שמעתתא דבורר ביו
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / יו_ט - הרב משה אפרים ליברמן

**שמעתתא דבורר ביו"ט**

בתחילה נלמד המשנה ואח"כ הסוגיא לק' כט ע"ב בדין שונין בקמח ואח"כ הגמ' כאן עם הסוגיא בשבת קמב ע"ב

**יד ע"ב**

**בית הלל בורר כדרכו בחיקו וכו'**

הנה טעם החילוק בין קנון ותמחוי שמותר ואילו נפה וכברה אסור מתבאר מדבר רש"י לעיל יב ע"ב שהוא משום שבכלים אלו מיחזי כמאן דעביד לצורך מחר כיון שאין דרך לעשות בכלים אלו אלא הרבה אולם הרשב"א בשבת קלח ע"א ובעבודת הקודש שער ב' סימן ה' כתב שטעם האיסור הוא משום שלא הותר לברור ביו"ט אלא באופן שבשבת פטור והיינו שלשיטתו מלאכת בורר לא הותרה כלל מן התורה ביו"ט ורק כל מה שבשבת ליכא איסור תורה התירו חכמים ביו"ט לצורך שמחת יו"ט ולכן מותר לברור בקנון ותמחוי אף שבשבת פטור אבל אסור. [דברי הרשב"א יש מהם מן החידוש שהתירו בזה איסור דרבנן במלאכה הנעשית ימים הרבה ועי' פמ"ג סי' תק"ו א"א סק"ד "דכל שנעשה לימים רבים י"ל אף שאין בו מלאכה ד"ת אין עושין ביו"ט אף ע"י שינוי ואסרום חז"ל" אך באמת גם לדעת הרשב"א מבואר לאסור ברירה דרבנן וכמבואר בשבת קלד ע"א שאסור לסנן החרדל אף שאין בזה בורר מה"ת ע"ש הטעם בתוס'] ולכן כתב שלא הותר לברור ביו"ט אלא לצורך אכילתו לאלתר. [ולדבריו צ"ל שגם המברר כדי לבשלו לאלתר חשוב כבורר לאלתר עי' מאמר מרדכי סי' תק"ו סק"ב וע"ע אגלי טל מלאכת בורר סק"א אות ט"ו ובסק"ט] ולדברי הרשב"א צ"ל שגם בשבת ליכא חיוב חטאת בבורר פסולת מתוך אוכל לצורך לאלתר עי' נשמ"א כלל ט"ז סק"א וכלל פ"ד סק"א ובבית מאיר סי' תק"י ואגלי טל מלאכת בורר אות א' סק"ל ובביה"ל סי' תק"י ס"ב (ד"ה אם).

אך בעיקר דברי הרשב"א עי' צל"ח ביצה יד ע"ב שר"ל שטעמו כיון שאפשר לברור לצורך לאלתר הו"ל כמלאכה שלא לצורך, וכ"כ בישועות יעקב סי' תק"י סק"א, אך לא היה לפניהם הרשב"א בעבודת הקודש שמפורש שאין זה טעמו.

**רבן גמליאל אומר אף מדיח ושולה**

וכתב הרמב"ם בפירוש המשניות שאין הלכה כר"ג וכתב הב"י בסי' תק"י שכן נראה דעת הפוסקים שלא הזכירו דברי ר"ג והיינו דת"ק פליג עליו וקי"ל כת"ק, [אך ע"ש שרי"ו פסק כר"ג משום מעשה רב ועי' יש"ש פ"ק דביצה סי' מ"ב מה שהעיר בזה] ועי' ביה"ל סי' שי"ט סעיף ח' (ד"ה דהוה) שנקט שיש בזה איסור תורה בשבת והוכיח כן ממתני' הנ"ל אמנם בירושלמי משמע שר"ג בא להחמיר על ת"ק שרק מדיח ושולה הותר ולא ברירה כדרכו וכ"כ בדעתם בחי' המאירי ופלא על הביה"ל שהוכיח מהירושלמי כדבריו וכבר עמד בזה בקצות השלחן סי' קמ"ו סק"נ בהג"ה ע"ש. ועי' פמ"ג שם משב"ז סק"ה שצידד שחשוב בורר כלאחר יד ואיסורו רק מדרבנן וכ"כ בשביתת השבת מלאכת בורר סק"נ ובאגלי טל בורר סעיף ט"ז.

**טעם האיסור**

ובטעם האיסור כתבו בראשונים [רא"ה ור"י מלוניל ומאירי] שהוא מדין עובדא דחול ומדברי השו"ע הרב סעיף ו' משמע שאיסורו משום שהדרך לברור בצורה זו כמות גדולה ואיסורו דומה לנפה וכברה ע"ש. [ובשלחן עצי שיטים בורר סעיף א' זר זהב ס"ק י"ח כתב הטעם שכיון שהיה אפשר מערב יו"ט לא הותרה ברירה כדרכה, וע"ש בס"ק כ"ד שכיון שעיקר המלאכה אפשר מערב יו"ט החמירו להצריך שינוי אפילו כשלא היה אפשר מערב יו"ט.]

**כט ע"ב**

**אין שונין בקמח**

ברש"י פירש הטעם משום שאפשר לעשותו מערב יו"ט וזהו ע"פ דרכו שגם באוכל נפש יש איסור באפשר מעיו"ט וכתב עליו הר"ן שודאי שאין איסורו אלא מדרבנן שאילו מה"ת ליכא הבדל באוכ"נ בין אפשר לאי אפשר וצ"ע שדעת הר"ן לעיל שאפילו מדרבנן ליכא איסור.

עוד פירש הר"ן משום דמיחלף בהרקדה ראשונה שהיא נעשית לימים רבים.

**משום רבי פפייס וכו' אמרו שונין**

עי' פירש"י (ד"ה כל שכן) "והשונה אינו מרקד שהרי נראה שהכל יוצא ואין כאן סובין", והיינו שהקדרה שניה אינו לברר הפסולת אלא רק כדי להפריד גרגירי הקמח שנדבקו זה לזה [חיי"א כלל י"ח סעיף ב'] ולכן אינו נחשב מלאכה [וגם האוסרים אינו אלא משום טרחה או עובדא דחול ולא משום מלאכה עי' בשו"ע הרב סי' תק"ו סעיף ג'] ולפי זה כתב הב"ח שלא הותר אלא שכנקבי נפה השניה אינם קטנים יותר מנקבי הנפה הראשונה אולם מדברי המג"א שם סק"ג לא משמע כן וכמו שהעיר שם המחצה"ש ועי' ערוגת הבשם או"ח סי' פ' מלאכת מרקד שביאר שהמג"א לטעמו בסק"ד שהביא מהיש"ש דטעם היתר הרקדה שני' אינו כמבואר ברש"י דע"י שהכל יוצא אין לזה שם מרקד אלא טעמו כיון שהדרך לעשותו סמוך לתשמישו אינו בגדר מלאכה הנעשית לימים רבים [וכש"כ נמי בר"ן וחי' הרא"ה] וא"כ לפי זה יש להתיר גם באופן שנקבי נפה השני' קטנים מהראשונה.

