25 רצוי ציץ אי מהני לכתחילה 
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ט"ז תמוז תשס"ג

א] תניא בפסחים ד"פ: ובכ"ד, על מה הציץ מרצה על הדם ועל הבשר ועל החלב שנטמא וכו'.

והנה אמנם מבו' בכ"ד דאע"פ דהציץ מרצה, מ"מ לא שרי לכתחילה לזרוק דם טמא ולהקטיר טמאים, וזה מבו' מהא דתניא בפסחים שם ובכ"ד דדם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה, ומפרש לה רבינא במנחות דכ"ה: דהיינו דזריקתו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה, והטעם הוא משום דקנסי' לי' על שזרק בטומאה, וכ"ה בגיטין דנ"ד. דמייתי' מינה דלא קנסו שוגג אטו מזיד, ואתיא הסוגיא התם כרבינא, וכמו שפירש"י ותוס' שם, (וכן מוכח גם מדמשני דהאי גברא לכפורי קמכוין אנן ניקום וניקנסי', וז"ש רק לרבינא דמפרש דהשוגג והמזיד קאי על הזריקה), והרי שאסור לו לזרוק בטומאה, ואף דהציץ מרצה, וגם למ"ד דבמזיד לאא הורצה קאי על טומאתו, מ"מ ודאי מודה דאסור לזרקו, שהרי לישנא ד"וזרקו", מורה דלכתחילה אסור לזרקו, (וע' תוס' יבמות ד"צ. ד"ה והא, שפירשו מ"ט מסתבר לי' טפי דליקנסוהו אטומאתו מעל זריקתו).

וכן בהקטרת טמאים, תנן במנחות דכ"ה. נטמא הקומץ והקריבו הציץ מרצה, והרי דלכתחילה אסור להקריבו, ורק בדיעבד אם הקריבו הציץ מרצה, וכן בהקטרת אימורים טמאים מבו' בפסחים דנ"ט: שאין מקטירין האימורים לכתחילה, דתניא התם דנטמאו האימורים או שאבדו זכאין הכהנים בחו"ש, ולהדיא דכל שנטמאו א"א להקטירן,[[1]](#footnote-2) אך יש לדחות דאתיא הך ברייתא כמ"ד דאין הציץ מרצה על העולין, עיי"ש בתוס', וכ"ה בתוס' שם דאף למ"ד דהציץ מרצה על העולין מ"מ אסור להקטירן מדרבנן, וכן נ' מל' הרמב"ם פ"א מפסוהמ"ק הל"ד שאין מקטירין האימורים לכתחילה, ודייקו כן השעה"מ פ"ד מביאמ"ק ה"ז, והצל"ח בביצה ד"כ:, והחזו"א בסי' ל"ב סקל"ח,[[2]](#footnote-3) וגדולה מזו מצינו דעת רש"י ביומא דמ"ו. דלר"ח אף בקרבן ציבור אין מקטירין האימורים בטומאה, עיי"ש, ואף תוס' ותו"י שנחלקו עליו בזה, הוא רק משום דינא דטומאה הותרה או דחוי' בציבור, ע' בדבריהם, (אך עמש"נ ב??, לדון די"ל בדעת רש"י דודאי מקטירין בק"צ האימורים בטומאת עצמן מכח הרצוי ציץ, ורק טומאת הכהן לא הותרה בזה).

ב] ובטעמא דמילתא דאף דהציץ מרצה מ"מ אסור לזרוק ולהקטיר, מבו' בפירש"י גיטין דנ"ד. ד"ה במזיד, דמדאורייתא זורק לכתחילה דהציץ מרצה, ומדרבנן הוא דאסור לזרוק, וכ"ה בריטב"א ובחי' מכ"י שם, וכן נ' גם מד' התוס' שם, וכ"ה גם בתוס' זבחים דצ"ב. ד"ה שלנה, דמדאורייתא זורקו לכתחילה דהציץ מרצה, ומדרבנן הוא שאינו זורק, וכן מבו' בתוס' פסחים דנ"ט: דמדאוריתא שרי להקטיר האימורים, ומדרבנן הוא דאסור, ול' התוס' שם דמדרבנן אין הציץ מרצה, והיינו דזהו גדר האיסור דרבנן, דמדרבנן ליכא ריצוי ציץ, וכ"ה גם בתוס' פסחים דע"ח. ד"ה הא, דמדאוריתא אף ביחיד זורק לכתחילה, וכן מבו' גם מד' רש"י יומא ד"ז. ד"ה בין בציבור, עיי"ש.

והנה הקר"א בזבחים שם תמה ע"ד התוס', דהיכן מצינו דזורקו לכתחילה מדאורייתא, דהציץ אינו מרצה אלא אם עבר וזרקו, אבל לכתחילה אסור לזרקו, וע' גם??? בטה"ק שם שעמד ע"ד התוס', גם הנובי"ק אה"ע סי' פ"ג אות ט"ו כתב ז"ל, אני תמה וכי מדאורי' שרי לזרוק דם טמא על המזבח, הא ודאי איסורא הוא.

