המדיר - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

בסיעתא דשמיא

**פרק המדיר**

דף ע.

**רש"י ד"ה יעמיד פרנס:** **שליח שיפרנסנה:** יל"ע דבע"ב אמרי' דבשליח אסור, [ומותר רק באומר כל הזן אינו מפסיד] וצ"ע אמאי כ' רש"י שליח.

**תוס' ד"ה המדיר:** **וקשה דפריך בגמ' וכו':** עיין בריטב"א שיישב דעדיפא ליה למיפרך ממשנה מפורשת, ועוד דעדיפא למיפרך ממזונות על מזונות [דדילמא בעונה אפקעוה רבנן לנדריה משום פ"ו] עיי"ש. וע"ע בר"ן מש"כ בפירוש ד' רש"י. [ויל"ע בכוונתו אם ס"ל שמחמת השיעבוד כך מתפרש לשונו וכ"כ בגרע"א בגליון שו"ע סי' ר"ו וכ"נ ברש"ש, או דמחמת השיעבוד הנדר חל רק מנכסיו עיי"ש]. ועיין במהרש"א שכ' ליישב קו' התוס' די"ל דעונה דאורייתא וע"כ לא חל השיעבוד ועיין בקרני ראם שכ' דלרש"י מ"מ קשה דהא ס"ל דגם מזונות דאורייתא עיי"ש שכ' דלתוס' צ"ל שלא פי' כרש"י מחמת הקו' השניה, וכ"כ בפני יהושע עיי"ש[[1]](#footnote-1).

**ועוד כי מוקי לה בגמ' וכו' וליתני במתני' יוציא ויתן כתובה בשבת אחת וכו':** בפשוטו כוונת התוס' על אוקימתא דהדירה כשהיא ארוסה. ועיין בפני יהושע שהביא מהמגיני שלמה שהקשה דאם כשהיא ארוסה, א"כ עדיין לא משועבד לה לעונה ולא יכפוהו לגרש מחמת חיוב עונה ועיי"ש שחידש דאיכא חיוב עונה דאורייתא גם בהגעת זמן ועיין בגרע"א שהסכים לד'[[2]](#footnote-2). ועיין בריטב"א בסוגיין דפליג וס"ל דל"ש חיוב עונה בהגעת זמן וכן הוא באבני מילואים סימן ע"ב סק"א עיי"ש שתמה בד' הפנ"י עיי"ש. ועיי"ש באבנ"מ שכ' דברשב"א בסוגיין כ' כדבריו[[3]](#footnote-3). ויל"ע בעיקר סברות המחלוקת אם יש חיוב עונה בהגעת זמן. ועיין בגרע"א שחילק דבעונה חייב כיון שהתחייב באירוסין וכחיוב לאחר ל' משא"כ מזונות שחייב רק כשנושא עיי"ש. והנה י"ל דכוונת התוס' להוכיח מהאוקימתא דהדירה כשהיא ארוסה ונישאת, עיין בפני יהושע שהביא מהמגיני שלמה שכ' כן ועיי"ש שהקשה דהא עדיפא פריך וכ"כ הרשב"א והריטב"א עיי"ש.

**ומפרש ר"ת דליהנות לו לא משמע אלא הנאת מזונות:** יל"ע לר"ת אם כל האיסור הוא הנאת מזונות והנאה אחרת מותר או דהכוונה דהאיסור הוא הנאה ממונית, עיין בלשונות הראשונים בזה ויל"ע [דעיין בתורא"ש שכ' דעונה מותר כיון דשניהם נהנים, ויל"ע בלשו' תוס' ושא"ר]. ועיין בגרע"א שהסתפק באיזה אופן מדובר במשנה שהדירה אם הדירה מגופו או מנכסיו עיי"ש שצידד דהדירה מנכסיו [ויתבאר בעז"ה בהמשך, ולכאורה לרש"י בודאי איירי שהדירה מגופו]. ועיין ברמב"ן שהביא ד' הירושלמי שביאר דלא חל על חיוב עונה "תמן במדירה מגופו, ברם הכא במדירה מנכסיו" ועיי"ש שהסתפק אם לשונו הוא מנכסיו או דפירוש לשונו הוא הנאה דממון ולא דעונה [ולכאו' זה ספק הגרע"א] ועיין ברשב"א ובר"ן שלכאו' נחלקו בזה. [וא"כ שנחלקו הראשונים בד' הגרע"א] ועיין בתורי"ד שכ' שהדירה שלא תיהנה מנכסיו ומשמע שלשון נדרו הוא מנכסיו.

**תוס' ד"ה יוציא: נראה לר"י דבכל הנך וכו':** עיין ברש"י ד"ה המדיר דלכאו' נראה שכופין,ובעיקר נדון התוס' אם כופין יל"ע, דלכאורה תביעת הגירושין הוא מחמת האשה [דהיינו מחמת תביעת המזונות או התשמיש] ויל"ע א"כ למה לא יכפו דהא יש לה תביעה. ואולי הטעם, כיון דע"י הכפיה לא יתקיים חיובו, א"כ הוא גדר אחר וצ"ע. [עיין לקמן ע"ז. דטעם הכפיה לשמואל באיני זן, דא"א דר עם נחש]. **חוזרין אצל גדול למכפיה:** עיין בפני יהושע שהקשה דנימא שהכפיה מדין כופין על מצות יבום. [ועיי"ש שר"ל שהדיוק מהלשון כופין, אכן בהמשך כ' התוס' שהוא משום שמונע כל עניני אישות לא"ה]. ואולי י"ל דהראיה מדכופין לחלוץ שאין בזה דין כפיה על מצוות. [וע"ע בקוב"ש ס"ק רי"ד]. **מדאמר בסוף הבא על יבמתו וכו':** לכאו' י"ל דהתם הוא משום כפיה על מצות פ"ו [ואולי כיון דהכפיה היא להוציא כיון דבלא"ה לא ישא אין בזה דין כפיה על מצוות].

**וכיון דמשועבד לה וכו':** עיין בתוס' לעיל נ"ט: ד"ה קונמות שהקשו דהא קונמות מפקיעים מידי שיעבוד [כמבואר בסוגיא שם] ועיי"ש שכ' דאלמוה רבנן לשיעבוד דאשה [כדאמרי' לגבי שיעבוד דבעל] וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בסוגיין.[[4]](#footnote-4) ולד' הקו' היא דאינו בעלים שיכול לאסור בקונם. וע"ע בגרש"ר בסטנסיל שכ' עפי"ד הירושלמי[[5]](#footnote-5) שהקשה אמאי ל"ח לבטל את המצוה ויישב דמזונות דרבנן, וא"כ לרש"י דמזונות דאורייתא אפשר שכוונת קו' הגמ' דהוה לבטל את המצוה, עיי"ש מש"כ בדרך זו. וע"ע ברשב"א מש"כ דאפשר דכיון דמקדיש קדושת דמים לא מפקיע. וע"ע בר"י מיגאש שפי' דעצם מה שמשועבד אינו יכול לאסור ויל"ע מקו' הראשונים ועיין בגרע"א בע"ב שהוכיח מקו' הגמ' דאסר עליה הנכסים דאם אסר גופו ל"ח שנהנית ממנו כיון שמחויב לה, ועיין באבני מילואים סימן ע"ב סק"ב ד"ה וזה נלענ"ד ובמחנה אפרים נדרים סי' א' שכ' להיפוך.

**וכיון דמשועבד לה היכי מצי מדיר לה:** עיין בפני יהושע שהקשה דהא חיוב מזונות מתחדש בכל יום וא"כ יחול האיסור על הדין מזונות של מחר עיי"ש. [ויל"ד אם הגדר שהחיוב מתחדש בכל יום או שזמן החיוב בפועל וכד' הגר"ח בכתובה ויל"ע] וע"ע בריטב"א לעיל נ"ח. מהרא"ה דבאמר איני ניזונת ואיני עושה יכולה לחזור בה כיון שהחיוב מתחדש בכל יום].

**תוס' ד"ה הכא נמי: וליכא למימר נמי וכו' דאסורה ליהנות:** עיין מהרש"א שהקשה דאי אסורה ליהנות נימא שלא יחול מחמת השיעבוד, עיי"ש שיישב דכיון שהקונם לא חל על השיעבוד ל""ש בזה מפקיע עיי"ש.[[6]](#footnote-6) **דאשה לא מיזדהרא כיון דלא נדרה:** עיין בגרע"א מתלמיד סק"ד שביאר דעיקר הסברא דלא מיזדהרא הוא שהיא אינה עוברת על האיסור. ועיי"ש שהקשה דא"כ נימא באסר אותה אם תיהנה עיי"ש. וע"ע בתורא"ש שהקשה דנימא שאסר התשמיש שבועיים קודם השלשים עיי"ש דלא ניח"ל למימר הכי.

דף ע:

**אמר אביי כהנת אתא לאשמועינן:** עיין ברשב"א ובשיטמ"ק שדן אם ת"ק פליג בכהנת עיי"ש שדייק הלשו' אתא לאשמועינן.

**במפרש:** ברש"י כ' שפירש ל' יום ומשמע דבפירש ליותר מל' יום יוציא ועיין ברא"ה דפליג וכ"כ בשיטמ"ק [וכנ' בשם הריב"ש]. וע"ע ברשב"א שכ' דאף לשמואל היינו דווקא בסתם אבל במפרש יותר מל' יום או לעולם יוציא עיי"ש. וע"ע ברשב"א שדן לשמואל דהא סתמא דמתני' במפרש ל' יום עיי"ש.

**תוס' ד"ה בשלמא לרב: בדתלה בתשמיש:** עיין בר"ן שכ' שאוסרה מנכסיו אם תטעום. ועיין באבני מילואים ע"ד סק"א שביאר למה לא כ' התוס' כהר"ן. **אם תטעום מאותו המין:** עיין מהרש"א שהקשה דבתוס' ד"ה שלא תטעום כ' דבכה"ג תטעום ותיאסר [ויהיה לשבת אחת ושני שבתות] וכן הקשה הגרע"א והאבני מילואים ע"ב סק"ד. ועיי"ש באבני מילואים שחילק דלעיל שאסר כל הפירות מוכח דכוונתו לאסור תשמיש וחל כפי איסור תשמיש משא"כ כאן דאסר מין אחד עיי"ש. ויל"ע לד' רב דלפי"ז ר' יהודה פליג בכל מדיר מתשמיש ולמה לא נכתב במתני' באע"פ.

**שנדרה היא וקיים לה איהו, נתן אצבע בין שיניה:** עיין ברש"י [וכ"ה בתורי"ד] שפי' דכיון שהיא התובעת גירושין לא חיישינן שתמצא פתח. ועיין בשיטמ"ק שהקשה דנימא שתתפייס ותמצא פתח עיי"ש דל"ח להכי. ועיין ברשב"א בשם הראב"ד שפי' דבקיים לה איהו הסברא דמיסנא סני לי וכ"כ הריטב"א עיי"ש. [ולפי"ז ר' יהודה פליג גם בסיפא ותימה שלא הוזכר וצ"ע].

**וקיים לה איהו:** עיין ברשב"א שכ' דמסתברא בקיים בפירוש וכ"כ הריטב"א ועיין בשיטמ"ק שדייק מרש"י במהדו"ק לאו הכי וכ"כ הר"ן בפירוש. [ויל"ע בעיקר המחלו' אם נחלקו בגדר שתיקה דיום שמעו אם הוא כהקמה או דלא קיים זכותו עיין בזה באפיקי ים ח"א סימן י"ז. ולראשו' דאמרי' הסברא דמיסנא סני לי יל"ע אם נחלקו בסברא זו בשתיקה].

דף ע"א:

**ותתקשט ותיאסר לב"ש וכו':** דלשמואל שייך להמתין שמא ישאל הבעל. וצ"ע לדעת המרדכי [בגיטין פ' השולח סי' שע"ו והובא ברמ"א סי' רל"ד] שבהיקם בעל ל"ש לישאל, וא"כ לא יועיל להמתין וכן הקשה באבנ"מ ע"ד סק"ה [ד"ה ולדבריהם] עיי"ש שכ' דבבינו לבינה יכול לכו"ע לישאל עיי"ש. [ואולי י"ל שישאל על ההקמה והיא תישאל על הנדר וכעין שכ' האפיק"י וצ"ע].

