כלים פרק ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**ספר**

**זכור ליצחק**

**\***

**מראה מקומות**

**\***

**מסכת כלים**

**פרק ב**

**יו"ל בסייעתא דשמיא**

**ע"י כולל**

**"זכור ליצחק"**

**לעילוי נשמת הגאון רבי יצחק יחיאל בהג"ר חיים יוסף זצ"ל**

**וזוגתו הרבנית שפרינצא בת ר' בנימין הלוי ע"ה**

**פעיה"ק ירושלים תובב"א**

**להערות והארות ניתן לפנות**

**לטל – [PHONE_REMOVED]**

**או לכתובת מייל--**

תוכן

[פתיחה למסכת כלים 3](#_Toc140853538)

[דיני כלים נוגעים גם לשאר דיני התורה 3](#_Toc140853539)

[ט"ז נפק"מ מדיני כלים לשאר דיני התורה 3](#_Toc140853540)

[פרק ב' משנה א 4](#_Toc140853541)

[פרק ב' משנה ב 10](#_Toc140853542)

[כלים פרק ב' משנה ג 13](#_Toc140853543)

[פרק ב' משנה ג 16](#_Toc140853544)

[כלים פרק ב' משנה ד' 20](#_Toc140853545)

[פרק ב' משנה ה 21](#_Toc140853546)

[כלים פרק ב' משנה ו' 22](#_Toc140853547)

[פרק ב' משנה ז' 24](#_Toc140853548)

[פרק ב' משנה ח' 26](#_Toc140853549)

**בסייעתא דשמיא**

# פתיחה למסכת כלים

*יש להקדים דטומאה אינה חלה על כל דבר, אלא רק על דבר המסויים שנתחדש בקרא דחל עליו טומאה, ומצינו בזה ג' מינים שחל עליהם טומאה א. אדם, ב. כלים, ג. אוכלים ומשקים, אבל שאר דברים שאינם לא אדם ולא כלים ולא אוכל ומשקה, לא נתחדש בהם פרשת טומאה, ולכן בעלי חיים אינם מקבלים טומאה דלא נתחדשו בקרא לקבלת טומאה, ולכן גם כל חפץ שאין לו תורת כלי, לא שייך שיחול עליו דין טומאה, כיון דאינו לא אדם ולא אוכל ומשקה ולא כלים.*

*מסכתא זו עוסקת בדיני הכלים, איזהו כלי שיחול עליו טומאה, ואיזהו אינו כלי שלא חל עליו טומאה, ומה נחשב שבירה שיפרח ממנו הטומאה.*

עוד מבואר ברמב"ם פ"א מכלים, דצריך שיהיה הכלי עשוי ממין שנתפרש בתורה לקבלת טומאה, והם שבעה מיני כלים, א) הבגדים, ב) והשקין, ג) וכלי עור, ד) וכלי עצם, ה) וכלי מתכות, ו) וכלי עץ, ז) וכלי חרש, ולפי"ז אם נמצא כלים שעשויים ממין שלא נתפרש בתורה, אינם מקבלים טומאה[[1]](#footnote-1).

וכן מבואר במסכת זו חילוקי דינים בין סוגי הכלים, א) דכלי חרס יש לו דינים בפנ"ע, והם נשנו מפרק א- עד פרק י', ב). ודיני כלי מתכות חלוקים ונשנו מפרק יא- עד פרק יד, ג). וכן דיני כלי עץ עור [ועצם], חלוקים ונשנו מפרק טו והלאה, וכן נתבארו שם פרטי דיני מדרס, ד) ו**דיני בגדים** נשנו בפרק כ"ז כ"ח, ה) ודיני כלי זכוכית נשנו בפרק ל'.

# דיני כלים נוגעים גם לשאר דיני התורה

הנה דיני טומאת כלים המבוארים במסכתא זו, יש בהם גם כמה נפק"מ לשאר דיני התורה, ופעמים שיש נפק"מ לשאר דיני התורה בזה גופא אם הכלי מקבל טומאה או לאו, [כגון לדיני כתמים, ולדיני סוכה ומקוואות וכפי שיבואר להלן], ופעמים שיש נפק"מ בעצם הדבר אם יש עליו תורת כלי או לאו, אף שאינו מקבל טומאה. ומהמשניות במסכת כלים יש ללמוד לשאר דיני התורה בדינים הנוגעים לשם כלי, אף שאינם שייכים לטומאה וטהרה[[2]](#footnote-2).

# ט"ז נפק"מ מדיני כלים לשאר דיני התורה

**א).** לענין לחצוץ בפני הטומאה באהל המת, דכל דבר המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה, וא"כ נפק"מ לטומאת כהנים בזמן בזה איזה כלי אינו מקב"ט וראוי לחצוץ בו באהל המת.

**ב).** לענין סכך סוכה דכל דבר המקבל טומאה פסול לסכך בו[[3]](#footnote-3)

**ג)** לענין לפסול מקוה במים שהמשיכו אותם על גבי כלי, דאם יש עליו תורת כלי הוא פוסל המקוה דהוויתו על ידי כלי[[4]](#footnote-4).

**ד)**. לענין כתמים שלא גזרו אם נמצא הכתם על דבר שאינו מקבל טומאה, ונפק"מ דאי הוי כלי הרי הכתם טמא ואם לאו טהור[[5]](#footnote-5).

**ה)**. לענין נטילת ידים אם הוי כלי הכשר לטהר ידים עיי"ש [ועי' שו"ע סימן קנ"ט ובנו"כ שם הרבה מו"מ במסכת כלים]. עכ"ד תוס' חדשים.

**ו)** נפק"מ לענין בנין וסתירה בכלים ומתקן מנא בשבת, דאם הוי כלי, הרי הוא עושה כלי בשבת[[6]](#footnote-6).

**ז)** וכן נפק"מ לענין דיני מוקצה בשבת, דכל שאין לו תורת כלי הוי מוקצה בשבת אלא שבזה מצינו כמה חילוקי דינים, דיש שאינו כלי לגבי קבלת טומאה, ואפ"ה הוי כלי לענין שבת[[7]](#footnote-7).

**ח)** נפק"מ לענין כלי מצרף לחלה, דאם יש לו תורת כלי מצרף ואם לאו אינו מצרף.

**ט)** לענין טבילת כלים, דמבואר דכל דשם כלי עליו טעון טבילה אבל אם לית בית תורת כלי אף אם ישתמש בו לא גזרו דין טבילה.

**י).** לענין כוס של ברכה לקידוש וכו', דצריך שיהיה לו תורת כלי, ונפק"מ בכלי חד פעמי, עי' אגרות משה יו"ד ח"ג סי' כ"ג ובמנחת יצחק ח"י סי' כ"ג. מש"כ לדון בזה ע"פ משניות ותוספתא בכלים פט"ז.

**יא)** בענין מוציא מרשות לרשות דמבואר בגמ' שבת צא: דאם אגד כלי שמיה אגד, באופן שיש גרגירי חרדל בתוך קופה אינו עובר באיסור שבת, דלכאו' הוא תלוי בדין כלי.

**יב)** בענין "מי חטאת, כתיב ונתן מים חיים אל כלי, וצריך שיהיה כשר לדין כלי, וכן צריך שההזאה תהיה "מכלי", והקידוש מי חטאת יהיה בכלי.

**יג)** בגמ' מנחות דף כד. הכלי מצרף לקדש, ועיי"ש נידון בגמ' לענין קמיצה אם הכלי מצרף לענין לקמוץ מזה על זה עיי"ש.

**יד)** קידוש ידים ורגלים צריך שיהיה מתוך כלי, ועי' בגמ' זבחים כב. דכנו של כיור כיון דאינו עשוי לתוכו חסר לו בתורת כלי לקדוש יו"ר.

**טו)**. בענין חליפין צריך שיהיה כלי ואם אינו כלי אינו כשר לחליפין ולכן מטבע לא מועיל לחליפין[[8]](#footnote-8).

**טז).** בענין מודה במקצת דנאמר דין הטענה שתי כסף ורק בכה"ג יש שבועת מודה דמקצת, ועי חו"מ סימן פח סעיף ג' דמבואר דאם הוא כלי גם פחות משוה פרוטה מחייב שבועה, וא"כ תלוי בשם כלי[[9]](#footnote-9).

# מראה מקומות

# פרק ב' משנה א

***כלי עץ וכלי עור וכלי עצם וכלי זכוכית פשוטיהן טהורים ומקבליהן טמאים***

**במקור דיני הכלים לקבלת טומאה**

א] במתני' נשנו ד' מיני כלים, אלא שחלוקים הם בדינם, דכלי עץ, עור, ועצם, טומאתן מדאוריתא, ואילו כלי זכוכית טומאתן מדרבנן, וכדמבואר בגמ' שבת טז.

בר"ש ברא"ש וברע"ב הביאו המקור לכלים הללו מפרשת מטות [פרק ל"א] דכתיב "וכל בגד וכלי עור וכל מעשה עיזים וכל כלי עץ תתחטאו", דמבואר בזה דהנך כלים מקבלים טומאה, ומפורש בקרא כלי עץ וכלי עור, ובגמ' חולין כה: מרבינן מ"וכל" מעשה עיזים" לרבות כלי עצם לקבלת טומאה[[10]](#footnote-10).

**וברמב"ם** בפיהמ"ש כאן הביא המקור לכלי עץ וכלי עור מפרשת שמיני (י"א ל"ב) דכתיב "וכל אשר יפול עליו מהם במתם יטמא מכל כלי עץ או בגד או עור או שק" וגו'. ואילו לכלי עצם הביא הפסוק מפרשת מטות "וכל מעשה עיזים וגו' תתחטאו" וכ"כ ביד החזקה [פ"א מכלים ה"א, וה"ב], ויש לעי' במה נחלקו הראשונים במקור הדין וצ"ע.

**בענין פשוטי כלי עץ טהורים [מדאוריתא או מדרבנן]**

**ב]** מבואר במתני' דפשוטי כלי עץ עור ועצם טהורים, ומקור הדין דטהורים כ' הר"ש והרמב"ם והרא"ש דהוקשו לשק בפרשת שמיני, וכן להדיא בגמ' שבת קכג: ובכורות לח. דהוקשו לשק דהוא מטלטל מלא וריקם עיי"ש[[11]](#footnote-11).

**ברא"ש ובר"ש בכת"י** [סוף ד"ה וכלי זכוכית], כאן כ' לדייק ממתני' דפשוטי כלי עץ טהורים לגמרי וגם מדרבנן, שהרי במתני' פשוטי כלי עץ טהורים נשנו בהדי פשוטי כלי זכוכית, ובכלי זכוכית בהכרח פשוטיהם טהורים לגמרי, שהרי גם מקבליהם טמאים רק מדרבנן, וע"כ גם פשוטי כלי עץ טהורים לגמרי, וכן הוכיחו מכאן תוס' עירובין לא. [ד"ה פשוטי], וסוכה ה. [ד"ה מסגרתו], ועי' תוס' סוכה שהוכיח זה מעוד ראיות בש"ס[[12]](#footnote-12).

והקשו הר"ש [כת"י] ותוס' עירובין לא. [ד"ה פשוטי] מהגמ' בב"ב דף סו. דאיתא להדיא "דפשוטי כלי עץ טמאים מדרבנן", ובאמת לכאו' יש להקשות גם ממתני' להלן פכ"ז מ"א דאיתא שם טבלה של עץ שאין לה לזבז טמאה, וכן לכאו' יש להקשות פט"ו מ"ב[[13]](#footnote-13).

**ובראשונים מצינו ג' תירוצים א)** בתוס' עירובין לא. תי' דהגמ' בב"ב מיירי על פשוטי כלי עץ הרחבים "וגזרו רבנן עלייהו טומאה משום דדמו לבית קיבול", וכאן מיירי בפשוטי כלי עץ שאינם רחבים וטהורים לגמרי. **ב). עוד תירצו,** **וכ"כ** **תוס' בב"ב דף סו**. דהגמ' שם מיירי על פשוטי כלי עץ המשמשים אדם ומשמשי משמשיו שהם נתרבו מדרשא ואסמכתא בתו"כ ולכן טמאים מדרבנן. אבל כאן לא מיירי במשמשי אדם וכלים וטהור לגמרי.

**ג). בתוס' בב"ב סו. וכן בתוס' מנחות צו:** [ד"ה לדברי בסוה"ד] כ' להביא שיטת רבינו שמואל [עי' רשב"ם בב"ב סו. ד"ה לעולם], דס"ל דלמסקנא בגמ' בב"ב לא קיימא הכי, ובאמת פשוטי כלי עץ טהורים לגמרי.

**בענין פשוטי כלי עץ הרחבים**

**ג] ברא"ש** כאן כתב דשולחן וטבלא ודולבקי שהם רחבים **טמאים מדרבנן**, ואסמכינהו אקרא בתו"כ [שמיני פרשה ו' ה"ד], וכ"כ תוס' עירובין לא. [ד"ה פשוטי]. וכ"כ תוס' סוכה ה. [סוה"ד], ובטעם הדבר בתוס' מבואר דהוא מגזירה דרבנן דדמי לכלי קיבול, וברא"ש כאן מבואר דהוא מדרשא בתו"כ דמשמשי אדם ומשמשיו, דאסמכתא היא.

**אולם ברש"י מנחות דף צו:** לגבי שולחן של מקדש שמקבל טומאה מדאוריתא, כ' רש"י [ד"ה טמאה] דכיון שהיא רחבה אינה נחשבת לפשוטי כלי עץ כלל וטמאה מדאוריתא. [ועיי"ש בתוס' שצידדו כרש"י] [[14]](#footnote-14).

**וכעי"ז כתב באליהו רבה** דכ' וז"ל מקבליהן טמאים, ואינן צריכין תוך ככלי חרס אלא שיהא עשוי לקבלה כמו שלחן וכיוצא בו. אבל כלי חרס צריך תוך עכ"ל. מבואר בגר"א בגדר כלי קיבול, דאינו תלוי בלזבז, אלא אפילו טבלה פשוטה כל שהיא עשוייה לקבלה חשיבא בית קיבול, "ופשוטיהם טהורים" ביאר הגר"א דמיירי בפשוטים שאינם עשויים לקבלה, [אלא דבא"ר לא נזכר תנאי של רחבים אלא הכלל הוא עשוי לקבלה או לאו][[15]](#footnote-15).

**פשוטי כלי עץ הראויים למדרס**

**ד] ברא"ש וברע"ב** כאן כ' דפשוטי כלי עץ הראויים למדרס מקבלים אף טומאת מת, מדאוריתא והמקור הוא בגמ' בב"ק כה: דילפי' מק"ו מפכין קטנים עיי"ש, וכן מבואר במתני' נדה דף מט. וברא"ש כ' דהוא דין דאוריתא, אולם שיטת הרמב"ם פכ"ג מכלים ה"א שהוא דין דרבנן עיי"ש, וצ"ע מדברי הגמ' בב"ק, [ועיי"ש ספר המפתח מה שהביא בזה].

**ובעיקר דין פשוטי כלי עץ, מצינו כמה דעות בראשונים,** וחילוקי דינים וסיכום השיטות בזה הובא בס"ד בהערה[[16]](#footnote-16).

**בענין כלי עור**

ה] כלי עור פשוטיהם טהורים, והמקור כ' הראשונים דהוקש לשק בפרשת שמיני, ועי' תוס' שבת דף סג: [ד"ה מניין] שכ' דהא דמבואר במתני' פשוטי כלי עור טהורים, מיירי באופן שהעור הוא "קשה" ואין יכול לקפלו, דאם העור הוא רך וראוי לקפלו חשיב מטלטל מלא וריקם, [ועי' תוס' שם דכ' דמהאי טעמא בגד אריג כל שהוא טמא משום שיכול לקפלו, עיי"ש].

והנה לקמן פכ"ז מ"ב איתא במתני' דעור שיעורו חמשה על חמשה טפחים לקבל טומאה, וצ"ע דהרי עור צריך שיהיה לו בית קיבול, וכמבואר במתני' כאן דפשוטיהם טהורים[[17]](#footnote-17), ובמקד"ד [נ"ג אות ד'] כ' ליישב ע"פ התוס' שבת סג: אפשר דמיירי שם בעור רך שהוא יכול לקפלו[[18]](#footnote-18).

ואפשר עוד דהא דמבואר בפרק כ"ז דטמא היינו מדרבנן דפשוטי כלי עור טמאים מדרבנן, וכמבואר ברמב"ם פ"א מכלים ה"י דפשוטי כלי עור טמאים מדרבנן, מיהו בגמ' לא מצינו להדיא דפשוטי "כלי עור" טמאים מדרבנן, ועי' עוד ברמב"ם פיהמ"ש פט"ז מ"ד דמשמע דנסתפק בזה וכן פירש החזו"א [סי' ל' סקי"ד] דהרמב"ם נסתפק בדין זה, מיהו ביד פסק הרמב"ם דטמא מדרבנן[[19]](#footnote-19)

**בענין כלי עצם**

ו] מבואר במתני' דכלי עצם פשוטיהם טהורים, והמקור הוא דהוקשו לשק בפרשת שמיני וכדמבואר בראשונים כאן, והנה רש"י שבת פא. ד"ה טמאים כ' דכלי עצם ככלי מתכות דפשוטיהם טמאים, ובתוס' שם כבר הקשו ממתני' כאן דאיתא כלי עצם פשוטיהם טהורים, ועי' פנ"י שהביא בשם מגיני שלמה דכוונת רש"י שטמא מדרבנן. מיהו צ"ע דהרי רש"י כ' כמו כלי מתכות והרי הם טמאים מדאוריתא. ועי' מש"נ בזה ליישב בהערה[[20]](#footnote-20)

**מדוע לא תני' במתני' טומאת בגדים**

ז] עי' משנ"א שהקשה מדוע לא נזכר במתני' גם טומאת בגדים, ועי' משנ"א שהאריך בזה דלא נאמר דין בית קיבול בבגדים ולכן לא תני להו כאן, ובאמת כן מצינו **בריטב"א** **שבת סד. [**ד"ה מניין] דנקט דלא נאמר דין בית קיבול בדבר הארוג, ורק בכלי עץ ועור נאמר דין בית קיבול עיי"ש.

אלא דעי' בתוס' שבת סג: [ד"ה מניין לאריג], דמשמע דנאמר דין מטלטל מלא וריקם גם בבגד, וכ' דהטעם דטמא משום שיכול לקפלו וחשיב בית קיבול, אולם דנו האחרונים בדבריהם [אם נאמר דין בית קיבול בבגדים], עי' קהילות יעקב טהרות סי' י' שנקט דלא נאמר דין מטלטל מלא וריקם בבגדים, [והתוס' שם מיירי דוקא באריג שהוא דין אחר עיי"ש], ומאידך עי' חזו"א [סי' ה' אות ג'] דנקט דגם בבגד דין מטלטל מלא וריקם אלא דנקט שהוא מתקיים במה שהבגד מקבל את האדם הלובשו, ובמקד"ד [סוף סי' נ"ג] נקט דכל בגד חשיב מטלטל מלא וריקם משום שאפשר לקפלו.

**מדוע לא תני במתני' כלי חרס בהדי כל הכלים דפשוטיהם טהורים**

ח] **בר"ש** הקשה מדוע לא תני כלי חרס בהדי כל הכלים השנויים כאן, שהרי אף כלי חרס פשוטיהם טהורים וצריך תוך.

**ותי' הר"ש כת"י והרע"ב** דחלוק דין כלי חרס מכל הכלים, דבכל הכלים צריך שיהיה "בית קיבול" ולכן צריך שיהיה לכלי שוליים, ואילו בכלי חרס אף חבית מפולשת שאין לה שוליים מקב"ט, ומשום שבכלי חרס לא נאמר דין בית קיבול, אלא כל שיש לו "תוך" מקבלת טומאה. **וכ"כ תוס' ישנים** שבת דף טז. [נדפס על הדף], **וכ"כ הריטב"א שם,** [ועי' רש"י נדה ג: ד"ה שאין לענין כלי המפולש מצד לצד דמקבל טומאה][[21]](#footnote-21).

מיהו עי' **ברמב"ם פי"ח מכלים ה"א** דכ' דכלי חרס צריך שיהיה לו בית קיבול וגם שיהיה עשוי לקבלה, ומשמע בדבריו דלא סגי במה שיש לו תוך, אלא צריך שיהיה בית קיבול מצד עצמו, וגם עשוי לקבלה, ולכאו' יש להקשות לדברי הרמב"ם הדק"ל מדוע לא תני במתני' גם כלי חרס, ועי' תו"י שכ' לבאר באופ"א[[22]](#footnote-22).

**בשיטת הר"ש והתו"י דחבית מפולשת מקבלת טומאה**

ט] הר"ש כ' דחבית מפולשת מקב"ט משום דיש לה תוך, ובמפרשי המשנה כאן הקשו כמה קושיות [עי' מלאכת שלמה משנ"א ותפא"י בועז א' וברש"ש] א. מלקמן מ"ד משפך של בעלי בתים טהור כיון דאין לו בית קיבול, [ורק של רוכלין טמא משום דמודדים בו ללוקח], וצ"ע מדוע של בעל בתים טהור והרי יש לו "תוך" והוי כמו חבית מפולשת, ב. הקשו מלקמן מ"ג דסילונות מפולשים אינם מקבלים טומאה, וצ"ע דהרי יש להם "תוך". ג. הקשו לקמן מ"ו טיטרוס דר"א מטהר וקשה שהרי יש לו תוך.

**ובחזו"א** [סי' ד' ז'] ביאר דוודאי גם כלי חרס צריך שיהיה עשוי לקבלה אלא דסגי שיקבל גם ע"י דבר אחר, אבל אין צריך שיקבל מצד עצמו, ולכן חבית מפולשת שעומדת על הקרקע הרי מקבלת וחשיבא עשויה לקבלה[[23]](#footnote-23), [משא"כ שאר הכלים כלי עץ צריכים בית קיבול מצד עצמם], ולכן משפך טהור כיון דאינו מקבל כלל, ודוקא של רוכלין טמא משום שעשוי לקבלה, וכן הוא הטעם בטיטרוס וסילונות שאינם עשוים לקבלה טהורים[[24]](#footnote-24).

***כלי זכוכית***

י] בגמ' בשבת טו: מבואר דהטעם דרבנן גזרו טומאה על כלי זכוכית הוא "הואיל ותחילת ברייתן מן החול שויוהו רבנן ככלי חרס". ופריך בגמ' דאם דינם ככלי חרס "אלא מעתה לא ליטמו מגבן".

ומתרצת הגמ' בב' אופנים, א. כיון דכי נשתברו יש להם תקנה "שוינהו ככלי מתכות", ולכן מקב"ט מגבן, ב. ר' אשי אמר לעולם "ככלי חרס דמו", ודקא קשיא לך לא ליטמו מגבן, **"הואיל ונראה תוכו כברו".**

**ביאור דברי הגמ' נראה תוכו כברו**

יא] ברש"י שם פירש "הואיל ונראה תוכו מבחוץ דרך דפנותיו, לא חשיב גב אלא תוך" עכ"ל, ולכן מקבל טומאה מגבו דחשיב כמו תוכו. וברמב"ם פ"א מכלים ה"ה כ' דמפני ש"תוכן נראה כברן" לא גזור שיטמאו באוירן, והיינו דהוי סברא דלכן התוך לא חשיב תוך ואינו מטמא מאוירו, וכ' הרמב"ם דלכן ה"ה דמטמא מגבו ככלי מתכות.[[25]](#footnote-25)

**בענין טומאת אויר בכלי זכוכית**

יב] שיטת הרמב"ם והראב"ד פ"א מכלים ה"ה דכלי זכוכית לא מקבל טומאה מאוירו, אלא דהרמב"ם והראב"ד כ' טעמים שונים בזה עיי"ש. ו**יש לעי' ביסוד מחלוקתם.**

**ושיטת תוס'** שבת ט"ז [ד"ה אלא מעתה] דתלוי בב' השיטות בגמ', דלר' אשי כ"ח מקבל טומאה מאוירו, ואיל לפי' קמא בגמ' לכאו' מבואר דס"ל לתוס' דכלי חרס לא מקבל טומאה מאוירו, וכ"כ מהרש"א והשפ"א בתוס'. אולם יעוי' בתוס' שם [ד"ה עבדי] דלכאו' מבואר דגם לפי' קמא בגמ' שם כ"ח מקבל טומאה מאוירו, ועי' מהרש"א דכ' בתוס' דכוונתו במגע מתוך הכלי ולא באוירו, אולם בתוס' הרא"ש שם להדיא דמטמא מאוירו].

**בפלוגתת הרמב"ם והר"ש אם מועיל טבילה בכלי זכוכית**

יג] שיטת הרמב"ם פ"א מכלים ה"ה כ' ואין להם טהרה במקוה, ומאידך הר"ש כאן סוף פרק ל' כ' דמועיל טבילה בכלי זכוכית, ויש לעי' בביאור מחלוקתם.

ברעק"א [תשובה ר"י] מבואר דיסוד הפלוגתא היא דהר"ש פסק כפי' קמא בגמ' שבת דאשווהו רבנן "ככלי מתכות" ולכן מועיל טבילה, ואילו לר' אשי דאשווהו ככלי חרס גם הר"ש מודה דלא מועיל טבילה, ומעתה י"ל דהרמב"ם פסק כר' אשי.

אלא דהחת"ס בחידושיו שבת טז. [והביאו הרעק"א בתשובה ונחלק עליו], כ' דוודיא הר"ש פסק כר' אשי ואפ"ה ס"ל דמועיל טבילה, וכדבריו מבואר בחידושי רבינו חננאל דכ' נמי בדעת ר' אשי דמועיל טבילה, ויש לעי' לפי"ז במה נחלקו הרמב"ם והר"ש[[26]](#footnote-26).

**חידוש הרעק"א דהכלי מתחלק בין תוכו לברו**

יד] עוד חידש הרעק"א בתשובה ר"י שם דגם לפי' מה דקאמר בגמ' דאשווהו ככלי מתכות ובזה כ' הר"ש דמועיל טבילה בכלי זכוכית הוא דוקא באופן שנטמא הכלי מגבו שבזה דין טומאתו הוא מדין כלי מתכות, אבל אם נטמא הכלי מתוכו טומאתו היא מדין כלי חרס ולא מועיל בו טבילה. [ויסוד זה מבואר בתוס' שם ד"ה עבדי דכ' לחלק בין נטמא תוכו לנטמא מגבו לגבי לשרוף תרומה וקדשים].

***נשברו טהרו***

בגדר דין שבירה המטהרת, הנה נחלקו רש"י ותוס' באופן שנשבר ונשאר בהשבר שיעור הראוי לקבלת טומאה מכאן ולהבא האם נטהר בשבירה דשיטת רש"י חולין קכג. דטלית שנקרעה ונשאר ג' אצבעות בכל חלק וחלק דהדין דטהור, ואף דראוי לקבלת טומאה מכאן ולהבא, אולם התוס' חולין עג. נחלקו וכן הר"ש לקמן פכ"ח מ"ח ס"ל דבכה"ג לא נטהר, [ובדין טלית שנקרעה ביארו התוס' באופ"א עיי"ש],

ויסוד המחלוקת ביאר בקובץ שיעורים ובמשנת ר' אהרן ובחידושי הגרי"מ כ' דרש"י למד דשבירה הוא מעשה המטהר ואפילו שהכלי ראוי לקבלת טומאה, ואילו התוס' למדו דשבירה מטהרת משום שאין כאן כלי. אבל כל שיש כלי הראוי לקבלת טומאה לא פרח ממנו בשבירה טומאתו ובעזהי"ת יבואר עוד בזה להלן מ"ב בענין הדקין שבכלי חרס.

***כלי חרס וכלי נתר טומאתן שוה מיתטמאין ומטמאין באויר***

**בדין טומאת כלי נתר**

שיטת הרמב"ם דנתר הוא כלי העשוי כמו חרס אלא דהוא "נא" ולא נגמר אפייתו, עיי"ש, ועי' בר"ש שכ' דנתר היינו מה דמבואר בגמ' בע"ז (דף לג ב) "כלים מחפורה של צריף", והיינו כלים העשויין מאדמה שחופרין ממנה צריף.

אולם בתוס' ע"ז לג: איתא דנחלק על הר"ש וכ' דתרי גווני נתר דבע"ז מיירי על נתר שעושין ממנו כלים, ואינו כלי נתר דהגמ' שבת טז. דמטמאין באויר.

במהרש"א הקשה על תוס' לא ידענא מהיכא משמע להו דזה אינו אותו דפ"ק דשבת, וכ' מהרש"א ויש לפרש בדוחק דמשמע להו דכלי נתר דהכא דמפרש ליה כלי מחפורת של צריף שהוא ממיני מתכות וכו', וא"כ יועיל בו טהרה במקוה כשאר כלי מתכות, ואילו בפ"ק דשבת קאמר דטומאתן שוה לחרס עכ"ד.

נמצא דיש בזה מחלוקת תוס' והר"ש, דלהר"ש הגמ' בע"ז קאי על נתר דמתני' כאן, ואילו התוס' בע"ז מיירי על נתר שהוא מתכות, וכאן מיירי על נתר שהוא כלי חרס, ותרי גווני נינהו.

בתוספתא אי' "כלי נתר בית שמאי אומרים מטמאין מתוכן ומאוירן ככלי חרש ומאחוריהן ככלי שטף", ויש לעי' מהו יסוד הדין בזה, ובגר"א כאן הביא הירושלמי [כלאים פרק ח'] ששה ספיקות הן, ואחת מהן הוא כלי נתר דהוא ספק מתכת ספק חרס לבית שמאי, [ואפשר דיסוד הספק הוא בזה גופא האם חשיב מתכת וכמו שכ' התוס' ע"ז, או כמו שכ' הר"ש כאן שהוא ככלי חרס.

עוד מבואר בתוספתא בכלי נתר דלבית שמאי מקבלין טומאה כחצי כלי והיינו מגביהן ככלי מתכת ומאויריהן ככלי חרס, ולטמא אחרים רק ככלי חרס וזה צ"ב, דהרי ד

**בגדר טומאת אויר**

טו] יש לחקור בגדר טומאת אויר בכלי חרס, האם הגדר הוא דנתחדש בכלי חרס דאף אויר הכלי הוא חלק מהכלי, ולכן כל שנוגע באויר הכלי "מטמא אותו מדין מגע בכלי", או דילמא דאינו שייך כלל לפרשת מגע, אלא הוא דין טומאה מחודשת דכל שיש טומאה "בתוכו של כלי" נטמא הכלי, [והיינו שהתייחסות של הטומאה לכלי היא במה שהיא נמצאת בתוכו של כלי, וזהו דין חדש ולא מדין מגע באוירו של כלי].

ובחידושי ר' חיים הלוי פ"ח ממשכב ומושב ה"ד נקט דזה תלוי בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד, דשיטת הרמב"ם דזב שהכניס אצבעו לאויר הכלי אין מטמא את הכלי משום דאין נדה לאברים, והראב"ד שם נחלק דאין זה שייך לאברים ומטמא הכלי עיי"ש.

וביאר הגר"ח דהרמב"ם ס"ל דכלי חרס "עיקר טומאתו אינה טומאת מגע, רק דהוא דין תוך", ולכן ס"ל דצריך שהמטמא יחול בו דין שהוא בתוכו של כלי, ואם הזב הכניס רק אצבעו לכלי יש בזה חסרון שאין כולו בתוכו של כלי אלא רק אברים, משא"כ להראב"ד נאמר דין בכלי חרס 'המקבל טומאה' שכל שהטומאה נוגעת בתוכו [באוירו] נטמא, וזהו מדין מגע באוירו של כלי חרס, ולכן ס"ל הראב"ד דאין חסרון של טומאה לאברים, כיון דכל שנגע מקצת הזב בתוכו של כלי חשיב דנגע כל הזב[[27]](#footnote-27).

ובחזו"א [סי"א סקי"ב] הוכיח ממתני' לקמן [פ"ט מ"א] דאי"צ שתכנס הטומאה לתוך הכלי חרס אלא סגי בזה שאין הפסק בין הטומאה לאויר הכלי דבכה"ג טמא הכלי עכ"ד [ומקור דבריו בהרחבה עי' הערה[[28]](#footnote-28)], מבואר דנקט דהוא דין מגע באויר הכלי, דאי נימא כהגר"ח בדעת הרמב"ם דהוא דין טומאה מחודשת של "תוך" הרי צריך שתהיה הטומאה בתוכו של כלי[[29]](#footnote-29).

**בענין כלי חרס האם מטמא גם 'במגע מתוכו'**

טז] יש לדון האם בכלי חרס נאמר דין נוסף מלבד דמטמא באוירו, דמטמא גם במגע בדופן הכלי מתוכו, או דבכלי חרס נאמר רק דין אחד דמטמא באוירו, אבל לא נאמר פרשת טומאת מגע כלל, ולו יצויייר יהיה שייך מגע מתוכו בלא אוירו יהיה טהור, ונפק"מ בזה עי' הערה[[30]](#footnote-30).

**ויסוד הנידון** בזה ביאר בקה"י סי' ג' דהנה בגמ' חולין דף כה. איכא ילפותא דכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו, ויש לדון מה דנאמר בילפותא זו, האם נאמר בזה מיעוט מסויים על גבו של כלי חרס שאינו מקב"ט וא"כ מתוכו יקבל טומאה במגע, או דילמא דכלי חרס נתמעט מכל פרשת מגע, ויש בו רק טומאת אויר.

**ובחידושי רבינו חיים הלוי** [פ"ח ממשכב ומושב ה"ד] מבואר דנקט בדעת הרמב"ם דלא נאמר דין טומאת מגע כלל, אלא כל מה שנאמר הוא רק דין טומאת אויר[[31]](#footnote-31), והנה דברי הגר"ח הם דוקא בשיטת הרמב"ם דיסוד טומאת אויר אינו שייך למגע כלל אלא הוא דין "תוך", אבל לשיטת הראב"ד דגם יסוד טומאת אויר הוא מפרשת מגע באויר, ודאי דה"ה דדופן הכלי יקב"ט במגע דלא גרע מאויר הכלי דמטמע במגע, [וכ' הגר"ח שם דרש"י ותוס' ס"ל כהראב"ד].

