בורר רשימות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק שמות י"ט טבת תשס"ח

א] שבת דע"ד., חזקי' אמר הבורר תורמוסים מתוך פסולת שלהן חייב, לימא קסבר חזקי' אוכל מתוך פסולת אסור שאני תורמוסים דשלקי' לי' שבעא זימני ואי לא שקלי לי' מסרח וכפסולת מתוך אוכל דמי.

והנה ביסוד הדין דהבורר פסולת מתוך אוכל חייב אף בבורר לאלתר נחלקו הראשונים, דבל' רש"י לעיל ד"ה אוכל מתוך הפסולת, נ' דהטעם בזה הוא דכל התירא דברירה לאלתר היא רק באוכל מתוך פסולת דלאו דרך ברירה היא, אך בפסולת מתוך אוכל דדרך ברירה היא, הויא ברירה אף בשבורר לאלתר, וכ"ה מבו' בד' התוס' ד"ה בורר ואוכל, וכן נ' בל' הר"ן בסוגיין, וכ"ה במ"ב ר"ס שי"ט, וכן נ' במג"א סימן ש"כ סק"ז.

אמנם הנה בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, דגבי שבת לעולם אסור לברור פסולת ולהניח אוכל, ואע"ג דתרוייהו דרך בורר נינהו בשבת בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, ומאן דטרח באיסורא ובירר הפסולת הו"ל כבורר לאוצר שהרי אין דעתו לאכול מה שבירר ולפיכך חייב, עכ"ל, והיינו דכל הא דשרי לאלתר הוא רק בשבורר אוכל מתוך פסולת שדעתו לאכול מה שבירר, אך בבורר פסולת מתוך אוכל שאין דעתו לאכול מה שבירר, חשיב כבורר לאוצר, וע"כ הוא חייב.[[1]](#footnote-2)

וכעי"ז כתב בחי' הריטב"א, ז"ל, והנכון דכל שבורר לאחר זמן אפילו אוכל מתוך פסולת חשיב בורר, אבל בזה שעשה לשעתו לאכול מיד משמע ליה לרב המנונא כי כשנוטל האוכל לאוכלו אינו נראה כבורר אלא שנוטל מה שהוא רוצה לתת לפיו, עכ"ל.

והנה לדעת רש"י ודעימי' דהא דהבורר פסולת מתוך אוכל לאלתר חייב הוא משום דברירת פסולת מתוך אוכל הויא דרך ברירה, מתבאר היטב הא דהבורר תורמסין מתוך הפסולת שלהן חייב, דהגם דבורר התורמסין ע"מ לאכלן לאלתר, מ"מ כיון דחשיבי כפסולת מתוך אוכל, הויא ברירתן דרך ברירה, וכל שבורר דרך ברירה ה"ה חייב אף בשבורר לאכול לאלתר.

אמנם לדעת הרמב"ן והריטב"א דהא דהבורר פסולת מתוך אוכל לאלתר חיייב הוא משום שאין דעתו לאכול מה שבירר, ואינו נוטל מה שהוא רוצה לתת לפיו, צ"ע דא"כ מה לי דהתורמסין חשיבי כפסולת מתוך אוכל, הרי מ"מ כיון שבוררן ע"מ לאכלן לאלתר, הוי זה דרך אכילה שהרי נוטל מה שהוא רוצה לתת לפיו.

ב] עוד צ"ע בזה לדעת התוס' בסוגיין דהיכא דפסולת מרובה על האוכל הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה ואסור לבררו, ובחי' הרמב"ן מבו' שלדעתם בכה"ג דהפסולת מרובה על האוכל מותר לברור את הפסולת כדי לאכול לאלתר, כיון דבכה"ג אי"ז דרך ברירה לברור פסולת מתוך האוכל, וכ"ה בפסקי מהרי"ח והובא בהג"א, ולדעתם נמצא דהתירא דברירה לאלתר לא תלי כלל אם בורר האוכל או הפסולת, אלא תלי אם בורר המרובה או המועט, דלא שרי לברור לאלתר אלא את המין המרובה שאין דרך לבררו, אשר לפ"ז קשיא בההיא דתורמסין דממ"נ אם איירי דהתורמסין מרובין מן הפסולת שלהן, הרי דאף דחשיבי ברירת התורמסין כברירת פסולת מתוך אוכל הי' בדין שיהא מותר לבררן, ואי איירי דהתורמסין מועטין מן הפסולת שלהן, הרי דאף אם הוה חשיבא ברירת התורמסין כברירת אוכל מתוך פסולת, נמי הי' אסור לבררן.[[2]](#footnote-3)

אמנם הנה בל' פסקי תוס' מ' דלדעת התוס' לעולם אסור לברור פסולת מתוך אוכל, ומש"כ התוס' דהיכא דפסולת מרובה מן האוכל הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה, היינו רק דמה"ט אסור לברור אף את האוכל, אך מ"מ אף בכה"ג אסור לברור את הפסולת, דברירת פסולת הויא לעולם דרך ברירה, ולפ"ז ניחא ההיא דתורמסין, דנימא דאיירי בשהתורמסין מרובין מן הפסולת שלהן, וע"כ אם הויא ברירת התורמסין כברירת אוכל מתוך פסולת הי' מותר לבררן, ומשום דחשיבא ברירתן כברירת פסולת מתוך אוכל אסור לבררן.

ג] עוד צ"ע בזה, דהנה בחי' הריטב"א בסוגיין הביא דעת התוס' דלאביי מותר לברור לאלתר אף פסולת מתוך האוכל, וכתב הריטב"א דלדעתם אתיא מילתא דחזקי' דלא כאביי, דהא לאכול לאלתר אפי' פסולת מתוך אוכל מותר, ולברור לאחר כן אפי' אוכל מתוך פסולת אסור וחייב חטאת.

אמנם הנה דעת הטור בסימן שי"ט דשרי לברור לאלתר אף פסולת מתוך האוכל, ואך דהיכא דיש יותר טורח בברירת הפסולת נוטל אוכל ומניח הפסולת, ובפשוטו היינו משום איסור מוקצה, דבכה"ג דטורח ברירת הפסולת מרובה לא התירו לברור הפסולת, ואפ"ה הביא לדינא דתורמסין דאסור לברור אפי' אוכל מתוך פסולת, ופירש הטעם דהוא משום דשלקי ליה ז' זימנין ואי לא שלקי ליה לאוכל הוה מסרח לכן חשיב אפי' ברירת אוכל כברירת פסולת, וצ"ע דמה לי דברירת התורמסין חשיבא כברירת פסולת, הרי מותר לברור לאלתר אף פסולת מתוך אוכל, ואם איירי שבורר לאכול לאחר זמן, הרי אף אוכל מתוך פסולת אסור לברור.

וכבר עמד ע"ז בדרישה שם, ועיי"ש שכתב דבתורמסין האוכל מרובה על הפסולת, והא דאסור לבררו הוא משום דאף התורמסין חשיבי כפסולת, וכיון דאף היכא דרוב פסולת אסור לטלטל הכל, כ"ש כשכולו מיחשב פסולת דאסר לבררו ולטלטלו, עכ"ד.[[3]](#footnote-4)

ובחי' הגרע"א הק' ע"ז דזה מספיק על הטור, אבל בישוב הסוגיא דאמרינן בתורמסין חייב אינו מספיק, דהא משום מוקצה ליכא חיוב, אך בזה י"ל כמש"כ הריטב"א, דדינא דחזקי' אתיא דלא כאביי, אלא אסור לברור פסולת מתוך אוכל, ואך דהטור למד מזה לדידן, דכ"ה דלחזקי' חשיבי התורמסין כפסולת וחייבין על ברירתן, ה"נ לדידן אסור לבררן משום מוקצה.

וגם עיקר הדברים צ"ב, דלכאו' הגם דהתורמסין חשיבי כפסולת, מ"מ לי"ב איסור מוקצה שהרי ראויים הן לאכילה ע"י הדחק, שהרי איירי שבוררן כדי לאכלן לאלתר, והרי דחזיין לאכילה.[[4]](#footnote-5)

ד] והנה בפשוטו צ"ל בישוב ד' התוס' והטור, דאף דמותר לברור פסולת מתוך האוכל לצורך לאלתר, כ"ז הוא בשבורר

ואמנם צ"ע, דמ"ש מהא דשרי לברור ב' מיני אוכלין כדי לאכול האוכל שבירר לאלתר, הגם שאת האוכל השני אינו אוכל לאלתר, ונמצא שנתקן האוכל השני לאוצר, ואפ"ה שרי, והרי דכל שברירתו דרך אכילה היא שריא אף שהיא מתקנת האוכל הנברר לאוצר,[[5]](#footnote-6) וא"כ מ"ט אסור לברור פסולת מתוך אוכל כדי לאכול הפסולת לאלתר, הרי כיון שברירתו דרך אכילה היא, מה לי שהאוכל הנברר נתקן לאוצר.

ונ' פשוט בזה, דהנה בפמ"ג סימן שי"ט מש"ז ב' כתב דלכאו' מותר לברור ב' מיני אוכלין להניח לאחר זמן דהי אוכל והי פסולת, ומש"כ דאם ברר לבו ביום חייב, היינו שבורר לאכול א' לבו ביום והשני אינו רוצה לאכול אלא למחר או כלל לא, דכה"ג חשיב השני כפסולת,

ובביאוה"ל שם כתב ע"ז, ז"ל, ולענ"ד נראה פשוט מלשון הרמב"ם דס"ל דהברירה מה שבורר מין אחד מחבירו ועי"ז הוא כל מין בפ"ע זהו עצם המלאכה, אלא דאם דעתו לאכול תיכף והוא בידו הוי דרך מאכל, וא"כ ק"ו הדבר ומה היכא שהניח מין אחד על מקומו שייך שם ברירה, וכ"ש בזה שלקח כל מין ומין וביררו לעצמו דחייב, עכ"ל.

