין הבתים שלו, ובכה"ג הטעם הוא דכיון דרק בית זה מותר להוציא ממנו לחצר, אכתי הוו שאר הבתים כסתומין, וכד' רש"י, וכ"ה בל' רש"י שם בפירכת הגמ' דאפשר דמבטלי רשות שיש להם "בחצר" לגבי חד מיניהו, אך אם ביטלו אף רשות ביתן ל"ש טעמא דרש"י, שהרי בכה"ג חשיבי כל הבתים כפתוחין כיון שמותר לו להוציא מכל הבתים לחצר, ואך שבזה ל"מ משום דהוו כל הבתים של אדם א' וחשיבי כחד, וד' רש"י והר"ח צריכי להדדי, וז"ב.

**אך** שו"ר בחי' המיוחסים להר"ן, שהביא ב' פירושים בפי' פירכת הגמ', חדא דהוא משום דבתי דאחריני כאילו אינם, כיון שאסורין להשתמש מביתן לחצר וכמש"כ לעיל מינה, ועוד דהוא משום דנעשו כל הבתים שלו וכולן כבית א' הן חשובין, עיי"ש, ונ' דב' הטעמים פליגי אהדדי, וסגי בחד מינייהו.

**ונ'** בדעתו, דטעמא קמא לחודי' סגי, משום דאף אם ביטלו גם רשות ביתן, ושרי לזה שביטלו לו להוציא מביתן לחצר, מ"מ כיון שהן אסורין להוציא מביתן לחצר חשיבי בתיהם כאילו אינם, ובטעמא בתרא לחודי' סגי, דאף אם לא ביטלו אלא רשות חצירן, חשיב דליכא אלא בית א', דהא דבעי' ב' בתים היינו ב' בתים "בחצר", וכיון דביטלו כולן רשות חצירן לגבי חד, ורשות כל הבתים בחצירן הוי דחד, חשיב כאילו ליכא אלא בית א'.

**ויל"פ** דפלוגתת ב' הטעמים היא במש"נ בסימן כ' פלוגתת הראשונים אם מהני ביטול לחשוב הרשות המבוטלת כרשותו של זה שביטלו לו, או דל"מ הביטול אלא שלא יאסור בעל הרשות על זה שביטל לו, אך אכתי חשיב כרשות דהמבטל, ולפ"ז י"ל, דאי נימא דמהני ביטול לחשוב הרשות המבוטלת כרשותו של זה שביטלו לו, הרי דשפיר חשיב שכל הבתים פתוחין לחצר, היכא שביטלו אף רשות ביתם, שהרי זה שביטלו לו שהוא הבעלים דכל הבתים שרי להוציא מכל הבתים לחצר, ואף שבני הבתים אין רשאין להוציא מבתיהם לחצר, לא איכפת לן כלל, שהרי ביטלו בתיהם, ואין לנו לדון כלל עליהם, ואך דכיון דכל הבתים שלו חשיבי כולהו כבית א', ומאידך אי נימא דל"מ ביטול לחשוב הרשות המבוטלת כרשותו של זה שביטלו לו, שפיר חשיבי כבתים חלוקין, ול"ה כב' בתים של אדם א', ואך דכיון שבני שאר הבתים אסורין להוציא מביתם לחצר, חשיב דליכא אלא בית א', וז"פ.

ו] **שם**, אלא אמר רב אשי מי גרם לחצירות שיאסרו בתים וליכא, ועיי"ש בפירש"י.

**והנה** בטעם דינא דרב למסקנת הגמ', פירשו התוס' בעירובין דצ"א: ד"ה וכלים, דהוא משום דכשעירבו אסור לטלטל מחצר למבוי אפי' כלים ששבתו בתוכה אטו כלים ששבתו בבית ואין במבוי שום תשמיש ודמי לכרמלית כיון דאין בו אלא ג' מחיצות, ולכך אין מטלטלין בו אלא בד', עכ"ד.

**אמנם** בד' הראב"ד פ"ה מעירובין הט"ו, מבו' דמפרש הטעם בע"א, ז"ל, דלא אסר רב בעירבו אלא משום בתים דכיון דעירבו שכיחי מאני דבתים בחצר ומשום הנך גזרו אפילו בכלים ששבתו במבוי שלא לטלטל אותם בתוך המבוי ויהי' להם ככרמלית וכל שכן שינהגו איסור בכלי החצר וכו', עכ"ל.[[189]](#footnote-190)

**וכדעת** הראב"ד מבו' להדיא בד' התוס' בעירובין דס"ג: ד"ה בטילו, ז"ל, דכשעירבו חצירות עם הבתים שכיחי מאני דבתים בחצר וגזרינן דלמא אתי לאפוקינהו מחצר למבוי, לפיכך אסור לטלטל במבוי אלא בד' אמות, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א שם, ז"ל, אין מטלטלין במבוי אלא בד' אמות כלומר משום גזירה משום שמא יוציא כלים למבוי, ונ' להדיא דהא דאסור לטלטל במבוי הוא משום גזירה דילמא אתי לאפוקי כלי הבתים מן החצר למבוי, וק' לדחוק בד' התוס' והרשב"א שכונתם, דמכח הגזירה אסור להוציא כלי החצר למבוי, ומכח זה הוי המבוי ככרמלית ואסור לטלטל בו אלא בד', דל' התוס' מורה להדיא דהגזירה הויא שלא לטלטל במבוי.

**ומבו'** כן עוד, ממש"כ התוס' שם, ז"ל, אבל בשלא עירבו דלא שכיחי מאני דבתים בחצר ליכא למיגזר, דאי משום דלמא אתי לטלטולי כלים ששבתו בחצר למבוי, רב לטעמי' דאמר לקמן הלכה כר"ש דאמר חצר וקרפף ומבוי רשות אחת הן וכו', עכ"ל, והנה אם הא דס"ל לרב דאסור לטלטל במבוי הוא משום דדמי לכרמלית, משום שאסור לטלטל מן החצר למבוי, א"כ נמצא דלרבנן דאסור להוציא כלי החצר למבוי, יש לאסור מדינא לטלטל במבוי יותר מד' אמות, וא"צ בזה לגזירה כלל, וגם אין מקור כלל דגזרינן שלא יטלטל במבוי עצמו שמא יבא להוציא לו כלים ממקום אחר, ובד' התוס' מפורש דאם אסור להוציא כלי החצר למבוי, יש לאסור לטלטל במבוי רק משום גזירה דילמא אתי לטלטולי כלים ששבתו בחצר למבוי, ומדמו לה לדינא דרב דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', וזה להדיא כמש"נ בדעתם, דהא דאסר רב לטלטל במבוי הוא משום גזירה דילמא אתי לטלטולי כלי הבתים למבוי, ואשר זהו שכתבו התוס', דה"נ למ"ד דאסור להוציא כלי החצר למבוי, יש לאסור לטלטל במבוי משום גזירה דילמא אתי לטלטולי כלים ששבתו בחצר למבוי, וז"ב.

**והנה** התוס' שם הקשו על פירש"י שם דפירש לסוגיא דהתם כרב דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', וע"כ הוא שביטלו כולם רשותן לגבי חד, והקשו התוס', ז"ל, דמסתמא הני דשמעתין היו מערבין חצירות עם הבתים ורשות המבוי לבדו היו מבטלין וכו' וכיון שהיו מערבין בחצירות א"כ לא יתכן מה שפירש בקונטרס דאהני ביטול זה לטלטל בכל המבוי כלים ששבתו בתוכו וכלים ששבתו בבית היחיד דהא כיון דעירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין בו אלא בד', עכ"ל.

**ועיי"ש** בתור"פ שכתב לישב פירש"י, ז"ל, דכיון דביטלו לגבי חד, א"כ אותו חד יכול לטלטל מן החצר למבוי, והוי שפיר שם מבוי עליו ע"י תשמישו, עכ"ל וכ"כ בחי' אבהעו"ז ובגאו"י ובחזו"א סי' פ"א סק"א.

**אמנם** התוס' שהקשו כן ע"ד רש"י, אזלי לטעמייהו דמפרשי טעם דינא דרב דאסור לטלטל במבוי גזירה שמא יבא להוציא כלי הבתים מן החצר למבוי, וע"כ אף שאותו א' שביטלו לו יכול לטלטל מן החצר למבוי, וע"כ הוא מותר אף לטלטל במבוי, דבדידי' ל"ש הגזירה, מ"מ אינהו אסורים, גזירה שמא יוציאו כלי הבתים מן החצר למבוי.

ז] **והנה** בד' ר"פ שם מבו' דלא פסיקא לי' ד"ז דע"י דשרי לאותו יחיד לטלטל מן החצר למבוי יש עליו שם מבוי, והיינו משום די"ל דכיון דלכל בני החצירות אסור להשתמש במבוי, ורק לאותו יחיד מותר להשתמש במבוי אכתי דמי המבוי לכרמלית.

**ונ'** לכאו' דלפ"ז יהא אסור אף לאותו יחיד לטלטל במבוי, דכיון דשאר בני המבוי אין רשאין להוציא מחצירם למבוי דמי המבוי לכרמלית, וממילא יש לאסור אף לאותו יחיד לטלטל בו, אמנם יש לדון בזה, דשמא ל"ח המבוי ככרמלית רק לגבי כל בני המבוי שאסורין להוציא אליו כלים מן החצר, ולא כלפי זה דשרי להוציא כליו לשם, וצ"ע בזה.

**אמנם** בד' התוס' נ' דלאותו יחיד ודאי מותר לטלטל במבוי, ולא קשיא להו ע"ד רש"י אלא דלא הועיל הביטול "להם", דאינהו עדין אסורים לטלטל במבוי, והיינו משום דלדעתם הא דאסור לטלטל במבוי הוא משום גזירה דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים מן החצר למבוי, וע"כ אותו יחיד שביטלו לו שמותר להוציא כלי ביתו למבוי, ל"ש עליו הגזירה, וע"כ הוא מותר לטלטל במבוי.

**אמנם** הנה עי' בחי' אבהעו"ז שכתב, דודאי סגי בזה שלא יהא המבוי דומה לכרמלית, דהגם דאין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, אך הכא התם איירי דאיכא חצר אחת דגוי, ודעת רוב הראשונים בעירובין דע"ה. דקי"ל דדירת הגוי מהניא לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, וגם בחצר הישראל איכא ב' בתים,[[190]](#footnote-191) וממילא איכא במבוי תשמיש דבתים וחצירות, עכ"ד.

**ומבו'** בד' האבהעו"ז שנקט דטעמא דרב דכל שאסור להוציא מן החצירות למבוי דמי המבוי לכרמלית, הוא משום דינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו, אשר משו"ז בעינן שיהא מותר להשתמש מהם במבוי, וכל שאסור להוציא מהם למבוי, חשיב דליכא בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ואין המבוי ניתר בלחי וקורה, ואשר זמש"כ האבהעו"ז דכל דיש ב' חצירות שמותרין להוציא מן החצר למבוי מותר לטלטל בתוכו.

**וכ"ה** להדיא בחי' הריטב"א בעירובין שם, ז"ל, וטעמא דמילתא וכו' הלכך אסור להוציא שם אפי' כלים ששבתו בחצר, וכיון שכן נעשה מבוי כאילו אין לו חצירות שדינו ככרמלית ואינו ניתר בלחי וקורה, עכ"ל.

**אך** בד' התוס' שם דצ"א: אין נ' כן, דנ' בדבריהם דהוי זה דין בפנ"ע, דכיון דליכא בהמבוי אלא ג' מחיצות, ע"כ כל דלי"ב תשמיש דמי לכרמלית, ואי"ז שייך כלל לדינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו.

**וכן** מוכח גם מד' תור"פ הנז', שדן בזה אם משום הא דמותר אותו יחיד להשתמש במבוי כבר ל"ד המבוי לכרמלית, ואי נימא דהא דדמי המבוי לכרמלית הוא משום דחשיב דאין חצירות פתוחין לתוכו, הרי אין מקום לדון בזה, דפשיטא דאם ב' חצירות מותרין להשתמש במבוי ה"ה ניתר בלחי וקורה, ואם רק חצר אחת מותרת להשתמש במבוי אינו ניתר בלחי וקורה.

**ולכאו'** נפ"מ בזה, היכא שהתירו המבוי בצוה"פ, דלד' הריטב"א כה"ג שפיר יהא מותר לטלטל בתוכו, דכל הא דאסר רב לטלטל בתוכו הוא משום דכה"ג אין המבוי ניתר בלחי וקורה, דחשיב דאין חצירות פתוחות לתוכו, אך כל שהתירוהו בצוה"פ שפיר יהא מותר לטלטל בתוכו, אך לד' התוס' לכאו' אך כה"ג יהא אסור לטלטל בתוכו, משום דדמי לכרמלית.

**אך** באמת נ', דכה"ג שהתירו המבוי בצוה"פ יהא מותר לטלטל בתוכו גם לדעת התוס', שהרי כל הא דדמי לכרמלית הוא משום דיש לו רק ג' מחיצות וכמש"כ התוס' שם, וזה ע"פ מש"א לעיל בתחילת הסוגיא, דהטעם לומר דאין מטלטלין בו אלא בד' ול"ד לחצר הוא משום דלי"ל ד' מחיצות, ולפ"ז כל שניתר המבוי בצוה"פ ואית לי' ד' מחיצות, שרי לטלטל בתוכו אף היכא שלא נשתתפו בו, ואין לומר דצוה"פ ל"מ ליחשב דאיכא ד' מחיצות, שהרי הא דחצר שלא עירבו בה מותר לטלטל בתוכה אמרו לעיל בסוגיין דהוא משום דאית לה ד' מחיצות, והרי דאף פסי חצר חשיבי כמחיצה גמורה, ורק לחי וקורה לא חשיבי כמחיצה, (ע' אבנ"ז סי' רס"ב סק"י, וסי' רע"א סקכ"א, וסימן רצ"ד).

ח] **והנה** בכתוב שם להראב"ד בפרק כל גגות פי' טעמא דהרי"ף דהשמיט לדינא דרב דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', ז"ל, יפה עשה שלא כתבה, דכיון שכתב דרב לא תני פתוחות זו לזו ומשום שאין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהו בתים וחצירות פתוחים לתוכו, כבר כתב הכל, כי אותה השמועה כולה מתפרשת על זו המימרא, עכ"ל.

**וד'** הראב"ד צ"ב, דמה ענין דינא דרב, לדינא דכל שהחצירות הפתוחות זו לזו אין המבוי ניתר בלחי וקורה.

**ואולי** יל"פ ד' הראב"ד כד' הריטב"א שהבאנו לעיל סק"ז, דטעמא דרב הוא משום דבעי' בתים וחצירות פתוחים לתוכו, וע"כ כל שלא נשתתפו במבוי ואסורים להוציא למבוי חשיב דליכא בתים וחצירות פתוחים לתוכו.

**אך** אי"ז מתישב בד' הראב"ד, חדא דא"כ אי"ז שייך להא דרב לא תני פתוחות זו לזו, אלא להא דבעי' בתים וחצירות פתוחים לתוכו, ועוד דלפ"ז אכתי הי' להרי"ף להשמיענו עיקר הדין דכל שעירבו חצירות ולא נשתתפו אסורים להוציא מן החצר למבוי, אשר מכח זה הוא דחשיב דליכא בתים וחצירות פתוחים לתוכו, גם צ"ע, דאם אכן טעמא דרב הוא משום דאסור להוציא כלים למבוי משום גזירה, הרי דבזה לא קי"ל כוותי' דהרי קי"ל דהלכה כר"ש אפי' בשעירבו.

**ואשר** ע"כ נ' מכוון הראב"ד, כמש"נ לעיל סק"ב עפי"ד הרשב"א, דלדעת הרמב"ם דקי"ל כרב, הוי טעמא דרב משום דכל שעירבו החצירות עם הבתים, חשיב דליכא בכל חצר אלא בית א', אשר לפ"ז הוי זה ממש חד דינא עם דינא דרב דהיכא שהחצירות פתוחות זו לזו חשיב דליכא אלא חצר אחת.

**אך** אכתי אי"ז מתישב, שהרי דעת הראב"ד שהביאו הראשונים בעירובין דע"ד., דלרב סגי בב' חצירות שבכל חצר בית א', ולפ"ז הרי אין לפרש כלל דהא דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד' דהוא משום שעירבו הבתים זע"ז וחשיב דליכא אלא בית א', שהרי באמת סגי בבית א', ועמש"נ בסימן ל"א סק"ה דבאמת מזה הוכיח הרשב"א דלא כהראב"ד אלא בעי' ב' בתים, אך לדעת הראב"ד גופי' דסגי בבית א', הרי בע"כ לפרש דינא דרב בע"א, וכמש"נ שם.

**עוד** צ"ע בזה, שהראב"ד סותר ד' עצמו בהשגות פ"ה מעירובין, שפירש טעמא דרב משום גזירה, וזה דלא כמש"כ בכתוב שם, ובאמת בהשגות כתב מכח זה דלא קי"ל כרב, ואילו בכתוב שם נקט דקי"ל כרב, והוא תלוי זב"ז.

**עוד** ילה"ע בזה, ממש"כ הרשב"א בעירובין דע"ד: בשם הראב"ד, דלא קי"ל כרב דלא תני פתוחות זו לזו, ולכאו' אי"ז מתישב עם דבריו בכתוב שם, אך צ"ל דדבריו שם הם בדעת הרי"ף שהביא להא דרב לא תני פתוחות זו לזו, ונ' דעתו דקי"ל הכי, וכמש"כ הרשב"א שם, ואה"נ להראב"ד לטעמי' דלא קי"ל בהא כרב, אף מה"ט לא קי"ל כדינא דרב במבוי שלא נשתתפו בו, וז"פ.

**לד**

**בדין דריסת הרגל**

א] **עירובין** דע"ה., אלא כי אתא רבין א"ר ינאי ג' מחלוקות בדבר, ת"ק סבר רגל המותרת אינה אוסרת רגל האסורה אוסרת, ר"ע סבר אפי' רגל המותרת אוסרת, ורבנן בתראי סברי כשם שרגל המותרת אינה אוסרת כך רגל האסורה אינה אוסרת.

**והנה** בטעמא דת"ק דרגל המותרת אינה אוסרת, אמרי' לעיל דנ"ט: דהוא משום דפנימית אחדא דשא ומשתמשא, ופירש"י שם דהוא משום דכופין על מידת סדום, ועיי"ש בתוס' ובש"ר מה שפירשו בזה, ונת' בזה להלן ס"ק ד' ה'.[[191]](#footnote-192)

**והא** דרגל האסורה אוסרת, ולא אמרי' בזה דפנימית אחדא דשא, פירש"י שם דהוא משום דבחצר דידהו אסירי וליכא למיכפינהו למיחד דשא דידהו וימחלו על דריסת הרגל שיש להם על החיצונה.[[192]](#footnote-193)

**אמנם** הנה בנובי"ת או"ח סי' ל"ט, ז"ל, דעיקר הסילוק שלא ישתמשו בחיצונה אבל הדריסת הרגל אינו מפסיד כמבואר בעירובין דף נ"ט ע"ב בתוס' בד"ה דפנימית אחדא לדשא יעויין שם וכו', אלא שכ"ז ברגל המותרת במקומה, אבל ברגל האסורה במקומה אוסרת אפילו אינן משתמשין בחיצונה, שהרי רבנן דפליגי על ר"ע בדע"ה במשנה וסברי שאין דריסת הרגל אוסרת, מודו שאם לא עירבה הפנימית ועירבה החיצונה אוסרת על החיצונה, וכיון שאפי' בעירבה הפנימית מודו רבנן דחיצונה אחדא לדשא ואם לא אחדא לדשא אוסרת הפנימית, משמע דאם לא עירבה אפילו אחדא חיצונה לדשא שלא תשתמש הפנימית שם אפ"ה אוסרת בדריסת הרגל לחוד, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דהא דחלוק דין רגל האסורה מדין רגל המותרת, הוא משום דברגל המותרת אין "דריסת הרגל" אוסרת, ולא אסרינן אלא משום שמשתמשין בחיצונה, ולזה מהני הא דאחדא דשא, וכמו שפירשו התוס', אך ברגל האסורה אסרינן משום הדריסת הרגל עצמה, ולזה ל"מ מידי הא דאחדא דשא מלהשתמש.

**וע'** היטב בב"י סי' שס"ד ובמג"א שם סק"ג ובבית מאיר סי' שס"ג סל"א, ולכאו' מד' הב"י והבית מאיר יש ללמוד שפירשו כד' הנוב"י הנז', וצ"ע בזה.

ב] **ובטעמא** דרבנן בתראי דאף רגל האסורה אינה אוסרת, הנה ל' הגמ' הוא דכשם שרגל המותרת אינה אוסרת כך רגל האסורה אינה אוסרת, ומ' מזה דטעמייהו הוא דאף ברגל האסורה מצינו לכפותן למיחד דשא, וע"כ אינם אוסרין.

**אך** הנה בפסקי רי"ד נ' דטעמייהו דרבנן בתראי הוא משום דדריסת הרגל כלל אינה אוסרת מעיקרא דדינא, ול"ב בזה להא דאחדא דשא, ז"ל, דכיון שאין להן רשות להשתמש שם כי אם לדרוס עלי' ולצאת ולבא אין דריסת הרגל אוסרת, עכ"ל, וכ"ה במאירי, [ועי' גם בגאו"י במתניתין בתו"ד שנקט דאף רבנן בתראי מודו דל"ש אחדא דשא ברגל האסורה].[[193]](#footnote-194)

**אמנם** לד' הנוב"י שהבאנו לעיל סק"א, דלעולם אף ברגל האסורה שייך הא דאחדא דשא, ואך דאכתי אסרינן משום הדריסת הרגל עצמה, הרי דלפ"ז מתפרש טעמא דרבנן בתראי דס"ל דאף ברגל האסורה אין לאסור משום דריסת הרגל עצמה, ותו מהני הא דאחדא דשא שלא יאסרו מכח מה שמשתמשין בחיצונה, ולפ"ז מתישבים ד' הרי"ד והמאירי עם לישנא דגמ', ודו"ק.

**ונ'** נפ"מ בזה, לדעת הנובי"ת או"ח סי' ל"ט, שפירש דהיכא דשרינן משום דאחדא דשא, אסורין בני הפנימית להשתמש ברשות החיצונה, וכ"נ בד' הב"י סי' שס"ד ומג"א שם סק"ג ואהעו"ז שם והבית מאיר בסי' שס"ג סל"א, עיי"ש, ודעת האהעו"ז דאף בעי' שבפועל לא יעברו כלל בחצר החיצונה, ואם יעברו שם יאסרו עליהם, וע"ז תמהו הדגמ"ר והבית מאיר שהרי כתבו התוס' דל"ב להסתלק מדריסת הרגל, וכ"ה משמעות ד' הרא"ש בפ' חלון סי' ז', וכמו שדקדק החזו"א סי' צ"ה סקי"ז, וכ"נ מד' הרשב"א והריטב"א שם דע"ט:, וכ"נ גם בד' המ"ב סי' שפ"ו סקנ"ח, וכמש"כ בחזו"א סי' צ"ה סק"כ, ויל"ע לדעת רבנן בתראי, אם אסורין בני הפנימית להשתמש ברשות החיצונה, וזה תלוי בנידון הנ"ל, דאם טעמייהו הוא משום דאף ברגל האסורה אמרי' אחדא דשא, הרי דאף לדידהו אסורין בני הפנימית להשתמש ברשות החיצונה, אך אם טעמייהו הוא משום דכלל אין דריסת הרגל אוסרת, ול"ב כלל להא דאחדא דשא, שפיר מותרין בני הפנימית להשתמש בחיצונה.

**עוד** יל"ד נפ"מ בזה, דהנה בד' התוס' לעיל דנ"ט. מבו', דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת, היינו רק "שלא במקומה", אך "במקומה" אף רגל המותרת אוסרת, ויש להסתפק אם ה"נ הא דס"ל לרבנן בתראי דאף רגל האסורה אינה אוסרת, הוי רק שלא במקומה, ולכאו' למש"כ הרי"ד והמאירי דטעמייהו הוא משום דדריסת הרגל לחוד אינה אוסרת, י"ל דאף אם הוי זה מקומה, מ"מ אם אין להם זכות אלא לדריסת הרגל אין אוסרין, אך י"ל דכל הא דאין בכח דריסת הרגל לאסור, הוא רק שלא במקומה, וצ"ע בזה.[[194]](#footnote-195)

ג] **והנה** ביסוד הדין דדריסת הרגל אוסרת, לרבנן ברגל האסורה ולר"ע אף ברגל המותרת, נ' דפליגי בזה הראשונים.

**דהנה** בחי' הרמב"ן והרשב"א והריטב"א לעיל דנ"ט: כתבו, דאין לך אוסר על חבירו בדריסת הרגל אלא היכא שיכול לערב עמו ולא עירב, עיי"ש.

**ועמש"נ** בסימן מ"א סקי"ב להוכיח דכל הך כללא הוא רק היכא דאתינן לאסור משום דריסת הרגל, אך היכא דאתינן לאסור משום שמשתמש ברשות זו, ה"ה אוסר אף בשאינו יכול לערב.

**ונת'** שם סקט"ו הטעם בזה, דהוא משום דבאמת דריסת הרגל אי"ז כלל תשמיש הראוי לאסור, עי' חזו"א סי' פ"ב סק"י שכתב כן דהא דדריסת הרגל שאוסרת אי"ז משום השימוש, ז"ל, דלא חשיב תשמיש דירה ועוד דהוי לזה לתשמיש ולזה להילוך וגרע מלזה בפתח ולזה בזריקה שאין זה שבזריקה אוסר כדאמר לקמן פ"ג ב', עכ"ל, ויש להוסיף דחזינן כן גם לדעת רבנן בתראי, למש"כ הרי"ד והמאירי דלדידהו אין דריסת הרגל אוסרת אף בלא הא דאחזא דשא, וכמו שהבאנו לעיל סק"ב, אלא הא דדריסת הרגל אוסרת, הוא משום דעי"ז חשיב כמקום אחד, ודינא הוא דא"א לערב מקום לחצאין,[[195]](#footnote-196) וכאשר כן פירש"י לעיל דנ"ט, דמש"א בגמ' שם דמבוי מבוי נמי אסרי אהדדי, הוא משום שהורגלו להיות אחד וע"כ אסרי אהדדי, ומבו' ברא"ש שם דהיינו משום דדינא הוא דא"א לערב רשות אחת לחצאין.

**ואשר** זהו שחידשו הראשונים דכל הא דא"א לערב מקום לחצאין, הוא רק היכא שיכולים לערב יחד, דבזה דינא הוא שעליהם לערב יחד, וכל שלא עירבו אוסרין אלו על אלו, משום שדינם הוא לערב כולם יחד, אך כל דא"א להם לערב הכל יחד מהני לערב לחצאין, וע"כ כל דאתינן לאסור משום דריסת הרגל, אשר יסוד האיסור הוא משום דא"א לערב מקום לחצאין, אין לאסור אלא בשיכול לערב ולא עירב.

**ועי'** חזו"א סי' פ"ב סק"י שביאר, דיסוד איסורא דדריסת הרגל הוא דחשבינן ב' החצירות כחצר א' גדולה משותפת לשניהם, עכ"ל, וזהו ע"ד מש"נ מד' הראשונים דדריסת הרגל מהניא לחשוב ב' החצירות לחדא, ואך דמ"מ ד' הראשונים אינם מתפרשים כד' החזו"א, דהחזו"א נקט דעי"ז חשיב דכל החצר משותפת לשניהם, ואילו מד' הראשונים נ' דלעולם החצר החיצונה אינה משותפת עם בני החצר הפנימית, ואך דמ"מ כיון דהוו חצר אחת, א"א לערב חצר א' לחצאין, ובני הפנימית אוסרין על החצר החיצונה.

ד] **ובזה** יל"פ מש"א לעיל דנ"ט: דהא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא משום דפנימית אחדא דשא ומשתמשא, וע' ברשב"א ריטב"א ור"ן שם שפירשו דל"ב דבאמת תחוד דשא, עיי"ש מה שביארו בזה, ולא נתפרש היטב א"כ מהו אחדא דשא.

**ולמש"נ** נ' דיל"ב בזה דהיינו, דע"י דמצינו לכפותו למיחד דשא, תו חזינן לב' החצירות כב' רשויות נפרדות, וע"כ שפיר מציא החיצונה לערב לעצמה, הגם דאיכא להפנימית דריסת הרגל עלי', שהרי דריסת הרגל ל"ח כלל כדירה בחצר החיצונה, אלא כל איסורה הוא משום דעי"ז חשבינן לב' הרשויות כרשות אחת, וכל דאפשר לכפות הפנימית למיחד דשא תו לא חזינן להם כרשות אחת.[[196]](#footnote-197)

ה] **אמנם** הנה בד' תוס' והרא"ש לעיל דנ"ט: מבו', דאיסורא דדריסת הרגל הוא רק משום השימוש שבכלל זה, ופירשו דדמש"א דאחדא דשא, דהגם דאין לנו לסלקה מרה"ר וודאי אית לה דריסת הרגל, מ"מ ליכא קפידא בדריסת הרגל לחודה, וע"כ מהני מה דאחדא דשא מלהשתמש בחיצונה, עכ"ד.

**ולכאו'** נ' מזה, דפליגי התוס' והרא"ש ע"ד הראשונים הנז', וס"ל דדין איסור דריסת הרגל הוא משום דחשיב כחצר דילי', וע"כ בעי' לזה תשמיש בחצר, ובדריסת הרגל לחוד לא סגי לאסור, דאי"ז תשמיש הראוי לאסור, וכמש"נ לעיל סק"א, וזה שלא כדעת הרמב"ן ודעימי' דס"ל דאיסורא דדריסת הרגל הוא משום דעי"ז הוו כחצר אחת, וע"כ ס"ל דבכח דריסת הרגל לחודה לאסור.[[197]](#footnote-198)

**ומשמעות** ד' התוס' שם דהא דאחדא דשא היינו כפשוטו שאסור לה להשתמש, ומה"ט ל"ה מצו התוס' לפרש כד' ש"ר דאחדא דשא הוא לגבי דריסת הרגל עצמה, דא"כ לקתה מידת הדין, אך החזו"א כתב לפרש ד' התוס' בע"א, וכ"נ להדיא בתוס' הרא"ש דע"ט: ובפסקיו שם דבעי' למיחד דשא ממש, עיי"ש, וכבר העיר מזה החזו"א בתו"ד, ועמש"נ עוד בפרט זה לעיל סק"ב.

**ונ'** דמה"ט לא פירשו הרשב"א והריטב"א בדנ"ט: להא דאחדא דשא כד' התוס', דאחדא דשא מלהשתמש, שהרי לדעתם לא סגי בזה, דאף דריסת הרגל לחודה אוסרת, וע"כ פירשו לזה בע"א, וכמש"נ בזה לעיל סק"ב, ומאידך מה שפירשו הראשונים ניחא רק לטעמייהו, דיסוד איסורא דדריסת הרגל הוא משום דעי"ז חשבינן להו כרשות אחת, וכמש"נ לעיל בזה, אך לדעת התוס' דאיסורא דדריסת הרגל הוא משום שמשתמשין ברשות החיצונה, וחשיב כחצר דילהו, ל"ש כלל לפרש כן.

**אמנם** צ"ע בזה בד' הרשב"א והריטב"א לקמן דע"ט: שפירשו להא דאחדא דשא כד' התוס', וזה סותר לדבריהם לעיל דנ"ט:, ואולי י"ל דב' הטעמים צריכים זל"ז, דמשום דריסת הרגל גופה אין אוסרין משום דחזינן לפנימית כאילו אחדא דשא, וכמו שפירשו הראשונים לעיל דנ"ט:, אך אכתי יש לאסור משום מה שמשתמשין בחיצונה, דע"ז ל"מ הא דחזינן לה כאילו אחדא דשא, וכמש"נ, והא דאין אוסרין הוא משום שכופים אותם שלא להשתמש, וכמו שפירשו הראשונים לקמן דע"ט:, וצ"ע בזה.

ו] **ויל"ד** נפ"מ לדינא בזה, במה שיש להסתפק אם מותר להוציא כלי הבית מחצר המשותפת לראובן ושמעון, לחצר של ראובן שיש לשמעון דריסת הרגל שם, ונ' דזה תלוי בפלוגתת הראשונים, דלדעת התוס' דע"י דריסת הרגל חשבינן לה כרשותו, נ' דמותר להוציא מחצר זו לזו, דהוו ב' החצירות של אותם בעלים, אך לדעת ש"ר יל"ד לאסור בזה.

**ויל"ד** עוד נפ"מ בזה, בדין ג' חצירות שעירבה האמצעית עם כל אחת מהחיצונות ולא עירבו החיצונות זע"ז, בגונא שדריסת הרגל של החיצונות הוא דרך האמצעית, ואין להן פתח אחר לרה"ר, ויש להסתפק אם ה"ה אוסרין על האמצעית, שהרי כל אחת אינה אוסרת שהרי עירבה עם האמצעית, אך שמא כיון דאית להו דריסת הרגל חשיב דכולן דרין בחצר האמצעית, והו"ל כה' הדרין בחצר אחת ולא עירב א' מהן, והיינו למ"ד דאף רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, ולכאו' ה"ז תלוי בפלוגתת הראשונים הנ"ל.

**ומצאנו** דברים מפורשים בזה בתור"פ לעיל דס"ו:, עיי"ש דמבו' בדבריו דיש לאסור בכה"ג, וע"כ הוצרך לפרש דהא דלא אסרינן התם משום עירוב מרגילה הוא רק משום דהויא רגל המותרת, ונ' דהוא משום דאזיל כשיטת התוס' דאיסורא דדריסת הרגל הוא משום דחשיב כרשות דילי', וע"כ ס"ל דיש לאסור בכה"ג.

ז] **והנה** לעיל דס"ז. אמר רב יהודה אמר שמואל, גוי שיש לו פתח ד' על ד' פתוח לבקעה, אפילו מכניס ומוציא גמלים וקרונות כל היום כולו דרך מבוי אין אוסר על בני מבוי, מ"ט בפיתחא דמיחד לי' בההוא ניחא לי' וכו', אמר ר"נ בר אמי משמי' דאולפנא אפי' פתוח לקרפף.

**ובחי'** הריטב"א שם, ז"ל, וכן נראה לי שלא התירו אפי' בשיש לו קרפף, אלא בקרפף דומיא דבקעה שהוא פתוח למקום אחר, דאילו בשאין לו פתח אלא כלפי ביתו היאך יסתלק מן המבוי, והרי אינו יכול לצאת לשוק ולעשות צרכיו חוץ לביתו אלא בדרך מבוי, הא ודאי לא מסתברא, עכ"ל.

**ובביאוה"ל** סי' שפ"ט הביא ד' הריטב"א, וכתב ע"ז שלפלא שלא הביאוהו האחרונים.

**אמנם** הנה למש"נ נ' דיש לדון בזה, די"ל דכל ד' הריטב"א הם לטעמי', דיש לאסור משום דריסת הרגל גופה, וע"כ אף שיש לו פתח לקרפף ועושה כל תשמישיו בקרפף, מ"מ אינו מסתלק מדריסת רגלו במבוי, וע"כ אוסר על בני המבוי, אך לדעת התוס' והרא"ש דלא קפדינן כלל על דריסת הרגל גופה, ולא אסרינן אלא משום מה שמשתמשין בני הפנימית בחיצונה, הרי דלפ"ז י"ל דכל דיש לו פתח לקרפף דהתם ניחא לי', וחשיב כנסתלק משימושו במבוי, הרי דהגם דיש לו דריסת הרגל במבוי, אינו אוסר עליהם, דכלל לא קפדינן על דריסת הרגל לחודה, ולא אמרי' דכיון דניח"ל במבוי לדריסת הרגל, תו אוסר בתשמישו שם, וא"ש שלא הביאו הפוסקים ד' הריטב"א.

ח] **ויל"ד** עוד בזה, דבאמת ל"ש כלל לאסור במבוי משום דריסת הרגל עצמה, דהויא רגל המותרת, וכל מה שאוסרים בני המבוי במבוי הוא רק משום שמשתמשין במבוי, ואשר ע"כ כיון שלשימוש ניחא לי' בבקעה ובקרפף, אינו אוסר במבוי, אמנם יל"ד בזה, די"ל דבגוי יש לאסור אף ברגל המותרת משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, וצ"ע בזה.

**אמנם** בדעת הריטב"א נ' דס"ל, דאף במבוי יש לאסור משום דריסת הרגל, הגם דהוי רגל המותרת, דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא שלא במקומה, אך במבוי דהוי זה מקומה ה"ה אוסרת, וכאשר כן מבו' בד' התוס' לעיל דנ"ט., כיון שאי"ז שלא במקומה, וכמבו' כן בתוס' לעיל דנ"ט., וכ"ה באבהעו"ז סי' שס"א סל"א דמה"ט הוא דאוסרין בני חצר במבוי, הגם דהוו רגל המותרת.

**אך** נ' די"ל בזה, דלגבי זה הוא דמהני מה דאית לי' פתח אחר, דעי"ז אין מיוחד לו המבוי לתשמיש אלא לשאר בני המבוי, ותו דמי לשלא במקומה שאין רגל המותרת אוסרת, דכל הא דרה"ר חשיב "מקומה" כתבו התוס' דהוא משום דרה"ר הוי מקומה דהני כמו הני, וי"ל דכל דאית לי' פתח אחר, מהני דכבר לא חשיב המבוי מקומו, וע"כ אינו אוסר בו משום דריסת רגלו, וצ"ע בזה.

**אמנם** הנה ז"ל הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ג, וכל רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה "במה שאין לה שיתוף בגוף החצר אלא שיעבוד דרך", עכ"ל, ומבו' בדבריו דכל היכא שיש לה שיתוף ברשות זו, אף רגל המותרת אוסרת, ונ' הטעם דכל שיש לה שיתוף בגוף החצר, ליכא למיכפינהו למיחד דשא, ולפ"ז מתבארים היטב ד' הריטב"א, דע"כ במבוי אין להתיר כלל משום הא דרגל המותרת אינה אוסרת.

**אמנם** צ"ע בזה בד' הראשונים לעיל דמ"ט. שכתבו דחצר שבין ב' מבואות אין אוסרת עליהם, משום דרגל המותרת אינה אוסרת, והרי דאף שיש לה שיתוף בגוף המבוי, איכא בזה לדינא דרגל המותרת אינה אוסרת.

**וצ"ל** לפ"ז, דל"ד לכל חצר האוסרת במבוי הגם דהויא רגל המותרת, דהתם הוי המבוי מקומם דהני כמו דהני, ומשא"כ בחצר שבין ב' מבואות שיש לחצר זו מבוי אחר, ל"ח מבוי זה כמקומם ממש, וע"כ כל דהוו רגל המותרת אינם אוסרין, וזה חידוש רב.

**אמנם** בעבוה"ק להרשב"א ש"ד פ"ג נ' להדיא דאף היכא שעירבה חצר זו לעצמה ה"ה אוסרת על ב' המבואות, עייש"ה, וכ"ה מוכח בד' רש"י לעיל דמ"ט. דה"ה אוסרת אף בשעירבה לעצמה והויא רגל המותרת, עיי"ש בריטב"א, ואכמ"ל, ונ' דאזיל לטעמי' שם שכתב דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא רק היכא שאין לה שיתוף בגוף החצר, וע"כ חצר שבין ב' מבואות שיש לה שיתוף בגוף המבוי, ה"ה אוסרת עליהם בדריסת רגלה, ואף דהויא רגל המותרת, וצ"ע עוד בזה.

**לה**

**בדין גוי הרי הוא כרבים**

א] **עירובין** דע"ה:, אמר רבי אלעזר וגוי הרי הוא כרבים, ופירש"י אם דר נכרי בפנימית, ושני ישראלים בחיצונה אוסרת דריסת רגלו עליהן עד שישכיר וכו', והא ליכא למימר דביחיד בחיצונה אסר, דהשתא אפילו דר עמו בחצר עצמה, הא קיימא לן כראב"י דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זה על זה, דריסת רגלו לא כל שכן דלא אסרה, עכ"ל.

**וכ"כ** התוס' שם, והוסיפו להוכיח כן, ז"ל, וכן מוכחא בהדיא לעיל גבי ישראל ונכרי בפנימית וישראל בחיצונה דאי ליכא ישראל בפנימית אלא נכרי לחודי' לא אסר, עכ"ל, ועיי"ש בתוס' הרא"ש שהוסיף לבאר, ז"ל, וכן מוכח וכו' דאפי' לר"ע לא הי' אוסר אליבא דראב"י אם לא הי' ישראל עמו בפנימית, דהשתא יש בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז ע"י דריסת הרגל של ישראל בפנימית, עכ"ל, והיינו דהתם מוכח דלא אסרי' משום דריסת הרגל אא"כ יש ב' ישראלים.

**ואמנם** צ"ע הטעם בזה, דמ"מ אחר דאסרינן לעיל דס"ה: היכא דאיכא ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, א"כ מ"ט לא נאסור אף בישראל בחיצונה וגוי בפנימית גזירה שמא יסברו שיש גם ישראל בפנימית אשר בכה"ג אוסר הגוי על החיצונה, דכ"ה שאם יש ב' ישראלים בחיצונה אסרינן גזירה שמא יאמרו דיש ב' ישראלים בפנימית, וכמבו' בפירש"י ובתוס' ותוהרא"ש דזהו טעם הגזירה, הרי הך גזירה שייכא אף בדאיכא ישראל בחיצונה וגוי בפנימית שיסברו שיש ישראל גם בפנימית.

**ובסימן** ל"ו סק"ב נתבאר בדעת הרמב"ם והרי"ד, דבאמת מה"ט ס"ל לאסור אף היכא דאיכא ישראל א' בחיצונה וגוי בפנימית, גזירה אטו ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וצ"ב טעמא דרש"י וש"ר דפליגי ע"ז.

ב] **וי"ל** בזה בכמה גווני, חדא הוא לפי פשטות הסוגיא לעיל דס"ה: דכל מה דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא רק לדעת ר"ע דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, אשר לדידי' איכא בכה"ג ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך לדעת רבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה לא אסרינן בזה, ואשר ע"כ הכא דאזלינן לרבנן דרגל המותרת אינה אוסרת ל"ש לאסור בישראל בחיצונה וגוי בפנימית גזירה שמא יאמרו דאיכא אף ישראל בפנימית, כיון דלרבנן אף בכה"ג לא אסר הגוי על החיצונה.

ג] **וי"ל** עוד, לפמש"נ לעיל דס"ה: בהא דאסרינן התם בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה משום דאיכא תרי ישראלים, דקשיא דמ"מ היאך אוסר הגוי על החיצונה, הרי רגל הגוי הויא כרגל המותרת שלא אסרה, ונת' שם סק"ה בדעת הרשב"א, דכל הא דאסרינן התם הוא רק מכח הגזירה דסוגיין דגוי ה"ה כרבים דגזרינן דבגוי אף רגל המותרת אוסרת, ולפ"ז י"ל דכיון דכל הא דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא רק משום הך גזירה דסוגיין, ע"כ לא גזרינן אטו זה גם בישראל בחיצונה וגוי בפנימית, דהוי זה כגזירה לגזירה.

ד] **וי"ל** עוד, לפמש"כ בחי' הרשב"א בסוגיין על פירש"י, ז"ל, ולפי שיטה זו ההיא עובדא דישראל וגוי בפנימית ובעיא דישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית שבתחלת פירקין, אפשר לומר שאין הלכה כרב ור' חייא דאסרו, ואע"ג דהוו רבים בחיצונה, משום דלא אמרו כאן אלא בשיש ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית דמ"מ הא איתא בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז, עכ"ל.

**ולמדנו** מד' הרשב"א, דאף שגזרו דגוי ה"ה כרבים, מ"מ ל"ש לאסור משום זה אלא בדאיכא בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך כל דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אשר אף אם הי' הגוי דר עמם לא הי' אוסר, לא גזרו שיאסור הגוי בדריסת רגלו, ועמש"נ בסימן ט"ו סק"ד בהערה לבאר הטעם בזה דלא אסרו בכה"ג הגם דלכאו' אף בכה"ג שייך סיבת הגזירה.

**ולפ"ז** נ', דה"נ אף אי נימא דלפי האמת ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ודע"כ בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסרינן אף לדעת רבנן, הרי הא מיהא בעי' שיהיו ב' ישראלים, וכל דליכא אלא חד ישראל לא אסר הגוי עליו, וע"כ ה"נ לא אסרו בזה מכח הגזירה, דהגזירה הויא רק דרגל הגוי יהא דינה כרגל האסורה ותאסור, אך היכא שאף אם הי' דר עמו לא הי' אוסר, ל"ש לאסור משום הגזירה.[[198]](#footnote-199)

ה**] וי"ל** עוד בזה, לפמש"כ הריטב"א בסוגיין, ז"ל, גוי נמי כו', כלומר אי דידע הרואה שאין הגוי ראוי לאסור כיון שאינו דר עמהם בחצר ולא ילמדו ממעשיו, ידע, ואי לא ידע אלא שהוא סבור שאף זו הי' לו לאסור וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הריטב"א דמפרש דהגזירה אינה משום שיסברו שיש ישראלים בפנימית, אלא הגזירה היא שיסברו שראוי הגוי לאסור אף שהוא יחיד בפנימית ואינו דר כלל עם הישראל, וה"נ מפרש הריטב"א שם בהא דפריך מ"ש ישראל וכו', ופי' הריטב"א, ז"ל, דאי ידע מאן דחזו להו לישראל אחד בפנימית אינו אוסר כיון דהוי רגל המותרת במקומה ניחא, ואי לא ידע וכו', עכ"ל, ומבו' דגם בזה לא הי' הנידון לגזור שמא יסברו שיש עוד ישראל בפנימית, אלא שמא יסברו דאף רגל המותרת אוסרת, וכ"נ גם בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין והרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ג דמפרשי הגזירה כן, וכמש"נ בדעתם בסימן ט"ו סק"ו.

**ולפ"ז** א"ש בפשיטות, דל"ש הך גזירה אלא כאשר איכא ב' ישראלים בחיצונה, אך כאשר איכא ישראל א' בחיצונה אשר אף אם הי' הגוי דר עמו לא הי' אוסר, ל"ש כל עיקר טעם הגזירה, וז"פ, אך כ"ז ניחא לד' הריטב"א, אך בד' רש"י ותוס' מבו' דהגזירה היא שיסברו שיש ישראלים בפנימית, ולדעתם צ"ל כהדרכים שנת' לעיל.

ו] **עוד** יש להעיר, מ"ט לא אסרינן הכא אלא משום גזירה, ומ"ש מהא דמבו' לעיל דס"ה: דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה לר"ע אוסר הגוי בחיצונה, ואף לרבנן דשרי הוא רק משום שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, אך אם היו אוסרין זע"ז הי' הגוי אוסר על החיצונה בדריסת רגלו, וא"כ הכא דאיכא ב' ישראלים בחיצונה ואוסרין זע"ז, מ"ט לא יאסור עליהם הגוי בדריסת רגלו.[[199]](#footnote-200)

**ועמש"נ** בסימן ט"ו, ולפמש"נ שם נמצא כמה דרכים לישב קו' זו.

**חדא** הוא דעת הרשב"א דנת' שם סק"ה לדידי', דכל מה שאסרו לעיל דס"ה: אם היו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ואף לדעת רבנן דרגל המותרת אינה אוסרת הוא רק משום הגזירה דסוגיין דגוי ה"ה כרבים, אך בלא"ה באמת לא היו אוסר הגוי עליהם בדריסת רגלו, ושם סק"ו בהערה נת' די"ל כן גם לדעת רש"י, ולפ"ז ניחא דע"כ לא אסרינן הכא רק משום הגזירה.

**ולדעת** הריטב"א נת' שם סק"ז, דהא דהתם אם היו ב' הישראלים אוסרין זע"ז אוסר הגוי על החיצונה, הוא רק משום שהגוי דר במקומו עם ישראל א', ושייך בזה החשש דשמא ילמד ממעשיו, וע"כ בזה אוסר הגוי מדינא, והא דאוסר הגוי על החיצונה ולא על הפנימית שדר עמה, הוא משום דלאו עכברא גנב אלא חורא גנב, ומשא"כ הכא שאין הגוי דר במקומו עם ישראל, דבזה ליכא להחשש דשמא ילמד ממעשיו, אין לאסור מדינא, אלא משום גזירה, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בחי' הריטב"א בסוגיין דהא דמדינא אין לאסור הוא משום שאין הגוי דר עמו ול"ש בזה שמא ילמד ממעשיו.

**ולדעת** התוס' נת' שם סק"ו, דצ"ל דאה"נ לדעת רבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, אין לאסור התם גם אם היו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, והגמ' דפריך דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז עדיפא מינה קפריך, ולדעת הרמב"ן במלחמות בסוגיין נת' שם סק"ג די"ל דפריך הכי, משום דאם היו ב' ישראלים אוסרין זע"ז הי' הגוי מבטל עירובן, ולפ"ז ניחא דע"כ אף הכא דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ אין הגוי אוסר עליהם מדינא לדעת רבנן, כיון דהויא רגלו רגל המותרת ואינה אוסרת.

**עוד** י"ל בזה, לדעת הרמב"ם והרי"ד שנת' בסימן ל"ו בדעתם, דהגזירה דגוי ה"ה כרבים איירי בדליכא אלא ישראל א' בחיצונה וליכא עוד ישראל בחצירות אלו, ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ש בזה כלל לאסור מדינא, אלא אסרינן בזה גזירה אטו ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דאסרינן בי' מדינא לעיל דס"ה:.

**ב'**

ז] **בטעם** הגזירה דגוי ה"ה כרבים, עמש"נ בדברינו בסימן ט"ו סק"ז פלוגתת הראשונים בזה, דדעת התוס' ותוס' הרא"ש דהוא משום דיסברו דכ"ה שיש ב' ישראלים בחיצונה יש ב' ישראלים בפנימית, ודעת הרמב"ן הרשב"א והריטב"א דחיישי' שלא ידעו הדין, ויסברו שראוי הגוי לאסור אף כשהוא דר לבדו בפנימית ואית לי' דריסת הרגל על החיצונה.

**ובדעת** רש"י בזה בטעם הגזירה, הנה עי' בגאו"י בסוגיין, במש"א שאם הי' ג' אסורין, שפירש לדעת רש"י דהגזירה היא דאי שרית לי' ב' בחיצונה אתי למישרי ב' בפנימית, דלא אסיק אדעתי' דהכא משום דרגל המותרת אינה אוסרת, ומימר אמר מה לי ב' בחיצונה ויחיד בפנימית מה לי ב' בפנימית ויחיד בחיצונה, עכ"ד, וכן נ' להדיא בל' רש"י במתניתין ובגמ' בסוגיין, וכ"ה בחי' הריטב"א, וכ"נ בחי' הרשב"א.

**ועי'** בגאו"י שעמד בזה, שהרי בע"כ איירי דהב' שבחיצונה עירבו, וא"כ מ"ש לגזור אטו ב' בפנימית, הרי באמת ב' בפנימית ג"כ אין אוסרין על החיצונה היכא שעירבו, וצ"ל שהרי מה שעירבו בני החיצונה אי"ז טעם דמה"ט אין אוסר עליהם הישראל שבפנימית, וע"כ שפיר יש לגזור שמא יסברו שאף בב' בפנימית וא' בחיצונה אין בני הפנימית אוסרין על החיצונה אף בשלא עירבו.

**אך** צ"ע, דלכאו' ל"ש גזירה זו אלא בישראל בפנימית, אך בגוי בפנימית לכאו' ל"ש הך גזירה, שהרי בפשוטו אם היו ב' ישראל בפנימית וגוי בחיצונה ליכא איסור כלל בחיצונה, אך י"ל, דאף בכה"ג איכא איסור, דכיון דאיכא לב' ישראלים דריסת הרגל בחיצונה במקום הגוי, שויוהו רבנן לדירתו דירה, ויהא אסור להוציא מבית הגוי לחצר, וגם יהא אסור לבני הפנימית להוציא כליהם (שיצאו בהיתר לחצירן הפנימית) לחצר החיצונה, וצ"ע בדין זה, ובד' רש"י ד"ה ה"ה כרבים מת' להדיא דמשום דינא דרב יש לאסור אף בגוי בפנימית, עוד ילה"ע מד' רש"י ד"ה דידע וד"ה מיפעא פעי דמבו' להדיא דהגזירה היא משום מי שלא ידע שהוא גר שם יחידי.

**וצ"ל** בזה, דהאמנם טעם דינא דרב דאם היו ג' אסורין הוא כמש"כ הגאו"י, אך דינא דגוי ה"ה כרבים הוא משום מי שלא ידע שהוא גר שם יחידי, וכמש"נ לעיל לדון דבגוי בפנימית ל"ש הגזירה דב' בחיצונה אטו ב' בפנימית, ועד"ז חזינן בד' הריטב"א, דמפרש טעם דינא דרב כפירש"י גזירה ב' בחיצונה אטו ב' בפנימית ואילו הא דגוי ה"ה כרבים פי' דהוא משום שהרואה אינו יודע דגוי הדר יחידי אינו אוסר.

**ונ'** לפ"ז שלדעת רש"י אין הגזירה בגוי משום שיסברו דכ"ה שיש ב' ישראלים בחיצונה יש ב' ישראלים בפנימית וכמש"כ התוס' הרא"ש, ובד' רש"י לא נז' כלל דהגזירה היא משום דאיכא ב' בחיצונה, אלא הגזירה היא משום שאין יודעין מה נעשה בפנימי, ואין יודעין שהגוי דר שם לבדו, והא דלא אסרינן רק אם יש ב' ישראלים בחיצונה, הוא משום דאל"כ ל"ש כלל הגזירה, כיון דאפי' הי' דר הגוי עמו לא הי' אוסר עליו,

**ובחי'** הר"ן בסוגיין פי' בטעם הגזירה, ז"ל, אליבא דמ"ד לעיל דפירקין דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסרין ה"ק דחיישי' שמא הרואה יהא סבור דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, ולמ"ד לעיל דאינן אוסרין ה"ק דחיישי' שמא הרואה יהא סבור שיש עם הגוי בפנימית ב' ישראלים ויש בחיצונה ישראל אחר, עכ"ל.

**ועיי"ש** שהביא דאחרים פירשו דהא דר"א אשלשה דאיירינן בי' מעיקרא קאי וקאי נמי אדשמואל, וה"ק הא דאמרת דאם ישראל א' בפנימית וב' בחיצונה מותרין ולא חיישי' דילמא אתי למיטעי ולמימר דהב' הם בפנימית, אם הי' גוי א' בפנימית עם אותו ישראל אחד וב' בחיצונה אסורין וכו', הכא חיישי' דילמא מאן דחזי סבר שהב' הם בפנימית עם הגוי והיחיד בחיצונה וכו', עכ"ל, וע' בגאו"י שכתב לפרש כן מדעתו, דהא דאמר ר"א דגוי ה"ה כרבים, איירי בדאיכא גוי לבד מג' הישראלים, אך אי"ז כפי' ש"ר בסוגיין.

**ג'**

ח] **בחזו"א** סי' פ"ב סקי"א, נקט דלמש"כ התוס' בסוגיין דהא דכשהגוי בפנימית לבדו אינו אוסר מדינא הוא משום שלא החמירו בגוי יותר מבישראל, א"כ בגונא דישראל וגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה אסור אך לדרבנן מדינא, אע"ג דפנימי במקומו מותר, מ"מ הגוי אוסר כמו רגל האסורה, דלעולם דין גוי כרגל האסורה, אלא כשהוא יחיד אינו אוסר שאין להחמיר בו יותר מאילו הוא ישראל, אבל כשישראל אחר עמו כיון דאילו הי' ישראל אחר תחת הגוי היו ב' ישראלים בפנימית והי' רגל האסורה ואוסרת, השתא נמי גוי אוסר, עכ"ד.

**וראיתי** להעיר בזה, דלפמש"כ החזו"א גופי' שם דטעמא דהתוס' דמדינא הי' לנו לאסור בגוי אף ברגל המותרת, הוא משום דהיתר רגל המותרת במקומה הוא משום דרשות הפנימית נבדלת לעצמה לענין טלטול בתוכה, ומשא"כ בגוי שאינה נבדלת לעצמה, ולפ"ז הרי היכא דאיכא ישראל וגוי בפנימית בדין שלא יאסור הגוי מדינא, שהרי בכה"ג נבדלת הפנימית לעצמה להתיר הטלטול בה להישראל.

**אמנם** בד' תוס' הרא"ש מפורש לא כן, שהגם שפירש לעיל מינה דהא דגוי יחידי אינו אוסר הוא משום שלא החמירו בו יותר מישראל, מ"מ אין לאסור רק בשדרין עמו ב' ישראלים, וכמו שפי' הרא"ש דהגזירה היא שיהיו סבורין שיש ב' ישראלים הדרים עם הגוי בפנימית.

**והטעם** בזה נ' פשוט, דמשום ה"ט שלא החמירו בגוי יותר מבישראל, הוי הדין דאף רגל הגוי אינה אוסרת אא"כ הויא רגל האסורה, וע"כ אין לאסור רק אם יש ב' ישראלים עם הגוי בפנימית, אך אם יש ישראל א' עם הגוי אין לאסור, דהגם דאילו הי' ישראל תחת הגוי היו אוסרין, הרי היינו משום דכה"ג היו רגל האסורה, אך השתא דאיכא ישראל וגוי והוי רגל המותרת, לא החמירו בגוי יותר מישראל שיאסור אף בכה"ג.

**ויש** להוסיף טעם בזה, לפמש"נ בדברינו לעיל דס"ה: סק"ב, דמל' תוהרא"ש מבו' דהטעם שמדינא הי' לנו לאסור בגוי יחידי בפנימית, הוא משום דאית לי' דריסת הרגל על החיצונה ושייכא בזה הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, ונת' שם דלפ"ז מש"כ התוס' דלא החמירו בגוי יותר מבישראל מתפרש דאף היכא דשייכא הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, מ"מ לא אסרו חכמים איסור בעלמא, אלא היכא דע"פ דיני רשויות בישראל יש לאסור בכה"ג, וע"כ כיון דבישראל רגל המותרת לא אסרה ה"נ בגוי לא אסרה, וע"כ פשיטא דאין לאסור רק בדאיכא ב' ישראלים עם הגוי בפנימית דהויא רגל האסורה.

ט] **ויש** להעיר עוד בזה, דלכאו' אף בדאיכא ב' ישראלים וגוי בפנימית נמי לא הי' להגוי לאסור, דהגם דרגל הישראלים הויא רגל האסורה במקומה, אך רגל הגוי הרי לעולם הויא רגל המותרת, וא"כ מ"ט בכה"ג הוא אוסר.[[200]](#footnote-201)

**ולכאו'** הי' מקום לומר, דאה"נ אף בכה"ג אין הגוי אוסר על החיצונה, ואך כיון שהוא אוסר על הפנימית, ל"מ בני הפנימית לערב דע"י עירובן יהיו רגל המותרת במקומה, וע"כ ממילא ב' הישראלים שבפנימית אוסרין על החיצונה.

**אך** נ' שאין לומר כן, דאם באמת אף בכה"ג אין הגוי אוסר על החיצונה, נ' דל"ה שייך כלל לאסור בדליכא אלא גוי בפנימית משום גזירה שיסברו שיש עמו ב' ישראלים בפנימית, שהרי אף אם היו עמו ב' ישראלים בפנימית לא הי' הוא אוסר על החיצונה, אלא ב' הישראלים היו אוסרין, ול"ש לגזור כלל שיאסור הוא אף כד ליכא ב' ישראלים, דכל הגזירה שייכא רק היכא שאם היו ב' ישראלים הי' הגוי אוסר, וע"כ משום גזירה אף השתא ה"ה אוסר, אך אי נימא דגם אם היו ב' ישראלים ל"ה הגוי אוסר, ודאי ל"ש לגזור דהשתא יאסור, דה"ז דומה להיכא דיש ב' ישראלים בחיצונה ואין אדם דר בפנימית, דל"ש לאסור משום הא שיסברו שיש ב' ישראל בפנימית, (אף בלא טעמא דמאן דלא ידע אמר עירובי עריב), וז"ב.

**ולכאו'** הי' נ', דכיון שרגל הישראלים שבפנימית אסורה במקומה, ע"כ אף הגוי אוסר אף שרגלו מותרת במקומה, דכל דאיכא בחצר זו רגל האסורה, תו אף רגל המותרת שבחצר זו אוסרת, כיון דל"ש למיחד דשא דחצר זו, כיון דאית בה רגל האסורה.

**ואמנם** נ' שזה נסתר מד' רש"י לעיל דס"ו: ד"ה אין ביטול, שהק' דליבטלו בני פנימית רשותן לגבי האי שלא עירב, ויהא הוא רגל המותרת במקומו, והגם דאינהו הוו רגל האסורה במקומן, מ"מ לא יאסרו על החיצונה כיון שעירבו עמן, עיי"ש, והרי להדיא דאף דאיכא בחצר הפנימית רגל האסורה, מ"מ אותו יחיד שלא עירב שהוא רגל המותרת, אינו אוסר על בני החיצונה.

**ונ'** דצ"ל בזה, דכל שיש ב' ישראלים בפנימית, הרי דהגם דהגוי אין עליו איסורים, מ"מ כיון שדירתו אוסרת בחצר, ואסור לישראל להוציא מביתו לחצר, חשיב כרגל האסורה במקומה, ואוסרת שלא במקומה, ומשא"כ היכא דליכא ב' ישראלים שאין דירת הגוי אוסרת בחצר, חשיב כרגל המותרת במקומה דשם רגל המותרת במקומה תליא בעצם הדירה, וליכא נפק"מ אם הבעלים אסור להוציא או מותר, והאמנם למה שפירש"י לעיל דנ"ט: טעם החילוק בין רגל המותרת לרגל האסורה, אכתי צ"ב, וי"ל.[[201]](#footnote-202)

**ד'**

י] **הר"ח** והרי"ף פירשו להא דאמר רב אדא דאם היו ג' אסורין הואיל ואני קורא בהן רבים בחיצונה, ז"ל, אין קורין יחידים אלא בזמן שהם ב' חצירות ובכל חצר וחצר דר א' שנמצאו כולן ב', אבל אם היו כולם ג' חצירות ובכל חצר דר אחד שנמצאו כולם ג' אסורין, מ"ט הואיל ואני קורא בהן רבים בחיצונה דכל ג' רבים. וכיון דג' דורסין בחיצונה הרי הן רבים ואוסרים וכו'.

**והנה** הרא"ש בסי' כ"א כתב, דלפי' הרי"ף אתיא מילתא דר"א שפיר כרב אדא דרב אדא איירי בג' חצירות ור' אלעזר איירי בב' חצירות, עכ"ל, וכ"ה בפסקי מהר"מ מר"ב.

**וע'** קר"א שתמה ע"ז, ז"ל, ויש לדקדק כיון דהוא אוסר אפי' בג' יחידים א"כ כ"ש בב' בחיצונה שאני קורא רבים בחיצונה, וא"כ אכתי תיקשי מאי איריא כותי אפי' ישראל נמי, עכ"ל.

**ונ'** בביאור ד' הרא"ש, דהא דאסרינן בג' חצירות שבכל א' דר ישראל א', הוא משום דהרואה ישראל וגוי באין מהפנימית ודורסין בחיצונה אינו יודע שהם דרין בב' חצירות, אלא הוא סבור שהן דרין יחד בחצר הפנימית, וע"כ הוא דאסרינן בזה, ואשר ע"כ ל"ש הגזירה היכא דאיכא גוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה, שהרואה יודע שהגוי לבדו בא מהפנימית, שרואה שב' הישראלים דרין בחיצונה, וז"ב, ועד"ז נת' בדברינו לעיל דס"ה: סק"ה בהערה בדעת הראב"ד.

**אמנם** הרשב"א פליג בזה ע"ד הרא"ש, ומפרש דלדעת הרי"ף גם מימרא דר"א איירי בג' חצירות שבב' החיצונות דרין ב' ישראלים, ובפנימית דר גוי, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם.

**ובד'** הרמב"ן במלחמות מבו' דמפרש לדעת הרי"ף, דמימרא דר"א דגוי ה"ה כרבים, איירי בכל גווני דאיכא דריסת ב' ישראלים וגוי בחיצונה, בין בדהוו בג' חצירות, בין בב' חצירות שישראל וגוי בא' מהן וישראל בשני', ובין בדאיכא בחיצונה ב' ישראלים וגוי בפנימית, עיי"ש.

**לו**

**בישוב דעת הרמב"ם בדין גוי ה"ה כרבים**

א] **עירובין** דע"ה:, אמר רבי אלעזר וגוי הרי הוא כרבים, ופירש"י אם דר נכרי בפנימית, ושני ישראלים בחיצונה אוסרת דריסת רגלו עליהן עד שישכיר וכו', והא ליכא למימר דביחיד בחיצונה אסר, דהשתא אפילו דר עמו בחצר עצמה, הא קיימא לן כראב"י דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זה על זה, דריסת רגלו לא כל שכן דלא אסרה, עכ"ל.

**אמנם** הנה ז"ל הרמב"ם פ"ד מעירובין הכ"ב, הי' אחד דר בחצר זו ואחד דר בחצר זו אינן צריכין לערב אלא כל אחד מהן משתמש בכל חצירו, ואם הי' גוי בפנימית אף על פי שהוא אחד הרי הוא כרבים ואוסר על החיצונה עד שישכרו מקומו, עכ"ל.

**והבית** יוסף בסי' שפ"ב כתב ע"ז, ז"ל, נראה מדבריו שאפילו ביחיד בחיצונה אוסר, וכן משמע לכאורה דבהא נמי איכא למיחש למאן דלא ידע שהוא דר שם יחיד וכיון דלא פעי גוי ודאי לא שכרו ממנו, וא"כ הרי הם אוסרין זה על זה ואפילו הכי אין דריסת רגלם אוסרת על בן החיצונה, ואע"פ שישראל הדר יחידי והגוי אינו אוסר עליו שאני התם דלא נפיק מינה חורבה דהא חזו לי' שהוא דר יחידי עמו, אבל הכא שדרים בפנימית לא חזו אינשי כמה דרים בה הילכך חיישינן דילמא נפיק מינה חורבה, עכ"ל.

**והביא** דעה זו בשו"ע שם סעיף י"ז, ועיי"ש במג"א סקי"ד שכתב ע"ז, ז"ל, זה דקדק הרב"י מלשון הרמב"ם פ"ד, ול"נ דא"א לומר כן דא"כ ל"ל למכתב בפ"ב דין ישראל וגוי בפנימית כו' הא אפי' גוי לחוד אוסר וכן הוכיחו התוס' בגמ' וכו', ועוד ל"ל למיחש שיסברו שדרים עוד ישראלים כיון שאין רואין עוד ישראל בחצר, בשלמא ברישא איירי שיש עוד ישראל בפנימי או בחיצונה אבל הכא שאין שם איש ל"ל למיחש להכי, לכן נ"ל דהרמב"ם קאי כששנים בחיצונה אלא שסתם כמנהגו, עכ"ל, וע' גם בט"ז שם שהאריך לתמוה כעי"ז עמש"כ הב"י בדעת הרמב"ם, ורמז להקשות גם מל' הרמב"ם בפ"ב, דהא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסורה החיצונה, הוא משום דרגלי ב' ישראלים וגוי מצויים שם, והרי דכל האיסור הוא רק בשרגלי ב' ישראלים מצויים, אך בביאור הגר"א שם הסכים לפי' הב"י בדעת הרמב"ם.[[202]](#footnote-203)

**והנה** התוס' בסוגיין כתבו דא"א לומר דאסרי' אף היכא דיש ישראל א' בחיצונה, וכן מוכחא בהדיא לעיל גבי ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דאי ליכא ישראל בפנימית אלא גוי לחודי' לא אסר, עכ"ל, ועיי"ש בתוס' הרא"ש שהוסיף לבאר, ז"ל, וכן מוכח וכו' דאפי' לר"ע לא הי' אוסר אליבא דראב"י אם לא הי' ישראל עמו בפנימית, דהשתא יש בחיצונה ב' ישראלים אוסרין זע"ז ע"י דריסת הרגל של ישראל בפנימית, עכ"ל, והיינו דמסוגיא דלעיל דס"ה: מוכח דלא אסרי' משום דריסת הרגל אא"כ יש ב' ישראלים.

**ויש** להוסיף, דאף להראב"ד ודעימי' דס"ל דלפי האמת ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, עמש"נ בזה בסימן ט"ו, וע' גם מש"נ בזה בסימן א', הא מיהא לא אסרי' אלא בדאיכא ישראל בפנימית וישראל בחיצונה, וכמש"א לעיל דס"ה: דהטעם דאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא משום דשכיח דדייר דמירתת גוי וסבר השתא אתי ישראל ואמר לי ישראל דהוה גבך היכא, והרי דלא אסרי' רק היכא דאיכא ישראל בפנימית, וקשיא מינה עמש"כ הב"י בדעת הרמב"ם דאסור אף בישראל בחיצונה וגוי בפנימית.

**ועיי"ש** בביאור הגר"א שכתב לישב קו' התוס', ז"ל, שיטת הרמב"ם דשם לפי ס"ד דגוי אינו כרבים, עכ"ל, ונ' כונתו דבאמת פליגי בזה הסוגיות, והסוגיא בדס"ה: לא ס"ל להגזירה דר"א דגוי ה"ה כרבים, וע"כ לא אסרי' אלא בדאיכא גוי וישראל בפנימית, אך אנן קי"ל כר"א דאסר אף בגוי לבדו בפנימית משום דגוי ה"ה כרבים.

**אך** צ"ע ע"ז שהרי ר' אלעזר גופי' דאמר בסוגיין דגוי ה"ה כרבים, איהו גופי' אמר לעיל דס"ה: דבגוי וישראל בפנימית הטעם שאסור הוא משום דשכיח דדייר וכו', וא"כ היאך מצינו למימר דפליגי, וכאשר כעי"ז הק' הראב"ד בכתוב שם לעיל דס"ה: ע"ד בעה"מ, והבאנו דבריו בסימן ט"ו סוסק"ה.

ב] **ונ'** בעזה"י לישב דעת הרמב"ם בפשיטות, דהנה מצינו חבר להרמב"ם והוא הרי"ד בפסקיו בסוגיין, ז"ל, אר"א גוי ה"ה כרבים, פי' אם דר גוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסרת דריסת רגלו עד שישכור ממנו, עכ"ל, ומפורש בדבריו דאסרינן אף בישראל יחיד בחיצונה.[[203]](#footnote-204)

**ולכאו'** קשיא ממש"כ הרי"ד בפסקיו לעיל דס"ה: דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, ואם אף גוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, א"כ למה לי' לכתוב דין זה דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, וכאשר כן תמהו המ"א והט"ז ע"ד הב"י בדעת הרמב"ם, גם עיי"ש שהביא הטעם שאמרו לעיל שם משום דמירתת גוי, וקשיא דלפ"מ דקי"ל דגוי ה"ה כרבים ל"ב לטעם זה, וכמו שהק' מינה התוס' בסוגיין.

**אמנם** פשר דבר למדנו מד' הרי"ד בתוספותיו בסוגיין, ז"ל, פי' אי ידעי דגוי בלחודי' דייר בפנימית ידעי שאין דירתו חשובה דירה בלא ישראל ואינו אוסר את החיצונה, ואי לא ידעי אלא סוברים "שיש ישראל עמו בפנימית שאוסר אותם מפני ישראל שעמו" אמרי מיגר אגר, עכ"ל.

**ולמדנו** מד' הרי"ד, דהא דאסרי' בגוי בפנימית וישראל בחיצונה שתמהו האחרונים דמה טעם יש לאסור בכה"ג, הוא משום דסברי דכ"ה שיש ישראל בחיצונה ה"נ יש ישראל בפנימית, וזה ע"ד פי' התוס' ותוס' הרא"ש שהגזירה היא היכא דיש ב' בחיצונה דסברי שיש ב' בפנימית, וה"נ היכא דיש ישראל א' בחיצונה סברי שיש ישראל בפנימית, וע"כ הוי הדין בזה כדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה שאסור.

**ולפ"ז** מתישב היטב מה שהעתיקו הרמב"ם והרי"ד לדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה שאסור, ופי' הרי"ד הטעם משום דמירתת גוי וכו', אשר קשיא שהרי לדעתם אף בדליכא ישראל בפנימית אסור, וא"כ מה הוצרכו להשמיענו דבדאיכא גוי בפנימית אסור, וגם מה בעי' לטעמא דמירתת, הרי בדליכא ישראל בפנימית ל"ש ה"ט ואפ"ה אסור, שהרי כל מה שאסרו בגוי בפנימית וישראל בחיצונה, הוא רק משום דינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, ואטו זה אסרו אף בגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דסברי אינשי שיש ישראל בפנימית, וע"כ שפיר הוצרכו הרמב"ם והרי"ד להביא לדינא דישראל וגוי בפנימית שאסור, דזה אסור מעיקר הדין, ובזה הטעם משום דמירתת גוי וכו', אשר רק אטו זה הוא שאסרו בגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וא"ש היטב דעת הרמב"ם והרי"ד.

ג] **ויש** להוסיף בזה, דהנה בטעמא דהרמב"ם דפסק לדינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה החיצונה אסורה, הגם דלעיל דס"ה: מוקמי' לה כר"ע, ע' בביאור הגר"א סי' שפ"ב סי"ז, ז"ל, אע"ג דאוקמוה שם כר"ע, למסקנא שם ע"ה ב' דגוי ה"ה כרבים וכו' א"צ לאוקמי כר"ע, עכ"ל, והיינו דהגם דמעיקר הדין ל"ה לנו לאסור בכה"ג כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים אסרינן בזה, וכאשר כ"כ הבעה"מ בדעת הרי"ף, הבאנו דבריו בסימן ט"ו סוסק"ה.

**אמנם** אם כנים דברינו בדעת הרמב"ם, הרי אאל"פ דהא דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא משום הך גזירה, שהרי אדרבה כל עיקר הגזירה היא אחרי שהדין הוא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסר, ואטו זה גזרינן אף בגוי בפנימית וישראל בחיצונה, אך הא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור הוי זה מדינא, וגם לפי הנ"ל ל"ש כלל הגזירה בזה, דהגזירה שייכא רק בגוי בפנימית וישראל בחיצונה שיסברו דכ"ה שיש ישראל בחיצונה יש ישראל גם בפנימית, והך גזירה ל"ש כלל בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית.

**וי"ל** בדעת הרמב"ם בטעם הא דאסרינן בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית בתרי גווני, חדא הוא כמש"כ הראב"ד והריטב"א לעיל דס"ה: דכל דאיכא ב' ישראלים דשכיחי דדיירי אוסר הגוי, אף שאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ויל"פ עוד, כמש"כ בעה"מ לעיל דס"ה: דמשום חומרא דגוי החמירו כר"ע גזירה שמא ילמד ממעשיו.

**ובדעת** הרי"ד שפסק להך דינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, נ' שדעתו היא כמש"כ בעה"מ דמשום חומרא דגוי החמירו כר"ע, דז"ל הרי"ד לעיל דס"ה: ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה בא מעשה לפני רבי ואסר "דהו"ל ב' ישראלים אוסרין זע"ז", עכ"ל, והרי שטעם האיסור הוא משום דהן אוסרין זע"ז, ובע"כ שדעתו כמש"כ בעה"מ, דהגם דקי"ל כרבנן ואינן אוסרין ע"ז, מ"מ משום חומרא דגוי החמירו כר"ע לחשבן אוסרין זע"ז, וז"ב.[[204]](#footnote-205)

**ובל'** הרמב"ם פ"ב הי"א נ' טפי שהטעם הוא משום דל"ב אוסרין זע"ז, עיי"ש שפירש הטעם דאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה או בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, שהוא משום "שהרי רגלי ב' ישראלים וגוי מצויים שם", ומ' מזה שהטעם שאסור בכה"ג הוא משום דאיכא שם רגלי ב' ישראלים, ול"ב שיהיו אוסרין זע"ז, ושו"ר כן בחי' המאירי לעיל דס"ה: שכתב שמד' הרמב"ם נ' שדעתו כדעת הראב"ד, וכן נקט גם הבית מאיר בסי' שפ"ב.

**וע'** עוד בסימן א' סק"ז ואילך שנתבאר כן באורך בדעת הרמב"ם, שדעתו דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז.

**והנה** אמנם בגאו"י לעיל דס"ה: כתב דאין לפרש בדעת הרמב"ם דהא דאסרינן בכה"ג הוא משום דל"ב אוסרין זע"ז, שהרי כתב הרמב"ם בפ"ה מעירובין דב' ישראלים האוכלין על שלחן א' חשיבי כיחיד במקום גוי, והרי דבעי' שיהיו אוסרין זע"ז, אך כבר נת' בסימן א' סק"ח די"ל, דאף דל"ב שיהיו אוסרין זע"ז, מ"מ כל שאוכלין על שלחן א' חשיבי כחד, וע"כ אין הגוי אוסר בכה"ג.

ד] **ויש** להוסיף עוד, במה שפסק הרמב"ם לדינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דהחיצונה אסורה, הגם דלעיל דס"ה: מוקמי' לה כר"ע, ולעיל נת' טעם האיסור בזה לדעתו, אך אכתי צ"ע שהרי בסוגיא דלעיל מבו' דאין לאסור בזה אלא לר"ע, ומהו המקור לנטות בזה מסוגית הגמ', ובפשוטו צ"ל כמש"כ הראשונים דמוכח כן מהנך אמוראי דאסרי התם, ולפמש"נ י"ל שטעמו הוא דמסוגיין מוכח כן דאף לרבנן אסרינן בזה, שהרי אמר ר"א דגוי ה"ה כרבים משום גזירה, והך גזירה היא אטו ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, והרי דאף לרבנן אסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וז"ב.[[205]](#footnote-206)

**לז**

**הערות בשלהי פרק הדר**

א] **עירובין** דע"ה:, אמר רב יהודה אמר שמואל י' בתים זה לפנים מזה פנימי נותן את עירובו ודיו, ורבי יוחנן אמר אפילו חיצון, חיצון בית שער הוא, חיצון של פנימי, במאי קמיפלגי מר סבר בית שער דיחיד שמי' בית שער ומר סבר לא שמי' בית שער.[[206]](#footnote-207)

**ופירש"י** י' בתים זה לפנים מזה, חיצון פתוח לחצר וכולן דריסת רגלו עליו, ופנימי דורס על כולן שאין לו יציאה אלא דרך זו וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בד' רש"י, דאם יש לו לפנימי יציאה אחרת, לא חשיבי כולהו בית שער, וכ"ה בספה"י לר"ת סי' שכ"ו, ז"ל, ואפי' לשמואל דאמר דלעשירי הוו כולהו בית שער, התם טעמא משום לפי שאין להם פתח אחר לרשות הרבים, אבל הכא איכא פתח לרשות הרבים ולא הוו בית שער ואסרי כולהו אחצר וכו', עכ"ל, והובאו דבריו בתוס' לעיל דע"ד: ד"ה הו"א, אך המהרש"א שם פירש ד' התוס' בע"א, וצ"ע.

**ויש** להעיר בזה, דהרי אמרי' בסוגיא להלן דהיכא שמוליכין בני החצר עירובן דרך בית א', חשיב אותו בית בית שער וא"צ ליתן חלק בעירוב, והתוס' שם הוסיפו דאף אם מוליכין חצר אחת עירובן לחצר אחרת דרך ג' בתים המחברין בין ב' החצירות, אין אותן ג' בתים צריכין ליתן חלק בעירוב, שנעשו כולם בית שער לאותה חצר המוליכה עירובן דרך עליהן לחצר אחרת, והגם דיש להם דרך לרה"ר שלא דרך בתים אלו, מ"מ כיון שיש להם דרך בבית זה לבית שנתנו בו העירוב חשיב כבית שער, וא"כ הרי ה"נ בי' בתים זה לפנים מזה, אף דיש לפנימיים פתח אחר לרה"ר, מ"מ כיון שמוליכין עירובן לבית אחר שבחצר זו דרך הבתים החיצונים, חשיבי הבתים החיצונים כבית שער.

**ואמנם** בד' רש"י יל"פ דכונתו דאם יש להם פתח אחר "לחצר" לא חשיבי הבתים החיצונים כבית שער, דבכה"ג הרי א"צ הפנימיים להוליך עירובן דרך הבתים החיצונים, אך אכתי צ"ב ד' ר"ת ותוס' שכתבו דאם יש לפנימי פתח לרה"ר אסרי כולהו אחצר, ולכאו' בכה"ג שאין לפנימיים פתח אחר לחצר, בדין דיחשבו החיצונים כבית שער משום שמוליכין הפנימים עירובן דרך עליהם.

**וצ"ל** דאה"נ, ומכוון ר"ת הוא רק דמעיקרא דדינא אוסרין הבתים החיצונים בחצר, אך באמת אחר שיתנו הפנימים חלק בעירוב, תו לא יאסרו החיצונים דחשיבי עי"ז כבית שער.

**ומ"מ** איכא נפ"מ בזה, דהיכא שיש לפנימים פתח אחר לרה"ר יאסרו החיצונים עליהם היכא דליכא דיורין אחרים בחצר אלא י' בתים אלו, דכה"ג אין מוליכין הפנימים עירובן, ול"ה החיצונים בית שער, גם יל"ד נפ"מ בזה, היכא שנתנו החיצונים חלק בעירוב, דאם לא חשיבי כבית שער אלא מכח שמוליכין הפנימים עירובן דרך עליהם, י"ל דהיינו רק כאשר לא נתנו בתים אלו חלק בעירוב, דכה"ג הקילו חכמים לדונם כבית שער, אך כל שנתנו חלק בעירוב חשבינן להו כבתים, ונפ"מ שיהא אסור להוציא מבתים אלו לחצר אחרת, ועמש"נ להלן סק"ח וסק"י בהערה בזה.

**ויש** להוסיף, דאף לדעת ר"י דאף הבית התשיעי צריך ליתן חלק בעירוב, היינו רק היכא שנתנו עירובן בשאר בתי החצר, אך היכא שנתנו העירוב בבית הפנימי, א"צ הבית התשיעי ליתן חלק בעירוב, כיון דהוי בית שער לכל בתי החצר המוליכין עירובן דרך עליו לבית הפנימי, וז"פ.

ב] **שם** תוד"ה ור"י סבר בית שער דיחיד לא הוי בית שער, והא דאמר וכו' כל מקום שאמרו חכמים הדר שם אינו אוסר הנותן שם עירובו אינו עירוב חוץ מבית שער דיחיד וכו', אתי נמי כר"י, דהתם איירי בבית שער דחצר כדפי' שם בקונטרס דאינו עשוי לדירה, אבל הכא העשוי לדירה אוסר, עכ"ל.

**וברא"ש** סי' כ"ב כתב עוד, די"ל דההיא פליגא אר' יוחנן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בשם הראב"ד, והביאו דמכח זה פסק הראב"ד דלא כר"י, משום דפליגי עלי' רב ושמואל, אך הרא"ש כתב ע"ז דהלכתא כר"י לגבי רב ושמואל וכ"כ הרשב"א והריטב"א.

**והנה** עכ"פ מבו' בד' הראשונים דמילתא דרב יהודה דכל מקום שאמרו וכו' חוץ מבית שער דיחיד אתיא אף כדעת שמואל דבית שער דיחיד שמי' בית שער, דמ"מ מצי ליתן שם עירובו, אך בדעת הרי"ד והריא"ז נ' דפליגי בזה.

**דהנה** צ"ב טעמא דר"י דאע"פ שהדר בבית שער דיחיד אינו אוסר מ"מ הנותן שם עירובו הוי עירוב, ויל"ד לפרש לפ"ד הריטב"א בסוכה דהא דאין נותנין עירוב אלא בבית הוא משום דבעי' מקום המשתמר טפי, ולפ"ז י"ל דמה"ט אף דבית שער דיחיד לא חזי לדירה מ"מ נותנין בו עירוב כיון שהוא משתמר, אך א"כ תיקשי מ"ט בית שער דרבים אין נותנין בו עירוב, ובע"כ דעתה כבר לא פלוג רבנן ואין נותנין עירוב אלא במקום שיש עליו תורת בית, והדק"ל, וע' חזו"א סי' צ"ו סק"ג שכתב, דאפשר דהטעם משום דע"י עירוב עקרו דירתן להאי בית שער ותו ל"ה בית שער, ועיי"ש שהוסיף דבבית שער דרבים דל"מ עירוב, הוא משום דע"כ בטלה דירתו טובא, עכ"ד.

**אמנם** בפסקי רי"ד לקמן דפ"ה:, ז"ל, אבל בית שער דיחיד וכו', כיון שאין רבים נכנסין ויוצאין ראוי להניח בו עירוב, והדר שם אינו אוסר שעיקר הדירה בבית הגדול היא והוא טפל לו, עכ"ל, ובפסקי ריא"ז פ"ח ה"ג דין ב', ז"ל, נתנו אותו בבית שער של יחיד וכו' ה"ז עירוב, שמקום הראוי לדירה הוא, ואע"פ שהוא מקום הראוי לדירה הדר שם אינו אוסר, שאם השכיר בעה"ב בית שער שלו לאחר שלא עירב עם בני החצר אינו אוסר בחצר, שהרי בעה"ב שהוא יוצא ונכנס עליו הוא מעורב עם בני החצר וה"ה כאילו הוא עצמו הוא דר שם הואיל ויוצא ונכנס עליו, עכ"ל, והובא בשה"ג שם.

**ומבו'** דעתם, דהא דמהני ליתן עירוב בבית שער של יחיד, הוא משום דה"ז מקום הראוי לדירה, ואפ"ה הדר שם אינו אוסר, משום דעיקר הדירה בבית הגדול, ופי' הריא"ז דהיינו משום דבעה"ב מעורב עם בני החצר וכיון שכאילו בעה"ב עצמו דר שם הואיל ויוצא ונכנס עליו, ע"כ מהני עירובו להתיר אף בית זה, וכמדומה שזה ע"ד דינא דתפיסת יד.

**והנה** לדבריהם לא סתר דין זה כלל לדינא דר' יוחנן בסוגיין דבית שער דיחיד ל"ש בית שער והדר בו אוסר, שהרי כל מש"א בבית שער דיחיד דהדר אינו אוסר הוא רק בשהבעה"ב שהשכיר לו דורס עליו, דעי"ז מהני עירובו אף לדירה זו, דומיא דדין תפיסת יד, וע' תוס' דפ"ה: דאם יש לבעה"ב שם תבן אין הלה אוסר, ויש לדמותו לדין זה, אך משא"כ הכא שאין הבית התשיעי שייך לבעה"ב הפנימי, שפיר אוסר הדר שם, כיון דבית שער דיחיד חזי לדירה.

**ולפ"ז** נ' ברור דאדרבה, כל הא דבית שער דיחיד מניחין בו עירוב הוא רק לר' יוחנן, וכמו שפירשו הרי"ד והריא"ז דמקום הראוי לדירה הוא, אך לשמואל דס"ל דאף בית שער דיחיד אינו ראוי לדירה, ודאי דאף אין מניחין בו עירוב, ודו"ק.

**ונמצא** לפ"ז, דלפ"ד הרי"ד הריא"ז איכא תרי נפ"מ לדינא בדין הדר בבית שער דיחיד בין שמואל לר' יהודה, חדא דלדעת שמואל דבית שער דיחיד נמי לא חזי לדירה, הדר שם אינו אוסר אף אם אין הבית שער שייך לבעה"ב הפנימי, ולדעת ר' יהודה כה"ג הדר שם אוסר, ועוד שלדעת שמואל הדר שם אינו אוסר אף אם בעה"ב הפנימי אינו שם, אא"כ נימא דכל שאין בעה"ב שם, בטל שם בית שער מיני', ע' חזו"א סי' צ"ו סק"ב, ועיי"ש שהוכיח מד' התוס' לעיל דע"ב: דעכ"פ למ"ד דבית התבן שמה דירה, חשיב כבית שער, אף שאין דרים בפועל בבית הפנימי, אך לדעת ר' יהודה ודאי דכה"ג הדר שם אוסר, והיינו משום דכל מה שאינו אוסר הוא רק משום דבעה"ב שהשכיר לו דורס עליו ומהני עירובו להתיר בית שער זה, וע"כ כה"ג דאין הבית שער שייך לבעה"ב הפנימי או דאין בעה"ב הפנימי שם ולא עירב, אוסר הדר שם, וז"פ.

ג] **בפי'** ר"ח בסוגיין פירש, ז"ל, ור' יוחנן אמר אפי' חיצון של פנימי, דסבר אע"ג דכבית שער הוא, בית שער דפנימי ל"ה בית שער, "דהא איכא אחריני חוצה לו", עכ"ל, ומבו' דעתו דלר' יוחנן רק הבית החיצון חשיב בית שער, אך כל הבתים הפנימיים לא חשיבי בית שער כיון דאיכא בית אחרינא חוצה לו, וכ"ה בפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, ומר סבר חיצון דפנימי ל"ה בית שער אך החיצון שאין לפניו בית אחר, עכ"ל, וכן הביא הביאוה"ל בסי' ש"ע ס"ז בשם רבינו ירוחם, וכתב שמפרש כפי' ר"ח.

**אמנם** לא נתפרש הטעם בזה, דמ"ט לא חשיבי כל הבתים הפנימיים בית שער, ומה לי דיש בית אחר חוצה להן.

**ונ'** מזה בדעת הר"ח ודעימי', דהא דהדר בבית שער אינו אוסר, אין הטעם בזה משום דהבית שער לא חזי לדירה כין דדורסין דרך עליו, אלא הטעם בזה הוא כל' הר"ח לעיל מינה, פי' כיון שדורסין כולן על החיצונים כאילו רשותו הן ורשות אחת הן, עכ"ל, ונ' בביאורו דכיון שהבתים החיצונים משמשים כבית שער לפנימי, ע"כ הם טפלין להבית הפנימי וחשיבי כרשותו של פנימי, וע' בראשונים לקמן פ"ה: במש"כ לד' רש"י דמהני עירוב הפנימים להתיר גם הבתים החיצונים, וע' מאירי שם, ולפ"ז י"ל בטעמא דר' יוחנן, דרק הבית החיצון שממנו יוצאין לחצר משמש כבית שער לפנימי, אך שאר הבתים כיון שאין יוצאין מהן לחצר, הגם שעובר הפנימי דרך עליהן, מ"מ אין שם בית שער עליהן, ואין טפלין להבית הפנימי.[[207]](#footnote-208)

**ולדעת** הר"ח ודעימי' נמצא דודאי מודה ר' יוחנן לדינא דהדר בבית שער דיחיד אינו אוסר, ול"ק משה"ק הראשונים מלקמן, וז"פ.

ד] **בטעם** מה שחילקו הראשונים בין בית שער דיחיד דחצר לבית שער דיחיד דבית, ע' חזו"א סי' צ"ו סק"ד, שמפרש דהיינו משום דבית אין תשמישו רב, וע"כ אין כניסה ויציאה של יחיד מבטלין הדירה, ומשא"כ בחצר שתשמישו רב, אף דיורי היחיד שבחצר העוברין עליו מבטלין דירתו.

**והנה** בשעה"צ סי' ש"ע סקכ"ה הביא דהפמ"ג נסתפק בבית שער הסמוכה לבית מבחוץ אולי הוי בכלל בית שער דחצר, וכן משמע בעולת שבת, עכ"ד, והחזו"א שם כתב ע"ז, ז"ל, ולא ידעתי מאי בחוץ ומאי בפנים, ועוד כיון וכו' ובית שאין תשמישו רב כ"כ אין כניסה ויציאה של יחיד מבטלין הדירה, ומה לי בחוץ מה לי בפנים, עכ"ל.

**אמנם** יל"פ בזה, דהא דחלוק בית שער דחצר מבית שער דבית, אין הטעם בזה משום דחצר תשמישו רב טפי מבית, אלא הטעם בזה הוא כל' הראשונים דבית שער דחצר לא עביד לדירה, ומשא"כ בית שער דבית עביד לדירה, והיינו דשאני י' בתים זה לפנים מזה, שנעשו כל הבתים לדירה, ואך שהן משמשין אף לבית שער, ומשא"כ בית שער דחצר לא נעשה כלל לדירה אלא לשמש כבית שער, וע"כ בבית שער דחצר דלא נעשה לדירה, אין הדר שם אוסר אף אם הוי בית שער דיחיד.

**ולפ"ז** זמש"כ האחרונים דאם נעשה הבית שער סמוך לבית מבחוץ, והיינו דלא נעשה לתשמיש בית, אלא נעשה לשמש כבית שער, הרי דאף אם הוי בית שער דיחיד אין הדר שם אוסר, כיון שלא נעשה לדירה, וז"פ.

**ובאמת** מש"נ הוא מדוקדק בל' הראשונים, שלא הזכירו כלל דבית שער דחצר לא "חזי" לדירה, אלא דלא "עביד" לדירה, וזה מתפרש כמש"נ, אך הנה ל' המאירי הוא שאינו ראוי לדירה, ולכאו' זה מתפרש כד' החזו"א, אך שו"ר במאירי לקמן דפ"ה: שמבו' בדבריו דבית שער דבית ראוי לדירה אף בדהוי בית שער דרבים, ואפ"ה הדר שם אינו אוסר, ונ' לפ"ז שהחילוק בין בית שער דחצר לבית שער דבית, הוא משום דבית שער אינו נעשה בצורה הראוי' לדירה כלל, ומשא"כ בית שער דבית דמעשהו הוא כבית גמור, הוי שפיר ראוי לדירה, ולפ"ז ג"כ צדקו ד' האחרונים בבית שער הנעשה לבית מבחוץ, דדמי לבית שער דחצר.

ה] **כתב** הרמב"ם פ"א מעירובין הט"ז, ז"ל, אבל אם נתנו בבית שער אפי' בית שער של יחיד וכו' אינו עירוב, עכ"ל, ובפ"ד ה"ח כתב הרמב"ם, ז"ל, מי שיש לו בחצר חבירו בית שער שרבים דורסין בו וכו' ה"ז אינו אוסר עליו, ושם ה"ט, ז"ל, י' בתים וכו' אבל התשיעי אין דורסין בו רבים אלא יחיד לפיכך אוסר עד שיתן עירובו, עכ"ל.

**והמ"מ** בפ"א שם כתב דהרמב"ם גריס בסוגיא להלן להיפך, דכל מקום שאמרו חכמים הנותן עירובו אינו עירוב הדר שם אינו אוסר חוץ מבית שער דיחיד, וע' עוד מש"כ בזה הכס"מ שם ובב"י סי' ש"ע, וע' ב"ח ופרישה שם, וע' מרכה"מ בפ"א שם שהאריך בזה.

**ובטעם** הא דאין נותנין שם עירוב הגם שהדר שם אוסר, נ' דהוא משום דכל שהמקום משמש לבית שער ואינו משמש לדירה, ל"ש לקבוע דיורי עירוב במקום זה, ומשא"כ היכא שדר שם בפועל, אלימי דיוריו משימוש דריסת הרגל שבבית זה, וחשיב שפיר כבית דירה, ויתחדש לפ"ז דבית שער דיחיד שדר בו אדם, שפיר מניחין בו עירוב, כיון דכה"ג חשיב שפיר בית דירה, וכל מש"כ הרמב"ם דאין מניחין בו עירוב הוא בשאין דרין בו, ומה שסתם בזה הרמב"ם, הוא משום דהיכא שדר בו אדם לאו שמי' בית שער כלל, אלא שמי' בית דירה שמשמש גם לדריסת הרגל, (וכלישנא דגמ' דלאו שמי' בית שער), וע"כ אי"ז בכלל מש"כ הרמב"ם דהנותן עירובו בבית שער דיחיד אינו עירוב.

ו] **כתב** השו"ע סי' ש"ע ס"ז, י' בתים וכו' שנים הפנימיים לבד צריכים ליתן בעירוב, ובמ"ב סקנ"א, ז"ל, צריכין ליתן בעירוב, שהם לבדם תורת בית עליהם ואוסרים לטלטל בחצר וכן לטלטל מזל"ז "וכן מהם לבתים שלפניהם" וכו', עכ"ל.

**וצ"ב** במש"כ המ"ב דאסורין לטלטל מהם לבתים שלפניהם, דמ"ט הם אסורין, הרי הבתים שלפניהם הוו בית שער ואין הדרים שם אוסרין, וא"כ מ"ט אסור לטלטל לבתים אלו.

**והנה** בשעה"צ שם סקכ"ו כתב, ז"ל, אמנם אם לא נתנו הפנימים עירובן אפשר דכשם שאסורין לטלטל בחצר כך אסורים באלו הבתים החיצונים, דאע"פ שאינם אוסרין אסורין, ותליא בפלוגתת רש"י ותוס' בסוגיא דחורבה, עכ"ל, וראיתי בספר חכמת הלב שפירש עפי"ז, דמש"כ המ"ב דאסור לטלטל לבתים הפנימים, הוא כדעת רש"י דאע"פ שאין הבתים החיצונים אוסרין מ"מ אסורין לטלטל לתוכן.

**אמנם** באמת אין לומר כן, דמלבד שלא יתכן שיבא בשעה"צ פלוגתא בזה, ובמ"ב יסתום כדעה אחת, ולא יזכיר הפלוגתא בזה כלל, ואילו הי' זה כן, הי' להמ"ב להעמיד ד' שעה"צ אלו עמש"כ בס"ק נ"א, ולפרש דזה תליא בפלוגתת רש"י ותוס', ובדבריו בשעה"צ נ' דנידון אחר הוא אשר לא הזכיר לזה במ"ב, גם מד' הביאוה"ל בסי' שע"ו ס"ג נ' להדיא שדעתו נוטה להכריע כדעת התוס' דכל שאינו אוסר בחצר אף אין אסור לטלטל לתוכו, וא"כ אין לפרש ד' המ"ב דהוא כשיטת רש"י.

**ובאמת** הוא מוכרח כן, שהרי מקור ד' המ"ב דאסורין לטלטל מהן לבתים שלפניהם, הוא מד' הגר"ז שם ס"ח, שכל ל' המ"ב שם הוא העתק ל' הגר"ז, והרי הגר"ז בסי' שע"ו הכריע שלא כד' רש"י, וכמו שהביא הביאוה"ל שם.

**וע"כ** נ' לפרש, דמש"כ הגר"ז והמ"ב דאסורין לטלטל מהן לבתים שלפניהם, הוא משום דחשיבי בתים החיצונים כחצר של ב' הפנימים, וכמו שנסתפק בזה החזו"א בסי' ל' סק"ב, (והחזו"א שם קאי לדעת רש"י, ובזה כנר' חולק עליו השעה"צ, אך לדעת התוס' י"ל דמודה דהוו כחצר דהפנימים, דכיון שדירת החיצונים ל"ה דירה כלל, ע"כ חשיב כחצר דהפנימים), וע"כ אסור כל א' מן הפנימים להוציא מביתו לבתים החיצונים, דחשיבי כחצר דתרוייהו.

**ומש"כ** בשעה"צ להסתפק אם אסורין באלו הבתים החיצונים, יל"פ כונתו לטלטל מחיצון זה לחיצון אחר, דבזה אין לאסור רק לדעת רש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל בתוכה, וע"כ אסור לטלטל מביתו של זה לביתו של זה, אך משא"כ לדעת התוס' דדירה בלא בעלים ל"ש דירה כלל, הרי דהגם דהויא חצר דהפנימיים מ"מ אין לאסור לטלטל מבית זה לבית זה, ומתרי טעמי, חדא דכל חצירות רשות אחת, ועוד משום דכל הבתים החיצונים הוו חצר דאותם הבעלים, שהם ב' הבתים הפנימים.

**אמנם** לפ"ז מחודש מד' השעה"צ, דאף דבית שער לא חזי לדירה, מ"מ לדעת רש"י דינו כבית, וע"כ אסור להוציא מבית שער זה לבית שער זה, וזה כד' התורי"ד והגאו"י לעיל דע"ד., אך דבריהם מחודשים וכמש"נ בסימן נ' סק"ג בהערה.

**גם** ל' השעה"צ שם אין נ' כן, דמשמעות לשונו שדן לגבי להוציא מן הבתים הפנימים לחיצונים, שהרי כתב "דאפשר דכשם שאסורין לטלטל בחצר כך אסורין באלו הבתים החיצונים", והרי הא דאסורין לטלטל בחצר היינו כלי הבתים, וה"נ מה שדן לאסור בבתים החיצונים היינו כלי הבתים.

**וע"כ** נ' לפרש דכונת השעה"צ היא לטלטל כלי הבתים הפנימים מבית חיצון א' לבית חיצון אחר, אשר זה תליא בפלוגתת רש"י ותוס', דלדעת התוס' דדירת החיצונים אינה אוסרת, הרי דהגם דחשיבי החיצונים כחצר דהפנימים, מ"מ מותר לטלטל מחיצון א' לחצר אחר כלי הבתים הפנימים, שהרי מותר לטלטל כלי הבתים מחצר שותפין אחר לחצר אחרת של אותם שותפין, אך משא"כ לדעת רש"י דדירת החיצונים אוסרת לטלטל בתוכה, הרי דמה"ט אף אסור לטלטל כלי הבתים הפנימים מבית חיצון א' לבית חיצון אחר, וצ"ע בזה.

ז] **שם**, אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה אמר רב שתי חצירות ושלשה בתים ביניהן זה בא דרך זה ונותן עירובו בזה וזה בא דרך זה ונותן עירובו בזה, זה נעשה בית שער לזה וזה נעשה בית שער לזה אמצעי הוה לי' בית שמניחין בו עירוב ואין צריך ליתן את הפת, ופירש"י דכל בית נעשה בית שער לחצר שהוא פתוח לו, וזה הוא ע"י שמוליכין העירוב דרך עליו.

**והנה** בטעמא דבעי' לטעם זה דהבתים החיצונים הוו בית שער לחצרן, ולא אמרי' דהוו הבתים החיצונים כבית שער לבית האמצעי, אי בית שער דיחיד הוי בית שער, והראשונים הרי דנו דרב ס"ל הכי, כתב המהרש"א דהוא משום דהכא החיצון יש לו דרך על האמצעי כמו שיש לאמצעי על החיצון, וע"כ ל"ח החיצון בית שער, והיינו דהא דבית שער ל"ח בית אי"ז משום דבפועל איכא דריסת הרגל עליו, אלא היינו דלית לי' חשיבות בית דחזינן לי' כטפל לבית שעובר דרך עליו, וע"כ היכא דיש לכל בית דרך על חבירו חשיבי תרוייהו כבית.

**ובחי'** הר"ן כתב בזה, דאיירי כגון שאלו ג' בתים פתוחין ג"כ לרה"ר, וכיון שהבית האמצעי פתוח לרה"ר אין ב' החיצונים נעשים לו בית שער, עכ"ד.

**וצ"ב** מ"ט הוצרכו לזה, דלכאו' בלא"ה לא חשיב כל חד מן החיצונים כבית שער, משום דיש לאמצעי פתח ליצא דרך החיצון שכנגדו, והרי היכא שיש לו פתח אחר לא חשיבי החיצונים כבית שער.

**וצ"ל** דל"ד להתם, דהתם יש להן פתח אחר שלא דרך בית אחר, אך הכא דב' הפתחים דאיכא לאמצעי הם דרך בית החיצון, י"ל דכה"ג בדין דחשבינן לתרוייהו כבית שער.

ח] **שם**, הנה בהא דחשיבי הבתים החיצונים כבית שער, בפשוטו הי' נ' דדינא הוא דע"י דהוי עירובן בבית האמצעי, חשיבי הבתים החיצונים כבית שער, והגם שבפועל אין משמשין כבית שער, מ"מ הקילו חכמים לחשבם כבית שער.

**אך** הנה בשעה"צ סי' שע"ט סק"א, ז"ל, ואפי' אם כל ימות החול אין להם רשות לעבוד דרך הבתים, אפ"ה כיון שהניחו את העירוב בבית האמצעי ע"כ נתרצו הבתים שמב' הצדדין לעבור דרך עליהן בשבת כשירצו לאכול העירוב, עכ"ל, ונ' מדבריו דהוי זה בית שער מדינא משום שעוברין דרך עליו בשבת כשירצו לאכול העירוב, וצ"ע.

**שו"ר** בחי' הר"ן, ז"ל, אלא מפני שנתנו עירובן בבית אצמעי וגלו בדעתם שקבעו שם שביתה לאותה שבת, מיקרי בית שער ואינו אוסר, עכ"ל.

**והנה** בהא דבעי רחבה בב' חצירות וב' בתים ביניהם וכו', ואמרו לי' דשניהם לא קנו עירוב וכו', יש להסתפק אם היינו דכיון דסתרי ב' הדינים זל"ז, ע"כ חשבי' לב' הבתים כבית, וקא מטלטל לבית דלא עירב לי', או דמכח זה חשבי' לב' הבתים כבית שער וע"כ ל"מ העירוב דהנותן עירובו בבית שער אינו עירוב, והאמנם דאחר דל"מ העירוב, תו ממילא אין הבתים כלל כבית שער, ותו בדין שיועיל העירוב, ואך דל"מ משום דקא מטלטל לבית דלא עירב לי' וכו'.

**והנה** לפמש"נ מתחילה דמדינא ודאי ל"ח הבתים כבית שער, ואך דהוי זה קולא דרבנן לחשבם כבית שער, הרי ודאי דבכה"ג דהוי זה תרתי דסתרי, קיימינן בעיקר הדין דחשיבי כבתים, אך לפמש"כ השעה"צ יש להסתפק בזה.

**וכמדומה** שהדברים מפורשים בד' הרמב"ם פ"ד מעירובין הי"א, ז"ל, שתיהן לא קנו עירוב, שכל אחת מהן הניחה עירובה בבית שער של החצר האחרת, עכ"ל, ומבו' להדיא דמכח הא דהוי תרתי דסתרי, חשבי' לב' הבתים כבית שער, וע"כ הוא דל"מ עירובן.

**ויש** להוסיף, דהנה יל"ע בהך דינא דחשבינן להבתים החיצונים כבית שער, אם הוו כבית שער לכל דיניו דשרי לטלטל מהם לחצר שלא עירבה עמהם, ונ' דיש ללמוד להתיר בזה מסוגיית הגמ', דמבו' דמכח הא דהוי כבית שער בדין דלא יועיל עירוב החצר השני', והרי דחשבי' להבית החיצון כבית שער לכל דיניו, וז"ב.

ט] **שם** דע"ו., בדיק להו רחבה לרבנן ב' חצרות וב' בתים ביניהם זה בא דרך זה ונתן עירובו בזה וזה בא דרך זה ונתן עירובו בזה, קנו עירוב או לא, מי משוית להו לגבי דהאי בית ולגבי דהאי בית שער [ולגבי דהאי בית שער ולגבי דהאי בית].[[208]](#footnote-209)

**ופירש"י** ז"ל, מהו וכו' ואי תרוייהו בית גמור אין א' מהן עירוב, שהרי בית זה מפסיק בין חצר לעירובה, והוא לא עירב עמה ואינה יכולה להביא עירובה לתוכה דרך בית זה עכ"ל.

**וכנראה** פירש"י כן למש"א כגמ' דאמרי' אי בית משוית לי' קא מטלטל לבית דלא מערב לי', דהיינו משום שהבית מפסיק בין חצר לעירוב וא"א להביא העירוב דרך בית זה.

**אך** צ"ב מ"ט בעינן לטעם זה שאינה יכולה להביא עירובה לתוכה דרך בית זה, תיפו"ל דבית זה שלא עירב אוסר בחצר.

**וצ"ל** דאיירי בשבית זה אינו רגיל בחצר, והר"ן העמידה בגונא דהבתים הללו פתוחין לרה"ר, ולפ"ז שפיר י"ל שאין רגילים בחצר, וע"כ אין בית זה אוסר על החצר, ואך דמפסיק בין החצר לעירובה.

י] **שם,** אמרו לי' שניהן לא קנו עירוב, מה נפשך אי בית שער משוית לי' הנותן את עירובו בבית שער אכסדרה ומרפסת אינו עירוב, אי בית משוית לי' קא מטלטל לבית דלא מערב לי', ומ"ש מדרבא דאמר רבא אמרו לו ב' צא וערב עלינו לאחד עירב עליו מבעוד יום ולאחד עירב עליו ביהשמ"ש, זה שעירב עליו מבעוד יום נאכל עירובו ביהשמ"ש וזה שעירב עליו ביהשמ"ש נאכל עירובו משתחשך שניהם קנו עירוב, הכי השתא התם ספק יממא ספק ליליא לא מינכרא מילתא, אבל הכא אי דלגבי דהאי בית לגבי דהאי בית אי לגבי דהאי בית שער לגבי דהאי נמי בית שער.

**והנה** צ"ב בהא דפריך הגמ' דמ"ש מדרבא, דלכאו' יש לחלק טובא בין ב' הענינים, דהתם הרי הא דמהני עירובן הוא משום דינא דספק עירוב להקל, וע"כ בזה שפיר יש להקל לשניהם כיון דלכל חד איכא צד להקל, ואף דהוו תרתי דסתרי, אך משא"כ הכא הרי הא דחשבינן להבית כבית שער אי"ז משום ספיקא, אלא משום דהחשיבוהו רבנן בודאי כבית שער, ובזה ל"ש למימר דלגבי האי יהא חשוב בית בודאי ולגבי האי יהא חשוב בית שער כודאי.

**ובפשוטו** צ"ל, דכיון דהטעם שלא להקל ולחשוב הבית לגבי זה כבית ולגבי זה כבית שער, הוא משום חוכא ואיטלולא וכמו שפירש"י, ע"כ אין לחלק בזה בין היכא שההכשר הוא משום ספק לקולא לבין היכא שההכשר הוא משום שהקילו חכמים לחשבו כבית שער בודאי.

יא] **וי"ל** עוד בזה, לפמש"נ לעיל דל"ו. בדעת כמה מן הראשונים דהא דמהני עירוב בביהשמ"ש, לאו היינו דהוי זה ספק עירוב ואזלי' לקולא, אלא בתורת ודאי מהני עירוב ביהשמ"ש, ואף מערבין לכתחילה בביהשמ"ש, אך אילו הי' זה ספק עירוב ל"ה לנו להכשיר, כיון דלא מקילינן בספק עירוב אלא היכא דאיכא חזקת הכשר, עיי"ש שנת' כן באורך.

**ולפ"ז** מתבאר היטב סוגיית הגמ', דזהו דפריך דכ"ה דהתם מקילינן דלזה שעירב ביהשמ"ש חשבי' לביהשמ"ש כיום בודאי, ולזה שנאכל עירובו ביהשמ"ש חשבינן לביהשמ"ש כלילה, ה"נ נימא הכא דלגבי האי חשבינן לבית זה כבית ולגבי האי חשבינן לי' כבית שער, וע"ז משני דהתם לא מינכרא מילתא ול"ה מילי דרבנן כחוכא, וכמו שפירש"י, וע' ריטב"א ור"ן שפירשו לזה.

**ועד"ז** ראיתי לבאר מש"כ התוס' בשבת דל"ד. על פירש"י דרבא איירי בעירובי תחומין, דבעירובי חצירות מערבין לכתחילה ביהשמ"ש ובעירובי תחומין אין מערבין לכתחילה אבל בדיעבד כשר, והתוס' פליגי ע"ז ומפרשי לה בעירובי חצירות, וכתבו דכן מוכח בסוף הדר, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, ופירש הראי' מדמייתי הא מילתא אעירובי חצירות, וצ"ע הרי אף אם מילתא דרבא איירי בתחומין, מ"מ לגבי הנידון אם מקילינן בתרתי דסתרי לכאו' אין לנו לחלק בין עירובי חצירות לעירובי תחומין, וא"כ שפיר פריך דמדמתיר רבא בעירובי תחומין אף דהוי תרתי דסתרי, ה"נ יש להתיר בעירובי חצירות אף בתרתי דסתרי.

**ואף** אי נימא שהנידון אם מקילינן בתרתי דסתרי אינו משום חוכא ואיטלולא אלא משום עיקר הדין שלא הקילו חכמים בכה"ג, אכתי אין מתישב ד' התוס', דמ"מ שפיר מייתי' מעירובי תחומין לעירובי חצירות, שהרי עירובי חצירות קיילי מעירובי תחומין, וכמש"כ התוס' שם לעיל מינה, וא"כ אם בעירובי תחומין מקילינן בתרתי דסתרי כ"ש שנקל בעירובי חצירות בתרתי דסתרי.

**אך** לפי הנ"ל י"ל בביאור ד' התוס', דלדעת רש"י דמילתא דרבא איירי בעירובי תחומין, אשר בזה לכתחילה אין מערבין בביהשמ"ש, והא דבדיעבד מהני העירוב פירש"י התם דהוא משום דינא דספק עירוב להקל, דבזה ל"ש לומר דאחשבוהו רבנן כיום ודאי, שהרי חזינן דלכתחילה אין מערבין, א"כ ל"ה מצי לאתויי מינה לנידון דהכא, דשאני התם דמקילינן אף דאיכא תרתי דסתרי משום דלכל חד איכא ספק עירוב ולהקל, ומשא"כ הכא דאתינן להתיר לכל חד בתורת ודאי, ולחשוב בית זה לחד כבית ודאי ולחד כבית שער ודאי, בזה אמרי' דכיון דסתרי זל"ז לא מקילינן בזה, ובע"כ דמילתא דרבא איירי בעירובי חצירות, אשר בזה מערבין לכתחילה בביהשמ"ש ומהני משום דחשבי' לביהשמ"ש כיום בודאי, ושפיר מדמי' דינא דרבא לנידון דסוגיין.

**אמנם** באמת אין הדברים מתישבים כלל בל' הרא"ש, וגם בד' התוס' רחוק לומר שכיונו לזה, וגם אי"ז מתישב כ"כ, שהרי לפי דברי רש"י שיש להתיר בעירוב בביהשמ"ש משום דינא דספק עירוב להקל, הרי דאף אם מילתא דרבא איירי בעירובי חצירות אכתי תיקשי דמאי פריך מינה, הרי שאני התם דהגם שאין להכשיר משום הא דחשבי' לביהשמ"ש כיום ודאי, מ"מ יש להכשיר משום ספק עירוב, ומשא"כ בנידון סוגיין.

יב] **ובפי'** ר"ח בסוגיין נ' שמפרש בע"א, ז"ל, ואמרינן "מכדי ספיקא הוא" מ"ש מדרבה וכו', ודחינן דהתם ביהשמ"ש ספק יום וספק לילה וספק עירוב כשר, הכא אי לתרוייהו בית שער או לתרוייהו בית, אבל לגבי האי בית שער ולגבי האי בית לא, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הר"ח דהא דפרכי' מ"ש מדרבה, הוא משום דאף הכא ספיקא הוא, והדברים צ"ב, דאטו הא דחשבינן לבית זה כבית שער הוי זה משום ספק, ומהו שכתב הר"ח דספיקא הוא.

**ואשר** צ"ל בזה, דהגם דודאי הא דחשבינן להבית שעוברין דרכו ליתן העירוב כבית שער הוי זה דין ודאי, אך מ"מ הכא דהחצר השני' נתנה עירובה בבית זה, הרי דמחד גיסא יש לנו לחשוב בית זה כבית שער, משום חצר זו שהוליכה עירובו דרך עליו, ומאידך גיסא יש לנו לחשבו כבית משום חצר זו שנתנה עירובה בו, ובכה"ג דסתרי הדינים זל"ז הוי זה ספיקא אם לחשבו כבית או כבית שער, ואשר זהו דפרכי' דהגם דא"א לחשוב הבית בודאי כבית שער, מ"מ אכתי ספיקא הוא, ומ"ט לא מקילינן לתרוייהו מספיקא, דומיא דדינא דרבא דמקילינן לתרוייהו מספיקא.

**ולפ"ז** יל"ד לבאר שנויא דגמ', אשר לא נתפרש לדעת הר"ח, דבפירש"י פירש דשאני בההיא דבביהשמ"ש דלא מינכרא מילתא, אך הר"ח לא גריס לתיבות לא מינכרא מילתא, אלא פירש דהתם הוי ספק וספק עירוב כשר ומשא"כ הכא, ולא נתפרש המכוון בזה, ולהנ"ל יל"פ, דמזה גופא הוא דהדרינן בן, והיינו דלעולם במקום שיש להכשיר משום דינא דספק עירוב כשר לא איכפת לן דהוי זה תרתי דסתרי, ומשא"כ בנידון סוגיין ליכא ספיקא, ובזה הוא דאמרי' דל"ש לחשוב לגבי האי בית ולגבי האי בית שער.

**ולפ"ז** יל"פ ד' התוס' בסוגיין שהק' על פירש"י דמ' דמפרש דאיירי בעירובי תחומין, דנמצא לפירושו דבעירובי חצירות לא קנו, וא"כ מאי פריך הכא מדרבא, וצ"ב ועדש"נ לעיל סקי"ב לתמוה בד' התוס' בשבת שהרי מ"מ שפיר פריך דחזינן התם דכל דמקילינן בחד, מקילינן אך בדהוי תרתי דסתרי ולא חיישי' לחוכא ואיטלולא, וא"כ ה"נ הכא דבשעירבה חצר אחת מקילינן לחשוב הבית כבית שער, יש להקל אף בדהוי תרתי דסתרי.

**וי"ל** בזה לדעת התוס' בסוגיין, שהרי לפ"מ שפירשו בדעת רש"י דבעירובי חצירות לא קנו, וזה דלא כמו שפירש"י בשבת דל"ד. דבעירובי חצירות מערבין לכתחילה, ובעירובי תחומין הגם דאין מערבין לכתחילה מ"מ בדיעבד קנו, הרי חזינן דהחמירו טפי בעירובי חצירות מבעירובי תחומין, וא"כ ה"נ י"ל דהגם דבעירובי תחומין הקילו בתרתי דסתרי מ"מ בעירובי חצירות לא הקילו.

**אך** לפמש"נ יל"פ ד' התוס', דקשיא להו דכיון דלפירש"י ל"מ עירובי חצירות בביהשמ"ש, הרי חזינן דלא מקילינן בספק עירובי חצירות, וא"כ הרי י"ל דמה"ט הכא שניהן לא קנו עירוב משום דלא מקילינן בספק עירוב חצירות, והגם דהיכא שלא עירבה אלא חצר אחת שרינן, היינו משום דבכה"ג אי"ז ספק עירוב, אלא חשבינן להבית בודאי כבית שער, אך היכא שנתנה חצר אחת עירובה בזה והשני' נתנה עירובה בזה, אשר בזה ל"ש לחשוב הבית בודאי כבית שער לזה וכבית לזה, הרי הגם דמ"מ הוי ספיקא אם לחשבו כבית שער משום חצר זו או לחשבו כבית משום חצר זו, מ"מ לא קנו עירוב, דלא מקילינן בספק עירובי חצירות.

**ומדוקדק** לפ"ז ל' התוס' שהאריכו להוכיח לפירש"י דבעירובי חצירות ל"ק כלל, ומכח זה הק' על פירש"י, ולכאו' אף אם בעירובי חצירות קנה, מ"מ מילתא דרבא איירי בעירובי תחומין וכדמשמע לישנא דצא, וא"כ מאי פריך מינה, ובפשוטו צ"ל כמשמעות ל' התוס' דאי הוה אמרינן דבעירובי חצירות קנה הוה מפרשינן מילתא דרבא דאיירי בין בתחומין ובין בחצירות, ונקט לישנא דצא משום תחומין, אך לפי המבואר יל"ב בע"א, דכל קו' התוס' מיוסדת על הא דל"מ עירובי חצירות בביהשמ"ש, אשר חזינן מזה דלא מקילינן בספיקן, ואשר זהו שהק' דמה"ט הכא שניהן לא קנו עירוב, דכיון דהוי תרתי דסתרי ול"ש לחשוב הבית בודאי כבית לזה וכבית שער לזה, ואי"ז אלא ספק אם לחשבו כבית לזה או כבית שער לזה, אין לנו להתיר בספק עירובי חצירות.

**לח**

**בדין זכוי עירוב ע"י בנו ובתו**

א] **עירובין** דע"ט:, ומזכה להן ע"י בנו ובתו הגדולים וע"י עבדו ושפחתו העברים וע"י אשתו, אבל אינו מזכה לא ע"י בנו ובתו הקטנים ולא ע"י עבדו ושפחתו הכנענים מפני שידן כידו.

**ובתוס'** שם, ז"ל, אומר ר"ת דלר' יוחנן דאמר בפ"ק דב"מ גבי מציאה לא גדול גדול ממש והוא הדין הכא וצריך ליזהר שלא לזכות העירוב ע"י בנו הגדול הסמוך לשלחנו דידו כיד אביו הוא וכו'.

**ובחי'** הרמב"ן ב"מ די"ב: כתב ע"ז, ז"ל, ואין הדבר נראה כן, דהכא משום איבה תקינו לי' רבנן והתם ליכא משום איבה כיון שאביו נותן לו אע"פ שהוא נותן לו לזכות בה לאחרים, הא למה זה דומה לנותן מתנה לאשתו שיש לה יד, ואע"ג דאמרינן במסכת נדרים דכי תנן ומזכה להם ע"י אשתו דוקא כשיש לה חצר באותו מבוי דמגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, אלמא אין לה יד לזכות לאחרים אפי' ברצון הבעל, שאני אשה דאלמוה רבנן לשעבודי' דבעל וידו כידה א"נ עדיפא מידה, וההיא נמי לר"מ היא אבל לרבנן אע"פ שאין לה חצר יש לה יד, אבל גבי בנו גדול כיון שיש לו יד יכול לזכות לאחרים לא יהא אלא מתנה דקא יהיב לי' אחר מי תקינו לי' רבנן לאב, הכא נמי זכי אפילו לאחרים, אבל אשה שאני דאפילו מתנה נמי בעל אית לי' זכי' בגוה, עכ"ל.[[209]](#footnote-210)

**ודעת** הרמב"ן שם, דאף לר' יוחנן מתפרש מתני' בקטן ממש, והא דל"מ לזכות על ידו, הוא משום אין לו יד אלא מדרבנן ואתיא דרבנן ועקרה דרבנן לגמרי דלא תקון לי' זכי' במקום אב אלא לצורך האב, עכ"ד, ומבו' בדבריו, דלדעת ר' יוחנן מצי לזכות ע"י קטן שאינו סמוך על שלחנו.

**אך** בד' הרמב"ם והרשב"א בעבוה"ק מתבאר, דל"מ לזכות ע"י קטן אף בשאינו סמוך על שלחנו, וכ"ה בשו"ע, וכבר תמהו רבים מן האחרונים, דמ"ט ל"מ לזכות על ידו, הרי ליכא להאב זכי' בגוי' כלל, וכדקי"ל דקטן ואינו סמוך על שלחן אביו הוי כגדול, ועי' בתלמיד הרשב"א שכתב דהטעם דל"מ לזכות על ידו הוא משום שכלל אין לו יד, ותמה בזה על לישנא דידו כידו, וצ"ע בזה.

**וע'** עוד במאירי גיטין דס"ה. שכתב די"מ דהא דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים הוא רק בקטנים שלא הגיעו לכלל חפץ ונוטלו וכו', וי"מ דאף בשהגיעו לכלל זה ל"מ לזכות על ידם, ול"ד להא דמזכה על ידי שפחתו הקטנה, דשאני בנו ובתו שידם כידו, עיי"ש.

ב] **והנה** בפשוטו טעמא דר"ת דס"ל דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו, הוא משום דס"ל דכ"ה שתיקנו שתהא מציאתן לאב, ה"נ מתנה שנותנין להן הויא לאב, דגם במתנה איכא איבה וע"כ הויא ידן כידו לענין מתנה, ול"מ לזכות על ידן, [[210]](#footnote-211)

**וכן** נ' בל' התוס' בב"מ די"ב:, ז"ל, גבי עירוב אינו זוכה דידו כיד אביו, דכיון דמציאתו לאביו ה"ה כל זכיותיו לאביו, עכ"ל.

**וכ"ה** מבו' בתשובת מהר"מ מר"ב שהביא המרדכי בפ"ק דב"מ, ז"ל, נראה לי דכ"ז שהן סמוכין על שלחנו אינו יכול ליתן להם צדקה אפי' הם גדולים, דקי"ל כר' יוחנן לגבי שמואל וכו', ופי' ר"ת דה"ה בעלמא בלא מציאה, וכ"פ ר"ת בעירובין בפ' חלון וכו' שיש ליזהר שלא לזכות ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכים על שלחנו לפי שידיהם כידו, וכיון דידם כידו אסור ליתן להם מעשר עני כיון שאביהם עשיר הוא וכו', עכ"ל.

**וכן** פירש בשו"ת ר"ב אשכנזי סי' ל"ה בתחילת דבריו, אך בסו"ד אפשר שהדר בי', עיי"ש, וכ"ה מבו' בקצוה"ח ובנתיה"מ בסי' ע"ר, עיי"ש בקצוה"ח שהוכיח דהאב זכאי במתנה הניתנת לבתו נערה, ממש"כ המחבר בסי' שס"ו דא"א לזכות עירוב ע"י בתו נערה, והנתיה"מ שם דחה לזה, דודאי לדעה זו דס"ל דא"א לזכות עירוב ע"י בנו גדול הסמוך על שלחנו, אשר היינו משום דס"ל דמשום איבה זוכה האב אף במתנה, ה"נ בבתו נערה דאיכא איבה דקידושין זוכה האב אף במתנה הניתנת לה, אך מה שדנו האחרונים אם זוכה האב במתנה הניתנת לבתו הוא להדעות דמשום איבה אין לזכותו במתנה, ומ"מ דנו שמא אית לי' זכי' דאורייתא בזה כ"ה שהוא זכאי במעשי ידי'.[[211]](#footnote-212)

ג] **ואמנם** צ"ע בזה, חדא דלפ"ז חזינן דאיכא חשש איבה גם במתנה, וע"כ זוכה האב במתנה הניתנת לבנו גדול הסמוך על שלחנו, וצ"ע לפ"ז דמ"ט אין בעל זוכה בגוף מתנה אשתו, והרי גם בבעל איכא איבה דמזונות אשר משו"ז זוכה במציאת אשתו, וא"כ מ"ט לא זכי בגוף מתנת אשתו, דמ"ש מבנו גדול הסמוך על שלחנו דזוכה אף במתנתו משום איבה.

**וביותר** צ"ע, שהרי ר"ת הקשה דגם אמה העברי' סמוכה על שלחנו, ותי' דבשכרה קאכלה, והנה מבו' דעתו דהך דינא דמי שסמוך על שלחנו ידו כידו אי"ז דין מסוים בבנו, ואף באמה אלמלי הא דבשכרה אכלה הי' ידה כידו, ולפ"ז הרי נמצא דבאשה הסמוכה על שלחנו, יש לחשבה מדינא כבנו הסמוך על שלחנו וידה כידו, וגם למש"כ ר"י דלא חשיב סמוך על שלחנו רק בבנו שרגיל לפרנסו ולא באחר, (ול' הרא"ש דל"ש דין סמוך על שלחנו במי שאוכל באקראי), לכאו' בדין דאשה שרגיל לפרנסה חשיבא שפיר כסמוכה על שלחנו, וא"כ אי נימא דזוכה האב במתנת בנו הסמוך על שלחנו, א"כ מ"ט אין זוכה הבעל במתנת אשתו.[[212]](#footnote-213)

**אמנם** למש"כ הריטב"א דאשה לא חשיבא סמוכה על שלחנו דבשכרה אכלה, ניחא קו' זו, אך בד' הרשב"א מבו' דפליג וס"ל דאשה האוכלת משלו, חשיבא שפיר סמוכה על שלחנו, עיי"ש.

**עוד** ילה"ע בזה, במשה"ק בתור"פ בסוגיין לדעת ר"ת, דהיאך מזכה ע"י אשתו הלא סמוכה על שלחנו, ומ"ש מבנו ובתו הסמוכין על שלחנו שאין מזכה על ידם, ותירץ ע"פ סוגיא דנדרים, דאה"נ ל"מ לזכות על ידה רק בשיש לה בית באותה חצר, ואם הא דאין מזכה ע"י בנו ובתו הוא משום דזכאי במתנה הניתנת להם, א"כ ניחא הא דמצי לזכות ע"י אשתו שאין זכאי בגוף המתנה הניתנת לה.

**גם** ילה"ע בזה מד' המרדכי בפ"ק דקידושין שהוכיח האבנ"מ ר"ס ל"ז מדבריו שאין זוכה האב במתנה הניתנת לבתו, והנה הרי המרדכי שם קאי בדעת ר"י, שדעתו כר"ת דא"א לזכות עירוב ע"י בנו הגדול הסמוך על שלחנו, וה"נ א"א לזכות ע"י בתו נערה אף שאין סמוכה על שלחנו, כיון דידה כידו משום איבה דקידושין, ונ' מזה דאף לדעת ר"י אין האב זוכה במתנה הניתנת לבתו נערה, הגם שזכאי במציאתה, וה"נ אינו זכאי במתנה הניתנת לבנו גדול הסמוך על שלחנו.

**עוד** יש להעיר בזה בדעת הרמ"א, שכתב בחו"מ סי' ע"ר סי' ב' דאם נתנו מתנה לבן גדול הסמוך על שלחן אביו הויא המתנה לבן, ולא הביא חולק בזה, ואילו באו"ח סי' שס"ו כתב הרמ"א דיש לחוש לב' הדעות, ולא לזכות ע"י בנו ובתו גדולים הסמוכין על שלחנו, ונ' מזה דס"ל להרמ"א דאף שאין האב זכאי במתנתן מ"מ א"א לזכות עירוב על ידן, אך יש לדחות דלענין ממון הוי דבן דהמע"ה, אך לענין עירוב חשש הרמ"א לדעה זו.

ד] **ובאמת** כן מ' בל' הרמב"ן, דמודה ר"ת דאין האב זוכה במתנה שנתנו לבנו, ואשר זמשה"ק על דבריו דלא יהא אלא מתנה דקא יהיב לי' אחר מי תקינו לי' רבנן לאב, הכא נמי זכי אפילו לאחרים, וכ"נ גם בל' חי' המיוחסים לריטב"א שם.

**וכ"נ** גם מד' הר"ן בב"מ שם שהביא דעת ר"ת שאין האב מזכה עירוב ע"י בנו הסמוך על שלחנו, ופליג עלי' דל"ש בזה איבה, ושוב הביא די"א דכ"ה דמציאת הבן לאביו ה"נ אם נתן לו אחר מתנה דאביו הוא וכו' וכן הדין בגדול הסמוך על שלחנו, וכבר דקדק מזה בשו"ת ר"ב אשכנזי סו"ס ל"ה, שנראה מד' הר"ן דנידו"ז אינו שייך לד' ר"ת שהביא לעיל מינה, עיי"ש, ונ' מזה דאף אם אין האב זכאי במתנה הניתנת לבנו, מ"מ שפיר י"ל דל"מ לזכות עירוב על ידו.[[213]](#footnote-214)

ה] **והנה** ז"ל תור"פ בסוגיין, וא"ת א"כ היכי קאמר כשהוא סמוך על שלחנו אע"ג דהוי גדול אין מזכה על ידו וכו', והלא יש לו יד כיון שהוא גדול, וי"ל דכיון דגבי מציאה אמרו חכמים כשהוא סמוך על שלחן אביו אע"פ שהוא גדול דידו כיד אביו, וכמו"כ גבי עירוב אמרינן שלא יוכל לזכות על ידו, עכ"ל.

**ונ'** להדיא בד' ר"פ, דלעולם אין האב זוכה במתנה הניתנת לבנו, דאי נימא דזוכה, א"כ מאי קשיא לי' מ"ט ל"מ לזכות לאחרים, והא דל"מ לזכות על ידו, הוא משום דכ"ה דלגבי מציאה ידו כיד אביו, ה"נ ל"מ לזכות לאחרים.

**וכ"נ** בד' מהר"מ מר"ב בפסקיו סי' קצ"ב, ז"ל, וא"כ יש ליזהר שלא לזכות בעירוב ע"י בנו ובתו הגדולים שהם סמוכין על שולחנו דדילמא ה"נ הא בהא תליא כיון דמציאתן שלו ידן כידו וכו', עכ"ל.

**ויל"פ** בזה, דכיון דמציאתו לאביו דידו כיד אביו, ויש להאב זכות בידו, ע"כ ל"מ לזכות בידו לאחרים, דחשיב שלא יצא הדבר מיד האב.

**והנה** לכאו' מה"ט הי' בדין דגם לא יזכה לעצמו במתנה שנתן לו האב, אך צ"ל דכל ה"ט שלא יצא מיד אביו הוא רק כאשר הוא בא לזכות לאחרים, אך לעצמו שפיר מצי זכי, וצ"ב הטעם בזה.

**ולפ"ז** ניחא כל משה"ק לעיל סק"ג דלמש"נ מודה ר"ת דאין האב זוכה במתנה הניתנת לבנו הסמוך על שלחנו, וניחא גם הא דאין הבעל זוכה במתנה הניתנת לאשתו, ומתבאר גם משה"ק תור"פ היאך מזכה הבעל ע"י אשתו, דהגם דאין זוכה במתנתה, מ"מ הרי גם בבנו ובתו אין זכאי במתנתם, ומ"מ ל"מ לזכות על ידם, כיון שמציאתן שלו, ושפיר קשיא לי' היאך מצי לזכות ע"י אשתו שמציאתה שלו .

ו] **אך** בעיקר מש"נ לדון דמודה ר"ת דאין האב זוכה במתנה שנתנו לבנו הסמוך על שלחנו, צ"ע רב בזה ממתני' דמע"ש פ"ד מ"ד, דמערימין על מע"ש כיצד אומר אדם לבנו ולבתו הגדולים וכו' הילך מעות אלו ופדה לך מע"ש זה אבל לא יאמר כן לבנו ולבתו הקטנים וכו' מפני שידן כידו.

**והמחנ"א** זכי' ומתנה סי' ב', הוכיח ממשנה זו דל"מ האב ליתן מתנה לבנו קטן, וע"כ ל"מ להערים על ידי בנו קטן.

**ועיי"ש** שתמה מכח זה ע"ד הריטב"א בב"מ די"ב: שכתב דאף בנו קטן זוכה במתנה הניתנת לו, עיי"ש, אך באמת בד' הריטב"א נ' דאיירי במתנה שמזכים לו אחרים, ובזה הוא דזוכה, אך י"ל דאה"נ אינו זוכה במתנה שנותן לו האב דחשיב שלא יצא הדבר מיד האב.

**והנה** בחי' הרמב"ן בב"מ מבו' דלדעת ר"ת מתפרש מתני' דמע"ש, דל"ד בנו ובתו הקטנים, אלא אף בנו גדול הסמוך על שלחנו כקטן הוא, והוא מוכח כן, שהרי מקור ד' ר"ת (בספה"י סי' קכ"ו) לפרש לענין עירוב דלא קטן קטן ממש, הוא משום דאל"כ מ"ש מהא דמזכה ע"י שפחתו העברי' שקטנה היא, עיי"ש בדבריו, וראי' זו קיימת גם לגבי מתניתין דמע"ש דתנן התם דמזכה ע"י שפחתו העברי', ותיקשי דא"כ מ"ט אין מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים, ובע"כ דלא קטן קטן ממש, וז"ב.

