זבים פ_ה מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ה מ"ז**

א] **ובשכבת זרעו ובמימי רגליו,** בב"ק כ"ה א' פליגי תנאי בדין שכבת זרעו של זב, דבחד ברייתא תניא דש"ז של זב מטמאה במשא בק"ו מרוקו, ובאידך ברייתא תניא דלר"א אינה מטמאה במשא, ולר' יהושע מטמאה במשא לפי שא"א בלא צחצוחי זיבה, - והא דמ"ר של זב מטמאין במשא, ילפינן לה בנדה נ"ה ב' מדכתיב וזאת.

והרמב"ם בפ"א ממטמאי מו"מ הי"ד כתב דהא דש"ז ומימי רגליו מטמאין במשא, הוא משום דא"א להן בלא צחצוחי זיבה, ובכס"מ שם הביא להקשות במש"כ הרמב"ם לטעם זה בהא דמ"ר מטמאין במשא, שהרי בנדה ילפינן לה מקרא, ובסו"ד כתב דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דכלים מבו' דהא דש"ז ומ"ר של זב מטמאין במשא ילפינן לה מדכתיב וזאת, והא דמרבינן להו טפי מאחריני הוא משום דא"א להן בלא צחצוחי זיבה, עכ"ד.

ב] והנה הקר"א בזבחים ע"ח ב' הק' במש"כ הרמב"ם בפ"ב ממטמאי מו"מ ה"ו, דמ"ר של זב שנתערבו במים אם בטלו מראיהן הכל טהור, דלמש"כ הרמב"ם דטומאת מ"ר הוא משום צחצוחי זיבה שיש בהן, א"כ מ"ט אם ניכר מראה המ"ר אינם בטלין, הרי אין טומאתן אלא מפני צחצוחי הזיבה, ומעט הזיבה הזה ודאי בטל מראיהן, עוד הק' מהא דתניא שם ע"ט א' דאין מ"ר מבטלין מ"ר משום דמין במינו לא בטל, וכיון דטומאת המ"ר היא משום הצחצוחי זיבה, מ"ט אינם בטלים במ"ר הטהורין.

ועיי"ש שכתב ללמוד מזה בדעת הרמב"ם, דהא דש"ז ומ"ר טמאין משום דא"א להן בלא צחצוחי זיבה, לאו היינו דטומאתן היא טומאת תערובת הזיבה, אלא כיון שיש בהן צחצוחי זיבה טימאתן התורה כמו הזיבה עצמה, והן טמאין מחמת עצמן, ובזה מתישב משה"ק המרדכי בחולין סימן תשל"ז, בהא דהש"ז מטמא משום דא"א בלא צחצוחי זיבה, דמ"ט אין הצחצוחי זיבה בטלין ברוב,[[1]](#footnote-2) עכ"ד.

ונראה דיש ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ם בפ"י משאה"ט ה"י, ז"ל, המשקין יהיו אב טומאה מדברי תורה, כגון מי חטאת ורוק הזב ומימי רגליו, עכ"ל, ומבו' דהמ"ר עצמם הוו אב הטומאה, והם א' מן המשקין שנעשין אב הטומאה, (דאם המ"ר עצמם אינם אב הטומאה, וטומאתן היא משום תערובת הזיבה, הרי לא מצינו בזה דמשקין נעשין אב הטומאה).

ועיקר הך מילתא דטומאת ש"ז ומ"ר של זב הם מחמת עצמן, נראה דזה מתפרש היטב למש"כ הכס"מ, דילפינן לה מקרא, וע"כ שפיר י"ל דאין טומאתן משום תערובת הצחצוחי זיבה הטמאין, אלא דמה"ט טימאה התורה את הש"ז והמ"ר עצמן.

