כופר
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**כאשר זמם בעדות כופר**

רמב''ן בסוגיין ובדף ב' א' ד''ה קשיא לי, וריטב''א בסוגיין, ובדף ג' א' ד''ה משלשין בממון.

* כתב רש''י 'והני לאו בני כפרה נינהו שלא הרג שורם אדם': וצ''ב מ"ש מכל חיובי כאשר זמם שחייבים אע''פ שלא עשו כלום, עי' בדברי ריטב''א שכתב ב' אופנים בדברי רש''י, ועי' שערי יושר ש''ו סוף פ''ט, קו''ש ביצה אות כ''א, ופסחים אות קל''ג, ושי' ר' שמואל אות צ''ד.
* יש לדון האם בכל כפרה לא שייך כאשר זמם, או רק בחיוב כופר: עי' רמב''ן וריטב''א שהקשו מגלות - ודו''ק בלשון הריטב''א 'ואחרי כן **יתכפר** במיתת כהן גדול' - ועי' רמב''ן דף ב' א' שכתב סברת לאו בני כפרה נינהו גם לגבי קרבן, ולפי דברי הריטב''א בשם אחרים פירשו, לכא' סברת הגמ' הוא רק בכופר, ולא בכל כפרה, וכן לפי' מש''כ הריטב''א בשם הרמב''ן לכא' כל סברת הגמ' הוא רק לענין כופר.
* עי' רמב''ן דף ב' א' דאף מלקות אין בעדות כופר, ועי' תוספת ביאור בריטב''א בסוגיין, וצ''ב הא עבר על לאו דלא תענה, וגם הרשיע צדיק בעדותו, הרמב''ם בפ''כ מהלכ' עדות ה''ח כתב דלוקין, ועי' טור סי' ל''ח, ויש לדון במה נח' הרמב''ן והרמב''ם - ועי' בדברי הרמב''ם שם, ומוכח בתוך דבריו דאין מלקות דוהצדיקו במקום כאשר זמם עי' אבי עזרי שם -.
* הרמב''ן דף ב' א' כתב 'קרבן לא מיבעי ליה למיתני דכיון דאם רצה אינו מביא וממון שאין לו תובעין הוא פשיטא דלא משלם ממון' וצ''ע מדברי הרמב''ן במלח' ב''ק - דף י''ח ב' ברי''ף - שכתב 'לאחר שעברו עליו שלש רגלים בכולן ממשכנין וכופין נמי במילי ושוטי דבכולהו כתיב ועשית וכענין שאמרו בשאר מצות מכין אותו עד שתצא נפשו'
* הריטב''א הביא את דברי ר''ת, ועוד ביאור בשם אחרים, והקשה הא כאשר זמם אינו כפרה אלא ממון או קנס, ונראה בדבריו דלא היה חל עליו חיוב להתכפר, אלא היה חל עליו חיוב ממון או קנס, וצ''ע מדברי הריטב''א בדף ג' א' ד''ה משלשלין בממון.
* הריטב''א פירש דכיון שאין ממשכנין אין כאן זממה, וצ''ב כיצד מתפרשים דברי הגמ' והני לאו בני כפרה נינהו, עי' מש''כ הריטב''א לפרש וצ''ע, עי' שי' ר' שמואל אות צ''ד וצ''ה.
* עי' קושיית רעק''א על דברי הריטב''א, ובשי' ר' שמואל אות צ''ה, ועי' מה שהקשה הרש''ש על הריטב''א, ועי' ברכ''ש ב''ק סי' ל' סק''ג.

-----------------------------------------------------------

יש לחקור האם מתחייבים העדים זוממים בחיוב שרצו לחייב, וחייבים מיתה או מקות או ממון, או חיובם הוא חיוב כאשר זמם, ומשלמים משום חיוב כאשר זמם ואינם מחוייבים ממון או מלקות או מיתה.