**ולפ"ז** הרי מבו' להדיא דלדעת ר"ת ל"מ האב ליתן מתנה לבנו גדול הסמוך על שלחנו.

**ואין** לומר דהוי זה דין בפנ"ע דכיון שידם כידו לא חשיבי כאחר לפדיון מע"ש, שהרי חזינן בקידושין דכ"ד. דאשה חשיבא כאחר, אף שידה כיד בעלה.

**אמנם** י"ל בזה, דהגם דאין האב זוכה במתנה הניתנת לבנו גדול הסמוך על שלחנו, מ"מ ל"מ האב ליתן לו מתנה, וכמש"נ לעיל בדעת חי' הריטב"א בב"מ, דהגם שאין האב זוכה במתנה הניתנת לבנו קטן, מ"מ ל"מ האב עצמו ליתן לו מתנה, אך זה דלא כמש"נ לעיל סק"ה דאם נתן לו האב מתנה קנה.

**ובאמת** הך מילתא שנתבאר דמודה ר"ת דיכול האב ליתן מתנה לבנו גדול הסמוך על שלחנו, כבר כתבו כן ר"ב אשכנזי סו"ס ל"ה והמגיני שלמה כתובות דמ"ז, והבאנו דבריהם לעיל סק"ב בהערה, וצ"ע בזה.

**גם** תמוה בזה, במש"כ המגיני שלמה שם להוכיח דיכול האב ליתן מתנה גם לבנו קטן, ממש"א בגיטין ד"מ, ובב"מ דע"ב., ובב"ב דקל"ז: ועיי"ש ברשב"ם דלא גרסי' לה, דאקניי' לבנו קטן, וזה תמוה דא"כ מ"ט אין מערימין ע"י בנו ובתו הקטנים, וכמו שהוכיח כן המחנ"א, וע' במגיני שלמה שם בהמש"ד מש"כ לגבי מתניתין דמערימין, וצ"ע שם.

**ובמה** שהוכיח המג"ש מהנך דוכתי דאמרי' שהקנה לבנו קטן, ע' בדברי משפט סי' קכ"א סק"א שדחה, די"ל שהקנה להם ע"י אחר, וע' גם במחנ"א שם שכתב דע"י אחר מצי לזכות לבנו הקטן.

**וילה"ע** עוד בזה, דהנה לדעת הסוברים דלענין עירוב לכו"ע ל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים ואף שאין סמוכין על שלחנו, עמש"נ בזה לעיל סק"א, א"כ לכאו' ה"נ מתפרש מתני' דאין מערימין ע"י בנו ובתו הקטנים, דהיינו אף בשאין סמוכין על שלחנו, וזה צ"ע רב, דכיון דאין סמוכין על שלחנו ואין האב זכאי במציאתן, א"כ מ"ט ל"מ להערים על ידיהם, וע' במגיני שלמה שם בזה.

**ולפי** האמור צ"ע היאך מזכה האב לולב לבנו, דלבנו קטן לכו"ע ל"מ לזכות, ולדעת ר"ת ל"מ לזכות אף לבנו גדול, ולכאו' הי' בדין להצריך שיזכה ע"י אחר, וצ"ע בזה.

ז] **ובד'** הרשב"א והריטב"א בסוגיין מבו' שפירשו טעמא דר"ת בע"א, דהנה עיי"ש שהקשו ע"ד ר"ת שהרי אשתו סמוכה על שלחנו ומציאתה שלו ואפ"ה תנן דמזכה על ידה, ומכוון הקושיא הוא, דאף דבשלהי נדרים מוקמי' לה בשיש לה חצר באותו מבוי, אך מבו' שם דהיינו רק לדעת ר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, אך לדעת רבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה שפיר מצי לזכות על ידה, וזשה"ק הראשונים דהיאך מזכה על ידה הרי סמוכה על שלחנו ומציאתה שלו, ואי נימא דהא דאינו מזכה ע"י בנו הסמוך על שלחנו הוא משום דאף מתנה שנותנין לו הויא לאב, הרי ל"ק כלל מאשתו, דשאני אשתו שאין הבעל זכאי בגוף מתנתה.

**גם** אי נימא דהא דאינו מזכה ע"י בנו הסמוך על שלחנו, אתיא רק כר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה וה"נ אין קנין לבן בלא אביו, א"כ הרי ל"ק כלל קו' הראשונים מאשתו, שהרי באמת מבו' בשלהי נדרים דלדעת ר"מ לא מצי לזכות ע"י אשתו אלא בשיש לה חצר באותו מבוי.

**גם** עיי"ש בריטב"א שתירץ, ז"ל, וי"ל דהיא נמי כאוכלת בשכרה דמי ואנן תרתי בעינן שאוכלת משלו ומציאתן שלו, עכ"ל, ואי נימא דהא דאינו מזכה על ידי בנו הסמוך על שלחנו הוא משום שכל זכיותיו של האב, א"כ מה לי דלא חשיבא האשה כאוכלת משל בעלה, הרי מ"מ מציאתה שלו.

**ואשר** מבו' מד' הראשונים, דמפרשי דהא דאין האב מזכה ע"י בנו הסמוך על שלחנו, הוא משום תרתי, חדא שהוא סמוך על שלחנו, אשר משו"ז הוא טפל לאב, ועוד שמציאתו שלו, ומכח הני תרי טעמי ל"מ לזכות ע"י בנו, דחשיב דלא נפיק מיד האב.

**ואשר** זהו משה"ק הראשונים דא"כ מה"ט לא יזכה ע"י אשתו, ואף לדעת רבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה, כיון שסמוכה על שלחנו וגם מציאתה שלו, וע"ז תי' הריטב"א דאשה לא חשיבא כאוכלת משלו, וע"כ שפיר מזכה על ידו הגם דמציאתה שלו דאנן תרתי בעינן וכו', והרשב"א תירץ דאיירי בשאינה סמוכה על שלחנו, ונ' שאין מכוון הרשב"א דכה"ג אין הבעל זכאי במציאתה, וכדעת תוס' והרא"ש בסוגיין, אלא אף דבכה"ג נמי הבעל זכאי במציאתה, וכדעת הרא"ש בר"פ מציאת האשה, מ"מ כיון שאינה סמוכה על שלחנו מצי לזכות על ידה, דרק היכא דאיכא תרתי דסמוכה על שלחנו ומציאתה שלו הוא דא"א לזכות על ידו, וז"ב.

**והדברים** מבוארים כן גם בד' הרשב"א לעיל מינה, ז"ל, וא"ת היאך מזכה על ידי עבדו ושפחתו העבריים, י"ל דהתם שאוכלין בשכרן והוי כמו שאינן אוכלין על שלחנו, אי נמי לא אמרו סמוך על שלחנו אלא בשמציאתן שלו, עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א דמעיקרא ס"ל דאף היכא דאין מציאתן שלו, מ"מ אם סמוכין על שלחנו ל"מ לזכות על ידם, וע"כ קשיא לי' היאך מזכה ע"י עבדו ושפחתו העברים שסמוכין על שלחנו, הגם שאין מציאתן שלו, ובתי' בתרא הוא שחידש הרשב"א דבהא דסמוכין על שלחנו לחוד לא סגי, אלא בצירוף הא שמציאתן שלו, אך עכ"פ גם בהא דמציאתן שלו לחודי' לא סגי אלא בצירוף הא דסמוכין על שלחנו, (והרי חזינן בד' הרשב"א דהא גופא שהם סמוכין על שלחנו הוי טעם שא"א לזכות על ידם, שהרי מתחילה ס"ל דמשום הא לחודי' א"א לזכות על ידם אף שאינו זכאי במציאתן, וע"כ אף אי נימא דבהא לחודי' לא סגי, שפיר יש לנו לומר דהא דא"א לזכות על ידן, הוא רק בצירוף הא דסמוכין על שלחנו) וז"ב.[[214]](#footnote-215)

**וכן** מבו' גם בד' הריטב"א לקמן בר"פ כיצד משתתפין, ז"ל שם, ואפי' לד' ר"ת שכתב גבי זכוי וכו', התם הוא דכל שמזכה לאחרים ע"י בנו הסמוך לשלחנו אפי' הגדול "נראה כאילו לא יצא העירוב מרשותו" וכו', עכ"ל, והרי דהוי זה דין בפנ"ע, דא"א לזכות ע"י בנו הסמוך לשלחנו דליכא יציאה גמורה מרשותו.

ח] **וי"ל** כן גם בדעת הטור, שכתב בסי' שס"ו, ז"ל, אבל מזכה להם ע"י בנו ובתו שאינן סמוכים על שלחנו אפילו אם הם קטנים, עכ"ל, והמגיני שלמה בכתובות דמ"ז. תמה ע"ד הטור, שהרי האב זכאי במציאת בתו קטנה או נערה אף שאינה סמוכה על שלחנו, וא"כ היאך מצי לזכות על ידה.[[215]](#footnote-216)

**אך** לפי המבואר י"ל דהטור אזיל בשיטת הרשב"א והריטב"א, דלהא דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו, לא סגי במה שמציאתו שלו, אלא בעי' בזה לתרתי, חדא דסמוך על שלחנו ועוד דמציאתו שלו, אך מי שאינו סמוך על שלחנו הגם דמציאתו שלו מ"מ מצי לזכות על ידו, וע"כ לרבנן מצי לזכות ע"י אשתו, הגם דמציאתה שלו, ואשר ע"כ שפיר מצי לזכות ע"י בתו שאינה סמוכה על שלחנו, אף שמציאתה שלו.

**אך** ק' לישב כן ד' הטור, שהרי מד' תוס' הרא"ש בסוגיין נ' להדיא דכ"ה דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו, ה"נ ל"מ לזכות ע"י בתו נערה אף שאינה סמוכה על שלחנו, וכ"מ בד' התוס' בסוגיין, וכ"נ להדיא בתור"פ, ושו"מ מפורש כן בפסקי מהר"מ מר"ב סי' קצ"ב, עי"ש שכתב מכח זה דבנו ובתו הקטנים אין פירושן שוה בין לר' יוחנן בין לשמואל, וכ"ה בחי' המאירי, וצ"ע בזה.[[216]](#footnote-217)

ט] **ולפי** המבואר, הרי מד' התוס' ודעימייהו שנראה דעתם דל"מ לזכות ע"י בתו נערה, כיון שזכאי במציאתה, ואף שאינה סמוכה על שלחנו, יש ללמוד דפליגי ע"ד הרשב"א והריטב"א, וס"ל דל"מ לזכות ע"י מי שמציאתו שלו, אף שאינו סמוך על שלחנו.

**והנה** לפ"ז הדר תיקשי משה"ק הרשב"א והריטב"א, דהיאך מזכה ע"י אשתו, הרי מציאתה שלו.

**והנה** אי נימא דהא דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו, אין הטעם משום מה שמציאתו שלו לחוד, אלא הטעם הוא משום דאף זכאי האב במתנה שנותנים לו, וכמש"כ מהר"מ מר"ב ודעימי', הבאנו דבריהם לעיל סק"ב, ניחא דע"כ באשתו שאין זכאי במתנתה, והגם דאוכל פירות מ"מ לית לי' זכות בגוף המתנה, שפיר מצי לזכות על ידה, אך אי נימא דהא דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו הוא משום דמציאתו לאביו אף שאין האב זכאי במתנה שנותנין לו, א"כ תיקשי קו' הראשונים דהיאך מצי לזכות ע"י אשתו, הרי מציאתה שלו.

**אך** באמת כבר הק' כן בתור"פ בסוגיין, ותי' דהא דמצי מזכה ע"י אשתו הוא משום דיש לה בית באותו מבוי, וכדמשני בשלהי נדרים, וכ"נ בתוס' ב"מ די"ב:, ונת' בזה בסימן ל"ט סק"ד דהיינו, שדעת התוס' ודעימייהו דהא דמסקינן בשלהי נדרים דל"מ לזכות ע"י אשתו אא"כ יש לה בית באותו מבוי, אין הטעם בזה משום דינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, אלא הטעם הוא משום שהבעל זכאי במציאתה, דומיא דהא דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו, עיי"ש.

**אך** אכתי צ"ע בזה, דא"כ לפ"מ דס"ד מעיקרא בנדרים שם דבאשה בכל גווני מזכין על ידה, וכן לפום שנויא דרבא דמצי לזכות ע"י אשתו, והגם דמציאתה שלו, א"כ מ"ט אין מזכין ע"י בן הסמוך על שלחנו, וצ"ע בזה.

י] **כתב** הראב"ד בכתוב שם, ז"ל, בשפחת עברית, אם בחיי אבי' היאך יש לה יד, והלא ענקה ומציאתה לאבי', וצריך להעמידה דלית לה אב, א"נ בשלא הי' מעלה לה מזונות מתחילה ... יהא כחו עכשיו יותר מתחילתו, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הראב"ד דבר חדש, דכ"ה דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הסמוכין על שלחנו, ה"נ לזכות ע"י בנו ובתו של אחר הסמוכין על שלחן אביהם, וע"כ ס"ל דה"נ ל"מ לזכות ע"י אמה העברי' שלו, דידה כיד אבי', והא דתנן דמזכה ע"י שפחתו הקטנה, איירי בשאין לה אב, או בשלא הי' מעלה לה מזונות מתחילה.

**ויש** להוסיף, במש"כ הראב"ד דהיכא שלא הי' מעלה לה האב מזונות מתחילה אין ידו כידה, דאי"ז כדעת התוס' בסוגיין ובכ"ד, וכ"ה דעת ש"ר, דהא דהאב זכאי במציאת בתו הוא משום איבה דקידושין, ומה"ט אף היכא שאין סמוכה על שלחנו כלל הוי ידה כידו, והוכיחו כן מהא דמציאת אמה העברי' לאבי', אף שאינה סמוכה על שלחנו, אך דעת הראב"ד היא כדעת רש"י בכתובות דמ"ז., דהא דמציאת הבת לאבי' הוא משום איבה דמזונות, ומפרש דהא דמציאת אמה העברי' לאבי', הוא משום שהי' האב זנה מתחילה, ועתה זנה האדון מכחו, וע"כ חשיבא אכתי כסמוכה על שלחן אבי', וז"ל הראב"ד בשטמ"ק ב"מ די"ב:, אבל של אבי' הוי, ואע"פ שאינו מעלה לה מזונות, העדפה היא שהרי אדון מפרנסה, עכ"ל, ובחי' המיוחסים להריטב"א כתב בשם הראב"ד, ז"ל, דכיון דמכח האב קאתי לה מזונות, כהעדפה דמי, וכל המציאה יהיב לה שהיא כהעדפה, עכ"ל, וע' מאירי שם, וע' בחי' מהרי"ט כתובות דמ"ז. שכתב כן בדעת רש"י.

**ואמנם** בד' ש"ר מבו' להדיא דרק ע"י בנו ובתו הקטנים ל"מ לזכות, אך ע"י בן ובת של אחר מצי שפיר לזכות, וכאשר כן מוכח בפשוטו מהא דמצי לזכות ע"י שפחתו העברית, ולדעתם אין להעמיד דאיירי בשלא הי' זנה האב מתחילה, דאף כה"ג הויא מציאתה שלו, אך עדין מצי' להעמידה בשאין לה אב, (וגם לדעת הראב"ד צ"ל כן, למ"ד דקטן קטן ממש ואף שאין סמוך על שלחן אביו, דלדעתו א"א לזכות ע"י אמה העברי' רק בשאין לה אב), והיינו משום דהא דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים, הוא משום דידם כידו, ולא יצא העירוב מידו, וזל"ש היכא שמזכה ע"י בן ובת של אחר.

**אך** לדעת הראב"ד צ"ל, דהא דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים, הוא משום דיד הבן הויא לאביו, וכל זכיותיו לאביו, וע"כ ל"מ לזכות לאחרים, וע"כ אף ל"מ לזכות ע"י בן ובת של אחר.

**אך** צ"ע ממש"א בקידושין דכ"ג: דנראים הדברים דהעבד מקבל גט שחרור לחבירו מיד רבו של חבירו, וא"כ בדין דה"נ מצי לזכות לאחר ע"י בנו של אחר.

**ואשר** ע"כ צ"ל בדעת הראב"ד, דהא דל"מ לזכות ע"י בן ובת הסמוכין על שלחן אביהם, הוא משום דקטנים הם ואין זוכין לאחרים מדאורייתא, וע"כ לא תיקנו להם חכמים זכי' לאחרים היכא שידם כיד אביהם, וע"ד שכתב הרמב"ן בב"מ די"ב:, וצ"ע בזה.

**לט**

**בדין זכוי עירוב ע"י אשתו**

א] **עירובין** דע"ט:, ומזכה להן ע"י בנו ובתו הגדולים וע"י עבדו ושפחתו העברים וע"י אשתו.

**ובתוד"ה** וע"י אשתו הביאו דבסוף נדרים מוקי לה שיש לה בית באותו מבוי, דמיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני אבל אם אין לה בית לא דיד אשה כיד בעלה, וכ"ה ברא"ש, וכ"ה בעבוה"ק ש"ד פ"ד ובהגהות ר"פ לסמ"ק מ' רפ"ב וברי"ו נתיב י"ב חט"ו, ועמש"נ בזה בסימן מ' סק"ב מ"ט כשאין לה בית במבוי ל"מ לזכות לה חלק בעירוב ומכח זה תזכה אף לאחרים.

**אמנם** הנה הרמב"ם פ"א מעירובין ה"כ כתב דמזכה ע"י אשתו ולא הצריך שיהא לה בית באותו חצר, וכ"ה סתימת ל' הרי"ף והסמ"ג הלכות עירובין והסמ"ק מ' רפ"ב, וכ"ה בפסקי ריא"ז בפירקין.[[217]](#footnote-218)

**והר"ן** בפ"ב דביצה ד"ח: בדפי הרי"ף כתב בדעת הרי"ף, ז"ל, דהא דאוקימנא בנדרים כשיש לה בית באותו חצר ה"מ לר"מ דאמר אין קנין לאשה בלא בעלה כדאיתא בפרק קמא דקידושין, אבל רבנן דפליגי עלי' דרבי מאיר התם לא צריכינן בעירובי חצירות שתהא לה חצר באותה מבוי, הילכך מצי מזכה על ידי אשתו עכ"ל, והביאו הב"י בסי' שס"ו.

**וכד'** הר"ן דכל הא דמוקמי' לה בשיש לה חצר באותה מבוי הוא רק לדעת ר"מ, כ"ה מפורש גם בד' הרמב"ן בב"מ די"ב:, וכ"ה בבעה"מ בסוגיין, וכ"כ המאירי בשם תשובת הר"י בן פלט, וכ"ה בפסקי הרי"ד בשלהי נדרים, וכן כתב הריטב"א בביצה דט"ו: בדעת הרי"ף, וכ"ה גם מבו' בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין, שכתבו ד"רב" מוקי לה בשיש לה חצר באותו מבוי.[[218]](#footnote-219)

**ומצאתי** הדברים מפורשים כן בשו"ת הרמב"ם סי' קי"ט, ז"ל, כבר השבנו מקודם לרבי אפרים ז"ל בדבר מה שנראה לו מסוף נדרים שיד האשה כיד בעלה ולכן אין אדם מזכה בערוב אא"כ יש לו חצר באותו מבוי, וביארנו לו שזה כולו אליבא דר"מ האומר יד אשה כיד בעלה וכו', עכ"ל.

**והנה** מש"כ הראשונים דכל הא דמוקמי' לה בשיש לה חצר באותו מבוי, הוא רק לר"מ, הנה בפשוטו הוא מפורש כן בסוגיא שם, דאמר רב דאפי' באמר מה שתרצי עשי זכה בהן הבעל, ואמרי' דמילתי' דרב כר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, ורמינן עלה ממתני' דמזכה ע"י אשתו, ומבו' דכל הא דל"מ לזכות ע"י אשתו הוא רק לדעת ר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה.

**ובדעת** התוס' והרא"ש ודעימיהו שהצריכו שיהא לה בית באותו מבוי, בפשוטו נ' דאזלי לטעמייהו בקידושין דכ"ג:, דס"ל דקי"ל כר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, וכרב דאמר דל"מ אלא אם אמר לה מה שאת נושאת ונותנת לפיך, ואשר ע"כ ל"מ זכיא אלא בשיש לה בית באותו מבוי.

**וכ"ה** בביאור הגר"א סי' שס"ו ס"י, במש"כ שם בשו"ע דמזכה ע"י אשתו וי"א שאין מזכה ע"י אשתו, וכתב ע"ז הגר"א, ז"ל, וע"י אשתו וכו' נדרים פ"ח ב' כמאן אזלא כו' ורמינהו כו' אלא אמר כו' וקי"ל כרבנן, ולא ע"י אשתו כר"מ שם בנדרים כמ"ש תוס' שם ובקידושין דקי"ל כר"מ, עכ"ל.

ב] **אמנם** יש להעיר בזה, דהנה בשו"ע אהע"ז סי' פ"ה סי"א, פסק כדעת שמואל דבאמר מה שתרצי עשי לא זכה הבעל, וזהו כדעת רבנן דס"ל דיש קנין לאשה בלא בעלה, וא"כ מ"ט בהל' עירובין הביא ב' שיטות בזה אם מצי הבעל לזכות ע"י אשתו, הרי נידו"ז תליא בפלוגתת הראשונים אם קי"ל כר"מ או כרבנן, וכיון שהשו"ע פסק כדעת רבנן, הרי ודאי דמצי לזכות ע"י אשתו.[[219]](#footnote-220)

**עוד** יש לתמוה במשה"ק התוס' בסוגיין, אהא דמוקמי' להא דמזכה ע"י אשתו בשיש לה בית באותו מבוי, והק' התוס' דאי במקבלת פרס הא אינה צריכה לזכות לעצמה וכו', ואי אינה מקבלת פרס אפילו אין לה בית נמי תזכה להם דאין ידה כיד בעלה, וכ"ה ברא"ש.[[220]](#footnote-221)

**וכ"ה** מבו' גם בד' הטושו"ע בסי' שס"ו, דכל הא דל"מ לזכות ע"י אשתו הוא רק היכא שמעלה לה מזונות, אך אם אין מעלה לה מזונות מצי לזכות על ידה, ומבו' בב"י ובאחרונים שם דהטעם הוא משום דהיכא שאין מעלה לה מזונות אין ידה כידו, (אך בס' עטרת צבי שם ראיתי שפירש דמש"כ דל"מ לזכות היכא שמעלה לה מזונות, היינו משום דבכה"ג אף ל"מ שיש לה בית באותו חצר, כיון שהיא מקבלת פרס וא"צ לערב).[[221]](#footnote-222)

**וע'** בשפ"א שתמה בזה, דהרי הא דמוקי לה התם בשיש לה בית באותו מבוי, הוא משום הא דאין קנין לאשה בלא בעלה, אשר מה"ט תלי' לה התם בפלוגתת ר"מ ורבנן, אם יש קנין לאשה בלא בעלה, והרי הך דינא דאין קנין לאשה בלא בעלה ואם נתנו לה מתנה זכאי הבעל בפירות, הוא אף בשאין הבעל זנה, דתיקנו פירות תחת פירקונה, ומהו שתלו התוס' להא דיד אשה כיד בעלה במה שהוא זן אותה, וצע"ג.[[222]](#footnote-223)

ג] **ונ'** לדון בזה, דהנה ז"ל הסוגיא בנדרים דפ"ח:, ורמינהו כיצד משתתפין במבוי וכו' ומזכה להן וכו' וע"י אשתו, ואי אמרת קנה יתהון בעלה עירוב לא נפיק מרשותי' דבעל, אמר רבא אע"ג דאמר רבי מאיר יד אשה כיד בעלה מודה רבי מאיר לענין שיתוף דכיון דלזכות לאחרים הוא מיד בעלה זכיא, איתיבי' רבינא לרב אשי אלו וכו' ואלו שאין זכין להן על ידי וכו' ואשתו, אלא אמר רב אשי מתניתין בשיש לה חצר באותו מבוי עסקינן דמגו דזכיא לנפשה זכיא לאחריני.

**והנה** בפשוטו לפום שנויא דר"א, אתיא הברייתא דא"א לזכות ע"י אשתו כר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, וע"כ א"א לזכות על ידה, ומתניתין דמזכה ע"י אשתו אתיא נמי כר"מ, ואפ"ה מצי מזכה על ידה כיון שיש לה חצר באותו מבוי ומיגו דזכי וכו'.

**ולפ"ז** נמצא דאידחי שנויא דרבא דמשני דאע"ג דאמר ר"מ יד אשה כיד בעלה מודה הוא לענין שיתוף דמצי זכיא מבעלה, וכמו שפירשו תוס' והר"ן שם, דכ"ה דמצי הבעל לזכות לה מתנה, ה"נ מצי מזכה לאחרים על ידה, שהרי תניא בברייתא דאינו מזכה ע"י אשתו, והרי דמכח הא דיד אשה כיד בעלה אף ל"מ זכיא בשיתוף לאחרים, וכ"ה בפי' הר"ן שם דרבינא אתא למידחי פירוקא דרבא.[[223]](#footnote-224)

**אך** הנה בתוס' שם, ז"ל, איתיבי' רבינא לרב אשי אמתני' דעירובין קאי ולא קאי אהך סוגיא כלל, עכ"ל, וכ"ה בפי' הרא"ש שם, ז"ל, אמתניתין דעירובין פריך ולא קאי אסוגיא דהכא, עכ"ל, וצ"ב מ"ט לא פירשו כד' הר"ן דרבינא קאי אסוגא דהתם ואתי למידחי פירוקא דרבא.

ד] **ונ'** ללמוד מזה בדעת תוס' והרא"ש, דהא דמשני ר"א דל"מ האשה לזכות רק בשיש לה חצר באותו מבוי, אך אם אין לה חצר באותו מבוי ל"מ זכיא, אין הטעם בזה כלל משום דינא דר"מ דיש אשה כיד בעלה, דאי משום הך דינא הרי כבר משני רבא דכיון שהבעל עצמו מזכה להם ומסתלק יכולה לזכות לאחרים, ולא אידחי כלל פירוקא דרבא.

**ושוב** מצאתי כן ביש"ש פ"ב דביצה סי' י', שכתב ע"ד הר"ן, ז"ל, דמה תלוי זה בפלוגתא דר"מ ורבנן, הלא לשם בנדרים מוקי למתני' דעירובין דקתני ע"י אשתו דאיירי כשיש לה בית באותו חצר, משום מתני' אחריתא דאקשי עלה, שהוא להיפך הוא דאוקי הכי, ואינו תלוי כלל בפלוגתא דרב ושמואל במאי דאוקי רב מתני' כר"מ. וכ"פ תו' להדיא בנדרים וכן הרא"ש וכו', עכ"ל.

**והא** דל"מ האשה לזכות כשאין לה חצר באותו מבוי, הוא משום דמציאתה לבעלה, וע"כ ל"מ זכיא לאחרים.

**והטעם** בזה הוא לפמש"נ בסימן ל"ח סק"ה בדעת ר"ת, דהא דאינו מזכה ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו, אין הטעם בזה משום דאף מתנה שנותנין להן הויא לאביהם, דלעולם לא זכי האב אלא במציאה, ואפ"ה כיון דאיכא לאב זכי' בידם, והויא ידם כיד האב למציאה, ל"מ האב לזכות על ידם לאחרים, דחשיב שלא יצא הדבר מיד האב.

**ומה"ט** אף אשתו כיון שמציאתה לבעלה, ל"מ הבעל לזכות על ידה, אא"כ יש לה חצר באותו מבוי, דמיגו דזכיא לנפשה זכיא לאחריני.[[224]](#footnote-225)

**והדברים** מבוארים כן בתור"פ בסוגיין, עיי"ש שהק' ע"ד ר"ת, ז"ל, מ"מ קשה דהיאך מזכה ע"י אשתו והלא סמוכה היא על שלחנו וכו', וא"כ מ"ש מבנו ובתו הסמוכים על שלחנו דאינו מזכה על ידם, וי"ל דבשלהי נדרים פריך לה ומוקי לה כגון שיש לה בית באותו חצר וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בד' ר"פ, דכ"ה שאין מזכה ע"י בבנו ובתו הסמוכין על שלחנו משום דמציאתן שלו, ה"נ מה"ט אף אין מזכה ע"י אשתו, ומשום זה הוא דמוקמי' לה בשלהי נדרים בשיש לה בית באותו חצר, ולא משום דינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, דזה אינו טעם כלל שלא יזכה הבעל על ידה, וכדמשני רבא דמודה ר"מ לענין שיתוף, וזה להדיא כמש"נ, וכן נ' גם בספה"י לר"ת סי' של"ג, וכן מבו' גם בל' מהר"מ מר"ב בפסקיו סי' קצ"ב, עיי"ש.

**וכן** נ' גם מד' התוס' בב"מ די"ב: שהביאו ד' ר"ת דלדעת ר' יוחנן ל"מ האב לזכות עירוב ע"י בנו הסמוך על שלחנו והאריכו בדין זה, ובסו"ד כתבו, ז"ל, ואשתו דזכיא בעירוב אע"ג דידה כיד בעלה מוקי לה בסוף נדרים דאית לה בית באותו מבוי וכו', עכ"ל, וצ"ב מה ענין נידו"ז לד' התוס' התם, ונ' ברור במכוון התוס', דקשיא להו דלד' ר"ת דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו משום דמציאתו לאביו, א"כ מה"ט גם לא יזכה ע"י אשתו ואף לרבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה משום שמציאתה לבעלה, וע"ז הביאו מש"א בשלהי נדרים דאיירי בשיש לה בית באותו מבוי, ונ' מדבריהם דמפרשי דהא דל"מ מזכה על ידה בשאין לה בית באותו מבוי, הוא משום הא דמציאתה לבעלה, ולא משום דינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, וכמש"נ.

ה] **ומעתה** מתישבים היטב ד' התוס', דזהו משה"ק התוס', דאי איירי בשאין האשה ניזונת ואין מציאתה לבעלה, מ"ט ל"מ לזכות לאחרים, הרי אין לבעל זכות בידה, שהרי כל מה דל"מ האשה לזכות לאחרים הוא רק משום זכות הבעל במציאתה, דל"מ למיתי עלה משום דינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, וכדמשני רבא דמודה ר"מ לענין שיתוף, וכנ"ל, וכל שאין זכאי הבעל במציאתה שפיר זוכה האשה לאחרים.

**ואי** דתיקשי, דכ"ה דל"מ האשה לזכות לאחרים משום הא דהבעל זכאי במציאתה, ה"נ אף היכא שאין הבעל זנה ואינו זכאי במציאתה, מ"מ לא תזכה לאחרים מכח זכות הבעל בכל דבר הניתן לה, אך נ' פשוט דל"ד כלל, דדוקא משום זכות האב במציאת בנו וזכות הבעל במציאת אשתו דזכו בגוף המציאה, הוא דל"מ הבן והאשה לזכות לאחרים, משום דיש לבעל זכות בידם למציאה, אך זכות הבעל בכל הניתן לאשתו דאין זכותו רק לפירות, הרי נמצא דאין לו זכות בגוף היד, וע"כ אי"ז מעכב את האשה מלזכות לאחרים, וז"ב.

ו] **ונמצא** לפמש"נ, דהתוס' והרא"ש דס"ל דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הסמוכין על שלחנו משום דמציאתן לאב, הרי דמה"ט ס"ל דל"מ לזכות ע"י אשתו אף לדעת רבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה משום הא שהבעל זכאי במציאתה,.

**אך** הרמב"ם ודעימי' דס"ל דמצי לזכות ע"י בנו ובתו הגדולים, ואף שמציאתן לאב, מה"ט ס"ל דשפיר מצי לזכות ע"י אשתו הגם שמציאתה לבעל, ורק לדעת ר"מ הוא דל"מ לזכות ע"י אשתו, משום דאין קנין לאשה בלא בעלה.[[225]](#footnote-226)

**וכ"נ** להדיא בל' השו"ע, שכתב די"א דמזכה ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו וע"י אשתו, וי"א שאינו מזכה ע"י בנו ובתו הגדולים ולא ע"י אשתו, ועיי"ש בעצי אלמוגים סק"כ שעמד בזה דל' השו"ע נ' דהוי הכל חדא פלוגתא, ולכאו' ל"ש זל"ז, ולפמש"נ הוא מבו' היטב, דבאמת הוי הכל חדא פלוגתא, וכמש"נ.

**והדברים** מפורשים כן במ"ב סי' שס"ו סקס"א, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז והתו"ש שם, ז"ל, וי"א וכו', ס"ל דדמיא עירוב לענין מציאה, דכל היכא דס"ל לענין מציאה דאין לו יד בפ"ע ושייך לאביהן או באשה שמוצאת מציאה ושייך לבעלה, ה"ה לענין עירוב אין להם יד בפ"ע ועדיין לא יצא מרשותו, עכ"ל, עיי"ש בסקס"ד וסקס"ה דמה"ט כל מה שאינו מזכה ע"י אשתו הוא רק היכא שזן אותה או דאמר לה צאי מעש"י במזונתייך וספקה, דאל"ה אין מציאתה שלו, וזהו להדיא כמש"נ, דב' הפלוגתות תליין זב"ז, דהרמב"ם ודעימייהו ס"ל דלא תלי זכיית עירוב בדין מציאה, וע"כ שפיר מזכה ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו וע"י אשתו הגם שמציאתן שלו, אך התוס' ודעימייהו ס"ל דדמיא עירוב לענין מציאה, וע"כ אינו מזכה ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו וע"י אשתו, כיון שמציאתן שלו.

ז] **ובעיקר** מש"כ הראשונים דכל הא דאינו מזכה ע"י אשתו הוא רק לדעת ר"מ דס"ל דאין קנין לאשה בלא בעלה, תמה התויו"ט במתניתין, ז"ל, ועוד תימה דאפי' לרבנן אין קנין לאשה בלא בעלה אלא באומר ע"מ שאין לבעלך רשות בהן מיהת, ולפמש"כ בנדרים להרמב"ם ל"מ לרבנן אלא באומר ג"כ ומה שתרצי בהן תעשי, עכ"ל, ועד"ז תמה הראנ"ח בשו"ת מים עמוקים סי' ב', וכ"ה בגליון הנד' ברי"ף פ"ב דביצה.

**אמנם** באמת חזינן כן להדיא בגמ' בנדרים, שהרי מעיקרא לא רמי ממתני' דילן אלא לרב, והרי דלשמואל ניחא מתניתין, ואף דגם שמואל מודה דאין קנין לאשה בלא בעלה אא"כ התנה ע"מ שאין לבעלך רשות בו, ולדעת הרמב"ם בעי' ג"כ שיאמר מה שתרצי עשי, ואפ"ה הוה ניחא להגמ' לדידי' דמצי לזכות ע"י אשתו, וזה להדיא כמש"כ הר"ן דלרבנן שפיר מצי מזכה ע"י אשתו, וצ"ב ד' האחרונים שתמהו ע"ד הר"ן.

**אך** עכ"פ צ"ב הטעם בזה, דמ"ט לרבנן מצי לזכות ע"י אשתו, הרי אף רבנן מודו דאין קנין לאשה בלא בעלה אא"כ התנה, וכמו שתמהו האחרונים, וע' במגיני שלמה בכתובות דמ"ז שתמה כן על סוגיית הגמ'.

**ועיי"ש** בראנ"ח שכתב לישב, שהרי באמת רבא משני דכ"ה דיש יד לאשה לזכות במתנה שנותן לה הבעל, ה"נ מצי זכיא לאחרים במתנה מיד הבעל, ואך דרבינא הוכיח מברייתא, דאע"ג דאשה יש לה יד לזכות מיד בעלה היינו לזכות לעצמה אבל בערוב דאינה זוכה לעצמה אלא לאחרים אין לה יד אפי' כשהיא זוכה מיד הבעל, ובזה סובר הר"ן ז"ל דלא אמרו דאין אשה זוכה לאחרים אפילו מיד בעלה אלא אליבא דר"מ דוקא דאית לי' אין קנין לאשה בלא בעלה דלא מהני תנאי דע"מ שאין לבעליך רשות בה או תנאי אחר דהורע כחה דאשה טפי דאין לה קנין בלא בעלה כלל כשנתנו לה אחרים מתנה, הלכך אין לה יד לזכות לאחרים אפילו מיד בעלה, אבל לרבנן דפליגי אר"מ וס"ל דלא הורע כחה אצל בעלה כ"כ ותנאי מועיל לה במתנה שנתנו לה אחרים, א"כ במתנה הבאה לה מיד בעלה כגון זכוי ערוב יש לה יד לזכות אפי' לאחרים, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**אך** ילה"ע ע"ז, דכ"ז ניחא לישב קו' הראנ"ח ע"ד הר"ן, אך כבר נת' דמתחילת סוגיית הגמ' מוכח כן דלרבנן שפיר מצי לזכות ע"י אשתו, והרי דלרבנן מצי לזכות ע"י אשתו אף בלא שנויא דרבא, אך י"ל דכבר מעיקרא קים לן לה"ט דרבא דמה"ט מהני אליבא דרבנן.

**ובמגיני** שלמה שם דן לפרש בזה, די"ל דכל שמזכה הבעל ע"י אשתו חשיב כמתנה ע"מ שאין לו רשות בזה, וע"כ לרבנן שפיר מצי לזכות לאחרים, ועיי"ש שדחה לזה.

**ועיי"ש** שביאר בזה, דיסוד פלוגתת רבנן ור"מ הוא, דלרבנן יש לאשה יד לזכות, והבעל מינה קזכי, ומשא"כ לר"מ אין לאשה יד לעצמה כלל אלא הוי יד האשה כיד בעלה, וע"כ הוא דס"ל דל"מ תנאי דע"מ שאין לבעלך רשות בו וכמש"כ הראשונים.

**ואשר** זהו דתלי לדין מזכה עירוב ע"י אשתו בפלוגתא דר"מ ורבנן, דלר"מ דיד האשה כיד בעלה, ל"מ מזכה על ידה לאחרים, אך משא"כ לרבנן דיש לאשה יד אלא דבעל מינה זכי משום איבה, ע"כ בדין עירוב דל"ש איבה כלל זכיא איהי כיון דאית לה יד, עכ"ד, וסיים שזהו כפתור ופרח.

**ויל"פ** על דרכו, דלרבנן דיש לאשה יד ואך דהבעל מינה קזכי, ע"כ שפיר מצי לזכות על ידה לאחרים, דכיון דיש להאשה יד ואין ידה כידו, ע"כ ה"ה זוכה בידה לאחרים, ודינא דהבעל זוכה מינה ל"ש כלל בזכיית אחרים שאין לבעל זכות בזה כלל, וכ"ה דמציא אשה לזכות מתנה לאחרים מיד אחרים, ה"נ מצי לזכות מתנה לאחרים מיד בעלה, ורק לר"מ ל"מ זכיא, כיון שידה כיד בעלה ולא יצא מרשותו.

**אך** אכתי יל"ע בזה לדעת הרמב"ם דקי"ל דגם לרבנן זכי הבעל אף אם התנה ע"מ שאין לבעלך רשות בו, ורק בע"מ שתצא בו לחירות או במה שתרצי עשי הוא דלא זכה הבעל, ובזה הוא דפליגי ר"מ ורבנן, דלר"מ אף בכה"ג זכה הבעל ורק בשהתנה לדבר מסוים לא זכה הבעל, ולרבנן אף בשהתנה דתעשה מה שתרצה נמי לא זכה הבעל, וכמו שפירש כן בשו"ת הרמב"ם סי' קי"ט, וצ"ב לפ"ז מ"ט תלי דין זכוי עירוב לאחרים ע"י אשתו בפלוגתא דר"מ ורבנן, שהרי בין ר"מ ובין רבנן ס"ל דל"מ תנאי דע"מ שאין לבעלך רשות בו, ותרוייהו ס"ל דמהני תנאי שמייחד לדבר מסוים, ופלוגתייהו הוא בשמתנה בגוף המתנה ואינו מייחד לדבר מסוים.

**וצ"ל** בזה, דטעם פלוגתת ר"מ ורבנן היא, דלר"מ אין קנין לאשה כלל בלא בעלה, והא דהיכא שהתנה לדבר מסוים מודה ר"מ דלא זכה הבעל, הוא משום דכל זכות הבעל בפירות, היא רק במה שזכתה אשתו לגמרי, ולא בדבר הניתן לה לדבר מסוים, ואי"ז כלל משום תנאי המפקיע כח הבעל, אלא משום דבזכי' כזו מעיקרא ליכא לתקנת פירות, וע"כ ס"ל דבמה שתרצי עשי זכה הבעל, דכיון דבזה איכא לתקנת פירות, והגם שהתנה הנותן בגוף המתנה שתהא לאשה, ל"מ להפקיע זכיית הבעל, דאין יד לאשה כלל בלא בעלה, במין זכי' דאית בה לתקנת פירות, ורבנן דפליגי הוא משום דס"ל דיש קנין לאשה בלא בעלה, והבעל מינה קזכי, וע"כ שפיר מהני התנאי להפקיע מן הבעל, ואך דמ"מ ל"מ תנאי הנותן רק בשמתנה בגוף המתנה, וכמו שפירש הרמב"ם בתשובה שם, וע"כ רק באמר מה שתרצי עשי הוא דלא זכה הבעל.

**ולפ"ז** ניחא הא דלרבנן מצי לזכות ע"י אשתו לאחרים, כיון דאיכא להאשה יד בלא בעלה, והבעל מינה קזכי, וע"כ שפיר מצי זכיא לאחריני וכמש"נ לעיל הטעם בזה, ומשא"כ לר"מ דאין יד לאשה בלא בעלה וידה כידו, ל"מ זכיא מבעלה לאחרים.

**וע'** עוד בקר"א נדרים מש"כ לבאר בהא דלשמואל מצי לזכות ע"י אשתו, דהוא משום דזכוי לאחרים חשיב כמייחד לאיזה דבר, עיי"ש.[[226]](#footnote-227)

**מ**

**בענין יש לה בית באותו מבוי**

א] **עירובין** דע"ט:, ומזכה להן ע"י בנו ובתו הגדולים וע"י עבדו ושפחתו העברים וע"י אשתו.

**והנה** בנדרים דפ"ח: מוקמי' להא דמזכה ע"י אשתו, בשיש לה חצר באותו מבוי דמיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, [[227]](#footnote-228) ועמש"נ בסימן ל"ט באורך בפלוגתת הראשונים אם כל מה דמוקמי' לה הכי הוי רק לדעת ר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, או דהוי זה אף לרבנן.

**ובפי'** הר"ן שם, ז"ל, כגון שנפלה לה בירושה בעודה ארוסה והוא כתב לה בעודה ארוסה דין ודברים אין לי בנכסיך דבכה"ג מהני כדאיתא בריש פרק הכותב, עכ"ל, וכ"כ הנמו"י שם, ולכאו' אי"ז מתישב לדעת הרמב"ם דבכה"ג אף אין זכאי בפירות נכסים שנפלו לה משתנשא, דלדעתו הרי לכאו' בכה"ג אין יד האשה כיד בעלה, ויל"ע בזה.

**וע'** גם בחי' המאירי בסוגיין שהביא מה ששאל הר"א אב"ד דהאי חצר דאמר רב אשי דאית לה מאין יש לה חצר וכו' הא אמר ר"מ אין קנין לאשה בלא בעלה וכו', והשיב הר"י בן פלט דהאי חצר משכח"ל אליבא דר"מ כגון שנתן לה בעלה האי חצר במתנה, או בשכתב לה בעודה ארוסה דין ודברים אין לי בנכסייך וכו', והמאירי גופי' פירש דאיירי בשנתנה לה אדם אחר ע"מ שתעשה ממנה צרכי' ויחד לה איזה דבר מיוחד יעשה מן החצר וכו' דשוב אין לבעלה כלום מאותו דבר המיוחד, עכ"ל.

**ובחזו"א** סי' קי"א סק"ג תמה ע"ד הר"ן, דאף אם אין לה קנין ממון בזה שפיר היא אוסרת, דהעיקר בפיתא תליא וכל ששובת בפיתא ולינה אוסר, והוכיח כן מהמבו' לעיל די"ז. ובפירש"י לעיל ד"ע. דאף במחנה ובשיירא שחונים בשל הפקר אוסרין, וכן ממש"א לעיל ד"כ. בחצר שראשה נכנס לבין הפסין שהן אוסרין זע"ז לטלטל לבין הפסין, אך בחי' הר"ן שם פירש דאה"נ אין אסור מדינא, וכדלהלן, וכן ממש"א לקמן דפ"ח. דיש גזל בשבת כו' דוקא גזל, אבל בשאין א' בעלים או שנתן לו רשות בפירוש אוסר, עכ"ד.

**וע'** מש"נ בסימן מ"ט סק"ד מד' ר"ש גאון וספר העיתים, שהתירו לטלטל לביהכ"נ משום דהוי דכל ישראל והוי הפקר לכל, ולכאו' נ' מזה דבעי' קנין ממון כדי לאסור, וצ"ע בזה.

**ובפשוטו** צ"ל בדעת כל הנך ראשונים, דהאמנם אדם אוסר בחצר אף אם לית לי' קנין ממון, אך מ"מ באשה כל שבעלה ג"כ דר במבוי זה, והיא גרה בבית שלו ה"ה נטפלת אליו, וע"כ אין היא אוסרת, ואף בשאינה מקבלת פרס לא חזינן לה כדיורים חלוקין מבעלה אלא בשהיא דרה בבית שלה ולא בשדרה בבית שלו.

**אך** לפ"ז הו"מ הראשונים לאוקמה בשהיא דרה בבית של אחר שנתן לה רשות לדור בו, דכה"ג שפיר היא אוסרת, דאינה חלק מדיורי בעלה, וי"ל דאה"נ ואך דסתמא דמילתא אין האשה דרה בבית של אחר.

**אך** בד' הרשב"א והריטב"א לעיל דע"ג. מבו' להדיא דאף שהאשה דרה בבית בעלה, מ"מ אם אינה מקבלת פרס ה"ה אוסרת, וכמו שהביא החזו"א סי' צ"א סקל"ב.

**וכן** נ' גם מד' התוס' בסוגיין שדנו דיזכה ע"י עבדו היכא שיש לו בית בחצר, ובעבד הרי ל"ש שיהא הבית שלו, והרי שדעת התוס' דאף בשאין הבית שלו נמי ה"ה אוסר, ואין הוא טפל לאדון.

**אך** באמת זהו קו' גדולה ע"ד הר"ן ודעימי', שהרי בגמ' לעיל דע"ג. אמרי' דכשאין העבדים מקבלי פרס ה"ה אוסרין, והרי דאף שאין הבית שלהם ה"ה אוסרין, ואולי נימא דהתם איירי בשהם דרים בבית של אחר, דבכה"ג מודו הר"ן ודעימי' שהן אוסרין, וי"ל עוד דאיירי בשאין האדון דר עמם בחצר, דכה"ג שפיר הן אוסרין, וצ"ע.

**שוב** נתבוננתי די"ל בזה בפשיטות, דהר"ן מפרש דמש"א התם ה' עבדים לא איירי בעבדים כנענים אלא בעבדים עבריים, וכמש"כ כן בס' עצי אלמוגים סי' ש"ע, ולפ"ז ניחא דשפיר הוי הבית שלהן.

**ויש** להעיר עוד במש"כ בחי' הר"ן לעיל ד"כ. דבאמת בחצר שראשה נכנס לבין הפסין אין לאסור מדינא "לפי שאין המקום בין הפסין רשות של בני החצירות כדי שתאסור זו על זו", עכ"ל, ולכאו' אזיל לטעמי' בנדרים דס"ל דלא אסרינן ברשות שאין לו בה קנין ממון, וע"כ אין לאסור בבין הפסין מדינא, ולפ"ז מבו' שדעתו דבכל גווני לא אסרינן בלא רשות ממון, ודלא כמש"נ דשאני אשה שכל שהבית של בעלה ה"ה טפילה לבעלה, וזה צ"ע וכמשה"ק החזו"א מכ"ד, וצ"ע בזה.

ב] **בעיקר** מש"א בגמ' דא"א לזכות ע"י אשתו רק אם אית לה חצר באותו מבוי דמיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, צ"ע רב, דאף אם אין לה חצר באותו מבוי, ואינה צריכה לזכות בעירוב, מ"מ מ"ט ל"מ לזכות אף לה, אף שאין צריכה, ועי"ז תזכה אף לאחרים.

**ואין** לומר דכל הא דאמרי' מיגו דזכיא לנפשה וכו' הוי דין מסוים בעירוב, וע"כ כל שאינה צריכה לזכות בזה לעירוב הגם דזכיא בזה לנפשה לא אמרי' בזה מיגו דזכיא, שהרי להדיא כתבו התורי"ד הרמב"ן וש"ר בב"ב דקל"ב. דאף במזכה קרקע לאשתו ולבניו ע"י אשתו מהני משום מיגו דזכיא.

**והנה** בד' הגמ' י"ל, דאה"נ שפיר מצי לזכות ע"י אשתו כה"ג, ואך דמתני' איירי במזכה בסתמא לכל בני מבוי, ובכה"ג ל"מ ע"י אשתו היכא שא"צ חלק בעירוב, דכה"ג אינה בכלל הזיכוי, אך אה"נ אם יזכה לה להדיא שפיר מהני.

**אך** אין נ' כן בד' הרשב"א בעבוה"ק שכתב דא"א לזכות ע"י אשתו אא"כ יש לה בית באותו חצר, ונ' להדיא דאל"כ ל"מ כלל לזכות על ידה, וכ"נ בד' הרא"ש לגבי זיכוי עירוב תבשילין ע"י אשתו, וכ"נ מד' הפוסקים, וע' בשו"ע הגר"ז שכתב דהיכא שא"א בענין אחר יש לסמוך על דעה קמייתא שמצי לזכות ע"י אשתו, והרי דלדעה בתרייתא ל"ש כלל לזכות ע"י אשתו.

**ויש** שפירשו בזה דהוא משום דזכיית עירוב הוי זכי' מחודשת לעירוב, וע"כ לא אמרי' מיגו דזכיא רק אם זכתה האשה בזה לעירוב.

**אמנם** מלבד דעיקר ד"ז דזכי' לעירוב הויא זכי' מחודשת, הוא מחודש מאד, וע' בית מאיר אהע"ז סי' פ"ה סוף דמ"ד: ושו"ת הגרע"א תנינא סי' פ"ה שמבו' בדבריהם דזכיית עירוב הוא שיהא להזוכה רשות לאכלו, וע"כ נקטו דלא יהני במזכה עירוב לאשתו, אם יהא דין העירוב דאין רשאית לאכלו משום שדינו שילקח בזה קרקע ויהיו פירי פירות לבעל, ע' בדבריהם.

**גם** אף אי נימא הכי, מ"מ הרי פשוט דאם מזכה זכי' גמורה ודאי ה"ז מועיל לעירוב, וא"כ מ"ט לא יזכה ע"י אשתו זכי' גמורה לה ולכל בני המבוי, ומצי זכיא להו משום מיגו דזכיא.

**גם** צ"ב מ"ט אם אין לאשה בית במבוי ל"מ זכיא בזכיית עירוב, הרי נפ"מ בזכי' זו אם יהא לה לאחר זמן בית במבוי, וכמבו' בראשונים דמהני לזכות עתה עירוב לי שיבא לדור לאחר זמן, וביותר קשיא במש"כ התוס' וש"ר דבאשה המקבלת פרס לא אמרי' מיגו דזכיא, כיון שאינה צריכה לערב, והגם דאם מוליכין עירובן למקום אחר צריכה לערב, מ"מ הכא עירוב בא אצלו, וצ"ע דמ"מ כיון שאם יוליכו העירוב למקום אחר תהא זקוקה לחלק בעירוב, ודאי מצי זכיא בזכיית עירוב.

**גם** אכתי לא נתישב, מ"ט לא יוציא הבעל העירוב מרשותו ויזכה לה ולכל בני מבוי לגמרי, וכיון שאין לבעל חלק בזה, הרי שבכה"ג יחול העירוב מכחה, ושפיר תהא זקוקה לחלק בעירוב, וצ"ע רב בכ"ז.

ג] **במה** שהבאנו מד' הבית מאיר והגרע"א דהזכי' דבעי' לעירוב הוא שיהא להן זכות לאכלו, יש להוסיף עוד בזה שכן נ' מד' הראשונים לעיל דס"ח. שפירשו דהא דאי בעו מינאי וכו' בטל שיתוף, הוא משום דאין הזיכוי זיכוי גמור, והרי דבעי' לזכות העירוב לאחרים לאכילה, דאם סגי בזכי' לעירוב א"כ מה לי שהוא מקפיד מליתן להם לאכול.

**ולפ"ז** מה שהקילו בשיתופי מבואות דרבנן מהני הגבהה טפח אף לדעת רש"י דבעלמא בעי' הגבהה ג' טפחים, וכן מהני לזכות ע"י קטן אף דבעלמא אין קטן זוכה לאחרים, נ' דאף אי נימא דבאמת לא חייל זכיית ממון בזה, מ"מ גדר הדין הוא דכלפי שיתופי מבואות דרבנן דנים שזכו בזה, כיון שזיכו להן זכי' גמורה ואך הוי הגריעותא במעשה הזכי', אך אם מעיקרא לא יזכה המזכה זכי' גמורה ודאי ל"מ מידי.

**אך** בחי' המאירי בסוגיין כתב, דהא דהכא מהני אף הגבהת טפח הוא משום דאינו משום קנין אלא משום היכר א"נ בעירוב הקילו, עכ"ד, וצ"ב.

**וע'** עוד בחי' הרשב"א לעיל דל"א: שהק' על מה שפירש"י שם דהא דקטן גובה את העירוב הוא משום דעירובי רשותא בעלמא הוא, דא"כ מ"ט כד פריך בגיטין דס"ו. היאך מזכה שיתוף ע"י אמה העברי' שקטנה היא ומשני דשאני שיתופי מבואות דרבנן, הו"ל לתרוצי דשאני שיתופי מבואות דעירובי רשותא בעלמא הוא, וכ"ה בחי' הר"ן שם, ובחי' הריטב"א שם כתב דבאמת מכוון הגמ' בגיטין דשאני שיתופי מבואות משום דהוו עירובי רשותא.

**וצ"ב** רב, שבפשוטו מש"כ רש"י הטעם דעירובי רשותא הוא דע"כ ל"ב דעת גמורה בהנחת העירוב, וע"כ שפיר מהני ע"י קטן, וא"כ מ"ש זה כד דייני' לענין זיכוי העירוב לאחרים, דבזה ל"מ מידי מה דחלות העירוב הוא עירובי רשותא בעלמא, דמ"מ היאך יחול זכיית הממון ע"י הקטן, ולכאו' הי' נ' מזה בד' הראשונים דזכיית העירוב אי"ז זכי' גמורה.

**אך** באמת אי"ז מישב, דאף אם אי"ז זכיית ממון, מ"מ כיון דבעי' מעשה זכי', מ"ט יהני לזכות ע"י קטן, ומה ענין זה לד' רש"י דעירובי רשותא בעלמא הוא, אשר זה הוי טעם דקטן גובה ומניח את העירוב, משום דעשיית העירוב א"צ דעת גמורה, כיון דהויא עירוב רשותא בעלמא.

**ולכאו'** הי' נ' מד' הראשונים, שפירשו דאין מכוון רש"י דכיון דעירובי רשותא בעלמא הוא ע"כ ל"ב כלל עשי' לעירוב, וע"כ מהני שקטן גובה את העירוב, אלא מכוון רש"י דהקילו בעירוב שיהני עשיית קטן, דאף דבתחומין דרבנן ל"מ עשיית קטן, מ"מ בעירוב דקייל מיני' דאי"ז אלא עירובי רשותא בעלמא, הקילו דיהני עשיית קטן, וע"כ ס"ל דה"נ מה"ט יועיל זיכוי ע"י קטן, דבעירוב דהוי מילתא דרבנן דקיילא הקילו דיהני ע"י קטן, אך לכאו' אי"ז מתישב כלל בל' רש"י שלפנינו שדימה ד"ז לדינא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו, וגם בל' רש"י שהביאו הראשונים אי"ז מתישב, וצע"ג.

ד] **התוס'** בסוגיין הקשו בהא דמוקי הגמ' דמזכה ע"י אשתו בשיש לה בית באותו מבוי, דא"כ בנו ובתו הקטנים יזכו לאחרים בעירובם כי האי גוונא על ידי מיגו כשיש להם בית באותה חצר, וכן עבדו ושפחתו הכנענים, דהא ודאי יש להם זכי' לענין עירוב כיון שאוסרין כשיש להם חצר או בית וכו',[[228]](#footnote-229) ותירצו דלפי המסקנא דנדרים אתי כריב"ב דמתיר בעבדים ואוסר בנשים וכו' ותרוייהו מקבלי פרס ואשתו צריכה לערב אבל עבד אין צריך לערב, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש.

**אך** בחי' הרשב"א והריטב"א פירשו דהא דאשה אוסרת בשיש לה בית בחצר, היינו בשאינה מקבלת פרס מבעלה, ובסו"ד כתב הריטב"א דלריב"ב הוא אף בשמקבלת פרס, ולדידהו הדר תיקשי קו' התוס', דבכה"ג הרי אף עבד אוסר, וא"כ נימא בזה מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לאחריני.

**ונ'** בדעתם כמש"כ הקר"א נדרים דפ"ח: לדון ע"ד התוס', די"ל דעבד ל"מ זכי לאחריני אף במיגו דזכי לנפשי', ופירש הטעם בזה, שהרי חזינן דלרבנן מצי לזכות ע"י אשתו כיון שיש לה קנין בלא בעלה, ול"מ לזכות ע"י עבדו הגם שיש לו קנין בלא רבו, ובע"כ דשאני עבד דלא יצא מרשותו כלל כיון דיד עבד כיד רבו מה"ת וגופו קנוי לו ומשא"כ באשה שאין גופה קנוי לה ומשו"ה מזכה על ידה וכאילו יצא מרשותו, ולפ"ז י"ל דל"מ מיגו רק באשה דלרבנן לאו בת זכי' היא והיכא דאיכא מיגו מודה ר"מ, אבך עבד דלרבנן נמי לאו בר זכי' הוא מיד רבו ה"ה המיגו ל"מ, עכ"ד.

**ויל"פ** עוד, שהרי הא דבעל שנתן מתנה לאשתו קנתה ואינו אוכל פירות, ולא אמרי' דלא תזכה בידה משום שלא יצא מרשותו, נת' בסימן ל"ט סק"ג בהערה דהוא משום דהבעל מסלק עצמו מזה, וע"כ כלפי זכי' זו אין ידה כידו כלל, ואשר ע"כ אמרי' בזה דמיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, דכיון דאית לה יד בזכי' זו לגבי נפשה וחשבינן דיצא מידו, ה"נ זכיא בזה לאחריני, אך משא"כ הא דעבד מצי זכי לנפשי' בעירוב, י"ל דלאו היינו דחשיב דיצא העירוב מיד רבו, שהרי גוף העבד קנוי לרבו וידו כיד רבו וודאי לא חשיב שיצא מיד רבו, אלא הא דמהני הוי זה תקנ"ח שיזכה העבד אף שלא יצא העירוב מיד האדון, וע"כ בזה לא אמרי' דבמיגו דזכי לנפשי' יזכה גם לאחרים, שלא תיקנו חכמים אלא שיזכה לעצמו ולא שיזכה לאחרים.

**ויל"ד** עוד בזה, די"ל דאף שודאי שייך שיהא לעבד זכי' בעירוב וכמו שהוכיחו התוס', מ"מ י"ל דאין האדון יכול לזכות לו עירוב, משום דאי"ז מעשה זכי' כלל כיון שיד עבד כיד רבו ולא יצא העירוב מרשותו, ול"מ אלא בשמזכה לו אחר, וע"כ שפיר תנן דאין האדון מזכה ע"י עבדו אף בשיש לו בית בחצר.

**וי"ל** עוד למש"כ בחי' הריטב"א קידושין דכ"ג: די"א דמצי האדון לזכות לעבדו ע"י אחר, וכ"ה במרדכי שם בשם רבינו אלחנן, ולדעתם אין לנו מקור שבעירוב הקילו חכמים שיהא זכי' לעבד, די"ל דבאמת ל"מ רק אם יזכה לו האדון ע"י אחר, ולפ"ז ל"ק קו' התוס'.

ה] **אך** אכתי קשיא קו' התוס' בהא דתנן דאינו מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים, דהיכא שיש להם בית בחצר ואינן מקבלי פרס מ"ט לא יזכו לאחרים ע"י מיגו, ואולי י"ל דאורחא דמילתא הוא שבנו ובתו הקטנים אין להם בית בפני עצמן.

**והנה** אמנם באו"ז בסי' קפ"ב כתב, ז"ל, וצריך לעיין בנו ובתו הקטנים כשיש להם בית באותה חצר אם זוכים לאחרים מיגו דזכי לנפשייהו, עכ"ל, והאו"ז ס"ל כדעת הר"ש הזקן שמפרש דקטן קטן ממש, וי"ל שכ"ה דעת הרשב"א והריטב"א דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו אף בשיש להן בית בחצר ואינן מקבלי פרס.

**וצל"פ** הטעם בזה, דרק באשתו דהא דל"מ זכיא הוא משום זכות הבעל בפירות, בזה אמרי' דכל שמזכה לה דבזכי' זו ליכא זכות להבעל בפירות, מצי זכיא אף לאחריני, ומשא"כ בבנו ובתו הקטנים דהא דל"מ לזכות על ידם הוא משום שהן סמוכין על שלחנו וטפלין אליו, או משום שהן קטנים, לא אמרי' בזה מיגו דזכי, ולפ"ז הרי מה"ט גם במזכה ע"י עבדו לא אמרי' מיגו דזכי, וא"צ למש"כ לעיל, ואכתי צ"ב.

**ובאמת** כן מ' קצת מד' הרשב"א והריטב"א, שהקשו דאם האשה סמוכה על שלחנו היאך מצי מזכה על ידה הרי ידה כידו, ומ"ש מבנו הסמוך על שלחנו, וצ"ב דמאי קשיא להו הרי בסוגיא בנדרים מוקמי' לה בשיש לה חצר באותו מבוי, וכמו שהביאו בהמשך דבריהם, ובפשוטו צ"ל שכונתם, דבסוגיא דנדרים לא מוקמי' הכי אלא לדעת ר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה ולא לדעת רבנן, אך לפי הנ"ל יל"פ דס"ל דאם האשה סמוכה על שלחנו ודינה כבנו הסמוך על שלחנו, ל"ה מצי לזכות על ידה אף בשיש לה בית בחצר, וכדמוכח מהא דתנן דאין מזכה ע"י בנו ובתו אף דמתני' איירי בשיש להן בית בחצר.

**אך** התוס' לטעמייהו ל"ה מצו לישב כן, שהרי נת' בסימן ל"ט סק"ד שדעתם דהא דלמסקנת הגמ' ל"מ לזכות ע"י אשתו, אי"ז כלל משום דינא דאין קנין לאשה בלא בעלה, אלא הוא משום דהבעל זכאי במציאתן ודמי לבנו הסמוך על שלחנו שאין מזכה על ידו, ולפ"ז שפיר הקשו התוס' דה"נ יזכה ע"י בנו ובתו היכא שיש להן בית בחצר, דדמי ממש לדין אשה שמזכה על ידה היכא שיש לה בית בחצר.

**ומטעם** נוסף ל"ה מצו התוס' לישב כן, דכל דברינו הם רק למש"נ בסימן ל"ח סק"ז לדעת הרשב"א דהא דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הסמוכין על שלחנו, הוא משום שהם טפלים אליו, וע"כ י"ל דל"מ בזה מיגו, אך למש"נ שם סק"ה בדעת התוס' דהא דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הסמוכין על שלחנו הוא משום דמציאתן שלו, ודאי דמי למזכה ע"י אשתו דמהני בזה מיגו.

**וי"ל** עוד, אי נימא דלדעת ר"ת ל"מ האב ליתן לבנו גדול הסמוך על שלחנו מתנה, עמש"נ בזה בסימן ל"ח סק"ב ואילך, וכן בבנו קטן למש"כ הר"ן והנמו"י בב"מ דאינו זוכה במתנה שנותן לו האב, הרי י"ל דאף בעירוב ל"מ לזכות לו העירוב, ולא יועיל לו אלא עירוב שיזכו לו אחרים, דבזה הקילו חכמים שיזכה, וכמש"נ לעיל לגבי עבדים, גם י"ל דלא יהני רק אם יזכה לו האב ע"י אחר, אי נימא דבכה"ג שפיר מצי לזכות, וע"כ אף בשיש לו בית באותו חצר ל"מ לזכות על ידו, דאף איהו ל"מ זכי וליכא בזה מיגו דזכי לנפשי', וצ"ע בזה.

**שו"ר** בעבוה"ק ש"ד פ"ד, ז"ל, וכן ע"י אשתו "שאינה סמוכה על שלחנו" וכשיש לה בית באותו מבוי מתוך שהיא זוכה לעצמה זוכה לאחרים, עכ"ל, וצ"ב מ"ט הצריך הרשב"א שלא תהא סמוכה על שלחנו, ואין לפרש הטעם משום דאילו סמוכה על שלחנו, אינה צריכה כלל לערב, כיון שמקבלת פרס מבעלה, שהרי דעת הרשב"א שם בפ"ב דבאשה ל"מ קבלת פרס.

**ונ'** מוכח מזה בדעת הרשב"א כמש"נ, דבבנו ובתו הסמוכין על שלחנו ל"מ לזכות על ידם אף אם יש להם בית באותו מבוי, ואשר ע"כ כל שהאשה סמוכה על שלחנו, דמיא לבנו ובתו הסמוכין על שלחנו שאין מזכה על ידם אף בשיש להם בית באותו מבוי, ורק היכא שאינה סמוכה על שלחנו, אשר בזה אתינן עלה רק משום דינא דיד אשה כיד בעלה דא"א לזכות ע"י אשתו, בזה הוא דמהני מה שיש לה בית באותו מבוי, ולפ"ז אזיל הרשב"א לטעמי', שדעתו בחידושיו בסוגיין דאשה הסמוכה על שלחנו דמיא לבנו ובתו הסמוכין על שלחנו, ושלא כדעת הריטב"א דאף שסמוכה האשה על שלחן בעלה ל"ד לבנו ובתו הסמוכין על שלחנו דבשכרה קא אכלה, וז"פ.

**והנה** למש"נ לעיל לדון דהא דבבנו ובתו הסמוכין על שלחנו ל"מ שיש להן בית באותו מבוי הוא משום דל"מ האב ליתן להן מתנה, הרי דאי"ז שייך באשתו דקי"ל דהבעל שנתן מתנה לאשתו קנתה.

**ומוכח** מד' הרשב"א דהא דבבנו ובתו הסמוכין על שלחנו ל"מ מיגו דזכי, הוא כמש"נ מתחילה, דהוא משום דל"מ מיגו דזכי רק בדינא דא"א לזכות ע"י אשתו משום זכות הבעל בפירות, דבזה מיגו דזכיא לנפשה ובזכי' זו לית לי' זכות בפירות זכיא נמי לאחריני, ומשא"כ בדינא דא"א לזכות ע"י בנו ובתו הסמוכין על שלחנו אשר הוא משום שהם סמוכין על שלחנו וטפלים אליו וע"כ ל"מ לזכות על ידם, לא אמרי' מיגו דזכי לנפשי', הרי דלפ"ז ניחא דה"נ באשתו כל שסמוכה על שלחנו ונטפלת אליו, ל"מ מה שיש לה בית באותו חצר, כיון דל"מ בכה"ג מיגו דזכיא לנפשה, וצ"ע עוד בזה.

ו] **במרדכי** פ"ק דקידושין סי' תצ"ג, ז"ל, ואור"י דאינם שוים ממש שהרי אם הרב נותן מתנה לעבדו לא קני, דהא דאהני גבי גט כשהוא מקבלו מיד רבו היינו טעמא דגיטו וידו באין כאחד אבל שאר מתנה לא מהני, ואם הי' הבעל נותן מתנה לאשתו קנתה ואין הבעל אוכל פירות, ואומר הרב ר' אלחנן דההיא יש לדחות דמיירי דמזכה לה על יד אחר דכה"ג אפי' בעבד מהני, ואור"י דנ"ל דאפי' על ידי עצמה דקנתה, מההיא דפ' חלון דמזכה להם ע"י בנו ובתו ואשתו, עכ"ל, וע' בשו"ת מים עמוקים להראנ"ח סי' ב' שהוכיח מד' ש"ר דס"ל דאף ע"י עצמה קנתה.

**והנה** מכוון ראיית ר"י הוא, כמו שפירש הראנ"ח שם, שהרי הא דמזכה ע"י אשתו מוקמי' לה בשלהי נדרים בשיש לה בית באותו חצר דמיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, והרי דמצי זכיא לנפשה.

**וצ"ע** לדעת רבינו אלחנן דס"ל דל"מ לזכות לאשתו אלא ע"י אחר, דא"כ מה מהני שיש לה בית באותו חצר, הרי אף לעצמה ל"מ לזכות.[[229]](#footnote-230)

**ואין** לישב, דאף דבעלמא אין לה זכי', מ"מ בעירוב הקילו שתזכה כדי שיהא לה היתר, וכמש"כ התוס' לגבי עבדים, שהרי שפיר מצי הבעל לזכות לה ע"י אחר, ומהיכ"ת להקל דאף תזכה ע"י עצמה.

**ויל"ד** לישב בזה, דהנה לא נתפרש בד' רבינו אלחנן, אם מכוון דבריו הוא דכה"ג שמזכה ע"י עצמה לא זכתה האשה כלל, או דאף בכה"ג זכתה ואך שהבעל אוכל פירות, דומיא דהיכא שנתן לה אחר מתנה שהגוף שלה והבעל אוכל פירות וכמש"כ המרדכי בהמשך דבריו, והביא דהר"י מקורביל חולק ע"ז, וכ"נ דעת רש"י בקידושין דכ"ג: ובפ' בן סורר ואכמ"ל, ומ' דע"ז לא פליג רבינו אלחנן, אך בד' הראנ"ח שם מבו' דגם ע"ז פליג רבינו אלחנן, ולפי דבריו ודאי דלדעתו בשנתן לה הבעל מתנה ע"י עצמה לא זכתה כלל, וכמש"כ כן להדיא הראנ"ח שם.

**והנה** בפשוטו הי' נ' דכה"ג לא זכתה האשה כלל, שהרי היכא שהבעל נותן לה מתנה ה"ה מסתלק מזכות פירות, וכדחזי' דבמזכה לה ע"י אחר אינו אוכל פירות, ואילו בשנתן לה אחר מתנה לכאו' פשוט שהבעל אוכל פירות אף בשמזכה לה הלה ע"י אחר, ואך דל"מ לזכות לה ע"י עצמה, משום דידה כידו ואי"ז מעשה זכי' כלל כיון שלא יצא הדבר מרשותו, וכ"ה דלא מצי לזכות על ידה לאחרים, ומה"ט בדין שלא תזכה אף בגוף, דאם מצי זכיא בגוף והוי זה מעשה זכי', לכאו' אין טעם שיהא הדין חלוק ממזכה לה ע"י אחר ולא יהיו הפירות שלה.

**אך** אי נימא דמודה רבינו אלחנן דכה"ג זכתה האשה בגוף ואך שהבעל אוכל פירות, יל"פ דע"כ שפיר מצי לזכות לה עירוב, דכיון שזכתה בגופו סגי בזה לעירוב, ול"ב שתזכה בפירות, ומיגו דזכיא לנפשה לגוף, זכיא לאחריני אף להפירות, וז"פ.

**ובדעת** הר"י שהוכיח מהתם נ', לפמש"כ הבית מאיר והגרע"א שהבאנו לעיל סק"ב, דבזכיית עירוב בעי' שיהא העירוב קנוי לו לאכילה, ואי לאו הכי ל"מ, ואף אם ל"מ לאכלו משום זכות הבעל בפירי פירות ל"מ, ולפ"ז אי נימא דבעל שנתן מתנה לאשתו ע"י עצמה הוי הפירות שלו, ל"ה מהני לה לעירוב, ומזה הוא שהוכיח הר"י דאף בשנותן לה הבעל ע"י עצמה קנתה ואינו אוכל פירות.

**אך** בדעת רבינו אלחנן י"ל דפליג, וס"ל דבזכיית עירוב סגי שיהא הגוף שלו, וע"כ שפיר מצי לזכות עירוב לאשתו ע"י עצמה, וכמש"נ, וצ"ע עוד בזה.

**מא**

**בדין סולם**

**א'**

א] **עירובין** דפ"ג: אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו כל שגבוה עשרה טפחים למרפסת פחות מכאן לחצר, ופירש"י, ז"ל, מרפסת ארוכה היא, והרבה פתחי עליות פתוחין לה, וכולן יוצאין בסולם אחד לחצר, וממנה לרה"ר, ואעפ"כ אין אוסרין, הואיל וגבוה מרפסת עשרה, שלא הלכו בסולם אלא להקל, ואמרינן תורת מחיצה עליו ואינן אוסרין, עכ"ל.

**ובחי'** הריטב"א כתב ע"ד רש"י, ז"ל, וק"ל למה לי האי טעמא תיפוק לי דכיון שעירבו אלו לעצמן ואלו לעצמן הא קי"ל דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ואפילו בב' חצירות זו לפנים מזו, תירצו בתוספות שתפס רבינו ז"ל הטעם הזה לאוקמי סתם משנה אפילו כר"ע דאמר רגל המותרת אוסרת, עכ"ל, וכעי"ז כתב בספר המאורות בסוגיין בשם ההשלמה.

**ועד"ז** מצינו בד' בעה"מ, שפירש דכל הא דבעי' לטעמא דסולם תורת מחיצה, הוא רק היכא שלא עירבו בני המרפסת, אך כל שעירבו בני המרפסת לעצמן, ל"ב להא דסולם תורת מחיצה עליו, אלא אף בלא"ה אין אוסרין משום דהוי רגל המותרת במקומה שאינה אוסרת שלא במקומה, וכ"כ בחי' המאירי בסוגיין ובבית הבחירה בסוגיין ולעיל דנ"ט:, עיי"ש, וכן מבו' בפסקי ריא"ז בפ' כיצד מעברין, דכל הא דבעי' לדין סולם תורת מחיצה, הוא רק היכא שלא עירבו בני מרפסת לעצמן.

ב] **והנה** לעיל דנ"ט:, אמר להו רב נחמן לא תציתו לי' הכי אמר רב אדא אמר רב סולם תורת פתח עליו ותורת מחיצה עליו וכו', ומי אמר רב נחמן הכי והאמר רב נחמן אמר שמואל אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו אם יש לפניהם דקה ארבעה אינה אוסרת ואם לאו אוסרת הכא במאי עסקינן בדלא גבוה מרפסת עשרה.

**ופירש"י,** ז"ל, מרפסת וכו' ודריסת רגליהן ויציאתן לרשות הרבים דרך החצר הויא, לפיכך אם אינן מערבין עם הדיורין התחתונים אוסרים אלו על אלו להוציא כלי הבתים לחצר. ולא עירבו בני מרפסת עם בני חצר, אלא אלו לבדן ואלו לבדן וכו'. ואם לאו אוסרת, אלמא תורת פתח עליו ואפילו לחומרא, עכ"ל.

**ומבו'** בד' רש"י דמפרש לדינא דשמואל דאיירי היכא שעירבו בני המרפסת לעצמן, ואך ששכחו ולא עירבו בני מרפסת ובני חצר יחד, ומבו' לפ"ז מסוגיית הגמ', דאף היכא שעירבו בני המרפסת לעצמן, נמי בעי' להא דסולם תורת מחיצה עליו, ובלא"ה הם אוסרין על בני החצר.

**ובזה** אין לומר כמש"כ הריטב"א בדעת רש"י בסוגיין דפירש כן לדעת ר"ע, דהרי התם פריך הגמ' ממילתי' דשמואל, ומילתי' דשמואל ודאי הוא לפ"מ דקי"ל דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, וכאשר כ"ה דעת שמואל לעיל דע"ה:, וכבר עמד בזה הגאו"י בסוגיין, אמנם בבית מאיר סי' שע"ה כתב דלפ"ד הריטב"א, ה"נ מימרא דר"נ אמר שמואל אתיא כר"ע, וצ"ע.

**אמנם** לדעת כל הנך ראשונים דל"ב להא דסולם תורת מחיצה אלא היכא דהוי רגל האסורה, צל"פ דמילתי' דשמואל איירי בשלא עירבו בני מרפסת לעצמן, דבכה"ג הוו רגל האסורה במקומן, והם אוסרין בחצר, ובזה בעי' להא דסולם תורת מחיצה עליו, וכ"ה במאירי שם, וכ"כ הגאו"י שם.

**וזה** א"ש טפי לגירסת המאירי בסוגיין והמ"מ פ"ד מעירובין הט"ז, דגרסו במילתי' דשמואל "אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכח א' מהן ולא עירב", ועיי"ש בבית הבחירה שכתב די"ג ששכחו ולא עירבו, ולגיר' זו איירי בשעירבו אלו לעצמם ואלו לעצמם, ואך שלא עירבו יחד, ואפ"ה הן אוסרין, משום שיש להם תשמיש בחצר, ועמש"נ בזה להלן סק"ז, וכ"ה בפסקי ריא"ז שם שהעתיק למימרא דשמואל בשלא עירבו בני מרפסת לעצמן.

ג] **אמנם** הנה בד' רש"י מבו' להדיא דאף היכא שעירבו בני מרפסת לעצמן והוו רגל המותרת, נמי הם אוסרין בחצר, אלמלי הא דסולם תורת מחיצה עליו, וצ"ב הטעם בזה.

**ובפשוטו** צ"ל בזה, לפמש"כ בתור"פ בסוגיין, ז"ל, וא"ת היאך מערבין כל א' לעצמו, והא אסרי אהדדי כיון דסולם חשיב כפתח, וליכא למימר משום דבני מרפסת אין להם כח ורשות בחצר, דהא בגמ' משמע שיש תשמיש לבני מרפסת בחצר וכו', וי"ל דסולם תורת מחיצה עליו נמי להקל וכו', כפ"ה, עכ"ל.

**ומבו'** בד' תור"פ, דמצינו לדון שיאסרו בני מרפסת על בני החצר, משום מה שמשתמשין בחצר, ולא משום דריסת רגלם, וע"כ אף דהוו רגל המותרת מ"מ הם אוסרין, וע"ז הוא דפירש"י דהא דאין אוסרין הוא משום דסולם תורת מחיצה עליו.

**וכ"ה** גם במאירי בביהב"ח לעיל ד"ס., ז"ל, ויש גורסים וכו' אבל עירבו אלו לעצמם ואלו לעצמם וכו', אלא אף לדעת האומר רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שהלכה כן, דוקא בפנימית בחיצונה שאין לפנימית על חיצונה שום תשמיש אלא דריסת הרגל וכו', אבל מרפסת וחצר מצד שאין חצר בדיורי העליות יש לבני מרפסת תשמיש בחצר, וכל שהמרפסת פתוחה לחצר אוסרת, וכן כתבוה גדולי המפרשים, עכ"ל, וכ"ה בחי' המאירי שם בסו"ד.

**אמנם** אי"ז מתישב בל' רש"י לעיל דנ"ט:, שפירש להדיא דהא דאוסרין אלו על אלו הוא משום דדריסת רגליהן ויציאתן לרה"ר דרך החצר, והרי דאוסרין עליהן משום דריסת הרגל ולא משום שמשתמשין בחצר.

ד] **וצ"ל** בד' רש"י, כמש"כ בחי' הריטב"א בדנ"ט: שם, ז"ל, ולא אמרינן רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה דבני מרפסת ובני חצר טפי שייכי אהדדי מבני שתי חצירות הפתוחות זו לזו, עכ"ל, וזה שלא כדבריו בסוגיין שכתב דלמ"ד דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה ל"ב להא דסולם תורת מחיצה עליו.

**ודבריו** מתפרשים עפמש"כ התוס' לעיל דנ"ט. דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא "שלא במקומה", אך "במקומה" אף רגל המותרת אוסרת, וע"כ כיון דבני מרפסת ובני חצר שייכי טפי אהדדי, וחשיב החצר מקומם של בני המרפסת, ע"כ אוסרין בני המרפסת בחצר אף ברגל המותרת.

ה] **והנה** בפשוטו היכא שלא עירבו בני המפרסת והוו רגל האסורה, אין אוסרין על בני החצר, משום דסולם תורת מחיצה עליו, ולא מיבעיא לדעת בעה"מ שפירש דרק היכא שלא עירבו הוא דבעי' להא דסולם תורת מחיצה עליו, אשר לדעתם מפורש בסוגיית הגמ' דאף ברגל האסורה מהני הא דסולם תורת מחיצה עליו, אלא אף אם נפרש דאף בדהוו רגל המותרת בעי' להא דסולם תורת מחיצה עליו, וכר"ע דרגל המותרת אוסרת, או דבזה אף רבנן מודו משום דשייכי אהדדי טפי, מ"מ בפשוטו כ"ה דמהני סולם לרגל המותרת שלא תאסור, ה"נ מהני אף לרגל האסורה שלא תאסור.

**אך** יש שדנו לחלק בזה בין רגל המותרת לרגל האסורה, וע"ד מה שדנו הריטב"א ומהרש"א לעיל דע"ה. דל"מ דקה רק לרגל המותרת לר"ע ולא לרגל האסורה לדידן, אך מסקנתם שם דמהני דקה אף לרגל האסורה, וכ"ה מבו' בתוס' ובתוס' הרא"ש שם, וכ"ה בפסקי ריא"ז שם ה"ה דין ב', וע' גאו"י שם.

**וכ"ה** מבו' בפסקי ריא"ז לעיל פ' כיצד מעברין, ובחי' המאירי בסוגיין, ובבית הבחירה בסוגיין ולעיל ד"ס. דאף היכא שלא עירבו בני המרפסת אינם אוסרין על בני חצר משום הא דסולם תורת מחיצה עליו.

**וכ"ה** מבו' גם לפ"ד הרשב"א בדנ"ט: שפירש דהא דמהני סולם תורת מחיצה הוא משום כללא דאין לך אוסר על חבירו אלא בשיכול לערב עמו, ועמש"נ בזה באורך להלן סקי"ג ואילך, והנה הרי הך כללא דכל שאינו יכול לערב אינו אוסר מבו' ברשב"א שם דהוי אף ברגל האסורה, וא"כ אף סולם יועיל לרגל האסורה.

**אמנם** הנה בטור סי' שע"ה, ז"ל, מרפסת וכו', ובני העליות יורדין ממנה לחצר ועוברין לרשות הרבים, אינן אוסרין על בני החצר דסולם תורת פתח עליו והוי כשתי חצירות ופתח ביניהן שאם רצו מערבין יחד ואם רצו כל אחד מערב לעצמו, ובלבד שיערבו כל בני מרפסת לעצמן כדי שתהא רגל המותרת במקומה, וכ"ה בשו"ע שם ס"א, וכבר הביאו שכ"ה גם באו"ז סי' קפ"ח, וכ"ה בחי' המאירי לעיל דנ"ט, והבאנו דבריו להלן סק"ז.[[230]](#footnote-231)

**ועיי"ש** בבית מאיר שתמה, דמ"ט אם לא עירבו בני מרפסת לעצמן, הן אוסרין על בני החצר, הרי סולם תורת מחיצה עליו להקל, וכ"ה שאמרו לעיל ד"ס. דאי סולם תורת מחיצה עליו א"צ דקה,[[231]](#footnote-232) וכן תמהו הגאו"י לעיל ד"ס. והחזו"א בסי' צ"ו סקי"ח.

**אמנם** הנה בחי' המאירי בסוגיין עמ' ל"ב ועמ' ל"ח מבו' בפשוטו שדעת הראב"ד דקי"ל דסולם תורת פתח עליו, וע"כ בני מרפסת אוסרין בחצר אא"כ עשו דקה, ואולי זה גם מכוון המאירי לעיל ד"ס. עמ' ס"ט בשם הראב"ד, עייש"ה,[[232]](#footnote-233) אך מלבד שקשה לומר כן בדעת הטושו"ע, שהרי פשטות הסוגיא לעיל דנ"ט: דקי"ל דסולם תורת מחיצה עליו להקל, גם בטושו"ע בסי' שצ"ב ס"ב מבו' דקי"ל דתורת מחיצה עליו.

ו] **והנה** בפי' ריו"נ במתניתין, ז"ל, אנשי חצר ואנשי מרפסת וכו' הואיל וגבוה מרפסת י' שלא הלכו בסולם אלא להקל וכו', ומשום דריסת הרגל נמי אין אוסרין את בני חצר שלא עירבו עמהן דהא לית הלכה כר"ע אלא כרבנן דאמרי דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ובני מרפסת מותרין במקומן הן וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב בפי' ר"ח בן שמואל.

**ומבו'** להדיא בד' ריו"נ ורחב"ש כדעת הטושו"ע שאם היו בני המרפסת רגל האסורה היו אוסרין על בני חצר, ול"ה מהני ע"ז הא דסולם תורת מחיצה עליו.

**אך** צ"ב במה שפתחו ריו"נ ורחב"ש דמה שאין אוסרין עליהן הוא משום דסולם תורת מחיצה עליו, ומה בעי' לזה הרי הוו בני מרפסת רגל המותרת במקומה שאינה אוסרת שלא במקומה, ואם מ"מ היו אוסרין, ואפ"ה כיון דסולם תורת מחיצה עליו אין אוסרין, א"כ מ"ט היכא דהוו בני מרפסת רגל האסורה ה"ה אוסרין על בני חצר, ול"מ הא דסולם תורת מחיצה.

**ומצינו** כן גם בד' הגר"ז בסי' שע"ה ס"א, ז"ל, אבל א"צ לערב עם בני החצר, שאף שהם עוברין כנדצ"ל לרה"ר דרך החצר אינם אוסרים אותה עליהם, הואיל ואינן פתוחין לה אלא למרפסת וסתם מרפסת גבוה י' וכו', ואף שהסולם תורת פתח עליו אעפ"כ אין העליות חשובות כפתוחות לחצר לפי שהסולם אין תורת פתח עליו אלא להקל וכו' אבל לא להחמיר, בד"א וכו' כשיערבו הם יחד וכו והוי זהו רגל המותרת במקומה וכו' אבל אם לא עירבו כיון שהם אסורים במרפסת שלהם ה"ז רגל האסורה במקומה ואוסרת שלא במקומה, עכ"ל, וצ"ב כנ"ל, דכיון דהוו רגל המותרת שאינה אוסרת שלא במקומה, א"כ מה בעי' להא דסולם תורת מחיצה עליו.

ז] **ומצינו** הטעם בזה בחי' המאירי לעיל דנ"ט:, ז"ל, ולענין פסק אנשי חצר ואנשי מרפסת וכו', דודאי הלכה כר"נ דסולם תורת מחיצה עליו להיות חולקת בין ב' רשויות וכו', ואם שכח א' מבני מרפסת ולא עירב ה"ז אוסר כל בני מרפסת, ולא עוד אלא שאוסר ג"כ על בני החצר, ואע"פ שב' רשויות הם, מ"מ דריסת בני מרפסת על החצר, והואיל ובני מרפסת אסורין במקומם וכו' קי"ל דרגל האסורה במקומה אוסרת וכו', ואע"ג דאיכא סולם ופסקינן דתורת מחיצה עליו לחלק בין ב' רשויות, אפ"ה לא גרעי מב' חצירות זו לפנים מזו ופתוחות זו לזו דפנימית אוסרת על החיצונה, עכ"ל.

**ומבו'** בד' המאירי, דהא דרגל האסורה אוסרת ואף דסולם תורת מחיצה עליו, הוא משום דלא גרעי מב' חצירות הפתוחות זו לזו דפנימית אוסרת על החיצונה.

**אך** צ"ע, שהרי בגמ' מבו' דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו דמה"ט אין אוסרין בני מרפסת על בני חצר, והמאירי עצמו בריש דבריו כתב להא דסולם תורת מחיצה עליו, ודמה"ט אין אוסרין.

**אמנם** עיי"ש במאירי להלן שכתב, דבני מרפסת אוסרין בחצר ובפשוטו צ"ל דכונתו בשאינו גבוה י' וליכא תורת מחיצה עליו, אף דהוו רגל המותרת במקומה, משום שיש להם תשמיש בחצר, והביא כן בשם הראב"ד.

**ולפ"ז** נ' דע"ז הוא דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו, דמה"ט אין אוסרין בני המרפסת על בחצר משום תשמישן בחצר, וכ"ה להדיא בתור"פ בסוגיין, דהא דסולם תורת מחיצה עליו מהני דמה"ט אין בני המרפסת אוסרין בחצר אף שמשתמשין בה.[[233]](#footnote-234)

**ונ'** בביאורו, דאף דמבו' להלן דפ"ד: בדין גזוזטראות דגם תשמיש שע"י סולם אוסר, והגם דתורת מחיצה עליו, מ"מ כבר פי' התוס' דכיון דתורת מחיצה עליו לא עדיף משלשול, וע"כ אין בני עלי' אוסרין על בני חצר משום דהוי לזה בנחת ולזה בקשה ונותנין אותו לזה שבנחת.

**והא** דבעי' בזה לדינא דסולם תורת מחיצה עליו, דלכאו' ממ"נ אם הוי בפועל תשמיש קשה לא בעינן להא דתורת מחיצה עליו, ואם אי"ז תשמיש קשה מה מהני הא דתורת מחיצה עליו, ואטו דינא דתורת מחיצה עליו חושבו לתשמיש קשה, נ' פשוט, דאם הי' תורת פתח עליו, ל"ה מהני מידי הא דבפועל הוי זה תשמיש בקשה לבני המרפסת שצריכין לירד דרך סולמות, דכיון דהמרפסת פתוחה לחצר, והוי החצר עצמה חלק מרשות בני המרפסת, לא מהני מה שירידתם לחצר הויא בקשה, דמ"מ כיון שאחר שיורדים דרך סולם משתמשים הם בנחת, חשיב כלזה בנחת ולזה בנחת, ורק משום דסולם תורת מחיצה עליו, אשר משו"ז אין החצר עצמה חלק מרשות בני המרפסת, אלא אתינן לאסרה משום שמשתמשין בה מרשותם שבמרפסת, הרי דע"ז אמרי' דכלפי רשותם שבמרפסת הן משתמשין בחצר בקשה, והוי לזה בנחת ולזה בקשה, ודו"ק, ועמש"נ עוד בזה בסימן מ"ב סק"ו.

**ולפ"ז** י"ל, דכל מש"א לעיל ד"ס. דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו דמה"ט אין בני מרפסת אוסרין על בני חצר, הוא רק משום דהוי רגלם רגל המותרת, ואין לאסור בזה משום דריסת הרגל, ואך אתינן לאסור משום שמשתמשין בחצר, וע"ז מהני הא דסולם תורת מחיצה עליו, דחשיב כלזה בנחת ולזה בקשה שנותנין אותו לזה שבנחת, ומשא"כ היכא שיש לאסור משום דריסת הרגל, ל"מ בזה הא דסולם תורת מחיצה עליו, דבדריסת הרגל ל"מ הא דהוי לזה בנחת ולזה בקשה, וע"כ היכא שלא עירבו בני מרפסת והוו רגל האסורה, ה"ה אוסרין על בני חצר.

ח] **והנה** אמנם בחזו"א סי' צ"ו סקי"ח נראה שדן לפרש כן, ועיי"ש שדחה לזה, דאם כלפי תשמיש מהני סולם תורת מחיצה משום לזה בנחת ולזה בקשה, לא עדיף דריסת הרגל מיני', דעיקר דין דריסת הרגל הוא משום דחשיב כשותף בתשמיש, אך במקום ששותף אינו אוסר, גם דריסת הרגל אינו כלום, עכ"ד.

**אך** באמת יש מקום לדון בזה בזה דלגבי דריסת הרגל ל"מ דין נחת וקשה, ומכמה טעמים.

**חדא** הוא לפמש"כ החזו"א גופי' בסי' פ"ב סק"י, ז"ל, דרגל האסורה במקומה אוסרת דחשבינן ב' החצירות כחצר אחת גדולה משותפת לשניהם וכו', ומה שדריסת רגלם על החיצונה אי"ז אוסר דלא חשיב תשמיש דירה ועוד דהוי לזה לתשמיש ולזה להילוך וגרע מלזה בפתח ולזה בזריקה שאין זה שבזריקה אוסר כדאמר לקמן פ"ג ב' וכו', עכ"ל, וכיון דבלא"ה דריסת הרגל גרע מלזה בפתח ולזה בזריקה, ואפ"ה דריסת הרגל אוסרת משום דחשבינן ב' החצירות כחצר אחת גדולה משותפת לשניהם, ע"כ ל"מ בזה מידי הא דהויא הדריסת הרגל בקשה דרך סולם, דאף בכה"ג היא אוסרת.

**וי"ל** עוד, לפ"ד המ"מ דדינא דלזה בנחת ולזה בקשה נותנין אותו לזה שבנחת, היינו שנאסר על אותו שתשמישו בקשה להשתמש, וע"כ הוא שאינו אוסר ולפ"ז י"ל דבדריסת הרגל אין לנו לסלקו, שהרי ע"כ עליו לעבור, וע"כ בזה ל"מ מידי הא דהוי לזה בנחת ולזה בקשה.

**וי"ל** עוד, דרק כד דייני' לאסור משום התשמיש, הרי שתשמיש קשה לא חשיב כ"כ, והוי תשמיש גרוע, וע"כ אי"ז אוסר, אך כד דייני' משום דריסת הרגל י"ל דכל דריסת הרגל הוי כתשמיש חשוב, וליכא נפ"מ כיצד הויא הדריסת הרגל, גם יל"ד ולומר דסולם אינו כקשה, רק להשתמש דרכו מן הבית, אך לענין הילוך ל"ח כלל כתשמיש קשה.

**וי"ל** עוד לפמש"נ להלן סקט"ו ובסימן ל"ד בדעת הרמב"ן ודעימי', דאיסורא דדריסת הרגל אינו כלל משום דחשיב כשותף בתשמיש, אלא הוא משום דע"י הדריסת הרגל חשבינן להו כמקום א', וא"א לערב מקום א' לחצאין, ולפ"ז י"ל דע"ז ל"מ דין נחת וקשה כלל.

ט] **אמנם** לכאו' דרך זו אינה מתישבת בדעת הטושו"ע, דכל דרך זו אתיא לדעת התוס' בסוגיין דתשמיש שע"י סולם חשיב כשלשול, אשר לפ"ז י"ל דנידון הגמ' לעיל ד"ס. הוי על הא שאוסרין בני המרפסת בחצר משום שמשתמשין בה, וע"ז הוא שאמרו דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו לחשבו כתשמיש קשה, ונותנין אותו לבני החצר שמשתמשין בו בנחת.

**אך** הנה בטושו"ע סי' שע"ב מבו' להדיא דסולם חשיב כתשמיש בנחת, ומה"ט בכותל שבין ב' חצירות ועשה א' מן החצירות סולם, חשיב לזה בנחת ולזה בקשה, והרי דסולם חשיב כתשמיש נחת,[[234]](#footnote-235) דלדעת התוס' דסולם לא עדיף בשלשול, הרי דבהך גוונא הוי כלזה בשלשול ולזה בזריקה דקי"ל דשניהם אסורין, וזה כדעת הרשב"א והריטב"א בסוגיין דס"ל דסולם חשיב תשמיש נחת, וע"כ הקשו מ"ט אין אוסרין אלו על אלו משום שמשתמשין דרך סולמות, ועמש"נ בזה באורך בסימן מ"ב.

**ולדעתם** הרי אין לפרש דל"מ הא דסולם תורת מחיצה עליו רק כד אתינן לאסור מכח התשמיש, אשר ע"ז מהני הא דתורת מחיצה עליו דמה"ט חשיב כתשמיש בקשה, וע"כ כד אתינן לאסור משום דריסת הרגל ל"מ הא דתורת מחיצה עליו, דדריסת הרגל אוסרת אף היכא דהויא בקשה, וכמש"נ לעיל, שהרי לדעתם תשמיש שע"י סולם חשיב כתשמיש בנחת, וא"כ אם מהני הא דסולם תורת מחיצה דמכח זה אין אוסרין משום שמשתמשין בחצר, ה"נ בדין דיהני הא דתורת מחיצה עליו שלא יאסרו בדריסת הרגל.

י] **ואשר** ע"כ צ"ל בזה, לפמש"כ הריטב"א לעיל דנ"ט: דהא דבני מפרסת אוסרין על בני חצר אף דהוו רגל המותרת, הוא משום דשייכי טפי אהדדי, והיינו משום דחשיב החצר כמקומם של בני העלי', וע"כ הן אוסרין אף ברגל המותרת.

**ולפ"ז** י"ל דע"ז הוא דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו, דכיון דמפסקת מחיצה ביניהם, תו חזינן להחצר כרשות חלוקה לעצמה, ולא חשיבא כמקומם של בני המרפסת, והדר דינא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, וע"כ הוא שאינם אוסרין על בני החצר.

**ולפ"ז** לא מצינו כלל דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו שמכח זה לא יאסרו בדריסת הרגל, ול"מ אלא לחשוב החצר כרשות חלוקה מן המרפסת, ואשר ע"כ כל שלא עירבו בני המרפסת והוו רגל האסורה במקומה שאוסרת אף שלא במקומה, ל"מ מידי הא דסולם תורת מחיצה עליו, וכבר כתבו כן בהערות לחי' המאירי לעיל ד"ס. ובקובץ ביאורי ענינים.

יא] **ואולי** י"ל עוד בזה, לפמש"כ הבית מאיר בסי' שצ"ב ס"ו ד"ה ואולם, דהא דבית שלא עירב אוסר בחצר וחצר שלא עירבה אוסרת במבוי, ולא אמרי' דהוי כרגל המותרת במקומה שאינה אוסרת שלא במקומה,[[235]](#footnote-236) הוא משום דהא דבית אוסר בחצר והא דחצר אוסרת במבוי, הוא משום דהוי כמטלטל מרה"י לרה"ר, וע"כ בזה ל"ש כלל דינא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת, עכ"ד, וצ"ב.

**ומבו'** מדבריו, דהא דבית אוסר בחצר וחצר אוסרת במבוי, אי"ז כלל משום דאית להו בחצר ובמבוי דריסת הרגל ותשמיש, אלא אף בלא"ה הן אוסרין בחצר ובמבוי, כיון דהוי החצר והמבוי שלהם הוי מכלל רשותם.

**ולפ"ז** י"ל, דע"כ היו בני מרפסת אוסרין על בני חצר, אלמלי הא דסולם תורת מחיצה עליו, דהגם דהוו רגל המותרת במקומה, מ"מ הרי כל בית הפתוח לחצר אוסר בחצר, וה"נ בני המפרסת שביתם פתוח לחצר אוסרין בחצר, אך כ"ז הוא רק היכא שהחצר שלהן, וזה כמש"כ בתור"פ בסוגיין דאיירי שהחצר שלהן, ודלא כמש"כ בחי' הרשב"א והריטב"א דאיירי שאין החצר של בני המרפסת, וע"ז הוא דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו, אשר משו"ז חשיב דאין ביתם פתוח לחצר, וע"כ אין אוסרין בחצר, דל"ה כבית הפתוח לחצר דאוסר בחצר.

**ולפ"ז** י"ל, דל"מ ה"ט דסולם תורת מחיצה עליו, רק אם באנו לדון שיאסרו על החצר משום שביתם פתוח לשם, וע"ז שפיר אמרי' דכיון דתורת מחיצה עליו ל"ח שביתם פתוח לשם, אך משא"כ היכא שלא עירבו בני מרפסת לעצמן והוו רגל האסורה במקומה שאוסרת שלא במקומה, ל"מ מידי הא דסולם תורת מחיצה עליו, דמ"מ כיון דאית להו דריסת הרגל עליהם אוסרין עליהן.

**אמנם** עיקר ד' הבית מאיר מחודשים טובא, דבפשוטו הא דבית אוסר בחצר הוא רק משום שמשתמש בחצר, וצ"ע בזה.

**ב'**

יב] **בעיקר** ד' ר"פ דמהני הא דסולם תורת מחיצה דמה"ט אין אוסרין בני מרפסת משום מה שמשתמשין בחצר, הנה מצינו בד' הרשב"א והריטב"א דפליגי ע"ז.

**דהנה** בחי' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, וא"ת אפילו בשגבוה המרפסת מן החצר עשרה, למה אין אוסרין בני החצר על בני עליות של המרפסת להשתמש במרפסת, ובני עליות על בני החצר להשתמש בחצר, כיון שבאים אלו על אלו דרך סולמות, דהא אמרינן בגמרא גבי ב' גזוזטראות דכשבאין בני התחתונה דרך עליונה למלאות שאוסרת התחתונה על העליונה, תירצו בתוספות וכו', אבל הכא וכו' אבל המרפסת של בני העליות והחצר לבני החצר, וכיון שגבוהין זה מזה עשרה אינן אוסרין זה על זה דרך סולם, עכ"ל, וכעי"ז כתב בחי' הריטב"א.

**וד'** הראשונים צ"ב, דמ"ט יאסרו בני החצר על בני המרפסת ובני המרפסת על בני החצר, הרי סולם תורת מחיצה עליו, ומה"ט אין אוסרין אלו על אלו, וכמש"א בסוגיא לעיל דנ"ט:, וכמו שהביאו הראשונים גופייהו בדבריהם, והאמנם הראשונים למדו כן ממש"א בגמ' בב' גזוזטראות שאוסרין בני תחתונה בשבאין דרך סולמות למלאות, אך צ"ב הטעם בזה, דמ"ט ל"מ ע"ז הא דסולם תורת מחיצה עליו.

**ומבו'** מד' הראשונים, דל"מ ה"ט דסולם תורת מחיצה עליו רק לגבי איסורא דדריסת הרגל, אך כל דאתינן לאסור משום שמשתמשים ברשות זו, ל"מ ע"ז מידי הא דסולם תורת מחיצה עליו.[[236]](#footnote-237)

**וכ"נ** גם מד' בעה"מ שכתב דל"ב לה"ט דסולם תורת מחיצה עליו אלא בשלא עירבו בני מרפסת, ונ' מדבריו דאם עירבו בני מרפסת ל"מ מידי הא דסולם תורת מחיצה, ולכאו' הרי אכתי בעי' לזה היכא שיש להם חלק בחצר ומשתמשים שם, דבזה הם אוסרין אף דהוו רגל המותרת, ובע"כ שדעתו דע"ז ל"מ הא דסולם תורת מחיצה עליו, וכמש"נ מד' הרשב"א והריטב"א, וכ"ה מבו' גם בחי' המאירי ובביהב"ח בסוגיין.

יג] **ונ'** בטעמם, דהנה באמת עיקר הא דמהני דינא דסולם תורת מחיצה עליו דמה"ט אין אוסרין בני חצר על בני המרפסת, צ"ב רב, דהגם דתורת מחיצה ע"ז, מ"מ מה טעם יש בזה דמכח זה אין אוסרין בני המרפסת על בני החצר, דהגם דמפסקת מחיצה ביניהם, הרי סו"ס אית להו דריסת הרגל עליהם, ומ"ט אינם אוסרין.

**ומצינו** הטעם בזה בתו"ד הרשב"א לעיל דנ"ט:, ז"ל, וכלל גדול הוא שאין לך אוסר על חבירו משום עירוב אלא ביכול לערב עמו ושכח ולא עירב, כגון רגל המותרת במקומה לר' עקיבא, ורגל האסורה לת"ק דאוסרת שלא במקומה כיון שיכולה לערב ולא עירבה וכו', אבל בני רה"ר ומבוי שחוץ ללחי וקורה או שחוץ לדלתות אינו אוסר על בני מבוי שלפנים מן הלחי שהרי אינן ראויים לערב בפת עמהן עכשיו, וגדולה מזו אמרו בסולם שאם רצו לערב מערבין ואעפ"כ תורת מחיצה עליו ואין אוסרין ואע"פ שיש לו דרך עליהן, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרשב"א, דהא דמהני דינא דסולם תורת מחיצה עליו דמכח זה אין אוסרין בני מרפסת על בני חצר, הוא משום הך כללא דאין לך אוסר על חבירו משום עירוב אלא בשיכול לערב עמו ולא עירב, וע"כ אף דבסולם אם רצו לערב מערבין, מ"מ כיון דתורת מחיצה עליו להקל, דייני' לגבי להקל שאין יכולין לערב עמהם, וע"כ הוא דאין אוסרין עליהם.

יד] **והנה** בפשוטו הי' נ' לבאר בזה, דהך כללא דאין לך אוסר וכו' יסודו הוא משום דכל דל"מ לערב יחד משום שמחולקין הן זמ"ז, הרי דמה"ט גם אין אוסרין זע"ז בדריסת הרגל, דיסוד איסורא דדריסת הרגל הוא משום דחזינן למקום זה כחלק מרשותם, ויש להוסיף בזה, מש"כ החזו"א בסי' פ"ב סק"י בטעמא דרגל המותרת אינה אוסרת, ז"ל, ומה שדריסת רגלן על החיצונה אי"ז אוסר דלא חשיב תשמיש דירה ועוד דהוי לזה לתשמיש ולזה להילוך וגרע מלזה בפתח ולזה בזריקה שאין זה שבזריקה אוסר כדאמר לקמן פ"ג ב', עכ"ל, ועיי"ש לעיל מינה שביאר דהא דרגל האסורה אוסרת הוא משום "דחשבינן ב' החצירות כחצר א' גדולה משותפת לשניהם", עכ"ד, וכל דאין יכולים לערב עם מקום זה ל"מ לחשבו כחלק מרשותן.

**ולפ"ז** הי' מבו' היטב ד' הרשב"א, דע"כ הגם דבסולם תורת פתח עליו ויכולים לערב יחד, מ"מ לקולא דייני' לי' כמחיצה וחשיבי כרשות מחולקת, ול"מ דריסת רגלם לחשוב מקום זה כחלק מרשותם.

**ולפ"ז** הי' מבו' היטב גם הא דל"מ הא דסולם תורת מחיצה עליו רק לגבי איסורא דדריסת הרגל, דרק בדריסת הרגל דאי"ז תשמיש הראוי לאסור, וכמש"כ החזו"א, וכל מה שבאנו לדון שיאסור הוא משום דעי"ז חשבינן ב' החצירות כחצר א' גדולה משותפת לשניהם, הרי שבזה אמרי' דכל דאיכא מחיצה ביניהם ל"ש לחשבן כחצר אחת, וע"כ אין אוסרין עליהן, ומשא"כ כד אתינן לאסור משום שמשתמשין שם, ל"מ מידי הא דסולם תורת מחיצה עליו, דהגם דאיכא מחיצה בין מקום פיתן לרשות זו, מ"מ כיון שמשתמשין ברשות זו, הויא רשות דילהו ואוסרין בה.

**אך** באמת אין לפרש כן, שהרי הרשב"א שם כתב עוד, ז"ל, ועם דברי הרב נר"ו עלה לנו תירוץ לשיור העיר שמתיר בעיר של רבים, ואדרבה הי' לו לאסור מפני שרגלו מצוי' בעיר ולא מצו מסלקי מהכא, אלא שלא אמרו שיאסור אלא מי שיכול לערב ולא עירב, אבל אלו כיון שהן בעיר של רבים והרי היא של רבים אינן יכולין לערב כולן ביחד ולפיכך אינן אוסרין, עכ"ל, והתם הרי הא דל"מ לערב יחד אי"ז משום דהרשויות חלוקות זמ"ז, ואפ"ה מכח הא דל"מ לערב יחד אין אוסרין זע"ז בדריסת הרגל.

**גם** עיקר טעם זה אינו מתישב בל' הרשב"א, שכתב דאין לך אוסר וכו' אלא ביכול לערב עמו "ושכח ולא עירב", וכ"כ להלן שלא אמרו שיאסור אלא מי שיכול לערב "ולא עירב", וכ"ה בל' הריטב"א, ולכאו' תיבות אלו הם למותר, דעיקר הטעם הוא דאין דריסת הרגל אוסרת אלא במקום הראוי להתערב.

טו] **ואשר** ע"כ נ' לבאר בזה בדעת הרמב"ן והרשב"א ודעימייהו, דבאמת דריסת הרגל אי"ז כלל תשמיש הראוי לאסור, וכמו שהבאנו לעיל סקי"ד מש"כ החזו"א בסי' פ"ב סק"י, ומה"ט דעת רבנן בתראי לעיל דע"ה. דאף רגל האסורה במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, וכמש"כ בפסקי רי"ד ובמאירי שם, ועמש"נ בזה בסימן ל"ד סק"ב.

**והא** דדריסת הרגל אוסרת, הוא משום דעי"ז חשיב כמקום אחד, ודינא הוא דא"א לערב מקום לחצאין, וכאשר כן פירש"י לעיל דנ"ט, דמש"א בגמ' שם דמבוי מבוי נמי אסרי אהדדי, הוא משום שהורגלו להיות אחד וע"כ אסרי אהדדי, ומבו' ברא"ש שם דהיינו משום דדינא הוא דא"א לערב רשות אחת לחצאין, (וע"כ דעת הרא"ש דאם חילקו המבואות בתיקוני חצר שפיר מערבין כל מבוי בפנ"ע, דעי"ז כבר ל"ח כרשות אחת, ואכ"מ), ואשר זהו שחידשו דכל הא דא"א לערב מקום לחצאין, הוא רק היכא שיכולים לערב יחד, דבזה דינא הוא שעליהם לערב יחד, וכל שלא עירבו אוסרין אלו על אלו, משום שלא עשו כדינם לערב כולם יחד, אך כל דא"א להם לערב הכל יחד מהני לערב לחצאין.

**ועמש"נ** עוד בגדר איסורא דדריסת הרגל בסימן ל"ד.

**ואשר** זמש"כ הראשונים דה"נ בעיר של רבים, כיון דדינא הוא שאין להם לערב כל העיר יחד אלא צריכין להניח שיור, ל"ש בזה כל עיקר איסורא דדריסת הרגל, שיסוד איסורו הוא משום שדינם לערב יחד וא"א לערב רשות אחת לחצאין, ובעיר של רבים הרי אדרבה דינם הוא שלא לערב יחד אלא לערב לחצאין.

**ואשר** זמש"כ הרשב"א, דה"נ היכא שמפסיק ביניהם סולם דתורת מחיצה עליו, הרי דהגם דאף תורת פתח עליו ויכולים לערב יחד, מ"מ לקולא דייני' לי' כמחיצה שאין דינם לערב יחד, וע"כ אין אוסרין עליהן בדריסת הרגל.

טז] **ולפ"ז** נ' פשוט דע"כ שפיר הקשו הראשונים בסוגיין מ"ט אין אוסרין אלו על אלו משום שמשתמשים ברשות זו, דע"ז ל"מ מידי הא דסולם תורת מחיצה עליו, שהרי הא דמהני סולם תורת מחיצה, הוא משום הך כללא דאין לך אוסר על חבירו אלא בשיכול לערב עמו ולא עירב, והך כללא פשוט שאינו אלא באיסור שע"י דריסת הרגל, וכמש"נ דבזה כל עיקר האיסור הוא משום דחשבי' לה כרשות אחת שאין מערבין אותה לחצאין, אך באיסור שמכח תשמיש, שאינו כלל מדינא דאין מערבין לחצאין, אלא הוא משום דרשות זו שמשתמש בה הויא רשות דילי' וה"ה אוסר עלי', הרי הוא אוסר אף היכא שאינו יכול לערב, וע"כ ל"מ מידי הא דסולם תורת מחיצה עליו, דהגם דמשו"ז חשבינן לה כאינם יכולים לערב זע"ז, מ"מ אוסרין הן זע"ז.

**ויש** להוכיח כן, דבאיסור שמכח תשמיש ל"ב שיהיו יכולים לערב זע"ז, מהא דתנן לעיל דע"ו: בכותל שבין ב' חצירות גבוה י' ורחב ד' דמערבין ב' ואין מערבין א', וכו' ובלבד שלא יורידו למטה, והרי דאוסרין זע"ז את ראש הכותל, אע"פ שאינם יכולין לערב יחד.

**ויש** להוכיח כן גם מסוגיית הגמ' לקמן דפ"ד: בגג הסמוך לרה"ר דמבו' דבני רה"ר אוסרין על הגג משום שמשתמשין בו, והגם שאין יכולין לערב עמם.

**ומוכח** כן גם מסוגיית הגמ' לקמן דפ"ה: דיש לאסור להעביר דרך אויר רה"ר משום איסור דיורים, והגם דא"א לערב עמם, והרי דכל היכא דאסרינן מכח השימוש ל"ב שיהיו יכולין לערב זע"ז, ומה שאסרו באויר רה"ר הרי אי"ז משום דריסת הרגל, דדריסת הרגל לא הויא באויר, אלא הוא משום שפעמים משתמשין באויר, וכמבו' בד' הריטב"א שם, ורק היכא דאתינן לאסור מכח דריסת הרגל, בעינן שיהיו יכולין לערב זע"ז.[[237]](#footnote-238)

יז] **אמנם** אכתי ילה"ע בזה, שהרי מבו' בסוגיית הגמ' בדפ"ה: דאף ברה"ר מצינו לאסור מכח תשמיש בני רה"ר, וע"כ ל"מ בזה הא דאין יכולים לערב יחד, וא"כ תיקשי במש"כ הראשונים לעיל דנ"ט: דמערבין רה"ר לחצאין היכא שאין יכולים לערב יחד, ואין אוסרין אלו על אלו, וצ"ב דהאמנם כל שאין יכולין לערב יחד אין אוסרין אלו על אלו משום דריסת הרגל, אך הרי אוסרין אלו על אלו ברה"ר גם משום שמשתמשין בה, וע"ז הרי ל"מ מידי הא דאין יכולין לערב יחד, וכמש"נ.

**ונ'** די"ל בזה, לפמש"כ החזו"א סי' פ"ו סקי"ג, בביאור הסוגיא לעיל דנ"ט:, ז"ל, דאה"נ דרה"ר קייל לחלק כיון דנשאר להם רה"ר לאלו ולאלו, מ"מ דריסת הרגל ס"ד דאכתי לא נסתלק, עכ"ל,[[238]](#footnote-239) ולפ"ז מתישב היטב ד' הראשונים, דהאמנם היכא דאתינן לאסור מכח שמשתמשין ברשות ל"מ הא דאין יכולין לערב יחד, אך הרי כל שמערבין רה"ר לחצאין אין לאסור כלל משום תשמישן, דלזה מהני מה שנתחלקו זמ"ז, ואין לאסור בזה אלא משום דריסת הרגל, וע"ז שפיר כתבו הראשונים דכל שאין יכולים לערב יחד אין אוסרין אלו על אלו משום דריסת הרגל.

?בדין אין לך אוסר וכו', עמש"נ בסימן מ"ו דהוא רק ברשות שיש לו חלק בה, ומשום דבזה אין האיסור משום דהוי זה רשות חלוקה, אלא בעי' שיאסור חבירו עליו?

**ג'**

יח] **ונפ"מ** במש"נ, בנידון המצוי היכא שיש גוי או מחלל שבת הגר בקומה שני', אם צריך לשכור רשות ממנו.

**וראיתי** בספר חכמת הלב סי' כ"ד שכתב דלדעת החזו"א שהיקל שלא כדעת טושו"ע, אלא אף רגל האסורה במקומה אינה אוסרת דרך סולם, אף א"צ לשכור ממנו, אך לדעת הטושו"ע שרגל האסורה במקומה אוסרת שלא במקומה אף דרך סולם, צריך לשכור ממנו.

**ויש** להוסיף, דאף היכא שבקומה שדר הגוי אין דרים אחרים, יש לאסור משום דינא דגוי ה"ה כרבים.

**אמנם** לפמש"נ נ' שאין מקום להקל בזה, דמלבד שנתבאר דהטושו"ע דרגל האסורה אוסרת דרך סולם לאו יחידאי הם, אלא כ"ה דעת ריו"נ רחב"ש או"ז וחי' המאירי לעיל דנ"ט, אמנם מאידך דעת בעה"מ רשב"א ריא"ז והמאירי בסוגיין דאף רגל האסורה אינה אוסרת דרך סולם, וכ"נ גם דעת הריטב"א והמאורות בשם ההשלמה.

**גם** דלפמש"נ אף לדעת בעה"מ והרשב"א ודעימייהו שהתירו אף ברגל האסורה משום הא דסולם תורת מחיצה עליו, מ"מ אין להתיר משו"ז רק היכא דאתינן לאסור משום דריסת הרגל, אך היכא שמשתמשין שם ה"ה אוסרים, ונת' לעיל סקט"ז להוכיח מסוגיית הגמ' דברה"ר יש לאסור אף מכח שמשתמשין שם, ולפ"ז אף אין להתיר בזה מכח הא דסולם תורת מחיצה עליו, שהרי הא דמהני סולם תורת מחיצה עליו, פי' הרשב"א שהוא מכח דינא דאין לך אוסר על חבירו אא"כ יכול לערב עמו, והרי מבו' בסוגיית הגמ' דבני רה"ר אוסרין אף שא"א לערב עמם, וא"כ ודאי שהם אוסרין אף היכא שבאין דרך סולם.[[239]](#footnote-240)

**גם** אין להתיר בזה משום דעת התוס' ודעימייהו דסולם חשיב כתשמישו בקשה, והוי כלזה בנחת ולזה בקשה, שהרי קי"ל בטושו"ע סי' שע"ב דסולם חשיב כתשמיש נחת, ולא מצינו באחרונים שנחלקו ע"ז, גם ראיתי מובא בשם הגריש"א שליט"א דגם להסוברים דסולם חשיב כתשמישו בקשה, מ"מ מדרגות שבזמנינו ודאי הוי תשמישו בנחת, וצ"ע בזה.

יט] **אמנם** הנה מצאתי בעזה"י דברים מפורשים בזה בד' מהר"מ מר"ב בספר תשב"ץ קטן סי' ע"ה, ז"ל, ואם יש דירות במקום גבוה עומדות באויר שצריכות לעלות במדרגה או על ידי סולם. אין צריכים לשכור מהם, כדאיתא שם סולם תורת מחיצה עליו ותורת פתח עליו ושניהם להקל, עכ"ל.

**ומבו'** דעתו, דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו אף ברגל האסורה, ושלא כדעת הטושו"ע, ?דאין לומר דאיירי שהוא דר שם ביחידי והוי רגל המותרת, שהרי גוי ה"ה כרבים, וכמש"נ לעיל, וצריך בדיקה בפרט זה? ומבו' נמי דמה"ט אין הדרים למעלה אוסרין ברה"ר, וזה דלא כמש"נ בדעת הרשב"א ודעימי' דל"מ לזה הא דסולם תורת מחיצה עליו.

**ויש** להוסיף, דאין לפרש דטעמא דמהר"מ הוא משום דחשבינן לתשמיש שע"י סולם כשלשול, וע"כ אינו אוסר, שהרי דעת מהר"מ גופי' לעיל דע"ז דסולם חשיב כתשמיש בנחת.

**אמנם** לפמש"נ לעיל נמצא דד' מהר"מ מר"ב יחידאה נינהו, ויש לדון אם יש להתיר מכח זה.

כ] **עוד** יש לדון בדין חדרי מדרגות אם הדרים בקומה העליונה אוסרים על בני הקומה התחתונה, ולפמש"נ נמצא דלדעת הטושו"ע ודעימייהו היכא שרגל בני העליונה היא רגל האסורה הם אוסרים על בני התחתונה, ולדעת בעה"מ והרשב"א ודעימייהו אין לאסור בזה משום דריסת הרגל, אך יל"ד אם חשיב שיש לבני העליונה שימושים בקומה התתחונה, דאם חשיב שיש להם שימושים שם ה"ה אוסרים עליהם.

**ולכאו'** תלוי בזה גם מה שיש להסתפק אם חשבינן כל קומה כחצר של בני אותה קומה, או חשיבי כל הקומות כחצר של כולם, ונפ"מ אם מותר להוציא כלים ששבתו בבית מקומה זו לקומה זו, לדעת הסוברים שמותר לטלטלם בחצר יותר מד' אמות.

**אך** לכאו' יש לאסור בזה, דאף אי נימא דרגל העליונה אוסרת בתחתונה, או דנימא דחשיב שיש לבני העליונה שימוש בתחתונה, וחשיבא אף הקומה התחתונה כחצר של בני העליונה, מ"מ הרי הקומה העליונה לכאו' פשיטא שאינה כלל כחצר של בני התחתונה, וא"כ יש לאסור להוציא מזו לזו, וצ"ע עוד בזה.

**גם** ילה"ע עוד, דלמש"נ בסימן ל"ד סק"ו יתכן דדריסת הרגל ל"מ לחשוב חצר זו כחצירו, להתיר לטלטל ממנה לחצר אחרת שיש לו חלק בה, עיי"ש, וא"כ אף אם דריסת רגל העליונה אוסרת בתחתונה, י"ל דל"מ זה לחשוב הקומה התחתונה כחצירם של בני העליונה, אך מאידך יל"ד שמא אף לבני התחתונה חשיב דליכא בחדר המדרגות אלא דריסת רגל בעלמא, אך אי"ז מסתבר.

**מב**

**בסוגיא דאנשי חצר ואנשי מרפסת**

א] **עירובין** דפ"ג: אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו כל שגבוה י' טפחים למרפסת פחות מכאן לחצר וכו'.

**ובחי'** הרשב"א הקשה, ז"ל, וא"ת אפילו בשגבוה המרפסת מן החצר עשרה למה אין אוסרין בני החצר על בני עליות של המרפסת להשתמש במרפסת ובני עליות על בני החצר להשתמש בחצר, כיון שבאים אלו על אלו דרך סולמות, דהא אמרינן בגמרא גבי ב' גזוזטראות דכשבאין בני התחתונה דרך עליונה למלאת שאוסרת התחתונה על העליונה, עכ"ל, וכעי"ז הק' הריטב"א, ותירצו דאיירי שהמרפסת הויא של בני העליות לבדן והחצר של בני החצר לבדן, וע"כ אין אוסרין זע"ז, דיש דין גזל בשבת.

**והנה** ממשה"ק הראשונים דיאסרו בני עליות על בני החצר להשתמש בחצר, לכאו' יש ללמוד שדעתם דתשמיש שע"י סולם חשיב תשמיש נחת כפתח, וע"כ הוי החצר בנחת לשניהם, דאי נימא כמש"כ התוס' בד"ה קס"ד דכיון דסולם תורת מחיצה עליו לא חשיב תשמיש שע"י סולם כפתח לאסור אלא חשיב תשמיש בנחת כמו שלשול, א"כ הרי ל"ק כלל מ"ט אין אוסרין בני עליות על בני החצר, שהרי הוי החצר לבני החצר בנחת ולבני העליות בשלשול.

**ובאמת** התוס' בד"ה קס"ד לא דנו אלא מ"ט אין אוסרין בני החצר את המרפסת על בני העלי', וע"ז כתבו הטעם לפי שהמרפסת היא של בני העלי', אך לא דנו כלל מ"ט אין אוסרין בני העלי' את החצר על בני החצר, שהרי הוי לזה בנחת ולזה בשלשול, וגם לא דנו התוס' שיאסרו בני החצר את המרפסת על בני העלי', רק לפ"מ שפירשו תחילה דאיירי בשהעליות גבוהין י' מן המרפסת, והיינו משום דכה"ג הוי אף לבני העלי' בשלשול, אך אילו לא היו גבוהין י' מן המרפסת, ודאי לא הי' אוסרין עליהם בני חצר, משום דהוי לזה בנחת ולזה בשלשול, וכמו שעמד בזה החזו"א סי' ק"ב סק"א, וז"פ.[[240]](#footnote-241)

ב] **אמנם** צ"ב בזה, במש"כ הרשב"א להלן, ז"ל, קס"ד מאי מרפסת בני עלי' וכו', ומ"מ אותו תל אינו סמוך למרפסת שתהא המרפסת מפסקת בין התל והעלי', שאלו כן אף בני עלי' לא היו יכולים להשתמש בתל אלא בזריקת אויר ושלשול ואדרבה הי' לבני עלי' בקשה יותר מלבני חצר, ומשום שיכולין להשתמש מן המרפסת עצמה בשלשול על גבי התל אינן אוסרין בכך על בני החצר, דאין המרפסת עצמה אוסרת כיון שאין בה דיורין והסולם שמן העליות למרפסת תורת מחיצה עליו, אלא הכא בשהעלי' יכולה להשתמש ממנה בשלשול על גבי התל דאין המרפסת מפסקת באותו צד וכו', עכ"ל, וכ"ה בריטב"א,[[241]](#footnote-242) וצ"ב שהרי דעתם דאף דסולם תורת מחיצה עליו מ"מ חשיב כתשמישו בנחת, וא"כ אף אם המרפסת מפסקת בין התל והעלי', מ"ט אי"ז תשמישו בנחת, הרי יורדין דרך סולם למרפסת וממנה משתמשין בתל בנחת.

**וכעי"ז** קשיא במש"כ בתוס' הרא"ש וכ"כ מהרש"ל בשם תוס' שאנץ, דאם המרפסת מפסקת בין בני עליות לתל, אין נותנין אותו לבני מרפסת, משום דהוי לדידהו בשלשול ובזריקה דרך אויר רוחב המרפסת, וכן נ' מל' התוס' וכן מוכח בתוס' להלן דצ"א: עייש"ה, וצ"ב דהגם שבפשוטו דעת הרא"ש דתשמיש דרך סולם חשיב כשלשול, מ"מ מ"ט חשיב דמשתמשין בתל בשלשול וזריקה, הרי יורדין למרפסת ומשם משתמשין בתל בנחת, וליכא אלא שלשול לחודי', וכבר תמה כן החזו"א סי' ק"ב סק"א, ועיי"ש מה שדחק לפרש ד' תוס' שאנץ.[[242]](#footnote-243)

**ואשר** מבו' מד' הראשונים, דכד אתינן לאסור את התל, א"א לאסרו משום הא שמשתמשין בו מן המרפסת, כיון דבמרפסת עצמה ליכא דיורין וגם לא הויא חלק מן העליות כיון דסולם תורת מחיצה עליו, וע"כ אין לנו לאסור רק משום מה שמשתמשין בו מן העליות עצמן, וזה הוי בשלשול וזריקת הפלגה.

**אך** אכתי אינו מובן, דמ"ט לא חשיב שמשתמשין בתל מן העליות עצמן בנחת או בשלשול לחוד כיון שיורדין מהן למרפסת ומשתמשין בתל, ולכאו' כ"ה דבמרפסת עצמה חשיב שמשתמשין מן העליות בנחת, ומבו' ברשב"א ובריטב"א דאף בחצר חשיב שמשתמשין בנחת וכנ"ל, א"כ ה"נ הן משתמשין בתל בנחת.

ג] **ונ'** לבאר בזה, דהנה במש"א בסוגיין דפשיטא לזה בפתח ולזה בפתח היינו חלון שבין ב' חצירות, צ"ב דמאי קמ"ל, הרי הוי הרשות שביניהם ככל רשות המשותפת שאוסרין זע"ז.

**ונ'** דל"ד לכל רשות המשותפת שאוסרין בה זע"ז, דבכל רשות המשותפת הרי באין הן לרשות עצמה ומשתמשין בה, וע"כ אוסרין זע"ז, אך בחלון שבין ב' חצירות הרי אינם באין לחלון עצמו, אלא משתמשין הן מחצירן בחלון, וס"ד דבזה אין אוסרין זע"ז, דלא חשיב מקום דיורין לאסור זע"ז כיון שאי"ז מקום דיורין לעצמו, אלא משתמשין בו ממקום אחר.

**ונ'** דאף לפ"מ דאמרי' דהיינו חלון שבין ב' חצירות ואוסרין זע"ז, אי"ז חד דינא עם כל רשות המשותפת שאוסרין זע"ז, דכיון דאין משתמשין ברשות זו עצמה לא חשיבא מקום דיורין, והא דאוסרין זע"ז הוא משום דנטפל החלון לב' הרשויות שמשתמשין בו, וע"כ הוא דאוסרין זע"ז בחלון.

**ומה** שלמדנו לזה מדינא דכותל שבין ב' חצירות וכמו שפירש"י, הגם דהתם הרי גם עולין על הכותל ומשתמשין בו, וכמבו' לעיל דע"ז., הוא משום דבכותל שבין ב' חצירות אין לאסור משום מה שעולין ומשתמשין על הכותל, כיון שהוא גבוה י', וע' להלן סק"ד מש"נ הטעם בזה, וכל מה דאסרינן בכותל הוא משום מה שמשתמשין בו מן החצירות, ומזה הוא שלמדנו דמקום המשמש לב' רשויות אסור לתרוייהו.

**ומקור** לזה נ', ממש"כ הריטב"א לעיל דע"ו: דאף בכותל שיש בו ד' אסור לטלטל בו כלי הבית אפי' כמלא נימא, ובריו"נ ומאירי שם ג"כ מבו' דביסוד הדין הי' לנו לאסור לטלטל אף מלא נימא, והא דשרי הוא משום דכה"ג אין רשות א' שולט בו והוי רה"י בלא בעלים שמותר לטלטל בכולו, וע' בית מאיר סי' שמ"ט בזה, וצ"ב מ"ש מכל חצר שאינה מעורבת דודאי שרי לטלטל בה כלי הבית פחות מד' אמות, ובחי' הריטב"א שבת דק"ל: מפורש דשרי לטלטל כלי הבית בכולה.

**ונ'** דזה מורה כמש"נ, דשאני חצר שאינה מעורבת דהויא חצר משותפת לתרוייהו, ומשא"כ כותל שהוא גבוה י' מן החצר, ואסרינן לי' משום מה שמשתמשין בו מן החצר דמשו"ז הוא נטפל לחצר, ע"כ כל שהוא בין ב' חצירות והוא נטפל לשניהם, רשות שניהם שולטת בו ואסור להזיז בו אפי' כמלא נימא, ועמש"נ עוד בזה בסימן נ"א סק"ה.

ד] **ולפ"ז** נ' לבאר מש"כ הראשונים דאם המרפסת מפסקת בין התל לעליות הוי תשמישן בתל בשלשול וזריקת הפלגה, אשר צ"ע דכ"ה שבמרפסת חשבינן שמשתמשין בנחת, ואף בחצר חשיב שמשתמשין בנחת, ה"נ משתמשין בתל הסמוך לו בנחת, וגם לדעת הרא"ש דבמרפסת חשיב שמשתמשין בשלשול, צ"ע דמ"ט בתל חשיב שמתשמשין בשלשול והפלגה, הרי ע"י שלשול יורדין למרפסת ומשם משתמשין בתל בנחת.

**ולפמש"נ** נ', דשאני המרפסת והחצר שבאין לשם ומשתמשין, וע"כ שפיר יש לאסור בהן משום שימושן במקום זה, ול"מ ע"ז הא דסולם תורת מחיצה עליו.

**והאמנם** נת' לעיל סק"ג דבכותל גבוה י' שבין ב' חצירות אין לאסור כלל משום מה שעולין ומשתמשין עליו, משום שהוא גבוה י', ולכאו' היינו דכל דאיכא הפסק מחיצה א"א לאסור משום מה שמשתמשין ברשות זו, וצ"ע דא"כ היאך יאסרו בני עליות את החצר משום שמשתמשין בה, ועד"ז תיקשי והיאך אוסרין בני גזוזטרא התחתונה על העליונה משום שמשתמשין בה, הרי איכא הפסק מחיצה ביניהם, והגם דאיכא סולם המחברן, הרי סולם תורת מחיצה עליו.

**אך** נ', דהא דבכותל שבין ב' חצירות אין לאסור משום מה שעולין ומשתמשין עליו משום שהוא גבוה י', אי"ז משום דאיכא ע"ז תורת מחיצה, אלא הוא משום דכל שגבוה י' לא חזי לעלות עליו, וע"כ אין לאסור משום מה שעולין עליו ומשתמשין בו, ומשא"כ היכא שעשו סולם דחזי לעלות עליו ולהשתמש, שפיר יש לאסור משום מה שמשתמשין ברשות זו.

**ובזה** הוא דשאני תל שאין באין עליו ומשתמשין, אלא משתמשין בו מן העליות ומן המרפסת, ולא חשיב כלל רשות דיורין לאסור זע"ז, וכל מה דיש לאסור בו הוא רק משום שה"ה נטפל לעיקר הרשות שמשתמשין ממנה בו, ובזה הוא שחידשו הראשונים דאין לנו לאסרו רק משום מה שמשתמשין בו מן העליות עצמן, דמכח זה הוא טפל לעלי' והוי מכלל העלי', אך משום מה שמשתמשין בו מן המרפסת א"א לאסור, כיון דליכא דיורין במרפסת, והיא מובדלת מן העליות דסולם תורת מחיצה עליו.

**וכיון** דכל מה דאתינן לאסרו הוא משום שמשתמשין בו מן העליות, ע"כ שפיר כתבו הראשונים דהוי תשמישו בשלשול וזריקת הפלגה, דהגם שיכולין לירד למרפסת ולהשתמש בתל בנחת, אין לאסור כלל משו"ז, דכיון שאין משתמשין בו עצמו, ובעי' להטפילו לעלי', א"א להטפילו אלי' רק משום מה שמתשמשין ממנה ביושר, ולא משום מה שיורדין למרפסת ומשתמשין משם.

ה] **ויתכן** עוד לפ"ז, דזהו גם יסוד דינא דכל שלזה בנחת ולזה בקשה נותנין אותו לזה שבנחת, דכיון שאין משתמשין ברשות זו עצמה, אלא משתמשין בה מן החצירות ומכח זה היא טפלה לחצירות, הרי שבזה אמרינן דכל דלחצר אחת הויא בנחת ולחצר אחת הויא בקשה נותנין אותה לזה שבנחת והיא נטפלת לו לבדו.

**וי"ל** לפ"ז בדעת הרשב"א והריטב"א, דל"ש דינא דלזה בנחת ולזה בקשה אלא ברשות שאין משתמשין בה עצמה, אך משא"כ ברשות שמשתמשין בה עצמה, אף אם אלו באין לשם בנחת ואלו באין לשם בקשה לא עדיפי אלו מאלו, דכל דינא דלזה בנחת ולזה בקשה הוא ש"נותנין" אותו לזה שבנחת, וכ"ז הוא רק היכא שאין משתמשין ברשות זו עצמה, אלא שבאנו להטפילה לרשות שמשתמשין ממנה, ובזה הוא דאמרי' דנותנין ומטפילין אותה לזה שמשתמש בה בנחת, אך רשות שמשתמשין בה עצמה והויא רשות דתרוייהו, ל"מ מידי מה שלזה בנחת ולזה בקשה.

**ובזה** יל"פ משה"ק הרשב"א והריטב"א מ"ט אין אוסרין בני עליות את החצר משום שבאין להשתמש שם דרך סולמות, והביאו מקור לזה ממש"א בגמ' דגזוזטרא התחתונה אוסרת את העליונה היכא שבאין דרך עליונה למלאות, ולמש"נ נ' דאין מכוון הראשונים להקשות משום דתשמיש דרך סולם חשיב כתשמיש נחת, והוי לזה בנחת ולזה בקשה,[[243]](#footnote-244) אלא מכוון הראשונים דכיון שבאין לחצר להשתמש, בזה ל"ש כלל לדון משום דינא דלזה בנחת ולזה בקשה, אלא הוי החצר רשותא דתרוייהו.

**וזהו** גם מש"א בגמ' דהיכא שבאין דרך עליונה למלאות, אוסרין על העליונה, דכיון שמשתמשין בעליונה עצמה, דמילוי המים חשיב תשמיש בעליונה עצמה, וכמש"כ בתור"פ לקמן דפ"ד: דאוסרין בני התחתונה על העליונה את הגזוזטרא עצמה, משום שעיקר תשמישה הוא מילוי המים, ל"ש בזה כלל דינא דלזה בנחת ולזה בקשה.