**תוס' ד"ה אבל היכא דנדרה איהי:** **ואור"י דאין נשאלין על ההיקם אלא ביום הקמתו:** אכן דעת הטור יו"ד רל"ד דמפר כל יום שנשאל וצ"ע קו' התוס' [עיין באבני מילואים ע"ד סק"ד בזה].

**בסוגיא דמחילת התנאי [ע"ב: ע"ג.]**

דף ע"ב:

**המקדש את האשה ע"מ שאין בה מומין ונמצאו בה מומין: בגדר התנאי דע"מ שאין מומין:** לכאורה, בפשוטו, תנאי דאין בה מומין הוא תנאי דלשעבר (דהתנאי הוא בזמן הקידושין שאם יש בה מומין לא יחול הקידושין, ולא שיש דבר שיתברר בהמשך כגון תנאי דירדו גשמים למחר).

אכן יש לעיין בזה, דהנה, לקמן ע"ד: אמרינן דבקדשה ע"מ שאין עליה נדרים והלכה אצל חכם והתירה מקודשת, וביארו התוס' "וטעמא, דע"מ כן מקדשה, שאם לא ירצה לבטל הקידושין מחמת הנדרים, שיהיו קידושין קיימים". ויש לעיין בכוונתם אם התנאי הוא **במומין** אבל רק אם יקפיד או שכל התנאי הוא אם יקפיד ויש לעיין (ונפקא מינה אם הוא תנאי דלשעבר או תנאי דלהבא) וע"ע בלשון התורא"ש שם שכ' "דע"מ כן קדשה שלא יתבטלו הקידושין מחמת הנדרים" ויל"ע בכוונתו.

ובר"ן לענין מחילת התנאי הקשה, [תחילת הרחבות בל"ג:] "כי מחיל מאי הוה, והרי אם היו עליה נדרים נתבטלו הקידושין מיד". יש לומר "כיון שלהנאתו התנה אין דעתו שיתבטלו הקידושין מיד אלא הדבר תלוי עד שידע בנדרים או שיראה במומין וכל שלא הקפיד בהם מקודשת" עכ"ל. וגם בזה יש לעיין מהו גדר התנאי.

וע"ע ברשב"א שהביא ד' הראב"ד שביאר מה שבנדרים מועיל שנשאלה משא"כ במומין "דכל שחכם עוקר את הנדר מעיקרו איגלאי מילתא דלא היה בה מום כלל והרי זה כמי שחשבנוה בעלת מום ואגלאי מילתא דלא היה בה מום מעולם" ויש ללמוד מדבריו לכל מה שכ' פה בגדר התנאי.

וע"ע בתשו' הגרע"א תנינא נ"א בתו"ד שכ' שהביא דעת המשנה למלך דבתנאי דלשעבר בעינן משפטי התנאים, ועיי"ש שכ' הדוגמא לזה בתנאי דמומין ומבואר דס"ל דהכא באמת התנאי דע"מ שאין מומין הוא תנאי דלשעבר.

**באלו נדרים אמרו, שלא תאכל בשר ושלא תשתה יין:** עיין ברי"ף שפירש דדווקא ג' נדרים אלו ועיין בר"ן שפי' סברתו דאע"ג שבנדרה תחתיו מוציא בכל נדרי עינוי נפש, מ"מ, הכא טעם הביטול הוא שמקפיד שיש עליה נדרים ודווקא בנדרים אלו מקפיד. ובנדרה תחתיו מוציא כיון שנודרת ולא מודיעה לו ואין אימתו עליה[[7]](#footnote-7). ועיין ברשב"א שהקשה אמאי בנטולה מן היהודים שאסורה בתשמיש לא הוה קפידא. וע"ע ברשב"א שהביא ד' הראב"ד כהרי"ף דדווקא בג' נדרים הללו ומטעם אחד דבנדרים אלו הוה כמומין [ולא מטעם א"א בנדרנית] ועיי"ש שהקשה מלק' ע"ד: דהלכה אצל חכם מתיר עיי"ש. ועיין ברא"ה, ריטב"א וריב"ש דס"ל דבכל נדרים יוצאת וכנדרה תחתיו עיי"ש.

**תוס' ד"ה על מנת: תימה לר"י וכו' משום סימפון:** מבואר לכאורה דעת תוס' דכל מום אף כאשה נדרנית, מבטל הקידושין, ועיין בשיטמ"ק בשם הריב"ש והר"י מיטראני דס"ל שרק מום גדול מבטל הקידושין ויל"ע הגדר אם הוא סברא בקפידא דרק במום גדול הוה מקח טעות או סברא אחרת ויש לעיין.

**מאי אריא על מנת אפי' בסתם נמי וכו':** עיין בבית יעקב שהקשה דנפק"מ אם הביטול מדין תנאי או מדין מק"ט, לגבי אם סבר וקיבל [ולכאו' י"ל דאע"ג ששיך נפק"מ מ"מ כיון שבטל מדין תנאי ל"ש ביטול דסמפון].

ועיקר הביטול דמשום סמפון לכאורה הוא מדין מקח טעות. ויל"ע אם הוא מקח טעות שהוא חפצא אחרת כיין ונמצא חומץ או דמה שאם היה יודע מום זה לא היה מקדש זה המקח טעות וצ"ע[[8]](#footnote-8). וע"ע לקמן ע"ג: שכ' רש"י "ואע"ג דלא אתני כמאן דאתני דמי" ויל"ע אם כוונתו לתנאי או לקפידא. (אכן י"ל דלענין נדרים תמיד הגדר הוא כתנאי כיון דהא הלכה לחכם והתירה מקודשת וכמוש"כ מהראשו').

**מ"מ כתובה אין לה כדתניא לעיל דא"א באשה נדרנית:** משמע שמפסדת כתובה כיון שהיא גורמת הגירושין[[9]](#footnote-9). ויל"ע דתיפו"ל שאין לה קידושי ודאי. וע"ע ברא"ה שכ' "דכ"ש בנדרים שאילו היה מפסדת בשבילן כתובה בשנדרה בהם אחר נישואין שאצ"ל בשנדרה קודם נישואין". ועיין בהפלאה שכ' דלהרי"ף דדווקא בג' נדרים פליג על סברא זו. וצ"ע בדעת הרא"ש דהכא כ' כתוס' ובהמשך ס"ל כהרי"ף וכן הקשה בבית יעקב עיי"ש וצ"ע. וע"ע בהמשך מהקוב"ש.

**וצריך לחלק בין מום דאיילונית לשאר מומין:** עיין בתורא"ש שביאר החילוק דעיקר האשה עומדת לבנים עיי"ש.

דף ע"ג.

**אחוליה אחליה לתנאיה, אאעבב"ז:** הנפק"מ בין הטעמים: **א.** עיין ברש"י שכ' דאם מחל חייב בכתובה. ויל"ע החילוק דבאאעבב"ז אמרי' שלענין כתובה בתנאיה קאי. וע"ע בגרע"א שהקשה דהא א"א לקדש ע"מ שאין כתובה ועיין בקוב"ש ס"ק רמ"ה שכ' שכיון שאשה שנדרה יוצאת בלא כתובה, הכא מותר לבעול בתנאי זה עיי"ש. **ב.** עיין בתוס' שכ' נפק"מ בכנס ולא בעל. **ג.** עיין בר"ן שכ' דאם מחל הוא רק בספק ואאעבב"ז הוא סברא ודאי.[[10]](#footnote-10)

**אחוליה אחליה לתנאיה: בגדר מחילת התנאי דסוגיין:** לכאורה מבואר בסוגיין דבקידש בתנאי ואח"כ מחל במחל על התנאי מועיל הקידושין. ועיין ברשב"א ובר"ן (ושאר ראשונים) שהקשו כיצד מועיל מחילה על תנאי, הא התנה שהקידושין יחולו רק בתנאי שאין נדרים ומה מועיל שמחל. וביישוב זה נחלקו הראשונים: **א.** דעת הרשב"א דעל עצם התנאי באמת לא שייך למחול, ומה שמועיל מחילה הוא רק בתנאי דממון דגדר המחילה היא כאילו התקבלתי, וחשיב כנתקיים התנאי עיי"ש. ולפי"ז בסוגיין [דלא הוה ממון] ל"ש למחול על התנאי, ועיי"ש שחידש דהפשט אחוליה לתנאו היינו שיקדש בבעילה לשם קידושין בלא כל תנאי ויתחייב בכתובה[[11]](#footnote-11). **ב.** דעת הר"ן דסוגיין דהמחילה מועלת בכל תנאי דלטובתו דגדר התנאי היה אילו יקפיד עיי"ש, וממילא בסוגיין מועלת המחילה דביטל הקפידא מצידו שמעכבת הקידושין[[12]](#footnote-12). ויל"ע בלשון הר"ן אם הוא אומדנא דאדעתא דהכי לא התנה או שכיון שלא מקפיד הוה כנתקיים התנאי [ועיין בגרע"א בגיטין ע"ג: שלמד בדעת הר"ן שהוא חל למפרע וצ"ל שהסברא של אדעתא דהכי מהני שכלל לא צריך את התנאי וצ"ע.][[13]](#footnote-13) **ג.** דעת הרא"ש בתשו' [כלל מ"ו אות ב' וכלל ל"ה אות ט'] דבכל תנאי מועיל מחילת התנאי וחל המעשה ממילא ועיי"ש שביאר הסברא כיון שתנאי מילתא אחריתי ובכלל מ"ו הוסיף דאתי דיבור ומבטל דיבור ועיי"ש בכלל ל"ה שאף דין זה ילפי' מב"ג וב"ר כיון שאם היו ישראל מוחלים היה מתקיים הנחלה ובאחרו' ביארו ד' הרא"ש דתנאי ל"ה מעשה על צד [דא"כ מחילת התנאי לא מועלת דליכא מעשה בצד זה] ומצד המעשה לא חסר שיחול והתנאי הוא המעכב החלות[[14]](#footnote-14). [וזה מה שכ' דתנאי מילתא אחריתי והיינו שהמעשה בלא התנאי הוה מעשה גמור. [ומה שתנאי אינו מעשה על צד ביאר בזה הגר"ח [הובא בברכת שמואל ב"מ סימן ל"ז וקידושין סימן כ"ג] שדין הוא בדעת החלות שתהא על כל הצדדים וע"ע בשערי יושר שער ז' פ"ח ד"ה והנה - עמ' רכ"ב שנ' שהוא דין במעשה קנין שחייב להיות על כל האופנים עיי"ש.] ויל"ע דבתורא"ש בסוגיין כתב לאו הכי. עוד יל"ע בסברת הרשב"א והר"ן אם פליגי ביסוד זה. [ועיין עוד בהגהות מחנה אפרים על הרמב"ם פ"ט מגירושין הלכה ג' שהקשה בדעת הרא"ש דכ' ב' טעמים א. דמחילת התנאי כאילו נתקיים ב. שמועיל מדין אתי דיבור ומבטל דיבור עיי"ש וע"ע בזכרון שמואל סימן מ"ו סק"ט].[[15]](#footnote-15) [וע"ע בקוב"ש ח"ב ס' מ"ב שהקשה בד' הרא"ש דהכא הוה תנאי דלשעבר וכיצד מועיל המחילה עיי"ש מה שדן בזה. ויל"ע אם גדר התנאי דמתי שיקפיד אם חשיב לשעבר]

וע"ע ברמב"ם פ"ז מאישות הלכה כ"ז שכ' שמחילת התנאי בגיטין וקידושין מועלת שלא בעדים והיינו דאין לזה דין דבשב"ע ועיי"ש בראב"ד דפליג ועיין בברכת שמואל קידושין סימן כ"ג מה שהאריך בביאור המחלוקת.

