גוזז בביאור ד_ הרמב_ן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק ויגש ה' טבת תשס"ח

א] בכורות דכ"ד:, ר"י בן המשולם אומר, השוחט את הבכור עושה מקום בקופיץ מיכן ומיכן ותולש את השער ובלבד שלא יזיזנו ממקומו וכו', בעו מיני' מרב הונא כנגדו ביו"ט מהו, טעמא דר"י בן המשולם משום דקסבר תולש לאו היינו גוזז וביו"ט אסור דהוה ליה עוקר דבר מגידולו, או דלמא בעלמא סבר ר"י בן המשולם תולש היינו גוזז וה"ט דשרי דהוה ליה דבר שאין מתכוין וביו"ט דשא"מ מותר וכו', אמר להו כנגדו ביו"ט מותר, איתמר נמי אמר רב חנניה בר שלמיא משמיה דרב כנגדו ביו"ט מותר וכו', אלא לעולם סבר רב דשא"מ אסור ותולש לאו היינו גוזז וביו"ט היינו טעמא דשרי דהוה ליה עוקר דבר מגידולו כלאח"י, ותולש לאו היינו גוזז והתניא התולש את הכנף והקוטמו והמורטו חייב שלש חטאות ואמר ר"ל תולש חייב משום גוזז קוטם חייב משום מחתך ממרט חייב משום ממחק שאני כנף דהיינו אורחי'.

והרמב"ן בהלכות בכורות כתב בתו"ד, ז"ל, כיון דמסקנא דתולש משום גוזז הוא, ל"ה משום עוקר דבר מגידולו דהוא תולדה דקוצר אלא תולש מן הקרקע, אבל כל דתליש מן בע"ח משום גוזז הוא דמחייב בלחוד, ומש"ה כי הוי כאורחי' כגון עוף חייב משום גוזז, ואי לאו אורחי' הויא מלאכה כלאח"י ופטור, ואע"ג דהוי כאורחי' לעקור דבר מגידולו וכו', עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן שבת דק"ז: כתב בתו"ד, ז"ל, אלמא אין משום עוקר דבר מגדולו דהוא תולדה דקוצר אלא בגדולי קרקע, וה"נ משמע בבכורות גבי תולש צמר מבכור דתולש לאו היינו גוזז וכנגדו בי"ט מותר דלית בי' משום עוקר דבר מגדולו, עכ"ל.

והמהרי"ט אלגאזי בבכורות שם תמה ע"ד הרמב"ן, שהרי מפורש בסוגיא דבכורות דטעמא דכנגדו ביו"ט מותר ולא אסרי' לי' משום עוקר דבר מגידולו הוא משום דהוי עוקר דבר מגידולו כלאח"י, וא"כ מנ"ל להרמב"ן דאין לאסור בתולש משום עוקר דבר מגידולו, הרי אף אם תולש חשיב כעוקר דבר מגידולו שהוא תולדה דקוצר מ"מ כיון דהוי זה כלאח"י לי"ב איסורא דאורייתא ומשום שמחת יו"ט התירו לגמרי.

ב] אמנם פשר דבר למדנו מד' הרמב"ן בשבת דע"ד:, ז"ל, וליכא למימר דבעוף מחיים אסור משום תולש דבר מגדולו וכו', דחדא תולדה לשני אבות ליכא לעולם, ועוד דאי הכי בבהמה נמי ביו"ט ליתסר "דהא אורחיה הוא לתלוש ביד דבר מגידולו ולאו אורחיה דגזיזה אלא בכלי", אלא אנן הכי קאמרינן כיון דמשום גוזז הוא כי אורחיה חייב כגון בעוף, ובבהמה דלאו אורחיה הוי מלאכה כלאח"י ופטור, ומשום תולש ליכא דל"ה תולש אלא בגידו"ק הא מבע"ח משום גוזז איכא משום תולש ליכא, ומעיקרא קס"ד דכל ביד תולדה דתולש הוא וכל בכלי תולדה דגוזז והשתא אמרינן דכולן משום גוזז הלכך ליכא למיסר משום תולש כלל, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דאם הוה אסרינן בתולש משום עוקר דבר מגידולו שהוא תולדה דקוצר, הי' אסור מה"ת לתלוש שער הבהמה, ול"ה שרי משום כלאח"י, כיון דאורחי' הוא לתלוש ביד דבר מגידולו, ולא חשיב כלאח"י, ורק משום דליכא בתולש משום עוקר דבר מגידולו שאין איסור קוצר אלא בגידו"ק, וכל איסורו הוא משום תולדה דגוזז, הרי דבזה הוא דאמרי' דהוי זה כלאח"י כיון דלאו אורחיה דגזיזה אלא בכלי.