ויסוד הפלוגתא בזה, דדעת הפמ"ג דכל הא דיש ברירה בב' מיני אוכלין, הוא רק משום הא דאותו שרוצה לאכול חשיב כאוכל והשני חשיב כפסולת, אך אי חשיבי תרוייהו כאוכל לי"ב איסור ברירה כלל, אך הביאוה"ל ס"ל דהא דיש ברירה בב' מיני אוכלין, הוא משום דהפרדת מין מחבירו הויא בכלל מלאכת בורר, והא דאותו שרוצה לאכול חשיב אוכל וכו', בעינן לזה דמה"ט לא שרי אלא לברור אותו המין שרוצה לאכול עתה, וכמש"כ במ"ב שם סקי"ב.[[6]](#footnote-7)

אמנם הנה בל' התוס' בסוגיין מ' כד' הפמ"ג, ז"ל, היו לפניו ב' מיני אוכלין גרסי' וכן פירש ר"ח, דבאוכל מתוך אוכל "שייכא ברירה" שבורר אותו שאינו חפץ לאכול מתוך אותו שרוצה לאכול דאותו שאינו חפץ בו חשיב פסולת לגבי אותו שחפץ לאכול וכו', עכ"ל.

וממש"כ התוס' דהא דבאוכל מתוך ברירה שייכא ברירה הוא משום שאותו שאינו חפץ בו חשיב פסולת וכו', מ' דאלמלי ה"ט ל"ה שייך בזה כלל ברירה.

וכ"ה מוכח מד' הטור שכתב, ז"ל, היו לפניו ב' מיני אוכלים אותו שרוצה לאכול עתה חשוב כאוכל והשני חשוב פסולת ואסור לבררו, עכ"ל, וצ"ע דלהטור לטעמי' דס"ל דבבורר לאלתר מותר לברור אף פסולת מתוך אוכל, ורק היכא שיש יותר טורח בברירת הפסולת או דהפסולת מרובה אסור לברור משום איסור מוקצה, א"כ מה הוצרך לפרש דאותו שרוצה לאכול עתה חשוב כאוכל והשני חשוב פסולת, ובע"כ מד' הטור דכל עיקר איסור ברירה בב' מיני אוכלין, הוא רק משום דאותו שרוצה לאכול חשוב כאוכל והשני חשוב כפסולת, וכ"כ בדרישה שם, וכ"כ מהרל"ח שם, ומש"כ בתחילה לישב בע"א, צ"ב, דבפשוטו לדעת הטור מהלכות ברירה מותר לעולם לברור הפסולת לאלתר, והא דהיכא דהפסולת מרובה או שטרחתה מרובה (או אף בשוין) אסור לברור הפסולת הוא משום איסור מוקצה, וא"כ ל"ש הך דינא כלל בב' מיני אוכלין שאינם מוקצין, אמנם עמש"נ להלן ?ע"פ ל' רבינו ירוחם, ומש"כ השבה"ל ללמוד מדבריו להתיר בברירת עצמות כמדומה דהוא תמוה מאד?.

והטעם בזה נראה, דמלאכת ברירה היא רק בתערובת אוכל ופסולת שמתקן האוכל מן הפסולת המעורבת בו, ולא שייכא כלל מלאכת ברירה בברירת ב' מיני אוכלין, ורק משום דאותו שרוצה לאכול חשוב כאוכל והשני חשוב כפסולת הוי זה כתערובת אוכל ופסולת, ושייכא בזה מלאכת ברירה.

ואשר ע"כ שפיר כתב הפמ"ג להתירר לברור ב' מיני אוכלין לאחר זמן, דבכה"ג ליכא בתערובת אוכל ופסולת.

ולא אמרינן דכל א' מן המינים חשיב כפסולת לגבי חברי', שהרי חזינן שכתבו התוס' דאותו שרוצה לאכול הוא דחשיב כאוכל והשני חשיב כפסולת, והרא"ש והטור כתבו דאותו שרוצה לאכול "עתה" חשיב אוכל, והיינו משום דהא דהאוכל השני חשיב כפסולת, אי"ז משום שה"ז מקלקל להאוכל שרוצה לאכול, דלפ"ז גם ברוצה לאכול ב' המינים לאחר זמן הי' חשוב כל א' כפסולת לגבי השני, אלא היינו משום דעכשיו הוא צריך למין הא' שיהא לבדו והמין השני אינו נצרך לו, וע"כ הוא דחשבי' לי' כפסולת, אך כל שהוא צריך לב' המינים בשוה, אין א' מהן חשוב כפסולת.

אשר לפ"ז מתבאר היטב הא דמותר לברור ב' מיני אוכלין זמ"ז ע"מ לאכול מה שבירר לאלתר, ואף שמתקן המין השני לאוצר, שהרי כל עיקר מלאכת ברירה בב' מיני אוכלין, הוא רק משום דאותו שרוצה לאכול עתה חשוב כאוכל והשני חשוב כפסולת, ונמצא דכל עיקר המלאכה היא בתיקון המין שרוצה לאכול עתה, אך תיקון המין שרוצה לאכול לאחר זמן ל"ה כלל בכלל מלאכת ברירה, שהרי אי"ז תיקון אוכל מפסולת, דכ"ה שכתב הפמ"ג דברירת ב' מינים לאכול שניהם לאח"ז ל"ה ברירה, ה"נ בברירת ב' מינים לאכול א' לאלתר וא' לאח"ז הויא כל המלאכה בתיקון אותו שבורר לאכול לאלתר, אך תיקון אותו שבורר לאח"ז ל"ה מלאכת ברירה כלל, וז"פ.[[7]](#footnote-8)

] אמנם הנה בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ור"י ז"ל גורס ב' מיני אוכלים שבורר אחד מחבירו, והא דקאמר לקמן בורר אוכל מתוך פסולת, המין שאינו חפץ לאכול קרוי פסולת וכו', עכ"ל.

ומבו' בל' הריטב"א דלעיקר הא דיש ברירה בב' מיני אוכלין, ל"ב לה"ט דהמין שאינו חפץ לאכול קרוי פסולת, ולא הוצרך הריטב"א לה"ט אלא לפרש הא דקאמר בורר אוכל מתוך פסולת, והרי דס"ל דמלאכת ברירה הויא בכל תערובת, אף בשאין בה תיקון אוכל מפסולת.

וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם, ?

יש מקום לפרש עיקר ד' התוס' בע"א, דכל מלאכת ברירה היא לתקן אוכל מפסולת, ונתחדש דאף בב' מינים כל שבא לתקן א' מחבירו חשיב כברירת אוכל מפסולת, אך ל"ב שיחול עליהן שם אוכל ופסולת, ולפ"ז אף בברירת ב' מינים לאח"ז כיון שבא לתקן את שניהם מן התערובת, חשיב כברירת אוכל מפסולת.

ולפ"ז יל"פ דכל הא דשרי לברור ב' מיני אוכלין לאכול א' לאלתר וא' לאח"ז, הוא משום שעיקר ברירתו היא לצורך זה שבא לאכלו עתה, דברירת השני הי' יכול לעשותה לאח"ז, וע"כ שאני תורמסין וכו' דעתה הן מתקלקלין וצריך לברור עתה לצורך המין השני, וע"כ הוי כברירת פסולת מתוך אוכל דאסור.

גם יל"פ, דכל הא דחזינן שעיקר ברירתו היא לצורך זה, הוא רק בב' מיני אוכלין, שאי"ז תיקון בעצם, אך בפסולת ואוכל בע"כ עלינו לראות את המעשה כתיקון האוכל, ואשר ע"כ בתורמסין דחשיבי כפסולת לגבי אוכל, חזינן לברירת התורמסין כתיקון הפסולת שלהן, וע"כ ה"ה חייב.

ואמנם צ"ע מה הוצרכנו להא דהוי כפסולת מתוך אוכל, הרי גם אם פסולת מתוך אוכל הי' מותר, מ"מ בזה הי' אסור, כיון שתיקון המין השני אינו לצורך אכילה דהשתא.

ולדעת התוס' באמת אין מכוון הגמ' לדינא דבורר פסולת מתוך אוכל דאסור, אך לדעת ש"ר מכוון הגמ' לזה.

אך אם נפרש כמשמעות ד' הריטב"א דההיא דתורמסין איירי בשבורר לאכול שניהם לאלתר, הרי דע"כ בעי' בזה להא דהוי זה כבורר פסולת מתוך אוכל, וז"פ, וניחא גם מה שהוכיחו ר"ח וש"ר מינה דבורר פסולת מתוך אוכל אסור, ולא חילקו דשאני הכא שמתקן את האוכל לאוצר, כיון דפשיטא להו דאיירי אף בשדעתו לאכול את שניהם, וז"ב.

יל"ע בהא דמותר לברור פסולת מתוך אוכל לדעת הסוברים כן, הגם שמתקן עי"ז את כל המין, ואינו אוכל אלא את מקצתו, ולכאו' כ"ה שנתבאר לדעת התוס' דאם מתקן ב' דברים ותיקון א' הוא לאוצר אסור, ה"נ הי' לנו לאסור בכה"ג.

והאמנם אם אין דעתו עתה אלא לברירת מה שיאכל בסעודה זו וא"צ כלל לברירת השאר, י"ל דחשיב דעיקר הברירה היא במה שבא לאכול עתה, אך אם דעתו ורצונו לברירת הכל, לכאו' הי' לנו לאסור.

ולדעת האג"ט דאסור לברור ב' מיני אוכלין היכא שרצונו בברירת שניהם, לכאו' בדין דיהא אסור אף בכה"ג.

ולכאו' מוכח מזה דלא כמש"נ, אלא כל דנראה המעשה כאכילה שרי אף אם נהי' עי"ז תיקון לאוצר, והיינו דההיתר בבורר לאלתר אי"ז משום "תיקון" הברירה שאינו חשוב כמלאכה משום שאינו מתקן לאוצר, אלא משום "פעולת ומעשה" הברירה שאינו חשוב כמעשה ברירה אלא כמעשה אכילה, ואף דנעשה עי"ז גם ברירה לא איכפת לן, וצ"ע בזה.

נת' לדון דפלוגתת תוס' והריטב"א תליא אם מלאכת ברירה היא בתיקון האוכל, או בהפרדת המינים, וכ"ה ל' הביאוה"ל לדעת הרמב"ם.

ולדעת התוס' הרי מלאכה הצריכה לגופה הוא כמו שהי' במשכן, ול' התוס' שזהו עיקר המלאכה ושרשה, וע"כ מסתבר דכיון שבמשכן הי' המלאכה לצורך האוכל, הוי זה עיקר המלאכה, הגם שאי"ז מוכרע, שהרי בל' התוס' מבו' דאם במשכן היו חופרין הגומא לצורך עפרה הי' חייב, והרי הי' חיובו משום בונה, ודו"ק.