**אחוליה אחליה לתנאיה:** יל"ע דמ"מ יבטל מדין סמפון [כמוש"כ התוס'] דהוא מקח טעות. ועיין בגרש"ר קידושין סימן י"ב סק"א שהביא מהגרנ"ט שחידש דכשהתנה ל"ש ביטול מדין טעות כיון דל"ש טענה דאדעתא דהכי לא קידש. עוד י"ל לפי"ד הבית יעקב דהכא אם לא יקפיד לא יבטל אף מדין סמפון וכמו שהביא כן לענין אונאה וא"כ לק"מ דאמת כשלא מקפיד בטל גם הטעם דסמפון.

**רש"י ד"ה אחוליה: בתנאיה קאי:** עיין קוב"ש שהקשה דהא ל"ש לקדש בתנאי שאין כתובה. ועיי"ש שיישב דמפסדת כתובה מדין א"א בנדרנית [ועיין לעיל בתוס' שכ' דלכאורה ד"ז תלוי במחלו' הראשונים אם דווקא בג' נדרים] ועיי"ש בקוב"ש מה שהקשה ע"ז.

**סוגיא דמומין: [דף ע"ה. – ע"ו: חזה"ג, כנכ"ה, כל שנולד הספק ברשותו]**

דף ע"ה.

**רש"י ד"ה הבעל צריך להביא ראיה: עדים:** עיין מהר"ם שיף שהקשה אמאי לא כ' רש"י דבעי' עדים ברישא עיי"ש[[16]](#footnote-16). [שדן דברישא יועיל ראיה ול"ד עדים] וע"ע בגרע"א שדן דיועיל דברישא יועיל ע"א.

**תוס' ד"ה וחכמים אומרים: נראה לרבינו יצחק דר"מ לא פליג:** עיין ברש"י במהדו"ק שכ' דר"מ פליג אף בגלוי וכ"כ בשיטמ"ק מתלמידי הרבינו יונה וצ"ע לד' קו' התוס' מסימפון ועיין בהפלאה מה שיישב.

**ונסתחפה שדהו:** עיין בתורא"ש לעיל ב. לגבי שהק' אמאי אמרי' בנאנסה אחר אירוסין דמזלו גרם [י"ב:] עיי"ש שכ' ב' אופנים ויל"ע לכאן.

**והיה מקחי מקח טעות:** יל"ע אם הנושא הוא עצם הקידושין או החיוב כתובה. ועיין בתוס' ע"ב ד"ה אבל שנראה דס"ל שיש את שני הנידונים[[17]](#footnote-17) [ועיי"ש בפנ"י דפליג]. וברש"י פי' מתני' על כתובה. ועיין מש"נ שם.

דף ע"ה:

**תוס' ד"ה אבל במומין שבגלוי: וקאי בין ארשות האב וכו':** עיין בהגהות אשר"י מהמרדכי דס"ל דבאירוסין מועיל טענת מומין אף בגלוי. ועיין במהרי"ט ובגרע"א בגליון המשניות שכ' דלד' המרדכי מיושב קו' התוס' עיי"ש [דבנישואין אמרי' שמחל ובאירוסין הוא מדין התנאי]. עיי"ש עוד שדן דנימא שבמומין שבגלוי א"י לטעון דאמרי' שניהיה אחר אירוסין עיי"ש.

**בפלוגתא דר"ג ור"י הנוגע לסוגיין:**

**טעמא דמייתי הבעל ראיה וכו' מני רבן גמליאל היא וכו': בדעת רבן גמיליאל בסוגיין:** לעיל י"ב: וט"ז. אמרי' דטעמא דר"ג הוא משום ברי וחזקת הגוף או ברי ומגו ובדף ט"ז: אמרי' דבברי וברי לא אמר. ובראשונים התקשו כיצד איירי בסוגיין. ועיין בשיטמ"ק שכ' בדעת רש"י וכ"כ מהריב"ש[[18]](#footnote-18) דלא איירי בברי ושמא ומועיל מצד חזקת הגוף לבדה ולכאו' הכוונה דאיירי בשמא ושמא [ועיין בפנ"י שכ' דמה דאמרי' לעיל ט"ז: דבברי וברי לא אמר הכוונה דבברי למוחזק לא אמר]. אכן, עיין ברמב"ן וברשב"א שכ' דאיירי דהאב והבת ברי והבעל שמא ולפי"ז הוא כדלעיל שמועיל מצד ברי וחזקת הגוף.[[19]](#footnote-19) [אכן ליכא הכא מיגו וצ"ע לרמב"ם דס"ל דבעי' מיגו].[[20]](#footnote-20) והנה לד' רש"י מבואר דחזקת הגוף מועלת להוציא ממון ויל"ע הטעם [דהא המע"ה[[21]](#footnote-21)] ועיין בפני יהושע לקמן ע"ו: שכ' דחזקת הגוף אלימא ומועיל אף להוציא ממון [ואולי י"ל דס"ל לפנ"י דהכא החזקת הגוף היא דלא להסתפק [ולא שהיא הנהגה בתוך הספק] וע"ע לקמן בזה. [והנה לקמן ע"ו. כ' הריטב"א דהטענת שמא מגרעת בזכות המוחזק ולפי"ז אפ"ל בדעת רש"י דע"כ מועיל החזה"ג ועדיין צ"ע דהא רוב בכה"ג לא מועיל וצ"ע]. ועיין ביעב"ץ שהק' במה שאמרי' לגבי מומין חזה"ג יל"ע דנימא שכך נולדה, עיי"ש מש"כ [דהוא מכח רוב] וכ"נ בפנ"י.

**הא מייתי האב וכו':** עיין בשיטמ"ק שדן למה נקטה הגמ' מהדיוק דלכאו' הוא מפורש עיי"ש וע"ע בגרע"א.

**לא תימא לא אזיל רבי יהושע:** עיין בתוס' שהקשו אמאי כ' ד"ז בסוגיין עיי"ש [דלא אזיל בתר חזקת פנויה] וע"ע ברא"ה ובריטב"א באופ"א [דהוא הקדמה לדין כנכ"ה] וע"ע בשיטמ"ק [דהו"א דלא ניזל בתר החזה"ג לענין האיסור כיון דל"מ לכתובה ויל"ע ההבנה] וכ"ז נפק"מ לעיקר החי' דרבא.

**היכא דאיכא חזקת ממון: בגדר החזקת ממון שעומדת נגד החזקת הגוף: [אם הוא המע"ה או דין חזקה]:** בפשוטו החזק"מ היינו המוציא מחבירו עליו הראיה [דהיינו דהחזקת הגוף אינו ראיה להוציא]. אכן ברש"י כ' דהחזקת ממון עומדת נגדה להכחישה משמע שהחזקת ממון היא בצדדי הספק עצמם ומועלת כחזקה דמעיקרא[[22]](#footnote-22) וכ"כ המהרי"ק בשורש ע"ב בתחילתו, דכשם שמעמידים מצד על חזקתו ה"ה מעמידים ממון על חזקתו וראיה מפרק המדיר. ולכאו' כן הוא דעת התוס' הרי"ד לעיל י"ב: והקצות ל"ד סק"ה דס"ל שחזקת ממון דחזקת ממון מצטרפת לתרתי לריעותא ועיי"ש בנתיבות ס"ק ו' דפליג וכ' כיון שאינה חזקה המבררת. ויל"ע לפי"ז מה המעלה דחזקת ממון ועיין בקצות ר"פ ס"ק ב' [לגבי אמאי חזקת ממון עדיפא מרוב] שכ' כיון דדין החזקה הוא להעמיד את הדין שלפנינו ולא כלפי המעיקרא את הדין שהיה. ועדיין יל"ע דלכאורה לכו"ע יש בחזקת ממון גם דין דאל תוציא בלא ראיה וכדאמרי' לגבי מאן דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא וא"כ למה כאן נצרך הדין דהחזקת ממון ולא מועיל המע"ה וצ"ע. [עוד מבואר דגם לענין חוב שייך למימר חזקת ממון כחזקה דמעיקרא ויל"ע בזה.].

**חזקת הגוף בבהרת:**

**בהרת קודמת לשער לבן וכו':** יל"ע דנימא חזה"ג גם לגבי השער. ועיין בקוב"ש ס"ק רס"ב מש"כ [דהחזקה היא דליכא נגע עיי"ש ומ"מ הוה חזה"ג וכן נראה כוונת השערי יושר ריש שער ב']. וע"ע בהגר"ח המובא בנאות יעקב סי' כ' סק"ה שכ' דרק לגבי בהרת יש חזקה שלא בא כיון שהיא לבדה סיבה להסגר וע"כ גם לגבי בהרת לבדה איכא חזקה שעוד לא באה [וע"ע בהגר"ח המובא באהל אברהם עמ' שס"ח][[23]](#footnote-23). וע"ע באמרי בינה ח"ב אהע"ז סי' ל"ב שכ' דהחזקה מועלת לומר שבאו בב"א וכד' הר"ש בסוף פ"ד מנגעים דבב"א טהור אכן עי' בשיטמ"ק שכ' שבב"א טמא.[[24]](#footnote-24) ובעיקר הקושיא אולי י"ל דכיון שהספק הוא אם כשבא השער לבן בא בבהרת א"כ החזקה היא דליכא בהרת וכן אמר הגר"י דגני וצ"ע.

**תוס' ד"ה אבל [ובד' התוס' דחזקת הגוף עדיפא מחזקת פנויה]**

**תוס' ד"ה אבל: חזקת פנויה:** לכאו' כוונתם על עצם הדין אשת איש. והנה לכאו' לד' רבא לעיל ע"ג: דלרב בכנסה הוה ספק אם מחל ל"ש חזקת פנויה, וכן לשמואל תלוי בתי' התוס' לעיל ע"ב: אם בסמפון צריך גט וא"כ ל"ש חזקת פנויה וכן הקשה ההפלאה. ואולי כוונתם לענין החזקת פנויה שהיא סיבה לפטור מכתובה וצ"ע וע"ע בפנ"י שהק' על עיקר מה שדנו כאן על הפנויה. **העמידנה בחזקת פנויה וכו':** לכאו' כוונתם לדין תרתי לריעותא[[25]](#footnote-25) המבואר בקידושין ע"ט. ובנדה ב: ולכאו' מבואר דלא ס"ל דבעינן חסר ואתאי עיין בנדה שם[[26]](#footnote-26).  **אבל תימה לר"י וכו':** עיין במהרי"ט ובפנ"י שהק' דהא הוא הוא קושיא על ר"ג אמאי במתני' מוציא ממון עיי"ש. ועיין במהרמ"ש שנקט יישוב התוס' גם לר"ג[[27]](#footnote-27). ועיין במהרי"ט שכ' דלר"ג אלים ליה ברי ומהני אף בתרת"ל. [וצ"ע אם איירי כאן לענין הדין פנויה מה שייך כאן ברי] **דחזקת פנויה לא חשיבא לגבי חזקת הגוף:** בביאור תי' התוס': א. עיין בש"ש ב' פ"ב שביאר דחידשו דבמקום חזקת הגוף ל"א תרתי לריעותא [ויל"ע ההבנה, ונראה מד' דשינוי בגוף הוא חידוש טפי וע"כ עדיף לתלות שינוי בדין וכ"כ בקובץ שיעורים ס"ק רס"ד]. וצ"ע דלכאו' גם מקוה הוה חזקת הגוף ואמרי' תרתי לריעותא וכן הקשה הש"ש שם. ועיי"ש שכ' דמקוה הוה חזקת הדין ויל"ע הסברא[[28]](#footnote-28). ועיי"ש שכ' כיון דאינו שינוי במים הנשארים ועיין בשערי יושר שער ב' פ"ב ובאבן האזל פ"י מאישות הל' ט"ו בסופו דפליגי ע"ז דמ"מ חשיב שינוי ועיין בשער"י תחילת שער ב' שהקשה על יסוד הש"ש דשינוי בגוף חמיר דא"כ איך ילפינן כל חזקות מנגע הרי בנגע הוה חזקה"ג [וכיסוד ד' הש"ש כ"כ הפנ"י לעיל ט. בד' התוס']. ב. עיין בשערי יושר ש"ב פ"ב שביאר בד' התוס' דהמעלה דהחזקת הגוף שלא היה מומין היא כיון שהיא בשורש הספק [והיינו שהספק אם היא מקודשת וצדדי הספק אם היה מומין והחזקת הגוף מנהיגה שלא היה מומין וממילא אין מקום להסתפק] ועיי"ש שביאר אמאי במקוה ל"ה בשורש הספק כיון דאין נדון על המקוה עיי"ש. וע"ע באבן האזל פ"י מאישות סוף הלכה ט"ז [מ"ח: מדפי הספר] שכ' דהכא החזקות מדברות על אותו נושא [אם היה מומין] וע"כ עדיף מה שמדבר על הדבר בעצמו משא"כ בטמא דאינו על אותו דין עיי"ש[[29]](#footnote-29). ולדעתם ד' התוס' הוא סברא כללית דחזה"ג עדיפא.