ודברים אלו נרמזו גם בד' הרמב"ן בהלכות, שכתב בתו"ד, ז"ל, ומש"ה כי הוי כאורחי' כגון עוף חייב משום גוזז, ואי לאו אורחי' הויא מלאכה כלאח"י ופטור, "ואע"ג דהוי כאורחי' לעקור דבר מגידולו", עכ"ל, והיינו דמה"ט אם הי' מלאכת עוקר דבר מגידולו בבע"ח, ל"ה חשיב כמלאכה כלאח"י, שהרי הוי זה אורחי' לעקור דבר מגידולו ביד, ורק משום דאין בבע"ח משום עוקר דבר מגידולו ואתינן לאסור משום גוזז, הוא דחשיב כמלאכה כלאח"י.

וזהו מה שהוכיח הרמב"ן שם דק"ז: מסוגיין דליכא בתולש משום עוקר דבר מגידולו, ומשום דאם הי' בתולש משום עוקר דבר מגידולו, ל"ה שרינן לתלוש שער הבהמה ביו"ט דהוי זה מלאכה דאורייתא, כיון דאורחי' הוא לתלוש ביד דבר מגידולו.

ואמנם קשיא ע"ז, שהרי להדיא אמרו בגמ' דכנגדו ביו"ט שרי משום דהוי "עוקר דבר מגידולו" כלאח"י, והרי דגם אם אתינן לאסור משום עוקר דבר מגידולו שהוא תולדה דקוצר לי"ב איסור מה"ת משום דהוי כלאח"י.

ויש שכתבו בדעת הרמב"ן, דמפרש דמש"א דהוי עוקר דבר מגידולו כלאח"י, אין מכוון הגמ' דהוי קוצר כלאח"י, אלא הוי גוזז כלאח"י, והא דלי"ב משום קוצר הוא משום דאין קוצר אלא בגידו"ק וכמש"כ הרמב"ן, אך אי"ז מתישב, שהרי הרמב"ן בכל דבריו נקט לישנא דעוקר דבר מגידולו כתולדה דקוצר, וק' לפרש דלישנא דגמ' עוקר דבר מגידולו מתפרש על תולדה דגוזז, וגם לכאו' לדעת הרמב"ן לא נתחדש דיש בתולש משום גוזז רק לבתר דפריך מהא דתניא התולש את הכנף וכו', אך מעיקרא ס"ל דתולש לאו היינו גוזז ואין מקום לאסור כלל משום תולש, וא"כ בע"כ דמש"א דהוי עוקר דבר מגידולו כלאח"י, הי' הנידון לאסור משום תולדה דקוצר.

ג] והאמת יורה דרכו כמש"כ בהגה' למהריט"א דהרמב"ן ל"ג בגמ' להך שינויא דהוי עוקר דבר מגידולו כלאח"י וכאשר ליתא לזה בכת"י של הלכות הרמב"ן ובדפו"ר.

ונ' לפ"ז דבאמת לפום הס"ד דתולש הוי תולדה דקוצר, הרי דלפ"מ דמשני דלעולם סבר רב דשא"מ אסור ותולש לאו היינו גוזז, הי' מן הדין לאסור לתלוש ביו"ט, משום עוקר דבר מגידולו שהוא תולדה דקוצר, שבזה אין להתיר משום כלאח"י, כיון דאורחי' הוא לתלוש ביד דבר מגידולו.

