לט - מצות דינין בבני נח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - לט, נמסר בליל ש"ק שמות תשס"ח[[1]](#footnote-2)

מצות 'דינין' וחובת משפטים בבני נח; בגדר חיוב שמירה מלהזיק

א) אמר רבי חנינא, גוי שהכה את ישראל חייב מיתה שנאמר ויפן כה וכה וירא כי אין איש ויך את המצרי וגו' (סנהדרין נח:). וכתב בחדושי הר"ן: משמע דמדין גזל מייתינן לה, דמה לי חבל בגופו מה לי חבל בממונו. ולפי זה לא שנא אם הכה גוי או ישראל, והרי מהיכא ילפינן לה - מהמצרי שהכה איש עברי, ושניהם היו בני נח. אך לא משמע כן אלא 'הכה את ישראל' דוקא, שאעפ"י שעדיין לא קבלו התורה, כבר היו להם מצוות יתירות על בני נח. ועוד, שאם גם המכה גוי אחר חייב, למה מנו בכלל שבע מצוות 'שפיכות דמים' הלא כל מכה חייב - אלא ודאי דוקא מכה ישראל חייב מיתה ממש כמו שהרגו משה רבינו ע"ה. עד כאן מדבריו. [במה שכתב שהיה להם דין ישראל קודם מתן תורה, כבר האריך בדבר הפרשת-דרכים, והביא כן מהרמב"ן ועוד ראשונים. ואכ"מ].

הרי מבואר למסקנת הר"ן שגוי שהכה את חברו אינו חייב כמו הגוזלו, שכן משמע מדברי ר' חנינא. ויש להקשות על מה שכתב הרמב"ן בפירוש התורה (וישלח) שמצות הדינים הנמנית משבע מצוות בני נח ושחייבים עליה מיתה, אינה העמדת דיינים גרידא [כדברי הרמב"ם (בהלכות מלכים ט,יד) שלכך נתחייבו כל בני שכם הריגה מפני שלא העמידו דיינים לשפוט את שכם], שזו מצות עשה היא ואין בן נח נהרג עליה מפני שאינה 'אזהרה', אלא מצות הדינין היא שמצווים 'בדיני גנבה ואונאה ועושק ושכר שכיר ודיני השומרים ואונס ומפתה ואבות נזיקין וחובל בחברו ודיני מלוה ולוה ומקח ומככר וכיו"ב, כענין הדינים שנצטוו ישראל. ונהרג עליהן אם גנב ועשק או אנס ופתה בו של חבירו או שהדליק גדישו וחבל בו וכיוצא בהן'. הרי מפורש בדבריו שבן נח חייב על חבלת חברו, וא"כ קשה מדוע אמר ר' חנינא בן נח שהכה את ישראל חייב מיתה, ולמה הוצרכו לילפותא מיוחדת מהכאת המצרי, הלא בכלל הדינים הוא ואף בחבלת גוי אחר חייב (כן הקשה המנחת-חינוך מט). גם קמה קושית הר"ן מדוע מנו 'שפיכות דמים' כאחת משבע מצוות והלא כל הכאה אסורה. ועוד הקשה בקונטרס קבא דקשייתא (יח) על דברי הרמב"ן, מדוע צריך דין מיוחד לבן נח שחייב על הריגת עוברין, תיפוק ליה מצד חבלת האם.

עוד קשה (קושית ספר חמדת ישראל לג"ר מאיר דן פלוצקי בעל כלי-חמדה, בקונטרס ז' מצוות בני נח) מדברי הרמב"ן עצמו בסדר נח שפירש 'דמכם לנפשתיכם' - הדם שהוא לנפש בכם אדרוש, ורמז כי רק על שופך הנפש מחייב מיתה, לא על דם האברים שאין הנשמה תלויה בהם. כיצד יתקיימו דבריו אלו עם דבריו הנ"ל שגוי שחבל את חברו או הצית את גדישו חייב מיתה משום מצות 'דינין' שנהרגים עליה.

היה אפשר לתרץ הקושיות על דרך הפשט, כפי שכתב בנו של בעל הכלי-חמדה (במפתחות שבסוף חמדת ישראל) לתרץ הקושיא הנ"ל מהריגת עוברין, שצריך קרא לחייב באופן שנעשה הדבר בהסכמת האם, שאז אין לבוא מטעם חבלה באם מאחר והיא מוחלת, רק מטעם שפיכות דמים. כמו כן נאמר שלכך צריך מצוה מיוחדת לאסור שפיכות דמים בב"נ, שאם מטעם חבלה גרידא כשאר דינין ומשפטים, היתה מועילה מחילה, ובא הכתוב לאסור שפיכות דמים בכל אופן. וכן קושית הג"ר מאיר דן הנ"ל מתורצת בזה [ויש להעיר שלא הזכיר הבן לתרץ בזה קושית אביו], שהרמב"ן שמיעט דם האברים מחיוב מיתה, מיירי בכגון שחברו מוחל[[2]](#footnote-3), אבל בלאו הכי חייב משום מצות 'דינין'.

אלא שעדיין אין מיושב לפי זה מדוע הוצרכנו ללימוד מיוחד מהכאת המצרי לחייב מיתה, הלא שם אין מדובר בהסכמת המוכה, ואם כן כבר ידענו שחייב מיתה משום מצות דינין שנאמרה לבני נח. [ויש מקום לדון ולומר שהיה עבדו, ועל כן אין שם חיוב מצד הכאה או מצד מצות 'גזל', אם לא שהיה המוכה ישראל].

ב) דעת רמב"ם (מלכים י,ו) שעכו"ם שהכה את ישראל חייב מיתה אבל אינו נהרג [דלא כסברת חדושי הר"ן שם]. ומפרש מימרא דר' חנינא 'חייב מיתה' - בידי שמים, וכפי שפירש דבריו בתשובה (קמט) שכן משמע לשון 'חייב מיתה' שאינו נהרג בידי אדם, וכן כתב (בהל' מלכים י,ט) לענין גוי ששבת או שלמד תורה שאמרו 'חייב מיתה' - מיתה לשמים, אבל אינו נהרג מפני שאינן בכלל שבע מצוות. ויש לבאר ששלשת האיסורים הללו אין ענינם השחתת עולם כמו שבע המצוות שנהרגים עליהם משום תיקון ישובו של עולם (וכפי שיבואר להלן) אלא ענינן משום שמתדמה לישראל ומשוה עצמו אליהם, שנקל בעיניו להכותו, או שומר את השבת שניתנה לישראל ולא לזרים, או עוסק בתורה שהיא מורשה לקהלת יעקב לבדם.

