אין בגידין בנו_ט
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / גיד הנשה

חולין פט: אין בגידין בנו"ט

**א. פלוגתא דרב ועולא-**

מבואר צב: אמר רב לא אסרה תורה אלא קנוקנות שבו עולא אמר עץ הוא והתורה חייבה עליו.

ובביאור פלוגתתם יש ג' שיטות:

א. רש"י פי' דלרב רק הקנוקנות אסורין משום שהם ראויין לאכילה ונותנים טעם, ולא הגיד שא"ר לאכילה, ולעולא אע"פ שהוא עץ התורה אסרתו, ולפי"ז נראה דלכו"ע בקנוקנות יש טעם ובגיד ליכא טעם, משמע לפי"ז דפלוגתא דאין בגידין בנו"ט הוא מחלוקת רב ועולא אם אסרה תורה את הגיד או הקנוקנות, וכ"כ הרשב"א בסוגיא בחד פירושא.

ב. ובתוס' פי' דנחלקו רב ועולא היאך להעמיד מחלוקת התנאים, דלרב המחלוקת היא בקנוקנות אבל בגידין לכו"ע אין טעם, ומה דאמר רב לא אסרה תורה אלא קנוקנות שבו היינו דפסק כמ"ד יש בגידין בנו"ט, אבל למ"ד אין בהם בנו"ט אף בקנוקנות אין בו טעם ומ"מ אסרתן תורה ולדידיה ה"נ הגיד עצמו אסור.

ועולא העמיד מחלוקת התנאים אם יש טעם היינו בגיד עצמו, ופסק כמ"ד שאין בו טעם דקאמר עץ הוא, אבל הקנוקנות לכו"ע שרי שלא אמרה תורה אלא גיד ולא קנוקנות.

[ועיין מהרש"א דלפי"ז עיקר טעמיה דעולא דפלוגתתם בגיד הוא משום דכתיב גיד ולא קנוקנות ולמה לא נקט עולא טעם זה ואמר משום דעץ הוא והתורה חייבה עליו ואי"ז עיקר הפלוגתא דאף לרב איכא מ"ד דמחייב על הגיד עצמו.

וכתב לב אריה דס"ל לעולא שהתורה לא חייבה אלא על מה שהוא עץ ולא על מה שיש בו טעם, וזהו עיקר טעמו של עולא לומר דפלוגתתם הוא בגיד ולא בקנוקנות.

וערעק"א שתמה מנ"ל לגמ' דלעולא גיד אמרה תורה ולא קנוקנות, דלמא לעולא קרא איירי בגיד וכ"ש קנוקנות אסירי, וכ"נ ברגמ"ה דלעולא אסור הגיד וכ"ש קנוקנות, ועיין לב אריה דלפי"ד א"ש דהיינו עיקר טעמיה דעולא משום דלא אסרה תורה אלא הגיד לכך אוקי פלוגתתן רק בגיד].

ג. והריטב"א פי' דבין לרב ובין לעולא קי"ל כמ"ד אין בגידין בנו"ט, וסבר רב דא"כ מסתברא שלא אסרה תורה הגיד עצמו שהרי אין בו טעם וכל האיסור הוא בקנוקנות, ועולא ס"ל דגזיה"כ הוא לאסור אף הגיד עצמו שאין בו טעם.

ולפי"ז מחלוקת אי יש בגידין בנו"ט איירי בגיד עצמו ולא בקנוקנות, ופליגי רב ועולא בשיטת מ"ד דאין בגידין בנו"ט אם נאסר גופו של גיד כלל.

**ב. פלוגתא דיש בגידין בנו"ט-**

וברשב"א בסוגיין דן בביאור המחלוקת אי יש בגידין בנו"ט, ותמה ע"ז דאטו במציאות פליגי וניתביה לקפילא למטעמיה, וכתב שתי אופנים:

א. דפליגי בפלוגתא דרב ועולא אם אסרה תורה הגיד או הקנוקנות, והוא כפי כמשמעות דעת רש"י דפלוגתא דרב ועולא הוא הוא פלוגתא אי יש בגידין בנו"ט דפליגי מה אסרה תורה באיסור גיד.

ב. עוד פי' ע"ד התוס', דרב ועולא לא פליגי במחלוקת התנאים עצמם, אלא שנחלקו היאך להעמיד מחלוקת התנאים אם בגיד או בקנוקנות, ולפי"ז הוא מחלוקת במציאות אם יש טעם בגיד או בקנוקנות.

ותמה הרשב"א ניתביה לקפילא למטעמיה, ותי' דבטעם משהו לא סמכינן אקפילא, ועיין בכו"פ סה-ב פי' תי' דלכו"ע יש בו טעם קלוש ופליגי אי הוי טעם חשוב לדיני התורה.

והנה בשו"ע ק-ב שאם נימוח הגיד צריך שישים, והק' האחרונים דהא שיטת השו"ע דסגי בטעימת קפילא בלא שישים והרי גיד אין בו טעם הוי כמו דטעמיה קפילא ול"ל שישים, ונתבאר הענין באורך במקו"א.

ותי' בחוו"ד סק"ז דכל הפלוגתא היא בטעם שנתן הגיד אבל הגיד עצמו וודאי אסור ואוסר התערובת.

ובביאור תי' הבינו בברו"ט ויבין דעת כפשוטו דכל הפלוגתא דגידין אינה אלא לענין טעם שנתן הגיד בדבר אחר אבל הגיד עצמו אית ביה טעם, ותמהו ע"ז דבסוגיין מבואר דפליגי אף באוכל את הגיד עצמו אם יש בו טעם ונפק"מ לאיסור מוקדשין כמבואר בכל הסוגיא.