אמנם בחידושי הגרי"ז בכורות לח. כ' להוכיח מהרמב"ם דיש גם טומאת מגע דכ' הרמב"ם וז"ל זב שהכניס ידו או רגלו לאויר כלי חרס "הואיל ולא נגע בו מתוכו" ולא הנידו הרי זה טהור שאין הנדה וכיוצא בה מטמאין לאיברים עכ"ל, מבואר דאם היה נוגע בתוכו היה נטמא אפילו ע"י אברים [וע"כ הטעם משום דמגע מקצתו מגע כולו], וע"כ מבואר דיש גם דין טומאת מגע בדופן הכלי חרס[[32]](#footnote-32), וכ"כ בזכר יצחק [נ"א סק"ה], וכ"כ בספר אגרות הגרי"ד הלוי בשם הגר"מ הלוי סולוביציק זצ"ל, וכ"כ בקה"י טהרות סימן ג', וצ"ב מה יענה הגר"ח על ראיה זו[[33]](#footnote-33).

ובעיקר נידון זה אם יש טומאת מגע בכלי חרס, עי' קה"י סימן ג' להוכיח כמה ראיות דיש בכלי חרס גם טומאת מגע,[[34]](#footnote-34), ועי' עוד קובץ הערות סי' י"ט [בסוף הסימן] דנקט בפשיטות דבכלי חרס יש דין טומאת מגע, וכן מבואר במהרש"א שבת טז. דבכ"ח יש דין מגע תוכו[[35]](#footnote-35).

***ומטמאין מאחוריהם ואינם מטמאין מגביהם***

יז] הר"ש והרא"ש כאן פי' דמאחוריהם היינו החקק שמאחורי הכלי כדרך שעושין בכלי כסף, וכן פי' רש"י בשבת טז. וכן כ' בתוס' שבת ט"ז. ד"ה ה"ג, אולם הרמב"ם פי' באופ"א דמטמאין מאחוריהם היינו שאם נטמאו מתוכן שוב חוזרין ומטמאין אחרים מגב הכלי, ואחורייהם היינו גבן, וכן פי' הגר"א ובאליהו רבה [ויש לעי' מה שיטת הרמב"ם בדין טומאת החקק וצ"ע].

**בחידוש הר"ש דבמקום החקק מיטמא במגע ולא באויר**

יח] בר"ש כ' לחדש דמקום החקק שאחורי הכלי אינו מטמא באויר אלא רק מטמא במגע, והיינו דאם נגע הטמא בתוך החקק הרי הוא מטמא את הכלי, וראייתו מדלא ערבינהו "מטמאין ומטמאין מאויריהן ומאחוריהם" ש"מ דלא מיטמו מאויר אחוריהם, אלא רק במגע וכ"כ תוס' שבת טז. וכ"כ ברע"ב[[36]](#footnote-36).

ובטעם הדבר צ"ב דלכאו' ממ"נ אם החקק חשיב תוך מדוע לא יטמא גם מאוירו, ואם החקק לא חשיב "תוך" מדוע מקבל טומאה במגע, והרי לא גרע מגבו של כלי שאין הכלי מקבל טומאה במגע, [ובשלמא אי נימא כהמשנ"א דהוא דין דרבנן, י"ל דרבנן גזרו על גבו שנראה כתוכו לענין מגע בלבד, אבל אי נימא כהמל"מ דהוא דין דאוריתא צ"ב].

**אם טומאת מגע במקום החקק הוא מדאוריתא או מדרבנן**

יט] במשנ"א כ' בדעת הר"ש דמטמא במגע מאחוריו רק מדרבנן, אלא שהמל"מ [פ"א מכלים הי"ג] כ' בדעת התוס' טז. דהטומאת מגע מאחוריו הוא דין דאוריתא, ועי' לשון הר"ש בכת"י דמשמע כאן דגם טומאת מגע בחקק היא דרבנן, ומאידך בנוסח של הר"ש לפנינו לכאו' נראה דרק אויר החקק אינו מטמא, אבל במגע בחקק מטמא מדאוריתא, והובא בהערה[[37]](#footnote-37).

***בסייעתא דשמיא***

# פרק ב' משנה ב

***הדקין שבכלי חרס וקרקרותיהן ודפנותיהן יושבין שלא מסומכין שיעורן מכדי סיכת קטן ועד לוג מלוג ועד סאה ברביעית***

**א] האם נאמר שיעור בכלים קטנים לקבלת טומאה [ג' שיטות]**

**א) בר"ש וברא"ש** כאן וברש"י חולין נד: ביארו "דהדקין שבכלי חרס" קאי על כלי שלם, אלא שנאמר כאן דיש שיעור לכלי קטן לקבלת טומאה, שלא יפחת מכדי סיכת קטן, ועוד נאמר במתני' דין בשברי הכלים וזהו "קרקרותיהם ודפנותיהם יושבים שלא מסומכים" שגם השברים שיעורם בכדי סיכת קטן לקבלת טומאה מכאן ולהבא. נמצא מבואר דמתני' כאן תני ב' דינים נפרדים, א' שיעור כלי קטן שלם, ב' דין שברי כלים.

ובחולין הגירסא "הן" וקרקרותיהם, ומזה למד רש"י, דנאמר בזה ב' דינים נפרדים, ובתוס' שם כ' דגם אי גרסי' וקרקרותיהם בוי"ו החיבור נמי משמע דמיירי על תחילת כלי, וגם על שברי כלים, וברמב"ם גרס קרקרותיהם בלא ויו החיבור וכפי שיבואר להלן.

**ב) ובתוס' חולין** [נד:] הקשו לרש"י דלא מצינו בשום מקום שנאמר שיעור בתחילת כלי חרס, **וברמב"ן** שם הוסיף להקשות ממתני לקמן פי"ז מט"ו דמבואר שם דהעושה כלי קיבול מכל מקום טמא הרי מבואר דאפילו בכל שהוא טמא[[38]](#footnote-38), ולכן ביארו דמתני כאן איירי רק על שיעור ה"שברים", דהשברים מקבלים טומאה רק באופן שיש בהם השיעורים דמתני' **וכן שיטת הרמב"ם כאן,** דמיירי רק על שברים, ובישוב שיטת רש"י והר"ש עי' מש"נ בהערה[[39]](#footnote-39).

**ג) שיטת הראב"ד** [תשובות ופסקים סי' כ"ב] דנקט דכלי חרס מקבל טומאה רק באופן שתחילתו בשיעור רביעית, וכן הוכיח ממתני' מקוואות פ"ד מ"ג[[40]](#footnote-40). והקשה הראב"ד ממתני' כאן דמבואר דשיעורן "בסיכת קטן", ותי' הראב"ד דהכא מיירי באופן שכבר קיבל טומאה בעודו גדול, ואח"כ נשבר דבכה"ג לא פקע ממנו הטומאה עד שיבטל מסיכת קטן, אבל לכתחילה אינו מקבל טומאה אא"כ יש בו שיעור רביעית.

**ב] אם הנידון במתני' על קבלת טומאה מכאן ולהבא או על טומאה דלשעבר**

**יש להקשות דבמתני'** לעיל פ"ב מ"א איתא בכל הכלים "נשברו טהרו", וכן תנן שם בכלי חרס "שבירתן היא טהרתן", ולהלן פ"ג מ"א איתא דשיעור כלי חרס ליטהר בשבירה הוא בנקב של מוציא זית, והעשוי למשקין שיעורם במשקין, [ובגמ' שבת צה: מבואר דהוא בכונס משקה], וקשה דהכא במתני' תני דאפילו שנשברו אם יש נשאר בהם שיעור של סיכת קטן הרי הם מקבלים טומאה, וצ"ב דהרי כבר נטהרו בשבירה.

וברמב"ן ובר"ן חולין נה. עמדו בקושיא זו, וכ' ליישב דשיעורים דמתני כאן היינו לענין קבלת טומאה מכאן ולהבא, ומה דמבואר דנשברו טהרו וניקב כמוציא זית טהור הוא מטומאה שהיתה בכלי קודם, והכא במתני' הנידון הוא מאיזה שיעור שברי הכלים מקבלים טומאה מכאן ולהבא, ועל זה תני שיעורים דמתני'[[41]](#footnote-41).

אולם בראב"ד [תשובות ופסקים כב.] כ' דשיעורים דמתני' כאן היינו לענין לבטל מהם טומאה שהיתה בהם לשעבר, דמאימתי נטהרו בשבירתם, ועל זה תני שיעורים דמתני, [וזה הראב"ד לשיטתו דמעיקרא צריך שיהיה בו רביעית. והקשה הראב"ד ממתני' לקמן פ"ג מ"א דאיתא שם דכלי חרס שניקב שיעורו במוציא זית, הרי מבואר דאף שהכלי שלם וניקב קצת כבר נטהר, ועיי"ש שביאר ש"נקב" שאני[[42]](#footnote-42).

**ג] העולה מהנ"ל ג' שיטות בפשט המשנה**

א) **שיטת רש"י הר"ש והרא"ש** דקתני במתני' תרי דינים, גם דין שיעור תחילת כלי קטן [דהיינו 'הדקין'], וגם שיעור השברים ['קרקרותיהן'], ולענין קבלת טומאה מכאן ולהבא. ב) **שיטת התוס**' חולין נד: והרמב"ן שם, והרמב"ם פ"ב מכלים ה"א דבתחילת כלי לא נאמר שיעור, ולשיטתם ביארו דמתני' קאי רק על שברים, ולא על תחילת הכלי, וכן ביאר באליהו רבה כאן, **ג) שיטת הראב"ד** דמתני' כאן גם מיירי רק על טומאת השברים, אלא דלהראב"ד הנידון על טומאה שהיתה לשעבר, שלא פרחה ממנו עד שיצא משיעור רביעית.

**ד] שברים דמבואר במתני' דמקבלים טומאה אם מיירי ע"י "יחוד האדם"**

**בר"ש כאן** כ' דמתני' מיירי בלא יחוד[[43]](#footnote-43), וראייתו דאם צריך יחוד לקבלת טומאה, גם לא יועיל יחוד, משום דאיתא בתוספתא [סוף בב"ק] דחכמים ס"ל דכלי חרס שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה לעולם,[[44]](#footnote-44)וכן הוא בפשוטו לשון הרמב"ם כאן בפיהמ"ש דלא נזכר ברמב"ם דצריך יחוד, וכן משמע ברמב"ם פי"ח מכלים ה"י , וכן מבואר שיטת רש"י חולין קכג.

**ומאידך שיטת תוס'** בכל דוכתא דמתני' כאן איירי באופן שהאדם ייחד השברים לתשמיש, אבל בלא יחוד אין השברים מקבלים טומאה, כ"כ תוס' חולין נה. [ד"ה שיעורן], וכ"כ תוס' חולין ע"ג, וזבחים צה. [ד"ה לא שנו], וכ"כ תוס' נדה דף מט. [ד"ה אלא], ועיי"ש שכ' דפחות מהשיעורים דמתני' דמבואר דטהורים, הכוונה דאף יחוד לא מהני לקבלת טומאה, ומשום דבטלה דעתו אצל כל אדם.

ובתוס' הביאו ראיית הר"ש מהתוספתא דמבואר דכלי שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה לעולם, וכיון דצריכים יחוד הרי כבר נטהרו, ואיך יועיל יחוד, ותי' תוס' דהתוספתא מיירי באופן שנשבר הכלי באופן דלא מהני בהכלי יחוד, אלא צריכים תיקון, ובזה איתא בתוספתא דלא מהני תיקון, [אא"כ יעשה כלי חדש[[45]](#footnote-45)]. אמנם הר"ש הוכיח משם דאפילו יחוד אין צריכים דאם היה צריל יחוד לא היה מועיל מהאי טעמא, [ויש לעי' ביסוד מחלוקתם וצ"ע].

**ה] ביאור פלוגתת הראשונים אם צריכים יחוד [בגדר טהרת שבירה]**

ברש"י חולין קכג. [ד"ה טלית] הוכיח ממתני' דשבירה מטהרת הכלי גם באופן שהשברים עדין ראויים לקבלת טומאה מכאן ולהבא, ובתוס' חולין עג. וכן בזבחים צה. הביאו דבריו, וכ' תוס' לדחות ראייתו ממתני, דהכא מיירי שנעשה יחוד האדם לתשמיש, אבל בלא יחוד אין השברים מקבלים טומאה, ולכן נטהרו. אמנם רש"י שהוכיח ממתני' ע"כ ס"ל דהשברים מקבלים טומאה מכאן ולהבא אף בלא יחוד[[46]](#footnote-46)

ובקובץ שיעורים פסחים [אות קנה] ביאר יסוד הפלוגתא, דתוס' ס"ל דשבירה מטהרת משום דבטל מהכלי שם כלי, ואם נשאר בהשברים שם כלי עדין נשארו בטומאתן, ומעתה כיון שהשבירה טיהרתם בהכרח דפקע מהם שם כלי, ולכן כ' דצריכים ליחדם לתשמיש לאשווי כלי בכדי שיקבלו טומאה מכאן ולהבא, אבל רש"י למד דדין שבירה הוי דין מעשה שבירה שהוא מעשה המטהר, ולכן אף דנשאר בהשברים שם כלי לענין קבלת טומאה, מ"מ כיון שנעשה בהם שבירה נטהר הכלי. [וכ"כ במשנת ר' אהרן טהרות סי' ל'][[47]](#footnote-47).

**ו] אם דין המשנה הוא דוקא בשברי כלי חרס או גם בשברי כל הכלים**

**הרמב"ם** בפיהמ"ש כ' "ואמרו בסיפרא מנין לרבות שברי כלי חרס ת"ל וכל כלי חרס", ומבואר דדינא דמתני' דהשברים מקבלים טומאה מכאן ולהבא הוא נלמד מקרא, ונאמר רק בשברי כלי חרס, וכ"כ הרמב"ם פי"ח מכלים ה"י להדיא דרק בכלי חרס נתחדש הדין דהשברים מקבלים טומאה, אבל בשאר הכלים השברים אינם מקבלים טומאה.

אולם הראב"ד בהשגה שם פליג ונקט דדין המשנה נאמר אף בכל הכלים וכ' דכל המשניות והתוספתות מלאות דשברי כלים טמאים, ומה דבעינן קרא על חרס הוא לריבותא דאפילו שברי חרס הגרוע נמי מקב"ט [ועי' הערה [[48]](#footnote-48)].

מבואר דנחלקו הרמב"ם והראב"ד בשברי שאר הכלים, דלפי הרמב"ם אינם מקבלים טומאה, ואילו להראב"ד מקבלים טומאה, ושיטת הרמב"ן חולין נה. כהרמב"ם שהוא דין דוקא בכלי חרס, ויש לעי' במה נחלקו [ועי' הערה בביאור יסוד הפלוגתא, ובישוב קושית הראב"ד על הרמב"ם[[49]](#footnote-49)].

נמצא דלהרמב"ם מה דתנן "הדקין **שבכלי חרס"** הוא משום שהוא דין מסויים דוקא בשברי כלי חרס, אבל להראב"ד צ"ב מה הוא הלשון כלי חרס, וצ"ל דהא קמ"ל דאפילו בכלי חרס, וכ"ש בשאר כלים וכדכ' הראב"ד.

**ז] ביאור המשנה הדקין וקרקרותיהן "ודופנותיהן" יושבים שלא מסומכים**

הנה נתבאר דהר"ש והרא"ש ורש"י חולין פי' "דהדקין" קאי על כלי שלם, וקרקרותיהם ודפנותיהם קאי על שברים, אולם הרמב"ם והרמב"ן חולין נה. ותוס' שם, והגר"א פי' דכולא מתני קאי רק על שברים, ויש לעי' מהן ג' מיני שברים הללו "הן" וקרקרותיהן ודפנותיהם.

ובאליהו רבה כ' וז"ל "כולה מתני' בכ"ח שנשברו, וקתני לה בתלתא בבי בין "הן" שנשארו הכלים ולא נשברו אלא קצתן מלמעלה, "וקרקרותיהן" שלא נשאר אלא קרקעותיהן. "ודפנותיהן" שלא נשאר אלא דפנותיהן עכ"ל.

והנה מה דתני 'הן' 'וקרקרותיהם' הכוונה דהשברים של הכלי או הקרקעית בפנ"ע מקבלים כדי סיכת קטן, [ולכאו צ"ל לא זו אף זו קתני], אך צ"ב מהו "ודפנותיהם", איך הדופן תקבל כדי סיכת קטן ללא הקרקעית.

**ובמאורות הגר"א** לקמן פ"ד מ"א [ד"ה וחכמים] ביאר דהוא באופן שמטה החבית על צידה והיא מקבלת כשהיא מוטת על צידה, וכן מבואר בתוי"ט כאן דכ' דמתני' כאן פליגא על ר' יהודה לקמן פ"ד מ"א, דאיתא שם "חבית שנפחתה והיא מקבלת על דפנותיה ר' יהודה מטהר", ולא מהני מה דהחבית מקבלת כשהיא מוטת על צידה עיי"ש, הרי מבואר בתוי"ט דנקט דמתני' כאן מיירי באופן שמטה את החבית על צידה וזה הכוונה "ודפנותיהם" יושבים שלא מסומכים שהם מקבלים סיכת קטן כשהם מוטים על צידם, וכן לכאו' מבואר בר"ש וברע"ב לקמן פ"ד מ"א[[50]](#footnote-50).

**שיעורן מכדי סיכת קטן ועוד לוג, מלוג ועד סאה ברביעית**

**הר"ש והרע"ב** פי' ד'סיכת קטן' קאי על השברים, 'ועד לוג' מיירי על הכלי כפי שהיה בתחילתו, וביאור הדברים דאם הכלי מתחילתו היה גדול עד לוג, ואח"כ נשבר, שיעור שבריו לקבלת טומאה יהיו עד כדי סיכת קטן.

**ועי' במשנ"א** דהביא דבחולין הגירסא "בכדי" סיכת קטן, ולפי"ז מיושב טפי דסיכת קטן הוא דין השיעור בעצמו, ואי"ז טווח הגודל של הכלי מתחילתו, ועי' אליהו רבה דגרסי' "כדי" סיכת קטן, וגם זה א"ש טפי.

אך **הקשה המשנ"א** בלשון המשנה דתני קודם שיעור השבר שהוא 'סיכת קטן', ורק אח"כ תני לשיעור תחילת הכלי שהוא שיעור "לוג", ואילו להלן בכל המשנה קודם תני לשיעור תחילת הכלי ואח"כ לשיעור השבר וכמו "מלוג ועד סאה ברביעית", דהפירוש הוא דאם תחילת הכלי היה מלוג עד סאה, שיעור השברים לקבלת טומאה ברביעית. וכן מסאה ועד סאתיים בחצי לוג, וכן הלאה, וא"כ היה צריך להיות כתוב אף בתחילת המשנה, שיעורן עד לוג בכדי סיכת קטן. וצ"ב לשון המשנה "מכדי סיכת קטן ועד לוג ברביעית.

**אמנם להרמב"ם** יש פי' אחר במתני' ולדבריו מיושב היטב, דהנה הר"ש פי' דכדי סיכת קטן קאי על שיעור אצבע קטנה של תינוק בן יומו [וכהגמ' שבת עו.], אבל הרמב"ם פירש דסיכת קטן היינו לסוך כל גופו של תינוק, והוא שיעור יותר גדול מרביעית, ולפי"ז ביאר כוונת המשנה, דאם הכלי היה מתחילתו בשלימותו בגודל המחזיק סיכת קטן היינו לסוך כל גופו של תינוק ועד שיעור לוג או עד סאה, שיעורו שבריו לקב"ט ברביעית, ולפי"ז נמצא דהוא כמו כל המשנה דמתחילה תני לשיעור הכלי מתחילתו ואח"כ תני לשיעור השברים, ולפי הרמב"ם הגירסא היא מכדי סיכת קטן והיינו דהוא שיעור הטווח של גודל הכלי מתחילתו[[51]](#footnote-51). ונמצא לדברי הרמב"ם חידוש דכל שבר כלי שהוא פחות מרביעית טהור, ואינו מקבל טומאה, ופשוט.

**ביאור דינא דמתני' דדין השברים לקב"ט תלויים בגודל הכלי דמעיקרא**

הנה מבואר במתני' דהשבר לענין לקבל טומאה הוא תלוי בתחילת הכלי מעיקרו, והנה בשלמא לשיטת הראב"ד דהנידון כאן הוא לענין להשאיר הטומאה שהיתה בתחילה א"ש מה דצריך שיהיה כמו בתחילה, אולם אי נימא כרש"י ותוס' ושאר הראשונים דהנידון במתני' הוא לקבלת טומאה מכאן ולהבא בטומאה חדשה, א"כ צ"ב מה איכפת לן שיעור הכלי דמעיקרא, והרי כעת הנידון הוא על השבר שלפנינו, אם ראוי לקבל טומאה חדשה מכאן ולהבא. ועי' משנה אחרונה.

ולפי דברי הרמב"ם נראה דיש לבאר דהנה כל כלי צריך שיהיה לו צורת כלי, וכל שנשבר ונפסדה צורתו, כיון שאין לו צורת כלי אינו כלי, והרי הוא טהור, אלא דבכלי חרס נתחדש דגם השברים אף שנפסדה צורתם, אכתי נשאר עליהם דין כלי לקבלת טומאה, והיינו דכיון דכבר חל עליהם תורת כלי לא בטל מהם תורת כלי לקבלת טומאה, ולכן צריך שיהיה מעין הכלי דמעיקרא. אך אכתי יש לעי' להראב"ד דאין דין צורת כלי אלא צריך שיהיה מיוחד לתשמישו, וא"כ ממ"נ אם הוא ראוי לתשמישו טמא ואם לאו טהור. ואולי נימא דכל שהוא מעין מלאכה ראשונה הדרך להמשיך להשתמש בו וצ"ע.

**בסייעתא דשמיא**

# כלים פרק ב' משנה ג

***הטהורין שבכלי חרס טבלה שאין לה לזביז***

**בגדר דין תוך בכלי חרס**

א] בר"ש כאן הביא המקור מהתו"כ, פשוטי כלי חרס טהורין, ותניא בתו"כ "אל תוכו" את שיש לו תוך טמא ואת שאין לו תוך טהור, פרט למטה ולכסא ולספסל וכו', וכן הביא הרמב"ם בפיהמ"ש דברי התו"כ הנ"ל, וכן ביד החזקה [פ"א מכלים ה"ח] הביא דרשא זו עיי"ש.

ויש להקשות מ"ט בעינן דרשא בפנ"ע למעוטי פשוטי כלי חרס, והא תיפו"ל דאין כלי חרס מקבל טומאה מגבו, ודרשי' ליה מקרא בחולין דף כה. עיי"ש, הרי דכלי חרס מקבל טומא רק מאוירו, ומדוע בעינן קרא נוסף למעט כלי שאין לו תוך.

**ובחזו"א** [סי' ד' סק"ו] עמד בזה, וכ' ליישב וז"ל ויש מקום לומר דזו שיש לה תוך אינה מטמאת מגב, אבל שאין לו תוך מיטמא מגבו עכ"ד, והיינו דלפי"ז א"ש הא דבעינן קרא דכל שאין לו תוך אינו מקבל טומאה דאף שאין לו תוך סד"א דיקבל טומאה קמ"ל.

**ובשיעורי הגרי"מ** זצ"ל כ' ליישב דנאמר תרי דינים בכלי חרס א. דכלי חרס מקבל טומאה רק מאוירו, והוא דין באופן קבלת הטומאה דמקבל טומאה רק מאוירו, אבל מגבו אינו מכניס טומאה לכלי, וזה ילפי' מדרשא בגמ' חולין כה. ב. ונאמר עוד דין נוסף בחפצא של הכלי, דכל שאין להכלי תוך אינו כלי כלל, וזהו נלמד מקרא בתו"כ דאינו מקבל טומאה. וכ' שם נפק"מ[[52]](#footnote-52).

***ומחתה פרוצה***

**בענין כלי שיש לו ג' דפנות ופרוץ מרוח רביעית**

**הר"ש והרא"ש** כ' פשוטה כולה בלא דפנות, ויש לע' לפי"ז מה החידוש, והא כבר תני לה טבלה שאין לה לזבז, ובאליהו רבה כאן כ' קמ"ל דאפילו נשברה מעט מצד אחד טהור, ומבואר דהחידוש דמתני' הוא דכלי קיבול צריך שיהיה לו דפנות מד' צדדים, אבל מג' צדדים לא חשיב בית קיבול.

**ובר"ש** במקוואות [פ"ד מ"ב] מבואר נמי כהגר"א, דאיתא שם המניח טבלה תחת הצינור אם יש לה לזבז פוסלת את המקוה, וכ' הר"ש והוא שיש לה לזבז מד' צדדים עכ"ד וכ' שם שאין להוכיח דין זה ממתני' אבל כן הוא הדי, ובב"י [יו"ד ר"א ל"ה], הביא הר"ש הנ"ל וכן הביא מהרא"ש פרק תינוקת, וכן מהסמ"ג, ורבינו ירוחם, וכן מהמרדכי בשבועות [סו"ס תשמ"ה], ומאידך הביא שיטת הרוקח [שע"ז] דאפילו מוקף מג' רוחות נמי פוסל המקוה, מבואר כאן נידון אם כלי המוקף מג' צדדים ופרוץ מרוח רביעית חשיב כלי או לאו[[53]](#footnote-53).

**סתירה במשניות בדין כלי שיש לו ג' דפנות אם חשיב ב"ק**

והנה במתני' לקמן פי"ב מ"ו איתא לגבי טבלה שנחלקה לשנים דהכל מודים דהחלק הגדול טמא, והנה התם הטבלה נחלקה באמצעה לשנים, נמצא דלכל שבר יש רק ג' דפנות, וא"כ מבואר במתני' להדיא דכלי שיש לו ג' דפנות חשיב בית קיבול ומקבל טומאה, וזה קושיא לשיטת כל הראשונים הנ"ל.

אכן במתני' לקמן [פט"ו מ"ב] איתא לגבי סרוד של בעלי בתים, [היינו טבלה שמסדרין עליה הבצק], "גיפפו מארבע רוחותיו טמא נפרץ מרוח אחת טהור" הרי להדיא דצריך להיות מוקף מכל הד' הצדדים, וזהו ראיה לדברי הראשונים, מיהו יש להקשות דלכאו' הוא סתירה בין ב' המשניות, דבפי"ב מבואר דכלי המוקף דפנות מג' צדדים טמא, ואילו בפט"ו מבואר דטהור.

**ובחזו"א** כלים [סו"ס ט"ו] כ' ליישב דיש חילוק בין כלי עץ לכלי חרס, דבפרק ט"ו איירי בכלי עץ דהוקש לשק דצריך שיהיה לו בית קיבול, ולכן צריך שיהיה מוקף מד' רוחות, אבל בפי"ב מיירי בכלי חרס, וכלי חרס לא הוקש לשק, אלא נאמר בו דין תוך ולענין שם תוך סגי בג' רוחות[[54]](#footnote-54), ואם כנים הדברים נמצא דכל דברי הראשונים במקוואות דכ' להכשיר מים הזוחלים על טבלה המוקפת ג' רוחות, מיירי דוקא בכלי עץ, אבל בכלי חרס אף בג' מחיצות יפסול את המקוה, וזהו נפק"מ רבתא לדינא.

מיהו אכתי קשה לשיטת הרמב"ם [פי"ח מכלים ה"א] דמבואר בדבריו דבכלי חרס נאמר גם דין בית קיבול מלבד הדין תוך, וא"כ אכתי קשה מדוע כלי חרס שנפרץ מרוח אחת טמא והרי אין לו בית קיבול.

וכן אכתי קשה לדברי הגר"א באליהו רבה דכ' במחתה פרוצה דמיירי שיש מחיצות מג' רוחות ונשבר מרוח רביעית, אף דמיירי כאן בכלי חרס, וא"כ קשה על הגר"א ממתני' פרק י"ב דמבואר דמבל טומאה, וכן הדרק"ל הסתירה במשניות וצ"ע[[55]](#footnote-55).

***אבוב של קלאין***

**בר"ש וברא"ש** פירשו דהוא כלי חרס פשוט ועושים בו קליות והוא מנוקב כדי שתהא האור שולטת בו, והטעם דטהור הוא משום שהוא פשוט ואין לו בית קיבול, וצ"ע מה הריבותא בזה, דהא כבר תני לה במתני' טבלה שאין לה לזבז, ומה נתחדש במחתה פרוצה, ובאבוב של קלאים שהם פשוטים בלא בית קיבול.

**ובהגהות הרש"ש** כאן הביא מהגר"א באהלות פ"ט מ"א דאבוב של קלאים מיירי ביש להם דפנות, ואפ"ה הוא טהור כיון דהכלי הוא מנוקב הרבה נקבים וזהו גופא חסרון בבית קיבול ולכן הכלי טהור, וכ' הרש"ש דכן נראה מפירוש הרמב"ם עיי"ש, ויש לעי' במה נחלק הר"ש ועי' הערה[[56]](#footnote-56).

**ויש להקשות** דהרי להלן פ"ג מ"א איתא דנקב המטהר בכלי חרס הוא במוציא זית, וקשה דהרי לכאו' הנקבים של קליות הם פחות ממוציא זית, וא"כ מדוע הוא מטהר את הכלי וצ"ע. ואולי כיון דיש הרבה נקבים גרע טפי, אכן בחזו"א סי' ד' סק"ה כ' דמיירי שהנקבים הם יותר גדולים מהקליות, אלא דנותנים הזרעונים על החלק השלם שבשוליו ולכן טהור[[57]](#footnote-57).

**נמצא דלהגר"א** יש חידוש נוסף בכל כלי, והיינו דיש חידוש באבוב של קלאין, וכן מצינו בגר"א דיש חידוש בפנ"ע במחתה פרוצה דבאליהו רבה ביאר דמיירי שיש למחתה דפנות מג' רוחות, וא"כ נתחדש דבית קיבול צריך שיהיה מד' רוחות, אולם לשיטת הר"ש דתני' במתני' ג' אופנים של כלים שאין להם בית קיבול כלל, לכאו' מבואר דלא הוקשה לו מדוע תני במתני' ג' אופנים וצ"ע[[58]](#footnote-58).

***וסילונות אף על פי כפופין אף על פי מקבלין***

**בדין כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה**

ועי' ברמב"ם דאף דמקבלים מעט, מ"מ כיון דאינם עשויים לקבלה טהורים, וכ"כ הרמב"ם ביד החזקה פי"ח מכלים ה"א עיי"ש, ומבואר דנאמר דין שיהיה בית קיבול עשוי לקבלה, והסילונות אף שהם מקבלים אינם עשויים לקבלה ולכן טהורים, וכן מבואר להלן בהמשך המשנה בחבית של שייטין עי' רע"ב[[59]](#footnote-59)

והנה בראב"ד בהשגה פ"ח ממקואות ה"ז כ' וז"ל "בתוספתא ואם היה הסילון כפוף כל שהוא פוסל, וקשיא לי שהרי אמרו במשנה [כלים פ"ב מ"ג] הכלים הטהורים שבכלי חרס הסילונות אף על פי שהם כפופים ואף על פי שמקבלים, ואולי אף על פי שהן טהורין לעצמן מ"מ כיון שבני קבלה הם ומקבלין פסולין למקוה מידי דהוה אכלי גללים וכיוצא בהן מפני שיש עליהן תורת כלי קיבול" עכ"ל.

ובחידושי רבנו חיים הלוי פ"ו ממקוואות ה"ז ביאר בדעת הראב"ד וז"ל ועכ"פ הא מבואר בדברי הראב"ד, דכל כלי קיבול שלא נעשה לקבלה דין כלי קיבול עליו, ודוקא לענין טומאה הוא דבעינן מיוחד לקבלה, ומשום דילפינן דומיא דשק שמיוחד לטלטל מלא וריקן, אבל בשאר דיני כלים לעולם תורת כלי קיבול עליו, ואפילו לא יחדו לקבלה, ואין מטבילין בתוכו עכ"ל. מיהו דבריו צ"ב דהרי הכא מיירי בכלי חרס והרי כלי חרס לא הוקש לשק כמבואר בגמ' שבת פג: וצ"ע[[60]](#footnote-60).

***וכבכב שעשאו לסל הפת***

**בדין אינו עשוי לקבלה**

צ"ב דהרי יש לככב בית קיבול ומדוע אינו מקבל טומאה, ועי' ברמב"ם דכ' דאינו עשוי לקבלה והיינו דבאמת הוי בית קיבול אלא דאינו עשוי לקבלה, וצ"ב מדוע לא חשיב עשוי לקבלה, והרי אפילו שפיו כלפי מטה, מ"מ הוא מקבל בתוכו בזה גופא שהוא מכסה אותו, מיהו צ"ל דאי"ז נחשב מקבל, דקבלה היינו שהוא מחזיק את הדבר בתוכו, ולא שהוא שומר עליו בדפנותיו.

מיהו לשון הרמב"ם וגם הר"ש שעושין אותו לכסות סל של לחם, וא"כ נמצא שהסל הוא המקבל את הלחם, והכבכב משמש רק לכיסוי לסל וא"כ נמצא דהכא ודאי אינו עשוי לקבלה, דאף שיש בכבכב בית קיבול אבל המקבל הוא הסל, והכבב הוא כיסוי לסל, הרי אינו עשוי לקבלה.

***וטפי שהתקינו לענבים***

בר"ש כ' שהוא מכסה בו סל של ענבים ויש לעי' מה החידוש ומה נוסף על כבכב, אולם הביאור הוא כמו שמבואר בלשון המשנה "שהתקינו לענבים", והיינו דמיירי בטפי שהוא כלי המשמש לקבלה, אלא דכאן הוא שינה אותו לתשמיש של קבלה, ובזה בעינן שיהיה "שינוי מעשה" אבל בלא"ה אינו מקבל טומאה עי' ר"ש.

אבן ברמב"ם בפיהמ"ש להרמב"ם דמבואר כאן ביאור אחר דמיירי שהוא עושה הכלי בכדי לקרר את הענבים, ויש לעי' מדוע לא יקבל טומאה, [ועי' הערה[[61]](#footnote-61)], ומ"מ מבואר חידוש גדול, אולם ברמב"ם ביד החזקה לא הביא דין זה של טפי, ולכאו' קצת משמע דלמד כמו הר"ש שהוא כיסוי, וא"כ זה נכלל במש"כ הרמב"ם פי"ח ה"ד כיסוי.

