יורה דעה קי - ציונים והערות לסוגיית רוב וקבוע
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסוגיית רוב וקבוע**

**א, הלך אחר הרוב**

שני דינים הם: ביטול ברוב, והלך אחר הרוב. שניהם נלמדים מאותו פסוק: 'אחרי רבים להטות'. [הלך אחר הרוב – חולין י., ביטול ברוב – רש"י ביצה ג:.] אך שני דינים שונים הם. [כמבואר בפשטות הסוגיא בזבחים ע"ג. שלאחר שסיימה להסביר אמאי אין ביטול ברוב חזרה ושאלה אמאי לא נלך אחר הרוב.] וגם גדריהם שונים. בביטול ברוב יסוד הדין הוא שהאיסור נהפך להיתר ומותרת התערובת כולה כאחד (כשיטת הרא"ש, וגם הרשב"א דפליג בפשטות הוא רק מדרבנן). ואילו בהלך אחר הרוב יסוד ההיתר הוא רק כאשר דנים על כל חתיכה וחתיכה בפני עצמה, באשר אין כאן איסור שנהפך להיתר, אלא הכרעה לתלות על כל חתיכה שהיא מההיתר ולא מהאיסור, וכמבואר זה בביאור רש"י בגמ' בזבחים שם לשאלת הגמ': "ונמשוך ונקרב חד מינייהו ונימא כל דפריש מרובא פריש."

**ב, קבוע**

דרשו חז"ל שבפסוק "וקם לו וארב עליו" התחדש שב'קבוע' לא הולכים אחר הרוב. ולא התפרש בגמ' קבוע זה מה גדרו. ואלו מהמקרים המבוארים בסוגיות שמוגדרים קבוע: א, קבוצה של י' אנשים שעומדים יחדיו. ב, בשר המונח בחנויות. ג, בועל בביתו. ד, צפרדע ושרצים מתים המעורבים יחדיו. ה, אשה שהתקדשה בביתה. ו, שור הנסקל שהתערב בשאר בהמות. ז, ט' צבורים של מצה ואחד של חמץ. ואלו מהמקרים המבוארים שלא נחשבים קבוע: א, בשר שפירש מהחנות ונמצא בשוק. ב, בועל שבעל שלא בביתו. ג, אשה שהתקדשה בשוק (לולי הדחיה שהדרה לקביעותא, וראה להלן). ד, אותן בהמות שהתערב בהם שור הנסקל, אם זזו ממקומן למקום אחר. ויש להציע שני ביאורים בסיסיים שונים במושג 'קבוע': א, כאשר הדבר נמצא במקומו הקבוע והראוי לו. ב, כאשר הדבר נמצא במקום ההסתפקות וההתערבות הראשוני, בלא שפירש משם[[1]](#footnote-1). [לצד הראשון, לכאורה הוא עניין של חשיבות גרידא, מעין מה שבעלי חיים לא בטילי. ולצד השני, אולי הוא עניין של חשיבות 'צד האיסור', או שהוא עניין בגדרי הדין של הלך אחר הרוב (וצריך ביאור, כמובן).]

והנה, מהא דנקטה הגמ' בפשיטות לגבי "זורק אבן לגו", ולגבי הזבחים שהתערבו, ולגבי הצפרדע והשרצים שמוגדרים כקבועים מבלי לבאר מהו מקומם, משמע כהצד השני. ואילו בנידוני הגמ' בנזיר (י"ב.) לגבי מיקומה של האשה, בחילוק אם נמצאת בבית או בשוק, משמע בפשטות לכאורה כהצד הראשון, וצ"ע טובא בכל זה.

[ודרכו של רבינו חזו"א לחלק בין מקרים שהפרישה לפנינו (אלא ששכחנו וכדו') דאז גם מקום ההסתפקות מוגדר לקבוע, לבין מקרי הבעילה והקידושין, שהכל היה שלא בפנינו, דאז תלוי במקום קביעות בפועל, וצ"ע הסברא.]