אך כבר הוכיחו האחרונים, מד' הגמ' בב' דוכתי דמדאוריתא זורק ומקטיר לכתחילה מכח הרצוי ציץ, **א'**, הוכיחו האו"ש פ"ד מקר"פ ה"ב ובשו"ת שבסו"ס חי' רמ"ש סי' ל"ד ול"ה, חזו"א סי' ד' סקי"א וסי' כ"א סק"ג וסי' ל"ב סק"מ וקמא סוסכ"ו ויומא סי' קכ"ו סק"ל, מהא דרמי בגיטין שם אדר"מ דס"ל דבדרבנן קנסו שוגג אטו מזיד, מהא דדם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה, עיי"ש, והרי להדיא דאי"ז רק איסור דרבנן, וזהו מה שפירש"י שם דאיסורא דרבנן הוא דמדאורייתא מישרא שרי, והיינו דמה"ט רמי מינה, וע' או"ש שם מה שדן לדחות הראי' משם, **ב'**, הוכיחו הרש"ש ביומא ד"ז., מנח"ב סי' ק"ו ענף ב', וחזו"א שם, מהא דמוקמי' ביומא ד"ז., דלדעת ר"נ הא דתניא דהי' מקריב מנחת פרים וכו' ונטמאה בידו וכו', ואם אין שם אלא היא אומרים לו הוי פיקח ושתוק, דאיירי במנחת פר ע"ז, דאע"ג דציבור הוא כיון דלא קביע לי' זמן מהדרינן, ופי' התוס' שם, דהא דאומרים לו הוי פיקח ושתוק, אי"ז משום דטומאה דחוי' בציבור, דהא כיון שאין קבוע לזה זמן אי"ז דוחה את הטומאה, וכדאמר ביומא שם ד"נ., אלא הא דמביאה בטומאה הוא משום רצוי ציץ, עיי"ש בדבריהם, והנה אי נימא דמדאוריתא ל"מ רצוי ציץ להתיר להקטיר טמאים, א"כ היאך אומרים לו להקטירה, ובע"כ דמדאוריתא שרי לי' להקטיר מכח הרצוי ציץ, ורק מדרבנן הוא דאסרו, והכא דליכא מנחה אחרת, והוי קרבן ציבור, (כ"ה בחזו"א ??), התירו לו להקטיר.

אמנם בד' הירושלמי פסחים פ"ז ה"ה, מבו' להדיא דמדאוריתא אסור לזרוק את הדם, וע' מנח"ב שם וחזו"א בסי' ד' סקי"א שהוכיחו כן, והאו"ש שם הוכיח כן גם מד' הירושלמי בה"ז שם, ??? וע' או"ש שהטעם בזה הוא מדקריי' רחמנא עוון,, וע' מאורות הגר"א דמזה ילפי' פסול טמא בדם, עיי"ש.??? ובפשוטו מבו' מזה דפליגי בזה הבבלי והירושלמי בהך דינא, דדעת הבבלי דמדאוריתא מהני רצוי ציץ להתיר לזרוק ולהקטיר לכתחילה, ודעת הירושלמי דל"מ להתיר לכתחילה.[[3]](#footnote-4)

והנה החזו"א סי' ד' סק"ט, הוכיח מסוגיא דמנחות דט"ו., דלרבנן היכא דנטמא בזך א' לא אמרי' בי' אין ק"צ חלוק, (ול"ד למש"א בפסחים דע"ט. דאם היו כהנים טמאים או ישראל טמאים או כלי שרת טמאים יעשה בטומאה, משום דאין ק"צ חלוק), דאי הוה אמרי' בזה אין ק"צ חלוק הי' שרי להקריב הבזך השני בטומאה, ובי' הטעם בזה, דכיון דאיכא רצוי ציץ לא מיקרי קרב בטומאה, והיינו משום דלא חייל בזה התירא דטומאה בציבור, כיון דאיכא רצוי ציץ, (וכ"ה בחזו"א סי' ל"ב סק"מ),[[4]](#footnote-5) ועמד בזה דאי"ז כד' הירושלמי בפסחים פ"ז ה"ה דמסיק דאף היכא שנטמא הדם אמרי' אין ק"צ חלוק, עכ"ד, אך לפי המבו' א"ש היטב, דהבבלי לטעמי' דס"ל דרצוי ציץ מהני להתיר לכתחילה, וממילא דלא חייל התירא דציבור, ול"ש בזה הא דאין ק"צ חלוק, (שהרי הירושלמי מפרש דהטעם דאמרי' בזה אין ק"צ חלוק הוא משום דאסור לזרוק לכתחילה, והיינו דמה"ט חייל בי' התירא דטומאה בציבור להתיר לזרוק לכתחילה), ומזה יש להביא מקור נוסף דדעת הבבלי דמהני רצוי ציץ להתיר להקטיר טמא לכתחילה.[[5]](#footnote-6)