**ושוין שאם נפל לתוכן צרור או קיסם ששונין**

ראוי להתבונן מהו הטעם שהותר לנפות בכברה כשנפל לתוכו צרור או קיסם ביו"ט הנה לכאורה משום מלאכת מרקד ליכא בזה וכש"כ המחצית השקל בסי' תק"ו סק"ג כיון שהכל יוצא ואין כאן סובין והיינו משום שמלאכת מרקד הוא רק במברר הקמח מסובין ולא מצרורות וכש"כ רש"י שבת עה ע"ב ועי' אגלי טל מלאכת מרקד סעיף א' [ועי' שביתת השבת כללי מלאכת בורר זורה מרקד, דהיינו משום שרק על פסולת דק יש חיוב מרקד, ובאגלי טל מלאכת בורר סק"א אות כ"א כתב שרק בפסולת הגדל עמו יש חיוב מרקד, ולא בפסולת שנפל לתוכו, ע"ש. וע"ע שו"ת ערוגת הבושם סי' פ' מלאכת מרקד.] אך עדיין יש בזה משום מלאכת בורר, אלא שמלאכת בורר הותרה ביו"ט אך צ"ע לדעת הגר"ז המובא להלן שברירת קמח אסור בכל גווני אפילו באופן שאינו נעשה לימים רבים כיון שקמח הנברר דרכו להתברר לימים רבים ועי' בשעה"צ ס"ק י"ב שכתב שגם משום בורר ליכא, כיון שבכה"ג הדרך להוציא בידו ולא בכלי, ע"ש. אך כבר הובא להלן מדברי הרשב"א שגם להוציא צרור מקמח ביד חשוב שינוי וע"כ שעיקר דרכו בכלי, וע"ע אגלי טל מלאכת בורר סק"ו.

וכן צ"ע שהרי מבואר בסי' תק"י סעיף ב', שאף באופן שהותר לברור ביו"ט אסור לברר בנפה וכברה, ועמד בזה הבית מאיר סי' תק"ו, ועי' שעה"צ סק"ט שתי' ע"פ מש"כ הרא"ה ביצה כט ע"ב, שעיקר איסור נפה וכברה אינו אלא משום עובדא דחול, שנראה כעושה לצורך מחר ע"י שאין הדרך לעשות בכלים אלו אלא הרבה, וכאן כיון שמינכר לכל שאינו עושהו אלא מחמת הצרור שנפל בו ליכא למיסר, ע"ש.

**ברירת צרור וקיסם ביד**

עי' רמ"א בסי' תק"ו סעיף ב' שהביא דעת הראב"ד שצרור וקיסם שנפל לתוך הקמח אסור להוציאו אפילו בידו

**ועי' ט"ז** סק"ג שכתב לבאר שכל שיכול לעשות הברירה בלי אב מלאכה עליו לעשות כן ולכן כיון שהבורר ביד חשוב פסולת מתוך אוכל וחשובה מלאכה משא"כ בנפה אינו אלא אוכל מתוך פסולת, לכן עליו להעדיף לבררו עם נפה. וכבר תמהו עליו שאדרבה ביו"ט הותר לברור ביד ולא בנפה וכברה, ועוד שאינו ברור כלל שהבורר בנפה נחשב אוכל מתוך הפסולת, עי' אגלי טל מלאכת בורר סק"ה, ועוד שכיון שאוכל נפש הותרה ביו"ט למה שיעשה תחבולות למנוע עשיית המלאכה, עי' שו"ע הרב סי' תק"י קו"א סק"ב

**ועי' מחצה"ש** סי' תק"ד מג"א סק"ט שביאר שדעת הי"א שלא הותרה מלאכת בורר אלא מלישה ואילך לכן לא הותר לברור כל זמן שהוא קמח אך כל זה לפי הבנת הגרע"א שמלאכה לפני לישה הוא גזה"כ אבל להמבואר ביש"ש שגדר הדין הוא מצד שהיא מלאכה מוקדמת, ואינו חלק מהכנת המאכל, לכאורה זה לא שייך בנידו"ד.  **ובשלחן עצי שיטים** (סימן ב' סעיף ד' ובסי' ג' מלאכת זורר בורר ומרקד זר זהב סק"כ) נקט שאיסורו מצד טלטול מוקצה, ע"ש. אך כבר כתבו הראשונים שבת קמב ע"ב שלהוציא מיעוט פסולת המעורב באוכלים אין בו משום טלטול מוקצה. עוד כתב לבאר שם שכיון שאפשר ליקח הקמח סביבו ולהניח מעט ממנו סביב לצרור, לא חשוב הברירה צורך אוכ"נ, [הביאו בשביתת השבת מלאכת בורר באר הרחובות ס"ק מ"ט] וכ"כ בבינה לעתים פ"ג הי"ד.

**מחלוקת השו"ע הרב והחיי אדם בדין בורר ביו"ט**

ובשו"ע הרב סעיף ד' כתב לבאר וז"ל, "שהרי הוא בורר פסולת מתוך האוכל והבורר פסולת מתוך האוכל אפילו בידו חייב משום בורר כמ"ש בסי' ש"ט ומלאכת הברירה היא ממלאכת האסורות ביו"ט אפילו לצורך אכילה" וביאר בקו"א שמה שמצינו שהתירו ברירת קטניות היינו משום שאין הדרך לבררם לימים רבים אבל חיטים שהדרך לבררם לימים רבים אסורים מעיקר הדין [ודבריו מחודשים שברירת קמח מצרורות אינם נעשים כלל לימים רבים, ורק ברירת קמח מסובין הוא שנעשה לימים רבים, [וכה"ג העיר הביה"ל סי' תק"ד ס"ב (ד"ה משום) לגבי ברירת מצה טחונה עי' להלן] ועי' ביה"ל בסי' תק"י סעיף ב' (ד"ה הבורר) שהיא סמך לזה מדברי הרא"ה לעיל יג ע"א ע"ש.