ובמטה יהונתן באר תי' החוו"ד לנכון, דוודאי אין חילוק בין הגיד עצמו לפליטתו, ולמ"ד אין בגידין בנו"ט הרי אף בגיד עצמו אין בו טעם גמור כמו בפליטתו, אלא דמ"מ ע"י שיש בו טעם קצת סגי לתת בו דין טעמו וממשו שלא יתבטל ברוב דע"י הטעם ניכר האיסור, אבל דין טכע"ק לא חייל ע"י טעם קלוש ולכך למ"ד אין בגידין בנו"ט לא חייל דין טכע"ק.

אבל ברשב"א אינו נראה כמהלך הכו"פ שכתב בסו"ד לתרץ שיטת התוס' דבטעם כלשהו לא סמכינן אקפילא, משמע שהמחלוקת היא במציאות אם יש בו טעם קצת או שאין בו כלל טעם, ומה דקשיא ניתביה לקפילא ע"ז תי' דבכה"ג לא סמכינן אקפילא [שו"ר שכבר העיר בזה בהג' ברו"ט על הכו"פ, והוסיף לדקדק כן מלשון הרשב"א בתוה"ב].

ונפק"מ מזה דלפי"ד הרשב"א הרי גם דין טעמו וממשו לא שייך בגיד, ואף שהרשב"א כתב בתוה"ב דנימוח הגיד בעי שישים כנגדו מ"מ מבואר שם טעמו דלאו משום טעמו וממשו אתי עלה ובאינו מינו פשיטא ליה שאינו אוסר ורק במינו הצריך שישים משום תקנת שישים, וא"ש דלטעמיה אזיל דאף דין טעמו וממשו אין בגיד.

**ג. מוקדשין-**

מבואר בסוגיין דלמ"ד אין בגידין בנו"ט ה"נ אין בו איסור מוקדשין, ופירש"י שאינו נהנה מן הגיד שהרי אין בו טעם לכך אין איסור מעילה, ותמה בקה"י-ל דכל פלוגתא דאין בגידין בנו"ט מצאנו לענין איסור אכילה אבל מה"ת יהיה דין איסוה"נ של מעילה תלוי בפלוגתא זו.

ולשיטת הרשב"א בחד פי' דפלוגתתן היא מה אסרה תורה אם הגיד או הקנוקנות לכך י"ל דתלי בזה גם איסור הנאה ממוקדשין [וכ"ה שיטת רש"י ולשיטתו אשה"ט שפי' שאין כאן הנאה].

אבל לשיטת התוס' שאין ביניהם מחלוקת מה אסרה תורה רק שאין בו טעם גמור, הרי לכאו' פליגי אי חשיב טעם לדין מאכ"א מה"ת יחלקו גם לענין איסור הנאה?

ובאמת לפי מה שהבאנו לעיל ממשמעות הרשב"א דלשיטת התוס' ביאור הדברים דפליגי במציאות אם יש בו טעם או לא, ה"נ שפיר פליגי לענין הנאה, ופשוט.

אבל לפמש"כ בכו"פ דלשיטת התוס' כו"ע מודו שיש בו טעם אלא שהנידון אם טעם קלוש אסרה תורה צ"ע כנ"ל מה"ת יהיה תלוי דין איסוה"נ בזה.

ואולי י"ל אף לשיטת הכו"פ, דיסוד דין מאכ"א תלוי אם הנאת אכילתו הוא הנאה חשובה, ובזה פליגי אי יש בגידין הנאה חשובה לאיסוה"נ וממילא ה"נ לענין מאכ"א, דדין מאכ"א תלוי אי חשיס הנאה חשובה בכל התורה, ויל"ע בזה.

[אח"כ ראיתי בקה"י שהוסיף לבאר קו' דדין איסוה"נ תלוי בשו"פ, ובזה תיקשי ממ"נ אם יש בו פרוטה הרי לכו"ע יש בו איסוה"נ ואם אין בו פרוטה לכו"ע אין בו איסור, וזה תיקשי לשיטת התוס' בהחלט ולא יהני כל מש"כ, ורק להרשב"א א"ש].

ובקה"י סוס"י-ל תי' עפי"ד התוס' פסחים כו. שאין איסור מעילה בצילו של היכל דלתוכו עשוי דילפינן מאכילה דתרומה דאין מעילה אלא כדרך הנאתו, וא"כ ה"נ לענין גיד למ"ד אין בגידין בנו"ט חשיב דלאו דרך אכילה הוא ואין בו איסור מעילה.

ובעיקר קו' קה"י י"ל באופ"א:

א. בחזו"א בסוגיין כתב דע"כ סוגיין לאו לאיסור הנאה איירי דזה איכא אף למ"ד אין בגידין בנו"ט כל שנהנה בשו"פ, וע"כ איירי באיסור אכילת קדשים או קודם זריקה מקרא דלא תוכל לאכול בשעריך, או בעולה אף אחר זריקה.

ועיי"ש עוד שהכריח כן שהרי הנאה לא נאסרה בגיה"נ א"כ לענין הנאה אין כאן נידון של אאחע"א כלל, עיי"ש מה שדחה.

[וצ"ע איך יהיה בו איסור אכילה בעולה משום כליל והרי גיה"נ אינו מוקטר עיין צ., ועיין לקמן].

ורש"י שפירש הנידון משום איסוה"נ לשיטתו אזיל דס"ל כהרשב"א וכש"כ לעיל.