אמנם צריך להוסיף בזה, דהנה גיר' דילן היא דאיתמר נמי אמר רב הונא בר שלמיא "משמי' דרב" כנגדו ביו"ט מותר, ולפי גיר' זו הרי כד מקשי' ומי אמר רב הכי וכו', היינו דכיון דאמר רב דכנגדו ביו"ט מותר, בע"כ דס"ל דטעמא דר"י בן המשולם הוא משום דשא"מ, וע"כ שרי אף ביו"ט, דאי טעמו הוא משום דתולש לאו היינו גוזז, א"כ מ"ט כנגדו ביו"ט מותר, הרי הוי עוקר דבר מגידולו, ולפ"ז הרי דבהא דמשני דלעולם קסבר רב דדשא"מ אסור ותולש לאו היינו גוזז, אכתי לא נתישב הא דאמר רב דכנגדו ביו"ט מותר, אלא דע"ז משני דהא דביו"ט מותר הוא משום דהוי עוקר דבר מגידולו כלאח"י, ולפ"ז בע"כ עלינו לגרוס להך מילתא דהוי עוקר דבר מגידולו כלאח"י, דאל"כ קשיא דמ"ט אמר רב דכנגדו ביו"ט מותר.

אך בדעת הרמב"ן דל"ג להך מילתא דהוי עוקר דבר מגידולו כלאח"י, נ' דהוא משום דלעיל מינה גריס איתמר נמי אמר ר"ה בר שלמיא כנגדו ביו"ט מותר ולא גרסי' "משמי' דרב", ולפי גיר' זו הרי דהא דפריך ומי אמר רב הכי, לא פריך אהא דכנגדו ביו"ט מותר, דהך מילתא לא קאמר לה רב כלל, אלא פריך אהא דאמר רב דהלכה כר"י בן המשולם, וע"ז פריך דכיון דטעמא דר"י בן המשולם הוא משום דדשא"מ מותר, א"כ היאך פסק רב כוותי', הרי רב ס"ל דדשא"מ אסור, וע"ז משני דלעולם ס"ל לרב דדשא"מ אסור, ואך דס"ל דהא דשרי ר"י בן המשולם אי"ז משום דדשא"מ מותר אלא משום דתולש לאו היינו גוזז ודלא כרב הונא וכר"ה בר שלמיא דס"ל דטעמא דר"י בן המשולם הוא משום דדשא"מ מותר, וע"כ פסק רב כוותי', ולפ"ז הרי א"צ כלל להוסיף להך מילתא דביו"ט היינו טעמא דשרי דהוי עוקר דבר מגידולו כלאח"י, שהרי מעולם לא אמר רב דכנגדו ביו"ט מותר, וזה נכון מאד בעזה"י.

ויש להוסיף, דבל' רש"י ד"ה ותולש, נ' דפירכת הגמ' היתה על הא דאמר רב דהלכה כר"י בן המשולם, וכמש"נ בדעת הרמב"ן, אך אי"ז מוכרח ודו"ק, אך בד' התוס' ד"ה והיינו טעמא מבו' דפירכת הגמ' הויא על הא דאמר רב דכנגדו ביו"ט מותר, עיי"ש, וזה כמש"נ לגיר' הספרים שלפנינו.

וצריך להוסיף לפ"ז, דמ"מ הוה פשיט"ל להרמב"ן מכח לישנא דגמ' דלא דחינן למש"א ר"ה ור"ה בר שלמיא דכנגדו ביו"ט מותר דלמסקנא דגמ' שרי אף כנגדו ביו"ט, ופירש הרמב"ן דהטעם בזה הוא, דלפ"מ דמסיק דהיכא לאו אורחי' הוי תולדה דגוזז, הרי דלעולם ל"ה תולש תולדה דקוצר אלא תולדה דגוזז, וע"כ בתולש שער שאי"ז אורחי', הוי זה מלאכה כלאח"י ופטור עלי', ומשום שמחת יו"ט התירו לכתחילה.