***וחבית של שייטין***

בתפא"י יכין אות מ' הקשה דהרי חבית זו עשוייה לקבל האויר בתוכה, וא"כ יחשב בית קיבול, ועי' מש"כ בזה דהוי בית קיבול העשוי למלאות, אכן שמעתי ליישב דבאמת אין צריך לקבל האויר אלא מה שצריך לשוט בו הוא שיהיה חלול, ולו יצוייר היה שייך חלול בלא אויר גם היה מועיל לשייטין, נמצא דאין צריך כאן את הקבלה.

***וחבית דפונה בשולי המחץ***

**עי' רמב"ם פיהמ"ש, וכן פירש ברמב"ם פי"ח ה"א וז"ל** וכן חבית של שייטים וחבית הדפונה בשולי המחץ **הואיל ונעשית כמו בית יד שנושאין בה המחץ** ולא נעשית לקבלה אינה מקבלת טומאה עכ"ל[[62]](#footnote-62).

אולם **בראב"ד** שם נחלק וכ' וז"ל "כלל כלל לא נתקבל בעיני זה הפירוש שהחבית תיעשה בית יד למחץ ונראה בעיני חבית של שייטין חדה וארוכה" עכ"ל.

ובר"ש כאן מבואר באופ"א וז"ל "מחץ זה דומה לגת ושולי המחץ הוא תחתונה של מחץ "והחבית טמונה בארץ עשויה דופן לשוליו ורגילים לעשות כעין חבית לצורך זה ולא לקבל בתוך החבית שום דבר, עכ"ל ויש לעי' דלכאו' הרי החבית מקבלת את המחץ ומדוע לא תחשב החבית בית קיבול,

אכן אפשר להביא לזה מדברי הרמב"ם פ"ב בכלים ה"ג וז"ל הכף החקוק שתחת רגלי המטות והמגדלות וכיוצא בהן אף על פי שהוא מקבל טהור ואין בו משום כלי קיבול לפי שאינו עשוי לקיבול אלא לסמוך בו בלבד, עכ"ל, מבואר כאן דדפנות שנעשו לסמוך אינו נחשב עשוי לקבלה, אלא נעשה בכדי שלא יפול ויסמוך בו באופן חזק, וא"כ י"ל דזהו גם חבית דפונה בשולי המחץ.

***המטה והכסא והספסל והשלחן***

**יש לעי'** מה החידוש בכלים הללו והרי ככר נתבאר בתחילת המשנה דטבלה שיאן לה לזבז טהורה, ומדוע כאן טמאה,

**ובר"ש** מבואר דהחידוש הוא דאף דכלים אלו משמשים מדרס, ופשוטי כלי עץ טמאים במדרס, מ"מ בכלי חרס אף מדרס טהורים, וכדילפי' מקרא בשבת פד: הדין הוא דמדרס כלי חרס טהור, וכ"כ בביאור הגר"א כאן, ועי' בגר"א שהוסיף לבאר דאף שולחן חשיב מדרס כיון דהוא נשען עליו. מבואר בזה חידוש דאף שולחן חשיב מדרס, [מיהו לפי"ז מנורה הוא חידוש בפנ"ע].

**וברמב"ם [**פ"א מכלים ה"ח] כ' וז"ל "**פשוטי כלי חרס** כגון מנורה וכסא ושולחן של חרס וכיוצא בהן אין מקבלין טומאה מן הטומאות ולא טומאת מדרס לא מן התורה ולא מדברי סופרים שנאמר אשר יפול מהם אל תוכו יטמא כל שיש לו תוך בכלי חרס מקבל טומאה ושאין לו תוך טהור עכ"ל.

ומשמע דהרמב"ם למד כן במתני' דנאמר כאן הלכה במדרס דאין בכלי חרס מדרס, אלא דצ"ב מה שהרמב"ם תלה דין זה "בפשוטי כלי חרס" וכן הביא על זה הקרא דתוך, **וצ"ב** דהרי בגמ' שבת דף פד: מבואר דאין מדרס בכלי חרס כלל גם באופן בשיש להם תוך, וכדאמרי' בגמ' מי לא עסקי' דיחד כלי לאשתו נדה, **ועי' חידושי ר' ליב ח"ב** סי' ע' מש"כ בזה בדין מדרס בכלי חרס.

**ובעיקר** פירושא דמתני' מה החידוש בשולחן של חרס דטהור דלכאו' צ"ב דהרי אין לו בית קבול ופשיטא דטהור, אפש"לעוד דהנה שיטת רש"י מנחות צו: דכלי עץ הרחבים כמו שולחן וכדו' חשיבי בית קיבול ובכלי עץ הם מקבלים טומאה מדאוריתא, וכן שיטת הגר"א ריש פ"ב מכלים מ"א, וא"כ י"ל דזה דין מסויים רק בכלי עץ שתלויין בבית קיבול, ופשוטים הרחבים אף שאין להם לזבז הרי הם חשיבי מקבלים, אבל כלי חרס גם הרחבים טהורים כיון דבתוכו תלה רחמנא, ונהי שיש להם ב"ק אבל אין להם תוך, [וכ"כ שם הגר"א דכלי חרס אפילו רחב טהור משום שאין לו ב"ק].

***והספינה***

עי' ר"ש ורא"ש שכ' דספינה אע"פ שיש לה בית קיבול טהורה והטעם משום דהמקור הוא דרך אניה בלב ים ,אלא שהביא הגמ' בשבת פג: דנחלקו בזה ת"ק וחנניה, דלחנניה דהטעם דספינה טהורה הוא משום דהוקש לשק א"כ ספינה של חרס טמאה כיון שלא הוקשה לשק, אבל לת"ק דילפי' מדרך אניה בלב ים אף של חרס טהורה, ומתני' כאן אזלא כת"ק ולא כחנניה.

והעירו דיש לעי' מה הדין ספינה של מתכת, ולכאו' בפשוטו יהיה תלוי בהך פלוגתא דלמ"ד דהוקש לשק מתכת תהיה טמאה לא הוקשה לשק אבל למ"ד דילפי' מדרך אניה הכל טהור, וא"כ נמצא דספינה הוא טהרה בפנ"ע ואינו שייך לטהורים שבכלי חרס, אלא הוא דין בכל הכלים והוי ליה למתני' לאשמועי' לדין זה בפנ"ע ולא בפרשת הטהורים שבכלי חרס וצ"ע.

וברמב"ם כלים פי"ח ה"ט כ' וז"ל "ספינה של חרס אף ע"פ שהיא מקבלת אינה מקבלת טומאה **שאין הספינה בכלל הכלים האמורין בתורה** בין היא של חרס בין היא של עץ בין גדולה בין קטנה" עכ"ל, יש לעי' מהו לשון זו דאין הספינה בכלל הכלים האמורים בתורה, וכי דרך אניה בלב ים הוי הפקעה על השם כלי[[63]](#footnote-63).

***והמנורה של חרס הרי אלו טהורים***

יש לעי' מאי קמ"ל והרי למנורה אין בית קיבול, ועי' תפא"י שכ' דהחידוש דהמנורה עשוייה משני חלקים, יש את הפמוט שיש בו שקע ומקבל בתוכו הכוס שמדליקים בו וסד"א דיחשב ב"ק קמ"ל דהוי ב"ק העשוי למלאות וטהור. [וי"ל דהחידוש דאף שמוציאים את הנר לפרקים לנקותו, מ"מ חשיב בית קיבול העשוי למלאות והוי כמלא, ועי' תוס' סוכה יב:].

***זה הכלל כל שאין לו תוך בכלי חרס אין לו אחוריים***

עי' רמב"ם דמיירי על קבלת טומאה ממשקין בכלי חרס עצמו, והוא הרמב"ם לשיטתו דמשקין מטמאין כלי חרס מאחוריו, וזהו דקאמר במתני' דאם אין לכלי חרס אין תוך אין המשקין מטמאין אותו כלל.

אולם הר"ש כאן פי' דבבכורות (דף לח א) מפרש דה"ק כל שאין לו תוך בכלי חרס כנגדו בכלי שטף אין לו אחוריים לחלוקה, ועיי"ש בגמ' וברש"י דבכלי שיש לו תוך נטמא תוכו נטמא גבו אבל נטמא גבו לא נטמא תוכו, אבל כלי שאין לו תוך, אין לו אחוריים לחלוקה, ומכל צד נטמא כולו, ובאמת צ"ב א"כ מהו שייך למתני' כאן והרי הוא הלכה בפשוטי כלי עץ ועוד קשה מדוע תלו את כלי עץ בכלי חרס, ולא נשנה דין זה רק על כלי עץ, [ועי' לקמן פכ"ה][[64]](#footnote-64).

וביארו דהר"ש ס"ל כהראב"ד, דהראב"ד נחלק על הרמב"ם ונקט דלא גזרו רבנן על המשקין שיטמאו את הכלי חרס מגבו, ומשום דלא יהיה חמור ממשקה זב וזבה, [ובעיקר ביאור הפלוגתא עי' לקמן פרק כ"ה מה שביארו בגדר התקנה של משקין מטמאין כלים], ובר"ש שפירש כוונת המשנה דמיירי על הגמ' בכורות לח: עיי"ש, ואפשר דהר"ש סובר כהראב"ד. ועי' תוספות רעק"א על המשניות מש"כ בזה.

# פרק ב' משנה ג

***הטהורין שבכלי חרס טבלה שאין לה לזביז***

**בגדר דין תוך בכלי חרס**

א] בר"ש כאן הביא המקור מהתו"כ, פשוטי כלי חרס טהורין, ותניא בתו"כ "אל תוכו" את שיש לו תוך טמא ואת שאין לו תוך טהור, פרט למטה ולכסא ולספסל וכו', וכן הביא הרמב"ם בפיהמ"ש דברי התו"כ הנ"ל, וכן ביד החזקה [פ"א מכלים ה"ח] הביא דרשא זו עיי"ש.

ויש להקשות מ"ט בעינן דרשא בפנ"ע למעוטי פשוטי כלי חרס, והא תיפו"ל דאין כלי חרס מקבל טומאה מגבו, ודרשי' ליה מקרא בחולין דף כה. עיי"ש, הרי דכלי חרס מקבל טומא רק מאוירו, ומדוע בעינן קרא נוסף למעט כלי שאין לו תוך.

**ובחזו"א** [סי' ד' סק"ו] עמד בזה, וכ' ליישב וז"ל ויש מקום לומר דזו שיש לה תוך אינה מטמאת מגב, אבל שאין לו תוך מיטמא מגבו עכ"ד, והיינו דלפי"ז א"ש הא דבעינן קרא דכל שאין לו תוך אינו מקבל טומאה דאף שאין לו תוך סד"א דיקבל טומאה קמ"ל.

**ובשיעורי הגרי"מ** זצ"ל כ' ליישב דנאמר תרי דינים בכלי חרס א. דכלי חרס מקבל טומאה רק מאוירו, והוא דין באופן קבלת הטומאה דמקבל טומאה רק מאוירו, אבל מגבו אינו מכניס טומאה לכלי, וזה ילפי' מדרשא בגמ' חולין כה. ב. ונאמר עוד דין נוסף בחפצא של הכלי, דכל שאין להכלי תוך אינו כלי כלל, וזהו נלמד מקרא בתו"כ דאינו מקבל טומאה. וכ' שם נפק"מ[[65]](#footnote-65).

***ומחתה פרוצה***

**בענין כלי שיש לו ג' דפנות ופרוץ מרוח רביעית**

**הר"ש והרא"ש** כ' פשוטה כולה בלא דפנות, ויש לע' לפי"ז מה החידוש, והא כבר תני לה טבלה שאין לה לזבז, ובאליהו רבה כאן כ' קמ"ל דאפילו נשברה מעט מצד אחד טהור, ומבואר דהחידוש דמתני' הוא דכלי קיבול צריך שיהיה לו דפנות מד' צדדים, אבל מג' צדדים לא חשיב בית קיבול.

**ובר"ש** במקוואות [פ"ד מ"ב] מבואר נמי כהגר"א, דאיתא שם המניח טבלה תחת הצינור אם יש לה לזבז פוסלת את המקוה, וכ' הר"ש והוא שיש לה לזבז מד' צדדים עכ"ד וכ' שם שאין להוכיח דין זה ממתני' אבל כן הוא הדי, ובב"י [יו"ד ר"א ל"ה], הביא הר"ש הנ"ל וכן הביא מהרא"ש פרק תינוקת, וכן מהסמ"ג, ורבינו ירוחם, וכן מהמרדכי בשבועות [סו"ס תשמ"ה], ומאידך הביא שיטת הרוקח [שע"ז] דאפילו מוקף מג' רוחות נמי פוסל המקוה, מבואר כאן נידון אם כלי המוקף מג' צדדים ופרוץ מרוח רביעית חשיב כלי או לאו[[66]](#footnote-66).

**סתירה במשניות בדין כלי שיש לו ג' דפנות אם חשיב ב"ק**

והנה במתני' לקמן פי"ב מ"ו איתא לגבי טבלה שנחלקה לשנים דהכל מודים דהחלק הגדול טמא, והנה התם הטבלה נחלקה באמצעה לשנים, נמצא דלכל שבר יש רק ג' דפנות, וא"כ מבואר במתני' להדיא דכלי שיש לו ג' דפנות חשיב בית קיבול ומקבל טומאה, וזה קושיא לשיטת כל הראשונים הנ"ל.

אכן במתני' לקמן [פט"ו מ"ב] איתא לגבי סרוד של בעלי בתים, [היינו טבלה שמסדרין עליה הבצק], "גיפפו מארבע רוחותיו טמא נפרץ מרוח אחת טהור" הרי להדיא דצריך להיות מוקף מכל הד' הצדדים, וזהו ראיה לדברי הראשונים, מיהו יש להקשות דלכאו' הוא סתירה בין ב' המשניות, דבפי"ב מבואר דכלי המוקף דפנות מג' צדדים טמא, ואילו בפט"ו מבואר דטהור.

**ובחזו"א** כלים [סו"ס ט"ו] כ' ליישב דיש חילוק בין כלי עץ לכלי חרס, דבפרק ט"ו איירי בכלי עץ דהוקש לשק דצריך שיהיה לו בית קיבול, ולכן צריך שיהיה מוקף מד' רוחות, אבל בפי"ב מיירי בכלי חרס, וכלי חרס לא הוקש לשק, אלא נאמר בו דין תוך ולענין שם תוך סגי בג' רוחות[[67]](#footnote-67), ואם כנים הדברים נמצא דכל דברי הראשונים במקוואות דכ' להכשיר מים הזוחלים על טבלה המוקפת ג' רוחות, מיירי דוקא בכלי עץ, אבל בכלי חרס אף בג' מחיצות יפסול את המקוה, וזהו נפק"מ רבתא לדינא.

מיהו אכתי קשה לשיטת הרמב"ם [פי"ח מכלים ה"א] דמבואר בדבריו דבכלי חרס נאמר גם דין בית קיבול מלבד הדין תוך, וא"כ אכתי קשה מדוע כלי חרס שנפרץ מרוח אחת טמא והרי אין לו בית קיבול.

וכן אכתי קשה לדברי הגר"א באליהו רבה דכ' במחתה פרוצה דמיירי שיש מחיצות מג' רוחות ונשבר מרוח רביעית, אף דמיירי כאן בכלי חרס, וא"כ קשה על הגר"א ממתני' פרק י"ב דמבואר דמבל טומאה, וכן הדרק"ל הסתירה במשניות וצ"ע[[68]](#footnote-68).

***אבוב של קלאין***

**בר"ש וברא"ש** פירשו דהוא כלי חרס פשוט ועושים בו קליות והוא מנוקב כדי שתהא האור שולטת בו, והטעם דטהור הוא משום שהוא פשוט ואין לו בית קיבול, וצ"ע מה הריבותא בזה, דהא כבר תני לה במתני' טבלה שאין לה לזבז, ומה נתחדש במחתה פרוצה, ובאבוב של קלאים שהם פשוטים בלא בית קיבול.

**ובהגהות הרש"ש** כאן הביא מהגר"א באהלות פ"ט מ"א דאבוב של קלאים מיירי ביש להם דפנות, ואפ"ה הוא טהור כיון דהכלי הוא מנוקב הרבה נקבים וזהו גופא חסרון בבית קיבול ולכן הכלי טהור, וכ' הרש"ש דכן נראה מפירוש הרמב"ם עיי"ש, ויש לעי' במה נחלק הר"ש ועי' הערה[[69]](#footnote-69).

**ויש להקשות** דהרי להלן פ"ג מ"א איתא דנקב המטהר בכלי חרס הוא במוציא זית, וקשה דהרי לכאו' הנקבים של קליות הם פחות ממוציא זית, וא"כ מדוע הוא מטהר את הכלי וצ"ע. ואולי כיון דיש הרבה נקבים גרע טפי, אכן בחזו"א סי' ד' סק"ה כ' דמיירי שהנקבים הם יותר גדולים מהקליות, אלא דנותנים הזרעונים על החלק השלם שבשוליו ולכן טהור[[70]](#footnote-70).

**נמצא דלהגר"א** יש חידוש נוסף בכל כלי, והיינו דיש חידוש באבוב של קלאין, וכן מצינו בגר"א דיש חידוש בפנ"ע במחתה פרוצה דבאליהו רבה ביאר דמיירי שיש למחתה דפנות מג' רוחות, וא"כ נתחדש דבית קיבול צריך שיהיה מד' רוחות, אולם לשיטת הר"ש דתני' במתני' ג' אופנים של כלים שאין להם בית קיבול כלל, לכאו' מבואר דלא הוקשה לו מדוע תני במתני' ג' אופנים וצ"ע[[71]](#footnote-71).

***וסילונות אף על פי כפופין אף על פי מקבלין***

**בדין כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה**

ועי' ברמב"ם דאף דמקבלים מעט, מ"מ כיון דאינם עשויים לקבלה טהורים, וכ"כ הרמב"ם ביד החזקה פי"ח מכלים ה"א עיי"ש, ומבואר דנאמר דין שיהיה בית קיבול עשוי לקבלה, והסילונות אף שהם מקבלים אינם עשויים לקבלה ולכן טהורים, וכן מבואר להלן בהמשך המשנה בחבית של שייטין עי' רע"ב[[72]](#footnote-72)

והנה בראב"ד בהשגה פ"ח ממקואות ה"ז כ' וז"ל "בתוספתא ואם היה הסילון כפוף כל שהוא פוסל, וקשיא לי שהרי אמרו במשנה [כלים פ"ב מ"ג] הכלים הטהורים שבכלי חרס הסילונות אף על פי שהם כפופים ואף על פי שמקבלים, ואולי אף על פי שהן טהורין לעצמן מ"מ כיון שבני קבלה הם ומקבלין פסולין למקוה מידי דהוה אכלי גללים וכיוצא בהן מפני שיש עליהן תורת כלי קיבול" עכ"ל.

ובחידושי רבנו חיים הלוי פ"ו ממקוואות ה"ז ביאר בדעת הראב"ד וז"ל ועכ"פ הא מבואר בדברי הראב"ד, דכל כלי קיבול שלא נעשה לקבלה דין כלי קיבול עליו, ודוקא לענין טומאה הוא דבעינן מיוחד לקבלה, ומשום דילפינן דומיא דשק שמיוחד לטלטל מלא וריקן, אבל בשאר דיני כלים לעולם תורת כלי קיבול עליו, ואפילו לא יחדו לקבלה, ואין מטבילין בתוכו עכ"ל. מיהו דבריו צ"ב דהרי הכא מיירי בכלי חרס והרי כלי חרס לא הוקש לשק כמבואר בגמ' שבת פג: וצ"ע[[73]](#footnote-73).

***וכבכב שעשאו לסל הפת***

**בדין אינו עשוי לקבלה**

צ"ב דהרי יש לככב בית קיבול ומדוע אינו מקבל טומאה, ועי' ברמב"ם דכ' דאינו עשוי לקבלה והיינו דבאמת הוי בית קיבול אלא דאינו עשוי לקבלה, וצ"ב מדוע לא חשיב עשוי לקבלה, והרי אפילו שפיו כלפי מטה, מ"מ הוא מקבל בתוכו בזה גופא שהוא מכסה אותו, מיהו צ"ל דאי"ז נחשב מקבל, דקבלה היינו שהוא מחזיק את הדבר בתוכו, ולא שהוא שומר עליו בדפנותיו.

מיהו לשון הרמב"ם וגם הר"ש שעושין אותו לכסות סל של לחם, וא"כ נמצא שהסל הוא המקבל את הלחם, והכבכב משמש רק לכיסוי לסל וא"כ נמצא דהכא ודאי אינו עשוי לקבלה, דאף שיש בכבכב בית קיבול אבל המקבל הוא הסל, והכבב הוא כיסוי לסל, הרי אינו עשוי לקבלה.

***וטפי שהתקינו לענבים***

בר"ש כ' שהוא מכסה בו סל של ענבים ויש לעי' מה החידוש ומה נוסף על כבכב, אולם הביאור הוא כמו שמבואר בלשון המשנה "שהתקינו לענבים", והיינו דמיירי בטפי שהוא כלי המשמש לקבלה, אלא דכאן הוא שינה אותו לתשמיש של קבלה, ובזה בעינן שיהיה "שינוי מעשה" אבל בלא"ה אינו מקבל טומאה עי' ר"ש.

אבן ברמב"ם בפיהמ"ש להרמב"ם דמבואר כאן ביאור אחר דמיירי שהוא עושה הכלי בכדי לקרר את הענבים, ויש לעי' מדוע לא יקבל טומאה, [ועי' הערה[[74]](#footnote-74)], ומ"מ מבואר חידוש גדול, אולם ברמב"ם ביד החזקה לא הביא דין זה של טפי, ולכאו' קצת משמע דלמד כמו הר"ש שהוא כיסוי, וא"כ זה נכלל במש"כ הרמב"ם פי"ח ה"ד כיסוי.

***וחבית של שייטין***

בתפא"י יכין אות מ' הקשה דהרי חבית זו עשוייה לקבל האויר בתוכה, וא"כ יחשב בית קיבול, ועי' מש"כ בזה דהוי בית קיבול העשוי למלאות, אכן שמעתי ליישב דבאמת אין צריך לקבל האויר אלא מה שצריך לשוט בו הוא שיהיה חלול, ולו יצוייר היה שייך חלול בלא אויר גם היה מועיל לשייטין, נמצא דאין צריך כאן את הקבלה.

***וחבית דפונה בשולי המחץ***

**עי' רמב"ם פיהמ"ש, וכן פירש ברמב"ם פי"ח ה"א וז"ל** וכן חבית של שייטים וחבית הדפונה בשולי המחץ **הואיל ונעשית כמו בית יד שנושאין בה המחץ** ולא נעשית לקבלה אינה מקבלת טומאה עכ"ל[[75]](#footnote-75).

אולם **בראב"ד** שם נחלק וכ' וז"ל "כלל כלל לא נתקבל בעיני זה הפירוש שהחבית תיעשה בית יד למחץ ונראה בעיני חבית של שייטין חדה וארוכה" עכ"ל.

ובר"ש כאן מבואר באופ"א וז"ל "מחץ זה דומה לגת ושולי המחץ הוא תחתונה של מחץ "והחבית טמונה בארץ עשויה דופן לשוליו ורגילים לעשות כעין חבית לצורך זה ולא לקבל בתוך החבית שום דבר, עכ"ל ויש לעי' דלכאו' הרי החבית מקבלת את המחץ ומדוע לא תחשב החבית בית קיבול,

אכן אפשר להביא לזה מדברי הרמב"ם פ"ב בכלים ה"ג וז"ל הכף החקוק שתחת רגלי המטות והמגדלות וכיוצא בהן אף על פי שהוא מקבל טהור ואין בו משום כלי קיבול לפי שאינו עשוי לקיבול אלא לסמוך בו בלבד, עכ"ל, מבואר כאן דדפנות שנעשו לסמוך אינו נחשב עשוי לקבלה, אלא נעשה בכדי שלא יפול ויסמוך בו באופן חזק, וא"כ י"ל דזהו גם חבית דפונה בשולי המחץ.

***המטה והכסא והספסל והשלחן***

**יש לעי'** מה החידוש בכלים הללו והרי ככר נתבאר בתחילת המשנה דטבלה שיאן לה לזבז טהורה, ומדוע כאן טמאה,

**ובר"ש** מבואר דהחידוש הוא דאף דכלים אלו משמשים מדרס, ופשוטי כלי עץ טמאים במדרס, מ"מ בכלי חרס אף מדרס טהורים, וכדילפי' מקרא בשבת פד: הדין הוא דמדרס כלי חרס טהור, וכ"כ בביאור הגר"א כאן, ועי' בגר"א שהוסיף לבאר דאף שולחן חשיב מדרס כיון דהוא נשען עליו. מבואר בזה חידוש דאף שולחן חשיב מדרס, [מיהו לפי"ז מנורה הוא חידוש בפנ"ע].

**וברמב"ם [**פ"א מכלים ה"ח] כ' וז"ל "**פשוטי כלי חרס** כגון מנורה וכסא ושולחן של חרס וכיוצא בהן אין מקבלין טומאה מן הטומאות ולא טומאת מדרס לא מן התורה ולא מדברי סופרים שנאמר אשר יפול מהם אל תוכו יטמא כל שיש לו תוך בכלי חרס מקבל טומאה ושאין לו תוך טהור עכ"ל.

ומשמע דהרמב"ם למד כן במתני' דנאמר כאן הלכה במדרס דאין בכלי חרס מדרס, אלא דצ"ב מה שהרמב"ם תלה דין זה "בפשוטי כלי חרס" וכן הביא על זה הקרא דתוך, **וצ"ב** דהרי בגמ' שבת דף פד: מבואר דאין מדרס בכלי חרס כלל גם באופן בשיש להם תוך, וכדאמרי' בגמ' מי לא עסקי' דיחד כלי לאשתו נדה, **ועי' חידושי ר' ליב ח"ב** סי' ע' מש"כ בזה בדין מדרס בכלי חרס.

**ובעיקר** פירושא דמתני' מה החידוש בשולחן של חרס דטהור דלכאו' צ"ב דהרי אין לו בית קבול ופשיטא דטהור, אפש"לעוד דהנה שיטת רש"י מנחות צו: דכלי עץ הרחבים כמו שולחן וכדו' חשיבי בית קיבול ובכלי עץ הם מקבלים טומאה מדאוריתא, וכן שיטת הגר"א ריש פ"ב מכלים מ"א, וא"כ י"ל דזה דין מסויים רק בכלי עץ שתלויין בבית קיבול, ופשוטים הרחבים אף שאין להם לזבז הרי הם חשיבי מקבלים, אבל כלי חרס גם הרחבים טהורים כיון דבתוכו תלה רחמנא, ונהי שיש להם ב"ק אבל אין להם תוך, [וכ"כ שם הגר"א דכלי חרס אפילו רחב טהור משום שאין לו ב"ק].

***והספינה***

עי' ר"ש ורא"ש שכ' דספינה אע"פ שיש לה בית קיבול טהורה והטעם משום דהמקור הוא דרך אניה בלב ים ,אלא שהביא הגמ' בשבת פג: דנחלקו בזה ת"ק וחנניה, דלחנניה דהטעם דספינה טהורה הוא משום דהוקש לשק א"כ ספינה של חרס טמאה כיון שלא הוקשה לשק, אבל לת"ק דילפי' מדרך אניה בלב ים אף של חרס טהורה, ומתני' כאן אזלא כת"ק ולא כחנניה.

והעירו דיש לעי' מה הדין ספינה של מתכת, ולכאו' בפשוטו יהיה תלוי בהך פלוגתא דלמ"ד דהוקש לשק מתכת תהיה טמאה לא הוקשה לשק אבל למ"ד דילפי' מדרך אניה הכל טהור, וא"כ נמצא דספינה הוא טהרה בפנ"ע ואינו שייך לטהורים שבכלי חרס, אלא הוא דין בכל הכלים והוי ליה למתני' לאשמועי' לדין זה בפנ"ע ולא בפרשת הטהורים שבכלי חרס וצ"ע.

וברמב"ם כלים פי"ח ה"ט כ' וז"ל "ספינה של חרס אף ע"פ שהיא מקבלת אינה מקבלת טומאה **שאין הספינה בכלל הכלים האמורין בתורה** בין היא של חרס בין היא של עץ בין גדולה בין קטנה" עכ"ל, יש לעי' מהו לשון זו דאין הספינה בכלל הכלים האמורים בתורה, וכי דרך אניה בלב ים הוי הפקעה על השם כלי[[76]](#footnote-76).

***והמנורה של חרס הרי אלו טהורים***

יש לעי' מאי קמ"ל והרי למנורה אין בית קיבול, ועי' תפא"י שכ' דהחידוש דהמנורה עשוייה משני חלקים, יש את הפמוט שיש בו שקע ומקבל בתוכו הכוס שמדליקים בו וסד"א דיחשב ב"ק קמ"ל דהוי ב"ק העשוי למלאות וטהור. [וי"ל דהחידוש דאף שמוציאים את הנר לפרקים לנקותו, מ"מ חשיב בית קיבול העשוי למלאות והוי כמלא, ועי' תוס' סוכה יב:].

***זה הכלל כל שאין לו תוך בכלי חרס אין לו אחוריים***

עי' רמב"ם דמיירי על קבלת טומאה ממשקין בכלי חרס עצמו, והוא הרמב"ם לשיטתו דמשקין מטמאין כלי חרס מאחוריו, וזהו דקאמר במתני' דאם אין לכלי חרס אין תוך אין המשקין מטמאין אותו כלל.

אולם הר"ש כאן פי' דבבכורות (דף לח א) מפרש דה"ק כל שאין לו תוך בכלי חרס כנגדו בכלי שטף אין לו אחוריים לחלוקה, ועיי"ש בגמ' וברש"י דבכלי שיש לו תוך נטמא תוכו נטמא גבו אבל נטמא גבו לא נטמא תוכו, אבל כלי שאין לו תוך, אין לו אחוריים לחלוקה, ומכל צד נטמא כולו, ובאמת צ"ב א"כ מהו שייך למתני' כאן והרי הוא הלכה בפשוטי כלי עץ ועוד קשה מדוע תלו את כלי עץ בכלי חרס, ולא נשנה דין זה רק על כלי עץ, [ועי' לקמן פכ"ה][[77]](#footnote-77).

וביארו דהר"ש ס"ל כהראב"ד, דהראב"ד נחלק על הרמב"ם ונקט דלא גזרו רבנן על המשקין שיטמאו את הכלי חרס מגבו, ומשום דלא יהיה חמור ממשקה זב וזבה, [ובעיקר ביאור הפלוגתא עי' לקמן פרק כ"ה מה שביארו בגדר התקנה של משקין מטמאין כלים], ובר"ש שפירש כוונת המשנה דמיירי על הגמ' בכורות לח: עיי"ש, ואפשר דהר"ש סובר כהראב"ד. ועי' תוספות רעק"א על המשניות מש"כ בזה.

**בסייעתא דשמיא**

# כלים פרק ב' משנה ד'

***פנס שיש בו בית קבול שמן טמא ושאין בו טהור***

הרמב"ם וז"ל עושין כלים מחרס כמין אהל להכניס בהן את הנר כשהוא דולק כדי שלא תכבנו הרוח, ויש לו נקבים בצדדיו שדרכן יוצא האור והכלי הזה הוא הנקרא פנס עכ"ל. ומבואר במתני' דאם יש בתוך הפנס בית קיבול בפנ"ע לשמן, הוא מקבל טומאה. ואם לאו טהור.

**וכ' הר"ש והרא"ש** לדייק במתני' דאם אין לפנס בית קיבול שמן, אף שיש לפנס בית קיבול להנר, שבתוך הפנס מניחים את הנר טהור, וכן איתא בתוספתא דאפילו יש בפנס "בית קיבול נר" נמי טהור. **והקשה הר"ש** ותימה מאי שנא בית קיבול נר מבית קיבול שמן. **ומצינו בזה ג' תירוצים.**

**א) הר"ש והרא"ש** תי' דבית קיבול נר, אין הכוונה שיש לו תוך אלא מיירי שהנר יושב על מושב הפנס, ויש לו מחיצה, וכשיש רוח הוא הופכה באופן שהמחיצה תהיה כנגד הרוח, והנר לא יכבה, ועי' משנה אחרונה שביאר דיש לפנס רק "מחיצה אחת", וזה לא חשיב תוך. [מיהו קשה דא"כ מה החידוש דפנס שאין בו בית קיבול טהור, והרי פשיטא דאין לו בית קיבול טהור, ועי' משנ"א בסוף דבריו מש"כ בזה].

**ב) באליהו רבה** כ' ז"ל ד"הדפנות אינם עשויים לקבלה אלא להגן מפני הרוח" עכ"ל, מבואר דנקט דאיירי שיש מחיצות מכל רוח, והטעם דטהור משום דלא נעשה לקבלה, ועי' **משנ"א** שביאר הדברים דכיון דיכול ליקח הנר בידו, נמצא דאין מועיל הבית קיבול להחזיק את הנר, אלא רק להגן מבחוץ נמצא דאינו ב"ק העשוי לקבלה, ולפי"ז א"ש שיש כאן חידוש בדין זה דפנס, דאף שיש לו בית קיבול אינו מקב"ט דלא נעשו לקבלה, ויש לעי' במה נחלקו הר"ש והרא"ש דהוצרכו להעמיד דמיירי במחיצה אחת ומבואר דנקטו דאם היה ד' מחיצות היה מקב"ט, ועי הערה[[78]](#footnote-78).

**ג) בחזו"א** [סי' ד' סק"ז] כ' בדעת הרמב"ם וז"ל ופי' הרמב"ם שהפנס מוקף דפנות אלא שיש בהם נקבים להוצאת האור, ואשמועינן דלא חשיב תוך אף שהנקבים קטנים שלא יצא דרך הנקבים, ומיהו בנקבים קטנים נראה דבאמת חשיב תוך וצ"ע בשיעור הנקבים עכ"ל,

מבואר בחזו"א ביאר בדעת הרמב"ם דהחסרון בבית קיבול דנר הוא משום שיש נקבים בדפנות, ואינו חשיב תוך. [אלא דהוסיף החזו"א דאם הנקבים יהיו קטנים ממש יחשב תוך, וצ"ע בשיעור הנקבים עכ"ד], אך עיקר דבריו צ"ב דכיון שהנקבים קטנים ואין הנר יוצא מהם, איזה חסרון יש בזה, עי' הערה[[79]](#footnote-79).

