4 מראי מקומות פג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / רפואה ופיקוח נפש / פיקוח נפש ורפואה - הרב משה יפהן

**מראי מקומות פג. 4 בענין פיקוח נפש האם עבדינן רק מניעת סכנה או גם רפואה ובמתני' מי שאחזו בולמוס**

**בענין פיקוח נפש באופן שהוא חולה שיש בו סכנה,** עיין בביאור הלכה סי' שכ"ח ס"ד ד"ה כל שרגילים דהביא מחלוקת הראשונים מה הותר לעשות משום פיקוח נפש האם הותר דווקא לעשות מלאכה ,דווקא בדבר שאם לא יעשהו עבורו יכבד חוליו ויסתכן ואפילו בדבר שיש חשש שאם לא יעשהו עבורו יכבד חוליו ויסתכן מותר, ופשטות דעת הרמב"ן בתורת האדם וכן מפורש בהמאירי בסוף מסכת יומא שכתב בין להשקותו בין לרפאותו שהותר לעשות פעולות לחיזוק החולה ולא רק למניעת הסכנה. וכן מבואר שם בעוד ראשונים שהותר לעשות פעולות לחיזוק החולה כשיש בו סכנה גם באופן שיש בזה מלאכה דאורייתא, ועיין שם בשו"ע ס"ד שפסק שהותר לעשות לו כל שרגילים לעשות לו בחול ועיין שם במ"ב סק"ד שזה מתוך דברי תורת האדם שכתב דהיינו בין ברפואות בין באוכל,

**ועיין ברמב"ם פ"ב מהלכות שבת ה"א והי"ד,** ועיין במ"מ שדייק מדברי הרמב"ם בה"א דלכל צרכיו מחללין אפילו בדבר שאין בו משום סכנה. ומשמע כנ"ל שסובר דמחללין לכל צרכי החולה אפילו לרפאותו, ועיין בחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות שביתת עשור בכל דבריו שם, ובמה שהביא בשם אביו הגר"ח שהיה מורה בכל חולה שיש בו סכנה שיאכילו אותו לכל צרכיו וכו' דאחרי שיש בו סכנה כל מה שמועיל יותר לרפאותו הוא בכלל פיקוח נפש. **וצריך לבאר** דחלוק מחולה שאין בו סכנה ששם הפיקוח נפש הוא רק למנוע את הסכנה משא"כ אחרי שיש בו סכנה והוא במצב של פיקוח נפש הרפואה עצמה היא פיקוח נפש, **והנה עדיין יש לעיין על דבריהם** מהרמב"ם הלכות שביתת עשור פ"ב הל"ח דאם כן מדוע כתב הרמב"ם דחולה שיש בו סכנה מאכילין אותו על פי עצמו או על פי בקיאין דלכאורה אכילה היא בוודאי דבר שהיא מרפואתו של החולה, ודנו בזה בחבורה. עיין בזה.

והנה במ"ב בסי' שכ"ח ס"ד שפסק לא כן אלא שנכון להחמיר באיסורים של תורה לחשוש לשיטות שאין להתיר לו דברים שבמניעתם לא יסתכן אבל באיסור דרבנן ניתן לסמוך על המקילים, והנה לגבי שבת באמת נראה דמטין דברי השו"ע לפסוק כר"ח שהביא הלשון שעושים לו כל שרגילים לעשות לו בחול.

אמנם בהלכות יוה"כ עיין בשו"ע סי' תרי"ח ס"ז שכתב שמאכילין את החולה מאכילין אותו מעט מעט ופשטות דברי השו"ע משמע דאירי אפילו בחולה שיש בו סכנה דהרי השו"ע לא חילק בזה אמנם הגרי"ז שם העמיד להדיא את דברי השו"ע דווקא בחולה שאין בו סכנה. אמנם פשטות דברי השו"ע אינם כן, ויש לעיין בביאור שיטת השו"ע בזה.

בעיקר הדין דמאכילין אותו על פי עצמו הביא הגרי"ז מחלוקת דמדברי הרמב"ם משמע דזה רק אם אמרו רופאין שהוא מסוכן אז לגבי האם הוא צריך אוכל מאכילין אותו על פי עצמו אמנם מדברי רש"י במשנה ועוד ראשונים מבואר דהוא נאמן על פי עצמו לומר אם הוא מסוכן או לא וכן מבואר בשו"ע בסי' שכ"ח דהחולה נאמן על עצם הדבר אם הוא מסוכן או לא ודלא כהרמב"ם. עיי"ש.

