ב_מ ג ד - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

**פרק המפקיד**

**לג' ב'**

א) מתני' או שאבדו – התוס' כ' דאית דלא גרסי או שאבדו, משום דליכא כפל באבידה, וכ' לישב הגירסא, **ובתו"ר** כ' עוד, דכיון דמבואר לק' ל"ה א' דגם יוקר הוי של הנפקד, י"ל דבאבדו מיירי לענין יוקר דזוכה בזה הנפקד, ומשום הכי נקט אבדו, לאשמועינן דיש דבר שהוא זוכה בו דשייך גם באבידה, וכ"כ עוד **ראשונים**, ובחי' הריטב"א **הישנים** כ', דנקט אבדו אגב נגנבו, דהדרך לנקוט גניבה ואבידה דבתרוייהו ש"ח פטור וש"ש חייב, **והמהרש"א** על התוס' העיר, דמשכחת כפל גם באבידה, בטוען מוצא האבידה טענת גנב וכמבואר בב"ק ק"ו ב', וכ' דהלשון נמצא הגנב לא משמע הכי, ועוד דא"כ אמאי לא מוכיחה הגמ' שם, דהדין הכי ממתני' דהכא.

תוד"ה נגנבו – **המהר"ם** כ', דדברי התוס' אזלו לפי פי' הראשון בתוד"ה המפקיד, דלפי הפי' השני לא מבואר במתני' דבאמת נגנב באופן שהוא פטור, דהא מיירי דאין אנו יודעים אם ע"י פשיעה או לא, ומיהו כ' די"ל גם לפי הפי' השני, אי מיירי דהוא מודה דנגנב באופן דהוא חייב לשלם, הרי אנו יודעים מכח הודאתו דהוי ע"י פשיעה, ומתני' מיירי דאין אנו יודעים, ולכאורה מ"מ מש"כ כאן בשם הריב"ן לא אתי שפיר לפי פי' השני לעיל, דהרי מבאר דהנפקד אומר דנגנבו בפשיעה.

מתני' שהרי אמרו וכו' – **הרמב"ן** מק' דאמאי קתני לה, כיון דהדין דגם ש"ש דחייב בגניבה ואבידה קונה הכפל וכמו שהביאו התוס', וכ' דאתא לאפוקי דהיכי דאיכא עדים שפשע וחייב, בזה לא קונה הכפל כיון דלא מצי למיפטר נפשי', ונקט ש"ח לרבותא דהגם דעבד לי' נייח נפשי', מ"מ אם לא מצי למיפטר נפשי' לא מקני לי' הכפל, אמנם **הרשב"א** כ', דגם אם איכא עדים דפשע מ"מ מקנה לו הכפל, ומשום דבשעה שנגנבה אינו יודע אם יבואו עדים או לא, ומקנה לו על הצד שישלם בכל גונא גם אם יהיה עדים, וכ' דמשום הכי קתני שהרי אמרו, כדי לבאר מה דאמר ולא רצה לישבע, אמנם הק' דגם זה לא היה להתנא לשנות, אלא לכתוב רק ושילם, וכ' דבא לאשמועינן דהיכי דאיכא עדים שהוא פטור, דבזה אם משלם אינו זוכה בכפל, דלא אסיק אדעתי' דישלם לו בכהאי גונא דיש עדים דהוא פטור ואפילו לישבע אינו צריך, ומשום הכי קתני ולא רצה לישבע, דדוקא אם היה צריך לישבע הדין דזוכה בכפל, **והריטב"א** כ', דמתני' מיירי בין איכא עדים דנגנבה ובין ליכא עדים, ומשום הגונא דליכא עדים נקט ולא רצה לישבע, דשם רק ע"י שבועה נפטר, ומשום הגונא דאיכא עדים נקט ש"ח, דבזה בש"ש לא קנה הכפל כיון דיש עדים דחייב, דס"ל כשי' הרמב"ן דבאיכא עדים דחייב אינו זוכה בכפל, וגם חולק על הרשב"א, דהיכי דאיכא עדים דפטור ומ"מ שילם לו, בזה כל שכן דזוכה בכפל, ועוד יתבאר בע"ה לק' ל"ד א' בגמ' בענין זה.

מתני' נשבע ולא רצה לשלם וכו' – **הנ"י** מק' דמאי קמ"ל בזה, וכ' לפי המבואר בגמ' בב"ק ק"ח ב', דרבא מבאר מתני' דדוקא אם לא רצה לשלם אחר שנשבע אינו זוכה בכפל, אבל אם רצה לשלם אפילו דהוי אחר שנשבע מ"מ זוכה בכפל, וא"כ הא קמ"ל וקיי"ל כרבא, **והגרע"א** מבאר, דלאביי באמת נימא דקמ"ל, דדוקא משום דלא רצה, הא רצה אע"פ שלא שילם מ"מ זוכה בכפל, ומה דבגמ' אמרינן דליכא למשמע מיני' דסגי בהריני משלם, זהו משום דקיי"ל כרבא ולדידי' ליכא יתור.

ב) גמ' מתקיף לה רב"ח – רש"י מבאר דקאי אמתני', אמנם **הריטב"א** כ', דבמתני' י"ל דמה דזוכה בכפל הוי משום תקנ"ח, דמפני תיקון העולם אמרו דיזכה בכפל, אבל כיון דמפרש דמשום דבעל הפקדון מקנה לו הכפל, משום הכי מק' האיך קני.

גמ' הני מילי כגון פירות דקל וכו' – **התו"ר** מק', דבמתני' דקידושין ס"ב א' דאמר ר"מ דמקדש אשה לאחר שאתגייר וכל הנהו דשנויים שם לא הוו עבידי דאתו, ותי' דהיכי דהגוף בעולם בזה מהני לר"מ אפילו אי לא עביד דאתי דיהיה ראוי לקנין, ועוד כ' דצריך להעמיד כל השנויים שם בכהאי גונא דעבידי דאתו, ועוד כ' דהכא דהוי תלת מי יימר משום הכי חשיב דלא עבידי דאתו, **ובתוס' ר"י הלבן** בכתובות נ"ח ב' מבאר קו' הגמ', דהא גם לר"מ דאדם מקנה דשלב"ל, מ"מ עד שלא בא לעולם יכול לחזור זו, וזהו קו' הגמ', דאמאי הכא מבואר דזוכה בכפל, ומשמע דזוכה בע"כ של המפקיד ואמאי לא מצי לחזור בו, [ונראה דמבאר קו' הגמ' דלא כהתוס' דמקנה פרה לכפילא, דבזה לא מצי לחזור], ובראשונים כאן האריכו עוד בשי' ר"מ בלא עבידי דאתו, ואכמ"ל.

תוד"ה כגון – **הפנ"י** מעיר על מש"כ בתחילת דבריהם צד דקונה במעות, דהא אי אפשר להקנות באותו זמן משום דהבהמה אינה ברשותו, **וברש"ש** מבואר דהס"ד בתוס', דהוא מקנה הכפל כשישלם הגנב ואז הוי ברשותו, ויל"ע בפנ"י דהאיך פירש דברי התוס', דכיון דמבואר בגמ' דיש חסרון דהוי דשלב"ל, הרי על כרחך דאינו מקנה דבר מעכשיו, אלא דבר שיבוא אח"כ, והיינו מה דישלם הגנב, ובהכרח מבואר כמש"כ הרש"ש, ואפשר דס"ל דמקנה לו החיוב, ועד שלא עמד בדין גם חיוב ליכא, ומשום הכי יש גם חסרון דדשלב"ל, **ובתורי"ד** כ', דהא דלא אמרינן דהוא מקנה לו החיוב כפל דיש אחר הגניבה, הוא משום מש"כ הפנ"י, דהגניבה עצמה אי אפשר להקנות, וכל שכן דהחיוב כפל לא מצי להקנות, ויל"ע דלכאורה כל זמן שלא עמד בדין ליכא חיוב כלל.

בא"ד – **הגרע"א** מק', דגם אם מעות קונות, מ"מ לקנות תשלומי הכפל אי אפשר במעות, **ובכו"ח** בח"ב ס"י מבואר כונת דבריו, דהתשלומין הם מעות ומעות אינם קונים מעות, וכ' לפי מה דמבואר במרדכי [הובא בסמ"ע סר"ג], דאע"פ דמעות אינם נקנים בחליפין, מ"מ היכי דקונה מטלטלין וגם מעות, מהני הקנין חליפין גם למעות, וא"כ י"ל דגם הכא נימא, דלפי הס"ד אמרינן דהוא מקנה לו גם הפרה עצמה אחר שתחזור או עכ"פ השבח דממילא כגון יוקר, וכיון דבזה מהני קנין מעות, יוכל גם לקנות עם זה גם התשלומי כפל, ומשום הכי הק' רק משום דמעות אינם קונות.

בא"ד – **הפנ"י** כ' די"ל דהכא מעות יקנו לגמרי, ומשום דלא שייך הכא הטעם דיאמר לו דנשרפו חיטיך בעליה, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ד אות ב' כ', דכיון דהקנין חל כשבא לעולם, הרי אז שייך דיאמר דנשרפו חיטיך בעלי', ונראה דהפנ"י לשיטתו, דס"ל דהקנין הכא לא הוי על מה שישלם לו אח"כ בתורת כפל, אלא על עיקר החיוב כפל וכמשנ"ת, ועוד כ' הפנ"י די"ל דכיון דלא שכיח קנין כהאי גונא, לא תקנו בזה דמעות לא יקנו, **והגרע"א** כ' לישב, די"ל דאתיא כמ"ד שעבודא דאורייתא, ויש שעבוד קרקעות על החיוב כפל, וי"ל דאת זה מקנה לו, וכיון דהוי שעבוד קרקע מעות קונות, **ובחי' הגרש"ש** שם באות ג' כ', דאי אפשר לקנות שעבוד אלא ע"י כתיבה ומסירה או מעמד שלשתן, אבל במעות לבד אי אפשר לקנות שעבוד.

בא"ד – משה"ק דהוה לי' לומר מי יימר דנגנבה, הק' **בק"ש** בח"ב, דמשמע דאי הוה אמר הכי הוה ניחא להו, ואמאי הא כיון דלפי האמת נגנבה, תו לא שייך לומר דמשום הכי לא יהני כיון דלא עבידי דאתו, כיון דבאמת נגנבה, וכ' לומר דמה דלא מהני היכי דלא עבידי דאתו, הוא משום דלא סמכא דעתי', וא"כ י"ל דגם היכי דיש למקנה ספק על דבר אם כבר היה או לא דלא יהני, דכיון דלא ידע, לא סמכא דעתי'.

בא"ד – בתוס' מבואר דהחילוק בין פירות דקל לכפל הוא, דפירות דקל עבידי דאתו וכפל לא, ומשמע מלשון התוס', דאם פירות דקל גם לא היו עבידי דאתו, לא היה מהני גם דקל לפירות, אמנם **הרשב"א** בגיטין כ', דכיון דקונה הדקל לפירות, לא שייך כלל דיהיה חסרון משום דלא עבידי דאתו, **ובחי' רבי ראובן** סי"ט כ' לבאר בשי' התוס' כאן, דס"ל דדקל לפירות אין הביאור דזוכה בעיקר הדקל דהוי דידי' לגבי הארעי אשבח, דא"כ לא יהיה חסרון במה דהפירות לא עבידי דאתו, אלא דדקל לפירות היינו, דהוא זוכה דהפירות שיצאו מהדקל יהיו שלו, דאע"ג דעיקר הארעי אשבח הוי של הבעלים, מ"מ קנינו הוא, דהבעלות שבאה על הפירות מכח דין ארעי אשבח הוי לעצמו ולא לבעלים, ומשום הכי י"ל דכל דלא עבידי דאתו לא מהני קנין בזה, דהרי כל קנינו הוא על הפירות שיבואו, **ובדרכי דוד** כ' לומר דלשון התוס' הוא לאו דוקא, ועיקר דבריהם הוא דבכפל משום דלא עבידי דאתו לא מהני, דשם אין קנין בפרה עצמה כיון דאין הכפל יוצא מגופה, ושם הוי קנין על הכפל, ומשום הכי בעי דיהיה עביד דאתי.

והנה **התוס'** בגיטין כ' גבי קנס דלא מהני כמו דקל לפירות, משום דמעלמא אתי ולא עביד דאתי, ומבואר שני החילוקים, **ובשו"ת הגרע"א** מהדו"ק סקמ"א ובח"ג סנ"ח נקט, דהתוס' מספקא להו מהו החילוק, האם משום דמעלמא אתי או משום דלא עביד דאתי, אמנם **בחי' הגרע"א** כאן נקט, דס"ל דדוקא משום דאיכא לשני החילוקים, הוא די"ל דלא מהני עבד לקנס או פרה לכפילא, ובתחילה כ' לבאר, דהא דמעלמא אתי הוי הסיבה אמאי לא מהני כדקל לפירות, והא דלא עבידי דאתי הוי הסיבה אמאי לא מהני לקנות הקנס בעצמו, אמנם הק' על זה, דבגמ' הכא גבי כפל פרה, גם מבואר בגמ' דלא מהני משום דלא עבידי דאתי, והרי אינו עושה קנין בפני עצמו לזכות בכפל, אלא רק אמרינן דבמסירת הפרה דעתו שיקנה הכפל, וא"כ בהכרח הקנין לכפל צריך להיות ע"י מעשה קנין בפרה, ובהכרח צריך להיות ע"י פרה לכפילא, וא"כ כל הטעם בזה משום דמעלמא אתי, ואין צריך כלל לומר משום דלא עבידי דאתי, ומשום הכי כ' לבאר, דאם היה עבידי דאתי, א"כ גם אי מעלמא אתי, מ"מ היה חשוב כאילו הקנס נמצא בגוף העבד וכאילו יוצא ממנו, ומשום הכי בעי לומר גם דלא עבידי דאתו, כדי שלא יהני למכור העבד לקנס והפרה לכפילא, אלא דהק' דהרשב"א בגיטין דכ' כתוס', הק' אמאי מהני חורבא לאוירה, ואי נימא דאי עביד דאתי לא אכפת לן מה דאינו יוצא מגופה, לק"מ אמאי קונה בחורבא לאוירה, [וצ"ב בקו', דברשב"א שם מבואר, דבאמת מה דלא עביד דאתי אי"ז חסרון כלל דלא יהני כדקל לפירות, אלא דזהו סיבה אמאי לא מהני לקנות הקנס בעצמו, וכמש"כ הגרע"א בתחילת דבריו, ומה דהק' על זה הגרע"א דהכא לא שייך לומר הכי, משום דאינו עושה קנין בפני עצמו לזכות בכפל, הנה מבואר שם ברשב"א, דבאמת אין הכונה בקו' הגמ' דמקנה פרה לכפילא, דשם כ' דמשום הכי לא משני בגמ' דקונה פרה לכפילא, דזה לא מהני משום דאין הכפל יוצא מגופה, ומבואר דלא ס"ל כהתוס' הכא, דבאמת קו' הגמ' דלא מהני פרה לכפילא, וכ"כ בחי' רבי ראובן בסי"ט, וא"כ אי נימא דכונת התוס' בגיטין כמש"כ הגרע"א בסו"ד, על כרחך דאי"ז שי' הרשב"א שם, ולק"מ מדברי הרשב"א על ביאור זה בתוס'].

וכ' הגרע"א לבאר, דבדבר שאינו יוצא מגופו, אם הוא בעצמותו לאו בר הקנאה כלל, גם אינו יכול להקנותו בדרך גררא ע"י גוף החפץ כעין דקל לפירות, אבל אם הוא בעצמותו בר הקנאה, אפשר להקנותו גם ע"י הקנאת גוף החפץ, שיקנה החפץ לשבחא, דכיון דשייך בו התפסת קנין, נגרר הוא בתר קנין דגוף החפץ, ומשום הכי הוצרכו התוס' לתרוייהו, דאי היה בא מגופו, היה מהני לעולם כמו דמהני דקל לפירות, אבל כיון דמעלמא אתו, בעי שיהיה בר הקנאה בעצמותו, וכיון דלא עבידי דאתי אף לר"מ אינו בר הקנאה בעצמותו, ומשום הכי גם לא יהני להקנותו בגררא אגב הגוף, [וכ' עוד לומר, דאם הוי בר הקנאה בעצמותו, יוכל לקנותו גם אגב משיכת הפרה, ומשום דמהני המשיכה עכ"פ לקנות היוקר דחשוב דיוצא מגוף הפרה, ולפי דברי המרדכי דהיכי דקונה מטלטלין בחליפין יכול לקנות בהדייהו גם מעות, ובחי' רבי ראובן שם בהגה"ה הק' דלא דמי, דהכא הוי חסרון בעצם שייכות הפרה לכפל, ומה יוסיף זה שקונה במשיכה את היוקר, הא מ"מ לגבי הכפל אין כאן כלל מעשה קנין].

בא"ד – **החמדת שלמה** כ' לישב קו' התוס', דמאי שנא דבעבד לקנס מספקא להגמ' בגיטין, דבכפל הוי החיוב לפי שויות הגניבה, וכיון דעיקר הגניבה של הבעלים, ממילא גם הכפל שלהם ואי אפשר למכור פרה לכפילא, משא"כ בעבד דחיוב קנס אי"ז משום שויותו, דהרי גם אם אינו שוה כלום איכא קנס, בזה י"ל דמהני עבד לקנס, אמנם לפ"ז שוב אי אפשר לומר דיהני הכא משום דזוכה בפרה לכפילא, ושוב יק' קו' התוס' דאמאי מק' רק דלא מהני משום דלא בא לעולם, ולא דאין כאן קנין כלל, ועיין בסמוך.

ברש"י בד"ה מי יימר מבואר, דגם לפי קו' הגמ' אמרינן דהוא קנה הכפל משעת משיכה וכמש"כ התוס', ומבואר **בתו"ר** דיש מקום לפרש בדבריו דקונה הכפל לבד, ויש מקום לפרש דקונה פרה לכפילא, וכ' דאי אפשר לומר דקונה הכפל לבד, משום דכהאי גונא לא מהני אפילו לר"מ, ולא דמי לפירות דקל דקונה בחזקה בדקל, דכיון דהפירות יוצאים מהדקל משום הכי מהני חזקה בדקל, [ועיין בחי' רבי ראובן סי"ט אות ה' דכ' לבאר כונתו, דהוא עושה קנין בדבר שאח"כ גודל ממנו הפירות], אבל כפל שאינו יוצא מהפרה, לא מהני משיכה בפרה לזה, [וכ' דכן מבואר בגיטין, ולכאורה היינו דלא מבעי לי' התם אלא בעבד לקנס ולא בקנס לבד, אמנם שם מבואר בתו"ר דלא מהני, משום דלא עביד דאתי, ולא משום דאינו יוצא מהעבד, ולכאורה הוא מוכרח דהא מבעי לי' גם באופן דעושה קנין מחוץ לעבד, ואפשר דס"ל דאין דרך קנין אלא ע"י מעשה קנין בעבד].

**הריטב"א** כ' דהגמ' יכלה לת', דמקנה לו הפרה לכפילא, רק משום דבעיא היא בגיטין אי מהני עבד לקנס, משום הכי לא משני הכא הכי, ומבואר דלא ס"ל כהתוס', דגם בקו' הגמ' צ"ל דמקנה לו פרה לכפילא, וכן מבואר ברשב"א בגיטין, דכ' דלא משני הכי דמקנה פרה לכפילא, משום דלא אתי מגופה וכמשנ"ת, **ובחי' רח"ה** בפכ"ג ממכירה כ' דגם שי' **הרמב"ם** הכי, דבקו' הגמ' ס"ל דמקנה הכפל לבד ולא פרה לכפילא, דהא שי' הרמב"ם דלפי האמת קונה רק פרה לכפילא וכמשי"ת בע"ה, ובחי' הריטב"א **הישנים** מבואר, דלפי הס"ד אמרינן דמה דהוא זוכה בכפל, הוא משום דבההוא הנאה דמשלם לו גמר ומקני לו בקנין גמור בלב שלם, כאילו הקנה בסודר או מעות, ורק דמק' דלא יקנה משום דהוה דשלב"ל.

**לד' א'**

ג) גמ' נעשה כאומר לו וכו' – **הריטב"א** כ', דקים להו לרבנן שכן דעתם של בעלים, ואע"פ שלא פירשו כמי שפירשו דמי, **וברשב"א** בע"ב כ', דלב ב"ד מתנה בכך משום דירדו חכמים לסוף דעתן דניחא להו דיזכה בזה, **והנתה"מ** בסקצ"ז סק"ג כ' לבאר לפי דברי הש"כ שהביא שם, דהיכי דאיכא אומדנא דניחא לבעלים להקנות, יכול לזכות גם בלא דעת המקנה, ומשום הכי מהני הכא הגם דליכא דעת מקנה, והא דמהני בלא דעת הקונה כ' לומר, דאה"נ דקונה רק בחצירו כשמושך הפרה לחצירו, דאז חצירו קונה שלא מדעתו, אמנם זהו דלא כמבואר בראשונים הכא, דגם יכול לקנות מטעם משיכה, ועיין לק' בגמ' דקיימא באגם.

גמ' אי הכי וכו' – **הגרע"א** מעיר דאמאי לפי הס"ד לא קשה דגיזותיה נמי, וכ' לבאר דאי אמרינן דיכול לקנות הכפל לחודא, ניחא דאמרינן דאינו מקנה לו אלא הכפל, משא"כ לפי מה דמתרץ דצ"ל דמקנה לו הפרה עצמה, מק' דגיזותיה נמי, אך הק' דהא מבואר לק' ל"ה א', דרבא אמר דממתני' מוכח דגם יוקר קונה, וכתבו התוס' דהיינו משום דיוקר הוי כשבח דמעלמא, ואי נימא דלפי הס"ד אינו מקנה לו אלא הכפל, א"כ לפי מש"כ התוס' לעיל בתי' אחד, דכל קו' הגמ' היא רק להצד דלא מהני עבד לקנס, איך הוכיח רבא ממתני' דקונה היוקר, הא י"ל דמהני עבד לקנס ורק בכפל זוכה, [ועוד הק' לשי' הראשונים דקתני אבדו משום יוקר, דא"כ גם להס"ד יק' דמאי שנא דיוקר מקנה לו וגיזותיה לא, ועיי"ש מש"כ לישב לפי דברי המהרש"א], וכתב לת' עוד על עיקר הקו', די"ל לפי מה שיתבאר לק', דלפי התי' השני בגמ' צ"ל דנעשה כאומר הוי בשעה הסמוכה לגניבה, דאי לאו הכי יהיה חסרון של ברירה, וי"ל דמשום הכי לא ניחא להגמ' בתחילה לומר כהתי' השני, דלא ניחא לומר דנעשה כאומר סמוך לגניבה, וא"כ כל זה הוא רק אי אמרינן דזוכה בגוף הפרה, אבל אי נימא דזוכה רק בפרה לכפילא, בזה י"ל דמזכה לו מיד הפרה לכל השבח שיהיה משעת גניבה, ובזה אין להקשות דאין ברירה, כיון דאי"ז תנאי אלא דאינו זוכה אלא במה שיבוא משעת גניבה, ושפיר י"ל כהאב"א בגמ', ומשום הכי לפי הס"ד לא קשה דגיזותיה נמי, דלס"ד דקונה רק פרה לשבחא, י"ל דזוכה רק בשבח משעת גניבה.

גמ' שם – **הש"כ** בסרצ"ה סק"ז מק', דכיון דהשומר חייב לשלם כפי מה שהיה שוה הפקדון בשעת גניבה, נמצא דהוא חייב לשלם גם כפי שויות הגיזות והולדות, ומה מק' הגמ' דגם גיזותיה וולדותיה יקנה, וכ' דמשמע בברייתא דאפילו אם ישלם כפי שעת התביעה, גם לא יהיו הגיזות והולדות שלו, **ובקצוה"ח** סק"ב הק' על דבריו, דלהשיטות דגוף הפרה גם הויא של שומר וכמשי"ת, א"כ גם אחר תי' הגמ' צריך להיות, דהגיזות והולדות ששילם עלייהו יהיו של שומר דהרי הם כגוף הפרה, ואי מיירי על גיזות וולדות שלא נגנבו, גם לפי קו' הגמ' לא צריך שיהיו שלו, דהרי מעיקרא דינו להחזיר אותם לבעלים ולא לשלם עליהם, ולא יהני אם ישלם עליהם לזכות בהם, כמו הפרה עצמה דאם לא נגנבה וישלם עליה דלא יזכה בה, וכ' לומר דכיון דהיה תנאי דאם ישלם לו דיזכה בפרה משעת משיכה, באמת אינו צריך לשלם אלא כפי שהיתה שוה בשעת משיכה, כיון דנמצא דזוכה בה למפרע, **ובנתה"מ** סק"ג ביאר דברי הש"כ, דקו' דכיון דהתנאי היה דאם ישלם לו כפי מה שחייב, א"כ הרי הוא מחויב קודם לשלם לו הגיזות והולדות כדי שיתקיים התנאי, ועל זה מתרץ דעיקר הקפידא בתנאי היה על תשלום דמי שווין, וכיון דמשלם דמי הגיזות והולדות, נמצא דנתקיים התנאי, וממילא זוכה דגוף הגיזות והולדות יהיו שלו מעיקרא, וע"ע לק' לענין יוקר.

גמ' חוץ מגיזותיה וולדותיה – **התורי"ד** כ' די"ל דאינו קונה הפרה לגמרי שיוכל לעכב הפרה אצלו, אלא הפרה חוזרת לבעלים, ובעלים מחזירים לו הדמים, וכ' זה כבר בתחילת הגמ' דמשני דנעשה כאומר לו, דמ"מ אינו קונה הפרה עצמה שתחזור אליו ולא לבעלים, **וברמב"ם** בפ"ח ה"א גם כ' הכי, דהבהמה עצמה חוזרת לבעליה היא וגיזותיה וולדותיה, וכ' התורי"ד ראיה לזה מהגמ' בב"ק ק"ח ב', דמבעי שם באם תבע הבעלים לשומר ושילם ואח"כ תבע הבעלים לגנב והודה ואח"כ תבעו שומר והביא עדים, האם אמרינן דמצי שומר לומר לבעלים את שקלת דמים והסתלקת מהכא, או דמצי לומר דכי היכי דאת עבדת לן מילתא אנן נמי עבדינן לך מילתא, טרחינן בתר גנבא שקלינן אנן דידן ואת דידך, ומבואר דיש לו מה לשקול מהגנב גם אחר ששילם לו השומר, וכ"כ **הכס"מ** ראיה זו בשם תלמידי הרשב"א, אמנם **במגיה על חי' אנשי שם** על הרי"ף באות א' הק', דאדרבה אי נימא הכי צ"ב מה הצד בגמ' דיכול לומר לו דהסתלקת מהכא, הא אמרינן דגוף הפרה של הבעלים, וא"כ הוא תובע דבר שלו, וכונת הגמ' שם, דאומר דעושה לו טובה, דכמו דהוא כבר שקל דידי' דנתן לו השומר, הכא נמי טורח הוא בשביל שיטול השומר דידי', וכ' לומר בשי' הרמב"ם דרק אחר דמשני דחוץ מגיזותיה וולדותיה, ס"ל להרמב"ם דכיון דמבואר דאזלינן בתר דעתו של המפקיד, ואמרינן דלא ניחא לי' להקנות גם שבח דמגופא, הכא נמי יש לנו לומר דלא ניחא לי' להקנות הגוף עצמו, דנח לו בבהמה שלו דכבר הכירה.

**והש"כ** בסקי"א כ', דמדברי התוס' לעיל דביארו דקו' הגמ' דמקנה לו פרה לכפילא, מבואר דתי' הגמ' דמקנה לו גוף הפרה ודלא כהרמב"ם, [וכ' לומר, דגם הרמב"ם ס"ל דאם ירצה השומר דוקא הפרה עצמה דיכול ליטלה, רק דאורחא דמילתא נקט, דכיון דאמר רק דהריני משלם, ניחא לי' דתחזור הפרה לבעלים והוא לא ישלם], וכן מדברי **הריטב"א** מבואר דגוף הפרה של שומר.

**הקצוה"ח** בסק"ד הביא להק' על שי' הרמב"ם דהפרה חוזרת, וא"כ נמצא דאינו קונה אלא הפרה לכפילא, דהא גבי עבד לקנס כ' הרמב"ם בפכ"ג מעבדים ה"ג, דהוי ספק אם אפשר לקנות עבד לקנס, וכ' לישב, לפי מה דהביא שם קו' הרשב"א בגיטין מ"ג א', דאמאי לא יוכל להקנות גוף העבד שיהיה לקונה והם יהיו שותפין בו, דלענין קנסיו יהיה הקונה הבעלים, ולענין שאר דברים יהיה המוכר בעלים, [ובחי' **הגרש"ש** שם ס"ו הק', דלכאורה זהו עבד לקנס ומה יש בזה יותר מעבד לקנס], וכ' הקצוה"ח לישב זה, לפי דברי התוס' בגיטין שם, דלפי הצד דאי אפשר למכור עבד לקנס, עבד שכל שויו הוא רק לענין קנס אי אפשר למוכרו, דאין זה נותן לו שויות, וממילא דגם גוף העבד אינו יכול לקנות כל שקנינו הוא רק לגבי הקנס, ולפ"ז כ', דכיון דמבואר לק' דגם יוקר הוי של השומר, נמצא דהוא זוכה בגוף הפרה עכ"פ לענין היוקר, וא"כ ממילא דכבר יכול לקנות הגוף גם לענין שיהיה הכפל שלו, כיון דכבר זוכה במידי בגוף הפרה, [**והגרע"א** לעיל בתוד"ה כגון כ' גם סברא זו, אך כ' דאינו מובן כל הצורך, דכיון דזוכה רק לענין היוקר והכפל, האיך מהני מה דזוכה לענין יוקר דמשום הכי יוכל לזכות גם לענין הכפל, אמנם אפשר דלפי המבואר ברשב"א, דשייך קנין בגוף דיהיה לו מזה הקנס ועדיף מדקל לפירות ועל זה קאי הקצוה"ח, דבזה ניחא יותר לומר, דכיון דמהני הקנין לאיזה דבר, ממילא גם יוכל לקנות לענין הקנס], **ובנתה"מ** סק"ד כ' לישב, דאה"נ דגם הכא הוי ספק אם מצי לקנות פרה לכפילא, ולפי הצד דאי אפשר צ"ל דהכא קונה גוף הפרה, אלא דמספק מעמידים הפרה בחזקת הבעלים.

**ובחי' רח"ה** בפכ"ג ממכירה ה"ג כ' לישב, דחלוק דין תשלומי כפל מתשלומי קנס של עבד, דבכפל מחייב התשלומין, הוא מה דהוא בעלים על החפץ, וכשמוכר הפרה לכפילא, הרי ללוקח יש בעלות בפרה לגבי הכפל, וממילא דעיקר חיוב הכפל הוי ללוקח, משא"כ בשלשים של עבד, עיקר המחייב הוא כדוגמת חיוב כופר, וכלשון הרמב"ם דכופר העבדים הוא הקנס הקצוב בתורה שלשים סלע, וזה אינו מחמת זכות הבעלים בעבד, אלא דרק דבדין התשלומין נאמר דזה לבעלים שעל העבד, ולפ"ז כ' לומר, דלא שייך לקנות דהזכות בעבד לגבי הקנס יהיה שלו, דדין התשלומין לעולם הוא למי דהוא הבעלים על קנין גופו וקנין האיסור, דזה המחייב של ההריגה, לשלם למי שהוא אדון על גוף העבד, וא"כ נמצא דקנית הלוקח היא רק, דזוכה במה שבעל השור מתחייב למוכר, ועיקר החיוב הוי למוכר, [ועיי"ש מש"כ דהא דשייך כלל למכור עבד לקנס, הוא משום דאע"ג דעיקר המחייב הוא עצם הריגת העבד, מ"מ החיוב בפועל שחל מחמת זה, הוא דין תשלומין על העבד, וכדחזינן דחיוב הקנס פוטרו מדמי העבד, וכן בגמ' בגיטין משוה הגמ' שלשים של עבד לחבלה בעבד, ומשום הכי כל שזוכה בעבד לקנס, הרי החיוב תשלומין הוי אליו, אלא דמ"מ עיקר המחייב הוא עצם הריגת העבד, וזה הוי מחייב למי שהוא אדון על הקנין איסור וגופו של העבד], ולפ"ז כ', דכל מה דמבעי בגמ' בגיטין דלא מהני עבד לקנס, זה דוקא שם דלעולם עיקר המחייב הוי למי שהוא אדון על הקנין איסור וכמשנ"ת, משא"כ בפרה לכפילא, דשם שייך לזכות בעיקר המחייב של הכפל דלענין זה זוכה בפרה, מהני בודאי פרה לכפילא, [ועיין לעיל בתוד"ה כגון דנתבאר דברי החמד"ש לומר איפכא, דבעבד יותר י"ל דמהני לקנות עבד לקנס מלקנות פרה לכפילא], ועיין **באו"ש** על הרמב"ם כאן, דכ' דלשי' הרמב"ם באם יודה השומר דאינו גנב, דלא מהני ההודאה לפטור הגנב מלשלם כפל לבעלים, ומאחר דחייב לבעלים זוכה בזה השומר, ולכאורה מבואר דס"ל דעיקר החיוב הוי לבעלים, ורק דהשומר זוכה בתשלומין בפועל ודלא כרח"ה.

ד) גמ' איכא דאמרי וכו' – **הרא"ש** מק' דאיך משני לפ"ז מה דקתני חוץ מגיזותיה וולדותיה, דעד הגניבה אין לו כלום ולאחר גניבה הכל דידי', וכ' דיש לישב בדוחק, **ובתו"ר** לק' ל"ה א' **ובריטב"א** כ', דביאור הברייתא דאינו קונה גיזות וולדות דעד גניבה, ומשום דנעשה כאומר לו דיקנה רק סמוך לגניבה, דאם היה קונה הפרה מיד, גם הגיזות והולדות היו שלו מיד.

רש"י ד"ה נעשה – מבואר ברש"י דגם לפי הא"ד אמרינן דנעשה כאומר לו משעת משיכה, **והמהרש"א** מעיר, דלפי הא"ד י"ל דהנעשה כאומר לו הוי בשעה הסמוכה לגניבה, וכן מבואר בחי' הריטב"א **הישנים** לפי האמת, דלא"ד י"ל דהנעשה כאומר לו, הוי סמוך לגניבה, **והפנ"י** מבאר דברי רש"י, דבשעה הסמוכה לגניבה אין למפקיד עסק עם הנפקד וגם אינו יודע אותה שעה, ולא שייך לומר דאז נעשה כאומר לו.

גמ' סמוך לגניבתה – **הקצוה"ח** בסס"א ססק"ג **והגרע"א** הק' על שי' המהרש"א, דהיכי דאומר לאשה דהרי את מגורשת שעה אחת סמוך למיתתי, יש בזה חסרון של ברירה גם להלכה [דלא חשיב דבודאי יתברר עיי"ש], דאמאי הכא מהני לקנות בשעה הסמוכה לגניבה, וכ' דלפי דברי המהרש"א עצמו כאן, דהנעשה כאומר הוי בשעה הסמוכה לגניבה ניחא, דנמצא דהוא מתנה רק על שעה אחת, ושעה זו לבד עומדת להתברר, ורק היכי דמעיקרא מתנה על שעה הסמוכה, דנכלל בזה כל השעות העתידות שמא הם השעה הסמוכה, בזה הוא דאיכא לחסרון דברירה.

**הרשב"א** מק', אמאי לא משני דנעשה כאומר לו דיקנה גוף מהיום ופירי משעת גניבה, וכ' דזהו מה דמתרץ דחוץ מגיזותיה וולדותיה, דגם בזה יק' דמאי פסקה דעד גניבה מקנה לו רק הגוף, ואחר גניבה מקנה לו גם פירות, וכ"כ **הריטב"א**, ועוד תי' הרשב"א, דאי נימא דיזכה בפירות רק אחר גניבה, יהיה הכפל של המפקיד, דכפל הוא בכלל פירות, **והגרע"א** הק' דאמאי עכ"פ לאיכא דאמרי לא אמרינן, דנעשה כאומר דיזכה בגוף מהיום ופירי סמוך לגניבה, ואז ניחא דיקנה גם בעומדת באגם.

גמ' קושיא דרבי זירא – **התו"ח והמהרמ"ש והגרע"א** כ' לבאר דיש בזה נפ"מ לדינא, לפי המבואר בראשונים דלל"ק אינו זוכה בגיזות וולדות גם שאחר גניבה, משא"כ לא"ד דזוכה, דלל"ק יש להק' קו' דרבי זירא וצ"ל דחוץ מגיזות וולדות, וא"כ גם מה דאחר גניבה אינו זוכה, ולא"ד לא קשה, וא"כ כשזוכה סמוך לגניבה בפרה, זוכה גם בגיזות וולדות.

גמ' דקיימא באגם – רש"י ותוס' ושאר ראשונים ביארו, דלא"ד בכהאי גונא לא יקנה, אמנם **בפי' הר"ח** כ', דלישנא קמא ס"ל דבכהאי גונא לא היה קונה הכפל, ומשום הכי צריך לומר דמקנה לו משעת משיכה, אבל לא"ד ס"ל דגם בקיימא באגם יכול לקנות הפרה, ומשום דמעידנא דנעשה שומר קיימא ברשותו מיגו דאתחייב בשמירתה, וא"כ יכול לקנותה גם בקיימא באגם, [ועיין באהא"ז בהשמטות להל' זכיה פ"ג ה"ב, ומש"כ דהלכה כא"ד, הנה הה"מ כ' דברמב"ם מבואר דהלכה כל"ק, ועיין באהא"ז פ"ח משאלה ה"ה].

גמ' שם – **הר"ן** בכתובות פ"ו ב' מבאר הסוגיה שם, דגם במושך פרה לקנות לאחר ל', מהני אם עומדת בסוף הל' יום באגם, והק' עליו מהכא דמבואר דלא קנה, ובחי' הריטב"א **הישנים** מבואר, דהכא הנעשה כאומר הוי סמוך לגניבה ומשום הכי לא מהני, אך הק' דאמאי לא נימא דנעשה כאומר בשעת משיכה ויהני גם בעומדת באגם, [ויל"ע במש"כ דמהני רק במעכשיו], וכ' דכל מה דמהני בעומדת באגם בסוף ל', זהו רק היכי דזוכה מיד לאחר ל', אבל הכא דאכתי בעי שיאמר אח"כ הריני משלם, לא מהני בעומדת באגם וצ"ב בזה, **והקצוה"ח** סקצ"ג סק"ג תי' לפמש"כ כאן בתור"פ, דבעי שכל הל' יום לא תצא לרה"ר, והכא מוציאה תוך ל' יום לרה"ר, **והנתה"מ** שם סק"ד כ', דהכא מהני דוקא משום קנין חצר וכמשנ"ת לעיל, ומשום הכי בעי שתהיה בחצרו ממש, **והחת"ס** בכתובות כ', דגם לפי הר"ן יש בזה מחלוקת בגמ', והגמ' הכא כמאן דס"ל דלא קונה, **ובשיעורי רח"ה** כ' לישב לפי דברי הרשב"ם בב"ב פ"ד, דהנפקד משאיל רשותו למפקיד, דהכא נמי הנפקד דעתו להניח הפרה באגם שיהיה המקום של המשאיל, ומשום הכי לא מצי לקנות שם, דמה דמהני משיכה באגם, הוא משום דכשמשתמש בזה הוי רשותו, והכא דעתו שיהיה רשות של המפקיד.

ה) **הרא"ש** כ' דהלכה כל"ק, דסתמא דמתני' משמע דקנה בכל ענין גם בעומדת באגם, וכן פשטות הברייתא דחוץ מגיזותיה וולדותיה אתיא כל"ק, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ח ה"א דהלכה כל"ק, וכן מבואר **בטור** סרצ"ה, ויל"ע בשי' **הרשב"א** דכ' במתני', דכל מפקיד בשעת פקדון מקנה למי שהפקדון אצלו סמוך לגנבתו וזהו כל"ב, [ועוד כ' במתני' דנקט נאבדו משום יוקרא דאחר אבידה, ולפי הל"ק הרי נפ"מ ליוקרא דמשעת משיכה, אמנם לפמשי"ת לק' דברי הש"כ, לכו"ע אין נפ"מ אלא משעת אבידה], **ובש"מ** בשם **הראב"ד** לק' בע"ב כ', דבשלמו לבנים צ"ל דמיירי שנגנב קודם שמת האב, דבעינן שיהיה המקנה קיים בשעת הקניה, ולל"ק הרי גם אם יגנב אחר שימות, מ"מ הוא קיים בשעת הקניה, ואי הלכה כל"ק אמאי סתם דצ"ל דמיירי דנגנב קודם שמת, **ובהה"מ** בפ"ח ה"ג כ', דלי נראה דכל השבח שבא אחר גניבה הוא של שומר, שמאותה שעה הוא קונה וכל"ב דרבא, ונראה דס"ל דהלכה כל"ב, אלא דבסו"ד שם כ', דבדעת הרמב"ם אפשר דקונה משעת פקדון ומשום דהלכה כל"ק כמו שכתבתי למעלה, ובה"ה שם הביא הספק בע"ב דשלמו לבנים והביא דברי רש"י והרשב"א על זה, **והגרע"א** שם הק' דלפי דבריהם אתיא כל"ב, והרי הרמב"ם ס"ל כל"ק, ולכאורה נראה מזה ג"כ, דהה"מ עצמו ס"ל דהלכה כל"ב.

בגמ' לק' ל"ה א' מבואר דרבא אמר דגם ביוקר זוכה השומר, וכ' **התוס' והרא"ש** שם דצ"ל דיוקר חשיב כשבחא דאתא מעלמא, **והתו"ר** שם כ' די"ל עוד דרבא ס"ל כא"ד דקונה סמוך לגניבה ואז קונה הכל, ובחי' הריטב"א **הישנים** שם כ', דגם לל"ק הדין דשבח שבא אחר ששילם, קונה אפילו הוי שבחא דאתא מגופה דאז נגמר הקנין אצלו, **ובנתה"מ** סק"א מבואר במש"כ לישב דברי הרמ"א, דבזה לא סגי דיאמר הריני משלם אלא בעי שישלם ממש, אמנם לפמש"כ בסק"ב לבאר שי' הראב"ד דס"ל כהריטב"א וכמשי"ת בסמוך בע"ה, א"כ מבואר דגם בהריני משלם קונה, ועוד כ' לומר דכולהו מודו להריטב"א, רק דס"ל דיוקר הוי שבח דמעלמא וזוכה גם קודם שמשלם, אמנם **בשיעורי הגריי"ר** סכ"ו כ', דעל כרחך דשי' התוס' והרא"ש דלא כהריטב"א, דאיך הוכיחו מהגמ' לק' דיוקר הוי שבח דמעלמא, דלמא מיירי דהוקר אחר ששילם וכפשטות הגמ' שם.

**הריטב"א** כ' דבאבד הפקדון, הדין דאינו זוכה בפקדון אלא משעת תשלומין, ומשום דאבידה אפשר להקנות בשעת התשלומין דאין חסרון דאינו ברשותו, **ובקצוה"ח** סק"ג כ' דסתימת הפוסקים נראה דאין חילוק בין אבידה לגניבה, והק' על הריטב"א דאיך קונה הפקדון, הא הדין דמעות אינם קונות, והוסיף דעל כרחך דבעי מעשה קנין, דהא מבואר בגמ' דבקיימא באגם לא יזכה לא"ד, [וראיה זו כבר כ' **בש"מ** בשם **התו"ש** בגמ' לעיל דאין אדם מקנה דשלב"ל, דעל כרחך בעי לומר דקונה ע"י משיכה, כמבואר דבקיימא באגם אינו קונה], **ובדברי יחזקאל** סנ"ט אות ו' כ' דבאבידה דליכא כפל, אי"צ לקנות אלא לענין היוקר, ולזה אי"צ שיקנה לו גוף הפרה, דרק גבי כפל איכא חסרון דדשלב"ל וכמשנ"ת, וכיון דזוכה רק בפקדון ליוקרא, גם מעות לבד יקנו, וכמו דמבואר בראשונים לק' צ"ט, דבשכירות קונה במעות לבד, דכיון דהגוף נשאר של המקנה, לא שייך הטעם דנשרפו חיטיך בעליה, ועוד כ' לישב לפ"ד הרמ"א סקצ"ח, דאם מתנה דיקנה במעות לבד מהני, והוי כאומר אי אפשי בתקנ"ח, וי"ל דהכא הוי גם כמתנה שיקנה במעות לבד, אמנם אכתי יל"ע, דעכ"פ לפ"ז באומר רק הריני משלם האיך יקנה, ועיין לעיל בסוף אות ב' שהובא דברי חי' הריטב"א הישנים, דלפי הס"ד אמרינן דהוא זוכה משום דבההוא הנאה דמשלם גמר ומקני לו.

**ברמב"ם** פ"ח ה"א מבואר דהגנב מחזיר גיזות וולדות למפקיד, וכ' **הה"מ** דס"ל דלל"ק אין השומר זוכה בגיזות כלל, והביא דשאר מפרשים ס"ל, דגם לל"ק אין לו גיזות רק עד הגניבה, אבל מה שאחר הגניבה לכו"ע הוי של שומר, **והש"כ** בסק"ט כ' לומר דכולהו ס"ל כהרמב"ם, דלל"ק אינו זוכה לעולם בגיזות, [**ובפרישה** כ' בשי' הטור דלא משכחת גיזות שאחר גניבה, כיון דהוי של גזלן משום תקה"ש, דהרמב"ם מחלק בין קודם יאוש לאחר יאוש, אבל שי' הטור דגם קודם יאוש הוי שבח של גזלן, וכן **בנתה"מ** סק"ד הק' על הש"כ, דלא משכחת להלכה שבח דגיזות אחר גניבה], **והקצוה"ח** סק"ג הביא שי' חי' הריטב"א הישנים, דאחר שמשלם לכו"ע הוי של שומר, **ובנתה"מ** כ' לבאר שי' **הרמ"א** דגם ס"ל הכי עיי"ש, וכ' די"ל דכו"ע מודו לשי' הריטב"א וכמשנ"ת.

**הראב"ד** פ"ח ה"ג כ' דזוכה ביוקר, רק מה שהוקר אחר ששילם או שאמר הריני משלם, וכ' **הה"מ** דלפי דבריו צ"ל, דאע"ג דמבואר בגמ' דבכפל זוכה מיד, מ"מ ביוקר אינו זוכה אלא אחר שאמר הריני משלם, וכ' דזה דוחק, **ובש"כ** סק"ז כ' לבאר שי' הראב"ד, דכיון דאין ידוע אמתי נגנב ואפשר דעכשיו נגנב, א"כ כל זמן שאינו נשבע, הוא חייב לשלם לו כפי שעת התביעה, דהא הוא חייב לשלם לו כפי מה ששוה הפקדון בשעת הגניבה, ולפ"ז כ' דאם איכא עדים מתי אבד ורק דלא יודעים אם היה בפשיעה או לא, בזה אינו חייב לשלם יותר מאותו זמן, ויזכה ביוקר מאותו שעה, **והקצוה"ח** סק"ב חולק על הש"כ, וכ' דעל זה אין חיוב שבועה אמתי אבד, ונאמן לומר דכבר אבד מזמן ואינו חייב לשלם אלא כאותו שעה, **והנתה"מ והגרע"א** גם כתבו כהקצוה"ח דאין חיוב שבועה על זה, אלא דמ"מ כתבו דלא יזכה ביוקר, כיון דהמפקיד יכול לומר לו דמ"מ שמא לא נאבדה אלא בשעת תביעה, ולא מגיע לו היוקר והממעה"ר, [וכ' דאפשר דלא יזכה כלל דהוי כשילם מחצה, דהוי ספק לק' אם זוכה עכ"פ במחצה], ובנתה"מ בכת"י הוסיף, דהיכי דאפשר דכלל לא אבד ואכתי הוא ברשותו, בזה הוא מחויב לשלם כשעת התביעה כל זמן שאינו נשבע דאינו ברשותו, **ובחזו"א ובאהא"ז** כ' דגם היכי דהוי ספק אמתי אבד, איכא חיוב שבועה אמתי אבד, כיון דכל זמן שלא הוברר שאבד, הרי הוא מחויב באחריות הפקדון כפי שויו באותו שעה, ואם טוען דכבר אבד מחויב שבועה על זה, וכמבואר בלשון הש"כ.

**ובקצוה"ח** שם חולק גם על עיקר הדין המבואר בש"כ, דחייב לשלם כפי מה שהיה שוה בשעה שאבד, וכ' דכיון דזוכה למפרע משעת משיכת הפקדון, אינו משלם אלא כמו שהיה שוה בשעת הפקדון, ונתבאר זה לעיל בקו' הגמ' דאי הכי גיזותי' וולדותי' נמי.

**ובקצוה"ח ובנתה"מ** כ' לבאר שי' הראב"ד, דס"ל כהריטב"א דאחר שמשלם גם לל"ק הדין דזוכה בכל השבח של הפרה, וס"ל להראב"ד דבאמת יוקר הוי כשבח דמגופה, ומשום הכי אינו זוכה בו אלא אחר שמשלם או שאמר הריני משלם, והנה **הרמב"ן** לק' גם כ' דהיוקר שלו משעת שומא, וגם כ' כהתוס' דיוקר הוי כשבח דמעלמא ומשום הכי זוכה בזה השומר, ובדבריו צ"ל כמש"כ הש"כ בשי' הראב"ד, דהא לא ס"ל כמש"כ בחי' הריטב"א הישנים.

**הה"מ** כ' בשי' הרמב"ם, דאפשר דאפילו מה דנתייקר בין הפקדון לגניבה גם הוי של השומר וכל"ק דרבא, וכ' דזהו דוקא אם היה יכול ליפטר באמת, אבל בחייב על דרך האמת ודאי כששלם כשעת גניבה שילם, שהרי מן הדין הוא חייב, **ובקצוה"ח** שם ביאר כונתו, דהיכי דהוא מודה דפשע, בודאי חיובו לשלם הוא כשעת הגניבה וכל שאינו משלם כפי מה שהיה שוה אז לא יקנה הפקדון, משא"כ אם טוען דנגנב שלא בפשיעה והוא פטור רק דאינו רוצה לישבע, בזה סגי דמשלם כפי מה שהיה שוה כשעת הפקדון, כיון דהרי אכתי יכל ליפטר ע"י שבועה לפי דבריו, א"כ הוא מקנה לו גוף הפקדון משעת משיכה, וניחא לי' במה שמשלם כפי מה ששוה בשעת הפקדון דזהו הזמן שזוכה בפקדון, **ובחזו"א** כ' לומר דכונת הה"מ דוקא באופן דאח"כ נתברר דבאמת היה פטור מלשלם, דהעדים העידו דלא היה ע"י פשיעת השומר, אבל אם לא נתברר, חשיב דהוא חייב לשלם, דכל זמן שלא נשבע הרי ב"ד מחייבין אותו לשלם, **ובסמ"ע** סק"י כ', דכל מה שהוקר משעת הפקדון זוכה השומר, וכ' **הקצוה"ח** דלפי המבואר בהה"מ, זהו דוקא היכי דאומר דהוא פטור מן הדין, אבל אם מודה דהוא חייב דפשע, צריך לשלם כשעת הפשיעה.

ו) תוד"ה אי נמי – בביאור דברי התוס' כ' **בחי' הגרש"ש** סכ"ד אות א', דבקו' ס"ל דלענין מה דחסר הגמר עד לאחר ל', בזה הוא שוה ללאחר ל' סתם, ומשום הכי תפסי קידושי השני, דהוי כמקדש אשה לאחר ל' ונתקדשה באמצע לאחר דתפסי קידושי השני, ומשום הכי ס"ל דאף הגיזות שהיו בשעת המשיכה, מ"מ אם אינם קיימים על הפרה לאחר ל', עלייהו לא יגמר הקנין דהרי הקנה לו פרה ולא גיזות, וכמו בלאחר ל' סתם לא יקנה הגיזות בכהאי גונא, הכא נמי במעכשיו ולאחר ל' לא יגמר הקנין לאחר ל' על הגיזות, ובתי' כתבו דבאמת מה דנגמר לאחר ל' הוא עדיף מלאחר ל' סתם, דבמעכשיו ולאחר ל' הקנין נגמר מעצמו לאחר ל' ואי"צ עוד להקנאת המוכר, ומה דתפסי קידושי השני ולא אמרינן דעכשיו יגמר ממילא קידושי הראשון ויפקע קידושי השני, הוא משום דקידושין אלימי ולא פקעי, ומשום הכי כתבו דאף דלאחר ל' הגיזות לא על הבהמה מ"מ יגמר עלייהו הקנין, דכיון דנגמר מעצמו ואי"צ כאן להקנאת המוכר, לא אכפת לן דעכשיו אינם על הבהמה, דמ"מ כיון דבתחילה חל עלייהו הקנין ממילא נגמר מעצמו, **ובברכ"ש** סכ"ז כ', דלאחר ל' חשיב דהקנין נגמר למפרע, [והא דבעי שיהיה באגם, הוא משום דאי לאו הכי אינו ראוי ליגמר], ומ"מ קנין לענין שיהיה בזה דין ארעי אשבח אין לו בזה, ועיין בשיעורי ברכ"ש בב"ק סט"ו דכ', דהגם דיש לו קנין בדבר הנקנה מ"מ דיני ממון אין לו, ושייך דיהיה לו רק קנינים בלא דיני ממון, **ובקה"י** סל"א כ' לבאר דהתוס', דבתי' ס"ל דמעכשיו ולאחר ל' היינו דקונה מעכשיו בעלות בחפץ על הזמנים שלאחר ל', ומשום הכי אמרינן דלכל הפחות הוא זוכה בגיזות שהם בשעת הקנין על הפרה, דגם בהם זכה מיד בזמנים שלאחר ל', [ועיי"ש שכ' דלפ"ז צ"ל דאה"נ דגם אם תעמוד ברה"ר יקנה], ולפ"ז צ"ל דהתוס' חזרו בהם בתי' מעיקר הבנתם בדין דמעכשיו ולאחר ל', דהא בקו' כתבו שאין הקנין נגמר אלא לאחר ל'.

בא"ד – **התו"ר** כ' לישב, דגם אי נימא הכי, אכתי לא יקנה בכל גונא, דבאם תעמוד ברה"ר לא יזכה, **ובתור"פ** כ', דבאם בתוך הל' יום יש איזה זמן דיוצאת לרה"ר גם אינו קונה, אף אם בסוף הל' יום תעמוד באגם, ובכהאי גונא אמר דאיכא בינייהו, **ובשיעורי רח"ה** כ' דהכא לא יקנה אף באגם, ומשום דהוא מניח הפרה לצורך המפקיד והוי רשותו של מפקיד, וכמשנ"ת לעיל בסוף אות ד'.

א) גמ' אע"פ שלא שילם – **הרא"ש** מביא דברי **הרי"ף** דהביא דברי ר"ה בגמ' בע"ב, דמשביעין אותו שבועה שאינו ברשותו, וכ' הרי"ף דברי ר"ה, דאמר הריני משלם משביעין אותו שאינו ברשותו, וכ' הרא"ש לבאר, דס"ל להרי"ף דר"ה אתא לומר, דכל מה דאמרינן דבהריני משלם לבד מקנה לו הכפל, זהו רק אחר שנשבע שאינו ברשותו, וביאר הטעם בזה, דקודם לזה אומר דשמא עיניו נתן בה ויחזור בו קודם שישלם, ומשום הכי אכתי לא מקנה לו הכפל, **ובדרישה** סרצ"ה הק', דא"כ גם אחר ששילם אמאי לא נימא דאכתי חושש שמא יחזור בו כל זמן שלא נשבע שאינו ברשותו ועיי"ש מש"כ, [ולכאורה נראה דבזה אינו חושש כ"כ, דא"כ לא היה משלם לו], וכ"כ **הטור** בסרצ"ה, **והב"י** שם הק' דהיה להגמ' לפרש דין זה, וכ' לומר דלא כהרא"ש, ומש"כ הרי"ף בדברי ר"ה דאמר הריני משלם, הוא רק כדי לבאר על מה קאי ר"ה, וכ' דכן נראה **ברמב"ם** שלא חילק בזה, אמנם **בדרישה** כ', דמ"מ מהא דהביא הרי"ף דברי ר"ה קודם שהביא כל האיבעיות בגמ' בסמוך, נראה כהרא"ש דבדוקא מביא זה על הדין דהריני משלם, וכן מהא דהביא זה בתוך דברי ר"ה עיי"ש, **ובסמ"ע** סק"ו הביא לדברי הרא"ש, **והב"ח** כ' דמשמעות הפוסקים כהב"י דלא כהרא"ש, וכן **הש"כ** בסק"ג כ' דעיקר דלא כהרא"ש.

תוד"ה אלא – **בתו"ר** כ' תי' אחד כתוס', ועוד כ' די"ל דהריני משלם שילם קרי לי', וכמו דאמרינן לק' גבי שואל דקתני קידם ושילם די"ל דהיינו רצה לשלם, **ובדרישה וברע"א** על הש"כ סק"ה מבואר, דלשי' הרא"ש דאם לא נשבע שאינו ברשותו לא סגי במה שיאמר הריני משלם, י"ל דפי' המשנה דלא רצה לישבע היינו שאינו ברשותו, ומשום הכי בעי שילם ממש, אמנם **הפנ"י** כ' דאין לפרש הכי במתני', דא"כ יק' בגמ' דמה מק' על רבי יוחנן מרישא דמתני', ועיי"ש מש"כ.

בא"ד – **בש"מ** בשם **גליון** מק' על התוס', דבסמוך אמרינן בגמ' דמי אלימא ממתני' דקתני שילם ואוקימנא באמר, ולפי דברי התוס' הרי במתני' קתני שילם בדוקא, **והגרע"א** מק' עוד, דאמאי לא משני הכי בגמ' כשמק' על רבי יוחנן מהרישא, וגם דמה דאמרינן בגמ' דליכא למשמע מינה, משמע דבאמת יש סתירה במתני' ומשום הכי ליכא למשמע.

בא"ד – **המהרמ"ש** מעיר, דלרבא דמבאר הסיפא דנשבע ולא רצה לשלם, היינו דלא רצה לשלם אחר שנשבע כמבואר בגמ' בב"ק, יק' דמשמע הא רצה לשלם קונה אע"פ שלא שילם, וכ' דרצה היינו רצה ושילם, **וברע"א** מבואר דאמרינן נעשה, דרישא קתני דאם שילם אחר שנשבע זוכה בכפל, הא לא שילם אע"פ שרצה נעשה כנשבע ולא רצה.

בא"ד – בלשון **הרא"ש** במתני' מבואר דלא כהתוס', אלא דגם בנשבע סגי באם יאמר הריני משלם, וכ"כ **הש"מ** בשם **הרמ"ך**, **והש"כ** סק"ה כ' כהתוס', **ובשעמ"ש** סק"א העיר דהרא"ש חולק על התוס', וכ' לומר דבאמת לא פליגי, דהק' על הרא"ש דאיך יהיה סגי במה שחוזר ואומר הריני משלם, הא אכתי יכול לחזור בו, וברא"ש לק' מבואר דאם אמר הריני משלם ואח"כ אמר איני משלם, דמה דמבואר בגמ' די"ל דזוכה בכפל, הוא משום דאינו יכול לחזור בו, וכ' דצ"ל דהרא"ש מיירי באופן דחוזר בו ואומר דבאמת הוא פשע ושיקר בשבועתו, [ולא דאומר דישלם לפנים משורת הדין כפי' רש"י בב"ק], וא"כ בזה י"ל דגם תוס' מודים דיהיה סגי במה שיאמר הריני משלם, כיון דמודה ואינו יכול לחזור בו, וכ"כ **הגרע"א** דהיכי דמודה דפשע, י"ל דמודו התוס' דאי"צ שישלם, אמנם **בקצוה"ח** סק"א מבואר, דגם במודה שפשע ושיקר בעי שישלם לשי' התוס'.

רש"י ד"ה השוכר – **הרש"ש** מק', דבגמ' בב"ק נ"ח ב' מבואר בהדיא, דפירוש הברייתא דאומר דנגנבה בלסטים מזויין דהוא פטור מלשלם, ומ"מ לא רצה לישבע ומשום הכי משלם, **ובחי' רמ"ש** כ' לישב, דהכרח הגמ' שם דזהו פירוש הברייתא, הוא משום דמבואר בגמ' בסמוך, דבסיפא דהאי ברייתא קתני, דשואל ששילם ואח"כ נמצא הגנב משלם לשואל, ואי נימא דהפירוש בברייתא גבי שוכר, הוא כמש"כ רש"י דנגנבה באופן דהוא חייב, ומה דקתני ולא רצה לישבע, היינו לישבע לשקר דנאנסה ולא נגנבה, יק' אמאי גבי שואל לא קתני ולא רצה לישבע, ויהיה הפי' כמו גבי שוכר, דהיינו לישבע לשקר דמתה מחמת מלאכה, אלא על כרחך דהפירוש דלא רצה לישבע היינו וליפטר כדינו, ומשום הכי בשואל דחייב לא קתני הכי, ולפ"ז כ', דרש"י כאן דקאי קודם דאמרינן דגבי הדדי קתני, פירש הברייתא כפי פשוטה.

גמ' ואמר הלה הריני משלם וכו' – **הב"ח** כ', דש"ח דאמר פשעתי אכתי אינו זוכה בכפל, עד שיאמר גם הריני משלם, ומביא ראיה מברייתא זו דקתני גבי שוכר דאמר הריני משלם, והיינו דלפי פי' רש"י הרי הודה דחייב, ואעפ"כ קתני דאמר הריני משלם, ולא סגי במה דאמר דנגנבה וחייב, **והקצוה"ח** בסק"א דחה זה לפי המבואר בגמ' בב"ק, דהפירוש בברייתא דאמר דנגנבה באופן דהוא פטור וכמשנ"ת, וכ' להוכיח דלא כהב"ח, משי' הריב"ן במתני' דמפרש דשילם ולא רצה לישבע, היינו דלא רצה לישבע לשקר, והק' דלפי דבריו אמאי לא משני הכי בגמ' בב"ק שם, דהפירוש דלא רצה לישבע היינו לשקר, אלא על כרחך דס"ל דאי מיירי בכהאי גונא דמודה דחייב, לא היה בעי שיאמר הריני משלם, אמנם **בחי' רמ"ש** תי' קו' הקצוה"ח על הריב"ן כמשנ"ת בדברי רש"י, וכ' דבגמ' מבואר כהב"ח, דגבי שואל מבואר בלשון אחד לר"פ דאם אמר הריני משלם קנה הכפל, והרי שואל חייב ובכל זאת מבואר דבעי שיאמר הריני משלם, **ובתו"ח** כ' דאי"צ שיאמר הריני משלם, ועיין בחי' רבי ראובן ס"כ מש"כ בזה.

ב) גמ' דאי בעי פטר נפשי' – **הרמב"ן והריטב"א** במתני' כ', דאם איכא עדים דפשע, בכהאי גונא אינו זוכה בכפל דהא לא מצי פטר נפשי', אמנם **הרשב"א** שם חולק, וכ' דכונת הגמ' דכיון דהוי פקדון דיכל לפטור נפשי', כבר גמר ומקני לי' בכל ענין כיון דשייך בי' צדדים שיפטור נפשי', והביא הרשב"א דהכי מבואר **בירושלמי**, והריטב"א כ' דהבבלי חולק, כיון דמבואר הטעם דאי בעי פטר נפשי', **ובחי' רבי ראובן** ס"כ כ' לבאר, דשי' הרמב"ן והריטב"א דמה דמבואר דאי בעי פטר נפשי', זהו עיקר הטעם דמשום הכי מקנה לו, ושי' הרשב"א דעיקר הטעם הוא משום דלא אטרחי' לבי דינא, ומה דאמרינן דאי בעי פטר נפשי', זהו רק דמשום הכי יהיב דעתי' להקנות לו, אבל עיקר הטעם הוא משום דלא אטרחי', וזה קיים גם באיכא עדים, **והנ"י** כ' כהרשב"א, **והה"מ** בפ"ח ה"ב הביא שתי השיטות, וכ' ד**ברמב"ם** נראה כשי' הרמב"ן, דכ' דזוכה משום דחייב עצמו ואילו רצה אמר דנגנבה, **ובד"מ** סק"א הביא שי' הרשב"א, **והש"כ** בסק"ח כ' דעיקר כשי' הרמב"ן דהכי מבואר בגמ', אמנם נתבאר דהרשב"א דוחה הראיה מהכא.

**הרשב"א** במתני' כ', דהיכי דיש עדים דהוא פטור ואעפ"כ משלם, בזה אינו זוכה בכפל כיון דלא אסיק אדעתי' על כהאי גונא, והביא דכן מבואר **בירושלמי** דאמרינן דאם יש עדים דפטור, נעשה כמי שמקנה קנסיו לאחר דלא מהני, והיינו דכיון דלא אסיק אדעתי', א"כ רק מעכשיו י"ל דיש לו דעת להקנות, ועכשיו הוי כמוכר קנסיו לאחר, **והריטב"א** כ' דגם בכהאי גונא מקנה לו, דהרי מ"מ מצי פטר נפשי' וכל שכן הוא, והגמ' דידן פליגא על הירושלמי, **ובחי' רבי ראובן** שם כ' דפליגי לשיטתייהו, דשי' הרשב"א דעיקר הטעם הוא משום דלא אטרחי' לב"ד, א"כ בכהאי גונא דיש עדים דפטור, הרי לא שייך כלל תביעה בב"ד ואינו בכלל דעתו להקנות לו, משא"כ לשי' הריטב"א דעיקר הטעם משום דאי בעי פטר נפשי', א"כ באיכא עדים כל שכן דמקנה לו, אמנם הנה **הנ"י והה"מ והד"מ והש"כ** שםהביאו רק דברי הרשב"א, ומבואר דס"ל דאי"ז תלוי זה בזה, **ובשעמ"ש** סק"א כ' על הש"כ, דכיון דהריטב"א חולק על הרשב"א, [וכ' דגם רש"י חולק וכשי"ת], א"כ הוי ספק.

**הריטב"א** כ' ראיה דקונה הכפל גם ביש עדים דפטור, מהא דס"ל לרבא בב"ק, דאם נשבע ואח"כ שילם קונה הכפל, והרי אחר שנשבע הוי כבאו עדים דנתברר שהוא פטור, **ובשעמ"ש** שם כ' דצ"ל לשי' הרשב"א, דמיירי שם דהודה דשיקר, והרי נתברר דשבועתו שקר ובאמת הוא חייב, וזהו דלא כרש"י בב"ק דכ' דשילם לפנים משורת הדין, וכ' דלפ"ז מוכח דשי' רש"י כהריטב"א, [**וברע"א** כ' לומר, דשי' רש"י דדוקא בכהאי גונא דאינו מודה דשיקר הוא דמקנה לו הכפל, אבל אם מודה ששיקר, כיון דאטרחי' לב"ד אינו מקנה לו הכפל], אמנם **בחי' רבי ראובן** שם כ' לומר, דשי' הרשב"א דאחר שבועה לא דמי לבאו עדים, דאכתי שייך דו"ד גם אחר שבועה דאינו מאמינו לשבועה, ואכתי הוא בכלל דלא אטרחי' לב"ד.

**הגרע"א** כ' לומר, דהיכי דיהיה בעליו עמו, בזה אפילו לשי' הריטב"א לא יזכה בכפל אם ישלם, דרק היכי דאיכא עדים, יש כאן עדיין מקום לתשלומין, דהרי הוא כמודה נגד העדים, אבל בבעליו עמו דהתורה פטרה אותו בכל ענין, בזה מודה להרשב"א דאין דעתו לזכות הכפל, אמנם **בחי' רבי ראובן** שם מביא, דבחי' הריטב"א **הישנים** מבואר, דגם היכי דהיה בעליו עמו, מקנה לו הכפל.

**הש"כ** בסק"ח כ', דכיון דהטעם דלא קנה הוא משום דאינו יכול למכור קנסיו לאחר, לגבי יוקר דאפשר להקנות, בזה יקנה מכאן ולהבא גם ביש עדים דפטור, וכ' דבעי שיעשה משיכה דאם לא כן במה יקנה, **ובנתה"מ** שם כ' דזה ט"ס, דהא הפקדון אינו לפנינו ולא שייך משיכה וצ"ל קנין סודר, וגם כ' דצ"ל דמיירי באבידה ולא בגניבה, דהא בגניבה יש גם חסרון דאינו ברשותו, [ויל"ע דאם היה קנין סודר, הרי על כרחך דבהדיא אמר לו דהוא מקנה לו ופשיטא דקונה, וגם אם יהיה עדים דהוא חייב יקנה בכהאי גונא].

ג) גמ' מתה מחמת מלאכה לא שכיח – בחי' הריטב"א **הישנים** מבאר דמשום הכי לא מסיק שואל לטעון הכי, ואפילו מסיק מ"מ מחשב בלבו שלא יאמינו לו ואין לו עזות לשקר בזה, [**ובפי' הר"ח** כ', דכיון דנגנבה וליתא גבי', אינו יכול לומר דמתה מחמת מלאכה], **וברע"א** מבואר, דגם אם יאמר דמתה מחמת מלאכה ורק אינו רוצה לישבע, דגם לא יקנה הכפל, משום דכל שאינו נשבע ואינו נפטר בטענתו לא אכפת לו לטעון כך, אמנם **ברש"ש** מבואר דבכהאי גונא יקנה.

גמ' שם – **הש"מ** מק' בשם **הרשב"א**,דאכתי מצי לטעון להד"ם או החזרתי, וכ' דרק משום טענת פטור של שומרים מקנה לו, **והרש"ש** מק' דיכול לטעון בעליו עמו, וכ' די"ל דגם זה לא שכיח, ועוד כ' דמשום טענה דיודע המפקיד דהוא משקר, לא מקנה לו.

תוד"ה שואל – בחי' הריטב"א **הישנים** מבואר גם נפ"מ איפכא, היכי דהתנה ש"ש להיות כשואל דכל הנאה שלו ליכא, ולא שכיח איכא, ולכאורה צ"ל דהנפ"מ בשוכר, דבש"ש שמתנה להיות כשואל, אפילו מתה מחמת מלאכה אינו נפטר.

תוד"ה ללישנא – **הש"מ** בשם **גליון** מק' לשי' רש"י, דאמאי לא אמר דהוי סייעתא, אמנם עיין **בתו"ח** דכ', דבאמת הוי ספק לל"ק אם בשילם מקנה לו, ולפ"ז אי אפשר לומר דהוי סייעתא, ועוד הק' לשי' הר"ח, דאמאי לא משני דמיירי דהתנה להיות כשואל, וכ' דהיה להברייתא לפרש, ועיין ברע"א מש"כ בזה.

בא"ד – **בחי' רבי ראובן** ס"כ אות ד' כ' לבאר שי' רש"י, דמה דהוא מקנה לו הכפל הוא מב' טעמים, או משום דלא אטרחי' לב"ד או משום דאי בעי פטר נפשי', ולפ"ז כ' דמשום הא דמצי פטר נפשי', כבר באומר הריני משלם הוא מקנה לו הכפל, משא"כ משום הא דלא אטרחי', כל זמן דאינו משלם לו אכתי אינו מקנה לו משום זה, ולפ"ז כ' דבשואל משום דלא שכיח לא שייך הטעם דמצי פטר נפשי', אבל הטעם דלא אטרחי' שייך גם בזה, ומשום הכי דוקא אם שילם מקנה לו.

**הרי"ף והרא"ש** כ' דהלכה כר"ז, דשואל לא קנה עד שישלם משום דכל הנאה שלו, וכ"כ **הה"מ** בפ"ח ה"ב **והש"כ** בסק"ג, אמנם **בפתחי תשובה** סק"א הביא תשובת **ושב הכהן**,דכיון דלשי' רש"י גם לל"ק דר"פ אמרינן דבשילם קנה הכפל, וא"כ י"ל להלכה גם לטעמא דידי', דמתה מחמת מלאכה לא שכיח, וכ' לומר הכי גם בשי' **הרמב"ם** דלא פירש אמאי דוקא שילם, ולפ"ז כ' דבאמת קיי"ל גם משום טעמי' דר"פ, והיכי דשוכר יתנה להיות כשואל גם לא יקנה עד שישלם משום דמתה מחמת מלאכה לא שכיח.

**לד' ב'**

ד) תוד"ה וחזר – **בתו"ר וברא"ש** כ' דמסתבר דלא מצי לחזור בו, דאי נימא דמצי לחזור בו, אמאי זוכה במה שאומר הריני משלם, כיון דאכתי יכול לחזור בו, וכ"כ **הריטב"א והר"ן**, **והרמב"ן והרשב"א והנ"י** כ' עוד, דאי נימא דיכול לחזור בו, בודאי דכשאומר איני משלם יש לנו לומר דחוזר בו, ולא דרק דחויי הוא דמדחי לי', **והרשב"א והרא"ש** כ' עוד, דלפי שי' ר"ת צ"ל דהספק רק באמר הריני משלם סתם, אבל אם אמר הריני משלם משום דפשעתי, בזה בודאי דיהיה הכפל שלו כיון דבזה לא מהני חזרה דהרי הודה דחייב, ורק היכי דמחייב עצמו שלא כדין, בזה הוא די"ל דמצי לחזור בו.

בא"ד – **בנ"י** מבואר דכל מה דמקנה לו הכפל באמר הריני משלם, זהו רק באמר הכי בב"ד, דחוץ לב"ד אכתי מצי לחזור בו ממה שאמר הריני משלם, **ובר"ן** נראה מבואר, דגם לשי' ר"ת דבהריני משלם מצי לחזור בו ובכל זאת הדין דזוכה בכפל, מ"מ בעי שיאמר הריני משלם בב"ד, דחוץ לב"ד בודאי לא סמכא דעתי' על דבריו דלא יחזור בו, **ובב"ח** מבואר להלכה דדוקא באמר בב"ד.

בא"ד – בתוס' מבואר דהנדון אי מצי הכא לחזור בו או לא, תלוי בדין המבואר בב"ב קכ"ח, דאמר לו עבדי גנבת רצונך השבע וטול, אי מצי לחזור בו קודם שנשבע האחר, והנה שם מצינו כמה שי' **ראשונים** דס"ל דמצי לחזור בו כל זמן דלא נשבע, ולפ"ז נצטרך לומר דגם הכא ס"ל דמצי לחזור בו, אמנם **הרמב"ן** בב"ב כ' די"ל, דגם אי נימא דשם מצי לחזור בו, זהו משום דשם הוא מחוסר שבועה, אבל הכא דאינו מחוסר כלום לא מצי לחזור בו, ועיין באהא"ז בפ"ח משאלה ה"ה מש"כ לחלק מטעם אחר.

בא"ד – מה שהביאו מרש"י דפוטרין אותו משום דלא מצי לחזור בו, הנה **רש"י** שם כ' דאין משהין אותו כאן שלא יחזור בו, ועל כרחך ישלם מה שקיבל עליו בב"ד, וכ' **התוס' והרא"ש** שם, דשי' רש"י דכל זמן דהוא בפני ב"ד יכול לחזור בו, ומיד שיצא לא מצי לחזור בו, **וברשב"א** כאן כ' דמיד לא מצי לחזור בו, ובשבועות הביא שי' רש"י, וכ' דשי' **הרי"ף** דמיד לא מצי לחזור בו, [וכן **הב"י** כ' בשם **רי"ו**,דנחלקו בזה רש"י והרי"ף], וביאור הגמ' דפוטרין אותו מיד, היינו הא גופא דמיד אינו יכול לחזור בו, וזה כמו דנראה כאן בתוס' בשם רש"י, **והרמב"ן** בב"ב הביא דברי רש"י והק' דמה נפ"מ אם יצא מב"ד או לא, וכ' די"ל דכל זמן דעסוקין באותו ענין מצי לחזור בו, וכ"כ **הר"ן** בשבועות דזה כונת רש"י ולאו דוקא אם יצא מב"ד או לא, וכאן כ' ב' צדדים אם מיד אינו יכול לחזור בו או רק אם כבר אינם עסוקין באותו ענין, **והריטב"א** בשבועות הביא דברי רש"י, וכ' דלשי' הרמב"ן י"ל דוקא אם עסוקין באותו ענין או דוקא תוכ"ד, **ובנ"י** בב"מ כאן כ' דכל זמן דעסוקין באותו ענין מצי לחזור בו.

**וברמ"א** בסכ"ב ס"ג מבואר דכל זמן שלא יצא מב"ד יכול לחזור בו, **והסמ"ע** בסק"כ הביא דברי הר"ן והנ"י, דגם לרש"י אי"צ דוקא שיצא מב"ד, אלא אם אינם עסוקין באותו ענין כבר לא מצי לחזור בו, וכ"כ **הש"כ** להלכה בסקט"ז, וכ"כ **הנתה"מ** בחי' סקט"ז, ולפ"ז גם הכא דמבואר **בטור** כשי' הראשונים דלא מצי לחזור בו, ובזה מספקא לן אי מ"מ מקנה לו הכפל, היינו דוקא אם מה דאמר איני משלם הוי אחר שיצא מב"ד או שאין עסוקים באותו ענין.

גמ' ואמרו בניו וכו' – הקצוה"חסס"ט סק"ז הביא דברי **המהרי"ק** דהוכיח מכאן, דגם היכי דנתחייב האב שבועה ולא נשבע, מ"מ אין על היתומים חיוב לשלם משום דאינם יכולים לישבע, דהא מבואר בגמ' דיכולים לומר דאינם רוצים לשלם, **והקצוה"ח** שם דחה, דהא מבואר בתוס' ובראשונים גבי שומר עצמו דבאמת אינו יכול לחזור בו, ורק מבעי בגמ' דלא יזכה בכפל משום דאינו רוצה לשלם מעצמו, וא"כ גם הכא באמת אינם יכולים לומר דאינם רוצים לשלם [ומשום דכבר אביהם חייב עצמו בממון], **והחזו"א** ביאר דברי המהרי"ק, דמ"מ יש ראיה משי' ר"ת דס"ל דהספק רק משום דמצי לחזור בו, וגם הראשונים שחלקו עליו לא הביאו ראיה מהגמ' הכא, אמנם הנה בחי' הריטב"א **הישנים** כ' בביאור הספק, דהם אומרים דכיון דהוה מלוה על פה ואין גובים מן היורשים משום הכי אין אנו משלמים, ומבואר דבאמת הם פטורים, אלא דהטעם משום דמיירי דליכא שעבוד נכסים, ויש לפרש גם לשי' ר"ת הכי, [ועיין שם דכ' דגבי בנים י"ל דקיימי במילי דאבוה, גם אי נימא דבאב עצמו דעתו לחזור בו].

**ובקצוה"ח** שם כ' דבהכרח צ"ל דאינם יכולים לחזור, דאי נימא דמצו לחזור, בודאי לא זכו בכפל כיון דאין בהם צד חיוב, ודמי לאיכא עדים שנאנס דאינו זוכה בכפל וכמשנ"ת בע"א באות ב', אמנם עיין בסמוך שהובא קו' **הש"כ** בסרצ"ה סק"ח בשלמו בנים, דאמאי לא נימא דדמו לאיכא עדים שנאנס, וכ' דכיון דאפשר דיודעים דאביהם חייב משום הכי אין פטורם ברור, וא"כ גם כאן נימא הכי, וכבר עמד בזה החזו"א, אמנם בדברי חי' הריטב"א הישנים יל"ע, דנימא דכיון דפטורים לא מקנה הכפל, אלא דלשיטתו ל"ק, דמבואר בע"א דס"ל דגם באיכא עדים שפטור מ"מ זוכה בכפל.

ה) גמ' שלמו בנים – ברש"י מבואר, דהספק בגונא דמת האב אחר שנגנבה הפרה ורק לא הספיק לומר הריני משלם, וכן מבואר **ברי"ף וברא"ש וברמב"ם** פ"ח ה"ה **ובטור**, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** כ' בתחילה גם הכי, וכ' די"ל דגם אם מת קודם שנגנבה איכא להספק אי מקנה להם סמוך לגניבה, שהרי יכול להקנות להם מעכשיו, וכן מבואר בחי' הריטב"א **הישנים**,די"ל דהספק גם בנגנב מהבנים, אמנם **הפנ"י** כ', דאם נגנב מהבנים בודאי לא יזכו בכפל, דהם לא נעשים שומרים ואינם חייבים לשלם על הפקדון, ודמי לאיכא עדים דהוא פטור דאם משלם אינו זוכה בכפל וכמשנ"ת לעיל באות ב', ושם נתבאר דשי' החי' הריטב"א **הישנים**,דגם אם אין צד חיוב כגון שהיה שמירה בבעלים, מ"מ מקנה הכפל וא"כ ניחא דבריו הכא, וכ' הפנ"י דלפ"ז בגונא של שואל, דבזה הדין דכיון דהבנים משתמשים עם הבהמה גם הם נעשים שומרים, א"כ גם אם יגנב מהבנים יהיה הדין דיזכו בכפל.

גמ' שם – **הש"כ** סרצ"ה סק"ח מק', דאמאי בשלמו בנים יש צד דזוכים בכפל, הא כיון דאינם מחוייבים לשלם דהא אינם יודעים מה אירע עם הבהמה, דמי לאיכא עדים שהוא פטור, וכ' דכיון דמ"מ אפשר דהם יודעים דפשע אביהם, וא"כ יש להם צד חיוב, משום הכי כל שאומרים שהם משלמים, שפיר חשיב תשלום הפקדון ולא כמתנה, וכ' דצ"ל דאיכא אחריות נכסים, דאי לאו הכי הרי אינם צריכים לשלם מעיקר הדין ולא יקנו הכפל, [ולעיל נתבאר דברי החי' הריטב"א הישנים בזה].

גמ' נייח נפשאי – **הרשב"א** כ' דהיינו במילי דעלמא, ולא בזה שנעשה לו שומר, דהא גם בשואל אמרינן דזוכה בכפל, ועיין **בתו"ח** דכ' דהכי הוא סתמא דמילתא, דכיון דמשאילי או מפקידים אחד אצל השני, דעבדו חד לשני נייח נפשא, ועיין לק' דברי **הפנ"י**.

תוד"ה הריני – **התו"ר** כאן כ' די"מ דזהו דין רק בקנס של אונס ומפתה, ומשום דאין אדם מוריש זכות שיש לו בבתו לבנו, אבל בשאר קנסות אדם מוריש, וכ"כ **הרשב"א** כאן, וכ' עוד די"ל דהוי פלוגתא דאמוראי וכ"כ **התוס'** בב"ק ע"ב בתי' אחד, והכא קאי כמ"ד דאדם מוריש, **ובתור"פ** הק' קו' התוס' בשילם לבנים, ותי' דהכא מיירי דכבר עמד בדין עם הגנב ואח"כ מת, **והרשב"א והריטב"א** הק' בזה, דא"כ כבר זכה השומר בכפל ומה מספקא לן, אמנם **בש"מ** בשם **תוס' חצוניות ותו"ש** מבואר די"ל, דדעת המפקיד דמ"מ כל זמן שלא בא הקנס לידיו ממש, דאינו מקנה לו הכפל, ונראה דזהו כשי' הראב"ד דיבואר בסמוך, דהספק של הגמ' האם האב דעתו להקנות הכפל שיגיע לבניו, ובזה ס"ל דכל שלא בא הממון עצמו ליד האב, איכא להספק האם מקנה ממון זה, ולכאורה לפ"ז כמו כן י"ל בשלמו בנים, דיש להסתפק היכי דזכית הממון עצמו תבוא ליד הבנים ולא ליד השומר.

**המהרש"א** כ' דהא דלא נימא דבאמת הבנים אינם יורשים, והספק רק האם שייך למפקיד, או דנימא דכבר זכה השומר ואף אחד לא יגבה הכפל, הוא משום דבזה בודאי דאין דעת המפקיד להקנות הכפל, באופן דגם לא יגיע לבנים של השומר, וכ' דגם בלשון הגמ' מבואר דהספק האם מגיע למפקיד או לבני השומר, אבל אין צד דישאר אצל הגנב, **והגרע"א** כ' לישב, דאה"נ דהספק הוא לא לגבי כפל אלא לגבי יוקר, דלא מוזכר בגמ' בספק דהריני משלם דמיירי לענין כפל, ובספיקות שמוזכר כפל, נימא דאה"נ דמיירי שנגנבה אחר שמת האב, אמנם לעיל נתבאר דברי הפנ"י, דהספק דשלמו בנים מיירי על כרחך שנגנבה קודם שמת האב.

**הכס"מ** בפ"ח משאלה ה"ה כ' לישב קו' התוס', דבאמת החיוב הוא לבעל הפקדון והם זוכים ממנו, וא"כ לא אכפת לן דאין מוריש קנס, דמ"מ כיון דהמפקיד חי והוא תובע הכפל הם יזכו ממנו הכפל, **והגרע"א** הק', דהא אמרינן דהכא הוא מקנה עכ"פ הפרה לכפילא, ואי אפשר לזכות בכפל עצמו, וא"כ הרי נמצא דהחיוב הוי לשומר ולבנים ולא למפקיד, דהא זכית פרה לכפילא היינו דהפרה שלו לענין החיוב כפל שיש בגניבת הפרה, ועוד כ' דאי הוי של המפקיד, צריך שהוא יתבע ורק הם יקבלו ממנו, ובאם ימות המפקיד לא יוכלו לגבות הכפל, **ובחי' רבי ראובן** סי"ט מבואר, דגם אי נימא דדקל לפירות היינו דאינו זוכה בארעי אשבח, אלא רק דיש לו זכות בזה שיהיו הפירות היוצאים שלו, מ"מ צריך להיות כהגרע"א, דכיון דמ"מ החיוב של הקנס הוא לשומר, אינו יכול להוריש זה לבניו, **[ובאו"ש** שם כ' דדברי הכס"מ הם לשי' הרמב"ם, דאינו מקנה לו אלא פרה לכפילא, אבל לשי' התוס' דגוף הפרה מקנה לו, אי אפשר לומר הכי, וא"כ התוס' שהק' הם לשיטתם].

גמ' שילם לבנים – רש"י מבאר דמיירי דמתו הבעלים קודם שנגנבה, וכ' **הרשב"א** דס"ל לרש"י דאם מת אחר הגניבה, בודאי דקונה הכפל, כיון דאביהם ניחא להו להקנות לו הכפל, ולפ"ז מבואר דהספק הוא דוקא לל"ב לעיל דמקנה לו סמוך לגניבה, והכא דמת קודם, הבנים הם אלו שצריכים להקנות, ובזה הוי ספק הגמ' אם ניחא לי' להקנות, אמנם **בתו"ר** כ' דאם היה מיירי דמת אחר הגניבה, יש כאן חסרון דאין אדם מוריש קנס לבניו, **והריטב"א** כ' לשני הטעמים, **ובכס"מ** פ"ח משאלה ה"ה כ' כהתו"ר, אך הק' דא"כ אמאי גבי שלמו בנים יש צד דזוכים בכפל, ולא אמרינן דאין מוריש קנס לבניו, כיון דמיירי שם שנגנבה אחר שמת השומר וכמש"כ רש"י, וכ' כמשנ"ת לעיל דשם הם זוכים מהמפקיד ומשום הכי אין חסרון זה.

**ובש"מ וברשב"א** מבואר בשם **הראב"ד** איפכא, דכל הספק הוא דוקא אם נגנבה בחיי המפקיד, דאי לאו הכי הא בעינן שיהיה המקנה קיים בשעת קניה, והבנים אינם מקנים כלום, ולכאורה זהו דוקא לל"ב, דלל"ק הרי הזכיה היא בשעת מסירה, ומבואר **בש"מ** בשם **תו"ש** דהספק לפ"ז הוא, דכיון דהזכיה בכפל היא רק לבנים, דהרי רק אחר האמירה של הריני משלם יכול לבא לידי זכיה, י"ל דבזה אינו מקנה הכפל.

**במהרש"א ובמהר"מ** בתוד"ה שאל כתבו לפי דברי התוס' שם, דמש"כ רש"י הכא דהספק אם נגנב קודם שמת היינו לל"ב, אבל לל"ק לא שייך ספק זה, כיון דהזכיה היא בחיי האב וכמשנ"ת, אך כתבו דמ"מ יש להסתפק גם לל"ק, דדילמא אין דעת האב להקנות הכפל אלא היכי דישלם לו לבסוף, ומשום דניחא לי' שיהיה בטוח בקרן, אבל היכי דישלם לבניו, בזה אפשר דלא אכפת לי' גבי בניו ואינו מקנה הכפל, ולפ"ז יהיה הספק גם כשנגנב אחר שמתו הבעלים, דמ"מ בעי שיאמר לו הריני משלם, ומ"מ בגמ' ביארה הספק לפי ל"ב, דהא מבואר דהטעם הוא משום דלא עבדו לי' נייח נפשי', ומשום הכי כ' רש"י דהספק בגונא דמתו קודם שנגנבה, **והגרע"א** שם מק', דמהיכי תיתי להסתפק בגונא שלא נסתפקה בו הגמ', וכ' לומר, די"ל דנימא דבאמת זה ודאי דהאב אינו מקנה הכפל משום האי טעמא דלא אמר לו הריני משלם, אלא דהספק הוא גם לל"ק, דילמא דאה"נ דלא זכה בכפל בשעת מסירה ומשום דהאב לא ניחא לי' להקנות, מ"מ י"ל דיזכה בכפל משום הבנים עצמם, דבשעה שמת אביהם דעתם להקנות לו עכשיו הפרה, והביא דברי הרשב"א דמבואר דס"ל דלל"ק בודאי קנה, וכמשנ"ת לעיל.

**הרמב"ם** לא הביא הספק דשלם לבנים, **ובאהא"ז** בפ"ח ה"ה כ' לפי המבואר ברשב"א דהספק הוא רק לל"ב, וא"כ הרמב"ם דפסק כל"ק, לדידי' ליכא להאי ספק, דבודאי קונה משום דכבר זכה משום הקנאת אביהם.

**המהרש"א** בע"א הוכיח מהכא, דהנעשה כאומר אינו דוקא בשעת מסירה, דהא הכא אמרינן דשמא הקנו בנים, ושם הנעשה כאומר על כרחך היינו כשירשו, **והפנ"י** כ' דאדרבה, אי נימא דאמרינן נעשה כאומר במשך כל זמן הפקדון, גם הכא היה לנו לומר דגם גבי הבנים נימא דנעשה כאומר, ואע"ג דלא עביד להו נייח נפשא, מ"מ לא חילקו חכמים בתקנתם, אלא על כרחך דכיון דלא הוי שעת מסירה, לא אמרינן עוד דנעשה כאומר, והספק גבי בנים הוא רק, דשמא מ"מ יזכה בכפל, משום דדעת הבנים לקיים מה שכבר נעשה ע"י אביהם, אבל הם מצ"ע בודאי דלא מקנים הכפל כיון דלא הוי שעת מסירה, [**וברשב"א** נראה מבואר כהמהרש"א], **והגרע"א** כ' לומר, דלעולם אמרינן דנעשה כאומר בשעה שנעשה שומר דידי', והכא נעשה שומר שלהם בשעת מיתת האב.

ו) גמ' רש"י ד"ה שאל – **הרש"ש** מעיר, דבמסקנא לעיל מבואר דשואל קונה רק בשילם ממש, ובאילת השחר כ' לומר, דאין כונת רש"י דלא שילם ממש, דהא בד"ה מהו כ' דשילם, אלא דכונתו דהספק באמר דהריני משלם אחת, אבל אם יאמר דהריני משלם שתיהם ולא הספיק לשלם אלא אחת, בזה בודאי יקנה עכ"פ הבהמה שכבר שילם עלי', ובד"ה מהו כ' רש"י, דהצד דלא קונה משום דנפסד על ידו השני', וגבי שילם מחצה גם כ' רש"י, דמתחילה אמר דמשלם מחצה, אמנם **בפי' הר"ח** מבואר שם, דהספק הוי בכהאי גונא דלא הספיק לשלם אלא מחצה.

גמ' ושילם לאחד – **הריטב"א** כ' דהספק משום דיש לכל אחד זכות בכל הממון, וכל אחד מהם יכול לתבוע הכל, היכי דגם חבירו במתא כמבואר בכתובות צ"ד א', [דבלא זה כיון דהשני יוכל לתובעו אח"כ שוב, משום הכי אינו יכול לתובעו הכל, עיי"ש].

גמ' שם – **הר"ן** כ' דהא דמצי לשלם לאחד מהם, זהו דוקא בגונא דהוי מדעת שניהם, דבלא זה אין לו רשות לפרוע רק לאחד מהם חלקו, ובשבועות פ"ה הביא הר"ן מחלוקת ראשונים בזה, ואכמ"ל, **והגרע"א** מעיר דאיך משכחת דמשלם רק לאחד, הא כל מקצת שמשלם הוי ממילא תשלומין לתרוייהו, וכל אחד מהם זוכה בחצי מהתשלומין, [והביא דכן כ' **הרא"ש** בכתובות צ"ד, אמנם **בב"י** ססקל"ב כ' לחלוק על הרא"ש, דבאמת יכול לפרוע לאחד חלקו לבד], וכ' לומר, דשם מיירי דוקא כשלוה משותפין בעסק, וא"כ אכתי דינם להיות שותפין בתשלומין ומשום כך הוי לתרוייהו, אבל הכא הם שותפין רק בפרה זו, וא"כ כשנגנבה בטל שותפותם, וכל אחד יש לו חצי מהחיוב, ושפיר פורע לכל אחד חצי שלו לבדו, ועוד כ' לומר, דגם אם אכתי הם שותפין בשאר דברים, מ"מ כל היכי דמזיק להם, בזה התשלומין אינו לשותפות, אלא כל אחד נעשה תובע על שיעור הממון שהיה לו במה שניזוק.

רש"י ד"ה ושילם אחד – **הרמב"ן** מביא דברי **הירושלמי** שהביא הרי"ף בשבועות פ"ה, דשנים שלוו מאחד, נעשו אחראין וערבאין זה לזה, וכ' דלפ"ז מבואר דכל אחד מחויב בהכל, וזה דלא כמש"כ רש"י דעליו מוטל לפרוע רק חצי, [וכ' דכמו כן מבואר שם דגם בפקדון אמרינן הכי, דאם הפקיד אצל שנים, כל אחד שכופר בו חייב, וכ' דשמא נאמר דזהו רק באם שלח בו יד דהוי דומיא דהלואה, בזה הוא דאיכא אחריות זה על זה, וכ' דאי"ז מחוור], וכ' די"ל דאע"פ דהוא מחויב בהכל, מ"מ י"ל דמקנה לו הכפל, כיון דמ"מ עיקר החיוב מוטל על שניהם והדין על כל אחד לפרוע מחצה, ובאם יגבה מאחד הכל, הדין דזה ששילם חוזר על השני דישלם לו מחצה, ומ"מ כ' דלשון רש"י נראה, דבעיקר הפרעון לא מוטל עליו אלא חצי, וכ' דיש לפרש דבריו דהיכי דבאים תרוייהו לשלם, אז על כל אחד לפרוע החצי, ומיהו כ' דמדברי **הרמב"ם** בפכ"ה ממו"ל ה"ט נראה דמה דמחויב ביותר מחצי, זהו רק מדין ערבות, ואינו יכול לגבות ממנו יותר ממחצה אלא באם אין לשני מה לשלם, וכ"כ **הרשב"א והריטב"א והר"ן**, [וברשב"א מבואר, דבמפקיד אצל שנים, בזה עיקר החיוב יהיה על כל אחד לשלם הכל, כיון דשם הוי חיוב מחמת קבלת אחריות ולא מחמת דבר שבא לידו], **והרא"ש** בשבועות בפ"ה הביא דכ"כ גם **הראבי"ה**, ומ"מ כ' דנראה לאו הכי, אלא דיכול לגבות ממי שירצה, והרא"ש כאן כ' דיכול לגבות ממנו, אם לא ישלם האחר ולא ישבע, וכ' **בפ"ח** סק"ו, דצ"ל דמש"כ אם לא ישלם האחר הוא לאו דוקא, דמלכתחילה גם יכול לתבוע ממנו שישלם הכל וכמש"כ בשבועות, ומשום הכי לא כ' הרא"ש דדוקא אם אין לשני, אז יכול לתבוע ממנו, [**ובאהא"ז** על הרמב"ם שם כ' די"ל דבשאלה מודה הרא"ש, דכיון דחיובו מחמת שכל הנאה שלו, א"כ כששאל עוד אחר עמו אין כל הנאה שלו אלא במחצה], ויל"ע דאם חיובו על הכל, אמאי מהני מה שישבע השני לפוטרו מחצי, אמנם י"ל דחיובו רק מדין ערב קבלן, [**ובשו"ת הרא"ש** סע"ג מבואר דאם מוחל לאחד, כל החוב נמחל לתרוייהו, ועיין בטושו"ע סע"ז בנו"כ בזה, ואכמ"ל].

**הר"ן** כ' דאי נימא דהוא רק ערב על החצי השני, הצד דלא מקנה לו החצי, הוא משום דיש עליו עכ"פ חיוב ערב על החצי השני.

ז) שאל מן האשה – בגמ' בכתובות מבואר, דכפל של ולד נכסי מלוג הוי של האשה, דפירי דפירי לא תקנו שיהיה של בעל, **והתוס'** שם **והתו"ר** כאן כ', דאע"פ דנראה מזה דכפל דפרה עצמה הוי של בעל, כיון דזה לא הוי פירי דפירי, מ"מ נראה דכל שכן דהוי של האשה, ומה דהוצרכה הגמ' שם לומר משום דהוי פירי דפירי, הוא משום דבולד נכסי מלוג הוי הולד עצמו של בעל דהוי פירי, ואשמועינן דמ"מ הכפל הוי של אשה, דאכתי יש לה זכות בולד לזכות בכפל דהוי פירי דפירי, וכ"כ **הרשב"א** בכתובות, וכ' דכן נראה בסוגיה הכא דהוי של אשה, **והריטב"א** כאן כ' גם דהוי של האשה, ומ"מ כ' די"ל דהוי של בעל, והספק הוא האם הבעל מקנה הכפל, ואע"ג דהאשה המשאלת, על כרחך דהוי ברשות בעלה, דהא לבעל יש בזה זכות הפירות, ואפילו אי נימא דאמר לה השאילי לדעתך, דבכהאי גונא חשיב דרק האשה היא המשאלת, מ"מ י"ל דניחא להבעל דיקנה הכפל, ומשום דהרי כשמשלם יש לו פירות במה שמשלם, ובחי' **הגרע"א** מבואר דשי' **הרי"ף** דהכפל הוי של הבעל.

גמ' שם – בחי' הריטב"א **הישנים** כ', דהספק הוא רק אם האשה מערערת לומר דאין רצונה להקנות, אבל בלא זה אמרינן דקונה.

תוד"ה שאל – **הרמב"ן** מק' עוד לפי שי' רש"י, דאמאי חשיב שאל מאשה ושילם לבעל, הא מעיקרא הוי גוף לאשה ופירות לבעל, וכן במה שמשלם הוי הכי, **ובתו"ר** מבואר בשי' רש"י דמיירי דלא ידעה האשה, דאי לאו הכי בודאי אין חובה שיביא דוקא ליד האשה, דהא ידו כידה והוא מכניס ומוציא הפירות, וי"ל דכל זמן דלא ידעה דלא הוי תשלומין מעליא, ולכאורה לפ"ז גם ניחא הלשון, דגם חלק האשה נתן ליד בעל והספק אי מהני, **והרשב"א** כ' לפי פי' רש"י, דמיירי דאמר לה דתשאיל לדעתה, וא"כ האשה לבד המשאלת, **והנ"י** כ' לחלוק על שי' רש"י, **והטור** כ' כדברי רש"י.

בא"ד – במש"כ התוס' לבאר לפי פי' רש"י, כ' **הגרע"א** דצ"ל דס"ל דהכפל של בעל, דכיון דשילם לו, בודאי דהספק דהוא זה שיקנה הכפל, אמנם הק' דאיך הבעל יכול להקנות הפרה, הא הוי רק הקנאת פרה לכפילא כיון דגוף הפרה אינה שלו, וכ' דגם אין לומר דמהני אגב דמזכה לו היוקר, דהא הדין דהיוקר הוי של האשה ואינו יכול להקנות את זה.

בא"ד – כמו הפי' השני כ' גם **הנ"י** וכ"כ עוד ראשונים, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** גם מבואר הכי, ומיהו גבי אשה ששאלה ושילם בעלה כ' דיש לפרש גם דכבר היתה נשואה, האם מהני מה דמשלם בעל, ובשאר ראשונים מבואר כתוס', דגם אשה ששאלה מיירי בפנויה, ובביאור הצד דלא קנה מבואר בראשונים, דהחסרון הוא משום דהבעל אוכל פירות הכפל, והוא דעתו להקנות לאשה.

בא"ד – **הגרע"א** מק' בדבריהם בשי' הריב"ן, דאיך האשה יכולה להקנות הכפל, הא הדין דאשה שמכרה בנכסי מלוג דלא מהני, וכ' דאין לומר משום דהבעל ניחא לי' בהקנאת האשה והוי כנותן לה רשות להקנות, דא"כ גם ללישנא דמעכשיו צריך לדון בספק האם בעל חייש לניחותא דאשה, וכ' לומר דמיירי דכתב לה דין ודברים אין לי, דבזה הפירות לאשה ומ"מ הוא יורשה.

בא"ד – בשי' ריב"ן מבואר **בריטב"א**,דגם י"ל דגם אם גבי בנים אינו מקנה, מ"מ בעל כן משום שהיה לו שייכות מחיים בנכסים.

רש"י ד"ה אשה – **בטור** מבואר כרש"י, אמנם בחי' הריטב"א **הישנים** כ' בשם תוס', דלאו דוקא אם שאלה לצורך נכסי מלוג.

ח) גמ' תיקו – שי' **הר"ח ורי"ף והרמב"ם** פ"ח ה"ה **והרשב"א והנ"י**,דהדין בזה יחלוקו, ושי' **הרא"ש** בשם **תוס' והריטב"א** דהממעה"ר והוי בחזקת המפקיד, **והטור** סרצ"ה הביא שי' הרי"ף והרמב"ם, ור"י חולק ולזה הסכים הרא"ש, **והב"ח** שם כ' דעיקר כשי' הרי"ף דחולקין, **ובתומים** בקיצור תקפו כהן סקכ"ה כ' דעיקר כהרא"ש.

**בפי' הר"ח וברי"ף** מבואר דיחלוקו משום דקיי"ל דממון המוטל בספק חולקין, **והרא"ש** הק' דהא קיי"ל כרבנן דהממעה"ר ולא כסומכוס, וכ' דאפשר משום דהכא ליכא חזקה על הכפל, אך כ' דהלשון דקיי"ל נראה דבאמת יש בזה מחלוקת, ורק דקיי"ל דחולקין, **והב"ח** שם כ' דיש לפרש הלשון קיי"ל, דהלכה רווחת היא כך ובאמת אתיא לכו"ע, ועוד הק' הרא"ש, דכיון דהוי ספק אם הקנה לו הפרה לכפילא, אוקי פרה בחזקת בעליה ונימא דלא הקנה לו, **והב"י** כ' דשי' הרי"ף, דכיון דבכפל אינו מוחזק, משום הכי בזה הדין דחולקין, **ובפ"ח** על הרא"ש סק"ד ביאר דברי הרא"ש, דכיון דמ"מ זכותו בכפל בא ע"י שזוכה בפרה לכפילא, ראוי להועיל בזה מה דהמפקיד מוחזק בפרה דגם הכפל יהיה שלו, **ובדרישה** ביאר, דפליגי האם מה דחיוב כפל הוי לבעל הפרה, מהני דמשום זה מה דהוא מוחזק בפרה, יהיה גם הכפל שלו הגם דאינו מוחזק בכפל עצמו, **ובאו"ש** כ' לבאר, דשי' הרי"ף והרמב"ם, דכיון דכל ההקנאה והנדון הוא רק לגבי הפרה לכפילא, משום הכי לא מהני החזקה בפרה, דאין כאן נדון כלל לגבי פרה עצמה, **ובקה"י** סל"ב כ' לבאר, דפליגי האם חזקת מר"ק הוי חזקה של הכרעה כמו כל חזקה קמייתא, או דהוי רק חזקת ממון, דשי' הרא"ש דהוי כחזקה קמייתא, וכיון דגבי הפרה מהני החזקה דהוי של מפקיד, ממילא גם לענין הכפל מהני, דיש כאן הכרעה דהוי של מפקיד, ושי' הרי"ף דהוי ככל חזקת ממון, ומהני רק דלא נוציא ממנו, וגבי הכפל דאינו מוחזק לא מהני, אלא דהעיר דלפ"ז אי אפשר לומר כמש"כ האחרונים, דבספיקא דדינא לא מהני חזקה קמייתא, דא"כ לא יהני הכא חזקה כלל לשי' הרא"ש.

**ובתומים** בקיצור ת"כ שם **ובקוה"ס** כלל א' אות ג' כ' לבאר, לפמש"כ בב"ח סרכ"ג בשי' הרי"ף והרמב"ם, דבשמא ושמא לא מהני חזקת מר"ק אלא מוחזק, וא"כ הכא דליכא אלא חזקת מר"ק, משום הכי לא מהני, ועוד כ' **בקוה"ס** כלל ד' אות ה', דלא מהני בספיקא דדינא חזקת מר"ק, כיון דהוי כחזקה קמייתא, ורק חזקת ממון מהני בזה, **וברשב"א ובנ"י** כ', דהכא ליכא מוחזק והוי כמחליף פרה בחמור דקיי"ל כסומכוס דחולקין, ולפי דברי התומים והקוה"ס היה אפשר לומר, דס"ל דבשמא ושמא הדין דיחלוקו גם אם איכא חזקת מר"ק, וזה מש"כ דקיי"ל כסומכוס במחליף פרה בחמור, אמנם בנ"י לק' ק' א' מבואר, דגם בשמא ושמא הדין דאזלינן בתר חזקת מר"ק ודלא כסומכוס, וא"כ צ"ב מש"כ הכא דקיי"ל כסומכוס במחליף פרה בחמור.

**בחי' רח"ה** פכ"ג ממכירה ה"ג הק', דשם גבי מכר עבד לקנס דהוי ספק בגמ' אם מהני המכירה, כ' הרמב"ם דהוי ספק ולא כ' דחולקין, ומאי שנא הכא דכ' דחולקין, וכ' לבאר לפמשנ"ת לעיל בע"א אות ג', דחלוק מכירת פרה לכפילא ממכירת עבד לקנס, דבכפל זוכה הלוקח בעיקר המחייב הכפל, דהפרה שלו לענין הדין תשלומין של כפל, משא"כ בשלשים של עבד לעולם עיקר המחייב הוי בעלות המוכר, והלוקח רק זוכה דהחיוב שחל בפועל הוי אליו ולא לבעלים עיי"ש, ולפ"ז כ', דבעבד לקנס מהני מה דיש לו מוחזקות בעבד דיחשב דהוא מוחזק גם בקנס, כיון דאמרינן דלעולם עיקר המחייב הוי מכח בעלותו, משא"כ בפרה לכפילא כיון דהלוקח זוכה דעיקר המחייב הוי מחמת בעלותו, א"כ אין כאן כלל מוחזקות של הבעלים לגבי הכפל, דהא אי מהני המכירה, הרי אין לו כלל בעלות בפרה לענין הדין כפל, ועוד כ' לחלק, דדין קנס של עבד חשוב תשלומין על העבד, דהרי במה דחייבה תורה בקנס הוא נפטר מלשלם דמי העבד, וכיון דהגוף העבד נשאר של הבעלים, משום הכי חשיב דהוא מוחזק גם בקנס דזהו תשלומי העבד, משא"כ בכפל זהו תשלומין נוספים על תשלום דמי הפרה, ומשום הכי לא חשיב מוחזק ע"י שהוא מוחזק בגוף הפרה, **ובאהא"ז** על הרמב"ם בהל' שאלה כ' לחלק, דבעבד הוי הספק מיד בעיקר המכירה, ומשום הכי אמרינן דהוא נשאר בחזקת המוכר כמו קודם המכירה, משא"כ בספיקות הכא, ליכא ספק בשעת המסירה שאז הוא זוכה בכפל, אלא הוי ספק אח"כ בזמן התשלומין האם נתקיימה זכייתו או לא, ואז חשבינן דהשתא הנדון רק לגבי הכפל עצמו, ובזה אינו מוחזק.

**ברמב"ם** שם מבואר, דגם בשבח של יוקר הדין דחולקין, משום דאין הבעלים מוחזקים בזה יותר מהשומר.

**בקוה"ס** בכלל א' אות ג' הק', דאיך יכולים המפקיד והשומר כלל לגבות הכפל מהגנב, הא מבואר בגמ' בבכורות מ"ח ב' דהיכי דשנים נתנו ה' סלעים לכהן, ואח"כ נמצא דאחד מהבכורות מת ולא יודעים איזה, דבזה אם רוצים להוציא מהכהן ה' סלעים משום דממנ"פ צריך להחזיר ה' סלעים, הדין דבעי שיכתבו הרשאה זה לזה, דבלא זה יכול לומר לכל אחד דלאו בעל דברים דידי את, והכא גם ע"י הרשאה לא יהני, משום דאין כותבין הרשאה על קנסות קודם שנתחייב הקנס, **ובתרומת הכרי** סרנ"ח כ' לישב לפי דברי **הלח"מ** בפי"א מזכו"מ ה"ג, דהיכי דהדין דיחלוקו בזה אי"צ לכתוב הרשאה, כיון דכל אחד יכול להוציא החצי דידי', אמנם הק' על עיקר דברי הלח"מ, דאמאי בבכורות בעי הרשאה, הא גם שם צריך להיות הדין דיחלוקו, וכ' לחלק בין הכא לגמ' בבכורות, דשם הרי כל אחד בא מחמת תביעה אחרת, דכל אחד אומר דבנו מת וחייב להחזיר לו הה' סלעים שנתן לו, ומשום הכי יכול לומר לו דלאו בעל דברים דידי את, דמאן יימר דבנך מת, אבל הכא דתרוייהו באים מחמת מחייב אחד, אלא דהספק למי הוי החיוב, בזה גם בלא הרשאה יכול לתבעו, כיון דהוי חיוב הגנב מצ"ע ברור, **ובעין יצחק** בחאה"א סס"ו אות ל"ו כ' לפי דברי התוס' בבכורות שם, דהיכי דשניהם לפנינו דאי"צ הרשאה, די"ל דהכא תובעים אותו בכהאי גונא, **ובאו"ש** כ' לפי המבואר בב"ק ק"ח ב', דיש זכות לשומר לתבוע הגנב על הגניבה, משום דרוצה להחזיר לבעלים הפקדון, דא"כ כיון דכבר יש לו זכות לתבעו, מהני דיוכל לתובעו גם על הקנס, וכמו דמבואר בגיטין מ"ח ב', דבעל בנכסי אשתו אי"צ הרשאה היכי דבא לתבוע גם הפירות, דמיגו דנחית לפירות נחית לגוף, וא"כ ממנ"פ יכול לתובעו, בין אם הכפל דידי' ובין אם הכפל של הבעלים.

א) גמ' אמר ר"ה וכו' – **בריטב"א** לק' ל"ה א' מבואר דהאי שבועה לא הויא אלא מדרבנן, וכ"כ **הרא"ש** בסוף שבועות, וכ' דאע"ג דהיכי דאינו משלם ומשביעין אותו ג' שבועות ואחד מהם שאינו ברשותו, אז הוי שבועה דאורייתא, זהו משום דאגב שנשבע דלא פשע ולא שלח יד גם נשבע דאינו ברשותו, אבל כשהוא משלם הוי רק מדרבנן, ונראה מבואר בדבריו, דכשמשלם לא שייך גלגול ומשום הכי הוי מדרבנן, **ובמאירי** ובחי' הריטב"א **הישנים** הביאו די"א דגם הכא הוי שבועה דאורייתא, וביאר הטעם דאע"ג דשבועה שאינו ברשותו הוי רק משום גלגול, מ"מ כבר קודם שאמר הריני נשבע מוטל עליו ג' שבועות אלו, ומה שאמר הריני משלם אינו פוטרו משבועת אינו ברשותו, **וברמב"ם** בפ"ו משאלה ה"א מבואר דהוי תקנ"ח, ומבואר **בב"י** סרצ"ה, דמ"מ הוי שבועת המשנה, ובעי נקיטת חפץ כמו שבועה של תורה ולא הוי רק כשבועת היסת, דהא ממה דמק' הגמ' על ר"ה ממתני' דמשכון, מוכח דס"ל להגמ' דכבר הוי תקנה זו בזמן המשנה, ולא הוי תקנה דר"ה, [ובחי' הריטב"א הישנים הק' באמת להשי' דהוי רק מדרבנן, דמה מק' הגמ' ממתני' דמשכון, נימא דהוי תקנה דר"ה ולא היה בזמן המשנה, וכמו שבועת היסת דהוי תקנה דר"נ], וכ"כ **הטור** סע"ב דהוי שבועה כעין דאורייתא, וכ' הב"י שם דהוי שבועת המשנה, וכן מבואר **בסמ"ע** שם סקל"ב **ובש"כ** סקמ"ד דהוי שבועה דרבנן, ודינה כעין של תורה ככל שבועת המשנה, **ובתומים** שם סקמ"ו הביא לשון **בעה"ת** שער מ"ט חלק א' דין א' דכ' דהוי שבועת התורה, וכ' לומר גם בשי' הרמב"ם דיש לזה דין שבועה של תורה ממש, [דיש חומר בשבועה של תורה גם משבועת המשנה לגבי מתוך עיי"ש], ומשום דהתקנ"ח היתה, דגם כשאומר הריני משלם, מ"מ ישאר אכתי השבועה דאינו ברשותו כמו קודם שאמר הריני משלם, **ובקצוה"ח** סע"ג סק"ב הק', דאמאי לא הוי באמת שבועה של תורה, דהיכי דתובע דמכר לו חפץ וכל הנפ"מ הוא רק לגבי החפץ עצמו ולא לגבי דמים, גם שייך שבועה דאורייתא, [עיי"ש שהוכיח זה מהסוגיה לעיל ב' ב'], וכ' לומר דלא שייך שבועה דאורייתא אלא דאם לא ישבע יהיה הדין דנחתינן לנכסי', ובתובע שמכר לו חפץ נחתינן להוציא ממנו החפץ, אבל הכא דאין החפץ לפנינו, בזה לא שייך שבועה, דגם אם לא ישבע אין לנו דרך להוציא ממנו החפץ, ולכאורה קו' היא רק אי נימא דשבועה שאינו ברשותו כשאינו משלם הוי מעיקר הדין ולא רק משום גלגול, אבל אי הוי משום גלגול, כשמשלם ליכא גלגול וכמשנ"ת דברי הרא"ש, [ועיין **בלח"מ** פ"ה מטו"נ ה"ו דהק' על הה"מ שם, שכ' בשי' הרמב"ם דהוי רק מדין גלגול], **ובאו"ש** פ"ד מגניבה ה"א כ', דכיון דשבועת השומרים הוא להפיס דעת בעל הבית כמבואר לק' ל"ה ב', סגי במה שמשלם ואי"צ עוד לישבע, [ויל"ע בדברי **הריטב"א** שהק' דמאי קמ"ל ר"ה, הא ידעינן דכל שומר חייב ג' שבועות ואחת מהם דאינו ברשותו, וכ' דשם הוא לפי שאינו משלם כלום, אבל הכא שהוא משלם ס"ד דאין לחוש שנתן עיניו מדלא גזל לגמרי, וקמ"ל דאפ"ה חיישינן עיי"ש, ולכאורה הא דג' שבועות כולם חשיבי שבועות דאורייתא, וא"כ נראה דגם הכא הוי דאורייתא, אמנם לק' כ' בהדיא דהוי דרבנן, ואולי מה דהוי דרבנן הוא משום תי', דבאמת כיון דמשלם, מדאורייתא לא חיישינן וצ"ב].

**הרמב"ם** פ"ו משאלה ה"א כ', דכל שבועת ר"ה הוא רק בדברי שאינו מצוי בשוק, אבל אם מצוי כמותו בשוק, אין לחוש דנתן עיניו בזה ואין צריך לישבע, וכ"כ **הסמ"ג** בעשין פ"ח בשם **הגאונים**, וכ"כ **הטושו"ע** סרצ"ה ס"א, ומבואר **בסמ"ע** סק"א דבעי שיהיה מין המצוי בשוק, וגם בעי שיהיה הדבר המצוי שוה לאותו דבר שהפקיד אצלו, ובחי' הריטב"א **הישנים** כ' לחלוק על זה, דגם אם מצוי בשוק מ"מ יש לחוש לעיניו נתן בה עיי"ש, ועיין לק' משי"ת בקו' הגמ' על ר"ה, אמאי לא משני דמיירי במינו מצוי.

**בראשונים** מבואר דהא דמשביעין אותו, ולא אמרינן דכיון דחזינן דאינו חשוד לגנוב, נימא גם דאינו חשוד על לא תחמוד, די"ל דלא תחמוד משמע לאינשי בלא דמי כמבואר לעיל ה' ב', **ובנתה"מ** סרצ"ה סק"ג **ובשעמ"ש** סע"ב סקט"ז כ' עוד, דבאמת אם היה גם פוטר עצמו מממון ע"י זה אין לנו לחוש כלל, דהא בכופר הכל ליכא שבועת המשנה, ומשום דלא חשדינן לי' בגזילה, ורק בזה כיון דמורו היתר כיון דנותן דמים, משום הכי הוא דנתקנה שבועת המשנה בזה, ועיין לק' נ"ז ב' אות א', דיש שי' דבשטרות נשבע שאינו ברשותו משום תקנ"ח זו דשמא עיניו נתן בה, ולפ"ז מבואר דגם היכי דאינו משלם איכא לתקנ"ח זו עיי"ש.

**במאירי** ובחי' הריטב"א **הישנים** כתבו להסתפק האם בעי שיטען המפקיד שישבע, או דגם באינו טוען מ"מ ב"ד טוענים לו.

**הרי"ף** בסוף שבועות **והראשונים** כאן מביאים **ירושלמי**,דהיכי דאמר משלם אני חוששין שמא שלח בה יד, ומבואר **ברא"ש** בשבועות **ובראשונים** כאן, דהיינו דינא דר"ה דחוששין שמא עיניו נתן בה, ומבואר עוד בירושלמי, דאם אמר נשבע אני וראה שמגלגל עליו שבועות אחרות וחזר ואמר משלם אני חוששין, ורבי יוסי אמר דלא חייבה תורה שבועה להחמיר עליו אלא להקל עליו, שאם רצה לשלם ישלם ואם לישבע ישבע, ומדברי **הרי"ף** שם מבואר דס"ל, דת"ק דאמר חוששין היינו דאע"ג דחוזר בו ורוצה לשלם, מ"מ כבר חל דין גלגול וצריך לישבע גם על כל מה שגלגל עליו, ושי' ר"י דכיון דמשלם על העיקר בטל הדין גלגול, [ועיי"ש שכ', דמה דמבואר בירושלמי במקום אחר דכבר חל דין גלגול זהו דלא כר"י, והביא שי' הר"ח, דגם ר"י לא אמר אלא בשבועה דאורייתא, אבל בדרבנן מודה דכבר חל דין גלגול, והק' על זה], **והרא"ש** שם הק' עליו, דכיון דאיכא לשבועת ר"ה, גם לר"י מה מהני מה דמשלם, הא אכתי חייב לישבע דאינו ברשותו, ומשבועה זו נגלגל על שאר שבועות, וכ' דצ"ל דס"ל דאין גלגול בדרבנן, אמנם זה צ"ב, דהא הרי"ף הביא תי' הר"ח דגם ר"י מודה דבדרבנן מגלגלין, ולפ"ז אדרבה בדרבנן ליכא גלגול כלל, והרמב"ן כאן מביא שי' **הר"מ בר יוסף**,דשבועה דר"ה חידוש היא ואין בה גלגול אלא להשביעו על אותו ענין, [כמבואר לק' ל"ה דאיכא גלגול באותו ענין], אבל על ענין אחר אין מגלגלין ע"י שבועה זו, **והרמב"ן** חולק על זה, דאמאי הוי חידוש, ובחי' הריטב"א **הישנים** בסוף הסוגיה מבואר, דמ"מ יש נפ"מ האם הגלגול הוי משבועה דאורייתא או משבועה דרבנן, דבשבועה דאורייתא נחתינן לנכסי', ועוד כ' די"ל דמיירי באופן דאיכא עדים שנשרפה, ורק לא ידעינן אי באונס או בפשיעה, **והנ"י** כאן כ', דמה דמבואר שם דאמר שישלם, היינו דרוצה ליתן החפץ שתובעין לו, ולפ"ז ניחא דתו ליכא שבועה שאינו ברשותו, אמנם יל"ע בדבריו, דהא אמר בתחילה שנשבע, וא"כ אין החפץ אצלו, ולא נראה דמודה דשיקר ובאמת החפץ אצלו, ואפשר דכונתו דמסכים ליתן לו חפץ כמו שתבע ממנו, ויצטרך לקנות לו אותו חפץ, ובכהאי גונא י"ל דליכא שבועה שאינו ברשותו וכמש"כ הרמב"ם במצוי בשוק.

**והאו"ז** לעיל אות ג' **והרא"ש** שם כ' לבאר הירושלמי, דאם אמר נשבע ומשום דראה שמגלגלין עליו חזר ואמר משלם, חוששין דרק משום זה אמר דמשלם, ובכהאי גונא לא יקנה הכפל, כיון דלא שילם מרצונו, ור"י ס"ל דגם בזה קונה הכפל, [ויל"ע האיך מתפרש לשון הירושלמי בדברי ר"י], וכ' **הפ"ח** שם באות ע', דאע"ג דהרי לא מהני חזרתו כיון דכבר נתחייב בגלגול, מ"מ אמרינן דהוא טעה וסבור שיהני חזרתו ומשום הכי חזר בו, **והש"כ** סרצ"ה סק"ד כ', דברא"ש מבואר דבכהאי גונא מקנה לו הכפל, **ובהגהות אמרי ברוך** העיר דזהו שי' ר"י, אבל ת"ק חולק עליו דלא קנה הכפל.

**והרמב"ן והרשב"א והריטב"א** כ' לבאר דברי הירושלמי, דכיון דמתחילה אמר דנשבע אני, י"ל דתו אין לחוש דנתן עיניו בה, וכיון דכל מה שחוזר בו הוא רק משום דאינו רוצה לישבע על שאר הגלגולים, לא ניחוש בזה שנתן עיניו בה, וקמ"ל דחוששין וגם בזה צריך לישבע שאינו ברשותו, **ובר"ן** מבואר דמה דצריך לישבע, הוא רק משום גלגול, והיינו דס"ל דבאמת לא חיישינן, אלא דמ"מ משום גלגול ישבע על זה, ועוד מבואר בדבריו, דמה דר"י חולק אי"ז רק על הגונא השני, אלא דחולק על עיקר שבועה דר"ה, דכל דמשלם אין משביעין אותו כלל, גם אם אמר מתחילה משלם אני.

ב) גמ' שקל היה שוה וכו' – **הדרישה** סע"ב סק"ה מק', דאמאי אינו נאמן לומר דהיה שוה רק שקל, במיגו דהיה אומר דנאנס המשכון, וכ' דלהשי' דמיגו להוציא לא אמרינן ניחא, אבל להשי' דאמרינן מיגו להוציא ק', וכ' די"ל דאינו רוצה לטעון דנאנס, משום דבאמת זה אצלו ויבואו עדים על זה, **והפנ"י** לק' כ' לומר, דגם ללוה יש מיגו דהיה יכול לומר דמעיקרא לא נתחייב לו, ובכהאי גונא דהוא מודה במקצת, יש לו מיגו דהיה אומר דמתחילה נתחייב רק דינר.

תוד"ה שמא – **התו"ר** כ' לפרש, די"ל דמה דאומר ששוה יותר, הוא משום דאינו בקי במה שאינו לפניו ולא משום דהוא רמאי, וכ' דיחשדו בו דבמזיד שיקר, ונראה מלשון זה דבאמת לא יפסל לשבועה די"ל דטעה, אלא דמ"מ יחשדו בו, **והרשב"א** כ', דמ"מ יבוא לידי חשד עם הכל ויפסל לעיניהם בכך, [וכ' דזהו לפי פירושו של רש"י], ונראה גם דבאמת אינו נפסל.

בא"ד – **בתו"ר** מבואר לפי שי' ר"ח, דאם המלוה נשבע, הוא יחפש היטב לפני שישבע, ונראה דהיינו דמהני זה, דבאמת אפשר דמשום הכי לא יהיה כאן שבועה, וכן בגמ' לק' דאמרינן דמלוה טרח ומייתי לה כ' התו"ר, דהיינו דכיון דמוטל עליו לישבע, א"כ קודם שישבע הוא יטרח למצוא הפקדון לפטור עצמו מהשבועה, וכ' דלפ"ז לא גרסינן בסמוך כי משתבע מלוה נמי ליטרח לוה, דבאמת אין החשש דהשני יטרח אחר שישבע האחר דזה לא אכפת לן, אלא רק בעינן למנוע שבועה שלא לצורך, וקו' הגמ' דגם אם נטיל על הלוה הוא יטרח, ואין ריוח יותר בזה דאומרים דהמלוה ישבע, ובגמ' דאמר אביי גזירה שמא יטעון דאחר שבועה מצאתיה הק', דמה נרויח במה שנימא דהמלוה ישבע, הא כיון דבאמת הוא נשבע שאינו ברשותו, והוא לא מצא זה ברשותו, [**וברשב"א** מבואר דאין לומר דחיישינן דהוא משקר בזה דאינה ברשותו, דא"כ באמת ראוי שישבע הלוה ולא המלוה, דעל הצד דהמלוה משקר, הרי יש לחוש דמשקר גם כמה שוה, ועדיף דישבע הלוה כמה שוה ויהיה רק שבועה לבטלה, ממה שישבע המלוה ויהיה שבועת שקר], א"כ אין נפ"מ מעתה אם ישבע המלוה או הלוה, דבשניהם יהיה כאן שבועה לבטלה באם אח"כ ימצא המלוה הפקדון, וכ' לבאר דאם רק צריך לישבע דאינו ברשותו, לזה סגי דיבדוק מעט ולא ימצא, דהרי החשש שמא עיניו נתן בה, [**ובריטב"א** בסמוך כ' הלשון, דאפילו תימא דהוא אינו נשבע אלא שאינו יודע שהוא ברשותו], וכיון דנשבע דבאמת סבור דאינו ברשותו סגי בהכי, אבל אם נאמר לו שישבע כמה שוה, בזה הוא יחפש יותר שמא הוא ברשותו כדי לימנע משבועה, **וברשב"א** מבואר גם בדרך זו, רק שנשאר בקו' בדברי אביי.

אמנם בחי' הריטב"א **הישנים** כ' על הגמ' דטרח ומייתי לה, דלפי פי' ר"ח [שם כ' פי' ר"ש אך מבואר מדבריו דצ"ל פי' ר"ח] כונת הגמ' דטרח ומייתי לה, להראות שדבריו אמיתיים ונמצא שנשבע הלוה לבטלה, ומבואר דאין פי' הגמ' כמש"כ התו"ר, דמשום הכי נטיל השבועה על המלוה דאז הוא יטרח, אלא דמשום הכי אין לנו לומר דישבע הלוה, דאז יטרח המלוה להביא הפקדון, ונמצא דהוי שבועה לבטלה, ולפי דבריו נראה, דמה דחיישינן לשבועה לבטלה, היינו רק היכי דלבסוף יבוא הפקדון לפנינו, אבל אם לא יבוא לפנינו, אין לחוש מה דמשביעים, אף דהיה אפשר שיבוא לפנינו בלא שבועה, וכן מבואר בדברי **הגרע"א**,דכ' על דברי התוס', דלכאורה מבואר בגמ' לק' לאביי דחיישינן שמא יאמר דאחר שבועה מצאתיה, וא"כ מבואר דגם אחר שנשבע המלוה יש לחוש, ואמאי כ' התוס' דהמלוה לא ישבע, וכ' דהכא דאמרינן דהמלוה ישבע כמה שוה, תו לא יוציא הפקדון, דלא יהיה לו שום ריוח בזה, וא"כ גם אם יש חשש דיכול למצאו, מ"מ לא יוציא החפץ, משא"כ בדברי אביי דבא לבאר אמאי לא ישבע הלוה, בזה אמר דיש לחוש דאח"כ ימצא הפקדון, ומתחילה לא יטרח כ"כ למצוא החפץ, ואז הוא יוציא החפץ מפני שיהיה לו ריוח בזה להכחיש הלוה, ומבואר דכל שלא יוציא לבסוף, בזה נרויח דלא היה כאן שבועה לבטלה, ויל"ע לפ"ז, דא"כ אמאי הוצרכו התוס' לומר שלא ישבע עד שידע שלא יוכל למוצאה, ולא סגי להו בזה, דאם ישבע הוא לא יוציא הפקדון, ולכאורה מזה נראה כהתו"ר, דמה דרוצים הוא לגרום למלוה להוציא החפץ כדי שימנע שבועה בזה, אמנם לשון התוס' דגנאי הוא לישבע היכי שהדבר מתברר אחרי כן נראה כהגרע"א, דכל שלא יצא לבסוף, כבר מהני דלא חשיב דהוי שבועה לבטלה.

**הרי"ף** בשבועות מ"ג כ', דהחשש הוא דנמצא שם שמים מתחלל, **ובראשונים** כאן מבואר דזהו ענין אחר מדברי הר"ח, **והריטב"א** אחר שהביא דברי רש"י כ', דר"ח פירש דנמצא שבועה לבטלה או שנתחלל שם שמים על ידינו, **ובבעה"ת** שער כ"ד חלק א' דין א' גם כ' לדברי הר"ח והרי"ף יחד, **ובטושו"ע** סע"ב סט"ו כ' כהרי"ף, **והש"כ** סקס"ג כ' דיש לפרש דהיינו גם בכלל זה דנמצא שבועה לבטלה, וכמו דהבעה"ת כ' לתרוייהו, אמנם **בבי' הגר"א** סקע"ח כ', דהלשון נראה דרק משום שם שמים מתחלל, והנה **בשו"ע** ספ"ז סקל"ג כ', דאין להשביע היכי דיש לחוש דהדבר יתברר אח"כ, **ובלבוש ובסמ"ע** סקצ"ה כ', דנראה הכונה משום דאפשר שכשיתברר הדבר נראה שנשבע לשקר, אמנם **הש"כ** שם סקע"ט כ', דאדרבה משמע דמיירי בכל גונא, גם היכי דלא נימא אח"כ שהוא שיקר, אלא משום דנמצא דהוי שבועה על חנם וכשי' הר"ח, **ובבי' הגר"א** סע"ב סקע"ח גם מבואר כהש"כ, וכ' דבזה מבואר גם דלא כשי' הרי"ף, דאף במקום דליכא לחשש דחילול שם שמים אלא רק משום שבועה לבטלה, גם אין להשביע, וזה דלא כמש"כ בשו"ע סע"ב, דהטעם משום דשם שמים מתחלל, **ובשעמ"ש** סע"ב סקי"ח הביא ראיה, דשי' הרמב"ם והטור, דדוקא היכי דאיכא חשש לחילול שם שמים לא משביעים, ודלא כהר"ח דכל היכי דאיכא משום שבועה לבטלה.

ג) גמ' ותיפוק לי' וכו' – **התו"ר** כ' דמכן הביא **רבינו ברוך** ראיה, דלא מפכינן שבועה על התובע בדאורייתא, דאי נימא דמפכינן, שפיר יש לפרש דקאי על הסיפא, וכונת המשנה דהכא אין המלוה יכול להפך השבועה על הלוה, משום דשמא ישבע הלוה ויוציא הוא הפקדון, ובשם **רבינו מאיר** דחה, די"ל דכונת הגמ' להק' למ"ד דלא מפכינן, דזה מחלוקת בשבועות מ"א אי מפכינן, אמנם **בתו"ח ובבי' הגר"א** סע"ב סקע"ו מבואר, דגם אי לא מפכינן, מ"מ אכתי משכחת לה בגונא דהלוה יתרצה בהיפוך השבועה, דבזה מ"מ יהיה הדין דלא ניתן לו לישבע, שמא יוציא המלוה הפקדון, וכ' דאדרבה, משום הכי נקט התנא זה אחר שהביא הסיפא ולא שנה זה מיד אחרי שכ' הרישא, משום דיש בזה נפ"מ גם בסיפא, דלא יוכלו להפך השבועה על הלוה.

גמ' ואם איתא וכו' – בחי' הריטב"א **הישנים** מק' על שי' הרמב"ם, דבדבר המצוי ליכא לשבועה דר"ה דאינו ברשותו, נימא דברייתא מיירי במשכון של דבר המצוי, וכ' די"ל דניחא לאוקמי ברייתא בכל ענין, **והמהרש"ק** על השו"ע סע"ב סט"ו כ' דאין לת' הכי, דהא בגמ' מוקי בגונא דחוקה יותר דיש עדים שנגנבה, **ובתומים** סקכ"ט כ' לבאר, דקו' הגמ' דהיה להברייתא לבאר דאינו בכל ענין אלא בדבר המצוי, ועל זה משני דכיון דגם בדבר שאינו מצוי משכחת לה דיהיה להתקנה, משום הכי לא חילק בזה, ועוד כ' לת' בחי' הריטב"א הישנים, דכיון דנחלקים כמה היה שוה על כרחך דמיירי בדבר שאינו קצוב, וא"כ לא מיירי בדבר המצוי כמותו, דא"כ הוא דבר דדמיו קצובים, **ובגדו"ת** בשער מ"ט חלק א' דין א' גם כ' לומר הכי, דלא שייך דיחלקו בדבר המצוי, אך כ' דבבעה"ת שם מבואר לאו הכי, דכ' דגם בדבר המצוי לא ישבע הלוה קודם שישבע המלוה שאין המשכון ברשותו, **והש"כ** סע"ב סק"ס כ', דשפיר משכחת לה דיחלקו גם בדבר המצוי, דהא איכא דבר המצוי שיש לו שתי שוויות, ובזה הם נחלקים, האם הפקדון הוי ממין זה, מאותו סוג ששוה יותר או ממה ששוה פחות, **ובחכם צבי** סכ"ט כ' דבדבר המצוי המחלוקת הוא בכמות ולא באיכות, אמנם לפי דברי הש"כ, משכחת דיחלקו בדבר המצוי גם באיכות, **ובתומים** שם כ' לבאר, דבסיפא דמיירי דהמלוה אומר דהיה שוה יותר, בזה לא שייך לומר דכיון דהוי דבר המצוי אין לומר דעיניו נתן בה, דהא מ"מ רוצה לעכב אצלו כדי להרויח מה שזה שוה יותר, [ורק ברישא דנשבע הלוה ונמצא דלא ירויח, בזה הוא דבדבר המצוי אין לחוש וכמבואר בחכם צבי שם], וא"כ ניחא מה שלא תי' בגמ' בסמוך גבי סיפא דמיירי בדבר המצוי, וא"כ בהכרח צ"ל כתי' הגמ' שם דמאמינו, וצ"ל דמה דאינו מאמינו בכמה היה שוה, הוא משום דאומר דלא קים לי', וא"כ על כרחך דמיירי דוקא בדבר שאין שומתו ידועה, דא"כ בודאי קים לי', וא"כ אי אפשר לומר דמיירי דבר המצוי, דא"כ אמאי לא קים לי' להמלוה, ועל כרחך דמיירי בדבר שיש לטעות בשומתו, וא"כ רישא נמי על כרחך מיירי בכהאי גונא, ומשום הכי אין לומר דמיירי בדבר ששומתו ידועה, אמנם **בשעמ"ש** סקט"ז כ' דגם בסיפא יק' דאמאי לא משני דמיירי בדבר ששומתו ידועה, דאין לומר משום דנתן עיניו בה משום דיכול להרויח, דלזה לא חיישינן כלל וכמו דבכל כופר לא משביעים אותו, ורק הכא דלא תחמוד לאינשי בלא דמי משמע להו חיישינן, וא"כ משום רויח ממון אין לחושדו כלל.

**לה' א'**

גמ' שיש עדים שנשרפה – בחי' הריטב"א **הישנים** כ' לבאר, דהיינו דאומרים דנשרף גלימא שיש בה סמנים כמו שהיה בגלימא של הלוה, וס"ל לר"י דסגי בזה דכבר לא נשביע המלוה שאינו ברשותו, כיון דיש לנו לומר דבאמת זוהי הגלימא שהפקיד אצלו, ולא חיישינן דהוי גלימא אחרת ונתן עיניו בה, אבל מ"מ חיישינן לענין שבועה, דשמא באמת אי"ז הגלימא ויוציא אותה אח"כ, והגמ' דוחה זה, דכמו דלענין שבועה שאינו ברשותו מהני עדים אלו, הכא נמי יש להם להועיל לענין החשש דשמא יוציא אח"כ.

**הטור** סרצ"ד כ' בשם **הרמ"ה**,דאם יש עדים דנשרף אצלו גלימא והוא אומר דזוהי הגלימא שמסר לו, נאמן ופטור גם בלא שבועה, דהא אם מחזיר לו גלימא והיה אומר לו דזה מה שמסר לו, והמפקיד היה אומר דאינו יודע היה נאמן השומר, וא"כ הכא נמי הוא ברי שהיתה הגלימא של המפקיד והוא שמא, **והב"ח** הק' עליו מהגמ' הכא, דאמאי לא אמרינן דמיירי בכהאי גונא, דיש עדים שנשרפה גלימא ולא ידעינן אם זה של המפקיד, ולגבי שבועה שאינו ברשותו הוא נאמן וכמש"כ הרמ"ה דהוא נפטר משבועה, ומ"מ חיישינן שמא יוציא הפקדון, וכ' די"ל דס"ל להגמ', דכיון דאמר מתחילה שהיתה זו הגלימא של המפקיד, לא חיישינן דאח"כ יאמר דבאמת טעה ואי"ז הגלימא שהפקיד אצלו דטענה גרועה היא, [ועיי"ש בש"כ סק"ו מש"כ לישב, והנו"כ שם הק' על דבריו], **ובקצוה"ח** סק"ה כ', דהרמ"ה מיירי בגונא דבא לפטור עצמו מתשלומין, והכא מיירי דבא לשלם ואומר דנשרפה בפשיעה כמבואר בברייתא, וכל שבועת ר"ה הוא רק בגונא דמשלם דמים, אבל אם גם בא לפטור עצמו מתשלומין ליכא לשבועת ר"ה, ואה"נ דאם בא לשלם, מודה הרמ"ה דיהיה חייב לישבע שאינו ברשותו, **ובנתה"מ** סק"ג הק' על זה, דהא היכי דמחזיר גלימא ואומר שזוהי הגלימא שמסר לו והמפקיד אומר שאינו יודע כ' הרמ"ה דהוא נאמן, ושם הוא משלם הגלימא שהוא נותן לו, וכ' לבאר דכל מה דחשש ר"ה, הוא משום דכיון דנותן דמים א"כ אינו גוזל ממון, וכיון דהמפקיד אינו יודע אם הוא ברשותו, אינו מעיז במה שאומר שאינו ברשותו וחיישינן דנתן עיניו בה, אבל אם אינו נותן דמים דבזה הוא גזלן, או אם נותן לו גלימא דבזה הוי ברי טוב ושמא גרוע, בזה לא חיישינן דנתן עיניו בה, ומשום הכי בכהאי גונא דהרמ"ה דאינו משלם, או דמביא הגלימא לפני המפקיד, בזה ליכא לשבועת ר"ה, וכ"כ **בשעמ"ש** שם סק"א, דהיכי דאינו משלם ליכא לשבועת ר"ה, וכן נתבאר דבריו לעיל בסוף דף ל"ד ב'.

גמ' רב אשי אמר וכו' – **בתו"ר וברשב"א** מבואר דלפי דברי ר"א, מה דאין הלוה נשבע תחילה, אי"ז משום תקנה וחשש, אלא הוי מעיקר הדין, דכיון דחיישינן שמא אכתי הוי ברשות המלוה, ליכא שבועה על הלוה, דכל זמן דיש לנו לחוש דהפקדון קיים, אין לנו להשביע הלוה, וכ' הרשב"א, דלשי' הר"ח ניחא דבאמת זהו הדין דנתבאר עד עתה דאין לנו להשביעו על חנם, אבל לשי' רש"י צ"ל, דבאמת לפי דברי ר"א, זהו טעם אחר ממה דס"ל עד עתה, אמנם **הריטב"א** כ', דבלא הטעם דשמא יוציא היה ס"ד, דכיון דשבועת הלוה היא מדאורייתא, ושבועת המלוה שאינו ברשותו היא מדרבנן, אם ירצו ב"ד ישביעו הלוה קודם, אבל משום הטעם דשמא יוציא, צריך המלוה לישבע קודם, ובחי' הריטב"א **הישנים** כ', דבלא הטעם דשמא יוציא, היה הדין דאם הלוה רוצה לישבע קודם דנניח לו, ומשום שמא יוציא לא נותנים לו לישבע קודם.

גמ' שם – **ברמב"ן וברשב"א ובר"ן** מבואר, דלשי' רש"י דהטעם הוא שמא יפסול הלוה לעדות, והוי תקנה לטובת הלוה, היכי דהלוה מאמינו, בזה ב"ד לא ישביעו המלוה שאינו ברשותו, ומבואר ברמב"ן דבכהאי גונא ישבע הלוה, ואף דיש לחוש שיוציא הפקדון ויפסול אותו לעדות איהו גרם לנפשי', וכן מבואר **במאירי**, אמנם כתבו דלשי' הר"ח דלא הוי משום תקנת הלוה, גם אם יאמינו הלוה, יהיה הדין דנשביע המלוה תחילה, משום החשש דשמא יוציא הפקדון ונמצא שבועה לבטלה, וכ"כ **הש"מ** בשם **הראב"ד**,וכ' הרשב"א דהכא נמי לשי' הרי"ף דהוי הכי, **ובגדו"ת** שער כ"ד דין א' הק' על זה, דכיון דאין המלוה מחוייב שבועה מעיקר הדין, אמאי נחייבו שבועה משום דיש לנו חשש בשבועת הלוה, אמנם ברמב"ן מבואר, דהתקנה היתה רק דאין למלוה כח להשביע הלוה, כל זמן שלא נשבע שאינו ברשותו, **ובפרישה** סע"ב כ' דכן מוכח גם בטור, וכ"כ **הרמ"א** סע"ב סט"ו, **והב"ח** שם כ', דמדברי התוס' שהק' דאמאי לא אוקי ר"א גם ברישא במאמינו, מבואר דס"ל דאם מאמינו לא נשביע המלוה וכ"כ להלכה, אמנם **הש"כ** סקס"ב **והגר"א** סקע"ז כ' להלכה כהרמ"א.