**ג, קבוע הניכר ואינו ניכר**

והנה שיטת התוס' בכמה מקומות שדין קבוע דאורייתא הוא דווקא בניכר האיסור במקומו. ומה שמצאנו קבוע גם בהתערבות, אינו מעיקר הדין. ולכאורה לשיטה זו יש לומר שבאמת עיקר דין קבוע אינו שייך למקום קביעות אלא להיכר האיסור במקומו. ולכן כל שניכר האיסור במקומו, אין שום נפ"מ אם נמצא במקומו הראוי או לא (ויובנו בזה המקרים של שרצים וזורק אבן לגו). וכל הנושא של 'מקום הקביעות' מתחיל באותם המקרים של תערובת, דאינו קבוע מעיקר הדין אלא רק מדרבנן, ובזה החמירו דווקא ב'מקום הקביעות'. [ועדיין צריך להבין אמאי בזבחים פשוט דהוי קבוע, ועיין.] אמנם מסתימת שאר הראשונים נראה שלא נחתו לחידוש זה וסבירא להו שדין קבוע דאורייתא הוא אף בלא ניכר האיסור, וכפשטות הסוגיות. [והנה הפר"ח נקט לעניין זה שקבוע דאורייתא הוא רק בניכר האיסור לדבר פשוט, וכן הוא בפמ"ג (אם כי עורר שבב"ח נראה לא כך), אבל היד יהודה האריך להוכיח שדעת רוב הראשונים אינה כן וכתב שזו השיטה העיקרית.]

**ד, לקח מן הקבוע**

מבואר בברייתא דט' חנויות שאם לקח מן החנויות, מוגדר קבוע ואין ללכת בזה אחרי הרוב. והוכיחו הראשונים מהסוגיא בפסחים (ט:) לגבי ציבורי מצה וחמץ, שאף אם לא לקח בידיים, אלא פירשה החתיכה בפנינו ממקום קביעותה, אין הולכים בה אחר הרוב. והתקשו הראשונים בדברי הגמ' בזבחים הנ"ל שמבואר בה שניוד הבהמות יעזור שלא ייחשב קבוע, אף שלכאורה הפרישה היתה בפנינו. ובישוב קושיא זו מצאנו בראשונים כמה מהלכים: א, כוונת הגמ' שייעשה הניוד שלא בפנינו[[2]](#footnote-2). ב, כיון שאינו ניכר הוי קבוע רק מדרבנן, והקלו בו[[3]](#footnote-3). ג, כאשר התערובת כולה מתניידת ולא נשאר שום קבוע, יש להתיר גם כאשר היתה הפרישה בפנינו[[4]](#footnote-4). ד, רק כאשר האיסור ניכר במקומו אמרינן שפירש בפנינו אסור (אף שעיקר דין קבוע נאמר גם כאשר לא ניכר האיסור)[[5]](#footnote-5). ה, מעיקר הדין פירש בפנינו מותר, ורק לקיחה ממקום הקביעות אסורה, וכל מה שפירש בפנינו נאסר הוא לאחר מסקנת הגמ' בזבחים שישנה גזירה שמא ייקח מהקבוע[[6]](#footnote-6).

**ה, דין 'קבוע' בביטול ברוב**

הנה מה שמצאנו בסוגיות את ההלכה של קבוע, הוא רק לגבי הלכתא דהולכין אחר הרוב. ובפשטות הגמ' בזבחים משמע שלגבי ביטול ברוב לא שייכת הלכה זו שהרי לא תירצה הגמ' שאין כאן ביטול ברוב משום שהוי קבוע, למרות שאח"כ לגבי הלך אחר הרוב מבואר בגמ' שהוי קבוע. אמנם בדברי כמה מרבותינו הראשונים מבואר שהוה פשיטא להו שהגדרת קבוע, כמו שמונעת הלך אחר הרוב, כך מונעת גם ביטול ברוב. ולשיטתם שאלו, דלעולם לא יהיה ביטול ברוב, מחמת דין קבוע, ותירצו בזה בתרתי: א, כאשר אינו ניכר, אינו מוגדר קבוע.[[7]](#footnote-7) ב, עצם הביטול מגדיר שלא הוי קבוע (וצ"ע, היאך מתחיל הביטול אם לולי הביטול מוגדר קבוע, ואולי הוי מעין 'באין כאחת', דכיון שאם יתבטל, לא תהיה לו חשיבות, ממילא אין בכח החשיבות למנוע את הביטול)[[8]](#footnote-8). ובדברי הפמ"ג מצאנו יתר על כן, שאף שאר הנהגות הספקות כמו חזקה דמעיקרא, לא ינהגו בדברים המוגדרים קבועים. [והיינו, שלא רק שהתחדש בקבוע שגדרו כמחצה ולא שייך בו הנהגות הרוב, אלא התחדש שהוא צד חשוב של איסור, שלא שייך להתיר אותו על ידי שום הנהגה.]