ב. ויש להוסיף בזה באופ"א, הנה דעת רבי דהזיד במעילה במיתה דיליף חטא חטא מתרומה, וכתבו תוס' דכל הילפותא אינו אלא באכילת קדשים ולא בהנאה.

והנה לרבנן אין במעילה מיתה רק מלקות, ודעת רש"י וראב"ד דטעם רבנן דלוקין ע"ז נמי משום דילפינן חטא חטא מתרומה, והר"מ יליף למלקות אף בהנאה מקרא אחרינא דלא תוכל לאכול בשעריך.

ועיין חזו"א ואבי"ע דלשיטת הראב"ד ורש"י דילפינן מלקות מתרומה הרי בעי נמי אכילה ובהנאה אין מלקות, וכ"כ תוס' פסחים לג., ומש"כ הר"מ שהנהנה מן ההקדש לוקה הוא לשיטתו דיליף מקרא אחרינא.

ובחזו"א הביא סימוכין לזה מלישנא דמתני' רי"פ הלוקין אכל הקדש שלא נפדה וכו'.

ולפי"ז י"ל דסוגיין קאי לענין מלקות ולא לענין איסורא וזה אינו אלא מכח איסור אכילת קדשים ולא מתורת מעילה של הנאה, ותלי בגדרי אכילה כמו בתרומה.

ולפי"ז א"ש יותר דהגמ' איירי רק לענין מלקות לכך לא איירי בדין מעילה של הנאה, רק באיסור אכילת קדשים.

ג. עוי"ל ע"ד פלפול קצת, הנה ברמב"ן קא. הק' איך מבואר שם בסוגיא דגיה"נ של עולה חייב שתים משום גיד ומשום עולה, והרי אמרינן גיד הנשה חולצו לתפוח וזריקה מתרת עצמות אף לקתא דסכינא כמבואר זבחים פו. א"כ ה"נ הגיד?

ותי' דכיון שיש בגידין בנו"ט הרי הוא בכלל הקטרה אלא דבעינן משקה ישראל ואריא דרביע עליה, אבל הוא בכלל דין מוקטר ואית ביה איסורא אף אחר זריקה, משא"כ עצמות לא חשיבי כלל.

ולפי"ז י"ל הסוגיא דלעולם איירי כל הסוגיא לענין איסור מעילה אלא דקאי הכל לאחר זריקה ותלי הגמ' דלמ"ד שיש בגידין בנו"ט הזריקה אינה מתרת את הגיד משא"כ למ"ד אין בגידין בנו"ט הזריקה מתרת ולכך תלי לה בהאי פלוגתא.

אבל הוא ע"ד פלפול לחוד להעמיד מתני' אחר זריקה דוקא.

**ד. שיטת הר"מ בגיה"נ של עולה-**

מבואר לקמן קא. גיה"נ של עולה או נבילה חייב שתיים, והיינו משום גיד ומשום מוקדשין, וכמבואר הטעם בסוגיא משום איסור כולל, וכ"פ הר"מ פ"ח מאכ"א ה"ו.

וצ"ע שהרי כבר כתבו התוס' פט: דע"כ כל הסוגיא קא. הוא כמ"ד יש בגידין בנו"ט, אבל למ"ד אין בגידין בנו"ט א"א לאסור משום נבילה.

וביותר תימה דמלבד דד' הר"מ מוקשים מסברא ה"נ הוא סותר לסוגיין פט: דאמרינן להדיא דלמ"ד דאין בגידין בנו"ט אין בו איסור מוקדשין, וכבר תמה ע"ז בתשובת הרשב"א והו"ד בכס"מ.

ועוד צ"ע שהר"מ לעיל מיניה כתב שאין גיה"נ נוהג בטמאה ופטור אף מאיסור טמאה, שאין גידין בכלל הבשר?

והנה בעיקר סברת הר"מ בשעה"מ שם וכו"פ סה-ב תי' דכל מה שכתב הר"מ שאין הגיד בכלל הבשר הוא רק בטמאה שאין בו איסור גיד ה"נ אין בו איסור טמאה, אבל בנבילה טהורה שיש בה איסור גיד הנשה הרי אחשביה רחמנא לאיסור אכילה אף שאינו אלא עץ בעלמא ושוב יש איסור גם מכח נבילה.

[ובמנח"ח באר בנו"א בזה, דלא התורה החשיבה זה כאכילה אלא האדם עצמו אחשביה באכילתו, אלא דבאיסור גיד לבדו חידוש הוא דמה"ת נימא דאחשביה באכילתו ובסתמא לאו רשע הוא, אבל אחר שחידשה תורה איסור גיד הרי ע"כ רשע הוא וממילא אמרינן דאחשביה ג"כ לאיסור נבילה].

אבל בקה"י הוסיף לתמוה מדאמרינן קא. דאף אי אם נאסר גיד בטמאה מ"מ אם אין בגידין בנו"ט לא יהיה בו איסור טמאה, ועיי"ש הביא מאו"ש ושעה"מ דהתם רק בס"ד אמרינן כן, ודוחק.

וכתב בקה"י דשאני טמאה דאיסור טמאה חייל בעודו שליל, ובאותה שעה לא חל איסור טומאה בגיד שהרי גיד לא חייל עד שיוצא לאויר העולם (לס"ד דגמ' קא. שם דאיסור טומאה קדים) וא"כ ליכא לסברת אחשביה כלל וא"י לחול טומאה על גיד שאין בגידין בנו"ט, ואח"כ כשיוצא חל הגיד וטומאה על הגיד ובאותה שעה לאו כולל שאר הבהמה הוא שהרי האיסור כבר חל מקודם על שאר הבהמה, ושוב אמרינן אאחע"א ואין טמאה חל על גיד (שהרי גיד קודם שאין טמאה יכול לחול על הגיד בלא שיחול האיסור גיד עצמו)].

