75 בדין חהר_ל ב - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

תמוז תשע"ד

א] בד' התוס' מבו' דיש מקום לאסור בדבר חשוב, אף אם חד בחד שרי, ומבו' דחשיב כבעין ואי"ז תערובת כלל.

ועפי"ז יל"ד בדין פת גוי בחהר"ל, דאף דנימא דלא גזרו כלל בתערובת ול"ב לדין ביטול, מ"מ י"ל דבחהר"ל לא חשיב כלל כתערובת.

ב] בגדר דינא דדבר שבמנין, עי' בפירש"י שמונים אותו משום חשיבותו, ובפשוטו מ' דהוי ראי' ממה שמונין אותו, אך יל"פ דהיינו דרק מנין שמכח חשיבות הוא דמחשיבו, אך לעולם סיבת החשיבות היא המנין עצמו.

ומקור לזה הוא ממש"כ רש"י דמוכרין ליטראות במנין, והרי אם היו מוכרין משקל ה' ליטראות וכו', ל"ה חשבינן לי' כדבר שבמנין, ומאי נפ"מ אם מוכרין ה' ליטרות, או מוכרין ה' פעמים ליטרא, - ועכ"פ לפ"ד רש"י נראה ברור לדינא, דכל הדברים שמוכרין היום בחבילות, כיון שמכירתם היא במנין, אף דכל חבילה היא לפי משקל, חשבינן להו כדבר שבמנין, ודו"ק.

ועי' מהר"י ברונא סימן נ"א, ז"ל, שאל מהר"י מרפור"ק יצ"ו נר חנוכה שנערב בנרות של חול אי בטלי או לא דשמא חשוב כדבר שיש בו מנין ואפי' באלף לא בטיל (ביצה ג ב). וכן הגיד לי הח"ר ליוו"א מפסא"ו ותו לא מידי. והיה נר' דלא הוי דבר שבמנין אלא כגון ביצים וכה"ג, דלא רגילין למכור א' א' רק שנים או ג' או כה"ג, דצריך מנין. אבל כל מילי דרגילין למכור א' א' לא חשיב מנין. וראיה מבעלי חיים דדרכו למכור א' א', ומ"מ אי לאו טעמ' משום דבעלי חיים אינם בטלים הוה אמינא דבטלי, עכ"ל, והביאו היש"ש בחולין פ"ז סו"ס נ"א, - וזה חידוש, דהרי מוכרין אותו גם במנין, ומה שמוכרים אותו ביחידי, אי"ז סתירה למה שמונים אותו, ולא יהא אלא דבר שמוכרין אותו לפרקים, דג"כ חשיב כדבר שבמנין, וזה לא גרע, ועי' ביה"ל ח"ב סימן ל"ה שעמד בתו"ד ע"ד היש"ש דהם מחודשים, שהרי כשמוכרים אותו יחידי, הוא משום דה"ז חשוב טפי, ואפ"ה לא חשבינן לה כדבר שבמנין

ועכ"פ לפי דבריהם נמצא, דדבר שאין מוכרין אותו כלל, לא חשבינן לי' כדבר שבמנין, אף אם כשהיו מוכרין אותו ודאי דהיו מונים אותו, - וכ"נ בתו"ד היש"ש שם, דכל שאין מוכרין אותו במצב זה, לא חשיב כדבר שבמנין, אך יל"פ דהוא מטעם אחר.

ובד' התרוה"ד דנר חנוכה חשיב כדבר שבמנין, נראה ג"כ דמוכח דחשיבותו היא משום המנין, דאל"כ היאך נימא דנר חנוכה חשיב טפי משאר נרות, דג"כ ראויים לשימוש דנר חנוכה, ויש לדחות, ודו"ק, - וגם הרי מבו' להדיא בדבריו, דאם ל"ה מנין נרות, אלא היו מדליקין נר א' בכל יום, ל"ה חשיב כדבר שבמנין.

ועיקר הא דדבר שבמנין ולא דבר שבמשקל, כמפורש בתרוה"ד והביאוהו כל הפוסקים בסימן תרע"ג, וכ"ה ברי"ו נתיב ט"ו ח"ה, עיי"ש, ולפלא על ספר בדי השלחן שצידד בכ"ד דאף דבר הנמכר במשקל חשיב כדבר שבמנין.