**ובזה** נ' לישב מה דקשיא בד' הראשונים שסיימו, ז"ל, והיינו נמי דאפילו לרב דאמר לזה בשלשול ולזה בזריקה שניהם אסורין אין בני החצר אוסרין המרפסת לבני העליות "אע"פ שלזה בשלשול ולזה בזריקה" לפי שהמרפסת של בני העליות היא ואין זריקת בני החצר אוסרתה עליהן, עכ"ל, ותמוה טובא דמ"ט הוי לזה בשלשול ולזה בזריקה, הרי הוי לשניהם בנחת כיון שבאין דרך סולמות, וכמפורש כן בד' הראשונים לעיל מינה, שמכח זה הקשו שיאסרו אלו על אלו, וזה תמיהה רבתא.

**ולמש"נ** נ' לישב היטב, דלמש"נ הרי באמת יש בזה ב' נידונים, הא' הוא משום מה שמשתמשין במרפסת עצמה, דמשו"ז הוי רשותא דתרוייהו, ובזה ל"ש כלל לדון משום לזה בנחת ולזה בקשה, והב' משום מה שמשתמשין במרפסת מן העליות ומן החצר דמשו"ז יש לנו להטפיל המרפסת לעליות ולחצר ויאסרו אלו על אלו.

**ולפ"ז** מתבארים היטב ד' הראשונים, דבתחילה פירשו דכיון שאין המרפסת שלהן, ע"כ אין אוסרין את המרפסת על בני עליות, מכח מה שבאין למרפסת עצמה ומשתמשין, דמכח זה הויא המרפסת רשות דתרוייהו, ואח"כ הוסיפו דמה"ט גם אין אוסרין את המרפסת משום מה שמשתמשין בה מן החצר, אשר משו"ז הי' לנו להטפילה לחצר, והגם דאף בני העליות משתמשין בה מן העליות והיא נטפלת לעליות, מ"מ הוי לזה בשלשול ולזה בזריקה ולרב שניהם אסורין, דכיון שאין המרפסת שלהן אין זריקתן אוסרת.

**וצריך** להוסיף, דמש"כ הראשונים דהוי לזה בשלשול ולזה בזריקה, הוא מתישב אף אי נימא דסולם הוי תשמיש נחת, שהרי הכא אנו דנים על התשמיש שמהעליות והחצר עצמן, ותשמיש זה אינו כלל דרך סולמות, אלא דרך שלשול וזריקה, וז"פ.

ו] **ועד"ז** נ' גם בביאור מש"כ התוס' דהואיל וסולם תורת מחיצה עליו, ע"כ ל"ח תשמישו בנחת כמו פתח, אלא הוי כשלשול, וצ"ב דאם סולם הוי תשמיש קשה כשלשול, א"כ מ"ט אם ל"ה עליו תורת מחיצה הי' חשיב כתשמיש נחת.

**ולפמש"נ** נ' בביאור ד' התוס', דאם לא הי' על סולם תורת מחיצה, והי' חשוב דרשותן פתוחה לרשות השני', היו אוסרין מכח מה שמשתמשין ברשות השני', ובזה אין לנו לדון כלל משום לזה בנחת ולזה בקשה, ורק משום דסולם תורת מחיצה עליו, אשר משו"ז אין לנו לאסור משום תשמישן ברשות השני', דרשות זו מובדלת היא מרשותם במחיצה, וכל מה שיש לנו לאסור הוא משום דחשבינן שמשתמשין ברשות זו מרשותן, ע"כ בזה כל שלזה נחת מזה נותנין אותו לזה שבנחת.

**אך** באמת א"צ לזה, אלא בפשוטו מכוון התוס' הוא, דאם לא הי' על סולם תורת מחיצה, והי' חשוב שרשותן פתוחה לרשות השני' ודיוריהן שולטין שם, לא הי' חשוב כלל שתשמישן שם בקשה, דהגם שהן באין לשם דרך סולם, אך הרי אחר שכבר באו לשם ה"ה משתמשין שם בנחת, ורק משום דסולם תורת מחיצה עליו, ואין דיוריהן שולטין שם, וא"א לאסור רק משום מה שמתשמשין ברשות זו מרשותן, הרי דתשמיש זה הוי בקשה כשלשול.

**וזהו** ע"ד מש"כ הרשב"א והריטב"א, דהא דלא אסרינן את התל משום מה שמשתמשין בו מן המרפסת, הוא משום דסולם תורת מחיצה עליו, והיינו דאם ל"ה עליו תורת מחיצה והוה חשיב שדיורי העליות במרפסת, שפיר הו"מ לאסור משום המרפסת עצמה, ורק משום דתורת מחיצה עליו ואין דיורי העליות במרפסת, א"א לאסור מכח מה שמשתמשין מן המרפסת, וה"נ הוא מכוון התוס', דכיון דסולם תורת מחיצה עליו וא"א לאסור משום הדיורים שברשות זו, אלא משום הדיורים שברשותן, ע"כ הוא דחשיב שתשמישו בקשה, וכמש"נ.

**מג**

**בהנידון אם אדם אוסר היכא דאיכא רשות האסורה המפסקת מביתו**

א] **עירובין** דפ"ד:, דאמר ר"נ אמר שמואל גג הסמוך לרה"ר צריך סולם קבוע להתירו וכו', מתקיף לה רב פפא ודילמא כשרבים מכתפין עליו בכומתא וסודרא.

**והנה** עיי"ש בתוס' שפירשו דהאיסור הכא הוא משום דתשמיש בני רה"ר משוי לי' קרפף, אך לא אסרי משום איסור דיורין, ועי' בחזו"א סי' ק"ב סקי"ד שפירש שהטעם בזה הוא, משום דהוי לבני רה"ר בשימוש בית התבן ולבני חצר בשימוש חצר ונותנין אותו לשימוש חצר, וזה נלמד מהא דסולם תורת מחיצה עליו ולא אסרי אבני חצר אע"ג דיורדין ומשמשין שם דחשיב כבית התבן האי שימוש כיון דאין בית פיתא פתוח לחצר, וה"נ הא דבאין בני רה"ר ומשמשין על הגג, כין שאין כאן שימוש מפתח בית אין אוסרין אבני חצר, וכ"ש לדעת תוס' דבית התבן אינו כלל בתקנת עירוב ואפי' כולו שלו, עכ"ל.

**ועיי"ש** שתמה ע"ד רש"י שפירש דהא דאסרי בני רה"ר הוא משום תשמישן, דלמה יאסרו כיון דלבני חצר הוא תשמיש מן הבית ולבני רה"ר הוא כבית התבן, וכן עמד ע"ז בסי' פ"ו סקט"ז.

**ועיי"ש** שכתב דאפשר דרק תשמיש גמור אינו אלא אם הרשות סמוכה לבית פיתא, אבל כומתא וסודרא חשיב תשמיש אף בלא בית פיתא.

ב] **והנה** במש"כ החזו"א דטעמא דהתוס' שנטו מפירש"י ופירשו שאין האיסור משום עירוב אלא משום דחשיב כקרפף, הוא משום דשימוש בני רה"ר אינו מפתח בית פיתא וחשיב כבית התבן, ילה"ע, דלכאו' בד' התוס' נראה דמה שנטו מפירש"י הוא משום דס"ל דל"ש כלל שיאסרו בני רה"ר על הגג משום תשמישן בו, משום דדמי לכל חצר הפתוחה לרה"ר שאין בני רה"ר אוסרין עלי', והטעם בזה מבו' בד' הריטב"א דהוא משום דיש דין גזל בשבת, ובד' הרשב"א נ' שהטעם בזה הוא משום דתשמיש בני רה"ר הוי תשמיש מועט, וע"כ אינם אוסרין,[[244]](#footnote-245) אך אין הטעם כלל משום דבעי' שיהא בית פיתא פתוח לשם.

ג] **ולקמן** דפ"ה: אמר לי' רבינא לרבא מי אמר רב הכי, והא איתמר שני בתים משני צידי רה"ר רבה בר רב הונא אמר רב אסור לזרוק מזל"ז ושמואל אמר מותר לזרוק מזל"ז, ופירש"י ב' בתים של אדם א' אסור לזרוק, ואע"ג דכי סגי באויר רה"ר למעלה מי' קא סגי, וקאמר דאוסר עליו אוירן של בני רה"ר, אף על פי שאין להם כאן תשמיש, עכ"ל.

**ובחזו"א** סי' פ"ו סקט"ז וסי' ק"ב סקט"ז עמד בזה, דמאי ס"ד דיאסרו בני רה"ר את האויר, הרי אין מקום פיתן פתוח לשם, והוי זה כבית התבן דשרי, ואף לדעת רש"י דבית התבן אסור לטלטל בתוכו, הכא בדין שיהא מותר, כיון שאף הוא שותף ברה"ר.

**ועיי"ש** בחזו"א סי' ק"ב שדן לפרש הא דפרכי' התם לימא שמואל לית לי' דרב דימי, דפריך שיהא אסור לכתף משום דבני רה"ר ובני רה"י יאסרו זע"ז משום עירוב, וכתב שכפי' זה מבו' ברש"י, וכתב דבני רה"ר אין ראויין לאסור משום דהוי לזה בפתח ולזה בבית התבן, אלא בני רה"י יאסרו אבני רה"ר, אך תמה ע"ז, דלפ"ד התוס' דאין בית התבן אסור כלל ה"נ אין רה"ר אסור כלל, ואף לפירש"י בדין הוא דבני רה"י מותרין לכתף בין מרה"י בין מרה"ר כיון שהן שותפין ברה"ר, וממילא כולן מותרין, עכ"ד.

ד] **ומצינו** כן עוד בכ"ד שבני רה"ר אוסרין ע"י תשמישן, הגם שאין בית פיתן פתוח לשם, וכבר עמדו בזה, והוא חדא בהא דבעי לעיל ד"כ. בחצר שראשה נכנס לבין הפסין מהו להוציא מתוכה לבין הפסין ומבין הפסין לתוכה, ופי' הריטב"א שם טעם האיבעיא, ז"ל, משום דפסי ביראות אין דיוריהן דיור גמור אלא לפי שעה, ולהכי קא בעי מי אמרינן דתשמיש שעושין שם עולי רגלים עראי לא חשיב לי' כתשמיש חצר של יחיד או של רבים שהוא אוסר על רשות חבירו, אלא הרי הוא כרה"י שאין בו דיורין לאחרים שאינו אוסר על חצר שלו, או דלמא דתשמישן חשוב דיור ואוסר כחצר או בית הפתוח לחצר חבירו או לביתו שצריך שיתוף וכו', עכ"ל, והרי דאם הי' תשמיש בני רה"ר קבוע, פשיטא שהיו אוסרין להוציא לבין הפסין, הגם שאין מקום פיתן פתוח לשם.

**עוד** העירוני בזה, בהא דבעי לקמן ד"צ. אם מותר לטלטל מגג לעמוד שברה"ר, והיינו משום דהעמוד הוי רשות של בני רה"ר, והרי דיש לאסור משום תשמיש בני רה"ר, אף שאין מקום פיתן פתוח לשם.[[245]](#footnote-246)

**ולקמן** דצ"ח: פי' הריטב"א, ז"ל, וי"ל עוד בשאין בעלים אחרים לזה התחתון, ואעפ"כ הזיזין הבולטין מן הכותל כלפי רה"ר אינם שלו דבזכות בני רה"ר עומדין, ונהי דמדינא דאורייתא אין אויר רה"ר עולה עד לרקיע, כל אותן הזיזין שלהם הם ויש רשות לכל אחד מבני רה"ר להשתמש בהם וכו', עכ"ל, והרי דבני רה"ר אוסרין משום תשמישן בזיז, אף שאין מקום פיתן פתוח לשם.

**וכן** ראיתי להביא משה"ק הריטב"א לקמן דצ"ט:, ז"ל, ומיהו הא קשיא לי כיון שהבור הזה ברה"ר ויש בו זכות לרבים, היאך זה מותר לדלות ממנו דהא אסרי עלי' בני רה"ר, ועדיפא הא מגג הסמוך לרה"ר וכו', עיי"ש, והרי דפשיטא לי' שבכח תשמיש בני רה"ר לאסור, אף שאין מקום פיתן פתוח לשם.

**עוד** יש להעיר בזה, ממשה"ק התוס' לעיל דנ"ט: ד"ה מבוי, בהא דעשה לחי לחצי מבוי יש לו חצי מבוי, דאלמא מישתרי חצי מבוי בפנ"ע אע"פ שהורגלו לערב כל המבוי יחד, והראשונים שם תירצו דבכה"ג אינם אוסרין כיון שאינם יכולין לערב יחד, וכללא הוא דאין לך אוסר על חבירו משום עירוב אלא בשיכול לערב עמו ולא עירב.

**והנה** בד' התוס' מבו' שדעתם, דאף דבני המבוי החיצונים מפסיק מבוי שאינו מתוקן בין ביתם לבין חצי המבוי הפנימי, מ"מ שפיר אסרי, וגם בד' הראשונים דפליגי ע"ד התוס', מבו' דהוא רק משום כללא דאין לך אוסר וכו' אלא בשיכול לערב, אך בלא הך כללא לא היו מתירין משום הא דחשיב דאין ביתו פתוח לשם.[[246]](#footnote-247)

**ואין** לפרש שזהו גופא מכוון הראשונים, דכבר נת' בסימן מ"א סקי"ד להוכיח לא כן, ממש"כ הראשונים דמכח ה"ט גם מהני שיור בעיר של רבים, ואינם אוסרין על בני העיר, ואם מכוון הראשונים הוא משום דחשיב שאין ביתם פתוח לשם, הרי ל"ש ה"ט כלל בשיור בעיר של רבים, ובע"כ דכלל אחר הוא,.

ה] **והנה** מקור ד' החזו"א להתיר בזה, הוא מדינא דסולם תורת מחיצה עליו ולא אסרי אבני חצר אע"ג דיורדין ומשמשין שם דחשיב כבית התבן האי שימוש כיון דאין בית פיתא פתוח לחצר.

**אך** הדברים צ"ב, שהרי חזינן דלזה בזריקה ולזה בזריקה או לזה בשלשול וזה בשלשול שניהם אסורין, והגם שמחיצה מפסקת בין מקום פיתא לבין רשות זו, מ"מ ה"ה אוסרין ברשות זו, וא"כ מה מהני הא דסולם תורת מחיצה עליו, הרי חזינן דתשמיש מצי אסר אף בשיש מחיצה המפסקת.

**אמנם** הנה בד' החזו"א גופי' בכ"ד מבו' דאין כונתו דכל שמפסקת כרמלית כלל ל"ש שיאסור, משום דחשיב שאין ביתו פתוח לשם, אלא כונתו משום דינא דלזה בפתח ולזה בזריקה נותנין אותו לזה שבפתח, וה"נ כיון שמפסקת כרמלית חשיב כתשמישו בקשה, וע"כ נותנין אותו לזה שביתו פתוח לשם.

**וזה** מפורש בד' החזו"א בסי' פ"ו סק"י, ז"ל, דלעולם אין אוסרין דיורין אלא כשביתן פתוח למקום שימושן אבל כשאין להם בית פתוח לחצר אע"ג דיורידין דרך סולם לחצר ומשתמשין אין אוסרין, "וכדתנן פ"ג ב' באנשי חצר ואנשי מרפסת, ומה"ט שרינן לזה בפתח ולזה בזריקה", והלכך הכא כיון דאנשי השביל אסורין להוציא מבתיהן לשביל משום שהשביל תורת כרמלית עליו לא מיקרי ביתן פתוח לשביל וכו', עכ"ל, ובסי' צ"ו סוסקט"ז כתב בדין סולם, דאם כולן בעליות נראה דאוסרין את חצירן על אחרים אף לפיר"י, עכ"ל, והרי החזו"א בכ"ד מדמה הא דהיכא דמפסקת כרמלית אינו אוסר, להא דהיכא שבאין דרך סולם אין אוסרין, וכ"כ גם שם סקי"ח דהא דמהני סולם תורת מחיצה עליו שלא יאסור, הוא משום דעי"ז הוי כלזה בפתח ולזה בשלשול.

**ועכ"פ** לפ"ז לק"מ מהא דלזה בשלשול ולזה בשלשול או לזה בזריקה ולזה בזריקה שניהם אסורין, וז"פ.

**ומצינו** עוד דבר חידוש בזה בד' החזו"א בסי' צ' סקכ"ז, ז"ל, והנה יש לביהכ"נ דין חצר מוקף לדירה של כל באי ביהכנ"ס, והלכך אסור להוציא מחצר לביהכ"נ כלים ששבתו בבית וכו', ואע"ג דהדרין בחצר ביהכ"נ באין דרך פתח בתיהן לביהכ"נ והשאר באין דרך רה"ר ומבואות, ודומה לזה בפתח ולזה דרך סולמות ולא יהיו הבאין אוסרין על דיורי חצר ביהכ"נ, ז"א דשאני חצר שהוא לתשמיש הבית, אבל ביהכ"נ לאו תשמיש בית הוא, הלכך אסרי כל באי ביהכ"נ על דיורי חצר, עכ"ל, והיינו משום דכל הא דהיכא דמפסקת כרמלית אינו אוסר, הוא משום דינא דלזה בפתח ולזה בקשה, והך דינא הוא רק בחצר המשמשת את הבית, אשר היא נטפלת לבתים הפתוחין לה, ומשא"כ בביהכ"נ שאינו תשמיש בית ליכא להך דינא, ולא עדיפי הדרין בחצר ביהכ"נ משאר באי ביהכ"נ.

**ובעיקר** דין טלטול לביהכ"נ, עמש"נ בסימן מ"ט להוכיח מסוגית הגמ' לקמן דפ"ו: דמותר לטלטל בלא עירוב אף מבתים לביהכ"נ, וצ"ע בזה.

ו] **אמנם** הנה מכל הנך דוכתי שהבאנו מבו' דאף היכא דלחד מפסקת כרמלית, אסר על חבירו דהוי לו בפתח.

**ואמנם** באמת צ"ע בזה, דמ"ש ממש"א בגמ' לעיל דנ"ט: דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו דמכח זה אין אוסרין אנשי מרפסת על החצר, וכן בלזה בפתח וזה בזריקה או בשלשול דנותנין אותו לזה שבפתח.

**והנה** אמנם מהא דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו שלא יאסרו אנשי מרפסת, ניחא בפשיטות לפמש"נ בסימן מ"א ענף ב' בדעת הרשב"א והריטב"א דהוי זה דין מסוים בדריסת הרגל, עיי"ש באורך, אך אכתי קשיא מהא דלזה בפתח ולזה בזריקה או בשלשול דנותנין אותו לזה שבפתח.

**ובפשוטו** צ"ל, דהנה בד' החזו"א סי' פ"ו סק"י מבו', דהא דהיכא דמפסקת כרמלית חשיב שאין בית פיתן פתוח לשם, ודמי להיכא דאיכא סולם, הוא משום דבשבת אסורין להוציא מביתן לשם משום הכרמלית שמפסקת, ואף דבחול יש להן בית פתוח, כיון דשבת מסתם פתחן אין אוסרין כדין מניח ביתו בשבת, והכא עדיף וכו"ע מודו וכו', עכ"ד.

**אך** הנה כבר נתבאר בסימן מ"ד להוכיח מכ"ד דאדם אוסר במקום שמשתמש בו בחול, אף שאין משתמש בו בשבת, ולפ"ז י"ל דמה"ט אוסר אף היכא שמפסקת כרמלית, דהגם דבשבת אסור להוציא לשם מביתו, מ"מ כיון שבחול מצי להשתמש שם מביתו, שפיר אסר.

**אמנם** הנה נת' שם בדעת כמה מן הראשונים דס"ל דאין אדם אוסר במקום שאסור להשתמש בו בשבת, ולדידהו תיקשי דמ"ט אוסר היכא שמפסקת כרמלית, הרי אסור להוציא לשם מביתו בשבת, וא"כ חשיב כאילו אין בית פיתו פתוח לשם, והוי כלזה בפתח ולזה בשלשול.

**אך** י"ל בזה, דהכא שאני, שהרי אף בשבת מצי להשתמש במקום זה, וע"כ שפיר הוא אוסר שם, והגם דבשבת אסור להוציא לשם מביתו, וא"כ יהא חשוב כמו שאין בית פיתו פתוח לשם, מ"מ י"ל דלהא סגי במה שבחול מצי להשתמש שם מביתו.

ז] **אמנם** בעיקר הדברים צ"ע, דאם אדם אוסר אף היכא שמפסיק כרמלית בין ביתו לבין מקום תשמישו, וגם לדעת החזו"א כל הא דאינו אוסר הוא רק היכא דהוי לאחר בפתח, א"כ תיקשי בהא דמי שיש לו בית התבן בחצר חבירו אינו אוסר, ודעת התוס' ודעימייהו דאף מותר לטלטל לתוכו, וקשיא דמ"ט לא נחשוב בית התבן זה כחצר שלו, ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דמפסיק כרמלית או רה"ר או אפי' חצר שאינה מעורבת בין ביתו לבין בית התבן זה, אך לפמש"נ דאף בכה"ג מצי לאסור, א"כ מ"ט אינו אוסר בבית התבן זה.

**ועד"ז** קשיא דמ"ט מי שיש לו ב' בתים ואוכל בא' מהם ולן בשני אינו אוסר על הבית השני ועל חצירו, דהגם דמפסיק ביניהם רשות האסורה, מ"מ בדין שיאסור על רשות זו, משום דחשיב כחצר של מקום פיתו.

ח] **ואולי** י"ל בכ"ז, דלעולם כל שמפסקת רשות של אחר ל"ח כפתוח לבית, ולא משום דאסור להוציא לשם בשבת, אלא משום דלא חזינן למקום זה כחלק מן הבית, כיון שמפסקת ביניהם רשות של אחר, והא דבכל הנך דוכתי אוסרין בני רה"ר, הוא משום דכל בני רה"ר משתמשין שם, וע"כ ל"ח שמפסיק רשות של אחר.

**אך** לכאו' אכתי לא נתישב בזה ד' התוס' והראשונים לעיל דנ"ט: שהבאנו לעיל סוסק"ד, ואולי י"ל דאיסור שמכח שהורגלו לערב או משום דריסת הרגל שאני, וצ"ע כעת.

ח] **ויש** להוסיף בזה, מש"כ התורי"ד לעיל דע"ד., ז"ל, ה"מ כגון חורבתו וקרפיפו של שמעון הסמוכין לחצר ראובן ואין שמעון סמוך להן שישתמש בהן, בהא ודאי מותר ראובן להשתמש בהן ואינם צריכין עירוב, אבל אם סמוך שמעון לחורבתו או לקרפיפו ומשתמש בהן והן סמוכין נמי לחצר ראובן, התם אמר ר"ש וכו' אבל מבית ראובן לקרפף שמעון לא וכו', שכיון ששמעון שלא עירב עמו סמוך לו ומשתמש בו אסור לטלטל מביתו לאותו קרפף, עכ"ל,

**ומבו'** בלשונו דל"ב שיהא פתוח לו ממש, אלא בעי' שיהא סמוך לשם ומשתמש בהן.

**וילה"ע** עוד, ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק בדין חורבה, ז"ל, אימתי בזמן שאין הבעלים משתמשין בה, אבל בזמן שהבעלים משתמשין בה אסורה וכו', עכ"ל, ולהלן כתב, ז"ל, ואם היתה חורבה של אחד מן השוק שאינו משתמש בה, אף זו היא מותרת לשתי החצרות כמו שביארנו, עכ"ל, ומפורש בדבריו דאם משתמש א' מן השוק בחורבה ה"ז אוסר, והרי דל"ב שיהא ביתו פתוח לשם.

**אך** עמש"נ בסימן נ' סקי"ב לדון בביאור דעת הרשב"א, דהא דהיכא שהוא משתמש בחורבה הוא אוסר, היינו משום דהרשב"א מודה ביסוד הדין לדעת רש"י, דאסור להוציא למקום של חבירו אף בדלי"ל פיתא ולינה שם, ואך דס"ל דכ"ז הוא היכא שעכ"פ הוא משתמש שם, אך אם אינו דר שם כלל אף שרי לטלטל לתוכו, ועיי"ש שנתבאר דמה"ט דעת הרשב"א דאין אוסר רק אם אין לבני החצירות שותפות בחורבה.

**מד**

**בדין תשמיש בחול אם אוסר**

א] **עירובין** דפ"ד:, דאמר ר"נ אמר שמואל גג הסמוך לרה"ר צריך סולם קבוע להתירו וכו', מתקיף לה רב פפא ודילמא כשרבים מכתפין עליו בכומתא וסודרא.

**ובפירש"י** פירש דבני רה"ר אוסרין את הגג משום תשמישן דחשיב הגג כרשות של בני רה"ר.

**ובחזו"א** סי' ק"ב סקי"ד תמה בזה, ז"ל, ועוד יל"ע הא בשבת אינם משמשין בני רה"ר כלל, וקי"ל דמניח ביתו אינו אוסר וכו', ועיי"ש שכתב, ז"ל, ואולי היכי דתשמיש אוסר א"צ שישמש בשבת דמ"מ הוא רשות תשמישו כיון שמיוחד לתשמישו, עכ"ל, וזה ע"ד מה שחילק לעיל מינה די"ל דתשמיש גרידא אוסר אף בלא מקום פיתא ולינה.

**[ועיקר** הדבר, כתב כן החזו"א גם בסי' פ"ו סק"י, ז"ל, והלכך הכא כיון דאנשי השביל אסורין להוציא מבתיהן לשביל משום שהשביל תורת כרמלית עליו, לא מיקרי ביתן פתוח לשביל, ואע"ג דבחול יש להן בית פתוח, כיון דשבת מסתם פתחן אין אוסרין כדין מניח ביתו בשבת, והכא עדיף וכו"ע מודו וכו', עכ"ל, אך התם הוא מחודש טפי, שהרי הגם שבשבת אין משתמשין שם מן הבית, מ"מ שפיר הם משתמשין במקום זה עצמו, ושפיר י"ל שבכחן לאסור, ועמש"נ בזה בסימן מ"ג סק"ו, אך הכא הרי בשבת אינם משתמשין שם כלל, וא"כ לכאו' ודאי דמי למניח את ביתו, וע' גם בדבריו בסי' ק"ב סק"ו ובסי' ק"ד סוסקט"ו.

**ועי'** עוד בפמ"ג סי' שנ"ה מש"ז ז', ז"ל, שאלה ב' גזוזטראות זו תחת זו ותחתיהן כרמלית עובר וכדו', ועליונה חלון הבית פתוחה לה תוך ג"ט דהוי רה"י גמורה, ותחתונה חלון פתוח לה רחוק יותר מג"ט דהוי כרמלית, דבחול יש ךשניהם רשות לשמש זה על זיז חבירו, ובשבת א"א לשמש לעליון משם על זיז התחתון דמעייל מרה"י לכרמלית, אם בשבת א"צ עירוב דבשבת לאו רשות שניהם הם, או"ד בתר חול אזלינן וכו', עכ"ל].

ב] **והנה** באמת מצינו בפסקי ריא"ז שפירש דהא דאסרי בני רה"ר משום תשמיש כומתא וסודרא, הוא משום שהרבים מניחין בו "בשבת" לפעמים הכובעים וכו', שעומדים ע"ג סטיו שהוא מקום פטור ומניחין אותן על הגג, עכ"ל, והרי שדעתו דבאמת אין לאסור אלא משום מה שמשתמשין בו בשבת. ולדעתו נ' דצל"פ, דלס"ד דלא היו משתמשין בכומתא וסודרא, באמת הא דהי' הגג אסור אי"ז כלל משום תשמיש בני רה"ר, (שהרי לא היו משתמשין בו בשבת), אלא הוא כמו שפירש זקינו הרי"ד דכיון דבגו י' דעשרה קיימי אסרי אהדדי שהאויר הוא מערבן, ואוסרין עליו "בלא שום תשמיש", וע' היטב בד' הריא"ז ה"ו דין ד' בדינא דהיכא דבגו י' דהדדי קיימי אסרי אהדדי.

**ובאו"ז** סי' קפ"ט העתיק ל' ר"ת, וכתב בתו"ד, ז"ל, דכומתא וסודרא שרי לבני רה"ר בשבת כשנסמכים על הגג הנמוך, דא"צ להכניס ראשו ורובו, כדאמר רבא בפ' המוצא תפילין, עכ"ל, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסי' ק"ח סק"ז, ומבו' בדבריו שדעתו דאין לאסור אלא משום הא שמשתמשין שם בשבת, וע"כ הוצרך לפרש דשרי להם להניח הכומתא וסודרא בשבת, וגם לדעתו לכאו' צל"פ דלס"ד היו בני רה"ר אוסרין בלא שום תשמיש, וע' בדבריו לעיל מינה.

**ומצינו** עוד בד' הריא"ז שדעתו דאין לאסור אלא משום תשמיש בשבת, והוא במש"כ בפירקין ה"ו דין ג', ז"ל, ואם לא הי' לבעל החורבה שם שום תשמיש, כגון שלא היתה סמוכה לו ואינו יכול להשתמש בה "בשבת", הרי חבירו שהיא סמוכה לו מותר להשתמש בה, עכ"ל, וע' גם בדבריו שם דין ב', בביאור דינא דיש גזל בשבת.

**וכן** מצינו בד' הראב"ד בכתוב שם לקמן דפ"ה בדין ב' בתים וג' חורבות ביניהם, עיי"ש בסו"ד שכתב, ז"ל, ואינם אוסרין זע"ז באותן חורבות הקטנות,[[247]](#footnote-248) משום שזו אינה יכולה להשתמש בשל זו שהכרמלית מפסקת ביניהם, ואם תזרוק מזה הבית להחורבה האחרת שהיא עומדת באלכסונם, שמא יפול לכרמלית, עכ"ל, והרי שדעתו דכל שאסורין להשתמש בשבת אין אוסרין זע"ז.

ג] **אך** הנה בפירש"י ד"ה בכומתא וסודרא, ז"ל, שרגילין לתת עליו "בחול" כובעין ומעפורת וכו', עכ"ל, והרי להדיא דאסרינן משום תשמישן בחול, וכ"נ מד' ש"ר, וכ"ה בל' ר"ת בספה"י סי' שט"ז, דדילמא שמואל איירי בגג שרבים מכתפין בכומתא וסודרא, וכיון דבני רה"ר עושין ממש תשמישן "בחול" שולט רה"ר עליו, עכ"ל, וזה שלא כד' ר"ת שהביא האו"ז.

**וצ"ע** בדעתם, דמ"ט אוסרין בני רה"ר בתשמישן, הרי אסורין להשתמש שם בשבת, וא"כ מ"ש ממניח ביתו בשבת שאינו אוסר, וכמשה"ק החזו"א.

ד] **והנה** עד"ז יל"ע בדין ב' גזוזטראות, שאוסרים בני התחתונה על בני העליונה, וקשיא דהרי בני התחתונה אסורין למלאות בשבת, משום שאסורין להעביד דרך אויר העליונה, וא"כ היאך הן אוסרין על בני העליונה, ומ"ט ל"ה כמניח ביתו בשבת.

**ועד"ז** יל"ע גם במש"כ התוס' לעיל בסוגיין סוד"ה ה"נ מסתברא, דנהי דקרקעית הבור הויא אף לחצר, מ"מ תשמיש שעל הסלע וראש החוליא הוי דוקא לחצר לשמואל, וקשיא דכיון שאסור לבני המרפסת להשתמש בבור, שאסור להן להעביר דרך החוליא שהיא של בני החצר, א"כ מ"ט אין אוסרין את הבור על בני המרפסת, ומ"ט ל"ה כמניח ביתו בשבת.

ה] **והנה** באמת מצינו עוד בכ"ד דיש לאסור אף משום תשמיש שבחול, חדא הוא בד' בעה"מ להלן בדין חורבות, שכתב בתו"ד, ז"ל, שמשתמשין בהן "בחול", ועי' מרכה"מ פ"ג מעירובין הי"ז שכבר עמד ע"ד בעה"מ בזה, ועי' גם בדבריו שם הכ"ג בזה.

**עוד** מצינו כן, בד' הריטב"א לקמן דצ"ט:, ז"ל, וי"ל דבור ברה"ר אסור לבני רה"ר לדלות ממנו בשבת אלא אם כן עשו לו סביביו מחיצה גבוה עשרה, וכיון שכן בני רה"ר "סלוקי סליקו נפשייהו מהכא לגמרי לכולהו שבתות" ואחלוה לגבי האי שהוא רגיל בו תדיר וראוי לו למלאות ממנו דרך חלונו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאלמלי ה"ט דסלוקי סליקו נפשייהו ואחלוה לגבי הא, היו אוסרין עליו, ורק משום שסילקו עצמן בשבת, וכאילו בשבת אי"ז רשותן לתשמיש זה, ע"כ אינם אוסרין, והגם שאסורין לדלות מן הבור בשבת, ולא חשבינן להו כמניח את ביתו בשבת.[[248]](#footnote-249)

**ולקמן** דצ"ח: כתב הריטב"א, ז"ל, וי"ל עוד בשאין בעלים אחרים לזה התחתון, ואעפ"כ הזיזין הבולטין מן הכותל כלפי רה"ר אינם שלו דבזכות בני רה"ר עומדין, ונהי דמדינא דאורייתא אין אויר רה"ר עולה עד לרקיע, כל אותן הזיזין שלהם הם ויש רשות לכל אחד מבני רה"ר להשתמש בהם וכו', עכ"ל, והרי דאף דאסורין הן להשתמש שם בשבת, מ"מ הן אוסרין עליו.

**עוד** מצינו כן בד' הרשב"א לקמן דפ"ה. שכתב דהא דבני מרפסת אוסרין על בני החצר דרך אויר, הוא משום דהתם אותו תל ואות עמוד משותף ממש בין החצר והמרפסת וכו' "ומשתמשין הן בחול מן החצר לעמוד", הלכך לאו תשמיש אויר בלחוד הוא וכו', עכ"ל, וכ"כ הריטב"א, והרי דאסרינן משום הא שמשתמשין בו בחול.

**וע'** חזו"א סי' ק"ב סק"ו שכתב באמת בד' הריטב"א, דעיקר הטעם הוא משום שהוא שותף אלא שהוסיף הריטב"א שהוא משותף בתשמיש שלא דרך אויר, אבל בהא לחודא לא סגי, ומשום דבשבת אין להם תשמיש זה, אך אחר שזכינו לד' הריטב"א לקמן דצ"ט דמפורש דיש לאסור גם משום תשמיש האסור בשבת, שוב יל"פ ד' הריטב"א כפשוטם.

**וע'** עוד במרכה"מ פ"ג מעירובין הכ"ג שהביא ד' הב"ח, דהיכא שבחול משתמש שלא דרך אויר ה"ה אוסר, אף שבשבת אסור להשתמש כן, והביא מש"כ שם הי"ז להוכיח כן מד' בעה"מ דאזלי' בתר תשמיש של חול לאסור, אך תמה ע"ז דיש לנו לילך אחר תשמיש של שבת לקולא דלא גרע מביטול רשות, ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' בד"ה ה"נ מסתברא, דתשמיש המרפסת בתל חשיב דרך אויר מחמת איסור שבת, וציין גם לתוס' דפ"ג: ד"ה קס"ד, וגם החזו"א שם כתב כן בדעת התוס'.

ו] **עוד** יש להוכיח כן, דהנה החזו"א בכ"ד כתב, דהיכא שאין הרשות פתוחה לבית ממש אלא מפסקת כרמלית ביניהם, אין לאסור, דחשיב שאין בית פיתא פתוח לשם, משום שאסור להוציא מביתו לשם, ודמי ללזה בפתח ולזה בשלשול, ובחזו"א סי' פ"ו סק"י הוסיף בזה, דהא דחשיב שאין בית פיתן פתוח לשם, הוא משום דבשבת אסורין להוציא מביתן לשם משום הכרמלית שמפסקת, ואף דבחול יש להן בית פתוח, כיון דשבת מסתם פתחן אין אוסרין כדין מניח ביתו בשבת, והכא עדיף וכו"ע מודו וכו', עכ"ד.

**אמנם** הנה כבר נתבאר בסימן מ"ג להוכיח מכ"ד, דאדם אוסר אף היכא שמפסקת כרמלית בין בית פיתו לבין הרשות, ועיי"ש סק"ו שנת' לפרש הטעם בזה, דכיון שבחול יכול להוציא מביתו לשם, סגי בזה לאסור, ול"ב שיהא מותר להשתמש שם בשבת, ועיי"ש שנת' לפרש בזה אף לדעת הסוברים דתשמיש האסור בשבת אינו אוסר.

**עוד** מצינו עד"ז, דהנה בגמ' לקמן ד"צ, דנו לאסור באכסדרא וחורבה משום חילוק דיורין, ובפירש"י שם פירש דאיירי באכסדרא וחורבה שכרמלית הן, והחזו"א בסי' ק"ד סקט"ו כתב, דלדעת התוס' בדף פ"ה. דאין חורבה אסורה לעולם אא"כ בית פתוח לה ומשתמשין בה דרך פתח הבית, לא יתכן כלל פירש"י כיון דאכסדרא וחורבה כרמלית אין להם שימוש מבית ואין אוסרין כלל, עכ"ד, אך הנה הראשונים שם לא קשיא להו כן על פירש"י, הגם שדעתם דלא כרש"י בדין דירה בלא בעלים, ונ' מזה שדעתם דאף דבשבת אסורין להשתמש שם, מ"מ כיון שבחול משתמשין שם חשיב כבית פתוח לשם, ולא חשיב כמניח ביתו בשבת.

ז] **ונ'** בדעת כל הנך ראשונים, דס"ל דל"ד תשמיש האסור בשבת להניח ביתו בשבת, והטעם בזה הוא ע"ד מש"נ במק"א דאף ביוהכ"פ שאין אוכל כלל, מ"מ אזלי' בתר מקום פיתא, ודלא כמו שראיתי שכתבו דביוהכ"פ אזלינן בתר מקום לינה, והיינו משום שמקום פיתא הוא המקום שבו הי' אוכל אילו הי' רשאי לאכול, ול"ב שבפועל יאכל.

ונ' דה"נ מקום שמשתמשין בו בחול, שפיר חשיב כמקום תשמיש שלהם אף בשבת, כיון שבלא האיסור היו משתמשין בו אף בשבת.

ח] ונ' די"ל עוד בזה, דעד כאן לא מצינו מניח ביתו בשבת, רק אם עזב את דירתו והניח את עיקר דירתו, אך לא מצינו ד"מניח חצירו" בשבת אינו אוסר בחצר זו, וי"ל דכה"ג כיון שהוא בדירתו והחצר הויא מכלל דירתו, ה"ה אוסר בחצר זו, וה"נ הכא דכוותה.

ויש להוסיף לבאר בזה, דיסוד הדין הוא דדירה בלא בעלים "לא שמה דירה", ואין אוסר אלא דירה, אך כל דהויא הדירה בבעלים ושמה דירה, תו יש לאסור כל המקומות שבכלל דירה זו, ודו"ק היטב.

ועמש"נ עפי"ז בדברינו בסימן מ"ז סק"ח בדעת התוס' שם.

ונ' דיש להביא ראי' לזה, ממש"א לעיל דע"ט: לל"ק דמהני נעילת ביתו שלא יאסור, ומבו' שם בפירש"י דהוא מדין ביטול, ולל"ב שם כלל ל"מ נעילת ביתו וכמש"כ הריטב"א שם.

והנה בירושלמי שם אמרו דמהני נעילת ביתו כמו מניח את ביתו שאינו אוסר, ותלוי בפלוגתת ר"מ ורבנן, אמנם בתלמודין מוכח דל"ד למניח את ביתו, וצ"ב הטעם בזה.

וי"ל דהוא משום דדינא דמניח את ביתו הוא רק בשהניחו בערב שבת, עמש"נ בזה בסימן מ"ח סקט"ו, אך בד' הריטב"א שם מתבאר דל"מ גם אם ינעל את ביתו בערב שבת.

ונ' לבאר בזה עפמש"נ, דכל הא דמניח ביתו אינו אוסר, הוא רק בשהניח את עיקר דירתו, אך כל שהוא דר בדירתו, ה"ה אוסר בכל רשות שהיא מכלל דירתו, הגם שאינו משתמש ברשות זו בשבת.

ויש להוסיף לסייע ליסוד הדברים, מש"נ במק"א בביאור ד' התוס' לעיל דע"ד., דמבו' בדבריהם דהא דפתח שאינו רגיל אינו אוסר, אין הטעם משום שאין משתמש במקום זה וע"כ אין טעם כלל לאסור, אלא הטעם הוא משום דפתח שאינו רגיל חשיב כמחיצה, ודימו להא דסולם תורת מחיצה עליו, והיינו דביסוד הדין כל רשות דהויא מכלל רשות ביתו אסורה, ול"ב כלל שישתמש בה,[[249]](#footnote-250) ואך דכל דאיכא מחיצה ביניהם והיא מובדלת מרשותו לא חזינן לה כחלק מביתו, וע"ז מהני פתח שאינו רגיל דחשיב כמחיצה ול"ה חיבור, וע"כ הויא הרשות מובדלת מביתו ואינה אסורה, ודו"ק.

ויש לסייע עוד ליסוד הדברים, מסוגיא לקמן דפ"ו: וברש"י שם, דמבו' דאם סילקם את שאר בני החצר מהחצר בשבת אינם אוסרין, וצ"ע לדעת הסוברים דאמרי' נאסרה, דמה מהני שסילקם, גם ילה"ע למש"כ הביאוה"ל די"ל דאף החולקים ולא ס"ל לדין נאסרה מודים בעזב ביתו בשבת שאוסר, אך בזה י"ל דהכא גרע שהופקע מקום זה מלהיות חלק מדירתו, ובע"כ כמש"נ דהאוסר בחצר אינו דירתו בחצר עצמה, אלא דירתו בבית אוסרת אף בחצר שהוא חלק מן הבית, וע"כ כל שנתבטל בשבת חיבור החצר לבית, אין אוסר בחצר, ול"ש בזה דין נאסרה, משום דדין נאסרה אינו דין בעלמא דכל שהי' אסור אינו חוזר וניתר, אלא הוא רק משום דחשבינן דאכתי הוא דר שם, וכמש"נ במק"א.

ויש להוסיף עוד, דהנה העירוני לדעת המ"ב דכל מצי לסלוקי לא אסר, א"כ מה בעי' לדין גזל בשבת, תיפו"ל דאינו אלא כאורח, ונ' מזה דלא נאמר דין אורח רק בבית, ולא בחצר, וכל שבביתו הוא קבוע, אוסר אף בחצר שהוא אורח, וזה מת' היטב עפמש"נ.

**מה**

**בדין אין אדם אוסר על חבירו דרך אויר**

א] **עירובין** דפ"ה., דאי דרב הא אמר אין אדם אוסר על חבירו דרך אויר.

**והנה** ביסוד הדין דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, נ' מד' הראשונים דהוא משום דתשמיש דרך אויר תשמיש גרוע הוא, וע"כ לא סגי בזה לאסור, וכאשר כ"ה ל' רש"י בסוגיין ד"ה אלא בסמוכה, כיון דאין לתחתונה כאן אלא תשמיש מופלג במשך זהו אויר ולאו תשמיש הוא, עכ"ל, וכ"ה בל' התוס' בע"ב ד"ה לימא, ז"ל, דקסבר שמואל אדם אוסר על חבירו דרך אויר אע"פ שהוא תשמיש גרוע, וכ"ה גם בל' הרשב"א שם, ז"ל, פירש"י ז"ל משום דתשמיש מקום שאין בו ארבעה על ארבעה הוי תשמיש גרוע ומותר לזה ולזה ותשמיש שבזריקת אויר נמי תשמיש גרוע הוא ושרי, עכ"ל, וכעי"ז כתב הריטב"א שם.

**ואמנם** פשוט, דהא דתשמיש דרך אויר חשיב תשמיש גרוע, אין הטעם בזה משום דהוי זה תשמיש קשה, שהרי חזינן בפירש"י לעיל דפ"ד. ד"ה אמאי דתשמיש דרך זריקת משך הוי נחת טפי מתשמיש דרך זריקת גובה, וכ"ה בריטב"א שם, וגם בד' התוס' שם נ' דאי"ז תשמיש קשה טפי מזריקת גובה, וכבר עמד בחי' הגרע"א שם על פלוגתת רש"י ותוס' בזה.[[250]](#footnote-251)

**ובע"כ** מזה דהא דתשמיש דרך אויר חשיב תשמיש גרוע, הוא משום דאיכא הפלגת אויר בין חצירו לבין המקום שמשתמש בו, וע"כ חשיב זה תשמיש גרוע, וכדמדמי' לה לקמן תשמיש במקום שאינו רחב ד' דהוי תשמיש גרוע משום דלי"ב שיעור מקום, הגם דאי"ז תשמיש קשה כלל, וה"נ תשמיש דרך אויר כיון דמפסיק אויר חשיב כמשתמש בלא מקום, וע"כ הוי תשמיש גרוע.

ב] **אמנם** הנה בחזו"א סי' ק"ב סקט"ז, ז"ל, לימא שמואל לי"ל דרב דימי וכו', מבו' דטעמא דשמואל דאוסר דרך אויר הוא משום שאוסר את האויר וכו', ה"נ הא דמשמש באויר הסמוך חשיב כאילו הבור סמוך ומחובר לביתו וחצירו, אבל אם אין האויר אסור מודה שמואל דאין קונה רשות בדילוג ע"י זריקה וכו', עכ"ל, וכ"כ בקצרה בגאו"י.

**ומבו'** מד' החזו"א, דיסוד הפלוגתא דרב ושמואל הוא אם חייל איסור על האויר, ורב דס"ל דהאויר אינו נאסר, ע"כ ס"ל דאינו אוסר את המקום שמשתמש בו בהפלגת אויר, כיון שהוא מובדל מחצירו, ושמואל דס"ל דאף האויר נאסר, ע"כ נמצא דהמקום שמשתמש בו אינו מובדל מרשותו, וע"כ הוא אסור, ופי' החזו"א דזהו מה דמדמי הגמ' דינא דרב דימי לפלוגתא דרב ושמואל, דלרב דלא חייל איסור על האויר ה"נ אין נאסר מקום שאין בו דע"ד, ולשמואל דחייל איסור על האויר ה"נ נאסר מקום שאין בו דע"ד.

**והנה** לכאו' יש להוכיח לא כן מד' התוס', והוא במשה"ק רש"י דיאסרו זע"ז מבוי קטן, והתוס' הוסיפו בזה, ז"ל, "וכיון שהמבוי אסור היאך יכול לשלשל ולמלאות מן הבור לחצר דרך אויר המבוי האסור", עכ"ל, ומבו' בדבריהם דכל עיקר הקו' היא דל"מ להעביר דרך אויר המבוי האסור, אך הא הוה ניח"ל דאף שאויר המבוי אסור, מ"מ אין א' אוסר את הבור על חבירו, והרי דאף היכא שהאויר אסור, מ"מ ל"מ לאסור את המקום שמשתמש בו דרך אויר.

**ועד"ז** ילה"ע ממש"א להלן לפירש"י דהיכא דעבידי כשורה מותרת החורבה האמצעית משום דאין אדם אוסר דרך אויר, וחזינן דאף שהוא אוסר את החורבה הסמוכה לו, מ"מ אינו אוסר את החורבה האמצעית, אך אי נימא דאין אסור להעביר ברשות חבירו למעלה מי' ניחא.

**עוד** העירוני בזה, ממש"א בגמ' בגג הסמוך לרה"ר, דבדין שלא יאסרו בני רה"ר את הגג משום דאין אדם אוסר דרך אויר, ופי' התוס' דהוא משום דדרך שמתרחק מן הכתלים, והנה הרי פשוט דאויר הרה"ר עצמו ודאי אסור אף סמוך לכתלים,[[251]](#footnote-252) וא"כ מ"ט לא יאסרו את הגג.

**אך** יש לדחות, דרק היכא שהאויר אסור משום תשמיש זה גופא, הוא דמצי לאסור גם את המקום שמשתמש בו דרך האויר, אך משא"כ בגוונא דהתוס' דאין האויר אסור משום תשמיש המילוי, אלא משום מה שמשתמש במבוי עצמו, אין לנו לאסור את הבור שמשתמש בו דרך אויר, וצ"ע בזה.

ג] **והנה** כבר עמדו דלכאו' יש ללמוד לפרש כד' החזו"א, מד' הרשב"א בסוגיין.

**דהנה** להלן בסוגיא אמר לי' אביי לרב יוסף וכו' דאי דרב האמר אין אדם אוסר על חבירו דרך אויר וכו', ודרב מהיכא וכו', אלא מהא דאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה אמר רב ב' בתים וג' חורבות ביניהם, זה משתמש בסמוך שלו על ידי זריקה וזה משתמש בסמוך שלו על ידי זריקה והאמצעי אסור וכו', אתא לקמי' דרב אמר לי' אמר מר הכי, אמר לי' אין, אמר לי' והא מר הוא דאמר לזה בשלשול ולזה בזריקה שניהן אסורין, אמר לי' מי סברת דקיימי כשורה לא דקיימי כחצובה.

**ובביאור** הא דמייתי' מינה דס"ל לרב דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, נ' מפירש"י דהוא מהא דאמר דכל א' משתמש בסמוך לו ואין חבירו אוסר עליו, וזה הוא משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, דאי משום דהוי לזה בשלשל ולזה בזריקה ושלשול, הרי דעת רב דלזה בשלשול ולזה בזריקה ושלשול שניהם אסורין.[[252]](#footnote-253)

**אך** הנה בחי' הרשב"א, ז"ל, ושני לי' מי סברת דעבידא כשורה לא דעבידן כחצובא כזה, דב' החורבות הן כנגד ב' הבתים, והחורבה האמצעית מפסקת בין ב' הבתים לב' החורבות, ודלא כפירש"י, והחורבה האמצעית משותפת בין שניהם, הרי ראובן שבבית הצפוני משתמש מביתו דרך זריקה לחורבה שכנגדו בצד ימין, ואע"פ שא"א לו להשתמש שם אלא דרך אויר החורבה האמצעית שהיא אסורה לשניהם אפ"ה שרי משום דס"ל דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, וכן נמי שמעון בחורבה שבצד שמאל וכו', עכ"ל, ועי' בכתוב שם להראב"ד שג"כ פירש כן.

**ומבו'** בדבריו דהא דמייתי' מינה דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הוא מהא דמותר כל א' להשתמש בחורבה שנכגדו ע"י זריקה, אף שא"א לו להשתמש שם אלא דרך אויר החורבה האמצעית שהיא אסורה לשניהם, וזה הוי משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר.

**וכ"ה** בעבוה"ק ש"ג פ"ט, ז"ל, ואע"פ שהחורבה שבאמצע משותפת לשניהן ושניהן אסורין בה, אפילו כן אינה אוסרת עליהן לזרוק דרך אוירה, לפי שאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, דלא יהא אויר החורבה חמור מאויר רשות הרבים, וכבר ביארנו ששני גגין בשני צדי רשות הרבים בזמן שהגגין שוין זורקין מזה לזה דרך אויר רשות הרבים, עכ"ל.

**ומבו'** מד' הרשב"א דמותר להעביר מרשותו לרשותו דרך אויר רשות המשותפת, משום דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר.[[253]](#footnote-254)

**ומה** שלמד הרשב"א לזה מהא שזורקין דרך אויר רה"ר, נ' שאין מכוון הרשב"א להביא מהא דלא אסרינן בזה משום איסור רה"ר ומשום דלמעלה מי' הוי מקום פטור, וה"נ הכא שרי משום דהוי מקום פטור, אלא מכוון הרשב"א הוא למש"א בסוגיין דהא דבב' גגין שרי לזרוק מזל"ז, הוא רק משום דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, אשר משו"ז אין בני רה"ר אוסרין את אוירן מדיני דיורין, וזמש"כ הרשב"א דה"נ אויר רשות חבירו מותר, וראיתי לפרש עוד בזה, דבעינן בזה לתרתי, חדא דמשום איסור עיקר הרשות אין לאסור את האויר, משום דאי"ז חמור מרה"ר דשרי להעביר למעלה מי', אך אכתי יש לדון דיחול איסור על האויר עצמו, וע"ז מהני דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, וכדלהלן, אך עמש"נ להלן סוסק"ח בהערה דלכאו' אין לפרש כן.

**וצ"ב** שהרי דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הוא דל"מ לאסור עליו מקום שמשתמש בו בהפלגת אויר, ומ"ט משום זה אף אין אוסר את אויר הרשות עצמה.

**ואמנם** בפשוטו מבו' כן בסוגיית הגמ' שם, דבעי למימר דלשמואל דאדם אוסר דרך אויר, ה"נ יש לאסור לזרוק מגג לגג דרך אויר רה"ר, והרי דדין האויר עצמו תלוי בפלוגתת רב ושמואל אם אדם אוסר דרך אויר.

**ולד'** החזו"א הוא מבו' היטב, שהרי יסוד דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הוא שאינו אוסר את האויר עצמו, וממילא הוא דאינו אוסר את המקום שמשתמש בו דרך האויר, ואשר ע"כ שפיר אמרי' דלדעת רב מותר להשתמש דרך אויר החורבה האמצעית, משום דאין אדם אוסר דרך אויר, וז"פ.

ד] **ובזה** יל"פ ד' הרשב"א בסוגיין שהק' בדעת רב דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ז"ל, וקשיא לי והא אע"פ שמופלגת מכותל זה בארבעה ומכותל זה בארבעה ושניהם משתמשים בה דרך זריקה ליסרו אהדדי לכו"ע, דהא כותל שבין שתי חצרות גבוה עשרה ורחב ארבעה שניהן אסורין בו ואע"פ שאין משתמשין בו אלא דרך זריקה וכו', עכ"ל, ובחי' הריטב"א כתב ע"ז, ז"ל, אין אדם אוסר לחבירו בדבר שאין תשמישו אלא בדרך אויר כלומר בהפלגת אויר ד' טפחים וכו', אבל בזריקת גובה אויר ודאי אוסר כשאינה מופלגת ואפילו לזה בשלשול ולזה בזריקה אוסר לרב וכו', אלא שראיתי לאחד מן הגדולים שהוקשה לו כותל שבין חצרות גבוה י' ורחב ד' ששניהם אסורין ואע"פ שהם משתמשים בו דרך זריקה, ולפום חורפי' לא דק בה מרן דהתם זריקת גובה והכא זריקת הפלגה וכדמוכחא סוגיין כולה, עכ"ל.[[254]](#footnote-255)

**והעירוני** שכדעת הרשב"א מוכח לכאו' גם בדעת המפרשים שהביא רש"י לקמן דפ"ח., דמש"א רב בגזוזטראות דבמופלגת אין אוסרין בני תחתונה על העליונה, היינו בשגבוהה ממנה י' טפחים, ורש"י תמה ע"ז דא"כ מ"ט אין אוסרין עליהן, הרי רב ס"ל דלזה בשלשול ולזה בזריקה שניהם אסורין, אמנם הנה בגמ' בסוגיין מבו' דטעמא דרב הוא משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ואך דרש"י לטעמי' דל"ח דרך אויר רק בזריקת הפלגה ולא בזריקת גובה, אך כנראה אינהו ס"ל כדעת הרשב"א דאף בזריקת גובה חשיב דרך אויר, וע"כ הוא דס"ל לרב דאם הגזוזטרא העליונה גבוהה י' מן התחתונה אין בני התחתונה אוסרין על העליונה.

**ונ'** די"ל בדעת הרשב"א, דס"ל דיסוד הדין דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר הוא משום דהאויר עצמו אינו נאסר ואינו מכלל הרשות האסורה, וע"כ אין נאסר המקום שמשתמש בו כיון שהוא מובדל מרשותו, ואשר ע"כ ס"ל דה"נ בזריקת גובה, כיון שאויר חצירו למעלה מי' אינו מכלל הרשות האסורה, ע"כ אין לנו לאסור את הכותל.

**ויל"פ** בזה גם מש"כ הרשב"א בסוגיין דברשות המשותפת ממש, אדם אוסר אף דרך אויר, ולפי הנ"ל הוא מבו' היטב, דכיון דדינא דאין אדם אוסר דרך אויר הוא משום דל"מ תשמיש זה לחשוב המקום כחצירו כיו שהוא מובדל מחצירו, ע"כ כ"ז הוא היכא שאין רשות זו שלו, אך היכא שרשות זו שלו היא, ואך דבעי' שישתמש בה כ"ה שיאסור בה, הרי שלזה שפיר מהני אף תשמיש דרך אויר, כיון דאף תשמיש דרך אויר תשמיש גמור הוא לאסור, ואך ל"מ תשמיש זה לחשוב רשות זו בכלל רשותו, והיכא דאית לי' בעלות ברשות זו ל"ב לזה כלל, וע' גאו"י לעיל דפ"ד. סוד"ה והריטב"א מה שפירש הטעם בדומה לזה, אך עי' לעיל בהערה שנת' ביאור דין זה בע"א, ומוכח כן ממה שדימה הרשב"א דין זה להא דבני רה"ר אוסרין בכומתא וסודרא אף דרך אויר, עיי"ש.

ה] **אמנם** באמת נ' שאין לומר כן, שהרי נת' להלן סק"ח דכל הך דינא דשרי להעביר דרך אויר רשות שאינה מעורבת משום דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, היינו דוקא היכא שיש לו חלק בחצר זו, אך אסור להעביר דרך אויר חצר חבירו, ולפ"ז הרי נמצא דבגוונא דכותל שבין ב' חצירות ל"ש למימר שלא יאסור על הכותל משום שהוא מובדל מרשותו, כיון שאין אויר החצר מכלל הרשות האסורה, שהרי אויר החצר אסור עד הרקיע.

**ואשר** ע"כ נ', דלעולם יסוד הדין דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הוא משום דתשמיש דרך אויר הוא תשמיש גרוע, וכל' הרשב"א בע"ב, ובל' הרשב"א סוד"ה ואסיקנא מבו' ג"כ דתשמיש דרך אויר אינו תשמיש גמור, ואך דס"ל להרשב"א דאף תשמיש דרך זריקת גובה חשיב תשמיש דרך אויר, דתשמיש חשוב הוא תשמיש שמשתמש בקרקע, ומשא"כ תשמיש שמשתמש דרך האויר תשמיש גרוע הוא.

**וזהו** גם מה דתלי דין אויר רשות המעורבת, בפלוגתא דרב ושמואל אם אדם אוסר דרך אויר, דכ"ה שתשמיש דרך האויר תשמיש גרוע הוא, כ"ש דהתשמיש באויר גופי' הוי תשמיש גרוע, וע"כ לדעת רב דאין אדם אוסר דרך אויר, אף אינו אוסר את אויר חצירו, דאינו מקום הראוי לתשמיש גמור.

ו] **ובעיקר** הדין שכתב הרשב"א דשרי לזרוק מרשותו לרשות חבירו דרך אויר רשות המשותפת, משום דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, אשר כן נ' מהא דתלי הגמ' דין זריקה באויר רה"ר בפלוגתת רב ושמואל, הנה מצינו בד' הראשונים דפליגי ע"ז.

**דהנה** בתוס' בסוגיין סוד"ה בור שבין ב' חצירות כתבו בסוף דבריהם לפרש הא דבור שבין ב' חצירות דאיירי כגון שאותו הפסק שבין שתי החצירות שהבור עומד שם אינו רה"י אלא רה"ר או כרמלית, ומחיצות הבור גבוהים עשרה, דכשממלאים מן הבור לחצר מביאין דרך מלמעלה מי' דהוי מקום פטור, כדאמרינן בשמעתין בשני בתים משני צידי רשות הרבים דמותר לזרוק מזה לזה, עכ"ל.

**ועיי"ש** במהרש"א שפירש דבריהם, דאם אותו הפסק הי' רה"י לא הי' למעלה מקום פטור, דרה"י עולה עד לרקיע והו"ל ב' רשויות שולטות בו ואוסרין זע"ז, עכ"ד, והרי שדעת התוס' דאסור להעביר דרך אויר רשות חבירו ואף למעלה מי', והתוס' שם הרי אזלי לדעת רב דס"ל דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ואפ"ה אסרו להעביר דרך למעלה מי'.

**וכ"נ** בתשובת הר"ש משאנץ שהובא בהגמי"י שבת ספט"ו, דמשמע בדבריו דאף אם נעץ קנה ק' אמה ברשות שאינה מעורבת אסור להוציא לשם, עיי"ש.

**והפשוט** בדעת תוס' והר"ש, דאף דמהא דתלי בגמ' דין זריקה באויר רה"ר בהפלוגתא אם אדם אוסר דרך אויר, ש"מ דאף איסור האויר גופי' תלי בפלוגתא זו, מ"מ כ"ז הוא באויר רה"ר שאינו עולה עד לרקיע, ובזה אין לנו לאסור אלא משום תשמיש האויר גופי', וזה תלי בפלוגתא דרב ושמואל אם יש לאסור משום תשמיש גרוע דאויר, ועיי"ש בתוס' שכתבו דבזה מודה שמואל דאינו אוסר משום דהוי תשמיש גרוע טפי, אך משא"כ ברה"י שאוירו עולה עד לרקיע, הרי כיון דבעיקר הרשות הוא משתמש תשמיש גמור, אסרינן אף לאוירו עד לרקיע, וז"פ, ובדעת הרשב"א דלא אסרי' בזה משום הא דרה"י עולה עד לרקיע, עמש"נ להלן סוסק"ח.

ז] **והנה** הקשו בד' הרשב"א דשרי להעביר דרך רשות חבירו למעלה מי' משום דינא דאין אדם אוסר דרך אויר, ממש"כ הרשב"א לקמן דצ"ח, ובעבוה"ק ש"ג פ"ה דזיז היוצא מעל חצירו של חבירו אסור להוציא לשם, משום דרה"י דחבירו עולה עד לרקיע, והרי דאסור להוציא לאויר רשות חבירו.

**עוד** הקשו מהא דתניא בתוספתא הביאה הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שם, ג' דיוטות זו למעלה מזו וזו למעלה מזו והעליונה והתחתונה של אחד והאמצעית של אחר, לא ישלשל מן התחתונה לעליונה דרך אמצעית שאין משלשלין מרשות לרשות דרך רשות, ע"כ, והנה סתימת הדברים מ' דאיירי אף היכא שמעביר דרך הדיוטא האמצעית למעלה מי', והרי דאסור להעביר דרך אויר רשות חבירו.[[255]](#footnote-256)

ח] **ונ'** פשוט דלק"מ, דהנה בחי' הרשב"א בסוגיין עמד על הא דכל א' משתמש בחורבה שכנגדו ואסור להשתמש בחורבה שכנגד חבירו, ז"ל, וקשיא לי א"כ אפילו ראובן משתמש בחורבה שבצד שמאל ושמעון משתמש בחורבה שבצד ימין, לפי שאין אחד משתמש שלו אלא דרך אויר ואין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, דומיא דבור מופלגת מכותל זה בד' ומכותל זה בד' דשרי לרב אפילו בלא זיז ובלא קנה, וי"ל דמיירי כשחורבה שבימין מיוחדת לראובן ושל שמאל מיוחדת לשמעון, ולא אמר רב שאין אדם אוסר דרך אויר אלא באויר משותף כההוא דבור וחורבה אמצעית ואויר רשות הרבים, אבל באויר דמיוחד לאחד מהם ודאי אוסר אפילו לרב, עכ"ל.

**ונ'** בביאורו, דעיקר דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, היינו רק בשבא "לאסור על חבירו", והיינו דרשות שהיא גם של חבירו, והויא חד רשות עם רשות חבירו, ובא הוא לאסור, בזה אמרי' דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, אך רשות שאין לחבירו חלק בה, ודאי היא חלוקה מרשות חבירו גם אם כל שימושו בה הוא דרך אויר.

**ומחודש** לפ"ז מד' הרשב"א, דל"ד האיסור להוציא מרשותו לרשות חבירו, להאיסור להוציא מרשותו לרשות שיש לו שותפות בה, דהיכא דאין לו שותפות ברשות האחרת, הויא רשות זו חלוקה מרשותו וע"כ אסור להוציא לשם, אך משא"כ היכא דיש לו שותפות בה, הרי מן הדין מצינו לחשבה כרשות אחת עם רשותו, ואך דנתחדש בזה דחבירו שיש לו חלק ברשות האחרת "אוסר עליו", וע"כ הוא דאסור להוציא לרשות האחרת, וע' בסימן מ"ו מש"נ כמה דברים ע"פ יסוד זה.

**והנה** פשוט לפ"ז, דה"נ הוא בדינא דאין אדם אוסר את האויר, ומותר לחבירו להעביר דרך אויר הרשות המשותפת, הוא נמי רק ברשות שיש לחבירו חלק בה, שהרי הא דאינו אוסר את האויר, הוי חד דינא עם דינא דאינו אוסר מקום שמשתמש בו דרך אויר,[[256]](#footnote-257) וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א שכתב בתו"ד דלא אמר רב וכו' אלא וכו' ואויר רה"ר, והנה הרי הנידון באויר רה"ר, הוא להעביר דרך האויר, ומבו' דגם הך דינא דאין אדם אוסר את האויר, הוא רק כאשר יש לחבירו חלק בה, אך כל שאין לחבירו חלק בה, ודאי אסור להעביר אף דרך האויר.

**ולפ"ז** ניחא בפשיטות הא דאסור להוציא לזיז שלו שעל חצר חבירו, והא דאסור לשלשל מדיוטא שלו לדיוטא שלו דרך אויר דיוטא של חבירו, שהרי ברשות שאין לו חלק בה אסור להעביר אף דרך אויר, וז"ב.

**אך** ילה"ע בזה, שהרי הרשב"א כתב שטעם האיסור הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע, ואילו למש"נ לכאו' אי"ז הטעם, שהרי אם הי' בזה דין רה"י עולה עד לרקיע הי' לנו לאסור אף אויר חצר המשותפת, שהגם שאין לאסור את האויר מצ"ע, מ"מ כיון שהרשות עצמה אסורה, ה"ה עולה עד לרקיע, אלא לכאו' הטעם הוא, דאף דליכא בזה לדין עולה עד לרקיע, מ"מ חייל איסור על האויר עצמו, משום שהוא משתמש בו.

**אך** נ' לפרש בזה, לפמש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א, ז"ל, חורי רה"י יש להם גובה ואין להם עומק, עשויין הן להשתמש על גביהן ולפיכך רואין אותן מלאין עד לרקיע, ואין עשויין להשתמש תחתיהן כדרך שאדם משתמש ברשות היחיד עצמו ברומו ועומקו ולפיכך אין לחורין עומק וכו', עכ"ל.

**ולמדנו** מד' הרשב"א דדינא דרה"י עולה עד לרקיע אי"ז הלכתא בעלמא, אלא הוא משום דרה"י עשוי להשתמש בגבהו, וע"כ הוי אף גבהו מכלל הרשות, ולפ"ז נ' דע"כ הוא דבחצר המשותפת לא אסרינן משום הא דרה"י עולה עד לרקיע, דכיון דאיסור הרשות הוא משום שמשתמשין הבעלים תשמיש גמור ברשות זו, ואילו האויר אינו ראוי לתשמיש גמור, ע"כ אין האויר מכלל עיקר הרשות לאיסור זה, ומשא"כ בחצר חבירו דסגי אף בתשמיש אויר לאסור, ע"כ שפיר הוי האויר מכלל עיקר הרשות לאיסור זה.

**ומה** שהוצרך הרשב"א לה"ט דרה"י עולה עד לרקיע, ולכאו' אף בלא"ה מצי חייל איסור על האויר בפנ"ע, אך נ' דהאמנם אילו הי' משתמש בפועל באויר הי' חל איסור על האויר בפנ"ע, אך הרי לא איירי בשמשתמש בפועל באויר זה, וע"כ בכה"ג ל"מ חייל איסור על האויר בפנ"ע, ואין לאסרו אלא משום דינא דרה"י עולה עד לרקיע.[[257]](#footnote-258)

**מו**

**בביאור כמה אופנים שמצינו דרשות אסורה להוציא אלי' מרשות דאחר**

**ומ"מ מי שיש לו שותפות בחצר זו מותר לו להוציא אלי'**

א] **עירובין** דפ"ה. בחי' הרשב"א בסוגיין עמד על הא דכל א' משתמש בחורבה שכנגדו ואסור להשתמש בחורבה שכנגד חבירו, ז"ל, וקשיא לי א"כ אפילו ראובן משתמש בחורבה שבצד שמאל ושמעון משתמש בחורבה שבצד ימין, לפי שאין אחד משתמש שלו אלא דרך אויר ואין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, דומיא דבור מופלגת מכותל זה בד' ומכותל זה בד' דשרי לרב אפילו בלא זיז ובלא קנה, וי"ל דמיירי כשחורבה שבימין מיוחדת לראובן ושל שמאל מיוחדת לשמעון, ולא אמר רב שאין אדם אוסר דרך אויר אלא באויר משותף כההוא דבור וחורבה אמצעית ואויר רשות הרבים, אבל באויר דמיוחד לאחד מהם ודאי אוסר אפילו לרב, עכ"ל.

**וע'** בסימן מ"ה סק"ח שנת' בביאור ד' הרשב"א, דעיקר דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, היינו רק בשבא "לאסור על חבירו", והיינו דרשות שהיא גם של חבירו, והויא חד רשות עם רשות חבירו, ובא הוא לאסור, בזה אמרי' דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, אך רשות שאין לחבירו חלק בה, ודאי היא חלוקה מרשות חבירו גם אם כל שימושו בה הוא דרך אויר.

**ועיי"ש** שנת' דה"נ הא דס"ל להרשב"א, דמכלל דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר נכלל דאינו אוסר את האויר עצמו, ומותר לחבירו להעביר דרך אויר הרשות המשותפת, הוא נמי רק ברשות שיש לחבירו חלק בה, עיי"ש שנת' להוכיח כן.

ב] **והנה** יש ללמוד עפי"ז מד' הרשב"א דבר חדש, דל"ד האיסור להוציא מרשותו לרשות חבירו, להאיסור להוציא מרשותו לרשות שיש לו שותפות בה, דהיכא דאין לו שותפות ברשות האחרת, הויא רשות זו חלוקה מרשותו וע"כ אסור להוציא לשם, אך משא"כ היכא דיש לו שותפות בה, הרי מן הדין מצינו לחשבה כרשות אחת עם רשותו, ואך דנתחדש בזה דחבירו שיש לו חלק ברשות האחרת "אוסר עליו", וע"כ הוא דאסור להוציא לרשות האחרת.

**ויש** לדון אם גם לשותף יהא מותר בכה"ג, ונ' דלשותף יהא אסור, וה ע"ד מש"כ הרשב"א לעיל דכ"ו. בשם הראב"ד, ועמש"נ בדעתו בסימן נ"ב.

**ואשר** זמש"כ הרשב"א דכל דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הוא רק ברשות שיש לו חלק בה, ואתינן לדון דחבירו יאסור עליו רשות זו, ובזה הוא דאמרי' דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ומשא"כ ברשות דחבירו דהיא חלוקה מרשותו ול"ב שחבירו יאסור עליו, יש לאסור אף דרך אויר.

ג] **ומצינו** כן עוד בכמה דוכתי, חדא הוא לדעת רש"י בסוגיין דדירה בלא בעלים אסורה לטלטל בתוכה, וכתבו התוס' דהיכא דיש לאחר חלק בה אינו אוסר עליו, ועמש"נ בסימן מ"ז סק"ב להוכיח דהיינו אף היכא שאף האחר אינו משתמש ברשות זו, דמ"מ כיון שיש לו חלק בה אינו אוסר עליו רק אם הוא דר שם.

**ונ'** לבאר הטעם בזה עפמש"נ, דדינא דדירה בלא בעלים הוא "שאינה אוסרת", ואשר ע"כ היכא שאין לו חלק בה, דכה"ג ל"ב שיאסור הלה עליו, אלא הויא רשות זו חלוקה מצ"ע מרשותו, אסור להוציא מרשותו לשם, ומשא"כ היכא שיש לו חלק בה, דאינה רשות חלוקה מרשותו, ואך דאתינן עלה משום הדין דחבירו שיש לו גם חלק בה "אוסר עליו", הרי דבזה הוי הדין דדירה בלא בעלים אינה אוסרת.

ד] **ועד"ז** נ' לבאר במש"כ בחי' הרשב"א לקמן דצ"ח: בשם הראב"ד, ז"ל, ואף הראב"ד ז"ל כן פירש אי דלית בי' ד' ובתחתון אית בי' ד' וטעמא נמי משום מוציא זיז לשדה חברו, וכתב הוא ז"ל ואינו דומה לכותל שבין שתי חצרות דאמר ר' יוחנן בר"פ חלון דמותר להעלות לו ולהוריד ממנו לחצרו ואין אוירו של זה ושל זה אוסרין אותו, דהתם היינו טעמא דמקום משותף הוא ואין אוירו של זה ושל זה אוסרין אותו, אבל חצר מיוחד לאחד אסור לחברו להשתמש שם מביתו כלל ואפי' למקום שאין בו ד' על ד', עכ"ל.

**ומבו'** דעת הראב"ד והרשב"א כדעת המרדכי בפ' הזורק בשם הר"י מקינון, דשרי להוציא מביתו למקום פטור שבחצר השותפין, ושלא כדעת הר"ש משאנץ שהובא בהגמ"י פט"ו משבת דאסר, משום דאין מקום פטור ברה"י, ושאני מכותל שבין ב' חצירות שאינו רחב ד' מותר, משום שהוא חולק בין ב' הרשויות וכמש"כ הדרכ"מ והמג"א בסי' שנ"ה, או משום דהחצירות עירבו, והכותל הוא מקום לעצמו דרשות שניהם שולטת בו, וחשיב כרה"ר לגבי ב' החצירות, ואיסור זה לא חייל במקום פטור, וכמש"כ כן הבית מאיר בסי' שנ"ה והחזו"א סי' ק"ג סקכ"ח, ופסק כן הרמ"א בסי' שנ"ה ס"ג, ולא ראיתי שעמדו ע"ז.

**ובחי'** הריטב"א לעיל דפ"ד. כתב, דבתל ועמוד פחות מי' ששניהם אסורין, היינו רק בשיש בו דע"ד, דאם אין בו דע"ד הוי מקום פטור ומותר לשניהם, ולכאו' חזינן מזה שדעתו כדעת הראב"ד והרשב"א והר"י מקינון דשרי להוציא מרשותו למקום פטור שברשות המשותפת, אך כבר כתב הבית מאיר בסי' שנ"ה, דאי נימא דהא דבכותל שבין ב' חצירות שאינו רחב ד' שרי אף לדעת הר"ש, ולא אמרי' דאין מקום פטור ברה"י, הוא משום דהכותל הוא מקום לעצמו שרשות שניהם שולטת בו, הרי דמה"ט יש להתיר אף בתל ועמוד, וז"פ.

**ונ'** בביאורו עפמש"נ, דהא דשרי רב בכותל שבין ב' חצירות משום דהוי כמקום פטור, היינו רק משום ששניהם יש להם חלק בכותל, ואין הכותל מובדל מצ"ע מרשותן, ואך דאתינן עלה משום הדין דכל א' אוסר על חבירו, ובזה הוי הדין דמקום פטור לא חייל בי' איסור זה, אך משא"כ במקום פטור שבחצר שלו, אסור לחבירו להוציא לשם, דאף מקום פטור שבחצירו הוא מובדל מרשות חבירו.

**ונ'** פשוט לפ"ז, דאף בכותל שבין ב' חצירות שאינו רחב ד' דשרי להעלות לו ולהוריד ממנו, היינו רק לבני ב' החצירות שיש להם חלק בכותל, אך בן חצר אחרת אסור לו להעלות מביתו לכותל זה, דכיון שאין לו חלק בו הוי הכותל רשות חלוקה ממנו, ול"מ מידי מה שאינו רחב ד', וז"ב.

ה] **ועד"ז** יל"פ גם בדינא דכל שתשמישו לזה בנחת ולזה בקשה נותנין אותו לזה שתשמישו בנחת, וי"ל דלאו היינו דחזינן למקום זה כרשותו של זה שתשמישו בנחת לחודי', דלעולם חשבינן לי' כרשות דתרוייהו, וי"ל שמותר להוציא כלים מבית של שניהם למקום זה, (אך יל"ד לאסור בזה משום דינא דהמ"מ דאסורין בני החצר שתשמישו בקשה להוציא לשם אף את כלי חצירן, ואכמ"ל), ומ"מ מותר לאותו שתשמישו בנחת להוציא לשם, משום שיש לו חלק בו ואי"ז רשות חלוקה מרשותו, ואך דמ"מ הי' לנו לאסור עליו משום דחבירו "אוסר עליו", וע"ז נאמר דינא דנותנין אותו לזה שבנחת, דאין בכח חבירו שתשמישו בקשה לאסור עליו, ודו"ק.

**ובזה** מת' היטב מש"כ בחי' הריטב"א לעיל דע"ז. בדינא דלזה בנחת ולזה בקשה, דאם אין בכותל ד' על ד' מותר לשניהם להשתמש בו, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א לעיל דפ"ג:, וכ"נ בפירש"י דפ"ד. סוד"ה בכותל י"ט עסקינן, וכן מבו' בל' הרמב"ם פ"ג מעירובין הט"ו, וכמו שדקדק המ"מ שם, וכן פסק בשו"ע סי' שע"ב ס"ו.

**ובגאו"י** לעיל שם תמה ע"ז, שהרי כיון דהוי לזה תשמישו בנחת ולאידך תשמישו בקשה הו"ל כחצירו, וא"כ ל"ש להתיר בזה משום שאין בו ד', עיי"ש באורך, וע' גם בחזו"א סי' צ"ו סקכ"א שתמה בזה.

**ולפמש"נ** א"ש היטב, דלעולם אף היכא דהוי לזה בנחת ולזה בקשה חשיב רשות דתרוייהו, ודינא דנותנין אותו לזה שבנחת היינו רק דאין בכח זה שבקשה לאסור על זה שבנחת, וע"כ היכא שאין בו ד' דהוי מקום פטור, ה"ז מותר לשניהם, שאין אוירו של זה שתשמישו בנחת אוסר על זה שתשמישו בקשה, ודו"ק.

ו] **ועד"ז** נ' גם במש"כ הראשונים לעיל דנ"ט: דאין לך אוסר על חבירו אלא בשיכול לערב עמו ולא עירב, עיי"ש באורך, ונת' באורך בזה בסימן מ"א סקי"ג ואילך.

**ונ'** דכ"ז הוא היכא דאף הוא יש לו חלק ברשות זו, ואתינן לאסור עליו משום דיש לחבירו דריסת הרגל ברשות זו, הרי שבזה אמרינן דאין לך "אוסר על חבירו" אלא בשיכול לערב עמו, אך ודאי דמי שבא להוציא מרשותו למקום דריסת הרגל של חבירו, והוא אין לו חלק בו כלל, אסור אף שאינו יכול לערב עמו, דכל מה דבעי' שיהא יכול לערב ולא עירב, הוא רק כ"ה שיאסור על אחר שיש לו חלק ברשות זו, ונתחדש דל"מ לאסור עליו אלא בשיכול לערב עמו, אך אחר שאינו מן השותפין ברשות זו ודאי אסור אף שאינו יכול לערב עמו, ודו"ק.

ז] **וי"ל** עד"ז גם בדין יש גזל בשבת, דכ"ז הוא לגבי דינא דאוסר על חבירו דבזה אמרי' דיש גזל בשבת ואינו אוסר עליו, אך היכא שאין חבירו משתמש בזה כלל שפיר אסור להוציא לשם, וצ"ע בזה לעת הפנאי.

**ויל"פ** עד"ז גם בדין אורח שאינו אוסר, לדעת הסוברים דמ"מ אסור להוציא מביתו של האורח, ויל"פ ג"כ דכל הדין הוא שהאורח "אינו אוסר" על שאר בני החצר, וע"כ מביתו אסור.

**מז**

**בדין דירה בלא בעלים**

א] **עירובין** דפ"ה., ב' בתים וג' חורבות ביניהם, ופירש"י וג' חורבות ביניהם וכו' ואין בהן דיורין, ואין להן בעלים אלא בני הבתים האלו, עכ"ל.

**ובתוס'** שם, ז"ל, פירש בקונטרס וכו', משמע דסבר דאם יש להם בעלים דאוסרין אותן הבעלים על בני הבתים אע"ג דאינם אוסרין את החצר ואת המבוי שפתוחין להם וכו', מ"מ בתוכה מיהא אסור לטלטל, ובסוף הדר פירש כן בהדיא גבי דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחורבה, פירש והרי רשות אחרת היא שיש לה בעלים ובמבוי לא נשתתפה שאינה אוסרת, כדתניא לעיל אינה אוסרת אלא מקום דירה בלבד וכו', והא דשרינן הכא להשתמש בסמוך לו אע"ג שיש לחבירו כמו"כ חלק בה אינו אוסר על זה, כיון שגם לזה יש חלק בה דשניהם שותפים בשלשתן, ואינם אוסרין זע"ז את הסמוכים כיון דהוי לזה תשמישו בנחת ולחבירו בקשה,[[258]](#footnote-259) ובב' גזוזטראות דסוף פרקין עשו לתחתונה סילקו נפשייהו מעליונה ואין אוסרין את העליונה אף על פי שעשו אותה בשותפות ויש להם חלק בה, ואין נראה לר"י לעשות דירה בלא בעלים דירה לחצאין לאסור לטלטל בתוכו, עכ"ל.

**והנה** החזו"א סי' פ"ו סקי"ח הק' לדעת רש"י, ממש"א לעיל דכ"ד: דטלטולי ממתא לרחבה ומרחבה למתא חד שרי משום דליכא דיורין, ופירש"י דלית בה דיורין שיאסרו על בני מבוי הלכך רשות בני מבוי הוא, וקשיא מ"ט אין בעלי הרחבה אוסרין על בני מבוי, אף שאינם דרין שם,[[259]](#footnote-260) ובסי' צ"ד סק"א כתב, דכל היכא שיש לבני הבית תשמיש קבוע בחורבה, מודה רש"י דאין בני חורבה אוסרין עליהן, דמיקרי דירתן של בני הבית קביעא כיון דבית פיתן פתוח לה, ושל בני חורבה עראי, והוי כמו בשותפין לזה בנחת ולזה בקשה, וכ"כ גם בסי' ק"ב סקי"א, וע' במכתב החזו"א שנד' במסודר למכילתין בסוגיין.

**עוד** הק' בתורי"ד לעיל דע"ד. ע"ד רש"י, ז"ל, ובפ' בתרא דמסכתין תנן בור ברה"ר וחוליתו גבוה י"ט, חלון שע"ג ממלאים ממנה בשבת, אשפה ברה"ר גבוה י"ט חלון שעל גבה שופכין לתוכה מים, והיכי שרי לטלטולי מרשותו לרשות שאינה שלו,[[260]](#footnote-261) אלא כיון דלית בהו דיורין שרי ומכמה דוכתי מוכח דכל מידי דלית בי' דיורין כי היכי דלא אסר אאחריני ה"ה נמי לא אסור לטלטולי בגוי', וכנר' בכלל הנך דוכתי הוא מה שהבאנו דשרי לטלטל ממתא לרחבה כיון דלית בה דיורין, עכ"ל.

ב] **עוד** ילה"ע בזה בד' התוס', דהנה בטעם הדין לדעת רש"י, דאף דמי שאינו דר בבית אוסר להוציא מן הבית, מ"מ אינו אוסר בחצר, פי' החזו"א סי' צ"ו סקט"ז דהוא משום דבדירה של שותפות אינו אוסר על השותף עד שישבות בשבת זה בפיתא ולינה בחצר השותפין, וכאשר כ"כ התוס' דמה"ט שרי הכא להשתמש בחורבה הסמוכה לו אף שיש לחבירו חלק בה.

**אמנם** צ"ב לפ"ז במה שעמדו התוס' ע"ד רש"י מהא דשרינן הכא להשתמש בסמוך לו אע"ג שיש לחבירו כמו"כ חלק בה, וכתבו דהוא משום דגם לזה יש חלק בה וכו', וצ"ב דמעיקרא מה קשיא להו, הרי מעיקר הדין לדעת רש"י דאין דירה בלא בעלים אוסרת בחצר, חזינן דאין לאסור משום הא דיש לו חלק בה היכא דגם לחבירו יש חלק בה, ומה קשיא להו להתוס' טפי אהא דשרינן הכא להשתמש בסמוך לו.

**עוד** צ"ע במשה"ק התוס' ע"ד רש"י דאין נראה לעשות דירה בלא בעלים דירה לחצאין, והחזו"א שם שעמד ע"ד התוס' דלכאו' היכא שא' מבני חצר הניח ביתו, ודאי בדין שאינו יאסור על בני חצר, ואי"ז דירה לחצאין, משום דלא גרע מלזה בנחת ולזה בקשה.

**ועיי"ש** שכתב לפרש דמכוון קו' התוס' הוא בגונא דהניחו כל בני חצר דירתן בשבת זו דאכתי שרי להוציא מבית לחצר, דאין שותף אוסר בלא מקום פיתא ולינה, אך בסי' ק"ב סקי"א אות ט"ו נסתפק בזה אם כה"ג ששניהם אין משתמשין ה"ה אוסרין זע"ז, ובסי' פ"ו סקי"ח מבו' בדבריו דכה"ג אוסרין זע"ז, וכן מ' בדבריו בסי' צ"ד סק"א.

**אמנם** צ"ע בזה, דאם אכן כל קו' התוס' היא רק על גוונא שהניחו כולן ביתם, א"כ מנא להו להתוס' באמת דבכה"ג אינם אוסרין בחצר, ועיי"ש בחזו"א שדן לומר דשמא קו' התוס' היא אף בגונא דשאר בני החצר דרין בחצר, דל"ד ללזה בנחת ולזה בקשה, דהתם עיקר תשמישו בקשה, אבל הכא י"ל דכיון שתשמישו שוה לחביריו אלא שהלך בשבת זו אין לחלק בין שותף לכולו שלו, ולפ"ז ניחא ד' התוס', אך עיי"ש בחזו"א שפקפק בזה.

**והנה** אמנם נ' דיש להוכיח דכה"ג אין אוסרין זע"ז, מדינא דבור שבין ב' חצירות דאמרינן דלרב מותרין שניהם למלאות משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר,[[261]](#footnote-262) וכן אמרי' דבג' חורבות העשויות כשורה שניהם מותרין בחורבה האמצעית משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, וקשיא דהגם דל"מ אסר חד על חבירו משום שימושו דרך אויר, מ"מ הרי הבור והחורבה הוו של שניהם, וא"כ יאסור א' על חבירו להוציא לבור ולחורבה, ובע"כ מוכח מזה דאף היכא שב' השותפין אין דרין, אין אוסרין זע"ז.[[262]](#footnote-263)

**אך** למש"נ להלן ס"ק ה' ו', דהא דדירה בלא בעלים אינה אוסרת בחצר אי"ז מטעם כללא דאין שותף אוסר בדירה בלא בעלים, אלא הוא משום דל"ח דירה גמורה לאסור את החצר, ולפ"ז י"ל דהאמנם הא דאין שותף אוסר בדירה בלא בעלים הוא אף היכא שגם חבירו אינו דר שם, אך הך כללא דדירה בלא בעלים אינה אוסרת בחצר שמא היינו רק בשחבירו דר שם ועדיף ממנו.

**אך** אכתי ק' לפרש כן ד' תוס', שהרי התוס' לא הזכירו כלל בדבריהם להא דאף כה"ג אינו אוסר, וק' לומר דע"ז מיוסד כל עיקר קושייתם.

**עוד** ילה"ע בזה בד' התוס' במש"כ דאין נראה לר"י לעשות דירה בלא בעלים דירה לחצאין לאסור לטלטל בתוכו, והעירוני בזה, שהרי בד' התוס' לעיל מינה נ' דשפיר ניחא להו ד' רש"י דהגם דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה מ"מ היכא דגם לו יש חלק בה אינו אוסר עליו, ואין מ' דע"ז גופא קשיא לי' לר"י, וא"כ הרי לפ"ז מתבאר גם הא דאין אוסרת בחצר, דהוא משום דיש לשאר בני החצר חלק בו, ומה קשיא לי' לר"י ע"ד רש"י.

ג] **ונ'** לדון בזה, דהנה בחזו"א סי' צ"ד סק"א וסי' צ"ו סקט"ו וסי' ק"ב סקי"א, נקט בפשיטות דכ"ה דלדעת רש"י בית בלא בעלים אסור לטלטל בתוכו, ה"נ אף רשות דלא חזיא כלל לדירה, אסור לטלטל לתוכה, ועיי"ש בסי' צ"ד שכתב שדעת הרמב"ם כרש"י, וע"כ יש לאסור להוציא מביתו לקרפף של אחר, הגם שאינו דר שם.

**והטעם** בזה הוא, משום דמפרש דגדר הדין דאף דדירה בלא בעלים אינה אוסרת, מ"מ אסור לטלטל בתוכה, הוא משום דלאסור לטלטל ברשות עצמה ל"ב כלל שיהא ע"ז תורת "דירה", אלא כל שרשות זו חלוקה בבעלים אסור לטלטל לתוכה, ורק לאסור מקום המשותף, בעי' שיהא לו דירה שם.

**אמנם** באמת יש לפרש גדר הדין לדעת רש"י בע"א, דהנה דעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, והאמנם לעיל דס"ב: מסקי' דלעולם ל"ש דירה ורק משום גזירה אסרו, אך גיר' הריטב"א שם דמסקי' דשמה דירה, וכ"ה בריטב"א ותור"פ בסוגיין, וכ"נ מד' התוס' בכ"ד, וכן פירש"י לקמן דפ"ו. במתניתין, והנה הרי לא אסר ר"מ אלא בבית הראוי לדירה, וכדתניא לעיל דע"ב: דמי שיש לו בית שער אכסדרא ומרפסת בחצר חבירו ה"ז אינו אוסר עליו, והתם ר"מ היא וכמש"כ התוס' בדפ"ה:, והיינו משום דיסוד דינא דר"מ אינו משום דל"ב דיורין לאסור, אלא הוא משום דאף דירה בלא בעלים "שמה דירה", וחשיב דאית לי' דיורין בבית זה, וע"כ הוא אוסר בחצר, ואשר ע"כ לא אסר ר"מ רק ברשות הראוי' לדירה, וז"פ.

**ויל"פ** דעד"ז הוא גם גדר הדין לדעת רש"י, דאף לרבנן דפליגי וס"ל דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, היינו רק דלא חשיבא דירה גמורה לאסור על החצר, אך אית לה תורת דירה לאסור לטלטל בתוכה.[[263]](#footnote-264)

ד] **ואי** נימא דהא דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה הוא משום דאית לה תורת דירה במקצת, וסגי בזה לאסור לטלטל בתוכה, הרי דלפ"ז אין לאסור לטלטל בתוכה, רק בבית דחזי לדירה, דהגם שאינו דר שם חשבי' לה כדירה לאסור לטלטל בתוכה, אך ברשות דלא חזיא לדירה שרי אף לטלטל בתוכה, שהרי לא אסרינן משום חילוק הבעלות, אלא משום דאיכא ע"ז תורת דירה, וזה ל"ש ברשות דלא חזיא לדירה, וכ"ה דלדעת ר"מ ל"ש לאסור ברשות דלא חזיא לדירה, וכנ"ל.

**ומצאתי** כן באהעו"ז סי' שס"ו ס"ג שכתב בשם הרוקח, דלא אסר רש"י אלא בחורבה דחזיא לדירה, ועי' ברוקח שבאו הדברים בשיבוש, ויל"ע אם אכן כונתו לזה, ועיי"ש שפירש שכונתו לישב מ"ש מבית שער דשרי לטלטל מחצר אחרת לבית שער, וע"ז תירץ דבית שער לא חזי לדירה כלל משא"כ חורבה, עכ"ד, ועי' בית מאיר סי' ש"ע סוד"ה אמנם הריטב"א, שתמה ע"ז.

**ולפ"ז** ניחא בפשיטות מש"א לעיל דכ"ד: דשרי לטלטל ממתא לרחבה משום דלית בה דיורין, ולא אסרו בני רחבה לטלטל לתוכה, שהרי מודה רש"י דלא אסרינן משום הבעלות לחודה, והא דבדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה הוא משום דאית לה תורת דירה, וזל"ש ברחבה שאינה ראוי' לדירה.

**ומתישב** בזה גם קו' הרי"ד מכל הנך דוכתי דמוכח דכל מידי דלית בי' דיורין שרי לטלטל בתוכו, שהרי לא אסר רש"י אלא במקום דחזי לדירה, אך בכל הנך דוכתי דאי"ז ראוי לדירה, מודה רש"י דשרי לטלטל בתוכן.

**וכלל** הדברים הוא, שאין לאסור לדעת רש"י לטלטל בתוכה, אלא בגונא דלר"מ ה"ז אוסר, ובהנך גווני מודו לי' רבנן דבתוך הרשות עצמה אסור לטלטל, אך בגווני דאף לר"מ אי"ז אוסר, ככל הנך גווני שאין רשות זו ראוי' לדירה, אף לא אסרינן לטלטל בתוכה.

ה] **ולפ"ז** נ' דמה"ט הוא דבדירה בלא בעלים אין החצר אסורה, ול"ב בזה להא דאין שותף אוסר בלא פיתא ולינה, אלא הטעם בזה הוא משום דדירה בלא בעלים הויא דירה גרועה, ולא סגי בה לאסור את החצר, וע"כ ממילא החצר מותרת, שהרי אין לדון כלל לאסור את החצר עצמה מכח בעלותו בה, שהרי כל מה שאסור לטלטל בדירה בלא בעלים הוא רק במקום הראוי לדירה, ולא בחצר דלא חזיא לדירה.

**ומאידך** י"ל, דאלמלי ה"ט דדירה בלא בעלים הוי דירה גרועה ולא סגי בה לאסור את החצר, הרי דבבית התבן ובמניח ביתו בשבת, לא הי' לנו להתיר את החצר משום הך כללא שכתבו התוס' דאף שיש לו חלק בחורבה ל"מ לאסור על חבירו שגם לו יש חלק בה.

**והטעם** בזה הוא לפמש"נ בסימן מ"ד סק"ח דהגם דהמניח ביתו בשבת אינו אוסר, מ"מ כל שהוא דר בביתו ה"ה אוסר בחצר אף שהניח חצירו בשבת זו, דדינא דמניח ביתו בשבת אינו אוסר, הוא משום דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, וה"ט ל"ש רק על עיקר הדירה, וכל שעיקר הדירה הויא דירה בבעלים, ממילא ה"ה אוסר על החצר ועל כל הרשויות דהוו בכלל דירה זו, אף שבשבת זו אינו משתמש בהן.

**והיינו** דהאמנם רשות שאינו משתמש בה כלל, אינו אוסר עלי', אך היינו משום דרשות זו ל"ה חלק מדירתו, אך רשות שהוא משתמש בה והיא חלק מדירתו, הרי דכל שהוא דר בדירתו, ה"ה אוסר אף ברשות זו, אף אם עתה אינו דר בה.

**ואשר** ע"כ אם דירה בלא בעלים היתה דירה גמורה לאסור אף בחצר, ל"ה מצי להתיר החצר משום שיש לאחר חלק בה, דכל מה דשרינן מכח שיש לאחר חלק בה, הוא רק היכא שרשות זו גופה שאנו דנים עלי' הויא דירה בלא בעלים, כחורבות שאין הבעלים דרין בהן, וכגזוזטרא העליונה שנסתלקו ממנה בני התחתונה, אך משא"כ בבית התבן ובמניח ביתו בשבת שהחצר גופה אין להתירה משום שאינו משתמש בה והויא היא דירה בלא בעלים, שהרי כל שהבית חשיב דירה, ממילא יש לאסור אף החצר שהויא חלק מן הבית, דבבית התבן הרי החצר משמשת לו, וגם במניח ביתו בשבת הרי לפמש"נ אי"ז עקירה מדירת החצר, שהרי כל שדר בבית ה"ה אוסר בחצר אף אם הניחה בשבת, ורק הבית עצמו הוא דהוי דירה בלא בעלים, הרי דאי היתה דירה בלא בעלים דירה גמורה, אף היתה אוסרת בחצר, שהרי בעיקר הדירה אין חלק לאחר, והגם דבחצר יש חלק לאחר, אך הרי לא חשבינן להחצר כלל כדירה בלא בעלים, וכנ"ל.[[264]](#footnote-265)

ו] **ולפ"ז** מתבארים היטב ד' התוס', די"ל דמפרשי דינא דרש"י, דהא דאסור לטלטל בתוכה אי"ז משום דסגי בבעלות לאסור הגם דליכא דירה כלל, אלא הוא משום דאף דירה בלא בעלים חשיבא דירה במקצת לאסור לטלטל בתוכה, ול' התוס' הוא דחשיבא "דירה לחצאין", וזה מורה כדרך זו.[[265]](#footnote-266)

**ולפ"ז** ניחא הא דקשיא להו להתוס' מ"ט אין אוסרין את החורבות זע"ז ומ"ט אין בני גזוזטרא התחתונה אוסרין את העליונה, ותירצו דשאני התם דיש לו חלק בה, ונת' לעיל סק"ב להעיר בזה דמעיקרא מה קשיא להו, הרי כבר חזינן כן דאין דירה בלא בעלים אוסרת בחצר, ובע"כ דאין לאסור משום הא דיש לו חלק בה היכא דגם לחבירו יש חלק בה.

**ולמש"נ** א"ש, דהא דדירה בלא בעלים אינה אוסרת בחצר, אין הטעם בזה כלל משום דיש לו חלק בה, אלא כלל ל"ש לאסור החצר מצ"ע מכח בעלותו, כיון דלא חזי לדירה, ואך הצד לאסור החצר הוא משום דהוי מכלל דירת הבית, והא דבאמת לא אסרינן הוא משום דדירה בלא בעלים הויא דירה גרועה שאין בכחה לאסור בחצר, ומשא"כ בחורבות דחזיין לדירה קשיא להו להתוס' שיאסרו זע"ז.

**וצריך** לבאר עוד בזה, במשה"ק התוס' דיאסרו בני גזוזטרא התחתונה על העליונה, ולכאו' הרי גזוזטרא לא חזיא לדירה, וא"כ ל"ש כלל לאסרה משום הא דדירה בלא בעלים הויא דירה במקצת.

**אך** נ' פשוט בזה, דהגם דהגזוזטרא עצמה לא חזיא לדירה, מ"מ כיון שהיא פתוחה לבית שהם דרין בו, והא שאינם אוסרין את הגזוזטרא הוא משום שנסתלקו ממנה, הרי דאי דירה בלא בעלים שמה דירה לאסור בתוכה שפיר יש לאסור את הגזוזטרא, דכל הא דלא אסרינן ברשות דלא חזיא לדירה משום דירה בלא בעלים, הוא משום שאין ראוי לדור ברשות זו, אך משא"כ גזוזטרא זו הרי שפיר ראוי לדור בה דירת חצר ולכללה בכלל הבית שדרין בו, וע"כ אם דירה בלא בעלים חשיבא דירה לאסור בתוכה, שפיר יש לאסרה.

**ויש** להוסיף בזה, דנראה פשוט דלר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, יש לאסור כל המקומות שראוי להשתמש בהן מן הבית, הגם שאינו משתמש בהן כלל, כיון שראויין כל מקומות אלו לדור בהן דירת חצר דעי"ז יכללו בכלל דירת הבית, וע"כ ה"נ לדעת רש"י דמודו רבנן לר"מ דחשיבא דירה לאסור בתוכה, קשיא להו להתוס' מ"ט אין אוסרין בני התחתונה את הגזוזטרא על בני העליונה.

**ובזה** מת' גם מש"כ התוס' דאין נראה לר"י לעשות דירה בלא בעלים דירה לחצאין לאסור לטלטל בתוכה, אשר עמד ע"ז בחזו"א דהיכא שא' מבני חצר הניח ביתו, ודאי בדין שאינו יאסור על בני חצר, ואי"ז דירה לחצאין, משום דלא גרע מלזה בנחת ולזה בקשה, אך לפי הנ"ל ניחא, דאם דירה בלא בעלים היתה דירה גמורה, ודאי הי' אוסר אף על החצר, ול"ח כלל כלזה בנחת ולזה בקשה, שהרי הוא משתמש מביתו בנחת בחצר זו, ואם ביתו הי' חשוב דירה גמורה, ממילא הי' לנו לאסור את החצר משום דהוי בכלל דירתו, וכאשר כן חזינן לדעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, שהוא אוסר על החצר, ולא אמרי' דחשיב כלזה בנחת ולזה בקשה, ואשר זמש"כ התוס' דלדעת רש"י בע"כ דרבנן דפליגי עלי' דר"מ ס"ל דדירה בלא בעלים הויא דירה לחצאין, שאם היתה דירה גמורה, הי' אוסר אף את החצר, וכאשר כן דעת ר"מ, ואם לא היתה דירה כלל, לא הי' לנו לאסור לטלטל בתוכה.

**ולפ"ז** ניחא גם עיקר ד' ר"י דאין נראה לעשות דירה בלא בעלים דירה לחצאין, ונת' לעיל סק"ב להעיר בזה, דמ"ט לא נימא דלעולם הויא דירה גמורה, ואך מ"מ אינה אוסרת על החצר כיון שיש לאחרים חלק בו, וכמש"כ התוס' לעיל מינה דמה"ט אין אוסרין זע"ז את החורבות, ואין בני גזוזטרא התחתונה אוסרין את העליונה, אך למש"נ ניחא, שהרי נת' דאין להתיר החצר מכח הא שיש לאחרים חלק בו, דכיון דבעיקר הדירה אין לאחרים חלק, תו ממילא יש לאסור אף החצר דהויא מכלל דירתו, ול"ד לגווני דהתוס' שהרשות שיש לאחר חלק בה, אין הבעלים דרין בה, והויא רשות זו עצמה דירה בלא בעלים, וכל מה דהחצר מותרת הוא רק משום דדירה בלא בעלים ל"ה אלא דירה במקצת, ולא סגי בה לאסור החצר, וזה לא ניחא לי' לר"י לעשות דירה בלא בעלים דירה לחצאין, וא"ש היטב ד' התוס'.[[266]](#footnote-267)

ז] **אמנם** מד' הרבה מן הראשונים מבו' שפירשו ד' רש"י דהא דאסור לטלטל בתוכה, אינו משום דדירה בלא בעלים חשיבא דירה במקצת, אלא הוא משום דלאסור לטלטל בתוכה ל"ב דיורין כלל.

**וחזינן** כן, ממשה"ק הראשונים תורי"ד לעיל דע"ד. רשב"א ריטב"א ותור"פ בסוגיין ע"ד רש"י, מהא די' בתים זה לפנים מזה א"צ החיצונים ליתן חלק בעירוב משום דחשיבי כבית שער, וע"י עירוב הפנימים מותר להשתמש בכל הבתים, עי' בדבריהם,[[267]](#footnote-268) ואם הא דאסר רש"י לטלטל בדירה בלא בעלים הוא משום דאית לה תורת דירה במקצת, הרי ל"ק כלל מהא דלא אסרינן בבית שער, שהרי בית שער לא חזי לדירה, וכ"ה דפשוט דמותר לטלטל בחיצונים אף לדעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, ה"נ אין לאסור משום דינא דרש"י, וכאשר כ"כ האהעו"ז עפי"ד הרוקח, ובע"כ מד' הראשונים דהא דלדעת רש"י אסור לטלטל בדירה בלא בעלים, הוא משום דלאסור לטלטל בתוך הרשות ל"ב שיהא בו דיורין כלל, וע"כ שפיר דנו דמה"ט הי' לנו לאסור אף לטלטל בבתים החיצונים, הגם דלא חזיין לדירה, וע"כ לא הקשו התוס' ע"ד רש"י מהתם, דלדעתם ל"ק כלל מהתם.

**וכ"ה** מבו' גם ממשה"ק בתורי"ד שם מכמה דוכתי דחזינן דהיכא דליכא דיורין שרי לטלטל בתוכו, וכבר נת' לעיל סק"ד דאי נימא דלא אסר רש"י אלא משום דדירה בלא בעלים חשיבא דירה במקצת לאסור לטלטל בתוכה, ניחא דע"כ בכל הנך דוכתי שאין ראויין לדירה אין לאסור, אך ממשה"ק הרי"ד כן מבו' דעתו, דלדעת רש"י יש לאסור לטלטל אף ברשות דלא חזיא כלל לדירה.

**וכן** נ' גם מד' הרשב"א והריטב"א לקמן דצ"ב. דאף בחורבה דלא חזיא לדירה אסר רש"י לטלטל בתוכה, עיי"ש, שהרי התם איירי בחורבה דלא חזיא לדירה, וכמש"כ הרשב"א שם, וכאשר כן מוכח מהא דשרי להוציא מן החצר לחורבה ולא אסרינן אלא את כלי הבית,[[268]](#footnote-269) וגם למש"נ בסימן נ' סק"ט בדעת הרשב"א והריטב"א דמפרשי לסוגיא דלעיל דע"ד. בחורבה דלא חזיא לדירה, וע"כ שרי לטלטל לתוכה כלי החצר, ואין אסור רק כלי הבית, הרי מוכח דאף ברשות דלא חזיא לדירה אסר רש"י לטלטל בתוכה.[[269]](#footnote-270)

**ויש** להוסיף עוד, דהנה בתור"פ ובריטב"א הביאו להוכיח כדעת רש"י, מסוגיא דר"פ הדר, דאף היכא דליתי' לגוי ולא אסר, מ"מ אסור להוציא מביתו לחצר, והנה מבו' דאף דגרסי בסוגיא דהתם דקסבר דדירה בלא בעלים שמה דירה, והא דלא אסר הוא משום דלא גזרו בגוי היכא דליתי', מ"מ הוכיחו מהא דהגם דלא גזרו בגוי ואינו אוסר בחצר, מ"מ ביתו אסור, וזה כדעת רש"י, ונ' דכ"ז הוא לטעמייהו, דגדר הדין לדעת רש"י הוא דאסרינן משום הבעלות, וע"כ שפיר מתבאר דהגם שבגוי הקילו שלא תאסור "דירה" בלא בעלים, מ"מ אסר בביתו משום הבעלות, אך למש"נ עפי"ד התוס' אין לחלק בזה, דאם לא החשיבו את דירתו לדירה מ"ט אוסר בתוכה, ומהיכ"ת שהחשיבו דירתו דירה לחצאין, וע"כ התוס' לא הביאו כלל לסייע משם לדעת רש"י.

**ונ'** דמה"ט לא הק' כל הנך ראשונים ע"ד רש"י מהא דאין אוסרין זע"ז בחורבות, ומהא דאין בני גזוזטרא התחתונה אוסרין על העליונה, וכמשה"ק כן התוס', שהרי לפ"ד הנך ראשונים הרי הא דהיכא שאינו דר בבית לא אסרינן את החצר, הוא משום דאין שותף אוסר בלא פיתא ולינה, וא"כ מה"ט ניחא דאין אוסרין זע"ז את החורבות ואת הגזוזטרא העליונה, ורק התוס' לטעמייהו דהא דאין אוסרין את החצר אי"ז משום דאין שותף אוסר בלא פיתא ולינה, אלא משום דדירה בלא בעלים אינה דירה גמורה, ולא סגי בה לאסור בחצר, ע"כ שפיר הקשו מ"ט אין אוסרין בחורבות ובגזוזטרא העליונה, וכמש"נ בביאור דבריהם לעיל סק"ו, וע"ז תירצו דכיון דדירה בלא בעלים אינה דירה גמורה, אינה אוסרת על מי שיש לו חלק בדירה זו.

**וע"כ** גם לא הקשו כל הנך ראשונים דאין נראה לעשות דירה בלא בעלים דירה לחצאין, שהרי לדעתם אי"ז דירה לחצאין, אלא הא דאין החצר אסור הוא משום דאין שותף אוסר בלא פיתא ולינה, וכמש"נ.

ח] **והנה** בחזו"א סי' צ"ד סק"א כתב, שדעת הרמב"ם כרש"י, ולמד כן מהא דס"ל להרמב"ם דלא אסר ר"ש לטלטל מבית לקרפף אלא בקרפף של אחר, ואם דירה בלא בעלים מותרת אף לטלטל בתוכה, ל"ש לאסור בקרפף של אחר משום חילוק הבעלים, שהרי אין הבעלים דרין בקרפף, ועי' גם בחזו"א סי' פ"ט סק"ז.

**אמנם** למש"נ כ"ז ניחא רק אי נימא דהא דאסרינן בדירה בלא בעלים לטלטל בתוכה הוא משום דאף דל"ש דירה מ"מ חילוק הבעלים אוסר לטלטל בתוכה, אשר לפ"ז יש לאסור משו"ז גם בקרפף, אך אי נימא דהא דאסרינן לטלטל בתוכה הוא משום דשמה דירה במקצת, הרי שאין לאסור מכח זה בקרפף דלא חזי לדירה.

**ולפ"ז** אי נימא בדעת הרמב"ם כמש"כ החזו"א, הרי יש ללמוד מזה שדעתו דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה אף דליכא עלי' שם דירה כלל.

**אך** באמת עיקר מה שהוכיח החזו"א מד' הרמב"ם, יל"ד בזה, די"ל דבאמת כל הא דאסור להוציא מהחצר לקרפף של ב' בנ"א לדעת הרמב"ם, הוא רק בקרפף שהבית פתוח לו, והוקף ולבסוף פתח, או בגווני דאין פתוח הבית לו ממש לחשבו כמוקף לדירה אך סגי בזה לחשבו שדרין בו לאסור, (עמש"נ בזה בסימן מ"ג האופנים בזה דחשיב שדרין בו לאסור אף שאין הבית פתוח לו ממש), אך אם אינו פתוח לבית י"ל דבאמת אין לאסור.

**ומצאנו** מפורש כן בד' תורי"ד בדע"ד., ז"ל, אי קשיא מהכא מוכח דאין מטלטלין מבית לקרפף בלא עירוב, והרי הוכחתי במהדורא תליתאה דכל מידי דלית בי' דיורין לא אסר אאחריני ולא אסירי נמי לטלטולי מביתי לגוי', תשובה ה"מ כגון חרבתו וקרפיפו של שמעון הסמוכין לחצר ראובן ואין שמעון סמוך להן שישתמש בהן, בהא ודאי מותר ראובן להשתמש בהן ואינם צריכין עירוב, אבל אם סמוך שמעון לחורבתו או לקרפיפו ומשתמש בהן והן סמוכין נמי לחצר ראובן, התם אמר ר"ש וכו' אבל מבית ראובן לקרפף שמעון לא, ואע"פ שאינו בית דירה שכיון ששמעון שלא עירב עמו סמוך לו ומשתמש בו אסור לטלטל מביתו לאותו קרפף, עכ"ל,

ט] **ויש** להוסיף עוד, דגם מה שנראה מד' החזו"א בסי' פ"ט סק"ח שדעתו דאף לדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל לתוכה, מ"מ אינו חשוב כבית אלא כחצר, כ"ז ל"ש אלא לטעמי' דמפרש דהא דאסור לטלטל בתוכה אי"ז משום דשמה דירה במקצת, אלא משום דחילוק הבעלים אוסר לטלטל בתוכה, וע"כ שפיר יש לומר שדינה כחצר.

**אך** למש"נ בדעת התוס' דמפרשי דהא דלדעת רש"י אסור לטלטל בתוכה הוא משום דשמה דירה במקצת כיון שראוי' היא לדירה, הרי ודאי דלדעת רש"י חשיבא החורבה כבית, דומיא דהא דפשיטא דלמ"ד דירה בלא בעלים שמה דירה חשיבא כבית, וע' עוד בדברינו בסימן נ' סק"ו שהבאנו שמפורש בד' הראשונים דלדעת רש"י דירה בלא בעלים חשיבא כבית, אך יל"פ דטעמם הוא משום דכל מקום הראוי לדירה חשיב כבית, ועמש"נ שם באורך בענין זה.

י] **והנה** אמנם צ"ע בזה מהא דמבו' בגמ' לקמן ד"צ. ודצ"ב. דשרי להוציא כלי החצר לחורבה, ורק כלי הבתים אסור, ובגמ' ד"צ. איבע"ל אם מותר להוציא מגג לחורבה לרבנן, אך בחי' הרשב"א דצ"ב. כתב דאיירי התם בחורבה דלא חזי לדירה, דאי חזיא לדירה אסור להוציא אף כלי החצר, וגם בגמ' ד"צ. מבו' להדיא דאיירי בחורבה דלא חזיא לדירה בלא תיקון, וע"כ ניחא דלא חשיבי כבית.

**אמנם** הנה מצאתי בחי' המאירי בדצ"ב., ז"ל, זה שביארנו בחורבה זו אפי' היא של אחרים, גדולי הרבנים כתבוה כן, ומ"מ גדולי המפרשים חולקים בה, ופירשוה דוקא בשהיא של בעלי החצירות, אבל בחורבה של אחרים לא, וראי' להם מפרק הדר וכו' אלמא לדברי הכל החורבה אסורה להם וודאי פירושה בחורבה של אחרים, ואע"פ שאינה אוסרת מ"מ אסורה היא, עכ"ל.

**והיינו** דס"ל להראב"ד כמש"נ, דכיון שדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל בתוכה, ע"כ ודאי שדין החורבה כבית, וע"כ פירשה בחורבה של בעלי החצירות.

**ומבו'** מד' הראב"ד והמאירי, דכל הא דס"ל דחורבה דינה כבית, הוא רק משום דדירה בלא בעלים אסורה לטלטל בתוכה, אך אי נימא דשרי לטלטל בתוכה, והא דאסרינן התם הוא משום שהבית פתוח לה, ניחא דשרי להוציא לה כלי החצר, וכן מבו' במאירי בהמשך דבריו שהביא דעת התוס' דכל שאינו אוסר אינו נאסר וכו', ומבו' שלדעתם ניחא הא דשרי להוציא לחורבה כלי החצר, ויש ללמוד מזה דנידון זה אם החורבה חשיבא כבית או כחצר, תלי בפלוגתת רש"י ותוס', דלרש"י דדירה בלא בעלים אסורה לטלטל בתוכה, דינה כבית, ולתוס' דדירה בלא בעלים מותרת לטלטל בתוכה, וכל איסור החורבה הוא משום דהיא משמשת לבית, אין דינה כבית אלא כחצר, ועמש"נ בזה בסימן נ' סק"ז, ועיי"ש שהבאנו מד' הרשב"א שגם לדעת התוס' חשיבא החורבה כבית, ועיי"ש סק"ט מש"נ בדעתו.

**ואמנם** צ"ב רב, דכ"ה דס"ל להראב"ד דחורבה של אחרים דינה כבית, וע"כ אסור להוציא לה אף כלי החצר, א"כ אף חורבה של בני החצירות נמי בדין שיהא דינה כבית של בני ב' החצירות, ויהא אסור להוציא לה כלי החצר, ומה נתישב להראב"ד במה שפירש דאיירי בחורבה של בני החצירות.

**ונ'** לישב היטב, שהרי כתבו התוס' דאף לדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסורה לטלטל בתוכה, מ"מ אינו אוסר על אחר שיש לו חלק בה, ונת' לעיל סק"ב להוכיח דאין הטעם בזה משום דהאחר דר שם בפיתא ולינה ועדיף מיני', אלא אף היכא ששניהם אינם דרין בה אין אדם אוסר על חבירו בלא פיתא ולינה, ולפ"ז הרי נמצא דאם החורבה היא של בני ב' החצירות, אין לאסור עליהם להוציא לחורבה משום דינא דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, שהרי יש להן חלק בה, וכל איסורן להוציא לחורבה הוא משום שהחצירות פתוחות לה, ואשר ע"כ לא חשיבא אלא כחצר, דכל מה דחורבה דינה כבית, הוא רק היכא שאיסורה מחמת עצמה, אך היכא שאיסורה הוא משום שהיא משמשת לדירת הבתים, הרי כלפי דירת הבתים אינה אלא כחצר.

**וזה** מתאים עם מש"נ לעיל שמד' הראב"ד מבו' דאי דירה בלא בעלים ל"ש דירה כלל, וכל איסור החורבה הוא משום שהבית פתוח לה אין דינה כבית אלא כחצר, ואשר ע"כ ה"נ אף לדעתו דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל בתוכה, מ"מ היכא שיש להם חלק בה וכל איסורה הוא משום שהיא משמשת לדירת הבתים, אין דינה כבית אלא כחצר.

**וע'** עוד בסימן נ' סקי"א, שנת' עד"ז בדעת הרשב"א בעבוה"ק.

יא] **עוד** נפ"מ נ' בזה, במש"כ החזו"א סי' פ"ו סקי"ח, דלדעת רש"י דחורבה אסורה לטלטל בתוכה, ל"מ עירוב להתיר להוציא מחצר לחורבה, שאין עירובי חצירות מועיל בלא פיתא ולינה, עכ"ד.[[270]](#footnote-271)

**ולמש"נ** נ' לדון בזה, דהנה התוס' לעיל ד"ע: ד"ה אחד כתבו, דלדעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, יכול הבעלים לערב עם בני החצר, כיון דאסר עלייהו, ומבו' בדבריהם דלרבנן דס"ל דל"ש דירה ואינו אוסר, לא חייל כלל עירובו.[[271]](#footnote-272)

**ומעתה** כאשר באנו לדון בדין דירה בלא בעלים לדעת רש"י דאסור לטלטל בתוכה, נ' דהוא תלוי במש"נ, דאי נימא דהא דאסור לטלטל בתוכה הוא משום דאף דל"ש דירה מ"מ חילוק הבעלים אוסר לטלטל בתוכה, נ' דל"מ עירובו, כיון דלית לי' דיורים שם, אך אי נימא דהא דאסרינן לטלטל בתוכה הוא משום דשמה דירה במקצת, נ' דודאי יועיל עירובו.

**ועמש"נ** בסו"ס כ"ה לדון דכה"ג א"צ עירוב, אלא מהני שיתוף.

**ובעיקר** הנידון בזה, הנה שו"ר בחזו"א סי' פ"ט סק"ז שכתב דמהני עירוב בלא פיתא ולינה, ולמד כן מד' הרמב"ם דמהני עירוב בין חצר לקרפף, הגם שאין הקרפף פתוח לבית, ושוב הוסיף שכן מבו' בגמ' דע"ו: דמהני עירוב בלא פיתא ולינה, ויש לדון בזה ואכמ"ל, וזה בתרא לד' החזו"א הנז' שנקט דל"ש עירוב בלא פיתא ולינה, אך אולי י"ל דמכוון החזו"א הוא רק היכא שמערב כל העיר וגם ביתו של בעל הקרפף, וע"כ ה"ז מועיל לערב אף הקרפף שאין לו בו פיתא ולינה, אך כל שמערב רק המקום שאין בו פיתא ולינה ל"מ, אך סתימת דבריו ל"מ כן, וגם ל"מ כן ממה שהוכיח מעירוב ב' גגין.

**ואי** נימא דמהני העירוב בכה"ג, יש להסתפק אם יועיל עירוב זה היכא שדר גוי בחצר, ועמש"נ בזה בסימן ה' סק"ט.

יב] **ולענין** הלכה בפלוגתא זו, הנה דעת הבעה"מ כרש"י, וכן דעת הראב"ד שהביא בחי' הרשב"א בסוגיין, וכן נ' דעת המרדכי בפירקין ובס"פ כיצד משתתפין, עייש"ה, אך עמש"כ הבית מאיר סי' ש"ע בדעתו, הבאנו דבריו בסו"ס כ"א.

**אך** דעת הרא"ש ותור"פ בסוגיין והרי"ד לעיל דע"ד. והרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ט, כדעת התוס', והריטב"א בסוגיין לא הכריע בזה, וע' ביאוה"ל סי' שע"ו וחזו"א סי' פ"ט סק"ח וסי' צ"ו סק"ה, ובמש"כ החזו"א בדעת הרמב"ם בזה עמש"נ לעיל סק"ח.

**והנה** ממש"כ בשו"ע סו"ס ש"ע במתארח בחצר שאינו אוסר והוא והם מותרין "בין בביתו" בין בביתם, לכאו' יש להוכיח דהשו"ע פסק שלא כדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, דלדעת רש"י הגם שאין האורח אוסר, מ"מ יש לאסור בביתו משום דהוי זה דירה בלא בעלים של הבעה"ב.

**אמנם** הנה בביאוה"ל בסי' שע"ו דן בדעת השו"ע בפלוגתת רש"י ותוס' בדין דירה בלא בעלים, ולא הוכיח ממש"כ השו"ע דמותר לטלטל מבית האורח לחצר, ונ' מדבריו דדין זה מתישב גם לדעת רש"י.

**ונ'** שהטעם בזה הוא, דאף לדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, מ"מ היכא שדר בה אחר, הויא דירת האורח, וע"כ אין הבעלים אוסר, וגם אותו האורח אינו אוסר משום דדירתו טפילה לדירת הישראלים הקבועים שם, וע"כ מותר לטלטל מבית האורח לחצר.

**אמנם** מד' תור"פ והמרדכי נ' להוכיח לא כן, שהרי התור"פ לעיל דס"ב: ולקמן דפ"ה. והמרדכי בריש פירקין, פירשו לדינא דברייתא לעיל דס"ב. דאף היכא דליתי' לגוי מ"מ אסור לטלטל מביתו לחצר, דאיירי בשיש אורח המתאכסן בבית הגוי, והנה בתור"פ לקמן דפ"ה: הק' מזה ע"ד התוס' דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, וכן המרדכי בס"פ כיצד משתתפין הביא מזה דהגם שאין הדירה אוסרת מ"מ אסור לטלטל בתוכה, והרי דלדעת רש"י ניחא, דהגם שאין הגוי אוסר משום דליתי', מ"מ אוסר לטלטל בתוכה, ומבו' מזה דאף שיש אורח בביתו מ"מ חשיב כדירה בלא בעלים של בעה"ב, ולדעת רש"י אסור לטלטל בתוכה.

**אך** למש"כ האבהעו"ז לפרש ד' המרדכי באורח שאין לו שם פיתא ולינה, הבאנו דבריו בסימן כ"א סק"ט, י"ל דע"כ שפיר חשיב כדירה בלא בעלים של בעה"ב, ומשא"כ היכא שדר האורח שם בפיתא ולינה לא חשיב כדירה בלא בעלים של בעה"ב.

**אמנם** נ' לחלק בזה, די"ל דהשו"ע איירי היכא דלא מצי בעה"ב לסלוקי להאורח, ולדעת המ"ב דהיכא דמצי לסלוקי אינו אוסר אף ביותר מל' יום, הרי מוכח דאיירי השו"ע בדלא מצי לסלוקי, וע"כ לא חשיבא דירה זו כדירה בלא בעלים של בעה"ב, שהרי אין בידו לדור בה, ואילו ר"פ והמרדכי איירי היכא דמצי הגוי לסלוקי, וע"כ חשיבא דירה זו כדירה בלא בעלים של הגוי, וז"ב.

**והנה** בטושו"ע סי' שצ"ב ס"ג כתבו, דהבתים שמניחים אותם שיור, אע"פ שאינם פתוחים לעיר וכו', ואפי' הוא בית הבקר או בית התבן שא"צ לערב, עושים אותם שיור ומערבין את השאר, ע"כ, ומבו' דמפרשי סוגיית הגמ' לעיל ד"ס. דהאי בית תיבנא לא הי' בו בית דירה, וזהו דמייתי' מזה ראי' דאף שאינו בכלל עירוב כלל מ"מ הוי שיור.

**ובחזו"א** סי' צ"ה סקי"ד הק', דמה מייתי מזה ראי', הרי שאני בית התבן שהוא עצמו אסור לדעת רש"י, וא"כ שפיר הוי היכרא שאין מטלטלין מעיר לבית התבן משום חיסרון עירוב, אבל היכי דל"מ לערב משום שאין להם פתח ליכא היכרא, ומזה הוכיח כפי' הריטב"א שם, עכ"ד, ולכאו' מד' הטושו"ע שפירשו כן, מוכח דס"ל שלא כד' רש"י, אלא מותר להוציא מבית התבן לחצר, וע"כ שפיר מייתי' מינה דאף היכא דל"ה בכלל עירוב כלל, מ"מ הוי שיור, ובטור סו"ס שע"ו כתב להדיא שלא כדעת רש"י.

**אך** מאידך העירוני דיש להוכיח להיפך, דלדעת התוס' דמותר להוציא מבית התבן לחצר, א"כ אינו מובן כלל מ"ש לשייר בית התבן, הרי מותר להוציא ממנו לחצר, וא"כ אינו משויר כלל.

**ואשר** ע"כ נ', דבאמת גם לדעת הטושו"ע איירי בבית התבן שחוץ למחיצות העיר, וכן נ' להדיא בלשונם, וע"כ שפיר שייך בזה שיור, כיון שאסור לטלטל ממנו לעיר, ומזה הוא דמייתי' מינה דמהני שיור אף במקום שא"א לערב, ואין מכוון הגמ' דרך דמיון, דכ"ה דמהני שיור בית התבן, ה"נ מהני שיור דבית שאינו פתוח לעיר.

**ואדרבה** בזה ניחא היטב הא דמייתי' מינה דמהני שיור אף במקום שא"א לערב, ובחזו"א שם כתב עפי"ד הריטב"א שיודעים היו דהאי בית תיבנא לא הי' פתוח לעיר, וצ"ב דהעיקר חסר מן הספר, אך לפמש"נ הוא מבו' היטב, דאם הי' בית התבן פתוח לעיר, א"כ ל"ה שייך כלל לשיירו, ובע"כ דאיירי שלא הי' פתוח לעיר, וא"ש היטב.

**מח**

**בדין המניח את ביתו**

**א'**, בדעת ר"מ דאף ישראל אוסר, **ב'**, בפלוגתת ר' יהודה ור' יוסי בגוי שהלך לעיר אחרת אם אוסר, **ג'** בפלוגתת ר"ש עם ר"י ור"י אם שרי בשהלך לבית אחר באותה העיר, **ד'**, במה שפסק השו"ע דגוי שהלך לבית אחר באותה העיר אינו אוסר, **ה'**, בדין הלך לבית אחר באותה חצר, **ו'**, בפלוגתת הראשונים בדין הלך לשבות אצל בתו וחזר לביתו בשבת, **ז'**, בדין הלך מביתו אחר שחשיכה.

עירובין דפ"ו., המניח ביתו והלך לשבות בעיר אחרת, אחד גוי ואחד ישראל ה"ז אוסר דברי ר"מ, רבי יהודה אומר אינו אוסר, רבי יוסי אומר גוי אוסר ישראל אינו אוסר שאין דרך ישראל לבא בשבת, ר"ש אומר אפילו הניח ביתו והלך לשבות אצל בתו באותה העיר אינו אוסר שכבר הסיע מלבו

**א'**

א] **בטעמא** דר"מ דאחד גוי ואחד ישראל ה"ז אוסר, פירש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה, ולעיל דמ"ז. פירש"י, ז"ל, אוסר וכו' מפני שיש לו רשות בחצר ואע"פ שאינו בעיר אוסר עליהם וכו', עכ"ל, ומ' ג"כ דאוסר מדינא משום רשותו שיש לו בחצר.

**והנה** גרסינן לעיל דס"ב:, אמר מר חצירו של גוי הרי הוא כדיר של בהמה, והא אנן תנן הדר עם הגוי בחצר ה"ז אוסר עליו, לא קשיא הא דאיתי' הא דליתי', ומאי קסבר אי קסבר דירה בלא בעלים שמה דירה אפילו גוי נמי ניתסר ואי קסבר דירה בלא בעלים לא שמה דירה אפילו ישראל נמי לא ניתסר, לעולם קסבר דירה בלא בעלים לא שמה דירה וישראל דכי איתי' אסר כי ליתי' גזרו בי' רבנן, גוי דכי איתי' גזירה שמא ילמד ממעשיו כי איתי' אסר כי ליתי' לא אסר, וכי ליתי' לא אסר והתנן המניח את ביתו והלך לו לשבות בעיר אחרת אחד גוי ואחד ישראל אוסר דברי ר"מ, התם דאתי ביומי'.

**ופירש"י**, ז"ל, הכי גרסינן לעולם קסבר דירה בלא בעלים לאו שמה דירה, וישראל דכי איתי' אסר משום דירה דדירת ישראל שמה דירה, כי ליתי' גזרו רבנן משום כי איתי', אבל גוי דאפילו כי איתי' לאו שמה דירה, אלא משום שמא ילמד כו', עכ"ל.

**אמנם** הנה בחי' הריטב"א לעיל דס"ב:, ז"ל, הכי גרסינן דכו"ע דירה בלא בעלים שמה דירה, פי' דכל היכא דדירה בבעלים חשיבא דירה הוא הדין לדירה שלא בבעלים, עכ"ל, וכ"ה בחי' המאירי שם, וכ"ה מבו' גם בתור"פ ובריטב"א בדפ"ה. דגרסי' הכי, ועיי"ש שישבו עפי"ז דעת תוס' ודעימייהו דלמ"ד דדירה בלא בעלים ל"ש דירה שרי אף לטלטל בתוכה, אשר צ"ע דא"כ מ"ט התם אסר ר"מ לטלטל בביתו של גוי אף היכא דליתי', וע"ז תירצו, דכיון דמן הדין שמה דירה, ואך שהקילו בגוי היכא דליתי', לא התירו אלא ביתו של ישראל ולא ביתו של גוי, ולפ"ז מוכח שכ"ה גם גיר' התוס' וכל ההולכים בשיטתם, וכ"נ גם ממשמעות התוס' ועוד מן הראשונים בכ"ד, שנר' בדבריהם דהא דס"ל לר"מ דמניח ביתו אסר הוי חד דינא עם הא דס"ל דבית התבן אסר, והרי דהא דהמניח ביתו אסר הוי זה מדינא, דומיא דדינא דבית התבן אסר, וע' להלן סק"ג שנת' להוכיח כן גם מד' הרשב"א.

**והנה** לגיר' רש"י מבו' בסוגיא דהתם, דהא דאסר ר"מ אי"ז משום דס"ל דדירה בלא בעלים שמה דירה, אלא הוא משום גזירה כי ליתי' אטו כי איתי', וכבר תמה הגרע"א על פירש"י הכא שפירש טעמו דר"מ משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, וגם נ' מד' רש"י דמה"ט הוא דאסר אף בגוי, ואילו בסוגיא לעיל מבו' דבגוי לא אסר רק היכא דאתי ביומי' וע' שפ"א בזה, וצ"ע.

**ומתוך** הדחק נ' דצ"ל בזה, לפמש"כ בתורי"ד לעיל דס"ב:, ז"ל, ל"ק הא דאיתי' הא דליתי', פי' לפי שיטתו השיבו שדקדק ואמר דוקא ישראל אוסר את בית הגוי ואין הגוי אוסר את של ישראל דדירת הגוי בחצר כדירה של בהמה הוא וכו', אבל אם הי' רוצה הי' מתרץ לו דהאי דקתני אם יש שם ישראל אחד אוסר הכי משמע שאוסר כל החצר בין בית הגוי בין ביתו דמשום גזירה עשו דירת הגוי דירה, וכך משמע פשט הברייתא, ולאו דוקא נקט אוסר למימרא אוסר ביתו של גוי וביתו לא נאסר אלא הכל אסור, שהגוי אוסר כל החצר וגם ביתו של ישראל, עכ"ל, ולדבריו נמצא דלפי האמת שפיר י"ל דס"ל לר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, ואסר אף בגוי ואף היכא דלא אתי ביומי', וי"ל כן גם בדעת רש"י.

**ובאו"ז** סי' קס"ח הביא סוגיא דלעיל דס"ב: וכגיר' רש"י, וכתב ע"ז, ז"ל, ובלא"ה קשיא לי דר"מ אדר"מ, דלעיל אסקינן אליבי' דסבר דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, ובפ' כיצד משתתפין תנן דסבר שמה דירה, עכ"ל, ודבריו צ"ב רב, שהרי בגמ' לעיל שם מפרשי' דהא דאסר ר"מ במתני' בגוי הוא רק באתי ביומי', ובישראל אסור אף בדלא אתי ביומי' גזירה היכא דאיתי' אטו היכא דליתי', וא"כ מהו שכתב האו"ז דבפירקין תנן דסבר שמה דירה, והרי בגמ' לעיל הביאו למתניתין דילן, וצע"ג, ושו"ר בשפ"א בסוגיין שכבר עמד ע"ד האו"ז בזה.

ב] **והנה** בחי' המאירי בסוגיין כתב, ז"ל, ומפרשי' טעמא בפ' הדר אליבא דר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה וכו', ואע"פ שהוא רחוק מן התחום ובלבד שיהא כמהלך יום א', ואע"פ שאינו יכול לבא בשבת אלא בעבירה, מ"מ הואיל ובתוך מהלך יום א' הוא הרי ביאתו מצוי' בעבירה, וגזרי' חוץ לתחום אטו תוך התחום שבישראל החמירו וכו', ומיהו אם הלך בדרך מרחוק שאין יכול לבא בשבת וכו' אינו אוסר וכו', שלא אמרו דירה בלא בעלים שמה דירה אלא כשהבעלים יכולין לבא, עכ"ל, וזה חידוש רב דאף ר"מ לא אסר במקום רחוק.

**אמנם** עיקר ד' המאירי צ"ב, שפתח וסיים דטעמא דר"מ הוא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, ובתו"ד כתב דהוא משום דגזרי' חוץ לתחום אטו תוך התחום, והנה הא דהיכא שהוא בתוך התחום אסור, הוי כן גם לדעת ר' יוסי, ולפ"ז נמצא לכאו' דאין פלוגתייהו כלל אם דירה בלא בעלים שמה דירה, אלא פלוגתייהו הוא אם גזרי' היכא שהוא חוץ לתחום אטו היכא שהוא תוך לתחום או לא גזרינן, וזה דלא כמש"כ המאירי לעיל מינה דטעמא דר"מ הוא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה.

**ונ'** בביאור דעת המאירי, דהנה הרי כתב המאירי שלא אמרו דירה בלא בעלים שמה דירה אלא כשהבעלים יכולין לבא, אך היכא שאין יכולים לבא לכו"ע לאו שמה דירה, ולפ"ז הרי מה"ט הי' לנו להתיר לדעת ר"מ היכא שהישראל הוא חוץ לתחום כיון שאינו יכול לבא בהיתר, ואך דכיון דהיכא שהוא תוך התחום אסר מדינא, דדירה בלא בעלים שמה דירה, ע"כ גזרו אף היכא שהוא חוץ לתחום אטו תוך התחום, כיון דאף חוץ לתחום יכול לבא באיסור, וע"כ יש לחוש שאם יתירו בזה יבואו להתיר אף בשהוא בתוך התחום.