וארוחנא טובא לפ"ז, דהנה כל עיקר מה שהוכיח הרמב"ן מסוגיין דתולש לי"ב משום תולדה דקוצר, הוא משום דפשיט"ל דאם הוי תולדה דקוצר אין להתיר בזה משום כלאח"י, ולהלן ? נתבאר הטעם בזה, וצ"ע מהיכן פשיט"ל כ"כ להך מילתא, שמא גם אם החיוב הוא משום קוצר יש להתיר משום כלאח"י, ולפ"ז שפיר י"ל דתולש הוי תולדה דקוצר.

אך לפי הנ"ל נ' פשוט דהרמב"ן למד כן מסוגיית הגמ', שהרי מעיקרא פשיטא לן, דאי תולש לאו היינו גוזז כנגדו ביו"ט אסור משום עוקר דבר מגידולו, והרי דלא שרינן משום דהוי כלאח"י, ולא מצינו רמז בגמ' דהדרינן מהך מילתא, שהרי לא נתפרש כלל בגמ' דיש להתיר משום כלאח"י דנימא דמכוון הגמ' הוא דאף אם תולש הוי תולדה דקוצר מ"מ שרי משום כלאח"י, אלא דפירש הרמב"ן דלפ"מ דמסיק דהיכא דהיינו אורחי' תולש היינו גוזז, א"כ בע"כ דתולש ל"ה תולדה דקוצר, וע"כ מה"ט יש להתיר כנגדו ביו"ט, אך בהך מילתא דאם תולש הוי תולדה דקוצר יש לאסור כנגדו ביו"ט, לא הדרינן בן כלל, וזהו שהוכיח הרמב"ן דבע"כ דלפום מסקנא דגמ' ל"ה תולש תולדה דקוצר, דאל"כ מ"ט כנגדו ביו"ט מותר, וז"ב.

ד] ובעיקר יסוד ד' הרמב"ן, דהך מילתא אם תולש חשיב כלאח"י תלי אם איסורא דתולש הוא משום תולדה דקוצר או משום תולדה דגוזז, צ"ב, דבפשוטו דין כלאח"י לא תלי בדרך עיקר המלאכה, אלא תלי בדרך מלאכה זו שהוא עושה אם דרכה ביד או בכלי, וכיון דאין דרך לתלוש שער מן הבהמה ביד, דמה"ט אם חיובא דתולש הוא משום תולדה גוזז אינו חייב משום דהוי גוזז כלאח"י, א"כ גם אם חיובא דתולש הוא משום תולדה דקוצר, הי' בדין שלא יהא חייב ע"ז, דהוי זה קצירה כלאח"י, ומה לי דבעיקר קצירה הוי הדרך אף לתלוש ביד, הרי מ"מ בקצירה זו דשער הבהמה אין דרך לתלוש ביד, והויא קצירה זו קצירה כלאח"י, ומ"ט הוא חייב עלי'.

ובפשוטו מבו' בד' הרמב"ן דאי"ז כן, ולא חשיב כלאח"י אלא אם אי"ז דרך עיקר המלאכה, אך כל דהוי זה דרך עיקר המלאכה, הגם דבאופן זה אי"ז הדרך, מ"מ לי"ב לפטורא דמלאכה כלאח"י, והדברים צ"ב.

עוד ראיתי להעיר ע"ז, מד' הרמב"ן בשבת דק"ז: שהוכיח דלא מחייבי' משום עוקר דבר מגידולו בבע"ח, מהא דהנוטל שערו וצפרניו ושפמו אין בהן דין עוקר דבר מגדולו "דליחייב תרתי", והיינו דמשמעות לישנא דר"א הוא דאינו חייב אלא חדא משום גוזז, ואינו חייב משום קוצר, וצ"ע דמ"ט לא הוכיח טפי מינה מהא דפטרי רבנן בנוטל שערו וכו' ביד, דבע"כ דלא מחייבי' משום עוקר דבר מגידולו בבע"ח, דאי חיוב עוקר דבר מגידולו הוא אף בבע"ח, א"כ מ"ט אינו חייב אף ביד, הרי דרך הוא לעקור דבר מגידולו ביד.