ועצ"ע שיטת הר"מ מסוגיין דמבואר דלמ"ד אין בגידין בנו"ט אין בו איסור מוקדשין, ולא אמרינן אחשביה?

ובאו"ש יישב ג"ז דכל סברת הר"מ משום אחשביה לא שייך אלא באיסורי אכילה כמו נבילה ועולה שכתב הר"מ [דאף בעולה אית ביה איסור משום כליל] דע"ז אמרינן דכיון דאחשביה רחמנא כאכילה לענין גיד ה"נ אחשביה לאיסור נבילה, אבל סוגיא פט: מבואר ברש"י דקאי לענין איסור מעילה על ההנאה ול"ש לענין זה אחשבה רחמנא כאכילה.

[וצ"ל לפי"ז כש"כ בדעת רש"י לתלות זה בפלוגתא דיש בגידין בנו"ט אף לענין הנאה עפ"י תי' הראשון של הרשב"א, ודלא כהחזו"א דסוגיין לענין איסור אכילה איירי].

[ועיין זרע אברהם-ג דהק' להאו"ש דהא הר"מ פסק כמ"ד חולצו לתפוח ואין בו הקטרה כלל ואיך יהיה בו איסור כליל של עולה, ועיין מש"כ לעיל בשם החזו"א.

וכתב האו"ש דאף חליצה לתפוח נמי שם הקטרה ע"ז כמבואר מנחות עד., עיי"ש.

ובקה"י-ל העיר ע"ז דהא ילפינן ממשקה ישראל וע"כ אינו חולצו לתפוח בתורת הקטרה רק כדשן בעלמא, עיי"ש.

ובקה"י כתב די"ל דכולו בכלל איסור כליל שכלל הבהמה הוא בכלל איסור זה כיון שכולה אית בה שם עולה לגבוה.

ויש להוסיף קצת עפי"ד הרמב"ן דאריא הוא דרביע עליה אבל לעולם הוא בכלל הקטרה, מיהו אין ד' הרמב"ן אלא למ"ד יש בגידין בנו"ט, אבל י"ל קצת דע"י אחשביה רחמנא לאכילה אית ביה דין אכילה והוא נותן לו דין ממילא כליל להקטרה, וצ"ע בסברא זו].

**ה. טעם פטור עצמות וגידין וסברת אחשביה-**

והנה חקרו אחרונים בטעם הדבר דעצמות וגידין אינם בכלל איסור נבילה וכה"ג, אם הטעם משום שא"ר לאכילה וזהו עיקר פטורם, או דכיון שא"ר לאכילה הרי אינם מעיקר הבהמה ולא חשיבי כבשר להאסר.

ועיין שו"ת משנת ר"א-יז האריך לחקור בזה וכתב נפק"מ בזה היכא שתיקן את העצמות אם יחזרו לאיסור שאם כל הפטור אינו אלא משום שא"ר לאכילה הרי השתא ראויים הם, ורק אם לא חשיבי חלק מן הבשר הרי לית בהו סיבת האיסור כלל ולא יהני מה שיתקנם דסו"ס אינו בשר.

ויש בזה קצת סתירה בלשונות הר"מ, בר"מ פ"ד הי"ח כתב טעם הפטור בעצמות וגידין משום שא"ר לאכילה, ובפ"ח ה"ה כתב דאין איסור טמאה בגיד לפי אינו מכלל הבשר, משמע כאידך טעמא, וכתב במשנת ר"א דע"כ צ"ל כוונת הר"מ דתחילת דינו הוא משום שא"ר לאכילה ולכך לא חשיבי נמי מכלל הבשר שעיקר הבשר הוא מה שראוי לאכילה.

ועכ"פ מבואר בלשון הר"מ שעיקר הפטור משום שאינו בכלל הבשר צ"ע מה תהני סברת אחשביה לאכילה והרי סו"ס אינו מכלל הבשר, עקה"י פסחים-יד עמד בזה.

וכנראה שתי אופנים בזה:

א. באבי"ע פ"א אבה"ט כתב דצ"ל שאינו תלוי בסברת אחשביה, אלא דיסוד הדין דגיד אינו חשוב חלק מן הבהמה כיון שאין בו בנו"ט, אבל בנבילה ועולה כיון שיש דין איסור אכילה על הגיד הרי בזה גופא הוא חשיב חלק מן הבהמה ושפיר נאסר גם מתורת נבילה, משא"כ בטמאה דלא נאסר גיד ה"נ אין בו ג"כ איסור טמאה, עיי"ש [ומיהו מסתבר דאיסור גיד אינו תלוי במה שהוא מבהמה וסגי במין גיד שהגיע מבהמה, אבל לא ייחשב בזה חלק מהבהמה, ודו"ק].

ב. בשו"ת משנת ר"א כתב דכיון דתחילת הדין דלא חשיב חלק מן הבשר הוא מכח שא"ר לקיים בו אכילה, הרי שפיר י"ל דע"י דאחשיבה רחמנא לאכילת גיד כאכילה חשיב ראוי לאכילה ושפיר הוי בכלל הבשר [ומ"מ פשוט דלא דמי לתיקן את העצמות דבזה אינם חוזרים להיות חלק מן הבשר].