אך בדעת הריטב"א נ' שדעתו כמבו' בד' בעה"מ והרמב"ן דמלאכת ברירה היא בעצם ההפרדה ובד' בעה"מ מבו' דהמלאכה נעשית בנטילתו, ובד' הרמב"ן יש להסתפק אם מודה לזה, או דס"ל דהמלאכה נעשית בשניהם.

אמנם באמת אי"ז מוכח שהרי הרמב"ן שם הביא גם מאקופי גלימא, דהתם ודאי דהמלאכה נעשית בגלימא, ואפ"ה דן שיחשב משאצל"ג, וצ"ע.

ויל"פ דמה"ט לתוס' אין לאסור בפסולת מתוך אוכל מחמת טעם הרמב"ן והריטב"א, שהרי אין המלאכה נעשית כלל במה שלוקח בידו, אלא בהפרדת המינים עי"ז.

ויל"ד עפי"ז בדין מברר פסולת עם מקצת מן האוכל, דאם האיסור הוא בתיקון האוכל, הרי בכה"ג הוי תיקון גמור דהאוכל, ורחוק לומר דחשיב כתיקון שלא בדרך ברירה, אך אם האיסור הוא בעצם מעשה ההפרדה, וההפרדה נעשית במה שלוקח בידו, הרי דבכה"ג שלוקח מב' המינים בידו אי"ז מעשה ברירה.

אמנם מסוגיא דתורמסין נ' דאסור לברור פסולת מתוך אוכל כדי לאכול הפסולת, וכן מבו' להדיא בריטב"א שם ונ' דאף אם דעתו לאכול שניהם אסור, ונ' מזה דגם לדעתו הא דשרי לברור לאלתר, הוא רק משום דכל צורך הברירה הוא צורך אכילה, וע"כ אינו נראה כבורר, אך כל שיש בזה תיקון אחר, ה"ז אסור, וע' אג"ט שפירש כן עפי"ד הר"ח שטעם ההיתר משום דאי"ז מלאכת מחשבת.

ואמנם צ"ע לפ"ז מאי בעי' להא דהתורמסין חשיבי כפסולת וע' ריטב"א שהאריך לבאר בזה מ"ט כל א' חשיב כפסולת, הרי אף בלא"ה מתקן ב' המינים.

וכנ' צ"ל שהרי מותר לברור ב' מיני אוכלין זמ"ז לאכול זה שבירר, הגם שמתקן גם המין השני, דבכה"ג מתפרש המעשה כפעולת תיקון להמאכל שרוצה לאכול עכשיו, וע"כ בעי' בתורמסין להא דחשיבי כפסולת לגבי אוכל, דמה"ט חזינן למעשה הברירה כמעשה תיקון על שניהם.

להמ"ב מוכח דל"ב שתהא הברירה אוכל מתוך פסולת אלא שלא תהא פסולת מתוך אוכל, שהרי כשרוצה לאכול שניהם עתה לי"ב אוכל ופסולת ומ"ט מותר, אך להפמ"ג אין מזה ראי'.

אמנם בפסקי ריא"ז מבו' לא כן, אלא בב' מינים ס"ל דלי"ב אוכל ופסולת וע"כ אסור לברור שניהם, אך הוא לטעמי' דס"ל דשרי אף לאח"ז והיינו משום דהוי שינוי, וכיון דבעי' שיהא שינוי, ודאי אין להתיר באוכל מתוך אוכל, ומשא"כ לדידן י"ל דל"ב לשינוי, דהמתיר הוא הברירה לאלתר, אלא בעי' שלא יהא זה כדרך ברירה, וז"פ.

לדעת התוס' דכל הא דיש ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דהמין שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, נ' לפ"ז דהיכא דמפריד המינים מטעם אחר, אי"ז כלל בכלל מלאכת ברירה, וע"כ אף אי נימא דצורך הדחה לא חשיב כשימוש ואי"ז דרך אכילה, מ"מ יהא מותר לברור לצורך זה, דכיון שאין לו צורך במין א' לשימושו לא חשיב המין השני כפסולת, ואף אי נימא דכלפי צורך זה חשיב המין השני כפסולת, מ"מ בה במידה דחשיב כפסולת גם הוי זה דרך שימושו, ואין ברירה זו מתקנת כלום לאוצר, שהרי כלפי תיקונו לאוצר הוו תרוייהו אוכל, ודו"ק.

ועד"ז הוא גם בבורר מין א' מחבירו לצורך צדדי, כגון שמין א' ריחו רע וע"כ הוא מוציאו חוץ לדירתו, דכה"ג אף אי נימא דחשיב כבורר, כיון שהוא מתכוין ליקח מין א', הגם שאין רצונו וחפצו כלל בהפרדת המינים, מ"מ לדעת התוס' לי"ב משום ברירה, דכה"ג ל"ש לומר דהמין שמוציא חשיב כאוכל והמין השני הוי כפסולת, וז"פ.

ויש לדמות ד"ז לד' הפמ"ג דבבורר חלמון מחלבון לגוון ליכא איסור, דבכה"ג לא חזינן להחלבון כפסולת לגבי החלמון, וכ"ש הוא בנידו"ד, ודו"ק.

ולפ"ז לדעת הסוברים דחלבון וחלמון ב' מינים הם, ואפ"ה מותר לברור החלמון מחלבון כדי לגוון, א"כ כ"ש שיהא מותר לברור מין א' מחבירו כדי להדיחו או כדי להוציאו בשריחו רע וכיו"ב, אך יתכן דל"ד, דהתם כיון שהוא מסתנן לתוך החרדל, א"כ כבר אינו עומד לאכילה ולא תוקן אלא לצורך צדדי, ומשא"כ היכא שבורר וה"ז מתקנו לשימושו הראוי, הגם שהוא אין כונתו לזה, יתכן דסו"ס כל שכונתו להפרדת המינים ה"ז אסור, ודו"ק היטב.

דעת הרשב"א בעבוה"ק מבוארת, דהתירא דלאלתר הוא אף בפסולת מתוך אוכל, וע"כ ביו"ט שרי לברור לאלתר אף פסולת מתוך אוכל.

וצ"ע לדידי' היאך יפרש מ"ד דלא שרי אלא אוכל מתוך פסולת להא דביו"ט שרי אף פסולת מתוך אוכל.

וכנר' צל"פ לפי דבריו דהך מ"ד איירי בברירה להניח, ובזה הוא דקמפליג בין אוכל מתוך פסולת לפסולת מתוך אוכל.

וכדעת הרשב"א כ"ה דעת התוס' שהביא הריטב"א, דלאלתר שרי אף פסולת מתוך אוכל, ועיי"ש שכתב דלאח"ז חייב אף באוכל מתוך פסולת, ונמצא דלדעתם ליכא נפ"מ בין אוכל מתוך פסולת לפסולת מתוך אוכל.

ובביאוה"ל הוכיח מד' התוס' דגם לאח"ז שרי באוכל מתוך פסולת, אך עי' בחי' הריטב"א דלפי דבריו אין ראי' כלל מד' התוס', עייש"ה.

ובהשגות הרמ"ך פ"ח משבת מבו' ג"כ דדעתו דאף פסולת מתוך אוכל שרי לאלתר, וע"כ הוא דשרי לברור ביו"ט אף פסולת מתוך אוכל.

ולדעתם צ"ל דהא דב"ש אסרו לברור פסולת מתוך אוכל ביו"ט, אי"ז משום איסור ברירה, אלא משום איסור מוקצה, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א בביצה שם.

דעת הרי"ד והריא"ז, דברירת אוכל מתוך פסולת הויא שינוי, וע"כ אף אם ברר בכלי להניח אינו חייב חטאת, ולפ"ז פירשו דגם ברירת פסולת מתוך אוכל לאלתר מותרת.

ומבו' עוד בד' הריא"ז, דבב' מיני אוכלים הוי הדרך לברור א' מהן וליכא בזה להתירא דאוכל מתוך פסולת, וע"כ בזה כל שבורר להניח חייב חטאת, וכן אם ברר בכלי אף לאלתר ה"ה חייב חטאת.

ולפ"ז זהו דתני בסוגיין דבירר חייב חטאת ומוקמי' לה בנפה וכברה, וא"צ להעמידה בפסולת מתוך אוכל, אלא איירי בב' מיני אוכלים ובזה בכל גווני הוא חייב חטאת.

ולדעתם מתפרש הא דתורמסין דהואיל וכי שלקי וכו' חשיבא כברירת פסולת מתוך האוכל, והוי זה דרך ברירה, וע"כ חייב בשברר לאח"ז או בשברר בכלי לאלתר, ובל' הריא"ז נ' קצת דטעמא דתורמסין הוא דהואיל והוי זה קלקול לאוכל לישאר עם הפסולת, ע"כ בזה הוי הדרך אף לברור את האוכל, עיי"ש.

בסוגיא די"ט מבו' במלאכת דישה דהיכא שעומד ליסחט מעצמו לי"ב משום דישה.

ולכאו' הי' נ' דכ"ז הוא במלאכת דישה ולא במלאכת ברירה.

אך לד' ר"ת דסחיטת בוסר יש בה משום ברירה, הרי בע"כ דהוי זה היתר גם על ברירה.

וכ"נ גם בחלות דבש למש"כ המג"א דיש בזה משום ברירה.

ועי' תהל"ד סימן שכ"א סוסקי"ז שעמד ע"ז.

וצ"ב מ"ש מקירוב בישול דאסור, ונ' לפרש דמלאכת ברירה היא רק בדבר המקולקל, וכל שעומד ליתקן לא חשיב כדבר מקולקל, ודו"ק.