**בבעה"ת** שער כ"ד דין א' כ', דגם בדבר המצוי דליכא לשבועת ר"ה וכמשנ"ת, מ"מ במשכון יצטרך לישבע קודם שישבע הלוה, וכ"כ **בטושו"ע** סע"ב סט"ו, וזהו כעין משנ"ת דברי הראשונים דגם אם מאמינו הלוה צריך לישבע.

גמ' לישתבע נמי וכו' – **הגרע"א** מק' להשי' דאמרינן מיגו לאפטורי משבועה, דאמאי לא יפטר משום מיגו דהיה אומר להד"ם, וכ' לדון דלא מהני מיגו אלא לפטור מעיקר שבועה, אבל היכי דיש עליו שבועה וחייב עוד מדין גלגול, בזה לא מהני מיגו לבטל הדין גלגול, ועיי"ש מש"כ להביא ראיות לענין, וכ' די"ל עוד, דהא מיגו דהעזה לאפטורי משבועה לכו"ע לא אמרינן, וי"ל דהכא חשיב העזה יותר לומר להד"ם, דמה דאומר דשוה פחות אינו העזה כ"כ, כמבואר בגמ' די"ל הוא טועה.

גמ' תהא במאמינו וכו' – **הפנ"י** כ' לבאר, דבסתמא הכא מיירי דהוא נאמן אצלו מדנתן אצלו משכון, ואע"ג דהוא יכול לטעון דנאנס אצלו, ומק' הגמ' דנהמני' גם כמה היה שוה, ואי נימא דהוא יודע דהוא משקר בזה, א"כ גם לא יאמינו על שאינו ברשותו, ומשני דאומר דאינו משקר אלא דלא קים לי' בגוי', ומק' הגמ' דנהמני' מלוה ללוה, וקאי על הרישא דהמלוה אומר דשקל היה שוה, וא"כ הסכים להלות לו על משכון שאינו כשיעור החוב, ועל כרחך דהוא נאמן אצלו, ומשני דמ"מ עתה סבור שהוא משקר.

תוד"ה תהא – **הרמב"ן והרשב"א והר"ן** תי' על קו' התוס' לפמשנ"ת לעיל, דגם אם מאמינו מ"מ ב"ד משביעים המלוה שאינו ברשותו קודם שנשבע הלוה, **והרמב"ן** תי' עוד, דברישא דהמלוה תובע הלוה, א"כ איתחזק אצלו שהוא משקר, משא"כ בסיפא דהלוה תובע המלוה, וכבר הק' **הרשב"א**,דכמו דהיכי דתובע הלוה הוא אומר דהמלוה תועה ולא קים לי' בגוי', הכא נמי י"ל כשהוא תובע ומאי שנא, **והרשב"א והר"ן והריטב"א** תי', דברישא דהמלוה מצריך הלוה לישבע, הכא נמי תובע הלוה מהמלוה שישבע, ואינו רוצה לפוטרו, ועוד כ' הריטב"א די"ל דאה"נ דלפי תי' זה דמאמינו, מיושבת גם הקו' לעיל, והשתא חוזר בו ר"א מתי' לעיל, אמנם **המהרש"א** כ', דמהסוגיה בשבועות מ"ג ב', דמייתי דברי שמואל דברישא המלוה נשבע כמה היה שוה, ומשום דאם הלוה ישבע יש לחוש שמא יוציא הלה הפקדון, ועל זה מסיק דהשתא דאמר ר"א דזה נשבע וזה נשבע, א"כ הלוה הוא שנשבע אחר שנשבע המלוה, מבואר דגם למסקנא קאי דברי ר"א.

א) גמ' כל לא ידענא וכו' – **הריטב"א** כ' דלשון כל בא לומר, דגם אם יודע בודאי דזה נמצא במקום שמור ורק אינו זוכר היכן הניחם הוי פשיעה, ונראה מדבריו דהכא דאמר לא ידענא, גם יש צד שהניח במקום שאינו שמור ונגנב, וכן מבואר בהמשך דבריו.

גמ' ואמרי לי' שילם ולא רצה לישבע – **הריטב"א** מק', דמאי ס"ד דרבא דיקנה הא הכא הוא רצה לפטור עצמו ורק דב"ד חייבוהו, וכ' דרבא לשיטתו, דאם נשבע ואח"כ שילם קונה הכפל, ומשום הכי ס"ד, דכיון דשילם לבסוף קונה הכפל, **והגרע"א** מק' דכיון דהוא לא ידע דיתחייב במה שאומר לא ידענא, נמצא דחייב עצמו בלא כונה להתחייב, ואמאי לא דמי לבאו עדים שהוא חייב, דשי' הראשונים דאינו זוכה בכפל כיון דלא יכל ליפטר, והכא נמי מאחר שהודה אינו יכול ליפטר, ובהודאה אינו קונה כיון דאין דעתו לשלם בזה, וכ' לומר דגם אחר שאומר לא ידענא, יכל לומר דמצא הפקדון ונאנס ומשום הכי יקנה דלא פטר עצמו, ולפ"ז כ' דאם יש עדים, דממתי שאמר לא ידענא לא מצא הפקדון, בכהאי גונא לא יקנה הכפל, גם אם אח"כ שילם מעצמו, וסיים דצ"ע לדינא.

תוד"ה ואותיבני' – **בראשונים** מבואר כתי' התוס', **ובמרדכי** אות תכ"ט כ' עוד תי', דשם אחר שנשבע משלם לפנים משורת הדין, משא"כ הכא התשלומין הוו מעיקר הדין, **ובטור ובב"י ובב"ח** סרצ"ה מבואר כתוס'.

גמ' למימרא דסבר ר"נ – **בבי' הגר"א** סק"ג סקל"ח מבואר דבאמת ר"נ סבר דלא הדרא, וזהו קו' הגמ' הכא.

גמ' למימרא דסבר ר"נ שומא הדר – **הראשונים** מק' דמה דשומא הדר הוא לטובת הלוה דאם רוצה ליתן דמים ושיחזור הקרקע יכול למעבד הכי, אבל הכא הרי בעל האפדנא רצה שישאר הכיפי שלו ויזכה במה שהוקר, וא"כ אמאי יחזור האפדנא אפילו אי שומא הדר, **והרמב"ן** כ' דיש מתרץ דכונת הגמ' דכיון דהכא אמר ר"נ דשומא הדר א"כ כש"כ דבעלמא הוי הכי, אבל אה"נ די"ל דדוקא בעלמא הוי הדין דשומא הדר ולא הכא, וכ' דאין צורך לזה אלא דהכא גם אי נימא דלא הדר האפדנא מ"מ לא יהיה היוקר של בעל האפדנא דהא אמרינן דאינו מקנה לו היוקר, וכ' דעל כרחך כיפי הדרא א"נ רוחא דאיקור דהא לא מקני לי' מידי מדנפשי', ומשו"ה רוצה הנפקד שתחזור לו האפדנא, דאם לא ירצה מ"מ יחזור הכיפי לבעלים והוא יתן לו דמים כפי מה ששמו מתחילה האפדנא, **וברשב"א ובריטב"א ובתו"ר** מבואר לפי תי' זה דהכיפי עצמם יהיו של הנפקד ורק ביוקר לא יזכה וזה יחזור לבעל הכיפי, ומשום זה כבר יותר נח"ל שיחזור לו האפדנא, ובחי' הריטב"א **הישנים** הק' על תי' הראשונים דכיון דאמרינן דזוכה בכיפי א"כ אמאי לא יהיה גם היוקר שלו, ואמאי יצטרך להחזיר היוקר, **והריטב"א** הק' על זה דמ"מ היכי זכה הנפקד בכיפי כיון דאמרינן דאין רוצה להקנות לו, וא"כ בודאי כיון דאינו זוכה וחוזר למפקיד ממילא דיחזור לו האפדנא, וכ' לומר דהס"ד דאע"פ דאינו מקנה לו השבח של הכיפי כיון דאטרחי' מ"מ גוף הכיפי מקנה לו, ומשני דהוה בטעות משום דאינו מקנה לו כלל, אמנם כ' דלפ"ז בודאי אין שום נפ"מ אם לבסוף נמצא דהיה אצלו או דאבד וחזר אליו, ולפמשי"ת דיש מחלוקת בזה א"א לפרש הכי.

ובחי' הריטב"א **הישנים** כ' לבאר דמה דאמרינן בגמ' דשומא הדר קאי על הכיפי ולא על האפדנא, דכיון דגבו ממנו האפדנא זכה בכיפי וא"כ גם היוקר יהיה שלו, ואמאי צריך להחזיר הכיפי למפקיד, וס"ל להגמ' דזהו משום דשומא הדר, ועל זה משני דהוי בטעות ומה שחוזר הכיפי הוא משום דנמצא דלא הוי מעולם של הנפקד.

גמ' שאני התם – רש"י מבאר משום דנתברר דלא אבדו, וכ"כ **בפי' הר"ח** דכיון דלא אבדו וקיי"ל דפקדון ברשותי' דמרי' קאי משו"ה הוי שומא בטעות, אמנם **ברמב"ם** בפ"ח משאלה ה"ג מבואר דגם אם נגנבו ואח"כ חזרו אמרינן דהוי שומא בטעות, וכ"כ **הרמב"ן**, וכ' דכיון דחזר לבסוף איגלאי דלא הוי לי' גבי כלום דכל היכי דאיתי' ממונו של בעלים הוא, ואילו היו יודעים שימצא לא היו יורדים לנכסיו, **והרשב"א** הביא שתי השיטות, **והריטב"א** כ' דלפ"ד דהס"ד היתה דהוא מקנה לו עכ"פ הקרן וכמשנ"ת, א"כ למסקנא דאינו מקנה לו ממילא דבכל גונא חוזר ממילא וכשי' הרמב"ם, וכן **בנ"י ובטור** סרצ"ה מבואר כהרמב"ם, וכן מבואר **בשו"ע** סק"ג סי"א, **ובסמ"ע** שם סקכ"ט כ' דמדברי הטור שם דלא הזכיר אלא אם נמצא הפקדון ברשותו נראה דס"ל כשי' רש"י ור"ח, אמנם כבר תמהו עליו **באורים** סקמ"ב **והגרע"א** דהא בסרצ"ה כ' הטור דגם בנגנב, וכיון דמבואר שם דגם בכלים מיירי א"כ על כרחך דאי"ז מדין שומא הדר דזהו רק בקרקע, **ובט"ז** שם כ' לומר דלהלכה נימא כשי' רש"י ור"ח דמספק יש לנו ליזל לקולא לנתבע דהוי שומא, ולא יחזור היכי דליכא לדין שומא הדר כגון אם מכרה, **ובבאה"ט** סק"ל הובא דבריו בסוגר.

**ברמב"ן** מבואר, דלשי' רש"י והר"ח דאם לא היה ברשותו, בזה חוזר רק מדין שומא הדר, בגונא דימכור האפדנא לאחר, בזה באמת לא יחזור האפדנא לבעלים, וכמו כן באם יוזל האפדנא, יצטרך בעל הכיפי לשלם לו כפי מה שהיה שוה בשעת השומא, משא"כ אי אמרינן דהוי שומא בטעות, מחזיר לו האפדנא כמו שהיא שוה עתה.

**בש"מ** כ' בשם **הרמ"ך** נראה מבואר,דגם לפי מה דאמרינן דלא מקנה לו השבח, מ"מ היכי דהוזל הפקדון בשעה שנמצא, אמרינן דלא שקיל מפקיד מיני', דהא קניי' נפקד משעתא ששילם, וצ"ב בכונת דבריו.

**הש"כ** סרצ"ה סק"ו כ', דמבואר בסוגיה דהיכי דמשלם ברצונו, גם אם לבסוף נמצא הפקדון ברשותו, מ"מ הוי השבח דידי', **ובחי' אנשי שם** על הרי"ף אות ג' מבואר לכאורה לאו הכי, וכבר תמה עליו **הרש"ש**.

ב) גמ' שומא הדר לעולם – **בריטב"א** מבואר, דכשהוא מחזיר הקרקע בעי לכתוב לו שטר מתנה, ומשום דהוא כחוזר וקונה ממנו, וכן מבואר בדבריו לעיל ט"ז ב', וכן מבואר **ברמב"ן** שם, וכן נראה **ברשב"א** שם, וכן המשמעות **בתו"ר** שם, אמנם **הר"ן והנ"י** שם כ', דלא בעי מעשה קנין חדש, דהא הדין דחוזר גם בעל כרחו של המלוה, ומבואר שם בר"ן דמהני גם בלא קנין, או משום דמעיקרא כל הגביה הויא רק על דעת שלא יפרע לבסוף, או דמהני משום הפקר ב"ד, [וכן נראה שי' **רש"י** שם עיי"ש], וכתבו דכן נראה גם **ברמב"ם** פכ"ב ממו"ל הט"ז, דכ' דמסלקין המלוה, והיינו דממילא הוא מסתלק ולא בעי הקנאה חדשה, **ובב"י** סק"ג ציין לנ"י, **ובשו"ע** שם ס"ט כ' כלשון הרמב"ם דמסלקין את המלוה, וכ' **בש"כ** סק"י, דמשמע דאי"צ עוד קנין וכמש"כ הנ"י, **ובקצוה"ח** סק"ה הביא שי' הראשונים דבעי קנין, **ובנו"ב** חיו"ד תנינא סע"ה מבואר דאי"צ קנין חדש ומשום דכך תקנו חכמים, ולכאורה היינו כמש"כ הר"ן לבאר, דהוי משום הפקר ב"ד.

**הריטב"א** כאן כ', דאם שמו לקטן אין בו דין חזרה עד שיגדיל וידע לאקנויי, **והב"י** הביא דבריו אחר שציין לדברי הנ"י דאי"צ קנין חדש, **ובש"כ** סקי"א כ', דהריטב"א לשיטתו דבעי קנין חדש, אבל אי לא בעי, מה בכך דלא יודע עכשיו לאקנויי, **ובתומים** סק"ח כ' דאמנם דהריטב"א כ' זה לשיטתו, מ"מ י"ל, דגם אי נימא דלא בעי קנין יהיה הדין הכי, ומשום דגבי דינא דבר מצרא מבואר דאינו נוהג בקטן, משום דאינו בתורת ועשית הישר והטוב, וא"כ גם הכא לא יהיה בקטן, וסיים דצ"ע.

בחי' הריטב"א **הישנים** כ', דלפי פירושו בגמ' לעיל דהנדון דשומא הדר היה על הכיפי, מוכח דגם במטלטלין איכא להדין דשומא הדר, אלא דכ' דזהו רק במטלטלין דלא מצוי כמותם בשוק, אמנם **ברמב"ן וברא"ש** ובשאר **ראשונים** מבואר, דדין שומא הדר לא הוי אלא בקרקעות ולא במטלטלין, וכן מבואר **בפוסקים** בלא חולק, **ובפ"ח** אות י' כתב לבאר הטעם, דכמו דמצינו דאין גובין מטלטלין מלקוחות משום תקון העולם, הכא נמי לא אמרו דיחזור, **ובסמ"ע** סקי"ג כ' הטעם, דדוקא קרקע שקרויה נחלה ועומדת לדורות, בזה תקנו דתחזור, **ובתומים** סק"ט כ' לבאר, משום דמטלטלין הוא דבר המצוי לקנותם ויכול לקנות אחר כמו שהיה לו, וכ' דמשום הכי השוו מדותם, דגם במה שאינו מצוי אמרו דלא יהיה דין זה, **ובשעמ"ש** סק"ו כ' נפ"מ בין הסמ"ע לתומים, באם יגבו קרקע בתורת שכירות לזמן, דלטעם הסמ"ע, כיון דסופו לחזור לא יהיה הדין דהדר, אבל לתומים גם בזה יחזור.

**המל"מ** פכ"ב הט"ז כ' לומר, דכל הדין דשומא הדר, זהו רק אם נותן לו מעות, אבל אם בא ליתן לו מטלטלין או אפילו קרקע אחרת, בזה ליכא לדין שומא הדר, וכ"כ **בש"כ** סקי"ח, ובספר **ברית יעקב** סצ"ו כ' לומר, דזה תלוי במחלוקת אי בעי קנין חדש או לא, דאי בעי, בזה ודאי מסתבר דדוקא במעות יש לו זכות לקנות ממנו הקרקע, אבל אי לא בעי, ויסוד דין דשומא הדר זהו דהוא פורע לו החוב עכשיו, וממילא בטל גבית הקרקע דמעיקרא, בזה יכול לפרוע בכל דבר, כמו דמעיקרא היה יכול לפרוע בכל דבר, וכ' להביא ראיה דלא דוקא מעות, מהא דמבואר בגמ' לעיל לומר, דמה דאמר ר"נ דהדר אפדנא זהו מדין שומא הדר, ושם הרי הנדון להחזיר לו כיפי ולא מעות, אמנם **בישועת דוד** חחו"מ סנ"ה כ' לומר דנראה אדרבה, דאי הוי בתורת פרעון החוב, כיון דעיקר דין הפרעון הוא במעות, לא אמרו דאיכא לדין דועשית הישר והטוב, אלא דהיכי דעכשיו עכ"פ הוא פורע כפי עיקר דינו, ומשום הכי דין שומא הדר הוי דוקא במעות, ולפ"ז כ' דלק"מ מכיפי, דשם הרי עיקר הדין הוי ליתן לו הכיפי, ועיי"ש עוד שהאריך בזה.

**הרא"ש** כ', דאם הוקרה הקרקע אינו מחזיר לו כפי מה שהיתה שוה בשעת הפרעון, דאי נימא הכי, לעולם יצפה הלוה אמתי תתייקר ויבוא ליטול הקרקע, ומבואר **בטור**,דבאם רוצה לשלם כפי מה ששוה עכשיו, בזה שפיר הוי הדין דחוזר, דבזה לא שייך טעם הרא"ש, אמנם בחי' הריטב"א **הישנים** כ', דגם בהוקר חוזר כפי מה ששמו הקרקע, וכ"כ **בבעה"ת** שער ג' חלק ה' דין י' **והה"מ** פכ"ב הי"ז, וכ' דאי יחזיר לו המעות כמו ששוה עכשיו, מחזי כרבית, **ובכס"מ ובב"י ובב"ח** הק' על זה, דא"כ אמאי לא צריך להחזיר הפירות שאכל משום דמחזי כרבית, ועל כרחך משום דעד עכשיו היה אצלו כדין, א"כ מכר גמור הוא, וא"כ גם אם נותן לו מעות כפי ששוה עתה, לא מחזי כרבית, **ובגדו"ת** שם כ' לחלק, דבפירות בשעה שאכל הפירות הרי אכל מקרקע שלו, כיון דגבה כדין, משא"כ במעות, דעכשיו בא ליתן מעות ולהחזיר לעצמו הקרקע, בזה מחזי כרבית, **ובאורים** סקכ"ז כ', דהדין באבק רבית דאין יוצאה בדיינים, ומשום הכי לא מחזיר הפירות שאכל, **והב"י והב"ח** כ', דיחזיר כמו שהיה שוה בשעת גביה, משום דגם זה הוי בכלל ועשית הישר והטוב, להחזיר כמו שהיה שוה בשעת הגביה, **והטור והרמ"א** בס"ט כ' כהרא"ש, **והשו"ע** שם **והב"ח** כתבו לדינא כהבעה"ת והה"מ, **ובאו"ש** פכ"ב הט"ז כ' לתלות זה, דאם הוי מכר חדש, צריך ליתן כמו ששוה עתה, אבל אם הוי פרעון החוב וממילא בטל הגביה, צריך ליתן כמו שהיה שוה בשעת גביה.

**הרא"ש** כ', דאם השביח הקרקע, הדין דאינו מחזיר הקרקע, **ובטור** נראה מבואר, דגם אם ירצה הלוה לשלם לו כפי מה ששוה עתה אחר שהשביח אינו חוזר, **ובפרישה** סקכ"א כ', דכיון דהשביח הוי כשדה אחרת וקנאה בשינוי, ועל דרך זה מבואר **בגדו"ת** שער ג' חלק ה' דין י', דהכא כיון דעשה מעשה בעצמו עדיף מהוקר, ומשום הכי אינו חוזר כלל, **ובאורים** סקכ"ח כ', דאם יהיה הדין דיכול ליטול הקרקע עם השבח, לא ירצה המלוה להשביח הקרקע, דיאמר דלמחר יבוא הלוה ויטול, ואי"ז הישר והטוב, ובחי' הריטב"א **הישנים** מבואר, דיכול ליטול הקרקע אם ישלם לו כמו ששוה עכשיו, **ובבעה"ת** שער ג' חלק ה' דין ז' **ובהה"מ** בפכ"ב הי"ז כ', דחוזר ומשלם לו כמו יורד ברשות, **והשו"ע** ס"ט כ' כותייהו, **והרמ"א** כ' כהטור דאינו חוזר כלל, **והש"כ** סקי"ד כ', דאם רוצה ליתן כל מה ששוה השבח יחזור ללוה, וכ' לומר דגם הרא"ש והטור מודו לזה עיי"ש.

**הבעה"ת** שם כ', דהיכי דהוציא יציאות בקרקע ולא הושבחה הקרקע, בעי ליתן לו מה שהוציא, והביא דיש חולקים, **והה"מ** שם **והטור** הביאו שתי השיטות, **והב"י** כ' דאזלינן לקולא לנתבע, **ובשו"ע** ס"ט מבואר דהדין דאינו נוטל, אמנם **הסמ"ע** סקט"ו כ' דהכא הנתבע זהו המלוה, כיון דבא להוציא ממנו הקרקע, וא"כ לא יגבה אם לא ישלם לו יציאות, **ובתומים** סק"י הק', דהא בשו"ע סקע"ה ס"ה כ' גבי בר מצרא, דקנה קרקע ששוה מאתים במנה, ויש ספק האם צריך ליתן לו כפי מה ששילם או כפי מה ששוה, הדין דאם לא יתן מאתים אינו יכול להוציא, ואמאי הכא ס"ל דאין המלוה מוחזק, וכ' לחלק, דהכא דאין השבח בקרקע עצמה, דהא הקרקע שוה כמו שהיתה מעיקרא, משום הכי אינו חשוב מוחזק, ועל דרך זה מבואר **בנתה"מ** סקי"א, **והקצוה"ח** סק"ו כ' לחלק, דשם הוי ספק במציאות, וי"ל דמעיקר הדין כך הוא, דבמקום ספק ליכא לדינא דבר מצרא, משא"כ הכא דהוי מחלוקת הפוסקים, ולהשיטות דאי"צ ליתן לו, הרי יש כאן דינא דשומא הדר בודאי כפי מה שהיה שוה בשעת גביה, וכיון דעיקר הדין דלמהדר קאי זהו לכו"ע, ורק יש ספק כמה צריך ליתן לו, בזה הוי הלוה מוחזק.

**ובש"כ** סקי"ד הק' על הרמ"א, דגבי השביח כ' דברי הטור דאינו מחזיר כלל אפילו רוצה ליתן ההוצאות, א"כ גם הכא צריך להיות הדין דכיון דהוציא הוצאות, לא יחזור כלל, וכ' דצ"ל דדברי הרמ"א קאי גם על זה וכ' דדוחק, ובאמת דאי אמרינן דכונת הטור הכי כהרמ"א דאינו נוטל כלל, גם על הטור ק', דהביא שתי השיטות, ולא כ' דלהרא"ש אינו חוזר כלל.

**בבעה"ת** שם **ובהה"מ** שם מבואר, דאם הוזל הקרקע, מ"מ צריך ליתן לו כפי מה שהיה שוה בשעת הגביה, וכ"כ **השו"ע** בס"ט.

ג) גמ' אורתא – בתוד"ה לוקח מבואר, דגם כל יורש ממילא הדין הכי דאינו חוזר, אמנם **הרא"ש** כ', דאורתא היינו דכתבה לאחד מיורשיו, דומיא דזבנה ונתנה במתנה, אבל מה שיורש ממילא, בזה איכא לדין שומא הדר, וכן מבואר **ברמב"ן וברשב"א ובר"ן** די"ל הכי, דמה דאמר דאורתא ליכא לדין שומא הדר, הכונה לגונא דנתן הקרקע במתנת שכ"מ, ומשום דבזה י"ל דאדעתא דארעא נחת, די"ל דהוא טרח שיתן לו זה במתנת שכ"מ, [וכמבואר לעיל ט"ז א' גבי מקבל מתנה, די"ל דהוא טרח אבתרי' שיתן לו המתנה], **והריטב"א** כ' כתוס' דכל יורש אינו מחזיר, **והנ"י** כ' כהרא"ש, [וכן נראה לפי שי' רש"י, דכ' דמשום דבעל לוקח הוי אינו מחזיר אחר מיתה, ומשמע דאי הוי יורש היה מחזיר, וזה הכריח הראשונים לומר דירושה ממילא מחזיר], **והרמב"ם** פכ"ב הט"ז כ', דאם מת והוריש אינו חוזר, וכ' **הב"י** בבדה"ב **והגדו"ת** בשער ג' חלק ה' דין ד' דמשמע כשי' התוס', דמשמע דכיון דהוא מת ממילא הוריש הקרקע, **ובשו"ע** ס"י כ' כלשון הרמב"ם, **והטור והרמ"א** כ' כהרא"ש, **והש"כ** סקי"ט כ' דעיקר כתוס'.

**הטור והרמ"א** שם מביאים דברי **הרא"ש** בשו"ת כלל פ' ס"ה, דאם היו כמה בנים והם חלקו ביניהם הנכסים, ואחד מהם קיבל הקרקע שגבו אותה, בזה אינו חוזר, משום דקיי"ל דהאחין שחלקו לקוחות הם, ואדעתא דארעא, הוא ויתר בחלקים אחרים, **והט"ז** כ', דלפ"ז מבואר דמש"כ הרא"ש דיורש מחזיר, היינו שהוא יורש לבדו, ועל כהאי גונא מבואר, דאם יוריש לו את זה מחיים, בזה לא יחזור, וכ' דאע"ג דהרי מה דנתן לו מחיים אינו מוסיף כלום, דבלאו הכי היה יורש הכל, מ"מ כיון דהוי בדרך מתנה אינו חוזר, אמנם מדברי **הרי"ו** שהביא הב"י שם מבואר, דדוקא היכי דע"י המתנה הוא שינה חלקו, בזה הוא דמהני דלא יחזור, וכן מבואר **בסמ"ע** סקכ"ו, **ובפרישה** סקכ"ד מבאר, דגם בכהאי גונא דאיכא כמה אחים, משכחת דבלא שיתן מחיים יהיה דין חזרת שומא, כגון שלא חלקו קרקע זו כנגד דבר אחר, אלא כל אחד קיבל חלק מקרקע זו בשוה.

גמ' שמה לבע"ח דידי' וכו' – **הרא"ש** כ' בשם **הרמ"ה**,דאם הקרקע נישומה לבע"ח ראשון יותר ממה שנישומה לשני, או איפכא דנישומה לבע"ח שני ביותר, בתרוייהו נוטל הבע"ח כפי השומא הגדולה, וכ"כ **בטושו"ע** ס"י.

גמ' ומתה – רש"י מבואר כגירסא זו דמיירי דמתה, אמנם **הר"ח והרי"ף** לא הזכירו כלל דמיירי דמתה, ומבואר **ברמב"ן** ובעוד **ראשונים**,דבאמת י"ל דלא מיירי במתה, דכבר מחיים הוי בעל לוקח, **ובתור"פ** כ', דאין לומר דמיירי מחיים, דא"כ הבעל אינו לא לוקח ולא יורש, ומהדרינן לאשה, אמנם כבר מבואר **בריטב"א**, דאי הוי לוקח, כבר מחיים הוא לוקח דמשום הכי מוציא מיד הלקוחות, וכן מבואר בשאר הראשונים דכתבו דהוי גם מחיים, **ובגדו"ת** שער ג' חלק ה' דין ה' הק', דהא מה דבעל לוקח הוי מחיים, זהו רק על הזמן שלאחר מיתה, דהא שי' הרמב"ם פכ"ב מאישות דהאשה יכולה למכור הגוף עד שתמות, אמנם **הש"כ** בסק"כ הביא שי' הרא"ש והטור ועוד ראשונים, דגם מחיים אינה יכולה למכור, וחזינן דהבעל חשוב לוקח כבר מחיים, **ובקצוה"ח** סק"ט כ', די"ל דמה דהאשה לא יכולה למכור, אי"ז משום דהגוף לא שלה, אלא דתקנת אושא היתה, דהקנין פירות של הבעל הויא כקנין הגוף, ומשום הכי לא יכולה האשה למכור כמבואר בגמ' בב"ב קל"ה ב', **והחזו"א** כ', דבודאי גם אם נימא דאין האשה יכולה למכור, אי"ז משום דגם הגוף הוי של בעל מחיים, אלא דיש לבעל זכות שלא יהני מכר האשה, אבל בודאי הגוף שלה, **ובח"מ** באה"ע סצ"א סק"ה **ובפנ"י ובתומים** סקי"ז מבואר, דמשום חלק הבעל בפירות יש לו דין לוקח מחיים, ועיין בסמוך.

תוד"ה לוקח – ברש"י מבואר, דגם מה דלא מהדר זהו משום דהוי לוקח, וכן מבואר **ברא"ש ובנ"י**,וכ' דיורש ממילא הדין דמחזיר וכמשנ"ת, ומשום הכי בעי בבעל לטעם דלוקח הוי, **וברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר דאי נימא דהוי גם מחיים, ניחא דמשום יורש אי"ז אלא לאחר מיתה, אבל לוקח הוי מחיים, **והריטב"א** כ' כתוס', ויל"ע דכיון דס"ל דגם מיירי מחיים, א"כ בזה צריך לזה דהוא לוקח, **והש"כ** סקי"ט כ' לומר, דהגם דכל יורש הוי הדין דאינו מחזיר, מ"מ בבעל היה צריך להיות שיחזיר משום דיש לו פירות כבר מחיים, ולא שייך לומר דאחר מיתה אדעתא דארעא נחית, וגם כ' דאיצטריך למחיים וכמשנ"ת, **ובתומים** סקי"ד הק', דא"כ גם אי הוי לוקח נימא דיחזיר, כיון דלא שייך בו אדעתא דארעא נחית, והנה **החזו"א** הק' הכי לשי' הרא"ש דיורש דממילא מחזיר, ומשום הכי אצטריך לומר בבעל דהוי לוקח, דממנ"פ אי נימא דבבעל אדעתא דארעא נחית, גם אי הוי יורש לא יחזיר, ואי לא, אז גם אי הוי לוקח יחזיר, וכ' דלא חילקו בלוקח, אמנם לפי הש"כ אי אפשר לומר הכי, דהא בכל יורש ס"ל דאינו מחזיר, ורק בעל שאני, וא"כ גם אי הוי לוקח נימא דבעל שאני, [ואולי רק בירושה י"ל, דנימא דירושת בעל שאני].

בא"ד – **הב"ח** באה"ע סצ"א מעיר על מה דמבואר בתוס' הכא, דחשיב פסידא דמלוה, דהא בתוס' בב"ב קל"ט ב' הק' איפכא, דאמאי לא מהדר הא איכא פסידא ללוה, [והמהרש"א שם הק', דהא מה דלא מהדר הוא גם אי הוי יורש וכמש"כ הכא, וכבר כ' הרש"ש שם, דשי' התוס' שם כהרא"ש הכא], וכ' דדברי התוס' הכא אזלו לפי תי' התוס' שם, דכ' דלא הוי פסידא דלוה, משום דבאמת מעיקר הדין כבר אינו חוזר, ורק משום ועשית הישר והטוב חוזר, אמנם **הגרע"א** כ', דבתוס' הכא הרי מבואר, דגם מה דלא מחזירין הוי פסידא, דהרי כתבו דאם יורש היה מחזיר גם בעל היה מחזיר, וא"כ צ"ל דבאמת הוי פסידא לתרוייהו.

בא"ד – במש"כ דכיון דאיכא פסידא למלוה, לא אמרו שיהיה כיורש, הק' **הש"כ** סקי"ט, דבשלמא גבי לוקח י"ל, דכיון דעיקר דינו דהוא יורש, לא אמרו שיהיה לוקח אלא היכי דליכא פסידא לאחריני, אבל בדין יורש דזהו עיקר דינו, גם היכי דאיכא פסידא לאחריני, מ"מ לעולם יכול לומר דיהיה כעיקר דינו, והוכיח זה דהא ירושת בעל אינה חוזרת ביובל, אע"ג דאיכא פסידא של שאר היורשים, ועל כרחך משום דמ"מ זהו עיקר דינו, **ובתומים** סקי"ח **והגרע"א** כ' לחלק לפי המבואר במרדכי במקום אחר, דרק להחזיק יכול לומר אי אפשי בתקנת חכמים ולא להוציא, דמשום הכי גבי יובל דהוי להחזיק אמרינן דישאר על עיקר דינו, משא"כ הכא דהוי להוציא מהמלוה, **ובקצוה"ח** סק"ח כ', דהא מבואר בגמ' בב"ב דמה דאינו חוזר ביובל, הוא משום דכיון דיש לו פסידא, אמרו דישאר על דינו, ומבואר דהיכי דאין לו פסידא, גם אמרו דיתבטל עיקר דינו דהוי כיורש, וא"כ י"ל הכא, דמה דאין מחזירין לו, זה לא חשיב פסידא, וכמש"כ התוס' בב"ב קל"ט ב', דכיון דהוי רק משום ועשית הישר והטוב לא חשיב פסידא, אמנם **הגרע"א** תמה על זה, דהא התוס' הכא בהכרח לא ס"ל הכי, דהא כתבו דמה דלא מהדר, הוא משום דגם אי הוי כיורש אינו מהדר, ומבואר דאם יורש היה מחזיר, גם הוא היה מחזיר, ומשום דלא הוי לוקח במקום פסידא, ומבואר דמה דהלוה רוצה שיחזירו לו, חשיב פסידא אי לא הוי הכי, וא"כ גם גבי הבעל יחשב פסידא מה דאין מחזירין לו, והגרע"א כ' לומר, דהכא ס"ל דירושת הבעל דרבנן, ומשום הכי אין לו דין יורש כל היכי דאיכא פסידא גם לאחרים, משא"כ בגמ' בב"ב דמבואר דאין חוזר ביובל, אתיא למ"ד ירושת בעל דאורייתא, דאי הוי דרבנן באמת חוזר ביובל, ויל"ע דלפ"ז הסוגיה הכא דלא כהלכה, דהא להלכה אינו חוזר ביובל.

**ובמאירי** מבואר, דכיון דעיקר הדין דשומא הדר הוא רק מדרבנן, הם אמרו והם אמרו, דגבי בעל דלוקח הוי לא יחזור לו, **והש"כ** שם כ' לומר הכי מדנפשי' וכ' דזה דוחק, וכתב הש"כ לבאר, דמה דאין מחזירין לו באמת לא הוי משום דהוא לוקח, דזה לא נאמר אלא על הדין דלא מהדר הוא, ומה דלא מחזירים לו, הוא משום דבעל אינו יורש בראוי, וכיון דהוי ביד המלוה הוי ראוי, **ובתומים** שם כ' דלא הוי ראוי, דלא מבעיא להשיטות דלא בעי קנין חדש דלא הוי ראוי, דהא למפרע נמצא דהוי שלו, אלא גם להשיטות דבעי קנין חדש, מ"מ כיון דבידו לפדות הקרקע בכל שעה לא הוי ראוי, **והקצוה"ח** שם כ' דשפיר הוי ראוי, משום דהרי ביד המלוה למנוע מהלוה לפדות ע"י שימכור או יתן לאחר, **ובנתה"מ** סקי"א כ', דלפי דברי הש"כ צריך להיות הדין, דמ"מ יחזור לשאר יורשי האשה, כמו כל ראוי דאינו יורש הבעל, דיורשים שאר יורשים.

בדין דלא מהדר מבואר **ברש"י ותוס' והרא"ש והנ"י** דמיירי לאחר מיתה, **ובר"ח וברי"ף** לא הוזכר וכן **ברמב"ם** פכ"ב הי"ז, **ובראשונים** כאן כ' לומר דהוי גם מחיים, וכ"כ **הריטב"א**, **והה"מ** כ' דכן עיקר, **ובטור** כ' דמתה, וכ"כ **הרמ"א** בס"י די"א דדוקא מתה, **ובב"ח** שם ובאה"ע סצ"א כ' לומר, דמש"כ רש"י והרא"ש דמיירי לאחר מיתה, י"ל דלרבותא נקטו הכי, דגם אז לא אמרינן דיהיה לו דין יורש, אבל מחיים בודאי דהוי לוקח, דהא אינו יכול לבא מדין יורש, וכ"כ **הש"כ** סקי"ט וסק"כ, וכ"כ **הב"ש** באה"ע סק"ו לדינא דגם מחיים לוקח, והנה **בשו"ע** חו"מ סק"ג ס"י לא הזכיר דמיירי במתה, אמנם באה"ע סצ"א ס"ג כ' דמיירי במתה, **ובתומים** סקי"ז כ' לישב, דמחיים אי"צ לתקנת אושא דיחשב לוקח, דמשום הפירות שאוכל חשוב לוקח, וזהו כבר דין המשנה דיש לו פירות, ומשום הכי לא כ' השו"ע דדוקא לאחר מיתה, אמנם באה"ע שם מיירי על דינא דתקנת אושא, וזהו רק לאחר מיתה.

**בראשונים** מבואר להשוות בין הדין דלא מהדר לדין דלא מהדרינן לי', בין מחיים ללאחר מיתה, אמנם **הש"כ** שם כ' לפי שיטתו, דהדין דלא מהדר הוי גם מחיים וכמשנ"ת, משא"כ הדין דלא מהדרינן לי' זהו רק לאחר מיתה, ומשום דהוי ראוי וכמשנ"ת, אבל מחיים בודאי מהדרינן לה, דמה דהוי לוקח גם מחיים אינו מגרע, וכמשנ"ת דלרעתו לא הוי לוקח, **ובפנ"י** כ' לחלק בזה, משום דמה דיש לו פירות הוי סיבה דלא יחזיר, כיון דע"י החזרה הרי יטול גם הפירות, משא"כ בלא מהדרינן לי', כיון דלאשה יש עכ"פ קנין הגוף, זה סיבה דיחזירו לה, ולא אכפת לן מה דיש לו לבעל עכ"פ קנין פירות.

**ברמב"ן** מבואר, דגם אם אמרינן דגם מחיים לא מהדר ולא מהדרינן, זהו רק כל זמן שהיא נשואה, אבל אם ימות הבעל קודם, מעתה יהיה הדין דתחזיר ויחזירו לה, כיון דליכא מעכשיו להבעל, וכן מבואר **בהה"מ**, אמנם **בש"מ** בשם **שיטה** מבואר, דכיון דהיה זמן דלא היה להדין דשומא הדר, שוב לא יהיה גם אחר שימות הבעל.

**החזו"א** מעיר דאמאי לא מהדרינן לבעל, הא כיון דמשום לוקח אין לו זכות שיחזור, אמאי עכ"פ לא יהיה לו דין יורש, וכ' דאי הוי דין יורש רק מדרבנן ניחא, דלא אמרו דיהיה יורש בכהאי גונא.

**לה' ב'**

ד) רש"י ד"ה אגבי' – **הב"י** כ', דמבואר מדברי רש"י, דאם הטריחו לדין כבר סגי דיהיה הדין דשומא הדר, וכ"כ **הסמ"ע** סקכ"א, אמנם **בגדו"ת** שער ג' חלק ה' דין י' **ובש"כ** סקט"ו כ', דאדרבה מתחילת דברי רש"י מבואר, דדוקא אם הטריחו עד שהוצרכו הב"ד לשום למלוה על כרחו של לוה, וכ' דכמו כן מצינו גבי כפילא, דרק אם הטריחו עד הגביה אינו מקנה לו הכפל.

גמ' מאימת אכיל פירי וכו' – **הנתה"מ** סשד"מ סק"א הוכיח מהכא, דאי"צ קנין בפרעון חוב, אלא כל שמיחד לו דבר לפרעון סגי בזה שיהיה שלו, דהא הכא ליכא קנין קודם שאוכל פירות, אלא רק נכתב או נמסר לו השטר, **והחזו"א** כ' דפסק דין עושה קנין.

רש"י ד"ה אדרכתא – **הריטב"א** חולק על רש"י, דאם כתבו רק שטר אדרכתא האיך יאכל פירות, הא אכתי לא הוחלט לו שום קרקע, וכ' דצ"ל דאחר האדרכתא גם כתבו לו שטר חליטא על איזה קרקע שמצא, ובחי' הריטב"א **הישנים** כ', דאחר שיחליטו לו איזה קרקע, אז זוכה בפירות למפרע, ולפ"ז אתי שפיר שי' רש"י, **ובשו"ע** סק"ג ס"ו כ', דאם היה בב"ד שומא והכרזה, ואירע שנשתהה זמן שלא הורידו אותו והוקר או הוזל, דאכתי הוה ברשות לוה, וכ' **הקצוה"ח** סצ"ח סק"ג, דמזה משמע כהריטב"א.

גמ' עדיו בחתומיו זכין לו – **הרי"ף** לעיל י"ג כ' דמבואר הכא, דגם רבא וגם רבה ס"ל דלא כאביי דעדיו בחתומיו זכין לו, **והרא"ש** לעיל כ' א' הק', דמהא דאמר רבא דבעי שישלמו ימי אכרזתא, אין ראיה דלא כאביי, דהא אפילו בא לידו לא מהני, וכן **הריטב"א** הכא הק' על הרי"ף, וכ' עוד, דגם אביי דאמר דעבחז"ל, אי"ז משום דס"ל בעלמא הכי, דהא הכא לא הוי שטר קנין אלא שטר ראיה, ורק דאמר אביי דכונת הב"ד להקנות לו מיד שכתבו השטר, **והחזו"א** כ', דגם אם הכא לא הוי שטר קנין, מ"מ י"ל דכיון דבעלמא עבחז"ל, הכא נמי חשיב כמטא אדרכתא לידי'.

א) מתני' השוכר פרה וכו' – **הריטב"א** כ', דהא דלא נקט גונא של ש"ח, משום דאין לו רשות ליתן לאחר להשתמש בזה, והוא נעשה שולח יד אם נותן רשות, **והפנ"י** הק', דמ"מ משכחת לה בגונא שנתן לו הבעלים רשות להשכיר או להשאיל, ויכל למנקט בש"ח ונגנבה או שאבדה, דאז הוי כמו הגונא שברישא, וכ' די"ל דאין דרך שיתן לו רשות, ועוד כ' דרק בגונא דמתה זוכה השוכר בפרה וכמשי"ת, וא"כ כבר לא מצי למתני כמו ברישא דנגנבה או שאבדה, **ובפ"ת** סש"ז סק"א הק' בשם **השבות יעקב**,דאכתי משכחת לה בש"ח שמסר לש"ש, דבזה אינו שולח יד, וכ' לומר דבכהאי גונא מודה ר"י לרבנן דזוכה הש"ח, דכיון דהוציא מעות לשלם לש"ש, בזה לא חשיב דעושה סחורה בשל חבירו, והפ"ת שם הביא **דבתוס'** בב"ק י"א ב' **ובש"מ** שם מבואר בהדיא, דגם בש"ח שמסר לש"ש יש מחלוקת ר"י ורבנן, אמנם **בחי'** הריטב"א הישנים לק' מ"ב ב' כ' דרבנן לא פליגי אלא בשוכר, ומשום דהוי כבעל הפרה שיכול לעשות בו מלאכתו, אבל ש"ח שמסר לש"ש, גם לרבנן אין חייב הש"ש לש"ח, וכ"כ **הרש"ש**, דרק בשוכר חייב המשאיל לשלם לו, וכמשי"ת בסמוך.

מתני' ישבע השוכר – **התו"ר** כ' דאין להביא מכאן ראיה דעד המסייע אינו פוטר משבועה, מהא דצריך השוכר לישבע, ואינו נפטר בעדות השואל שנאנס, די"ל דמיירי שאין השואל יודע מה אירע, וגם י"ל דמיירי דאין השואל נאמן להעיד להם, **והגרע"א** העיר, דכיון דצריך לישבע שאינו ברשותו, הוי עד הצריך שבועה דאינו עד, וכ' לומר דבאמת שבועה שאינו ברשותו אי"צ השוכר לישבע, דכיון דהשואל נשבע על זה, גם הוא נפטר בזה לרב דשומר שמסר לשומר נאמן בשבועת השני, וא"כ מיירי רק לענין שבועה שנאנס, ובזה אין השואל נוגע בעדות, אלא דהק' דאמאי לא נימא דהוא נוגע בעדות, כיון דאם לא יתברר שנאנס יוכל המשכיר לתובעו, וי"ל דהשני השוכר נח לו והראשון המשכיר אינו נח לו.

מתני' שם – **הריטב"א** כ' בשם **הרמב"ן** דאם אינו יודע, נשבע שאינו יודע ונפטר, והביא **דהראב"ד** חולק, דאם אינו יודע חייב לשלם, **והגרע"א** הביא דברי הנ"י במקום אחר דמבואר כהרמב"ן, דאינו חייב לשלם באינו יודע, ויתבאר לק' ל"ו ב' בע"ה, והק' דא"כ אמאי במתני' מבואר, דרק אם נשבע השוכר משלם לו השואל, וכ' לומר דאף דאין השוכר חייב לשלם, מ"מ כיון דהוי ספק, לא יזכה בפרה מספק דשמא לא נאנסה.

מתני' והשואל ישלם לשוכר – בגמ' מבואר דהשוכר קני לה משעת מיתה, ומשום הכי משלם השואל לשוכר, **וביש"ש** בב"ק פ"י ס"א מבואר, דכיון דנעשה אונס דהוא פטור מתשלומין, בזה הוי הפקדון שלו, **ובפנ"י** כ', די"ל דדוקא במתה הפרה, אז אמרינן דפקע שם הבעלים וקנה השומר, אבל באם נגנבה אכתי שם בעלים ראשון עליה ולא קנה השומר, [ומיהו כ', דבשו"ע סש"ז נראה דבכל אונס קונה השומר, וגם אם נגזלה ע"י ליסטים מזויין], ובלשון **הגרע"א** מבואר, דהתורה מקנה לו הפקדון היכי דנאנס, ועיין בשיעורי הגרב"ב בשם הגר"ח, דיש לשומר גם זכויות בפקדון ולא רק חיובים, וזהו מה דמבואר הכא דקונה הפרה, ולפ"ז מבואר דכל היכי דאירע בפקדון איזה דבר הפוטרו, זה סיבה דאמרינן דהפקדון קנוי לו לזמן זה.

**והרש"ש** כ' לומר, דמה דמשלם לשוכר, הוא דוקא בשוכר דחשוב כמו דמכור לו וכל זמן השכירות הוי כשלו לגמרי, ומשום הכי בעי לשלם לו, ורק דאם היה חייב לשלם למשכיר, משום זה אין לו זכות על השואל, דהרי הוא מחויב הפרה למשכיר, אבל כל שאינו חייב, ממילא יש לו זכות מכח קנין שכירותו, ולפ"ז כ' דהוי רק בשוכר, ולא בש"ח שימסור לש"ש, [ויל"ע לפי דבריו דאם יזיק המשכיר הפרה לשוכר, יהיה חייב לו פרה ולא סגי שיתן לו פרה לזמן השכירות שהיה לו], ומיהו כבר הביאו **האחרונים** דברי התוס' בב"ק י"א ב', דמבואר מדבריהם דרבנן ור"י חולקים גם בש"ח שמסר לש"ח וכמשנ"ת, וכן ברש"י ובתוס' ובראשונים לק' מ"ב ב', הביאו מחלוקת רבנן ור"י גם לענין ש"ח שמסר לש"ש, וכבר נתבאר **דבחי'** הריטב"א הישנים לק' מבואר כהרש"ש.

**ובחי' הגרש"ש** סכ"ה כ' לבאר, דכיון דהשומר הראשון מחויב בשמירת החפץ, זה נותן לו כח להעמיד שומר אחר על חפץ זה, דהרי בזה הוא משלים חיובו שלו בהעמדת השמירה, [ועיין **בחזו"א** שכ' להוכיח דאין אדם יכול להעמיד שומר בשל חבירו, אמנם לפי דברי הגרש"ש, בעלמא באמת אינו יכול להעמיד, ורק הכא דהוא מחויב בשמירת החפץ מצי להעמיד], וזהו סיבה דנעשה השומר השני שומר דידי', ורק דממילא יש גם על הבעלים כח לתבוע השומר השני, דהרי הוא נעשה שומר על חפץ דידי', וזהו חיובו לקיים חובת השמירה בחפץ זה, ומשום הכי כל זמן דהשומר הראשון מחויב לבעלים, יכול הבעלים לתבוע השומר, אבל היכי דהוא פטור מלשלם לבעלים, ממילא חיוב השומר הוי לדידי', ולפ"ז צריך לומר דחיוב שומר אינו רק להשלים ההפסד של המפקיד, דהא הכא מ"מ אין הפסד למפקיד דהיינו השומר הראשון, והוכיח זה, מהא דמבואר בגמ' דשייך גם שיהיה חיוב של שתי פרות, ואי נימא דהוי חיוב משום דזוכה בפרה, איך שייך שיהיה חיוב של שתי פרות, ועיין בשיעורי הגרש"ר שהביא דברי הגרש"ש.

**והחזו"א** כ' לבאר, דהשוכר מקבל הזכות להשאיל בכלל שימוש השכירות, ונותן לו הבעלים רשות להשתמש בבהמתו למסור לשואל, והשוכר זוכה בפרה לתשלומין של שומר, וכעין מה דמבואר בגמ' לעיל דמקנה לו הפרה לכפילא, והביא דברי **הקצוה"ח** סש"ז סק"ב, דכ' על מה דמבואר בשו"ע שם, דהיכי דהמשכיר אומר לשוכר בהדיא, דאם תרצה תשאילנה ויהיה דינך עם השואל ויהיה דיני עמך, בזה הוי הדין כמו לרבנן במתני' דהשואל משלם לשוכר, וכ' הקצוה"ח דנראה דהוי כאומר קני פרה זו שתשאיל אותה, והוי קנין כמו דקל לפירות, אבל אם אינו על דרך קני פרה, לא מצי לומר תשאילנה ויהיה דינך עם השואל, דאין אדם מקנה דשלב"ל, ובהגהות על הקצוה"ח שם הביא דברי האחרונים, דלכאורה יש לפרש דבכהאי גונא דאומר דיהיה דינו עם השואל, מהני שיהיה התשלומין שלו כמו דמהני לפי רבנן בלא שמתנה בהדיא, אמנם לפי דברי החזו"א באמת גם לרבנן מהני מהאי טעמא.

**הפנ"י** מק', דאמאי מבואר במתני' לעיל דבנשבע ולא רצה לשלם משלם הכפל לבעל הפקדון, הא מבואר הכא דהיכי דהוא פטור לשלם, הוא זוכה בפרה, וא"כ הגנב יהיה חייב לשלם לו, וכ' לפמשנ"ת דהיכי דהפקדון בעולם בכהאי גונא לא זוכה השומר, [ויל"ע בלשונו דהק' זה על קו' הגמ' דלימא לי' וכו', דזהו קו' גם לפי האמת, דמשני דבאמת השומר זוכה], ולפ"ד הגרש"ש והחזו"א לק"מ, דזהו סיבה רק לגבי תשלומין של שומר שהוא העמיד.

תוד"ה תחזור – כשי' התוס' גם מבואר **בהג"א**, אמנם שי' **הרא"ש** ושאר **ראשונים**,דר"י ס"ל דהשוכר הוי כשליח המשכיר להשאיל לשואל, והשואל נעשה שומר של המשכיר, [וכבר מבואר **בקה"י** סל"ג סק"ב, דאי"ז משום דאמרינן דהכי הוא דעת השוכר, אלא דממילא הוא שנעשה הכי, דהשואל הוי שומר של משכיר], ומבואר **ברא"ש ובריטב"א**,דלפ"ז היכי דיפרש המשכיר לשוכר דהוא ישאיל הפרה והוא ידון עם השואל, בזה יודה ר"י לרבנן, וכן מבואר **בטושו"ע** סש"ז ס"ה, **ובחי'** הריטב"א הישנים לק' מ"ב ב' כ' דטעמי' דר"י, דכיון דאין השוכר מפסיד, משום הכי אינו יכול לתבוע השואל.

**הרשב"א** מק' על שי' התוס', דהיה לאביי לומר בגמ' דקסברי רבנן דמשעת מיתה קני, כיון דבזה פליגי רבנן ור"י לשי' התוס'.

**הנ"י** בב"ק בפ"ב [ט' ע"א בדפי הרי"ף] כ', דהיכי דהשוכר השכיר לאחר ביותר דמים, אם לא היה לו רשות, הדמים הוו של המשכיר הראשון, דאמרינן כיצד הלה עושה סחורה בפרתו של חבירו, אבל אם נתנו לו הבעלים רשות, בזה הוי השכר לשוכר הראשון, ולא דמי להכא דאמר ר"י כיצד הלה עושה סחורה, דהוי שלא ברשות, והובא דין זה **ברמ"א** סשס"ג ס"י, **ובבי' הגר"א** שם סק"ל **ובקצוה"ח** סק"ח **ובמחנ"א** דיני שכירות סי"ט תמהו בזה, דהא מבואר בגמ' לק', דמתני' מיירי גם בגונא דנתן לו רשות להשאיל, וכתבו המחנ"א והקצוה"ח, דמ"מ י"ל דהדין כמש"כ הנ"י, דלא דמי להא דר"י, דהכא השואל מתחייב על גוף הפרה וזה הוי של המשכיר, ומשום הכי חשיב דעושה סחורה בשל חבירו, אבל בהא דהנ"י, הרי הדמי השכירות הוי על מה שזוכה בהשתמשות הפרה באותם ימים, וזה הרי הוי של השוכר, דזכה בזה מכח שכירותו, ולא חשיב דעושה סחורה בשל חבירו.

גמ' לימא לי' דל אנת וכו' – בחי' הריטב"א **הישנים** מבואר, דמה דגובה מהשואל ולא מצי לומר לו דלאו בעל דברים דידי את, הוא משום דינא דר"ח בב"ק קי"ב ב', דגזל מאחד ובא אחר ואכלו, רצה מזה גובה רצה מזה גובה, והכא נמי כיון דהוי חפץ דידי', יכול לתבוע את השואל על מה שנתחייב על החפץ, [ועיי"ש מש"כ לדון עוד דיתבע השואל מדין שעבודא דר"נ], וכן מבואר **ביש"ש** בב"ק פ"י אות א' והביאו **הש"כ** סרצ"א סקמ"א, דמה דתובע השומר, הוא משום הדין דרצה מזה גובה רצה מזה גובה, וכ' **הגרע"א**,דגם רב"ח דס"ל דגבי גזילה לא אמרינן רצה מזה גובה הכא מודה, משום דשם על ידי הגזילה נעשה עכ"פ אינו ברשותו של הנגזל, אבל בפקדון הוי ברשותו של המפקיד, ולכו"ע אמרינן רצה מזה גובה רצה מזה גובה, אמנם **בנתה"מ** סרצ"א סקכ"ז כ' לומר, דלא שייך הכא הדין דרצה מזה גובה, כיון דאינו חייב עבור נטילת החפץ, אלא בעבור קבלת שמירה, וכל שאינו מקבל שמירה לבעלים אינו מתחייב להם, ובחי' הריטב"א הישנים בד"ה ולימא כ', דכל מה דאמרינן הכא דרצה מזה גובה, הוא רק משום דבזמן שהיתה בעין, בודאי דמצי לתובעו הפרה משום זה, ומשום הכי גם אחר שמתה יכול לתבוע ממנו ממון משום זה, ועיין בשיעורי הגרב"ב מש"כ בזה, **ובקה"י** סל"ג כ', דבמה דחייב השומר הראשון, מודו רבנן לר"י דגם השומר השני חייב, ומשום דהראשון מוסר לשני חיובי שמירה המוטל עליו מחמת המפקיד, וא"כ גם השני מחשב שומר של בעלים לגבי מה שחייב הראשון עיי"ש.

**והריטב"א** מק', דמה מק' הגמ' דלימא לי' דל אנת, הא מבואר בגמ' לק' צ"ו, דהשואל הוי שומר של השוכר ולא של המשכיר, ומשום הכי נפטר היכי דהשוכר הוי בעליו עמו, ואיך מצי כלל המשכיר לדון עם השואל, וכ' דכל מה דמבואר בגמ' לק' דהוא שואל של השוכר ולא של המשכיר, זהו רק למסקנא הכא דקונה משעת מיתה, וכ' דלאו דוקא משעת מיתה אלא משעת משיכה, ומשום הכי באמת הוא נעשה שומר של השוכר ולא של המשכיר, ולפי דבריו מבואר, דבס"ד באמת לא יהיה פטור של בעליו עמו, בזה שהשוכר יהיה עמו בשעת השאלה, ומ"מ באם ישבע השוכר למשכיר, באמת יהיה חיובו לשוכר, דהא קו' הגמ' רק דנימא דל אנת, ולא דהשואל חייב למשכיר ולא לשוכר כלל, וזהו לכאורה משום דהס"ד דקונה רק משעת שבועה, וא"כ מתחילה נעשה שומר של משכיר, ורק אם נשבע אז זוכה בפרה, וממילא הוי התשלומין אליו, [ונראה דאז גם יחול הפטור דבעליו עמו, כיון דנמצא דזכה בפרה], ועוד כ' הריטב"א, דמה דמצי לתובעו, הוא משום דכיון דעכ"פ נשתמש בשלו, לא גרע משואל שלא מדעת דחייב באונסים, וא"כ הכא נמי מצי לתובעו על אונסים, **ובברכ"ש** סכ"ח מבאר, דבאמת משנ"ת דהכא מצי לתבוע השואל משום הדין דרצה מזה גובה רצה מזה גובה, י"ל דלא דמי, דדוקא היכי דהשני אכל דחיובו משום דהפסיד החפץ, בזה הוא דיכול לתובעו משום דעכ"פ הוי חפץ דידי', אבל הכא דשומר לא חיסר כלום, אלא דקיבל עליו חיוב שמירה, שפיר י"ל דאינו מתחייב אלא לשוכר וכמשנ"ת לעיל דברי הנתה"מ, וכ' דזה סברת הריטב"א בתי' השני, דבאמת מצי לומר לו לאו בעל דברים דידי את, אלא דמבאר דשואל חיובו על מה שמשתמש בחפץ, דהא שואל שלא מדעת גם חייב באונסים, וכל שואל מדעת לא גרע משלא מדעת, וכיון דזה הוי שימוש בחפץ של משכיר ממילא דיש לו זכות לתובעו, ואמרינן דרצה מזה גובה רצה מזה גובה, [ומ"מ ניחא מה דאם היה השוכר עמו בשעת שאלה, נפטר גם מחיוב דשואל שלא מדעת, דהא כל שואל גם הדין הכי, דאם היה בעליו עמו הוא פטור לגמרי, ואין מחייבין אותו משום שואל שלא מדעת, כיון דבאמת היה מדעת, וא"כ הכא נמי כיון דהיה מדעת שוכר ויש לו הזכות להשאיל, ממילא דלא חל כלל חיוב מעיקרא], וכ' שם עוד, דבתי' הראשון ס"ל להריטב"א דמהני הדין דרצה מזה גובה, דיש למשכיר גם זכות תביעה על עצם קבלת השמירה, וכמבואר בחי' הריטב"א הישנים, והיינו דמשום הכי, אי לאו דזוכה משעת משיכה דזה סיבה דיהיה רק שומר דידי', צריך להיות הדין דגם לא יהיה פטור של בעליו עמו, במה שהשוכר עמו בשעת שאלה, כיון דגם למשכיר יש זכות תביעה והוא אינו עמו, וכן מבואר **ביש"ש ובש"כ** שם, דהיכי דשואל ימסור לשואל אחר, ויהיה השואל הראשון עם השואל השני בשעת שאלה, דבזה לא נפטר השואל השני, כיון דיש זכות לבעלים על השואל השני, מדין רצה מזה גובה רצה מזה גובה.

גמ' משעת מיתה הוא דקני – **הגרע"א** מסתפק, היכי דהיה הראשון שואל בבעלים דפטור גם מפשיעה, האם גם בזה נימא דקני להפרה כשמתה, וכ' להביא ראיה מהא דלא אמרינן לק' צ"ו ב', דגם לרבנן איכא נפ"מ אם הבעל שואל או שוכר, בכהאי גונא דהבעל השאיל החפץ לאחר, דאי הוי שואל אינו קונה הפרה וחייב השואל השני לאשה, ואי הוי שוכר הוא קונה והוא חייב לבעל, ואי נימא דבשומר בבעלים גם זוכה, ניחא דגם אם הוא שואל הוא זוכה, וכ' דצ"ע לדינא, **וביונת אלם** סכ"ו כ', דאין לומר דספק הגרע"א, דשמא שומר בבעלים כיון דהוא פטור לגמרי, אין לו כלל דין שומרים ומשום הכי לא יקנה הפרה, דהא מבואר בראיה דמייתי, דזה פשוט לו דבמה דהיה פטור גם אם לא היה בבעלים, דבזה יקנה גם בהוי בבעלים, ואי נימא דאין לו כלל דיני שומר לזכות, א"כ גם בכהאי גונא לא יקנה, אלא צ"ל דמספקא לי', האם כיון דפטור רק משום בעליו עמו, האם זה סיבה רק דלא יתחייב לשלם, אבל לא הוי גם סיבה דנימא דקונה הפרה, או דהוי גם סיבה לקנין הפרה כיון דהוא פטור מלשלם.

גמ' להפיס דעתו של בעה"ב – **הגרע"א** במערכה באות ג' מק', דאמאי הוצרכה הגמ' לבאר טעם לשבועת השומרים, ולכאורה היה להגמ' לומר רק, דמ"מ יש חיוב התורה לישבע, [ובאות ט"ז לבאר הגמ', אך אי"ז פשטות הגמ' עיי"ש], ועיין **באו"ש** בפ"א מטו"נ הי"ב דכ' בתו"ד, דכונת הגמ' דלא תימא דמה דבעי לישבע, הוא משום דהוא חשוד דמשקר, דלפ"ז באמת צריך להיות דרק משעת שבועה הוא דקני לה, אלא באמת הוא נאמן מיד, אלא דמ"מ בעי שבועה להפיס דעתו של בעה"ב.

ב) גמ' כמה פרות – מבואר בגמ' דגם צריך ליתן לו פרה להשלים ימי השכירות, שהיה צריך לחזור לו אחר גמר השאלה, וכ' **הריטב"א** דמיירי דשכר ממנו פרה סתם, או דיש בנבלת הפרה דמים כדי ליקח פרה אחרת, דאם לא כן אין המשכיר צריך להעמיד לו פרה אחרת להשלים ימי השכירות כמבואר לק' ע"ט א', ומבואר בדבריו דמה דחייב המשכיר ליתן לו פרה להשלמת ימי השכירות, זהו משום מה שהשכיר לו מתחילה, אמנם **במאירי** כ', דהיכי דהשוכר השאיל הפרה לאחר כמו במתני' ונאנסה הפרה, דבזה צריך השואל ליתן לשוכר פרה אחת, ועוד פרה להשלמת ימי השכירות שלא השאיל לו, ומבואר דחיוב חזרת ימי השכירות, הוא משום חיובי השאלה, דכמו בגונא דלר"י אין עושה סחורה וצריך השואל לשלם למשכיר, מ"מ יוכל השוכר לתבוע ממנו שיתן לו פרה להשלמת ימי השכירות, דהרי מ"מ היה בכלל השאלה גם זכות השכירות שהיה לשוכר, גם הכא דאמרינן דמשלם הפרה לשוכר, מ"מ אכתי גם חייב לו על ימי השכירות, ועיין עוד לק' ברש"י ד"ה כיצד.

גמ' מכדי חדא פרה היא וכו' – רש"י מבאר דס"ל כמר בר רב אשי, אמנם **בש"מ** בשם **גליון** כ' לבאר, דמק' דנימא דהפרה שיעמיד תחת הפרה הראשונה, תחשב כאילו היא הפרה שהיתה מתחילה, ויקיימו בה זמני השאלה והשכירות ותחזור למשכיר לבסוף, ובשם **שיטה** מוסיף, דאע"ג דאם היו כאן ד' בני אדם בודאי לא היינו אומרים הכי, דהא מבואר במתני' דמשלם לשוכר ואינו חוזר למשכיר, מ"מ הכא דהוי בשני בני אדם נימא הכי.

גמ' שום שכירות אחת היא – **בש"מ** בשם **שיטה** כ' דכדי נסבה, ואין בדבריו אלו שום נפ"מ.

רש"י ד"ה כיצד – מש"כ רש"י דהשוכר פטור בשבועה, כ' **המהרמ"ש** דלכאורה צ"ל פטור משבועה, דהא הכא הוי בבית השואל ויודע שנאנסה, וכ' די"ל דמיירי דאין השואל יודע מה אירע, ומשום הכי בעי השוכר לישבע, וכ' עוד דאפשר דגם היכי דהשואל יאמר בודאי שנגנבה, יהיה נאמן השוכר בשבועה שנאנסה, ככל שומר שנאמן בשבועה, וממילא יתחייב לו השואל, אמנם **במהדו"ב** כ', דבכהאי גונא צריך להיות הדין דלא ישבע השוכר ויטול, אלא אדרבה ישבע השואל ויפטר.

בא"ד – במש"כ רש"י דאם היתה מתה אצל השוכר בפעם השניה ששכר, היה חייב הבעלים פרה אחת ששאל ממנו, ועוד פרה אחת להשלמת י' ימים, מעיר **המהרש"א** דאם תמות בתוך ימי השכירות, הרי יצטרך גם ליתן לו פרה להשלים כל הימים של ימי שכירות זו, וכ' די"ל דמיירי דהשכיר לו פרה זו, וא"כ אין חיוב אחריות על המשכיר, וכ' דמ"מ צריך להשלים לו היה ימים של שכירות ראשונה, דהוי כאילו מתה אצל השואל וחייב להשלים לו אפילו בפרה זו, **ובקרני ראם** אות א' תמה עליו, דאמאי חייב להשלים, והביא דברי הריטב"א דבפרה זו אינו חייב להשלים וכמשנ"ת, ולכאורה מבואר דהמהרש"א ס"ל כמשנ"ת בשם המאירי, דחייב ליתן לו ימי השכירות הנשארים מדין שואל.

**ובתפארת שמואל** כ' לישב, דמשום הכי אי"צ להשלים לו ימי השכירות של עכשיו, דכיון דמבואר ברש"י דצריך השוכר לישבע, ועל כרחך דליכא עדים שנאנסה, א"כ כל מה דמהני שבועתו, הוא רק ליפטר דלא נימא דנגנבה, אבל ליטול ימי השכירות זה אינו נאמן דאפשר דפשע, וא"כ אי"צ להשלים לו ימי שכירות אלו, **והגרע"א** כ', דהא דאם הוי בזמן שהפרה אצל השואל בעי להשלים לו ימי השכירות הראשונים, אף דנראה ברש"י דלא ידע השואל שנאנסה, וכמשנ"ת דמשום הכי בעי שבועה, דבזה י"ל דאף אם באמת היה מתה בפשיעה, מ"מ חייב להעמיד לו פרה להשלמת ימי השכירות, דכיון דהוי גם בפשיעת השואל שהוא המשכיר, אינו נפטר מחיוב השכירות שלו, ולפמשנ"ת דצ"ל בשי' המהרש"א כשי' המאירי, בלאו הכי לק"מ מהא דהיה אצל השואל, דשם באמת הוא מחויב ליתן לו מדין שואל.

**והרש"ש** כ' לומר, דבאמת אה"נ דהוא חייב גם להשלים לו ימי השכירות של שכירות זו, אלא דמ"מ החיוב ליתן לו פרה, הוא רק לאחר גמר הימים שהיה מושאל לו, דהא בזמן זה גם לא היתה מתה לא היה לבעלים הפרה, וא"כ אה"נ דיתן לו פרה להשלמת ימי השכירות, אלא דזהו הפרה שנותן לו כנגד חיובו לשאלה, דאחר שיושלם ימי השכירות יתן לו את זה תשלום לחיוב שאלה, וכ' דאה"נ דגם בגמ' הוי הכי, דכששאל לע' ימים אינו חייב ליתן לו פרה אלא לסוף הע' יום, ואז צריך ליתן לו פרה אחת, ועוד פרה לי' ימים להשלים פ' ימי השכירות, ויל"ע דא"כ נמצא דפרה זו שנותן לו לי' ימי השכירות, יכול ליתן לו אח"כ להשלים חיובו מחמת השאלה הראשונה, דהא חיוב זה צריך להחזיר רק בסוף הצ' יום של שאלה וכן מבואר בדבריו, וא"כ אמאי כ' רש"י דחייב ד' פרות, הא כמו דהכא לא הזכיר החיוב של ימי השכירות משום דהוי באותה פרה, גם שם לא היה צריך להזכיר זה.

תוד"ה אגרה – מש"כ כאילו ביקש שיתבטל, הנה **בתור"פ ובריטב"א** כ' דהוי כאילו אומר לו השוכר הריני מחזיר לך פרתך ואיני חפץ בה, ולכאורה לשון התוס' דכאילו ביקש נראה יותר דקאי על השואל, דבמה ששואלו הוא מבקש ממנו לבטל השכירות, והנה בסוף דבריהם מבואר דגם היכי דהשוכר ישאיל לבעלים באופן של בעליו עמו, לא יהיה חייב השוכר בגניבה ואבידה, **ובמהרמ"ש** שם מבואר דזהו משום דבשאלה ביטל השכירות, ולפי המבואר בתור"פ ובריטב"א, בודאי דגם שם הוי כאילו אומר לו השוכר דהריני מחזיר לך פרתך, אלא דגם אי קאי על השואל ניחא, דבעצם זה שביקש לשאול הרי ביקש שיתבטל השכירות, וממילא יש כאן ביטול אף באופן של בעליו עמו, והנה **בהמדו"ב** שם נראה דהא דפטור השוכר, הוא משום דאין לחייבו על מה שאירע בבית השואל דהוא המשכיר דידי', **ובחי' רמ"ש** גם כ' הכי, וכ' דאין דעתו להתחייב על מה שקורא בבית המשכיר לו, דאירע מחמת המשכיר, [ורק באם תמות כדרכה מתחייב באם הוא שואל], ולכאורה המהדו"ב ס"ל, דבאופן זה אין לומר דהשואל מבקש שיתבטל השכירות, ומשום הכי הוצרך לטעם אחר, אמנם בחי' רמ"ש ציין למש"כ **בשו"ע** סע"ב ס"ג, דמלוה שמפקיד המשכון אצל הלוה, דאכתי חייב המלוה בגניבה, אם יגנב מבית הלוה, **ובש"כ** שם סקכ"ה כ' דהכא נמי, באם ש"ש יפקיד אצל זה שהפקיד אצלו, שיהיה ש"ח, דבאופן זה יהיה חייב הש"ש, על גניבה שאירעה בבית המפקיד דידי', ומבואר לכאורה דלא כהמהדו"ב.

בא"ד – **הש"מ** בשם **הראב"ד** כ', דמה דאמרינן דהשכיר לו לפ' יום, היינו דמתחילה השתמש בפרה י' ימים, ונשאר פ' יום ואותם ימים השכיר לשוכר, ולפ"ז מבואר דגם היכי דמשכיר כל ימי השאלה, מ"מ אכתי נשאר לו דין שואל כשי' התוס' בתחילת דבריהם.

בא"ד – **בשו"ת בית מאיר** סכ"ג כ' השואל שם, דהא דהוצרכו התוס' למצוא גונא דהיה השוכר עם השואל במלאכתו, ולא אמרו דלעולם יש נפ"מ בהא דהוא נשאר שוכר, דיכול לתובע השוכר אם יהיה גניבה ואבידה, וכ' דצ"ל דרצו למצוא גונא דיהיה תביעתו רק על השוכר ולא על השואל, [ולא פירש אמאי], והבית מאיר עצמו כ' לבאר דברי התוס', דהיכי דלא נשאר ימי שכירות, נמצא דכל מה שיש לו שייכות בפרה, זהו רק מה דמתחייב באחריות, וכ' דבשלמא היכי דאין השואל חייב, נמצא דהשוכר מפסיד ומשום הכי יש לו גם זכות לקנות הפרה שיהיה השואל חייב לו, אך באופן שגם השואל חייב לו, א"כ האמנם דהבעלים יכול לתבוע להשוכר, מ"מ אין בזה פסידא דהשוכר, כיון דהוא חוזר ותובע השואל, וא"כ אין כאן סיבה שנימא דקונה הפרה, אמנם **האו"ש** בפ"ד משאלה ה"ט כ' לומר, דבאמת דמוכח מדברי התוס' דהמפקיד אינו יכול לתבוע השומר, אפילו אם אירע אצל השומר השני דבר שחייב בו הראשון, ורק היכי דהשני פטור משום בעליו עמו, יכול לתבוע השוכר, ולק' ל"ו א' אות ג' יתבאר דכן היא שיטת הרבה ראשונים, דמצי לומר לו דאוקי גברא בחריקאי.

בא"ד – **בחי' רמ"ש** לק' ל"ו אות ב' כ', דמוכח בתוס' דהדין דבעליו עמו, מהני לפטור השואל גם ממה שחייב בו השוכר, וצ"ל דאין הבעלים יכולים לתבוע אותו גם על מה שנתחייב השוכר, ולכאורה זהו רק היכי דפטור לשני מדין בעליו עמו, אבל היכי דאינו פטור לשני, בזה גם הבעלים יכולים לתובעו על מה שהראשון חייב, דהא מבואר בגמ' דלימא לי' דל אנת ודל שבועתך, ומבואר דיכול לתבוע השני, אמנם **בשו"ת בית מאיר** שם מבואר בדברי השואל, דזה ודאי דאין השואל נפטר מהבעלים משום בעליו עמו, וכונת התוס' רק באופן שהבעלים יתבע להשוכר, דאז לא יוכל אח"כ השוכר לתבוע השואל, משום דלגבי תביעת השוכר יש כאן פטור דבעליו עמו, [ועיי"ש שכ' לומר דהכא נמי להלכה היכי שיתבע הבעלים לשוכר, יהני מה דהשוכר יהיה עם השואל דלא יוכל לתובעו, והביא דכן מבואר בט"ז, אמנם הבית מאיר שם חולק, דכיון דלהלכה אינו קונה הפרה, א"כ אף דיכול לתבוע השואל, מ"מ אין זה משום דקנה לפרה, וא"כ אין לו תורת בעלים, דיפטר השואל משום בעליו עמו].

**לו' א'**

רש"י ד"ה נאנסה – בחי' הריטב"א **הישנים** העיר דאי מיירי דנאנסה ע"י לסטים, א"כ יש בזה כפירת ממון, דלפי מה שמתה כדרכה, אכתי יש לו לבעלים הנבילה, וכ' די"ל דמיירי בגונא דאין הנבלה שוה כלום, או דמיד שמתה נפלה לנהר, ועוד כ' די"ל דלא כרש"י, אלא דנאנסה היינו שהרגוה לסטים מזויין דגם לפי דבריו איכא להנבלה.

בא"ד – **בש"מ** בשם **הראב"ד** וכן **בריטב"א** מבואר כדברי רש"י, ובחי' הריטב"א **הישנים** כ' בתחילה על הגמ' בסמוך דהוי שבועת הדיינים, דלא קאי אלא על השוכר, אבל השואל באמת לא הוי שבועת הדיינים, ואח"כ הק' שוב, דא"כ לא הוי שבועת הדיינים, והביא דברי הראב"ד דבעי לישבע שאינו ברשותו, ולכאורה זה קטע בפנ"ע, דלפמש"כ בתחילה הרי כבר תי' זה.

גמ' שמתה כדרכה ואמרי מתה מחמת מלאכה – **התו"ר** מק', דכיון דהשוכר מודה לו דמתה מחמת מלאכה, אין השואל כופר כלום, דהא מבעלים ראשונים בלאו הכי הוא מסולק, כיון דמתה כדרכה ואף השוכר נפטר מהמשכיר, וכ' די"ל דבאמת אין הכונה דשניהם ביחד חייבים, אלא כך דינו של כל אחד בכהאי גונא, **והגרע"א** כ' בתחילה לומר, דהשואל נשבע לפני השוכר, ואז היה כפירת ממון, ואח"כ השביע עוד השוכר, דאמר לו דאינו מאמין לשואל, וכדברי רבא לק' דיכול לומר דאינו מאמין לשואל, אלא דהק' דכיון דאח"כ נשבע השוכר, נמצא דלמפרע זכה השוכר בפרה, ונמצא דלא היה כפירת ממון בשבועת השואל, **ובאו"ש** פ"ד משאלה ה"ט כ', דאתיא רבי ירמיה כר"י דהשואל משלם לשוכר.

גמ' שוכר באשם – **באו"ש** שם מק', להשי' דהיכי דמסר לשומר אחר, הדין דגם אם אירע דבר שהיה חייב בו, מ"מ הוא פטור משום דמצי לומר דאוקי גברא בחריקאי, [עיין לעיל ל"ה ב' בתוד"ה אגרה], אמאי הכא הוי אצל השוכר כפירת ממון, הא ממנו לעולם אינו יכול לגבות, וכ' דצ"ל דס"ל כרבא לק', דהטעם משום דהאיך לא מהימן לי בשבועה, ומיירי דלא נתן לו הבעלים רשות להשאיל, ולשיטתו לכו"ע הדין דיכול המשכיר לתבוע השוכר.

תוד"ה לאפוקי – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' דאי אתא לאפוקי משמואל, לא היה צריך לאשמועינן בגונא של שבועת הפקדון.

ג) גמ' רב אמר פטור – רש"י כ' דפטור מכל מה שהיה נפטר אם שמרה הוא עצמו, ונראה דמחיוב פשיעה דהיה חייב בתחילה גם עכשיו הוא חייב, ואם פשע השני יכול הבעלים לתבוע גם השומר הראשון, אמנם **הרשב"א** כ', דאינו יכול לתבוע הראשון אם פשע השני, ומ"מ מבואר בתו"ד כלשון רש"י, וכונתו רק לאפוקי דאם ש"ש מוסר לש"ח, אינו נפטר מחיוב גניבה ואבידה דהיה חייב בזה מתחילה, אמנם **ברש"י** בב"ק י"א ב' כ' יותר, דפטור מכל מה שהיה פטור אם היתה אצלו ולא אמרינן פשיעה היא זו, ונראה דהיינו רק לענין זה דלא הוי פשיעה לחייבו גם על אונס אח"כ אמר רב דפטור, וכן מבואר **באו"ש** פ"ד משאלה ה"ט **ובאהא"ז** פ"ד מנז"מ הי"א, דמרש"י בב"ק מבואר דאם השני פשע יכול הבעלים לתבוע גם הראשון, ובאו"ש שם כ' דגם שי' התוס' בב"ק הכי, דכ' גבי ש"ח דפטור אם נגנבה או אבדה, וברש"י בסוגיה לעיל כ' בד"ה כגון שנגנבה, דהשוכר חייב לשלם לבעלים והשואל ישלם לשוכר, ומבואר גם דהבעלים יכול לתבוע השוכר, אמנם י"ל דקאי להלכה כרבא דהאיך לא מהימן לי בשבועה, דלדידי' לכו"ע יכול לתבוע השומר הראשון וכמשי"ת.

ושי' **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן והנ"י**,דמהני מה דמסר לבן דעת, דגם אם יפשע השני הוא יהיה פטור, דמצי לומר לו דאוקי גברא בחריקאי, ומבואר בדבריהם, דאפילו הלך השני למדינת הים או שאין לו מה לשלם דהראשון פטור, ולשון **הרמב"ן והר"ן והנ"י** דאם העני הוא פטור, **ובאו"ש** שם כ' דמבואר מלשון זה, דאם היה עני מעיקרא בזה הראשון חייב כיון דלא העמיד לו גברא שיכול לשלם לו, והנה מבואר בראשונים דגם אם מסר לאשתו הדין דהוא פטור, אע"פ שהאשה אין לה ממון לשלם, ושם הרי הוי כעני מעיקרא, אמנם מבואר באו"ש שם, דהיכי דמסר למי שרגיל להפקיד הבעלים אצלו פטור גם אם הוי עני מעיקרא, דהרי הבעלים ניחא להו בשומר זה, וא"כ גם באשתו י"ל הכי, דכיון דיודע דמוסר לאשתו הרי דעתו גם שימסור לה, ולשון **הרשב"א** דאפילו אין לו מידי לאשתלומי ולא הזכיר דהעני, ולשון **הריטב"א** אפילו השני עני, ונראה אפילו עני מעיקרא, וכן מבואר **בנתה"מ** סרצ"א סקכ"ד, דכיון דמסרה לבן דעת אמרינן דהוא ישמור ועשה השמירה המוטלת עליו, אמנם י"ל דכ' זה לפי שיטתו, דהראשון פטור משום דהוי כמניח במקום שמור וכמשי"ת בסמוך, אבל אם הפטור משום דאוקי גברא בחריקאי לא יהני בעני מעיקרא.

**והרמב"ן והרשב"א** הק', דבמתני' מבואר דהשוכר מצי לתבוע השואל על אונסים, ואי אמרינן דהוא מסתלק, האיך יכול לתבעו, וכ' דכיון דניחא לי' לדון עם השואל והוא ידון עם הבעלים, מצי למעבד הכי, אבל אם רוצה אומר לבעלים דידון עם השני, ועיין **בברכ"ש** סכ"ח דכ', דהיינו דלענין זה לא נסתלק דלא יוכל לדון עם השני, וכתבו דכל שכן לר"י דלא מצי לדון עם השואל, הרי מבואר דבאמת הוא נסתלק לגמרי, **ובחי' רבי שלמה** סמ"א כ', דמשיטת הראשונים דהבעלים יכול לדון עם הראשון, מוכח דאינו יכול ליפטר משום טענת אונס, דיאמר דכיון דמסר לשני הרי שמר כדין ותו אין לו תביעה עליו, וכ' דגם בשי' הראשונים שחולקים לא נראה דזהו הטעם לדידהו, אלא משום דאומרים דהעמידו שומר במקומם, ובאמת דזה מוכח ממה שהק' ממתני' דדן השוכר עם השואל, ואי נימא דהטעם הוא משום דהוא אנוס, אין מקום כלל לקו', דזה סיבה לפטור ולא שלא יוכל לדון עם השואל.

והא דאינו נפטר באמת מטעם אונס, מבואר **באהא"ז** שם **ובקה"י** בב"ק סל"ו, דכיון דהשומר הוא בן דעת ותלוי בדעתו, אי לאו דיהיה נפטר משום דאוקי גברא בחריקאי, גם לא חשיב כשמירה שנועל בפניה אלא הוא מיתלי בשומר, ואם לא ישמור יוכל לתבוע גם אותו, **ובקצוה"ח** סרצ"א סק"ח כ' לבאר שי' הה"מ, שכ' דאם מסר לאשתו נאמן לומר דמסר בלא עדים, דזהו משום דכיון דאמרינן דהוא מסתלק, הוי כהחזרתי דאי"צ לישבע על זה שבועת השומרים, ונאמן לומר החזרתי, [ולכאורה לפי דבריו צ"ב אמאי יכול השוכר לתבוע השואל, הא כיון דכ' דהוי כהחזרתי, הרי מבואר דמסתלק לגמרי, ואולי ס"ל דבאמת זהו רק לר"י דהבעלים תובע השואל], **והחזו"א** כ' דאין נראה דהוי חזרה, ואם יראה שהשני אינו שומר, יהיה הוא מחויב לשמור דאכתי דין שומר עליו, רק דמקיים דינו ע"י שמסר לשומר, ועיי"ש בקצוה"ח דכ', דהריטב"א שחולק על הה"מ ס"ל דהראשון לא נפטר, אמנם בריטב"א כאן מבואר דס"ל דנפטר, ולפי המבואר דאי"ז משום חזרה, אין סתירה בדברי הריטב"א, ולשון **הנתה"מ** סרצ"א סקכ"ד דכיון דמסרה לבן דעת, אין לך אונס גדול מזה, וכן בסע"ז סק"א כ' דהוי כמניח במקום שמור, אמנם נתבאר דבראשונים נראה דאי"ז הטעם, **ובחי' רח"ה** פ"ד מנז"מ הי"א כ' לדון, אם שומר יכול לחזור בו ושוב יהיה חייב רק בהשבה וכמשי"ת לק' בע"ה, והביא שם דברי הרמב"ם במסר לאשתו, וכ' דשם מהני משום דמתסלק לגמרי ומבואר כהקצוה"ח.

**הראשונים** הביאו הגמ' בב"ק נ"ו ב' דמייתי שם, דאם מסר השומר לרועה הוא נכנס תחתיו, ומק' הגמ' דשומר קמא איפטר לגמרי, לימא תהוי תיובתא דרבא דשומר שמסר לשומר חייב, ומשני דרועה היינו לברזילי' דאורחי' למימסר לי', ומבואר בגמ' דאי שומר שמסר לשומר פטור, הראשון נפטר לגמרי, וכ"כ **רש"י** שם, דמשמע דאזלי בעלים ומשתעי בהדי רועה והראשון מסתלק, **ובאהא"ז** שם כ', דצ"ל לשי' רש"י דנתבאר דס"ל דאינו מתסלק, דבאמת גם לרב יק' ממה דמבואר דנכנס הרועה תחתיו, דמשמע דהיינו דהראשון נפטר לגמרי, אלא דלרב י"ל דאה"נ דגם הדין דמסתלק לגמרי, ואי אפשר להק' אלא לרבא דאמר דחייב.

**בראשונים** מבואר דלהלכה דאמרינן דהאיך לא מהימן לי בשבועה, הדין דיכול לתבוע גם הראשון, ומבואר **באו"ש** שם, דכמו דאומר לו דאינו מאמין לשני בשבועה, הכא נמי אומר לו דאינו רוצה לדון עם השני, ומ"מ מבואר בראשונים, דהיכי דמוסר לו בהיתר, כגון שרגיל הראשון להפקיד אצלו או לאשתו, בזה הדין דמתסלק הראשון ודן רק עם השני, **והתוס' והרא"ש** לק' מ"ב ב' כתבו שי' **ר"ת** במוסר לאשתו, דאם לא שמרה כראוי יכול לתבוע הבעל, דאי לאו הכי ימסור הבעל לעולם לאשתו, והיא לא תשמור והבעל יהיה פטור, **והריטב"א** כאן דאה"נ דיהיה פטור, והמפקיד אפסיד אנפשי' דלא התנה בזה כיון דהדין דיכול למסור לאשתו, ומבואר **בראשונים** כאן, דדוקא באשתו ובני ביתו אמרינן דיכול לתבוע הבעל, משום דהם כשומר עצמו והוו כשומרים ממונו של שומר, אבל כשמוסר למי דהבעלים רגיל להפקיד אצלו, כיון דירד השני על דעת להיות שומר בפני עצמו, בזה נפטר הראשון, ולפ"ז כתבו דמהאי טעמא לא יקשה מה דמבואר בגמ' בב"ק נ"ו ב', דבמסר לברזילי' דהיינו שהרועה מוסר לתלמידו כמש"כ רש"י שם, דנכנס תחת השומר והשומר מסתלק, דשם לא מיירי בבני ביתו, אמנם **הרא"ש** לק' מ"ב כתב, דגם בגמ' בב"ק הדין דאין הראשון מסתלק לגמרי, **ובמרדכי** סרפ"א כ' בשם **האו"ז** בשם **הר"ש משנץ**,דבברזילי' היה הדרך דמסרו לרועה גדול והוא היה מוסר לאלו שתחתיו, ומשום הכי שם מסתלק הראשון, דמעיקרא היה על דעת שישמור אחר, וכן מבואר **בהג"א** לק' מ"ב, [**ובמל"מ** פ"ד משאלה ה"ח כ' דגם הרא"ש מודה לזה, רק דלא ס"ל לאוקמי הגמ' בב"ק בכהאי גונא], ומבואר לפי דבריהם דבכל גונא חולק ר"ת, ולא רק באשתו ובני ביתו, **ובד"מ** סרצ"א סק"י **ובש"כ** שם סקל"ו כ' על פי חילוק זה, דהיכי דהמפקיד יודע דהשומר ימסור הפקדון לאשתו ובני ביתו לשמור, דלא יוכל לתבוע השומר גם לשיטת ר"ת, ובמל"מ שם כתב, דאע"פ דמבואר בתוס' דר"ת אמר משום דנמצא דהנפקד יפסיד כיון דאין לאשה ממה לשלם, צ"ל דאי"ז סיבה, אלא ראיה דאין הראשון נפטר ע"י מסירה לשני.

**והרמב"ם** פ"ד משאלה ה"ט כ', דאם מסר לאשתו ובני ביתו והם לא שמרו, הן חייבין ובעל הבית פטור, ומבואר בראשונים דזה דלא כר"ת, **והטור** סרצ"א הביא שי' הרמב"ם ושהרא"ש חולק, ובסע"ב כ' גבי משכון שמסר לאחר שהבעלים רגילים להפקיד אצלו, דמ"מ אם לא שמר השני דחייב הראשון, ומבואר **בב"י ובב"ח** שם דזהו כשי' ר"ת, וזה כמבואר במרדכי דר"ת חולק בכל גונא, **והשו"ע** סרצ"א סכ"ד כ' כלשון הרמב"ם, **והרמ"א** כ' דיש בזה שתי שיטות, ובסע"ב ס"ל גבי משכון סתם הרמ"א כשי' ר"ת, **ובסמ"ע** שם סקצ"ו **ובט"ז** כ', די"ל דגם הרמב"ם מודה שם דחייב הראשון, דרק באשתו ובני ביתו ס"ל דפטור, אמנם **בש"כ** ס"ק קל"ד כ' דשי' החולקים על ר"ת דבכל גונא דמסר לאחר הוא פטור, וכן מבואר בראשונים כאן, [והסמ"ע כ' דהשו"ע שם סתם גם כשי' ר"ת, והש"כ השיג עליו דהשו"ע לא כ' כלום, ולכאורה ממש"כ שם דהשני נשבע ונפטר המלוה, מבואר דבלא זה היה חייב], **ובחי' רח"ה** פ"ד מנז"מ הי"א כ', דדברי הרמב"ם הם דוקא באשתו דדמי למסר לברזילי' דמתחילה עומד לכך, אבל במסר רק למי שדרך הבעלים להפקיד אצלו, בזה אינו מסתלק מלהיות שומר, וזה כדברי הסמ"ע והט"ז.

ד) גמ' לא מבעיא וכו' – **רש"י** בב"ק י"א מבאר, דהיינו דשומר שכר שומר יותר טוב משומר חנם, וזהו מה דאמר הכא דעלויי וגרועי, וכן מבואר **בתוס'** שם **ובתו"ר** כאן ובעוד **ראשונים**, ומבואר בדבריהם דאין לפרש דעלויי משום זה דהשתא יש מי שיהיה חייב גם על גניבה ואבידה, דבגרועי אי אפשר לפרש הכי, דכיון דמסר לש"ח בודאי דאם יהיה גניבה או אבידה, יהיה חייב השומר הראשון לשלם, דהרי על זה לא העמיד גברא בחריקי', ולשון **הרשב"א** כיון דכבר נתחייב, **והריטב"א** כ' מי פטרו ומי מחל לו, והביא **י"מ** דס"ל דמהני במסר לש"ח דיפטר גם מגניבה ואבידה, וכן **המאירי** בב"ק הביא י"מ דס"ל הכי, והנה **במחנ"א** דיני שומרים סי"ח הביא דברי הה"מ, דכ' דשומר אינו יכול לחזור בו באמצע, וכן מבואר בשו"ע סרצ"ג ס"א, והביא **דהרשב"א** בקידושין העיר בזה דאמאי לא יוכל לחזור, הא פועל יכול לחזור בו בחצי היום, וכ' שם המחנ"א לומר, דיהיה חלוק ש"ש מש"ח, דש"ש כיון דמחויב לישב ולשמור, הוא דמי לפועל ויכול לחזור בו, ולפ"ז יש לבאר שי' הי"מ, דמשום הכי נפטר במסר לש"ח, דאמרינן דהוא חוזר בו, **ובקצוה"ח** סע"ד סק"א כ', דביאור השיטות דאינו יכול לחזור בו, דכיון דיש חיוב אחריות ותשלומין בשומר, לענין זה לא מצי לחזור, דזהו ככל חיוב דמים דאינו יכול לחזור, ועיין בקה"י סל"ח דכ' דצ"ל לפ"ז, דהחיוב תשלומים אינו בתולדה מהחיוב שמירה, [ולכאורה הרשב"א שכ' הכא, דכיון דנתחייב אינו יכול ליפטר, מבואר דלא כמו שהביא המחנ"א, דכ' בקידושין לומר דיוכל לחזור בו, ושם נראה דגם לא יתחייב באחריות אם יחזור עיי"ש, ואולי י"ל דכל מה שאינו מתחייב באחריות, זהו רק אם חוזר בפני הבעלים, אבל שלא בפני הבעלים, חיובו גם כשחוזר בו].

**ובחי' רח"ה** פ"ד מנז"מ הי"א כ' לבאר מחלוקת רב ורי"ו, דרב ס"ל דכל שומר יכול להסתלק משמירתו, ואחר שמסתלק אינו חייב אלא בחזרת הפקדון לבעלים, ומשום הכי ס"ל דכל שמסר לבן דעת, הרי יש בזה קיום חזרה, דדין חזרה אחר הסילוק אינו תלוי בדעת הבעלים, אלא דכל דחשיב על פי דין השבה סגי בהכי, ורי"ו ס"ל דאינו יכול להסתלק, ונמצא דאכתי חובת שמירה עליו, וא"כ בזה תלוי בדעת הבעלים, ויכולים לומר דאין רצוני שיהיה פקדוני ביד אחר, **ובגליונות חזו"א** שם כ', דלפ"ז נמצא דלרב דמצי להסתלק, יהיה הדין דש"ש שמסר לש"ח לא יתחייב בגניבה וכשי' הי"מ, וזה נגד כל הראשונים דכ' לאו הכי.

גמ' לא מבעיא וכו' – **הגרע"א** במערכה אות י"ט העיר, דמנא לי' לאביי לעשות ב' מחלוקות בין רב לרי"ו, האחד אי אמרינן דחייב משום דאומר דאין רצוני שיהיה פקדוני ביד אחר, והב' דאי משום דגרועי גרעה לשמירתו יהיה חייב, דזה סיבה דנחייב אף אי לא שייך הטעם דאין רצוני, כגון שמסר למי שרגיל להפקיד אצלו, וכ' די"ל דבאמת אין הכונה דגרועי גרעה הוי טעם בפנ"ע, אלא דזה סיבה יותר דנימא דאין רצוני שיהיה פקדוני ביד אחר, אבל אם יהיה מי שרגיל למסור, גם בגרועי גרעה יהיה פטור אף לרי"ו, אלא דכ' דזה דוחק, [ובע"ב יתבאר בע"ה לדינא, האם אמרינן באמת דגרועי גרעה הוי טעם בפנ"ע דיחשב פושע], וכ' באות כ"א, דאי נימא דלא כמש"כ התוס' לק' צ"ג ב', דתחילתו בגניבה וסופו באונס פטור, אלא דנימא דמה דהכא פטור במסרה לבן דעת בגרועי גרעה, הוא משום דעכ"פ דרך שומר חנם לשמור גם שמירה מעולה, א"כ נמצא דמחלוקת רב ורי"ו היא אחת, האם אמרינן בסתם דשומר משמר כראוי ואף יותר מחיובו, או דאין מוחזק שישמור כראוי, ורב דס"ל דמוחזק שישמור כראוי ואף יותר מחיובו, ממילא דבכל ענין פטור, ורי"ו דס"ל דאינו מוחזק, א"כ באינו רגיל להפקיד אצלו חייב לגמרי, וברגיל דפטור עכ"פ לא חזינן אלא דסומך שישמור כראוי, אבל לא חזינן שישמור יותר ממה שחייב, [ועיין בחי' רבי ראובן סכ"א שכ' לומר, דבגונא דתמות ויש לתלות בשינוי האויר, בזה מודו התוס' דגם בתחילתו בגניבה יהיה חייב, ולפ"ז כ' דגם לשי' התוס' י"ל כמש"כ הגרע"א, אלא דדבריו צ"ב, דהא בתוס' לק' צ"ג מבואר, דהגונא הכא גם תלוי בדין תחילתו בגניבה וסופו באונס], **ובחי' רח"ה** פ"ד מנז"מ הי"א כ' לפי משנ"ת, דיסוד המחלוקת האם מצי להסתלק או לא, דממילא הא בהא תליא וכמשנ"ת.

תוד"ה אין – **ברמב"ן וברשב"א ובר"ן** כאן ובע"ב מבואר, דאה"נ דלאביי הוי הטעם משום דחשיב פשיעה, אמנם רבא בע"ב מבאר דזה טעם דנעשה גזלן, כיון דשינה מדעת הבעלים, וכ' דאע"ג דלא קיי"ל כר"מ דמשנה מדעת בעל הבית הוי גזלן, זהו כשמשנה ברשותו, אבל הכא דמוציא לרשות אחרת, ס"ל דהוי גזלן גם לרבנן דפליגי על ר"מ, וכ' הרשב"א דכמו דגזלן הוי ברשותו משעת משיכה דיחשב דפרה דידי' קטל מלאך המות, הכא נמי הכא, והוי כשואל דאוקמי' ברשותי', וכ"כ הר"ן דהוי כשואל, דמשום דכל הנאה שלו כבהמה שלו דמיא, **ובריטב"א** בע"ב מבואר, דאביי גם ס"ל דנעשה כגזלן, ומשה"ק לרבא בע"ב, הוא משום דרבא לא סבר הטעם דאין רצוני, עיי"ש.

בא"ד – **הפנ"י** מעיר, דאמאי הוצרכו התוס' לומר דהוי כאילו פירש, דיחשב כאילו פשע וכל אונס שיארע שנוכל לתלות שלא היה קורה דיהיה חייב על זה, ולא ניחא להו לפרש דחשיב פשיעה וממילא חייב, וכ' לבאר דכיון דבאמת לא הוי פשיעה מצ"ע במה שמוסר לאחר כיון דהוא בן דעת, אלא דרק משום דעת הבעלים חשיב פשיעה, בזה אין לחייב בתחילתו בפשיעה בסופו באונס, אלא משום זה דאמרינן דהוי כאילו פירש דכך יהיה הדין, אמנם אכתי הק' במש"כ התוס' דכן לרב אם מסרה לחשו"ק הוי מהאי טעמא, דהא שם הוי פושע גמור ואי"צ להטעם דכאילו פירש, וכ' דהוצרכו לזה כדי לבאר דאפילו למ"ד דתחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור, הכא יהיה חייב משום דכאילו פירש, ובאמת דכן מבואר בהדיא **בתו"ר**, **ובש"מ** כ' דכן מבואר בתוס' דידן.

בא"ד – **בש"מ** בשם **הראב"ד** כ' דהטעם דאין רצוני, הוא משום דיש בני אדם שפגיעתן יפה זו מזו, ואין המקרים הרעים פוגעים בהם כשאר בני אדם, ולכאורה צ"ל לפי דבריו דסברא זו תלויה במחלוקת אביי ורבא אם אמרינן אוירא דהבלא קטלה, דא"כ כמו כן גם תולים הכא דמשום הבעלים מתה הבהמה, ולרבא אמרינן לעולם מלאך המות מה לי הכא מה לי התם.

ה) גמ' דכל יומא נמי וכו' – מבואר בגמ' דאם רגיל להפקיד אצלו לכו"ע פטור, ומבואר **בראשונים** דהוא הדין דאינו יכול לומר בכהאי גונא דאינו מאמין לו בשבועה, ולשון **הרמב"ם** פ"א משכירות ה"ד, דאם דרך הבעלים להפקיד תמיד דבר זה אצל השומר הראשון פטור, שאומר לו אמש הייתם מפקידים אצלו, **ובמאירי** בב"ק י"א כ' בשם רבותיו, דדוקא אם בשעה שהפקיד אצל השומר לא היה יכול להפקיד אצל זה שהיה רגיל להפקיד אצלו, אבל אם היה יכול, מזה שעכשיו לא הפקיד אצלו מוכח דמאיזה סיבה עכשיו אינו רוצה להפקיד אצלו, וחולק עליהם, דשמא משום דלא רצה להטריחו לא הפקיד אצלו, וכ' דמ"מ לא סגי בפעם אחת או שתים, וכ"כ **הכס"מ** בשם **מהרי"ו** דלא סגי בפעם או שתים, וזהו שכ' הרמב"ם דדרך תמיד, **ובב"י** כ' על זה דלא נהירא, דסוף דברי הרמב"ם, דאומר לו דאמש הפקדת אצל זה, שייך גם במפקיד רק פעם אחת, ועוד הק' דמהו השיעור לפי דברי המהרי"ו, וכ' לבאר דמש"כ הרמב"ם תמיד, בא לאפוקי רק אם הפקיד בשעת חרום, דאז אינו מדקדק כ"כ האם הנפקד נאמן עליו, **ובטושו"ע** סכ"ו גם כתבו הלשון תמיד, **ובפרישה** סקכ"ה **ובסמ"ע** סקמ"ו כ', דהיינו שרוב פעמים מפקיד אצלו, אבל אם רוב פעמים מפקיד אצל אחר, לא מהני מה שמפקיד גם אצלו לפרקים, **והב"ח** שם כ' כשי' רבותיו של המאירי, דבעי שלא יפקיד אצל אחר ממתי שהתחיל להפקיד אצלו, וגם בפעם הזאת מיירי דלא יכל להפקיד אצלו, והביאו **הגרע"א** בגליון על השו"ע.

**הרמב"ם** שם כ', דאם דרך להפקיד תמיד דבר זה, וכ' **הב"י** דנראה דדוקא אם הפקיד אותו דבר, וכ' דאפשר דהיינו דעד אותו שיעור, אבל יותר מהשיעור שהיה רגיל להפקיד אצל האחר אינו יכול למסור לו, וסיים דצ"ת, **והב"ח** כ' דכן עיקר, ודלא **כהמרדכי** סרע"א דמבואר דאפילו אם רגיל להפקיד שאר ענינים, ולשון **השו"ע** סכ"ו כהרמב"ם, וכ' **הסמ"ע** סקמ"ז דהיינו עד אותו שיעור.

גמ' אי הכי לבעלים בעי לשלומי – **הרש"ש** מעיר, דכיון דעכ"פ בעי גם דעת השוכר, לתרוייהו בעי לשלומי, וכ' לומר דהס"ד דהשוכר מסתלק מזכותו ומשום הכי הוי רק שואל של בעלים עיי"ש.

גמ' הא גדולים וכו' – **הרשב"א** כ' להוכיח מהכא, דגם במסר לאשתו ובני ביתו הדין דהוא מסתלק, וגם אם אין להם מה לשלם הוא פטור, דמשמע גדולים דומיא דקטנים דאי אפשר לאשתלומי מנייהו, ובכל זאת האב פטור, וכ' דאין לומר דמיירי דיודע השומר שנאנס ומשום הכי פטור, משא"כ בקטנים חייב משום תחילתו בפשיעה, דהא משמע דדוקא בניו אבל אחרים גם גדולים חייב וכמו דדיק רבא, והרי רבא ס"ל דאם יודע דנאנס נשבע ופטור, ועל כרחך דאינו יודע, ובניו הגדולים גם אינם נשבעים דומיא דבניו קטנים דאינם יכולים לישבע, ואעפ"כ מבואר דהוא פטור.

**לו' ב'**

ו) גמ' האיך לא מהימן לי וכו' – **בשאילתות** פרשת ויצא, **ובמלחמות וברא"ש** לעיל ב' ב' **ובנ"י** בב"ק י"א ב' בשם **הרמ"ה ובשו"ע** סע"ב ס"ל [הובא כ"ז בקה"י סל"ז], מבואר דמה דחייב כשאינו נשבע, הוא משום דאמרינן מתוך שאינו יכול לישבע משלם, [ובמלחמות וברא"ש מבואר, דאם היה מהני כאן עד המסייע לפטור משבועה, ממילא דהיה פטור], אמנם **בנ"י** בב"ק קי"ב א' כ' בשם **הרא"ה**,דהיכי דשאל פרה לרכוב שלוחו עליה ומתה, ואינו יודע אם מתה מחמת מלאכה או לא, פטור מספק, דהוי איני יודע אם נתחייבתי, אבל אם מסר לשואל אחר שלא מדעת בעלים חייב מספק, משום דמיד שמסר הוי פשיעה דאין השואל רשאי להשאיל והוי איני יודע אם פרעתיך, **ובמחנ"א** דיני שומרים סכ"ט הביא, דגם **הרמב"ם** פ"ד משאלה ופקדון ה"ח כ' דהוא פושע וחייב לשלם, והק' דא"כ אמאי אינו מתחייב גם היכי דסופו באונס, ואמאי אם יש עדים שהיה אונס פטור, וכ' לבאר דמה שהוא פושע, זהו רק על הצד דהשני לא ישמור לבסוף, אבל כל ששמר השני כראוי ממילא אין כאן פשיעה ומשום הכי פטור, ובאם היה השני נאמן בשבועה, ממילא היה נאמן ששמר כראוי, ומשום הכי לא היה חיוב על הראשון, אבל כל שלא ידוע ששמר השני כראוי, ממילא אמרינן דהוא פושע במה שמסר לאחר, [**וברע"א** בגליון על הש"כ סרצ"א סקמ"ו כ', דלשון הרמב"ם שהוא פושע הוא לאו דוקא, וכונתו דאינו יכול לישבע], **ובקצוה"ח** סש"מ סק"ד כ' דשי' הנ"י דמיד שמסר הוי התחלת פשיעה, ורק דאם נאנס בסוף, הוי כחזרה כיון דזה דבר שהוא פטור עליו, וכ' דאע"ג דאי"ז פשיעה המחייבת, דהא בסופו באונס הוא פטור, מ"מ מהני האי פשיעה דכבר יחול חיוב עליו, וכמו למ"ד דמתחייב משעת משיכה, דאע"ג דאין כאן עדיין דבר המחייב, מ"מ מהני דיש עליו חיוב ורק דבאונס הוי כחזרה, וכ"כ **הגרע"א** באות י"א, דזה סיבה רק דכל שלבסוף נתחייב, דיחול שעבוד נכסים כבר משעה שמסר ועשה שלא כהוגן, **ובקה"י** סל"ה כ' לומר, דאף דחשיב פושע מ"מ החפץ אינו חשוב כאבוד, וגם בש"ש שאינו שומר מגניבה חשיב פושע לענין גניבה, ומ"מ לא חשיב דהחפץ אבוד, ומשום הכי אף שראוי לחייבו על פשיעה זו, מ"מ דין סופו באונס לא יהיה בזה, דזהו רק אם הוי אבוד ע"י פשיעתו, [ועיי"ש שכ' דהוי פשיעה משום דלא יתקיים חיוב שבועה], וע"ע לק' אות ט' משי"ת בביאור הנ"י.

**ובש"כ** סרצ"א סקמ"ד כ' דכל שומר הוי איני יודע אם פרעתיך, דכיון שבא החפץ לידו הוא מחויב בחזרה, וכל שאינו יודע דאירע דבר שהוא פטור עליו, הוי כאיני יודע אם החזרתי, ודלא כהנ"י דכ' דהוי כאיני יודע אם נתחייבתי, וכבר הביא **הגרע"א** בגליון שם, **דבראשונים** לק' צ"ז ב' מבואר דלא כהש"כ, אלא חשיב כאיני יודע אם נתחייבתי, [**והריטב"א** במתני' כ' בשם **הראב"ד** דהוי איני יודע אם פרעתיך, ואפשר דמיירי דוקא בגונא דהנ"י דמסר שלא מדעת הבעלים], ולכאורה גם מדברי הראשונים דכ', דהכא דחייב הוא משום דין מתוך שאינו יכול לישבע משלם, מבואר דאין לחייבו משום איני יודע אם פרעתיך, [ואמנם אפשר דיש בזה נפ"מ לענין שבועה שלא שלחתי יד וכמשי"ת, מ"מ נראה בראשונים דבלא דין מתוך היה נפטר בכל גונא], **ובקצוה"ח** שם כ', דהטעם לומר דלא כהש"כ, הוא משום דבשומר באמת אין חיוב חזרה אלא רק חיוב שמירה, ובהגהות **אמרי ברוך** הביא, דבכמה פוסקים מבואר דאיכא חיוב השבה, וכ' לומר דאף דאיכא חיוב השבה, מ"מ זהו על גוף הפקדון וכל שאין הפקדון בעולם והספק רק אם מ"מ נתחייב ממון, בזה הוי איני יודע אם נתחייבתי, **ובנתה"מ** סרצ"א סקכ"ח כ' לומר, דמה שמבואר בנ"י דאינו חייב משום איני יודע אם פרעתיך, הוא משום דהיכי דלא הוה לי' למידע גם באיני יודע אם פרעתיך פטור, אמנם בלשונו מבואר משום דהוי איני יודע אם נתחייבתי, וכן מבואר בראשונים שציין הגרע"א.

בשי' הנ"י דכ' דחייב משום איני יודע אם פרעתיך, ולא ביאר משום דין מתוך, כ' **בקצוה"ח** שם **והגרע"א** באות י"ב, דס"ל דעיקר שבועת השומרים היא רק שבועה שאינו ברשותו, וס"ל דבשבועת גלגול לא אמרינן מתוך, אמנם **בקה"י** סל"ז הביא דברי **הנתה"מ** סרצ"ד סק"ב דהוכיח דזה ודאי דגם שלא מתה ע"י פשיעה הוי מעיקר השבועה, ורק דלא היה פשיעה דיתחייב מחמתה משום דין תחילתו בפשיעה וסופו באונס, זה הוי רק מדין גלגול, ועוד כ' הקצוה"ח דלפי שי' רש"י לק' צ"ח, כל שאינו יודע ליכא כלל דין שבועת השומרים עיי"ש, אמנם **הנתה"מ** שם חולק על זה, דגם לפי שי' רש"י איכא דין שבועה.

**הרמב"ן** בע"א כ', דבש"ש שמסר לש"ח הדין לרב, דכל שלא נשבע הש"ח דלא פשע פטור הראשון, דהא שמא פשע השני והוא פטור, אבל אם נשבע שלא פשע ולא נשבע שנאנסה, הדין דהש"ש חייב דעליו לברר שלא נגנבה, וכ"כ **הר"ן**, **והרשב"א** שם כ' בלשון אפשר, דאם לא נשבע הש"ח שלא נאנסה אלא רק שלא פשע דהש"ש חייב, **ובב"י** כ' בשם **תלמידי הרשב"א**,דשי' הרמב"ן והרשב"א דהיכי דמסר לאשתו או למי שרגיל הבעלים להפקיד אצלו, והוא היה ש"ש ומסר לש"ח, כל שלא נשבע השני דנאנסה חייב הש"ש, ואפילו אם הלך השני למדינת הים ויש ספק אם נגנבה או נאנסה, כל שאינו מברר שלא נגנבה, הראשון חייב, ובשם רבינו כתבו, דכל שאינו יודע אם נגנבה וחייב, או שמא נאנסה או פשע השני ופטור, הדין דפטור דהוי כאיני יודע אם נתחייבתי, והנה מש"כ בשם הרמב"ן והרשב"א, זהו דלא כמבואר ברמב"ן וברשב"א בחי', דכל שלא נשבע הש"ח שלא פשע הדין דהש"ש פטור, ורק אם הספק אם נאנס או נגנב, בזה כתב הרמב"ן דחייב והרשב"א כ' דאפשר דחייב.

**והש"כ** סקמ"ד תמה על שי' רבינו שכתבו תלמידי הרשב"א דהוא פטור כשאינו יודע, דהא מבואר בגמ' בהדיא, דמשום דהאיך לא מהימן לי בשבועה הדין דהראשון חייב, ולא אמרינן דהוי איני יודע אם נתחייבתי, והנה במה שמבואר בדברי רבינו דפטור משום שמא פשע הראשון ועליו מוטל החיוב אין להק' מהגמ', דהרי מבואר ברמב"ן דבספק זה יש לפוטרו יותר מאם אינו יודע אם נאנס, אבל במה דמבואר בדבריו דגם משום שמא נאנס פטור, בזה ק' מהגמ', **והקצוה"ח** שם כ' לישב לפי דברי הנ"י, דבגמ' חייב משום דכיון דמסר שלא כדין חשיב כפשיעה וכמשנ"ת, אבל הם מיירו בגונא דמסר ברשות, והוי איני יודע אם נתחייבתי, **והנתה"מ** שם **והשעמ"ש** סק"ה כ', דבגמ' דמה שאינו יכול לישבע הוי בפשיעתו, משום הכי חייב משום מתוך שאינו יכול לישבע, משא"כ בגונא דמסר ברשות, אין לחייבו משום מתוך שאינו יכול לישבע כיון דלא הוי לי' למידע, **ובקה"י** סל"ז כ' די"ל, דבגמ' כיון דבמסירתו גרם שלא יוכל לישבע, הוי כמו שיכול לישבע ואינו רוצה דודאי חייב, ועוד כ' די"ל דעל השומר מוטל להעמיד בירור שבועה למפקיד, וכל שע"י מסירתו מבטל בירור זה, הרי הוא חייב לשלם.

**הש"כ** שם כ' דיש לישב שי' רבינו, דס"ל דבגמ' דחייב מיירי דאינו מבורר דאינו ברשותו ומשום הכי חייב, משא"כ בהא דתלמידי הרשב"א מיירי דידוע דהיא מתה עכשיו, רק דלא ידעינן מדוע, ובזה אינו חייב באיני יודע, ובביאור החילוק בזה מבואר **בצל"ח**,דס"ל דרק שבועה שאינו ברשותו היא עיקר שבועה, ומשום הכי רק בזה אמרינן מתוך, דבשבועת גלגול לא אמרינן מתוך, ולפמשנ"ת דברי הנתה"מ דהאיך מתה לכו"ע הוי מעיקר שבועה אי אפשר לת' הכי, **ובנתה"מ** סש"א סק"ב כ', דכל שיש לחוש שהיא ברשות השני, אפשר לחייב הראשון מדין מזיק, דבמסירתו החפץ לשני הוא איבד אותו מבעליו, וגם אם לא היה שומר והיה מוסר לאחר והוא אינו מחזיר, יש לחייבו משום מזיק.

**הריטב"א** במתני' כ' בשם **הרמב"ן**,דאם אין השוכר יודע אם נאנסה, ישבע שאינו יודע, ולא נתבאר אי מוקי למתני' דאמרו לו הבעלים לדעתך, או גם בלא אמרו, דהא לרבא אי"צ לומר דאמרו לדעתך, ולכאורה צ"ל דמיירי באמרו לו לדעתך, דאי לאו הכי יק' מהגמ' הכא, דמבואר דחייב באינו יכול לישבע, והנה נתבאר דהרמב"ן במלחמות לעיל ב', מבאר הטעם דחייב משום דאמרינן מתוך שאינו יכול לישבע משלם, וצריך לומר כתי' הנתה"מ והשעמ"ש, דהיכי דהוי ברשות כיון דלא פשע במה שאינו יודע לא אמרינן מתוך, אמנם לפי מש"כ תלמידי הרשב"א בשם הרמב"ן, דחייב גם אם מסר לאשתו ובני ביתו או למי שרגיל להפקיד אצלו, לכאורה זה סותר למש"כ הריטב"א בשם הרמב"ן, [ואולי היכי דאמר לדעתך עדיף דבהדיא קיבל רשות למסור], אמנם לפמש"כ הש"כ לחלק, דבגמ' מיירי דאפשר דאכתי הוי ברשות השני, גם דברי הרמב"ן יש ליישב דמיירי באמת שלא אמרו לו לדעתך, אלא דידוע דאינו ברשות השני ורק יש ספק איך מתה, ונימא הטעם כמש"כ הצל"ח, דרק בשבועה שאינו ברשותו אמרינן מתוך.

גמ' שם – **התוס'** בב"ק י"א כ' דאם השני אדם שנאמן יותר מהראשון, לא יוכל לומר דאינו נאמן לו בשבועה, אמנם **הרא"ש** כאן כ', דבכל גונא יכול לומר דאינו מאמין לשני, וכ"כ **בטושו"ע** סרצ"א סכ"ו, **וביש"ש** בב"ק כ' דגם תוס' מודו לזה עיי"ש.

**הרא"ש** כ', דמדברי הרי"ף שכ' דאם יש עדים ששמר השומר השני כראוי ונאנסה, וכן ממש"כ דבאיכא עדים פטור משום דליכא שבועה שיאמר לו דאין השני נאמן לו בשבועה, משמע דלא סגי שיביא עדים שנאנסה, אלא גם בעי עדים שלא פשע בה השומר השני, דהרי כל שומר גם בעי לישבע שלא פשע בה, וכ' דלפי מה שיש שרוצים לומר, דעיקר שבועת השומרים זהו רק שנאנסה והשאר הוי גלגול, יהיה סגי בעדים שנאנסה, דתו ליכא שום דין שבועה כיון דליכא גלגול, **ובטור** סרצ"ד כ', דשי' ר"י דאם יש עדים שנאנסה, תו אי"צ השומר לישבע כלל, אמנם הביא דבירושלמי מבואר, דמ"מ אכתי צריך לישבע שלא פשעתי וכ"כ הרא"ש, ולפ"ז גם הכא לא יהיה סגי במה שיש עדים שנאנסה, ובסרצ"א כ' הטור על האי דהכא, דאם יש עדים ששמר כראוי ולא נשאר עליו שבועה פטור השומר הראשון, וכ' **הב"ח** דהיכי דיש עדים שמתה כדרכה, תו אי"צ עדים שלא פשע, דהא גם אם פשע הוא פטור, דבמתה כדרכה אינו חייב משום תחילתו בפשיעה כרבא בסמוך, **ובשו"ע** סכ"ו כ', דאם יש עדים ששמר השני כראוי פטור הראשון, ואפילו אי ליכא עדים, אם ראה הראשון יכול לישבע ונפטר, וכ' **הסמ"ע** סקמ"ט דהיינו גם שלא פשע השני, **ובש"כ** סקמ"ח מבואר דאם ראה שמתה כדרכה, בזה אי"צ לישבע שלא פשע וכמש"כ הב"ח, דגם אם פשע פטור, אמנם כ' דגם באונס אחר אין לחייבו, כיון דמבואר בשו"ע סרצ"ד ס"ב כשי' ר"י, דגם שבועה שלא פשעתי הוי רק גלגול, **ובקצוה"ח** סקי"ד כ', דהש"כ לשיטתו בסע"ה סקנ"א דגם בגלגול אמרינן מתוך, גם אם נימא דהוי רק גלגול מ"מ הדין כהסמ"ע, דצריך לידע גם שלא פשע השני, וכ' עוד דגם להשיטות דליכא דין מתוך בגלגול, מ"מ הכא יש לחייב משום איני יודע אם פרעתיך וכמשנ"ת לעיל, דכל שמסר לאחר חשיב פשיעה, ואם אינו יודע אח"כ מה אירע, הוי איני יודע אם פרעתיך, **ובנתה"מ** בחי' סקמ"ו גם כ' כהסמ"ע.

**הרא"ש** כ' עוד, דכמו כן בעי לישבע השומר הראשון, שהשומר השני לא שלח בו יד, אלא דאי נימא דהוי רק מדין גלגול, אינו צריך לישבע, **ובמאירי** בב"ק מבואר, דאי נימא דבעי עדים גם שלא שלח השני יד, צריך לומר דמיירי דנאנסה סמוך לנטילתה, דאי לאו הכי מנין ידעו העדים שלא שלח יד, ובחי' הריטב"א **הישנים** כאן כ' דהא דסגי בעדים שנאנסה, הוא משום דשליחות יד הוי רק מדין גלגול, אמנם במתני' כ', דאין השומר הראשון מתחייב בשליחות יד של השומר השני, דבשלמא בפשיעה חייב כיון דנמצא שלא שמר כראוי, אבל על שליחות יד, כיון דלא נאבדה באותו שליחות יד, אין כאן חסרון בשמירת הראשון, [וכ' דלא דמי אלא לאומר לשלוחו צא וגזול שפטור דאין שליח לדבר עבירה, **ובקצוה"ח** סרצ"ד סקי"ד תמה עליו, דהא קיי"ל דבשליחות יד יש שליח לדבר עבירה, אמנם כבר כ' **בגליון מהרש"א** סרצ"ב ס"ה ובעוד אחרונים, דזהו רק אם שולח שליח שישלח יד לצורכו שלו, אבל אם שולחו שישלח יד לצורך עצמו, הרי זה ככל שליח לגזול דאין שליח לדבר עבירה], **ובנתה"מ** סרצ"א סקל"ב כ', דבאמת יש לחייב הראשון בשליחות יד של השני, כיון דאם שלח יד נמצא דהוי גזלן, וכל גזילה חשיב דאבוד מהבעלים, דהרי הדין דנעשה ע"י זה דאינו ברשות הבעלים ואינו יכול למכור, ונמצא דלא שמר על הפקדון, אלא דכ' דמ"מ מספק אם שלח יד אין לחייב השומר הראשון בשבועה, וכמו בכל גונא שיצאה לאגם ומתה כדרכה, דאי"צ לישבע דלא בא גזלן ועשה בה מעשה גזילה דע"י זה מתחייב גם אם אח"כ מתה כדרכה כיון דכבר יצאה בגזילה מרשות בעלים, **והגרע"א** באות ל"ה כ' גם, דמה דמחייב הרא"ש לישבע על שליחות יד, י"ל דמשום דבזה חשיב שנעשה פשיעה עיי"ש, **ובב"ח ובסמ"ע** סרצ"א סקמ"ט מבואר, דגם בעי השומר הראשון לישבע שלא שלח יד כדי ליפטר, **והש"כ** בסקמ"ח חולק, כיון דמבואר בטושו"ע סרצ"ד דשבועת שליחות יד הוי רק משום גלגול, **ובקצוה"ח** שם כ', דלשי' הש"כ דגם בגלגול איכא דין מתוך, גם בזה שפיר יש לחייב, וכ' דמ"מ משום איני יודע אם פרעתיך אי אפשר לחייב בזה, כיון דמה דפשע במה שמסר לאחר, אינו סיבה לחייב על שליחות יד, וזה מחייב בפנ"ע, **ובנתה"מ** שם גם מבואר, דאין לחייבו אם אינו יודע אם שלח השני יד וכמשנ"ת.

ז) גמ' לא מבעיא ש"ש שמסר לש"ח וכו' – **ברשב"א וברא"ש** מבואר דגם בכהאי גונא אינו פושע, ומה דאינו נפטר הוא רק משום דלא מהימן לי בשבועה, אמנם **הרמב"ם** פ"א משכירות ה"ד כ' הדין דאם הפקיד אצל מי שרגיל להפקיד הבעלים אצלו הוא פטור, וכ' דהוא שלא ימעט בשמירתו, דאם ממעט פושע הוא ומשלם, [וכ' דאפילו אם הראשון היה בבעליו עמו מ"מ חייב, ויתבאר לק' בע"ה], ובה"ה כ', דאם הביא השומר השני ראיה שיפטר בה שומר ראשון, כגון ש"ש שנתן לש"ח והביא השני עדים שמתה הבהמה כדרכה הראשון פטור, וכן כל כיוצא בזה, ובחי' הריטב"א **הישנים** הק', דכיון דכ' הרמב"ם דהוא פושע אמאי פטור באונס, הא קיי"ל דתחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב, **ובב"י** סש"ה כ', דכל מש"כ הרמב"ם דהוא פושע, זהו רק לענין דאין השני נאמן לישבע שנאנס ולפטור הראשון, אבל לענין דיתחייב באונסים זה לא אמרינן, [**ובפרישה** שם מבואר משום דאין האונס בא מחמת הפשיעה], **ובלח"מ** בה"ד כ' בתחילה, דהרמב"ם פוטר דוקא בגונא דמתה כדרכה, דהאונס לא בא מחמת הפשיעה, וכ"כ **הש"כ** סרצ"א סקמ"ו, אמנם **החזו"א** כ', דכיון דכ' הרמב"ם דוכן כל כיוצא בזה, נראה דבכל גונא פטור, **ובשו"ע** סכ"ו כ' כהרמב"ם, וסיים דאם יש עדים ששמר השני כראוי נפטר שומר ראשון, ולא הזכיר כלל דמתה כדרכה, **והלח"מ** כ' עוד, דלעולם לא חשיב אונס הבא מחמת הפשיעה, דהפשיעה היא מה שמסר לו בחנם ולא נתן לו שכר, ומחמת זה לא אירע שום אונס, דגם בנאנסה ע"י לסטים, הרי זה היה קורה גם אם היה נותן לו שכר, **ובאהא"ז** הק', דאמאי לא נימא דשמא בשכר לא היה השני מתרצה לשמור, דאינו רוצה להתחייב בגניבה ואבידה, וכ' לבאר וכן **בחי' רמ"ש**,דבאם שמר השני כראוי, נמצא דלא היה כאן פשיעה מעולם ומשום הכי פטור, אמנם יל"ע דברמב"ם לא הוזכר דהביא עדים דהשני שמר כראוי כמו שמירת ש"ש, ורק בשו"ע כ' דהביא עדים ששמר השני כראוי, **ובקה"י** סל"ה כ' לומר דאע"ג דהוא פושע, מ"מ אי"ז פשיעה דמחשבא להחפץ כאבוד, דהרי מ"מ מסר לבן דעת, ובזה אין חיוב של תחילתו בפשיעה, וכמש"כ התוס' לק' צ"ג ב' דתחילתו בגניבה וסופו באונס פטור.

**ובמאירי וביש"ש** בב"ק י"א ב' כתבו דמחשב פושע גמור, ויש לו חיוב של תחילתו בפשיעה, **ובש"כ** סקמ"ו וסקמ"ז כ' לדינא דלא חשיב פושע כלל וכשי' הרא"ש, וכן **בקצוה"ח** סקי"ג הביא דברי הרא"ש.

**במל"מ** בה"ה הק' על הרמב"ם, אמאי בעי שיביא עדים ולא סגי שישבע השני שנאנס, כיון דמיירי ברגיל להפקיד אצלו ומאמינו, וכ' לומר דאה"נ דגם יהני אם ישבע, והרמב"ם מיירי באופן שאינו רוצה לישבע שנאנסה, וכעין זה כ' **הש"כ** סקמ"ו, דהרמב"ם מודה דאם ישבע דיהני, אמנם **הב"י** סש"ה כ' דלא מהני אם ישבע השני, **ובקצוה"ח** סקי"ב **ובתה"כ והגרע"א** באות כ"ד כ', דכיון דהשני אינו מחויב על גניבה ואבידה, נמצא דלדידי' לישבע שנאנסה ולא נאבדה אי"ז שבועת השומרים, והוי כמו שנשבע אחר, אמנם **בנתה"מ** סקל"א כ', דכיון דבעי לישבע שלא פשע והוא נשבע זה באופן שמתה כדרכה, ממילא הוי שבועת השומרים, **ובפ"ת** סקכ"א בשם שו"ת **ושב הכהן ובגליון מהרש"א** כ', דלגבי דידי' באם נגנבה ולא נאנסה והוא נשבע שנאנסה, הוי שבועת בטוי ולא שבועת הפקדון, והוא לא הימני' לשני לשבועת בטוי, **ובחי' רח"ה** הק' על זה, דהא מבואר ברמב"ם דהטעם הוא מפני שהוא פושע, ולא מפני שאי"ז שבועת השומרים, **ובגי' חזו"א** מבואר, דאי נימא דשי' הרמב"ם דחייב על כל אונס משום דחשיב תחילתו בפשיעה, יש לפרש דרק לענין זה כ' הרמב"ם דהוא פושע, **ובקה"י** סל"ו סק"ג כ', די"ל דמש"כ הרמב"ם דהוא פושע, היינו לומר דהוא יכול לדון עם הראשון גם אם פשע השני, ואינו יכול לומר לו דאוקי גברא בחריקאי ואני נסתלקתי, אמנם בב"י מבואר כרח"ה דזה טעם דאינו נאמן בשבועה, **ובצל"ח ובנתה"מ** שם כ' דכיון דמיעט בשמירת השני, אכתי לא נסתלק הוא מחיובו לראשון, וממילא יכול הבעלים לומר לו דהשני אינו שומר דידי' אלא הוא, ואינו נפטר בשבועת השני, ובצל"ח מבואר דגם אי נימא דמפשיעה יהיה הראשון פטור, מ"מ כיון דחייב בגניבה ואבידה, לענין זה הוא שומר של הראשון ויכול לומר לו דשבועת השני אינה יכולה לפטור אותו, **ובחי' רח"ה** כ' לבאר, דמבואר בגמ' בב"ק ק"ח ב', דהיכי דאיכא שתי שומרים אין האחד פוטר חבירו במה שנשבע הוא, [ובגי' חזו"א כ' דיש לדחות הראיה עיי"ש], ועל כרחך מה דהכא הוא נפטר בשבועת השני, זהו משום דהוא נכנס תחת הראשון, ובגרועי לשמירתו בזה אינו חשוב דנכנס תחתיו ואכתי חייב הוא בדינו, ומשום הכי לא מהני שבועת השני לפוטרו.

**בראשונים** מבואר, דגם בש"ש שמסר לש"ח מהני אם נשבע הש"ח שלא נאנסה, ולפי הביאור בשי' הרמב"ם דזהו משום דפשע, י"ל דהראשונים ס"ל דאינו פושע בזה, ומשום הכי מהני שבועת הש"ח, אמנם לפי דברי הקצוה"ח ודעימי' דלגבי זה אי"ז שבועת השומרים, צ"ל דהראשונים חולקים על סברא זו, **והגרע"א** הק' על זה, דמדברי רב מוכח דמהני, דהרי הוא פוטר גם היכי דגרועי לשמירתו, ומדברי רבא מבואר דהיינו גם בנשבע השני, וכ' לומר דלפ"ז צ"ל, דרב דפוטר הוא לשיטתו דליכא דין מתוך.

**ברמב"ם** שם מבואר, דהיכי דגרע לשמירתו של השני, חייב גם אם הוא נעשה שומר בבעליו עמו, וגם אם רגיל להפקיד אצל השני, משום דהוציא הדבר השמור מידו ליד שומר אחר, וכ"כ **בשו"ע** סרצ"א סכ"ו, [ובשו"ת **ושב הכהן** ובשו"ת **שב יעקב** סי"א הובא בפ"ת סק"כ, מבואר דגם היכי דלא מיעט בשמירת השני, אלא מסר למי שאין רגיל הבעלים להפקיד אצלו, חייב גם בבעליו עמו], **ובמאירי** בב"ק הביא שי' הרמב"ם, וכ' דזהו משום דבזה יש לחייבו מטעם מזיק, וכמו דשי' הרמב"ם דבפשיעה בקרקע חייב משום דפושע כמזיק, הגם דנתמעט מחיוב תשלומין של שומרים, וכבר תמה בזה **בתרומת הכרי** סרצ"א, דהא בבעליו עמו הדין דגם בפשיעה פטור, **ובכס"מ** שם כ' דצריך לומר דמה דמוסר לשומר אחר, חשיב מזיק בידים יותר מפשיעה, **ובמל"מ** שם הק' דהרי עכ"פ הוא עשה השני לש"ח וחייבו על פשיעה, ואמאי יחשב מזיק יותר מפושע, **ובאהא"ז** כ' לומר דכונת הכס"מ בכהאי גונא דיש לחוש דאכתי הוי אצל השני, וא"כ הרי הוא חייב בחזרת הפקדון, וגם בבעליו עמו אינו נפטר מזה, אמנם יל"ע דברמב"ם מבואר דבעי שיהיה עדים שנאנסה, ולא סגי שנדע שמתה, [וגם דכיון דמיירי שמאמין לשני, אמאי לא יהיה השני נאמן בשבועה עכ"פ דאי"ז אצלו, ולפי דברי הנתה"מ וכן לפי דברי רח"ה שנתבאר, דאין שבועת השומר השני מהניא לשומר הראשון, ניחא].

**והה"מ** כ' דאין הדין דבעליו עמו פוטר אלא לשומר הראשון, ולא לשומר השני שלא שאל בבעלים, והראשון מתחייב על רשות השני וסיים דצ"ע, **ובחי' הגרנ"ט** סקנ"ז **ובאהא"ז** הק', דאם חיובו מצד חיוב השני, צריך להיות דיהיה חייב רק כפי מה שנתחייב השני, וברמב"ם מבואר דהוא מחויב כמו חיובו שלו, וכ' בחי' הגרנ"ט לבאר, דמה דמתחייב כשמוסר לאחר אי"ז משום עצם דיני השמירה דהוי פשיעה, דכיון דמסרה לבן דעת אין כאן פשיעה, אלא דחיובו משום קפידת הבעלים דלא ימסור לאחר, וזה הוי חיוב של תנאי בין הבעלים לשומר, וחיוב מצד תנאי ביניהם אין דין בעליו עמו פוטרו, **ובברכ"ש** סל"א כ', דהיכי דהוא משנה מדעת הבעלים, בזה יש לחייבו משום דנמצא דעכשיו אין כאן כלל שמירה על הפקדון, ואמנם מצד אחד אי"ז כמו פשיעה ולא יתחייב על זה בסופו באונס, ומשום דרק בפשיעה בעצם הוא מתחייב גם על האונס שבא ע"י הפשיעה, מ"מ מצד אחד גרע מכל פשיעה, דשם לא חשיב דנסתלק משמירת הפקדון, אלא דרק יש כאן פשיעה, משא"כ בזה שמשנה מקבלת שמירתו, לענין השינוי חשיב כמו דאין כאן שומר כלל, ועל זה איכא חיוב גם בבעליו עמו, דמ"מ בעי שיהיה שומר על הפקדון, ומשום הכי כשמוסר לאחר חשיב דבזה הוא מוציא הפקדון מידי שמירתו שלו, ומשום הכי אינו נפטר גם בבעליו עמו, **ובאהא"ז** כ' בסתם, דכל הפטור דבעליו עמו זהו רק כל זמן שמקום השמירה הוי ברשותו שלו, אבל כשמוסר השמירה לאחר, על זה ליכא פטור דבעליו עמו.

ח) תוד"ה את – **ברא"ש** מבואר, דשי' ר"ח דכיון דקיי"ל כאביי דבתחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב גם בפשע ויצאה לאגם, משום הכי גם הכא הלכה כאביי, והק' על זה, דהא גם רבא מודה דאם היה חשיב פשיעה דיש לחייבו, אלא דס"ל דלא חשיב תחילתו בפשיעה, **והגרע"א** באות ט' מבאר שי' הר"ח, די"ל דבאמת יותר נראה כשי' אביי, דהא דחייב הוא משום אין רצוני והוי פשיעה, אלא דרבא הוכרח לפרש מטעם דלא מהימן לי בשבועה, דאי הטעם משום אין רצוני, במתה כדרכה אמאי חייב, הא משום אין רצוני אין לחייבו, כיון דגם בתחילתו בפשיעה ס"ל דפטור במתה כדרכה, ומשום הכי הוצרך לומר דגם במתה כדרכה חייב משום דאומר דאינו מאמין לשומר השני, וא"כ להלכה דאמרינן דגם במתה כדרכה חייב בתחילתו בפשיעה, ממילא דיש לנו לומר כרבא, ובאות י"ג כ' עוד, די"ל דשי' הר"ח דמה דחייב באינו יכול לישבע, הוא משום דהוי כאיני יודע אם פרעתיך וכמשנ"ת לעיל דברי הנ"י, אלא דס"ל דזהו רק אי ס"ל כאביי, דאמרינן דאין רצוני הוי פשיעה, ומשום הכי ס"ל דבהכרח דגם רבא ס"ל כאביי, דאמרינן דהוי פשיעה משום אין רצוני, אלא דמ"מ לא סגי לי' בהכי, דאמאי יהיה חייב במתה כדרכה, וכיון דהלכה כאביי במתה כדרכה, ממילא כבר אי"צ להא דחידש רבא, דאמרינן דהאיך לא מהימן לי בשבועה.

**הרמב"ם** בפה"מ כ', דמיירי במתני' דנתן לו רשות להשאיל לאחר, דאם לא כן בעי עדים שלא פשע השני ובלא זה חייב הראשון, **והגרע"א** באות ב' תמה על זה, דהא קיי"ל כרבא דהטעם משום דאומר דלא מהימן לי, וא"כ במתני' דנשבע השוכר, תו אי"צ לאוקמי דנתן לו רשות, וכן מבאר רש"י הגמ' בסמוך דאמר רבא לאביי, דלדידי' אי"צ לאוקמי כלל מתני' בנתן לו רשות, ובאות י"ח כ' לבאר, דס"ל להרמב"ם דכל דליכא עדים שנאנסה, נמצא דבעי השואל לישבע על זה שנאנסה, וכיון דהוא מחויב שבועה ממילא גם איכא דין גלגול שישבע שלא שלח השני יד וכמש"כ הרא"ש, וכיון דעל זה אינו יכול לישבע, ממילא יש לחייבו לשלם, ומשום הכי גם לרבא צ"ל דמיירי דנתן לו רשות להשאיל, דבלא זה לא יהני מה שיכול לישבע שמתה כדרכה, כיון דמ"מ י"ל ששלח יד, ורק באיכא עדים שלא נאנסה דליכא חיוב שבועה על זה, ממילא גם אין שבועה שלא שלח יד דזהו מדין גלגול.

**במלחמות** לעיל ב' ב' הוכיח דעד המסייע אינו פוטר משבועה, מהא דחייב השומר הראשון ולא אמרינן דהשומר השני יפטרנו משום עד המסייע, **והרא"ש** שם דחה, דהכא הרי אינו יכול לישבע כיון דאינו יודע, וממילא יש עליו חיוב ממון, ומשום הכי אין עד המסייע פוטרו, **ובפ"ח** שם אות ס' מק', דאיך השומר השני יכול כלל לפוטרו הא הוא נוגע, דהרי הוא עצמו גם מתחייב אם לא היה אונס, ואמנם דנפטר ע"י שבועה, מ"מ הוי עד הצריך שבועה והדין דאינו עד כמבואר בתוס' בקידושין מ"ג ב', וכ' דכונתם להק' מש"ש שמסר לש"ח, דלענין האם אירע אונס או גניבה אינו נוגע ויהיה נאמן לומר שנאנסה, אלא דמ"מ הק', דאכתי הוי עד הצריך שבועה על שלא פשע, וא"כ גם אח"כ לא יהיה נאמן לומר שנאנסה, **והגרע"א** באות כ"ז כ' לומר, דכונתם דהיכי דש"ש מסר לש"ח יהיה סגי בעדים שלא פשע, ובגמ' נראה דבעי עדים גם שלא נגנבה.

**הרמב"ם** בפ"ד מנז"מ הי"א כ', דאם שומר מסר לשומר אחר והזיק השור, הדין דגובה מהראשון, שאומר לו שלא היה לו למסור לאחר, ואם מסר לבן ביתו דיש לו רשות למסור לו בזה חייב השני, **והראב"ד** השיג דיכול הניזק לדון עם מי שרוצה וגם עם הבעלים יכול לדון, והק' על הרמב"ם, דמה שייך הכא לומר דהראשון חייב משום שלא היה לו למסור, דזהו רק טענה של הבעלים לחייב השומר דאומר לו דאין רצוני שיהיה פקדוני ביד אחר, אבל הניזק אינו יכול לטעון הכי, **והה"מ** שם הק' על השגת הראב"ד, דדברי הרמב"ם מבואר בגמ' בב"ק נ"ו ב', דאמרינן שם דהא דמבואר דנכנס הרועה תחתיו, הוי תיובתא לרבא דאמר דשומר שמסר לשומר חייב, ומשני דמיירי בברזילי' דיודע דימסור לו, אבל בלאו הכי יש לחייב השומר הראשון, **ובחי' רח"ה** שם כ', דהראב"ד מפרש סוגית הגמ' לא לענין היזק שעשה השור, אלא לענין אם הוזק השור וכמו שרש"י מבאר שם, ומשום דבאמת קשה דמה שייך טענת אין רצוני, דמשום הכי יתבע הניזק לשומר הראשון, וביותר הק', דהא רבא ס"ל דמה דחייב הראשון, הוא משום דאומר לו דהשני לא מהימן לי בשבועה, וא"כ לגבי חיוב נזק לא שייך כלל טענה זו, [ולפי דברי המחנ"א בשי' הרמב"ם, דבאמת יש לחייבו משום פושע כל שלא שמר השני לבסוף כראוי, מיושב קו' זו], וכ' לבאר לפמשנ"ת לעיל, דיסוד המחלוקת בין רב לרי"ו הוא, האם מצי שומר להסתלק מחיוב שמירתו, ורי"ו ס"ל דלא מצי, וגם רבא דאמר דהוא חייב רק משום דלא מהימן לו השני הדין דלא מצי להסתלק, רק דס"ל דאין בזה פשיעה במה שמסר לאחר בן דעת, ולפ"ז כ', דבאמת אי מצי הניזק לתבוע השומר הראשון תלוי בזה, דלרב דמצי הראשון להסתלק, ממילא דאי אפשר לתובעו, אבל לרי"ו דלא מצי להסתלק, ממילא דיכול לתבוע הראשון, [ועיי"ש מש"כ, דלכאורה אי נימא דבכל גונא שמוסר הבעלים לשומר הדין דאי אפשר לתבוע הבעלים, א"כ גם הכא עכ"פ לא יוכלו לתבוע השומר הראשון, כיון דהעמיד שומר במקומו].