ויש כאן מקום לתמוה דכיון דמבואר לפי"ז דאף היכא שאינו בכלל הבשר מ"מ מהני סברת אחשביה להחשב כבשר א"כ ה"נ יטמא טומאת נבילות בגיד הנשה כיון דאחשביה הוא ראוי לאכילה, ויתבאר ברי"פ העור והרוטב לחלק בזה בין מאכ"א לטומאת נבילות.

והנה במשנת ר"א מסיק שעיקר פטור עצמות הוא משום דלאו בכלל בשר הן וראייתו ממש"כ הר"מ דגידין פטור ואף בגידין הרכין והרי גידין הרכין ראויין לאכילה לכו"ע כמבואר לענין קר"פ, והרי שאף שנתקנו הגידין פטור עליהם משום שמתחילה אינם בכלל בשר, אבל אם הפטור משום שא"ר לאכילה יחזור בהם איסור אחר שנתרככו, ואכ"מ.

**ו. עוד בשיטת הר"מ באיסוה"נ בגיד-**

עוד הק' אחרונים על שיטת הר"מ מסוגיא פסחים כב. דלמ"ד יש בגידין בנו"ט גיה"נ מותר בהנאה דכשהותרה נבילה היא וגידה הותרו אבל למ"ד אין בהם בנו"ט לא, וצ"ע לשיטת הר"מ הרי אחשביה רחמנא לאיסור גיד ואית ביה נמי איסור נבילה ומה"ת נימא כשהותרה נבילה הותר גם גידה אדרבה הרי עובר על הגיד גם משום נבילה?

והנה עוד קושיא גדולה יש בשיטת הר"מ מסוגיא פסחים שם, דהר"מ ח-יד פסק להלכה כמ"ד גיה"נ מותר בהנאה אף שפסק כמ"ד דאין בגידין בנו"ט, ותמהו עליו חכמי לוניל דלמ"ד אין בגידין בנו"ט לא שייך לומר כשהותרה נבילה וכו' וא"כ אין גיה"נ מותר בהנאה כמבואר כ"ז בסוגיא פסחים?

ובתוס' צט: פסקו דלמאי דקי"ל אין בגידין בנו"ט הרי גיה"נ אסור בהנאה.

אבל ברא"ש-יז כתב דקי"ל מותר בהנאה, וטעמו דכל הסוגיא כרבי אבהו ואנן קי"ל כחזקיה, עיי"ש אבל כתב בב"י-סה שהר"מ פ"ח שם פסק כרבי אבהו ולדבריו א"א לומר טעמו של הרא"ש, וצ"ע שיטתו.

ובמ"מ כתב דס"ל להר"מ כש"כ הרמב"ן בתשובה דכל הסוגיא כב. לרווחא דמילתא היא, אבל לקושטא דמילתא אף למ"ד אין בגידין בנו"ט מ"מ מותר בהנאה.

אבל כבר העיר בשעה"מ שאין בתי' זה כדי שביעה דאיך יתכן לדחות הסוגיא בכדי.

וכנראה מצאנו שתי אופנים בראשונים בזה:

א. בחי' הר"ן פסחים כב. הביא ד' הרמב"ן וכתב הטעם משום דקי"ל כאבע"א דלקמן כג: דילפינן מק"ו מחלב דגיד מותר בהנאה וזה אף למ"ד אין בגידין בנו"ט, וכ"כ בתוה"ב-ג להרשב"א (פב.) וכיון לזה בשעה"מ שם מדנפשיה ובכו"פ סה-ב.

[אבל שיטת התוס' דאף להאי אבע"א מ"מ למ"ד אין בגידין בנו"ט אסור בהנאה, והטעם כתב בכו"פ דהנה תוס' כג: הק' היאך ילפינן מק"ו מחלב להתיר בהנאה הא כמה איסוה"נ איכא דלית בהו כרת, ותי' שהנידון אם גם הגיד נכלל בהיתר דנבילה וילפינן מק"ו מחלב שהוא בכלל היתר דנבילה, א"כ י"ל דה"מ למ"ד יש בגידין בנו"ט דהוי בכלל נבילה, וכשיטתם צט: דלמ"ד אין בגידין בנו"ט אסור בהנאה].

ב. במאירי פסחים שם כתב ז"ל:"סוגיא פסחים לרווחא דמילתא נאמרה כלומר שאף אם שיטה זו מפקיעה מתורת נבילה אין כאן קושיא", ומשמע כוונתו דסוגיא פסחים אתא ליישב אי נימא דלמ"ד אין בגידין בנו"ט אינה בכלל נבילה, אבל לא קי"ל כן ושפיר הוי בכלל נבילה אף למ"ד אין בגידין בנו"ט.

[ונפק"מ מזה למש"כ בפר"ח צח-ז דגיד עם בשר מיקרי מין במינו משום שהוא בכלל הבשר, ואף דאמרו בפ' כ"ש דלמ"ד אין בגידין בנו"ט אינו בכלל הנבילה לא קי"ל כן כש"כ הר"מ, והנה זה יתיישב יותר לדעת המאירי אבל להמ"מ נשארה הגמ' בזה ורק ילפינן מק"ו לאסור, ומ"מ יתכן דלבתר ק"ו ילפינן שהוא בכלל הבשר].

ומקורו של הר"מ כתב המאירי משום דסתם משנה הוא דגיד מותר בהנאה, אבל אכתי לא נתבאר היאך תהיה בכלל נבילה אם אין בגידין בנו"ט.