רבינו ירוחם - תולדות אדם וחוה נתיב יב חלק ח, ז"ל, ואפילו ביד שאמרנו דמותר דוקא לאלתר וכו', וכמו"כ דוקא שבורר אוכל מתו' הפסלת כלומר שנוטל בידו האוכל ומניח הפסולת אבל בהפך כלומ' פסולת מתו' האוכל אסור אפילו ביד ואפילו לאלתר כך פשוט בשבת וכו', ואם האוכל מרובה מן הפסלת בטורח ובשיעור כלומר שיש בו יותר אוכל מפסולת שהפסולת דבר מועט מן האוכל כשיעורו וכמו כן יש טורח לברור האוכל מתוך הפסלת יותר מלברור הפסולת מתוך האוכל כגון שהאוכל הוא ענין דק יותר מהפסלת מותר אפילו לברור פסלת מתוך האוכל ודוקא ביד ודוקא לאותה סעודה כמו שכתבתי, וכן פשוט בביצה וכתבתיו בנתיב ד' בענין יו"ט בח"ב בדין שבת ויו"ט שוין בזה אע"ג דיש חלוק ביניהם לענין קנון ותמחוי מכל מקום לברור ביד דינם שוה וכו', עכ"ל.

ונ' להדיא מל' רבינו ירוחם, דהא דהיכא דהפסולת מרובה על האוכל אסור לברור הפסולת, אי"ז משום איסור מוקצה, אלא הוא משום איסור ברירה, ונ' דהיינו דהא דשרי לברור בידו לאלתר הוא משום דהוי זה דרך אכילה, ועיקר דרך אכילה הוא לברור מה שאוכל, ואך שנתחדש דהיכא דוכל מרובה על הפסולת בטורח ובשיעור ודרך לברור הפסולת לצורך האכילה, הוי זה דרך אכילה לברור הפסולת לצורך האכילה, אך היכא דאין האוכל מרובה על הפסולת בטורח ובשיעור, לא שרי אלא לברור האוכל ולאכלו, דזה הוא דהוי דרך אכילה.

והנה כתב רבינו ירוחם דדין זה נלמד מדין ברירה ביו"ט, דלענין זה דינם שוה, ונ' דאזיל לטעמי' שכתב בדיני יו"ט בנתיב ד', ז"ל, והא דאמרינן דבורר כדרכו דוקא לאכול מיד אבל לברור ולהניח לסעודה אחרת אסור ואפילו באותו יום אסור כדמוכח בשבת, עכ"ל, והרי דס"ל דלא הותר לברור ביו"ט ברירה האסורה מה"ת בשבת, ולפ"ז הרי מהא דשרו ב"ה לברור ביו"ט פסולת מתוך האוכל, בע"כ דגם בשבת לי"ב חיובא, ולא מצינו שאסרו רבנן לזה, ונ' דכ"ה גם דעת הטור, וז"ב.

ובזה יתישב דלא פליג הטור על אביו הרא"ש, אלא פירש דמש"כ הרא"ש דדוקא אוכל מתוך פסולת אבל פסולת מתוך אוכל אסור, איירי רק בשאין האוכל מרובה על הפסולת בשיעור ובטורח, אך כל שהאוכל מרובה על הפסולת בשיעור ובטורח שרי לברור את הפסולת.?וכ"נ מל' רבינו ירוחם שכתב תחילה דאסור לברור רק אוכל מתוך הפסולת וזה כל' הרא"ש, ואח"כ כתב דמ"מ כל שהאוכל מרובה על הפסולת בטורח ובשיעור מותר לברור אף את הפסולת.

והלבוש כתב שדעת הרא"ש כהטור, והמלבויו"ט תמה עליו, ובמש"נ נתישבו ד' הלבוש.

ולפ"ז מתישבים היטב ד' הטור שהביא לדינא דתורמוסין, דאיירי דהתורמוסין מרובין על הפסולת שלהן, וע"כ כיון דחשיב כפסולת והויא ברירתו כברירת הפסולת אסור לבררו, כיון דאיירי בכה"ג שאין הדרך לבררו.

אך צ"ע דא"כ הי' בדין שיהא מותר לברור הפסולת שלהן מתוכן, ול' הטור אין נ' כן, אלא נ' דאף את האוכל אסור לברור וכ"ש את הפסולת, וצ"ע בזה?

והנה הפוסקים בסימן תק"י תמהו ע"ד המחבר, דכל מה שחילק הרא"ש דלוזים ובטנים שבקליפתם שאני, הוא רק לטעמי' דבפסולת מרובה על האוכל אסור אף האוכל בטלטול, ובזה הוא שחילק הרא"ש דבלוזים ובטנים אין האוכל בטל לקליפה ומותר האוכל בטלטול, אך לפ"מ דקי"ל דלעולם מותר האוכל בטלטול, ודינא דפסולת מרובה על האוכל הוא דבכה"ג לא הותר לברור את הפסולת, הרי דהך דינא שייך אף בלוזים ובטנים.

אמנם הנה בד' רי"ו מפורש כד' המחבר, דאף דס"ל דגם בפסולת מרובה על האוכל מותר לברור את האוכל, מ"מ כתב דבלוזים ובטנים וכו' שרי לברור כדרכו, והיינו דמותר אף לברור את הפסולת, והוסיף רבינו ירוחם דל"ד לעצמות וקליפים שכבר נפרדו לגמרי, ומבו' דבעצמות שלא נפרדו לגמרי מותר אף לברור את הפסולת, ומזה הביא בשו"ת שבה"ל מקור לד' הביאוה"ל בסימן שי"ט?

אך לכאו' נ' דאין ללמוד מזה היתר לדידן, דכל ד' רי"ו הם לטעמי' דמותר אף לברור הפסולת, וכל האיסור הוא משום מוקצה, ובזה הוא שנתחדש דכל שדרכו בכך והוי שומר לפרי ה"ה בטל לאוכל ולי"ב משום מוקצה, אך לפ"מ דקי"ל דאסור לברור פסולת מתוך אוכל משום איסור ברירה, ודאי דאסור לברור את העצמות.

תדע, שהרי מודה רי"ו דאסור לבררן לבו ביום או לבררן בכלי, והרי דחשיבי כפסולת לאיסור ברירה, ואך דלי"ב משום מוקצה, וז"פ.

אמנם בביאוה"ל שם חילק, דהגם דלברור לאח"ז הוי ברירה, מ"מ כל שבורר לאלתר הוי דרך אכילה, וזה ע"ד מש"נ להלן בביאור ד' רי"ו, אך לפמש"נ אין ללמוד מד' רי"ו היתר לדידן.

ונ' דגם למש"נ דמכוון דינא דרי"ו הוא משום איסור ברירה, מ"מ כיון דלדידי' שרי לברור הפסולת מתוך האוכל היכא דהוה זה דרך אכילה, וכל האיסור הוא רק בגוונא שהפסולת מרובה שאי"ז דרך אכילה לבררה לצורך האכילה, הרי שבזה הוא שחילק דבקליפות ובעצמות המחוברין חשיבא ברירתן כדרך אכילה, אך לפ"מ דקי"ל דלעולם אסור לברור פסולת מן האוכל לצורך אכילה, אין להתיר בזה, וז"פ.

] בפירש"י דע"ג. פירש, ז"ל, הבורר פסולת בידיו המרקד בנפה וכו', ובתורי"ד לקמן דקל"ח. הק' ע"ז, ז"ל, ואינו נ"ל דהתם אמרי' אלא אמר רב יוסף בורר ואוכל ביד בורר ומני' ביד ובקינון ובתמחוי לא יברור ואם בירר פטור אבל אסור בנפה ובכבר' לא יברור ואם בירר חייב חטאת אלמא אין חיוב חטאת נוהג אלא בנפה וכברה, עכ"ל.

ובדעת רש"י י"ל בפשיטות, דהא דהבורר בידו פטור הוא רק בשבורר לאלתר, אך בשבורר להניח לאחר זמן חייב, וצ"ב ד' הרי"ד שהק' מינה, הרי בדבריו בס' המכריע סימן כ"ג מפורש כן דהבורר ביד לאחר זמן חייב.

אך ילה"ע ע"ז, שהרי התוס' וש"ר בסוגיין פירשו בדעת רש"י, דהא דתניא דהבורר בנפה וכברה חייב איירי בשברר לאחר זמן, ולפ"ז הרי מבו' דהבורר בידו אף לאח"ז אינו חייב, והדר צ"ב מה שפירש"י במתני' דמלאכת בורר היא בבורר פסולת בידיו.

וצ"ל בדעת רש"י, דכל הא דהבורר ביד פטור הוא רק בשבורר אוכל מתוך פסולת דאי"ז דרך ברירה, אך הבורר פסולת מתוך אוכל ביד חייב, וזהו שהדגיש רש"י במתניתין הבורר "פסולת" בידיו.

והנה בתוד"ה והתניא הקשו ע"ד רש"י, דלפירושו משמע דלאלתר אפי' בנפה וכברה שרי, ובפ"ק דביצה משמע דבנפה וכברה אסור בכל ענין דתנן ב"ה אומרים בורר כדרכו בקנון ובתמחוי אבל לא בנפה וכברה ולא מפליג בין לאלתר לבו ביום.

ולפמש"נ א"ש היטב ד' רש"י, שהרי נתבאר לדעתו דכל הא דתניא דבנפה וכברה לאחר זמן חייב, הוא רק בשבירר אוכל מתוך פסולת אך אם בירר פסולת מתוך אוכל אף ביד חייב.

אשר לפ"ז נ' דה"נ הא דנפה וכברה לאלתר שרי, הוא רק בשבורר בו אוכל מתוך פסולת, והיינו בגוונא שהאוכל יורד למטה והפסולת נשאר בכלי, דכה"ג חשיב כברירת אוכל מתוך פסולת וכמבו' בסוגיית הגמ' בר"פ תולין, אך בגונא שהפסולת יורד למטה והאוכל נשאר בכלי, דהוי זה ברירת פסולת מתוך אוכל, ה"ה חייב, ואשר ע"כ בההיא דביצה דבורר קטנית בנפה וכברה, דהצרורות יורדין למטה והוי זה ברירת פסולת מתוך אוכל, ע"כ ה"ה חייב.

ושו"ר שכבר עמד ע"ז באג"ט בורר סק"א אות ט"ז, והוכיח מזה דדעת התוס' דהנשאר בכלי הוא המתברר, וע"כ הבורר קטניות בנפה וכברה שהקטניות נשארות בכלי הוי זה ברירת אוכל מתוך פסולת, וזהו שהק' התוס' משם ע"ד רש"י.