אכן, עיין בתורא"ש שכ' דכיון דהחזקת פנויה עומדת להשתנות [וא"כ אינו סברא בחזקת הגוף דאלימא] ומ"מ יל"ע אמאי חשיב דעומדת להשתנות כיון דבעי מעשה לשנותה ואולי כיון שהיה קידושין וצ"ע. [ועיין בתשו' מהרי"ט חו"מ כ"ט שכ' דהמעלה בחזקת הגוף ע"פ חזקת דין כיון דדין הוא עומד להשתנות ובודאי אין כוונתו לחזקה העשויה להשתנות דקידושין ע"ט. וע"כ הכוונה דיותר קל להשתנות ואולי י"ל דזה כוונת התורא"ש ולפי"ז ס"ל כד' הש"ש דתי' התוס' דכלפי חזקת הגוף ל"א תרתי לריעותא.] וע"ע בפנ"י שביאר דהחסרון בחזקת פנויה כיון שהיה קידושין או דהוה חזקה אלימא עיי"ש [וע"ע בתשו' חמד"ש יו"ד סי' ט'][[30]](#footnote-30).

**אמאי לא נימא תרתי לריעותא מצד החזקת ממון:** עיין בתוס' הרי"ד קידושין ע"ט שהקשה דנימא דחזקת ממון והמומין לפניך יהיו תרתי לריעותא[[31]](#footnote-31) ויישב שלרבן גמליאל החזקת הגוף מבטל את החזקת ממון [כדאמרי' לגבי פנויה[[32]](#footnote-32)] ויל"ע אם ס"ל שזה סברת רבי יהושע [ולפי"ז החזקת ממון לבדה לא מועלת כנגד החזקת הגוף]. ויל"ע לד' התורא"ש שלא פי' כן ביישוב התוס' מה היישוב לקו' התורי"ד.

**בדעת רבנן בנגע:**

**תוס' ד"ה ספק טמא: דבנזקק לטומאה איירי:** עיין בש"ש ה' פ"ד שהוכיח דס"ל דמחזיקין מאיסור לאיסור ועיין בקוב"ש ס"ק רס"א שהקשה דהא אין הכהן מטמא עד שיתרפא מהנגע הקודם וא"כ אינו בחזקת טומאה ועיין בשערי יושר ש"ב פרק ז' שהקשה בנוס"א דהא הטומאה תלויה באמירת הכהן ואינו דין טומאה[[33]](#footnote-33). ועיין בחזו"א [וכנראה כוונתו שבחזקת מצורע וע"כ תולים שעדיין הגוף יש בו צרעת וצ"ע. **נגע אחר שחין או מכוה:** עיין מהרמ"ש. וע"ע בתוס' נדה י"ט. ובר"ש על המשנה שם שפי' סברת רבנן משום דדרך השער להתלבן מחמת הנגע ויל"ע לפי"ז בטעמא דר"י וצ"ע וע"ע בחזו"א בזה.

**בעיקר סברת רבנן באלימות דחזקת הגוף:** עיין במהרש"א שהקשה דלכאו' בעיקר מחלו' ר"ג ורבי יהושע הוא סברות הפוכות דהנה בר"ש בנגעים שם כ' דרבנן המטהרים בנגע היינו רבן גמליאל וא"כ לר"ג, לגבי ממון חזה"ג עדיפא ולגבי החזקת טמא גריעא ולרבי יהושע להיפוך וצ"ע. ועיין בגרע"א שכ' דטעמא דר"ג הוא הברי [ולא המעלה דחזקת הגוף] ועוד יל"ע בזה.

**אם יש תרתי לריעותא בנגע:** עיין בפני יהושע שהקשה לרשב"א של"א חזקת פנויה במקום חזקת הגוף א"כ מה הראיה שהביא רבא מנגע, ויל"ע אם בנגע ל"ח נגע לפניך כיון דלפנינו בהרת ושער לבן וכן דן המהרי"ט בסוגיין ואולי תלוי בד' הקוב"ש והגר"ח דלעיל.

**עוד בעיקר סברת רבנן המטמאים בנגע:** ולכאורה מבואר בד' המהרש"א דס"ל דלרבנן ליכא מעלה דחזקת הגוף ולא מועלת במקום חזקת דין כנגדה וא"כ לד' לכאורה לא ס"ל תירוץ הרשב"א לפי"ד האחרונים דחזקת פנויה ל"ח במקום חזקת הגוף וכן לגבי נגע הא כ' תוס' בחולין י: דאיכא חזקת הגוף במקום חזקת דין ואמאי מועיל. וצ"ל אולי דס"ל המעלה דחזקת הגוף לענין הסברא דשורש הספק אבל בנגע ס"ל דל"ח שורש הספק בנגע אלא רק מעלה דחזקת הגוף כד' הש"ש ובזה פליגי וצ"ע.

**הערה בעיקר דעת רבי יהושע דפטור מכתובה מחמת החזקת ממון:** הנה, בספק מומין יש שני נידונים א. לענין עצם דין הקידושין אם היא א"א ב. לענין החיוב כתובה. והנה לענין עצם הדין אשת איש כ' התוס' דמקודשת [כיון דליכא חזקת פנויה] והנה לעיל בתוס' ט: דנו לענין הפסד כתובה במקום פ"פ דאע"ג דאינו נאמן על האיסור אינו ראינ על הכתובה ולכאו' ראיה מסוגיין. [ועדיין יש לחלק דהתם הנדון אם הפסידה הכתובה בזנות והכא לענין עצם החיוב בנישואין והיה מקום לומר דכיון דחלו הנישואין יתחייב בכתובה וי"ל להיפוך וצ"ע].

**כאן נמצא כאן היה**

**רבא אמר רישא כאן נמצאו וכאן היו:** **א.** עיין ברש"י דרבא איירי לר"ג, והכנכ"ה הוא שברשות האב לא יועיל החזקת הגוף [ולכאורה ההבנה דע"י הכנכ"ה לא הוה חזקה האומרת שלא להסתפק]. וכ' רש"י דה"ה לעיל י"ב: שס"ל לר"ג שנאמנת הוא בלא כנכ"ה. [והיינו דאף בברי ושמא לא מועיל החזקת הגוף במקום כנכ"ה]. ולד' עיקר החידוש דרבא על הרישא ועיין במהרמ"ש ופנ"י דל"ג כלל אסיפא. ובתורא"ש כ' דגרסי' ויל"ע ההבנה. ועיין בשמעתא ב' פ"ד שייסד בסברא דבכנכ"ה דהוא דין בחזקה שאם א"א לתלותה בזמן האחרון ל"א ובכנכ"ה לא תלינן בזמן האחרון ועיין בחזו"א סימן פ"ב סק"א שנחלק על עיקר היסוד. **ב.** ועיין בר"ן דביאר דאיירי רק בשמא ושמא. ומש"ה בנמצא ברשות האב לא מועיל החזקה כיון דשמא ובנמצא ברשות הבעל מועלת החזקת הגוף לבדה כיון דכנכ"ה. ועיין בשמעתתא ב' פ"ד שהקשה מה מועיל מה שכנכ"ה וכיצד מוציא ממון. א. עיי"ש מהפנ"י שחזה"ג מועיל להוציא ממון. ב. ועיי"ש שביאר דהגדר דכלפי שעת האירוסין שהיא ברשות האב הוה כלא נולדה ריעותא בחזקה כטבח שלקח בהמה ונאבדה דל"ח למומין. **ג.** עיין בגרע"א שביאר דהגדר כחזקה דלא איתרע. ד. וע"ע בשערי יושר ש"ב פי"ג מה שביאר דהגדר כמו שאין דיון על רשות האב עיי"ש. **ג.** ועיין ברא"ה ובריטב"א שפי' דלרבא מתני' ככו"ע ולר"ג לקידושין ולכתובה ולר"י רק לקידושין, דלכתובה רק רישא כר"י. [והיינו דע"י הכנכ"ה לא מועיל החזקת הגוף בעודה ארוסה אף לענין הקידושין][[34]](#footnote-34). ועי' בשיטמ"ק ד"ה ודוחק דפליג "דאין סברא דמשום סברא קלישתא דכנכ"ה תצא בלא גט כיון דהיא מוחזקת באשת איש". וע"ע בבית שמואל סימן ל"ט סקי"א. [ד. וע"ע בשיטמ"ק שכ' בדעת רש"י דמתני' אף כרבי יהושע ויועיל ע"י כנכ"ה להוציא ממון ולכאו' ההבנה ע"ד הר"ן ולפי"ז צריך לגרוס דסיפא כנכ"ה].

[ולכאורה מבואר דבדין כנכ"ה יש שני חידושים א. שבמקום שנמצאה הריעותא מגרע החזקת הגוף [וע"כ ס"ל לר"ג דעל האב להביא ראיה ולרא"ה אף לענין גט]. ויל"ע הסברא, והנה לשון רש"י משמע דהוא ריעותא בחזקת הגוף ולכאורה דלא הוה הנהגה שלא להסתפק אלא הנהגה בספיקות ועיין בחת"ס דמשמע דהוא סברא דחזקה דהשתא והיינו שהוא חזקה נגדית. ב. שבנמצאה הריעותא במקום אחד, כלפי המקום השני אין חסרון של חסר לפניך [וע"כ ס"ל לר"ן שמועיל להוציא ממון בשמא ושמא ולשיטמ"ק אף לרבי יהושע כן, וע"ז באו ד' הפנ"י והש"ש וע"ע בקצות רכ"ד סק"ב שהוא רק בחזקת הגוף ועוד נדון בזה בעז"ה בהמשך].

**חזקה אין אדם שותה בכוס אא"כ בודקו:** עיין בגרע"א שהקשה דא"כ למה צריך הטעם דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות. ועיין בחזו"א [דבמקום דל"ש בדיקה]. ועיי"ש בחזו"א שהביא מהגרע"א שהקשה לסוגיא דלעיל שאף בסתם חייבת גט מספק א"כ יתחייב בכתובה מס"ס עיי"ש.

**תוס' ד"ה רישא כאן נמצאו:** ואיירי בענין שיכול להיות שנאנסה: עי' בתורא"ש שהקשה הא טוענת משארסתני ועיי"ש שיישב וכ"כ בש"ש ב' פ"ח דהוא מדין מיגו [והיינו דמיגו וחזה"ג מהני להוציא ממון].

דף ע"ו.

**תוס' ד"ה חדא:** יל"ע אמאי לא הוה ס"ס להוציא ממון [דהא ספק אם היו מומין בקידושין וספק אם התרצה] ועיין בהפלאה.

**רב אשי אמר רישא מנה לאבא בידך:** לדעת רש"י חידוש דר"א דחזקת הגוף דהבת לא מועיל לאב ועיין בראשונים [רמב"ן, רשב"א] שהקשו מה הטעם בזה. ועיין בחזו"א שפי' דליכא המעלה דחזקת הגוף עיי"ש.[[35]](#footnote-35) ועיין ברמב"ן, וברשב"א שפי' דבטוען האב שמא לא מועיל הברי דהבת וברשב"א ביאר דהוה כברי ע"י אחר[[36]](#footnote-36) [ויל"ע בלשון דמנה לאבא בידך והא הטוען הוא האב ובאמת כן הוא הלשו בב"ב קל"ה. לענין ברי ע"י אחר ויל"ע הטעם בזה] [והחסרון דברי ע"י אחר לכאורה עפי"ד האחרונים שהברי יש לו דין טענה וזוכה כנגד השמא[[37]](#footnote-37) וע"ע בקובץ שיעורים ב"ב קל"ה.]. וע"ע ברא"ה שפי' דברי רב אשי כתי' על איתיביה אביי [וכ"ה בשיטה לר"ן] איירי בטוען שמא עיי"ש שביאר דרק במקום ספק יש דין כנכ"ה וספק יש רק בטוען שמא[[38]](#footnote-38) עיי"ש. וע"ע בשערי יושר ש"ב פי"ג.