ט) גמ' כל דיינא וכו' – **המהרמ"ש** מבאר לשון זה, דרוצה לומר דכו"ע מודו הכא דחייב או פטור, ומשום הכי דיין שידון אחרת לא הוי דיין, דאי תלוי במחלוקת גבי תחילתו בפשיעה, גם אם ידון שלא כהלכה, מ"מ הא איכא מאן דס"ל כותי'.

גמ' לא מבעיא למ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב – בתוס' בע"א מבואר, דגם למ"ד דחייב בעי למה דאמר אביי דהבלא דאגמא קטלה, אלא דלא מבעיא דלמ"ד דחייב יש לחייבו משום האי טעמא, אלא גם למ"ד פטור יש לחייבו, וכ"כ **הריטב"א** כאן, אמנם **ברי"ף וברא"ש ובתו"ר ובתוס' שנץ** [בש"מ]מבואר, דאביי ס"ל דלמ"ד דחייב, הדין דחייב גם באונס שלא מחמת הפשיעה, ומשום הכי גם בלא האי טעמא דהבלא דאגמא קטלה יש לחייבו, ומבואר בתוס' שנץ, דאביי ורבא פליגי האם גבי צריפא דאורבני חשיב דהוי אונס הבא מחמת הפשיעה, דאביי ס"ל דלא חשיב דהוי מחמת הפשיעה, ומשום הכי ס"ל דמאן דמחייב שם ס"ל דחייב גם באונס שלא מחמת הפשיעה, ורבא ס"ל דחשיב אונס הבא מחמת הפשיעה, ומשום הכי אמרינן דרק בבא מחמת הפשיעה חייב.

גמ' הבלא דאגמא קטלה – רש"י כ' דשמא ההבל קטלה, ומבואר **בתו"ר** דאי הוי ודאי, א"כ היה חשוב פשיעה גם אם היה מוליכה, כיון דכל שמתה אמרינן דבודאי מחמת ההבל מתה, הרי מבואר בזה דבאמת תולים דיש באגם דבר הממית, וא"כ גם לכתחילה הוי פושע אם לוקחה לשם, ולשון **הרשב"א** דדלמא השתא הוא דאזקה הבלא דאגמא, ומוכחא מילתא כיון דמתה באגם ממש, אבל כשחזרה לבי שומר, אמרינן דהזיקא דהבלא לא אבריר ופטור, **והריטב"א** כ' דהיזק דהבלא הוא לא שכיח, ורק היכי דפשע לגבי דבר אחר תלינן בכל מידי ואפילו במה שלא שכיח, כיון דאפשר דמיית כלל מחמתי', **ובש"מ** בשם **שיטה** כ', דרק היכי דברור שסופו באונס גמור אמרינן דיצא מן הפשיעה בודאי ופטור, וכשהוא מסופק מוקמינן לי' אחזקת פשיעה ולא מיפטר מספק, אבל אם לא פשע מתחילה, אינו מתחייב משום ספק פשיעה, **ובחי' רבי ראובן** סכ"א כ' דמבואר בדברי השיטה, דחייב משום דחשיב איני יודע אם פרעתיך, וכדברי הנ"י שהובא לעיל באות ו', דכל שפשע מתחילה ואח"כ יש ספק אם היה דבר המחייבו, יש לחייבו משום דחשיב דאיני יודע אם פרעתיך, וכתב די"ל עוד דיתחייב משום דין מתוך, דאינו יכול לישבע דהיה אונס שהוא פטור עליו, והביא דכן מבואר בש"מ לק' צ"ג ב', ובשו"ע סש"ג ס"י לענין רועה דהלך לעיר והניח העדר, דאומדים אם יכל להציל דהוא חייב וכמבואר לק' צ"ג ב', כ' דאם אינו ידוע חייב לשלם מספק, ומקור הדין הוא ברמב"ם, **ובסמ"ע** שם סקי"א הביא דברי **הב"י** דביאר הטעם, משום דאמרינן דמן הסתם היה יכול להציל ע"י שהיה שוכר רועים אחרים, וכ' לפ"ז דבש"ח דאין מוטל עליו לשכור רועים אחרים, אין לחייבו מספק גם היכי דעל בעידנא דלא עיילי אינשי, אמנם **בט"ז ובש"כ** שם סק"י כ', דמה דחייב בספק הוא משום דין מתוך, ומשום הכי גם ש"ח יהיה חייב.

בהא דמבואר בנ"י ובשיטה דיש לחייבו משום דהוי איני יודע אם פרעתיך, מבואר לכאורה דמשעת פשיעה חל עליו חיוב תשלומין, ומשום הכי לא הוי ספק בעיקר החיוב, ולפ"ז יל"ע אמאי באונס שלא מחמת הפשיעה הדין דפטור, הא מ"מ אין כאן חזרה, **ובקצוה"ח** סש"מ סק"ד כ', דכל שאח"כ אירע דבר שהוא פטור עליו, חשיב בזה דהוא כמחזיר החפץ לבעלים, דהרי אינו חייב על דבר זה, ולפ"ז מה דחייב באונס הבא מחמת הפשיעה, אי"ז משום דאמרינן דכבר נתחייב בשעת הפשיעה, דהא אם הדין דיש לפוטרו בזה, א"כ יחשב כחזרה, אלא הוי מטעם אחר וכמשי"ת בע"ה, וזה מוכרח בנ"י, דהא במסר לשומר אחר כ' דהוי פשיעה לענין דיחשב כאיני יודע אם פרעתיך, ומ"מ לא חשיב תחילתו בפשיעה לענין לחייבו בסופו באונס, ועיין **ברע"א** באות י' דמבואר, דהיכי דתחילתו בפשיעה חיובו רק אם תאבד בפשיעה זו, ומ"מ כ' דבספק הוי איני יודע אם פרעתיך, **ובחי' רבי ראובן** שם כ' לבאר, דהפשיעה היא רק מחייבתו מעתה בתשלומי נזקיו אם יוזק לבסוף, אבל אין הכונה דכבר עכשיו יש עליו חיוב תשלומין, ומשום הכי ס"ל לאביי לשי' הרי"ף דחייב גם אם לא בא מחמת הפשיעה, כיון דמ"מ כבר נתחייב על נזקיו, ורבא דס"ל דפטור לכו"ע, הוא משום דאמרינן דכל שאירע לבסוף אונס שלא מחמת הפשיעה, הרי נמצא דעכשיו בטלה הפשיעה, דהרי מעכשיו אין החפץ עומד במצב של פשיעתו ומשום הכי פטור, ומאן דס"ל דבכל אונס פטור, הוא גם מהאי טעמא, דכשאירע אונס כגון גבי צריפא דאורבני דבאו גנבים לבסוף, הרי נמצא דעכשיו כבר אינו במצב של אפשרות של שריפה דהרי נגנב, וס"ל דגם בזה חשבינן דבטל הפשיעה ומשום הכי פטור, דמה דהפשיעה מחייבתו על נזקי החפץ, הוא רק כל זמן דפשיעתו בחפץ עדיין קיימת, ומשום הכי חשיב איני יודע אם פרעתיך, דהא הוי ספק אם יש כאן דבר המבטל הפשיעה או לא, ולפי דבריו יל"ע בדברי הנ"י, אמאי אינו חייב במסר לשומר אחר באונס הבא מחמת הפשיעה, הא כיון דס"ל דחשיב פשיעה לענין לחייבו על נזקיו, דהא משום הכי הוי איני יודע אם פרעתיך, א"כ כיון דקיי"ל דאונס שבא מחמת הפשיעה לא חשיב דבטל להפשיעה, אמאי פטור, ולפמשנ"ת לעיל דברי המחנ"א ניחא, דכל שלא אירע פשיעה לבסוף אמרינן דהוברר דאינו פושע כלל.

גמ' אלא אפילו למ"ד פטור הכא חייב – בתוס' בע"א מבואר הטעם, דגבי צריפא דאורבני לא היה האונס ראוי להיות נארע בשעת עד שבאו גנבים, אבל הכא ראוי להיות נארע מיד, **ובחי' רבי ראובן** סכ"ב מבאר דברי התוס', דהחילוק בין היכי דראוי לבא ההיזק ללא, הוא בשני דברים, האחד דהיכי דראוי לבא, מיחשב דמה שלא שמר זה גורם ההיזק לבא, אבל היכי דאין ראוי לבא, בזה לא מחשב דאי שמירתו גרמה ההיזק, וכמו באשו דלא מחשב חציו ברוח שאינה מצויה, [והיינו דאע"פ שאירע לבסוף, מ"מ אינו חשוב דכבר הוא נמצא וקיים במה שאינו שומר], והשני דבראוי לבא הוה לי' לאסוקי אדעתי' שיארע זה, משא"כ באינו ראוי לבא, ולפ"ז כ', דמאן דפטר בצריפא דאורבני, הוא משום דס"ל דלא מהני תחילתו בפשיעה, אלא לחייבו אע"פ שלא הוה לי' לאסוקי אדעתי' שיארע הכי, דכיון דמ"מ היה לו לשמור משום דבר אחר, אין לפוטרו משום דלא הוה לי' לאסוקי אדעתי', אמנם מ"מ אכתי כיון דאי"ז ראוי לבא, לא חשיב דאי שמירתו גרמה ההיזק ומשום הכי יש לפוטרו, ומשום הכי דוקא היכי דלא היה האונס ראוי לבא בשעת הפשיעה הוא פטור, כיון דנמצא דלא פשיעתו גרמה ההיזק, משא"כ בהבלא דאגמא, כיון דזה נמצא כבר בשעת הפשיעה, הרי ממילא נמצא דפשיעתו גורמת ההיזק, אלא דלא הוה לי' לאסוקי אדעתי', וזה אינו פוטר בתחילתו בפשיעה.

**וברא"ש ובתו"ר** מבואר החילוק, דגבי צריפא דאורבני ליכא פשיעה כלל גבי גנבי, משא"כ בהבלא דאגמא, אע"ג דאם היה מוליכה בעצמו ושומרה שם היה פטור, מ"מ קצת פשיעה חשוב דיש כאן כיון דיש שם הבלא, [והתוס' לשי' דס"ל דגם מבית לבית אמרינן דיש לחייבו משום הבלא, לא יכלו לבאר הכי דבודאי מבית לבית ליכא פשיעה כלל, דאין ידוע לנו כלל שיש בבית אחד יותר הבלא מבית אחר], **ובחי' רבי ראובן** שם כ' לבאר דמאן דס"ל דבצריפא דאורבני פטור, ס"ל דמה שיש לחייב בתחילתו בפשיעה הוא משום דאמרינן דבאמת היכי דליכא אלא אונס א"כ יש לפוטרו משום דאונס זה לבד אינו שכיח, ולא הוה לי' לאסוקי אדעתי' שיארע אונס זה, ומשו"ה כשהיה גם פשיעה לגבי דבר אחר א"כ מצטרף גם האונס לחייבו עליו, דמתוסף על הפשיעה עוד אופן דאפשר שיהיה היזק ואינו יכול לומר דאין לחוש שיארע הכי דמ"מ יש לחוש שיארע הדבר שהוא פושע בו או האונס, ומשו"ה רק היכי דיש כאן מקצת פשיעה לגבי האגם, דהיינו דבאמת יש כאן קצת מקום לחוש דבאמת ההבל דאגם ימית הבהמה, אמרינן דמצטרף אפשרות זו לדבר שפשע בו, משא"כ היכי דליכא פשיעה כלל לגבי האונס וליכא כלל חשש יותר שיארע דבר זה כאן יותר מאם היה שומרו כראוי כגון גנבי בצריפא דאורבני, א"כ בזה אין לחייבו דאין כלל דין וסיבה לשומרו מדבר זה.

**והתור"פ** כ', דהכא ביצאה לאגם הוי פשיעתו לענין מיתה, וגם האונס הוי בענין מיתה ומשום הכי יש לחייבו משום תחילתו בפשיעה, משא"כ בצריפא דאורבני, הפשיעה הוי מענין שריפה והאונס מענין גנבי והוי ב' ענינים, ומוסיף מרבו, דהכא אמרינן דהוי לי' לאסוקי אדעתי' גם על הבלא, משא"כ שם לא הוי לאסוקי אדעתי' גם על גנבי, **ובש"מ** בשם **תו"ש** כ' על חילוק התור"פ דזה דוחק, **והריטב"א** כ', דהכא ביצאה לאגם הרי הוא פושע גמור ומשום הכי יש לחייבו בזה משום תחילתו בפשיעה, משא"כ בצריפא דאורבני, הגם דאמרינן דאם יארע שריפה הוא חייב משום דאי"ז שמירה כראוי לענין זה, מ"מ לא חשיב פשיעה גמורה, דכמה פעמים מצנעי בעלים ולא מתלי בי' נורא, ועוד כ' די"ל דבאמת לאביי הוא חייב גם הוליכה הוא בעצמו לאגם, ומה שנקט דיצאה מעצמה, הוא משום רבא דאפילו בכהאי גונא פטר, וכן נראה מבואר בסמוך **בש"מ** בשם **הרדב"ז**,דכ' בגמ' בסמוך גבי אוירא דהר קטלה, דשם הפשיעה היא משום אויר דהר ודלא כתוס', וכ' דגם הכא פירשו התוס' דלא הבל האגם הוי הפשיעה, ונראה דלפי דברי הרדב"ז הבל האגם זה עצמו הוי פשיעה.

גמ' מלאך המות מה לי הכא ומה לי התם – **בש"מ** בשם **הראב"ד** כ', דהא דלא ס"ל לרבא דהבלא דאגמא קטלה, הוא משום דלא מהני הבלא דאגמא אלא לענין חולי ולא לענין מיתה, ועוד כ' דדרך הבהמות לרעות באגם ואין ההבל מזיק להם, ובשם **שיטה** כ' בש"מ אחר שביאר דטעמא דאביי משום דכל שהיה תחילתו בפשיעה תלינן בכל מידי דאפשר וכמשנ"ת, דלפ"ז ניחא דלא פליגי אביי ורבא במציאות ממש בלא טעם.

גמ' דאי הדרא לבי מרא – **ברשב"א** מבואר דסגי שתחזור לבית השומר, וכ' דכיון דהדרא היזק דהבלא דאגמא לא אבריר, ומשום הכי פטור, **ובש"מ** בשם **שיטה** כ' גם, דסגי שתחזור לבית השומר, וכ' דכיון דכבר נסתלק מן הפשיעה הודאית, תו אין לחייבו מספק דשמא מתה בהבלא דאגמא, וכ' דאי"צ לומר דמיירי דוקא בהחזיר ממש לבית הבעלים ופטורו משום היזק שאינו ניכר, דבשעת חזרה אינו ניכר ההיזק ומיד נפטר, אלא הטעם כמשנ"ת, **ובחי' רבי ראובן** סכ"א אות ד' העיר דנראה בדברי השיטה, דלפי מה שביאר משום דנסתלק מהפשיעה הודאית, תו אי"צ לומר דפטור משום היזק שאינו ניכר, ולכאורה אכתי בעי להאי טעמא, דהא אי נימא דיש לחייבו משום ההבל, הרי יש לנו ספק על הזמן שעדיין לא חזרה לבית השומר, ואמאי לא נחייבו מספק דהרי אז אכתי לא נסתלק הפשיעה, וכ' דלפי מה שביאר דהפשיעה אינה אלא סיבה לחייב על כל נזקיו, הרי קודם שחזרה לא ידוע לנו כלל שיש בה היזק, והוי ספק בעיקר ההיזק, והוי ספק בחיוב, דהרי חיובו הוא רק על ההיזק שיהיה בבהמה, ורק כשמתה הרי יש כאן דבר לחייבו, ואז כבר כלתה הפשיעה, ובסוגר כ' עוד דאפשר דגם בלא זה, כיון דלא נודע הספק אלא אחר שכבר נסתלק הפשיעה, תו אין לחייבו מספק.

**ובנתה"מ** סש"ג סק"י גבי המבואר שם בשו"ע, דאם סיגף הבהמה ומתה דחייב אפילו לא מתה מיד, הביא דברי הה"מ דכ' דחייב אפילו מתה אחר שנה, דמ"מ אי אפשר לו לישבע דלא מתה מחמת הסיגוף, וכ' דמ"מ היכי דהבריאה בינתיים, תו אין לתלות המיתה במה שסיגפה, וכ' דהא דחייב במתה הוא משום הדין דתחילתו בפשיעה, דכל שלא ידוע דלא מתה מחמת הפשיעה אינו נפטר, וכ' לומר דבגזלן אם יחזיר ואח"כ תמות יהיה פטור, דמ"מ הוי ספק מחמת מה מתה, וכיון דהתובע גם מסופק אין לחייבו משום איני יודע אם פרעתיך, ורק בשומר חייב משום הדין דתחילתו בפשיעה, [ומבואר בדבריו דיש לחייב שומר יותר מגזלן, ולכאורה גם שומר חיובו רק משום דנעשה ע"י הפשיעה דאיני יודע אם פרעתיך, וי"ל דבשומר יש לחייב משום דין מתוך משא"כ בגזלן], וכ' דלפ"ז נראה, דגם בשומר אם יחזיר ואח"כ תמות יהיה פטור, דמיד שהחזיר כבר אין לחייבו משום תחילתו בפשיעה כמבואר בגמ' הכא דכבר כלתה פשיעתו, אמנם כ' דלפי המבואר בשיטה דגם כשחזרה לבית השומר אמרינן דכלתה הפשיעה, בהכרח דבסיגפה כל זמן שלא הבריאה בודאי מחמת הסיגוף, חשיב דאכתי איכא להפשיעה, וא"כ גם אם תחזור לבית השומר אכתי יהיה חייב, דלא חשיב דכלתה פשיעתו.

**הגרע"א** באות כ"ט מבאר, דלשי' הרי"ף דאביי מחייב גם באונס שלא מחמת הפשיעה, גדר הדין הוא דמשעת פשיעה כבר אשתעבד נכסי', ומשום הכי כל שאינו מחזיר לבסוף, אף אם אירע אונס גמור מ"מ הרי כבר נתחייב משעת פשיעה, ולרבא דחייב רק באונס הבא מחמת הפשיעה, על כרחך דאין הטעם משום דכבר נתחייב מיד, דא"כ אמאי באונס שלא מחמת הפשיעה הדין דפטור, אלא דגדר הדין הוא, דהאונס שבא אח"כ נגרר אחר הפשיעה והוי כולו בפשיעה, דכיון דבא מחמת הפשיעה הוי כמו הפשיעה עצמה, ולפ"ז כ', דמה דמבואר בתוס' לק' צ"ג ב' דתחילתו בגניבה וסופו באונס פטור, זהו דוקא לשי' אביי, דהא דחייב הוא משום דכבר נתחייב מיד, ואמרינן דזהו דוקא בפשיעה ולא בגניבה, משא"כ לרבא דבעי שיהיה מחמת הפשיעה, כיון דאמרינן דחשיב דהאונס נגרר אחר הפשיעה, גם בתחילתו בגניבה נימא דהאונס נגרר אחר הגניבה ויהיה חייב, אמנם כבר כ' **בחי' רבי ראובן** סכ"א, דעכ"פ בתוס' מבואר לאו הכי, דהא הם ס"ל דאפילו לאביי אינו חייב אלא בבא מחמת הפשיעה, ומ"מ כתבו דבתחילתו בגניבה פטור, וכ' לבאר כמשנ"ת לעיל, דלכו"ע גדר הדין הוא דהפשיעה מחייבתו על נזקי החפץ, אלא דיש לדון דבאונס חשוב דעכשיו בטלה הפשיעה, ובגניבה אמרינן דלא נהיה החיוב אלא בשעת הגניבה ממש, ומשום הכי פטור באונס לכו"ע, [והנה **הראשונים** בכתובות ל"ד ב' כתבו, דהיכי דהאב לא אמר לבניו דהפרה שאולה חשיב פשיעה, ומשום הכי הדין דגובים מנכסיו גם אחר שמת, דמשעת פשיעה נשתעבדו נכסיו, ושם מבואר דהיכי דמתה מאיליה דאין גובים מנכסי האב, ומשום דהוי אונס שלא מחמת הפשיעה, **ובחי' רבנו קרשקש** שם כ', שלא חל חיובו אלא לענין שאם יארע אונס מחמת הפשיעה שיהיה חייב, ומבואר דשפיר י"ל דחייב משעת הפשיעה ומ"מ לא יהיה חייב אלא באונס הבא מחמת הפשיעה, ובאמת דבדברי **הגרע"א** עצמו באות י', גם כ' על דין זה, דצ"ל דהשעבוד נכסים מעידן דפשע, היינו רק לענין אם תאבד בפשיעה זו, ולכאורה זהו דלא כמו שכ' באות כ"ט, אמנם נראה דהנדון כאן, הוא לענין האם כבר איכא חיוב גמור בשעת פשיעה או לא, ואה"נ דגם לרבא י"ל, דבפשיעה כיון דהפקדון אינו שמור, כבר הוי סיבה לשעבוד נכסים, וכל שיארע אונס מחמת הפשיעה, כבר יש שעבוד משעת פשיעה, ובזה יהיה חלוק תחילתו בפשיעה מתחילתו בגניבה, אלא דיל"ע דבלשונו כ' דאביי ס"ל דאיכא שעבוד נכסים משעת, פשיעה ונראה דלרבא ליכא, ושמעתי דיש לפרש לשונו, דלאביי זהו כל יסוד החיוב משום דכבר איכא חיוב ושעבוד נכסים משעת פשיעה, משא"כ לרבא].

**הר"ח** כ' דקיי"ל כאביי, דהא קיי"ל דתחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב, **והרי"ף** חולק דגם רבא מודה דיש לחייב, ורק הכא פטור משום דאמרינן מלאך המות מה לי התם מה לי הכא, [ויל"ע בדברי הר"ח דהא זה מבואר בגמ'], וכ' דכיון דקיי"ל כרבא בר מיע"ל קג"ם, יש לפסוק כרבא, **ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר דהר"ח ס"ל, דכיון דפליגי אליבא דרבה, בזה אין להכלל דהלכה כרבא, **ובראשונים וברמב"ם ובטושו"ע** מבואר כהרי"ף דהלכה כרבא.

**הרי"ף** מק' דלפי המבואר כרבא דבעי אונס מחמת הפשיעה, דהא לק' צ"ג ב' מבואר בגמ' דיש לחייב משום תחילתו בפשיעה היכי דעל בעידנא דלא עיילי אינשי ובא ארי, גם אם אמדינן דגם אם היה שם לא היה יכול להציל, ושם הא הוי אונס שלא מחמת הפשיעה, וכ' דשם הוי מימרא דאביי, ורבה ורבא חולק על זה, והרמב"ן מק' בשם **הר"י אלברגלוני**, דהא הכא פליגי אליבא דרבה, ויק' דשם מבואר דרבה ס"ל דגם בזה חייב, וכ' **הרמב"ן** דכיון דשם מבואר דאביי הוא שהק' לרבה, יאמר רבא דלא היו דברים מעולם, ועוד כ' דרבא יאמר דרבה חזר בו, דהא הוא שמע מרבה דהוא פטור ביצאה לאגם, **ובתוס'** לק' ע"ח א' תי' קו' הרי"ף, דגם שם חשיב מחמת הפשיעה , די"ל דאם היה נשאר שם היה מוליכם למקום אחר, או שמא היה ירא הארי לבא אם היה שם, או היה מקיים בי' גם את הארי הכה עבדך, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** לק' צ"ג ב' כ' תי' אחד כתוס', דהארי היה ירא ממנו ולא היה בא, ועוד כ' דכיון דעלה לעיר, היה לו לעלות הצאן עמו וזהו פשיעתו, ושפיר חשיב דהוי מחמת הפשיעה, [ובהמשך דבריו שם כ' דחייב משום דהוי תחילתו בפשיעה, א"נ כולה פשיעה היא כדפרישית, ולכאורה כונתו דלפי תי' הראשון הוי תחילתו בפשיעה, ולפי תי' השני חשיב כולו פשיעה], **והראשונים** כאן הביאו בשם הראב"ד רק את התי' השני, **והרא"ש** כאן כ' כשני התי' האחרונים בתוס' לק', **וברמב"ם** בפ"ג משכירות ה"ח מבואר כשי' הרי"ף, דאין לחייב גם היכי דהיה פושע בתחילה, **ובטור** סרצ"א הביא שי' הרי"ף, ובשם הראב"ד כתי' הראשון שכ' הראב"ד, וכ' דעיקר כהראב"ד דחשיב תחילתו בפשיעה, **ובשו"ע** שם סי"ב ובסש"ג ס"י גבי ש"ש כ' כהרי"ף, **והרמ"א** סש"ג כ' די"א דחייב, וציין לעיין בסרצ"א, **ובש"כ** סרצ"א סקי"ח הק' על הרמ"א, אמאי לא השיג גם בסרצ"א, וכ' דאולי ס"ל דרק בש"ש יש לחייב, ומ"מ כ' דיותר נראה דמש"כ לעיין בסרצ"א, כונתו דגם שם יהיה חייב להי"א, וכ' הש"כ לדינא דהממעה"ר, וכ"כ **בנתה"מ** בחי' סקי"ח, [ויל"ע בש"כ, דמסידור דבריו נראה דפוסק דלא כהשו"ע, וכיון דכ' דהדין הממעה"ר, הרי הדין כהשו"ע דמספק פטור].

י) גמ' לדידך דאמרת וכו' – התוס' בע"א כ', דאע"ג דמה דמחייב אביי, הוא משום דאמרינן הבלא דאגמא קטלה, וזה ליכא בשומר שמסר לשומר, מ"מ צ"ל דלאו דוקא הבלא דאגמא, אלא בכל שינוי מקום י"ל, דשמא ההבלא של המקום האחר קטלה, אמנם **בתו"ר ובש"מ** בשם **התו"ש** כ', דבאמת רק באגמא יש לתלות בהבלא, וקו' אביי היא משום דס"ל דלמ"ד דתחילתו בפשיעה חייב, הדין דחייב גם בלאו האי טעמא דהבלא דאגמא וכמשנ"ת, **והריטב"א** כ' דקו' אביי, דבשלמא לשיטתו דחייב משום דאין רצוני, הוי חיובו כגזלן כיון ששינה משום הכי חייב, אבל לשיטת רבא דחייב משום דלא מהימן לי' בשבועה, מה מק' רבי אבא בר ממל, וצ"ב לפ"ז מה שייך זה למחלוקתם הכא, **והגרע"א** באות ל"ה כ' לבאר, דקו' אביי היא, דבשלמא לשיטתו דחייב משום דאין רצוני, י"ל דהוי כגזלן ומשום הכי חייב, אבל לרבא דהטעם משום דלא מהימן לי', האמנם די"ל דאף שנשבע השוכר שמתה כדרכה אכתי יש לחייבו משום דלמא פשע הראשון [עיי"ש מש"כ משום שליחות יד] והוי תחילתו בפשיעה, מ"מ כיון דס"ל דאמרינן מלאך המות מה לי הכא, א"כ גם אם היה תחילתו בפשיעה מ"מ צריך להיות דפטור, ולפ"ז י"ל דגם כונת הריטב"א הכי.

רש"י ד"ה ושני – **התו"ר והתו"ש** כ', דמבואר ברש"י כמו שביארו, דבאמת רק למ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס יש לחייב בשומר שמסר לשומר, דשם לא שייך הטעם דהבלא דאגמא קטלה, אמנם **המהרש"א** כ' לומר, דכיון די"ל דרבי יוחנן ס"ל דתחילתו בפשיעה חייב, אי אפשר להוכיח אלא דלמ"ד דחייב בתחילתו בפשיעה לא אמרינן דפטור, וע"ע במהרמ"ש.

גמ' א"ל לדידכו וכו' – עיין פי' רש"י וכ"כ **הראב"ד והריטב"א**, **והרשב"א** מק' דלא הוי לי' להאריך, אלא לומר דבאמת הם ס"ל כאביי והוא חולק, ועוד הק' דכיון דאביי הק' מרבי אמי, נמצא דעל זה לא השיב לו רבא מידי, **ובחי' רמ"ש** כ' לבאר, דבאמת אי נימא דטעמא דרי"ו משום דאין רצוני שיהיה פקדוני ביד אחר, י"ל דמרי"ו עצמו מוכח הסברא דהבלא דאגמא, דאי לאו הכי יק' אמאי מחייב רי"ו עצמו, וזהו שהשיב לו רבא דבאמת גם רבי אמי י"ל דלא ניחא לי' בסברא זו, אלא דהוכרח לו מדברי רי"ו, אבל לפי דברי רבא עצמו, דביאר טעמא דרי"ו משום דאידך לא מהימן לי בשבועה, תו אין הכרח כלל מדברי רי"ו, וגם רבי אמי יודה דלא אמרינן דיש לחייבו משום הבלא דאגמא, **והרמב"ן והרשב"א והר"ן** כ' לבאר דרבא השיב לו, דלשיטתו דהטעם משום אין רצוני באמת איכא לאותבי', ומשום דחיובו מתורת גזלן ולא משום תחילתו בפשיעה, ולשיטתו דמשום דלא מהימן לי בשבועה, בלאו הכי אין מקום כלל לקו' רבי אבא בר ממל, **ובשעמ"ש** סרצ"א סק"ה כ' לבאר הגמ' לפמש"כ הרא"ש בשי' הרי"ף, דהשומר הראשון גם צריך לישבע דלא שלח השני יד, דרבא אמר לו דלשיטתו דהטעם משום דהשני לא מהימן בשבועה, שפיר הק' רבי אבא בר ממל, דכיון דזה אין יכול השומר הראשון לישבע, שפיר יש לחייבו גם במתה כדרכה.

י"א) גמ' למרעה שמן וטוב – **בדו"פ** סרצ"א סקי"ב **ובסמ"ע** סקי"זהביא דין זה להלכה, וכ' דזה דוקא אם הוי מקום שמן וטוב, אבל אם הוי כמו כל שאר מקום מרעה, בזה אין לפוטרו, אמנם **הב"ח** כ' דהגמ' משני הכי רק לאביי, אבל לרבא אין לנו לומר הכי דיפטר במעלה למקום שמן וטוב, **והגרע"א** גם העיר על הסמ"ע, דבגמ' לא אמר הכי אלא לשנויי לאביי, וכ' דאפשר דממילא נשמע גם לרבא, וציין דגם המהרמ"ש עמד בזה, ויל"ע דלא הזכיר דברי הב"ח.

גמ' אי הכי אימא רישא – **התוס' והריטב"א** מבארים, דלרבא ניחא דבאמת מיירי דאין יכול לתוקפה בין ברישא ובין בסיפא, ומשום הכי בהעלה חייב, ובעלתה דהיינו תקפתו ועלתה פטור דהוי אונס, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** מבאר, דלרבא ניחא דס"ל דאי"צ כלל לתוקפה שלא תעלה או תפול, דוכי יאחזנה בזנבה וילך, ומשום הכי דוקא בהעלה בידים חייב דהוי פשיעה, וכ"כ **הריטב"א** בשם י"מ, דכיון דאין דרך בני אדם לאחוז הבהמה, גם הוא אי"צ לאחוז, **והרשב"א** כ' לבאר, דלרבא ניחא דמש"כ העלה אין הכונה בידים אלא מעצמה עלתה, ועלתה היינו בעל כרחו ומשום הכי פטור, אבל לאביי דמפרש העלה למקום שמן וטוב, והיינו בידים, א"כ מש"כ עלתה היינו ממילא, וק' אמאי פטור הא היה לו לתוקפה שלא תעלה, ושני לי' דגם לדידי' היינו עלתה בעל כרחו.

גמ' לא צריכא וכו' – בתוס' מבואר, דהתי' דגם לאביי הפטור ברישא משום דתקפתו וירדה, ונקט עלתה דהיינו בעל כרחו, לגלויי דזה בהמה דאינה יכולה לתוקפה, אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר, דאי מיירי דתקפתו וירדה, לא היה צריך לומר דגם תקפתו ועלתה, אלא דכונת הגמ' דכיון דתקפתו ועלתה, מעתה גם אם לא יתקפנה בירידה כלל יהיה פטור, דכיון דתקפתו בעליה תו אי"צ לתוקפה בירידה, דזה סכנה לו אם יתקפנה דשמא יפול עמה, כיון דכבר ראה בעליה דאינו יכול לתוקפה, ותי' הגמ' דכיון דתקפתו בעליה נעשה כמו שתקפתו בירידה ומשום הכי פטור.

**רש"י והרי"ף** לק' צ"ג ב' הביאו הגמ' הכא, דמקומינן בתקפתו ועלתה תקפתו וירדה, **ובש"מ** שם בשם **הראב"ד** מק', דרק לאביי הוא דהוצרך לאוקמי הכי, אבל רבא לא מוקמי בהכי, וא"כ להלכה גם בלא תקפתו פטור, ומבואר **ברשב"א ובריטב"א** כאן, דקו' זו היא לשיטתו, דהא דלרבא ניחא, הוא משום דאמרינן דאי"צ לתוקפה דוכי יאחזנה בזנבה וכמשנ"ת, אמנם לפי פי' הרשב"א וכן לפי פי' התוס' שנתבאר, ממילא דלא ק' כלל, דגם לרבא אינו פטור אלא בתקפתו, אלא דקו' הגמ' רק, דלאביי לא מיירי בתקפתו או דאי"ז תלוי בעליה אלא בירידה וכמשנ"ת, **והרמב"ן והנ"י** לק' צ"ג, כתבו דגם לשי' הראב"ד בביאור הגמ' הכא ניחא, דמה דאמר רבא הכא דאי"צ לתוקפה, זהו דוקא לרבה דס"ל לק' צ"ג ב' דאין לחייבו לשמור אלא כדנטרי אינשי, אבל לפי האמוראים שם שחולקים עליו, דאומר לו דלהכי יהבי לך אגרא דתנטר טפי, ממילא דיש לחייבו לתקוף, וכיון דשם אין הלכה כרבה, גם לענין הגמ' הכא הדין כמו דמוקמינן לאביי, וכן **הרא"ש** שם הביא דברי הרמב"ן, **והרמב"ם** פ"ג ה"ט כ' כהרי"ף, וכ' **הה"מ** דלפי המבואר ברמב"ן דחיובו משום דלהכי יהיב לי' אגרא, רק בש"ש יהיה הדין דחייב בעלתה מעצמה, וכן מבואר **בטושו"ע** סרצ"א סי"א ובסש"ג סי"ד דרק בש"ש חייב, **ובש"מ** לק' צ"ג כ' בשם **הרמ"ך** דהוא פושע, ולפ"ז גם ש"ח חייב, **והמהרמ"ש** כ' בשי' התוס' כאן, דס"ל דהוא פושע וגם ש"ח חייב, אמנם **הפנ"י והגרע"א** בגליון על השו"ע כ', דגם בשי' התוס' י"ל דרק ש"ש חייב.

תוד"ה אי – מש"כ בסוה"ד דהוא פושע, דיש לו לחוש שמא ישכח ולא ישמרנה, הנה **בתו"ר** כ', דיש לו לחוש שיארע כך שלא יוכל לתוקפה, **ובש"מ** בשם **שיטה** כ', דיש לו לחוש דנפלה ולאו אדעתי' או שתתקפנו.

**ברמב"ם** פ"ג ה"ט **ובשו"ע** סש"ג סי"ד מבואר, דמה דחייב בהעלה לראשי צוקים או עלתה מעצמה ויכל למונעה, אע"פ שאח"כ תקפתו וירדה, הוא משום דתחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב, ולכאורה זהו לפי המבואר בתוס', דהפשיעה היא שמא ישכח ולא ישמרנה, אבל לפי מש"כ בתו"ר, דהוא פושע משום שמא תתקפנו, הוי גם סופו בפשיעה, ובלשון **הראב"ד** בש"מ נראה מבואר באמת, דגם הנפילה חשיב פשיעה, **ובנתה"מ** שם סקי"א הק' על השו"ע, דכיון דבעלתה מעצמה מבואר דרק בש"ש חייב, ומבואר דהוי כעין גניבה ולא חשיב פשיעה, אמאי חייב בתקפתו ונפלה, הא קיי"ל דתחילתו בגניבה וסופו באונס פטור, וכ' לומר דכל מה דפטור בתחילתו בגניבה, הוא רק היכי דבסוף אירע דבר, דאי"ז ברור דאם היה שומר כראוי דלא היה בא האונס, כמו הא דעל לעיר, דאמרינן דחייב דשמא לא היה בא האונס, משום דהיה הארי ירא לבא או היה מקיים בי' גם את הארי הכה עבדך וכמשנ"ת לעיל, דבזה כיון דהוי ספק, הרי חיובו רק משום דכבר נתחייב, וזה לא אמרינן אלא בפשיעה, אבל היכי דבודאי לא היה בא האונס אי לאו דפשע, בזה גם בתחילתו בגניבה יש לחייבו, דמ"מ אם היה שומר כראוי לא היה בא האונס, והיינו דלעיל נתבאר דברי הגרע"א, דיש לומר דחייב בתחילתו בפשיעה או משום דכבר נתחייב, או משום דהאונס נגרר אחר הפשיעה, וכתב דלפי הטעם השני יש לחייב גם בתחילתו בגניבה, ולפ"ז כ' הנתה"מ, דבאמת שני הטעמים אתנייהו, ובספק דאין לחייב מהטעם הראשון פטור בכעין גניבה, ובודאי דיש לחייב גם מהטעם השני, יש לחייב גם בתחילתו כעין גניבה.

**לז' א'**

א) מתני' שנים שהפקידו וכו' – **הרמב"ן** מק', דאמאי אינו מתחייב ליתן לכל אחד מאתים משום דהוא מודה במקצת, והוי מחויב שבועה ואינו יכול לישבע דמשלם, וכ' דליכא הכא דין שבועה, משום דרק בכופר ומעכב ממון חבירו רמיא עליו שבועה כי היכי דלודי, והאי מודה הוא דהמנה השלישי אינו שלו והיכי רמית עלי' שבועה, **ובברכ"ש** סל"ב אות ב' כ', דביאור תי' הרמב"ן הוא כמש"כ **הנתה"מ** סע"ו סק"ב, דכיון דהנדון הכא אינו אם שייך לו או לתובע, אלא אם שייך לתובע או לתובע אחר, לא שייך הכא לומר דאשתמוטי משתמיט, וגם יש חזקה דאין אדם חוטא ולא לו, ומשום הכי ליכא דין שבועה, **והרשב"א** הק' על תי' זה, דכיון דהדין דהמנה השלישי יהא מונח בידו, יש לחוש דהוא מערים לומר דאינו יודע כדי שישאר אצלו וישתמש בזה לעצמו, וכ' לומר, דמשום חשש אערומי ליכא תורת שבועה, [ועיי"ש מש"כ דאמאי ליכא ראיה מהגמ' לעיל ד' ב', דאיכא חיוב שבועה משום חשש אערומי], אלא דהק' דא"כ אמאי היכי דהפקידו בשתי כריכות, הדין דחייב לשלם לכל אחד מנה, וקו' צ"ב, דשם מה דמשלם הוא משום דהתובע שאומר ברי נאמן, כיון דהנפקד הוא שמא, ואין זה משום חסרון נאמנות של הנתבע, וא"כ אמאי דברי הרמב"ן הם סיבה דלא יתחייב לכל אחד מנה, ועיין בברכ"ש שם מש"כ לבאר קו' הרשב"א, וצ"ב בכונת דבריו.

**והרמב"ן** תי' עוד, דהכא עיקר טענה וכפירה הוי בין המפקידים, דהרי הנפקד מודה בחיובו דאחד הפקיד אצלו מנה, וזה ודאי דאינו חייב יותר ממנה, ואי מעיקר הדין אין לחייבו אלא מנה, מה שמודה לכל אחד על מנה לא יהיה סיבה לחייבו יותר, וכ"כ **הר"ן והנ"י**, [**ובבעה"ת** שער ל"ט חלק ב' דין ב' הביא תי' זה בשם הרמב"ן, ושם מוסיף דזה הדין תפוס בידינו מדין שליש, דאם אומר של פלוני הוא נאמן ואינו צריך לישבע, **ובגדו"ת** שם הק', דבשלמא בפקדון שייך דין שליש כיון דהפקידו אצלו יחד, אבל כיון דמיירי שם גם בהלואה דחולקים מי הוא זה שהלוה מאתים, מה שייך בזה דין שליש, ונראה בדבריו לכאורה דכונת הרמב"ן לנאמנות של שליש, אמנם צ"ב דזה לא הוזכר כלל בעיקר דברי הרמב"ן, אלא כ' הטעם דבודאי אינו חייב יותר ממנה, וגם הדין שהביא הרמב"ן דאם אומר דהוא של פלוני, אי"ז מדין נאמנות של שליש, אלא דלא משביעים אותו כיון דאינו טוען שזה שלו אלא של חבירו], **ובברכ"ש** שם מבאר דברי הרמב"ן, דבאמת יש כאן מחייב של שבועה, אלא דכיון דהדין נותן דאינו חייב יותר ממנה, אין חיוב שבועה יכול לחייבו לשלם יותר ממנה, וכן מבאר **באהא"ז** בהוספות להל' טו"נ בחי' לשו"ע סע"ו אות ב', וכ' דגם היכי דיאמר בברי שהשני הפקיד אצלו, לא יוכל להצריכו שבועה שלא הוא זה שהפקיד, כיון דהרי אי נימא דיצטרך לשלם לו, הרי נמצא דישלם גם לו וגם לחבירו, וזה בודאי אינו חייב, ומשום הכי אין לחייבו שבועה, דשבועה אינה אלא לפוטרו מחיוב תשלומין.

**והרשב"א** תי', דכל דין מתוך הוא רק היכי דעלי' רמיא למידע, דכיון דאינו יודע חשבינן לי' פושע, והכא דמבואר בגמ' דמיירי בלא הוי לי' למידק, ממילא דלא יהיה דין מתוך, ולפ"ז מבואר בדבריו, דהיכי דהוי לי' למידק באמת יש לחייבו מדין מתוך, ועוד יתבאר בגמ' בע"ה, וכתבו **הרמב"ן והרשב"א**,דאין לומר דמה דליכא הכא דין מתוך, הוא משום דהוה הילך על המנה שמודה, דאכתי יק' למ"ד דהילך חייב, דאיך יפרש מתני' דאינו חייב מנה לכל אחד.

רש"י ד"ה מתוך – **הרשב"א** מבאר, דמה דפירש רש"י ששובר ולא שמוכר הגדול ונותן דמים של קטן לאחד מהם, הוא משום דבגמ' בע"ב מבואר דאיכא פסידא לגדול, אמנם הק' דא"כ צ"ל דמתני' לא מיירי בכל כלים, שהרי יש כלים שנפסדים לגמרי בשבירתן כגון כלי זכוכית, וגם כלי נחשת פעמים שאחר שבירתן יהיו שוים אפילו פחות מהכלי הקטן, **ובמאירי** מבואר דאה"נ דלא מיירי אלא בדבר שאין השבירה מפסידתו, כגון חתכת בגד או כסף או זהב, דאע"פ דקצת הפסד יש גם בהם, מ"מ לא אכפת לן בזה, [וכ' דאם הוי דבר הנפסד, יתן לאחד דמי הקטן והגדול יהיה מונח אצלו, קצתו בדמים שהוציא וקצתו יהא מונח עד שיבוא אליהו, וצ"ב דנמצא דהפסיד מכיסו דמי הקטן, דמה תועלת יש לו במה שמחזיק הכלי הגדול אצלו, ועיי"ש שכ' עוד דאו ימכרנו], **והרשב"א והר"ן והנ"י** כ' דמוכר הכלי הגדול, ונותן כפי דמי הקטן לאחד מהם, ומש"כ בגמ' דאיכא פסידא, אין הכונה לכלי הגדול אלא לבעל הגדול, דאין חוזר לו הכלי אלא דמיו, **וברמב"ם** פ"ה משאלה ה"ד **ובשו"ע** ס"ש ס"ב כ', דמתוך הגדול נותן דמי הקטן לשני, וכ' **הלח"מ ובבי' הגר"א** סק"ט דזהו כשי' הרשב"א ודלא כרש"י, אמנם **בסמ"ע** סק"י כ' כדברי רש"י דשובר הגדול, ולכאורה מלשון הרמב"ם והשו"ע אין ראיה דלא כרש"י, דהרי זה לשון המשנה, ובכל זאת פירש רש"י דשובר הגדול.

ב) גמ' גזל דעבד איסורא וכו' – **התו"ר** כ', דהגמ' לא יכלה לת' כמו בסמוך, דבגזל הוי כשתי כריכות והוה לי' למידק, דכיון שאין בדעתו להחזיר, לא שייך לומר דהוה לי' למידק, והק' דמ"מ הוה כל שכן שלא היה לו לגזול כלל, וא"כ יש לחייבו משום זה דעל ידי מעשיו נמצא דאינו יודע למי להחזיר גם בלא הא דעביד איסורא, וכ' דמשום זה לבד, כיון דבא לעשות תשובה, אין לנו להחזיקו בפושע משום זה שלא דק מתחילה כשגזל, ומשום כך הוצרכה הגמ' לומר דעביד איסורא, וכן מבואר **בתור"פ**, **והרשב"א** גם כ' דבגזל לא שייך לומר דהוה לי' למידק, וביאר דרק בפקדון דהוה לזמן מרובה יש לחוש שישכח, אבל בגזל הוא סבור שהנגזל יבוא לתובעו בזמן מועט, ולא ישכח בזמן מועט, [והרשב"א לשיטתו, דבפקדון הדין דחייב מדינא גם לר"ט משום דהוה לי' למידק, ורק בגזל אמרינן דחייב רק לצאת יד"ש וכמשי"ת, כ' דמהא גופא דחייב רק לצאת יד"ש, מוכח דבגזל לא הוה לי' למידק].

גמ' קנסוה רבנן – **התו"ר** כ' לומר דלא גרסינן לי', דכיון דמבואר במסקנא דברישא מיירי לענין לצאת יד"ש, לא שייך לומר בזה דהוי מקנס חכמים, אמנם **ברמב"ן וברשב"א** מבואר, דמה דחייב לצאת יד"ש בשמא ושמא, הוא משום קנס חכמים.

גמ' סיפא נעשה וכו' – שי' רש"י כאן, וכן מוכח מהתוס' בע"ב ד"ה והאמר, דגם היכי דהפקידו בשתי כריכות, מ"מ אי הוי זה בפני זה אמרינן דלא הוה לי' למידק, כיון דגילו דעתן שאינם חושדים זה את זה, אמנם **ברי"ף ובש"מ** בשם **הראב"ד וברמב"ם** פ"ה משאלה ה"דמבואר, דסיפא מיירי שהפקידו ממש בכרך אחד, ומשום הכי אמרינן דלא הוה לי' למידק, **וברשב"א ובר"ן** הביאו דשי' הגאונים כהרי"ף, והביאו דרש"י חולק, **וברא"ש** מבואר כרש"י, וכן מבואר **בטור** ס"ש, **ובשו"ע** שם ס"א כ' כהרי"ף והרמב"ם דמיירי בכרך אחד, **ובסמ"ע** סק"ה הביא שי' רש"י ודעימי' דחולקים, דגם בשתי כריכות אם הפקידו זה בפני זה.

**הלח"מ** מק' על שי' הרי"ף והרמב"ם, דאמאי אמר רבא דנעשה כמי שהפקידו לו בכרך אחד, הא מיירי דבאמת הפקידו בכרך אחד, וכ' דאגב דאמר על הרישא, דנעשה כמי שהפקידו בשתי כריכות, אמנם כבר מבואר **ברשב"א**,דבאמת גירסת הרי"ף והרמב"ם דסיפא שהפקידו בכרך אחד, ולא גרסינן נעשה כמי שהפקידו, **ובגדו"ת** שער ל"ט חלק ב' דין ב' הק' מהמשך לשון הגמ', כגון דאפקידו תרוייהו בהדי הדדי בחד זימנא, דאי מיירי דוקא בכרך אחד, ממילא הוי בחד זימנא ואי"צ להוסיף זה, **ובבי' הגר"א** ס"ש סק"ד מבואר, דבאמת גם זה לא גרסינן לשי' הרי"ף והרמב"ם.

**הב"י** בסס"ש כ' בשם **תלמידי הרשב"א** דגם לשי' רש"י, זה דוקא אם כל אחד הפקיד כרך אחד, רק דבשל אחד היה מאתים ובשל אחד מנה, אבל אם אחד מסר שתי כריכות ואחד מסר כרך אחד, בזה הוה לי' למידק גם בזה בפני זה, ומקור דבריהם הוא מרש"י בע"ב בד"ה הכל, דזה דבר הנראה והוה לי' למידק, אמנם **התוס'** שם חולקים, דגם בשתי כריכות לא הוה לי' למידק, והביאם **הדרישה** שם סק"ג, **ובפרישה** סק"ג **ובש"כ** סרכ"ב סק"ד כ', דהיכי דרק אחד מסר, בזה הוה לי' למידק גם אם מסר בפני השני, אמנם הנה **בתו"ר ובתור"פ** מבואר גבי מקח דהוה לי' למידק, משום דהמוכר לא יכול למכור שלא בפני אחרים, ומבואר דבעצם הדבר, גם בנותן אחד יש לנו לומר דלא הוה לי' למידק, וכן מבואר **בב"ח** סרכ"ב.

גמ' הוה לי' למידק – מבואר **ברי"ף וברמב"ם ובשו"ע**,דהיינו שהיה לו לכתוב שם המפקיד שלא ישכח, וכן מבואר **בטור** סע"ו.

ג) תוד"ה גזל – במש"כ דהכא יש לומר דפטור, כיון דבודאי אינו חייב רק לאחד מהם, מבואר **בתו"ר** דמשום הכי חשיב כברי וברי, דהוא ברי דאינו חייב לכל אחד, **וברמב"ן** אחר שכ' התי' השני, דאין לחייבו הכא משום מתוך שאינו יכול לישבע, כיון דעיקר טענה וכפירה הוי בין המפקידים וחיובו של הנפקד לא הוי אלא מנה, כ' דלפ"ז גם יש לפטור הכא למ"ד דברי ושמא ברי עדיף, כיון דודאי אינו חייב אלא מנה, וכ' דמה דמבואר בגמ' להוכיח מהרישא דמפקינן ממונא בספק, היינו דאי הכא מפקינן כל שכן בעלמא, אבל י"ל דגם אם בעלמא מפקינן הכא לא נוציא, כיון דבודאי אינו חייב יותר ממנה, אמנם בדבריו בע"ב מבואר, דלמ"ד דברי ושמא ברי עדיף, באמת גם הכא יש לנו לומר דיהיה חייב, וצ"ל דס"ל כר"ע דמחייב הכא, [וצ"ל דזהו לפי תירוצו הראשון אמאי לא שייך הכא לחייב משום דין מתוך דאינו יכול לישבע], וכן מבואר **ברשב"א** בע"ב, **והלח"מ** פ"ה משאלה ה"ד הק', דא"כ מה מק' הגמ' בב"ק קי"ח א' ממתני' שם על מ"ד דברי ושמא ברי עדיף, הא י"ל דמתני' אתיא כתנא דהכא אינו מחייב משום ברי ושמא, וכ' דמ"מ לא ניחא להגמ', דמתני' שם דקתני סתמא אתיא דלא כותי'.

בא"ד – במש"כ די"ל דדוקא הכא חייב משום דיודע בודאי שחייב, מבואר בלשון **התו"ר**,דבעלמא דאינו חייב ודאי, חשיב אפוקי ממונא טפי ולא אמרינן דברי עדיף, **ובתור"פ** בע"ב כ', דכיון דודאי חייב לאחד בזה הברי עדיף, דידעינן דיש ברי אחד שאומר אמת, אמנם **הרי"ף** כ', דמה דהכא הוא חייב הוי משום קנס, ומשום הכי אע"פ דבעלמא ברי ושמא לאו ברי עדיף הכא חייב, וכן מבואר **ברמב"ן וברשב"א ובר"ן** בע"ב **ובנ"י**, דהכא חייב רק משום קנס דברי ושמא לאו ברי עדיף, והנה יש מחלוקת ביבמות קי"ח ב' ת"ק ורשב"א אליבא דר"ע דמחייב, האם זה רק היכי דעבד איסור, או גם במקח דלא עבד איסור, וכ' הרמב"ן דלר"נ דס"ל דברי ושמא לאו ברי עדיף, י"ל דס"ל דגם לת"ק דר"ע דחייב גם במקח, זהו משום דס"ל דגם שם יש לקנוס הגם דלא עביד איסור, ובזה פליגי ת"ק ורשב"א האם גם בזה יש לקנוס, **וברשב"א** מבואר, דבאמת לת"ק דר"ע מוכח דברי ושמא ברי עדיף, **והלח"מ** שם הק', דא"כ מה מק' הגמ' לק' צ"ז ב' ממתני' על ר"נ, נימא דאתיא כת"ק דר"ע, וכ' דלא ניחא לאוקמי סתמא דלא כותי', **ובריטב"א** כ' גם, דלר"נ דברי ושמא לאו ברי עדיף, גם הכא לא נוציא ממון, אמנם אח"כ כ', די"ל דס"ד דהכא מפקינן ממונא מספיקא, דכיון דיודע בודאי דהוא חייב לית לי' חזקה לומר דאוקי ממון בחזקתו, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' בשם **ה"ר משה ב"י** דהכא חשיב כאיני יודע אם פרעתיך, **והרמב"ן** הק' על זה דא"כ מאי טעמא דר"ט דפטר, וגם כ' דלא דמי לספק פרעון.

תוד"ה התם – במש"כ דסיפא פטור אף לצאת יד"ש ומשום הכי צריך לומר דמיירי בכרך אחד, **בתור"פ** כ' עוד, דניחא לי' לאוקמי סיפא גם כר"ע, ואי נימא דמיירי בשתי כריכות, לר"ע חייב מדינא, והנה שי' הרא"ש דבתבעי לי', הדין דחייב לצאת יד"ש גם בכרך אחד וכמשי"ת בע"ה, ולפ"ז על כרחך דסיפא דפטור, היינו דוקא מדינא אבל חייב לצאת יד"ש, ומבואר **בתו"ח** דלפ"ז נימא כדברי התור"פ, דבעי לאוקמי סיפא גם כר"ע, [**ובב"ח** ס"ש כ', דשי' הרא"ש דסיפא דמתני' מיירי בשמא ושמא, ומשום הכי פטור אף לצאת יד"ש, אמנם כבר הק' על זה **בשעה"מ** פ"ד מגזילה ה"ט, דבודאי נראה דסיפא מיירי בתבעי לי'], **וברמב"ן וברשב"א ובר"ן** מבואר, דאכתי צ"ל דברישא הוי משום דחשיב כשתי כריכות והוה לי' למידק, דאי לאו הכי לא היה חייב אפילו לצאת יד"ש, דהא מיירי בלא תבעי לי' [ועיין לק' דגם בתבעי לי' י"ל דפטור], אמנם זה רק טעם, דאכתי בעי למה דאמר ברישא דחייב משום דהוה לי' למידק, אבל אכתי היה אפשר לומר דגם סיפא מיירי בהוה לי' למידק, ובזה בעי למש"כ התוס' והתור"פ.

בא"ד – מש"כ ולר"ט נקט ברישא וכו', מבואר **במהרמ"ש** דבלא מש"כ קודם דסיפא מיירי גם לצאת יד"ש, י"ל דנקט רישא בשמא לארויי דמיירי לענין לצאת יד"ש, ובסיפא בברי לארויי דמיירי לענין דינא, אבל אחר שכ' דגם סיפא מיירי אף לענין לצאת יד"ש, הוצרכו לבאר דא"כ אמאי ברישא מיירי בשמא וסיפא בברי.

בא"ד – מש"כ דלר"ע פטור בלא הוה לי' למידק, הנה נראה דבריהם דזהו גם לת"ק דר"ע, דס"ל דחייב גם היכי דלא עביד איסורא ואין הטעם משום קנס, דהא התוס' לא הזכירו כלל דהטעם דיהיה חייב הוא משום קנס, ובד"ה גזל נראה מבואר דהחיוב הוא מדינא, דביארו אמאי אינו תלוי במחלוקת גבי ברי ושמא אי ברי עדיף או לא, **ובתו"ר** גם כ' כהתוס', דגם לת"ק דר"ע מ"מ בלא הוה לי' למידק הדין דפטור, ומיהו כ' עוד, דלרשב"א דס"ל דדוקא בגזל מחייב ר"ע, בודאי דסיפא אתיא גם כר"ע, **וברמב"ן** בע"ב וכן **בבעה"ת** בשער ל"ט בחלק ב' דין ב' בשם הרמב"ן מבואר, דאי נימא דהכא חייב מדינא ומשום דברי ושמא ברי עדיף, יש לחייב גם היכי דלא הוה לי' למידק, והנה **בתומים** סע"ו סק"ה מבואר דמשום הכי יש לפטור בלא הוה לי' למידק, דע"י זה חשיב דמה דהאחר תובע ג"כ, דהוא כמו לסטים מזויין, דכיון דלא הוה לי' למידקף הוא אנוס במה דאינו יכול להחזיר למפקיד האמיתי, וכמו בכל אונס דהוא פטור הכא נמי הכא, [ובשי' הרמב"ן לכאורה צ"ל דס"ל, דמה דלא הוה לי' למידק אי"ז סיבה להחשיבו אונס, אלא רק דלא חשיב פושע לקנוס אותו ולחייבו שלא מן הדין], ולפ"ז כ' שם, דגבי מקח דגם באונס אינו נפטר, דהרי מ"מ נתחייב לשלם הדמים ומה דכך דהוא אנוס, באמת אין לפטור משום דלא הוה לי' למידק, והנה **בתו"ר** כ', דמה דהכא פטור גם לר"ע משום דלא הוה לי' למידק, לא דמי למקח דשם מחייב, משום דבמקח הוה לי' למידק, ונראה מבואר, דמה דלא הוה לי' למידק הוי סיבה לפטור גם במקח, וא"כ צריך לומר טעם אחר ממה דמבואר בתומים.

בא"ד – משה"ק מפרק הגוזל קמא מבואר **במהרמ"ש**,דאחר שכתבו דכולה מתני' אתיא גם כר"ט ולענין לצאת יד"ש, וא"כ מבואר דגם בפקדון יש לחייב לצאת יד"ש, על זה מק' דא"כ אמאי במקח לא מחייב לצאת יד"ש.

בא"ד – **בט"ז** ס"ש כ', דמדברי התוס' מבואר דגם במקח הוה לי' למידק, דאם לא כן לא קשיא מידי אמאי לא חייב ר"ט שם לצאת יד"ש, והטעם מבואר **בתו"ר ובתור"פ**,דלא שייך שם לומר דאינהו גופא לא קפדי אהדדי, דמה הוה להו למעבד, כיון דצריך למכור בשוק במקום שיש עוד בני אדם, [ובשעה"מ פ"ד מגזילה ה"ט כ' לדחות דגם התוס' ס"ל דבמקח לא הוה לי' למידק עיי"ש], אמנם **הרמב"ן** כ' דבמקח לא הוה לי' למידק, דכיון דמשלם מיד סבור דלא חציף אינש אחר לומר שהוא היה המוכר, ורק בפקדון דהוה לזמן מרובה יש לחוש, ועוד כ' די"ל דמיירי במקח שיש שם כמה מוכרים, וכיון דמסר לו ולא אמר שידקדק, סבור דהם מהמני אהדדי או דהם שותפים, ומשום הכי לא הוה לי' למידק, **וברשב"א ובר"ן ובנ"י** מבואר כהטעם הראשון ברמב"ן, דכיון דעומד לשלם מיד אינו סבור שיתבעו אינש אחרינא, וכן מבואר **בסמ"ע** ס"ש סקי"א **ובש"כ** סרכ"ב סק"ד, **והב"ח** שם כ' כהטעם השני שכ' הרמב"ן, **והש"כ** שם העיר, דזה שייך רק לשי' רש"י דלא בעי דוקא כרך אחד ממש, ועוד כ' דרק בשני מפקידים שייך לומר דלא הוה לי' למידק וכמשנ"ת לעיל.

בא"ד – **התוס'** בב"ק ק"ד א' כתבו ,דר"ט מחייב לצאת יד"ש רק בגזל, אבל לא בפקדון ובמקח, ומבואר **במהרש"א** כאן, דלפ"ז צ"ל דמה דמבואר במתני' דגם בפקדון יש חיוב לצאת יד"ש זהו כר"ע, ורק הבבא דגזלתי אחד מכם אתיא גם כר"ט, אבל הא דאביו של אחד מכם הפקיד לי מנה אתיא כר"ע, [ועיין בשעה"מ פ"ד מגזילה ה"ט שכ' לחלוק על המהרש"א].

**הבעה"מ** כ' דמתני' אתיא כר"ט, דכיון דמבואר ברישא דחייב משום דהודה מפי עצמו, מבואר דדוקא בזה הוא דחייב, אבל אם היה כאן תביעה של האחר, משום זה לא היינו יכולים לחייבו, אמנם **בתוס'** בע"ב מבואר דאדרבה, לר"ע יש לדייק דדוקא היכי דמודה מפי עצמו וליכא תובע יש לחייבו רק לצאת יד"ש, אבל אם היה האחר תובעו בזה יש לחייבו מדינא, **ובמלחמות** כ' דהדיוק דהודה מפי עצמו הוי רק דמתני' לא איירי בחיוב מעיקר הדין, אבל אין לדייק האיך יהיה הדין בתבעי לי', **ובש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר כהבעה"מ, דמתני' דייקא דדוקא בהודה יש לחייבו, ולא באופן דאינו מודה ואינו רוצה לשלם, אמנם מבואר בדבריו דזהו רק לס"ד, דס"ל דמתני' אתיא לאשמועינן דין דגזל מאחד משנים, אבל במסקנא אמרינן דעיקר הדין דמתני' אתיא לפקדון, דיש חילוק בין כרך אחד לשתי כריכות, וגזל נקט ברישא אגב פקדון, וא"כ אין לדייק דרק במודה יהיה חייב עיי"ש.

בתוס' מבואר דהלכה כר"ע, ובפשטות נראה דהיינו כת"ק אליבא דר"ע, דלא הזכירו כלל דר"ע הוי רק משום קנס, **ובתו"ר** בתחילה גם מבואר דהלכה כר"ע וגם במקח חייב, אמנם בסו"ד הביא מתני' דיבמות דרק בגזל מחייב ר"ע, **וברי"ף וברא"ש וברמב"ם** ובשאר ראשונים מבואר דהלכה כר"ע וכמתני' דיבמות, דרק במקום דעביד איסורא קנס ר"ע, **ובבעה"מ ובראב"ד** בב"ק מבואר דהלכה כר"ט, **ובטושו"ע** סשס"ה ס"ב מבואר כהרי"ף והרמב"ם והרא"ש.

**הרי"ף** כ', דהא דמבואר ברישא דמשלם לכל אחד מנה, אלמא מספיקא מפקינן ממונא, רמינן עלה מהסיפא, ופריק רבא דרישא הוי כשתי כריכות וסיפא בכרך אחד, וכ' **הרמב"ן** דנראה מבואר ברי"ף, דבשתי כריכות חייב גם בדיני אדם ולא רק לצאת יד"ש, דהא סיפא הוי בדיני אדם, וכ' הרי"ף דמיירי בכרך אחד ומשום הכי פטור, וכ"כ גם **הרשב"א והר"ן והנ"י**, אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר, דאי אמרינן דטעמא דר"ע משום קנס, בפקדון דלא עביד איסורא לא קנסינן ופטור, וכן מבואר **בתו"ר** דכ' דלפי המבואר ביבמות דר"ע מחייב רק בגזל, אתיא סיפא כר"ע גם אם לא נימא דר"ע פוטר בלא הוה לי' למידק, [ולפי מש"כ בתו"ר דמקח הוה לי' למידק, זה מוכרח דיפטור בפקדון כיון דמבואר דבמקח פוטר], אמנם **ברא"ש** מבואר כהרי"ף דחלוק מקח מפקדון, ואף דבמקח אינו חייב מ"מ בפקדון חייב, וכן מבואר **ברמב"ם וטושו"ע** ס"ש וסרכ"ב דחלוק מקח מפקדון.

**וברמב"ן ובר"ן ובנ"י** מבואר, דמה דחייב לר"ע בפקדון אף דלא עביד איסורא, הוא משום דגם מה דהוה לי' למידק הוי סיבה לקנוס, וכן מבואר **בנו"כ** ברמב"ם וטושו"ע, אמנם **ברשב"א** מבואר, דמה דחייב בפקדון אי"ז מטעמא דקנס דאמר ר"ע גבי גזל, דכ' דגם לר"ט בפקדון חייב, ומשום דכיון דמודה דקיבל מאחד מאתים ונתחייב להחזיר לו, מה שאינו יודע עכשיו הוא פושע, ויש עליו חיוב להחזיר המאתים לבעלים, **ובאהא"ז** פ"ה משאלה ה"ד כ' לומר בשי' הרמב"ם, דמה דחייב הוא מדינא, דשומר יש עליו חיוב חזרה לבעלים ומשום הכי פשיעתו מחייבתו לשלם לכל אחד, משא"כ גזלן אין עליו חיוב חזרה ונפטר בהרי שלך לפניך.

בתוס' מבואר דאם לא הוה לי' למידק, הדין דאינו חייב אף לצאת יד"ש ואף בתבעי לי', **והרמב"ן** כ' בתחילת דבריו דחייב לצאת יד"ש, וכמו דמצינו בכל ברי ושמא דאף דאינו חייב להלכה, מ"מ לצאת יד"ש חייב, אמנם אח"כ כ' די"ל, דדוקא בברי ושמא שאיני יודע אם הלויתני, כיון דיש כאן חשש גזל דאפשר דהשני אומר אמת, משום הכי חייב לצאת יד"ש, משא"כ הכא דבודאי אינו חייב לשניהם וגם לא פשע, לא יהיה חייב אף לצאת יד"ש, וכ' דכן נראה מהא דמעשה בחסיד שהובא בתוס', דמבואר דאף לצאת יד"ש אינו חייב, וכ"כ **הרשב"א והר"ן והנ"י**,דמסתבר דאף לצאת יד"ש אינו חייב, וכ' הרשב"א דחלוק עוד מכל ברי ושמא, דשם גם הוה לי' לשמא למידק, משא"כ הכא לא הוה לי' למידק, [וברשב"א בסוגייןמבואר, דמה דברי ושמא חייב לצאת יד"ש זהו רק משום דהוה לי' למידק, ובלא זה אף לצאת יד"ש אינו חייב, וכ' דבגזילה דלא הוה לי' למידק וכמשנ"ת, באמת אם יאמר לו דגזל לו מנה והוא יאמר דאינו יודע, לא יהיה חייב אף לצאת יד"ש, וכ' דגם משום דעביד איסורא אין לחייבו כיון דלא הוי ודאי, ורק בפקדון או הלואה דהיה לו למידק, בזה אמרינן דחייב לצאת יד"ש, משום זה דאם באמת הפקיד אצלו או הלוה לו, נמצא דמה דאינו מחזיר הוא משום פשיעה דידי'], אמנם **בנ"י** מבואר דבכל ברי ושמא גם חשיב דלא הוה לי' למידק, **ובב"ח** ס"ש כ', דבכל ברי ושמא אין לחייב משום זה דהוה לי' למידק, דהרי יש כאן ספק אם חייב, ועל הצד דפטור הרי לא היה לו למידק.

אמנם **ברא"ש** מבואר, דגם בלא הוה לי' למידק חייב לצאת יד"ש היכי דתבעי לי', וכ"כ **הטור** ס"ש, **ובשו"ע** שם ס"א כ' בסתם, דאם לא הוה לי' למידק פטור גם לצאת יד"ש, **והרמ"א** כ' די"א, דאם תבעי לי' חייב לצאת יד"ש, **והש"כ** סקי"ב כ', דהתוס' ורוב הפוסקים ס"ל דגם בתבעי לי' פטור אף לצאת יד"ש, **ובגדו"ת** שער ל"ט חלק ב' דין ב' הק' על הרא"ש, דמאיזה טעם חייב יותר בתבעי לי' לצאת יד"ש מלא תבעי לי', כיון דבין בתבעי לי' ובין בלא תבעי לי', הרי יודע שחייב לאחד מהם ורק אינו ידוע מיהו, וכיון דאמרינן דבלא תבעי לי' אינו חייב, והיינו דכיון דלא הוה לי' למידק אינו חייב אף דאינו מחזיר הפקדון ליד הבעלים, אמאי בתבעי לי' יש עליו חיוב יותר לצאת יד"ש.

**הרא"ש** בתחילת דבריו כ', דגם אחר דמשני דמתני' לצאת יד"ש, אכתי בעי למה דחילק רבא בין כרך אחד לשתי כריכות, ומשום דאכתי קאי ההיא שנויא, דבכרך אחד לא מחייב אף לצאת יד"ש, ובשתי כריכות חייב בפקדון אי תבעי לי', וכ' דלא דמי למנה לי בידך והלה אומר איני יודע דחייב בבא לצאת יד"ש, דהתם ברי ושמא והכא ברי וברי, ומבאר **בפ"ח** אות ת', דהיינו דהוא ברי דאינו חייב אלא לאחד, ומבואר לפ"ז דבכרך אחד גם בתבעי לי' הדין דאינו חייב אף לצאת יד"ש, ונמצא דהרא"ש סותר דבריו, **ובפ"ח** אות ז', **ובחי' אנשי שם** על הרי"ף אות ב' מבואר, דתחילת דברי הרא"ש הם לפי ר"ט, וסו"ד הרא"ש הם לפי ר"ע, ועיין בחי' הגרע"א מש"כ לבאר אמאי אמרינן דזה תלוי בין ר"ט לר"ע, **ובאהא"ז** בהוספות להל' טו"נ אות ז' העיר, דלמה הוצרך לבאר אמאי חלוק מכל ברי ושמא כיון דאין הלכה כר"ט, ובאמת גם בזה הוי הדין דחייב לצאת יד"ש, ויל"ע עוד דאמאי כ' הרא"ש דבשתי כריכות חייב מן הדין בתבעי לי', הא זהו רק לר"ע והשתא קאי לר"ט, ואולי ס"ל כהרשב"א דגם לר"ט חייב בפקדון, **ובהג' הב"ח** כ' לגרוס ברא"ש דמוסיף עוד דין, דאם אחד משנים הפקיד ואינו תובע, דבזה פטור גם לצאת יד"ש וכמשי"ת שי' הרא"ש בסמוך בע"ה, ועל זה כ' הרא"ש דלא דמי לכל ברי ושמא דהכא הוי שמא ושמא, [וגרס במקום ברי וברי שמא ושמא], אמנם **בתו"ר** מבואר דזה קאי על הדין דכרך אחד, ושם הגירסא גם ברי וברי, **ובגדו"ת** שער ל"ט חלק ב' דין ב' כ' גם לגרוס שמא ושמא, אך מבאר דקאי על כרך אחד ובאופן דלא תבעי לי', ויל"ע דזה מבואר בהדיא בגמ' בב"ק דהוי רק בברי ושמא ולא בשמא ושמא.

**הרמב"ם** פ"כ ממכירה ה"ב כ', דבלקח מחמשה בני אדם ואינו ממי לקח וכל אחד תובעו, פטור מדינא, ומ"מ כ' דאם הוא חסיד נותן דמים לכל אחד כדי לצאת יד"ש, וכ"כ **בטושו"ע** סרכ"ב ס"ב, **והש"כ** שם סק"ו הק', דכיון דמבואר דמדינא פטור, על כרחך דס"ל דבמקח לא הוה לי' למידק, וכשי' הראשונים כאן דבמקח לא הוה לי' למידק וכמשנ"ת, וא"כ בשלמא הטור לשיטתו, דגם בלא הוה לי' למידק הדין דחייב בתבעי לי' לצאת יד"ש, כ' הכא דחייב לצאת יד"ש, אבל השו"ע דסתם בס"ש, דבלא הוה לי' למידק אינו חייב לצאת יד"ש והיינו אף בתבעי לי', אמאי הכא כ' דחייב לצאת יד"ש, **ובשעה"מ** פ"ד מגזילה ה"ט כ' לישב, דאף דבמקח לא הוה לי' למידק, מ"מ לא דמי לפקדון, דבפקדון אמרינן דהמפקיד אפסיד אנפשי' דלא היה לו למסור בכרך אחד, ומשום הכי פטור אף לצאת יד"ש, משא"כ במקח דהמוכר לא אפסיד אנפשי' דמה הוה לי' למעבד, וכמש"כ התו"ר דאינו יכול שלא למכור ברה"ר, א"כ אף דאין לחייב הלוקח מדינא, דאינו פושע בזה דלא דייק, מ"מ יש עליו חיוב לצאת יד"ש, **ובקצוה"ח** סק"ה כ', דהכא הרי מבואר דאם הוא חסיד חייב לצאת יד"ש, וזהו חיוב אחר ממש"כ בס"ש דחייב לצאת יד"ש, דשם זהו חיוב על כל אדם, וכאן זה רק חיוב של מדת חסידות, ובס"ש סק"א כ' לחלק בין פקדון למקח, דבפקדון אין חיוב השבה אלא דרק בפשיעה יש עליו חיוב לשלם, וא"כ כל שלא הוה לי' למידק אין עליו חיוב כלל, דהרי אכתי הוא שומר הפקדון, ומה דאינו יכול להחזיר לבעלים, זה אינו מחויב להחזיר, משא"כ במקח דיש עליו חיוב לשלם, האף דלא פשע דלא הוה לי' למידק, מ"מ אינו מקיים חיובו ומשום הכי חייב לצאת יד"ש, והנה **בכס"מ** בהל' מכירה שם כ', דמקור דברי הרמב"ם דיש דין ליתן לצאת יד"ש, הוא ממתני' דהכא, אמנם **בבי' הגר"א** סרכ"ב סק""ג **ובקצוה"ח** שם כ', דמקור דברי הרמב"ם הוא מהגמ' בב"ק ק"ג ב', דר"ט פטר לחסיד וכמו שהביאו התוס', ור"ע אמר לו דאין לו תקנה עד שישלם, וס"ל להרמב"ם דלהלכה דאמרינן דבמקח אינו חייב מן הדין, א"כ דברי ר"ע הם שחייב לצאת יד"ש, ולפי המבואר לישב קו' הש"כ, דבמקח יש דין לצאת יד"ש הגם דלא הוה לי' למידק, בהכרח נראה דלא כהכס"מ, דבאמת הדין של הרמב"ם אינו אותו דין שבמתני', דמתני' מיירי בהוה לי' למידק.

**הרא"ש והבעה"ת** בשער ל"ט חלק ג' דין ב' בשם **הרמב"ן** כ', דמשום הכי נקט ברישא דמתני' דאביו של אחד מכם הפקיד לי מנה ולא אחד מכם, דבכהאי גונא דהמפקיד בפנינו ואינו זוכר שהפקיד, הדין דאף לצאת יד"ש אינו חייב הנפקד, דעל המפקיד היה למידק ולזכור שהפקיד אצלו, ובבעה"ת שם למד מזה, דהוא הדין בלוה שאינו זוכר מי הוא זה שהלוה לו, והמלוה גם אינו זוכר, דאינו חייב לצאת יד"ש, **ובסמ"ע** סע"ו סק"ה כ' דכיון דאינו תובעו, שמע מינה דהמלוה עצמו לא דקדק, ואין הנפקד מדקדק כשרואה שהמלוה אינו מדקדק, **ובגדו"ת** שם העיר על פי' זה, דמנא לי' ללוה דהמלוה אינו מדקדק, הא בשעת הלואה לא יכל לראות שאינו מדקדק, ועיי"ש מש"כ בזה, וכתב לבאר שם דאה"נ דהלוה פושע במה שלא דייק, אך מ"מ כיון דגם המלוה פושע, אין לנו לחייב הלוה לשלם אפילו לצאת יד"ש, **ובנתה"מ** סע"ו סק"י וי"א מבואר יותר, דהרי אם היה המפקיד זוכר, הרי היה משלם לו, כיון דהוא ברי והשני שמא, ונמצא דמה שלא זוכר המפקיד, זהו הגורם שאינו יכול להחזיר לו, ואין לחייב הלוה על זה, והא דחייב במת המפקיד מבואר **בסמ"ע** ס"ש סקי"ב דאז הוא פושע, דבמצב זה אינו יכול להחזיר בלא שיזכור, ועליו לזכור מי הפקיד אצלו, אמנם **בנתה"מ** שם כ' לומר, דבאמת משום האי גונא לחוד אין הלוה פושע, דאי"צ לחשוש שימות המפקיד, אלא דבאמת לעולם אמרינן דעליו למידק שלא יבוא אחר ויתבע, ומה דפטור כשאין המפקיד זוכר, הוא משום דאז נמצא דמה דאינו מחזיר, הוא רק משום דגם המפקיד אינו זוכר, וכמשנ"ת.

**ובגדו"ת** שם **ובדרישה** סע"ו כתבו, דהתוס' שכתבו דלא נקט ברישא אחד מכם הפקיד מנה, משום דבכהאי גונא מסתמא תבעי לי', מבואר דחולקים על הרא"ש והרמב"ן, דמשמע דבאמת יכל לנקוט גונא דאחד מכם וכשאינם זוכרים, **ובטור** ס"ש סתם כהרא"ש, ובסע"ו גבי הלואה כ' דברי הרמב"ן דפטור וכ' די"א דחייב, ומבואר **בפרישה** דזהו שי' התוס', **ובשו"ע** שם ס"ג כ' דפטור וי"א דחייב, **והרמ"א** בס"ש כ' סתם דפטור, **והש"כ** סע"ו סקי"ח העיר על הרמ"א, דלא כ' כאן דעיקר כשי' ראשונה דפטור, **ובתומים** סק"ה כ' לומר, דשי' הרמ"א דבאמת יש לחלק בין פקדון להלואה, ורק בפקדון סתם דהוא פטור, והיינו טעמא, דבפקדון הדין דפטור על אונס, וכיון דהמפקיד לא נזהר לזכור אין לנו לתובעו על מה שהוא אינו זוכר, וממילא פטור וכמו דבנאנס ואינו יכול להחזיר פטור, משא"כ בהלואה דאין פטור של אונס, האף דהמלוה אינו זוכר מ"מ עליו לפרוע חובו.

**הרא"ש** כ', דבשתי כריכות אי לא תבעי לי' חייב לצאת יד"ש, ואחד משנים שהפקיד ולא תבעי לי', פטור אף לצאת יד"ש וכמשנ"ת, ומבואר דבגונא דשניהם הפקידו, הדין דחייב לצאת יד"ש האף דהמפקידים אינם זוכרים, ולא אמרינן דיפטר משום דהיה על המפקידים למידק, ובביאור החילוק כ' **בפ"ח** אות ח' **ובסמ"ע** ס"ש סקי"ב, דבמפקיד אחד יכול לומר דאינו סבור שיבוא אחר שלא הפקיד אצלו כלל ויתבע הפקדון, משא"כ בשני מפקידים, יש לו לחוש שיתבע השני מה שאינו שלו, [**ובנתה"מ** סע"ו סק"י כ' דהיכי דיש מפקיד אחד, אין אדם חצוף לתבוע ממון כשאין עליו תביעה כלל, משא"כ בשני מפקידים דיש לשני מקצת תביעה, כבר אדם חצוף בזה לתבוע יותר], **ובגדו"ת** שם חלק ב' דין ג' **ובש"כ** סע"ו סקט"ז כ', דבמפקיד אחד יכול לומר דלא חשש שישכח כיון דאחד לא הפקיד כלל, משא"כ בשני מפקידים יש לו לחוש יותר שלא יזכור איזה פקדון נתן לו כל אחד מהם, ומבואר בגדו"ת שם, דאע"ג דבתבעי לי' הדין דגם במפקיד אחד חייב לשניהם, ומשום דאמרינן דהוה לי' למידק ולא אמרינן דאין לו לחוש, זהו משום דבאמת גם במפקיד אחד יש לו למידק, אלא דבזה אינו פושע כ"כ כשאינו מדייק, ומשום הכי היכי דגם הנפקד אינו זוכר אין לנו לחייבו, ועיין בסמ"ע סע"ו סק"ה ובקצוה"ח סק"א מש"כ עוד, לבאר החילוק בין הפקיד אחד לשני מפקידים.

**ובשו"ע** סע"ו ס"א כ' גבי לוה מאחד מנה ומאחד מאתים ולא תבעי לי', די"א דחייב לצאת יד"ש, **ובסמ"ע** סק"ד **ובש"כ** סקי"א כ', דבאמת אין חולק בזה, ורק משום דלא נמצא בשאר פוסקים אלא בבעה"ת ובטור, כ' בלשון י"א, אמנם **בב"ח ובט"ז ובבי' הגר"א** סק"ג כ', דשי' הרמב"ן דגם בכהאי גונא דאיכא שני מלוים, הדין דבלא תבעי לי' אינו חייב לצאת יד"ש, והש"כ שם הביא דבבעה"ת בחלק ב' דין ג' מבואר בהדיא בשם הרמב"ן, דבשני מלוים הדין דגם בשמא ושמא חייב לצאת יד"ש, ולכאורה צ"ל לשי' הב"ח, דהכונה שם בגונא דמתו המלוים וכמו במתני' דמיירי בכהאי גונא, **ובתומים** סק"ד כ' לומר, דהא דבשני מפקידים אמרינן דגם בלא תבעי לי' חייב לצאת יד"ש, זהו משום דשם אין על המפקיד לזכור מה הפקיד, דהוא סבור דהפקדון ישאר אצל הנפקד כמו שמסרו, ורק באינו זוכר שהפקיד, בזה גם המפקיד פושע, אבל בהלואה דעומד להוצאה, יש לו למלוה לזכור גם כמה הלוה, וגם בשני מלוים אמרינן דהיה על המלוה לזכור כמה הלוה, ומשום הכי י"ל דגם להרא"ש לא יהיה חייב לצאת יד"ש בזה.

**בפ"ח** אות ב' כ', דהא דבגזל מבואר במתני' דחייב לצאת יד"ש גם באומר גזלתי לאחד מכם, זהו משום דאין על הנגזל למידק, דסובר דהגזלן גברא אלמא הוא ומשום הכי לא תבע לי', **והש"כ** סשס"ה סק"ה הק', דהא עיקר החילוק אינו אם תובע או לא אלא אם הוא ברי או לא, וגם בגזילה מאחר שעכשיו הוא רוצה להחזיר, יש תביעה על הנגזל אמאי אינו זוכר, **ובקצוה"ח** שם סק"ב ביאר דברי הפ"ח, דכיון דאין דעתו לתבוע משום הכי מתחילה לא נתן אל לבו לזכור, והש"כ שם כ' דאה"נ דגם בגזילה יהיה פטור, אלא דמיירי בכהאי גונא דאומר דגזלתי שלא בפניו ומשום הכי אינו יודע שגזל ממנו, וכ' דאה"נ בכהאי גונא דיאמר דגזל בפני שניהם ואינו זוכר, בזה יהיה פטור לצאת יד"ש, ובקצוה"ח שם כ', דכיון דבגזילה קנסינן לי' משום דעבד איסור, גם אם היה על הנגזל לזכור, מ"מ יהיה חייב משום דקנסו אותו דעבד איסור, וזה לכאורה כשי' הרמב"ן והרשב"א, דגם בלצאת יד"ש שייך חיוב משום קנס, אבל בתו"ר מבואר דליכא קנס לצאת יד"ש וכמשנ"ת לעיל באות ב', **ובנתה"מ** סע"ו סק"י גם חולק על הש"כ עיי"ש.

ד) **ברי"ף וברמב"ם** פ"ה משאלה ה"ד **ובטושו"ע** סע"ו ס"א מבואר, דהיכי דמשלם לשניהם, בעי שישבעו שבועת הנוטלים, **והרשב"א** מק', דהא בכל גונא שמשלם משום דין מתוך שאינו יכול לישבע, הדין דאין התובע נשבע כלל, ואמאי הכא צריכים לישבע, וכ' דכיון שזה מודה בכל חיובו, ורק משום דלא דק דנים אותו כפושע ומתחייב לשלם, אין חבירו נוטל אלא בשבועה, **והה"מ** בהל' שאלה שם הביא דברי הרשב"א, דכיון דידוע שאינו חייב אלא מנה מחמת פשיעתו, והדבר ברור שהוא מפסיד מנה שלא כדין משו"ה בעי שישבעו, [**ובבי' הגר"א** סק"ב כ', דזהו כמו הדין דחנוני ופועלים המבואר לעיל ב' ב' דשניהם נשבעים ונוטלים, הגם דכל אחד בפני עצמו היה נוטל בלא שבועה], וכ' עוד, דדין זה הוא גם בהילך, ושם לא שייך לחייב כלל משום מתוך, **ובסמ"ע** סק"ב הביא דברי הרשב"א, וכ' דבפרישה כ' עוד טעם אחר, והיינו דשם הביא דברי הרמב"ן שנתבאר לעיל באות א' דהכא לא שייך כלל דין מתוך, משום דבודאי אינו חייב יותר ממנה, **והש"כ** סק"ד כ' דברי הרמב"ן ודברי הרשב"א כדבר אחד, וכבר עמד בזה **באהא"ז** בהל' שאלה שם, דשי' הרמב"ן דטעם זה דאינו חייב אלא לאחד, הוי סיבה דלא יהיה כאן כלל דין מתוך, ושי' הרשב"א דזה רק סיבה דמשום הכי יצטרכו לישבע כשנוטלים.

**הש"מ** בע"ב בשם **הראב"ד** כ', דגם אי נימא דהלכה כר"ע, מ"מ כיון דהוי משום קנס, בזמן הזה דלא דנים דיני קנסות אין נפ"מ בדין זה, וכ' דגם תפיסה לא יהני, דרק בקנסות דאורייתא ובכדי נזקו הדין דמהני תפיסה, ומשום הכי הק' על הרי"ף שהביא דין זה, **והרשב"א** הביא דברי הראב"ד, **ובש"מ** בע"ב בשם **הר"ש די וידש** הק' על הראב"ד, דגם אי נימא דלא דנים, מ"מ הדין בקנסות דמנדים אותו עד שיפייס, ויש נפ"מ בדין זה, והנה **הרי"ף** בגיטין מ"ד א' כ' בשם **גאון**, לענין הדין שמבואר שם דקנסו מוכר רבו לנכרי, דבזמן הזה לא דנים דינים אלו דאין גובין קנסות בבבל, **והרא"ש** שם תמה, דזה דוקא בקנס של תורה, אבל בקנס שקנסו חכמים זה דנים גם בבבל, וכ"כ **המרדכי** בשם **ר"ב**, והביא כמה מקומות דמבואר דדנו גם בבבל, ובבי' **הגר"א** בחו"מ ס"א סקכ"ה כ', דשם מיירי על קנסות שבכל דור שעושה הדיין מעצמו, דזה ודאי דנים גם בזמן הזה, אבל קנסות שקבעו חכמים, זה דינם כקנסות של תורה, **ובש"ש** שמעתא ד' פכ"ה כ', דדוקא בקנס דהתם אמרו דדינו כקנס של תורה ולא בשאר קנסות של חכמים, ולא ביאר הטעם, אמנם לפי המבואר הכא בראב"ד נראה, דבאמת ס"ל דבכל קנסות גם של חכמים אין דנים בזמן הזה, ועיין ברמ"א ס"א ס"ה ובתומים סק"ה ובנתה"מ סק"ו, ואכמ"ל.

**הראב"ד** בב"ק כ' עוד, דגם ר"ע דמחייב אי"ז אלא לצאת יד"ש אבל לא לאכרוחי בב"ד, וכמו דאמר דלא זו הדרך המוציאתו מידי עבירה, והביאו **הרשב"א** כאן בע"ב, ויל"ע דכבר כתבו **הט"ז** סרכ"ב ס"ב **והש"כ** שם סק"ז, דבגמ' מוכח דלר"ע חייב גם מדינא.

גמ' אמר מר וכו' – **הש"מ** בע"ב בשם **הראב"ד** כ' להוכיח מסוגיה זו דהלכה כר"ט, דלר"ע דבתבעי לי' חייב מדינא, אין נפ"מ אם הוא שותק או צווח דבכל ענין חייב, **ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר, דמ"מ יש נפ"מ בזה למקח, דבזה ההלכה דפטור מדינא.

**לז' ב'**

ה) גמ' אבל שתיקה כהודאה – **בש"מ** בשם **הראב"ד** כ', דהוי כאמנה דמאמין לו, דמתחילה כשתבעו אחד ושתק האמין לו, ואח"כ כשתבעו השני אמרינן דהניח הראשון, ועתה מאמין לשני וכן כולם, ומשום הכי כל אחד כשהאמינו כבר נתחייב לו.

גמ' שם – **בתו"ר** מבואר, דאם יטען דמה ששתק זהו משום דהייתי מחשב בליבי להכירך, יהיה נאמן ולא יחשב השתיקה כהודאה, אלא דאם לא טען הכי אנן לא טענינן לי'.

גמ' והאמר רבי אבא וכו' – **בש"מ** בשם **גליון** כ', דהא דלא מק' ממתני' דמבואר דהדין דיהא מונח, משום דבמתני' אתיא לידי' בהתירא, משא"כ בגזל אתיא לידי' באיסורא, ומשום הכי מק' מהא דספק הנוח, דשם גם אתיא לידי' באיסורא, וכ"כ **בחי'** הריטב"א הישנים, ומבואר בדבריו, דבאתיא לידי' בהתירא י"ל דעדיף שיניח, משום דאין מוטל עליו להחזיר כל שאינו יודע למי יחזיר, משא"כ באתיא לידי' באיסורא, זה מחייבו להחזיר, וא"כ י"ל דעדיף שיניח ביניהם, דבזה יש צד דיבוא ליד הבעלים האמיתי ונמצא דמקיים דין השבה, משא"כ אם יניח בידו הרי בודאי אינו מקיים, ולפי דבריו מבואר דהס"ד היתה דהוא מניח ביניהם ומי שיגבר יטול, אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר, דלפי הס"ד אמרינן דיחלוקו ביניהם דזהו לשון שקלי.

גמ' ויניח – שי' **רש"י והבעה"מ** דהיינו דיהיה מונח ביד הגזלן, ומש"כ מניח ביניהם, היינו דמניח לפניהם בב"ד אם יוכלו לברר ממי גזל, ולשון רש"י דלא שיוציאנו מידו, נראה דאינו מוציאו כלל מידו, גם כשמניח לפניהם בב"ד, אמנם בהשגות **הראב"ד** על הבעה"מ מבואר דהבין דעת בעה"מ, דמניחו זמן מה בב"ד אם יוכלו לברר, ואח"כ חוזר ומניחו תחת ידו, **ובתוס'** בב"ק ק"ג א' מבואר, דמה דאמרינן הכא דיניח היינו בב"ד, [**ובתוס'** בבכורות י"ח ב' כ', דיניח או בידו או ביד ב"ד], וכ"כ **הראב"ד** בהשגות על בעה"מ, וכן מבואר **בש"מ** בשם הראב"ד, ושם מבואר הטעם, משום דבעי שיוציא הגזילה מתחת ידו, וכתב דבמתני' דלא הוי גזילה, שם באמת הדין דיהא מונח תחת יד הנפקד, אמנם **במרדכי** סרע"ד מבואר, דגם במתני' הדין דיהא מונח בב"ד, דאי לאו הכי כל אחד יערים לומר דאינו יודע כדי שישאר אצלו ויקח לעצמו, **וברמב"ם** פ"ה משאלה ה"ד מבואר על מתני' דיהא מונח אצלו, **והלח"מ** שם כ' דזה כשי' רש"י, אמנם **באהא"ז** בהוספות לטו"נ אות ה' הביא דברי הראב"ד, דמבואר דדוקא הכא בגזילה הדין דיהא מונח בב"ד, משום דבעי שיוציא גזילה מתחת ידו, ואין ראיה דהרמב"ם ס"ל בגזילה כרש"י, וכ' לומר דס"ל כהראב"ד, **ובשו"ע** ס"ש ס"א כ' גבי פקדון דיהא מונח אצלו, **והרמ"א** כ' די"א דביד ב"ד כשי' המרדכי, **והש"כ** סק"י כ' כהשו"ע דביד הנפקד.

**בחי'** הריטב"א הישנים כ' דבמקח הדין דיוציא הדמים מתחת ידו ויהא מונח בב"ד, דדוקא בפקדון דאי"ז שלו ובידו הוא מונח לצורך המפקיד אמרינן דיהא מונח אצלו, אבל במקח דהוי חיוב דמים אי לא נימא דיהיה אצל ב"ד, א"כ נמצא דאין כאן כלל מעות שעומדים לצורך המוכר דהרי כל זמן שלא יוציא דמים הרי הכל שלו, **והרמב"ם** בפ"כ ממכירה ה"ב כ' גבי לקח מחמשה בנ"א וכל אחד תובעו דמניח הדמים ביניהם ומסתלק ויהיו מונחים עד שידו או עד שיבא אליהו, וכ' **הה"מ** דהיינו שיהיו מונחים ביד ב"ד וכ"כ **בשו"ע** סרכ"ב ס"ב, **ובלח"מ** בהל' שאלה **ובש"כ** הק' על זה דהא שי' הרמב"ם גבי פקדון שיהיה מונח ביד הנפקד, אמנם כבר כתבו **הגרע"א** על הש"כ שם ועוד אחרונים דבחי' הריטב"א הישנים כאן מבואר דחלוק מקח מפקדון וכמשנ"ת, **ובאו"ש** בהל' שאלה כ' לחלק דבפקדון הרי המפקיד האמין לנפקד שישמור לו, וא"כ גם עכשיו אין לנו להניח בב"ד, משא"כ גבי מקח דמעולם לא האמין המוכר ללוקח, יכול לומר דאינו רוצה שיהיה תחת ידו של לוקח ומשו"ה אמרינן שיהיה מונח בב"ד.

**הרמב"ם** בפ"ד מגזילה ה"י כ' גבי גזל מאחד משנים ואינו יודע וגם הם אינם יודעים דבדין פטור מלשלם לכל אחד אלא הדין דנותן גזילה אחת והם חולקין אותה ביניהם, וכ"כ **בשו"ע** סשס"ה ס"ב, **והלח"מ** בהל' שאלה הק' דבגמ' הכא מבואר דהדין דיניח ולא חולקין, **ובש"כ** שם סק"ג כ' דבגמ' מיירי בגונא דאם תובעים בברי דהא קאי על דברי ר"ט דס"ל דגם בתבעו ברי הדין דפטור מן הדין, אבל הרמב"ם מיירי כשאינם תובעים בברי וכיון דליכא רמאי משו"ה הדין דיחלוקו, ובסק"ז כ' דכל זה היכי דאינם תובעים כלום, אבל אם היה לאחד מנה ולאחד מאתים ועל המנה השלישי אינם יודעים בזה כיון דעכ"פ הם תובעים מקצת כבר יש לחוש לרמאי והדין דהמנה השלישי יהא מונח, וכ"כ הש"כ בכמה מקומות בסע"ו וס"ש, [**ובקצוה"ח** סק"א כ' לחלוק על הש"כ עיי"ש], **ובאהא"ז** בהוספות לטו"נ אות ד' מבאר דין יחלוקו זה דזהו משום דאיכא כאן דררא דממונא וספק בלא טענותיהם, דדין חלוקה זה הוא גם באין חלוקה יכולה להיות אמת, ועיין **בישועת דוד** חו"מ סנ"ו דכ' לומר דבפקדון הדין דיהא מונח הוא דאין משנים כלל ממה שהיה עד עכשיו דהרי זה נשאר אצל הנפקד כמו שהיה ובזה גם באין רמאי לא יהיה הדין יחלוקו דלא משנים כלל מצב הפקדון כל זמן שלא נתברר מיהו המפקיד, משא"כ בגזילה ומקח דבעי שיוציא הממון שחייב מתחת ידו עכ"פ וכמשנ"ת א"כ בזה כבר י"ל דיהיה הדין דיחלוקו.

**בש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר דהא דלא אמרינן הכא כדא"ג דהא איכא למיקם עלה דמילתא, הוא משום דדלמא מדכר הנגזל ממי גזל ויהיב לו, ויל"ע בשי' הראשונים לעיל ב' א' ובב"ב ל"ד ב' בענין זה ואכמ"ל.

ו) גמ' מי אמר ר"ע – **הרמב"ן והרשב"א והר"ן** כ' דקו' אביי היא אליבא דת"ק דר"ע דס"ל דגם במקח הדין דמשלם לכל אחד, וא"כ אין הטעם משום דקנסינן לי' אלא מעיקר הדין ומשו"ה מק' דמספיקא מפקינן ממונא, **ובתו"ר** הק' בשם **הר"מ** דאמאי לא משני בגמ' דשאני גזל ופקדון דעביד איסור או דהוה לי' למידק, וכ' דרבה ס"ל דאין לחלק בין כרך אחד לשתי כריכות, וס"ל דהחילוק במתני' בין הרישא לסיפא הוא דהרישא לצאת יד"ש והסיפא מדינא, ולכאורה לפ"ד אמרינן דלעולם לא הוה לי' למידק ומשו"ה א"א לומר דטעמי' דר"ע משום דהוה לי' למידק, ויל"ע בדברי התו"ר האם כונתו דנימא דמה דר"ע מחייב זהו משום קנס, או דגם אם הוי מעיקר הדין מ"מ י"ל דאין לחייב אלא במקום דהוה לי' למידק או דעביד איסור, והתו"ר לשיטתו ליעל דגם במקח איכא להטעם דהוה לי' למידק לא יכל לומר כהראשונים דהקו' לת"ק דר"ע דמחייב במקח, דלפ"ז התו"ר גם לשיטתו י"ל דזה דוקא במקום דהוה לי' למידק, **והמהר"ם** כ' דמה דמבואר לעיל דבלא הוה לי' למידק הוא פטור, זהו רק משום דאמרינן דעל המפקידים היה למידק וא"כ פשיעתם גרמה דאינו יודע למי להחזיר ומשו"ה פטור, וא"כ בנפל הבית דהיורשים האחרים גם לא פשעו ממילא דאין לפוטרו משו"ז דלא הוה לי' למידק, **ובתומים** סע"ו סק"ה כ' דגם אי נימא דר"ע פוטר בפקדון היכי דלא הוה לי' למידק, מ"מ אתי שפיר קו' הגמ' הכא, דמה דפטור בלא הוה לי' למידק זהו רק בפקדון ומשום דעי"ז יש לו פטור דאונס דמה דאינו מחזיר הפקדון זהו משום דבא אחד ותובע שלא כדין והרי זה כלסטים מזויין שנוטל הפקדון דהוא פטור מלשלם וכמשנ"ת כבר לעיל באות ג', וא"כ בהאי דנפל הבית דלא שייך טענת אונס ממילא דיש לחייבו הגם דלא הוה לי' למידק.

**ובש"מ** לעיל בשם **גליון** הק' על מש"כ התוס' לומר דמה דמחייב ר"ע זהו דוקא משום דהכא בודאי חייב לאחד מנה, דא"כ מה מק' הגמ' מהא דנפל הבית הא שם אין שום ממון שהוא ודאי לא של המוחזק בנכסים, ותי' דהכי מק' אביי דכיון דלא מהני חזקת ממון ומוציאין מיד המוחזק בו מספק אע"ג דבודאי אינו חייב אלא לאחד, א"כ בהאי דנפל הבית דליכא חזקת ממון שהרי אין אחד מוחזק אלא רק איכא חזקת השבט, א"כ צריך להיות שלא יועיל חזקת השבט כמו שהכא לא מהני אפילו חזקת ממון אע"פ שהיא טובה יותר, [ונראה בדבריו דזה תי' גם דמשו"ה לא מצי לתרץ דשאני הכא דהוה לי' למידק דגם זה הק' שם], **והמהרמ"ש** כ' לישב דכל סברת התוס' לעיל דבודאי חייב מנה זה שייך רק לפי מה דמסיק דר"ע מחייב רק בברי ושמא, אבל לפי מה דס"ד דר"ע מחייב גם בשמא ושמא א"כ בזה א"א לומר דהטעם הוא משום דבודאי חייב מנה, ולפמשנ"ת דברי התור"פ דמה דודאי חייב לאחד זהו משום דבזה ידעינן דיש בודאי ברי אחד שאומר אמת א"כ באמת זהו רק למסקנא דר"ע אמר רק בבו"ש.

תוד"ה מודה – **התו"ר** כ' עוד די"ל דבמחלוקת זו דוקא ס"ל כב"ש, ועל פי' רש"י הק' דאי הוה מתלמידי ב"ש אמאי הלכה כותי' הא גבי רבי אליעזר אמרינן דאין הלכה כותי' משום דשמוטי הוא ומבואר בירושלמי דהיינו דהוא היה מתלמידי ב"ש, אמנם ברש"י בנדה ז' ב' מבאר דשמוטי הוא היינו דנדו אותו.

גמ' התם שמא ושמא – **היד רמה** בב"ב קנ"ט ב' באות קע"ד כ' להלכה דמה דאמרינן דנכסים בחזקתן זהו רק בשמא ושמא אבל בברי ושמא ברי עדיף וכמו דמבואר בסוגיין, וכ' דליכא למימר דאוקי ממונא בחזקת מריה שהרי לא נתברר מי זכה בממון, ואי משום דהוחזקה נחלה באותו השבט, לאו חזקה ברורה היא דהא בן נמי מאותו השבט זכי אלא סיועי בעלמא הוא ולא מהני אלא בשמא ושמא, **ובקוה"ע** סל"ז סק"ט כ' דלפי המבואר בראשונים דמה דמק' הגמ' הכא בר"ע הוא דוקא אליבא דת"ק דר"ע דמוכח דס"ל דברי ושמא ברי עדיף גם להוציא ממון מחזקתו, א"כ ליכא שום ראיה מסוגיין דגם להלכה יהיה הדין דברי עדיף בנפל הבית, דהא קיי"ל דלא כת"ק דר"ע, אלא דהוא חייב רק משום קנס אבל מעיקר הדין לאו ברי עדיף.

גמ' והא מתני' דהכא דשמא ושמא הוא – **הרמב"ן** כ' דלפ"ז דגם בשמא ושמא מחייב ר"ע צ"ל דטעמי' משום קנס, דמדינא ליכא למימר, וצ"ב דא"כ לא קשיא כלל מהא דנפל הבית, והרמב"ן עצמו כ' דקו' אביי היא רק אליבא דת"ק דר"ע דס"ל דחייב מדינא.

תוד"ה וממאי – **הרמב"ן** כ' בגמ' דמייתי דמודה ר"ט, דלפ"ז לכו"ע קשה דיק' דברי ר"ט עצמו דהשתא בברי ושמא אמר דפטור, בברי ושמא מבעיא, ומבואר דנקט דלפי הס"ד גם לר"ט הדין דחייב מדינא, וזה דלא כדברי התוס'.

בא"ד – **התור"פ** כ' לבאר דקו' הגמ' דאי ר"ט היא ולצאת יד"ש, א"כ לא מצינו דר"ע מחייב לצאת יד"ש, ואי אתיא כר"ע ממילא יש לנו לומר דהוי מדינא ולא רק לצאת יד"ש, ותי' הגמ' דהא אוקימנא בבא לצאת יד"ש היינו דכיון דקתני דמודה ר"ט, א"כ מבואר דעיקר האי דינא אמר ר"ע, וכיון דאמרינן דעל כרחך היינו בבא לצאת יד"ש מהא דקתני שהרי הודה מפי עצמו, א"כ ממילא על כרחך דגם ר"ע אמר דחיובו בזה הוא לצאת יד"ש.

ז) תוד"ה ומי – **התו"ח והשעה"מ** בפ"ד מגזילה ה"ט כ' דלשי' הרא"ש שנתבאר לעיל דבברי ושמא הדין דחייב לצאת יד"ש גם בלא הוה לי' למידק, ולפ"ז צ"ל דסיפא דמתני' דוקא מדינא פטור אבל לצאת יד"ש חייב, ממילא דלא ק' כלל קו' התוס' דכיון דרבא אמר דסיפא מיירי בכרך אחד א"כ מבואר דבשתי כריכות יהיה חייב מדינא דהא לצאת יד"ש חייב גם בכרך אחד.

בא"ד – **בש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר דרבא מיירי בשמא ושמא ורבא דאמר דמניח ביניהם ומסתלק היינו דאף לצאת יד"ש אינו מחויב, ולפ"ז לא ק' כלל משה"ק התוס', וכן **הרמב"ן** כ' דנראה דרבא מיירי בשמא ושמא דומיא דמתני' דבכורות דמת אחד מהן ואינו ידוע אם הבכור מת והנשאר של בעלים או דזה שאינו בכור מת והנשאר של כהן, דפליגי ר"ט ור"ע דלר"ט יחלוקו ולר"ע הוי של הבעלים, דמיירי שם בשמא ושמא ועל זה קאי רבא דאמר הכל מודים, וקו' הגמ' דעל כרחך רבא דאמר דמניח ביניהם ומסתלק היינו דאפילו לצאת יד"ש אינו צריך ליתן לכל אחד, דאי רק מדינא קאמר פשיטא דפטור כיון דליכא ברי ומאי קמ"ל, והנה **הלח"מ** בפ"ה משאלה ה"ד כ' דנראה ברמב"ם בפ"ה מבכורות ה"ה דרבא מיירי בשמא ושמא, והק' על זה דא"כ מה מק' הגמ' הכא הא מה דאמר רבא דמניח ביניהם הוא משום דהוי שמא ושמא, אמנם הרי נתבאר דהראב"ד והרמב"ן מבארים הכי דרבא מיירי בשמא ושמא וקו' הגמ' דרבא אמר דמניח ביניהם ונפטר גם מלצאת יד"ש.

בא"ד – **התומים** בסע"ו סק"ה כ' לישב מה שהעירו התוס' דיכל להק' מדברי ר"ע עצמו דמחייב במקח הגם דלא עביד איסורא, לפמשנ"ת לעיל דמה דפטור לר"ע בלא הוה לי' למידק הוא משום דחשיב אנוס משום זה, וזה סיבה לפטור רק בפקדון אבל במקח דגם אם הוא אנוס מ"מ אינו נפטר מלשלם דמי המקח למוכר א"כ לעולם יש לחייבו גם אם לא הוה לי' למידק, ולפ"ז כ' דמהא דמחייב ר"ע במקח אין ראיה דאמרינן דהוה לי' למידק, דבאמת יש לחייבו גם אם לא הוה לי' למידק, אלא דמשם מוכח דר"ע מחייב גם היכי דלא עביד איסורא, וא"כ בלא דברי רבא דאמר דבשתי כריכות הוה לי' למידק, היה אפשר לומר דבאמת לא הוה לי' למידק ומשו"ה פטור בפקדון, אבל אחר שאמר רבא דהוה לי' למידק א"כ שוב יק' מדברי ר"ע במקח דמוכח דגם היכי דלא עביד איסורא מחייב ר"ע, וא"כ אמאי ברועה נפטר במניח ביניהם ומסתלק, והנה **ברמב"ן** כ' דהא דלא יק' לרבינא ממתני' דאמאי חייב ברישא לצאת יד"ש, הוא משום דרבינא מודה דבאדם אחד שהפקיד אמרינן דהוה לי' למידק ולדעת מי הפקיד אצלו, ורק בשתי בנ"א בזה ס"ד דלא עלי' רמיא לזכור איזה פקדון מסר כל אחד, ורק רבא דאמר דנעשה כשתי כריכות מוכח דגם בזה אמרינן דהוה לי' למידק, ולפ"ז לא יק' כלל מר"ע דמקח דשם הוי אדם אחד מחמישה ובזה י"ל דהוה לי' למידק.

גמ' שמניח רועה ומסתלק – **התוס'** בבכורות י"ח ב' כ' דאין הפירוש בדברי רבא דיניח כמו דאמרינן בגמ' על מה דאמר ר"ט דמניח ביניהם ומסתלק, דהא רבא קאי על מחלוקת ר"ט ור"ע שם דר"ט אמר דיחלוקו, ועל זה אמר רבא דבשנים שהפקידו אצל רועה מודה ר"ע לר"ט, וא"כ מבואר דאין הכונה דיניח דהא ר"ט אמר דיחלוקו ולא דיניח, וכ' התוס' די"ל דמה דאמר רבא דמניח ביניהם היינו דמניח והם יחלוקו וכמו דאמר ר"ט שם, ועוד כ' די"ל דמניח ביניהם ומסתלק היינו דיהיה הדין דכדא"ג, ומה דמדמי לר"ט היינו דכיון דגבי רועה אמרינן דהדין דכדא"ג ולא אמרינן דהממעה"ר, א"כ סברא הוא דבהא דר"ט שם לתקן דיחלוקו, [ואפשר דהיינו משום דרבא מיירי בברי וברי ור"ט מיירי בשמא ושמא], וכתבו התוס' דהא דבאמת לא אמרינן דיניח כמו דמבואר בגמ' לעיל בהא דגזל מחמישה, הוא משום דהכא מיירי שהפקידו שלא מדעתו וכמו דמסיק בגמ' הכא ואינו מוטל עליו לשמור, ויל"ע דלפמש"כ התוס' כאן דשלא מדעתו היינו רק שלא בראייתו של רועה א"כ מאי שנא ממתני' דהדין דיניח, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' לבאר דמה דאמרינן הכא שהפקידו שלא מדעתו היינו שלא קיבל ברצונו ומשו"ה אין צריך להניחה בידו, וזה דלא כהתוס' כאן דהיינו רק שלא בראייתו של רועה, ולכאורה צ"ל דגם התוס' בבכורות ס"ל הכי ודלא כהתוס' הכא, אמנם **הרמב"ן** במלחמות ובחי' כ' דמה דאמר רבא דמניח ביניהם ומסתלק היינו כמו הא דלעיל דיניח, וכ' דא"א לומר דהוא מסתלק, דהא אמרינן שם דר"ט דומה דשנים שהפקידו אצל רועה דמניח ביניהם ומסתלק, דהיינו דמה דאמר ר"ט דיחלוקו במת אחד היינו בכה"ג דהפקידו שני הולדות אצל רועה ומת אחד מהם, ואי נימא דשם הדין דמניח ומסתלק, א"כ צריך להיות הדין דיהיה של בעלים משום חזקה דמעיקרא והדין דתקפו כהן מוציאין מידו, וגם אי נימא דתקפו כהן אין מוציאין מידו מ"מ אין כאן דין יחלוקו, אלא על כרחך הפי' דיניח בידו עד שיעשו פשרה ביניהם, וכ' דלפיכך אמר ר"ט שם דיחלוקו והיינו דמה דאמר ר"ט דיחלוקו היינו גם דכיון דהדין דיניח ולא יוציא מידו ממילא דהם צריכים לעשות פשרה ויחלוקו, [וכ' דכן פירש **רש"י** בבכורות, ויל"ע דברש"י לפנינו כ' שם דמניח רועה בין שניהם לחלקה ומסתלק].

**ובבעה"מ** כ' דכיון דבהמה נפיש טרחה משו"ה בזה הדין דהוא מוציאה מתחת ידו, [ולכאורה הוצרך לפרש הכי ולא פירש דגם בדברי רבא הפי' דיניח כמו לעיל, הוא כמש"כ התוס' בבכורות דשם מדמי לר"ט דאמר יחלוקו וא"כ מבואר דבזה אין הדין דיהא מונח בידו], **והראב"ד והמלחמות** הק' עליו דאיך נפטר מתשלומין משום דנפיש לי' טירחא, ועוד כ' המלחמות דמה טורח יש לרועה בבהמה אחת שבעדר והוא נוטל שכרו ממנה בגיזות וולדות.

**הרמב"ם** בפ"ה משאלה ה"ד כ' דאם הפקידו בעדרו שלא מדעתו מניח הבהמה ביניהם ומסתלק ותהיה מונחת עד שיודה האחד לחבירו או עד שירצו לחלוק אותה, ופ"ה מבכורות ה"ה כ' דשנים שהפקידו אצל רועה שני זכרים אחד בכור ואחד פשוט ומת אחד מהם מניח הרועה השני ביניהם ומסתלק והרי הוא ספק בכור ושניהם חולקין אותו שאין אחד מהן מכיר את שלו, **והלח"מ** בהל' שאלה כ' דהא דלא חילק הרמב"ם אם הניחו בעדרו מדעתו או לא, הוא משום דכיון דכ' דאין אחד מהם מכיר א"כ מיירי בשמא ושמא, וא"כ משו"ה גם בהניחו מדעתו מדינא אינו חייב ליתן לכל אחד, ולפ"ד דבהל' שאלה מיירי בברי ושמא ובהל' בכורות מיירי בשמא ושמא, מבואר אמאי בהל' שאלה כ' הרמב"ם דתהיה מונחת עד שיודה האחד ובהל' בכורות כ' דיחלוקו, דהא נתבאר לעיל באות ה' דברי הש"כ דשי' הרמב"ם דהיכי דליכא רמאי הדין דיחלוקו גם באין חלוקה יכולה להיות אמת, ורק באיכא רמאי הדין דיהא מונח, וא"כ בהל' שאלה דמיירי בברי ואיכא רמאי הדין דיהא מונח ובהל' בכורות דליכא רמאי הדין דיהא מונח.

תוד"ה והאמר – **בתו"ר** מבואר דברועה כיון דמפקידין אצלו בכל יום א"כ משו"ה א"א לומר להמפקיד דהיה לו להפקיד שלא בפני השני, **ובתור"פ** הביא דברי התוס' וגם דברי התו"ר.

הבעה"מ מביא דברי **הרב אברהם** דהכא מיירי דאחד מהשנים מסר לו ולא שניהם וכ"כ **הראב"ד**, ולעיל נתבאר דברי הפרישה והש"כ דבכה"ג דרק אחד מוסר א"כ גם אם הוי בפני אחר מ"מ היה על הנפקד למידק, ולפ"ז ניחא אמאי בהא דרבא הוה לי' למידק, אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד** בהשמטות כ' דמיירי דשניהם מסרו לו וכמו דמוכח הסוגי' דבכורות, **וברמב"ן** מבואר דמשו"ה אמרינן דעל הנפקד למידק דמיירי דמסרו לו בהמות שוות ומשו"ה אין עליהם למידק, ורק על הרועה למידק דיש לחוש דבהמה אחת תמות ולא ידע של מי החי, [ובראב"ד בהשמטות כ' דמיירי דאחד שמן ואחד כחוש], **ובלח"מ** בפ"ה משאלה ה"ד **ובבי' הגר"א** ס"ש סקי"ב כ' דלשי' הרי"ף והרמב"ם דהא דלא הוה לי' למידק מיירי בכרך אחד ממש, א"כ ממילא דלק"מ אמאי הכא הוה לי' למידק כיון דלא מיירי בכרך אחד, **ובסמ"ע** שם סקי"ד כ' כמש"כ התוס'.

**והרא"ש** כ' דרועה אפילו בכרך אחד הוה לי' למידק כי מוטל עליו להכיר בהמה של מי היא להחזירה לבעלים, **ובתומים** סע"ו סק"א כ' דמדבריו נראה דלא כמש"כ התוס' דהטעם משום דא"א לתקן, דהא כתב משום דעליו להכיר של מי להחזירה לבעלים, וכ' לומר דיל"ב דבהמה נכרת יותר מצרור ומשו"ה אמרינן דיש לו להבחין בזה, וכ' דיותר נראה לבאר דדוקא נפקד בעלמא דאינו נוטל שכר אמרינן דכיון דהוא עושה טובה לבעלים אין עליו להבחין מי הוא המפקיד כל שהוי ככרך אחד, אבל רועה שנוטל שכר יש לי להבחין לעולם, **ובנתה"מ** שם סק"א כ' דאין נראה הכי דלא הוזכר חילוק בפוסקים בין נפקד ש"ח לנפקד ש"ש, וכ' לבאר שם דכל נפקד אין עליו להחזיר הפקדון ליד הבעלים אלא להניח לפניו, ומשו"ה כל שלא פשע אמרינן דסגי בזה שמניח לפניהם, אבל ברועה המנהג היה להחזיר ליד בעלים [עיי"ש שהביא מקור לזה], ומשו"ה צריך לדקדק שיוכל להחזיר ליד בעלים, וזהו מש"כ הרא"ש להחזירה לבעלים.

**לח' א'**

א) מתני' מפני שהוא כמשיב אבידה לבעלים – **במאירי** מבואר דיש עליו מצוה למכור משום השבת אבידה, אבל אינו חייב לשלם את ההפסד אם לא מכר, ומבואר דאין עליו חיוב מצד קבלת שמירה למכור, אלא משום מצות השבת אבידה, וכן נראה **בש"מ** בשם **הראב"ד** בגמ' בע"ב, דמדמי דין הורדת קרוב למתני' ואמרינן בגמ' דחד טעמא הוא, וכ' הראב"ד דתרוייהו משום השגחת ב"ד הוא, שצריכים להיות משגיחין על הפסד האדם, וכן מבואר **בב"ח** סרפ"ה, **ובמחנ"א** דיני שומרים סל"ה נסתפק בזה, וכ' דממש"כ במתני' דמפני שהוא כמשיב אבידה אין ראיה, די"ל דנקט האי לישנא לאפוקי מחכמים דס"ל דלא ימכור, ועל זה אמר רשב"ג דיש בזה השבת אבידה ויש לו למכור, ושוב י"ל דממילא נימא דהוא מחויב בזה גם משום דהוי בכלל קבלת השמירה, וכ' **דברמב"ם** מבואר דהוי רק משום חובת השבת אבידה, וכמש"כ בפ"ז ה"א דימכור מפני השב אבידה לבעלים וכ"כ **בשו"ע** סרצ"ב סט"ו, [וכ' זה קודם שדחה הראיה ממתני', ויל"ע האם גם ברמב"ם י"ל כמו שדחה, דכונתו רק דיש בזה משום השב אבידה, וממילא מחויב כבר משום קבלת השמירה, ובמחנ"א נראה דברמב"ם אי אפשר לדחות הכי], והביא **התוס'** לעיל ל' א' דמבואר דעל השומר מוטל לעיין שלא יתקלקל הפקדון, וכ' דלפ"ז גם למכור הוי מכלל קבלת שמירתו, והביא דכן נראה **בטור** סתמ"ג, דמבואר מדבריו דאם הוא חייב באחריות, זה מחייבו לבער החמץ קודם זמן איסורו, ונראה דהוא נפטר ע"י שהחמץ בעולם מחיוב אחריותו, ואי נימא דאינו מחויב למכור, הרי אין החמץ שוה כלום ואין לו צורך בקיום החמץ עיי"ש, **ובמ"ב** סתמ"ג סקי"ב הביא שי' **המג"א** שם גבי חמץ, דאם לא ימכור יהיה חייב לשלם, ושי' **החק יעקב** דש"ח יהיה פטור ורק ש"ש חייב, וכ' דרוב האחרונים ס"ל דגם ש"ש פטור, דאי"ז בכלל חיוב שמירתו גם למכור הפקדון, דאדרבה בזה הוא מפקיע הפקדון מהבעלים, **ובשעה"צ** שם סקט"ז מבואר, דמ"מ י"ל דהוא מחויב להודיע לבעלים דהפקדון מתקלקל היכי דלא היה על הבעלים לחוש לזה, ומשום דהוא מחויב לדאוג שלא יהא נפסד הפקדון, ומבואר דאף דלמכור אינו מחויב, מ"מ הוא מחויב לעשות שלא יפסד הפקדון, ולפ"ז אין ראיה מהתוס' לעיל דהמכירה הוי מכלל קבלת השמירה, דהתוס' מיירו לענין לעיין שלא יתקלקל.

גמ' בקב שלו – **בריטב"א** מבואר דזה דוקא בפירות שגדלו בשדהו, אבל במה שלוקח מן השוק לא שייך האי טעמא, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ', דאפשר דגם במה דטרח אחריהן לקנותם שייך האי טעמא, **והרש"ש** כ' דמרש"י והמלחמות נראה כהריטב"א, דרק במה שגדל אצלו, וסיים דצ"ע.

גמ' שמא עשאן תרומה ומעשר – **במאירי** כ' דאפשר דמה דאמר מעשר, היינו לר"מ דס"ל דמעשר ראשון אסור לזרים, אבל להלכה דשרי, גם אם עשאן מעשר מ"מ מה בכך הא שרי לזרים, ויל"ע דיש לאסור משום התרו"מ שבו.

תוד"ה שמא – במש"כ דפקדון שאני מבואר **בתור"פ** משום דבאם לפי האמת הדין שלא ימכור הרי הוא שולח יד בפקדון, ולשון **הרשב"א** בסמוך דשמא עשאן אינו חששא גמורה, אלא כיון דלא אמר לו מפקיד, היכא דאיכא למיחש חיישינן אפילו לחשש רחוק, ולר"נ חיישינן אפילו במקום הפסד מרובה, משום דנפקד לאו עבידיתי' גבי פירות שהופקדו אצלו.

בא"ד – **התו"ר** כ', די"מ דכל אדם מפקיד פירות גם מי שאינו חבר ומשום הכי יש לחוש שעשאן תרומה ומעשר, אמנם כ' דמ"מ יק' בברייתא, דאמר דלפיכך עושה אותן תרומה ומעשר דמשמע דלכתחילה שרי, **וברמב"ן** בגיטין ל"א א' כ', די"ל דכונת הברייתא דאם עשה יכול לאכול לכתחילה, ואינו צריך לחוש דאינם קיימים אצל הנפקד, **והרשב"א** כ' כהתוס', **והריטב"א והר"ן** בגיטין ל"א ב' כתבו, דתרו"מ רק מדרבנן בעי מוקף, ודין זה הוא רק היכי דלא הניחו במקום משתמר, אבל הכא דנתן לנפקד לשומרו אין צריך שיהיה מן המוקף, [וברמב"ן בגיטין נראה דרק אם הוא עצמו שומר אי"צ לחוש, אבל אם נתן לאחר יש לו לחוש], והריטב"א כאן הביא תי' התוס' והתי' שכ' שם, והתו"ר כ' בשם **רבינו משלם**,דרק תרו"ג בעי מוקף ולא תרו"מ, **והתו"ר** הק' על זה, דהא בגמ' בגיטין מוכח דגם תרו"מ בעי מוקף, ואע"ג דבמתני' בביכורים מבואר דלא בעי מ"מ מדרבנן בעי, **ובמאירי** הביא תי' זה דתרו"מ שאני, והוסיף לבאר דאע"ג דמדרבנן בעי, זהו רק משום שמא נאבד, אבל אם משתמר לא בעי מוקף כלל וכמשנ"ת, **והראב"ד** בפ"ג מתרומות ה"כ כ', דללוי אסור להפריש שלא מן המוקף אבל לבעלים שרי, ויל"ע אם לפ"ז י"ל דהכא החשש בבעלים, והנה בגמ' מבואר דשמא עשאן תרומה ומעשר, וא"כ מיירי בתרו"ג, אמנם ברמב"ןבגיטין מבואר דיש לפרש דהכונה לתרומת מעשר, והתו"ר כ' בשם רבינו משלם דגרסינן תרומת מעשר, [ועיין ברמב"ן מש"כ עוד מי"מ, ומשה"ק על זה].

ב) בגמ' אמר ר"כ וכו' – **הרשב"א** מק', דהיכי פליג ר"כ על ר"נ דאמר דחיישינן שמא עשאן, הא על כרחך דיש לחוש גם לשמא עשאן כמבואר בברייתא דעושה אותן, ובסמוך מק' הגמ' גם לר"כ דניחוש שמא עשאן, וכ' דפליגי בעיקר התקנה, האם הוי משום דרוצה אדם או משום דחיישינן, **והר"ן** כ' דר"כ חולק על ר"נ בפירות מתוקנים, דאף דליכא למיחש שמא עשאן, מ"מ לא ימכור משום דרוצה אדם, ואה"נ דמודה דיש לחוש שמא עשאן, ויל"ע אמאי לא ניחא לי' בתי' הרשב"א.

**ברשב"א** מבואר דר"נ ס"ל דיש לחוש שהבעלים יפרישו תרומה ומעשר, ומשום הכי יש לנו לומר שלא ימכור, ור"כ סבר שאין לחוש, משום דהוא חושש שמא יתחסרו וימכור הנפקד, ומשום הכי דוקא אחר שאמרינן דלא ימכור חיישינן שיעשה, **והריטב"א** כ' דבאמת אין לו להפריש, אלא דחיישינן לאדם שאינו מהוגן, **ובתו"ר** כ' דהא דלא אמרינן לר"נ דנתקן שלא יעשה אותן תרומה, במקום לתקן שלא ימכור, הוא משום דגם אם נתקן יש לחוש שלא ישמע לנו המפקיד, **ובתור"פ** כ' עוד דבשלמא למכור דבעי בב"ד, אין לחוש שמא ימכור שלא כדין דב"ד יודיעו לו שאין לו למכור, משא"כ המפקיד יש לחוש שיתרום, דלא יחשוש כלל שמא אי אפשר לתרום, ולא ידע התקנה שאין לתרום.

גמ' מאי לפיכך וכו' – **הרשב"א** כ' להוכיח מזה, דר"נ לא סבר טעמי' דר"כ דרוצה אדם, דאי נימא דמודה לטעמא דר"כ, מה מק' הגמ' מאי לפיכך, נימא דהפי' כמו לר"כ, דכיון דלא ימכור משום דאין אדם רוצה, משום הכי עושה אותן תרומה ומעשר, והנה בתוד"ה מזבנינן כ' דר"נ מודה לטעם דר"כ, אמנם מבואר **בחי'** הריטב"א הישנים, דלפי דברי התוס' דר"נ בא להוסיף דגם ביותר מכדי חסרונן הדין דלא ימכור, קו' הגמ' דכיון דמה דלא ימכור ביותר מכדי חסרונן הוא משום שמא עשאן מאי לפיכך, ויל"ע בעיקר הקו', דכיון דמ"מ לר"נ הדין דלא ימכור גם משום שמא עשאן, לכאורה שפיר מק' הגמ' דמאי לפיכך.

תוד"ה מחלוקת – במשה"ק התוס' על רש"י דוכי אפשר לצמצם כ' **התו"ר** דאי"ז קו', דבכמה מקומות מצינו הכי דמיירו על דבר בצמצום, **ובש"מ** בשם **גליון** כ' דקו' התוס', דהכא נמצא דיש חילוק בג' משהוין, דבכדי חסרונן פחות משהו לכו"ע לא ימכור, ובכדי חסרונן הוי מחלוקת, וביותר משהו לכו"ע ימכור, אמנם בתו"ר הביא דוגמאות, שגם שם חלוק הדין מיותר משהו ומפחות משהו כגון שתות קנה ומחזיר אונאה, וכ' בגליון שם, דהא דלא ניחא להתוס' לומר דגם בפחות מכדי חסרונן ימכור לרשב"ג, זהו משום דזה ודאי דאם נחסר רק משהו הדין דלא ימכור, ואי נימא דגם בפחות מכדי חסרונן חולק היה בעי לפרש זה, **ובתו"ח** כ' לומר דשי' רש"י, דלרשב"ג דמוכר הוא אפילו אם נחסר פחות מכדי חסרונן, והביא דכן מבואר ברמב"ם **בפה"מ**, ומשה"ק התוס' דמאי טעמא דרשב"ג כ' התו"ח, דמבואר ברמב"ם ובשו"ע דהדין דמוכר זהו דוקא כשאין הבעלים שם, וא"כ י"ל דכל שנחסר קצת ניחא לבעלים שימכור, ובאם היו כאן לא היו משהים הפירות, אמנם בראשונים נראה דמ"מ קשה, דכיון דכך הוא דרך הפירות ליחסר, אמאי נימא דרצון הבעלים למכור ומה שייך בזה השבת אבידה לבעלים כיון דכך הוא הדרך.

בא"ד – מש"כ התוס' דפליגי עד שיעלה החסרון וכו' מבואר **בדרישה** סרצ"ב סקי"ז דצ"ל דכונתם דעד בכלל, ומבואר בדרישה שם **ובש"מ** בשם **גליון**,דשי' התוס' דגם קודם שנחסר כדי שיעור של שנה הדין דימכור לרשב"ג, כיון דרואה דמתחסר יותר מהרגילות, [**ובב"ח** שם כ' דשי' התוס' דרק אחר שנחסר בכדי חסרונן ימכור לרשב"ג, וצ"ב דלשון התוס' לאו הכי,], אמנם לשון **התור"פ והרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן**,דפליגי בגונא שנחסר כפי השיעור של שנה בפחות משנה, וכן מבואר **בטור**, וכ' **הדרישה והגרע"א** בגליון שו"ע שם סט"ו, דהם ס"ל דדוקא כשנחסר בכדי חסרונן פליג רשב"ג, אבל קודם שנחסר כדי חסרונן של שנה מודה שלא ימכור, ועיין **בתו"ח** דהעיר על התוס' דהיכן הוזכר שיעור של שנה.

בא"ד – בביאור המחלוקת לשי' התוס' מבואר **בתור"פ ובריטב"א**,דת"ק ס"ל דאמרינן דכבר חסרו מה שיכולים ליחסר בשנה, ורשב"ג ס"ל דכמו כן יחסרו בהמשך הזמן עד סוף השנה, ולשון **הר"ן והנ"י** דרשב"ג ס"ל דאמרינן דיחסרו עוד, ות"ק ס"ל דאמרינן דשמא לא יחסרו, ומשום הכי כל זמן שלא נחסר יותר לא ימכור.

**ברמב"ם** בפ"ז משאלה ה"א **ובשו"ע** בסרצ"ב סט"ו כ', דאם חסרו חסרון הראוי להם בכל שנה לא ימכור אבל יותר ימכור, **והה"מ** הביא דברי הרמב"ן שכ' דמיירי דנחסר בפחות משנה, וכ' דאפשר דזה כונת הרמב"ם, אמנם **התו"ח** כ' לומר דשי' הרמב"ם והשו"ע כרש"י, **ובטור** מבואר כשי' התוס' והראשונים, דהמחלוקת בנחסר שיעור של שנה בפחות משנה.

ג) גמ' אדרב נחמן בר יצחק בודאי פליגא וכו' – בתוס' מבואר, דגם למסקנא דאמרינן דמה שהוא מוכר הוי לכהנים, וא"כ גם אם עשאן תרומה על מקום אחר מ"מ שפיר יכול למכור, מ"מ אמרינן דר"נ חולק גם ביותר מכדי חסרונן וכמבואר בגירסא בגמ', וביארו דעל כרחך דר"נ מודה לטעמא דר"כ, דבפירות מתוקנים לא שייך אלא טעם דר"כ, ועל כרחך דבא להוסיף דגם ביותר מכדי חסרונן לא ימכור, **ובתו"ר וברשב"א** כ' עוד, דכיון דר"נ אמר טעם אחר מר"כ על כרחך נראה דאיכא בינייהו מידי, ומשום הכי אמרינן דלר"נ גם ביותר מכדי חסרונן לא ימכור, [ועיין ברשב"א מש"כ עוד], **ובתור"פ** הק', דמ"מ לס"ד דבעי לומר דר"כ אמר דוקא, וא"כ נמצא דגם ביותר מכדי חסרונן הדין דלא ימכור לר"כ, מנ"ל דלרנב"י הדין דלא ימכור דאמר דובדאי פליג, דהא ליכא למימר דלזה הוצרך להוסיף טעם דידי', דהא גם טעמא דר"כ הוי סיבה שלא ימכור גם ביותר מכדי חסרונן, **ובתו"ר** מישב, דלס"ד מה דאמרינן דבודאי פליג, הוא משום דאכתי לא אסיק אדעתי' דמוכר לכהנים, וממילא דאי אפשר למכור גם ביותר מכדי חסרונן, ואחר דמסיק דימכור לכהנים, אמרינן דמ"מ צ"ל דחולק משום דאי לאו הכי נמצא דאין נפ"מ בטעמא דידי'.

ושי' **הרמב"ן והריטב"א**, דבאמת למסקנא אמרינן דגם ר"נ מודה דבכדי חסרונן ימכור לכהנים, ורק לס"ד אמרינן דודאי פליג, וכ' דכל הגמ' דאמר ולרנב"י וכו' הוא מדברי **רב יהודאי גאון** ואי"ז גירסת הגמ' וחולק על זה, **והרשב"א** הק', דהא לא הוזכר בגמ' אמוראי, וא"כ גם בתחילה ידעה הגמ' דימכור לכהנים, ועוד הק' דהיה להגמ' לפרש דלא פליג לפי המסקנא.

**והר"ן** מבאר, דלר"נ על כרחך דמה דמבואר בברייתא דלפיכך בעה"ב עושה אותן תרומה, היינו דאפילו לכתחילה וכמבואר בגמ', וא"כ על כרחך דלא ימכור לעולם, דאי נימא דימכור, האף דלא שכיח, מ"מ כבר אין ראוי לומר דלכתחילה יעשה אותן תרומה, משא"כ לר"כ יש לפרש הברייתא דלפיכך יעשה אותן בשעת הדחק, דאם היה יכול למכור גם בכדי חסרונן, גם בשעת הדחק לא היה לו לעשות, וא"כ י"ל דביותר מכדי חסרונן באמת יכול למכור, אמנם **הרמב"ן** כ' על פי' זה דאינו מחוור כלל, וכ' הר"ן דהא דבעי בגמ' לומר לר"נ דיותר מכדי חסרונן הוא שכיח, הוא משום דאי לאו הכי, האמנם דיהיה ניחא אמאי לא ימכור, כיון דיש לחוש מ"מ שמא יעשה אותן תרומה ומעשר על מקום אחר, מ"מ הא גופא יק', אמאי אמרו חכמים דיכול לעשות לכתחילה תרומה ומעשר, כיון דע"י זה לא יוכל למכור, ולזה אמרינן דעל כרחך דס"ל דשכיח דיהיה יותר מכדי חסרונן, וא"כ גם אי לא נימא דיעשה לכתחילה, מ"מ לא היה יכול למכור משום שמא עשאן בעה"ב תרומה על מקום אחר, **והתו"ח** כ' לומר, דכיון דר"נ אמר הטעם דשמא עשאן וזה שייך גם ביותר מכדי חסרונן, על כרחך דס"ל דגם ביותר לא ימכור.

**הרמב"ן** מעיר אמאי אמר ר"נ דשמא עשאן, כיון דהטעם הוא שמא יעשה, דאי משום שמא עשאן לחוד הרי יכול למכור לכהנים, והביא שי' **הראב"ד** [שמובא **בש"מ**] דמה דאמר ר"נ שלא ימכור, הוא משום דכיון דיש לחוש שעשאו תרומה על מקום אחר וא"כ אינו יכול למכור אלא לכהנים, ממילא דיפסיד אם ימכור כיון דנמכר בזול, ומשום הכי לא ימכור, ובאמת אין הטעם משום שמא יעשה אח"כ תרומה על מקום אחר, והנה בראב"ד מבואר דזה סיבה דלא ימכור אף ביותר מכדי חסרונן, דכ' דמשום זה דבעי למכור בדמי תרומה זילי על מחצה, אמנם ברמב"ן מבואר, דזה סיבה רק דלא ימכור בנחסר בכדי חסרונן, **והריטב"א** גם כ' כהרמב"ן, דרנב"י בא להוסיף דגם בפירות שלקח מן השוק דאין לומר בהם דרוצה בקב שלו, מ"מ לא ימכור משום דנמצא מפסיד מה דזילי במה שמוכרם בדמי תרומה, **והר"ן** הק' על זה דמתני' מילתא דפסיקא נקט, אף אם ימצא למוכרם בשוים, ועוד הק' דמדר"כ מוכח דלא אכפת לן בזה, דהא לדידי' מוכר לכהנים בדמי תרומה, ולשי' הרמב"ן והריטב"א דזה טעם רק דלא ימכור בכדי חסרונן, זה לק"מ, דמה דמצינו דמוכר לר"כ הוא רק ביותר מכדי חסרונן.

**והר"ן** כ' דנקט שמא עשאן, דנקט מילתא דשכיחא דשמא עשאן כבר, וזהו טעם דלא ימכור לזרים, וממילא ידעינן דלא ימכור אף לכהנים משום שמא יעשה, **ובש"מ** בשם **גליון ובמהרמ"ש** כ', דבאמת לשמא יעשה לבד לא היה לחוש כיון דלא שכיח כולי האי, ורק משום דחיישינן שמא עשאן ומשום זה אי אפשר למכור לזרים, אמרו כבר גם דלא ימכור כלל משום שמא יעשה, וע"ע בפנ"י.

גמ' בהא פליגי וכו' – **בתור"פ ובריטב"א** עמדו על זה, דאמאי בעי בגמ' לומר גם דלא שכיח וגם דלקמי' הוא דהויא, וכתבו דלא סגי לומר דלקמי' הוא דהויא, דא"כ לא היו הבעלים רשאין לעשותן תרומה אחר הרבה זמן, ובברייתא קתני סתמא דרשאי ומשמע דגם לעולם, והא דלא סגי בזה דלא שכיח, הוא משום דאם היה לאלתר, א"כ כשאירע שנחסר יותר מכדי חסרונן לא היה לנו להתיר למכור, דהא יש לחוש שמא בעה"ב יעשה זה תרומה אחר המכירה, והריטב"א כ' עוד דקושטא דמילתא נקט, והא דבדר"נ בעי לומר גם דלא שכיח, ולא סגי בזה דנימא דלאלתר הוא דהויא ומשום הכי לא ימכור דיש לחוש שמא יעשה תרומה על מקום אחר, כתבו דכיון דלר"נ הדין דלא ימכור גם ביותר מכדי חסרונן, א"כ משמע בברייתא, דכיון דהדין דגם ביותר מכדי חסרונן לא ימכור, משום הכי יכול לעשות תרומה על מקום אחר, ואי נימא דיותר מכדי חסרונן לא שכיח, א"כ גם אם הדין דימכור מ"מ יוכל לעשות תרומה על מקום אחר כיון דלא שכיח שנחסר כ"כ וכמשנ"ת לר"כ, והריטב"א כ' עוד, דזה דבר רחוק שלא יהיה שכיח בעלמא ובכאן מצוי לאלתר, וע"ע בסמוך.

גמ' מקמי' דהוו להו יותר מכדי חסרונן – ברש"י מבואר משום דאין אדם משהה טבלים כ"כ זמן מרובה כזה מלתקנן, ומבואר **בפנ"י** דהא דלא חיישינן דמ"מ יעשר על טבל חדש, זהו משום דאין מפרישין מהישן על החדש, וכל הטבל הישן אמרינן דכבר הפריש עליו, **ובפי' הר"ח** מבואר, דמה דאמרינן בברייתא דלפיכך עושה אותן תרומה, היינו דוקא בתוך הזמן שאין ראוי להיות יותר מכדי חסרונן, אבל אחר זמן הרבה שיש לחוש גם ליותר מכדי חסרונן, באמת אינו רשאי להפריש, **והרמב"ן** מק' על זה, דבברייתא קתני סתמא ומשמע דלעולם יכול להפריש, **והרשב"א** תי' על זה כמבואר ברש"י, דהפירוש בגמ' הוא דאין לחוש שיעשר עוד אחר הרבה זמן, והא דשרי באמת גם לאחר זמן, הוא כמשנ"ת דברי התור"פ והריטב"א, דכיון דלא שכיח אין לו לבעלים לחוש גם אחר הרבה זמן שמא נחסר כ"כ, ועוד הק' הרמב"ן דבגונא דיחסר לאלתר אמאי רשאי למכור, והרשב"א תי' דכיון דהוי רק חשש, היכי דאיכא יותר מכדי חסרונן הדין דימכור אף דיש לחוש שמא יעשה אותן תרומה, דמשום חשש זה אין לנו להפסיד הפירות, ויל"ע לפמשנ"ת דברי התור"פ והריטב"א, דמה דבעי לומר דלקמי' הוא דהויא, הוא משום דאי לאו הכי היה לנו לומר דלא ימכור, דא"כ בגונא דבאמת אירע דהיה לאלתר, ראוי לומר שלא ימכור.

**הרמב"ן** כ' לומר דלא גרסינן כל דברי הגמ' דבהא פליגי, וכמשנ"ת דס"ל דלפי האמת גם רנב"י מודה דביותר מכדי חסרונן מוכר, וכ' לבאר דהא דלא חיישינן שמא יעשה תרומה אחר שימכור הנפקד, הוא משום דכיון דהדין דמוכר בב"ד, יש קול למכירה ואמרינן דישמע מזה הבעלים וידע דמכר ולא יפריש על מקום אחר, וכ' עוד דבגונא דנחסר יותר מהשיעור, גם אם לא ימכור יש לחוש שיעשה תרומה כפי מה שהיה בשעת הפקדה, ויחשב הפירות רק לפי מה שראוי לפחות בכדי חסרונן, ונמצא דחלק ישאר טבל, ועדיף שימכור דיהיה קול וידע שמכר ולא יפריש כלל, ועד"ז מבואר **בריטב"א**, ולפ"ז לא גרסינן בגמ' לעיל וקא אכיל טבלים, דלפ"ז מבואר דבאמת לא חיישינן שיעשה תרומה על מקום אחר לאחר שימכור הנפקד.

**ברי"ף וברשב"א ובר"ן** מבואר דהלכה כר"כ וכרי"ו דביותר מכדי חסרונן ימכור, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ז משאלה ה"א, [ולשי' **הרמב"ן והריטב"א** גם ר"נ מודה לזה למסקנא], אמנם **הרא"ש** כ', דכיון דרנב"י בתראה הוא הלכה כותי', אמנם כ' דכיון דכתב ר"ת דגם ר"נ מודה לר"כ ורק מוסיף עוד טעם, א"כ בזמן הזה דאין לחוש לתרומה, ממילא דאין נפ"מ בזה, וכן **הראב"ד** השיג שם על הרמב"ם דכ' דימכור לכהנים, דבזמן הזה אין לחוש לתרומה ויכול למכור לכל אדם, **ובהה"מ** מבואר דגם הרמב"ם מודה לזה ונקט דינא דגמ', **ובשו"ע** סרצ"ב סט"ו מבואר דביותר מכדי חסרונן מוכר, וכ' **בבי' הגר"א** סק"מ דזהו גם לשי' הרא"ש, כיון דבזמן הזה אין לחוש לתרומה, [ובאמת בשו"ע לא כתב דימכור לכהנים].