**ור'** יוסי דפליג וס"ל דאף דישראל שהלך לעיר אחרת בתוך התחום אוסר, מ"מ בשהלך לעיר חוץ לתחום אינו אוסר, נ' שאין טעמו משום דלי"ל הך גזירה, אלא טעמו הוא משום דס"ל דירה בלא בעלים ל"ש דירה, ומה"ט אף היכא שהוא בעיר אחרת תוך התחום ל"ח דירתו דירה, כיון דהויא דירה בלא בעלים, והרי לדעת המאירי אף לר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה הוא רק בשיכול לבא בשבת, וא"כ ודאי דלמ"ד דל"ש דירה ל"ח דירה אף בשיכול לבא בשבת, זה מתישב היטב למש"נ להלן סק"ד מד' המאירי דלר' יהודה שרי אף בשהלך לעיר אחרת תוך התחום, דאף כה"ג חשיב כדירה בלא בעלים, וע"כ אף לר' יוסי שרי כה"ג מדינא, והא דאסר ר' יוסי בכה"ג הוא משום גזירה, דכיון שעתיד לחזור בשבת, אסרו חכמים אף כשהוא בעיר אחרת שמא יבואו להתיר אף אחר שיבא, וע"כ לא אסרו היכא שהלך חוץ לתחום אטו היכא שהלך תוך התחום, כיון דאף היכא שהלך תוך לתחום אינו אסור מדינא אלא משום גזירה, ולא גזרו גזירה לגזירה.

**אך** ל' המאירי לעיל דס"ב:, דהא דאסר ר"מ בשהלך למקום קרוב שאפשר לבא בשבת, הוא משום ד"הואיל ואם נמלך לבא לכשיבא יאסור השתא נמי אסר", עכ"ל, ומ' דגם לר"מ כל עיקר האיסור הוא משום גזירה אטו אחר שיבוא, ויש לדחות.

ג] **והנה** מד' הראשונים בכ"ד נראה, דהא דס"ל לר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, והא דס"ל לר"מ לעיל דע"ב: דמי שיש לו בית התבן בחצר חבירו ה"ז אוסר עליו, הוי זה חד דינא.

**ומצינו** כן בד' התוס' לעיל ד"ע. ד"ה הבמ"ע, ושם ע"ב ד"ה אחד מבני חצר, ולעיל דפ"ה. ד"ה שני בתים, עייש"ה, וע' חזו"א סי' פ"ו סקכ"ב שנדחק בזה.

**וכן** מבו' גם בד' הרשב"א והריטב"א לעיל ד"ע, שכתבו כעין ד' התוס' שם.

**אך** צ"ע בזה ממש"כ התוס' לעיל דפ"ה: ד"ה בית התבן, שכתבו דכל הא דבית התבן אוסר לר"מ הוא רק היכא שיש שם תבן, ואם הא דבית התבן אוסר הוי חד דינא עם הא דדירה בלא בעלים אוסרת, בדין דלא ניבעי שיהא לו שם תבן, וכבר עמדו בזה.

**עוד** ילה"ע בזה, דלמש"כ התוס' לעיל דפ"הL דבית התבן אינו אוסר אא"כ יש לו שם תבן, צ"ב ד' התוס' לעיל דע"ב: ד"ה מי שהקשו דבבית שער דבית תיפו"ל משום בית שאוסר על בני החצר אע"פ שאין דרים בו מידי דהוי אבית התבן, וצ"ב דמנא להו דאיירי התם שהי' לו שם תבן, וכבר עמדו בזה הבית מאיר והחזו"א, וצ"ע בכ"ז.

**ב'**

ד] **בפלוגתת** ר' יהודה ור' יוסי אם גוי שהלך לעיר אחרת אוסר, הנה בטעמא דר' יוסי פירש"י דגוי אוסר שמא יבא היום, ונ' דאין כונתו דהוי זה גזירה בעלמא, אלא היינו דכיון דשמא יבא היום וליכא עקירה גמורה מדירתו, ע"כ חשיבא דירתו כדירה בבעלים, וע"כ הוא דאוסר, וכ"ה להדיא בפירש"י לעיל דמ"ז., ז"ל, גוי אוסר אע"פ שאינו בעיר שהרי יכול לבא ואי"ז היסח מן הלב, עכ"ל, אך בדעת המאירי נת' לעיל סק"ב דהא דגוי אסר הוא משום גזירה.[[272]](#footnote-273)

**וצ"ב** טעמא דר' יהודה דמתיר, הרי לא הסיח דעתו דדרך גוי לבא בשבת, וא"כ מ"ט אינו אוסר.

**ומצינו** הטעם בזה בעבוה"ק ש"ד פ"ג, ז"ל, אימתי הגוי אוסר בזמן שישנו, אבל הלך לו למקום אחר אינו אוסר, ויראה לי שאפילו הלך לעיר אחרת קרובה מביתו ויכול לשוב בשבת אינו אוסר, שכבר ביארנו שאין דירת גוי דירה וחכמים הם שגזרו עלי' ולא גזרו אלא בישנו. ויש מי שהורה שאוסר, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרשב"א, דהא דשרי ר"י בגוי שהלך לעיר אחרת, אי"ז חד דינא עם הא דשרי בישראל שהלך לעיר אחרת, דישראל שהלך לעיר אחרת מן הדין אין דירתו אוסרת, כיון שאין דרך ישראל לחזור בשבת, אך בגוי שדרכו לחזור בשבת ל"ש ה"ט, וכאשר מה"ט ס"ל לר' יוסי דגוי שהלך לעיר אחרת אוסר, והא דאינו אוסר הוא משום דמן הדין דירתו אינה דירה, ולא גזרו עלי' חכמים אלא היכא דאיתי', וע' להלן סקי"ד מש"נ לבאר עפי"ז ד' הרשב"א בטעם הא דאם חזר הגוי בשבת אוסר.

**ונ'** דכל ד' הרשב"א אתיין רק לפי גיר' תור"פ והריטב"א בגמ' לעיל דס"ב: דאמרי' דלעולם דירה בלא בעלים שמה דירה, ואפ"ה בגוי לא אסרו היכא דליתי', אשר כן מוכח גם לדעת הרשב"א, דס"ל דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, אשר לפ"ז בע"כ כגיר' זו, וכמש"כ הראשונים, וכמו שהבאנו כן לעיל סק"א, אשר לפ"ז י"ל דה"נ הא דשרי ר' יהודה בגוי שהלך לעיר אחרת, אף דבישראל כה"ג אסור מעיקר הדין, הוא משום דלא גזרו היכא דליתי'.

**אך** הנה לגיר' רש"י שם דלעולם דירה בלא בעלים ל"ש דירה וכו', הרי מבו' דאם היתה דירה בלא בעלים דירה מן הדין, לא הי' לנו להתיר בגוי היכא דליתי', דכיון דמדרבנן הויא דירת הגוי דירה אין לנו להתיר במה שאסור בישראל מעיקר הדין, ורק משום דמן הדין דירה בלא בעלים ל"ש דירה, ע"כ הגם שבישראל גזרו היכא דליתי' אטו היכא דאיתי', מ"מ בגוי לא גזרו, ואשר ע"כ הוא דביתו של גוי אסור להכניס ולהוציא, משום דבזה אסור בישראל מעיקר הדין, וכדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, וע"כ בזה לא הקילו בישראל.

**ונ'** לפ"ז, דלדעת רש"י בע"כ דהא דשרי ר' יהודה בגוי שהלך לעיר אחרת, הוא משום דכה"ג שהלך לעיר אחרת מעיקר הדין ל"ח דירה זו דירה, והגם שלא הסיח דירתו מלבו, מ"מ כיון שאינו בעיר הוי זה עקירה מדירתו, וכ"נ להדיא בל' רש"י לעיל דמ"ז., וכמו שהבאנו להלן סק"ד, וע"כ אינו אוסר, דאם הוה חשיבא דירה זו דירה, לא היו חכמים מתירין בגוי, וכנ"ל.[[273]](#footnote-274)

ה] **ונ'** נפ"מ לדינא בזה, דהנה לדעת ר"ש דגוי אסר ורק ישראל לא אסר משום דאין דרך ישראל לבא בשבת, כתב המאירי דהיינו משום דל"מ הישראל לבא בשבת מעיר אחרת, משום דהויא מחוץ לתחום, ולפ"ז כל דהוי בתוך התחום אף ישראל אסר, אך בחזו"א סי' פ"ב סק"כ נ' דעתו דשרי אף בדהוי תוך התחום היכא שאין דעתו לחזור.

**ויש** להסתפק לדעת ר' יהודה דס"ל דאף גוי לא אסר בשהלך לעיר אחרת, אם הא דס"ל דישראל שהלך לעיר אחרת אינו אוסר, אי"ז אלא בשהלך חוץ לתחום שאינו יכול לשוב לביתו בשבת, או שמא ס"ל דכל שהלך לעיר אחרת הוי זה עקירה טפי מדירתו, וע"כ אינו אוסר אף בשהוא בתוך התחום ויכול לשוב לביתו.

**ומד'** הראשונים נ' דאף לר' יהודה הא דשרי הוא רק משום דהלך חוץ לתחום ול"מ לחזור לביתו, ומצינו כן בל' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ב, שכתב דבהלך לעיר אחרת אינו אוסר משום דאין דרך ישראל לבא בשבת, והרי דאף לפ"מ דקי"ל כר' יהודה, הא דבישראל שרי הוא רק משום דאין דרכו לבא בשבת וכדעת ר"ש, ול' רבינו ירוחם ני"ב חט"ו דהלך לעיר אחרת אינו אוסר כי אינו יכול לחזור בשבת, ובפסקי רי"ד לעיל דע"ב: ובשו"ת הרי"ד סי' מ"ד כתב דבהלך לעיר אחרת אינו אוסר לפי שאינו יכול לדור באותו בית באותה שבת.

**וכ"נ** גם מד' הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שהביא פלוגתת הראשונים אם קי"ל כר' יהודה או כר' יוסי, ומבו' בדבריו דכל הנפ"מ בזה הוא רק לגבי גוי, אך בישראל לא נפ"מ בין ר' יהודה לר' יוסי, והיינו משום דאף לר' יהודה לא שרינן בישראל שהלך לעיר אחרת אא"כ הלך חוץ לתחום שאינו יכול לבא בשבת.

**וע'** גם בגאו"י בסוגיין דפשיטא לי' דכל הא דהלך לעיר אחרת לא אסר הוא רק בשהלך חוץ לתחום שאינו יכול לבא בשבת.

**אך** הנה בפירש"י לעיל דמ"ז., ז"ל, ר' יהודה אומר אינו אוסר הואיל ואינו בעיר, גוי אוסר וכו' אבל ישראל משהלך מכאן וכו' הסיח לביתו מלבו כל השבת שהרי לא יבא הלכך כמאן דליתא להא דירה בעלים דמי, עכ"ל, ונ' מד' רש"י דכל ה"ט דבישראל שרי הואיל ולא יבא בשבת, הוא רק לדעת ר' יוסי, דס"ל דגוי אסר משום לא הסיח דעתו, ולדידי' הא דישראל לא אסר הוא משום שלא יבא כל השבת והסיח דעתו מביתו, אך לר' יהודה הא דלא אסר הוא משום שאינו בעיר, ואי"ז כלל משום שאינו יכול לבא בשבת, וע' חזו"א סי' פ"ב סקכ"א שנראה דעתו כן.

**ושוב** מצאתי כן גם בחי' המאירי לעיל דס"ב:, ז"ל, ור' יוסי סבר וכו' כל שהוא ביתר מתחומו וכו' אינו אוסר, ור' יהודה סבר אפי' במקום קרוב הואיל וליתי' הכא, אע"ג דאילו איתי' אסר כי ליתי' לא אסר וכו', עכ"ל, והרי להדיא דלר' יהודה שרי היכא שהלך לעיר אחרת אף בשהיא תוך תחומו ויכול לבא בשבת, וע' לעיל סק"ב שהבאנו מש"כ המאירי בסוגיין דאף לר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה הוא רק בשיכול לבא בשבת, ולפ"ז ודאי דלמ"ד ל"ש דירה הוא אף בשיכול לבא בשבת.[[274]](#footnote-275)

**ונ'** דהוא תלוי בהנ"ל, דלדעת הרשב"א דהא דשרי ר' יהודה בגוי שהלך לעיר אחרת, הוא משום דלא גזרו בגוי היכא דליתי', הרי נמצא דפלוגתת ר' יהודה ור' יוסי הויא פלוגתא מסוימת בגוי אם גזרו בו היכא דליתי', אך בישראל לא פליגי, וכ"ה דלר' יוסי לא שרינן אלא היכא שאינו יכול לבא בשבת, ה"נ לר' יהודה, אך לדעת רש"י דהא דשרי ר' יהודה בגוי שהלך לעיר אחרת הוא משום דס"ל דכל שהלך לעיר אחרת ל"ח דירתו דירה כלל, וע"כ אף גוי לא אסר, ופליג בזה על ר' יוסי דס"ל דכל הא דשרי בישראל שהלך לעיר אחרת הוא משום דהסיח דעתו מביתו, ודע"כ ס"ל דבגוי אסר כיון שלא הסיח דעתו מביתו, הרי ממילא שלדעתו יש להתיר אף בדהוי תוך התחום, דכל דהוי בעיר אחרת הוי זה עקירה גמורה מביתו, ול"ה דירתו דירה, וז"ב.

**ונמצא** לפ"ז דלדעת הרשב"א ודעימי', הא דאמר ר' יהודה דאינו אוסר בין בישראל בין בגוי, ל"ה ממש בחד גוונא, דבישראל אינו אוסר רק אם הלך לעיר אחרת חוץ לתחום עיר זו, ואילו בגוי אינו אוסר אף בהלך לעיר אחרת קרובה, דלא אסרו בגוי היכא שאינו בעיר.

ו] **ויל"ד** עוד נפ"מ בזה, בדין ישראל שהוא תינוק שנשבה, בגווני שאין דינו כגוי, עמש"נ בזה באורך בסימן י"ח, שהלך לשבות בעיר אחרת חוץ לתחום.

**ונ'** דלדעת הרשב"א כה"ג הוא אוסר אף לדעת ר' יהודה, שהרי הא דשרי ר' יהודה בין בישראל ובין בגוי הוי מב' טעמים, דבישראל הוא משום שאין דרכו לבא בשבת, ובגוי משום שאין דירתו דירה ולא אסרו בכה"ג, והנה בהך תינוק שנשבה ל"ש הני תרי טעמי, שהרי דרכו לבא בשבת, וגם דירתו דירה מעיקר הדין, ולכאו' בדין שהוא אוסר, אא"כ נימא דלא פלוג רבנן בישראל, ואי"ז מסתבר.[[275]](#footnote-276)

**אך** לדעת רש"י דהא דשרי ר' יהודה בין בישראל ובין מגוי הוי מחד טעמא, דאף דאפשר להן לשוב בשבת, דהויא עיר זו תוך התחום, מ"מ כיון שאינו בעיר הוי זה עקירה מדירתו, וע"כ אינו אוסר, הרי דמה"ט אף תינוק שנשבה אינו אוסר כה"ג.

**וכן** נפק"מ בזה בישראל משומד, להסוברים דלא עשאוהו כגוי להקל, אך לפשטות ד' הראשונים דעשאוהו כגוי אף להקל, לא יאסור אם הלך לעיר אחרת, וז"פ.

ז] **ונ'** עוד נפ"מ בזה, דהנה דעת הרשב"א בעבוה"ק דדירה בלא בעלים מותר אף לטלטל בתוכה, והנה הרי בגמ' לעיל דס"ב: אמרי' דלר"מ הגם דגוי כי ליתי' לא אסר, מ"מ אסור להוציא ולהכניס לביתו, ופירשו בתור"פ ובריטב"א לעיל דפ"ה. דאף דבדירה בלא בעלים שרי לטלטל בתוכה, התם שאני דמן הדין דירה בלא בעלים שמה דירה, ואך דהקילו חכמים בגוי שלא יאסור היכא דליתי', ולא הקילו אלא בביתו של ישראל ולא בביתו של הגוי.

**ולפ"ז** נ', לדעת ר' יהודה דגוי לא אסר היכא דליתי', ויש להסתפק אם שרי אף להוציא ולהכניס לביתו של הגוי, ונ' דהוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דהא דס"ל לר' יהודה דאף גוי אינו אוסר בשהלך לעיר אחרת, הוא משום דהוי זה עקירה מדירתו ואף שאפשר לו לשוב בשבת, הרי ממילא שיהא מותר אף להוציא ולהכניס לביתו, דומיא דישראל שהלך לעיר אחרת, דמותר להוציא ולהכניס לביתו לדעת הרשב"א, אך לפמש"כ הרשב"א דהא דגוי אינו אוסר בשהלך לעיר אחרת הוא משום דלא גזרו חכמים אלא בשישנו שם, נ' דאין להתיר אלא להוציא ולהכניס לביתו של ישראל, אך ביתו של גוי אסור, וז"ב.

**ג'**

ח] **בטעמא** דר' יהודה ור' יוסי דס"ל דכל שלא הלך לעיר אחרת ה"ה אוסר, ופליגי על ר"ש דס"ל דכל שהלך אצל בתו אינו אוסר משום שהסיע דעתו מדירתו, יש להסתפק אם היינו משום דפליגי וס"ל דכל שלא הלך לעיר אחרת ובידו לשוב בשבת אכתי לא הסיח דעתו לגמרי מדירתו וע"כ הוא אוסר, או היינו דס"ל דאף דהסיח דעתו לגמרי מ"מ כל שהוא בעיר זו אי"ז עקירה מביתו, ול"מ מידי מה שהסיח דעתו.

**והנה** לפ"מ שפירש"י לעיל דמ"ז. דטעמא דר' יוסי דגוי אוסר וישראל אינו אוסר הוא משום דגוי לא הסיח דעתו וישראל הסיח דעתו כל השבת שהרי לא יבא, הרי נ' להדיא דהא דס"ל לר' יוסי דבהלך למקום אחר באותה העיר ה"ה אוסר, הוא משום דכה"ג ליכא היסח הדעת גמור מדירתו, וע"כ רק בשהלך לעיר אחרת שאינו יכול לבא בשבת ואיכא היסח הדעת גמור מדירתו אינו אוסר, וע' לקמן סק"ט בהערה שנת' להוכיח כן בדעת הביאוה"ל.

**ומד'** הרי"ד בפסקיו לעיל דע"ב: ובשו"ת סי' מ"ד, נ' לפרש טעם פלוגתייהו בע"א, דר"ש ס"ל דאין אוסר אלא בית דירה שדרים בו, וע"כ כל שהלך למקום אחר והסיע דעתו מביתו אי"ז אוסר, אך ר' יהודה ור' יוסי ס"ל דכל מקום הראוי לדירה אוסר אף שאינו דר בו בפועל, וע"כ אף שהסיע דעתו מביתו, מ"מ כיון שיש שם מזון ואילו רוצה לדור שם באותה שבת יכול, ע"כ ה"ה אוסר, עייש"ה בדבריו.

**ד'**

ט] **בשו"ע** סי' שע"א ס"א, ז"ל, וי"א שגם גוי אם הלך לשבות בחצר אחרת אינו אוסר, וכתב ע"ז הרמ"א, וכן עיקר.

**ובמ"ב** שם פירש הטעם, ז"ל, כמו בישראל שהלך לשבות במקום אחר והסיח לבו מדירתו שחשבינן כאילו אינו דר שם באותו שבת, עכ"ל, ובחזו"א סי' פ"ב סקכ"ה כתב ע"ז, ז"ל, וצ"ע שהרי בגוי דמי לישראל שלא הסיח דעתו ואסור, ולא מסתבר דר' יהודה פליג אר' יוסי בזה וכו', עכ"ל.

**אמנם** הנה בפסקי ריא"ז בפירקין סוף ה"ג, ז"ל, א' מבני החצר וכו' אע"פ שהוא באותה העיר אינו אוסר וכו' בין שהי' ישראל בין שהי' גוי, שכבר הסיח דעתו מאותה דירה באותה שבת, עכ"ל, והובא בשה"ג, וזה להדיא כד' המ"ב.

**ומשה"ק** החזו"א דגוי דמי לישראל שלא הסיח דעתו ואסור וכדס"ל לר' יוסי, נ' פשוט בזה, דהנה בטעמא דמילתא דהפוסקים דאף גוי אינו אוסר, מבו' בתוס' לעיל דס"ה: ובמרדכי שם, וברשב"א ורא"ש בסוגיין, דהוא משום דבפלוגתא זו דר' יהודה ור' יוסי אם גוי שהניח ביתו אוסר, קי"ל כר' יהודה דאף גוי אינו אוסר.

**אמנם** לפ"ז אין להתיר אלא בשהלך הגוי לעיר אחרת, דרק בזה מתיר ר' יהודה, אך בשהלך למקום אחר באותה העיר לא.

**אך** מה שהתיר השו"ע אף בשהלך הגוי למקום אחר באותה העיר, בע"כ שהוא כדעת הריא"ז, דס"ל דלדעת ר"ש דמתיר אף בשהלך לשבות אצל בתו באותה העיר, שרי אף בגוי שהלך למקום אחר בעיר.

**ונ'** שהטעם בזה הוא, דפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אם גוי שהניח ביתו אוסר, ואף ר' יהודה לא שרי אלא בשהלך לעיר אחרת, הוא רק לטעמייהו דס"ל דבהלך לשבות אצל בתו אוסר, וס"ל דל"מ מה שהסיח דעתו מביתו, כל שאפשר לו לשוב לביתו, ורק בהלך לעיר אחרת אינו אוסר, משום שא"א לו לשוב לביתו, וע"כ ס"ל לר' יוסי דגוי שיכול לשוב לביתו אוסר, ור' יהודה דפליג הוא כמש"כ הרשב"א משום דלא גזרו בגוי היכא דליתי', או כמש"נ לעיל סק"ג בדעת רש"י דהוא משום דכל שהוא בעיר אחרת הוי זה עקירה מדירתו, אך לר"ש דס"ל דכל שהסיח דעתו מביתו אוסר, אף גוי שהסיח דעתו מביתו אוסר, דלא מצינו דבגוי לא חשיבא הסחת דעתו מביתו, וע' גאו"י שכתב כן.[[276]](#footnote-277)

**אך** בדעת ש"ר דס"ל דבגוי לא שרי רק אם הלך לעיר אחרת, אך כל שהלך למקום אחר באותה העיר אוסר אף שהסיח דעתו מביתו, נ' שהטעם בזה הוא כמש"כ ריו"נ דרק בישראל אמרי' דלא ימלך מהסחת דעתו, דשארית ישראל לא יעשו עולה ולא ידברו כזב, ומשא"כ גוי יחזור בו דכתיב אשר פיהם דיבר שוא, וכעי"ז כתב המאירי, דגוי אין לו העמדה במחשבתו ואם עמד במחשבה אחת חוזר לאלתר ואין מחשבתו מחשבה.

**ולפ"ז** שפיר כתבו האחרונים בטעמא דהשו"ע דהוא משום דדמי לישראל שהלך לשבות במקום אחר והסיח לבו מדירתו, ול"ק משה"ק החזו"א דלא מסתבר דפליג ר' יהודה על ר' יוסי בזה, שהרי באמת אה"נ הא דקי"ל הכי אי"ז כלל משום דעת ר' יהודה, אלא משום דקי"ל כר"ש דמהני הסחת דעתו מביתו להתיר, וע"כ יש להתיר אף בגוי, דבזה לא מצינו לחלק בין ישראל לגוי, וז"פ.

**אך** באמת עיקר ד' השו"ע צ"ע, שפסק כדעת הריא"ז ושלא כדעת ש"ר דס"ל דאין להתיר בגוי משום דינא דר"ש, וכל הא דשרי אף בגוי הוא משום דינא דר' יהודה, ומשו"ז הרי אין להתיר רק בשהלך לעיר אחרת, וכבר הביא בביאוה"ל שם שתמהו האחרונים ע"ד השו"ע, וצ"ע בזה.

**ה'**

י] **כתבו** התוס' לעיל ד"ע., ז"ל, ומיהו אם הי' היורש דר באותה חצר שמא הי' אוסר להם בית אביו כשירש בשבת אע"פ שלא בא לדור שם, עכ"ל, וצ"ב הטעם בזה.

**ונ'** שנחלקו בזה הראשונים, דהנה ז"ל הרא"ש שם, ומיהו אי הוה דייר היורש בחצר וכו', כיון שהוא בחצר וראוי להשתמש בו, חשבינן כאילו נכנס לדור בבית ואוסר עליהן וכו', עכ"ל, ומבו' דהגם שאף בהלך לבית אחר בחצר זו הסיע מלבו, מ"מ לא חשיב זה כלל כעקירה מביתו, כיון שהוא באותו חצר וראוי להשתמש בבית זה.

**וזה** דומיא דהא דס"ל לר"י ור"י דאף בשהלך אצל בתו והסיח דעתו מביתו אינו אוסר, ונת' לעיל סק"ח שבד' הרי"ד נ' שהטעם הוא משום דל"מ הסחה מלבו היכא שהוא ראוי לדור בבית זה, וי"ל דאף ר"ש דפליג מודה בשהוא באותה חצר דל"מ הסחה מלבו.

**אמנם** בחי' הר"ן שם, ז"ל, דמיירי בשהי' היורש דר בבית אחר באותה חצר וכו', דעד כאן לא קאמר ר"ש דהסיחה מלבו אלא בשיצא לשבות בשבת חוץ לאותה חצר, אבל זה ששובת באותה חצר "לא הסיחה מלבו", עכ"ל, ומבו' דהא דבהלך לבית אחר בחזר זו ה"ה אוסר, הוא משום דכה"ג בכל גווני ליכא היסח הדעת גמור מביתו, וע"כ ה"ה אוסר, שהרי כל הא דשרי ר"ש בשהלך לשבות אצל בתו אף בעיר זו, הוא משום שכבר הסיחה מלבו, אך באותה חצר שלא הסיחה מלבו אינו אוסר.

יא] **ונ'** נפ"מ בזה, בדין יורש, דלדעת הר"ן חזינן דאף ביורש יש לאסור כל שאינו מסיח דעתו מן הבית שירש, הגם שמעולם לא דר שם, ואילו לדעת הרא"ש אין מקור לזה.

**ולפ"ז** נ' במשה"ק במק"א, דמ"ט יורש אינו אוסר היכא שלא בא לדור בבית אביו, הרי יורש לא הסיח דעתו, וא"כ אף אם אינו באותו חצר יאסור, ולמש"נ לדעת הרא"ש לק"מ, דיורש שמעולם לא דר בבית זה, אינו אוסר אף אם לא הסיח דעתו, אך לדעת הר"ן קשיא, ויל"ע היטב בל' הר"ן ואפשר דלפ"ז י"ל.

**ומצינו** כן בד' רבינו יואל שבראבי"ה סי' שפ"ח, שכתב לישב כן ד' רש"י לעיל ד"ע. שפירש מש"א התם דהוה ומית דאיירי בשיירא שחנתה בבקעה וכו' דכי מת אין ליורשיו שם כלום, דאי בחצר ממש הא איכא יורשים וכיון דאילו הוה אבוהון קיים הוה אסר אינהו נמי אסרי, והראשונים תמהו על דבריו, דאף בחצר אין היורש אוסר כיון שלא בא לדור שם בשבת, וכתב רבינו יואל לישב ד' רש"י, ז"ל, ושמא איכא למימר, התם כדקתני ר"ש שכבר הסיחה מדעתו, כלומר מבעו"י הסיח דעתו, ומפרשינן בפרק כיצד משתתפין דוקא בתו אבל בנו לא, דהתם אין מסיח דעתו, והכי נמי זה היורש לא הסיח דעתו מן החצר, ומצפה הוא לירושתו, הלכך אפילו ר"ש מודה, דכל טעמא אינו תלוי אלא בהיסח הדעת, עכ"ל.[[277]](#footnote-278)

**אך** דבריו מחודשים, דחשבינן דמבעו"י לא הסיח דעתו הגם שהי' אביו קיים, וע' מג"א שכ"נ בדבריו, והגרע"א תמה ע"ז.

**והנה** בחי' הרשב"א לעיל ד"ע: ד"ה משחשיכה אוסר, מפורש שדעתו דאף שהיורש דר באותו חצר, מ"מ ל"מ לאסור אא"כ בא לדור בבית אביו, וכ"ה מוכח גם בדבריו בעבוה"ק וע' בית מאיר שכתב כן בדעת הרשב"א.

**ולפמש"נ** י"ל בדעת הרשב"א, דלעולם מודה לד' התוס' דהמניח ביתו והלך לבית אחר שבחצר זו ה"ה אוסר, ואך דס"ל דביורש אין לאסור בכה"ג, שהרי בלא"ה יורש לא הסיח דעתו ואפ"ה אינו אוסר, וע' חזו"א שכבר מבו' יסוד הדברים.

**ול'** הרמב"ם פ"ד הי"ג נ' ג"כ דאין להתיר במניח ביתו רק בשהלך לחצר אחרת, ועמש"נ בדעתו בסימן כ"ז סק"ח.

**ו'**

יב] **נחלקו** הראשונים בדין ישראל שהניח ביתו בשבת שאינו אוסר, ונמלך וחזר לביתו בשבת, אם הוא אוסר.

**ובחי'** הרשב"א כתב בזה, ז"ל, יש מי שאומר שאם נמלך וחזר לביתו באמצע שבת שאוסר, והביא ראי' מגוי דכי ליתי' לא אסר וכי איתי' בשבת אסר, ועוד ממבטל רשות דקיי"ל שאם הוציא במזיד שאוסר, והראב"ד ז"ל אומר שאינו אוסר ואינו דומה לגוי דהתם משום דליתי' הוא דלא אסר ולא משום שהסיעה מלבו והלכך כי איתי' ואפילו אתי באמצע שבת אוסר, וכן נמי מבטל כיון שחזר והוציא במזיד הרי נתגלה שלא הסיע דירתו מלבו, והלכך כי הוציא במזיד קודם שהחזיקו בני החצר בחצר מאי דיהיב שקיל, וכן ודאי נראין הדברים, עכ"ל.

**והנה** בפשוטו טעמא דהראב"ד הוא, דלעולם אף בחזר לביתו בשבת יש לנו לומר דשבת כיון שהותרה הותרה, ואך דלא אמרי' כיון שהותרה הותרה רק בשאי"ז עומד ליאסר, ואשר ע"כ בגוי שלא הסיח דעתו ועומד לשוב לביתו, וכן במבטל רשות שהוציא במזיד דנתגלה דלא הסיח דעתו, לא אמרי' כיון שהותרה הותרה, וכן נ' להדיא בל' הרא"ש סי' ו'.

**אך** צ"ב בזה בל' הרשב"א, שכתב דאינו דומה לגוי "דהתם משום דליתי' הוא דלא אסר ולא משום שהסיעה מלבו והלכך כי איתי' ואפילו אתי באמצע שבת אוסר", עכ"ל, ונ' מזה דהא דלא אמרי' בזה כיון שהותרה הותרה, הוא משום דמעיקרא הי' ההיתר משום דליתי' ולא משום שהסיעה מלבו, וע"כ כי איתי' אסר, וצ"ב דלכאו' ליכא נפ"מ כלל מה הי' טעם ההיתר מתחילה, אלא הא דכי אתי הגוי אסר הוא משום דלא הסיע מלבו והי' עתיד שיחזור, ואף אם הי' הדין דבישראל מה שהסיע מלבו אי"ז כלל טעם להתיר, ולא הי' ההיתר אלא משום דליתי', נמי הי' הדין דישראל כי אתי לא אסר, משום שלא הי' עומד שיחזור.

**גם** צ"ב במש"כ הרשב"א במבטל רשות דכיון שחזר והוציא במזיד הרי נתגלה שלא הסיע דירתו מלבו והלכך כי הוציא במזיד קודם שהחזיקו בני החצר בחצר "מאי דיהיב שקיל", עכ"ל, וצ"ב מה הוצרך לטעמא דמאי דיהיב שקיל, הרי כיון שלא הסיח דעתו, והי' עומד שיחזור בו מביטולו, ל"ש בזה דינא דכיון שהותרה הותרה, והאמנם י"ל דעיקר דין חזרה מביטול הוא משום דמאי דיהיב שקיל, אך לכאו' אי"ז שייך לד' הרשב"א הכא שבא לפרש מ"ט לא אמרי' בזה כיון שהותרה הותרה.

**עוד** ילה"ע בזה, דלכאו' לפ"ז נמצא דטעם הסוברים דכל שחזר בשבת אוסר, הוא מכח דינא דגמ' לעיל דע"א. דגר שמת מבעו"י והחזיק ישראל בנכסיו בשבת ה"ה אוסר, וע' חזו"א סי' פ"ח סק"ב שפירש דבזה הוא עיקר הפלוגתא, וצ"ב שהראשונים לא הזכירו לזה כלל.

יג] **ונ'** בדעת הרשב"א, דהנה לא נתפרש בד' הראשונים טעם הסוברים שאם נמלך וחזר אוסר, הגם שהסיע מלבו ול"ה עתיד לחזור, דמ"ט באמת לא אמרי' בזה שבת כיון שהותרה הותרה.

**ובחי'** המאירי בסוגיין ולעיל דס"ב: מבו' שהטעם בזה, משום דס"ל דאף בישראל כל שחזר בשבת ידים מוכיחות שלא הסיעו מלבן דירתן הראשונה מאחר שחזרו לביתם, עכ"ד.

**אך** נ' דאי"ז מתישב בד' הרשב"א, דהנה בחי' הרשב"א לעיל ד"ע: מבו' דלדעתם כ"ה שאם הי' האב חוזר בשבת הי' אוסר, ה"נ אם מת ובא בנו בשבת ה"ה אוסר, ואם הא דישראל שחזר אוסר הוא משום דאיגלאי מילתא שהי' עתיד לחזור, לא הי' לנו לאסור היכא שמת ובא בנו לדור שם בשבת שלא הי' עתיד לכך בתחילת השבת.

**וע'** חזו"א סי' פ"ח סק"ב שפירש בזה, דהוא משום דכל מקום שאדם עושה מעשה לא אמרי' הואיל והותרה כיון דבידו לעשות כל שעה, עכ"ד, אך צ"ב בזה, שהרי הראשונים פירשו דמה"ט מי שחזר בו מביטולו אוסר, ולכאו' בזה אין לנו לחשבו כבידו, שהרי אסור לו לחזור בו מביטולו, וגם בד' החזו"א שם מבו' דלפי טעם זה לא הי' לנו לאסור היכא שמת ובא היורש, וזה שלא כד' הרשב"א הנז'.

**ובחזו"א** שם סק"ג פי' בדעת הגר"א, שמבו' בדבריו דאף היכא שמת ובא היורש לדור יש לאסור, דטעם הסוברים שאם נמלך וחזר אוסר הוא משום דכל בית דירה עומד להיות בו דיורין ועומד לחזרת הבעלים, וע"כ לא אמרי' בזה הואיל והותרה, עכ"ד.

**ושמעתי** לפרש עוד בזה, די"ל דיסוד דינא דהואיל והותרה הותרה, הוא דההיתר שהי' בתחילת השבת קיים לכל השבת, וי"ל דזה ל"ש היכא שבתחילת השבת לא היו דיורין כלל, ולא הי' היתר על דירה זו, אך העירו בזה ממש"א לעיל דע"א. דהא דגר שמת מבעו"י ובא ישראל והחזיק שם בשבת אוסר, הוא משום שהי' לו להחזיק מבעו"י, והרי דאלמלי כן לא הי' אוסר, הגם שבתחילת השבת לא היו דיורים כלל ולא הי' היתר על דירה זו.

**אמנם** הנה בד' המאירי בביהב"ח נ' טעם אחר בזה, ז"ל, ואינו דומה לדיורין הבאין בשבת שאמרו שבת שהותרה הותרה, שהרי עיקר הדירה כבר היא לשם, עכ"ל.

**ונ'** מד' המאירי, אם לא נשמטו כמה תיבות מדבריו, ע' בלשונו בחידושיו, ועפי"ז נוטה טפי שנשמטו דברים בביהב"ח, דהא דלא אמרי' בזה שבת שהותרה הותרה, הוא משום דכל דינא דשבת שהותרה הותרה הוא דבאמצע השבת לא חייל איסור מכח דיורים מחודשים, אך משא"כ הכא שכבר בתחילת השבת הי' זה ביתו, והי' דין דירה זו שהיא אוסרת, ואך שבפועל לא הי' אוסר משום שלא הי' שם בשבת זו, אך כל שחזר לדור שם ה"ה אוסר מכח הדירה דמעיקרא, ולא אמרי' בזה שבת שהותרה הותרה.

יד] **ולפ"ז** אולי יל"ב לבאר גם דעת החולקים וס"ל דהיכא שחזר בשבת אינו אוסר, ורק בגוי אוסר משום דלא הסיע מלבו, אשר בפשוטו הטעם בזה הוא משום דהי' עתיד לחזור, וע"כ לא אמרי' בזה הואיל והותרה הותרה, אך בל' הרשב"א אין נ' כן, וכנ"ל.

**ולמש"נ** נ' לבאר בזה, דהנה ז"ל המאירי בביהב"ח שם, ומ"מ גדולי המפרשים כתבו שאינו אוסר וכו', אבל זה שמן הסתם הסיעה מלבו אין חזרתו חזרה לאסור, שכשחזר מיהא דיורין הבאין בשבת הם, "שדירתם בטלה מעיקרא ודירה זו פנים חדשות היא", עכ"ל.

**ונ'** בביאורו, דהא דישראל שבא בשבת אינו אוסר, ולא אמרי' שחזר לדירה שהיתה מתחילה, אשר ע"ז ל"מ דינא דשבת כיון שהותרה הותרה, וכמש"נ, הוא משום שהסיע דעתו מדירתו, וע"כ בטל ממנה תורת דירה, ועתה כששב לדור בה הוי כדירה חדשה, וע"כ אמרי' בזה שבת שהותרה הותרה, ומשא"כ גוי שלא הסיע מלבו, ע"כ אכתי איכא על דירתו תורת דירה, וע"כ אף דכל דליתי' אינו אוסר, מ"מ היכא שחזר ה"ה אוסר ול"ש בזה דינא דשבת שהותרה הותרה.

**ואשר** זהו שפירש הרשב"א דהא דגוי שחזר אוסר הוא משום "דהתם משום דליתי' הוא דלא אסר ולא משום שלא הסיע דעתו", דבאמת זהו עיקר הטעם דלא אמרי' בזה כיון שהותרה הותרה, משום דאף בתחילת השבת הי' על דירתו תורת דירה האוסרת, וכל ההיתר מתחילה הי' רק משום דליתי', וכמו שפירש הרשב"א דהוא משום דלא גזרו חכמים בזה, דכל שאין ההיתר משום שהסיח דעתו אלא משום דליתי', ל"ש בזה דינא דכיון שהותרה הותרה אף אם באמת הסיח דעתו.

**[ולפ"ז** י"ל דכ"ד הרשב"א הם לטעמי' דס"ל דהא דגוי שהניח ביתו אינו אוסר הוא משום דלא גזרו חכמים היכא דליתי' והבאנו דבריו לעיל סק"ד, אךלדעת רש"י שנתבאר שם שדעתו דהא דאינו אוסר הוא משום דחשיב זה עקירה מדירתו, ודמי ממש לישראל שאינו אוסר בהלך בעיר אחרת, אין לחלק ביניהם].

**וזה** נ' גם בביאור מש"כ הרשב"א במבטל רשות דהא דכשחזר מביטולו אוסר, הוא משום דמאי דיהיב שקיל, דבאמת זהו עיקר הטעם דלא אמרי' בזה כיון שהותרה הותרה, משום דכל ההיתר מתחילה הי' משום דיהיב, ולא בטל מדירתו עיקר תורת דירה האוסרת, וע"כ עתה דהדר ושקיל בטל כל סיבת ההיתר, ול"ש בזה דינא דכיון שהותרה הותרה.

**ומה** שהוצרך הרשב"א לפרש דאיגלאי מילתא שלא הסיע מלבו, הוא משום דאם הי' מסיע מלבו, הרי הוה פקע מדירתו תורת דירה דילי', כיון שנתנה לאחרים, ואך משום שלא הסיע מלבו ואכתי הויא דירתו, ואך שאינו אוסר משום שביטל רשותו, ע"כ אמרי' מה דיהיב שקיל.

**אך** אכתי כל הדברים צ"ב רב, וצ"ע עוד בזה.

**וע'** ט"ז סי' שע"א דגם בגוי אם הסיח דעתו וחזר אינו אוסר, ועיי"ש במ"ב סק"ח ובשעה"צ סק"ו בזה, ולמש"נ עפי"ד הרשב"א יל"ד לאסור בזה, משום דבגוי אין ההיתר משום שהסיח דעתו, דזה אינו טעם להתיר, אלא הטעם משום דלא גזרו, אך בפשוטו אי"ז נכון, דכל שהסיח הגוי דעתו, יש להתיר גם משו"ז גופא.

**ז'**

טו] **בחי'** הרשב"א והריטב"א לעיל ד"ע. כתבו, דכל הא דהמניח את ביתו אינו אוסר, היינו רק בשהלך בע"ש, אך אם הלך בשבת לא, משום שנאסר למקצת שבת.

**וע'** בביאוה"ל ר"ס שע"א שהביא ד' המג"א שם שנקט דאף בהלך בשבת שרי, והיינו משום דלפ"מ דקי"ל דבמת בשבת אינו אוסר אא"כ בא היורש לדור שם, והרי דאף שנאסר למקצת שבת מ"מ כל שמת ובטלה דירתו שרי, ה"נ כל שהניח את ביתו בשבת שרי.

**ועיי"ש** שכתב דל' הטור נ' דלא שרי רק בשהלך מבעו"י, וכ"נ בל' רש"י לעיל דמ"ז., והביא מש"כ הבית מאיר, די"ל דאף לפ"מ דקי"ל דבמת בשבת שרי, מ"מ כה"ג שהניח ביתו בשבת כיון שהוא חי ובידו לחזור כל שעה, ל"ש כלל טעמא דר"ש שכבר הסיע מלבו, דזה ל"ש אלא בשהלך לשבות קודם שקידש היום, והגאו"י לעיל ד"ע: כתב דכיון שכבר קבע דירתו בשבת זו בביתו, לא נעקרה דירתו מכאן במה שהלך במקצת היום הנשאר לשבות במקום אחר, עכ"ד.

**והנה** נ' דיש להוכיח מד' הירושלמי דאף בשהלך מביתו בשבת נמי יש להתיר, דהנה בירושלמי בפ' חלון ה"ה מייתי' להא דתניא ומייתי' לה בתלמודין לעיל דע"ט. במתבן שבין ב' חצירות וכו', דאם רצה א' מהם לסתום את פתחו וכו' הוא אסור וחבירו מותר, ואמרי' עלה דזה דלא כר"מ דאמר בית הנעול אוסר, ובירושלמי בפירקין ה"ה אמרו על מתניתין דילן, דהדא הוא דר"מ דר"מ אומר הבית הנעול אוסר.

**וביאור** ד' הירושלמי הוא, דמפרש דהא דמהני נועל את פתחו, הוא מדינא דדירה בלא בעלים, דכיון שנועל את פתחו וסילק עצמו מחצר זו, הויא כדירה בלא בעלים, וע"כ הוא דאינו אוסר, וזהו דאמרי' עלה דזה דלא כר"מ דס"ל דאף דירה בלא בעלים שמה דירה, ולדידי' אף בית הנעול אוסר.

**והנה** הרי התם איירי בנתמעט התבן בשבת, ומ"מ מהני שינעול את פתחו שבזה הוא מסתלק מדירתו, ודמי למניח את ביתו שאינו אוסר, והרי להדיא דאף המניח את ביתו בשבת אינו אוסר.

**אמנם** באמת בסוגיא לעיל דע"ט: פליגי בה תרי לישני אם מהני נעילת ביתו לחוד להתיר, ואף ללישנא דמהני להתיר פירש"י דהוא משום דהוי זה כביטול רשות, אך אי"ז כלל מדין מניח ביתו, וי"ל דבאמת מה"ט הוא דס"ל לתלמודין דליכא למיתי עלה מדינא דמניח ביתו, משום דהא דהמניח ביתו אינו אוסר היינו רק בשמניחו מבעו"י, אך מד' הריטב"א שם נ' דאף בנעל ביתו בער"ש נמי ל"מ להתיר, ועמש"נ בסימן מ"ד סק"ח לדון שהטעם בזה הוא משום דכל הא דמניח את ביתו אינו אוסר, הוא רק בשהניח את ביתו, אך כל שהוא דר בביתו והניח את חצירו ה"ה אוסר, עיי"ש הטעם בזה, וצ"ע עוד בזה.

**עוד** ילה"ע בזה, מברייתא לקמן דפ"ו: דפירסו סדינים בשבת שה"ז מועיל להתיר, אך באמת התם שאני, דע"י שפירסו סדינים אין שאר הבתים פתוחים כלל לשביל זה, וצ"ע עוד בזה.

טז] **ויל"ד** עפי"ז, בדין ישראל שהלך למקום קרוב שיכול לשוב בשבת ואוסר, דמ"מ אחר שעבר מקצת מן השבת וכבר אין פנאי לשוב, י"ל דאינו אוסר, דדמי למניח ביתו בשבת, ואף שאפשר שכבר התחיל לשוב בביתו, אך כ"ה שבתחילת השבת לא חיישי' להכי ה"נ באמצע השבת אין לנו לחוש, ויש לדמות להא דשמא ימות חיישינן ושמא מת לא חיישינן, אך י"ל דכיון שיתכן שישוב אסרו חכמים, אך אה"נ אם ידעינן שלא התחיל לשוב אינו אוסר, וצ"ע בזה.

**מט**

**בדין טלטול לבית הכנסת**

א] **עירובין** דפ"ו:, דכי אתא רב דימי אמר, פעם אחת שכחו ולא הביאו ספר תורה מבעו"י, למחר פרסו סדין על העמודים והביאו ספר תורה וקראו בו, ופירש"י, ז"ל, ולא הביאו ספר תורה לביהכ"נ ובחצר אחרת הוה, והיו מביאין אותו דרך חצר שאינה מעורבת, ופרסו סדינין על גבי עמודין להיות מחיצה מפסקת אצל מחיצות החצר, מבית שהי' ספר תורה מונח בו ועד ביהכ"נ, וכעין מבוי קטן כדי הילוך בין סדינים למחיצות החצר, ולא היו בני החצר אוסרים שם, שלא הי' פתח פתוח לו אלא אותו פתח לבדו, עכ"ל.

**וכעי"ז** פירש"י בסוכה דט"ז:, ז"ל, ואותו הבית שהניחו לתוכו הי' בבית אחד שבחצר ביהכ"נ ובית הרבה היו פתוחין לחצר ולא עירבו או שהיו חצרות הרבה פתוחות לאותו מבוי וביהכ"נ פתוח לו והי' ספר התורה בחצר שכנגד ביהכ"נ ולא נשתתפו במבוי ואסור להוציא מן החצרות למבוי ופרסו סדינין על גבי עמודים שהיו לרוחב המבוי וחלקו את המבוי ולא היו פתוחים מן המחיצה ולפנים אלא ביהכ"נ וחצר שכנגדו והביאו ספר התורה שהרי שאר החצרות נסתלקו ואין איסור כאן, עכ"ל.

ב] **וצ"ע** רב בזה, דהנה כתב מהרי"ל ריש הל' עירובי חצירות, ז"ל, שכח שלא הניח עירובי חצירות באותו פעם וכו', ושלח אחד הלומדים תופסי הישיבה לישא וליתן עמהם שלא יכשלו הציבור בטלטולא ובהוצאת מרשות לרשות בלי עירוב, והיאך יעשו בתוך ביהכ"נ דכל העם שותפין בה, בתחילה סבר הרב לומר כשיבואו לקרא בתורה בשבת שחרית אל יטלטלו אותה עד המגדל, אך יקראו בה על העמוד שהוא מעמד החזן פני התיבה דהוי תוך ד"א,[[278]](#footnote-279) ואח"כ הי' מסכים הלכה למעשה שמותר לטלטל בכולה ביהכ"נ משום דהוו כלים ששבתו בתוכה שמותרין לטלטל בכולם,[[279]](#footnote-280) אך מן ביהכ"נ לחוץ אל חצרה אסור לטלטל, אע"פ שהחצר שייך אליה, מ"מ הדיורין שסביב החצר אשר פתחיהן נכנסין לחצר ביהכ"נ הן אוסרין עליו מלהתיר מטעם שבתו בתוכו, עכ"ל.

**ומבו'** דעת מהרי"ל דביהכ"נ דינו כבית, וע"כ אסור לטלטל ממנו לחצר של אחרים, דאילו הי' דינו כחצר, הרי קי"ל דכל חצירות רשות אחת הן.

**והנה** כתב הרמ"א סי' שס"ו ס"ג, ז"ל, המנהג בזמן הזה להניח העירוב בביהכ"נ. וכן נהגו הקדמונים, ונראה לי הטעם דעירובין שלנו יש להם דין שיתוף ואין צריך להניח בבית דירה, וכתב המג"א שם סק"י, ז"ל, ומה"ט נ"ל דמותר לטלטל בביהכ"נ בלא עירוב כיון שאין שם דירה, וצ"ע על מהרי"ל שאסר לטלטל בביהכ"נ ולא התיר אלא כלים ששבתו בתוכה, וכו', עכ"ל.[[280]](#footnote-281)

**והנה** האבהעו"ז שם כתב בדעת מהרי"ל דביהכ"נ חשיב מקום הראוי לדירה שהרי אורחים אוכלים וישנים שם, עכ"ד, אמנם הנה מצאתי בשו"ת מהרי"ל החדשות סי' ל"ח אות ב' שדעתו דביהכ"נ הוי מקום שאינו ראוי לדירה מכח האיסור, ועיי"ש דמה"ט דעתו שאין להניח עירוב בביהכ"נ, ודן שם בסו"ד דאף גרע ביהכ"נ מחצר ומבית שאין בו דע"ד, כיון דלא חזי לפיתא ולינה משום איסור ביהכ"נ, וא"כ הדר קשיא דמ"ט ס"ל דביהכ"נ דינו כבית לאסור להוציא ממנו לחצר, הרי לא חזי לדירה כלל.

**ועמש"נ** בזה בסימן מ"ז סק"ד לפרש דעת מהרי"ל, דס"ל דהגם דביהכ"נ אין דינו כבית להנחת עירוב כיון דלא חזי לדירה משום איסור ביהכ"נ, אך מ"מ כיון שהוא מקורה ותשמישו תדיר ורגיל, חשיב כבית ליחלק מן החצר.

**והנה** גם לדעת המג"א דביהכ"נ דינו כחצר, מ"מ אסור להכניס כלי בתים לביהכ"נ, וכן מבו' בד' הפמ"ג והמ"ב שם, וכ"ה בחזו"א סי' צ' סקכ"ז.

**וצ"ע** רב, דא"כ מה הועיל שפירסו סדינים, וסילקו בני שאר הבתים והחצירות מחצר זו, אכתי היאך הי' מותר להכניס הס"ת לביהכ"נ, הרי הביהכ"נ חשיב כחצר של כל בני המקום, ואסור להכניס לתוכו כלים ששבתו בבית היחיד, וצע"ג.

**ומצאתי** בשו"ת הרי"ד סי' מ"ד שכבר עמד בזה, ז"ל, ומאי דכתב מר שהתירו להביא מים מבתים הסמוכים לביהכ"נ בלא עירוב יפה אמרו, וכל הראיות שהביאו כולן נכוחות, שביהכ"נ אינו צריך עירוב אם אין שם בית דירה, חדא מההיא דפרק כיצד משתתפין שהביאו ספר תורה מבית לביהכ"נ, אלמא ביהכ"נ אינו צריך עירוב וכו', אלא ודאי מכאן מוכיח שביהכ"נ אין צריך עירוב ואינו אוסר בחצר, וגם אינו אסור לטלטל מן הבתים לתוכו, עכ"ל, וזה שלא כד' האחרונים דפשיטא להו דאסור לטלטל מן הבתים לביהכ"נ.

**והנה** אמנם הי' מקום לדחות בזה, דכיון דפירסו הסדינים עד ביהכ"נ, נמצא דאין ביהכ"נ פתוח אלא לבית זה, וע"כ חשיב הביהכ"נ כחצר של בית זה, דהוי כלזה בפתח ולזה בקשה, וע"כ מותר לטלטל מן הבית לביהכ"נ, וע' במאירי סוכה דט"ז דמשמע כן דמכח הסדינים הוא שהותר לטלטל לתוך ביהכ"נ.

**אך** לכאו' אי"ז מתישב, דבפשוטו נ' דהי' פתח לביהכ"נ מחוץ למקום שבין הסדינים, דאל"כ היאך נכנסו שאר בני המקום לביהכ"נ, וגם אי נימא שנכנסו כולם דרך בית וחצר אלו שפירסו מהן סדינים לביהכ"נ, יל"ע אם מהני זאת לחשוב ביהכ"נ כחצר של בית וחצר אלו לבדם, וע' חזו"א סי' צ' סקכ"ז שכתב דבביהכ"נ אף אם הוי לזה בפתח ולזה בקשה לא עדיף זמ"ז, עיי"ש בטעמו.

**וכן** נ' להדיא מד' רש"י בסוגיין ובסוכה, דאף קודם שפרסו הסדינים הי' כל האיסור משום הטלטול לחצר שאינה מעורבת או למבוי שלא נשתתפו בו, אך ל"ה אסרינן משום הטלטול לביהכ"נ, וזה כד' הרי"ד.

ג] **ואמנם** צ"ב הטעם בזה, דהגם שאין בית דירה בביהכ"נ, מ"מ מ"ט לא יהא דינו כחצר השותפין ויהא אסור לטלטל מן הבית לתוכו.

**ואולי** יל"פ הטעם בזה, דשאני ביהכ"נ שאינו משמש את הבתים, ע' חזו"א סי' צ' סקכ"ז שכתב כן, וע"כ ל"ד לחצר השותפין ואין אסור לטלטל לתוכו, שהרי אין אוסר אלא מקום פיתא, וכל האיסור לטלטל לחצר הוא רק משום דהוי חלק מדירת הבית, וע"כ ביהכ"נ שאינו חלק מדירת הבית אין אסור לטלטל לתוכו.

**ואמנם** אכתי יל"ע, דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, א"כ הגם דביהכ"נ אינו משמש את הבתים, ואינו חלק מדירת פיתא, מ"מ יהא אסור לטלטל מן הבתים לתוכו דומיא דדירה בלא בעלים.

**אך** למש"נ בסימן מ"ז סק"ד לדון בדעת רש"י דלא אסר לטלטל לדירה בלא בעלים, אלא במקום הראוי לדירה ולא בחצר, ניחא דע"כ שפיר שרי לטלטל לביהכ"נ שאינו ראוי לדירה.

ד] **וי"ל** עוד בזה, דהנה כתב בספר העיתים סי' ק"א, ז"ל, ותו ששאלת חצרות הסמוכות לביהכ"נ וצריכות להכניס ולהוציא לביהכ"נ צריכין לערב עם ביהכ"נ או לא וכיצד מערבין עם ביהכ"נ, כך ראינו דבר זה לא אמרוהו חכמים בכל עירובין ולא שמענו מעולם שצריכין לערוב, ומן כמה טעמים אין צריכין לערב אלמלא היתה של יחיד הי' אוסר על אחיו ישראל וביהכ"נ של כל ישראל היא כיצד אוסרת, ועוד אי אפילו היתה של יחיד אינו אוסרת משום דלא יהיב איניש עירוב אלא על היכא דדייר וכו', וכש"כ ביהכ"נ דלא מייחד לחד מינהון וכיון דלא מיוחד מאן יהיב עלה עירוב, הלכך לא צריך עירוב ולא אסר על ישראלים, ומכניסין ומוציאין מרשותו לתוכו ומתוכו לרשותו דרך פתחים ודרך חלונות ודרך גגות ואין בכך כלום וכו', ועוד נשאל רבינו שרירא גאון ז"ל בענין זה וזה היא נוסחא, וששאלתם מבוי שיש בו עירוב ויש בו ביהכ"נ והוצרכת לידע אם אוסרין בני ביהכ"נ על בני מבוי אם לא, הוי יודע שיכולין בני מבוי לטלטל מן ביהכ"נ לבתים ומן בתים לביהכ"נ, דהכי קי"ל דלא אסר אלא מקום דירה וביהכ"נ מקום הפקר היא לכל ישראל וכו' והלכך כל דצריכי בני מבוי לטלטל מחצרותיהן לביהכ"נ בין דרך פתחים בין דרך חלונות מטלטלין ואין בכך כלום, עכ"ל.[[281]](#footnote-282)

**ומבו'** בדבריהם, דכיון דביהכ"נ היא של כל ישראל והיא הפקר לכל ע"כ אינה אוסרת, וע"כ אף מותר לטלטל לתוכה.

**והמג"א** בסי' שס"ו שם הביא לד' השבה"ל שהביא ד' הגאונים דהוי הפקר וא"צ לערב, וסייע מזה לדבריו דמותר לטלטל לביהכ"נ, וצ"ב שהרי הא דהתיר המג"א לטלטל לתוכה הוא משום דלא חזיא לדירה וע"כ אין דינה כבית אלא כחצר, ומה שהתירו הגאונים הוא משום דהוי הפקר, וכנראה פירש המג"א דמש"כ השבה"ל דהוי הפקר היינו דאין אדם דר בה וע"כ אינה מקום דירה ואינה אוסרת, אך בד' ספר העיתים מפורש דהטעם הוא משום דאין ביהכ"נ של יחיד אלא של כל ישראל, וצ"ע בזה.

**אמנם** טעם זה צ"ב, דמה לי דביהכ"נ הוי הפקר לכל, הרי מ"מ ה"ה משמש לבני המקום, ומ"ט לא יאסרו לטלטל לתוכו, והרי איסור דיורין לא תליא בבעלות הממונות כמו שהוכיח החזו"א בכ"ד, ועמש"נ בפרט זה בסימן מ' סק"א, וצ"ע בזה.

**נ**

**ביאור השיטות אלו מקומות חשיבי כבית**

**שאינו רשות אחת עם החצר**

א] **כתב** החזו"א סי' צ' סקמ"א, ז"ל, קי"ל דאינו אוסר אלא מקום פיתא, ולפ"ז אם יש כמה חדרים בבית וחדר א' מיוחד לשולחנו בשבת, אין חשיב דירתו אלא חדר שהוא אוכל, ושאר החדרים הן כבית התבן, ולפ"ז מותר להוציא כלים ששבתו בשאר החדרים מחדרם לחצר בלא עירוב, וכן להכניס לתוכן כלים ששבתו בחצר וכו', עכ"ל, וכ"כ גם בריש סי' צ"א, וכ"כ גם בסי' ק"ד סקט"ז, וכ"מ בדבריו בס' צ"ו סוסק"ה, עיי"ש שתמה ע"ד האחרונים שנקטו דבית הכסא דינו כבית.

**ויש** לתמוה בזה, מהא דתניא לקמן דע"ט. בבית שבין ב' חצירות ומילאהו תבן וכו', נתמעט התבן מי' טפחים שניהם אסורים, ובפשוטו מכוון הברייתא שהם אסורין להוציא ולהכניס לחצר, וכ"ה בחזו"א סי' צ"ג סקי"א, וכ"ה בפירש"י שם במש"א דמבטל את רשותו הוא אסור וחבירו מותר, ופירש"י דהוא אסור להוציא מאותו בית לחצר שלו שהרי ביטל רשותו וכל הבית כחצר אחרת הוא, עכ"ל, ולכאו' מבו' מזה להדיא, דלגבי שֵם בית, אף בית התבן חשיב כבית ואסור להוציא ממנו לחצר, אך הנה בחזו"א סי' צ"ג כתב בתו"ד לדון דאיירי בבית המיוחד לדירה, ודקדק כן מל' הברייתא, ולפ"ז לכאו' ניחא, וצ"ע עוד בזה.

ב] **והנה** יל"ד בדין זה לחשוב כל חדרי הבית כבית מתלת טעמי, **א'**, י"ל דלשֵם בית שחלוק מן החצר ל"ב שידורו בו בפועל, אלא כל דחזי לדירה חשיב בית אף שאין דרים בו, וע"כ כיון שכל חדרי הבית חזיין לדירת פיתא חשיבי בית.

**ב'**, י"ל דהגם דמקום פיתא גורם לאסור, מ"מ כד דייני' מה חשיב בית, י"ל דכל מקום שמשתמשין בו תשמישי בית חשיב כבית,[[282]](#footnote-283) וע' להלן סק"ד שנת' מד' הבי"מ עפי"ד רש"י דהיינו שכל מקום שתשמישו תדיר חשיב כבית.

**ג'**, י"ל דכיון שמקום הפיתא חשיב בית, חשיבי אף כל חדרי הבית כבית, שכל הבית הוי מקום דירה א', וע"כ חשיבי כל החדרים המצורפין עם המקום פיתא כבית.

**ועי'** לקמן סק"ז בהערה, שנת' דהטעם דפליג החזו"א על הנך ג' טעמים, הוא משום דס"ל דתורת בית להתחלק מן החצר, הוא מקום דאית בי' דיורים האוסרין, וע"כ ס"ל דהגם דחזי לדירה והגם שעושין בהן תשמישי דירה והגם שהם מצורפין עם דירת הבית, מ"מ כיון שדירת חדרים אלו אינה אוסרת, אין דינם כבית אלא כחצר.

**ונ'** נפ"מ בין ג' הטעמים, חדא במקום הראוי לדירה, אך אין משתמשין בו כלל תשמישי דירה, וגם אינו מצורף עם דירת הבית, דבזה אין לחשבו כבית רק משום טעמא קמא.

**ומאידך** נפ"מ במקום שאין ראוי לדירת פיתא, אך משתמשין בו שאר תשמישי דירה, דמשום טעמא קמא אין לחשבו בית, אך משום ב' הטעמים האחרים יש לחשבו כבית, ואם מקום זה עומד לעצמו ואינו מצורף עם דירת בית, אין לחשבו כבית רק משום הטעם השני.

**וכן** יל"ד נפ"מ בחדר שאין בו ד"א על ד"א שבתוך הבית, דמשום טעמא קמא אין לחשבו כבית, למה שנוטה דעת הביאוה"ל בסי' שס"ו ס"ג שאין מניחין בו עירוב, ולא אמרי' סלק היקף הקטן, אלא חשיב כמקום שאינו ראוי לדירה, וכן הטעם השני ל"ש בזה, שהרי מקום שאין בו ד"א על ד"א חשיב שאינו ראוי לכל תשמישי דירה, אך י"ל דחשיב כבית משום הטעם השלישי, שהוא מצורף לדירת הבית, והוי אף הוא מכלל הבית, ומש"כ הביאוה"ל שאין מניחין בו עירוב, הוא משום דלהנחת עירוב לא סגי במה שהוא מצורף לדירת הבית, אלא בעי' שיהא מקום זה עצמו ראוי לדירת פיתא, כ"ה דנחשוב דכולהו הכא דיירי, וז"פ.[[283]](#footnote-284)

**ומ'** כן ממה שנקטו הגרע"א והמ"ב שהבאנו להלן סק"ה דבית הכסא שבין ב' בתים דינו כבית, והרי סתמא דמילתא לי"ב ד"א על ד"א, ואפ"ה חשיב כבית משום שהוא טפל לדירת הבית, אך לפ"ז למש"נ שם דיתכן דיש ללמוד מד' תור"פ והמרדכי והרמ"א דאף בית הכסא שבין ב' חצירות דינו כבית, וכן נ' גם בד' הבית מאיר שהבאנו להלן סק"ד, הרי נמצא לפ"ז דאף היכא שאינו טפל לבית מ"מ חשיב כבית ואף דלי"ב ד"א על ד"א, אך אולי שאני בית הכסא דחזי למילתי' אף דלי"ב ד"א על ד"א, וצ"ע בזה. [[284]](#footnote-285)

**ומצינו** בזה בד' רבותינו להנך תלת טעמי, וכמו שיתבאר בעזה"י.

ג] **והנה** כטעמא קמא מצאתי בעזה"י בחי' הרשב"א לקמן דצ"ב., ז"ל, שתי חצרות וחורבה אחת ביניהם. לפי מה שכתבתי למעלה בריש פרק כיצד משתתפין על דעת רבותינו הצרפתים ז"ל דכל שאינו אוסר מותר להוציא מן הבתים וחורבה אפי' דאחרים מוציאין לה אפי' מאני דבתים, האי חורבה רחבה שאחורי הבתים היא ופתח הבית פתוחה לה ולפיכך הו"ל כעין חצר לאסור בו כלי הבית בלא עירב, "ובשאינה ראוי' לדירה היא דאי בראוי' לדירה אפי' כלים ששבתו בחצר נמי אין מוציאין לה", עכ"ל.

**ומפורש** בד' רבינו הרשב"א, דכל דחזיא החורבה לדירה, דינה כבית שאסור להוציא לה כלים ששבתו בחצר, וע' להלן סק"י שכ"ה מת' להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק, ועיי"ש מש"נ להקשות בזה מד' הרשב"א בעבוה"ק בהמשך דבריו, ומש"נ בסקי"א לישב בזה, והרי להדיא דאף שאינו דר כלל בחורבה, מ"מ כיון דחזיא לדירה חשיבא כבית,[[285]](#footnote-286) וזה כטעם הראשון שנת' לעיל סק"ב.[[286]](#footnote-287)

**ובד'** הרשב"א נתחדש טפי, דאף לדעת התוס' דהחורבה מצ"ע כלל אין אוסרת אף להכניס לתוכה, וכל מה שאסור להכניס לתוכה הוא רק משום שהבית פתוח לה, מ"מ כל דחזיא לדירה דינה כבית ואסור להכניס לתוכה כלי החצר, ועמש"נ בפרט זה לקמן סק"ז וסק"ט.

**וכן** מ' מד' המג"א והמ"ב בסי' שס"ו ס"ג, שכתבו עמש"כ הרמ"א שם דהמנהג להניח העירוב בביהכ"נ, והטעם דעירובין שלנו יש להם דין שיתוף וא"צ להניח בבית דירה, וכתב המג"א שם סק"י ד"מהאי טעמא" נ"ל דמותר לטלטל בביהכ"נ בלא עירוב כיון שאין שם דירה, עכ"ל, וכ"ה במ"ב שם סק"ל, ד"לפי זה" שאין בית הכנסת נחשב לבית דירה, חשבינן לי' רק כחצר השותפין ומותר לטלטל ממנה לחצר אחרת בלא עירובי חצירות, עכ"ל, [[287]](#footnote-288) והנה בטעמא דהרמ"א דביהכ"נ לא חשיב כבית דירה, אף דלגבי הנחת העירוב סגי בבית דחזי לדירה, כתב המ"ב שם סקכ"ט דהוא משום שאינו ראוי לדירה מפני קדושתו, ומ' מדברי המג"א והמ"ב דאף מה דחשיב כחצר לטלטל ממנו לחצר אחרת, הוא רק משום שאינו ראוי לדירה מפני קדושתו, אך אילו הי' מותר לאכול בבית הכנסת והי' חשיב ביהכ"נ בית דירה, שפיר הי' חשוב כבית הגם שבפועל אין דרים בו, דאי נימא דכל שאין דרים בו חשיב כחצר, הרי פשיטא דביהכ"נ חשיב כחצר, ואי"ז שייך לד' הרמ"א.

**ונראה** מזה שדעתם דהגם דאין דרים כלל בביהכ"נ, דלכאו' מה שמתפללין בו אי"ז תשמיש דירה כלל, מ"מ אילו הוה חזי לדירה והי' חשוב כבית דירה ומניחין בו עירוב, אף הי' דינו כבית, והי' אסור להכניס אליו כלים ששבתו בחצר.

**וכ"ה** מבו' באבהעו"ז סי' שס"ו, שכתב במה שהביא המג"א שם ד' מהרי"ל, דאסור לטלטל מביהכ"נ לחצירו, והמג"א תמה עליו דבית הכנסת אין דינו אלא כחצר, וכתב האבהעו"ז בדעת מהרי"ל, דביהכ"נ חזי שפיר לדירה דהא אורחים אוכלין וישנים שם,[[288]](#footnote-289) וע"כ אסור להכניס מן החצר לתוכה, והגם דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, מ"מ אסור להכניס לתוכה וכדעת רש"י, ומבו' לפ"ז דעת האבהעו"ז, דכל מקום דחזי לדירה חשיב כבית הגם שבפועל אין דרים בו, שהרי אסרו להכניס מן החצר לביהכ"נ אף אם אין אורחים שאוכלין וישנים שם,[[289]](#footnote-290) אך עמש"נ להלן סק"ד להוכיח שאין טעמא דמהרי"ל משום דביהכנ"ס חזי לדירה, אלא מטעם אחר, עיי"ש.

**וכן** מבו' גם בד' הגאו"י בדע"ד. שכתב דחורבה אינה רשות אחת עם החצר כיון דחזיא לדירה, מידי דהוי אבית העצים ודדמי לי' ובית שער דלאו מקום דירה נינהו ומ"מ לאו רשות א' הוא, דר"ש ע"כ לא קאמר אלא חצירות וגגות וקרפיפות אבל לא הנך, עכ"ד, והרי שדעתו דכל מקום דחזי לדירה דינו כבית ואינו רשות א' עם החצר.[[290]](#footnote-291)

ד] **וכטעם** השני מצאתי בד' הבית מאיר סי' שנ"ה, במה שדן שם בדין בית הכסא, ז"ל, והנה במתני' שם פירש"י הואיל וכולן אין תשמישן מיוחד ותדיר רשות א' הן וכו', וא"כ לפירש"י אפשר דבית הכסא כזה הואיל ותשמישו מיוחד ותדיר חשיב מוקף לדירה ודין בית לו וכו', משא"כ אם נימא דלפי' הרמב"ם זה נמי נקרא ולא נעשה לדירת אדם כי אין דירה חשובה וכו', עכ"ל, ולעיל סק"ג בהערה הבאנו דמפורש בעבוה"ק דבית הכסא ל"ח כבית.

**ומבו'** להדיא מדבריו דחדר שדירתו חשובה ודאי דין בית לו, ורק בבית הכסא דן לומר דשמא הואיל ואין דירה חשובה ל"ח כבית, ולא דן הבי"מ כלל שמא בעינן מקום פיתא, והיינו משום דס"ל דלשם בית ל"ב כלל שיהא מקום פיתא, אלא כל שתשמישו מיוחד ותדיר דינו כבית, ואך שדן דשמא לדעת הרמב"ם דינו כקרפף כיון שאין דירתו חשובה וחשיב שלא נעשה לדירת אדם.

**וכן** נ' גם מל' השעה"צ בסי' שע"ג סק"ג, ז"ל, דאילו כלים ששבתו בגזוזטרא גופא בודאי מותר לטלטל אפי' בלא עירוב, דלא עדיף מגגות שכולן רשות אחת משום שאין מיוחד לתשמיש תדיר כמו בית, עכ"ל, ומ' דאילו הי' תשמיש תדיר בגזוזטרא הי' דינה כבית, אף שאין אוכלין וישנים בה, ויש לדחות.

**ועי'** היטב בל' הרמב"ם בפיהמ"ש ר"פ כל גגות, שלכאו' נ' מדבריו דכל מקום המוקף כתלים ועשוי לדירה חשיב כבית, ורק קרפף שאינו עשוי לדירה אינו חשוב כבית, עייש"ה.

**ונ'** שזהו גם דעת מהרי"ל בריש הל' עירובי חצירות, עיי"ש שדעתו דאסור להוציא מביהכנ"ס לחצירו, והמג"א בסי' שס"ו סק"י תמה ע"ז שהרי ביהכנ"ס לא חזי לדירה ולא חשיב כבית, והאבהעו"ז שם כתב בדעת מהרי"ל דביהכנ"ס חשיב מקום הראוי לדירה שהרי אורחים אוכלים וישנים שם, עכ"ד, אמנם הנה מצאתי בשו"ת מהרי"ל החדשות סי' ל"ח אות ב' שדעתו דביהכנ"ס הוי מקום שאינו ראוי לדירה מכח האיסור, ועיי"ש דמה"ט דעתו שאין להניח עירוב בביהכנ"ס, ודן שם בסו"ד דאף גרע ביהכנ"ס מחצר ומבית שאין בו דע"ד, כיון דלא חזי לפיתא ולינה משום איסור ביהכנ"ס, וא"כ הדר קשיא דמ"ט ס"ל דביהכנ"ס דינו כבית לאסור להוציא ממנו לחצר, הרי לא חזי לדירה כלל.

**ונ'** מוכח מזה בדעת מהרי"ל, דס"ל דהגם דביהכנ"ס אין דינו כבית להנחת עירוב כיון דלא חזי לדירה משום איסור ביהכנ"ס, אך מ"מ כיון שהוא מקורה ותשמישו תדיר ורגיל, חשיב כבית ליחלק מן החצר, וז"ב בדעתו.

ה] **וכטעם** השלישי מצינו במנהגי מהר"ש מנוישטט רבו של מהרי"ל סי' שס"ג, שהבאנו לעיל סק"ב בהערה, שהביא שאמרו דכל מקום המצורף לבית דינו כבית, אף אם לא חזי כלל לדירה, ודעתם דאף מניחין במקום זה עירוב, עיי"ש, ונ' שם דמהר"ש גופי' לא ס"ל כן, אך כבר נת' לעיל בהערה שם דמ' דלא פליג אלא משום דס"ל דביהכ"נ אינו שייך לבתים שעל ידו כלל, אך לעולם מודה דכל חדרי הבית דינם כבית אף אם אינם ראויים כלל לדירה.

**וכן** נ' מד' הגרע"א בגליון שו"ע סי' שנ"ה, עיי"ש שנקט דבית הכסא דינו כבית, ואמנם כתב בסו"ד דכ"ז הוא בבית הכסא שבין ב' בתים אך בית הכסא שבין ב' חצירות דינו כחצר, וכ"ה בשעה"צ סי' שע"ו סקכ"ה.

**ונ'** מזה שדעת הגרע"א והמ"ב דבית הכסא דינו כבית, משום שהוא מצורף לבית והוי חלק מדירת הבית,[[291]](#footnote-292) ואשר ע"כ כל דהוי בין ב' חצירות אין דינו כבית.[[292]](#footnote-293)

**[ועיקר** הדין דבית הכסא חשיב כבית, מוכח כן מד' הר"ש משאנץ שהובא בהגמי"י ספט"ו משבת, שאסר ליפנות בבית הכסא שבין ב' בתים, וכן דנו בזה בתור"פ לקמן דפ"ו: והמרדכי ס"פ הזורק, והביאו שם בשם הר"י מקינון דשרי משום דמקום הצואה הוי מקום פטור, וכן שמע מריב"א, והנה למה שהכריעו האחרונים דאדם וכל הטפל לו אינו קונה שביתה, בע"כ דמה שדנו הראשונים לאסור בבית הכסא, הוא משום דבית הכסא דינו כבית, ואמנם לפ"ז, הרי מד' הדרכי משה בסי' שנ"ה שאסר אף בבית הכסא שבין ב' חצירות, וכמו שהביא הגרע"א שם, וכ"נ מסתימת ד' המרדכי, מוכח דס"ל דאף בדהוי בין ב' חצירות דינו כבית, אך המג"א והגרע"א פי' שהטעם משום דחשיבא הצואה ככלים ששבתו בבית, ודעתם דאף הטפל לאדם קונה שביתה, ולדבריהם אין להוכיח מד' הראשונים דבית הכסא דינו כבית**]**.

**אך** אולי י"ל, דלעולם הא דס"ל להגרע"א והמ"ב דבית הכסא דינו כבית הוא משום שתשמישו מיוחד ותדיר, ואך דס"ל דכ"ז הוא היכא שהוא סמוך לבית, אך היכא שהוא בין ב' חצירות, ל"ח תשמישו טפי מתשמיש החצירות, ואין עליו תורת בית, וכ"נ מד' השעה"צ שם שציין גם לד' הבית מאיר, ונ' מדבריו דגם לפ"ד הבית מאיר יש לחלק בין בית הכסא שבין ב' בתים לב' הכסא שבין ב' חצירות, וזה מתאים עם מש"נ לעיל סק"ד דמשמע מד' השעה"צ שדעתו כד' הבית מאיר דכל מקום שתשמישו תדיר דינו כבית.

ו] **והנה** דעת רש"י לקמן דע"ד. ודפ"ה. דאף חורבה שאין דרים בתוכה, מ"מ אסור להכניס לתוכה.

**ויש** להסתפק לדעתו, אם דינה כבית ואסור להכניס לה אף כלי החצר, או אין דינה אלא כחצר כיון שאינו דר בה, ואין אסור להכניס לה רק כלי בית אחר.

**והנה** גירסת רש"י לקמן דע"ד. לא גזור דילמא אתי לאפוקי מאני דחצר לחורבה, ונ' מזה שלדעתו דין החורבה כבית שאסור להוציא לה כלי החצר.

**וכ"ה** מפורש בעבוה"ק להרשב"א ש"ג פ"ט, ז"ל, חצר הסמוכה לחורבה של א' מן השוק, בעל החצר מותר להוציא לה כלים ששבתו בחצר וכו', ויש מי שאוסר, עכ"ל, והרי להדיא דלדעת רש"י חורבה דינה כבית ואסור להוציא כלים ששבתו בחצר לחורבה,[[293]](#footnote-294) וכ"ה מבו' בד' תורי"ד בדע"ד. ובדע"ה:, עיי"ש.

**וכ"ה** מפורש בחי' המאירי בדפ"ו. בשם הראב"ד, דאסור לטלטל מן החצר לחורבה של אחר או מן החורבה לחצר, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בדצ"ב בשם הראב"ד, וכמו שהבאנו להלן סק"ז.

**וכ"ה** מבו' ממש"כ תור"פ והריטב"א בדפ"ה. להביא ראי' לשיטת רש"י מסוגיא דר"פ הדר, דלר"מ אע"ג דגוי כי ליתי' אינו אוסר ביתו אסור להוציא ולהכניס, עיי"ש בדבריהם, וע' גם בחי' אבהעו"ז ובקר"א בדס"ב: שביארו סוגיא דהתם כדעת רש"י, והרי דאף דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, מ"מ חשיב בית הגוי כבית, ואסור להוציא ולהכניס ממנו לחצר.

**אמנם** יש לדחות, דאף אי נימא דחורבה שאין דרים בה דינה כחצר, מ"מ בית שדרים בו ואך דבשבת זו עזבוהו בעליו, הרי שהגם דלא חשיבא דירה לאסור על החצר, מ"מ אכתי שם בית עליו, אך בד' החזו"א מבו' דאף כה"ג אין שם בית עליו, ועמש"נ בטעמו להלן סק"ז בהערה.

**ולכאו'** מוכח מזה כטעמא קמא, דכל מקום הראוי לדירה, איכא עליו שם בית אף אם אין דרים בו, וע"כ אף שאין דרים בחורבה, מ"מ כיון דחזיא לדירה חשיבא בית, ואסור להוציא ממנה לחצר ולהכניס מן החצר לתוכה.

**אך** באמת אין להוכיח כן, רק אי נימא דטעמא דרש"י דאף דירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, הוא משום דחילוק הבעלות אוסר הגם דאי"ז דירה כלל, אשר לפ"ז מהא דחשיבא כבית ש"מ דכל מקום הראוי לדירה חשיב בית, אך אי נימא דטעמא דרש"י הוא דדירה בלא בעלים חשיבא דירה במקצת לאסור לטלטל בתוכה, הרי דמה"ט פשיטא דהויא כבית, וכ"ה דלמ"ד דדירה בלא בעלים שמה דירה, ודאי דינה כבית, ועמש"נ בענין זה באורך בסימן מ"ז.

ז] **אמנם** הנה גיר' התוס' בסוגיא דע"ד. דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחורבה, והרי דכלי החצר מותר להוציא לחורבה, וכ"ה מוכרח לפי פירושם בסוגיא שם, עייש"ה, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שם שכתב ע"ד התוס', ז"ל, והא דאמרינן דילמא אתי לאפוקי מאני דחצר לחורבה לאו דוקא אלא כלומר מאני דבתים לחורבה, עכ"ל, וכ"ה במהרש"א ובב"ח שם.

**ולכאו'** מוכח מד' התוס', דאף מקום דחזי לדירה, מ"מ כל שאין דרים בו אין דינו כבית אלא כחצר, וע"כ אף שהבית פתוח לחורבה זו, מ"מ כיון שאין דרים בה חשיבא כחצר, ואין אסור להוציא לה אלא את כלי הבית.

**וצ"ב** טעם פלוגתת רש"י ותוס' אם חורבה שאין דרים בה דינה כבית ואסור להוציא כלי החצר לתוכה, או דינה כחצר, ואין אסור אלא להוציא כלי הבתים לתוכה.

**ובפשוטו** נ' דהוא תלוי בפלוגתייהו בדין דירה בלא בעלים, דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל לתוכה, שפיר חשיבא חורבה כבית, כיון שהיא ראוי' לדירה, והגם שבפועל לי"ב מקום פיתא, מ"מ שם בית עלה, דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל לתוכה, וכ"ה דלמ"ד דירה בלא בעלים שמה דירה, ודאי חשיבא כבית, הגם שאין דרין בה,[[294]](#footnote-295) אך לדעת התוס' דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, אשר לדעתם כל הא דהחורבה אסורה הוא מכח שהבית פתוח לה, הרי דמה"ט אין לנו לחשבם כבית אלא כחצר, כיון שמכח מה שהם ראויים לדירה כלל אין לאסור, וכל מה שיש לאסור הוא רק מכח שהבעלים דר בהמקום פיתא, וכלפי דירה זו הרי אינם אלא כחצר.

**אך** גם לפ"ד התוס' י"ל דכל חדרי הבית נחשבים כבית אף שאין אוכלין בהן, דשאני הכא שהחורבה אין תשמישה תדיר, ואין תשמישה אלא כתשמיש חצר, משא"כ כל חדרי הבית ובית הכסא שתשמישן תדיר חשיבי כבית, וכמבו' בד' הבית מאיר שהבאנו לעיל סק"ד, גם י"ל דכל חדרי הבית דינם כבית כיון שהם חלק מדירת הבית, וכאשר כן נ' בד' הגרע"א והשעה"צ שהבאנו לעיל סק"ה.

**ומצאתי** הדברים מפורשים בחי' המאירי לקמן דצ"ב. עייש"ה שמפורש בדבריו דאם דירה בלא בעלים אסורה לטלטל בתוכה, חשיבא החורבה כבית,[[295]](#footnote-296) ואם אינה אסורה לטלטל בתוכה, וכל איסורה הוא משום שהבית פתוח לה, אין דינה אלא כחצר, עיי"ש.

**אך** בד' הרשב"א שהבאנו לעיל סק"א, מבו' דאף לדעת התוס' דין חורבה שהבית פתוח לה כבית, ונת' בזה להלן סק"ט.

ח] **אמנם** צ"ע רב בזה, במש"כ הרשב"א והריטב"א בדף פ"ה., דסוגיא דס"פ הדר מ' כפירש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל לתוכה, והנה הרי לפ"מ שפירשו הרשב"א והריטב"א בדף ע"ד. להסוגיא שם כפי' התוס', הרי מוכח מתוך הסוגיא דמותר להכניס כלי המבוי לחורבה, ואפ"ה מ' להו הסוגיא כדעת רש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה, ובע"כ דס"ל דהגם דשמה דירה לאסור לטלטל בתוכה, מ"מ אי"ז חשוב כבית אלא כחצר, וצ"ל לפ"ז, דאף להגירסא בסוגיא דע"ד. דאתי לאפוקי מאני דחצר לחורבה, י"ל דהמכוון הוא למאני דבתים הנמצאים בחצר, וכמש"כ כן הריטב"א שם לפי פי' התוס'. [[296]](#footnote-297)

**וכן** מבו' להדיא בד' הריטב"א שם, ז"ל, עוד הביאו ראי' מדאמרינן בפרק הדר וכו', ואמרינן דרבי יוחנן לא גזר דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחורבה מפני השיתוף, דאלמא אסור להכניס ולהוציא כלי ביתו לחורבתו של חבירו, עכ"ל, והרי להדיא דאף לדעת רש"י אין אסור אלא להוציא כלי הבית לחורבה, אך כלי החצר מותר.

**וכן** נ' בד' התוס' שם דאף לדעת רש"י גרסי' דילמא אתי לאפוקי מאני "דבתים" לחורבה, ואין אסור להוציא לתוכה אלא כלי הבית.

**וצ"ע** רב סתירת ד' הראשונים, שהרי הבאנו לעיל מד' הרשב"א והריטב"א, דלדעת רש"י דירה בלא בעלים דינה כבית ואסור להוציא לה כלי החצר, ואילו מד' הרשב"א והריטב"א הללו מבו' להדיא שאין דינה אלא כחצר, ואין אסור להוציא לה רק כלי הבית.

**ובדעת** הריטב"א י"ל, כמש"נ לעיל סק"ו די"ל דשאני דירה שדרים בה, דהגם שעזבוה בעלי' בשבת אכתי חשיבא כבית, ומשא"כ חורבה שאין משמשת לדירה כלל אין דינה אלא כחצר.

ט] **ונ'** לישב, דהנה באמת בלא"ה קשיא בד' הרשב"א לקמן דצ"ב. שמבו' בדבריו דאף לדעת התוס' דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, מ"מ היכא שפתוח בית לחורבה דחזיא לדירה דינה כבית שאסור להוציא לה כלי חצר, ודלא כמש"נ לעיל סק"ז דלדעת התוס' אין דינה כבית אלא כחצר, וקשיא מהסוגיא בדע"ד. דמבו' להדיא דאין דין חורבה כבית ומותר להוציא לה כלי חצר.

**ובע"כ** צ"ל דאף התם איירי בחורבה שאינה ראוי' לדירה, וע"כ אין דינה אלא כחצר.

**ולפ"ז** הרי דמה"ט אף לדעת רש"י י"ל דאיירי בחורבה שאין ראוי' לדירה, וע"כ אין דינה אלא כחצר, וע"כ שפיר דנו הראשונים לפרש הסוגיא בדף ע"ד. כדעת רש"י, הגם שלפי פירושם בסוגיא שם מוכח דמותר להוציא כלי המבוי לחורבה, וז"ב.

**אמנם** לפירש"י גופי' בסוגיא בדף ע"ד., שפיר יל"פ דאיירי בחורבה הראוי' לדירה, ואף אסור לטלטל כלי החצר והמבוי לחורבה, וכאשר כן מ' לפי גירסתו שם, וכן נ' מד' הריטב"א שם דלפירש"י מתפרש לישנא דגמ' כפשוטו דאף אסור לטלטל מאני דחצר לחורבה, וכ"נ בהגהות הב"ח שם.

**אמנם** צ"ע רב, דלכאו' א"א להעמיד כלל הסוגיא בדע"ד. בחורבה שאין ראוי' לדירה, שהרי אמרו שם דא"ל רב יוסף לאביי דלא אמר ר' יוחנן אלא בחורבה דחזיא לדירה, והרי להדיא דאיירי התם בחורבה דחזיא לדירה, ולפ"ז הדר תיקשי מ"ט דינה כחצר ולא כבית, הרי להדיא כתב הרשב"א בדצ"ב. דחורבה הראוי' לדירה דינה כבית, וצע"ג.

**אמנם** באמת נ' דלק"מ, שהרי אמרו לקמן ד"צ., וכי מאחר דחזיא לדירה מאי קמיבעיא לי', את"ל קאמר, אם תימצי לומר אכסדרה לא חזיא לדירה חורבה חזיא לדירה, או דילמא השתא מיהא לית בה דיורין, ופירש"י, את"ל קאמר, כלומר לא פשיטא לרב ביבי דתיהוי חורבה חזיא לדירה, ולא פשיטא לי' נמי דתיהוי כי אכסדרה, דהא עדיפא מינה פורתא וכו', הכא מאי, התם הוא דאכסדרה לא חזיא מידי לדירה, אבל חורבה חזיא לדירה בתיקון מועט וכו', עכ"ל, והרי דאף שאמרו התם דחורבה חזיא לדירה, מ"מ אינה ראוי' אלא ע"י תיקון מועט, וע"כ לא פשיט"ל לרב ביבי דחשיב דחזיא לדירה, וה"נ יל"פ דמש"א בדע"ד. דחורבה חזיא לדירה, היינו רק ע"י תיקון מועט, וע"כ אין דינה כבית אלא כחצר, ומש"כ הרשב"א בדצ"ב דחורבה הראוי' לדירה דינה כבית, היינו בשראוי' לדירה בלא תיקון, דכה"ג דינה כבית, וז"ב.

[**אמנם** ילה"ע ע"ז, מד' הרשב"א בדע"ד: ד"ה ואיבות בר איהי, שנ' להדיא בדבריו דאיירי התם בחורבה הראוי' ממש לדירה, עייש"ה בדבריו, וצ"ע בזה].

י] **אמנם** צ"ע בזה בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ט, ז"ל, חצר הסמוכה לחורבה של אחד מן השוק, בעל החצר מותר להוציא לה כלים ששבתו בחצר וכו', ויש מי שאוסר ולראשון דעתי נוטה, אימתי בזמן שאין הבעלים משתמשין בה, אבל בזמן שהבעלים משתמשין בה אסורה, שחורבה חוזרת לבעלים כמו שביארנו, עכ"ל.

**והנה** במש"כ הרשב"א דאם הבעלים משתמשין בה אסורה, נ' להדיא דכה"ג דינה כבית, שהרי ד' הרשב"א קיימי אם מותר להוציא לה כלים ששבתו בחצר, והביא דעת רש"י דאסור להוציא לה כלים ששבתו בחצר, והיינו משום שדינה כבית, וע"ז כתב דאם הבעלים משתמשין בה אסורה, ונ' להדיא דכה"ג אסורה להוציא לה כלים ששבתו בחצר, וזה כמש"כ הרשב"א בדצ"ב. שהבאנו לעיל סק"א דחורבה הראוי' לדירה שהבית פתוח לה דינה כבית ואסור להוציא לה כלים ששבתו בחצר.

**אך** אולי יש לדחוק, דמש"כ הרשב"א דאם הבעלים משתמשין בה אסורה, איירי בשהם משתמשין בה תשמישי דירה אך אם אינם משתמשין בה תשמישי דירה דינה כחצר, ואמנם ודאי אין נ' כונתו דהוי זה מקום פיתא דילהו, אך י"ל דמשתמשין בה שאר תשמישי דירה, וג"ז מהני לחשבו כבית, וכמש"כ הבית מאיר שהבאנו לעיל סק"ד, ולפ"ז יתבאר מד' הרשב"א כמש"נ לעיל סק"ז שהנידון בחורבה אם חשיבא כבית, תליא בפלוגתת רש"י ותוס', דלרש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל בתוכה אף דינה כבית, ולתוס' דלאו שמה דירה וכל מה שאסורה היא משום שהבית פתוח לה, אין דינה אלא כחצר.

**אמנם** צ"ע רב בזה, במש"כ הרשב"א שם בהמש"ד, ז"ל, ב' חצרות וחורבה אחת ביניהן, בין ערבה כל חצר וחצר לעצמה בין לא ערבו, והחורבה משותפת לשניהן, נותנין אותה לשניהן להוציא לה כלים ששבתו בחצר, ואין חוששין שמא יוציאו לה כלים ששבתו בתוך הבית, עכ"ל.

**והדברים** צ"ע רב, שהרי ד' הרשב"א קיימי בחורבה הראוי' לדירה, וכמש"כ לעיל מינה דלרש"י אסור להוציא לה כלי החצר, ומדויק בדבריו דאם הבית פתוח לה לכו"ע אסור להוציא לה כלי החצר, וכנ"ל, וא"כ מ"ט כתב הרשב"א דמותר לשניהן להוציא לה כלים ששבתו בחצר, הרי כיון שהחורבה משותפת לשניהם ובתי שניהם פתוחין לה, דינה כבית שאסור להוציא לה אף כלי חצר.

**גם** צ"ע סתירת ד' הרשב"א, שהרי הרשב"א בחידושיו לקמן דצ"ב. העמיד הך דינא דב' חצירות וחורבה א' ביניהם בחורבה דלא חזיא לדירה, דאי חזיא לדירה אסור להוציא לה כלי החצירות, ואילו בדבריו בעבוה"ק מבו' דאיירי בדחזיא לדירה, ואפ"ה מותר להוציא לה כלי החצירות.

יא] **ואולי** יש לחדש בד' הרשב"א, דכל הך דינא דמקום הראוי לדירה דינו כבית אף שאין דרין בו ואסור להוציא לו כלי החצר, היינו רק היכא שאין לבעל החצר שותפות בבית זה, אך כל היכא דאיכא לבעל החצר שותפות בבית זה אין אסור להוציא כלי החצר לבית זה.

**והטעם** בזה נראה שהוא ע"ד מש"כ הרשב"א בחידושיו בד"צ., ז"ל, ואיכא למידק מאי קא מבעיא הא בהדיא תניא לקמן גג חצר אכסדרה ומרפסת רשות אחת הן ואוקימנא כרבנן וכו', ונראין דברי רבותנו הצרפתים ז"ל שפי' דההיא ברייתא דלקמן באכסדרה של שותפין דכיון דאית לי' לבעל הגג שותפות בגוה, ועוד דקרובין תשמישיהן להיות שוין הרי הן רשות אחת לטלטל מזה לזה, והא דהכא באכסדרה של אחרים שאין לו בה שום שותפות, וכן פרש"י ז"ל לקמן גבי ההיא דרב יהודה דאמר כשתמצא לומר לדברי חכמים גגין וחצרות רשות אחת בחצר שיש לו בה שותפות דוקא, עכ"ל.

**וי"ל** עד"ז, דה"נ מקום שאין דרים בו ואך שראוי הוא לדירה, הגם שדינו כבית ואינו רשות א' עם החצר, מ"מ כיון שקרובין תשמישיהן להיות שוין, אין לאסור להוציא כלי החצר לתוכו היכא דאיכא לבעל החצר שותפות בבית זה.[[297]](#footnote-298)

**ולפ"ז** מתישבים ד' הרשב"א בעבוה"ק, שהגם שדעתו דחורבה דחזיא לדירה דינה כבית ואסור להוציא לתוכה כלי חצר, מ"מ היכא שהיא משותפת לבני ב' החצירות מותר להוציא כלי החצירות לתוכה.

**ולפ"ז** לא סתרי ד' הרשב"א בעבוה"ק למש"כ בחידושיו, שהרי בחידושיו שם העמיד דינא דב' חצירות וחורבה א' ביניהם בחורבה של אחר שהבית פתוח לה, וע"כ כל דחזיא לדירה אסור להוציא לתוכה כלי החצירות, ומשא"כ לפ"מ שהעמיד הדין בעבוה"ק בחורבה המשותפת לבני ב' החצירות, שפיר מותר להוציא לתוכה כלי החצירות, הגם דחזיא החורבה לדירה, וז"ב.

**ובאמת** שהדברים מפורשים בד' הרשב"א בעבוה"ק שם שסיים, ז"ל, ואם היתה חורבה של אחד מן השוק "שאינו משתמש בה", אף זו היא מותרת לשתי החצרות כמו שביארנו, עכ"ל, והרי להדיא דרק אם אין אותו א' מן השוק משתמש בה מותר להוציא לה כלי החצר, אך אם הוא משתמש בה אסור להוציא לה כלי החצר, וזה מתאים עם ד' הרשב"א דחורבה דחזיא לדירה דינה כבית, ותיקשי דמ"ש מרישא דאף החורבה משותפת לבני ב' החצירות והן משתמשין בה מ"מ מותר להוציא לה כלי החצירות, אך אולי יש לדחוק ע"ד מש"כ לעיל, דמש"כ הרשב"א דשרי רק משום שאינו משתמש בה, כוונתו דאם משתמש בה תשמישי דירה דינה כבית ואסור להוציא ממנה לחצר, אך אה"נ אם אינו משתמש בה תשמישי דירה שרי להוציא לה כלי החצירות.

**ובע"כ** מוכח מזה כמש"נ, דהגם דמקום דחזי לדירה דינו כבית ואסור להוציא לו כלי החצר, מ"מ אם איכא לבעל החצר שותפות במקום זה שרי להוציא כליו לשם, ומה"ט הוא שהתיר הרשב"א להוציא כלי החצירות לחורבה היכא שהיא משותפת לבני ב' החצירות, ומשא"כ היכא שהיא של א' מן השוק והוא משתמש בה, אסור להוציא לתוכה כלי החצירות, דכיון שהיא ראוי' לדירה דינה כבית, וכמש"נ.

**אמנם** צ"ע מקור ד' הרשב"א לחדש כן, דמקום שראוי לדירה דינו כבית ואסור להוציא לתוכו כלי החצר, ומ"מ היכא דאיכא לבעל החצר שותפות במקום זה, מותר להוציא לתוכו כלי החצר, וצ"ע בזה.

**ועכ"פ** גם אם נדחוק בד' הרשב"א שכונתו שרק אם אותו א' מן השוק משתמש תשמישי דירה דין החורבה כבית, אכתי יש ללמוד מדבריו דלשֵם בית ל"ב שיהא זה מקום פיתא, אלא סגי במה שמשתמשין בה שאר תשמישי דירה, וגם יש ללמוד מדבריו דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל בתוכה דינה כבית.

יב] **ואולי** י"ל בזה, דהרשב"א בעבוה"ק מודה ביסוד הדין לדעת רש"י, דאסור להוציא למקום של חבירו אף בדלי"ל פיתא ולינה שם, ואך דס"ל דכ"ז הוא היכא שעכ"פ הוא משתמש שם, אך אם אינו דר שם כלל אף שרי לטלטל לתוכו.

**ולפ"ז** י"ל דע"כ היכא שהחורבה היא של א' מן השוק שמשתמש בה, יש לאסור משום דירתו במקום זה בלא שייכות לדירתו בביתו, וע"כ אף חשבינן לה כבית, ומשא"כ היכא שהחורבה שלהם, אין לאסור משום תשמישם בחורבה בפנ"ע, שהרי לאסור על מקום המשותף עם חבירו אין אוסר רק מקום פיתא ולינה, וע"כ בזה כל האיסור הוא רק משום דירתן בביתם, וע"כ ניחא דבזה ל"ח כבית אלא כחצר, כיון שאין האיסור מכח מקום זה עצמו, אלא מכח שהוא משמש לבית, ודו"ק.

**ועד"ז** נת' בסימן מ"ז סק"י בד' הראב"ד שהביא המאירי בדצ"ב. שדעתו דהגם דחורבה דינה כבית, מ"מ היכא שהיא של בני החצירות דינה כחצר, עיי"ש.

יב] **בחזו"א** סי' צ"א סוסק"א נסתפק, בדין הלך לשבות לחצר אחרת ונמלך ושב בשבת, לדעת הסוברים דכה"ג ה"ה אוסר, אם יש לאסור בכלים ששבתו בבית זה להוציאן מחצר לחצר, בשיצאו לחצר דרך מלבוש, ולכאו' אי"צ לזה, אלא משכח"ל בשיצאו קודם ששב לביתו, או דכיון שלא שבתו בתחילת השבת בבית ה"ה ככלים ששבתו בחצר.

**ונ'** דכל ספק החזו"א בזה הוא לטעמי', שדעתו דדירה בלא בעלים דינה כחצר, וע"כ י"ל דחשיב ככלים ששבתו בחצר דכלפי כלים אלו הוו כל החצירות רשות אחת, אך למש"נ מד' הרשב"א דדירה זו דינה כבית, ואף לדעת התוס' דדירה בלא בעלים ל"ש דירה אף לאסור לטלטל לתוכה, נ' דדין כלים אלו ככלים ששבתו בבית, והגם דבתחילת השבת הי' מותר להוציאן מחצר לחצר, היינו רק משום דכל איסורא דהוצאה מחצר לחצר כלים ששבתו בבית, הוא משום דחשיב כהוצאה מן הבית הראשון, וכיון שהבית הוא דירה בלא בעלים ושרי להוציא ממנו, אין לאסור הוצאה מחצר לחצר, ונ' לפ"ז דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור להוציא ממנה, אף יש לאסור להוציא כלים ששבתו בה מחצר לחצר, וצריך בדיקה בזה, אך מעת שנעשה בית זה דירה בבעלים ואסור להוציא ממנו לחצר, אף אסור להוציא כליו מחצר לחצר, וז"ב.

**ויל"ד** עוד לאסור בזה, ואולי זה טעם ספיקא דהחזו"א, דאף דבתחילת השבת שבתו כלים אלו במקום שדינו כחצר, מ"מ הרי נקבעה בהם שביתת מקום זה, שהרי אף כלים ששבתו בחצר אסור להכניסן מחצר אחרת לבית, והרי דאף שביתת חצר נקבעת בכלים, ואך דשרי להוציאן מחצר לחצר, כיון דכל האיסור להוציא כלים ששבתו בבית מחצר לחצר הוא משום דהוי כהוצאה מהבית הראשון, ובכלים ששבתו בחצר שמותר להוציאן ממקומן לחצר זו, אף מותר להוציאן מחצר לחצר, ולפ"ז נ' דעכשיו שבאו הבעלים ודין מקום זה הוא שאסור להוציא ממנו לחצר, אף אסור להוציא הכלים ששבתו בו מחצר לחצר, דחשיב כהוצאתן ממקומן הראשון לחצר.

**נא**

**בדין טלטול בחצר שאינה מעורבת**

א] **שבת** דק"ל:, מה חצר אע"ג דלא עירבו מותר לטלטל בכולו, ופירש"י, ז"ל, מותר לטלטל בכולו מה שנמצא בתוכו או בגדיו שהוציאן מן הבית לתוכו דרך מלבוש פושטן ומטלטלן בכולו לדברי הכל וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א ובמאירי שם.

**ובגהש"ס** שם, ז"ל, תמי' לי, הא מ"מ כיון דשבתו בבית אסור לטלטלן, וכדאיתא להדיא עירובין דף צ"א בכומתא וסודרא, וצע"ג, עכ"ל.

**ובביאוה"ל** ר"ס שע"ב כתב בדעת רש"י, דודאי כלים ששבתו בבית והוציאן לחצר דרך מלבוש אסור להוציאן לחצר אחרת, וכמש"א בגמ' בכומתא וסודרא, אך מ"מ מותר לטלטלם בחצר זו יותר מד' אמות, וע' גם בבית מאיר סי' שמ"ט, שכתב להגרע"א שיש ללמוד כן מד' רש"י אלו, וכ"כ הגאו"י בעירובין דצ"א: והגר"ז בסי' שפ"ח.

**וכ"ה** בתורי"ד עירובין דצ"א., ז"ל, בכומתא וסודרא, פי' כיון שהוציאן דרך מלבוש מותר לטלטלן בכל אותו חצר אע"פ שלא עירבה, כיון דברשות הוציאן, אבל מחצר לחצר אסור, ואם עירבו החצרות כולן הן כאחת ומותר לטלטלן מחצר לחצר ואע"פ שהבית לא עירב, כגון שהי' אכסנאי ממבוי אחר שאינו יכול לערב עם אלו שרה"ר מפסקת ביניהם ובא לבוש בכליו והפשיטן בחצר זו, כיון שברשות ובהיתר הביאן דרך מלבוש, מותר לטלטלן מחצר לחצר שעירבו דכיון דעירבו יחד כולהו כחצר אחת דמיין, עכ"ל.

**אמנם** הנה בעבוה"ק להרשב"א ש"ג פ"ב, ז"ל, אבל כלים ששבתו בתוך הבית ויצאו בחצר או במבוי, אין מטלטלין אותן אלא בארבע אמות עד שיערבו וישתתפו, עכ"ל,[[298]](#footnote-299) וע' בבית מאיר סי' שמ"ט ובביאוה"ל ר"ס שע"ב שביארו הטעם בזה, דהוא משום דשויוהו רבנן לחצר שאינה מעורבת כרה"ר לגבי כלים ששבתו בבית, וע"כ אסור לטלטלם בחצר יותר מד' אמות.

ב] **ובדעת** התוס' בזה, הנה בבית מאיר ובביאוה"ל שם, כתבו שדעת התוס' דמותר לטלטל כלי הבית בחצר שאינה מעורבת יותר מד' אמות, וזה ממש"כ התוס' בעירובין דצ"א:, ז"ל, וכלים ששבתו בחצר מותר לטלטל בחצר, פי' בכל חצירות, דאי באותו חצר ותו לא אפילו שבתו בבית נמי, ומיירי לרב כשלא עירבו חצירות עם הבתים, עכ"ל, והרי דמותר לטלטל בחצר כלים ששבתו בבית ואף בשלא עירבו חצירות עם הבתים, וכ"כ הגאו"י והרש"ש בעירובין שם והגר"ז בסי' שפ"ח.

**ולענ"ד** יש לתמוה ע"ד האחרונים, שהרי מש"כ התוס' "דאי באותה חצר ותו לא", ודאי מתפרש בגונא שעירבו, דבזה י"ל דלא שרי אלא באותה חצר משום גזירה, דאי לא עירבו, מ"ט יהא אסור לטלטל מחצר לחצר, הרי לכו"ע כל החצירות רשות אחת הן, וא"כ גם מש"כ התוס' דאפי' שבתו בבית נמי הוא בשעירבו, ואין ללמוד מזה דאף בשלא עירבו שרי לטלטל כלי הבית בחצר, ושוב מצאתי שכבר עמד ע"ז האבנ"ז סי' ש"א.

**ועיי"ש** שהביא ד' המהרש"א שם שפירש ד' התוס', ז"ל, ר"ל למאי דמוקי לה שמואל ור"ע בעירבו וכו' הא דקתני מותר לטלטל בחצר ע"כ בכל חצירות איירי, דאל"כ אפי' שבתו בבית נמי וכו', עכ"ל, והרי שפירש ד' התוס' דאיירי בשעירבו.

**ויש** להוסיף עוד, דאם איירי בשלא עירבו החצירות עם הבתים, יתכן שאין לדקדק כלל על לישנא דכלים ששבתו בחצר, דאף אם גם כלים ששבתו בבית מותר לטלטלן בחצר, מ"מ הרי אסור להוציאן לחצר, ושפיר תניא דרק כלים ששבתו בחצר מותר לטלטלן שם, אך לפמש"נ מד' המהרש"א דמכוון התוס' הוא בשעירבו, שפיר דקדקו התוס' דאפי' כלים ששבתו בבית נמי, כיון שעירבו ומותר להוציאן לחצר, וז"ב.

**ועיי"ש** באבנ"ז שכתב להוכיח מד' התוס' בשבת דס"ד: ד"ה רב ענני, שדעתם כדעת הרשב"א דאסור לטלטל כלי הבית בחצר שאינה מעורבת יותר מד' אמות, ועיי"ש סקי"ח שכתב לדחות הראי' מד' התוס'.

**ומד'** התוס' בשבת ד"ו. נ' דעתם כדעת הרשב"א, וזה ממש"כ שם ד"ה ד' רשויות, ז"ל, קשה לרשב"א ליתני ה' רשויות, דהא קרפף יותר מבי"ס שלא הוקף לדירה הזורק לתוכו חייב ואין מטלטלין בו אלא בד' אמות, וי"ל דההיא רה"י גמור, אלא לענין דאין מטלטלין בו אלא בד"א עשאוהו ככרמלית, והרי כבר שנה רה"י וכרמלית, "ולהכי נמי לא תני חצר שלא עירבו", עכ"ל.

**ונ'** להדיא מד' התוס' דחצר שלא עירבו דמי לקרפף יותר מבי"ס שאסור לטלטל בו יותר מד' אמות, וה"נ בחצר שלא עירבו אסור לטלטל כלי הבית יותר מד' אמות, וע"כ הוה קשיא להו דמ"ט לא תני לה, שהרי הוי רשות בפנ"ע, וע"ז תירצו דהוי רה"י גמור, ורק לענין טלטול כלי הבית עשאוהו ככרמלית, אך אי נימא דמותר לטלטל כלי הבית בחצר שלא עירבו יותר מד' אמות, נ' דל"ק כלל דליתני חצר שלא עירבו, שהרי הויא כרה"י גמור שמותר לטלטל בתוכה, ואף שאסור לטלטל מן הבית לתוכה, מ"מ אין לחשבה כרשות בפנ"ע, שהרי בכל רה"י אסור לטלטל מרה"י של אחר, שאף בית אסור לטלטל אליו מבית של אחר, ואף חצר המעורבת אסור לטלטל אלי' מבית שבחצר אחרת, וגם ל"ש ע"ז תי' התוס', שהרי לא עשאוה כלל ככרמלית, וז"ב.[[299]](#footnote-300)

.ג] **ובדעת** רש"י בעירובין נ' להוכיח מכ"ד שדעתו דלא כמש"כ בשבת, אלא אסור לטלטל כלי הבית בחצר שאינה מעורבת יותר מד' אמות.

**ויש** ללמוד כן, ממה שפירש"י שם דס"ו. ד"ה מבטלין, ז"ל, אם שכחו ולא עירבו מבטלין רשותן לאחד מהן והוי כולי' חצר דידי' "ותהא מותרת לטלטל בכולה", ובלבד שלא יוציאו מן הבתים לחצר אלא מביתו של אותו יחיד בלבד, עכ"ל, ועיי"ש ברש"ש שכתב, ז"ל, נ"ל דר"ל כלים ששבתו בביתם והוציאם לחצר דרך מלבוש, עכ"ל, ולפ"ז מבו' להדיא בד' רש"י דבלא שביטלו רשותם אסור לטלטל בחצר כלים שיצאו דרך מלבוש.

**עוד** מ' כן, ממה שפירש"י שם דצ"א. אהא דתניא דכלים ששבתו בחצר מותר לטלטלן בחצר, ז"ל, אע"פ שלא עירבה וה"ה לשאר חצירות, עכ"ל, ומ' דרק כלים ששבתו בחצר מותר לטלטלן בחצר זו, אך כלי הבית אסור לטלטלן, וכעין שדקדקו התוס' שם דצ"א:, אך למש"נ לעיל סק"ב י"ל דאין לדקדק כן, אלא הא דתניא כלים ששבתו בחצר, הוא משום דכלי הבית אסור להוציאן לחצר, אך אה"נ היכא שהוציא דרך מלבוש מותר לטלטלן בחצר.

**עוד** מ' כן ממה שפירש"י שם דצ"ג: ד"ה רב אמר, ז"ל, דקי"ל חצר שלא עירבה ד"ה מטלטלין כלים "ששבתו באוירה" וכו', עכ"ל, וכבר דקדק כן הרש"ש שם דצ"א:.

**ונ'** דיש ללמוד כן גם ממה שפירש"י שם דצ"ד., ז"ל, זה מטלטל עד עיקר מחיצה, כדמעיקרא דאמרינן הואיל והותרה הותרה, ובכלי הבית קאמר שמואל, דאי בששבתו בחצר אפילו מחצר לחצר נמי וכו', ואע"ג דהשתא הוו להו חצר אחת כשנפל, לא אסרי להו בתים, דהא שרי לאפוקי מבתים לחצר הואיל והותר למקצת שבת, עכ"ל.

**והנה** בביאור מש"כ רש"י דאע"ג דהשתא הוו להו חצר אחת כשנפל לא אסרי להו בתים, נ' דאזיל לטעמי' דס"ל דע"י שנפרצו החצירות זו לזו מתערבין הדיורים, וחשיבא החצר כחצר שאינה מעורבת, ואשר זהו שדן רש"י שיהא אסור לטלטל בחצר זו יותר מד' אמות, וזהו שכתב רש"י דאין לאסור, שכל הא דאסור לטלטל כלי הבית בחצר שאינה מעורבת, הוא רק משום שאסור להוציאן לתוכה, וע"כ כלפי כלים אלו חשבינן להחצר כרה"ר, אך הכא דשרי להוציא מן הבתים לחצר הואיל והותר למקצת שבת, ה"נ שרי לטלטלן בחצר, גם יל"פ מכוון רש"י, דכ"ה שמותר להוציאן לחצר משום שהותר למקצת שבת, ה"נ מותר לטלטלן בחצר משום שהותר למקצת שבת.

**ומבו'** לפ"ז להדיא בד' רש"י דאסור לטלטל כלי הבית בחצר שאינה מעורבת, דאי נימא דשרי, א"כ מהו שדן רש"י שיהא אסור מכח דהוי חצר אחת, ואין לומר שמכוון רש"י הוא שיהא אסור לטלטל בחצר משום שהיא פרוצה למקום האסור, דאי"ז מתישב כלל בל' רש"י שדן לאסור משום דהו"ל חצר אחת, וגם דן שיאסרו לה בתים, ול' זה מורה להדיא שלא דן רש"י לאסור משום פרוץ למקום האסור, אלא משום שנתערבו הדיורים והויא כחצר שאינה מעורבת, ובמק"א נת' עוד בזה.

ד] **והנה** בריטב"א בעירובין דע"ו:, ז"ל, אין בו ד' מאי וכו', דליכא למימר דהכא בשלא עירבו ולגבי כלי בית קאמר שלא יזוז בו, "דא"כ אפילו כותל שיש בו ד' נמי" ואמאי קתני מתני' בכותל ד' אלו עולין מכאן ואוכלין וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הריטב"א, דאף בכותל שיש בו ד' אסור להזיז בו כלי הבית אפי' כמלא נימא,[[300]](#footnote-301) ועמש"כ בזה הגרע"א בגליון שו"ע סי' שנ"ה, והבית מאיר בסי' שמ"ט.

**וע'** חזו"א ק"ד סקכ"ב שהק' בזה תרתי, חדא דאם כלים ששבתו בבית אסור להזיזן ואין חילוק בין כותל ד' לפחות מד', א"כ לרב גם כלים ששבתו בחצר בעירבו אסור להזיזן אף בכותל ד', ועוד איך יתכן לפרש מתני' בכלים ששבתו בבית הא קתני היו בראשו פירות וכו', ועיי"ש שכתב מכח זה דיש כאן ט"ס, עכ"ד.

**אמנם** הנה בחזו"א סי' צ"ו סקט"ו הק' דמ"ט אסר רב להזיז מלא נימא, הרי ע"ג הכותל ליכא מאני דבתים, וא"כ ל"ש לאסור כלי החצר אטו כלי הבית, ועיי"ש שכתב דעכצ"ל דרב לאו בכלים ששבתו בראש הכולת איירי אלא בכלים ששבתו בבית שהביאן בראש הכותל, ושוב כתב די"ל דכיון שאין בו דע"ד ובטל להכא ולהכא, הרי הוא בכלל גזירת חכמים דעירבו אסורין אף בכלים שבחצר וכו', עיי"ש, ולפ"ז מתישב היטב ד' הריטב"א, דע"כ בכותל שיש בו דע"ד, הגם שאסור להזיז בו כלי הבית כמלא נימא, מ"מ כלי החצר שרי להזיז בו, דל"ש בזה הגזירה כיון דלא שכיחי ע"ג הכותל מאני דבתים, ול"ד לכותל שאין בו ד' שהוא בטל להכא ולהכא והוי בכלל גזירת חכמים, וגם משה"ק החזו"א דא"א לפרש מתני' בכלים ששבתו בבית, הנה בדבריו בסי' צ"ו מבו' דשפיר יל"פ ד' רב על כלי הבית.

**וצ"ב** שדבריו סותרים למש"כ בשבת דק"ל: להדיא דמותר לטלטל כלי הבית בכל החצר שאינה מעורבת.

**גם** מש"כ הריטב"א דאסור להזיז אפי' מלא נימא, צ"ע רב, חדא הוא משה"ק הגרע"א שם מסוגיא דעירובין דפ"ז., עיי"ש, עוד יש לתמוה, שהרי במתני' ר"פ כל גגות תנן דכל חצירות רשות אחת לכלים ששבתו בתוכם ולא לכלים ששבתו בתוך הבית, ושם דצ"א. מוקי לה רב בחצירות שלא עירבו, ואם אף אסור לטלטלן בחצר זו עצמה כמלא נימא, א"כ ודאי אסור לטלטלן לחצר אחרת, ובמתני' נ' להדיא דרק לטלטלן לחצר אחרת אסור, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דאסור לטלטלן בחצר יותר מד' אמות ניחא, דדינא דמתני' הוא לאסור לטלטלן לחצר אחרת אף בפחות מד' אמות.

**ואשר** ע"כ נ' לדון, דלעולם מודה הריטב"א דמותר לטלטל כלי הבית בכל חצר שאינה מעורבת, ולא אסר הריטב"א להזיז כמלא נימא אלא בכותל שבין ב' חצירות.

**והטעם** בזה הוא, משום דשאני חצר שאינה מעורבת דהויא חצר משותפת לתרוייהו, ומשא"כ כותל שהוא גבוה י' מן החצר, שאין לאסור משום שעולין ומשתמשין על הכותל, אלא משום מה שמשתמשים בו מן החצירות, וכמש"נ בזה בסימן מ"ב ס"ק ג' ד', וע"כ כל שהוא בין ב' חצירות והוא נטפל לשניהם, רשות שניהם שולטת בו ואסור להזיז בו אפי' כמלא נימא.

ה] **והנה** לדינא בפלוגתא זו, הנה בביאוה"ל ר"ס שע"ב הביא פלוגתת הראשונים ולא הכריע בזה, ובחזו"א סי' ק"ד ס"ק כ"א כ"ב הכריע להתיר בזה.

**אמנם** הנה בד' התורי"ד בעירובין דצ"א. שהבאנו לעיל סק"א מבו' להדיא, דאף דס"ל דמותר לטלטל כלי הבית יותר מד' אמות בחצר שאינה מעורבת, היינו רק בגונא שבאו לחצר בהיתר כגון שהביאם דרך מלבוש, אך היכא שהוציאן לחצר באיסור אסור לטלטלן בו יותר מד' אמות.

**והנה** בפרט זה לא מצינו לאחד מהראשונים דפליג בזה ומתיר לטלטל בחצר אף היכא שהוציאן באיסור, דכל הראשונים שכתבו שמותר לטלטל ד' אמות, איירו בגונא שהוציא דרך מלבוש, והאמנם בביאוה"ל ר"ס שע"ב כתב דמסתברא דגם רש"י ס"ל דשרי אף בשהוציא באיסור, ומש"כ דרך מלבוש צייר באופן ההיתר בזה, אך אחר שזכינו לד' הרי"ד שמחלק בזה, שוב י"ל כן גם בדעת רש"י.

**ולפ"ז** יל"ע אם יש מקום להתיר לטלטל כלי הבית בחצר בכה"ג שהוציאן באיסור, ולכאו' נפ"מ רבתא בזה לדינא בדבר המצוי שאחד הסומך על העירוב הוציא כלי הבית לחצר, ובא אחר שחושש לכשרות העירוב לטלטלן בחצר.

**אך** נ' לדון בזה, דכל מה שאסר הרי"ד לטלטל בחצר היכא שהוציא לחצר באיסור, הוא דוקא לאותו אדם שהוציאן באיסור, דלדידי' חשבי' הטלטול בחצר כהמשך ההוצאה, אך לאדם אחר מותר לטלטלן בחצר, דכלפי דידי' ליכא נפ"מ היאך הובאו לחצר, ולפ"ז שפיר יש להתיר בנידו"ד.

ו] **והנה** באבהעו"ז סי' שס"ו נקט לדינא כדעת הרשב"א בעבוה"ק שאסור לטלטל כלי בית בחצר שאינה מעורבת יותר מד' אמות, ומכח זה נקט דה"נ אם באו כלי בית ראובן לביתו של שמעון אסור לטלטלם בבית זה יותר מד' אמות, וכן נקט הגרע"א בגליון שו"ע סי' שנ"ה ס"ג, ובמכתבו שהביא הבית מאיר בסי' שמ"ט, וכ"נ גם מד' מהרי"ל ריש הל' עירובי חצירות, וכמש"נ בזה בסימן מ"ט סק"א בהערה.

**אך** הבית מאיר שם כתב ע"ז, ז"ל, זה לא מצינו אלא בחצר של רבים שלא עירבו, שגזרו חכמים על הטלטול חוץ לד' אמות משום לתא דרה"ר, אבל בבית של יחיד נהי שאסרו הטלטול מרשותו לרשות חבירו משום לתא דרה"י ורה"ר דב' רשויות הן, אבל הטלטול ברה"י גמור מהיכ"ת איסורו, ובודאי שרי, עכ"ל, ועיי"ש בסוד"ה אמנם שתמה ע"ד האבהעו"ז.

**ובביאוה"ל** ר"ס שע"ב הסכים לד' הבית מאיר, דודאי אין לאסור לטלטל יותר מד"א אלא בחצר שאינה מעורבת ולא בבית.

**ויל"ע** אם יסוד החילוק הוא בין בית לחצר, דבית לא דמי לרה"ר, אף כשהוא של רבים, ואילו חצר דמיא לרה"ר, או דהחילוק הוא בין רשות מעורבת לרשות שאינה מעורבת, דרשות שאינה מעורבת שויוה רבנן כרה"ר.

**ונפ"מ** בזה הוא בדין חצר מעורבת שבאו לתוכה כלי בית מחצר אחרת דרך מלבוש, אם מותר לטלטלן בתוכה יותר מד' אמות, ואי נימא דאסור, מסתבר דה"נ יהא אסור אף בחצר של יחיד שבאו לתוכה כלי בית דאחר דרך מלבוש.

**ומצאתי** הדברים מפורשים בבית מאיר שם בסו"ד, שכתב לישב קו' הגרע"א בעירובין דפ"ז. דמה מהני דאפסקי' מקום פטור ולית כאן איסור הוצאה מרשותו לרשות חבירו, מ"מ כשמורידין מהכותל לחצר אסורין כמו כומתא וסודרא, וכתב ע"ז הבית מאיר, ז"ל, דשם כיון שהחצירות עירבו כל א' עם בתיהם, שוב כל החצר עם הבתים חשוב רשות א', והוי כמו כומתא וסודרא שבא לבית דלכו"ע שרי לטלטולי בכל הבית, אף ששבתו בבית אחר ולא נתערב עם הבית ששבתו וכו', עכ"ל, ומפורש בדבריו דחצר המעורבת דמיא לבית, ומותר לטלטל בה כלי בית דחצר אחרת יותר מד' אמות.

**והטעם** בזה הוא, משום דחצר שאינה מעורבת שויוה רבנן כרה"ר, אך חצר מעורבת לא חשיבא כלל כרה"ר, והרי מותר להוציא מן בתי החצר אלי', והא דאסור להוציא אלי' מבית שבחצר אחרת, הוא משום שאסור להוציא מרשות לרשות של בעלים אחרים, דומיא דאסור להוציא מבית ראובן לבית שמעון, וע"כ אין לאסור לטלטל בה יותר מד' אמות.

**אמנם** מחודש לפ"ז, דחצר שאינה מעורבת דשויוה רבנן כרה"ר אי"ז במסוים כלפי כלי בתי חצר זו, אלא אף כלפי כלי בית שבחצר אחרת, שהרי נקט הבית מאיר דאלמלי שעירבה חצר זו, הי' אסור לטלטל בה יותר מד' אמות כלי בית דחצר אחרת.

**ונ'** דיש ללמוד כן גם מד' התוס' בשבת ד"ו. שהבאנו לעיל סק"ב, דקשיא להו מ"ט לא תני חצר שאינה מעורבת כרשות בפנ"ע, ונת' דמכוון דבריהם הוא, דס"ל דאסור לטלטל כלי בית בחצר שאינה מעורבת יותר מד' אמות, וע"כ הויא רשות בפנ"ע, והנה אי נימא דאף בחצר מעורבת אסור לטלטל כלי בית דחצר אחרת יותר מד' אמות, א"כ הרי ליכא נפ"מ כלל בין חצר שאינה מעורבת לחצר מעורבת, דבתרוייהו אסור לטלטל כלי בית אחר יותר מד' אמות, ואך שבחצר שאינה מעורבת אסור לטלטל כלי כל הבתים, ובחצר מעורבת מותר לטלטל כלי בתי חצר זו, אך ביסוד הדין שוים הם, ונ' מוכח מד' התוס' דבחצר מעורבת שרי לטלטל כלי בית אחר יותר מד' אמות, ורק בחצר שאינה מעורבת הוא דאסור, משום דשויוה רבנן כרה"ר, וע"כ שפיר קשיא להו דליתני חצר שאינה מעורבת כרשות בפנ"ע.

**ויש** ללמוד כן גם מד' רש"י בעירובין דס"ו. שהבאנו לעיל סק"ג, שפירש דע"י שביטלו כולם החצר לאחד מותר לטלטל בכולה, ופי' הרש"ש דמכוון ד' רש"י הוא שיהא מותר לטלטל בכולה כלים ששבתו בבתי כולם ובאו לחצר דרך מלבוש, ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' רש"י, דהגם דכלי בית שבאו לחצר שאינה מעורבת אסור לטלטלן בה יותר מד' אמות, מ"מ אם באו לחצר של יחיד מותר לטלטלן בכולה, ולפ"ז מסתבר דה"נ אם באו לחצר מעורבת מותר לטלטלן בכולה.

**נב**

**בדין הוצאה מרשות יחיד לרשות שותפות**

**ומרשות שותפות שדיורי' משותפין לרשות שותפות שדיורי' חלוקין**

**א'**

א] **בחי'** הרשב"א בעירובין דכ"ו. הביא ד' הראב"ד, ז"ל, והראב"ד ז"ל הפליא לעשות ואמר דאפי' לר"א דס"ל דאף רשות ביתו ביטל, לא לגמרי ביטל רשות ביתו לגביהן ושיהא הוא אורח אצלם, אלא עדיין הוא משייר דירתו שם, וכיון שכן אסור הוא להכניס ולהוציא מביתו לחצר משום דהו"ל כמוציא מרשותו לרשות חבירו, אבל להם מותר שאע"פ שהוא שותף עמהן בבית אין אנו עושין הבית כרשות משותפת, אלא כרשות מיוחדת לכל אחד ואחד מן הדרים שם והרי אלו מוציאין מרשות המיוחדת להן לחצרן המיוחדת להן ג"כ, ואינו דומה לחצר משותפת שאסור להכניס ולהוציא ממנה לבית המיוחד ממש לכל אחד ואחד מהן דחצר אינה כמיוחדת לכל א' וא' מן השותפין, דאין האחד משתמש בחצר כנגד פתחו של חבירו, אלא זה משתמש כנגד פתחו וזה משתמש כנגד פתחו, ולפיכך אין כל החצר כמיוחדת להם, אבל בית הרי זה כמיוחד לכל א' וא', לפי שכל א' וא' משתמש בכל הבית זה כזה, אלו דברי הרב ז"ל, וצריכין לי עיון וחקירה, עכ"ל.[[301]](#footnote-302)

**ומבו'** דעת הראב"ד דמותר להוציא מביתו לבית המשותף עמו, דכיון שכל א' משתמש בכל הבית חשיב הבית רשות המיוחדת לו, ורק לחצר המשותפת אסור להוציא משום דאינה כמיוחדת לכל א' מן השותפין, כיון שכל א' משתמש דרך פתחו.

**ובד'** הרשב"א בחידושים לא נתפרש אם חולק ע"ד הראב"ד ביסוד הדברים, אך הנה בעבוה"ק ש"ג פ"ט, ז"ל, ולא עוד אלא אפי' מביתו לבית המשותפת בינו ובין חבירו וכו' אסור עד שיערבו, עכ"ל, והרי להדיא דפליג ע"ד הראב"ד ביסוד הדין וס"ל דאסור להוציא מביתו לבית המשותף עמו.

ב] **והנה** במש"כ הראב"ד דאף שהם מותרין להוציא מביתו לחצר מ"מ הוא אסור,[[302]](#footnote-303) צ"ב דכ"ה שהוא אסור להוציא מביתו לחצר משום שמוציא מבית שהוא מיוחד גם לו לחצר שאין לו חלק בה, ה"נ מה"ט יהיו אסורין שאר בני החצר להוציא מביתו לחצר.

**ובפשוטו** נ' שהטעם בזה הוא דברשות המשותפת דייני' לכל א' כמשתמש בשלו, וע"כ הוא אסור להוציא מרשות זו לחצר, דחשיב שמוציא מרשותו לחצר שאינה שלו, ואילו הם מותרין להוציא מהבית לחצר, דחשיב שמוציאין מרשות שלהם לחצר שלהם, וצ"ב.

**וסייעני** ד' ומצאתי במאירי ר"פ כל גגות, שהביא דעת הראב"ד, בטעמא דמותר להוציא מגג לחצר אף לרבנן דכל גג וגג רשות לעצמו דכשם שדיורים חלוקין למטה כך דיורים חלוקין למעלה, וחשיב הגג כבית, וברש"י בדצ"א. פירש דל"ה גג ממש כבית לאסור ממנו לחצר, וכתב המאירי, ז"ל, אלא שמדברי גדולי המפרשים נתברר לי, שאין אומרים לאסור מצד הדיורים של מטה אלא הגג שמכניסים בו, ומתוך כך כתבו שלדעת חכמים אסור לבעל חצר זו לטלטל מכלים שבחצירו לגגו של חבירו, שכמו שאסור לו להכניסם לביתו של חבירו כך הדין לגגו, שדיור ביתו בוקע ועולה, אבל מגגו לחצר חבירו או מחצר חבירו לגגו, הואיל ואין דיור בחצר שיאסרנו ואויר גג וחצר הוא, הואיל ושניהם תשמיש שוה להיותם תשמיש דירה ולא גוף דירה מותר, והלכך כל מגגו לחצירות ומחיצות לגגו מותר, אבל מחצירו לגגות אסור, עכ"ל.

**והדברים** צ"ב רב, מה נפ"מ בין להכניס מחצירו לגג חבירו דאסור, לבין להכניס מחצר חבירו לגגו דמותר, ולכאו' הוי ממש חד גוונא.

**ואשר** נ' מוכח מד' הראב"ד, דעיקר איסור דיורין, אינו משום ההוצאה וההכנסה לרשות דידי', אלא הוא משום ההוצאה וההכנסה לרשות דאחר, באופן שנמצא דכשמוציא מרשותו לרשות חבירו עיקר האיסור הוא משום ההכנסה לרשות חבירו, וכשמכניס מרשות חבירו לרשותו, עיקר האיסור הוא משום ההוצאה מרשות חבירו.

**ולפ"ז** נ' בביאור ד' הראב"ד, דדין גג לרבנן הוא דכל היכא שהבית אוסר גם הגג אוסר, משום שדיור ביתו בוקע ועולהף אך משא"כ להוציא ולהכניס מגגו לחצר חבירו, דבכה"ג אין לאסור משום הגג שהרי הגג דילי' הוא, אלא אתינן לאסור עליו משום החצר, ולמימר דכ"ה דהחצר אוסרת על הבית ה"נ אוסרת על הגג, הרי שלזה ל"מ דינא דדיורין חלוקין למטה.

**והיינו** דאף לרבנן לא חשיב גג כלל כבית, והוי תשמיש דירה ולא גוף דירה, וע"כ אין החצר חלוקה ממנו, והא דאסור להכניס לגג חבירו הוא מכח הדין דאסור להכניס לביתו של חבירו, ומכח זה אסור להכניס אף לגגו דדיור ביתו בוקע ועולה, והיינו דבכח דיורי הבית לאסור אף את הגג, אך לעולם בגג גופי' חשיב דליכא כלל דיורים, ודו"ק.

**ולפ"ז** נ' ברור דזה גם ביאור ד' הראב"ד דהיחיד שביטל אסור להוציא מביתו לחצר, ושאר בני החצר מותרין להוציא מבית היחיד לחצר, והיינו משום דכד אתינן לאסור על שאר בני החצר, אין לאסור עליהם משום "ההוצאה לחצר", שהרי החצר הויא רשות דילהו, אלא אתינן לאסור עליהם משום "ההוצאה מן הבית" דהוי הבית רשות דאחר, וע"ז אמרי' דכיון דהבית מיוחד אף להם, מותרין הם להוציא מן הבית, ולא חשיב שמוציאין מרשות של אחר, ומשא"כ אותו יחיד אסור להוציא מביתו לחצר, כיון דהחצר אינה שלו, ויש לאסור עליו משום "ההוצאה לחצר".

ג] **ובסימן** ז' סק"ו נתבאר, שמד' התוס' בעירובין דס"ג: ד"ה בטילו יש ללמוד שדעתם דשרי להוציא מרשות של יחיד לרשות של שותפות שאין בה דיורים חלוקין, ואף השותף מותר להוציא מבית חבירו לבית המשותף לו ולחבירו.

**והא** דאסור להוציא מבית לחצר הוא משום שבחצר שיש בה ב' דיורין נפרדין, דהרי דין עירובי חצירות בחצר נובע מכח הדיורין שבבית שהחצר הויא חלק מדיורי הבית, וע"כ חשיב ב' דיורין נפרדין בחצר, ואוסרין זע"ז, עיי"ש.[[303]](#footnote-304)

**וראיתי** שהוכיחו עוד בזה, ממש"כ התוס' בעירובין דפ"ה: ד"ה בית התבן, דהא דקתני התם דהדר שם אוסר, דווקא שאין לבעה"ב שם תבן, דאם יש שם תבן הוי כאילו דר עמו שם בבית לר"מ דחשיב בית התבן כמקום דירה, ולא אסרי אהדדי, עכ"ד.

**וצ"ב** דהגם דחשיב כאילו דר עמו שם, מ"מ מ"ט אינו אוסר על בעה"ב להוציא מביתו לבית זה, הרי בביתו הוא דר לבדו, ומוציא מרשות יחיד לרשות שותפות, ובע"כ שדעת התוס' דמותר להוציא מבית יחיד לבית המשותף עמו.

**אמנם** בפשוטו נ' דטעמא דהתוס' הוא ע"ד דינא דתפיסת יד, דיסודו הוא משום דחשיב כדר עמו בבית, ודעי"ז חשיב הלה כאורח, וכמש"נ במק"א, וה"נ אף למ"ד דפליג על דינא דתפיסת יד, מ"מ היכא שהוא דר עמו ממש בבית ודאי חשיב הלה כאורח ואינו אוסר עליו, ושו"ר מש"כ שם הגאו"י והשפ"א, עי"ש, אך קצ"ע לפ"ז ל' התוס' "דלא אסרי אהדדי", דלמש"נ עיקר הדין הוא שלא אסר השוכר על בעה"ב משום דחשיב כאורח, וצ"ע.

**ונמצא** לפ"ז ג' דעות בדין הוצאה מרשות יחיד לרשות שותפות, דדעת הרשב"א דאף אותו יחיד אסור להוציא מביתו לבית המשותף עמו, ודעת הראב"ד, דאותו יחיד מותר והשותף אסור, ודעת התוס' דשניהם מותרים.

**ב'**

ד] **והנה** יש להסתפק בגונא שיש בחצר בית של ראובן ובית המשותף לראובן ושמעון, אם שרי להוציא מן הבית המשותף לחצר.

**ובפשוטו** הי' נ' דמותר, שהרי עיקר האיסור להוציא מן הבית לחצר הוא משום שהבית רשות דידי' והחצר רשות משותפת עם אחר, וא"כ בכה"ג דהבית הוי של שניהם והחצר היא של שניהם, אין לאסור להוציא מן הבית לחצר.

**אמנם** לדעת הראב"ד יל"ד שיהא שמעון אסור אסור להוציא, משום דחלוק הוא השותפות בבית מן השותפות בחצר, דהבית מיוחד לכל א' וא' מהם, ואילו החצר אינה מיוחדת לו כולה, שהרי יש לראובן חלק נפרד בחצר, וע"כ הוי כמוציא מרשות שלו לרשות חבירו, אך פשוט דראובן מותר להוציא מן הבית המשותף לחצר, דאין לאסור עליו להוציא משום שיש לו חלק נפרד בחצר, שהרי אף אם היתה כל החצר שלו לבדו הי' מותר להוציא מן הבית המשותף לחצר לדעת הראב"ד, וז"ב.