**בדעת רבן גמליאל, אם ס"ל דברי וחזקת הגוף מועיל להוציא ממון:** הנה, לדעת רבי אלעזר ופשיטות הסוגיא לעיל י"ב: לר"ג דבמאירסתני נאנסתי נאמנת, הטעם הוא דברי וחזקת הגוף מועיל להוציא ממון [ושניהם צריך, א. ברי ב. חזקת הגוף] ויל"ע לרבא ורב אשי מה ס"ל בדעת ר"ג. והיינו דיל"ע לרבא ורב אשי מה הטעם שמועיל בנמצא ברשות הבעל. והנה בתוס' כ' דלרב אשי ה"ה בשמא וכן הר"ן כ' ברבא דאיירי בשמא ושמא ומוכח דלא בעינן לברי. ועיין בשמעעתא ב' פרק ד' ו' שדן בזה. ועיי"ש שחידש: א. דגדר כנכ"ה הוא כחזקה שלא נולד בה ספק וע"כ מועיל להוציא ולא בעינן ברי [פ"ד ד"ה אמנם] וע"ע בתשו' הגרע"א ח"ה סימן ע"ט. ב. דלר"ג לא מועיל ברי וחזקת הגוף להוציא. [פ"ו ד"ה ואם כי] וע"ע בד' בפ"ח. ויל"ע מד' רש"י ע"ה: דמשמע דברשות הבעל מועיל משום ברי והחזה"ג וכן מתוס' ע"ו. ד"ה רישא. וע"ע בזה בתשו' הגרע"א ח"ה סימן פ'.

**המחליף פרה בחמור וכו' על בעל החמור להביא ראיה**

**וכל מי שנולד הספק ברשותו עליו הראיה [ע"ו.:]**

**המחליף פרה בחמור וכו' על בעל החמור להביא ראיה:** בטעם הדין מצינו כמה מהלכים בתוס' ובראשונים וכדלק' ויל"ע בדעת רש"י מה ס"ל, ועיין בד"ה אילימא שכ' "לא יחזיק בפרת חבירו מספק" וקצת משמע שטעם מר"ק [וכביאור הראשון בתוס' עיי"ש מש"כ במהלך הגמ' לפי"ז]. וכן בע"ב בד"ה כלה בבית חמיה "שהרי בשל אחרים בא להחזיק". וע"ע בע"ב בד"ה המוציא שכ' "שבבהמתו נמצאת ריעותא" ומשמע שהטעם הא כיון שבממונו נמצא הריעותא וכמוש"כ הר"ן בשם הבעל המאור וצ"ע.[[39]](#footnote-39).

**תוס' ד"ה על בעל החמור להביא ראיה: אלא טעמא דשמואל דמוקמינן לפרה בחזקת מרה קמא:** יל"ע לפי"ז במהלך הגמ', ועיין מהרש"א דהק' דכלה בבית חמיה ל"ה ראיה דהא האב אינו מר"ק[[40]](#footnote-40). עיי"ש שכ' בדוחק דמה שיש לה שטר הוה כמר"ק וצ"ע. [וע"ע ברש"י שם שכ' דכ"ש הוא דהכא בשל אחרים בא להחזיק]. ועיין בפני יהושע שכ' שמש"כ שהטעם דשמואל מצד מר"ק הוא רק לסיפא. [ובראיה מכלה בבית אביה ולקידושין והקושיא מטבח לכאו' היינו שהבעל והטבח הוה מר"ק על המעות ועיין בקובץ שיעורים ס"ק רע"א שכ' שלכאורה תלוי במחלוקת הראשונים אם במק"ט המעות הלואה או פקדון [דרק אם פקדון שייך מר"ק][[41]](#footnote-41). **התם פריך לפי המסקנא דהכא:** עיין בגרע"א שהקשה דמנלן דלמסקנא מוחזק עדיף ממר"ק דנימא דהכא לא מועיל המוחזק כיון שנולד הספק ברשותו וזה ל"ש במחליף פרה בחמור וצ"ע. **כן יש לנו להחזיקו שהיה מת גם קודם ודמיא להא דאמרן וכו':** יל"ע לפי"ז במהלך הגמ': ועיין מהרש"א שהק' דכלה בבית חמיה אינה ראיה דהא הריעותא באותה הרשות. [ועיין בש"ש ב' פי"ג שיישב עפי"ד דחזקה שלא מבררת שהיה בזמן האחרון ל"ה חזקה. וא"כ בנמצא ברשות הבעל וניכר שהמומין ישנים ולא נולדו ברשותו, אם נימא שאין דין דכשעת מציאתן, החזה"ג לא יכולה לברר שהיה אחר אירוסין [דהא אם לא מבררת שהיה ברשות הבעל שזה הזמן האחרון, לא מועיל חזקה] וע"כ דאמרינן כשעת מציאתן, והיינו דמחזיקין ריעותא לקודם נישואין ומועיל החזקת הגוף לומר שהיה אחר אירוסין עיי"ש.]. **ודוקא לגבי מיתת חמור וכו':** יל"ע למה דווקא בג' אלו ועיין במקור חיים סי' תס"ז סקי"א שביאר דבג' אלו שייך לומר שמזלו גרם הרעותא. **ולא אמרינן כשם שהיא בוגרת עכשיו כן היתה קודם קידושין:** עיין בקובץ שיעורים שהק' דהא לעיל כ' דרק בג' אלו אמרי' כשעת מציאתן, ועיי"ש שיישב דבג' אלו ל"א כשעת מציאתן, כיון שיש חזקה דמעיקרא, אבל בליכא חזק' דמעיק' אמרי' כדהשתא, והוכיחו מבוגרת דאף בדליכא חזק' דמעיק' לא אמרינן כדהשתא, וא"כ כ"ש בג' אלו דאיכא חזק' דמעיקרא לא נימא כדהשתא. **[**ומבואר א"כ דחלק מחידוש התוס' הוא עצם מה שיש חזקה דהשתא ונוגע א"כ לנדון השמעתתא ג' פט"ז אם יש חזקה דהשתא עיי"ש שתלה זה במחלוקת רש"י ותוס' בקידושין ע"ט. ומבו' לפי"ז בד' התוס' דשמואל חידש א. שיש חזקה דהשתא. ב. שיש מקומות שמועלת נגד חזקה דמעיקרא. ג. שמועיל נגד חזקה דמעיקרא אף לרשות קודמת[[42]](#footnote-42). ויל"ע א"כ כשדחו התוס' וכ' דכשעת מציאתן הוא רק בתרומה וקדשים אם פליגי בכלל על יסוד חזקה דהשתא או רק בלהחזיק ברשות קודמת ולשון התוס' לכאו' כהצד הראשון. ויל"ע לפי"ז מה ס"ל בגדר כנכ"ה אם ס"ל דכחזקה דהשתא והכא נראה דלא ס"ל כלל חזקה דהשתא ועיין ברשב"א ע"ה: שכ' דכנכ"ה הוה ככשעת מציאתן]. **ונראה לריב"א וכו' דדווקא הכא שמחזיק עצמו מסופק בפרה, דאזלינן בתר חזקת מרא קמא:** והיינו, דכיון דהמוחזק שמא אזלי' בתר מר"ק ולכאורה מה שהמחזיק שמא הוא חסרון בתפיסה [וכמו שהביאו מתקפו כהן, והכא חשיב תפוס] וכן פי' בקוב"ש ס"ק רע"ד. ועיין בגרע"א שנסתפק אם החסרון הוא כברי ושמא, והיינו דבשמא אזלי' בתר חזקת מר"ק[[43]](#footnote-43), או דכיון דהנדון הוא בעצם שהנדון בעצם התפיסה ויל"ע כוונתו עיי"ש. ועיין בקוב"ש ס"ק רע"ג שהקשה דהא גם המר"ק שמא וצ"ל דבמר"ק ליכא חסרון דשמא עיי"ש שתלה בגדר חזקת מר"ק. ויל"ע לריב"א במהלך הגמ', והנה בכלה בבית אביה אין ראיה שמוציאין מהמוחזק בשמא וצ"ע ועיין מהרש"א שהקשה דמה הראיה בכלה בבית אביה ולקידושין הא האב טוען ברי וא"כ אין מוציאין. ועיין בקרני ראם שיישב דאיירי בטוען שמא ול"ק מש"כ התוס' לעיל דא"כ נימא עד שיטעון ברי דעל הכתובה לא יועיל. וכ"כ הגרע"א עיי"ש.

**דעת הרז"ה והר"ן:** עיין בר"ן שהביא דעת הרז"ה שביאר טעמא דשמואל כיון שנולד הספק בממונו עליו הראיה ובהמשך דבריו כתב דכיון הספק נולד בעיקר קנייתו וכ"כ הריטב"א ויל"ע הסברא בזה ועיי"ש בר"ן שכ' סברא דאין ספק מוציא מידי ודאי ויל"ע. [ויל"ע אם הכוונה דבעל החמור חשיב מוציא מבעל הפרה כיון דטוען שהיה מקח והספק הוא על שעת לידת המקח]. ויל"ע במהלך הגמ' לפי"ז עיי"ש שביאר דבכלה בבית אביה חסרון האב שהספק נולד בממונו. [כיון דבשותו לענין מעש"י ומציאה] אכן, עיי"ש שהקשה דבכלה בבית חמיה הרי הספק נולד בעיקר קניית הבעל וא"כ יהא על האב להביא ראיה וצ"ע. ועיי"ש שיישב דאינה חשיבא לגמרי ממונו של אב חשיבא גם כממונו של בעל וע"ע בריטב"א שכ' דבאמת אינה ראיה לסברא דשמואל.

דף ע"ו:

**כל שנולד הספק ברשותו עליו הראיה: בגדר הרשויות:** וכ' רש"י דהוא מדין כנכ"ה, וכ' דס"ל לרמי בר יחזקאל לפי"ז דעל בעל הפרה להביא ראיה וגדר רשותו הוא מה שבעלים עליו. ועיין בר"ן ושאר ראשונים שכ' דדעת הרי"ף דעל בעל החמור להביא ראיה כיון שהספק נולד כשהיה ברשות הממונית שלו [והיינו בהחזקתו] וכן פסק הרמב"ם בפ"כ ממכירה הלכה י"ד[[44]](#footnote-44). ועיין ברא"ש שהקשה הסברא בזה[[45]](#footnote-45). וע"ע באבי עזרי פ"כ ממכירה שביאר שהוא מחיובי המקח לברר את קיום המקח עיי"ש.

**ותנא תונא כלה:** עיין ברש"י שפי' דהראיה היא גם מהרישא וגם מהסיפא וצ"ע דמנלן מהרישא האי דינא דברישא הכנכ"ה הוא ריעותא בחזקת הגוף דהאב ולא ראיה הוה ראיה לשמואל ועוד דלעיל נ' ד' רש"י דעיקר החידוש דרבא ברישא דיש ריעותא בחזקת הגוף, ומבואר דס"ל דהדין כנכ"ה הוא דין אחד דמחזיקין הריעותא במקום שנמצא ולא ברשות אחרת ועיין בתשו' הגרע"א ח"ה סימן פ' שכ' כן.[[46]](#footnote-46)

**כל מי שנולד הספק ברשותו עליו הראיה: אם גם בברי ושמא או רק בשמא ושמא:** עיין בר"ן וכ"כ הרא"ה בע"א. שדין זה הוא דווקא בשמא ושמא אבל בברי ושמא יועיל החזקת הגוף ויל"ע מה מועיל הברי לסלק האי ריעותא[[47]](#footnote-47) ועיי"ש ברא"ה שפי' דכנכ"ה הוא רק בספק ורק בטוען שמא הוה ספק. [וביאר שם דרק בשמא דהו"ל למידע וצ"ע דבמחליף פרה בחמור ל"ה למידע] ויל"ע ההבנה בכ"ז. ופירש עפי"ז דד' ר"ג לעיל י"ב: וט"ז. דבברי וחזקת הגוף ועיל להוציא ממון אינו ענין לכאן[[48]](#footnote-48) אכן דעת רש"י ותוס' לעיל ע"ה: שהעמידו דין דר"ג בליכא ליה כנכ"ה מוכח דאף בטוען ברי אם נולד לא מועיל כיון דאיכא האי חזקה.