ד) גמ' ומוכרן בב"ד – **הרשב"א והריטב"א והר"ן והנ"י** כ', דכיון דלא הוזכר גבי גבאי צדקה דמוכרן בב"ד, נראה דהם מוכרים גם חוץ לב"ד, והרשב"א מבאר דבפקדון כיון דלא הוי דידי', כשרוצה לעשות תקנה ב"ד הם שעושין, משא"כ בצדקה הגבאים הם כבעלים, ובשאר ראשונים לא הוזכר לשון זה דב"ד הם שעושין, ולכאורה לפי הצד שכ' המחנ"א דמחויב למכור מדין קבלת השמירה, א"כ יש לחשוב אותו כמו שעושה התקנה, ורק די"ל דבעי ב"ד כיון דלא הוי כבעלים.

גמ' שם – **ברמב"ם** פ"ז משאלה ה"ה **ובשו"ע** סרצ"ב סי"ט מבואר דבעי שימכור בב"ד וגם שלא ימכור לעצמו, **ובפנ"י** מבאר, דאע"ג דמוכר בב"ד, אמרינן דלא ימכור לעצמו משום חשש כל דהו, ועוד כ' די"ל דבאמת ראוי שישהה קצת שמא יעלו בדמים, ואם ימכור לעצמו חיישינן דלא ישהה, **ובמאירי** הביא די"א דאם מוכר בב"ד יכול למכור גם לעצמו, ועיין **בדרישה** סקכ"א דכ', די"ל דמש"כ בברייתא דכשהוא מוכרן מוכרן לאחרים לצדדים קתני, דאו שימכור בב"ד או שימכור לאחרים, ועיין בלשון **הר"ן** דמבואר דיש שאינם גורסים בב"ד, ולפ"ז ניחא בפשיטות שי' הי"א, **ובטור** סרצ"ב לא הביא הדין דלא ימכור לעצמו, **והב"י** שם תמה על זה, **והב"ח** כ' לומר דס"ל להטור דרשב"ג במתני' דלא הזכיר דמוכר לעצמו, ס"ל דסגי בזה שמוכר בב"ד, **ובפרישה** סקכ"א כ' דהטור סמך עמש"כ בסר"צ גבי אפוטרופוס דיתומים שלא יקח לעצמו וק"ו בנפקד, **ובדרישה** שם כ' דאין לומר דשי' הטור כהי"א במאירי, דא"כ היה לו לבאר דאם מוכר לאחרים אי"צ שיהיה בב"ד.

**לח' ב'**

ה) גמ' להפסד מרובה חששו – רש"י כ' דהפסד מועט היינו כדי חסרונן בפירות או קלקול הקנקן, ועיין **בשיעורי רח"ה** דמבאר שי' רש"י, דהטעם דר"מ דלא ימכור בקנקנים, הוא גם מהאי טעמא דרוצה אדם בקב שלו, וזהו שכלל רש"י בדברי הגמ' דחסרון מועט, גם כדי חסרונן של פירותיו וגם קלקול דקנקנים, וכן נראה מבואר **בבעה"מ** שכ' דהלכה כר"מ בכל מה דפליגי, וכ' דאיך אפשר לומר דחכמים חששו לתקנת קנקנים שהוא הפסד מועט מן המועט, ולא חששו לתקנת כדי חסרונן, ואי נימא דבקנקנים לא שייך הטעם דרוצה בקב שלו, לק"מ אמאי לא חשו לתקנת כדי חסרונן, דשם יש טעם דרוצה בקב שלו, **והראב"ד** כ' על הבעה"מ, די"ל דדוקא בכדי חסרונן הרי ידע המפקיד דדרך הפירות ליחסר בשיעור זה, וכיון דלא אמר לו למכור אמרינן דרוצה בקב שלו, משא"כ בקנקנים דלא ידע דיתקלקל היין והשמן והדבש, אין לנו לומר דמשום הכי לא ימכור, ונראה מדבריו דבעיקר הדבר י"ל גם ביין ושמן ודבש דרוצה בקב שלו גם אחר שנתקלקלו, ורק דכיון דאין לנו ראיה ממה דלא אמר למכור, לא אמרינן בזה דלא ימכור מהאי טעמא, אמנם **במלחמות** כ', דגבי יין ושמן ודבש שנתקלקלו לא שייך כלל הטעם דרוצה בקב שלו, דרק במה שחזי לאכילה אמרינן הכי דניחא לי' לאכול יגיע כפיו, ועוד כ' דהרי לא לכל אחד יש עורות או גמלים שיהיה לו שימוש בשמן ובדבש, וא"כ יצטרך למוכרו ואמאי לא ימכור הנפקד, וכ' דיותר ניחא למפקיד בפירות לאכילה מאלו שנתקלקלו, וא"כ מן הדין היה שימכור, וכן מבואר **ברשב"א ובריטב"א ובר"ן ובנ"י**,דגבי יין ושמן ודבש שנתקלקלו לא שייך הטעם דרוצה בקב שלו, **וברא"ש** מבאר דיש לחלק בין פירות דמתני' לקנקנים, דבפירות דמתני' כל הפירות ראויין להתחסר בשיעור זה, משא"כ בקנקנים, ומבואר לכאורה דגם בקנקנים שייך הטעם דרוצה בקב שלו, דאי לאו הכי אמאי לא ביאר דזהו החילוק, והרא"ש מסיים דמסתבר דהלכה כר"מ, דחכמים פליגי גם בפירות והרקיבו וזהו כשי' בעה"מ, וא"כ נראה דגם בקנקנים שייך דרוצה בקב שלו.

**הרמב"ן** במלחמות **והרשב"א** כ' להוכיח דלא שייך הטעם דרוצה בקב שלו, דמה מק' הגמ' במאי פליגי, הא כבר נתבאר דפליגי אי אמרינן דרוצה בקב שלו, ויל"ע ברשב"א דכ' דקו' הגמ' דבמאי פליגי היא, דגם לרשב"ג במתני' דימכור זהו משום דאיכא השבת אבידה בזה, ולכאורה לפ"ז הגמ' בס"ד ס"ל דאין בזה השבת אבידה, וא"כ שפיר מק' הגמ' במאי פליגי, אמנם באמת דבריו צ"ב, דהרי כבר מבואר בגמ' דאיכא הפסד דקנקנים, ואמאי כ' דאין בזה השבת אבידה.

**הרמב"ן** בחי' ובמלחמות מבאר דר"מ דס"ל דלא חששו להפסד מועט, היינו דלא הטריחוהו חכמים למכור כיון דהוי רק הפסד מועט, **ובמחנ"א** דיני שומרים סל"ה כ', דזה ניחא אי אמרינן דהדין למכור הוי רק משום השבת אבידה, אבל אי נימא דהוי משום קבלת שמירה, מה שייך לומר דלא הטריחוהו, הא הוא מחויב מצד קבלת השמירה גם שלא יהיה הפסד מועט, **והרשב"א והריטב"א** כ' דלר"מ אינו רשאי למכור, דכיון דהוי רק הפסד מועט מוטב שיחזיר הפקדון כמו שהוא, וכ' הריטב"א דדומיא דפירות שהרקיבו דבזה אסור לו למכור דרוצה בקב שלו, הכא נמי ביין ושמן ודבש אסור לו למכור לר"מ, **ובטור** סרצ"ב כ' דיכול למכור, וכ' **הגרע"א** בשו"ע סט"ז דלפי דברי הרמב"ן מוכח דהוא מחויב למכור, דהא גם לר"מ הוא רשאי למכור.

הרמב"ן **במלחמות** כ', דלרנב"י דהטעם דלא ימכור משום דחיישינן שמא עשאן תרומה על מקום אחר, ביין שהחמיץ בעי שימכור לכהנים [וזהו גם לר"כ, דמודה דיש לחוש שעשאן ומשום הכי ימכור לכהנים כמבואר בגמ'], ובדבש שהדביש כ' דלא שייך בזה תרומה כלל, ומבואר **במהרמ"ש** בסוגר, דנראה דהבין דמיירי בדבש דבורים ומשום הכי לא שייך בתרומה, ושמן שהבאיש כ' דכיון דהבאיש ליתא כלל בקדושת תרומה ולא מיתפיס בי', ובסוף דבריו כ' דפקע קדושה מיני', ולכאורה היינו דכיון דתו לא חזי לאכילה, נפקע מזה הקדושת תרומה שהיה בזה, אמנם **ברשב"א** מבואר דגם אחר שהבאיש יש בזה קדושת תרומה, וכ' דהא דשרי להנות מזה הוא כמשנ"ת לעיל, דר"כ ס"ל דמשום חשש דשמא עשאן תרומה אין לנו להפסיד הבעלים שלא להציל הפקדון מהפסד, ולפ"ז לרנב"י באמת צריך לומר דר"מ וחכמים פליגי אי חיישינן שמא עשאן תרומה על מקום אחר, וכמו דפליגי ת"ק ורשב"ג במתני', **והריטב"א** כ' דכיון דהנאה של כילוי אינה אסורה אלא מדרבנן, [ובתוס' בכמה מקומות נראה דהוי מן התורה ואכמ"ל], לא חיישינן הכא לזה שלא למכור משום זה, [והנה בדבריו קודם הזכיר יין שנעשה חומץ, אמנם לכאורה חומץ חזי לאכילה, ועל כרחך דמיירי על שמן שהבאיש וכמשנ"ת ברשב"א], **והר"ן** הק' דמה בעי בגמ' במאי פליגי, נימא דפליגי כת"ק ורשב"ג במתני', וכ' דהכא אליבא דר"כ איירינן דלא שייך בזה טעמא דרוצה בקב שלו וכמשנ"ת, ומבואר דלרנב"י ניחא, דנימא דפליגי אי חיישינן לשמא עשאן תרומה על מקום אחר, ולפ"ז נראה דגם בדבש והדביש שייך בזה החשש דשמא עשאן תרומה, דאי לא נימא הכי, גם לרנב"י אכתי נצטרך למה דאמרינן בגמ' דפליגי בהפסד מועט, כדי לבאר מחלוקתם בדבש.

הרמב"ן **במלחמות** כ' לומר, דחכמים לא פליגי על ר"מ בפירות והרקיבו אלא ביין ושמן ודבש, ומשום הכי לא אמרינן בגמ' דמתני' ר"מ היא, אמנם **הרשב"א והריטב"א** כ', דנראה דפליגי על הכל אלא דשני מחלוקות הם, והנה **הרמב"ם** פ"ז משאלה ה"ב כ', דמפקיד פירות והרקיבו יין והחמיץ דבש ונפסד עושה תקנה לבעל הפקדון, ואע"פ שעמדו בהפסדן אין ההפסד פושה בהן, הרי הקנקנים והכלים מוסיפין הפסד, וכ"כ **השו"ע** סרצ"ב סט"ז, ומבואר **במאירי ובתו"ח** דס"ל, דלמסקנא דאמרינן דמיירי ביין ושמן ודבש שכבר נשלם קלקולו ולא יתקלקל עוד, גם בפירות מיירי בכהאי גונא וימכור משום הפסד הכלי, ולפ"ז נמצא דגם בפירות פליגי, אלא דהוי כמו המחלוקת גבי קנקנים.

הרי"ף מביא שי' **גאונים** דהלכה כר"מ, כיון דחכמים דברייתא זה שי' רשב"ג במתני' ואין הלכה כרשב"ג, **והרי"ף** חולק עליהם דמה דפליגי בקנקנים אינו שייך למתני', **והבעה"מ** כ' כהגאונים, דאי להפסד קנקנים חשו ק"ו להפסד דכדי חסרונן דהוי הפסד יותר, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' כהרי"ף, דמה דפליגי בקנקנים אינו שייך למחלוקת דרשב"ג ות"ק במתני', **והרא"ש** כ' דמסתבר כהגאונים דחכמים פליגי בכל הברייתא גם בפירות והרקיבו, ומ"מ להלכה אין נפ"מ בין הרא"ש להרי"ף, כיון דשי' הרא"ש דהלכה כרשב"ג וכמשי"ת בסמוך.

גמ' אתמר וכו' – שי' **הרי"ף** דהלכה כחכמים וכדאמר ר"נ דבתראה הוא, וכן מבואר בשי' **הגאונים** שהביא, **ובבעה"מ ובמלחמות** ובעוד **ראשונים**, אמנם **הרא"ש** כ' דנראה דהלכה כרשב"ג, כיון דרי"ו ושמואל אמרו דהלכה כותי', ומש"כ הרי"ף דר"נ בתראה הוא, כ' הרא"ש דזה לא אמרינן אלא מרבא ואילך, ואע"ג דהלכה כר"נ בדיני, זהו רק נגד בני דורו ולא נגד רבותיו, **והרמב"ם** פ"ז משאלה ה"א כ' כהרי"ף, **ובטור** סרצ"ב הביא שתי השיטות, **ובב"י** כ' דכיון דרבא אמר בשם ר"נ הכי ס"ל, **ובבי' הגר"א** סק"מ הביא דבשבת מ"ז מק' הגמ' מרי"ו אדרי"ו ממה שאמר בשם אחר, אמנם יל"ע דהרי"ף כ' דהלכה כר"נ דבתראה הוא ולא אמר משום דרבא בתראה הוא וס"ל כר"נ, **ובשו"ע** סט"ו סתם כהרי"ף ודעימי', **והגרע"א** שם הביא דברי הרא"ש, [ומש"כ דגם הרשב"א ס"ל הכי צ"ב, דברשב"א מבואר כהרי"ף].

גמ' מדרשב"ג נשמע וכו' – **ברמב"ן ובר"ן** מבואר, דלפ"ז מה דפליגי רבנן ורשב"ג במתני' הוא, האם כיון דאפשר דיוקרו הפירות ונמצא דהפסיד במכירה יותר ממה שהרויח נימא דלא ימכור, או דכיון דעכשיו יש בודאי ריוח במכירה לא ניחוש שמא יהיה לו הפסד, וזהו מה דמדמי לשבוי, דשם גם יש חשש דאולי יפסיד הקרוב הנכסים, ובעצם ההורדה יש ריוח ודאי דישביח הנכסים, והנדון אחד האם משום חשש הפסד נמנע ולא נעשה דבר שיש בו בודאי ריוח, ויל"ע בדברי **הראב"ד** שבש"מ, דכ' גבי רשב"ג דאמר דימכור, דאע"ג שיש הפסד במכירתו חוששין להפסד גדול ממנו, ובגמ' בסמוך דאמר רב דאין מורידין דלמא מפסיד להו, כ' דאי"ז הטעם המבואר כאן, דהכא הטעם דבאנו לומר דאין משגיחין על נכסי אדם גדול להשביחן, כמו דאין משגיחין על פירות האובדים למוכרן, ונראה דאי"ז משום דאפשר דע"י המכירה יהיה הפסד יותר.

א) גמ' מדרשב"ג נשמע וכו' – **הרמב"ן** מק' דמאי ראיה דמורידין קרוב, דלמא קרוב אין מורידין משום דלמא מפסיד להו ומשום הכי הדין דנוריד רחוק כאריס, ולא דמי למתני' דאי אפשר באופן אחר אבל הכא אפשר בהורדת רחוק, ותי' דכיון דהקרוב רוצה לירד בתורת ירושה ואינו רוצה שירד אחר, בדין הוא דלא נוכל להוריד אחר דלמא מת השבוי ונמצא דהקרקע של הקרוב, ונמצא דהאחר אוכל הקרקע של הקרוב, ואע"ג דלא חיישינן למיתה מ"מ כיון דהכא לא אמרו הבעלים שנוריד אדם לנכסיו, ורק משום תקנה הוא דעבדינן לו הכי, כל שיש כאן צד הפסד לקרוב אין לנו לעשות תקנה שאפשר דיש בזה הפסד לאחר, וכ"כ **הרשב"א והר"ן והנ"י**, ומבואר בדבריהם דברחוק אין לחוש דלמא פסיד כמו קרוב, והטעם מבואר **בש"מ** בשם **הראב"ד** בגמ' בסמוך, דבקרוב כשנוריד אותו כאריס יש לחוש דכיון דהוא ראוי ליורשו, אם נדקדק עליו שיהיה כאריס מתקנא הוא בנו ויבוא להפסיד הנכסים, ועוד כ' דכיון דראוי הוא לירש, קל בעיניו להפסיד הקרקע אבל אחר ירא הוא שיסלקוהו, אמנם **בריטב"א** מבואר, דאדרבה עדיף להוריד קרוב מרחוק, דאי נוריד רחוק הרי יש לחוש דימות השבוי, ונמצא דנצטרך לעשות שוב הורדה של הקרוב, ועדיף מתחילה להוריד הקרוב דנשאר בידו אחר שמת השבוי, ועוד כ' דכיון דיש לו שייכות בנכסים דיורשם לאחר מיתת השבוי, יעבוד בהם יפה וישמרם יותר, **והרא"ש** כ' דאין מורידין כלל רחוק דלמא מכסיף לנכסים, וכ"כ **הטור** סרפ"ה דכיון דהבעלים אינם כאן, אין מי שיעיין במה שעושה ויש לחוש דיכוין רק להרבות ולא יחוש בהפסד, **ובדרישה ובסמ"ע** סרפ"ה סק"ד הביא לשני הטעמים, וכ' דיש נפ"מ היכי דהקרוב מסכים דנוריד רחוק האם נוריד או לא. והנה **ברא"ש ובטור וברמ"א** שם ס"ב כ' דהיכי דאיכא כמה יורשים, ויש מקצת עובדי אדמה ומקצת אינם עובדים אלא יורידו אריסים תחתם, הדין דנותנים הכל לאלו שעובדים, ולכאורה זה לשיטתם דאין להוריד רחוק דלמא מפסיד, אבל לשי' הראשונים דאין מורידין משום דיש זכות לקרוב לירד שמא מת השבוי, בכהאי גונא נראה דגם יחלקו בין כל הקרובים בשוה, דהרי אם מת השבוי כל אחד יורש חלקו, ויש לכל אחד זכות לומר דהוא רוצה לירד בשלו, ואף אם יורד ע"י אריס אחר.

**הרא"ש** הביא לגמ' זו, דכי היכי דגבי פירות חייב הנפקד להשתדל בתקנתם, הכא נמי חייבין ב"ד להשתדל בתקנת השבוי, **ובתפארת שמואל** סק"ז הק', דכיון דבגמ' דחי דאין לדמות אמאי הביא זה הרא"ש, ובהג' **פורת יוסף** כ' דהרא"ש הביא זה להוכיח דמה דמורידין זהו חיוב ולא רק רשות, וכ"כ **הריטב"א והרמב"ם** פ"ז מנחלות ה"ה **ובטושו"ע** סרפ"ה ס"א, דהוי חיוב.

תוד"ה עד – **בחי'** הריטב"א הישנים כ' בשם תוס', דמרשב"ג לק' י"ל דרק בדיעבד אם ירד אין מוציאין, אבל מ"מ אין מורידין לכתחילה, **ובש"מ** בשם **גליון** כ' דאי אפשר לומר הכי, דהא ר"נ ס"ל כחכמים ואפילו הכי ס"ל דמורידין לכתחילה, ומוכח דגם בלא רשב"ג דמתני', אמרינן דרשב"ג לק' הוי אף לכתחילה, אמנם **בפנ"י** כ' לבאר הגמ', דמה דאמרינן דחד טעמא הוא, הוא משום דהיה קשה להגמ' דמנ"ל לשמואל דמורידין לכתחילה, דהא מרשב"ג לק' לא שמעינן אלא דיעבד, ועל כרחך דהוכיח זה מרשב"ג במתני', ודחי בגמ' דכיון דר"נ דס"ל כחכמים, וגם ס"ל דמורידין קרוב, בהכרח דס"ל דיש לנו לומר דרשב"ג לק' ס"ל דאף לכתחילה מורידין גם בלא מתני', וא"כ שוב אי"צ לומר דחד טעמא הוא.

תוד"ה בששמעו – **בהג"א** מבואר כתוס' דהיינו בקול ועד אחד, **ובתו"ר** מבואר תי' אחד דמיירי ע"י ע"א, ובתי' אחד כ' דמיירי דיש קול דזה עדיף מע"א, **ובתוס'** ביבמות קט"ז ב' מבואר דהכא מיירי דוקא בע"א, אבל בקול לא חשיב דשמעו בו שמת, [ואולי כונתם שם דאיכא גם ע"א וגם קול], **ובתור"פ ובריטב"א** כ' דמיירי ע"י ע"א או ע"י קול, **ובפנ"י** מבואר דשי' התוס' הכא, דבע"א או בקול מורידין, ולכאורה דברי התוס' יש לבאר דבעי גם ע"א וגם קול.

בא"ד – **בתוס'** ביבמות שם כ' בתחילת דבריהם, דהכא מיירי בשני עדים וגם מורידין למכור, אמנם אח"כ כתבו דהכא מיירי בסוגיה לענין לאכול, וא"כ צ"ל דלא מיירי בשני עדים דא"כ גם למכור.

גמ' דלמא מפסיד להו – **הש"מ** בשם **הראב"ד** מק', דמ"מ השתא דאין יורדים כלל נפסדים יותר, וכ' דלרב מורידין רחוק כאריס, כיון דאי אפשר להוריד קרוב דלמא מפסיד, ורחוק עדיף וכמשנ"ת לעיל, **והרמב"ן** חולק דלרב אין מורידין כלל, ונראה בדבריו דס"ל, דיש לחוש לרב דהקרוב יפסיד יותר משאם לא היה יורד, ולפמשנ"ת לעיל דברי הריטב"א דאדרבה קרוב עדיף מרחוק, וכן לפי דברי הרא"ש שרחוק אין מורידין כלל, בודאי דלרב אין מורידין כלל.

גמ' כיון דאמר מר וכו' – בתוס' לק' מבואר דרב ס"ל דאין להוריד אותו כאריס, ומשום הכי חיישינן דלמא מפסיד, [וזהו לשיטתם שם דמה דשמין כאריס, היינו רק לענין מה שלא אכל עד שבאו הבעלים, אבל לשי' רש"י ודעימי' דשמין כאריס על כל השנים, אין מקום לדברי התוס'], והא דלא אמרינן דיתנו לו כאריס, מבואר **בש"מ** בשם **גליון**,דאין לנו לתקן דגם יהיה הדין דעד שבאים הבעלים הוי זריז ונשכר, וגם כשבא כבר שיהיה לו כאריס, **והראב"ד** כתב דרב ס"ל, דגם אם נוריד אותו כאריס יש לחוש דלמא מפסיד, וכמשנ"ת לעיל באות א' אמאי עדיף להוריד רחוק כאריס מקרוב.

גמ' מיתיבי – **בתו"ר** בסמוך כ' לבאר, דקו' הגמ' דקרא דוהיו בניכם יתומים מייתר, ומשום הכי אמרינן דאתא למימר דאע"ג דמסברא הייתי אומר דמורידין, דכיון שנשבה קרוב לודאי שיהרגוהו, מ"מ קמ"ל דאין מורידין, ומשום הכי אין לומר דמיירי ברטושין דא"כ מאי קמ"ל, ויל"ע דבפשטות נראה דהאי קרא בא להוסיף קללה וכמבואר ברש"י, [וגם אי הוי קללה אחת כמש"כ מהרש"א, מ"מ קרא בא לומר דימות באופן זה שלא יודע ולא יוכלו לירד לנחלה], ולא מייתר כלל, ומש"כ התו"ר דמסברא הייתי אומר שירד, הנה **ברמב"ן** ובעוד ראשונים הק', דאדרבה כיון דיש לו חזקת חי, אמאי יכול היורש לעכב שלא ירד אחר עיי"ש.

תוד"ה אמר – **בתו"ר** כ' דאי נימא דשמעו שמת היינו גם בע"א, יק' לכו"ע דאמאי שם אין מורידין וצ"ל כתי' התוס', **ובתוס'** ביבמות שם כתבו בסו"ד, די"ל דהתם מיירי דיצא לדעת, אמנם לפי מה שיתבאר לק' דברי הרא"ש, דבשמעו שמת גם ביצא לדעת הדין דמורידין, אי נימא דבע"א חשיב שמיעה ממילא יק' אף אי מיירי שם דיצא לדעת.

ב) תוד"ה היורד – בהא דמבואר בתוס' דנטושין בודאי הוי גם לכתחילה מבואר **במהר"ם**,דכן מבואר בגמ' דאמרינן דמורידין קרוב לנכסי שבוי אתיא כרשב"ג, אמנם הק' דהא גופא מנ"ל להגמ' דהוי גם לכתחילה, וכ' לומר דאי הוי רק בירד כבר שאין מוציאין, היה לרשב"ג לומר שמעתי דגם נטושין אין מוציאין, ולא לומר דהם כשבויין דמשמע דמיירי על דין דלכתחילה, **והמהרש"ל** כ', דכיון דמבואר בגמ' דבנטושין שמין כאריס, ממילא דאין לחוש דלמא פסיד ובודאי דנוריד גם לכתחילה, וזהו כשי' התוס' שנתבאר, דרב דאמר דאין מורידין על כרחך דס"ל דאינו נוטל כאריס, דאי נוטל כאריס אין סיבה שלא יורידו.

**ובתו"ר** כ', דכיון דקתני דהרי זה זריז ונשכר, מבואר דגם לכתחילה יורד דאין לך לכתחילה גדול מזה, ועוד כ' דבדיני ממון אין לחלק בין לכתחילה לדיעבד, דאי יש לחוש לפסידא, ממילא דראוי גם שנוציא אותו בירד כבר, **ובש"מ** בשם **גליון** בתוס' לעיל ד"ה עד כ', דמהא דתנא דשמין כאריס מבואר דהוי גם לכתחילה, דאי לאו הכי לא היה נוטל כאריס דלא חשיב כיורד ברשות.

בא"ד – **הרשב"א** כ' עוד דנקט האי לישנא לרבותא, דגם בירד מעצמו ושלא כדין עשה דלא נטל רשות מב"ד, מ"מ אין מוציאין מידו, וכן מבואר **בריטב"א** דיש רבותא בכהאי גונא, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' עוד, דכיון דבעי לסיים דלא עוד אלא אפילו שמע שממשמשין ובאין וכו', שצריך לשנות שם בזה הענין שאין להוריד לכתחילה, להכי נקט בתחילה גם לשון דיעבד, ויל"ע אי ס"ל דבאמת הדין דאוכל אחר ששמע שהם באים לא הוי לכתחילה, **ובדרישה** סרפ"ה כ' דפשטות הלשון משמע דהוי רק דיעבד ולא לכתחילה, אמנם התוס' לק' בד"ה וכולן ס"ל דהוי גם לכתחילה וכמש"כ בדרישה שם, **ובתו"ר** מבואר אדרבה דמשמע הלשון דהוי לכתחילה, וכ' דמזה מוכח דדינא דמורידין הוי גם לכתחילה וכמשנ"ת.

**הרמב"ם** פ"ז מנחלות ה"ד כ', דשבוי ששמעו שמת וירדו יורשים לנחלה וחלקו אותה אין מוציאין אותה מידן, **והראב"ד** השיג עליו דאמאי כ' לשון דיעבד, הא גם לכתחילה מורידין ואפילו לא שמעו שמת, **והה"מ** שם כ' דהרמב"ם מיירי שירדו על דעת למכור, ומשום הכי רק בירדו כבר הדין דאין מוציאין, וכן מבואר **בחי'** הריטב"א הישנים, דשיטת הרמב"ם דבדיעבד אין מוציאין אפילו למכור, ולפ"ז מיושב קו' התוס' אמאי נקט לשון דיעבד, **ובלח"מ** שם מבואר, דלפ"ז צ"ל דבברייתא מיירי בין לענין לירד ולאכול ובין לענין לירד ולמכור, ומשום דמיירי גם לענין למכור נקט לשון דיעבד, ומה דאמר רשב"ג דהנטושים כשבויין, זהו רק לגבי הדין דלירד ולאכול, אבל לא לגבי הדין דלירד ולמכור, **ובבי' הגר"א** סרפ"ה סק"א נראה דמבאר, דלרשב"ג גם בנטושים אם ירד כבר מהני בדיעבד גם לענין למכור, רק דבזה אין הלכה כותי', [**והה"מ** בסו"ד כ' לומר דמש"כ הרמב"ם דאין מוציאין, הוא משום דגבי שמעו מעלין חד דרגא והיינו בדיעבד עיי"ש, וכבר תמה **באהא"ז** שם, דמנ"ל להרמב"ם להעלותו דרגא], **ובתשב"ץ** ח"א סע"ה כ' לבאר שי' הרמב"ם, דבשמעו בו שמת לעולם אין הב"ד מורידין היורשים אלא הם יורדים מעצמן, דאי"צ ב"ד לזה וכמו כל יורש דעלמא דאי"צ ב"ד, ונראה בדבריו דלא מהני לירד ולמכור אפילו בירדו מעצמן ודלא כהה"מ, **והב"י** סרפ"ה הביא דברי הה"מ, **והב"ח** חולק וכ' דמש"כ הרמב"ם לשון דיעבד, הוא משום מש"כ בסו"ד דהיכי דהלך לדעת גם בירד מוציאין אותו מידו, ועוד כ' דנקט הכי לאשמועינן דגם בירד מעצמו מ"מ אין מוציאין אותו, ועל דרך שנתבאר תי' הרשב"א אמאי נקט בברייתא לשון דיעבד, ועוד כ' דס"ל להרמב"ם דגם בשמעו שמת היכי דמורידין הב"ד, אינם מורידין אלא לאכול כאריס, ורק בירד כבר הדין דכל מה שאוכל הוי דידי', **והשו"ע** בס"א כ' כדברי הרמב"ם, **ובסמ"ע** סק"א כ' בתחילה דנקט לשון דיעבד משום סו"ד וכמש"כ הב"ח, ואח"כ הביא דברי הה"מ, **ובש"כ** סק"ב כ' דעיקר דמשום סיפא ודלא כהה"מ וגם דיעבד לא מהני לענין למכור, וכ"כ **בנתה"מ** שם סק"א, וכ' על דרך שכ' הב"ח בסו"ד, דאי לכתחילה אין ב"ד מורידין אלא לאכול כאריס.

גמ' ואלו הן נכסי נטושין וכו' – **הרשב"א** כ' בשם **הראב"ד**,דמש"כ דהלכו למדינת הים היינו דהלכו בשבי, וכ' דאין הלשון נראה הכי, וכ' לבאר דמיירי דהלכו מעצמם על דעת לחזור ונשבו שם, דכיון דיצאו על דעת לחזור לא היה להם לצוות להוריד אדם לנכסיו ומשום הכי מורידין, ורטושין היינו דיצאו שלא על דעת לחזור, **והריטב"א** מבאר כל שבוי באופן זה, וכ' דמסתבר דלאו דוקא נשבה, אלא הוא הדין כל שנשתקע שם שלא היה יכול לחזור מחמת שום דבר אחר, ויל"ע **בתוס'** ביבמות קט"ז ב', דכ' דמש"כ בגמ' הכא דבלא שמעו גם מורידין לשמואל, אין לומר דמיירי דלא שמעו כלל דא"כ אמאי מורידין, אלא מיירי דשמעו רק ע"י קול וליכא אפילו ע"א, ובראשונים כאן לא הוזכר דבר זה כלל, ונראה דגם בלא שמעו כלל מורידין לשמואל, **ובתו"ר** כ' דמסברא יש להוריד כיון דקרוב לודאי שיהרגוהו לשבוי וכמשנ"ת לעיל, אמנם מדברי הריטב"א נראה מבואר, דגם בלא חשש מיתה כלל יש לנו להוריד, וכן מבואר **בתוס'** לק' ל"ט ב', דגם היכי דבודאי לא מת מורידין קרוב, ויל"ע לפי שי' הראשונים לעיל, דמה דמורידין קרוב ולא רחוק הוא משום דיש צד ירושה לקרוב, האם זה גם בכהאי גונא דלא נשבה.

גמ' לנכסי רטושין – **הרמב"ם** פ"ז מנחלות ה"י כ', דיוצא לדעת ששמעו שמת מורידין הקרוב ויהיה כאריס, אמנם **הרמב"ן והרשב"א והר"ן** חולקים דאינו יורד כלל, ובריטב"א ובר"ן מבואר, דכיון דירד לדעת הרי זה כאבידה מדעת, והביאו ראיה מהא דלא אמרינן לק', דכולן שמין להם כאריס מיירי ברטושין ובכהאי גונא דשמעו שמת, **והריטב"א** הביא הרמב"ן, וכ' דהרמב"ם חולק וכן דעת רבינו, **והנ"י** ביאר שי' הרמב"ם, דלא דמי להא דמורידין כאריס לשבוי שלא שמעו בו שמת, דשם הדין דרק אחר שבאו הבעלים מחזיר להם מה שיותר על חלק אריסות, ועד שבאים הבעלים אוכל הכל וכמשי"ת בע"ה, אבל הכא מתחילה אינו אוכל אלא כאריס, וכיון שרואים בכל שנה האיך הוא יורד בשדה אין לחוש, ויל"ע דהרמב"ם כ' לשון זה דשמין כאריס גם גבי שבוי בה"ז שם, ולא מבואר דיש חילוק ביניהם, **והב"ח** סרפ"ה הוכיח כהנ"י, דברמב"ם בה"ד שם כ', דביוצא לדעת גם בשמעו שמת, הדין דמוציאין מיד היורש אם ירד, ועל כרחך דהתם מיירי לענין דלא יאכל כל הפירות, **ובסמ"ע** סק"א **ובט"ז** כ' לפי דברי הה"מ, דהרמב"ם שם מיירי לענין דמהני בדיעבד דגם למכור אין מוציאין, וא"כ על זה כ' דלא מהני ביצא לדעת, **והרא"ש** כ' דהיכי דשמעו שמת נראה דמורידין גם ברטושין וכ"כ **בתו"ר**, ושם מבואר דבשמעו בו שמת אין חילוק בין שבוי ליצא לדעת, **ובטור** הביא דברי הרמב"ם, וכ' דכ"כ הרא"ש דכשישמעו שמת מורידין, **והב"ח** העיר דלכאורה שי' הרא"ש לא הויא כהרמב"ם, דשי' הרמב"ם דרק נוטל כאריס וכמש"כ הנ"י, אבל להרא"ש דינו כשבוי, וכ"כ **בט"ז** ס"ה, דלשי' הרא"ש נוטל הכל כמו בשבוי, אמנם **הסמ"ע** סקכ"ב כ', דנראה דגם הרא"ש מודה לרמב"ם דאינו נוטל אלא כאריס וכמו דנראה מדברי הטור, וכבר נתבאר דבתו"ר מבואר דהוי כשבוי לגמרי, וכן **בראב"ד** בה"ד שם השיג על הרמב"ם, דמנ"ל דביצא לדעת ושמעו בו שמת דמוציאין ממנו, **והשו"ע** ס"ה כ' כהרמב"ם דשמין כאריס, **והב"ח** שם כ' דעיקר כהנ"י, **ובבאה"ג** אות מ' הביא דברי הב"ח.

**הב"ח** הק' על הרא"ש משה"ק הראשונים, דאמאי לא אמרינן בגמ' דבכהאי גונא הוי בכלל הדין דשמין להן כאריס, אמנם לפי המבואר בתו"ר דאין חילוק בין זה לשבוי, נמצא דגם בזה יהיה הדין דהרי זה זריז ונשכר ולק"מ, **והסמ"ע** סקכ"ב הק' לפמש"כ לבאר דברי הרא"ש דנוטל כאריס, דמה הטעם בזה, **ובנתה"מ** סק"ג כ' דכבר מבואר זה בנ"י, דבאמת כיון דיצא לדעת אין לנו להוריד קרוב לנכסיו, ומשום הכי אין לנו להוריד אלא כאריס, דאז אינו עושה אלא לצורך הבעלים וכמו כל אריס.

**הרמב"ן** כ' דבשמעו בו שמת אף דאין מורידין וכמשנ"ת, מ"מ אפשר להוריד רחוק שיהיה כאריס, וכ"כ **הרשב"א והר"ן** בלשון אפשר, ולכאורה זהו לשיטתם דרחוק עדיף מקרוב, אבל לשי' הריטב"א והרא"ש דאדרבה קרוב עדיף, כבר עדיף דיורידו הקרוב כאריס, ולשי' הנ"י זהו באמת שי' הרמב"ם, דיורד כאריס ומתחילה אינו אוכל כל הפירות.

**לט' א'**

ג) גמ' השתא זריז ונשכר הוה וכו' – **בתור"פ ובריטב"א** מבואר, דאע"ג דהדין דשמין כאריס הוי אחר שבא הבעלים, והא דזריז נשכר הוה הוי קודם שבא הבעלים, מ"מ מק', דכיון דדינו דמהני מה שממהר ונוטל קודם שבא הבעלים, מוכח דחשבינן לי' כיורד ברשות, דאי לאו הכי לא היה מהני מה שנוטל אחר ששמענו שבאים הבעלים, וכיון דהוי כיורד ברשות, ממילא ידעינן דיש לו ליטול כאריס כיון דהוי כיורד ברשות, **ובריטב"א** מבואר, דלשי' רש"י דיבואר בסמוך דהדין דשמין כאריס, היינו דנוטל כאריס גם בזמן קודם שבאו הבעלים, הכא נמי הוי הקו', דכיון דאמרינן דדינו דהוא זריז ונשכר, מבואר דהוא נוטל הכל, וא"כ אין לנו לומר דהוא נוטל כאריס דהרי דינו דנוטל הכל, והק' בזה דלא אתי שפיר לשון הגמ', דנראה דהקו' רק דדין זה הוא פשוט, ולא דהדין דזריז ונשכר, הוא סותר לדין זה דנוטל כאריס, אמנם **בש"מ** בשם **שיטה** לעיל כ' לבאר, דגם רש"י מודה דלפי מה דבעי לומר דקאי על שבויין, לא יהיה הדין דנוטל כאריס אלא אחר שבאו הבעלים.

גמ' שם – **התו"ר** מק' בשם הר"מ, דהא בגמ' בסמוך מייתי מתני' דהמוציא הוצאות על נכסי אשתו, דשם מבואר דאין לו ליטול כלום, וא"כ נימא דהכא איצטריך לומר דשמין לו כאריס דלא נימא דהוי כמוציא הוצאות על נכסי אשתו, וכמו שמק' הגמ' בסמוך דאמאי לא הוה הכי לפי האמת, וכ' דכל מה דהיה סבור בסמוך לדמות קרוב למוציא הוצאות על נכסי אשתו גדולה, זהו דוקא בלא שמעו בו שמת, דבזה כיון די"ל שיחזור הרי הוא מוציא על הספק ואיהו גרם אנפשי', ודמי למוציא באשתו גדולה דאמרינן דאין לו יציאות כיון דגרם לעצמו, שהרי זה בידו שלא לגרשה, אבל בשמעו בו שמת כדין עושה כיון דראוי ליורשו, ובזה דלא פשע במידי, בודאי דאין לדמותו אלא למוציא על אשתו קטנה, דכיון דלא פשע במידי שמין לו כאריס, **והרמב"ן והרשב"א והר"ן** תי', דבמוציא הוצאות על נכסי אשתו מה שאינו נוטל יציאות זהו מדין מחילה נגעו בה, דאינו יורד על דעת ליטול כאריס כל שיאכל פירות לבסוף ואפילו מעט, אבל הכא אין לנו לומר שמחל כלום, כיון דלעולם חושש הוא שמא יבוא כל זמן דאין עדים שמת, **ובריטב"א** מבאר זה בתי' הגמ' בסמוך, דכיון דלא סמכא דעתי' ממילא אמרינן דאינו מוחל, [ומה דבעי בגמ' לומר דתקינו לי' רבנן מבאר, דאי לאו הכי לא היה ליטול אלא כיורד שלא ברשות], ולכאורה גם לפי שאר הראשונים זהו תי' הגמ', ויל"ע דלא הזכירו בדבריהם דזה תי' הגמ' בסמוך.

גמ' ואילו הכא וכו' – שי' רש"י דשמין לו כאריס על כל הזמן שירד לנכסים, ולא רק ממתי שבא הבעלים, **וברא"ש ובתו"ר** כ' דגם לרש"י, כל זמן שלא באו הבעלים הדין דאוכל כל הפירות, ורק כשבאו הבעלים הדין דצריך להחזיר על כל השנים כאילו היה אריס, וכ' דלפ"ז מיושב חלק מהקו' שהק' תוס' על רש"י, אמנם **הרשב"א והנ"י** כתבו דברש"י נראה דמיד כשיורד אינו אוכל אלא כאריס, **ובש"מ** בשם **גליון** כ' דכך מבואר ממש"כ רש"י דכשיבאו הבעלים יטול כאריס, ולכאורה כונתו דאי נימא דמתחילה נוטל הכל, היה לו לומר דכשיבאו הבעלים יחזיר להם מה שאכל יותר מדין אריס, אמנם **הב"ח** סרפ"ה כ' דאדרבה מדברי רש"י אלו מבואר כהרא"ש, דרק אחר שבאו הבעלים אז הדין דאין לו אלא כאריס, אבל קודם הוא אוכל כל הפירות, אלא דכ' דמדברי רש"י בד"ה דאילו מבואר, דמתחילה אינו נוטל אלא כאריס, שהרי כתב דשאר הפירות יהיו מונחים, וכ' דלשי' הרא"ש צ"ל דמש"כ רש"י דיהיו מונחים הוא לאו דוקא, ושי' **הרמב"ם** בפ"ז מנחלות ה"ה כמש"כ הרא"ש בשי' רש"י, דמתחילה נוטל הכל וכשיבאו הבעלים ישומו כאריס על כל השנים, וכ"כ **הרמב"ן והר"ן והנ"י**, ושי' **התוס' והרא"ש והרשב"א** דמה ששמין כאריס, הוא רק על מה שקיים אחר שבאו הבעלים, אבל על מה שכבר אכל זכה בהכל, ומה דמבואר בגמ' דבלא שמעו בו שמת אינו כמו שמעו, זהו רק לענין זה דאם שמעו שהבעלים ממשמשין ובאין, אינו יכול לאכול בלא שמעו בו שמת, וכ"כ **הראב"ד** פ"ז ה"ז, וכן נראה נוטה שי' **הריטב"א**, **והטור** סרפ"ה הביא ג' השיטות וכ' דשי' הרא"ש כהתוס', **והשו"ע** ס"ב כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כתוס'.

תוד"ה וכולן – **ברא"ש** מבואר כשי' התוס', דבשמעו בו שמת כשבאין הבעלים אין נוטל הקרוב כלום, וכ' דאע"ג דבגמ' אמרינן דהשתא זריז ונשכר הוה מאי דאשבח מיבעיא, זהו משום דאכתי לא אסיק אדעתי' להק' דמאי שנא ממוציא הוצאות על נכסי אשתו, אבל בתר דמק' הגמ' משם ומשני דתקנו דיהיה לו כי היכי דלא לפסדינהו, א"כ בכהאי גונא דשמעו בו שמת דליכא למיחש להכי וכמבואר בתוס', ממילא יש לנו לומר דדינו כמוציא הוצאות על נכסי אשתו גדולה, **והמהרמ"ש** כ' גם על התוס' דצ"ל כהרא"ש, אמנם **בש"מ** בשם **גליון** כ' לבאר דברי הגמ', דמאי דאשבח מיבעיא דהיינו לשון צורך, דכיון דהדין הוא דזריז ונשכר מאי מיבעיא ליתן לו מאי דאשבח, כיון דגם בלא זה אין לחוש דיפסיד הנכסים.

גמ' כשבויין ולא כשבויין וכו' – רש"י מבאר החילוק, דבשמעו בו שמת נחת אדעתא דכולי' פירי, אבל הכא לא נחת אדעתא דכולי' פירי אלא ליטול כאריס, וזהו כשיטתו דבלא שמעו בו שמת על כל השנים אינו נוטל אלא כאריס, **והרשב"א והר"ן** הק' על זה, דמה דנחת אדעתא דכולי' פירי, אי"ז סיבה דמשום זה יקבל כל הפירות כיון דהנכסים הם של השבוי, **והרמב"ן והרשב"א והר"ן והנ"י** כתבו, דבשמעו בו שמת אינו בוש להפסיד הנכסים, דכיון דשמעו שמת הרי הוא יורש והוי דידי', ומשום הכי הוצרכו לתקן דיאכל כל הפירות עד שיבואו הבעלים כדי שלא יפסיד הנכסים, משא"כ בלא שמעו בו שמת הוא בוש להפסיד הנכסים ומשום הכי סגי שיהיה לו כאריס, **ובתור"פ** מבואר טעם החילוק, דבשמעו בו שמת אין לנו להאמין למה דאח"כ שומעים דהבעלים באים, ומשום הכי אכתי אפשר להניח לו לאכול הפירות, משא"כ בלא שמעו יש לנו להאמין שהם באים, ואין לנו להניח שיאכל הפירות, וזהו לפי שי' התוס' דהחילוק ביניהם הוא רק לאחר ששמעו שהם ממשמשין ובאים, האם הוי הדין דהוא זריז ונשכר, אבל לשי' רש"י ודעימי', דהחילוק הוא דבלא שמעו שמת, הדין דעכ"פ כשבאין הבעלים הוא נוטל על כל השנים רק כאריס, לא שייך ביאור זה.

**הרמב"ם** פ"ז מנחלות לא הזכיר הדין דהרי זה זריז ונשכר וכן **הטור** סרפ"ה, **ובב"י** שם תמה על זה, וכ' דבשי' הטור י"ל דזה נכלל במש"כ שם בשם הרא"ש, דחלוק אם לא שמעו דאז נוטל כאריס כשבאים הבעלים, משא"כ בשמעו שמת אין לו בשבח כלל אלא מה שהוציא הוציא ומה שאכל אכל, וי"ל דבכלל מש"כ דמה שאכל אכל, היינו דיכול לאכול כל זמן שלא באו הבעלים, אבל על הרמב"ם נשאר בקו' אמאי לא הזכיר דין זה, והנה גם על הטור אכתי יק', דאמאי לא ביאר דיש חילוק בין שמעו בו שמת ללא שמעו, לענין אם שמעו שהבעלים ממשמשין ובאין האם יש לו דין דזריז ונשכר, **והב"ח והדרישה** בסס"ק ד' שם כ' לומר על פי מש"כ הרא"ש, דלמסקנא לא אמרינן דהשתא זריז ונשכר הוה מאי דאשבח מיבעיא, אלא באמת אין לו מה דאשבח וכמשנ"ת, די"ל דמעתה באמת אין כלל חילוק בין שמעו בו שמת ללא שמעו, וגם בלא שמעו הדין דהרי זה זריז ונשכר, ומ"מ יש חידוש דנוטל כאריס, דלא נימא דהוי כמוציא הוצאות על נכסי אשתו גדולה, וכתבו לומר דגם דעת הרא"ש הכי, דלא כ' דחלוק גם לענין הדין דהרי זה זריז ונשכר, ובשי' הרמב"ם דלא הזכיר הדין דהרי זה זריז ונשכר כ' **התשב"ץ** ח"א סע"ה לומר, לפמשנ"ת לעיל דמבאר שי' הרמב"ם דלעולם הקרוב יורד מעצמו ואי"צ ב"ד, דא"כ ממילא שמעינן דהרי זה זריז ונשכר, כיון דכל מעשיו הם בלא שנמלך בב"ד, **ובדרישה** כ', דכיון דנתבאר דברי הה"מ דשי' הרמב"ם דבשמעו בו שמת, הדין דאם ירדו אפילו למכור אין מוציאין מידן, ממילא דגם אין מוציאין מידן אפילו שמעו שהבעלים ממשמשין ובאין, **ובנתה"מ** סק"א כ' גם הכי על דרך שנתבאר לעיל, דמש"כ הרמב"ם דאין מוציאין היינו רק לענין אכילת הפירות, דאם ב"ד מורידין אז דינו רק כאריס ורק בירד מעצמו אוכל כל הפירות, דממילא שמעינן דכל שלא באו הבעלים דינו דאוכל כל הפירות ואפילו שמע שממשמשין ובאין, ולפ"ז מבואר שי' הרמב"ם דחלוק שמעו בו שמת ללא שמעו, וכן מבואר **בתוס' ובהג"א ובנ"י**,דגם למסקנא יש חילוק בין שמעו בו ללא שמעו לענין הדין דהרי זה זריז ונשכר, וכמו שהביאו הב"ח והדרישה שם.

גמ' ומאי שנא וכו' – התוס' הק' על שי' רש"י, דאם דינו לאכול כאריס בכל השנים, בודאי דחלוק זה ממוציא הוצאות דשם כל השנים דינו שאוכל כל הפירות, אבל כאן דבכל השנים אין לו אלא כאריס, משום הכי גם כשבאין הבעלים אכתי יש לו דין כאריס, **ובתו"ר** מבואר דקו' זו היא גם לשי' הרמב"ם, דעד שבאין הבעלים אוכל כל הפירות, דמ"מ כיון דאח"כ מחזיר, ממילא דיש לו ליטול כאריס גם על מה שיש אחר שבאו הבעלים, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ', דצ"ל לפ"ז דקו' הגמ' היא משמעו בו שמת, דאמאי נוטל כאריס גם אחר שבאין הבעלים, וכמבואר מדברי הגמ' דהשתא זריז ונשכר הוה מאי דאשבח מיבעיא, ובאמת דכן נראה בלשון רש"י בתי' הגמ' בד"ה הא, דכ' נכסי שבויין ולא נכסי נטושין, **ובש"מ** בשם **גליון** כ' לבאר קו' הגמ', דכיון דמה דאמרינן דשמין לו כאריס בלא שמעו בו שמת, הוא משום דחיישינן דלמא מפסיד לנכסים, אמאי במוציא הוצאות על נכסי אשתו לא חיישינן להכי, [ויל"ע דכשמק' שם דמה מק' הגמ' לשי' רש"י כתב, דנימא דבשבוי כיון דיותר טוב לבעלים שיהיה לו רק כאריס, משום הכי אינו אוכל כל הפירות, ומשום הכי נוטל כאריס גם כשבאין, וא"כ איך כ' לבאר דהטעם משום דלמא מפסיד].

ד) גמ' יצא לדעת אין מורידין – **התו"ח** מק' דמאי קמ"ל שמואל הא מבואר זה בברייתא, וכ' דשמא לא שמיע לי' הא ברייתא, אך הק' על מש"כ התוס' בד"ה היינו, דמה דלא ניחא להגמ' לומר, דמה דאמר ר"נ דבורח הרי הוא כשבוי, הוא משום דחולק על שמואל דיצא לדעת אין מורידין, הוא משום דמסתמא לא פליג על שמואל, דטפי הוה להו לומר דבברייתא מבואר כשמואל, **והפרישה** סק"ט כ' דשמואל קמ"ל דאפילו כאריס אין מורידין אותו, דבברייתא י"ל דדוקא לאכול כל הפירות אין מורידין אותו, ולפ"ז גם ניחא דברי התוס', דגם בר"נ יש לומר דמה דאמר דמורידין היינו כאריס ולא יק' מהברייתא.

גמ' מחמת מרדין – **בש"מ** בשם **שיטה** כ', דבכהאי גונא היה ס"ד דלא יטול כאריס כשיחזור הבעלים, כיון דאינו סבור כלל שיחזור דהא הוא אנוס לברוח, ודמי לגמרי למוציא הוצאות על אשתו גדולה, וקמ"ל דגם בכהאי גונא נוטל כאריס, והטעם או משום דלא פלוג רבנן, או משום דגם בזה יש לחוש דהוא יחוש שיחזור ויפסיד הנכסים.

גמ' הניח קמה לקצור – **המאירי** כ' דגם בכהאי גונא אם קדם הקרוב וקצר הרי זה זריז ונשכר, ואח"כ הביא שתי שיטות בזה.

גמ' ב"ד יורדין לנכסיו – **בראשונים** מבואר, דמהכא שמעינן דכל מה דמורידין קרוב הוא דוקא בקרקעות, אבל במטלטלין אין מורידין קרוב, אלא מניחים אצל אפוטרופוס נאמן, וכן מבואר **ברמב"ם ובטושו"ע**.

גמ' שם – **ברשב"א ובר"ן ובנ"י** מבואר לומר דדין זה הוי גם בשמעו בו שמת, וכמו כן הדין דאין מורידין במטלטלין הוי גם בשמעו בו שמת, וכן מבואר **בטור** סרפ"ה, אמנם **בתשב"ץ** ח"א סע"ה כ' לומר, דבשמעו בו שמת מניחין הקרוב לירד גם לקצור הקמה וגם ליטול מטלטלין, וכ' דכן נראה גם שי' הרמב"ם עיי"ש, ועיין בפי' **הר"ח** מש"כ גבי מטלטלין.

גמ' ומעמידין אפוטרופוס וכו' – **בתור"פ** כ' דהאפוטרופוס נוטל כאריס, ולפ"ז הוכיח דלא כרש"י דקרוב אינו נוטל אלא כאריס, דא"כ אין חילוק בין אם נוריד אפוטרופוס או שנוריד הקרוב, אמנם רש"י כ' דלא יטול האפוטרופוס כלום, וכן נראה **בש"מ** בשם **תו"ש** בסוף העמוד, דאפוטרופוס לכתחילה אינו נוטל כלום, **וברא"ש** בע"ב כ' על הגמ' שם דמעמידים אפוטרופוס, דהיינו דהוא יוריד אריס, וכן **בטור** סרפ"ה כ' אם יש אפוטרופוס שיעמיד אריס, ומבואר כהתור"פ דסתם אפוטרופוס היינו דמ"מ יטלו כאריס.

גמ' לדיקנני לא מוקמינן – **רש"י והרא"ש** כ' דאין ב"ד טורחין לבקש אפוטרופוס משום דלא ימצאו, **והב"ח** סרפ"ה כ' דלפי דבריהם גם אם ירצו לטרוח אינם רשאים, משום זילותא דב"ד שמא לא ימצאו לבסוף, **והראב"ד** בסוגיה לעיל כ' הטעם, דאין מטריחין על אדם לשמור ולטרוח על נכסי חבירו אלא ביתומים, **והרשב"א** לעיל כ', דאין ב"ד משתדלין למצוא, וכ' דאם יש אדם שניחא לו להיות אפוטרופוס מורידין אותו ולא את הקרוב, ומיהו בשמעו בו שמת כ', דבזה יש זכות לקרוב לומר שהוא ירד ולא אחר אפילו בתורת אפוטרופוס, דיש צד דכבר הוא יורש הנכסים, **והריטב"א** כ' דעיקר דאין מורידין כלל אחר, דחיישינן דלא יטרח כראוי כיון דאי"ז לצורך יתומים, **והר"ן והנ"י** הביאו שי' הרשב"א ושי' **הרא"ה** דס"ל כמש"כ הריטב"א, **והרמב"ם** פ"ז מנחלות ה"ה כ' דאין ב"ד חייבין להעמיד אפוטרופוס, וכ' **הב"ח** שם דנראה מדבריו דגם אם יש שם אדם שניחא לי' להיות אפוטרופוס, בכל זאת אין ב"ד חייבין להעמידו, **והטור** סרפ"ה כ' דאם ימצאו אפוטרופוס שיעמיד אריס ויעיין בנכסים אין לך תקנה גדולה מזו, אך אין ב"ד מצווין לבקש על זה כי לא ימצאו, וכ' בשם **הרא"ש** דגם בכאי גונא דיש אדם שניחא לי' להיות אפוטרופוס, מ"מ אם הקרוב מוחה אין מורידין אלא הקרוב, ולא חילק בין אם שמעו שמת או לא, **ובשו"ע** ס"ב כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** שם כ', דאם יש שם אדם שניחא לי' להיות אפוטרופוס מורידין אותו וכמש"כ הטור, ובאם מוחה הקרוב דהוא רוצה לירד כ' בזה שתי שיטות, **ובבי' הגר"א** סקי"א הביא שי' הרא"ה והריטב"א, דלעולם אין מורידין אחר דחיישינן שלא יטרח כראוי.

ה) גמ' אין מורידין קטן וכו' – **בריטב"א** מבואר דכל שבא לכלל שנותיו חשיב גדול, ואי"צ שיהיה בן כ' שנים.

גמ' ולא קרוב לנכסי קטן – רש"י כ' דאין מורידין לעשות ולאכול, **ובש"מ** בשם **תו"ש ובמרדכי** סתמ"ז כ' דדוקא בכהאי גונא דהוא אוכל פירות אין מורידין, אבל להיות אפוטרופוס בלא לאכול פירות בזה גם קרוב מורידין, דאין לחוש שיחזיק בנכסים דהרי אינו אוכל פירות, ומבואר בדבריו דכל שאוכל אפילו כאריס כבר אין מורידין, והק' דאמאי לא נימא דבלאו הכי לא נוריד כיון דרוצה לאכול, וכ' דמיירי בכהאי גונא דאין מוצאים אדם שניחא לי' לטרוח בנכסים בלא לאכול, **והריטב"א** כ' דמיירי דהקטן הוא שבוי ואין הקטן אוכל הפירות, אבל אם הוא אוכל הפירות, יכולים להוריד קרוב, ולשון הריטב"א דאם אוכל עמו מן הקרקע מורידין קרוב, ונראה דרק בגונא דהקרוב אוכל כל הפירות אז אין מורידין, אמנם בתו"ש מבואר דגם אם אוכל כאריס, כבר אין מורידין, **וברא"ש ובתו"ר** מבואר דאין מורידין אפילו בתורת אפוטרופוס, וכן מוכח מתוד"ה ש"מ וכמשי"ת בע"ה, וכך הוא לשון **הראב"ד** בש"מ, **ובטור** סרפ"ה כ' כהרא"ש, **ובב"י** הביא שם **תשובת הרשב"א**,דכ' דרק אם אוכל כאריס אין מורידין, אמנם בסר"צ הביא **תשובת הרשב"א** במקום אחר שהביא דשי' **בעל העיטור** דרק אם אוכל כאריס אין מורידין, וכ' על זה דלא מצינו לו חבר, **וברמב"ם** פ"ח מנחלות ה"א הביא דין זה דאין מורידין קרוב על גונא דהקטן היה שבוי, אמנם **הה"מ והלח"מ** שם כ', דנראה דשי' הרמב"ם דבכל ענין אין מורידין, דרק גבי מטלטלין כ' בפ"י ה"ו דמורידין וכמשי"ת, **ובשו"ע** סר"צ ס"ב מבואר דגם בתורת אפוטרופוס אין מורידין, **והרמ"א** סרפ"ה ס"ז כ' בשם י"א, דרק היכי דיש לו הנאה מהקרקע אין מורידין.

**בש"מ** בשם **הראב"ד** כ', דבאופן דלא חלקו הנכסים וגם אכתי הם נזונים יחד, יכול הקרוב לירד בנכסים וזהו הסוגיה בב"ב קמ"ג דמייתי לק' דהשביחו לאמצע, דשם מיירי דלא חלקו וגם נזונים יחד, והביאוהו **הראשונים** בסוגיה, **והב"ח** סר"צ כ' לומר בשי' הרמב"ם והטור דלא הזכירו זה, דחולקים בזה, אמנם **הרמ"א** סרפ"ה ס"ז כ' דין זה, **ובנתה"מ** סק"ד כ' לומר דבכהאי גונא דירד הקרוב לאכול פירות, בזה לא יהני מה שהם לא חלקו ונזונים יחד, דמ"מ יוכל להחזיק כיון דהוא אוכל הפירות כאן לבד.

**הרי"ף** כ' בשם **רב צמח גאון**,דדוקא בקרקע אמרינן דאין מורידין קרוב, אבל במעות של קטן ממנים על זה גם קרוב, דאמרינן לק' ע' א' דחזינן גברא דמשפו נכסי' ומהימן ונותנים לו, ולא הוזכר לחלק בין קרוב לנכרי, והובא דין זה בעוד **ראשונים** כאן, **ובתו"ר** מבואר הטעם, דבזה אין חשש בקרוב יותר מנכרי, דהרי גם נכרי יכול לישמט ולאכול המבעות, ורק בקרקע דבעי להחזיק ואי אפשר לכלות הקרקע, יש לחלק בין קרוב לנכרי, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' עוד, דגבי מעות דיש לחוש דישמט ויאכל המעות, צריך לבדוק יותר אחר אדם נאמן, ובדיקה זו מהניא גם דלא ניחוש בקרוב דיכחיש, משא"כ בקרקע לא בעי בדיקה כל כך וחיישינן בקרוב, ועיי"ש מש"כ לדון אי מהניא בדיקה שלגבי מעות, דנוריד בבדיקה זו גם לקרקע, **ובשו"ע** סרפ"ה ס"ח כ' דין זה, **והרמ"א** כ' דאם הקרוב והנכרי שוין בנאמנותם עדיף הקרוב, ומקורו מדברי **המרדכי** כאן סתל"א.

רש"י ד"ה ולא קרוב – פשטות לשונו נראה דבכהאי גונא דהשבוי קטן, הדין דמורידין איש נכרי, וכ"כ **הבעה"מ** לק' מ' א' דמורידין רחוק, אמנם **במלחמות** שם כ' דמעמידין אפוטרופוס עיי"ש.

רש"י ד"ה ולא קרוב מחמת קרוב – **בתו"ר** מבואר דהיה לו גירסא ברש"י, דאין מורידין שמא יחזיק לעצמו, ותמה בשם **הר"מ**,דאח מאם אינו יורש אחיו בשום ענין, [ולפי המבואר ברש"י לפנינו, דהחשש דיאמר דזה של אחיו לק"מ], וכ' דנראה דיש ט"ס ברש"י, וצ"ל איפכא דאח מאב לא ירד לנכסים של אח מאם של אחיו מאב, דיש לחוש דיאמר דנפל בירושה, לפני אחיו מאב שלו ולפני זה שירד לנכסיו, מאמם, ובאו נכסים אלו לאחיו שלו מהאב, ואח"כ מת אחיו והוא ירשו, וכן מבואר **ברא"ש** דמיירי בכהאי גונא, **והמהרמ"ש** כ' דלפ"ז דמבואר דרב הונא חשש דיאמר דנפל בירושה מהאם, צ"ל דמה דמבואר בגמ' בסמוך דבאחי דאמא לית לן בה זה דלא כר"ה, דהא ר"ה ס"ל דחיישינן גם שיאמר שנפל בירושה מאמו, וכמו דמסיק בגמ' דגם אחי דאמא אין מורידין.

והנה בתו"ר כ' דאין מורידין בגונא דבאמת נפל בירושה מהאם לפני שני בניה, את האח מאב של אחד מהם, ולפ"ז י"ל דבגמ' מיירי באופן דלא ירשו באמת את אמם, אלא רק דניחוש דיאמר דהיה כך ובזה אין ראיה מר"ה דחיישינן לזה, אמנם ברא"ש לא הוזכר דמיירי דוקא בכהאי גונא דבאמת נפל בירושה לפניהם מאמם, והנה **בטור** סרפ"ה כ' כהרא"ש, והוסיף עוד גונא דאמו של הקטן היתה נשואה לאביו של זה דרוצים להורידו, דאין מורידין שמא יאמר דנכסים אלו היו של אמו של הקטן, והיא מתה בחיי אביו וירשה אביו וכשמת אביו ירש הוא, **ובדרישה** שם בסס"ק י"ג העיר, דהאי גונא לא הוזכר כלל בגמ', וכ' לומר דכיון דס"ל להטור כשי' הרא"ש, א"כ אי אפשר לפרש הגמ' בע"ב דלא חיישינן באחא דאמא בגונא שכ' רש"י, דהא בזה אמר ר"ה דחיישינן וכמו שהעיר המהרמ"ש, ומשום הכי פירש הטור הגמ' בע"ב בגונא דאינו אחיו כלל, ומש"כ בגמ' אחא דאמא הוא לאו דוקא אחיו מן האם ממש, אלא קורבא הבאה על שם האם והכונה לאחין חורגין, **ובסמ"ע** סקכ"ו הביא המקרים שכתב הטור.

**הרמב"ם** בפ"ח מנחלות ה"א כ' דאין מורידין את בן אחיו וכ"כ **השו"ע** סרפ"ה ס"ו, **ובהג"מ** אות א' הק' דמנ"ל הא, **ובבי' הגר"א** סקי"ט כ', דגרס בגמ' אחי דאבא ומבאר דהוא קרוב של ע"י אחיו מאבא, והיינו דהוא בנו של אחיו.

תוד"ה ש"מ – במשה"ק על רש"י דנוכיח מכל אפוטרופוס, מבואר **בתו"ר** דמש"כ התוס' לבאר דבלא ר"ה היינו אומרים דאין לחוש כלל לרמאות, זהו גם ישוב על שי' רש"י, **ובתור"פ** כ' דבאפוטרופוס דעלמא דהקטן בביתו, אין לחוש כלל דיבוא להחזיק דיודעים דזה של הקטן, ורק בגונא דאינו סמוך על הקרוב כגון שהקטן שבוי בזה אין מורידין, **והריטב"א** כ' דלפמשנ"ת דאין מורידין קרוב רק בגונא דהוא אוכל פירות, לק"מ מכל אפוטרופוס, דשם אינו אוכל פירות ואפשר להוריד אפילו קרוב.

**לט' ב'**

בא"ד – בביאור דברי התוס' דהשוו הא דידע למחות בכל ג' שנים, להא דידע לומר לקרוב להביא ראיה דלא בא לידו בתורת ירושה, כ' **בש"מ** בשם **גליון**,דכל מה דיש לחלק דגבי נכרי ידע לתבוע ממנו דלאו דידי' וגבי קרוב לא ידע, זהו רק במחאה אחר כמה שנים, דאמרינן דבנכרי יחוש דלא קנה מאביו אבל בקרוב לא יחוש דלא הוא זה שירש חלק זה, אבל אי נימא דידע למחות בכל שנה א"כ גם גבי קרוב אמרינן דימחה בו שמא לא הוי חלק דידי', וע"ע במהר"ם ומהרמ"ש.

בא"ד – **התו"ר** מעיר דאמאי לא נימא דהא דאין מורידין קרוב הוא משום דגם אי נימא דידע למחות בו דלא הוה שלו, מ"מ לא ימצא ראיה דלא בא לחלקו של הקרוב, ולפ"ז אין ראיה דאין מחזיקין בנכסי קטן, דנימא דלעולם ידע למחות גם בנכרי בתוך ג' שנים, ורק דבקרוב לא תהני מחאתו דלא ימצא ראיה, וכ' דכיון דאמר ר"ה דמורידין קרוב לנכסי שבוי, וזהו אפילו קרוב הראוי לירש עמו, מבואר דלא חיישינן דלא ימצא ראיה, דא"כ גם בכהאי גונא לא נוריד קרוב לנכסי שבוי דאח"כ לא ימצא השבוי ראיה.

בא"ד – **ברשב"א ובריטב"א ובנ"י** כתבו דהחילוק בין קרוב לנכרי הוא, דבנכרי ידעו לומר לו דהיה של אביו וזה שמחזיק בזה לא הוי דידי', משא"כ בקרוב לא ידעו לומר לו דסבורים שהוא ירש נכסים אלו ובאו לחלקו בתורת ירושה.

רש"י ד"ה ואפילו – כשי' רש"י כן מבואר **בראשונים** כאן ובכתובות, דגם אם החזיק ג' שנים אחר שהגדיל לא מהני, אמנם שי' **הרמב"ם** פי"ד מטו"נ ה"ז, דאם החזיק ג' שנים אחר שהגדיל מהני החזקה, **והראב"ד** השיג עליו, וכ' דכן נראה מן הגמ' דלא מהני חזקה לעולם, **וברמב"ן** בכתובות **ובריטב"א ובר"ן** כאן כ', דאי נימא כשי' הרמב"ם, אמאי לא חיישינן הכא שמא יחזיק ג' שנים, **והלח"מ** שם כ' די"ל דזה לא חיישינן, משום דבודאי ימחה בו בתוך ג' שנים משהגדיל כדי דלא יהיה לו חזקה, רק דבתוך ג' שנים יש לחוש דלא ידע דצריך למחות בו, כיון דאכתי לא החזיק ג' שנים משיגדיל, ואכמ"ל.

ו) תוד"ה ודלמא – **הרמב"ן** בגיטין כ' כהתי' השני בתוס', אמנם לא כתב משום דהוה נכסי יתומים, אלא דכיון דהדין מוטל על ב"ד אין נזקקין לתקנו אלא לגמרי, וחוששין לכל דבר שלא יצא דבר שאינו מתוקן מתחת ידיהם, **והריטב"א והר"ן** שם כתבו התי' הראשון של תוס' ותי' השני כהרמב"ן, והריטב"א כאן כ' ג' תי' התוס', [**והב"ח** כ' בשי' הטור כהתי' השלישי בתוס', וכ' לומר דדוקא בנקבה חיישינן בשבויה ולא בזכר, ולפ"ז כ' דבשבוי באמת נוריד הקרוב על כל הנכסים, והביא דברי"ו מבואר דאין לחלק בין זכר לנקבה, וכן בראשונים שהביאו תי' זה לא הזכירו כלל דמיירי בנקבה, וכבר חלק עליו **הש"כ** סק"ו, וכ' דאי"ז אלא דברי נביאות, אלא בכל ענין אין מורידין הקרוב].

תוד"ה מוקמינן – **התו"ח** עמד בזה, דלשי' רש"י דבכל שבוי אינו אוכל אלא כאריס, אי אפשר לומר כתי' התוס', **וברא"ש** גם נראה מבואר דלא כהתוס', דכ' דכשיבוא השבוי יטול הקטן כדין קרוב היורד לנכסי שבוי, ועל מש"כ התוס' להוכיח דאי ודאי לא שכיבא מוקמינן הכל ביד האחות, דלא מורידין קטן ואפילו ע"י אפוטרופוס, כ' התו"ח דיש לדחות, דאה"נ דהגמ' גם יכלה להק' דאמאי ניתן הכל לאחות ולא פלגא לקטן, כיון דגם הוא ראוי לירש, וכ' עוד די"ל, דכל מה דמבואר בגמ' דניתן הכל לאחות, זהו קודם דמסיק דנוריד הקטן ע"י אפוטרופוס, אבל למסקנא אה"נ דגם אי ודאי לא שכיבא, מ"מ פלגא נוריד הקטן ע"י אפוטרופוס, ולעולם אפשר להוריד ע"י אפוטרופוס, ועוד כ' דודאי אי לא ניחוש דילמא שכיבא סבתא, נמצא דבודאי אין הנכסים עכשיו של הקטן, אלא רק דיש תקנה לקרוב דיכול לירד לנכסים ולאכול, ולדבר זה לא נמצא אפוטרופוס, דאפוטרופוס מוכן רק לשמור נכסי היתומים, אבל לילך לעשות להם רוחים בדבר שלא הוי דידהו, לזה לא נמצא אפוטרופוס, ומשום הכי דוקא משום דיש לחוש דשכיבא סבתא וכבר הוי נכסים של הקטן, נוכל למצוא אפוטרופוס לזה, **ובפנ"י** כ' עוד די"ל, דמה דאמרינן בגמ' דנוריד האחות, היינו דעל פלגא תהיה בתורת אפוטרופוס לקטן, דאע"ג דאין מורידין קרוב לנכסי קטן, מ"מ הא נתבאר לעיל בע"א דרק בקרקעות אין מורידין, ואי הכא בודאי לא שכיבא סבתא נמצא דאין גוף הקרקע שלו אלא רק אכילת הפירות, וזה הוי כמטלטלין.

**ובש"מ** בשם **התו"ש** כ' על קו' התוס', דכיון דיש ספק אם מתה הסבתא או לא, טוב לעשות אפוטרופוס לפלגא, שלא יוריד קרוב על נכסים שיש לחוש שמא הם של קטן דילמא אתי לאחזוקי בהו, ומבואר בדבריו דבאמת מודה לדברי התוס' דלא מורידין קטן אפילו ע"י אפוטרופוס, אלא דהכא דאי אפשר, אמרינן דנוריד ע"י אפוטרופוס, ולכאורה לפי דבריו בעלמא היכי דהקרוב קטן, יהיה הדין דנוריד אחר, ויל"ע אמאי הכא לא נוריד אחר, ואפשר משום דאיכא גם קרוב שהיא האחות, משום דידה אין להוריד אחר, ועל כרחך בעי להוריד הקטן ע"י אפוטרופוס, **וברש"י** בע"א כ' דאין מורידין קטן ומוטב שיורידו איש נכרי, וכן נראה **בריטב"א** לעיל ל"ח ב', דכ' דאם הקרוב אינו כאן מורידין נכרי, וכשיבוא הקרוב נוריד אותו, וכ' דכך הוא הדין בקרוב קטן, וכ"כ **המאירי** בע"א, דמורידין אחר בתורת אריסות, ולכאורה צ"ל דס"ל כהתו"ש דדוקא הכא הדין דמורידין אפוטרופוס, **ובטור** סרפ"ה כ' דהיכי דהקרוב הוא קטן, מעמידין לו אפוטרופוס שיתנם ביד אריס וישמור חלק השבוי, וזהו כשיטתו ברבא, דמה דאמרינן מיגו, היינו דהאפוטרופוס מחזיק הכל לשבוי ולא לקטן, ומבואר דאין מורידין איש נכרי, אמנם שיטת הטור דלעולם אין לנו להוריד איש נכרי משום שמא יכסיף הנכסים, וכמשנ"ת לעיל באות א'.

בא"ד – מש"כ בסו"ד דזה טוב מלתתם לאחתא, כ' **המהר"ם** דכונתם לבאר בזה, אמאי אמר רבא דמיגו דמוקמינן לפלגא מוקמינן נמי לשאר, הא כיון דהפלגא השני דמורידין הוא לאחות, מה תועלת יש בזה דמעמידים אפוטרופוס, ולזה כתבו משום דיש בזה עדיפות לשבוי, וצ"ב דלא מצינו שיטה דמה דאמר רבא דמיגו דמוקמינן, היינו דבפלגא הוי אפוטרופוס לאחות, **ובמהרמ"ש** הביא דברי המהר"ם, שבהכל הוא אפוטרופוט לקטן, ובזה מצינו דשי' הריטב"א, הכי אך רוב הראשונים חולקים גם על זה וכמשי"ת בסמוך, ועיין במהרמ"ש מש"כ לבאר.

בא"ד – **המהרמ"ש** מבאר, דהא דבאם בודאי לא שכיבא סבתא אמרינן דהאחות תרד לכל הנכסים, ולא אמרינן דנוריד אפוטרופוס כיון דזה טוב יותר לסבתא, הוא משום דכיון דעיקר הדין הוא להוריד קרוב, לא נוריד אפוטרופוס, ורק משום דהכא אי אפשר להוריד הקרוב, אמרינן דנוריד אפוטרופוס, [ועיי"ש שכ' דגם האופן שכתבו התוס' אינו ראוי לכתחילה].

גמ' רבא אמר וכו' – **הריטב"א** כ' דמורידין הכל בתורת ינוקא, דכיון שלא הוברר חלק הקטן, אפשר להוריד בכל חלק בתורת הקטן, ואין כאן אפוטרופוס לדיקנני כלל, אמנם הנה **הר"ן** [לעיל ל"ח ב'] **והנ"י** כתבו, דלשי' הרא"ה דס"ל דאין מורידין אפוטרופוס לדיקנני הוא גם אם רוצה לירד, ומשום דאמרינן דלא יטרח כראוי וכמשנ"ת לעיל בסוף אות ד', א"כ מה דהכא מבואר דמורידין, הוא משום דכיון דהכא יש גם חלק הקטן, משום זה יטרח כראוי בכל השדה, ומבואר דס"ל דפלגא הוי אפוטרופוס לקטן, ופלגא הוא אפוטרופוס לשבוי, וכן נראה מבואר **בחי'** הריטב"א הישנים, **והרא"ש** כ', דכיון דרבא אמר רק דמוקמינן אפוטרופוס לפלגא ולא הזכיר דהיינו לינוקא, באמת הדין לרבא דמוקמינן הכל בתורת אפוטרופוס לשבוי, דכיון דהכא מוטל על ב"ד לטרוח ולהעמיד אפוטרופוס לתועלת חלק הראוי לקטן, יוסיפו מעט טורח ויעמידו אפוטרופוס לכל נכסי השבוי לתועלת השבוי ואם יבוא יתנו לו כל הפירות, **ובטור** סרפ"ה מבואר כהרא"ש וכ"כ **הסמ"ע** בסקל"ו.

גמ' לסוף שמעו – **הרשב"א והר"ן** לעיל ל"ח ב' כ' דמוכח הכא, דמה דאין מורידין קטן לנכסי שבוי זהו רק בלא שמעו בו שמת, וכן הביא **הב"י** סרפ"ה בשם **רי"ו**, אמנם **הריטב"א** כאן כ' דמה דאמרינן דשמעו דשכיבא סבתא היינו בעדות ברורה, דאי לאו הכי הדין דאין מורידין קטן לנכסי שבוי.

גמ' ותילתא יהבינן לינוקא – **הרשב"א** מק', דאמאי לא מוקמינן אפוטרופוס גם להאי תילתא כמו כל קטן, וכ' דכונת הגמ' רק דאי נחת בה הקטן עד שנעמיד לו אפוטרופוס אין קפידא בזה, כיון דלא הוי נכסי שבוי, ועוד כ' דלא היה קטן ממש, אלא שהיה קטן שאין ראוי למנותו בשל אחרים, וכ"כ **הר"ן והנ"י** דמיירי בקטן שידע לפקח על נכסיו, ומ"מ אין מורידין אותו לנכסי שבוי, **והרא"ש** כ' דאם יודע להשתדל בנכסים יטרח בהם הקטן, ואם אביו העמיד לו אפוטרופוס או הסמיכו אצל בעל הבית ישתדלו בהו, ויל"ע **בשו"ת מהרשד"ם** סמ"ו, דנראה דאם הקטן יש בו דעה למשא ומתן, אפשר למנותו אפוטרופוס.

ז) גמ' לא ידענא לך – ברש"י מבואר דידע שיש לו אח בבי חוזאי, רק דלא ידוע שזה הוא שבא לכאן, ומבואר בראשונים דכיון דאמר לו ר"ח דשפיר קאמר לך משום דבא בחתימת זקן, מבואר דהיה לו להכירו ועל כרחך שראה אחיו כשהיה קטן, **והרשב"א** הק', דבגמ' בסמוך אמרינן דהכא לא ידע דליחיל, וכ' דאין לומר דמיירי ששמעו שמת, דא"כ אמאי מבואר בגמ' דירד שלא כדין, כיון דאין מורידין לנכסי קטן, הא כיון דשמעו שמת גם לנכסי קטן מורידין, וכמו דמבואר בגמ' דכיון ששמעו ששכיבא סבתא יכולים להוריד קטן, הכא נמי אפשר להוריד לנכסי קטן, אמנם לפמשנ"ת דשי' הריטב"א דגם בשמעו שמת אין מורידין קטן, י"ל דמיירי ששמעו שמת, **והרא"ש והריטב"א** כ', דלא ידע דליחיל היינו דלא ידע שיבוא לתבוע חלקו, אלא ישאר בבי חוזאי במה שנחל שם מאביו, ועוד כ' הריטב"א דלא ידע משום דסבור שאולי מת, או דלא יבוא לתבעו כלום, **והרשב"א והר"ן** כ' דבאמת מרי אמר שלא ידע מעולם שיש לו אח, ורק דזה שטען שהוא אחיו אמר דמרי היה בבי חוזאי והכירו שם, ולזה אמר לו ר"ח דגם לפי דבריך שפיר אומר מרי שאינו מכירך, וכן נראה **ברמב"ן** בסמוך.

תוד"ה שיצא – **בתו"ר ובתור"פ ובריטב"א** מבואר דברי התוס', דס"ל כשי' רש"י דידע שיש לו אח בבי חוזאי, וראה אותו כשהיה קטן, וכיון דעכשיו אינו מכחישו דאי"ז הוא אלא דאינו מכירו, אמרינן דבאמת הוא מכירו ורק דאינו מעיז להכחישו, ומשום הכי היה נאמן לומר שהוא אחיו, ועודכתבו בתי' אחד, דבאמת גם בלאו הכי לא היינו מאמינים לו לומר שהוא אחיו, ור"ח רק אמר לו דאין לו תערומת עליו במה שאומר שאינו מכירו, [ובריטב"א מבואר דבעי לתי' זה, לשי' הרשב"א דמרי טען דאינו מכירו כלל], וזה נראה גם כונת התו"ר בתי' הראשון, **והרמב"ן והר"ן והנ"י** כתבו, דר"ח היה יודע שהוא אדם שקרן ואלים ובעי למקנסי', אלא דבזה יש לנו לומר שאינו משקר ויש להאמינו, [ושיטתם דמרי טען דאינו יודע כלל שיש לו אח, וא"כ מבואר דגם בזה לא היה ראוי להאמין לו], **וברשב"א** גם כתב משום דהיה שקרן, אלא דלא כ' דמשום הכי היה ראוי להאמין לזה שאמר שהוא אחיו, **וה"ר יהונתן** [בש"מ] כ', דר"ח אמר לו לפתות לב האח שלא יפחד ממרי ולהרבות שלום עיי"ש.

**והרא"ש** כ' דלא הוצרך ר"ח להביא ראיה לענין, דפשיטא דאינו נאמן לומר שהוא אחיו, אלא לפי שטוען שהיה מכירו וכופר וגם יצא לו קול שאביו הוליד שם, לכך הביא ראיה שטענה טובה היא ולא מחזקינן לי' רמאי, **ובטושו"ע** סר"פ ס"ו כ', דאם בא אחד ואמר אני אחיך ואמר לו דאינו מכירו, נאמן אפילו יצא קול שיש לו אח במדינת הים, **ובדרישה** סק"ב העיר דבגמ' מבואר דדוקא משום דבא בחתימת זקן אינו נאמן, וכ' דלאו דוקא שבא בחתימת זקן, אלא הוא הדין כל סיבה שיש לו שמשום הכי אינו מכיר.

**בהג"א** כ', דכמו דמבואר הכא דאפילו שהוא מודה שיש לו אח, מ"מ כל שאינו מכיר שהוא אחיו אינו נאמן לומר שהוא האח, הכא נמי באם אחד אומר שמכר שדה ואינו יודע למי, ובא אחד ואומר שהוא הקונה, אינו נאמן עד שיביא ראיה, אמנם **הרמ"א** סרכ"ב כ' בשם יש מי שכתב, דהוא נאמן לומר שהוא הלוקח, ומקורו **בהג"מ** פ"ט מאישות אות ד', **והש"כ** שם סק"ח הביא דברי ההג"א דחולק והביא עוד ראשונים שחולקים, וכן **בבי' הגר"א** שם סק"ה תמה על הרמ"א שהשמיט כל הפוסקים שחולקים על דין זה.

תוד"ה זיל – **בתור"פ וברשב"א ובריטב"א ובר"ן** מבואר כהתוס', דכל שאומר שיש לו עדים שאינם רוצים להעיד משום יראה, אמרינן לנתבע שיביא העדים ויאמרו שאינם יודעים, **ובתו"ר** כ' דמיירי ששאלו ב"ד מאותן עדים, ואמרו דלא היו רוצים להתמצע בדבר ולומר לא הן ולא לאו, דמוכח מילתא דמסתפו מיני', **ובתוס'** בכתובות כ"ז ב' גם כתבו הכי, אמנם שם מבואר דמיירי על גונא דלא ידוע לנו שהוא אלם, וא"כ כל שאינם אומרים הכא בפני ב"ד, אין לנו לומר דיש עדים שאינם רוצים להעיד, אבל בתו"ר כאן מיירי על גברא אלמא, ואעפ"כ כ' דבעי שיאמרו בב"ד דאינם רוצים להעיד בדבר, **והרא"ש** כ' דיש הוכחה לדבר, דכשאמר להם להעיד, אמרו דמה לנו ולצרה זו לא נעיד כלום, **ובטור** סכ"ח כ' הדין, דבאלם אומרים לו שיביא הוא העדים, אם התובע אומר שיש לו עדים ואינם רוצים לבוא, וכ' דדוקא אם יש הוכחה לדבר, כגון שאומרים מה לנו ולצרה שנכניס עצמנו בזה או דברים כיוצא בזה, **ובשו"ע** ס"ה כ', דאם ידוע שהוא אלם בעי שיביא הוא עדים, **והרמ"א** הוסיף דבעי שיהיה הוכחה לדבר, **והט"ז** כ' דאם יש הוכחה לדבר, תו אי"צ שנדע שהוא גברא אלמא, דמה שאומרים שאינם רוצים להעיד, בזה הוי הוכחה דמשום דיראים ממנו אינם רוצים להעיד, וכ"כ **באורים** סקכ"ב ובגליון **הגרע"א**, **ובפ"ת** סקי"ז הביא דברי האורים, והביא עוד בשם **התפל"מ** דבתוס' בסוגיין מבואר, דסגי שנדע שהוא גברא אלמא ולא בעי גם שיהיה הוכחה לדבר.

**הכס"מ** פ"ג מעדות הי"ב **ובב"י** סכ"ח כ', דמדברי רש"י נראה דבעי שיעידו העדים כדבריו, ולא סגי שיאמרו דאינם יודעים, וכ' דלפ"ז אפשר דגם לא בעי שיהיה הוכחה לדבר, וכ' די"ל דגם שי' **הרמב"ם** הכי, וכ' דאע"פ דאי נימא הכי תו לא שבקת חיי, דיאמר התובע דיש לו עדים ויראים לבוא ויצטרך הנתבע להביא עדים כדבריו, מ"מ י"ל דאינו נאמן אלא כשידוע לנו שהוא גברא אלמא, ושיש לחוש באמת דמשום זה לא יבואו עדים להעיד כדבריו, והק' דמ"מ לגברא אלמא לא שבקת חיי, וכ' דאין לחוש לזה, דכיון דהוא אלם שיפסיד עד שיחזור בתשובה, ובב"י הביא דברי **הנ"י** דמבואר בדבריו דבעי שיעידו כדברי הנתבע, ולא סגי שיאמרו שאינם יודעים, אמנם הנ"י כ' דדוקא הכא דנראה דהאח אומר אמת, דלא מצינו אדם שיאמר לאחד שהוא אחיו אם אינו כך באמת, וגם דאינו מצוי שלא ידע שיש לו אח במדינת הים, משום הכי מצריכים אותו להביא עדים, אבל בלא זה אינו צריך.

**מ' א'**

ח) רש"י ד"ה וכן – שי' רש"י דר"ח מיירי גם על שבחו נכסים מחמת עצמן, אמנם שי' התוס' דדוקא שבחו מחמת נכסים וכמבואר בגמ' בב"ב דרבא אמר דלא שנו אלא ששבחו מחמת נכסים ואין שם חולק על רבא, וכן מבואר **בראב"ד** [בש"מ] **ובמלחמות** ועוד **ראשונים**, **והבעה"מ** כ' במסקנת הסוגיה דכיון דהיה האח קטן' גם יציאות אין לו משום קנס וכמשי"ת בע"ה, וכ' במלחמות דמבואר מזה' דס"ל דהכא מיירי גם בשבח מחמת עצמן וכשי' רש"י, **והרא"ש** כ' כדברי התוס' דהכא השביח מחמת נכסים, אך הביא **דהראב"ד** דקדק, דמדלא מבואר בגמ' חילוק בין אם הוי מחמת נכסים או מחמת עצמן, אמרינן דר"ח דס"ל דהשבח לאמצע הוי גם במחמת עצמן, אך כ' דאע"ג דבגמ' בב"ב מבואר דדוקא במחמת נכסים, זהו דוקא התם דהבנים נזונים יחד, ומשום הכי כשיורד הוי כיורד ברשות, אבל הכא דאין האח נזון עמו לא הוי כיורד ברשות, והדין דאין לו אלא יציאות, והנה בש"מ מבואר דברי הראב"ד, דגם הוא ס"ל דהכא מיירי דשבחו מחמת נכסים, אמנם לכאורה כל דברי הראב"ד שברא"ש, הם לפי מה דמסיק דמה דאמר ר"ח דהוי לאמצע הוא משום דהכא הוי שלא ברשות, וזהו טעם דלא הוי כאריס, אבל לפי מה דס"ל השתא דהוי מאותו הדין המבואר בב"ב ושם הוי משום מחילה, בהכרח דלא הוי אלא במחמת נכסים, דבזה לא שייך חילוק הראב"ד, **ובבי' הגר"א** סרפ"ז סק"ו הביא על דברי הרמ"א שם שזה כדעת הראב"ד, דברי הגמ' בסמוך דאמר ר"ח דמי התם ברשות הכא לאו ברשות, והיינו כמשנ"ת דבגמ' בסמוך שם איכא לדברי הראב"ד, ולכאורה גם הראשונים שכתבו דמיירי דשבחו מחמת נכסים, אינם חולקים על הראב"ד, דהם כתבו על המבואר בגמ' הכא דלא יטול כלום, וזהו רק במחמת נכסים, אבל במש"כ הראב"ד דגם במחמת עצמן אין לו אלא יציאות, בזה מודו גם שאר הראשונים, וע"ע לק' משי"ת בדברי הראב"ד.

**והרשב"א** הק' דאי מיירי במחמת נכסים, מה אמר אביי דהכא לא מחיל ומשום הכי יש לו ליטול גם בשבח, הא אי מיירי מחמת נכסים, נמצא דלא מגיע לו בשבח כלום כיון דלא בא השבח על ידו, [**ובנ"י** בב"ב מבואר דגם במחמת נכסים איכא טורח מעט, ועל זה אמרינן דהאחין מוחלין, וא"כ י"ל דהכא מיירי על האי טורח, ונראה דס"ל להרשב"א, דלא שייך לומר על זה דלפלוג לי נמי מפרדיסי ובוסתני], **והר"ן והנ"י** כ' לפי המבואר בגמ' בב"ב, דאם אומרים ראו מה שהניח לנו אבא הרי אנו עושים ואוכלים, בכהאי גונא הדין דנוטלים כל השבח גם במחמת נכסים, דהכא נמי אמר אביי, דכיון דלא ידע דליחיל אמרינן דהוי כאילו אמר בב"ד ראו מה שהניח לי אבא, כיון דאומדן דעת הוא דעשה על דעת עצמו.

בא"ד – **במלחמות** כ', דלפי מש"כ רש"י דמחמת טורחן של משביחין היינו מחמת עצמן, צ"ל דמה דמבואר בגמ' בב"ב דמיירי במתני' במחמת נכסים, היינו דהיה דקלא ואלים, וחולק על זה דבודאי לא מיירי דהושבח ממילא וכמו שהאריך בסוגיה בב"ב, אלא דמחמת עצמן היינו דהוציא הוצאות משלו, אמנם הנה **ברשב"ם** בב"ב מבואר, דלטרוח להביא פועלים זהו מחמת נכסים, אבל לטרוח בעבודת הקרקע זהו מחמת עצמן, וכן מבואר **ובר"ן ובנ"י** כאן דיש טורח דחשיב מחמת עצמן, ועיין בנ"י בב"ב דמבאר דחלוק אם הוי טורח מועט או הרבה, וא"כ גם ברש"י לכאורה אין צריך לומר דמחמת נכסים היינו דקלא ואלים, אלא כהרשב"ם.

גמ' גדולה מזו אמרו וכו' – עיין פי' רש"י, **וברא"ש** מבואר דגם לפי מש"כ דמה דאמר אביי דהכא לא ידע, היינו דלא ידע שיבוא אחיו דהיה סבור דישאר בבי חוזאי, מ"מ זה עדיף משבוי, דשם יותר סבור שיחזור ממה שהכא סבור שיבוא אחיו, **והראב"ד** [בש"מ] מבאר, דהשתא שמין לו כאריס בזה שלא נטע, בדידי' דהיינו דמה שנטע הוא לא כל שכן שיטול כאריס.

גמ' מי דמי וכו' – רש"י מבאר דברשות היינו ברשות ב"ד, ושלא ברשות היינו שלא ברשות ב"ד דלא נמלך בב"ד, ומבואר **בתו"ר וברמב"ן** דלפ"ז מה דאמר ועוד, היינו דאפילו אי נימא דגם ביורד שלא ברשות ב"ד מ"מ יש לו דין קרוב היורד, וכמבואר בברייתא דגם ביורד מעצמו אין מוציאין אותו, **והרשב"א** מק' דמה ס"ד דר"ח מעיקרא לומר דמשום דלא ברשות ירד אין לו דין קרוב היורד, כיון דבברייתא מבואר לאו הכי, **והריטב"א** כ' דיש מקום לדחות, דביורד שלא ברשות אין לו דין יורד ברשות ולא יהיה דינו כאריס, דמה דתנא דכולם שמין להם כאריס, י"ל דלא קאי על הגונא דמיירי בברייתא דירד מעצמו, וכ' דגם ר"ח לא ס"ל דבאמת זה לבד הוי סיבה דלא יטול כאריס, אלא אמר זה בדרך חדא ועוד, ועיקר הטעם הוא מה שהוסיף דקטן היה, **ובתור"פ** כ' לומר, דר"ח ס"ל דדוקא אם יורד על דעת לאכול רק הפירות בזה אין מוציאין, אבל אם יורד על דעת לזכות בגוף הקרקע בזה מוציאין, והכא ירד על דעת שגוף הקרקע שלו, ועל זה הוסיף ר"ח, דאפילו אי ירד הכא גם רק על דעת לאכול הפירות, מ"מ קטן היה, **והרשב"א** הביא גירסת **בה"ג** דלא גרס ועוד, ומה דאמר דקטן הוא, זהו ביאור למה דאמר דהכא לאו ברשות נחת.

**והרמב"ן** כ' דברשות היינו ברשות אחרים, דשם ירד על דעת דהוי של אחר ומשום הכי יש לו כאריס, אבל הכא דירד על דעת שאי"ז רשות אחרים אלא רשות דידי' לא יהיה כאריס, כיון דלא שייך בכהאי גונא התקנה דמבואר לעיל דכי היכי דלא לפסדינהו, **והר"ן והנ"י** כ' על דרך הרמב"ן, ומבואר בר"ן דברשות היינו ברשות בעל הקרקע, דכיון דיש רשות ב"ד לירד לקרקע, הוי כמו דהוי ברשות הבעלים, אבל הכא דלא ידעו כלל שיש אח לא שייך בזה רשות ב"ד, והוי כמו שלא ברשות בעל הקרקע, **והרשב"א** הק' על הרמב"ן דאין לשון הגמ' נראה הכי, ועוד הק' דהוה לי' למימר אדרבה, דלפי דבריו נמצא דזה סברא הפוכה מהא דאמר רב אמי, דרב אמי אמר דמה דהכא הוי שלא בידיעה הוי סיבה יותר דיטול כאריס, והוא ס"ל איפכא דזה סיבה דלא יהיה לו כאריס.

**והראב"ד** [בש"מ] כ' דשלא ברשות היינו משום דהכא אינו שבוי אלא הוי כיצא לדעת, ומה דאמרינן דועוד קטן הוא, היינו דגם אי נימא דכיון דהיה קטן, לא היה לו דעת למנות לו אפוטרופוס, ומשום הכי לא דמי ליצא לדעת, מ"מ לקטן אין מורידין כלל, וכתב דמ"מ רב אמי לא הודה אלא משום דהיה קטן, אבל משום דשלא ברשות אי"ז סיבה, ומשום דכל היכי דאין ב"ד מורידין מ"מ אם נחת איהו לא מפסיד, וכ' דמתחזי לי דגם ברטושין הוי הכי, וסיים דהאי מילתא לא מתחוורא שפיר.

גמ' ועוד קטן הוא – **הבעה"מ** כ' דקרוב היורד לנכסי קטן קנסוה רבנן, ואע"ג דלא ידע דניחול כמאן דידע דמי והשביח לאמצע, והיינו דס"ל דמה דאמר ר"ח דהשביח לאמצע, היינו דאפילו הוצאות אין לו, ומבאר משום דקנסוה רבנן, **והראב"ד** השיג עליו דלא שייך קנס בזה, **והמלחמות** השיג, דהכא שוגג הוי והיכי קנסינן על שגגות, [ולפי שי' הראשונים דידע שיש לו אח רק דלא היה סבור שיבוא, לכאורה שפיר יש לקנוס, אלא דהלשון שכ' הבעה"מ דאע"ג דלא ידע כמאן דידע, נראה דלפי מה שלא ידע, באמת אין לקונסו], ומבואר **במלחמות** ובעוד **ראשונים**,דאע"ג דאין לו כאריס מ"מ יש לו כיורד שלא ברשות, וכן מבואר **בתו"ר**.

גמ' שם – **הראב"ד** [בש"מ] כ' דאביי דאמר דמשום דלא ידע יש לו ליטול גם בשבח, ס"ל דאף דהיה קטן מ"מ חשיב כיורד ברשות, משום דכיון דהכא יש לקרוב חלק בנכסים, בכהאי גונא מורידין קרוב לנכסי קטן, [והראב"ד לשיטתו, דבגדול הדין דגם בידע לי' לא הוי השבח לאמצע וכמשי"ת בסמוך, הוכרח לומר דאביי ידע דמיירי בקטן, דאי לאו הכי הרי גם בידע לא מחיל], **והרשב"א** הק' על זה, דהא אביי אמר לעיל גבי סבתא דאין מורידין קרוב לנכסי קטן, הגם דיש חלק לקרוב בנכסים, וכ' לומר דאביי היה סבור דכיון דלא ידע דיש לו אח קטן, הוא חשיב כיורד ברשות.

**הרי"ף** כ' דבאם היה אחיו גדול ולא ידע דאיתי', הדין דשמין לו כאריס, והיינו כמבואר במסקנא דרק משום דהיה קטן, **והבעה"מ** חולק, דדוקא בשבוי הדין דשמין לו כאריס, אבל הכא לא הוי כאריס אלא כיורד שלא ברשות, **ובמלחמות** הק' עליו דהא בגמ' מבואר כהרי"ף, אמנם לפי ביאור הראב"ד בגמ' שהובא לעיל, מבואר דבאמת ר"ח אמר דהוי שלא ברשות משום דהכא לא היה שבוי, אלא דמ"מ למסקנא כ' הראב"ד דלא ס"ל האי טעמא דר"ח, אמנם לפי שי' הבעה"מ דביורד לנכסי קטן אין לו אפילו הוצאה, י"ל דכל מה דמבואר בגמ' במסקנא דדוקא קטן, זהו רק לענין הא דאין לו אפילו הוצאה דזה קנסו רק בקטן, אבל מה דאין לו כיורד ברשות זה הוי גם בגדול, **וברשב"א** ועוד **ראשונים** מבואר כהרי"ף, וביארו דאע"ג דלא היה שבוי, מ"מ הרי גם לא הוי יוצא לדעת, ואין לו דין רטושים, **וברמב"ם** פ"ט מנחלות ה"ד **ובטושו"ע** סרפ"ז ס"ג מבואר כהרי"ף.

**הרי"ף** כ' דבגדול ולא ידע שמין לו כאריס, ומבואר דאם ידע לא הוי כאריס, **והבעה"מ** כ' דאם ידע הוי השבח לאמצע, ומדברי המלחמות נראה דמבאר שי' הבעה"מ, דגם אם אין לו חלק בנכסים הדין דהשבח לאמצע, וחולק על זה דלא מצינו דהשבח לאמצע אלא ביש לו חלק בנכסים, **והראב"ד** בהשגות ובעוד מקומות כ' דגם היכי דיש לו חלק בנכסים, מ"מ לא הוי הדין דהשבח לאמצע אלא דינו כאריס, וכמו בכל שותפין דאם השביח האחד דינו כיורד ברשות כמבואר בב"ב מ"ב ב', ומה דמבואר במתני' בב"ב דהשביח לאמצע, זהו דוקא בגדולים וקטנים משום דמצוה קעבדי, אבל בגדולים וגדולים הדין דמקבל כאריס, **ובמלחמות** מבואר גם כהראב"ד, דמתני' דב"ב דוקא בגדולים וקטנים, אך כ' דזהו משום דבגדולים הם שותפים לדעת ומשום הכי מקבל כאריס, אבל בגונא דהכא דאחד במדינת הים ואי אפשר להם לחלוק, בזה לא הוו כשותפין והדין דהשבח לאמצע, אמנם **הרשב"א והר"ן והנ"י** כ', דמתני' דב"ב לאו דוקא קטנים וגדולים, אלא גם בגדולים וגדולים, ולא דמי לשותפין דהם נשתתפו לדעת ומשום הכי אמרינן דכל מה ששותף אחד עושה הוי כיורד ברשות, אבל באחין דנעשו שותפין שלא מדעתם, בזה לא אמרינן דהוי כיורד ברשות, וכ"כ **התוס' והרא"ש** בב"ב, **והרמב"ם** פ"ט ה"ד כ' כהרי"ף דבלא ידע שמין כאריס, **והראב"ד** השיג דגם בידע, **ובטור** סרפ"ז הביא לגבי אחין שהשביחו, שי' הראב"ד ושהרא"ש חולק, ובאיכא אח במדינת הים כ' דמשום דלא ידע נוטל כאריס, וכן **בשו"ע** שם ס"ג.

**הר"ן והנ"י** לשיטתם דביארו דברי ר"ח דחילק דהכא שלא ברשות נחית, היינו דכיון דלא ידע דיש לו אח, אין כאן הדין של מורידין קרוב לנכסי שבוי וכשי' הרמב"ן, כתבו דהא דלפי האמת אמרינן דנוטל כאריס בלא ידע, הוא משום דכיון דיש לו חלק בקרקע, חשיב משום זה כיורד ברשות, והר"ן כ' עוד, דאמרינן דהאח ניחא לי' שירד וישביח הקרקע, ומשום הכי חשיב כיורד ברשות, ולפי שי' רש"י והתו"ר והרשב"א והריטב"א לעיל מבואר, דהגם שלא ידע מ"מ דינו כמו של קרוב היורד לנכסי שבוי.

**בפרישה** סרפ"ז סק"ו **ובסמ"ע** שם סקט"ו העיר, אמאי בלא ידע אמרינן דשמין לו כאריס ולא אמרינן דלא יטול כלום, כיון דבשמעו בו שמת שי' התוס' והרא"ש דאינו נוטל כלום, משום דדמי למוציא הוצאות על נכסי אשתו גדולה, כיון דלא שייך בזה תי' הגמ' דתקינו לי' רבנן כי היכי דלא לפסדינהו, דכיון ששמעו שמת אינו חושש שיבוא, וא"כ כל שכן הכא דלא ידע כלל, וכתב לחלק דבשמעו בו שמת אף דאינו סבור שיבוא, מ"מ אינו סבור שודאי מת ומשום הכי אמרינן דנכנס אדעתא דהכי, דאם אולי יבוא קרובו יטול את שלו ומחשב קצת לידע ומוחל, משא"כ הכא דלא ידע בו כלל, אין דעתו כלל למחול, [ויל"ע בזה דהא שי' הרא"ש דידע שיש לו אח, ורק דאינו סבור שיבוא לכאן], **והט"ז** שם חולק, דממנ"פ אי מעלה בדעתו שמא יחזור, יש לחוש דלמא יפסיד הנכסים, **ובנתה"מ** סק"ז כ', דהכא אינו אוכל פירות ולא ירד רק על דעת להשביח, בודאי אינו מוחל על מה שיש לו ליטול כאריס, ולכאורה מש"כ דאין לו זכות לאכול הפירות, זהו רק לשי' הרמב"ן והר"ן, אבל לשי' הרשב"א והריטב"א יש לו דין קרוב היורד לנכסי נטושים אף דלא ידע שיש לו אח וכמשנ"ת, ובתו"ר גם מבואר כהרשב"א וכמשנ"ת.

**בפרישה** סרפ"ז סק"ו **ובסמ"ע** שם סקי"ד כ', דבהיה האח קטן דאמרינן דהשבח לאמצע ואינו נוטל כאריס, מ"מ מה שכבר אכל אי"צ להחזיר, דכיון דלא ידע שיש לו אח, אינו מחוייב מה שאינו בעין, ובפרישה כ' עוד דאפשר שהיו מתקלקלים, **ובבאה"ג** אות ס' הביא על זה הדין המבואר לעיל דהוא זריז ונשכר, וצ"ב דהתם יש לו דין קרוב היורד אבל הכא אין לו, **ובנתה"מ** סק"ו כ' לומר, דדוקא פירות שבאו מחמת מה שהשביח, בזה אמרינן דאי"צ להחזיר, דהאח שאינו כאן לא זכה מדין חצר במה שהשביח הקרקע, כיון דאינו רגיל לבוא לחצר זכיה זו, וכיון דהוי באחריות היורד משום הכי הפירות הוו דידי'.

**הרא"ש** כ' בשם **הראב"ד**,דכל מה דאמרינן דבהשביחו מחמת עצמן יש להם כיורד ברשות, זהו דוקא בנזונים יחד, אבל אם אינם ניזונים יחד, בזה דינו כיורד שלא ברשות גם בהשביח משלו, וכ"כ **הטור והרמ"א** סרפ"ז ס"א, **והסמ"ע** סקט"ו הק', דא"כ אמאי בלא ידע שמין לו כאריס הרי אינם נזונים יחד, וכ' דכל מה שיש חסרון באינם נזונים יחד, זהו רק היכי דדרים יחד וחלקו במזונות, אבל הכא דמה דאינם נזונים יחד הוא משום מקרה מפני שאינו במדינה, בזה לא אכפת לן במה שאינו כאן, **ובנתה"מ** סק"ד הק' דאמאי בעי כלל שיזונו יחד, הא בכל שותפין אמרינן דהוי כיורד ברשות הגם דאינם נזונים יחד, וכ' לומר דכל מש"כ דבעי שיזונו יחד זהו רק בגדולים וקטנים, דאם אינם נזונים יחד אסור לקרוב לירד לנכסי קטן, ומשום הכי הוי כיורד שלא ברשות, אבל בגדולים וגדולים, באמת אי"צ שיהיו נזונים יחד, אמנם העיר דא"כ לפי מש"כ הרמ"א סרפ"ה ס"ז, די"א דהיכי דאין הקרוב אוכל פירות, מורידין קרוב אף דאינם נזונים יחד, לא היה לו לסתום הכי דבעי שיהיו נזונים יחד, אמנם יל"ע במש"כ הנתה"מ, דהרי הראב"ד כ' זה לבאר שי' ר"ח דאמר בכל ענין דהשבח לאמצע ואין שמין לו כאריס, והרי ר"ח אמר דהכא כיון דנחת שלא ברשות אין לו כאריס, ועוד הוסיף דהכא קטן הוי, ובודאי נראה דהראב"ד בא לבאר מה דאמר ר"ח דהכא שלא ברשות נחת, וזהו אף אי לא מיירי דהיה קטן, וא"כ מבואר דלא רק בגדולים וקטנים אמר דבריו, אמנם גם מש"כ הסמ"ע צ"ב, דהרי הראב"ד מסיים דהכא אמר ר"ח דאין לו כאריס משום שלא היה נזון עמו, הרי מבואר דאף שאין האח כאן, יש חסרון במה שאין אחיו נזון עמו, ולכאורה צ"ל דמבאר דבזה גופא ס"ל להלכה דלא כר"ח, **והט"ז** שם כ' דהכא כיון דלא יכל להודיע לו, אף דאינם נזונים יחד מ"מ יש לו ליטול כאריס, וזה נראה על דרך מש"כ הר"ן בטעם השני, דנוטל כאריס להלכה משום דאמרינן דבודאי ניחא לי' להאח שירד וישביח הנכסים וזהו משום דאינו כאן, ובעיקר קו' הסמ"ע, לכאורה לפי המבואר בתו"ר וברשב"א ובריטב"א, דהכא דאינו כאן יש לו דין יורד לנכסי נטושים אף דלא ידעו שיש לו אח, ממילא דלק"מ אמאי נוטל כאריס.

א) תוד"ה וכי – **בתו"ר** מבואר דאמרו לו, דאמנם דלפי דבריו דאין העכברים אוכלים יותר היכי שיש יותר מכור, אין לחסר ט' חצאי קבין לכור, מ"מ אמאי סבירא לך דאין מחסר כלל, הא מ"מ הרבה אובדות ומתפזרות, ועיין **בש"מ** שכ' בשם **הראב"ד** דריב"נ ס"ל, דמחצה נפסד מחמת רקבון ומחצה מחמת עכברים, וריב"נ אמר דאותו מחצה שמחמת עכברים, אין להפחית אלא לכור אחד, ומלשון התו"ר נראה, דלריב"נ אינו מחסר כלום ליותר מכור.

תוד"ה אלא – עיין **מהרש"א** מש"כ בביאור דברי התוס', והעיר על דברי התוס', דמנ"ל לומר דבאמת גם בפחות מכור מחסר לפי החשבון, דלמא באמת אינו מחסר משום דאין להם ריוח להטמן, **והמהרמ"ש** כ' דקו' זו היא הבל עיי"ש.

מתני' רבי יהודה אומר וכו' – שי' **רש"י ותוס' והרשב"א והריטב"א והנ"י**,דמה דמייתינן בגמ' דתני תנא דאם מדד בימות החמה ומחזיר בימות הגשמים אינו מוציא חסרון משום דמותירות, זהו דברי ר"י, והביאו שכך מבואר בתוספתא, וכתבו דכן נראה בגמ' דמייתי האי ברייתא אחר דמייתי דברי ר"י ולא על רבנן, אמנם כתבו בשם **הראב"ד** וכ"כ **המאירי**,דטעמי' דר"י דבמדה מרובה אינו מדקדק כל כך למחוק המדה, ופעמים יש שם יותר מהמדה ומשום הכי אינו מוציא חסרונות.

ובתוד"ה מדה כתבו, דגם לר"י אין הנפוח עולה כפי מדת החסרון, דא"כ גם בכור אחד היה הדין דלא יוציא חסרונות, אלא דבעשרה כורים אמרינן דמותיר כפי חסרון של כור אחד, **ובתו"ר** כ' בשם **הר"מ**,דר"י ס"ל כריב"נ דלעולם אינו מוציא חסרונות אלא כפי שיעור של כור אחד, וא"כ נמצא דבעשרה כורים אינו מוציא לו כלום, כיון דעולה לשיעור חסרון של כור, **וברש"י** מבואר דלר"י עולה כפי חסרון של ב' או ג' כורים, וס"ל לר"י דאמנם דביותר מכור איכא יותר חסרון, מ"מ בעשרה כורים אין חסרון אלא לפי שיעור של ב' או ג' כורים, וס"ל דהנפוח בעשרה כורים עולה לחסרון של ב' או ג' כורים, ומשום הכי אינו מוציא לו כלום, **ובתור"פ** כ' בזה דאתיא כריב"נ, ונראה כונת דבריו דאתיא במקצת כריב"נ וכמש"כ הריטב"א בשם התוס', דהא לריב"נ לא נפחת אלא כפי כור אחד, **והמהרש"א** מעיר דאמאי לא פירש רש"י דר"י ס"ל לגמרי כריב"נ, ונפוח של עשרה כורים עולה לשיעור חסרון של כור, וכ' דלא ניחא לרש"י לומר הכי, דא"כ היה למתני' להביא גם דר"י חולק על ת"ק כמו ריב"נ, ובהג' **מלוא הרועים** העיר דאכתי תקשי אמאי לא מייתי במתני' דר"י חולק על ת"ק, דהא לפ"ז נמצא דר"י הוא שיטה שלישית, [ועיין **בנ"י** דלכאורה נראה בדבריו דס"ל דר"י אינו חולק על רבנן, ובאמת גם לרבנן אין מוציאין בעשרה כורים פי עשרה מכור אחד, אלא רק יותר מכור אחד, ומה דאמרינן כן לכל כור וכור, הוא רק לאפוקי מדברי ריב"נ דאמר דרק כפי כור אחד, ועיי"ש דדבריו אינם ברורים כ"כ].

**הרי"ף והרא"ש והרמב"ם** פ"ה משאלה ה"ה, וכן **בטושו"ע** סרצ"ב סי"א הביאו דברי הגמ', דאם הפקיד בימות החמה ומחזיר בימות הגשמים אינו מוציא חסרונות, **והרשב"א** הק' דהא אתיא כר"י ולהלכה יש לפסוק כרבנן, **והריטב"א** כ' דס"ל דהלכה כר"י, כיון דבגמ' שקיל וטרי אליבי' וגם הביאו הברייתא בסתם, אמנם **הרמב"ם** בפה"מ הביא גם דין זה, וכתב דאין הלכה כר"י, **ובמאירי** מבואר דשי' ר"י הוא כמשנ"ת שי' הראב"ד, וברייתא אתיא לכו"ע, **והלח"מ** גם כתב על דרך זה, דברייתא אתיא לכו"ע, וכ' דאי נימא דאתיא כר"י והלכה כותי', יקשה דאמאי לא כתבו דמיירי במדה מרובה, דהא מבואר בגמ' דדינא דר"י הוא דוקא בעשרה כורים, **ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר לומר, דרבנן פליגי על ר"י וס"ל דמה דמותיר בימות הגשמים הוא משלים לגמרי לכל שיעור החסרון, וגם בכור אחד נשלם החסרון של כור, והלכה כרבנן.

**הפנ"י** מעיר, דנראה דר"י קאי על כל מש"כ במתני', וכיון דאין החסרון שוה, האיך יש לומר דהנפוח של כל אחד שוה לחסרון שלו, וכ' לומר דבאמת הוי ספק כמה הוי הנפוח, ומספק אמרינן דכל שמחזיר לו כמו המדה שנתן לו, כיון דהוי ספק אם חייב לו יותר הוי כאיני יודע אם נתחייבתי, וכל שמחזיר פחות אף דאפשר דאי"צ ליתן לו יותר, מ"מ הוי כאיני יודע אם פרעתיך ומשום הכי חייב, ויל"ע דלכאורה כיון דבודאי דמותירות, א"כ מה שמחזיר לו כפי המדה שנתן לו, בודאי שיש כאן פחות ממה שנתן לו, אלא דאמרינן דגם נתחסר חלק משלו, וא"כ אמאי נקבע אם הוי ספק חיוב או ספק פרעון, לפי המדה שהפקיד אצלו.

גמ' שעירבן עם פירותיו – **ברמב"ם** פ"ה ה"ו **ובטושו"ע** סרצ"ב סי"א מבואר דאסור לו לערב עם פירותיו, והכא מיירי שעבר ועירב, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' צד אחד, דמיירי הכא שנתן לו רשות לערב, והא דאסור לערב כ' **הה"מ והב"י** דזה פשוט, **והב"ח והגר"א** סקל"ג כ', דזהו משום מה דמבואר לעיל ל"ח א' דרוצה אדם בקב שלו.

גמ' משום איצצא – **הריטב"א** כ' דבעובדא דפקע כדא הוא משום דלא היה איצצא, ולכאורה לפי פי' רש"י לא שייך לומר הכי.

ב) מתני' שתות ליין – רש"י כ' משום דהקנקנים בולעים שתות, ולפ"ז נראה דכל השיעור הוא משום בלע, וכ"כ **בחי'** הריטב"א הישנים, דכל יין הוא מזוקק ואין כאן שמרים כלל, **והרש"ש** כ' לומר דשמרי היין שוים כהיין וליכא הפסד, אמנם **בתו"ר ובריטב"א** כ' דהשתות כולל גם השמרים, והק' התו"ר אמאי לא פירש התנא כמה לבלע וכמה לשמרים, ועוד הק' לשיטתו, דאמאי אינו מחלק בין מזוקק ללא, ועוד הק' דאמאי אינו מחלק בין קנקנים חדשים לישנים, **והתו"ח** כ' לומר דביין הוא מתייבש בדופני הקנקן, ומשום הכי אין חילוק בין ישן לחדש, **והרש"ש** כ' לומר דהיין שנבלע גם יוצא עיי"ש.

**מ' ב'**

תוד"ה אל – **התו"ר** כ' דבודאי בדוקא לא נשתכר יותר, דאי לאו הכי מאי אתא לאשמועינן, **והריטב"א** כ' דכיון דהיה צורבא מרבנן, אין לו לוותר בזה, דמוטב שישתכר כדינו ויאכל יגיע כפיו משיצטרך לבריות, והנה **בפי' הר"ח** גרס גם דלא ישתכר פחות משתות, ולפ"ז ניחא הקו' בפשיטות, אמנם הריטב"א כ', דגם לפי גירסא זו כונת שמואל דאי"צ לפחות משתות ולא דאין לו לפחות משתות, ויל"ע בשי' הר"ח אם ס"ל דהפירוש דאין לפחות, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' בשם **הראב"ד**,דהכא ר"פ מסר לחנונים למכור היין ואמר להם שימכרו ששה בזוז, וכן מבואר **בפי' הר"ח**, ולפ"ז כ' דקו' הגמ' דאמאי אמר להם ר"פ הכי, הרי אם רוצים יכולים להשתכר יותר.

גמ' איכא טרחי' – **הרא"ש** כ' דמבואר בזה, דמה דאמרינן דלא ישתכר יותר משתות היינו כשמוכר מיד כמו שלקח הדבר, אבל אם יש לו טירחא במכירה, יכול ליטול שכר על הטירחא מלבד השתות.

ג) גמ' ר"י אומר וכו' – רש"י במתני' מבאר דמיירי במוכר שמן לחבירו, ונותן לו ממה שיש לו כשהוא מסתפק תמיד, ובגמ' כאן מבאר, דמיירי שמוכר שמן סתם בעת שהוא מזוקק ששקעו ושקטו שמריו, ומבואר **בחי'** הריטב"א הישנים דאם מוכר בעת שעדיין השמן מעורב עם שמריו, ומוכר לו כל החבית, בזה מקבל עליו השמרים לכו"ע, **והרא"ש** כ' בתחילה לומר, דפליגי היכי דבשעת המכר הוא מעורב, ובעת לקיחת השמן הוא מזוקק, וכמו שכ' רש"י דמיירי במסתפק ממנו כל השנה, אמנם כ' דמהא דמבואר בגמ', דהלוקח יכול לומר דהיה מוכר השמן עם השמרים, מבואר דגם היכי דמוכר כשכבר השמן מזוקק, מ"מ תלוי במחלוקת חכמים ור"י, **והריטב"א** הק' על מה דאמר אביי דטעמייהו של חכמים דאסור לערב, דמ"מ הא מצי יהיב לי' שמן שעדיין הוא מעורב, וכ' דמיירי באמר לו שמן זה, או דמיירי דאין לו שמן מעורב, והוא חייב ליתן לו משמן דידי' ואינו יכול לקנות בשוק וליתן לו, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר, דמיירי שהמוכר עירה השמן בלא שמרים לחבית אחרת, כדי שיהיה מזומן לו ליתן שמן מזוקק, ופליגי האם יכול עכשיו לערב השמרים, לזה שלא פירש שמוכר לו שמן מזוקק.

**ברש"י וברא"ש ובש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר, דמחלוקת ר"י ורבנן במוכר שמן סתם ולא פירש דמוכר שמן מזוקק וכמשנ"ת, וכ"כ **הרשב"א והריטב"א** והביאו שכך מבואר **בירושלמי**, והנה **הרמב"ם** פי"ח ממכירה ה"ט כ', דהמוכר שמן מזוקק לחבירו אינו מקבל שמרים, ואם מכר לו שמן סתם מקבל לוג ומחצה שמרים לכל מאה לוג, **ובמאירי ובחי'** הריטב"א הישנים **ובהה"מ** שם כתבו, דשי' הרמב"ם דר"י וחכמים פליגי בגונא דאמר לו שמוכר שמן מזוקק, והלכה כחכמים דאינו מקבל עליו, וכן מבואר **בב"י ובב"ח** סרכ"ח **ובבי' הגר"א** סק"ו, ובחי' הריטב"א הישנים כ', דלפ"ז צ"ל דטעמי' דר"י דמקבל עליו שמרים אף דפירש דמוכר שמן מזוקק, הוא משום דלא מיירי שהתנה הלוקח שיתן לו שמן מזוקק, אלא דהמוכר אמר לו שהוא מוכר לו שמן מזוקק, וס"ל לר"י דיכול המוכר לומר דכונתו רק דהוא יתן לו השמן כשהוא מזוקק ויהיו השמרים נפרדים מהשמן, אבל לא שיתן לו מאה לוג שמן מזוקק, ומיירי דדמי המקח הם כמו כדמי שמן שאינו מזוקק ומשום הכי יכול לומר הכי, ומה דאמרינן בגמ' דיכול לומר לו דאי בעי לערובי יכל לערב, היינו דמעיקרא יכל למכור לו שמן מעורב, וא"כ כל כונתו רק דיהיו השמרים נפרדים מהשמן, אבל לא שיתן לו מאה לוג שמן מזוקק, אמנם הב"י הביא שם שי' **הרב המרשים**,דשי' הרמב"ם דפליגי במוכר סתם והלכה כר"י, וכ"כ **בדרישה** סק"כ **ובסמ"ע** סקכ"ה ועוד יתבאר לק'.

תוד"ה לחודי' – **הריטב"א** כ' דאחר שהפריד השמרים מהשמן לכו"ע אסור לערב, וכל המחלוקת כשהשמרים בתחתית החבית, וכ' דכן נראה ברש"י, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר כהתוס', דכ' דהכא מיירי דהמוכר עירה כבר השמן לחבית אחרת ואין השמן עם השמרים, [**וברא"ש** מבואר דרק בשמן שלא היו השמרים בו אסור לערב, וכמבואר לק' ס' א' גבי יין, ועוד יתבאר לק' בע"ה].

גמ' ר"י לטעמי' – **בש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר, דגם הכא יש לומר דמים מודיעים, דהמוכר נוטל ממנו דמי שמן שאינו מזוקק, וזה מוכיח דכונתו למכור לו שמן שאינו מזוקק ושיקבל עליו השמרים, ורבנן ס"ל דלא אמרינן דדמים מודיעים, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ', דיש מפרשים דהכא אין הנדון אי אמרינן דמים מודיעים, אלא דמדמה בגמ', דכמו דפליגי שם אי תולים במחילה או לא, הכא נמי פליגי האם תולים במחילה, או דאמרינן דמה דלא מדד לו, הוא משום דסבור דהלוקח יקבל ממנו.

תוד"ה לדברי חכמים – **בב"ח** סרכ"ח מבואר, דמש"כ התוס' דהשמן בעין, היינו דמיירי דכבר נתן השמן ללוקח, ומ"מ כל זמן שהוא בעין אכתי ליכא מחילה, משום דאכתי יכול לערב השמרים, **ובתו"ר** כ' דהגונא דלא שייך בו מחילה, הוא במכר לו חבית בקנין סודר, ולא מדד לו השמן כלל ואכתי לא הפריד השמן מהשמרים, ומבואר דאם היה מפריד, בזה בודאי דאמרינן דיש בזה מחילה, **והב"ח** שם כ' לומר בשי' הטור, שכ' דמיירי הכא שהוא מסתפק ממנו מעט מעט וכמש"כ רש"י במתני', דס"ל כהתי' הראשון בתוס', דגם ר"פ מודה דאם השמן עדיין קיים אין לומר דכבר מחל לו, ומשום הכי הוצרך לומר דמיירי בגונא דכבר ליכא להשמן, והנה **המהר"ם** בתוד"ה לחודי' כ', דמש"כ שם דמיירי שלקחו מעט מעט, ולא אמרו דלקח הכל בבת אחת רק דכבר אכלו, הוא משום דאי לקח בבת אחת, בודאי דיש לנו לומר דהלוקח מקבל עליו, דהרי הוא רואה שהוא מודד לו פחות מהמדה, ולפ"ז גם בטור י"ל דכ' דמכר מעט מעט, דאי לאו הכי בודאי הלוקח מקבל עליו שמרים, ואין ראיה שס"ל דלא מחיל כשהשמן בעין.

בא"ד – מש"כ בא"נ, כ' **התו"ר** לפי דבריו דמיירי שמכר לו בקנין סודר ואכתי לא מדד, די"ל דר"פ ס"ל דגם בזה איכא מחילה, ומשום דהיה לו למוכר לפרש דהוא יערב לו השמרים, וכיון דלא פירש אמרינן דמוחל על זה.

בא"ד – **הריטב"א** כ' לתרץ עוד, דאין ראיה מחכמים דהתם, דגם הכא נימא דמוחל לו, די"ל דדוקא שם דמעיקר הדין אמרינן דלא מכר לו הבקר והצמד, כיון דהרוב לא קרו לצמד בקר, ממילא צריך לומר דמה שנתן דמים מרובים הוא מתורת מחילה, אבל הכא י"ל דמה שמדד לו רק מזוקק, הוא משום דסבור דאדרבה ניחא ללוקח שיתן לו השמן מזוקק, אבל לא נתכוין כלל למחול.

תוד"ה לדברי ר"י – **התו"ר** כ' לישב דדוקא התם לא תולים במחילה, דאדרבה יש לנו לומר דהוי הוכחה דכונתו לצמד ובקר יחד והדמים מודיעים, אבל הכא י"ל דמה דהמוכר טוען דמדד לו שמן מזוקק בלא שמרים, משום דהיה סבור דאדרבה ניחא לי' בשמן צלול, זה אינו סיבה כ"כ דנימא דלא מחל לו, ויל"ע האם י"ל הכי גם לפמשנ"ת דברי הראב"ד, דגם הכא יש לנו לומר דהדמים מודיעים ושלא מחל לו.

בא"ד – **הש"מ** בשם **גליון** מעיר, די"ל דמה דלא אמר ר"פ דר"י לטעמי' דלית לי' מחילה, הוא משום דניחא לי' לאוקמי למתני' גם בלוקח תגר, דהשתא יכול לטעון לו דאם היה נותן לו השמן עם השמרים, היה יכול למכור זה וכמבואר בגמ' לעיל, וא"כ גם בלא טעמא דמחילה לא יקבל עליו שמרים, [**ובחי'** הריטב"א הישנים תי' הכי קו' התוס'], וכ' דס"ל להתוס', דכיון דר"פ אמר לאביי דאדרבה איפכא מסתברא, נראה דקאי על אותו גונא דמיירי אביי, ועל זה אמר לו דבכהאי גונא איפכא מסתברא, **והמהרש"א** כ' לומר דכונת התוס' להק', דאה"נ דבעי למה דאמר ר"פ דהיינו טעמא דלא מקבל משום דאומר לו דבמה ישתכר, מ"מ אמאי הוצרך לומר דאסור לערב, הא גם אי שרי לערב, י"ל דמשום האי טעמא יכול לומר דעליו לקבל שמרים ואפילו בגונא דהפסיד במה שלא עירב לו, דידע דאין דעתו למכור שמן מזוקק, ואי משום מחילה נימא דר"י לית לי' מחילה, **ובק"ר** חולק, דבודאי מה דאמר ר"פ דבמה ישתכר, אי"ז סיבה דיוכל לומר ללוקח שיקבל שמרים גם בגונא דהפסיד במה שלא עירב לו השמרים.

תוד"ה זבון – **במהרמ"ש** מבואר, דכונת התוס' דהמוכר כשקונה השמן, הוא משלם לפי שמן מזוקק ואינו משלם על השמרים שמקבל, וזה הריוח שיש לו עכשיו דבמכירתו הוא כולל השמרים בכלל מדידת השמן, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' לבאר הגמ', דכיון דהוא נוטל ממנו דמים של מכירת שמן שאינו מזוקק, נמצא דהוא מפסיד בזה שאינו יכול לערב.

**הרא"ש והריטב"א** כתבו דהלכה כחכמים, ואליבא דר"פ דמותר לערב שמרים, ואינו מקבל משום מחילה, ובשי' **הרמב"ם** מבואר **בהה"מ** דס"ל כחכמים ואליבא דאביי, וכ' **הב"י** דפסק כאביי, משום דהוא מרא דתלמודא טפי, והנה הרמב"ם שם בה"ח כ' דאסור לערב שמרים בין ביין בין בשמן, ואפילו שמרים של אמש בשמרים של יום אסור, אבל אם עירה היין מכלי לכלי נותן שמריו לתוכו, ומבואר שם **בהה"מ** דכל שהוי חבית אחת מותר לערב השמרים, **ובדרישה** סקי"ג וסק"כ הק', דא"כ אמאי כ' הה"מ דהרמב"ם פסק כאביי, הא הכא מיירי בחבית אחת ובזה מבואר דשרי לערב, וכן מבואר **ברא"ש** דכתב דמה דשרי הכא לערב, הוא משום דמיירי בשמן שהיו השמרים מעורבים בו, **ובב"י** שם **ובבי' הגר"א** סק"ו כתבו, דשי' הרמב"ם דחלוק יין משמן, ודוקא ביין שרי לערב בחבית אחת, ומשום הכי כתב הרמב"ם אבל אם עירה היין מכלי לכלי, ולא כתב סתם אם עירה מכלי לכלי, [**ובש"מ** לק' ס' א' בשם **הראב"ד** כ' ב' צדדים, האם לאביי דלחכמים אסור לערב, מתני' דלק' דשרי לערב אתיא כר"י, או דיש לחלק בין יין לשמן], והנה לכאורה היה אפשר לומר, דנימא דשי' הרמב"ם לפסוק כר"פ ובאמת שרי לערב, ונימא דאין חילוק בין יין לשמן וכשי' הדרישה, אמנם מבואר **בדרישה** שם דאי אפשר לומר הכי, דאי נימא דשרי לערב, על כרחך דמה דמכר שמן מזוקק אינו מקבל שמרים, הוא משום דמחל לו וכמבואר בדברי ר"פ, וא"כ אמאי בשמן סתם אמרינן דמקבל, הא גם בזה יש לנו לומר שמחל, ועל כרחך דאסור לערב, ומשום הכי בשמן סתם אמרינן דיכול לומר לו דיקבל עליו שמרים כיון דיכל ליתן לו שמן מעורב בשמרים, [והא דאסור לערב גם בשמן סתם, כ' **הלח"מ** שם דזהו משום גזירה אטו שמן מזוקק שלא יבוא לערב, ואמרינן דגם בשמן סתם יתן לו השמרים בפני עצמם ולא יערבם], **ובדרישה** שם **ובסמ"ע** סקכ"ה כ' לבאר בשי' הרמב"ם, דבאמת שרי לערב שמרים של שמן בשמן שהיו שם באותו חבית, ומה דהכא אינו יכול לערב השמרים, הוא משום דמיירי במוכר מעט מעט וכמש"כ רש"י.

**הרי"ף והרמב"ם בפה"מ** כתבו דאין הלכה כר"י, וכן מבואר ברא"ש ובריטב"א, ובשי' **הרמב"ם** בהלכה נתבאר דברי הה"מ והב"י דס"ל דהלכה כחכמים, אמנם הרב המרשים והדרישה כתבו לומר דס"ל דהלכה כר"י וכמשנ"ת, וכ' **הדרישה** דאע"ג דבפה"מ כ' דאין הלכה כר"י י"ל דחזר בו בהלכות, ועוד כ' דבפה"מ לא קאי על המחלוקת הזו, וצ"ב דאין עוד מחלוקת.

**הטור** סרכ"ח כתב הדין כמו שיוצא לפי שי' הרא"ש, דשרי לערב שמרים בשמן, ואם מוכר סתם אינו מקבל עליו שמרים ומשום מחילה, והביא דברי הרמב"ם וסיים דשי' הרא"ש כמש"כ בתחילה, **והשו"ע** שם סי"ט וס"כ כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כהטור, **והסמ"ע** סקכ"ה הק' על השו"ע דמבואר דאסור לערב שמרים, דהא בסט"ו כ' דבחבית יין יכול לערב השמרים עם היין כשמודד לו, **ובבי' הגר"א** כתב דחלוק יין משמן וכמשנ"ת.

ד) גמ' רש"י ד"ה שהרי – **התו"ר** כ' דנראה שי' רש"י, דר"י אמר דאינו מקבל יותר מלוג ומחצה מחמת הפקטים, משום דהפקטים הם בכלל הלוג ומחצה שמרים, ולפ"ז מש"כ בלא פקטים, לא הוי סיום מה שאמר שהרי הלוקח מקבל, אלא סיום הדין דאינו מקבל פקטים, וכ' דאין הלשון נראה הכי, וגם לא הוזכר בשום מקום דהפקטים בכלל הלוג ומחצה שמרים, **ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר, דשי' רש"י דר"י אמר דאינו מקבל פקטים כיון דמקבל שמרים, ותרתי לא אמרינן שיקבל עליו, **ובריטב"א** כ' דרש"י בלישנא בתרא מבאר, דר"י אמר דפקטים הוי על המוכר, משום דלא אמרו שהלוקח מקבל אלא שמרים ולא פקטים.

תוד"ה לא – **בתו"ר** מבואר לפי הפי' התוס', דמה דאמר ר"י בלא פקטים, אי"ז שייך למה דאמר קודם דהלוקח מקבל עליו לוג ומחצה שמרים, אלא דאגב אורחי' קמ"ל דפקטים אינו מקבל. ובעיקר פי' עיין **בריטב"א** דמבאר לפי פי' זה דברי ר"י באופן אחר.

**הש"מ** בשם **הראב"ד** מק' דמה מייתי מהא דאמר ר"י, נימא דמה דמבואר דמקבל פקטים אתיא כחכמים דפליגי על ר"י וס"ל דאינו מקבל שמרים, ולכאורה ס"ל בביאור דברי ר"י כמשנ"ת דברי החי' הריטב"א הישנים בשי' רש"י, דר"י אמר דסגי בזה שמקבל שמרים, ומשום הכי מק' דא"כ לחכמים דאינו מקבל שמרים נימא דמקבל פקטים, ותי' דהם תנו האי ברייתא דאחד הלוקח ואחד המפקיד לפקטים כר"י, ומשום הכי מק' מר"י, ועוד כ' דנראה דכיון דמשוה דינם לפקטים, גם לשמרים הם שוים וזה שי' ר"י, **ובחי'** הריטב"א ישנים כ', דלר"י הוצרך לומר דאע"ג דאמרינן דמקבל שמרים מ"מ פקטים אינו מקבל, אבל לרבנן דאינו מקבל שמרים כל שכן דאינו מקבל פקטים.

גמ' מדה דתשרי – רש"י מבאר דמדה היינו שער הדמים, אמנם **ברמב"ם** פי"ח ה"י מבואר דהיינו מדה ממש, דבתשרי המדה היתה יותר גדולה, משום דהיה מעורב הפקטים עם השמן, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** כתב תרוייהו, ולשון **הריטב"א** כמדה זוטרתי דניסן שהיא שעת היוקר, **והטור** סרכ"ח כ' דזה תלוי אימתי קנה ממנו, וכ' **הב"ח** דזה כשי' רש"י, דלשי' הרמב"ם תלוי מתי מודד לו, **ובשו"ע** ס"כ מבואר כהרמב"ם, **וברמ"א** מבואר כהטור וכרש"י.

**ברמב"ם** שם ה"ט **ובשו"ע** שם כ' הדין דמקבל פקטים על גונא דמקבל שמרים, דהיינו במוכר שמן סתם, אמנם **בטור וברמ"א** כ' דאינו מנכה השמרים אלא דשרי לערב, ואם לא עירב אינו מנקה אלא בשביל הפקטים, וכ' **בבי' הגר"א** שם דחולקים האם במוכר שמן מזוקק מקבל פקטים או לא, דלשי' הרמב"ם ושו"ע אינו מקבל ולשי' הטור והרמ"א מקבל.

**מא' א'**

א) רש"י ד"ה צריך – ברש"י מבואר דהחסרון משום דליכא דעת בעלים בהשבה זו, והנה בב"ק קי"ח ב' מבואר דר"ע ס"ל דכלתה שמירתו, [ומבואר ברש"י שם, דזהו משום דתו לא מהימן להו לבעלים], ורי"ש סבר דלא כלתה שמירתו, ומבואר **ברי"ף וברמב"ם** פ"ד מגניבה ה"י לפ"ז, דטעמי' דר"ע משום דאף דכונתו להחזיר למפקיד, מ"מ כיון דכלתה שמירתו נמצא דכאילו לא החזיר דמי, **והבעה"מ** בב"ק הק' עליו, דהא ר"ע אמר הטעם משום דצריך דעת בעלים ולא דליכא השבה כלל, **ובמלחמות** שם כ', דיש לפרש דברי ר"ע, דכיון דכלתה שמירתו אין השבתו למקום שגנב השבה, עד שיודיע לבעלים ולדעתם תהא מונחת ברשותו, וכ"כ **הר"ן** כאן, ועיין **בקה"י** ס"מ שכתב לבאר, דמה דאמרינן בגמ' דר"ע ס"ל דכלתה שמירתו, אין הביאור דאינו שומר כלל, דכיון דנתחייב בשמירה לא פקע החיוב, אלא דרק לענין הא דיחשב דיש כאן השבה מדעת בעלים משום זה דיש כאן דעת השומר, לענין זה אמרינן דכלתה שמירתו, דלא יחשב בזה השבה לדעת בעלים, ולפ"ז ניחא דברי רש"י, דכ' רק דהחסרון משום דהוי השבה בלא ידיעה, אמנם יל"ע בלשון רש"י בב"ק, דנראה דרק לרי"ש הוא דחשיב שומר, אבל לר"ע לא חשיב עוד שומר.

**הריטב"א** כ' בשי' רי"ש, דס"ל דשומר שגנב מרשותו, כל זמן שלא חיסר כלום לא כלתה שמירתו, ועדיין הוא שומר של בעלים, ונראה מלשונו דאחר שחיסר מודה רי"ש דכלתה שמירתו, אמנם **הפנ"י** בסמוך הק', דאמאי לרי"ש יהיה חייב בדינא דמתני' לק' מ"ג ב' דהגביה החבית ונטל רביעית, אם נשברה אחר שהחזיר החבית, וכ' לומר דבאמת אינו חייב אלא אם נשברה קודם חזרה, ומבואר דס"ל דגם בגונא דחיסר מהני השבה לרי"ש.

תוד"ה אי – **בפי' הר"ח** מבואר כמש"כ התוס', **והתו"ר** כ' עוד, דכיון דהטעם במחלוקתם הוא האם כלתה שמירתו או לא, אין לחלק בזה בין אם יחד לו מקום או לא, **והמהרש"א** כ' בביאור התוס', דכיון דמבואר בגמ' דיש רבותא יותר ביחדו, דמק' דאפילו יחדו ונראה דיש בזה רבותא, מק' התוס' דמנא להו דבאמת גם בזה חולק רי"ש, וכתב דביחדו כיון דשינה מעיקרא ממקום השמירה שאמרו לו הבעלים, יש לחייבו יותר מלא יחדו שלא שינה מקום הפקדון.

**הרי"ף** כ' דהלכה כר"ע, כיון דרי"ו מוקי למתני' דרישא רי"ש וסיפא ר"ע, א"כ נמצא דליכא סתמא דמתני' כרי"ש, וכ"כ **הרמב"ם** פ"ד מגניבה ה"י, וכן מבואר **בראשונים וברא"ש** בסוגיה, וכ"כ **בטושו"ע** סרצ"ב ס"ו, אמנם **בעיטור** ח"א במאמר פקדון **ובהג"א ובהג"מ** שם באות ב' בשם ר"י כתבו דהלכה כרי"ש, דלפי רב ששת אתיא סתמא דמתני' כרי"ש, [והעיטור כתב דגם רי"ו מודה לזה עיי"ש], **והב"ח** שם כ', דמרש"י בד"ה הא דביאר קו' הגמ' בסמוך משום דסתם מתני' רי"ש היא, מבואר גם דס"ל דהלכה כרי"ש, אמנם **הריטב"א** שם גם כ' כרש"י, ומ"מ כ' שם דהלכה כר"ע.

גמ' תרגמה רבי יעקב בר אבא וכו' – **בריטב"א** מבואר דאם היה חיובו רק משום שואל שלא מדעת, ונימא דהוי שואל ולא גזלן, לכו"ע אמרינן דלא כלתה שמירתו וסגי בהשבה גם בלא דעת הבעלים, ומבואר דגם לר"ע לא כלתה שמירתו אם דינו רק כשואל, אמנם **הפנ"י** כ' לומר, דגם אם הוי רק כשואל, מ"מ כיון דטעמי' דר"ע משום דתו לא מהימן לבעלים וכמש"כ רש"י בב"ק, גם אם הוי רק כשואל, מ"מ כבר אינו נאמן לבעלים ואמרינן דכלתה שמירתו, **ובחי' רמ"ש** כ' כהריטב"א, וביאר החילוק דאם נעשה גזלן, כבר אי"צ הבעלים לשמירתו, דכבר נתחייב השומר על מה שיש לו קניני גזילה וכבר יצא מרשות הבעלים, אבל אם הוי רק שואל, נמצא דכשכלתה שאלתו יפטר מאונסים, וגם אכתי הוי הפקדון ברשות הבעלים, דשואל אינו חייב אלא משעת אונסים, ואמרינן דאכתי דעתו שיהיה הנפקד שומר על הפקדון.

גמ' שם – **התו"ח** מק' דמה דמוקמינן בנטלה על מנת לגוזלה או על מנת לשלוח יד או להביא עליה גוזלות, לכאורה אינו שייך לעיקר התי' לבאר מתני' כולה כרי"ש, וגם לרי"ו צריך לומר דמיירי בכהאי גונא, ואמאי נכנס זה בתוך התי' בגמ' דכולה רי"ש, וכ' לומר, דרבי יעקב בר אבא לא קאי כלל על דברי רי"ו, אלא מעצמו בא לפרש המשנה דכולה רי"ש, ובתוך דבריו גם ביאר עיקר הציור דמיירי במתני', **והפנ"י** כ' לומר לפי שיטתו שנתבאר, דלר"ע גם אם שואל שלא מדעת שואל הוי, מ"מ כלתה שמירתו בזה, דא"כ לרי"ו דמוקי לסיפא כר"ע, שפיר י"ל דמיירי דטלטלה להביא גוזלות, ואף אי שואל שלא מדעת שואל הוי, מ"מ לא הוי השבה, ורק לפי מה דבעי השתא לאוקמי כרי"ש ומשום דלא החזיר למקומה, דבזה אי אמרינן דהוי כשואל, הוי הדין דגם אם מחזיר שלא למקומה מ"מ נפטר, ומשום דכבר כלתה שאילתו וכמבואר בש"מ בשם הראב"ד ובריטב"א, משום הכי הוצרך לבאר דמיירי על מנת לגוזלה או לשלוח יד, **ובבי' הגר"א** סרצ"ב סק"ב כ' לבאר, דרי"ו דאמר דהחזירה למקומה משמע, הוא משום דס"ל דמתני' מיירי דכבר טלטל החבית לצורך מה שנטלו מעיקרא, ונמצא דעכשיו בא לבטל מעשיו, ובזה אמרינן דכיון דקתני שהחזירה, משמע למקום שהיה מעיקרא, אבל רבי יעקב בר אחא ושאר אמוראים מוקמי למתני' דנטלה וקודם שנשתמש בה נמלך להניחה, ולפ"ז יש לפרש מתני' דהיינו שהניחה במקום שנמלך שם, ולא החזיר למקומה, וזהו מה דאמר תרגמה וכו', דמיירי שנטל על מנת לגזול ואכתי לא גזל, וכן על מנת לשלוח יד ואכתי לא שלח.