**וי"ל** דגם להרשב"א יש לאסור בזה, דעד כאן לא פליג הרשב"א ע"ד הראב"ד, אלא במה שהתיר להוציא מרשות יחיד לבית המשותף, משום דחשיב הבית כמיוחד לכל א' וא', וע"ז פליג הרשב"א ואסר, דמ"מ הוי בית זה רשות חלוקה מן רשות היחיד, אך שפיר י"ל דיש לאסור להוציא גם מבית המשותף לחצר המשותפת, הגם דהויא החצר של אותם בעלים, דמ"מ הויא רשות חלוקה, דהבית כולו הוא מיוחד לכל א' וא' מהם, ואילו בחצר יש לראובן חלק לעצמו.

**אך** לדעת התוס' נ' ברור שאין לאסור בזה, שהרי לדעתם אף אם היתה כל החצר של ראובן לבדו, הי' מותר שמעון להוציא מן הבית המשותף לחצר, כיון שאין דיורים חלוקין בבית, וא"כ אין מקום כלל לאסור משום שיש לראובן חלק נפרד בחצר, וז"ב, ועמש"נ עוד בזה בסימן ז' סקי"ד.

ה] **ויש** להביא ראי' לאסור בזה, ממה שפירש"י בעירובין דמ"ט., ד"ה עירוב, ז"ל, משום קנין וכו', ונמצאו כולם בעלים בבית זה שהעירוב מונח בו, "וכל חצר משועבדת לרשותם זו ואחת היא", ובד"ה משום דירה, ז"ל, והוו להו כאילו דיירי בההוא ביתא, ואין בחצר זו אלא דירה אחת, "והרי כל רשות החצר מיוחדת לבית זה", עכ"ל.

**ומבו'** בכל ד' רש"י, דבעי' שהעירוב יפעל גם כלפי החצר, דמהני העירוב דמשועבדת כל החצר לרשות ולבית זה ואחת היא.

**ונ'** ללמוד כן גם מד' התורי"ד בעירובין דע"ג:, ז"ל, שהמבוי לחצרות כחצר לבתים, אי קשיא אי הכי אמאי אמר ר"מ שאם נתערבו בחצרות ולא נשתתפו במבוי שהן מותרין בחצרות ואסורין במבוי, והלא בחצר אלו הי' ה' בתים פתוחין זל"ז ופתוחים לחצר וערבו כל הבתים זע"ז דרך פתחיהן הם מותרים לטלטל בחצר דכיון דכולהו בבית אחד דיירי, נמצא שכל החצר היא של אותו הבית דכולהו דיירי בית ומותרים לטלטל בחצר, ה"נ כשעירבו כל החצרות זע"ז יהיו מותרין במבוי בעירוב החצרות וכו', יש לומר שימוש החצר והבתים שוה היא שתדיר מוציאין כלי הבתים בחצר משום דחצר היא משתמרת, והלכך בטלה היא החצר לבתים וניתרת בעירוב הבתים, אבל המבוי אינו שוה לחצרות שאינם רגילים להניח כלים במבוי שאינו משתמר שהיא מעבר לכל ואינו עשוי כ"א להיכנס ולצאת בו, והלכך לא בטיל לגבי חצרות, שאע"פ שהחצרות עירבו זו עם זו אינו ניתר בעירוב החצרות עד שישתתפו גם במבוי, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא מד' הרי"ד דבעי' שיחול העירוב גם כלפי החצר, ואשר זהו שחילק דדוקא בחצר מהני עירוב הבתים משום דטפילה היא לבתים, ומשא"כ במבוי שאינו שוה לחצירות ל"מ לו עירוב החצירות.

**וכן** נ' גם מד' הרשב"א והריטב"א בעירובין דע"ב:, דפליגי ע"ד התוס' שם, וס"ל דאף בה' ששבתו בטרקלין שייך לחלק אם יש עמהן דיורין אחרים בחצר או לא, וצ"ב דכיון שהם מצורפין זל"ז בטרקלין שאין שם דיורים אחרים, וחשיבי כחדא, א"כ מה לי שיש דיורים אחרים בחצר, ועמש"נ בזה בסו"ס כ"ו, ונ' מזה דס"ל דבעי' שהעירוב יחול גם כלפי החצר, ואשר ע"כ כל דאיכא דיורים אחרים בחצר ל"מ צירופם זל"ז כלפי החצר, ובדעת התוס' עמש"נ בזה בסו"ס כ"ו.

**וצ"ב** דמה בעי' לזה, הרי כיון שכולם מעורבין יחד, הוו כל הבתים רשות שותפות דכל בני החצר, וא"כ שפיר מותרים להוציא מן הבתים לחצר, דמרשות שותפות לרשות שותפות קא מפקי, ולהלן סק"ז הבאנו שהרשב"א הק' כן אדינא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף.

**ונ'** מזה, דאילו ל"ה חייל העירוב כלפי החצר, הי' אסור להוציא מן הבתים לחצר, דהבתים מיוחדים כולם לכל א' וא', ואילו בחצר יש לכל א' חלק נפרד, ואסור להוציא מזל"ז, וע"כ בעי' שיחול העירוב אף כלפי החצר, שתהא אף החצר רשות אחת ולא יהיו בה דיורים חלוקין.

**אמנם** נ' דיל"פ בזה בע"א, דהרי באמת אף היכא שעירבו יחד הם דרים כל א' בביתו, ואך דמדינא דעירוב חזינן להו כדרים כולם יחד, וי"ל דעד כאן ל"מ העירוב, אלא כלפי הרשות המעורבת עצמה, אך כלפי טלטול לרשויות שאינם בכלל העירוב ל"מ כלל היתר העירוב, וע' חזו"א סי' צ' סקי"א שכתב לבאר טעמא דמ"ד דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, ז"ל, דכיון דהא דעירובי חצירות מאחד את כל הדיורים הוא מתקנ"ח, ולא אמרו חכמים שיועיל עירובי חצירות לעשות את החצירות אחת אלא לענין טלטול מזל"ז, אבל לענין המבוי צריך עוד עירוב וכו', עכ"ל, וע"כ הוא דבעי' שיחול העירוב גם כלפי החצר.

**אך** יתחדש לפ"ז, דאסור להכניס מבית של ראובן שעירב עם שמעון, לבית משותף של שניהם שבחצר אחרת שאינו בכלל העירוב, להסוברים דאסור להוציא מבית יחיד לבית המשותף עמו, ומאידך מותר להוציא מבית זה לבית אחר של ראובן, ואף למ"ד דאמרי' דיורים להחמיר, משום דל"מ כלל העירוב לגבי רשות אחרת שאינה בכלל העירוב, וצ"ע בזה.

ו] **והנה** תניא בעירובין ד"ע: דא' מן השוק שמת והניח רשותו לא' מבני חצר משחשיכה אוסר, והתוס' לעיל מינה בד"ה יורש מהו שיבטל פירשו, דל"מ עירובו שעירב עם שאר בני החצר לגבי אותו חצר שירש בשבת, וכ"ה בפירש"י שם דכ"ו: ד"ה ה"ג, דהטעם הוא משום דכי עירב אדעתא דההוא חולקא לא עירב דההיא שעתא לאו דידי' הוא, ופירש"י שם, דמה"ט המבטל רשותו צריך לבטל לכל א' וא', ול"מ לבטל לאחד, אע"ג דהאי דבטיל לי' עירב עם חביריו.

**וצ"ב** דהגם דלא חייל העירוב על חלק זה, מ"מ מ"ט יהיו כולם אסורים להוציא מביתם לחצר, הרי הבית חשיב כרשות של כולם, שהרי עירבו כולם וחשיבי כל הבתים כרשות כולם, והחצר נמי הוי רשות כולם, ומ"ט אסורים להוציא מבית לחצר הרי מרשות שותפות לרשות שותפות קא מפקי.

**ולכאו'** מוכח מזה, דאסור להוציא מבית המשותף לחצר שיש בה דיורים חלוקין של אותם בעלים, וע"כ כיון שיש ליורש חלק נפרד בחצר, אסורים כולם להוציא מבתיהם לחצר, והנה אמנם לדעת הראב"ד בדין דעכ"פ יהא היורש מותר להוציא מביתו לחצר, אך לדעת הרשב"א יהא אף היורש אסור להוציא מביתו לחצר, ודו"ק.

**אך** למש"נ בדעת התוס' דאין לאסור בזה, צ"ב רב דמ"ט אסורים כולם להוציא מבתיהם לחצר.

**ונ'** דיל"פ בזה, דכיון דעירוב הבתים חייל דרך החצר המשותפת, שהרי א"א לערב בתים אלא ע"י פתח שביניהם, ע"כ בעי' שתהא החצר מכלל הרשות המעורבת, וכל דאיכא בחצר חלק נפרד שאינו מכלל הרשות המעורבת, לא חייל כלל העירוב דרך החצר, וע"כ כיון שחלק היורש אינו מכלל הרשות המעורבת, לא חייל כלל היתר העירוב של בני החצר, וע"כ הוא שאסורין להוציא מבתיהם לחצר.

**אך** נפ"מ רבתא לפ"ז, דלפ"ז היכא שהיו בתי החצר פתוחין זל"ז, דכה"ג מצי חייל עירובן אף בלא החצר, יהא מותר להוציא מן הבתים לחצר, הגם שיש בחצר רשות נפרדת של היורש.

**גם** י"ל למש"נ לעיל סוסק"ה דל"מ היתר העירוב כלפי טלטול לרשויות שאינם בכלל העירוב, וע"כ כיון שיש ליורש חלק נפרד בחצר שאינו בכלל העירוב, הרי דמכח זה ל"מ היתר העירוב כלפי טלטול לחצר, וע"כ אסור להוציא מן הבתים לחצר, דחשיב כמוציא מבית יחיד לחצר המשותפת.

ז] **והנה** דעת ר"מ בעירובין דע"א: דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, ודעת רש"י שם דלחד מ"ד מודה ר"מ דסומכין על עירוב במקום שיתוף, אך התוס' שם פליגי ע"ז.

**ובחי'** הרשב"א שם דע"ב., ז"ל, עוד צל"ע עירבו בחצרות למה צריכין להשתתף במבוי והלא מוציא מרשות משותפת לרשות משותפת, ומה הפרש בין זו למי שהיו שותפין בבתים וחצרות ומבוי שאין צריכין עירוב, ושמא נאמר שלא לשכח תורת שיתוף ואין כח חמש חצרות המעורבות בככר ככח חצרות המשותפות ממש בגופו של קרקע, עכ"ל.

**ואי"ז** כקו' הרי"ד שהבאנו לעיל סק"ה, דהרי"ד הק' דע"י עירוב החצירות, נדון שכל המבוי מיוחד לחצר אחת, ויחול העירוב גם כלפי המבוי, והרשב"א הק' דאף דל"מ העירוב כלפי המבוי, מ"מ מ"ט אסור להוציא מן הבתים והחצר למבוי, הרי הבתים והחצר הוו רשות שותפות והמבוי רשות שותפות.

**אמנם** אכתי קשיא לדעת הנך ראשונים דס"ל דהא דל"מ עירוב במקום שיתוף הוי זה מדינא, עמש"נ בזה בסימן כ"ב סק"ב, דמ"ט לא שרינן משום דמוציא מרשות שותפות לרשות שותפות.

**ולכאו'** מוכח מזה, דאסור להוציא מרשות שותפות שאין בה דיורים חלוקין, לרשות משותפת של אותם בעלים שיש לכל א' דיורים חלוקים בה, וע"כ אסור להוציא מן החצירות המעורבת שיש בה דיורים משותפין של כל בני החצירות, למבוי שיש בו דיורים חלוקים של כל חצר וחצר.

**אך** גם בזה י"ל כמש"נ לעיל סוסק"ה, די"ל דהיתר העירוב ל"ח רק כלפי רשויות שבכלל העירוב, וע"כ לר"מ דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף ואין המבוי בכלל הרשות המעורבת, שפיר יש לאסור להוציא מן החצירות למבוי, דכלפי טלטול למבוי ל"מ כלל עירוב החצירות יחד.

**אמנם** מד' הרשב"א שעמד בזה, מבו' דעתו דמותר להוציא מרשות שותפות לרשות שותפות של אותם בעלים, הגם דהוי ב' מיני שותפות, וגם מבו' דעתו דמהני היתר העירוב אף כלפי רשויות שאינם מכלל העירוב, וצ"ע בזה במה שהוכחנו לעיל סק"ה מד' הרשב"א, דבכל עירוב בעי' שיחול העירוב גם כלפי החצר.

**נג**

**בדין גוד אסיק במחיצות שאין ניכרות והמתסעף**

א] **עירובין** דפ"ט., איתמר רב אמר אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות ושמואל אמר מותר לטלטל בכולו, במחיצות הניכרות דכולי עלמא לא פליגי, כי פליגי במחיצות שאינן ניכרות, רב אמר אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות לא אמר גוד אסיק מחיצתא, ושמואל אמר מותר לטלטל בכולו דאמר גוד אסיק מחיצתא.

**והנה** בחזו"א סי' ק"ח סק"ב כתב, ז"ל, אבל באמת לא פליג שמואל דמחיצות שאינן ניכרות אינן מחיצות, שהרי בהדיא אמר שמואל צ' א' בגגין יתר מבית סאתים שהן כרמלית, אע"ג דלמטה איכא חילוק מחיצות בין חדר לחדר ובין בית לבית, וכמש"כ תוס' שם ד"ה הכא, ומבו' מזה דאף לגבי שיעור יתר מבית סאתים מחיצה שאינה ניכרת אינה מפסקת, [ודלא כמש"כ בש"צ שלא נאמר אלא לענין איסור דיורין זע"ז], ולא אמר שמואל דל"ב מחיצות ניכרות אלא לרבנן דאמרי כשם שדיורין חלוקין למטה כך דיורין חלוקין למעלה, מה"ט אין א' אוסר על חבירו וכמש"כ התוס' שם, אף שמן הדין אין מחיצה שאינה ניכרת כלום, מ"מ הכא שעיקר האיסור משום תקנת עירוב חצירות שפיר מהני חילוק דיורין למטה שלא יאסרו זע"ז וכו', עכ"ל.

**ועיי"ש** בסוסק"ה שפי' החזו"א הטעם דמדינא ל"ה מחיצות, דהוא משום דין סילוק מחיצות, ז"ל, וכמו דאמרו עירובין צ"ב ב' ואילו השוה את גיפופי' גדולה נמי אסורה א"ל התם סילוק מחיצות הוא, וכן שם צ"ג א' בהשוה פצימי' והשוה קירויו חשיב סילוק מחיצות, וה"נ קירה את המערה חשיב סילוק מחיצות וכו', עכ"ל, וכ"ה בדבריו סוסק"ז, וע' עוד בסימן נ"ד סק"א מש"נ עפי"ז, ועיי"ש סק"ג שנת' להוכיח מד' הריא"ז דכל דחשיבא המחיצה כמחיצה ניכרת, שפיר אמרי' גוד אסיק אף לאשוויי המקום לרה"י, ול"ח כסילוק מחיצות.

**אמנם** מד' הראשונים בכ"ד נ' ללמוד דלדעת שמואל מחיצות שאינן ניכרות הוו מחיצות ואמרי' בהו גוד אסיק אף היכא שאין האיסור משום הדיורין, וכמו שיתבאר בעזה"י.

**חדא**, הוא ממה שפירש"י לקמן דצ"ב. ד"ה אף גג, ז"ל, אף גג, נהי נמי דשרינן לי' במחיצות תחתונות משום גוד אסיק, מיהו מחיצות ניכרות בעינן, שלא יהא גג בולט חוצה להם, דאי לא מינכרא לא אמרינן גוד אסיק, וגדול נמי אסור, דאין לו שום מחיצה וכל שאין לו מחיצות אינו רשות היחיד וכו', ולשמואל דאמר אפילו לא מינכרא אמרינן גוד אסיק, להכי תננהי גבי הדדי וכו', עכ"ל.

**והנה** מבו' בד' רש"י, דאף דאיירי היכא שבצידי הגג כנגד רה"ר ליכא מחיצות ניכרות, ומה"ט חשיב דלית לי' שום מחיצות ול"ה רה"י לדעת רב, מ"מ לדעת שמואל הוי זה שפיר רה"י, כיון דאף היכא דלא מינכרא אמרי' גוד אסיק, והרי להדיא דלדעת שמואל אמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות אף כד דייני' לעשותו רה"י עי"ז.

**ובאמת** בפשוטו כ"ה מוכח גם מהגמ' שם, אך מלבד שלפ"מ שפירשו התוס' בסוגיין לד' הגמ' שם אין להביא משם כלל, גם בד' הגמ' יש לדחות דלשמואל ל"ב לאוקמה למתני' דמדמי לחצר להך מילתא, כיון דל"ד לגמרי, דכלפי פרצת הגגין זל"ז שפיר מהני מחיצות שאינן ניכרות, אך בל' רש"י נ' להדיא דהדין שפירש מתחילה דכה"ג דלא מינכרא מחיצתא ל"ה רה"י, אינו רק לדעת רב ולא לדעת שמואל, והרי להדיא דלדעת שמואל אמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות ומהני זה אף לאשוויי הגג לרה"י.

**עוד** יש להוכיח כן, ממש"כ התוס' לקמן ד"צ. ד"ה הכא דהוי יותר מבית סאתים, ז"ל, ולא אמרינן גוד אסיק לר' מאיר בגגין הרבה אלא במחיצות החיצונות כיון דכולן רשות אחת הן, אע"ג דלענין כלים ששבתו בבית אינו רשות אחת ואמרינן גוד אסיק לשמואל וכו', עכ"ל, ומבו' מל' התוס' דכל הא דאסר שמואל בגגין השוין דהוו יחד יותר מבית סאתים, הוא רק לדעת ר"מ דחשיב להו רשות אחת, אך לדעת רבנן דחשבי להו כב' רשויות אמרי' גוד אסיק לחלק ביניהם ולא חשיב כיותר מבית סאתים.

**וכ"ה** מבו' להדיא גם בד' רש"י שם ד"ה התם ליכא, ובע"ב ד"ה ורב אליבא דר"מ, עיי"ש.

**וכ"ה** להדיא בתוס' הרא"ש שם, ז"ל, וא"ת בגגין השוין לר"מ כיון דאית לי' לשמואל גוד אסיק אפי' היכא דלא מינכרא מחיצתא, הכא נמי לימא גוד אסיק בכל גג וגג וליכא בכל חד וחד יותר מבית סאתים, וי"ל, דודאי לרבנן דחשבי דיורין לחלוקין למעלה אמרי' בהו גוד אסיק, אבל ר"מ דחשיב להו רשות אחת לא אמרי' בהו גוד אסיק לחלקן זמ"ז, דהוו להו הגגין כחצר אחת כיון דלא מחשיב המחיצות לחלקן זמ"ז לאוסרן זע"ז, עכ"ל, ומפורש בדבריו דלדעת רבנן מהני דינא דגוד אסיק גם לחלק שלא יהא זה יותר מבית סאתים.

**אך** מל' הגמ' דפלוגתייהו היא בגגין השוין "לר"מ", אין לדקדק דלרבנן מודה שמואל דשרי, דיל"פ דלעולם לדעת שמואל אף לרבנן אסור, ואך דלדעת רבנן הרי אף לרב אסור משום דפרוצין הגגין זל"ז.

**והנה** למש"כ החזו"א דטעמא דאסר שמואל אע"ג דלמטה איכא חילוק מחיצות הוא משום דלגבי שיעור יתר מבית סאתים מחיצה שאינה ניכרת אינה מפסקת, ולא אמר שמואל דל"ב מחיצות ניכרות אלא לרבנן דאמרי כשם שדיורין חלוקין למטה כך דיורין חלוקין למעלה, מה"ט אין א' אוסר על חבירו וכמש"כ התוס' שם, אף שמן הדין אין מחיצה שאינה ניכרת כלום, "מ"מ הכא שעיקר האיסור משום תקנת עירוב חצירות" שפיר מהני חילוק דיורין למטה שלא יאסרו זע"ז וכו', עכ"ד, הרי דלפ"ז בדין דאף לרבנן לא יהני המחיצות שאינן ניכרות לחלק לענין דינא דיותר מבית סאתים, דכל הא דלרבנן מהני המחיצות לחלק הוא רק לענין האיסור שמכח עירובי חצירות וכמו שביאר החזו"א, אך לגבי דינים אחרים הדר דינא דל"מ מחיצות שאינן ניכרות, ולכאו' ממש"כ תוס' והרא"ש דלרבנן שפיר מהני מחיצות שאינן ניכרות לחלק לענין דינא דיותר מבית סאתים, מוכח דס"ל דלדעת שמואל אמרי' גוד אסיק מדינא במחיצות שאינן ניכרות, וע"כ אף ה"ז מועיל לחלק הגגין זמ"ז שלא יהא יותר מבית סאתים.

**והא** דלדעת ר"מ מודה שמואל דלא אמרי' גוד אסיק לחלק הגגין זמ"ז שלא יהא יותר מבית סאתים, נ' שאי"ז משום דמודה שמואל דמדינא לא אמרי' גוד אסיק במחיצות שאין ניכרות, אלא הטעם בזה הוא כמבו' בל' התוס' והרא"ש משום שכולן רשות א' הן, וזה כמש"כ לבאר באבנ"ז או"ח סי' רצ"א סקי"א, ז"ל, מבואר דברשות אחת לא אמרינן גוד אסיק דענין גוד הוא להפסיק בין רשויות ולא לחלק רשויות ברשות אחת כגון שלא יהי' יותר מבית סאתים, עכ"ל, וכ"כ האבנ"ז גם בסי' רס"ג סק"ג ובסי' תסב סק"ג וביו"ד סימן רע"ט סק"ז, ואשר ע"כ לדעת רבנן דמהני החילוק שלמטה לחלקן למעלה וחשבי' להו כב' רשויות, ע"כ שפיר אמרי' גוד אסיק לחלק ביניהם שלא יהא יותר מבית סאתים, ומשא"כ לדעת ר"מ דאינם חלוקין למעלה וחשבי' להו כרשות א', לא אמרי' גוד אסיק לחלק ביניהם, וז"ב.[[304]](#footnote-305)

**והנה** אמנם הי' מקום לישב עיקר ד' החזו"א, דאף דמודה שמואל דמדינא ל"מ מחיצות שאינם ניכרות, מ"מ לדעת רבנן שפיר אמרי' גוד אסיק לחלק הגגין שלא יהא יותר מבית סאתים, והטעם בזה הוא דכיון דלדעת רבנן אמרי' גוד אסיק שלא יאסרו זע"ז, הרי דמיגו דאמרי' גוד אסיק לענין זה, אף מהני הגוד אסיק לחלקן שלא יהא יותר מבית סאתים, אך אי"ז מתישב בל' התוס' שכתבו דהא דלא אמרי' גוד אסיק לר"מ הוא משום שכולן רשות אחת הן, ולהנ"ל אי"ז עיקר הטעם, אלא עיקר הטעם הוא משום דלא אמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות, ואך שאילו היו ב' רשויות והוה אמרי' גוד אסיק שלא יאסרו זע"ז, תו הוה אמרי' לה אף לגבי דינא דיותר מבית סאתים, ול' התוס' נ' להדיא דעיקר הטעם דלא אמרי' גוד אסיק לר"מ הוא משום שכולן רשות א' הן, ויותר נ' כן בד' תוס' הרא"ש שהק' לדעת שמואל מ"ט לא אמרי' גוד אסיק לחלקן שלא יהא יותר מבית סאתים, ואי נימא דמודה שמואל דמדינא לא חשיבי מחיצות, א"כ לק"מ, ואין נ' שזה גופא מכוון הרא"ש בתירוצו.

**עוד** יש להוכיח כן, ממש"כ בחי' הרשב"א לקמן ד"צ., ז"ל, ופרקינן דהכא במחיצות הנכרות. ונראה מכאן "דלרב" מחיצות שבסביבות בעינן שיהא נכרות הא לאו הכי הוה ככרמלית ואע"ג דגבוה עשרה וכו', עכ"ל, וכ"ה גם בל' הרשב"א דפ"ט:, ז"ל, דבשתקרת הגג בולטת על המחיצות חשיבי מחיצות שאינן ניכרות ואין מטלטלין בו אלא בד' אמות "לרב", עכ"ל, והרי להדיא דכ"ז הוא רק לרב, אך לדעת שמואל אף היכא שאין המחיצות ניכרות אמרי' גוד אסיק ול"ה זה ככרמלית.

**וכ"ה** מבו' גם בד' מהרש"א על תוד"ה רב אמר, שדעתו דלשמואל מהני מחיצות שאינן ניכרות לכל מילי, עיי"ש.

ב] **והנה** בחזו"א שם כתב עוד, ז"ל, ומש"כ עוד הש"צ שם דהש"ר מקוצי והרשב"א חולקין על פירש"י בגג הבולט שהוא כרמלית, ג"כ תמוה שהרי בהדיא כתבו דביתר מבית סאתים אם אין הגג בולט הוא רה"י ואם הגג בולט כל הגג כרמלית, וזה מבו' בהדיא בגמ' צ' א' וכו', והנה מבו' דעתם דלא פליגי על רש"י בעיקר דין מחיצות שאינן ניכרות דודאי אינן מחיצות, אלא בפחות מבית סאתים הוי מקום פטור שאין כרמלית למעלה מי', אבל יותר מבית סאתים שפיר הוי כרמלית וכו', עכ"ל.

**ושם** סק"ט כתב החזו"א עוד, ז"ל, מש"כ מל' הריטב"א צ' א' שהק' מתל המתלקט ומוכיח דל"ב מחיצות ניכרות, כבר נתבאר דגם השר מקוצי מודה במחיצות שאינן ניכרות ולא פליג אלא דפחות מבית סאתים שרי משום שאין כרמלית למעלה מי', וע"כ יש ט"ס בל' ריטב"א, וראיתי בריטב"א ואין כתוב בו "מתלקט", ואף אם הגיר' מתלקט אין הכונה משום מתלקט, שהרי לא הוזכר מתלקט עירובין ט"ו א', ועיקר תל המתלקט אינו ענין למחיצה שאינה ניכרת, שהאמת שכל פני' הוי המחיצה וכו', עכ"ל.

**אמנם** הנה אחר שזכינו לחי' הרשב"א מפורש שם להדיא דלא כמש"כ החזו"א, ז"ל, אבל הראב"ד ז"ל כתב דל"ב מחיצות נכרות בכל סביבות הגג, אלא אפי' תקרת הגג בולטת לבר מן המחיצות אין בכך כלום, מאיזה טעם נאסור אותו כיון ד"מן הדין רה"י גמורה היא", ואפילו תאמר דכקרפף שלא הוקף לדירה משוי לי' כיון דלא מינכרי מחיצתא, והלא הקרפף כל שאינו יותר מבית סאתים שרי ומ"ש גג ומאי גריעא טפי מקרפף שאינו יתר מבית סאתים, ועוד דתל ונקע שהן מד' אמות עד בית סאתים שאנו חושבין אותו כד' אמות "מי לא עסקינן שהן מתלקטין ועולין עד עשרה מתוך ד' אמות" וכשעלה למעלה מי' הי' המישור שלהם בית סאתים בגובה י' והרי אין מחיצות נכרות ואע"פ כן נדונין כד' אמות וכו', עכ"ל.

**ומפורש** להדיא בד' הרשב"א, דהא דהיכא דליכא יותר מבית סאתים שרי, הוא משום דמן הדין רה"י גמורה היא, ולא משום שאין כרמלית למעלה מי'.

**שו"ר** בס' משנת אליהו סוכה סי' ז', שהביא כן גם מד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א, ז"ל, הי' פחות מבית סאתים אע"פ שאין מחיצותיו ניכרות וכו', אינו נידון משום קרפף והרי הוא כרה"י גמורה, עכ"ל, ולהלן שם, ז"ל, בד"א ביתירים על בית סאתים, לא היו יתירים על בית סאתים אפילו היתה התקרה בולטת הרי הן כרה"י גמורה, עכ"ל.

**ולכאו'** מוכח מזה דס"ל דמדינא אמרי' גוד אסיק אף במחיצות שאינן ניכרות ואף רב מודה לזה, ולא פליג רב אלא לגבי נפרצה למקום האסור, דלזה בעי' מחיצות הניכרות, וכן לגבי יותר מבית סאתים דבעי' היקף לדירה, בעי' שיהיו מחיצות ניכרות למעלה, וכמש"כ הרשב"א בסוף דבריו שם, אך לגבי שאר מילי מודה רב דל"ב מחיצות הניכרות.

**[אמנם** צ"ב בזה, דכיון דמודה רב דאמרי' גוד אסיק במחיצות שאין ניכרות, ורק ל"מ זה להציל מפרצה למקום האסור, א"כ מהיכא פשיטא להגמ' דלדידי' אף ל"מ מחיצות שאין ניכרות לדין היקף לדירה, ומה ענין זל"ז,[[305]](#footnote-306) וזה בכלל קו' החזו"א שם.

**ונ'** שהטעם בזה הוא, דהא דס"ל לרב דהיכא שאין המחיצות ניכרות אינן מועילות להציל מידי פרצה למקום הוא, הוא משום דס"ל דהיכא שאין המחיצות ניכרות למעלה, הגם דאמרי' גוד אסיק, מ"מ לא מצינו לראות כאילו יש מחיצות ממש למעלה, כיון שאינם ניכרות שם, וע"כ הגם דלאשוויי רה"י שפיר מהני המחיצות, מ"מ לגבי דין נפרצה למקום האסור בעי' שיהא מחיצות ממש במקומן, וזה ע"ד דעת הראב"ד בסוגיין דלרב יוסף ל"מ כלל מחיצות שע"י גוד אסיק להתיר בנפרצה למקום האסור, אלא בעי' מחיצות גמורות, וע"כ היכא שאין המחיצות ניכרות דלא חשבינן דאיכא מחיצות ממש למעלה ה"ז אסור, וה"נ לענין היקף לדירה בעי' שיהיו מחיצות ממש למעלה, והרי לדעת שמואל ל"מ לזה אף מחיצות שע"י גוד אסיק, וע"כ כל שאין המחיצות ניכרות ולא חשבינן דאיכא מחיצות ממש למעלה ה"ז אסור[[306]](#footnote-307)**]**.

**והנה** אמנם יש מקום לפרש בד' הרשב"א, דלעולם לדעת רב לא אמרי' כלל גוד אסיק במחיצות שאין ניכרות, והא דס"ל דהוי הגג רה"י, הוא משום דס"ל דלאשוויי רה"י ל"ב כלל לדין גוד אסיק, [[307]](#footnote-308) וכמו שמצינו כן בד' כמה מן הראשונים בסוכה ד"ד:, שפירשו התם דלרבא לא אמרי' גוד אסיק בעמוד שאין מחיצותיו ניכרות, ואפ"ה הוי על גביו רה"י, ויל"פ הטעם בתרי גווני, או כמש"כ בפי' ראמ"ה שם דהא דע"ג העמוד הוי רה"ר א"צ בזה לדין גוד אסיק, אלא בכח המחיצות שלמטה לגדור אף להמקום שלמעלה, וכ"ה בחי' הגר"ח הל' סוכה, או כמש"כ המאירי שם, ז"ל, שבזו אי אתה צריך לגוד אסיק וכו', שאין הטעם אלא מפני שכל שגבוה י' ורחב ד' אינו תשמיש של בני רה"ר ודינו כרה"י אף בלא מחיצות וכו', עכ"ל, ואשר ע"כ הגם דלא אמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות, מ"מ הוי הגג רה"י גמורה.[[308]](#footnote-309)

**ואי** נימא הכי יתבאר בפשוטו הא דמדמי הגמ' דכ"ה דס"ל לרב דל"מ מחיצות שאין ניכרות לגבי דין נפרצה למקום האיסור ה"נ ל"מ לגבי היקף לדירה, והיינו משום דלרב לא אמרי' כלל גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות, וע"כ הגם דאפ"ה הוי הגג הרה"י, מ"מ כד דייני' לגבי דין נפרץ למקום האיסור ולגבי היקף לדירה דבעי' מחיצות, ל"מ מחיצות שאין ניכרות, כיון דס"ל דלא אמרי' גוד אסיק כלל במחיצות שאין ניכרות.

**אך** אין נ' כן, שהרי בחי' הרשב"א בדפ"ט. כתב, ז"ל, דאע"ג דבעלמא לא בעינן מחיצות סביב גבוהות עשרה ע"ג הרשות אלא כל שהרשות עצמו הו"ל רשות היחיד על גביו נמי רה"י, והיינו עמוד גבוה עשרה ורחב ד' ותל גבוה עשרה, היינו לעשותו רה"י דאמרינן גוד אסיק מחיצתא וכו', עכ"ל, והרי דהא דעמוד ותל הוי רה"י הוא רק משום דינא דגוד אסיק, וד' הרשב"א שם הם בשם הראב"ד, ונ' מזה שכ"ה דעת הראב"ד דהא דעמוד ותל הוו רה"י הוא משום דינא דגוד אסיק, וא"כ אין לפרש דמש"כ הראב"ד דאף במחיצות שאינן ניכרות הוי רה"י הוא משום דל"ב בזה לדינא דגוד אסיק, אלא בע"כ לפרש דהוא משום דמדינא אמרי' גוד אסיק אף במחיצות שאינן ניכרות, וכמש"נ לעיל.

**אך** העירוני דיש לדחות בזה, שהרי בחי' הרשב"א בדפ"ט. שם מ' דאף לעשות על גביו רה"י בעי' מחיצות ניכרות, ואך דל"ב שיהיו מחיצות ממש למעלה, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א שם בשם הראב"ד, ואילו בד"צ. הביא הרשב"א בשם הראב"ד דאף בדליכא מחיצות הניכרות הוי על גביו רה"י, וכנר' שחזר בו הראב"ד, וא"כ יל"פ דבזה גופא הוא שחזר בו, דמעיקרא ס"ל דהא דעל גביו הוי רה"י הוא משום דינא דגוד אסיק, וע"כ כל שאין המחיצות ניכרות ולא אמרי' גוד אסיק ל"ה רה"י, ושוב חזר בו דהוי על גביו רה"י אף בלא דינא דגוד אסיק, וע"כ אף כשאין המחיצות ניכרות הוי על גביו רה"י, וצ"ע בזה.

**עוד** מפורש בד' הרשב"א דתל המתלקט י' מתוך ד' חשיב מחיצות שאינן ניכרות, ומזה הוא שלמד דלאשוויי רה"י מהני אף מחיצות שאין ניכרות, וזה כמש"כ השערי ציון, ומש"כ החזו"א דבע"כ אין הכונה משום מתלקט, שהרי לא הוזכר מתלקט עירובין ט"ו א', הנה בד' הרשב"א מבו' הישוב לזה, וכמש"כ דמי לא עסקינן שהן מתלקטין ועולין עד עשרה מתוך ד' אמות, והיינו דהגם שלא נזכר להדיא דאיירי במתלקט, מ"מ סתמא דמילתא משמע דאיירי אף בתל המתלקט י' מתוך ד'.

ג] **והנה** בחזו"א שם ס"ק ד' ה' כתב עוד, ז"ל, והנה ד"ז מבו' עוד בהדיא בגמ' מ"ד ב' בגג המערה שאינו רה"י, ודחק בש"צ שם דאיירי ברה"ר עוברת עליו ומשום שהמחיצות בידי שמים וכו', ונראה דחריץ חשיב בידי אדם וכו', ועוד דלא מצינו ביטול מחיצות לחצאין דלעולם כשאמרו אתו רבים ומבטלי מחיצתא אין כאן מחיצות כלל, אבל במערה דע"כ רה"י היא למטה, ורה"י עולה עד לרקיע, ולא נתבטל במאי דעוברים במגדים פורחים למעלה, ועוד דהרי דעת רמב"ן וריטב"א וכו' דאין חלוק בין מחיצות הנעשות בידי אדם לנעשות בידי שמים וכו', וז"ל הריטב"א שם וגבה רה"ר גמורה היא כי שוה היא לרה"ר, ומל' זה גופי' מבו' דלאו משום ביטול אתא עלה, אלא משום שהוא שוה לרה"ר, ואין בזה נידון כלל, וכמו דאמרו עירובין צ"ב ב' ואילו השוה את גיפופי' גדולה נמי אסורה א"ל התם סילוק מחיצות הוא, וכן שם צ"ג א' בהשוה פצימי' והשוה קירויו חשיב סילוק מחיצות, וה"נ קירה את המערה חשיב סילוק מחיצות וכו', עכ"ל.

**והנה** למש"נ מד' הראשונים דלדעת שמואל אמרי' לכל מילי גוד אסיק אף במחיצות שאין ניכרות, ודעת הראב"ד דאף לדעת רב אמרי' גוד אסיק לאשוויי רה"י, הרי צ"ע דמ"ט גג המערה ל"ה רה"י, וכמו שהוכיח מזה החזו"א דמדינא ודאי ל"מ מחיצות שאינן ניכרות, משום דחשיב סילוק מחיצות.

**אך** אם טעמו של הראב"ד אינו משום גוד אסיק, אלא משום שע"ג הגג הוא מובדל מרה"ר, וע"כ הוא דהוי רה"י, ניחא בפשיטות דטעם זה ל"ש בגג המערה שאינו מובדל כלל מרה"ר.

**וי"ל** בזה בכמה אנפי, חדא הוא כמש"כ החזו"א גופי' שם בסו"ד, ז"ל, והנה דין גג המערה הוא ממש דין גגין יותר מב"ס שהרי במערה יותר מב"ס איירי כמבו' שם בגמ', וגם אין שם מחיצות ניכרות, ומבו' בהדיא בגמ' צ' א' דלכו"ע הוי כרמלית, ותימה על הש"צ שהצריך רבים לבטל, עכ"ל, ולפ"ז ניחא דהגם דאמרי' גוד אסיק אף במחיצות שאינן ניכרות, מ"מ גג המערה אינו רה"י.

**וי"ל** עוד לפ"מ שאמרו בסוגיין, דהיכא שיש דיורין ע"ז ודיורין ע"ז מודה שמואל דאסור, משום דהויא לה הא דקטן מחיצה נדרסת ופי' הריטב"א, ז"ל, ונעשית כקרקע עולם לדרוס בה ואפילו לשמואל ליכא למימר בה גוד אסיק, עכ"ל, ואשר ע"כ מה"ט ל"ה גג המערה רה"י, דמודה שמואל בזה דלא אמרי' גוד אסיק כיון דהוי זה מחיצה נדרסת, ויש להסתפק לדעת הראב"ד דלאשוויי רה"י מודה רב דאמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות, אם מ"מ היכא דהוי זה מחיצה נדרסת לא אמרי' גוד אסיק, ואי נימא דאף בכה"ג אמרי' גוד אסיק אכתי תיקשי לדידי' מ"ט גג המערה ל"ה רה"י.[[309]](#footnote-310)

**וי"ל** עוד, עפמש"כ לעיל סק"א דלא אמרי' גוד אסיק לחלק רשות אחת, ויל"פ דהיינו שאין אנו רואים המחיצות עולות כלל, אא"כ הוי זה מקום חלוק לעצמו, ולפ"ז י"ל דמה"ט ל"ש בגג המערה דינא דגוד אסיק, כיון שגג המערה שוה לרה"ר והוי רשות א' עם רה"ר, אינו אנו רואים המחיצות עולות, וע"כ ל"ה זה רה"י.

**וי"ל** עוד, ע"ד מש"כ החזו"א בכ"ד, דאף היכא דליכא בקיעת גדיים ל"מ דינא דגוד אחית לאשוויי רה"י תחתיו, אך משא"כ על גביו שפיר מהני דינא דגוד אחית לאשוויי רה"י אם אך ליכא בקיעת גדיים, ובסי' מ"ד סק"ח פירש הטעם בזה, ז"ל, וטעמא דקל למימר גוד אחית למעבד למעלה רה"י מלמעבד למטה, שעיקר רה"י הוא גדרו והבדלתו מסביבותיו, וכל למעלה מי' חולק רשות, אבל למטה הרשות מעורב עם כל סביבותיו, אלא שאין הבדלת הרשות אא"כ קבוע אבל דבר עראי אינו קובע רשות, והלכך דף הבולט והגדים בוקעין תחתיו מחשב עראי וצריך לדין גוד אחית, עכ"ל, והיינו דל"מ דינא דגוד אחית לאשווויי רה"י, אלא היכא שהמקום מובדל מרה"ר י' טפחים, ואך דלי"ל מחיצות, וע"ז מהני דינא דגוד אחית, אך משא"כ היכא שאין המקום מובדל כלל מרה"ר, ל"מ דינא דגוד אחית לאשוויי לי' לרה"י, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בדינא דגוד אסיק, דל"מ אלא היכא שהמקום מובדל י' טפחים מרה"ר, ואך דלי"ל מחיצות, ומהני דינא דגוד אסיק להשלים דין מחיצות, אך היכא שאין המקום מובדל מרה"ר ל"מ דינא דגוד אסיק כלל, ואשר ע"כ הגם דגג הוי רה"י משום גוד אסיק, מ"מ גג המערה אינו רה"י, משום שאינו מובדל כלל מרה"ר, ובכה"ג ל"מ גוד אסיק כלל.

**וצריך** להוסיף בזה, דהגם דחריץ עמוק י' ורחב ד' הוי על גביו רה"י משום דינא דגוד אסיק, ולכאו' הרי המקום שעל גביו אינו מובדל כלל מרה"ר, אך נ' שהטעם בזה הוא, דכל רשות נקבעת לפי הקרקע, וכיון שהקרקע שבמקום החריץ מובדלת מרה"ר, הרי דאף המקום שעל גביו הוי בכלל רשות זו, וע"כ שפיר מהני בזה דינא דגוד אסיק לאשוויי לי' לרה"י, ומשא"כ בגג מערה דהוי הגג רשות לעצמו ואינו מובדל כלל מרה"י.

**עוד** יש להעיר ע"ז, מהא דאמרי' גוד אסיק להבדיל בין הגגין הגם שאין גג א' מובדל מחבירו, אך אולי שאני בגגין שהבתים למטה מובדלין זמ"ז, וע"כ מכח זה גם הגגין הוו כל א' רשות לעצמו, וע"כ אמרי' בזה גוד אסיק, וצ"ע בזה.

**וב'** הדרכים האחרונים מתישבים בל' הריטב"א שהביא החזו"א, דגגה רה"ר גמורה היא כי שוה היא לרה"ר, ואין משמע כ"כ בד' הריטב"א שכונתו דהוי מחיצות שאין ניכרות, דלכאו' זה ל"ש למה דשוה היא לרה"ר, וע"כ יותר נ' לפרש ד' הריטב"א שכונתו דכיון דשוה היא לרה"ר והויא רשות א', לא אמרי' בזה גוד אסיק, שאין אומרים גוד אסיק לחלק רשות א', או דכיון שאין גג המערה מובדל מרה"ר י' טפחים ל"מ בזה דינא דגוד אסיק כלל, ול' הריטב"א נוטה יותר כהדרך הראשונה.[[310]](#footnote-311)

ד] **אמנם** בעיקר הנידון בדין גג המערה, הנה מצאנו בחי' הרשב"א בדמ"ד. שהאריך בזה, ז"ל, פירש הראב"ד ז"ל, כי מי ששבת במערה בשביתתו לתוכה נעשית המערה כבית מיושב שרשותו עולה עד לרקיע, ומש"ה אויר התחתון עולה למעלה כנגד אויר שלמטה, ואע"פ שלענין טלטול על גבה של מערה נידון כרה"ר, לענין מדידה מיהא מלמעלה כלמטה, ואין לנו ללמוד מדידה מטלטול שהרי אפילו העיר שרה"ר עוברת בתוכה חייבין עלי' משום רה"ר ולענין מדידה כולה כארבע אמות דמיא, ואינו מחוור בעיני מכמה טעמים, חדא דאם איתא לא הוה לי' למימר כי האי לישנא וכו' וא"כ לא הי' לו לומר כן בכאן שאין הכל תלוי אלא במחיצות המערה שאנו רואין אותן כאלו הם עולות עד לרקיע וכו', ועוד דהא לכאורה משמע דלכו"ע דוקא בשאין על גבה של מערה אלא פחות מארבעת אלפים אמה וכו' ואם איתא משום דמחיצות עולות עד לרקיע אפילו טובא נמי, ועוד דהא אמרינן בפרק כל גגות דהיכא דלא מסיימי מחיצתא ואפילו גגין הרי הן ככרמלית ולא אמרי' גוד אסיק מחיצתא, ואפי' לשמואל נמי דאית לי' גוד אסיק מחיצתא מודה הוא בגג יתר מבית סאתים שהוא ככרמלית ואין אנו רואין המחיצות כאלו עולות למעלה.

**ומש"כ** הרב ז"ל שאין למדין מדידה מטלטול והביא ראי' מעיר שהיא רה"ר לטלטול ולמדידה כולה כארבע אמות, אינה ראי' דהכא שאני דכיון דעל גבה רה"ר גמורה היא כרה"ר דעלמא אלמלא שאנו רואין את מחיצותי' כאלו עולות וכל עצמנו אין אנו עושין את גגה כרה"י למדידה אלא משום מחיצותי', היאך אתה רואה מחיצותי' עולות לענין מדידה ולא לענין טלטול לפטרו מידי חיוב חטאת, אם רואה אתה את המחיצות כעולות נפטור אותו אם טלטל על גבה יתר מד"א שהרי יש כאן מחיצות והרי זה כולו כרה"י, ואם אין מחיצות עולות למעלה משום דמחיצות הניכרות בעינן א"כ אין כאן מחיצות על גבה וכרמלית גמורה או רה"ר גמורה היא ואפי' למדידה, עכ"ל הרשב"א.

**והנה** מפורש בד' הרשב"א, דהא דאין גג המערה רה"י הוא לדעת רב משום שאין המחיצות ניכרות וכה"ג לא אמרי' גוד אסיק, ולדעת שמואל הוא משום דהוי הגג יותר מבית סאתים.

**ולפ"ז** מפורש בד' הרשב"א, דדעת שמואל דמדינא אמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות, ודלא כמש"כ החזו"א דלא אמרי' לה רק לענין עירובי חצירות, אלא כמש"נ לעיל סק"א דלכל מילי אמרי' גוד אסיק, והבאנו כן מל' הרשב"א לקמן ד"צ., ואשר ע"כ לדידי' מדינא הוי אף גב המערה רה"י, ואך דמדרבנן הוי ככרמלית כיון שהוא יותר מבית סאתים.

**עוד** מבו' מד' הרשב"א, דלדעת רב דלא אמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות, הוי זה דינא דאורייתא, וזה דלא כמש"כ החיי אדם בכלל מ"ד סי' י"ב דהא דבעי' מחיצות הניכרות אי"ז אלא מדרבנן, וס"ל דמכח זה הוי גג המערה רה"ר, וכמבו' בל' הרשב"א בסוף דבריו שיתחייב שם על העברת ד' אמות, וזה דלא כמו שהביא הרשב"א לקמן ד"צ משמי' דהראב"ד דאף היכא דליכא מחיצות ניכרות הוי הגג רה"י גמורה.

**אך** אי נימא דהא דס"ל להראב"ד דהוי הגג רה"י, אי"ז משום דינא דגוד אסיק, אלא כמש"כ המאירי בסוכה שהוא מפני שהוא מובדל י' מרה"ר, עמש"כ בזה לעיל סק"ב, ניחא דע"כ שאני גג מערה דל"ה רה"י, משום דל"ש בי' גוד אסיק משום שאין המחיצות ניכרות, ול"ד לגג דהוי רה"י אף בשאין המחיצות ניכרות, דשאני גג שהוא מובדל י' מרה"ר, ומשא"כ גג המערה שאינו מובדל כלל מרה"ר, וז"פ.

**ובזה** י"ל דעת הראב"ד דס"ל דגג המערה הוי כד' אמות לענין מדידה, ופי' הרשב"א בכל דבריו שטעמו הוא משום דינא דגוד אסיק, ותמה עליו דלא אמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות, ולפי המבואר י"ל דהראב"ד לטעמי' אזיל, דס"ל דאף לרב אמרי' גוד אסיק אף במחיצות שאינן ניכרות, וע"כ הוי גג רה"י אף בשאין מחיצותיו ניכרות, וע"כ נידון גג המערה כד' אמות, אך אכתי צ"ע משה"ק הרשב"א דכיון דהוי גג המערה יותר מבית סאתים ל"מ לי' המחיצות התחתונות.

**ואשר** ע"כ נ' יותר לפרש ד' הראב"ד דהא דגג המערה נידון כרה"י, אי"ז כלל משום דינא דגוד אסיק, אלא הוא כלישנא דהראב"ד דנעשית המערה כבית מיושב שרשותו עולה עד לרקיע, ומש"ה אויר התחתון עולה למעלה כנגד אויר שלמטה, ואע"פ שלענין טלטול על גבה של מערה נידון כרה"ר, לענין מדידה מיהא מלמעלה כלמטה, עכ"ל, והיינו דאיכא דינא אחרינא דרשות עולה עד לרקיע, ואי"ז שייך לדין גוד אסיק, והגם דלענין טלטול אין הרשות עולה עד לרקיע, מ"מ לענין מדידה דייני' להגג כהרשות שלמטה.

**ובזה** יל"ב מה שחילק הראב"ד דהגם דלענין טלטול על גבה של מערה נידון כרה"ר לענין מדידה נמי למעלה כלמטה, ותמה עליו הרשב"א דהיאך נחלק בזה דממ"נ אם המחיצות עולות וכו', אך אי נימא דהא דלגבי מדידה למעלה כלמטה אי"ז כלל משום דינא דגוד אסיק, אלא הוי זה דין לגבי תחומין שהרשות עולה עד לרקיע וע"כ הוי כל גג המערה כד' אמות, הרי דשפיר ניחא דע"כ חלוק בזה דין מדידה מדין טלטול, וזהו מה שדימה הראב"ד לדין עיר שרה"ר עובדת בתוכה שחייבין עלי' משום רה"ר ולענין מדידה הויא כולה כד' אמות, והיינו משום דהא דהויא העיר כד' אמות אי"ז שייך לדיני רשויות, אלא היינו משום דהוי זה דירה ושביתה אחת, וה"נ הוא גג המערה, שהרשות שלמטה עולה עד לרקיע, וע"כ לגבי דיני תחומין חשיב כל הגג כד' אמות.

**ויל"ד** עוד בדעת הראב"ד, דהא דהוי הגג רה"ר, הוא משום דינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, וא"צ למש"כ השערי ציון דהוי כמחיצות בידי שמים דאמרי' בהו אתו רבים, דע"ז תמה החזו"א מכמה טעמים, אלא יל"פ דהוא משום דקי"ל כר' יהודה דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, אך משא"כ לגבי דין תחומין ס"ל דל"מ כלל דינא דאתו רבים, וכמש"כ דאף עיר שרה"ר עוברת בתוכה הויא כולה כד' אמות.

ה] **והנה** התוס' לעיל דפ"ד: ד"ה גג הביאו פי' ר"ת בסוגיא שם, ז"ל, ור"ת מפרש וכו' גג הסמוך לרה"ר ונמוך בתוך עשרה צריך סולם קבוע להתירו, דכיון דתוכו רה"י היא ולא דמי לשאר כרמלית, וסולם קבוע שבחצר ממעט כח כרמלית שבחצר דלא הוי כרמלית מעליא וכו', עכ"ל.

**ובשו"ע** סי' שס"א ס"א הובא דין זה, ז"ל, גג הסמוך לרה"ר בתוך י' טפחים ולמעלה מעשרה לחצר, הואיל ורבים משתמשים בו, הרי זה כרה"ר, ואסור לבעל הגג להשתמש בו מחצרו עד שיעשה לו סולם קבוע מחצרו.

**וצ"ע** דמ"ט ל"ה הגג כרמלית גמורה, הרי לצד רה"ר לית לי' מחיצות ניכרות, וקי"ל דלא אמרי' בזה גוד אסיק, וא"כ ה"ז דומה ממש למש"כ התוס' בסוגיין דבגגין שבולטין ראשיהן לרה"ר הוי כל הגג כרמלית, וא"כ ה"נ מה"ט יהא הגג הסמוך לרה"ר כרמלית גמורה, ולא יהני מידי מה שעושה לו סולם קבוע, ואף למסקנת התוס' דגג שראשו בולט ל"ה כרמלית, אך היינו רק משום דאין כרמלית למעלה מי', וזה ל"ש התם שאינו גבוה מרה"ר י' טפחים, וגם יש לאסור הגג משום דליכא מחיצה בינו לרה"ר, והוי פרוץ למקום האסור לו.[[311]](#footnote-312)

**וע'** בס' שערי ציון סי' ד' ענף ג' סק"ב ואילך שנקט דאה"נ ר"ת פליג על דינא דהתוס' בסוגיין, וס"ל דכיון שתוכו רה"י הוי למעלה רה"י ולא מיתסר גם משום מה שנפרץ למקום האסור לו, עיי"ש באורך, ולפ"ז מוכח דאף לרב הוו מחיצות שאינו ניכרות מחיצות וכדעת הראב"ד שהבאנו לעיל סק"ב, או דאף בלא דינא דגוד אסיק הוי הגג רה"י משום דרה"י עולה עד לרקיע.

**אמנם** אי"ז מתישב בד' השו"ע שהביא דינא דר"ת בסי' שס"א, ומאידך הביא דינא דהתוס' בסוגיין בסי' שמ"ה סט"ז, והרי דלא סתרי ב' הדינים זל"ז, וזה אינו מובן דלכאו' הוי ממש חד גוונא, דמחד גיסא אין מחיצות הגג ניכרות, וא"כ כיון שפסק השו"ע בסי' שמ"ה דכה"ג הוי הגג כרמלית, א"כ היאך פסק בסי' שס"א דל"ה כרמלית גמורה, וע"כ מהני סולם קבוע.

**ומה"ט** אף אם ניישב ד' ר"ת, דהא דל"ה הגג כרמלית, הוא משום דהתם שמואל קאמר לה, ושמואל לטעמי' דמחיצות שאינן ניכרות הוו מחיצות, אכתי לא יתישב ד' השו"ע שהביא לדינא דר"ת, והרי דאף לפ"מ דקי"ל דל"מ מחיצות שאינן ניכרות, אכתי קיים הך דינא.

**ובחזו"א** סי' מ"ד סק"ו כתב בזה, ז"ל, הנה למש"נ דלכו"ע מחיצות שאינן ניכרות אינן מחיצות, ע"כ כונת ר"ת דמן הדין כל כרמלית הוא מקום פטור מה"ת, והכא בתחתיו רה"י לא החמירו בו חכמים לענין רה"י ומותר לטלטל ממנו לרה"י וכו', אבל אין כונת ר"ת שהוא רה"י מה"ת שזה לא הוזכר בכל ל' הראשונים ז"ל וכו', ולהלן סק"ח הבאנו שבל' ריא"ז מפורש שהוא רה"י מדינא, עכ"ל.

**אך** אכתי לא נתישבו בזה ד' השו"ע, שהרי מה"ט דתחתיו רה"י, יש להתיר אף בגג שראשו בולט לרה"ר, והתם ל"ש להצריך סולם קבוע, דכל מה דבעי' סולם קבוע הוא משום שבני רה"ר משתמשין בו כיון שאין גבוה י', וזל"ש בגג שראשו בולט לרה"ר שהוא גבוה י', וא"כ כיון שפסק השו"ע בסי' שס"א כדעת ר"ת, היאך פסק בסי' שמ"ה שגג הבולט על מחיצות הבית הוי כרמלית.

**אמנם** למש"כ המג"א סי' שע"ד סק"ה דבגג הבולט חשיבא רק הבליטה ככרמלית, ומה שכל הגג אסור הוא משום פרוץ למקום האסור, וכאשר כן מ' בל' התוס' ניחא, ואדרבה בזה יל"ב הטעם דאין כל הגג כרמלית מצ"ע, והאריכו בזה האחרונים, ולפי הנ"ל ניחא דכל הגג ל"ח כרמלית מצ"ע כיון שתוכו רה"י, ול"ד לשאר כרמלית, אך דעת שאר אחרונים דכל הגג הוי כרמלית מצ"ע, ולפ"ז הדק"ל.

ו] **אמנם** האמת יורה דרכו, דהנה מד' האחרונים נ' שפירשו דינא דר"ת וד' השו"ע, דאיירי היכא שמג' צדדים הבית גבוה י' מן החצר, ולצד רה"ר סמוך הגג לרה"ר ואין לו כלל מחיצות י' מבחוץ, ולפ"ז באמת קשיא טובא דמ"ט הוי רה"י הרי מחיצתו מרוח הרביעית אינה ניכרת ולא אמרי' בה גוד אסיק.

**אך** ראה זה מצאתי בספר הישר לר"ת סי' שט"ז, ז"ל, גג הסמוך לרה"ר, שחצר אחת פתוחה לרה"ר פתח גדול, והגג שבחצר פחות מעשרה וסמוך לרה"ר כ"כ שאין הימנו ולרה"ר ד' טפחים, ואותו פחות מד' שבין הגג לרה"ר מן החצר הוא. וכיון דהגג סמוך לרה"ר בפחות מד' טפחים, אע"פ שאותו פחות מד' שבינו לרה"ר דחצר הוא ואע"פ שהחצר לא נפרצה אלא פתוחה לרה"ר, אוסרין בני רה"ר על בעל הגג שלא לטלטל עליו ולהעלות מן החצר לו ולהוריד ממנו למטה, דכיון שפני הגג קרובין לרה"ר לא ניכר פתח החצר ונראה כאילו הגג ברה"ר ממש, משו"ה אחמירו רבנן ואמרו דרשות בני רה"ר למינח מידי על הגג, ולהכי צריך סולם קבוע להתירו וכו', עכ"ל.

**ומפורש** בד' ר"ת דאיירי שגג בהצד שסמוך לרה"ר יש הפסק פחות מד' טפחים בינו לבין רה"ר ואותו הפסק מן החצר הוא, ודלא כמו שפירשו הרבה דאיירי דהוא סמוך לרה"ר ואין הפסק כלל ביניהם, ולפ"ז מתישב היטב הא דהוי הגג רה"י, [[312]](#footnote-313) ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, חדא י"ל, דכיון שאותו פחות מד' שבינו לרה"ר הוי מכלל החצר, ע"כ ניתר הגג במחיצות החצר ול"ב כלל למחיצות הבית להתירו, והגם שנגד הגג ליכא להחצר מחיצות, שהרי הוי זה כחריץ פחות מד', מ"מ כיון שהחצר ניתרת בג' מחיצות וגיפופי ברוח רביעית, ניתר אף הגג, ואין בזה סילוק מחיצות.[[313]](#footnote-314)

**ויל"פ** עוד, דכה"ג שפיר מצינו למימר גוד אסיק על מחיצות הגג, כיון שהעומד על הגג רואה מחיצה י' מכל רוח, כיון שהבית אינו סמוך ממש לרה"ר, וממילא שפיר רואין מחיצות י' דהבית, והגם דהא דהמחיצה שלצד רה"ר איכא עלי' תורת מחיצה הוא רק משום מה שהיא מחיצה לתוך הבית, דכלפי החצר, הרי הוי זה כחריץ שאין בו ד' דליכא ע"ז תורת מחיצה, מ"מ י"ל דלדין מחיצה הניכרת ל"ב אלא שתהא המחיצה נראית, ול"ב שיהא נראה שיש עלי' תורת מחיצה, וצ"ע בזה.[[314]](#footnote-315)

**ולדרך** השנית, ניחא מה שהצריך השו"ע שיהא הגג גבוה י' מן החצר, והוא מד' הרשב"א בעבוה"ק, וע' מג"א בסי' שס"א דאף אם אינו גבוה י' מן החצר מ"מ אם בתוכו הוי י' טפחים הוי על גביו נמי רה"י, וע' מ"ב שם סק"א, אך לפמש"נ הרי אם אין גבוה י' מן החצר ל"מ לי' מידי מה שבתוכו הוי י', שהרי למעלה אין המחיצות ניכרות ולא אמרי' בהן גוד אסיק, ורק היכא שהמחיצות לצד החצר גבוהות י' הוא דמצינו למימר גוד אסיק, וז"ב.

**ובאמת** דמזה יש להביא ראי' להדרך השנית, דלהדרך הראשונה דהא דהוי הגג רה"י הוא משום מחיצות החצר ול"ח סילוק מחיצות, א"כ הרי ה"נ אם לא יהא הגג גבוה י' מן החצר יהא הגג רה"י ואף אם אין בתוכו י', ומ"ט הצריכו שיהא גבוה י' מן החצר, אך באמת בל' ר"ת בספה"י לא נזכר כלל שהגג גבוה י' מן החצר, וי"ל דאה"נ דעת ר"ת גופי' דהא דהוי הגג רה"י הוא משום מחיצות החצר, וע"כ א"צ כלל שיהא גבוה י' מן החצר, וכן מ' מד' הראשונים דאיירי בשאינו גבוה י' מן החצר, ורק משו"ז הוי טפי תשמישו בנחת לחצר.

**שו"ר** בחי' הגר"ח פי"ד משבת, שכתב עד"ז בדעת הרמב"ם שם, ז"ל, דהך דגג הסמוך לרה"ר פירושו הוא שסמוך בתוך ד', אבל כותלי הבית במקומן באמת גבוהין י', ורק שבתוך ד' הרה"ר גבוה וסמוך להגג בתוך י', וע"כ אי משום דין מחיצות ורה"י באמת הוי רה"י גמור כיון דהמחיצות במקומן גבוהות י' וכו', עכ"ל, וזה ממש כמש"נ בדעת ר"ת וכפי הטעם הב' שנת', דכה"ג אמרי' גוד אסיק על מחיצות הבית, וז"ב. [[315]](#footnote-316)

ז] **והרשב"א** בעבוה"ק ש"ג פ"א כתב, ז"ל, גג הסמוך לרה"ר והוא בתוך י' לרה"ר ולמעלה מי' לחצר ורבים משתמשין בו וכו', הרי זה כרה"ר ואסור לבעל הגג להשתמש בו מחצרו עד שיעשה לו סולם קבוע מחצרו וכו', ומה בין זה לעמוד שברה"ר שאינו גבוה י' שהוא נדון משום כרמלית, יראה לי לפי שהעמוד אינו גבוה עשרה וגג זה גבוה מצד החצר י', למה הדבר דומה, לבור ברה"ר עמוק ז' וחוליא ג' משלימתו לי', שהחוליא נדונית משום רשות היחיד אע"פ שאינה גבוהה מרה"ר יתר מג', עכ"ל.

**ולכאו'** אינו מובן מה שדימה הרשב"א לדין חולית הבור דהויא רה"י, שהרי הא דחולית הבור הויא רה"י להסוברים כן, הוא או משום חורי רה"י או משום ק"ו דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, והנך תרי טעמי לכאו' ל"ש על גג זה, דלכאו' ל"ש לומר על כל הגג דלאחרים עושה מחיצה, דרק הכותל הסמוך לחצר הוא שעושה מחיצה לחצר, וי"ל, וע' שו"ת נפש חי' סי' כ"ו שהאריך בביאור ד' הרשב"א.

**אך** נ' ברור בביאור ד' הרשב"א, דאיירי בגונא שיש בין הגג לרה"ר הפסק מועט ואותו הפסק מן החצר הוא, וכמש"כ ר"ת בספה"י, וכן נ' גם בל' הרשב"א דבאותו רוח הוי תוך י' לרה"ר ולמעלה מי' לחצר, ובכה"ג הרי איכא להגג ד' מחיצות מעליא וכמש"נ, וע"כ הוא דהוי הגג רה"י, וא"צ לדמותו לחוליא.

**ומה** שדימה הרשב"א לחוליא, הוא על נידון אחר, והיינו שהי' מקום לדון, דהגם דחשיב דאיכא מחיצות להגג, מ"מ כיון שבפועל אין הגג מובדל י' מרה"ר יהא הגג נידון משום כרמלית, וע"ז כתב הרשב"א דרק עמוד שאין גבוה י' נידון ככרמלית משום דלי"ל מחיצות י', אך גג דאית לי' מחיצות י' אינו נידון ככרמלית, ואף שבפועל אינו מובדל מרה"ר אי"ז חושבו לכרמלית, וע"ז הוא שהביא הרשב"א מהא דחולית הבור הויא רה"י משום הא דלאחרים עושה מחיצה אף שאינה מובדלת מרה"ר, והרי דכל דאית לי' מחיצות מעלייתא הוי רה"י אף אם בפועל אינו מובדל מרה"ר, וה"נ גג הסמוך לרה"ר דכוותה, כיון דאית לי' מחיצות מעלייתא הגם שהוא סמוך לרה"ר ואינו גבוה י' מרה"ר, מ"מ ל"ה כרמלית, וז"ב בביאור ד' הרשב"א.

ח] **והנה** בפסקי ריא"ז בפ' כיצד משתתפין ה"ב אות ו', ז"ל, גג הסמוך לרה"ר בתוך י' טפחים, אע"פ שהוא רה"י כגון שהי' מג' רוחות סמוך לחצר וגבוה יותר מי', ואף מצדו הסמוך לרה"ר הואיל ומחיצתו תוך הבית גבוהה י' ראוי לומר משוך והעלה וכאילו מחיצתו גבוהה מרה"ר י', וה"ה רה"י, ואעפ"כ הואיל והוא סמוך לרה"ר וכו' הרי תשמישי הרבים אוסרו וכו', עכ"ל.

**ומפורש** בדבריו דלא כד' ר"ת, אלא איירי שבצד הסמוך לרה"ר אין לו מחיצות י' כלל, שהוא סמוך לרה"ר בלא הפסק, ומה דהוי רה"י הוא משום דאמרי' גוד אסיק על המחיצה י' שבתוך הבית.

**וצ"ע** רב לפ"ז, דהיאך אמרי' בזה גוד אסיק, הרי אין מחיצה זו ניכרת למעלה, וכדינא דסוגיין, ופסק כן הריא"ז גופי' בפירקין ה"א אות ג', ובל' הריא"ז מפורש דהוי זה רה"י גמור משום דינא דגוד אסיק, וע"כ א"א לפרש בדבריו כמש"כ החזו"א דאה"נ ל"ה זה רה"י ואפ"ה לא אסרו בזה רבנן כיון שתוכו רה"י.

**ושוב** נתבוננתי דלק"מ והריא"ז לטעמי' אזיל, דהנה ז"ל ריא"ז בפירקין ה"א אות ג', הי' גגו של זה בצד גגו של זה, אם היו מחיצותיו של כל גג וגג ניכרות לעצמן כגון שהי' הא' גבוה מחבירו וכו', ה"ז רואין כאילו המחיצות התחתונות עולות למעלה ומבדילות בין גג לגג וכו', עכ"ל, ומבו' דעתו דאם הי' גג א' גבוה מחבירו אמרי' בזה גוד אסיק, ואף שאין ניכר בין הגגים מחיצה י', וע' ריטב"א שהביא די"א דכל כה"ג מחיצה ניכרת היא ואמרי' בה גוד אסיק אף לרב, ולפ"ז הרי דמה"ט נמי אמרי' גוד אסיק בגג הסמוך לרה"ר ואינו גבוה י' מרה"ר, דאף שאין ניכר מרוח זו מחיצה י', מ"מ כיון שהוא גבוה מעט מרה"ר וניכר מקצת מן המחיצה למעלה, סגי בזה כי היכי דנימא גוד אסיק על המחיצות שלמטה, וא"ש היטב ד' הריא"ז.

**נד**

**בביאור דברי התוס' בדין עמוד שאין מופלג מן הגג ד"ט**

**ובדין חריץ פחות מד"ט**

א] **עירובין** ד"צ., תוד"ה כרמלית ורה"י קמיבעיא לי', ז"ל, וכגון שהעמוד מופלג מן הגג ד', דאי בסמוך לו ל"ה עמוד רה"י דנפרץ במלואו לגג וכגג דמי וכו', עכ"ל, וכ"כ בתוס' הרא"ש.

**ובגאו"י** תמה ע"ד התוס', ז"ל, לא ידענא בסמוך נמי הא מחיצות ניכרות נינהו ואמרי' גוד אסיק, עכ"ל, והיינו שהרי ליחשב מחיצות ניכרות ל"ב שיהא ריוח ד' ביניהם, וכמש"כ רש"י בדפ"ט. ד"ה במחיצות הניכרות, ז"ל, שאין הבתים מחוברין ויש אויר ביניהם ומחיצות הבתים נראין לעומדין מן הגג כשמסתכלין תחת רגליהם, עכ"ל, ונ' להדיא דאף בשיש ריוח מועט נמי חשיבי מחיצות הניכרות, וא"כ מ"ט הצריכו התוס' שיהא העמוד מופלג ד' מן הגג, הרי אף במופלג פחות מד' לא חשיב פרוץ למקום האסור, כיון דהוו מחיצות ניכרות ואמרי' גוד אסיק.[[316]](#footnote-317)

**ולפ"ד** החזו"א שהבאנו בסימן נ"ג, נ' לישב ד' התוס' בפשיטות, שהרי לדעתו לכל מילי ודאי ל"מ מחיצות שאינן ניכרות, משום דהוי זה כסילוק מחיצות, ולפ"ז נ' פשוט דלהא דגג חשיב רה"י היכא שאינו בולט, ל"מ הא דכתלי הבית הוו מחיצות לתוכן, שהרי כלפי תורת מחיצה זו איכא סילוק מחיצות, וכ"ה להדיא בחזו"א או"ח סי' ק"נ סק"ה, הבאנו דבריו להלן סק"ט, אלא הא דחשיב הגג רה"י הוא רק משום הא שכתלי הבית הוו מחיצות כלפי חוץ, דעל תורת מחיצה זו ליכא סילוק מחיצות, אא"כ הגג בולט, דאיכא סילוק מחיצות אף על מחיצת הכתלים כלפי חוץ.

**ולפ"ז** נ', דאף היכא דאיכא ריוח בין הגגין וניכרות המחיצות ל"ש למימר גוד אסיק, אא"כ יש ביניהם ריוח ד' טפחים, דאי ליכא ביניהם ריוח ד' טפחים, הרי נמצא דכתלי הבית אין להם כלל תורת מחיצה כלפי חוץ, דהוי כחריץ פחות מד"ט שאינו מחיצה, וכל תורת מחיצה שלהם הוא כלפי תוך הבית, ועל תורת מחיצה זו הרי איכא סילוק מחיצות.

**והא** דמודה רב דהיכא דאיכא ריוח בין הבתים אמרי' גוד אסיק, הוא משום דרב מודה ליסוד ד' שמואל שפירש החזו"א דהוא משום דלרבנן דאמרי כשם שדיורין חלוקין למטה כך דיורין חלוקין למעלה, מה"ט אין א' אוסר על חבירו וכמש"כ התוס' שם, וע"כ אף שמן הדין אין מחיצה שאינה ניכרת כלום, מ"מ הכא שעיקר האיסור משום תקנת עירוב חצירות שפיר מהני חילוק דיורין למטה שלא יאסרו זע"ז, ואך דס"ל לרב דמ"מ אם אין ניכר כלל המחיצה ל"מ, ולזה מהני שיהא ריוח מעט בין הבתים, אך לעולם כל דליכא ריוח ד' בין הגגין ליכא למימר גוד אסיק מדינא.

**ועד"ז** צ"ל לדעת החזו"א, במה שהביא הריטב"א די"א דגם לדעת רב דלא אמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות, מ"מ אם המחיצות שלמה עודפות וניכרות למעלה, הגם שאין בהן י' טפחים למעלה, אמרי' בהו גוד אסיק, דכבר חשיבי כמחיצות הניכרות, ולפ"ד החזו"א צ"ל דג"ז אינו מדינא, אלא לגבי חילוק דיורים סגי בזה.

**ולפ"ז** הרי בגונא דהתוס' דהגג דינו ככרמלית והעמוד פרוץ לו, שפיר אסרו התוס' היכא שאין העמוד מופלג ד' טפחים, כיון דכל כה"ג ל"ש למימר גוד אסיק מדינא, דהוי כחריץ שאין בו ד' טפחים דלא אמרי' גוד אסיק, וכמש"נ.

**ומצינו** כן להדיא בד' החזו"א, והוא במש"כ בחי' הגר"ח פי"ד משבת בדעת הרמב"ם, דגג הסמוך לרה"ר פירושו הוא שסמוך בתוך ד' לרה"ר, אבל כותלי הבית במקומן באמת גבוהין י' וכו', וע"כ אי משום דין מחיצות ורה"י באמת הוי רה"י גמור כיון דהמחיצות במקומן גבוהות י' וכו', עכ"ל, ובגליונות חזו"א שם פליג ע"ז, וכתב דכה"ג לא חשיבא מחיצה להתיר את הגג, משום דחריץ פחות מד"ט לא חשיב מחיצה כלל, והביא כן מכ"ד, עכ"ד,

**וכבר** נת' בסימן נ"ג סק"ו בהערה, דודאי מודה הגר"ח לדין זה דחריץ פחות מד"ט ל"ח מחיצה כלל, ואך דשאני הכא דאית בהו תורת מחיצות לתוכן, וע"כ שפיר אמרי' בהו גוד אסיק היכא שיש ריוח בין הבית לרה"ר, וניכרות המחיצות.

**אך** החזו"א דפליג ע"ז, הוא משום דס"ל דכל כה"ג לא חשיב מחיצות הניכרות למימר בהו גוד אסיק מדינא, משום שכלפי חוץ לי"ב תורת מחיצות, דהוי כחריץ שאין בו ד"ט, ומה דאי"ב תורת מחיצות כלפי פנים, ל"מ מידי, דע"ז איכא סילוק מחיצות, וכנ"ל, וזה להדיא כמש"נ ע"פ דבריו בביאור ד' התוס'.

ב] **ויש** להוסיף בזה עוד, דלפ"ד הגר"ח גופי' בפ"ד מסוכה בדעת הרמב"ם מוכח דמהני הא דכתלי הבית הוו מחיצה לתוכן למימר גוד אסיק, והחזו"א לטעמי' פליג שם ע"ד הגר"ח.

**דהנה** בחי' הגר"ח פ"ד מסוכה כתב בדעת הרמב"ם, דהא דבסיכך ע"ג עמוד ל"מ, הוא משום דבעמוד שאין מחיצותיו ניכרות במקומן לא אמרי' גוד אסיק כלל, ואי"ז דין מסוים בסוכה, ובי' לפ"ז מה שפסק הרמב"ם דבנעץ ד' קונדיסין על ד' זויות הגג וסיכך על גבן הואיל והסיכוך על שפת הגג כשר ורואין את המחיצות התחתונות כאילו הן עולות למעלה עד שפת הסיכוך, דהוא משום דבגג דמינכרי מחיצות במקומן ואמרי' בהו גוד אסיר וכמבו' בעירובין דף פ"ט, וממילא דהוי דינו דכשר לסכך על גביו, עכ"ד.

**והנה** לפ"ד הגר"ח הרי נמצא, דכל הא דאמרי' בגג גוד אסיק, אי"ז כלל משום תורת מחיצות שיש על כתלי הבית כלפי חוץ, שהרי מחיצות אלו אין ניכרות ודמי לעמוד דלא אמרי' בי' גוד אסיק, אלא משום תורת מחיצות שיש עליהן לתוכן, שמחיצות אלו ניכרות במקומן, ולפ"ז שפיר נקט הגר"ח דהיכא דאין בין הגג לרה"ר ד"ט נמי אמרי' גוד אסיק והוי הגג רה"י, דהגם דבכה"ג ליכא על כתלי הבית תורת מחיצה כלפי חוץ, הרי בלא"ה הא דאמרי' בכתלי הבית גוד אסיק אי"ז כלל משום תורת מחיצה דילהו כלפי חוץ, אלא משום תורת מחיצה דילהו כלפי פנים, וע"כ לא איכפת לן כלל במה שאין ביניהם לרה"ר ד"ט ואין עליהם תורת מחיצה כלפי חוץ, וז"ב.

**אך** בגליונות חזו"א שם כתב בתו"ד, ז"ל, ושמואל דס"ל התם דאף מחיצות שבאמצע הגג אמרי' בהו גוד אסיק, אינו אלא לענין עירובי חצירות וכו', אבל לענין סוכה ודאי ל"מ מחיצות שכנגד אמצע הגג וכו', ושפיר י"ל דבעי' בסוכה מחיצות הניכרות, "ולא מצינו שהיכר מחיצות שבבית יועיל לענין גוד אסיק אלא כאן לענין סוכה", עכ"ל.

**ובחזו"א** או"ח סי' ק"נ סק"ה, ז"ל, שפת הכותל הפנימי לא אמרי' בה גוד אסיק, דתקרה מבטל לה, רק בשפה החיצונה אמרי' גוד אסיק, ומ"מ מהני מה שניכר בפנים לחזק מחיצה הנעשה ע"י גוד אסיק בשפה החיצונה ליחשב מחיצה ניכרת, כיון דלענין שבת הוי מחיצה בכל אופן, עכ"ל.

**ופשוט** דהחזו"א אזיל בזה לטעמי', דס"ל דל"ש כלל למימר גוד אסיק במחיצה שאינה ניכרת משום דאיכא בזה סילוק מחיצות, וע"כ ל"ש למימר גוד אסיק על כתלי הבית מכח מה שהן מחיצות לתוכן, וכל הא דמהני הא שניכרות מחיצות הבית לתוכן הוא רק כלפי סוכה.

**ואשר** ע"כ לטעמי' השיג החזו"א ע"ד הגר"ח בפי"ד משבת, ודעתו דכל שאין ד"ט בין כתלי הבית לרה"ר ל"ש כלל למימר גוד אסיק, משום דליכא תורת מחיצה על כתלי הבית כלפי חוץ, דמכח מה דאיכא עליהם תורת מחיצה לתוכן, ל"ש כלל למימר גוד אסיק, דע"ז איכא סילוק מחיצות, וכנ"ל.

ג] **והנה** למש"נ בסימן נ"ג להוכיח מד' הראשונים שלא כד' החזו"א, אלא הא דס"ל לשמואל דאמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות אי"ז דין מסוים לגבי איסור דיורין, אלא הוי זה מדינא, הרי לכאו' ה"נ הא דס"ל לרב דהיכא דאיכא ריוח מועט בין הגגין אמרי' גוד אסיק אי"ז דין מסוים לגבי איסור דיורין, אלא הוי זה מדינא.

**וכן** מוכח גם ממש"כ הריא"ז לעיל דפ"ד: הבאנו דבריו בסימן נ"ג סק"ח, דכל דניכר מקצת מן הכותל אמרי' בה גוד אסיק אף לאשויי הגג לרה"י, ואי נימא כד' החזו"א דמחיצה שאינה ניכרת ל"מ מדינא משום דהוי כסילוק מחיצות, הרי אף בכה"ג שמקצת הכותל ניכר ל"ש לומר גוד אסיק, ובע"כ מד' הריא"ז דלא חשבינן לזה כסילוק מחיצות, וע"כ שפיר אמרי' בזה גוד אסיק אף לאשוויי הגג לרה"י.

**ולפ"ז** הרי הדר צ"ב ד' התוס' שכתבו דאם אין העמוד מופלג ד' מן הגג אסור משום שנפרץ לגג דהוי ככרמלית, וזה צ"ב דכיון דאיכא ריוח ביניהם והוו המחיצות ניכרות, מ"ט לא אמרי' בזה גוד אסיק להתיר את העמוד.

ד] **וע"כ** נ' לבאר ד' התוס' בהקדם, דהנה בהא חריץ שאין בו דע"ד ל"ה מחיצה, מבו' בפירש"י ותוס' וריטב"א דע"ח: ורשב"א דע"ו: דהוא משום דמיפסע פסעי לי', וכ"כ בשו"ת חכם צבי סי' ה', ז"ל, היינו טעמא דבחריץ כו"ע מודו דבעינן ד' טפחים, אף דבהרחיק הכותל מכותל איכא מ"ד דסגי בג' טפחים דנפיק לי' מתורת לבוד, משום דשם לא שייך דריסת הרגל, לאפוקי בחריץ דשייך דריסת הרגל בעינן ד' טפחים, ובהכי סגי דמה לי ד' טפחים או ד' אמות כיון דאין נוח לפסעו וכבר נפק לי' מתורת לבוד וגם איכא מקום חשוב בודאי אמרינן גוד אסיק מחיצה, עכ"ל.

**אך** בשו"ת נפש חי' סי' כ"ה כתב דא"צ לזה, אלא כיון דליכא ד' בין המחיצות ל"ח מחיצות במקומם שאין מחיצות לפחות מד', וע"כ לא אמרי' ע"ז גוד אסיק, וכ"כ החזו"א בסי' ק"ח סקי"ג.

**וצ"ב** בד' הראשונים שהוצרכו לפרש הטעם דל"ה מחיצה משום דמיפסע פסעי לי', ותיפו"ל דלא הוו המחיצות מחיצות במקומן שאינם מחיצות לרוחב ד', וא"כ ל"ש למימר בהו גוד אסיק, וכמו שהביא כן החזו"א מד' רש"י בשבת ד"ט. ד"ה פתח נעול, ז"ל, וליכא למימר יורד וסותם דכל מחיצה שאין בין חלל המחיצות ד' טפחים אינן מחיצות ול"ש בוה תורת גוד אחית, עכ"ל, וע' עוד בפירש"י שבת דק"א. ד"ה אין, ז"ל, שאין ברחבן ד' מלמטה לפיכך אין מחיצותיהן מחיצות, עכ"ל, וא"כ ה"נ ל"ש למימר בהו גוד אסיק כיון שאין בין חללן ד"ט.[[317]](#footnote-318)

**ועיי"ש** בחזו"א שכתב דמש"כ הראשונים דמיפסע פסעי לי', היינו ליתן טעם דמחשב חד חצר ולא משגחינן בהפסק חריץ, דהא מקום החריץ ע"כ לאו חצר הוא, וא"כ איכא הפסק בין החצירות, ולזה יהבו טעמא דמיפסע פסעו לי' ואי"ז הפסק, עכ"ל, ולא זכיתי להבין הדברים.

**אמנם** נ' פשוט בזה, דהאמנם אם באנו לדון דנימא גוד אסיק על מחיצות החריץ לאשווייי להאויר שכנגד החריץ רה"י, ודאי דל"ש כלל למימר בזה גוד אסיק, כיון שאין בין המחיצות ד"ט, אך הרי אתינן לומר גוד אסיק על כל א' מכתלי החריץ, ולגדור המקום שמעבר לחריץ, ומקום זה הרי יש בו ד"ט, וע"כ שפיר מצינו למימר בזה גוד אסיק.

**והנה** אמנם הנפש חי' והחזו"א נקטו דלא מצינו למימר גוד אסיק לענין זה, דכיון שבמקומן אין לכתלי החריץ תורת מחיצות שאין ביניהם ד"ט, ל"ש לאסוקינהו, אך בדעת הראשונים נ' דשפיר חשיב דאף במקומן יש להן תורת מחיצות, דדמי לעמוד דאמרי' בי' גוד אסיק משום שמחיצותיו איכא עלייהו תורת מחיצות כלפי תוך העמוד, והגם שהעמוד אטום, וה"נ הכא דכוותה.

**ויש** להוסיף, שבד' החזו"א נ' דס"ל, דהא דבעמוד אמרי' גוד אסיק אי"ז כלל משום הא דמחיצותיו איכא עלייהו תורת מחיצות כלפי תוכן, אלא משום דאית להו תורת מחיצות כלפי חוץ, וע"כ ה"נ בחריץ הא דאיכא לכתליו תורת מחיצות, הוא רק משום דהוו מחיצות כלפי חלל החריץ, וע"כ כל דאין חללו ד' ולית להו תורת מחיצות כלפי חללו, ל"ש למימר בהו גוד אסיק.[[318]](#footnote-319)

**והעירוני** דיש להביא מקור למש"נ, דהא דאמרי' בעמוד גוד אסיק הוא משום מה דמחיצותיו איכא עלייהו תורת מחיצות כלפי תוך העמוד, ולא משום מה דהוו מחיצות כלפי חוץ, ממש"א בסוכה ד"ד: דסיכך ע"ג עמוד ל"מ משום דבעי' מחיצות הניכרות וליכא, ודעת הראשונים שם דהוי זה דין מסוים בסוכה, והיינו דהגם דאמרי' גוד אסיק בעמוד, מ"מ ל"מ לסוכה כיון דלי"ב מחיצות הניכרות, ואי נימא דהא דאמרי' בעמוד גוד אסיק הוא משום מה דמחיצותיו איכא עלייהו תורת מחיצות כלפי חוץ, א"כ הרי מחיצות אלו הן מחיצות הניכרות, ומ"ט ל"מ זה לסוכה, ובע"כ דהא דאמרי' בעמוד גוד אסיק הוא משום דאיכא על מחיצותיו תורת מחיצות כלפי פנים, וע"כ ל"מ זה לסוכה, משום דמחיצות אלו אינם ניכרות, ולהלן סק"ו נתבאר לבאר הטעם דלא מצינו כלל לדון משום מה דאיכא על מחיצותיו תורת מחיצות כלפי חוץ.

ה] **ואשר** ע"כ הוצרכו הראשונים לפרש דהא דחריץ פחות מד' ל"ה מחיצה הוא משום טעם אחר, דמיפסע פסעי לי'.

**ונ'** דאי"ז ענין לדין אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אלא היינו דכל מה דחזינן לכתלי החריץ כמחיצות על הרשות שלמעלה, הוא רק אם אין עוברין מעל החריץ, דבכה"ג הוו כתלי החריץ מחיצות על הרשות שלמעלה, אך כל שעוברין מעל החריץ, לא חזינן לכתלי החריץ כלל כמחיצות על הרשות שלמעלה, דעיקר מחיצה הוא שמבדלת הרשות, והכא שאין מבדלת כלל דפסעי מעל המחיצה, ל"ח מחיצה כלל, ול"ד לצוה"פ דפסעי בה, שאין פוסעין מעל המחיצה, אלא בפתח עצמו, וזה עצמו כל מחיצת צוה"פ, ע' הגר"ח בספרו, ויש להוסיף בזה, לפ"ד החזו"א דדין גוד אסיק הוא דהמחיצות שלמטה גודרות אף למעלה, וע"כ בעי' שנראה המחיצות כמחיצות על המקום שלמעלה, וכל דמיפסע פסעי לי' ל"ה כלל מחיצות על הרשות שלמעלה, וע"כ הוא דל"מ.

**ומה"ט** גם היכא שנתן נסר על החריץ לרחבו ל"ה החריץ מחיצה, והחזו"א נתחבט בזה לפי דרכו, דמ"ט ל"ה צידו השני של החריץ מחיצה, והוי שפיר מחיצה הניכרת, ועיי"ש מש"כ בזה,[[319]](#footnote-320) ולמש"נ מבו' הטעם בזה בפשיטות, דכל שנתן עליו נסר ומיפסע פסעי לי', לא חזינן למחיצות החריץ כלל כמחיצות כלפי הלמעלה.

ו] **והאמנם** צ"ע בזה, דמ"ש מגגין השוין דלשמואל חשיב מחיצה, משום גוד אסיק, ונת' בסימן נ"ג סק"ד בדעת הרשב"א דחשיב מחיצה דאורייתא, ודעתו דאף גג מערה חשיב רה"י דאורייתא לשמואל, וא"כ מ"ש גג חריץ מגג מערה.

**והנה** אמנם דבחריץ שאין בו ד' י"ל דלא מצינו לדון משום גג מערה, דלזה בעי' שיהא לזה תורת מחיצה במקומו, וזל"ש בשאין בו ד' ואין ע"ז תורת מחיצה במקומו, והטעם בזה הוא דכל דאית לי' תורת מחיצה למטה, שפיר מצי הוי מחיצה למעלה אף דשם אין המחיצה מבדלתו כלל מרה"ר, אך משא"כ היכא דליכא מחיצה למטה, וכל מה דבעי' לעשותו מחיצה הוא כלפי הלמעלה, בזה ל"מ רק אם ה"ז מבדילו וחשיב כמחיצה כלפיו.

**אך** בנתן עליו נסר קשיא, דבכה"ג הרי במקומו יש בו ד' ויש עליו תורת מחיצה, וא"כ מ"ש מגג מערה.

**וי"ל** דאה"נ דין זה הוא דלא כשמואל, אך ילה"ע בזה, דבפשוטו כל הא דפליג רב הוא משום דאין המחיצות ניכרות, אך הכא הרי מחיצת החריץ שבצד השני ניכרת, ומ"ט לא אמרי' בה גוד אסיק, וע' בזה בנפש חי' ושערי ציון וחזו"א.

**אך** נ' דכל הא דגג המערה חשיב רה"י, הוא רק כלפי המקום שמעל המערה, אך אה"נ כלפי הצד השני לא חשיב אפי' כמחיצה אחת, ומקום המוקף בג' מערות לא חשיב כלל רה"י.

**ונ'** ללמוד כן, ממש"א בסוכה ד"ד: דבעמוד אין מחיצותיו ניכרות, ונת' לעיל סק"ד דמוכח מזה דתורת מחיצה שעל העמוד הוא משום מה דהוי מחיצה לתוכו, ולא משום מה דהוי מחיצה לחוצה לו, וצ"ב דמ"ט לא יהא עליו תורת מחיצה משום מה שהוא מחיצה לחוצה לו ונימא שפיר גוד אסיק, ובע"כ מוכח מזה דמה דאית לי' תורת מחיצה לחוצה לו אי"ז כלל טעם דנימא גוד אסיק לגדור הצד השני, דל"מ גוד אסיק, רק אם היו המחיצות מחיצות כלפי מקום זה עצמו, ולא כלפי הצד השני.

**ועיקר** הדין דמתחלק דהוי מחיצה כלפי צד זה, מצינו לקמן דצ"ה. ובסוכה די"ט. ובפירש"י שם, בדין פי תקרה, דלחד מ"ד ל"מ רק להמקום שנעשית התקרה לו, ול"מ להיות מחיצה להצד השני, והרי דשייך שיתחלק הדבר, וה"נ בגוד אסיק דכוותה, ל"מ גוד אסיק רק אם במקומו הוי מחיצה לרוח זו, ודו"ק.

ז] **ולפ"ז** נ' לישב ד' התוס דס"ל דבעי' שיהא העמוד רחוק ד"ט מן הגג, ול"ד לדין גגין השוין דכל דרחוקים מעט זמ"ז סגי.

**ולפמש"נ** נ', דהא דבגגין השוין סגי בריחוק מעט, ול"ד לחריץ פחות מד' טפחים שאינו מחיצה משום דמיפסע פסעי לי', הוא משום דמחיצות הבתים אית להו תורת מחיצה למטה, ובכה"ג ה"ה מועילים להבדיל אף למעלה, וכנ"ל.

**ומשא"כ** בגונא דהתוס' בעמוד שאין לו חלל, שאין עליו תורת מחיצה למטה, הרי דבזה בעי' שיהא מובדל מן הבית ד"ט, דבלא"ה הוי דומיא דחריץ שאין בו ד"ט דל"ה מחיצה כלל.

**והגם** דהבית מובדל מן העמוד מכח מחיצות הבית ואף בדליכא ד', כיון דאיכא עלייהו תורת מחיצה למטה, מ"מ ל"מ זה להבדיל את העמוד מן הבית, וכמש"נ לעיל סק"ו בדין נתן עליו נסר, ואשר ע"כ שפיר יש לאסור העמוד משום שפרוץ לבית, ודמי לדינא דלקמן דצ"ג: בגידוד ה' ומחיצה ה', דהעליונה אסורה משום דפרוצה לתחתונה והתחתונה אינה פרוצה לעליונה.

**נה**

**בדין הוצאה מבית לקרפף דחד גברא**

**ובפלוגתת הראשונים מהו קרפף דחשיב רשות לעצמו**

**א'**

א] עירובין דכ"ג: רש"י ד"ה כדתנן, אבל לא לכלים ששבתו בתוך הבית והוציאן לחצר, אסור להוציאן מחצר לקרפף וכו' דבית וקרפף ב' רשויות הן "ואפי' דחד גברא", עכ"ל.

והנה הא מילתא דקרפף הוי רשות חלוקה אף כשהוא של חד גברא, למד רש"י כן ממש"א בסוגיין דלרבנן דס"ל דקרפיפות רשות לעצמן יש לאסור אף אם הוי הזרוע בית סאתים, משום שנפרץ החצר למקום האסור לו, והרי דאף דהוו הקרפף והחצר דחד גברא אסור לטלטל מזל"ז, וכ"ה בפירש"י לקמן דצ"א. ד"ה וקרפיפות, דמהכא מוכח דהא דס"ל לרבנן דקרפיפות רשות לעצמן ואסור לטלטל מן החצר לקרפף הוא אף בדהוו דחד גברא, וכן הוכיחו הרשב"א והריטב"א בסוגיין, ומזה למד רש"י דה"נ לר"ש דס"ל דבית וקרפף ב' רשויות הן, הוי הקרפף רשות חלוקה מן הבית אף בדהוי דחד גברא.

וכדעת רש"י מצינו בד' התוס' לקמן דכ"ה: ד"ה ההוא אבוורנקא, שכתבו בתו"ד דמהני הא דחילק הבוסתנא ומיעטה מסאתים, אע"ג דהיקף הבוסתנא הי' עשוי לנחת ולצניעות, הי' מותר לטלטל כלים ששבתו בתוכו, עכ"ד, ומבו' דכלים ששבתו בבית אסור לטלטל לקרפף, ואף דהוי דחד גברא, וכן מבו' שם בהמש"ד שכתבו, דהא דעירב רבה בר אבה לכולא מחוזא ערסייתא ערסייתא משום פירא דבי תורי, איירי אף בשלא הי' בהן יותר מבית סאתים, ומ"מ ל"ה מצי לערב יחד לכלים ששבתו בבית, עכ"ד.[[320]](#footnote-321)

וכ"נ גם מד' התוס' לקמן דפ"ד:ד"ה גג, שפירשו דהא דאוסרין בני רה"ר את הגג, הוא משום דמשוו לי' קרפף, וע"כ אסור לטלטל ממנו לחצר לרבנן, ולר"ש נמי כלים ששבתו בבית אסור להוליך מחצר לגג כיון דנעשה קרפף, והרי דאף דהוי הבית והקרפף דחד גברא, שהרי דעת התוס' שם דלא חשבי' לגג כרשות דבני רה"ר, דאילו הי' חשוב כרשות דבני רה"ר הי' אסור לטלטל לתוכו אף אם ל"ה חשוב כקרפף, מ"מ אסור לטלטל מזל"ז לדעת ר"ש.

וכ"ה דעת הרא"ש בפירקין סימן ב', והרשב"א בחידושיו בסוגיין, ובעבוה"ק ש"ג פ"ט וש"ד ספ"ב וספי"א, וכ"ה בתור"פ ובחי' הר"ן בסוגיין, וכ"ה בטושו"ע סי' שנ"ח ס"י.

ב] אמנם הנה ברמב"ם פ"ג מעירובין הי"ח, ז"ל, כל גגות וכו' ועם כל הקרפיפות שהוקפו שלא לשם דירה וכו' כולן רשות אחת הן וכו' אבל לא כלים ששבתו בתוך הבית אא"כ עירבו, עכ"ל, ובהלכה כ', ז"ל, וכן אם שבת הכלי בבית והוציאו לחצר לא יעבירנו וכו' או לקרפף, אא"כ עירבו אנשי כל המקומות שמעבירין בהן כלי זה עירוב אחד, עכ"ל.

ומבו' דעת הרמב"ם דמהני עירוב להתיר להוציא מבית לקרפף, ולפ"ז ודאי דאם הוו של אדם א' שרי,[[321]](#footnote-322) וכ"ה בפסקי ריא"ז ר"פ כל גגות, דמהני עירוב לקרפף, ודאם הוו הבית והקרפף של אדם א' מותר לטלטל מזל"ז, וע' מג"א סי' שע"ב סק"א שתמה ע"ז מסוגיין דמבו' דלרבנן אסור להוציא אף מחצר לקרפף דחד גברא, וה"נ לר"ש בדין שיהא אסור להוציא אף מבית לקרפף דחד גברא.

אמנם הנה בחי' הריטב"א בסוגיין כתב לחלק בזה, ז"ל, וי"א דוקא שהבית והקרפף הם של ב' בנ"א, אבל אם הם של אדם א' מותר, מידי דהוה אבית וחצר דחד גברא שהוא מותר לדברי הכל, ואע"ג דלרבנן אסרינן מחצר לקרפף ואפילו מחד גברא וכדמוכחא שמעתין להדיא, דאמרינן בסמוך אבל בית סאתים אסור כמאן כרבנן, והכא ודאי הזרוע ושאינו זרוע דחד גברא הוא מן הסתם שהרי כולו מקרפף א' וסתמא דחד גברא, אפילו הכי עדיף לר"ש בית וקרפף מחצר וקרפף לרבנן כיון דהוו דחד גברא, וטעמא דמסתבר הוא, וכן דעת מורי הרב הר"ם, עכ"ל.

וביאור ד' הריטב"א הוא, ע' בית מאיר סי' שנ"ח, דטעם פלוגתת רבנן ור"ש אם מותר לטלטל מחצר לקרפף, הוא דלרבנן כיון שחלוקין זמ"ז בתשמישן אסור לטלטל מזל"ז, ור"ש פליג וס"ל דליכא איסורא לטלטל מרשות לרשות החלוקה ממנה בתשמישה, והא דמודה ר"ש דאסור להוציא מבית לקרפף, אי"ז משום הא דהקרפף חלוק בתשמישו, שאם הי' אוסר משום זה, הי' לו לאסור להוציא אף מחצר לקרפף, דרק כד אתינן לאסור משום חילוק בעלים, ס"ל לר"ש דאין לאסור אלא בכלים ששבתו בתוך הבית, אך כד אתינן לאסור משום חילוק תשמיש, אין לחלק בין כלי הבית לכלי החצר, אלא הוא משום חילוק הבעלים, דכ"ה דאסור להוציא מבית לחצר, ה"נ אסור להוציא מבית לקרפף, וע"כ לדידי' אין לאסור להוציא רק לקרפף של אחר.

ג] ובד' הרי"ד לקמן דצ"א. מצינו שיטה חדשה בזה, דאף לדעת רבנן שרי לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, ז"ל שם, מה שפירש המורה דלרבנן אפי' חצר וקרפף פחות מבית סאתים שהן של אדם אחד שאין מטלטלין מזה לזה אינו נ"ל כלל, עכ"ל,[[322]](#footnote-323) וע' גם בתורי"ד לקמן דע"ד. דמבו' דלר"ש אין אסור אלא מבית ראובן לקרפף של שמעון, ומהני עירוב להתיר הקרפף, וכן הובא דעה זו בחי' המאירי במתניתין דכ"ג., והוכיחו כן מדעת ריב"ב במתני' שם, ועיי"ש במאירי מש"כ בזה, וע' בחי' הרשב"א לקמן דכ"ד. שדחה לראי' זו.

ואמנם תמוה טובא מסוגיין, דמבו' להדיא דלרבנן אסור לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, וכמו שהוכיחו הראשונים.

אמנם הישוב לזה מתבאר בתורי"ד בסוגיין, ז"ל, האי דאמרת שאם הי' בית סאתים מותר, וקא שרית חצר הפרוץ לקרפף ואין פרצתן אוסרתן לומר שיתערב זה האויר עם זה והו"ל יותר מבית סאתים, אלא אמרינן הזרוע שהוא בית סאתים חשבי' לי' קרפף ואותו שאינו זרוע הוי חצר וכו', כמאן קא שרית כולי האי כר"ש, דר"ש אשכחן דמיקל בחצר וקרפף שאע"פ שהן של ב' בנ"א הי' מתיר לטלטל מזל"ז, ויש לומר כמו שהי' מתיר ר"ש כשהן של שני בנ"א בלא עירוב, ה"ה נמי הי' מתיר כשהן של אדם אחד ונפרצו זל"ז, ורבנן כמו שהיו אוסרין בדיורין חלוקין, ה"ה נמי היו אוסרין כשהן של אדם אחד ונפרצו זה לזה, הלכך כל היכא דשרינן קרפף וחצר הפרוצין זה לזה אמרינן כר"ש, וכל היכא דאסרינן להו אמרינן כרבנן, עכ"ל.

וביאור דבריו נ', לפמש"כ התוס' לקמן דכ"ה: בקרפף שנפרץ לחצר, דלרבנן אויר החצר מייתרו, אע"ג דחצר מוקף לדירה, היינו למה שבתוכו אבל לקרפף שהוא רשות אחרת לא חשיב מוקף לדירה ומייתרו, אבל לר"ש שפיר דמי דחדא רשותא הוא והוי אויר מותר, עכ"ד, ואשר זהו מה שפירש הרי"ד לסוגיין, דהגם דלרבנן נמי שרי לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, מ"מ לדעתם מתערב אויר החצר עם הקרפף וחשיב כקרפף יותר מבית סאתים, דהיקף החצר לדירה ל"מ לקרפף שהוא רשות אחרת.

והאמנם דד' התוס' מתישבים טפי לדעתם, דלרבנן הוו קרפף וחצר ב' רשויות אף בשהן של אדם א', וע"כ ל"מ היקף החצר לדירה לקרפף שהוא רשות אחרת, אך לדעת הרי"ד דהיכא דהוו של אדם א' הוו חד רשותא, א"כ לכאו' הי' לנו לומר דאף לרבנן שפיר מהני היקף החצר לדירה אף לקרפף כיון שאינו רשות אחרת.

אך נ', דהא דמודו רבנן דמותר לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, לאו היינו משום דכה"ג הוו חד רשותא, דאם היו חד רשותא הי' מותר לטלטל מזל"ז אף בדהוו של ב' בנ"א, כ"ה דמותר לטלטל מחצר ראובן לחצר שמעון, אלא ודאי אף בדהוו של אדם א' הוו רשויות חלוקות, והא דמותר לטלטל מזל"ז הוא משום דחילוק רשויות לחוד אינו אוסר לטלטל מזל"ז, ולא אסרינן לטלטל מזל"ז אלא היכא דאיכא חילוק רשויות וחילוק בעלים, וה"נ בית וחצר הוו רשויות חלוקות, ומ"מ מותר לטלטל מזל"ז היכא דהוו דחד גברא, ואשר ע"כ כיון דס"ל לרבנן דחצר וקרפף הוו רשויות חלוקות, ע"כ ל"מ היקף החצר לדירה לקרפף, ואויר החצר מייתר את הקרפף.

ד] ובדעת הרמב"ם לכאו' יש להוכיח שדעתו כדעת הרי"ד, דאף לרבנן שרי לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא.

דהנה ז"ל הרמב"ם פ"ג מעירובין הי"ח, כל גגות העיר וכו' עם עובי הכתלים וכו' כולם רשות אחת הן, ובהלכה י"ט, ז"ל, כיצד כלי ששבת בתוך החצר וכו' מותר להעלותו מן החצר לגג או לראש הכותל וכו', ובהלכה כ', ז"ל, וכן אם שבת הכלי בבית וכו' לא יעבירנו וכו' או לראש הכותל וכו', עכ"ל.

ומבו' בכל ד' הרמב"ם, דראש הכותל הוי רשות בפנ"ע, ולמד הרמב"ם לזה מהא דתנן לקמן דע"ו: דאלו עולים מכאן ואוכלין וכו' ובלבד שלא יורידו למטה, ומבו' לקמן דצ"ב. דלרבנן ניחא דאסור להוריד מראש הכותל לחצר, והתוס' בדע"ו: הקשו, דאף לרבנן אמאי אסור להוריד למטה לחצר, הרי מודו רבנן דחצירות רשות לעצמן ומותר להוציא מחצר לחצר, ועיי"ש שפירשו דאיירי בשעירבו בני כל חצר לעצמן, וע"כ אסור להוריד מראש הכותל לחצירות גזירה אטו כלי הבית, ונתחדש לפ"ז, דהגם דלא שכיחי כלי הבית על הכותל, מ"מ כיון דבחצר שכיחי כלי הבית, ומכח גזירה אסרינן להעלות כלי החצר מן החצר לראש הכותל, ה"נ אסרינן להוריד מראש הכותל לחצר, ומזה הוא שלמד הרמב"ם דראש הכותל הוי רשות בפנ"ע, ודמי לקרפף, וע"כ אסור להוריד מראש הכותל לחצר.

והנה בתוס' שם דנו לפרש כן דראש הכותל כיון דלא ניחא תשמישתי' חשיב כקרפף, ודחו לזה, דא"כ מאי איריא כותל שבין ב' חצירות, אפי' יש לו כותל שלו בחצירו יא אסור להשתמש על גביו אי חשיב קרפף, שהרי אפי' מקרפף שלו אסור לטלטל לחצירו, עכ"ד.

אמנם אי נימא שדעת הרמב"ם כהרי"ד, דאף לרבנן שרי לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, א"ש היטב, דלעולם ראש הכותל הוי כקרפף, ואפ"ה לא אסרינן להעלות ולהוריד לראש הכותל אלא בכותל שבין ב' חצירות, אך מותר להעלות ולהוריד לכותל שלו בחצירו, משום דשרי לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא.

אך אי"ז מוכרח כלל, די"ל דלעולם לא חשיב ראש הכותל כקרפף, שהרי חשיב מקום המוקף לדירה, והא דאסור לרבנן לטלטל ממנו לחצר, הוא משום דדמי למבוי דלרבנן אינו רשות אחת עם החצר, כמבו' לקמן דצ"א:, ופירש"י ותוס' שם דלרבנן הוי מבוי כמו קרפף שאינו רשות אחת עם החצר, משום שאין בו תשמיש כ"כ, ומ"מ מהני שיתוף להתיר לטלטל מן החצר למבוי, והרי דמודו רבנן דאין מבוי חלוק כ"כ מן החצר כקרפף, ולא אסרינן לטלטל מזל"ז בדהוו דחד גברא, וי"ל דה"נ ראש הכותל דלא ניחא תשמישתי' דמי למבוי שאינו רשות אחת עם החצר, אך כל דהוו דחד גברא שרי לטלטל מזל"ז.

ה] ונ' נפ"מ לדינא בפלוגתת הרי"ד והריטב"א, אם אף לרבנן מותר לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, או דלרבנן אסור ורק לר"ש שרי לטלטל מבית לקרפף דחד גברא.

דהנה יש להסתפק אם מותר להוציא כלי בית דראובן מחצירו של שמעון לקרפיפו, או דכ"ה דאסור להוציא כלי בית דראובן מחצירו של שמעון לחצירו של לוי, וכמש"כ בתורי"ד לקמן דצ"א., ה"נ אסור להוציאן מחצירו של שמעון לקרפיפו.

ולדעת רש"י ודעימי' דאסור להוציא מבית לקרפף דחד גברא, נ' פשוט דה"נ אסור להוציא כלי בית דראובן מחצר שמעון לקרפיפו, אך מקום הספק בזה הוא לדעת הסוברים דמותר להוציא מבית לקרפף דחד גברא, ולדעתם יש להסתפק אם ה"נ מותר להוציא כלי בית דראובן מחצירו של שמעון לקרפיפו.

ונ' דזה תלוי בפלוגתת הרי"ד והריטב"א, דלדעת הרי"ד דאף לרבנן מותר לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, י"ל דה"נ לר"ש מותר להוציא כלי בית דראובן מחצירו של שמעון לקרפיפו, דהגם דאסור להוציאן לחצירו של לוי, היינו משום דאיכא חילוק בעלים ביניהם, וע"כ הוי זה תוספת הוצאה, אך להוציאן לקרפיפו של שמעון דהוי דחד בעלים שרי.

ונ' דזה תלוי בהנידון אם מותר להכניס כלי ביתו של ראובן מחצירו של שמעון לביתו, ונת' בזה במק"א, דאי נימא דשרי, נ' דודאי ה"נ שרי להוציאן מחצירו לקרפיפו, שהרי אין קרפף חלוק מן החצר טפי מחילוק הבית מן החצר, ואדרבה הבית חלוק טפי מן החצר, שהרי לר"ש אסור להוציא מבית לחצר דאחר, ומותר להוציא מחצר לקרפף דאחר, אך אי נימא דאסור להכניס כלי ביתו של ראובן מחצירו של שמעון לביתו, יתכן דה"נ אסור להוציאן לקרפיפו, ודו"ק.

אך לדעת הריטב"א נ' לכאו' שאסור להוציא כלי בית דראובן מחצירו של שמעון לקרפיפו, דכ"ה דלרבנן חצר וקרפף הוו ב' רשויות אף בדהוו דחד גברא, ה"נ לר"ש הוי זה תוספת הוצאה על כלי ביתו של ראובן ואסור, והדברים ק"ו, דאם אסור להוציא כלי בית ראובן מחצר שמעון לחצר לוי, הגם דאף לרבנן כל חצירות רשות אחת ומותר לטלטל מזל"ז, כ"ש דיהא אסור להוציאן מחצירו של שמעון לקרפיפו דחלוקים טפי זמ"ז, וכדחזי' דלרבנן אסור להוציא מזל"ז, וז"ב.

אך יש לדחות, דלר"ש דס"ל דמותר לטלטל מחצר לקרפף, אשר היינו משום דס"ל דלא אסרינן כלל משום חילוק תשמישים, וכמש"נ לעיל סק"ב דמה"ט לדעתו שרי אף להוציא מבית לקרפף דחד גברא, משום דלא אסרינן כלל משום חילוק תשמישים, י"ל דלדידי' לא חשיב הוצאה מחצר לקרפף כלל כתוספת הוצאה, וע"כ יהא מותר להוציא כלי ביתו של ראובן מחצירו של שמעון לקרפיפו, וצ"ע בזה.

ו] במ"ב סי' שע"ב סקי"ט כתב, דכלים ששבתו בבית והובאו לקרפף יותר מבית סאתים ע"י גוי וכה"ג, אסור להוציאן לקרפף אחר, ובשעה"צ שם סק"ט כתב ע"ז, ז"ל, היינו כשהקרפף הוא של אדם אחר, דאילו הי' הכל שייך לאדם א' בודאי שרי לדעת הרמב"ם וסייעתו שהבאנו בבה"ל, ואפי' לדעת רש"י שהובא במג"א סק"א, אפשר דכיון שכבר הוא מונח בקרפף, מותר לטלטל בתוך ד' אמות לקרפף אחר, ולא אסור לרש"י כ"א מחצר לקרפף, וצ"ע, עכ"ל.

והנה צ"ב מה שלא נסתפק השעה"צ בזה אלא לדעת רש"י, ולכאו' היכא דב' הקרפיפות הוו דחד גברא, והוציא גוי לשם כלי ביתו של אחר, יש להסתפק גם לדעת הרמב"ם אם מותר להוציא מזל"ז.

אך פשוט דבזה אין מקום להסתפק כלל, דודאי מותר להוציא מזל"ז, שהרי הדין פשוט בכלים ששבתו בבית ראובן ובאו לחצירו של שמעון דמותר להוציאן משם לחצר אחרת דשמעון, וכ"ה מבו' להדיא בתור"פ בסוגיין ובתורי"ד לקמן דצ"א., ומבו' שם בתורי"ד דאף מותר להוציאן מחצירו של שמעון לחצירו של לוי אם עירבו יחד, והיינו משום דכיון דכבר נמצא הכלי בחצירו של שמעון, אי"ז תוספת הוצאה להוציאו לחצר אחרת של שמעון, וא"כ ה"נ לדעת הרמב"ם דלר"ש דמי קרפף לחצר, ולא אסרינן להוציא אלא לקרפף של אחר, א"כ ודאי מותר להוציא כלי בית ראובן מקרפיפו של שמעון לקרפף אחר של שמעון, דאי"ז תוספת הוצאה.

וצ"ל לפ"ז דמה שנסתפק השעה"צ לאסור בזה לדעת רש"י, ול"ד להא דמותר להוציא כלי בית מחצר לחצר דחד גברא, משום דאי"ז תוספת הוצאה, אשר לכאו' מה"ט בדין שיהא מותר להוציא כלי בית מקרפף לקרפף דחד גברא, שהרי כבר נמצא הכלי בקרפף, ואי"ז תוספת הוצאה להוציאו לקרפף אחר, הוא משום דבאיסור ההוצאה מבית לחצר אשר הוא משום חילוק הבעלים, ודאי דהיכא שמוציאו מחצר לחצר דחד גברא ליכא כלל תוספת הוצאה, אך משא"כ באיסור ההוצאה מבית לקרפף דהוא משום חילוק תשמישיהם, י"ל דכל קרפף נידון לעצמו, וע"כ אף שכבר נמצא הכלי בקרפף, מ"מ אסור להוציאו לקרפף אחר, וצ"ע בזה.

**ב**

ז] בדברי הראשונים בסוגיין מבו', דכל דחשיב קרפף דאסור כשהוא יותר מבית סאתים, ה"נ אף כשאין בו יותר מבית סאתים אסור לרבנן לטלטל ממנו לחצר.

ומפורש בד' הראשונים, דאף היכא שהוקף ולבסוף פתח, והשתא משמש רשות זו לדירה גמורה, מ"מ כיון שלא הוקפה לדירה ואם היא יותר מבית סאתים דינה ככרמלית, ה"נ כשאינה יותר מבית סאתים חלוקה רשות זו מן החצר ואסור לטלטל מזל"ז.

ומה"ט דנו הראשונים לאסור לטלטל מבית לרחבה שאחורי הבתים שהוקפה ולבסוף פתחו לה הבתים, ועיי"ש שנטו להתיר בזה, משום דכל הא דרחבה חשיבא כקרפף, הוא רק היכא שהיא יותר מבית סאתים, אך היכא דלי"ב יותר מבית סאתים לא חשיבא כלל כקרפף.

וכ"ה מפורש גם בד' התוס' לקמן ד"צ: ד"ה לשמואל, דקרפף שהוקף ולבסוף פתח אסור לטלטל ממנו לחצר.

ואך שחילקו התוס' שם, דכ"ז הוא בקרפף שלא הוקף לדירה, אך בגג דבלא"ה חשיב קצת מוקף לדירה, דהא מותר לטלטל ממנו לחצר, מהני לי' הפחת לשוויי מוקף לדירה לגמרי, וכ"ה ברשב"א ובריטב"א שם.

ח] אמנם בדעת רש"י נ' דפליג בזה, וס"ל דל"ד כלל שֵם קרפף דחשיב כרמלית כשהוא יותר מבית סאתים, לשֵם קרפף דהוי רשות חלוקה מן החצר, דשֵם קרפף דחשיב כרמלית כשהוא יותר מבית סאתים, הוא כל שלא הוקף לדירה, אך שֵם קרפף שהוא רשות חלוקה מן החצר, הוא רק היכא שבפועל אינו עומד לדירה ואין תשמישו תדיר, אך כל שבפועל הוא עומד לדירה ותשמישו תדיר, הגם שלא הוקף לדירה, שרי לטלטל ממנו לחצר.

ומקור לזה נ', דהנה דעת שמואל לקמן ד"צ. דגג יותר מבית סאתים אין מטלטלין בו אלא בד', משום דמחיצות הבית למטה עבידן למעלה לא עבידן, והוי כקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה.

והנה בד' תוס' והראשונים שם מבו' דה"נ חשיב הגג כקרפף שהוא רשות חלוקה מן החצר, ועיי"ש בתוס' שהקשו, דא"כ מ"ט לרבנן מותר לטלטל מגג שאינו יותר מבית סאתים לחצר, הרי אסור לטלטל מקרפף לחצר, ותירצו דדירת גג הוי טפי דירה מקרפף לענין כשאינו יותר מבית סאתים.

ובתוס' שם ע"ב פירשו בהא דפריך התם דלרב אליבא דר"מ לטלטל מגג לחצר, ופירשו התוס' דלשמואל לא פריך, דאף בגג שאינו יותר מבית סאתים דל"ה כרמלית, מ"מ י"ל דאסור לטלטל ממנו לחצר משום דהוי כקרפף.

וכן פירשו התוס' שם בהא דפריך דלשמואל אליבא דרבנן לטלטל מגג לקרפף, ופירשו התוס' דהיינו בקרפף שאינו יותר מבית סאתים, דאע"ג דדירת גג חשיב טפי מקרפף שמותר לטלטל מגג לחצר ומקרפף לחצר אסור, מ"מ הוי לן למישרי מגג לקרפף דטפי דמי לקרפף מלחצר, דכשהוא יותר מבית סאתים הוי כרמלית כמו קרפף, וחצר אפי' בית י' כורים שריא.

אמנם הנה בד' רש"י בסוגיא שם, נ' להדיא דהגם דלשמואל גג יותר מבית סאתים הוי כקרפף שלא הוקף לדירה ואין מטלטלין בו אלא בד', מ"מ כד דייני' לענין הדין דקרפף חלוק מן החצר, לא חשיב גג כלל כקרפף, וכמו שכתבו כן הגאו"י והקר"א שם.

ועיי"ש בגאו"י שכתב כן, במה שפירש"י שם בהא דפריך לשמואל אליבא דרבנן לטלטל מגג לקרפף, דהיינו בגג יותר מבית סאתים, דכיון דהוי כרמלית, ע"כ בדין שיהא מותר לטלטל ממנו לקרפף יותר מבית סאתים דהוי נמי כרמלית, ופירש הגאו"י בד' רש"י, דהא דלא אסרינן בזה משום חילוק רשויות, שהרי אסור לטלטל מגג לקרפף, אי"ז משום דאף הגג חשיב כקרפף, דלעולם גג חשיב כחצר וחלוק מן הקרפף שמוקצה לתשמיש שאינו תדיר, אלא הוא משום דהיכא דב' הרשויות הוו כרמלית אין לאסור משום חילוק רשויות, וכבר עמדו שכן מתבאר מהמשך ד' רש"י שם, דקשיא לי' דגם לרב יהא מותר לטלטל מגגין השוין לרבנן דהוו ככרמלית לקרפף יותר מבית סאתים, והגם דבזה הרי ודאי רשויות חלוקות הן, דהגג ל"ה כלל כקרפף, מ"מ אין איסור חילוק רשויות היכא דב' הרשויות הוו כרמלית, (וע"ז תי' רש"י שם דאע"ג דגגין השוין חשיבי ככרמלית, היינו רק להחמיר, ואכמ"ל בזה).

ועיי"ש בגאו"י שכתב, דמה"ט פירש"י דכל הא דפרכי' דלשמואל אליבא דרבנן לטלטל מגג לקרפף, איירי בגג יותר מבית סאתים, ולא פירש כפי' התוס' וש"ר שם דהיינו מגג שאינו יותר מבית סאתים לקרפף יותר מבית סאתים, משום דס"ל לרש"י דודאי יש לאסור לטלטל מגג שאינו יותר מבית סאתים לקרפף, דכיון שהגג משמש לדירה ותשמישו תדיר, הוי כחצר שהוא רשות חלוקה מן הקרפף, עכ"ד הגאו"י.

ובקר"א למד כן, ממה שפירש"י בהא דפריך דלרב אליבא דר"מ לטלטל מגג לחצר, דהא דלשמואל ניחא הוא משום דלדידי' גגין השוין הוו כרמלית וע"כ אין מטלטלין מהן לחצר של רבים דהויא רה"י, והתוס' שם כתבו דאף בגג שאינו יותר מבית סאתים ניחא הא דאסר ר"מ לטלטל ממנו לחצר, כיון דחשיב כקרפף, אך רש"י לא פירש כן, ונ' מדבריו דאה"נ לפום קו' הגמ' יהא מותר לשמואל אליבא דר"מ לטלטל מגג שאינו יותר מבית סאתים לקרפף, והיינו משום דס"ל דאף לדעת שמואל לא חשיב גג כלל כקרפף שהוא רשות חלוקה מן החצר.

ועיי"ש שלמד כן עוד, ממש"כ רש"י שם בסוף דבריו, ז"ל, א"נ בגג יחידי שאינו יותר מבית סאתים, ואשמועינן אע"ג דגג לרבנן רשות מיוחדת וחצר הוא רשות שותפות מטלטלין, דלא גזור רבנן מרה"י לרשות שותפין אלא בבתים כגון מבית לחצר, עכ"ל, ומדלא כתב רבותא לאידך גיסא, דקמ"ל דאע"ג דגג חשיב כקרפף מ"מ מותר לטלטל ממנו לחצר, ש"מ שדעתו דלא חשיב גג כלל כקרפף, אלא חשיב כחצר כיון דחזי לדירה, עכ"ד הקר"א.

ומבו' לפ"ז דעת רש"י דאף גג יותר מבית סאתים, ל"ח כקרפף ליחלק מן החצר, והטעם בזה הוא כמבו' בד' הגאו"י והקר"א שם, דהא דגג יותר מבית סאתים חשיב ככרמלית, הוא משום שלא הוקף לדירה, וכל מקום יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי כרמלית, אך כד דייני' כלפי דין קרפף שהוא רשות חלוקה מן החצר, אי"ז תלוי כלל בדיני היקף לדירה, אלא היינו דכל מקום שאינו משמש לדירה ואין תשמישו תדיר, הוי רשות חלוקה מן החצר, וע"כ גג שמשמש לדירה ותשמישו תדיר, אינו רשות חלוקה מן החצר.

ט] ונ' לפ"ז, דלדעת רש"י ה"נ מקום שהוקף ולבסוף פתח אינו רשות חלוקה מן החצר, דהגם שלא הוקף מקום זה לדירה, מ"מ כיון שעתה פתח לתוכו בית והוא משמש לדירה ותשמישו תדיר, מותר לטלטל ממנו לחצר, וז"ב.

ונ' להוכיח כן, ממה שפירש"י לקמן דכ"ו. בסוגיא דאבוורנקא, ז"ל, ההוא בוסתנא קרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוה, ואבוורנקא כמין אכסדרה או קובה שבונין המלכים בתוך פרדס שלהן, ועומד באמצע פרדס, ולא הוצרך ריש גלותא אלא לטלטל מפתח בוסתנא שהי' אצל הבית עד האבוורנקא, ועבד רב הונא בר חיננא כמין שביל מן הפתח עד האבוורנקא גדר מכאן וגדר מכאן בקנה קנה פחות משלשה "להפסיק בין הדרך לבוסתנא", ויטלטל באותו שביל, עכ"ל.

ומשמעות ל' רש"י, דלא הועילה מחיצה זו להקיף הדרך לדירה, אלא מהני להפסיק בין הדרך לבוסתנא, דעי"ז יהא הדרך פחות מבית סאתים, ומותר לטלטל בתוכו, וכ"ה מבו' בתוס' שם דכ"ה:, אך בד' הריטב"א שם נ' דפירש ד' רש"י דמחיצה זו מהניא להקיף לדירה, עיי"ש.

והנה בתוס' שם כתבו, דהא דשרי משום שמיעט מבית סאתים, אע"ג דהיקף האבוורנקי הי' עשוי לנחת ולצניעות, וחשיב כקרפף שלא הוקף לדירה, מ"מ הי' מותר לטלטל כלים ששבתו בתוכו, עכ"ד, והיינו משום דכלים ששבתו בבית אסור לטלטל לקרפף, ואף דהוי דחד גברא.

אמנם ל' רש"י שפירש דהוצרך ריש גלותא לטלטל מפתח בוסתנא שהי' אצל הבית עד האבוורנקא, נ' להדיא דטלטל לשם כלי הבית, וצ"ע היאך שרי לטלטל כלי הבית לשם, דהגם שמיעטו מבית סאתים, הרי אסור לטלטל מבית לקרפף פחות מבית סאתים.

ולכאו' נ' לישב לפמש"נ בדעת רש"י, דלא חשיב קרפף ליחלק מן הבית רק משום שאינו משמש לדירה ואין תשמישו תדיר, אך משא"כ אבוורנקי זה, הגם דל"ה הקיפו היקף מעליא שנעשה לנחת ולצניעות, מ"מ כיון דסו"ס מקום זה משמש לדירה, ל"ח קרפף ליחלק מן הבית.

אמנם אי"ז מסתבר, שהרי הא דל"מ מחיצה לצניעות, פירש"י שם דלאו דירה היא, וא"כ בדין שיהא דינו כקרפף ליחלק מן הבית.

ואשר ע"כ נ' בזה, דהא דל"ח כקרפף ליחלק מן הבית, אי"ז כלל משום האבוורנקי, אלא בלא"ה לא חשיב כל הבוסתנא כקרפף, שהרי הי' הבית פתוח לבוסתנא, וכמבו' כן להדיא בד' רש"י, (אך התוס' שם בחד תירוצא כתבו שלא הי' בית פתוח לשם), והא דל"ה הבוסתנא מוקף לדירה הוא משום דהוקף ולבסוף פתח, וכבר נת' לעיל בדעת רש"י דמקום שהוקף ולבסוף פתח לא חשיב כקרפף שחלוק מן החצר והבית, וזה מקור נאמן למש"נ בדעת רש"י.

י] ונ' דרש"י וש"ר לטעמייהו אזלי, שנחלקו ביסוד דינא דקרפף שלא הוקף לדירה, וכמו שיתבאר.

דהנה בפירש"י לעיל דט"ו., ד"ה אין מטלטלין בו, ז"ל, אם הי' היקפו יותר מבית סאתים כחצר המשכן, ושיעור זה נתנו חכמים לכל היקף המתוקן ואינו מתוקן כל צרכו, כגון למחיצה שאין בה שתי וערב בהאי פירקא, ולהיקף שלא הוקף לדירה בפרק שני, והכא נמי, אי בעומד מאליו מוקמת לה שפיר כו', הואיל ולאו להכי עבידא, יהבו בי' רבנן האי שיעורא, עכ"ל.

ואשר מבו' מד' רש"י, דיסוד הדין דהיקף שלא הוקף לדירה אין מטלטלין בו יותר מבית סאתים, הוא משום דהוי זה היקף גרוע, וכן הוא הדין בכל היקף גרוע שנתנו חכמים שיעור דבית סאתים, ופירש רש"י דאי"ז דין מסוים בהיקף שלא לדירה, אלא איכא גווני אחריני דהיקף גרוע דגם בהם ניתן שיעור זה, והיינו חדא במחיצה שאין בה שתי וערב, דנמי הוי זה היקף גרוע, וע"כ לא התירו בו ליחיד יותר מבית סאתים, וגם מחיצה העומדת מאלי', כיון שאינה עשוי' להקיף הוי זה היקף גרוע, ונתנו בזה חכמים לשיעורא דבית סאתים.

וכ"ה גם בל' רש"י לעיל די"ט:, ז"ל, יותר מבית סאתים אסור, שזה שיעור היקף שלא כתיקנו, עכ"ל, והרי דהא דלא שרינן בהיקף שלא לדירה יותר מבית סאתים, אי"ז שיעור מסוים בהיקף שלא לדירה, אלא כללא הוא בכל היקף שלא כתקנו ששיעורו הוא עד בית סאתים.

והנה במה שפירש"י דאיכא גווני אחריני דהיקף גרוע שנתנו בו חכמים שיעור דבית סאתים, הנה מצינו בד' הראשונים שנחלקו ע"ז, דהנה במה שפירש"י דהא דבעומד מאליו נתנו חכמים לשיעורא דבית סאתים, הוא משום דג"ז הוי היקף גרוע, עיי"ש בחי' הרשב"א והריטב"א שמבו' בדבריהם דהא דלא שרי בזה יותר מבית סאתים, הוא משום דחשיב כהיקף שלא לדירה, כיון שעמד מאליו ולא נעשה ע"ד דירה, ז"ל הרשב"א שם, אלמה אמר רב הונא ברי' דרב יהושע אין מטלטלין בו אלא בית סאתים, ואם נטעו מתחלה לדירה אפילו יתר מבית סאתים דלאו כקרפף הוא אלא כבית דירה ממש הואיל ונטעו לשם דירה, עכ"ל, וז"ל הריטב"א, אי אמרת בשלמא שלא נעשו מתחלה לכך שפיר, דהא קיי"ל שגזרו חכמים על כל קרפף ומחיצות שלא הוקפו לדירה שאם הוא יותר מבית סאתים שיהא דינו ככרמלית, עכ"ל.

וגם במה שפירש"י דהא דלא התירו במחיצה שאינה של שתי וערב יותר מבית סאתים הוא משום דהוי זה היקף גרוע, אשר היינו משום שדעתו דודאי חשיב היקף דשיירא היקף לדירה, וכמו שפירש כן לעיל דט"ז: ד"ה ליתן להן כל צרכן, וע"כ כל הא דלא שרי יותר מבית סאתים הוא משום דהוי זה היקף גרוע.

אך הנה בחי' הרשב"א והריטב"א לעיל דכ"ב. מפורש דפליגי בזה, וס"ל אף בזה הטעם הוא משום דל"ה זה היקף לדירה, ז"ל הרשב"א שם, דלא שרינן לעיל אפילו במחיצה דחבלים דעדיפא אלא כדי צרכן ואפי' לרבנן ובלבד שלא יהא בית סאתים פנוי, ואע"פ שהחבלים עדיפי, ולא חשבינן לה מוקפת לדירה כיון שאין דרים בה, עכ"ל, וז"ל הריטב"א שם, ועוד דכיון דאין תשמישו אלא לקיצין ולפי שעה אינו חשוב דירה, דא"כ תקשי להו לרבנן למה לא התירו בשיירא בית סאתים פנוי, דהא התם מחיצות חבלים חשובות יותר מפסים, כדאיתא בריש פרקין, ועיקרם לתשמיש אדם, וקשיא דרבנן דפסין לרבנן דחבלים, אלא ודאי דתשמיש לפי שעה ושהוא בא לקיצין כגון זה לא חשיב דירה ואין היקפו היקף דירה וכו', עכ"ל, והרי להדיא דהא דלא התירו בחבלים יותר מבית סאתים, הוא משום דהוי תשמישן לפי שעה ול"ח זה היקף דירה.[[323]](#footnote-324)

וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל די"ח. ד"ה אפילו, דהא דלא התירו בשיירא יותר מבית סאתים הוא משום דל"ה זה היקף דירה, וכמש"כ שם בתי' קמא, ז"ל, וי"ל דגבי שיירא הואיל ונעשה לצורך שעה ל"ה חשיב מוקף לדירה כמו פסין, עכ"ל, וכן מבו' גם בתוס' הרא"ש שם,[[324]](#footnote-325) וכן מבו' גם בל' התוס' לעיל די"א. ד"ה אילימא שכתבו בתו"ד, ז"ל, ועוד דבשיירא אין להתיר כמו בחצר "שמוקף לדירה", עכ"ל, והרי דשיירא ל"ח היקף לדירה, ועמד בזה האבנ"ז סוף הל' עירובין.

יא] ונראה לפ"ז, דבעיקר הגריעותא דקרפף שלא הוקף לדירה, פליגי בזה רש"י עם תוס' הרשב"א והריטב"א, דלדעת רש"י הוי הגריעותא בהמחיצות, דהיקף שלא נעשה לדירה הוא היקף גרוע, ודמי זה למחיצה שאינה שתי וערב, ולמחיצה העומדת מאלי', דהוי זה היקף גרוע, וה"נ היקף שלא לדירה הוי היקף גרוע, וכל' רש"י בדי"ט: דהוי היקף שלא כתקנו, וע"כ לא שרי בזה יותר מבית סאתים.

אך לדעת תוס' ודעימייהו דמצינו לשיעורא דיותר מבית סאתים רק בדין קרפף שלא הוקף לדירה, הרי יל"פ דהגריעותא דקרפף שלא הוקף לדירה אי"ז גריעותא בהמחיצות, אלא הוי הגריעותא בהרשות, דכל היכא שאין הרשות מקום דירה לא התירו חכמים יותר מבית סאתים.[[325]](#footnote-326)

והנה בסוגיין דכ"ד. אמרי' דאם הוקף ולבסוף פתח ל"מ, ואכתי לא שרי יותר מבית סאתים.

ולפמש"נ נראה דטעם דין זה תלוי הוא בפלוגתת רש"י ותוס' ודעימייהו, דלדעת רש"י דהגריעותא דקרפף שלא הוקף לדירה, הוא דמחיצות שלא נעשו לדירה הוו מחיצות גרועות, הרי דמה"ט אף אם פתח אח"כ, מ"מ כיון שבשעת עשיית המחיצות לא הוו לדירה, הוי זה היקף גרוע, וע"כ לא שרי בזה יותר מבית סאתים.

ולדעת תוס' ודעימייהו דהגריעותא דקרפף שלא הוקף לדירה הוא משום דאין הרשות מקום דירה, נ' דהא דל"מ הוקף ולבסוף פתח, הגם דהשתא משמש המקום לדירה, הוא משום דקביעות רשות למקום דירה הוי רק ע"י מחיצות, שהם מסיימים ומיחדים המקום לדירה,[[326]](#footnote-327) וע"כ כל שבשעת עשיית המחיצות אכתי ל"ה המקום משמש לדירה, ולא הועילו המחיצות לייחד ולסיים המקום לדירה, תו אף אחר שפתח לו בית, אין מתיחד המקום למקום דירה, דליכא מחיצות שייחדוהו למקום דירה.[[327]](#footnote-328)

ועי' היטב בד' תוס' וש"ר לקמן דס"ז: שמבו' בדבריהם דכל שהוקף לדירה עומד הוא בפועל טפי לדירה, וע"כ דעת התוס' והרא"ש והריטב"א והר"ן שם דהא דא' מבני מבוי שיש לו פתח לקרפף אינו אוסר, הוא דוקא בשלא הוקף הקרפף לדירה, אך אם הוקף לדירה הוי כביתו וחצירו ואינו עומד במקום המבוי, עיי"ש.

ומקור לזה נראה, ממש"כ הראשונים בסוגיין דכ"ג., דלדעת ריב"ב מהני שומירה ובית דירה בקרפף בית סאתים, אף שהוקף ולבסוף פתח, ומד' הראשונים שם מבו' דהוא חד דינא עם הא דמתיר ריב"ב בקרפף בית סאתים בשהוא סמוך לעיר, הגם שאי"ז היקף דירה גמור, וכן לדעת הרשב"א ודעימי' אף הא דמתיר בשומירה, הגם דלא חשיב זה דירה גמורה, וצ"ב מה ענין זל"ז.

ומצינו בתוס' הרא"ש שם שמבו' בדבריו הטעם בזה, ז"ל, הלכך נראה דהך שומירה ובית דירה דירה גרועה היא, ולא בעי' פתח ולבסוף הוקף וכו' אבל ביתר מבית סאתים בעי' דירה חשובה כגון פתח ולבסוף הוקף, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהגריעותא דהוקף ולבסוף פתח, הוא דכה"ג הוי זה דירה גרועה, וע"כ בבית סאתים דסגי לריב"ב בדירה גרועה, שפיר מהני אף הוקף ולבסוף פתח, וכ"ה גם בל' הרא"ש בפסקיו סימן ב', ז"ל, אבל למאי דפרישית דשומירה ובית דירה הוי דירה גרועה ומהניא אף בהוקף ולבסוף פתח בבית סאתים וכו', עכ"ל, ולפ"ז מבו' דהא דשרי ריב"ב בהוקף ולבסוף פתח, הוי חד דינא עם הא דשרי בסמוך לעיר ובשומירה, אשר היינו משום דל"ב בזה דירה גמורה, וע"כ מה"ט שרי גם בהוקף ולבסוף פתח, הגם דאי"ז דירה גמורה.

ואמנם עיקר הדבר צ"ב, מ"ט נימא דהוקף ולבסוף פתח הוי דירה גרועה, ונ' דזה מתפרש כמש"נ בדעת התוס' ודעימייהו, דהא דל"מ הוקף ולבסוף פתח, הוא משום דיחוד המקום לדירה הוי ע"י המחיצות, וע"כ כל שבשעת עשיית המחיצות לא נתיחד המקום לדירה, תו אף דהשתא הוא משמש לדירה ל"ח מקום דירה, ואשר ע"כ לדעת ריב"ב דל"ב שיהא המקום מקום דירה גמור, וסגי בדירה גרועה, שפיר מהני אף הוקף ולבסוף פתח, דהגם דאי"ז מקום דירה גמור, מ"מ כיון שה"ז משמש לדירה הוי זה דירה גרועה.