וכתב הכסף-משנה, דלהרמב"ם קרא ד'ויפן כה וכה ויך' - אסמכתא בעלמא היא. ופירוש דבריו שבעצם הרגו משה מפני טעמים אחרים, מפני שבא על שלומית בת דברי ועוד, כמובא במדרש, רק הביאו מקרא זה כאסמכתא לכך שהמכה את ישראל חייב מיתה לשמים, ולעולם מצד חטא זה לבדו לא היה הורגו בידיו. או נפרש כדברי מהרי"ל דסקין והגרי"ז שלכך אמרו במדרש שהרגו בשם המפורש [מדכתיב 'הלהרגני אתה אומר'] משום שלא היה מחויב מיתה בידי אדם [ובזה ביארו דברי המדרש 'וירא כי אין איש' שראה שאין איש עתיד לצאת מזרעו שיתגייר. והלא המחויב מיתה בידי אדם מומת מיד בלא התחשבות בעתיד - אלא לפי שלא היה מחויב מיתה בידי אדם. וכבר קדם בזה המהרש"א בח"א סנהדרין נח). או י"ל כמו שחידש האור-שמח שם, שהואיל ונתחייב מיתה בידי שמים, מותר לכל אדם להרגו כדי להציל את ישראל מהכאה.

והנה לפי דעת הרמב"ם קשה טובא הקושיא דלעיל: מדוע גוי המכה ישראל או את הגוי, אינו נהרג בידי אדם, והלא הרמב"ם מדבר כשאין המוכה מוחל, וכן מפורש בהלכות חובל ומזיק (פ"ה ה"ג) שעכו"ם שהכה את ישראל חייב מיתה שנאמר ויפן כה וכה ויך את המצרי - והלא ודאי מיירי קרא במכה שלא ברצונו, ועם כל זאת כתב שאינו נהרג בידי אדם אלא שמחויב מיתה לשמים.

ואם כי לדעת הרמב"ם - דלא כהרמב"ן - שמירת דיני המשפטים אינה בכלל מצות הדינין שנצטוו בני נח, אלא מצות דינין היא הציווי להעמיד להם דיינים, לא ציות הדין הפרטי, אך כבר ביאר החתם-סופר בתשובה (ח"ו יד) שאין נפקותא בין הרמב"ם והרמב"ן לדינא, כי אף להרמב"ם חייבים לחוקק להם חוקים להעמיד הדין על תלו, ובן נח שעובר על דיניהם חייב משום מצות 'גזל', שאם לא תאמר כן נמצא שהעמדת הדיינים אין בה כל תועלת - אלא ודאי חייבים הם לציית לדייניהם ולחוקותיהם המשפטיים. [ומאידך - כתב - אף לדעת הרמב"ן שנחלק עם הרמב"ם, אין כוונתו שמצווים בכל פרטי דיני המשפטים האמורים בתורתנו (וכבר נסתפק בעיקר הדבר בשו"ת הרמ"א (י) וצדד לתלות בזה מחלוקת האמוראים), ולא כתב הרמב"ן שמצווים בדיני השומרים וכו' אלא 'כענין הדינים שנצטוו ישראל' אך לא בדיניהם ממש[[3]](#footnote-4)]. וכן כתב החזו"א (ב"ק י). והרי מפורש בכ"מ שיש להם מערכת משפט והם נידונים ב'דיניהם' - אם כן נמצא שבן נח חייב מדין תורה בשמירת משפטים בין לדעת הרמב"ם בין לדעת הרמב"ן.

ואם כן, כיון שאיסור חבלה נכלל במצות 'גזל' לדברי החת"ס, והרי בן נח נהרג על כל אחת משבע מצוותיו כמבואר בגמרא וברמב"ם, אם כן מה פשר דברי הרמב"ם שבן נח שהכה את ישראל אינו נהרג.

ולכאורה התירוץ מבואר בדברי הרמב"ם עצמו, במה שכתב 'ועכו"ם שהכה ישראל, אפילו חבל בו כל שהוא...' ומה רצה בתוספת תבות אלו - אלא לומר שמדובר בהכאה או בחבלה שאין בה שום הפסד ממוני [אף לא פחות משוה פרוטה שב"נ נהרג עליו][[4]](#footnote-5). הא בחבלה שיש בה הפסד, חייב כדין גזל וכדברי החת"ס. וכן רצה לדייק בחמדת ישראל.

אלא שלבסוף כתב שם שמסתימת דברי הרמב"ם אין במשמע שבן נח נהרג על שאר דינים אלא על הגזל. ואמנם רוח ה' דבר בו, כי האמת תורה דרכה שתבות 'כל שהוא' אינן מלשון הרמב"ם, כפי הנראה מכתבי היד הקדומים (כמובא במהדורת ר"ש פרנקל), וכן הגירסה המובאת במאירי ובמגדל עוז - ללא תבות אלו.

ועל כן נראה שלדעת הרמב"ם אין בן נח נהרג על המשפטים מפני שאינם בשבע המצוות, ולכך פטור הוא על כל חבלה, גם אם יש בה נזק ממון - שאין החבלות ושאר המשפטים כלולים ב'גזל'. ורק בהכאת ישראל חייב הגוי מיתה לשמים מטעם אחר וכנ"ל.

ולדברי הרמב"ן שבן נח נהרג על חבלת חברו, ניתן ליישב כדברי בעל כלי-חמדה שר' חנינא מיירי בהכאה שאין בה הפסד ממון ולכך הוצרך למקור מיוחד בהכאת ישראל, כי מצד מצות 'דינים' פטור הואיל ואין שם נזק ממון הלכך אין הכאה זו נכללת במצות הדינין.

כן אמנם ניתן ליישב, אבל לכשנדקדק בדבר נראה שאין צריך לכך כי קושיא מעיקרא ליכא, דהנה דעת הרמב"ם צריכה באור; הלא ודאי לא יעלה על הדעת שבן נח מותר לקטוע אבר של חברו, וא"כ ודאי נכלל הדבר באחת ממצוותיו, 'גזל' או 'דינין', ואם כן מדוע אינו נהרג על חבלה כזו כשם שנהרג על כל שאר מצוותיו.

עוד יש להקשות, לדברי הרמב"ן שבכלל מצות הדינים כל דיני המשפטים שנאמרו בישראל - מדוע יצאה מצות 'גזל' להימנות לעצמה, והלא גם היא בכלל שאר כל המשפטים שבן נח חייב עליהם. [בשלמא שפיכות דמים אצטריך לגוונא דמחל וכנ"ל, אבל בגזל הלא מדובר רק כשאינו מוחל ואם כן תיפוק ליה שנהרג עליו מצד מצות דינים].

ג) עוד יש לשאול, מדוע לא כתב הרמב"ם בפרטו את שבע המצוות, ולא בשאר מקומות, שבן נח מצווה להישמע למצות הדיינים, ואף כשהביא המצוה להושיב דיינים (בפ"ט הי"ד) כתב 'לדון בשש מצות אלו' ולא הזכיר את חובת המשפט והציות לו, ועונש העובר עליו. הלא דבר הוא.