גמ' שם – **הטור** סרצ"ב כ' בשם **הרמ"ה**,דאם נטל החבית לצורך מקום החבית ולא החזירה למקומה, חייב אם אירע אונס שיש לתלות דהוי מחמת השינוי מקום, דהוי תחילתו בפשיעה וסופו באונס, וכ"כ **הרמ"א** שם ס"ו, וכ' **הב"ח** דמקורו הוא ממה דקתני במתני' דלצורכה פטור, ולא קתני דאם לא לצורכו פטור, והיינו משום דגם אם הוי שלא לצורכו, מ"מ אם לא הוי לצורכה אינו פטור לגמרי, דעל אונס מחמת הפשיעה יהיה חייב, **ובסמ"ע** שם סקי"ג כ', דגם אם יניח החבית במקום משומר יותר, מ"מ יהיה חייב בגניבה, דיש לומר דבמקום הראשון לא היו באים לגנוב, אמנם **הנתה"מ** סק"ז שם כ' דבכהאי גונא יהיה פטור, דהא קיי"ל דשומר שמסר לשומר פטור, ואע"ג דלכתחילה אין לו למסור לשומר אחר, מ"מ כל שלא הוי שמור אצל האחר פחות לא חשיב פשיעה, וא"כ גם הכא כל שלא יהיה המקום האחר פחות שמור לא הוי פשיעה, ורק אם הוי פחות שמור מאיזה צד, בזה גם אם הוי דבר שאין מוטל על שומר בעלמא לשמור, מ"מ הכא שיחד מקום יחשב פשיעה, **והפנ"י** מק', דכיון דיש לחייב משום תחילתו בפשיעה, אמאי לא אמרינן בגמ' דמה דחייב בסיפא, הוא משום דכיון דהניחה שלא במקומה, חשיב תחילתו בפשיעה, וכ' לומר דמשמע במתני' דחייב בכל ענין, ואפילו אם אין לתלות זה מחמת הפשיעה, **ובהגהות ברוך טעם** כ', דגם בהניחה במקום אחר לא הוי פשיעה, דאכתי הוא שומר גם שם, ולכאורה דבריו יתכנו רק לשי' הנתה"מ, אבל לפי המבואר בסמ"ע לעולם חשיב פושע.

ב) תוד"ה שנטלה והגביהה – **התה"כ** סרצ"ב ס"ב הק', אמאי הוצרכו לומר דחשיב חסרון, הא בזה יש לחייבו מדין גזלן דעלמא ולא בעי חסרון כלל, וכ' לומר דהתוס' ס"ל דבשומר אי אפשר לחייב אלא מדין שליחות יד, ומשום דיד שומר כיד בעלים, וא"כ ליכא כאן קנין ומעשה גזילה, ורק נתחדש פרשת שליחות יד דבזה נעשה גזלן, ואי לאו דחשיב חסרון לא היה אפשר לחייבו מדין גזילה, ומיהו כ' דיש לדחות, דמשמע במתני' דמיירי בשומר דחיובו משום שליחות יד דהוי דין של שומר, ומשום הכי כ' הכי.

גמ' להביא עליה גוזלות – **בצל"ח** מבואר דלפ"ז צריך להיות, דלא יהיה חייב על מה שבחבית אלא רק על החבית עצמה, כיון דרק אותה עצמה צריך לשימושו.

גמ' וקא סבר שואל שלא מדעת גזלן – **הריטב"א** כ' דשואל שלא מדעת, היינו שנוטל החפץ להשתמש בו, ובאם הוי דבר שראוי ליתן עליו שכר דעתו ליתן שכר, וכ' דמה דאמרינן דהוא גזלן, זהו רק באם יש צד קלקול בחפץ דאפשר דישבר מחמת נטילתו, אבל אם אין צד קלקול לכו"ע אינו גזלן, ועיין מש"כ בזה במחנ"א דיני גזילה ס"כ.

גמ' שם – **בר"ן ובנ"י** מבואר, דגם אם רק הגביה ואכתי לא נשתמש, מ"מ יש לו דין שואל שלא מדעת דהוי גזלן, וכן מבואר **בש"מ** בשם **גליון** על רש"י ד"ה והא ולא חסרה, דכל שואל שלא מדעת דחייב הוי גם קודם שמשתמש, אמנם **בטושו"ע** סרצ"ב ס"א כתבו דכל שומר שבא להשתמש בפקדון בלא לחסרו, אין עליו דין שליחות יד אלא דין שואל שלא מדעת, ואינו חייב אלא משישתמש, **ובבי' הגר"א** סק"ב הביא דכן מבואר **ברשב"ם** בב"ב פ"ח א', דכתב גבי נטל צלוחית למוד דמדד בה, אמנם **במחנ"א** דיני גזילה סי"ח מבואר די"ל דדוקא שם בעי שימוד עיי"ש, **והב"ח והסמ"ע** סק"ג כתבו, דמקור דברי הטור הם מדברי התוס' לק' בע"ב ד"ה חדא, דהק' על מה דמבואר בגמ' דאי ילפינן שליחות יד משואל, לא הייתי מחייב אלא אחר שהיה מחסר, דהא שואל חייב מיד שמשך, וגם בשליחות יד יתחייב מיד, ותי' דשואל מדעת מיד חשיב כאילו נשתמש דהרי להכי שאל, אבל שלא מדעת כל זמן שלא נשתמש אין לנו לראותו כאילו נשתמש, וא"כ בשואל שלא מדעת דאין כאן שליחות יד, ממילא דאין לחייבו אלא כשנשתמש, **ובמחנ"א** דיני גזילה סי"ח כ' לבאר שיטת הראשונים דלא בעי שישתמש, די"ל דכיון דגלי קרא גבי שליחות יד דסגי במשיכה לבד, הכא נמי בשואל שלא מדעת נימא דסגי במשיכה לבד ואי"צ שישתמש, **ובגליון מהרש"א** על השו"ע העיר, דלפ"ז נמצא דלמ"ד דבעי חסרון, גם בשואל שלא מדעת לא יתחייב אלא אם ישתמש, [ועיי"ש שהק' לפ"ז על מש"כ המחנ"א לומר, דכל גזלן דסגי במשיכה, הוא משום דגלי קרא בשליחות יד דלא בעי שישתמש], **ובנתה"מ** סק"א וסק"ג כ' לומר, דכל מה דבעי שישתמש זהו רק בגונא דאין לו דין גזלן אלא דין שואל, ובגונא דאין הבעלים מקפידים וכמשי"ת בסמוך, וכתב לבאר דבאמת אין לו קנין בחפץ ומשום הכי אינו חייב אלא בזמן שימוש, אמנם בטור כ' דדינו כגזלן, ומבואר דגם בשואל שלא מדעת דדינו כגזלן בעי שישתמש.

**ובמחנ"א** שם כ' לומר בסו"ד, דגם להטור דבעי שישתמש זהו דוקא בשומר שנוטל, דכיון דהבעלים רוצים שיהיה ברשותו לשמור, כל זמן שרק נטל ולא נשתמש, אכתי הוי נמי ברשות בעלים ומשום הכי אינו חייב, אבל אחר שאינו שומר שנטל מרשות בעלים, בזה יהיה חייב מיד גם קודם שימוש, **ובגליון מהרש"א** שם מבואר, דלפ"ז צ"ל דמה דלא בעי שימוש באחר, הוא משום דגלי קרא גבי שליחות יד דיש לחייבו מיד, והעיר דא"כ גם בנפקד יהיה הדין דלא בעי שימוש, כיון דשליחות יד מיירי נמי בנפקד, ובסי"ט כ' המחנ"א, דבשומר קודם שנשתמש הוי ספיקא דדינא, **ובבי' הגר"א** סק"ב כ' לחלוק על הטושו"ע, וס"ל דחייב גם קודם שימוש.

גמ' שם – **במרדכי** בב"ק סקצ"ח כ', דאם הנפקד שאל חפץ אחד מן הפקדון, ולאחר זמן החזירו למקום שהיה בתחילה, נפטר מדין שואל, דמה דאמר ר"ע דכלתה שמירתו, זהו רק אם גזל החפץ דמעתה לא מהימן לי', אבל שואל מהימן לי' ולא כלתה שמירתו, **ובהג"מ** בפ"ד מגניבה אות ב' הביא דין זה, וסיים דצ"ע לק' בסוף פ"ג מהל' גזילה, והיינו דשם מבואר דשואל שלא מדעת הוי גזלן, וכן הק' **הב"ח** סרצ"ב דהא הוי גזלן, ומבואר בסוגיה בהדיא דשואל שלא מדעת דנעשה גזלן, הדין לר"ע דכלתה שמירתו, וכתב לבאר דמיירי בדבר שאין הבעלים מקפידים עליו ומשום הכי לא נעשה גזלן, ואכתי מהימן לבעלים ולא כלתה שמירתו, **וברמ"א** שם ס"א הביא דין זה על מה דמבואר בשו"ע שם, דנפקד שישתמש חייב משום דהוי שואל שלא מדעת, **והסמ"ע** סק"ד הק', דזהו דוקא בגונא דאין הבעלים מקפידים דאז הוא רק שואל, אבל אם מקפידים הרי הוא נעשה גזלן, [**ובנתה"מ** סק"ג כ', דגם השו"ע מיירי בגונא דאין הבעלים מקפידים, וכמשנ"ת לעיל דרק אז אינו חייב עד שישתמש], וכן הק' **הט"ז והש"כ** סק"א, דהא מבואר בסוגיה דשואל שלא מדעת כלתה שמירתו, וכן מבואר בשו"ע שם ס"ו, וכתבו בביאור המרדכי, דמש"כ דהוא שאל חפץ היינו מדעת הבעלים והוי שואל מדעת גמור, אמנם מדברי ההג"מ מבואר דהבין דמיירי ששאל שלא מדעת, מדהק' מדין שואל שלא מדעת, **ובדברי משפט** סק"ג הק' על מש"כ הסמ"ע דמיירי שאין מקפידין, דאמאי מבואר דדוקא אם החזיר למקומה הדין דנפטר, הא מבואר בגמ' דהיכי דהוי שואל, נפטר גם אם מחזיר למקום שאינו מקומה, כיון דמ"מ כלתה שאילתו, וכתב לומר דאם לא יחזיר למקום שהיתה שם, יהיה חייב עכ"פ בגניבה ככל שואל שנשלם שאילתו ולא חזר לבעלים, דאכתי הוי ש"ש.

גמ' וכולה רי"ש היא – **הנ"י** במתני' כ', דהא דחייב במגביה החבית להשתמש בה, ולא אמרינן דלא הוי כל הנאה שלו כיון דאכתי איכא גם תשמיש לבעלים, דהרי דעת הבעלים שתהיה בבית השומר, והרי היא משתמרת שם כמו קודם שישתמש בה, זהו משום דכיון דקיי"ל כר"ע דכלתה שמירתו, תו אין הנאה לבעלים בשמירתו ונמצא דכל הנאה שלו, **ובתה"כ** סרצ"ב ס"א תמה על הנ"י, דהא בגמ' מבואר דרב ששת דאמר דמתני' מיירי דטלטלה להביא עליה גוזלות, מוקי למתני' כרי"ש, ומבואר דגם לרי"ש יש לו תורת שואל, **ובמגיה** שם סק"ב כ' לישב, דכל דברי הנ"י הם רק בגונא דלא יחד לו מקום, דנמצא דאכתי החבית במקום שדעת הבעלים שתהיה שם, אבל אם יחד מקום בזה, גם לרי"ש חשיב דכל הנאה של נפקד, ולפ"ז ניחא בסיפא דמיירי שיחד לו מקום, גם לרי"ש יש לו תורת שואל, וכ' דמ"מ צ"ל לפ"ז, דברישא דמבואר דחייב כשנשברה מתוך ידו, דאי"ז משום דמתחייב באונסים, אלא מיירי שנשברה בפשיעה או דהוי אונס מחמת הפשיעה, **ובנתה"מ** סק"ג מבואר, דהנ"י קאי על גונא דיחד לה מקום ומשתמש במקומה, ויל"ע היכן ראה זה בדברי הנ"י, וגם מנא לי' להנ"י דמיירי במשתמש במקומה דבגמ' אמרינן דטלטלה.

גמ' שליחות יד וכו' – **בש"מ** בשם **הראב"ד** כתב דשליחות יד היינו, דאפילו דדעתו ליטול ממנה מקצת שיש בו שוה פרוטה, מ"מ מתחייב על הכל, וכתב עוד דנראה דגם אם דעתו להשלים מה שנטל, מ"מ הוי שולח יד, **והרשב"א** כ' דהחילוק בין גזלן לשליחות יד הוא, דגזלן דעתו לגזול לגמרי ולא לשלם, ושליחות יד הוי בין אם דעתו ליטול מקצת ולשלם, ובין אם דעתו להשתמש בדבר המחסר החפץ, כגון בע"ח שיש חסרון בשימושם, **והריטב"א** כ', דגזילה זהו היכי דנוטל על דעת כולה או מקצתה או שיחסרנה ולא ישלם, ושליחות יד זהו היכי דדעתו לשלם, **והר"ן** כ', דהחידוש של שליחות יד זהו, דאע"ג דאין דעתו ליטול הכל אלא מקצת, וכן נראה ברש"י ותוס', דביארו דנטלה על מנת לשלוח יד, היינו ליטול מקצת.

**ובתה"כ** סרצ"ב ס"ב כתב לומר, דגם בלא שליחות יד נעשה גזלן אף אם דעתו לשלם, ודלא כמבואר ברשב"א ובריטב"א, והביא דברי הרמ"א בסש"ח, דגם שוכר שלא מדעת נעשה גזלן אף דשם דעתו לשלם, אמנם **בזכרון שמואל** במכתב י"ז עמד בזה, דהא בריטב"א כאן כתב גם, דשואל שלא מדעת היינו דנוטל חפץ להשתמש בו ובאם ראוי לשכר דעתו לשלם שכר, ואעפ"כ כ' דשליחות יד זהו היכי דדעתו לשלם, וכתב לחלק, דדוקא היכי דדעתו לשלם על החפץ, בזה הוא דלא חשיב גזלן בעלמא, אבל אם דעתו לשלם רק על מה שישתמש בחפץ, בזה הוי גזלן, **והחזו"א** כ' לומר, דכל מה דמבואר בדברי הרשב"א והריטב"א דאינו גזלן, זהו רק קודם שנשתמש בחפץ, אבל אם כבר נשתמש גם בעלמא נעשה גזלן, דהא מבואר בגמ' בע"ב, דלא אצטריך קרא דשליחות יד אלא לחייב אף קודם שחיסר, אבל אחר שכבר חיסר אפשר למילף משואל ברשות, ומבואר דגם היכי דדעתו לשלם אפשר למילף מכל שואל, וא"כ בעלמא אם כבר נשתמש יש לנו לחייב משום דנילף משואל, ועוד יתבאר בזה לק' בע"ב בע"ה.

**ברשב"א ובריטב"א ובנ"י** מבואר, דהיכי דנוטל הפקדון להשתמש באופן דלא נחסר הפקדון בזה, דבזה לא חשיב שליחות יד אלא שואל שלא מדעת, וכ"כ **בטושו"ע** סרצ"ב ס"א, **ובתה"כ** שם כתב, דמדברי הבעה"מ בסוגיה מבואר לאו הכי, אלא דגם בלא חסרון יש לו דין שליחות יד, וכן הביא **בבי' הגר"א** שם סק"ב דברי הבעה"מ.

ג) גמ' והוינן בה וכו' – רש"י מבאר קו' הגמ' דלרי"ש הדין דהוא פטור, וכן מבואר **בבעה"מ**, **והרמב"ן** הביא עוד פירוש בשם **הראב"ד**,דקו' הגמ' דאין לחייב משום דהניח תרמילו, משום דאין הבעלים מקפידים על זה ואין בזה היזק ש"פ, ותי' הגמ' לפ"ז, דעודן עליה היינו דרגילים לעשות כן בכל שעה, ובזה בודאי דמקפידים הבעלים, **והרשב"א** הק' דממנ"פ, אם אינה מכחשת לעולם, גם אם יעשה כן לעולם לא יקפידו, ואי מכחשת, מה מק' הגמ' אחר שתי' דעודן עליה דהא לא חסרה, הא כיון דאמרינן דמשתמש הרבה, ממילא גם יש לנו לומר דכבר חסרה, **ובנתה"מ** סק"ג כתב לבאר על דרך הראב"ד דאין הבעלים מקפידים, רק דכ' דזה סיבה רק דלא יחשב גזלן, אבל שואל מ"מ הוי, וא"כ גם לר"ע הדין דמהני חזרה וכמשנ"ת, ונמצא דקו' הגמ' לכו"ע.

רש"י ד"ה והא – **התו"ר** תמה על דברי רש"י, דאמאי לא נחייב בדבר המתחסר כמו דברים שלא מתחסרים, **ובתור"פ** הק', דהא כל שואל הוי גם בבע"ח דמתחסרים, ואמאי לא יחשב גם שואל שלא מדעת, וגם **הרמב"ן והר"ן** כתבו דדברי רש"י לא ברירא, אמנם **הרשב"א והריטב"א** כתבו כרש"י, וכתבו דשואל שלא מדעת זהו דוקא בדברים שאינם מתחסרים, אבל בדבר המתחסר הוי שולח יד, ולא נתבאר בדבריהם אמאי לא הוי גם שואל שלא מדעת, **ובש"מ** בשם **גליון** מבואר, דהיכי דאינו מתחסר נגמר כונתו במשיכה לבד, אבל בדבר המתחסר לא נגמר כונתו אלא אחר שיתחסר, ואכתי הוי מחוסר מעשה, ועוד כ' דכיון דהוי דבר המתחסר, יש לנו לומר שיחזור בו קודם שישתמש, ומשום הכי אינו חייב עד שיתחסר, **ובבי' הגר"א** סרצ"ב סק"ב כתב דכונת רש"י, דכיון דדעתו להשתמש באופן שיתחסרו, דעתו להיות שולח יד ולא להיות שואל, דלחסר שלא מדעת הבעלים זהו שליחות יד ולא שאלה, [**ובפנ"י** גם כתב הכי, אך כתב דזהו סיבה רק דלא יהיה לו דין שואל למ"ד שואל שלא מדעת שואל הוי, אבל למ"ד דגזלן הוי, אין כאן סיבה דלא יחשב גזלן, דבזה שרוצה לחסר לא גרע, וכתב דמה דלא נימא דחייב משום גזלן, בזה ס"ל לרש"י כתי' הבעה"מ וכמשי"ת, אך כ' דלשון רש"י לא נראה הכי], ויל"ע לפ"ז באדם בעלמא שמשתמש בבע"ח שלא ברשות הבעלים, מה דינו קודם שנחסר, **ובחזו"א** כ' בשי' רש"י, דכיון דבע"ח דרכן ליחסר, אין עיקר הגזילה נכרת בהם אלא בהוכחשו.

**התו"ר** כ' לבאר דאין לחייבו משום שואל שלא מדעת, משום דאין הבעלים מקפידים שיעשה שואל בכך, אבל שליחות יד הוי מגזירת הכתוב, **ובדברי משפט** סק"ג העיר, דאף דאין הבעלים מקפידים, מ"מ אמאי לא יעשה שואל, וכתב לבאר על דרך הרמב"ן, דכתב דהכא לא הוי שואל כיון דאין כל הנאה שלו, דגם הבהמה משמשת ברשות הבעלים וכמשי"ת בסמוך, **ובתור"פ** כתב דבאמת כל זמן שאינו עושה מלאכה מרובה אין הבעלים מקפידים על זה, ואין לחייבו משום שואל שלא מדעת, והא דחייב משום שליחות יד, הוא משום דיכול לבוא לידי חסרון על אם ישהה עליה זמן מרובה, ומשום הכי מהשתא הוי שליחות יד אי לא בעי חסרון, **והריטב"א** הק' על זה דממנ"פ, אם דעתו להשתמש הרבה יהיה חייב גם משום שואל שלא מדעת דהא קפדי בעלים, ואי אין דעתו, גם משום שליחות יד לא יתחייב, **ובחזו"א** כתב לבאר דס"ל כשי' הטור, דשואל שלא מדעת אינו חייב אלא עד שישתמש, וכיון דעל תשמיש מעט אין לחייבו, כל זמן שלא נשתמש הרבה הוי כמו לא נשתמש דעלמא דפטור.

**הבעה"מ ובש"מ** בשם **הראב"ד** כתבו לבאר, דאי נימא דשומר חייב בשואל שלא מדעת, מזה מוכח דשליחות יד אינה צריכה חסרון, דהא בכל שואל שלא מדעת הרי אינו מחסר ובכל זאת חייב, וכתב הבעה"מ, דמ"מ י"ל דשליחות יד אינה צריכה חסרון, ושואל שלא מדעת לא יהיה גזלן, כיון דאין בדעתו לגזול כלל אלא להשתמש, ומשום הכי בגמ' לק' מ"ג ב' כשדנה לענין שליחות יד שלא בעי חסרון, מייתי דברי רבא בע"ב דס"ל דאין צריכה חסרון, וכשדנה לענין שואל שלא מדעת, מייתי דברי רבא בב"ב דס"ל דגזלן הוי, ולא סגי במה שאמר דשליחות יד אינה צריכה חסרון, **ובמלחמות** הק' על הבעה"מ, דאכתי יש להק' דנימא דמה דחייב, הוא משום דשואל שלא מדעת שואל הוי, דהא בזה כו"ע מודו דעכ"פ הוי שואל, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ', דלפי ביאור הראב"ד בעודן עליה, דאין הפי' דעדיין הם עלי' בדוקא אלא דרגיל להשתמש הרבה ומשום הכי קפדי הבעלים, א"כ יש לבאר דאי נימא דחייב רק משום שואל, אכתי יק' דיהיה פטור בגונא דהוריד המקל, **ובתה"כ** סרצ"ב ס"ב כתב בביאור שי' הבעה"מ, דס"ל דבכל שומר אין לחייבו משום שואל שלא מדעת כלל, ומשום דאין בו דרך של מעשה קנין, דלעולם הוי ברשות הבעלים כיון דהוא שומר דידהו, וכמשנ"ת לעיל באות ב' בשי' התוס', ורק מפרשת שליחות יד יש לחייבו, דבזה נתחדש דע"י שליחות יד נעשה גזלן, ומשום הכי כתב, דאי אמרינן דבכלל שליחות יד גם היכי דרק דעתו להשתמש, בודאי דלא בעי חסרון, וכן נראה מבואר **בבי' הגר"א** סרצ"ב סק"ב, דכ' דשי' הבעה"מ דאין לחייב בשומר אלא משום דין שליחות יד.

**בריטב"א** נראה דחולק על הבעה"מ, דשפיר גרע שליחות יד משואל שלא מדעת, כיון דבשליחות יד דעתו לשלם, וא"כ י"ל דאף דשואל שלא מדעת חייב גם בלא חסרון, מ"מ בשליחות יד בעי חסרון, **והדרישה** סרצ"ב סק"א **והפנ"י** כתבו, די"ל דשואל שלא מדעת גרע משליחות יד בלא חסרון, משום דשואל שלא מדעת הרי הוא משתמש בכל החפץ, משא"כ בשליחות יד הרי אין דעתו אלא לחסר מקצת, וי"ל דבזה אינו חייב בלא חסרון.

**הרמב"ן** במלחמות ובחי' כתב לבאר, דהכא אין לחייבו מדין שואל שלא מדעת, כיון דהכא אינה מוציאה מרשות הבעלים אלא משתמש עמהם, דהרי אכתי הולכת היא עם העדר ורועה באפר במקום דדעת הבעלים שתהא הולכת שם, ומשום הכי רק משום שליחות יד יש לחייבו כיון שמשתמש מקצת בבהמה, **והר"ן** הק', דכיון דהכא לא עתיד להיות חסרון בבהמה לכו"ע יהיה פטור, דגם למ"ד דלא בעי חסרון מ"מ בעי שיהיה דעתו לחסר, וכתב לבאר דהמחלוקת אי בעי חסרון או לא הוא, האם כיון דשליחות יד חידוש הוא, דחייב על הכל הגם דדעתו לחסר רק מקצת, אמרינן דאין לך בו אלא חידושו ואינו חייב אלא כשמחסר, או כיון דנתחדש דחייב הגם דאין דעתו אלא למקצת חייב מיד גם קודם חסרון, ולפ"ז כתב דהכא דהוא גוזל רק מקצת השימוש וכמשנ"ת דהרי אכתי היא גם משמשת בעליה, א"כ למ"ד דבעי חסרון, כיון דהכא אינו מחסר ממילא דאין לחייבו, אבל למ"ד דלא בעי חסרון, ממילא דהכא סגי במה שגוזל מקצת השימוש שיהיה חייב משום שליחות יד, דזהו החידוש של שליחות יד דיש לחייב במה שגוזל מקצת על הכל, והוי כשואל שלא מדעת בכל הבהמה דחייב לכו"ע.

**במלחמות** מבואר, דהיכי דנוטל החבית להביא עליה גוזלות, בזה חשיב דהוי שימוש של השומר לבדו, **ובתה"כ** סרצ"ב ס"א כתב, דרק היכי דהבהמה רועה באפר דיש לבעלים הנאה ממה שהולכת שם, בזה חשיב דגם יש כאן שימוש של הבעלים, אבל במה ששומר זה בביתו, לא הוי סיבה דלא יתחייב משום שואל שלא מדעת, ולפ"ז כתב לומר דלא כהנ"י שהובא לעיל באות ב', דבמתני' אין לחייבו משום שואל שלא מדעת לרי"ש, כיון דלא הוי כל הנאה שלו, **ובנתה"מ** סק"ב כ', דדוקא היכי דיש לבעלים ניחותא במקום זה דוקא, כגון שיחד מקום או בבהמה רועה באפר, ולפ"ז כ' דאם ישתמש בחבית במקומה בדבר שאין הבעלים מקפידים לא יתחייב, וכ' להלכה כהרמב"ן, ועיין **במחנ"א** דיני שומרים סכ"ח דנראה בדבריו יותר כהתה"כ.

תוד"ה הא לא משכה – מש"כ בסוה"ד דעל ידי הנחת המקל רצתה לפניו, כ' **המהרש"א** דהוצרכו לזה, דאי לאו הכי צ"ל דהיה כאן שתי מקלות, חדא שהכיש בה וחדא שהניח עליה ולא הוזכר זה, **והמהרמ"ש** מעיר די"ל דהכיש בה ואח"כ הניח המקל עליה, ועוד כ' המהרש"א, דלפי מה דמסיק דהכחישה, על כרחך דהיינו באותו מקל שהניח עליה, דהא שליחות יד צריכה חסרון, וא"כ במה דמשתמש בה בעי שיהיה חסרון, והמהרמ"ש כ' דאי נימא דהיה במקל אחר, א"כ לא הוזכר המשיכה כלל בברייתא, ומשום הכי ניחא להו לומר דהכשת המקל היינו במה שהניח מקלו עליה, וא"כ הרי המשיכה מבוארת בכלל מה שאמר דהניח מקלו ותרמילו.

גמ' שהכחישה במקל – **בבעה"מ** מבואר, דלפ"ז מה דאמרינן לעיל דעודן עליה, היינו דהכחש אכתי נמצא בה ומשום הכי ליכא השבה, אבל אם חזרה לבריאותה, ממילא יש כאן השבה ופטור, **והראב"ד** בהשגות כתב, דחזרה ממילא לא מהניא, וגם כשהוסר הכחש אכתי לא יחשב חזרה, **ובמלחמות** הק', דהיה לו לומר ועודו עליה לשון יחיד, כיון דקאי על הכחש, וכתב לבאר דכיון דאכתי המקל והתרמיל עליה, משום הכי אין כאן השבה דאכתי משתמש בה, **ובברכ"ש** סל"ג אות ד' כתב לבאר, דהבעה"מ לשיטתו דבכל שומר אי אפשר לחייב כלל מדין שואל שלא מדעת אלא מדין שליחות יד וכמשנ"ת, נמצא דלמ"ד דבעי חסרון אי אפשר לחייב כלל משום השתמשות בבהמה, כיון דאין בזה חסרון, וא"כ כל שחזרה לבריאותה, ממילא תו ליכא כאן שליחות יד וגזילה כלל, והרי היא ברשות הבעלים לגמרי, והרמב"ן לשיטתו דבעצם יש לחייב שומר גם בהשתמשות, רק דהכא לא הוי השתמשות המחייבת, כיון דאכתי היא גם ברשות הבעלים וכמשנ"ת, א"כ כל שהיה חסרון מתחילה, שוב מצטרף לזה גם עיקר ההשתמשות להחשב גזלן בזה, ומשום הכי כל זמן שעדיין משתמש הוא אכתי לא הוי השבה לבעלים, **ובריטב"א** מבואר, דלשי' הראב"ד לעיל דעודן עליה, היינו דרגיל להשתמש בזה ומשום הכי מקפידים הבעלים, ממילא גם למסקנא בעי לזה, דאי לא קפדי לא נעשה שולח יד.

גמ' שם – **הריטב"א** כ' דהא דבעי שישתמש בה וכדאמרינן דעודן עליה, ולא סגי בזה שהכחישה במקל, הוא משום דאם אינו משתמש בה, נמצא דהוא מזיק ואינו נעשה בזה שולח יד, וזהו כשי' הרמב"ן דעודן עליה קאי על המקל והתרמיל, דלשי' הבעה"מ דקאי על הכחש אין ראיה, **והר"ן** הביא דיש שלמדו מכאן, דמזיק לא נעשה שולח יד, **והגרע"א** הביאו בסרצ"ב ס"ב.

גמ' שם – **בבעה"מ** מבואר, דלמסקנא דהכישה במקל, י"ל דכיון דהכחש הוא דבר הפושט בכולה, הוי כמו ששלח יד בכולה, ואי נמי משום דרצתה לפניו הויא לה משיכה, ומשום הכי מתחייב בכולי' אונסים, ומבואר דאי חשיב כמו ששלח יד בכולה, יש לחייבו גם אי ליכא משיכה, **ובברכ"ש** שם כתב לבאר, די"ל דמה שהיא ברשותו בתורת שמירה, זה מהני גם דיחשב דעכשיו היא ברשותו לגניבה, או דנימא דהוי על ידי קנין חצר, [ולפ"ז צריך לומר דהניח תרמילו כשהיתה עוד בחצרו, ולא רק כשהיתה רועה], ויל"ע דאי לא בעי קנין משיכה, אמאי אמר רב שמואל דרצתה לפניו, דמה צורך בזה.

גמ' דיקא נמי וכו' – ברש"י מבואר, דהדיוק ממה שאמר במקל דהוי הכשה חזקה, אמנם בתוס' נראה דהדיוק ממה דאמר הכישה, **ובבעה"מ** מבואר דלשון הכישה הוי לשון הכחישה, ומזה דאיק.

**מא' ב'**

תוד"ה קרנא – במש"כ דעוד ק' ברייתא גופה, העיר **המהרש"א** דאימא דאה"נ, דלפי מה דס"ל בקו' דכפל עדיף, גם יכל להק' על הברייתא גופה, ותי' דמ"מ אכתי יק' גם לפי האמת, לפי מה דמתרץ שם בתי' אחד דלסטים מזויין גזלן, דאכתי יק' ברייתא גופה, **והמהרמ"ש** תי' עוד, דבודאי הקו' על הברייתא גופה היא עדיפה, והיה להגמ' טפי להק' קו' זו, ועיין ברמב"ן מש"כ ואכמ"ל.

בא"ד – **בש"מ** בב"ק נ"ז ב' כתב בשם **ה"ר ישעיה** לישב קו' התוס', דרק גבי שליחות יד דחיובו הוי כמו קנס, דחייבה תורה משום שליחות יד במקצת על כל הפקדון, בזה אמרינן דכיון דמצינו קנס בש"ח ולא בש"ש, י"ל דהכא נמי חיוב דשליחות יד לא יהיה אלא בש"ח, אבל בעלמא בודאי יש לנו לומר, דקרנא בלא שבועה עדיפא מכפילא בשבועה.

ד) תוד"ה רבא – **במהר"ם** מבואר, דאע"ג דלפי מה דבעי רבא לומר דנילף משואל, נמצא דלא יהיה כתוב כלל דין שליחות יד אלא בש"ח, מ"מ י"ל דהוי גלוי מלתא, דאמרינן דהוי גלוי מלתא דהיכי דהוי שלא מדעת בעלים, ליכא לפטור דבעליו עמו, ובמש"כ התוס' ועוד י"ל, העיר **המהרש"א** דכיון דלא ניחא להו לומר דהוי גלוי מלתא, מנלן לפי האמת דלא בעי חסרון בש"ח, הא אי אפשר למילף מש"ש, כיון דלא אמרינן דהוי גלוי מלתא, וכ' דיש לישב, **ובקרני ראם** אות ב' כתב, דכל מה דלא ניחא להתוס' לומר דהוי גלוי מלתא, זהו רק אי מה דידעינן דחייב הוי רק ממה דילפינן משואל, די"ל דהחיוב הוא מדין שומרים, ואין ללמוד שיהיה חייב גם בבעליו עמו, אבל אם כבר כתוב בקרא דחייב ואפילו באין בעליו עמו, ידעינן דאי"ז חיוב דשומרים, וממילא דיש לנו לומר דהוי גלוי מלתא, **ובביאור** על המהרמ"ש אות ז' כתב בפשיטות, דרק על מה דילפינן משואל לא ניחא להו לומר בזה דאיכא גלוי מלתא, אבל באם כתוב חיובו בקרא, בזה אמרינן דאיכא גלוי מלתא, דזהו הפירוש של שליחות הכתוב בקרא.

גמ' ותיתי משואל – **הנתה"מ** סרצ"ב סק"ד מק' דאי נילף משואל, צריך להיות הדין דיהיה חייב רק משעת אונסים, ולא משעת משיכה, וכמו כן צריך להיות הדין דיהני חזרה אף שלא למקום שיחד לו כמבואר בע"א, וכתב לומר דאה"נ דלפי מה דהוה ילפינן משואל הוי הדין הכי, ומה דלא אמר דמשום הכי בעי קרא, זהו משום דכל זה נכלל במה דאמר, דבעי קרא לומר דאין פטור דבעליו עמו, והיינו דחיוב זה הוי של גזילה ולא של שאלה, אמנם **החזו"א** כתב, דגם אי הוה ילפינן משואל מ"מ נדע דיש לו דין גזלן, דכיון דהוה שלא מדעת ממילא דיש לו תורת גזלן ולא תורת שואל, וממילא צריך להיות הדין דחיובו משעת משיכה, וגם לא יהני חזרה שלא לדעת בעלים, ולכאורה גם **ברע"א** נראה הכי, דכתב דאין לומר דמה דשואל שלא מדעת גזלן הוי, זהו משום דילפינן לה משואל, דא"כ שיהיה פטור בבעליו עמו, ואי נימא דאי ילפינן משואל ממילא דיש לו דיני שואל ולא דיני גזלן, היה לו לומר דאין לומר דילפינן משואל, דא"כ הוי שואל ולא גזלן, [ובנתה"מ סרצ"א סקל"ד מבואר, דגם הוא מודה דהיכי דראוי להחשיבו כשואל שלא מדעת, ממילא יש לנו לומר דיהיה דינו כגזלן, אלא דכתב דא"כ גם אי"צ קרא דלא יהיה פטור דבעליו עמו, כיון דהוא גזלן].

גמ' שם – **הגרע"א** מק' דאיך אפשר למילף שליחות יד משואל, הא בשליחות יד הדין דמחייב בשולח יד במקצת על הכל, וזה אי אפשר למילף משואל, **ובנתה"מ** שם כ' לומר, דמה דשליחות יד חייב במקצת על הכל, הוא אפילו אם לא חשב לשלוח יד בכולו, ומשום דהא נתבאר שיטת הראשונים, דהחידוש בשליחות יד דאע"פ דנוטל על דעת לשלם מ"מ חייב, וא"כ י"ל דבנוטל מקצת הוא חייב משום דאמרינן דמיד ששלח יד במקצת, חזינן דהוא מחזיק שהפקדון אצלו בהיתר תשמיש, ודמי למה דמבואר לק' מ"ג א', דהיכי דמפקיד אצלו מעות מותרין בלא קשר, דאם התחיל להשתמש חייב על הכל, משום דחזינן דדעתו להשתמש במעות אלו, והכא נמי אמרינן דהוא מחזיק דיש לו רשות להשתמש בזה, ואף דלפי האמת אסור לו, ומשום הכי חייב על הכל, וכמו כן היכי דמשתמש בבע"ח דמתחסרים מחמת השימוש, אמרינן דהיכי דכבר נשתמש ונתחסרו, דהוא מחזיק דיש לו היתר להשתמש בהם, ומשום הכי יש לחייבו גם אחר שגמר להשתמש עכשיו, ולזה לא בעי קרא לומר דחייב על הכל, אמנם הנה רש"י ותוס' בע"א ביארו, דרבי נתן בר אבא דתרגמה שנטלה על מנת לשלוח יד, היינו דחישב ליטול מקצת, ומבואר דס"ל דזהו עיקר החידוש דשליחות יד ולא מה שדעתו לשלם, ולפ"ז חייב על מקצת גם היכי דלא היה בדעתו לשלם, ויקשה דלזה בעי קרא, [ועיי"ש בנתה"מ דכתב דבריו לפי שי' הרמב"ם, דבאמת אינו חייב על הכל אלא בחבית יין], **ובחזו"א** כ', דמה דמגביה על מנת ליטול מקצת מהחבית, חשיב כשואל כולה לצורכו, ודין הוא שיתחייב באונסים ולא בעי קרא לזה, והק' שם על הר"ן, דנראה בדבריו דעיקר זה דמתחייב על הכל משום דנוטל מקצת, זהו החידוש דשליחות יד, דבגמ' מבואר דרק זה דחייב קודם חסרון זהו החידוש.

גמ' שם – **הגרע"א** מק', אמאי לא ילפינן דשליחות יד חייב מהדין דשואל שלא מדעת גזלן הוי, וכתב דאין לומר דשואל שלא מדעת גזלן ילפינן משואל, דא"כ שיהיה פטור בבעליו עמו, **ובחזו"א** כ' לומר, דאחר דאיכא קרא גבי שליחות יד דאין פטור דבעליו עמו, הוי גלוי מלתא לכל מקום ששואל שלא מדעת אף דלא הוי שומר, דאין בו הפטור של בעליו עמו, דזה פטור רק היכי דחיובו רק מדין שומר, ולא היכי דאמרינן דחשיב גזלן, ועוד כ' הגרע"א, דאין לומר דשואל שלא מדעת ילפינן משליחות יד, דהא בשליחות יד אינו חייב אלא כשדעתו עכ"פ לחסר מקצת, והיינו כמשנ"ת בסוף אות ב' דברי הראשונים והטושו"ע, דגם בשומר אין לחייב היכי דמשתמש באופן דליכא חסרון, אלא משום שואל שלא מדעת ולא משום שליחות יד, ולפי המבואר שם, דשי' בעה"מ דבכל שימוש בשומר, חיובו משום שליחות יד, לכאורה י"ל דאה"נ דמה דשואל שלא מדעת גזלן הוי, ילפינן לה משליחות יד, **ובפנ"י** כ' לתרץ, דשואל שלא מדעת גרע משליחות יד, כיון דמשתמש עכ"פ בכל החפץ, משא"כ בשליחות יד אינו שולח יד אלא במקצת החפץ, וכתב דבבעה"מ דכתב דמחיוב שואל שלא מדעת בשומר, יש לדעת דשליחות יד אי"צ חסרון, מבואר לאו הכי, ונתבאר בזה לעיל אות ג'.

גמ' שם – **בראשונים** מבואר דהחילוק בין גזילה לשליחות יד הוא, דשליחות יד הוי גם בעל מנת לשלם וכמשנ"ת לעיל אות ב', **ובקצוה"ח** סרצ"ב סק"א כ', דמבואר בדבריהם דהיכי דלא יהיה שומר ויטול על מנת לשלם, יהיה הדין דאינו נעשה גזלן, אמנם **החזו"א** תמה בזה, דהרי מבואר בגמ' דכל החידוש בשליחות יד הוא, דחייב גם קודם חסרון, ועל כרחך צריך לומר דרק קודם שמחסר, בזה הוא דאין לו דין גזלן בלא דין שליחות יד, אבל אחר חסרון בודאי יש לו דין גזלן גם אם דעתו לשלם, **ובנתה"מ** שם כ', לפי דבריו דמה דחייב, הוא משום דחזינן דזה אצלו בהיתר תשמיש, דזה שייך רק בשומר ולא באדם דעלמא.

גמ' אף ש"ח וש"ש בבעלים פטור – **בנתה"מ** סרצ"א סקל"ד מבאר, דאין הכונה דהיו בעליו עמו בשעת שליחות יד, דבזה כיון דקיי"ל דשואל שלא מדעת גזלן, בודאי דבבעליו עמו גם יהיה חייב, אלא הכונה דהיו עמו בשעה שנעשה שומר, והס"ד דכיון דנשתמש לבסוף, מוכח דמחזיק זה כמו דהוי ברשות וכמשנ"ת, וס"ד דנעשה שואל למפרע משעת משיכה, ומשום הכי יהיה פטור אם בעליו עמו בשעת משיכה, אמנם **החזו"א** כ' דאף דגם לס"ד ידעינן דחיובו כגזלן, מ"מ בבעליו עמו יהיה פטור משום דיו.

תוד"ה חדא – **בתו"ר ובריטב"א** מבואר החילוק בין שליחות יד לשואל, דכיון דבשליחות יד הוי שלא מדעת, כל זמן שלא נשתמש י"ל דיחזור בו, ומשום הכי אין לחייב עד שמחסר, **ובש"מ** בשם **גליון** מבואר, דזהו חילוק אחר ממש"כ התוס', ועיין **בחזו"א** שכ' החילוק, דבשואל מדעת כיון דמשתעבד מדעתו, משום הכי יש לחייבו מיד כשמושך, ונראה דזה סברא האם יש לחייבו על משיכה לבד קודם שנשתמש, ולא משום די"ל דיחזור בו, אמנם **במחנ"א** דיני גזילה סי"ח ובעוד אחרונים מבואר, דכונת התוס' כהתו"ר.

בא"ד – **הנתה"מ** שם מק', דהא בגמ' בע"א מבואר דלמ"ד דצריכה חסרון, ברועה שנשתמש ואכתי לא היה חסרון, הדין דאינו חייב, והתם כיון דכבר נשתמש, אמאי לא יהיה חייב אף דאכתי לא היה חסרון, וכתב לומר דשם דאינו מתכוין לגזול הכל אלא רק להשתמש, מה דחייב על הכל הוא כמשנ"ת לעיל, דכיון דמחסר מקצת חזינן דזה אצלו בהיתר תשמיש ומשום הכי יש לחייבו על הכל, וא"כ בזה בלאו הכי אין מקום לקו' התוס', דבודאי כל זמן שאינו מחסר אין לנו לומר דהוי אצלו בהיתר תשמיש, וקו' רק בגונא דאין לסברא זו, כגון אם מתכוין לגזול מקצת, [אמנם כבר נתבאר לעיל דבתוס' בע"א נראה מבואר דלא כתי' הנתה"מ, דהא כתבו דעיקר המחלוקת הוא, היכי דמתכוין להחסיר ולגזול מקצת אי בעי חסרון, ובעיקר קו' הנתה"מ, הנה כבר מבואר בכתבי **הקה"י** סמ"ו, דלשי' הראשונים והטושו"ע דאינו חייב משום שליחות יד אלא היכי דמשתמש באופן דאיכא חסרון, על כרחך צ"ל דמה דמבואר בגמ' גבי רועה, דיש לחייבו משום שליחות יד גם קודם חסרון, זהו משום דעכ"פ דעתו להשתמש עד שיהא חסרון, דאי לאו הכי הרי לכו"ע לא הוי שליחות יד, וא"כ לכאורה קודם חסרון אם יתחייב או לא, גם בזה י"ל סברת התוס', דכל זמן שלא חיסר דאין לחייבו, כיון דכל חיובו הוא רק מחמת שימוש של חסרון וזה אכתי לא עשה].

רש"י ד"ה אתה – **הפנ"י** מביא דברי רש"י בב"ק דמבאר הגמ', דלא נימא דדינו דחייב אם נגנב או אבד, וכבר מבואר **במהרש"א** דכן מבואר ברש"י כאן בד"ה אף, דכתב דלמדנו שנפטר מגניבה, ומבואר דבלא האי ילפותא היינו אומרים דהוא חייב לשלם בגניבה, והמהרש"א בב"ק דהק' דאי הדין דחייב, האיך משכחת כפל כשטוען טענת גנב, וכ' דגזה"כ היא עיי"ש, ואכמ"ל.

תוד"ה חדא – **הריטב"א** כתב דהאי ג"ש מקובלת היא כאן, וכל כי הא לא בעינן מופנה כלל, וכמו דפירשתי בכמה דוכתי.

**מב' א'**

א) מתני' ונעל בפניהם וכו' – **ברש"י** לעיל ל"ו א' מבואר, דנעל בפניהם היינו בפני הקטנים, ולפ"ז מבואר דאם נעל בפני הקטנים כראוי פטור, ומבואר **במאירי** ד זהלא חיישינן דיפתחו הנעילה דזה ישמע לאחרים, אמנם גירסת **הרי"ף והרא"ש** דאו נעל בפניהם, ומבואר **ברמב"ן** ועוד **ראשונים** דלפ"ז בפניהם קאי על המעות, והביאו דכן מבואר **בירושלמי**, וכתבו דהלשון בפניהם ניחא יותר כפי' רש"י, דמצינו לשון זה בנועל בפני בע"ח, אמנם **הרמב"ן והר"ן והנ"י** כתבו, דממה דאמרינן בגמ' דבשלמא כולהו, מבואר דבמתני' איכא תרי גונא לבר מצררן והפשילן, ואילו לפי' רש"י ליכא אלא חד גונא, **ובתו"ר והרשב"א** כתבו דיש לפרש, דכיון דאיכא תרתי דמסר לבניו הקטנים וגם איכא מקצת נעילה, משום הכי קרי לי' בגמ' כולהו, **והריטב"א** כ' דלא דק בלישני'.

מתני' שלא כראוי – **הרמב"ן** מק' דמבואר דאם נעל כראוי פטור, ואמאי פטור הא מבואר בגמ' דאמר שמואל דכספים אין להם שמירה אלא בקרקע, וכתב דקו' זו היא גם לשי' רש"י דנעל היינו בפני הקטנים, דמ"מ כיון דשמירת הקטנים אינה מועלת, בעי שיצניע בקרקע, וכן מבואר בעוד **ראשונים** דגם לרש"י יש להק', אמנם **בתו"ר ובמאירי** כתבו דלשי' רש"י ניחא, דמהני מה דיש שם קטנים דלא יבוא גנב דהוא מתיירא שמא יצעקו, ומשום הכי לא בעי שיצניע בקרקע, **והתו"ר** כתב לישב לפי גירסת הרי"ף, דמיירי בערב שבת בין השמשות, דמבואר בגמ' דאז אי"צ להצניע בקרקע, **והרמב"ן** מק', דא"כ אמאי לא הוכיח רבא דינו דבע"ש פטור ממתני', וכתב לתרץ לפי מה שיתבאר לק' שי' הגאונים, דכל מה דאמר שמואל דאין שמירה אלא בקרקע זהו בזמנו דהיו שכיחי גנבים, אבל בזמן אחר אי"צ שיצניע דוקא בקרקע, די"ל דבזמן דמתני' באמת לא היה צריך לשמור דוקא בקרקע, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, ועוד כ' די"ל דמתני' מיירי דפירש לו דצריך למעות, דאז הדין דאינו שומרם בקרקע כיון דעומד שיטול המעות.

גמ' בדבר שאין העין שולטת בו – **בתו"ר** מבאר דהכונה למעט דבר דנפיש נפחי' כקנים וקנקנים, וכמבואר בפסחים נ' ב' דכיון דנפיש נפחי' שלטא בי' עינא בישא, **והמהרש"א** כתב גם משום עין הרע, וכתב עוד משום דשולט בזה השד, דבדבר צרור וחתום אין השד שולט בו, **ובתו"ח** הק', דגבי הולך למוד לא שייך חשש דעין הרע, דהרי אין שם עין של אחרים אלא של עצמו, ושם מבואר גם דהוי משום דבר הסמוי מן העין, וכתב לומר דאין הברכה נמצאת אלא בדבר שבסתר.

גמ' שם – **במהרש"א** מבואר, דמימרא דרבי יצחק ותנא דבי רי"ש מיירי על אותו דבר, אלא דרבי יצחק דריש מילת אסמיך מלשון סימוי עין, ותנא דבי רי"ש דריש כפשוטו מלשון אוצר, דבזה אין העין שולטת.

גמ' אומר ברוך השולח וכו' – בפי' **רש"י** בתענית מבואר דאומר בשם ומלכות, וכ"כ **הריטב"א** כאן, וכן הביאו **רבינו מנוח והכס"מ** פ"י מברכות הכ"ב, וכ' **הריטב"א** בשם **הרמב"ן**, דהכא מיירי דוקא בהולך למוד כדי לעשר, דבזה מצינו דהבטיח הקב"ה ברכה כדכתיב הביאו המעשר וכו' והריקותי לכם ברכה, ומשום הכי תקנו ברכה זו לומר דההבטחה קיימת, [**והפנ"י** מק' דבקרא דהתם מבואר דיש ברכה אחר שיביא המעשר, ובגמ' מבואר דאחר שמודד אין עוד ברכה, וכתב לומר דכונת הקרא דיתברך בשנים אחרים, ולכאורה מדברי הרמב"ן מבואר דיתברך קודם שיגמור למוד], **והמהרש"א** מעיר, דמקרא דמייתי בגמ' לא נראה דדוקא במודד לעשר, ועיי"ש שכ' די"ל כהרמב"ן מטעם אחר, **והכס"מ** שם הביא דברי הרמב"ן, **ובמ"ב** סר"ל סק"ד כ' בשם **הא"ר**, דהיכי דהולך למוד היכי דליכא מעשרות, אומר זה בלא שם ומלכות.

ב) גמ' אמר שמואל כספים וכו' – **הרא"ש** מבאר דבזה מסרי גנבי נפשייהו יותר, ומשום הכי בעי דוקא בקרקע, **וברמב"ם** פ"ד משאלה ה"ד הביא דהורו מקצת המבינים, דהוא הדין לדבר שמשאו קל ואין הקרקע מאבדת אותו מהרה, כגון לשונות של כסף וזהב ואבנים טובות, וכ' דלזה דעתו נוטה, **ובטור** סרצ"א הביא דברי הרמב"ם, דכך הורו מקצת הגאונים, **ובפרישה** סקי"ח כ' דכתב זה בשם מקצת גאונים, משום דלהטעם דמסרי נפשייהו אין דין זה אלא בכספים, **ובתו"ר** כ' גם כמו שכ' ברא"ש, וכ' דמשום הכי כלי מתכות לא בעו שמירה בקרקע, ולכאורה י"ל דבמש"כ הרמב"ם דגם לשונות כסף ואבנים טובות, מודה דבעי שמירה בקרקע, דרק על כלי מתכות כ' דלא מסרי נפשייהו, **ובשו"ע** סט"ו כתב כהרמב"ם.

גמ' שם – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** הביאו דברי **הר"י אלברגלוני** דכתב בשם הגאונים, דכל מה דאמר שמואל דאין לכספים שמירה אלא בקרקע, הוא דוקא בזמנו שהיו מצויים גנבים ואנסים, ודרך בני אדם היה להצניע כספם שאינו עומד להוצאה בקרקע, אבל במקום שאין מצויים גנבים כ"כ, ודרך בני אדם להצניע את שלהם בתיבה, גם מעות פקדון אי"צ להצניע בקרקע, וכן הביא **הרא"ש**, אמנם **במרדכי** סר"פ נראה מבואר, דגם בזמן הזה בעי שמירה בקרקע דוקא, **והרמב"ם** פ"ד משאלה ה"ד הביא דינא דשמואל דאין להם שמירה אלא בקרקע, ולא הביא הדין דכתבו בשם הגאונים, **והטור** סרצ"א הביא דין זה, וכ' **הב"י** דהרמב"ם דלא הביא זה, נראה דלא סבר הכי, ומ"מ כתב דבזמן הזה דאין דרך להצניע בקרקע, אמרינן דמסר לו על דעת דרך בני אדם ואי"צ להצניע בקרקע, **ובמהרי"ק** שורש ו' הביא דברי המרדכי, **ובשו"ע** סי"ח הביא דין הגאונים, **ובמרדכי** שם בסוף דבריו כ' בשם **ר"ת**,דרק בזמנם דהיו הבתים רעועים בעי דוקא בקרקע, אבל בזמן הזה אי"צ, והובא **בב"י ובסמ"ע** סקכ"ד **ובנתה"מ** בחי' סקכ"ה.

**הרי"ף** מביא דברי **הירושלמי**,דאם נתנם במקום שנהג ליתן את שלו, אם ראוי לשמירה פטור ואם לאו חייב, וכתב **הרמב"ן** דלשון נתנם משמע דקאי על מעות דהוי לשון רבים, וכן נראה דקאי על מתני' דמיירי במעות, ומבואר בזה כמשנ"ת שי' הגאונים, דהיכי דאין דרך להפקיד בקרקע דאינו מחוייב להפקיד דוקא בקרקע, וכתב דיש לדחות דמיירי דפירש לו דהוא צריך למעות ולא יקברם, **ובתו"ר** כתב דשמא מיירי בירושלמי במצניע בכיפת אבנים דזה דמי לקרקע ומשום הכי פטור, וכ"כ **הרא"ש** בפסקיו, ואח"כ הביא שי' הגאונים, וכתב דלפ"ז מבואר דברי הירושלמי דמיירי במקום כהאי גונא, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, **ובמרדכי** סר"פ מבאר הירושלמי, דמיירי דנותן במקום שהוא כקרקע כגון בכיפת אבנים וכמש"כ הרא"ש בתחילת דבריו, וכתב דבתיבה לא מהני, ויל"ע בז,ה דבירושלמי מבואר גם דנתן בתיבה פטור וכמו שהביא הרמב"ן, **ובש"מ** כתב בשם **רבינו יהונתן** דמיירי דיודע דהוא מצניע מעותיו שלא בקרקע, דהוי כמי שהתנה עמו דלא יצניע בקרקע, וכתב עוד דמיירי במטלטלין, ובש"מ בשם **הר"ש די וידש** תמה מהאי טעמא על מה שהביאו ראיה מהירושלמי, דהא י"ל דמיירי במטלטלין, ויל"ע דהא הרמב"ן הוכיח דמיירי בכספים, **ובעיטור** ח"א במאמר פקדון כתב, דבמעות של פרוטות מודה שמואל דאי"צ להטמין בקרקע כיון דעומד להשתמש בזה, ובזה מיירי בירושלמי, **והרמב"ן** כתב דמהא דמבואר בגמ' דיש לומר דהוא צריך המעות להבדלה, נראה דגם הכא מיירי במעות ולא בכספים.

**בש"מ** כתב בשם **הר"ש די וידש**,דעיקר חידוש הירושלמי הוא, דאם הניח במקום שאינו ראוי לשמירה חייב אף דהוא רגיל להניח שם מעותיו, וכתב הטעם בזה דאולי המפקיד לא ידע שדרכו בשמירה פחותה, וכתב דאם היה יודע ואעפ"כ הפקיד אצלו, באמת הוא פטור גם במקום שאינו ראוי לשמירה, ויל"ע דלכאורה לפי מש"כ בש"מ בשם **רבינו יהונתן**,דבירושלמי מיירי דהמפקיד יודע שאין בעל הבית רגיל להצניע בקרקע ומשום הכי פטור, דלכאורה מבואר לפ"ז דאם מניח במקום שאינו ראוי, בזה גם אם יודע הנפקד שדרך בעל הבית להפקיד במקום שאינו ראוי מ"מ חייב, **ובמרדכי** סר"פ הביא דיש שפסקו דכל שמניח במקום שהוא מניח מעותיו דנפטר בזה, וחולק על זה דבעי שיאמר לו בפירוש דהריני נותנו עם שלי, ועיין **בפתחי תשובה** סרצ"א סק"ח דכתב דהיכי דהצניע בפני המפקיד, בזה אינו יכול לחייבו על זה שלא הוי מקום המשתמר דראה וקיבל.

**בשו"ת מהרשד"ם** כ', דלשי' הגאונים דבזמן הזה לא בעי שמירה בקרקע, הכא נמי לא בעי שיהיו המעות צרורים בידו בשעה שהולך, כיון דאין הדרך להחזיק מעות באופן זה, והדין הוא דחיוב השמירה הוי כמו שנהוג, והביא דיש מי שאומר דלא אמרו דינם אלא לענין שמירה בקרקע, וכתב דאין לחלק, כיון דעיקר הטעם דעכשיו הנוהג לשמור באופן אחר, **ובש"כ** סרצ"א סקכ"ו כ', דמדברי **הטושו"ע** נראה דגם לשי' הגאונים, מ"מ לענין הדין שמירה שבעי שיהיה בידו או קשורים לפניו, אינו נפטר באם לא שמר באופן זה, והביא דבמהרשד"ם מבואר דגם בזה פטור אם הניח במקום שמניח מעותיו, וכ' דכן נראה קצת בסמ"ע שם.

גמ' בין השמשות – **הרא"ש** כתב דלאו דוקא אלא הכונה סמוך לערב, **ובמרדכי** סר"פ **ובחי'** הריטב"א הישנים כתבו מחצות היום, **ובב"י** הביא הרא"ש והמרדכי, **ובב"ח** ביאר שי' המרדכי, דכיון דאסור לעשות מלאכה שלא לצורך שבת, משום הכי אי"צ לחפור בקרקע, ושי' הרא"ש משום דבמקום הפסד מרובה שרי, **ובשו"ע** סט"ז כתב סמוך לבין השמשות, **והש"כ** סקכ"ב הביא המרדכי.

גמ' ואי צורבא מרבנן הוא וכו' – **הה"מ** פ"ד משאלה ה"ה כתב, דהיין היה להם ביוקר ולא היו כולם מבדילים על היין, ואפשר שהיו שומעים מאחרים, וזה שהוא ת"ח רוצה לצאת בעצמו, **ובפרישה** סקי"ח כתב דשאר בני אדם מברכים על שכר וכיוצא בו.

גמ' שם – **הרא"ש** כ' דעד אור הבקר יש לו לתלות שיצטרך ליין להבדלה, **והרמב"ם** פ"ד ה"ה כתב דעד שישהה כדי לקברן אחר שיבדיל, וכ"כ **הטור** סרצ"א, **ובב"י** שם כתב דהרמב"ם חולק על הרא"ש, והק' על הטור דסתם כהרמב"ם, וכתב לבאר דשי' הרא"ש דיש לחוש שמא נתעסק בדבר אחר ומתעכב מלהבדיל, והרמב"ם ס"ל דאין לחוש לזה, **ובפרישה** סקי"ח כ' דאין לחוש שיתעסק בדבר אחר, אלא הטעם דיש לחוש דאכתי לא מצא מי שימכור לו יין, וכתב דהיה ק' להרא"ש דגם אם אינו צורבא מרבנן, מ"מ הנפקד לא צריך לקבור קודם הבדלה משום דידי', דיש לו להבדיל קודם, וכן הק' **הב"י** על הרמב"ם, דאמאי מהאי טעמא לא יוכל להמתין, **והב"ח** כ' דכיון דידוע דאינו מקפיד על זה, משום הכי אין לו היתר להמתין משום הבדלה.

**הראב"ד** בהשגות על הרמב"ם מבאר, דמש"כ דאי צורבא מרבנן הוא קאי על הנפקד, **ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר, דלפ"ז לא גרסינן בגמ' סבר וכו', **והב"ח** כתב לומר דבמקום סבר גרסינן אימור וכמש"כ ברי"ף, וביאר דיש לפוטרו משום דתולים דחיפש זוזי להבדלה, **ובסמ"ע** סקכ"ז כ' דאם הנפקד ת"ח ומקפיד, יכול לומר דהיה סבור דגם המפקיד כך הוא, דיש גם סתם אנשים שמקפידים, **והטור** הביא דברי הראב"ד, וכן **הרמ"א** סט"ז בשם י"א.

גמ' והאידנא דשכיחי גשושאי וכו' – **הרי"ף והרמב"ם** פ"ד ה"ד לא הביאו גמ' זו, **והב"י** סרצ"א הק' על הרמב"ם, אמאי לא הביא דין זה, **ובלח"מ ובבי' הגר"א** סקכ"ח כתבו דלא גרסו זה בגמ', **והב"ח** כתב, דכיון דאח"כ דנה הגמ' כמה בעי שיעמיק בקרקע, וכן לק' בע"ב מבואר בגמ' דתקברינהו, ס"ל להרמב"ם דלפי האמת אפשר להצניע בקרקע, **ובסמ"ע** סקכ"ה כתב לבאר דברי הרמב"ם דאו יטמינם בכותל, דהיינו אם אי אפשר בקרקע משום גשושאי, **ובש"כ** סקכ"א כ', דכשאמר והאידנא דשכיחי טפוחאי היינו רק זה, ולא חשש עוד לגשושאי ופרומאי, **והרא"ש** הביא חשש זה, **ובטושו"ע** סט"ו לא הוזכר.

גמ' אמר רבא ומודה שמואל וכו' – **הרא"ש** מפרש דהיינו דאע"פ שלא נתנם ביני אורבי, והיינו דהא מבואר כבר דבקרקע לא יתן, **ובבי' הגר"א** סקכ"ח הק', דא"כ לא היה לו לומר דמודה שמואל, אלא דבכותל מהני אפילו שלא ביני אורבי, וגם דוחק לומר דביני אורבי אינן בכותל, וכתב דלפי המבואר לעיל דהרי"ף והרמב"ם לא גרסו הגמ' דגשושאי ניחא, וכ"כ **הלח"מ** פ"ד ה"ד.

גמ' אמר רפרם מסירכא טפח – **הרי"ף** כתב דצריך לעמוקי להו, כי היכי דיהיב עילוייהו עפרא טפח וכ"כ **הרא"ש**, ומבואר **בפ"ח** אות ק' דהיינו בעובי הכתל, וכן מבואר **בטושו"ע** סרצ"א סט"ו, דגם במצניע בכותל בעי שיהיה עומק טפח, **והב"ח** שם כ' דהיה נראה דרק בקרקע בעי טפח ומשום דנשוף ברגלי אדם, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ד ה"ד דרק בקרקע הזכיר טפח, **ובלח"מ** שם כ', דלשי' הרמב"ם דגם בזמן הזה אפשר להצניע בקרקע, יש לפרש דמש"כ דבעי טפח קאי רק על קרקע, אמנם **הרא"ש והטור** דכתבו הגמ' דהאידנא דאיכא גשושאי בעי דוקא בכותל, בהכרח צ"ל דמש"כ טפח קאי על הכותל, דהא מסיק דבקרקע אין להטמין.

ג) תוד"ה אמר – שי' התוס' כאן דבגניבת אונס גם ש"ש פטור, וכ"כ **בהג' מרדכי** בב"ק סר"ו, והרמב"ן כאן מביא דברי **רש"י** בב"ק מ"ה א', דמבואר דש"ש פטור בשמירה מעולה, אמנם שי' **התוס'** בב"ק נ"ז א' **והרא"ש** כאן ובב"ק דגם בגניבת אונס חייב, והטעם דכיון דכל גניבה הוי קרוב לאונס ואעפ"כ חייב הכתוב, אמרינן דהוא הדין היכי דהוי אונס גמור גם בזה חייב הכתוב.

ושי' **הרמב"ן והר"ן והנ"י** כאן, דכל היכי דאם היה יושב ומשמר לא היה הגניבה יש לחייבו, דחיובו של שומר הוא לישב ולשמור, ומשום הכי לא מהני גם מחיצה של ברזל או שיטמין בקרקע עמוק מאה אמה, דהרי אם היה יושב ומשמר לא היה נגנב, וכתבו דלפ"ז היכי דיארע אונס באדם שלא יוכל לשמור, בזה יהיה פטור דהרי הוא אנוס מלקיים חיובו, **והריטב"א** הביא דברי הרמב"ן דחייב על גניבה באונס, אך לא הביא דבריו דאם היה אונס בשומר דלא יכל לשמור דפטור, **ובמרדכי** סר"פ הק', דא"כ דחייב משום דיש לו לשמור, וכי לא יישן לעולם וכן לא ילך חוץ לאותו מקום, וכ' לומר דיש לו להעמיד שומר אחר בזמן שהוא אינו יכול לשמור, והק' דלמ"ד דשומר שמסר לשומר חייב הרי אינו יכול למסור לאדם אחר, וכתב דכיון דאינו לתקן בענין אחר, בזה אינו חייב אפילו למ"ד דשומר שמסר לשומר חייב, **ובש"מ** בשם **הר"ש די וידש** כתב, דאין הסברא נותנת דיהיה חייב לישב ולשמור כל הזמן, ולפ"ז לא תמצא אדם שישמור לחבירו, וגם הק' דהאיך אמרינן דבמלוה על המשכון דינו כש"ש משום פרוטה דרב יוסף, דוכי משום דבר מועט כזה יהיה חייב לישב ולשמור כל הזמן על המשכון, ואי נימא הכי נעלת דלת בפני לוין, וכ' לומר דרק בבע"ח הוי הדין הכי דצריכין שמירה תדיר, אבל בשאר דברים אין חיוב לישב ולשמור כל הזמן.

**והרשב"א** הק' על הרמב"ן, דאי נימא דהיכי דנאנס השומר הוא פטור, אמאי מבואר בגמ' לק' צ"ג ב' דגני בזמן דגנו אינשי חייב לאביי, הא שינה אנסתו ואין לך אונס גדול מזה שהרי אי אפשר בלא שינה, [וגם הק' דא"כ משכחת טוען טענת גנב בכהאי גונא דבזה אי אפשר לתרץ משום דלא שכיחא וכמשי"ת], וכתב לומר דכל פטור של אונס בש"ש, הוא רק אם היה האונס בגוף הפקדון, כגון שבורה או שבויה דהוי אונס שבא על הפקדון דאי אפשר לשמור ממנו, אבל היכי דהוי האונס בשומר בזה אין פטור של אונס, ולק' צ"ג ב' מבואר ברשב"א, דבזה נחלקו רבה ואביי שם, דרבה דפטר בעידנא דעיילי אינשי, היינו משום דס"ל דכל שיש אונס לשומר הוא פטור, וכיון דזה זמן שיש לו רשות לעלות, הרי מה שניזוק הפקדון הוא אונס גבי דידי', ואביי ס"ל דכל שלא הוי אונס בגוף הפקדון חייב, ומשום הכי גם באם יש לו אונס של שינה יש לחייבו, דמ"מ לא הוי אונס בגוף הפקדון, **ובדברי משפט** סש"ג סק"א מבואר, דלפי דברי הרשב"א מה דחייב באם אירע אונס לשומר, הוא משום דגבי ש"ש איכא חיוב תשלומין מצ"ע, גם בלא זה שמתחייב לשמור, ונראה דכמו כן לשי' התוס' בב"ק והרא"ש, הוי חיוב תשלומין בלא חיוב השמירה.

**היש"ש** בב"ק כתב, דנראה שי' **הרמב"ם** בפ"א משכירות ה"ב דפטור באונס גמור, דכתב שם דנשבע על האונסים הגדולים כגון שבורה ושבויה וכו' וכל כיוצא באלו משאר אונסים גדולים, אמנם **בתשו' פרח שושן** כלל א' ס"א כתב, דלפי המבואר בראשונים דחייב משום דהיה עליו לישב ולשמור, אין ראיה מהרמב"ם דלא ס"ל הכי, דכל המקרים שהביא שם הרמב"ם מיירי באופן דגם אם משמר היה בא האונס, ונראה דכמו כן אין ראיה דלא ס"ל כהרשב"א, כיון דלא הוזכר שם אונס שקורה לאדם, אלא אונס שבגוף הפקדון, **והה"מ** פ"ד משאלה ה"ד כתב כשי' הראשונים דחייב עד שיהא יושב ומשמר, ובאירע אונס לשומר כתב בזה שתי שיטות, ולא כתב דהרמב"ם פוטר בזה.

**הטור** סש"ג כ' דחייב בכל אונסים וכשי' הרא"ש, **והשו"ע** שם ס"ב כ' בשם י"א דחייב, **וביש"ש** בב"ק כתב לדינא דפטור כשי' התוס' כאן, וכ"כ **הש"כ** סק"ד דכן עיקר, וכן נראה **בבי' הגר"א** שם סק"ד וכמש"כ שם **בפ"ת** סק"ג, **והגרע"א** שם ציין **לתשו' פרח שושן** בכלל א' ס"א, דמבואר בדבריו דס"ל דחייב לדינא ודלא כהש"כ.

**הרא"ש** כתב דכיון דשם גניבה היא, מחייב עלה ש"ש, **ובקצוה"ח** סש"ג סק"א כתב לומר, דכל מה שחייב לשי' התוס' בב"ק והרא"ש, הוא דוקא בגניבה, דכיון דחייבה התורה על גניבה אע"פ שהוא קרוב לאונס אמרינן דחייב בכל ענין, אבל באם יהיה אונס אחר בזה יהיה פטור, אמנם כבר הק' על זה, **דהרא"ש** בב"ק כתב **דהשאילתות** גם כתב דחייב באונס, והביא דבריו דחייב גם באבידה, וכן **בטור** כתב דלפיכך לעולם חייב בגניבה ואבידה, אלא אם כן היה שם ולא היה יכול להציל, **ובגליא מסכת** סי"ג כתב, די"ל דבאבידה חייב משום דילפינן לה מגניבה כמבואר לק' צ"ד ב', ומשום הכי יש לזה דין גניבה דחייב גם באונס גמור, אבל בדברים אחרים י"ל דפטור, **והגרע"א** בב"ק כ' דבכל אונס יהיה חייב, [אמנם זה לשיטתו דהשוה שי' התוס' להרשב"א וכמשי"ת].

**בש"מ** בב"ק מבואר בשם **הר"א מגרמישא** דלפי דברי התוס' שם דחייב גם באונס, כל מה שפטר רבה לק' צ"ג ב' בעידנא דעיילי אינשי, זהו דוקא בשאר דברים אבל בגניבה יהיה חייב, וכן מבואר **במהרמ"ש** שם וכ"כ **הקצוה"ח** שם וזהו כמשנ"ת, דחלוק גניבה משאר אונסים, והוכיח שם הקצוה"ח דהיש"ש נקט, דגם לפי שי' התוס' מ"מ בגונא דרבה יהיה פטור גם מגניבה, **ובנתה"מ** סק"ב הק' דאי נימא דחייב בגניבה, מה הק' אביי לק' לרבה מברייתא דאלו הם אונסים כגון ותפול שבא ותקחם, דלפי דברי רבה הרי גם פטור בעיילי בעידנא דעיילי אינשי, נימא דשם מיירי על גניבה, דבזה דוקא בגונא דותפל שבא הוא פטור, **והגרע"א** בב"ק **והדברי משפט** בסש"ג סק"ב כתבו, דברשב"א מבואר להדיא דגם בגניבה פטור לרבה, והרי שי' הרשב"א כהתוס', דלעולם חייב באונס גם אם היה אונס לשומר, ובכל זאת מבואר דלרבה פטור, והטעם כתב הגרע"א, דזה מבואר ברשב"א לק' צ"ג ב', דרבה ס"ל דכל דעייל בעידנא דעיילי אינשי אין לחייבו משום דלא נעשה שומר לאותו זמן, ומהאי טעמא ניחא גם לפי דברי התוס' דיהיה פטור, אמנם יל"ע בזה, דברשב"א שם מסיים דמה דפטור לרבה הוא רק משום דאונס פטור, וס"ל דכל אונס בגופו פטור וזה חשוב אונס בגופו, וא"כ לשי' התוס' דמה דחייב הוא משום דאין לחלק בגניבה, גם לרבה צריך להיות חייב, וכ"כ בש"מ שם, דלשי' התוס' גם לרבה חייב וכמשנ"ת, ולכאורה שי' הרשב"א והתוס' אינם שיטה אחת, דשי' התוס' דמה דחייב, הוא משום דלא נחלק בחיוב גניבה של התורה, כיון דכל גניבה הוי קרוב לאונס, ושי' הרשב"א דליכא פטור אונס אלא אם הוי אונס בגוף הפקדון, דגם אם היה יושב ומשמר היה בא האונס, ובזה גופא רבה חולק.

בא"ד – מש"כ דצריך עיון אם שמרם בקרקע, **הב"ח** מוסיף בדבריהם דשמרם בקרקע ק' אמה, וכן כתבו התוס' בהמשך דבריהם דלוקמא בהעמיק ק' אמה, אמנם **בפנ"י** מבואר דאם פטור בגניבה באונס, יהיה פטור בכל גונא דהטמין בקרקע, [דהק' דכיון דאין שמירה אלא בקרקע, מה הנפ"מ בין ש"ח לש"ש, וכתב לפי שי' הגאונים דרק בזמן שמואל היה בעי לשמור בקרקע], וכן מבואר **ברמב"ן**,דכ' די"מ דאם מצניע בקרקע גם ש"ש פטור, ומבואר בדבריו ובדברי **הרשב"א**,דלפי שי' זו דש"ש באונס פטור, הנפ"מ בין ש"ח לש"ש הוא דנעל בדלת דעומדת רק ברוח מצויה, אבל אם עומדת גם ברוח שאינה מצויה גם ש"ש יהיה פטור.

**בשו"ע** סש"ג ס"ב כ' בשם י"א דגם באונס חייב, ובתוך דבריו הזכיר דגם אם נם בעידנא דניימי אינשי ונגנבו חייב, **ובנתה"מ** סק"א תמה בזה, דבזה לא מצינו מי שפוטר, דהא קיי"ל כר"ח ורבה בר"ה לק' צ"ג ב' דמה דהוי בעידנא דעבדי אינשי הכי אינו פוטר בש"ש, **ובדברי משפט** סק"א כתב לבאר, דלעיל הובא דברי המרדכי, דמה דחייב משום דהיה לו לשמור, הוא משום דיכול להעמיד שומר אחר במקומו, וכתב לומר דלפ"ז מה דמבואר לק' צ"ג ב' דחייב גם בעידנא דעיילי אינשי, זהו משום דמוטל עליו להעמיד שומר במקומו בזמן זה, ולפ"ז כתב דאם לא ימצא אדם שיעמוד במקומו, באמת יהיה פטור גם לר"ח ורבה בר"ה, ומש"כ השו"ע די"א דחייב אם נם בעידנא דניימי אינשי, היינו בגונא דלא מוצא שומר שיעמוד במקומו דבזה י"א דפטור, [והנה הרשב"א הק' על הרמב"ן דאמאי בנם בעידנא דניימי אינשי לא הוי אונס, ומבואר דס"ל דמקרה זה תלוי במחלוקת אם חייב באונס או לא, אלא דלכאורה להשי' דפטור באונס, צ"ל בהכרח דלא כהרשב"א אלא דזה אינו חשוב אונס, דאי לאו הכי יק' מהגמ' לק'].

בא"ד – **הרמב"ן** כתב דאי נימא דש"ש פטור בכל גניבה באונס, יש להק' אמאי לא משני דמיירי בגניבה באונס, אבל אם אמרינן דפטור רק בגונא דאירע אונס בגופו, על זה לא קשה כיון דלא שכיח, וכתב דאפשר עוד, דכיון דמה שהוא פטור הוא משום דאינו יכול לשמור כיון דאירע אונס בגופו, בזה גם בטוען טענת גנב לא יתחייב כפל, דהרי זה כטוען שלא נעשה שומר לאותה שעה, וסיים דצ"ע, **והרשב"א והר"ן** **והנ"י** הביאו תי' זה, **ובברכ"ש** בב"ק סל"ב אות ו' כתב לבאר בזה, דהיכי דהיה אונס בפקדון, בזה חשיב דקיים שמירתו ומשום הכי פטור, משא"כ בנאנס הוא, הרי זה פוטרו מלשמור, ואי"ז משום דחשוב דקיים שמירתו.

והתוס' הק' עוד, דאמאי מבואר לק' דאם לסטים מזויין גזלן ניחא דאין לפרוך דמה לש"ש דיש בו כפל בטוען טענת גנב, הא אכתי משכחת לה בגניבה באונס, **ובר"ן** מבואר דגם על זה י"ל דכיון דלא שכיח לא קשיא, אמנם **התוס'** בב"ק כתבו דאין לומר הכי, דגם ממה שלא שכיח פרכינן, ועוד כתבו דהרי לעולם יכול לטעון הכי, [וזה לכאורה טענה על עיקר תי' הרמב"ן, דכתב דכיון דלא שכיח משום הכי לא משני הכי], **וביש"ש** בב"ק כתב לומר, דלמ"ד דלסטים מזויין גזלן הוא, אמרינן דבכל טענת אונס ליכא כפל, כיון דמה דנפטר הוא משום דהיה אונס ולא משום הגניבה לבד, וצ"ב דהא למ"ד דלסטים מזויין גנב מבואר בגמ' דאיכא כפל, ומנין דמ"ד לסטים מזויין גזלן חולק גם בזה, וחולק בתרתי.

בא"ד – מש"כ דמשכחת לה טענת גנב בש"ש בבעליו עמו, הנה **בתוס'** בב"ק נ"ז ב' כתבו, דשמא אין שייך כפל בענין זה, **ובש"מ** בשם **הר"א מגרמישא** שם מבאר סברתם, משום דאין הגניבה גורמת הפטור אלא מה שהיה בעליו עמו, **ובאו"ש** פ"ד מגניבה ה"י כתב, דנראה דמסתפקים דשמא מה דפטור בבעליו עמו הוא משום דזה סיבה דלא הוי שומר כלל, **ובברכ"ש** בב"ק סל"ב אות ו' גם מבואר על דרך זה, [ושם מבואר שם דזה ודאי דיש לו תורת שומר, אלא דהפטור הוא בעיקר חיוב השמירה עיי"ש], **ובק"ש** בב"ב אות תרנ"ט כתב, דמבואר בתוס' דודאי יש לו דין שומר, ורק די"ל דכיון דאין הפטור משום גניבה, משום הכי אין לחייב על טוען טענת גנב, [וכ' דהוא הדין דבשואל בגניבה מחמת מלאכה לא יהיה חייב משום זה], ולשון הש"מ לכאורה נראה יותר כדבריו.

בא"ד – **הפנ"י** מעיר דאיך יהיה כפל בבעליו עמו הא ליכא חיוב שבועה, וכתב לומר דמשכחת לה כשטוען שהיה בעליו עמו, דאינו נאמן אלא משום מיגו דנאנסו, וא"כ בעי שבועה כמו דנאנסו היה בעי שבועה עיי"ש מש"כ בזה, [ובהג' ברוך טעם כתב דלכאורה יש לו להיות נאמן בטענה זו מצ"ע], אמנם **בקצוה"ח** סרצ"א סקי"ז **ובנתה"מ** שם סקל"ד כתבו, דבאמת איכא חיוב שבועה גם בבעליו עמו דבעי לישבע שאינו ברשותו, והוכיחו זה מהתוס' הזה, **ובאו"ש** פ"ד מגניבה ה"י כתב לומר, דמה דאינו חייב אלא בשבועה, הוא משום דכל זמן שלא נשבע אינו נפטר, ובבעליו עמו דמעיקר דין שומר דידי' הוא פטור גם בלא שבועה, ממילא דיש לו חיוב אף בלא שבועה, ועיין בקה"י בב"ק סל"ו משה"ק על זה.

בא"ד – מש"כ דלרבה משכחת לה גניבת אונס, **במהרמ"ש** מעיר דהא לא מבואר דרבה פוטר גם מגניבה, ומנא להו דבאמת פטור, [ולעיל נתבאר דברי **הנתה"מ**,דכ' להוכיח מהסוגיה שם דרבה פוטר אף מגניבה], והסוף עוד דמהא דלא הוכיחו התוס' בסמוך מרבה דמצינו גניבת אונס דפטור, נראה דבאמת אין הכרח.

בא"ד – מש"כ דאמרינן דיו, הק' **המהרש"א** דא"כ אמאי מבואר בגמ' שם דבלסטים מזויין, שואל חייב קרן, אמנם כבר מבואר **בש"מ** בשם **גליון** דלסטים מזויין גם אם הוא גנב, מ"מ הוא בכלל שבויה דקרא, ומשום הכי בודאי דשואל חייב בזה, והא דלא ילפינן מלסטים מזויין לכל גניבה, הוא משום דבלסטים מזויין אי אפשר כל כך למטרח ולאתויי, וכן מבואר בעוד אחרונים.

ד) גמ' תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב – הש"כסרצ"א סקי"ד מביא **תשו' רש"כ**,דהיכי דהוי אונס דלא שכיח כלל, בזה אינו חייב משום תחילתו בפשיעה, **והש"כ** שם כתב על זה דאינו נראה כלל, **והגרע"א** שם ציין **לערך לחם** בסש"ג ס"י דכתב גם כהרש"כ, **ובשעמ"ש** בסק"ב הביא דכך מבואר גם **בעיטור** לישב הגמ' בב"ק נ"ב, וכ' די"ל דהתוס' שם דלא תי' הכי, ס"ל כהש"כ.

גמ' כל לא ידענא – **הריטב"א** לעיל ל"ה א' כתב, דלשון כל היינו דאפילו אם יודע דהניח במקום משומר, מ"מ כיון דאינו יודע עכשיו היכן הניח הרי זה פשיעה, וכן מבואר **בש"מ** בשם **רבינו יהונתן ובמאירי**,וכן נראה מבואר **ברמב"ם** פ"ד משאלה ה"ז דכתב דאם אומר דאינו יודע באיזה מקום קברתי הכספים חייב, ובכהאי גונא הרי אומר דודאי הניח במקום משומר, והמאירי הביא **די"א** דאינו חייב אלא אם אינו יודע אם הניח במקום משתמר או לא. ומבואר **ברבינו יהונתן** דאינו יכול לומר דהמתן עד שאמצא הפקדון אלא חייב לשלם מיד, וכך הוא לשון **הרמב"ם** דחייב לשלם מיד, וכן הביא **הב"י** בסרצ"א בשם **המרדכי** סרס"ח, **ובשו"ע** שם ס"ז כתב כלשון הרמב"ם דחייב מיד, וכתב **הש"כ** סקט"ז דאינו יכול לומר לו שימתין.

**המאירי** מק' דהיכי משכחת לה אבידה, כיון דאם אינו יודע היכן זה מונח הוי פשיעה, ואם יודע ואינו מוצא הפקדון במקומו, בודאי הוא נגנב משם והוי גניבה, וכתב דגניבה הוי רק היכי דיש איזה דבר המראה שנגנב, אבל אם רק אינו מוצא הפקדון במקומו זהו אבידה, ועיין **בחי'** הריטב"א הישנים מש"כ בזה.

**במאירי** מבואר דאם נאנסו, אע"פ שנודע אח"כ דנאנסו במקום המשתמר, מ"מ הוא חייב כיון דכשלא ידע הוי פושע, ומשום דגם מקום המשתמר צריך נתינת לב אליו, וכ"כ **בחי' רמ"ש** דאם היה זוכר, היה מהני שמירתו שלא יארע האונס.

**בנתה"מ** סרצ"א סקי"ד כ' לומר דלא ידענא חשיב מזיק גמור, וגם בבעליו עמו יהיה הדין דחייב, וכ' דאם אדם שאינו שומר יטול חפץ של חבירו ויטמין אותו במקום המשתמר ולא יזכור היכן הטמין, יהיה חייב משום מזיק כיון דאיבד החפץ מבעליו, ומשום הכי גם הכא כשאינו זוכר היכן הניח, הרי נמצא דאיבד הפקדון מבעליו והוי כמזיק.

**מב' ב'**

ה) גמ' נימא לה וכו' – **ברמב"ן ובר"ן ובנ"י וברא"ש** מבואר, דמעות שעומדים להוצאה אין צריך להטמינם בקרקע, וזה היה טענת הפטור של אמו, דלא ידעה דאותם מעות אינם עומדים להוצאה כיון דלא אמר לה דזה אצלו בפקדון, והיא היתה סבורה דהוי מעות שלו שיצטרך להם להוצאה, והנפקד אומר דהיה סבור דאמו תבין דהוא מוסר לה להטמין בקרקע שיעמוד לפקדון, ואמר רבא דאינו פושע בזה ומשום הכי פטור, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** נראה, דאם המפקיד היה מטמין מעותיו לעולם בקרקע, בודאי היתה אמו גם צריכה להטמין המעות בקרקע, אלא דאותו אדם פעמים היה מטמין ופעמים לא ומשום הכי לא היתה אמו חייבת להטמין בקרקע, ומ"מ הוא פטור דהיה סבור דתטמין בקרקע, [**ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר דאמו היתה מטמינה בקרקע לפעמים, ואפשר דגם כונת הראב"ד להכי, אך לשונו נראה דקאי על הנפקד], **ובמאירי** מבואר דהיא הניחה במקום דמקצת בני אדם שומרים במקום כזה, ושומר בעלמא מחוייב לשמור כדרך השומרים במקום מעולה, אבל הכא אין לבני ביתו לשמור מה שהוא מוסר להם יותר משמירה הפחותה, **והש"כ** סרצ"א סקל"ג כתב, דהיא לא היתה רוצה לטרוח כיון שלא ניתן לה בתורת שמירה של אחרים, דדוקא שומר מחויב לטרוח והיתה סבורה שהבן לא יקפיד ודי לו בשמירה כזו, **ובנתה"מ** שם סקי"ט כ' דהיה קשה להש"כ, דאי נימא דיכולה לומר דהיתה סבורה דמעות אלו עומדים להוצאה, אמאי כל נפקד אינו יכול לומר הכי, ומשום הכי פירש דהכא סבורה דהבן לא יקפיד, והיינו משום דהיא רגילה בכך תמיד ואינו מקפיד, אמנם בראשונים מבואר, דכל מה דהיא פטורה זה רק משום דיכולה לומר דסבורה דעומד להוצאה וכמשנ"ת.

**ברמב"ן ובר"ן ובנ"י** מבואר דמה דהוא פטור אע"פ שלא פירש לה דתקבור משום זה דסמך על זה דתבין מעצמה, זה דוקא משום דהיה ש"ח ואמרינן דמשום הכי לא הוי פשיעה, אבל ש"ש היה חייב, וכן הביאו לדינא **הב"ח והש"כ** סרצ"א סקל"ג, **ובנו"ב** מהדו"ק חחו"מ סל"ו הק', דכיון דמבואר בגמ' דמה דלא אמר לה דהוי של אחרים, הוא משום דהיה סבור דבזה תשמור טפי, מהאי טעמא גם ש"ש יפטר, דהרי מבואר בראשונים דבעצם הדין יכול ש"ש גם למסור לבני ביתו וכמש"כ הנ"י בהדיא, ועיי"ש שכ' דש"ש מחויב להציל קודם הפקדון, ומשום הכי בזה היה לו לומר דהוא ש"ש של אחר, ולכאורה עיקר קו' צ"ב, דנראה מבואר בראשונים דמה דחייב בש"ש, הוא משום דהיה לו לפרש דלא הוי להוצאה ויש לה להצניע בקרקע דוקא, ואמנם **הש"כ** לא כתב אלא דהיה לו לפרש דהוי מעות פקדון, ובזה יש מקום לקו' הנו"ב.

**הנתה"מ** סקי"ט הק', דעל איזה גונא קאי מש"כ דבש"ש יש לחייבו, דאי נימא דהיינו בגונא דאירע דבר שש"ש חייב עליו, פשיטא דחייב וכמבואר בסכ"ו דש"ש שמסר לש"ח אינו נפטר מגניבה ואבדה, ואי מיירי דהיה אונס, אמאי חייב הא הוי תחילתו בכעין גניבה וסופו באונס, וכתב לומר דהכונה דאם היה ש"ש שמסר לש"ש, דלפי שי' הראשונים דס"ל דלא כר"ת בתוס' הכא, אלא דהראשון מסתלק לגמרי, בכהאי גונא כיון דלא פירש דתקבור המעות יש לחייבו על זה, ובסש"ג סקי"א כתב לומר עוד, דכל היכי דיש לנו לומר בודאי, דאם לא היה תחילתו בכעין גניבה לא היה בא האונס יש לחייבו, ורק היכי דהוי ספק בזה הוא דאינו חייב אלא בתחילתו בפשיעה, ונתבאר לעיל ל"ו ב' בסופו.

גמ' ומשתבע איהו וכו' – **ברא"ש** מבואר דשבועה זו היא מדין שבועת השומרין, וכן נראה מבואר **בריטב"א**, אמנם **בעיטור** מאמר פקדון הביא די"א דשבועתו היא רק שבועת היסת, ורק שבועת האם היא שבועת השומרים, והעיטור חולק דהוי שבועת השומרים, **ובקצוה"ח** סרצ"א סק"ח הק' לפמש"כ שם לומר, דכשנותן לשומר אחר חשיב כחזרה וכמשי"ת בסמוך, דאמאי בעי לישבע שמסר לאמו, ולפי דבריו יש לבאר דזהו שי' הי"מ דכתבו דהוי רק שבועת היסת, והא דנשבע היסת אף דהוי טענת שמא, מבואר **בשעמ"ש** די"ל דהכא איכא רגלים לדבר דלא הוי מעות של המפקיד משום דלא אמר לאמו, ומשום הכי בעי לישבע, ובדבריו מבואר די"ל עוד טעם דליכא שבועת השומרים, כיון דע"י שבועת אמו ידעינן בודאי דאבדו מעות, וא"כ נאמן לומר דזה מעות הפקדון עיי"ש.

גמ' שם – **הרמב"ן והרשב"א והר"ן והנ"י** כ' דדוקא בכספים דאי"ז דבר מסוים, ואין אמו יודעת אם זה המעות של המפקיד או מעות אחרים, בזה הוא דצריך לישבע דהוא מסר המעות שהופקדו אצלו לאמו, אבל אם הוי דבר מסוים ואמו יכולה לישבע דאותו דבר מסוים היה אצלה, אין הנפקד צריך לישבע כלל, **והריטב"א** כתב דאף אם תשבע דהוא נתן לה המעות לא מהני, ועדות ברורה צריך לזה, **והב"י והרמ"א** סל"ג הביאו דברי הרמב"ן, **ובקצוה"ח** סק"ח הביא דברי הריטב"א, וכתב דמבואר בדבריו דגם אם אומרת דיודעת דמסר לה הפקדון שנתנו לו לא מהני, וכתב לבאר שי' הריטב"א, דכל זמן שלא נשבע הוא שמסר הפקדון לאמו, לא ידעינן דהיא שומר תחתיו, וממילא דלא מהני שבועתה מידי, דמאן יימר דיש לה תורת שומר על הפקדון דתהני שבועתה, וכתב לבאר דשי' הראשונים דמהני, הוא משום דס"ל דכשמוסר הפקדון לשומר אחר הרי הוא נפטר לגמרי מן הראשון ודלא כר"ת, וכתב דהטעם בזה הוא משום דחשיב כחזרה במה שמוסר לשומר אחר, דהוא נסתלק משמירתו, ובזה הוא נאמן אף בלא שבועה וכמו כל שומר שאומר החזרתי, ושי' הריטב"א דאין השומר הראשון נפטר וכשי' ר"ת בתוס', ומשום הכי כל זמן שלא נשבע שמסר לאמו, יכול הנפקד לומר דלא נעשית כלל שומר על החפץ ואין צריך להאמינה בשבועה, **ובחי' הגרש"ש** סכ"ה כתב דאין נראה כלל, דמה דפטור הוא משום דחשיב כחזרה, [ועיין לעיל ל"ו א' דגם נתבאר דבראשונים נראה מבואר דאכתי נשאר שומר, ומשום הכי יכול השוכר לתבוע להשואל במתני' לעיל ל"ה ב'], וכתב לבאר דהנפקד נאמן לומר דמסר לשומר אחר גם בלא שבועה, דבזה הוא אומר דהעמיד כאן אדם אחר שיכול לברר הדבר ע"י שבועה, וכמו דנאמן לומר שנשבע ואי"צ לישבע על זה, הכא נמי נאמן לומר דהעמיד אדם שגם הוא נאמן בשבועתו, ובזה מקיים חיוב שבועה דידי', וכתב לבאר שי' הריטב"א דלא סגי בשבועת אמו, דזהו משום דכיון דלא רמיא עלה לישבע דהחפץ שמסר לה זהו הפקדון שנמסר לו, לענין זה לא מהני שבועתה, וכמשנ"ת לעיל ל"ו ב' דש"ש שמסר לש"ח לא יהני מה דהש"ח ישבע שנאנס, משום דאי"ז מוטל על הש"ח בשבועתו.

גמ' ומשתבעא אימי' – **הרא"ש** כ' דאי"צ לישבע דלא אמר לה שהמעות אינם שלו, משום דהמפקיד אינו יכול לטעון אלא שמא אמר לה, וגם בנה אומר דלא אמר לה, אמנם **במאירי** מבואר דגם צריכה לישבע דלא אמר לה, **ובטור ובסמ"ע** סרצ"א סקל"ו מבואר כהרא"ש, ובחי' **הגרע"א** שנדפסו בספר וזאת ליהודה כ' לבאר, דמה דאין המפקיד יכול להשביעה אותה, הוא משום דיכולה לומר לו דלאו בע"ד דידי את, והביא דברי הסמ"ע והש"כ סרצ"א סכ"ג, דמבואר בדבריהם דכיון דטוען שמא אינו יכול לחייבה שבועה, וכ' לבאר דאע"ג דכל שבועת השומרים הוי על טענת שמא, מ"מ שבועה זו אינה מענין שבועת השומרים,והנה **הש"כ** שם סקל"ד כתב, דמ"מ יכול להשביע את אמו שלא אמר לה, ע"י גלגול שצריכה לישבע דהניחה בתיבה, אמנם **הגרע"א** שם בגליון כ', דלפמש"כ לומר דיכולה לומר לו דלאו בע"ד דידי את, גם ע"י גלגול לא יוכל להשביעה, ורק שהניחה בתיבה צריכה לישבע, דזה צריכה לישבע משום טענת בנה, אך העיר דמ"מ בנה יצטרך לישבע שלא אמר לה ע"י גלגול, **והמהרמ"ש** כ' דאין כאן גלגול, משום דאין גלגול על טענת שמא, **ובנתה"מ** סק"כ כ' לבאר דברי הש"כ, דמשבועת השומרים אפשר לגלגל גם על טענת שמא, כיון דכל עיקר שבועת השומרים הוי על שמא, **ובביאור** על המהרמ"ש אות ח' הביא, דבמרדכי סשל"ב מבואר דאין משביעין כאן על ספק, אמנם שם לא מיירי על שבועת השומרים, ואין משם ראיה דלא כהנתה"מ.

תוד"ה כל – **בתו"ר וברא"ש** מבואר, דלשי' ר"ת גם במוסר לאדם אחר שאינו מבני ביתו, גם הדין דאינו נפטר השומר הראשון, **ובמל"מ** פ"ד משאלה ה"ח כ', דמש"כ ר"ת דאם לא כן תבוא אשתו ותאכל הוי ראיה ולא סיבה, ועיין משנ"ת לעיל ל"ו א' בזה.

בא"ד – במש"כ דלכך משתבעא אמו, הק' **הפנ"י** דגם בלא דברי ר"ת אתי שפיר, דהיא צריכה לישבע כדי דהיא לא תהיה חייבת, וכתב לבאר דהיא אינה צריכה לישבע, משום דיכולה לומר דלאו בע"ד דידי את, ובחי' **הגרע"א** שם הק', דבכהאי גונא דהאם נפטרת גם בלא שבועה, בודאי גם לפי החולקים על ר"ת הדין דהבן חייב לשלם, כיון דאינו מעמיד לו שומר דיצטרך לברר ע"י שבועה, **ובאו"ש** פ"ד משאלה ה"ט כ' על דרך הפנ"י, דכיון דאי"ז ברור דהמעות היו של המפקיד, יכולה לומר דהיו של הבן ואינה צריכה לישבע, ורק הבן משביעה משום דהוא מתחייב אם לא תשבע, ולכאורה גם בזה יש להק' כמו שהק' הגרע"א, **ובבי' הגר"א** סע"ב סקקנ"א כ' לבאר, דעיקר ראית התוס' מסו"ד הגמ', דאמר דאחר השבועה הוא פטור, ומבואר דכל זמן שלא תשבע האם גם הבן לא נפטר, ובאמת **ברמב"ן** ובעוד **ראשונים** לעיל ל"ו א' כתבו, דהשי' דחייב השומר הראשון הביאו ראיה ממה דמבואר בגמ' דפטור רק אחר שבועת האם, וכתבו לדחות דגרסינן ומיפטרי וקאי גם על האם, ועוד כתבו דיש לפרש דכל שהאם חייבת, הרי זה כמו דהוא חייב, כיון דהיתה סמוכה על שולחנו.

**ובנתה"מ** סקכ"ב כ' לומר, דהתוס' ס"ל דהכא מסר לה המעות ולא אמר לה בהדיא דתהיה שומר על המעות, ובאמת אין לה דין שומר והיא בודאי דאינה חייבת לשלם, ומשום הכי על כרחך דמה דהיא צריכה לישבע זהו כדי לפטור הבן, ומוכח מזה דהשומר הראשון אינו נפטר כשמוסר לשומר אחר, ולפי דבריו נראה דמה דאמרינן בגמ' נימא לאימי' זילי שלימי, לא אמר לי דלאו דידי', היינו דמשום הכי היא פטורה לגמרי, דאם היה אומר לה דזה של אחר היתה נעשית שומר, ולכאורה נראה דדבריו הם לשיטתו בסקכ"ה שם, דמה דשומר שמסר לשומר פטור הוא משום דהוי כמו שנעל בפני הפקדון כראוי, ומשום הכי י"ל דגם אם השומר השני פטור, מ"מ מהני לפטור הראשון, אבל אם שומר שמסר לשומר פטור משום דהעמיד שומר אחר במקומו, בודאי דאם לא אמר לשני שיהיה שומר ולא נתחייב באם יפשע, לא שייך לומר כלל שיפטר הראשון.

ו) גמ' נימא לי' לאפוטרופוס וכו' – **בתוס' וברא"ש** מבואר דיש לחייבו משום דחשיב פושע במה שלא ראה שאין לו ככי ושיני, **והרמב"ן** הק' דהא מבואר בגמ' דאין לחייב הבקרא אלא משום דהוא ש"ש, ואמאי נחייב האפוטרופוס, וכתב דרק בבקרא דהניח עם שאר הבהמות אמרינן דאינו פושע, אבל באפוטרופוס עצמו היה חשוב פושע, אי לאו דאומר דמסר לבקרא, וכ"כ **הרשב"א והר"ן והנ"י**, **ובחי'** הריטב"א הישנים כתב, דהבקרא יש לו לסמוך על האפוטרופוס שבדק שיש לו ככי ושיני ומשום הכי אינו פושע, אבל האפוטרופוס שפיר חשוב פושע, **והרמב"ן והריטב"א** כתבו עוד, דכל אפוטרופוס יש לו דין ש"ש, ומבואר בדבריו בגיטין נ"ב ב' דהוי ש"ש משום פרוטה דרב יוסף, וכ"כ **בש"מ** בשם **הראב"ד** כאן דדינו כש"ש, ושאר הראשונים גם הביאו שיטתם, **ובטושו"ע** סר"צ ס"כ מבואר דרק בפשיעה חייב וכמבואר בתוס' וברא"ש כאן, ואכמ"ל.

**והרמב"ן** הק' עוד, דאמאי לא חשיב האפוטרופוס פושע משום זה דלא בדק בשעת לקיחה, וכתב די"ל דאי"ז מינכר, ועוד כ' דלא בקיאי בזה ולא הוי פשיעה, ועוד כ' דכיון דלא שכיח משום הכי אינו פושע במה שלא בדק זה, וכ"כ **בתור"פ** וכן **הריטב"א** בתי' אחד, **והרשב"א והר"ן והנ"י** וכן **הריטב"א** בתי' אחד כתבו, דזהו מה דאמרינן בגמ' דאמר אנא לבקרא מסרתי', והיינו דמסר לו כדי שיעיין אם יש בו מום ובאם יהיה בו מום יחזירנו למוכר, [ולפ"ז ממילא מיושב גם מה שהק' הרמב"ן דאמאי יש לחייב האפוטרופוס הגם שאינו אלא ש"ח, דכיון דלא עיין בשעת לקיחה הוא פושע, וזה מה שתי' בחי' הריטב"א הישנים], **ובשו"ע** סר"צ סכ"א כתב דהאפוטרופוס אינו פושע, **והגרע"א** בגליון שם הביא דברי הנ"י דמבואר, דהיכי דאם לא יבדוק האפוטרופוס בשעת מכר לא יוכל לחזור על המוכר משום דלא ימצאנו, בזה חשיב האפוטרופוס פושע במה שלא בדק, והביא דהרבה ראשונים חולקים.

גמ' מריה דתורא קטעין וכו' – ברש"י ובתוס' מבואר, דמה דהוא טוען הוי משום דינא דר"י דתחזור פרה לבעלים הראשונים, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, **והרשב"א והרא"ש** כתבו בשם **הראב"ד**,דהכא היתומים יש להם דין ש"ש על המקח עד שיחזירו המקח לבעלים ויקחו המעות, ומשום הכי יכול הספסר לתבוע את הבקרא, דהוא עומד במקום היתומים להתחייב לו, **ובש"מ** בשם הרמ"ך מבואר בשם **המפרש**,דהבקרא חייב משום דהוא ש"ח לספסר, ולפ"ז גם אי"צ לדינא דר"י כיון דהוא עומד במקום היתומים להיות חייב כש"ח, אמנם דבריו צ"ב, דהא מבואר בגמ' דאין לחייב הבקרא אלא משום דהוא ש"ש, **ובנתה"מ** סר"ו סק"ז עמד בזה, וכתב דצ"ל דלאלומי קו' אמרה הגמ' לעיל דהבקרא ש"ש, אבל באמת גם אם הוא ש"ח יש לו להתחייב, **ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר לעיל באמת לבאר קו' הגמ' דבקרא הוי ש"ש, דזהו לאו דוקא, אלא קו' הגמ' דכיון דהוא היה שומר השורים דידהו, ידע דזהו שור חדש שקנו עכשיו, והיה לו לבדוק אם הוא אוכל או לא, **ובש"מ** הביא תשובת **הר"י מיגש** דמבואר בדבריו דהבקרא נעשה ש"ש של הספסר, דכיון דנתברר דהוי מקח טעות והוי השור של הספסר, ממילא נמצא דהוא ש"ש שלו, ובאם היה שומר כראוי והיה רואה שאינו אוכל והיה מחזיר השור לבעלים, היה הדין דהספסר מחויב לשלם לו דמי השמירה כמו שנותנים לבקרא, **ובחת"ס** לעיל ל"ה ב' מבואר דהבקרא חשוב כיורד ברשות כיון דעשוי לכך, ומשום הכי הוי ש"ש של ספסר.

**בתור"פ** מק' על רש"י דאמאי הוי הבקרא ש"ש של היתומים, הא כיון דלבסוף החזיר להם הספסר המעות, נמצא דאין להם כלום בשור זה, וכ' די"ל דכיון דמ"מ היה יכול לבוא לידי הפסד דיתמי אם לא היו מוצאים הספסר, שפיר הוי ש"ש דידהו, והנה **הריטב"א** הק' דאיך עושים היתומים אותו ש"ש בשור שאינו שלהם, והרי אם יעמיד אחד שומר על שור של חבירו בודאי שלא יהיה לו דין שומר, ותי' דכיון דיש להם דין ש"ח משום דהם צריכים להחזיר החפץ למוכר, ויכולים לעכב החפץ עד שיחזיר להם הבעלים המעות, משום הכי שפיר נעשה הבקרא שומר שלהם, [ויל"ע בקו' התור"פ, דכיון דכתב גם דיש להם דין ש"ח, מה ק"ל עוד דאמאי הוא ש"ש של יתמי, ואולי קו' דאין רצון היתומים להעמידו כש"ש והוי העמדה בטעות].

במחלוקת הראשונים אם יש לו דין ש"ח או דין ש"ש, דנתבאר דשי' רש"י ותוס' והריטב"א דיש לו דין ש"ח וכן נראה בעוד ראשונים בסוגיה, ושי' הראב"ד דיש לו דין ש"ש, **ובדברי משפט** סרל"ב סק"ה כתב אע"ג דהרא"ש הביא בסו"ד שי' הראב"ד, מ"מ לדידי' על כרחך צ"ל דאינו אלא ש"ח, ומשום דהא שי' הרא"ש לעיל כשי' התוס', דבשומר שמסר לשומר אם אין השני משלם הדין דהראשון חייב, וא"כ אי נימא דהכא היתומים יש להם דין ש"ש, אמאי החזיר להם המעות קודם ששילם לו הבקרא, הא כיון דאפשר דלא ישלם לו, אכתי יש לו תביעה על היתומים דישלמו לו, והנה **ברמב"ם** פט"ז ממכירה ה"ג כתב, דאם נגנב או אבד אחר שהודיע הלוקח למוכר הרי הוא ברשות מוכר, וכ"כ **בטושו"ע** סרל"ב סכ"א, **ובכס"מ** שם נסתפק מה הדין לשי' הרמב"ם קודם שהודיע לו, **ובב"י** נקט דגם אז הוא ברשות המוכר, דהלוקח אין לו דין ש"ש, וכ"כ **בסמ"ע** שם סקנ"א, אמנם **הב"ח והש"כ** סקי"ז **והנתה"מ** סק"ט כתבו דשי' הרמב"ם דהוי כש"ש, עיי"ש הטעמים שכתבו בזה, **ובמחנ"א** דיני אונאה סכ"ה הביא דברי הרמב"ם דמבואר דהוי ש"ש, והביא הראשונים בסוגיה דמבואר דהוי רק ש"ח.

גמ' גמ' מאי מודעינן לי' מידע ידע – **הרמב"ם** פט"ז ממכירה ה"י כתב, דאם הלוקח הניח השור עם הבקר שלו והיה מניח המאכל לפני כולן ואוכלין, ולא היה יודע שזה אינו אוכל עד שמת, הרי זה מחזיר לו את הנבילה ויחזיר לו את המעות, וכ"כ **בטושו"ע** סרל"ב סי"ח, ובהג' **המחנ"א** על הרמב"ם הק', דמבואר בדבריו דאם לא היה מניח עם הבקר שלו, היה ראוי לחייבו על מה שלא בדק שאינו אוכל, ואמאי יהיה חייב הא מבואר בגמ' דיש לפוטרו משום דמידע ידע.

גמ' משתבע איהו – **הבעה"מ** כתב דדין הוא משום דין דתקנת נגזל דהדין דנשבע ונוטל, דאף זה תורת נזגל עליו, ולכאורה נראה בדבריו דמעיקר הדין לא היה לו ליטול, וי"ל דחשיב איני יודע אם נתחייבתי, וכמשי"ת קו' הראשונים דאמאי לא הוי הכי באמת, ורק דיש כאן תקנת נגזל דנשבע ונוטל, אמנם **המלחמות** הק' על זה דאפילו במסור אין לתקנה זו, וכל שכן הכא דלא עשה כלום אלא רק לא שמר כראוי, וכתב דהא דנשבע הוא משום דזה כלל גדול בדין, שכל הנוטל ממון בדבר שאין הלה יודע דבעי לישבע, **והראב"ד** בהשגות שם כתב, דזהו משום הדין דהבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה, והבקרא עומד כאן במקום היתומים, [ויל"ע אם זה דוקא לשיטתו שנתבאר דס"ל דהיתומים ש"ש הם], **והרשב"א** כתב דצ"ע טעם זה, **ובחי'** הריטב"א הישנים הק', דזהו רק כשבאים לגבות מהם מכח חוב אביהם דשמא פרע, אבל בחובות הבאים מחמת עצמם אי"צ שבועה, **והרא"ש** כתב, דבאמת מסתבר גם בספסר דהוא בדק וחשיב כטוענו ברי שהוא פטור, וכמבואר בסוגיה לעיל כ"ו ב', דהיכי דיש לו טענה הנראית ודאי אפשר להשביע על זה, והנה **ברמב"ם** פט"ז ממכירה הי"א **ובשו"ע** סרל"ב סי"ח מבואר, דגם היכי דהספסר בא ליפטר מהלוקח משום זה דלא ידע, ואומר לו דהיה עליו להחזיר לו הבהמה, דבעי שישבע הספסר, ולכאורה שם לא שייך אלא ביאור הרא"ש דחשיב כטענת ברי, דהרי שם אינו בא להוציא ממון וגם לא מיירי ביתומים.

גמ' ומשלם בקרא וכו' – **הרמב"ן** מק' אמאי צריך לשלם, הא כיון דהוי ספק אם ידע הספסר או לא, הוי כאיני יודע אם נתחייבתי, ותי' דהכא מיירי דבשעת מיתת השור אכתי לא גבו היתומים המעות מהספסר, ונמצא דמיד נתחייב ליתומים, ורק דאח"כ דשילם הספסר ליתומים נמצא דינו לשלם לספסר משום דינא דר"י דתחזור פרה לבעלים הראשונים, וא"כ אי"ז ספק בעיקר חיובו של הבקרא, ומעתה חשוב כאיני יודע אם פרעתיך, וכ"כ **הרשב"א והר"ן והנ"י**, **והריטב"א** כתב סתם דכיון דהוא חייב ליתומים והספסר בא מכח היתומים, משום הכי הוי ודאי חיוב, ולא הזכיר הא דלא שילם ליתומים אלא אחר שמת השור, **ובחי' רמ"ש** הק' אמאי לא אמרינן דהחיוב של היתומים לספסר הוי ספק, והוי איני יודע אם נתחייבתי, וכ' די"ל דגבי הספסר והיתומים, כיון דהוא מוחזק במעות המקח, מספק יוכל להחזיק המעות אצלו, כיון דהוא טוען דלא ידע והם חייבים לו השור, **והרמב"ן והריטב"א והר"ן** כתבו עוד, דכיון דסיבת חיובו של הבקרא הוי ודאי, והנדון אם ידע הספסר או לא הוי ספק, גם בזה חשוב כאיני יודע אם פרעתיך דאין ספק מוציא מידי ודאי, ומבואר בריטב"א דהוא חייב בשמירה בודאי משום הספק שמא לא ידע, דשומר חייב לשמור גם מחמת ספק, [ולפ"ז נראה דמה דפטור אם ידע הספסר, הוא משום דנמצא דהוי גם בפשיעתו של ספסר מלבד אי שמירתו של בקרא, ובכהאי גונא אינו מתחייב לשלם], **והרשב"א** הק' על פירוש זה, דא"כ גם במוכר יהיה נאמן לומר שלא ידע, וכתב דשמא חזקה דראה וידע, ואח"כ דהנכון כפי' רש"י וכמשנ"ת, ונראה דלפ"ז ניחא לי' אמאי אין המוכר נאמן, ויל"ע אמאי.

גמ' דמי בשר בזול – רש"י מבאר משום פשרה, **והרשב"א** ועוד ראשונים מק' דהיכי עשה פשרה שלא ברצון בעלים, והתוס' כתבו משום דלא היה יכול להמתין עד יום השוק והיה צריך למוכרו בזול, וכ"כ **הרמב"ן והריטב"א**,ומבואר ברמב"ן ובר"ן דלפ"ז באמת אינו תלוי בשני שליש וכמש"כ רש"י, אלא פוחת כמו שהיה נמכר עכשיו יותר בזול, **והבעה"מ** כתב דכיון דלא אכל, הוא היה כחוש ודמיו פחותים, **והרשב"א** כ' זה גם בשם **הראב"ד**, **ובמלחמות** הק' על זה, דאי"ז דמי בשר בזול, אלא דדמי השור הם פחותים משום דנכחש מחמת שלא אכל, **והר"ן** הק' על שי' התוס' וכשי"ת בסמוך, **והנ"י** כתב כרש"י.

תוד"ה דמי – **הרמב"ם** פט"ז ממכירה הי"א מחלק בין מוכר לספסר, דספסר אינו משהה המקח עמו משא"כ מוכר, וכ"כ **בטושו"ע** סרל"ב סי"ח, **ובסמ"ע** סק"מ כ', דמה דמבואר דמוכר משהה המקח, ואע"ג דהכא הרי לא היה לו ככי ושיני, צ"ל דהיה מאכילו דברים דקים שלא היה צריך לככי ושיני, ולכאורה זהו דלא כמבואר בתוס', דלא היה יכול להשהותו עד יום השוק משום דהיה מת, ומבואר דאין אופן להאכילו, ובהרבה ראשונים מבואר כהתוס', וכן בתשובת **הר"י מיגש** שהובא בש"מ.

**הריטב"א** מק' דאמאי אמר רב"ח דהבקרא אומר דאינו פושע, כיון דמ"מ יש לחייבו משום דהוא ש"ש, וכתב דלשי' רש"י ניחא, דזהו הטעם דמשלם רק דמי בשר בזול, דעבדינן פשרה כיון דאינו פושע כ"כ, וכ' דלשי' ר"ת דהוי מעיקר הדין י"ל דהכי קאמר, דאי נימא דיהיה חייב כפושע גמור ובלא שבועת הספסר, אמר דאנא בהדי תורא אוקימתי' ואוכלא שדאי לי', ואפילו ידענא דלא הוי לי' ככי ושיני לא הוה לי לאודועי, והשתא דאמרינן דהוי ש"ש הוה לי' לעיין טפי ולאודועי, **והר"ן** הק' על שי' ר"ת ולא תי', והנה **בתוס'** מבואר דהספק של רב"ח, האם איכא הכא לדינא דר"י דתחזור פרה לבעלים הראשונים, וכתבו דאם פשע הבקרא, בזה ודאי היה ראוי לחייבו דהוא עומד תחת היתומים בזה להיות ש"ח, ולפ"ז ממילא ניחא קו' הריטב"א, דבאמת אם היה חשוב פושע, בודאי היה חייב ולא היה רב"ח מסתפק, **ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר דהספק של רב"ח היה, האם רק בשוכר שמסר לשואל אמרינן דחל החיוב, דהוא חשוב כבעל הפרה כיון דיכול לעשות מלאכתו בו, אבל ש"ח שמסר לש"ש בזה לא חל כלל חיוב על גניבה ואבידה, דאין הש"ח יכול לחייב הש"ש יותר ממה שחייב הוא, וממילא דלא יהיה הדין דתחזור פרה לבעלים הראשונים, כיון דמעולם לא חל חיובו על גניבה ואבידה, [ועיי"ש מש"כ עוד, אי לרבנן באמת מתחייב הש"ש לש"ח].

ז) **הרמב"ם** פט"ז ממכירה הי"א כתב דאם לקח מספסר, הרי הוא נשבע שבועת היסת שלא ידע במום זה ויפטר, מפני שהיה על הלוקח לבדוק השור בפני עצמו ולהחזירו קודם שימות, והיה הספסר מחזירו למוכר הראשון, והואיל ולא עשה הוא הפסיד על עצמו, **והטור** סרל"ב הק' על הרמב"ם דבגמ' מבואר לאו הכי, דהספסר שילם ליתומים והוא נטל מהבקרא דמי בשר בזול משום שהיה ש"ש, והביא דבתשו' **הרא"ש** מבואר דלא כהרמב"ם, דכתב דאם לקח ביצים ונמצאו דאינם ראויים לאכילה, אע"פ שלא הכיר בהם המוכר מ"מ הוי מקח טעות, ונראה מבואר בדבריו דהבין סברת הרמב"ם, דכיון דלא ידע המוכר, ממילא דאין הלוקח יכול לטעון דהוי מקח טעות, אמנם **בב"י ובב"ח ובבי' הגר"א** סקכ"ז כתבו, דבביצים מודה הרמב"ם, דדוקא הכא דהיה הלוקח יכול לבדוק ולהחזיר ולא היה נפסד המוכר, אמרינן דאינו יכול לתבוע המוכר, אבל בביצים דאין ללוקח דרך להציל הביצים, ממילא דהוי מקח טעות, **ובפרישה** סקט"ז כ' כהטור, ומשום דמה דמבואר ברמב"ם דהיה על הלוקח לבדוק, זהו דוקא בשור דגם הספסר היה יכול לבדוק, ומשום הכי בעי לזה דגם הלוקח יכול לבדוק, כדי דלא יוכל לטעון דהוי מקח טעות, אבל בביצים דגם המוכר אינו יכול לבדוק, ממילא אמרינן דלשי' הרמב"ם יש לנו לומר דלא הוי מקח טעות, **ובשו"ע** סי"ח כ' כהרמב"ם, ובסי"ט כ' כהרא"ש, **ובסמ"ע** סקמ"ד כתב דאין ראיה מזה, דס"ל דחלוק ביצים משור, דלא הזכיר בסי"ט דמיירי בספסר, [וצ"ב דמה שייך לגבי ביצים לחלק אם הוא ספסר או לא, כיון דבכל ענין אינו יכול לידע, ואפשר דהמוכר יודע איזה ביצים הם מוזרות].

ובמה שהק' הטור מסוגיין כ' **הב"י**,דהרמב"ם ס"ל בפירוש הגמ', דבאמת לא נטלו היתומים דמים מהספסר, דבאמת הוא פטור כיון דלא החזירו לו השור, והנדון בגמ' דמאחר דלא החזירו לו המעות, ממי יש ליתומים לגבות, [ועיי"ש מש"כ בביאור הגמ' ומה שהק' על זה הב"ח, ועיי"ש בדרישה בביאור השני], **ובאהא"ז** שם הביא דכן מבואר **בפי' הר"ח**,דכתב דאם המוכר בעל הבית חייב לשלם, ואם הוא ספסר נשבע שלא ידע ומשלם בקרא דמי בשר בזול, ומבואר דהספסר אינו מחויב לשלם, ולפ"ז מבואר דהנדון הוא בין היתומים לבקרא, **ובאו"ש** כתב לבאר הספק לפ"ז, דהבקרא אומר דלא ידע דהם קנו מספסר, וא"כ אינם נפסדים אם לא יבדוק, ומסיק דמ"מ יש לחייבו, משום דיש לו לראות שלא יצטרכו לילך לדון עם המוכר.

**והב"ח** כתב, דדוקא בסוגיין דמסר האפוטרופוס לבקרא ואינו פושע, משום הכי יכולים לתבוע הספסר דהוי מקח טעות, אבל הרמב"ם מיירי דהלוקח פושע דלא בדק, ואמרינן דאיהו אפסיד אנפשי' במה שלא בדק, ובאמת דכך מבואר בתשו' **הר"י מיגש** שהובא בש"מ, דכתב דהכא ידע דהם עצמם לא ישמרו אלא ימסרו לבקרא, ומשום הכי יכולים לתבעו המעות, **ובתו"ח** גם כתב הכי, אלא דכתב דהכא דמיירי ביתומים לעולם אינו יכול לתובעם, דעליהם לא מוטל לבדוק והוא חייב להם בודאי, **ובבי' הגר"א** סקכ"ז כתב דהטור שהק' על הרמב"ם, הוא משום דס"ל דדוקא בקרא שנעשה ש"ש הוא דיש לחייבו, אבל לוקח עצמו אין לחייבו.

**בדרישה** אות ט"ו כתב, דאע"ג דבגמ' מבואר דמה דחייב הבקרא, הוא משום דהוא נעשה ש"ש, מ"מ צ"ל דהרמב"ם ס"ל דגם ללוקח יש דין ש"ש, ומשום הכי היכי דלא מסר לבקרא, ממילא דיש לחייבו, **ובנתה"מ** סק"ז כתב, דגם אי נימא דהלוקח הוי רק ש"ח, י"ל דהספסר יהיה פטור, ולפי המבואר לעיל דברי המפרש, דגם אם הוא ש"ח הדין דהוא חייב, וכמו כן נראה דלפי המבואר לעיל, דיש לחייב האפוטרופוס גם אם הוא ש"ח, ומשום דהיה לו לבדוק בשעת לקיחה, ממילא ניחא דיהיה הספסר פטור, והנה **בדרישה** שם מבואר דיש להק' עוד, דבגמ' מבואר דהבקרא משלם רק דמי בשר בזול, וברמב"ם מבואר דהלוקח מפסיד כל הדמים, **ובנתה"מ** סק"ו כ', דבגמ' מיירי דהמוכר לספסר יכול לומר לו דמכרתי לך לשחיטה, ונמצא דאין לו טענה על המוכר, אמנם הרמב"ם מיירי באופן דאין המוכר יכול לומר לו הכי, כגון שפירש דקונה לרדיא, **ובחי' הגריי"ר** סכ"ט **ובאהא"ז** בפט"ז ממכירה ה"ג והי"א כתבו, דמה דלשי' הרמב"ם אין הלוקח יכול לתבוע הספסר, אי"ז משום דיש עליו חיוב שומר לספסר, אלא דכל הזכות לבטל המקח משום מום, הוא רק באם מעמיד החפץ שקנה למוכר, ואז יכול לתבוע ממנו שיחזיר לו הדמים, ומשום הכי הכא שלא העמיד לו החפץ הנקנה, ממילא אינו יכול לתבוע ממנו הדמים, [ובאם לא היה לספסר מה לעשות עם השור, אין לפטור הספסר משום זה דלא העמיד לו השור, כיון דלא היה לו ריוח במה שיעמיד לו, וכמו כן באם לא היה על הלוקח מוטל לבדוק אם יש בו מום, לא יוכל לטעון דאינו מחזיר לו השור, דהרי מחמת המום מת השור, וזה גופא בכלל המקח טעות דאינו יכול משום זה להחזיר השור], וזהו מש"כ הרמב"ם, דהואיל ולא עשה הוא הפסיד על עצמו, ולפ"ז כתבו דלא ק' מסוגין, דמבואר דאינו משלם אלא דמי בשר בזול, דבסוגיה דחיובו של הבקרא מדין שומר זה לא מחייבו אלא כפי שויו של שור וכמשי"ת.

**הנתה"מ** סק"ז הק' דאיך נפטר הספסר מכל דמי השור, הא כיון דהשור אינו שוה אלא כדמי בשר בזול וכמבואר בראשונים, נמצא דלא נפסד אלא דמים אלו, ומה שאינו יכול עכשיו לחזור על המוכר, זה הוי כגרמא בעלמא ואין זה דמים של השור עצמו, וכתב לומר, דכיון דמסר לו השור והוא אינו יודע, הוי כאומר לו חזי דעלך סמיכנא דתבדוק אם יש בו מום, ובאם יש בו תחזיר לי ואני אחזיר למוכר, דבכהאי גונא הדין דחייב לשלם מדין גרמי, כמבואר בשו"ע סש"ו ס"ו גבי מראה דינר לשולחני, **ובחי' הגריי"ר ובאהא"ז** שם כתבו כמשנ"ת, דבאמת מדין שומר אינו חייב אלא דמי בשר בזול, אלא דהכא הוי מדין דאינו יכול לתבוע שיחזיר לו דמי המקח, כל זמן שאינו מעמיד לפניו החפץ שקנה ממנו.

**השו"ע** סרצ"א סי"ח כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' דעיקר כהטור, **והב"ח והש"כ** סקי"ב כ' דעיקר כהשו"ע, **ובדרישה** סס"ק ט"ו **ובבאה"ג** באות ר' העירו על זה, שבטושו"ע לא הובא הדין דמשלם דמי בשר בזול.

ח) גמ' ההוא גברא וכו' – **הרמב"ן** בתחילת דבריו כתב דמיירי הכא בש"ש, ומשום הכי יש לנו לחייבו היכי דשהה, אבל בש"ח פטור אף בשהה, דיכול לומר דהיה סבור שנשתהה מחמת איזה עיכוב, וכתב עוד די"ל דאדרבה מיירי דוקא בש"ח, דש"ש יש לחייבו על מה שלא פירש לו דמהאי לא תירמי, ומ"מ בשהה חייב, דהיה לו לחשוב דשהה משום זה דהלך לכישות של הפקדון, וכ"כ **הריטב"א והר"ן והנ"י** דמיירי דוקא בש"ח, וש"ש חייב כל שלא אמר מהאי לא תירמי, וכ"כ **בשו"ע** סרצ"א סכ"ה בשם י"א.

גמ' לא אמר לי וכו' – **ברמב"ן בריטב"א** מבואר, דאם היה ש"ש על הכרי היה חייב, דהיה לו לדקדק ליקח דוקא ממה שאמר לו.

תוד"ה מי – במה שהק' מהגמ' בגיטין, הנה לפי' רש"י שם דכתב איפכא דבשלו לא קפיד לק"מ, **ובתוס' ובר"ן** בגיטין כתבו על שתי הקו' של התוס', דהתם מפרש לו תמרים או חלון ומשום הכי אמרינן דהוי קפידא דלא דבר אחר או ממקום אחר, אבל הכא לא פירש לו, אלא דהראה לו על מקום אחד שיש שם כישות, ובזה אמרינן דאינו מקפיד דוקא על זה, **ובהג"א** הביא ב' חילוקי התוס', דדוקא אם הוי מין אחד ובית אחד פטור, וכ"כ **הב"י והב"ח** סרצ"א, **ובש"כ** סקל"ט כ', דתי' התוס' דהכא מיירי במקום אחד הוא דוחק, וגם מה שמבואר בגמ' דיש לו לראות אם שהה הוא דחוק, דבבית אחד מה שייך לומר דשהה, וכתב לחלק כתי' השני בגיטין, ועוד כ' דגבי שליח לענין מעילה אמרינן, דגם אם השליח שוגג מ"מ יש לחייבו, **ובנתה"מ** סקכ"ה ביאר דבריו, דבאמת טעות השליח מחשב כעין גניבה, אלא דגם בזה חייב השליח, משא"כ הכא אין לחייבו אלא על פשיעה, וכן הביא **בלח"מ** פ"ד משאלה ה"ט לתרץ, דמה דמבואר הכא דהשליח אומר דלא אמר לו מהאי לא תירמי, אי"ז משום דבאמת אמרינן דלא הוי קפידא, אלא דאין לחייב השליח משום זה דיכול לטעות בזה, **ובנתה"מ** בחי' סקל"ט כ', דגם בשני בתים חייב כהש"כ.

גמ' ואי דשהא וכו' – **הטור** כ' דבשהה חייב הנפקד, כיון דלא אמר לו מהאי לא תירמי, **ובסמ"ע** סקמ"ג כתב, דמבואר דאם היה אומר לו מהאי לא תירמי, בזה אף אם שהה פטור, ומשום דיש לו לתלות דמה דשהה, זהו מחמת איזה עיכוב שהיה לו, **והגרע"א** בגליון על הש"כ בסק"מ הביא, דכך מבואר מדברי **הרמב"ן**,שכ' דחייב משום דתרתי מילי גרמי לי'.

**הב"ח והסמ"ע** סקמ"ב כ', דגם היכי דאמר לו להביא ממקום רחוק והפקדון היה במקום קרוב ומיהר השליח, חייב הנפקד דהיה לו לידע דמיהר משום דהביא מהפקדון, וכ' הסמ"ע דבזה כל שכן שחייב, אמנם **הש"כ** סק"מ כתב לומר, דבזה יש לחייב השליח, דכיון דאמר לו דיביא ממקום רחוק, יש לו להבין דאינו רק מראה מקום אלא הוי קפידא, מדלא אמר לו על המקום הקרוב, **ובתו"ח** גם מבואר סברא זו, אלא דכ' דמ"מ יש לחייב הנפקד, כיון דידע דהוי של פקדון והטילו בשכר והפסידו, ונראה בדבריו דמיירי דהנפקד השליך הכישות לשכר, אמנם בגמ' ובשו"ע מבואר דהשליח הוא זה שהשליך, וא"כ יש לחייב השליח, **ובנתה"מ** סקכ"ו כ', דגם להש"כ דמחייב השליח, מ"מ באם לא יהיה לשליח לשלם, יוכל לתבוע הנפקד כיון דגם הוא פושע, אמנם **הגרע"א** בגליון כ' די"ל דבזה לא פשע הנפקד כלל, אף דהרגיש דלקח מהפקדון, דאין לחייבו אלא אם גם לא פירש לו דיקח דוקא מזה, והכא דאמר לו לילך למקום רחוק הוי כפירש, והביא דברי הסמ"ע שהובא לעיל דכתב הכי דבעי תרתי, אמנם יל"ע דשם מבואר הטעם, דבכהאי גונא יש לו לתלות דהיה לו איזה עיכוב, אבל הכא לכאורה אין לו במה לתלות אמאי מיהר, והגרע"א סיים דלא עלה על דעת הנפקד שעבר על דבריו, ונראה דס"ל דגם הכא יש לו במה לתלות, ומשום הכי כ' דפטור הנפקד.

גמ' והא קא משתרשי – **בשעמ"ש** סרצ"א סק"ד העיר לשי' התוס' בב"ק ק"א א', דאינו חייב משום נהנה אלא על מעשה שלו או בהמתו או של הבעלים, דאמאי הכא יהיה חייב על מה שנהנה, וכתב לומר דהכא דהוא שומר דחייב בחזרה, כל שנהנה יש לחייבו עיי"ש, **ובשע"י** שער ג' פכ"ה בסוד"ה ונלענ"ד תמה על קו', דהכא מבואר לחייבו מדין משתרשי, דזהו חיוב על מה שנשאר לו הכישות שלו, דכיון דעל ידי מה שהרויח מממון חבירו נשתרש אצלו ממון אחר, יש לחייבו על מה שיש אצלו, וזה לא שייך לדין נהנה ואי"צ שיהיה מעשה שלו, וכמו בגמ' בחולין קל"א א' באנס המלך גרנו.

**מג' א'**

א) גמ' קשר משונה וכו' – **בפי' הר"ח** כ' דהוי איבעיא ועלתה בתיקו הלכך לא ישתמש בהם, **והרי"ף והרא"ש** הביאו כל דברי הגמ' וכ' דהלכך לא ישתמש בהם, וכ' **הנ"י** דחשיב תיקו דאיסורא ולחומרא ומשום הכי לא ישתמש, ומבואר דהלכה כל"ב ומשום ספק לא ישתמש, **וברמב"ם ובטושו"ע** סרצ"ב ס"ז גם מבואר הכי להלכה, **ובמהריק"ו** פ"ז ממעילה ה"י כתב דלא נניח הודאי מפני הספק, ונראה דס"ל דכיון דלל"ק פשיטא דאסור ולל"ב מבעיא יש לפסוק כל"ק, **ובבאה"ג** אות ר' כ' משום דהוי ספק.

גמ' ואפילו נאנסו – **בתוס'** לעיל כ"ט א' כתבו על הגמ' שם דמבואר דמשום היתר תשמיש הוי שואל, דהיה לו לומר דהוי לוה, וכתבו דאין לומר דאמר דהוא שואל משום דאם באו הבעלים קודם שהוציא יכולים לתבוע אותם המעות ולא אחרים, דא"כ איך מבואר בסוגיה דלר"ה דחייב באונסים, איכא מעילה מיד שבא ליד השולחני, הא מבואר בגמ' לק' צ"ט א' דשואל שמשך לר"ה דיכול הבעלים לחזור בו, אע"ג דמתחייב השואל באונסים מיד, מ"מ מעילה ליכא עד שישתמש, ומשום הכי כתבו דבאמת הוא לוה ויכול להחזיר לו מעות אחרים, ומה דאמרינן דהוא שואל, הוא משום דבו מבואר בקרא דאיכא חיוב אונסים, וגם משום דמזכיר ש"ש, והנה **רש"י** כאן כתב כמה פעמים שהוא שואל, אמנם בקו' הגמ' דיש לו למעול מיד, כתב משום דנעשה כמו שהלוה לו, וכ' **הפנ"י והמחנ"א** בדיני שומרים סכ"ח, דנראה שי' רש"י דהוי לוה וכמש"כ התוס' לעיל, **והרמב"ן** כ' דלא דמי הכא לשואל דמבואר לק' דלא מעל עד שישתמש, דשם הכלי חוזר בעינו וליכא טובת הנאה כל שלא נשתמש עדיין, אבל הכא בתורת הלואה נתן כיון שיכול להוציא וליתן אחרים, ואפילו אם מחזיר אותם מעות כמשלם הלואתו דמי, וסיים דאפשר דגם אם תובע ממנו קודם שהוציא, מ"מ יכול ליתן לו מעות אחרים, ונראה דניחא לי' בחילוק שכתב בין הכא לשואל, גם אי נימא דהכא לא יוכל ליתן לו מעות אחרים, אמנם יל"ע לפי דבריו אמאי באמת לא יוכל ליתן לו מעות אחרים, כיון דכתב דהוי כמשלם הלואתו, וברמב"ן לק' מ"ט א' כ', דהיכי דיכול לחזור בו הדין דלא מעל כמובאר בגמ' גבי שאלה, והכא הטעם משום דלא מצי לחזור בו ויכול ליתן לו דמים אחרים, **והריטב"א** כאן כ', דאע"ג דכל כמה דלא הוציאם יכול המפקיד לבוא וליטול מעותיו, מ"מ נימא דבההוא הנאה דיש לו רשות להוציא כל זמן שלא תובע המפקיד, נעשה עליו לוה וכאילו הוציאן לחולין דמי, ולכאורה נראה מדבריו דניחא לי' גם אם נימא דאינו יכול ליתן לו מעות אחרים, אמנם לק' צ"ט א' כתב דהחילוק בין הכא לשואל הוא, משום דהשולחני יכול ליתן לו מעות אחרים, וא"כ צ"ל דכל דבריו הכא הוא רק דאמאי חשיב הנאה, אף דאם באים הבעלים צריך להחזיר להם כפי המעות שנתנו לו.

**ובתו"ר** לק' מ"ט א', כ' לפי מש"כ שם דלרבי יוחנן איכא היתר תשמיש במעות, ואליבא דרב הונא הוא חייב באונסים ומועל, וכמו דמבואר בסוגיה כאן, דמ"מ לא הוי כלוה ממש, דכל זמן שהם בעין ולא הוציאם, יכול לפטור עצמו בזה שיאמר שקול זוזך, וכמבואר בגמ' שם, ואי הוי לוה ממש לא סגי דיאמר שקול זוזך, אלא בעי שיבואו המעות ליד המלוה.

ר"נ אמר נאנסו לא – בגמ' לעיל כ"ט א' יש מחלוקת רבה ור"י, האם משום היתר תשמיש במעות של אבידה נעשה ש"ש או שואל, **והתוס'** שם כתבו, דכיון דהכא הלכה כר"נ, מוכח דהתם הלכה כרבה דהוי ש"ש מחמת היתר תשמיש ולא שואל, אמנם **הרי"ף** שם פסק כר"י, **והבעה"מ** שם הביא דברי **רבינו אפרים** דכתב לחלק, דהתם דהוי ש"ש גם בלא היתר תשמיש, אמרינן דמשום היתר תשמיש מסקינן לי' חד דרגא ומתחייב באונסים כשואל, אבל הכא דבלא היתר תשמיש הוי רק ש"ח, אמרינן דמחמת היתר תשמיש לא נעשה אלא ש"ש, וכן הביא **הרשב"א** כאן בתי' אחד, ובשו"ת הרשב"א ח"ב סשל"ו כ' דזה עיקר, וכן הביא **הריטב"א** לעיל בתי' אחד, וכ"כ **הנ"י** כאן, אמנם **התוס' והר"ן** לעיל **והרא"ש** כאן הק' על זה, דמה בכך דיש לו עוד פרוטה דר"י, וכי היכי דמוסיף לש"ש על שכרו נימא דנעשה כשואל, **ובדברי משפט** סע"ב סק"ג כתב לבאר שי' הרבינו אפרים, דבשומר אבידה כיון דיש לו שכר על השמירה דיש לו פרוטה דר"י, נמצא דההיתר תשמיש אינו תשלום ותמורה על שמירה, וא"כ חשיב דכל הנאה שלו במה שיכול להשתמש ומשום הכי נעשה כשואל, אבל הכא דאין לו הנאה אחרת, נמצא דהתשמיש הוי הנאה כנגד שמירתו, נמצא דאין כל הנאה שלו ומשום הכי לא נעשה כשואל, [אמנם לשון הראשונים נראה יותר, דמה דנתוסף לו עוד הנאה הוי סיבה להוסיף לו בחיובו], **והראב"ד** לעיל חילק, דהתם הוי אבידה ואין הבעלים יודעים היכן היא, וסומך השומר דעתו דלא יבואו ליקח זה ויבוא לידי שימוש, ומשום הכי ניחא לי' להיות כשואל, אבל הכא ירא להשתמש בזה שמא יבוא המפקיד לתבוע פקדונו, ומשום הכי כל זמן שלא נשתמש לא נעשה כשואל, **והרשב"א והרא"ש** כאן הביאו דבריו, ועל דרך זה כ' **הר"ן** לעיל, **והריטב"א** לעיל כתב עוד, דהכא דנעשה שומר מדעת שניהם אמרינן דאין דעתו אלא להיות כש"ש, אבל לעיל גבי אבידה דהוי תקנ"ח ליתן לו היתר השתמשות, לא רצו ליתן לו אלא א"כ יתחייב באונסים כשואל, **והב"י והסמ"ע** סרצ"ב סקט"ז הביאו חילוק הראב"ד, **והפנ"י** כתב לחלק עוד, דהכא אם דעתו לזכות מיד כלוה, היה לו לפרש דנוטל זה בתורת הלואה ולא כפקדון, **ובגליון מהרש"א** סרצ"ב ס"ז העיר דלכאורה החילוק פשוט, דהכא דקיבל שמירה מדעתו, י"ל דמה דניחא לי' לקבל שמירה, הוא משום דיש לו היתר השתמשות, ונמצא דזה ניתן לו תמורת השמירה, וא"כ אין כאן סיבה שיהיה כשואל כיון דזה ניתן תמורה לשמירה, משא"כ גבי אבידה דבעי לשמור גם בלא שיהיה לו היתר תשמיש, ההיתר תשמיש הוא דבר בפנ"ע, ושפיר הוי סיבה לחייבו כשואל.

גמ' שם – **הש"כ** סרצ"ב סק"ח כתב, דמדברי התוס' לעיל כ"ט א' מבואר, דאם המפקיד תובע מהשולחני שיחזיר לו מעותיו, יכול להחזיר לו מעות אחרים, **והחכם צבי** בהגהות על הט"ז סע"ג סי"ט תמה על הש"כ, דכל דברי התוס' הם לר"ה דמחייב בנאנסו ואמרינן דהוי כלוה מיד, אבל להלכה דקיי"ל כר"נ דהוי רק ש"ש, בודאי דכל זמן שלא הוציאם אכתי הם של המפקיד, ואינו יכול ליתן לו מעות אחרים, **ובפ"ת** סרצ"ב סק"ג הביא מכמה אחרונים דכתבו כהחכם צבי, ובתומים סע"ג סק"כ הביא דכן מבואר **במרדכי** סשנ"ט, דלר"נ אינו יכול ליתן לו מעות אחרים, **ובנתה"מ** סק"ט כתב לבאר שי' הש"כ, דגם לר"נ הרי נתן לו רשות לקנותם לעצמו ולהיות המעות הלואה, ורק דנחלקו דלר"ה אמרינן דמיד נעשה הלואה, ולר"נ רק כשירצה השולחני, והכא דרוצה עכשיו לזכות במעות, ממילא צריך להיות דיוכל לזכות ויוכל להחזיר לו מעות אחרים, ויל"ע דהכא כשתובע המפקיד המעות, הרי אינו נותן לו עוד רשות ליטול המעות, והוי כחזרה מהנתינת רשות, ובחי' בסקי"א כ' לדינא כהש"כ.

גמ' שם – **הרמב"ן** כ' דלר"ה אפשר דיכול ליתן לו מעות אחרים דמלוה נינהו, ובאם קידש המפקיד בהם אשה אינה מקודשת, דלאו ברשות בעלים קיימי לחזרה, ונראה מבואר דלר"נ דהוי רק כש"ש, הדין דאם קידש בהם אשה מהני, דאכתי לא זכה בהם השולחני, **והגרע"א** בגליון על הש"כ שהובא לעיל ציין לדברי החכם צבי, והביא מתשו' **שארית יוסף** לומר, דאין המפקיד יכול להקדיש משום דחשיב אינו ברשותו, וסיים דצ"ע, **ובקצוה"ח** סר"ג סק"ה גם הביא דברי השארית יוסף, וכתב דבשו"ע שם דמיירי גם במעות מבואר דאפשר להקדיש גם מעות, ומשום דכל זמן שלא הוציא הוי של המפקיד, [אמנם בשו"ע שם לא הוזכר שולחני].

גמ' שם – **בפרישה** סרצ"א סקי"א כתב, דהא דלא אמרינן דחייב באונסים כשואל דמתחייב גם קודם שמשתמש, [ובגמ' לק' צ"ט א' מבואר, דגם אם יכול המשאיל לחזור בו מ"מ מתחייב באונסים מיד], הוא משום דבשואל על דעת להשתמש שאל, והוא ברשותו כיון דכל הנאה שלו, משא"כ הכא דהפקיד לשומרו ורק דיש לו היתר תשמיש, וציין לדברי התוס' לעיל מ"א ב', דמהאי טעמא מסברא היינו אומרים דשליחות יד בעי חסרון כיון דלא הוי מדעת המשאיל, **ובסמ"ע** סקט"ז כתב, דבשואל ניתן לו להשתמש ברשות, אבל הכא ירא דהמפקיד יבוא פתאום לתבוע ממנו, והביא שם דברי הראב"ד שנתבאר לעיל, לחלק מהאי טעמא בין הכא להיתר תשמיש גבי מעות אבידה, **ובמחנ"א** דיני שומרים סכ"ח כ', דהכא דעומדים גם לשמירה בשביל הבעלים, נמצא דלא הוי כל הנאה שלו, משא"כ בשואל דכל מה שנתן לו הוא להשתמש, הוי כל הנאה של שואל.