אך יל"פ בזה בע"א, דהנה בתשו' הרשב"א מכת"י שנד' בתשובותיו למכילתין הוצ' אורייתא, מבו' דהא דשרי ריב"ב אף בדאיכא שומירה ובסמוכה לעיר, היינו דהגם דאי"ז מקום דירה, מ"מ כיון דעי"ז הוא משתמש שם טפי, התירו חכמים בדלי"ב יותר מבית סאתיםולפ"ז הרי דמה"ט ל"ב שיהא פתח ולבסוף הוקף, דכל הא דבעי' פתח ולבסוף הוקף הוא רק היכא דבעי' שיהא המקום מקום דירה, דלזה בעי' לכח המחיצות וכמש"נ, אך משא"כ בקרפף בית סאתים דשרי ריב"ב אף בשאינו מקום דירה, וסגי במה שהוא משתמש בו טפי, הרי דמה"ט שרי אף בפתח ולבסוף הוקף כיון דהשתא הוא משתמש בו טפי, וז"פ.

ונ' עוד מקור לזה, ממש"כ תוס' והראשונים לקמן ד"צ:, דבגג דבלא"ה חשיב קצת מוקף לדירה, מהני לי' הפחת לשווי' מוקף לדירה לגמרי כחצר, הגם דהוי הוקף ולבסוף פתח, עכ"ד, ומבו' להדיא בזה דהא דל"מ הוקף ולבסוף פתח, הוא משום דל"מ הפתח לשווי' המקום מוקף לדירה, דליחד המקום למקום דירה בעי' שיעשה מחיצות לשם דירה, ואשר זהו מש"כ דבגג דמעיקרא חשיב קצת מוקף לדירה, מהני הפחת לשווי' מוקף לדירה לגמרי.

שוב מצאתי שכבר נחלקו בזה האחרונים, דהנה בשו"ת נובי"ת או"ח סי' מ"ז כתב שאין ללמוד דין היקף לדירה מדין דירה למזוזה, שהרי לא בכל מילי שוה למזוזה, דאם הוקף ולבסוף ישב בשבת לא מקרי הוקף לדירה ובמזוזה חייב, עכ"ד.

ובהגה' החת"ס כתב ע"ז, ז"ל, ויש לדחות דחייתו דבשבת במחיצה תליא. ומה ענין מזוזה למחיצה, לכן אמרו כל מחיצה שלא הוקפה לדירה לא שמה מחיצה, ובמזוזה מה לי אם הי' שמה מחיצה או לא, אך גדר הדירה שיהי' אותה המחיצה היקף לה ילפינן ממזוזה דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, עכ"ל, וכ"כ גם בשו"ת או"ח סי' צ"ה.

והרי להדיא שנחלקו בטעם הא דל"מ היכא שהוקף ולבסוף ישב, דהנוב"י ס"ל דהגריעותא בזה הוא משום דכה"ג אינו מתיחד לדירה, דרק ע"י המחיצות הוא שנעשה למקום דירה, ומזה הוא שהביא דחזי' דאף דל"ה בית דירה לענין שבת מ"מ הוי בית דירה לענין מזוזה, והחת"ס פליג ע"ז דהא דלגבי שבת ל"מ הוא משום דהמחיצה ל"ש מחיצה, אך הוי מקום דירה מעליא, וע"כ ה"ז חייב במזוזה.

יב] ולפי המבואר נראה, דבזה הוא דפליגי רש"י וש"ר אם שֶם קרפף ליחלק מן החצר והבית, לא תליא כלל בשֶם קרפף דהוי כרמלית כשהוא יותר מבית סאתים, או דכל דחשיב קרפף דהוי כרמלית כשהוא יותר מבית סאתים, ה"נ חשיב קרפף שהוא רשות חלוקה מן החצר והבית.

ולפמש"נ נ' דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי כרמלית, אי"ז משום שהמקום אינו מקום דירה, אלא הוא משום גריעות המחיצות דהוי ההיקף היקף גרוע, ואשר ע"כ כד דייני' לגבי הדין דקרפף הוי רשות חלוקה מן החצר והבית, ל"ד כלל לדינא דקרפף יותר מבית סאתים דהוי כרמלית, דהתם הוא משום דההיקף הוא היקף גרוע, אך הא דהקרפף הוי רשות חלוקה הוא משום שאינו מקום דירה, ול"ש כלל ב' הדינים להדדי.

ואשר ע"כ מקום שהוקף ולבסוף פתח, הגם שדינו כקרפף שהוא כרמלית ביתר על בית סאתים, הרי היינו משום דהמחיצות לא נעשו לדירה, אך המקום עצמו חשיב מקום דירה גמור, וע"כ מותר לטלטל ממנו לחצר ולבית.

אך משא"כ לדעת התוס' ודעימייהו דהא דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי כרמלית, הוא משום שאינו מקום דירה, הרי דדמי ממש להא דקרפף הוי רשות חלוקה מן החצר והבית, דהוא נמי משום שאינו מקום דירה, ואשר ע"כ כל שהוקף ולבסוף פתח דאיסורו הוא משום שלא נתיחד למקום דירה, ה"נ הוי רשות חלוקה, ואסור לטלטל ממנו לחצר ולבית, ודו"ק.

בריך רחמנא דסייען

1. אך בד' הריטב"א יל"ע אם זה מתישב עם ד' הריטב"א בדס"ה: דלהלכה ל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אלא כל דשכיח דדיירי אוסר עליהם הגוי, וי"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם מד' הרשב"א נ', דאם ל"ה בעי' שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, הי' הגוי אוסר בכה"ג, ול"ה חשיבי כישראל יחיד, וגדולה מזו מצינו בחי' הרשב"א לקמן דע"ד: בתו"ד, עיי"ש שנקט דאי נימא דב' ישראלים הדרים בבית א' שכיח דדיירי, הרי דכל מה שאין הגוי אוסר עליהם הוא משום דאין אוסרין זע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך יש לדחות למש"נ בסימן ט"ו סק"ה לדון, דאלמלי הגזירה דגוי ה"ה כרבים לא הי' לנו לאסור בכה"ג אף אם ל"ב שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, והיינו משום דרגל הגוי היא רגל המותרת במקומה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועמש"נ עוד בדעת הרשב"א בעבוה"ק בדינים אלו דג' חצירות ודישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, בסימן ט"ו סק"ט. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה ראיתי להוכיח בדעת התוס' דאף בדהוו הישראלים מקבלי פרס אוסר הגוי עליהם, והוא ממש"כ התוס' לקמן דע"ד. דב' חצירות שהם של אב ובנו ומקבל הבן פרס מאביו, לא חשיבי כחצר אחת כיון שאין פתוחות זל"ז, "כי במה שהם של אב ובנו אין לחשבן אחת יותר מבשל נכרים ועירבו, דטפי מעירוב ל"מ מה שהם של אב ובנו להחשב אחת" וכו', עכ"ד, והנה הרי בד' התוס' לקמן דס"ג: מבו' דאף היכא דחייל העירוב בין ב' הישראלים מ"מ הגוי אוסר עליהם, ול"מ עירוב לחשבן כיחיד במקום גוי, וא"כ ה"נ במקבלי פרס שכתבו התוס' דלא עדיף מעירוב, נמי אוסר הגוי עליהם.

   אמנם נ' דאי"ז נכון כלל, דהאמנם אם נבא לדון בדין מקבלי פרס שלא יאסור הגוי עליהם, משום דחשיבי "כיחיד", הרי דבזה ודאי כנים הדברים דלדעת התוס' לא עדיף מקבלי פרס מעירוב שאינו חושבן כיחיד, אך הרי יש להתיר במקבלי פרס משום דאין ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ואין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים אוסרין זע"ז, ובזה אין לדמות מקבלי פרס לעירוב, דבעירוב שפיר חשיב דאוסרין זע"ז כיון שמצד עיקר הדיורים הם אוסרין זע"ז, ואך שהעירוב מתיר איסורן, ומשא"כ במקבלי פרס דאין אוסרין זע"ז שפיר י"ל דאין הגוי אוסר עליהם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה ד' השבה"ל צ"ע, דמה מקום יש לדון שיאסור הגוי עליהם, הרי במחנה הקילו דא"צ לערב, וא"כ מ"ט יאסור הגוי, הרי אף שדירת הגוי אוסרת, מ"מ הרי במחנה התירו לאיסור עירובי חצירות.

   ונ' פשוט בביאור ד' השבה"ל, לפ"מ שדקדק האבנ"ז בסי' ש"ז סק"ה מד' רש"י לעיל די"ז. דלא התירו במחנה אלא היכא שיש פתח ביניהם, ופירש הטעם בזה, דהא דהתירו במחנה לאו היינו שהתירו איסור עירובי חצירות, אלא היינו דהקילו דחשיבי כמעורבין אף בלא עירוב, וע"כ בעי' שיהא פתח ביניהם, דבלא זה ל"מ הוו כמעורבין, ועיי"ש שדקדק מד' הרמב"ם דפליג ע"ז ושרי אף בלא פתח, משום דלדעתו גדר הדין הוא דהתירו איסור חצירות, וע"כ ל"ב פתח ביניהם, ולפ"ז נ' דמה"ט נקט השבה"ל דהיכא שיש גוי עמם אין להתיר, דכ"ה דא"א להתערב עם הגוי ע"י עירוב, ה"נ ל"מ להתערב עמו מכח הך דינא דבמחנה הם מעורבין מאליהם, וע"כ בדין שיאסור הגוי עליהם, ואך שנסתפק שמא אין הגוי אוסר עליהם משום שאין אוסרין זע"ז. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם יל"פ שלא נסתפק השבה"ל בעיקר הדין אם בעי' אוסרין זע"ז, אלא ספיקו הוא שמא אף במחנה חשיבי כאוסרין זע"ז, כיון דדיוריהם חלוקין וכה"ג בעלמא אוסרין זע"ז, ואך במחנה הקילו שלא יאסרו זע"ז.

   והצד לומר דכה"ג חשיבי דאין אוסרין זע"ז, מתבאר היטב לפמש"נ בהערה לעיל עפי"ד רש"י לעיל די"ז. דגדר הדין דפטרו במחנה מעירובי חצירות הוא משום דחשבינן להו כמעורבין מעצמן, ונת' שכ"ה מוכח בד' השבה"ל, ואשר ע"כ שפיר י"ל דחשיבי דאין אוסרין זע"ז.

   ויל"פ עוד בטעם ספיקא דהשבה"ל, דהגם דדינא דא"צ לערב במחנה הוא משום שהן מעורבין מעצמן, מ"מ י"ל דחשיב שהן אוסרין זע"ז, דדמי לכל ב' במקום גוי שעירבו דאף היכא דחייל העירוב אכתי חשיבי אוסרין זע"ז, כיון שבלא העירוב היו אוסרין זע"ז, וה"נ במחנה הגם שהקילו שהן מתערבין אף בלא עירוב, מ"מ חשיבי אוסרין זע"ז.

   אך מל' השבה"ל נ' דהא פשיטא דלא חשיבי אוסרין זע"ז, ונ' דהיינו משום דמפרש דהא דפטרו במחנה מעירוב היינו שהן מעורבין מעצמן, וכמש"נ לעיל בדעתו, ואשר ע"כ ס"ל דלא חשיבי אוסרין זע"ז, ול"ד לב' שעירבו דבעיקר דינם הן חלוקין זמ"ז, ואך דאיכא עירוב המערבן, וע"כ חשיבי אוסרין זע"ז, ומשא"כ במחנה שהקילו שהן מעורבין מעצמן, לא חשיבי אוסרין זע"ז, ומה"ט ג"כ כתב הב"י דאי"ז צריך לפנים, וזה משום שדעתו דבעי' אוסרין זע"ז, וע"כ פשיטא דבמחנה דאין אוסרין זע"ז אין אוסר הגוי עליהם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. ע' בית מאיר סי' שפ"ב סי"ז שכתב דצ"ל לא שכיח דדיירי, וע' בסימן ב' סק"ב בהערה שהבאנו כן מד' הראשונים דב' ישראלים בבית א' לא שכיחי דדיירי, ובאמת יל"פ ד' מהרי"ל גם לפי הגיר' שלפנינו, שכונתו דב' ישראלים בבית א' לא שכיחי דדיירי משום דמרתתי מן הגוי. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם ילה"ע בזה בד' מהרי"ל, דהנה מבו' בדבריו דלמד מסוגיא דלחמן בר ריסתק, דאף דע"י ביטול רשות חשיבי כחד, מ"מ אוסר הגוי עליהם, משום דשכיחי דדיירי ול"מ ביטול רשות במקום גוי, וה"נ ל"מ תפיסת יד במקום גוי, וצ"ב בזה, שהרי הא דס"ל לרבא דל"מ הביטול לחשבן כחד, הוא רק משום דא"כ ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי, אך מעיקרא דדינא מודה רבא דמהני ביטול רשות לחשבן כיחיד במקום גוי.

   וביותר צ"ע שלכאו' סותר מהרי"ל ד' עצמו בשו"ת החדשות סי' ל"ט אות ב', ז"ל שם, ואעובדא דלחמן בר ריסתק חזינן לאביי דאמר בטילו רשותייכו לגבי חד והו"ל יחיד במקום גוי, ואע"ג דשכיחי דדייר משום ישראל חביריו הדרים עמו ואפ"ה שרי אביי, ורבא לא פליג עלי' אלא משום א"כ בטלת תורת עירוב כו' אבל משום דשכיחי דדייר לא אסר, עכ"ל, ועיי"ש שהביא כן גם מד' התוס' לקמן דס"ה: וההג"א שם, ומד' הרא"ש בחצר אחת של ישראל שיש בה ב' בתים, דמבו' בהנך דוכתי, דהגם דשכיח דדיירי, מ"מ לא פלוג רבנן, וכל דליכא אלא ישראל א' אין הגוי אוסר, ולכאו' זה להיפך מדבריו הכא, ועמש"נ בסימן ב' סק"ד לבאר מה שלמד מהרי"ל מסוגיא דלחמן דאין ישראל יחיד אוסר אף היכא דשכיח דדייר, אשר בפשוטו צ"ע דאדרבה בסוגיא דהתם מתבאר להיפך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומחודש בדבריו, דגדר היתר תפיסת יד הוא דגורם לו שותפות בההוא בית כמו בעה"ב שהי' שותף עם שכיניו, ונת' בזה במק"א. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובמק"א נת' דיל"פ דהך דינא שכתב הרמ"א בסי' ש"ע דל"מ תפיסת יד היכא שיש עמהם דיורין אחרים בחצר ומוליכין עירובן למקום אחר, הוא נמי מה"ט דתפיסת יד הויא כעירוב, והרי מבו' בגמ' דע"ג. דעירוב דמי למקבלי פרס, וכל הא דה' שגבו עירובן כשמוליכין עירובן למקום אחר עירוב א' לכולן, הוא רק משום שאין עמהם דיורים אחרים בחצר, עיי"ש, ואשר ע"כ אף תפיסת יד דדמי לעירוב, ל"מ היכא שיש עמהם דיורים אחרים בחצר. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה צ"ב מה שהביא הרמ"ך מאב ובנו, ויל"פ כונתו להביא נפ"מ בדינא דאוסרין זע"ז, דמה"ט היכא דאיכא אב ובנו ומקבל הבן פרס מאביו, אין הגוי אוסר עליהם, משום דאין אוסרין זע"ז, ועמש"נ בדין זה להלן סק"ט.

    אך יותר נ' בל' הרמ"ך, שבא להוכיח דבעי' אוסרין זע"ז, מהא דהיכא שאב ובנו דרים בבית א' אין הגוי אוסר עליהם, הגם דכה"ג שכיח דדיירי, ובע"כ דכל שאין אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר עליהם.

    אך בדעת הרמב"ם בזה י"ל בתרי גווני, חדא י"ל, דאף דל"ב אוסרין זע"ז, מ"מ בעי' שיהיו ב' ישראלים, וע"כ כל שדרים בבית א' וחשיבי כחד, אין אוסר הגוי עליהם, וי"ל עוד כמו שהבאנו בסימן ב' סק"ב בהערה מד' הראשונים דב' הדרים בבית א' לא שכיח דדיירי, וע"כ הוא דאין הגוי אוסר עליהם. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיקר דין זה דאוכלין על שלחן א' חשיבי כחד, כ"ה גם בס' האורה לרש"י סי' נ"ב, וכן הביא בס' העתים סי' ק"ט בשם גאון, וכ"ה בארחות חיים עירובין סי' כ"א והביא כן גם בשם ר' יהודאי גאון, וכ"ה גם בכל בו סי' ל"ג. [↑](#footnote-ref-14)
14. אמנם מד' הלח"מ שם מ' דמפרש, דכל עיקר הדין שהגוי אוסר, הוא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וליכא כלל דינא דהגוי אוסר, וע"כ היכא דא"צ עירוב ל"ש כל עיקר הדין דהגוי אוסר, ועמש"נ בזה בסימן ה' סק"ז. [↑](#footnote-ref-15)
15. והאמנם בבית מאיר סי' שפ"ב כתב דהרא"ש לא הכריע בזה, ונ' בביאור ד' השעה"צ שדקדק מד' הרא"ש דכה"ג אין הגוי אוסר, דהוא ממה שדן הרא"ש שם לאסור רק משום שעירבו עם רבי מנחם, אך בלא"ה לא הי' הגוי אוסר עליהם, כיון שהי' מקבל פרס מאחיו, עיי"ש, אך יש לדחות, דהנה בד' הטור שם מבו' דאיירי דהיו אוכלין ממש על שלחן א', וי"ל דרק משו"ז הוא דאין הגוי אוסר עליהם, דחשיבי כחד ממש. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואמנם יש לפקפק בזה, דהרי השו"ע איירי בשיש בחצר הישראלים הקבועים כמה בתי ישראל, וא"כ הרי בכה"ג שכיח דדיריי, וע"כ אף אי נימא דמ"מ אין הגוי אוסר עליהם במבוי משום דחשיבי כחד לגבי המבוי, מ"מ כל דאיכא ישראל אורח בחצר אחרת, אשר נמצא דאיכא ב' ישראלים בעיר, וגם שכיח דדיירי, בדין שיאסור הגוי עליהם, אך י"ל דאין הגוי אוסר אלא היכא דמכח דאיכא ב' ישראלים הוא דשכיח דדיירי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי"ש שכתבו דמה"ט פנימי במקומו מותר, אף דשכיח דדייר, ונ' דגם הראב"ד והרשב"א שם שהוצרכו לטעם אחר מ"ט לא אסרו על הפנימי, אי"ז משום דפליגי וס"ל דכל דשכיח דדייר יש לאסור אף בישראל א', שהרי הרשב"א כתב כן גם קודם שהביא ד' הראב"ד ולא אסרינן אלא בדאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולפ"ז ודאי דאין לאסור ביחיד אף היכא דשכיח דדייר, ואשר ע"כ נ' דמה שדנו הראשונים מ"ט אין הפנימי אסור, הוא משום דס"ל דכיון דאיכא בב' החצירות ב' ישראלים, ואיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז במקום גוי, שפיר מצי הגוי לאסור אף על הפנימי, ונת' עוד בזה במק"א. [↑](#footnote-ref-18)
18. וצריך להוסיף בזה, דהנה הרי בהא מודו כו"ע, דהיכא שדרים בבית א' כמה בנ"א דאין הגוי אוסר עליהם, והנה בפירש"י בדס"ב: כתב בתו"ד דב' ישראלים הדרים בבית א' הוי שכיח דדייר, ואפ"ה לראב"י אין הגוי אוסר עליהם עד שיהיו דרים בב' בתים, עיי"ש, אך לפי גירסת רש"י אין מקור לזה, וע' כן בשעה"צ סי' שפ"ב סקט"ו שכתב דבב' ישראלים הדרים בבית א' שייך טעם הגזירה, ומ"מ לא אסרו בזה, אך לדעת הריטב"א נ' דבע"כ צ"ל דאף ב' ישראלים הדרים בבית א' הוי לא שכיח דדיירי, דאם הוי שכיח דדיירי מ"ט אין אוסר הגוי עליהם, דהגם דחשיבי כישראל א', הרי כל דשכיח דדייר אוסר הגוי אף על ישראל א'.

    ובאמת מצינו הדברים מפורשים כן בד' הריטב"א לקמן דע"ד: בתו"ד, לגבי דינא דאסור לעשות יחיד במקום גוי, ז"ל, ומיהו אפילו יש הרבה אנשים בבית אחד לעולם חשיבי דהוי יחיד במקום גוי וכו', אלא ודאי כיון שכולם דרין כאחת בחבורה אחת כיחיד דיינינן להו שמא ייראנו שם יחידי לפעמים, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א שם בתו"ד, ז"ל, ועוד דכל שהם דרים בבית אחד לא שכיח דדאיר קרי לי' וכו', עכ"ל, וכ"ה גם במאירי בריש פירקין שאין הגוי מתירא אלא מב' ישראלים הדרין בב' בתים, עיי"ש, וכ"נ גם מכוון מהרי"ל בסי' קמ"ז הבאנו דבריו בסימן א' סק"ו וכמש"כ הבית מאיר סי' שפ"ב סי"ז.

    והנה בבית יוסף ר"ס שפ"ב חידש, דאף היכא שאוסרין ב' הישראלים זע"ז, מ"מ היכא שהן דרין בבית א' אין הגוי אוסר עליהם, ודקדק כן מל' הטור שכתב עד שיהיו ב' ישראלים דרים בב' בתים, וע' בפמ"ג שם ובשעה"צ סק"ב, ובספר האיר יוסף סי' ג' כתב בביאור ד' הב"י עפי"ד המאירי דאין הגוי מתירא מב' ישראלים הגרים בבית א', וע"כ כה"ג אין הגוי אוסר עליהם, אך בל' הריטב"א שהבאנו מפורש דכל מה דחשיבי כיחיד הוא רק בשדרין כולן "בחבורה אחת", וזה שלא כד' הב"י, וכן נ' גם מד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ג ובמיוחסות סי' רי"ז דכל היכא דהישראלים אוסרין זע"ז אוסר הגוי עליהם, וליכא תנאים אחרים בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ודמי להיכא דביטלו כולם רשותן לגבי תרי, דודאי אוסר הגוי עליהם, אף אם הוי זה מילתא דלא שכיחא שיבטלו כולן רשותן לתרי, וז"פ, ובאמת הוא מוכח בסוגיא שם מיני' ובי', שהרי לא התיר אביי אלא משום דע"י הביטול הוו כחד, אך אם ל"ה חשיבי כחד ודאי הי' הגוי אוסר עליהם, הגם דהוי זה מילתא דלא שכיחא, וז"פ. [↑](#footnote-ref-20)
20. והנה בביאוה"ל סי' שפ"ב ס"ג, ז"ל, דע דהב"י בסוף הסימן הביא דעה אחרת בזה בשם המרדכי דאינו מותר לטלטל דרך פתח או אפילו הוא דרך חלון אם הוא למטה מעשרה, ואם ירצה לטלטל יטלטל דרך חלון שהוא למעלה מעשרה או דרך הכותל מלמעלה דלא ניחא תשמישתי' ולא גזרו בזה, ועוד הוסיף המרדכי דגם באופן זה אינו מותר רק בשפתח של כל חצר יוצאת למבוי אחר דאינם אוסרים זע"ז במבוי, אבל אם פתחיהם יוצאות למבוי אחת שאוסרים זע"ז במבוי עד שישכרו רשותו [וכגון דאיכא שתי חצרות של ישראל], בזה אסורים לטלטל מחצר לחצר בכל גווני אפילו דרך כותל למעלה, עכ"ד, [לפי פי' הב"י שהוא עיקר למעיין היטב במרדכי וכמו שכתב בבית מאיר], עכ"ל.

    והנה מש"כ המ"ב דאם אין פתוחין למבוי שרי לטלטל מזל"ז דרך חלון למעלה מי' או דרך כותל, הגם דפתוחין זל"ז, לא זכיתי להבין, דלכאו' בד' המרדכי מבו' דהיכא שיש ביניהם פתח או חלון למטה מי', אסור לטלטל מזל"ז אף דרך חלון למעלה מי' או דרך הכותל, כיון דבכה"ג שכיח דמשתמש ישראל בהדי', וע"כ כה"ג הויא דירתו דירה לאסור עליהם לטלטל מחצירם לחצירו אף אם יטלטלו דרך חלון למעלה מי' או דרך הכותל, ורק היכא שאין ביניהם פתח או חלון למטה מי', דלא שכיח דמשתמש ישראל בהדי', לא גזרו חכמים שתהא דירתו דירה ומותר לטלטל מזל"ז דרך חלון למעלה מי' או דרך הכותל, גם הסברא בד' המ"ב צ"ע, דמ"ש לחלק כיצד הוא מטלטל מזל"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-21)
21. והעירוני דיש לתמוה ע"ד המרדכי, דלדבריו מ"ט אמרו בדס"ה: דפנימי במקומו מותר, הרי כיון דבמבוי אסרי אהדדי, א"כ מ"ט שרי לפנימי להוציא מביתו לחצר, הרי אף אם הי' דר הגוי בחצר אחרת הי' אסור להוציא לחצר הגוי, וא"כ ה"נ בשדר עמו יחד יהא אסור להוציא מביתו לחצר, ואולי י"ל דכיון שכולן יוצאין דרך פתח א' למבוי, אין הגוי אוסר עליהן במבוי, וזה למש"נ בסימן ו' סק"ו בדעת הרא"ש, דבני חצר אחת שיוצאין דרך פתח א' למבוי אין אוסרין כלל זע"ז במבוי, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ושוב מצאתי מפורש כן בשו"ת מהרי"ל החדשות סי' ל"ט אות ב', עייש"ה שנ' דעתו, דהיכא דאיכא ב' חצירות של ישראל הפתוחות למבוי, וסילקו דריסת רגלו של הגוי מן המבוי, מ"מ אם פתוח חלונו של גוי לבורו של א' מהן אוסר הגוי עליו למלאות מבורו, גזירה שמא ילמד ממעשיו דרך חלון, וכתב שם דל" דלד' המרדכי דאין הגוי אוסר דרך חלון, דזהו רק בחלון למעלה מי' דלא חזי לתשמיש, אך חלון תוך י' הוי כפתח גמור, עיי"ש, והרי דאף דבן החצר השני אינו דר כלל בהדי הגוי, מ"מ כיון שב' הישראלים דרים יחד, וא' מהן דייר בהדי הגוי, אוסר הגוי עליו. [↑](#footnote-ref-23)
23. והנה אמנם כ"ז הוא אם אתינן להתיר משום העירוב, אך ודאי מותר לטלטל בכל חצר מן הבתים לחצר, כיון דלזה ל"ב להיתר העירוב, וזה מוכח מסוגיא לקמן דס"ה: בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דאמרינן דפנימי במקומו מותר, הגם דמוקמי' לה בשעירבו, וז"ב, ועמש"כ עוד בזה להלן סק"ו בהערה, וע' להלן סק"ט שהבאנו מש"כ המאירי שם דהא דהפנימי במקומו מותר ול"ח כב' ישראלים במקום גוי משום העירוב, הוא משום דאין עירוב מועיל במקום גוי ול"ח כלל העירוב, עיי"ש.

    ואמנם ילה"ע בזה, ע' בספר האיר יוסף שעמד בזה, דמ"ט לא נאסור אף בכה"ג למ"ד דאמרו דיורים להחמיר ויהא ב' במקום גוי, דהך מימרא ר"י קאמר לה משמי' דרב, ואיהו גופי' ס"ל דאמרי' דיורין להחמיר וכמש"כ הראשונים לעיל דמ"ח:, ואי נימא דבמקום גוי ל"ח העירוב כלל (וכמש"כ המאירי) ניחא, אך אין נ' כן בד' הראשונים בדס"ה: שדנו דנאסור על הפנימי שדר במקום הגוי ולא על החיצון , ואם במקום גוי ל"ח העירוב, ודאי יש לאסור על החיצון משום דריסת רגלו של הישראל שבפנימית, והאמנם דל"ש דיורין להחמיר רק היכא שנתנו עירובן בפנימית, אך סתימת הדברים מ' דאיירי אף בכה"ג.

    ונ' דל"ק כלל, שהרי הא דאמרי' דיורין להחמיר היינו שדיורי חיצונה הוו בפנימית ע"י שעירובה שם, וממילא דחשיבי כב' הדרים בבית א' ואין אוסרין זע"ז, ובכה"ג אין אוסר הגוי, ול"ד לסוגיא דלעיל דמ"ח: ולקמן דס"ו: דבההיא דלעיל דמ"ח: לא עירבו ב' החיצונות, ובההיא דלקמן לא עירב א' מן הפנימית עם החיצונה, וע"כ הוו כה' השרויים בחצר א' ולא עירבו כולן זא"ז, וכמש"א לעיל דמ"ח: ובפירש"י שם, אך הכא ל"ח כלל אוסרין זע"ז, וז"ב. [↑](#footnote-ref-24)
24. אמנם באמת אף דלענין נידו"ד יש להוכיח מהתם וכמש"נ, מ"מ ד' הרשב"א לא נתישבו בזה, שהרי הרשב"א שם בא להוכיח מזה שלא כדעת רש"י, דלרש"י יש לאסור בב' חצירות הפתוחות לרה"ר משום דינא דאסור לעשות יחיד במקום גוי, והנה הרי ה"ט דאסור לעשות יחיד במקום גוי ל"ש רק בשפתוחה כל חצר לרה"ר, אך בפנימית וחיצונה נ' דאין לאסור מה"ט, שהרי אמרי' התם דשכיחי דדיירי בכה"ג משום דמירתת הגוי, וא"כ בכה"ג ל"ש כלל האיסור לעשות יחיד במקום הגוי, וא"כ הרי שפיר איצטריך לאשמועינן דאף בכה"ג אוסר הגוי עליהם, ואם היו אומרים האיסור בב' חצירות הפתוחות לרה"ר, ומשום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, ל"ה מצינו ללמוד לאסור בכה"ג דפנימית וחיצונה, וצ"ע מה שהוכיח הרשב"א מהתם דלא כרש"י, וי"ל דכונתו דמ"מ הי' להם להשמיענו רבותא טפי דאף בב' חצירות שפתוחות לרה"ר ועירבו יש לאסור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-25)
25. ויש להסתפק אם כה"ג דישראל וגוי בגדולה וישראל בקטנה אסר הגוי על ישראל שבקטנה, כיון שדיורי גדולה בקטנה וחשיב שדרים בקטנה ב' ישראלים וגוי, או דכיון שאין הגוי דר ממש בקטנה אינו אוסר על הישראל שבקטנה, דאין הגוי אוסר אא"כ הוא דר עם הישראל, ולא היכא דרק חשיב שגר עמו מדינא דדיורי גדולה בקטנה, (ובמק"א נת' בדעת הריטב"א דהיכא דאין הגוי גר עם הישראלים ואין לו אלא דריסת הרגל עליהם אין לאסור מדינא משום דכה"ג ל"ש שמא ילמד ממעשיו), ול' הרי"ד נ' דכה"ג דישראל וגוי בגדולה וישראל בקטנה אין הגוי אוסר כלל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-26)
26. וזה דלא כמו שנקט הפמ"ג סי' שפ"ב מש"ז ה' דכל שנפרצו חצר הישראלים והגוי זל"ז ביותר מי' חשיב דאיכא ב' ישראלים במקום גוי ואוסר הגוי עליהם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-27)
27. אמנם ילה"ע ע"ז, דלפ"ז תיקשי בההיא דלעיל דס"ה: בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דמוקמי' לה בשעירבו, ואמרי' דפנימי במקומו מותר, דמ"ט הוא מותר, הרי איכא ב' ישראלים בפנימית, דאף בן החיצונה אית לי' דריסת הרגל משום הרגל עירוב, ולדעת רש"י דל"ש עירוב מרגילה רק בהחצר שהניחו שם העירוב, י"ל בדוחק דאיירי התם שנתנו העירוב בחיצונה, אך סתימת הדברים לא מ' כן, ובספר האיר יוסף סי' נ' שכתב לישב בזה אי נימא דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי ולא חייל כלל העירוב, עמש"נ בזה באורך בסימן ה', וי"ל דע"כ ליכא בזה הרגל עירוב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-28)
28. וילה"ע בזה, דל' הרא"ש נ' שאם עירב עמהם ר' מנחם, הי' בדין שיאסור הגוי עליהם למלאות מן הבור, ואך שכיון שאין לו דריסת הרגל עליהם ל"ח שדר עמהם וע"כ אינו אוסר עליהם, וצ"ע בזה, דהגם דעירוב משוי להו כחדא וחשיב דאיכא ב' ישראלים, מ"מ אין לאסור רק אם אתינן להתיר משום העירוב, אך כל דל"ב להיתר העירוב אין לאסור, וכאשר מוכח ממש"א לקמן דס"ה: דפנימי במקומו מותר אף שעירבו ב' החצירות, וכמש"נ בזה לעיל סק"א בהערה, וא"כ בדין שאף אם הי' להגוי דריסת הרגל עליהם לא היו אסורין למלאות מן הבור, כיון שא"צ בזה להיתר העירוב, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-29)
29. ונ' עוד נפ"מ בזה, למש"נ בחי' הרשב"א לקמן דע"ה: דהיכא דאיכא ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, אין לאסור משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ונת' בזה במק"א, ולמש"נ מד' הרא"ש, הרי דמ"מ אם עירבו ב' החצירות זע"ז שפיר יש לאסור, דכה"ג חשיב דאיכא ב' ישראלים. [↑](#footnote-ref-30)
30. וע' להלן דע"ה. דאמרי' דדירת הגוי ל"ח דירה לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ודעת רוב הראשונים שם דלמסקנת הגמ' שם אי"ז כן, אלא אף דירת הגוי מהניא לדין בתים וחצירות, ובתוס' דע"ה. ד"ה הו"א פירשו הטעם לומר דמהני דירת הגוי לזה, דאף דלכו"ע ל"ש דירה לאסור, מ"מ להקל ולהתיר המבוי ליחשב בתים וחצירות פתוחין לתוכה אמר שמה דירה.

    והעירוני בזה, דהנה בל' רש"י בסוגיין ד"ה חצירות של גוי וסוד"ה ראב"י, נ' דדינא דדירת גוי ל"ש דירה, לאו היינו דליכא עלי' תורת דירה כלל, אלא היינו דלא חשיבא דירה זו לחלוק רשות לעצמה, עייש"ה, ולפ"ז מובן שפיר דלגבי דין בתים וחצירות יהני אף דירת גוי, ומד' התוס' שהוצרכו לפרש בע"א, נ' דס"ל דהא דדירת גוי ל"ש דירה היינו דליכא עלי' תורת דירה כלל, וע' להלן סק"ו מש"נ עוד ע"פ ד' רש"י אלו בגדר הדין דדירת גוי ל"ש דירה.

    וראיתי להסתפק בדין י' בתים זו לפנים מזו, דהבתים החיצונים ל"ח דירה לאסור משום דהוי בית שער לפנימים, ויש להסתפק היכא דהוו הבתים הפנימים של גויים, אם נמי לא חשיבי הבתים החיצונים דירה, או דכיון דדירת גוי ל"ש דירה, אף ליכא על הבתים החיצונים תורת בית שער, ולמש"נ נ' דכל מקום הספק בזה הוא לדעת התוס' דדירת גוי לא חשיבא כלל דירה, אך לדעת רש"י דרק לא חשיבא לחלוק רשות לעצמה, ודאי חשיבי הבתים החיצונים לבית שער, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-31)
31. ובתוהרא"ש לקמן דס"ו. כתב דשכירות ל"מ אלא להפקיע דירת הגוי שהיא גרועה דל"ש דירה ולא לדירת ישראל, ומ' מזה דגם אחר הגזירה אין דירתו דירה, וכמש"נ בדעתו.

    וע' עוד ברא"ש לקמן ד"ע: שפירש הצד דל"מ שול"ק בישראל, דהוא משום דדוקא בגוי דדירתו לא חשיבא כ"כ דירה מהני שול"ק, וכעי"ז כתבו התוס' לקמן דע"ב. דהא דהיכא דמושיל לי' דוכתא מצי לערב בע"כ של הבעלים, הוי זה רק בגוי, משום דדירת גוי לא חשיב כ"כ, עיי"ש, ועמש"נ בביאור דבריהם בסימן י"ד, ומ' מזה דאף אחר הגזירה לא שויוה לדירת הגוי דירה, וכמש"נ בדעתם.

    ובמג"א סי' ש"פ סק"ו כתב בדעת הר"מ, דבישראל אסור לשכור בשבת, ופירש הטעם בזה, ז"ל, דבשלמא גבי גוי אין דירתו דירה אלא שאסור משום גזירה לא מיקרי קנין, אבל בישראל אסור לשכור, עכ"ל, ונ' להדיא מזה דגם אחר הגזירה לא שויוה לדירת הגוי דירה, אלא אף שאין דירתו דירה מ"מ הוא אוסר משום גזירה, וע"כ שכירות המפקעת רשותו לא חשיבא כקנין. [↑](#footnote-ref-32)
32. וילה"ע בזה, עמש"כ הבית מאיר בסי' ש"ע, דכל דינא דירושלמי דאורח רגיל אוסר מיד, הוא רק בגוי ומשום דשייך בזה החשש שלא ילמד ממעשיו, אך אורח ישראל אינו אוסר אף ברגיל, וצ"ע דלכאו' אי"ז מתישב עם ד' התוס' שלא החמירו בגוי יותר מישראל. [↑](#footnote-ref-33)
33. ולפי מש"נ בסימן מ"ח סק"ג שגם הרשב"א גריס כגיר' תוס' ודעימייהו, נמצא שגם דעת הרשב"א היא כן דגדר הגזירה היא שהגוי אוסר אף שאין דירתו דירה, אך עמש"נ בסימן ט"ו סוסק"ז בהערה לפרש ב' פלוגתות הרשב"א עם הריטב"א בסוגיא להלן דע"ה:, דהרשב"א ס"ל דגדר הגזירה היא דמדרבנן שויוהו לדירתו דירה כדירת ישראל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-34)
34. וזה מתישב היטב למש"נ במק"א, דדינא דנאסרה אי"ז דין בעלמא דכל שנאסר נאסר, אלא היינו דאכתי חשבי' לדירתו לדירה, ואשר ע"כ שפיר י"ל כמש"נ דל"ש לאסור מכח זה רק בישראל, אך בגוי הרי חזינן דאף היכא שדירתו דירה כגון למ"ד דדירה בלא בעלים שמה דירה לא אסרו אלא היכא דאיתי', וע"כ ל"מ דין נאסרה כלל. [↑](#footnote-ref-35)
35. ולפ"ז נמצא דכל ד' רש"י דגדר הדין דאוסר הגוי הוא דשויוהו רבנן לדירתו דירה, מתישב רק לטעמי' דס"ל דגדר הדין דדירת גוי ל"ש דירה הוא דאינה חולקת רשות לעצמה, אך לדעת התוס' שנת' לעיל סק"א בהערה שדעתם דגדר הדין דדירת הגוי ל"ש דירה הוא דאין לה חשיבות דירה כלל, בע"כ דגדר התקנ"ח דגוי אוסר אי"ז דשויוהו רבנן לדירתו דירה, דא"כ תיקשי בההיא דישראל וגוי בפנימית וכו' מ"ט אינו אוסר על הפנימי, ובע"כ מוכח לדעתם דהא דגוי אוסר היינו דאף שאין דירתו דירה מ"מ הצריכו חכמים לשכור ממנו, וזה מתאים עם מש"נ בדעתם. [↑](#footnote-ref-36)
36. אמנם צריך לדחוק לפ"ז, דמש"א בגמ' דאין עירוב וביטול רשות מועיל במקום גוי, לא קאי לדעת ר"מ, אלא רק לדעת ראב"י, דלדעת ר"מ הרי ל"ב כלל להך דינא דאין עירוב וביטול מועילין לחשבו כיחיד במקום הגוי, שהרי לדעת ר"מ אף ביחיד במקום הגוי אוסר הגוי עליו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-37)
37. והנה אמנם יש לדחות, דהגם דהתם חייל העירוב לערב הבתים יחד ולערב החצירות יחד, מ"מ לא חייל העירוב לערב החצר שדרים בה עם הגוי והמבוי שדרים בו עם הגוי, והרי מבו' בפירש"י לעיל דמ"ט. דהא דמהני העירוב להתיר החצר הוא משום דחייל העירוב אף כלפי החצר, עיי"ש, ואשר ע"כ שפיר י"ל דהגם דחייל העירוב כלפי הבתים, מ"מ החצר לא נתערב, אך ל' הרמב"ם מבו' להדיא דשפיר חייל העירוב, ואך שאין רבים נעשים יחיד בעירוב במקום הגוי, וז"ב. [↑](#footnote-ref-38)
38. אמנם הנה בחי' אבהעו"ז לקמן דע"ד: פירש לא כן, אלא לעולם עיקר הדין הוא דאין העירוב חל כלל במקום הגוי, והא דאסרינן במבוי שצידו א' גוי וכו', באמת אי"ז מעיקר הדין, אלא רק משום הגזירה דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, ועיי"ש שביאר דלדעת רב בירושלמי יש לאסור בזה מעיקר הדין, משום דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, וע"כ ל"מ עירובן לחשבן כחד במבוי, ועמש"נ בזה בסימן כ"ב ס"ק ז' ח' ובהערה שם, אך לכאו' אי"ז מתישב כ"כ בל' הרמב"ם, שנראה שאין בזה גזירה בפנ"ע, אלא הא דל"מ עירובן להתיר הוא משום עיקרא דדינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ומש"א בגמ' דאסור לעשות יחיד במקום הגוי כבר הבאנו מה שפירשו רחב"ש ור"י בן חכמון שאין מכוון הגמ' לדין איסור, אלא לדינא דל"מ עירוב לאשוויי ליחיד במקום הגוי.

    ועי' עוד בלח"מ פ"ב מעירובין ה"ט, שמת' בדבריו דמפרש ד' הרמב"ם דכלל לא חייל העירוב במקום הגוי, וזה כד' האבהעו"ז. [↑](#footnote-ref-39)
39. ועמש"נ שם להוכיח מד' הרמב"ן גופי', דלאו היינו דכל דינא דהגוי אוסר הוא דל"מ העירוב במקום הגוי, אלא ודאי עיקר הדין הוא שדירת הגוי אוסרת, ואך דאיכא דין נוסף דאין עירוב מועיל במקום הגוי, וזה מוכח ממש"כ הרמב"ן שם דבישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית אסור מן הדין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-40)
40. והנה בביאוה"ל שם דן לומר, דכל מה דבשכרו אחר העירוב מהני העירוב, הוא משום דלא גרע משותפין בפת, וחשיב דאיכא עירוב אחר השכירות, וכ"ה בבית מאיר שם סי"ז, אך מד' הראשונים נ' להוכיח דא"צ לטעם זה, שהרי היכא ששכרו בשבת ל"ש להתיר משום טעם זה, אלא רק משום דמהני העירוב שעירבו מתחילה, ואפ"ה קשיא להו להראשונים דיהני השכירות בשבת, ואף לפ"מ שתירצו דל"מ השכירות בשבת, היינו רק משום דבביהשמ"ש בטל העירוב, ותו אינו חוזר וניעור, אך מ"מ בשכרו בערב שבת ודאי חוזר העירוב וניעור, וז"ב. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועמש"נ בסימן ז' סק"ז להוכיח, דמש"כ התוס' דהא דל"מ העירוב הוא משום "דא"כ לא הי' צריך לעולם לשכור", אין כונתם דלעולם ע"י העירוב חשיבי כיחיד ממש ואפ"ה הגוי אוסר עליהם משום דא"כ ל"ה צריך לעולם לשכור, אלא כונתם דהא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד הוא משום דע"י עירוב ל"ה כיחיד ממש, ואך שהוכיחו התוס' לזה, דאי נימא דמהני העירוב לחשבן כיחיד, א"כ לעולם ל"ה צריך לשכור. [↑](#footnote-ref-42)
42. אך באמת כבר עמדו המרכה"מ שם והגאו"י לעיל דס"ה: שודאי כונת המ"מ הוא לד' הרמב"ם בפ"ה הט"ז, שכתב להדיא דהיכא דאוכלין על שלחן א' חשיבי כיחיד במקום גוי. [↑](#footnote-ref-43)
43. וגם אי נימא דדין זה הוא משום גזירה, לכאו' כ"ז ניחא אם עיקר הדין הוא שהגוי אוסר, אשר בזה י"ל דמשום הגזירה הוא אוסר אף בכה"ג, אך אם כל עיקר הדין הוא דל"מ עירוב במקום גוי, הרי ל"ש כל עיקר דין זה היכא דא"צ לערב, ואין נ' דמשום הגזירה נתחדש דין נוסף שאף רשות הגוי אוסרת. [↑](#footnote-ref-44)
44. וצ"ב, דבפשוטו מה שפירש"י שבאין לערב, היינו משום דאם אין באין לערב ליכא נפ"מ בהא דאוסר הגוי עליהם, דבלא"ה אוסרין הם זע"ז, והיאך למד הגר"א מד' רש"י דכל עיקר הדין הוא דבבאין לערב אין עירובן מועיל. [↑](#footnote-ref-45)
45. ואך שהק' הקרבן נתנאל שמא ביטלו לו רשות חצירן, וממילא אין להן רשות במבוי, וע"ז שפיר תי' דלא ניחא להו לבטל לו רשות חצירן. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך הוא פירש שם, דהא דבכל ב' הדרין עם הגוי ל"מ העירוב לאשוויי להו חדא, הוא משום דדינא הוא דל"מ עירוב במקום גוי, עמש"נ בדין זה באורך בסימן ה', וע"כ שאני הכא שבחצר הם דרין לבדן, ושפיר חייל עירובן, וע"כ חשיבי כיחיד לגבי המבוי.

    אמנם צ"ע בזה, דא"כ מ"ט ב' חצירות שעירבו יחד דרך פתחים ל"ח כחד במקום נכרי להרא"ש, ולדעת הרמב"ם ע"ז קאי סוגיא דע"ד:, ויל"פ דהא דל"מ הוא משום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, אך לדעת הרא"ש דלא ע"ז קאי הסוגיא שם תיקשי כנ"ל, וצ"ע בד' האבהעו"ז שכתב ע"פ פי' הרמב"ם בסוגיא שם להוכיח כדעת הרא"ש, וזה צ"ע שהרי הרא"ש גופי' אינו מפרש כן, וא"כ תיקשי לדידי' מ"ט באמת בכה"ג לא חשיבי כיחיד במבוי.

    ונ' די"ל בזה, דהרי חזינן דלחד מ"ד ל"מ עירוב במקום שיתוף, וי"מ דהוא מדינא, עמש"נ בזה בסימן כ"ב סק"ב, ואף למ"ד דסומכין על עירוב במקום שיתוף יל"פ דהוא רק משום דהעירוב חייל אף על המבוי, עמש"נ בזה בסימן כ"ב, ולפ"ז ניחא דע"כ מכח דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, לא חייל עירובן כלפי המבוי, וע"כ לא חשיבי כיחיד במבוי, משא"כ בדליכא אלא חצר אחת דבזה הרי ל"ש הפלוגתא אם סומכין על עירוב במקום שיתוף, והיינו משום דבכה"ג כל שנתערבו בחצר אין אוסרין זע"ז כלל במבוי, ע"כ בזה כל דחייל עירובן בחצר חשיבי כיחיד במבוי, ודו"ק.

    אך עיקר ד' האבהעו"ז צ"ע מד' הרא"ש בסימן ד' שכתב, ז"ל, ומיהו כיחיד במקום נכרי ל"ח ע"י העירוב דא"כ לא יצטרכו לעולם לשכור וכו', עכ"ל, וזה כמש"כ התוס' בדס"ג:, וכבר נת' בסימן ה' סק"ה שמבו' מד' התוס', דאף דחייל העירוב מ"מ לא חשיבי כיחיד במקום הגוי, דע"י עירוב ל"ה כחדא ממש, ולפ"ז אאל"פ בד' הרא"ש כד' האבהעו"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-47)
47. והאמנם סתמא דמילתא איירי בשעירבו, דאם לא עירבו הרי בלא"ה אסורים להוציא כלי בתיהם, אך הרי איכא נפ"מ אף בשלא עירבו אם שרי להוציא כלי הבית מן החצר למבוי, דאם אין הגוי אוסר במבוי הוי המבוי והחצר רשות אחת, ושרי להוציא כלי הבית מזל"ז, ואם הגוי אוסר אסור להוציא כלי הבית מן החצר למבוי. [↑](#footnote-ref-48)
48. וי"ל דרק מה"ט ב' שדרין בבית א' ל"ח אוסרין זע"ז, הגם שאוסרין זע"ז להוציא מביתו המיוחד לו לבית זה המשותף, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שאסור, ונת' בזה בסימן נ"ב, ובפשוטו הטעם הוא דבדיורין אלו המשותפין עם הגוי אין אוסרין זע"ז, אך ה"ט ל"ש בד' הרא"ש בחצר א' במבוי, והרא"ש הרי דימה זל"ז,אך יל"פ דגם התם הטעם הוא משום דהוי זה דירה משותפת של שנים, ואין כאן ב' דירות שא' אוסר על חבירו, [↑](#footnote-ref-49)
49. ויל"ד לפ"ז בדין כמה הדרים בבית א' זה לפנים מזה ויש להן פתח א' בחצר, די"ל דאף שאוסרים זע"ז, מ"מ בחצר אין אוסרין זע"ז כיון שיש להן פתח א' לחצר, ואך בעי' שיחול העירוב לכולן, ובאמת כן דעת הט"ז סי' ש"ע, שאם אין דיורין אחרים בחצר א"צ הן עירוב כלל, ורק אם יש דיורין אחרים צריכין שניהם ליתן חלק בעירוב, כיון שהעירוב חל כלפי דיור הבתים, ודיוריהם בבתים חלוקין הן, אך שאר האחרונים פליגי שם ע"ד הט"ז הביאם בשעה"צ שם סקי"ב, וע' ראב"ן דקנ"ח הובא באליהו רבה ר"ס שפ"ד שלכאו' מפורש בדבריו כד' הט"ז, וצ"ע שם, וע"כ נ' דאף אם כנים הדברים בדעת הרא"ש, דאף בלא עירוב שרי להוציא מבתים למבוי שאין פתוח לו אלא חצר אחת, היינו רק משום דבחצר כולן משותפין בשוה, וע"כ הוא דבמבוי אין להן אלא חדא דיורין, ומשא"כ בכמה שדרים בבית א' זה לפנים מזה שדירתם חלוקה זמ"ז, הגם שאין להן אלא פתח א' לחצר, מ"מ יש לכל א' חלק בפנ"ע בחצר, וע"כ אוסרין זע"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-50)
50. ובאמת כ"ה מבו' בסוגיא דלקמן דצ"א: דלדעת רב יש לאסור לדעת רבנן לטלטל במבוי אף בשלא עירבו בחצר, ועיי"ש בתוס' מה שביארו לפי דרכם, אך לפ"ד התוס' בסוגיין יתבאר סוגיא דהתם, דלרבנן דאסור להוציא מן החצר למבוי, יש לאסור לטלטל במבוי אף בשלא עירבו החצירות, גזירה דילמא יבא להוציא מן החצר למבוי. [↑](#footnote-ref-51)
51. וע' בתור"פ שכתב ד' התוס' בע"א, ז"ל, דגם לדידהו איכא שפיר נפקותא, כגון שהחצירות פתוחות זל"ז ועירבו ביחד, והשתא הם יכולים להביא כליהם בחצר אותו יחיד שביטלו אצלו, ואותו יחיד יוציא כליהם מחצירו למבוי, והם ישתמשו בהם במבוי, אבל הם המבטלים אסורין להוציא מחצירו של היחיד למבוי כדאמרי' לקמן דה' לגבי יחיד ל"ה אורחים, עכ"ל, ונ' מזה דפליג ר"פ ע"ד התוס', וס"ל דאה"נ ודאי אסור להוציא מחצרותיהן למבוי, כיון שהחצירות שלהן והמבוי שלו, ול"מ אלא להוציא כליהן מחצירו למבוי, והיינו משום דהגם דעירב חצירו עם שאר החצירות, מ"מ אין לאסור עליו להוציא כליהם מחצירו למבוי, משום שלא אמרו עירוב להחמיר כדאמרי' לעיל דמ"ח, וע"כ שפיר שרי להוציא כליהם מחצירו למבוי, והגם שסוף דבר נמצא שיצאו הכלים מחצרותיהם למבוי דיחיד, אין בזה איסור, כיון שתחילה הוציאום לחצירו המעורבת עמהן, ושוב הוציאו מחצירות למבוי דהוו חד רשותא, ויל"ד בזה בדין ג' חצירות לעיל דמ"ח, אם כלים ששבתו בחצר הראשונה ובאו לחצר השני' אם שרי להוציאן לחצר השלישית, ובפשטות הסוגיא לקמן דצ"א מבו' דאסור וכ"ה בפירש"י בע"ב שם, וע' כן במ"ב, וע' בקובץ ביאורי ענינים ר"פ כל גגות, וצ"ע בזה, והמגי' לתור"פ לא דק בזה. [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש בחזו"א שדן לישב כן, ודחה לזה, דהכא גרע דהא איכא חד חצר שלא עירב עמהם ונתן חלקו שבמבוי ליחיד, והיינו לפ"מ שנקט שם סק"ב דאיירי הכא שהי' המן דר באחת מן חצירות הישראלים, ונמצא דבחצירו כלל לא עירבו הישראלים זע"ז, אלא ביטלו כולם חלקם שבחצר ושבמבוי ליחיד מאותה חצר.

    אמנם ד' החזו"א צ"ע רב, דמנלי' דאיירי שהי' המן דר עם הישראלים בחצר ולא הי' דר בחצר לעצמו, דבפשוטו הי' דר בחצר לעצמו.

    ובאמת מוכח כן מכ"ד בד' הראשונים, חדא מפורש כן בד' התוס' במש"כ דאפי' לשתף בתי האחרים מהני לענין שהיחיד שביטלו רשותן אצלו יכול להוציא כלי בתיהן למבוי, שהעירוב עושה אותן כבית אחד, עכ"ל, והרי להדיא דאיירי שבני חצירו של אותו יחיד עירבו עמו, ואם הי' המן דר עמם בחצר הרי ל"ה מצו לערב עמו, וכן מבו' גם ממש"כ התוס' דאם החצירות פתוחות זל"ז ועירבו יכול היחיד להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי שנעשין הכל אחד על ידי עירוב, עכ"ל, ואם הי' המן גר בחצירו של היחיד, א"כ נמצא שלא עירבו שאר החצירות עם חצירו של היחיד, ולא נעשו אחד עם רשותו, וא"כ היאך מותר להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי, וזה נכלל בקו' החזו"א בסק"ה, וכן מבו' גם מסתימת ל' הראשונים שהזכירו שביטלו לו רשות המבוי, ולא הזכירו כלל שבני חצירו ביטלו לו אף את רשות החצר, וכן מבו' גם ממה שלמד הרא"ש בסי' א' מסוגיין דכל בני חצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי, ונת' בדעתו בסימן ז' דאיירי שבני חצירו של אותו יחיד לא ביטלו לו רשותם במבוי, ואי נימא דאיירי שהי' המן גר עמם בחצר, הרי בע"כ היו צריכים לבטל לו רשותם שבחצר, וגם אי נימא הכי א"כ מה דן הרא"ש כלל אי חשיבי כרבים לגבי המבוי, הרי הכא אוסר הגוי עליהם בחצר עצמה, וכן מוכח גם ממש"כ בתור"פ דהיכא שעירבו כל החצירות יחד מותרים הם להביא כליהם לחצירו של אותו היחיד, ואם הי' הגוי דר עם היחיד, הרי א"א להם לערב עמו, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א שהאחרים היו רשאים להוציא מבית אותו יחיד לחצר אף בלא הביטול, כיון שעירבו, והרי דאף חצירו של אותו יחיד עירבו ולא אסר עליהם הגוי, ומוכח מכ"ז דאיירי שהי' המן גר בחצר לעצמו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-53)
53. וחזינן בדין מת בשבת והניח בית לא' מן החצר דתו ל"מ העירוב, והגם דע"י העירוב כולן משותפין יחד, וגם דירה זו היא של א' מן המשתתפין מ"מ אסור לטלטל מזל"ז, והיינו משום שיש בחצר דיורין נוספין על דיורי הבית, הגם שאין בעלים אחר, אך יל"פ דהתם הטעם דכיון דחלות העירוב הוא ע"י החצר שביניהם, כל שאין החצר מכלל הרשות המעורבת ל"מ, וע"כ כל שיש רשות אחרת בחצר ל"מ העירוב, אך אי נימא דאף היכא שא' מבני החצר לא עירב לא בטל העירוב, כדמ' בתוס' דס"ה: אין לומר כן, ועמש"נ בזה בסימן נ"ב סק"ו. [↑](#footnote-ref-54)
54. וראיתי להוסיף בזה, שהרי איירי שלא ביטלו אלא רשותם שבמבוי, אך רשות הבתים והחצירות לא ביטלו, וא"כ ודאי חשיב שיש דיורים חלוקין.

    ועמש"נ עוד בסימן ב' במה שהוכיח הריטב"א מסוגיין דאף ביחיד דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, ממש"א דיש לאסור בשביטלו כולם ליחיד משום דהא קדיירי, ונת' שם סק"ד בד' התוס' דפליגי דשאני הכא משום דלא חשיבי כיחיד ממש ע"י הביטול, וע"ז גופא אנו דנים אם חשיבי כיחיד שלא יאסור הגוי עליהם, וע"ז אמרו דכיון דהא קדיירי ע"כ לא חשבום רבנן כיחיד לגבי גוי, והבאנו שם ד' מהרי"ל שאדרבה הוכיח מסוגיין דביחיד דשכיח דדייר אין אוסר הגוי עליו, ועיי"ש מש"נ בביאור דבריו. [↑](#footnote-ref-55)
55. והיינו משום דדמי לב' הדרים בבית א' דאין הגוי אוסר עליהם אף אם שכיח דדיירי, וגם דמי למש"כ התוס' בדס"ה: דביחיד במקום גוי דשכיח דדייר אין הגוי אוסר דלא פלוג רבנן, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב', דכל היכא דחשיבי כיחיד ממש אין הגוי אוסר אף דשכיחי דדיירי, והבאנו ד' מהרי"ל שהוכיח ממש"כ הרא"ש דב' בתים בחצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי אף דשכיחי דדיירי, ועיי"ש עוד בזה.

    ויש להוסיף עוד בזה, שהרי אף בדאיכא ב' ישראלים, מ"מ אם אינם אוסרים זע"ז דעת הרבה מן הראשונים דאין הגוי אוסר עליהם, וכמש"נ באורך בסימן א', והרי דאף דשכיח דדיירי אין הגוי אוסר עליהם, וא"כ כ"ש היכא דחשיבי כיחיד ממש דאין הגוי אוסר עליהם אף דשכיח דדיירי. [↑](#footnote-ref-56)
56. והנה אמנם ראיתי בספר האיר יוסף סי' ל"א שתמה ע"ד התוס', דמה תירצו דצריך לבטל לכל א' וא', הרי אביי גופי' ס"ל לקמן ד"ע. דא"צ לבטל לכאו"א, עיי"ש שנדחק בזה, ולפ"ז י"ל דע"כ מתחילה קשיא להו להתוס' כן, אך באמת עיקר הקו' לק"מ, דהא דס"ל לאביי דא"צ לבטל לכל א' וא' הוא משום דבעין יפה מבטל, וגם מה שפירש"י שם שהטעם הוא משום דכולהו הוו כחד, נתבאר בסימן כ' סוסק"ז דיל"פ דהיינו דכל הא דבעין יפה מבטל, מהני רק משום דכולהו הוו כחד, אשר מה"ט הביטול הגמור הוא ביטול לכולן, ובזה מהני עין יפה למימר שביטל לגמרי , וגם אם נפרש ד' רש"י כפשוטם, מ"מ תוס' פירשו טעמא דאביי כפשטי' דהוא משום דבעין יפה מבטל, ושפיר תירצו התוס'. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך צ"ב בזה בל' תור"פ, שלשונו שונה מל' התוס', והק' מ"ט ל"מ העירוב לעשותו יחיד במקום נכרי, ותי' דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתם להצריך שכירות מן הנכרי, ונ' להדיא דהוי זה טעמא ודלא כמש"נ בדעת התוס' דהוי זה ראי' בעלמא, והנה גם הר"פ הק' כקו' התוס' דיועיל הביטול לכולן, וגם בתי' הב' כתב דל"ח כיחיד לענין ביטול כ"ה דל"ח יחיד במקום נכרי, ואי הא דא"כ מה הועילו חכמים הוי זה טעם, א"כ מה"ט גם ל"ק קו' זו, וכמש"כ מהרש"א, וגם קשיא דאם הא דל"ח יחיד במקום נכרי הוא משום דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתם, היאך מצינו ללמוד מזה דלענין ביטול ל"ח כחד, וכמשה"ק לעיל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-58)
58. והנה בד' התוס' מבו' דכל הא דל"מ ביטול מבית לבית הוא משום דביטלת תורת עירוב, אך בתור"פ לקמן דס"ח: פירש טעמא דר"ת דל"מ ביטול מבית לבית, דהוא מדינא, עיי"ש וכ"ה מבו' בהגהות ר"פ לסמ"ק מ' רפ";, וכ"נ להדיא בד' סמ"ג הלכות עירובין, דפירש דגם רש"י התיר רק בכה"ג שלא ביטל חדר, דליכא למיחש לביטלת, וע"ז כתב דר"ת פליג מדלא הוזכר זה בפלוגתת ר"י ושמואל בחצר לחצר, עיי"ש, אך י"ל, דלעולם הא דל"מ הביטול הוא משום דביטלת תורת עירוב, אך ס"ל דמשו"ז לא תיקנו חכמים ביטול מבית לבית, (עמש"נ לקמן סק"ג בדעת התוס' דהא דביטלת תורת עירוב הוי טעם דמה"ט לא תיקנו חכמים דין ביטול בכה"ג), וע"כ אף בגונא שלא ביטל רשות חדרו ואינו מבטל תורת עירוב, מ"מ ל"מ ביטול מבית לבית. [↑](#footnote-ref-59)
59. ונ' דיש להוכיח שדעת התוס' דיחיד שביטל אף רשות ביתו שרי להוציא מביתו לחצר אחר חזקה, וזה לפמש"נ בסימן כ' סק"ה להוכיח שדעת התוס' דהא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא אף אחר חזקה, הוא משום דברבים שביטלו ליחיד מצו הדרי מן הביטול אף אחר שהחזיק היחיד, וע"כ הוא דאסורין אף אחר חזקה, ולפ"ז הרי מוכח דביחיד אצל רבים דל"מ הדר בי' אחר חזקה, אין לאסור עליו להוציא אחר חזקה, דאי נימא דאף דאין בטל הביטול בהוצאתו, מ"מ יש לאסור עליו להוציא, והוא משום דכלפי מעשה חזרה מן הביטול ל"מ היתר הביטול, א"כ מנא להו להתוס' דרבים אצל יחיד מהני הוצאתן לבטל הביטול אף אחר חזקה, הרי שפיר י"ל דל"מ הדרי בהו מן הביטול, דומיא דיחיד שביטל לרבים דל"מ הדר בי' אחר חזקה, ואפ"ה אסורין להוציא, דומיא דיחיד שביטל אף רשות ביתו שאסור להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה, הגם דאין הביטול בטל בכך, ובע"כ מוכח מד' התוס' דס"ל דאין לאסור להוציא משום חוזר ומחזיק רק אם בטל הביטול בכך, וע"כ הוכיחו התוס' דמהא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא אף אחר חזקה, וכדמוכח מלישנא דמתני' לקמן דס"ט: וכמש"כ הבית מאיר בסי' שפ"א, ש"מ דכל שהוציאו בטל הביטול בכך, וע"כ הוא שאסורין הן להוציא, ולפ"ז מוכח בדעת התוס', דביחיד שביטל לרבים דל"מ הדר בי' אחר חזקה, אין לאסור עליו להוציא מביתו לחצר כל שביטל אף רשות ביתו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-60)
60. וע' באליהו רבה בתו"ד שכתב, דזמש"כ התוס' במסקנתם דשפיר דמי כחוזר מביטולו כשנוטל כליו ומכניסם לתוך בית חבירו וחוזר והחזירם לביתו, אשר צ"ב דמה הזכירו לזה שמכניס כליו לבית חבירו, הרי בזה ליכא איסורא דל"ח כחוזר ומחזיק, ורק בהחזרה הוא דחשיב חוזר ומחזיק, וע' ביאוה"ל סי' שפ"א שכתב לחדש בדעת התוס' דלא חשיב חזרה רק כשתחילה הכניס ואח"כ חזר והוציא, והדברים מחודשים וע' חזו"א שתמה ע"ז, גם בד' כמה מן הראשונים לא נזכר כלל להא דהכניס מתחילה, וכתב הא"ר דהוא משום דאורחא דמילתא הוא שאין כליו בבית חבירו אלא מה שמוציא מביתו, עכ"ד, והיינו ע"פ הנ"ל, דאף דבלא"ה מיתסר לי' להכניס מבית חבירו לביתו כלי חבירו, מ"מ זה ל"מ מידי, דמשו"ז לא יחוש לערב, ורק משום שלא יוכל להחזיר כליו לביתו הוא דיחוש לערב, ולא ביטלת תורת עירוב, וז"פ. [↑](#footnote-ref-61)
61. ויש להסתפק לדעתם, אם ה"נ רבים אצל רבים הפחותים מהם נעשים אורחים, ובד' הרשב"א שהביא המאירי לקמן דס"ט: מבו' שדן לחלק בין רבים שביטלו לרבים הפחותים מהן, לבין רבים שביטלו לרבים המרובין מהן, עיי"ש, אך בפשוטו נ' דלהסוברים דיחיד אצל יחיד הוי אורח, דטעמם משום דרק ברבים אצל יחיד אמרו בגמ' דל"ה אורחים ולא בגווני אחריני, הרי דה"נ רבים אצל רבים הפחותים מהם הוו אורחים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-62)
62. ולכאו' כן מבו' גם בד' תור"פ לקמן דס"ח: דרק מה"ט דהוי אורח הוא שהתירו התוס' להוציא מביתו לבית חבירו, אך אילו ל"ה נעשה אורח הי' אסור אף להוציא מביתו לבית חבירו, דגם בזה הי' כחוזר ומחזיק, אך באמת אין להביא מד' ר"פ בזה, שהרי בדבריו שם מבו' דטעמא דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, אי"ז כמש"כ התוס', אלא הטעם בזה הוא דלא חשיב כחוזר ומחזיק רק בשלא נתן הכל לחבירו, עיי"ש, ובסו"ד תמה ע"ז ר"פ מדינא דספ"ב דאף ביטל רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר, וה"ט ודאי ל"ש אלא ביחיד אצל יחיד דהוי אורח, אך ברבים אצל יחיד דל"ה אורחים ודאי אין להתיר בכה"ג, שהרי אסורין אף להוציא מבית היחיד לחצר אף שבב' הרשויות אין להם חלק, וז"פ. [↑](#footnote-ref-63)
63. ול' המג"א צ"ב, שהרי ודאי אסור להכניס, כיון שלא ביטל ביתו, ואסור להוציא מביתו המיוחד לו לחצר, וע' מחה"ש שם שהגי' בד' המג"א, והיד אפרים פי' כונתו דשרי להכניס קודם חשיכה, אך זה מחודש דשייכא חזרה אף קודם חשיכה, וע' ביאוה"ל שם דפליג ע"ז. [↑](#footnote-ref-64)
64. ובשו"ת פנים מאירות ח"ג סי' מ"ו כתב לישב, דדעת הב"י והמג"א דמש"כ התוס' דל"ד הוציא אלא אפי' הכניס, היינו בגונא שביטל אף רשות ביתו, עכ"ד, אך זה נסתר מד' תוס' הרא"ש שם, דמפורש דאיירי בשלא ביטל רשות ביתו, עיי"ש, ועי' עוד בעצי אלמוגים שם סק"ג מש"כ לישב דנידו"ז תלוי בפלוגתת ר"מ ור"י אם אסרו אף בשוגג, ולזה דקדקו התוס' והזכירו להא דאוסר בין בשוגג בין במזיד, עיי"ש הטעם בזה, אך צ"ע שהרי טעם פלוגתת ר"מ ור"י הוא אם גזרו בשוגג אטו מזיד. [↑](#footnote-ref-65)
65. ואמנם עיקר ד' התוס' דבביטל רשות חצירו והוציא או הכניס הויא חזרה משום מעשה האיסור, צ"ב, דמ"ט מהני הא דהוי זה מעשה איסור דמשו"ז הוי זה מעשה חזרה, דהניחא אילו הי' מותר לו להוציא קודם הביטול ורק משום הביטול הוא שנאסר עליו להוציא, ניחא דשפיר חזינן לי' כחזרה, אך כיון שאף קודם הביטול הי' אסור לו להוציא מביתו לחצר, א"כ מ"ט חזינן לזה כמעשה חזרה, וע' בס' לשון הזהב לקמן דס"ח: שעמד בזה.

    וצ"ל דכשמוציא מביתו לחצר מורה בזה דהחצר שלו היא, דאילו אינה שלו הרי אסור להוציא מרשותו לרשות אחר, וע"כ הוי זה חזרה מביטולו, והגם דודאי יש לאחר חלק בחצר וע"ז ל"מ חזרתו, מ"מ מעשה הוצאה זה הוי מעשה בעלות, וע"כ הוי זה חזרה, וצ"ע.

    ועיקר ד"ז דאיכא חזרה משום מעשה האיסור, נ' כן גם בד' הרשב"א לקמן דס"ט: בתו"ד, עיי"ש.

    אך העירוני בעיקר ד' התוס', דמנא להו הך מילתא דאיכא חזרה משום מעשה האיסור, ומכח זה כתבו דל"ד הוציא אלא אפי' הכניס, הרי י"ל דלעולם ליכא חזרה משום מעשה האיסור, ומה דבהוציא הוי חזרה הוא משום ההשתמשות ברשות שביטל, דומיא דמי שביטל אף רשות ביתו דג"כ חשיב חוזר ומחזיק בשמוציא מביתו לחצר הגם דלי"ב איסורא כלל, ודומיא דרבים שביטלו ליחיד דאסורין להוציא מבית היחיד לחצר הגם דלי"ב איסור כלל, ואולי למדו התוס' כן מהא דתנן בין בשוגג בין במזיד, ובגמ' דס"ח: מפרשי' לה משום דקנסו שוגג אטו מזיד, ומבו' מזה דהחזרה הויא מכח האיסור, ע' חזו"א סי' פ"א סוסקי"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-66)
66. ואולי י"ל בזה, דהנה ל' המ"ב שם דאסור להוציא מחדר לבית כמו מבית חבירו לביתו, ולפ"ז י"ל דלפ"מ דס"ל להתוס' מתחילה דשרי להכניס מבית חבירו לביתו, ה"נ שרי להוציא מחדר לבית, וע"כ הוצרכו לומר שישייר החדר, אך מלבד דצ"ע מ"ט יהא דין מחדר לבית תלוי בדין מבית חבירו לביתו, גם אי"ז מתישב לפ"ד המג"א ודעימי', אשר לדבריהם הא פשיטא להתוס' מתחילה דאסור להכניס מבית חבירו לביתו, רק ס"ל דלא סגי בזה דעי"ז לא ביטלת תורת עירוב, וכמש"כ האחרונים והבאנו דבריהם בסימן ט' סק"א, וא"כ ה"נ בדין דיהא אסור להוציא מן החדר לבית, אף לפי דרכו של האבהעו"ז ודעימי', אשר לדעתם מתחילה סברו התוס' דשרי אף להכניס מבית חבירו לביתו כיון דהוי אורח, דומיא דהא דמותר לו להוציא מבתיהם לחצר, ומה שחזרו בהם התוס' הוא כמו שדקדקו בלשונם דמכניס לרשות "המיוחדת לו", וע"כ ל"ד להא דשרי להוציא מביתם לחצר, שפיר יש לקיים דברינו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-67)
67. ולכאו' נ' דד' הרא"ש קיימי לפ"מ דמסיק בדס"ו כדעת הר"י מקינון דדינא דשול"ק מערב הוא משום דינא דא' מערב ע"י כולם, אשר לפ"ז יש להוכיח מהא דשול"ק מערב, דדינא דא' מערב ע"י כולם הוא אף במי שהוא טפל לבעה"ב, וע"ז דחי דבגוי שדירתו לא חשיבא דירה כ"כ אין השול"ק נטפל אליו, וע"כ מצי לערב, ומשא"כ בישראל.

    אך לדעת הסוברים דדינא דשול"ק מערב הוא משום דהוי כשלוחו, הרי אין להוכיח מזה כלל דדינא דא' מערב ע"י כולם הוא אף במי שטפל לבעה"ב, שהרי הא דשול"ק מערב אי"ז כלל משום דינא דא' מערב לכולם, ואך דלפ"ז יל"פ דהא דמייתי' משול"ק הוא, דכ"ה דשול"ק מערב משום דחשיב כשלוחו של בעה"ב, ה"נ בנו של אדם הוי כשול"ק דילי' והוי כשלוחו, וע"ז יש לדחות דשמא רק בגוי דלא אסר מדינא הקילו לחשוב שול"ק כשלוחו ולא בישראל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-68)
68. ולכאו' נ' נפ"מ רבתא בפלוגתת הראשונים זו בדעת רש"י, אם הא דשול"ק נותן עירובו ודיו הוא משום דהשול"ק מערב את רשות הגוי דחשיב כשלוחו או מדינא דא' מערב ע"י כולם, או הוא משום דחשבי' לי' כבעלים ורשות הגוי מסולקת והוא בגונא שעירב תחילה ואח"כ נעשה שול"ק, דאם דינא דשול"ק הוא משום דמערב רשות הגוי מדין שליחות, לכאו' בעי' שיערב אחר שנעשה שול"ק, וכן אם דינא דשול"ק הוא משום דינא דא' מערב ע"י כולם, הרי בעי' שיערב תחילה, וכמבו' כן בשו"ת הרא"ש כלל כ"א ס"ו וברמ"א סי' שע"ב ס"ג, אך יש לחלק דהתם איירי בה' שגבו עירובם, אך ה' שדרים יחד ממש י"ל דמהני אף בכה"ג, אך אם הא דשול"ק נותן עירובו הוא משום דחשבי' לי' כבעלים ורשות הגוי מסולקת, מהני אף אם נתן עירובו תחילה, אך לפשטות לדעת רש"י לקמן ד"ע: דל"מ עירוב על חלק שזכה בו עתה, לכאו' לא יהני בכה"ג, ובחי' המאירי בסוגיין מפורש דמהני אף היכא שעירב תחילה, וכתב שם דבשול"ק דישראל ל"מ העירוב שנתן תחילה, והיינו משום דבשול"ק דישראל בעי' שיחול העירוב גם על רשות הישראל, וע"כ ל"מ לזה העירוב שנתן תחילה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-69)
69. ואמנם הנה הבאנו בסימן י"ב סק"ד מה שפירשו הרמב"ם והמאירי והרשב"א בעבוה"ק דאיבעיא דאביי בה' שול"ק הויא שמא ל"מ רק אם ישכירו כולם, דרק כולם יחד הוו שלוחי הבעלים, ולכאו' יל"פ כן לדעת התוס' דאיבעיא דאביי היא שמא ל"מ רק אם יערבו כולם דרק כולם יחד הוו שלוחי הבעלים, אך בד' תוס' ותוס' הרא"ש ותור"פ בדע"ב. מפורש לא כן, שהרי כתבו דאם היו כולם דרים בבית א' לא הי' אביי מסתפק דודאי אין אוסרין זע"ז, ומבו' להדיא בדבריהם דהאיבעיא הויא אם אוסרין זע"ז, וע"כ ל"ש האיבעיא היכא שכולם דרין בבית א', דאי נימא דהאיבעיא הויא דשמא רק כולם יחד הוו שלוחי הבעלים, הרי שפיר שייכא האיבעיא אף בשדרים בבית א', וז"ב. [↑](#footnote-ref-70)
70. אמנם י"ל, דאף לדעת הסוברים דשול"ק של גוי משכיר רשות הבעלים, ג"כ ל"מ רק אם נתן חלק בעירוב, עמש"נ בזה בסימן י"ב ס"ק ו' ז' דפליגי בזה הראשונים, ולפ"ז ליכא לנפ"מ זו, אך אכתי קיימא נפ"מ זו באופנים שנתבארו להלן דלא מצינו להתיר מכח העירוב אלא מכח השכירות. [↑](#footnote-ref-71)
71. ולדעת תוס' והרשב"א והריטב"א ודעימייהו דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דמהני העירוב להתיר אף רשות הגוי, יש להסתפק אם מהני זאת אף אחר שסילקוהו מהיות שול"ק, דאי נימא דהא דמהני הוא מדינא דאחד מערב ע"י כולם, פשוט שכל שסילקוהו מהיות שול"ק ל"מ כלל העירוב, אך אי נימא דהא דמהני הוא מדין שליחות, יתכן דשפיר מהני אף אחר שסילקוהו, אך יש לפקפק בזה, די"ל דכל הא דמהני העירוב הגם דרשות הגוי ל"מ לה עירוב, הוא רק משום דחייל העירוב על רשות הישראל, וע"כ ה"ז מועיל להתיר אף את רשות הגוי, אך בעת שנסתלק הישראל מכאן וליכא אלא רשות הגוי לבדה, ל"מ לה היתר העירוב, שהגם שכבר חל העירוב, ובזה ניחא משה"ק לעיל סוסק"א דהיאך מהני עירו השול"ק להתיר רשות הגוי, ומ"ש מהא דקי"ל בסי' שפ"ה ס"ד דישראל שהמיר אוסר, הגם שכבר עירבו קודם שהמיר, וכתב המ"ב שם סק"ז דלא אמרי' דכיון שהותר לאיזו שבתות שחלו קודם שהמיר הותר לכל השנה, דכל שבת ושבת מילתא בפנ"ע היא, וה"נ הכא דכוותה, ולהנ"ל ניחא, דהכא שאני משום דחייל העירוב גם על רשות הישראל. [↑](#footnote-ref-72)
72. ובזה ניחא גם הא דלא קשיא לי' להרשב"א קו' זו דהיאך מערב הרי אין לו מקום פיתא ולינה, רק לדעת רש"י דהשול"ק של גוי מערב, אך לדעת הראב"ד דהשול"ק משכיר לא קשיא לי' כן, דהיאך משכיר הרי אין לו מקום פיתא ולינה שם, ובפשוטו צ"ל דרק לעירוב הוא דבעינן מקום פיתא ולינה, אך לפי הנ"ל א"צ לזה, אלא היינו דלדעת הראב"ד הא דשול"ק משכיר הוא משום דחשיב כשלוחו של בעה"ב, ע"כ ל"ב כלל שיהא לו מקום פיתא ולינה שם. [↑](#footnote-ref-73)
73. וכ"ה בפי' ר"ח לקמן דע"א, וכ"ה בראבי"ה סי' ת"ד, ובאו"ז סי' קס"ח, והובא בהג"א בפירקין סי' א, וכן הכריע במ"ב סי' שפ"ב סקנ"א.

    אמנם הנה בתוס' הרא"ש וריטב"א לעיל דס"ו. כתבו די' גויים הדרים בבית א' סגי לשכור מאחד מהן, כמו מערב דה' ששבתו בטרקלין א' מערב לכולם, וכ"ה בשו"ת מהר"מ מר"ב ד"פ סי' תכ"ח, ועיי"ש מש"כ לישב ד' הירושלמי, אך אי"ז מתישב לדעת הרא"ש והריטב"א, וכמש"נ בסימן כ"ח סק"א. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועיי"ש בבית יוסף שנקט כן גם לדעת הרמב"ם, ומכח זה הק' דמה מדמי הגמ' שול"ק דגוי לשול"ק דישראל, הרי שול"ק דישראל ל"מ לערב היכא דבעה"ב מוחה, ואילו שול"ק דגוי משכיר אף היכא דבעה"ב מוחה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-75)
75. והנה בחי' אבהעו"ז לקמן דס"ה: בתו"ד, נקט דדינא דא' שוכר ע"י כולם, הוא רק בששוכר בשביל כולם, עיי"ש, ולפ"ד ריו"נ והב"י מוכח לא כן, שהרי הכא בשול"ק לא שכר כלל בשביל כולם, ואפ"ה מהני מדינא דא' שוכר ע"י כולם. [↑](#footnote-ref-76)
76. ובפשוטו איכא בזה נפ"מ רבתא לדינא, היכא שאותו א' מבני החצר דשאל מיני' דוכתא דרים עמו אחרים בביתו, ונתנו הם חלק בעירוב, ומהני זה לדידי' מדינא דה' הדרים בבית אחד עירוב א' לכולם, ויש לדון אם גם בכה"ג יהא להתירא דשול"ק, והנה לדעת כל הנך דס"ל דהתירא דשול"ק הוא משום דעירובו מהני להתיר את רשות הגוי, פשוט דבעי' שיתן הוא עצמו חלק בעירוב, ולא מהני מה שנתן א' מהדרים עמו חלק בעירוב, אך לדעת ריו"נ דהא דהשול"ק צריך ליתן חלק בעירוב הוא משום דירת עצמו בחצר, הרי דשפיר מהני גם אם נתנו האחרים הדרים עמו חלק בעירוב, וז"פ, אך עמש"נ להלן סק"ח לדון דגם לדעת ריו"נ ל"מ אא"כ נתן הוא עצמו חלק בעירוב, עיי"ש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-77)
77. אמנם הנה בעצי אלמוגים סי' שפ"ב סקי"ט, ובחיי אדם כלל ע"ה סי"ב נקטו באמת, דכל הך דינא דשול"ק ישראל נותן עירובו ודיו, הוא רק היכא שהוא דר בחצר. [↑](#footnote-ref-78)
78. שו"ר בחזו"א סי' פ"ד סק"ז, שהק' מה בעי' לדינא דא' שוכר ע"י כולם, הרי עירב עמהן מבעו"י ותיהני עירוב גם לרשות המושכרת לו, ותירץ דכיון דהגוי נשאר בדירתו וראוי לאסור אלא דכיון ששכר הפקיעו חכמים דירת גוי וכמש"כ החזו"א סי' פ"ב סק"א, ס"ד דצריך שישכרו כולם, עכ"ד, אך למש"נ בד' הרשב"א באמת זהו טעמא דדינא דא' שוכר ע"י כולם, ועמש"נ עוד בזה בסימן כ' סק"ג בהערה. [↑](#footnote-ref-79)
79. ויש לציין בזה לד' כמה מן הראשונים, דדינא דשול"ק מערב בע"כ דהגוי הוא רק היכא שאין הגוי מתרצה להשכיר, וכה"ג הקילו חכמים, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-80)
80. וצריך להוסיף בזה, דל"ד להא דבב' חצירות של ישראל וחצר של גוי אין הגוי אוסר רק במבוי, ולא אמרי' שיאסור אף בחצירות משום דאיכא למיחש לשמא ילמד ממעשיו, דהתם הטעם הוא דלא אסרו חכמים אלא ברשות זו שדר הגוי בה או דאית לי' דריסת הרגל בה, אך בחצירות הישראל דלי"ל דריסת הרגל ושם לא ילמדו ממעשיו לא אסרו חכמים, וכאשר כ"ה ל' הרא"ש בתשובה שם, שאין הגוי אוסר במקום שאין לו דריסת הרגל, אך משא"כ הכא הרי בחצר החיצונה איכא להגוי דריסת הרגל ואיכא למיחש שילמדו שם ממעשיו, וע"כ הי' לנו לאסור שם מדינא. [↑](#footnote-ref-81)
81. וילה"ע על מה שמבו' בד' החזו"א דהטעם לחלק בין רגל המותרת לרגל האסורה, הוא משום דברגל המותרת חשבינן להפנימית כרשות לעצמה לענין טלטול בתוכה, וע"כ שוב היא נשארת חלוקה מן החיצונה, ומשא"כ ברגל האסורה דלא חשבי' להפנימית כרשות לעצמה, וצ"ע שלכאו' מד' רש"י דנ"ט: נ' שהוא מטעם אחר, ז"ל שם, דהויא רגל האסורה במקומה וכו' דכיון דבחצר דגופייהו אסרי ליכא למיכפינהו למיחד דשא דידהו וימחלו על דריסת הרגל שיש להן על החיצונה וכו' דפנימית אחדא דשא ומשתמשא דכיון דמותרת במקומה כגון זו כופין על מידת סדום וכו', עכ"ל, ומבו' שטעם החילוק הוא, שאין לנו לכפותן למיחד דשא דידהו אלא אם יכולין להשתמש בחצירן, גם ילה"ע עוד ע"ד החזו"א, שלכאו' לפי דבריו הא דרגל המותרת אינה אוסרת ל"ב בזה כלל לדינא דכופין על מידת סדום, וע"כ לא פירש החזו"א דזהו גופא הטעם דמדינא בגוי הי' אוסר רגל המותרת דל"ש בו כופין על מידת סדום, וכמו שדן בזה החזו"א בסי' פ"ב, והיינו משום דס"ל דהא דרגל המותרת אינה אוסרת ל"ב בזה לכופין על מידת סדום, וצ"ע רב דזה דלא כפירש"י וש"ר לעיל דנ"ט: דהא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא רק משום דכופין על מידת סדום, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-82)
82. והנה הגאו"י בסוגיין כתב לפ"ד הרמב"ן הללו, דלר"מ מדינא יש לאסור בישראל בחיצונה וגוי בפנימית, דכ"ה דלראב"י אם יש ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אסור מדינא, ה"נ לר"מ בדאיכא ישראל בחיצונה וגוי בפנימית אסור מדינא.

    אך לפמש"נ הרי אדרבה, לר"מ אין לאסור מדינא אף בב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, דמש"כ הרמב"ן דכה"ג אסור מדינא, הוא רק משום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך לדעת ר"מ דגוי אוסר אף בדליכא אלא ישראל יחידי, ליכא כלל דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וע"כ לדידי' אף בדאיכא ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אין לאסור מדינא. [↑](#footnote-ref-83)
83. והיינו דהגם דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת, מ"מ כיון דבפועל אית לי' דריסת הרגל חשיב זה במקום גוי, וכאשר עד"ז מבו' בפשוטו בסוגיין דאלמלי דינא דבעי' ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", שפיר הי' לנו לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וחשיב דאיכא ב' ישראלים בחיצונה, משום דריסת הרגל דישראל הפנימי, אף דהוי רגל המותרת במקומה, ואך דאף דאיכא ב' ישראלים בחיצונה מ"מ כיון שאין אוסרין זע"ז לא אסר הגוי, וכ"ה בתור"פ, ז"ל, הכא נהי דאיכא שנים, מ"מ אוסרין זע"ז ליכא, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת וכו', עכ"ל, וכן נ' לדעת הסוברים דלפי האמת אסרינן בגונא דסוגיין אף לרבנן, וכ"נ דעת הרמב"ן גופי' וכדלהלן, והיינו משום דל"ב שיהיו ב' ישראל אוסרין זע"ז, אך הרי מ"מ בעי' שיהיו ב' ישראל, אלא דלזה סגי בדריסת הרגל דהפנימי לחשוב דאיכא ב' ישראל בחיצונה, (וכ"ה בד' הריטב"א והר"ן בסוגיין דחשיב דאיכא ב' ישראלים בחיצונה וע"כ אסרו על החיצונה).

    ועמש"נ עוד להלן סק"ח שלדעת הריטב"א ודעימי', אין לומר כלל כד' הרמב"ן, שלדעתם היכא שאין הגוי דר עם הישראל באותה חצר לא חיישי' שילמד ממעשיו, ול"ח כלל "במקום הגוי", וא"כ ודאי דיועיל עירוב הישראלים בכה"ג. [↑](#footnote-ref-84)
84. ומוכח לפ"ז בדעת הרמב"ן, דהגם דס"ל דל"ב ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", מ"מ בעי' שיהיו ב' ישראלים, וכל דחשיב דליכא אלא חד לא אסרינן הגם דשכיח דדיירי, וזה דלא כמו שנראה מד' הריטב"א דהיכא דשכיח דדיירי יש לאסור אף בדחשיב דליכא אלא חד, עמש"נ בזה להלן סק"ז, דאי נימא דכל דשכיח דדיירי יש לאסור אף אם חשיב דליכא אלא חד, א"כ מ"ט בעי' לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וכמבו' כן בד' הרמב"ן דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, וכמש"נ, שהרי כל מה דבעי' לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי ולא סגי בדינא דדירת הגוי אוסרת, הוא משום דאילו הי' מועיל עירוב במקום גוי הי' דינם כיחיד, ותו לא היתה דירת הגוי אוסרת, אך אי נימא דאף היכא שדינם כיחיד מ"מ היכא דשכיח דדיירי דירת הגוי אוסרת, א"כ אף אם הי' מועיל עירוב במקום גוי והי' דינם כיחיד, מ"מ כיון דשכיח דדיירי היתה דירת הגוי אוסרת, ולא הוה בעי' לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וז"ב, וע' בדברינו בסימן א' סק"ח שנת' כן גם בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-85)
85. ונמצא לפ"ז, דלדעת רש"י היכא דאיכא ג' חצירות שגוי בפנימית וב' ישראלים בב' החיצונות אין לאסור, כיון דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ודלא כמו שפירשו הראשונים שם לדעת ר"ח ורי"ף דמימרא דר"א איירי בכה"ג.

    אמנם צ"ב הטעם בזה, דהנה בסוגיא שם פרכינן עלה, מ"ש ישראל דלא אסר דמאן דידע ידע ומאן דלא ידע סבר עירובי עירב, גוי נמי אמרינן דידע ידע דלא ידע סבר אגירי אוגר, ומשני סתם גוי אי איתא דאוגר מיפעא פעי, ולכאו' לפ"ז הי' בדין שמשום הך גזירה נאסור אף בגונא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דאף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך הרי מדינא הי' לנו לגזור אף בישראל שיאסור כה"ג, וכל מה דלא גזרינן הוא משום דמאן דלא ידע סבר עירובי עירב, אך בכה"ג דאיכא אף גוי בפנימית דבזה מאן דלא ידע לא סבר דעירובי עירב, שהרי בעי' שכירות מן הגוי ואם איתא דאוגר הגוי מיפעא פעי, לכאו' הי' בדין שיהא אסור בכה"ג.

    אך נ' פשוט בזה, דכיון דאף בכה"ג לא יאסרו ב' הישראלים זע"ז, שהרי אחר שישכרו מן הגוי תו כבר אין מקום לגזור, דמאן דלא ידע סבר עירובי עירב, ונמצא שאף אם היו אוסרין חכמים בכה"ג, מ"מ לא היו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ע"כ לא גזרו בזה חכמים, דגזר הגזירה דרבנן היתה דרגל הגוי אוסרת אף בדהויא רגל המותרת, אך לא אסרו חכמים איסור חדש בכה"ג, וע"כ כיון דדינא הוא שאין הגוי אוסר רק בדאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, לא גזרו חכמים שיאסור הכא אף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וז"ב. [↑](#footnote-ref-86)
86. אך מד' הר"ן לקמן דע"ה: יש להוכיח שדעתו דהכא אסרינן אף בלא הגזירה, דעיי"ש שפירש טעם הגזירה דגוי ה"ה כרבים, משום דיסברו שיש ישראל א' עם הגוי בפנימית ובכה"ג אסור להסוברים כן, והרי להדיא דדינא דסוגיין אינו משום הגזירה. [↑](#footnote-ref-87)
87. ובדעת הראב"ד גופי' נ' לפרש בזה, עפמש"כ הראב"ד בכתוב שם בשלהי פירקין, עמש"כ בעה"מ שם דדינא דגוי ה"ה כרבים היינו בשהי' גוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה, וכתב ע"ז הראב"ד, ז"ל, לא אמר ר"א אלא בג' חצירות של א' א' וגוי בא' מהן, עכ"ל, וצ"ב טעמא דהראב"ד מ"ט לא אסרינן אלא בג' חצירות וגוי בפנימית וב' ישראלים בב' חיצונות ולא אסרינן בב' חצירות שגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה, גם ילה"ע בזה, מ"ט לא אסרינן בכה"ג הגם דל"ב שיהיו ב' הישראלים אוסרין זע"ז, ועמש"נ בזה להלן סק"ח.

    ונ' שהטעם בזה הוא, דס"ל להראב"ד דהא דאסרינן בגוי בפנימית וב' ישראלים בב' החיצונות, הוא משום דהרואה ישראל וגוי באין מהפנימית ודורסין בחיצונה אינו יודע שהם דרין בב' חצירות, אלא הוא סבור שהן דרין יחד בחצר הפנימית, וע"כ הוא דאסרינן בזה, ואשר ע"כ ל"ש הגזירה בגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה, שהרואה יודע שהגוי לבדו בא מהפנימית, שרואה שב' הישראלים דרין בחיצונה, וז"ב, ועד"ז נת' בסימן ל"ה סק"י בדעת הרא"ש בשלהי פירקין, ולפ"ז מת' היטב מה שהוכיח הראב"ד משם דקי"ל דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, שהרי כל עיקר הא דאסרינן בג' חצירות שהגוי בפנימית, הוא אטו ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וז"ב בדעת הראב"ד, אך בל' הרשב"א אי"ז מתישב כלל, וגם בדבריו בדע"ה: ובעבוה"ק ש"ד פ"ג מבו' דמפרש דהגזירה היא משום דאיכא רבים בחיצונה וחיישי' שיבואו להתיר אף בשכולן דרין בחיצונה, ונ' שלדעתו ודאי יש לאסור אף בגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה. [↑](#footnote-ref-88)
88. אך בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין, נ' שיישב השמטת הרי"ף בע"א מד' בעה"מ, וזה מתישב אף לדרכו של הרשב"א דל"ש הגזירה בסוגיין אילו הוה בעי' אוסרין זע"ז, והוא דר"א כללא קאמר דגוי ה"ה כרבים, ובכל גווני דרבים אוסרין גוי אוסר, וע"כ בכלל זה נכלל הנך תרי גווני דסוגיין, דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה ודישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, וע"כ לא הוצרך הרי"ף להביא לדינים אלו בסוגיין. [↑](#footnote-ref-89)
89. והנה אמנם בחי' הריטב"א בדע"ה: גריס התם ר' אילעא, אך בד' הראב"ד מת' דגריס ר' אלעזר כגיר' דילן, וכן גריס הרמב"ן במלחמות שם וכ"ה הגירסא בש"ר שם. [↑](#footnote-ref-90)
90. ומבו' בדבריו דמדינא אין לאסור רק אם יש ב' ישראלים בפנימית, אך אם ליכא אלא ישראל א' אין לאסור מדינא, וזה דלא כמש"כ החזו"א סי' פ"ב סקי"א, ועמש"נ בזה בסימן ל"ה סק"ח. [↑](#footnote-ref-91)
91. ויש להוסיף עוד בזה, דהנה לפי המבו' נמצא דדעת התוס' והריטב"א, דגדר הגזירה דגוי אוסר בחצר, לאו היינו דשויוהו רבנן לדירתו דירה, ותו הוי כישראל האוסר, דא"כ הרי אין לאסור בגוי בפנימית דומיא דישראל בפנימית שאינו אוסר, ול"ב למש"כ התוס' דלא החמירו בגוי יותר מישראל, או למש"כ הריטב"א דכה"ג שאינו דר עמו ליכא להגזירה דשמא ילמד ממעשיו, ובע"כ דגדר דינא דגוי אוסר בחצר הוא דאף שאין דירתו דירה מ"מ ה"ה אוסר על בני החצר, וע"כ שפיר הי' מקום לאסור בגוי בפנימית אף שישראל כה"ג אינו אוסר, אמנם בל' רש"י לעיל דס"ב. מפורש דגדר דינא דגוי אוסר בחצר, הוא דשויוה רבנן לדירת הגוי דירה, ועמש"נ בסימן ד' דמצינו עוד דפליגי בזה, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-92)
92. אמנם ל' הרשב"א לקמן דע"ה:, ואע"פ שאינו דר עמהן וישראל דכוותי' אינו אוסר אפ"ה גוי אוסר וכדמפרש טעמא משום גזירת הרואין וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דגוי אינו אוסר מדינא בדריסת רגלו, הוא חד דינא עם הא דישראל אינו אוסר, משום דרגל המותרת אינה אוסרת, וכ"נ קצת בל' הרמב"ן במלחמות שם, דאין הגוי אוסר יותר מישראל, (אלא בדאיכא ב' ישראלים בחיצונה ומשום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וכמש"נ לעיל סק"ג), ופליג עם הריטב"א בתרתי, חדא דלהריטב"א אם הי' בזה החשש דשמא ילמד ממעשיו הי' הגוי אוסר אף דהויא רגל המותרת, ולהרשב"א אינו אוסר, ומאידך דעת הריטב"א דאין הגוי אוסר משום שאין הישראל דר עמו, ואילו דעת הרשב"א דהגם דאין הישראל דר עמו, ומודה הרשב"א להריטב"א דהחשש דילמד ממעשיו הוא רק בשדר עמו בחצר אחת, וכמש"נ בהערה הקודמת, מ"מ בדין דיאסור עליו, אלמלי הא דאף ישראל כה"ג אינו אוסר, ונפ"מ בזה הוא לדעת ר"ע דרגל המותרת אוסרת, דלהרשב"א ה"נ יאסור גוי מדינא בדריסת רגלו, ואילו להריטב"א הגם דישראל כה"ג אוסר, מ"מ גוי לא יאסור בכה"ג מדינא, כיון שאינו דר עם הישראלו ליכא להחשש שילמד ממעשיו.

    וטעם פלוגתייהו נ', דלהרשב"א גדר הדין שהגוי אוסר, הוא דמדרבנן דירתו דירה כדירת ישראל, וע"כ אין לנו לאסור בזה ברגל המותרת דאף ישראל לא אסר, ומאידך כל דישראל אסר יש לנו לאסור בגוי אף אם באופן זה אין לחוש שילמד ממעשיו, דלא פלוג רבנן, אך להריטב"א גדר הדין דגוי אוסר הוא כמש"נ לעיל בהערה דאע"פ שאין דירתו דירה לאסור, מ"מ אסרו חכמים על הישראל שמא ילמד ממעשיו, וע"כ אין לנו לדמות דין הגוי לדין ישראל בין לקולא ובין לחומרא, וז"ב בדעתם.

    ומה"ט לא הק' הרשב"א בסוגיין כקו' הריטב"א דבישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית נאסור על הישראל שבפנימית משום דהוא הגורם, משום דלדעתו ל"ש לאסור כלל על הישראל שבפנימית דליכא להגוי דריסת הרגל עליו, וז"פ.

    אמנם ע' בסימן ד' שנת' גם בדעת הרשב"א שדעתו היא דאף מדרבנן אין דירת הגוי דירה, ולפ"ז אין לומר כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-93)
93. ויש להוסיף, דנראה דהני דסברי דל"ש הגזירה בגוונא דסוגיין, למדו כן ממש"א בסוגיין דאין לאסור רק לדעת ר"ע, והרי דל"ש הגזירה בסוגיין, דאם שייכא הגזירה הי' לנו לאסור אף לדעת רבנן, והאמנם לדעת הרשב"א בחידושיו אין להוכיח מזה כלל, דלעולם י"ל דשייכא הגזירה בגונא דסוגיין, ואך דל"מ הגזירה אלא היכא שאם הי' הגוי דר עמם הי' אוסר, וע"כ תלינן לה בפלוגתא דר"ע ורבנן, אך לפ"מ שחזר בו הרשב"א וס"ל דמהניא הגזירה אף היכא שאינם אוסרין זע"ז, (והגם שאם הי' הגוי גר עמם לא הי' אוסר), שפיר יש ללמוד מסוגיין דל"ש לאסור בזה משום הגזירה, ובדעת החולקים וס"ל דשייך לאסור בסוגיין משום הגזירה, צ"ל דס"ל דפליגי בזה הסוגיות, וכמש"נ לעיל סוסק"ה מד' בעה"מ. [↑](#footnote-ref-94)
94. וע"כ אולי צריך לדחוק, דאה"נ טעם החולקים דס"ל דלא אסרינן משום הגזירה בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, הוא משום דס"ל כדעת הרשב"א בחידושיו דל"ש לאסור משום הגזירה היכא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וזמש"כ הרשב"א בטעמם דלעולם אין הגוי אוסר עד שיהו שני ישראלים אוסרים זע"ז, והיינו דאף היכא דאתינן לאסור משום הגזירה, אין לאסור אא"כ איכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ולפ"ז בע"כ לדחוק דלדעה זו גם אין לאסור בגוונא דג' חצירות, ודלא כמשמעות ד' הרשב"א דבדינא דג' חצירות לא פליגי, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-95)
95. ועיי"ש בתו"ד שכתב, די"ל דאף למ"ד דמחלל שבת בפרהסיא אין דינו כגוי לכל דבריו, מ"מ צדוקי גרע ודינו כגוי לכל דבריו, עיי"ש, ודבריו צ"ע, שזה נסתר מד' התוס' ד"ה הוציא, דפשיטא להו דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי, ודאי דמחלל שבת בפרהסיא הוי כגוי. [↑](#footnote-ref-96)
96. והנה אמנם הרשב"א בריש פירקין כתב דעיקר הגזירה היתה משום גוי, וע"כ לא החמירו בכותי יותר מבגוי שיאסור אף בישראל יחיד, הגם דלא חשידי על שפיכות דמים ושכיחי דדיירי, אך מ"מ כיון שאסרו גוי אסרו אף בכל מי שיש לחוש לשמא ילמד ממעשיו. [↑](#footnote-ref-97)
97. ויל"פ הך טעמא בכמה גווני, חדא, דכי היכי שאינו בר עירוב משום שאינו מודה בו, עמש"נ בזה בסימן י"ח סק"ח, ה"נ אינו בר ביטול רשות, שאף ביטול רשות הוי מכלל ענין עירוב, דומיא דמש"א שמואל דכל מקום שאין מערבין אין מבטלין, וע' בחי' הר"ן בדס"ו., ז"ל, דישראל אע"ג דליתי' וכו' מערבין קרינן בי', דהא איתא בתורת עירוב וביטול בהדי עירוב שייך, עכ"ל, ויל"פ גם דכ"ה שאינו מודה בעירוב ה"נ אינו מודה בביטול רשות, וע"כ אף ל"מ לבטל רשותו, וכאשר כ"כ התוס' דס"ב. לענין גוי, ויל"פ עוד, דכל שאינו מודה בעירוב גזרו בו רבנן שלא יועיל בו ביטול רשות אטו גוי, וכן מוכח למש"כ תוס' בריש פירקין שלא אסרו בכותי וצדוקי אלא אטו גוי, (וכ"ה בחי' הרשב"א שם דעיקר גזירה משום גוי היתה), הגם דלת"ק וראב"י טעמא דכותי הוא משום שאינו מודה בעירוב, וכ"ה מבו' בחי' הרמב"ן חולין ד"ו. דלת"ק דכותי ה"ה כגוי ולא צדוקי, אשר היינו משום דכותי אינו מודה בעירוב, הוי הטעם משום שמא ילמד ממעשיו. [↑](#footnote-ref-98)
98. וראיתי בקר"א בריש פירקין שכתב בדעת הרמב"ם דאף המחלל שבת בצינעא ל"מ בו עירוב לפי שאינו מודה בעירוב, ועיי"ש שהביא דהריטב"א פליג על הרמב"ם וס"ל דמהני בו עירוב והוכיח כן מחולין ד"ו., וכתב הקר"א דהרמב"ם גריס שם בע"א ולפ"ז אין ראי', עיי"ש בכל דבריו, והנה לא נמצאו הדברים בד' הריטב"א שלפנינו, ולכאו' מחלל שבת בצינעא ודאי הוי בכלל מודה בעירוב, וכמש"כ כן המאירי להדיא, וע' גם בפירש"י בע"ז דס"ד: ובחולין ד"ו. דמבו' בדבריו דמחלל שבת בצינעא מהני בו עירוב, ויש שהוכיחו מזה שדעתו דמהני עירוב במי שאינו מודה בעירוב, ולמש"נ אין להוכיח מזה. [↑](#footnote-ref-99)
99. ותי' התוס' שרגילים הם ליזהר לפי שיראים מחכמים כדאשכחן בנדה פ' בנות כותים אע"פ שצדוקים אנו מתיראים אנו מן הפרושים, עכ"ל.

    והנה ראיתי שלמדו מד' התוס', דאף היכא שפרק מעליו עול שבת לגמרי, ורק משום יראה ופחד אינו מחלל בפרהסיא, ל"ח כמשומד לכל התורה, וה"נ היכא שגר במקום שאין ישראל, ול"ש בו חילול בפרהסיא.

    אך באמת אין להביא מד' התוס', דהא שהיו הצדוקים יראים מן הפרושים אי"ז פחד בעלמא, אלא היינו שחששו שמא האמת עם החכמים, עיי"ש בנדה שמוכח כן, וכ"ה מוכח גם ביומא די"ט: עיי"ש, ומשום זה היו רגילין ליזהר ולא חיללו שבת בפרהסיא, וע"כ ודאי אין דינם כמשומדין לכל התורה, שלא פרקו עול שבת מעליהם לגמרי.

    ובעיקר הנידון בזה, נ' דזה תליא במה שיש להסתפק בהא דרק מחלל שבת בפרהסיא הוי משומד לכל התורה, אם הוא משום דרק ע"י שמחלל בפרהסיא הוא שפורק עול שבת מעליו, וכל כמה שלא חילל בפרהסיא אכתי אי"ז פריקת עול שבת גמורה, או דנימא דלעולם לעיקר המשומדות סגי במה שמחלל שבת בצינעא, ואך דכל שנמנע ואינו מחללו בפרהסיא גלי בזה שלא פרק עול שבת מעליו לגמרי, וע"כ אינו כמשומד לכל התורה, ובזה הוא דתליא נידו"ז, דאם כל פריקת עול שבת הויא רק ע"י חילול בפרהסיא, הרי שכל שבפועל לא חילל בפרהסיא, הגם דהוי זה מפני סיבה אחרת, מ"מ ל"ה משומד לכל התורה, דומיא דמש"כ הראשונים דקודם גמר העבירה ל"ח משומד, דרק ע"י שעבר בפועל פרק עול מעליו, אך אם פריקת עול שבת הויא אף ע"י חילול בצינעא ואך דכל שנמנע ואין מחללו בפרהסיא גלי בזה שלא פרק עול שבת לגמרי, הרי דבגונא שאין מחלל בפרהסיא מסיבה אחרת, ל"מ זה להפקיעו מתורת משומד לכל התורה.

    ויש לסייע קצת להצד השני, מהא דמבו' בסוגיין, דאף המחלל שבת בפרהסיא, מ"מ אם אינו מחללו בפני אדם גדול מבטל רשות, ועמש"נ בזה להלן סקי"א לדעת הרמב"ן, והנה הרי בזה פשוט דלעיקר המשומדות ל"ב שיחלל בפני אדם גדול, ואך דכל שנמנע ואינו מחלל בפני אדם גדול, גלי בזה שלא פרק עול שבת מעליו לגמרי וע"כ אינו כמשומד לכל התורה, וע' תו"ש סי' שפ"ה סק"ה שנסתפק שמא נימא דאף בשחילל בפני י' מישראל כל שלא חילל בפני אדם גדול ל"ח כמשומד לכל התורה, או דנימא דבסתמא תלינן שיחלל אף בפני אדם גדול, עיי"ש, ולכאו' זה דלא כמש"נ, אך נ' דזה ראי' למש"נ, דאילו הי' הפירוש דעיקר המשומדות הויא ע"י שמחלל בפני אדם גדול, ל"ה מידי מה דתלינן דמסתמא יחלל אף בפני אדם גדול, וצ"ע עוד בזה, ומסתבר לפ"ז דאף עיקר הא דמחלל שבת בצינעא אינו כמשומד לכל התורה הוא רק מה"ט, ולפ"ז היכא שאינו מחלל בפרהסיא מסיבה אחרת הוי כמשומד לכל התורה. [↑](#footnote-ref-100)
100. ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, ולענין איסורי תורה ודאי כישראל הוא שהרי אמרו בגר שחזר לסורו הוי כישראל משומד דאי קדיש קידושיו קידושין, ואמרו גוי שקדש בזמן הזה קידושיו קידושין חישינן שמא מעשרת השבטים הוא, צ"ב מה הביא מזה, הרי כיון שאינו יודע כלל שישראל הוא, ודאי דינו כתינוק שנשבה, ובד' הרמב"ן בב"מ דע"א: מבו' שתינוק שנשבה דינו כישראל וחשיב אחיך, ורובי הראשונים אומרים שגטו גט וכן חליצתו נמי חליצה וכן נהגו הדורות, ומזה נלמד שהוא כישראל לדיני תורה מקדש ומגרש ואפי' ע"י שליח שהרי כותבין לו את הגט והרי הוא כישראל גמור, ולענין דין ירושה איתמר בקידושין גוי יורש את אביו וכו' ומקשינן ודילמא ישראל משומד שאני, אלמא ישראל משומד דינו כישראל ולא כגוי, וכי תימא ודילמא בעלמא קאמר ודיחויא הוא אבל במסקנא גוי גופי' יורש, מ"מ זה שהוא בן ישראל ונשתמד אם תאמר שהפסיד דיני ישראל אף ירושתו יפסיד שאין גוי יורש את ישראל, אלא ש"מ עדין דין ישראל עליו, וכשחזרתי על כל צדדי אין לך מקום ללמוד ממנו יותר מן הכותים, שהרי משומדים גמורים הם משמצאו להם דמות יונה בהר גריזים, אע"פ כן למאן דסבר גירי אמת היו מצינו דיניהם כדיני ישראל, כמו שמצינו בבא על הכותית שמשלם קנס דקסבר גירי אמת הן אע"פ שנשתמדו, ות"ר שור וכו' ושל כותי שנגח שור של ישראל תם משלם חצי נזק וכו', ואפי' לר' מאיר וכו', ומ"מ לענין הדין כישראל הוא לדברי הכל, ואיתמר בבבא מציעא הנהו תרי כותאי וכו' עובדא וש"מ בדיני ישראל דינינן להו וכו', אלא משומדים כולם כי אתו לקמן בדיני ישראל דיינינן להו דהא אינהו גופיהו מיחייבי בדיני תורה ולא דחינן להו מיניהו, הלכך הלוקח מהן וכל שבא מכחן בין בירושה בין במתנה דינו כדין הבא מכח ישראל ואינן בדרכי גוים והקנאות שלהם כלל, אלא שהם עצמן קונסין אותם בשור של ישראל שנגח את שורם וכן בכל שאר נזקין ואין מחייבין את ישראל לשלם להם כלום משום קנס, ודוקא בנזקין אבל הלוו לישראל או שלקחו מקח מישראל אין קונסין אותן ואין מוציאין מהן מעות שלא כדין לעולם, וכבר נתפרש מן ההלכה שבפ' אין מעמידין המשומד לע"ז אין מחזירין לו אבדה שזה חסות ואין לנו לחוס על ממונו, ובירושלמי אמרו כותאי דקסרין מותר להלוותן ברבית שגם זה אינו גזל אלא התורה אסרתו משום וחי אחיך עמך, ואע"ג שרש"י אוסר רבית דמשומדים, ומ"מ אין גוזלים ממונם אלא בדין כדיני ישראל, ובמס' חולין פ' השוחט חולין מקשי' המטמא והמדמע והמנסך בשוגג חייב ומוקים לה בישראל משומד, אלמא ישראל משומד מזיק פטרינן לי' בדיני ישראל ואינו חייב לשלם אלא כישראל גמור, זהו דעתי בדין הזה ולא הגיעני מדברי הראשונים כלום וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-101)
101. ובחזו"א סי' פ"ז סק"ח פירש טעמו, דכיון דהוא משומד לשבתות ביטלו חכמים דירתו לענין דיני שבת ואינו בעירוב ובביטול רשות, עכ"ל, אך צ"ע לפ"ז, דא"כ אף מחלל שבת בצינעא נמי, שהרי בעלמא אף העובר בצינעא חשיב משומד לאותו דבר, ורק בדינא דמחלל שבת הוי משומד לכל התורה נתחדש דזהו רק במחלל בפרהסיא, וצ"ע בזה, [↑](#footnote-ref-102)
102. ובדעת רש"י כתב המהרש"א דס"ל לר"מ דבמילי דרבנן אין נעשה משומד לכל התורה, וזה כד' הר"ן דלהלן, וכתב עוד לישב דאף לר"מ ל"ה משומד לכל התורה, ואינו אלא חשוד, וכדלהלן, אך ילה"ע בזה, דמש"כ המהרש"א דטעמא משום דבמילי דרבנן אין נעשה משומד לכל התורה, צ"ע דלפ"ז נמצא דמחלל שבת באיסור דאורייתא מודה ר"מ דאינו מבטל רשות, ואי"ז במשמעות ד' רש"י ד"ה כר' יהודה, וגם מש"כ המהרש"א דאף לר"מ אינו משומד לכל התורה, צ"ע בזה מד' רש"י בע"ב ד"ה רב אשי, דנ' להדיא דלר"מ חשיב משומד לכל התורה, וכמו שדקדק כן הגרע"א בחולין די"ד..

     וי"ל בדעת רש"י כמש"כ הרשב"א, דאף דס"ל לר"מ דמשומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, מ"מ בעירובין דרבנן מיקל, וי"ל עוד כמש"נ לעיל סק"ז עפי"ד הרמב"ן דאף משומד גמור דינו כישראל, ומה דהוי משומד אי"ז טעם שלא יועיל בו ביטול רשות, והא דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, הוא משום דכל שאינו משמר שבתו אין בטול רשות אצלו אלא חוכא וטלולא ולא מקני מידי, ונת' שם דלפ"ז זה הוא דפליג ר"מ וס"ל דאי"ז גריעותא בהביטול, וע"כ אף דהוי כמשומד לכל התורה, מ"מ שפיר הוא מבטל רשות. [↑](#footnote-ref-103)
103. וע' מהרי"ק שורש ק"ס שכתב, דאף אם לא עשה בפני ישראל, מ"מ אם כו"ע ידעי מעשה כי האי שפיר מקרי פרהסיא כדמוכח פ' בן סורר ומורה, וכ"ה בשמלה חדשה יו"ד סי' ב' ובפמ"ג שם ובמ"ב סי' שפ"ה סק"ד.

     אמנם בשו"ת בנין ציון סי' ס"ד כתב דל"ח פרהסיא אא"כ נעשה העבירה בפני י' מישראל ולא סגי במה שידוע להם, ועיי"ש מה שדחה הראי' מפרק בן סורר, וגם דן לחלק בין דין פרהסיא לענין יהרג ואל יעבור לדין פרהסיא לענין מחלל שבת בפרהסיא, אך לא ראה הבנין ציון ד' האחרונים הנ"ל, ויתכן שאם הי' רואה דבריהם לא הי' מכריע לא כן.

     ואמנם מש"כ הבנין ציון שם דאם סגי שידעו י' מישראל ה"נ אם עשה העבירה בפני י' מישראל בזאח"ז חשיב כפרהסיא, יל"ד בזה, די"ל דהגם דל"ב שיעבור בפני י' מישראל אלא סגי שיוודע להם, מ"מ בעי' שמעשה חילול שבת זה יהא מפורסם לי' מישראל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-104)
104. ע' שו"ת מהרי"ל סי' ע"ט והחדשות סי' קס"ו שהוא יורש, ועיי"ש בתשובות החדשות סי' ר"ז שהוא זוקק ליבום כיון שאנוס הוא וחשיב ישראל לכל מילי, ואך אין מתאבלין עליו כיון שאינו מקיים מצוות, ועי' ב"י יו"ד סי' קנ"ט שאסור להלוות לקראים בריבית.

     וע' בית מאיר או"ח סי' ש"ל דעת הגרע"א שמחללין שבת עליהן, והבית מאיר שם פליג רק משום דל"ש בהו חלל עליו שבת א' כדי שישמור שבתות הרבה, וכ"כ הגוו"ר כלל ג' סי' א', וע' בנין ציון החדשות סי' כ"ג שאין יינם יי"נ, וכ"כ האחיעזר בקובץ אגרות סי' ס', וע' חזו"א יו"ד סו"ס ב' שכל שהוא כתינוק שנשבה מצווין אנו להחיותו ואף לחלל שבת להצלתו ואין רשאין לשנאתו והוא זוקק ליבום. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך ע' בשו"ת ר"א מזרחי סי' נ"ז, ובשו"ת בנימין זאב סי' ת"ו, מש"כ בביאור מש"כ הרמב"ם דלא ימהר אדם להרגם, וע' עוד בשו"ת רדב"ז סי' תשצ"ו ובמל"מ פ"ה ממלוה ה"ב. [↑](#footnote-ref-106)
106. ובשו"ע הגר"ז סוף הל' ריבית כתב כן לענין קראים שבזמנינו דהגם שאין דינם כמורידין, שאף גוי אין דינו במורידין, מ"מ אסור להחיותן. [↑](#footnote-ref-107)
107. אך הביא שם שבשו"ת הרשב"א ח"ז סי' קע"ט מפורש דיינו יין נסך, וכתב שלא נתגלה מקורו, אמנם באמת מצינו דין זה בחי' הרמב"ן חולין ד"ד: ובר"ן שם, ומקורם מסוגיא שם, ועיי"ש מה שביארו היטב הטעם בזה, וע' גם בבה"ג הל' שחיטה שנ' כן, וכן מבו' גם בס' הפרדס לרש"י, ואך שדן שם אם קי"ל כמ"ד דמחלל שבת בפרהסיא הוי כמשומד לכל התורה, וכ"ה גם בשו"ת הרשב"א ח"ז סי' נ"ג, וע' בשו"ת חלקת יעקב יו"ד סי' מ"ח שהאריך לדון להקלבזה, ולא ראה ד' הרמב"ן והר"ן המפורשים הנ"ל, וכן ד' הרשב"א בסי' נ"ג, ויש לציין עוד לד' מהר"מ מר"ב ד"ל סי' רל"א דקראים יינם מותר, וכ"כ הב"ח בסי' קכ"ד וכן הביא הפרישה שם בשם מהרש"ל, וע' נקוה"כ שם, ובד' מהר"מ מר"ב נ' שהטעם הוא משום שאינם עובדין ע"ז, ויש מקום לתלות נידון זה בפלוגתת הראשונים אם גר תושב אוסר יין במגעו, וי"ל לפ"ז דהרשב"א דאסר במחלל שבת אזיל לטעמי' דס"ל בתוה"ב דגר תושב אוסר יין במגעו, ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-108)
108. ויש לציין בזה, מש"א במכות ד"ח: דישראל שקילל כותי פטור משום שאינו עושה מעשה עמך, וע' חזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח בהגה"ה שהוכיח מהא דישראל גולה ע"י כותי דחשיב כתינוק שנשבה, דאל"כ הרי דינו שמורידין ולא מעלין והיאך גולין על ידו, וחזינן דאף תינוק שנשבה אין חייבין על קללתו, דסו"ס אינו עושה מעשה עמך.

     ובעיקר דברינו ילה"ע עוד, דהנה בחזו"א סי' פ"ז סקי"ד כתב, ז"ל, ותינוק שנשבה בין הגויים דינו כישראל ושחיטתו מותרת, שהוא בחזקת שאם יודיעוהו וישתדלו עמו כשיעור ההשתדלות שהוא ראוי לשוב לא יזיד לבלתי שב וכו', עכ"ל, וצ"ב מה הוצרך לה"ט, ולכאו' גם אם ידעי' שאם יודיעוהו וכו' לא ישוב, מ"מ סו"ס עתה כל מה שעובר הוא באונס, ומ"ט תהא שחיטתו פסולה, וי"ל דמכוון החזו"א הוא עפמש"נ, דלעולם מן הדין דכל מי שאינו מקבל עליו עול התורה והמצוות חשיב כגוי, ואף דהוי שוגג בזה מ"מ דינו כגוי, וע"כ רק משום שאם יודיעוהו וכו' ישוב, ע"כ חשיב כישראל, ודמי לתינוק מוטל בעריסה ישראל, שאף שלא קיבל עליו עול מצוות, מ"מ ישראל גמור הוא, וה"נ דכוותה. [↑](#footnote-ref-109)
109. ודמי ד"ז למה שהבאנו לעיל סק"ו בהערה, דלמש"כ החזו"א מוכח מסוגיא דמכות ד"ח: דתינוק שנשבה אין חייבין על קללתו, דהגם דאנוס הוא, סו"ס אינו עושה מעשה עמך. [↑](#footnote-ref-110)
110. ויש להוסיף, דמבו' בד' הגר"א, דעיקר הדין שכתב הרמב"ם ספ"ב מעירובין דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, למד כן ממתני' לעיל דל"א: דל"מ לשלוח על ידו עירוב.

     ולכאו' לפ"ז לדעת ריו"נ ריב"ח והרי"ד והמאירי שפירשו הטעם התם בע"א, אין לנו מקור דל"מ עירוב במי שאינו מודה בעירוב, אך בפי' ר"י בן חכמון ובמאירי בריש פירקין מבו' דל"מ עירוב במי שאינו מודה בעירוב, אך עי' בסימן ט"ז סק"ד שנת' דלפ"מ שפירש ר"י בן חכמון במתני' ריש פירקין, נלמד ממתניתין דל"מ עירוב במי שאינו מודה בעירוב.

     וכ"כ האו"ז עפי"ד הרמב"ם והובא בהג"א בפירקין דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, וע' גם בתוס' דס"ב. ד"ה וגוי לא מוגר, שכתבו דעירוב וביטול בדין הוא דל"מ בגוי לפי שאין הגוי מכיר בהן, אך כיון שדעת התוס' דקי"ל דכותי מבטל רשות הגם שאינו מודה בביטול, א"כ י"ל דה"נ מהני עירוב אף במי שאינו מודה בעירוב, שהרי התוס' דימו עירוב וביטול זל"ז.

     וע' גם תור"פ בריש פירקין שכתב מסברא דבאינו מודה בעירוב ל"מ עירוב, והוכיח כן מהא דאמר ר"ג מהרו וכו' שהרי ביטל לכם רשותו, ולא קאמר שהרי עירב, ש"מ דל"מ בי' עירוב כלל.

     ויש להוסיף קצת מקור דל"מ עירוב במי שאינו מודה בעירוב, שהרי במתני' תנן דהדר עם מי שאינו מודה בעירוב ה"ז אוסר עליו, ונת' בסימן ט"ז דלהך תנא הא דל"מ בו ביטול הוא משום הא גופא שאינו מודה בעירוב, ומה"ט אף ל"מ בו ביטול, דס"ל דל"מ ביטול במי שאינו בר עירוב, ולפ"ז מסתבר דאף לתנא דפליג וס"ל דמהני בו ביטול, מ"מ לא מצינו דפליג וס"ל דאף מהני בו עירוב, אך אי"ז מוכרח, די"ל דהא בהא תליא.

     ובמרומי שדה להנצי"ב ריש פירקין, כתב להביא מקור נוסף לד' הרמב"ם, מהא דתניא להלן בסוגיין, ישראל משומד משמר שבתו בשוק מבטל רשות וכו' מפני שאמרו ישראל נוטל רשות ונותן רשות, והנה בפיהמ"ש בריש פירקין גריס ישראל נותן רשות ומבטל רשות, ומפרש דנותן רשות היינו שיעשה עירוב, ולדעתו הרי מהא דברישא בישראל משומד תני דמבטל רשות, ולא תני דנותן רשות, ש"מ דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ לערב, אך נ' שאכתי אנו צריכין לד' הגר"א, דהגם דמהתם שמעינן דמשומד שאינו מחלל שבת בפרהסיא אינו מערב, אך מנא לן שה"ז משום שאינו מודה בעירוב, וזה נלמד ממתני' לעיל דל"א:, גם ילה"ע דבד' המאירי בריש פירקין מפורש דמחלל שבת בצינעא חשיב מודה בעירוב, ועמש"נ בהערה הבאה.

     אך מצאתי בד' ריא"ז ה"א ס"ט, דמפורש בדבריו להדיא דאף צדוקי שאינו מודה בעירוב, מ"מ אם אינו מחלל שבת בפרהסיא מצי לערב, וזה שלא כדעת הרמב"ם וכל הנך ראשונים. [↑](#footnote-ref-111)
111. וי"ל ג"כ שאף אם היו דרים שם רבים, מ"מ לגבי ביטול חצר זה חשיב כיחיד אצל יחיד, וכמש"כ בביאוה"ל ר"ס שצ"א בשם הגר"ז דבני חצר שעירבו יחד חשיבי כיחיד, אך בד' הגר"ז גופי' לא נז' דדוקא בשעירבו, וע' גם בבי"מ שם דמבו' דבני חצר אחת חשיבי כיחיד לגבי המבוי אף בשלא עירבו יחד, אך י"ל דהיינו רק לגבי המבוי ולא לגבי חצר אחרת, אך הביא שם בשם החמד משה דפליג ע"ז, וכ"ה גם במאמ"ר סי' שפ"א ס"ד.

     ועמש"נ בסי' כ' סק"א בהערה לדון דשמא יש להוכיח בדעת הרשב"א, דאיירי סוגיין ביחיד אצל רבים דהוי אורח, עיי"ש בזה. [↑](#footnote-ref-112)
112. ובפי' ריו"נ במתני' לקמן דס"ט: מבו' דטעם הא דאסורין הרבים להוציא מבתיהם לחצר, דהוא משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד, ומדמי לה למש"כ לעיל מינה דיחיד שביטל לרבים דאסור אף אחר חזקה, כיון שנראה שחוזר מביטולו, ואע"פ שאינו יכול לחזור בו כיון שהחזיקו בני מבוי במבוי, אפ"ה אסור דנראה כחוכא ואיטלולא ויראה לכל שבאיסור משתמשין בני חצר בחצר, עכ"ד, אך הא דאסורין להוציא מבית היחיד לחצר, פירש ריו"נ שם דהוא משום דל"ה אורחים, ויל"פ כונתו כד' הרשב"א והריטב"א שהבאנו להלן, ויל"פ עוד שכונתו כמש"נ בסי'מן כ"א סק"ד בדעת הר"ח והרמב"ם, אך בדעת התוס' אין לפרש כן, שהרי פירשו להדיא דטעם האיסור הוא משום דבטל הביטול בכך והוו כיחיד במקום נכרי. [↑](#footnote-ref-113)
113. ובעבוה"ק כתב ע"ז ז"ל, אע"פ שהן אסורין אינן אוסרין לו להוציא משלו, ונ"פ דהוצרך לזה לטעמי', דס"ל דהן אסורין משום דכלפיהם חזי' להחצר כחצר המשותפת, וא"כ מה"ט הי' לנו לאסור עליו, וע"ז הוא שכתב דמ"מ הוא שרי, אך לדעת רש"י ותוס' דהא דהן אסורין להוציא הוא משום דהוי כחוזר ומחזיק, אין מקום לדון כלל לאסור עליו. [↑](#footnote-ref-114)
114. ועיי"ש בבית מאיר שנקט לפ"ז, דלדעת רש"י אף אם הוציאו הרבים אחר חזקה ה"ה אוסרין על היחיד, ועמש"נ בביאור דין זה בסימן כ' סק"ו ומשא"כ לדעת הרמב"ם והרשב"א והריטב"א אינם אוסרין על היחיד, ובביאוה"ל סי' ש"פ ס"ד הביא ד' המג"א שם דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו אף אחר חזקה, והביא הביאוה"ל שכ"כ הרשב"א, ודמסיים הרשב"א דאע"פ שהן אסורין להוציא מ"מ אין יכולין לאסור עליו אם קדם והחזיק, עכ"ד, אך לפ"ד הבית מאיר לכאו' אין להביא מד' הרשב"א, דאיהו אזיל לטעמי' דס"ל דהא דאסורין להוציא אי"ז משום דהוו כחוזרין מהביטול, אלא משום דאינם אורחין ול"מ להו היתר הביטול, וע"כ אין לנו מקור לומר דמצו הדרי בהו מהביטול, אך לדעת רש"י ודעימי', אשר כ"כ המג"א שם, דהא דאסורין הרבים להוציא הוא משום מישקל רשותא, י"ל דמהני חזרתן.

     אך הנה באמת מש"כ המג"א שם שאסורין הרבים להוציא אף אחר חזקה, כתב כן עפי"ד ריו"נ, ועיי"ש בבית מאיר שכתב שלא מצא כן בד' ריו"נ, אמנם לכאו' מפורש כן בד' ריו"נ, שכתב בטעם הא דאסורין הרבים להוציא, דהוא משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד "כדפרישית", והיינו מה שפירש לעיל מינה ביחיד שביטל לרבים דאסור אף אחר חזקה, כיון שנראה שחוזר מביטולו, ואע"פ שאינו יכול לחזור בו כיון שהחזיקו בני מבוי במבוי, אפ"ה אסור דנראה כחוכא ואיטלולא ויראה לכל שבאיסור משתמשין בני חצר בחצר, עכ"ד, והרי להדיא דאסורין הרבים להוציא אף אחר חזקה, וכמו שהביא המג"א משמו, ולפ"ז הרי ודאי דאע"פ שנקט המג"א ע"פ ריו"נ דאיסורם הוי אף אחר חזקה, מ"מ לא בטל הביטול בכך, ואין איסורם אלא משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד, וז"ב.

     אף בעיקר ד' המג"א שאסר ברבים אף אחר חזקה עפי"ד ריו"נ, צ"ע רב, שהרי ריו"נ אזיל לטעמי' דס"ל דאף ביחיד שביטל לרבים אסור להוציא מביתו אף אחר חזקה משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד, וע"כ ס"ל דה"נ ברבים שביטלו ליחיד אסורין אף אחר חזקה, וכ"ה מפורש בד' ריו"נ דמדמה זל"ז, אך לפ"מ דקי"ל בסי' ש"פ ס"ב דיחיד אצל רבים שביטל אף רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר אחר שהחזיקו הרבים בחצר, וכמו שפירש המג"א שם סק"ה, ולא סבירא לן לאיסור זה דחוכא ואיטלולא וחשד, הרי שפיר י"ל דה"נ רבים שביטלו ליחיד מותרין להוציא מביתו לחצר אחר שהחזיק, והאמנם די"ל דל"ד ורבים שביטלו ליחיד יהיו אסורין להוציא אף אחר חזקה, (וזה ע"ד ד' הבית מאיר), דהגם דקי"ל ביחיד שביטל לרבים רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר אחר חזקה, היינו משום דכה"ג חזינן לי' כאורח, ולי"ב משום חוכא ואיטלולא וחשד, ומשא"כ ברבים אצל יחיד דל"ה אורחים, יש לאסור אף אחר שהחזיק היחיד משום חוכא ואיטלולא וחשד, אך אכתי צ"ע מה שלמד כן המג"א מד' ריו"נ, שהרי שפיר י"ל דדוקא לריו"נ לטעמי' הוי הדין כן, וכנ"ל, וצ"ע בזה.. [↑](#footnote-ref-115)
115. ויש להסתפק לפ"ז, אם בכה"ג שעברו הרבים וטלטלו כלי הבית ד' אמות בחצר, אם הוי זה מעשה חזרה מן הביטול, או דנימא דל"ה מעשה חזרה רק בהוצאה מרשות לרשות, אבל טלטול בחצר עצמו אי"ז חזרה אף בגונא שה"ז מעשה איסור, וע' ריטב"א לעיל דס"ד. שכתב דטלטול בחצר אי"ז חזרה, (ואיירי התם ברבים שביטלו ליחיד), ומ' דהיינו אף בכלי הבתים, ואף דהריטב"א גופי' בפשוטו ס"ל דאסור לטלטל כלי הבתים בחצר שאינה מעורבת, אך לפ"מ שנ' בתוס' דס"ח: דהא דמוציא מביתו לחצר הוי חזרה, הוא משום דהוי זה מעשה איסור, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם, וכ"נ ברשב"א לקמן דס"ט:, יל"ד ולומר דה"נ טלטול ד' אמות בחצר הוי חזרה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-116)
116. ועד"ז נ', במה שנקט הרש"ש לעיל דס"ג:, דהיכא שביטלו כל החצירות רשותן במבוי לגבי חד, אסורין להוציא מחצרותיהן למבוי אף את כלי החצר, משום דהוו כחוזרין ומחזיקין, ומוכח מדבריו שם דהיינו אף אחר שהחזיק היחיד במבוי, עיי"ש.

     אמנם לכאו' לפמש"נ אין לאסור בזה אחר חזקה, דבין אם נפרש כדעת רש"י ותוס' דהא דרבים אסורין להוציא אף אחר חזקה, הוא משום דכלפי מעשה חזרה ל"מ היתר הביטול, ובין אם נפרש כדעת הרשב"א והריטב"א דהא דאסורין הוא משום דל"מ היתר הביטול למי שאינו אורח, הרי ל"ש לאסור רק מעשה שהי' אסור קודם הביטול, אך להוציא מחצר למבוי כלי החצר שהי' מותר אף קודם הביטול, לכאו' ל"ש כלל לאסור אחר חזקה, וכמש"נ, וכ"ה מבו' להדיא בחי' הריטב"א לעיל דס"ג: דרבים שביטלו רשותן במבוי מותרין להוציא כלי החצר למבוי, עיי"ש.

     אמנם למה שפירש הבית מאיר בסי' ש"פ בדעת רש"י, דהא דאסורין הרבים להוציא אף אחר חזקה, הוא משום דברבים אצל יחיד דל"ה אורחים בטל הביטול אף בשהוציאו אחר חזקה, וע' בסימן כ' סק"ה שנת' להוכיח כן מד' התוס' לקמן דע"ט:, הרי דלפ"ז א"ש ד' הרש"ש, דע"כ מה"ט י"ל דאף אין להרבים להוציא מחצרותיהן למבוי כלי החצר, די"ל דגם עי"ז יתבטל הביטול, ואמנם בפשוטו ליכא איסורא בזה, וכמש"כ החזו"א בסי' פ"א סקי"ז וסי' צ"א סק"ג, אך מ"מ כיון שרצו בקיום הביטול, לא היו מוציאין כלי החצר למבוי, וכן למש"כ ריו"נ לקמן דס"ט: דהטעם דאסורין להוציא מבתיהם לחצר אף שאין בטל הביטול בכך, הוא משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד, הרי דמה"ט יש לאסור להם בנידו"ד להוציא אף מחצרותיהן למבוי.

     ובמ"ב סי' שצ"א סק"ג כתב בדין חצרות שביטלה רשותן במבוי, דפשוט דהנך חצרות אסורות להוציא מחצרן למבוי, ולכאו' זהו כד' הרש"ש, אך באמת נ' דמכוון המ"ב הוא להוציא מחצרן למבוי כלי הבית, ואף שנקט בסתמא, שפיר י"ל דכונתו על כלי הבית, וכאשר מצינו כן שם סק"ד שכתב איסור להוציא מחצר למבוי, ופי' בשעה"צ שם סק"ג דהיינו בכלי הבית, והוא מוכח ממה שסיים שם דאפי' ביטלו גם רשות ביתן ג"כ אסורין להוציא מחצרן למבוי כיון שלא נעשו אורחים, עכ"ד, והרי כל מה שיש לדון לחלק אם ביטלו רשות ביתן, הוא רק לגבי הוצאת כלי הבית, וז"ב.