ולבאר זאת יש להקדים את יסוד הגר"ש (שערי ישר שער ה פ"א ואילך) בישוב קושית מהר"י באסן, מדוע כל ספק ממון אינו נידון כספק איסור גזל. ופירש שמלבד מערכת המצוות שבתורה ישנה מערכת המשפטים, הקובעת את דין הממון - כמציאות ולא כמצוה - למי הוא שייך, מי הוא החייב וכו'. ודין המשפט מצד עצמו מחייב את האדם לנהוג כפי תורת המשפטים, ואולם בנוסף לכך ישנו איסור 'גזל' השייך למערכת המצוות והעבירות, וענין המצוה הזו לנהוג כפי חיובי תורת המשפטים, שאותו ממון שנקבע מצד דין המשפט של מי הוא, אסור לגזלו. הוי אומר: איסור גזל ענינו מצוה שלא לעבור על חוקי המשפט אשר גם הם מחייבים מצד עצמם. ולכך בכל ספק ממון עלינו לדון תחילה את דין הממון מצד חוקי המשפט ורק לאחר שנקבע דינו לפי כללי המשפט, חל עליו איסור גזל - זהו הטעם שספק ממון לקולא למחזיק ולא לחומרא כספק-איסור.

והוכיח זאת מדברי ר"א ממיץ בעל היראים (הובא במג"א תרלז סק"ג) שאפילו למאן דאמר גזל עכו"ם מותר, הממון הנגזל ממנו אינו שייך לגזלן ואינו יוצא בו ידי חובת 'ולקחתם לכם'. והיינו טעמא, כי אעפ"י שבממון זה אין איסור גזל, מ"מ תורת המשפט כדקיימא קיימא, והרי הממון שייך לבעליו[[5]](#footnote-6). וכן בדין הפקעת הלואתו שמותרת [גם למאי דקיי"ל גזל עכו"ם אסור מהתורה[[6]](#footnote-7)], אמר הגרשש"ק[[7]](#footnote-8) שודאי החוב קיים כי כן הוא חק המשפט, אלא שמותר להימנע מלשלמו, ונפקא מינה שאם הנכרי יתגייר או ימכור חובו לאחר - צריך לשלם לו. וכן י"א לענין אבידתו, הגם שמותרת - נשארת שלו[[8]](#footnote-9).

[הבחנה נוספת בין דין המשפט לדין המצוה, באה לידי ביטוי בחילוק שבין הוראת איסור והתר שענינה רק כגילוי ההלכה למי שאינו יודע, ואם יתברר לשואל שלא כפי הוראת המורה - עושה כפי המבורר לו, ובין דין הדיין שאינו כמוסר ידע בלבד אלא הוא זה הקובע את הדין ומחילו, ולכן אפילו טעה בשיקול הדעת דינו דין, כי בתורת המשפט נקבע הדין כפי משפט השופט, מפני שענין המשפט הוא לדון בין תובע לנתבע ולא בין אדם למקום, ומשום כך תפקיד השופט בין שניהם הוא ענין השתררותי במהותו, שעל כן יש לו כח לקבוע את הדין, לא לגלותו בלבד[[9]](#footnote-10)].

לפי זה מתורצת השאלה מדוע השמיט הרמב"ם דין המשפטים בשבע מצוות בני נח - כי אמנם ודאי תורת המשפטים מחייבת גם אותם, אבל אין היא כלולה בשבע 'מצוות' בני נח, כי חיובי המשפט אינם שייכים למערכת מצוות ועבירות.

עוד זאת ייסד בשערי ישר (ה,ב), שבתוך מערכת המצוות גופא יש להבחין בין מצוות שחיובן לשמים למצוות שיסודן חיוב לחברו; הנה דעת הרבה מהראשונים (בר"פ איזהו נשך) שהחזרת רבית קצוצה איננה חוב ממון רגיל, ואין בית דין יורדים לנכסיו רק כופים אותו להחזיר משום מצות 'וחי אחיך עמך', כדין כפיה על המצוות האמור בסוכה ובתפלין. ואעפי"כ מצינו לאותם ראשונים (הרשב"א, הריטב"א) שאם הלווה תבע את המלוה על הרבית והלה הודה במקצת - חייב לישבע שבועת התורה, אעפ"י שאין זה ממון של חברו שתובעו הלה 'ממוני גבך'[[10]](#footnote-11). ובאר הגר"ש שאמנם אין כאן חיוב משפטי אלא מצוה, אבל אין זו בגדר מצוה לשמים גרידא אלא מצוה ממונית לחברו, ועל כן חברו 'בעל דין' לתבוע את החזרת הרבית, ויש לו טענת שבועה וכד' עליו. ויש אומרים דמהאי טעמא מועילה תפיסת הלווה לזכות ברבית (ע' בזה בשיעורי הגר"ש רוזובסקי גטין יד. ושם צדד גדר זה במצוות נוספות; הענקה לעבד עברי, ומצוה לקיים דברי המת[[11]](#footnote-12)). ואין זה דומה למי שנשבע שיתן ממון לחברו ואח"כ מסרב לקיים שבועתו, שאין חברו בעל דין לתובעו כי חיובו הוא לשמים ולא לחברו, ובזה אין קיים דין שבועת הדיינין כלל, משא"כ מצות 'וחי אחיך עמך' בהחזרת רבית הריהי מצוה ממונית כלפי חברו.

נמצינו למדים אם כן שבמערכת המצוות גופא, ישנן מצוות שגדרן בין אדם למקום בלבד [ואעפ"י שהן שייכות לחברו, כגון 'ואהבת לרעך כמוך' או איסור אונאת דברים וכד'[[12]](#footnote-13)], ואין חברו בעל דין לתבוע עליהם, וישנן מצוות לחברו, אעפ"י שאין לחברו זכות ממון כלפיו מצד תורת המשפט.

ד) והנה כבר התחקו המפרשים על מקור האיסור להזיק את חברו [כמבואר בכמה מקומות בש"ס, ע' קדושין מב: גטין נג ועוד]. וציינו לדברי הרמ"ה (בב"ב פ"ב סימן קז) שמקורו מ'ואהבת לרעך כמוך' או גם משום 'ולפני עור לא תתן מכשל'. ובמיוחס לרמ"ה בגטין (נג:) הוסיף שאפילו בהזק שאינו ניכר שפטור מלשלם, אסור מהתורה משום 'ואהבת' ומשום 'לא תשנא את אחיך' וכתיב 'וחי אחיך עמך', ואפילו אונאת דברים אסורה, כל שכן הזק ממון. והנה כל אלו הן מצוות לשמים ולא מצוות ממוניות לחברו כגון החזרת רבית וכד' כנ"ל.