ג] והנה במנחות דנ"ז. ממעטי' דהמחמץ את הפסולה פטור, ופירש"י כגון שיצאת או נטמאת, ובכ' הגרי"ז שם עמד בזה, דמנחה שנטמאת מ"ט חשיבא פסולה, הרי הציץ מרצה ע"ז, עיי"ש בדבריו, ולד' החזו"א דלהלן ניחא גם בזה, דכיון דהויא קודם קמיצה ל"מ ע"ז רצוי ציץ.

והחזו"א בסי' כ"א סק"ג, הקשה במש"א במנחות ד"ק: דס"ד דמנחות שנטמאו יש להן פדיון, משום דטמא כבע"מ דמי, וקשיא דכיון דרצוי ציץ מהני להתיר לכתחילה, א"כ מה ס"ד דיפדו, הרי מדאורייתא ראויין הן, והוכיח מזה החזו"א דבנטמאת מנחה קודם קמיצה ליכא רצוי ציץ, וכמש"א בירושלמי פסחים פ"ז ה"ז, דבנטמא הדם קודם קבלה ליכא קידוש כלי, (וע' בזה גם בחזו"א סי' ל"ב סקל"ד וקמא סי' כ"ו סקי"ב), וע' או"ש פ"ד מק"פ ה"ב ומקד"ד סי' כ"ו ג', אך צ"ע דברמב"ם לא נז' דין זה.

ובפשוטו י"ל בזה, דהנה שי' רש"י בכ"ד, דמש"א דציץ בזמן שהוא על מצחו מרצה, היינו שיהא על מצחו בזמן הטומאה, והרמ"ה בסנהדרין די"ב. פליג ע"ז, עיי"ש, ועמש"נ בזה???, ולפ"ז הרי שלדעת רש"י י"ל דאיירי בשאינו על מצחו בזמן הטומאה, ולמ"ד דאף בשאינו על מצחו מרצה, איירי בשנשבר הציץ, וע"כ הוי זה מנחה פסולה, וניחא נמי הס"ד דמנחות שנטמאו יפדו, די"ל דהיינו בגונא דליכא ציץ, [[6]](#footnote-7)

ד] אמנם נ' די"ל עוד בזה, דהנה אף שכתבו רש"י ותוס' בכ"ד, דמדאוריתא מהני הרצוי ציץ להתיר לזרוק ולהקטיר לכתחילה, וכ"ה מוכח מסוגית הגמ' בגיטין דנ"ד. וביומא ד"ז., וכנ"ל, מ"מ אכתי יש מקום לדון אם מהני הרצוי ציץ שמכח זה איכא דין וחובת זריקה על הדם, ואיכא דין וחובת הקטרה על האימורים, כיון דהרצוי ציץ משוי להו כי טהור, או דנימא דלעולם ל"מ הרצוי ציץ ליתן ע"ז דין וחובת זריקה והקטרה, דהגם דאיכא ע"ז רצוי ציץ מ"מ אכתי קאי בפסולי', וממילא דליכא ע"ז דין זריקה והקטרה, ואך דמ"מ מותר לזרוק ולהקטיר לכתחילה, כיון דמכח הרצוי ציץ הוכשרה ההקטרה והזריקה, וע"כ ליכא איסור לזרוק ולהקטיר, דכל האיסור לזרוק ולהקטיר טמא, הוא משום דאסור לזרוק דם פסול ע"ג המזבח ואסור להקטיר פסולין ע"ג המזבח, והואיל ואיכא רצוי ציץ המכשירו לזריקה ולהקטרה, ע"כ שרי לכתחילה לזרוק ולהקטיר, אך ל"מ הציץ להכשיר הטמא ודמכח זה יהא ע"ז דין זריקה והקטרה.

ולכאו' הי' נ' להוכיח מתרי דוכתי דל"מ הרצוי ציץ ליתן ע"ז דין וחובת זריקה והקטרה, **א'**, מהא דקי"ל דאימורים שנטמאו שורפין אותן, ולא מצינו דטעונין עיבור צורה, ובזבחים דצ"ב. תניא דהדם והשמן והמנחות והנסכים שנטמאו עושה להן מערכה בפני עצמן ושורפן, וקשיא בזה, דכיון דמדאוריתא הציץ מרצה, הרי נמצא דמדאוריתא ליכא בהו דין שריפה כלל, וא"כ הגם דמדרבנן אסור לזרוק ולהקטיר, וממילא דהן טעונין שריפה, מ"מ ניבעי עיבור צורה, דהוי כפסולו מחמת ד"א דטעון עיבור צורה, וה"נ בהנך דמדאוריתא כשרים הן, ודאי דיש להצריך עיבור צורה, ולכאו' יש להוכיח מזה, דאף דאיכא עלייהו רצוי ציץ, מ"מ אף מדאוריתא שרי לשרפן, דאף אחר דאיכא עליהו רצוי ציץ מ"מ פסולין הן, ואי"ב דין שריפה, ואך דשרי לי' לזרקן ולהקטירן כיון דהרצוי ציץ מכשיר להזריקה ולההקטרה, וע"כ שפיר מצי לשרפן.