**כל שנולד הספק ברשותו: הדין בכסף קידושין ובקידושין:** יל"ע למסקנא, בנמצאו המומין בבית אביה אם האב צריך להחזיר הכסף קידושין מחמת שנולד הספק ברשותו. דאם הנושא הוא רק לענין הכתובה, אמרי' שכיון שנמצא המום ברשותו אינו מוציא מהבעל, אבל לא מצינו שהסברא שנמצא הממון ברשותו מועיל להוציא ממון. והנה, הטור בסי' ל"ט הביא דיני מתני' והענין שם לענין הקידושין וכ' הבדק הבית שם דאין דינים אלו לענין קידושין כיון דמספק צריכה גט. אכן, בבית שמואל [ל"ט סקי"א] דייק דעת הטור דס"ל דמחזיר הכסף קידושין, ואינה צריכה גט ומבואר דס"ל שהכנכ"ה הוא דין חיובי שהריעותא בודאי ברשות האב [והב"ח שם כ' דדעת הטור אינו כן] וכן נקט בקובץ שיעורים ס"ק רס"ו. ועיין במקור חיים סי' תס"ז סקי"ז ובשערי יושר שער ב' פרק י"ד שביארו דכיון שרשות האב ודאי איתרע [דעכשיו בתו עם מומין] לא אמרי' שגם רשות הבעל וכן נראה בתשו' הגרע"א ח"ה סימן ע"ח ד"ה ועדיין[[49]](#footnote-49). ועיין ברא"ה לעיל ע"ה: שכ' דלרבא בנמצא ברשות האב לא צריכה גט ולכאורה הוא כד' הטור. אכן י"ל דהוא מדין תרתי לריעותא [דמומין לפניך וחזקת פנויה ובמקום כנכ"ה לא אמרי' דחזה"ג אלימא].

**כל שנולד הספק ברשותו:** **אם מועיל להוציא ממון:** ויל"ע לפי כל זה אם הכנכ"ה הוא דין ודאי ומועיל להוציא ממון או דמועיל רק להחזיק הממון ולהרע[[50]](#footnote-50) החזקת הגוף. ובפשוטו מה שמצינו כנכ"ה הוא רק בצירוף חזקת הגוף כבטבח דחייב לשלם המעות או בנמצאו המומין ברשות הבעל[[51]](#footnote-51). אכן **א.** ברא"ה ע"ה: בד' רבא דכנכ"ה כ' הרא"ה דס"ל דמתני' אף כרבי יהושע ולקידושין דברישא ל"צ גט כיון דכנכ"ה ויל"ע מאיזה טעם ל"צ גט, ולכאו' מבואר דס"ל דהכנכ"ה הוא חזקה ודאית שהמומין היו קודם אירוסין וכן הוכיחו בבית שמואל סימן ל"ט סקי"א ובשערי יושר שער ב' פרק י"ג וצ"ע. אכן יש לדחות דבטל הקידושין מחמת תרתי לריעותא דהיינו חזקת פנויה ומומין לפניך דבמקום כנכ"ה לא מועיל החזקת הגוף לבטל החזקת פנויה. **ב.** עיין בבית שמואל שם ל"ט ס"ק י"א שכ' בדעת הטור דלמסקנא דכל שנולד הספק ברשותו עליו הראיה צריך האב להחזיר הכסף קידושין אע"ג שמוחזק בכסף ומבואר דדעתו דע"י שנולד הספק ברשותו מועיל להוציא ממון הקידושין מהאב ולבטל הקידושין ויל"ע הטעם. וכ"כ להדיא שם שמוציאים ממון עפ"י כנכ"ה וע"ע שם שאף גט אינה צריכה ול"ח שוויא כיון דמחמת הכנכ"ה מוכח שמשקרת [עיי"ש בפוסקים שהקשו דמה מועיל סברא זו לענין שוויא] וכשיטתו דהכנכ"ה הוא בירור גמור שהמומין נולדו ברשות האב וצ"ע הסברא והמקור לזה ועיין בקובץ שיעורים בסוגיין ס"ק רס"ו שנקט כן.

**ג.** דעת הרי"ף דהרשותו לענין נולד הספק ברשותו הוא היא ההחזקה המציאותית בחפץ וע"כ בסוגיין דהחמור עדיין אצל בעל החמור אע"פ שהיה משיכה חשיב הריעותא ברשות בעל החמור ועליו להביא ראיה ובל"ז מוציאין הפרה מידו[[52]](#footnote-52). ומבואר א"כ דמה שנולד הספק ברשותו מועיל להוציא ממון מתחת ידו וכקו' הגמ' וביתר דהא יש אף חזקת הגוף לטובתו וצ"ע. ומצינו עוד דבר חידוש בזה בהגהות הב"ח בסוגיין בתוס' ד"ה כל שנולד שכ' להקשות על דין כל שנולד הספק ברשותו עליו הראיה מהגמ' בהשואל דהקשתה דבמחליף פרה בחמור ניחזי ברשות דמאן קיימא. ופי' בהגהות הב"ח השאלה היא מאם נמצא ברשות בעל החמור דלא יועיל חזקתו כיון דנולד הספק ברשותו וצ"ע דא"כ מאי קשיא הא הכנכ"ה הוא שברשות שבה נמצא הלידה אמרי' שבה נולד וא"כ אף מכח הכנכ"ה יזכה הלוקח וצ"ע. [ומה שמצינו בחו"מ כמה מקומות לענין כנכ"ה א. סימן ס' סעיף ו'. ב. סימן קי"ב סעיף ב'. ג. סימן ר"נ בסופו התם לכאורה הוא מכח חזקה דהשתא ולא כריעותא בחזקה דמעיקרא.]

**תוס' ד"ה כל שנולד הספק:** **וא"ת מהא דפריך שמואל וכו' משמע דאי הוה ברשות בעל החמור וכו':** צ"ע דאם הפרה והולד ברשות בעל החמור א"כ הכנכ"ה אומר דברשותו נולד וצ"ע. ועיין בתורא"ש שפי' דאם הוה ברשות בעל הפרה מה מועיל הרי הרשות הוא דבעל החמור, וכן הביא בפרישה סי' רכ"ד ד' התוס' ועיין בש"ש ב' פ"י שפי' הקו' על יישוב הגמ' דקיימא באגם אכן בהגהת הב"ח נראה שפי' כפשוטו וצ"ע. **וצריך לחלק בין ספק שנולד לטיבותא:** והיינו שהגדר דאין מחזיקין **ריעותא** מרשות לרשות ויל"ע הגדר בזה ועיין בשיטמ"ק מהריב"ש שכ' "לפי שמפני ספק זה הוא בא לבטל קנין שהיינו מוחזקין בקנינו וכיון שנולד הספק ברשותו עליו להביא ראיה" עיי"ש דבמחליף לא מתבטל הקנין והובא בש"ש ב' פ"י עיי"ש שהביא מתוס' חולין נ"א. כעי"ז. וע"ע בחזו"א. וע"ע בסמ"ע רכ"ד סק"ג שפי' דהלוקח לא היה מוחזק בולד וע"כ לא מהני הכנכ"ה.

**תוס' ד"ה ותנא תונא: דכי היכי דמוקמינן לה בחזקת שלמה:** בפשו' נראה דבעינן חזקת הגוף כדי להוציא ולא מהני רק הכנכ"ה. ועיין בפנ"י שביאר דכיון דליכא ריעותא ברשות האב. [ועיין בקצות רכ"ד סק"ב דס"ל דהכנכ"ה מועיל לריעותא רק באיכא חזקת הגוף כנגדו [עיי"ש במכר חפץ ואבד ולא ידוע מתי אבד] ומבואר דאינו חזקה גמורה]. ובנתיבות שם פליג עיי"ש.

דף ע"ז.

**שהה עמה י' שנים וכו':** והיינו מדרבנן כמו שביאר רש"י דכדי שישא ומעיקר הדין דכופין על פ"ו ככל מצוות. וע"ע בבני אהובה פט"ו מאישות שכ' בדעת הרמב"ם שאין כופין על פ"ו כיון שיעשה זה מעצמו [וכנ' כעין שמצינו לגבי חטאת שכיון שלכפרה לא כופין] אבל בשהה י' שנים שלא יעשה מעצמו כופין ועיין ברמ"א אהע"ז סי' א' סעי' ג' דבזה"ז לא נהגו לכוף עיי"ש ובנו"כ. וע"ע בסימן קנ"ד דבשהה י' שנים בחו"ל יש יותר סברא לא לכפות. וע"ע בפתחי תשובה סי' קנ"ד סקכ"ז שלא בעי לבזבז ע"כ יותר מחומש וע"ע באבני נזר אבהע"ז סי' א' סק"ח שדן דעצם הגירושין הוא יותר מחומש.

דף ע"ז:

**א"ל נראתה קשת בימיך א"ל הן וכו':** בשו"ע או"ח תקס"ה סעיף ו' כ' דהמתענה ומפרסם עצמו להשתבח נענש על כך. ועיין בט"ז סק"ז שדן בשואלים אותו אם מתענה אם מותר לשקר ועיי"ש שהוכיח מסוגיין שמותר[[53]](#footnote-53) עיי"ש וכ"ה במג"א שם [ועיי"ש שבמפצירין מותר דל"ה להשתבח].

**ריב"ל מיכרך בהו ועסיק בתורה:** עיין בקוב"ש שהקשה דהא בשכיח היזקא לא סמכינן על שלוחי מצוה עיי"ש שכ' שבתורה שאני. וע"ע באליהו רבה או"ח ריש סימן ס"ו שכ' שחסיד הבוטח בה' ל"צ להפסיק תפילתו במקום עקרב ואולי ה"ה כאן.