למעשה צריך לידע גם לדעת המתירים האם הותר כל דבר, או שגם בזה יש הגבלות ולשון הרמב"ם עצמו משמע שצרכי החולה הותרו על פי בקיאין ומשמע דלא הותר כל דבר אפילו שההתר הוא כל צרכיו מכל מקום צריך לידע מהו המגדיר של צרכיו. עיין בזה.

**מתני' מי שאחזו בולמוס** פי' הר"ח בולמוס בלשון יון גרונו של שור כלומר זה החולי אולי אוכל הרבה כלחוך השור עכ"ל וסיבת חולי זה פירשו רש"י והר"ן שהוא חולי הבא מחמת רעבון, ועין בפי' המאירי וכעי"ז פירש הרמב"ם בפיהמ"ש.

הנה משנתינו עוסקת ביום הכפורים וצ"ע מהו שנקטה דברים טמאים' וכתב הכס"מ הלכות מאכלות אסורות פי"ד טו דמכאן משמע להרמב"ם שם דמי שאחזו בולמוס מאכילין אותו מיד דברים האסורין ואין מחזרין על דבר המותר כדמצינו בעוברה דתוחבין תחילה כוש ברוטב וכו' לפי שבעוברה אין לנו אומד בישוב דעתה ופעמים תתישב דעתה ברוטב אבל מי שאחזו בולמוס אין החולי הזה סובל המתנה וזהו ששנה התנא דמיד מאכילין אותו הדברים הטמאין עצמן ואין מחזרין אחר המותר. המשנ"ב תריח כו דקדק מהלשון עד שיאורו עיניו דמי שאחזו בולמוס א"צ לצמצם ליחן לו פחות פחות מכשיעור דיכול לבוא ע"י השהיה לסכנה אבל בשאר חולין וכן בעוברה שהריחה מאכילין פחות פחות מכשיעור הנודע ביהודה קמא סי' ל"ו נתקשה בלשון המשנה אפילו דברים טמאים דמשמע דדברים טהורים יותר פשוט שמאכילים אותו והלא אדרבה לכאורה יותר יש להאכילו דברים טמאים כיון דאין איסור חל על איסור ונמצא שאין איסור יוהכ"פ חל על איסור נבילה והוי הקל הקל תחילה ועדיף מלהאכילו דברים טהורים דהוו באיסור יוהכ"פ החמור דבכרת עי"ש שכתב לישב עפ"י מאי דקי"ל דבאיסור כולל חל איסור על איסור.

**מי שנשכו כלב שוטה אין מאכילין אותו מחצר כבד שלו** פירש"י לפי שאינה רפואה גמורה וצ"ע דמ"מ בחשש פיקוח נפש יש להתיר רפואה אף שאינה גמורה ובגליון מהרש"א ציין שהר"ן השמיט תיבת גמורה' וכ"כ בתוס' יוהכ"פ דזה הוקשה לר"ן על פירש"י ועי' שיח יצחק על רש"י. ועיין ברמב"ם בפיהמ"ש מה שכתב בזה.

**ותמהו האחרונים** היאך התירו לצאת בשבת בקמיע והוא על דרך סגולה ותירץ בלקוטים במשניות דהתם אינו עובר על המצוה ממש דכיון שרגילין בקמיע הוי לדידיה כתכשיט ועוד שאינו מוציאו בידו אלא דרך מלבוש ובהגהות וחידושים במשניות כתבו בשם בית משולם דקמיע תלוי בדעת בני אדם ויש שדרכם כסל למו להאמין בזה והאמונה היא סיבה המסובבת הרפואה אבל לאכול מאכלות אסורות צריכים לרופאים בקיאים בטבעי בני אדם ואין לסמוך על הסגולות וראה בתוס' יוהכ"פ שכתב לחלק לדעת הרמב"ם בין סוגי הרפואות הסגוליות דיש שאין בהן תועלת כלל ויש שמרפאין וראה עוד בשיח יצחק שהביא מדברי הרמב"ם עצמו במורה נבוכים דהיו רפואות בזמנם שנתאמתו דמועילים עפ"י רפואה כגון מסמר הצלוב ושן השועל שהוזכרו בגמ' ובהן מותר לצאת בשבת.