ארץ צבי חי' ביצה, דקדק מד' רש"י דתלוי במה שמחשיבין אותו והק' דלפ"ז משקל נמי, וכתב דצריך לעשות פעולה של חשיבות, וזה רק כשמונים אותו.

גן המלך סימן ל"ה, גבי מעשרות אמרינן דהשוקל משובח מן המודד ומן המונה ואם כן קשיא דגבי דבר שבמנין אמרינן דלא בטיל וא"כ כ"ש הדבר שבמשקל וא"כ זהו תימה גדול דרוב הדברים נמכרין במשקל ודייני' להו דבטלי ובפרק אלו מציאות דף כ"ג אמרו מדמשקל הוי סימן מדה ומנין נמי הוי סימן הרי משמע דמדה ומנין עדיפי ממשקל ונר' לתרץ דבכל דבר ודבר דיינינן ליה לפי ענינו שדבר שיכולין לעמוד ולכוין שיעורו ע"י מנין ואף על פי כן יהבי נפשייהו לשוקלו פשיטא דהמשקל עדיף לפי שאינו מקבל טעות כלל אבל דבר שאין יכולין לעמוד עליו מתוך המנין הנה כששוקלין אותו לא מפני חשיבותו שוקלין אותו רק כדי לעמוד על שיעורו ודבר שנמכר במנין כיון דאפשר דלוקח מתאנה שלוקח גם הקטנות עם הגדולות אי לאו דהאי זבינא חביב ליה לא היה מותר בזה. אמנם המוכר אף על פי שפעמי' מוכר הגדולות עם האמצעיות אין כאן זלזול בדבר ההוא לפי שמפני צורכו למעות הוא מזלזל בממכר ההוא. וההיא דפרק אלו מציאות בדבר שדרכו לישקל ולא לימדד ולמנות לכן אמרינן ביה דמדידה ומנין עדיף ממשקל כיון דהאי גברא ידע לתת חשבון המדידה והמנין אי לאו דאיתרמי ליה ושיערו את שלו במנין או במדידה לא הוה קאי אמלתיה.

ולפי דבריו תיקשי בליטראות, דליכא טעות.

תרוה"ד סימן ק"ג, ז"ל, וכ"ת לא מיקרי דבר שבמנין אלא דבר שמודדין אותו בשוק במנין ולא במשקל ובאומד, ובהכי ניכר שהוא דבר חשיב, ולכך לא בטל. אבל הני נרות נהי נמי דמדליקין אותן במנין, מ"מ אם היו נמכרים מן החנות ממקום שמוכרין רוב דברים במשקל, כמו בארץ לועז, היו נמכרין במשקל לצורך תשמיש, ולהכי לא הוו מדברים החשובים ובטל ברוב. והדלקה במנין זהו מטעם חובת המצות שכך מצותו, עכ"ל, - ומבו' דאף דבמקום זה מוכרין כל דברים במנין, מ"מ אם במקום שדרך למכור במשקל היו מוכרין אותו במשקל, לא חשיב כדבר שבמנין, וצ"ע.

אך הפמ"ג בסימן תרע"ג אש"א סק"ט פירש ד' התרוה"ד בע"א, וכ"נ בד' המג"א שם, וצ"ע.

ק' בגמ' ביבמות, דמ"ט חשבינן לה כדבר שבמניין, הרי אין ראוי רק לזכרי כהונה, וי"ל דאף בכה"ג מונים אותו, אך התוס' ודעימייהו לא דנו כלל על הא דבכלאי הכרם וכו' כל שדרכו לימנות אינו בטל, ולא דנו אלא על חהר"ל, - ורק הרמב"ן במלחמות ביבמות דן בזה גם לגבי דבר שבמנין, וכתב דאזלינן בתר אחר הביטול.

וי"ל בזה, דשאני דבר שבמנין דהוא סימן על חשיבותו מצ"ע, ובזה לא איכפ"ל במה שהוא אסור, אלא אזלינן בתר שכנגדה, וכמש"כ הרא"ה גם לגבי חהר"ל, ומשא"כ בחהר"ל דהחשיבות היא מכח שבפועל ראוי להתכבד בו, - אך אי נימא דדבר שבמנין הוא סיבה לחשיבותו, לכאו' אין לחלק כן, ויל"ד בזה.