**ב'**, מהא דמותיב ביבמות ד"צ. אמ"ד דאין כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, מהא דתניא דדם שנטמא וזרקו במזיד לא הורצה, ומשני דמאי לא הורצה דקאמר להתיר בשר באכילה אבל בעלים נתכפרו, ופריך סו"ס מיעקרא אכילת בשר וכו', ומשני שב ואל תעשה שאני, וצ"ע דמ"ט הוצרך להוכיח מהא דאסרו חכמים לאכול הבשר, ולכאו' הו"מ להוכיח מעיקר הדין דלכתחילה אסור לזרוק הדם, שהרי מדאוריתא הציץ מרצה וזורק הדם, ומדרבנן אסור לו לזרוק, ומיעקרא מצות זריקת הדם, ולכאו' מוכח מזה, דאף דמשום רצוי ציץ מותר לו לזרוק מדאורייתא, מ"מ ליכא בזה דין וחובת זריקה, כיון שהדם פסול הוא, וע"כ שפיר אסרו עליו חכמים לזרוק, ולא מיעקר בזה דין תורה כלל.

ואי נימא הכי, הרי מיושב היטב מה שפירש"י דמנחה שנטמאה הויא בכלל מנחה פסולה שמותר לחמצה, דהגם דהציץ מרצה ומותר להקריבה לכתחילה, מ"מ אכתי פסולה היא ולי"ב דין הקרבה, וע"כ ס"ל לרש"י דהויא בכלל המיעוט דמנחה פסולה דלי"ב איסור חימוץ.

ואמנם הנה בתוס' בר"פ דם חטאת כתבו דמדאוריתא דם טמא בעי כיבוס כיון דהציץ מרצה, והרי דס"ל דמהני רצוי ציץ דמכח זה ל"ח זה דם פסול, אך י"ל שלעולם מודו התוס' דלי"ב דין זריקה, ואך דס"ל דכיון דמותר לכתחילה לזרקו וזריקתו כשרה ל"ה בכלל המיעוט דדם פסול, אך מ"מ לא אתיין ד' התוס' עם ד' רש"י שפי' דמנחה שנטמאת חשיבא מנחה פסולה, ולדעת רש"י נ' דאה"נ דם טמא לא יהא טעון כיבוס אף בדהוי הציץ על מצחו, וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם שדקדק הגרי"ז מדבריו דס"ל דבכל גווני אין דם טמא טעון כיבוס, ואמנם י"ל עוד, דהתוס' ס"ל כמו שפי' רש"י בר"פ דם חטאת, דהא דדם פסול אין טעון כיבוס הוא משום שאינו ראוי להזאה ובעי' ראוי להזאה, וע"כ כיון דאיכא רצוי ציץ וה"ז ראוי להזאה, ה"ז טעון כיבוס, אך צ"ע בזה, שהרי בגמ' שם דצ"ג. ילפי' להא דפסול אין טעון כיבוס מקרא דמדמה פרט לדם פסולה, ובכ' הגרי"ז במנחות שם כבר עמד בכ"ז.

וניחא נמי הא דס"ד דמנחה שנטמאת נפדית, הגם דהציץ מרצה עלי', דמ"מ הרי הויא מנחה פסולה, וע"כ שפיר ס"ד דנפדית, וז"ב.

ה] אמנם באמת יש להוכיח מד' התוס' בפסחים דנ"ט: דס"ל דמדאוריתא אף איכא דין וחובת הקטרה על אימורים שנטמאו, שהרי התוס' שם עמדו במש"א שם דעשאום כמו שנטמאו או שאבדו, דלכאו' אתיא זה כמ"ד דאין הציץ מרצה על העולין, ומסקו התוס' דאף למ"ד דהציץ מרצה על העולין מ"מ כיון דמדרבנן לא מרצה הוי כאילו אבדו האימורים, ונ' מסברא, דאי נימא דאף דהציץ מרצה על העולין מ"מ ליכא ע"ז דין וחובת הקטרה, ואך דשרי לי' להקטירו ויהא הכשר על ההקטרה, פשיטא שלא הי' זה מעכב מלאכול הבשר, דהך דינא דכ"ז שלא הקטירו האימורים אין כהנים זוכין בבשר, ודאי הוי רק היכא דאיכא דין הקטרה על האימורים, וכל דליכא דין הקטרה על האימורים הוי כאבדו האימורים שהכהנים רשאין לאכול הבשר, וממה שנקטו התוס' דלמ"ד דהציץ מרצה על האימורים, אין רשאין הכהנים לאכול קודם הקטרת האימורים, מוכח שדעתם דמהני הרצוי ציץ ליתן ע"ז דין וחובת הקטרה, וז"ב.[[7]](#footnote-8)