**הרי"ף** כ' דאם נשתמש כבר, הוי הלואה גבי' ואתניס לי' ומודה ר"נ וכ"כ רה"ג, **והרא"ש** העיר, דמה בעי ראיה מדברי רה"ג לזה דאם נשתמש כבר דהוא חייב באחריות, וביאר דברי הרי"ף, דבעי לומר דאף אם אחר שנשתמש החזירם למקומם, דמדינא לא בעי דעת בעלים אף לר"ע כיון דשלח יד ברשות בעלים, מ"מ אמרינן דחייב באחריות הואיל וכבר נהנה ועוד מצפה ליהנות אם תזדמן לו סחורה, **והטושו"ע** סרצ"ב ס"ז כתבו כהרא"ש, **והב"ח** שם הק' דא"כ גם בחפץ שנתן לו רשות, יהיה הדין דאם נשתמש אף אם כבר סיים השתמשותו יהיה חייב, **ובד"מ** סק"א נראה, דבמעות עומד יותר להשתמש בהם פעם נוספת, **ובסמ"ע** סקי"ז כתב דמשום טעם הרא"ש, חלוק מאם נשתמש בפקדון שלא מדעת בעלים, ונראה לכאורה מדבריו, דאה"נ דגם בכל חפץ אם נשתמש ברשות בעלים, הדין דחייב באחריות גם אחר שיסיים תשמישו, **והב"ח** כ' דדין הרא"ש נכון אך מטעם אחר, דכיון דנשתמש מיד נעשה לוה והוי מעות דידי', ואיך יהיה כאן חזרה כל שלא בא ליד בעלים, **ובמחנ"א** בדיני שומרים סכ"ה הק' על הרא"ש מהאי טעמא, דאמאי הוצרך לומר משום דאכתי דעתו להשתמש בהם, הא גם בלא זה הרי אין כאן חזרה כלל, דאיך זוכה בהם הבעלים מאחר דנעשה השולחני לוה על זה, **ובנתה"מ** סק"י כתב לומר, דעיקר החידוש הוא דאף אם לא נשתמש בכל המעות, מ"מ מיד נעשה לוה על כל המעות מהאי טעמא שכתב הרא"ש, ויל"ע דלפ"ז אין החידוש על מה שמחזיר דלא מהני, אלא על מה שלא נטל עדיין, דגם על זה מתחייב באחריות, **ובדברי משפט** סע"ב סק"ג כתב לומר, דכונת הרא"ש דאף אם נטל להשתמש כשואל כגון לשקול כנגדו, גם בזה אף אם מחזיר אכתי חייב, משום דעומד להינות בזה אם יבוא סחורה, **והש"כ** סק"ט כ' לומר, דכונת הרי"ף לומר דמתחייב על זה כלוה ולא כשואל, ולא נימא דדינו כשואל שלא מדעת דהוי גזלן, ונפ"מ לענין דיוכל לומר לו הרש"ל אם נפסל המטבע, [ונראה דמבאר דלא הוציא המעות עדיין, דבהוציא תו לא שייך שיאמר הרש"ל, ויל"ע דלכאורה גם זה פשיטא].

גמ' ואי אמרת וכו' – **הפנ"י** מק' דהא מבואר לק' צ"ט א', דלר"ה בשואל שמשך הדין דחייב באונסים, ומ"מ יכול המשאיל לחזור בו ומשום הכי ליכא מעילה, וא"כ מנין לר"נ דהכא לא הוי הכי, דאף דחייב באונסים לר"ה, מ"מ נימא דיכול לחזור בו ומשום הכי ליכא מעילה, והתוס' לעיל כ"ט א' הוכיחו מהכא, דבאמת לא מצי לחזור לר"ה, אך הא גופא קשה דמנ"ל הא, אמנם לפי המבואר לעיל דברי הפרישה והמחנ"א, לבאר אמאי לר"נ הוא רק ש"ש, ולא הוי כשואל דמחמת היתר תשמיש לבד מתחייב באונסים אף דיכול המשאיל לחזור בו, ממילא די"ל, דמכח זה יש הכרח דלר"ה כבר אינו יכול לחזור בו, דאם לא כן לא היה מחייב באונסים, ועוד הק' הפנ"י, דנימא דהאי תנא סבר דמלוה ברשות בעלים לחזרה, דיש בזה מחלוקת תנאים בקידושין מ"ז ב', ומשום הכי הדין דלא מעל דיכול לחזור בו, ויל"ע אם גם בזה י"ל, דאי באמת מצי לחזור בו לא יתחייב באונסים וכמשנ"ת, אמנם **בשיעורי רח"ה** הוסיף בקו' זו, דבתוספתא מסיים דר"מ קאמר לה, ור"מ ס"ל דמלוה ברשות בעלים לחזרה, ועיי"ש מש"כ.

ב) תוד"ה מאי – במש"כ בסו"ד דהיתר תשמיש תלוי באם דבר תורה מעות קונות או לא, הנה **הרמב"ן והר"ן** לק' מ"ט א' גם כתבו צד זה, וברמב"ן שם מבואר דלרי"ו דדבר תורה מעות קונות, אמרינן דבאמת כל זמן שאינו חוזר בו חל הקנין מעות, ורק כשחוזר בו מאז מתבטל המקח, ולשון **הר"ן** דתקנו לענין חזרה אבל לא לענין חיוב אונסים, ובדברי התוס' כתב **הקה"י** סמ"א, דנראה דרק הקנין במעות לא בטלו, אבל מ"מ לא חל המקח עד שימשוך, ועיין בסמוך דבתוס' בעירובין מבואר, דאפילו אינו זוכה במעות אלא רק היתר תשמיש איכא.

**והתוס'** בעירובין פ"א ב' כתבו בתי' אחד כמש"כ כאן בתי' הראשון, דבאמת אינו יכול להשתמש, ועוד כתבו דיכול להשתמש והוא כש"ש, ומבואר **ברמב"ן וברשב"א** לק' מ"ט א', דכונתם להלכה דס"ל כר"נ דהוא ש"ש מחמת היתר תשמיש, וכתבו דלפ"ז הגמ' לק' מ"ח א', דמבואר דלר"ל ניחא מה דדוקא בבלן מעל, זה אתיא כר"נ, דלר"ה יש לו למעול משום היתר תשמיש, אמנם בתוס' בעירובין שם מבואר, דלא כתבו דיש לו היתר תשמיש, אלא לרי"ו דדבר תורה מעות קונות, אבל לר"ל אין לו היתר תשמיש כלל.

**והרמב"ן** לק' כתב עוד, דבאמת לכו"ע מצי להשתמש כיון דנותן לדעת שיתקיים המקח, אלא דמ"מ כיון דאם חוזר בו ממילא הוו מעות של הלוקח ואין יכול המוכר להשתמש עוד, משום הכי לא מעל, ולא דמי להכא דגם אם חוזר בו יכול ליתן לו מעות אחרים, **והריטב"א** לק' מ"ח א' כתב, דהכא הוא משתמש בממון של מפקיד ובההיא הנאה נעשה לוה מיד וחייב באונסים, וי"ל עוד דיכול להחזיר מעות אחרים, אבל במקח מדין זכותו הוא סבור להשתמש ולא נהנה מחבירו דלהוי לוה, ואילו חזר בו נוטל המעות בעין.

ג) **הרמב"ם** פ"ז ממעילה ה"י כ', דאם הוציא השולחני שניהם פטורים, המפקיד פטור שהרי לא אמר לו השתמש בהן, והשולחני פטור דהוי כאילו נשתמש ברשות, **והמהריק"ו והכס"מ** שם הק', דבגמ' מבואר דהמפקיד מעל, וכ' די"ל בדוחק דהרמב"ם דחה ברייתא זו, מכח הגמ' לק' שהביאו התוס', דבנותן מעות למוכר הדין דלא מעל אף דיש למוכר היתר להשתמש, וא"כ אין חיובו אלא עד שיוציא, ובזה מה דיש לחייבו הוא מדין שליח, ובזה אמרינן דאף דבמעילה נתרבה דיש שליח לדבר עבירה, מ"מ אין לך בו אלא חידושו וזה דוקא באמר לו בפירוש, אבל שיעשה שליח מאיליו לחייבו זה לא אמרינן, **והגרע"א** שנדפס שם הק', דלא מבואר לק' דלא מעל במוכר אף אחר שהוציא המעות, וי"ל דבכהאי גונא דמוציא מעל כמבואר בברייתא הכא, וכתב לומר דהרמב"ם ס"ל, דכיון דבמתני' דמעילה קתני גבי מפקיד אצל בעל הבית דמעל, ובשולחני קתני דלא מעל סתם, נראה דלא מעל אף המפקיד, דאי נימא דמעל המפקיד, גם הוי מצי למתני איפכא דגבי בעל הבית לא מעל דהיינו המפקיד, ובשולחני מעל דהיינו המפקיד, וכן פירש הרמב"ם **בפה"מ** שם.

מדברי **המהריק"ו** מבואר דהוא מוציא המעות בשליחות המפקיד, ומבואר דלא אמרינן דהוא זוכה בזה לעצמו קודם, וכן נראה **ברש"י** דכ' דהוה לי' שלוחו, וכמו שדייק **בתומים** סע"ב סקי"ט, אמנם **בשיעורי רח"ה** כתב, לומר דכשמוציא אז הוא זוכה לעצמו, והוא נותן מעות של עצמו.

**בשיעורי רח"ה** הק' במה דמבואר ברמב"ם דפטור משום דהוציא ברשות, דהא מבואר דבנזכר משלח הדין דשליח מעל, ולא אמרינן דהוא פטור משום דהוציא ברשות, וכתב לבאר דדוקא הכא הוא פטור, דכיון דהוא זוכה לעצמו והוא סבור דהמפקיד נותן לו לזכות בזה, בזה הרי הדין דמעל הנותן ומשום הכי פטור הוא, דמה שמתכוין לזכות משום נתינת המפקיד אי"ז מחייב במעילה, אבל בשליח הרי עשה מעשה המחייב במעילה, אלא דכיון דהוא שליח מתחייב המשלח, וא"כ היכי דנזכר משלח דליכא שליחות, ממילא מתחייב הוא, [ועיי"ש מש"כ לפ"ז לישב הברייתא הכא דאתיא כר"מ דמלוה ברשות בעלים לחזרה, ולפ"ז באמת הוי הוצאה בשליחות הנותן, ומשום הכי מועל המפקיד], וכתב דמ"מ יוצא לחולין כשזוכה לעצמו, ומשום הכי אינו חייב כשנותן המעות לאחרים, ויל"ע דכיון דליכא מעילה איך יצאו המעות לחולין, **ובחי' הגר"ח** [סטנסל] סשע"ג כ' לגבי קו' אחרת, דמה דשליח מעל בנזכר המשלח, הוא משום דשם באמת אכתי הוא עושה בשליחות הבעלים, אלא דכיון דהמשלח אינו חייב משום דהוא מזיד, ממילא חייב השליח, אבל היכי דהוא סבור דהוא שליח ובאמת אינו שליח, בזה הוא פטור דבאמת אין כאן הוצאה, ונראה דהוא הדין הכא דמיושב הקו' משם.

א) גמ' אתבר ממילא משלם זוזא – **הרמב"ן** מק' דכיון דלא נעשה הגזילה של הגזלן אלא לענין אונסים, א"כ נמצא דבשעה שנשברה החבית היתה של הנגזל, ואמאי לא יתחייב כפי השעה שנשברה דהא חייב באונסים כשואל, ובשואל הדין דחייב לשלם כפי מה ששוה הפקדון בשעת שבירה, ותי' דשאני שואל דמשעת משיכה לא מתחייב באונסים אלא משעת שבורה ומתה, וברשות הבעלים היא לענין מכירה והקדש, אבל בגזילה כיון דמתחייב משעת משיכה באונסים ונפקא נמי מרשות בעלים להקדש, לא מחייבינן באונסים אלא כשעת משיכה, דשעת משיכה גבי גזלן הוי כשעת אונסים לגבי שואל, כיון דההיא שעתא חל עליו החיוב, וכ"כ **הרשב"א והר"ן**, אמנם **הריטב"א** לא הזכיר דבגזילה מתחייב משעת משיכה ובשואל משעת אונסים, אלא דבגזלן כיון דנפקא מרשות נגזל להקדש ומכירה, חיובו הוי על שעת המשיכה, משא"כ בשואל דלא קנייה כלל ובעלים יכולים להקדישה, משום הכי חיובו על שעת האונס, **ובקצוה"ח** סרצ"א סק"א הק', דא"כ לר"ל דס"ל דגם בגזילה יכולים הבעלים להקדיש, אמאי חלוק גזלן משואל, אמנם **בחי' הגרש"ש** בכתובות סמ"א כ', דמש"כ הריטב"א דיוצא מרשות בעלים להקדש, אי"ז דמה דיצא מרשות בעלים להקדש זה הסיבה המחייבת הגזלן, אלא דזה ראיה דמשעת משיכה חשוב דאי"ז ברשות הבעלים, וחיובו משום דהוציא מרשות הבעלים, וא"כ גם לר"ל דס"ל דאפשר להקדיש אף דאינו ברשותו, מ"מ מודה דחשוב אינו ברשותו וראוי לחייבו.

**ובקצוה"ח** שם מבואר דתי' הרמב"ן עיקרו לחלק, דשואל אינו מתחייב אלא משעת אונסים משא"כ גזלן דמתחייב מיד, והק' דא"כ למ"ד דשואל מתחייב משעת משיכה וכלישנא קמא דר"פ בכתובות ל"ד ב', יהיה נמצא דיתחייב כשעת משיכה, והק' דהא שי' הרמב"ם דשואל חייב משעת משיכה כמבואר בפ"א משאלה ה"ה וכן הוא דעת הש"כ סשמ"א סק"ו, וא"כ איך כתבו **הה"מ** פ"ח משאלה ה"ג **והש"כ** סרצ"ה סק"ז, דשומר מתחייב כשעת פשיעה, **ובאב"נ** חאע"ה סרצ"א כתב, די"ל דרק שואל מתחייב משעת משיכה, משא"כ שאר שומרים אינם מתחייבים אלא משעת פשיעה, ובקצוה"ח שם כתב לפי דברי הריטב"א לק' צ"ז ב', דגם למ"ד דמתחייב משעת משיכה, אי"ז אלא דחל שעבוד נכסים משעת משיכה, אבל מ"מ לא נשלם החיוב אלא בשעת אונסים, וכבר העירו בזה, דהרמב"ן ועוד ראשונים שם חולקים על הריטב"א, וס"ל דהוי חיוב גמור משעת משיכה כל שאינו מחזיר לו החפץ לבסוף, אמנם בעיקר דברי הקצוה"ח דתי' הרמב"ן חלוק מתי' הריטב"א, הנה **בתו"ר** הביא הקו' בשם הרמב"ן, וכ' דתירץ דגזלן שאני דמוציא מיד מרשות הבעלים דאינו יכול להקדיש, ומבואר דס"ל דגם ברמב"ן עיקר התי' הוא דגזלן מיד הוציא מרשות בעלים, וכן מבואר **בחי' הגרש"ש** בב"ק סל"ד **ובברכ"ש** בב"ק ס"ה סק"ב, ומבואר שם דביאור התי', דכיון דגזלן מוציא החפץ מרשות בעלים, שעת משיכה אצלו חשוב כשעת האונס וחשוב כמו שנאנס החפץ בשעת משיכה, ולפ"ז ממילא נראה דגבי שואל, גם אם חיובו משעת משיכה, מ"מ יתחייב לשלם כשעת האונס, כיון דלא יצא מרשות בעלים עד האונס, וכמבואר בקצוה"ח שם דלפי תי' הריטב"א, ממילא ניחא גם אי אמרינן דשואל חייב משעת משיכה, אמנם הנה באב"נ שם הביא, **דבתשו' הרשב"א** ח"ב סשל"ב מבואר באמת, דלמ"ד דשואל חייב משעת משיכה, חיובו לפי מה שהיה שוה בשעת משיכה, וצ"ל דגם בשואל ענין חיובו בשעת משיכה הוי על דרך גזלן, אף דאמרינן דלא יוצא מרשות בעלים על ידי השאלה.

**הנתה"מ** סרצ"א סק"א כתב לישב קו' הרמב"ן, לפמש"כ **התוס'** בב"ק נ"ו ב' דגזלן אין לו דין שומר, וא"כ ממילא דלא דמי לשואל, דשם חיובו על שעת האונס משום דיש לו דין שומר משא"כ גזלן, ונראה מבואר מדבריו, דשי' הרמב"ן ושאר ראשונים שהק', הוא משום דס"ל דיש לחייב גזלן גם מדין שומר, אמנם **בדברי משפט** שם סק"א **ובברכ"ש** בב"ק ס"ד סק"ז מבואר, דקו' הרמב"ן היא משום הגמ' בסנהדרין ע"ב א', דמבואר דבכל גזלן אפשר לחייבו משום דלא גרע משואל, והדין נותן דחיוב גזילה יחייבו באונסים משום דלא גרע משואל, וא"כ ממילא דהקו' גם לשי' התוס' בב"ק, דהתוס' מיירו על דיני שמירה וזה אין לגזלן, אבל הרמב"ן מיירי על דיני חיוב אונסים שיש בשואל, ובזה אפשר לחייב גזלן גם בלא דנימא דיש לו דיני שמירה.

**בדברי משפט** שם כתב, דלפי המבואר **ברא"ש** בב"ק צ"ה א' דגזילה שהושבחה ואח"כ קנאה בשינוי, אינו משלם אלא כשעת גזילה, ומשום דאמרינן דכיון דלבסוף קנאה בשינוי, זוכה בכל השבח, א"כ הכא נמי הכא כיון דנשברה לבסוף ואיכא שינוי, ממילא דזוכה במה שהוקרה, ודוקא בשברה בידים אמרינן דהרי זה מכלל הגזילה ומתחייב על זה, וכ' דהראשונים שהק' דמאי שנא משואל ולא תירצו הכי, נראה דס"ל דלא כהרא"ש, אלא דצריך להחזיר כל השבח שנוסף עד שעת השינוי, אמנם **בברכ"ש** בב"ק ס"ד סק"ב ובס"ה סק"א מבואר, דמה דהק' הראשונים הכא דאמאי לא יהיה חייב כמו שואל, היינו דבודאי אי אפשר לחייב גזלן אם אין סיבת חיוב בשעת האונסים כמו הא דתברא או שתיה, כיון דכך הוא הדין דהגזלנים משלמים כשעת הגזילה, אלא דמק' דכיון דיש לחייב גזלן כמו שואל, זה עצמו הוי סיבה לחייבו על שעת האונסים, ולפ"ז לכאורה לא דמי למש"כ הרא"ש גבי שינוי, דשם אין סיבת חיוב בשעת השינוי, אמנם אפשר דזה תלוי בביאור כונת הרא"ש שם ואכמ"ל.

גמ' ההיא שעתא דקאי שתי לי' או דקא תבר לה וכו' – **בש"מ** בשם **הראב"ד** כתב דחייב ד', משום דמעיקרא גזל זוז אחד ועכשיו גזל עוד ג' זוזים, ומשום הכי כשעת הגזילה קרינן בי', וכעין זה מבואר **בריטב"א** דכ' דהא נמי שעת הגזילה היא, דעד השתא הדרא למרי' בעינה, ונראה מבואר בדבריהם דמה דחייב ד' הוא משום דין גזלן, אמנם לשון **הר"ן** דכיון דעבד בידים השתא מזיק לה, וכעי"ז כ' **הנ"י**, ובדבריהם יש לפרש דחיובו משום מזיק, **ובקצוה"ח** סל"ד סק"ג כתב, דבאמת אין לחייבו אלא משום מזיק, דאילו מדין גזלן כיון דכבר נעשה גזלן בשעת משיכה, השתא הוי גוזל מן הגזלן דפטור, **ובפרי יצחק** ח"ב סס"ב הק', דהא בגמ' מייתי עלה הא דתנן דכל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה, ומבואר דיש לחייבו מדין גזלן, [ומש"כ בקצוה"ח דהוי גוזל מגזלן, מבואר באחרונים דגונב מן הגנב פטור רק מכפל, או דהכא חשיב גמר גזילה ראשונה ואכמ"ל], ועוד הק' שם דגם אם יש לחייבו משום גזל, מ"מ אמאי הוצרך רבה לומר מהאי טעמא, תיפוק לי' משום דהוא מזיק, וקיי"ל דאם גזל ובא אחר ואכלו, רצה מזה גובה רצה מזה גובה, **ובברכ"ש** בב"ק ס"ה סק"א מבואר, דיש נפ"מ אם חיובו משום מזיק דבזה הדין דשמין למזיק, וכ' שם עוד נפ"מ עיי"ש.

**מג' ב'**

ב) תוד"ה לימא – בהג' **רא"מ** כתב לומר, דהכא גם באתבר ממילא יהיה חייב כיון דהרי הוא גם שומר, ומצד זה יתחייב על השבירה, וכתב לומר דאפשר דגם באתבר באונס יהיה חייב, דכיון דשלח יד תו אין לו הפטור דאונס, אמנם **החזו"א** כתב דמהגמ' מוכח דאין לו עוד דיני שומר, דא"כ יק' אמאי לא מחייבי ב"ה כשעת שבירה משום דין שומר, ועל כרחך דכיון דנעשה גזלן פקע מיני' דין שומר, **והגרע"א** על המשניות כ', דנראה בסוגיה דגם בפשיעה אינו משלם אלא כשעת שליחות יד, וכ' דצ"ל דאינו חייב עוד מדין שומר, משום דפקע ממנו החיוב שמירה וסיים דצ"ע, **ובפרי יצחק** ח"ב סס"ב נסתפק בזה האם נפקע ממנו דין שומר, **ובתפארת ירושלים** על המשניות כ', דמש"כ הגרע"א דפקע שמירתו זה אתיא כר"ע, דמבואר בב"ק קי"ח ב' דס"ל דשומר ששלח יד כלתה שמירתו, אבל לרבי ישמעאל אכתי שומר הוא, ועיין בשיעורי הגרש"ר אות רפ"ג מש"כ לומר בזה.

תוד"ה ב"ש – מבואר בתוס' דלב"ש דבמחשבה הוי שולח יד, כל שכן דבלא חסרון יחשב שולח יד, וכן מבואר **בריטב"א**, אמנם **בתו"ר ובתור"פ** בסמוך מבואר, דלפי מש"כ התוס' שם דבעי דיבור דוקא ולא סגי במחשבה, י"ל דבכהאי גונא דאינו מדבר, באם ישלח יד ולא יחסר יהיה פטור דבעי או דיבור או חסרון, **והרמב"ן** במתני' בסמוך כ' דבמחשבה מיירי דדעתו להחסיר, אבל למ"ד דאי"צ חסרון, גם אין דעתו להחסיר הדין דחייב משום שליחות יד, **ובמנחת ברוך** ס"א ענף ב' גם כ' הכי, וכ' דהיינו בגונא דמבואר לעיל מ"א דהניח מקלו ותרמילו, ושי' הרמב"ן שם מבואר דגם באין דעתו להחסיר חייב משום שליחות יד למ"ד דאי"צ חסרון, [ועיי"ש במנח"ב שכ' דגם לפי האמת דאי"צ חסרון, מ"מ במחשבה בעי דעת להחסיר, וברמב"ן אין הכרח לזה].

תוד"ה אלא – בהג' **פורת יוסף** מעיר, דמצינו בגמ' בעירובין ל"א דמק' הגמ' מכח תרי אמוראי, ולא אמרינן דכל אחד יעמיד המחלוקת במה שאמר האמורא השני, וכל שכן דהכא מק' מרבה, דכ' רש"י בב"ק ל"ג ב' דהוא חשוב להק' ממנו על אמורא אחר.

ג) גמ' בשבח שעל גבי גזילה וכו' – **רש"י** מבאר לפ"ז, דחסר היינו אם היתה טעונה וגזזה, ויתר היינו אם נתעברה אצלו, דבזה אמרי ב"ש דמשלם הכל, ולב"ה משלם כשעת שליחות יד, **והמהרש"א** מעיר, דאמאי לא פירש תרוייהו גם על גיזות וגם על עיבור, ובאמת **בריטב"א** במתני' כתב הכי, דחסר היינו דהיתה טעונה או מעוברת וגזזה או ילדה, ויתר היינו דנטענה גיזות או נתעברה, **וברי"ף** מבואר, דמיירי בהיתה ריקנית ונטענה וגזזה או נתעברה וילדה, וכתב **במלחמות**,דלב"ש אפילו בכהאי גונא הכל של נגזל, אבל לב"ה גם אם היתה טעונה וגזזה זוכה בגיזות, אלא דכיון דמשלם כרחל העומדת ליגזז אין כאן יתר, ובאם היתה ריקנית ונטענה, הרי זה תלוי במחלוקת ר"פ ור"ז בב"ק צ"ה, האם לר"י הוי של גזלן או של נגזל, **ובבעה"מ** הק' על הרי"ף, דלא מצינו בב"ק אוקימתא זו, דפליגי בריקנית ונטענה וגזזה, אמנם **הראב"ד והמלחמות** כתבו, דר"מ ור"י דפליגי מיירו גם בכהאי גונא דכ' הרי"ף, ומה דאמרינן בב"ק, היינו דגם בריקנית וטעונה פליגי, אבל לא דמיירי רק על כהאי גונא, **ובתור"פ** כ' דרק מה דאמרו ב"ש יתר קאי על שבח, דמה שהושבח גם הוי של נגזל לב"ש, אבל מה שאמרו חסר זה קאי על זולא, ונקט לשון חסר דומיא דיתר, וכן נראה **בבעה"מ**,דכ' דביתר פליגי ובטעונה וגזזה, **והרשב"א** כ' דמיירי בנטענה, ובין אם גזזה ובין אם לא גזזה, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר, דחסר היינו בכהאי גונא דנעשה שינוי על ידי חסרון, דגם ב"ש ס"ל דמהני שינוי לקנות, אלא דבהושבח אינו קונה משום קנס, וכמו דאמרינן בב"ק צ"ה לר"מ דאינו קונה משום קנס, וא"כ כל זה בשבח, אבל בחסר מהני השינוי דלא יוכל לומר הרש"ל, וזהו דאמרי דילקה בחסר ויתר, דבחסר מפסיד וביתר אינו מרויח, וכתב דרבא לשיטתו, דס"ל בב"ק צ"ד א' דגם ב"ש מודו דשינוי קונה, אבל לאביי דאמר שם דב"ש ס"ל דשינוי במקומו עומד, צ"ל דהכא מיירי על יוקר וזול.

**הרא"ש** כ' כהרי"ף דמיירי בריקנית ונטענה וגזזה, וכ"כ **הטור** סרצ"ב, וכתב דמשלם כשעת תשלומין, שאם שלח יד ונטענה וגזזה, אינו משלם אלא כמו שהיא עכשיו, ואפילו היתה טעונה בשעת שליחות יד וגזזה, אינו משלם אלא כמות שהיא עתה, **ובדרישה** סק"ח **ובש"כ** סק"והעירו על הטור, דאמאי לא ביאר גם בהיתה ריקנית ונטענה, כיון דהטור עצמו פסק דגם קודם גזיזה זוכה מדין שינוי, ועוד העירו על מש"כ דמשלם כשעת התשלומין, דהרי מבואר בגמ' דדינו כגזלן דמשלם כשעת הגזילה, [ועיי"ש בחי' הגהות דכ' לומר, דס"ל דהלכה כר"ע דכשעת התביעה], ועוד הק' על מש"כ דבטעונה וגזזה משלם כפי מה שהיא עתה דזה אינו, דאמנם דזוכה מכח שינוי, מ"מ משלם כרחל טעונה, ובדרישה כתב לומר דלשון הטור הוא לאו דוקא, ועיי"ש שהאריך לבאר אמאי נקט הטור בלשון זה, **ובפנ"י** כתב לומר, דשי' הרא"ש והטור באמת דבשליחות יד אינו זוכה בגיזות כל שלא גזזה, ומשום דמה שגזלן זוכה גם קודם גזיזה, זה רק משום תקנת השבין, ובשליחות יד ליכא לתקנת השבין עיי"ש, **ובשו"ע** ס"ה כ' דדינו ככל גזלן.

גמ' ר"ע אומר כשעת התביעה – **התור"פ** כ' דשי' **רש"י** דמיירי לענין שבח, והיינו ממה שהביא שם דברי רש"י בד"ה אלא, שכ' דלפי מה דמסיק רבא דפליגי בשבח, מתני לאו ביוקרא וזולא מיירי, וכיון דמיירי רק לענין שבח, ממילא דר"ע דחולק היינו לענין שבח, **ובריטב"א** מבואר דשי' רש"י כהבעה"מ, **דהבעה"מ** כ' דר"ע ס"ל דעד שעת תביעה אינו נעשה גזלן לקנות בשינוי, ומשום הכי כל השבח שעד התביעה הוי של בעלים, ורק משעת תביעה זוכה בשבח מדין שינוי, וכ' דדרשינן לה מקרא דביום אשמתו דבעי כעין יום אשמתו, וכמו דדרשינן אשר גזל כעין שגזל, **והמלחמות** הק', דהיכן יש משמעות בקרא דביום אשמתו דהוי כעין יום אשמתו, ועוד הק' וכן **הראב"ד** בהשגות שם, דאיך אפשר לומר דמה דנתחייב בב"ד זה סיבה דיזכה בגזילה, הא אדרבה על ידי התביעה יש לו חיוב חזרה, והנה הבעה"מ כ', דמה שגזז לאחר שתבעו בב"ד, באותה שעה קנה השבח כגזלן, ועוד כ' בקרא דביום אשמתו, דזה כתיב בשומר, דבגוזל הגר ונשבע מיירי ובשבועת הפקדון, ולכאורה נראה מזה דבגזלן דעלמא מודה ר"ע דמיד זוכה לקנות השבח, ורק בשליחות יד חולק, אמנם **הריטב"א** כ', דלפי הבעה"מ נמצא דר"ע ס"ל דאין גזלן קונה בשינוי, והוכיח דקונה כיון דשמואל ורי"ו דאמרו דהלכה כר"ע ס"ל דשינוי קונה, ומבואר דס"ל דהוי דין בכל גזלן, אמנם **בפנ"י** מבואר דהוי דין רק בשליחות יד, ומבואר דס"ל דאינו נעשה גזלן אלא משעת תביעה, אמנם לשון הבעה"מ נראה דרק לענין לקנות בשינוי לא הוי גזלן, ולא דאינו גזלן כלל, **ובאו"ש** פ"ג משכירות ה"ג כ', דלר"ע לא נפיק לגמרי מרשות בעלים, והיינו דיש לו דין גזלן רק דלא חשיב גזלן גמור.

תוד"ה ר"ע – מש"כ דלא ישלם אלא כמו שהיתה שוה בשעת גזיזה, מבואר **בש"מ** בשם **גליון** דשי' התוס' הכא, דהיכי דקונה בשינוי, כל מה שהשביח עד שעת שינוי משלם דמיו לנגזל, ודלא כשי' הרא"ש בב"ק צ"ה א' דאינו משלם אלא כשעת גזילה, וכ"כ **הפנ"י**, אמנם כ' דיש מקום לדחות עיי"ש.

בא"ד – מש"כ התוס' ועוד דקאמר ומודה ר"ע וכו' כ' **המהרש"א**,דבשלמא אי נימא דשינוי קונה, י"ל דהיינו בכהאי גונא דשלח יד בזה שגוזזה, ומיד בשעת השליחות יד איכא שינוי, **ובחכמת מנוח** כ' דזה כונת התוס' במש"כ וגם כי יגזזנה, דהיינו דגם אם יגזוז אותה בשעת שליחות יד, מ"מ לא יקנה כיון דשינוי אינו קונה.

בא"ד – בתוס' מבואר דר"ע חולק גם לקולא, דישלם כפי מה ששוה פחות בשעת התביעה, אמנם **בתו"ר** כ' דר"ע ס"ל, דאם היה שוה זוז ובשעת תביעה שוה ד', ואח"כ אתבר ממילא או הוזל שוב ושתיה, משלם ד' כיון דבשעת תביעה היה שוה ד', ונראה דדוקא בהוקר חולק, **ובש"מ** בשם **התו"ש** גם מבואר הכי, אלא דכ' די"ל דאפילו אם נשבר קודם שעת התביעה, מ"מ כל שבשעת התביעה היה שוה ד' אם היה בעין, משלם ד'.

בא"ד – **במהרש"א ובמהרמ"ש** הק' דנמצא דר"ע לית לי' הדין דכל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה, וכתבו לומר דר"ע מיירי דוקא בשליחות יד ומשום דבהיתרא אתא לידי', אבל בגזילה דעלמא מודה לרבנן, ויל"ע דא"כ אמאי לא ניחא להתוס' לומר דפליג לענין שינוי, ודוקא הכא שינוי אינו קונה משום דבהיתרא אתא לידי', **ובפנ"י** מבואר דר"ע חולק בכל גזילה.

**הרי"ף** מבאר דר"ע חולק בגונא דהיתה ריקנית ונטענה והיתה טעונה בשעת תביעה ואח"כ גזזה, דלר"ע כיון דבשעת התביעה היתה טעונה, אינו קונה הגיזה אף שגזז אח"כ, אבל אם גזז קודם התביעה גם ר"ע מודה דקונה הגיזה, **ובמלחמות** כ' לומר דכל מש"כ הרי"ף דבטעונה לא זכה לר"ע, זהו לר"ז בב"ק דס"ל דאינו זוכה בגיזות אלא אחר שגזזם, אבל לר"פ דס"ל דגם קודם שגזז הוי של גזלן, גם הכא הרי כבר זכה קודם התביעה, וכמו דבאם גזז מודה ר"ע הכא נמי יודה באם נטענה קודם התביעה, ור"ע לא יחלוק לפ"ז אלא אם נטענה אחר התביעה, וכן מבואר **בריטב"א**,וכ' דלפ"ז ביאור שי' ר"ע, דכיון דעמד בדין הוי כחזרה גזילה לבעלים, אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד וברשב"א** כתבו בב"ה, דגם קודם שגזזה זוכה אם נטענה אצלו, ובר"ע כתבו כמבואר ברי"ף, דאם בשעת תביעה אכתי היא טעונה לא זכה ואף אם גזזה אח"כ, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ', דכיון דבשעת תביעה אכתי קיימא ברשות נגזל כיון דאכתי הוי על הרחל, איך יטול הגזלן השבח, כיון דאמרינן דע"י התביעה הוי כחזרה לנגזל, ונמצא דחזרה בכל מה שעליה לרשותו של נגזל, ומשהחזירה בטל כח גזילתו.

גמ' כשעת התביעה – **הש"מ** בשם **הראב"ד** כ' לומר דלא בעי גמר דין, אלא דמיד כשתובעו סגי, דכיון דכתיב ביום אשמתו ולא באשמתו, אמרינן דהרויח לו הכתוב זמן משעת תביעה.

גמ' ומודה ר"ע וכו' – **הרי"ף** כ' דהיינו אם יש עדים שהיתה ריקנית, א"כ אע"פ שאח"כ היא טעונה בשעת תביעה משלם כמו שהיא ריקנית, דב"ד הוי גילוי מלתא בעלמא, וכן **הרשב"א** הביא דברי הרי"ף, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** כ', דמודה דשבח שהיה עליה בשעת שליחות יד הוי של נגזל, אבל שבח שיבוא אח"כ הוי של גזלן, אמנם **הריטב"א** כתב דהיינו דמודה לב"ש, דבכהאי גונא אינו זוכה בשבח מיד משעת שליחות יד, דהעדים הוו כמו שכבר היה שעת תביעה.

א) מתני' החושב – שי' רש"י והתוס' כאן דהיינו בדיבור, וכ"כ **הריטב"א**, אמנם **ברש"י** בקידושין מ"ב ב' מבואר, דסגי במחשבה לבד בלא דיבור, **והרמב"ן** כאן כ' בתחילה דבעי דיבור, והביא דברי רש"י דגם במחשבה, **וברא"ש** בריש הל' ס"ת דן לענין לשמה אי בעי דיבור או דסגי במחשבה, והביא מתני' הכא גבי שולח יד דאי"צ דיבור אע"ג דבקרא כתיב על כל דבר פשע, **והגרע"א** מק' דמנ"ל דבאמת אי"צ דיבור הכא, דהא גבי פיגול כתב שם דבעי דיבור, אע"ג דהלשון הוא מחשבת פיגול, וכמו כן י"ל דבאמת בעי דיבור אע"ג דנקט התנא לשון החושב, וכ' לישב דגבי פיגול לישנא דקרא לא יחשב, וי"ל דמשום הכי נקט לשון מחשב, אבל גבי שליחות יד כיון דכתיב לשון דבר, אי נימא דבאמת בעי דיבור לא היה להתנא לנקוט לשון החושב, והא דבאמת סגי במחשבה ולא אמרינן דהא בקרא כתיב דבר וכמו שהעירו התוס', מבואר **ברמב"ן** משום דמחשבה ודיבור הם שוין כל שלא עשה מעשה.

**הרמב"ן** כ' דהא דקתני לשון החושב אע"ג דבעי דיבור, הוא משום דכל שאומר לעשות ואכתי אינו עושה קרי לזה מחשבה, דהרי הוא רק חושב לעשות, **והריטב"א** כ' משום דלא בעי שיאמר בפני עדים, אלא סגי שיאמר לעצמו ולזה קרי מחשבה, ולשי' רש"י בסמוך שכ' דבעי שיאמר בפני עדים, צ"ל כדברי הרמב"ן.

רש"י ד"ה החושב – **בנ"י ובתור"פ** מבואר כרש"י דאמר בפני עדים, אמנם **בריטב"א** מבואר דגם אם הודה או דשמעו עדים מאחורי הגדר יש לחייבו לב"ש, והביא די"א דבעי שיאמר בפני עדים, **והרש"ש** העיר על רש"י אמאי דוקא בפני עדים.

תוד"ה החושב – **בש"מ** בשם **התו"ש** בריש העמוד מעיר דאמאי באמת בעי דיבור בפיגול, כיון דבקרא כתיב לא יחשב, **ובש"מ** כאן בשם **גליון** כ' בשם **ה"ר אהרן**,דכיון דילפינן גם אזהרה למפגל מכל דבר רע, משום הכי אמרינן דבעי דיבור.

בא"ד – **במל"מ** בפי"ג מפסוה"מ ה"א כ', דמלשון **הרמב"ם** שם נראה מבואר דסגי במחשבה לבד גבי פיגול, וכן נראה מבואר **בחינוך** מצוה קמ"ד, ועיין בש"מ בשם התו"ש שהביא הראיות בענין ומה שדחה, וכן במנח"ב ס"א ענף מש"כ לדחות הראיות.

מתני' וב"ה אומרים אינו חייב וכו' – **הקצוה"ח** סקפ"ט סק"א העיר, דאמאי אינו חייב משום זה דחצירו קונה לו, וכתב להוכיח מזה דחצר הנפקד מושאלת למפקיד, ומשום הכי אינו יכול לקנות בחצר, וכתב די"ל עוד משום דאין כאן מעשה גזילה, ובלא מעשה גזילה אי אפשר לחייב גזלן עיי"ש, **ובמחנ"א** דיני גזילה כ', די"ל דדוקא בשליחות יד לא סגי בזה דהוי בחצירו, דשאני הכא דאיכא גלוי בקרא דבעי שישלח יד ממקום למקום, וחידוש הוא ואי אפשר למילף לעלמא.

**מד' א'**

ב) גמ' אמר לשלוחו – **בריטב"א** מבואר דמה דחייב, הוא משום דבזה אמרינן דיש שליח לדבר עבירה, וכן הוא פשטות הסוגיה בקידושין מ"ב ב', דגבי שליחות יד נתרבה דיש שליח לדבר עבירה, והנה **הרמב"ם** פ"ז ממעילה ה"ב כ', דלא מצינו שליח לדבר עבירה בכל התורה אלא במעילה, **והמהרי"ט** בקידושין שם תמה, דהא מבואר בגמ' דגם בשליחות יד וטביחה יש שליח לדבר עבירה, וכתב לומר דשי' הרמב"ם דמה דחייב בשליחות יד הוא מדין פושע, דחייב הכתוב את השומר גם אם פשע ע"י אחרים לפי ששמירתו עליו, וכונת הגמ' בקידושין דלמאי בעי קרא בשליחות יד דחייב מצד פשיעה, תיפוק לן משום דיש שליח לדבר עבירה, **ובאו"ש** פ"ג מגניבה ה"ו כתב לבאר, דבמעילה חייב גם אם אמר לשליח שיטול לעצמו, וכמו כן הרי השליח עושה דבר שראוי לחייבו מצד עצמו, משא"כ בשליחות יד, השליחות היא דיטול לצורך המשלח, וכמו כן באם היה השליח עושה זה בלא שליחות לא היה מתחייב בעצמו כיון דאינו שומר, וכונת הרמב"ם דכהאי גונא דמעילה, דראוי לחייב השליח ובכל זאת מחייבים המשלח, זה לא מצינו בכל התורה, ובאחרונים כתבו בעוד אופנים ואכמ"ל.

**בפרישה** סרצ"ב סק"ו **ובסמ"ע** שם סק"י כ' דהא דמחייב המשלח, הוא דוקא באופן דאין השליח יודע דזה פקדון של אחר או שאינו בר חיובא, דאי לאו הכי הא קיי"ל דאין שליח לדבר עבירה, וכ' דאין לומר דשאני הכא דרבי' קרא, דהא י"ל דאצטריך קרא לחייב המשלח אף דלא עביד מעשה, **והב"ח והט"ז** שם תמהו על דבריו, דהא מבואר בגמ' בקידושין מ"ב ב' דבשליחות יד יש שליח לדבר עבירה, ואמרינן שם דמעילה ושליחות יד הוו שני כתובים ואין מלמדין, **ובסמ"ע** כ' עוד, דמיירי גם אם אין לשליח ממה לשלם, **והתיו"ט** תמה על זה דבכהאי גונא גם הדין דאין שליח לדבר עבירה, כמבואר בגמ' לעיל י' ב' דעבד ואשה הגם שאין להם מה לשלם, מ"מ כיון דהם בני חיובא אמרינן בהו דאין שליח לדבר עבירה, **ובש"כ** סק"ד כ' בשם אביו לישב דברי הסמ"ע, דכיון דקיי"ל דאין שליח לדבר עבירה ומשום דאמרינן דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, א"כ גם בכהאי גונא דשליחות יד דנתרבה דחייב המשלח, מ"מ גם ראוי לומר שיתחייב השליח משום האי טעמא דדברי הרב, ומשום הכי כ' הסמ"ע דבאמת היכי דראוי לחייב השליח, בזה הדין דהשליח חייב וממילא פטור המשלח, וכל מה דמרבים דהמשלח חייב, זהו רק היכי דאין לחייב השליח, וזהו כגון שלא ידע או דאינו בר חיובא או שאין לו מה לשלם, ואדרבה מש"כ הסמ"ע דבעי קרא לאינו יודע או שאינו בר חיובא, כונתו לאותם שיטות דגם בזה אין שליח לדבר עבירה, דמשום הכי אצטריך הכא קרא לרבות דחייב, וכ' הש"כ דאף דאין נראה דזה כונת הסמ"ע, מ"מ לדינא יש לנו לומר הכי, דהיכי דראוי לחייב השליח הדין דהוא חייב וממילא יהיה פטור המשלח, ובהג' **חת"ס** הביא דברי **רש"י** בקידושין מ"ב ב' במה שמק' שם, דאמאי בשליח להזיק לא אמרינן דיתחייב המשלח משום דין שליחות, דלפ"ז השליח יהיה פטור, ומבואר דאין לחייב השליח היכי דאמרינן דיש שליח לדבר עבירה, וכ' דדברי רש"י שם הם לפני דמשני בגמ' שם, דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, אבל אחר דמייתי סברא זו, גם היכי דיש רבוי דיש שליח לדבר עבירה, מ"מ אי"ז פוטר השליח.

**ובקצוה"ח** שם סק"א הק' על הש"כ, דהא במעילה הדין דחייב המשלח ולא השליח, ומבואר דהיכי דמרבים דיש שליח לדבר עבירה, אמרינן דהמשלח חייב אף דיש לחייב השליח, וכתב לבאר דברי הסמ"ע לפי דברי המהרי"ט, דבאמת בשליחות יד לא הוי מתורת שליחות אלא משום פשיעתו של המשלח, ומשום הכי אין זה סיבה לפטור השליח.

**בנתה"מ** סק"ה הק' דכיון דיש שליחות, הרי המשלח הוא זה שנעשה גזלן על הפקדון ולו יש את הקניני גזילה, ובודאי דיש לחייב המשלח ולא השליח, וכ' דרק בכהאי גונא דיהיה שלוחו לאכול הפקדון, בזה יהיה אפשר לחייב השליח ג"כ, ובזה יהיה הדין דרצה מזה גובה רצה מזה גובה, כמו כל אחד שגזל ובא אחד ואכלו, **ובדברי יחזקאל** סנ"ו סק"ו כ' דאף דזוכה המשלח, מ"מ יש לחייב השליח, משום דהוא שלח יד עבור המשלח וחשיב דהוא הגזלן, דמה שהוא גוזל לצורך אחר הרי זה סיבה לחייב אותו, **ובאמ"מ** סל"ג סק"ו כתב דמהא דבעי מיעוט דאין חיוב כפל בגניבת הקדש, מוכח דאף בלא שזוכה בקניני גזילה, מ"מ באם גוזל על ידי מעשה קנין כבר זה סגי לחייבו בתשלומין, וא"כ הכא נמי בשליח אף דלא הוא הזוכה, מ"מ אפשר לחייבו.

**הקצוה"ח** שם הק' על הסמ"ע דכיון דהשליח אינו שומר, אין לחייבו על שליחות יד כיון דרק בשומר נתחדש פרשת שליחות יד, וכתב דאפשר דזה מש"כ הסמ"ע דאם אינו בר חיובא דבזה חייב המשלח, ורק היכי דגם השליח הוא שומר, בזה הוא דס"ל להסמ"ע דיש לחייב השליח, ובהג' **חת"ס** כ' דצ"ע היכי דשולח יד במקצת, כיון דרק שומר מתחייב בכולו, האם גם בזה אמרינן דהשליח חייב, אמנם **בחי' הפלאה** שם כתב, דדין שליחות יד לא הוי רק דין בשומר, אלא גם כל אדם שיגזול מחבירו על דעת להחסיר מקצת הדין דנעשה גזלן על הכל, ושפיר אפשר לחייב השליח, ועיין משנ"ת בזה לעיל מ"א ב' אות ד'.

בגליון **הגרע"א** בס"ה כ' דגם היכי דשולח נכרי לשלוח יד יהיה חייב, ולפי דברי המהרי"ט דהכא אין חיובו מדין שליחות, **ובנתה"מ** שם סק"ה הביא מש"כ בסקפ"ב סק"א, דגבי שליח לדבר עבירה היכי דנתרבה דיש שליחות, הדין דאי"צ דיהיה השליח בר שליחות, וגם אם שולח חשו"ק הדין דחייב המשלח, משום דרק לגבי קיום המעשה בעי שליח בר דעת, אבל לגבי לחייב המשלח בזה אי"צ שיהיה בר שליחות, ועיי"ש שהביא שיטות ראשונים דמבואר כך בדבריהם, ואכמ"ל.

גמ' אבל החמיצה – רש"י כ' דהוי פשיעה ומזיק בידים, **והריטב"א** כ' רק דהוי מזיק, **והרמב"ם** פ"ג מגזילה הי"ג כ', דאם החמיצה משלם את דמי כולה כשעת הגזילה, **ובשיעורי רח"ה** הק', דכיון דליכא הגבהה אי אפשר לחייבו מדין גזילה, ואיך כ' הרמב"ם דמשלם כשעת הגזילה, וכתב לבאר לפי המבואר בב"ק קט"ז ב', דגזל קרקע ונטלוהו מסיקין מחמת הגזלן הדין דחייב, ומבואר דאע"פ דאין קניני גזילה בקרקע, מ"מ מתחייב על ההיזק שבא מחמת גזילתו, וא"כ גם הכא יש לחייבו על ההיזק שבא מחמת גזילתו, **ובנתה"מ** ס"ר סקי"ג מבואר בתו"ד, דמה דחייב הכא על מה שהחמיץ הוא מדין שליחות יד, אבל בלאו הכי אין לחייבו אלא על מה שנפחת דמיו מיד דנטל רביעית, כיון דהדין דפחת נבילה דניזק עיי"ש, וכבר עמדו על דבריו, דהא מבואר דאינו נעשה שולח יד כיון דלא הגביהה ובכל זאת חייב, ועיין בשיעורי הגרש"ר מש"כ בענין זה.

ג) גמ' שאני הכא – **הריטב"א** מבאר דברי הגמ', דבכל שליחות יד דבעי חסרון, הוא גם כדי לחייב על אותו מקצת שרוצה ליטול, ומשום דכל זמן שלא חיסר אמרינן דלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר בי', אבל הכא מה שלא נטל המקצת אינו מפני שלא גמר בדעתו, אלא מפני שרוצה שישתמר שם דבמקום אחר אינו משתמר, וגם בלא חיסר יש לחייבו כמו למ"ד דלא בעי חסרון.

רש"י ד"ה דניחא – **הריטב"א** מבאר דברי רש"י דגם הוא ס"ל כמשנ"ת, דכיון דניחא לי' דתהוי בסיס, זהו סיבה דיתחייב על מה שחושב ליטול גם קודם שהחסיר, ומש"כ רש"י דעל השאר הוא שואל, זהו גם למ"ד דשליחות יד אי"צ חסרון, ומשום דאמרינן דאין לחייבו אלא על מה שחושב להחסיר ולא על כל שאר הפקדון, וכיון דאין דרך הבעלים להקפיד על השתמשות שתהוי בסיס, משום הכי גם למ"ד דשואל שלא מדעת הוי גזלן, הכא הוי רק שואל, [ועיין לעיל מ"א א' דנתבאר דברי הריטב"א, דהיכי דאין צד חסרון לבעלים בשאלת האחר שלא מדעת, דאינו נעשה גזלן לכו"ע], והק' על זה, דהא מבואר בגמ' לעיל מ"א א' דהניח מקלו ותרמילו מתחייב על כל הבהמה, אע"ג דאין דעתו ליטול כל הבהמה לעצמו, וכ' דשאני התם דאי"ז דבר המתחלק והכל גוף אחד, ומשום הכי מתחייב על כולה, אבל הכא דמיירי ביין דהוי דבר המתחלק, אין לחייבו אלא על מה שדעתו ליטול לעצמו, אך אכתי הק' דלפ"ז נמצא דאם יטול הרביעית מיד כששולח יד, יהיה הדין דאינו מתחייב על הכל, דהרי אינו נעשה שואל על כל החבית כיון דאינו משתמש בה, ובגמ' נראה מבואר דאדרבה היכי דמחסיר כל שכן דיש לחייבו, וכ' דלא משמע דהיינו דוקא בכהאי גונא דיטול ויחזיר, **ובחמדת שלמה** כתב לישב, דהיכי דנטל מקצת חשיב חסרון בכולה, ומשום הא דנתבאר בגמ' דזה גורם לכל היין להחמיץ, ומשום הכי יש לחייבו על הכל, ולפ"ז כ' דגם מש"כ רש"י דנעשה שואל, זהו רק למ"ד דצריכה חסרון, אבל למ"ד דאי"צ חסרון, בזה אמרינן דלדידי' חזינן מה שדעתו להחסיר כאילו כבר החסיר, וכיון דבהחסיר יש לחייב על הכל משום דהוי שליחות יד בהכל וכמשנ"ת, ממילא דיהיה נעשה גזלן על הכל גם משום זה דדעתו להחסיר, אבל למ"ד דצריכה חסרון, אין לחייבו אלא עד שמחסיר, ואע"פ דאמרינן דעל המקצת דדעתו ליטול חייב מיד, מ"מ על כל השאר אין לחייבו אלא מדין שואל, **ובתה"כ** סרצ"ב ס"ב כתב לבאר שי' רש"י, דבאמת על המקצת שמתכוין ליטול לעצמו בזה אי"צ כלל לדין שליחות יד, דבזה אפשר לחייבו מצד גזילה דעלמא, ועיקר הדין שליחות יד הוא לחייב משום מקצת על הכל וכמבואר בר"ן לעיל מ"א א', וכן נראה ברש"י דפירש הא דאמרינן בגמ' שם דתרגמה דנטלה על מנת לשלוח יד, דהיינו ליטול מקצתה, ובזה הוא דפליגי האם בעי חסרון במקצת כדי לחייב על השאר או לא, אבל על המקצת לכו"ע חייב גם בלא חסרון, וכמו דכל גזלן חייב אף בלא חסרון, ולפ"ז ביאור דברי רש"י, דבגמ' משני דגם למ"ד דאי"צ חסרון, מ"מ יהיה חייב כאן על הכל, דכיון דעל המקצת נעשה גזלן גם בלא חסרון, ממילא דניחא לי' דיהיה השאר בסיס לאותו רביעית וחייב מדין שואל על הכל, אבל למ"ד דלא בעי חסרון, בודאי דיהיה חייב על הכל מדין שליחות יד, וכמו כן היכי דיחסיר מקצת יהיה חייב על הכל מדין שליחות יד לכו"ע.

גמ' בעי רב אשי וכו' – **בש"מ** בשם **הראב"ד** כתב, דהספק של ר"א הוא רק למ"ד דשליחות יד בעי חסרון, האם גם בארנקי אמרינן הסברא דניחא לי' דיהיה בסיס להאי דינר, אבל למ"ד דאי"צ חסרון, בודאי יהיה נעשה שולח יד על הכל גם בלא שיטול הדינר, וכ"כ **בהשגות הראב"ד** על הרמב"ם פ"ג מגזילה הי"ב, **והרי"ף והרא"ש והטור** לא הביאו לספק זה, ומבואר **בב"ח** סרצ"ב ובעוד אחרונים, דשיטתם כהראב"ד דלהלכה אין מקום לספק זה, וכ' דכן עיקר להלכה, אמנם **בפי' הר"ח** כ', דאוקמא שמואל גם בלא נטל ומשום דניחא לי' דתהוי בסיס, ובארנקי עלה בתיק"ו, **ובמחנ"א** דיני גזילה סכ"ב מבואר, דס"ל להר"ח דגם להלכה הוי ספק, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ג מגזילה הי"ב, דאם הגביה כיס ליטול דינר הרי זה ספק אם נתחייב בכל הכיס או רק בדינר, וכ"כ **השו"ע** סרצ"ב ס"ב, **והה"מ** שם כתב לבאר שיטתו, דאע"פ דמבואר בגמ' דדברי שמואל דלא בעי נטלה, אתי שפיר למ"ד דאי"צ חסרון גם בלא הטעם דניחא דתהוי בסיס, מ"מ למסקנא דאמרינן דאיכא להטעם דניחא דתהוי בסיס, שוב אמרינן דגם למ"ד דאי"צ חסרון אינו חייב על הכל אלא מטעם זה, ומשום הכי מבעי לי' לר"א מה הדין בארנקי, וזה גם להלכה דלא בעי חסרון, והנה לפ"ז לא יק' דהא מבואר בגמ' לעיל מ"א א' גבי הניח תרמילו, דחייב גם באין דעתו ליטול הכל, דהא כבר נתבאר דהריטב"א מחלק, דרק הכא דהוי דבר המתחלק יש לנו לומר דלא יהיה חייב על הכל משום מה דדעתו ליטול מקצת, אמנם **בשו"ת מהר"א ששון** סק"ב הק', דהא מבואר בגמ' לעיל מ"א א' דלמ"ד דבעי חסרון מוקי למתני' דהתם כשנטל על מנת לגוזלה, ולמ"ד דאי"צ חסרון מוקי כשנטלה על מנת לשלוח יד, ואי נימא דבחבית אין חילוק בין מ"ד דצריכה חסרון למ"ד דאי"צ חסרון, יק' דהא מבואר שם דגם בחבית יש חילוק, וכתב לבאר דהכונה שם דנטל על מנת לשלוח יד, היינו על מנת לשלם, דמשום גזלן אינו מתחייב וכמשנ"ת לעיל שי' הריטב"א, [**ובנתה"מ** סרצ"ב סק"ד הק', דהא מבואר דגם פליגי בהניח מקלו ותרמילו אי בעי חסרון, וכ' דבתרתי פליגי בדעתו ליטול הכל אי בעי חסרון, ובמשתמש אי בעי חסרון עיי"ש].

**ובמחנ"א** דיני גזילה סכ"ב **ובנתה"מ** שם כתבו לבאר עוד, דהיכי דיהיה פקדון של כמה חפצים, בזה בודאי דאם ישלח יד באחד לא יתחייב על השאר, ורק בחבית וכיוצא בו אמרינן דחשוב דבר אחד, ולפ"ז ביארו דהספק גבי ארנקי, האם אמרינן דאיכא קפידא דיהיה מונח בארנקי אחד משום דבזה משתמר יותר, ומשום הכי חשיב הכל פקדון אחד, או דלא אמרינן סברא זו וממילא כל דינר הוי כפקדון בפני עצמו, ואין לחייב משום דינר אחד על דינר אחר.

**הרמב"ם והשו"ע** כתבו דהספק הוא משום שאינן גוף אחד, **ובבי' הגר"א** סק"ט כ' דזה דלא כהתוס' לעיל מ"א א', דכתבו דבשמן לא שייך הטעם דניחא דתהוי בסיס וזה דמי לארנקי, והנה לפי דברי הנתה"מ והמחנ"א, באמת הספק דר"א אינו בכל מקום דלא שייך הטעם דבסיס, אלא דוקא בדינר ומשום דהוי דבר לעצמו, וא"כ הרמב"ם והתוס' הם לשיטתם בביאור עיקר הספק, אמנם בבי' הגר"א סק"ח הביא דברי הה"מ בישוב שי' הרמב"ם, ומבואר דביין הוי משום דניחא דתהוי בסיס, וא"כ נמצא דשי' הרמב"ם דכל מה שהוי גוף אחד אמרינן בי' דניחא דתהוי בסיס ודלא כהתוס', **ובסמ"ע** סק"ח כ' דמיירי בחבית יין או דבש, **והנתה"מ** סק"ד כ' דמש"כ דבש אינו בדקדוק, דרק ביין שייך הסברא דניחא דתהוי בסיס, ולפי דברי הגר"א נמצא דבאמת גם בדבש אמרינן דניחא דתהוי בסיס, אמנם הסמ"ע עצמו כ' שם הטעם משום דלא תחמיץ, וזה שייך לכאורה רק ביין וכמש"כ התוס'.

**בשו"ת מהר"א ששון** שם כ' דכל דברי הרמב"ם דהוי ספק זהו רק קודם שנטל מקצת אבל אחר שנטל בודאי דחייב על הכל, וכ"כ **בבי' הגר"א** בסק"י, דמשו"ה כ' השו"ע בנטל מקצת פירות דאם לא הגביה דחייב רק על מה שנטל, דבאם הגביה יהיה חייב על הכל, ואף דגבי מעות כ' דהוי ספק ומשום דהכא שנטל מקצת בודאי דחייב על הכל, אמנם **במחנ"א** דיני גזילה סכ"ב כתב דאין לחלק בזה, והביא דכ"כ המהרש"ך דבכל ענין הוי ספק.

**הראב"ד** בהשגות על הרמב"ם שם כ' דאין לחייב בשליחות יד על הכל, אלא באם דעתו ליטול הכל לעצמו, **ובשו"ת מהר"א ששון** שם כ' לדון האם י"ל לפ"ד דמה דמבואר לעיל בגמ' דמ"ד דאי"צ חסרון מחייב בכל החבית גם בלא נטלה על מנת לגוזלה, דהכונה דנטל על מנת לשלם, וכמשנ"ת לעיל לבאר לפי שי' הרמב"ם, דכיון דכתב דבעי שיטול לגזול נראה דבעי גזילה ממש, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** לעיל מ"א א' כתב דהחידוש דשליחות יד הוא או דלא בעי ליטול הכל או דגם על מנת לשלם חייב, **ובקה"י** ס"מ כתב לבאר דס"ל להראב"ד דמה דנתבאר לעיל מ"א א' דבלא חידוש דשליחות יד אינו נעשה גזלן ומשום דיד שומר כיד בעלים, זהו דוקא אם דעתו ליטול ולחסרו לאחר זמן דכל זמן שאינו נוטל ומשתמש לעצמו נמצא דאכתי לא יצא כלל מיד הבעלים כיון דהוא שומר דידהו, אמנם אם דעתו להשתמש וליטול מיד א"כ בזה גופא הוי גזילה מיד הבעלים, ולפ"ז כ' דמה דאמרינן שם דנוטלה על מנת לגוזלה היינו דדעתו ליקח הכל מיד ולהשתמש בו, ועל מנת לשלוח יד היינו דדעתו רק להשתמש עכשיו במקצת אף דדעתו דלאחר זמן ישתמש בהכל, וכיון דאין דעתו להשתמש עכשיו בהכל אלא להחזיק עדיין ברשותו, משו"ה בעי לחידוש דשליחות יד כיון דמחזיק עדיין ברשותו, וא"כ למ"ד דבעי חסרון בעי שיחסר ממש.

**פרק הזהב**

א) מתני' הזהב קונה הכסף – בגמ' לק' מ"ה ב' מבואר דהיינו דהזהב מחייב כסף, דהמעות אינם נקנים למוכר אלא הלוקח רק מתחייב בדמים עבור המקח, ובגמ' שם מייתי ברייתא דקתני דנקנה כסף בכל מקום שהוא, ומפרשת הגמ' דבאמת צ"ל דנתחייב גברא ומש"כ בכל מקום שהוא היינו כמות שהוא שאם נתחייב מארנקי חדשה אינו יכול ליתן לו מארנקי ישנה, ומבואר **בר"ן** ו**בנ"י** שם דה"ה דיכול להתחייב לו חטים עבור המקח, [היינו בכה"ג דמשך מטלטלין, דבאם משך זהב הרי זהב הוי טבעא לגבי חטים], והנה **הטור** בסר"ג כ' דאם נתן הלוקח המעות בתורת חליפין שיחד לו מעות ואמר לו באלו המעות, לא קנה דכיון שיחדם אינו חייב באחריותם ולפיכך לא סמכא דעתי' דבעל המקח עד שיגיעו המעות לידו, וכמו שלא זכה המוכר במעות כך לא קנה הלוקח החפץ אע"פ שמשכו, **ובנתה"מ** סק"ו כ' דמקור דברי הטור הם ממה דלא משני בגמ' דמש"כ נקנה הכסף בכל מקום שהוא היינו דנתחייב הכסף בכל מקום שהוא, ועל כרחך דבאמת בכה"ג דהוי כסף מסוים באמת לא יחול המקח, וכ' דהטור מיירי דלא נתחייב ליתן לו הכסף אלא רק אומר לו דיזכה בכסף, וכיון דאינו זוכה ממילא נמצא דאין לו כלום, אבל אם יפרש לו דהוא מתחייב ליתן לו המעות א"כ בכה"ג שפיר חל החיוב ליתן לו מעות אלו וחל המקח, ובגמ' לא בעי לאוקמי בכה"ג משום דלא הוזכר כלל דמתחייב לו אלא רק דאומר לו דמוכר לו זהב בכסף, אמנם **בקצוה"ח** שם סק"ב כ' דגם אם יתחייב בהדיא ליתן לו כסף מסוים לא יהני כל דאינו מקבל אחריות על הכסף, ומשום דא"א שיחול חיוב על האדם ליתן דבר מסוים דזהו קנין אתן, וכיון דא"א דיחול חיוב על הגברא ממילא נמצא דאינו מתחייב כלום עבור המקח ומשו"ה לא חל המקח, ועיי"ש בנתה"מ משה"ק על דברי הקצוה"ח, **ובחי' הגרש"ש** בקונ' השעבוד ס"א הק' על דברי הקצוה"ח דמה מהני מה שמקבל אחריות לענין דיחול חיוב ליתן דבר מסוים, הא לכאורה זהו שני חיובים האחד עצם החיוב על דבר מסוים והשני הוא חיוב אחריות, ואמאי לא חשיב עוד קנין אתן משו"ז דגם מקבל חיוב אחריות, ועוד הק' דהא בטור מבואר דכיון דליכא חיוב אחריות משו"ה לא סמכא דעתי' ומשו"ה לא מהני, ומבואר דבעצם ראוי שיחול חיוב ליתן לו מעות מסוימים אלא דלא סמכא דעתי' בזה, וכתב שם לומר דאפשר להתחייב גם דבר מסוים, וכן מבואר **ברע"א** על השו"ע בסקצ"ה ס"ב וכמשי"ת בע"ה לק' ברש"י ד"ה כל.

מתני' הכסף אינו קונה את הזהב – **במחנ"א** דיני מוכר דשלב"ל ס"ג **ובקצוה"ח** סר"ג סק"ד כתבו דכיון דמבואר בגמ' דהזהב קונה את הכסף היינו דמחייב הכסף, א"כ מה דקתני בסיפא דהכסף אינו קונה את הזהב היינו דאפילו אינו מחייב, [ובמחנ"א דיני הלואה סכ"ו מבואר דמדברי התוס' בב"ק צ"ז מבואר דאפשר להתחייב, אמנם לפי ביאור החזו"א שם בתוס' אין ראיה ואכמ"ל], ובחי' רבי שלמה ס"ו הביא דכן מבואר **בתוס'** לק' מ"ה ב', [**והראשונים** לק' גם כ' כהתוס'], ומבואר במחנ"א שם דהיינו טעמא דכיון דבטלו קנין מעות, א"כ הכא נמי להתחייב א"א ויהיה רק מי שפרע לקיים ההתחייבות, **ובחי' הגרש"ש** שם הק' דאמאי בטלו קנין מעות בזה כיון דלא שייך בזה נשרפו חטיך בעליה, ועוד הק' דלר"ל דליכא לגזירה זו, א"כ אמאי מבואר במתני' דלא מהני להתחייב במעות, וכתב לבאר שם בס"ב, דכשמתחייב ליתן איזה דבר עבור מעות הרי כל ענין המקח הוא לזכות אח"כ באותו דבר שנתחייב, וא"כ לר"ל דדבר תורה משיכה קונה ולא מהני מה שנותן דמי הדבר, א"כ הכא נמי לא מהני להתחייב אלא בעי שיזכה באותו דבר הנקנה, ולרי"ו מה"ת מעות קונות הכא נמי מהני להתחייב, אלא דכיון דגזרו דלא יקנה גם בזה איכא להתקנה דלא יקנה, ואף דבזה לא שייך החשש דנשרפו חטיך בעליה, מ"מ לא דמי למה דמצינו בראשונים דבשכירות מעות קונות כיון דליכא להגזירה, דשם הרי עיקר הקנין הוי בדבר שלא שייך בו הגזירה, משא"כ הכא דעיקר הקנין הוא לזכות לבסוף בדבר שנתחייב, א"כ נמצא דהוי ככל מקח, ומה דעושה באופן דלא שייך בו הגזירה אי"ז סיבה דבזה לא יהיה להתקנה. ובס"א שם כתב לומר דא"א להתחייב כלל דבר או מין מסוים, ומה דבמקח אפשר להתחייב מין מסוים, הוא משום דהכלל הוא דכשחל עיקר המקח כבר מתחייב גם בכל פרטי המקח דהתנו ביניהם, אבל אם מתחילה רוצה להתחייב איזה דבר עבור מעות זה א"א, **ובחי' הרי"מ** כתב לומר דא"א להתחייב כלל עבור מעות ומשום דקנין מעות מהני רק היכי דהם ניתנים עבור איזה דבר וזוכה בדבר כשנותן שויו, אבל להתחייב עבור מעות זה לא מצינו, אמנם בחי' הגרש"ש שם בס"ב הביא ראיות דאפשר להתחייב, [ועיי"ש בחי' הרי"מ מש"כ לדחות הראיות, אמנם יל"ע דלכאורה בסוגי' בע"ז ס"ג א' מבואר דאפשר להתחייב עבור מעות, דבגמ' שם תלי האם אפשר להתחייב טלה עבור ביאה באם מעות קונות או לא].

**ובחי' רבי שלמה** ס"ו כ' דמדברי העיטור שהובא בב"י סר"ט מבואר דאפשר להתחייב עבור מעות, וכבר העירו שם די"ל שם דלא מהני אלא דאיכא מי שפרע, וכתב לומר דכונת המשנה דכשנותן זהב דעתו לקנות הזהב כיון דהוא חשוב פירא, וזוכה בזהב ומתחייב הכסף, משא"כ כשנותן כסף עיקר הדעת לזכות עבורו בזהב והדין בזה דאינו זוכה עבורו, **ובחזו"א** ביו"ד סע"ג סק"ד גם כתב לומר הכי, אך הק' דמ"מ מאי נפ"מ מה חשיב טבעא ומה פירא, כיון דבתרוייהו הדין דאינו קונה הדבר השני ובתרוייהו הדין דמתחייב הדבר השני, וכתב לומר דאע"ג דאפשר להתחייב דבר מסוים מ"מ החיוב הוי לפי ערך הכסף דאם מתחייב ליתן לו חטים עבור דינר כסף ואח"כ יוקרו החטים לא יתן לו חטים אלא כפי כמה ששוה עכשיו דינר כסף, וזהו הנפ"מ בין זהב לכסף דהזהב קונה את הכסף להתחייב כסף כמו שקוצץ, ובאם ישתנה אח"כ הערך של הכסף לעומת הזהב יהיה חייב ליתן לו כפי מה שקצץ, אבל הכסף אינו קונה את הזהב דאין חל חיובו ליתן לו זהב כמו שפסק, דעיקר החיוב הוא כסף ורק דמ"מ מהני ההתחייבות ליתן זה בזהב, ובאם ישתנה הערך יתן לו זהב כפי מה ששוה עכשיו כנגד שיעור הכסף שהיה בשעת המקח, ולא כמו שקצץ עמו.

מתני' שם – **הפנ"י** מק' דאמאי מעות אינם קונות בזה, כיון דלא שייך הגזירה שיאמר לו נשרפו חטיך בעלי' דהא מבואר בתוס' לעיל מ"ג א' דגבי כספים לא שייך הגזירה משום דגם ש"ח צריך לשמור בקרקע, וכתב דאין לומר משום דלא פלוג דהא מבואר בגמ' דהיכי דלא שייך הגזירה הדין דמעות קונות, **והגרע"א** בשו"ת מהדו"ק סקל"ד כ' דכל היכי דלא מצינו בגמ' דאמרינן דמעות קונות משום דליכא להגזירה, הדין דאמרינן דלא פלוג ומשו"ה לא קני גם הכא, וכן מבואר **בנתה"מ** סר"ד סק"א, אמנם בסקצ"ח סק"ה כ' דהכא גם ש"ח אינו כיון דלא קיבל שמירה והלוקח יכול לבא וליטול המעות, וכ"כ **בתה"כ** סר"ג אמנם הביא שם דיש שיטות דדינו כש"ח, והפנ"יהק' עוד דלענין זה מאי נפ"מ אי כסף טבעא או זהב טבעא הא בתרוייהו י"ל דאיכא להאי חשש או דליכא, ולכאורה אי נימא דמעות קונות א"כ נמצא דזוכה מיד בדבר הנקנה וא"כ שפיר איכא להחשש, משא"כ אם אינו קונה א"כ אינו זוכה בדבר הנקנה ומשו"ה ליכא להחשש, ומשו"ה הדין דאינו קונה בתורת מעות וממילא הזהב קונה הכסף ולא איפכא.

ב) מעות הרעות – רש"י מבאר דנפסלו, והתוס' הק' עליו וכתבו לומר דיוצא קצת בהוצאה, **ובב"י** סר"ג כ' דנראה דכונת התוס' לפרש לשי' רש"י ולא לחלוק על פי' רש"י, אמנם **בתו"ר** מבואר דלשי' רש"י דנפסלו א"כ היינו פסלתו מלכות או מדינה וא"כ הוי פירי לגמרי, ומשו"ה כתב לבאר דהם רעות ע"י דנסדקו ויוצא קצת בהוצאה, [ולשון התוס' חלוק מהתו"ר וי"ל דבאמת אין כונתם כהתו"ר], וכ"כ **הרשב"א** וכ' דאינם יוצאים להדיא דאינם חריפים, **והריטב"א** כ' דמי שלא נוטלם הוא נפש רעה, **ובנ"י** כ' דגם ברש"י יל"פ דמה שאמר דנפסלו היינו מחמת שהם רעים, וכן מבואר **בב"ח** דגם לרש"י הפירוש דנסדקו, **וברמב"ם** בפ"ו ממכירה ה"ג כתב דמעות הרעות שפסלתם מלכות או מדינה הרי הם כפירות לכל דבר, וכ' **הה"מ** שם דשי' הרמב"ם כמבואר ברש"י דנפסלו והיינו לגמרי, וכן מבואר ברמב"ם **בפה"מ**, **והמאירי** כ' דהיינו שפסלתו מלכות או דנמחק הצורה.

ומשה"ק התוס' דקתני סיפא דאפילו גבי עצמו הוי מטלטלין וכ"ש דגבי מעות, תי' **הלח"מ** די"ל דלא זו אף זו קתני, **והמהרש"א** העיר על התוס' דלא תי' הכי, **ובקיקיון דיונה** כ' דהתוס' לא נח"ל בזה כיון דיש הפסק ביניהם, ועיין בש"מ בשם גליון, **והתו"ר** הק' דמשמע דמה דקתני דמטבע אינו קונה את המטלטלין קאי על כל המטבעות שהוזכרו עד השתא, ובמעות שנפסלו משמע בגמ' דהוי כמטלטלין לגמרי, **והריטב"א** מק' דאי"ז בכלל מעות אלא בכלל מטלטלין, ובמתני' נראה דיש לזה שם מעות.

**הרשב"א** הק' דאי רעות היינו נפסלו א"כ אמאי לא קתני רבותא דאפילו זהב קונה, ונראה מדבריו דלפי מה שפירש דרעות היינו רק דלא יוצאים להדיא, א"כ באמת מעות רעות אינם קונים את הזהב, וכן מבואר **במאירי ובחי'** הריטב"א הישנים דמעות הרעות הוו טבעא לגבי זהב, אמנם **ברא"ש** מבואר דמעות הרעות גריעי אפילו מנחשת, **והתוס'** כתבו דסיפא דמטלטלין קונים את המטבע אתא לאשמועינן דאפילו מעות הרעות ואסימון, ונראה דרק לענין מטלטלין הוא דהוו טבעא, וכן נראה **בטור**, ובשו"ע בס"ז לא הביא כלל הדין במעות שיוצאים קצת בהוצאה דכ' כהרמב"ם דמתני' במעות שנפסלו לגמרי וכשנ"ת, **והרמ"א** שם כ' די"א דאם לא נפסלו לגמרי רק דאין יוצאין להדיא נקראו מטלטלין, וכן נראה עיקר, **ובבי' הגר"א** סקל"ד כ' דצ"ל דרק גבי מעות היפות הם כפירא אבל לגבי מטלטלין הם כטבעא, וכ' דשי' **והרמב"ם ושו"ע** דאם רק אין יוצאים להדיא דינם כיפות לכל דבר.

**בתור"פ** מבואר דמתני' לא זו אף זו קתני, וקתני דלא מבעי נחשת דהוי פירא משום דאיכא אתרא דלא סגי כלל, אלא אפילו מעות הרעות דבכל מקום יוצאין מיהא ע"י הדחק מ"מ הוו פירא, **והנ"י** גם כ' על דרך זה דאע"ג דעד השתא היו מטבע חריף וגם השתא יוצאין קצת מ"מ כיון דהשתא אינם חריפים הוו פירא, ולכאורה לשי' הרא"ש דקתני לפי סדר גריעותם אי"ז בדרך לא זו אף זו.

מתני' אסימון קונה וכו' – התוס' כתבו דצ"ל דאסימון עדיף ממעות הרעות ומשו"ה קתני גם אסימון, אמנם **בתו"ר** כ' בשם **ר"מ** דבאמת אסימון גרע ומה דקתני במתני' הוא משום דמש"כ דאסימון קונה מעות היינו אפילו מעות הרעות, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הראב"ד**, ועיין בפנ"י דביאר אמאי התוס' לא ניחא להו בזה, **וברשב"א** בע"ב מבואר די"ל עוד דנקט אגב דתני אחריני. **וברא"ש ובטור** גם מבואר כהתו"ר דאסימון גרע ממעות הרעות, ומעות הרעות אינם קונים את האסימון, ומבואר **בב"י** דמבאר המשנה כמו התו"ר דמטבע דקתני גבי אסימון כולל גם מעות הרעות, ולפ"ז מבואר דאסימון קונה את המעות הרעות.

בתוס' מבואר דאסימון הוי טבעא לגבי מטלטלין, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' בשם רבו דהוי טבעא אפילו לגבי זהב, וחולק על זה וכתב דאינו מטבע כלל ואפילו לגבי מטלטלין וכ"כ **המאירי**, והנה **בתו"ר** ובשאר **ראשונים** מבואר דאסימון לשי' ר"ת אינו יוצא כלל, **ובנ"י** כ' בתחילה לומר דמטבע שנשתקע צורתו עדיף ממטבע שנפסל, וכ' דעדיף גם ממעות הרעות, אמנם במסקנת דבריו כ' דאסימון הוי כפירא לכל דבר, ומש"כ במתני' דאסימון קונה את המטבע הוי כבר תחילת הדין של מטלטלין קונים את המטבע, ואי לאו דנקט גם אסימון הייתי סבור דאינו בכלל מטלטלין, ומבואר בדבריו דגם לפי פי' רש"י דאסימון היינו מטבע שאין עליו צורה הרי הוא כפירא לכל דבר, אמנם **בטור** מבואר דמטלטלין קונים את האסימון וכמבואר בתוס', **ובבי' הגר"א** סקל"ד מבואר דלשי' הרמב"ם ושו"ע הדין דאסימון הוי כפירא לכל דבר.

תוד"ה אסימון – הראשונים הביאו דברי **רש"י** בשבת דמבאר הגמ' שם דליעביד פולסא היינו דיקח חתיכת עץ בלא צורה ויעשה עליה צורה, ולפ"ז ממילא דאין מקום לקו' התוס', וע"ע בריטב"א.

מתני' מטלטלין קונים את המטבע – התוס' כתבו דאשמועינן דגם מעות הרעות ואסימון הוו מטבע לגבי מטלטלין, אמנם **בראב"ד** בהשגות על בעה"מ **וברמב"ן ובר"ן** מבואר דקאי על זהב ונחשת, ולא ביארו דגם קאי על מעות הרעות ואסימון ועיין משנ"ת בזה לעיל, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** כ' דנקט זה דזהו טעם לכל השנויים במתני', **והמלחמות** דחה פי' זה דאין הדבר צריך טעם והרי מסיים כיצד וכו', ועוד כ' הראב"ד דאגב דבעי לשנות דכל המטלטלין קונים זה את זה שנה גם דקונים את המטבע, **והרשב"א** הביא דברי הראב"ד, וכ' די"ל עוד דאחר שנקט תרתי כבר שנה לכולהו, **ובנ"י** הביא דברי הרמב"ן דקאי על זהב ונחשת, וכ' בסו"ד דאסימון הוי כפירא לכל דבר, ויל"ע בדבריו האיך הדין במעות הרעות.

רש"י ד"ה כל – **הגרע"א** כ' לבאר דברי רש"י דכ' בתורת דמים דהיינו כמו דמבואר לק' מ"ו ב' דהיכי דמכר לו חפץ וקצץ דמים, ואח"כ רוצה לקנות בדמים אלו חפץ אחר, דלרי"ו דדבר תורה מעות קונות ורק משום גזירה אינו קונה, א"כ בזה דלא שכיח הדין דלא גזרו וקונה במעות, אמנם הביא דבבעה"מ מבואר דדין זה הוי גם אם מתחילה נותן חפץ אחד בתורת דמים אבל שי' המלחמות דדוקא אם כבר נתחייב דמיו בזה הוא דלא שכיח וקונה, והביא דרש"י לק' מ"ז א' בד"ה מהו מבואר דאינו קונה בכה"ג מטעם מעות, וא"כ א"א לומר דכונת רש"י הכא לכה"ג, וכ' דמ"מ י"ל דזהו דוקא לס"ד שם אבל למסקנא שם דבעי לבאר דינא דר"ה כרי"ו דדבר תורה מעות קונות ממילא גם בכה"ג הדין דקונה, **ובדרכי דוד** העיר דכיון דשי' רש"י דהלכה כר"ל וכמש"כ התוס' לק' מ"ו ב' א"כ לא היה לו לסתום הכא כרי"ו, **ובמהרמ"ש** לק' מ"ז א' נראה דס"ל דיל"פ דברי רש"י דבתורת דמים היינו דגם בשם בדמים כל חפץ מ"מ קונה מדין חליפין, **וברע"א** בגליון בחו"מ סקצ"ה ס"ב כ' לבאר עוד דברי רש"י דכונתו דאם קונה חפץ במשיכה ומתחייב ליתן עבורו חפץ אחר, הדין דקונה כמו כל מטלטלין דמחייבים כסף, והכא נמי יכולים לחייב חפץ אחר שזה יהיה דמי החפץ שקנה, ועיין משנ"ת בזה לעיל בריש מתני'.

ג) גמ' דהבא דחשיב – **בחי'** הריטב"א הישנים כ' לבאר דהיינו דהטבעא מעלה שויות הזהב יותר ממה שמעלה שויות הכסף, דאי לאו הכי אמאי מה דחשיב הוי סיבה דיחשב יותר טבעא, אמנם **בש"מ** בשם **תוס' חיצוניות** כ' דטבעא חשוב יותר מפירי ומשו"ה ס"ל בילדותו דכל דהוא חשוב יותר הוי סיבה דיחשב טבעא משו"ה.

**מד' ב'**

גמ' אי אמרת בשלמא וכו' – **בתו"ר** ובעוד **ראשונים** מבואר דאף דגם לפי ילדותו שמעינן ממילא דנחשת קונה את הכסף, דכיון דטעמא דכסף קונה את הזהב הוא משום דזהב חשיב, א"כ ממילא ה"ה דנחשת יקנה את הכסף כיון דכסף חשיב, מ"מ בזה י"ל דנקט לפי הסדר דזהב עדיף מכסף וכסף עדיף מנחשת, אבל לפי זקנותו נקט דין דנכלל כבר בדין הראשון דכיון דזהב הוי פירא לגבי כסף הרי בכלל זה דכ"ש דנחשת הוי פירא לגבי כסף.

גמ' קמ"ל כיון דאיכא דוכתא וכו' – **בתו"ר** נראה מבואר דבאמת גם נחשת יוצא בכל מקום, אלא דמה דנחשת חריף טפי מכסף זה אינו בכל דוכתא, ומשו"ה יש לנו להעדיף מעלת הכסף שהוא חשוב, **ובריטב"א** במתני' מבואר דמה דיש דוכתא דהנחשת אינו יוצא שם זהו משום דשם מוכרים דברים גדולים, ונחשת ניתן עבור דברים קטנים, ומבואר בלשונו שם דנחשת חריף ומסגי בכל דוכתא, אבל כסף לא חריף כולי האי בכל דוכתא, אמנם **בתור"פ** במתני' **ובחי'** הריטב"א הישנים נראה דזהו כפשוטו דיש מקומות דאינו יוצא, **ובתו"ח** כ' דכיון דאיכא דוכתא דלא יוצאים לא פלוג רבנן, **והרא"ש** כ' גבי כסף דנפיק בכל דוכתא וגבי נחשת דנפק בכל אתרא, **והרש"ש** כתב לבאר בגמ' דאתרא היינו חלק גדול בארץ, ודוכתא היינו חלק קטן, ויש חלקים קטנים דלא נפיק נחשת.

גמ' שם – **בביאור הגר"א** סר"ג סקכ"ד כ' דמכאן מקור לדין שכ' **הרמ"א** שם דבזמן הזה מעות שלנו שמעורב בהם כסף ונחשת הוו טבעא לגבי כסף, וכ' דמבואר הכא דאי נחשת היה יוצא בכל מקום חשיב טבעא גם לגבי כסף, וזה הוי בזמן הרמ"א דמעות אלו המעורבים היו יוצאים בכל מקום, **ובהג' רא"ז מלצר** שם העיר דשי' הרמב"ם דנחשת הוי חצי שעורה כסף והיינו דס"ל דהכל נמדד לפי משקל כסף, וכמו שהאריך בזה באב"מ סכ"ז סק"א, ומבואר דגם בזה"ז עיקר טבעא הוי כסף, וכ' לומר דהרמב"ם לא גרס אלא קמ"ל ותו לא, וכמו דיש ספרים דכך הוא הגירסא בהם, ובאמת חולק הרמב"ם על דין הרמ"א.

**בתו"ר** מבואר דנחשת הוי טבעא לגבי זהב דהרי היה ס"ד דאפילו לגבי כסף יחשב טבעא, וכ"כ **הרשב"א והריטב"א**, אמנם **הרמב"ן והר"ן והנ"י** כתבו דזהב הוי טבעא לגבי נחשת, **והרא"ש** כתב בשם תוס' דנחשת הוי טבעא וכמש"כ בתו"ר, וחולק על זה דנראה דזהב הוי טבעא, דבמתני' שנוי הסדר באופן דאחרון אחרון גרוע מחבירו, **ובטור** סר"ג כ' דשי' ר"י דנחשת טבעא, ושי' הרא"ש דזהב טבעא וכ"כ שי' הרמ"ה, **ובשו"ע** ס"ו הביא ב' שי' בזה.

**הרמב"ן** מק' לשיטתו דזהב טבעא, א"כ אמאי לא קתני דנחשת קונה זהב, ואמאי קתני רק דקונה כסף דמשמע דזהב לא, וכ' לומר דאי קתני דקונה זהב הייתי אומר דדוקא לגבי זהב הוא דהוי פירא, ומשום דזהב חשוב מנחשת כפלי כפלים, וכיון דחשוב כ"כ לא מהני מה דנחשת חריף טפי דיחשב טבעא לגבי זהב, אבל לגבי כסף דאינו חשוב כ"כ בזה מהני חריפות הנחשת דיחשב טבעא לגבי כסף ואשמועינן דלא, **והריטב"א** הק' לשיטתו דנחשת הוי טבעא אמאי לא קתני דזהב קונה נחשת וכ"ש כסף, וכתב דהייתי אומר דדוקא נחשת דחריף טובא הוא דהוי זהב פירא גבי, ואשמועינן דאף גבי כסף דלא חריף כ"כ הוי פירא.

גמ' לסוף אייקור וכו' – **התו"ר** כ' דהא דמתחילה לא שאל אם אפשר ללוות דינר בדינר, הוא משום דסמך על זה שאם יוקר שתטול כשעת הלואה, **והרשב"א** כ' לפי מה דמסיק בגמ' דההיתר משום דהיה לו דינרים בבית, דמתחילה היה פשוט לו דאין הלכה כהלל ושרי ביש לו ולבסוף נסתפק בזה דשמא הלכה כהלל ואסור גם ביש לו, **והריטב"א** בסוף העמוד כ' על מה דאמר רי"ו דאסור ללוות דינר בדינר, דרב לוה סתם ולא פירש שיחזיר דינר ומשו"ה לא היה איסור בשעת הלואה, וכ' בשם **מורו** דאיסור דינר בדינר דהוי מדרבנן הוא רק על המלוה, וא"כ אין איסור ללוות ומה דאמר רי"ו דאסור ללוות היינו ללוות ולגבות.

תוד"ה נעשה – **הרשב"א** תי' כהתוס', **והר"ן והנ"י** כתבו דקמ"ל דאע"פ שלא פירש, מ"מ כל שיש לו ואדעתא דהכי עביד שרי, **ובב"י** ביו"ד סקס"ב הק' דגם זה פשיטא ועיי"ש מש"כ, **ובט"ז** שם סק"ג כ' לבאר דברי הב"י דכונת הנ"י דקמ"ל דגם היכי דלא ידע המלוה שיש לו ללוה מ"מ שרי, וכ' דהיינו בדיעבד אבל לכתחילה בעי שיודיע למלוה שיש לו דידע דנעשה בהיתר, והביא **דהב"ח** אוסר אם לא ידע המלוה, אמנם **הש"כ** בסק"ז כ' דגם הב"ח אינו אוסר אלא לכתחילה אבל לא בדיעבד, **והריטב"א** כ' לבאר דבקבע זמן לפרעון אסור ללוות סאה בסאה גם אם יש לו, והכא מספ"ל דאע"פ דלא קבע זמן מ"מ כיון דסתם הלואה ל' יום האם נימא דהוי כקבע או לא, ומבואר בדבריו דהא דרב היה דעתו לפרוע אפילו תוך ל' יום ויש בני אדם שפורעים תוך ל' אע"ג דהוו מיעוט ומשו"ה לא חשיב כקבע, ולענין הלכה מבואר ברמ"א בסקס"ב ס"ג ובנו"כ שם דגם בקבע לו זמן שרי ביש לו ואפילו אם אמר לו דלא יוכל לפרוע בתוך הזמן עיי"ש ואכמ"ל.

ד) תוד"ה אחד משמונה – בקו' הראשונה כ' **המהר"ם** דאין לומר דכונתם דכיון דמשער פרוטה באיסר, ממילא מבואר בזה דהאיסר קבוע והפרוטה משתנית, דא"כ אמאי הוצרכה הגמ' להק' על דינר כסף ודינר זהב דהיכי משער התנא במידי דאוקיר וזיל וכו', ולא הק' בפשיטות דכיון דקתני דדינר כסף אחד מכ"ה בדינר זהב ממילא מבואר דהדינר כסף הוא שמשתנה, ועל כרחך דכונתם כקו' הגמ' בסמוך דאי איסר לא הוי טבעא היכי משער התנא במידי דאוקיר וזיל, **ובמהרמ"ש** מעיר דלפ"ז צריך להבין מה ההבדל בין קו' הראשונה לקו' השני, ועיי"ש מש"כ בדברי התוס'.

בא"ד – **הריטב"א והר"ן** כתבו כהתוס', אמנם **הרמב"ן והרשב"א** כתבו דכיון דנחשת לגבי כספא הוי פירא משו"ה משער פרוטה באיסר, ומבואר בדבריהם דמ"מ היינו דוקא בכה"ג דהכסף והזהב יהיו שוים כמבואר בברייתא, וא"כ מבואר דאין נפ"מ בין התוס' להרמב"ן, אלא רק דהרמב"ן ס"ל דכיון דלגבי פרוטה זה הוי טבעא יותר ממילא ניחא מה דמשער פרוטה באיסר, וכן מבואר **בחי'** הריטב"א הישנים דהתוס' והרמב"ן הם שתי תי', [ובש"מ בשם גליון מק' על התוס' אמאי לא תי' כהרמב"ן].

בא"ד – מש"כ דה"מ לומר דנפ"מ לקידושי אשה כ' **בחי'** הריטב"א הישנים, די"ל דא"כ היה להתנא לומר דפרוטה היא אחד מקצ"ב בדינר כסף ומדהזכיר איסר נראה דגם בזה יש נפ"מ.

תוד"ה למקח – **המהרש"א** כ' דאין לומר לשי' רש"י דכונת התנא דהוי אונאה היכי דהאיסרים הוו אחד מכ"ד, דא"כ זה פשיטא, ועל כרחך דקמ"ל דזהו שיעורו של איסר ועל זה מק' התוס' דאינו כך, ועיין **בתור"פ** דבאמת הק' על רש"י דמאי קמ"ל. **ובתו"ר** כ' על דברי רש"י דאע"פ דפירשתי דפעמים נמכר ביותר הכי פירושו כשנותנים כ"ה בדינר זהב, ויל"ע בכונתו.

בא"ד – בשו"ת **מהרשד"ם** חחו"מ סע"ה הביא דברי התוס' לראיה דהיכי דלוה והוזלו המעות, אינו יכול לפרוע החוב ממעות אלו, אלא בעי שיוסיף לפי מה שהם שוים עכשיו, **ובמחנ"א** דיני רבית סכ"ה כ' לומר דכל דברי התוס' הם דוקא בכ"ד איסרים דאמרינן דכיון דהם שוים דינר שלם, א"כ דעתו שיהיה חייב דינר ומשו"ה בעי ליתן ל"ב איסרים דהוי כמו דנתחייב דינר, אמנם **הרש"ש** כ' לומר דאדרבה מש"כ דמכר בכ"ד איסרים לרבותא נקט דאף דעולה לדינר ויכל להזכיר דינר מ"מ אמרינן דהוי החיוב לפי שויותם כנגד דינר, **ובפי' הר"ח** כ' דאם מכר באיסרים חייב ליתן איסר שהוא אחד מכ"ד, ובדבריו לא הזכיר דמכר בכ"ד איסרים וא"כ נראה מבואר כהרש"ש, ובמחנ"א בסו"ד שם כ' דדוקא במקח אמרינן דלא נתכוין כלל לזקוף במלוה הכ"ד איסרים, וא"כ כשמשלם הרי עתה הוא נותן דמי המקח, ואם יתן רק כ"ד איסרים נמצא דנתאנה המוכר, אבל בהלואה משלם כפי שעת הלואה, [ויל"ע בזה דלכאורה מיד חל הקציצה, ואמאי לא חשיב דמה דנתחייב זהו דמי המקח וכשמשלם אח"כ הרי ממילא פורע לו דמי המקח, ואמאי חשיב דדמי המקח נקבעים רק לפי זמן התשלום הגם דכבר חל עליו החיוב קודם], **ובאב"מ** סקי"ד סק"א כתב לומר לפי שי' המהרש"ל דהיכי דלא פרע החוב ומחמת זה נפסד המלוה דהוזלו המעות דחייב ליתן כשעה שהיה צריך לפרוע וכמו גזלן דמשלם כשעת גזילה, דהתוס' מיירו בכה"ג, **ובחו"ד** סקס"ה סק"א כ' לומר דהתוס' מיירו דהתנה עמו דיתן כפי מה ששוה בשעת הנתינה, **והחזו"א** כ' דלעולם הקציצה במקח נעשית על המטבע החשוב דהוא החשוב טבעא, ואף דהם קוצצים לפי המטבע הקטן דהא קצצו באיסרים ולא בדינרים, זהו משום דהמטבע הקטן מפורט יותר וקל יותר לחשבן לפי המטבע הקטן, אבל מ"מ דעתו שיהיה החיוב לפי המטבע החשוב, ואם הוי החיוב י"ז איסרים הרי זה כמו דקצצו על י"ז חלקי הדינר מתוך כ"ד.

תוד"ה אחד – **בתוס'** בבכורות נ' כתבו דהא דהוי אחד מכ"ה ולא אחד מכ"ד, הוא משום דבעי עוד דינר להכרע וכ"כ **התו"ר** כאן, ועוד כ' התוס' שם בשם **ריב"נ** דהוי גם שכר המטביע, דמי שהיה נותן משקל כ"ה דינר שאינו טבוע לאדם שיטביע לו הכסף היה מחזיר לו כ"ד דינרים, **והחזו"א** כ' דלפ"ז מבואר דגם בזמן שהיה המטבע מכסף מ"מ הדין של ה' סלעים לפה"ב היה נקבע לפי המשקל של ה' סלעים, ולא לפי שווי המטבע, דהרי מבואר דנותן ד' חומשים מדינר זהב, וזה הרי שוה כמשקל ה' דינרים שאינו טבוע, ואי הדין ליתן כפי שווי של מטבע טבוע, א"כ נמצא דהיה צריך ליתן כ' סלעים טבועים דזה יותר מה' חומשים.

גמ' משער תנא במידי דאוקיר וזיל וכו' – **החזו"א** כ' דמה דאמרינן דלעולם הפירי הם שהוקרו והוזלו, זהו משום דכך הוא הדין בחוקי התורה שמטבע תחשב לקיץ והיוקר והוזל יחשב להפרי ואף אם באמת סיבת היוקר והוזל הוי מצד המטבע.

ה) גמ' רבי יוחנן ור"ל וכו' – **התו"ר** מק' דוכי טעמא דב"ש אתו לאשמועינן, ותי' דיש בזה נפ"מ לדידן לפי מה דמבואר במתני' כזקנותו דרבי דכסף הוי טבעא וזהב פירא, וא"כ הדין כב"ש וכמשי"ת, אמנם לפי השי' דיבואר לק' דב"ה אתו שפיר גם לתנא דידן דכסף הוי טבעא ולא אמרו ב"ה דזהב טבעא אלא לגבי חילול מע"ש, א"כ יק' משה"ק התו"ר.

גמ' וטבעא אפירא לא מחללינן – ברש"י נראה דהוי מה"ת, וכן מבואר בדבריו בסוף הסוגיה דהטעם דהוי פירא הוי סיבה דמה"ת לא מחללין, וכן מבואר בריטב"א לק' ובפנ"י דזה שי' רש"י, אמנם **הריטב"א** בשם **מורו** כ' דמה דאין מחללין מה"ת על פירא זהו רק במה שיש טורח להוליכו, ורבנן גזרו בכל מידי דמקרי פירא אטו פירא ממש דיקירי, **ובמקדש דוד** סנ"ח סק"ג כתב דלפי דברי הרשב"א לק' מ"ה א' מבואר דכל שפודה כדי לקנות בזה דבר שניתן לאכילה דאין איסור לחלל על זה וכמשי"ת שם, וא"כ בזה מבואר טעם נוסף אמאי אין איסור מה"ת, **והרא"ש** כ' דלל"ב מודה ר"ל דמה"ת מחללין על זהב ומבואר דלל"ק אין מחללין מה"ת, ולפי דברי הריטב"א והמקד"ד מהאי טעמא יש לנו לומר דגם לר"ל לא יהיה אסור מה"ת, אמנם **החזו"א** כ' לומר גם בשי' רש"י דמש"כ דזהו דין מה"ת זהו דוקא לר"ל דהוי פירא גם לענין פירא, אבל אם הוי טבעא מצ"ע א"כ מה"ת רשאי לחלל על זה, ולפ"ז בודאי דאין ראיה מהרא"ש דמה דאין מחללין לרי"ו כסף על זהב דהוי מה"ת.

**ובש"מ** בשם **גליון** כ' להוכיח דהוי רק מדרבנן מהא דמבואר במתני' דמע"ש בפ"ב משנה ו' דמחללין כסף על נחשת מדוחק, ואי הוי מה"ת א"כ גם מדוחק לא יחלל, **ובחזו"א** כ' לומר דהתם מהני מדין דונתת בבקר ובצאן וכמש"כ התוס' לק' מה" א' בד"ה השתא, ואף דמיירי חוץ לירושלים מ"מ גם שם אפשר ליקח מידי דבר אכילה וכמשי"ת בתוד"ה וטבעא, ודוקא כסף על זהב דהזהב אינו יוצא יותר מכסף לא יכול להועיל אלא מדין חילול על כסף וכיון דזהב הוי פירא לגבי כסף לא מהני החילול, אמנם כ' דמלשון הגמ' לק' נראה דדוקא בירושלים הוא דמהני לחלל על נחשת, דזהו דרך הוצאתו, אבל חוץ לירושלים אכתי אינו עומד להוצאה ובזה לא מהני מה דראוי לקנות בזה מידי דבר אכילה, ולכאורה י"ל דנקט ירושלים משום דחוץ לירושלים אסור לכתחילה ליקח אפילו מידי דבר אכילה, **וברש"י** בקידושין נ"ה ב' כ' דאסור משום וצרת הכסף, **ובכפות תמרים** בסוכה מ' ב' ביאר דברי רש"י דכונתו דלכתחילה בעי דיחלל הכסף על מידי דבר אכילה רק בירושלים כדכתיב בקרא, אבל בדיעבד מהני גם חוץ לירושלים, **ובפנ"י** בקידושין גם מבואר בדרך זו וכ' דהוי מצוה בעלמא לפדות בירושלים, ויל"ע אם לפ"ז י"ל דמדוחק שרי לפדות גם חוץ לירושלים.

תוד"ה וטבעא – **בתור"פ ובריטב"א** כתבו דשם מהני מדין ונתת הכסף בבקר ובצאן, ואי"צ דוקא בירושלים, ובגמ' בסוכה מ' ב' מבואר דלכו"ע מחללין על בע"ח שחוטין, וכתבו **התוס'** שם דעל כרחך מיירי חוץ לירושלים, דבירושלים לכו"ע לוקחין אפילו חיין, והק' מהכא דאין מחללין על פירא, ותי' דשם מיירי דדעתו לעלות ולאכול בירושלים, וזהו כתי' התור"פ והריטב"א כאן, והביאו דיש בזה מחלוקת בירושלמי, ואיכא מ"ד דאפילו על מנת לעלות אסור, ומוקי להא דמבואר דשחוטין שרי לכו"ע בדמאי, ולכאורה הכי צ"ל גם לשי' התוס' כאן דכתבו דרק באם א"א לחלל בירושלים שרי לחלל על פירא, **ובמקדש דוד** סנ"ח סק"ג כ' דהתוס' הכא לא נח"ל לתרץ כהתור"פ משום דס"ל דאי שרי על מנת לאכול בירושלים גם על זהב יש להתיר כיון דדעתו לקנות עם זה מידי דבר אכילה וכמשנ"ת לעיל דבריו בביאור הרשב"א לק', ועל כרחך דמ"מ אסור לפדות חוץ לירושלים וא"כ גם על בהמה אסור, וכן מבואר **בפי' הר"ח** כאן דמה דאסור לחלל על טבעא הוא משום דהוי חוץ לירושלים, ולפ"ז לכאורה צ"ל דמה דמבואר בסוכה דמחללין היינו דוקא דיעבד, וכ"כ **בחי' רמ"ש** כאן, וכ"כ **בכפות תמרים** בסוכה בשי' רש"י, אמנם התוס' שם הוכיחו דגם לכתחילה שרי, דבדיעבד בכל ענין מהני לכו"ע עיי"ש.

גמ' וב"ה סברי וכו' – **בתו"ר וברא"ש** כ' דלתנא דידן דס"ל דכסף הוי טבעא צ"ל דלא נחלקו ב"ש וב"ה בדבר זה, **והתור"פ** כאן **והרשב"א והר"ן** כתבו דתנא דידן מהפך למחלוקת ב"ש וב"ה וס"ל דלב"ש מחללין ולב"ה לא, וכן נראה **ברמב"ן**, **והבעה"מ** וכן **התור"פ** בגמ' לק' **והריטב"א** בשם י"א [וכתב דנכון הוא] כתבו דגם ב"ה מודו דלענין מקח הוי כסף טבעא וזהב פירא, ורק לגבי חילול מעשר נחלקו, ובתור"פ ובריטב"א מבואר הטעם דכיון דמה דמחללין על כסף הוא משום טורח הדרך א"כ כיון דבזהב יש פחות טורח אמרינן דלענין חילול זה חשוב יותר טבעא לחלל עליו, והריטב"א כ' דהקילו לענין חילול כדי שיהא קל להוליכו לירושלים, ולכאורה זהו לשיטתו דהכא אסור רק מדרבנן, ובבעה"מ מבואר הטעם משום דחילול מע"ש אזלינן בתר חשיבות משום חשיבות דמעשר ומשו"ה זהב הוי טבעא, והנה הריטב"א לא כתב שיטה זו אלא למ"ד דלב"ש גם פירות אין מחללין על זהב, וכ' דכיון דמצינו דלב"ש חלוק חילול ממקח הכא נמי נימא לב"ה, אמנם מדבריו בגמ' בסמוך מבואר דס"ל לומר הכי גם אי אמרינן דב"ש פליגי רק לענין דאין מחללין כסף על זהב.

רש"י ד"ה לגבי – **בתוס'** לק' ד"ה ושאני **ובריטב"א ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר כרש"י דלב"ה אפשר לחלל על כסף כדמוכח ממתני', **והמהרש"ל** מעיר דהא דאפשר לחלל על כסף הוא מבואר בקרא דכ' וצרת הכסף בידך ואי"צ ראיה ממתני', וכן מבואר **ברשב"א** דודאי לכו"ע קונים בכסף כדכ' ונתן הכסף וקם לו, וכן מבואר **בחי'** הריטב"א הישנים כמה פעמים דכסף דכ' בקרא בכל מקום היינו כסף ממש, אמנם **בתו"ח** כ' לישב דברי רש"י די"ל דהפירוש בכסף מטבע ולאו דוקא מטבע של כסף, **והפנ"י** כ' דגם אי נימא דכסף היינו כל מטבע, מ"מ בודאי גם מטבע כסף בכלל, [ובחי' הריטב"א הישנים כ' כרש"י אע"ג דס"ל כמהרש"ל], וכ' לומר דהיה מקום לומר דאף דמה"ת מחללין על כסף מ"מ מדרבנן אין מחללין, ומשו"ה הוצרך רש"י להביא ראיה ממתני', וכ' דאע"ג דברש"י לק' מבואר דמה דאין מחללין על זהב זהו מה"ת, מ"מ לא פסיקא לי' והיה מקום לומר דהוי מדרבנן.

גמ' אף בפירות על דינרים מחלוקת – **ברי"ף** מבואר דהאי מ"ד ס"ל דזהב הוי כפירא לכל דבר ולפ"ז גם לענין מקח הוי כפירא לכל דבר, **והרמב"ן** במלחמות ובחי' כ' דהאי מ"ד ס"ל דדוקא על כסף לב"ה שרי לחלל אע"ג דלא הוי כטבעא לכל דבר דכיון דאין עומד להחליפו על זהב א"כ נמצא דלא יופסד בזה שיחלל על כסף במה אף אם יוזל הכסף, משא"כ בזהב לב"ש כיון דעומד לחלל אח"כ הזהב על מטבע אחר, א"כ נמצא דאם יוזל הוא מפסיד ומשו"ה אמרינן דאין מחללין אפילו פירות על זהב, **והר"ן** הביא דברי הרי"ף ודברי הרמב"ן, **והריטב"א** כ' דלגבי חילול מחמירים כיון דהוי כפירא לענין כסף ונחשת, וכ' די"א דלפ"ז נמצא דב"ה פליגי גם בזה דס"ל דזהב הוי טבעא, וגם דלא החמירו לענין חילול, ועוד כ' די"א דאמרינן דב"ה גם ס"ל דזהב הוי פירא ומה דמחללין כסף על פירא זהו קולא כדי שיהא קל להוליכו לירושלים וכמשנ"ת, **והגרע"א** כ' לבאר כהרי"ף, וכ' דאע"ג דלב"ה אמרינן דאף דכסף הוי פירא לגבי זהב מ"מ הוי כטבעא לשאר דברים, מ"מ ס"ל דלב"ש דזהב הוי כפירא לענין כסף הוא הדין דהוי כפירא לכל דבר, ומשום דדוקא לב"ה דנקבע הטבעא לפי החשיבות, אמרינן דגם כסף דחשוב פחות מ"מ יקרא טבעא לגבי שאר דברים, אבל לב"ש דנקבע לפי החריפות א"כ כיון דזהב אינו חריף כבר הוי סיבה דיחשב כפירא לכל דבר, [ועיי"ש שהק' דמ"מ במתני' מבואר דס"ל דנקבע לפי החריפות וזהב הוי פירא לגבי כסף, ומ"מ מבואר בסיפא דהמטלטלין קונים את המטבע והיינו אפילו מטבע זהב וכמש"כ התוס', וכבר הק' זה הראשונים על שי' רה"ג דזהב הוי כפירא לכל דבר, דבמתני' נראה דלגבי מטלטלין גם זהב הוי טבעא, כדקתני דקונה את המטבע].

**מה' א'**

גמ' וש"מ וכו' – **הריטב"א** מק' לפמשנ"ת לומר דגם למ"ד דאין מחללין פירות על זהב זהו רק דין גבי חילול, אבל לענין מקח הוי כטבעא לגבי מטלטלין, א"כ אמאי ניחא יותר למ"ד דאין מחללין פירות על זהב מלמ"ד דמחללין, וכתב לבאר דאי לא מחמירים גבי חילול, א"כ לא מצינו מקום דגבי נפשי' לא יחשב כטבעא, וא"כ ס"ד דאין לנו להחמיר גבי סאה בסאה, אבל אם מחמירים ומצינו דגבי חילול חשיב גם לגבי נפשי' כפירא, א"כ שפיר י"ל דגם גבי הלואת סאה בסאה החמירו.

תוד"ה אלא – **בפי' הר"ח** כ' דהוה מצי להק' דוכי רי"ו אמר כב"ש, וכ' דלפי דחית הגמ' נמצא דלא קאי רי"ו כב"ש, ונראה דהיינו משום דקאי אמתני' דהזהב קונה את הכסף, [ויל"ע אמאי לס"ד אין לומר דרי"ו קאי אמתני' כיון דנמצא דב"ש כמתני' וכמש"כ התוס', ולפי השי' דגם ב"ה מצו סברי כמתני' דהזהב קונה את הכסף וכמשנ"ת אתי שפיר], **והריטב"א** כ' דס"ל כב"ש בהא, ולדידי' אי אפשר לומר דס"ל כמתני' דהזהב קונה את הכסף, כיון דס"ל דגם ב"ה מודו למתני' וכמשנ"ת.

ו) גמ' ושאני הלואה וכו' – שי' התוס' דלפ"ז גם אסור לב"ה דס"ל דזהב טבעא ללוות דינר כסף בדינר כסף, וכן מבואר **בבעה"מ** דלמ"ד דזהב טבעא א"כ אסור ללוות דינר כסף בדינר כסף, אך כ' דכיון דמבואר בגמ' דלגבי נפשי' מי איכא למ"ד א"כ מבואר בזה דגם לב"ה שרי ללוות דינר כסף בדינר כסף, ומזה הוכיח דגם ב"ה מודו דלגבי מקח הוי כסף טבעא ולא זהב וכמשנ"ת, [**ובמלחמות** העיר דאכתי יק' דהא לילדותו דרבי נמצא דאסור ללוות דינר כסף בדינר כסף, וא"כ נמצא דמ"מ יש מ"ד דאסור וא"כ איך אפשר לדייק ממה דאמר בגמ' דמי איכא למ"ד דלאו טבעא הוא, דגם ב"ה מודו דלגבי מקח הוה כסף טבעא], אמנם בתו"ר ובשאר ראשונים כ' דדינר כסף שרי לכו"ע, וכ' **התו"ר** משום דבו עיקר מקח וממכר ואין היוקר והזול ניכר בו, וכ"כ **הריטב"א** דכסף שאני דהוא חריף ואפילו אי הוי פירא לגבי זהב אין לאסור, **והרמב"ן והר"ן** כתבו דדוקא דינר זהב דדרך לפורטו בכסף, א"כ אי אמרינן דהכסף הוי טבעא ניכר בזהב היוקר והזול כיון דעומד לפורטו בכסף, אבל כסף כיון דאינו עומד להחליפו בזהב א"כ גם אי אמרינן דהוי פירא לגבי זהב מ"מ לא מחזי כרבית, **והרשב"א** כתב דרק מה דהוי פירא לגבי כל שאר מטבעות אסור, וכיון דגם למ"ד דכסף הוי פירא זהו רק לגבי זהב אבל לגבי נחשת הוי טבעא א"כ לא מחזי כרבית, וזהו לשיטתו דמ"ד דזהב הוי פירא ס"ל דגם לגבי נחשת הוי פירא, אבל לשי' הרמב"ן ודעימי' דלגבי נחשת לכו"ע הוי טבעא, א"כ מוכח דגם אם הוי פירא רק לגבי מטבע אחד מ"מ יש בו איסור רבית, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' דכיון דיוצא בכל מקום וגם כתיב בקרא בהדיא אם כסף תלוה את עמי דשרי דינר בדינר משו"ה לכו"ע אין לאסור בזה, **והפנ"י** כ' דדוקא זהב דאי אמרינן דהוי פירא זהו משום דאינו חריף א"כ באמת יש בו גריעותא בעצמו ומשו"ה אמרינן דמחזי כרבית, משא"כ בכסף דמצד עצמו אין בו גריעות כלל דלא יחשב טבעא, אלא רק דזהב דחשוב עדיף מיני', בזה אין לאסור לכו"ע.

גמ' לענין מקח וממכר – **בבי' הגר"א** סר"ג סקי"ז העיר דכיון דבס"ד ס"ל דאף דהוי פירא לענין כסף מ"מ יש להתיר ללוות דינר זהב בדינר זהב כיון דלענין פירות הוי כטבעא, א"כ מה משני דכיון דלענין מקח הוי כפירא אסור, הא מ"מ כיון דלענין פירות הוי כטבעא גם במקח א"כ אמאי יש לאסור, ואי נימא דבזה גופא חולק על הס"ד דכיון דלגבי כסף הוי פירא יש לאסור, א"כ היה להגמ' לפרש דכיון דלגבי כסף הוי כפירא משו"ה אסור, ולא לומר דכיון דלגבי מקח הוי כפירא משו"ה אסור, וכתב להביא ראיה מזה לשי' רה"ג דלמ"ד דזהב הוי פירא א"כ חשיב כפירא גם לענין מטלטלין, וזהו מה דמשני דכיון דלענין מקח הוי כפירא לכל דבר משו"ה אסור, [והנה שי' הבעה"מ כרה"ג וכמשי"ת, ומ"מ מבואר בדבריו דאם הוי כפירא לגבי דבר אחד כבר אסור ללוות, ובאמת בדבריו מבואר דאין ראיה דהוי כפירא לכל דבר, אלא רק דאין ראיה דלא הוי כפירא לכל דבר, דמאחר דלר"ל דאין מחללין אפילו פירות על זהב מוכח דהוי כפירא לכל דבר, א"כ מנין דמ"ד דס"ל דמחללין חולק על זה, כיון די"ל דחילול שאני וכמשי"ת], **ובמלחמות** כ' דהא דאמר בגמ' כיון דלענין מקח ולא אמר כיון דגבי חילול כסף מעשר עליו, דבמקח חזינן דיש בו יוקר וזול, משא"כ במעשר כיון דלגבי עיקר חילול הוי כטבעא אין לאסור משו"ז דגבי כסף הוי כפירא, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' דמה דאמר דלענין מקח היינו משום דלענין זה מבואר במתני' דזהב קונה את הכסף, אבל לענין דבר אחר לא מצינו בהדיא דחשיב כפירא, [ולכאורה היינו משום דיל"פ שי' ב"ש דאין מחללין על זהב מטעם אחר וכמו לל"ב], ולכאורה לפ"ד ניחא אמאי לא אמר סתם דגבי כסף הוי כפירא, **והרשב"א** כ' לשיטתו דרק מה דהוי כפירא לגבי כל המטבעות יש איסור של סאה בסאה, דמשו"ה אמר מקח וממכר ולא אמר דגבי כסף הוי כפירא, דבאמת לא סגי בזה דהוי כפירא לגבי כסף, **ובעיטור** מאמר קנין ס"ל דב"ה דאמרו דמחללין כסף על זהב זהו רק דין בחילול וכמשנ"ת שי' התור"פ והריטב"א, וכ' דמשו"ה אמרו לענין מקח, דלענין חילול הוי טבעא דקאי גם לב"ה.

גמ' שם – **בבעה"מ** מבואר דגם למ"ד דמחללין מ"מ הוי כפירא לכל דבר, ורק לענין חילול מהני משום דאיכא רבוי וכמשי"ת, **ובמלחמות** הק' על הבעה"מ דלפ"ז היתה הגמ' צריכה לומר דכיון שהוא כפירא לכל דבר משו"ה יש איסור, אי נמי דשאני חילול דרבי' קרא, ולא היה צריך להזכיר דלענין מקח הוי כפירא, וכ' לומר דגם לשי' רה"ג דהוי כפירא לכל דבר לענין מקח, מ"מ מודה דחשיב מטבע מצ"ע ומשו"ה מחללין עליו, וזהו תי' הגמ' דכיון דלגבי מקח לא הוי דינו כטבעא משו"ה אסור, והנה **בקיקיון דיונה** כתב על הגמ' דקו' הגמ' דאי נימא דמחללין א"כ כיון דלענין דבר אחד הוא כטבעא, שוב אין לאסור משום סאה בסאה כיון דהוי רק איסור דרבנן, ותי' הגמ' דכיון דלענין מקח הוי כפירא א"כ יש לנו לאסור משום דמחזי כרבית, כיון דהמחזי כרבית תלוי במה דלענין מקח הוי כפירא דמשו"ה אמרינן דהוא מתייקר וזול, ויל"ע אם לפ"ז מתישב קו' הרמב"ן.

**במלחמות** הק' עוד דלפ"ד הבעה"מ נמצא דעיקר דברי רי"ו, דאע"פ דמבואר במתני' דהזהב הוי פירא וא"כ איכא איסור ללוות דינר זהב בדינר זהב, מ"מ גבי חילול י"ל דאפשר לחלל ודבריו אתיא גם לב"ה, א"כ היה לרי"ו לומר דמחללין כסף מעשר עליו דזה רבותא יותר, ועוד דהיה לו לומר איפכא דאע"פ דמחללין מעשר עליו, מ"מ אסור ללוות דינר זהב בדינר זהב, והנה שי' **הריטב"א** גם דב"ה מודו דלענין מקח הוי זהב פירא לגבי כסף וכמשנ"ת, וכ' דלפ"ז באמת אין הכרח גמור דרי"ו ס"ל דאף לב"ש מחללין פירות מעשר על זהב דאפשר דרי"ו אמר דבריו לב"ה, אלא דכ' דמ"מ אמרינן דמסתבר דרי"ו ס"ל דמחללין, דרי"ו אמר בסתם דמחללין והיינו לכו"ע אף לב"ש, ועוד דאי רק לב"ה א"כ מאי אתא לאשמועינן דמחללין הא מתני' היא, ולפ"ז מבואר דאף דעיקר דברי רי"ו הם גם לב"ה מ"מ אתא לאשמועינן דגם ב"ש ס"ל דמחללין, ולכאורה לפ"ז ממילא מיושב קו' המלחמות.

**במלחמות** מבואר דבמעות נחשת אין איסור של סאה בסאה, וכ"כ **הרשב"א** ולפי שיטתו דבעי שיהיה כפירא לגבי כל המטבעות, ולפ"ד למ"ד דזהב הוי טבעא א"כ יהיה אסור ללוות מעות נחשת במעות נחשת כיון דגם זהב וגם כסף הוי טבעא לגבי', ולשון **הר"ן** דדינר כסף שרי אבל מטבעות אחרות כיון דגבי כספא הוי פירא אסור, ולכאורה נראה מלשון זה דגם במעות נחשת איכא איסור של סאה בסאה, ועיין ביו"ד סקס"ב ס"א ובבית לחם יהודה על השו"ע שם ואכמ"ל.

תוד"ה ושאני – **המהרש"א** מעיר על משה"ק דמנ"ל דאיירי בדינר זהב, דלכאורה י"ל דבאמת לא מיירי בדינר זהב, ומה דאמר הכא נמי מסתברא, היינו רק דלענין הא דהלואה שאני, **ובקיקיון דיונה** כ' דכיון דמסיים ש"מ, נראה דמייתי ראיה על עיקר הנדון דרי"ו הוא דאמר מחללין, ולא רק דאמרינן דהלואה שאני, דלפ"ז עיקר הנדון מה אמר רי"ו אכתי נשאר בספיקו.

בא"'ד – במש"כ התוס' דשמא כילדותו מסתברא, נראה לכאורה דלא פסיקא להו דהלכה כזקנותו דרבי, **והר"ח** הביא דאית מאן דאמר דאשנויא לא סמכינן ואמרינן דזהב הוי טבעא כמו דאמר ר"א דהכי מסתברא, **והרשב"א** בתחילת דבריו כ' דקיי"ל כזקנותו דרבי, אמנם בסו"ד הביא דברי **העיטור** שכ' דיש לבעל דין לחלוק דנימא דהלכה כר"א דאמר דמסתבר כילדותו, והוסיף על זה הרשב"א דהא לל"ב בסמוך גם ב"ה וגם ב"ש ס"ל כילדותו וכמשי"ת בע"ה, אמנם **רה"ג והר"ח והרי"ף** ושאר **ראשונים** כתבו דהלכה כזקנותו דרבי, וכן מבואר **ברמב"ם וטושו"ע**.

בא"ד – מש"כ דרה"ג מיירי בזמן שלו דאז לא היה יוצא, הנה **בפי' הר"ח** כ' לק' מ"ח א' **דרה"ג** פירש דברי רבי שמעון דאין דינר זהב קונה טלית דס"ל כילדותו של רבי ומבואר דרה"ג אמר דבריו גם על זמן הגמ', וכן מבואר בשאר ראשונים. ובמה שדחה הראיה מרבי שמעון דס"ל כילדותו של רבי, כ"כ גם **הבעה"מ**, **והרמב"ן** הק' על זה דא"כ אמאי לא מייתי לה הכא דהוא ס"ל כילדותו, דרבא טרח לאתויי תנא דס"ל כילדותו ושם לא נשנה מיהו התנא, ואמאי לא מייתי הא דרבי שמעון, ועוד דגם רבנן לא פליגי עלי' בענין זה, ובתוספתא מבואר דגם ת"ק דר"ש ס"ל הכי דטלית אינו קונה זהב.

**הרי"ף** כ' דכיון דקיי"ל כרי"ו דלכו"ע מחללין פירות על זהב, א"כ מבואר דרק לענין כסף הוי זהב כפירא, אבל לענין שאר דברים הוי כטבעא, וכן מבואר **בתוס'**, והק' מזה על שי' רה"ג דזהב הוי כפירא לכל דבר, **והבעה"מ** דחה די"ל דדוקא לענין חילול הוי כמטבע דאפשר לחלל עליו, ומשום דאמרינן הכסף כסף ריבה, **והראב"ד והמלחמות** הק' דכיון דהוי כפירא לכל דבר א"כ איך מרבים זה מקרא דכסף, הא אמרינן דאין לזה כלל תורת כסף וטבעא, **והרשב"א** כ' דכיון דחשיב קצת משום צורתו דבכדי לא עבדינן לו צורה א"כ מקרי כסף ושפיר אפשר לרבויי, והא דהוי כפירא לכל דבר הוא משום דמצוי בו יוקר וזול תמיד שויוה כפירא, ועוד הק' המלחמות דהא רק לל"ב הוא דאמרינן דאיכא לרבוי דהכסף כסף, וגם לל"ב זהו רק לב"ה ולא לב"ש, והכא בעי לומר דמחללין על זהב גם לב"ש, [ואע"ג דמבואר במסקנא לל"ב דלכו"ע דרשינן הכסף כסף לרבות, מ"מ יק' להס"ד דלא מרבים לב"ש דאיך מבואר דאפשר לחלל על זהב], וכן הק' **הר"ן** דאכתי לא סבירא לן רבויא דכסף, **והרשב"א** הק' על הבעה"מ, דא"כ איך אמרינן בגמ' דגם לב"ש אפשר לחלל מידי דהוה אכסף לב"ה, הא לא דמי דכסף הוי טבעא לכל דבר משא"כ זהב.

**הרי"ף** כ' דגם לר"ל דאמר דלב"ש אין מחללין אפילו פירות על זהב וא"כ מבואר דהוי כפירא לכל דבר, מ"מ ב"ש במקום ב"ה אינה משנה, **והרמב"ן** מק' על זה דהא ב"ה פליגי משום דזהב הוי טבעא, אבל אי אמרינן דהוי פירא לגבי כסף בזה לא מצינו דב"ה נחלקו דלא הוי כפירא לכל דבר, ועוד דיש לפסוק כב"ש דאתיא כזקנותו דרבי, וכ' דמה דאין מחללין אפילו פירות על זהב זהו רק דין לענין חילול וכמשנ"ת ודלא כהרי"ף. ושי' **הבעה"מ** דכיון דגם למ"ד דמחללין י"ל דזהו רק לענין חילול וכמשנ"ת, א"כ ממילא דיש לנו לומר להלכה דהוי כפירא לכל דבר כדחזינן למ"ד דאין מחללין אפילו פירות על זהב, וכשי' רה"ג וכמשנ"ת.

הרי"ף הביא שי' **רה"ג** דזהב הוי כפירא לכל דבר וגם נקנה בחליפין וכ"כ **הבעה"מ**, **ובמלחמות** מבואר דלפ"ז הכא נמי דקונה בחליפין דמאי שנא, והק' דבגמ' בע"ב מבואר בהדיא דכיון דמטבע אינו נעשה חליפין א"כ גם זהב אינו נעשה חליפין דבעי להוכיח מהא דזהב קונה את הכסף דמטבע נעשה חליפין, **ובשיעורי רח"ה** כ' דשי' רה"ג דבזהב דעתו גם אצורתא וגם אנסכא ומשו"ה ס"ל דנקנה בחליפין, דמה דאין מטבע נקנה מבואר ברשב"א בע"ב דזהו משום דאין על מה שיחול הקנין, וא"כ כיון דהכא דעתו גם אנסכא ועל זה ראוי שיחול הקנין ממילא דחל לגמרי, וא"כ כל זה לענין שיקנה בחליפין, אבל לענין דיקנה בו כיון דקנין הצורתא בטל ממילא נמצא דלא משך כל מה שראוי לקנות וא"כ אינו יכול לקנות וכמבואר לק' מ"ז א' דמחליף בפרה וטלה בעי שימשוך תרוייהו, ומשו"ה מבואר בגמ' דגם בזהב אינו יכול לקנות בחליפין, אמנם **בבעה"מ** בסוף דבריו לק' מ"ו ב' נראה מבואר דס"ל דזהב גם היה נעשה חליפין באם פירי עבדי חליפין, דרק משום דס"ל דלא הוי כלי אינו נעשה חליפין.

**במלחמות** נראה מבואר דגם לשי' רה"ג והבעה"מ דזהב הוי כפירא לכל דבר, מ"מ בנחשת מודו דהוי טבעא דהק' דנימא דקרא דהכסף כסף מרבה נחשת ומנין לרבות זהב, ובחי' הוכיח הרמב"ן מהא דנתנה לבלן מעל דנחשת גם חשוב טבעא, אמנם **בנ"י** במתני' מבואר דלשי' רה"ג והבעה"מ גם נחשת הוי כפירא לכל דבר.

ז) גמ' השתא לב"ש וכו' – **ברשב"א** מבואר דהיינו דבפריטי כו"ע מודו דהוה פירא לגבי כסף, **והריטב"א** כ' דפריטי לא חשיבי כזהב וגם דזהב קל לעלות לירושלים יותר מנחשת.

גמ' שאני פריטי וכו' – **התו"ח** במתני' העיר להשי' דנחשת הוי פירא לגבי זהב אף לתנא דמתני', דהא מבואר הכא דנחשת עדיף מזהב, ועיי"ש מש"כ לומר, **והרש"ש** במתני' כ' דהכא מיירי למ"ד דזהב הוי כפירא גם לגבי פירות, אבל למ"ד דרק לגבי כסף הוי פירא י"ל דעדיף גם מנחשת, **וברמב"ן** מבואר לשיטתו דמה דאין מחללין אפילו פירות על זהב הוא משום דעומד להחליף הזהב בכסף וכמשנ"ת, דנחשת כיון דבאתרא דסגי חריפי א"כ אינו עומד להחליפם בכסף ומשו"ה שפיר מחללין על נחשת.

תוד"ה בכל – משה"ק דתני להו בהדי דברים דב"ש לחומרא, עמד בזה **המהריק"ו** בפ"ה ממע"ש הי"ד דאמנם נשנה בהדי דברים דהוו ב"ש לחומרא מ"מ אין הכרח שם לומר דגם בזה ב"ש לחומרא, וכ' דעיקר קו' התוס' מהא דלא תני בהדי קולי ב"ש.

בא"ד – **התור"פ והריטב"א** כתבו לישב קו' התוס' דרק במה שיש איסור והיתר שנה התנא שם מה דהוו ב"ש לקולא, אבל הכא דאין נפ"מ לענין דיעבד אלא רק כיצד יעשה לכתחילה לא שנה התנא מחלוקת זו.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דגם לב"ה אינו משתכר כמה פעמים כיון דמחליף פעם אחת מחצה על מעות ומחצה כסף, וכ' דשי' התוס' דמה דאמרו ב"ה מחצה כסף היינו אם ירצה, ויכול שוב פעם שני לחלל המחצה כסף על מעות, וכ' דזה דוחק ומשו"ה כ' התוס' עוד פי' שמא יתעפשו, ומבואר **במהרמ"ש** דהטעם השני לא שייך אלא במתני' דהכא, אבל במה דמייתי בסמוך דמחלל סלע על פרוטות לא שייך טעם זה וצריך לומר כהטעם הראשון, וכתבו הטעם השני משום דבמשנה זו לא ניחא להו כ"כ בטעם הראשון.

בא"ד – **בראשונים** מבואר כהטעם השני שכ' התוס', ומבואר בדבריהם דאף דלפ"ז לכאורה היה צריך להיות דיהיה חייב לפרוט, מ"מ י"ל דלא חייבוהו לפרוט מטעם זה, אלא דאם כבר פורט אמרו דיפרוט הכל, **ובריטב"א** מבואר די"ל דבאמת אה"נ דהוא חייב לפרוט ולשון הפורט הוא לאו דוקא, אמנם **הרמב"ן** כ' דא"כ היה צריך להיות דמתחילה לא יוכל לחלל על נחשת כיון דצריך לפורטם עוד על כרחו פעם אחרת.

בא"ד – **בש"מ** בשם **הראב"ד** כ' דב"ש ס"ל דמפני שהסלע חשוב טוב שיחליף כולם בסלע, וב"ה סברי דכיון דצריך בירושלים להוציא בהוצאות דקות הלכך יקיים בידו בשקל מעות שלא יהא צריך לחזור ולהחליף, ונראה מבואר בדבריו דגם ב"ש וגם ב"ה הוו דוקא, וכן נראה בלשון **הרמב"ן** שכ' דב"ה אומרים דלא יפרוט כולן אלא בשקל כסף ובשקל מעות, ולפ"ז נמצא דב"ש לא הוו לקולא אלא דמ"מ גם לא הוו לחומרא, אמנם **ברשב"א ובריטב"א ובר"ן** מבואר דלב"ה יכול לפרוט מחצה וגם יכול לפרוט הכל, **וברמב"ם** בפ"ה ממע"ש הי"ד מבואר דב"ה הוו דוקא, [והוא מפרש דמיירי בגונא אחרינא וכמשי"ת בסמוך], ומבואר **במהריק"ו** שם דזה כשי' רש"י, **והחזו"א** כ' די"ל דס"ל כמשנ"ת בראב"ד דתרוייהו הוו דוקא, אמנם **בפה"מ** מבואר דס"ל כרש"י.

**הרמב"ם** שם כ' דהפורט סלע ממעות מעשר בין בירושלים בין חוץ לירושלים לא יצרף אותה כולה במעות הנחשת אלא בשקל מעות כסף ובשקל מעות נחשת, וכ' **המהריק"ו** דהרמב"ם מבאר דגם מתני' דהכא מיירי דפורט כסף על נחשת, ורק דהכא מיירי חוץ לירושלים, ובמתני' דמייתי בסמוך מיירי בתוך ירושלים, וכ' דלפ"ז א"א לפרש הגמ' הכא כמו שפי' רש"י וצריך לומר שפירשה בדרך אחר, **ובחזו"א** כ' לבאר דהרמב"ם מבאר קו' הגמ' לכו"ע, דכיון דאמרינן לב"ש דא"א לחלל כסף על זהב משום דהוי פירא, א"כ כל שכן דלא יהיה אפשר לחלל כסף על נחשת, דבשלמא בעיקר דברי ב"ש לא קשיא די"ל דטעמם משום שמא ישהה עליותיו כמבואר בגמ' בסמוך וטעם זה שייך רק במחלל על זהב ולא על נחשת, אבל לפי הטעם שנתבאר דהוי פירא מק' הגמ' מהכא.

**הרמב"ם** בפ"ד ממע"ש ה"ה כ' דאין מחללין מעות על מעות בין של כסף ובין של נחשת וכן אם הראשונות כסף והשניות נחשת וכן אם הראשונות נחשת והשניות כסף, **והרש"ש ובחי' רמ"ש והחזו"א** כתבו דנראה דמש"כ דאין מחללין נחשת על כסף זה ט"ס, אמנם **במאירי** הביא גם דין זה, ובמש"כ הרמב"ם דאין מחללין כסף על נחשת הק' **במקדש דוד** סנ"ח סק"ג דהא בפ"ה הי"ד מבואר ברמב"ם דאפשר לחלל כסף על נחשת וכמשנ"ת, וכ' לומר דהרמב"ם בפ"ד דאוסר מיירי דמחלל לצורך עצמו דיש לו צורך במעות הכסף וזה אסור, אבל בפ"ה דמתיר מיירי דמחלל לצורך המעשר, **והמאירי** הביא דברי הרמב"ם בפ"ד וכ' דלדעתינו היכי דהוי לצורך הוצאה בירושלים שרי, ולכאורה נראה דס"ל דשי' הרמב"ם דבכל גונא אסור, **והחזו"א** כ' לומר דבפ"ה מיירי דהוי מדוחק דבזה שרי לחלל כסף על נחשת כמבואר בפ"ד ה"ז.

ח) גמ' לישנא אחרינא – **ברי"ף** מבואר דללשון זה אמרינן דגם ב"ה מודו לדינא דמתני' דהזהב קונה את הכסף, ורק גבי חילול ס"ל דכולהו טבעא וליכא חד מנייהו פירא לגבי חברי', ומבואר **בראב"ד וברמב"ן ובר"ן** דזהו משום דאמרינן הכסף כסף ריבה דאפשר לחלל גם כסף על זהב כיון דהזהב גם הוי טבעא לגבי נפשי', ולפ"ז לב"ה יכול גם לחלל דינרי זהב על סלעים, אמנם **הרשב"א** הק' על זה דמנין לנו לרבות מהכסף דאפשר לחלל כסף על זהב, הא י"ל דקרא מיירי דמחלל כסף על כסף או על נחשת, וכ' לומר דללישנא אחרינא גם ב"ה וגם ב"ש ס"ל כילדותו דרבי דזהב הוי טבעא וכסף הוי פירא לגבי זהב, **והרמב"ם** בפ"ה ממע"ש הי"ג כ' דאם רצה לצרף בדינרי זהב להקל ממשאו מצרף, ומבואר דב"ה קאי גם לפי זקנותו דרבי דהא פסק דהזהב קונה את הכסף, וי"ל דס"ל כשי' הרי"ף ודעימי', או דס"ל דגם לל"ק אתיא ב"ה גם כמתני' דידן וכמשנ"ת לעיל.

רש"י ד"ה הכסף – בדבריו נראה מבואר דב"ה וב"ש לאו מחד קרא דרשי, אמנם **הריטב"א** כ' דגם ב"ה וגם ב"ש דרשו קרא דוצרת הכסף דמיותר לדרשה, אלא דב"ש דרשי דלמעוטי בא וב"ה דרשי דלרבות בא.

תוד"ה לפלגי – **בש"מ** בשם **הראב"ד ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר דיש גירסא בגמ', דהגמ' מק' על המ"ד דגם בפירות על דינרים מחלוקת דלפלגי בפירות על דינרים ומשני כמו לעיל, וכ' הראב"ד דנראה כגירסא דידן דאינו חוזר על הגמ' לעיל.

בא"ד – **התו"ר** כ' די"ל עוד דהוא מחלל משום דהמעות מעשר הם בביתו והוא בירושלים ורוצה לקנות במעשר פירות ומשו"ה צריך לחלל הכסף שבביתו על הכסף שיש בידו כאן, ומבואר **בחי'** הריטב"א הישנים דזהו תי' רק על קו' ריב"ן דאמאי יחלל, אבל על משה"ק התוס' דמוכח דגם מדוחק אין מחללין אי"ז תי', וצ"ל כתי' השני בתוס'.

בא"ד – במש"כ דאתיא כר"מ כ' **התיו"ט** במתני' שם דלפי מה דמבואר בגירסא לפנינו דפליגי האם אפשר לחלל כסף ופירות על כסף, א"כ מבואר דלכו"ע אין מחללין כסף על כסף, אמנם **החזו"א** כ' דהתוס' גם גרסו כמו לפנינו אלא דס"ל דמה דמחלל גם פירות אי"ז סיבה דמשו"ה יהיה שרי לחלל גם כסף על כסף, ומה דנקט פירות וכסף מיירי בהוה דבלא זה אין לו צורך לחלל, ואף דבירושלמי מבואר דגם לחכמים לא שרי אלא פירות וכסף, מ"מ התוס' ס"ל לומר דהגמ' דידן חולקת על זה.

בא"ד – **המהרש"א** מק' דכיון דר"מ ס"ל דאין מחללין, א"כ נימא דמשו"ה לא נקטה המשנה לפלוגתא בסלעים על סלעים, דבעי למנקט גונא דגם לר"מ פליגי בזה, ובמתני' שם מייתי בסיפא למחלוקת ר"מ וחכמים, ונימא דמשום ר"מ נקט סלעים על דינרים, [ועיין בש"מ בשם גליון], **ובביאור** על המהרמ"ש אות פ' מבואר לישב, דגם לר"מ אכתי יק' דלפלגי במחלל דינרי כסף על סלעים של כסף, דרק בשוים אותו דבר אוסר ר"מ לחלל כסף על כסף, ומה דהגמ' נקטה לפלגי בסלעים על סלעים הוא משום האמת דהלכה כחכמים, וזה שייך רק לפי דברי התיו"ט דהיה להם גירסא אחרת, אבל לפי הגירסא לפנינו הרי מבואר דגם דינרי כסף על סלעים אסור לר"מ, דכל היכי דמחלל כסף ופירות על כסף הרי נמצא דכסף המעשר אינו שוה כמו הכסף שמחלל עליו וכן מבואר **בחזו"א.**

בא"ד – במשה"ק ממתני' דמע"ש, כ' **הר"ש** שם לישב די"ל דמה דלא יחלל שם על כסף, הוא משום גזירה שמא יטול אחד מהסלעים גם בלא שיחללו על השני, והאי טעמא גזרינן גם שלא יחלל על כסף אחר, אמנם הביא **דבירושלמי** מבואר דאין מחללין כסף על כסף אפילו מדוחק בכל גונא ולא רק בנתערבו, וכ' לומר דמדאורייתא מחללין, ורבנן אמרו דאין מחללין משום דאין דרך חילול בכך ובדיעבד אם חילל מחולל, ומבואר **בחזו"א** דלפ"ז קו' הגמ' דלפלגי בסלעים על סלעים בדיעבד ובדאורייתא, **והרא"ש** שם באות ה' כ' כתי' הראשון בתוס' הכא, וכ' דהא דלא אמרינן שם דיחלל הסלע של המעשר על סלע של מלך אחר, הוא משום דלא שכיח כולי האי שיהיה לו סלע של מלך אחר, **ובפנ"י** כ' דמיירי שם דנתערב סלע שאין סלע חריף ממנו.

**והרא"ש** שם מסיים דבירושלמי משמע דלעולם אין מחללין כסף על כסף, דעל המשנה בדמאי דשרי לחלל כסף על כסף מבואר שם דבודאי אפילו מדוחק אסור, **ובחזו"א** העיר דמנין דמיירי שם גם על סלעים של שני מלכים הא י"ל דבדמאי שרי אף בשוין, ועל זה אמר דבודאי אסור אפילו מדוחק, אמנם הנה **הפנ"י** הק' על התוס' דבמה איירי מתני' דבדמאי שרי לחלל כסף על כסף, דאי מיירי בשוין א"כ יק' קו' הריב"ן דלאיזה סיבה יחלל, ואי בשאינם שוין א"כ גם בודאי שרי, ולכאורה י"ל דמהאי טעמא הוכיח הרא"ש דמיירי בדמאי בשאינם שוים דאי לאו הכי לאיזה סיבה יחלל, וא"כ מוכח דגם באינם שוין אסור בודאי, אמנם בתו"ר כאן תי' על קו' הריב"ן דאיכא נפ"מ בכה"ג דהמעות המעשר אינם לפניו, וא"כ י"ל דבכה"ג מיירי לגבי דמאי.

רש"י ד"ה וב"ה – התוס' בד"ה בכל הסלע כ' דב"ש הוו דוקא וטעמייהו משום דלא ישתכר השולחני ב' פעמים, **והתור"פ והריטב"א** כ' דממתני' שם דאיכא כמה תנאי כמה מהסלע יחלל על מעות נראה דב"ה הוו לחומרא דאי לב"ה היינו דיכול גם על חציין א"כ במה פליגי שם תנאי דנתנו שיעור אחר ממחצה, וכתבו כרש"י דב"ה דוקא, **והר"ש** במתני' שם הביא דכן מבואר **בירושלמי**, וכ"כ **הרא"ש** שם באות ו' דב"ה דוקא, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ה ממע"ש הי"ד, **והרשב"א** כ' כהתוס' דב"ה לקולא, וכ' דטעמייהו דב"ש כדי שיהיה מצוי בידו לקנות בכל עת דאי לאו הכי חוששין שמא יותיר וישכח ויוציאם מירושלים.

תוד"ה בכל – **בתו"ר** כ' דגם מפשטי' דקרא יש ללמוד שמחללין על פרוטות, דאי אפשר ליתנו בכל אשר תאוה נפשו אם לא יהיו לו פרוטות וכל זה צורך בקר וצאן ויין ושכר, וכן מבואר **בריטב"א** דכיון דקרא אמר דונתת בכל אשר תאוה נפשך על כרחך צריך להחליף הכסף שהביא בפרוטות דמסגי טובא והן צריכין לקנות דברים קלים שאי אפשר לקנותם בכסף, **והרשב"א** הביא **דהראב"ד** כ' דבבקר ובצאן היינו כל דבר שהוא צורך האכילה והם הפרוטות שצריכים להוצאה, וכ' דאינו מבין טעמו דאדרבה דרשינן מכלל ופרט דבעי פרי מפרי וגידולי קרקע, וכ' דנראה דלאו מבקר וצאן מרבינן לה, אלא כיון דבירושלים מחללים טבעא אפירא, א"כ תו לא אכפת לן מה דהוי טבעא אפירא, ואי משום קרא דבעי בבקר ובצאן, זהו דוקא בדבר דלוקח לצורך עצמו דבעי שיהיה פרי מפרי וגידולי קרקע ולא חלוק וכיוצא בו, אבל פרוטות אי"ז לצורך עצמו אלא לצורך הוצאות ולקנות מידי דכעין הפרט ולא אסרה תורה כי הא, **ובמקדש דוד** סנ"ח סק"ג כ' דלשי' התו"ר והריטב"א אין היתר אלא לפרוט במעות נחשת דעי"ז יכול יותר לקנות מידי דאכילה, אבל לשי' הרשב"א יוכל גם לצרף על דינרי זהב, דכיון דמ"מ דעתו לקנות לבסוף עם הדינרי זהב מידי דאכילה, א"כ לא נתמעט זה מבקר וצאן, וכבר נתבאר לעיל באות ה' דכן מבואר **בפי' הר"ח** לעיל מ"ד ב' דכ' דמה דאין מחללין דסלעים על דינרי זהב לב"ש דהוי טבעא אפירא, הוא משום דשם מיירי חוץ לירושלים.