     אך באמת למה שהבאנו בסימן י' סק"ג שבד' המ"ב נ' דאם ביטל ביתו וחדרו אסור להוציא מן החדר לבית אף אחר חזקה, הרי דלכאו' ה"נ יש לאסור להוציא כלי החצר מן החצר למבוי אף אחר חזקה, וז"ב.

     ועמש"נ בסי' ז' סק"ד להוכיח מד' התוס' לעיל דס"ג: דרבים שביטלו רשותם שבמבוי ליחיד מותרים להוציא מן החצר למבוי, ושלא כד' הרש"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-117)
117. ואף דלכאו' ל"ה בזה איסור אם הי' מוציא מביתו לחצר, דמה לי שבטל הביטול בכך, הרי אף קודם הביטול הי' מותר להוציא, וכמש"כ כעי"ז החזו"א סי' פ"א סקי"ז, וסי' צ"א סק"ג, מ"מ י"ל דחשש רבא שמא אחר שיוציא ויתבטל הביטול עדין יסמכו בני החצר השני' על הביטול, וע"כ פינה כליו, וכאשר כ"כ התוס' לקמן דע"ט:.

     וי"ל עוד למש"כ העצי אלמוגים בסי' שפ"א והובא בשעה"צ שם דכל שחזר בו מביטולו בטל הביטול למפרע, וע"כ חשש שמא יוציא ונמצא דמה שהוציאו הי' באיסור, אך עמש"נ בסימן כ' סק"ז בהערה להוכיח מד' הראשונים שלא כד' העצ"א . [↑](#footnote-ref-118)
118. אך בחזו"א סי' פ"ח סק"ז כתב, דכמדומה שאי"ז טעם, דא"כ למה דחקו בתוס' ס"ד א' דהיכי דשניהם מותרין תשתכח תורת עירוב, הא לא ירצה בביטול ביתו משום דמרבה עליו דיורין, עכ"ל, אך לדעת המג"א י"ל, דזה ל"מ שלא לבטל תורת עירוב, דרק היכא דאין הביטול מתיר לו כמו העירוב, הוא דאמרי' דאין הביטול מבטל תורת עירוב, אך היכא שהביטול מתיר לו לגמרי, ואך שלחלות הביטול עליו להניח להם ליכנס לביתו, אכתי בטל תורת עירוב, וה"נ נ' דאף אם הי' צריך לשלם דמים לצורך הביטול, נמי י"ל דהוה אמרי' בזה ביטלת תורת עירוב, אף דלא ירצה ליתן דמים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-119)
119. ויש מקום להסתפק בזה, למש"נ בסימן י"ט סק"ב ואילך בדעת הרשב"א והריטב"א דהא דרבים אצל יחיד דל"ה אורחים אסורין להוציא מבית היחיד לחצר הוא משום דכלפי דידהו ל"מ היתר הביטול, וחשבינן להו כמוציאין מבית היחיד לחצר משותפת, ולפ"ז שמא אף כד אתינן לאסור מכח הביטול, נמי נימא דברבים אצל יחיד דכלפי דידהו ל"מ הביטול, אין לאסור עליהם מכח הביטול, ואי נימא הכי הרי בעכצ"ל דבסוגיין חשיב כיחיד אצל רבים דהוי אורח, כיון שביטל רבא חצירו שהיתה שלו לבדו לבני חצר אחרת, ועמש"נ בסימן י"ט סק"א לדון בזה היאך מיירי סוגיין, וע"כ הי' אסור להוציא מביתו לחצר, אך יותר נ' דאף ברבים אצל יחיד דל"ה אורחים ול"מ הביטול להתירן, מ"מ שפיר מצינו לאסור עליהם מכח הביטול, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-120)
120. וע"כ פירש ד' הב"י שדבריו באו כהמשך למש"כ לעיל מינה דאם ביטל רשות ביתו ורשות חדרו בהדיא שרי להוציא אפילו מחדר לביתו, וע"ז כתב הב"י דאף בכה"ג לא שרי אלא אחר שהחזיקו בני החצר, והיינו משום דאף בכה"ג שביטל אף רשות ביתו, אכתי יש לאסור להוציא מן החדר לבית משום דהוי כחוזר ומחזיק, ואיסור זה ל"ש רק קודם שהחזיקו בני החצר, אך אחר שהחזיקו בני החצר דכבר ל"מ הדר בי' שרי להוציא מן החדר לבית, וכ"ז הוא היכא שביטל אף רשות חדרו דאין לאסור משום מוציא מרשות לרשות, אך היכא שלא ביטל רשות ביתו דיש לאסור משום מוציא מרשות לרשות, ודאי אסור אף אחר שהחזיקו בני החצר. [↑](#footnote-ref-121)
121. שוב העירוני דיל"פ, דלעולם מודו הנך ראשונים דמהני ביטול לאסור, והא דלא אסרי' לי' להוציא מחדר לביתו משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו, הוא משום דבתחילת השבת הי' אף הבית שלו, וע"כ אמרי' שבת כיון שהותרה הותרה, ובדעת רש"י ודעימי' דפליגי וס"ל דמהני ביטול לאסור ולא אמרי' שבת כיון שהותרה הותרה, יל"פ דהוא משום דהוי זה תרתי דסתרי, דכיון דשרינן מכח הביטול, בע"כ עלינו גם לאסור, גם יל"פ שהטעם בזה הוא דכ"ה דמהני ביטול להתיר ולא אמרי' כיון שנאסרה נאסרה, ה"נ מהני ביטול להתיר, אך כ"ז תליא בביאור הטעם דמהני ביטול להתיר, ואכמ"ל בזה, גם ילה"ע מד' הראשונים לקמן דפ"ו. שדנו מ"ט מי שחזר מביטולו אוסר ולא אמרי' כיון שהותרה הותרה, וצ"ע עוד בזה.

     אך בד' הב"י שכתב בסתמא דביטל רשות ביתו ולא רשות חדרו מותר להוציא מחדר לבית אחר חזקה, ולא חילק בין היכא שביטל בשבת להיכא שביטל בער"ש, דבכה"ג ל"ש להתיר משום כיון שהותרה הותרה, מוכח שדעתו דלא אמרי' ביטול לאסור, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-122)
122. וע' בביאור הלכה ר"ס ש"פ, שהביא ד' רש"י, וכתב עפ"יז, ז"ל, ולפ"ז אם הי' הבטול מבעו"י קודם שעירב, דכי עירב אדעתא דהאי חולקא נמי עירב, מהני הבטול שביטל לו לבד, וכן מוכח מסוף דברי רש"י שם שהביא מברייתא דהדר דתניא שם אחד מן השוק שמת וכו' מבעו"י דהיינו קודם שעירבו וכו', ודע דלדברי הרא"ש דס"ל דכונת הברייתא דקאמרה מבעו"י היינו אפילו מת לאחר שעירבו כיון שהוא קודם זמן קניית העירוב דהיינו קודם ביהשמ"ש חל העירוב גם על הבית שירש וכמש"כ הגר"א בסימן שע"א, ה"ה בענינינו אפילו הי' הביטול שביטל לו לאחר שעירב כיון שהוא קודם ביהשמ"ש חל העירוב גם על החלק שביטלו לו, עכ"ל.

     וראיתי להעיר בזה, דאי נימא דאם ביטל לא' ואח"כ עירב שפיר דמי, קשיא דמה אמרו בגמ' דס"ו. דשוכר כמערב דמי דא' שוכר ע"י כולם, הרי גם בביטול מהני כה"ג, ואמנם למה שפירש"י שם דאיירי בשכר אחר העירוב ניחא, וביותר ניחא למשמעות רש"י ד"ע: דאף במת אביו בער"ש כל שעירבו קודם שמת לא חייל העירוב על רשות זו, אך גם בלא"ה י"ל דאיירי בששכרו בשבת, דבכה"ג ל"מ עירובו ע"ז, אך למה שהעתיקו הרבה מן הראשונים דאיירי בשכר קודם העירוב תיקשי מה בעי' בזה לדינא דשוכר כמערב, הרי גם בביטול מהני בכה"ג, אך אי"ז קו' כ"כ שהרי גם בשכירו ולקיטו פשטות ד' התוס' דס"ו. דמהני אף בביטול, ואפ"ה אמרי' ע"ז דינא דשוכר כמערב, רק קשיא בע"א, מה בעי' לדינא דשוכר כמערב כלל, תיפו"ל שעל מה ששכר עשה עירוב, דומיא דמהני זאת בביטול, ובע"כ דפליגי ע"ד רש"י הנז', אלא מפרשים דהטעם הוא משום דכלפיו ל"ח הביטול וכמש"נ בהערה להלן.

     אך באמת עי' חזו"א סי' פ"ד סק"ז שהק' במש"א דא' שוכר ע"י כולם, דפשיטא דמהני שכירות לכולן שהרי עירובו חל גם ע"ז, ופי' בזה למש"כ בסי' פ"ב סק"א, דל"מ השכירות להתיר מדינא, אלא היתר השכירות הוא משום דכל ששכר הפקיעו חכמים דירת נכרי, וע"כ בעי' לדינא דא' שוכר ע"י כולן, ועי' חזו"א סי' פ"ב סקט"ו דבישראל ל"מ שכירות על חלק מן החצר, וכ"ז הוא לטעמי' דשכירות ל"מ מדינא, וכמו שציין למש"כ סק"א, אך אי נימא דמהני שכירות מגוי על חלק מן הבית מדינא, שפיר מהני זה אף בישראל, ודו"ק, ולפ"ז ניחא הא דבעי' לדינא דשוכר כמערב, אך אי נימא כפשטות הדברים דהשכירות מהניא להתיר דירת הגוי, בעכצ"ל כמש"נ, ודו"ק.

     ועמש"נ בסימן י"ג סק"ז בדעת הרשב"א, דבאמת טעם הדין דא' שוכר ע"י כולם, הוא משום דחייל עירובו אף על רשות זו ששכר מן הגוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-123)
123. ולדעת התוס' דל"מ הביטול לחשבו כרשות זה שביטלו לו לאסור על אחרים, צל"פ דדינא דצריך לבטל לכאו"א היינו דל"מ היתר הביטול אלא לזה שביטלו לו, אך לשאר בני החצר שלא ביטל להם ל"מ היתר הביטול, וכלפיהם עדין יש בכח דיורי המבטל לאסור.

     ולכאו' יש להביא מקור לזה בדעת התוס', ממה שדנו התוס' לעיל דס"ג: ד"ה בטילו, ז"ל, דאם ב' דרים בבית אחד ובטלו בני החצר רשותן לאחד מהשנים וכי לבדו יהא מותר להוציא מן הבית לחצר וחבירו הדר עמו יהא אסור ולא יועיל הביטול לו וכו' אם נרצה נוכל לומר אה"נ, עכ"ל, וצ"ב מ"ט בעי' שיזכה אף השני בביטול, הרי לכאו' בלא"ה אין לאסור עליו להוציא מן הבית לחצר, דהבית הוי של שניהם, והחצר נמי הויא של שניהם, ולכאו' מוכח מינה שדעת התוס' דל"מ היתר הביטול רק כלפי מי שביטלו לו, וע"כ אם לא חייל הביטול לשניהם אסור השני להוציא מן הבית לחצר, אך יש לדחות, אי נימא עפי"ד הראב"ד לעיל דכ"ו: דאסור להוציא מבית המשותף לחצר המשותפת לאותן בעלים, כיון שבבית דיירי תרוייהו יחד ובחצר יש לכל א' חלק לעצמו, ולפ"ז י"ל דמה"ט אם לא זכה השני בביטול אוסר עליו חבירו, דאף שאף בבית הן משותפין, מ"מ בחצר איכא לחבירו חלק בפנ"ע, שהרי זכה בחלק המבטלין שיש להן חלק בפנ"ע בחצר, וצ"ע בזה.

     ויתכן דהוא תלוי זב"ז, דלרש"י לטעמי' דע"י ביטול זכה השני לגמרי ברשות המבוטלת, אין לפרש דהא דצריך לבטל לכאו"א הוא משום דהמבטל אוסר על שאר בני החצר, שהרי כבר אין חצר זו שלו, אלא הטעם הוא דהזוכה בביטול הוא שאוסר על כולם, אך משא"כ להתוס' לטעמייהו דע"י ביטול לא חשבי' להרשות כרשות של זה שביטלו לו, אלא דע"י ביטול תו אין חשיבות ברשות המבטל לאסור, הרי דשפיר י"ל דל"מ היתר הביטול אלא לזה שביטלו לו, ורשות המבטל אוסרת על שאר בני החצר.

     שו"ר בפמ"ג סי' ש"פ אש"א ב' שכתב דמרש"י מ' דהטעם הוא משום דמיתסרי אהדדי, וכתב לפ"ז דאם הלך הא' לחצר אחרת שרי וזה צ"ע דאם הלך הא' לחצר אחרת, לכאו' כבר ל"מ הביטול כלל, שהרי לא ביטלו אלא לו, ועתה שאיננו כאן, ה"ז כמבטל למי שאינו מבני החצר דל"מ, וי"ל, וכן בביטל מבעו"י, וכתב דסתימת הפוסקים לא משמע כן, ונ' בדבריו שם דמסיק דהטעם הוא משום דתקנ"ח היא שיבטל לכולם דוקא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-124)
124. והנה בפירש"י דס"ו: ד"ה אין ביטול רשות, כתב דע"י שביטלו בני הפנימית רשותן, בטל עירוב הפנימית עם החיצונה, אך הריטב"א שם כתב בשם ר"י דפליג ע"ז, וכ"נ מד' התוס' שם ד"ה נתנו, עיי"ש בהגה' הב"ח, ויתכן דאזלי לטעמייהו, דלדעת רש"י דע"י ביטול דיינינן שאי"ז כלל רשות דידהו אלא רשות של זה שביטלו לו, הרי ממילא דבטל עירובן, דהוו כמערבין דרך רשות של אחר שאינו מעורב עמם דל"מ העירוב, אך התוס' ס"ל דאף אחר הביטול חשיב כרשות דהמבטלין, ול"מ הביטול אלא דעי"ז אין בכח דיורי המבטל לאסור, וע"כ אי"ז מבטל את העירוב. [↑](#footnote-ref-125)
125. והנה לכאו' לפ"מ דמסקי התוס' בדע"ט: דהא דפינה רבא כליו אי"ז משום איסורא דילי', אלא משום דחייש שמא יוציא בשוגג ויאסור עליהם, תו לכאו' א"צ להעמידה בשבני חצירו של רבא לא עירבו, שהרי אף אם עירבו, מ"מ יש לחוש שמא יוציא כליו ויאסור עליהם.

     ולפ"ז מה שהעמידוה התוס' בשלא עירבו, הוא לפ"מ שפירשו תחילה, דהא דפינה כליו הוא משום איסורא דילי', אשר זה ל"ש רק היכא שלא עירבו, וכמש"נ לעיל סקי"ב.

     אך באמת י"ל, דאף למסקנת התוס' בעי' לאוקמה בשלא עירבו הרבים, משום דאם עירבו, ל"ה צריך רבא לפנות כליו, אלא הו"מ להוציא מביתו לחצר אחר שהוציאו החמין משם, והי' בטל הביטול בכך, והי' מודיע להם שבטל הביטול ולא יוציאו עוד מחצירו, דבפשוטו אין איסור לבטל הביטול, וכמש"כ כן החזו"א סי' פ"א סקי"ז, אך לדעת ריו"נ יתכן דיש לאסור לבטל הביטול משום חוכא ואיטלולא, ויתכן דלפ"מ דס"ל לרבא גופי' דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין משום חוכא ואיטלולא, הרי דמה"ט אף אסור לו להוציא ולבטל הביטול בכך, משום חוכא ואיטלולא, וצ"ע בזה, ובע"כ דאיירי בשלא עירבו בני חצירו של רבא, וע"כ הי' אסור לו להוציא מביתו לחצירו שאינה מעורבת.

     אמנם שו"ר בעצי אלמוגים ר"ס שפ"א שכתב שכל שחזר בו מביטולו בטל הביטול למפרע, ויישב עפי"ז ד' רש"י בריש פירקין מקו' הגרע"א שם, והביאו השעה"צ שם סק"א, ולפ"ז ל"ה מצי רבא לחזור בו מביטולו, כיון שעי"ז יתבטל הביטול למפרע ויעברו איסור בהוצאת החמין.

     אך בעיקר ד' העצ"א, העירוני שלכאו' הדברים נסתרים מד' הראשונים לקמן דפ"ו. שדנו בהטעם דאם חזר מביטולו אסור ולא אמרי' הואיל והותרה הותרה, ואי נימא דכל שחזר מביטול בטל הביטול למפרע, ל"ש לדון כלל משום הואיל והותרה, וצ"ע בזה.

     וי"ל עוד, לפמש"נ לעיל סקי"ב, די"ל דהא דס"ל להתוס' דבההיא דרבא הוו כרבים במקום יחיד, הוא משום דחצירו של רבא לא עירבו והחצר השני' עירבו, וע"כ חצירו של רבא חשיבא כרבים והחצר השני' חשיבא כיחיד, ולפ"ז הרי בע"כ בעי' לאוקמה בשלא עירבו בני חצירו של רבא, שאם עירבו הי' דינם כיחיד במקום יחיד דהוי אורח, וז"פ. [↑](#footnote-ref-126)
126. שוב נתבוננתי דיש לישב בפשיטות, לפמש"נ להלן סק"ז לדון דביחיד שביטל לרבים מצי הדר בי' כ"ז שלא החזיקו כולן בחצר, והבאנו שכ"כ האבהעו"ז, ולפ"ז י"ל דהגם דלא חייש רבא להאיסור שקודם שיוציאו החמין, מ"מ חייש להאיסור שקודם שיוציאו כולן לחצר, וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-127)
127. האמנם הנה התוס' שם כתבו, דאם הלכה כר"י דאמר בשוגג אינו אוסר אין נראה שיהא טעם שלא יוציא במזיד ויאסור דאין לחוש שיוציא במזיד ויאסור, עכ"ל, ולפ"ז מוכרח דרבא ס"ל דקי"ל כר"מ דאף בשוגג אוסר, ולא ס"ל לכללא דהלכה כדברי המיקל, ולפ"ז י"ל דאף ס"ל לרבא דאוסר אף אחר חזקה, ולא קי"ל כדברי המיקל בזה, אך סתימת ד' התוס' אין נ' כן, דא"כ הו"ל לפרש דרבא ס"ל כן. [↑](#footnote-ref-128)
128. ונ' שהטעם בזה הוא, דביטול קולא הוא שהקילו חכמים, ולא התירו בזה אלא כאשר הוא צריך לזה, ואזיל רש"י לטעמי' בזה, שפירש לעיל דס"ו: בטעמא דשמואל דאין ביטול רשות בחורבה, דהוא משום דלא שרו רבנן ביטול רשות אלא בחצר שלפני הבית דאקילו בה רבנן דהוי עיקר תשמישתייהו התם, עכ"ל, והרי דביטול רשות קולא הוא, ולא התירו אלא היכא דהוי זה עיקר התשמיש, וה"נ לא התירו אלא היכא שהוא צריך לביטול זה, ובזה מודו אף מ"ד דיש ביטול רשות בחורבה.

     ויש להוסיף עוד, דלפ"ד רש"י מת' היטב מש"א לקמן דס"ט: דאם היו ב' אוסרין זע"ז וביטלו להן, ל"מ הדר חד ומבטל לחברי', משום דבעידנא דבטיל ל"ה לי' שריותא בהך חצר, ופירש"י דכיון דל"ה לי' שריותא אישתכח דביטול דקמאי לא אהני, וכי הדר מבטל האי ל"מ לאקנויי רשותא דידהו דהא לא קניי', עכ"ל, וצ"ב מ"ט לא קניי' להרשות שביטלו לו, דהגם דלא אהני הביטול להתיר, מ"מ מ"ט ה"ז מעכב בחלות הביטול, אך לפ"ד רש"י הנז' הוא מבו' היטב, דלא תיקנו חכמים ביטול אלא אם הוא צריך לרשות זו, והקילו חכמים דכדי להתיר לו יחול הביטול, ואשר ע"כ כל דל"מ הביטול להתיר לו, לא חייל כלל הביטול.

     אך אי"ז מתישב עם ד' הר"ן שם שפירש דאף דלי"ל היתר מ"מ זכה בביטול ואך אין זכייתו חזקה כ"כ שיוכל ליתן אותה, עיי"ש, וכן אי"ז מתישב עם ד' פסקי רי"ד שם שפירש טעם הדין משום דמה שהקנו לו אחרים לפי שעה כדי שיהא מותר לטלטל בחצר אינו יכול להקנותו לחבירו, עכ"ד, והרי שדעתו דשפיר זכה בביטול, ואך דמ"מ ל"מ להקנותו לאחרים, (ולפי דבריו אף היכא שביטלו כל בני החצר רשותן לחד, לא מצי לבטל לבני חצר אחרת, וזה דלא כמש"כ הריטב"א שם), ומד' הר"ן והרי"ד נ' דפליגי על יסוד ד' רש"י בשו"ת הנז', וס"ל דמצי חייל ביטול אף בלא שיש לו צורך בהיתר הביטול, שהרי מבו' לדבריהם דאף היכא שביטל לב' דל"מ הביטול להתיר להם מ"מ חייל הביטול, ולדעת רש"י בדין דכה"ג לא יחול הביטול כלל, כיון שאינו מתיר, ולא עדיף מהיכא שאין לו צורך בביטול דל"מ הביטול.

     ויש להוסיף עוד, דהנה ילה"ע בהך דינא דכל שביטל לב' שלא עירבו לא חייל הביטול משום שאינו מתיר, ולכאו' אם יש לב' אלו חצר אחרת משותפת להן, נמצא שהועיל הביטול שיהא מותר להן להוציא מן החצר ההיא לחצר זו כלי בתים, ובכה"ג שפיר יחול הביטול, וע' טושו"ע ר"ס שצ"א ובט"ז ומ"ב שם, וצ"ע, אך לפ"ד רש"י כל שאינם צריכין להיתר הביטול, ל"מ להו הביטול. [↑](#footnote-ref-129)
129. שו"ר בס' יחוסי תנאים ואמוראים לר"י ב"ר קלונימוס ע' ברונא, שכתב שם בגונא דחצר אחת לא עירבה עם שאר החצירות, דמהני שתבטל חצירה לשאר החצירות, ועי"ז יוציאו לה מחצר אחרת את האוכלין, והרי שדעתו דמהני הביטול אף שהוא לצורך החצר המבטלת. [↑](#footnote-ref-130)
130. ונ"פ דכ"ז הוא לדעת המג"א דיחיד אצל רבים שנעשה אורח שרי אף להכניס מבתי הרבים לביתו, אך למש"כ האהעו"ז בביאור ד' התוס' בדס"ד. דאף דיחיד אצל יחיד הוי אורח, מ"מ כל שמכניס מבית חבירו לביתו הוי חוזר ומחזיק, ל"ש כל ד' היד אפרים, וז"פ. [↑](#footnote-ref-131)
131. ובד' הרשב"א במיוחסות סי' ר"כ מבו', דהני תרי ברייתות פליגי, ולברייתא קמא אף בשנכנס שלא ברשות אוסר לאחר ל' יום, וכתב הרשב"א שם דקי"ל כדברי המיקל, וע"כ הנכנס שלא ברשות אינו אוסר, אך בד' רבינו ירוחם ני"ב חט"ז והטור סי' שפ"ד מבו' דלא פליגי, ולכו"ע רגיל אוסר מיד, ושאינו רגיל שנכנס ברשות אוסר לאחר ל' יום, והנכנס שלא ברשות אינו אוסר כלל.

     והנה נ' לפ"ז לדעת הרשב"א, דלברייתא בתרא אף רגיל אינו אוסר עד ל' יום, וכיון דקי"ל כדברי המיקל אין לאסור ברגיל עד ל' יום, וכ"כ השעה"צ סי' ש"ע סקל"ג, וכ"נ מסתימת ד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ב.

     וע' עוד בשו"ת מהרש"ל סי' י"ח, שכתב דהגם דהירושלמי דרגיל אוסר איירי בגוי, כ"ש בישראל שיאסור היכא דרגיל, אך במג"א סו"ס ש"ע נקט בדעת הרמ"א דכל דינא דרגיל אוסר הוא רק בגוי, ובבית מאיר שם פי' הטעם דהוא משום דיש לחוש שילמד ממעשיו, וזה חידוש, ובפשוטו הי' נ' בדעת הרמ"א דס"ל דלא חשיב רגיל אלא בשרגיל לבא לשם לל' יום, אך כל שרגיל לבא לפחות מל' יום לא חשיב רגיל, או דס"ל דמה שרגיל לבא פעם א' בשנה אין חושבו לרגיל. [↑](#footnote-ref-132)
132. ובבית מאיר סי' ש"פ כתב לדייק בל' הרמב"ם דהא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא לחצר, אין הטעם כפירש"י מטעם מישקל רשותא, אלא הטעם הוא כדעת הריטב"א, עכ"ד, אך לפמש"נ נמצא, דהאמנם לדעת הרמב"ם אין הטעם כפירש"י, אך גם אין הטעם כדעת הריטב"א, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-133)
133. שו"ר בספר חכמת הלב סי' ב' סקמ"ח שהביא מהנובי"ת סי' ל"ו שנראה שנקט דאף אם דר בעה"ב עם השוכר ה"ה אוסר, אא"כ יש לבעה"ב שם חפצים שאינם ניטלין בשבת, וכן נ' בחזו"א סי' פ"ב ס"ק ה' ו', וע' חזו"א סי' צ' סקל"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-134)
134. והנה בחי' הרשב"א לקמן דע"ג. כתב בדין סופרים ובחורים, ז"ל, ומסתברא דאפי' יכול בעה"ב לדור שם ולאכול ולישון באותו בית שייחד להם אפי' כן אוסרין עליו וכו', עכ"ל, ולמש"נ נ', דכל ד' הרשב"א הם היכא ש"יכול" לדור שם אך בפועל אינו דר שם, אך היכא שדר שם ודאי אין אוסרין עליו, דהוו אורחים אצלו, וכמש"נ.

     והנה אמנם בעבוה"ק ש"ד פ"ב, ז"ל, ועוד יראה לי שאפי' קבע בעה"ב לדור ולאכול ולישן שם עם השואל באותו בית שיחד לו ה"ז אוסר עליו כעבד אצל רבו, עכ"ל, והרי דאף היכא שדר בעה"ב עמם ה"ה הם אוסרין עליו, אך באמת ברור שט"ס נפלה בל' הרשב"א וצ"ל, כאשר כ"ה בעבוה"ק מהד' ז"י ע"פ כת"י שאפי' "יכול" בעה"ב לדור שם, ומוכח כן מדמדמי לה הרשב"א לעבד, והוא כמש"כ בחידושיו דסתמא דמילתא יכול האדון להשתמש שם, אך לא מצינו שבפועל משתמש האדון שם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-135)
135. וע' מרא דמתניתא שמחק להא דתניא דאם אין דיורין אחרים בחצר אינו אוסר, אך הגר"א לא מחקו, ונ' דיל"פ בזה, דאף היכא שדר ל' יום מ"מ הוא טפל לבעה"ב ואין דירתו חלוקה מדירת בעה"ב, ואך דמ"מ לא חשיבי כחד ממש, אלא דמי לאחים מקבלי פרס, דאף שהם טפלים לאביהם, מ"מ היכא שיש דיורים אחרים בחצר אמרי' דמיגו דהני אסרי וכו'.

     אך ילה"ע ע"ז מדינא דנשים ועבדים שאוסרין כשאין מקבלין פרס, אע"פ שכתבו הראשונים דאיירי בשדרין בבית הבעל והאדון, ולכאו' אינם אלא כאורחים, והרי דכל שדר בבית לעצמו או אפי' בבית הפתוח לבית הבעלים, אין להתיר אף בדליכא דיורים אחרים בחצר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-136)
136. וצ"ע בזה בד' הב"י סי' ש"ע, שכתב דאם ב' או ג' אנשים דרים כל א' בביתו הקנוי או המושכר לו, אע"פ שכל הבתים פתוחים לטרקלין ומקום אפייתם ובישולם ותשמישם יחד, נ' דלכו"ע אוסרין זע"ז, ול"ד לסופרים ומלמדים וכו', דאיכא נמי טעמא דלא השאיל להם רשותו לאסור עליו, עכ"ל, וצ"ע דלכאו' היכא שדרים כל א' בביתו הקנוי לו, ל"ש כלל עיקר דינא דהתוס', דכל דינא דהתוס' הוא רק היכא דדרים בבית בעה"ב, שדירת כולם טפלה לדירתו של בעה"ב, וכמש"נ דהוא משום דחשיבי כאורחים אצלו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-137)
137. וראיתי להוסיף, שלדעת התוס' מוכח דאיירי בשדרות כל א' וא' לבדה בבית חלוק לעצמה, שהרי כתבו התוס' לקמן דע"ב: דבה' ששבתו בטרקלין אין מקום לחלק אם יש עמהם דיורים אחרים בחצר, דמה ענין דיורים בחצר לענין הטרקלין, ולפ"ז בע"כ דבה' נשים ועבדים איירי בשדרים בבתים לעצמן, דאילו היו דרים בבית הבעל והאדון הי' סגי בעירוב א' לכולם אף היכא שיש עמהם דיורים בחצר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-138)
138. וע' חיי אדם כלל ע"ג ס"ו שכתב, דאם לא עירבו הישראלים זע"ז, אף אוסרין האורחים זע"ז, וכ"ה בשעה"צ סי' שצ"א סק"ט, ובחזו"א סי' צ' סקל"ד, ונ' מדבריהם שהטעם בזה הוא, דכל הא דהאורחים טפלים להקבוע, הוא רק היכא שהקבוע מותר להוציא לחצר, וע"כ מישך שייכי האורחים לגבי', אך כל היכא שהקבועים אסורין להוציא לחצר לא בטלי האורחים לגבייהו, ועיי"ש בחיי"א שנסתפק בעיר המוקפת חומה ומתאכסנים בחצר אחרת, אם אעפ"כ אמרינן דנעשו כולם אורחים, ובשעה"צ שם תמה על ספיקו, דלכאו' דמי ממש לדינא קמא.

     והעירוני דיש להוכיח כן, מפי' קמא דרש"י לעיל דס"ה: דפירש לעובדא דפונדק דאיירי שהיו דרים שם ב' ישראלים קבועים, והנה מבו' בסוגיא שם דבלא עירוב היו אסורים אף האכסנאים להוציא לחצר, ולדעת הסוברים דאורח מותר להוציא אף מביתו לחצר, בע"כ דהתם שאני משום שכל שלא עירבו הישראלים זע"ז אין בטלים האורחים.

     ויש לדון לדינא בזה, באולם הסמוך לביהכנ"ס, דאוכלין שם בשבת זו, ולכאו' כל שלא עירבו במקום זה משום שדרים שם גויים או משומדים, אסור להוציא מן האולם לחצר ואף לא למסדרונות ביהכנ"ס, משום דהאולם חשיב כבית של אותם שאוכלין בו בשבת זו, ואסור להוציא ממנו לחצר שהיא של רבים, ואף בגונא שאותן שאוכלין בו בשבת זו אינם אלא כאורחים, ע' להלן סק"י בהערה בזה, אך הרי כל הא דאורח אינו אוסר הוא רק בשדר שם ישראל קבוע, והכא הגם שדרים ישראלים, מ"מ כיון שלא עירבו אין בטלין האורחים אליהם, אך אם אוכלין בביהכנ"ס וחשבינן שדרים שם, י"ל דבטלין האורחים להם, עמש"נ בזה בסימן מ"ז סק"ג בהערה . [↑](#footnote-ref-139)
139. ויש להוסיף עוד, דהנה יש להעיר בדינא דהשו"ע סו"ס ש"ע דהמתארח בחצר אינו אוסר והוא והם מותרים בין בביתו בין בביתם, וצ"ע דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל בתוכה, א"כ הגם שאין האורח אוסר להוציא מביתו, מ"מ יהא אסור להוציא מבית האורח משום לתא דבעה"ב, דהגם שאינו דר שם, מ"מ הרי דירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, והרי איירי השו"ע אף היכא שאין בעה"ב דר שם בחצר ולא עירב עם בני החצר.

     ולכאו' הי' נ' להוכיח מזה, דדעת השו"ע להכריע שלא כדעת רש"י, אלא כדעת התוס' ודעימייהו דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, אך זה נסתר מד' הביאוה"ל בסי' שע"ו שדן בדעת השו"ע בדין זה, ולא הוכיח מהא דשרי להוציא מבית האורח לחצר.

     ואשר ע"כ הי' נ' בזה, דהגם דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, מ"מ היכא שיש אורח בביתו, חזינן לדירה זו כדירתו של האורח, וע"כ כה"ג אין בעה"ב אוסר.

     אמנם מד' ר"פ והמרדכי נ' להוכיח לא כן, שהרי הם פירשו להא דאסור להוציא מבית הגוי לחצר היכא דליתי', דאיירי בשיש אורח המתאכסן בביתו, והנה ר"פ לקמן דפ"ה: הק' מזה ע"ד התוס' דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, וכן המרדכי בס"פ כיצד משתתפין הביא מזה דהגם שאין הדירה אוסרת מ"מ אסור לטלטל בתוכה, והרי דלדעת רש"י ניחא, דהגם שאין הגוי אוסר משום דליתי', מ"מ אוסר לטלטל בתוכה, ומבו' מזה דאף שיש אורח בביתו מ"מ חשיב כדירה בלא בעלים של בעה"ב, ולדעת רש"י אסור לטלטל בתוכה, אך לד' האהעו"ז שפירש ד' המרדכי דאיירי בשאין מקום פיתא של האורח שם, אין להוכיח מדבריהם.

     אמנם נ' לחלק בזה, די"ל דהשו"ע איירי היכא דלא מצי בעה"ב לסלוקי להאורח, ולדעת המ"ב דהיכא דמצי לסלוקי אינו אוסר אף ביותר מל' יום, הרי מוכח דאיירי השו"ע בדלא מצי לסלוקי, וע"כ לא חשיבא דירה זו כדירה בלא בעלים של בעה"ב, שהרי אין בידו לדור בה, ואילו ר"פ והמרדכי איירי היכא דמצי הגוי לסלוקי, וע"כ חשיבא דירה זו כדירה בלא בעלים של הגוי, וז"ב. [↑](#footnote-ref-140)
140. וילה"ע בזה, שהרי התם איירי דאף הגוי שהי' דר שם הי' דר בשכירות מבעה"ב, ומ' בד' רש"י שם דבעה"ב עצמו לא הי' דר שם, וא"כ אף אי נימא דאורחים בטלים אף לגוי קבוע, אפ"ה התם אוסרין הם זע"ז, כיון שאף הגוי לא הי' קבוע.

     אמנם הנה פשטות הדברים מ' דאיירי שהי' דר שם יותר מל' יום, וכה"ג הרי ל"ח כאורח, אך זה תלוי במה שיש להסתפק אם דירת אורח פחות מל' יום בטלה לדירת אורח יותר מל' יום, ונפ"מ רבתא בזה למעשה בדין בתי חולים, וצ"ע בזה.

     ובעיקר דין זה דאין האורחים בטלים אצל גוי שאין דירתו חשובה, נ' דכ"ז הוא בגוי, אך בישראל משומד, אף אם דינו כגוי גם לקולא, מ"מ להך דינא נ' דחשיב כישראל, דמ"מ דירתו דירה גמורה היא.

     עוד יש להסתפק, בדין גויים אורחים אם בטלים לגוי הקבוע, ונפ"מ אם יש שם ב' ישראלים אורחים, אם צריכים לשכור אף מן הגויים האורחים, ובפשוטו כל הא דאין אורחים בטלים לגוי קבוע, הוא דוקא אורחים ישראל שדירתם חשובה. [↑](#footnote-ref-141)
141. ויש להוסיף לפ"ז, דאיכא חילוק נוסף בין דין תפיסת יד לדין אורח, והוא היכא שבעה"ב עצמו דר בשכירות ול"ח אלא כאורח, והשכיר חדר א' לאחר, דבכה"ג אין להתיר משום דינא דאורח אינו אוסר, כיון שאף בעה"ב אינו קבוע כאן, אך מ"מ נ"פ דכל דאית לי' תפיסת יד אצלו אינו אוסר עליו, ודמי לשוכר בית ועמו אורחים, דפשוט שכל האורחים טפלין אליו, ומותר לטלטל משם לבית אחר שלו. [↑](#footnote-ref-142)
142. ונ' דהיכא שהבית שלו, הגם שאינו דר שם, ועתה בא לדור שם לפחות מל' יום, ודאי שהוא אוסר, דכה"ג ל"ח כלל כאורח.

     ולכאו' נ', דאף במקום השייך לכל בני המקום, כגון אולם ביהכנ"ס, ובשבת זו דר שם א' מבני המקום, לא חשבינן לי' כאורח, אך אי"ז מוכרע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-143)
143. ויש להוסיף, דהנה בד' הראבי"ה שהבאנו מבו', דכל שדרים בלא שכירות אין אוסרין זע"ז אף בשאין שם ישראל קבוע, אלא יש שם בעה"ב גוי, ולכאו' זה שלא כד' הרמ"א, אך לפ"ד הנשמ"א י"ל, דראבי"ה הרי איירי בשדרים בלא שכירות, ויל"פ דהיינו שדרים בתורת אורחים ומצי לסלוקינהו, וכה"ג אין אוסרין אף בשאין שם ישראל קבוע, ועיי"ש בראבי"ה שפירש הטעם שאין אוסרין, שלא תקנו עירובי חצרות אלא שלא ליתי לאחלופי ברשות הרבים, ואכסנאי אין להם רשות בחצר, ולא אתי לאחלופי, דהא ידעו שהך גברא אכסנאי הוא, עכ"ל, וטעם זה מתישב רק בשדרים בתורת אורחים בעלמא ומצי לסלוקינהו, דכה"ג אין להם רשות בחצר.

     ואם כנים הדברים, שוב אין להביא ממש"כ ראבי"ה דאם דרים שם בשכירות אוסרין זע"ז, דס"ל דכל דינא דאורח אינו אוסר הוא רק בשאינו דר שם בשכירות, ודלא כמש"כ הפוסקים דאף שוכר לפחות מל' יום אינו אוסר, אך לפי הנ"ל י"ל, דכל ד' ראבי"ה הם בשאין שם ישראל קבוע, וכה"ג הא דאין האורחים אוסרין הוא רק בשדרים שם בתורת אורחים ומצי בעה"ב לסלקן וכמש"כ הנשמ"א, וע"כ כל שדרים שם בשכירות אוסרין זע"ז. [↑](#footnote-ref-144)
144. וכ"נ גם בל' רש"י, שכתב דלרבנן שרי, מגו דחזי למלתי' בשיתוף סמכינן עלי' בחצר, "דמודית לן דסומכין על שיתוף במקום עירוב", ונ' פירושו, דאמרי לי' רבנן לר"מ דכיון דאף את מודית דסומכין על שיתוף במקום עירוב, ואך דסברת דביין ל"מ משום דיין ל"מ לעירוב, אך אנן ס"ל דאיכא מיגו, וממילא דמי להא דמודית דסומכין על שיתוף דפת במקום עירוב, ומבו' להדיא דטעמא דר"מ הוא משום דלי"ל מיגו.

     וכן נ' גם בד' רש"י לעיל בד"ה ואי, ז"ל, דאי מדר' אלעזר הו"א טעמא דר"א לאו משום דאין סומכין על שיתוף, אלא משום דקסבר אין מערבין בחצירות ביין, כדקאמר ר"מ לקמן, והאי שיתוף דבן תדאי דיין הוא וכו', הלכך לא סמכינן עלי' בחצירות, אבל היכא דנשתתפו בפת סומכין וכו', עכ"ל, ומפורש דלמ"ד ביין פליגי היינו דלעולם סומכין על שיתוף במקום עירוב, ואך דביין ל"ש לסמוך עליו במקום עירוב, משום דיין לא חזי לעירוב, ולא ס"ל דאמרי' בזה מיגו. [↑](#footnote-ref-145)
145. ועיי"ש בריא"ז שכתב, דשיתוף במקום עירוב כיון דמדינא מהני ורק נהגו העם לערב בחצירות כדי שלא תשתכח תורת עירוב, ע"כ הבא להקל בדבר שלא לערב בחצירות אחר שנשתתפו במבוי בפת אין ממחין בידו, עכ"ד, ונ' דהיינו דפסק כלישנא דביין כו"ע לא פליגי דל"מ, וכמ"ד דנהגו העם כר"מ, אך מעיקרא דדינא לא קי"ל כר"מ, וע"כ הבא להקל בשנשתתפו בפת דבזה מהני לדעת רבנן אין מוחין בידו, ומשא"כ בשנשתתפו ביין דגם לרבנן ל"מ, ונ' מדבריו דהוי זה מדינא, הרי שהבא להקל מוחין בידו.

     ואמנם צ"ע דמ"ט לענין עירוב במקום שיתוף פסק הריא"ז דל"מ בודאי, הרי לרבנן ג"ז מהני, ואך שנהגו העם כר"מ, וא"כ בדין שהבא להקל בדבר אין ממחין בידו, וצ"ל בדעתו דב' פלוגתות נינהו, ובפלוגתא דעירוב במקום שיתוף קי"ל כר"מ, ואילו בפלוגתא דשיתוף בפת במקום עירוב קי"ל כרבנן, ואך שנהגו העם כר"מ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-146)
146. ואמנם צ"ב, דכיון שעירבו כל החצירות זע"ז, הרי ממילא נתערב אף המבוי, דחשיב כאילו אין פתוח לו אלא חצר אחת, וע' בתורי"ד לקמן דע"ג: שמבו' הטעם בזה, עיי"ש באורך, ויסוד דבריו הוא, דהא דמהני עירוב הבתים לחצר, הוא משום דחייל העירוב אף כלפי הבתים, וע"כ שאני מבוי שאינו טפל לחצירות ולא חייל עירוב החצירות כלפי המבוי, ועמש"נ בזה בסימן נ"ב סק"ה.

     אמנם אכתי קשיא, דנראה דכל תי' התורי"ד הוא לישב מ"ט ל"מ עירוב החצירות לחשוב שכל המבוי הוא של חצר אחת, ויהא דינו כמבוי שנשתתפו בו, וע"ז הוא שתירץ דכלפי המבוי ל"מ העירוב, אך אכתי קשיא, שהרי אף בלא העירוב הוי המבוי רשות משותפת לכולן, ואף הבתים והחצרות הוו רשות משותפת לכולן ע"י העירוב, וא"כ מ"ט אסור להוציא מן הבתים ו החצר למבוי, הרי מוציא מרשות שותפות לרשות שותפות.

     וכמדומה דזמשה"ק בחי' הרשב"א בדע"ב., ז"ל, עוד צל"ע עירבו בחצרות למה צריכין להשתתף במבוי והלא מוציא מרשות משותפת לרשות משותפת, ומה הפרש בין זו למי שהיו שותפין בבתים וחצרות ומבוי שאין צריכין עירוב, עכ"ל, ונ' דאי"ז כקו' הרי"ד, דהרי"ד הק' דע"י עירוב החצירות, נדון שכל המבוי מיוחד לחצר אחת, והרשב"א הק' דאף דל"מ העירוב כלפי המבוי, מ"מ מ"ט אסור להוציא מן הבתים והחצר למבוי, הרי הבתים והחצר הוו רשות שותפות והמבוי רשות שותפות, ועיי"ש שתירץ, ז"ל, ושמא נאמר שלא לשכח תורת שיתוף ואין כח חמש חצרות המעורבות בככר ככח חצרות המשותפות ממש בגופו של קרקע, עכ"ל.

     אמנם אכתי קשיא לדעת הנך ראשונים דס"ל דהא דל"מ עירוב במקום שיתוף הוי זה מדינא, דמ"ט לא שרינן משום דמוציא מרשות שותפות לרשות שותפות, ועמש"נ בזה בסימן נ"ב סק"ז. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך צ"ע בזה, דמנ"ל לרש"י דגם רבנן מודו לשכחת התינוקות, וכל הא דס"ל דמהני שיתוף ביין במקום עירוב הוא משום דנכלל בזה גם עשיית עירוב מדין מיגו, ודילמא רבנן לית להו כלל לחשש שכחת התינוקות, וע"כ הוא דמהני שיתוף דיין במקום עירוב.

     ואולי למד כן רש"י, מהא דמבו' בסוגיא לעיל דס"ג: דהגוי אוסר במבוי אף היכא שעירבו החצירות, והרי דל"מ עירוב במקום שיתוף בשיש גוי במבוי, ומזה מוכח דבעי' שיחול התיקון על המבוי, ואך דמהני העירוב לזה, וע"כ הוא דל"מ במקום גוי, ודו"ק.

     אך הנה בד' רש"י בסוגיא שם נ' דאיירי בשאין פתוחות החצירות זל"ז, ולפ"ז העירוב שעשו אינו כלום, ועיי"ש במהרש"א, ולפ"ז אין להוכיח משם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-148)
148. ונ' בדעת רש"י כהדרך השני', ונ' דזמש"כ רש"י דלמ"ד דבפת כו"ע לא פליגי מודה ר"מ דסומכין על שיתוף במקום עירוב, והיינו משום דלמ"ד דבפת נמי פליג ר"מ טעמא דר"מ הוא משום דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, והיינו דל"מ להכליל בכלל השיתוף אף עשיית עירוב, אך למ"ד דבפת מודה ר"מ, נמצא דמודה ר"מ דמצינו להכליל בכלל השיתוף אף עשיית עירוב, ואך דס"ל דבשיתוף ביין ל"מ מה שנכליל בכלל זה אף עשיית עירוב, שהרי ל"מ עירוב ביין, ואשר זמש"כ רש"י דמודה ר"מ דסומכין על שיתוף במקום עירוב והיינו דכיילינן בכלל השיתוף עשיית עירוב, ואך דביין ל"מ אף אם נכלול בכלל השיתוף עשיית עירוב, כיון דל"מ עירוב ביין, ורבנן דפליגי ס"ל דבכה"ג מהני עירוב ביין משום מיגו, ואשר זהו מה שפירש"י דאמרי לי' רבנן לר"מ, דכיון דמודית לן דסומכין על שיתוף במקום עירוב, אשר היינו דמצינו להכליל בכלל השיתוף עשיית עירוב, הרי ממילא דמהני אף בששיתף ביין, דהגם דיין ל"מ לעירוב, מ"מ הכא מהני משום מיגו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-149)
149. והנה בחי' אבהעו"ז בדע"ד. פי' טעם פלוגתת רב ור' יוחנן בירושלמי, דאזלי לטעמייהו בדין עירוב במקום שיתוף, דרב ס"ל דהלכה כר"מ דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, וצריכין להשתתף במבוי, וע"כ הגוי אוסר עליהן, ור"י ס"ל דהלכה כרבנן דסומכין על עירוב במקום שיתוף, וא"צ להשתתף במבוי, וע"כ אין הגוי אוסר עליהן, עכ"ד.

     והנה לפי דבריו יל"פ דזהו גם מה דתלי הירושלמי דין בין הפסין בפלוגתא זו, דלרב דס"ל דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, ה"נ ל"מ עירוב הבתים להתיר בין הפסין, ואף גם ל"מ להשתתף, שלא תיקנו שיתוף לבין הפסין, ומשא"כ לר"י דס"ל דסומכין על עירוב במקום שיתוף, שפיר מהני עירוב החצירות להתיר לבין הפסין.

     אך אי"ז מתישב כ"כ בד' הירושלמי, דלפ"ז הו"ל למיתליי' בפלוגתת תנאי אם סומכין על עירוב במקום שיתוף, ומ"ט תלי לה בפלוגתת רב ור"י.

     גם קשיא ע"ז, שהרי הירושלמי איירי אף בגונא דאיכא חצר א' שראשה בבין הפסין ואית בה ב' בתים ועירבו, ובכה"ג הרי לכו"ע מהני עירוב להתיר אף המבוי, שהרי כו"ע מודו דמבוי שאין פתוח לו אלא חצר אחת שיש בה כמה בתים ועירבו מותר לטלטל מן החצר למבוי ול"ב שיתוף.

     ואשר ע"כ נ' די"ל דפלוגתא זו דרב ור"י ל"ש כלל להפלוגתא אם סומכין על עירוב במקום שיתוף, והיינו משום דאף למ"ד דסומכין על עירוב במקום שיתוף י"ל דגדר ההיתר הוא דהעירוב מערב אף רשות המבוי, וע"כ אכתי הגוי אוסר עליהן, וע"כ נמי ל"מ זה בבין הפסין דל"ש לערב רשות זו, ומאידך אף מ"ד דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוי זה רק משום גזירה שלא תשתכח תורת עירוב, וע"כ שפיר י"ל דמהני זאת במקום גוי, וכמש"כ כן הגאו"י בדע"ד:, כיון שמעיקר הדין מהני העירוב להתירן, וע"כ חשיבי יחיד במקום גוי, ואף דצריכין להשתתף, כיון שאי"ז אלא משום שלא תשתכח תורת עירוב, לא אסר הגוי עליהן, וע"כ נמי מהני העירוב להתיר בבין הפסין, דכל דינא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא רק דל"מ להתיר המבוי שהוא בר שיתוף ודינו בשיתוף, אך בין הפסין דל"מ בו שיתוף, שפיר מהני עירוב הבתים להתירו, כיון שע"י עירוב הבתים חשיבי כחד וליכא כלל דיורין האוסרין בבין הפסין, וע' גאו"י בדע"א: שכתב כן בטעמא דמהני עירוב להתיר בין הפסין, אף למ"ד דל"מ עירוב במקום שיתוף.

     ואשר ע"כ נמי, הגם דהיכא דליכא אלא חצר א' במבוי ודאי מהני העירוב להתיר אף רשות המבוי, י"ל דהיינו רק משום דהעירוב מתיר אף רשות המבוי, וכה"ג מודו כו"ע דל"ב שיתוף, אך בחצר שראשה לבין הפסין, דל"ש שיועיל העירוב לבין הפסין, שפיר י"ל דאף שעירבו בתי החצר אכתי אסור לטלטל מתוכה לבין הפסין. [↑](#footnote-ref-150)
150. ולכאו' ילה"ע ע"ד התוס', דא"כ מה יישבו בסוגיין שי' רש"י דסבר לה כרב דלא תני פתוחות זו לזו, הרי אף כשאין פתוחות החצירות זל"ז מצו לערב יחד דרך המבוי, וצ"ל דכיון שאין פתוחות זו לזו, ע"כ מתפרש לישנא דעירבו בחצירות שכל אחת עירבה לעצמה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-151)
151. ונ' להוכיח כן עוד בדעת הרמב"ם, דהנה ברמב"ם שם כתב דהמשתתפין במבוי צריכין לערב בחצירות כדי שלא לשכח תורת עירוב שהרי אין התינוקות מכירין מה נעשה במבוי, עכ"ל, וצ"ב דא"כ אם הניחו השיתוף בבית מ"ט ל"מ, הרי התינוקות מכירין מה נעשה בבית, ובע"כ צ"ל דלא פלוג רבנן, וכיון שאם מניחין השיתוף בחצר ל"מ משום שאין התינוקות מכירין בזה, אף ל"מ היכא שהניחוהו בבית, והנה אי נימא דאף בנשתתפו בפת ל"מ אא"כ הניחוהו בבית, א"כ הדר תיקשי דכיון דבלא"ה צריך להניחו בבית, א"כ בכה"ג מ"ט ל"מ אף בשנשתתפו ביין, הרי התינוקות מכירין בזה, גם תיקשי במש"כ הרמב"ם דהטעם דמהני הוא משום דהתינוקות מכירין בפת, (ופי' הכס"מ שם דהוא משום דהפת חיי האדם ועיניהם תלויות בו), ולכאו' בלא"ה הרי התינוקות מכירין מה נעשה בבית, ובע"כ דכל שנשתתפו בפת מהני אף בשהניחוהו בחצר.

     אמנם כ"ז הוא לפי' הכס"מ שם בדעת הרמב"ם, אך הגאו"י בסוגיין פי' ד' הרמב"ם דה"ק, שאין התינוקות מכירין ששיתוף שנעשה במבוי מתיר לבתים שבחצר, כיון דביין הוא ויין הא אינו מתיר לבתים שבחצר, לפיכך אם נשתתפו במבוי בפת סומכין עליו, שהרי התינוקות מכירין בפת שמתיר לבתים שבחצר, וידעו שפת שבמבוי התיר להבתים כיון שדחקו עצמן להשתתף בפת שחצר ניתרת בה, עכ"ד, ולפ"ז אין להוכיח מד' הרמב"ם הללו, אך בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' חלון נ' להדיא דהא דחיישי' שלא תשתכח הוא משום דכלל אין הקטנים יודעים מהשיתוף שנעשה בין אנשי המבוי, אך י"ל דהתם קאי כמ"ד דאף בפת ל"מ שיתוף במקום עירוב. [↑](#footnote-ref-152)
152. אמנם הנה הקרבן נתנאל סק"צ כתב, דבבני חבורה ל"מ השיתוף במקום עירוב אף למ"ד דסומכין על שיתוף דפת במקום עירוב, דכיון דכל הא דמהני שיתוף בפת במקום עירוב הוא משום דאלמוה טפי, ע"כ בבני חבורה דל"ש אלמוה ל"מ השיתוף במקום עירוב, ולפי דבריו אין להוכיח מד' הריטב"א, אמנם עיקר דבריו מחודשים טובא. [↑](#footnote-ref-153)
153. והנה בחי' הרשב"א לעיל דמ"ט. הביא בשם הראב"ד, ז"ל, דהכא בשנשתתפה עם שאינה רגילה שיתופי מבואות ולא עירבה עמה ואפילו בעצמה לא עירבה, וס"ל כר"מ דס"ל לקמן דבעינן שיתוף ובעינן עירוב וכיון שאינו מונח בבית שבחצר אין עולה לה לא לשיתוף ולא לעירוב ואינה מותרת לא עם המבוי ולא לעצמה, עכ"ל, ויש להעיר, דמ"ט הוצרך להעמידה בשאינו מונח בבית שבחצר, הרי גם אם מונח בבית שבחצר, מ"מ כל שפירשו שהוא לשיתוף אינו מועיל לעירוב ויש להעיר, דלכאו' מש"כ הראב"ד דהא דל"מ הוא משום דס"ל כר"מ, הוא רק לטעמי' דלרבנן דסומכין על שיתוף במקום עירוב מהני אף בשהניחוהו בחצר, אך להרשב"א לטעמי' דגם לרבנן ל"מ אא"כ הניחוהו בבית, א"כ בכה"ג שהניחוהו בחצר גם לרבנן ל"מ.

     ויש להעיר עוד בד' הראב"ד, דלכאו' לדעתו דס"ל דקי"ל דביין כו"ע לא פליגי דל"מ, א"כ הרי הו"מ לאוקמה בששיתפו ביין, ול"ה בעי' לאוקמה כר"מ, ואך שדעת הראב"ד גופי' דקי"ל כר"מ. [↑](#footnote-ref-154)
154. אך בשו"ת מהרי"ל החדשות סי' ל"ח, כתב מהר"א כ"ץ, דאף למ"ד דל"מ שיתוף ביין במקום עירוב, מ"מ היכא שעשה השיתוף בפת ואלמוה להשיתוף, מהני אף בחצר מדין מיגו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-155)
155. ונמצא לפ"ז, דאדרבה מקו' הריטב"א נ' דאי לאו ה"ט דבעי' הכירא שפיר הי' מהני עירוב בבית במקום שיתוף, אף דשיתוף ל"מ בחצר, ולפ"ז ה"נ למ"ד דמהני שיתוף ביין במקום עירוב, מהני אף בשהניחוהו בחצר, ואף דעירוב ל"מ בחצר, וז"ב, אך אי"ז מוכח, די"ל דהריטב"א מקשי טפי דאף אי נימא דמהני מיגו בזה, מ"מ ל"מ משום דבעי' הכירא, אך י"ל דאיהו גופי' ס"ל דל"מ ע"ז מיגו, (וכ"ה שלא הקשו הרשב"א והריטב"א על דעה זו, ממ"ד דמהני שיתוף דפת במקום עירוב, שלדעתם ל"מ זאת אא"כ הניחו הפת בבית, ומוכח מזה דמהני להניח השיתוף בבית, ומה שלא הוכיחו מזה הוא משום שהחולקים מצו למימר דאה"נ מהני שיתוף דפת במקום עירוב אף בשהניחו הפת בחצר). [↑](#footnote-ref-156)
156. ובדעת התוס' עמש"נ בסימן כ"ב סקי"א אות ה', די"ל שדעתם דהא דמהני עירוב במקום שיתוף אי"ז משום שנכלל בזה שיתוף מדין מיגו, אלא משום דהעירוב עצמו משתף, ולפ"ז ניחא דע"כ ס"ל דאין להצריך בזה חצר, אך הרשב"א והריטב"א פליגי וס"ל דל"מ אלא מדין מיגו, והיינו דיש בזה גם מעשה שיתוף, וע"ז שפיר קשיא לי'.

     אך לכאו' אי"ז מתישב כ"כ, שהרי הריטב"א בסו"ד כתב דבודאי דשורת הדין שיהא עירוב עולה לשיתוף ושיתוף עולה לעירוב דאמאי לא כיון שהכל ענין אחד לשתף החצירות ולעשותן כאחת, וכי השם של עירוב או שיתוף גורם מה לי עירוב ומה לי שיתוף אלא שחשש ר"מ וכו' ומשתכח שיתוף בלא עירוב בשפתוחות למבוי ואינן פתוחות זל"ז וכו', עכ"ל, ולכאו' לפ"ז הרי דלרבנן דמהני עירוב במקום שיתוף ולא חיישי לשמא תשתכח תורת שיתוף, א"צ לומר שבכלל העירוב נכלל מעשה שיתוף, אלא העירוב עצמו מהני אף לשתף, כיון שענינם אחד, וכמו שפירש הריטב"א.

     וגם בדעת הרשב"א אי"ז מתישב, שהרי הרשב"א הק' דעירבו בחצרות למה צריכין להשתתף במבוי והלא מוציא מרשות משותפת לרשות משותפת וכו' , ותירץ, דשמא נאמר שלא לשכח תורת שיתוף וכו', עכ"ד, ולפ"ז הרי דלרבנן דלי"ל שלא תשתכח, בדין דיועיל העירוב עצמו להתיר המבוי, ול"ב להא שנכלל בו מעשה שיתוף.

     ובפשוטו מוכח מזה, דמכוון קו' הראשונים הוא, דאף אם הא דמהני עירוב במקום שיתוף הוא משום דהעירוב עצמו מהני להתיר המבוי ול"ב כלל לשיתוף, מ"מ כיון דל"מ שיתוף בבית, אשר היינו דלא התירו חכמים המבוי היכא דליכא הכירא, הרי דה"נ אם באנו להתיר המבוי ע"י העירוב נמי אין להתיר בלא דאיכא הכירא, וזה חידוש.

     אמנם י"ל בזה בע"א, שהרי ללישנא דביין מודו רבנן דל"מ שיתוף במקום עירוב, בע"כ דאף רבנן מודו לחשש שכחת התינוקות, וכמש"כ הריטב"א דטעמייהו דרבנן דל"מ שיתוף ביין במקום עירוב, הוא משום חשש שכחת התינוקות, עמש"נ בזה בסימן כ"ד, והא דס"ל דמהני עירוב במקום שיתוף, אי"ז משום דלא חיישי בזה לשכחת התינוקות, אלא הוא משום שנכלל בזה אף מעשה שיתוף, וע"כ ל"ש בזה חשש שכחת התינוקות, עמש"נ הטעם בזה בסימן כ"ב סק"ד, ואשר ע"כ הק' הראשונים דאם ל"מ שיתוף בבית, בדין דלא יהני עירוב בבית במקום שיתוף, דכה"ג ל"מ העירוב להועיל בתורת שיתוף, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-157)
157. והנה אמנם מש"כ הריטב"א דל"מ אף אם פירשו שיעלה גם לעירוב אא"כ הניחוהו בבית, קאי למ"ד דאין סומכין על שיתוף דפת במקום עירוב, ואילו המ"ב קאי להסוברים דאף למ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב צריכה לערב כל חצר לעצמה, אשר גם ע"ז כתב הריטב"א בדע"ג: דאם פירשו שיעלה לכאן ולכאן א"צ לערב כל חצר לעצמה, ובזה לא כתב הריטב"א להדיא דהיינו רק בשהניחוהו בבית, אך בפשוטו נ' דאין מקום לחלק בזה, דכ"ה שכתב הריטב"א דלמ"ד דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, ל"מ אף אם פירש שיעלה גם לעירוב אא"כ הניחוהו בבית, ה"נ בהא דל"מ השיתוף לערב כל חצר לעצמה ובעי' שיפרש שיעלה לכאן ולכאן, נמי ל"מ רק אם הניחוהו בבית, וז"ב. [↑](#footnote-ref-158)
158. והנה הרמב"ם השמיט לדין עירוב במקום שיתוף, ולא נתפרש בדבריו אם מהני, והב"י נסתפק בזה, ובפשוטו הוא תלוי בנידו"ז, דאי נימא דפסק הרמב"ם כרבנן ודאי מהני עירוב במקום שיתוף, אך אי נימא דפסק כר"מ ה"ז תלוי בפלוגתת רש"י ותוס' אם לל"ק דגמ' מהני עירוב במקום שיתוף לדעת ר"מ.

     אך הנה עי' במרכה"מ שכתב דמה"ט לא הזכיר הרמב"ם בדינא דמתני' לקמן דע"ג. פתוחות זו לזו, דלעולם לא פסק כרב דל"מ בכה"ג לחי וקורה, וכאשר נ' מסתימת דבריו פי"ז משבת, אלא טעמו הוא משום דגם לר"מ מהני עירוב החצירות יחד במקום שיתוף, וכדעת הירושלמי, וע' גם גאו"י וקר"א שדנו בד' הרמב"ם והירושלמי.

     ויל"ד עוד לפי טעמו של הרמב"ם בשכחת התינוקות, אם שייך ה"ט בעירוב במקום שיתוף, וע' גאו"י שביאר בזה לפי דרכו בביאור ד' הרמב"ם (והבאנו דבריו בסימן כ"ג סק"א בהערה) , וע' בקר"א שכתב דלהרמב"ם ע"כ דהא דל"מ עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, וכדעת הרי"ד ודעימי' שהבאנו בסימן כ"ב סק"ב.

     אך יש להעיר בזה, מהא דמבו' ברמב"ם פ"ה מעירובין הי"ט דאילו הי' מועיל עירוב לעשותן יחיד במקום גוי הי' הדין דאין הגוי אוסר עליהם במבוי, ואי נימא דדעת הרמב"ם דקי"ל דל"מ עירוב במקום שיתוף, צ"ב דמ"ט לא הי' הגוי אוסר עליהם במבוי, הרי העירוב ל"מ כלל למבוי, וגם לרב גופי' דפסק כר"מ תיקשי, אך אם הא דל"מ עירוב במקום שיתוף הוא משום שכחת התינוקות, ניחא דע"כ מ"מ מהני העירוב שלא יאסור הגוי עליהם, וכמש"כ הגאו"י והבאנו דבריו בסימן כ"ב סק"ט בהערה. [↑](#footnote-ref-159)
159. ויש להוסיף, דהריטב"א אזיל לטעמי' שכתב דשורת הדין שיעלה זל"ז וזל"ז, וע"כ אם ל"מ לרבנן ביין, ע"כ הוא משום שלא תשתכח, ואזיל לטעמי' שאין הנידון להתיר אף בבתים, דע"ז ודאי י"ל דל"מ מדינא ביין.

     אך צ"ע לפי דבריו, מ"ט לל"ב מהני לרבנן עירוב בפת במקום שיתוף, הרי בזה ליכא לה"ט דטרח לעשות בפת, ומ"ש ממש"כ הריטב"א דאף לל"ק דבפת כו"ע לא פליגי, מ"מ ל"מ לר"מ עירוב דפת במקום שיתוף, דל"ש טעמא דלהכי טרח ועשה בפת, וא"כ ה"נ לל"ב דביין כו"ע לא פליגי דלא מהני, מ"ט מהני עירוב בפת במקום שיתוף.

     ואולי י"ל בדעת הריטב"א, דלהך לישנא דביין כו"ע לא פליגי דל"מ ופלוגתייהו הויא בפת, איכא בזה תרי פלוגתות בין רבנן לר"מ, חדא דר"מ ס"ל דאיכא למיחש שתשתכח תורת עירוב אף היכא שטרח לעשות השיתוף בפת, ורבנן ס"ל דכה"ג ליכא למיחש שתשתכח תורת עירוב, ועוד פליגי, דרבנן ס"ל דכלל ליכא למיחש שמא תשתכח תורת שיתוף, וע"כ ס"ל דסומכין על עירוב במקום שיתוף, הגם דבזה לא טרח, ור"מ ס"ל דאיכא למיחש אף לשמא תשתכח תורת שיתוף, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-160)
160. וע' עוד בגאו"י בסוגיין שכתב דהיכא דלא עירבו בני החצר, ודאי לא סגי שיתן א' מהם חלק בשיתוף, ולאו שיתוף הוא כלל, והוכיח מלישנא דה"ז לכל בני מבוי, ומלישנא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו, דמ' דבעי' שיהא שותף עם כל שכניו, אך ע"ז י"ל לפ"ז החזו"א דבעה"ב שהי' שותף שאני. [↑](#footnote-ref-161)
161. ובגאו"י בסוגיין כתב, דאפי' עירבו י"ל דל"מ שא' מוליך לכולן, כיון דל"מ להוליך עירוב עצמו, וזה צ"ע שהרי מדמי' לה דה"נ הוא בה' חבורות ששבתו בטרקלין ובאחין המקבלין פרס, וגם התם ל"ש שיוליך עירוב עצמו, ועוד דכיון דהנידון הוא כלפי המבוי י"ל בזה מיגו דהני אסרי הני אסרי, אך יל"ד בזה, חדא דלמש"כ התוס' לקמן דע"ב: דבה' ששבתו בטרקלין ל"ש מיגו דהני אסרי, כיון דבטרקלין מותרין, לכאו' ה"נ הכא ל"ש הך מיגו, ועוד דאף לדעת הראשונים שם דפליגי ע"ד התוס', מ"מ י"ל דהכא ל"ש המיגו כיון שבאותה חצר לא אסרי עלייהו, וחזינן לכמה דינים שיש לנו לדון רק על אותה חצר, דאותה חצר חשיב מקום א'. [↑](#footnote-ref-162)
162. והאמנם הנצי"ב במרומי שדה כתב בדעת הרמב"ם דמהני שיתוף בין ב' חצירות אף שלא דרך המבוי, וכ"כ התפא"י בהקדמה לעירובין.

     אך בד' הריטב"א בסוגיין מוכח לא כן, שהרי לדעתו ל"מ שיתוף במקום עירוב רק לחצירות, ואפ"ה ל"מ בזה שיתוף מעיקרא דדינא, והרי דל"מ שיתוף בין ב' חצירות, אלא כלפי המבוי, וכ"ה מבו' בד' רש"י בסוגיין בד"ה בסומכין על שיתוף ובד"ה מערבין בחצירות, וכ"ה להדיא בחי' הר"ן בסוגיין ד"ה בסומכין על עירוב, וכ"ה בפירש"י ובריטב"א לקמן דצ"א:, וצ"ע בד' ר"ח שהביאו הראשונים שם,וע' פרישה סו"ס שפ"ז שהוכיח כן מד' הריטב"א דל"מ כה"ג. [↑](#footnote-ref-163)
163. ויש להוסיף, דהנה הרי פשוט דהא דמקבלי פרס אין אוסרין זע"ז, הוא דוקא היכא שיש פתח ביניהם שיכולין להתערב יחד, ובכה"ג מהני להו קבלת פרס לצרפן, אך היכא שאין פתח ביניהם ואין יכולין להתערב יחד, ודאי דל"מ קבלת פרס, וכ"ה מבו' מד' התוס' לקמן דע"ד. ד"ה עד, עייש"ה, ואשר ע"כ לדעת רש"י דדינא דמקבלי פרס הוא שכולם נטפלין לאב, ל"מ אלא היכא שיכולים הם להתערב עם האב, אך היכא שהאב דר החצר אחרת שאין יכולין להתערב עמו, ל"מ להו קבלת פרס. [↑](#footnote-ref-164)
164. ואחר שצריכין ליתן חלק בעירוב, לא סגי להו בעירוב א', דכיון שיש עמהם דיורים אחרים והוזקקו לעירוב אמרינן דמיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, אך בלא טעם זה אין לפרש דהא דצריכים כולן ליתן חלק בעירוב הוא משום דאיכא דיורין אחרים בחצר ומיגו דהני אסרי, דה"ט הוא רק היכא שהוזקקו לעירוב, אך הכא הנידון הוא מ"ט כלל הוזקקו שאר האחים לעירוב, וז"פ. [↑](#footnote-ref-165)
165. ונ' כן ממש"כ הביאוה"ל בסי' ש"ע דמד' רבינו ירוחם משמע דאפי' בחצר אחרת, ונ' מדבריו דאי"ז מוכרח בד' רבינו ירוחם, והנה עיי"ש בד' רי"ו שמפורש בכל דבריו דאיירי שאין דרים עמו בחצר אחת, והא דל"ה פסיקא לי' להמ"ב דפליג ע"ד רש"י, נ' דהוא משום דיל"פ דאיירי בשחצר אביהם מחוברת עם חצירם, וכ"נ קצת בל רי"ו שם שכתב דאביהם מערב ע"י כולם, ונ' דאיירי בשהאב מעורב עמם, ובכה"ג מודה רש"י דאין הבנים אוסרין זע"ז. [↑](#footnote-ref-166)
166. ונ' להדיא מד' הרמב"ם, דאם יש עמהם דיורין אחרים בחצר צריכין עירוב לכאו"א אף בשהעירוב בא אצלן, דמלבד שסתם דהיכא דיש דיורים עמהן בחצר צריכין פת לכל א' ולא חילק דאם עירוב בא אצלן שאני, גם מוכח כן ממש"כ דהיכא שאין דיורים עמהם בחצר ובאו לערב עם חצר אחרת ובא העירוב אצלן אין נותנין פת, והרי דרק היכא שאין עמהם דיורים בחצר הוא דאמרי' דאם העירוב בא אצלן א"צ לערב, וכ"נ מד' הרמב"ם לעיל בה"ב, דרק היכא שחשובין כבית א' הוא דאמרי' דאם העירוב בא אצלן א"צ כולן ליתן פת, וזה דלא כמו שפירשו ש"ר דאף היכא שיש עמהם דיורים אחרים בחצר, מ"מ אם העירוב בא אצלן א"צ ליתן פת, וכאשר כן מורה ל' מתניתין, וצ"ב בד' הרמב"ם היאך פירש ללישנא דמתניתין. [↑](#footnote-ref-167)
167. ויש להעיר, דהיכי מוכח מינה דמקבלי פרס צריכין לערב, דילמא היו עמהם דיורים אחרים בחצר, וע"כ כל הא דא"צ לערב הוא רק משום שהן סמוכין על שלחן רבם לגמרי, אך נ' דלישנא דאין אנו צריכין לערב מורה דאיירי בשאין עמהן דיורים אחרים דא"צ כלל לערב, דאם יש עמהם דיורים אחרים, הרי צריכין הן לערב, ואך סגי בעירוב א' לכולם. [↑](#footnote-ref-168)
168. וד' המ"מ צ"ב, דמ' מדבריו דהטעם דהאחים שהם מקבלי פרס אין אוסרין זע"ז, ואחרים שאוכלין לפרקים על שלחן א' אוסרין זע"ז, הוא משום שהאחים מרבים לסעוד על שלחן אביהם יותר מאחרים שאינו אלא לפרקים בעלמא, וכ"ה בהמשך ד' המ"מ שם, ז"ל, וכבר כתבתי טעם למה בזמן שאין עמהם דיורין הם כאחדים לפי שהם מרבים בזמנים חלוקים לסעוד עם אביהם, עכ"ל, וצ"ב דבגמ' נ' דהא דל"מ מקבלי פרס רק באחים, הוא משום שהם טפלים לאביהם, וזה שנחלקו תנאי בדין נשים ובדין עבדים, וזהו דמיבע"ל בדין תלמיד אצל רבו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-169)
169. ואם כנים הדברים צ"ל, דנידון התוס' בדע"ב. בדין בחורים וסופרים, איירי בשאוכלין משלהם, דאם היו אוכלין משל בעה"ב ה"ז מצרפן, אך בד' הרשב"א והריטב"א מפורש דאף אם אוכלים משל בעה"ב ל"מ להו קבלת פרס, ואזלי לטעמייהו דמפרשי להא דנשים ועבדים דסתמא דמילתא איירי בשדרים בבית הבעל והאדון, ואפ"ה אמרי' דל"מ קבלת פרס רק באשה ועבד. [↑](#footnote-ref-170)
170. ונ' ברור לפ"ד הרשב"א, דמבוי שארכו יותר על רחבו שדינו הוא שניתר בלחי וקורה, הרי דאם עשה צוה"פ לפתחו ונפרץ הדופן הארוך במלואו, נמי ה"ז ניתר בלחי וקורה, דכיון שהמבוי עצמו ארכו יותר על רחבו ותורת מבוי לו, סגי לי' במחיצות פחותות וה"ה ניתר בלחי וקורה, אך בחזו"א סי' ס"ה סקנ"ג כתב דכלפי פירצה זו דינו כחצר ואינו ניתר בלחי וקורה, דרק פתח שברחבו ניתר בלחי וקורה ולא פתח שבארכו, והדברים צ"ע,

     ולכאו' יש ללמוד כן עוד, ממש"כ הראשונים לעיל ד"ו. דפרצת מבוי בי' או בד' אינה ניתרת בלחי וקורה שאין לחי וקורה מתירין את הפירצה, ונ' בדבריהם להדיא דאלמלי הא דאינם מתירין את הפרצה, היו הלחי וקורה מתירין אף פרצת מבוי מצידו, ואף דהויא הפרצה באורך המבוי, וזה שלא כד' החזו"א, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-171)
171. שו"ר בלבוש סי' שס"ג סכ"ז, ז"ל כל שארכו יותר על רחבו דינו כמבוי אפי' הוא חצר וניתר בלחי או קורה, ואע"ג שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו וכו', דדוקא מבוי שהוא קרוב לרה"ר ואם אין בתים וחצירות דיורין הרבה פתוחות לתוכו הוא יותר דומה לחצר בתשמישי הצנע לערך רה"ר, לפיכך צריך תיקון יותר ולא סגי בלחי או קורה, אבל סתם חצר הוא פתוח למבוי ואצל המבוי הוא נראה ג"כ כמבוי שתשמישתן כמעט דומים, לפיכך נידון כמבוי להתירו בלחי וקורה, עכ"ל, ובדוחק י"ל כן גם בד' הרשב"א, אך אי"ז נ' כלל מדבריו בתשובה. [↑](#footnote-ref-172)
172. ובאמת נ', דאף מש"כ הרשב"א לעיל די"ב: דאין חצר ניתרת בלחי וקורה, נמי אי"ז מתישב עם דבריו בתשובה, שהרי הרשב"א שם כתב דהטעם שאינה ניתרת בלחי וקורה הוא משום דאין חצירות פתוחות לתוכה, ולפ"ד הרשב"א בתשובה נ' דא"צ לזה, דאף אם יהיו חצירות פתוחות לתוכה נמי לא תהא ניתרת בלחי וקורה, דחצר לעולם משתמשין בה תשמישי הצנע, אך אי"ז מוכרח, די"ל דאי לאו ה"ט שפיר היתה החצר ניתרת בכה"ג בלחי וקורה, כיון דעשוי' כמבוי, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א בתשובה שם, ז"ל, אע"פ שענין זה אינו שוה בכל, דהרי יש מבוי שדיוריו רבים בבתים וחצרות, ואפ"ה בעי פס ד', וכגון דאין ארכו יותר על רחבו, כבר אמרו לפי שהוא עשוי כחצר, וחצר וכל הדומה לה דנו בהן דין אחד, עכ"ל, ומה שהוצרך הרשב"א לטעם זה דאין חצירות פתוחות לתוכה, נ' דהוא משום דס"ל כמש"כ בדע"ד: דהא דבעי' בתים וחצירות פתוחים לתוכו הוא משום דבעי' חשיבות מבוי, ומפרש דהא דחצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה הוא משום דכה"ג חשבינן לה כמבוי, וע"כ בעי' שיהא לה חשיבות מבוי שיהיו בתים וחצירות פתוחים לתוכה. [↑](#footnote-ref-173)
173. ונ' דזהו גם מכוון ר"פ בהגהתו לסמ"ק מ' רפ"ב, ז"ל, והשתא מבואות שלנו שסמוכות לרשות הרבים צריכים שני לחיים ואף על גב דאין לנו רה"ר גמורה מכל מקום מיחלף, עכ"ל, ונ' כונתו לחדש דאף בדאיכא עלייהו תורת חצירות, מ"מ כיון שסמוכות לרה"ר דינם כמבוי דבעי' בתים וחצירות פתוחות לתוכו. [↑](#footnote-ref-174)
174. אך בח"ה סי' ר"ב כתב הרשב"א, ז"ל, ומה שאמרת שנסתפק לך במ"ש וכו' איזהו מבוי הניתר בלחי וקורה, כל שאין ארכו יותר על רחבו ובתים וחצרות פתוחות לתוכו וכו', אם הוא דוקא במבוי סתום אבל במבוי מפולש וכו', או דילמא ל"ש, דבר זה לא שמעתי בו שום הפרש דמאי שנא, ואי נפשך לומר לפי שפלושו מוכרח דאינו חצר אלא מבוי, וכי אין חצרות מפולשות לרה"ר, ותנינן חצר שהרבים נכנסים לה בזו ויוצאים לה בזו וכו', עכ"ל, ועיי"ש שהאריך עוד בזה, וזה סותר לדבריו בתשובות הנ"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-175)
175. וראיתי שהביאו שדעת התוס' דמהני אף אם הוו ב' החצירות של אדם א', וזה ממש"כ התוס' בסוד"ה עד, ז"ל, אפי' היו כל החצירות של אדם א', עכ"ל, אך הוא טעות, דאין מכוון התוס' לחדש דמהני אפי' ב' חצירות של אדם א', דזה ל"ש כלל לדבריהם שם, אלא מכוון התוס' הוא לפרש, דהא דע"י חלון לא חשבי' לב' החצירות כחדא, הוא משום דחלון ל"מ למיהוי רגיל כפתח הפתוח למבוי אפי' כשב' החצירות הם של אדם א', ול"ד לפתח שבין זו לזו דמשוי להו חדא אע"פ שאין בני כל חצר רגילין בהן, דהתם מה שאין רגילין בהן הוא משום שרשויותיהם חלוקות, אך אם היו ב' החצירות של אדם א' שפיר הי' רגיל בפתח זה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-176)
176. ואין לומר דאיירי דיש עם האב ישראל אחר בחצר ועם הבן ישראל אחר, דלכאו' כה"ג פשיטא דניתר המבוי בלחי וקורה, משום דבעו לערב משום הדיורין אחרים שדרים עמהם, והאמנם הי' מקום לדון דהואיל דהאב ובנו אין חלוקין זמ"ז, ל"ח דאיכא ב' בתים בכל חצר כלפי המבוי, אך אי"ז נראה, ולכאו' נ' פשוט דהיכא דבית א' שבחצר זו ובית א' שבחצר השני' הוו של אדם א', ודאי שניתר המבוי בלחי וקורה, כיון דאיכא ב' חצירות חלוקות במבוי, ובכל חצר איכא ב' בתים חלוקין, ול"ב שיהיו ב' הבתים שבחצר זו חלוקין מב' הבתים שבחצר השני', אך אי נימא דיסוד דין בתים וחצירות הוא שיהיו ד' בתים במבוי, (עמש"נ בזה בסימן ל' סק"ד)לכאו' ל"מ בכה"ג, וצ"ע בזה, וביותר שהרי היכא דיש עמהם דיורין אחרים בחצר צריכין אף האב ובנו עירוב לכאו"א, וא"כ ודאי דניתר המבוי בלחי וקורה, וגם בד' התוס' בדע"ג ד"ה כרבים מבו' דאיירי דבכל המבוי ליכא אלא האב ובנו. [↑](#footnote-ref-177)
177. ויש להוסיף, די"ל דרש"י לטעמי' הוא מוכח כן דאיירי בדליכא אלא האב לבדו בחצר אחת והבן לבדו בחצר השני', עמש"נ בזה בסימן כ"ו סק"ח מד' הגאו"י. [↑](#footnote-ref-178)
178. אמנם ילה"ע בעיקר הדברים, דלכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ בסימן ל"א סק"ד בדעת רש"י, דעיקר דינא דבתים וחצירות הוא שיהיו ד' בתים פתוחים למבוי, והא דבעי' חצירות, הוא משום דבעי' שיהיו הבתים פתוחים כדרכם, ולפ"ז לכאו' אין לפרש דינא דרב דהוא משום דבעי' שיהיו החצירות צריכות להשתתף זע"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-179)
179. ובפשוטו י"ל בזה, דהגם דלשמואל בעי' בית וחצר, מ"מ מהני אף בית שאין בו מקום פיתא אלא מקום לינה, ול"ד לחורבה דלא מהניא, וזה לפמש"נ בסימן כ"ו סקי"ב ובסימן נ סק"א בהערה, דאף מקום לינה איכא עליו תורת בית, (ואך שאינו אוסר), וע"כ סגי בזה לדין בית וחצר, והא דאמרי' בגמ' דלרב ל"מ, הוא משום דלרב דבעי ב' חצירות, ובעי' שלא יהיו פתוחות זו לזו, והרי דבעי' שיהיו ב' החצירות אוסרות זע"ז, דאל"כ חשבינן להו כחדא, ואשר ע"כ לדידי' כל דבחצר אחת ליכא מקום פיתא ואינה אוסרת, חשיב דליכא ב' חצירות, ומשא"כ לדעת שמואל דסגי בחצר אחת, ע"כ אף היכא שאין הבית השני אוסר ג"כ חשיב דאיכא בית וחצר.

     אך אי"ז מתישב בד' הראב"ד, ומתרי טעמי, חדא שהרי דעת הראב"ד היא דבהך מילתא דל"מ פתוחות זל"ז לא קי"ל כרב, ולפ"ז אי נימא דלשמואל חשיב בית אף בלא מקום פיתא, ה"נ בדין דאף אם הוה ס"ל דבעי' בתים וחצירות נמי יהני בית שאין בו מקום פיתא, דהגם שאי"ז אוסר, מ"מ לא גרע מב' חצירות הפתוחות זו לזו, וי"ל, ועוד שהרי דעת הראב"ד גופי' דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, ולפ"ז נמצא דאף היכא דליכא מקום פיתא אסור לטלטל לשם, וא"כ הרי דמש"א בגמ' דלרב ל"מ בכה"ג, אין לפרש דהוא משום דחשיבי כחדא חצר כיון שמותר לטלטל מזל"ז, אלא בע"כ היינו משום דל"ח בית לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו היכא דלי"ב מקום פיתא. [↑](#footnote-ref-180)
180. והנה לכאו' יש להוכיח כן מסוגית הגמ' לקמן דע"ד:, דלשמואל סגי בבית א' שבחצר א' וכדעת הרי"ד, דלדעת ש"ר דגם לשמואל בעי' חצר אחת ובית בלא חצר, א"כ מנ"ל ממימרא דרב דבעי' בתים וחצירות ואך דלא ידעי' בתים כמה, הרי יל"פ שדעתו כשמואל דסגי בבית א' וחצר אחת, וכיון דדירת גוי ל"ש דירה ליכא אלא חצר אחת.

     אך למש"נ לעיל בהערה לדון, דלדעת שמואל ל"ב דירה האוסרת, הרי דלפ"ז י"ל דכל הא דדירת גוי לא מהניא הוא רק לדעת רב ולא לדעת שמואל, וצ"ע בזה.

     ונ' פשוט בזה, דשפיר יש ללמוד מד' רב אלו דל"מ בית וצר, וזה ממש"א רב דאין מערבין דרך פתחים, והרי דאם דירת הגוי היתה דירה הוה בעי' לערב דרך פתחים כדי להתיר, ובע"כ דבעי' בתים וחצירות, דלא מיבעיא לד' רש"י דלשמואל סגי שיהא בחצר בית א', ודאי הי' סגי בחצר הגוי ובחצר הישראל, אלא אף אם בעי' בחצר אחת ב' בתים כדעת הרשב"א, נמי סתמא דמילתא היו בחצר הגוי ב' בתים. [↑](#footnote-ref-181)
181. והנה באמת אדרבה סתימת הסוגיא דשם מורה כד' הרי"ד, דלרב סגי בב' בתים בב' חצירות ולשמואל סגי בבית א' בחצר אחת, שהרי לא נזכר שהי' שם עוד בית מלבד ביתו של איבות ובי כנישתא, וזה ניחא לד' הרי"ד דלרב סגי בב' חצירות שבכל א' בית א' ולשמואל סגי בבית א' שבחצר א', וכ"ה בד' הרי"ד שם שע"פ דבריו פי' לסוגיא דהתם.

     וכ"ה סתימת ד' רש"י שם, שלא הי' ב' בתים בחצירו של איבות ובחצר של ביהכ"נ, אך צ"ע שהרי דעת רש"י בסוגיין דבעי' ב' בתים בכל חצר, ואולי אזיל רש"י שם בשיטתו דלעיל די"ב: דסגי בבית א' לכל חצר.

     וי"ל עוד ע"פ ל' רש"י בד"ה שהמבוי לחצירות, ופירש"י דדייקינן לישנא דחצירות ולא חצר, ומ' דלא דייקי' רק דבעי' ב' חצירות, אך סגי בבית א' לכל חצר, ולפ"ז אף בתר דהדר בי' שמואל סגי בב' חצירות שיש בכל אחת בית א', וכ"ה דמעיקרא הוה ס"ל לשמואל דבעי' בית א' וחצר א' וסגי שיהא בחצר בית א' לדעת רש"י ודעימי', (עמש"נ בזה בסימן ל"א), ה"נ אחר דהדר בי' ובעי' ב' חצירות, מ"מ סגי בבית א' לכל חצר, ולפ"ז ניחא דהגם שלא היו עוד בית בחצירו של איבות ובחצר של ביהכ"נ מ"מ לדעת שמואל הוה סגי בזה שיהא המבוי ניתר בלחי וקורה, אך אי"ז מתישב עם ד' רש"י המפורשים דלעיל דס"ו: דפירש דשמואל דייק מלישנא דמתני' דחצירות ובתים דבעי' ב' חצירות וב' בתים בכל חצר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-182)
182. והנה החזו"א בסי' ס"ה סקי"ז עמד במש"כ הראשונים דמבואות שלנו אין בתים וחצירות פתוחין לתוכן, דמ"ט לא חשיב דחצירות פתוחין לתוכן, וסיים שאולי בתיהם הי' בנוי על אופן אחר, ועיי"ש סקנ"ב שפירש ד' הראשונים דכיון שחצירות שלנו אינם לדירה כחצירות שלהן ליכא ע"ז תורת חצירות, עיי"ש., אמנם אחר שזכינו לד' ראבי"ה מתבאר להדיא דהטעם שאין בתים וחצירות פתוחין הוא משום שהיו בתיהם פתוחין למבוי ול"ה כלל חצירות שם. [↑](#footnote-ref-183)
183. ועיי"ש בראבי"ה דמסיק דקי"ל כר' יוחנן דאפי' חורבה, וכמאן דמיקל בירושלמי, וכ"ה כתב הר"ח בסוגין, אך דעת ש"ר דקי"ל כרב, ועמש"כ בזה בחי' הרשב"א ובשו"ת ח"ה סי' ר"ב מ"ט ולא אמרי' בזה הלכה כדברי המיקל, ועמש"כ בזה באו"ז סי' קע"ה, והביא שם דגם הר"ש פסק כדעת רב.

     ובפסקי ריא"ז ה"ד דין ח' מבו' דעתו דקי"ל כר' יוחנן דאפי' חורבה, ומפרש דלא פליג ר' יוחנן אדרב, אלא דחידש דל"ב בתים אלא מהני חורבה, ועיי"ש שהוסיף דבעי' ג' מחיצות קיימות, ונ' דזה ע"פ הגמ' לעיל דנ"ה: לענין תחומין, ופי' הריא"ז דהוא משום שהיו מתחילה לדירה, וזה מקור לד' המ"ב בהלכות תחומין שכתב לדון דל"מ בתים דג' מחיצות רק אם מתחילתן היו בהן ד' מחיצות, אך צ"ע בזה במש"כ הריא"ז שם דין ז' דביהכ"נ שיש בו בית דירה בעי' שיהא החזן אוכל שם, וצ"ע מ"ט גרע ביהכ"נ מחורבה. [↑](#footnote-ref-184)
184. ועמש"נ בסימן ל"ג סק"ה בביאור פלוגתת ר"ח ורש"י בטעמא דחשיב דליכא אלא בית א', ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-185)
185. ונחלקו הראשונים אם קי"ל בהך מילתא כרב, דכל דהחצירות פתוחות זו לזו אין המבוי ניתר בלחי וקורה, דבד' התוס' בד"ה עד מבו' דקי"ל בזה כרב דלא תני פתוחות וכ"נ ברי"ף ובפיהמ"ש להרמב"ם, והב"י דייק כן גם מד' הרמב"ם בהלכות, וע' מרכה"מ שדחה, וכ"ה באו"ז סי' קע"ז, אך ש"ר פליגי ע"ז וס"ל דבזה לא קי"ל כרב. [↑](#footnote-ref-186)
186. וכ"ה פשוט לדעת ריו"נ לעיל די"ב: דהא דבעי' בתים וחצירות פתוחים לתוכו הוא משום דבעי' שיהא גם שיתוף וגם עירוב, ועמש"נ בזה בסימן כ"ט, אשר לפ"ז פשוט דמה"ט היכא שפתוחות החצירות זו לזו אין המבוי ניתר בלחי וקורה, כיון דבכה"ג א"צ להשתתף. [↑](#footnote-ref-187)
187. וד' התוס' צ"ב מסברא, דמ"ט היכא שנשתתפו לא ניבעי בתים וחצירות פתוחים לתוכו, וגם צ"ע מסוגית הגמ' לעיל דע"ג: וכמו שתמה הקרב"נ בסוגיין, וי"ל בדוחק דמסיפא מ' דאסור רק בכלי הבתים, והגם שלא נשתתפו, אך מותר לטלטל במבוי עצמו, גם צ"ע דלפ"ז בדין דחצר אחת לא תיבעי בתים וחצירות, דלא גרע מלא נשתתפו, ולא כן מבו' בסוגיין, וי"ל ע"ד מש"נ בסימן ל"ב מד' ר"ת בספה"י דהיכא דעירבו עדיף מהיכא דל"ב עירוב, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-188)
188. והנה בהא דפריך הגמ' דהיכא שמבטלין כולן רשותן לגבי חד בית איכא בתים ליכא, כתבו התוס' לעיל ד"ה ניתקו, ז"ל, ולא מצי למימר דבטלי רשות גבי תרי שהם היו אוסרין זע"ז, ולא מצי למימר שהשנים עירבו דהא מדקאמר רב לא עירבו משמע לא עירבו כלל, עכ"ל, אך לפ"ד הרשב"א א"צ לזה, דאם עירבו השנים חשיבי בתיהם כבית א', שהרי ע"ז מיוסד טעמא דניתקו חצירות ונעשו בתים, דהבתים שעירבו זע"ז חשיבי כחדא, ואכתי בית איכא בתים ליכא, וז"פ. [↑](#footnote-ref-189)
189. ובתוס' הרא"ש עירובין דצ"א בסו"ד נסתפק בטעמא דרב, ז"ל, משום דמבוי שכיח תשמישתי' טובא דמשתמשי בי' כל חצירות גזרו בי' טפי, א"נ לאו משום גזירה הוא אלא משום דחשיב לי' ככרמלית, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-190)
190. וזה לפמש"כ הרא"ש דב' בתים בחצר אחת חשיבי יחיד לגבי המבוי, אשר לפ"ז י"ל דביטלו כולם רשותן לכל בני חצר אחת, ונמצא דכל בני חצר זו רשאין להשתמש במבוי, אך עמש"נ בסימן ו' דגם לפ"ד הרא"ש איירי בשביטלו כולם רשותן לא' מבני חצר, ולפ"ז רק לאותו יחיד שרי להשתמש במבוי. [↑](#footnote-ref-191)
191. וע' בגאו"י בשלהי פירקין שהוכיח, דהגם דאין רגל הפנימית אוסרת בחיצונה משום דאחדא דשא, מ"מ ה"ה אוסרת במבוי, עיי"ש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-192)
192. ובחזו"א סי' פ"ב סק"י מבו' שפירש הטעם בזה בע"א, והבאנו דבריו בסימן ט"ו סק"ב, ועיי"ש בהערה שתמהנו בזה שאי"ז מתישב עם ד' רש"י, וגם דלפי דבריו הא דרגל המותרת אינה אוסרת ל"ב לדינא דכופין על מידת סדום, ואי"ז כד' רש"י וש"ר שפירשוה דהוא משום דכופין על מידת סדום, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-193)
193. ויל"פ לפ"ז המקור לדעת רבנן בתראי, עי' בראשונים שנתחבטו בזה, ולד' הרי"ד והמאירי י"ל, דלישנא דמתני' דאין דריסת הרגל אוסרת, מ' דאף דהיא קיימת מ"מ אינה אוסרת, וע"כ אי"ז מתפרש כדעת ת"ק אשר לדידי' הא דרגל המותרת אינה אוסרת, הוא משום דאחדא דשא, אשר מכח זה חשיב דליכא דריסת הרגל. [↑](#footnote-ref-194)
194. עוד י"ל נפ"מ בזה, בדין דריסת הרגל דגוי, אי נימא דדריסת רגלו המותרת אוסרת מדינא משום דל"ש בו כופין על מידת סדום, עמש"נ בזה בסימן ט"ו סק"ב, ויש להסתפק אם ה"נ דריסת רגלו אוסרת לדעת רבנן בתראי, וזה תלוי בהנ"ל, אך באמת עיי"ש שנת' דלכו"ע רגל המותרת דגוי אינה אוסרת, ורק לדעת הרמב"ן מהניא דריסת רגלו לבטל עירובם, ונ' דדין זה יהא אף לדעת רבנן בתראי, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-195)
195. וצריך להוסיף, דהא דא"א לערב מקום לחצאין, אי"ז דוקא היכא דאתינן לערב, אלא אך היכא שדר יחיד בחיצונה וא"צ לערב כלל, נמי אוסרין עליו בני הפנימית משום דריסת הרגל, וכמבו' לעיל דע"ה., והוא משום דעיקר הדין הוא שבמקום א' א"א ליחלק אלו מאלו, אלא צריכים לערב כולם יחד, וז"פ. [↑](#footnote-ref-196)
196. ואולי יל"פ לפ"ז הא דמשמע קצת בסוגיין, דגם להיתר הפנימית במקומה בעי' להא דאחדא דשא, וכ"ה במ"ב סי' שע"ח סק"ט, והיינו משום דע"י דריסת הרגל דהפנימית בחיצונה חשיבי כחצר אחת וא"א לערבן לחצאין, וע"כ ה"נ מה"ט חשבי' הפנימית כאחת עם החיצונה וא"א לערב לחצאין, ורק משום אחדא דשא הוא דחזינן לה בפנ"ע, ומצינו לערבה בפנ"ע, אך אכתי ל"מ זאת להתיר לחיצונה, דהגם דהפנימית קיימא לעצמה, מ"מ החיצונה מצורפת עם הפנימית, ע"י דדריסת רגלה לשם, אך בחי' הריטב"א דס"ז. מפורש לכאו' דלהיתר הפנימית ל"ב למיחד דשא, דל"ב למיחד דשא אלא כד איכא דריסת הרגל או הרגל עירוב, עיי"ש בדבריו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-197)
197. ומצינו כן עוד בד' התוס', במש"כ תוס' ותוהרא"ש ותור"פ לעיל דס"ז. לפרש, דע"י דריסת הרגל דיש להפנימית בחיצונה, חשיבי כבני החיצונה, ומכח זה חשיב הביטול לבני החיצונה כביטול לבני הפנימית, וע"כ הוא דל"מ התם, עייש"ה, ונ' דאזלי לטעמייהו דע"י דריסת הרגל חשיבי כדרים בחצר.

     ויש לתלות בזה גם הא דפליגי הראשונים להלן בסוגיא, דדעת התוס' דבגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה חשיב כדר עם הישראלים ושייך גזירה דשמא ילמד ממעשיו, והריטב"א שם פליג וכן מוכח מד' הרשב"א והר"ן בדס"ה: דפליגי, ונת' בזה באורך בסימן ט"ו ס"'ק ז' ח', וכבר נת' שם די"ל דהוא תלוי בהנ"ל, דלדעת התוס' ע"י דריסת הרגל אף משתמש שם וחשיב כדר עמהם, וע"כ אוסר הגוי עליהם מדינא, דומיא דאוסר הגוי במבוי, אך ש"ר ס"ל דל"ד, דבמבוי אית לי' תשמישים, וע"כ חשיב כדר עמהם ויש לחוש בזה שילמד ממעשיו, ומשא"כ בחצר החיצונה אין לו אלא דריסת הרגל, ע"כ ל"ח כלל כדרים עם הנכרי, ול"ש שמא ילמד ממעשיו בחצר זו. [↑](#footnote-ref-198)
198. וכדרך זו צ"ל בע"כ לדעת הר"ן בסוגיין, שכתב בדעת רש"י, דהא דאמרי' אי דלא ידע אליבא דמ"ד לעיל דפירקין דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסרין ה"ק דחיישי' שמא הרואה יהא סבור דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה וכו', עכ"ל, ולדעתו ל"ש הדרך הראשונה, שהרי פירש הכא כמ"ד דהתם אסור, וגם הדרך השני' ל"ש לדעתו, דחזינן להדיא בדבריו דהא דאסרינן לעיל דס"ה: אי"ז משום הגזירה דסוגיין, וגם הדרך הרביעית ל"ש לדעתו דמפרש דהגזירה שיסברו שיש ישראל בפנימית. [↑](#footnote-ref-199)
199. וע' גאו"י לעיל דס"ה: שהק' כעי"ז, לדעת הראשונים הסוברים דקי"ל כסוגיא דלעיל דס"ה:, א"כ מ"ט הכא לא אסרינן רק משום הגזירה, עיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-200)
200. ולמה שפירש הריטב"א בסוגיין דהא דאין הגוי אוסר מדינא על הישראלים שבחיצונה הוא משום שאינו דר עמם וליכא למיחש שילמדו ממעשיו, והארכנו בדעתו לעיל סימן ט"ו סק"ז, נ' דבאמת אף בכה"ג אין הגוי אוסר מדינא על החיצונה, כיון שאינו דר עם הישראל שבחיצונה וליכא למיחש שילמד ממעשיו, ול"ד למש"א לעיל דס"ה: דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסר הגוי על החיצונה, דהכא הטעם הוא משום דאיהו הגורם, וכמש"כ הראשונים שם, אך בדאיכא ב' ישראלים בפנימית שאין הישראל שבחיצונה גורם כלל אין לאסור עליו מדינא, וזה מתישב למה שפי' הריטב"א דהגזירה דגוי ה"ה כרבים אינה משום שיסברו שיש ב' ישראלים בפנימית, שהרי לדעתו אף בכה"ג אין לאסור מדינא וכנ"ל, אלא משום דיסברו שגוי אוסר אף כשאינו דר בחצר א' עם הישראל, אך למה שפירש רש"י ודעימי' דהא דגוי ה"ה כרבים הוא משום דיסברו שיש ב' ישראלים בפנימית, הרי מוכח דבכה"ג אוסר הגוי מדינא, וז"ב. [↑](#footnote-ref-201)
201. אך בל' המאירי לעיל דס"ה: נ', דהא דלמ"ד דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה אסרינן להחיצונה היכא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, לאו היינו דדריסת הרגל דהגוי אוסרת על החיצונה, אלא היינו דהגוי מבטל עירובן וממילא אוסר הישראל הפנימי על החיצונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-202)
202. והנה בשעה"צ סי' שפ"ב סקס"ב כתב בביאור טעמא דהרמב"ם, ז"ל, דעיקר הטעם דלא גזרו ביחיד הדר עם הגוי אע"ג דאיכא למיחש דילמד ממעשיו, משום דהוא מילתא דלא שכיחא דמיסתפי לדור עמו ביחידי כדאיתא בש"ס, ובזה שדרים כ"א בחצר בפני עצמו ואין לו עליו רק דריסת הרגל לא מיסתפי כולי האי, ולהכי גזרו בזה שמא ילמד ממעשיו כיון שעכ"פ עובר תמיד דרך חצירו, עכ"ל, ולכאו' אין הדברים מתישבים בסוגיית הגמ', שאמרו שהטעם דגוי ה"ה כרבים הוא משום מאן דלא ידע, ולפ"ד השעה"צ אי"ז הטעם, אלא הטעם הוא דכה"ג גוי אוסר אף ביחידי.

     אך נ' פשוט בביאור דבריו, שהרי בגונא דגוי בפנימית וישראל בחיצונה יש לנו להתיר מתרי טעמי, חדא שאף אם היו דרין יחד אין לאסור דליכא ב' ישראלים, ועוד דכיון שאין הגוי דר עם הישראל אלא אית לי' רק דריסת רגל, לא החמירו בגוי יותר מישראל דכה"ג אינו אוסר, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, וכמש"כ התוס', ולפ"ז נ' דמש"כ השעה"צ דטעם האיסור הוא משום דבכה"ג שכיח דדייר, אי"ז אלא טעם להא דאסרינן אף בישראל א', אך אכתי אין לנו לאסור שלא החמירו בגוי יותר מישראל דאף ישראל יחיד בפנימית אינו אוסר על החיצונה, וע"ז בעי' להגזירה דגוי ה"ה כרבים משום מאן דלא ידע, וז"פ. [↑](#footnote-ref-203)
203. והנה בפסקי הרי"ד פסק לדינא כדעת רב דאם היו ג' אסורין, דהלכתא כרב באיסורי, אך ש"ר פסקו כדעת שמואל, וגם נכדו הריא"ז חלק עליו וכתב דקי"ל דאף בכה"ג אין אוסרין.

     ונ' ברור דהרי"ד אזיל לטעמי', דהנה הרשב"א והרא"ש כתבו דקי"ל כשמואל, משום דר' אלעזר קאי כוותי', וכ"ז הוא לטעמייהו, אך הרי"ד לטעמי' דמפרש לדינא דר"א בשדר גוי בפנימית וישראל בחיצונה, הרי שפיר אתיא מילתא דר"א אף כרב, וע"כ שפיר ס"ל דקי"ל כרב, והריא"ז דפליג עליו, הוא משום דאיהו מפרש לדינא דר"א דגוי ה"ה כרבים בשהיו ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, עי' בדבריו ה"א דין כ', וע"כ לטעמי' אתיא מילתא דר"א כשמואל, וע"כ קי"ל כוותי', וז"ב. [↑](#footnote-ref-204)
204. וצ"ע בזה במש"כ בתורי"ד לקמן דצ"ב., ז"ל, ש"מ ממתני' דיורי גדולה בקטנה, נ"ל שיש לפרשו בענין זה, שאם הי' ישראל וגוי בקטנה וישראל אחר בפנימית, כאלו דר בחיצונה דמי, ואסר גוי על ישראל אפילו לראב"י דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זע"ז, אבל ישראל וגוי בגדולה וישראל בקטנה לא אסר גוי על ישראל, עכ"ל, ונת' בסימן ג' סק"ג בדעתו, דס"ל דכל מה דבכה"ג אוסר הגוי, הוא רק משום דדיורי גדולה בקטנה, אך בלא זה לא הי' הגוי אוסר, משום דליכא ב' ישראלים דרין בקטנה, עיי"ש, וצ"ע שלכאו' דבריו סותרין למש"כ בפסקיו בסוגיין דקי"ל לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה או ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, וזה דלא כמש"כ שם דאין לאסור בכה"ג לדעת ראב"י רק היכא דשייך דין דיורי גדולה בקטנה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-205)
205. ואולי יש להוסיף עוד דר' אלעזר לטעמי' אזיל, דהנה לעיל דס"ה: בעא מיני' ר' אלעזר מרב, ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית מהו, התם טעמא משום דשכיח דדייר דמירתת גוי וסבר השתא אתי ישראל ואמר לי ישראל דהוה גבך היכא, אבל הכא אמינא לי' נפק אזל לי', או דילמא הכא נמי מירתת דסבר השתא אתי ישראל וחזי לי, ע"כ, וי"ל דכל עיקר ספיקא דר' אלעזר, הוא רק משום דס"ל דהא דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא אף לדעת רבנן, והיינו משום דל"ב כלל ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אלא עיקר דינא הוא ב' ישראלים דשכיח דדיירי, וע"כ י"ל דבישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית אין לאסור משום דלא שכיח דדיירי, אך למ"ד דלא אסר ראב"י אלא בדאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך אם אינם אוסרין זע"ז לא אסר אף דשכיח דדיירי, הרי בע"כ דהאיסור לא תלי אם שכיח דדיירי או לא, וא"כ ודאי יש לאסור בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית כיון דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז. [↑](#footnote-ref-206)
206. וע' פמ"ג סי' ש"ע במש"ז סק"ט, דבית שער דיחיד היינו אע"פ שפנימי רבים דרים שם, מ"מ כל שאין רק בית א' הוי החיצונה בית שער דיחיד וכו', עכ"ד, ולכאו' הוא פשוט כן, וצ"ע בדבריו שם באש"א סק"ז דלכאו' מבו' לא כן, וכן הביא משמו התפא"י בהקדמתו לעירובין, וצ"ע בזה.

     וע' עוד בשעה"צ שם סקי"ג בדין ה' חבורות ששבתו בטרקלין ואין המחיצות שביניהם מגיעות לתקרה, ואין פתוח לחצר אלא החיצון וכולן עוברין דרך עליו, אם חשיבי החיצונים כבית שער דרבים, או דכיון שאין המחיצות מגיעות לתקרה הוי כמאן דליתא למחיצה כלל וממילא שרויים כולן בחדר גדול א' ואין שייך עליהם שם בית שער כלל וכו', עכ"ד, ומבו' דאף שאין המחיצות שבין ב' הפנימים מגיעות לתקרה וסגי להו בעירוב א', מ"מ חשיב הבית שער כבית שער דרבים, ואף הסוברים דל"ח בית שער, הוא משום דהכל הוי כחדר א' וליכא ע"ז שם בית שער, אך מודו דאם בין ב' הפנימים אין המחיצות מגיעות לתקרה, ובינם לחיצונים יש מחיצות המגיעות לתקרה, דחשיבי החיצונים כבית שער, וזה דבר חידוש.

     ונ' דודאי בית שער דב' בתים ששניהם של אדם א', חשיב בית שער דיחיד, וראיתי להסתפק בדין בית שער דב' בתים דאב ובנו אם חשיב כבית שער דיחיד או דרבים, ונ' דחשיב כבית שער דרבים, וק"ו הוא ממה שנקטו האחרונים בחבורות ששבתו בטרקלין דחשיב בית שער דרבים הגם שהמחיצות שביניהם אין מגיעות לתקרה וא"צ עירוב כלל, וכ"ש באב ובנו דחלוקין טפי שהרי אם יש עמהם דיורין אחרים בחצר עירוב לכאו"א. [↑](#footnote-ref-207)
207. ויל"ד לפ"ז לדעת הר"ח, דשמא כל דינא דהדר בבית שער אינו אוסר, הוא רק היכא דבעה"ב נמצא שם ונתן חלק בעירוב, דמהני עירובו אף להבית שער משום דחשיב כרשותו והוי רשות אחת עם ביתו, אך היכא שאין בעה"ב שם ולא נתן חלק בעירוב, בדין דיאסור הדר בבית שער, אמנם צ"ב לפ"ז דא"כ מ"ט א"א ליתן עירוב בבית שער, ויתכן דהטעם הוא משום דדיוריו נטפלין לדירת הבית הפנימי, וע"כ א"א לקבוע שם מקום דירת כולם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-208)
208. והנה מ' להדיא, דכל האיבעיא היא היכא שלא נתנו הבתים חלק בעירוב, אך בגונא שאף הבתים הפתוחים לחצר נתנו חלק בעירוב, ודאי מהני העירוב, ולא אמרי' דכיון דכל חצר נתנה עירובה בבית הפתוח לחברתה, הוי הבית הפתוח לה כבית שער, ול"מ עירוב החצר השני'.

     והנה אי נימא כמש"נ לעיל סק"ח לדון דהא דחשיב הבית הפתוח לה כבית שער, הוי זה קולא דרבנן, ניחא דע"כ היכא שנתן בית זה חלק בעירוב, לא חשבינן לי' כלל כבית שער.

     אך לפמש"נ מד' השעה"צ דחשיב מדינא כבית שער, צ"ב דא"כ מ"ט היכא שנתנו אף בתים אלו חלק בעירוב, מהני עירובן, ובפשוטו צ"ל דמ"מ כה"ג הקילו לחשוב ב' הבתים כבית, כיון דליכא בזה חוכא ואיטלולא.

     ואולי יש להוסיף, דכל הא דחשבינן להבית הפתוח לחצר כבית שער משום שעוברין דרך עליו, הוא רק היכא שהוא עצמו אינו בכלל העירוב, ובכה"ג ל"מ העירוב שנותנין בבית השני אלא משום שעוברין דרך בית זה, וע"כ חשיב כבית שער, אך משא"כ בגונא שנתן בית זה חלק בעירוב, ל"ב שיעברו דרך עליו ליקח העירוב. [↑](#footnote-ref-209)
209. ויל"ד לפרש בדעת ר"ת, דס"ל דהא דאב זכאי במציאת בנו ובתו הסמוכין על שלחנו אי"ז כלל משום איבה, ודלא כמו שפירש"י וש"ר בב"מ די"ב: דהוא משום איבה, וכאשר מצינו עיקר הדבר בפרישה וסמ"ע חו"מ סי' ר"ע שכתב דמציאת בן לאביו ל"ה כלל משום איבה, עיי"ש, ועי' גם במחנ"א זכי' ומתנה סי' ב' שכתב כן עפי"ד הירושלמי.

     וכ"נ בל' תור"פ בסוגיין, ז"ל, ור"י פירש דהא דחשבינן להו כיד בעה"ב משום סמיכות שלחנו, היינו דוקא בבניו ובנותיו דאיכא קירוב הדעת, אבל עבדו ושפחתו דליכא קירוב דעת ל"מ סמיכות שלחנו להיות כידו וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דהא דזכאי במציאתן אי"ז כלל משום איבה, אלא הוא משום דאיכא קירוב הדעת, והיינו משום דחזינן להבן כנטפל לאביו, וע"כ ידו כיד אביו.

     ועיקר הא דסמוכין על שלחנו הוי טעם בפנ"ע שיהא ידו כיד אביו, מצינו בחי' הרשב"א בסוגיין שבתחילת דבריו דעתו דהא דל"מ האב לזכות על ידו, אי"ז שייך כלל למה שמציאתו שלו, אלא הוי משום עצם זה שהוא סמוך על שלחנו, ואח"כ פי' הרשב"א דהוא משום צירוף תרי מילי חדא שהוא סמוך על שלחנו ועוד שמציאתו שלו, וכ"ה בחי' הריטב"א, ונת' בזה להלן סק"ז, וחזינן מדבריהם דסמוך על שלחנו הוי טעם בפנ"ע להטפילו לאב שיהא ידו כיד האב.

     ולפ"ז ניחא, דע"כ ס"ל דאף זוכה האב במתנה הניתנת לבנו, ואף ל"מ האב ליתן מתנה לבנו, הגם דל"ש בזה איבה.

     ויש לסייע לעיקר הדברים, ממש"כ המרדכי בפ"ק דב"מ בשם הר"ש משפיירא, דרק מציאת הבן לאביו, משום דליכא דעת אחרת מקנה, ומשא"כ בשאר זכיות דדעת אחרת מקנה זוכה הבן לעצמו, ומבו' בדבריו שם דאי"ז טעמים באיבה, אלא הוא משום כח דעת אחרת מקנה, ומה"ט דן שם דבמעשר דלי"ל רק טוה"נ לא חשיב דעת אחרת מקנה והוי כמציאה, עיי"ש, והדברים צ"ב, ונ' מזה דהא דזכאי האב במציאת בנו הסמוך על שלחנו הוא משום דע"י שסמוך על שלחנו הוא נטפל לאביו וידו כיד אביו ול"מ זכי לעצמו, ובזה הוא שחילק דכ"ז הוא היכא דליכא דעת אחרת מקנה, אך ע"י דעת אחרת מקנה שפיר מצי זכי לעצמו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-210)
210. וע' במגיני שלמה כתובות דמ"ז, שבתחילת דבריו כתב דלר"ת מוכח דקטן וגדול הסמוכין על שלחנו אף ל"מ הוא ליתן להם מתנה, דאל"כ מ"ט לא מצי לזכות על ידם לאחרים, ושוב דחה שהרי באשה אם נתן לה הבעל מתנה קנתה ואפ"ה ל"מ לזכות על ידה, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"א בגיטין ד"מ, ובב"מ דע"ב., ובב"ב דקל"ז: ועיי"ש ברשב"ם דלא גרסי' לה, דאקניי' לבנו קטן, ועי"ש שכתב דיש לדחות דכ"ז איירי בשאינו סמוך על שלחנו, אך כתב דאי"ז מתישב בד' הטור יו"ד סי' רס"ז שלא חילק בזה, ומ' דמצי לזכות גם לבנו קטן הסמוך על שלחנו עכ"ד, גם בשו"ת ר"ב אשכנזי סו"ס ל"ה מסיק כן, ז"ל, ואיכא למימר דאע"ג דס"ל גבי עירוב דאינו זוכה לאחרים לא מכרעא מילתא דנימא נמי דאין לו יד לזכות במתנה שנותן לו אביו ולא קנה, דאיכא למימר דדוקא לזכות לאחרים אין לו יד אבל לזכות לעצמו יש לו יד, ועיי"ש שדקדק כן מד' הר"ן בב"מ די"ב שהביא פלוגתא אם האב שנתן מתנה לבנו גדול הסמוך על שלחנו זכה הבן, ונ' מדבריו דלא תלי בדעת ר"ת שהביא לעיל מינה, עכ"ד, ועמש"נ עוד בזה להלן סק"ו

     ונ' להוכיח כן, ממשה"ק התוס' בסוגיין דבנו ובתו הקטנים יזכו לאחרים בעירובם ע"י מיגו, ומבו' דיש להם זכי' לעצמם, דרק בעבדים הוצרכו התוס' שם לפרש דתיקנו להם זכי' לענין עירוב, אך בבנים פשיטא להו שהם זוכים לעצמם, אך למש"נ להלן בדעת התוס' דכלל לא זכי האב במתנה הניתנת לבנו, אין להביא מד' התוס' לנידו"ד. [↑](#footnote-ref-211)
211. ועיי"ש בנתיה"מ שכתב דאדרבה יש להוכיח להיפך דאינו זוכה במתנתה מדעה הראשונה שהיא דעת הרמב"ן, דס"ל דיכול לזכות ע"י בנו ובתו הגדולים אפילו סמוכין, מטעם דלא תיקנו מציאתה רק משום איבה וכשהוא מזכה על ידם מאי איבה איכא, ע"ש, ואי נימא דבתו נערה מדאורייתא מתנתה לאבי', א"כ אינו יכול לזכות ע"י בתו נערה, ובשו"ע כללא כייל דע"י בתו הגדולה יכול לזכות משמע אפילו ע"י נערה, עכ"ד, וע' עוד בקצוה"ח סי' קע"ו סק"ו ואבנ"מ סי' ל"ה סק"א שהביא ד' הרשב"א המפורשים בח"ג סי' קמ"ג דאין האב זוכה במתנה הניתנת לבתו, ובאבנ"מ שם הוכיח כן גם מד' המרדכי. [↑](#footnote-ref-212)
212. אך יל"ד בזה, דהאמנם אין האב זוכה בגוף המתנה הניתנת לבנו, וכדמוכח מאשה שאין הבעל זכאי בגוף המתנה שנתנו לה, אך מ"מ אית לי' בזה קנין פירות, כיון שהוא סמוך על שלחנו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"ם ב"ב דקל"ז: וכ"כ המחנ"א זכי' ומתנה סי' ב' בדעת הראב"ד, ולפ"ז י"ל דמה"ט אין מזכין על ידו, ודמי לאשה שאין מזכה על ידה, אך אכתי צ"ע, שהרי באשה מה שזוכה הבעל בפירות הוא רק כנגד פרקונה, אף משום איבה לא הי' זוכה בפירות, וא"כ מ"ט יזכה בפירות דבנו, אך אולי י"ל דכל הא דבעי' לתקנת פירות כנגד פרקונה, הוא רק לנכסים שהכניסה עמה, אך אה"נ במתנה שנותן לה אחר הוו הפירות לבעל משום איבה. [↑](#footnote-ref-213)
213. ובעיקר הדין אם האב זוכה במתנה שנתנו אחרים לבנו, הנה דעת המרדכי בב"מ שם דדין זה תלוי בפלוגתת ר"ת והר"ש משפיירא, אך בדעת ש"ר נת' דלא תלי זב"ז, ודעת הרמב"ן בב"מ שם דאין האב זוכה במתנה הניתנת לבנו, ומ' דגם ר"ת מודה לזה וכמש"נ, וכ"ה בחי' המיוחסים לריטב"א שם, והוסיף שם דאין זוכה אף במתנה הניתנת לבנו קטן, וע' בזה במחנ"א זכי' ומתנה סי' ב', אך בל' הר"ן והנמו"י שם נ', דהאב זוכה במתנה הניתנת לבנו הסמוך על שלחנו, ולא פליגי אלא בדין מתנה שנתן לו האב עצמו, דבזה הוא דס"ל דמצי ליתן מתנה לבנו גדול, וכ"כ בשו"ת ר"ב אשכנזי סי' ל"ה בדעת הר"ן.

     אך הנה הרמ"א בחו"מ סי' ע"ר ס"ב כתב עפי"ד הנמו"י, דהאב זוכה במתנה הניתנת לבנו קטן, אבל לא בבנו גדול, ובביאור הגר"א שם תמה דגם בבנו קטן לא יזכה, שהרי יש לו זכי' היכא דדעת אחרת מקנה, וזה כד' חי' הריטב"א הנז', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-214)
214. ועי' ברשב"א גיטין דס"ד: שהק' למ"ד קטן ממש מ"ש בנו משפחתו, ותי' דכיון דזכאי במציאתו ידו כיד אביו, וצ"ע מעיקרא מאי קשיא לי', הרי כ"ה דלמ"ד סמוך על שלחן אביו הוי זה הטעם ה"נ לאידך מ"ד, ונ' מזה כמש"נ בד' הרשב"א בסוגיין, דלמ"ד דסמוך על שלחן אביו משום זה גופא הוי ידו כיד אביו, ול"ד לשפחתו דלא חשיבא סמוכה על שלחנו, משום דבשכרה אכלה, וע"כ לא קשיא להרשב"א רק לאידך מ"ד דאין ידו כלל כיד אביו, ורק כשמוצא מציאה מריצה אצל אביו, וז"פ.

     וצ"ע במה שפירש הרשב"א שם, דהא דלמ"ד קטן ממש ל"מ לזכות על ידו, הוא משום דזכאי במציאתו, דא"כ תיקשי דהיאך מזכה ע"י אשתו הרי ג"כ הוי מציאתה שלו, וע"ז ל"ש מה שתי' הרשב"א בסוגיין דאינה סמוכה על שלחנו, דכ"ז מהני למ"ד דתלי בסמוך על שלחנו, אך למ"ד דל"מ לזכות ע"י קטן אף שאינו סמוך על שלחנו, משום דמציאתו שלו, א"כ בדין דה"נ אשתו, (אך להסוברים דכשאין סמוכה על שלחנו אין מציאתה שלו, ניחא), וגם אין לפרש כן, שהרי דעת הרשב"א גופי' דאף למ"ד דגדול הסמוך על שלחנו הוי כקטן, מ"מ מזכה על ידו עירוב, והגם דהאב זכאי במציאתו.

     ובע"כ צ"ל, דהא דל"מ לזכות על ידו, אי"ז מכח מה שזכאי במציאתו לחוד, אלא הוי זה בצירוף הא שהוא קטן, ויל"פ דהוא משום שאינו זוכה לאחרים אלא מדרבנן, וע"כ כיון שזכאי האב במציאתו, לא תיקנו לו זכי' לאחרים מיד אביו, וע"ד שכתב הרמב"ן בב"מ די"ב, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-215)
215. וע' בית מאיר שם שכתב לדחוק בד' הטור דאיירי רק בבתו שנשאת ונתגרשה שאין לאבי' זכות בה, וכאשר כן צל"פ בע"כ ד' הטור בחו"מ סי' ע"ר, וכמש"כ בפרישה ובסמ"ע שם, אך ילה"ע ע"ז, דאכתי מ"ט לא פירש הטור הך דינא דא"א לזכות ע"י בתו נערה אף שאינה סמוכה על שלחנו. [↑](#footnote-ref-216)
216. ויש להעיר בזה, דהנה בספר הפרדס לרש"י הל' עירובין, ומחזו"ו סי' רפ"ג מבו' דל"מ ליתן רק לבנו בר מצוה, כ"ה ל' הפרדס, ול' מחזו"ו בן י"ג, וזה דלא כדעת ר"ת, אך בבתו הצריכו שתהא בוגרת, ול"מ ליתן לבתו נערה, וצ"ע הטעם בזה, דלכאו' תלי הא בהא, וכמש"נ.

     אך אי נימא דהאב זכאי במתנה שנותנין לבתו ול"ד לבנו הסמוך על שלחנו שאינו זכאי במתנה, וכמו שדנו האחרונים דזוכה מדינא דאורייתא במתנה, ניחא דע"כ דמי לאשתו שא"א לזכות על ידה, ודו"ק.

     ובספר העיתים סי' פ"ז כתב לזכות ע"י בנו גדול, או בתו בוגרת "שהיא מושלת בעצמה", וצ"ב. [↑](#footnote-ref-217)
217. והב"י בסי' שס"ו כתב שכ"כ גם רבינו ירוחם בשם תוספות שיכול לזכות ע"י אשתו, וזה צ"ע רב, דד' רבינו ירוחם הם בנתיב ד' ח"ג וקאי שם על עירובי תבשילין, וע"ז הוא שכתבו התוס' דיכול לזכות ע"י אשתו, ומשום דס"ל דאיהי נמי בעיא לזכות ושייך בזה מיגו דזכיא לנפשה, וכמו שהביא הרא"ש בפירקין סי' ט' כן בשמם, והרא"ש פליג ע"ז וס"ל דא"צ לזכות העירובי תבשילין לאשתו וע"כ ל"מ לזכות על ידה, אך היכא דליכא מיגו דזכיא לנפשה ודאי מודו התוס' דא"א לזכות ע"י אשתו, וכ"ה מבו' גם ממש"כ רי"ו בנתיב י"ב חט"ז דא"א לזכות עירובי חצירות ע"י אשתו בשאין לה בית בחצר, ולא הזכיר שהתוס' חולקים ע"ז. [↑](#footnote-ref-218)
218. ויש להעיר, במשה"ק הרמב"ן וש"ר בב"ב דקל"ב. בהא דמוקי התם במזכה להן על ידה, והקשו היאך מצי לזכות ע"י אשתו, וצ"ע שהרי דעת הרמב"ן ודעימי' דלרבנן דקי"ל כוותייהו מצי שפיר לזכות ע"י אשתו, וא"כ מה קשיא להו, וצ"ל דמכוון הקו' הוא משום דסתם משנה ר"מ, ולדידי' א"א לזכות ע"י אשתו, וכאשר עד"ז פי' הראשונים הא דרמינן ממתני' דילן על ד' רב דבמה שתרצי עשי זכה הבעל, דזהו משום דסתם משנה ר"מ, ושו"ר בתורי"ד שהק' כן משום דהתם רב משני לה הכי, ורב גופי' ס"ל בשלהי נדרים כר"מ ודלא מהני רק בשאמר לה מה שאת נושאת ונותנת לפיך. [↑](#footnote-ref-219)
219. אמנם י"ל בזה בפשיטות, שהרי ביו"ד ר"ס רכ"ב הביא השו"ע ב' דעות בזה אם באמר מה שתרצי עשי זכה הבעל, וכתבו האחרונים דאף דבאהע"ז פסק דלא זכה הבעל, מ"מ לענין איסור חיישי' לדעה זו דקי"ל כר"מ, ולפ"ז י"ל דמה"ט אף הביא דעה זו לענין עירוב, הגם דהלכה כדברי המיקל בעירוב.

     ובעיקר הדברים, הנה שו"ר בשכנה"ג בסי' שס"ו שאדרבה תמה על השו"ע להיפך, דלפ"מ שפסק באהע"ז דבע"מ שאין לבעלך רשות בו זכה הבעל, והרי שפסק כר"מ, וא"כ מ"ט פסק הכא דמצי לזכות על ידי אשתו, וע' מאמר מרדכי שם מש"כ בזה, וכעי"ז תמה גם בעצ"א שם סק"כ, ושו"ר שעמד בזה גם בשו"ת לחם רב סי' י"ב, וגם התויו"ט במתניתין בתחילת דבריו הק' כן על הכס"מ שכתב דהרמב"ם לא הצריך שיהא לה חצר באותו מבוי משום דקי"ל כרבנן, ותמה ע"ז התויו"ט שהרי הרמב"ם פסק כר"מ, אך בסוף דבריו שם הביא מש"כ בנדרים בדעת הרמב"ם שפסק כרבנן.

     ואמנם הדברים צ"ע, שהרי מה שפסק הרמב"ם דבאמר מה שתרצי עשי לא זכה הבעל, הוא משום דקי"ל כרבנן וכמש"כ כן בשו"ת הרמב"ם סי' קי"ט, וע' כן ביש"ש ביצה פ"ב סי' י' שכתב ע"ד הר"ן, דזה ניחא לדעת הרמב"ם שפסק כרבנן, וע' גם בתויו"ט בשלהי נדרים שהוכיח כן בדעת הרמב"ם, ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דקידושין דהלכה כחכמים, וזה דלא כמש"כ הר"ן בשלהי נדרים שדעת הרמב"ם דגם שמואל ס"ל כר"מ.

     ובאמת גם אי נימא דלדעת הרמב"ם אף שמואל ס"ל כר"מ, ומ"מ היכא שאמר מה שתרצי עשי מודה ר"מ דלא קנה הבעל, הרי מ"מ מהא דפרכי' בגמ' בשלהי נדרים ממתניתין דילן רק לדעת רב ולא לדעת שמואל, ש"מ דלדעת שמואל דמהני תנאי דמה שתרצי עשי להפקיע כח הבעל, אף שפיר מצי לזכות ע"י אשתו, וא"כ כיון שפסק הרמב"ם והשו"ע כשמואל, ע"כ שפיר מצי הבעל לזכות ע"י אשתו, אך שו"ר בשו"ת לחם רב שבאמת תמה ע"ד הרמב"ם, דלדעתו דאף לשמואל ל"מ ע"מ שאין לבעלך רשות בו, א"כ קו' הגמ' שייכא גם לדעת שמואל.

     ואולי מכוון הקושיא היא למש"כ בכס"מ פ"ג מזכי' הי"ג שהרמב"ם פסק כרב, ודלא כד' המ"מ שם שפסק כשמואל, אך ד' הכס"מ צע"ג וכמש"כ הלח"מ שם והתויו"ט בשלהי נדרים, וכ"ה להדיא בשו"ת הרמב"ם שם שפסק כשמואל. [↑](#footnote-ref-220)
220. וצ"ע שסותר הרא"ש ד' עצמו בר"פ מציאת האשה, שדעתו דאף כשאין האשה ניזונת מ"מ מציאתה של בעלה, עיי"ש, וכבר רמז לזה הקרבן נתנאל, וכן עמד בזה בס' מגיני שלמה כתובות דמ"ז., וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-221)
221. והיינו משום שמה שפסקו הטושו"ע דל"מ לזכות ע"י אשתו אפי' יש לה בית בחצר, הוא משום דלדידן דקי"ל דמהני קבלת פרס בנשים, נמצא דאף אם יש לה בית בחצר א"צ לערב, וליכא מיגו, אך היכא שאינו זנה ואיכא מיגו, שפיר מצי לזכות על ידה.

     אך הנה הלבוש והעולת שבת בסי' שס"ו כתבו, דטעמא דל"מ לזכות ע"י אשתו אף בשיש לה בית בחצר, היינו משום דאף שהיא צריכה לערב לעצמה וזכיא לנפשה, מ"מ ל"מ זכיא לאחריני, אך הדברים צ"ע רב, דמהיכ"ת לדחות סוגיית הגמ' דכל דזכיא לנפשה מצי זכיא לאחריני, ומה דל"מ בשיש לה בית בחצר הוא כמבו' בב"י ובאחרונים משום דאין היא צריכה לערב וליכא מיגו, וכנ"ל, ומצאתי שכבר תמה במאמ"ר שם ע"ד העולת שבת. [↑](#footnote-ref-222)
222. והנה לכאו' כד' השפ"א מבו' בד' הרשב"א, שהעמיד להא דמזכה ע"י אשתו בשאינו זן אותה, ואפ"ה לדעת ר"מ ל"מ לזכות על ידה אלא בשיש לה בית באותו מבוי, וכ"ה גם בעבוה"ק ש"ד פ"ד, עיי"ש, אך יש לדחות, די"ל שדעת הרשב"א דאף בשאינו זן אותה מ"מ מציאתה שלו ושלא כדעת התוס', וכ"מ קצת בל' הרשב"א, וע"כ ל"מ לזכות על ידה, גם יש לדחות דמכוון הרשב"א הוא רק בשאמר לה צאי מעש"י במזונותיך, אך אין מ' כן מסתימת דבריו.

     ולמש"נ להלן סק"ה בביאור ד' התוס' דבאמת אם באנו לדון דל"מ הבעל לזכות על ידה משום דינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, ה"ז שייך אף בשאינו זן אותה, ואך דס"ל להתוס' דלמסקנת הגמ' בנדרים אין לדון כלל משום זה, הרי דאף אי נימא שדעת הרשב"א דבשאינו זן אותה אין מציאתה שלו, מ"מ לדעת ר"מ ל"מ לזכות על ידה, ולא פליג הרשב"א על יסוד ד' התוס', וז"פ.

     ויש להוסיף עוד בזה, מש"כ בחי' המאירי בסוגיין, שהק' ע"ד ר"ת מהא דמזכה ע"י אשתו אף דסמוכה על שלחנו, וכתב דר"ת תירץ דאיירי בשאינה סמוכה על שלחנו, ומייתי ראי' מהא דמוקמי' לה בשיש לה בית באותו מבוי והרי שאינה מקבלת פרס, וכתב דהגמ' שם קאי כדעת ר"מ, ומבו' בדבריו דאם סמוכה על שלחנו דמי לבנו ובתו, ואך מפרש דהתם איירי בשאין סמוכה על שלחנו, ומ"מ אי"ב לדינא דר"מ דלא תלי כלל במזונות, וזה להיפך מד' התוס' שפירשו דהגמ' שם איירי בשסמוכה על שלחנו, ודרק מה"ט הי' צריך להעמידה בשיש לה בית באותו מבוי. [↑](#footnote-ref-223)
223. וצ"ב טעמא דמילתא דמ"ט ל"מ לזכות הבעל ע"י אשתו לאחרים, אף שמצי לזכות מתנה לעצמה, הרי הא דל"מ לזכות על ידה לאחרים הוא משום דידה כידו ולא יצאה המתנה מידו, וכיון דחזינן דמצי לזכות מתנה לעצמה, הרי בע"כ דחשיב שפיר שיצאה המתנה מידו, וא"כ מ"ט לא מצי לזכות לאחרים, ועמש"כ בזה הראנ"ח בשו"ת מים עמוקים והמגיני שלמה בכתובות דמ"ז.

     ומצינו טעם בזה בחי' הרמב"ן ב"מ די"ב: בתו"ד, ז"ל, הא למה זה דומה לנותן מתנה לאשתו שיש לה יד, ואע"ג דאמרינן במסכת נדרים דכי תנן ומזכה להם ע"י אשתו דוקא כשיש לה חצר באותו מבוי דמגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, אלמא אין לה יד לזכות לאחרים אפי' ברצון הבעל, שאני אשה דאלמוה רבנן לשעבודי' דבעל וידו כידה א"נ עדיפא מידה, וההיא נמי לר"מ היא וכו', אבל גבי בנו גדול כיון שיש לו יד יכול לזכות לאחרים לא יהא אלא מתנה דקא יהיב לי' אחר מי תקינו לי' רבנן לאב הכא נמי זכי אפילו לאחרים, אבל אשה שאני דאפילו מתנה נמי בעל אית לי' זכיי' בגוה, עכ"ל, וצ"ב.

     ויש לציין עוד לד' תורי"ד ב"ב דקל"ב. שהק' באמת דלדעת רב היאך מצי הבעל לזכות מתנה לאשתו, הרי יד אשה כיד בעלה ולא נפקי מרשות בעל, וכתב ע"פ סוגיא דנדרים, דהטעם הוא דיש זכי' לאשה מבעלה שהוא רוצה לסלק עצמו ומזכה לאשתו, אבל לזכות לאחרים על ידה אינו יכול כ"א ע"י מיגו דזכיא לנפשה, עכ"ד, ונ' מדבריו שהטעם דל"מ זכיא לאחרים ול"ד להא דזכיא לנפשה, הוא משום דכשהבעל מזכה לאשתו ה"ה מסלק עצמו מזכותו באשתו, וע"כ שפיר מצי זכיא, ומשא"כ כשהוא מזכה לאחרים אינו מסלק עצמו מאשתו כלל, וע"כ ל"מ זכיא, ושו"ר כעי"ז בשטמ"ק בנדרים שם בשם שיטה, ז"ל, דהתם כיון שלעצמה נותן גמר ומקנה להקנות לה לדעתה להוציאה לגמרי מרשותו אבל לזכות לא, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-224)
224. ואמנם ילה"ק ע"ז, דא"כ מעיקרא כד רמי ממתניתין אדרב, דמ"ט מזכה ע"י אשתו, ואכתי לא מוקמינן למתניתין בשיש לה חצר באותו מבוי, תיקשי במתני' גופה מיני' ובי', דכ"ה דלא מצי לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים משום דמציאתן שלו, ה"נ בדין שלא יזכה ע"י אשתו כיון שמציאתה שלו.