ו] אמנם מד' הריטב"א נ' להוכיח דס"ל דהא דנטמאו האימורים מותר הבשר באכילה, אי"ז כמש"כ התוס' משום דמדרבנן אסור לו לזרוק, דלעולם י"ל דמה דמדרבנן אסור לו לזרוק, אינו חושבו כנאבדו האימורים, וכדחזי' עד"ז בכ"ד, ונת' בזה במק"א, אלא היינו משום דהגם דמדאוריתא מהני רצוי ציץ להתיר לכתחילה, וכמש"כ כן הריטב"א בגיטין דנ"ד., מ"מ לי"ב דין וחובת הקרבה.

דהנה ביבמות ד"צ., ת"ש דם שנטמא וזרקו וכו' במזיד לא הורצה, והא הכא דמדאורי' ארצויי מרצה וכו', אמר ר"י בר חנינא, מאי לא הורצה דקאמר להתיר בשר באכילה אבל בעלים נתכפרו בו, סו"ס הא קמיתעקרא אכילת בשר וכתיב ואכלו אותם אשר כופר בהם מלמד שהכהנים אוכלים ובעלים מתכפרים, א"ל שב ואל תעשה שאני.

ועיי"ש בחי' הריטב"א שהביא דגי' ר"ח, דכיון דבשר לא מתאכיל כפרה היכא הו"ל לבעלים והכתיב ואכלו אותם וכו', והק' ע"ז הריטב"א שהרי הבשר שנטמא אינו נאכל לעולפ, שאין הציץ מרצה להאכיל בשר קודש טמא, ואפ"ה בעלים מתתכפרים בהן וכו', ותירץ דשאני התם דלא אפשר לי' באכילה כלל, אבל הכא שהבשר טהור וראוי לאכילה, אין כפרה לבעלים בלא אכילה, והקטרת אימורים תוכיח, דכי איתניהו מעכבי בשר באכילה, וכי ליתניהו כגון שנטמאו או שאבדו לא מעכבין, ועיי"ש עוד שפי' לגי' זו הא דמשני דשוא"ת שאני, דהיינו כי חכמים פטרוהו מן הקרבן ושיתכפרו בעלים בלא אכילת בשר, עכ"ל.

אמנם עיי"ש במאירי שפי' לגי' זו הא דמשני שוא"ת שאני, דהיינו דיש כח ביד חכמים לפסול אכילתו ואין כפרת הבעלים נמנעת בכך, שלא אמרו אלא בשאפשר לבשר שיאכל, עכ"ל, והרי דפליגי בזה הריטב"א והמאירי, שלדעת הריטב"א הגם דאסרו ופסלו חכמים לאכילתו, עדין הי' בדין שלא יתכפרו בעלים, ול"ד להיכא שנטמא הבשר או שאבד שלא אפשר לי' באכילה שנתכפרו בעלים בלא אכילה, ואך שיש כח ביד חכמים לפטרו מן הקרבן וכו', אך דעת המאירי דכיון דפסלו חכמים אכילתו, ממילא נתכפרו בעלים כיון שא"א לאכול הבשר.[[8]](#footnote-9)

וצ"ע לדעת הריטב"א, דמ"ט בנטמאו האימורים שרי הבשר באכילה, הרי מדאורייתא הציץ מרצה וראויין האימורים להקטרה, וכמשה"ק התוס' בפסחים, וקו' זו קשיא גם לדעת הריטב"א, דבגיטין דנ"ד. כתב דמדאוריתא זורקין הדם לכתחילה מכח רצוי ציץ, ובד' הריטב"א יומא ד"ז. מבו' דמהני רצוי ציץ על האימורים להקטירן, ומה שתירצו התוס' שכיון דמדרבנן אסור להקטירן הוי כאבדו, אי"ז מתישב לדעת הריטב"א דס"ל דכל כה"ג אכתי חשיב זה כאיתנייהו, כ"ה דכה"ג חשיב כאיתי' לבשר, (שהרי הריטב"א מדמה הא דהיכא דאין הבשר ראוי לאכילה שנתכפרו בעלים, להא דהיכא שנטמאו או שאבדו האימורים הותר הבשר באכילה), וא"כ מ"ט שרי הבשר באכילה, ואין נ' לישב כתי' קמא דהתוס' דאתיא כמ"ד דאין הציץ מרצה על העולין, שהרי הריטב"א שם הביא להא דנטמאו שרי הבשר באכילה, ובגמ' שם הרי מייתי לברייתא דהציץ מרצה על הבשר ועל החלב, ומסתימת ד' הריטב"א מ' דהא דנטמאו האימורים מותר הבשר, אתיא אף כהך ברייתא דהציץ מרצה על העולין, וע"ז הרי ל"ש לתרוצי דשוא"ת שאני, שהרי הוי זה קו"ע להתיר לאכול הבשר.