נמצינו למידים לפי זה שלפי דעת הגר"ז הכלל של מלאכת בורר הוא שמין שהדרך לבררו לימים הרבה אסור אפילו בידו ורק במין שאין הדרך לבררו אלא ליומו הוא אסרו עכ"פ בכלי שהדרך לברור בו לימים הרבה

**דעת החיי אדם**

אולם יעוי' בחיי אדם כלל פ"ב סעיף א' שכתב וז"ל, "הבורר לרשב"א אסור מדאורייתא וכו' אבל לדעת שאר הפוסקים וכ"כ בשו"ע דכל מלאכות שהם באוכ"נ גופא אינו אלא מדרבנן מלאכת בורר התירו לגמרי", [עי' בדבריו בכלל פ' סעיף ג' שהביא מחלו' הרשב"א ושאר הראשונים וטעם האיסור דרבנן ביאר בב' אופנים או משום שע"פ רוב הדרך לעשותו לימים רבים או משום שאפשר מעיו"ט ע"ש] ומשמע שגם באופן שנעשה לימים רבים כברירת חיטים הותר, ואע"פ שבשאר מלאכות אסרו מדרבנן בבורר הקילו, וז"ל במלאכת טוחן בכלל פ"ג סעיף א', "הטחינה אע"פ שהיא בא"נ עצמה אסורה לרשב"א מדאורייתא ולשאר הפוסקים מדרבנן", ומבואר שלדעת החיי אדם יש קולא מיוחדת במלאכת בורר והיינו שודאי לדעת הרשב"א שאיסור מלאכה הנעשית לימים רבים הוא מה"ת גם בבורר היחמירו מ"מ לדעת השו"ע שאיסורו רק מדרבנן הקילו בבורר והתירוהו בכל גווני [וצ"ע הטעם ואולי מפני שנצרך יותר משאר המלאכות] וז"ל החמד משה סי' תק"י סק"א, "אבל הענין הוא שהרשב"א אוסר בזה שבשבת חייב חטאת בכל ענין ביו"ט אף אי אפשר לעשותו בערב יו"ט כמו הקצירה והטחינה והצידה ולזה יפה כתב הרב המגיד דברירה נכלל באלו המלאכות שהותרו אף מדרבנן", וגם מדבריו מבואר שחלוק בורר משאר המלאכות כקצירה ודעימיה, שקצירה וטחינה הם ממלאכות האסורות ביו"ט משא"כ בורר. וכן מבואר בשלחן עצי שיטים מלאכת בורר

**חובת השינוי לדעת החיי אדם**

מ"מ כתב החיי אדם שגם לדעת המתירים בורר ביו"ט מ"מ לא התירו לברור ביו"ט כדרכו כדרך שהוא עושה בחול ולכן לא התירו לנפות בנפה וכברה [וצ"ע שבפוסקים מבואר שטעם האיסור משום שהוא כלי הנעשה לימים רבים ולא משום צריך שינוי] ומשמע לכאורה שמה שהחמיר החיי אדם להצריך שינוי בברירה אינו חומרא אלא קולא והיינו שכיון שהקילו חז"ל במלאכת בורר יותר משאר מלאכות וכנ"ל לכן הגבילו הקולא ואמרו שעכ"פ לא יעשה כדרכו בחול.

**המחלו' אם מותר לברור צרור וקיסם ביד**

וע"פ זה ביאר החיי אדם (סעיף ג') דעת הראב"ד שאוסר ברירת צרור וקיסם ביד והיינו משום שכך דרכו בחול והרי ברירה לא הותר אלא בשינוי וכ"כ במגן אבות שבת עד ע"א ובהעמק שאלה שאילתא נ' סק"ג. [ודבריו צ"ב שהרי בנפל הלכלוך לתוך הקמח באופן שאינו נראה, קשה לומר שהדרך לבוררו ביד, ומפורש כן ברשב"א בעבודת הקודש, שברירת צרור מקמח בידו אינו אלא כלאחר יד, ולכן התירו ועי' ר"י מלוניל "ושוין שאם נפל לתוכו צרור או קיסם ששונין שלא תאמר יברור ממנו הצרור והקיסם ולא ישימנו בנפה קמ"ל דשרי שמא נפרד הצרור ונידק ונכתש ולא יצא ממנו בטוב". וע"ע בשביתת השבת סוף מלאכת בורר.] [הנה עי' ב"י סי' תק"ו שכתב שהטעם שהרי"ף והרמב"ם השמיטו דין ברירת צרור מקמח הוא מפני שסמכו על מה שכתבו לאסור בדין בורר ותמה בט"ז שם סק"ג שלגבי מלאכת בורר לא מצינו שכתבו לאסור אדרבה הרי קי"ל שבורר מותר ביו"ט וכן תמה בנשמ"א כלל פ"ד סק"א ואם היינו אומרים שטעם איסור נפה וכברה הוא מפני שהוא בורר כדרכו א"ש דברי הב"י וצ"ע על החיי אדם שתמה ע"ד הב"י.]

**טעם חומרת נפה משאר בורר כדרכו**

ויש לעיין למה לעניין איסור נפה וכברה לא מצינו מחלוקת ולכו"ע אסור וכמפורש במשנה ואילו לעניין ברירת צרור מקמח בידו מצינו מחלוקת בפוסקים, ובפשוטו י"ל שאיסור נפה וכברה יש לבאר באופן אחר וכמו שביארו הראשונים והיינו משום שהוא כלי שהדרך לברור בו לימים רבים ונמצא שעיקר מחלוקת הפוסקים בדין ברירת צרור יסודו בביאור איסור נפה וכברה אך בחיי אדם שם סעיף ב' הביא בנפה וכברה רק הטעם משום שכך דרך ברירתו בחול אע"פ שבסעיף ג' לעניין צרור מקמח הביא מחלוקת [וכדבריו משמע לכאו' מדברי הלח"מ פ"ג מהל' יו"ט הי"ד, שכתב שאע"פ שכתב הרמב"ם בריש הל' יו"ט שאין בוררין ביו"ט, מ"מ בשינוי מותר כדקי"ל בורר כדרכו בקנון ותמחוי, ומבואר שטעם איסור ברירה בנפה וכברה הוא משום שלא הותר לברור אלא בשינוי.] וע"ע לבוש סעיף א' שטעם איסור בורר בנפה וכברה הוא משום שהוא בורר גמור, ע"ש. ואולי י"ל שבמין הנעשה לימים רבים כחיטים וקטניות, [היינו לדעת החיי אדם שקטניות דומה לחיטים] כו"ע מודו שלא הותר לברור כדרכו, ואילו בברירה שהדרך לעשותו ליומו בזה נחלקו הפוסקים.

**צ"ע שיטת החיי אדם**

**אך** דברי החיי אדם צ"ב שהרי מצינו איסור עשיית חמאה ביו"ט וטעם איסורו כתב בחיי אדם כלל פ"ב סעיף ה' שהוא מפני שנעשית לימים רבים [מש"כ טורח גדול עי' בכלל צ"ד סעיף ד'] הרי שגם מלאכת בורר נאסרה באופן שנעשה לימים רבים, וצ"ע. וכן צ"ע מה שנקט שבורר לא הותר אלא בשינוי דיעוי' בנשמ"א כלל י"ד סק"ג שכתב שטעם איסור סחיטת בוסר ביו"ט ע"כ אינו משום בורר שהרי בורר מותר ביו"ט ע"ש וצ"ע הרי לא הותר לברור כדרכו וכן צ"ע במה שהותר לשמר ביו"ט כמבואר בסי' תק"י סעיף ד' [מש"כ החיי אדם כלל פ"ב סעיף ח', "דין סינון יין ביו"ט כמו בשבת כמבואר במל' בורר בהל' שבת שכל מה שאסור בשבת מדאורייתא לא התירו ביו"ט עכ"פ מדרבנן לכו"ע", צע"ג. ואולי כוונתו שרק סינון שמרים התירו ולא סינון יין שזה נעשה לימים הרבה אך צ"ע כנ"ל שהרי לדעת החיי אדם התירו התירו במלאכת בורר אפילו הנעשה לימים הרבה] ועי' שבות יצחק עניני יו"ט פרק ט' בשם הגריש"א ז"ל, שר"ל שכיון שלא הותר לשמר אלא במסננת תלויה חשוב זה כשינוי, ע"ש.