***מגופת היוצרין שהוא פותח בה טהורה ושהוא גומר בה טמאה***

**בביאור דינא דמתני מצינו כמה ביאורים**

**א) בר"ש ביאר** שיש ליוצרים כלי הנקרא מגופה, ויש שפתחן צר, ויש שפתחן רחב, ו"שהוא פותח בה" היינו שעדיין עתיד להרחיב פתחה טהורה שלא נגמרה מלאכתה והויא כגולמי כלי חרס, ושהוא גומר בה היינו שאינו עתיד להרחיבה עכ"ד. ולפי"ז נמצא דהדין הוא גלמי כלי חרס טהורים, **ועי' ברש"ש** שהקשה דגלמי כלי חרס טמאים, מיהו לכאו' כאן החסרון הוא דאין כאן גמר מלאכה והוא חסרון יותר מגלמי, דגלמי הוא רק לשבץ ולגרר.

**ב) הרמב"ם פיהמ"ש** ביאר פירוש אחר, דמגופת היוצרים הוא דפוס של חרס שעליו יוצרים האומנים את הכלים, ויש דפוסים שהוא "פותח בה" דהיינו שעליהם מניחים את הטיט בתחילת עשיית הכלי, והם אין להם לזבז, והוי פשוטי כלי חרס וטהורים, ויש דפוסים שעליו מתקנים האומנים כשמסיים את הכלי והוא יש לזבז, וזהו "שהוא גומר בה" ולפיכך הן טמאין. עכ"ד. אמנם הרמב"ם ביד החזקה פי"ח מכלים ה"ב נקט [וכן מבואר בהשגת הראב"ד בדעת הרמב"ם], דהטעם הוא משום דחסר גמר מלאכה,

אך מה שביאר הרמב"ם בפיהמ"ש צ"ב מה החידוש בזה, והרי כבר תנן לעיל מ"ג טבלה שאין לה לזבז טהורה ושיש לה טמאה, ומאי קמ"ל כאן. ועי' משנ"א שעמד בזה. ותי' "ונראה דקמ"ל אף על פי שמלאכתן שוה ויש להם שם אחד לא גזרינן האי אטו האי עכ"ד[[80]](#footnote-80).

**ג) הראב"ד פי"ח מכלים ה"ב בהשגה, פי' באופ"א**. דכשהוא פותח בה הוא מניח בה נקב, ובכה"ג יש לה בית קיבול, ואילו כשהוא גומר בה אין מניח בה נקב.

**ד) בביאור הגר"א** [נדפס על המשניות שבגמ'] ביאר באופ"א **שהוא פותח בה** היינו אותו הדפוס שעושין עליו הקדרות ותכף אחר עשייתן הוא נוטל משם לא חשיב בית קיבול שלהם בית קיבול והלכך טהורה, **ושהוא גומר בה** היינו אותו הכלי שהוא נותן שם לייבש אחר עשייתם ושיהא בתוכו זמן הרבה חשיב בית קיבול וטמא עכ"ד.

***משפך של בעלי בתים טהור ושל רוכלין טמא מפני שהוא של מדה דברי ר' יהודה בן בתירא, ר' עקיבא אומר מפני שהוא מטהו על צדו ומריח בו ללוקח.***

**בר"ש וברא"ש** פירשו טעמו של ר' יהודה בן בתירה דהמשפך הוי כלי של מדה מפני שהרוכל מניח אצבעו תחתיו כנגד הנקב ומודד בו, וחשיב עשוי לקבלה, וטעמו של ר"ע מבואר במתני' מפני שראוי לשימוש ע"י שמטהו להריח בו.

ויש לעי' אם נחלקו ריב"ב ור"ע, או דכל אחד נקט טעם אחר ולא פליגי, וברמב"ם פיהמ"ש כ' והלכה כר"ע, מבואר דנקט דיש כאן מחלוקת, אך יש לעי' במה פליגי.

**ובמשנה** אחרונה כאן ביאר דריב"ב פליג על ר"ע וס"ל דמה שנותן בו כדי להריח בו אינו טעם לקבלת טומאה, והטעם משום דס"ל דכיון שתשמישו ע"י שמטהו על צידו "הוי ליה אינו מקבל כדרכו" ולא חשיב בית קיבול, והוסיף לבאר דנהי דכל שעשוי מתחילתו לכך אף ע"י סמיכה טמא כדלקמן [פ"ד מ"ג], הכא אינו עשוי מתחילתו לכך אלא למשפך עכ"ד[[81]](#footnote-81).

אלא שיש לדון עוד האם ר' עקיבא מודה לריב"ב דכשהוא כלי של מדה הרי הוא מקבל טומאה, אלא שר"ע מוסיף עליו עוד טעם דגם כשאינו של מדה נמי מקבל טומאה מחמת שמטהו על צידו להריח בו, או דילמא דר"ע פליג על ריב"ב וס"ל דמדידה אינו טעם לטמא.

**ו**עי' בלשון **הר"ש והרא"ש** שכ' בד"ה ור' עקיבא "אפילו כשאינו של מדה מטמא" [וכ"כ הרע"ב], ומלשונם שכ' "אפילו" משמע דר"ע מודה לריב"ב דכיון שעושה אותו מדה הרי הוא מקבל טומאה, אלא שמוסיף עליו ר"ע דאפילו כשאינו של מדה נמי מקבל טומאה כיון שעשוי להריח בו,

**אמנם ברמב"ם** פי"ח מכלים ה"ג כ' וז"ל משפך של בעלי בתים טהור ושל רוכלין מקבל טומאה מפני שהוא מטהו על צידו ומריח בו ללוקח עכ"ל. ומבואר בדבריו שכ' רק הטעם דהוא מריח ללוקח ולא כ' הטעם דהוא של מדה, ועי' **חזון יחזקאל** על התוספתא [פ"ב ה"א] שדייק ברמב"ם דר"ע פליג על ריב"ב וס"ל דמדידה אינו טעם לקבלת טומאה, ויש לעי' במה נחלק ר"ע וריב"ב[[82]](#footnote-82).

# פרק ב' משנה ה

***כיסוי כדי יין וכדי שמן וכסוי חביות ניירות טהורין***

ועי' בר"ש ורע"ב שכ' הטעם דטהורים משום התוספתא דכל המשמש כיסוי בכלי חרס טהור כיון דתוכו כתיב והאי לאו תוך דידיה, מבואר דאפילו דיש לכיסוי בית קיבול אפ"ה טהור כיון דאינו עשוי לתוכו, אלא לכיסוי.

ועי' משנה אחרונה דהקשה דהא כבר תני לה לעיל מ"ג דכל שאינו עשוי לקבלה טהור, ומה נתחדש כאן ותי' דהחידוש הוא המשך המשנה ואם התקינו לתשמיש טמאים, ואע"פ שמשתמש גם לכיסוי.

**בביאור הדין דכיסוים טהורים**

בר"ש כאן כ' דכיסוי כלי עץ נמי טהורים, כדדרשי' בתו"כ אשר יעשה מלאכה "בהם" פרט לכיסויי הכלים.

וכן מצינו בכלי מתכות דכיסויים טהורים עי' לקמן פי"ב מ"ג וכן פי"ד מ"ג, והתם פי"ד מבואר ב' שיטות בראשונים, הרמב"ם בפיהמ"ש שם, וכן ביד החזקה [פ"ט מכלים] ביאר משום דכיסוי אין לו שם בפנ"ע, וכ"כ הראב"ד בהשגות [פ"ט ה"ג], וכ"כ הרע"ב בפי"ד. מיהו הרא"ש והר"ש בכת"י כלים [פרק י"ב משנה ג] כ' הטעם דכיסויי מתכות טהורים, משום דנתמעט מקרא "בהם" פרט לחיפויי הכלים,

ועי' תפא"י אהלות [בועז פ"ט אות א'] שכ' להקשות בהא דתני בתוספתא זה הכלל כל המשמש כפוי "בכלי חרס" טהור, וקשה דמשמע דיש בזה כלל מיוחד בכלי חרס, והרי דין זה דכיסוי טהור הוא גם במתכות, ואינו כלל המיוחד לכלי חרס.

ותי' דאיכא נפק"מ בין כיסויים של מתכת לבין כיסויין של חרס, באופן שהכיסוי מכסה הפרות והם מונחים על השולחן או על הקרקע, דאי נימא משום הדין של אין לו שם בפנ"ע, כאן הרי יש לו שם בפנ"ע, [שהרי אינו חלק מכלי אחר], ולכן בכלי מתכות כה"ג יהיה טמא], אבל בכלי חרס דהחסרון הוא עשוי לתוכו בכה"ג יהיה טהור כיון דאינו עשוי לתוכו[[83]](#footnote-83).

מיהו יש לעי' לשיטת הרא"ש והר"ש שביארו דהחסרון בכיסויי הכלים הוא משום קרא ד"בהם" פרט לכיסויי הכלים, האם במכסה ע"ג פרות המונחים ע"ג הקרקע נימא דהוא כיסוי ונתמעט מהאי קרא, או דילמא דהוא דין דוקא בכיסויי הכלים, אבל כיסוי מצד עצמו לא נתמעט וצ"ע.

***וכיסוי חביות ניירות טהורים.***

**"וכסוי חביות ניירות" טהורין**. וברמב"ם פי' דחביות ניירות היינו שם מקום. וכ"כ הרא"ש, אולם הר"ש כאן כ' וז"ל ואית דגרסי וכסויי חביות והניירות ותרי מילי נינהו, ונייר הוא קלף שמכסין בו הצלוחית כדאמרי' וכי לצור ע"פ צלוחיתו הוא צריך עכ"ל.

ועי' תוי"ט שכ' לדייק לשון הר"ש שכ' "קלף שמכסים בו" לפי שקלף של עור הוא וראוי לקבל טומאה מצד עצמו ורק מפני שהוא כסוי אינו מקבל טומאה, **מה שאין כן נייר** שהוא עשוי מעשבים על ידי דבק **לא ידענא מאי טומאה שייכא ביה** ואפילו כשאינו של כסוי נמי אינו דבר הראוי לקבל טומאה, ומיהו י"ל מידי דהוי אמחצלת עכ"ד.

**ומבואר** בדברי התוי"ט דנקט דניירות אינם מקבלים טומאה [ובסוף דבריו צידד שיקבלו טומאה מידי דהוי אמחצלת עי"ש], ועי' ברעק"א שציין לדברי הר"ש לקמן פ"י מ"ד בפירוש התוספתא דנייר אינו מקבל טומאה, וכן ציין לפרה פ"י מ"ו, וזבים פ"ה מ"ה, דמבואר התם דנייר אינו מקבל טומאה.

**וברעק"א** כאן הביא דברי הסדרי טהרה הלכות נדה [סי' ק"ל ס"ק י"ט] דהקשה דמשנה שלימה היא במסיכתין פי"ז מט"ו דנייר מקבל טומאה, דתנן התם העושה כיס מעור המצה ומן הנייר טמא. וברע"ב ובתוי"ט שם פירשו דקאי על נייר העשוי מעשבים ע"י דבק וצ"ע דברי התוי"ט והר"ש דנקטו דנייר אינו מקבל טומאה[[84]](#footnote-84). אכן הרעק"א למשנה בפרה פ"י מ"ו, וכן בזבים פ"ה מ"ה, דמבואר דנייר אינו מקבל טומאה וכדברי התוי"ט והר"ש, וצ"ע

ועי' חזו"א כאן ה' סק"ד שהביא הפתחי תשובה ק"צ סק"י בשם החת"ס דנייר שלנו אינו מקב"ט, ועיי"ש מש"כ בזה.

***כסוי הלפס בזמן שהוא נקוב ויש לו חדוד טהור אם אינו נקוב ואין לו חדוד טמא מפני שהיא מסננת לתוכו את הירק, רבי אליעזר בר צדוק אומר מפני שהיא הופכת עליו את הרונקי***

מבואר כאן חידוש דאף שעיקר שימושו הוא לכיסוי וכן שמו הוא כיסוי הלפס, מ"מ כיון שגם משתמשים בו לקבל את הירק, לכן נחשב לבית קיבול העשוי לקבלה,

**במשנ"א** כ' דאיכא נפק"מ בין הטעם של ת"ק לטעם של ראב"צ, דלראב"צ הביאור הוא דלאחר שנתבשל הירק מסננת "מימי התבשיל" לתוך הכיסוי וא"כ הוא מיוחד "למשקין", וטהרתו בנקב של כונס משקה. אבל לראב"צ הופכת לתוכו הירקות עצמן והוי מיוחד לאוכלין וטהרתו בנקב של כזית.

ולפי"ז אין כאן מחלוקת לדינא אלא כל מקום לפי הרגילות שלו, ולכן גם הרמב"ם לא כ' והלכה כחד מיניהו, וכ"כ ב**תוי"ט** שכ' דמר כי אתריה ומר כי אתריה ולא פליגי.

**בסייעתא דשמיא**

# כלים פרק ב' משנה ו'

***גסטרא שנמצאת בכבשן עד שלא נגמרה מלאכתה טהורה משנגמרה מלאכתה טמאה***

**א]. גסטרא שנמצאת בכבשן עד שלא נגמרה מלאכתה טהורה משנגמרה מלאכתה טמאה.** בר"ש כאן כ' היינו גסטרא שבכל התורה והוא שבר כלי חרס שמניחין תחת החבית כשהיא מטפטפת לקבל המשקה היוצא ולשון גסטרא הוא דבר הנחלק לשנים וכו' עכ"ל, וכ"כ הרא"ש וברע"ב.

**וברמב"ם** בפי' המשנה פי' באופ"א וז"ל "גסטרא" כלי שאין לה יד ולא בית אחיזה אלא היא כן לכלים, שמים עליה את הכלים הגדולים המלאים מים כדי לקבל דליפתן עכ"ל**,** מבוארבדברי הרמב"ם דלא מיירי הכא בשבר כלי, אלא איירי בכלי שמעיקרו עשוי לקבל דליפת הכלים הגדולים.

ובשלמא להר"ש דגסטרא היינו שברי כלים א"ש דיש חילוק בין נשברה קודם גמר מלאכה, או לאחר גמר מלאכה, אבל להרמב"ם דפירש המשנה דלא איירי הכא בשברי כלים, צ"ב מהן חילוקי דינים אלו.

**וברמב"ם** ביד החזקה בפי"ח מכלים ה"ח כ' וז"ל גסטרא שמניחין תחת הכלים לקבל משקין הנוזלים מן הכלי מקבלת טומאה עכ"ל וזהו כפי שכ' הכא בפיהמ"ש, אולם עוד כ' הרמב"ם בפי"ט ה"ח וז"ל חבית שנסדקה בכבשן ונמצאת שהיא שתי גסטריות אם משנגמרה מלאכתה נסדקה, מקבלת כל גסטרא מהן טומאה, ואם קודם שנגמרה מלאכתה נסדקה ואחר כך נשרפה בכבשן הרי היא טהורה עכ"ל.

**מבואר ברמב"ם** דחילק דין גיסטרא לשתי דינים, האחד כלי העשוי לקבל דליפת משקין הנוזלים, [וכפי שפי בפיהמ"ש] כאן ובכלי זה באמת לא נזכר ברמב"ם חילוקי דינים, ועוד איכא גיסטרא שהיא שבר כלי ובזה נאמרו חילוקי הדינים דמתני' "דעד שלא נגמרה מלאכתה טהורה" וכו' וכפי' שכ' הרמב"ם בפי"ט, אך צ"ב דהרמב"ם כאן בפיהמ"ש כ' להדין הראשון וקשה דלכאו' הוי ליה להרמב"ם להעמיד במתני' כאן הדין של שברי כלים וצ"ע[[85]](#footnote-85).

**כיצד מבררים בגיסטרא אם נגמרה מלאכתה או לא נגמרה מלאכתה**

ב]. **מתני' עד שלא נגמרה מלאכתה טהורה משנגמרה מלאכתה טמאה.** ובר"ש כ' וז"ל ויש לברר הדבר כדתניא בתוספתא גיסטרא שנמצאת בכבשן כיצד משערין אותה אם היו שבריה שוין ותוכה מאדים **בידוע שנגמרה מלאכתה** ונסדקה עכ"ל, וכ"כ הרא"ש והרע"ב כאן.

**אולם הגר"א** [בא"ר, ובפירושו על התוספתא] גרס "בידוע שלא נגמרה מלאכתה", והיינו שאם שבריה שוין ותוכה מאדים זה מוכיח שעדין לא נגמרה מלאכתה, וכ"כ ברמב"ם פי"ט מכלים ה"ח וז"ל והיאך יודע דבר זה אם היו שבריה שוין ותוכה מאדים עד שלא נגמרה מלאכתה נסדקה אין שבריה שוין ואין תוכה מאדים בידוע שאחר שנגמרה מלאכתה נשברה ומקבלת טומאה כשאר שברי כלי חרס הראויין לקבל טומאה עכ"ל. מבואר ברמב"ם דגרס בתוספתא כהגר"א ולא כהר"ש, ועי' תוי"ט[[86]](#footnote-86).

**ובמשנה** אחרונה כתב לדון האם בעינן גם תוכו מאדים וגם שבריו שוין או דסגי בחדא מהן, ועי"ש שהסיק דאי איכא תרוויהו בידוע שקודם גמרה נשברה ואי ליכא אפי' חד בידוע שאחר גמרה נשברה ואי ליכא תרי אלא חד לא מוכח וספק הוא, וכ' שם **ונראה דבספק מטהרין** ואע"פ דשברי כלי חרס מטמאין מדאוריתא הכא טהור דקימ"ל כל הטומאות כשעת מציאתן אף להקל וה"נ אמרי' דכמו שנמצאת כך היתה בתחילה עכ"ד.

**בטעם החילוק בין גיסטרא שנשברה קודם שנגמרה מלאכתה לנשברה אחר שנגמרה מלאכתה**

ג]. יש לעי' בטעם החילוק בין נשברה קודם גמר מלאכה לנשברה אחר גמר מלאכה דלכאו' ממ"נ אם שימוש זה רגילים להניחו לקבל דליפת הכלים, א"כ ה"ה בנשבר קודם שנגמרה מלאכתו אמאי לא יקבל טומאה והא הוי כלי קיבול העשוי לתשמיש, ואי אין שימוש זה סגי להחשיבו לקבל טומאה מדוע בנשבר לאחר שנגמרה מלאכתו מקבל טומאה.

ובמשנה אחרונה כ' וז"ל והטעם כשהיא כלי חס עליה אף כשנשברה להשתמש בה. אבל כשלא היתה כלי מעולם הוי כטיט בעלמא עכ"ל, מיהו יש לעי' בזה דמאחר ואין אנו יודעים אם קודם גמר מלאכה נשברה או לאו וצריכים ע"ז סימנים וכי גם בני האדם קובעים לפי"ז שימושם, ועי' ביאור בהערה[[87]](#footnote-87).

***טיטרוס ר"א בר צדוק מטהר רבי יוסי מטמא מפני שהוא כמוציא פרוטות***

**בביאור הפלוגתא האם טיטרוס מקבל טומאה**

**ד] טיטרוס ר"א בר צדוק מטהר ר' יוסי מטמא מפני שהוא כמוציא פרוטות.** וביאור הכלי טיטרוס עי' רמב"ם וז"ל הוא כלי חרס שתוכו רחב ויש לו צואר צר ארוך ודק מאד ובקרקעית הכלי יש נקבים וכשממלאים את הכלי במים ושמים את האצבע על ראש הצואר הדק נמנע האויר מלהכנס לכלי ואין המים שבתוכו נוזלים דרך אותן נקבים כלל וכשמסיר אצבעו מראש הכלי המים נוזלים מקרקעיתו וכו' עכ"ל.

**והנה** בהטעם דראב"צ מטהר, לכאו' הוא משום דאיכא נקבים בכלי וממילא לא הוי כלי קיבול ואינו מקבל טומאה, וכ"כ הר"ש כאן וז"ל דראב"צ מטהר לפי שנקוב ככונס משקה עכ"ל. אלא דיש לעי' בטעמא דר' יוסי מטמא, ומצינו בזה כמה שיטות בראשונים.

א) **הרמב"ם** כ' וז"ל "מפני שהוא כמוציא פרוטות" רומז אל הכלי כי כשיוצאים המים דרך אותן הנקבים אין הכלי מתרוקן בב"א אלא יוצאים טיפה אחר טיפה באטיות רבה ונהיה בזה כלי קיבול כי לכך נעשה והלכה כר' יוסי עכ"ל. מבואר דהרמב"ם לא כ' הטעם מפני שמניח אצבעו, אלא משום שהטיפות יוצאים באטיות רבה משוי ליה בית קיבול, וכן מבואר ברמב"ם בפי"ח מכלים ה"ו דלא הזכיר שמניח אצבעו על הכלי אלא משום שהמים מתכנסים בצדדיו ועי"ש בכ"מ שפירש משום שהנקבים דקים ואין המים יוצאים מיד, [ועי' בגר"א או"ח סי' קנ"ט ס"ק ס"ה דמבואר דלמד כן בדעת הרמב"ם].

**ב) הר"ש** כ' וז"ל ור' יוסי מטמא שכך הוא דרך תשמישו וחשיב בית קיבול הואיל והמים עומדים ע"י הנחת האצבע, (והקשה הר"ש) ומיהו לשון המשנה לא ידעתי ליישב דקתני טעמא מפני שהוא כמוציא פרוטות עכ"ל. חזינן בדברי הר"ש דנקט דהטעם דחשיב כלי קיבול הוא רק משום שמניח אצבעו, וזהו דהקשה על לשון המשנה מפני שהוא כמוציא פרוטות.

**ג) הרא"ש** כאן כ' וז"ל וראב"צ לא חשיב ליה כלי קיבול, ור' יוסי מחשב ליה כלי קיבול שהוא עשוי לקבלה כשמשים אצבעו עליו, וכשמסירו מוציא בפרוטרוט מעט מעט עכ"ל. מבואר בדברי הרא"ש שכ' בטעמא דר' יוסי צירוף של ב' סברות, חדא שהוא עשוי לקבלה כשמשים אצבעו, ועוד דכשמסירו הוא מוציא בפרוטות. **וכ"כ הרע"ב כאן,** ויש לעי' מהו הצירוף של ב' סברות אלו[[88]](#footnote-88).

**ונפק"מ** באופן שיש חורים גדולים דלפי' הר"ש אם באופן זה שמניח אצבעו לא יוצא המים הרי הוא מקב"ט, אבל להרמב"ם כיון דאינו טיפים טיפים אינו חשוב ב"ק, ועי' ביאוה"ל קנ"ט שמבואר נפק"מ זו [עי' להלן אות ו'], ובביאור פלוגתת הרמב"ם והר"ש עי' הערה[[89]](#footnote-89).

**[ודין** זה נוגע לדידן במזרק שאין את החלק הדוחף, דהמשקה יוצא מהנקב הקטן אלא שאם יסתום אותו מלמעלה לא יצא ממנו כלום אם מקבל טומאה].

**האם דינא דטיטרוס תלוי בפלוגתא דתנאי לעיל במשפך של רוכלין**

**ה]. והנה** לעיל מ"ד במשפך של רוכלין טמא, נחלקו ר' יהודה בן בתירא ור"ע בטעם הדבר, דריב"ב פי' מפני שהוא של מדה והיינו שמניח אצבעו ומודד ללוקח, ור"ע אומר מפני שהוא מטהו על צידו ומריח בו ללוקח.

וברמב"ם כ' והלכה כר"ע, ומשמע ברמב"ם דר"ע פליג על ריב"ב וס"ל דלא מהני מה שמניח אצבעו ומודד ללוקח, אולם בר"ש לעיל מ"ד מדוייק דר"ע מודה דמה שהוא מניח אצבעו חשיב בית קיבול, אלא שר"ע הוסיף עוד טעם.

והנה לפי הר"ש נמצא דטעמו של ר' יוסי דמטמא בטיטרוס משום שהוא מניח אצבעו מתיישב לכו"ע במשפך, אלא דראב"צ דס"ל דטיטרוס אינו מקבל טומאה ולא מהני מניח אצבעו, לכאו' יקשה מאי שנא ממשפך דנתבאר דלכו"ע מהני מה שהוא מניח אצבעו ומודד בו ללוקח שדרכו בכך, והאם נימא דרב"צ חולק גם לעיל במשפך דלא מויל, ועי' משנ"א שביאר הטעם בזה ע"פ שיטת הראב"ד,[[90]](#footnote-90)

אמנם הרמב"ם פסק במשפך דהלכה כר"ע ופליג על ריב"ב וס"ל דמה שמניח אצבעו למדוד ללוקח לא חשיב בית קיבול, לכאו' קשה דהכא בטיטרוס פסק כר' יוסי דמטמא, אכן י"ל דהרמב"ם ביאר טעמו של ר' יוסי משום דחשיב ב"ק כיון שאפילו בלא הנחת אצבע הוא מוציא רק פרוטות וחשיב בית קיבול מצד עצמו, אבל במשפך בלא הנחת אצבע אין הכלי מחזיק כלום, ולכן לא חשיב בית קיבול, ומה שמניח אצבעו לא מהני להרמב"ם לשיטת ר"ע[[91]](#footnote-91), [עי' שיעורי הגרי"מ].

**בדין טיטרוס לענין נטילת ידים**

**ו] בשו"ע** או"ח סי' קנ"ט ה"ה כלי שתחילת תיקונו כך שאינו יכול לעמוד בלא סמיכה ואין משתמשין בו אלא ע"י סמיכה חשיב שפיר כלי "לפיכך כלי שהוא מלא נקבים מתחתיו ופיו צר למעלה וכשמניח אדם אצבעו עליו אין המים יוצאים וכשמסירו המים יוצאין מותר ליטול ממנו אע"פ שאינו מחזיק כלום כיון שעשוי לקבלה בענין זה וזהו עיקר תשמישו נקרא כלי" עכ"ל. ומבואר דנקט דטיטרוס הוי כלי כשר לנטילת ידים, והמקור הוא מדברי הרא"ש בחולין פרק כל הבשר. ועי' בגר"א שם שכ' דהוא משום דהלכה כר' יוסי מחבריו דטיטרוס חשיב כלי לענין טומאה ולכך ה"ה דהוי כלי לענין נטילת ידים.

**ובט"ז** שם הביא דברי הרש"ל דנקט דנהי דהוי כלי לטומאה מ"מ לענין נטילת ידים בעינן כלי חשוב שהרי נקב בכל מקום פוסל ואפי' בכלי שטף וכו'. ועי"ש עוד שהוסיף להביא דברי הרמב"ם דדוקא בנקבים דקים ואין המים יוצאים אלא מעט מעט באיחור גדול המים מתכנסים בצדדים שלו אבל אם היו נקבים גדולים לא היו המים מתכנסים בצדדים ונמצא שלא היה עשוי לקבלה והרי הוא מקבל טומאה, וכ' לפי"ז דודאי בכלים שיש בהם נקבים גדולים אף שעשויים בענין זה לנוי מ"מ אסורים בנטילת ידים.

**ובבה"ל** כ' שיש לסמוך על דברי הרא"ש והטור דטיטרוס כשר לנטילת ידים, וא"צ לחוש לשיטת הרש"ל שהביא הט"ז, אבל עי"ש שכ' שאם היו נקבים גדולים נראה דיש להחמיר לכתחילה שלא ליטול ממנו אחרי שדלדעת הרמב"ם גם לענין טומאה לא חשיב כלי עי"ש.

**בסייעתא דשמיא**

# פרק ב' משנה ז'

***וטבלא שהיא מלאה קערות נטמאת אחת מהם בשרץ לא נטמאו כולם אם יש לה לזביז עודף נטמאה אחת מהם נטמאו כולן***

**א]** בר"ש כ' ב' ביאורים **א)**. דהנידון הוא על האוכל שנמצא באויר הכלי, והיינו דאם יש לבזבז עודף נטמאו האוכלים שבכל הקערות, אבל הקערות עצמם לא נטמאו, ומשום שהקערות אינם מחוברים לטבלה, ואינם הקערות מקבלים טומאה מאויר הטבלה, כיון דאין כלי מקב"ט מכלי חרס, [כיון שהכ"ח ראשון ואינו מטמא כלים], **וכן ביאר החזו"א** [ה' ט'] כוונת הר"ש.

**ב).** עוד ביאר דמיירי שהקערות מחוברים לטבלה, והנידון הוא דאם יש לזבז עודף הכל נחשב לכלי אחד ולכן כל הקערות נטמאו שהם כלי אחד, ואי אין לזבז עודף הוא נחשב לכמה כלים.

**ב] עי' ברמב"ם וברע"ב שכ'** דאם יש לזבז עודף "כשנכנס השרץ בפי הקערה כבר נכנס באויר הלבזביז העודף סביב, ונטמאת כל הטבלא, דכלי חרס מטמא מאוירו, וכשנטמאת הטבלא כולה נטמאו כל הקערות שהן מגופה" עכ"ל, מבואר דאזלי כפי' השני בר"ש דהטבלאות הם מגופו של כלי, ומ"מ כ' הטעם משום דהשרץ מטמא מאוירו ונטמאו כל הקערות.

**וברעק"א** הקשה דאם המטמא הוא ע"י אויר הכלי, הרי אי"ז שייך בסיפא של המשנה, דמיירי על כלי עץ שאינו מקב"ט מאוירו. וכ' דלפי הביאור של הר"ש מיושב, והיינו דהר"ש כ' דכיון דהלזבז עודף הכל כלי אחד ולכן הכל נטמא, וזה בין במגע, ובין באויר, והביא דהרמב"ם בתחילה פי' כהרע"ב משום טומאת אויר, ובסיפא גבי בית תבלין של עץ פי' כהר"ש משום דהוי כלי אחד.[[92]](#footnote-92)

ו**באליהו רבה** דכ' לדקדק לשון המשנה דברישא קתני נטמא אחד מהם "נטמאו כולם" בלשון רבים דמיירי על טומאת אויר, והיינו דכל האוכלים נטמאו מאויר, אבל בסיפא איירי על טומאת הכלי בעצמו ולכן קאמר בלשון נטמא חבירו עיי"ש.

***וכן בית תבלין של חרס וקלמרין המתואמות***

**ג]** יש לעי' מה החידוש בדין זה והא כבר תני במתני' לעיל טבלה שהיא מלאה קערות, דנטמא אחד לא נטמא חבירו, ועי' תוס' אנשי שם שביאר דטבלה שהיא מלאה קערות מיירי שכל קערה וקערה יש לה מחיצות נפרדות, וסד"א דדוקא בזה כל אחד חשוב כלי בפ"ע ואם נטמא א' לא נטמאו חבירו, אבל בבית תבלין מיירי שמחיצה אחת בלבד היא המחלקת ביניהם ולכן סד"א דיחשב כלי אחד קמ"ל דגם זה נחשב לכמה כלים.

**מאי שנא מתנור שחצצו בנסרים**

**ד]** במשנ"א כ' להקשות מאי שנא מפ"ח דמבואר דתנור שחצצו בנסרים אין המחיצה מפסקת הכלי חרס, ומשום שאין דרך לחלוק כלי חרס במחיצה, וחשיב כלי אחד אפילו באין לזבז עודף, ואילו הכא מבואר דמחיצה מפסקת כל שאין לזבז עודף וחשיב ב' כלים.

וכ' ליישב ולחדש דאם עשה המחיצה בתחילת עשיית הכלי דבזה שפיר הוא מתחלק לשני כלים ובהכי איירינן במתני', אבל בפ"ח מיירי בעשה המחיצה אח"כ, ובכה"ג אינו מפסיק את הכלי לשנים, וזהו חידוש לדינא.

**מאי שנא מבית הפך ובית התבלין דמטמא במגע**

**ה]** עוד כ' להקשות במשנ"א מאי שנא מבית הפך ובית התבלין שבכירה, דהם ב' תוכות המחוברים לכירה, ומבואר לקמן פ"ה שיטת ר"מ דמטמאים במגע ואינם מטמאים באויר, ובגמ' שבת מח: מבואר דהוא טומאה מדרבנן וגזרו רק במגע ולא באויר, ויש להקשות מדוע הכא לא גזרו מדרבנן שהרי הוי נמי ב' תוכות המחוברים זה לזה, ועיי"ש מה שתי' בזה[[93]](#footnote-93).

**מדוע לא יטמא חבירו מדין כל המחובר לטמא טמא**

**ו]** עי' עוד בחזו"א [ה' ח'] שהקשה דאף באופן שאין לזבז עודף, מדוע לא יטמא חבירו מדין דקיימ"ל דכל המחובר לטמא טמא, והביא החזו"א מקור דין זה דכל המחובר לטמא טמא, א) מלקמן פי"ח מ"ח לגבי ד' בתים של תפילין ראש, ב) בפי"ח מ"ז, לגבי כרעי המטה, ג) וכן הביא ממשנה בטהרות פ"א מ"ח לגבי מקרצות [עי' הערה[[94]](#footnote-94) הובא המקורות הנ"ל].

[ולכאו' כן קשה גם על מה דמבואר [בפ"ה מ"ג] בית הפך ובית התבלין, דלר"מ טמא במגע ולא באויר ומשום דאינו אלא רק מדרבנן אבל מדאוריתא אינו חיבור כלל ולר' ישמעאל טהור לגמרי, וקשה מדוע לא יהיה טמא מדין כל המחובר לטמא].

ותי' החזו"א דצ״ל דלא נאמר דין מחובר לטמא, אלא במקום שאם היה מחובר בשעת נגיעת הטומאה היה נטמא כולו, אבל במקום שאין אחד נטמא בנגיעת חברו, לא דיינינן בו גם דין מחובר לטמא, וכיון דא"א לתוכו ליטמא בנגיעת גבו לא מהני ליה חיבורו, עכ"ד[[95]](#footnote-95).[[96]](#footnote-96).