ג] ובמקד"ד סימן מ"ח סק"ב תמה ע"ד הרמב"ם, דאם הא דמ"ר מטמאין במשא הוא משום דא"א להן בלא צחצוחי זיבה, א"כ מ"ט מ"ר של זבה נדה ויולדת טמאין, וכמש"כ הרמב"ם שם הט"ו, הרי ל"ש בהו ה"ט דא"א להן בלא צחצוחי זיבה, - ואי נימא דגם בדידהו א"א בלא צחצוחי זיבות שלהם דהיינו דם, א"כ יטמאו מ"ר שלהן לח ויבש, דומיא דדם הנדה, ועוד דביולדת מאי איכא למימר, הרי טומאת יולדת לא תליא בראי' כלל, וצע"ג.

והנה קו' זו לא נתישבה גם למש"כ הקר"א בדעת הרמב"ם דאין טומאת המ"ר משום תערובת הזיבה, אלא כיון שיש בהן צחצוחי זיבה טימאתן התורה כמו הזיבה עצמה והן טמאין מחמת עצמן, דהרי מ"מ כיון דכל מה שטימאתן התורה הוא משום שיש בהן צחצוחי זיבה, הרי בדין דמ"ר של זבה נדה ויולדת שאין בהן צחצוחי זיבה לא יהיו טמאין.

ד] ויש להוסיף, דהנה בפשוטו הי' נראה נפ"מ רבתא בהפלוגתא אם טומאת ש"ז של זב במשא היא מק"ו מרוקו, או הוא משום דא"א בלא צחצוחי זיבה, בדין ש"ז של בועל נדה, לדעת הסוברים דיש לו מעינות, דאם הא דש"ז מטמא במשא הוא מק"ו מרוקו, אף ש"ז של בועל נדה מטמאה במשא, אך אם הא דש"ז מטמא במשא הוא משום דא"א בלא צחצוחי זיבה, ל"ש ה"ט כלל בש"ז של בועל נדה.

אך לפ"ד הרמב"ם דגם הא דמ"ר של זב מטמאין במשא הוא משום דא"א בלא צחצוחי זיבה, ואפ"ה חזינן דגם מ"ר של זבה נדה ויולדת טמאין, אף דלי"ב צחצוחי זיבה, י"ל דה"נ ש"ז ומ"ר של בועל נדה מטמאין במשא, אף דלי"ב צחצוחי זיבה, וצ"ע בזה.

ה] במקד"ד סימן מ"ח סק"ב נסתפק להשיטות דמ"ר של זב טומאתן בשביל עצמן, אם מהני להו השקה לטהרן, דהא מהני השקה למ"ר כדאמרינן בזבחים ע"ח ב' דמ"ר מים הם ומהני להו השקה, אך זהו רק לפירש"י שם, אך לפי' התוס' שם לא חשיבי כמים ול"מ להו השקה, - ועיי"ש שכתב לתלות לזה בפלוגתת רש"י ותוס' בזבחים שם בטעם הא דל"מ השקה למי חטאת, דלמש"כ רש"י שם דהוא משום שהן אב הטומאה, ה"נ ל"מ השקה למ"ר של זב שהן אב הטומאה,[[2]](#footnote-3) אך למש"כ התו' שם דהא דהוא משום דאין זריעה להקדש, י"ל דבמ"ר של זב מהני להו השקה, עכ"ד, ועי' בפי' הר"ש פ"ק דכלים מ"ג שכתב דמי חטאת יש להן טהרה מטומאתן ע"י השקה, וצ"ע, ובערול"נ נדה מ"ג א' נקט דמהני להו השקה לטהרן, עיי"ש.

ו] **ר"א אומר אף הנושא,** הר"ש והרא"ש פירשו דלת"ק כיון דנתמעטו זובו של זב וחביריו מטומאת אבן מסמא, אין הנושא אותם טמא אא"כ הסיט, ור"א לא ממעט להו מאבן מסמא, וע"כ אף הנושא אותם בלא היסט טמא, והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דלר"א אין המסיט נטמא אלא אם הי' נושא.