[וכן ראיתי להעיר מדברי הנשמ"א בכל פ"ב סק"ב "ומכ"ש ביו"ט דהשו"ע מתיר ברירה ביו"ט" ושם מיירי בורר כדרכו]

**הוצאת זבוב ביו"ט מן הכוס**

עי' ט"ז סי' תק"ו סק"ג שכתב שלדעת הראב"ד שאסר להוציא צרור מן הקמח בידו ה"ה שיש לאסור להוציא זבוב שנפל בכוס משקה, [אך יש חולקים וסוברים שגם בשבת אין בזה איסור, עי' בשו"ת מהריט"צ סימן ר"ג, (הובא בבאר היטב סי' שי"ט סק"ב) ובבית מאיר סימן שי"ט.] וע"ש שטעמו הוא ע"פ מה שביאר דעת הראב"ד שכל שיכול לברר בלי מלאכה לא הותר לברור עם מלאכה. [וביאר שנטילת צרור חשוב לקיחת פסולת מן האוכל, משא"כ לרקדו בכלי חשוב לקיחת אוכל מן הפסולת, ועי' אגלי טל מלאכת בורר סק"ה שהאריך לבאר שנחלקו בזה הראשונים, אם מה שנשאר בידו חשוב המתברר, או מה שיורד למטה, ע"ש. אך דברי הט"ז עדיין צ"ע, שלברור בכלי ודאי חשוב מלאכה גמורה גם באוכל מתוך פסולת, וכבר תמה בזה בנשמ"א כלל פ"ד סק"א.] ואף שבסי' תק"י סק"ב פסק שכשיש אוכל ופסולת שווים יכול לברור מה שרוצה, היינו משום דאזיל לטעמו במה שכתב שם סק"ג, שלא הותר לברור ביו"ט באופן שיש חיוב חטאת

**הכרעת המשנ"ב**

אבל לדידן שיש איסור תורה בברירת פסולת מתוך אוכל נמצא שע"כ הותרה מלאכת בורר ביו"ט א"כ מוכח ממה שבשווים מותר לברור איזה שרוצה, שע"כ אין צריך למעט במלאכות, וכש"כ השו"ע הרב בסי' תק"י קו"א סק"ב, ואפ"ה בסי' תק"ו ס"ק י"ב כתב המשנ"ב להחמיר בהוצאת זבוב ביו"ט, וע"כ שטעמו ע"פ דברי החיי אדם המובא לעיל שלא הותר לברור ביו"ט באופן שכך דרכו בחול,

**שפיכת שכר שבשולי החבית**

עוד כתב בשם הפמ"ג משב"ז סק"ג שגם ביו"ט אסור לשפוך השכר שבשולי החבית המעורב עם המשמרים, אלא יניח מעט מן השכר על השמרים, וכ"כ בריקאנטי הל' יו"ט סי' קמ"ג בשם הריא"ז, ולכאורה הוא רק ע"ד שיטת החיי אדם, וכן סתם המשנ"ב סי' תק"ו ס"ק י"א, וכש"כ בביה"ל סי' תק"י סעיף ב' (ד"ה הבורר). [והשו"ע הרב באמת השמיט דין הוצאת זבוב ביו"ט שלשיטתו ודאי מותר, גם הפמ"ג בסי' שי"ט משב"ז ס"ק י"ג נקט שביו"ט מותר להוציא זבוב, ע"ש.]

**שומן הצף ע"פ החלב**

ועי' מג"א סי' תק"י ס"ק י"ג שהקולט שומן הצף על פני החלב ישאיר שכבה התחתונה שלא יהא בורר, וע"ש מחצה"ש שביו"ט אין צריך להקפיד בזה, כיון שבורר הותר ביו"ט. אולם המשנ"ב ס"ק כ"ג העתיקו גם לגבי יו"ט, והיינו ע"פ שיטת החיי אדם.

**ברירת מצה שנטחן**

עי' דרכי משה סי' תק"ד שהביא ממהרי"ל לאסור לברור חתיכות מצה מקמח מצה ותמה הדרכי משה הרי בורר מותר ביו"ט וכתב המג"א שם סק"ט שדעת המהרי"ל כדעת האוסרים לברור צרור מתוך הקמח בסי' תק"ו סעיף ב', וכבר העירו האחרונים שלא הועיל בזה המג"א הרבה, שגם על הך שיטה דסי' תק"ו יש לתמוה כנ"ל, ועי' שו"ע הרב סי' תק"ו קו"א סק"א שכתב לבאר ע"פ מה שהובא בשמו לעיל שטעם האוסרים להוציא צרור מן הקמח הוא משום שלדעתם מין חיטים כיון שהוא מין הנברר לימים הרבה, נאסרו ברירתם לגמרי ולכן גם ברירת חתיכת מצה נאסרו ובביה"ל סי' תק"ד סעיף ג' (ד"ה משום) העיר שאין בזה כדי לבאר דברי המהרי"ל שכמו שהותר ברירת קטניות כיון שאין הדרך לבררם לימים רבים כ"ש שאין הדרך לברר חתיכות מצה לימים רבים אך לכאורה כוונת הגר"ז כמו שכתב במחצה"ש סי' תק"ד סק"ט "כיון דע"י גרירה חזר להיעשות כקמח דין קמח יש לו", והיינו דשוב יש לא פלוג שכל קמח נאסר בברירה. והביה"ל כתב לבאר ע"פ דברי החיי אדם המובא לעיל שלא הותר ברירה כדרכו ביו"ט.

**בד"א כשהאוכל מרובה**

עי' סוגיית הש"ס בשבת קמב ע"ב והעתקתנו מספר יו"ט כהלכתו סימן כ"ט.

**א.**

**[שיטת רש"י ז"ל]**

עי' שבת קמב ע"ב במשנה, "האבן שע"פ החבית מטה על צדה והיא נופלת היתה בין החבית מגביה ומטה על צדה", ואמרי' בגמ', "מאן תנא דכל היכא דאיכא איסורא והתירא בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן אמר רבב"ח אמר ר' יוחנן רשב"ג היא דתנן הבורר קטנית ביו"ט ב"ש אומרים בורר אוכל ואוכל וב"ה אומרים בורר כדרכו בחיקו ובתמחוי ותניא אמר רשב"ג במה דברים אמורים שהאוכל מרובה על הפסולת אבל פסולת מרובה על האוכל דברי הכל בורר אוכל".