אך התרוה"ד דימה בהך מילתא דבר שבמנין לחהר"ל, דאזלינן בתר חתיכה זו, וזה לטעמי' שם דס"ל דגם דבר שבמנין הוא מכח מה שמונין אותו בפועל.

ויש להוסיף, דגם לדרך זו אין להוכיח דחהר"ל אינו משום המנין, דאף אם הוא משום המנין, מ"מ הרי סיבת המנין היא מכח שראוי להתכבד, וזה ל"ש כשהוא אסור, ומשא"כ בדבר החשוב מצ"ע, אף דכשהוא אסור לא חשיב, ודו"ק.

ובעיקר הנידון בדין חהר"ל, הנה בפשוטו לדעת התוס' דהוי כו' דברים אי"ז משום המנין, אך י"ל דגם ו' דברים הוו גם משום המנין, וכ"ה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בערלה ובד' עוד מקמאי, ואכמ"ל.

ובד' הרשב"א ביבמות דפ"א: מפורש דחהר"ל אי"ז משום המנין, וע"כ לא מנו במתניתין בערלה לחהר"ל, דאין חשיבותו משום המנין אלא מטעם אחר, ומזה נראה דהמנין הוא סיבה ואי"ז סימן, דאם הוא סימן הרי גם בזה אין חשיבותו משום מנינו, אלא דעי"ז נודע לנו שהוא חשוב, ובע"כ דהחשיבות היא מכח המנין, ואינו מוכרח.

ועי' גם במשמה"ב די"ג: דחהר"ל ודבר שבמנין ב' ענינים הם, אך בדכ"ט מדמי להו, ז"ל שם, אמר הכותב: כבר כתבתי למעלה שזה לא שמענו מעולם לאחד מן הראשונים ואיך סתם כל חזון ולא פירשו לנו. ועוד כי ראויה להתכבד בה בפני האורחים מצד חשיבות הוא שחשובה היא כיון שראויה להתכבד בה ואם כן אפילו עכשיו חשיבותה עליה וכדבר שבמנין בחבילי תלתן דמצד חשיבותן אינן בטלין וחתיכה הראויה אף היא חשובה היא אפילו בחיותה שיבשלנה ויתכבד בה בפני האורחין, עכ"ל, וגם בזה מבו' דאי"ז משום המנין, ובלשונו נראה דהיא חשובה כבר עכשיו, משום שאפשר להתכבד בה ע"י בישול.

ממשה"ק התוס' על בע"ח דמי גרע מחהר"ל, אף דבע"ח אין מונין אותם, נראה דחהר"ל אינו משום מנין, - אך אי נימא כד' הרא"ש בפי' ד' התוס' יל"ע בזה.

בד' הרמב"ן במלחמות מפורש דחהר"ל הוא משום המנין, ולפ"ז ניחא הקו' הגדולה ע"ד הרמב"ן, וכמש"נ מכבר, - ומזה מוכח דדבר שבמנין הוא סיבה, - ונראה לפ"ז דגם להרמב"ן לא קשיא לי' כן דאי"ז ראוי משום האיסור, אלא על דבר שבמנין וחהר"ל, ולא על ו' דברים, דהם חשובין בעצם, וע"כ גם כשהן אסורין חשבינן להו כדבר חשוב, ודו"ק.

בגמ' ע"ז נראה דחהר"ל הוא משום דבר שבמנין, שהרי אמרו דהא דחשיב לי' התם הוא משום דבר שבמנין, וכבר עמד ע"ז הרשב"א ביבמות, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, - ומצאתי ביש"ש חולין פ"ז סימן נ"א שעמד ע"ז, ז"ל, ועוד אני אומר, דנהי דס"ל כל שדרכו לימנות אינה בטילה, אפי' אינה ראויה להתכבד בפני אורחים, דאי ראוי להתכבד, א"כ דבר שבמנין למה לי, מ"מ נראה, מאחר שדבר שבמנין דלא בטל הוא משום חשיבותה הוא, ומשום הכי היכא דראויה להתכבד נקראת דבר שבמנין, והוי כמו שדרכו לימנות כדאיתא להדיא בפרק בתרא דע"ז דפריך, מאי קא חשיב, אי קא חשיב דבר שבמנין, ליתני נמי חתיכה בחתיכה, וחתיכה מסיק הכא דהוי דבר שראוי להתכבד, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דחהר"ל אי"ז משום דבר שבמנין.