אמנם הדברים צ"ע, שהרי בגמ' אמרו דהא בקנון ותמחוי והא בנפה וכברה, והנה לפי הנ"ל נמצא, דה"נ הא דהבורר בקנון ותמחוי פטור הוא רק בשבורר אוכל מתוך פסולת, והנה ענין הברירה בקנון פירש"י דהבורר בו קטנית נותן קטנית במקום הרחב ומנענעו, והקטנית מפני שהוא סגלגל מתגלגל ויורד דרך פיו הקצר, והפסולת נשאר בכלי, ולפי הנ"ל הרי בע"כ דכה"ג דהפסולת נשאר בכלי חשיב כבורר אוכל מתוך פסולת.

ואשר ע"כ נ' דהתוס' שהקשו כן ע"ד רש"י, הוא משום דס"ל דלאביי לא שאני בורר אוכל מתוך פסולת מבורר פסולת מתוך אוכל, וכמש"כ הריטב"א בשם התוס', ואשר ע"כ כיון דהבורר בנפה וכברה לאלתר פטור, הרי דאף אם בירר פסולת מתוך אוכל פטור, וזהו שהקשו ע"ז מההיא דביצה, וצ"ע עוד בזה.

שו"ר גם בס' קרית מלך רב פ"ח משבת הי"ב שיישב ד' רש"י דההיא דביצה איירי בבורר פסולת מתוך אוכל, ובזה מודה רש"י דכל שבירר בנפה וכברה אף לאלתר חייב.

בפסקי ריא"ז פ"ק דביצה נ' מבו' להדיא דבקילוף שעורים ליכא משום בורר, ול"ד לניפוח בחיטים, וע"כ המנפח בחיטים ונתן לתוך חיקו חייב, והיינו כמו שפירש בפסקי ריא"ז שבת דברר לאחר זמן, ומשא"כ בקילוף שעורים שרי אף לאחר זמן, עייש"ה, ופירש הטעם דחיטים צריכין ניפוח לנפח קש שלהן, וכנר' היינו דל"ה כקליפות אלא הוי זה תערובת, וע"כ יש בזה משום בורר, וצ"ב.

בפסקי רי"ד פ"ק דביצה הק' מ"ש מלילות שלא התירו בידו בשבת מניפוח שהתירו, ותירץ, ז"ל, מפני שהמולל משוי לי' אוכלא בלא המלילה לא חזי לכוס השיבולת אבל הניפוח כבר יצאו החיטין מתוך השבולת ואינו חסר אלא ברירה ול"ה משוי אוכלא והתירו לו חכמים דבר מועט בשינוי גדול כזה, עכ"ל.

ודבריו צ"ב דמאי קשיא לי', הרי שאני ברירה דשריא בשבורר בידו לאלתר, והתירא דניפוח הרי הוא משום ברירה בידו לאלתר, וכמבו' כן בד' הרי"ד בספר המכריע סימן כ"ג שהוכיח מזה דאף פסולת מתוך אוכל לאלתר שרי, ומשא"כ דישה לא שריא אף בידו לאלתר.

אך נ', דהרי"ד לטעמי' אזיל דהתירא דברירה בידו הוא משום שינוי ואף בפסולת מתוך אוכל שרי, וע"כ גם בדישה הי' לנו להתיר, וע"כ הוצרך לחלק ביניהם בע"א.

ולפ"ז נ' דכל הא דדישה בידו לאלתר אסורה אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא הוי זה כברירה בידו לאלתר דשריא.

ובעיקר ד' הרי"ד שהוכיח מזה דברירה לאלתר שריא אף בפסולת מתוך אוכל, הנה בחי' הרמב"ן שבת דע"ד. כתב בע"א, דניפוח הוי שינוי וע"כ שרי.

ומ"מ מבו' בסוגיא דביצה לפי' הרמב"ן, דאם בורר והניח בחיקו, דהיינו שברר לצורך לאח"ז חייב, והרי דאי"ז שינוי גמור, ול"מ שינוי זה אלא דחזינן לה כמעשה אכילה אף דבאיסורא טרח ואינו אוכל מה שבירר, ודו"ק.

ולכאו' יש להוכיח כד' הרמב"ן מהא דאיכא מ"ד דלא שרי אלא בקשרי אצבעותיו ואף לדידן לא שרי אלא בידו אחת, ואילו בכל ברירה לאלתר שרי אף בב' ידיו.

ולד' הרי"ד צ"ב מ"ט לא שרי אלא בידו אחת, וי"ל דהרי"ד יפרש דאין מכוון הגמ' למעט ב' ידים וכמו שדן הב"י בסימן שי"ט בדעת הטור, ומצאתי באג"ט שכבר כתב כן.

אך אין לומר דאיירי בלאח"ז וע"כ בעי' להתירא דשינוי, דהרי"ד גופי' פירש שם דמש"א דלתוך חיקו חייב היינו בבורר לאח"ז, וכ"ה גם בפסקי ריא"ז.

אך בפסקי ריא"ז בשבת דע"ד. ובפ"ק דביצה מפורש דלא שרי אלא בידו א' ולא בב' ידים, וצ"ע דלגבי כל ברירה לאלתר לא מצינו דלא שרי אלא בידו אחת, וכיון דהתירא דניפוח הוא חד דינא עם התירא דכל ברירה בידו לאלתר, א"כ מ"ש בניפוח דאסור בב' ידיו, וצ"ב הטעם בזה.

ובעיקר מש"כ הרי"ד דחשיב כפסולת מתוך אוכל, הנה באג"ט פקפק בזה ע"פ דבריו דהנשאר בכלי הוא הנברר.

אך מד' הרי"ד מבו' דהיוצא מן הכלי הוא הנברר, וכ"ה מבו' גם מד' הרמב"ן בשבת שכתב דניפוח הוי פסולת מתוך אוכל.

וכן מבו' גם מד' בעה"מ בפ' האורג שכתב רק בזורה ובורר דהוו משאצל"ג ומ' דמרקד אי"ז משאצל"ג, ובע"כ דהוא משום דבמרקד האוכל יורד למטה וכמש"א בדף קל"ח., וחשיב דהברירה נעשית באוכל, וע"כ הוי זה מלאכה הצריכה לגופה.

אך משמעות הסוגיא דקל"ח. דרק בורר הוי אוכל מתוך פסולת, אך מרקד הוי פסולת מתוך אוכל, אך לפירש"י ודעימי' דמכוון הסוגיא דהוי נמי בורר, וכן לפי' התוס' בביצה והריטב"א בדע"ד. בסוגיא דהתם דאין מכוון הגמ' כלל דברירה היא אוכל מתוך פסולת, אין להביא משם, וע' תורי"ד בסוגיא שם, וצ"ע עוד בזה.

] יל"ד בבורר לצורך בישול, שהוכיחו מד' הרשב"א דס"ל דלא הותר ברירה לבו ביום ביו"ט, דלפ"ז ברירת קטניות שמפורש ברשב"א דהותרה לצורך בישולן, בע"כ דג"ז חשיב כלאלתר, אך האג"ט פשיטא לי' לא כן, והעמיד ד' הרשב"א בדהוי הבישול פחות משעה, וכה"ג חשיב לאלתר, ויש שפירשו דאיירי אחר שכבר התחיל סעודתו.

אך הטעם לאסור בזה, הוא משום דהבישול אינו שימוש, וע"כ ברירה לצורך בישול אינה מתרת.

וגם למשמעות הרשב"א דמותר, אי"ז משום דברירה לצורך בישול מותרת, די"ל דודאי אם בורר לצורך בישול לאכול לאח"ז ה"ז אסור, ומתרי טעמי, חדא, דבישול אי"ז שימוש ול"מ זה לחשבו לדרך אכילה, ועוד דכיון שכל הבישול הוא לצורך האכילה, ה"ז ברירה אריכתא לאוצר, ורק אם מבשל ואוכל לאלתר שרי.

והעירו בזה ממש"כ בסמ"ק מ' רפ"ב, ז"ל, ומשו"ה אסר רבינו תם לסחוט הבוסר לתוך המורייס אפילו ביום טוב אף על גב דהמורייס הוי מאכל והוי משקה הבא לאוכל מכל מקום הוי בורר כיון דהבוסר לא חזי לאכילה בעיניה, עכ"ל, ולדעת הסוברים דשרי לסחוט לצורך לאלתר, בע"כ דכה"ג לא חשיב כלאלתר, הגם שרוצה ליתן עתה בתוך המוריייס, כיון שאין דעתו לאכלו עתה, וה"נ ברוצה לבשל, אך יש לחלק ביניהם דבישול הוי שינוי בדבר ודו"ק.

ובאמת מסברא הי' נ' דשרי לברור לצורך בישול לאכילה, דהכל הוי הכנה אריכתא, והגם דהוי זה זמן רב שפיר יש להתיר, ודעת האוסרים צ"ב, ואולי הוא משום דהבישול נעשה מאליו, ואינו עסוק בהכנתו.

ויש להסתפק לדעת האוסרים, בסעודה שנצרך ב' שעות להכינה, אי נימא דשרי להתחיל לברור ב' שעות קודם, אם מותר ג"כ לברור לצורך חימום לסעודה זו, שהרי כבר הוי הזמן דשרי לברור לסעודה זו, או דכיון דה"ז מחוסר חימום ואכתי אי"ז עומד לאכילה, לא חזינן לזה כדרך אכילה, אך א"כ יאסר גם בשעת הסעודה לברור לצורך חימום לאכילה, וצ"ב.

ובאמת יש מקום לחלק בנידו"ז בין האופנים, די"ל דהיכא שהוא חפץ לאכול עתה, ורק הוא נצרך לחמם כדי לאכול, ומיד כשיתחמם המאכל יאכלנו, י"ל דשפיר מצינו לחשוב הכל כהכנה אריכתא, אך היכא שזמן סעודתו הוא עוד ב' שעות, וגם אם יתחמם האוכל מיד לא יאכלנו, יש מקום טפי לאסור.

אך בשאר ברירות דסמוך לסעודה דשרי, בפשוטו היינו אף בכה"ג שאם יהא הכל מוכן מיד לא יאכלו עד לאח"ז, ואפ"ה כיון שה"ז נצרך להכין מעתה, חשיב הכל כדרך אכילה, וא"כ ה"נ הכא דכוותה.