וע"ש פירש"י מאן תנא. "דמתני' דקתני מגביה ומטה על צדה דאית ליה דכי טרח מטרח בחבית דהוי היתרא ולא יטול האבן ממש דהוי איסורא ואע"ג דהשתא נמי אבן מטלטל בהדי חבית", ועי' חפץ ה' (לבעל האוה"ח הק') שביאר שכוונת רש"י לבאר מהו קושיית התנא מאן תנא דמשמע שמסברא הדבר קשה, והרי לכאורה כך הוא מעיקר הדין שלא הותר אלא טלטול מן הצד, ולזה ביאר רש"י שמן הדין לא מצינו היתר כזה בטלטול מוקצה ע"י שמטלטל האבן עם החבית, כיון שסו"ס מטלטל הוא האבן, והו"ל כנוטל תינוק ואבן בידו דחשוב כטלטול מוקצה, וא"כ ע"כ שיש כאן טעם להתיר טלטול מוקצה, ולכן מקשה הגמרא שמהאי טעמא יטלטל האבן להדיא, ע"ש.

אך כבר תמה הגרע"א בחידושיו שמהיכ"ת יהא מותר לו לטלטל מוקצה והרי רק ביו"ט מצינו שהתירו טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, וא"כ ע"כ צ"ל שטלטול החבית חשוב טלטול מן הצד וא"כ מהו קושיית הגמרא.

והנה עי' בחי' הרמב"ן שבת שם שכתב וז"ל, "פי' לפי שכיון שהאבן מונחת ע"פ החבית שיש בה יין שהוא צריך לו ולא נעשית החבית בסיס לאבן אלא דין הוא שתנטל האבן משם הי' ראוי שתעשה אבן כפסולת שבאוכלין שהוא עפרורית וטנופת ואע"פ כן ניטלין בפני עצמם הכי נמי תנטל בעצמה כדי שיהו המשקין שבחבית מתוקנין לאכילה דמאי שנא אבן שעל גבה מאבן שבתוך הפירות עצמן דניטלת כפסולת שבאוכלין[[1]](#footnote-1) אלא מפני שפסולת מרובה אין טורחין אלא בהיתר דהא צריך למישקלה לחבית כדמפרש ואזיל", ע"כ. [ועי' חי' הרשב"א שהעתיק דבריו] ומתבאר מדברי הרמב"ן שמה שהותר לטלטל האבן שע"פ החבית אין זה דחייה על איסור מוקצה, אלא כל מוקצה שמונע אכילת הפירות אין בטלטולו משום איסור מוקצה, ועי' חזו"א סי' מ"ז ס"ק ט"ו שביאר וז"ל, "אלא ענינו דאוכל המעוכב ע"י מוקצה מותר להפריש המוקצה מהאוכל ולא חשיב טלטול מוקצה אלא תיקון אוכל ולא גזרו חכמים ע"ז משום מוקצה", והיינו שאיסור מוקצה אינו אלא אם עיקר עסקו מתייחס למוקצה, אבל כשאנו יכולים להגדיר הטלטול שהוא תיקון האוכלים אין בזה משום איסור טלטול מוקצה.

וי"ל שגם לדעת רש"י עיקר ההיתר לטלטל האבן אינו משום שהתירו איסור מוקצה דוגמת היתר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש ביו"ט, אלא יסודו משום שאינו נחשב כלל כטלטול מוקצה וכסברת הרמב"ן ז"ל שנחשב כמתעסק באוכלים ולא במוקצה, וכן מבואר להדיא בשיטמ"ק ביצה יד ע"ב שכתב בדעת רש"י, "וכיון דהפסולת מועט לא הוי כמאן דקאי בעיניה וקא בטיל לגבי האוכל", ומש"כ רש"י "דהשתא נמי אבן מטלטל בהדי חבית", אין כוונתו לומר שלמעשה יש בזה טלטול מוקצה, אלא כוונתו להוכיח שאין לומר שטעם היתרו הוא משום שנחשב כטלטול מן הצד, וכמו שביאר בחפץ ה' שזה נמי חשוב כטלטול במוקצה, וע"כ שטעם ההיתר הוא כסברת הרמב"ן, א"כ מהאי טעמא יהא מותר נמי להחזיק האבן בידים.

**ב.**

**[ביאור תי' הגמ' בהתירא טרחינן ולא באיסורא]**

ולזה תירצה הגמ' שהמשנה אתיא כרשב"ג דס"ל, "דכל היכא דאיכא איסורא והתירא בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן", ולכאורה משמע שהכוונה בזה שנהי שהתירו לו לטלטל המוקצה אך מ"מ אסור לו להרבות בטרחה, ולכן עליו להעדיף טלטול ההיתר שיש בברירתו פחות טרחה, אך ע"כ אין זה כוונת הגמרא שלפי זה שעיקר האיסור הוא מצד טרחה א"כ למה אמרו בגמרא שסברת רשב"ג שבהתירא טרחינן ולא באיסורא, ועוד שרש"י ביאר בתי' הגמרא באבן שע"פ החבית שכיון שלבסוף בין כך יצטרך להרים החבית כדי לשפוך היין שבשולי החבית לכן אסרו לו להרים האבן להדיא, ולכאורה קשה לומר שמחמת זה חשוב הרמת אבן כטרחה יתירה ואסור לו לקחת האבן מדין איסור טרחה, שהרי אינו בטוח כלל שיגיע לשולי החבית.

אלא הביאור לדעת רש"י בדעת רשב"ג הוא, שרשב"ג סובר שגם במקום שאנו מתירים טלטול המוקצה ע"י שאנו יכולים להגדיר הטלטול במוקצה כהתעסקות בהיתר, אפ"ה לכתחילה עליו לטלטל ההיתר ממש, שהרי גם בברירת פסולת ביו"ט שייך להתיר טלטולו משום סברת הרמב"ן שנחשב כמתעסק בתיקון האוכלים, ואפ"ה קאמר רשב"ג שכל שליכא טרחה יתירה בברירת האוכל עליו לברור האוכל ולא הפסולת, והיינו שלא התירו לטלטל מוקצה להדיא גם אם מעיקר הדין יש להתירו ע"י סברא זו שהוא נידון כהתעסקות באוכל כשאפשר בעניין אחר.

וא"כ ה"ה בטלטול האבן שע"פ החבית אע"פ שע"כ גם כשמטלטל החבית עיקר היתרו הוא ע"פ סברת הרמב"ן ז"ל, שהרי כיון שמטלטל האבן דרך החבית חשוב כטלטול באבן גופיה עי' תוס' שבת קכג ע"א (ד"ה האי), אפ"ה כל שיכול למעט בטלטולו והיינו שלא לטלטלו להדיא עדיף טפי[[2]](#footnote-2).

ולפי זה נמצא שמה שהתיר בית הלל לטלטל הפסולת מתוך האוכל ולא חייבו להימנע מטלטול המוקצה, טעמו כמו שפירש"י ביצה שם (ד"ה דנפיש) שהוא משום דמיעוטי בטרחה עדיף, והיינו שבאמת מן הדין היה עליו לברור האוכל מ"מ כדי למעט בטרחה התירו לו לברר הפסולת, ומשמעות דברי רש"י שאין הכוונה שמחויב הוא לברור הפסולת כדי למעט בטרחה, אלא שכיון שבאמת ליכא איסור גמור בטלטול הפסולת והיינו ע"פ סברת הרמב"ן ז"ל, ואינו אלא שמ"מ כל שיכול לטלטל האוכל למה לטלטל הפסולת, בזה קאמרי ב"ה שעכ"פ כל שבברירת הפסולת הוא ממעט בטרחה ודאי שיכול לעשות כן ואין עליו להעדיף הטלטול בדבר ההיתר.