**אמר ר' מתיא בן חרש החושש בגרונו מטילין לו סם וכו'** הרי"ף והרא"ש החושש בפיו וכן איתא בגמ' לקמן פ"ד אולם הרע"ב גרס החושש בשיניו שמתחיל בשר החניכים להתאכל הולך לחיך ולגרון והוא מפירוש במשניות וכעי"ז איתא נמי ברש"י פד.

**מטילין לו סם בתוך פיו בשבת** גליון מהרש"א תמה, מה רבותא דשרי להטיל סם בתוך פיו וכי איזה איסור תורה יש בזה שהוצרך ליתן טעם מפני שהוא ספק נפשות ובתפא"י כתב שהחידוש אינו שמותר להטיל לפיו אלא שמותר לחלל שבת כגון לתלוש העשבים מן המחובר ולבשלן ולשחוק הסממנים,

**מפני שהוא ספק נפשות וכל ספק נפשות דוחה את השבת** המגיד משנה שבת פ"ב הי"א, הביא פלוגתא האם כשאפשר לעשות המלאכה בשינוי חייב לשנות אף בפיקוח נפש דחולה שיש בו סכנה דהרמב"ן בתורת האדם שער הסכנה נקט מהברייתא בשבת קכח גבי יולדת דהיכא דאפשר למיעבד בשינוי משנינן אולם מדברי הרמב"ם שם מוכח דהוא דין ביולדת בלבד ואין חולה שיש בו סכנה בכלל זה דלגביו הותרה לגמרי עי"ש ועוד בביאור מחלוקת זה יעוי' באבני נזר או"ח סי' קי"ח אות ב' וג',

**מפקחים עליו את הגל** כתב אבן האזל שבת פ"ב ה"ח וז"ל צ"ע איזה מלאכה הוא פיקוח הגל ולכאורה היה נראה שהוא מלאכת סותר אם הוא סותר גם חלק הבית שנשאר אבל מדברי המפרשים ראיתי שפירשו מפקח פותח וכ"ה בערוך ע"כ נראה דהחיוב הוא משום בונה, וכן מצאתי בשולחן עצי שיטים במלאכת בונה דלהסיר הזבל מן הרחוב הוא בונה וכ"כ המג"א בסי' רמ"ד ס"ק פה עכ"ל והנה כדבריו דפיקוח הגל הוי מלאכה דאורייתא כן איתא בריטב"א עירובין סוף לה. בישוב דברי הגמ' שם דאי בעי מרא וחצינא הוי חייב בבית משום בונה ובשדה משום חורש וכן דעת הר"ח בר"ה ריש לג דפיקוח הגל הוי דאורייתא ברם רש"י בר"ה שם לב: והר"ן פירשו דהוי איסור דרבנן גרידא משום טלטול מוקצה ובסברת שיטת רש"י דהוי דרבנן ודלא כמשמעות הגמ' בעירובין יעוי' מש"כ הרש"ש לקמן פה וע"ע הגהות מצפ"א בר"ה לב.

**ת"ר מנין** היו יודעין וכו' אמר אביי ובטעמא צ"ע מדוע צריך להבחין בין טעם טוב לרע הלא במתני' איתא עד שיאורו עיניו וכפירש"י שעיניו כהות וא"כ כשיחזור מאור עיניו כבראשונה ידענו שהבריא עיין ברש"ש מה שכתב בזה ובמאירי כתב דנפק"מ בבחינה בטעמא כגון שהיה לילה ואין אור שנוכל להבחין אם אורו עיניו וכן בתוס' יוהכ"פ וכעי"ז כתב השיח יצחק עי"ש ובהערות מרן הגריש"א כתב דעיניו כהות' שפירש"י במתני' אינו סימאון עינים ממש אלא שעיניו כהות וחשכו קצת ואין ביד כל אחד אפשרות להבחין בזה משו"ה נקטה הברייתא הבחנה הנראית לרבים.