והרי הרמב"ן בהמש"ד הוכיח מסוגיית הגמ' בבכורות דאין קצירה בבע"ח, והוכחה זו מיוסדת על הא דס"ל דאם הי' בתולש משום תולדה דקוצר ל"ה שרינן משום כלאח"י, וא"כ הרי דה"נ יש להוכיח גם מהא דפטרי רבנן בנוטל שערו וכו' ביד, דבע"כ דלי"ב משום קוצר, דאם הי' בזה משום קוצר ל"ה שרינן משום כלאח"י.

אמנם שוב נתבוננתי דלמש"נ לעיל סוסק"ג במכוון ד' הרמב"ן י"ל בפשיטות, דבאמת לאו מסברא דנפשי' פשיט"ל להרמב"ן כן דיש לאסור משום תולדה דקוצר אף ביד, אלא הוכיח הרמב"ן כן מסוגיית הגמ' בבכורות, דמעיקרא אמרי' דיש לאסור משום עוקר דבר מגידולו, ולא הדרינן בן מזה, ומכח זה הוא שהוכיח הרמב"ן, דהא דלפי האמת כנגדו ביו"ט מותר הוא משום דליכא בבע"ח משום קוצר, אך מהא דפטרי רבנן בנוטל שערו וכו' ביד אין להוכיח, דשמא אף אם הוי זה תולדה דקוצר יש לפטור בשנוטל ביד, ואה"נ אחר שלמדנו מסוגיא דבכורות דכל דהוי תולדה דקוצר אין לפטור בשנוטל ביד, תו יש להוכיח מהא דפטרי רבנן בנוטל שערו וכו' בידיו דליכא בבע"ח משום קוצר, אך לא הוצרך הרמב"ן לזה, שהרי מוכח כן מסוגיא דבכורות עצמה.

עוד יש להעיר בזה, בל' הרמב"ן בשבת דק"ז: שכתב, ז"ל, וה"נ משמע בבכורות גבי תולש צמר מבכור, "דתולש לאו היינו גוזז" וכנגדו בי"ט מותר דלי"ב משום עוקר דבר מגדולו, עכ"ל, ול' זה צ"ב, שהרי לפ"ד הרמב"ן שם דע"ד: נמצא דמסקנת הגמ' היא דתולש היינו גוזז, ואך דתלישת שער הויא גזיזה כלאח"י וע"כ הוא דפטור.

והי' מקום לפרש דמכוון הרמב"ן, דהא דבבכור שרי לתלוש, אי"ז משום כלאח"י, דפטורא דכלאח"י הוא פטור מסוים בשבת משום מלאכת מחשבת, אלא הוא משום דתולש לאו היינו גוזז, והא דבשבת התולש כנף מן העוף חייב, הוא משום דהוי זה תולדה דגוזז ובד' הרמב"ן בדע"ד: מצינו ב' גיר' אם הוי זה "תולדה" דגוזז, עיי"ש, אך בבכור לא נאסרו תולדות, וזמש"כ הרמב"ן דטעם ההיתר הוא משום דתולש לאו היינו גוזז, אך אכתי אי"ז מתישב כ"כ, דאם טעם ההיתר ביו"ט אינו שייך כלל להא דתולש לאו היינו גוזז, מ"ט הזכיר הרמב"ן לזה בדבריו שם, שאי"ז כלל ענין לדבריו שם, שהוכיח מהא דכנגדו ביו"ט מותר, ומ"ט הוצרך לפרש טעם ההיתר בבכור, גם בד' הריטב"א ושיטה להר"נ בשבת דע"ד: מבו' דהא דשרי בבכור והא דשרי ביו"ט הוא מחד טעמא דלאו אורחי' הוא, עיי"ש.

ו] ואשר ע"כ נ' לפרש בזה כמש"כ בחזו"א או"ח סימן קל"ג בתו"ד בדעת הרמב"ן, ז"ל, ולמאי דמסיק דהוי כלאח"י נראה דאינו כלאח"י ממש כמו דכל מלאכות בשינוי אינו חייב עליהן, דהכא תולש לאו שינוי גמור הוא דהא בקוצר חייבין על קוטף ותולש אפי' במידי דלאו אורחי' וכמ"ש תו' בסוגין, אלא גוזז מיוחד טפי וכל שמשנהו לתלישה במידי דלאו אורחי' לא הוי בכלל תולדת גוזז, עכ"ל.