ובאחרונים [עיין כו"פ] הוסיפו בזה הטעם דלא קי"ל כהסוגיא פסחים משום דכיון דס"ל להר"מ דאוכל גיה"נ של נבילה חייב אף למ"ד אין בגידין בנו"ט א"כ שייך לומר כשהותרה נבילה אף להאי מ"ד, ולכך גיה"נ מותר בהנאה, ומה"ט נייד הר"מ מסוגיא דפסחים וסמך על הסוגיא קא. דאף למ"ד אין בגידין בנו"ט אמרינן אחשביה רחמנא לאכילה, וסוגיא דפסחים לא ס"ל כן ולא אמרינן אחשביה.

וכדבריהם מבואר להדיא בקרי"ס פ"ח מאכ"א שם, עיי"ש דאף למ"ד אין בגידין בנו"ט מ"מ הוי בכלל נבילה כמו שפסק הר"מ דלוקה משום נבילה.

אבל בקה"י-לא באר די"ל שיטת הר"מ דאחשביה רחמנא לאיסור אכילה אף להסוגיא פסחים, וזה עפי"ד הר"ח שבאר קו' הגמ' פסחים דלא שייך לומר כשהותרה נבילה לתתה לגר אף גידה וחלבה הותר שהרי כתיב תתננה ואכלה וגיה"נ אינו בר אכילה, וכיון דאיירי באכילת הגר הרי לדידיה לא שייך אחשביה לאכילה שהרי גיה"נ שאין בו בנו"ט לא חשיב כלפיו אכילה שהרי לגר אין איסור גיה"נ ולדידיה לא אחשביה רחמנא לאכילה, ולכך שפיר מבואר בגמ' דלמ"ד אין בגידין בנו"ט לא אמרינן כשהותרה נבילה [ובעיקר הענין עמד בראש יוסף בסוגיין בתו"ד].

ולפי"ז הדרא קו' חכמי לוניל למה לא פסק הר"מ כהסוגיא פסחים, וצ"ל כש"כ במ"מ עפ"י שיטת הרמב"ן דקי"ל כאבע"א דפסחים שם.

[ג. בקו"ש פסחים-צ כתב לבאר שיטת הר"מ באופן מחודש, עפי"מ שהעיר רעק"א דשיטת הר"מ בדעת רבי אבהו דלא יאכל כולל איסור הנאה משום דאסרה תורה ההנאה אלא שיותר לוקה על הנאת אכילה דוקא משום שהוא עיקר הנאתו.

והק' רעק"א בדו"ח פסחים היאך אפשר לומר כן גבי גיד והרי אין בגידין בנו"ט א"כ וודאי לא אסרה תורה הנאת אכילה שלו רק מעשה האכילה, וכתב בקו"ש דהוא גופא כוונת המ"מ בטעם הר"מ דלא פסק כהסוגיא פסחים, וכבר קדם לו בדו"ח שם עיי"ש בהג' מבן המחבר בשם רעק"א, אבל בראשונים מבואר כש"כ לעיל].

**ז. עוד בדין גיה"נ אסור בהנאה-**

ובעיקר הענין הנה במתני' קתני שולח אדם ירך לנכרי וכו' וכתבו בתוס' צט: דלמ"ד אין בגידין בנו"ט הרי אף דקי"ל גיה"נ אסור בהנאה [כפשטות הסוגיא פסחים] מ"מ נהגו למכור הניקור בשר לנכרי אף שיש בו גיד שאין הנכרי משלם אלא על הבשר ולא על הגיד לפי שאין בו טעם.

אבל כתבו דירך שלימה אסור לתת לנכרי מפני שמתכבד בה טפי כשהיא שלימה ונמצא נהנה גם מן הגיד, וזה מבואר בסוגיא פסחים כב. דלמ"ד אין בגידין בנו"ט לא אתיא מתני' דשולח אדם ירך לנכרי אלא אם גיה"נ מותר בהנאה.

והר"ן צג: כתב לדון למה נקטה מתני' שולח לעכו"ם דוקא וכתב דרובתא קמ"ל דאף בזה איכא חשש שמא יחזור וימכרנו לישראל, וללישנא דטעם מתני' משום גניבת דעת קמ"ל דאסור לנוב דעתו של עכו"ם.

אבל כתב הר"ן דמלשון הר"מ פ"ח מאכ"א משמע דקמ"ל מתני' דגיה"נ מותר בהנאה, ולכך נקט מתני' דוקא בשולח לעכו"ם ולא לישראל, וצ"ב שהרי לפמש"כ התוס' ההנאה היא שמתכבד שהיא שלימה א"כ ה"נ בשולח לישראל.

ואולי י"ל דס"ל שאינו מתכבד בו אלא אם ראוי לאוכלו.

א"נ י"ל דהר"ן לא ס"ל כהתוס' ואין ההנאה במה שמתכבד שהירך שלימה, רק במה שמקבל את הגיד ויכול לאוכלו אף למ"ד אין בגידין בנו"ט.

אבל צ"ע ממשה"ק התוס' שאין בגידין בנו"ט ואין לו הנאה מזה, ואולי יש לו הנאה ממה שיכול להשתמש בגיד ולא משום אכילה, אבל צ"ע דא"כ ישראל נמי.

ואולי ס"ל להר"מ דאף למ"ד אין בגידין בנו"ט מ"מ טעם קלוש איכא ולכך יש הנאה והוי בכלל איסוה"נ.

אבל לפמש"כ לעיל בשיטת הר"מ דע"כ פי' הסוגיא פט: גבי מוקדשין גבי איסוה"נ הרי מבואר בגמ' דלמ"ד אין בגידין בנו"ט לא חשיב הנאה לענין איסוה"נ, ויל"ע.