**מה' ב'**

גמ' שמא ישהה – **הפנ"י** מעיר דהא לעיל מבואר דאמר רבין משמי' דרי"ו דאע"פ דאסור ללוות דינר בדינר מ"מ מחללין מעשר שני עליו, ולפי מה דמבואר הכא דהטעם משום גזירה שמא ישהה עליותיו, א"כ מה שייך זה לענין איסור סאה בסאה, וכ' לומר דכונת רי"ו דלא נימא דכמו דאסור ללוות משום דמחזי כרבית הכא נמי נימא דאסור לחלל על זה דזה נראה כמו דמחלל על פירא, ומה דשרי לב"ה זהו דוקא מדוחק, ויל"ע דלכאורה בודאי לשון המשנה מורה דלב"ה שרי לכתחילה.

רש"י ד"ה אפילו – **ברי"ף** מבואר כרש"י דרק לל"ק הטעם הוי משום דזהב הוי פירא, אמנם **הריטב"א** כ' לומר דגם להאי לישנא, למ"ד דאפילו בפירות על זהב מחלוקת הוא כמו לל"ק דמשום דמחמירים דזהב הוי פירא.

גמ' אלא להך לישנא וכו' – ברש"י מבואר דזה גם קאי על ל"ק והריטב"א כ' לומר דזה קאי רק על מה דאמר בל"א בתחילה לומר דפליגי בכסף ראשון אבל לל"ק הוי רק מדרבנן וכבר נתבאר לעיל מ"ד ב' באות ה', **ובחי' רמ"ש** כ' לבאר הגמ' לפי ל"ק דמה דמק' הגמ' דמחללינן ולא מחללינן מבעי לי', אין הכונה כמש"כ רש"י דגם בדיעבד לא מהני, אלא דכונת הגמ' לפמש"כ **הרמב"ם** בפ"ה ממע"ש הי"ג דהיכי דמחלל כסף על זהב הדין דאינו מוסיף חומש משום דלא הוי דרך פדיה, וכתב לבאר דדרך פדיה היינו היכי דמחלל פירא אטבעא ואז הדין דמוסיף חומש אבל כיון דקיי"ל דזהב אינו טבעא לגבי כסף א"כ נמצא דהכא לא הוי חילול של פירא אטבעא ומשו"ה ליכא חומש, ולפ"ז כ' דזהו קו' הגמ' דבשלמא ללישנא אחרינא דלא הוי דין חילול של פירא אטבעא משו"ה נקט הלשון יעשה ולא יעשה, אבל לל"ק בעי לכתוב מחללין ואין מחללין דהיינו דהוי דין חילול גמור דבעי להוסיף חומש, ומה דאמרינן בגמ' דפליגי בדאורייתא כ' לפרש דהיינו בעיקר הדין דלכתחילה בקרא לחלל פירא אטבעא.

א) גמ' משום דדעתי' אצורתא וכו' – רש"י מבאר דמשו"ה הוי כדבר שאינו מסוים ושלם, **והרמב"ן והרשב"א והר"ן והנ"י** כתבו דזה ניחא אמאי אינו קונה בחליפין, אבל לפי המבואר במסקנא דגם אינו נקנה א"כ אי אפשר לומר דזהו הטעם, דהא גם דבר שאינו מסוים נקנה בחליפין, **ובמחנ"א** בדיני קנין חליפין ס"ג הביא מתשו' הרשב"א דדבר שאינו מסוים גם אינו נקנה בחליפין [ובמגיה שם ציין דנראה דאי"ז תשובה של הרשב"א], וכ' לומר דגם שי' רש"י הכי ומשו"ה מטבע גם אינו נקנה, וכן נראה **בש"מ** דהביא בסוף הסוגיה דמבואר דגם אינו נקנה **תו"ש**,דכתב כהטעם של רש"י דהוי כדבר שאינו מסויים.

**והראשונים** כתבו לבאר דהוי כדבר שאין גופו ממון ודומה לשטרות ומשו"ה אינו קונה וגם אינו נקנה, וכתבו דלפ"ז צ"ל דר"פ אמר טעם זה דוקא למסקנא דאף אינו נקנה דהא דבר שאין גופו ממון גם אינו נקנה, **והר"ן והנ"י** כ' דצ"ל דדוקא בחליפין אמרינן דדעתו על המטבע בעינו ובזה אמרינן דאין גופו ממון, אבל בקונה בתורת כסף כגון קרקע או אשה דהתם אינו מקפיד שיהיו המעות בעינם בזה שפיר קונה דלא אמרינן דדעתי' אצורתא, **והריטב"א** כ' דכמו דלר"נ לא מהני פירי משום דאינו מתקיים, הכא נמי לא מהני מטבע כיון דעבידא דבטלא והוי כאינו מתקיים, וכ' דאף לר"ש דמהני פירי אפשר דס"ל דמ"מ בעי דומיא דנעל שאין ביטול לענינו ושיהא חשיבותו מחמת עצמו, **ובתו"ר** לק' מ"ו א' כ' דאינו נקנה כיון דהצורה הוי על פי דיבור המלך ואין בו ממש הוי כמו דקנו לחלוק דמבואר בב"ב ג' א' דלא מהני משום דהוי קנין דברים, וזה על דרך הראשונים דכ' משום דאין גופו ממון, אמנם לק' מ"ז א' מבואר בתו"ר בד"ה ולוי גבי אינו נעשה כרש"י, **ובחינוך** מצוה של"ו ביאר הטעם דעל מה שאינו דבר קיים אין לב הבריות סומך לקנות בו.

**הש"מ** לק' מ"ו א' בשם **התו"ש** מק' במה דמבואר בגמ' שם דמטבע שאין עליה צורה כמו אסימון הדין דנקנה ונעשה חליפין, דלשי' רש"י דהטעם משום דחשיב דבר שאינו מסוים, א"כ כיון דאפילו שיש בו צורה אמרינן דחשיב דבר שאינו מסוים משום דסופה ליבטל והוי כאין בו צורה, כל שכן דכשאין בו צורה כלל דיחשב דבר שאינו מסוים, ומשו"ה כתב דהטעם דעבידא דבטלה דהצורה אין בה חשיבות, ומשו"ה כשאין עליו צורה כלל שפיר קונה משום דיש עליו תורת כלי, ונראה דס"ל בדעת רש"י דמה דחשיב דבר שאינו מסוים הוא משום דבעצם כל חתיכת כסף אינו דבר מסוים, ורק דמשום הצורה דחשיב מטבע עי"ז היה מקום לומר דיחשב דבר מסוים ולזה אמרינן דכיון דעבידא דבטלה לא מהני דיחשב דבר מסוים, אמנם **בתו"ר** שם מבואר דגם לשי' רש"י ניחא מה דדבר שאין בו צורה נעשה ונקנה בחליפין, והיינו דבאמת מצ"ע שפיר חשיב דבר מסוים, ורק דהצורה שבו יש בה חסרון דלא הוי כדבר מסוים.

תוד"ה אין – שי' **הבעה"מ** כרש"י דמטבע לא חשיב כלי, וכ"כ **הכס"מ** בפ"ה ממכירה ה"ו בשי' **הרמב"ם**, וכ"כ **בבי' הגר"א** בסר"ג סקל"ד בשי' הרמב"ם ור"ת דס"ל דחליפי שוה בשוה מהני גם בפירות אף לר"נ, ונראה דגם הוא ס"ל הכי.

ושי' התוס' ושאר **ראשונים** דמטבע חשיב כלי, **ובתוס' וברא"ש** מבואר משום דראוי לשקול או לתלות בצואר בתו, **והראב"ד** בהשגות על בעה"מ **והרמב"ן והריטב"א והר"ן** כ' דמה דפירי לא קונה לר"נ הוא משום דמרקיבים וחסרים והולכים, ומשום הכי מטבע דאינו מתחסר ונפסד קונה גם לר"נ, **והרשב"א והנ"י** כ' שני הדברים דכלי היינו דראוי לשימוש ואינו נפסד, ומטבע גם ראוי לשימוש כמש"כ התוס', והנה במטבע היוצא אין נפ"מ בזה דקיי"ל דאינו נעשה ונקנה בחליפין, אמנם במטבע פסול יש נפ"מ בזה להלכה האם יקנה בחליפין ויתבאר לק' מ"ו ב' בע"ה.

בא"ד – מש"כ דמטבע לא מקרי פירי כדאמר בסמוך מידי דהוה אפירא לר"נ, **בש"מ** בשם **גליון** נראה מבואר דכונתם דאי מטבע הוה פירי, היה לו לומר מידי דהוה אשאר פירא לר"נ כיון דגם מטבע הוא פירא. ובשי' רש"י כתב **הפנ"י**,דבאמת י"ל דמטבע אינו פירי, ומ"מ נעשה חליפין משום דאי"צ שיהיה פירי, ומה דמבואר בגמ' דר"נ ור"ש פליגי בפירי היינו דלענין חליפין כל דבר שאינו כלי קרי לי' פירי, וכמש"כ רש"י לק' מ"ז א' בד"ה אבל וכן כאן בסוף העמוד בד"ה מידי, אבל באמת מצ"ע מטבע ופירי הוו שני דברים, ורק דאי בעי כלי תרוייהו לא מהנו, ואי לא בעי כלי תרוייהו מהנו, אי לאו דדעתי' אצורתא.

בא"ד – מה שהביאו התוס' דלק' אמרינן דהכי קאמר ופירי נמי עבדי חליפין ומזה הוכיחו דמטבע לאו היינו פירי, הנה **הרמב"ן** הק' משם דאי נימא דמטבע לא הוי כלי, א"כ ממה דמבואר דמטבע קונה הרי מבואר דאי"צ כלי וא"כ מה צריך לומר עוד דמטבע נמי עביד חליפין הא כבר מבואר זה בהא דמטבע נעשה חליפין, והביא דרש"י לק' מבאר דהביאור במתני' שם דמתחילה אמר דמטבע קונה בתורת חליפין, ואח"כ מבאר דכיצד ומהו חליפין ועל זה מייתי המחליף שור בפרה, ולפ"ד באמת לא מבואר דיש בזה רבותא, אך הק' דבלשון הגמ' מבואר דיש רבותא בפירי יותר ממטבע, וגם דאמאי הוצרך התנא לנקוט גונא דפירי ולא נקט גונא דמטבע, והנה רש"י לק' כ' דאשמועינן אגב אורחי' דפירי עושים חליפין, ונראה דגם הוא ס"ל דיש רבותא בפירי יותר ממטבע, **והרשב"א** כאן כ' לומר דגם לשיטת רש"י דמטבע לאו היינו כלי, מ"מ י"ל דקמ"ל דאף פירי ממש קונה בחליפין.

בא"ד – מה שהביאו דבי' למעוטי מטבע, גם בזה הק' **הרמב"ן** דלשי' רש"י דלאו היינו כלי, מה צריך למעט עוד מטבע כיון דכבר ממעטינן דדוקא מנא ולא פירי, **והפנ"י** כ' די"ל דבעי למעט שלא יטעה אדם לומר דמטבע מקרי כלי. **והרמב"ן** מק' עוד על שי' רש"י, דאמאי לא מקשינן מה דמק' על מ"ד דמטבע אינו נעשה חליפין גם על ר"נ.

תוד"ה מאי – **הרמב"ן** כ' לבאר עוד דהס"ד היתה דזהב דלא חריף לאו דעתי' אצורתא וכלי הוא וקונה בחליפין, ולפ"ז צ"ל דאינו מקשה אלא דמ"ד דאין מטבע נעשה חליפין משמע כל מטבע, ומק' דבמתני' מבואר דזהב כן נעשה חליפין, וכ' דמה דמסיק בגמ' דהכא נמי מסתברא הוא משום דמסתבר דגם בזהב דעתא אצורתא שהרי כל מטבע נעשה שוה יותר מדמי הנסכא שבו.

בא"ד – **בתור"פ ובריטב"א** כ' עוד דמייתי טפי מהברייתא, משום דדרך הברייתא לפרש יותר והיה לו לפרש דבחליפין מהני.

בא"ד – מש"כ דאינו מגיה המשנה, מבואר **בפנ"י** דכתבו זה אחר שביארו דגם לס"ד ידעינן דסיפא דקתני דאינו קונה היינו דאינו מחייב, וא"כ מבואר דשייך לנקוט לשון קונה גם לענין חיוב, וא"כ ממילא דגם למסקנא אי"צ להגיה למתני'.

גמ' אי אמר לי' מארנקי חדשה – **בפי' הר"ח** מבואר דאע"ג דישנים עדיפי, מ"מ כיון דהוא אמר לו חדשים בעי שיתן לו דוקא חדשים דיש אופן דחדשים עדיפי לי', **ובריטב"א** כ' דה"ה דאם אמר לו דיתן לו מטבע דאינו יוצא כאן אלא במקום אחר, דאינו יכול ליתן לו מטבע היוצא כאן משום דאמר לי' דדעתו לילך למקום פלוני ומשו"ה רוצה מטבע היוצא שם.

גמ' שם – **בר"ן ובנ"י** מבואר דכמו"כ אם פסק עמו שיתן לו כור חטים חדשים דחייב ליתן כמו שפסק, **ובמחנ"א** דיני דשלב"ל **ובקצוה"ח** סר"ג סק"ד הק' ממה דמבואר ברמ"א בסשל"ב ס"ד דאם פסק עם פועל דיתן לו חטים דאינו מחויב ליתן לו חטים אלא מעות, ומקור הדין הוא מכמה **ראשונים** בע"ז ס"ג, וכתבו לומר דחיוב דפועל דמי למעות ועל מעות אי אפשר להתחייב מין מסוים וכמשנ"ת לעיל בריש הפרק, **ובנתה"מ** שם סק"ז כ' דחלוק פועל משום דאינו דבר הנקנה אלא רק חל התחייבות לעשות המלאכה עיי"ש, אמנם **בחוו"ד** בסקס"א סק"א וכן **בחזו"א** בכת"י כתבו לומר דבאמת הראשונים שם חולקים על הנ"י כאן, וכתבו לומר דאין הדין להלכה כהנ"י, והא דמבואר הכא דיכול להתחייב חדשים כ' החזו"א די"ל דכיון דעיקר חיוב הוא מטבע א"כ זה יכול לפסוק איזה סוג מטבע, אבל לקבוע חיובו על מין אחר זה אינו יכול, ועוד כ' לומר דהכא מהני רק מתורת תנאי דאם לא יתן לו מחדשה יתבטל המקח כיון דלא קיים תנאו, אמנם יל"ע בזה דבר"ן כאן מבואר כדברי הנ"י, והר"ן בע"ז כ' גבי פועל דאינו חייב ליתן חטים, [אמנם בחזו"א כ' לומר דגם כונת הנ"י בדרך תנאי ולפ"ז אין סתירה], **ובחזו"א** בליקוטים ס"ט השוה שי' הראשונים בע"ז לשי' הנ"י כאן עיי"ש.

גמ' מידי דהוה אפירא לר"נ וכו' – **הפנ"י** מק' דאיך מוכיחים מר"נ לר"ש, הא לר"נ מה דנקנים פירות בחליפין הוא משום דאמרינן דכל דבר בא לרבות דנקנה וילפינן דחלוק מה דנקנה ממה דנעשה, ומה דממעטינן מנעל הוא דוקא לענין נעשה ולא לענין נקנה, אבל לר"ש דס"ל דמכל דבר מרבים גם לענין דנעשה חליפין ואמרינן משו"ה דמנעל ממעטים רק דבר שאינו מסוים, א"כ כיון דממעטים מטבע דאינו נעשה כמו כן נמעט דאינו נקנה, דהא לדידי' לא מצינו לחלק בין נקנה לנעשה, **והגרע"א** כ' דבהכרח צ"ל דגם לר"ש יש חילוק דאי לאו הכי נמצא דר"ש מחמיר מר"נ לענין הא דנקנה, וכיון דלא מצינו דר"ש מחמיר אמרינן דעל כרחך דגם לר"ש יש חילוק בין נקנה לנעשה, וצ"ל דס"ל מסברא דכל דבר נקנה ואי"צ רבוי לזה.

**מו' א'**

ב) גמ' דלית לי' סודר – **התו"ר** מק' בשם **רבינו מאיר** דלר"ש דפירי עבדי חליפין א"כ שיקנה לו פרי אחד, ויקנה לו המעות עבור אותו הפרי, ולמ"ד דבכליו של מקנה שיקנה לו המעות בנתינת פרי אחד, ותירץ דאתיא כר"מ דמעשר שני ממון גבוה ולא מצי לקנות בו, **והגרע"א** תמה על זה דא"כ האיך מבואר במתני' דנותן לו במתנה הא מבואר בקידושין נ"ד ב' דלר"מ אינו ניתן במתנה, **ובש"מ** בשם **התו"ש** מבואר די"ל דמתני' אתיא כר"מ ומיירי דהפירות עדיין טבולים הם למעשר שני, אמנם התו"ר מוקי דהכל מעשר שני, **ובביה"ל** בח"א סכ"ז סק"ח כ' לומר דמה דמבואר שם דלא ניתן במתנה היינו לענין דאין המקבל בעי להפריש חומש כשמחלל, וכ' לומר דאמנם דלא מהני שיזכה השני, מ"מ מהני הנתינה לאחר דגם לא יחשב של ראשון כיון דע"י הנתינה יכול השני לאכול וא"כ מהני דגם הראשון לא יצטרך להוסיף חומש וזהו הדין דמתני', ועיין בזכרון שמואל במכתב ד', **ובחי' רמ"ש** הביא דבירושלמי מבואר דגם לר"מ רק למכור א"א אבל ליתן במתנה יכול, **ובש"מ** בשם **גליון** כ' די"ל דס"ל כר"נ דבעי כלי, אמנם **הגרע"א** כ' דלשי' רש"י א"א לומר הכי דהרי לשיטתו כל הסוגי' אתיא כר"ש דלא בעי כלי, ועוד כ' בגליון דהוא רוצה לחלל הכל בפעם אחת, אך כ' דזה דוחק דהרי בקנין סודר הדין דחוזר לבעלים, ולכאורה יל"פ דבריו רק למ"ד דבעי בכליו של מקנה, דעל זה תי' דאם נותן לחבירו פרי אחד ומקנה לו עם זה המעות, א"כ נמצא דאותו פרי יחלל בפנ"ע, ועל זה כ' דכיון דחוזר הפרי לנותן א"כ נשאר הכל של בעל הפירות, **והגרע"א** גם תי' דרוצה לחלל הכל בפעם אחת, אמנם בדבריו מבואר בהדיא דמק' דיתן לחבירו פרי אחד והוא יחזור ויתן לו הפרי ויקנה עבורו המעות, וא"כ צ"ב אמאי לא יהיה נעשה החילו הכל בפעם אחת.

גמ' שם – **הריטב"א** כ' דהיינו דאין לו סודר כלל ואפילו לא סודר שהוא שאול לו, דאם היה לו סודר שאול היה יכול לקנות בו בחליפין, ואע"ג דאין השואל רשאי להשאיל, מ"מ שפיר מצי ליתן לשני בתורת קנין סודר כיון דאין קנין סודר אלא שיזכה בסודר על מנת להקנות, ואמרינן דאין קפידא למשאיל בדבר זה, אמנם **התור"פ** כ' דאין כונת הגמ' דלא היה לו סודר כלל, אלא דלא היה הסודר שלו אלא שאול, וא"א לעשות קנין סודר בסודר שאול, וכ' הטעם דכיון דאמרינן לעיל ז' א' דהאי דתפיס בסודר כמאן דפסיק דמי ומשו"ה מהני מה דאוחז בג' טפחים של הסודר, א"כ בשאול לא מהני כיון דאין הבעלים רוצה שיפסקו סודרו, ונראה לכאורה דס"ל דמה דאמרינן כמאן דפסיק הוא רק משום דבאמת אמרינן דיכול להפסיקו והכא דאין לו זכות להפסיקו לא אמרינן בזה כמאן דפסיק, אמנם צ"ב דמה דבעי לומר כמאן דפסיק זהו היכי דנותן לו להחזיק רק בג' טפחים, אבל אם נותן לו כל הסודר בזה לא בעי לומר דכמאן דפסיק, ואולי מיירי דהוא לבוש בזה וא"כ אינו יכול ליתן לו כל הסודר, **והגרע"א** הביא דברי התור"פ דכיון דקיי"ל דבסודר אי תפיס הזוכה בסודר דמהני תפיסתו ואינו מחוייב להחזיר, משו"ה אינו יכול ליתן סודר המושאל לאחר, ונראה דמשנה הגירסא בתור"פ, **ובמרדכי** סתקס"ה כ' דא"א לקנות בסודר שאול כיון דאינו יכול להקדישו, **ובב"י** בסקצ"ה כ' דאינו נראה אלא כיון דאין דרך בנ"א להקפיד על זה יכול לקנות וזה כשי' הריטב"א, **ובד"מ** סק"ה כ' דרק אם הוי מדעת המשאיל יכול להקנות, **והרמ"א** בסקצ"ה ס"ד כ' לדינא כדברי המרדכי, וכ' **בבי' הגר"א** סקכ"ג דאינו יכול לקנות משום דאין השואל רשאי להשאיל וכ"ש דאינו יכול ליתן מתנה אפילו על מנת להחזיר, **ובביה"ל** בח"ג סמ"ז ס"ג כתב לומר דבשאול יש חסרון כמו בדבר שאינו מסוים, [ולפ"ז לכאורה גם אם נותן לו רשות לקנות בזה אינו יכול וזה דלא כהד"מ, ואפשר דהיכי דנותן לו רשות אמרינן דבכלל השאלה שיוכל ליתן הסודר מתנה על מנת להחזיר].

גמ' שם – **הריטב"א** הק' דמשמע דלבעל הפירות אין סודר, ואמאי בעי שיהיה לו סודר הא קיי"ל דקונים בכליו של קונה, וא"כ בעי שלחבירו לא יהיה סודר, וכ' דמיירי דחבירו אינו רוצה להקנות לו סודרו בהערמה זו, ומשו"ה בעי שיהיה לבעל הפירות שיתן לחבירו כדי שיחזור ויזכה לו הסודר לקנות בו הפירות, אמנם **התו"ר** כ' דמיירי באמת דלתרוייהו אין סודר, דכיון דמיירי דהוא אוהבו וכמש"כ רש"י דאינו חושש דיחזיק הפירות לעצמו, א"כ בודאי היה מתרצה לזכות סודרו.

תוד"ה ונקנינהו – משה"ק בסוה"ד דיקנה לו באודיתא, **בחי'** הריטב"א הישנים כ' בשם **ה"ר משה** דא"א להקנות באודיתא אלא דבר שאינו ברשותו דאמרינן דזה שהוא ברשותו זוכה עבור זה שהודה לו עיי"ש, ועוד כ' לתרץ דלא מהני אודיתא אלא היכי דהוי בפני עדים דבלא עדים לאו הודאה הוי, וכ"כ לתרץ **הגרע"א והקצוה"ח** בס"מ סק"א, וכ' הגרע"א דלפי מש"כ הש"כ בספ"א סק"נ דאף להשיטות דאפשר להתחייב בלא שטר זהו רק אם אומר אתם עדי אבל בלא זה לא חל חיוב, א"כ הכא נמי לא מהני קנין אודיתא אא"כ אומר לעדים אתם עדי, וכ' דמקו' התוס' כאן מוכח דלא כהש"כ אלא כהתומים שם בסקכ"ח דלא בעי שיאמר אתם עדי, דלשי' הש"כ ל"ק קו' התוס' די"ל דמיירי דליכא עדים, אמנם **הנתה"מ** בס"מ סק"א כ' דכל דברי הש"כ הם רק באופן דאינו מודה דהוא חייב מכבר, אלא דעכשיו הוא מתחייב לו ובזה בעי שיאמר אתם עדי, אבל היכי דהוא מודה דהוא חייב לו מכבר, א"כ כל דהוי בדרך הודאה גמורה סגי וגם בלא עדים מהני ההודאה וכמבואר בתוס' הכא, ועוד כ' **בחי'** הריטב"א הישנים דלא מהני אודיתא אלא שיוכל להוציא ממנו בע"כ דהרי הודה דאי"ז שלו אלא של האחר, אבל אי"ז גורם שיהיה שלו בלא קנין, **והגרע"א** הביא דכן מבואר **בט"ז** בסקס"ט סק"י וכן הביאו **הקצוה"ח** בקצ"ד סק"ג, וכ' דמדברי התוס' הכא מוכח דהוי קנין גמור, **ובאמרי בינה** דיני הלואה סט"ז כ' לומר דלא מהני לקנות ועיי"ש מש"כ על דברי התוס' הכא, וע"ע בסמוך, **והתו"ח** כ' לישב קו' התוס' דכיון דהכא בעי לומר דעדיף שיקנה לו המעות ממה שיקנה לו הפירות משום דכשמקנה לו הפירות יותר נראה דרך הערמה וכמש"כ רש"י, א"כ באם יקנה לו המעות דרך אודיתא אין לך הערמה גדולה מזו.

**התוס'** בב"ק ק"ד ב' כ' דהא דמבואר בגמ' דכיון דאין לו קרקע לא מצי להקנות באגב, ולא אמרינן דאף דאין לו קרקע מ"מ יודה שיש לו קרקע ויוכל להקנות באגב, הוא משום דהכא מדאורייתא בעינן דאית לי' קרקע דאי לית לי' קרקע לא היו קרוין מעותיו מדאורייתא שיוכל לפדות בהן מע"ש, אבל לענין לגבות היכי דהודה שיש לו קרקע והקנה לו לגבות בהרשאה, כיון דהודה שיש לו קרקע והקנה לו אגב אמאי לא יגבה, **ובמחנ"א** דיני משיכה ס"ב **ובקצוה"ח** סקצ"ד סק"ג ועוד אחרונים כ' דכונת התוס' דאודיתא מהני רק מדרבנן וקנין דרבנן לא מהני לדאורייתא, [ועיי"ש שכ' דלפ"ז צ"ל דשי' התוס' בב"ק דאגב הוי קנין דאורייתא וכדמוכח בתוס' בקי' ה' א', ודלא כמש"כ התוס' בב"ק י"א א' לומר דאגב הוי קנין רק מדרבנן, דהא מבואר בסוגי' דאם יקנה באגב יהני], אמנם **הגרע"א** נסתפק האם כונת התוס' הוא כמשנ"ת משום דקונה רק מדרבנן או דכונת התוס' דלא מהני אודיתא אלא דיוכל ליטול מה שהודה לו בע"כ אבל אי"ז קנין וכמשנ"ת, דממש"כ בסו"ד דלענין לגבות אמא לא יגבה, נראה דלא הוי קנין כלל, דאי הוי קנין מדרבנן א"כ מה הוצרכו כלל לבאר אמאי יגבה, הא כל קנין דרבנן בודאי מהני דיוכל להוציא מיד האחר, והנה **הפנ"י** כאן כ' דגם לפ"ד התוס' בב"ק מ"מ אם יודה על המעות עצמם צריך להועיל ואין בדבריהם תי' על משה"ק התוס' הכא דאמאי לא הקנה לו המעות באודיתא, ולפ"ד נראה דהבין דברי התוס' דמה שמודה שיש לו קרקע, כיון דלפי האמת אין לו א"כ נמצא דמה שמקנה באגב אינו כלום כיון דבאמת אין לו קרקע, ומשו"ה לא מהני אלא שיוכל לגבות כיון דהרי לפי הודאת המקנה הרי היה כאן קנין, אבל באם מודה על המעות עצמם הרי איכא קנין על המעות, **וברע"א** מבואר דהאודיתא שם היא דהקנה לו באגב, והיינו דכיון דמודה שיש לו קרקע א"כ הרי הוי כמודה דהקנה לו באגב וא"כ חשיב גם דיש הודאה שהמעות של השני.

**הרא"ש** כ' דמהכא מוכח דלא אמרינן דכל אדם יש לו ד' אמות לקבורה או בא"י, דא"כ איך אמרינן דלית לי' קרקע, ומה דנוהגים לכתוב דמקנה לו אגב קרקע, אף באין לו קרקע הוא משום דכיון דהוי לחובתו סומכים על הודאתו ואין בודקין בזה, אבל בזמן התלמוד היו מדקדקין לראות דבאמת יש לו קרקע, **והתור"פ** כ' דהכא הרי אמר שאין לו קרקע, **והריטב"א** כ' לומר דאין ראיה מהכא דכל אדם אין לו קרקע, דגם אי נימא שיש לו מ"מ אתי שפיר תי' הגמ' דלית לי' קרקע, והיינו דקרקע זו שהם עומדים עליה אינו שלו, וא"כ אין לו דרך להקנות הקרקע לשני, ואף אי נימא שיש לו קרקע במקום אחר מ"מ אין לו דרך להקנות לו, אמנם דבריו צ"ב דכבר מבואר **בר"ן** דמ"מ יק' למסקנא דאמרינן דיש לו סודר ורק קרקע אין לו, דאי נימא דכל אדם יש לו קרקע, א"כ יוכל להקנות לו הקרקע בסודר שיש לו ואגב זה המעות, דרק מעות אינם נקנים בחליפין.

תוד"ה אלא – **התו"ר** כ' די"ל דרק אינו נקנה ומשום דדעתי' אצורתא והוי כדבר שאין בו ממש, אבל לענין שיהיה נעשה כיון דשפיר חשיב דומיא דנעל וכמשנ"ת דחשיב כלי, א"כ יכול לקנות בו בחליפין, וכ"כ **בתור"פ**.

**הרמ"א** בסר"ג ס"י כ' דהיכי דמקנה לו בחליפין מטלטלין או קרקע ויחד עם זה מעות, די"א דכיון דמעות אינם נקנים בטל כל הקנין, וי"א דכל הקנין קיים וי"א דקיים אצל הקרקע או המטלטלין ובטל אצל המעות, ומקור הג' שיטות הוא **במרדכי** בב"ב סתר"ה, **ובסמ"ע** שם העיר דגבי מוכר דבר שלא בא לעולם עם דבר שבא לעולם כ' הרמ"א בסר"ט ס"ד רק השיטה דקונה רק הדבר שבא לעולם, וכ' לומר דבאמת גם הכא ס"ל עיקר כשיטה זו, ועוד כ' לומר דהכא דהמעות בעולם י"ל טפי דיהני הקנין גם לגבי המעות, ועיי"ש בפ"ת שהביא דברי הנו"ב מש"כ לחלק בין מעות לדבר שלא בא לעולם ואכמ"ל.

ג) רש"י ד"ה רב אשי – **בריטב"א ובבעה"ת** שער מ"ו חלק ה' דין י' כתבו דנראה שי' רש"י דגם בהלואה גמורה דיתן פרוטטות בפרוטות גם שרי היכי דיש לו, ומשום דמה שנותן לו יותר אי"ז משום אגר נטר אלא שכר הנאה שאינו צריך לטרוח, **ובב"י** סקע"ג מביא עוד שי' זו בשם י"מ ושם נוסף דכיון דאינו קוצץ לו זמן דיחזיר רק בזמן מאוחר משו"ה אמרינן דאי"ז שכר על אגר נטר, [**ובב"ח** שם מבואר דלשי' רש"י דהוי בתורת הלואה ולא בדרך מקח א"כ יש להתיר גם אם יש לו רק מקצת וכמו דבסאה בסאה דשרי גם אם יש לו רק מקצת, ויל"ע בזה דלכאורה באם אין לו כל המעות א"כ בהכרח דהוי שכר גם על אגר נטר דהרי צריך להלואה לא רק משום דלא יצטרך לטרוח], **והפנ"י** העיר דכיון דגם לרב אשי מוקי דהוי פרוטטות בפרוטטות א"כ אמאי הוצרך לומר דגם אין בזה משום רבית, ולא סגי לו במה דמשני רבי אבא דמשו"ה מהני בתורת חליפין, וכ' דרש"י לשיטתו דמטבע לא הוי כלי, וא"כ אכתי יק' לר"נ דאמאי שרי, ולזה בעי לשנויי דרב אשי דגם בדרך הלואה שרי.

תוד"ה נעשה – **בתור"פ** מבואר דגם לרב אשי אמרינן דהוא מחזיר לו פרוטטות וכיון דאינו מטבע משו"ה שרי דהוי דרך מקח ולא דרך הלואה, וכך כ' **הרמב"ן והריטב"א**, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** כ' דמיירי הכא דרך מקח וממכר ומשו"ה שרי אבל בדרך הלואה אסור, **והרשב"א והר"ן** הביאו שי' הרמב"ן, וכ' דמהראב"ד נראה דגם אם תרוייהו הוו מעות שרי כל דהוי בדרך מקח, [ולא נתפרש בדבריהם במה חשיב דהוי דרך מקח], **והנ"י** הביא דבריהם וכ' דלא חלקו עליו, ומבואר **בד"מ** בסק"ז דס"ל לדינא כהראב"ד דגם אם תרוייהו הוו מעות שרי, אמנם **בש"כ** סקי"ב כ' דשי' הנ"י כהרמב"ן וצ"ב, ובתוס' נראה מבואר גם דאף אם תרוייהו מעות שרי כל דהם שני מינים, וכן מבואר **בפרישה** סק"ז, אמנם **בד"מ** סק"ז **ובש"כ** סקי"ב כתבו דשי' התוס' כהרמב"ן, **ובבעה"ת** שער מ"ו חלק ה' דין י' בשם **בעל ההלכות** מבואר גם כמש"כ התוס' דבעי שיהיה שני מינים כסף ונחשת, ולא הצריך שיהיה אחד שאינו טבוע, [**ובבי' הגר"א** סקי"ד כ' דהבעה"ת כ' בשם הראב"ד דדוקא אם אחד מהם אינם טבועות, ונראה דהיינו דבלא זה לא חשיב דרך מקח, אמנם בראשונים מבואר לאו הכי בשי' הראב"ד וצ"ב], **והרא"ש** כ' דמיירי במעות ופרוטות ולא כדאיירי מעיקרא דנותן פרוטות ומקבל פרוטות וכ' **הב"ח** באות ז' דצריך לגרוס ברא"ש פרוטטות ולפ"ז מבואר ברא"ש כשי' הרמב"ן, וכ"כ **בד"מ ובש"כ** שם, אמנם **בפרישה** שם כ' דשי' הרא"ש כהתוס' ולא כהרמב"ן, ואפשר דכ' הכי משום דגרס פרוטות, וכן מבואר **במהר"ם**, **ובטושו"ע** ס"ו מבואר כהרמב"ן, וכ"כ **הש"כ** בסקי"ב.

**הטור** מסיים דדוקא דינר במעות אבל מעות במעות אסור, וכ"כ **הרמ"א**, **ובגדו"ת** שער מ"ו חלק ה' דין י' העיר בזה דכיון דהטור מוקי דחד מנייהו אינו טבוע כשי' הרמב"ן, א"כ בזה יש להתיר גם אם הוו מאותו מין כיון דמה שאינו טבוע אינו מטבע וא"כ הוי דרך מקח גם באותו מין, וכ' לומר דכונת הטור בסו"ד על כהאי גונא דתרוייהו אינם טבועים, וכן נראה **בש"כ** סקט"ז.

**הטור** כ' בשם **הרא"ש** דבעי שיהיה לו כל המעות ולא סגי שיהיה לו מקצת כמו בהלואת סאה בסאה, וכ' **הב"ח** דכיון דהכא ההיתר משום דהוי דרך מקח א"כ לא חשיב דרך מקח אלא על מה שיש לו, אבל במה שאין לו לא הוי דרך מקח, והביא ראיה מהא דפוסקין על הפירות לא שרי אלא כנגד מה שיש לו, וכ"כ **בדרישה** סק"ב וכ' דהכא דאיכא נתינת מעות החמירו בזה, אמנם **בד"מ** סק"ז כ' דיש מקצת ספרים דגרסו דשרי גם באין לו כנגד כל המעות וכ' דכן נראה דכיון דמדמים להלואת סאה בסאה א"כ נראה דשרי גם ביש לו מקצת, **והשו"ע** ס"ו כ' דבעי שיהיה לו כל דמי הדינר, **והרמ"א** כ' דנראה דאי"צ, **והלבוש והט"ז** בסק"ט **והש"כ** בסקט"ו כ' לדינא כהשו"ע דבעי שיהיה לו הכל, ולא דמי להלואת סאה בסאה דהא על כרחך דאינו דומה לגמרי דבסאה בסאה שרי גם בדרך הלואה משא"כ הכא, **ובחו"ד** סק"ט כתב לבאר שי' הרמ"א דהא האי דינא דביש לו שרי גם באם נוטל יותר בדרך מקח מבואר בהדיא לק' ס"ג ב', וא"כ אמאי לא הביאו התוס' הגמ' לק' ורק כתבו הדין של סאה בסאה, ומשו"ה כ' לומר דהתם מיירי דקובע לזמן מאוחר ובזה בעי שיהיה לו כנגד כל הפסיקה, משא"כ הכא דאינו קובע זמן כלל, בזה שרי כמו בסאה בסאה אפילו יש לו מקצת, [ומ"מ להלכה כ' דאין להקל בזה], **ובחי' רמ"ש** לק' ס"ג ב' כתב לומר דהתם מיירי דקוצץ יותר מהשער בשוק, אבל הכא מיירי דאומר לו דיתן לו כמה ששוה דינר זהב בפרוטות וזה יהיה תלוי לפי שעת הנתינה ורק דיוסיף לו עוד טריסית, וא"כ בזה הוי יותר דרך רבית, וכ' לומר די"ל דבזה שרי רק אם אינו קובע לזמן מרובה, אמנם **הגרע"א** כ' דמה דשרי בדינר וטריסית הוא דוקא באחריות הזולא הוי על השולחני דאם יוזלו הפרוטטות גם לא יתן לו אלא יפה דינר וטריסית.

**הרי"ף והרמב"ם** לא הביאו גמ' זו, **ובחי' רמ"ש** לק' ס"ג ב' כ' דנראה דס"ל דזהו הדין השנוי לק' דאם יש לו מותר וכמו שהעיר החו"ד, ומשו"ה לא הוצרכו להביא הדין הכא.

**הטור** כ' בשם **הרמ"ה** דדוקא בשולחני שרי דאורחי' בהכי, אבל באדם אחר אסור אלא אם מפרש בהדיא דהוי בדרך מקח, וכ' **הב"י** דהחילוק בין שולחני לשאר אדם דשולחני דאורחי' בהכי חשיב כאילו דינר שלו חשיב כל כך פרוטות, **והב"ח** כ' דאורחי' דשולחני להחליף ומשו"ה נראה דרך מקח בכל גונא, **והב"י** כ' דהתוס' והרא"ש דלא תלו בזה דהוא שולחני אלא בזה דהוי דרך מקח נראה דחולקים על הרמ"ה, ויל"ע אם גם לפי' הב"ח יש ראיה מתוס' והרא"ש דחולקים, **והש"כ** בסקי"ב כ' לדינא כהטור.

ד) תוד"ה כל – משה"ק ממתני' דלק' ק' על רב, **בתו"ר** כ' לבאר עוד דלק' מ"ז א' מבואר דהוי פלוגתא דתנאי, וא"כ י"ל דאתיא מתני' כאותו תנא דבכליו של קונה, ועוד כ' לפי שי' ר"ת דהביאו התוס' בע"ב דחליפין שוה בשוה הוי דרך נוספת של חליפין ובזה לכו"ע הוי בכליו של קונה, והנה שי' רש"י והבעה"מ בע"ב דשור ופרה הוו כפירי ולר"נ לא נעשה חליפין, ולפ"ז קשה מהאי מתני', וכ' **הבעה"מ** דהפירוש דחמור בדמי פרה וקונה בתורת מעות, וכמבואר בגמ' בע"ב לפרש סיפא דמתני' דמייתי הכא.

תוד"ה שמע מינה – **התו"ר** כ' **דברש"י** בריש הסוגיה בד"ה מטבע נראה כמש"כ התוס' בתחילת דבריהם דמיירי במפרש, ועוד כ' בשם **הריב"ם** דאם אומר לו דכך וכך מעות אלו בחפץ זה, זה הוי בתורת חליפין, ורק היכי דמתחילה אמר לו חפץ זה בכך וכך ובשעת נתינה לא הזכיר קנין החפץ אז אמרינן דנותן רק בתורת דמים ולא קונה בתורת חליפין, ועיי"ש מש"כ על זה.

בא"ד – משה"ק דיאמר לו נשרפו חטיך בעליה, כ' **המהרש"א** דהא דלא הק' זה בריש הסוגיה למ"ד דמטבע נעשה חליפין הוא משום די"ל דס"ל כר"ל דמשיכה קונה מה"ת, אבל עכשיו דבא לפרש מתני' דמטבע נעשה חליפין יק' לרי"ו דס"ל דדבר תורה מעות קונות מהכא, והא דלא הק' על הגמ' לעיל דבעי לאתויי ראיה מברייתא דשולחני, כ' המהרש"א די"ל דהתם כיון דתרוייהו מיירי במעות א"כ אין לומר דנוקי ברשותי' כדי דיטרח ויציל משום שמא יתייקר כמבואר הטעם לק' מ"ז ב', **ובביאור** על המהרמ"ש אות ב' כ' דאע"ג דאכתי יש לו לחוש שלא יחזור בו הלוקח, מ"מ בעי גם להאי טעמא דשמא יתייקרו, ועיין ברע"א מש"כ בזה, **ובקרני ראם** הק' על המהרש"א דאמאי במתני' דמיירי גם דתרוייהו מעות אמרינן דמעות אינם קונות, **והגרע"א** כ' לחלק דבמתני' מיירי בקונה זהב דאמרינן דהוא הפירי, וא"כ שייך גם בו יוקר וזול, משא"כ בברייתא מיירי דאומר דיעלה לו דינר דזה של כסף, והגרע"א כ' לישב דבאמת במטבע לא שייך כלל דנשרפו חטיך בעליה כיון דהוי ש"ח על זה וכמשנ"ת בריש הפרק, אלא דאמרינן לא פלוג וכל היכי דבעי לקנות פירי בטבעא אמרינן דמעות אינם קונות, וא"כ בברייתא דמיירי דנותן פרוטות נחשת והוא יחזיר לו דינר כסף א"כ הוי פירי בטבעא ושפיר קונה, ועד"ז כ' **הפנ"י** דהתוס' הק' רק הכא, משום דלעיל י"ל דקונה מטבע במטבע ומשו"ה ליכא לחשש דנשרפו חטיך בעליה, משא"כ הכא דמיירי דקונה מטלטלין במטבע.

בא"ד – **הנתה"מ** בסר"ג סק"ג כ' לישב לפי המבואר בראשונים לק' מ"ז ב', דבחליפין ליכא למיחש לנשרפו חטיך משום דאם נבטל הקנין הרי יוכל לומר לו על מה שקיבל ממנו דנשרף בעליה, דא"כ נימא דממילא גם במטבע כבר לא גזרו כיון דהוי בדרך חליפין.

בא"ד – **המהר"ם** מעיר בתי' דלא היה להם אלא לומר דכיון דאינו נותן כל הדמים א"כ יש לגזור כיון דאכתי לא נתן לו כל המעות, וכתב לבאר דהתוס' נראה להו דמיירי במתני' דנתן כל המעות דנתן לו כל התמורה, וכתבו דכיון דאין דרך שיתן כל המעות, א"כ ממילא דלא שכיח גם שיתן כל המעות, ומשו"ה לא גזרו בזה.

בא"ד – מש"כ התוס' בסו"ד דבקנין סודר גם ליכא להחשש, כ' **המהרמ"ש** דקאי על מש"כ אי נמי דאפילו בסתמא כיון דמחזיר לו המטבע, דמבארים אמאי בקנין כהאי לא חיישינן שמא יאמר לו נשרפו חטיך בעליה.

**מו' ב'**

גמ' כל הנישום – **הרמב"ן** מביא שי' **הר"ח** דחליפין בעי שומא ובלא שומא אינו קונה, וכ' דלפ"ד זהו הביאור בגמ' דכל הנישום דבאמת בעי שומא קודם שקונה בחליפין, ודלא כמו שפי' רש"י שרגילים לשום, **והבעה"מ** הק' על הר"ח דהא אי"צ אפילו שישוה פרוטה וא"כ אמאי בעי שומא, **ובמלחמות** כ' דבודאי דבכה"ג דהוי מדעת שניהם לקנות אפילו בפחות מש"פ אי"צ שומא גם לשי' הר"ח, ומיירי דוקא בסתם די"ל דקפיד ולא סמכא דעתי', ומ"מ הק' דמבואר בגמ' בקידושין ז' ב' גבי קידושי אשה דשיראי אי"צ שומא, ובחי' תי' די"ל דאשה שאני דניחא לה בכל דהו, **ובשו"ת חת"ס** ח"ז סל"ה כ' דשם מיירי דאומר לאשה דשוה חמישים, והנדון רק אם סומכת עליו או לא, אבל מ"מ יש שומא של האיש, אבל הר"ח מיירי היכי דליכא שומא כלל, והביא **הרמב"ן** מקור לדברי הר"ח מירושלמי עיי"ש, **והרשב"א** הק' על הר"ח מהא דמבואר בגמ' לק' דמכור לי באלו קנה ואע"ג דמסיק בגמ' דקונה בתורת מעות מ"מ מבואר בגמ' דזה דומה לחליפין, ומבואר דאי"צ שומא, [ועיין בשו"ת חת"ס שם מש"כ לישב], וכן מבואר שי' **הריטב"א והר"ן והנ"י** דלא בעי שומא, והריטב"א כ' דגם שי' **הרמב"ן** דלא בעי שומא, **ובב"י** סר"ג הביא דברי **הרי"ו** דעיקר דלא בעי שומא, וכן מבואר **ברמב"ם**, **ובשו"ע** סר"ג ס"א כ' דאם אין מקפיד לידע השווי קנה.

גמ' כיצד החליף שור וכו' – **הבעה"מ** הק' על גי' הרי"ף דהחליף בשר שור וכמו שהביאו התוס', דאמאי לא מפרש דכל הנישום בא לרבות שור חי, וא"כ יהיה ניחא גם לר"נ דפירי לא עבדי חליפין, [והבעה"מ הק' זה על הגמ' בסמוך דאמרינן דעל כרחך ר"ל כר"ש ס"ל, **והעצמו"י** בקידושין העיר אמאי לא הק' זה הכא על תחילת הגמ', וכ' דשם קשה טפי דמבואר דא"א לפרש כלל דבא לרבות דגם שור נעשה חליפין], **ובמלחמות** כ' דזה פשיטא דאם מטבע מהני כ"ש דשור מהני, ובחי' וכן **הרשב"א** בקידושין הק' דמ"מ אמאי לא אמרינן דהא גופא קמ"ל דשור לא חשיב פירי, וכ' דהתנא לא מספ"ל בהכי מהו פירי, ועוד כ' דא"כ היה לו קודם לשנות באיזה מקום דפירי לא עבדי חליפין, ורק אח"כ לאשמועינן דשור הוי ככלי.

גמ' שם – לפי גירסת הרי"ף דמיירי בבשר, מבואר **ברמב"ן** במלחמות ובחי' ב' צדדים האם בשר הוי דבר מסוים או לא.

רש"י ד"ה הכי – שי' רש"י דגם בע"ח לא חשיבי כלי ולר"נ אינו נעשה חליפין, **וברש"י** בקידושין כ"ח ב' מבואר דבאמת יש רבותא בבע"ח דהם דמו לכלי שמשתמשים בו, ולא ביאר אמאי באמת לא חשיבי ככלי, **ובתור"פ** כאן מבואר דכיון דגם ראוי לאכילה משום הכי הוו פירי ולא כלי.

**רש"י** בקידושין הביא די"מ דבע"ח חשיבי ככלי, ומשום דר"נ חולק רק בפירי ולא בשאר מטלטלין, ודחה זה דהא ר"נ יליף לה מקרא דנעל דבעי דומיא דנעל וכל מה שאינו כלי לא הוי דומיא דנעל גם אם אינו פירי, **ובתו"ר** הביא דברי רש"י אלו, וכ' דמה דמודה ר"נ בבע"ח אי"ז משום דמ"מ לא הוי פירי, אלא דגם בע"ח חשיבי כלי כיון דראוי להשתמש בהם וכמש"כ התוס', **ובתשו' הרי"ף** שהביא **בש"מ ובראב"ד** בהשגות על הבעה"מ מבואר כהי"מ שהביא רש"י דרק פירות דהם נאכלים ממעט לר"נ, **והרמב"ן והר"ן** כ' כאן דאינו קרוי פירי לענין חליפין אלא מה שאינו ראוי אלא לאכילה שהוא הולך ומרקיב, אבל בע"ח שראויין למלאכה ככלי דמו, **ובב"י** סקצ"ה כ' דכיון דמבואר בדבריהם לעיל מ"ה ב' לענין מטבע דכיון דאינו נחסר הוי ככלי, א"כ עכצ"ל דמש"כ הכא דבע"ח ראויין למלאכה הוא לאו דוקא, וסגי בזה שאינו נחסר, **והרא"ש** כ' משום דראוי להשתמש וזהו כשיטתו גם לענין מטבע דמשום דראוי לשימוש וכמש"כ התוס' משו"ה הוא דהוי ככלי, וכ' **בהג"א** לפ"ז דטלה דאינו ראוי למלאכה לא הוי ככלי, **ובב"י** שם נסתפק בשי' הרא"ש מה ס"ל לענין טלה, ומבואר בדבריו די"ל דכיון דעומד לגדל צמר לעשות ממנו בגדים, משו"ה הוי ככלי, **והב"ח** שם נקט הכי לדינא דמשום דעומד לגיזות וולדות הוי ככלי, וכן מבואר **בדרישה** סק"א **ובסמ"ע** סק"ז, ובדרישה שם כ' דכן נראה בפשטות בגמ' לק' מ"ז א' דאמר לו חמור בפרה וטלה ומשך הפרה ולא הטלה דלא הוי משיכה מעליא, ונראה דבטלה גם מתקיים חליפין, אך כ' דאי"ז מוכרח די"ל דבאמת החליפין נעשים רק בפרה, אלא כיון דרוצה גם בטלה א"כ לא נגמר קנין החליפין אלא אחר שימשוך גם הטלה.

**הרמב"ן** ועוד ראשונים הביאו **ירושלמי** דמבואר דדוקא שור בפרה קונה, ולא צבור בצבור, וביארו דהיינו דצבור פירות לא נעשה חליפין כר"נ, ומזה הוכיחו דבע"ח חשיב ככלי, **ובבי' הגר"א** סרכ"ז סקכ"ח כ' לבאר דצבור היינו צבור מעות ושור ופרה מהני מדין שוה בשוה, ומעות לא מהני גם בשוה בשוה, ומבואר שם עוד דלשי' הרמב"ם יל"ב דקאי לענין אונאה וכמשי"ת לק' מ"ז א' בריש העמוד, **ובאהא"ז** בפי"ג ממכירה ה"א כ' לבאר דהירושלמי ס"ל דבפירות כיון דאינם חשובים א"כ דעתו על הדמים, והוי כחליפין ומקפיד עליהם דמבואר לק' מ"ז א' דרב אדא בר אהבה רצה לומר דלא מהני.

תוד"ה ופירי – משה"ק דלא קאי הכא נמי מסתברא, העיר **בגליון** דרש"י מבאר בר"נ דהפירוש כל הנישום וזהו דיש דמים שהם כחליפין, וא"כ נמצא דקאי למסקנא גם הפירוש דכל הנישום, וכ' דמ"מ מק' התוס' משום דגם יל"פ אי נימא דהיינו כל הנעשה, וכמבואר ברש"י בקידושין דהפירוש דמשכ"ל דמטבע קונה בכה"ג דהוי דמי השור דהוי כמטבע.

בא"ד – משה"ק דיק' לשי' רש"י דקיי"ל כר"ל וקיי"ל כר"נ, כ' **במרומי שדה** בקידושין דצ"ל דמתני' דקידושין אתיא כר"ש, דגם ר"ל מודה דר"ש ס"ל דדבר תורה מעות קונות כמבואר לק' מ"ז ב'.

בא"ד – משה"ק מהברייתא לק' דפרתך בכמה דלא מצי מיירי בדמים זהו לשיטתם בסמוך דבדמים היינו דכבר משך השור וכבר נתחייב הדמים, ושם מבואר דקונה בשעת משיכת הפרה, אמנם לשי' רש"י והבעה"מ בסמוך דגם בכה"ג דרוצה לקנות מיד במשיכת האחד מהני בתורת דמים א"כ גם בברייתא לק' יל"ב בכה"ג, וכ"כ **הבעה"מ** דמיירי שם בכה"ג, **ובתו"ר** מק' דמ"מ בגמ' בסמוך מבואר דמיירי בתורת חליפין דבעי לפשוט דחליפין ומקפיד קנה, וכן רבא דמתרץ שם דמיירי דאמר לו חמור בפרה וטלה מסתמא ס"ל כר"נ דבעי דוקא כלי, **ובבעה"מ** כ' דרב אדא פשט מהאי ברייתא ס"ל כר"ש דפירי עבדי חליפין, ורבא דמשני דאמר לו חמור בפרה וטלה הוא משום דגם לפי מה דמוקמינן דהיינו בדמים מ"מ בעי להאי שנוי', ויתבאר לק' בע"ה.

בא"ד – **התו"ר** ועוד **ראשונים** מק' עוד ממתני' לק' ק' א' דמחליף פרה בחמור, **ובתוס' ר"י הזקן** בקידושין הוסיף להק' דכיון דגבי שפחה קתני שם שמכר ובזה קתני מחליף מבואר דהוי בדרך חליפין, **והבעה"מ** כ' דגם שם צ"ל דהחליף דמי פרה בחמור, וכ"כ התו"ר, והתר"י בקידושין העיר דמ"מ היה להגמ' להק' משם על ר"נ ולתרץ הכי.

בא"ד – **הפנ"י והרש"ש** מק' על שי' התוס' דאף דניחא אמאי הוצרך לישב הס"ד גם לר"נ, אכתי ק' אמאי אמרינן בגמ' דעל כרחך ר"ל ס"ל כר"ש, ולא נח"ל לומר דס"ל דמטבע אינו נעשה חליפין, **והגרע"א** כ' דלפי שי' הי"א בתוס' לעיל מ"ה ב' דמטבע שנפסל לא הוי כלי, ניחא דממנ"פ צ"ל דר"ל ס"ל כר"ש, דאי נימא דמטבע לא נעשה חליפין, על כרחך דמה דאמר כיס מלא מעות היינו מעות שנפסלו, ומבואר דס"ל דגם פירי נעשים חליפין.

**ברי"ף** ובשאר **ראשונים** מבואר כשי' התוס' דבע"ח הוו כלי וקו' הגמ' רק למאי דס"ד מעיקרא, ושי' **הבעה"מ** כרש"י, והנה **הרמב"ם** בפ"ה ממכירה ה"א כ' דאם החליף פרה בחמור או יין בשמן קנה בחליפין, וכבר מבואר **בהה"מ** שם דמש"כ דמהני ביין ושמן זהו כשי' ר"ת דבשוה בשוה מהני גם פירי, **ובכס"מ** בה"ו כ' דכיון דהרמב"ם כ' פרה בחמור בהדי יין ושמן א"כ נראה דס"ל כרש"י דלא חשיבי ככלי אלא מהני רק בשוה בשוה, **ובהג"מ** סק"ה כ' דשי' הרמב"ם דחשיבי ככלי, וביאר הכס"מ שם כונתם דכיון דהרמב"ם כ' בה"ו דאין קונים אלא בכלי ולא בפירות ולא במטבע א"כ נראה דדוקא פירות ממעט, דאי לאו הכי לא היה צריך להוסיף דלא בפירות, וכ' לדחות זה דבה"ח כ' הרמב"ם דאין קונים בפירות וכיוצא בהן, וכן גבי לשונות של זהב מבואר בדבריו בפ"ו ה"ב דאינו נעשה חליפין, וא"כ מבואר דלא רק פירות ממעט, **ובטור ורמ"א** בסקצ"ה ס"ב מבואר דהוי כלי, **ובביאור הגר"א** סקי"א וכן בסר"ג סקי"א כ' דנראה כרש"י דלא הוי ככלי ומהני רק בשוה בשוה, **והגרע"א** כ' דמדברי הרמב"ם בפי"ג ה"א מבואר דבהמה הוי ככלי לענין חליפין, ויתבאר בע"ה לק' מ"ז א' בענין אונאה בחליפין עיי"ש.

ה) גמ' אלא לר"נ וכו' – **במלחמות** הק' על שי' רש"י דהקו' גם למסקנא, דא"כ היה להגמ' להק' מעיקר מתני' על ר"נ דאיך יפרש המשנה דמבואר דשור נעשה חליפין, ואי"ז לכל המשא ומתן כאן בגמ', **והרשב"א** בקידושין כ' דכיון דהמשנה עצמה אינה יכולה להתפרש כפשוטה דהתחיל בכל הנעשה ומסיים בשור ופרה, משו"ה בעי קודם לידע האיך פירוש המשנה ואח"כ לראות האם אכתי יק' על ר"נ ממתני', ומשו"ה קודם מק' הגמ' מאי כיצד.

רש"י ד"ה ה"ק – **בבעה"מ** מבואר כרש"י דחדא קתני, אמנם **הרי"ף והתו"ר** כתבו דלפ"ז תרתי קתני דמתחילה אמר דמטבע נעשה חליפין, ואח"כ מוסיף דגם יש גונא דקונה בתורת דמים.

רש"י ד"ה כיצד – **התו"ר** עמד בסתירת דברי רש"י דמתחילה מבאר דמשך השור ונתחייב דמיו וקונה בחוב, ואח"כ מבאר דקנה בשור עצמו, וכתב דרש"י הוצרך בסו"ד לפרש דקונה בשור עצמו משום הלשון דכיון שזכה זה נתחייב זה בחליפיו משמע דמיד בשעת זכית האחד בשור אז זוכה האחר בפרה, **ובבעה"מ** מבואר כרש"י דגם היכי דלא נעשה עדיין חוב קונה הפרה בדמי השור, אמנם **הרמב"ן** כ' לומר דכה"ג דמי לחליפין ומקפיד עליהם ולא קנה, **ובראשונים וברי"ף וברמב"ם וטושו"ע** מבואר הגונא דלא שכיח באופן שכבר נעשה חוב, וכן נראה בתוד"ה יש, דלפי הפי' של רש"י אי"ז שייך כלל לחוב, **והריטב"א** כ' דגם בכה"ג דכבר נעשה חוב הוי שכיח, ומיירי הכא דוקא בכה"ג דהעמידו לגבות החוב משולחני וכמבואר בירושלמי עיי"ש, **והראב"ד** בהשגות על הרמב"ם בפ"ה ה"ד כ' דהכא מיירי דלא שם הדמים ומשו"ה הוי לא שכיח כמו מעות אלו בגמ' בסמוך, **ובתשו' הר"י מיגש** סקי"ג כ' דמה דהכא חשיב דלא שכיח, הוא משום דלא שכיח שיבואו הדמים של המקח למוכר קודם שניתן לו בתורת דמי המקח.

רש"י ד"ה כיצד – **הרמב"ן** כ' דאין הכונה דמתחילה שם השור כדי שיתן לו פרה אלא מתחילה שם כדי לקבל דמים, ורק אח"כ נמלך ליתן לו פרה, אמנם **בבעה"מ** כ' לבאר הברייתא דמייתי לק' מ"ז א' דהרי שהיה תופס פרתו דמהני גם משום הדין דיש דמים שהן כחליפין, ושם מיירי דמתחילה שם כדי ליטול חמור, **ובמלחמות** שם השיג דכה"ג בודאי דאין לומר דלא שכיח, דהא אמרינן בגמ' דאטו בשופטני עסקינן דלא קפדי, ומבואר דדרך להקפיד על הדמים גם בחליפין וא"כ הוי שכיח, [ונראה דזה כשיטתו לק' דקפדי היינו שיהיו שוים זה כזה, אבל לשי' רש"י שם דקפדי היינו רק לידע כמה שוה הסודר, אין ראיה משם דגם כה"ג קפדי],

שי' **רה"ג** בספר המקח שער י"ג דכיון דלא בעי להאי אוקימתא אלא להס"ד מעיקרא וכשי' התוס', א"כ להלכה אין לנו מקור לדין זה, והדין דאינו קונה, וכ"כ **הריטב"א**, אמנם שי' **הרי"ף והרמב"ן והרא"ש והרמב"ם וטושו"ע** סקצ"ט ס"ב דגם להלכה הדין הכי, ועיין ברי"ף וברא"ש מש"כ לבאר אמאי הוי גם להלכה.

תוד"ה ולרב נחמן – מש"כ דדומיא דרישא, מבואר **במהרש"א** דכיון דרישא מיירי בכלי א"כ ממילא דמיירי גם באינו שוה.

בא"ד – **בתו"ר** מבואר שי' ר"ת דגם במטבע מהני בשוה בשוה, והא דלא משני דמיירי בשוה בשוה גבי מטבע הוא משום דרק מה דהוי אותו מין קונה בשוה בשוה, ומטבע ופירי לא הוו אותו מין, ומשו"ה מק' הגמ' דוקא לס"ד דרישא מיירי במטבע א"כ על כרחך דלא מיירי בשוה בשוה, וא"כ גם סיפא לא מיירי בשוה בשוה, אבל למסקנא דלא מיירי במטבע י"ל דגם רישא מיירי בשוה בשוה, ולפ"ז כ' כשי' רש"י דבע"ח לא חשיבי כלי, אמנם הק' על זה דא"כ אמאי בסמוך גבי כיס מלא מעות לא משני דמיירי בשוה.

בא"ד – במה דמבואר **בתו"ר** דמטבע בפירי לא מהני שוה בשוה כיון דלא הוו מין אחד, וכתב דגם זהב וכסף לא מהני משום שוה בשוה כיון דזהב הוי פירי לגבי כסף, **וברשב"א** בקידושין הק' על זה דמבואר בתוספתא דמהני חליפי קרקע במטלטלין, ואמאי מהני הא לא הוו מין אחד.

בא"ד – מש"כ דעד כפלים, כן הביא **הגרע"א** בסר"ג ס"א על הרמ"א שכ' די"א כר"ת, **והחזו"א** כ' לומר דשי' התוס' בב"ק ע' ב' דגם יותר מכפלים, **והרמ"א** שם הביא הדין דר"ת בכה"ג דהעריכו זה כנגד זה, **והנתה"מ** בסק"ג כ' דגם בלא זה מהני.

בא"ד – מש"כ למ"ד דבין פירי בין מטבע, כ' **בש"מ** בשם **גליון** דאע"ג דכתבו לעיל דמטבע לא מהני בשוה בשוה, מ"מ י"ל דלמ"ד דפירי עביד חליפין א"כ נימא דבא לרבות דגם מטבע עביד חליפין, ומשו"ה הק' רק אי נימא דגם מטבע עביד חליפין, **והמהרש"א** כ' דכונתם דאפילו למ"ד דמטבע נעשה, וכ"ש למ"ד דלא נעשה דבאמת לא מהני זה אף בשוה בשוה.

שי' **הרמב"ם** בפ"ה ממכירה ה"א כר"ת, **והה"מ** שם כ' דיש חולקים דגם בשוה בשוה לא מהני בפירי, **ובזכרון שמואל** סמ"ז אות ב' כ' דכן נראה שי' **רש"י** לק' מ"ז א' בד"ה זו דפירש על חליפי חפץ בחפץ ומ"מ בעי כלי, **ובב"י** סר"ג כ' דכן נראה שי' **הטור** וגם הביא **דהרי"ו** הביא דין זה בלא חולק, **והרמ"א** בסר"ג ס"א כ' די"א כר"ת ויש חולקים, **ובנתה"מ** סק"ג כ' דגם שי' השו"ע בס"ג שם כר"ת והעיר על הרמ"א דלא כ' דבריו בס"ג, אמנם **הגרע"א** בס"ג כ' דהשו"ע לא הזכיר שי' ר"ת והעיר על דבריו בס"ג דכיון דאתיא כר"ת אמאי כ' זה.

**הפנ"י ובבי' הגר"א** בסר"ג סקי"א הביאו ראיה לשי' ר"ת מהא דמבואר בתוספתא דקרקע בקרקע מהני, והרי קרקע לא הוי כלי, **ובקצוה"ח** סר"ג סק"ו הביא דכבר מבואר זה **בתור"פ** לק' מ"ז א', וכ' דלשי' החולקים צ"ל דגם קרקע חשיב כלי, **ובעיטור** במאמר קנין כ' דמהני מדין יש דמים שהן כחליפין, והנה לשי' הראשונים דהחסרון בפירי משום דנחסרים לק"מ מקרקע.

**בחי' רמ"ש** כ' לבאר בשי' הרמב"ם דהא דבשוה בשוה אי"צ כלי אי"ז משום רבוי, אלא דרק היכי דאיכא דבר אחד הקונה להשני בעי שיהיה כלי, אבל הכא דכל דבר יש לראותו גם שהוא נקנה עבור הדבר השני, ממילא דמהני גם פירי כיון דפירי נקנים בחליפין.

תוד"ה יש – **ברמב"ן** ובסו"ד **ובר"ן ובנ"י** מבואר כתוס', **ובתו"ר וברשב"א** בקידושין כתבו הלשון דמקדשה במחילת מלוה דכיון דאפילו בהנאה שהרויח זמן מהני כל שכן במחילה עולמית, **והרמב"ן** כ' עוד בתחילת דבריו די"ל דהכא מיירי דמכר לו פרה בדמים וזקף במלוה קודם שמשך הפרה, ואח"כ אומר לו דיקנה במשיכת הפרה להשור במקום חיוב הדמים, ולפי הפי' ברש"י דקונה הפרה מיד במשיכת השור ומיירי רק דמתחילה קצצו השור בדמים לק"מ, ושי' **רה"ג** דכיון דהסוגיה רק לס"ד, א"כ לפי האמת אין לנו מקור לדין זה ואינו קונה, אמנם **הרי"ף** ושאר **פוסקים** הביאו דין זה להלכה.

**הר"י מיגש** בתשובה סקי"ג כ' דדמי השור אינם מלוה אצל הקונה שנאמר בהם דנתנו להוצאה, אבל הם אצלו בחיוב גמור בדמי השור שקנה לפי שהם עתה לבעל השור, והואיל ואינם מלוה ולא להוצאה הנה הוא כמי שהביא לו המעות בעת שקנה, **ובמחנ"א** דיני חליפין ס"ד כ' בביאור דברי הר"י מיגש דבמקח באם הלוקח אינו נותן הדמים המקח חוזר, ונמצא כאילו המקח ביד המוכר וחשיב כאילו נתן לו החפץ הראשון.

**הרמב"ם** בפ"ה ממכירה ה"ד מחלק בין אם הוי חוב מחמת מכר דקונה לגמרי כיון דלא שכיח, לחוב דעלמא דמהני רק למי שפרע ככל דמים, ושיטתו מבוארת בפ"ז ה"ד דאפשר לקנות בחוב, וכ' **הה"מ** דאע"ג דבקידושין מ"ז מבואר דא"א לקנות בחוב, מ"מ סמך על סוגיה דידן דאפשר לקנות, [ועוד הביאו מקור להרמב"ם מלק' מ"ח א'], **ובתוס' ר"י הזקן** בקידושין מ"ז א' כ' דשי' הרמב"ם דהסוגי' בקידושין אתיא לר"ל דמשיכה קונה מה"ת ורק בקרקע מהני קנין מעות דכ' שדות בכסף יקנו, וא"כ בעי דוקא כסף, אבל לרי"ו דבכל דבר מהני מעות א"כ אמרינן דאין צריך דוקא מעות בעין וסגי גם בחוב, **והראב"ד** השיג דבמחמת מקח מהני למי שפרע דאינו חשוב לא שכיח וחוב בעלמא לא מהני כלל, ומבואר דעתו לחלק בין חוב דעלמא לחוב מחמת מקח וזה כשי' הר"י מיגש, **והה"מ** שם הק' על הרמב"ם דבמה יקנה וכ' דהוי כאילו לא נתחייב לו מעולם במעות וכאילו החליפו שור בפרה, וכ' דמעות הלואה ליכא למימר הכי ומ"מ איכא מי שפרע, **והלח"מ** שם תמה על הה"מ דמה מק' במה יקנה הא שי' הרמב"ם דקונים בחוב, וכ' לומר דקו' היא דבשלמא בחוב של הלואה י"ל דחשבינן למעות ההלואה כאילו הם עכשיו, אבל גבי שור לא שייך זה, ולזה תי' דגם הכא חשבינן כאילו השור בעולם ונותנו לו, וכ' דמש"כ בסוף דבהלואה ליכא למימר הכי, צ"ל דכונתו לענין מה דאמרינן דלא שכיח, **ובסמ"ע** סקצ"ט סק"ד כ' דכונת הה"מ דמהני משום דעשאוהו חכמים כאילו המכר הראשון הוא בעין והחליפו, **והנתה"מ** בסק"ב כ' דביאור דבריו כמש"כ המחנ"א, ולפ"ז בעי שיהיה השור בעולם, **והב"ח** גם כ' דבעי שיהיה השור בעולם דאמרינן דהוי כאילו לא נתחייב לו וכאילו החליפו חפץ בחפץ.

**ובש"מ** בשם **שיטה** כ' דהכא מיירי דאית לי' הנהו זוזי שנתחייב ואין לו רשות להוציאם, הלכך הוי כפקדון, **ובקצוה"ח** סקצ"ט סק"א הק' דמה עדיף זה מהלואה שהגיע זמן הפרעון דגם לא מהני.

ו) גמ' ואמר ר"ל וכו' – **המהרמ"ש** מעיר דלפי הס"ד דגם מטבע קונה א"כ אמאי לא קתני במתני' דכל דבר קונה זה את זה כיון דלא הוי דוקא מטלטלין, וכ' דמ"מ בתורת פירא שקונה לטבעא, זה לא הוי אלא במטלטלין, ולכאורה לשי' הקצוה"ח בסר"ג סק"ד דגם פירי אינם יכולים לחייב דבר מסוים וכמשנ"ת בריש הפרק, א"כ על כרחך דמיירי דוקא בחליפין.

רש"י ד"ה ואפילו – מבואר ברש"י דגם איכא ראיה דנעשה חליפין, אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד** כ' דאין להוכיח מדברי ר"ל דנעשה חליפין, דכיון דאמר דמיירי בכיס מלא מעות, א"כ י"ל דהקנין נעשה על ידי הכיס, ורק מוכח מזה דמטבע נקנה בחליפין.

**התוס'** לעיל מ"ה ב' הוכיחו מהגמ' הכא, דגם מטבע שאינו יוצא הוי כלי, ודלא כהי"א שהביאו דהוי כלי רק משום דיוצא, ולשי' ר"ת דבשוה בשוה מהני גם בפירי, אין ראיה מהכא דהכא י"ל משום דהוי שוה בשוה, **והגרע"א** כ' לדחות דר"ל ס"ל כר"ש דגם פירא נעשה חליפי וכמבואר בגמ' ואה"נ דלהלכה לא יהני, [וכ"כ **בתרוה"כ** סר"ח ס"ג], אמנם כ' דהתוס' לשיטתם דמה דמבואר בגמ' דר"ל ס"ל כר"ש זהו דוקא להס"ד דמטבע נעשה חליפין אבל לפי האמת אין ראיה דס"ל כר"ל, ואדרבה מהא דלא הוכיחה הגמ' דס"ל כר"ש מהא דאמר דמהני מעות במעות, מוכח דזה אתיא שפיר גם לר"נ, אך כ' די"ל דבאמת לס"ד דמטבע נעשה חליפין, י"ל דר"ל מיירי הכא על מטבע היוצא ואין ראיה דס"ל כר"ש, ומשום הכי לא היתה הגמ' יכולה להוכיח מדברי ר"ל כאן, אבל לפי האמת י"ל דר"ל הכא אתיא שפיר רק לר"ש דפירי עבדי חליפין, ועיין עוד בסמוך מש"כ על דברי הרי"ף.

**הרי"ף** כ' דברי ר"ל להלכה דכיון דלא סגי הוה לי' פירא ומיקני בחליפין, **והבעה"מ** כ' דשי' הרי"ף דהוי ככלי דאי לאו הכי האיך קונה במעות שנפסלו, וחולק על זה דמטבע לא הוי כלי וכשי' **רש"י** דלא הוי כלי, ושי' **התוס'** ושאר **ראשונים** דהוי ככלי וכמשנ"ת לעיל מ"ה ב' באות א', [והב"ח בסר"ג כ' דשי' הרא"ש דאין הלכה כר"ל וכמבואר בדבריו בס"א, אמנם בהג' הגר"א על הרא"ש כ' דצ"ל ברא"ש דאין ראיה מר"ל, דהא בהדיא מבואר בדבריו בס"ב דכל מטבע הוי כלי], **והגרע"א** [וכן **בתרוה"כ** שם] כ' לומר בשי' הרי"ף, דס"ל דהוי פירי ולא כלי וכמבואר בלשונו דהוה לי' פירא, ואף דכל מטבע מבואר בדבריו דהוי כלי, מ"מ י"ל דס"ל כהי"א דרק מטבע היוצא הוי כלי, והא דמבואר הכא דמהני מעות במעות אף דאמרינן דהוי פירי, זהו כמשנ"ת דברי הראב"ד דבאמת אין ראיה מהכא דנעשה חליפין די"ל דקונה משום הכיס, ורק מוכח דנקנה, **ובחי' רמ"ש** כ' לומר דשי' הרי"ף כר"ת דשוה בשוה מהני גם פירי והכא מיירי בשוה בשוה, אבל בקנין סודר מהני רק מטבע היוצא.

**והרמב"ם** בפ"ו ה"ו כ' דהרי הם כפירות לכל דבר ונקנין בקנין, **ובכס"מ** בפ"ה ה"ו כ' דשי' הרמב"ם דכל מטבע לא הוי כלי, **והלח"מ** בפ"ו ה"ב כ' דכן נראה לשון הרמב"ם כאן דרק הוי כפירי, ובסו"ד כ' די"ל דהלשון הכא אינו מדוקדק, **ובטור** סר"ג מבואר דגם מטבע שנפסל הוי ככלי, וכ"כ **הרמ"א** בסקצ"ה ס"ב, **ובשו"ע** סר"ג ס"ח כ' כלשון הרמב"ם, **והש"כ** בסק"ב כ' דיש להם דין כלי, אמנם **בביאור הגר"א** סקל"ד מבואר דדעתו דמהני רק בשוה בשוה.

**הרמב"ם** בפ"ו ה"ב כ' דלשונות של זהב וכסף כשאר מטלטלין הם ונקנין בקנין וקונין זה את זה בהחלפה, **ובכס"מ** בפ"ה ה"ו כ' דלשון זה מבואר דהוי כפירי דרק נקנים או דקונים בשוה בשוה, אבל לא מהנו בתורת סודר, **ובב"י** סקצ"ה כ' גבי נסכא בשם **הרי"ו** דזה תלוי בטעמים אמאי מטבע הוי כלי, דאם הטעם משום דראוי לשקול או לתלות א"כ נסכא לא הוי כלי, אבל אם הטעם דרק פירי דנחסרים א"כ נסכא הוי כלי, **ובשו"ע** סר"ג ס"ג כ' כלשון הרמב"ם, **והגרע"א** שם העיר דכיון דהשו"ע לא הזכיר שי' ר"ת דמהני שוה בשוה, א"כ אמאי כ' הכא דקונין בהחלפה דזה כשי' ר"ת, **ובנתה"מ** סק"ג הוכיח מזה דשי' השו"ע כר"ת.

ז) רש"י ד"ה מכור – **בכס"מ** בפ"ה ה"ג **ובב"י** סקצ"ט כ' דנראה מדברי רש"י דגם אם רק המוכר לא ידע קונה דגם זה הוי בכלל הא דלא שכיח, ולשון **הרמב"ם** שם דחפן מעות בלא משקל ומנין אלא נטל אכסרה, וכתב דאפשר דמודה הרמב"ם דגם אם רק המוכר לא ידע דקונה ואורחי' דמלתא נקט, ולשון **הטושו"ע** בסקצ"ט ס"אדהיה לו מעות בלא מנין ולקחן המוכר ולא דקדק לידע, וכ' **הב"ח** דמסו"ד הטור נראה דרק המוכר לא ידע וכן הלכה, **והרמ"א** כ' על השו"ע דגם אם ידע הלוקח י"א דקנה.

**מז' א'**

גמ' ואין לו עליו אונאה – **בש"מ** מביא **תשו' הרי"ף** דבחליפין אין דין אונאה, ורק משום דהכא אמר לשון מכירה מחוייב להיות בו אונאה לרבה אמר ר"ה, וכ' דהתורה גם מעידה וכי תמכרו ממכר, במכר אזהר ולא בחליפין אלא הדבר תלוי בהיותם מתרצים זה לזה, ועוד הביא **תשו' הר"י מיגש** דבאם החליפו סחורה בלא שישומו אותה בדמים אין טענת אונאה, דחליפין אין בהם אונאה, אמנם **הרמב"ן והריטב"א והר"ן והנ"י** כ' לומר דבכל חליפין איכא אונאה, ומה דהכא מבואר דלר"א אין אונאה זהו משום דאמר באלו דאין ידוע כמה נותן לו והוי כאומר דיקבל עליו בכמה שיש כאן, והנה **רש"י** כ' דלרבה יש אונאה משום דאמר לשון ממכר ולא לשון חליפין, ולכאורה היה אפשר לומר דגם ס"ל כהרמב"ן ודעימי', דבעלמא יש אונאה גם בחליפין, ורק הכא דאמר באלו בעי לזה דאמר לשון מכירה דמשו"ה יהיה אונאה, אמנם **בר"ן ובנ"י** מבואר דלשי' הרמב"ן הטעם דלרבה יש אונאה הוא משום דאמרינן דמה שאמר באלו אי"ז סיבה דלא יהיה אונאה, אבל לא משום דהזכיר לשון מכירה, ורש"י דכתב משום דהזכיר לשון מכירה נראה דס"ל כהר"י מיגש דאין אונאה בחליפין אלא במקפיד ומשו"ה י"ל דיש נפ"מ איזה לשון הזכיר.

**הרמב"ם** בפי"ג ממכירה ה"א כ' דמחליף כלים בכלים או בהמה בבהמה אין לו אונאה שזה רוצה במחט יותר משרין, אבל המחליף פירות בפירות בין ששמו קודם המכירה בין ששמו אח"כ יש להם אונאה, והנה נתבאר בתשו' הרי"ף דמה דאין אונאה בחליפין הוא משום דכ' ממכר ולא חליפין, וכן מבואר **בתשו' הרמב"ם** סקע"ב, וכ"כ **הכס"מ** בשם **ת"ר**, **ובסמ"ג** לאוין ק"ע כ' משום דדרך חליפין שבנעל קטן קונים דבר גדול, **ובפרישה** סרכ"ז סקכ"ג הביא דברי הסמ"ג, **ובסמ"ע** סקל"ו הביא הדרשה דממכר, **ובפרי יצחק** ח"ב סנ"ה כ' לבאר דבעי לתרוייהו דהיכי דאין לחלק מסברא בין חליפין למכר בודאי גם חליפין הוו בכלל מכר, ורק משום דיש סברא דחליפין שאני וכמש"כ הרמב"ם משו"ה אמרינן דחליפין לאו בכלל מבר בזה, **ובאבי עזרי** כ' לבאר דבעי לשני הטעמים, דמה דאין דין אונאה הוא משום דקרא כתיב בממכר ולא בחליפין, אמנם אכתי יש לדון דלא יחול משום דאין כאן תורת חליפין, ולזה כ' הרמב"ם דזה רוצה במחט יותר משרין ושפיר יש כאן תורת חליפין.

בחילוק הרמב"ם בין כלי ובהמה לפירות, כ' **הראב"ד** בהשגות דאפשר דמקור דבריו הוא בירושלמי כאן דמבואר דמהני רק שור בפרה ולא צבור בצבור, וחולק על זה דהירושלמי מיירי לענין עיקר קנין חליפין דבצבור של פירות לא קונה דפירי לא עבדי חליפין, אבל לענין אונאה אין חילוק, **והה"מ** כ' דהרמב"ם ס"ל דאע"פ דאנן קיי"ל דגם בפירות מהני בשוה בשוה, מ"מ לענין אונאה יש חילוק כמו שחילק בירושלמי לענין קניה, והטעם שכלי מתקיים יותר מפירות, [ועיין **באהא"ז** שכ' דמבואר בהה"מ דמה דפירות לא מהני בחליפין הוא משום דאינו מתקיים, אמנם נראה לכאורה די"ל דמבאר זה בירושלמי דמשו"ה אפילו שוה בשוה לא מהני, אבל בתורת סודר אי"ז מטעם זה], **ובסמ"ג** כ' דהחילוק משום דאין עושין חליפין אלא מכלים ובהמות, ונראה דס"ל בשי' הרמב"ם דבהמה גם חשיבא כלי לענין חליפין ופירות דקונה רק מתורת שוה בשוה בזה יש אונאה, וכן מבואר **בסמ"ע** סקל"ו, **ובפרישה** סרכ"ז סקכ"ג כ' דהיכי שאינו מקפיד על שומתן אז תורת חליפין להם ונתמעט מנעל, אבל אם מקפיד לשומן אז תורת מכר להם ונקנים זה בחילוף זה דהוא בתורת דמים כמוכר לו דבר שנתחייב לו בחליפי דמיו, וכ' דדוקא פירות שאינם מתקיימים, אבל כלים אפילו מקפיד אינם נכנסים בגדר מכירה ולא קרינן בהו כי תמכור ממכר, **ובאהא"ז** כ' לבאר דכלי ושור הוא דבר חשוב ואין דעתו על שוים, משא"כ פירות דאינם דבר חשוב דעתו על שוים ומשו"ה יש אונאה, **ובחמדת שלמה** לעיל כ"ט א' **ובאבי עזרי** כ' לומר דבפירות דמהני מדין שוה בשוה א"כ כל שיש שיעור אונאה לא הוי שוה בשוה, ולפ"ז יהיה הדין דגם בלא שמו כלל, לא יהני וזה דלא כהכס"מ דכ' דבכה"ג גם בפירות אין אונאה וכמשי"ת בסמוך ועיי"ש בחמד"ש.

**בהה"מ ובכס"מ** כ' דמבואר ברמב"ם דבכלים גם בשמו קודם אין אונאה, וכן נראה **ברמב"ן** דכ' דיש מי שאומר דלעולם אין אונאה בחליפין, וכ"כ **הסמ"ע** בסקל"ה, **ובהג' חת"ס** הביא **דמהר"י יעב"ץ** כ' דאם מקפיד בודאי יש אונאה גם להרמב"ם, וכ"כ **באהא"ז** וכ' דמש"כ הרמב"ם גבי פירות בין ששמו קודם ובין אח"כ, כונתו רק לאפוקי מכלים דדוקא אם שמו קודם.

**בכס"מ** שם כ' דמבואר ברמב"ם דאם לא שמו בפירות כלל גם בהם אין אונאה, **ובנתה"מ** סקי"ב כ' לומר דמה דמהני בשמו אח"כ זהו דוקא בעסוקין באותו ענין והביאו בפ"ת, ועיין באהא"ז מש"כ בזה.

**המהרשד"ם** בחחו"מ סשפ"ג כ' דגם היכי דהחליפו סחורה בסחורה אין אונאה, דהטעם המבואר בסמ"ג משום דדרך חליפין הכי הוא מהני דגם בסחורה לא יהיה אונאה, וכן מדברי ת"ר שהביא הכס"מ נראה מבואר דבכל חליפין אין אונאה, ועוד מדלא חילק הרמב"ם בכלים עצמם, אמנם **ברדב"ז** ח"ד סרס"ט כ' דכיון דמבואר ברמב"ם הטעם דרוצה במחט יותר משרין, א"כ זה שייך רק במחליף לצורך עצמו ולא לעשות סחורה, **ובמחנ"א** דיני אונאה ס"י כ' דהטעם דוכי תמכרו ממכר הוי בכל גונא, וכן בתשו' הר"י מיגש מבואר דגם בסחורה, אמנם **בנתה"מ** סקי"ב כ' דגם להרדב"ז היכי דלא שמו כלל ליכא אונאה גם בסחורה, דהא גם בפירות בלא שמו כלל ליכא אונאה, ותשו' הר"י מיגש מיירי בלא שמו כלל.

**בטושו"ע** סרכ"ז ס"כ כ' כדברי הרמב"ם, **ובפ"ת** סקי"ב כ' לומר דהוי ספיקא דדינא ובאם המתאנה מוחזק לא יוציאו ממנו, ועוד כ' לענין סחורה בסחורה, דכיון דטעם הרמב"ם דרוצה לא שייך א"כ הוי רק משום דדוקא בממכר איכא אונאה, וא"כ ביותר מפלגא יהיה אונאה, דהא בקרקע דנתמעט מאונאה גם אמרינן דביותר מפלגא יש אונאה עיי"ש.

**הריטב"א** הק' על מש"כ בתשו' הרי"ף דליכא אונאה משום דבקרא כתיב ממכר, ולא אזהר בחליפין, דא"כ בכל היכי דמקיים מקח בקנין סודר שלא יהיה אונאה, **ובקצוה"ח** סקצ"ה סק"א כ' דלפי שי' הרי"ף י"ל קו' התוס' בקידושין ג' א' דאמאי לא אמרינן דנכרי לא יקנה בחליפין משום דמה ישראל בחדא, דהאי קרא איירי בממכר וחליפין לא הוי בכלל ממכר אלא רק כסף או משיכה, אמנם **בזכרון שמואל** סמ"ז אות ב' כ' דדוקא חליפי שוה בשוה כ' הרי"ף דלא הוי בכלל ממכר, אבל קנין סודר בעלמא בודאי הוי בכלל ממכר ומשו"ה מודה דיש בזה אונאה, והביא דברי רש"י בסוף העמוד דגאולה זהו קיום מקח ע"י סודר ותמורה זה חליפי כלי בחפץ כנגדו, וא"כ מבואר דקנין ע"י סודר הוי בכלל מכר דגאולה זה מכירה כמבואר בגמ', [ויל"ע דלעיל נתבאר דברי הסמ"ג דמבואר איפכא דהחילוק בין כלי לפירות דכלי הוי דבר שקונים בו בכל חליפין, משא"כ פירות לא מהני אלא בשוה, וא"כ מבואר אדרבה דקנין סודר אין בו אונאה ובשוה איכא אונאה].

**הרי"ף והרמב"ם** בפי"ג ממכירה ה"ב כ' דהלכה כרבה דיש לו עליו אונאה, **והרא"ש** כ' דהוי ספק ואין מוציאין מספק,**והטור** בסרכ"ג כ' שי' הרי"ף ושי' הרא"ש, **והשו"ע** בסי"ט כ' כהרי"ף, **והרמ"א** כ' די"א כהרא"ש, **והט"ז** כ' כהשו"ע.

**בשו"ע** שם כ' דה"ה ללוקח פירות אכסרה בלא מדה בסלע דקנה ומחזיר אונאה, **והרמ"א** אחר כל דין השו"ע כ' די"א דהוי ספק, **ובסמ"ע** סקל"ד כ' דנראה דשי' הרמ"א דגם בפירות הוי ספק, אך כ' דא"א לומר הכי דבטושו"ע סר"ט ס"א הביאו דברי הרמב"ם דמוכר ערימה ולא ידוע המדה דיש אונאה והרמ"א לא חלק שם, ועל כרחך צ"ל דקאי רק על הדין הראשון, ומשום דאין דרך קנין בכך כי אם בחליפין, וכ"כ **הב"ח** לדינא, **והט"ז** שם הק' דמה שייך הכא מה דאין דרך קנין בהכי, וכ' לומר דגם בפירות חולק.

ח) גמ' חליפין ומקפיד – **בחזו"א** מבואר דכיון דהוא דעיקר דעתו על הדמים ושויות החפץ ולא על גופו, א"כ י"ל דאי"ז קנין חליפין, דחליפין הוי בהחפץ, והכא דאין דעתו על זה ממילא דלא מהני בתורת חליפין.

רש"י ד"ה חליפין ומקפיד – **הרמב"ן** במלחמות ובחי' לעיל מ"ו א' כ' דמקפיד דהכא אינו רק דמקפיד לידע כמה שוה הסודר, אלא דמקפיד שיהיה שוה החליפין כמו הדבר שמקנה לו, וכ"כ **הרשב"א והר"ן** שם דיל"פ הכי, אמנם מדברי **רש"י** נראה דהנדון אפילו בקנין סודר בעלמא וכמבואר **בפנ"י**.

גמ' דאמר לי' חמור בפרה וטלה וכו' – **בבעה"מ** מבואר דגם בכה"ג דקונה משום דיש דמים שהן כחליפין, מ"מ היכי דיאמר לו דהוא יקנה החמור בדמי הפרה והטלה, באם ימשוך רק להפרה לא יקנה, **והמלחמות** הק' עליו דהא קיי"ל דהיכי דנתן מקצת הדמים ולא עייל ונפיק אשאר זוזי דהדין דקונה כל המקח, וא"כ אמאי הכא לא יקנה החמור בפרה לבד ומאי שנא ממקצת דמים, והנה **הרשב"א** הק' הכי גם על מה דמבואר בגמ' דקונה בתורת חליפין דאמאי לא אמרינן דיקנה כל החמור במשיכת הפרה לבד ומאי שנא מנתן מקצת הדמים, וכ' לומר דמיירי הכא בעייל ונפיק אזוזי וא"כ ממילא דלק"מ על הבעה"מ, ובמלחמות מבואר דהיכי דהוי בתורת חליפין בזה ניחא לי' אמאי אינו קונה הכל, ויל"ב דס"ל כהריטב"א דהחמור חשיב דמי הפרה וכמשי"ת, **ובמאירי** מבואר דלא מהני מקצת דמים אלא בערבון, אבל בקנין חליפין בעי שימשוך כל החליפין וזה כשי' המלחמות.

**והרשב"א והר"ן והנ"י** כתבו דהיכי דאמר לו דיקנה כור חטים ולא חמור, בזה כיון דכור חטים הוא דבר המתחלק, א"כ אמרינן דבאמת יקנה חטים כנגד הפרה, וכמו במכר עשר שדות והחזיק באחת דקונה כנגד מעותיו, והכא נמי הפרה הוי כדמי החטים וקונה כנגד מעותיו, אמנם **בריטב"א** נראה מבואר דגם בכה"ג לא יקנה דכ' דהכא לא חשיב דנתן אפילו מקצת הדמים דאכתי לא משך החמור, [ואח"כ הוסיף סברת הרשב"א דאינו רוצה שיחול על חצי חמור], ומבואר דס"ל דהפרה חשיב הדבר הנקנה והחמור הוי הדמים, ודלא כהרשב"א דמבואר דהפרה חשיבא דמי החמור, **והטור** בסר"ז הביא שי' הרשב"א וכ' **דהרא"ש** חולק, **ובדרישה** סק"ב כ' לבאר דשי' הרא"ש דלא דמי לשדות דשם החזיק בכל השדות משא"כ הכא לא החזיק בהכל, **ובמחנ"א** דיני משיכה ס"א כ' בשי' הרא"ש דכיון דהכא לא פירט ערך של כל אחד בפנ"ע, א"כ אין ידוע כמה נפסק כנגד כל אחד לבדו ומשו"ה לא קנה עד שיגמר כל המשיכה, ועוד כ' שם דאינו ראוי לקנות הפרה כל זמן שלא משך הטלה שהרי לא נגמר משיכת כל המקח, וא"כ ממילא אין כאן דמים כנגד החטים, והמגיה שם ציין לריטב"א דמבואר הכי דס"ל דמה שמושך הפרה לא חשיב כמו דיש כאן נתינת דמים, **והשו"ע** בס"ב כ' די"א דאם אמר דיקנה כור חטים, דקנה בחטים כנגד הפרה.

גמ' רב הונא סבר לה כרבי יוחנן וכו' – ברמב"ם **בפה"מ וברע"ב** בקידושין על המשנה דכל הנעשה דמים באחר כ' דבאמר מכור לי באלו קנה, דהטעם דמטבע לא נעשה חליפין הוא משום דדעתי' אצורתא, וא"כ כשאינו מקפיד על המנין הרי חזינן דאינו מקפיד על הצורה והרי הוא כלשון של זהב או כסף דמתקיים בו הקנין, **והתיו"ט** שם הק' דאף דאינו מקפיד על המנין מ"מ מנ"ל דאינו מקפיד על הצורה, והביא דברי הגמ' הכא דמבואר הטעם משום דקונה בתורת מעות דלא שכיח, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ה ה"ג.

ט) גמ' דניחא לי' לקונה – **בש"מ** מביא **תשו' הר"י מיגש** דמבאר דברי הגמ' דבכל קנין בעי שיתרצה הבעלים בקנית השני, והכא כיון דהוא חייב לשלם לו דמי הדבר שזוכה בעבור הקנאת הסודר, א"כ אמאי ניחא לי' להקנות הסודר, ולזה אמרינן דכיון דעי"ז מתרצה השני להקנות לו החפץ גם קודם שנותן הדמים משו"ה נח"ל להקנות הסודר, ועיי"ש בש"מ בשם **רבינו יהונתן** דכיון דאינו מנקה לו מהדמים כנגד דמי הסודר משו"ה בעי להאי טעמא, **ובחמדת שלמה** לעיל כ"ט א' כ' לבאר דבקנין מעות נקנה לו הדבר הנקנה מיד בזכית האחר במעות, אבל בסודר קודם זוכה השני בסודר ואח"כ זוכה הוא בחפץ, ומשו"ה בעי לומר דאעפ"כ נח"ל שיזכה השני הגם דמיד בשעת זכייתו אכתי אינו זוכה בדבר הנקנה.

תוד"ה בכליו – **התוס'** בגיטין מ' א' כתבו **דרש"י** בב"מ כ' דלוי ס"ל דאף בכליו דמקנה אבל גם בכליו דקונה, וחולקים על זה דכיון דקרא כ' בשל מקנה א"כ לא מהני בעינן אחר, וכמו לר"נ דלא מהני פירות אפילו שוים אלף זוז, אף דעדיפי מכלי קטן.

בא"ד – מש"כ ואי לוי סבר וכו' מבואר **במהרמ"ש** דשייך זה לתחילת דבריהם, דאי נימא דמודה רב דגם בכליו של קונה א"כ י"ל דמה דמבואר דלא מהני מטבע ופירי הוא בכה"ג דקונה בכליו של קונה, ולפ"ז כ' דלשי' ר"ת דמבואר בתוס' דגם ללוי מהני שוה בשוה, י"ל דמה דלא מהני מטבע מיירי בכה"ג דהוי בשוה בשוה.

בא"ד – **התו"ר** כתב בדרך קו' דאמאי לא פשטה הגמ' לעיל מ"ה ב' דרב ס"ל דמטבע נעשה חליפין כיון דס"ל הכא דהטעם משום בההוא הנאה, ותי' כמש"כ התוס', **והגרע"א** הק' על דברי התוס' דאמאי העירו רק אם ס"ל דמטבע או פירי נעשים חליפין ולא הק' לכו"ע דאמאי לא מהני דבר שאינו מסויים.

בא"ד – **הריטב"א** כ' דעיקר הדבר הוא גזה"כ אלא כל אחד יהיב טעמא קצת לקרא, ועיין בסמוך לגבי אדם חשוב.

רש"י ד"ה מפיק – **התו"ר והריטב"א** מבארים דהיה עונה תשובה, וכלשון הגמ' בחולין דנפק מפומי' דרב זקוקין דנורא.

גמ' בההיא הנאה – **הרמב"ן** בקידושין ז' א' דמבואר בגמ' שם דדוקא באדם חשוב איכא הנאה, אבל בשאר אדם לא ומשו"ה רק באדם חשוב יכול לקדש במה שיקבל מיד האשה מתנה, וכ' דהכא מהני לקנות גם אם אין בו ש"פ ומשו"ה מהני גם קבלת כל אדם דהוי הנאה כל דהוא, אבל גבי קידושין בעי הנאה חשובה, ועוד כ' דהכא שנהגו בכך שויוה רבנן לכל אדם כאדם חשוב, וכ"כ **הרשב"א** שם, **והר"ן** שם כ' רק התי' הראשון, **והריטב"א** כאן ושם כ' דבאמת אי"ז עיקר הטעם אלא בדרשה דקרא פליגי כמבואר בגמ' ולרוחא דמלתא נקט האי טעמא.

**הרמב"ן** בקידושין שם מביא שי' **הר"ח** דהיכי דנותן לאדם חשוב יכול לקנות עי"ז מדין חליפין, והק' על זה דשם מבואר רק דמהני בתורת מעות אבל בחליפין דבעי כלי לא מהני הנאה של קבלת אדם חשוב, **והרשב"א** שם כ' דכיון דקבלת אדם חשוב גם אינו כסף אלא אנו רואים הנאתו כאילו יש לה ממש שיתקיים דעתו עליו, א"כ הכא נמי נראה הנאתו כאילו הוא כלי, **והריטב"א** שם בסו"ד כ' כהרמב"ן, **והר"ן** שם הביא דברי הר"ח, **ובקצוה"ח** סק"צ סק"ג כ' דהר"ח ס"ל כשי' הראשונים דרק דבר המתכלה כפירי אינו קונה בחליפין ומשו"ה אפשר לקנות בהנאה, אבל לשי' הראשונים דבעי כלי שמשתמשים בו א"כ א"א לקנות בהנאה, וכן מבואר **בגליון הגרע"א** בסקצ"ה דגם באדם חשוב לא מהני, **ובנתה"מ** שם סק"ד כ' דהר"ח מיירי בחליפי שוה בשוה וס"ל כשי' ר"ת דבזה מהני גם פירי, **ובהג' אמרי ברוך** על הקצוה"ח כ' דברשב"א מבואר דגם יכול ליחשב ככלי, ובאמת שי' הרשב"א לעיל מ"ה ב' גבי מטבע דבעי גם דחזי לשימוש ואעפ"כ ס"ל כהר"ח.

תוד"ה גאולה – גי' **הר"ח והרי"ף** כהגירסא שדחו התוס', **ובשו"ת חת"ס** ח"ז סל"ה כ' לבאר שיטתם דגאולה הוי שוה בשוה ומה דאמרינן דגאולה זו מכירה היינו חליפי שוה בשוה דדמי למכירה, וגם בזה אמר דנעשה ע"י דשלף איש נעלו, [ויל"ע דמ"מ בקרא דאם לא יגאל ונמכר לכאורה אין הביאור דלא נפדה שוה בשוה, אלא דלא נפדה ע"י הבעלים עיי"ש, ואפשר דלזה קרי גאולה דהוי כמו דמחליף הדבר שהקדיש במה שנותן עכשיו כנגדו].

בא"ד – **בחי' הגרנ"ט** בקידושין סקצ"ב **ובזכרון שמואל** סמ"ז סק"ב כתבו לבאר דקנין סודר הוי קנין בפני עצמו, אבל חליפי שוה בשוה הוי קנין כעין קנין כסף, והחילוק בין כסף לחליפי שוה בשוה הוא דבחליפין הוי התמורה חפץ אחר, ובכסף הוי דמי הדבר תמורה לחפץ, והגרנ"ט כ' דמה דסגי בתחילת פרעון זהו רק בכסף ולא בחליפי שוה בשוה, ובזכרון שמואל כ' לפ"ז דמה דמוכח בתוס' בב"ק ע' ב' דגם בחליפין יש דין דכסף החוזר, דאם אינו מתחייב להחזיר אינו יכול לקנות בזה, דזהו רק בחליפי שוה בשוה, אבל בחליפין של קנין סודר בזה לא בעי דיהיה חייב להחזיר הסודר באם לא יחול הקנין.

**ובדבר אברהם** ס"א סק"ג כ' לבאר בקנין סודר דעיקר דינו הוא דמהני דבר שנהגו בו שיקנה, ויסוד הדין הוא דכל דבר שנהגו בו בנ"א לקנין דמהני לקנין, ורק דבזמן בועז נהגו בחליפין ומשו"ה מהני, וזהו דין דאורייתא דמנהג בנ"א יהני לקנין, ובאם ינהגו דאיזה דבר אחר גם יהני מן התורה, והביא דכן מוכח בירושלמי עיי"ש.

גמ' בועז נתן לגואל – מבואר בגמ' דבועז קנה מגואל וצ"ב מה קנה ממנו, **ובשו"ת חת"ס** ח"ז תשובה ל"ה הביא דרוב המפרשים מבארים דנעמי גבתה השדה בכתובתה ורצתה למכור אותו, ובאמת בועז קנה השדה מנעמי, אלא דהגואל היה כמו שליח של נעמי למכור השדה לבועז, והק' על זה דא"כ למ"ד בכליו של מקנה משום בההוא הנאה איך מהני כליו של גואל במקום נעמי, והביא עוד לבאר דנעמי כבר מכרה השדה וגואל היה זכות ראשון לגאול השדה וזכות זו מכר לבועז, והק' דאין מכירה בזה אלא כל שאין הגואל גואל השדה ממילא גואל בועז, והביא שם דיש שפירשו דאה"נ דלא היה שייך קנין, אלא דגואל היה סבור דמחילה זו על זכותו בעי קנין ובועז עשה כטעותו לחזק הענין, וכ' דאינו נראה, וכ' לבאר למ"ד דקנין פירות לאו כקנין הגוף א"כ י"ל האף דגבתה נעמי השדה ומכרתו, מ"מ אכתי היה קנין הגוף לגואל דהוא היורש באם ייבם את רות, וא"כ י"ל דמכר לו הקנין הגוף, ויל"ע דהא כיון דלא רצה ליבם א"כ ממילא דאינו יורש השדה, ולכאורה יל"פ לפי דבריו, דמכר חלקו בירושה.

י) גמ' קונים בכלי אע"פ שאין בו ש"פ – **בשו"ת חת"ס** ח"ז סל"ה הביא דברי **הר"ן** בקידושין ג' א' דמה דקונים אע"פ שאין בו ש"פ, אפשר דכיון דבעו כלי ודבר מסויים, דבר חשוב הוא אע"פ שאין בו ש"פ, וכ' דלפ"ז גם לר"ש דס"ל דפירי עבדי חליפין מ"מ בזה בעינן שיהיה ש"פ, והביא דלפי שי' **התוס'** בשבועות ל"ט ב' דגם במחטין בעי שיהיו ש"פ לענין שבועה, א"כ על כרחך דמה דהכא לא בעי ש"פ אין זה משום חשיבות דכלים, וא"כ גם בפירי לא בעי ש"פ.

תוד"ה קונים – **המהרש"א** כ' דהא דלא מהני חליפין באסורי הנאה כמבואר בע"ב, זה משום דכ' נעל, **ובדברי יחזקאל** סל"ט סק"ה כ' דלא חשיב כלי כיון דאינו ראוי להשתמשות, **ובאב"מ** סקל"ט סקי"ג כ' דגבי גט סגי בנתינה, אבל בחליפין בעי זכיה, ואין זכיה באוסרי הנאה ומשו"ה לא מהני.

בא"ד – מש"כ דנתינת תרומה הוי בכל שהוא דחטה אחת פוטרת הכרי, הנה **התורי"ד** בקידושין נ"ח ב' כ' דבאמת בתרומה לקיים מצות נתינה בעי נתינה חשובה, [וכ' דהוי גם יותר מש"פ עיי"ש השיעור], ומה דחטה אחת פוטרת היינו להפקיע מידי טבל מהני גם חטה אחת, דזה אינו תלוי בדין נתינה, ובכה"ג דיפטור בחטה אחת באמת לא יקיים מצות נתינה.

בא"ד – מש"כ דסיכה הוי בכל שהוא רק משום דכתיב סיכה, הנה **בתוס'** בפסחים מבואר דגם בלא זה יש לנו לומר דהוי כל שהוא.

גמ' לא שנו אלא בכלי וכו' – בגדר כלי ופירי עיין משנ"ת שי' הראשונים בזה לעיל מ"ה ב' באות א' לגבי מטבע אי חשיב כלי או פירי, ולעיל מ"ו ב' באות ד' לענין בע"ח אי חשיבי כלי או פירי, **ובקצוה"ח** סק"צ סק"ג מבואר דלהלכה בעי דבר שמשתמשים בו כמבואר מדברי הרמ"א בסקצ"ה סק"ב, **ובהג' מרדכי** סתמ"ט כ' דמה דנעשה בידי אדם הוי כלי ומה דהוי בידי שמים הוי פירי, **והסמ"ע** הביא דבריו בסקצ"ה סק"ח על מש"כ הרמ"א דשאר מטלטלין שאינם כלי אין קונים בהם, ובהגהה **בש"כ** בסק"ד הק' דהא מבואר ברמ"א דבע"ח חשיבי כלי, והרי הם בידי שמים.

גמ' כל דבר דנקנין – **בש"מ** בשם **תו"ש** מבואר דבעי קרא לרבות כל דבר, דלא נימא דדוקא שדה כמו דאיירי שם בקרא.

גמ' דבר מסויים – **התו"ח** כ' דלפ"ז צ"ל דמה דמבואר לעיל לפי גירסת התוס' והרי"ף דקונים בבשר שור, דמיירי בבשר של בהמה שלמה דאי לאו הכי הוי דבר שאינו מסויים, **וברמב"ן** לעיל מבואר שני צדדים האם חתיכת בשר חשיב דבר שאינו מסויים.

גמ' חצי רמון – **בריטב"א** מבואר דחצי כלי שפיר קונים בו דדרך לעשות מכלי גדול כלי קטן.

גמ' כמאן כתבינן – **הריטב"א** כ' דגם אם לא כתב הכי סגי במה שכותב וקנינא מיני' דחזקה על העדים שעושים כדין, וכן מבואר **בריב"ש** סר"ג, **והב"י** בססקצ"ה הביא **דבתה"ד** מבואר דאין מוציאין בשטר שאינו כתוב בו במנא וכו', וחולק על זה דכותבין הכי לרוחא דמילתא, **ובד"מ** סק"ט כ' דעכשיו דנהגו לכתוב קנין סודר הוי כמש"כ במנא וכו', **ובסמ"ע** סק"ה וכן בסמ"ב סקט"ז כ' דברי התה"ד, **והט"ז** בסמ"ב חולק על זה והביא ראיות דכשר גם כשלא כתב, **ובהג' חכם צבי** שם כ' דגם התה"ד מיירי על גונא דהקנה לו מטבע דלא מהני בזה סודר והנדון אם הקנה לו בקנין המועיל למטבע עיי"ש, **ובנתה"מ** בסמ"ב בחי' סקי"ג כ' דעיקר דלא כהסמ"ע, וכן **בפ"ת** סקצ"ה סק"ב כ' לדינא דלא כהסמ"ע, ותמה על **הנתה"מ** דבסק"ה כ' דברי הסמ"ע בסתם.

**מז' ב'**

גמ' מרוקא – רש"י מבאר דהיינו כלי העשוי מגללי בקר, **והריטב"א** כ' דאינו נראה דלא יקנה בזה דאינו מאוס כולי האי, ונראה דהבין דהטעם משום דמאוס, **ובש"מ** בשם **ברינו יהונתן** כ' דכלי זה ראוי לתשמיש צונן ולא חם, **ובטור** סקצ"ה מבואר משום דאינו חשוב, **והריטב"א** כ' בשם **הראב"ד** דהיינו עביט של מ"ר דזה מאוס, **והרשב"א והנ"י** הביאו פי' רש"י ופי' הראב"ד, **והרא"ש** כ' כרש"י, וכן מבואר **בטור וברמ"א** סקצ"ה ס"ב ומשום דאינו חשוב.

א) גמ' מעות קונות – **רש"י** לעיל מ"ו ב' ובערובין פ"א ב' כ', דילפינן דמעות קונות ק"ו מהקדש, דכתיב גבי הקדש ונתן הכסף וקם לו דקונה מהקדש ע"י מעות, וק"ו דיקנה מהדיוט ע"י מעות, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' דאי אפשר למילף מהקדש להדיוט, וכל שכן הכא דנתמעט האי פרשה דכתיב בי' דין אונאה מהקדש, ומיירי רק בקנין מהדיוט, **והריטב"א** כ' עוד, דהתם הוי לטיבותא דהקדש, וכמבואר בקידושין כ"ט דמשום הכי עדיף הקדש מהדיוט ולא גמרינן להדיוט מיני', אמנם ברש"י מבואר דהוי ק"ו דיהני בהקדש, וביאר **בפנ"י**,דבאמת בעיקר הדין הרי גם יש קולא בזה היכי דאח"כ יתייקר, ומה דמבואר בגמ' בקידושין דעדיף, היינו אחר דתקנו משיכה, ואמרינן דגם גבי הקדש בעי משיכה היכי דהוי לחומרא, אז נמצא דכסף הוי לחומרא, אבל עיקר הדין דאורייתא דלעולם כסף יקנה הוי גם קולא. והא דלר"ל לא ילפינן מהקדש, כ' **בתו"ר ובתוס'** בעירובין פ"א ב' ובבכורות י"ג ב' דס"ל דשאני הקדש דאי אפשר במשיכה משום דכל היכי דאיתי' בי גזא דרחמנא איתי', ועוד כ', דכיון דאמרינן שם דישראל בחדא ונכרי בחדא, מזה ילפינן דלא מהני מעות בישראל, **והפנ"י** בקידושין כ"ו א' כ' לומר, דמסברא היה מהני משיכה, ומה דכתיב בקרא מיד עמיתך דקונה במשיכה, על כרחך דבא למעט דבכסף לא קונה, אלא דהעיר דא"כ אמאי לרי"ו אין קונה משיכה כיון דלא מצינו מיעוט, **ובפרי יצחק** ח"א סמ"ז כ' לפי שי' הרמב"ן דיתבאר לק', דבאמת רי"ו פליג בזה וס"ל דמשיכה לא מהני כלל.

**והר"ח והרי"ף** כ', דילפינן בק"ו דאם גופו קונה בכסף ממונו לא כל שכן, **והרמב"ן** ועוד ראשונים מק', דא"כ נילף מהאי ק"ו דיהני שטר, ותי' דמטלטלין לאו בני שטרא נינהו דאי אפשר לסיימם ואין דרך קניתם בשטר, **ובמחנ"א** דיני מעות ס"י הק', דהא בגמ' בבכורות י"ג א' דבעי לומר האי ק"ו, מק' על זה דאי הכי שטר וחזקה נמי, ולא תירצה דלאו בני שטרא, **ובביה"ל** ח"א אות ה' כ' לפרש הגמ' שם דמק' על קרקע, דשם מיירי על נכרי, ומק' הגמ' דמהאי ק"ו נימא דנכרי יקנה קרקע בשטר, ועוד הק' הראשונים, דנימא דנכרי מישראל יוכיח, דגופו קונה בכסף וממונו לא דהא נכרי במשיכה לרי"ו, וכן מק' הגמ' בבכורות על ק"ו כמו זה עיי"ש, **והפנ"י** כ' לומר, דכיון דמה דנכרי אינו קונה בכסף, הוא משום דממעט האי קרא דמיד עמיתך, א"כ יש לנו לדון במאי קאי הקרא על קנין ישראל, ובמאי איירי נכרי דממעט מקנין ישראל ומרבה לקנין אחר, ובזה אמרינן דעדיף לאוקמי עיקר הקרא דגבי ישראל בכסף, וכמו דיש בזה ק"ו, ונימא דממעט נכרי מהאי קנין, **ובפרי יצחק** ח"א סמ"ז כ' לישב לשי' הרמב"ם, דס"ל דבאמת נכרי קונה בין בכסף ובין במשיכה, וכמשי"ת עוד לק' מ"ח א' בע"ה.

**והתו"ר והתוס'** בעירובין ובבכורות כ' בשם **ר"י**,דסתם קנין דקרא הוא בכסף, ועוד דקרא דהכא מיירי בכסף, דמיירי לענין אונאה, **והרמב"ן** כ' משום דדרך קניה בכסף וסתם קנין הוי במעות, **והרשב"א והר"ן והנ"י** כ', דרוב קנינים הוי בכסף, וכ"כ **הריטב"א** והוסיף דסתם לשון קנין האמור גבי קרקע וקידושין הוי בכסף, ואין לומר דהיינו בשטר דלאו בני שטרא נינהו.

**התוס'** בבכורות י"ג א' כ', דהא דאמרינן דלרי"ו משיכה קונה בנכרי, הוא משום דמצינו קנין משיכה במציאה והפקר, ומבואר דגם רי"ו מודה דבמציאה והפקר דלא שייך קנין מעות משיכה קונה, וכ"כ **הריטב"א** כן בשם **תוס'**,וכ' דמשום הכי גם במתנה דליכא מעות קונה משיכה, ובשם **הרמב"ן** כ', דגם במתנה לא מהני משיכה, ויכול לקנות ע"י חליפין או בחצר או באגב, **ובתוס'** ע"ז ע"א א' כתבו הכי לר"ל גבי נכרי דקונה במעות, דבמציאה ומתנה דליכא מעות קונה במשיכה, אמנם **רש"י** שם כ' בלשון ראשון, דהסוגיה שם מיירי בדורונות, ואעפ"כ מבואר שם דלרב אשי משיכה אינה קונה, **ובנתה"מ** סקצ"ח סק"א כ' כשי' התוס'.

**ובקצוה"ח** שם סק"א הביא שי' התוס' ושי' הרמב"ן, והק' על הרמב"ן דכ' דחצר מהני, דהא חצר הוי מטעם יד, וכיון דיד לא מהני איך יהני חצר, אמנם **במחנ"א** דיני משיכה ס"ב בהגהה שם **ובמנ"ח** מצוה של"ו אות ט' **ובהג' אמרי ברוך** על הקצוה"ח **ובפרי יצחק** ח"א סמ"ז הביאו דברי התוס' ועוד ראשונים בכתובות ל"א ב', דמבואר דקנין יד הוי קנין בפנ"ע ואינו שייך להגבהה, וא"כ באמת גם קנין יד מהני, ומה שלא תי' הרמב"ן דקונה בידו, הוא משום דקנין יד לא מהני אלא לקנות מה שבתוך ידו, ואיך יקנה דברים גדולים, [**ובשיעורי רח"ה** הק' דאי מהני יד, אמאי לא אמרינן לרי"ו דקרא דמיד עמיתך מיירי בקנין יד, ולכאורה גם בזה י"ל, דקרא איירי בכל מכר גם של דברים גדולים], וכ' המנ"ח דזה מוכח, דאי לאו הכי יק' דהאיך המוכר זוכה במעות, ובהג' אמרי ברוך הוכיח, דאיך זוכה בחליפין בסודר.

**ובשו"ת חת"ס** חיו"ד סש"י כ' להוכיח דלא מהני קנין יד, מהא דמבואר בגמ' ע"ז ע"א ב', דאי לא מהני משיכה בנכרי, לא משכחת לה דיהיה חייב מיתה על גזל פחות מש"פ, דבמה יזכה, ואי נימא דמהני יד או חצר, נימא דזוכה ביד או חצר, וכתב לומר דבאמת חצר מהני מסברא, דכיון דנכנס לרשותו ממילא דיש לו לקנות ע"י זה, אלא דזהו רק בזכיה דעלמא, אבל בגזילה דהוי חידוש התורה דיש זכיה בגזל דהרי יש לנו לומר דאכתי הוי ברשותי' דמרי', בזה אין לנו אלא מה שנתחדש קנינים בקראי, ומשום הכי מק' הגמ' דאי משיכה לא מהני במה יזכה, **ובדברי יחזקאל** ס"ס אות א' כ' לומר, דהנה לשי' התוס' ניחא דאין זכיה בגזל, וכמש"כ התוס' בע"ז דיש לנו לדמות גזל למכר שיש שם מעות, כיון דבא לזכות על כרחו של חבירו עיי"ש, וא"כ י"ל דאף דהרמב"ן חולק דלא מהני משיכה גם במתנה, זהו משום דכיון דליכא קרא דמהני, ממילא יש לנו לומר דלא מהני בשום מקום, אבל מ"מ גם מודה למה שמבואר בתוס', דהיכי דאיכא קנין מעות זה גורם שלא יהני שום קנין אחר, אלא דהביא שם באות ד' דברי **הריטב"א** בע"ז, שכ' להוכיח דלא כהתוס' דהיכי דליכא מעות מהני משיכה, מקו' הגמ' על גזל ולא ס"ל כתי' התוס' שם, ולדידי' יק' דמשכחת לה שיקנה בחצר או ביד, וכ' לומר דרק לרי"ו בישראל כ' הרמב"ן דמהני חצר, ומשום דאיכא קרא גבי גניבה וגט, אבל גבי נכרי באמת אין לנו לרבות קנין יד, אלא דאי משיכה מהני, אמרינן דגם חצר ויד מהני דלא גרע ממשיכה, [**ובשיעורי רח"ה** גם מבואר לומר הכי עיי"ש], ולפ"ז יל"ע דנמצא דאין דרך לנכרי לקנות הפקר, **ובפרי יצחק** ח"א סמ"ז כ' לומר, דקו' הגמ' שם אמאי מבואר דחייב מיתה, דאפילו אי נימא דזוכה ע"י חצר, מ"מ כיון דהוי מטעם שליחות אין לו להתחייב מיתה, אמנם אכתי יק' דנימא דקנה בידו, וכמו שהק' **בקהלת יעקב** באות מ' ענין משיכה, דגם אם חצר לא מהני, אכתי יק' דנימא דזוכה בידו, ועיין בחזו"א מש"כ לישב.

גמ' ומפני מה אמרו וכו' – **בב"י** סקצ"ח כ' דהיכי דמתנה דיקנה במעות, הדין דקונה במעות, וכמו דמבואר בקידושין כ"ו א' גבי מכר דהיכי דלא קנו בכספא לחוד, מ"מ אי פירש מהני לקנות בכסף לחוד, **ובד"מ** סק"א העיר על זה דלא דמי, דהכא יש תקנ"ח שלא יקנה, משא"כ בקרקע דהוי רק מנהג, וכ' דמ"מ נראה כהב"י ומשום דאומר דאי אפשי בתקנ"ח, וכ"כ **בב"ח** שם אות ט"ז, וכ"כ **הרמ"א** ס"ה, אמנם **הש"כ** סק"י כ' לחלוק על זה, דהא מצינו בכתובות נ"ו דעשו חכמים חיזוק לדבריהם יותר משל תורה ולא מהני תנאי גם בדבר שבממון, ועוד כ' דכיון דבטלו הקנין מעות, נמצא דרוצה לקנות בדבר שאי אפשר לקנות בו וזה אינו יכול, וכבר מבואר **בנתה"מ** סקי"ז **ובשעמ"ש** סק"ב, דלפי המבואר בד"מ ובב"ח דהטעם הוא משום דאומר אי אפשי בתקנ"ח ממילא דלק"מ, דכיון דאינו רוצה בתקנה הרי ליכא להתקנה לגביו, וממילא קונה במעות מדין תורה, והש"כ שם כ' **דבריטב"א** בקידושין כ"ה ב' מבואר בהדיא דלא מהני, דכ' דכל מקום שאמרו חכמים שאין קונים באיזה קנין, אע"פ שפירש המוכר ולוקח שיקנה בו אינו קונה, ולא אמרו דאי פריש מהני, אלא בכסף בקרקע שדינו לקנות, אלא דמקום שכותבין שטר לא סמכא דעתי', ולפיכך אם פירש קונה, **ובשעמ"ש** שם תמה עליו, דהרי הרמ"א גם כ' דין זה בס"ט שם, ועל כרחך דהכא שאני משום דהוי כאומר דאי אפשי בתקנ"ח וכמשנ"ת, אמנם לכאורה לשון הריטב"א נראה, דרק בכסף בקרקע מהני ולא במטלטלין, **ובקצוה"ח** סק"ג הביא דברי הגמ' בבכורות י"ג ב' דמבואר גבי נכרי, דאם אמר שיקנה כדיני ישראל הדין דקונה במשיכה בלא מעות, ומבואר דכל היכי דהוי קנין בשום מקום, יכול להתנות לקנות בזה, **ובפרי יצחק** ח"א סמ"ז כ' לדחות לפי שי' התוס', דהיכי דליכא מעות קונה במשיכה, דכיון דאמר דלא יקנה במעות, הוי כאי אפשר לקנות במעות, **ובחזו"א** בבכורות סי"ח סק"ה האריך לתמוה על הקצוה"ח, דהא בריטב"א שהביא הש"כ מבואר לאו הכי, וגם דא"כ משכחת לה שיהני משיכה במתנה כשיתנה, ועיי"ש מש"כ עוד, וכ' לבאר הגמ', דהוא רק נותן זכות לישראל להחזיק זה כפי דיני ישראל, **ובמחנ"א** דיני מעות ס"א העיר דאי נימא דמהני תנאי, מה הק' הראשונים אמאי מהני קנין סודר, הא כיון דעושה קנין סודר הוי כמתנה שיקנה בזה, **ובפ"ת** סק"ז נראה לדינא דמהני כהרמ"א.

גמ' סוף סוף מאן דשדא וכו' –  **הרי"ף והרא"ש** גרסו בגמ' סוף סוף לאו שלומי בעי, וכן מבואר **בריטב"א**,וכ' דכונת הגמ' דהמוכר בעי לשלם, ומשום דהוא עכ"פ ש"ח על החטים וחייב על פשיעה, וכן מבואר מדברי הרמב"ם **בפה"מ**, וכן נראה **בתו"ר ובתוס'** בעירובין, דהק' אמאי לא הוי ש"ש, **ובחי'** הריטב"א הישנים הביא שי' דהוי אפילו ש"ש, ומשום דכיון שנהנה שמוכר, הוא מהנה ונעשה ש"ש, אמנם **בב"י** ססקצ"ח הביא דברי **הרי"ו** דהביא שתי שיטות, היכי דזכה הלוקח באופן דאינו יכול לחזור עוד, האם הוי המוכר ש"ח על המקח, וסיים דנראה עיקר דאינו אפילו ש"ח, וכ"כ שם **בערך לחם ובנתה"מ** בחי' סקכ"ד, **והגרע"א** שם הביא דברי הב"י, וכ' דאין נראה הכי מדברי התוס' בעירובין, אלא דהוי ש"ח וכשנ"ת.

גמ' נשרפו חטיך – **התוס'** לעיל מ"ג א' כתבו, דהא דלא חיישינן דיאמר לו נשרפו מעותיך, הוא משום דהוי עכ"פ ש"ח וכספים אין להם שמירה אלא בקרקע, והנה בראשונים לעיל מ"ב א' אות ב' מבואר, דרק בזמן דשכיחי גנבים בעי שמירה דוקא בקרקע, ובאמת **הריטב"א** כאן כ', דליכא למיחש משום דלא שכיח בהו גניבה ואבידה או אונס, כל שנעל כראוי או שנתן בקרקע בזמן שגנבים מצויים, ועוד תי' התוס' לעיל, דיש לו היתר להשתמש במעות ומשום הכי הוי עלייהו ש"ש לכל הפחות, [**והתו"ר** כ', דלפי תי' הריב"ן בתוס' דיאמר לו נשרפו חטיך, צ"ל דאין לו רשות להשתמש בחטים, ומשום דדוקא מעות דאין נפ"מ אם יחזיר לו מעות אחרים יוכל להשתמש משא"כ בחטים], **והתו"ר והתוס'** בעירובין תי' עוד דאין טורח בהצלתם, ועוד מבואר בדבריהם, די"ל דכיון דמעות אינם קונות, אין דרך שיאחר המשיכה ויגמור הקנין, **ובסמ"ע** סקצ"ח סק"ז כ' כתי' התוס' בעירובין דאין טורח, **ובש"כ** שם סק"ה הביא **מסמ"ע** ישן, דיש להק' גם אי נימא דשרי להשתמש, דמ"מ היכי דחוזר בו הלוקח ולא אמר לו שיטול מעותיו, אמאי לא חיישינן עכשיו דיאמר לו דנשרפו חטיך כיון דאינו ש"ש עוד, אמנם **בפרישה** סקי"ג מבואר, דהקו' רק להשיטות דאינו יכול להשתמש ואינו אלא ש"ח, וכמבואר בתוס' דתירצו על הקו' דאין לחוש כיון דשרי לי' להשתמש.

תוד"ה נשרפו – **בתו"ר והתוס'** בעירובין מבואר דבאמת י"ל דלא כהריב"ן, משום דלא שכיח שיאחרו נתינת המעות באם נימא דמשיכה לא קונה לבד, ותי' עוד בשם **ר"י** דמשום תקנת השוק לא רצו לומר דנבעי תרוייהו, **ובחי'** הריטב"א הישנים תי' עוד, דכיון דגופו קונה באחד לא רצו להצריך לממונו תרי קנינים, **והסמ"ע** בסקצ"ח סק"ז הביא תי' הר"י והריב"ן.

**התוס'** לעיל מ"ו א' כ' דהא דבחליפי סודר לא חיישינן דיאמר לו נשרפו חטיך בעליה, הוא משום דכיון דלא באו המעות ליד המוכר טורח ומציל שמא יסרב הלוקח לשלם לו, **והריטב"א** כ' דכיון דלא נתן מעות, לא היה לו לסמוך על המוכר שיציל המקח, **ובגליון בתו"ר וברשב"א** כאן כ' דמשום הכי אמרינן דאף בחליפי שוה בשוה מהני, דלא פלוג רבנן בקנין חליפין, **והריטב"א** כ' דמשום הכי לא פלוג ואפילו נתן מעות, **והרמב"ן** כ' דלא פלוג, דהיכי דשוה לא בטלו דלא ירויחו כלום, דאכתי יש לחוש דזה שמשך יאמר לו הכי, [ולפי דברי התו"ר והתוס' בעירובין דאם לא מהני אין דרך שיאחר המשיכה, לא שייך תי' זה], ומשום הכי אף בקנין סודר לא תקנו, דהא אחשבי' לסודר בפירותיו, ועוד כ' כהתוס', וכ"כ **הר"ן**, ומבואר **בריטב"א ובר"ן** דמשום הכי גם באגב לא תקנו, דלא יקנה כיון דלא נתן מעות, **ובסמ"ע** סקצ"ח סק"ז כ' דמשום הכי סיתומתא מהני, [ועיין **בפ"ת** שם סק"ג בנתן רק מקצת המעות].

ב) גמ' אי מוקמת להו ברשותי' וכו' – ברש"י ד"ה אי מבואר דמה דמוקמינן לי' ברשותי', היינו לענין זה שיכול לחזור בו באם יוקיר, **ובתו"ר** מבואר, דזה מבואר ממה דאמר ר"ח דכדרך שתקנו משיכה במוכרין כך תקנו בלקוחות, ומבואר דעיקר התקנה היתה דהמוכר יכול לחזור בו, **והריטב"א** מק' דאמאי לא כ' רש"י גם, דמשום דהלוקח יכול לחזור בו יטרח להציל, וכ' דכיון דמבואר בסמוך דלר"ש רק המוכר יכול לחזור בו, משום הכי נקט רש"י טעם דאיתי' לכו"ע דזהו חזרת המוכר, והנה בגמ' מבואר דלרבנן הטעם דלוקח חוזר בו, משום דכדרך שתקנו משיכה במוכרין כך תקנו בלקוחות, ומבואר דגם לרבנן עיקר התקנה היתה דהמוכר מצי לחזור בו, וא"כ לכאורה גם לרבנן ניחא אמאי כ' רש"י רק הטעם דמוכר מצי לחזור בו, דבאמת זהו עיקר התקנה, אמנם **בריטב"א** בסמוך כ', דשי' רש"י דביאור הגמ' דכדרך שתקנו, היינו דחכמים ס"ל דיש לנו לומר דגם הלוקח יוכל לחזור בו, משום דאז יותר יטרח המוכר להציל, דמשום חזרת המוכר לבד משום יוקר י"ל דלא יחוש המוכר לזה, וזה מש"כ רש"י בד"ה כך, דכל שכן דכי מוקמת לחזרה נמי ברשות לוקח, מסר נפשי' המוכר וטרח ומציל, וא"כ שפיר כ' הריטב"א כאן, דלרבנן באמת גם מה דמצי הלוקח לחזור בו, הוי מעיקר התקנה.

והתוס' הק' על רש"י, דוכי תקנו בשביל שאינם מהוגנים ותי' זה, ואח"כ כתבו שי' ר"ת דהיכי דנשרף גם לר"ש מצי לחזור, ונראה מדבריהם, דלפ"ז תו לא נימא כרש"י דעיקר התקנה היתה דהמוכר מצי לחזור בו משום שמא יוקיר, וכ"כ **התו"ר** אחר שהביא דברי ר"ת, דלפ"ז אי"צ לומר כרש"י, אך כ' דמ"מ בהכרח צ"ל כרש"י, משום דברי ר"ח דאמר כשם שתקנו משיכה למוכרין, דמבואר דעיקר התקנה היתה דהמוכר מצי לחזור בו, אמנם **בפי' הר"ח** כ', דר"ש דאמר דרק מוכר מצי לחזור בו, היינו דהמוכר אומר דהואיל ואי מתנסו פירי לדידי מתנסו, אכתי דידהו נינהו ולא זכה בהו לוקח, הלכך אי בעינא למהדר הדרנא בי, אבל לוקח מאי אית לי' למימר, הא קנו לו מעותיו ומשום תקנה דידי' אוקמינהו רבנן לפירי ברשות מוכר, דלחייב באונסים עד שימשוך הלוקח, ומבואר בדבריו דמה דאמר ר"ח דכדרך שתקנו משיכה במוכרים כך תקנו בלוקח, לא קאי כלל על חזרת הלוקח באם נשרפו, דזה הוי לכו"ע וזהו עיקר התקנה דאם נשרפו הוי באחריות המוכר, והנדון רק על חזרה כשלא נאנס המקח, ולפי זה אין מקום להוכחת התו"ר מדברי ר"ח, [אמנם יל"ע אם זהו שי' ר"ת], **והרמב"ם** פ"ג ממכירה ה"ה כ', דלפיכך העמידו ברשות המוכר כדי שישתדל ויציל המקח, שאם אבד יהיה חייב לשלם, וזה נראה כפי' ר"ח, דעיקר התקנה היתה דהוי באחריות מוכר לאונסים.

**והרי"ף** כ' על הגמ' דאי מוקמת לי' ברשותי' טרח ומציל, דשמעינן מהכא דכמה דלא משכי' לוקח לזבינא ואתניס, דלמוכר אתניס ואית לי' ללוקח לומר תן לי מקחי או תן לי מעותי, **והבעה"מ** השיג עליו, דמה דאמרינן בגמ' דמוקמינן לי' ברשותי', היינו דהוי ברשות מוכר לענין חזרה באם יוקיר, וכמבואר בגמ' דעיקר התקנה היתה דהמוכר מצי לחזור בו, ואין ראיה כלל דגם אחר שנאנס המקח, דיכול הלוקח לחזור בו, **והמלחמות** כ' דאי"ז קו', דודאי עיקר התקנה היתה דהמוכר מצי לחזור בו, ומשום דבו ראוי לתקן דהוא מצי לחזור בו כיון דהפירות והמעות בידו, ובכך היה סגי וכמבואר בדברי ר"ש, אלא דחכמים פליגי דגם תקנו ללוקח להשוות המידה, וממילא דמעתה יש לנו לומר דגם בנאנס לוקח חוזר בו, וכ"כ **הראב"ד** בהשגות, אמנם יל"ע דהא הרי"ף כ' דממה דאמרינן דמוקמת לי' ברשותי', שמעינן דלמוכר איתניס, ולפי דבריהם הרי רק ממה דאמרינן בגמ' דכדרך שתקנו למוכרים כך תקנו ללקוחות שמעינן לה, אמנם לפי פי' הר"ח באמת פירוש הגמ' דמוקמת לי' ברשותי', היינו לענין אונס וכמשנ"ת, ואתי שפיר דברי הרי"ף, ובמלחמות שם הביא גם לדברי הר"ח.

**ברמב"ן** ובעוד **ראשונים** מבואר לפי שי' רש"י, דהא דלא תקנו מעיקרא דהלוקח יוכל לחזור בו באם יאנס, דזה ודאי סיבה גמורה דיטרח המוכר להציל, הוא משום דכיון דהמקח והמעות ברשות המוכר, יש לנו לתקן דהוא זה שיוכל לחזור, **ובש"מ** בשם **רבינו יהונתן ובחי'** הריטב"א הישנים כ', דמשום שיחזור בו הלוקח לבד לא סגי, דפעמים שיוקר המקח, ויש לחוש דלא יטרח להציל מקצת מהמקח, דיאמר דגם אם יחזור בו הלוקח לא יפסיד, דמה שנשאר אכתי יהיה שוה כמו הדמים שנתן לו מעיקרא.

תוד"ה אי – מש"כ דודאי לא תקנו אלא משום שאינם מהוגנים כ' **בתו"ר**,דמ"מ היכי דהמוכר רשע והלוקח צדיק לא הועילו.

בא"ד – במש"כ דיכול לחזור בו בנאנס המקח, הנה **רש"י** בד"ה כך כתב, שאם יראה הלוקח דליקה באה יאמר חוזרני בי, **והתו"ר** הביא דרש"י כ', דאם ישרפו יאמר הלוקח חזרתי בי, וכ' דמשמע מלשונו דיכל לחזור בו דוקא קודם שישרף, אבל אחר שנשרף כבר אינו יכול לחזור בו, וכ"כ **בהג"א**, אמנם **הרמב"ן והר"ן והנ"י** כ' דשי' רש"י דגם אחר שנאנס יכול לחזור בו, ומבואר בר"ן ובנ"י דגרסו ברש"י דאם ישרפו יאמר חזרני בי, וא"כ הרי אדרבה מבואר דגם אחר שנאנס יכול לחזור בו, והביא הרמב"ן דברי **רש"י** בקידושין כ"ח ב', דמבואר דגם אחר שנשרף יכול לחזור בו.

ושי' **הבעה"מ והמאירי** דאחר שנאנס המקח אינו יכול לחזור בו, **והחת"ס** בשו"ת חיו"ד סשי"ד ביאר שיטתם, דס"ל דמה דאמרו דמעות אינם קונות, היינו דאמרו דיש זכות לחזור ולבטל המקח, אבל כל זמן שאין האחד חוזר המקח קיים, ומשום הכי אמרינן דרק היכי דמעמיד למוכר את המקח עצמו יכול לחזור בו, אבל אם נאנס וליכא להמקח בעולם, תו לא שייך חזרה, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הראב"ד**,דס"ל קודם חזרה כשי' הבעה"מ, וכ' הטעם דכל זמן שלא חזר בו של לוקח הם, שהרי המעות קונות וללוקח נאנסו, ואם חוזר בו אח"כ לא הועיל כלום, שהמוכר אומר לו החזר לי המקח ואחזיר לך מעותיך.

**הבעה"מ** מביא ראיה דבנאנס אינו יכול לחזור בו, מהא דמבואר בגיטין נ"ב ב', דביתומים הגם דאמרינן דלטובתם קונים במעות לחוד, מ"מ באם לקחו במעות והוקר, המוכר יכול לחזור בו, דאי לאו הכי יבואו לידי הפסד, דהמוכר לא יטרח להציל כיון דאינו יכול לחזור בו, ואי נימא דהלוקח יכול לחזור בו אחר שנאנס, המוכר יציל משום חזרת היתומים, וכבר עמד **רש"י** שם על קו' זו, וכ' דכל מה דאמרינן דהלוקח יכול לחזור בו, הוא רק משום דגם המוכר יכול לחזור בו בהוקר, ואמרינן דבההוא הנאה שיכול לחזור בו, העמידו המקח גם ברשותו לענין אונס דהלוקח חוזר בו, אבל אם המוכר לא מצי לחזור בו, גם הלוקח אינו יכול לחזור בו, **והמלחמות** כ', דכיון דאמרינן דהיתומים קונים במעות לחוד, גם קנו להם לענין אונסים, אלא שאם חזרו בהם יכולים לחזור.

**הבעה"מ** מק' על שיטתו מהא דמבואר בחולין פ"ג א', דאם מעות אינם קונים ולקח שור ומת, הדין דמת למוכר, ומבואר דגם אם כבר נאנס חוזר בו הלוקח, וכ' דשאני שם דעיקר המקח קיים, וכמו דאמרינן בב"ק ל"ג ב' דהיה ס"ד דדוקא שוחט שור שמשועבד לחבירו יהיה פטור ולא כל מזיק שעבוד של חבירו, משום דאומר לו דזיקא בעלמא שקלי מינך, ועוד כ' דשם אינו לוקח אלא חלק מן השור העומד לשחיטה, והוה כלוקח בשר, דשם לקח לצורך שיהיה לו בשר לרגל, **והמלחמות** השיג, דכיון דבודאי אין המוכר יכול ליתן ללוקח שור שמת, יש לנו להחשיב זה כמו שאין המקח קיים.

בא"ד – מש"כ דליכא מי שפרע בנאנס, כן מבואר גם **ברא"ש** ובשאר **ראשונים**, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר בשי' הרי"ף, דמש"כ דאיתניס למוכר היינו דממילא הוי הכי, ואי"צ אפילו חזרת הלוקח, וכ' דכן מדויק הלשון בגמ' בחולין פ"ג א', דלקח שור ומת הרי הוא מת למוכר, דמשמע ממילא אפילו בלא חזרה, אמנם **בהג"א** כ' דשי' **ראב"ן** דגם בנאנס איכא מי שפרע, ולשון **הרמב"ם** פ"ג ה"ו דאם נאנס יאמר לו הלוקח תן לי מקחי או החזר מעותי, **ובב"י** בבדה"ב סר"ד כ', דמשמע לשון זה דליכא מי שפרע, [ודלא כמש"כ בתחילה בב"י, דשי' הרמב"ם דאיכא מי שפרע], וכן מבואר **בטושו"ע** סר"ד ס"ב דליכא מי שפרע.

ובמה שמבואר בתוס' דגם היכי דאכתי לא נאנס, אלא דחוזר מפני שירא דיפסיד המקח ליכא מי שפרע, כן מבואר גם **בראב"ד** בהשגות על בעה"מ ובחי' בש"מ, וכ"כ **הריטב"א**, אמנם **הרמב"ן** כ' דשי' **הגאונים** דבכהאי גונא איכא מי שפרע, ובגמ' לק' מ"ט ב' איכא מי שפרע, אע"ג דלא הזכיר ר"ח שם דבעי לקבל מי שפרע, וכ' **הרשב"א** דזה היה פשוט דאיכא מי שפרע, ורק דבא לומר דהלכה כחכמים דגם לוקח מצי לחזור בו, [והתוס' לשיטתם דשם גם ר"ש מודה, אי אפשר לומר הכי], **והר"ן** גם הביא דהגאונים חולקים, וכ' **הנ"י** דהכי ס"ל כהגאונים, וכן נראה דעת **הנ"י** דאיכא מי שפרע, **והרא"ש** לק' מ"ט ב' כ' דליכא מי שפרע, וכ"כ **הטור** סר"ד, **ובשו"ע** ס"ב כ' די"א דליכא מי שפרע, **והב"ח** כ' דכיון דהוי מחלוקת, מספק אין דין מי שפרע, והביאו **הש"כ** סק"ג.

**הב"י** כ' בשם **רי"ו**,דיין והחמיץ איכא מי שפרע, כיון דלא נפסד הכל, **ובסמ"ע** סק"ה כ' דין זה, על מש"כ בשו"ע דאם ירא להפסיד כל המקח דליכא מי שפרע, דדקדק לכתוב כל המקח, משום דאם רק ירא שמא יחמיץ איכא מי שפרע, **ובשעמ"ש** סק"א ציין, דברי"ו מבואר דגם בהחמיץ כבר איכא מי שפרע ולא רק בשמא יחמיץ, [וכ' לומר דמ"מ באם מקצת יפסד לגמרי ליכא מי שפרע, ורק בהחמיץ דכלום אינו נפסד לגמרי, איכא מי שפרע], **והגרע"א** הביא דברי הרי"ו דגם בהפסד קצת איכא מי שפרע, וציין **לתוס'** לק' ס"ד א' דשם נראה מבואר, דאם החמיץ הוי כנפסד הכל וליכא מי שפרע.

בא"ד – מש"כ דלק' ע"ד ב' מבואר, דר"ש מודה דהיכי דהוזל יכול גם הלוקח לחזור בו, הנה כן מבואר גם **בראב"ד** בהשגות על הבעה"מ כאן, **ובבעה"מ** לק' מ"ט א', אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד וברשב"א** הביאו פי' הר"ח, דמבואר בדבריו דגם בהוזל לא מצי לחזור בו לר"ש, **ובמלחמות** לק' מ"ט א' כ', דבגמ' לק' מיירי, דוקא באופן דמתחילה פסק עמו ליתן לאחר זמן, ומשום הכי יכול לחזור בו, אבל אם קנה סתם אפילו הוקר אינו יכול לחזור בו, וכן מבואר **ברש"י** לק' ע"ד ב' וכמו שהביא הפנ"י כאן, וברש"י כאן מבואר, דאפילו אם נאנס אינו יכול לחזור בו לר"ש, **ובמהרמ"ש** העיר על התוס', דכיון דבלא הוזל לא מצי לחזור, אמאי בהוזל אמר ר"ש דיכול לחזור.

בא"ד – **בתור"פ** לק' מ"ט ב' **ובריטב"א** מבואר כשי' התוס', דגם היכי דחוזר משום דירא דיפסיד המקח ליכא מי שפרע, אך כ' דרק לרבנן מצי לחזור בו, אבל לר"ש לא מצי לחזור אלא אחר שנאנס ממש.