**ת"ר מי שאחזו בולמוס מאכילין אותו הקל הקל** א כתב הקרית ספר מאל"א סופי"ד ונראה הא דאמרינן מאכילים הקל הקל תחילה לא הוה אלא מדרבנן שמדאורייתא אין לך דבר חמור שעומד בפני פיקוח נפש אלא ע"ז ג"ע ושפ"ד עכ"ל ומבואר מדבריו דמדאורייתא כיון שנדחה לצורך פיקוח נפש ממילא נדחין הקל והחמור כאחד ועי' מש"כ בזה החזון יחזקאל תוספתא פ"ד ה"ה ד"ה מאכילין. בחי' רעק"א כתב דאם יש לפניו נבילה ושאר איסורי לאוין יאכילנו שאר איסורין דאילו בנבילה מלבד איסור לאו איכא לרוב הפוסקים גם עשה דאינו זבוח עוד כתב דנבלה וחלב מאכילין נבלה דחלב יש בו גם כרת וכשם דאמרינן דנבילה וטבל מאכילין נבלה דטבל יש בו מיתה בידי שמים, **ועי' מש"כ להסתפק החכמת שלמה** ס תרי"ח סוס"ק ט' הסתפק אם יש לפנינו כזית נבילה דהוי דאורייתא וכזית חלב דאינו חלב רק מדרבנן האם נבילה חמורה דהוא דאורייתא או חלב כיון דעכ"פ שם חלב הוה עונש כרת עי"ש שנוקט ומחדש דדרבנן חמור וזהו חידוש רב. **בבית הלוי ח"א סי' מד חקר** כשיש לפניו שתי חתיכות באחת יש איסור אחד בלבד ובשניה שני איסורים רק דאין איסור חל בה על איסור האם מדין הקל הקל יש להקדים החתיכה של איסור אחד והדבר תלוי בחקירה בדין אין איסור חל על איסור האם הוא רק לענין חיוב גרידא אבל לענין איסורא הל גם האיסור השני או שאינו חל כלל עי"ש בהרחבה. **כתבו הרא"ש סי"ד והר"ן דנשאל הראב"ד** בחולה שיש בו סכנה הנצרך לאכול בשר ואין לפניו אלא בשר נבילה האם מותר לשחוט לו בשבת די"א שמוטב שיעבור החולה עצמו על לאו נבילה משיעברו אחרים בשבילו על לאו דשבת בסקילה והשיב הראב"ד דאף דסברתם מכוונת אבל שבת בלא"ה כבר ניתנה לדחות עבורו בשאר מלאכות כגון הבערה ובישול וכו' והביא הרא"ש דרבינו מאיר השיב בתשובה דגדר פיקוח נפש שהותר בשבת הוא דבל מלאכה שעושה בשבת בשביל חולה שיש בו סכנה הוי כעושה אותה בהיתר גמור בחול ונידון זה שנוי במחלוקת ראשונים האם שבת הותרה או דחויה אצל פיקוח נפש דחולה עי' קרבן נתנאל אות ב' ועי' שו"ת אבני נזר או"ח סי' תנ"ה וראה עוד בטור או"ח סי' שכ"ח ובב"י ס"ק י"ד ובב"ח ד"ה היה חולה והמשנ"ב שם הכריע שדחויה היא, ובמרומי שדה פירש דברי מהר"מ מרוטנבר"ג הנ"ל דאף אי נימא רס"ל שבת דחויה היא מ"מ כונתו דמאכלות אסורות מזיק הנפש יותר מאיסור שבא מחמת היום וכלפי נבילה חשיבא שבת כהותרה עוד טעם הוסיף הרא"ש להיתר שחיטה עבור החולה דחיישינן שמא יקוץ בבשר הנבילה ויפרוש ויסתכן ונפק"מ לכאורה לענין חולה קטן שאין שייך שיקוץ בו, ובר"ן הביא סברת הראב"ד עצמו להתיר שחיטה בשבת דחולה זה האיסור העומד כנגדו ומעכבו הוא איסור שבת ולא איסור נבילה שהרי אילו לא היה שבת לא היינו לו נבילה וכיון שכן האיסור העומד ומעכבו הוא שהותר ולא איסור אחר והר"ן תמה על סברתו, הר"ן הביא סברא אחרת להתיר שחיטה דנהי הוא איסור לאו גרידא ושבת הוא סקילה מ"מ בנבילה הוא עובר בכל וכזית ואיסור שבת הוי לאו אחד בלבד מה שהקשה על סברתו בקרבן נתנאל [ג] ועיין באור שמח מאכל"א פי"ד הי"ד שרצה לחדש דדין זה הוא רק על אחרים אבל לא על האוכל עצמו. וצ"ע.