[ולפי כל האמור לעיל נמצא דפליגי תוס' והר"מ אם להעמיד הסוגיא קא. דגיד של נבילה לוקה שתיים רק למ"ד יש בגידין בנו"ט, ולתוס' י שני הכרחים להעמיד דוקא כמ"ד יש בנו"ט, חדא דאי אין בנו"ט לא יתחייב משום נבילה, ועוד דמבואר שם דגיד אין בו איסוה"נ (ולכך עולה חשיב מוסיף) ולתוס' למ"ד אין בגידין בנו"ט יש בו איסוה"נ.

אבל הר"מ פליג על שתי עניינים אלו וס"ל דאף למ"ד אין בנו"ט מ"מ לוקה משום נבילה דאחשביה, וגם ס"ל דמ"מ מותר בהנאה, ולשיטתו פי' הסוגיא כמ"ד אין בגידין בנו"ט.

ושתי מחלוקות אלו מיתלא תליין זב"ז לד' הקרי"ס ומאירי, דלהר"מ דלוקה משום נבילה ממילא הוי בהיתר דנבילה ושרי בהנאה, ותוס' פליגי.

**ח. שלא כדר"א בגיד-**

באבי"ע פ"א אבה"ט ופ"ט מלכים יצא לחדש דאף דאסרה תורה גיד אף שאין בו טעם, היינו דחידשה תורה דאית ביה דין מאכ"א אף שאין בו טעם, אבל מ"מ יש לפוטרו מטעם שלא כדר"א, וכל חיובו של גיד אינו אלא אם תקן את המאכל.

ומה דאמרינן בכ"ד דלמ"ד אין בגידין בנו"ט אינו מתחייב עליו מתורת שאר איסורין, היינו דאף אם תיקן את המאכל מ"מ אינו חוזר לאיסורו כיון דמעיקרא לאו חפצא דמאכל הוא לא מהני מה שתקנו.

[ויל"ע אם ה"נ אמרינן כן למ"ד יש בגידין בנו"ט די"ל דכל סברתו דמהני טעם קלוש להחשיבו חלק מן הבהמה, אבל מ"מ אף הוא מודה דלאו דרך אכילתו הוא ואינו מתחייב אלא בתקנו, ויל"ע בזה].

והנה זה חידוש מופלא דלא כפשטות כולא פירקין, וכתב שמצא חידוש זה בפמ"ג יו"ד שפ"ד סב-א.

אבל עיינתי שם וכוונת הפמ"ג שונה לגמרי, עיי"ש היטיב בלשונו מבואר דוודאי פשיטא ליה דחייבה תורה על גיד אף בשלא תקנו, ואף דהוי שלא כדר"א מ"מ בהכי חייביה רחמנא וגזיה"כ הוא שחידשה תורה.

אלא דס"ל לפמ"ג דכל חידוש התורה הוא רק לענין עצם אכילת הגיד דאף שאין בו טעם מ"מ יתחייב, אבל אם יתערב בו שלא כדר"א מצד אחר כגון שעירב בו דבר מר וכה"ג בזה לא חידשה תורה לחייבו, ואינו מתחייב על גיד בכה"ג.

[ויל"פ החילוק בפשוטו כש"כ, וחילוק כעי"ז מבואר ג"כ בביאוה"ל תמב-ט, אבל בשו"ת בי"צ ראיתי דאתא עלה מטעם אחר דאף דאין בגידין בנו"ט מ"מ טעם קלוש אית ביה ורק בזה חידשה תורה להתחייב אבל בשאר שלא כדר"א לא].

וברעק"א מצאנו דפליג אתרוייהו, ערעק"א פסחים כד: לענין אבמה"ח דכיון שחידשה תורה שחייב גם על עצמות אף דהוי שלא כדר"א ה"נ אם יאכל את הבשר באופן שאינו דר"א יתחייב, מבואר דעתו דלא מפרשינן דכל האיסור הוא רק בשתיקן את העצמות ודלא כאבי"ע ועמד ע"ז באבי"ע שם.

אבל מתבאר מדבריו גם שלא כד' הפמ"ג וכל היכא דחידשה תורה שחיובו שלא כדר"א ילפינן מיניה דה"נ אם נתערב בו שלא כדר"א מצד אחר ג"כ חייב.

ומתבאר בזה ג' שיטות בהאי עניינא, ועיין בפמ"ג שהוכיח שפטור בשלא כדר"א ממש"כ הר"מ פי"ד מאכ"א כל האיסורין שבתורה אין לוקין עליהן שלא כדר"א חוץ מבב"ח וכלאי הכרם ולא הוציא גידין מכלל.

אבל בחזו"א או"ח-קכד פסחים כד: דקדק כן ודחה די"ל דלא נקט אלא הנך דעיקר אכילתן הוא בדרך אכילה אלא שהוא אוכלן שלא כדר"א אבל הנך דגיד וכה"ג דעיקר אכילתו הוא באופן שלא כדר"א ובהכי חייביה רחמנא מתחילתו לא נקט התם [וד' החזו"א דלא כאבי"ע].

ובעיקר מה שנקט אבי"ע דאף לענין אבמה"ח י"ל דאף שחייבה תורה גם על העצמות מ"מ לא חייבתו אלא בתקנו שהוא כדר"א, יל"ע בזה מגמ' קב: אכל צפור וכו' דחייב משום אבמה"ח גם על גו"ע, ואף שלא תקנם לאכילה כלל רק אכל הצפור בחייה, אבל לפמ"ג ורעק"א אשה"ט דבהכי חייביה רחמנא.