והדברים מפורשים ברש"י שבת שם (ד"ה בורר) שמה שאמרו בית הלל בורר כדרכו פירושו, "נוטל פסולת ומניח אוכל **אם ירצה**[[3]](#footnote-3)". [וכבר עמד בדברי רש"י ז"ל באגלי טל מלאכת זורה סק"א אות י"ב ובשו"ת אבני נזר או"ח סי' ק"ו] וכן כתב בחי' הר"מ קזיס שבת עד ע"א וז"ל, "ונראה שלעולם יכול ליטול האוכל מן הפסולת אפילו אם האוכל מרובה בטרחא וגם בשיעורא שהרי ב"ש בכל גוונא בעו שיברור האוכל", ע"ש.

נמצינו למידים שלדעת רש"י החסרון של פסולת מרובה בכמות הוא משום שאז גם האוכל נעשה מוקצה, והחסרון בפסולת מרובה בטרחה הוא משום שלא התירו לטלטל מוקצה באופן שאינו מרוויח טרחה.

**ג.**

**[שיטת הרמב"ן ז"ל]**

הנה דעת הרמב"ן ז"ל כמו שמבואר לעיל שטעמו של בית הלל שהתיר לברור פסולת מתוך אוכל ולא חשש לטלטול מוקצה, היינו משום שטלטול מוקצה המעכב האוכל לא נאסר מדין טלטול מוקצה, אך לכאורה כל זה רק כשאין פסולת מרובה, דהנה מדברי הרמב"ן בשבת עד ע"ב מבואר שלדעתו גם כשיש פסולת מרובה אין האוכל מוקצה, וע"כ שגרס בביצה יד ע"ב בקושיית הגמרא כגירסת הרי"ף שפסולת מרובה פשיטא, והיינו שכל שיש פסולת מרובה פשיטא שאסור לטלטל הפסולת שהיא מוקצה, והיינו שגם בלי יסודו של רשב"ג שבהתירא טרחינן יש לאסרו, ולכאורה היינו טעמא שעיקר מה שאנו מגדירים טלטול המוקצה כתיקון האוכל הוא רק כשאין פסולת מרובה שאז נקבע שם התערובת על שם האוכל, וממילא כל טלטול הנעשה לברר התערובת נחשב כבא לתקן האוכל, משא"כ כשהפסולת מרובה שהפסולת אינו בטל לאוכל ונחשב לעצמו, אין הסרת הפסולת נחשב כהתעסקות בתיקון האוכל אלא כהסרת הפסולת ואסור מדין טלטול מוקצה.

ובתירוץ הגמ' נראה שיפרש כפירש"י [שבגירסת הגמרא לגבי אבן ע"פ החבית גרס הרמב"ן כרש"י ולא כתוס', ע"ש.] שאף באופן שיש היתר לטלטל המוקצה מ"מ לכתחילה ראוי לטלטל ההיתר כל שאינו מוסיף בזה טרחה[[4]](#footnote-4), והיינו שרשב"ג חידש שגם באופן שיש היתר לטלטל מוקצה, לכתחילה ראוי לטלטל האוכל כל שאינו מרוויח בזה טרחה.

נמצינו למידים לדעת הרמב"ן שכל שיש פסולת מרובה אע"פ שהאוכל מותר בטלטול מ"מ הפסולת אסור בטלטול, וע"כ צריך לברר האוכל. ובאופן שהאוכל מרובה בכמות והפסולת מרובה בטרחה נחלקו בזה רשב"ג ורבנן[[5]](#footnote-5), ולדעת רשב"ג אע"פ שאפשר להתיר טלטול מוקצה בכה"ג כיון שהוא נידון כהתעסקות בתיקון האוכל, מ"מ כיון שאינו מונע טרחה בטלטול הפסולת ראוי להעדיף טלטול האוכל.

**ד.**

**[דעת התוס']**

הנה התוס' בשבת שם (ד"ה שאוכל) כתבו שמה שאמר רשב"ג שבפסולת מרובה מודה בית הלל שאין לברור הפסולת הוא משום שכל שהפסולת מרובה לא בטל הפסולת לאוכל ואסור לטלטל הפסולת מלתא דטלטול מוקצה, והיינו כדאסבריה החזו"א שאוכל המעוכב ע"י מוקצה אין בטלטולו משום טלטול מוקצה. אך בקושיית הגמרא שפסולת מרובה פשיטא חולקים התוס' על הרמב"ן, שלדברי התוס' אין הביאור שכל שיש פסולת מרובה אפילו רבנן החולקים על רשב"ג מודו שאסור, שהרי התוס' נקטו בכוונת תי' הגמרא שרשב"ג איירי כשהפסולת מרובה בכמות אבל האוכל מרובה בטרחה שבכה"ג הוא דנחלקו רשב"ג ורבנן, ע"ש. הרי מבואר שגם בפסולת מרובה מתירים חכמים לטלטל המוקצה.

אלא כוונת קושיית הגמרא, "מי איכא מאן דאמר", הוא כמו שביאר בחי' הרא"ה ביצה שם, "פסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי הא ודאי לכו"ע אסיר דאיכא תרתי לרייעותא דכיון דפסולת מרובה הו"ל כמאן דאיתיה בעיניה ותו דאיכא טירחא יתירה פשיטא דודאי אסור", ויש לעיין מהו כוונת הרא"ה שיש תרתי לרייעותא, הרי לכאורה כיון שרבנן ע"כ לא איכפת לן במה שיש פסולת מרובה שהרי לדעתם כל שהאוכל נפיש בטרחה בורר הפסולת אע"פ שהפסולת מרובה בכמות, הרי שלדעתם אין היתר טלטול הפסולת מותנה במה שהיא המיעוט, אלא שכל טלטול פסולת הנעשה כדי לאפשר אכילת אוכל נחשב כמתעסק בתיקון האוכל ולא נאסר משום טלטול מוקצה, וא"כ הטעם לאסור ברירת הפסולת כשהיא מרובה בכמות ובטרחה אינו אלא משום ריבוי הטרחה, ומהו כוונת הרא"ה שיש בזה תרתי לרייעותא.