ועד"ז יל"ד במי שהולך לביהכנ"ס ובורר טלית, דכתב בס' איל משולש דשרי אף אם הדרך ארוכה מאד, דהכל הוי הכנה אריכתא, והי' מקום לומר דכ"ז הוא בגונא שברגע שיגיע לביהכ"נ יתעטף בטלית, גם אם יגיע מיד, אך אם אין דעתו להתעטף עד תחילת התפילה, ואם יגיע מיד לא יתעטף, הי' מקום לאסור, אך להנ"ל יש מקום להתיר גם בזה.

ושם בס' איל משולש אסר ליקח אוכל לדרך לצורך התינוק, ולכאו' לפי הנ"ל נ', דאם התינוק נמצא בבית אחר, והוא לוקח אוכל לצרכו שיצטרך לו עוד שעה, והדרך לשם היא שעה, יהא מותר, דמ"ש ממה שהתיר ליקח טלית לביהכנ"ס, אך אם התינוק עמו בבית, דכה"ג אי"ז נצרך לאכילתו ליקח עתה אוכל, רק משום שיקחנו עמו, י"ל דאי"ז דרך אכילה.

ולפ"ז נ', דמי שהולך לאכול בבית אחרים, מותר לברור וליקח אליהם, הגם שהדרך רחוקה, דה"ז כאדם זקן שהולך לאיטו, והליכתו מהמטבח לחדר לוקחת זמן רב, דמ"מ הוא מותר לברור לצורך אכילתו ולילך ב' שעות להביא האוכל לחדרו, וה"נ הכא דכוותה, ורק בגוונא שאין לו צורך לאכול בדוקא בבית אחרים, ורק משום שיהי' שם יאכל שם, יש מקום לאסור, ודו"ק היטב בכ"ז.

בב"י סימן שכ"א הביא משבה"ל דטעם היתר בורר ביד הוא משום דהוי זה שינוי גמור, ועיי"ש שדבריו הם בשם רבינו ישעי' והוא הרי"ד, ואזיל לטעמי' בתורי"ד ר"פ תולין דס"ל דביד שרי אף לאח"ז משום שינוי, וזה דלא כמש"כ בספר המכריע כ"ג דגם ביד לאח"ז חייב, דלפ"ז מ' דאין ההיתר משום שינוי גמור, וצ"ע בזה.

צ"ב בהיתר קילוף פירות לדעת התוס', דמה לי דא"א בענין אחר הרי מ"מ הוי זה כדרך ברירה, וע"כ צל"פ לדעתם כדרך הביאוה"ל בסימן שי"ט ע"פ היש"ש.

עוד העירוני, בהא דשרי היכא דא"א בענין אחר, דמ"ש מהא דאסור לברור תורמסין מתוך הפסולת שלהן הגם דא"א בענין אחר, ויש לחלק, אך למש"כ האג"מ דמותר לרחוץ פירות משום דא"א בע"א, הגם דאי"ז כקליפה שזהו גידול הפרי, לכאו' ה"נ הי' לנו להתיר בתורמסין, וצריך בדיקה בזה.

לדעת התוס' נ' לפרש מש"א פסולת מרובה על האוכל פשיטא מי איכא מאן דשרי, דהיינו לפמש"כ התוס' בדנ"א: דת"ק פליג על רשב"ג וס"ל דאף בפסולת מרובה על האוכל שרי לברור את הפסולת, וע"ז פרכינן דפשיטא דלא הותר לברור הפסולת דהויא מוקצה אלא משום דזהו צורך אוכ"נ, וכל שפסולת מרובה ואין דרך לברור הפסולת, ודאי דאסור לבררה, וע"ז משני דאיירי דהאוכל נפיש בטירחא וזוטר בשיעורא והוי הדרך לברור את הפסולת, ואפ"ה אסור לברור משום דכה"ג אין הפסולת טפל לאוכל ויש בו משום מוקצה, וע"ז פליג ת"ק וס"ל דאף בכה"ג דאין הפסולת טפל לאוכל, הותר לבררו לצורך האוכל, אך ודאי מודה ת"ק דכ"ז הוא היכא שהוי הדרך כן לברור את הפסולת, וע"כ בההיא דחבית ובההיא דס"פ במה טומנין דהוי הדרך להסיר את המוקצה, שרי לת"ק להסירו הגם דאי"ז בטל להיתר, ולרשב"ג אסור בכה"ג כיון שאי"ז בטל, ודו"ק.

יש להעיר, בהא דהיכא דטורח ברירת האוכל מרובה מטורח ברירת הפסולת מותר לברור את הפסולת, ולכאו' כ"ז הוא אם צריך לאכול את כל האוכל ביו"ט, אך אם אינו צריך אלא לאכול את מקצתו, הי' בדין שיהא אסור לברור את הפסולת, דלצורך ברירת האוכל שצריך לאכול ביו"ט יש פחות טורח לברור את האוכל מלברור את הפסולת, והיינו בגוונא דאם לא יברור הרבה פסולת עדין יהא האוכל בתערובת, וא"כ מ"ט הוצרכו הר"ח ועוד לפרש דאיירי בשהפסולת דק וכו', ואולי לישנא מ' דבורר את כל הקטנית.

אך למש"נ אולי י"ל דאף בכה"ג שרי לברור את הפסולת, דכיון דאם יבא לברור את כל האוכל לאכילה דרך הוא לברור את הפסולת, כבר הוי זה דרך לבררו.

ל' הלבוש ס"ב דלא יברור אל מה שצריכין לאותה סעודה וכו' ואם ישיירו הרי עשה אב מלאכה, ובמלבויו"ט כתב ע"ז ואין נ"ל כיון שבהיתר ובדינא עשה לא יתחייב למפרע, עכ"ל, והביאו בא"ר וא"ז.

ובס' איל משולש כתב דצריך לגמור כל מה שהכין ודימה לדינא דהפמ"ג דלא אריך לימלך, אך נ' פשוט דל"ד, שהרי המ"ב כתב דמותר להכין, ואם נשאר אין בכך כלום, ולא כתב שעליו להקפיד לאכול הכל, ובע"כ דכל דינא דהפמ"ג הוא רק בשנמלך מכל הכנתו דמיחזי כמערים, אך כל שאינו אוכל כל מה שבירר שדרך הוא שמשתייר מן האוכל ודאי לי"ב סרך פקפוק, וז"פ.

בד' הט"ז דיש בורר גם במין א', והוכיח כן מד' התוס', ונ' כונתו, דכיון דהטעם הוא דהמין שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, ע"כ ה"ז שייך גם במין א'.

אך בדעת התה"ד נ', דלא מיבעיא לדעת הרמב"ם והריטב"א דברירה בב' מינים אינה כלל משום דזה אוכל וזה פסולת, ולא כתב הריטב"א דזה אוכל וזה פסולת אלא כ"ה שיהא בזה דין בורר אוכל מתוך פסולת וכו', הרי לא מצינו דדעתו מהניא ליתן ע"ז שם פסולת לחשבו כמין אחר.

אלא אף לדעת התוס' נ', דרק היכא שיש כאן תערובת מינים, ואתינן לדון שיש כאן אוכל ופסולת לזה מהני דעתו, אך כל שאין תערובת כלל ל"מ דעתו לאסור.

וזה דלא כמש"כ בס' איל משולש לבאר שהטעם הוא משום שאין קפידא גמורה על המינים, דלפ"ז אם יהא קפידא גמורה יהא אסור, ומאידך גם בב' מינים אם לא יהא קפידא גמורה יהא מותר, וכ"ז אינו.

מבו' בד' הרי"ד בס' המכריע, דהגם דבידו הוי שינוי וע"כ לאלתר מותר לכתחילה, מ"מ בבורר לאוצר חייב, ול"ד לאוכל מתוך פסולת דהוי שינוי לעולם.

וצ"ב לפ"ז במשה"ק בתורי"ד ר"פ תולין על פירש"י בדע"ג. דפירש דבורר פסולת בידיו, והק' הרי"ד דלעולם אינו חייב, ולהנ"ל הרי לאחר זמן חייב גם בידיו, ואולי קשיא לי' דמ"מ אי"ז עיקר בורר, שהרי לאלתר פטור מכח שינוי זה.

ובעיקר ד' רש"י נ' בפשוטו שדעתו דהבורר פסולת מתוך אוכל חייב אף ביד, וע"כ הגם שדעת רש"י בדע"ד. נ' דהבורר אוכל מתוך פסולת בידו פטור אף בשבורר לאוצר, ורק בנפה וכברה חייב בבורר לאח"ז, מ"מ שפיר פירש"י בדע"ג. הבורר פסולת בידיו.

ובמש"כ הרי"ד דאוכל מתוך פסולת הוי שינוי, צ"ב, דלכאו' היכא שהאוכל מועט והפסולת מרובה ודאי הדרך לברור את האוכל, ולעיל נתבאר בד' התוס' דמ"מ אי"ז צורת המלאכה, דצורת המלאכה היא להוציא הטפל מתוך העיקר, אך הרי"ד כתב דהוא שינוי, וזה צ"ב.

בד' הבעה"מ בדק"ו. מוכח דבמרקד הויא הברירה באוכל שנופל למטה ולא בפסולת, שהרי לא כתב דבמרקד הויא משאצל"ג, ולפ"ז צל"פ סוגיית הגמ' בדקל"ח. בע"א, ודו"ק.

אך במ"ב ר"ס שי"ט נקט דבנפה וכברה הויא הברירה בהאוכל הנשאר, וכנ' צ"ל, עפמש"כ בביאוה"ל דבנפה וכברה מעשה הברירה נעשה בב' המינים, וע"כ בזה מה שנשאר בכלי הוא הנברר, ול"ד למשמרת שאינו עושה מעשה כלל בהשמרים שנשארים בכלי, ולפ"ז ניחא דל"ד לדינא דמערה מן החבית דחשיב כבורר מה שמוציא, דהתם מעשה הברירה נעשה רק במה שיוצא מן הכלי, ודו"ק.

בד' ריא"ז מבו' דברירת ב' מיני אוכלין חשיבא לעולם כברירת פסולת מתוך אוכל, ונ' דהוא לטעמי' דהתירא דאוכל מתוך פסולת הוא משום שינוי, וכה"ג אי"ז שינוי, ולא ס"ל כד' התוס' דהמין שחפץ בו חשיב כאוכל, ודממילא הויא ברירתו שינוי כברירת אוכל מתוך פסולת, גם יתכן דכיון דההיתר משום שינוי, אזלי' בתר המינים מצ"ע, ול"מ מה שהוא אינו חפץ במין א' ולגביו הוי מין זה כפסולת, ודו"ק.