א. הריטב''א הביא בשם ר''ת דאין כפרה בלא מעשה, ובשם אחרים דכופר פוטרו ממיתה בידי שמים, והריטב''א כתב דעל דרך זה י''ל דלא שייך כפרה במזיד, ומבואר בדבריהם דשם החיוב שחל על העדים הוא חיוב כפרה, ולא חיוב דמים, וכעין זה מבואר בקו''ש כתובות אות ק''ז, ועי' שיעורי ר' שמואל אות צ''ד שכתב 'דעצם גדר דין כופר הוא "חיוב כפרה", וזהו שם החיוב, ולא רק דסיבת החיוב הוא משום כפרה אלא **דהכפרה רשומה בגופו של חיוב הכופר**, ולהכי ל"ש להטיל זאת על העדים זוממין, דבדין כאשר זמם נאמר דהזוממין מתחייבים באותו דין וחיוב עצמו שזממו להטיל על הנידון.

ב. וז''ל הר''י מלוניל דקסבר כופרא כפרה על שהמית את האדם והני עדים זוממין לאו בני כפרה נינהו שהרי שורם לא המית אדם **ועדות שקר שהעידו אינו מתכפר בשום תשלומין**'.

ג. הריטב''א הקשה על דברי ר''ת הא כאשר זמם אינו כפרה אלא ממון או קנס, ונראה בדבריו דלא היה חל על העדים חיוב להתכפר, אלא היה חל עליו חיוב ממון או קנס, וצ''ע מדברי הריטב''א בדף ג' א' ד''ה משלשלין בממון.

ד. עי' לעיל 'ר"י אמר ק"ו ומה הוא שעשה מעשה במזיד אינו גולה הן שלא עשו מעשה במזיד אינו דין שלא יגלו' נראה שחיובם גלות, ואין חיובם כאשר זמם.

בדברי הריטב''א 'ומעתה אילו לא רצה לתת כופר לא היו כופין אותו, ואם היה יודע בעצמו שלא היה כמו שהעידו לא היה נותן, וכיון שכן אין כאן דין הזמה'

א. עי' קושיית רעק''א, ושיעורי ר' שמואל אות צ''ה, ועי' שערי יושר ש''ו פ''ט דכתב דלענין כפית ב''ד צריך ב' עדים, משא''כ לענין חיוב האדם כלפי שמיא ע''א נאמן, ולפי''ז כלפי חיוב האדם עצמו לשלם הוי כאיסורין דנח' הקצוה''ח והנתה''מ אם כשע''א או ב' עדים העידו נתנסך יינך יש חיוב כאשר זמם, ודעת הנתה''מ דכיון שא''צ הגדה בב''ד, אף כשהעידו אין עליהם תורת עדות ביחס לדבר שע''א נאמן.

ב. יש לעיין לדברי הריטב''א כיצד הדין בעדים זוממים שהעידו שהזיק בגרמא, דחייב רק בדיני שמים, ודעת המאיר שחייב ממון בדיני שמים, ואם אינו משלם נפסל לעדות, האם יתחייבו העדים לשלם בדיני שמים.

ג. יש לעיין לדברי הריטב''א כיצד הדין בעדים שזממו לחייבו ממון או מלקות או מיתה, וביד הנידון לברוח, וברור שיברח ולא יענש, ונמצא שלא זממו להרגו.

ד. בשי' ר' שמואל מבואר דכוונת הריטב''א הוא דכאשר זמם הוא גם לחייב את העדים בגמר דין שחייבו את הנידון, וגם לחייב את העדים על הנזק שנוצר מהגמר דין, והוכיח כן מאופן שזממו לחייב אדם שודאי יברח ולא יענש, דודאי מחייבים את העדים בכאשר זמם, וע''כ משום שעונש כאשר זמם הוא גם מה שזמם להחיל עליו חיוב, ועל הגמר דין הוצרכה הגמ' לומר דלאו בני כפרה נינהו, ועל מה שנפסד ממון הוצרך לומר דאין ממשכנין, ויש לעיין לפי''ז היכא שהעידו על אדם שהזיק, וברור שיברח ולא ישלם, דא''א לפסוק על העדים שחייבים תשלומי נזקין, מכיון שאין נזק, ולא זממו שיחוייב מעות, אלא שיחוייב להשלים את הנזק - כמבואר בב''ק דף קי''א ב' בדין גזל ובא נאחר ואכלו רצה מזה גובה רצה מזה גובה - וא''א לחייבם על מה שהיה נפסד מעות דהרי היה בורח.