וראה לעיל באות ב' כמה צדדים בגדר הדין של קבוע, ולאותן שיטות שנוהג גם בשאר ההלכות, ודאי שהיא הלכה של חשיבות צד האיסור.

**ו, הסוגיא בנזיר**

הסוגיא בנזיר עוסקת בדין של השולח שליח לקדש לו אישה אסור בכל הנשים שבעולם שמא קרובותיה הן. ומבואר בגמ' שהסיבה שלא הולכים אחר הרוב הוא משום שהאשה קבועה בביתה היא. ודנה הגמ' אמאי לא נתיר כאשר הקידושין היו בשוק. והתפרשו בראשונים שני פירושים לגבי אלו קידושין מדברת הגמ'. המפרש ותוס' שם פירשו דמיירי לגבי האשה שכעת בא הבעל לקדש. ואילו הרא"ש שם ותוס' בכתובות פירשו שהנושא הוא לגבי האשה שכבר התקדשה עי' היטב בכל דבריהם. [ויש לדון אם המחלוקת בין הפירושים היא בהלכות קבוע או שמא בשאלה אחר איזה רוב נכון ללכת כאן, אחר רוב נשים שאינם קרובות או אחר רוב נשים שאינן מקודשות.] והנה לפירוש המפרש ותוס' מסקנת הגמ' שאף כאשר האשה בשוק מוגדרת קבועה כיון שתמיד הדרא לביתה (כך פירשו המפרשים[[9]](#footnote-9)). ולפירוש הרא"ש ותוס' בכתובות מבואר בגמ' חידוש שאף שכבר הלכנו אחר הרוב בשעה שהאשה היתה בשוק, כאשר חוזרת לקביעותה מתבטלת ההכרעה הנ"ל. והוא חידוש גדול, דלכאורה לא מצאנו כן לגבי חתיכת בשר וכו' שא"א אח"כ להחזירה לקביעותה. [ואולי יש לומר שכאשר האיסור אינו מזוהה, לעולם לא נחשב ש'חזר' לקביעותו, כיון שלא יודעים היכן היה. ורק בסוגיא בנזיר שייך דבר זה. ושייך גם לצדדים הנ"ל במהות הקביעות.]

**ו, האם ידיעה של אחד משפיעה על השני**

לגבי שלושה דינים שהוזכרו כאן בסוגיא מתעורר הנושא, האם ידיעה של אחד תשפיע על האחר. א': לגבי 'פרישה בפנינו' מהקבוע, האם כאשר פרש בפני אחד, נחשב גם לגבי האחרים כפירש בפנינו[[10]](#footnote-10). ב': לגבי "איסור הניכר במקומו", מה הדין כאשר ניכר לאחד, ולשאר אינו ניכר. ודנו הפוסקים בשני הנושאים, והחזו"א כתב שייתכן שיש לחלק בין שני הנושאים. ג': מתי מוגדרת התעוררות הספק, לגבי 'פרישה קודם שנולד הספק'.

1. וכן נקט הגרש"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. כ"כ התוס' בזבחים ובחולין. [↑](#footnote-ref-2)
3. תוס' בפסחים. [↑](#footnote-ref-3)
4. תוס' שאנץ ותוהרא"ש בפסחים, וכנראה כן למד גם הרשב"א (שכתב דבר זה בפשיטות). [↑](#footnote-ref-4)
5. תור"פ בפסחים. [↑](#footnote-ref-5)
6. ר"ן על הרי"ף בחולין. [↑](#footnote-ref-6)
7. תוס' בחולין (כן היא פשטות דבריהם, ויש שרצו ללמוד אחרת בדבריהם). [↑](#footnote-ref-7)
8. כן עולה בדברי הר"ן על הרי"ף בחולין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
9. בינת אדם בשער הקבוע, ועוד. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובחידושי הר"ן בפסחים נראה שכל שפירש בפני אחד המסתפק גם הוא בדבר, נחשב בפנינו, אף שלנו אין שום ידיעה על ידיעותיו. ולכן הוצרך לומר שהסיבה שבנמצא מותר, הוא משום שמן הסתם מי שלקח את הבשר, ידע מהיכן לקחו, ואין לו כלל ספק בדבר. [↑](#footnote-ref-10)