ונר' לבאר בזה, דהנה כבר נתבאר ע"פ החזו"א שעיקר הטעם להתיר טלטול הפסולת כשהאוכל מרובה אינו מדין ביטול ברוב, אלא טעמו משום שאוכל המעוכב ע"י פסולת אין בטלטול הפסולת משום טלטול מוקצה, ונראה שבכללי הגדרה זו נחלקו רשב"ג ורבנן, והיינו שלדעת רשב"ג מבואר שרק באופן שהפסולת מרובה הוא דאפשר לראות טלטול המוקצה כמתעסק בתיקון האוכל, והיינו טעמא דרק כששם התערובת נקבע על שם האוכל [ע"י שהוא הרוב] הוא שאנו רואים ברירת הפסולת כתיקון האוכל ולא כסילוק הפסולת. ודעת רבנן שגם באופן שהפסולת מרובה כל שיש יותר טרחה לברור האוכל נמצא שהדרך לתקן האוכל הוא ע"י לקיחת הפסולת, שפיר אפשר לראות לקיחת הפסולת כמתעסק בתיקון האוכל ואין בזה משום טלטול מוקצה, ורק באופן שהפסולת מרובה בכמות וגם בטרחה שהוא תרתי לרייעותא, בזה כו"ע מודו שאין שום היתר לטלטל הפסולת שהיא מוקצה.

אולם יעוי' בר"ן (ז' ע"א מדפי הרי"ף) שביאר קושיית הש"ס באופן אחר וז"ל, "מי איכא מאן דשרי היכא דאיכא טרחה יתירא כגון הכא דאיכא פסולת מרובה וטרחה יתירא דמוטב ליטול האוכל", ומשמע שלדבריו עיקר הקושיא אינו משום שהוא תרתי לרייעותא אלא משום שכל שיש ריבוי טורח בברירת הפסולת ודאי שלא יתירו לו לטרוח לברור הפסולת, ונמצא לפי דברי הר"ן שמחלוקת רבנן ורשב"ג הוא בזה שלדעת רשב"ג רק כשהפסולת מועט אפשר לראות בטלטול הפסולת כמתעסק בתיקון האוכל ולא בפסולת מרובה, ולדעת רבנן בכל אופן כיון שעיקר כוונתו הוא כדי לתקן האוכל אין בזה משום טלטול מוקצה, ומה שמודים רבנן בפסולת מרובה בטורח אינו אלא משום איסור טרחה.

וע"ש בר"ן שהביא למחלוקת רש"י ותוס' בביאור תי' הגמרא אם מה שאמרו, "נפיש בטרחה וזוטר בשיעורא", קאי על הפסולת או על האוכל, וסיים דאפשר דתרוויהו איתנהו, והיינו שגם לשיטת התוס' י"ל שמודה לרש"י שאפילו כשהפסולת הוא מיעוט כל שיש בה ריבוי טרחה ראוי להעדיף ברירת האוכל, והיינו לשיטתו שגם לדעת התוס' מצינו שלא התירו לברור הפסולת כשמרבה בטורח, שלכן הקשו על רשב"ג שבפסולת מרובה מי איכא מאן דאמר, והיינו לדעת הר"ן משום שמרבה בטורח וכנ"ל.

**ונמצינו למידים** שלדעת הרא"ה לא מצינו כלל איסור טרחה, וכל מה שנאסר בפסולת מרובה גם בכמות וגם בטורח אינו אלא כדי להגדיר טלטול הפסולת כתיקון האוכל. אבל לדעת הר"ן מה שלא הותר לברור הפסולת כשהפסולת מרובה בכמות הוא כדי להגדיר טלטול המוקצה כתיקון מוקצה לדעת רשב"ג, אבל מה שאסור לברור הפסולת כשהפסולת מרובה בטורח אינו אלא משום איסור טרחה.

ולכאורה יש בזה נפק"מ לדינא באופן שהאוכל מרובה אבל הפסולת נפיש בטרחה, שלדעת הרא"ה י"ל שלכו"ע מותר לברור הפסולת, שכל שהפסולת מועט ואין בטלטולו משום טלטול מוקצה לא מצינו איסור לטרוח בברירת הפסולת, ואילו לדעת הר"ן זהו קושיית הגמרא, "פסולת מרובה מי איכא מאן דאמר", והיינו שכל שברירת הפסולת מרבה בטורח ודאי שאין להתירו.

**ה.**

**[דעת הב"י]**

כתב הב"י בסימן שי"ט, "ומשני לא צריכא דנפיש בטירחא וזוטר בשיעורא כלומר הא ודאי כשפסולת מרובה לא היה צריך רשב"ג לאשמועינן דפשיטא דדברי הכל אסור לברור פסולת מתוך אוכל ומיהו לברור אוכל מתוך פסולת ודאי שרי", [וכ"כ בכס"מ פ"ג מהל' יו"ט הט"ז] ומשמע שהבין הב"י שחומרת פסולת מרובה הוא סברא במלאכת בורר, שמה שהתירו לברור כדרכו ביו"ט אינו אלא כשאוכל מרובה, וכן מבואר בחי' הר"מ קזיס בשבת עד ע"א, שכתב שהטעם שהחמירו ביו"ט בברירת הפסולת אע"פ שאינו אוכל מיד נמצא שבין כך אינו ממעט במלאכה, "היינו מפני כשנוטל את האוכל שהוא צריך לו אינו דומה כ"כ כמלאכה אבל כשנוטל הפסולת שאינו צריך לו מחזי כמלאכה טפי"[[6]](#footnote-6).

וכן מבואר ביש"ש פ"ק דביצה סימן מ"ב, דע"ש שהביא מש"כ הרא"ש שאגוזים שנשתברו ועדיין מונחים בקליפתם אע"פ שקליפתם מרובה לא נחשב כפסולת מרובה, וכתב שזה שייך גם לדידן שלא קי"ל כרש"י שבפסולת מרובה גם האוכל נאסר וז"ל, "אכן נראה דאינו דומה לבורר אוכל מתוך האוכל דהיינו משום שהם שני מינים כפסולת ואוכל אבל הא מין אחד הוא ואין שם פסולת עליו ובאיזה ענין שמתקן האוכל מתוך השומר תיקון אוכל בעלמא הוא ואין שם מלאכה עליו[[7]](#footnote-7)", וצ"ע שהרי האיסור משום טרחה או מוקצה ומה לי שאין בזה משום מלאכת בורר ומשמע לכאורה שנקט המהרש"ל שטעם חומרת פסולת מרובה הוא מלתא דמלאכת בורר וכדברי הב"י[[8]](#footnote-8).

**ו.**

**[הדין באוכל ופסולת שוים]**

הנה בגמרא מבואר דין פסולת מרובה ואוכל מרובה, אך אינו מבואר הדין באוכל ופסולת שווים, ולכאורה כיון שטעם היתר טלטול מוקצה הוא מחמת שהפסולת בטל לגבי האוכל, והיינו ע"י שעיקר התערובת נקבע על שם האוכל, בעינן שיהא האוכל מרובה, וכ"כ הראשון לציון ובחי' כת"ס ביצה יד ע"ב, אך העירני אחי הרה"ג ר' פנחס דוד שליט"א שיש מקום לומר שפסולת מחמת עצמה לית לה חשיבות, ולכן גם בשוה ושוה אפשר לדון עיקר שם התערובת על שם האוכל, ורק בפסולת מרובה הוא שחידש רשב"ג שחל שם התערובת על שם הפסולת שהיא העיקר, עכ"ד.