**בס"ד**

**מ"מ המדיר**

**דף ע.**

**המדיר את אשתו – עיין בגרע"א שהסתפק אם הדירה ממנו או מנכסיו וע"ע ברמב"ן מש"כ להסתפק בביאור הירושלמי.**

**תוס' ד"ה המדיר:**

**בישוב דעת רש"י – עיין בריטב"א, וע"ע בר"ן.**

**בקו' תוס' הראשונה: עיין מהרש"א שהקשה דיש לחלק דעונה דאורייתא וע"ע בקרני ראם.**

**בקו' תוס' השניה מהגמ' דהדירה כשהיא ארוסה: עיין בריטב"א דל"ש חיוב עונה בהגעת זמן, וע"ע בפני יהושע ובגרע"א דפליגי, ובאבנ"מ ע"ב סק"א. וע"ע בפנ"י שפי' כוונתם על אוקימתא דהדירה ונישאת וברשב"א ובריטב"א שיישבו ראיה זו.**

**תוס' ד"ה יוציא:**

**וי"ל משום דקתני סיפא: עיין מהרש"א שהק' דא"כ ה"ה שהה י' שנים וצ"ע קו' הגמ' ועיין בקרני ראם.**

**ומיהו אין לכוף: עיין בהגהות אשר"י דמ"מ כופין על כתובה וכ"כ ברמב"ן לעיל ס"ג.**

**וכיון דמשועבד לה וכו': עיין תוס' לעיל נ"ט: שהק' דקונמות מפקיע משיעבוד עיי"ש שאלמוה וכ"כ רמב"ן ורשב"א וע"ע ברשב"א.**

**לאו כל כמיניה דמפקע: עיין ברשב"א שהקשה דלא פקע ויל"ע בהנת הקו'.**

**תוס' ד"ה הכא נמי:**

**דאז אסורה ליהנות: צ"ע דהא אסר עצמו – עיין בגרע"א מתלמיד.**

**נעשה כאומר לה צאי וכו': עיין קובץ שיעורים.**

**דף ע:**

**נעשה כאומר לה צאי וכו': עיין קובץ שיעורים ס"ק רכ"ז [דעדיין חשיב פירעון חובו] וע"ע ברכ"ש גיטין סימן כ"א.**

**נעשה כאומר אם גם לרב הונא: עיין ברשב"א ובריטב"א [דאף לר"ה] וע"ע ברמב"ם פ"כ מאישות [דפליג].**

**אי הכי פרנס למה לה: עיין תוס' לעיל מ"ז: ד"ה תקנו וברא"ה דאף למ"ד צאי חייב במזונות. וברשב"א פליג.**

**במספקת לדברים קטנים: עיין ריטב"א.**

**תוס' ד"ה והאידנא: ואדעתא דהכי וכו': עיין בר"ן דהשיעבוד והקונם באין כאחד.**

**אי נמי וכו' עיין בהפלאה שהקשה לב' התירוצים דלענין זה היה שיעבוד קודם.**

**שהדירה כשהיא ארוסה: בדעת רש"י דמזונות דאורייתא: עיין ברשב"א שיישב מקו' התוס'. [ומ"מ צ"ע מלעיל ב. עיין בר' ראובן שם.] ועיין בראשו' שהביאו מירושלמי כרש"י. [ועיקר הסברא דכיון דדאורייתא לא פקע יל"ע, ואולי י"ל שחלק מהאישות עיין באבי עזרי פ"י הלכה י"ט.]**

**שהגיע זמן ולא נישאו: עיין אור שמח פ"י מאישות הלכה י"ט דכיון שמתחדש בכל יום חל קונם [ע"ע בענין זה לענין כל חיוב מזונות בפנ"י בסוגיין.]**

**עביד שליח שליחותיה: עיין בשיטמ"ק.**

**ופרנס לאו שליחותיה קעביד: עיין בקוב"ש [דלא הכוונה שליחות] ובגרע"א. וע"ע ברא"ה [דקס"ד שמינה שליח, ולכאו' הוא רק לענין חיוב התשלומין] ומה שפי' דבריו בשיטמ"ק. וע"ע בתורא"ש [דהוה כקנה המזונות].**

**באומר כל הזן אינו מפסיד: עיין ברא"ה ובריטב"א [שפטור מלשלם] וע"ע בש"ך רל"ה סק"ח מהפרישה דחייב [ויל"ע ההבנה דחייב לשלם ול"ח מהנה].**

**תוס' ד"ה ופרנס: עיין בתורא"ש ביתר ביאור.**

**תוס' ד"ה טפי לא עביד: ליחיד אם לא תזון: עיין בריטב"א [דחייב לשלם] ועיין בט"ז רכ"א סקל"ח שכ' כן בדעת תוס'. ועיין במאירי שמותר.**

**דף ע"א.**

**במפרש: עיין ברש"י [דדווקא ל' יום] וברא"ה.**

**תוס' ד"ה בשלמא לרב:**

**השתא ס"ד: יל"ע אמאי הוה רק לס"ד**

**דמדירה מתשמיש: עיין בר"ן [דמנכסיו].**

**אם תטעום מאותו המין: עיין מהרש"א. ואבני מילואים ע"ב סק"ד.**

**נותן אצבע בין שיניה: עיין ברש"י ותורי"ד [דאין טעם להמתין] וע"ע ברשב"א [דמיסנא סני] ועיין בביאור הגר"א רל"ד סקל"ג [דלרש"י הסברא דאין יכולה לישאל].**

**וקיים לה איהו: עיין רשב"א [דדווקא בקיום] ובר"ן [דפליג].**

**דף ע"א:**

**ותתקשט ותיאסר, לר' יוסי בלא נתן קצבה: צ"ע למרדכי דאין יכולה לישאל אחר קיום עיין באבנ"מ ע"ד סק"ה.**

**תוס' ד"ה אבל:**

**ואור"י וכו': עיין בטור רל"ד [כאת"ל דתוס' מיפר כל יום השאלה] [וע"ע אבנ"מ ע"ד סק"ד]**

**המדיר את אשתו שלא תילך: כיצד מדיר: עיין בתורי"ד ובר"י מיגאש בשיטמ"ק ובריטב"א**

**דף ע"ב.**

**שלא תשאל ושלא תשאיל: עיין בתוס' וביתר ביאור בריטב"א וע"ע בר"ן [ששלא תשאיל לאו דווקא] וכ"נ ברמב"ם.**

**דף ע"ב:**

**ע"מ שאין עליה מומין: יל"ע אם הוא כתנאי דלשעבר [וצ"ע א"כ לראשו' שלמדו מכאן מחילת התנאי]: עיין בתוס' ע"ד: ד"ה חכם [שאם לא ירצה וכו'] ובתורא"ש שם. ועיין בר"ן [ל"ג: מדפי הרי"ף בתחילת השורות הרחבות] כיון שלהנאתו התנה וכו'. ויל"ד בגדר התנאי עפי"ז.**

**תוס' ד"ה על מנת: ומיהו כתובה לית לה וכו' כדתניא: מבואר דסברא דא"א בנדרנית קיימת גם בכה"ג דקידשה, וכ"כ הרא"ה. ולפי"ז לכאו' מפסדת כתובתה לאו דווקא בג' נדרים וצ"ע בדעת הרא"ש בזה.**

**באלו נדרים אמרו שלא תאכל בשר: עיין ברי"ף [דדוקא בג' אלו] ובביאור דעתו בר"ן. וע"ע ברשב"א מהראב"ד [דגדר מומין] עיי"ש. וע"ע ברא"ה ובריטב"א [דבכל ע"נ].**

**דף ע"ג.**

**אחוליה אחליה לתנאיה: בגדר מחילת תנאי: א. אם שייך למחול על תנאי ויהיה המעשה קיים כבלא תנאי: עיין ר"ן שהביא ד' הרמב"ם פ"ז מאישות כ"ג ששייך וכ' דמקורו מסוגיין. וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ל"ה ט' ומ"ו ג' עיי"ש. וצ"ע מהתורא"ש בסוגיין [וכן נראה דעת תוס' ד"ה לא תימא מרבינו יצחק]. ועיין ברשב"א ובר"ן בסוגיין שכ' דהמחילה היא מדין כאילו נתקיים [ומשמע דבתנאי עצמו ל"ש מחילה וכ"כ בריטב"א בסוגיין ובמגיד משנה אישות שם מהרשב"א]. ב. בגדר המחילה בלא מחילת התנאי: עיין ברשב"א [שמועיל רק בממון מטעם דכאילו התקבלתי, [וע"ע בר"ן נדרים כ"ד. דהיינו אפוכי מטארתא] ועיין בר"ן [דכל להנאתו, וע"ע בר"ן נדרים שם]. ג. נפק"מ אם מדין מחילת התנאי או לאו. א. יל"ד אם חל למפרע עיין באבנ"מ סי' ל"ח ס"ק י"ז [דלהרא"ש למפרע, ולהרשב"א והר"ן לא] וע"ע בריטב"א. ב. אם מועיל מחילת מקצת: עיין באבנ"מ ל"ח סקכ"א [דלהרא"ש שייך ולהר"ן לא] ויל"ד בכל אחולי אחיל בלא הכתובה. ג. במת המקדש ומחלה: עיין אבני מילואים ל"ח י"ח [דלהר"ן יועיל ולהרא"ש לא]. ד. בהקפיד ומחל: אבנ"מ שם. [אם בעי עדים בקיום התנאי: עיין רמב"ם פ"ז פכ"ג מאישות [מחלו' רמב"ם וראב"ד ויל"ד לראשונים וע"ע ברכ"ש קידושין כ"ג].**

**אחוליה אחליה לתנאיה – א. יל"ע לרשב"א דרק בממון מועיל עיי"ש מה שפי' [דבבעילה מקדש בלא תנאי] ועיין בר"ן מה שהקשה [דהוה אירוסין ואין כתובה] עיי"ש מה שיישב וע"ע בביאור הגר"א סו"ס סימן ל"ח. ב. נפק"מ אם אחליה או אאעבב"ז: עיין רש"י [לכתובה] ותוס' [בכנס] ור"ן [דספק].**

**רש"י ד"ה אחוליה: בתנאיה קאי: עיין קוב"ש [דל"ש לקדש בתנאי שאין כתובה] עיי"ש [שיישב דמפסדת כתובה מדין א"א בנדרנית. עיין לעיל מש"כ בזה ועיי"ש שהקשה ע"ז].**

**אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות: צ"ע דמ"מ אין לה כתובה והוה בעילת זנות: עיין בר"ן [שסומך שאין מומין] וברא"ה [דלא איכפת ליה בכה"ג].**

**דף ע"ג:**

**קידש סתם: עיין רש"י שכ' דכמאן דאתני ויל"ע אם כוונתו לתנאי או לקפידא.**

**האי תנא ספוקי מספקא – עיין ברש"י וברא"ש [דמספק"ל אם א"א בנדרנית] ועיין ברא"ה דפליג [ותלוי במש"כ לעיל אם יש סברא דנדרנית בחיוב כתובה דנישואין] וע"ש דהמספק"ל אם מחיל לתנאי [וע"ע בריטב"א].**

**וע"ע בראשונים שהביאו דעת הרי"ף דהמספק"ל הוא גם לרב עיי"ש.**

**ויל"ד אם בעי עדין על הביאה ותלוי אם היא קידושין וע"ע אבני מילואים ל"ח סקי"ז [בסתי' בשי' הרא"ש].**

**אמר רבה מחלוקת בטעות שתי נשים וכו': לרש"י הביאור שקידש השניה בלא תנאי ובה הספק ועי' ברי"ף שפי' שקידש השניה בלא תנאי וכנס שתיהן בסתם והספק בראשונה ועי' ברמב"ן ובר"ן שהביאו דעת הר"י מיגאש דקידש שניים ע"ת וכנס שתיהן סתם והספק בשניה.**

**וכה"ג נחלקו בטעות אשה אחת כעין שתי נשים דלרש"י בגירשה והחזירה סתם ולרי"ף הוא בכנס לאח"ז ודעת הרז"ה שהובא בר"ן דכנס סתם ובעל סתם.**

**ויסוד מחלוקתם הוא אם הסברא בשתי נשים הוא דעשה עשיה בסתמא ונחלקו רב ושמואל אם אותה תלה בתנאי המוקם (רש"י) או דס"ל שמחמת ריבוי המעשים שעשה בסתמא, או ריחוק הזמן חשיב שלא עשה ע"ד התנאי.**

**ובמחלוקת רבה ואביי עיין בר"ן [אם מדין אאעב"ז או מחילת התנאי].**

**רש"י ד"ה קטן: אין קידושיו כלום דלאו בר קיחה – עי' בקובץ הערות סי' ס"ו ס"ק ו' שהקשה הא לאו בר קנין, ועי' באבנ"מ סימן מ"ג ס"ק ב' [בארוכה בקידושי קטן אי שייך זכין ודעת אחרת מקנה]. ועי' בספר המכריע [להתוס' הרי"ד] סי' כ"ד. ועי' בשיטמ"ק בשם רש"י במהדו"ק [דקידושי ביאה יש לקטן ועי' באבנ"מ שם (ד"ה ובזה) שביאר מדין דעא"מ ועי' בגרש"ר קידושין אות י"ז [באופ"א דביאה הוה מעשה אישות].**