ויש להוסיף דמצינו עד"ז בד' הרמב"ן במלחמות שבת פ' כל הכלים, ז"ל, אבל אפי' לר"י כיבוד הבית בנין עראי כלאחר יד הוא, ולא חייב בו אלא לר"א שהוא מחמיר בתולדות של בנין כגודלת ופוקסת, הא לדברי חכמים אינו אלא בשיש לו גומא בבית וטממה והידק בה עפר יפה ביד ורגל שמלאכתו מתקיימת, עכ"ל.

ומבו' בל' הרמב"ן, דהא דפטרי רבנן בבנין עראי, הוא משום דחשיב זה כלאחר יד, ועד"ז הוא גם הא דפטרי רבנן בגודלת ופוקסת דהיינו משום דחשיב זה כלאח"י, משום שאי"ז דרך בנין, והנה הרי בגודלת ופוקסת אי"ז שינוי כלל, ואפ"ה חשיב זה כמלאכה כלאח"י כיון שאי"ז דרך עיקר בנין, ומשו"ז אי"ז בכלל מלאכת בונה, וה"נ הא דפטרי' רבנן בבנין עראי, אי"ז משום דהוי זה שינוי, דאם הי' זה שינוי הי' פטור לכו"ע, אלא היינו משום דבנין עראי ל"ה דרך בנין, וע"כ אי"ז בכלל מלאכת בונה.

?העירוני די"ל דכ"ז הוא רק משום דהוי זה תולדה וכ"נ קצת בל' הרמב"ן.

עוד יש להסתפק אם כל כלאח"י כ"ה או רק הכא הוי פטור בפנ"ע

ונתחדש לפ"ז דכל שעושה מלאכה שלא כדרך עיקר המלאכה, אי"ז בכלל המלאכה, ורק מדרבנן הוא דאסור, וה"ז בכלל פטורא דכלאח"י.

ונ' דה"נ הוא הא דתולש ביד פטור משום דהוי כלאח"י, דאי"ז משום דהוי זה שינוי, אלא הוא משום דאי"ז דרך גזיזה, שדרך מלאכת גוזז הוא בגיזה ולא בתלישה, וע"כ כל שתולש ביד אי"ז בכלל מלאכת גוזז.

ואשר זהו מש"כ הרמב"ן בשבת דק"ז: דטעם הא דתלישה מותרת הוא משום דתולש לאו היינו גוזז, שהרי יסוד ההיתר בתולש, הוא משום דבמידי דלאו אורחי' בהכי ל"ה תלישה בכלל מלאכת גוזז, כיון שאי"ז דרך גזיזה.

ויל"פ דמה"ט הוא דמותר לתלוש צמר מבכור, דהאמנם אם תולש חשיב כגוזז ורק דביו"ט פטור משום פטורא דכלאח"י, הרי דאי"ז אלא פטור בשבת, אך כיון דפטורא דתולש הוא משום שאי"ז דרך גזיזה וע"כ אי"ז בכלל מלאכת גוזז, הרי דמה"ט גם בבכור שרי, דאי"ז בכלל איסורא דגוזז את הקדשים.

ולפ"ז נ' בביאור ד' הרמב"ן, דכל הא דתולש חשיב כמלאכה כלאח"י, הוא רק אם באנו לחייבו משום תולדה דגוזז, דבזה הוא דאמרי' דכיון דדרך גזיזה הוא בכלי, ע"כ גזיזה ביד אינה בכלל מלאכת גוזז, אך אם באנו לחייבו משום תולדה דקוצר, אשר דרך עקירת דבר מגידולו היא ביד, הרי ממילא דאף תלישה ביד הויא בכלל מלאכת קוצר, ואין לפטרו משום שינוי, דתלישה ביד אי"ז שינוי כ"כ.