***ובית תבלין של עץ שנטמא אחד במשקה לא נטמא חבירו***

**ז]** ברמב"ם ובר"ש כ' דאיירי בטומאת משקין דרבנן, ובזה הדין דנטמא אחד לא נטמא חבירו, אבל אם נטמא בשרץ אמרי' דנטמא חבירו אע"פ שאין לזבז עודף, ומשום דנטמא גבו נטמא תוכו, וכיון דהתוך של כלי זה הוא גבו של חבירו לכן הכל נטמא, אבל במשקין שמטמאים כלים מדרבנן אשווהו רבנן ככלי חרס דנטמא גבו לא נטמא תוכו, כדאיתא לקמן פכ"ה, [ובגמ בכורות לח.] ולכן לא נטמא הכלי השני אלא רק תוכו של אותו הכלי, וה"ה בכלי חרס הוא מטעם זה.

**מדוע לא יטמאו כל הקערות מדין נטמא תוכו נטמא גבו**

**ח] בחזו"א** [סי' ג' סקי"א] הקשה דהנה בכלי חרס הרי הדין הוא דנטמא תוכו נטמא גבו [כדאיתא בגמ' בבכורות לח.], וכן הוא הדין בטומאת משקין דנטמא תוכו במשקה נטמא כולו [כדאיתא לקמן פכ"ה מ"ו], ומעתה קשה דכיון דנטמא תוכו של כלי זה במשקין, יטמא גם גבו, וכיון דגבו הוא תוכו של חבירו, שוב ממילא הכל נטמא, ועי' קהילות יעקב סי' א מש"כ בזה, ועי' קובץ הערות סי' י"ט מש"כ בזה[[97]](#footnote-97).

**ועי' שיעורי הגרי"מ במש"כ לבאר** דהנה בפשוטו יסוד הדין האמור גבי כלי חרס, דנטמא תוכו נטמא גבו, יסודו משום דהכל נחשב לכלי אחד, וכיון דנטמא מקצתו של כלי נטמא כל הכלי, אלא דמגבו אינו מקום למגע טומאה. אמנם הגרי"מ זצ"ל ביאר בזה דיסוד הדין הוא דשם כלי חרס הוא בתוכו של כלי דהתורה אמרה כל אשר בתוכו יטמא, ונאמר בזה דשם כלי חרס הוא תוכו של כלי, ואילו גבו כלי הוא רשות בפנ"ע ואינו משם הכלי, אלא דהטעם דנטמא תוכו נטמא גבו, הוא מדין גרירא וטפלות, דכיון דנטמא העיקר שהוא התוך נטפל אליו הגב ליטמא עמו.

ומעתה א"ש דכל זה דוקא במקום שגבו של כלי זה הוא נטפל אליו ונגרר בטומאתו, אבל במקום שהגב גם משמש תוך של כלי אחר שוב אינו נגרר אחריו, ולכן אינו מקבל טומאה. [ודין זה נאמר גם בכלי חרס וגם בכלי עץ שנטמא במשקין שמבואר בגמ' בבכורות דגדר התקנ"ח בטומאת משקין בכלי עץ, היא בגדרי טומאת כלי חרס].

***ר' יוחנן בן נורי אומר חולקים את עביו,***

**בשיטת ת"ק בדין העובי**

**ט]** ובשיטת ת"ק דנחלק על ר' יוחנן בן נורי עי' **משנה אחרונה** דס"ל דכל העובי טמא, [ועוד כ' המשנ"א דבאופן שהשרץ נגע בעובי הדופן, גם ר' יוחנן בן נורי מודה דהכל טמא].

אבל **בתפא"י** [אות פ"ג] דכ' לאידך גיסא אלא דכל העובי טהור וביארו הדברים, וז"ל משום דכל עובי הרוח שבין ב' הכלי קיבול אין צריך כלל להכלי שנטמא תוכו לפיכך כל עובי הרוח טהור דדמו לאבן אמצעית שבין ב' כירים שנטמאו ב' החיצונים דמה שאי"צ באמצעיתו לשפיתה נשאר בטהרתו עכ"ל.

**ועי' חזו"א** סי' ה' סק"ט שדן בזה וכ' דמשמע בר"ש וברא"ש דר' יוחנן בן נורי בא להקל וזהו כשיטת המשנ"א. אכן יעוי' **בביאור הגר"א** נדפס על המשניות זכר חנוך מש"כ בזה ולכאו' מבואר בדבריו כהתפא"י שהכל טהור.

**האם לריב"נ חולקים גם את עובי כלי חרס**

**י]** יש לעי' לר' יוחנן בן נורי מה הדין בעובי הכלי חרס האם גם נימא דחציו טמא חציו טהור, והנה בפשוטו היה נראה שהוא אותו דין, דהרי גדר דין של טומאת משקין בכלי עץ, הוא דאשווהו רבנן ככלי חרס.

אולם בדברי הר"ש והרא"ש משמע להדיא דהוא קולא מיוחדת שהקילו בטומאת משקין דרבנן דרק חציו טמא, אבל בכלי חרס שטומאתו מדאוריתא יהיה הדין דהכל טמא וכמו לדעת ת"ק. [ולפי"ז מדוייק היטב דר' יוחנן בו נורי אמר דבריו אחר הדין של כלי עץ שנטמא במשקה, משום דהוא דין דוקא בטומאת משקין].

אמנם לשיטת התפא"י וכדמשמע בביאור הגר"א דלשיטת ת"ק הכל טהור, נמצא דאדרבה ר' יוחנן בן נורי מחמיר לטמאות חציו, ולפי שיטתם מסתבר דכ"ש דמחמיר ריב"נ בכלי חרס שטמא מדאוריתא דחציו טמא וחציו טהור.

# פרק ב' משנה ח'

***הלפיד טמא ובית שקעו של נר מטמא באויר***

**א] ברמב"ם** בפיהמ"ש, ובפי"ח מכלים ה"ז, ד"לפיד" היינו כלי שעשוי לקבל מטליות ושמן ועי"ז דולק הנר, אך קשה מה החידוש בזה, והא הוי כלי קיבול רגיל, וצ"ע[[98]](#footnote-98).

ו**בר"ש וברא"ש וברע"ב** פי' דאיירי בקערות שיש להן חידוד שתוחבין אותן בנקב שבראש הקונדס שלא תמוט ותיפול לארץ וכו' ולפי שאותו לפיד אינו יכול לעמוד בפנ"ע מפני שהחידוד מכריעו סלקא דעתך דטהור קמ"ל דטמא. ועי' בדבריהם דכ' וז"ל "דאי לאו הכי מאי קמ"ל", ולכאו' כוונתם בזה דאי נפרש מתני' כהרמב"ם קשה מה החידוש בזה.

**כלי שתחתיתו מחודד ואינו יכול לעמוד מצד עצמו**

**ב] בר"ש וברא"ש** כ' "הואיל ומקום מושבו מיוחד ומתוקן לכך", מבואר דאם אין המקום מיוחד להחזיק את הלפיד, אפי' אם תחבו שם פעם אחת, אינו מקבל טומאה, אבל כל שהוא מיוחד לזה שפיר מקב"ט, ועי' להלן פ"ד מ"ג דמבואר כהאי דינא גבי שולי קרפיות ושולי קוסיים הצידוניים, דמקבלים טומאה משום שלכך נעשו מתחילתם לסמוך אותם[[99]](#footnote-99). [ושם נתבאר מ"ט בעינן לחידוש זה ב פעמים בב' משניות].

**ויש לדון** בכלי שאינו עשוי לסמוך ע"י כלי אחר, אבל הדרך להשתמש בו כשהוא מונח בידו, וכגון כלי שרת שתחתיו היה מחודד האם מקב"ט, האם כיןן שדרכו בכך להשתמש באופן שהוא בידו הוי כלי, או דנימא דדוקא בעשוי לסמוך על כלי אחר הוי כלי בהדי הסומך שלו. ועי' הערה[[100]](#footnote-100).

**ובשו"ע או"ח** קנ"ט סעיף ה'כלי שתחילת תיקונו שאינו יכול לעמוד בלא סמיכה חשיב שפיר כלי עיי"ש. ובביאור הגר"א שם הביא המקור מהמשנה בכלים [פ"ד] ועי' משנ"ט כאן הביא משו"ת בית שלמה [ל"א] שדן לגבי כוס של ברכה שעומד ע"י סמיכה, ובאבנ"ז ובשדה חמד דנו לגבי נר חנוכה, והוכיחו מכאן דמועיל מה שעומד ע"ג סמיכה, ואכתי יש להסתפק לדינא בעומד לשימוש בידו בלבד וכדלעיל.

***בית שקעו של נר***

**ג] א) ברמב"ם פי'** וז"ל וכן עושין מן החרס כלי שיש בו מקומות שקועים לקבוע בהם את הנרות ויתקבץ בהם כל השמן הניגר מפיות הנרות, ומניחין אותו על ראשי המנורות כדי שלא תתקלקל הנחושת בשמן והוא הנקרא בית שקעו של נר וכ"כ בפי"ח מכלים ה"ז. **וע'י משנ"א** שהקשה דצ"ב דמה הריבותא בזה, ויתכן לבאר שנתחדש בזה דאף כלי שעשוי לקבל משקין הנוטפין העומדים לסלקם, שלא יזוקו נמי חשיב עשוי לקבלה, [ועי' להלן פט"ו בדין בית קיבול פסולת][[101]](#footnote-101).

**ב) הר"ש ביאר** וז"ל שהנר יושב משוקע בתוכו וחשיב תוך לטמא באויר, אע"פ שאין כל הנר משוקע בו כי אם מעט ממנו עכ"ל. וכ"כ הרע"ב, ובתפא"י **בבועז** **[אות יד] תמה מה החידוש בזה**, והא נהי שהרוב יוצא לחוץ, אבל מ"מ הוא בית קיבול גמור, ועיי"ש שביאר דסד"א דחשיב ב"ק העשוי למלאות דקיימ"ל דלאו שמיה ב"ק, ועיי"ש מש"כ בעל ענין ב"ק העשוי למלאות.

**ד] ובחזו"א** [סי' ה' סק"ט] הקשה דמשמע בר"ש דאפילו בית קיבול קצת טמא היינו אפילו משהו, והקשה דהרי שיטת הר"ש לעיל מ"ב דכלי חרס קטן צריך שיהיה בו כדי סיכת קטן, ואילו הכא משמע "קצת" אפילו פחות מזה, ותי' דכל מה דנאמר שיעור כדי סיכת קטן הוא בכלי העשוי לקבל משקין, אבל אם יש בית קיבול העשוי לתשמישו המיוחד לו, בכה"ג השיעור הוא לפי תשמישו, ואדרבה אם יהיה יותר גדול מכדי סיכת קטן יפסד תשמישו, ולכן אפילו בפחות מכדי סיכת קטן נמי טמא.

**ה] יש ל**העיר דגבי לפיד הלשון במתני' ד"טמא", ואילו גבי בית שקעו של נר הלשון במתני' "טמא מאוירו", וקשה מדוע בלפיד לא אמרי' דטמא מאוירו, ועי' משנה אחרונה.

***המסרק של צרצור רבי אליעזר מטהר וחכמים מטמאין***

**ו].** **הר"ש והרע"ב כ'** דמסרק של צרצור הוא כלי חרס שעושין על פיו שכבה כעין מכבר מעשה רשת, וסביב אותו שכבה בולטים שינים כשיני המסרק שעושין אותה לנוי, ואם נתלה שרץ באויר אותן שינים פליגי בה ר' אלעזר ורבנן, אי חשיב תוך כלי חרס או לאו עכ"ד, ובמשנה אחרונה הקשה דצ"ב מאי טעמא דחכמים מטמאין והא כיון דמהסרק עשוי לנוי הרי אינו עשוי לקבלה ומ"ט טמא.

**וביאר המשנ"א** דמיירי דלפרקים מניחין במקום הפגימות פירות או אוכלים שאינם יוצאין מבין הפגימות, ות"ק ס"ל דמהאי טעמא חשיב עשוי לקבלה, ויש לעי' במה נחלק ר"א, ולכאו' ר"א ס"ל דתשמיש עראי אינו חשיב עשוי לקבלה, [ועי' הערה דיש לדון בזה [[102]](#footnote-102)]

**ובחזו"א** סי' ה' סק"ט כ' לבאר באופ"א דטעמא דרבנן דכיון דעיקר הכלי יש לו תוך גמור ממילא נטפל גם אויר המסרק להחשב כאויר הכלי, ואף שאינו עשוי לקבלה אי"ז חסרון כיון דהוא נטפל לעיקר הכלי שיש לו תוך, ואילו ר"א פליג וס"ל דכיון ד א"א לקבל באויר המסרק לא חשיב תוכו של כלי[[103]](#footnote-103).

**מאי שנא מלקמן פ"ג מ"ד גבי חידודים יוצאים**

**בחזו"א** [סי' ה' סק"ט] הקשה בסוגרים מאי שנא מלקמן פ"ד מ"ג דאיתא שם גבי גיסטרא שניטלו אזניה והיו בה חדודים יוצאין, דמבואר במתני' "דכל שאינו מקבל עמה בזיתים מטמא במגע ואין כנגדו מטמא באויר", מבואר דכל שהזיתים יוצאין מבין החידודים לא חשיב תוכו של כלי, ואילו הכא מבואר דחשיב תוכו של כלי, ועי' שתי' דהכא שנעשה מתחילה לכך עדיף ולכן חשבי' ליה תוכו של כלי משא"כ התם שהוא שבירה גרע טפי.

**בדברי התוספתא דהפלוגתא היא רק בטומאת אויר ולא במגע**

ה. **הר"ש** הביא בסוף דבריו דברי התוספתא מסרק של צרצור ר"א אומר אין מטמא באויר וחכ"א מטמא. וכ' הר"ש ועל חנם נקט אויר דאם טהור באויר טהור אף במגע ע"כ.

אמנם עי' בביאור הגר"א [נדפס על הגמ'] דכ' ונגד המסרק לכו"ע מטמא במגע וכל הפלוגתא היא רק באויר, וביאר הטעם וז"ל "דהא אפילו אי הוי יד לכלי היה נטמא במגע", אלא ע"כ דהמחלוקת היא רק אם נטמא באויר[[104]](#footnote-104).

וכן לכאו' יש להוכיח **ממתני'** לקמן [פ"ד מ"ג] לגבי חידודים יוצאים דכל שאינו מקבל זיתים, אינו מטמא באויר אבל מטמא במגע, הרי מבואר דאף דאין טומאת אויר מ"מ איכא טומאת מגע. ובאמת צ"ב דברי הר"ש דנקט דפליגי גם בטומאת מגע.

ועי' **במשנה אחרונה** **כ'** נמי דכל הפלוגתא היא רק באויר אבל במגע לכו"ע טמא, וביאר הטעם משום דבמקום הפגימות פעמים משתמשים, וכיון שהוא שימוש ארעי נחלקו אם חשיב תוכו של כלי, מיהו הכל מודים דמטמא במגע דומיא דחקק באחורי הכלי דמבואר לעיל בר"ש פ"ב מ"א דמטמא במגע ולא באויר.

1. **וז"ל הרמב"ם פ"א מכלים ה"א** שבעה מיני כלים הן שמקבלין טומאה מן התורה ואלו הן: הבגדים, והשקין, וכלי עור, וכלי עצם, וכלי מתכות, וכלי עץ, וכלי חרש וכו' עכ"ל, **ובאליהו רבה כאן** כתב פ"ב מ"א כ' יש י"ב מיני כלים, וכתב שמונה מהם מן התורה, ששה מפורשים בקרא, ושנים מהן נלמדים מדרשא, ואחד מהם מדרבנן, ושלשה מהם טהורים לגמרי. עיי"ש שפירט מיני הכלים. **ובהקדמת אליהו רבה** לסדר טהרות פירט מיני המתכות המפורשים בקרא זהב כסף נחושת ברזל בדיל עופרת, ומשמע דאם ימצא מין אחר של מתכות לא יקב"ט, [וכ"כ באגרות משה יו"ד ח"ב סי' קפ"ד], ובתפא"י הקדמה לסדר טהרות אות מ"ד כ' דלאו דוקא אלא כל דבר הנרקע בפטיש מקב"ט. [↑](#footnote-ref-1)
2. דהיינו שמצינו כלים דלענין טומאה וטהרה אינם מקבלים טומאה, ומ"מ לענין שאר דיני התורה יש להם שם כלי, כגון כלי אבנים כלי אדמה וכלי גללים, דאינם מקבלים טומאה כדאיתא לקמן פ"י מ"א, ומ"מ שם כלי עליהם לכמה מדיני התורה, א). למילוי וקידוש מי חטאת דבעינן כלי, מבואר שהיו ממלאים בכלי אבנים [משנה פרה פ"ג מ"ב, וכן להדיא פרה פ"ה משנה ה'], ב) מצינו דאהל המונח על גבי כלים אינו חוצץ בפני הטומאה, ואיתא באהלות פ"ו מ"א, דאף עומד על גבי כלי אבנים איכא לחסרון זה, [ועי' עוד ר"ש פ"ט מ"ב דכ"ש דכלי אבנים עצמם אינם נעשים אהל לחצוץ בפני הטומאה, אבל הרא"ש פ"ו מאהלות מ"ב נחלק], ג) לענין נטילת ידים מבואר במתני' ידים פ"א מ"ב דכלי אבנים כשרים לנט"י וכן נפסק בשו"ע סי' קנ"ט, ד) וכן במקוואות פ"ד מ"א איתא דאם המים מקלחים על כלי אבנים וגללים ואדמה נפסלו מלטהר במקוה.

   מבואר דאף דכלי אבנים וגללים ואדמה אינם מקב"ט, מ"מ אי"ז חסרון בעיקר השם הכלי, אלא דלענין טומאה וטהרה, צריך שיהיה הכלי מהמינים שנתפרשו בתורה לקבלת טומאה, והני מינים לא נתרבו לקבלת טומאה בקרא, וכן מבואר באליהו רבה כאן דכתב י"ב כלים הם, יש מהם שטמאים, ויש מהם שטהורים לגמרי ומבואר דכלי אבנים גללים ואדמה שם כלי עליהם, אלא שהראוני תוס' יומא דף [ד"ה שכל]. שכ' דכלי גללים וכלי אבנים לא הוי כלי לקבלת טומאה, ואף דהוי כלי למי חטאת עיי"ש, מבואר דהוא חסרון בשם כלי לענין טומאה. **ויש נפק"מ בלימוד מסכת כלים גם לשאר דיני התורה, וכגון בכלים השבורים וכדו', דחסר להם בתורת כלי, דזהו חסרון גם לנטילת ידם ומקוואות וכו', ומשום דשם ג"כ צריך שם כלי אלא דלא צריך מינים המקבלים טומאה.**  [↑](#footnote-ref-2)
3. ובדיני כלים מצינו עוד נפק"מ גם בשברי כלים שגזרו חכמים איסור לסכך בשברי כלים, ואף שאינם מקבלים טומאה כשהם שברי כלים, וא"כ נפק"מ בשבר כלי אף שאינו מקבל טומאה, דאם היה בתחילתו כלי שוב א"א לסכך בו, ואם לא היה בתחילתו כלי א"א לסכך בו. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובזה אפילו המשיכו על כלי אבנים שאינם מקב"ט נמי פוסלים המקוה, **ועי' עוד בחשק שלמה** נדפס בסוף הגמ' שכ' כמה נפק"מ בדיני מקוה, בזמן הזה, א). לענין פסול שאובים, ב). לענין הדין דאין טובלים בתוך כלי, ג). לענין זחילה והמשכה להוות המקוה ע"י כלים המקבלים טומאה, [אולם זה חסרון דוקא בכלי המקב"ט ולא בכלי אבנים] ד). לענין טהרת הטובל שיש איסור לעמוד על כלי בשעת טבילה משום גזירת מרחצאות. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועי' נו"ב סי' ק"ט שהאריך הרבה במסכת כלים בענין שבירה בכלים, והנידון שם הוא לענין שאלה שבאה לפניו בדיני כתמים. [↑](#footnote-ref-5)
6. למ"ד יש בנין וסתירה וכלים, וכן באופן שהוא בנין גמור, ועי' קהילות יעקב סוכה סי' י"ט דן לגבי כלים שפותח אותם והדרך לזורקם אם יחשב בנין בכלים, וכ' להוכיח מלקמן פט"ז לגבי כלי ארעי, דאין כלי ארעי מקב"ט, ומבואר דכיון דהדרך לזרקו לאו שם כלי עליו. [↑](#footnote-ref-6)
7. בגמ' שבת קכג. מדלענין טומאה לאו מנא לענין שבת נמי לאו מנא הוא, וכן עי' בגמ' שבת מו: דכל שתורת כלי עליו ניטל בחצר וכל שאין תורת כלי עליו אינו ניטל בחצר, [וכלי שמלאכתו לאיסור הוא דין אחר של גזירת כלים], ולקמן פי"א מ"ד אי' הקלוסטרא ר' יהושע אומר שומטה מפתח זה וכו', ר' טרפון אומר הרי היא ככל הכלים ומטלטת בחצר, ועי' בראשונים שפירשו דפלוגתא זו שייכא למסכתא כלים משום דטומאה ושבת כי הדדי נינהו.

   ומאידך עי' בגמ' שבת דף ס. טומאה אשבת קרמית שאני טומאה ד"כלי מעשה בעינן" [וכן מבואר בגמ' קכג. לחד מ"ד], מבואר דיש כלים שאינם מקבלים טומאה, אבל לענין שבת לא הוי מוקצה, ועי' גמ' שבת דף קכג. לגבי מחט שהיא גלמי כלי מתכות, דלענין טומאה וטהרה אינו מקבל טומאה, ומ"מ לשבת הוי כלי, וכן מצינו להדיא בשבת קכג: דתנן "קנה של זיתים" דאם אין קשר בראשו אינו מקבל טומאה ובין כך ובין כך מטלטל בשבת, כיון דאין בו בית קיבול, ומ"מ הרי הוא מטלטל לענין שבת. ויש לעי' מהו הכלל בענין זה. [ועי' תוס' שבת מט:]. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' חידושי הרי"מ דבזה מהני שם כלי, ולא צריך שיהיה כלי מעשה, ולכן מועיל מה שיכול לייחדו לתשמיש. [↑](#footnote-ref-8)
9. והראה הגר"ד שטרית שליט"א לקצוה"ח סי' פ"ח שכ' להביא מתני' מכלים פי"ב דמטבע שהתקינו לצואר בתו קטנה חשיב כלי, ולכן הקשה מדוע כל פחות משוה פרוטה לא יתחייב בשבועה, מדין מטבע שהוא כלי לענין טומאה. [↑](#footnote-ref-9)
10. מבואר דמעשה עיזים אינו כלי עצם, אלא הוא הארוג משערות של עיזים ונקרא שק, [ועי' שבת דף סד.], אלא דילפי' מקרא ד"**וכל**" **לרבות** כלי עצם, וכמבואר בחולין כה:, [וכן כ' בא"ר דכלי עצם לא נתפרשו להדיא בקרא אלא ילפי' לה מדרשא], ובעיקר המקור לכלי עצם, עי' בתו"כ שמיני [פרשתא ט' פרק י' פיסקא ז'], מבואר דר"ע יליף לה מקרא ונוגע בנבלתם יטמא לרבות כלי עצם, ור"י בנו של ריב"ב פליג וקאמר דילפי' מקרא דוכל מעשה עיזים וכמבואר בחולין כה: עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
11. בגמ' שבת קכג: איירי על פשוטי כלי עץ, ובגמ' בכורות לח. איתא "כלי שטף" הוקשו לשק, וכלי שטף עי' רש"י חולין כה. שביאר דהוא כל כלי שמועיל בו טבילה לאפוקי חרס, ועי' רש"י בכורות לח. דביאר שם דמיירי על כלי עץ ולכאו' כוונתו לכל הכלים חוץ מכלי חרס ומתכות. [↑](#footnote-ref-11)
12. עוד הוכיחו מהגמ' חולין ג. דטמא יכול לשחוט קדשים בקרומית של קנה שהוא פשוטי כלי עץ ואי"ז מטמא הקרבן, וע"כ דטהור לגמרי, עוד הוכיחו מגמ' סוכה יב: סיככה בחיצים כשירה, דהוי פשוטי כלי עץ, ואם טמא מדרבנן אסור לסכך בו, והוכיחו שם דגם טומאה מדרבנן פסול לסכך בו, ועוד הוכיחו מעירובין לא. לגבי תרומה בבית הקברות עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
13. אלא דמבואר במשנה פט"ו מ"ב סרוד של נחתומים טמא ושל בעל הבית טהור, מבואר דרק פשוטים של אומן טמאים ולא של בעל הבית, וביאור הדין בזה כ' הרמב"ם פ"ה מכלים ה"א, דנאמר דין צורת כלי, מבואר בזה עוד חידוש דאף דרבנן גזרו טומאה על פשוטי כלי עץ מ"מ צריך שיהיה צורת כלי, אולם הראב"ד בהשגה נקט בביאור המשנה דנאמר דין שיהיה "מיוחד לתשמיש", והיינו דפשוטי כלי עץ טמאים מדרבנן רק כשהן מיוחדים לתשמיש, אבל אין צריך צורת כלי. [↑](#footnote-ref-13)
14. **בעיקר דברי רש"י** הקשו תוס' מנחות צו: מהגמ' בכורות לח. דאמרי' שם דלא משכח"ל טומאה דאוריתא בפשוטי כלי עץ אלא רק בהני דחזי למדרסות עיי"ש, וקשה דהא משכח"ל טומאה בפשוטי כלי עץ הרחבים, ותי' תוס' דשם מיירי באינם רחבים, ועיי"ש עוד מה שתי' בזה.

    ויש לעי' לפי"ז מה הדין בפשוטי כלי זכוכית הרחבים, ואי נימא כרש"י מנחות צו: והגר"א דהם טמאים מדאוריתא, לכאו' ה"ה כלי זכוכית דהוי בית קיבול ויהיה טמא מדרבנן, אבל אי נימא כהרא"ש ותוס' דכלים הרחבים טמאים מדרבנן לכאו' בכלי זכוכית לא גזרו, או דנימא דגזרו גם בכלי זכוכית וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועי' עוד א"ר לקמן פט"ו מ"ב שביאר דכל שיש לו תוך, אי"צ שיהיה מיוחד לקבלה וזהו הדין ד"דכלי קיבול מ"מ טמא", לכאו' כוונתו למתני' פי"ז מט"ו. [↑](#footnote-ref-15)
16. **במתני' פ"ב מ"א איתא כלי עץ "פשוטיהם טהורים",** ובר"ש וברא"ש דייקו מדתני בהדי כלי זכוכית, דע"כ טהורים לגמרי, וכן הוכיחו תוס' סוכה ה., ובב"ב סו., והוכיחו עוד מהגמ' חולין ג. לגבי טמא שיכול לשחוט בקרומית של קנה, וכן הוכיחו מסוכה יב: סיככה בחיצים כשירה, וכן מעירובין לא. עיי"ש.

    והקשו דמאידך בגמ' בב"ב סו. מבואר דטמאים מדרבנן, וכן איתא לקמן פכ"ז מ"א דטבלה שאין לה לזבז טמאה, ועי' עוד פט"ו מ"ב דמבואר נמי דפשוטי כלי עץ טמאים, וצ"ע.

    **ובתו"כ שמיני** [פרשה ו' ה"ד], ובתוספתא [בב"מ פ"ו ה"ג] מבואר דשולחן וטבלא ודולבקי טמאים, אף שאין בהם בית קיבול, ומשום שהם משמשי אדם ומשמשי משמשיו של אדם וילפי' מדרשא "כל כלי עץ ריבה" עיי"ש, אבל 'סולם' המשמש אדם בלבד ולא כלים טהור, וכן 'קולב ונחותה ומנורה' שהם משמשים רק כלים בלבד טהורים.

    ובביאור דברי התו"כ נחלקו הראשונים, **שיטת הרא"ש** כאן דשולחן שנתרבה בתו"כ שהוא משמשי אדם וכלים טמא **רק מדרבנן**, והדרשא בתו"כ היא אסמכתא בעלמא, **וכן שיטת תוס' עירובין לא. ותוס' בב"ב סו. וכן ר"ת בתוס' סוכה ה.**, **וכ"כ בשו"ת הרי"ד סי' ס"ב** ונמצא לפי דבריהם דמשמשי אדם בלבד, או כלים בלבד דטהורים, היינו **טהורים לגמרי**, [אולם יעוי' בריטב"א בב"ב סו. דמבואר בדבריו דאף שדברי התו"כ הם אסמכתא, מ"מ נקט דמשמשי אדם בלבד, וכן משמשי כלים בלבד טמאים מדרבנן, ובאמת דבריו צ"ב].

    **מאידך שיטת הרשב"א והרמב"ן** בב"ב דף סו. דהדרשא בתו"כ לרבות שולחן ודלפקי הוא ילפותא גמורה **וטמאים מדאוריתא**, וכ' לפי"ז דמשמשי כלים בלבד **טמאים מדרבנן,** וכן לכאו' משמשי אדם בלבד נמי טמאים מדרבנן, [וברמב"ן הוא מוכח להדיא דכ' דרק פשוטים שאינם משמשים לא אדם ולא כלים טהורים לגמרי, מבואר דמשמשי אדם בלבד טמאים מדרבנן]. [וכן שיטת הרשב"א בתשובה ח"א סי' קצ"ה. **וכן שיטת היראים** [**תכ"ד**], דפשוטים המשמשי אדם ומשמשי אדם טמאים מדאוריתא, [ועי' עוד לקמן פט"ו], **ובתוס' סוכה ה.** **ומנחות צו:** לחד תירוצא כ' דזה גופא ספק הגמ' במנחות שם גבי טבלה המתהפכת האם הדרשא בתו"כ הוא דין דאוריתא או אסמכתא ומדרבנן, **ועי' עוד שיטת הראב"ד** על התו"כ שם, וכן עדויות דפליגי בזה תנאי בעדויות פ"ג מ"ט אם פשוטי כלי עץ טמאים מדאוריתא או מדרבנן.

    **וברמב"ם [**פ"ד מכלים ה"א] כ' דכלי שאינו עשוי לקבלה אם משמש אדם בלבד או כלים בלבד טהור לגמרי, ולא ריבו אותו חכמים לטומאה, אבל משמש אדם וכלים טמא, **ובמל"מ** שם כ' בדעת הרמב"ם דבאופן שמשמש אדם וכלים טמא **מדרבנן,** והתו"כ הוא אסמכתא בעלמא. אולם באבן האזל [פ"א מביה"ב הי"ח] כ' בדעת הרמב"ם דס"ל דמשמש אדם וכלים טמא מדאוריתא, מיהו אי נימא כהאהא"ז נמצא דלא משכח"ל טומאה מדרבנן בפשוטי כלי עץ, שהרי משמש אדם בלבד או כלים בלבד כ' הרמב"ם להדיא דטהורים לגמרי, ומשמשי אדם וכלים טמא מדאוריתא, ואילו בגמ' ב"ב סו. איתא דטמא מדרבנן וצ"ע [ואולי נימא כמו הרשב"ם עי' להלן]. ומלשון הרמב"ם שכ' "ולא ריבוהו חכמים לטומאה", משמע דמשמש אדם וכלים הוא ריבוי מדרבנן, מיהו אי"ז הכרח, אך נראה להוכיח יותר ברמב"ם פ"א ה"י כ' דפשוטי "כלי עור" טמאים מדרבנן, והנה לא מצינו בש"ס להדיא טומאה מדרבנן, אלא רק בב"ב סו. בפשוטי כלי עץ, ומנ"ל הא, וע"כ דהרמב"ם למד דפשוטי כלי עור דינם כפשוטי כלי עץ שמקב"ט מדרבנן, וע"כ דפשוטי כלי עץ טמאים מדרבנן.