אך לדידן הרי אי נימא דכה"ג חשיב כפסולת מתוך אוכל, הי' אסור לעולם לברור ב' מינים, ואי דנימא כמש"כ התוס' דאותו המין שאין חפץ בו חשיב כפסולת, אכתי תיקשי בבורר ב' מינים לאכול שניהם לאלתר, דכה"ג היאך שרי הרי אי"ז ברירת אוכל מתוך פסולת, ובע"כ דלדידן אדרבה כל האיסור הוא רק בשבורר פסולת מתוך אוכל דזהו צורה מובהקת של ברירה, או משום דכה"ג אי"ז דרך אכילה שאינו בורר מה שנותן לפיו, אך ברירת ב' מיני אוכלין לאכול שניהם לאלתר, כיון דאי"ז ברירת פסולת מתוך אוכל וה"ה אוכל מה שבירר, שריא,

נ' פשוט, דגם לפ"ד הפמ"ג דאין משום ברירה אלא באוכל מתוך פסולת, מ"מ ל"ב שיהא זה פסולת גמורה, אלא כל דהויא פסולת לשימוש זה חשיב כפסולת, וע"כ הגם שהפסולת ראוי' למאכל בהמה הויא פסולת, וע"כ ודאי דסוחט מבגד חשיב כברירת אוכל מפסולת, הגם שהבגד אינו פסולת, ומה"ט כתב הפמ"ג לאסור בזה כשאינו לאלתר, אך יתכן שטעמו הוא להיפך, דהמשקין הבלועין הוו כפסולת לגבי הבגד, והא דשרי לאלתר הגם דהוי ברירת פסולת מאוכל, אי לא נימא כהגר"ז דהנשאר בידו הוא המתברר, צ"ל דהוא משום דא"א בענין אחר דומיא דקליפה שפירש הפמ"ג בסו"ס שכ"א דהטעם משום דא"א בענין אחר, ומה"ט ס"ל בסימן שי"ט דאם כבר נתפרקו מעט, אסור להוציא הפסולת אלא צריך להוציא האוכל, ומ"ב שם פליג עפי"ד מהרש"ל, וזה כמו שנקט בביאוה"ל סימן שי"ט להתיר עפי"ד מהרש"ל, ודלא כמש"כ המ"ב בסימן שכ"א, וצ"ע סתירת דבריו ז"ל, וע"כ נ' דלדינא א"א להתיר בזה, אחר שהמ"ב סתר דבריו בזה.

בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פ' תולין מבו' דמפרש נתינת ביצה למסננת של חרדל, דאי"ז לסנן החלמון מן החלבון, אלא הוא כדי להפריד החרדל דעי"ז מפריד העבה מן הצלול, וכ"ה באורך בפי' קדמון פ"ח משבת הי"ד.

ולפ"ז לא מצינו היתר לברור החלבון מן החלמון, כדאשכחן לפי' ש"ר.

והנה לעיל דקל"ד. פריך אהא דתניא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, דמאי שנא מהא דתנן נותנים ביצה במסננת של חרדל, ולפי ש"ר היינו דפריך דכ"ה דמותר לסנן הביצה במסננת ה"נ בדין שיהא מותר לסנן החרדל במסננת.

אך לפי' הרמב"ם פריך מחרדל אחרדל, דכ"ה דמותר ליתן ביצה במסננת של חרדל דעי"ז מסתנן החרדל עצמו, ה"נ בדין שיהא מותר ליתן החרדל עצמו במסננת, וע"ז משני דהכא מיחזי כבורר הכא לא מיחזי כבורר, והביאור בזה מתבאר בפי' קדמון שם, ז"ל, ובא להודיענו שאין אומרים אסור ליתן ביצה טרופה בחרדל מפני שנראה כבורר, שה"ז דומה לנותן מים ע"ג שמרים כדי שיצלו וכו', עכ"ל.

ספר המכריע סימן כ"ג, גרסינן בפרק כלל גדול (ל"ג ב') הזורה והבורר אלא אמר רב יוסף בורר ואוכל וכו', מאד נדחקתי לעמוד על דיני הברירה ומה שבידי לפרש אפרש, בורר ואוכל ביד בורר ומניח ביד פירוש האי מניח לאלתר הוא כדי לאכול באותה סעודה דומיא דלאכול ואע"פ שלאלתר הוא עושה דוקא ביד הוא מותר דהוא שינוי גמור אבל בקנון ובתמחוי דהוא שנוי קצת פטור אבל אסור ובנפה ובכברה דהוא מלאכה גמורה חייב חטאת דאע"ג דלאכול מיד קא עביד הוה ליה כאופה ומבשל מיד דחייב חטאת כדאקשינן לעולא. מתקיף לה רב המנונא מידי קנון ותמחוי וכברה ונפה קתני וכו'. פירוש לא סבר רב המנונא את דברי רב יוסף לומר שאין הלכה כמותו. דודאי כן הלכה אלא מיהו פירוש דברי הברייתא אינו מיושב יפה דלא תני קנון ותמחוי נפה וכברה אלא אמר רב המנונא בורר ואוכל אוכל מתוך פסולת בורר ומניח אוכל מתוך פסולת אבל פסולת מתוך אוכל לא יברור ואם בירר חייב חטאת. נראה לי דרב המנונא בנפה ובכברה קאמר (ומשום) [ומש"ה] חייב חטאת בפסולת מתוך אוכל ואע"ג דהוא בורר לאכול וגם רב יוסף שחייב בנפה ובכברה בפסולת מתוך אוכל חייב דאלו אוכל מתוך פסולת שנוי הוי ולא מחייב עליה חטאת לעולם כדתנן בפרקא קמא דביצה הבורר קטנית בי"ט בית שמאי אומרים בורר אוכל אוכל וכו' דאלמא אוכל מתוך פסולת הוי שינוי ורב המנונא ורב יוסף לא פליגי אלא שסבר רב המנונא שרב יוסף לא יישב הברייתא יפה ובא הוא וישבה. מתקיף לה אביי מידי אוכל מתוך פסולת ופסולת מתוך אוכל קתני פירוש גם אביי סותר תירוצו של רב המנונא שגם הוא לא ישב הברייתא יפה דלא תני אוכל מתוך פסולת ואע"פ שהלכה כדברי רב המנונא לשון הברייתא אינו משמע שידבר בזה אלא אמר אביי בורר ואוכל לאלתר בורר ומניח לאלתר ולבו ביום לא יברור ואם בירר נעשה כמי שבורר לאלתר וחייב. ופירוש אין לדקדק ולומר דמדקאמר אביי לבו ביום לא יברור ואם בירר חייב חטאת שמע מינה דבנפה וכברה קאמר דאילו ביד ליכא חיוב חטאת דאי בנפה וכברה קאמר היכי הוה שרי לברור ולאכול והא רב יוסף הוה מחייב עליה חטאת ואביי הוה שרי ליה לגמרי ותו כיון דנפה וכברה קא עביד אמאי לא אקשינן עליה וכי מותר לאפות ולבשל כדי לאכול כדאקשינן לעיל לעולא אלא לאו שמע מינה ביד קאמר וסבירה ליה אע"ג דביד הוי שינוי גמור ומותר לכתחילה הני מילי לברור ולאכול או לברור ולהניח לאלתר לצורך אותה הסעודה אבל אם דעתו להניח לו אפילו לבו ביום נעשה כבורר לאוצר שגם ביד דרך העולם הוא לברור ולהניח לאוצר שכן אדם שיש לו דבר מועט בוררו יד על יד והילכך חייב חטאת ולא הותר ביד אלא לצורך סעודתו. והכי גריס בירושלמי אמר רבי יודן יש שהוא בורר צרורות כל היום ואינו מתחייב ויש שהוא נוטל כגרוגרת ומיד מתחייב. היך עבירה. היה יושב על גבי כרי ובורר צרורות כל היום אינו מתחייב נטל לתוך ידו כגרוגרת ובורר מתחייב אלמא גם ביד הוי דרך העולם ומתחייב עליו אם דעתו כדי לשמור. ובפרקא קמא דביצה מייתינן מאי דתנן בפרק רביעי דמעשרות המולל מלילות של חטין מנפח יד על יד ואוכל ואם ניפח ונתן לחיקו חייב ואמרינן עלה אמר רבי אלעזר וכן לשבת דאלמא אע"פ שלא בירר אלא ביד כיון שהניח בתוך חיקו חייב חטאת. ונראה לי שצריכין אנו לפרש דברי רבי אלעזר כגון שהניח בחיקו שלא לצורך אותה הסעודה אבל אם הניח לצורך אותה הסעודה מותר כי היכי דלא תיפליג דרבי אלעזר אדאביי. ונראה לי דאביי לא מיירי אלא בפסולת מתוך אוכל ומשום הכי אם בירר להניח חייב חטאת ואפילו הכי לברור ולאכול שרי כיון דביד קעביד ומסקנא דשמעתא סלקא הכי כל זמן שהוא בורר ואוכל או בורר ומניח לאותה הסעודה שהוא יושב בה אם בירר ביד מותר לכתחילה ואפילו פסולת מתוך אוכל אבל בקנון ובתמחוי פטור אבל אסור ובנפ' ובכבר' חייב חטאת ואע"ג דלאכול הוא בורר ואם בורר ומניח לבו ביום אפי' ביד חייב חטאת ודוקא פסולת מתוך אוכל אבל אוכל מתוך פסול' כיון דשינוי קעבי' פטור אבל אסור ת"ר היו לפניו מיני אוכלים ובורר ואכל ובורר והניח רב אשי מתני חייב ור' ירמיה מדפתי מתני פטור ולר' אשי דתני חייב והא תני' פטור ל"ק כאן בנפה וכברה כאן בקנון ובתמחוי פי' כ"ז הוא בפסול' מתוך אוכל אבל אוכל מתוך פסולת שינוי הוא ולא מחייב עליה כדרב המנונא וכדתנן בפרקא קמא דביצה. וראיתי כתוב משם רבינו חננאל זצוק"ל שמעינן מרבה ואביי ורב אשי כי בורר ואוכל ביד בורר ומניח ביד שפיר דמי ודוקא אוכל מתוך פסולת אבל פסולת מתוך אוכל לא ואוכל מתוך פסולת דשרי לברור ולאכול או לברור ולהניח כדי לאוכלן לאלתר אבל לברור להניח שלא לאלתר לא. וזה שאמרנו שמותר לברור ולאכול לברור ולהניח לאוכלו לאלתר הני מילי ביד אבל בקנון ובתמחוי לא ואם בירר פטור אבל אסור ובנפה ובכברה דברי הכל חייב חטאת. ואינו נראה לי לפרש דברי אביי באוכל מתוך פסולת דאילו כן לא הוה מחייב חטאת אפילו בקנון ובתמחוי כל שכן בנפה ובכברה מפני שהוא שינוי כדפרישית וכל שכן ביד אלא ודאי בפסולת מתוך אוכל קאמר ואפי' הכי לברור ולאכול ביד שרי. ויש עוד ראיה ברורה על זה מן המולל מלילות דאמרי' מנפח על יד ואוכל והרי המנפח בורר פסולת מתוך אוכל הוא שמפריך את הקשין ומניח את גרעיני החיטין ואפילו הכי משום דהוי מנפח בידו ואוכל שרי שמע מינה דאביי נמי בפסולת מתוך אוכל קא מיירי וכך כתב רבינו יוסף בר' מאיר זצוק"ל אמר לן ר' שיש לסמוך על דברי אביי הואיל ושבחיה רבה הילכך לברור כל דבר בין אוכל מתוך פסולת בין פסולת מתוך אוכל כדי לאכול לאלתר לאחר ברירה דאביי לא חילק בדבריו אלא סתם מתיר לברור כדי לאכול מיד. עיין במהדורא תליתאה בפרק ר' אליעזר דתולין.