[ומ"מ אין מזה קו' לעיקר דבריו של אבי"ע לענין גיד די"ל כש"כ אבי"ע שם במהלך אחר בתו"ד (ונתבאר בארוכה בסוגיא דאבמה"ח) דשאני אבמה"ח דחיוב העצמות אינו אלא מתורת צירוף לכך חייב אף שלא כדר"א, ובזה לא נקבל ד' האבי"ע דבעי לתקנו, אבל בגיד שפיר י"ל כן.

ומיהו יתכן דע"י שאוכל כל הצפור יחד חשיב כל אכילתו כדר"א אף העצמות].

**ט. סתירת הסוגיות פסחים-**

מבואר פסחים פג: דגידין הרכים הרי הם בכלל בשר, ופליגי ר"י ור"ל בגידין שסופן להקשות אם הוו בכלל בשר או דבתר בסוף אזלינן [דכיון שסופן להקשות אף שא"ר לאכילה מ"מ אינם בכלל בשר].

והנה בר"מ פ"ד מאכ"א ובפ"ח שחיטה הי"ב פסק בסתמא דכל הגידין פטור עליהם ואינן בכלל בשר, וצ"ע דהאיכא גידין שאין סופן להקשות, ולענין קר"פ כתב הר"מ דגידין שסופן להקשות פטור ומשמע דלאו בכל גידין כן?

וכתב בכס"מ הל' שחיטה בשני אופנים:

א. כתב כס"מ דכל גידין סופן להקשות ומש"כ הר"מ סופו להקשות לאו למעוטי שאר גידין אתא, עיי"ש, וכ"פ הרמ"א יו"ד נה-ט שכל גידין סופן להקשות [ועיין בלב אריה חולין עו: שתמה על הכס"מ למה הוצרך לומר דכל הגידין סופן להקשות הרי הר"מ איירי לענין גידי הרגל וי"ל דדוקא ברגל כל הגידין סופן להקשות, ונקט שיתכן שזהו כוונת הרמ"א].

ותמהו עליו האחרונים דהא קתני בברייתא פסחים שם דגידין הרכין נידונים כבשר, ועיין בנובי"ת-כז ובצל"ח פסחים פד. דהר"מ מפרש הברייתא לענין שבירת עצם וגידין הרכין נידונים כבשר היינו לענין שאין בו שבירת עצם דלא חשיב מעשה שבירה כיון שהם רכים.

ובשו"ת משנת ר"א-יז תי' דס"ל להך ברייתא דאף שסופן להקשות הוו כבשר, וכתנא דמתני' לקמן קכב. דעור הראש של עגל הרך נידון כבשר לענין איסור אף שסופו להקשות דאזלינן בתר השתא [וכמבואר חולין עז. דלא קי"ל כהך מתני'].

עוד תי' הכס"מ וכן מסיק בנוב"י לעיקר דבאמת דוקא אם סופן להקשות פטור ויש גידין שאין סופן להקשות וחייב עליהן, אבל לא הזכיר הר"מ ד"ז דהוא מילתא דפשיטא דהוי כבשר.

והנה בשעה"מ פ"ח מאכ"א תמה על עיקר הברייתא פסחים דגידין הרכין הוו בכלל בשר אם אין סופן להקשות, דהא קי"ל מבשל גיד בחלב פטור וכ"פ בשו"ע פז-ז, ואיירי בכל גידין ומבואר דאף גידין הרכין שאין סופן להקשות לא חשיבי בשר וצ"ע מסוגיא פסחים דנמנין עליהם בקר"פ [מיהו לפמש"כ הכס"מ דכל הגידין סופן להקשות לכאו' לק"מ].

ותי' דחלוק אכילה לענין מאכ"א דלא חשיב אכילה בגידין כלל, משא"כ לענין מצוות אכילת ק"פ סגי באכילה שאינה חשובה כ"כ, עיי"ש שהביא חילוק זה מהמל"מ [ואין לבאר החילוק דלענין אכילת פסח סגי במה שהוא ראוי לאכילה ואי"צ שם בשר, דא"כ גידין הרכין שסופן להקשות נמי ראויין לאכילה וכל החסרון דסופו להקשות הוא רק משום חסרון שם בשר, ודו"ק].

ובמנח"ח-ח תרץ דסוגיא פסחים סברה כמ"ד יש בגידין בנו"ט, אבל למאי קי"ל אין בגידין בנו"ט ה"נ לענין אכילת ק"פ לא מהני, אבל דחה זה מד' הר"מ דפסק כמ"ד אין בגידין בנו"ט ומ"מ פסק דגבי ק"פ מהני גידין הרכים, וצ"ע.

וע"ע בהגר"ח עהש"ס פסחים שם מש"כ בזה באורך לחדש דגידין הרכין הוי בכלל איסור נבילה, אבל בסו"ד עמד שדבריו נסתרים מסוגיא פסחים כב. דכל הגידין אינן בכלל נבילה.

ולענין טומאת נבילות מבואר רי"פ העור והרוטב דאין בגידין טומאה, והעיר בס' מי נפתוח אמנה-יא למה גידין הרכין לא יהיו בכלל טומאת נבילות, וע"ע ליקוטי הלכות זבחים לה. בזבח תודה דאה"נ אית ביה טומאת נבילות, וצ"ע, מיהו לפמש"כ כאן מהאחרונים הרי אף לענין מאכ"א לית ביה איסור בגידין הרכין, ואף אם לא נימא כן מ"מ יש לחלק בין טומאה למאכ"א כש"כ שם ברי"פ העור והרוטב דאף למ"ד יש בגידין בנו"ט מ"מ אין בו טומאת נבילות, עיי"ש באורך.