     ונ' לישב בפשיטות, דלס"ד דסוגיא איירי בשאין הבעל זן אותה, ואין מציאתה שלו, וע"כ שפיר מציא זכיא לאחרים, והאמנם דשפיר רמי מינה אדרב, דלרב דאין קנין לאשה כלל בלא בעלה, בדין דלא מצי לזכות על ידה ואף שאינו זן אותה, שהרי אף בשאינו זן אותה אין לה קנין בלא בעלה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-225)
225. אמנם בסמ"ג הלכות עירובין הביא הפלוגתא אם מצי לזכות ע"י בנו הגדול הסמוך על שלחנו, ואילו לגבי אשתו סתם שמזכה על ידה ולא הזכיר דבעי' שיהא לה חצר באותה מבוי, ונ' דעתו דכל הא דאינו מזכה ע"י בנו הגדול הוא רק משום דאף זוכה במתנתו, וע"כ באשה שאין הבעל זכאי במתנה הניתנת לה אלא בפירותי', שפיר מצי לזכות על ידה, ומבו' לפ"ז מד' הסמ"ג, דאף דס"ל דקי"ל כרבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה ודע"כ מצי לזכות ע"י אשתו, מ"מ ל"מ לזכות ע"י בנו הגדול הסמוך על שלחנו משום דזוכה האב במתנתו, ועמש"נ בזה בסימן ל"ח. [↑](#footnote-ref-226)
226. ויש לצין בזה לד' הירושלמי בפירקין, דאמרי' התם דהא דמזכה ע"י אשתו יש להעמידו אף כדעת ר"מ, והא דמזכה ע"י אשתו הוא משום דלית לי' יד אשה כיד בעלה, וזה מתבאר ע"ד מש"כ התוס' בנדרים דפ"ח: דמה"ט פריך על רב דאיהו מחדש דאף יד אשה כיד בעלה, ומבו' עוד בד' הירושלמי דלרבנן ודאי מצי לזכות ע"י אשתו, ועיי"ש דפליגי אמוראי אם לדעת רבנן מצי לזכות ע"י עבדו. [↑](#footnote-ref-227)
227. והנה לפנינו בגמ' שם הגירסא שיש לה חצר באותו מבוי וכ"ג הר"ן והשטמ"ק שם, וכ"ה בשו"ת הרמב"ם סי' קי"ט, וכ"ה בשאלת הר"א אב בי"ד ותשובת הר"י בן פלט שהביא המאירי בסוגיין, וכ"ה בתורי"ד בסוגיין ובב"ב דקל"ב: וברמב"ן ב"מ די"ב: ורשב"א ב"ב דקל"ב. וריטב"א בביצה דט"ו: ובעה"ע הל' יו"ט, ואו"ז סי' קפ"ב, ושבלי הלקט סי' רמ"ו, ומ"מ פ"ד מזכי' ה"ו, אך התוס' בסוגיין העתיקו שיש לה בית באותו מבוי וכ"ה גירסת התוס' בנדרים שם, וכ"ה גם בחי' המאירי בסוגיין, ויל"ד מזה לפלוגתת הראשונים והאחרונים אם כל בית שבמבוי צריך ליתן חלק בשיתוף או סגי שכל חצר תתן חלק א', ועי'.

     וצ"ע בל' ספה"י סי' של"ג דמוקמי' לה בדאית לה בית באותו חצר, וכ"ה ל' הרשב"א והריטב"א בסוגיין והרא"ש בפירקין סי' ח' ובביצה פ"ב סי' ו', והגהות ר"פ לסמ"ק קפ"ב ובתור"פ בסוגיין, והכל בו סי' ל"ג, ורי"ו נ"ד ח"ג וני"ב חט"ז, וצ"ב שהרי מתני' איירי בשיתוף, וא"כ לכאו' אף אם יש לה בית באותו חצר של הבעל א"צ ליתן חלק בשיתוף, ולא זכיא לנפשה, שהרי חצר שמניחין בו שיתוף א"צ ליתן חלק בשיתוף וכמש"כ כן בביאוה"ל סי' שפ"ו ס"א, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ תוס' וש"ר בסוגיין דאם האשה מקבלת פרס מבעלה לא זכיא לנפשה, דסתמא דמילתא העירוב בא אצלו, ועמש"נ בדברינו בסימן כ"ו סק"י ללמוד מד' הראשונים דאף שאין האשה דרה בחצר הבית איכא בזה לדין מקבלי פרס, והרי הא דבעירוב בא אצלן א"צ לערב פירש"י לעיל דע"ב: דהוא משום דינא דבית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן חלק בעירוב, והרי דאף בשיתוף חצר שמניחין בה את השיתוף א"צ ליתן חלק בשיתוף, ועמש"נ עוד להוכיח כן בסימן כ"ה סק"ב, אך אולי י"ל דהגם דחצר שמניחין בה את השיתוף א"צ ליתן חלק בשיתוף, מ"מ היכא שמניחין השיתוף בבית י"ל דאף שאר הבתים שבחצר זו צריכין ליתן חלק בשיתוף, ולפ"ז שפיר ניחא דאם יש לאשה בית בחצר צריכה ליתן חלק בשיתוף, אך זה ניחא רק לדעת הסוברים שמניחין שיתוף אף בבית, וצ"ע בזה.

     ויותר נ' דמש"כ הראשונים בית באותו חצר היינו בעירוב, ואה"נ בשיתוף בעי' שיהא לה חצר אחרת באותו מבוי וכלישנא דגמ'. [↑](#footnote-ref-228)
228. והנה כתבו התוס', ז"ל, ולענין עירובי תחומין דאמרינן בריש כיצד משתתפין שהרב מערב על ידם, אטו אם ליתי' לרבם נאמר שלא יוכלו לערב, סתמא דמלתא תקינו להו רבנן זיכוי לענין עירוב, עכ"ל, והנה בחזו"א סי' ק"א סק"י, ז"ל, מערב אדם ע"י בנו ובתו הקטנים וכו' מיהו נראה דא"צ לזכות כיון דמערב בע"כ מיקרי איהו מערב ומערב משלו, מיהו אין להביא ראי' מעבדים דהא לית להו דכי', דלענין עירוב יש להם זכי' וכמש"כ תוס' לעיל ע"ט ב' ד"ה ועל, ומיהו מבו' בדבריהם דבעירובי חצירות צריך לזכותם, וע"כ אמרי' בזה מיגו דזכי לנפשי', ומשמע דה"ה בעירובי תחומין, ונראה דגם עירובי חצירות מערב עליהן בע"כ, עכ"ל.

     והדברים צ"ע, דלכאו' מפורש בד' התוס' דא"צ הרב לזכות להן עירובי תחומין, שהרי לא הוכיחו דיש להם זכי' מהא דהרב מערב על ידם, אלא מהא דאטו אם ליתי' לרבם נאמר שלא יוכלו לערב, והרי דהא דהרב מערב על ידם ניחא אף דלית להו זכי', והיינו משום דא"צ כלל לזכות להם, וז"ב, ול"ד לעירובי חצירות שצריך לזכות להן, משום דבעירובי חצירות לא מצינו שבכח הרב לערב עליהן בע"כ, דרק בתחומין הוא דזכאי האדון לערב על עבדו בע"כ משום דהוא משועבד לו וע"כ בכחו לקבוע מקום שביתתו, אך בחצירות אין בידו לערב עליו בע"כ.

     אמנם במ"ב סי' תי"ד סק"ב כתב בדינא דמערב אדם ע"י בנו ובתו הקטנים, דהיינו שמזכה להם ע"י אחר את העירוב, וצ"ע דמ"ש מהא דמערב ע"י עבדו דא"צ לזכות להם וכמבו' בד' התוס', וע"ז באמת לא כתב המ"ב דצריך לזכות, וצ"ל דשאני עבדו ושפחתו דהא דמערב על ידם הוא משום שידן כידו, וע"כ בידו לערב עליהם בע"כ, שהוא בידו לקבוע מקום שביתתן, והוי זה עירוב דילי', וע"כ גם מהני פת שלו, אך משא"כ בנו ובתו הקטנים דהא דמצי לערב עליהם בע"כ, הוא משום דעליו מוטל לחנכם במצוות, וע"כ הוי כאפוטרופוס לערב עליהם, והוי זה עירוב שלהם, וע"כ ל"מ לערב עליהם בפת שלו ובעי' לזכות להן.

     אך בעיקר הדין במערב ע"י בנו ובתו הקטנים אם צריך לזכות להם עירוב, ע' ברשב"א בעבוה"ק ש"ה שהביא ב' דעות בזה, ודעתו דא"צ לזכות להן, והמ"ב גופי' בשעה"צ סקי"א רמז לד' הרשב"א הללו, (וכתב דקטן בן שש ששרוי אצל אביו, י"ל דמודו כו"ע דא"צ לזכות לו, דדמי לאמו, עיי"ש, וע' בבית הבחירה ב' דעות בזה), וע' גאו"י לקמן דפ"ב בזה. [↑](#footnote-ref-229)
229. ועיי"ש בראנ"ח שכתב דאה"נ לא אמר כן רבינו אלחנן רק שיש לדחות הראי' מההיא דחזקת הבתים, אך אה"נ מודה שלפי האמת זוכה אף ע"י עצמה כדמוכח מעירוב, ודקדק כן מל' המרדכי, אך בגליון הגרע"א לשו"ע אהע"ז סי' פ"ה ס"ז כתב שדעת רבינו אלחנן דל"מ רק אם מזכה לה ע"י אחר דאל"כ אין קנין לאשה בלא בעלה, ובסו"ד ציין לשו"ת מים עמוקים, והרי שמפרש דאף לפי האמת ס"ל לרבינו אלחנן דאינה זוכה ע"י עצמה. [↑](#footnote-ref-230)
230. וצ"ב ל' הטושו"ע, דאין אוסרין על בני החצר, "דסולם תורת פתח עליו" והוי כב' חצירות ופתח ביניהם וכו' ואם רצו כל א' מערב לעצמו, וצ"ב שהרי אדרבה הא דסולם תורת פתח עליו הוי טעם לאסור, וכמבו' בסוגיין, ואילו בל' הטושו"ע מבו' דהוי זה טעם להתיר. [↑](#footnote-ref-231)
231. והוסיף הבית מאיר, דהגם דמש"א שם דבעי' לדקה אף דהוי רגל המותרת, ע"כ הוא לדעת ר"ע דאף רגל המותרת אוסרת, וכמש"כ כן הריטב"א בסוגיין בדעת רש"י, וע"ז הוא שאמרו דאם סולם תורת מחיצה אין רגל המותרת אוסרת, מ"מ כ"ה דלר"ע אין רגל המותרת אוסרת מכח הא שסולם תורת מחיצה עליו, ה"נ בדין דאף רגל האסורה לדידן לא תאסור כיון דהסולם תורת מחיצה עליו. [↑](#footnote-ref-232)
232. ומבו' בל' המאירי שהראב"ד אסר משום דריסת הרגל, וכ"נ גם בד' המאירי בעמ' ל"ח בשם הראב"ד דהיכא שיש להם פתח אחר אין אוסרין, והרי דכל האיסור הוא משום דריסת הרגל, ולפ"ז הוא שלא כסוגיית הגמ' לעיל ד"ס. דאין בני המרפסת אוסרין בחצר בדריסת רגלם משום דסולם תורת מחיצה, ובע"כ שדעת הראב"ד דקי"ל דסולם תורת פתח עליו אף להחמיר.

     אך באמת נ' שכל ד' הראב"ד דכה"ג הם אוסרין, היינו רק על התל והזיז, דהגם דהוו לזה בנחת ולזה בקשה, מ"מ כיון שיש לבני המרפסת דריסת הרגל בחצר ומהחצר משתמשין בתל ובזיז בנחת, חשיב דהוי אף לדידהו בנחת, וע"כ ל"מ ע"ז הא דסולם תורת מחיצה עליו, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-233)
233. וכן נ' גם לדעת הרמב"ם שהעתיק דינא דשמואל דהתם דאם עשו דקה אינם אוסרין לגבי תל, ונ' דעתו, דהגם דבסוגיא שם מבו' דדינא דשמואל הוא לגבי החצר עצמה, וע"כ מוקמי' לה בשאין המרפסת גבוהה י', מ"מ כיון שהרמב"ם העמיד דין מרפסת בשגבוהה י' הביא לדינא דשמואל לגבי התל, דכד דייני' לגבי התל דמי להיכא שאין המרפסת גבוהה י', ויתכן גם דמפרש הרמב"ם, דמש"א בשאין גבוה המרפסת י', המכוון בזה הוא שאינה גבוהה י' ממקומות מסוימים בחצר, וזהו שהביא הרמב"ם דין זה לגבי תל שאין המרפסת גבוהה ממנו י', ולפ"ז נ' דמפרש הרמב"ם דנידון הסוגיא שם הוא לאסור משום שימושם שם, וע"ז הוא דמהני דקה, וזהו שהעתיק הרמב"ם דין זה לגבי תל, שאיסור התל ודאי הוא משום שימושם בו. [↑](#footnote-ref-234)
234. ועי' אבהעו"ז סי' שע"ב ס"ט שכתב, דלדעת התוס' בסוגיין בע"כ צל"פ דמש"א לעיל דע"ז. דבנה איצטבא מהני למעט ולחשבו כנחת לזה, איירי באיצטבא ד' על ד', דאל"כ הרי הויא כסולם דחשיב כשלשול.

     ועי' עוד בחזו"א סי' צ"ו סקי"ח דפשיטא לי' דתשמיש שע"י סולם חשיב כתשמיש בקשה, ובי' עפי"ז סוגיא דלעיל ד"ס., ותמה מכח זה ע"ד הטושו"ע, ודבריו צ"ע, שהרי בד' הטושו"ע מבו' דסולם חשיב כתשמיש בנחת. [↑](#footnote-ref-235)
235. צ"ב הקושיא, דלא מיבעיא הא דבית אוסר בחצר דהוא משום שמשתמשין בו ול"ב כלל לדין דריסת הרגל, וגם חצר שאוסרת במבוי בפשוטו הוא גם משום דאית לה תשמיש בו, וגם אם לי"ב אלא דריסת הרגל מ"מ שפיר היא אוסרת, דרק שלא במקומה אין רגל המותרת אוסרת, אך במקומה שפיר היא אוסרת, וכמש"כ התוס' לעיל דנ"ט. לגבי רה"ר, וכ"ה באבהעו"ז סי' שס"א סל"א. [↑](#footnote-ref-236)
236. ומה"ט אסרינן בכותל שבין ב' חצירות ובחריץ שבין ב' חצירות, הגם שמחיצה מפסקת בין מקום פיתן לבין רשות זו, דכד אתינן לאסור משום תשמיש, אסרינן אף היכא שמחיצה מפסקת. [↑](#footnote-ref-237)
237. והעירוני דיש לדחות בזה, דכל הא דאין דריסת הרגל אוסרת אלא היכא שיכולים לערב יחד, הוא כל' הראשונים אין לך אוסר "על חבירו", והיינו היכא דהרשות פתוחה לבית חבירו ומשתמש בה, ואתינן לאסור עליו משום דריסת הרגל, אך היכא שהרשות היא לשניהם בשוה, אוסרין זע"ז אף היכא שאין יכולים לערב יחד, והא דמהני שיור בעיר של רבים ואינו אוסר, ולא חשיב דהרשות הויא לשניהם בשוה, הוא משום דע"י שנתחלקו זמ"ז חשבינן להרה"ר כרשות שאר בני העיר, ואך דבני השיור אית להו דריסת הרגל עליהם, וזה ע"ד ד' החזו"א שהבאנו להלן סקי"ז, ולפ"ז ניחא הסוגיא בדפ"ה: דאוסרין בני רה"ר אף שאין יכולים לערב יחד. [↑](#footnote-ref-238)
238. ויש להוסיף, דגדולה מזו מצינו בדעת מהר"מ מר"ב שהביא הרא"ש לעיל פ"ה סי' ט', דאף מבוי א' או חצר אחת אפשר לחלק ע"י ב' פסין, ויערבו אלו לבדם ואלו לבדם, ונפסק כן בשו"ע סי' שס"ג סל"א ובמ"ב שם ס"ק קל"א, ובשו"ת מהר"ח או"ז סי' פ"א תמה ע"ז, דמה מהני המחיצה שביניהם, הרי אכתי המבוי הוי לכולם, ומוציא מרשות שלו לרשות המשותפת עם אחרים, ועיי"ש בסי' פ"ב מש"כ לו הרא"ש, והיינו שדעת מהר"מ מר"ב והרא"ש דאף חצר אחת שייך לחלק ולקבוע עי"ז דחלק זה הוי לאלו וחלק זה הוי לאלו, ואין אוסרין זע"ז. [↑](#footnote-ref-239)
239. אך מ"מ אם יחלקו רה"ר לחצאין, שפיר יהני ע"ז הא דסולם תורת מחיצה עליו, כיון דבכה"ג אין לאסור מכח השימוש, דע"ז מהני מה שנתחלקו זמ"ז, וכמש"נ לעיל סקי"ז. [↑](#footnote-ref-240)
240. ובפשוטו זה ביאור מש"כ בתור"פ, ז"ל, וא"ת א"כ היאך מערבין כל א' לעצמו והא אסרי אהדדי כיון דסולם חשיב כפתח, וליכא למימר משום דבני מרפסת אין להם כח ורשות בחצר, דהא בגמ' משמע שיש תשמיש לבני מרפסת בחצר מדקאמר במופלגת דרשותא דתרוייהו היא וכו', וי"ל דסולם תורת מחיצה נמי עליו להקל, עכ"ל, והיינו דכיון דתורת מחיצה עליו, ע"כ לא חשיב כפתח אלא כשלשול, וכדעת התוס' וכמש"נ להלן סק"ד הטעם בזה, וע"כ אין אוסרין על בני החצר, דהוי לבני החצר בנחת ולבני עלי' בשלשול, ועמש"נ בזה בסימן מ"א סק"ז. [↑](#footnote-ref-241)
241. ועיי"ש בריטב"א שכתב, דאין אוסרין על התל מפני תשמיש שעושין מן המרפסת, דהא מרפסת וחצר רשות אחת הם אליבא דר' שמעון דקי"ל כוותי', עכ"ל, וצ"ב מה הביא מהא דלר"ש הוו רשות אחת, ומה ענין זה להא דאין אוסרין משום התשמיש שמן המרפסת, הרי הא דאין אוסרין משום התשמיש שבמרפסת הוא משום שאין דרין במרפסת, ומ"ש זה להא דמרפסת וחצר רשות א' הן, הרי אף אם היו ב' רשויות, הי' זה משום שהיא פתוחה לבית אחר, אך היא עצמה לי"ב דיורין לאסור, וא"כ ל"ה לנו לאסור את התל משום תשמיש שבמרפסת, כיון דלית בה דיורין, אך נ' כונתו, דהגם דבמרפסת ליכא דיורין, מ"מ הי' מקום לדון שהיא טפילה לבית וחזינן לה כחלק מן הבית, וזהו שהוכיח דלא חזינן למרפסת כחלק מן הבית, דאילו הוה חזינן לה כחלק מן הבית לא היתה רשות אחת עם החצר.

     ואולי י"ל עוד, דטעם הא דמרפסת וחצר הוו רשות אחת, הוא משום הא גופא דכל חילוק הרשויות הוא רק בבתים דאית בהו דיורין, וע"כ רק בית חלוק מחצר של בית אחר, אך מרפסת וחצר אינם חלוקין זמ"ז, אך משא"כ אם מרפסת וחצר הוו ב' רשויות, בע"כ דאי"ז משום הדיורין שבבתים, אלא משום שהמרפסת מצ"ע חלוקה היא מחצר, ול"ה בעינן שיהא מקום פיתא פתוח לה, וע"כ שפיר היתה אוסרת על התל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-242)
242. ובתור"פ מבו' באמת דפליג בזה ע"ד ש"ר, עיי"ש שהק' דילמא משו"ה נותנין את התל לבני עלי' אף לרב דלזה בשלשול ולזה בזריקה שניהם אסורין, משום דהוא להם כפתח שהם יורדים דרך עלי' למרפסת וכשהם במרפסת בפחות מי' מן התל הן עומדין ומשו"ה הוי שלהם, והרי דפליג ע"ד כל הנך ראשונים דס"ל דא"א לאסור משום מה שמשתמשין מן המרפסת בנחת, וע' ריטב"א שהביא קו' זו בשם תוס', ובתי' בתרא כתב דא"א לאסור משום מה שמשתמשין מן החצר וכו',

     אמנם צ"ב דמאי קשיא לי', הרי כתב לעיל דהא דאין בני עליות אוסרין את החצר על בני חצר הוא משום דסולם תורת מחיצה עליו, ובע"כ דס"ל דסולם חשיב כשלשול, וא"כ מה לי שבאין בני עליות למרפסת ומשם משתמשין בתל בנחת, הרי אין באין למרפסת אלא בשלשול, וא"כ אכתי הוי כלזה בשלשול ולזה בזריקה.

     ולכאו' נ' מכוון תור"פ, דהגם דבאין למרפסת בשלשול, מ"מ כיון שהמרפסת הוי שלהן לבדן ונותנין אותה להן, וממנה הרי משתמשין בתל בנחת, חשיב דהוי התל להן בנחת, ולא איכפ"ל כלל בהא דמן העלי' הוי תשמישן בתל בשלשול.

     אך לכאו' אי"ז מתישב במה שסייע ר"פ לקושיתו מהא דאמרי' לקמן בבאין בני תחתונה דרך עליונה למלאות, והתם הרי ל"ש טעם זה, אלא הא דאוסרין בני התחתונה הוא כמש"כ התוס' דתשמיש סולם חשיב כשלשול, וא"כ מה מייתי מינה, ונ' דצ"ל דמכוון ר"פ להוכיח משם, דאף היכא שאין משתמשין מעיקר הרשות נמי יש לאסור, וה"נ הכא יש לאסור משום מה שמשתמשין מן המרפסת, ול"ב שישתמשו מן הבית, וכיון שיש לאסור משום מה שמשתמשין מן המרפסת, ממילא הוה פשיט"ל לר"פ דחשיב כתשמיש בנחת, כיון דהמרפסת הויא שלהם וממנה הם משתמשין בנחת, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-243)
243. דאף אמנם נ' דעת הראשונים דסולם חשיב תשמיש נחת, אך מ"מ אין לאסור כלל משו"ז, דהיכא דאתינן לאסור משום תשמישו בנחת בעי' שישתמש מעיקר הרשות במקום זה, ול"מ אם יורד למקום זה ומשתמש בו, וכדלעיל סק"ד. [↑](#footnote-ref-244)
244. ועיי"ש בריטב"א שיישב דהא דאוסרין בני רה"ר על הגג הוא משום שבני הבית אינם משתמשין שם תדיר, ולא קפדי על בני רה"ר שמשתמשין שם והוי כמיצר שהחזיקו בו רבים, והרשב"א יישב דהא דאוסרין בני רה"ר על הגג הוא משום דגריע תשמישתי', וע"כ אוסרין עליהם בני רה"ר. [↑](#footnote-ref-245)
245. אמנם הנה עיי"ש בתורי"ד שפירש פירכת הגמ' התם, דהוא דאין לאסור בעמוד דלית לי' בעלים, וגם אם אית לי' בעלים מ"מ לי"ב תשמיש חשוב אלא כיתוף בעלמא, וצ"ב מ"ט אם לי"ל בעלים אין לאסור, הרי בני רה"ר משתמשין בו, והרי אפי' בגג הסמוך לרה"ר אוסרין עליו בני רה"ר, וכ"ש בזה. [↑](#footnote-ref-246)
246. ואין לומר, דמ"מ כל היכא דמפסקת כרמלית לא יאסור, משום הך כללא דאין לך אדם אוסר על חבירו אלא בשיכול לערב עמו, שהרי כבר נת' בסימן מ"א סקט"ז להוכיח דהך כללא הוי רק היכא דאתינן לאסור משום דריסת הרגל, אך היכא דאתינן לאסור משום תשמיש ה"ה אוסר אף בשאינו יכול לערב עמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-247)
247. וצ"ב דמ"ט יאסרו זע"ז באותן חורבות, הרי אין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ונ' מזה שדעתו כדעת הרשב"א דהיכא דעבידי בשורה כולם אסורין, אשר לכאו' היינו משום שבמקום הסמוך לו משתמש שלא דרך אויר, וע"כ הוא אוסר אף במקום הרחוק, וע"כ ה"נ הי' בדין שיאסרו זע"ז את החורבות הקטנות, אך הנה בד' הרשב"א מבו' דאדרבה קשיא לי' להיפך, דמשום דינא דאין אדם אוסר דרך אויר לא יאסור אף זה שכנגד החורבה על חבירו, וצ"ל דכיון שמשתמש בחורבה שכנגדו דרך למעלה מי', ע"כ משום זה אית בי' לדינא דאינו אוסר על חבירו דרך אויר, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-248)
248. ואמנם צ"ע, דמ"ט גג הסמוך לרה"ר אוסרין בני רה"ר משום תשמיש כומתא וסודרא, ומ"ט לא אמרי' דכיון דאסורין להשתמש בשבת סליקו נפשייהו מהתם ואחלי לבעל הגג, ואולי כיון דשייך להשתמש גם בשבת, באופנים שכתבו הריא"ז והאו"ז, לא סליקו נפשייהו מכאן, אמנם עד"ז צ"ע גם בד' הריטב"א שהבאנו להלן בדין זיזין, ואולי גם התם יש אופני שימוש המותרים, וע"כ לא סליקו נפשייהו מהתם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-249)
249. ויש להוסיף מה שדייקו מל' הרשב"א בעבוה"ק דכל שהחורבה סמוכה לביתו אוסר אף אם אין משתמש בה, וזה כמש"נ בד' התוס'.

     אך בד' הריטב"א דפ"ה. מפורש דאף בשיש בית פתוח לה בעי' דוקא שהוא משתמש בה, וכן מבו' בתורי"ד דע"ד., וכן נ' בתור"פ דע"ד.

     וכן נקט החזו"א בפשיטות בכ"ד, ועי' חזו"א סי' פ"ו סקי"ט שפירש מש"א דאחת רגילה ואחת אינה רגילה, דהיינו אינה רגילה לגבי רגילה, אבל אם אינו נכנס במבוי כלל פשיטא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-250)
250. ומה שתמה הגרע"א שם דלדעת התוס' דזריקת גובה אינו קשה יותר מזריקת הפלגה, א"כ נימא דמה"ט הוי לחצר, דכ"ה דס"ל לשמואל דלזה בשלשול ולזה בזריקה נותנין אותו לזה שבשלשול, ה"נ לזה בזריקת גובה ולזה בשלשול וזריקת הפלגה נותנין אותו לזה שבזריקת גובה לבדה, ועמש"כ בזה החזו"א סי' ק"ב סק"ה, הנה עיי"ש בחי' הריטב"א שכתב ע"ד רש"י, ז"ל, אבל בתוספות אמרו שלא הי' צריך לכך שאפילו לרב "שהוא משוה שלשול לזריקה" כל שיצא מתורת פתח לשניהם לא שני לן בין כח אחד לשני כחות, ושלשול וזריקה דחד גיסא וזריקה דאידך גיסא שוים הם, עכ"ל, ואמנם הגרע"א כתב דרק לרב לא אזלי' בתר נחת יותר וע"כ אין לחלק בין כח א' לב' כוחות, אך לשמואל דאזלי' בתר נחת יותר ודאי יש לחלק בזה, וכן עמדו הגאו"י והקר"א ע"ד הריטב"א.

     ונ' בדעת הריטב"א, דעיקר פלוגתת רב ושמואל היא כמבו' בלשונו, דרב משוה שלשול לזריקה, וכ"ה גם בל' הריטב"א בריש הסוגיא, ז"ל, אמר רב שניהם אסורים. דקסבר דשלשול וזריקה תשמישתן שוה ואסרי בי' אהדדי, עכ"ל, ושמואל אינו משוה שלשול לזריקה, וס"ל דשלשול לא חשיב תשמישו בקשה ממש, וע"כ כל שלזה בשלשול ולזה בזריקה נותנין אותו לזה שבשלשול, אך היכא דלזה בזריקה ולזה בזריקה ושלשול, כיון דהוי תשמישו בקשה לשניהם, לא שאני לן בין כח א' לב' כוחות, ובזה מבו' ל' הריטב"א "שאפילו לרב", ומ' דלרב הוי חידוש טפי, וצ"ב, אך לפי הנ"ל נ' כונתו, דאפי' לרב דס"ל דאף שלשול חשיב קשה ממש כזריקה, מ"מ ס"ל דזריקה לחודה לא עדיפא מזריקה ושלשול, וכ"ש לשמואל דס"ל דשלשול לא חשיב קשה ממש, דלא עדיף זריקה לחודה מזריקה ושלשול.

     ויש להוסיף, דהנה בפירש"י דפ"ה: ד"ה והא מר הוא דאמר, נ' דפלוגתת רב ושמואל היא, דלעולם שלשול הוי נחת יותר מזריקה, ואך דס"ל לרב דכל שאינו ממש לא' מהן בפתח לא שרינן לי' לחד מינייהו, וכ"ה בתוס' הרא"ש לעיל דפ"ד. דודאי מודה רב דשלשול נוח מזריקה ואפ"ה שניהם אסורין, ולפ"ז ניחא מה שהוצרך רש"י לעיל דפ"ד. לפרש דשלשול וזריקת משך שוין לזריקת גובה, והריטב"א כתב ע"ז שלא הי' צריך לכך וכנ"ל, וכ"ז להריטב"א לטעמי', אך לרש"י לטעמי' דיסוד פלוגתת רב ושמואל הוא דלרב לא אזלי' בתר נחת יותר ולשמואל אזלי' בתר נחת יותר, הרי בע"כ לפרש דשלשול וזריקת משך ל"ה קשה יותר מזריקת גובה לחוד, וכמש"כ הגרע"א, וז"ב. [↑](#footnote-ref-251)
251. וביותר פשוט כן לדעת התוס' דההיא דגג הסמוך לרה"ר איירי בשהוא בתוך י', וא"כ ודאי דאויר רה"ר שבתוך י' אסור, ואפ"ה אמרי' בזה דאין אדם אוסר דרך אויר.

     ואגב יש להעיר, דלפ"ד התוס' מוכח בסוגיין דהא דאין אדם אוסר דרך אויר הוא אף באויר שלמטה מי', ושו"ר שכבר עמד בזה הקר"א בתו"ד, ולכאו' כן מוכח גם לדעת הרשב"א דהא דאין אדם אוסר דרך אויר הוא אף בזריקת גובה, ותיקשי לדידי' מ"ט היכא שאין הבור מופלג ד' ל"ח דרך אויר, והאמנם למש"כ הרשב"א דבאויר חצירו לא אמרי' דאינו אוסר דרך אויר, ניחא, אך הרי הרשב"א לא הוכיח מזה גופא דבעי' הפלגת ד' דאויר חצירו שאני, ובע"כ דמיירי שהחלונות שממלא אינם גבוהין י', וע"כ ליכא למיתי עלה רק משום הפלגת ד', ומוכח דאף אויר שלמטה מי' חשיב דרך אויר, אך עי' במאירי שהביא די"א שלא אמרו דאין אדם אוסר דרך אויר רק באויר למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-252)
252. אך בחי' הריטב"א פירש, ז"ל, והראי' שאנו מביאין מכאן לומר דרב סבר אין אדם אוסר על חבירו בדרך אויר, הוא מן המסקנא דאוקימנא משום דעבידא כחצובה, דאי עבידא כשורה אפילו אמצעי מותר לפי שתשמיש שניהם בדרך אויר הוא, והיינו דאמרינן ויתיב רב ברונא וכו', עכ"ל, וכ"כ הריטב"א בהמשך דבריו, ז"ל, ומהא דייקינן לעיל דסבירא לי' לרב שאין אדם אוסר על חבירו בדרך אויר דהפלגה, עכ"ל, וצ"ב דמ"ט בעינן לזה, הרי יש ללמוד דאינו אוסר על חבירו דרך אויר מהא דכל א' מותר בסמוך לו ואין חבירו אוסר עליו, ואין לומר דבזה הי' אפ"ל דהא דאין חבירו אוסר עליו הוא משום דהוי לזה בשלשול ולזה בזריקה ושלשול, שהרי דעת הריטב"א דלרב פשיטא דלא עדיף ב' כחות מכח א', ורק היכא דהוי לזה בשלשול ולזה בזריקת גובה זריקת משך ושלשול, הוא דמודה רב דנונין אותו לזה שבשלשול, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-253)
253. והנה לקמן דצ"ח: מבו' לדעת כמה מן הראשונים, דהיכא דאיכא בזיז התחתון ד"ט ובזיז העליון ליכא ד"ט, אסור להוציא לזיז העליון, ופי' בחי' הרשב"א שם ובעבוה"ק דאיירי בדהוי הזיז התחתון של אחר, אך בחי' הריטב"א שם דן לפרש דאף היכא שאינו של אחר אסור משום שהזיז התחתון הוי לבני רה"ר שמשתמשין בו, עיי"ש, ונ' פשוט דהרשב"א ל"ה מצי לפרש כן, שהרי לדעתו אי משום תשמיש בני רה"ר לא הי' לנו לאסור, שהרי ברשות המשותפת אין אדם אוסר על חבירו את אוירה, וע"כ לא הי' לנו לאסור את הזיז העליון, וע"כ בע"כ לפרש דאיירי בשהזיז התחתון של אחר, וברשות של אחר אסור אף האויר, וכמש"נ להלן סק"ח, ובאמת מטעם אחר אאל"פ לדעת הרשב"א דבני רה"ר אוסרין על הזיז, והעירוני לזה, שהרי דעת הרשב"א כמו שהבאנו להלן סק"ד, דמשום דינא דאין אדם אוסר דרך אויר, אף אינו אוסר מקום שמשתמש בו בזריקת גובה, אא"כ אויר חצירו שולט בו, או דאית לי' שותפות בו, וא"כ כלל ל"מ בני רה"ר לאסור אף את הזיז עצמו, אך אי"ז מוכרח, שהרי אמרו בסוגיין דאף אם אין אדם אוסר דרך אויר, מ"מ אוסרין בני רה"ר את הגג משום שמשתמשין בו בכומתא וסודרא, (עמש"נ בזה להלן סק"ד בהערה), וא"כ יתכן דה"נ אוסרין את הזיז דמשתמשין בו בכומתא וסודרא. [↑](#footnote-ref-254)
254. ויש להוסיף, במש"א בסוגיין דשמואל מהיכא ודנו להביא מהא דאסר שמואל בגג הסמוך לרה"ר, ופירש"י דהא דהוי זה תשמיש דרך אויר הוא משום דאיכא חיפופי, ובד' התוס' שם מבו' שפירשו דהוא משום דבנושא משא כבד אין דרך להתקרב אל הכותל, אך לד' הרשב"א א"צ לזה, אלא כיון דהוי הגג למעלה מי', וכפירש"י לעיל דפ"ד: אשר הסכים לזה הרשב"א שם, ע"כ הוי זה תשמיש דרך אויר.

     ויש להוסיף עוד, דהנה בהא דדחי התם דילמא בכומתא וסודרא, צ"ב, ובתוס' שם פירשו דבכומתא וסודרא רגילים להתקרב אל הכותל, וזה ניחא לדעתם שלא היו שם חיפופי, ובאו"ז פירש דכומתא וסודרא כופף עצמו לכותל, אך ל' רש"י שם, "דתשמיש גמור הוא להן בכומתא וסודרא", ולפי המבו' נ', דלדעת הרשב"א מוכח לפרש כפירש"י, שהרי לדעתו חשיב דרך אויר אף בלא ההפלגה, וא"כ ל"מ מידי מה שמתקרבין לכותל או שכופף עצמו.

     ובביאור ד' רש"י, נ' כמש"כ הריטב"א, ז"ל, דכיון דמכתפי עלה בכומתא וסודרא תשמיש נוח והגון הוא ולא חשיב תשמיש אויר, עכ"ל, והיינו כמש"נ להלן סק"ה דיסוד דינא דאין אדם אוסר דרך אויר, הוא דתשמיש אויר תשמיש גרוע הוא, וכ"ז הוא בתשמיש משאות שאין דרך להשתמש ברחוק, ומשא"כ בתשמיש כומתא וסודרא הוי תשמיש מעליא אף ברחוק, ודמי קצת למה שפירש"י לעיל דפ"ד: דתשמיש כומתא וסודרא הוי תשמיש נחת אף למעלה מי', וה"נ י"ל דחשיב תשמיש גמור אף דרך אויר.

     ונ' לסייע לזה, ממש"כ הרשב"א בסוד"ה ואסיקנא, ז"ל, ושאני התם דאותו תל ואותו עמוד משותף ממש בין החצר והמרפסת וכו', ומשתמשין הן בחול מן החצר לעמוד, והלכך לאו תשמיש אויר בלחוד הוא אלא תשמיש גמור, וכמו שדחו אותה דגג סמוך לרה"ר דלמא כרב פפא דאמר כשרבים מכתפין עליו בכומתא וסודרא, עכ"ל, וצ"ב מה מייתי ממה שדחו דאיירי בשמכתפין בכומתא וסודרא.

     ונ' לבאר בזה, דהנה עיקר ד' הרשב"א צ"ב, שפתח שהטעם הוא משום דהתל והעמוד משותפין וסיים שהטעם משום דמשתמשין בחול, וצ"ב הצירוף בזה, ובדבריו בעבוה"ק מבו' דסגי בהא דהוי משותף, שכתב דהא דשרי בבור שבין ב' חצירות הוא רק בשאינו משותף, והרי התם גם בחול משתמש רק דרך אויר, ונ' מכוון הרשב"א, דהא דאין אוסר דרך אויר הוא משום שאי"ז תשמיש גמור, וזהו שחילק דהכא איכא ב' טעמים לחשבו תשמיש גמור, חדא דמקום זה משותף להם וע"כ רואין את תשמישו שם כתשמיש גמור, ועוד שבחול משתמש מן החצר תשמיש גמור, ולפ"ז נ' דזהו מה שהביא הרשב"א ממה שדחו דאיירי בשרבים מכתפין עליו, דמזה יש ללמוד דכל הא דאינו אוסר דרך אויר הוא רק בשאינו תשמיש גמור, אך היכא דהוי תשמיש גמור מצי לאסור אף דרך אויר, וע"כ ה"נ בתל ועמוד דחשיב תשמישו תשמיש גמור, מצי לאסור אף דרך אויר. [↑](#footnote-ref-255)
255. וראיתי לישב עוד בזה, למש"כ בחי' הרשב"א בתחילת ד"ה ואסיקנא, דבחצירו שהדיורין פתוחין שם ואויר חצירו ממש הוא ששולט בו בכי הא לכו"ע אסור, והא דברה"ר שרי להעביר דרך האויר, הוא רק משום שאין להם לבני רה"ר רשות להניח חפציהם בתוך הרשות הרי זה כתשמיש אויר בלבד, עכ"ד, ולפ"ז הרי מה"ט בההיא דזיז ובדיוטא אוסר גם דרך אויר, אך נ' דאי"ז מתישב, דנראה דלפ"מ דמסיק הרשב"א שם דבמקום המשותף לשניהם אוסר על חבירו גם דרך אויר, וכן פסק בעבוה"ק ש"ג פ"ט, הרי תו אין מקור לחדש דבחצירו אוסר גם דרך אויר, ואמנם באמת לפ"מ שהצריך בחידושים גם שבחול משתמשין תשמיש גמור, נ' דאכתי בעי' לטעמא דבחצירו שאויר חצירו ממש שולט בו לא חשיב כדרך אויר, דאל"כ הרי נמצא דאף בחול אין משתמשין רק דרך אויר, אך לפי המבו' בעבוה"ק דל"ב לטעם זה, אלא בכל רשות משותפת אוסר דרך אויר, (וכמש"נ לעיל סק"ד בהערה), שוב א"צ לטעמא קמא, ודו"ק.

     ויש להוכיח כן, ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שם, ז"ל, בור שבשביל שהוא נתון בין ב' בתים וכו', היו הדיורין פתוחין לשביל, שניהם אסורין בו לפי שרשות שניהם שולטת בו, וכן הדין כשהוא נתון ברשות הרבים, וצריך שתהא חולית הבור גבוהה עשרה טפחים, עכ"ל, וכבר עמדו דמ' מל' הרשב"א דאם חולית הבור גבוהה י' טפחים שרי למלאות מן הבור אף היכא שהדיורין פתוחין לשביל, והרי דשרי להעביר דרך אויר השביל המשותף לשניהם, ונ' שזהו גם מכוון הראב"ד בהשגות פ"ג מעירובין הכ"ג, בהך דינא דבור שבין ב' חצירות, ז"ל, והוא שחוליית הבור גבוהה עשרה טפחים שאין אויר רה"ר אוסרו ורשות חבירו נמי אינו אוסרו דרך אויר אבל אין חוליתו גבוהה עשרה טפחים אין ממלאין ומתניתין היא פרק המוצא תפילין, עכ"ל, והמ"מ עמד ע"ד הראב"ד, שהרי רבינו לא הזכיר רה"ר כאן אלא שביל ואין שביל רה"ר, וא"כ למה הי' לו להזכיר חוליא גבוהה, עכ"ד, אך נ' שמכוון הראב"ד הוא, דבין אם איירי בשביל רה"ר ובין אם איירי בשביל שמשותף לשניהם צריך להעמידה בשהחוליא גבוהה י', וע"כ שרי להעביר דרך אויר רה"ר או רשות המשותפת, (ואזיל הראב"ד לטעמי' בכתוב שם, דמפרש בחצובה כהרשב"א, אשר לפ"ז מבו' דמותר להעביר דרך רשות המשותפת למעלה מי'), והיינו משום דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, והרי דאף במקום שהדיורים פתוחין לשם אין אדם אוסר על חבירו להעביר דרך האויר.

     **[**ויש להוסיף, דלכאו' ילה"ע דמה מהני שחולית הבור גבוהה י"ט, הרי בכה"ג שהבתים פתוחין לשביל אף הבור עצמו אסור, כיון שמשתמשין בו שלא דרך אויר, וכאשר כ"ה ל' הרשב"א שניהם אסורין בו לפי שרשות שניהם שולטת בו, ונ' להדיא דמה"ט אסור הבור גופי', וא"כ הגם שאין לאסור משום שמעביר באויר השביל, מ"מ יש לאסור משום הבור גופי', אך נ' דהרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל דאף בזריקת גובה אמרינן דאין אוסר על חבירו דרך אויר, ולא אסר אלא בשיש לו חלק בו, וכנ"ל, ואשר ע"כ היכא שחולית הבור גבוהה י' אין לאסור את הבור אף משום מה שמשתמש בו מן השביל, כיון שמשתמש בו רק בזריקת גובה, ואין אדם אוסר דרך אויר**]**.

     אך שוב נתבוננתי דילה"ע ע"ז, שהרי בגמ' בעי לפרושי דהא דאמר רב בגזוזטראות דבמופלגת עליונה מותרת הוא משום דינא דאין אדם אוסר דרך אויר, וכבר כתב הריטב"א דלפי האמת אי"ז הטעם משום דבמקום המשותף אדם אוסר אף דרך אויר, ולכאו' תיקשי דלס"ד דסוגיין דאף במקום המשותף אין אדם אוסר דרך אויר, א"כ מ"ט כל כותל שבין ב' חצירות אסור, ולכאו' מוכח מזה כמש"כ הרשב"א בתחילה דבחצירו שהדיורין פתוחין שם וכו' אדם אוסר אף דרך אויר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-256)
256. וצריך להוסיף בזה, דהאמנם מש"כ הרשב"א דברשות המשותפת אדם אוסר דרך אויר, הוי זה רק כלפי דינא דאין אדם אוסר מקום שמשתמש בו דרך אויר, דבזה שאני רשות משותפת, אך דינא דאינו אוסר את האויר עצמו הוי אף ברשות משותפת, ובפשוטו מוכח כן מהא דאין בני רה"ר אוסרין לזרוק באוירן, הגם דהוי זה כרשות משותפת להן, והטעם בזה דהא דברשות משותפת אדם אוסר דרך אויר, מבו' בל' הרשב"א דהוא משום דבכה"ג חשיב תשמישו כתשמיש גמור, וע"כ אין לאסור משום זה רק בשמשתמש במקום הראוי לתשמיש דרך אויר, ולא בשמשתמש באויר עצמו דזה ודאי הוי תשמיש גרוע, ומשא"כ בהדין שכתב הרשב"א דברשות המיוחדת לו לבדו אוסר דרך אויר, אשר בזה הטעם הוא "דהגם דהוי תשמיש גרוע" מ"מ הוי זה רשות דילי', ואסור לחבירו שאין לו חלק ברשות זו להוציא מרשותו לרשות זו, הרי ממילא דה"נ הוא אוסר את האויר עצמו, הגם שאינו משתמש בו תשמיש גמור, וז"ב. [↑](#footnote-ref-257)
257. ומה"ט נ', במש"כ הרשב"א בהא דשרי להעביר דרך אויר חצר המשותפת דהוא משום שלא יהא חמור מאויר רה"ר, וע' לעיל סק"ג שהבאנו דיש שפירשו מכוון הרשב"א, דלהיתר האויר בעי' לתרתי, חדא דאי"ז חמור מרה"י שאין אוסרת את אוירה למעלה מי', אך אכתי הי' לנו לדון שיחול איסור על האויר עצמו, וע"ז כתב הרשב"א דאין אדם אוסר דרך אויר, אך למש"נ נ' דז"א, חדא שהרי נת' דדינא דרה"י עולה עד לרקיע באיסור דיורין מיתלי תלי אם אדם אוסר דרך אויר, ועוד דאי נימא דל"ש לאסור את האויר משום שלא יהא חמור מאויר רה"ר, א"כ ל"ה בעינן כלל לדינא דאין אדם אוסר דרך אויר, שהרי התם אין חבירו משתמש באויר זה, ולכאו' ל"ש שיחול איסור על אויר זה בפנ"ע, וע' לעיל סק"ג מש"נ לפרש ד' הרשב"א בע"א. [↑](#footnote-ref-258)
258. ומש"כ התוס' שהטעם משום דהוי לזה בנחת ולזה בקשה, נ' שאין כונתם דרק מה"ט אינו אוסר עליו לדעת רש"י, שהרי חזינן דהיכא דעשויין כשורה אף אין אוסרין זע"ז את האמצעי, הגם דהוי תשמישו לשניהם בשוה, ובע"כ מכוון התוס' הוא דהא דאין אוסרין משום דירה בלא בעלים הוא משום ששניהם שותפין בהן, והא שאין אוסרין משום תשמישן הוא משום דהוי לזה בנחת ולזה בקשה, אך צ"ע רב שהרי הא דאין אוסרין זע"ז משום תשמישן לכאו' אין הטעם משום לזה בנחת ולזה בקשה, שהרי לרב לזה בשלשול ולזה בזריקה שניהם אסורין, אלא משום שאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-259)
259. וצ"ע מנלי' דאיירי שהרחבה לא היתה שייכת אף לבני מבוי, או היתה רה"ר שהוא הפקר לכל, אך נ' כוונת החזו"א למש"כ תוס' לעיל ד"ז. ד"ה אם ובהגה"ה שם, דלפ"ז מוכח שהיתה רחבה זו של יחידים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-260)
260. ונ' שמקור ד' הרי"ד לפרש דאיירי בגונא שיש לאשפה בעלים, הוא ממש"א שם בגמ' לחלק בין אשפה של יחיד לאשפה של רבים, והרי דאיירי באשפה שיש לה בעלים, וע' שו"ת הרי"ד סי' מ"ד שכתב בתו"ד דמבו' מזה דאף אשפה של רבים מותר להשתמש בה ואין אותן הרבים אוסרין עליו. [↑](#footnote-ref-261)
261. אמנם למש"נ להלן סק"ו בדעת התוס' דלא אסר רש"י בדירה בלא בעלים, אלא במקום דחזי לדירה, וכ"כ האהעו"ז בדעת הרוקח, א"כ ל"ש כלל לאסור בבור שבין ב' חצירות משום דינא דדירה בלא בעלים, וז"פ. [↑](#footnote-ref-262)
262. אמנם לדעת הרשב"א והריטב"א דברשות משותפת מודה רב דאדם אוסר על חבירו דרך אויר, הרי בע"כ דאיירי בבור וחורבה שאינם שלהן, וכאשר כ"ה להדיא בעבוה"ק ש"ג פ"ט, וע' קר"א שעמד בזה, ולפ"ז אין להוכיח משם, אך בל' רש"י אין לחורבות בעלים אלא אלו, מ' להדיא דאיירי בשהחורבות שלהן.

     אמנם צ"ב שהרשב"א גופי' העתיק ל' רש"י שהן "של בעלי בתים אלו", ולהדיא דאיירי שהן שלהן, ולכאו' אי"ז מתישב לטעמי', אך באמת לפ"מ שפירש הרשב"א דהא דמייתי' מהתם הוא ממה דשרי להעביר דרך אויר החורבה, הרי שדין זה הוא אף בדהויא החורבה האמצעית של שניהם, וכמש"נ לעיל בזה. [↑](#footnote-ref-263)
263. ובחזו"א סי' פ"ו סקי"ח, עמד לדעת רש"י, במש"א לעיל דס"ב. דביתו של גוי כדיר של בהמה, ובאמת גרועה דאסור להוציא לדיר של חבירו אבל לבית נכרי מותר, וכתב דצ"ל דמשום דבית דירה אוסרת קאמר דאינה דירה, וה"ה דלא חשיב דירה כלל ומותר להוציא לביתו, עכ"ד, ונ' דכל קו' זו היא רק אם נפרש דהא דאסור להוציא לדיר של חבירו הוא משום דאסור לטלטל בתוכו ל"ב שיהא דירה כלל, אלא חילוק הבעלות אוסר, ולפ"ז נמצא דאין ביתו של גוי כדיר של בהמה, אלא שרי אף לטלטל לביתו, דכי היכי שדירת הגוי אינה חשובה לאסור, אף בעלות הגוי אינה אוסרת, אך אי נימא דהא דאסור להוציא לדיר של חבירו, הוא משום דאף דירה בלא בעלים חשיבא דירה במקצת, כיון שהיא ראוי' לדירה, הרי ממילא ניחא דבגוי שדירתו כדיר של בהמה, אין לאסור אף לטלטל בתוכו, כיון שאין דירת הגוי דירה ולא חזי כלל לדירה. [↑](#footnote-ref-264)
264. ואולי יש לחדש לפ"ז, דמש"כ התוס' דהיכא שיש לאחר חלק בה אינו אוסר עליו, אי"ז רק לדעת רבנן, אלא אף לדעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה והויא דירה גמורה, נמי לא אסר היכא שיש לאחר חלק בדירה זו, והא דס"ל דדירה בלא בעלים אוסרת בחצר ולא שרינן משום שיש לשאר בני החצר חלק בחצר, הוא כמש"נ דכיון שבבית אין לאחר חלק ושמה דירה, ממילא אסרינן לחצר שהיא מכלל הבית, שאין לדון על החצר עצמה שהיא דירה בלא בעלים, שהרי החצר משמשת את הבית, ובה במידה דהבית הוי דירתו הויא החצר חלק מדירה זו, ולפ"ז נמצא דאף לדעת ר"מ לא יאסרו זע"ז את החורבות הסמוכות, ולא יאסרו בני הגזוזטרא התחתונה על העליונה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-265)
265. אמנם ילה"ע ע"ז, דהנה התוס' הביאו דכן פירש"י לעיל גבי דילמא אתא לאפוקי מאני "דבתים" לחורבה, והנה גיר' דילן בפירש"י שם הוא דילמא אתא לאפוקי מאני "דחצר" לחורבה, אך לפ"מ שהביאו התוס' נ' דמאני דחצר מותר להוציא לחורבה ורק מאני דבתים אסור, ולפ"ז מבו' דלא חשיבא החורבה כבית אלא כחצר, ולפ"ז א"א לפרש דהא דאסור לטלטל בתוכה הוא משום דאף דירה בלא בעלים חשיבא דירה במקצת, דא"כ הרי ודאי דחשיבא החורבה כבית, וכמש"נ להלן סק"ט, דאי איירי בחורבה דלא חזיא לדירה, וע"כ לא חשיבא כבית, הרי לא הי' לנו לאסור לטלטל בתוכה, וכמש"נ לעיל דלדרך זו אין לאסור אלא במקום דחזי לדירה, ובע"כ דהא דאסור לטלטל בתוכה הוא משום חילוק הבעלות, ודלא כמש"נ בדעת התוס', וצריך לדחוק דמש"כ התוס' מאני דבתים הוא משום דלפי פירושם בסוגיא שם בע"כ דשרי להוציא כלי החצר לחורבה ואין אסור אלא כלי הבתים, וכמש"כ הריטב"א שם, אך אה"נ לדעת רש"י ודאי אסור אף כלי החצר, וכגיר' רש"י שם, וברא"ש בתוס' הרא"ש בסוגיין הביא הגיר' מאני דחצר, הגם דבתוס' הרא"ש לעיל דע"ד. גריס מאני דבתים והוא מוכח לפי פירושו שם, והיינו משום דלדעת רש"י ע"כ הגיר' מאני דחצר, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-266)
266. ויש להוסיף, דהנה בסימן מ"ו נת' דאיכא כמה גווני דהיכא דהרשות הוי שלו לבדו ה"ה אוסר, ואם יש לאחר חלק בה אינו אוסר עליו, ולפי המבו' נ' דאי"ז נסתר מד' ר"י דלא ניח"ל לעשות דירה בלא בעלים דירה לחצאין, דרק הכא שבחצר גופה ליכא גריעותא כלל, שהרי היא משמשת לגמרי את הבית והויא מכלל הבית, וכל מה שאינו אוסר בחצר הוא משום גריעותא דהבית שאינו דר בו, הרי בזה ס"ל לר"י דאם הבית עצמו חשיב דירה, ממילא יש לאסור בחצר אף שיש לאחר חלק בה, אך משא"כ בהנך גווני דהגריעותא היא במקום המשותף עם האחר, הרי שבזה שפיר י"ל, דהגם דאילו היתה רשות זו לו לבדו היתה אסורה, מ"מ היכא שיש לאחר חלק בה אינו אוסר עליו, וזה כמש"כ התוס' כן לדעת רש"י בחורבות ובגזוזטרא וזה הוה ניחא לי' לר"י, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-267)
267. וע' מה שתירצו בזה הרשב"א והריטב"א, ומה שנחלקו השעה"צ סי' ש"ע סקכ"ו והחזו"א ס' צ"ד סק"ב, ויש לציין למש"כ המאירי בדפ"ה:, ז"ל, אלא אפי' הדר שם וכו' אינו אוסר, עד שאנו מוסיפים לומר שהדר שם אין אנו אוסרין עליו, לפי שנעשה אורח אצלם, הואיל ואי"ז קרוי דירה, עכ"ל, וזה ע"ד ד' החזו"א. [↑](#footnote-ref-268)
268. אמנם אי"ז מוכרח, דיל"פ דודאי כבר מעיקרא פירשו הראשונים דאיירי בשחורבה זו פתוח לה בית, ואך שפירשו דאיירי בשאין הבעלים משתמש כלל בחורבה, וע"כ ה"ז תלוי בפלוגתת רש"י ותוס', דלרש"י דדירה בלא בעלים חשיב דירה לאסור בתוכה, ה"נ חורבה זו חשיבא כחצר לאסור להוציא לה כלי הבית, כיון שה"ה ראוי' לדירת חצר, שהרי הבית פתוח לה, ואם הי' משתמש שם הי' אוסר, וע"כ אף בשאינו משתמש שם ה"ה אוסר, וכמש"נ עד"ז לעיל סק"ו, ומשא"כ לדעת ר"י הגם שחורבה זו ראוי' לדירת חצר, מ"מ כיון שאינו דר בה בפועל אין אסור להוציא לה כלי הבית, אך לעולם י"ל דאם אין הבית פתוח לה אף לדעת רש"י אין אסור להוציא לה כלי הבית, כיון שאינה ראוי' כלל לדירה, ול"מ לחשבה כדירה, אך הנה אמנם בל' הריטב"א ה"ז מתישב היטב, אך בל' הרשב"א נ' להדיא שרק לדעת ר"י בעי' להעמידה ברחבה שאחרי הבית והבית פתוח לה. [↑](#footnote-ref-269)
269. אמנם לפ"מ שנראה ברשב"א בעבוה"ק שאם הבעלים משתמשין בחורבה זו ה"ה אוסרין, אף שאי"ז פתוח ממש לבית, הרי דשפיר חזיא לדירת חצר, וא"כ שפיר חשיב דחזיא לדירה, עדמש"נ לדעת התוס' בגזוזטראות דחשיב חזי לדירה, אך בבית שער לכאו' לא חזי לדירה, ומה שראוי לדור בבית אחר ושיהא הבית שער כחצר לכאו' לא סגי בזה לאסור, וצ"ע בזה.

     ויש להוסיף דאי נימא דלאסור רשות זו ל"ב מקום פיתא להרשב"א, ולא משום דהוי חלק מן הבית המרוחק, הרי בע"כ דהא דבבית שער שרי הוא משום דהוא טפל לבית הפנימים, וע"כ חשיב שיש לאחרים בו חלק, ובכה"ג אינו אוסר בשאר תשמישים, אך צ"ע א"כ מה הקשו על רש"י, ולכאו' מוכח שלדעתם בית התבן מותר לטלטל בתוכו, וצ"ע מ"ש מחורבה שמשתמש בה, ובע"כ דהתם ה"ז משתייך לביתו, ומשא"כ בבית שער שאין לו בית, ולפ"ז יל"ד דבית התבן ניחזי לי' כחלק מביתו ויאסור, וצ"ע לפ"ז חצר של מקום פיתא מ"ט לא חזינן לה כחלק מביתו, ויל"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-270)
270. ועי' באהעו"ז סי' שס"ו ס"ג, ולא ברירא לי בדבריו אם מהני עירוב להתיר או לא, דהנה ז"ל שם כשהביא ד' רש"י, "דהא כיון דהחורבה אינה אוסרת עליהם לא עירבה עמהם ולא נתנה להעירוב וע"כ אסור להוציא ולהכניס לתוכה", ומ' דאם עירבה עמהם שפיר מהני, וכ"ה בהמשך לשונו, אבל מבית ישראל זה שאינו דר שם "כיון שלא נתן עמהם בעירוב" אסור מ"מ לטלטל מבית זה לחצר וכו', עכ"ל, ומ' שאם נתן עמהם בעירוב מותר לטלטל מבית זה לחצר, אך ממש"כ שם דמה"ט מניחין העירוב בביהכ"נ, כדי שיהא מותר להכניס ולהוציא מביהכ"נ, מ' דל"מ לזה עירוב, דאם הי' מהני לזה עירוב, לא הי' צריך להניח העירוב בביהכ"נ, דשפיר אפשר להניחו במקום אחר ולזכות לכל הבאים לביהכ"נ ואף לאותן שאינם בני העיר, אך יתכן דכיון שהדרך בימיהם הי' שהיו גובין העירוב מכל בני העיר, ולא היו מזכין אותו לאחרים, ע"כ היו מניחין העירוב בביהכ"נ, כיון שאלו שאינם דרים בעיר לא נתנו חלק בעירוב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-271)
271. ומצינו כן גם בד' הראשונים לעיל דס"ו. שכתבו שאם הבעלים אינו כאן חשיב דא"א לערב, ולכאו' הרי אפשר לזכות לו פת, ובע"כ דל"ש עירוב כשאינו דר כאן עתה, דהראשונים אזלי התם למ"ד דכשאינו שם אינו אוסר.

     והנה בסי' שע"א ס"ג, א' מן השוק שהי' לו בית בחצר ומת וכו', וכתב שם המ"ב סק"ט דמיירי שלא עירב על הבית שיש לו בחצר, והוא מד' הט"ז שם, ומינה נלמד דאילו עירב על הבית שיש לו בחצר שפיר מהני עירובו, וכ"ה גם במ"ב שם סקט"ו דה"ה אם הי' המוריש א' מן השוק תלוי ג"כ בעירב ולא עירב, אלא סתמא דמילתא כשהוא דר בשוק אינו מערב על הבית שיש לו בחצר, והוא מד' הכס"מ בפ"ב מהל' עירובין, ולמדנו מזה שדעתם דאע"פ שאינו דר בחצר, מ"מ שפיר יכול לערב עמהן, ואמנם יש לדחות דאיירי בשדר בשוק וליכא הפסק כרמלית ביניהם, וע"כ מצי לערב עמם, אך סתימת הדברים לא מ' דאיירי רק בכה"ג, וביותר שהרי כיון שלא עירבו אלא חצר זו לעצמה, א"כ סתמא דמילתא איכא מקום שאינו מעורב עמם המפסיק בין החצר לבין בית הלה שבשוק, וכל כה"ג ל"מ לערב עם ביתו שבשוק, וצ"ע שזה נסתר מד' התוס' שמפורש בדבריהם דלרבנן דדירה בלא בעלים אינה אוסרת, ל"מ הבעלים לערב עם בני החצר, שו"ר בס' שונה הלכות בהערות לסי' שע"א שעמד ע"ד המ"ב בזה, וכתב לחלק דעירוב ל"מ ושיתוף מהני, עיי"ש בדבריו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-272)
272. ובחי' הרשב"א בסוגיין כתב בזה, ז"ל, ולענין גוי נראה דאפילו ר' יוסי לא אסר אלא היכא דאיתי' אי נמי דאתי ביומי', דהא לכו"ע משמע דדירת גוי אינה אלא כדיר של בהמה וכי איתי' לא אסר מדינא אלא משום גזירה, כי ליתי' לא אסר אלא אי אתי ביומי' וכדאמרי' לעיל בר"פ הדר לר"מ וה"ה לר' יוסי, עכ"ל, וע' גם במ"מ פ"ד מעירובין הי"ג שדקדק כן מל' הרמב"ם שאין גוי אוסר אלא בשהוא במקום קרוב שיכול לבא בשבת, והב"י סי' שע"א כתב ע"ז, ז"ל, וזה דבר פשוט, דהא בריש פרק הדר אוקימנא לאוסר דר"מ דוקא לדאתי ביומי', כלומר אבל אם הוא במקום רחוק שאי אפשר לו לבוא ביומו לא אסר, וממילא נשמע לרבי יוסי דלא בא להחמיר על ר"מ בנכרי דאם כן הו"ל לפרושי, עכ"ל.

     וצ"ב כל הנידון בזה, הרי להדיא אמר ר' יוסי דהא דישראל אינו אוסר הוא משום שאין דרך ישראל לבא בשבת, ומינה נשמע דהא דגוי אוסר הוא משום שדרכו לבא בשבת, וא"כ אין לאסור בגוי אא"כ הוא במקום קרוב שיכול לבא בשבת, וצ"ע בזה.

     אמנם לפי משמעות ד' הרשב"א דכל הא דשרי בגוי היכא שהלך למקום רחוק הוא משום דדירתו אינה דירה מדינא וע"כ לא אסרו בו אלא היכא דליתי', א"כ לפ"ז למש"נ להלן סק"ה בדעתו דישראל שהוא תינוק שנשבה שדרכו לבא בשבת אוסר אף בשהלך לעיר אחרת, הרי דלפ"ז בדין שהוא אוסר אף בשהלך למקום רחוק שא"א לו לבא בשבת, שהרי מבו' בד' הרשב"א דאף בגוי הי' לנו לאסור בכה"ג, וכל הא דלא אסרינן בגוי הוא משום שמדינא אין דירתו דירה, אך בתינוק שנשבה שדירתו דירה מדינא יש לאסור אף בשהלך למקום רחוק, וזה חידוש רב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-273)
273. שו"ר בחזו"א סי' פ"ב סקכ"ה, שכתב דהא דשרי ר' יוסי בגוי הוא כד' הרשב"א, ועיי"ש שפירש דהוא משום דאף בישראל הא דאסר היכא שלא הסיח דעתו אי"ז מדינא אלא משום גזירה, וע"כ בגוי לא אסרו, עכ"ד, אך בפשוטו מ' דהא דאסרינן בישראל היכא שלא הסיח דעתו הוא מדינא, ולפ"ז בע"כ מד' הרשב"א דאף בגונא דאסרינן בישראל מדינא, מ"מ שרי בגוי, וכמש"נ.

     אך שוב נתבוננתי, דלפירש"י לעיל דס"ב: דהא דאסר ר"מ בדאתי ביומי' הוא משום דחיישי' שמא יתירו אף אחר שבא, מוכח דלמ"ד דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, יש להתיר מן הדין אף היכא דאתי ביומי' ולא הסיע מלבו, דאילו הי' אסור בישראל כה"ג מן הדין, הרי הי' לנו לאסור אף בגוי, שהרי לדעת רש"י לא התירו בגוי בגונא שאסור בישראל מן הדין, וא"כ ל"ה צריך רש"י לה"ט דחיישי' שמא יתירו אחר שישוב, ובע"כ דאף בישראל אי"ז אסור מן הדין, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-274)
274. ועיי"ש במאירי שפסק הלכה בזה כר' יהודה, וזה צע"ג, שהרי המאירי שם פסק בגוי כר' יוסי דאף בהלך לעיר אחרת אוסר, ולפ"ז הרי כל הא דישראל אינו אוסר הוא רק משום שאין דרכו לבא בשבת, אך אם הוא תוך התחום בדין שיאסור, והיאך פסק בזה כר' יהודה, הרי לר' יהודה כיון דישראל אינו אוסר כשאינו בעיר זו, ה"נ גוי אינו אוסר, ול"ש לפסוק כדבריו לחצאין, ועיי"ש בביאורים סי' ז' מש"כ לישב בזה.

     ועיי"ש במאירי שכתב שכן פסק הרשב"א, וזה צ"ע, שהרי להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק דכל הא דישראל לא אסר היכא שלא הסיח דעתו הוא רק בשהלך לעיר אחרת שאין דרך ישראל לבא בשבת, ולפ"ז כל שהלך לעיר שבתוך התחום שפיר הוא אוסר, ולמש"כ בביאורים שם י"ל קצת, דהאמנם היכא שהלך לשבות אצל בנו אוסר כל היכא שיכול לבא בשבת, אך בהלך לשבות אצל אחר אינו אוסר אם הלך לעיר אחרת משום דהוי כהסיח דעתו, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-275)
275. ועי' לעיל ריש סק"ב בהערה, שנת' שם דלפי משמעות ד' הרשב"א, בדין דכה"ג הוא אוסר אף בהלך למקום רחוק שא"א לו לבא כלל בשבת זו. [↑](#footnote-ref-276)
276. ומש"כ הביאוה"ל שם דטעמא דהריא"ז הוא משום דאנן מקילינן תרי קולי דנסבור כדעת ר"י דישראל וגוי שוין בדבר וגם נסבור דעיר אחרת וחצר אחרת שוין, עכ"ד, צ"ב דממ"נ אם בגוי אמרי' דמהני הסחת דעתו, א"כ אי"ז שייך כלל לפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, אלא כיון דקי"ל כר"ש יש להתיר אף בגוי, וכמש"נ למעלה, ואם בגוי ל"מ הסחת דעתו משום דפיהם דיבר שוא, א"כ ל"ש לתפוס תרי קולי, שהרי לכאו' לא משוה ר"ש עיר אחרת לחצר אחרת, אלא ס"ל דאיכא היתר נוסף דהסיח דעתו, וע"כ שרי אף באותה העיר, ואם בגוי ל"ש הסיח דעתו, מ"ט נתיר אף בגוי.

     ונ' מזה שדעת הביאוה"ל, דהא דפליגי ר' יוסי ור' יהודה על ר"ש, הוא משום דס"ל דבאותה העיר לא הסיח דעתו לגמרי, וכמש"נ לעיל סק"ח בדעת רש"י, והא דשרו בשהלך לעיר אחרת הוא משום דבכה"ג הסיח דעתו לגמרי, ופליגי ר' יהודה ור' יוסי אם אף בגוי יש להתיר משום שהסיח דעתו או לא, וע"כ ממילא שפיר יש לנו לומר דקי"ל כר' יהודה דאף בגוי מהני מה שהסיח דעתו, וקי"ל כר"ש דאף באותה העיר חשיב שהסיח דעתו, אך ילה"ע בזה מכמה טעמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-277)
277. וילה"ע בזבריו, דלכאו' מ"מ אם היורש בעיר אחרת אין לאסור, וא"כ מ"ט לא פירשה רש"י בכה"ג, ואולי נימא דאף בעיר אחרת כל ההיתר מיוסד על זה שהסיח דעתו ועקר מדירתו, אך בלא עקירה מדירתו ל"מ, וע"כ יורש שאני, אך אי"ז מסתבר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-278)
278. וצ"ב, דמ"ט הי' סבור מתחילה לאסור ל טלטל בביהכ"נ אף כלים ששבתו בתוכו, ואולי יל"פ דהוא משום דכל א' יש לו מקום, וע"כ חשיבי כרשויות חלוקות, אך עי' בחזו"א סי' צ' סקכ"ז שכתב דאין לאסור משו"ז, דהוי כה' ששבתו בטרקלין, וגם אי"ז מתישב בד' המהרי"ל, מלבד מה דלא משמע כן בלשונו, דא"כ הי' בדין שיהא אסור לטלטל אף בתוך ד' אמות אם מוציא מרשות של א' לרשות של אחר, אך י"ל דהתיבה והמקום שמוליכין הס"ת הוו רשות של כולם, ואך דמ"מ אסור לטלטל יותר מד' אמות משום דאסור לטלטל למקום של אחד, וע"כ נמצא דכל ביהכ"נ הוי פרוץ למקום האסור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-279)
279. ומבו' דעתו דכלים שלא שבתו בביהכ"נ אסור לטלטלן בתוכו יותר מד' אמות, וזה כדעת הרשב"א דאסור לטלטל כלי הבית בחצר שאינה מעורבת יותר מד' אמות, וכפי הנראה ס"ל להמהרי"ל דה"נ אסור לטלטל כלי חצר בבית אחר יותר מד' אמות, ועמש"נ בענין זה בסימן נ"א ושם סק"ז. [↑](#footnote-ref-280)
280. ובסימן נ סק"ג נת' לדקדק מד' המג"א והמ"ב שם, דכל הא דביהכ"נ אין דינו כבית הוא רק משום דלא חזי לדירה דאסור לדור בו מפני קדושתו, אך אילו הי' ראוי לדירה הי' חשוב כבית הגם שבפועל אין דרין בו, ועיי"ש מש"נ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-281)
281. ועיי"ש שכתב, דאפי' אם דרים אורחין בביהכ"נ אינם אוסרין, אמנם בשו"ת הרי"ד שם כתב דאם דרים אורחין בביהכ"נ ה"ה אוסרין, והובא פלוגתא זו בשבה"ל סי' ק' ובמג"א סי' שס"ו סק"י, ועמש"נ בזה בסימן כ"א סק"ז.

     עוד מבו' בד' הרי"ד שם, דאף אם אסורין האורחים לדור שם, מ"מ כל שדרים ה"ה אוסרין, ועמש"נ עפי"ז בסימן נ סק"ג בהערה, דלפ"ז בתי כנסיות שאוכלין בהן בשבת, אף אם שלא כדין הן עושין, מ"מ דינם כבית וצריכין עירוב, עיי"ש מש"נ עוד עפי"ז. [↑](#footnote-ref-282)
282. ונ' דעכ"פ החדרים שלן בהן ודאי מסתבר לחשבן כבית, שהרי אף למ"ד מקום פיתא גורם, מ"מ חזינן דגם מקום לינה מהני, וכמו שהארכנו בסימן כ"ו סקי"ב, וע"כ מסתבר דאף מקום לינה שפיר חשיב בית.

     והחזו"א שנקט דרק מקום פיתא חשיב בית ולא מקום לינה, אי"ז משום דס"ל דרק מקום פיתא אית לי' חשיבות בית, אלא הוא משום דמפרש דתורת בית להתחלק מן החצר, הוא מקום דאית בי' דיורים האוסרין, וכמש"נ בדעתו להלן סק"ז בהערה, עיי"ש מש"נ לפ"ז, וע"כ כיון שרק מקום פיתא גורם לאסור, ע"כ רק המקום פיתא חשיב בית, וז"פ. [↑](#footnote-ref-283)
283. שוב מצאתי בעזה"י במנהגי מהר"ש מנוישטט רבו של מהרי"ל סי' שס"ג, ז"ל, ועל העירוב של קהל, השיב למהר"א כהן שכבר דנו עליו היכן להניחו מאחר דבית הכנסת לא הוי מקום לינה ולא מקום פיתא, ואמרו מאחר שיש בתים אצל בתי כנסיות הוי בית הכנסת כאחד מן חדרי הבית וכו', עכ"ל, ועמש"נ בדין ביהכנ"ס בסימן מ"ט, ומבו' דאף מקום דלא חזי כלל לדירה, מ"מ כל שהוא מצורף לדירת הבית חשיב כא' מחדרי הבית ודינו כבית, ומה"ט אף מניחין בו עירוב, ולדעה זו נ' דאף מניחין עירוב בחדר שבבית שאין בו ד' על ד', אך עיי"ש בהמשך הדברים דנראה דמהר"ש עצמו לא ס"ל כן, אלא ס"ל דאין להניח העירוב בביהכ"נ משום שאינו מקום פיתא ולינה, אך מ' דלא פליג אלא משום דס"ל דלא חשיב הביהכ"נ כאחד מן חדרי הבית, שאין הביהכ"נ שייך לבתים שעל ידו כלל, אך אילו הי' חשוב כאחד מן חדרי הבית שפיר היו מניחין בו עירוב. [↑](#footnote-ref-284)
284. ואולי יל"ד דגם מרפסת שבתוך הבית חשיבא כבית משום הטעם השלישי, ובפרט היכא שהיא מקורה, והנה אמנם בשעה"צ סי' שע"ג סק"ג כתב, דגזוזטרא אין דינה כבית, דלא עדיף מגגות דכולן רשות אחת משום דאין מיוחד לתשמיש תדיר כמו בית, עכ"ד, אך י"ל דמרפסות דילן עדיפי, שהרי הך גזוזטרא כלל לא היתה משמשת כחלק מן הבית, וכדחזינן שאף לא היו לה מחיצות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-285)
285. וראיתי לסייע עוד לזה, ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ט, ז"ל, הי' נתון על גבי חצר חבירו וכו', אע"פ שלא עשה לו מחיצה כלל מותר, ואפילו להטיל שם מים בידים מותר, לפי שאין בית הכסא חמור יותר מאכסדרה ומרפסת, וכבר ביארנו שאכסדרה ומרפסת וגג וחצר כולן רשות אחת הן לכל מה ששבת בתוכן, עכ"ל, ומ' מד' הרשב"א דרק בית הכסא הוא שאינו חמור מאכסדרה ומרפסת משום דלא חזי לדירה, אך בית דחזי לדירה, חשיב כבית. [↑](#footnote-ref-286)
286. אך יש לדון בזה, דכ"ז הוא בחורבה שמעיקרא היתה עשוי' לדירת אדם, וע"כ אף שעתה חרבה ואין דרים בה, מ"מ כל דחזיא לדירה איכא עלי' תורת בית, אך מקום שלא נעשה כלל לצורך דירת בית, י"ל דאף שהוא ראוי לדירה אין עליו תורת בית, אך בד' האחרונים דלהלן בביהכ"נ מבו' דאף כה"ג דינו כבית, וכ"נ מד' הרשב"א בעבוה"ק בדין בית הכסא שהבאנו בהערה לעיל. [↑](#footnote-ref-287)
287. ונ' לפ"ז דבבתי כנסיות שאוכלין בהן, כגון אלו שאוכלין בהן סעודה שלישית, או אלו שעושין בהן קידוש בשחרית, דינם כבית ואסור להוציא מהן לחצר של יחיד, ואף אם שלא כדין הן עושין, מ"מ כיון דבפועל אוכלין שם חשיב כבית.

     ויש להביא ראי' לזה מד' הרי"ד בשו"ת סי' מ"ד, ז"ל, ומה שאמרו הם ואפילו כשתאמר והאורחים שאוכלין בבית הכנסת אוסרין, נהי דעושין שלא כדין שאוכלין ושותין בבית הכנסת וישינים ועוד יהיו אסורין וכו', ועוד אפילו אם היו עושין באיסור נהי דחוטאין לשמים מכל מקום הרי הן משתמשין ודירתן היא והיאך יטלטלו מרשות לרשות בלי עירוב, אלא ודאי צריכין לערב עמהן, עכ"ל, והרי להדיא דאף אם אסורין האורחים לאכול בביהכנ"ס, מ"מ כל שאוכלין שם חשיב כביתם וצריכין לערב עמהן, וה"נ בנידו"ד דכוותה.

     ויש להוסיף, דיש בזה גם נפ"מ לקולא, והוא באולם הסמוך לביהכנ"ס, דאוכלין שם בשבת זו, ולכאו' נ' דכל שלא עירבו במקום זה משום שדרים שם גויים או משומדים, אסור להוציא מן האולם לחצר ואף לא למסדרונות ביהכנ"ס, משום דהאולם חשיב כבית של אותם שאוכלין בו בשבת זו, ואסור להוציא ממנו לחצר שהיא של רבים, והאמנם אותן שאוכלין בו בשבת זו אינם אלא כאורחים, אך הרי כל הא דאורח אינו אוסר הוא רק בשדר שם ישראל קבוע, והכא הגם שדרים ישראלים, מ"מ כיון שלא עירבו אין בטלין האורחים אליהם, וכמש"כ האחרונים שהבאנו בסימן כ"א סק"ח בהערה, אך אם אוכלין בביהכנ"ס וחשבינן שדרים שם, בטלין האורחים להם, אך עמש"נ בסימן כ"א סק"י בהערה לדון, דבגונא דהאולם שייך לכל בני המקום, אין לנו לחשוב אלו שאוכלים שם בשבת זו כאורחים, ולפ"ז בכה"ג אינם בטלין לאחרים. [↑](#footnote-ref-288)
288. ועי' מ"ב סי' קנ"א סק"ה שהביא פלוגתא בזה אם מותרין אורחים לאכול ולישן בביהכ"נ, ועיי"ש שכתב דבא"י דל"מ תנאי ודאי אסורין, אך מצאתי בשו"ת הרי"ד סי' מ"ד סוף אות א' שכתב דאף בא"י שרי לאורחים לאכול ולישן שם, וי"ל עוד בדעת מהרי"ל דס"ל דחשיב חזי לדירה משום דלחכמים ותלמידיהם מותר לאכול ולישן שם, ע' שו"ע סי' קנ"א. [↑](#footnote-ref-289)
289. אך י"ל שדבריו הוא רק לדעת רש"י דאף דירה בלא בעלים שמה דירה לאסור להכניס לתוכה, עמש"נ לחלק בזה להלן סק"ז. [↑](#footnote-ref-290)
290. אך מש"כ דאף בית שער ל"ה רשות א' עם החצר, צ"ע וכבר עמדו בזה שהרי בית שער חשיב דלא חזי לדירה, ומה"ט אין מניחין בו עירוב, וא"כ מ"ט אינו רשות אחת עם החצר, והרי הגאו"י כתב מתחילה דהצד דחורבה אינה רשות א' עם החצר הוא משום דחזיא לדירה, ודימה לבית העצים ובית שער, וזה צ"ע שהרי בית שער לא חזי לדירה.

     ואולי י"ל, דאף דבית שער לא חזי לדירת פיתא ולינה, וע"כ הדר שם אינו אוסר, מ"מ ודאי חזי לשאר תשמישי דירה, וסגי בזה לחשבו כבית, וזה לפ"ד הבית מאיר, שכל מקום שמשתמשין בו תשמישי בית חשיב כדירה, ותו י"ל דל"ב שישתמשו בפועל בזה, אלא סגי במה שה"ז ראוי לזה, וצ"ע בזה.

     שוב הראוני בתורי"ד בדע"ד. ודע"ה: שמבו' בדבריו דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, בדין שיהא אסור לטלטל מן החצירות לבתים החיצונים דחשיבי כבית שער, הגם שאינם אוסרין בחצר, ומבו' בדבריו כד' הגאו"י דאף בית שער חשיב כבית, אך אכתי יל"ד דכ"ז הוא לדעת רש"י דאסרינן להבתים החיצונים מצד עצמן, אך לדעת התוס' דכל איסור הבית שער הוא משום שהוא משמש לדירת הבית, י"ל דאינו אלא כחצר, וכמש"נ להלן לדון בכעי"ז.

     שוב נתבוננתי דטעמא דהרי"ד והגאו"י דבית שער חשיב כבית, הוא משום דהגם דבית שער חשיב מקום דלא חזי לדירה, היינו רק כד דייני' כלפי דירה המחייבת בעירוב, דדירת בית שער אינה דירה חשובה הראוי' לאסור, אך כד דייני' לענין שם בית וחצר, אף בית שער חשיב בית, דבפועל הוא ראוי לדירה, וז"ב.

     ובד' הרי"ד י"ל עוד בפשיטות, דס"ל כד' הבית מאיר דכל שתשמישו מיוחד ותדיר חשיב כבית, וע"כ ס"ל דהגם שהבתים החיצונים חשיבי כבית שער, מ"מ כיון שבפועל דרים בהם ותשמישם מיוחד ותדיר חשיבי כבית ליחלק מן החצר, וז"פ. [↑](#footnote-ref-291)
291. וי"ל לפ"ז, דכל מש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ט דבית הכסא לא חשיב כבית, הוא רק בשאינו מצורף לבית, אך כל שהוא מצורף לבית חשיב שפיר כבית, אך אין מ' כן מסתימת ד' הרשב"א, ומ' דבכל גווני לא חשיב בית הכסא כבית.

     ואמנם אי נימא הכי, נמצא דפליג הרשב"א על מש"כ הר"ש משאנץ שאסור ליפנות בבית הכסא שבית ב' בתים, וכן פסק הרמ"א בסי' שנ"ה ס"ג ובסו"ס שע"ו, ובטעמו נחלקו האחרונים, וכמו שהבאנו למעלה, דהמג"א פירש דהוא משום דהצואה חשיבא ככלים ששבתו בבית, והבית מאיר והגרע"א פירשו דהוא משום דהביהכ"ס חשיב כבית, ומד' הרשב"א שהתיר ליפנות בבית הכסא, ש"מ שדעתו דהצואה לא חשיבא ככלים ששבתו בבית, וכמש"כ הבית מאיר, וגם לא חשיב בית הכסא כבית.

     אך אי נימא דהרשב"א לא איירי בבית הכסא שבין ב' בתים, דכל דהבית הכסא מצורף לבית מודה הרשב"א דחשיב כבית, א"כ לא פליג ע"ד הר"ש, דאיירי שם להדיא בבית הכסא שבין ב' בתים, אך הדרכי משה בסי' שנ"ה ובסי' שע"ו הביא ד' ההגמי"י על בית הכסא שבין ב' חצירות, וכמו שעמד בזה הגרע"א בסי' שנ"ה, וכן נ' גם בד' תור"פ לקמן דפ."ו: והמרדכי ס"פ הזורק שדנו בדין בית הכסא, ולא נזכר דאיירי בדהוי בין ב' בתים, ומ' דאף בדהוי בין ב' חצירות יש לאסור, אלמלי הא דמקום הצואה הוי מקום פטור, וזה ודאי שלא כד' הרשב"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-292)
292. ואמנם י"ל דמודה הגרע"א לטעמא קמא דכל דחזי לדירה חשיב כבית, וכמש"כ הרשב"א, ואך דשאני בית הכסא דלא חזי לדירה, וע' חזו"א סי' ל"ב סוסק"ה שכתב דבית הכסא גרע מבית התבן ובית העצים, וכנ' היינו משום דלא חזי לדירה, (וגם סתמא דמילתא לי"ב ד"א על ד"א), וע"כ לא חשיב מצ"ע כבית, וכאשר כן כתב הרשב"א גופי' בעבוה"ק דבית הכסא לא חשיב כבית, וכמו שהבאנו לעיל סק"ג בהערה, וי"ל דגם מודה הגרע"א דחשיב בית אף בדלי"ב מקום פיתא אלא משתמשים בו שאר תשמישי הבית, ואך דס"ל דזהו רק בשמשתמשים בו עיקר תשמישי בית כלינה, אך משא"כ בית הכסא ל"ח מצ"ע כבית.

     [ונתחדש לפ"ז בד' הגרע"א, דאף מקום דלא חזי לדירה דלא חשיב כבית, מ"מ כל שהוא מצורף לבית דינו כבית, וע"כ הגם שבית הכסא שבין ב' חצירות שאינו מצורף לבית לא חשיב כבית, מ"מ בית הכסא שבין ב' בתים חשיב כבית].

     ומה"ט גם מה שהוכיחו ממשמעות ד' המג"א בסי' שע"ו סק"ט דבית הכסא דינו כחצר, שדעתו כד' החזו"א שכל חדרי הבית דינם כחצר, וזה סותר למש"נ לעיל סק"ג שדעתו דחשיבי כבית, הנה באמת לא סתרי דבריו כלל, שהרי נת' לעיל שם דהא דס"ל דחשיבי כבית הוא משום דחזיין לדירה, ואשר ע"כ בית הכסא דלא חזי לדירה וגם סתמא דמילתא לי"ב ד"א על ד"א לא חשיב כבית, וכאשר כן מבו' בד' הרשב"א שמחלק כן, וכנ"ל, וז"ב.

     ואולי י"ל דגם מודה המג"א דכל שהוא טפל לבית איכא עליו תורת בית, ואך דס"ל דבית הכסא ל"ח טפל לבית, שהרי בזמנם לא הי' הבית הכסא בהכרח מצורף לבית, אלא הי' מקום בפנ"ע, וי"ל דמודה המג"א דבזמנינו דהבית הכסא הוא חלק מן הבית, איכא עליו תורת בית. [↑](#footnote-ref-293)
293. והנה אמנם לקמן ד"צ. ודצ"ב. מבו' דשרי להוציא כלי החצר לחורבה, והרי דלא חשיבא החורבה כבית, אך צ"ל כמש"כ הרשב"א בדצ"ב. דאיירי בחורבה דלא חזיא לדירה, וע"כ אין דינה כבית, וכן בההיא דד"צ. מבו' בסוגיא שם ובפירש"י דלא חזיא החורבה לדירה אלא ע"י תיקון קצת, וי"ל דע"כ אין דינה כבית, וע' עוד בחי' המאירי בדצ"ב. מש"כ בזה בשם הראב"ד ונת' בזה בסימן מ"ז סק"י. [↑](#footnote-ref-294)
294. ויש להוסיף, דכ"ז הוא מוכרח רק למש"נ בדברינו בסימן מ"ז סק"ו בדעת התוס' דמפרשי דהא דלדעת רש"י אסור לטלטל בתוכה הוא משום דשמה דירה במקצת כיון שראוי' היא לדירה, וע"כ ודאי דלדעת רש"י חשיבא החורבה כבית, דומיא דהא דפשיטא דלמ"ד דירה בלא בעלים שמה דירה חשיבא כבית, אך למש"נ שם סק"ז בדעת הרי"ד והרשב"א ודעימייהו דהא דלדעת רש"י אסור לטלטל בתוכה הוא משום דהגם דלאו דירה היא כלל, מ"מ חילוק הבעלים אוסר לטלטל בתוכה, הרי שפיר י"ל דלא חשיבא כבית אלא כחצר, אך מ"מ להסוברים דכל מקום הראוי לדירה דינו כבית, א"כ אף חורבה דינה כבית, כיון דאסרינן לה מחמת עצמה והיא ראוי' לדירה, ומשא"כ לדעת התוס' דכל איסורה הוא משום שהבית פתוח לה, י"ל שדינה כחצר, כיון שכלפי הבית אינה אלא כחצר.

     ומצינו בחזו"א בסי' פ"ט סק"ח שכתב, שאסור לטלטל מבית של אחר לבית שדיוריו עזבוהו, אבל מהחצר מותר לטלטל לשם, וודאי כונתו לדעת רש"י, ומבו' שדעתו דאף לדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל לתוכה, מ"מ אינו חשוב כבית אלא כחצר, ואזיל לטעמי' דמפרש דהא דאסור לטלטל בתוכה אי"ז משום דשמה דירה במקצת, אלא משום דחילוק הבעלים אוסר לטלטל בתוכה, וכמש"נ מדבריו בסימן מ"ז סק"ג, וע"כ שפיר יש לומר שדינה כחצר, ושו"ר כן גם במרכה"מ פ"ג מעירובין הי"ז בתו"ד, שכתב דגם לגיר' רש"י דילמא אתא לאפוקי מאני דחצר, אין לאסור רק בכלי הבתים, דלא עדיפא חורבה מחצר, אך דבריו הם דלא כמש"נ מד' הראשונים דלדעת רש"י ודאי חשיבא דירה בלא בעלים כבית.

     וניחא לפ"ז מש"כ החזו"א בכ"ד בפשיטות דחדרי הבית שאין אוכל בהן חשיבי כחצר, ולא תלה הדבר בפלוגתת רש"י ותוס', אלא אזיל לטעמי' דס"ל דאף לדעת רש"י חשיבא דירה בלא בעלים כחצר.

     ובאמת ד' החזו"א מחודשים טפי, דבפשוטו הי' מקום לומר דאף אי נימא דחורבה חשיבא כחצר, כיון שאינה עומדת כלל לדירה, אך משא"כ דירה שעזבוה הבעלים בשבת זו, הרי שהגם שאינם אוסרין, מ"מ כיון דהוי זה מקום המיוחד לדירה, ה"ז חשוב כבית, אך החזו"א נקט דאף בכה"ג הוי זה כחצר, וכ"ה גם בחזו"א סי' צ"א סק"א.

     ונ' בטעמו, דמה שנקט החזו"א דרק מקום הפיתא חשיב כבית, לאו היינו דכ"ה דלענין לאסור מקום פיתא גורם ה"נ שם בית תליא במקום פיתא, אלא היינו דתורת בית להתחלק מן החצר, הוא מקום דאית בי' דיורים האוסרין, ומה"ט פליג החזו"א על ג' הטעמים שנת' לעיל סק"ב לחשוב כל חדרי הבית כבית, דהגם דחזי לדירה והגם שעושין בהן תשמישי דירה והגם שהם מצורפין עם דירת הבית, מ"מ כיון שדירת חדרים אלו אינה אוסרת, אין דינם כבית אלא כחצר, וע"כ כל שעזבו הבעלים ביתם בשבת ואין אוסרין, אין דינו כבית אלא כחצר.

     ומה"ט למ"ד דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור, ודאי מודה החזו"א שדינה כבית, כיון דאית בה דיורין האוסרין. [↑](#footnote-ref-295)
295. ועיי"ש שהביא ד' הראב"ד דמשו"ז פירש דסוגיא דהתם איירי בחורבה של בעלי החצירות, וצ"ב מה נפ"מ בזה, ועמש"נ בזה בסימן מ"ז סק"י, ולפמש"נ שם מבו' מד' הראב"ד דהיכא שאיסור החורבה הוא רק משום שהיא פתוחה לבית, אין דינה כבית אלא כחצר, וזה מתאים עם מש"נ שלדעת התוס' אין דין החורבה כבית אלא כחצר, ושלא כד' הרשב"א שדעתו דאף לדעת התוס' חורבה דינה כבית, וכן נ' גם מעיקר ד' הראב"ד שם, דכל הא דקשיא לי' היאך שרי להוציא כלי החצר, הוא רק משום דדירה בלא בעלים אסורה לטלטל בתוכה, אך אילו שרי לטלטל בתוכה וכל איסור החורבה הוא משום דהבית פתוח לה הוה ניח"ל דשרי להוציא לה כלי החצר. [↑](#footnote-ref-296)
296. ושו"ר כן במכתב החזו"א שנד' בס' שערי לימוד, ז"ל, אחרי שהכריעו תוס' ע"ד א' דהא דאמר ואזדא ר"י לטעמי' וכו', ר"ל דאי אין מכניסין כלים ששבתו בחצר לחורבה אין חורבה מכלל המבוי, ע"כ מוכח דחורבה רשות א' עם החצר ואין חורבה כבית, ודברי תוס' פ"ה א' הוא אף לפירושם, וגירסתינו לאפוקי מאני דחצר היינו שהן בשבת בחצר, אבל מער"ש היו בבית, עכ"ל, ואזיל לטעמי' דאף לדעת רש"י אין דין חורבה כבית אלא כחצר, וכמו שהבאנו לעיל סק"ו בהערה. [↑](#footnote-ref-297)
297. ואולי יל"פ עוד הטעם בזה, דהנה בעבוה"ק שם לעיל מינה, ז"ל, הבתים אע"פ שתשמישן אחד אסור לטלטל מביתו של זה לביתו של זה עד שיערבו, ולא עוד אלא אפילו מביתו לבית המשותפת בינו ובין חברו ומביתו לחצר המשותפת לו עם חבירו אסור עד שיערבו, וכן למבוי, עכ"ל, ומבו' דהי' מקום לומר דמביתו לבית המשותף או לחצר המשותפת יהא מותר לטלטל, והיינו משום דליכא חילוק בעלים גמור.

     וי"ל דאף מה שאסרו חכמים לטלטל בכה"ג, אינו משום עיקר דין חילוק רשויות, דלעולם כיון דליכא חילוק בעלים גמור לא הי' לנו לאסור בזה, ומה שאסרו בזה הוא כמש"כ הרשב"א בש"ג פ"א דאסור להוציא מן הבתים לחצר ומן החצר לבתים גזירה שמא יתחלף להם רה"ר דעלמא ברשות חצר זו המשותפת לרבים, עכ"ל, וכ"כ הפם"ג במש"ז ריש סי' שס"ו והאבנ"ז בסי' ש"א בדעת הרמב"ם, דמביתו לבית חבירו אסור משום חילוק בעלים, ומביתו לחצר המשותפת אין לאסור משום חילוק בעלים אלא משום דדמי לרה"ר.

     ולפ"ז י"ל בדעת הרשב"א דרק מביתו אסור להוציא לבית המשותף, אך מחצירו מותר להוציא לבית המשותף, דכיון דכל האיסור להוציא לבית המשותף עמו הוא משום דמיחזי כרה"ר, ע"כ אין לאסור להוציא לשם רק מבית דמיחזי טפי כמוציא מרה"י לרה"ר.

     ואולי יש לסייע לזה, דהנה הא דכל חצירות רשות אחת הן, הוא משום דלא אסרינן משום חילוק בעלים אלא בבית שתשמישו מיוחד ותדיר וכמו שפירש"י ר"פ כל גגות, וצ"ב דמ"מ מ"ט מותר להוציא מחצר של יחיד לחצר של רבים, הרי בזה אין האיסור משום חילוק בעלים אלא משום דמיחזי כמוציא מרה"י לרה"ר, ובפשוטו צ"ל, דלא אסרו חכמים איסור חדש משום הך גזירה, אלא משו"ז חשבינן דאף מקום משותף הוא חלוק בבעלים מרשות דיחיד, וע"כ בחצירות דלא אסרינן משום חילוק בעלים, לא אסרינן אף להוציא משל יחיד לשל רבים, ומ' מזה דהאיסור להוציא מרשות יחיד לרשות שותפות ל"ש מעיקרא רק בבית יחיד ולא בחצר יחיד, משום דחצר יחיד לא מיחזי כ"כ כרה"י, וליכא בזה להגזירה דמוציא מרה"י לרה"ר.

     ולפ"ז מיושב ד' הרשב"א, דע"כ אם החורבה משותפת לבני החצירות מותרין להוציא כלי חצירן לשם, דהגם דהחורבה דינה כבית, מ"מ אין לאסור להוציא לתוכה כלי החצר, כיון שהחורבה משותפת להן דליכא בזה חילוק בעלים, וגם אין לאסור בזה משום דמיחזי כמוציא מרה"י לרה"ר, וכמש"נ.

     אך מלבד דהדברים מחודשים ואינם נראים ע"ד האמת, גם אי"ז מתישב בד' הרשב"א לעיל דכ"ו שמפורש יוצא מדבריו דאסור להוציא מבית המשותף לחצר, וגם אי"ז מתישב בד' הרשב"א לקמן ד"צ. שפירש הטעם דאף אי ס"ל לרבנן דאסור להוציא מחצר לאכסדרא מ"מ היכא דאית לי' שותפות בזה מותר, ופי' הטעם בזה משום דכה"ג אין חלוקין זמ"ז, ואם כנים הדברים שנתבארו הרי א"צ לזה, אלא הטעם הוא דכה"ג דאית לי' שותפות בזה אין לאסור כלל משום חילוק בעלים, אלא משום דמיחזי כמוציא מרה"ר לרה"י, וזה ל"ש בשמוציא מחצר לאכסדרא דלא מיחזי כמוציא מרה"י לרה"ר. [↑](#footnote-ref-298)
298. ויל"ע בזה במשה"ק הרשב"א בעירובין דצ"א. לדעת רב דהיכא דעירבו אסור לטלטל מחצר לחצר גזירה אטו כלי הבית, ורק היכא דלא עירבו שרי לטלטל מחצר לחצר, והק' הרשב"א, דאף בשלא עירבו, מ"מ כי איכא כומתא וסודרא לגזור, עיי"ש, וצ"ב דלהרשב"א לטעמי' דאסור לטלטל כלי הבית בחצר יותר מד' אמות, לכאו' אף היכא דאיכא כומתא וסודרא אין לאסור לטלטל כלי החצר לחצר אחרת אטו כומתא וסודרא, שהרי ניכר שחלוקים הם, שהרי אסור לטלטל את הכומתא והסודרא בחצר זו עצמה, והאמנם ילה"ק דבכה"ג יאסרו לטלטל בחצר יותר מד' אמות, אטו הכומתא וסודרא, אך הרשב"א לא הק' כן.

     ונ' דצ"ל בזה, דהא דבאמת לא גזרו שלא לטלטל בחצר יותר מד' אמות אטו הכומתא וסודרא, הוא משום דבזה ליכא למיחש, דמידע ידעי דכלי מקום זה מותר לטלטל בתוכו וכלי הבית אסור, וכל הגזירה היא שלא לטלטל לחצר אחרת, דבזה לא ידעי שחלוק דין כלי החצר מדין כלי הבית, ולפ"ז י"ל דע"כ הגם דאת הכומתא וסודרא אסור לטלטל יותר מד' אמות, ואת כלי החצר מותר, אכתי איכא למיחש שאם יטלטל כלי החצר לחצר אחרת, יטלטל אף את הכומתא וסודרא, שהגם שחלוקים הם זמ"ז לגבי טלטול יותר מד' אמות, אך לגבי טלטול לחצר אחרת יסברו שאין לחלק ביניהם. [↑](#footnote-ref-299)
299. ושמעתי להוכיח כן עוד מד' התוס' בעירובין ד"ז: ד"ה דאי, ז"ל, אבל מבוי אסור אפילו לא נפרצה חצר כנגדו משום דנפרץ במלואו לחצר ולא עירבו וכו', ודווקא נפרץ במלואו אבל אי לא הוה נפרץ במלואו שרי אע"ג דלא עירבו, כיון דאינה רגילה בו וכו', וה"ה דהוה מצי למינקט במבוי פתוח לחצר דאסור כיון דרגילה בו אע"ג דלא הוי במלואו וכו', עכ"ל.

     והנה אי נימא דמותר לטלטל כלי הבית בחצר יותר מד' אמות, א"כ הרי בדוקא נקט מבוי שנפרץ לחצר, דכה"ג אסור לטלטל במבוי עצמו, אך משא"כ בפתוח לחצר אין אסור אלא להוציא מן החצר למבוי, אך מותר לטלטל במבוי עצמו, ולכאו' מוכח מד' התוס' דאסור ל טלטל כלי הבית בחצר יותר מד' אמות.

     אך יש לדחות בפשיטות, דד' התוס' אתיין לרב לטעמי' בשבת דק"ל: דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', וע"כ לדידי' כל שפתוח המבוי לחצר שלא נשתתפה עם שאר החצירות, אין מטלטלין במבוי עצמו יותר מד' אמות, וז"פ. [↑](#footnote-ref-300)
300. ובריו"נ ומאירי שם ג"כ מבו' דביסוד הדין הי' לנו לאסור לטלטל אף מלא נימא, והא דשרי הוא משום דכה"ג אין רשות א' שולט בו והוי רה"י בלא בעלים שמותר לטלטל בכולו, וע' בית מאיר סי' שמ"ט בזה. [↑](#footnote-ref-301)
301. ועמש"נ בסימן י"ט סק"ב שמד' פסקי רי"ד נ', שפירש עד"ז טעם הדין דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מבית היחיד לחצר ואותו יחיד מותר, עיי"ש.

     וע' עוד בסימן כ' סק"ג מש"נ לדון אם יש להוכיח מד' הראב"ד דמהני ביטול לאסור. [↑](#footnote-ref-302)
302. ונתחדש בזה דבאיסור דיורים שייך לחלק מי עושה ההוצאה, וזה דלא כפשטות הדברים דכל דיני עירובי חצירות תליין רק בהרשות עצמה, ומצינו עד"ז גם בד' התוס' בעירובין דס"ג:, במה שדנו בב' הדרים בבית א' וביטלו לאחד מהם שמא לו מותר להוציא לחצר וחבירו אסור, אך לפמש"נ בסימן ז' סקי"ד התם הוא משום דהיתר הביטול הוי רק למי שביטלו לו, וכלפי אחר ל"ח כלל היתר הביטול, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-303)
303. וע' בית מאיר סי' ש"ע שכתב, דלרש"י גדר ההיתר דתפיסת יד הוא משום דהוא דר עמו ממש, והוי כב' הדרים יחד, ודלא כהרמב"ם שפירש טעם ההיתר משום דחשיב כאורח, עכ"ד, ודבריו צ"ע, דמה מהני הא דחשיב כדר עמו יחד, דאכתי היאך מותר להוציא מביתו לבית זה, הרי הוי כמוציא מביתו לבית המשותף, וע"כ הי' נראה, דמכוון רש"י הוא כד' הרמב"ם, והיינו דכיון דחשיב כדר עמו, ע"כ חזינן להלה כאורח, ואולי דעת הבית מאיר דמותר להוציא מבית יחיד לבית המשותף עמו, וכמש"נ בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-304)
304. והנה לפ"ז הי' מקום לדון דלדעת ר"מ דלא אמרי' דכשם שדיורין חלוקין למטה וכו', וע"כ לא אמרי' בזה גוד אסיק, הרי דהגם דאסור לטלטל כלי הבית מזל"ז, מ"מ לא אמרי' בזה גוד אסיק לחלק ביניהם, כיון דהוו רשות אחת, אך התוס' ס"ל דלגבי כלי הבית שאסורין לטלטל מזל"ז שפיר יש לומר גוד אסיק, וכ"ה גם בד' התוס' בדפ"ט. דפלוגתא דרב ושמואל נפ"מ לדידן לענין כלי הבית.

     אך אולי י"ל כן בדעת הרי"ף והרמב"ם שהשמיטו לפלוגתא דרב ושמואל, ובס' שערי ציון סי' ד' ענף ו' תמה מ"ט השמיטו לזה, הרי נפ"מ גם לדידן דקי"ל כר"ש לענין כלי הבית, והביא שכבר עמד בזה המרה"פ בפירקין, ועיי"ש מש"כ בזה באורך, ולהנ"ל אולי י"ל דס"ל להרי"ף והרמב"ם דלדידן דהוו הגגין רשות א' לא אמרי' כלל גוד אסיק לחלק ביניהם, וע"כ כל פלוגתא דרב ושמואל הויא רק לדעת חכמים דכל גג וגג רשות לעצמו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-305)
305. ובפשוטו גם שמואל דפליג, פליג בתרתי, חדא דמהני מחיצות שאין ניכרות להציל מפרצה למקום האסור, ועוד דמהני לדין היקף לדירה, וצ"ב מ"ש ב' הפלוגתות זל"ז. [↑](#footnote-ref-306)
306. ויש להוסיף בזה, די"ל דכ"ז הוא רק להרשב"א לטעמי', אך לדעת רש"י אין לומר כן, וע"כ רש"י לטעמי' למד מהא דלרב ל"מ מחיצות שאין ניכרות להיקף לדירה, דה"נ ל"מ מחיצות שאין ניכרות לאשוויי רה"י, דהנה בהא דס"ל לרב דמהני מחיצות שע"י גוד אסיק להקיף לדירה, ופליג על שמואל דס"ל דכיון דמחיצות לאו למעלה עבידן ל"ה זה היקף לדירה, כבר עמדו שנחלקו בזה רש"י והרשב"א בטעמא, דבפירש"י ד"צ: ד"ה מאי שנא, ז"ל, דאמר רב אפילו לרבנן מותר לטלטל בכולו, ואפילו יותר מבית סאתים, דכיון דמחיצות לדירה נעשו אף על פי שלא לדירת מעלה עשאום, כי אמרינן בהו גוד אסיק הוי כהיקף לדירה, עכ"ל, והרי דהא דס"ל לרב דמהני להקיף לדירה, הוא משום שנעשו לדירת מטה, והוו מחיצות שנעשו להיקף דירה, וע"כ כיון שמכח גוד אסיק מועילין מחיצות אלו אף ללמעלה, חשיב זה כהיקף לדירה, וכ"ה בפסקי ריא"ז ה"א אות ז', אך בחי' הרשב"א לקמן ד"צ., ז"ל, דאפי' לרב נמי אע"ג דלא עביד לי' לגג ככרמלית וכקרפף שלא הוקף לדירה, היינו משום דס"ל דמחיצות בין למטה בין למעלה עבידן, עכ"ל, והרי דמפרש דהא דס"ל לרב דמהני להקיף לדירה, הוא משום דחשבינן שהמחצות נעשו אף ללמעלה, וע"כ שפיר מועילין מחיצות אלו להקיף למעלה לדירה.

     ולפ"ז נ', דכל מש"נ דהא דס"ל לרב דל"מ מחיצות שאין ניכרות להקיף לדירה, הוא משום דלהיקף לדירה בעי' מחיצות ממש למעלה, וע"כ כל שאינן ניכרות ולא חשבי' דאיכא מחיצות ממש למעלה ל"מ זה להיקף לדירה, כ"ז הוא רק לדעת הרשב"א דהא דס"ל לרב דחשיב היקף לדירה, הוא משום דהמחיצות נעשו אף ללמעלה, וע"כ שפיר י"ל דהיכא דחשיב דליכא מחיצות ממש למעלה ל"מ, אך משא"כ לדעת רש"י דהא דס"ל לרב דחשיב היקף לדירה הוא משום שלמטה נעשו לדירה, ול"ב כלל למה שנעשו למעלה לדירה, הרי אין טעם להצריך שיהיו מחיצות ממש למעלה, וע"כ לדעתו מהא דאמרי' בגמ' דלרב ל"מ מחיצות שאין ניכרות ליותר מבית סאתים, ש"מ דלרב לא אמרי' כלל גוד אסיק במחיצות שאין ניכרות, וע"כ ה"נ ל"מ מחיצות שאין ניכרות לאשוויי רה"י.

     ובאמת כ"ה משמעות ד' הרשב"א, דמש"כ הרשב"א דטעמא דרב הוא משום דמחיצות בין למטה בין למעלה עבידן, עיי"ש שכתב כן לפרש הא דס"ל לרב דהיכא דאיכא יותר מבית סאתים ל"מ מחיצות שאינן ניכרות, ונ' מזה כמש"נ, דכל הא דס"ל לרב דל"מ מחיצות שאין ניכרות לגג היותר מבית סאתים, הוא משום דס"ל דבעי' מחיצות ממש למעלה כדי להקיף לדירה, וע"כ ל"מ לזה מחיצות שאינם ניכרות, אך אי"ז מוכח מד' הרשב"א, דעיקר מש"כ הרשב"א לזה הוא לפרש דמודה רב דהיכא דליכא היקף לדירה דינו כקרפף, וע"כ ס"ל דהיכא דאיכא מחיצות שאינן ניכרות דל"מ להקיף לדירה, דינו כקרפף. [↑](#footnote-ref-307)
307. וכן נ' להדיא בל' הריטב"א בד"צ. בשם השר מקוצי, דהא דהוי הגג רה"י אף בשאין מחיצותיו ניכרות אי"ז כלל משום גוד אסיק, וכל לשונו נ' להדיא דכלל לא אמרי' גוד אסיק במחיצות שאין ניכרות.

     ועיי"ש עוד בכל ד' הריטב"א דמבו' דפשיטא לי' שאין לאסור הגג רק משום נפרץ למקום האסור, ולא משום שאין לו מחיצות, והיינו משום דס"ל דלאשוויי הגג לרה"י ל"ב לדין גוד אסיק כלל, וזה נ' בביאור מה שתמה שם ע"ד התוס' שכתבו דאף דאין כרמלית למעלה מי' שאני זיז הבולט בגובה י' דהוא הוי שפיר כרמלית, והק ע"ז השר מקוצי דאין לזה טעם ,דכיון שאין אויר רשות הרבים או כרמלית למעלה מי' והוא אויר המותר מאיזה טעם נאסור זיז הבולט שם או גג הסמוך שם והרי אינו יוצא למקום האסור, עכ"ל, וצ"ב מאי קשיא לי', הרי הגם שאינו יוצא למקום האסור, מ"מ כיון שאין לו מחיצות הוי הוא מצ"ע כרמלית, ונ' מזה דס"ל דכל הנידון לאסור הוא משום פרוץ למקום האסור וע"ז שפיר הקשה, ונ' הטעם בזה, דהא דהגג שעל הבית הוי רה"י ל"ב בזה לדין גוד אסיק וכנ"ל, וגם הא דהבולט ממנו הוי רה"י הוא משום דין חורי רה"י, וע"כ כל מה שיש לדון לאסרו הוא משום שהוא פרוץ למקום האסור, וזהו שהק' דכיון שאין כרמלית למעלה מי' אי"ז פרוץ למקום האסור.

     אך צ"ע ע"ז מד' הריטב"א בדפ"ט: ד"ה אבל אין, דלהדיא בדבריו דכל מה שגג הוי רה"י הוא משום דינא דגוד אסיק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-308)
308. ויתכן עוד דהא דס"ל דהוי הגג רה"י, הוא כמש"כ הגאו"י בסוגיין לפרש בד' התוס', דלהא דהוי הגג רה"י ל"ב כלל לדין גוד אסיק, אלא כיון שהבית הוי רה"י, אמרי' דרה"י עולה עד לרקיע והוי אף הגג רה"י.

     ועיקר הך מילתא דאיכא דין בפנ"ע דרה"י עולה עד לרקיע, נת' במק"א להוכיח כן מכמה דוכתי, וחדא מינייהו הוא ממש"א לעיל דל"ב: דאף בד' אמות דשביתתו דחשיבי כרה"י דילי', וכן בעיר כולה דחשיבא כרשותו, איכא לדינא דעולין עד לרקיע, הגם שאין שם מחיצות כלל, ואכמ"ל.

     אך אי"ז מתישב בד' הראב"ד, שהרי הראב"ד יליף לה מתל, ובתל ל"ש כלל דינא דרה"י עולה עד לרקיע, וז"ב. [↑](#footnote-ref-309)
309. ואמנם החזו"א ר"ס מ"ד נקט דהא דהיכא דהמחיצה נדרסת מודה שמואל, הוא משום דמודה שמואל דמדינא ל"ש גוד אסיק במחיצות שאין ניכרות, ול"מ רק לחילוק דיורין, וע"כ כל דהויא מחיצה נדרסת ל"מ זה אף לחלק דיורין, אך לפמש"נ מד' הראשונים דלדעת שמואל אמרי' גוד אסיק מדינא אף במחיצות שאינן ניכרות, הרי בע"כ דמה דבמחיצה נדרסת ל"מ, הוא משום דכה"ג מודה שמואל דל"ש גוד אסיק, וכמש"כ הריטב"א דהוי זה כקרקע עולם, וע' גם בתוס' לעיל דכ"ב: ד"ה איזהו שנ' כן מדבריהם דכל דהוי מחיצה נדרסת ל"ש לומר גוד אסיק, ומחודש עוד בדבריהם דאף אם הוי זה מחיצה ניכרת נמי לא אמרי' גוד אסיק היכא דהוי זה מחיצה נדרסת, אך החזו"א סי' מ"ד סקי"ג דחק בדבריהם, עיי"ש, ושו"ר בחת"ס או"ח סי' פ"ט שפי' ד' התוס' שם משום דין אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכתב דמה שהביאו התוס' מסוגיין הוא ס"ד דהש"ס ולא קאי רב יוסף במסקנא הכי, עכ"ד, וזה חידוש דבפשוטו לא נדחו ד' אביי אלו, אך לפ"ד החת"ס שנדחו ד' אביי, ל"ש לפרש דהא דגג מערה ל"ה רה"י הוא משום דהוי מחיצה הנדרסת, וילה"ע עוד מגמ' לקמן דצ"ב. ובתוס' שם שמבו' לכאו' דקי"ל כהך לישנא דל"מ מחיצה הנדרסת, וע' חזו"א בזה, ושו"ר בקר"א לעיל דפ"ג: שנקט דקי"ל הכי דלא אמרי' גוד אסיק במחיצה הנדרסת. [↑](#footnote-ref-310)
310. והנה העירוני בזה, במש"כ התוס' לעיל דפ"ד: ד"ה גג, דאם אין המרפסת מגופפת הויא לה כרמלית והגג נפרץ לה בעשרה, וצ"ע דהרי התם אזלינן לשמואל, ולדעתו הרי מחיצות שאינן ניכרות הויין מחיצות ואמרי' בהו גוד אסיק, וכמש"נ לעיל מד' הראשונים דלשמואל אמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות לכל מילי, וא"כ מ"ט אוסרת המרפסת על הגג, נימא גוד אסיק על מחיצות הבית, ויהא הגג מותר, ואולי יש לדחוק דאה"נ מש"כ התוס' דהגג יהא אסור כונתם לפי ההלכה דקי"ל כרב, אך לשמואל גופי' באמת יהא הגג מותר, שהרי אי"ז שייך לעיקר קו' התוס', דאף אם רק המרפסת אסורה נמי קשיא, דמ"מ היאך יטלטל מן המרפסת לגג.

     ולפמש"נ י"ל דהא דהגג אסור, הוא משום דהוי זה מחיצה הנדרסת, כיון שיש דיורין בחצר שעולין דרך המרפסת על הגג, וי"ל גם דכיון שהמרפסת והגג הוו רשות דחד, לא אמרי' גוד אסיק לחלק ביניהם, אך זה חידוש, דלכאו' כיון שהמרפסת דינה ככרמלית, אין לנו לחשבה כרשות א' עם הגג, ושפיר י"ל בזה גוד אסיק, וצ"ע בזה.

     אמנם אף אי נימא הכי, אכתי צ"ע במש"כ רש"י בדפ"ד: שם, שכתב שאין לפרש דאיירי בשאין הגג גבוה י', דא"כ הוי כרמלית, וזה צ"ע, שהרי התם שמואל קאמר לה, ולשמואל דמחיצות שאינן ניכרות הוי מחיצות, א"כ בדין שיהא הגג רה"י, כיון שבתוכו יש לו חלל י', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-311)
311. ובחי' הגר"ח פי"ד בשבת, נ' שפירש ד' ר"ת, דכיון דאיכא להגג ג' מחיצות, שרק מהרוח הרביעית אינו גבוה י' מרה"ר, ע"כ שפיר הוי רה"י כיון שיש לו ג' מחיצות, ועיי"ש שכתב דזה לא א"ש לדעת הרמב"ם דבג' מחיצות ל"ה רה"י מה"ת והוי כרמלית גמור, ונ' דעתו דאילו לא הי' הגג רה"י, לא הי' לנו להתיר מכח שמסלק בני רה"ר מהכא, דמ"מ כיון שאי"ז רה"י חשיב ככרמלית, ואסור לטלטל מרה"י לשם, וע"כ רק משום דמה"ת הוי זה רה"י גמור, ורק מדרבנן הוא שגזרו עליו לחשבו ככרמלית משום שהוא פרוץ ברוח רביעית, ע"כ בזה מהני מה שתוכו רה"י וגם סילק תשמיש הרבים דמשום זה לא אסרו חכמים, וחשיב שפיר רה"י, וע"כ מותר לטלטל מן החצר לגג, ושו"ר בספר המאורות לעיל דפ"ד: שכתב כן, דהא דמהני סולם הוא משום דאיכא להגג ג' מחיצות והוי רה"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-312)
312. ובאו"ז סו"ס קפ"ט הביא דברי ר"ת, וכתב עוד, ז"ל, ועוד פירש תדע דלאו כרמלית גמורה היא, דהיכן מצינו כרמלית שתחתי' רה"י, ואין זו ראי' דהרי מערה שתוכה רה"י, עכ"ל, וע' חזו"א סי' מ"ד סק"ז מש"כ לבאר ד' האו"ז במה שהביא ממערה, ויש להעיר עוד, דלפמש"נ בד' ר"ת דאיירי הכא דהוי הגג רה"י גמורה מדינא, א"כ מה שהוסיף ר"ת דהיכן מצינו כרמלית שתוכה רה"י, היינו דלא נימא דהגם דהוי רה"י גמורה מ"מ כיון שהוא סמוך לרה"ר ואינו מובדל מרה"ר ה"ז עושאהו לכרמלית, וע"ז כתב ר"ת דלא מצינו כרמלית שתוכה רה"י, ולפ"ז מתישב דל"ד לגג מערה דהוי כרמלית, דהתם הרי ליכא להגג מחיצות כלל, דלא אמרי' גוד אסיק במחיצות שאין ניכרות, או מטעמים אחרים שנתבארו לעיל סק"ג, וע"כ ודאי הוי הגג כרמלית, ומה לי שתוכו הוי רה"י, הרי הגג לית לי' מחיצות כלל, וכל ד' ר"ת הם רק בדאיכא להגג מחיצות, ובזה הוא שאמר דהיכן מצינו כרמלית שתוכה רה"י, וז"ב.

     אך באמת צ"ב, מה הוצרך ר"ת לחלק משום דתוכה רה"י, הרי בלא"ה הכא חלוק שמדינא הוא רה"י גמורה, וכאשר כ"ה ל' ר"ת בספה"י שהוצרך לפרש מ"ט בני רה"ר אוסרין משום שאין ניכר וכו', וע"כ אי"ז כרמלית באמת, וע"כ ל"ד לשאר כרמלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-313)
313. ובל' ר"ת נ' להדיא כדרך זו, וזהו שפירש דהא דאסור הוא משום דאין ניכר פתח החצר ונראה שהגג הוא מרה"ר, ונ' מזה דטעם ההיתר מעיקרא דדינא הוא מכח החצר, וז"ב. [↑](#footnote-ref-314)
314. ויש להוכיח כן מכ"ד דליחשב מחיצה ניכרת סגי במה שניכרת המחיצה, ול"ב שיהא ניכר שיש עלי' תורת מחיצה, וזה חדא מדעת י"א שהביא הריטב"א דגם לדעת רב דלא אמרי' גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות, מ"מ אם המחיצות שלמה עודפות וניכרות למעלה, הגם שאין בהן י' טפחים למעלה, אמרי' בהו גוד אסיק, דכבר חשיבי כמחיצות הניכרות, וכ"ה דעת הריא"ז, והרי דאף שאין ניכר שיש עליהם תורת מחיצות מ"מ חשיבי מחיצה ניכרת למימר בהו גוד אסיק, והעירוני שמוכח כן עוד למש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם, דבעמוד לא אמרי' כלל גוד אסיק, ורק בבית אמרי' גוד אסיק משום שניכרות המחיצות במקומן, ולפ"ז הרי נמצא שאף היכא שיש ריוח בין הבתים אין ניכר שיש על כתלי הבית תורת מחיצה, שהרי כל תורת מחיצה שעליהם הוא מה שהן מחיצות לתוכן, וזה אינו ניכר כלל, ואפ"ה חשיבי כמחיצה הניכרת ואמרי' בזה גוד אסיק, ובאמת מוכח כן מהא דמודה רב היכא דיש ריוח מועט בין הבתים דאמרי' גוד אסיק, וכמש"נ בסימן נ"ד סק"א מד' רש"י, אף דכה"ג הרי אין ניכר כלל שיש על כתלי הבית תורת מחיצה, שהרי הוו כחריץ שאין בו ד"ט דלא חשיב מחיצה, וכל תורת מחיצה שעליהן הוא רק משום דהוו מחיצות לתוכן, אשר זה אינו ניכר כלל, וז"ב.

     ובאמת יל"פ עפי"ז ד' התוס' בד"צ. שנ' דעתם דכל דליכא ריוח ד"ט בין הבתים לא אמרי' גוד אסיק, ובגאו"י תמה ע"ז, ולהנ"ל יל"פ שטעמם דכל דליכא ריוח ד"ט בין הבתים ל"ח מחיצה הניכרת, כיון שאינו ניכר שיש על הכתלים תורת מחיצה, וכנ"ל, אך עמש"נ בסימן נ"ד סק"א וסק"ג לבאר ד' התוס' בע"א. [↑](#footnote-ref-315)
315. והנה בגליונות חזו"א שם פליג ע"ד הגר"ח, וס"ל דכה"ג לא חשיבא מחיצה להתיר את הגג, משום דחריץ פחות מד"ט לא חשיב מחיצה כלל, והביא כן מכ"ד, עכ"ד, ופשוט שהגר"ח ג"כ מודה לדין זה דחריץ פחות מד"ט ל"ח מחיצה כלל, אך הכא הרי איכא על כתלי הבית תורת מחיצות לתוכן, וע"כ כל דאיכא ריוח בין כתלי הבית לרה"ר וניכרות מחיצות הבית, שפיר אמרי' גוד אסיק להתיר את הגג, וכמש"נ, וזה דלא כמו שהביאו שדעת הגר"ח היא דאף חריץ פחות מד"ט הוי מחיצה, ואך שבני רה"ר אוסרין, וז"א.

     ועמש"נ בסימן נ"ד סק"א בביאור הפלוגתא בזה, ושם סק"ב נתבאר דאזלי הגר"ח והחזו"א בזה לטעמייהו. [↑](#footnote-ref-316)
316. וע' בסימן נ"ג סק"ו בהערה שנת' לדון בדעת התוס', דפליגי באמת ע"ד רש"י, וס"ל דכל דליכא ריוח ד"ט בין הבתים ל"ח מחיצה הניכרת, כיון דבכה"ג אינו ניכר שיש על הכתלים תורת מחיצה, דהוו כחריץ שאין בו ד"ט, והגם דהוו מחיצות לתוכן, הרי מחיצה זו אינה ניכרת וע"כ בכה"ג לא אמרי' גוד אסיק.

     ושו"ר באבנ"ז סי' ער"ב סק"א, שדן גם בדעת רש"י דלא חשיב מחיצות ניכרות רק אם יש ביניהם ריוח ד' טפחים, שניכר להעומד על הגג דאיכא עלייהו תורת מחיצות, ובי' בזה ד' רש"י לעיל דפ"ט: ד"ה אבל אין בהם, שכתב דאלמא אף במחיצה שאין ניכרת אית לי' לשמואל גוד אסיק, דאי לאו דמחוברין הן אין דריסה מזע"ז, אשר צ"ע שהרי י"ל שיש ביניהם ריוח פחות מד', ואיכא מחיצות הניכרות, ומ"מ יש דריסה מזע"ז, ובע"כ דכל שאין ביניהם ריוח ד' חשיבי מחיצות שאין ניכרות, עכ"ד, אך עיי"ש בתחילת דבריו שכתב לפרש ד' רש"י, דל"ח מחיצה הנזרסת רק אם אין ריוח כלל ביניהם, אך אם יש ריוח ביניהם, הגם שהוא פחות מד' ונוח לפסוע מזל"ז, מ"מ לא חשיב מחיצה הנדרסת. [↑](#footnote-ref-317)
317. אמנם לדעת הסוברים דלהא דעמוד הוי רה"י ל"ב כלל לדין גוד אסיק, מבו בפשיטות הא דבעי' להא דמיפסע פסעי לי', דאל"ה היו המקומות מובדלין זמ"ז ע"י החריץ, ואף דל"ש בזה דין גוד אסיק כיון שאין עליהם תורת מחיצה במקומם. [↑](#footnote-ref-318)
318. ובאמת לדעת החזו"א גופי' מוכח כן, דהא דאמרי' בחריץ ובעמוד גוד אסיק הוא משום הא דאיכא עלייהו תורת מחיצות כלפי חוץ, דל"ש כלל לומר דנימא בזה גוד אסיק משום הא דאיכא עלייהו תורת מחיצות כלפי תוכם, שהרי כלפי תורת מחיצה זו איכא סילוק מחיצות, וכמש"נ בזה לעיל סק"א, ונת' שם דאף בבית ל"ש למימר גוד אסיק רק משום דאיכא על כתליו תורת מחיצות כלפי חוץ, והבאנו שכ"ה מפורש בד' החזו"א. [↑](#footnote-ref-319)
319. וראיתי בנפש חי' שכתב בזה, דבנתן עליו נסר לעולם לא נתבטלה המחיצה, ואך דמ"מ מערבין אחד משום דמיפסע פסעי לי' והוי כפתח, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלעולם אי"ז פרצה ואף בשנתן הנסר ביותר מי, אך זה שלא כד' הרמב"ם שכתב להדיא דאם נתן עליו נסר לרחבו מערבין א' ואין מערבין שנים, והרי דחשבי' לה כפירצה. [↑](#footnote-ref-320)
320. וצ"ע רב בזה בד' התוס' לעיל ד"ז: ד"ה בעירבו, שכתבו בתו"ד דמדנקט חצר ולא נקט קרפף דלי"ב דיורים, משמע דמשום דיורים שבחצר בא נמי לאסור, וכ"ה ברא"ש שם, וצ"ע רב שהרי אף בקרפף יש לאסור משום חילוק הרשויות, ולדעת תוס' והרא"ש גופייהו הרי אסור לטלטל מחצר לקרפף אפי' דחד גברא, וחיפשתי ולא מצאתי למי שעמד ע"ד התוס' והרא"ש בזה. [↑](#footnote-ref-321)
321. ועי' חזו"א סי' צ"ד סק"א שהוכיח מזה, דדעת הרמב"ם כרש"י שדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, שהרי בקרפף ליכא דיורים ומ"מ אסור לטלטל לתוכו משום חילוק הבעלים, וכ"ה בחזו"א סי' פ"ט סק"א.

     אמנם אי"ז מתישב בד' הריטב"א, שבסוגיין דעתו נוטה להתיר לטלטל מבית לקרפף דחד גברא, ואילו לקמן דפ"ה. לא הכריע בפלוגתת רש"י ותוס' בדין דירה בלא בעלים, עיי"ש, וכן תיקשי לדעת הרי"ד, דדעתו דמותר להוציא מבית לקרפף דחד גברא, ובדין דירה בלא בעלים דעתו לקמן ס"פ הדר שלא כדעת רש"י.

     אך הישוב לזה מת' בתורי"ד לקמן דע"ד., ז"ל, אי קשיא מהכא מוכח דאין מטלטלין מבית לקרפף בלא עירוב, והרי הוכחתי במהדורא תליתאה דכל מידי דלית ביה דיורין לא אסר אאחריני ולא אסירי נמי לטלטולי מבית לגוי', תשובה ה"מ כגון חרבתו וקרפיפו של שמעון הסמוכין לחצר ראובן ואין שמעון סמוך להן שישתמש בהן, בהא ודאי מותר ראובן להשתמש בהן וא"צ עירוב, אבל אם סמוך שמעון לחורבתו או לקרפיפו ומשתמש בהן והן סמוכין נמי לחצר ראובן, התם אמר ר' שמעון דמחצר ראובן לקרפיפו של שמעון או לחורבתו מותר לטלטל בלא עירוב שכולן הן רשות אחת, אבל מבית ראובן לקרפף שמעון לא ואע"פ שאינו בית דירה, שכיון ששמעון שלא עירב עמו סמוך לו ומשתמש בו אסור לטלטל מביתו לאותו קרפף, עכ"ל, וי"ל כן גם לדעת הרמב"ם ודעימי' שאין אסור לטלטל מבית לקרפף, אלא בשהקרפף סמוך לבית, ואך שלא הוקף לדירה דהוקף ולבסוף פתח.

     ובדעת החזו"א שהוכיח מזה, נ' דאזיל לטעמי' בסי' פ"ח סקי"ב שדעתו נוטה דמקום שהוקף ולבסוף פתח חשיב דלי"ב דיורים ואינו אוסר משום עירוב חצירות, והיינו דכל מקום שאינו "מוקף לדירה", חשיב דלי"ב דיורים, ולפ"ז הרי דמהא דאסור לטלטל מבית לקרפף של אחר, ש"מ דאף דירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, דהקרפף לעולם חשיב כדירה בלא בעלים. [↑](#footnote-ref-322)
322. והנה בתורי"ד שבת דקל"א. כתב, דטעמא דר"ש דס"ל דחצירות וקרפיפות רשות אחת הם, הוא משום דאע"פ שהחצרות מוקפות מחיצות, לא חשיבי הנהו מחיצות לר"ש כלל, דלא חשיבי לי' מחיצות אלא מחיצות הבתים המצריכות לערב בין בית ובית, אבל מחיצות דחצרות כאלו אינן, והוו להו כחמש חבורות ששבתו בטרקלין ואין מחיצות ביניהן שאינן צריכות לערב, עכ"ד.

     ונ' דדבריו אתיין לטעמי', דס"ל דהאיסור לטלטל מחצר לקרפף לדעת רבנן הוא רק בדהוו של ב' בנ"א, ואשר ע"כ שפיר י"ל דר"ש ס"ל דהמחיצות כאילו אינם והוו כה' ששבתו בטרקלין, וע"כ אין לאסור משום חילוק הדיורים, אך לדעת ש"ר דלרבנן אסור לטלטל אף מחצר לקרפף לחד גברא, הרי דאף אם מחיצות החצר כאילו אינם וליכא חילוק דיורים, נמי יש לאסור לטלטל מזל"ז, וז"ב. [↑](#footnote-ref-323)
323. והראשונים שם הקשו מכח זה על פירש"י בר"פ עושין פסין, דפירש דטעמא דשרו רבנן בפסין יותר מבית סאתים הוא משום דחשיב היקף לדירה, והק' הראשונים דהא אפי' בחבלים בשיירא ל"ח היקף דירה, וכ"ש בפסי ביראות, וכן הק' תוס' ותוס' הרא"ש בר"פ עושין פסין.

     ולמש"נ נמצא, דלרש"י לטעמי' ל"ק כלל קו' זו, דלעולם אף בהיקף חבלים בשיירא חשיב היקף לדירה, וע"כ ה"נ פסי ביראות חשיבי שפיר היקף לדירה, והאמנם בחבלים בשיירא לא התירו יותר מבית סאתים משום דהוי היקף גרוע דאי"ז מחיצה גמורה, אך בפסי ביראות הקילו משום עולי רגלים לחשוב הפסין כמחיצה גמורה, וע"כ שפיר שרי יותר מבית סאתים, (האמנם דלפ"ז ניחא גם קו' הראשונים לפי דרכם, וכמש"כ התוס', והיינו משום דכל הא דבשיירא לא חשיב היקף לדירה הוא רק משום דהוי מחיצות גרועות, וע"כ י"ל דבפסי ביראות הקילו לחשוב הפסין כמחיצה גמורה, וממילא הוי שפיר מוקף לדירה, וכמש"נ בזה בהערה הבאה). [↑](#footnote-ref-324)
324. ונ' דגם בתי' בתרא דהתוס' שם שכתבו א"נ גבי עולי רגלים הקילו והחשיבו פסין כמו מחיצה גמורה וכו', נמי מודו לזה דהא דלא התירו בשיירא יותר מבית סאתים הוא משום דלא חשיב זה מוקף לדירה, ולא משום גריעות המחיצות, ואך דהרי אף בשיירא כל שעושה מחיצת שתי וערב שרי אף יותר מבית סאתים, והיינו כמש"נ להלן דכיון דאיכא דירה גרועה בעי' מחיצות גמורות כדי לאשוויי המקום לדירה, ומחיצות גרועות ל"מ לאשוויי מקום זה לדירה, וע"כ בשיירא דאי"ז דירה גמורה ל"מ מחיצות חבלים לאשוויי מקום זה למקום דירה, ואשר זהו מש"כ התוס' דגבי עולי רגלים הקילו והחשיבו פסין כמו מחיצות גמורות, וע"כ שפיר מהני הפסין לאשוויי המקום למוקף לדירה, ולכאו' כ"ה מבו' בגמ' לעיל די"ט: דר"י דס"ל דלא התירו בפסין יותר מבית סאתים, הוא רק משום דאינם מחיצות גמורות, והרי דאם הוו מחיצות גמורות הוי חשיב כהיקף לדירה, אך בחי' הרשב"א והריטב"א לעיל דכ"ב. פירשו בזה בע"א, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-325)
325. והנה בחי' הר"ן לעיל דט"ז: כתב דרק במחיצות שאינם של שתי וערב התירו בשיירא יותר מבית סאתים, אך בקרפף שלא הוקף לדירה לא התירו בזה, ופירש הטעם, ז"ל, דהכא במוקף לדירה עסקינן, אלא שמחמת רעות המחיצות החמירו בהם וכו', עכ"ל, והרי שדעתו כדעת רש"י דהתם חשיב שפיר היקף לדירה, והא דלא שרי יותר מבית סאתים הוא משום גריעות המחיצות, אך מ' מד' הר"ן, דהא דבקרפף שלא הוקף לדירה לא שרינן יותר מבית סאתים, אי"ז כפירש"י דהוא משום גריעות המחיצות דהוי זה היקף שלא כתקנו, אלא התם הטעם בזה הוא משום גריעותא דהרשות שאינה מקום דירה, ואך איכא דין נוסף במחיצות גרועות דלא שרי בהו יותר מבית סאתים, ודין זה הוי רק ביחיד, אך לשיירא התירו יותר מבית סאתים אף במחיצות גרועות. [↑](#footnote-ref-326)
326. ומוכח כן, מדינא דמחיצות דחבלים, שפירשו הראשונים דהגריעותא בזה הוא משום דהוי היקף גרוע ולשעה, ול"ח היקף דירה, וצ"ב דא"כ מ"ט אם עשה מחיצות גמורות שרי אף יותר מבית סאתים, ונ' דהיינו דכיון שסיום המקום לדירה נעשה ע"י המחיצות, ע"כ כל דהוו המחיצות גרועות ל"מ לסיים המקום לדירה, כיון שבאמת אינו מקום דירה גמור, ומה"ט הקשו התוס' לעיל די"ח. דכיון דבחבלים לא התירו חכמים אם יש בית סאתים פנוי כ"ש בפסים דגריעי טפי, והיינו כנ"ל דכל דגריעי המחיצות טפי, אין בכחם ליחד המקום לדירה, וע' לעיל בהערה שנת' בזה גם תי' בתרא דהתוס' שם. [↑](#footnote-ref-327)
327. ובתוס' לקמן דכ"ה: פירשו בדינא דבוסתנא, דאיירי שהוקף ולבסוף פתח והרחיקו ד' ועשו אשיתא וכו' ונפל אשיתא, סבר רב ביבי דכיון דפעם אחת היתה מוקפת לדירה, אע"ג שנפלה שרי, הואיל ופתוחה נמי לאפדנא, ואע"ג דפתח דאפנדא הוי לאחר שהוקף דלא יצא מהיתרו וכו', ורש"י לא פירש כן, עכ"ל, ונ' דכל פי' זה ניחא לטעמייהו דהא דבעי' פתח ולבסוף הוקף הוא משום דליחד המקום למקום דירה בעי' מחיצות לדירה, וע"כ שפיר י"ל דכל שהוקף המקום לדירה ונתיחד למקום דירה, תו אף שנפל כותל זה אכתי חשיב מקום דירה, שהרי עדין משמש לדירה דפתוח לאפדנא, אך לרש"י לטעמי' דהא דבעי' פתח ולבסוף הוקף הוא משום דבעי' שיהא ההיקף לדירה שזהו היקף מעליא, והא דמהני מה שעושה מחיצה אחת לדירה, הוא משום דכל דגמר ההיקף הוי לדירה, הוי זה היקף מעליא, הרי ודאי דכל שנפל הכותל שעשה לדירה אסור, שהרי שאר ההיקף הוי היקף גרוע שלא נעשה לדירה. [↑](#footnote-ref-328)