ונ' מוכרח בדעת הריטב"א, דאף דהציץ מרצה על העולין להקטירן, מ"מ לי"ב דין וחובת הקטרה, וע"כ אינם מעכבין הבשר מלאכול, ול"ד להא דפרכי' בגמ' בדם שנטמא שלא יתכפרו הבעלים, דהתם הרי לא נטמא הבשר, וע"כ מדאוריתא איכא דין וחובת אכילה על הבשר, וע"כ שפיר פרכי' שכיון דלא אכלי כהנים בשר לא יתכפרו בעלים, וז"ב.

אמנם בד' המאירי נ"פ דל"ה מצי לפרש כד' הריטב"א, שהרי המאירי שם פי' להסוגיא גם בבשר שנטמא, ודעתו שם דמדאוריתא אף בשר שנטמא נאכל מכח רצוי ציץ, ורק מדרבנן הוא דאינו נאכל, ועמש"נ בזה ב???, וגם ע"ז פרכי' שלא יתכפרו הבעלים, והנה הרי זה דמי ממש לנטמאו האימורים, וממילא דלמאי דפרכי' שלא יתכפרו בעלים בגונא שנטמא הבשר, ה"נ הו"מ למיפרך שלא יותר הבשר באכילה כשנטמאו האימורים, וע"כ בע"כ לפרש שנויא דגמ' דשוא"ת שאני כמש"פ המאירי דכיון שפסלו חכמים להבשר ממילא נתכפרו הבעלים, כיון דא"א לאכול הבשר, כי היכי דיתישב בזה אף הא דבנטמאו האימורים מותר הבשר באכילה.

ויל"ד עוד בזה, במש"כ רש"י יומא ד"ז., ???, וכעי"ז כתבו התוס' פסחים דע"ח. ????.

וע' חזו"א יומא סי' קמ"ו לד"ז. מה שנתקשה בסוגיא שם, ולמש"נ ניחא, אך בלא"ה ניחא כמש"כ חזו"א שם

תוס' פסחים דע"ט. דטומאת בשר דמיא לטומאת אימורים, עי' רש"ש שם מה שפי' וצ"ע דתיפו"ל משום דאין ק"צ חלוק, גם בעיקר מה שדימו התוס' לסוג' דלקמן דצ"ו. צ"ע, דהתם הנידוון לגבי טומאת אימורים לאכילה וטומאת בשר לאכילה ובזה דמו זל"ז, אך כד דייני' על טומאת אימורים להקרבה וטומאת בשר לאכילה מהיכ"ת דדמו זל"ז, וצ"ע כעת, וע' עוד בחזו"א סי' ד' סק"י מה שביאר כונתם, דס"ל דל"מ דין אין ק"צ חלוק להתיר רק אי הותרה אכילה בטומאת בשר הותרה בטומאת הגוף, אך היתר ההקרבה ל"מ להתיר האכילה, ועיי"ש בכ"ד ובמה שהביא מדבריו באו"ח סי' קכ"ד לדע"ט., וצ"ע

חזו"א סי' ד' סק"ט נסתפק אי פסול כ"ש טמאים הוי רק משום דמטמאין הדם והבשר או אי"ב פסולא, ובהשמטות בד"פ: כתב להביא מרש"י ע"ז דכ"ט דצריכין משיחה אחר טבילה, וע"כ שהן נפסלים בטומאתן, וע' בזה גם בקה"י ח"ג וח"ה.

יל"ד ולומר דאיכא איסור בעבודה בדבר פסול, וז"ב ד' הירושלמי דרצוי ציץ ל"מ לכתחילה, אשר בפשוטו צ"ב, דכיון דהוכשר הפסול מ"ט יהא אסור, והגם דמבו' בתוס' דכל האיסור הוא לזרוק דם פסול, י"ל דהיכא שכונתו "להקריב" פסול גרע, וי"ל דהוי זה כלאו הבא מכלל עשה, ודמיא לשמאל שכתב בכס"מ דכיון דכ' בקרא ימין, ע"כ הוי שמאל לאו הבמכל"ע, וצ"ע בזה.