אך בדברי רש"י בפרק לא יחפור (ב"ב כב:) מבואר שהבא להעמיד סולם סמוך לשובך חברו, הלה תובעו לעכב את העמדת הסולם שמא ייגרם ע"י כך נזק שתעלה הנמיה ותטרוף. ומבואר שהאיסור להזיק אינו מצוה שבין אדם למקום גרידא, אלא חברו בעל דבר לתבוע הרחקתו. ואפשר לפרש על פי מה שכתבו הראשונים שיש באיסור להזיק משום איסור לא תגזל (כמובא בפירוש רבנו יונה לאבות. וכן מבואר בתורא"ש גטין נג ובחדושי הר"ן בסנהדרין נח הנ"ל)[[13]](#footnote-14).

ואולם הגר"ח פירש (הובא בברכת שמואל ריש ב"ק) דמפרשת נזיקין גופא שמענו איסור להזיק, מדכתיב 'ולא ישמרנו' 'ולא יכסנו' - זהו המקור שצריך לשמור שלא יזיק. ונראה מוכח כדבריו ברמב"ן בפרשת וישלח המובאים לעיל, מכך שבן נח נהרג על הדינים האמורים בואלה המשפטים - הרי שחיוב הממון האמור בפרשת משפטים מחייב את האיסור להזיק. וכן יש סיוע לכך בדברי רבנו חננאל (ב"ק טו): 'ולא הזהירה התורה לשמור אלא המועד שנאמר בו ולא ישמרנו בעליו'. וכן נמצא בדברי ר"י בן מגאש (בלקוטים ריש ב"ק. *לע' בפנים*) שהביא קרא ד'ולא ישמרנו' 'ולא יכסנו'. וכבר ציינו (אהלי ישועה סי' מט) לדברי הגמרא בזבחים (סו.) שהקשו על דברי האומר 'לא יבדיל' האמור בחטאת העוף היינו שאין צריך להבדיל אבל רשאי, אלא מעתה גבי בור דכתיב 'ולא יכסנו' הכי נמי שאין צריך לכסות. ודחו: 'הכי השתא, התם כיון דכתיב בעל הבור ישלם עלויה הוא דרמי לכסויי, אבל הכא' וכו'. הרי שמעצם חובת התשלומין האמורה בפרשה שמענו איסור ב'ולא יכסנו', וכדברי הגר"ח.

ויש לעמוד על דברי הגר"ח שלמד איסורא מחיוב הממון, הלא מצינו גרמא בניזקין שאסור ופטור, וכן הזק שאינו ניכר וכד', ומאידך מצינו חיוב תשלומין בלא איסור, כגון ההיא דאמרינן בב"ק (ו) פותקין ביבותיהן שאפילו בימות הגשמים שעושים כן ברשות, אם הזיקו חייבים לשלם, ולמדו משור ההולך ברשות הרבים ברשות ואעפי"כ אם הזיק חייב, ע"ש (כן הקשה בקה"י ב"ק א והוכיח מזה שאין האיסור שייך לדין התשלומין אלא מקורו ממק"א). וכן מורים פשטות הדברים בכמה וכמה מקומות שיש אופנים שאין איסור על האדם ואעפי"כ חייב לשלם; בחדושי הר"ן (סנהדרין פה) כתב שאעפ"י שאין איסור להזיק את הרשע, אם הזיק חייב לשלם. ובספר יראים חולק. ופירש הגרא"ו (קובץ שעורים ב"ק אות קו) שנחלקו בשאלה זו, האם התשלומין תלויים באיסור אם לאו. וכן יש להוכיח מדין הרחקת תנור וכד' שאעפ"י שעשה ברשות אם הזיק חייב (אם כי יש מקום לדחות בדוחק). וראיה אלימתא יש מדין אדם מועד לעולם שלדעת הרמב"ן חייב אפילו באונס גמור, הגם שנהג כדין ולא עשה איסור. ואם כן היכן שמענו איסורא ב'ולא ישמרנו'?

ובהכרח שאין כוונת הגר"ח לומר שהחיוב נובע בתולדה מהאיסור, אלא חיוב הממון שחייבה תורה מוכיח שמעשה ההזק מגונה ומרוחק, וממילא שמענו בזה חיוב על האדם לשמור את ממונו שלא יזיק, מכך שהתורה חייבה עליו תשלומין וגילתה בזה שהוא מעשה נפסד.

ולתוספת הסבר: התוס' (בכתובות נו ועוד[[14]](#footnote-15)) כתבו שאין נחשב 'מלוה הכתובה בתורה' אלא כגון נזקין דמסברא לא הוה מחייבינן להו אם לא שחייבתו תורה בפירוש, אבל הלואה אינה 'מלוה הכתובה בתורה' שאינה באה מכח התורה דסברא הוא שיש לו לשלם מה שלוה ממנו. ופירש הגר"ח דבריהם (ע' ברכת שמואל ב"ק יד בענין נהנה), שבהלואה לא המעשה מחייב את הממון אלא התוצאה, כלומר זה שממון אחרים בידי מחייב את החזרתו כדין 'ממוני גבך'. ומטעם זה אמר הגר"ח שאין דין 'קם ליה בדרבה מיניה' בהלואה כי אין זה חיוב על המעשה עד שתאמר הואיל ונתחייב בשעת המעשה עונש חמור, לא נתחייב ממון הקל, אלא חיובו הוא מצד עצם העובדה שממון חברו בידו גם עתה, משא"כ בנזקין החיוב הוא על מעשה הנזק [והרי התוס' ריש ב"ק הביאו מהמכלתא לדון בתשלומי בור משום 'אין עונשין מן הדין'], ולכן יש בו דין 'קלב"מ'.

וזהו גם הטעם לכך שאעפ"י שקטן שהזיק פטור מלשלם כי אינו בר חיוב על מעשהו, קטן שלוה חייב לשלם (רמ"ה, מובא ברא"ש כתובות קז) - כי אין ההלואה חיוב מצד מעשה האדם ואחריותו אלא מצד מה שממון אחרים בידו.

ואם כן לפי גדר זה מבוארים דברי הגר"ח שמחיוב התשלומין שאמרה תורה בניזקין, ידענו שהוא מעשה שאיננו רצוי [שלא כהלואה שאין שם ענין 'מצוה' ו'עבירה' מפני שחיובו אינו על המעשה].

אך נראה שחיוב שמירה מלהזיק אינו בגדר 'מצוה' לחברו [כגדר החזרת רבית הנ"ל], אלא נכלל בתורת המשפטים גופא, ויש על חברו תביעה משפטית לשמור על ממונו שלא יזיקנו. והוכחה לכך מדברי רש"י (בב"ק ט. וכן הראה הג"ר נחום מדברי רש"י לכל אורך המסכת) והמאירי (במשנה ריש ב"ק) שחיוב התשלומים נובע מכך שלא שמר, לא מעצם הדבר שממונו הזיק. [כידוע חקרו האחרונים בדבר, האם סיבת חיוב התשלומין הוא אי השמירה או משום ממונו המזיק ואילו השמירה מהוה רק סיבת פטור. והגרשש"ק כתב עפ"י לשונות הרמב"ם כפי הצד האחרון. ואכן נראה שלשיטתו זו הלך במה שפירש (כן מובא בשמו בחדושי הגרא"ל ח"א נ) שחובת השמירה אינה ענין משפטי אלא מצוותי]. ואם השמירה היא חובה במערכת המצוות, אין נראה שהיא תהוה סיבה לחיוב תשלומין משפטי - אלא מוכח שתורת המשפט מחייבת את השמירה, והיא המחייבת את הממון כשלא שמר. וכן נקט הגרא"ל מאלין (שם) שחיוב שמירה על המזיקין יש בו גם חיוב ממוני מלבד איסור[[15]](#footnote-16).