והנה לפי' הרמב"ם הא דס"ל לר"א דאין המסיט נטמא אלא אם הי' נושא, הוא דומיא דהא דס"ל לר"א לעיל מ"ג בנבילה, לפי' הרמב"ם שם, (ולא נתפרש דמ"ט לא פליג ר"א אלא בנבילה ובזובו של זב וחביריו, ובשאר המטמאים במשא מודה דהמסיט טמא אף כשאינו נושא, וצ"ע), אך לפי' הר"ש והרא"ש אי"ז ענין לפלוגתא דר"א דלעיל, וכמש"כ הר"ש.

ז] והנה הרא"ש כתב דנקט ר"א נושא וה"ה לנישא, ומבו' בדבריו, דלר"א דזובו של זב וחביריו מטמאין באבן מסמא, אף הנישא על גביהן נטמא, וכ"ה גם בתוס' הרא"ש נדה נ"ה א', עיי"ש שפירש דהא דממעטינן התם דדם הנדה אינו מטמא באבן מסמא, היינו דאם הי' הדם תחת האבן וכלים מעל האבן אינם נטמאין.

וצ"ע דהרי זובו של זב וחביריו אינם מטמאין בהיסט, דאין היסט אלא לדבר שיש בו רוח חיים, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"א, וא"כ אף אם לא נתמעטו זובו של זב וחביריו מטומאת אבן מסמא, מ"ט יהא הנישא על גביהן נטמא.

ועד"ז קשיא במש"כ בתוס' הרא"ש שבת פ"ב ב' דמרכב דמטמא באבן מסמא היינו דאם המרכב תחת האבן מסמא, הכלים שע"ג האבן טמאים, (וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ובחי' הרמב"ן והריטב"א בנדה נ"ה א'), וצ"ע שהרי אין היסט אלא לדבר שיש בו רוח חיים.

ח] ושמא י"ל בזה, למש"כ בחי' הגר"ח בפ"ח ממטמאי מו"מ, דבכל טומאת משא בעינן לעצם מעשה המשא שחפץ יהא ניסט או נישא מחמתו ומכחו, אך בהני דמטמאין באבן מסמא, יש בו דין משא אף שלא נישא הזב מכחו כלל, רק כל שהזב על גביו יש בו תורת משא, ולפ"ז י"ל, דהא דאין מטמא בהיסט אלא דבר שיש בו רוח חיים, הוא משום דבדבר שאין בו רוח חיים לעולם אי"ז מעשה היסט דילי', אך בהני דמטמאין באבן מסמא, דל"ב למעשה ההיסט דילי', אלא כל שהטהור על גביו ה"ה נטמא, שפיר שייכא טומאה זו אף בדבר שאין בו רוח חיים.

1. וכתב לישב בתרי גווני, חדא דאיירי בגונא שהוא בעין וניכר, וכל דבר שהוא בעין וניכר לא בטיל, ועוד, דדבר שתחילת ביאתו לעולם היא בתערובת, לא אמרינן דבטיל, ועי' ראבי"ה סימן תתק"ו אות ג' שעמד ג"כ בקו' זו, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, - ועי' מל"מ פ"א ממטמאי מו"מ הי"ד שעמד בעיקר הקו', שהרי הא דבעינן לה"ט דא"א בלא צחצוחי זיבה, הוא לטומאת משא, דאילו למגע תיפו"ל משום ש"ז, ובטומאת משא לא שייך ביטול וכמש"א בבכורות כ"ג א', ועיי"ש מש"כ בזה, אך בד' הראבי"ה פשוט דאזיל לטעמי' שם אות א' דקי"ל דנבילה בטילה בשחוטה אף לטומאת משא, וי"ל כן גם בדעת המרדכי. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת גם לדעת רש"י יש להסתפק דכל מש"כ דל"מ השקה למי חטאת משום שהן אב הטומאה, מ' דהוי זה דין דרבנן דחשיבי ול"מ להו השקה, אך מדאורייתא מהניא להו השקה, ולפ"ז יש להסתפק אם מדאורייתא מהניא השקה למ"ר של זב. [↑](#footnote-ref-3)