1. ואמנם המקד"ד בסי' כ"ו סק"ד, ר"ל בדעת רש"י דל"מ כלל דין רצוי ציץ להקטיר מכח זה להאימורים, ול"מ רק לענין דינא דיש בשר ולאקבועי בפיגול ולהוציא מידי מעילה, אך עמש"נ ב?? להוכיח דודאי מהני הרצוי ציץ לענין להקטיר האימורים. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך עיי"ש בחזו"א סקל"ז שדן בזה דשמא מקטירין האימורין לכתחילה, וכ"כ באו"ח סי' קכ"ד על תוס' פסחים ד"פ:, דמוכח מד' התוס' דמקטירין האימורים לכתחילה, ומ"מ בנטמאו הבשר והאימורים, אין זורקין הדם לכתחילה, דלענין עיקר הכפרה, אין סומכין לכתחילה על רצוי ציץ, אך צ"ע שהתוס' שם כתבו כן בדעת רש"י, והרי רש"י גופי' ביומא דמ"ו. ס"ל דלרב הונא אף בקרבן ציבור אין מקריבין האימורים בטומאה, וכ"ש בקרבן יחיד, אך אי נימא דמכוון רש"י שם רק דאין מקטירין אותן בטומאה"ג, אך מקטירין אותן בטומאת עצמן, עמש"נ לדון בזה ב??, אין להביא משם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובשו"ת שבסו"ס חי' רמ"ש סי' ל"ד, כתב בדעת הרמב"ם דדמאורייתא אסור לזרוק, וכ"מ בכ' הגרי"ז ח"ג עמ' קפ"א, אך במנחות עמ' ס"ז כתב, דגם לדעת הרמב"ם מותר לכתחילה לזרוק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להעיר בזה, דאי נימא דכל היכא דאיכא רצוי ציץ מהני זה דלא חייל התירא דטומאה בציבור, ולא אמרי' בזה אין ק"צ חלוק, א"כ מה מותבי' ביומא ד"ז. מברייתא דעל מה הציץ מרצה וכו', למ"ד דטומאה הותרה בציבור, דלדידי' ל"ב לרצוי ציץ, עיי"ש, ולכאו' הרי אף לדידי' בעי' להרצוי ציץ, כ"ה דלא יחול בזה התירא דטומאה בציבור, ונפ"מ דלא נימא בזה אין ק"צ חלוק, ויהא אסור לו לעבוד בטומאה, וגם יהא אסור לטמאות שאר האימורים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם באמת אכתי לא נתישב בזה, דהרי הך דינא דנטמא א' מן הבזיכין דלרבנן הטהור בטהרתו, הוי זה ברייתא, ואי נימא דלדעת הירושלמי ראוי לומר בכה"ג דאין ק"צ חלוק, א"כ תיקשי מהך ברייתא ע"ד הירושלמי.

   אמנם באמת עיקר מה שפי' החזו"א דהא דלרבנן אסור לטמאות הבזך השני ולא אמרי' בזה דאין ק"צ חלוק, הוא משום דעל הבזך הטמא איכא רצוי ציץ, ולא מיקרי כלל קרב בטומאה, ולא חייל ע"ז התירא דטומאה בציבור, אי"ז מתישב בד' התוס' שם ד"ה ופליגי, דמפורש בדבריהם דאי הוה ס"ל לרבנן דאין הציץ מרצה על העולין, ודאי דהי' הדין דהטהור בטהרתו, עיי"ש בדבריהם, וכ"ה בשטמ"ק שם אות ב', ולד' החזו"א הרי אי אין הציץ מרצה ע"ז, הרי ממילא דחייל ע"ז התירא דטומאה בציבור, וא"כ הי' לנו להתיר לטמא הבזך השני ולהקריבו בטומאה משום דאין ק"צ חלוק, גם החזו"א בסי' ד' שם, העיר דלדבריו נמצא דאי נטמא הבזך קודם סילוקו, יהא הדין דאף הבזך השני בא בטומאה, דבכה"ג הרי חייל התירא דטומאה בציבור על הבזך הטמא, כיון דליכא ע"ז רצוי ציץ, למה שדן במק"א דליכא רצוי ציץ בטומאה שנטמא הקומץ קודם קידוש, וע' בנידו"ז ב???.

   ובע"כ מד' התוס' דל"ש בזה הא דאין ק"צ חלוק, ונ' הטעם, משום דכל בזך נידון לעצמו, וע"כ הגם שהבזך הטמא בא בטומאה, מ"מ הבזך הטהור בא בטהרתו, ולפ"ז שפיר י"ל, דהבזך הטמא הבא בטומאה, רשאי כהן טמא להקריבו בטומאה"ג, (למ"ד דטומאה הותרה בציבור, דלדידי' מהני הא דאין ק"צ חלוק, אף היכא שהותרה טומאה שאיסורה קל, וכמבו' בפסחים דע"ט.), ואפ"ה אין הבזך השני בא בטומאה, והחזו"א בסי' ד' סק"ט לא כ"כ, אך יל"ד בזה מטעם אחר, דל"מ הא דאין ק"צ חלוק להתיר איסור טומאה, רק היכא שכבר הותר "איסור" טומאה, אך בנטמא א' מהבזיכין שלא הותר רק "פסול" הטומאה, ל"מ זה להתיר איסור טומאה, ושו"ר שהביאו כן מס' דבר בעתו פסחים פ"ז אות נ"ב.