ואם כי בדעת הגר"ח נראה שכוונתו ב'ולא ישמרנו' לאיסור 'מצוותי', שהרי בא לבאר בזה דברי הרשב"א שספק בדין הנזיקין נידון כספק איסור ולא כספק ממון, אבל בדברי הר"ח והר"י מגאש יש לפרש שכוונתם לחיוב משפטי. וכן יש לפרש הגמרא בזבחים הנ"ל, מדחייב לשלם משמע שחייב מצד המשפט לכסות את בורו.

וביסוד זה שחיוב שמירת נזיקין יסודו בתורת המשפט, יבוארו דברי רש"י בשבת (לא.) על מה שאמרו שם 'ישועות' - זה סדר נזיקין: 'סדר נזיקין - מושיען, מזהיר לפרוש מהיזק ומהתחייב ממון'. הרי שעיקר שמו ומהותו של סדר נזיקין הוא החיוב לפרוש מהיזק. וכיוצא בזה כתב הרמב"ם (בספר המורה ח"ג מ) שחיוב ממון בנזקין ענינו כדי שנשמור על ממוננו מלהזיק. מזה נראה כמוש"כ שהחיוב להימנע מן הנזק בגוף או בממון, יסודו בתורת המשפט גופא.

ה) והנה לפום ריהטא היה נראה לפרש שחיוב זה נובע רק מהאמור בפרשת נזקי ממון וכנ"ל, אך נראה להוכיח מכמה מקומות שאף בלא דין התשלומין האמורים בפרשה, ידענו שחייב אדם בחיוב משפטי להישמר מלהזיק לחברו.

דהנה כתב המאירי (בב"ק נו) לענין מיני הזק שאינו ניכר וגרמא בנזקין שאמרו עליהם פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים, שפירושו חיוב ממון בדיני שמים [ולא שחייב כפרה ועונש לשמים עד שישלם[[16]](#footnote-17). ע' אבי עזרי הלכות דעות שני גדרים ומשמעויות במושג זה]. והביא מגדולי הדורות שכל שנאמר עליו חייב בדיני שמים פסול הוא לעדות עד שישיב, 'והדברים נראין, שמאחר שהוא חייב להשיב - תורת גזלה חלה עליו עד שישיב'. ומכך שיש דין גזילה בגרמא מוכח שיש לתובע זכות ממונית אצלו[[17]](#footnote-18).

ומקור נאמן שכן הוא הגדר בגרמא בנזקין, נראה על פי מה שכתב בשו"ת אחיעזר (ח"ב ה וח"ג לז) שבן נח חייב על גרמא בנזקין ועל הזק שאינו ניכר[[18]](#footnote-19), והראה זאת מסוגיות הגמרא. ומבואר הדבר היטב על פי הנראה בכמה מקומות שענין מצוות בני נח הוא תיקון ישובו של עולם והנימוס המדיני. וכשם שבשפיכות דמים אין חילוק אצל בן נח בין מעשה ישיר לגרמא כמבואר ברמב"ם, כך בגזל ממון בבני נח אין חילוק, שאם נפטור את הגורם, הלא יתקלקל ישובו של עולם וסדרו[[19]](#footnote-20). והרי מבואר מדברי הר"ן בדרשותיו, וכן מורים לשונות הרמב"ם כמוש"כ האור-שמח (ונתבאר בארוכה במק"א[[20]](#footnote-21)), שגם בישראל, מלבד משפט התורה שעל ידי בית דין, קיים דין המלכות [או כשאין מלכות, הרשות ביד בית דין לדון בדין המלך] הנעשה לצורך התיקון המדיני. וא"כ נמצא שאעפ"י שגרמא בנזיקין פטור, זהו רק מצד משפט התורה המסור לבית דין, אבל עדיין קיים האיסור מצד דין המשפט הנוסף המסור למלך, שהוא חל בין בב"נ בין בישראל כאמור, והרי ליכא מידי דאסור לבני נח מהתורה ולישראל שרי, כמבואר בסנהדרין[[21]](#footnote-22).

ואכן מפורש הדבר בתשובת חתם סופר (או"ח סוס"י רח): 'אבל מה שלא הזכירה תורה כגון הזק שאינו ניכר – לא הותר חלילה, דרכיה דרכי נועם, אלא איננו בכלל משפטי התורה. והמלך והסנהדרין יראו לפי המקום ולפי הזמן, ואין להתורה עסק בזה. והוא הדין ומכל שכן להסיר המזיקים הרבים הרוצחים בלא עדים וכדומה'.

הרי מבואר שגם באופני נזק שאין בהם חיובי ממון כלל, דין המשפט הכולל ישראל ובני נח, מחייב להימנע מאותם נזקים, כגון בהזק שאינו ניכר ובגרמא. ואם כן י"ל דהוא הדין לענין חיוב שמירת ממונו מלהזיק. וכן מתבאר מדברי הרמב"ם (נזקי ממון ה,א) אודות בהמה שהיא רועה ונכנסת לשדות אחרים והתרה בעל השדה שלש פעמים בבעליה, ולא שמר בהמתו ולא מנעה מלרעות - 'יש רשות לבעל השדה לשחטה שחיטה כשרה ואומר לבעליה בואו ומכרו בשר שלכם, מפני שאסור לאדם להזיק ולשלם מה שהזיק, אפילו לגרום הנזק אסור' - הרי מפורש שקיימת זכות משפטית לאדם לתבוע מחברו שישמור על ממונו מלהזיק, ואותה זכות נובעת מהמניעה המשפטית לגרום נזק לחברו[[22]](#footnote-23).

ויש ליישב קצת דברי רש"י בגטין (נג.) הנראים פלאיים, דלמ"ד הזק שאינו ניכר לאו שמיה הזק, אין בדבר איסורא דאוריתא אלא דרבנן. וכן נקט הפני-יהושע שם בדעתו. ובחדושי חתם סופר שם תמה מאד על הדבר. אך לפי האמור יש לומר שכוונת רש"י רק מבחינת מערכת מצוות ועבירות אין בדבר איסור תורה, אבל מצד דין המשפט ודאי אסור, וכדברי רש"י בב"ב הנ"ל גבי גרמא, שיכול לתובעו להתרחק.