    **שיטת הרשב"ם** [בב"ב סו.] דפשוטי כלי עץ טהורים גם מדרבנן, וכ' דמסקנת בגמ' בב"ב סו. דמיירי בכלי מתכות, ועי' שו"ת הרי"ד סי' ס"ב מה שהקשה עליו ממתני' לקמן פט"ו מ"ב, ועי' חזו"א סי' כ' סק"ג, וכן הקשה על הרשב"א מהתוספתא והתו"כ הנ"ל, ולכאו' עוד צע"ג ממתני' לקמן פכ"ז דלהדיא דטבלה עץ שאין לה לזבז טמאה, ולכאו' היה אפש"ל דס"ל להרשב"ם כהראשונים דהתוספתא והתו"כ הוא טומאה דאוריתא, וזה נמי הביאור במתני' פכ"ז, ואילו דף של נחתומים בגמ' בב"ב אינו משמש אדם וכלים, ובזה ס"ל דטהור לגמרי, וכן יוצא לשיטת האבהא"ז בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-16)
17. וא"ל דאף דהוי בית קיבול אפ"ה צריך שיהיה חמשה על חמשה, דהרי בית קיבול אפילו כל שהוא טמא, וכדאיתא פי"ז מט"ו בית קיבול מ"מ טמא, וכן פסק הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-17)
18. וע' עוד בחזו"א סי' ה' סק"ג דמבואר דיש חילוק בין עשוי לקפלו דבזה הדין הוא דטמא אפילו במשהו דהוא נחשב בית קיבול דטמא אפילו במשהו, ואילו כאן מיירי ביכול לקפלו וביאר דיש לו שם בגד משום שיש לו שיעור ה' על ה', ואילו הדין מטלטל מלא וריקם סגי בזה שיכול לקפלו עיי"ש. וכ"כ משנת אליהו סי' י"ט סק"ד. [↑](#footnote-ref-18)
19. אלא דיתכן עוד דאף יהיה טמא מדאוריתא, דהנה מצינו בתו"כ ריבוי "לפשוטי כלי עץ המשמשים אדם, ומשמשי משמשיו" ונחלקו הראשונים אם טמא מדאוריתא או מדרבנן [הובא לעיל בהערה], וא"כ יש לדון אם כל דברי התו"כ קיימי גם בפשוטי כלי עור, או דהוי דין מסוים בפשוטי כלי עץ, ואי נימא דה"ה בפשוטי כלי עור, נמצא דאף פשוטי כלי עור יהיהו טמאים מדאוריתא, ובזה מחדשת המשנה דהוא רק בגוונא דיש בו חמשה על חמשה טפחים, וצ"ע בזה. **ובעיקר דברי המשנה פכ"ז יש לומר** ע"פ רש"י במנחות צו: והגר"א בא"ר כאן דפשוטי כלים הרחבים חשיבי בית קיבול, וא"כ חמשה על חמשה חשיב פשוטי כלים רחבים ולכן טמאים מדאוריתא, [↑](#footnote-ref-19)
20. בספר משנ"ט הביא בזה בשם המו"ל הריטב"א בנדה סי' כ"ב דהנה בתו"כ [פרשתא ט' פרק י' פיסקא ז'], מבואר פלוגתא במקור הדין של כלי עצם לקבלת טומאה, דר"ע יליף לה מקרא "ונוגע בנבלתם יטמא" לרבות כלי עצם, ור"י בנו של ריב"ב פליג וקאמר דילפי' מקרא דוכל מעשה עיזים, וכן מבואר בגמ' חולין כה: עיי"ש. ומעתה ביאר דכל ההיקש לשק הוא רק אי נימא דנאמר בפרשת שמיני בהדי כל הכלים שהוקשו לשק, אבל רש"י בשבת אזיל בשיטת ר"ע בתו"כ דילפי' מקרא אחרינא ושם לא הוקש לשק ולכן ס"ל פשוטיהם טמאים. [והנה ברמב"ם בפ"א מכלים ה"י כ' כלי עץ כלי עור כלי עצם פשוטיהם טהורים, "מפי השמועה למדו מה שק שיש לו בית קבול אף כל שיש לו בית קבול, **וכלי עצם ככלי עץ לכל דבר**" ע"כ, מבואר בדבריו דכלי עצם הוא לא נלמד מהיקש לשק אלא דהוי ככלי עץ]. [↑](#footnote-ref-20)
21. מבואר בר"ש יסוד גדול דבכלי חרס נאמר דין "תוך" ולא נאמר דין בית קיבול, ואילו בשאר כלים נאמר דין "בית קיבול" ולא נאמר דין תוך. ומצינו בזה כמה נפק"מ, א) "חבית המפולשת" חשיב "תוך" ולא בית קיבול והוא חומרא בכלי חרס דמקבל טומאה, משא"כ כלי עץ אינו מקב"ט כיון דאינו בית קיבול, ב) נפק"מ לקולא, בפשוטי כלים הרחבים דלשיטת רש"י [מנחות צו:] והגר"א כאן חשיב בית קיבול ובכלי עץ טמא כיון דהוא מקבל, משא"כ בכלי חרס טהור דלא חשיב "תוך", ועיקר דבר זה דטבלה פשוטה רחבה לא חשיב תוך, כ"כ הגר"א כאן, [וכן מבואר בפסחים מח: לגבי שולחן שאין לו לזבז דהגמ' דנה אם מצרף לחלה, ומספק"ל אם בעינן **"תוך כלי וליכא"**, או דילמא דבעינן אויר כלי ואיכא עיי"ש, ג) עוד מצינו נפק"מ בזה עי' לקמן פ"ב מ"ב לענין כלי המקבל פחות מסיכת קטן דשיטת רש"י חולין נד. והר"ש כאן דבכלי חרס טהור, ואילו בכלי עץ טמא, ויבואר להלן בס"ד, ד) וכן יבואר להלן מ"ג גבי מחתה פרוצה, דכלי המוקף מג' צדדים ופרוץ מרוח רביעית, דלענין בית קיבול הוי בית קיבול, ואילו לענין תוך בכלי חרס חשיב תוך, ויבואר להלן בס"ד. [↑](#footnote-ref-21)
22. ובתו"י בשבת שם כ' לבאר באופ"א דיש חילוק בין כלי חרס לשאר כלים לגבי דין טומאה מגבן, דבכל הכלים מקבלים טומאה מגבן, ואילו בכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבן ולכן לא כלל התנא להם בב"א, [ויש להעיר מדוע התו"י לא כ' עוד חילוק דכלי חרס מקבל טומאה מאוירו, משא"כ שאר כלים, ויש ליישב]. אכן שמעתי מהרב יעקב בר"י דיתכן ליישב עוד בזה דחלוק ביסודו דין פשוטי כלים טהורים מדין פשוטי כלי חרס הטהורים, דהנה מצינו דרבנן גזרו על פשוטי כלי עץ ואילו לא גזרו על פשוטי כלי חרס וצ"ע החילוק, אכן הביאור הוא דפשוטי כלי עץ טהורין משום היקש לשק, ומ"מ גזרו רבנן [וכ' תוס' אטו בית קיבול], משא"כ כלי חרס דהתורה חידשה שהאופן לקבלת טומאה הוא רק דרך תוכו, ממילא כל שאין לו תוך אין דרך להעברת הטומאה ולכו לא גזרו עליה, [וטומאת משקין מאחורים הוא דין אחר והוי רק על אחוריו ועיי"ש], ומעתה א"ש דלא כייל בהדי שאר הכלים דבכלי חרס יש חסרון בעיקר הדרך להכניס טומאה לכלי, עוד יש לומר באופ"א דהנה בשיעורי הגרי"מ זצ"ל כ' להוכיח דנאמר בכלי חרס ב' דינים, א) דאין מקבל טומאה אלא מתוכו והוא דרך לכניס טומאה לכלי, ועוד נאמר דין דכל התורת כלי של חרס הוא תלוי בתוכו, וכל דלית ליה תוך ליה ליה תורת כלי כלל, משא"כ כלי עץ הוי "כלי" אלא שאינו מקבל טומאה כיון דלא הוקש לשק, ומהאי טעמא בפשוטי כלי עץ גזרו משום דהוי כלי, ואילו בפשוטי כלי חרס לא גזרו דלא הוי כלי, ומעתה א"ש דלא כייל בהדדי דהם תרי חסרונות חלוקים, דכל הכלים שלא הוקשו לשק ואילו כלי חרס לא הוי כלי כלל. [↑](#footnote-ref-22)
23. ויש להעיר ע"ז מדוע לא יחשב משמש עם הקרקע דטהור כמבואר לקמן פי"א מ"ב וצ"ע [↑](#footnote-ref-23)
24. ועי' משנה לקמן פכ"ז מ"א דאיתא "כלי חרס מטמא משום כלי קבול", ולכאו' צ"ע דהרי הכא מבואר בראשונים דלא נאמר דין כלי קיבול אלא רק תוך, ושמעתי בזה מאחי הרהג ר' בן ציון לבאר ע"פ הנ"ל דבאמת בכלי חרס נאמר דין עשוי לקבלה וכמבואר לקמן מ"ג, וכפי שהרחיב בחזו"א כאן, ומעתה א"ש שלא תנן במתני' בית קיבול, אלא כלי קיבול, והיינו דהוא דין שיהיה כלי העשוי לקבלה, ולכן קרי ליה כלי קיבול, אבל בית קיבול הוא שיש להכלי מצד עצמו בית קיבול, ואולם הרמב"ם פי"ח מכלים כ' דכלי חרס צריך בית קיבול ושיהיה עשוי לקבלה, והיינו דבעינן תרתי. [↑](#footnote-ref-24)
25. ודברי הרמב"ם צ"ב דהרי בגמ' לא נזכר ענין טומאת אויר כלל, אלא כל הנידון הוא רק לענין טומאת גבו, ועוד מה שייך טומאת אויר לגבו, וראיתי במשנ"ט דביאר בזה דיסוד הדין להרמב"ם במה דכלי חרס נתמעט דאינו מטמא מגבו הוא דנתמעט מטומאת מגע אלא יש בו רק טומאת אויר, ומעתה בכלי זכוכית כיון דלא נאמר דין טומאת אויר בע"כ גזרו עליו טומאת מגע, ושוב ממילא אין חילוק בין תוכו לברו, אבל הראב"ד נחלק לשיטתו וס"ל דאיכא טומאת מגע אלא דגב הכלי נתמעט, והכא צריך טעם בפנ"ע לטומאת גב. [↑](#footnote-ref-25)
26. ובשיעורי הגרי"מ [קונטרס י"ח דבר], ביאר דהנה יש לחקור אם מה דלא מועיל טבילה בכלי חרס הוא דין "בטומאת כלי חרס " או דהוא דין "בחפצא של כלי חרס", דהרמב"ם למד דהוא דין בטומאת כלי חרס, ולכן בכלי זכוכית לא מועיל טבילה, ואילו הר"ש למד דהוא דין בחפצא של כלי חרס, אבל בכלי זכוכית אף שיש לו טומאה כלי חרס אבל אינו חפצא של כלי חרס ולכן מועיל בו טבילה. [↑](#footnote-ref-26)
27. היוצא מדברי הגר"ח דלהרמב"ם דין טומאת אויר אינה שייכות כלל לדין מגע אלא הוא דין טומאה מחודשת של "תוך" ולכן צריך שכל המטמא יהיה בתוכו, ואילו להראב"ד הוא מפרשת מגע וכן לשון הראב"ד בהשגתו שהאויר מטמא במגע, ולכן במגע מקצתו חשיב מגע כולו, ועי' בחידושי ר' חיים הלוי דהביא שיטת תוס' בב"ק כה: דס"ל כהראב"ד, דהקשו בהא דמבואר בגמ' דילפי' ק"ו "מפכין קטנים דאינם טמאים בזב" ומשום שפיהם צר ואין יכול ליגע בהם, והקשו תוס' דמשכח"ל נגיעה בתוך הפכים קטנים ע"י שערו, והנה לפי הרמב"ם כיון דאין טומאה לאברים כ"ש לשערו, וע"כ דס"ל להראב"ד דאין חסרון של אברים, וכן הוכיח גם מרש"י בב"ק עיי"ש. [↑](#footnote-ref-27)
28. במתני' פ"ט מ"א איתא "מחט או טבעת שנמצאו בנחושתו של תנור נראין אבל לא יוצאים אם אופה את הבצק והוא נוגע בהן טמא" מבואר דכל שהבצק נוגע במחט, הרי התנור נטמא מהמחט הטמאה, ולכאו' קשה דהרי המחט אינה נכנסת לחלל התנור, אלא היא עומדת מחוץ לחלל התנור, אלא שהבצק שבתוך התנור נוגע בה, ועי' חזו"א סימן י"א סקי"ב דכ' להוכיח מכאן דבדין טומאת כלי חרס אין צריך שיגיע הטומאה תוך התנור, אלא כל שאין הפסק אויר בין הטומאה לתנור התנור נטמא, [ולפי"ז תי' החזו"א גם קושיית תוי"ט להלן פ"ח מ"ז לגבי השרץ שנמצא בעין של תנור עיי"ש, וכ"כ בשושנים לדוד בשם ספר בית דוד, והובא בתוס' אנשי שם פ"ח מ"ז], וליישב שיטת הרמב"ם להגר"ח אפשר דהנה לשון הרע"ב שם "אם בשעה שמדביק הפת לתוכו נוגע הבצק במחט או בטבעת, נחשב כאוירו של תנור וטמאוהו" עכ"ל, הרי מבואר דכל חריץ הפתוח לתנור באופן שבצקות התנור נוגעים בו, הרי הוא נחשב כהמשך תוכו של תנור ולא כמחיצה של תנור, וא"ש. [↑](#footnote-ref-28)
29. והביאו בשם מרן הגר"ד לנדו שליט"א להקשות להחזו"א מרש"י [בב"ק כה.] בהא דמבואר בגמ' שם דאין פכין קטנים מטמאין בזב, ופרש"י "דכלי חרס אינן מטמא אלא מאוירו ומתוך שפיו שלו צר אין יכול להכניס אצבעו לתוכו" וקשה להחזו"א הרי אף נוגע באוירו מטמא באוירו, ויכול להניח אצבעו מלמעלה במקום הנקב ויחשב מגע באוירו. [↑](#footnote-ref-29)
30. במשנ"ט כאן הביא מקובץ בית ישראל ע"י גאוני כולל קובנא, שכ' הגאון ר' זלמן אסבסקי הי"ד גאב"ד סלבודקא, דכל טומאת כלי חרס הוא רק משום טומאת אויר, אבל לו יצוייר היה שייך מגע בתוכו ללא אויר היה טהור אלא שזהו מן הנמנעות, [וכן לכאו' יוצא מהגר"ח], ובחזו"א כ' בשולי גלונות הקובץ "אינו מן הנמנעות כיצד כ"ח או כלי שטף התלויין באויר התנור והחבית, והפנימית נקובה פחות מכשיעור והחיצונה דופנה בולטת בפנים ונכנסה הבליטה לנקב הפנימית, ושרץ בפנימית דאין החצונה טמאה משום אויר ואם נגע השרץ בדופן החיצונה הכנוסה בנקב החבית הרי כאן נגיעת תוך בלא אויר והאומר שהתנור והחבית טהורים אף שנגע השרץ בתוך שלהם חששים בזה משום גילוי פנים בתורה חלילה" עכ"ל., והנה לכאו' החזו"א לשיטתו [סי"א סקי"ב] דנקט דטומאת אויר הוא מדין מגע באויר ואי"צ שיהיה בתוכו, ולפי"ז ודאי יהיה דין מגע בדופן הכלי, וכן נפק"מ בזב שנגע בכלי מתוכו להרמב"ם דאין זב מטמא לאברים, [וכפי שביארו הגר"ח] דבמגע אין חסרון שמטמא לאברים דמגע מקצתו מגע כולו, ובטומאת אויר איכא חסרון [והובא להלן בהרחבה]. [↑](#footnote-ref-30)
31. בחידושי רבנו חיים הלוי פ"ח ממשכב ומושב ה"ד כ' בד"ה [והנה בגמ' בב"ק] דף כ"ה מפץ במת מנין ודין הוא ומה פכין קטנים שטהורים בזב מטמא במת מפץ שמטמא בזב אינו דין שיטמא במת, והביא דרש"י ותוס' הקשו דהא מטמא בהיסט דהא פכין קטנים טמאין בזב ע"י היסט, והוכיחו מזה דפכין קטנים אינם מתטמאין גם בהיסט משום דאינן באין לכלל מגע, אולם הגר"ח כ' דהרמב"ם עצמו לא נזכר בשום מקום שפכים קטנים לא מטמאין בהיסט, ולכן פי' הגר"ח וז"ל "דהרמב"ם מפרש דהא דפכין קטנים טהורין בזב הוא זה משום דנדה אינה מטמאה לאברים, א"כ טהרת הפכין קטנים במגע היא מדינא, ושפיר מפרש דהילפותא מפכין קטנים היא מטומאת מגע, אבל אה"נ דטומאת היסט אית בהו עכ"ל. מבואר בדבריו דנקט דאין טומאת מגע בדופן כלי חרס, דאי נימא דיש טומאת מגע בדופנו, נמצא דאין חומר במפץ על פכים קטנים, שהרי שניהם נטמאים במגע מדינא, וע"כ מבואר דנקט הגר"ח דאין פרשת מגע בכלי חרס כלל.

    ועי' ספר מגנזי הגר"ח סימן קיט. ובגר"ח על הש"ס [כלים פרק ג'] בענין קומקום של חרס שניקב וסתמו בזפת, ועיי"ש בגר"ח שכ' דכלי שקמצתו מן החרס ומקצתו מן העץ אינו מקב"ט כלל, כיון דאין להם צד השוה כלל דכ"ח מקב"ט רק באויר, כלי עץ רק במגע מבואר נמי כהנ"ל, ועי' חידושי הגר"מ הלוי זצ"ל פט"ו מכלים בשם הגר"ח כן. [↑](#footnote-ref-31)
32. ועי עוד בכתבי הגרי"ז בכורות לח. שכ' לבאר מה דנחלקו הראשונים אם יש יד לכלי חרס "להכניס" טומאה, או דהוא רק להוציא טומאה, דהתוס' נדה כו. חולין קיח, בכורות לח. דס"ל דאין דין ידות בכלי חרס להכניס טומאה, הוא משום דס"ל דבעינן אויר תוכו ולא נאמר פרשת מגע בכ"ח ולכן לא שייך גם דין ידות במגע בידות, אבל הרשב"א חולין קיח. דנקט דאיכא גזה"כ דידות גם מכניס טומאה הוא משום דנאמר גם דין מגע ולכן מהני מגע ביד להחשב כאילו נגע בתוכו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-32)
33. וצ"ב איך יפרנס הגר"ח דברי הרמב"ם, ועי' ספר חידושי רבנו משולם דוד על הרמב"ם במכתבים בשם הגר"ח זצ"ל דכוונת הרמב"ם דמגע בכלי מטמא מדרבנן, וכן הביא בחידושי הגר"מ הלוי פט"ו מכלים מכתב מהגר"ח שכ"כ שהוא דרבנן, ועי' עוד שיעורי הגר"ד פוברסקי זצ"ל יבמות [אות שי"א] דכ' דאחד הקשה זה להגרי"ז, ולא ענה לו הגרי"ז, והגר"ד פוברסקי כ' ליישב דאם נגע בכלי הרי מסתמא הסיטו וממילא מטמא מדין היסט, [אך צ"ב דהרי כלי הוא כבד]. [↑](#footnote-ref-33)
34. והביא הקה"י בשם חתנו הגר"ש ברמן זצ"ל להוכיח מהר"ש במשנתינו והתוס' שבת טז. דנתבאר דמטמא בחקק הכ"ח במגע ולא באויר, והביא דהמל"מ נקט דהוא דין דאוריתא, וע"כ דיש טומאת מגע בכ"ח. ועי' עוד בקה"י דהביא ראיה ממתני' לקמן פ"ה מ"ו תנור שנתן עפר עד חציו מעפר ולמטה מטמא במגע, מעפר ולמעלה מטמא באויר, וברא"ש שם ביאר דמעפר ולמטה כשהאוכל נמצא בתוך העפר לא נטמא באויר ומשום דלית ליה תורת אויר, ומ"מ במגע נטמא גם בתוך העפר, הרי מבואר שיש גם טומאת מגע, ועוד הביא הקה"י ראיה דהנה בכל דוכתא כ' הראשונים "איזהו מגעו שהוא ככולו הוי אומר זה הסיטו", [רשי נדה לג. שבת פ., בכורות לח., תוס' ביצה לב.], ולכאו' צ"ב דנהי דיחשב מגע, אבל טמא בתוכו אין כאן, וע"כ מבואר בזה דיש דין מגע, ובזה שמסיט חשיב כמו שנוגע, [ועיי"ש שכ' דהמתעקש יכול לומר דזה גם נחשב שהוא בתוכו], ועוד הביא ראיה מהרמב"ם פי"ט הי"ג חבית שנתרועה וטפלה בגללים דכנגד המקום המחזיק רביעית טמא באויר ושאר החבית מטמא רק במגע ולא באויר [והמקור הוא להלן פ"ג מ"ד], מבואר דשייך טומאת מגע בלא טומאת אויר, וכן מבואר במתני' לקמן פ"ד מ"ג היה חידודים יוצאים כל שאין מקבל זיתים מטמא במגע ואינו מטמא באויר, [ויש שפירשו שם דהוא מדין ידות ועיי"ש משנ"א], ועי' עוד להלן פ"ב מ"ח מסרק של צרצור בר"ש הביא תוספתא לר"א אין מטמא באויר, וכ' הר"ש על חנם נקט אויר דה"ה במגע, ועי' משנ"א שם. [↑](#footnote-ref-34)
35. דכ' מהרש"א בדעת תוס' שבת טז. דס"ל דכלי זכוכית אינם מטמאים מאוירן, ואף שכ' תוס' שם [בד"ה עבדי] דנטמא מתוכן דינם ככלי חרס ושורפין עליהם, ואילו נטמא מבחוץ עבוד היכרא דאין שורפין עליהם תרומה וקדשים. וכ' מהרש"א דאין הכוונה דמטמאין מאוירו, אלא התוס' מיירי על מגע תוכו דמטמא מדין כ"ח, ושופרין עליהם תורמה וקדשים. [↑](#footnote-ref-35)
36. ועי' ר"ש כת"י דהקשה מדוע לא תני מטמאין ומתטמאין מאחוריהם במגע, ותי' משום דמה שהכלי מטמא אחרים במגע אין בזה חידוש, דהרי אפילו מגבו שאינו מקבל טומאה נמי מטמא אחרים עיי"ש. [↑](#footnote-ref-36)
37. ובלשון הר"ש איתא **"מיהו לא חשיב תוך גמור ליטמא מדאוריתא מאויר אחוריו"**, וכו' ועי' בר"ש כת"י נוסף "מיהו לא חשיב תוך גמור ליטמא מדאוריתא **דהא אין מטמא מאויר אחוריו**" עכ"ל, ולכאו' היה נראה לתלות זה בגרסאות, דלפי הנוסח של הר"ש בכת"י מבואר דכוונת הר"ש להוכיח דאין בחקק טומאה דאוריתא "מהא דאין מטמא מאוירו, וא"כ ע"כ דאין טומאה בחקק כלל וגם לענין מגע, אולם לפי הגירסא של הר"ש לפנינו המשמעות היא דהחקק "אינו מטמא מדאוריתא מאוירו" אבל מטמא מדאוריתא במגע. [↑](#footnote-ref-37)
38. והנה בעיקר ביאר דברי המשנה פי"ז מט"ו "דהעושה כלי קיבול מכל מקום טמא" נחלקו הראשונים בפירושא דמתני', דהר"ש כת"י וכן הרע"ב פי' כהרמב"ן, אולם הרמב"ם פיהמ"ש שם והרא"ש פי' באופ"א, וכן התוי"ט בשם מהר"ם הביא שם פי' אחר בדברי המשנה, אולם הרמב"ם עצמו בפ"ב מכלים ה"א פסק הדין דאין לבית קיבול שיעור עיי"ש, אלא שנחלקו האחרונים במקור דבריו דהכ"מ כ' דהמקור ממתני' פי"ז מט"ו, ואילו המל"מ כ' דהרמב"ם עצמו פי' המשנה באופ"א, ולכן פי' דמקור דבריו הוא מפי"ז מי"ז, ועי' רמב"ם פיהמ"ש כלים פרק כ"ז מ"א, [ועי' עוד ברמב"ן שם שהביא דברי המשנה "הרימון והאלון שחקקו תינוקות" דמבואר נמי דשיעורן בכל שהוא, וצ"ב מה הביא מרימון ואגוז דהתם לא תני, שיעור כל שהוא, ועי' רמב"ם פ"ב מכלים ה"א]. [↑](#footnote-ref-38)
39. **ובישוב שיטת רש"י** הנה יעוי' במהרש"א חולין נד: שכ' דהא דקתני במקוואות פ"ד מ"ג ב"כל שהוא" היינו סיכת קטן, שהוא השיעור היותר קטן, והוא מקרי כל שהוא, עיי"ש, ועפי"ז יש ליישב רש"י ד"כל שהוא" ו"סיכת קטן" היינו אותו שיעור דלסוך אצבעו של תינוק בן יומו מיהו קצת קשה דהא כל שהוא אינו שיעור כלל.

    **ונראה** דהנה ביאר בחידושי רבנו חיים הלוי [כלים פרק י' הלכה טו] דבכלים נאמרו ב' דינים א' שיהיה שם כלי, ועוד נאמר שיהיה דין כלי מעשה, והיינו כלי העשוי לתשמיש, ומעתה נראה דבית קיבול הנדרש לשם כלי הוא אפילו "בכל שהוא" דכבר שם בית קיבול עליו, אלא דבעינן שיהיה כלי מעשה ועשוי לשימוש, ובזה נאמר השיעור של כדי סיכת קטן שהוא השיעור הקטן ביותר העשוי לתשמיש, אבל פחות מכן אינו כלי מעשה, ולכן לפי"ז אם אדם יעשה יחוד לשימוש אחר שהוא פחות מלסוך אבר קטן של תינוק בן יומו אה"נ דיקבל טומאה, דהכלל הוא בכל דוכתא דכל שיש עליו שם כלי, והחסרון בו שהוא דאינו כלי מעשה, מועיל בו יחוד לתשמיש, [וכמבואר בתוס' חולין נה. ובתוס' שבת קכג. לגבי גלמי, ובתוס' שבת מט: לגבי עור שלא מעובד ועוד]. וראיה לזה יתכן דהנה בתוס' שבת טז: מבואר דכלי פחות משעור סיכת קטן אף שאינו מקב"ט כדאיתא במתני' כאן מ"מ פוסל למקוה מדין שאובים, וע"כ הביאור הוא משום דגם פחות מסיכת קטן שם כלי עליו, אלא שאינו כלי מעשה, ולענין פסול שאויבים לא צריל שיהיה כלי מעשה]. **ובמשנת טהרות** כ' לבאר באופ"א והוא דיש חילוק בין כלי חרס לבין שאר כלים דבכלי חרס נאמר דין "תוך", ואילו בשאר כלים לא נאמר דין תוך, אלא דין "בית קיבול", והוא כפי שנתבאר בר"ש כת"י לגבי חבית מפולשת, דבכלי חרס טמאה מדין כלי קיבול, ואילו בשאר כלים טהורה, ועוד מצינו חילוקים ואכמ"ל, ומעתה ביאר דמתני' לקמן פי"ז מיירי בכלי עץ וכלי עור דלא נאמר בהם דין תוך, ואילו בכ"ח דנאמר דין תוך בעינן שהיה עמוק טפי. [↑](#footnote-ref-39)
40. מקוואות פרק ד משנה ג איתא "החוטט בצנור לקבל צרורות בשל עץ כל שהוא ובשל חרס רביעית רבי יוסי אומר אף בשל חרס כל שהוא לא אמרו רביעית אלא בשברי כלי חרס" ע"כ, ובר"ש כאן עמד בזה, וכן בתוס' חולין נד: הביאו המשנה במקוואות וכ' דמיירי שם דוקא בעשוי לקבל צרורות, וכ"כ הר"ש במקוואות שם, ויש לעי' בביאור הדברים, מאי איכא בצרורות, ושמעתי לבאר דצנורות שהם עשויים באופן מיוחד לצרורות, שיעורם לפי צרורות, דקים להו לחז"ל דצנור של חרס אינו מועיל לצרורות אא"כ יעשה אותו בגודל רביעית, משא"כ כאן הנידון הוא על סתם שברים דאינם מיוחדים למשהו מסויים, ובזה הדין הוא דתלוי בסיכת קטן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועיקר מה דמבואר ברמב"ן ובר"ן דהכא במתני' איירי על קבלת טומאה מכאן ולהבא, כן להדיא ברמב"ם כאן, ובפי"ח מכלים ה"י, וברש"י חולין קכג. [ד"ה טלית], ובתוס' חולין נה., וחולין עג., וזבחים צה עיי"ש, [ולא כהראב"ד דהנידון הוא על טומאה דלשעבר דאינה פוקעת עד כדי סיכת קטן], ובדעת הר"ש והרא"ש כאן יש לדון, דכ' דשברי כלי חרס דמקבלים טומאה במתני', איירי בלא יחוד, דאם צריכים יחוד, כיון דנטהרו שוב לא יועיל בהם יחוד, כדאיתא בתוספתא כיון שטהר שעה אחת שוב אין לו טומאה עולמית עכ"ד, ולכאו' מבו' דלא נטהרו כלל בשבירתם, מיהו יתכן דכוונתם דשברי כלים לא יצאו מדין קבלת טומאה, דאף שנשברו ונטהרו בשבירתם, עדיין ראוים לקבלת טומאה, והביאור הוא כמו לרש"י חולין קכג. דאף דנטהר הכלי בשבירה, הוא ראוי לקבלת טומאה מכאן ולהבא, ומשום דדין מעשה שבירה הוא מעשה המטהר, מיהו יעוי' בר"ש לקמן פכ"ח מ"ח, דהר"ש שם הביא את רש"י קכג. ונחלק עליו כמו התוס' חולין עג. וכ' דאם השברים ראויים לקבל טומאה ע"כ לא נטהרו, ולכאו' משמע דנחלק על דין שבירה המטהרת [וכמו שנבתאר להלן אות..], וא"כ יהיה מוכח דלא נטהרו כלל בלא יחוד, ויש לעי' בזה ואולי יש לדחוק ולומר דדוקא בטלית נחלק הר"ש דשם בגד נשאר על כל חלק שהוא ג' על ג' אי"ז נחשב למעשה שבירה כיון דכל חלק הוא ראוי לקב"ט, אבל כאן בכלי שנשתנה צורתו חשיב מעשה שבירה על הכלי ונטהר. [↑](#footnote-ref-41)
42. וז"ל הא ל"ק חדא דאיכא למימר שמא לא אמר טהור אלא בשאין דפנותיו יושבין שלא מסומכים, א"נ אפילו תימא בשיש לו דפנות יושבות שלא מסומכות כדאמרינן דיש להן טומאה לדפנות ה"מ בשנשבר לגמרי בעל כרחו דרך דפנות (ישתמש) [וישתמש] בו, אבל כשהחבית קיימת ונקבה למטה בכונס משקה בידוע שלא (נשתמש) [ישתמש] בה משקה דרך דפנותיה אלא ייחד אותה לתשמיש אחר של אוכלים, הילכך כולו כלי (אחד) [אחר] הוא (וטהרה) [וטהר] מטומאתו הראשונה עכ"ל. [↑](#footnote-ref-42)
43. ועי' הערה לעיל שכ' לדון בכוונת הר"ש אם לא נטהר כלל, או דילמא דנטהר, ומ"מ ראוי לקבל טומאה מכאן ולהבא בלא יחוד, וכמו שכ' רש"י חולין קכג. ומדין מעשה שבירה וכמו שביארו בקוב"ש פסחים, ובמשנת ר' אהרן ל'. בחידושי שמואל בב"ב, ובחידושי הגרי"מ, דמעשה שבירה הוא מעשה המטהר, ולא משום שבטל שם כלי. [↑](#footnote-ref-43)
44. אלא שהר"ש עצמו כ' בסוף דבריו דרק בשבר כלי [דהיינו גיסטרא] לא מועיל יחוד, אבל כלי שלם שניקב מועיל בו יחוד, וראייתו מהגמ' שבת צה: דכלי שניקב כמוציא זית טהור, ועדין הוא כלי לרימונים, והיינו ע"י יחוד. מבואר להדיא דמועיל יחוד, וביאור דברי הר"ש ביארו ע"פ מש"כ חידושי רבנו חיים הלוי [כלים] דנאמר בכלי ב' דינים, א' שיהיה שם כלי, ועוד הלכה נאמר שיהיה כלי מעשה, ולכן ביארו דבאופן שהכלי הוא שלם אלא שנעשה בו נקב לא נתבטלה צורתו של כלי, וא"כ לא בטל ממנו שם כלי, אלא שאינו ראוי לתשמיש ולא הוי כלי מעשה, ובזה מועיל יחוד, אבל באופן שנשבר לגמרי ונעשה שבר כלי כגיסטרא הרי בטל צורתו לגמרי ולא הוי כלי, ובזה נאמר דברי התוספתא דלא מהני תיקון דכל היכא דבטל שם כלי שוב לא מהני יחוד לעולם, [משנ"ט]. [↑](#footnote-ref-44)
45. והביאו התוס' משנה להלן פ"ה מ"ח חתכו חוליות לרחבו טהור מירחו בטיט משיסקנו לאפות בו סופגנים עיי"ש, ושם מבואר דמועיל תיקון לטמא, וכ' תוס' "דחשיב כלי גמור ע"י שנעשה אחר כך שלם כמתחילה" ולכאו' כוונתו דנחשב שעשה כלי חדש, אולם הר"ש כאן הביא מתני' שם וכ' ליישב וא"א לומר משום דהמירוח הוא תנור חדש, דהא בתוספתא משמע אפילו נתן טיט טמא, אלא בי' דמיירי בכלי שניקב ושם מועיל תיקון, ואילו התוספתא איירי על שבר כלי, [ועי' לעיל בהערה שהובא דבריו בביאור]. [↑](#footnote-ref-45)
46. ועפי"ז כ' רש"י דטלית שנקרעה לשנים ויש בכל קרע ג' על ג' נטהרה מטומאתה דלשעבר, ואף שבגד שיש בו ג' על ג' מקבל טומאה מכאן ולהבא, אבל תוס' חולין עג. נחלקו וכ' דכל שנשאר בבגד שיעור הראוי לקבל טומאה, לא נטהר מטומאה ראשונה שהיתה בו, ומה דמבואר במתני' דטלית שנקרעה נטהרה מטומאתה, פי' באופ"א. [↑](#footnote-ref-46)
47. ויסוד גדול לזה הביאו מדברי רבינו משולם הובא בתוס' שאנץ סוטה כט. וכן בר"ת בספר הישר, ובהגהות מרדכי שבת דף פ. דכלי שנשבר צריך הערב שמש, והיינו דמבואר בדבריו דשבירה הוי מעשה טהרה כמו טבילה במקוה ולכן יש בהם דין הערב שמש, מיהו עי' ברבינו משולם שהוסיף דאי נשברו לגמרי לפרורין דקין שאינם ראויין לשום כלי בעולם חשובין כעפר ואין צריכים הערב שמש, ורק באופן שנשברו ועדין ראויין הן לכלי אחר הרי הם טעונים הערב שמש לתרומה, והיינו דיש ב' מיני שבירה יש שבטל ממנו תורת כלי, ויש עוד דין דאפילו נשאר עליו תורת כלי מ"מ מעשה שבירה הוי מעשה המטהר, ואף דדין שבירה בקרא כתיב רק בכלי חרס וא"כ מנ"ל הא בכל הכלים, עי' שו"ת הרי"ד סי' קי"א שכ' דהמקור לדין שבירה בכל הכלים נלמד מכלי חרס ועיי"ש שכ' ב' טעמים.