   ולפ"ז א"ש, דלא קשיא מהך ברייתא ע"ד הירושלמי, דס"ל דאף היכא שנטמא הדם דאיכא ע"ז רצוי ציץ, אמרי' אין ק"צ חלוק, דמ"מ בנטמא א' מהבזיכין הוי הטהור בטהרתו, כיון דכל בזך נידון לעצמו, ול"מ ע"ז הא דאין ק"צ חלוק, וז"פ. [↑](#footnote-ref-6)
6. וי"ל עוד, דאף לדעת הרמ"ה דל"ב שיהא הציץ על מצחו בזמן הטומאה אלא בזמן ההקרבה, נמי י"ל דמ"מ כ"ז שאין הציץ על מצחו חשיב כמנחה פסולה, וזה לפ"מ שבי' בכ' הגרי"ז ח"ג עמ' ק"פ במש"כ התוס' ר"פ דם חטאת, דהא דדם שנטמא אינו טעון כיבוס, הוא בשאין הציץ על מצחו או שנשבר, ובטה"ק שם כתב שהתוס' ס"ל כדעת רש"י דבעי' שיהא הציץ על מצחו בזמן הטומאה, אך בכ' הגרי"ז שם כתב, דכוונת התוס', דכל דליכא השתא ציץ הרי שעתה ליכא הכשר בהדם ולי"ב דין זריקה, וע"כ חשיב דם פסול דלי"ב דין כיבוס, ואף דאחר שילבש הציץ יהא ראוי לזריקה, מ"מ כ"ז דליכא ציץ אכתי אינו ראוי לזריקה, ולפ"ז ניחא, דע"כ נמי מנחה שנטמאה חשיבא מנחה פסולה בגונא דליכא ציץ, וע"כ נמי ס"ד דבכה"ג מנחה שנטאת תיפדה.

   ולמש"כ בכ' הגרי"ז שם, ובמנחות עמ' ס"ז בדעת הרמב"ם, דלא חילק ומ' מדבריו דבכל גווני ליכא דין כיבוס, וכ' הגרי"ז שדעתו דהרצוי ציץ ל"ח רק ע"י ההקרבה, וכ"ז שלא הקריב עדין לא חזי להקרבה, וע"כ ל"ב כיבוס, הרי דה"נ ניחא הא דחשיבא מנחה פסולה, והא דס"ד דמנחה שנטמאת תיפדה.

   וע' חזו"א או"ח סי' קכ"ו סוסק"ל שכתב דבנטמאו האימורים והבשר ונשבר הציץ או שאינו על מצחו למ"ד דאינו מרצה, אינו זורק את הדם, אפי' את"ל דהציץ מרצה על העולין, ובידו לתקן הציץ ולהקטיר האימורים, דמ"מ כיון דבשעת זריקה אין ציץ????, וע' מקד"ד סי' כ"ו ?? שכתב בדעת הרמב"ם??????). [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להעיר, שלד' הגרי"ז שהבאנו בהערה לעיל, שפי' בדעת הרמב"ם דס"ל דדם טמא בכל גווני אין טעון כיבוס, משום דהרצוי ציץ חייל רק ע"י ההקרבה, והשתא אכתי קאי הדם בפסולו, הרי לכאו' פשיטא דה"נ לא יעכבו אימורים טמאים מלאכול הבשר, כיון דכ"ז שלא הקטירום עדין קיימי בפסולן, ורק ע"י הקטרתן יחול הרצוי ציץ, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויתכן דפלוגתא זו תליא במה שדן הקוה"ע, בגדר הא דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת, אם היינו דיש בידם כח לאסור, וממילא אסור לו לעבור על דבריהם, ובהכרת עובר בשוא"ת על דין התורה, או דהיינו דיש בידם כח לעקור דין התורה, היכא דהוי זה בשוא"ת, ונעקר עיקר דין התורה, עי' בדבריו שהאריך בזה, והנה אי נימא שיש בידם כח לעקור עיקר דין התורה, הרי שכיון שנעקר דין אכילת הבשר, ודאי שאי"ז מעכבו מלאכול, וכד' המאירי, ובדעת הריטב"א לכאו' מוכח דס"ל דאין בידם כח לעקור עיקר דין התורה, ואך שה"ה אוסרין לאכול הבשר, וע"כ י"ל דאכתי ה"ז מעכב הכפרה, כיון דאכתי אי"ב דין אכילה מדאורייתא, ורק שאף יש כח בידם לפטרו מן הקרבן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)