אך עדיין יש לדון בזה מצד אחר שיהא צריך לברור האוכל, שהרי נתבאר בדעת רש"י והרמב"ן שרק באופן שיש בברירת הפסולת מניעת טרחה הוא שהתירו לו לטלטל המוקצה להדיא, וא"כ בפסולת ואוכל שווים בכמות ובטרחה צריך לברור האוכל, וכ"כ במאירי ביצה יד ע"ב.

אך לפי דעת התוס' לא מצינו איסור טלטול המוקצה להדיא גם כשאינו מרוויח טרחה, ועיקר חידושו של רשב"ג הוא בפסולת מרובה שאע"פ שיותר קל לברור הפסולת מ"מ יש בזה משום טלטול מוקצה, וא"כ באוכל ופסולת שוים אם נאמר שסגי במחצה אוכל לקבוע שם התערובת על שם האוכל, שפיר יוכל בכה"ג לברור מה שרוצה, וכ"כ הרשב"א בעבודת הקודש בית מועד שער א' סי' ה', וכן כתב לדינא הט"ז בסי' תק"י סק"ב, והובא להלכה בשו"ע הרב סעיף ד', ובמשנ"ב סק"ח, וע"ע באגלי טל מלאכת זורה סק"א אות י"א.

והנה ע"ש בט"ז שכתב שכל שהאוכל מרובה על הפסולת מחויב הוא לברור הפסולת, והיינו כדי למעט בטרחה, ולהנתבאר זהו ע"ד שיטת הר"ן שמה שאסרו פסולת מרובה בטורח הוא מלתא דאיסור טרחה, אבל להמבואר ברא"ה שהוא משום איסור טלטול מוקצה אין לנו מקור כלל להצריך לברור באופן שיש פחות טרחה.

הנה עי' בשו"ע הרב סעיף ד' שכתב שבפסולת מרובה מן האוכל בכמות וברירת האוכל יש בה יותר טרחה כגון שהוא דק צריך לברור האוכל ולא יקח הפסולת, ע"ש. ולפי הנתבאר כו"ע מודו לזה, והיינו שגם לרש"י והרמב"ן שסברת פסולת מרובה של רשב"ג הוא סברא במתי התירו לו לטלטל המוקצה להדיא אע"פ שהיא נידון כתיקון האוכל, מ"מ כו"ע מודה שכל שאין פסולת מועט חשוב כטלטול מוקצה גמור, ולא יועיל מה שמרויח טרחה כדי להתיר טלטול הפסולת. וע"ע חיי אדם כלל פ"ב סעיף ב'.

1. עי' תהלה לדוד סימן ש"ט סק"ד שהעיר מקושיית הגמרא שבת קמב ע"א, "ולישדינהו לפירי ונישדי לאבן ונינקטינהו לפירות", והרי לדעת הרמב"ן ליכא איסור טלטול על פסולת שבאוכלים, וע"ש שתי', "וע"כ לומר דאף דס"ל להתוס' ולהר"ן ולהרשב"א ז"ל דהיכי דאוכל מרובה הפסולת בטיל לגבי האוכל ומותר ליטלו מן האוכל ולזרקו היכא דאין בו משום בורר מ"מ לטלטלו עם האוכל אסור אם אפשר בניעור", והיינו שרק טלטול שנצרך לתיקון האוכל הותר שבמעשה זה אפשר לראות טלטול המוקצה כתיקון האוכל, ופשוט. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואף שיש מקום לחלק שרק בכה"ג שמונע מעצמו כל עיקר הטלטול במוקצה עליו לעשות כן, אבל בחבית שגם בהגבהת החבית נחשב כמטלטל את האבן, לכן אף שסו"ס ע"י הגבהת החבית אינו מטלטלו להדיא, מי יימר שעליו לעשות כן, עי' בחפץ ה' שעמד בזה, וע"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. אולם עי' בפסקי הרי"ד ביצה יד ע"ב, "הילכך יותר טוב הוא ליטול הפסולת מתוך האוכל מליטול האוכל משום טירחא יתירה". [↑](#footnote-ref-3)
4. ולפי זה מש"כ הרמב"ן שבת עד ע"ב שבשבת כל דאיכא פסולת מרובה ע"כ אין לברר אלא האוכל, "בשבת בהיתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן", אינו אלא לשון מושאל, שסוגיין מצד דיני מוקצה ולא משום איסור בורר, אולם בשביתת השבת מלאכת בורר ס"ק כ"א לא כתב כן, ע"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. עי' תוס' שבת נא ע"ב (ד"ה אינו) שרבנן חולקים על רשב"ג ומתירים גם בפסולת מרובה, ע"ש. ועי' תוספתא פ"א הל' י"ד, "אם היו צרורות מרובין על האוכלין בורר את האוכלין ומניח את הצרורות", ועי' חסדי דוד וחזון יחזקאל שזהו כשיטת רבנן החולקים על רשב"ג, וע"ע בא"ר סימן תק"י סק"ג מש"כ בכוונת התוספתא. [↑](#footnote-ref-5)
6. וביאור הדמיון למוקצה בנטילת האבן שע"פ החבית, עי' אגלי טל מלאכת זורה אות א' סק"ט שביאר, "ע"כ נראה לפרש דכשבורר הפסולת הרי המלאכה בפסולת שאינו אוכל נפש ע"כ בורר האוכל ומה שהוכיח הש"ס מזה לאבן שע"פ החבית דהא במגביה החבית מגביה נמי לאבן והותר לטלטל האיסור אגב ההיתר אפילו מגביה האבן לבד יהי' מותר דהא בנטילת האבן מגלה היין והרי עושה פעולה גם ביין שמגלהו ויטלטל האבן אגב גילוי היין וקאמר הש"ס רשב"ג הוא דאמר דהתם נמי בין בורר פסולת מתוך אוכל בין בורר אוכל מתוך פסולת שניהם מתבררים האוכל והפסולת מ"מ צריך לעשות המעשה באוכל דווקא וכו'", ע"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועי' בט"ז ומג"א בסי' תק"י שתמהו על דבריו, דנהי שאין בזה איסור בורר מ"מ הרי צריך למעט בטרחה כמה שאפשר, ע"ש. והט"ז אזיל בזה לשיטתו שיש איסור טרחה עי' להלן, אך להנתבאר בדעת רש"י לא מצינו בסוגיין איסור טרחה, ואין הטרחה אלא כדי להתיר טלטול המוקצה להדיא וכמו שנתבאר. [↑](#footnote-ref-7)
8. וז"ל המשנ"ב סימן תק"י סק"ו, "בורר כדרכו הפסולת מן האוכל וא"צ לשנות לברור האוכל מן הפסולת דכיון שהאוכל מרובה וכדלקמיה טוב למעט בטרחה ולברור הפסולת שהוא המעט", ומשמע שהטעם שהותר מלאכת בורר כדרכו אינו אלא משום שממעט בטרחה, אבל כל שאינו ממעט בטרחה אסור מצד מלאכת בורר, אך ע"כ זה אינו שהרי באוכל ופסולת שווים כתב שם בסק"ח שיכול לברור מה שרוצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)