    והנה לפי האמור דשיטת הרמב"ם דלא צריך יחוד, ע"כ דשיטת הרמב"ם דשבירה הוא מדין מעשה המטהר, וכן הוכיח במשנת ר' אהרן בשיטת הרמב"ם מכמה דוכתי, ועי' עוד רש"י קידושין נט. [ד"ה אלא] דמוכח דין שבירה שהוא דין מעשה המטהר, [ושם מבואר לאידך גיסא דבלא מעשה שבירה אף שבטל שם כלי לא יטהר], וכ"כ בחידושי ר' שמואל בב"ב בענין פיל שבלע כפיפה מצרית, ועיי"ש שהרחיב בשיטת רש"י בזה. [↑](#footnote-ref-47)
48. הרמב"ם פי"ח מכלים ה"י כ' וז"ל "כל הכלים שנשברו ונפסדה צורתן אין שבריהן מקבלין טומאה אף על פי שאותן השברים ראויין לתשמיש, חוץ משברי כלי חרס שאם היה בהן חרס הראוי לקבל הרי הוא מקבל טומאה שנאמר וכל כלי חרס מפי השמועה למדו שזה לא בא לרבות אלא שברי כלי חרס" עכ"ל. ובראב"ד בהשגה הקשה על הרמב"ם וז"ל כמה אני תמה על זה כי כל המשניות והתוספתות מלאות מזה שהכלי הנשבר ועושה מעין מלאכה ראשונה, ובכלי עץ שיהיה לו בית קיבול, טמאים, וכשרבה הכתוב שברי כלי חרס רבותא שהייתי סבור חרס הנשבר אין לו תקנה עכ"ל, מבואר מחלוקת בדינא דמתני', דלהרמב"ם הוא דוקא בכלי חרס, אבל שאר הכלים כה"ג יהיה טהורים, ולהראב"ד כן הוא הדין בכל הכלים, וקמ"ל דאפילו בכלי חרס שהוא כלי גרוע מקבל טומאה מכאן ולהבא. [↑](#footnote-ref-48)
49. ובספר משנ"ט ביאר בזה דהנה ברמב"ם פ"ה מכלים ה"א כ' דבכלים נאמר דין שיהיה צורת כלי עייש, ואילו הראב"ד שם בהשגה נחלק על הרמב"ם וכ' דלא זה הטעם, אלא יש דין שהכלי יהיה מיוחד לתשמיש עיי"ש, ומבואר דלהראב"ד אין דין שיהיה צורת כלי, ועי' עוד חידושי רבנו חיים הלוי כלים פי"ט שביאר דהחידוש שנתחדש בקרא "וכל כלי חרס" לרבות שברי כלי חרס, נתחדש דכל שכבר היה כלי, אף שנשבר ובטל ממנו צורת כלי מ"מ נשאר על שברי כלי חרס דין כלי לקבלת טומאה עיי"ש, ומעתה י"ל דנחלקו הרמב"ם והראב"ד לשטתייהו, דלהרמב"ם דבכלהכלים נאמר דין צורת כלי לכן כל שנשרה ובטל צורתם טהרו, ולא יועיל כדי סיכת קטן שהרי אין להם צורת כלי, ורק בשברי כלי חרס שנאמר גזה"כ לרבות טומאה בזה נאמר שיעורים סיכת קטן וכו', אבל הראב"ד דס"ל דלא נאמר בכל הכלים דין צורת כלי, א"כ בכל הכלים נמי שייכא הכלל דשיעורים דמתני' וצריך שיהיה כדי סיכת קטן וכו'.

    ומה שהקשה הראב"ד דבכל המשניות והתוספות מלאות דשברי כלים טמאים וקשה להרמב"ם, במי נפתוח [פרפר ל"ח] הביא מרכבת המשנה דכ' ליישב קושיית הראב"ד דכל המשניות דמבואר דנשבר הכלי טמא מיירי באופן שעושה מעין מלאכתו הראשונה, משא"כ בכלי חרס נתחדש דגם אינו עושה מעין מלאכתו הראשונה מקב"ט, והקשה עליו מהא דמבואר להלן פ"ד מ"א דגם בכלי חרס צריך שיהיה מעין מלאכתו הראשונה, דאיתא שם פלוגתא ב"חבית שנפחתה והיא מקבלת על דפנותיה, דר' יהודה מטהר וחכמים מטמאים, עיי"ש, וטעמא דר' יהודה הוא משום דאין רגילות להשתמש בו בעודו שלם על צידו ואי"ז כעין מלאכתו הראשונה, ועיי"ש בר"ש וברא"ש שגם לחכמים דמטמאים, הוא משום דפעמים שהוא מטהו על צידו בעודו שלם וחשיב מעין מלאכתו הראשונה, ומקורם מהתוספתא, וא"כ מבואר דלכו"ע בעינן מעין מלאכתו הראשונה, וצ"ב, אמנם עי' במאורות הגר"א להלן שם דכ' להדיא דלחכמים לא בעינן מעין מלאכתו הראשונה ולכן מטמאים, [וכ' דהא דאי' בתוספתא דטעמא דחכמים דפעמים מטהו על צידו, הוא לדבריו דר' יהודה אבל חכמים עצמם ס"ל דלא בעינן מעין מלאכתו הראשונה עיי"ש, [וכן משמע קצת ברש"ש דהוא פלוגתא דר' יהודה וחכמים לשטתייהו בשבת קכד:], וא"כ י"ל דהרמב"ם פסק כחכמים דבחרס אי"צ מעין מלאכתו הראשונה, וא"ש, [ועי' עוד רש"י חולין קכג. [ד"ה טלית] דמבואר דטלית שנקרעה ועושה מעין מלאכתו הראשונה לא הוי שבירה כלל, ובאופן שאין עושה מעין מלאכתו הראשונה הוי שבירה המטהרת, ואפ"ה מקבל טומאה מכאן ולהבא, והביא רש"י שם ראיה ממתני' כאן ולכאו' זה ראיה דאפילו אין עושה מעין מלאכתו הראשונה מקב"ט, מיהו אפשר דעיקר ראייתו לדין שבירה המטהרת ויש לעי'], ובמשנ"ט כ' ליישב באופ"א, ע"פ הגר"ח דכל המשניות מיירי בניקב אבל נשאר צורת הכלי ולכן טמא, אלא דבמתני' כאן מיירי בגיסטרא דנשבר ואין להם צורת כלי, וזה טהור בשאר כלים, ורק חרס טמא. [↑](#footnote-ref-49)
50. ועי' בר"ש וברע"ב [פ"ד מ"א] בהא דתנן שם "חבית שנפחתה והיא מקבלת על דפנותיה דר' יהודה מטהר", וכ' הר"ש והרע"ב וז"ל ו"קסבר ר' יהודה מתני' דהדקין שבכלי חרס יושבים שלא מסומכין היינו מן השולים ולא מן הדפנות" עכ"ל, ויש לעי' בביאור כוונתם, ובפשוטו כוונתם דר' יהודה פליג על מתני' כאן וס"ל דדפנות בפנ"ע אינם מקבלים טומאה כשהם מוטים על הצד, [וכן נקט הרש"ש בדברי הרע"ב]. אולם יתכן דכוונתם דלר' יהודה יתפרש מתני באופן שנשבר הכלי והוא יושב שלא מסומך על השוליים ושיירי דפנותיו עמו יחד מקבלות כדי סיכת קטן, וא"כ מתני' הוא "בבא אחת", קרקרותיהן עם דפנותיהם הקטנות שנשארו יושבים שלא בסמיכה והם מקבלים כדי סיכת קטן, וצ"ע, ועי' עוד ברש"ש לקמן שם [הובא בתוס' אנשי שם], דכ' לבאר דר' יהודה מתיישב ולא פליג מתני' דידן, דדוקא בפ"ד דמיירי בחבית שם אין הדרך להטותו על צידו בעודו שלם, אלא יושב רק על שוליו, אבל בסתם כלים הדרך להטותו בעודו שלם על צידו, ונחשב עושה מעין מלאכתו הראשונה גם לדעת ר' יהודה עיי"ש.

    ובעיקר פירוש המשנה, שמעתי עוד דאפשר ליישב מתני' גם לדעת ר' יהודה באופ"א, והוא ע"פ מה שכ' הר"ש בכת"י והרע"ב [לעיל מ"א] לחדש דכלי חרס מפולש ללא שולים מקבל טומאה, וא"כ י"ל דזה כוונת המשנה "דפנותיהם יושבים שלא מסומכים" דמיירי שנשברו השולים ונשארו רק הדפנות דהוי כלי שיש לו תוך, ובכה"ג הדין הוא דכלי חרס מקב"ט, וזה הכוונה "דפנותיהם יושבים שלא מסומכים" שהדפנות יושבים על הארץ בלא השוליים, והם מקבלים טומאה, וא"ש גם אליבא דר' יהודה לקמן פ"ד, ויש לזה משמעות ברע"ב במתני' כאן דכ' וז"ל "בין שנשברו ונשארו קרקרותיהם וכו' או נשארו דפנותיהם ויכולים לבדן לישב בלא סמיכה עכ"ל, מבאר שכ' "או" נשארו דפנותיהם, שהדפנות הם בלא קרקרותיהם מקבלים טומאה, וכן לא הזכיר הרע"ב כאן דמיירי במטה הדופן על צידה, ויתכן הפירוש דמיירי בנשברו השולים, והדפנות יושבים על הקרקע, ובאופן זה מקבלים טומאה, מיהו ברע"ב לקמן פ"ד מ"א לא משמע כן [מהרה"ג רונן בכר שליט"א]. [↑](#footnote-ref-50)
51. אך קשה להרמב"ם מדוע לא תני במשנה "מסיכת קטן ועד סאה" ברביעית, ומדוע הפסיק ותני מסיכת קטן ועד לוג, ומלוג ועד סאה, ועי' **במשנ"א** שעמד בזה, וכ' דהוא כמו שכ' הר"ש בהמשך המשנה דתני מסאתיים ועד שלש ועד חמש סאין בלוג, וצ"ע מהו הלשון עד שלש ועד חמש, וביאר הר"ש דהם ב' סוגי כלים שרגילים בהם אנשי, ולכן גם כאן ביאר די"ל דיש שעושים כלים בלוג, ויש שעושים כלים בסאה, והם ב' שיעורים שרגילים בהם, ולכן מחלק בהם התנא לתרתי, אולם הרמב"ם ביד החזקה פי"ח הי"ג לא כ' לשני השיעורים הללו, אלא כ' מסיכת קטן ועד סאה ברביעית. [↑](#footnote-ref-51)
52. וכ' שם נפק"מ א) לענין טומאת משקין דשיטת הרמב"ם דמשקין מטמאין כלי חרס מדרבנן גם מאחוריו [עי' [פי"ג מכלים ה"ד], אבל פשוטי כלי חרס אינם מקבלים טומאה כלל, גם טומאת משקין כיון דחסר להם בתורת כלי, ועי' רמב"ם פיהמ"ש סוף המשנה דביאר דזה כוונת המשנה "כל שאין לו תוך אין לו אחוריים". מיהו זהו נפק"מ בדרבנן, [ואילו בתו"כ משמע דהוא דין דאוריתא],

    ב) ועוד נפק"מ כ' לענין מה דמבואר בר"ש לקמן פכ"ז מ"א דכלי שיש לו חקק מאחוריו דאף שיש לו אויר מאחוריו אינו מקבל טומאה כלל, ומשום דאין לו תוך, והיינו דתוך צריך להיות מלפניו, אבל כל שיש להכלי תוך מלפניו יקבל טומאה גם מהחקק מדאוריתא כיון דיש לו שם אויר כלי, אלא דלא סגי לאשויי שם תוך . [↑](#footnote-ref-52)
53. וכן איכא נפק"מ לכמה דינים בתורה, כגון לענין סכך סוכה אם אפשר לסכך בטבלה שיש בה ג' דפנות, וכן נפק"מ לדיני כתמים בטבלה שיש לה ג' דפנות, וכן נפק"מ לענין צירוף חלה להא דמבוא בשו"ע יו"ד שכ"ה ס"א דטבלה שאין לה לזבז הינה מצרפת לחלה וא"כ יש לדון בטבלה שיש בה ג' דפנות אם מצרף לחלה, [ועי' עוד לעיל בפתיחה לפרק ב' עוד כמה נפק"מ בדיני כלים, דיהיה תלוי כאן בדין כלי זה שיש לו שלש דפנות אם הוא כלי או לאו]. [↑](#footnote-ref-53)
54. ואפשר לבאר הדברים, דכלי חרס תלוי בשם תוך, ותוך הוא מקום המוקף מחיצות, וכל שהוא מוקף מג' צדדים הוא כבר מוגדר תוך [ודוגמא לדבר מצינו לגבי רשויות רה"י בג' מחיצות, וכן סוכה בג' מחיצות דהמקום בפנים חשיב מקום המוקף והכא נמי בג' רוחות כבר חשיב מוקף ויש עליו שם תוך], משא"כ כלי קיבול לא יועיל מה שהוא מוקף מג' צדדים, דסוף סוף אינו מקבל, כיון דמה שבתוכו נשפך מהרוח הרביעית. [אמנם באמת בחזו"א סי' ד' סק"ה מבואר סברא לאידך גיסא, דמחתה פרוצה הוא חסרון בשם תוך, ואילו לענין בית קיבול אינו חסרון ובאמת יש כאן לדון סברות לב' הצדדים].

    ובאמת מצינו עוד חילוקים בין כלי חרס דנאמר בו דין תוך לבין שאר כלים דנאמר בהם דין בית קיבוול, דהר"ש כת"י לעיל פ"ב מ"א כ' דכלי חרס שהוא מפולש, ואין לו שוליים מקבל טומאה כיון דחשיב תוך, משא"כ כלי עץ בכה"ג טהור, כיון דאין לו בית קיבול, ומצינו עוד נפק"מ לאידך גיסא לגבי פשוטי כלי עץ הרחבים דמבואר ברש"י מנחות צו: דמקבל טומאה דחשיב בית קיבול, וכן מבואר בגר"א לעיל ריש פ"ב, ומ"מ לענין כלי חרס אינו מקב"ט כיון דנהי דהוא מקבל אבל לא חשיב תוך. וכלי חרס צריך שיהיה לו תוך, [ועי' לעיל פ"ב מ"א אות ח' וט' דמבואר עוד בענין זה דיש חילוק בין כלי חרס לבין כלי עץ]. [↑](#footnote-ref-54)
55. ולחומר הקושיא, אולי י"ל בזה בעזהי"ת, דהנה במשנה אחרונה לקמן פט"ו מ"ב כ' לגבי נפרץ מרוח אחת דטהור, דהוא דוקא בנפרץ, אבל אם מתקן את הכלי מעיקרא באופן זה שיהיה בו רק ג' דפנות באמת מקבל טומאה, וכן לשון הגר"א כאן במחתה פרוצה נשבר, ויתכן דגם להגר"א אם יעשה מעיקרא מחתה שיהיה בה רק ג' דפנות באמת יקבל טומאה, ואם כנים הדברים יתכן ליישב דהא דמבואר בפי"ב דכלי שנחלק לשנים החלק הגדול טמא הוא משום שאיבד לגמרי צורת כלי הראשון, ומעתה כל שהוא רוצה להשתמש כמו שהם, אי"ז שירים של הכלי הראשון אלא הוא כלי חדש, וממילא אפילו יש ג' דפנות נמי מקבלים טומאה, משא"כ נשבר דופן הכלי הוא שבר כלי ונטהר הכלי וצ"ע בכל זה, ואם כנים הדברים נמצא דכל כלי שעשו אותו מעיקרא באופן שיהיה בו רק ג' דפנות יהיה הדין דפוסל המקוה, ולא משמע כן בראשונים, אולם במשנ"א מבואר כן. [↑](#footnote-ref-55)
56. ובהטעם דהר"ש לא פירש כהגר"א יתכן לבאר עפמש"כ במשנה אחרונה להקשות על דברי הגר"א ממשפך של רוכלים דמבואר להלן מ"ד דטמא מפני שהוא מריח בו ללוקח והיינו דאף דהוא מפולש מב' הצדדים מ"מ כיון דדרך תשמישו בכך טמא, וכן מבואר בטיטרוס במ"ז עיי"ש, ומעתה אף כאן כיון דדרך תשמיש באבוב של קלאים באופן זה אף שהוא מפולש טמא. ונראה להוסיף בזה דהנה לעיל פ"ב מ"א נתבאר שיטת הר"ש [כת"י] דחבית של חרס מפולשת מקבלת טומאה, ואף שאין לה בית קיבול, דדין כלי חרס תלוי בתוך [אלא שצריך שיהיה תשמיש של קבלה ולזה מועיל מה שמעמיד החבית על הארץ וממלא אותה], וזה גם הטעם להלן מ"ד גבי במשפך, ובמ"ז גבי טיטירוס דטמא, ומהאי טעמא נמי ס"ל להר"ש דאבוב של קלאין אם יהיה לו מחיצות ודפנות יהיה טמא. ולכן הוכרח הרש לפרש דמיירי דבפשוט ללא דפנות כלל, אולם יעוי' ברש"ש כאן דהביא דברמב"ם משמע כהגר"א דאבוב של קלאין מיירי ביש לו דפנות, אלא דכיון דיש נקבים זהו החסרון בבית קיבול, ונראה די"ל דהרמב"ם לשיטתו דבפרק י"ח מכלים ה"א מבואר בדבריו דכלי חרס צריך שיהיה לו גם בית קיבול ולא סגי בתוך, וי"ל דהגר"א למד כהרמב"ם דגם כל חרס צריך שיהיה לו בית קיבול ולא סגי בתוך בלא בית קיבול. [והא דמבואר להלן מ"ד גבי משפך דטמא אף שהוא מפולש, עי' להלן שיבואר בעזהי"ת דהרמב"ם למד דר"ע נחלק בזה והלכה כר"ע [ולהלן יבואר בעזהי"ת], וכן להלן מ"ז גבי טיטרוס יבואר דהרמב"ם שם פירש לשיטתו באופ"א ומיושב היטב לשיטתו]. [↑](#footnote-ref-56)
57. ואף דבכלי חרס מבואר דשיעור במוציא זית, הביאור האו דסתם כלי הוא שיעורו במוציא זית, אבל כאן הוא כלי המיוחד לקליות ולכן נקב המטהרו הוא במוציא קליות. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
58. והנה ברמב"ם פי"ח הביא דיני המשנה ולא נזכר בדבריו "מחתה פרוצה" ולא "אבוב של קלאים" וראיתי במשנ"ט שדייק בזה דהרמב"ם ס"ל כהר"ש דתני' במתני' ג' אופנים שהם דין אחד דהוי כלי פשוט ללא דפנות כלל, וזהו כהר"ש ולא כהגר"א, אולם הרש"ש דייק ברמב"ם פיהמ"ש כדברי הגר"א, ועי' חזו"א סי' ד' סק"ז נמי דייק כהגר"א. [↑](#footnote-ref-58)
59. מיהו צ"ע דהרי כיון דעשו בסילונות מקום לקבלה הרי בהכרח הוא למטרה של לקבל, ומדוע לא נחשב עשוי לקבלה, והנה יעוי' במקוואות פרק ד' מ"ג בבית קיבול צרורות דהוא מקבל טומאה. ועיי"ש שבכלי חרס הוא דוקא ברביעית, ואולי הכא הכוונה פחות מרביעית, שוב הראוני הרמב"ם פיהמ"ש פ"ד מ"ג שביאר וז"ל "לפי שלא נתכוונו בחלל זה שיהא כלי קבול, אלא היתה המטרה שיצאו המים מן המקום הצר בלחץ" עכ"ל. מבואר דהוא להגביר לחץ המים, וא"ש שאינו עשוי לקבלה בתוכו. [↑](#footnote-ref-59)
60. ועיקר הדין דצריך שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה, דין זה נאמר גם בכלי עץ כמבואר לקמן פט"ו מ"ה ופט"ז מ"ו עיי"ש. וכן אי' בשו"ת הרא"ש [כלל כ"ד סימן יב, והובא בבית יוסף תרכ"ט אות ג'], דמותר לסכך בקנים שיש להם בית קיבול כיון שלא נעשו לקבלה עיי"ש, והביא לזה ראיה מסילונות דמתני' עיי"ש, הרי מבואר דכל שלא נעשה לקבלה אינו מקבל טומאה., ובשו"ת הראב"ד [סי' כ"ב] עיי"ש, דגם בכלי עץ יש הלכה שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה עיי"ש דכ' דקרן עגולה טמאה משום שהוא גומע ממנה מים, אבל בלא"ה טהורה כיון דאינה עשויה לקבלה. ועי' שו"ת הרי"ד [סימן ט"ז] דכ' נמי לחידוש זה לדינא דבית קיבול צריך שיהיה עשוי לקבלה, וכן ברמב"ם פ"ו ממקוואות ה"ב דכל שאינו עשוי לקבלה לא הוי כלי לפסול המים שזוחלים עליו למקוה, ועי' עוד משנ"ט כלים ריש פרק ו' מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-60)
61. ושמעתי לבאר בזה דהנה הרמב"ם דשוליו מחודדים, וביאור כוונתו דאינו רוצה שיתחממו הענבים מהקרקע, ולכן נותנו בכלי ששוליו חדים, ונמצא דהוא מורם מהקרקע, נמצא דאין הכלי נעשה למטרה לקבל הענבים שהרי היה יכול להניחם על הקרקע או על איזה דף, אלא שכל המטרה היא לחצוץ מהקרקע, ונמצא דאינו עשוי לקבלה אלא רק רק לקרר ולכן אינו מקבל טומאה, [מהרה"ג ברוך זלזניק שליט"א]. [↑](#footnote-ref-61)
62. שמעתי להעיר דהנה הרמב"ן חולין קיח. הקשה בהא דנתרבה יד לכלי חרס, דלכאו' קשה דלא יהיה עדיף מגבו דאין כלי חרס מקב"ט מגבו, ותי' ג' תירוצים ובתי' השני כ' דמיירי ביד החלולה שנגעה בה טומאה מאוירה וזה מהני מדין יד להכניס טומאה לכל הכלי, ומעתה יש להקשות בהא דמבואר ברמב"ם דחבית דפונה בשולי המחץ טהור, דלכאו' היה צריך להיות טמא מדין "יד" החלולה, וכמו שכ' הרמב"ן באוזן הכלי החלולה, וצ"ל דהרמב"ן יפרש כאן כפי' הראב"ד או הר"ש, והרמב"ם בע"כ נחלק עליו שם, [ובעיקר דברי הרמב"ן הקשה המקד"ד דהרי ממ"נ אם היד עשוייה לתוכו תיפו"ל מדין ב"ק מצד עצמו, ואי נימא דאינה עשויה לתוכה מה יועיל אויר, ועי' משנ"ט מש"כ לבאר בזה, [עי' לקמן ריש פ"ו]. [↑](#footnote-ref-62)
63. ושמעתי דלפי הרמב"ם דהחסרון בספינה הוא דאינה כלי, א"כ להגר"א ריש פ"ב דבכלי מתכות לא נאמר דין כלי, ספינה של מתכת תהיה טמאה כיון דלא דכל החסרון הוא בתורת כלי ובמתכת לא בעינן כלי, [עי' משנ"ט] ועי' לקמן פרק י"א בסימנים מש"נ בזה דוודאי גם להגר"א נאמר דין של "כלי" במתכות אלא דבעינן מעלת בית קיבול שהוא מעלה בשם הכלי, והיינו דלא בענין כלי חשוב.

    [↑](#footnote-ref-63)
64. שמעתי לבאר בזה דאחר שכבר נתבאר במתני' כאן דבית קיבול דכלי חרס שאינו עשוי לתוכו לא חשיב תוך, א"כ נתחדש דגם בכלי עץ שיש לו בית קיבול אם אינו עשוי לתוכו הדין הוא דאין לו אחוריים, ובכל מקום שיגע מים יטמאו את כולו, [מהרה"ג ר' יעקב פורטנוי שליט"א]. [↑](#footnote-ref-64)
65. וכ' שם נפק"מ א) לענין טומאת משקין דשיטת הרמב"ם דמשקין מטמאין כלי חרס מדרבנן גם מאחוריו [עי' [פי"ג מכלים ה"ד], אבל פשוטי כלי חרס אינם מקבלים טומאה כלל, גם טומאת משקין כיון דחסר להם בתורת כלי, ועי' רמב"ם פיהמ"ש סוף המשנה דביאר דזה כוונת המשנה "כל שאין לו תוך אין לו אחוריים". מיהו זהו נפק"מ בדרבנן, [ואילו בתו"כ משמע דהוא דין דאוריתא],

    ב) ועוד נפק"מ כ' לענין מה דמבואר בר"ש לקמן פכ"ז מ"א דכלי שיש לו חקק מאחוריו דאף שיש לו אויר מאחוריו אינו מקבל טומאה כלל, ומשום דאין לו תוך, והיינו דתוך צריך להיות מלפניו, אבל כל שיש להכלי תוך מלפניו יקבל טומאה גם מהחקק מדאוריתא כיון דיש לו שם אויר כלי, אלא דלא סגי לאשויי שם תוך . [↑](#footnote-ref-65)
66. וכן איכא נפק"מ לכמה דינים בתורה, כגון לענין סכך סוכה אם אפשר לסכך בטבלה שיש בה ג' דפנות, וכן נפק"מ לדיני כתמים בטבלה שיש לה ג' דפנות, וכן נפק"מ לענין צירוף חלה להא דמבוא בשו"ע יו"ד שכ"ה ס"א דטבלה שאין לה לזבז הינה מצרפת לחלה וא"כ יש לדון בטבלה שיש בה ג' דפנות אם מצרף לחלה, [ועי' עוד לעיל בפתיחה לפרק ב' עוד כמה נפק"מ בדיני כלים, דיהיה תלוי כאן בדין כלי זה שיש לו שלש דפנות אם הוא כלי או לאו]. [↑](#footnote-ref-66)
67. ואפשר לבאר הדברים, דכלי חרס תלוי בשם תוך, ותוך הוא מקום המוקף מחיצות, וכל שהוא מוקף מג' צדדים הוא כבר מוגדר תוך [ודוגמא לדבר מצינו לגבי רשויות רה"י בג' מחיצות, וכן סוכה בג' מחיצות דהמקום בפנים חשיב מקום המוקף והכא נמי בג' רוחות כבר חשיב מוקף ויש עליו שם תוך], משא"כ כלי קיבול לא יועיל מה שהוא מוקף מג' צדדים, דסוף סוף אינו מקבל, כיון דמה שבתוכו נשפך מהרוח הרביעית. [אמנם באמת בחזו"א סי' ד' סק"ה מבואר סברא לאידך גיסא, דמחתה פרוצה הוא חסרון בשם תוך, ואילו לענין בית קיבול אינו חסרון ובאמת יש כאן לדון סברות לב' הצדדים].

    ובאמת מצינו עוד חילוקים בין כלי חרס דנאמר בו דין תוך לבין שאר כלים דנאמר בהם דין בית קיבוול, דהר"ש כת"י לעיל פ"ב מ"א כ' דכלי חרס שהוא מפולש, ואין לו שוליים מקבל טומאה כיון דחשיב תוך, משא"כ כלי עץ בכה"ג טהור, כיון דאין לו בית קיבול, ומצינו עוד נפק"מ לאידך גיסא לגבי פשוטי כלי עץ הרחבים דמבואר ברש"י מנחות צו: דמקבל טומאה דחשיב בית קיבול, וכן מבואר בגר"א לעיל ריש פ"ב, ומ"מ לענין כלי חרס אינו מקב"ט כיון דנהי דהוא מקבל אבל לא חשיב תוך. וכלי חרס צריך שיהיה לו תוך, [ועי' לעיל פ"ב מ"א אות ח' וט' דמבואר עוד בענין זה דיש חילוק בין כלי חרס לבין כלי עץ]. [↑](#footnote-ref-67)
68. ולחומר הקושיא, אולי י"ל בזה בעזהי"ת, דהנה במשנה אחרונה לקמן פט"ו מ"ב כ' לגבי נפרץ מרוח אחת דטהור, דהוא דוקא בנפרץ, אבל אם מתקן את הכלי מעיקרא באופן זה שיהיה בו רק ג' דפנות באמת מקבל טומאה, וכן לשון הגר"א כאן במחתה פרוצה נשבר, ויתכן דגם להגר"א אם יעשה מעיקרא מחתה שיהיה בה רק ג' דפנות באמת יקבל טומאה, ואם כנים הדברים יתכן ליישב דהא דמבואר בפי"ב דכלי שנחלק לשנים החלק הגדול טמא הוא משום שאיבד לגמרי צורת כלי הראשון, ומעתה כל שהוא רוצה להשתמש כמו שהם, אי"ז שירים של הכלי הראשון אלא הוא כלי חדש, וממילא אפילו יש ג' דפנות נמי מקבלים טומאה, משא"כ נשבר דופן הכלי הוא שבר כלי ונטהר הכלי וצ"ע בכל זה, ואם כנים הדברים נמצא דכל כלי שעשו אותו מעיקרא באופן שיהיה בו רק ג' דפנות יהיה הדין דפוסל המקוה, ולא משמע כן בראשונים, אולם במשנ"א מבואר כן. [↑](#footnote-ref-68)
69. ובהטעם דהר"ש לא פירש כהגר"א יתכן לבאר עפמש"כ במשנה אחרונה להקשות על דברי הגר"א ממשפך של רוכלים דמבואר להלן מ"ד דטמא מפני שהוא מריח בו ללוקח והיינו דאף דהוא מפולש מב' הצדדים מ"מ כיון דדרך תשמישו בכך טמא, וכן מבואר בטיטרוס במ"ז עיי"ש, ומעתה אף כאן כיון דדרך תשמיש באבוב של קלאים באופן זה אף שהוא מפולש טמא. ונראה להוסיף בזה דהנה לעיל פ"ב מ"א נתבאר שיטת הר"ש [כת"י] דחבית של חרס מפולשת מקבלת טומאה, ואף שאין לה בית קיבול, דדין כלי חרס תלוי בתוך [אלא שצריך שיהיה תשמיש של קבלה ולזה מועיל מה שמעמיד החבית על הארץ וממלא אותה], וזה גם הטעם להלן מ"ד גבי במשפך, ובמ"ז גבי טיטירוס דטמא, ומהאי טעמא נמי ס"ל להר"ש דאבוב של קלאין אם יהיה לו מחיצות ודפנות יהיה טמא. ולכן הוכרח הרש לפרש דמיירי דבפשוט ללא דפנות כלל, אולם יעוי' ברש"ש כאן דהביא דברמב"ם משמע כהגר"א דאבוב של קלאין מיירי ביש לו דפנות, אלא דכיון דיש נקבים זהו החסרון בבית קיבול, ונראה די"ל דהרמב"ם לשיטתו דבפרק י"ח מכלים ה"א מבואר בדבריו דכלי חרס צריך שיהיה לו גם בית קיבול ולא סגי בתוך, וי"ל דהגר"א למד כהרמב"ם דגם כל חרס צריך שיהיה לו בית קיבול ולא סגי בתוך בלא בית קיבול. [והא דמבואר להלן מ"ד גבי משפך דטמא אף שהוא מפולש, עי' להלן שיבואר בעזהי"ת דהרמב"ם למד דר"ע נחלק בזה והלכה כר"ע [ולהלן יבואר בעזהי"ת], וכן להלן מ"ז גבי טיטרוס יבואר דהרמב"ם שם פירש לשיטתו באופ"א ומיושב היטב לשיטתו]. [↑](#footnote-ref-69)
70. ואף דבכלי חרס מבואר דשיעור במוציא זית, הביאור האו דסתם כלי הוא שיעורו במוציא זית, אבל כאן הוא כלי המיוחד לקליות ולכן נקב המטהרו הוא במוציא קליות. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-70)
71. והנה ברמב"ם פי"ח הביא דיני המשנה ולא נזכר בדבריו "מחתה פרוצה" ולא "אבוב של קלאים" וראיתי במשנ"ט שדייק בזה דהרמב"ם ס"ל כהר"ש דתני' במתני' ג' אופנים שהם דין אחד דהוי כלי פשוט ללא דפנות כלל, וזהו כהר"ש ולא כהגר"א, אולם הרש"ש דייק ברמב"ם פיהמ"ש כדברי הגר"א, ועי' חזו"א סי' ד' סק"ז נמי דייק כהגר"א. [↑](#footnote-ref-71)
72. מיהו צ"ע דהרי כיון דעשו בסילונות מקום לקבלה הרי בהכרח הוא למטרה של לקבל, ומדוע לא נחשב עשוי לקבלה, והנה יעוי' במקוואות פרק ד' מ"ג בבית קיבול צרורות דהוא מקבל טומאה. ועיי"ש שבכלי חרס הוא דוקא ברביעית, ואולי הכא הכוונה פחות מרביעית, שוב הראוני הרמב"ם פיהמ"ש פ"ד מ"ג שביאר וז"ל "לפי שלא נתכוונו בחלל זה שיהא כלי קבול, אלא היתה המטרה שיצאו המים מן המקום הצר בלחץ" עכ"ל. מבואר דהוא להגביר לחץ המים, וא"ש שאינו עשוי לקבלה בתוכו. [↑](#footnote-ref-72)
73. ועיקר הדין דצריך שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה, דין זה נאמר גם בכלי עץ כמבואר לקמן פט"ו מ"ה ופט"ז מ"ו עיי"ש. וכן אי' בשו"ת הרא"ש [כלל כ"ד סימן יב, והובא בבית יוסף תרכ"ט אות ג'], דמותר לסכך בקנים שיש להם בית קיבול כיון שלא נעשו לקבלה עיי"ש, והביא לזה ראיה מסילונות דמתני' עיי"ש, הרי מבואר דכל שלא נעשה לקבלה אינו מקבל טומאה., ובשו"ת הראב"ד [סי' כ"ב] עיי"ש, דגם בכלי עץ יש הלכה שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה עיי"ש דכ' דקרן עגולה טמאה משום שהוא גומע ממנה מים, אבל בלא"ה טהורה כיון דאינה עשויה לקבלה. ועי' שו"ת הרי"ד [סימן ט"ז] דכ' נמי לחידוש זה לדינא דבית קיבול צריך שיהיה עשוי לקבלה, וכן ברמב"ם פ"ו ממקוואות ה"ב דכל שאינו עשוי לקבלה לא הוי כלי לפסול המים שזוחלים עליו למקוה, ועי' עוד משנ"ט כלים ריש פרק ו' מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-73)
74. ושמעתי לבאר בזה דהנה הרמב"ם דשוליו מחודדים, וביאור כוונתו דאינו רוצה שיתחממו הענבים מהקרקע, ולכן נותנו בכלי ששוליו חדים, ונמצא דהוא מורם מהקרקע, נמצא דאין הכלי נעשה למטרה לקבל הענבים שהרי היה יכול להניחם על הקרקע או על איזה דף, אלא שכל המטרה היא לחצוץ מהקרקע, ונמצא דאינו עשוי לקבלה אלא רק רק לקרר ולכן אינו מקבל טומאה, [מהרה"ג ברוך זלזניק שליט"א]. [↑](#footnote-ref-74)
75. שמעתי להעיר דהנה הרמב"ן חולין קיח. הקשה בהא דנתרבה יד לכלי חרס, דלכאו' קשה דלא יהיה עדיף מגבו דאין כלי חרס מקב"ט מגבו, ותי' ג' תירוצים ובתי' השני כ' דמיירי ביד החלולה שנגעה בה טומאה מאוירה וזה מהני מדין יד להכניס טומאה לכל הכלי, ומעתה יש להקשות בהא דמבואר ברמב"ם דחבית דפונה בשולי המחץ טהור, דלכאו' היה צריך להיות טמא מדין "יד" החלולה, וכמו שכ' הרמב"ן באוזן הכלי החלולה, וצ"ל דהרמב"ן יפרש כאן כפי' הראב"ד או הר"ש, והרמב"ם בע"כ נחלק עליו שם, [ובעיקר דברי הרמב"ן הקשה המקד"ד דהרי ממ"נ אם היד עשוייה לתוכו תיפו"ל מדין ב"ק מצד עצמו, ואי נימא דאינה עשויה לתוכה מה יועיל אויר, ועי' משנ"ט מש"כ לבאר בזה, [עי' לקמן ריש פ"ו]. [↑](#footnote-ref-75)
76. ושמעתי דלפי הרמב"ם דהחסרון בספינה הוא דאינה כלי, א"כ להגר"א ריש פ"ב דבכלי מתכות לא נאמר דין כלי, ספינה של מתכת תהיה טמאה כיון דלא דכל החסרון הוא בתורת כלי ובמתכת לא בעינן כלי, [עי' משנ"ט] ועי' לקמן פרק י"א בסימנים מש"נ בזה דוודאי גם להגר"א נאמר דין של "כלי" במתכות אלא דבעינן מעלת בית קיבול שהוא מעלה בשם הכלי, והיינו דלא בענין כלי חשוב.