ובזה ניחא מה שלא הוכיח הרמב"ן דאין קוצר בבע"ח, מהא דפטרי רבנן בנוטל שערו וכו' בידיו, והיינו משום דמודה הרמב"ן דגם אם דרך עיקר המלאכה הוא בכך, מ"מ אם בתולדה זו הוי זה שינוי, אי"ב לפטורא דמלאכה כלאח"י, ואשר ע"כ אף אם הי' קוצר בבע"ח, שפיר י"ל דהנוטל שערו וכו' בידיו פטור משום דהוי זה שינוי והוי מלאכה כלאח"י, וכל מש"כ הרמב"ן דאם הי' חייב משום קוצר ל"ה פטרינן בתלישה ביד, הוא רק בתולש שער הבהמה דאי"ז שינוי גמור, וכל הא דשרי ביו"ט הוא משום דאי"ז דרך גזיזה וע"כ אי"ז בכלל מלאכת גוזז, ומה"ט ה"ז מותר בבכור, ובזה הוא שכתב הרמב"ן דאם הי' בזה משום קוצר, הי' חייב אף בתלישה ביד, דדרך עקירת דבר מגידולו הוא אף ביד, והא דפשיט"ל להרמב"ן דתלישת שער ביד אי"ז שינוי גמור, הוא כמש"נ לעיל סק"ג דלגיר' הרמב"ן מוכח כן מסוגיית הגמ' בבכורות.

ומצינו עד"ז לענין רושם, ושם יל"פ בע"א ע' ל' שיטה להר"נ וע' סה"ת ודו"ק,

בכורות כ"ה א' דהו"ל עוקר דבר מגידולו כלאחר יד, מדברי הרמב"ן בהלכות נראה דהאי עוקר דבר מגידולו היינו גוזז ולא קוצר דאין קוצר אלא מן המחובר או תלוש כעין מחובר כדאמר שבת ק"ז ב', ואף אם יש דין עוקר בשאר מילי מ"מ בתולש מבע"ח כיון דחלקה התורה גוזז מקוצר הרי נכלל כל תולש מבע"ח בגוזז ונתמעט מקוצר, וכשמזכיר בגמ' עוקר דבר מגידולו בצמר ושיער היינו תולדות גוזז ולמאי דמסיק דהוי כלאחר יד נראה דאינו כלאחר יד ממש כמו דכל מלאכות בשינוי אינו חייב עליהן דהכא תולש לאו שינוי גמור הוא דהא בקוצר חייבין על קוטף ותולש אפי' במידי דלאו אורחי' וכמ"ש תו' בסוגין אלא גוזז מיוחד טפי וכל שמשנהו לתלישה במידי דלאו אורחי' לא הוי בכלל תולדת גוזז, ולפ"ז מיושבת קו' תו' בבכורות סי' כ"א סק"ו, ובריט"א האריך להק' בד' רשב"א שבת ק"ז ב' שכ' שאין קוצר בגוזז או תולש מבע"ח מדלא מחייב תרתי בתולש כנף או נוטל צפרניו ושפמו וכדאמרינן בסוגין, ולכן פי' דדלדל עובר משום נט"נ, והא דאמר בירו' דצד כוורא חייב משום קוצר לא אתיא כגמ' דידן, ונראה דמש"כ רמב"ן ורשב"א דנוטל מבע"ח לא הוי קוצר הוא אף לשיטת ירו' דכיון דנתיחד גוזז לאב בפ"ע ע"כ אמעיט מקוצר וכמש"כ לעיל, אלא במקום דלא חייל שם גוזז כמו דלדל עובר דאין ענין גוזז אלא בשיער וצפרנים שאינן גוף ממש אלא גדילין בגוף, בזה י"ל לדעת הירו' שיהא משום קוצר, אבל לגמ' דידן דשולה דג מן הים הוא משום נט"נ ועד שיבש כסלע ולא משום קוצר, וכן חולב אמרו צ"ה א' משום מפרק ולא משום קוצר הדרינן לכללא דאין קוצר אלא בגידולי קרקע ומבע"ח משום נט"נ, ואינו לא קוצר ולא גוזז, ובזה נתישב מה שהק' הריט"א, עכ"ל.