בזה יש ליישב קושי בפשט המשנה ריש ב"ק: 'הצד השוה שבהן שדרכן להזיק ושמירתן עליך וכשהזיק חב המזיק לשלם'. ומשמע בלשונות הגמרא שם (ב ג ו) ש'שמירתן עליך' הוא חלק מרשימת התכונות שנשתוו האבות, ומחמתן אנו באים ללמוד דברים הדומים ב'צד השוה', כגון מה שאמרו גבי אבנו סכינו ומשאו שאנו באים ללמוד מאש: 'מאי שנא אש דכח אחר מעורב בו וממונך ושמירתו עליך, הני נמי כח אחר מעורב בהן וממונך ושמירתו עליך'[[23]](#footnote-24). ותימה, הלא קודם שלמדנו חיוב התשלומין, מנין ידענו ששמירתן עליך. ומוכח שגם אם לא שמענו חיוב ממון בפרשת נזיקין, כבר ידענו שעל האדם מוטלת חובת שמירה שלא יזיק. וכשם שגרמא בנזיקין אף על פי שפטור, אסור מהתורה מצד דין המשפט, ומצד זה חובת השמירה נחשבת עם שאר המאפיינים של הנזקין, והיינו מפני שחובה זו היא מסעיפי דיני ממונות כאמור.

ו) עתה נשוב לענין הראשון. ודאי לכל הדעות אסור לבן נח לחבול או להזיק לאחר, אלא שנחלקו הראשונים ביסוד האיסור; -

לדעת הרמב"ם איסורו הוא משום תורת המשפטים הכוללת בני נח וישראל, ואינו מ'מצוות' בני נח [שעל כן השמיט דין המשפטים בבן נח כנ"ל], ועל כן לשיטתו אין בן נח נהרג על המשפטים שאינם שייכים למערכת המצוות שהוא מוזהר עליהן, משא"כ 'גזל' שהיא אחת ממצוותיו - נהרג עליה. ועל כן לדבריו נכרי המכה את ישראל אינו נהרג אף בחבלה גמורה, שדבר זה אינו כלול בגזל אלא במשפטים. אמנם חייב מיתה לשמים מצד אחר - משום מעלת ישראל ויחודם, וכענין גוי ששבת ושלמד תורה.

ולדעת הרמב"ן גם על חוקי המשפטים בן נח נהרג, שלשיטתו הנם כלולים במצות 'דינין'. ומכל מקום גם לשיטתו יש חילוק בין המשפטים לשאר מצוות, שתורת המשפטים מסורה בידם לקבוע להם חוקים וענשים כפי דעתם, הלכך כל שקבעו הם עונש אחר לעובר על החק - דינו כפי שקבעו להם. וכן כתב בחלקת יואב (תנינא יד), משא"כ במצוות - חיובם מוחלט ואינו משתנה לפי משפטם. ומובן אם כן מדוע יצא גזל משאר כל הדינים – כי בניגוד לשאר המשפטים שרשאים לחוקק ולקבוע עונשים כפי דעתם, במצות הגזל נאמר שחיובו מוחלט ואינו ניתן לשינוי [ובחלקת יואב רצה לומר גם בגזל שהעונש משתנה לפי דינם, ואין נראה כן][[24]](#footnote-25). ומאותו טעם לא קשה קושית בעל החלק"י ב'קבא דקשייתא' הנ"ל למה הוצרכנו לחיוב מיוחד במיתת עוברין, תיפו"ל מדין חבלת האם – אך לפי דברי עצמו הלא דין חבלה יכול להשתנות לפי קביעתם, משא"כ הריגת עוברים שהוא נכלל בשפיכות דמים, הדין מוחלט ואינו תלוי בקביעתם.

עיקרי דברים

**א)** בן נח מחויב בשמירת הדינים והמשפטים שנקבעו בדיניהם [לאו דוקא לפי חוקי המשפטים שלנו - כדברי החת"ס והחזו"א].

לדעת הרמב"ם נראה שחיוב זה אינו משבע מצוות בני נח אלא נובע מתורת המשפטים המחייבת גם את בני נח [ומצות 'דינין' לדבריו היא העמדת דיינים לדון בשש המצוות האחרות]. ולדבריו אינו נהרג על אי שמירת המשפטים, ורק על 'גזל' ואביזריו נהרג, שהוא אחת משבע מצוותיו. ולכן בן נח שחבל בחברו אינו נהרג.

לדעת הרמב"ן, חובת המשפטים כלולה במצות 'דינין'. ואולם אם לפי משפטם קבוע עונש אחר - דינו כפי שקבעו להם לחק (כמו שכתב בחלקת יואב), מאחר וגדר מצות דינים הוא למנוע השחתת עולם בהעדר חק ומשפט. שונה הוא הגזל שבו אין הדין משתנה לפי קביעת דייניהם. וכן בשפיכות דמים. ובזו אפילו מחל הלה ונתרצה בהריגתו - חייבים.

חיוב מיתה בגוי המכה את ישראל, אינו משום השחתת עולם כמצות דינין, אלא ענינו משום השוואת עצמו לישראל וזלזול בו, ולכך לדעת הרמב"ם [שלא כסברת הר"ן] דינו מסור לשמים ולא בידי אדם, כגוי ששבת או למד תורה. (ב ו)

**ב)** מצוות בני נח, ענינן תיקון ישובו של עולם שלא יישחת, לפיכך אין הפרש בדין בן נח אם מזיק בידים או בגרמא (כדברי האחיעזר).

גם ישראל מוזהר על גרם נזק, מדין המשפט הקיים אף בבני נח. ומדין שמים חייב חיוב ממוני לשלם. ויש אומרים שכל עוד אינו משלם פסול לעדות כדין גזלן.

לפיכך ביד המלכות או הסנהדרין לחייב לשלם על גרמא כשהשעה צריכה לכך - מדין 'משפט המלך' שענינו תיקון הנימוס המדיני, כדברי החתם-סופר. (ה)

**ג)** חיוב שמירת האדם על ממונו שלא יזיק אחרים, יש בו כמה פנים; מלבד שהוא ענף מענפי מצוות שחיובן לשמים, כגון 'ואהבת לרעך כמוך' וכד', הרי הוא כמצוה שמחויב בה לחברו, אם משום לתא דגזילה (כמוזכר בכמה מהראשונים) אם משום 'ולא ישמרנו' האמור בפרשה (כהגר"ח).