---------------------------------------------------------

שערי יושר ש''ו פ''ט: לאו בני כפרה נינהו, היינו שמה שבי"ד היו כופים לשלם הוא משום כפרה ולא משום השלמת חסרון ממון של חבירו, באופן שבהוצאת הממון היה תועלת עצמיי להנתבע להתכפר בהם, ואם נבוא לחייב את הזוממים לשלם יהיו תשלומי ממון סתם ולא להתכפר, וזה הוא לדעתי כונת רש"י ז"ל שכתב דלא הרג שורם אדם, ואף דלפי האמת היתה כונתם לאבד ממון הנתבע שלא לכפרה דהרי בשקר העידו, אבל הדין כאשר זמם הוא לפי ענין הגמר דין של בי"ד, והגמר דין היה לכופו להתכפר בהוצאת ממונו, אבל בשאר חיובי ממון, אף דג"כ היה ענין הכפיה משום מצוה של פריעת בע"ח כמו דאמרינן בכתובות פרק הכותב, אבל התם גם המצוה היא משום חיוב הדמים, ובזה הוא להיפוך דהוצאת הממון הוא לצרכו כדי להתכפר.

קו''ש ביצה אות כ''א: ובריש מכות מבואר, דליכא כאשר זמם בחיוב כפרה, ופירש"י, משום דשורם לא הרג נפש, וצריך ביאור, דמ"ש מכל חיובי כאשר זמם אף שלא עשו כלום, ולפי הנ"ל ניחא, דכשמעידין שאכל חלב, חיוב קרבן בא לו מפני שמחוסר כפרה לשמים, ולחיוב שמים לא שייך כאשר זמם, דקמי שמיא גליא שמעידין שקר, ואכילת חלב גרידא בלא חסרון כפרה אינה מחייבת בקרבן, וכיון שעדותן לא הועילה לעשותו מחוסר כפרה לשמים, א"א לחייבן בקרבן, דחיוב העדים הוא בתולדה מחיובו של הנידון, ומשו"ה אין חייבין עד שיגמר הדין על פיהם, דלדיני שמים לא נתקבלה עדותן, וחיוב קרבן תלוי בדיני שמים.

קו''ש פסחים אות קל''ג: ונראה דחיוב כופר הוא כמו חיוב קרבן ומה"ט עדים זוממין אינם משלמין את הכופר דלאו בני כפרה נינהו, שלא הרג שורם אדם וכמו בהעידו בו שאכל חלב וחייב חטאת והוזמו. דאין מביאין חטאת משום חיובא דכאשר זמם דחיוב חטאת אינו שייך אלא היכא שמחוסר כפרה מאכילת חלב והחטאת מכפרת, אבל אם יביא חטאת כשאינו מחוסר כפרה הוי חולין בעזרה וה"נ חיוב כופר לכפר במקום שמחוסר כפרה.

שיעורי ר' שמואל אות צ''ד: קסבר כופרא כפרה והני לאו בני כפרה נינהו. פירש"י שלא הרג שורם אדם עכ"ל. ביאור דבריו, דעצם גדר דין כופר הוא "חיוב כפרה", וזהו שם החיוב, ולא רק דסיבת החיוב הוא משום כפרה אלא **דהכפרה רשומה בגופו של חיוב הכופר** - וז''ל השערי יושר שם: חיוב תשלומי כופר אינו בגדר שאר חיובי ממון, אלא בגדרי כפרה ואי"צ בזה שיהיו זכות להתובע, ואף אם מחל לא מהני מחילתו, ואם מת המזיק ליכא כופר דאין כפרה לאחר מיתה כמו חטאת ואשם, דאין באים לאחר מיתה, כמו שכתבו התוס' ב"ק דף מ"ג ע"א עכ''ל - ולהכי ל"ש להטיל זאת על העדים זוממין, דבדין כאשר - זמם נאמר דהזוממין מתחייבים באותו דין וחיוב עצמו שזממו להטיל על הנידון [וכשנ"ת לעיל סק"פ לענין גלות], וא"כ היה צריך לחול עליהם חיוב כפרה, וזה ל"ש גבייהו, דלאו בני כפרת רציחת שור נינהו, ודו"ק.