1. ועיין בגרע"א מכת"י תלמיד שהקשה שיחול הנדר גם על עונה בכולל עיי"ש שדן דבדבר שפקע מחמת שיעבוד ל"א שחל בכולל וע"ע ברש"ש שהקשה לדעת רש"י נימא נדר שבטל מקצתו בטל כולו, [ולד' הר"ן ל"ק] עיי"ש שכ' שכן שהקשה השער המלך, וע"ע בקהילות יעקב נדרים סימן י"ט שדן אם דבר שבטל מחמת שיעבוד שייך בו נדר שבטל מקצתו. [↑](#footnote-ref-1)
2. והאחרונים הוכיחו ממקדש ע"מ שאין לך עלי שאר כסות ועונה שהוא חסרון בקידושין דמשמע שהקידושין מחייבים לכשתנשא אבל אינו ראיה לכאן דהא החיוב הוא לכשתנשא. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה, עיין ברשב"א שכ' "דלאו קושיא דלא שייך למימר ביה כפיה אתשמיש דהא ארוסה היא" ויל"ע אם ס"ל כהריטב"א דליכא כלל חיוב עונה בהגעת זמן או דס"ל שיש חיוב אלא כפיה ליכא ויל"ע הטעם. [↑](#footnote-ref-3)
4. [ועיי"ש שכ' דכמו שאלמוה לשיעבוד האשה כי הדדי נינהו ולכאו' כונתם כיון דמעש"י תחת מזונות יש להם אותו גדר וע"ע בתורא"ש שכ' כיון שהוא דבר הצריך לה יותר]. [↑](#footnote-ref-4)
5. שהובא במחנה אפרים נדרים סימן א', ובאבני מילואים סימן ע"ב סק"ב ד"ה וזה נלענ"ד. [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה לכאורה יל"ע מה היה קו' המהרש"א הרי הוא סברא פשוטה דמה שאסורה לעבור על התנאי אינו מדיני בל יחל אלא גזירה שמא תעבור ומה שייך בזה דהשיעבוד יבטל הקונם. ואולי ס"ל למהרש"א שהדין אלמוה הוא שרבנן מפקיעים את האיסור מחמת השיעבוד והקשה דה"ה כאן יפקיעו את האיסור של הנדר כיון שגורם הפקעת השיעבוד. עוד י"ל דס"ל למהרש"א דבתנאי בנדר גם התנאי הוא מדיני הבל יחל כמוש"כ האחרו' בנדרים ט"ו. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועיין בר"ן שהוכיח בס' הרי"ף מנדרה מן חרובין. [↑](#footnote-ref-7)
8. וא"כ גדר הביטול תלוי בד' הגרע"א [תנינא נ"א] והבית הלוי [ח"ג סי' ג'] בגדר הביטול במקח טעות אם מדין תנאי [הגרע"א] או מדין חסרון דעת [ביה"ל]. [↑](#footnote-ref-8)
9. [ולפי"ז אם תישאל לחכם יועיל שיהיה לה כתובה]. [↑](#footnote-ref-9)
10. [ועיין בגרע"א שהקשה מהגמ' ע"ג. לענין חליצה דמבואר דאם הוא מחילה הוה ודאי עיי"ש.] [↑](#footnote-ref-10)
11. ויל"ע קצת בגדר כאילו התקבלתי כאן כיון דלא חייבת לו ועיין בנדרים כ"ג. דהזכירו הראשונים סברא דאפוכי מטארתא ולכאו' זה ההבנה כאן. וצ"ע [↑](#footnote-ref-11)
12. ויל"ד בגדר תנאי דקפידא אם עצם הקפידא מעכב וכמק"ט או מדיני תנאים. [↑](#footnote-ref-12)
13. וע"ע בנדרים כ"ג. שנחלקו הר"ן והרשב"א כה"ג לענין מחילת תנאי בנדר ויל"ע בד' הר"ן שם דל"נ דפליג על הרשב"א. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועיין בזכרון שמואל סימן מ"ו שדן לפי"ז בתנאי דמעכשיו. [עיי"ש בסק"ג שהוכיח דאף מעכשיו הוה מדין משפטי התנאים.]. [↑](#footnote-ref-14)
15. [ולכאו' יש אופן של מחילת התנאי ויש אופן של ביטול התנאי וכמו שהאריך הגרש"ר בזכרון שמואל סימן מ"ו וס"ל דהלשו' בסוגיין דמחילה לא משמע שביטל ויל"ע]. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכן הקשה בס' שיטה ישנה המודפס בס' אהל אברהם. [↑](#footnote-ref-16)
17. [וכן מוכח מד' בד"ה אבל שכ' שלרב איירי בתנאי]. [↑](#footnote-ref-17)
18. [וכ"נ דעת תוס' לקמן ע"ו.]. [↑](#footnote-ref-18)
19. ונחלקו הראשונים בטעם שמועיל ע"י הברי והחזקת הגוף דלדעת המאירי י"ב: העיקר הוא החזקת הגוף והברי מסלק את הריעותא וברמב"ן ל"ו. כ' דהברי עיקר והחזקה"ג מסייע לברי. [↑](#footnote-ref-19)
20. [ולכאו' עיקר הנדון אם מועיל חזה"ג בשמא ושמא תלוי בעיקר הסברא דמהני ברי וחזקת הגוף אם העיקר הוא הברי או דהעיקר הוא החזקה עיין בזה ברמב"ן והבעה"מ ל"ו.] [↑](#footnote-ref-20)
21. וע"ע בפני יהושע שם שהקשה דהא רובא וחזקה רובא עדיף ונקטינן שרוב לא מועיל להוציא ממון. [↑](#footnote-ref-21)
22. דהמע"ה הוא זכות ממונית שכ"ז שאין בירור להוציא לא מוציאים ואינו הנהגה בצדדי הספק לתלות שהמומין באו קודם הקידושין. [↑](#footnote-ref-22)
23. וצ"ע הא לגבי אם בא השער לבן בבהרת איכא נפק"מ. [↑](#footnote-ref-23)
24. [והנדון הוא לכאו' אם המטמא הוא שער לבן בבהרת או שהדין שהבהרת שתביא שער לבן]. [↑](#footnote-ref-24)
25. והסברא בדין תרתי לריעותא דנו האחרונים עיין בגרע"א תשו' ז' שנראה שהוא גדר דשני חזקות נגד חזקה אחת וע"ע בדבריו בסו"ס דו"ח פ"ט: מדפי הספר שהגדר דהחזקה דהשתא מכריעה הסתירה שבין החזקת הגוף דהמקוה והחזקת טמא וע"ע בשמעתתא ג' פי"ח. ויל"ע אם כ"ז הוא נפק"מ ליישוב התוס'. [↑](#footnote-ref-25)
26. וצ"ע בד' התורא"ש דלעיל ט. כ' דבעינן חסר ואתאי [וע"כ ל"ש לצרף החזקת היתר דהאשה עם הבעולה לפניך] וכאן הקשה כקושית התוס' וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
27. [ומ"מ צ"ע אמאי העמידו הקו' רק לר"י וכנראה בר"ג ס"ל דפשיטא דחזקת הגוף עדיפא]. [↑](#footnote-ref-27)
28. ואולי ס"ל דלחסרון מים אין שם שינוי ורק לגבי הכשר הטבילה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
29. ונראה שחלוק מהגרש"ש ביסוד הדין דלהגרש"ש הגדר דהחזקת פנויה כלל ליתא כיון דכבר נפשט שורש הספק ולהגרא"ז הוא רק מעלה בחזקת הגוף ויל"ע בלשון התוס' "לא חשיבא כלל חזקה" אם הגדר דכלל אינו או דהחה"ג אלימא. [↑](#footnote-ref-29)
30. וע"ע במהרי"ט שכ' דהחסרון בחזקת פנויה כיון שאומרת ברי שנתקדשה וא"כ שוויא אנפשה שמקודשת. וצ"ב הא ביחס לעולם אינה מקודשת ועדיין היא בחזקת פנויה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ולכאורה ס"ל דחזקת ממון היא מדיני חזקה וכדלעיל. [↑](#footnote-ref-31)
32. הנה, אם כוונת הרי"ד לתוס' דידן יהיה מוכח בד' דלא כהבנת התורא"ש. [↑](#footnote-ref-32)
33. ועיי"ש מה שיישב ויל"ד בכוונתו. [↑](#footnote-ref-33)
34. ועיין בפני יהושע שהקשה דתיבעי גט מחמת השויא וע"ע בב"ש סי' ל"ט סקי"א שכ' דפטורה כיון דע"י הכנכ"ה מוכח שמשקרת [ולכאו' תלוי בדין שויא כנגד עדים עיי"ש בנו"כ]. [↑](#footnote-ref-34)
35. והנה בתורי"ד כאן פי' כרש"י ובב"ק מ"ה: הקשה דחזקת הגוף דהפרה יועיל להוציא ויל"ע החילוק בין פרה לכאן. [↑](#footnote-ref-35)
36. [ולכאו' רבא דס"ל בב"ב קל"ה. דמהני ע"כ לא פירש כרב אשי]. [↑](#footnote-ref-36)
37. ויל"ע כיצד לרבא מועיל טענה ע"י אחר. ועיין באבה"ז פ"א מטוען ה"א שכ' כיון דהשמא אינו יכול להחזיק כשיש נגדו ברי. [↑](#footnote-ref-37)
38. וטוען שמא במקום דהוה ליה למידע כסוגיין. [↑](#footnote-ref-38)
39. וע"ע בד"ה ומשך שכ' "והחמור היה בבית בעליו" ויל"ע אם כ' זה כיון שנצרך לטעם שעל בעל החמור להביא ראיה וכעין טעמא דהרי"ף שחשיב שנולד הספק אצלו ולא נראה כן דעת רש"י בכל הסוגיא או שלרבותא נקט דאע"ג שהספק נולד אצלו ל"ח ברשותו כיון שנולד לאחר משיכה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-39)
40. וצ"ל דבראיה הראשונה מכלה בבית אביה ס"ל שהבעל הוא כמר"ק. [↑](#footnote-ref-40)
41. ולגבי מקח דחמור י"ל דל"ח מק"ט אלא אם החמור מת ל"ח מקח. אכן לגבי קידושין לכאורה הוה מק"ט [ויל"ע אם גם לגבי קידושי טעות הוה מעות הלואה]. [↑](#footnote-ref-41)
42. [ויש ליישב אולי לפי"ז קו' המהרש"א מה הראיה מכלה בבית חמיה דהראיה היא שמועיל נגד חזקה דמעיקרא]. [↑](#footnote-ref-42)
43. [ונראה דס"ל דחזקת מר"ק מועיל בשומא ושמא וכעין ד' הרמב"ן בב"ב ל"ד: דמר"ק וברי מועיל בשמא]. [↑](#footnote-ref-43)
44. ועיין באבן האזל שם שכ' בדעת הרמב"ם כרש"י. [↑](#footnote-ref-44)
45. ועיין בביאור הגר"א חו"מ סימן רכ"ד שכ' שראייתם מקו' התוס' דבמחליף פרה בחמור אזלינן בתר רשות דמאן קיימא ולא ס"ל היישוב דלטיבותא שכ' התוס' ומ"מ צ"ע דא"כ לא יהני היישוב דעומדת באגם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
46. [הובא בכחול עמ' תס"ב]. [↑](#footnote-ref-46)
47. [ואולי י"ל דהברי מסלק הריעותא וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-47)
48. [דהתם ברי והכא שמא]. [↑](#footnote-ref-48)
49. [הודפס בכחול עמ' תסא] [↑](#footnote-ref-49)
50. [ואולי יש לומר בהך דסימן רל"ב דהיכא דהטענה היא מקח טעות ל"ח להוציא דכן הוא הסכמת המקח דלא יועיל ספק במומין]. [↑](#footnote-ref-50)
51. [וצ"ע בד' הב"ש ל"ח י"ט שכ' שראיה מכאן שמוציאים ממון בכנכ"ה] [↑](#footnote-ref-51)
52. [ודלא כדעת רש"י והרא"ש דהרשות היא רשות הממון והיינו מי שהממון מוחזק לו ובסוגיין כיון שמשך בעל החמור א"כ זכה בעל הפרה בחמור והריעותא נולדה ברשותו]. [↑](#footnote-ref-52)
53. וכן פסק המשנה ברורה שם. [↑](#footnote-ref-53)