הגה' ר"פ לסמ"ק רי"ד, וא"ת האיך התרנגולת בטילה בנוצתה נהי דמשום כבוד ליכא מ"מ איכא משום דבר שבמנין, וי"ל דהא פסקינן הלכה כר' יוחנן דאמר את שדרכו לימנות לעולם דוקא אין בטיל ותרנגולת אין דרכה למנות לעולם דאפילו בהמה גסה לא חשיב תלמודא את שדרכו למנות לעולם מדפרי' תלמודא גבי שור הנסקל הניחא למאן דאמר וכו' פ' התערובות ומהאי טעמא ביצה טריפה בטלה אך ביצה הנולדה ביום טוב אפילו ספיקה אינו בטילה משום דהוי דבר שיש לו מתירין כדאיתא בפ"ק די"ט וכבש שלם לאחר הפשטה או רביע שלם צריך עיון לענין בטול, עכ"ל.

ומבו' דאם היתה התרנגולת דרכה לימנות, ל"ה בטילה, וזה שלא כד' הרא"ש דמדמי חהר"ל לדבר שבמנין.

ועי' קו' הגרע"א ע"ד הרא"ש, ולכאו' י"ל כמש"כ היד יהודה דכל הגריעותא בזה הוא רק בדבר שכל המנין הוא רק מפני שימוש האכילה, ומשא"כ בבע"ח שהם נמנים גם לצורך תשמיש בחייהן, וכ"כ הביה"ל ח"ב סו"ס ל"ה, עיי"ש.

בהא דנימוחה בטלה והביאו מזה מקור דבטל החשיבות, מבו' דאף בלח בלח איכא לדינא דדבר שבמנין, ועי' רשב"א בתוה"ב ובמשמה"ב לגבי גבינות, ועי' גם בט"ז בזה.

ביה"ל ל"ד סק"ה דאף דדבר הקרב למזבח חשיב, מ"מ כל דהוי לח בלח, ל"ש ענין דבר חשוב, וצ"ב.

במש"נ במהדו"ק ענף א' בדין עור האווז, יש מקום לדון, דאם חהר"ל הוא משום שמונים אותו, ע"כ כל דאין מתכבדין אלא בכמה חתיכות, כבר אין מונים כל חתיכה לעצמה, וע"כ גם כל החתיכות יחד לא חשיבי, וזה דלא כמש"נ בדעת הט"ז.

בעיקר דעת הרמב"ן ודעימי' דהא דחהר"ל לא בטלה הוא משום המנין, נראה בד' החוו"ד דהיינו שמונים אותה במכירתה, אך לפ"ז צ"ע בל' הגמ' דאמרינן דהוא כל שדרכו לימנות, ומשני דשאני חתיכה, ותיקשי דמעיקרא מאי קסבר, ואטו לא ידע דראוי' להתכבד בה לפני האורחים.

אך יל"פ בזה בע"א, דלעולם אין מונין אותה במכירתה, וגם י"ל דאין מוכרין כלל חתיכות, וממילא דל"ה כלל דבר שבמנין, וכמש"נ לעיל לפ"ד היש"ש, אלא בעה"ב מונה את החתיכות שהוא צריך להם להתכבד בהן לפני האורחים, וע"כ הוא דחשיבא כדבר שבמנין, וזה נתחדש בשנויא דגמ', דאף דאין מונין אותה במכירתה, מ"מ כיון שמונין אותה להתכבד בה לפני האורחים חשיבא כחהר"ל.

ועפי"ז יל"ד במש"כ החוו"ד שם דגם חהר"ל לפני אורח גוי אינה בטילה משום דהוי דבר שבמנין, ולפי הנ"ל יש מקום לדון בזה, דכיון דכיבוד לאורח גוי לא חשיב, אין מונים את החתיכות כ"כ לצורך זה, וע"כ לא חשיבא כדבר שבמנין, וצ"ע.

עי' בתוס' ר"י הלבן בכתובות שכתב ע"ד רש"י שכתב דשור הוי כל שדרכו לימנות דפעמים דאדם מוכר כל עדרו בלא מנין, ז"ל, ושרי לי' מרי', מי יעשה כזה, אטו בטיפשי עסקינן, עכ"ל, ועיי"ש במש"כ לפרש להפלוגתא אם כל שדרכו לימנות או את שדרכו לימנות, בדרך מחודשת.