1. וצ"ב מש"כ הרמב"ן בתחילה דהטעם הוא משום דבשבת בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, ועמש"נ בזה להלן ? בד' הרשב"א בעבוה"ק, דדמו הדינים זל"ז, דמשום הא דבהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן ע"כ אי"ז דרך אכילה לברור הפסולת, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וראיתי לישב בזה, דהנה צ"ע לדעת התוס' דהתירא דברירה לאלתר לא תליא כלל אם בורר האוכל או בורר הפסולת, דא"כ מהו שאמר רב המנונא דבורר ואוכל אוכל מתוך הפסולת ופסולת מתוך אוכל לא יברור, הול"ל בורר ואוכל מרובה מתוך המועט ומועט מתוך המרובה לא יברור, שהרי לא תלי היתר הברירה כלל אם בורר האוכל או הפסולת, אלא אם בורר המרובה או המועט, ובפשוטו הי' נ' דצ"ל בזה דסתמא דמילתא בתערובת האוכל מרובה והפסולת מועטת, ובכה"ג הוא שאמרו דבורר אוכל מתוך הפסולת, אך אי"ז מתישב למש"כ התוס' דגרסי' היו לפניו ב' מיני אוכלין, ובכה"ג אותו שאינו חפץ בו חשיב כפסולת לגבי אותו שחפץ לאכול, ובב' מיני אוכלין מהיכ"ת איירי שהמין שחפץ בו מרובה מהמין שאינו חפץ בו, ואשר ע"כ צ"ל בד' התוס', דהגם דדרך ברירה הוא לברור המועט, וע"כ היכא דהאוכל מרובה הוי דרך הברירה לברור את הפסולת, והיכא דהפסולת מרובה הוי דרך ברירה לברור את האוכל, מ"מ היכא שהאוכל והפסולת שוין הוי דרך ברירה לברור את הפסולת, שהרי מעיקרא פירשו התוס' דלעולם דרך ברירה הוא לברור את הפסולת, ואך שהוכיחו מסוגיא דפ' תולין דהיכא דהפסולת מרובה הוי דרך ברירה לברור את האוכל, אך היכא דהאוכל והפסולת שוין קיימינן בהא דדרך ברירה הוא לברור את הפסולת, ובכה"ג הוא שאמרו דבורר ואוכל אוכל מתוך פסולת ופסולת מתוך אוכל לא יברור.

   ולפ"ז י"ל דההיא דתורמסין איירי בשהתורמסין והפסולת שלהן שוין, דבכה"ג דרך ברירה הוא לברור את הפסולת, וע"כ אם הוי חשיבא ברירת התורמסין כברירת אוכל מתוך פסולת הי' מותר לבררן, וכיון דחשיבא ברירתן כברירת פסולת מתוך אוכל אסור לבררן.

   ונ' להוסיף בזה, דהא דבגונא דהאוכל ופסולת שוין דרך ברירה הוא לברור את הפסולת, י"ל דהיינו אף בשאינם שוין בצמצום, אלא כל שאין הבדל הניכר ביניהם דרך הוא לברור את הפסולת, (דרק היכא דהפסולת מרובה בריבוי הניכר חשיבא הפסולת כעיקר התערובת ודרך הוא לברור את האוכל), ולפ"ז ניחא טפי דא"צ להעמיד להברייתא בשב' המינים שוין ממש זל"ז, וגם א"צ לדחוק בההיא דתורמסין דאיירי בששוין בצמצום התורמסין והפסולת שלהן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' לבוש שכתב דלדעת הטור מותר בתורמסין, והמלבויו"ט שם תמה עליו, וע' אלי' רבה מש"כ בדעתו, וצ"ע עוד בזה?. [↑](#footnote-ref-4)
4. וגם דאי אינם ראויין לאכילה וע"כ הוו מוקצה, א"כ הא דאסור לבררן אי"ז שייך כלל להלכות בורר אלא להלכות מוקצה, ומהו שהביא הטור לדין זה בכלל דיני בורר, דהאמנם הך דינא דהיכא דהפסולת מרובה על האוכל הוי הכל מוקצה ואסור אף לטלטלו הביא הטור בכלל דיני בורר, אך היינו משום דקמ"ל דבכה"ג מהניא התערובת לחשוב אף את האוכל כמוקצה, וע"כ כתב לזה בדיני ברירת אוכל ופסולת המעורבין, אך בתורמסין דהוו התורמסין עצמן מוקצה, הרי אי"ז שייך כלל לדיני בורר. [↑](#footnote-ref-5)
5. והרד"ע בפ"ח מהל' שבת כתב ע"ד הרמב"ם, ז"ל, נל"ד דאם בירר אוכל מתוך אוכל ואכל האוכל שבירר, אע"פ שנשאר האוכל השני אין כאן איסור, דלא אסרינן זה אלא בפסולת מתוך אוכל, עכ"ל, ולכאו' כונתו להך מילתא, דכיון שברירתו היא לצורך אכילת מה שבירר, לא אסרינן לה מכח מה שתיקן המין הנברר לאוצר, אך במאמר מרדכי סימן שי"ט סק"ד הסיב דבריו לכונה אחרת, והובא בביאוה"ל שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה לפ"ד הפמ"ג שצידד להתיר לברור ב' מיני אוכלין לאכלן לאח"ז, לכאו' ה"נ אם בורר ב' מיני אוכלין לאכול שניהם לאלתר, מותר לבררן אף בנפה וכברה, דכיון שרוצה לאכול שניהן לאלתר לית בהו אוכל ופסולת, ול"ש בהו ברירה כלל, אמנם הנה הפמ"ג שם נסתפק בדין זה, עיי"ש, וודאי טעם ספיקו הוא משום דהי אוכל והי פסולת, שהרי אם רוצה לאכול א' לאלתר וא' לאח"ז, ודאי חייבין על ברירתן בכלי, והביאוה"ל לטעמי' השיג גם ע"ז, דעיקר החיוב הוא משום שבירר מין ממין, וצ"ע דלכאו' כ"ה שנטה להתיר לברור ב' מיני אוכלין לאח"ז, ה"נ בדין שיהא מותר לברור שניהם לאלתר אף בכלי, ומה נסתפק בזה.

   אמנם הנה הפמ"ג בהמש"ד דן שמא אף במין א' אסור לברור גדולים מקטנים בנפה וכברה, וכן דן בזה באש"א ה', ופירש הטעם לאסור דאפשר דרך ברירה בכלי גורם החיוב ודימה להא דאוכל מתוך פסולת לאלתר דמותר ומ"מ בכלי הוי ברירה, וכנר' עד"ז דן לומר דבבורר ב' מינים לאכול שניהם לאלתר, הגם דלי"ב אוכל ופסולת, מ"מ אם בוררם בכלי הויא ברירה, דכל הא דל"ה ברירה אלא באוכל ופסולת, הוא רק בברירה ביד, ואף אי במין א' שרי אף בכלי, יל"פ דהיינו משום דלא שייכא בזה ברירה כלל, אך בב' מינים י"ל דיש בהן ברירה בכלי אף בשאין בהן אוכל ופסולת.

   אך הדברים צ"ב רב, דבפשוטו ל"ש לחלק בדין התערובת בין ברירה ביד לברירה בכלי, דכל תערובת שאינה אסורה בברירה ביד, משום שאי"ז ברירה, בדין שיהא מותר לבררה אף בכלי. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובעיקר ד' הפמ"ג, עיי"ש שהוכיח לזה מהא דמותר לסנן ביצה במסננת של חרדל משום דאי"ז אלא לגוון, וביאור דבריו, דס"ל דחלמון וחלבון הוו ב' מינים, והא דליכא בזה משום ברירה, הוא משום דכל הברירה בב' מינים הוא משום שהמין שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, וכ"ז הוא היכא שחפץ במין א' לאכילה שהוא עיקר שימושו, דמכח זה חשבינן להמין השני כפסולת, אך משא"כ בביצה שהחלמון והחלבון ראויים לאכילה ואינו חפץ בהחלמון לאכילה, אלא הוא חפץ להפרידו כדי לגוון, לא סגי בזה כדי לחשוב החלבון כפסולת, ועי' בביאוה"ל ס"ג מש"כ לבאר הא דברירת החלמון מהחלבון אינה אסורה, דהוא משום דאינו מתקנם לאכילה, וצ"ב הרי מלאכת ברירה הויא אף בשמתקן לצורך אחר, ומ"ט נימא דבדבר שעיקרו עומד לאכילה ל"ה מלאכה בשמתקנו לצורך אחר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)