    [↑](#footnote-ref-76)
77. שמעתי לבאר בזה דאחר שכבר נתבאר במתני' כאן דבית קיבול דכלי חרס שאינו עשוי לתוכו לא חשיב תוך, א"כ נתחדש דגם בכלי עץ שיש לו בית קיבול אם אינו עשוי לתוכו הדין הוא דאין לו אחוריים, ובכל מקום שיגע מים יטמאו את כולו, [מהרה"ג ר' יעקב פורטנוי שליט"א]. [↑](#footnote-ref-77)
78. ויתכן לבאר בזה דהנה באמת קשה לדברי הגר"א דאכתי מה החידוש בזה, והרי עיקר זה דין דבעינן שיהיה עשוי לקבלה, כבר נלמד לעיל במ"ג גבי כבכב שעשאו לסל הפת, וכן בסילונות, ובחבית דפונה בשולי המחץ, וכמו שכ' הרמב"ם [פי"ח מכלים ה"א], ומה נוסף כאן בפנס. אכן אולי י"ל דבפנס יש חידוש טפי, דלעיל במ"ג אין הכלים משמשים לקבלה כלל, [כגון כבכב וטפי לכיסוי, וכן חבית דפונה בשולי המחץ לאחיזה, וכן סילונות לזרימת המים], משא"כ בפנס המחיצות והבית קיבול משמש לקבלת הנר, ולולי הדפנות הנר לא יכול להתקיים, וא"כ סד"א דנחשב עשוי לקבלה, אלא דבזה ביאר הגר"א דכיון דהמטרה היא לסלק מניעה מרוח שבחוץ, אינו נחשב עשוי לקבלה, ומעתה י"ל דבזה גופא נחלקו הר"ש והרא"ש דלא תי' כן, דס"ל דכיון דסוף סוך המחיצות הם מועילות לשמר את מה שבתוכם חשיבי עשוי לקבלה, ואילו הגר"א למד דכיון דהם נעשים לסלק הזיקות מבחוץ לא חשיבי עשוי לתוכו אלא עשוי לחוץ ואינו עשוי לקבלה, [ודוגמא לדבר דמצינו לגבי היקף לדירה בגמ' עירובין מחיצות להבריח מים עשויות ולא לתוכו דאינו מעיל לעשות המקום למוקף לדירה] וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
79. ויתכן לבאר בזה דאה"נ הוי בית קיבול, כיון דהוא מקבל הנר, אלא דהחסרון הוא בהשם "תוך" וכלשון החזו"א, וביאור הדבר דלענין שם "תוך" צריך שיהיה מוקף מכל הצדדים, ואם יש נקבים בדפנות אף שאין הנר יוצא מהם, אבל יש חסרון במה שבתוכו שאינו מוקף מחיצות, וזהו שכ' החזו"א דאם הנקבים הם קטנים אינו חסרון וצ"ע בשיעור הנקבים מאימתי הוי חסרון בשם תוך, ואם כנים הדברים נמצא עוד נפק"מ בין כלי עץ לכלי חרס, דכלי שיש בצידו נקבים להוצאת האור, דבכלי עץ ועור אינו חסרון משום דשפיר הוי בית קיבול שהרי הוא מקבל מה שבתוכו, אבל בכלי חרס דנאמר דין של תוך צריך להיות מוקף מחיצות ואם יש בו נקבים הרבה כבר הוי חסרון בשם תוך. [↑](#footnote-ref-79)
80. והיינו דמגופת היוצרים שהוא גומר בה, ושהוא פותח בה, יש לה שם אחד "מגופת היוצרים", וסד"א דנגזור גם על שהוא פותח בה טומאה וקמ"ל, ולפי"ז יבואר נמי החידוש בפנס שאין בה בית קיבול שמן דטהור, ולעיל כ' להקשות מה החידוש להר"ש דמיירי בגוונא דאין מחיצות, אכן להאמור א"ש דכיון דשמו פנס סד"א דגזרו פנס שאין בו בית קיבול אטו שיש לו בית קיבול, כיון דהכל שמו פנס, ולפי"ז גם יבואר מה דתני במתני' משפך של רוכלים ושל בעלי בתים, וגם כאן קמ"ל דלא גזרי האי אטו האי, ולפי"ז יבואר היטב מה דכלל במתני' להנך ג' דינים במשנה אחת, ויש לעי' מה השייכות ביניהם, ולהאמור א"ש דכל הנך ג' כלים הם אותו שם כלי שיש מהם שהוא טמא ויש מהם שהוא טהור. [↑](#footnote-ref-80)
81. נמצא דיש כאן מפלוגתא דתנאי אם כלי שאינו מקבל כדרכו אלא ע"י סמיכה, אם חשיב בית קיבול, לענין קבלת טמאה, דר"ע ס"ל דמקבל טומאה, וריב"ב ס"ל דאינו מקבל טומאה, ובענין זה מצינו כמה פעמים במסכת כלים, עי' להלן פי"ח מ"ג "שידה תיבה ומגדל שניטלה אחת מרגליהם" ובר"ש שם, ועי' עוד פכ"ב משנה ב-ג-י, ועי' עוד להלן פרק ל' מ"ב "תרווד" וברש"ש שם בענין זה. ועי' עוד לעיל מ"ב קרקרותיהם יושבים שלא מסומכים, ועי' להלן מ"ט "לפיד", ולהלן פ"ד מ"ג קוסים הצידוניים". [↑](#footnote-ref-81)
82. **וי"ל** דר"ע ס"ל דכלי חרס צריך שיהיה בית קיבול, ובית קיבול צריל שהכלי מצד עצמו יהיה מקבל, וכיון שמודד רק ע"י אצבע, נמצא דאין הכלי מקבל מצד עצמו ולא חשיב ב"ק, אא"כ מריח בו שהוא מקבל מצד עצמו [וכ"כ בתפא"י], אבל ריב"ב ס"ל דכיון דכ"ח בתוכו תלה רחמנא לא צריך שיהיה בית קיבול אלא סגי במה שיש לו תוך אלא שצריך שיהיה שימוש של קבלה, ולזה מועיל מה שמניח אצבעו מתחת הנקב, וכיון דהרמב"ם פסק כר"ע הרי לעולם בכ"ח צריך שיהיה בית קיבול מצד עצמו, אולם הר"ש והרא"ש דנקטו דר"ע מודה לריב"ב י"ל כפי שנתבאר לעיל פ"ב מ"א בר"ש [כת"י] דחבית מפולשת טמאה ,והטעם משום דכ"ח בתוכו תלה רחמנא, ואינו צריך בית קיבול, אלא שצריך שימוש של קבלה, ולזה מועיל שמניח אצבעו, אכן הרמב"ם סובר דבזה גופא נחלקו ריב"ב ור"ע, ופסק כר"ע דבעינן בית קיבול מצד עצמו, וזה שפסק הרמב"ם ריש פרק י"ח דצריך ב"ק. ועי' לעיל מ"ג לגבי אבוב של קלאים דנחלקו בזה הרמב"ם והר"ש, וכן מבואר להלן במשנה ו' דנחלקו בזה הרמב"ם והר"ש לשיטתייהו. אכן העירני לדחות זה דמבואר בתוספתא דין זה גם במשפך של "עץ", ושם לכו"ע נאמר דין בית קיבול. [↑](#footnote-ref-82)
83. יתכן עוד נפק"מ בנטמא בשעה שהכיסוי מכסה הכלי, דלכאו' אי נימא דהחסרון הוא משום דאינו עשוי לתוכו גם כאן יהיה חסרון זה, אול אם החסרון הוא משום דאין להם שם בפנ"ע, יתכן דכיון דתנן לקמן פי"א מ"ה דבשעת חיבורן הכל טמא [וכ"כ הרמב"ם ריש פ"ט], והיינו דאף דאין להם שם בפנ"ע מ"מ בשעה שמחוברין הכל טמא, הכא נמי בשעה שמכסים את הכלי חשיב שעת חיבורן ויקבל טומאה, [אך אי"ז מוכרח דאפשר דחיבור בעינן שיהיה מחובר ממש להיות כלי אחד וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-83)
84. והביאור בזה ביאר המשנ"ט ע"פ מש"כ הרמב"ם פ"א מכלים הי"ג דכ' דכל הגדל מן הארץ הוי ככלי עץ, אולם מצינו שנחלקו בזה הראשונים דהר"ש סוף פי"ז נקט דאינו נחשב כלי עץ עיי"ש. [↑](#footnote-ref-84)
85. ויתכן לבאר בזה דהנה זה וודאי דגיסטרא היינו שבר כלי, וכן מבואר ברמב"ם פי"ט מכלים בכל דבריו עיי"ש, אלא שבדין קבלת טומאה דגיסטרא יש ב' עניינים, א' שיהיה חשוב עשוי לקבלה, ועוד שיהיה שם כלי, והשתא נראה דבפי"ח הרמב"ם עוסק בדיני כלי העשוי לקבלה, וכפי שמבואר בפי"ח דיני כיסוי ושאר דיני כלים העשויים לקבלה וכו', ולכן שם כ' דלקבל המשקין הנוטפין חשיב עשוי לקבלה, [דסד"א דהוא שימוש גרוע דלאצולי טינוף הוא ואינו צריך המים ואינו נחשב עשוי לקבלה], ודין זה שייך גם בכלי שלם ואינו שייך לשבר, ב ויש עוד דין בגיסטרא דצריך לדון על השבר האם יש עליו תורת כלי, ודין זה שייך לדין שברי כלים, וזהו שכ' הרמב"ם לדין זה בפי"ט, דשם נזכר כל דיני שברי כלים, והשתא י"ל דהרמב"ם כאן במתני' דמיירי על גיסטרא ראשית ביאר דמצד התשמיש חשוב תשמיש הראוי לקבל טומאה וזה אינו שייך רק לשברי כלים, לכן הרמב"ם במשנתינו לא הזכיר שבר כלי, כיון שבא להעמיד שהשימוש של גיסטרא הוא שימוש הראוי לקב"ט, והדין הנוסף דהוא שייך לשברי כלים, זה לא פירש הרמב"ם שהרי דין זה מפורש במשנה דתלוי אם נשבר קודם גמר מלאכה או אחר גמר מלאכה, ובהלכות כ' הרמב"ם זה בפי"ט בהדי כל דיני גיסטרא שהיא שבר כלי ושם נזכר דין נשבר בעודו בכבשן.

    ועי' עוד ברמב"ם בפי"ט ה"ז כ' "חבית שניטלו אזניה הרי היא כגסטרא אפילו אוזן אחת, וכו' ואם עשאה מתחלה שלא באזנים נדונית כחבית" עכ"ל, מבואר בדבריו דאם מעיקרא עשה הכלי בלא אזנים הרי היא נדונת כחבית, ואינה גיסטרא, ומעתה צ"ל דמש"כ כאן הרמב"ם במתני' דאין לחבית כן ואין לחבית בית אחיזה, מיירי בנשבר הכן או הבית אחיזה דאל"ה לא הוי גיסטרא כלל, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-85)
86. ועי' מנחת ביכורים בתוספתא פ"ב ה"ב שביאר המציאות בזה ע"פ גירסת הגר"א והרמב"ם וז"ל שאם נשבר כשהיה טיט יכול להיות השבר שוה ומקום השבר מאדים מפני האש אבל אם אחר שהוסקה ונגמרה מלאכתה נסדקה אין השבר שוה אלא יש במקום השבר חידודין עקומים ומקום השבר אינו מאדים. ועי' בהגהות הרש"ש על התוי"ט. [↑](#footnote-ref-86)
87. עוד ביארו בדעת ע"פ מש"כ הרמב"ם בפי"ח מכלים הי"א כ' וז"ל כל הכלים שנשברו ונפסדה צורתן אין שבריהן מקבלין טומאה אע''פ שאותן השברים ראויין לתשמיש. חוץ משברי כלי חרס שאם היה בהן חרס הראוי לקבל הרי הוא מקבל טומאה שנאמר "וכל כלי חרס" מפי השמועה למדו שזה לא בא לרבות אלא שברי כלי חרס. ומבואר בדברי הרמב"ם דהא דשברים מקבלים טומאה הוא גזה"כ שנתחדשה דוקא בכלי חרס. ולפי"ז נמצא דהא דמבואר במתני' דגיסטרא מקבלת טומאה איירי דוקא בכלי חרס שנתרבה מקרא, אבל גיסטרא דשאר כלים באמת אינו מקבל טומאה כיון דכל שברי כלים אינם מקבלין טומאה.

    ומעתה י"ל דלעולם בית קיבול שיש בגיסטרא אינו נחשב לכלי המקבל טומאה, אלא דהא דמקבל טומאה הוא משום דנתרבה מדרשא "דכל כלי חרס" דשברי כלי חרס מקבלין טומאה, והוא חידוש שנתחדש דוקא בשברי כלים שכבר חל עליהם תורת כלי קודם שנשברו, ומהאי טעמא בעינן שיהיה שברים של כלי שנגמר מלאכתו, אבל אי לא נגמרה מלאכתו נמצא דאי"ז שברי כלים, ובכה"ג אינו מקבל טומאה כיון שהשימוש של גיסטרא לא סגי להחשיבו לכלי המקבל טומאה,

    **אמנם** עי' בראב"ד שם שהשיג על דברי הרמב"ם וכ' וז"ל א"א כמה אני תמה על זה כי בכל המשניות והתוספות מלאים מזה שהכלי הנשבר ועושה מעין מלאכה ראשונה ובכלי עץ שיהיה לו בית קיבול טמאים וכשרבה הכתוב שברי כלי חרס ריבותא שהייתי סבור חרס הנשבר אין לו תקנה עכ"ל. הנה מבואר בדברי הראב"ד דנקט דהא דשברי כלים מקבלים טומאה כשעושין מעין מלאכתן הוא דין בכל התורה כולה ולא בעינן דרשא על זה, ולדבריו לכאו' צ"ל כמו שנתבאר במשנ"א. [↑](#footnote-ref-87)
88. דאי נימא דמה שמניח אצבעו משוי ליה כלי קיבול א"כ אמאי בעינן לטעמא דמוציא פרוטות וכפי שהקשה הר"ש, ואי נימא דמה שמניח אצבעו אי"ז מהני להחשיבו לכלי קיבול מה יועיל מה דמוציא פרוטות, ואי נימא כדנקט הרמב"ם דהא דמוציא פרוטות זה בפנ"ע מחשיבו לכלי קיבול אמאי בעינן לטעמא דמניח אצבעו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-88)
89. לכאו' היה נראה דפליגי לשטתייהו בכמה דוכתי במסכתא כלים, דשיטת הרמב"ם דכלי חרס צריך שיהיה לו בית קיבול וגם עשוי לקבלה, אולם שיטת הר"ש כת"י פ"ב מ"א וכן הרע"ב שם, וכן התו"י והריטב"א שבת טז. דחבית מפולשת מקבלת טומאה, ומשום שלא נאמר בכלי חרס דין בית קיבול, אלא צריך שיהיה עשוי לקבלה, ולכם מועיל אפילו ע"י הקרקע או ע"י אצבע, וזהו יסוד הפלוגתא כאן דשיטת הר"ש דסגי בזה שמניח אצבעו, אבל להרמב"ם בהכרח צריך שיהיה מקבל מצד עצמו ולכן צריך לפרש משום שמוציא פרוטות, ולכן חשיב מקבל מצד עצמו, וכן נחלקו לעיל בחבית מפולשת, ועי' לעיל מ"ג בענין אבוב של קלאים, ועי' לעיל גבי משפך דגם לכאו' י"ל דהטעם דהרמב"ם נקט דר"ע פליג על ריב"ב הוא מהאי טעמא דבעינן שיהיה מקבל מצד עצמו, ואילו להר"ש הכל מודים דמועיל הנחת אצבע דלא בעינן כלי קיבול, ובאמת שכ"כ החזו"א, אלא שהעירו דבמשפך מבואר בתוספתא כאן דמיירי גם על "משפך של עץ", ובעץ לכו"ע נאמר דין בית קיבול, וע"כ מבואר בזה דריב"ב ס"ל דמשפך נחשב בית קיבול מצד עצמו, ומה שהוא מודד בו הוא רק להחשב עשוי לקבלה, ור"ע נחלקו בזה. [↑](#footnote-ref-89)
90. **וביאר במשנ"א** ע"פ דברי הראב"ד בהשגות שפי' הדין דמתני' דטיטרוס אין הביאור שיש למטה נקבים הרבה אלא טיטרוס היינו שיש למטה נקב אחד גדול ככונס משקה ולמעלה יש נקב רחב ממנו והכא אם יסיר האצבע ממנו המים יוצאים מיד במהרה ואפילו בהנחת אצבע אין מעכב המים לגמרי אלא מטפטפים טיף טיף כמוציא פרוטות, ומהאי טעמא הכא ראב"צ ס"ל דהנקב מטהר ולא יהני בזה מה שתשמישו בכך כיון דאפי' ע"י הנחת אצבע יוצא מעט מים וחלוק ממתני' דמשפך דכשמניח אצבעו אין המים יוצאים, אבל ר' יוסי הכא ס"ל דכיון דאינו אלא כמוציא פרוטות גם זה סגי להחשיבו לכלי קיבול המקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-90)
91. ושמעתי לבאר ולחלק יותר דחלוק משפך מטיטרוס בעיקרו, דטיטרוס עשוי לקבלה, אבל משפך אינו עשוי לקבלה כלל, ומשום שכל עניינו של משפך הוא לכוון את המים ולהמשיכם לחבית שלא ישפכו לצדדים, ודבר זה אינו נחשב עשוי לקבלה אלא הוא כמו סילונות דנתבאר לעיל מ"ג דאינו נחשב עשוי לקבלה, משא"כ טיטרוס הוא כלי העשוי לקבל את המים, ואף שמטפטף חשיב כלי קיבול, [מהג"ר יוסף זימרמאן שליט"א]. ועוד יש לחלק דמשפך אינו בית קיבול כלל, וכשהוא מניח אצבעו למטה חשיב שהאדם הוא מקבל את המים בזה שהוא עוצר בידו את המים שלא יצאו לחוץ, משא"כ בטיטרוס הכלי הוא שעוצר את המים, והכלי הוא המקבל, אלא שאם אין יד האדם סותמת הנקב למעלה המים מטפטפים מהנקבים, אבל כל שהאדם סותם באצבעו "הכלי" הוא שמחזיק את המים ולכן נחשב לבית קיבול, [מהג"ר זאב לופיאן שליט"א]. [↑](#footnote-ref-91)
92. ובספר משנת טהרות כ' ליישב ע"פ שיטת הגר"ח [משכב ומושב] דמוכח בדבריו שם, דבכלי חרס איכא רק טומאת אויר אבל אין בו טומאת מגע כלל, ומשום דבתוכו תלה רחמנא, ולכן ברישא דמיירי בכלי חרס, פירשו הרמב"ם והרע"ב משום טומאת אויר, אבל בסיפא דמיירי בכלי עץ צריך לפרש משום טומאת מגע ובזה כ' משום דהוי כלי אחד, ועיי"ש במשנ"ט דהביא מספר אשר לשלמה [מועד סי' כ"א] דכ' ליישב קושיית הרעק"א באופ"א. [↑](#footnote-ref-92)
93. ובחזו"א [סי' ה' סק"ח] כ' דהנה לקמן פ"ה מ"ג איתא בית הפך ובית התבלין ר"ש מטהר, וס"ל דאינם חיבור זה לזה, ואף לא גזרו עליהם מדרבנן במגע, ואילו הכא במתני' מבואר דיש לזבז עודף הוא חיבור, וכ' החזו"א דנראה דהכא גם ר"ש מודה דהוא חיבור מדאוריתא, וביאר הטעם משום דהכא כך דרך רוב הכלים לחלוק ביניהם, משא"כ בתנורים דאין דרך לחלוק ואינם עושים תשמיש אחד, לכן נחשב כשני כלים, עיי"ש [וצ"ב כוונתו, דבמתני' מיירי בגוונא שיש לזבז עודף, אבל התם בבית הפך לכאו' אין לזבז עוד, ומשמע דהחזו"א נקט דאף במקום שיש לזבז עודף, אם אין דרך לחלקם, עדין יחשבו לב' כלים וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-93)
94. **בפי"ח מ"ז** נתבאר לגבי כרע של מטה שהיתה טמאה מדרס וחברה למטה כל המטה טמאה מדרס, אף שרק הכרע נטמא במדרס מ"מ כל המטה טמאה מדרס, מדין מחובר לטמא, וכן הביא **מפי"ח מ"ח** לגבי תפילין של ראש שיש להם ארבעה בתים ונטמאו בטמא מת, והתיר קציצה אחת, [ואותה הקציצה נטהרה שנשברה מהתפילין], וחזר וחיבר הקציצה לתפילין, הרי היא טמאה באותו דרגת טומאה של כל התפילין מדין מחובר לטמא, וכן הביא החזו"א ממשנה בטהרות פ"א מ"ח, מקרצות שהיתה תחילה דהיינו ראשון לטומאה "והשיך לה אחרות, כולן תחלה" והיינו דכל המקרצות שתחברו חל עליהם אותה הטומאה של המקרצת הראשונה שהיא ראשון לטומאה, ומדין מחובר לטמא טמא, ובאמת דין זה דכל המחובר לטמא טמא מצינו גם במתני' לקמן פי"ב מ"ב, לגבי תלויים המחוברים לכלי שהם טמאים מדין כל המחובר לטמא טמא. [↑](#footnote-ref-94)
95. ביאור הדברים המבואר בחזו"א דדין מחובר לטמא טמא אין הכוונה שהוא כלי אחד ממש עמו, אלא הוא דין של "מחובר לטמא", דהוא כעין מגע אלים שהטומאה מתפשטת עליו בלא דין קבלת טומאה, אך כל זה רק באופן שנקודת החיבור הוא במקום שאם היה נגיעה היה מקבל טומאה, דבזה אמרי' דהחיבור מועיל שיהיה התפשטות הטומאה עליו, אבל אם נקודת החיבור מופקע מקב"ט במקום זה משום דאינו מקבל טומאה מגבו, גם לא יועיל לחברו להיות אחד. [↑](#footnote-ref-95)
96. ושמעתי לבאר עוד בזה דהנה דיתכן דכל הדין דמחובר לטמא טמא נאמר דוקא גבי מטה שכל חלק צריך לחבירו שהמטה צריכה ד' כרעיים, וכן בתפילין הכשר תפילין של ראש הוא בד' בתים, ונמצא דכל אחד צריך לחבירו ודוקא בזה הוי חיבור לענין הדין דכל המחובר לטמא טמא, משא"כ בבית תבלין של עץ, שאין כל בית קיבול צריך לחבירו, בזה לא נאמר הדין של מחובר לטמא טמא, וכן י"ל בבית הפך ובית התבלין שאף דהוא משמש את האדם לתשמיש הכירה אבל אי"ז צורך של גופו של כירה ולכן אין החיבור הוא גמור אלא רק מדרבן וא"ש היטב, [ולפי"ז יתכן גם ליישב קושיית המשנ"א, דהקשה מדוע לר"מ גזרו בבית הפך ובית התבלין [פ"ה מ"ג], ואילו הכא לא גזרו, וי"ל דהתם כיון דהאדם צריך לבית התבלין כמשמש אותו בשימוש הכירה לכן גזרו דיחשב כאחד צריך לשני דהוי כמחובר לטמא, אבל כאן בבית התבלין שאין אחד צריך לחבירו כלל, לא גזרו]. מהרה"ג זאב לופיאן שליט"א. [↑](#footnote-ref-96)
97. ולכאו' היה אפש"ל דהנה הדין דנטמא תוכו של כלי חרס נטמא גבו, אבל הני מילי כשיש לכלי גב, אבל הכא כיון דהגב של הכלי משמש תוך אחר לאו שם גב עליו, [אף שבמציאות הוא גם גב, מ"מ אין לו שם גב אלא יש לו שם של תוך של כל אחר], ולכן אינו נטמא דלא שייך כאן הדין דנטמא תוכו נטמא גבו, מיהו נראה לדחות זה, דא"כ מדוע בשרץ אמרי' דהכל נטמא ומשום נטמא גבו נטמא תוכו, והרי לא הוי גבו של כלי השני אלא תוכו של כלי זה, וע"כ מבואר דאף שיש לו שם תוך של כלי זה, מ"מ הוא גם גב של כלי השני, ונראה דלזה נתכוון החזו"א [ג' י"א] שכ' "ואי חשיבי כב' כלים, א"כ בכלי עץ שנטמא בשרץ נמי כי איטמא אחד לא יטמא חבירו" עכ"ל [↑](#footnote-ref-97)
98. **ועי' חזו"א** שכ' וז"ל דמשמע שהיא כעין קנה חלול ואין בו בית קיבול שמן אלא עובי הפתילה ממלא כל חללו ואפשר שאין לו שולים, והוא דולק ע"י שריית פתילה בשמן עכ"ל, ויש לעי' דהרי שיטת הרמב"ם דבעינן שיהיה בית קיבול וצריך שיהיה שוליים, ומדוע הכא יהיה טמא ללא שולים אא"כ נימא דהוא חלק מהכלי שתחתיו. [↑](#footnote-ref-98)
99. וי"ל הביאור בזה דכל כלי שהחידוד מכריעו ואינו עומד מצד עצמו אינו חשיב כלי, ואפי' אי תחבו בנקב הקונדס והשתא אין החידוד מכריעו נמי לית ביה שם כלי, כיון דבעינן שהכלי מצד עצמו יוכל לעמוד מאליו, אבל באופן שעיקר תשמישו להניחו בנקב הקונדס, והמקום מתוקן ומיוחד לכך, הרי זה נחשב לחלק מעצם הכלי ושפיר אית ביה שם כלי. [↑](#footnote-ref-99)
100. ועי' לקמן פרק ל' מ"ב תרווד שהוא נתנו על השולחן אם מקבל כל שהוא טמא ואם לאו ר"ע מטמא ור' יוחנן בן נורי מטהר, מבואר דפליגי בזה תנאי, ועיי"ש ברש"ש שביאר דר"ע מטמא כמו לפיד דמתני' ואילו ריב"נ מטהר משום דמיירי בכלי זכוכית שטומאותו מדרבנן ולא החמירו בזה, מבואר דיש כאן גריעותא בכלי ולכן בדרבנן לא החמירו וצ"ע, ולולי דבריו אולי י"ל דהכל מודים בלפיד שהוא סומך אותו על דבר אחר והפלוגתא היא במחזיק בידו אם חשבי' כלי, ועי' עוד לעיל פ"ב מ"ד לגבי משפך של רוכלין דלר"ע טמא מפני שהוא מטהו על צידו ומריח בו ללוקח, ונראה דזה ר"ע לשיטתו [פרק ל'] דכל שהוא משתמש על ידי הטיית יד האדם אף שאינו מקבל מצד עצמו הוי שפיר ב"ק, ועי' עוד בענין זה פי"ח מ"ג.

     והנה מצינו דכלי שרת מקבלים טומאה, [וכן מבואר ברמב"ם לגבי טומאה הותרה בציבור שרוב הכלים נטמאו עיי"ש], ולכאו' קשה דהרי כלי שרת יש לו חידוד וא"כ איך מקבל טומאה, מיהו י"ל לפי' האמור כיון דעומד ליאחז ביד האדם לכן חשיב מסומך, וזה ראיה לנידון הנ"ל בענין סמיכה בידי האדם דחשיב בית קיבול, מיהו באמת בכלי שרת של מתכת בלא"ה לא קשה דהרי כלי מתכות לא בעינן שיהיה בית קיבול כלל, וכיון דכלי שרת היה של מתכת לכן מקבל טומאה, אמנם יש חד מ"ד דכלי שרת העשוי מעץ נמי מקב"ט ולדבריו יש לעי' נפק"מ בכלי שרת מעץ אם מקבל טומאה או לאו. [↑](#footnote-ref-100)
101. ועי' במרב"ם שם פי"ח ה"ח כ' הדין דגיסטרא מקבלת טומאה, לכאו' הוא אותו יסוד דין דכל שמקבל משקין ע"מ לסלקם שלא יזוקו חשיב שימוש העשוי לקבלה, אלא דכ' לחידוש זה בפנ"ע גם בגיסטרא שהוא שבר כלי, דגם בשבר כלי שפיר אמרי' דחשיב עשוי לקבלה כשמקבל שלא יזוקו. ובספר שיעורי כלים [להגרי"י יעקובוביץ זצ"ל] כ' לבאר בזה באופ"א דהנה בתו"כ פרשת שמיני מבואר דילפי' מדרשא דבעינן שיהא כלי שמשמש את האדם ואת משמשי האדם, ועי' בפי' הראב"ד שם דכל הדין המבואר בתו"כ הוא רק "בפשוטים" אבל כל שיש בית קיבול בכל גווני מקבלים טומאה, ואי"צ שיהיה משמש אדם וכלים, ולפי"ז אמר ליישב דזה גופא החידוש כאן דאף דאיירי בכלי שעשוי לקבל את השמן בכדי שלא תתקלקל הנחושת של המנורה נמצא דהוי בכלל משמשים את משמשי האדם ואינם משמשים את האדם אפ"ה מקבל טומאה, וצ"ע.

     [↑](#footnote-ref-101)
102. וא"כ יסוד הפלוגתא דר"א וחכמים היא בשימוש ארעי אם חשיב עשוי לקבלה, או דהכל מודים דחשוב עשוי לקבלה, אלא דאינו חשיב תוך כיון דיש בו פגימות, ונחלקו אם נטפל לתוכו וכמו שנתבאר בחזו"א דהפלוגתא היא מקום הפגימות חשיב תוכו של כלי משום שנטפל או לאו, אבל כל מודים דחשיב עשוי לקבלה ועי' משנ"ט שכ' דגם לשיטת המשנ"א הוא מדין טפלות לכלי, אלא דבעינן עוד שימוש שיהיה עשוי לקבלה וע"ז מהני מה דעשוי לפרקים ולא נחלקו בזה, אלא יסוד הפלוגתא היא אם נטפל לתוך הכלי או לאו. [↑](#footnote-ref-102)
103. עי' לשון הרמב"ם פיהמ"ש וכן ביד פי"ג שכ' "ואם נכנסה טומאה לאויר המסרק למעלה מן הרשת נטמא כולו שזהו תוכו של כלי זה" ולא נזכר מפני שמניחים בתוכו לפעמים פרות ולכאו משמע בזה כדברי החזו"א. ובמשנ"ט כ' דגם לשיטת המשנ"א הוא מדין טפלות לכלי, אלא דבעינן עוד שימוש שיהיה עשוי לקבלה וע"ז מהני מה דעשוי לפרקים אבל באמת יסוד הפלוגתא היא אם נטפל לתוכו או [↑](#footnote-ref-103)
104. ובמש"כ הגר"א דהוא מדין יד, בשיעורי הגרי"מ הקשה דבשלמא לדעת הסוברים דיש יד בכלי חרס להכניס ולהוציא א"ש, אבל להראשונים דאין יד בכלי חרס להכניס טומאה כמבואר במל"מ פי"ז מכלים ה"א בשיטת הרמב"ם, ולכן ביאר הגרי"מ דאין כוונתו דהוא מדין יד, אלא כשם דאשכחן דין יד בכלים כ"ש הכא שהוא מגוף הכלי נטמא עיי"ש, וביאור כוונת הגר"א י"ל [כפי שביאר במשנת ר' אהרן סי' כ"ט אות ה'], דכ"ח מקבל טומאה במגע וגם באויר, אלא דמגבו נתמעט דאינו מקבל טומאה אבל כל שאין לו שם גבו שפיר מקבל טומאת מגע, ולכן כל שיש פגימות נהי דאין לו שם תוכו של כלי, ואינו מקבל טומאה באויר, אבל מ"מ גם לא הוי גבו של כלי ולכן מקבל טומאת מגע, ולכאו' זה נמי יסוד כוונת המשנ"א במש"כ להביא מדברי הר"ש לעיל פ"ב מ"א לגבי טומאה בחקק דנטמא במגע והביאור הוא כנ"ל דנהי דאינו תוכו של כלי כיון דאינו השימוש העיקרי של הכלי, אבל מ"מ לא הוי גבו של כלי ולכן מקבל טומאה במגע, **וכן מדוייק לשון הגר"א שכ'** כשם דאשכחן יד בכלים כ"ש הכא וכו', ומשמע דהכא אי"ז מדין יד לקבלת טומאה, [מיהו כל זה שייך רק לשיטת החזו"א והסוברים דאיכא תורת מגע בכלי, אבל לשיטת הגר"ח דאין טומאת מגע בכלי יש לעי', אולם כבר הובא בספר אגרות הגר"מ הלוי מכתב הגר"ח דיש מגע טומאה מדרבנן]. [↑](#footnote-ref-104)