מלבד זאת ישנו חיוב משפטי של אדם לשמור שלא יבוא נזק על ידו. ויש להוכיח שאפילו בלא חיוב תשלומין האמור בפרשה, קיים חיוב מתורת המשפט לשמור ממונו, והרי חברו 'בעל דין' לתבעו לשמור על ממונו מלהזיק. ואף באופנים שפטור אם הזיק, כגון בגרמא ובהיזק שאינו ניכר. (ג ד ה)

1. כתיבה ראשונה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להסתפק אם מועילה מחילה בזה גם לאחר המעשה, כי חיוב המשפט הוא לחברו וכיון שמתרצה בדמים ואינו חפץ במיתתו של המכה, סגי בזה לפטרו [ולפי"ז התירוץ מיושב שאי"ז אוקימתא רחוקה בדברי הרמב"ן], או שמא כיון שבשעת מעשה לא נתרצה כבר נתחייב, וכן משמע לכאורה ממה שאמרו בגמרא (סנהדרין נז) בגו"י שגזל פחות מש"פ מישראל, כיון שבשעת הגזל יש לו צער אעפ"י שמוחל אח"כ חייב. ושמא רק גבי גזל אמרו כן אבל דינין שאני. [↑](#footnote-ref-3)
3. ? וכן צדד בקה"י (סנהדרין סוס"י כד) בדעת רש"י והרמ"ה. ע"ש. וע"ע העמק שאלה ב,ג ומשיב דבר ח"ה סוס"י קג, ובמכתבים שבסוף חדושי מרן רי"ז הלוי על הרמב"ם.

   ובבית ישי (קז, א ג - במהדורה החדשה) כתב שלהרמב"ם מחוקקים להם נימוסים לעצמם כדי לקיים הדין, ולהרמב"ן מצווים כדיני המשפטים שנאמרו בפרשת משפטים כפי פשוטו של מקרא, ולא כפי קבלת חז"ל ודרשותיהם - שבתושבע"פ אין לנכרים חלק ונחלה ועל זה נאמר 'ומשפטים בל ידעום'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה היה מבואר מדוע בהל' חובל לא פירש הרמב"ם שאינו נהרג אלא סתם 'חייב מיתה' - כי אכן נהרג בחבלה שיש בה נזק ממוני, והרי שם מיירי הרמב"ם גם בחבלות כאלו, ע"ש. אך נראה שאין זו קושיא, כי אין שם מקומו לדון בהלכות בן נח ובחיוביו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואף לדעת החולקים וסוברים שיוצא בזה ידי 'לכם' [וכן נקט באבנ"ז (יו"ד קסא,ד) להלכה עפי"ד הרמ"א בחו"מ רפג,ב. וכתב שהיראים יחידאה בזה] - י"ל שאינם חולקים על עיקר היסוד אלא סוברים הואיל ומותר לעשות בו ככל רצונו לעולם, גם לכלותו ולהאבידו, הרי זה בגדר 'לכם'.

   ושמעתי מהגרשז"א זצ"ל שאף לדעת החולקים על היראים, אפשר שאם יחזור הגוי ויחטפנו, אינו נחשב גזלן. והיינו טעמא כי בעצם ממון שלו הוא חוטף.

   וע"ע בשיעור ס אות ??. [↑](#footnote-ref-6)
6. ע' רמ"א חו"מ שמח,ב. וע"ש בש"ך ובחזו"א ב"ק י סק"ה. [↑](#footnote-ref-7)
7. כן הוכיחו האחרונים מדברי הר"ן בנדרים כח ועוד. ע' בחדושי הגר"ח ב"ק (רלב); חדושי הגר"ש סי' יח; חדושי הגרנ"ט מב; חזו"א ב"ק י ס"ק ה טו, סי' טו סקל"ט.

   [ויל"ע לפי"ז שמא יהא בזה דינא דשעבודא דר"נ ויתחייב לשלם לישראל שהלוה לעכו"ם, אעפ"י שהלוה לעכו"ם לאחר שהיה בדעתו של זה שלא לשלם. ובשער משפט (שמח סק"ג) נקט שבאופן זה ליכא שעבודא דר"נ]. [↑](#footnote-ref-8)
8. עש"ך יו"ד קמו,א בשם הב"ח. אך בגליון מהרש"א שם הקשה מתוס' בכתובות דמשמע שקנה. וכן נראים דברי החזו"א (ב"ק י,יד). וכן הוכיח בשערי ישר (ד,ח בד"ה והנה יש לעיין). ונימק, דכל שהמוצא אינו מחויב בהכרזה והשבה, הוי כאבודה ממנו ומכל אדם דא"צ יאוש. וכן באג"מ (חו"מ ח"א פב) נקט שאף להיראים נעשית האבידה של ישראל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ונגזר מזה שבדין המשפט, זכאי בעל הדין לטעון לדיינים 'מהיכן דנתוני'. מה שאין כן בהוראות הקשורות למצוות ועבירות, גם אלו שיש להן נגיעה ממונית. ע' בזה במובא בשיעור ז אות ג מהגר"י אברמסקי. [↑](#footnote-ref-10)
10. ע' בהרחבה בשיעור ז. [↑](#footnote-ref-11)
11. וע"ע בשיעור עה לענין מצות שמיטת כספים. [↑](#footnote-ref-12)
12. הגם שבאונאת דברים או בהכשלה בעצה שאינה הוגנת, צריך לפייס את חברו (ע' או"ח תרו,א) - אין זה משום זכות תביעה שיש לחברו אלא שכל שחברו נפגע בגללו ואינו מוחל, אף הקב"ה אינו מוחל אעפ"י שעושה תשובה, אבל עיקר האיסור הוא בין אדם למקום. [וכן בגניבה, אעפ"י שהחזיר הממון לחברו נראה שצריך לפייסו על פגיעתו בו, הגם שכעת אין לו שום טענה ותביעה עליו]*.* [↑](#footnote-ref-13)
13. או גם כמוש"כ אחרונים (ערש"ש כתובות יח, חלק"י כ וקה"י שם) שחיובו נלמד ממצות השבת אבידה, שגם היא מצוה לחברו. [↑](#footnote-ref-14)
14. וע' גם או"ז ב"ק פ"א אות כג. [↑](#footnote-ref-15)
15. ממוצא הדברים למדנו שאין שייך לפטור אדם מחיוב שמירת ממונו מלהזיק עקב מצוה אחרת המוטלת עליו לקיימה עתה, וכל שכן שאינו נפטר מדין 'עוסק במצוה' - כשם שאין עשה דוחה ל"ת דגניבה וכד'. ופשוט.

    ומאידך מסתבר שאדם העוסק בשמירת נזקיו, יש לו דין 'עוסק במצוה' מפני צד המצוה שבדבר. [↑](#footnote-ref-16)
16. כגדר הזה יש מדייקים מרש"י גטין נג. ע"ע 'עלה יונה' עמ' קצ ואילך. וכנראה נחלקו בדבר הש"ך וקצוה"ח בסי' לב. ונראה שלדעת הסוברים שחיוב ממון הוא, חייב בדיני שמים לשלם במיטב הארץ כשאר נזיקין [וכדין מוסר שחייב לשלם במיטב, כדמשמע בב"ק ה. וברי"ף וריא"ז]. [↑](#footnote-ref-17)
17. ולפי"ז ראוי לומר דמהני תפיסה בגרמא (עפ"י שער"י ה,טז). ומהרש"ל (ב"ק ו,ו) כתב שמוציאים מידו, שנקט (שם) כגדר השני בחיוב לצאת ידי שמים.

    ולכאו' מהמאירי אין הכרח אלא שיש לחברו תביעה עליו וכעין גזילה היא ודי בכך להיפסל לעדות [וכמו בהחזרת רבית, שאעפ"י שעשה תשובה על הרבית, כל שאינו מחזיר מסתבר שפסול לעדות. *לברר*], ולעולם הוא ענין מצוותי ולא משפטי. שזהו דבר חדש לכאו' לומר שיש תביעה משפטית שאי אפשר לאכפה בבית דין. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכבר כתב כן החת"ס בחדושיו לע"ז נט: ואולם בראשונים מבואר שאין הנכרי חייב בהזק שאינו ניכר יותר מישראל - ע' בחדושי רבנו יונה שם ובמשמרת הבית להרשב"א בית א ש"א *< לבדוק בפנים*>. [ולתרץ ההוכחה מהסוגיא שם שנכרי שניסך יין יישראל בכוונה מותר לקחת ממנו דמים, ומשמע שמצד הדין חייב הגוי לשלם שאל"כ נמצא ישראל נהנה מהיין - י"ל כיון שבדיניהם עכ"פ הם מחייבים אף על הזק שאינו ניכר, כן מסתבר, הלכך אנו דנים אותו כפי דיניהם]. [↑](#footnote-ref-19)
19. ויש לדון לפי"ז אף בשאר עבירות דב"נ, שחייב אף ע"י גרמא, כי העיקר מצד התוצאה דהשחתת ישובו של עולם, כך לי בדרך ישירה או עקיפה. אם כי אין הכרח להשוות הדברים כמובן. וע' תומים לב ובקה"י כתובות סוס"י לח. [↑](#footnote-ref-20)
20. יעוין בהרחבה בשיעורים כח (אותיות ד ה) לה (ד) צד (ג). [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיקר הדבר מבואר בפירוש החזקוני (נח ז,כא), זו לשונו: 'וא"ת איך נענשו דור המבול מאחר שלא נצטוו מצוות? אלא י"ל יש כמה מצות שחייבים בני אדם לשמרן מכח סברת הדעת אף על פי שלא נצטוו עליהם, ולפיכך נענשו, כמו קין שנענש על שפיכות דמים אע"פ שלא נצטוה על כך'. וע"ע בפירוש הרשב"ם תולדות כו,ה. [↑](#footnote-ref-22)
22. אמנם בדעת הראשונים שכתבו ללמוד חיוב שמירה מהאמור בפרשת נזיקין, משמע לכאו' שאין ללמוד זאת מדין גרמא. והיינו טעמא כי לא כל הסרת שמירה מממונו הוי בגדר גרמא. וכן יש להוכיח לכאו' ממה שנראה ברמב"ם (נזקי ממון ח,ה) שבן נח פטור מעיקר הדין על נזקי ממונו, הגם שגרמא חייב להגרח"ע.

    וממש"כ הרמב"ם שיש רשות לשחוט את השור המזיק, אין ראיה אלא שעושה דין לעצמו למנוע נזק, ומניעת נזק היא ודאי זכות משפטית הנובעת מבעלותו של אדם על ממונו [וכ"מ ממה שנראה מדברי הרמב"ם (ח,ה) ורבנו יהונתן (ב"ק לח) שב"נ מחויב לשמור את שורו וממונו שלא יזיקו אחרים]. אבל אין הוכחה לתביעה על חיוב שמירה מפני נזק מסופק.

    [↑](#footnote-ref-23)
23. איני יודע כעת מדוע אי אפשר לפרש 'ושמירתן עליך' כתוצאת הדין שאנו באים ללמוד עתה, וכמו 'וכשהזיק חב המזיק' דקתני בסיפא דמתניתין. אדרבה, כן משמע לפרש שהרי בכל מקום מסיימים בלימוד הצד השוה את סוף הדין שאנו באים ללמוד והרי בכל הסוגיא סיימו ב'ושמירתן עליך' - משמע שזהו הדין שאנו באים ללמוד (וקיצרו בדבר ולא פירשו חובת תשלומין דממילא משמע). [↑](#footnote-ref-24)
24. ומיושבת בזה קושית אבי עזרי (מלכים קמא ט,יד) על מה שאמרו בגמ' 'לא נצרכה אלא לכובש שכר שכיר' שאינו גזל גמור וכדפרש"י – ומה בכך שאינו גזל גמור הלא נצטוו גם על כבישת שכר שכיר ודינם בהרג כדברי הרמב"ן. אך לפי האמור ניחא שלהרמב"ן כבישת שכר שכיר משום לתא ד'דינין' היא ועל כן מועיל מה שקבעו להם דין אחר, משא"כ מצד 'גזל'.

    אלא שעדיין צריך טעם בדבר, מדוע יצא בזה איסור גזל לידון בדין קבוע, ולמה גזלת ממון קטנה תהא חמורה מקטיעת אבר, וכטענת חדושי הר"ן, מה לי חבל בגופו מה לי בממונו. וגם מאי שנא גזילה מגניבה ועושק שכר שכיר ומזיק. ועוד יש להקשות למש"כ החת"ס שלהרמב"ם בכלל 'גזל' הוא כל העובר על המשפטים שחוקקו להם, א"כ נמצא שגדל גופא חלוק לשני דינים; בגזל ממש - לעולם נהרגים, ושאר כל הגזלות הנובעות מדיניהם - עונשם משתנה. וצ"ע.

    על כן מצד הסברא היה נראה כמש"כ החלקת-יואב שגם עונש הגזלן יכול להיקבע לפי דיניהם, ורק כשאינם דנים את הגזלן, נהרג הוא בדיננו. ומה שיצא הגזל לידון בעצמו שנצרך לו מקור מיוחד, והרי להרמב"ן נכלל בדינים - יש מפרשים שבא לאסור אפילו בגוונא דעביד דינא לנפשיה שאין בכך עוולה ולישראל מותר (הנצי"ב בסנהדרין נו). גם י"ל כשלוקח באופן שלא הותר לבני אדם להנות בו, כגון הקדש – חייב משום גזל, וכפי שלמדו זאת (שם) מ'מכל עץ הגן' ולא גזל, והרי לא היה בבעלות אדם אחר אלא הכל ברשות הקב"ה ואעפי"כ הוצרך רשות מיוחדת. וכיו"ב כתב באבי עזרי (מלכים שם) ליישב, מפני שגזל בב"נ כולל כל מיני גזלה, גם אלו שאינם שייכים לדיני ממונות כגון גוזל נפש ועוד. [↑](#footnote-ref-25)