בא"ד – במש"כ דלק' מ"ט ב' ליכא מי שפרע העיר **המהרמ"ש**, דא"כ אמאי אמר ר"ח הדין משום דכדרך שתקנו משיכה במוכרים, דזהו הדין דהשוו לוקח למוכר דחוזר בכל ענין וכמש"כ התוס', הא שם אי"צ לזה, דשם החזרה הוי משום עיקר התקנה דמעות אינם קונות, דאמרו דבנאנס מפסיד המוכר ומשום הכי יטרח להציל, ולפי שי' הריטב"א דדין זה הוא רק לחכמים לק"מ.

גמ' רבי שמעון אומר וכו' – **בתור"פ** מבואר שי' ר"ש דרק קנין הפירות בטל, אבל קנין המעות קיים, ורק אם חוזר בו המוכר ומעכב המקח לעצמו, אז ממילא בטל קנין המעות כיון דאינו מעמיד לו המקח.

ג) גמ' אי אמרת בשלמא – מבואר בגמ', דלרי"ו י"ל דמה דאיכא מי שפרע הוא משום דמעות קונות מן התורה, ולר"ל צ"ל דזהו משום דאיכא מעות בהדי דברים, **ובש"מ** מביא **תשו' ר"י מיגש**, דלפי האמת אמרינן גם לרי"ו דאיכא מי שפרע משום דברים ומעות, גם היכי דלא יהיה ראוי לקנות באותם מעות, ומשום הכי גם היכי דפוסק במעות על דבר שלא בא לעולם איכא מי שפרע, אף דאינו יכול לקנות משום דהוי דשלב"ל, והביא ראיה מהא דמבואר לק' ע"ד א', דסיטומתא מהני שיצטרך לקבל עליו מי שפרע ואע"ג דאינו קונה בזה כמבואר שם, **והרמב"ן** לק' מ"ח ב' כ' לבאר דברי הרי"ף דליכא מי שפרע במשכון, דזהו משום דאינו קונה, אך הק' מסיטומתא וכן מלק' ע"ד ב', דמבואר דגם היכי דפסק על דבר שלא היה למוכר איכא מי שפרע, אמנם **הרשב"א** כ' לומר, דרק היכי דראוי לקנות במעות איכא מי שפרע, וכ' דמשום הכי מבואר בירושלמי דליכא מי שפרע במלוה כיון דמלוה אינו קונה, ומשום הכי כ' הרי"ף דליכא מי שפרע במשכון, ועיי"ש מש"כ לישב הגמ' לק' ע"ד ב', אלא דהק' מהא דסיטומתא דחזינן דגם בלא מעות קונות איכא מי שפרע, וכן **הריטב"א** כ', דרק היכי דמעות קונות איכא מי שפרע, **והר"ן** לק' מ"ט א' **והנ"י** ביארו דברי הרי"ף דליכא במשכון מי שפרע, משום דרק היכי דמעות קונות איכא מי שפרע, **ובפרי יצחק** ח"ב סמ"ו כ' לומר, דאדרבה מדברי הרי"ף נראה דאיכא מי שפרע גם היכי דמעות אינם קונות, דאי לאו הכי מה הוצרך להביא ראיה דליכא מי שפרע במשכון, הא פשיטא כיון דאינו קונה דליכא מי שפרע, [ולכאורה נראה הכי ברמב"ן דמסיק כהרי"ף, ואע"פ שכ' להוכיח דלא בעי שיהיה ראוי לקנות במעות], וגם כ' דכיון דהרי"ף כ' הלשון דבדברים ומעות איכא מי שפרע, דזהו הלשון המבואר בגמ' לבאר לר"ל אמאי איכא מי שפרע, נראה דאי"צ שיהיה קנין מעות, **ובקצוה"ח** סר"ד סק"ב כ' לומר, דבאמת אי"צ שיהיה ראוי לקנות במעות וכדחזינן בסיטומתא, אלא דמ"מ כ' לומר דאי לאו דמעות קונות לא יהיה מי שפרע, ולפמש"כ התוס' לעיל מ"ג א' דמה דשרי להשתמש במעות הוא רק לרי"ו דמעות קונות, ולפ"ז כ' דבאם אינו זוכה להשתמש במעות, חשוב כמו דלא קיבל כלל מעות דהרי מה שבא לידו לא נתן לו כלום, וסיטומתא עדיף דעכ"פ היה מעשה של סיטומתא, משא"כ בזה הוי כמו דלא היה נתינת מעות כיון דאינו זוכה להשתמש בהם, ומשום הכי גם במשכון כיון דהדין דלא נעשה כלל משכון, הוי כמו דאין כאן נתינת משכון ומשום הכי ליכא מי שפרע, ולפ"ז כ' דמשום הכי יהיה מי שפרע גם היכי דפוסק על דשלב"ל, כיון דרשאי להשתמש במעות וכמש"כ התוס' לעיל מ"ג א', דבודאי ניתן לו על דעת להשתמש, ונמצא דיש כאן נתינת מעות ואע"פ שאינו קונה מ"מ יהיה מי שפרע.

**וברמב"ם** פכ"ב ממכירה ה"ב כ', דמוכר פירות דקל ליכא מי שפרע אם חוזר בו, ובה"ג כ' דאם פוסק על שער שבשוק איכא מי שפרע, **והכס"מ** שם הק' דהא כיון דאין לו לא חל הקנין, ואמאי איכא מי שפרע, וכ' דכיון דמצוי בשוק הוי כאילו הוא ברשותו, ועוד כ' דכיון שהוא בעולם אע"פ שאינו ברשותו, מ"מ כיון דנתן דמים קנה לענין מי שפרע, **ובבדה"ב** סר"ט כ', דלגבי מי שפרע אין חסרון דאינו ברשותו, **ובסמ"ע** סקכ"ג כ' כמש"כ הכס"מ בתחילת דבריו, דכיון דיצא השער הוי כאילו יש לו, **ובש"כ** סקי"ג כ' כמש"כ בבדה"ב, ומבואר **בקצוה"ח ובנתה"מ** סק"ט, דשי' הסמ"ע כהרשב"א דרק היכי דיש קנין מעות איכא מי שפרע, ושי' **הש"כ** כהר"י מיגש, דלמסקנא גם לרי"ו לא בעי שיהיה קנין מעות, **ובנתה"מ** בחי' סק"כ כ' כהש"כ, **והקצוה"ח** כ' דנראה כהסמ"ע, והביא ראיה ממש"כ הרמב"ם דבדשלב"ל ליכא מי שפרע, והיינו משום דשם מעות אינם קונות, **ובפרי יצחק** ח"א ס"נ כ' דיש לבאר, דרק היכי דבדברים איכא משום מחוסר אמנה, אמרינן דאי איכא גם מעות איכא מי שפרע, אבל אם בדברים לבד גם אינו מחוסר אמנה, בזה אף באיכא גם מעות ליכא מי שפרע, וי"ל דשי' הרמב"ם דבדשלב"ל ליכא משום מחוסר אמנה, וגם כ' דמ"מ בשו"ע לא נזכר זה, דליכא מי שפרע בדשלב"ל.

**הרי"ף** כ' דהיכי דמניח משכון ליכא מי שפרע וכמשנ"ת, וכן מבואר **ברמב"ן** ושאר **ראשונים** והביאו דכן מוכח בירושלמי, אמנם **בעיטור** במאמר קנין כ' לומר, דדוקא אם מניח המשכון אחר פסיקת המכר ליכא מי שפרע, וגם כ' לומר דבאמת איכא מי שפרע, ומה דמבואר בירושלמי דליכא מי שפרע, הוא משום דמיירי שם דנתן בתורת ערבון ולא בתורת משכון, **וברמב"ם** פ"ז ממכירה **ובטושו"ע** סר"ד ס"ה מבואר כהרי"ף.

**הרי"ף** הביא הגמ' בקידושין ח' ב', דזבון שפחה והניחו משכון, ואמר רבי אמי דמנה אין כאן משכון אין כאן, **והרמב"ן** ועוד ראשונים כ' לדחות, דשם דינא אמר לי' דלא חל המקח, אבל מ"מ י"ל דאיכא מי שפרע, ועוד כתב **הרמב"ן** דשם מיירי בשפחה דמעות קונות לגמרי כקרקע, ולא מצינו דאיכא מי שפרע בקרקע כיון דמעות קונים לגמרי, ומשום הכי גם היכי דיתן מעות במקום שקונים בשטר דאינו קונה אלא בשטר, לא יהיה מי שפרע, **והר"ן** כ' זה בלשון אפשר, ו**הב"י** סר"ד מסיק דשי' הר"ן לדינא דיהיה מי שפרע במקום שכותבין שטר, והביאו **הד"מ** סק"צ סק"א, וכן הביא **בפ"ת** סר"ד סק"ב דברי **הגרע"א והמשכנ"י** דאיכא מי שפרע בקרקע, ועיין **בפרי יצחק** ח"ב סמ"ו, דכ' לומר דשי' הרמב"ם דליכא מי שפרע, וגם מהרי"ף אין ראיה דאיכא מי שפרע, די"ל דהרי"ף לשיטתו בב"ק צ"ו ב', דהלכה דעבדא כמטלטלי ומשום הכי ס"ל דאם יש מי שפרע במשכון, היה לרבי לומר דאיכא מי שפרע, [ויל"ע דלפ"ז נמצא דשי' הרי"ף דעבד לא נקנה בכסף, ובודאי לא נראה הכי].

**מח' א'**

רש" ד"ה מ"מ – **התור"פ** מעיר על רש"י, דהא רק אח"כ מבואר בברייתא דאיכא פורענות, **והריטב"א** כ' דמתחילה ידענו זה, ורק אח"כ מחדש דאומרים לו את זה, והתור"פ כ' דמרבה דגם בלוקח איכא מי שפרע כמבואר בהדיא לק' ע"ד ב', וכן הביא הריטב"א.

גמ' מי שפרע וכו' – **התו"ר** מבאר, דאנשי דור המבול היו מלאים חמס ולא עומדים בדיבורם, ודור הפלגה נקט אגב דור המבול, ומצרים משום דלא עמדו בדבורם דאמרו לשלח בני ישראל ולא שלחו, **ובסמ"ע** סר"ד סק"ז כ', דבעונשם נתפרסם השגחת הבוי"ת על מעשים רעים, שפרע לפי מעשיהם הרעים.

ד) רש"י ד"ה קאי – **הריטב"א** לעיל מ"ז ב' הביא דברי רש"י דקידש בהן אשה, וביאר דקאי על המעות, דהמוכר קידש במעות, וכ' לחלוק על רש"י, דמצד מה דקונה מן התורה אי"ז סיבה דיחולו הקידושין, משום דהפקר ב"ד הפקר, אלא דאי נימא דרשאי להשתמש במעות, א"כ חלין הקידושין משום זה גם מדרבנן, **ובפנ"י וברע"א** כתבו דיש לפרש כונת רש"י גם, דכיון דקונה מן התורה א"כ רשאי להשתמש במעות, ומשום הכי חלין הקידושין, אמנם **באב"מ** סכ"ח סקל"ג כ' דלשון רש"י נראה מבואר, דמשום דקנוי לו מן התורה הוא דהוי קידושין, וכך נקט **המחנ"א** דיני מעות סי"א, **ובמעייני החכמה** העיר דאי נימא כהפנ"י, אמאי לא כ' רש"י דהנפ"מ לענין אי שרי לי' להשתמש, ואמאי הוצרך לומר נפ"מ דוקא לענין קידושין, **ובטור** סקצ"ח כ', דכיון דהוי רק תקנ"ח דמעות אינם קונות, לפיכך שלו הם מדאורייתא ואם קידש אשה מקודשת, **ובפרישה ובסמ"ע** סק"ג כ', דביאור דברי הטור דלחומרא לא עקרו קנין מעות, **ובנתה"מ** סק"ב כ', דלפי מה דקיי"ל דשרי להשתמש במעות, משום זה ראוי שיחול הקידושין ואי"צ לומר משום דהוי קנין מדאורייתא, **ובמחנ"א** שם בהגהה כ' לבאר דכונת הטור משום דיש היתר השתמשות, וכבר כתבו בזה, דזה אתי שפיר לפי המבואר בתוס' לעיל מ"ג א', דהיתר תשמיש הוא משום זה דקונה מן התורה.

**ובמאירי** מבואר דכונת רש"י, דהלוקח מקדש האשה במה שקנה, ומיירי דתפס החפץ וקידש בו, [**וברע"א** מבואר דהוא קידש במה שזיכה לה החפץ ע"י קנין, ונראה דאי מיירי דבא לידו הרי כבר משך, ואם לקח שלא ברצון המוכר, הרי הוא חוזר בו מהמקח ובודאי דלא מהני כלל, **ובעונג יו"ט** סכ"ה כ' דמיירי דלקח שלא מדעת המוכר, וכל שלא אמר לו דימשוך ויקנה לא מהני, ועיין בפרי יצחק ח"ב סמ"ח מש"כ בענין זה, אי בעי אחר נתינת מעות שיאמר לו המוכר לך משוך וקני, וכ' להוכיח דבעי], **ובמחנ"א** שם **וברע"א** כ' דיש להסתפק, שמא כונת רש"י לענין החפץ, וכ' המחנ"א דאף דגבי מעילה מבואר בגמ' בסמוך דלרי"ו הוא מועל, י"ל דשם הוי משום דאיכא היתר תשמיש, וגם י"ל דדוקא שם דמתחילתו הוי לענין איסור, לא העמידו חכמים דבריהם, אבל הכא דמתחילה לא היה נוגע לאיסור אינו זוכה כלל, ולא מהני אם יקדש אח"כ, **והמאירי** כ' דהוי ספק קידושין, משום די"ל דהפקר ב"ד הפקר ולא הוי דידי' כלל, ושי' **הריטב"א** דלא הוי קידושין כלל וכמשנ"ת.

**ובאב"מ** כ', דמרש"י מוכח דדין דרבנן לא מהני לדאורייתא, אמנם **בשו"ת חת"ס** חיו"ד סשי"ד כ', די"ל דדוקא גבי קנין מעות לא בטלו לגמרי, דהא איכא מי שפרע אם חוזר בו, **ובשע"י** שער ה' פ"ט כ', דבכל מקום תקנו לפי הצורך, ובאם יש צורך בטלו לגמרי הקנין דאורייתא עיי"ש, **ובעונג יו"ט** סכ"ה **ובמלבושי יו"ט** חחו"מ ס"ד כתבו, די"ל דשי' רש"י דלא בטלו כלל קנין מעות אלא רק אמרו דמהני חזרה, וכל זמן שאינו חוזר בו קנוי לו לגמרי.

**במחנ"א** שם הביא דברי **הרמב"ם** בפ"ט מתרומות ה"י, דכהן שמכר לישראל פרה במעות, לא יאכילנה תרומה משום דמן התורה מעות קונות, וזה כשי' רש"י דגם אחר התקנה אכתי אמרינן דיש כאן קנין מעות דקונה מן התורה, והק' דגבי נתן מעות הקדש למוכר, כ' בפ"ו ממעילה ה"י דלא מעל, ולכאורה מבואר בזה, דכיון דבטלו הקנין מעות תו לא הוי קנין כלל ומשום הכי אין כאן הוצאה, וכ' די"ל, **והגרע"א** הק' עוד מדברי הרמב"ם פ"ד מאסו"מ הי"ג, דכ' דלא נאסר באתנן היכי דזוכה בטלה רק ע"י קנין מעות, **ובעונג יו"ט** סכ"ה **ובאב"נ** חחו"מ סל"ה כ' לבאר, דשי' הרמב"ם דכל זמן שאינו חוזר בו הקנין קיים גם מדרבנן, ומשום הכי אסור להאכילה תרומה, והא דליכא מעילה כ' העונג יו"ט, דכיון דיכול לחזור בו אכתי אין כאן הוצאה גמורה, והא דלא הוי אתנן גם כתבו דזהו מהאי טעמא, דכיון דיכול לחזור אכתי אי"ז ממון מבורר דהוי שלה, וליכא משום אתנן, **ובחי' רמ"ש** כ' לומר, דקנין מעות מיתלא תלי, ומשום הכי אינו יכול להאכיל תרומה שמא לא יחזור בו, וגם מעילה ליכא דהוי ספק שמא יחזור בו.

ה) גמ' כגון שיחד וכו' – שי' רש"י והתוס' דבלא יחוד אין חיוב קרבן, דבעי דומיא דפקדון וגזל דהוי ממון מיוחד, **והרמב"ן** ושאר **ראשונים** כתבו לחלוק על זה דגם בכפירת חוב איכא חיוב קרבן, והא דמוקי ר"ח דיחד לו כלי, כ' **הרמב"ן והרשב"א** בתי' אחד דזהו משום דס"ל כרבא דקרא אתי לומר דלא קונה במעות ומשו"ה לא אהדרי' קרא, ומיירי דכפר רק בכלי ולא בעיקר החוב ומשו"ה אין לחייבו משום עיקר החוב, **והריטב"א** כ' רק דאשמועינן קרא דגם על כפירת כלי לבד חייב, ולא ביאר מנ"ל לומר דבאמת קרא מיירי על כפירת כלי ולא על כפירת החוב, ועוד כתבו **הרמב"ן והרשב"א והר"ן** דר"ח קאי רק על מה דמסיים הקרא דהשיב את הגזילה וכו', דמשמע דיש חיוב השבה על דבר מסויים ולזה בעי לומר דמיירי דהיה יחוד כלי, אבל אה"נ דעיקר החיוב קרבן מיירי גם בכפירת החוב לבד, וכ' דכן מבואר **בפי' הר"ח** דכ' דמדחזינן דאזהר רחמנא לאהדורי ש"מ דלא קנה.

**המקנה** בכתובות מ"א ב' כ' לומר דר"ח בעי לאוקמי ביחד לו כלי הוא משום דס"ל דשעבודא דאורייתא, וא"כ לעולם יש לפוטרו משום דהוי כפירת שעבוד קרקעות, ומשו"ה צ"ל דיחד לו כלי דאז מוחל על שעבוד הקרקעות, **ובבית יעקב** שם מק' דבתוס' מבואר דגם יחוד של משכון מהני, ובזה אינו מוחל על השעבוד קרקעות, וכ' לומר איפכא דאי שעבודא דאורייתא א"כ הוי דומיא דפקדון גם בלא יחוד כלי כיון דמ"מ יש לו שעבוד ודמיא למשכון דמהני, ורק למ"ד שעבודא לאו דאורייתא בעי יחוד כלי, אמנם כ' דזה דוקא אם איכא גם שעבוד על מטלטלין, דהא אין נשבעין על כפירת קרקעות, וכ' דלרי"ו דמעות קונות א"כ שפיר איכא בכל חוב שעבוד על מטלטלין דהמעות קונות לו שעבוד, אבל לר"ל ליכא שעבוד על מטלטלין, ולפ"ז כ' דזה גופא כונת הגמ' דלרי"ו אי"צ יחוד כלל, אבל לר"ל בעי יחוד כיון דליכא שעבוד על מטלטלין, [וזה דלא כהראשונים].

**ובמעייני החכמה ובחי' רמ"ש** כ' לומר דס"ל כמו דאמר רב בב"ק ק"ו א' דכופר במלוה ונשבע בב"ד נפטר מהחיוב, ואמר רבא שם דזהו רק דמלוה ולא בפקדון, וא"כ מה דמבואר בקרא הכא דמחויב לשלם על כרחך דמיירי דיחד לו כלי דהוי כמו פקדון ואינו נפטר בכפירתו, [ובגמ' שם מוקי קרא דקפץ ונשבע], ובהג' **מצפה איתן ובשיעורי רח"ה** כ' לבאר דר"ח לשיטתו לק' קי"א א' דעושק היינו דאינו כופר בעיקר החיוב אלא רק דאינו רוצה לשלם לו, וא"כ א"א לומר דמיירי דכופר בחוב ומשו"ה מוקי על כרחך דרק כופר ביחוד הכלי, וכן רבא שם ס"ל דעושק זהו גזל וא"כ על כרחך דעושק הכא לא מיירי דכופר בעיקר החיוב דא"כ היינו גזל.

**בש"מ** בשם **הראב"ד** מק' דכיון דכופר רק ביחוד הכלי ולא בעיקר החיוב א"כ אמאי חייב באמת, וכ' לומר דמיירי דיחד לו הכלי דאמר לו דלא יהיה לו פרעון אלא מזה ואומר דנאנס, וא"כ באם חל היחוד נמצא דהפסיד החוב וכ"כ **המאירי**, אמנם **הריטב"א** כ' דאפילו בכפירת הכלי לבדו ולא בעיקר החיוב מ"מ מחייב קרבן, ונראה דס"ל דגם אם אכתי מודה ונשאר חיוב, מ"מ חייב.

גמ' לאו משום דמחסרא משיכה – **בש"מ** בשם **הראב"ד** מק' דגם לרי"ו לא יקנה הכא בלא משיכה משום דהוי מלוה ואינו קונה, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' לתרץ דמיירי דיחד בשעת ההלואה דמעות ההלואה קונות, ובעושק מיירי דיחד לו קודם שגמר שכירותו וס"ל דאינה לשכירות אלא לבסוף, וזוכה בכלי בגמר השכירות, **ובחי' הגרנ"ט** סקס"א כ' לומר דגם למ"ד דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף מ"מ י"ל דמשעבד לו כנגד כל פרוטה שעושה חלק מהכלי, והרמב"ן הביא שי' **הרמב"ם** בפ"ז ממכירה ה"ד דמלוה קונה, וכ' דכיון דבגמ' בקידושין מבואר דאינו קונה א"כ אין לומר דמשום סוגיה זו הכריח דמלוה קונה, דאין בזה סיבה לדחות הסוגיה המפורשת בקידושין דאינו קונה, **ובב"י** סקצ"ט כ' בשם **ת"ר** דמקור הרמב"ם מסוגיין, והביא דברי הרמב"ן, **ובש"מ** בשם **תו"ח** כ' דמיירי הכא דיחד בהנאת מחילת מלוה.

גמ' אמר לי' ר"פ לרבא וכו' – **התו"ח** מק' על פי' רש"י דאמר לי' דסגי במה דאהדרי' לעושק כיון דמיירי בלא משיכה, דא"כ אמאי איכא ראיה למסקנא לר"ל הא י"ל דקרא מיירי בלא משיכה ומשו"ה אי"צ למהדר גם תשומת יד, ועוה"ק דאמאי בעי כלל למהדר אפילו ברבוי, ועוה"ק אמאי לרבא דמיירי דנטל והחזיר אין לומר דנילף תשומת יד מעושק, וכתב לבאר דכונת ר"פ להק' לרבא דאדרבה מקרא מוכח דלא בעי משיכה מהא דמהדר לעושק ועל כרחך דאי"צ משיכה, **והריטב"א** כ' כרש"י והוסיף כדברי התו"ח דאדרבה יק' לר"ל דאיך משכ"ל בעושק, **ובמגן גבורים** כ' דהא דלא אמר ר"פ בדרך קו' לר"ל דאיך משכ"ל, אלא רק בדרך ישוב לרי"ו הוא משום דבא לומר דלא רק דיק' לר"ל, אלא גם יש לישב דלרי"ו לא אהדרי' משום דכבר מהדר לעושק, ורבא אמר לו דמיירי בנטל, וא"כ אכתי איכא להראיה דאמאי לא מהדר על תשומת יד, דמעתה אין הכרח לומר דילפינן לה מעושק, **ובקיקיון דיונה** כ' בביאור שי' רש"י, דר"פ הוא דאמר דסגי במה דמהדר לעושק, אבל רבא חולק עליו בזה גופא וס"ל דראוי לחזור על כל מה דכתיב לעיל, וזהו מה דהשיב רבא לר"פ דקרא דעושק מיירי בנטל, דאי גם בלא נטל א"כ יק' אמאי לא מהדר גם על תשומת יד ועל כרחך צ"ל דבעי דיטול, ומשו"ה לא מהדר על תשומת יד דבלא שנטל אינו חייב, ומק' לו דכיון דמהדר על עושק בגונא דנטל א"כ אכתי יק' אמאי לא מהדר על תשומת יד באותו אופן ולזה משני לי' כדי שיהיה ראיה דמעות אינם קונים.

תוד"ה תשומת – **המהר"ם** כ' דדברי התוס' קאי למאי דמשני דמיירי בנטל והחזיר, ועל זה מק' דלא יחזור גם על עושק ואז כ"ש דיהיה ראיה לר"ל, **ובמהרש"א** כ' דאי מיירי בנטל והחזיר לא ק' די"ל דנח"ל להקרא לנקוט תרי גונא פקדון, אלא דברי התוס' קאי על מה דאמרינן דתשומת יד אהדר קרא ברבוי דאו מכל וכו', דא"כ לא לכ' גם עושק ויהיה כלול בכלל הרבוי, [**ובקיקיון דיונה** כ' דיש לגרוס בתוס' ותשומת, וקאי בהדיא על קו' הגמ'], וכ"כ **הפנ"י**,והק' על המהר"ם דא"כ מה מק' הגמ' דהיינו פקדון, הא מ"מ אצטריך בשביל שום דרשה, ויל"ע דגם לפי המהרש"א אכתי יק' דמה מק' הגמ' דהיינו פקדון הא אצטריך בשביל שום דרשה.

בא"ד – **בפנ"י** מבואר דגם על שאר השנויים בקרא צ"ל דאצטריך לשום דרשה, אמנם בשאר מפרשי התוס' מבואר לאו הכי.

בא"ד – **התוס'** בכתובות מ"ב ב' כ' בשם **רשב"א** דמיירי דלא נתן לו בתורת גביה גמורה אלא בתורת משכון ומשו"ה אכתי לא הוי ממון גמור, ועיין **ברע"א** שם בע"א דהביא דברי **הר"ן** בריש פ"ו דשבועות דכ' לומר דא"א לקנות משכון במשיכה אלא במעות, וא"כ לפ"ז א"א לומר לר"ל דהוא הקנה הכלי ע"י משיכה רק בתורת משכון.

בא"ד – **המהרש"א** על התוס' בכתובות כ' דלא ניחא להתוס' שם לומר דר"ש לשיטתו דמעות קונות, דאכתי יק' דאמאי רבנן שם בעו למילף מקרא דמעלה מעל, דחייב בקרבן שבועה, תפוק לי' דהוי ממון גמור כיון דהפקידו אצלו.

גמ' מסייע לי' – **הפנ"י והגרע"א** מק' דהא ר"ל מודה דלר"ש מעות קונות, וא"כ מ"מ יק' לר"ש דאמאי לא אהדר על תשומת יד, וכ' לישב לפ"ד הרמב"ן דמה דמהני יחוד בלא משיכה אתיא כמ"ד דאין לשכירות אלא לבסוף וכמשנ"ת, ולפ"ז כ' די"ל דבאמת כל הראיה הוא רק למ"ד דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף ועל כרחך דמיירי בנטל והחזיר, אבל למ"ד דאינה לשכירות אלא לבסוף י"ל דמה דמהדר על עושק הוא לאשמועינן הא גופא דאינה לשכירות אלא לבסוף וגם בלא משיכה משכ"ל, אבל תשומת יד דאין חידוש אי"צ למהדר בקרא, ועוד כ' דאצטריך למהדר בעושק ליתן עשה כדי שיהיה לאו הניתק לעשה, אלא דגם בלאו הכי אינו לוקה משום דהוי לאו שאין בו מעשה וכמש"כ החכ"צ, וא"כ י"ל דר"ש סבר דלוקין על לאו שאין בו מעשה ואצטריך למהוי ניתק לעשה, ותשומת יד דאין חידוש משו"ה לא מהדר, וע"ע בשיעורי רח"ה.

**הגרע"א** מק' על **הרמב"ם** דהשמיט דברי ר"ח דמיירי ביחד לו כלי, ובאחרונים כ' לישב לפי דבריהם המבוארים לעיל דרק ר"ח לשיטתו הוצרך לומר דמיירי ביחד לו כלי וכמשנ"ת, דא"כ לדידן להלכה באמת תו אי"צ לומר דמיירי ביחד, ובבית יעקב כ' לפ"ד דלרי"ו באמת אי"צ יחוד כלי כיון דאיכא שעבוד על מטלטלין וכמשנ"ת.

ו) גמ' מתניתא וכו' – **בתו"ר וברשב"א** מבארים דאע"ג דגם לרי"ו הרי בטלו קנין משיכה וא"כ נימא דמשו"ה אינו מועל, מ"מ לענין מעילה דאורייתא לא תקון שלא יצא לחולין, **וברמב"ן** לק' מ"ט א' כ' דהמקח לא בטל עד שיחזור בו, וא"כ משו"ה מעל דעכשיו המקח קיים ואיכא הוצאה של המעות, **ובלח"מ** בפ"ג ממכירה ה"א כ' לומר דבפועל כיון דלא שייך הגזירה דנשרפו חטיך בעליה א"כ משו"ה קונה לגמרי, ומשו"ה יש לו למעול לרי"ו, אלא דאכתי יק' ממה דמבואר דנתנה לסיטון מעל וסיטון הוא מוכר כמש"כ רש"י, וכ' לומר דסיטון היינו גם פועל ונותן לו על מה שמודד התבואה עיי"ש, **ובמחנ"א** דיני מעות סי"א **וברע"א** מבואר די"ל דמה דהוא מועל לרי"ו הוא משום דיש לו היתר להשתמש במעות וזה לפמש"כ התוס' לעיל מ"ג א' די"ל דהיתר השתמשות תלוי ברי"ו ור"ל, ומשו"ה לרי"ו דיש לו היתר להשתמש יש לו למעול משו"ז, [ועיין לעיל מ"ג א' משנ"ת בזה].

**התוס'** בע"ז ס"ג א' כ' דבסוגיה שם מבואר דגם לרי"ו לא הוי אתנן היכי דהזונה זוכה בטלה מכח קנין מעות כיון דבטלו קנין מעות, וכתבו דאע"ג דמבואר הכא דלענין מעילה תלוי במה שקונה מן התורה, מ"מ חלוק דין אתנן דכיון דאמרו דאין קנית מעות קונה ממילא גם ממנה הפקיעו, אבל הכא כיון שקניית הכסף מועיל כיון שמעל מן התורה מי יפקיע, **והמהר"ם** שם מבאר דברי התוס' דעיקר התקנה היתה דהפקיעו קנית המקח ולא את זכית המעות, ומשו"ה באתנן דמיירי על המקח אמרינן דאינה זוכה, משא"כ הכא דמיירי על המעות כיון דלא באו לבטל זכית המעות משו"ה איכא מעילה, וכ' דאע"ג דמאחר דבטל קנית המקח ממילא גם בטל זכית המעות, מ"מ הכא דיש בזה תורת מעילה אמרינן דמועל, וכבר כ' **הרש"ש** שם דאין דבריו מחוורין, וכ' לבאר דהכא דהנדון לגבי הקדש בזה לא תקנו, ורק גבי הדיוט תקנו, **ובקוה"ע** סנ"ה סק"ד כ' לבאר דגבי מעילה סגי במעשה הוצאה ולא בעי שיחול הוצאה, ומעשה ההוצאה לא מתבטל ע"י הפקר ב"ד כיון דמדאורייתא הוי מעשה קנין והוצאה, **ובבי' הגר"א** סקצ"ד סקי"א כ' לומר דהסוגיה שם חולקת על הסוגיה הכא, **והגרע"א** כ' לפמשנ"ת לבאר קו' הגמ' דימעול משום היתר תשמיש, דא"כ לא שייך זה אלא במעות ולא במקח, ומשו"ה התם לא נעשה אתנן, **וברמב"ן וברשב"א ובר"ן** שם מבואר לומר דבאמת לרי"ו גם הוי אתנן, וקו' הגמ' רק אליבא דר"ל דמעות אינם קונות מן התורה.

רש"י ד"ה לבלן – **הריטב"א** כ' דלפי המבואר ברש"י דהוא שוכר הבלן עצמו צ"ל דנותן לו המעות אחר הרחיצה דאי נותן לו קודם אינו זוכה בזה, כיון דשכירות לכו"ע אינה משתלמת מתחילה, וכבר כ' על זה **במחנ"א** דיני שכירות פועלים ס"ג דמסוגיין מוכח דנתן קודם שרחץ, [ובמגי' שם כ' דנראה דהריטב"א גרס שנותנו בשכירות רחיצה, ומשו"ה כ' דכיון דאכתי אינו מתחייב, א"כ אינו זוכה במעות], ונראה דהיינו דאם אח"כ א"כ אין חילוק בין בלן לשאר אומנים כיון דהוי פרעון מה שחייב לו ובדאי זוכה בזה מיד, וכ' המחנ"א דבאמת מוכח מרש"י דמהני הנתינת מעות קודם שזוכה בזה הפועל, והביא דכן מבואר בעוד מקומות, **והריטב"א** כ' דהוא שוכר המרחץ עצמו, ובמחנ"א שם כ' דכן מבואר בתוס'.

**בהג"א** כ' דמפי' רש"י מבואר דהיכי דא"א למשוך חל קנין ע"י כסף, ולפ"ז כ' דהכא נמי היכי דרוצה לקנות עובר של פרה מנכרי, דמהני לקנות ע"י כסף, אף דלהלכה משיכה קונה בנכרי, מ"מ כיון דא"א לקנות ע"י משיכה דהרי הוא בתוך הפרה א"כ שפיר קונה בכסף, ומקור הדברים הוא **מאו"ז** כאן.

תוד"ה בלן – **הריטב"א** כ' דרי"ו ס"ל דבלן לאו דוקא, **ובבי' הגר"א** סקצ"ד סקי"א כ' די"ל דרי"ו ס"ל דלא מהני מה דמעות קונות שימעל כיון דבטלו קנין משיכה, **והגרע"א** כ' לבאר לפי המבואר דקו' הגמ' הכא הוא דימעול משום היתר תשמיש, די"ל דרי"ו ס"ל כר"נ לעיל מ"ג א' דהיתר תשמיש לא מהני אלא דיהיה ש"ש וא"כ ליכא מעילה כמבואר בגמ' לעיל.

תוד"ה והא – **בתו"ר** בתחילה כ' דיוכל לחזור בו משום דלא גרע מע"ע דמגרע פדיונו ויוצא בע"כ, וכ' דלפ"ז יש לומר דבסוגיה מיירי לענין שיוכל לעכב המספריים עד שיספר אותו, אבל לא איירי לענין חזרת הספר, וכן מבואר **ברמב"ן** ובשאר **ראשונים** די"ל דסוגיין מיירי לענין שכירות התספורת עצמה דהיינו שכירות מטלטלין ולא לענין שכירות הספר, **ובש"מ** בשם **הר"ש די וידש** כ' דגם לר"ת י"ל דבאמת י"ל דיכול לחזור בו, אלא דעיקר כונת ר"ת דנגמר השכירות במשיכת הקולמוס, ונפ"מ בזה לענין עיכוב הכלים, או שיקרא עובר על דברו או במקום שיש תקנה דלא יוכל לחזור דמהני גם לענין חזרה, או דאם חוזר יכול לשכור עליו או להטעותו כמובאר לק' בריש האומנין, אמנם מדברי התו"ר מבואר דאי אמרינן דיכול לחזור בו משום דלא גרע מע"ע, זה סיבה דנצטרך לומר דמיירי לענין עיכוב המספריים, ולא אמרינן דאף דיכול לחזור מ"מ הרי נגמר הדבר, **והגרע"א** גם כ' דלכאורה אין ראיה לר"ת די"ל דמהני המשיכה לענין דהשוכר לא יוכל לחזור בו, וכ' דנראה דכל מה דאין השוכר יכול לחזור בו, זהו רק משום דהמשיכה מהניא לענין הפועל דנקנה לשוכר, וממילא גם מתחייב השוכר לפועל וכמו כל משיכה דזכיתו בדבר הנקנה מחייבתו בתשלומין על מה שזוכה, אבל שיהני מה שמושך השוכר לענין דהוא לא יוכל לחזור זה א"א עיי"ש, ומבואר דאי נימא דיכול לחזור בו א"כ ממילא דלא חל כלום לענין הפועל ומשו"ה גם לא חל מידי לענין השוכר, **ובחזו"א** מבואר על דרך הר"ש די וידש, דכ' דמה דר"ת רק הוכיח מהכא דמהני קנין בפועל ולא הוי רק פסיקא בעלמא, דאי הוי רק פסיקא א"כ לא היה מעילה בזה, וכיון דמהני קנין א"כ מסברא אית ליה דאינו יכול לחזור בו, ולפ"ד הרי אי נימא דמצי לחזור משום דלא גרע מע"ע, הרי אכתי אפשר לומר דסוגיין מיירי לענין הפועל עצמו ולא לענין עיכוב המספריים וזה דלא כהתו"ר.

בא"ד – **ברא"ש** מבואר כר"ת, **ובציוני הש"כ** בסשל"ג ס"א כ' דכן נראה **ברש"י** דכ' דאין יכול לחזור בו, **ובהג"א** הביא **דהר"י** חולק על ר"ת וס"ל דיכול לחזור בו, **ובאו"ז** מבואר דס"ל דלא גרע מע"ע דמגרע פדיונו ויוצא וכ"כ **הרשב"א**, **והריטב"א** גם חולק וכ' דאיך זוכה באומן שלא יחזור בו במשיכת כלי אומנותו, וגדולה מזה אמרו דפועל חוזר בו בחצי היום, **והרמב"ן** כ' דנראה דמיירי לענין שכירות הכלים וכמשנ"ת, **והר"ן והנ"י** כתבו רק דאין ראיה מהכא די"ל דמיירי לענין הכלים, **ובמחנ"א** דיני שכירות פועלים, כ' דשי' הרמב"ן והר"ן דלא כר"ת, ועיי"ש דכ' די"ל דלא כר"ת או משום דלא מהני משיכת הכלים וכמש"כ הריטב"א ולפ"ז י"ל דבאופן אחר יהני גם שלא יוכל לחזור, או משום דלא גרע מע"ע דמגרע פדיונו ויוצא ולפ"ז בכל אופן יהיה הדין דיוכל לחזור בו, **ובטור וברמ"א** סשל"ג ס"א מבואר כשי' ר"ת, וכ"כ **הש"כ** בסק"ב דכן עיקר, **ובבי' הגר"א** סק"א ציין דיש חולקים.

**בהג"א** לק' בפ"ו ס"ו כ' דמדברי ר"ת נראה דמשיכת הכלים עדיף מתחילת מלאכה, ואע"ג דבתחילת מלאכה הדין רק דאם חוזר בו ידו על התחתונה אבל מ"מ יכול לחזור בו, מ"מ במשיכת הכלים הדין דאינו יכול לחזור בו כלל, וכן מבואר **בריטב"א** דכ' על ר"ת דאיך עדיף מתחילת מלאכה, וכ"כ **הש"כ** שם סק"ד, [ועיין **במחנ"א** דיני שכירות פועלים ס"ה דהביא דיש שיטות דגם בתחילת מלאכה אינו יכול לחזור בו], אמנם **הגרע"א** שם ציין **דבדרישה** סק"א מבואר דכונת ר"ת דמהני כתחילת מלאכה ולפ"ז הדין רק דאם חוזר בו ידו על התחתונה, והעיר דלפ"ז צ"ב דמאי נפ"מ, כיון דמיירי אף שאחר המשיכה החזיר הכלים וכמבואר בסמ"ע ובש"כ שם, וא"כ אין לו ממה לגבות מהאומן, וכ' דהדרישה לשיטתו בסמ"ע סקט"ז דאם תפס הבעה"ב מהאומן דמהני וא"כ יש נפ"מ לענין זה, **ובנתה"מ** סק"א כ' דקמ"ל בזה דאמרינן דאינו יכול לחזור בו, דלא נימא דלא עדיף מדבר האבד דהדין שרק יכול לשכור עליהם עד כדי שכרן.

**הריטב"א** מביא ראיה דלא כר"ת מהא דמבואר לק' ע"ח א' דבבאת חבילה לידו שוכר עד כדי החבילה, ואי נימא דאינו יכול לחזור, א"כ אמאי צריך לשכור הא יכול לכופו לעשות המלאכה, **ובמרדכי** סשמ"ח כ' באמת בשם **ר"ת** דבאת חבילה לידו אין הפי' כלי אומנותו דא"כ לא מצי לחזור, **והש"כ** בסשל"ג סקל"ד כ' דנראה דגם שי' רש"י דפירש דהיינו כלי אומנותו מ"מ ס"ל כר"ת דלא מצי לחזור וכמשנ"ת לעיל, ושם מיירי דאינו יכול לכופו לעשות המלאכה כגון דלא ציית לדינא, וכ"כ **המחנ"א** בדיני שכירות פועלים ס"ו בשי' הרא"ש דכ' כאן כר"ת ולק' גבי חבילה כ' כרש"י, וכ' דהא דלא נימא דישכור עליו ויגבה ממנו אח"כ אפילו לא באת חבילה, הוא משום דאי"ז היזק אלא גרמא, **והחזו"א** כ' דקנינו הוא כעין ע"ע, ובע"ע אינו יכול לשכור עליו בברח, **והגרע"א** על הש"כ שם כ', די"ל דבאת חבילה לא מיירי שמשך הבעה"ב הכלים וגם לא נתן בדרך קנין, אלא הביאם לצורך המלאכה.

**במחנ"א** דיני שכירות פועלים ס"ג מעיר די"ל דכל מה דמבואר בגמ' דאינו יכול לחזור בו במשיכת הכלים לר"ת, זהו דוקא לר"ל דמשיכה קונה מה"ת, אבל לרי"ו דדבר תורה מעות קונות, א"כ י"ל דדוקא מעות יהני ומשום דבאומן לא שייך הגזירה שמא יאמר לו נשרפו חטיך בעליה וכמשנ"ת דברי הלח"מ, וכ"כ **בנתה"מ** סשל"ג סק"א, ובאמת כבר מבואר הכי **בחי'** הריטב"א הישנים דכ' דלהלכה דמעות קונות זוכה במעות, ובנתה"מ שם כ' עוד דגם לר"ל פועל נקנה בכסף דדינו כקרקע, וכ' לבאר הסוגיה דבאמת מיירי הכא דהוא בא לזכות באומן עצמו וגם בכליו שיוכל לעכבם, והנדון אינו לענין האומן דבזה לכו"ע מהני מעות, אלא לענין הכלים וכל זמן שאינו זוכה בכלים גם אינו זוכה באומן כיון דרוצה לקנות שני דברים, וכל זמן שלא חל על תרוייהו הדין דגם אחד מהם לא חל, [ומש"כ לומר הכי בביאור שי' הריטב"א הוא צ"ב, דהא הריטב"א כ' על רש"י דא"א לומר דמיירי על הבלן עצמו אלא על המרחץ, ומשום דלא מהני מעות לענין הבלן עצמו].

**הרמ"א** שם כ' גם דמהני משיכת הכלים שיוכל לעכב הכלים, וזה מהני אפילו בפועל דהדין דיכול לחזור בו אף לשי' ר"ת וכמבואר בתוס', דמ"מ יוכל לעכב הכלים וכמשנ"ת שי' הראשונים דבזה מיירי בגמ', אמנם **הש"כ** בסק"ה כ' לומר דלשי' ר"ת לא מצינו כלל דמהני המשיכה לענין עיכוב הכלים, אלא לענין האומן עצמו, וכ' דיר"ש יחמיר שלא לעכב הכלים, **ובבי' הגר"א** שם סק"ב כ' דמוכח מסוגיין דזוכה בגוף המספריים לענין לשכור כנגד שכרן, מהא דמבואר דמעל, ואי נימא דאינו יכול לשכור א"כ אף דאינו יכול לחזור בו מ"מ אכתי לא נתחייב לו, [ויל"ע אם י"ל הכי בשי' ר"ת, דהא ר"ת הוכיח מסוגיין דאינו יכול לחזור בו, ואי נימא דלא סגי בזה דימעול, א"כ מה מביא ראיה מסוגיין, הא על כרחך הכא מיירי לענין זכיה בגוף הכלים].

רש"י ד"ה מעל – **בפי' הר"ח** כ' דאין לומר דמשך משום דא"כ מאי למימרא, **והמאירי** כ' דמסתמא לא משך כלום.

בא"ד – **התו"ח והמהרמ"ש** מק' לפמש"כ הראשונים לעיל מ"ז א' דמה דמשך פרה לבד לא קנה הוא משום דבא לקנות חמור ואינו רוצה שיזכה רק במחצה, אבל אם מקנה לו כור חטים בזה אמרינן דיקנה כנגד הפרה כיון דאינו דבר אחד, דא"כ אמאי הכא לא נימא דיזכה עכ"פ בפירות שמשך ונימא דהוא מועל כנגד מה שמושך כיון דלא הוי דבר אחד.

תוד"ה נתנה – **התו"ר** מוסיף על דברי התוס' דבדמאי פ"ב משנה ד' קתני סיטונות ומוכרי תבואה, ומבואר דסיטונות אינם מוכרי תבואר אלא דבר לח וכמש"כ התוס', אמנם **הרמב"ן והרשב"א** כ' דמה דנקרא סיטון הוא משום דחטים ביונית נקראים סיטון, ומה דקתני סיטונות ומוכרי תבואה היינו דמוכרי תבואה הם הבע"ב וסיטונות הם הלוקחים מהם ומוכרים לחנונים קטנים, והרשב"א הק' עוד דאמאי נימא דמיירי בזמן שאכתי היה אסור השמן, וגם הק' דמ"מ בהנאה שרי וי"ל דלקח להנות ולא לאכול, וכתבו דמ"מ י"ל דכיון דנקט סיטון ולא שאר אומנים נראה דלא מיירי בנכרי, ומבואר **בר"ן** דסיטון מוכר בין לח ובין יבש, וא"כ מדנקט סיטון נראה דאיירי בישראל דממנו קונים גם לח דהיינו יין ושמן, **ובתו"ר** כ' עוד דמנכרי בעי לעשר ומסתמא לוקח מישראל, **והרמב"ן** כ' עוד דהכי קאמר דאשכח ברייתא דתני בפירוש נתנה לסיטון ישראל מעל, **והריטב"א** הביא זה בשם י"א, וכ' דאי"צ לזה דקתני בהדיא אלא דלוי ידע דמיירי בישראל.

**הרמב"ם** בפ"ו ממעילה ה"ט כ' דאם נתן לבלן או לאחד מבעלי אומניות דמועל, **ובמאירי** עמד בזה דכיון דשי' הרמב"ם שם בה"י דבמוכר לא מעל כיון דמעות אינם קונות מדרבנן א"כ אמאי מועל בשאר אומניות הא מחסר משיכה, **והמהריק"ו** שם כ' דצ"ל דמיירי בבעלי אומניות דומיא דבלן דלא מחסר משיכה, **והלח"מ** בפ"ג ממכירה ה"א כ' דשי' הרמב"ם דבבעלי אומניות לא תקנו משיכה כיון דלא שייך בזה הגזירה דנשרפו חטיך בעליה וכמשנ"ת, [וכ"כ בנתה"מסשל"ג סק"א ועיי"ש מש"כ עוד].

**הרמב"ם** שם בה"י כ' דבמקח לא מעל, וכבר הק' שם **הכס"מ** דכיון דקיי"ל כרי"ו דמעות קונות א"כ מבואר בסוגיה דלדידי' הדין דמועל גם קודם משיכה, **והלח"מ** בהל' מכירה שם כ' דהרמב"ם ס"ל דדוקא באומן מועל ומשום דגם מדרבנן קונה כיון דלא שייך הגזירה דנשרפו חטיך בעליה, אלא דאכתי ק' ממה דמבואר בגמ' דבסיטון גם מעל וכ' לומר דגם שם מיירי בנוטל שכר על המדידה, **ובי' הגר"א** סקצ"ד סקי"א כ' לומר דהרמב"ם ס"ל דהסוגיה בע"ז ס"ג א' חולקת על הגמ' הכא וס"ל דכיון דבטלו מדרבנן הקנין מעות משו"ה אין כאן זכיה כלל וכמשנ"ת לעיל, **והגרע"א** במהדו"ת סק"כ כ' לומר דהגמ' הכא דמק' הוא לשי' ר"ה דהיתר תשמיש גורם דהוי כלוה ואיכא מעילה, והרמב"ם ס"ל דהלכה כר"נ דהוי רק ש"ש ומשו"ה ליכא מעילה, אמנם בתשובה שם הביא דברי הטור דכ' דשי' הרמב"ם דהוא מתחייב באונסים גם קודם שנשתמש, וא"כ מבואר דבזה ס"ל כר"ה, אלא דהגרע"א שם כ' די"ל דלא כהטור ולכאורה סו"ד הם לפי הצד הזה דנימא דלא כהטור, **ובאו"ש** בפ"ו ממעילה **ובאהא"ז** בפ"ג ממכירה ה"א הק' על הרמב"ם דכיון דאיכא היתר תשמיש א"כ אמאי אינו מועל משום זה, וכ' לומר דהרמב"ם לשיטתו דליכא מעילה על הוצאה בלא הנאה, וא"כ הכא ליכא הנאה ללוקח כל זמן שאינו זוכה במקח ומשו"ה אינו מועל, אלא דלפ"ז יק' אמאי מבואר בגמ' דמועל לרי"ו, ובאהא"ז כ' לומר כהגר"א דיש מחלוקת הסוגיות והטעם הסוגיה הכא דמועל הוא משום דאמרינן דהמקח לא בטל מעצמו אלא רק איכא זכות לבטל המקח, ומשו"ה גם חשיב דיש לו הנאה כיון דזוכה באמת מכח המעות, אבל הרמב"ם ס"ל להלכה כסוגיה דע"ז דהתקנה היתה דיתבטל המקח מיד ומשו"ה ליכא הנאה ואינו מועל, וע"ע בשיעורי רח"ה מש"כ לישב.

**בתוס'** לעיל מ"ו ב' **ובתור"פ ובתוס'** בע"ז ע"א א' מבואר דשי' **רש"י** דהלכה כר"ל דדבר תורה מעות קונות, ושי' שאר **הראשונים** דהלכה כרי"ו דדבר תורה מעות קונות, והנה לשי' רש"י מבואר שם דבנכרי מעות קונות, והתוס' כתבו בשם ר"ת דכיון דהלכה כרי"ו, א"כ בנכרי משיכה קונה מה"ת ולא מעות, וכן מבואר **ברא"ש וברמב"ן וברשב"א ובריטב"א ובנ"י** כאן, וכ"כ **הרמב"ן** בהלכות בכורות ריש פ"ב, ושי' רבינו חיים שהביאו התוס' דגם לרי"ו הדין דנכרי קונה במשיכה, דלא ממעטים מעמיתך נכרי ודין הנכרי כדין ישראל, ושי' **הרמב"ם** בפ"א מזכו"מ הי"ד דנכרי קונה בין במעות ובין במשיכה.

**הרא"ש** בריש בכורות בס"ב כ' גבי פוטר בהמתו מבכורה ע"י מכירה לנכרי, דלהסתלק מן הספק יעשה גם משיכה וגם קנין מעות, דאז בין לרש"י ובין לר"ת מהני שיהיה של הנכרי, וכ"כ **הטור** ביו"ד סש"כ דלצאת ידי שניהם יעשה גם מעות וגם משיכה, וכן מבואר **בשו"ע וברמ"א** שם ס"ו דיעשה תרוייהו, ושי' **הב"ח והש"כ** שם סק"ח דבאם רק ימשוך הוי ספק אם חייב בבכורה, וכ"כ **הדרישה** שם סק"ב בשם **מהרי"ל**, אמנם **הט"ז** שם סק"ח הביא בתחילה דברי המהרי"ל ואח"כ הביא **תשו' הרמ"א** דבדיעבד סגי במשיכה לבד, **ובפ"ת** שם סק"ו הביא עוד אחרונים שס"ל הכי, **ובבי' הגר"א** סקי"א כ' גם דלדינא משיכה לבד מהני, ובחו"מ סקצ"ד סקי"א כ' דמה דאמרינן דגם יקנה במעות זהו לחומרא בעלמא, דכל הראשונים חולקים על רש"י וס"ל דמהני משיכה.

**הרמב"ם** בהל' זכיה שם כ' דנכרי מישראל קונה במשיכה ומקנה במשיכה או דמים, ומבואר **בהה"מ ובכס"מ** דמש"כ דמהני בדמים זה גם בנכרי מישראל, והביא ראיה מדברי הרמב"ם בפ"ד מבכורות ה"ה, דאם מכר לנכרי בהמה בכסף נפטרת מהבכורה, **ובטור** ס"ס קצ"ד **וברמ"א** שם ס"ג כ' דאע"ג דמבואר דישראל מנכרי בקרקע בעי גם שטר, מ"מ במטלטלין קונה במעות לבד, **ובדרישה** סק"א **והש"כ** בסק"ד כ' לבאר דאין כונת הטור והרמ"א לפסוק דמעות קונות בנכרי, אלא כונתו רק דלמ"ד דמעות קונות בנכרי גבי מטלטלין סגי במעות לבד, אמנם **בסמ"ע** סקט"ז כ' על דין הרמ"א דנכרי מישראל יש בזה מחלוקת הרמב"ם ושאר ראשונים, וכן מבואר בדבריו בסק"א, **והש"כ** בסק"א וסק"ד כ' דנראה מדבריו דיש חילוק בין נכרי מישראל או ישראל מנכרי ואינו כן, ועיין **במחנ"א** דיני שליחות ושותפין דכ' לומר בשי' הטור דאע"ג דנכרי מישראל קונה במשיכה מ"מ ישראל מנכרי קונה במעות, ועוד הביא שם **תשו' הרמב"ן** סרכ"ה דישראל קונה במעות כיון שנהגו לקנות במעות, וכ"כ **הנתה"מ** בסק"ח בביאור דברי הרמ"א שכ' דסגי במעות לבד, **ובבי' הגר"א** סקי"א כ' דהרמ"א סתם כאן כשי' הרמב"ם דמהני בין בכסף ובין במשיכה, וכן הוא **בשו"ע** יו"ד סקל"ב ס"ב, וכן מבואר **בש"כ** שם סקי"ז דבשו"ע שם מבואר דגם בכסף קונה.

בשי' הרמב"ם כ' **הה"מ** בהל' זכיה שם דס"ל דאע"ג דמבואר בגמ' בבכורות דדרשינן לישראל בחדא ולנכרי בחדא, מ"מ מכח הסוגיה בע"ז ע"א ס"ל להרמב"ם דלהלכה נכרי קונה בתרוייהו, **ובלח"מ** בפ"ג ממכירה ה"א כ' עוד מקורות לשי' הרמב"ם וכ' דס"ל להלכה דדרשינן לנכרי או בזה או בזה, **ובפרי יצחק** בח"א סמ"ז כ' לומר דשי' הרמב"ם דכל מה דמבואר בסוגיה בבכורות דדרשינן לישראל בחדא ולנכרי בחדא, זהו רק לר"ל דמשיכה קונה בישראל ואמרינן דכיון דממעט נכרי אמרינן דהוא אינו במשיכה אלא רק בכסף דומיא דישראל בחדא, אמנם לרי"ו כיון דמה דמעות קונות הוא משום דילפי' ק"ו מגופו וכשי' הר"ח והרי"ף, א"כ אמרינן דמה דממעטינן מעמיתך הוא דנכרי אינו כישראל דרק במעות אלא הוא גם במשיכה, דכיון דאיכא ק"ו דיקנה במעות ממילא מוקמינן המיעוט דלא בא למעט קנין מעות עיי"ש, **ובחי' רמ"ש ובשיעורי רח"ה** כתבו לומר דשי' הרמב"ם להלכה דגם ישראל קונה בין במשיכה ובין במעות מן התורה, ולא דרשינן כלל עמיתך למעט נכרי מקנינים ודין נכרי וישראל שוים, [ולפ"ז ישבו משה"ק הלח"מ שם דהא הרמב"ם בפי"ג ממכירה ממעט מעמיתך אונאה, ואיך דרשינן לה גם לחלק בקנינים, דבאמת שי' הרמב"ם דאין חילוק], אמנם **בפרישה** סקצ"ט סק"ג הוכיח דמן התורה משיכה אינה קונה מהא דמבואר בגמ' בגיטין נ"ב דאם משכו מיתומים והוקר יכולים לחזור בהם דדינם כהקדש דקונה בכסף, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממכירה ה"ג, ואי נימא דמן התורה מהני משיכה אמאי יכולים לחזור בהם, ובחי' רמ"ש כ' לומר דמה דחוזרים בהם הוא משום דאין בכל האפוטרופוס להקנות מטלטלין דידהו קודם שנותן הלוקח מעות, וכמו בהקדש דא"א להוציא מרשות הקדש בלא מעות, אמנם אכתי יל"ע דברמב"ם בה"ה מבואר דאם משכו היתומים והוזל אין יכולים לחזור משום דזה יהיה רעה להם, ומבואר דבלא זה היה הדין דיכולים לחזור ואמאי שם לא נימא דכבר זכו מן התורה ואיך יוכלו לחזור.

**מח' ב'**

תוד"ה נתנה – מה שהביאו מהא דהגוזל דס"ל לר"א דגזל נכרי מותר, כבר ציין **בהג' הגר"א** לדברי **התוס' והרא"ש** שם דכתבו דבאמת גם מתחילה דעתו היה משום מה דאמר דנכרי שקיל דמי.

בא"ד – מש"כ בסו"ד דרב אשי חזר בו, **בתו"ר ובתוס'** בבכורות י"ג מבואר יותר דגם מתחילה לא היה ס"ל כר"ל אלא דס"ל דגם לרי"ו אמרינן דנכרי קונה במעות ואין חילוק בין ישראל לנכרי, **ובתוס'** בע"ז ע"א כתבו דאף דר"א ס"ל כר"ל הלכה כרי"ו.

א) גמ' מילט לייטינן – **בפי' הר"ח** כ' דמיילט לייטינן לי' בשמי', **והרמב"ם** בפ"ז ממכירה ה"ב כ' דאוררים אותו דמי שפרע וכו' הוא יפרע ממי שאינו עומד בדבורו, **והרא"ש** כ' דנראה דאומרים לו הוא יפרע ממך, וכ' דאבל הרמב"ם כ' דאומרים לו הוא יפרע ממי שאינו עומד, **והטור** בסר"ד הביא שי' הרמב"ם ושי' הטור, **והב"ח** כ' דנראה דגם הרא"ש אחר שהביא דברי הרמב"ם דמסכים למעבד כמש"כ הרמב"ם, **והשו"ע** בס"ד כ' כהרמב"ם **והרמ"א** כ' די"א כהרא"ש, **והש"כ** בסק"ה כ' כהשו"ע.

תוד"ה בעושה – **המהרש"א** כ' דהתוס' הוכרחו לפרש הכי משום מש"כ בסמוך דרבא היה סבור דר"ח בר יוסף יקבל לטותא, ואי נימא דאינו עושה מעשה עמך לכל דבר בודאי דגם רבא לא היה סבור הכי.

תוד"ה רבי – **התו"ר** כ' בשם **ר"מ** דרבא סבר דר"ח בר יוסף יסמוך על זה שימחול לו הלוקח, ומ"מ פריך בגמ' דגנאי הוא לבוא לב"ד לקבל מי שפרע באם לא ימחול לו הלוקח.

רש"י ד"ה הוא – **התור"פ והריטב"א** מק' דהא מבואר במסקנת הגמ' דבקרקע כו"ע מודו דקנה הכל, **ובריב"ש** סער"ה כ' דאה"נ דרש"י מבאר הכא לפי הס"ד דגם בקרקע פליגי, **ובש"מ** בשם **הרדב"ז** מק' דמ"מ אמאי הוצרך רש"י לפרש הכי דפליגי גם בקרקע, ועיי"ש מש"כ, **והמהרי"ק** בשרש קס"ב כ' דלשון קונה משמע דקונה לגמרי וכמו הזהב קונה את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב, דאע"ג דגם בכסף איכא מי שפרע מ"מ לא קרי לי' קונה, ומשו"ה הוצרך רש"י לבאר דפליגי גם בקרקע, וכ' לומר דבאמת גם למסקנא פליגי אף בקרקע, ועיי"ש מש"כ לבאר אמאי הגמ' הוצרכה לחלק בין קרקע למטלטלין, ועיין **במהרמ"ש** שדחה פירושו.

גמ' ערבוני מחול לך – **הט"ז** בסר"ז סי"א כ' דאע"ג דבמתנה לא מהני לשון מחילה, מ"מ הכא דמיירי במעות שאני ומהני גם לשון מחילה, ועוד כ' דלשון מחול לאו דוקא ובעי לשון המועיל.

תוד"ה אכפול – **הרמב"ן** מק' דאיך מתחייב לכפול לו הא ליכא קנין, וכ' דמיירי דקנו מידו, ועוד כ' כהתוס' דהיינו דאכפול בקרקע, וא"כ קונה זה בערבון עצמו, **והרשב"א** כ' דהרמב"ן כ' כתוס', **ובר"ן** הביא שני התי'.

גמ' דיו שיקנה כנגד מעותיו – **התוס'** לק' ס"ו א' כתבו דמיירי הכא דמעיקרא נותן לו הערבון לקנות כנגדו עד שיביא שאר המעות, אלא שמתנה שאם יחזור שיקנה כפליים, אבל אם רק עשו התנאי לא זכה כלל לר"י אף לא כנגד מעותיו, ויל"ע בתוס' הכא דהק' דאם הפירוש דיחזיר כפליים במעות א"כ למה יקנה המקח לר"י, ואי מיירי דגם פירשו דיקנה כנגד מעותיו א"כ משו"ה הדין דיקנה כנגד מעותיו, אמנם באמת **הפנ"י** מק' על התוס' דאמנם דבאם יתן לו כפליים במעות לא יתחייב ליתן לו כנגד מעותיו, מ"מ הא לר"י אינו נותן לו כפליים במעות וא"כ משו"ה קונה כנגד המעות, והיינו דס"ל דבאמת פסקו דיקנה כנגד המעות וכמש"כ התוס' לק', והבין קו' התוס' דאם כופל לו במעות תו לא יקנה עוד גם כנגד הערבון, [**ובמרדכי** סשנ"א כ' דאין לומר שיחזיר כפליים במעות דא"כ מאי מהדר ר"י לומר דיו, ונראה דקו' דמדברי ר"י נראה דמודה במקצת למה דאמר רבי יוסי], **והריטב"א** כ' בדברי רשב"ג דאומר דיקנה אם אחזור דהא דקונה לר"י כנגד מעותיו הוא משום דאע"פ שקנס עצמו בו מ"מ דעתו הוא שיקנה כנגדו, ונראה דלא ס"ל כהתוס' לק' דפירשו דיקנה כנגד המעות, **ובריב"ש** סער"ה מבואר בסו"ד לפרש דרשב"ג בא לחלוק על ת"ק דדוקא היכי דפירש דערבוני יקון קונה כנגד המעות ולא היכי דניתן בתורת קנס, **ובסמ"ע** סר"ז סקכ"ה נראה מבואר דהיכי דאומר כלשון הברייתא, דהדין דהוא קונה כנגד מעותיו אע"פ דהלכה כר"י דלא נתקיימו התנאים, ולכאורה זה דלא כהתוס' לק'.

גמ' שם – בתוד"ה אכפול מבואר דזהו דוקא אם הלוקח רוצה, אבל אם אינו רוצה יכול לומר דלא יזכה כלל, וכ"כ **המרדכי** בסשנ"א, **והחזו"א** מביא דכך היא גם שי' **הבעה"מ** לק' ע"ז ב', אבל שי' **המלחמות** שם ועוד **ראשונים** דהמקח כנגד המעות קיים גם אם אין הלוקח רוצה, וכ' לומר דהם מבארים דר"י דאמר דקונה כנגד הערבון זהו דוקא בכה"ג דלא הוי ערבון לקנס, אלא דאמר דהערבון יקנה כנגדו, וזהו מה דאמר רשב"ג דאמתי בזמן שאמר ערבוני יקון, [**ובריב"ש** סער"ה מבואר לפרש הכי, אך כ' דלפ"ז רשב"ג בא לחלוק על ת"ק וכמשנ"ת], ולשי' התוס' מיירי באופן שעיקרו בא לקנס, אלא דגם קבעו שיקנה כנגד המעות, וכ' **דברמ"א** סק"צ ס"י מבואר כהראשונים, וכ' דצ"ל דמיירי באופן שניתן עיקרו לקנות כנגדו בלא שייכות למה שניתן לקנס.

גמ' שם – ברש"י מבואר דגם המוכר אינו זוכה כנגד מעותיו, וכן מבואר **בתוס'** לק' ס"ו א', ושם הביאו שי' **ר"ת** דהיכי דנותן ליד הזוכה ליכא משום אסמכתא, וכתבו דמה דהכא לא זוכה אף המוכר אע"ג דבא הערבון לידו, הוא משום דכיון דהלוקח אינו זוכה גם המוכר אינו זוכה דאין דעת הלוקח לזכות למוכר בלא שיזכה הוא, **והרמב"ן והרשב"א והר"ן והנ"י** הביאו דבתוספתא מבואר כרש"י דאף המוכר לא זכה, וכתבו להוכיח מזה דגם היכי דבא ליד הזוכה איכא לחסרון דאסמכתא, **והריטב"א** גם כ' לסברת התוס' דמשו"ה לא יזכה אף המוכר. ושי' **הרמב"ם** בפי"א ממכירה ה"ד דהמוכר זוכה בערבון שבידו, **והראב"ד** שם השיג עליו, **ובראשונים** כאן מבואר דלשון הברייתא נראה כהרמב"ם, דר"י אינו חולק אלא על זה דהלוקח אינו קונה אלא כנגד מעותיו, אבל במה שאמר רבי יוסי דקונה המוכר לא חולק, **והכס"מ** כ' שם לדחות הראיה שהביאו הראשונים מהתוספתא, וכ' דגם אי נימא דמבואר שם דלא כהרמב"ם מ"מ י"ל דברייתא דמייתי בגמ' הכא פליגא דרק בלוקח חולק ר"י וכמשנ"ת, **והטור** סר"ז הביא שי' הרמב"ם והשגת הראב"ד ושי' רש"י כהראב"ד, **ובשו"ע** סי"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"ח כשי' רש"י ודעימי'.

רש"י ד"ה בזמן – מש"כ רש"י והא לאו מילתא היא מבואר **בר"ן** דהיינו משום דמתחילה פסק ליתן יותר, **ורש"י** לק' ע"ז ב' מוסיף דאמר דיקנה הכל והאי לא אוזיל גבי' למכור לו כל הקרקע בכך, והתוס' מק' על רש"י דאמאי לא יקנה הכל דמי גרע מנותן סתם, ומבואר **בתו"ר** דזה ודאי דגם באומר יקון דעתו לפרוע הכל ולא דישלם רק דמים אלו, וא"כ אמאי אינו קונה הכל דמי גרע מנותן סתם, ועוד הק' התו"ר דאי"ז כמו הגונא דמיירו ת"ק ור"י דגם ניתן בתורת משכון וקנס וכה"ק **בתור"פ והריטב"א**, **ובנ"י** נראה דשי' רש"י דכיון דאומר שיקנה הכל א"כ לא סמכא דעתי' של המוכר, כיון דאינו מפרש דנותן זה רק כתחילת פרעון והשאר הוי חוב, וכן מבואר **בפרישה** בסק"צ סק"י דבזה גרע כיון דאומר דיקנה בזה כל הקרקע ואין דעת המוכר להוזיל גבי'.

**ובהג"א** מבואר לדינא כתוס' דאם פירש דיקנה הכל הדין דקונה הכל, **ובטור** סק"צ כ' דאם אמר לו הנה לך ערבון ויקנה לי ערבוני לא קנה אלא כנגד הערבון שהרי המוכר לא אוזיל גבי' למכור לו כל הקרקע באלו הדמים, וכ' **הב"י והדרישה** שם דזהו כשי' רש"י, ובתחילה כ' הדרישה לומר דס"ל כהתוס' דכך דרך הטור לפסוק כהתוס', וגם מהא דלא הזכיר דאמר דיקנה הכל, אך כ' דמ"מ כל לשון הטור מורה על פי' רש"י בגמ' ולא על פי' התוס', ומשו"ה כ' דהטור כרש"י, [ויל"ע דמ"מ כיון דלא הזכיר הטור דאמר דיקנה הכל, מנ"ל לומר דגם בכה"ג ס"ל להטור דאינו קונה הכל, ואמנם דאי"ז פי' התוס' בסוגיה מ"מ מנ"ל דס"ל כרש"י בזה], **והרמ"א** בס"ו כ' כהתוס', **והסמ"ע** בסקט"ו כ' על זה דזה כשי' התוס' אבל רש"י והטור חולקים.

**הר"ן** כ' לבאר הגמ' דאמר לו ערבוני יקון ולא פסקו הדמים מעיקרא, ומשו"ה לא סמכא דעתי' דמוכר לזכות לו הכל, **והתורי"ד** כ' לבאר, דהיכי דאמר ערבוני יקון וסמך על התנאי בזה אינו קונה אלא כנגד מעותיו, אבל היכי דסמך על כך שיפרע לו אח"כ שאר המעות ולא עשה שום תנאי בזה הוא קונה הכל מיד.

תוד"ה בזמן – **בתו"ר** כ' דרשב"ג בא לומר דבעי להוציא בלשון קנין כדי שיזכה, ונקט לשון יקון דמשמע גם דיקנה כלומר שתכפול לי ערבוני, **ובפרישה** סק"צ סק"י מבואר דכיון דהמוכר מזכה למוכר כשיעור הערבון באם יחזור הכא נמי מזכה לו המוכר וזהו כפליים מהערבון דעל כנגד הערבון הרי זוכה המוכר בערבון, **ובסמ"ע** סק"צ סקי"ד כ' על דברי הרמ"א שם שכ' דנתן בערבון דהיינו שאמר קבל מקצת המעות ואקנה בהן ואם אחזור בי החזק לעצמך, **והנתה"מ** סקי"ח כ' דבתוס' מבואר דסגי שאומר לשון יקון דזה משמע דיהיה מחול הערבון אם יחזור והוא יזכה כפליים, **והריטב"א** כ' בביאור הגמ' דאמר לו דהערבון יקנה באם יחזור מהמקח, ונראה דמפרש הכל ולא רק אומר לשון יקון.

גמ' כמה שנים וכו' – **הריטב"א** כ' דנקט לשון זה לאורויי דהמכר חל והשאר חוב, אבל הדין דמחוייב לפרוע מיד.

ב) גמ' לימא כתנאי וכו' – **המהרי"ק** בשרש סק"ב העיר דאמאי הוצרכה הגמ' לומר דרב מיירי רק במעות ולא בקרקע, הא כיון די"ל דתנאי היא א"כ י"ל דרשב"ג בברייתא לעיל הוא כשיטתו הכא דאינו משמט, אבל רב ס"ל כרבי יהודה הנשיא דמשמט כנגד המשכון ולא יותר משום דרק כנגדו הוא קונה, **ובש"מ** בשם **הרדב"ז** כ' דאה"נ דהגמ' יכלה גם לתרץ הכי, אמנם המהרי"קכ' דמלשון רב דקונה נראה דמיירי בקרקע דאיכא קנין גמור וכמשנ"ת לעיל בדברי רש"י בד"ה הוא, וא"כ אם אין הכרח לומר הכי לא היתה הגמ' מתרצת הכי, ועיי"ש שכ' לומר דבאמת למסקנא פליג רב גם בקרקע.

רש"י ד"ה המלוה – **התו"ר** מביא דבספרי דריש לה מדכתיב אשר יהיה לך את אחיך ולא של אחיך בידך, **ובסמ"ע** סס"ז סק"ו הביא הספרי וסיים דגם אי"צ לנוגשו, וכ"כ בסקכ"ד דאי"צ לנגוש.

**מט' א'**

גמ' ובהא קמפלגי – **בש"מ** בשם **תו"ש** מק' דכיון דרב מודה בקרקע, א"כ נימא דגם אתיא כרב ונדמה זה למכר קרקע, וכ' דאין לדמות זה לקרקע משום דשם קונה לגמרי, משא"כ משכון דאינו קונה לגמרי ומשו"ה דמי למעות במטלטלין, **ובאבי עזרי** בפי"ג ממו"ל ה"ד כ' לבאר דבקרקע שקונה הוא משום דסגי בנתינת פרוטה מדמי המקח, משא"כ במטלטלין כדי שיהיה מי שפרע בעי שינתן דמים על הדבר הנקנה, ושם בעי לומר דחשיב דכנגד כל מקצת נתן הדמים, ובזה פליגי רב ורי"ו האם חזינן דהמעות נתנו כנגד כל חלק מהמקח, או רק כנגד מקצת, ובמשכון גם בעי שינתן כנגד כל חלק מהחוב ומשו"ה מדמי להו לדין מי שפרע.

גמ' שם – בגמ' בשבועות מ"ד א' מייתי ברייתא זו, ובעי לומר דפליגי בהא דאמר שמואל דאם הניח משכון ששוה מקצת על חוב הרבה, דאם אבד המשכון אבד כל החוב, **והתוס'** שם ולק' פ"ב א' כתבו להוכיח מזה דהלכה כשמואל, דהא מבואר הכא דלרי"ו דאמר דכנגד כולו הוא קונה יש לנו לומר דמשמט כנגד כולו, וא"כ נמצא דרי"ו ס"ל כשמואל וכיון דהלכה כרי"ו הכא נמי הלכה כשמואל, אמנם **הרמב"ן** לק' פ"ב ועוד **ראשונים** שם כתבו לדחות דבאמת סגי גם בדרי"ו לבד כדי שלא ישמט כנגד כולו אף אי לא ס"ל כשמואל, ומשום דכיון דנטל המשכון כנגד כל החוב א"כ הדין דאי"צ להחזיר לו המשכון עד שיפרע כל החוב, וגם ראוי לגבות על ידי משכון זה את כל החוב, כההוא דקיטנא דאביי בכתובות צ"ב ב', ומשו"ה חשיב דליכא לא יגוש בכל החוב, ובגמ' בשבועות מצי לדחות דלית להו דשמואל ומ"מ אינו משמט משום דרי"ו.

גמ' לא מאי אינו משמט וכו' – **הרמב"ן והריטב"א והר"ן** גרסו בגמ' דרי"ו ודאי תנאי היא, אבל לרב י"ל דאתיא ככו"ע וכמבואר בגמ', והק' דאמאי לא נימא גם לרי"ו דאתיא גם כרבי יהודה הנשיא, וס"ל דאינו משמט כלל ומשום דלזכרון דברים נקטי', אבל אה"נ דאם היה משמט היה הדין דמשמט כנגד כולו, וכ' דכל מה דאמרינן דלזכרון דברים נקטי' זהו רק משום דאינו עומד כנגד כל החוב, ומשו"ה אמרינן דנקטי' רק לזכרון, אבל אי אמרינן כרי"ו דהוי כנגד כולו ממילא אין לנו לומר דנקט לזכרון דברים בעלמא.

**בריטב"א** מבואר דהלכה כת"ק וכן מוכח מהתוס' לק' פ"ב דכתבו להוכיח דהלכה כשמואל וכמו שהובא לעיל, וכ"כ **הרא"ש** בגיטין פ"ד סי"ז, ולכאורה כן מבואר גם ברמב"ן ושאר ראשונים שכתבו לק' פ"ב לדחות ראית התוס' דהלכה כשמואל, ואי נימא דלפי האמת אינו משמט כנגד כולו אף דהלכה כרי"ו, א"כ ממילא דאין ראיה דהלכה כשמואל, אמנם **הרמב"ם** בפ"ט משמיטה הי"ד כ' דאינו משמט אלא כנגד המשכון, וכ"כ **הר"ן** בגיטין ל"ז א', [ויל"ע דהר"ן לק' פ"ב כ' כהרמב"ן לדחות הראיה דהלכה כשמואל], **ובכס"מ** שם כ' דכיון דבגמ' בשבועות מבואר דמה דמשמט כנגד הכל זהו משום דס"ל כשמואל א"כ לדידן דלא קיי"ל כשמואל ממילא יש לנו לומר דלא ישמט אלא כנגד המשכון, אמנם **הלח"מ** בפ"ז ממכירה ה"א הק' דכיון דהרמב"ם פסק כרי"ו ומבואר בגמ' דלרי"ו בעי לומר דמשמט כנגד כולו, א"כ אמאי פסק דאינו משמט כנגד כולו, וכ' דס"ל להרמב"ם דאף דקונה כנגד כולו, מ"מ לענין שמיטה לא מהני מה דהוי כנגד כולו, דמ"מ במה שהוי יותר על המשכון קרינן בי' לא יגוש, **ובתומים** סס"ז סקי"ג כ' הוסיף דמה דבעי בגמ' לומר דאתיא כרי"ו זהו רק דאי אמרינן דאינו משמט כנגד כולו א"כ על כרחך דס"ל כרי"ו, אבל אכתי י"ל דאף דס"ל כרי"ו מ"מ לא נסבור דמשמט כנגד כולו, [ונראה דלפ"ז א"א לגרוס בגמ' דלרי"ו ודאי תנאי היא], **ובאבי עזרי** שם כ' לומר דבאמת בעי גם לרי"ו וגם לשמואל, דבלא דברי שמואל דאבד כל המשכון א"כ אכתי איכא לא יגוש בכה"ג דיאבד המשכון דהרי לא הפסיד אלא כנגד המשכון, ובלא דברי רי"ו אכתי איכא לא יגוש כשלא אבד המשכון כיון דאינו עומד כנגד כל החוב, ומשו"ה שפיר הוכיחה הגמ' הכא כרי"ו ובשבועות כשמואל, ולהלכה דלא קיי"ל כשמואל ממילא דלא מהני אלא כנגדו.

ג) רש"י ד"ה שלא – **הריטב"א** כ' דנראה מדברי רש"י דגם לרב דאין משום מחוסר אמנה זה דוקא בתרי תרעא, אבל בחד תרעא מודה לרי"ו, וכ' דלפ"ז יכלה הגמ' לתרץ דקרא דהין צדק מיירי בחד תרעא אלא דקושטא משני דקאי על אחד בפה ואחד בלב, **והב"ח** בסר"ד כ' דקרא איירי בכל גונא, וכמש"כ הרא"ש דמשו"ה לפי האמת אמרינן דגם לרי"ו אתיא לדאביי וכמשי"ת, והא דמק' מרבי שמעון כ' הריטב"א דמשמע דקאי גם על תרי תרעא דומיא דרישא דמי שפרע דהוי גם בתרי תרעא, **והמהרמ"ש והפנ"י** כתבו לומר דרש"י אורחי' דמלתא נקט, אבל מודה דלרב אין משום מחוסר אמנה בכל ענין.

גמ' אמר אביי ההוא וכו' – **הרי"ף** מייתי לדברי אביי, **והבעה"מ** הק' דהא קיי"ל כרי"ו וא"כ קרא אתי גם להיכי דמתחילה היה דעתו ליתן וחוזר בו, **והראב"ד** בהשגות **והרשב"א והר"ן והנ"י** כ' דגם רי"ו רק אמר דיש בזה משום מחוסר אמנה, אבל לא אמר דהוא רשע, ואי נימא דהוי בכלל קרא דהין צדק א"כ הוא עובר על עשה, [וכתבו דמה דלא מק' הגמ' גם על רי"ו מהאי ברייתא הוא משום דיש לומר דרי"ו אמר רק דיש משום מחוסר אמנה משום דרב אמר דאפילו זה ליכא, והר"ן כ' דאפשר דפריך לתרוייהו], **ובמלחמות והרא"ש** כתבו דאחר דמסיק בגמ' דרי"ו אמר רק במתנה מועטת, א"כ אין לומר דהאי קרא מיירי על כה"ג דאינו מקיים דברו דא"כ מתנה מרובה נמי דקרא לא מחלק בין מתנה מרובה למועטת, **והגרע"א** מביא דברי **רש"י** בכתובות פ"ו א' דאיכא בפרעון חוב עשה דהין שלך צדק, והק' דהא בגמ' מבואר דזה דוקא היכי דבשעה שאומר דעתו בלב שלא כמו שאומר, ובחוב בדעתו מתחילה לשלם, וכ' דאפשר דרש"י מיירי כרי"ו והגמ' משני רק לרב וזה כהבעה"מ, ויל"ע דברש"י בד"ה משום כ' דאסור משום שארית ישראל לא יעשו עולה ולא כ' הקרא דהין צדק, **ובסמ"ע** סר"ד סקי"ב **ובנתה"מ** בחי' סק"ו הביא הקרא דהין שלך צדק על הדין דדברים יש בהם משום מחוסר אמנה, ויל"ע דזה דלא כהראשונים.

גמ' מיתיבי ר"ש אומר וכו' – **התו"ר** כ' דהוה מצי להק' ממתני' דסוף שביעית דמבואר דכל המקיים את דברו רוח חכמים נוחה ממנו, הא אינו מקיים לא, אלא דהכא קתני בהדיא ומשו"ה מק' מהברייתא, **והגרע"א** כ' דלפמשנ"ת שי' רש"י דרק בתרי תרעא אמר רב דאין משום מחוסר אמנה, וקו' הגמ' משום דרישא מיירי גם בתרי תרעא ממילא דאתי שפיר דממתני' לק"מ, **והר"ש** בסוף שביעית כ' על המשנה שם דהא שאינו מקיים אין רוח חכמים נוחה ממנו ולאו משום דאיכא איסורא דהא אמרינן הכא דאין משום מחוסר אמנה בדברים, וכ' **הגרע"א** דכונתו להוכיח מהא דלא מק' הגמ' על רב מהאי מתני', דמוכח די"ל דבאמת אין איסור, אלא דתמה על הר"ש דאי נימא דגם לרב י"ל דאין רוח חכמים נוחה ממנו, א"כ מה מק' הגמ' על רב מהברייתא.

גמ' ואי ס"ד וכו' – **הריטב"א** מק' דשם בודאי לא יהיה משום מחוסר אמנה כיון דאינו יכול לעמוד בזה דיתן יותר מסעודת שלמה ועדיף מנשתנה השער דיכול לחזור וכמשי"ת, ועוד דבודאי לא פסק אדעתי' דהכי, וכ' דכיון דהם היו מתרצים בסעודה של כל אדם, א"כ מוטב שיתן להם כך אם יש בדברים משום מחוסר אמנה, ועיין בתו"ח.

גמ' שאני התם – מבואר **בתו"ר** דזהו דוקא לרי"ו, אבל רב יסבור דבאמת מוכח דס"ל דאין משום מחוסר אמנה בדברים.

גמ' אי הכי וכו' – **הריטב"א** מבאר, דבשלמא לרב י"ל דאחר שהתחילו מודה דאיכא משום מחוסר אמנה.

גמ' מודה רי"ו וכו' – **בפי' הר"ח** מביא **ירושלמי** דמותר לחזור בו ואם אמר לו בדעת גמורה אני אומר לך אין לו לחזור, **והרי"ף והרא"ש** הביאו ירושלמי זה בלשון דמותר לחזור בו אלא שבשעה שאומר צריך לומר בדעת גמורה, ונראה מבואר **בנ"י** וכ"כ **בפ"ח** סק"ח דהיינו דאף שמותר לחזור בו מ"מ אסור לו מתחילה לומר שיתן ואין דעתו ליתן, דזה ילפינן מהין צדק שאסור וכמו דפירש אביי, אמנם **בש"מ** בשם **רבינו יהונתן** נראה דמבאר כמו שמבואר בר"ח דאם מתחילה נתכוין אסור לו לחזור, אלא דמבאר דזה קאי על מתנה מועטת דדוקא אם מתחילה נתכוין ליתן לו אסור לו לחזור, והחילוק בין מרובה למועטת דבמרובה בסתמא מתחילה אומר לדחותו, ובמועטת אומר על דעת ליתן.

תוד"ה מודה – מבואר בתוס' דגם בתרי תרעא איכא משום מחוסר אמנה, **והב"י** בסר"ד כ' דכן מבואר ברש"י בד"ה שלא וכמשנ"ת שם, אמנם **הבעה"מ** כ' לומר דדוקא בחד תרעא איכא משום מחוסר אמנה, [ועיי"ש שהביא ראיה מגמ' בקידושין ח' ב' ובמלחמות דחה ראיתו], **ובמלחמות** כ' כהתוס' וביאר דאפילו אם נתייקר הרבה יש משום מחוסר אמנה, דהחילוק בין מתנה מרובה למועטת הוא לא משום דבמרובה יש לו הפסד גדול, אלא דבמרובה לא סמכא דעתי' מעיקרא, וא"כ במקח דסמכא דעתי' ממילא דאיכא משום מחוסר אמנה בכל ענין, ומבואר **במהרמ"ש** דמשו"ה סמכא דעתי' דהרי אפשר גם שיוזל, **והראב"ד** בהשגות העיר על הבעה"מ, דגם במתנה י"ל דמתחילה היה לו ריוח בעסקיו ומשו"ה אמר ליתן, ואח"כ רואה שאין לו ריוח ומשו"ה רוצה לחזור בו ואעפ"כ אסור משום מחוסר אמנה, ושי' **הרשב"א והנ"י** כהתוס', וכן נוטה דעת **הר"ן**, ושי' **הריטב"א** כהבעה"מ וכן **הרא"ש** סתם כדברי הבעה"מ, **והטור** בסר"ד סתם כהבעה"מ **והרמ"א** שם בסי"א הביא שתי השיטות וכ' דעיקר כתוס' דגם בתרי תרעא, וכ"כ **הסמ"ע** שם בסקי"ב בשי' הרמב"ם והשו"ע דסתמו ולא פירשו דהוי רק בחד תרעא, אמנם **הב"ח** הביא דהנ"י בב"ב פ"ג ב' הביא דברי הירושלמי דמבואר שם כהבעה"מ ומשו"ה דצ"ע לדינא, וכן מבואר **בש"כ** סק"ח, וגם **בבי' הגר"א** סקי"ח הביא דבירושלמי נראה כהבעה"מ, אמנם **הרמב"ן** בב"ב שם פירש הירושלמי באופן אחר, דהיכי דהיה אונאה במקח ליכא משום מחסר אמנה היכי דבא אחד מהם לחזור בו עיי"ש, וע"ע בחי' רמ"ש**.**

**הריטב"א** לעיל מ"ח ב' כ' גבי המעשה בר"ח בר יוסף דמשו"ה רצה לחזור בו ולא חש להא דהוי מחוסר אמנה, דכיון דהוי תרי תרעא א"כ ליכא משום מחוסר אמנה וכהבעה"מ, ולשי' התוס' ודעימייהו כ' **הב"י** בסר"ד בשם ת"ר **והמהרש"א** די"ל דס"ל כרב דאין בדברים משום מחוסר אמנה.

גמ' רשאי לעשותו וכו' – בגמ' מבואר דגם קודם שמשך רשאי לעשותו תרומת מעשר על מקום אחר משום דאסור לו לחזור בו, **והתו"ר** כאן בשם **הר"מ** **והרמב"ן** בגיטין ל' ב' הק' דמה בכך דאסור לו לחזור בו, מ"מ היכי יכול להפריש תרו"מ כל זמן דאינו זוכה בזה, ותי' דמיירי במכירי כהונה, [**והריטב"א** בגיטין כ' דאין לומר במכירי כהונה, דרק בע"א שם אמרו דיהיה שלו מפני התקנה, אבל בעלמא לא הוי שלו במכירי כהונה], **והקצוה"ח** בסר"ד סק"ג הק', דאי נימא דבמכירי כהונה זוכה דהוי שלו לגמרי, א"כ יק' איך הוכיחה הגמ' בב"מ דבמתנה מועטת יכול לחזור בו, ואי נימא דאינו זוכה לגמרי א"כ אכתי קשה דאיך מצי לעשותו תרו"מ, **ובפרי יצחק** ח"א סמ"ט כ' לומר לפי מש"כ רש"י בגיטין ל' א' דמכירי כהונה מהני משום דאסחי שאר כהני דעתייהו, דכל זה הוא מפני דאסור לחזור בו, דאם היה מותר לחזור לא היו מסיחים דעתם שמא יחזור בו, **ובדבר אברהם** ח"א בסוף ס"א בהגה"ה כ' לומר, דהגם דאסחי כהני דעתייהו אכתי יש לבעלים טוה"נ וזה יעכב מלהיות שלו, ולזה מהני מה דאסור לחזור בו דזה מסלק העיכוב שמחמת הטוה"נ, **ובקה"י** בגיטין סכ"א כ' לבאר, דהגם דאסחי דעתייהו והוי ממון של הכהן הזה לבד, מ"מ זה בעלות מחמת דין ממון השבט, וא"כ כל שחוזר בו נמצא דיש עוד לויים בכלל השבט ובטל מה דהיה הוא בעלים לבד, וא"כ אם היה שרי לחזור יש לו לחוש שמא חזר בו וממילא מעכשיו אי"ז רק ממון שלו.

ועוד תרצו **הרמב"ן והתו"ר**, דכיון דאמר לו דיש לו מעשר, הרי בכלל זה דנותן לו רשות להפריש, והביא הרמב"ן דכן מבואר **בירושלמי, ובקצוה"ח** שם הק' דהישראל הרי אינו בעלים, ומה מהני שנותן רשות על דבר שאינו שלו, **והגרע"א** בב"מ ביאר, דכיון דהלכה כאבא אלעזר בן גמלא דגם ישראל הבעלים מצי להפריש תרו"מ מהמעשר וכמבואר בגמ' בסמוך, א"כ שפיר יכול ליתן רשות לאחר להפריש התרו"מ, **ובזכר יצחק** ס"פ סק"ה עמד בזה, דלכאורה י"ל דרק להפריש תרו"מ על מעשר זה עצמו יכול, אבל להפריש על מעשר אחר אינו יכול, ועיי"ש מש"כ בזה דמוכח דגם על מעשר אחר יכול לעשות תרו"מ, **והקצוה"ח** שם כ' לבאר, ע"פ מה דמבואר בפי' הרא"ש בנדרים ל"ד ב' בשם רא"מ, דכל שבידו לזכות כבר יכול להקדיש מעכשיו, וא"כ ה"נ מצי להפריש תרומה מעכשיו, דבידו מהני גם בתרומה כמבואר בקידושין ס"ב א', **והגרע"א** שם כ' דכל דברי הרא"מ הם רק דיחול התרומה משעה שיזכה בזה, אבל לא דבידו מהני דיחול תרומה עכשיו, **ובש"מ** בנדרים שם מובא דברי **הרא"מ**, ומוכח כהגרע"א דאין כונתו אלא דחל בשעה שיזכה ולא מיד כשהוי בידו, אמנם **בתורי"ד** בנדרים שם מבואר כהקצוה"ח דגם קודם שזכה חל ההקדש משום דבידו לזכות, [**ובתורי"ד** כאן הק' דאיך מהני הפרשתו הא לא זכה ולאו ברשותי', והוי שלא מן המוקף, ומבואר דלא קשיא לי' דכיון דלא זכה א"כ אינו בעלים להפריש, אלא דמשום הכי איכא חסרון דשלא מן המוקף, וכן בתירוצו שכ' דהוא מפריש שיחול רק באם יבוא לידו לבסוף דאז נמצא דהוי מן המוקף ומהני דיחול למפרע, ואם יש חסרון שאינו שלו לא יהני מה דבא לידו לבסוף דמשו"ה יחול למפרע, אלא דהוא אזיל בשיטתו בנדרים דסגי דהוי בידו לזכות].

**ובתוס'** בכתובות ק"ב א' הביאו הגמ' בב"מ דאסור לו לחזור בו, דזה אחד מן הדברים דמצינו דנקנים באמירה בעלמא, **ובק"ש** ב"ב אות שע"ד כ', דהוכחתם דקונה לגמרי מהא דמצי להפריש זה לתרו"מ, וכ' דאע"ג דמבואר בגמ' דאם חוזר בו מהני, צ"ל דכן דעתו מתחילה ליתן זה רק אם לא יחזור בו. **והריטב"א** בגיטין כ' דמיירי דהישראל אמר ללוי דתקנה לך חצרי, וצ"ב דבגמ' שם בע"א מבואר דבעי דיזכה ע"י אחר, ולא מהני שיזכה הוא עצמו לכהן ולוי, **והרש"ש והזכר יצחק** שם כ' לומר דלהפריש תרומה אי"צ שיהיה שלו רק שלא יהיה של אחר, וכיון דנתן לו רשות א"כ הוי כמו שאין אחר המעכב ומשום הכי יכול להפריש, **ובעונג יו"ט** סק"ז כ' לומר, בשי' **רש"י** בגיטין דכיון דיכול לזכות במעשר מאחר שנתן לו רשות ואסור לו לחזור בו, א"כ ההפרשת תרו"מ זה עצמו סיבה דיזכה במעשר, וקנינו וההפרשה באין כאחד עיי"ש.

רש"י ד"ה משום – **בנ"י** מבואר כרש"י, וכ' דנראה דמקרי לאו עושה מעשה עמך, והביאו **בד"מ** סר"ד סק"ב.

תוד"ה וחזר – **התו"ר** מוסיף דאין לומר דבא לומר דיש להתיר אף דהוי שלא מן המוקף, דא"כ אמאי נקט בן לוי דוקא, אמנם **הריטב"א** כ' דאתא לומר דשרי שלא מן המוקף דבתרומת מעשר שרי גם שלא מן המוקף, ולפ"ד ניחא אמאי נקט בן לוי דבאמת רק בתרומת מעשר שרי שלא מן המוקף, והתו"ר לשיטתו בגיטין ל' ב' דאין חילוק בין תרו"מ לרומה גדולה לדינא, והיכי דשרי תרומת מעשר גם תרומה גדולה שרי, ומשום הכי כ' דהכא דשרי שלא מן המוקף היינו דוקא בערב שבת, והריטב"א לשיטתו שם דבתרומת מעשר אין איסור אלא היכי דיש לחוש שמא אבד עיי"ש.

**הראב"ד** בפ"ג מתרומות ה"כ כ' דתרומת מעשר, הלוי אסור לו להפריש שלא מן המוקף שמא ישכח ויעשה את התרום כבר תרו"מ, אבל הבעלים ישראל אי"צ מן המוקף דאין בו חשש זה עיי"ש, **והמהריק"ו והכס"מ** הק' על הראב"ד מהגמ' כאן דמבואר דגם ללוי שרי להפריש שלא מן המוקף, **ובשיעורי רח"ה** כ' לפ"ד התו"ר, דהלוי מפריש משום דהבעלים נתן לו רשות, דא"כ נמצא דהוי בשליחותו של הבעלים והוי כמו דהישראל מפריש, אמנם אכתי יל"ע מהס"ד דמיירי דמשך וחזר והפקיד.

**בפי' הר"ח** מביא **ירושלמי** דמה דיכול לחזור בו זהו דוקא באומר ליתן לעשיר אבל לעני כבר נעשה נדר, [**ובב"י** סר"ד הביא **מרדכי** בסשי"ב דהיינו עני שאין לו מאתים זוז], וכן הביאו **הרי"ף והרא"ש** דבעני צריך ליתן, **ובריטב"א** ועוד **ראשונים** מבואר דגם במתנה מרובה חייב ליתן לעני ומשום דחייב מטעם נדר, וכן מבואר **בב"ח ובסמ"ע** סרמ"ט סק"א דהוי גם במתנה מרובה, ויל"ע בדברי **הבעה"מ** שכ' דהירושלמי מיירי במתנה מועטת דומיא דעני, וכן **בש"מ** בשם **רבינו יהונתן** נראה מבואר דבעני הוי משום דין מתנה מועטת, ונראה בדבריו דלא הוי משום נדר אלא דבזה אמירתו היא בדעת שלמה, **ובטור** בסרמ"ג כ' דבאומר הולך לעני בזה הוי כזכי כיון דאינו יכול לחזור בו דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, **והב"י** שם הק' דלא מצינו זה אלא בהקדש ולא בעני, ועוד הק' דא"כ גם בלא הולך יהיה הדין דזכה העני, ומיהו הביא ראיה דגם בעני שייך מהכא, **ובדרישה** סק"א כ' דבודאי דגם בעני איכא דין אמירתו לגבוה דדרשינן בפיך זו צדקה, ומיהו אי לאו דאמר לו הולך א"כ הוי רק נדר ויכול לישאל על זה, משא"כ כשאמר הולך זוכה העני מיד וכבר לא מצי לישאל על זה, ולכאורה שי' הרבינו יהונתן דליכא משום נדר וכמו שכ' הב"י בתחילה.

ד) גמ' לא מיבעיא ש"ש וכו' – **התוס'** בעירובין פ"א ב' **והתו"ר** כאן כתבו צד אחד דמה דאמר הכא דלא מיבעיא ש"ש דנראה דקודם חזרה הוי ש"ש אי"ז משום דבאמת הוא חייב כש"ש דכיון דאסור להשתמש במעות אינו אלא כש"ח, והכונה כאן דלא מיבעיא דלא הוי ש"ש דהא לא שקל אגרא וכמו דצריך לומר בגמ' בסמוך, ועוד כתבו די"ל דמותר להשתמש במעות ומשו"ה חייב, ובתוס' בעירובין נראה דמ"מ הוי רק ש"ש משום דס"ל כר"נ לעיל מ"ג א' דמשום היתר תשמיש הוי רק ש"ש, וכן מבואר **ברמב"ן וברשב"א** כאן [אמנם מש"כ דלשי' התוס' מה דמבואר בגמ' לעיל מ"ח א' דלא מעל לר"ל זהו משום דאתיא כר"נ, הנה בתוס' ובתו"ר מבואר דגם לפ"ז אמרינן דרק לרי"ו איכא היתר תשמיש], אמנם **התו"ר** כ' דלפ"ז מה דאמר לא מבעיא ש"ש הוא לאו דוקא דקודם חזרה אפילו שואל הוי וכר"ה לעיל מ"ג א' דהיתר תשמיש מחייבו באונסים, וכ"כ **בש"מ** לעיל מ"ז ב' בשם **תו"ש** וכ' דנקט ש"ש משום דאיירי דנגנבו כמבואר בגמ' ולזה סגי דהוי ש"ש, [ויל"ע דאמאי לא נח"ל לומר דרבא ס"ל כר"נ דהוי רק ש"ש, אמנם **הגרע"א** לעיל מ"ח א' כ' לומר דרבא ס"ל כר"ה דלעיל מ"ג א' הק' על ר"נ דאמר דהוא רק ש"ש], **וברמב"ן** כאן מבואר דאפילו לר"נ הכא מודה דחייב באונסים ומשום דנטל המעות על דעת שיהיו שלו, ולא דמי לשולחני דהמפקיד עומד לבקש המעות ורק דנותן לו בינתיים להשתמש, וכל זמן שאינו צריך למעות אין דעתו להיות לוה על זה, **ובבי' הגר"א** סקצ"ח סקכ"ג כ' דלפ"ד הראב"ד שכ' הרא"ש לעיל מ"ג א' דדוקא בשולחני הוי רק ש"ש דהשולחני ירא שיבוא המפקיד, א"כ הכא גם לר"נ חייב באונסים, וזהו על דרך מש"כ הרמב"ן, וע"ע עוד לעיל מ"ג א' בתוד"ה מאי משנ"ת בענין היתר תשמיש וחיוב אונסים.

**הרי"ף** כ' בשם **רה"ג** להלכה דהוא חייב באונסים כיון דשקל להוציא המעות והוו להו כהלואה וכ"כ **הרא"ש**, וכן מבואר **בטושו"ע** סקצ"ח סט"ו, והנה **ברמב"ם** בפ"ז ה"ג לא נתבאר אם חייב באונסים או רק בגניבה, **והה"מ** שם הביא שתי שיטות בחיוב אונסים, וכ' **דבראב"ד** שם דכ' דבחזר בו המוכר חייב בגניבה נראה דס"ל דאינו חייב באונסים, **ובטור** מבואר דשי' הרמב"ם דחייב באונסים, **והגרע"א** מעיר דמנ"ל הא, אמנם הנה ברי"ף וברמב"ם מבואר דלהלכה אינו יכול ליפטר מחיוב אחריות עד אחר שיקבל עליו מי שפרע וכמשי"ת, **ובר"ן** מבואר דלשי' התוס' דהוי רק ש"ש, א"כ בודאי דיכול לחזור בו גם קודם שמקבל מי שפרע, דכבר אינו רוצה להשתמש ולהיות ש"ש, וא"כ לפ"ז ממילא מוכח דשי' הרמב"ם דחייב באונסים.

גמ' אלא אפילו ש"ח לא הוי – **בתו"ר** מבואר דגם אי אמרינן דחייב באונסים משום היתר תשמיש, מ"מ צריך לומר דאינו כלוה ממש, דא"כ לא היה יכול ליפטר במה שאומר שקול זוזך כל זמן שאינו מחזיר המעות ליד הלוקח כמו כל מלוה, **ובש"מ** בשם **שיטה** כ' דאע"פ דאמרינן דהוי כהלואה מ"מ אחר חזרה כיון דבטל המקח תו אין לו רשות להוציא והוי כפקדון, **ובאהא"ז** בפ"ז ממכירה ה"ג כ' דמוכח מזה דאינם אצלו כהלואה ממש אלא דמכח קיום המקח יש לו זכות להשתמש, **ובטור** בסקצ"ח כ' בשם **הרמ"ה** דבאמת גם אחר חזרה אכתי אינו נפטר עד שיעשה השבה במו במלוה, וכ' הטור דהכי מסתבר, אמנם שי' **הרי"ף** ושאר **ראשונים** וכן **השו"ע** שם בסט"ו דאחר חזרה וקבלת מי שפרע תו אינו חייב באונסים.

תוד"ה אלא – **בתור"פ** מבואר דהכא קודם חזרה היה רק ש"ח ומשו"ה אמרינן דעכשיו אינו שומר כלל, משא"כ התם דהיה קודם ש"ש אמרינן דעכשיו הוי ש"ח ולא נתכוין אלא דאינו ש"ש, **והפנ"י** העיר בזה דהא בתוס' לעיל מ"ג א' כתבו בתי' אחד דיש לו היתר תשמיש וחייב אפילו באונסים, וכתב לומר דהכא מיד שאמר לית לן שומשמי כבר אינו יכול להשתמש במעות ונעשה רק ש"ח ומה שהוסיף אח"כ לומר שקול זוזך ממעט דגם אינו ש"ח, **ובתומים** סע"ד סק"ח כ' לומר דהכא רבא הוא דאמר לה ולעיל אמר רבא דקרא ומתניתא מסייע לר"ל, וא"כ הגם שכתבו התוס' לעיל דלפי האמת גם רבא ס"ל כרי"ו, מ"מ י"ל דלפי לישנא זו באמת רבא סבר כר"ל, ומשו"ה הוי רק ש"ח דהא אסור לו להשתמש במעות לר"ל.

**והתו"ר** כ' דהתם מה דאמר לו שקול זוזך הוא לומר לו דתו לא תפיס אאגרי' אבל אין כונתו לומר דתו אינו שומר כלל על החפץ, משא"כ הכא אי"צ לומר לו שקול זוזך ואמרינן דכונתו דתו אינו שומר כלל, וכן מבואר **בר"ן ובנ"י** דהתם רק בא לומר לו דאינו תופסו על שכרו, וכ"כ **הב"ח** בסקצ"ח, **והריטב"א** כ' דשם דעדיין יש לו לקבל שכרו מהבעלים אמרינן דאע"ג דאמר לו טול מ"מ הרי עכשיו עדיין תפיס אאגרי' ואמרינן משו"ה דהוי ש"ח, **והש"כ** בסש"ו סק"ב כ' דלק' עדיין הוא חייב לו מעות משא"כ הכא, **והנתה"מ** בסק"ב כ' דכונת הש"כ כהתו"ר, אמנם הנה הש"כ שם כ' דכדבריו כן מבואר **ברי"ו** בנתיב ל' בשם **הרמ"ה** ושם מבואר סברת הריטב"א דתפיס אאגרי'.

**הרמב"ם** בפ"ז ממכירה ה"ג כ' דהיכי דהלוקח חזר בו ואמר לו המוכר טול מעותיך דהוי רק ש"ח וכן מבואר **בשו"ע** סקצ"ח סט"ו, **ובתומים** שם **ובבי' הגר"א** סקצ"ח סקכ"ג כתבו דאע"ג דבגמ' מבואר דכיון שאמר לו טול מעותיך אינו אפילו ש"ח, זהו משום דהכא רבא אמר הכי והוא ס"ל כר"ל וכמשנ"ת, אבל הרמב"ם מיירי להלכה דיש לו היתר תשמיש וחייב יותר מש"ח ומשו"ה אכתי הוי ש"ח וכמבואר בתוס', **והדברי משפט** סע"ד סק"א כ' לחלק לפ"ד התו"ר דלק' דהיה צריך לומר טול מעותיך לומר דלא תפיס אאגרי' אמרינן דאין כונתו לסלק עצמו משמירה לגמרי, וא"כ גם בכה"ג דהרמב"ם דהלוקח חוזר בו אמרינן דמה דאמר לו המוכר טול מעותיך היינו דאינו מעכב עד שיקבל מי שפרע, ומשו"ה אכתי הוי ש"ח, **וברמ"א** סע"ד ס"ג כ' דהיכי דאמר הנפקד למפקיד דיטול פקדונו דהוא פטור, ומבואר **בש"כ** סקט"ו דפטור אפילו מפשיעה, והק' **התומים** שם דהא נתבאר דשי' השו"ע דהיכי דמעיקרא היה ש"ש בזה לא אמרינן דמעתה אפילו ש"ח אינו, וא"כ בכל פקדון של מעות דלדידן שרי לו להשתמש והוי ש"ש, אמאי יהיה פטור לגמרי, אמנם **הדברי משפט** כ' דלפי מש"כ לבאר ממילא דאין סתירה דהכא נמי הנפקד אינו צריך לומר לו שיטול פקדונו דהא אינו יכול לעכבו משו"ה אמרינן דכונתו דתו אינו שומר כלל, **והגרע"א** בסק"כ ס"ב כ' דש"ש שאמר טול פקדונך אם הוי ש"ח, זה מחלוקת התוס' והנ"י כאן וכמשנ"ת.

**הב"י** בסקצ"ח כ' בשם **תשו' גאונים** דהיכי דהמוכר נטל המעות בתורת פקדון ולא בתורת השתמשות דבזה הוי ש"ש, ואם אמר לו טול מעותיך הוי ש"ח, **ובתומים** סע"ד סק"ח כ' דס"ל כהתוס' דמה דהכא אמר רבא דאינו אפילו ש"ח זהו משום דמעיקרא היה רק ש"ח,אמנם יל"ע דא"כ אמאי כתבו דהוי ש"ש קודם חזרה, הא לפ"ד התוס' נמצא דמבואר הכא דהוא רק ש"ח, ועיין **באהא"ז** בפ"ז ה"ג דלפי מש"כ הרי"ף לומר דלא קיי"ל כהאי לישנא, א"כ י"ל דגם לענין מה דאמר דאינו ש"ח לא קיי"ל כותי'.

**הרי"ף** כ' בשם **רה"ג** דלא קיי"ל כהאי לישנא דנפטר כשאומר שקול זוזך דהא מסיק דלא היה האי מעשה מעולם, אלא הדין דכל זמן שלא קיבל עליו מי שפרע חייב באונסים ואין על הלוקח לקבל המעות כל זמן שלא קיבל עליו מי שפרע, [**ובבי' הגר"א** סקצ"ח סקכ"ג **והגרע"א** כתבו לומר דרבא ס"ל כר"ל דמשיכה קונה מה"ת, וס"ל דאין לו רשות להשתמש ומשו"ה ס"ל דנפטר מיד], וכ"כ **הרמב"ן והרשב"א והנ"י והרא"ש**, אמנם **הריטב"א והמרדכי** בגיטין סשצ"ד כתבו דקיי"ל גם כהאי לישנא ואי אמר לי' שקול זוזך אינו חייב באחריות מיד, **ובר"ן** מבואר דכל דברי הרי"ף הם לשיטתו דחייב באונסים דהוי כדידי' עד חזרה ומשו"ה אמרינן דלא מהני לחזור בלא קבלת מי שפרע, אבל לשי' התוס' בעירובין דהוא רק ש"ש וכמשנ"ת, א"כ בודאי דיכול לומר דיטול מעותיו ותו אינו שומר עלייהו, **וברמב"ם** בפ"ז ממכירה ה"ג **ובטושו"ע** סקצ"ח סט"ו מבואר כהרי"ף דאינו יכול לחזור בו עד שיקבל עליו מי שפרע, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** לעיל מ"ז ב' הק' דאמאי גרע ממלוה גמורה דאם מניח הלוה במקום המשתלם לבעלים דנפטר בזה, וכ' דכיון דאסור לו לחזור הוי באחריותו עד שיקבל מי שפרע, ובשם **הר"ש די וידש** כ' שם דהלוקח סבור דעד שיקבל מי שפרע מתקיים המקח, ומשו"ה לא חשיב השבה מה שמחזיר לו, וגם דלמא לא יחזור בו לבסוף דדלמא לא ירצה לקבל מי שפרע, ומשו"ה אכתי הוי באחריותו, **ובבעה"ת** שער נ' חלק א' דין ד' כ' בשם **הרמב"ן** דהכא אין לו לקבל המעות עד שיקבל השני מי שפרע, ועוד דלא מיירי הכא דשדינהו קמי' הלוקח, **ובב"ח** סק"כ כ' דלדינא סגי בכל אחד מהטעמים, ובשו"ע כ' דחייב באונסים, **והש"כ** ציין לעיין בסק"כ דשם מבואר אימת נפטר בהלואה, **ובנתה"מ** בחי' סקכ"ד מבואר דבמה דנפטר בהלואה גם נפטר הכא, **ובבי' הגר"א** סקכ"ב כ' דחייב באונסים כמו במלוה, ובסקכ"ג כ' דהכא לא מצי לחזור בו קודם מי שפרע דהוי כמו מלוה בתוך זמנו דלא מצי ליפטר, והביא שי' הראב"ד דאפילו בפקדון אינו יכול ליפטר בתוך הזמן.

**הרי"ף** כ' דכל שכן אם הוציא המעות, דאע"ג דהוו פקדון והוציא עומד ברשותו, **והרמב"ן** כ' דאם קיבל מי שפרע אע"פ שהוציא כבר המעות אם אמר לי' השתא שקול זוזך ויהבינהו לי' פטור, וכ' דשוב ראה ברי"ף דכל שכן שאם הוציאם דהוו כהלואה ומשמע דבהלואה פשיטא דלמוכר איתנוס, ומיהו איכא למימר דהאי גברא לא רמינהו לי' אלא אמר הרי מעותיך מזומנים לך, ובחוב אע"פ שאמר לו כך בודאי אינו נפטר אלא בנתינה, ומסיק דגבי הלואה מהני גם נתינה בע"כ, אבל בעי שיתן לתוך ידו או חצירו, **והרשב"א** כ' דהיכי דהוציא בעי שיתן לתוך ידו ואז מהני אפילו בע"כ, וכ' דמיהו הרמב"ן כ' דאם אמר שקול זוזך ויהבינהו להו פטור, **ובנ"י** כ' יותר דשי' הרמב"ן דגם אם הוציא נפטר אם מקבל מי שפרע ולא הזכיר אפילו דיהבינהו להו, **והה"מ** בפ"ז ממכירה ה"ג כ' דשי' הרמב"ן דסגי אם נותנם לו, וי"א דבעי שיבואו לרשות לוקח, וכבר עמד בזה **בבי' הגר"א** בסק"כ סק"ו ובסקצ"ח סקכ"ג דכיון דכתב הה"מ דגם לשי' הרמב"ן אינו נפטר אא"כ נותנם לו, א"כ אין חילוק בינו לי"א, דגם לי"א הראשון לא כתבו דבעי שיתן מדעתו, וכתב לומר דבאמת הרמב"ן אינו חולק על הי"א, ובאמת דצ"ב דברי הרשב"א דמבואר בדבריו דהרמב"ן חולק כיון דהצריך הרמב"ן דיהבינהו לי', **ובאהא"ז** בפט"ז ממו"ל ה"א כ' לומר דלשי' הרשב"א בעי שיתן בידו ממש דהוי מקום הראוי לזכיה, משא"כ לשי' הרמב"ן סגי שיזרוק בפניו, אמנם אכתי יל"ע דהרי הרמב"ן מסיים גבי הלואה גם דמהני בידו או בחצירו, ולא כתב דמהני לפניו סתם, וא"כ גם אי נימא דמתחילה ס"ל דהכא סגי בפחות מזה, מ"מ נראה דבסוף חוזר בו וס"ל דהוי כמו מלוה לגמרי וצ"ב, **והטור** בסקצ"ח כ' שתי שיטות בלתנייהו לזוזי האם סגי שיאמר לו על מעות אחרים שקול זוזך, **ובשו"ע** שם גם כ' שתי שיטות וכמו דמבואר שי' הרמב"ן בהה"מ, **ובבי' הגר"א** סקכ"ג כ' לומר דכו"ע מודו דבעי שיתן ליד הלוקח וכמשנ"ת, [וכ' דכן נראה ברי"ף דכ' דלא גרע מפקדון שנשתמש בו ושם בעי נתינה לידו ממש, אמנם **בהג' חו"י** על הרי"ף אות ג' כ' דאדרבה נראה מדברי הרי"ף דגם היכי דהוציא דינו כמו לא הוציא].

**הרמב"ן** כ' דבהלואה נפטר היכי דנותן לידו או לחצירו אפילו הוי בעל כרחו, ואע"פ דבפקדון סגי שיאמר לו דאינו שומר עוד, מ"מ בהלואה דהמעות לא הוו של מלוה לא סגי בהכי, וכן מבואר בשאר **ראשונים**, אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד** לעיל מ"ז ב' כ' דגבי מלוה אם אומר לו שקול זוזך והוא במקום שהמלוה משתלמת [**בדרישה** סק"כ סק"ה כ' דנראה דצ"ל משתמרת] בו, אם לא רצה לקבלם על כרחו יעמוד ברשות המלוה, וכ"כ **בבעה"ת** בשער נ' חלק א' דין ד' וכ' דגם אם הצניע הלוה בביתו נפטר בזה, וכן מבואר **בטושו"ע** סק"כ סק"ב, **והב"ח** שם הק' דהא בסקצ"ח הביאו שתי שיטות היכי דהוציא המעות האם נפטר במה דאומר לו שקול זוזך, וכ' לומר דכל מה דמהני בלא שמחזיר זהו דוקא אם אין המלוה רוצה לקבל כלל, אבל אם רוצה לקבל בזה מחוייב ליתנו לידו, ולא סגי שיאמר לו שקול זוזך, ובסקצ"ח מיירי דהלוקח מתרצה ליטול המעות ומשו"ה בעי שיתן לידו, ושי' הרמב"ן דבמקח קיל מכל הלואה, **ובדרישה** סק"ה **ובסמ"ע** סק"י כ' על דרך זה דדוקא היכי דהביא המעות לפני המלוה ואינו רוצה אותם בזה הוא דנפטר אם מניחם במקום משתמר, **והש"כ** בסק"ג כ' דדוקא היכי דאומר לו דיש לו מעות צרורים בביתו דזה מוכיח דאין דעתו להשתמש עוד במעות נפטר, אבל בסקצ"ח לא אומר לשון זה, ובסמ"ע גם כ' צד לחלק בהכי, אמנם **בבי' הגר"א** סק"ו כתב לחלוק על דין זה, וכ' דאינו נפטר אלא אם נותן לתוך רשות המלוה בע"כ אבל בלא זה לא מהני כיון דהמעות נשארים של הלוה, **ובנתה"מ** סקצ"ח סק"ו מבואר דמה דמהני, הוא משום דגם בכה"ג חשיב דיש כאן נתינה למלוה.

**הרמב"ם** בפ"ז ממכירה ה"ג כ' דאם הלוקח חוזר בו ואמר לו המוכר טול מעותיך דהוי כפקדון ואינו חייב בגניבה, **והראב"ד** השיג דאדרבה כיון דהמוכר אכתי רוצה בהחזקת המעות, א"כ ראוי שעדיין יהיו באחריותו, **והה"מ** מבאר שי' הרמב"ם דכיון דהוכר אינו מעכב המעות אצלו עד אחר שיקבל מי שפרע דהרי אומר טול מעותיך א"כ ממילא נפטר, ואע"פ דדעתו שיקבל מי שפרע אחר שיחזיר המעות, מ"מ ביטול המקח הוי גם קודם קבלת מי שפרע, וגם כ' על מש"כ הראב"ד דהמוכר רוצה שיהיה אצלו, דהרי ממה שמחזיר גם קודם קבלת מי שפרע חזינן דאין דעתו עוד להשתמש בזה, **ובכס"מ** כ' לבאר שי' הראב"ד די"ל דכיון דיצטרך לקבל לבסוף מי שפרע, א"כ י"ל דהלוקח לא יחזור בו לבסוף ונמצא דישארו המעות אצל המוכר, **ובאהא"ז** כ' לומר דמיד שמחזיר לו המעות ובטל המקח, תו לא שייך להטיל מי שפרע, **והטור** סקצ"ח כ' כהראב"ד, **והשו"ע** סט"ו כ' כהרמב"ם.

**מט' ב'**

לא מיבעיא ש"ש וכו' – **בתוס'** בב"ק מ"ז ב' **ובתו"ר** כאן כתבו דהיינו דאפילו אם היה נותן לו שכר לא היה נעשה ש"ש ומשום דאמרינן דהוי שכר ביתו, ולא עבור שישמור, וכן מבואר לדינא **בש"כ** סרצ"א סק"ו.

ה) גמ' כגון שהיתה עלייה של לוקח וכו' – **בריטב"א** מבואר דדוקא בכה"ג דהשכיר עליה והלוקח עדיין דר באותו מקום בבית, דכיון דהוא דר שם ליכא להגזירה, אבל אם ישכיר לו במקום שהוא אינו דר שם הרי אכתי איכא להגזירה, וכ"כ **הב"י** בסקצ"ח בשם **הרי"ו**, וכ' **דהרמב"ם** אינו מחלק בזה, ובבדה"ב שם כ' דכן נראה מדברי הפוסקים דלא הזכירו חילוק זה, **ובשו"ע** ס"ט כ' דקונה משום דהוא מצוי אצל ביתו ויכול להציל, וכ' **הסמ"ע** בסק"ט דזהו טעם דמשו"ה קונה אף אם אינו דר שם דמ"מ הוא מצוי אצל המקום שהשכיר, וכ' שם עוד טעם עיי"ש.

**הרמב"ם** בפ"ג ממכירה ה"ו כ' דתקנו משיכה ומשו"ה אם נשרף מחזיר הדמים, וכ' לפיכך אם היה ביתו של לוקח שהמקח שם מושכר למוכר לא תקנו משיכה שהרי המקח ברשות הלוקח, ומשנתן הדמים נקנה המקח, ובה"ז כ' דוכן אם שכר המקום שהמקח שם קנה שהרי נעשו ברשותו, **והה"מ** שם כ' דדברי הרמב"ם צ"ע דנראה דקונה משום דחצירו של לוקח קונה אע"פ שהיא מושכרת לאחרים, וכ' דמ"מ לא נתבאר בפירוש, **ובסמ"ע** סקצ"ח סק"ט כ' כהה"מ וכ' דזהו מש"כ הרמב"ם בה"ז וכן דהיינו דתרוייהו משום חצר, אמנם **הכס"מ** שם כ' דגם הרמב"ם כונתו משום דהלוקח יטרח ויציל, וזה מש"כ שהמקח ברשותו וא"כ יטרח ויציל, וכ"כ **הט"ז והש"כ** בסק"ה, ומש"כ וכן קאי על זה דקונה בלא משיכה, והק' דאי מטעם חצר א"כ אמאי בעי שיתן מעות.

**הרשב"א והנ"י והרא"ש** כתבו דבאם המוכר השכיר ללוקח מקום בביתו לדור שם, דגם בזה קונה במעות כיון דהלוקח שם יטרח ויציל, וכ' **הב"י** בשם **רי"ו** דבעי שידור הלוקח שם, אמנם **ברמב"ם ובשו"ע** לא מבואר אלא דאם שכר המקום שהמקח שם דקונה מדין חצר, אבל ששכר מקום לדור סמוך למקח לא הוזכר דמהני, ועיין בסמ"ע סק"ט.

**המרדכי** סתמ"ט כ' בשם **העיטור** דדוקא בעליה דשכיח שם דליקה אינו קונה אבל באם המקח בבית המוכר קונה דשם לא שכיח דליקה, [**ובסמ"ע** סק"י כ' דשאר אונסים לא שכיח], **והב"י** בסקצ"ח הביא זה וכ' דאין נראה כן בפוסקים וכן בדין שלא נתנו דבריהם לשיעורים, ובבדה"ב תמה דגם בבית מצוי דליקה, **והרמ"א** בס"ה כ' דין זה בשם י"א, וכן **הב"ח** כ' הכי לדינא כיון דהביא מקור לחילוק זה מירושלמי, אמנם **הש"כ** בסק"ט כ' דעיקר דבכל מקום גזרו.

**הר"ן והנ"י** מביאים די"א דשכירות מטלטלין נקנה בכסף כיון דלא שייך הגזירה דנשרפו חטיך בעליה דהרי אכתי החפץ של המשכיר, אמנם **הנ"י** לק' צ"ט ב' כ' בשם **הרשב"א ואחרונים** דהסכימו דגם שכירות אינו נקנה בכסף כיון דשכירות כמכר, **ובשו"ע** סקצ"ח ס"ו כ' בשם י"א דקונה בכסף, **ובפ"ת** סק"ח הביא כמה **אחרונים** דתמהו על פסק זה עיי"ש.

גמ' ההוא גברא וכו' – **התוס'** לעיל מ"ז ב' כתבו דמהא דמייתי האי עובדא אחר דמייתי דברי ר"ש, נראה דגם ר"ש מודה בדין זה דיכול לחזור בו ומשום דעומד ליפסד, **ובתו"ר** שם מוסיף דמשו"ה הביאה הגמ' מעשה זה להורות דגם ר"ש מודה בזה דגם הלוקח יכול לחזור בו, **והבעה"מ** שם כ' דמייתי האי עובדא להורות דדוקא קודם שנפסד הוא דמצי הדר בי' וכמשנ"ת שיטתו לעיל מ"ז ב', **ובמלחמות** שם כ' דמייתי האי עובדא להורות דהלכה כחכמים דגם לוקח מצי הדר בי, וגם כ' דמייתי לפרש טעמייהו דרבנן דאמאי לוקח גם מצי לחזור בו וכמבואר בגמ' לעיל מ"ז ב' דדברי ר"ח הם הטעם לרבנן, ולכאורה להשיטות דנתבאר לעיל מ"ז דהיכי דחוזר משום דעומד ליפסד גם ליכא מי שפרע, והביאו ראיה מהא דר"ח לא אמר לו דבעי לקבל מי שפרע, י"ל דמשו"ה מייתי לה.

א) מתני' האונאה ארבעה כסף וכו' – **התיו"ט** מעיר אמאי לא קתני דהאונאה כסף משש כסף לדינר, וכ' לומר דלק' נ"ה א' קתני האונאה ארבעה כסף והטענה שתי כסף וההודאה שוה פרוטה ופוחת והולך, ואי היה שונה האונאה כסף א"כ היה צריך לשנות לק' אונאה בין טענה להודאה ולא רצה להפסיק ביניהם, **והתו"ח** כ' דשנה סלע משום דבתורה בכל מקום כסף היינו סלע.

מתני' מעשרים וארבעה כסף לסלע – **הרש"ש** מבאר דלא אמר רק לסלע, משום דמבאר דכשהסלע הוא עשרים וארבעה כסף אז הוי האונאה בסלע, ארבעה כסף.

רש"י ד"ה עד – **הרע"ב** כ' כרש"י, **והגרע"א** העיר על דבריהם דלא היה להם לכתוב דליכא מי שפרע להחזיר המקח או שיתן לו אונאתו, דאם תובע שיחזיר לו האונאה בזה פשיטא דלא שייך מי שפרע, ודוקא היכי דבא לחזור בו לבטל המקח בזה היה מקום לומר דאיכא מי שפרע וקמ"ל דלא, וכ' די"ל דכל מה דמבואר בדבריהם דליכא מי שפרע אם חוזר בו זהו דוקא לתנא דמתני' דס"ל דבשתות רצה אומר תן לי מעותי רצה אומר לו תן לי אונאתי, אבל להלכה דהדין דקנה ומחזיר אונאה, י"ל דאם בא לחזור בו גם היכי דהיה רק נתינת מעות מ"מ יהיה מי שפרע, והרי"ף בב"ב פ"ג ב' הביא פי' **רה"ג** שם דמבואר דהיכי דאיכא אונאה ליכא מי שפרע אם המתאנה רוצה לחזור בו, וכ"כ **הראב"ד והיד רמה** שם, **והב"ח** בסרכ"ז גם כ' הכי לדינא, וכ' דגם הרי"ף מודה לרה"ג בזה ונחלק עליו מטעם אחר, אמנם **הש"כ** בסר"ד סק"ב כ' דהרי"ף חולק על רה"ג בדין זה, והביא דברי **הרמב"ן** בב"ב שם דחולק בהדיא על רה"ג, וכן **הרי"ו והריטב"א** שם חולקים על רה"ג, **ובנתה"מ** בחי' שם כ' כהש"כ.

תוד"ה שתות – **המהרש"א** ועוד **אחרונים** מבארים כונת התוס' דהיכי דיהיה מצד המקח ביטול מקח או מחילה, ומצד המעות יהיה איפכא דבזה כיון דליכא אונאה מצד אחד הדין דאזלינן בתר המקח, אמנם **הפנ"י** כ' דאם זה כונת התוס' היה להם לכתוב זה בהדיא, וגם דלא היה להם לכתוב שתות מקח אלא שווי המקח דהרי לפ"ד מיירי היכי דליכא אונאה שתות, וכ' לבאר דהתוס' מבארים מה דאמר שתות מעות נמי דמשמע דהעיקר הוי שתות מקח ולזה ביארו הטעם בזה, אמנם **המהרמ"ש** כ' דיל"פ הלשון נמי דקאי על דברי רב דאמר דוקא שתות מקח, **ובתו"ר** כתב דברי התוס' לבאר אמאי לשמואל אף דס"ל דשתות מעות מ"מ בודאי דגם שתות מקח אמרינן, וזה על דרך הפנ"י בתוס', וכ' עוד התו"ר דכיון דשנינו במתני' שתות למקח בודאי דגם אזלינן בתר מקח.

ובעיקר הדין שמבואר במהרש"א בביאור התוס', הנה **בתור"פ** מביא בשם השר מקוצי דמסתפק היכי דמצד המקח הוי ביטול מקח ומצד המעות הוי מחילה כגון דמכר חמש בשש פחות קצת, וכ' בשם **רבינו יהודה** דהדין בזה דהוי אונאה כל דלא הוי ביטול מקח משני הצדדים, אמנם **הריטב"א** כ' דנכון יותר דהוי מקח טעות וכ' דעדיין הדבר צ"ע, **ובמרדכי** סד"ש כ' בשם **הרמ"ך** דאזלינן בתר המקח, **וברמב"ם** בפי"ב ממכירה ה"ג מבואר בגונא דהוי איפכא דמצד המקח הוי מחילה ומצד המעות הוי ביטול מקח דהדין דהוי מחילה, כגון דמכר ששים בחמישים ועוד פרוטה, **והה"מ** שם תמה על זה דכיון דהיכי דיהיה אונאה מצד המעות, הדין דהוי אונאה גם היכי דהאונאה היא פחות משיעור זה, כגון שוה ז' בו' דבזה האונאה היא יותר מכה"ג דששים בחמישים ופרוטה א"כ איך אפשר לומר דבזה יהיה מחילה, ומשו"ה כ' לומר דיש ט"ס ברמב"ם וצ"ל דמכר שוה שבעים בששים ופרוטה, וכמו"כ היכי דמצד המקח יהיה ביטול מקח ומצד המעות יהיה מחילה כ' דהדין דהוי אונאה עד שיהיה ביטול מקח גם מצד המעות, **והטור** בסרכ"ז כ' כמו דמבואר לפנינו ברמב"ם דהוי מחילה בכה"ג דששים בחמישים ופרוטה, וכמו"כ כ' דאם מכר שש בשבע ומשהו דהוי ביטול מקח הגם דמצד המעות ליכא ביטול מקח, **והב"י** הביא דברי המרדכי, אמנם בבדה"ב הביא דברי הה"מ, **ובשו"ע** ס"ג הביא הדין כגירסת הה"מ דמכר שבעים בששים ופרוטה, **והרמ"א** בס"ד כ' הדין כהמרדכי דאזלינן בתר המקח, וכ"כ **הב"ח** שם לדינא, **והסמ"ע** בסקי"א תמה על הרמ"א שלא השיג על השו"ע בס"ג, אמנם **הט"ז** כ' דכיון דעיקר הדין של השו"ע הוי לכו"ע אלא דלדינא גם בכה"ג דהוי ששים בחמישים ופרוטה הוי הדין הכי, לא הוצרך להשיג עליו, **ובבה"ג** אות ז' **ובבי' הגר"א** סק"ט ציינו לשי' החולקים על פסק הרמ"א, **ובפנ"י** נראה לדינא כהה"מ.

**בתשו' הרמ"ע מפאנו** סמ"ז כ' לישב קו' הה"מ דאמאי יהיה הדין דהוי מקח טעות או מחילה, דכיון דליכא אונאת שתות מצד אחד ממילא דא"א לומר דיהיה הדין דקנה ומחזיר אונאה, וא"כ על כרחך צריך לומר או ביטול מקח או מחילה, ובזה אזלינן בתר המקח, ולא נתפרש בדבריו אמאי רק אם יש שתות מצד אחד י"ל דקנה ומחזיר אונאה, **ובחי' רבי ראובן** סכ"ג סק"ב כ' לומר דהדין דבשתות קנה ומחזיר אונאה אי"ז משום אומדנא אלא דכך היתה ההלכה, ומשו"ה היכי דליכא שתות מצד אחד אין לנו לומר דיהיה הדין דקנה ומחזיר אונאה.

תוד"ה שוי – מבואר **במהרש"א** דהיכי דמוכר ז' בו' לא חשיב שתות לא מלבר ולא מלגיו, ועיין **במהרמ"ש** דכ' דזה הבל לומר דבמכר ה' בד' דנימא דיחשב מעה אחת כשתות מלבר ועיין ברש"ש. ובעיקר תי' התוס' מבואר **במהר"ם** דכיון דאינו במוכר הוא הדין דאינו בלוקח.

תוד"ה ש"מ – **בתשו' מהר"י לבית לוי** שציין הגרע"א העיר על דברי התוס' דהיה להם להק' זה מיד על דברי שמואל דאמר שתות מעות נמי, וכ' לישב קו' התוס' דנקט שתות למקח משום דבר"ט אמר שליש למקח, ומה דשם אמר שליש למקח הוא כדי לפרש בהדיא במה חולק ר"ט, ועוד כ' דאי לא היה כ' שתות למקח הייתי טועה דדוקא שתות מעות שנינו ומשום דפשטות המשנה נראה דמיירי בשתות מעות וכמו דמק' הגמ' על רב דמאי לאו דזבין שוי כ' בכ"ד, דכך משמע הלשון ארבעה כסף מכ"ד דהיינו מתוך כ"ד דנתן היה ד' אונאה, **והתו"ח** כ' לישב דלא נימא דדוקא היכי דהיה המכר בסלע אז הוא דאיכא דין חזרת אונאה, ולזה אמר שתות למקח דבכל מקח איכא דין אונאה, **ובבי' הגר"א** סרכ"ז סק"ט כ' על דין המרדכי שנתבאר דהיכי דליכא שתות בצד אחד דאזלינן בתר מקח, דכן במתני' אמר שתות למקח, ולכאורה כונתו דקתני הכי לומר דמ"מ עיקר הוי שתות למקח, ונפ"מ לדין המרדכי.

גמ' מי נתאנה מוכר אימא סיפא וכו' – **הגרע"א** מעיר דאמאי לא נימא דמיירי דאכתי המקח הוא ביד מוכר וא"כ בזה צריך להיות הדין דלא יוכל לחזור אלא עד שיראה, ובשלמא הא דלא מוקי דקנה בסודר י"ל דסתמא של קנין אינו באופן זה, אבל מ"מ קשה אמאי לא אוקמי שלא נתן אלא מעות ונפ"מ לענין מי שפרע, וכ' לומר דכיון דלא חל המקח לגמרי, א"כ י"ל דמשו"ה לא חשש לבדוק אם יש בזה אונאה, ומשו"ה גם אחר כדי שיראה אכתי מצי לחזור בו.

**נ' א'**

ב) גמ' לאלתר הוי מחילה – **הרא"ש** לק' נ"ב ב' כ' דנראה דגם בפחות משתות אסור לאנות חבירו כיון דיודע דאינו שוה כל כך, אלא דאמרו דהוי מחילה לפי שכך דרך מקח לפי שהלוקח והמוכר אינם יכולים לכוין דמי המקח בצמצום, ודרך העולם למחול עד שתות, דאף אם יבוא המתאנה לערער לא ישומו השמאין בשוה, זה יאמר יש בו אונאה וזה יאמר אין בו אונאה, הלכך מקבל עליו, אבל אם הוא יודע לא יאנה אם לא שיפרש, וכ' דשמא כיון דדרך מקח בכך דלפעמים הלוקח חפץ במקח זה ומוסיף עליו דמים יותר מכדי שויו ופעמים שהמוכר מזלזל בשומתו בממכרו לפי שאין חפץ זה ערב עליו או שהוא דחוק למעות, הלכך עד שתות בכלל דמי מקח ואין כאן שם אונאה כלל, וצ"ע, **וברמב"ן** שם מבואר דלכתחילה אסור גם פחות מכדי אונאה, וכן מבואר ברמב"ן על התורה בפרשת בהר פכ"ה פסוק ט"ו, **ובאהא"ז** בפ"ז מגניבה ה"ה כ' דממש"כ הרמב"ם בפי"ב ממכירה ה"א דאסור לאנות, ובה"ב כ' דכמה תהיה האונאה ויהיה חייב להשיב שתות, ופחות אינו חייב להחזיר, נראה מבואר דרק גבי חזרה יש נפ"מ בין שתות לפחות אבל עיקר האיסור הוי בכל ענין, **והגרע"א** בסרכ"ז ס"ו כ' דממש"כ **הבעה"מ** בסוף ב"ק דמחלוקת רב ושמואל גבי שתות מעות הוי מלתא דאיסורא נראה דס"ל דפחות משתות שרי לכתחילה, **ובחינוך** מצוה של"ז כ' גבי פחות משתות דשרי דחכמים התירו להשתכר עד שתות, **ובטושו"ע** סרכ"ז ס"ו כ' דהוי ספק, **והט"ז** הק' דבגמ' בב"ב צ"ה א' מבואר גבי שתות דבעי להחזיר הכל משום דמעיקרא שוה בשוה אמר לי', מיהו פחות משתות לא ידיעה ומחיל, שתות ידיעה ולא מחיל, ומבואר דלכתחילה הוי דוקא שוה בשוה, **ובחי' רמ"ש** באות ד' כ' דמה דעד שתות שרי הוא משום דנח"ל פעמים להוסיף או לפחות, ואמרינן דהכא היה נח"ל, וא"כ היכי דאיכא אונאה שתות שוב אין לנו סיבה לומר דהיה נח"ל הכא, וממילא גם על הפחות משתות אין כאן ניחותא והיתר.

**הרא"ש** שם כ' דירא שמים יצא ידי כולם וכ"כ **הטור** שם, **ובפרישה** סק"ה **ובסמ"ע** סקי"ד מבאר דהיינו דאם נתאנה לא יתבע המאנה דיחזיר לו לצאת יד"ש שמא אין כאן איסור כלל, ובאם אונה הוא יחזיר לצאת יד"ש, **והט"ז** שם כ' דהיכי דנתאנה גם אם יתן לו המאנה לא יקבל ממנו, ובאם המחזיר יר"ש יתן דרך מתנה, **ובברכ"ש** סמ"ב סק"ח כ' לומר בשי' הרא"ש דאיכא חיוב לצאת יד"ש, דזהו משום דס"ל דמחילה הויא אחר שחל דין אונאה, ומשו"ה אף דמחל מ"מ איכא חיוב לצאת יד"ש, אבל בשי' הרמב"ן כ' לומר דהמחילה היא בעיקר דין חזרת אונאה שחל במקח, וא"כ לא חל כלל דין חזרת אונאה ואף לצאת יד"ש אינו חייב, **ובהג' חת"ס** כתב לבאר דיר"ש יצא ידי כולם היינו דידקדק דלא יהיה אונאה אפילו פחות משתות, וגם יגמור בדעתו למחול על פחות משתות שלא יחטא חבירו.

**המחנ"א** בדיני אונאה סי"ג כ' לומר דהיכי דאכתי לא נתן המעות, דכיון **דהרמב"ם** כ' בפ"ז מגניבה ה"ה דכל פחות משתות רוב בנ"א מוחלין בו במשא ומתן, א"כ מבואר דיש מיעוט דאינם מוחלין, וא"כ יוכל לומר דהוא מן המיעוט דאינם מוחלין, דאין הולכין בממון אחר הרוב, אמנם כ' דלפי מש"כ **הרא"ש** דדרך בנ"א למחול, א"כ לא יהיה נאמן לומר דלא מחל כיון דהוי נגד המנהג, ונגד מנהג אינו נאמן אפילו מוחזק, אמנם **באהא"ז** על הרמב"ם שם, העיר דהרמב"ם בפי"ב ממכירה ה"ג כ' דדרך הכל למחול על פחות משתות, ולא כ' דהוי רק רוב, וכתב לומר דבאמת גם הרמב"ם מודה דלא הוי רק רוב, ודברי הרמב"ם בגניבה קאי על כה"ג דדרך להוציא מטבע במשקל, דבזה רק רוב בנ"א אינם מקפידים על פחת המשקל כל שהוא פחות משתות עיי"ש.

ג) גמ' ואם תמצי לומר וכו' – **בתור"פ ובריטב"א** הק' דאמאי לא הוכיחה הגמ' דלאלתר הוי מחילה מרבי נתן דס"ל דבשתות קנה ומחזיר אונאה, ולדידי' על כרחך דבפחות משתות לאלתר הוי מחילה, דאי לאו הכי מאי איכא בין שתות לפחות משתות, וכ' לבאר דספק הגמ' האם נימא דכמו דלרבי נתן אין אלא חילוק אחד בין יותר משתות לפחות הכא נמי לרבי יהודה הנשיא, ונימא דכיון דס"ל דבשתות ידו על העליונה, א"כ בפחות אינו מוריד אלא חד דרגא דאמרינן דקנה ומחזיר אונאה, או דלא נימא הכי אלא דמרבי נתן נשמע לרבי יהודה הנשיא, וכ"כ **התו"ר** בע"ב, **והרש"ש** כ' לומר דאה"נ דיש לפשוט מרבי נתן, ובאמת בסוף הסוגיה פושטת הגמ' מהאי ברייתא גם זה דלאלתר הוי מחילה, ועוד כ' דלרבה לק' נ"א א' דמפרש דברי רבי נתן דרק אם רצה קנה ומחזיר אונאה , א"כ שוב לא מצינו מאן דס"ל דבשתות קנה בע"כ, וא"כ י"ל דמשו"ה מיבעיא להגמ' הכא.

רש"י ד"ה משום – **בש"מ** בשם **הרדב"ז** עמד על לשון רש"י דכ' דמחילה, דבאמת אי"ז מחילה גמורה ורק דמתקיים המקח עיי"ש.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דבתחילת דבריו מבואר כהצד דביטול מקח גם הוי רק עד שיראה, ומשו"ה לא כתב דשמחו בזה, ובהמשך דבריו לא הזכיר דמפסידים אלא על שתות ופחות משתות, **והמהרמ"ש** כ' דבכל מקום רש"י נקט הצד דהוי רבותא.

תוד"ה אי – **בתור"פ** מבואר דמה דרש"י לא נח"ל לומר דהאיבעיא בע"ב אתיא להצד דשתות לר"ט כפחות משתות, הוא משום דכיון דבגמ' לא אמר אלא דבר"ט ניחא להו משום דמשוי אונאה כל היום, א"כ נראה דאין עוד נפ"מ גם לענין שתות עצמה.

בא"ד – במשה"ק התוס' על רש"י דמעיקרא ניחא להגמ' אמאי חזרו, וא"כ מה מק' הכא אמאי חזרו, מבואר **במלחמות** וביותר **בריטב"א** דהגמ' לעיל סמכא על המסקנא הכא, וכאן באה הגמ' לברר דברי הגמ' לעיל אמאי ניחא הא דחזרו, **ובש"מ** בשם **גליון** כ' לבאר דאחר דמשני דשתות כפחות משתות ואעפ"כ חזרו משום דשתות הוי דבר מצומצם, משו"ה מק' דא"כ אמאי חזרו אי ביטול מקח לעולם חוזר, דמשום שתות לא היה להם לחזור כיון דהוי דבר מצוצמם.

בא"ד – **הבעה"מ** מבאר כתוס' דהאיבעיא הוי לפי המסקנא דשתות כפחות משתות, **והמלחמות** מק' דא"כ העיקר חסר בתי' הגמ'.

בא"ד – במשה"ק על רש"י דכיון דבס"ד לא ידעינן דשתות כפחות משתות אמאי לא אמרינן הכא מי סברת וכו', כ' **בש"מ** בשם **הרדב"ז** לבאר משום דאח"כ חוזר לומר דשתות כשתות לרבנן, ועוד כ' דבלשון הגמ' מבואר שפיר דמהשתא ס"ל דשתות כפחות משתות, ובשם **מהר"י אבוהב** מבואר בש"מ דכיון דזה דוחק כמש"כ רש"י בד"ה אלא משו"ה לא אמר מי סברת.

בא"ד – במש"כ לפרש דגם מעיקרא ידעינן דשתות עצמה הוי מחילה לר"ט, ומ"מ אתי שפיר שחזרו בהם משום דלרבנן שניהם חוזרים ולר"ט ידו על העליונה, מבואר **בתו"ר** דהיכי דשניהם חוזרים פעמים, שהלוקח יעדיף שלא לבטל המקח ואפילו שמפסיד דמי האונאה, וא"כ נמצא דע"י ששניהם חוזרים פעמים שירויח כל דמי האונאה, וכ"כ **הפנ"י**.

בא"ד – מש"כ ועוד וכו' מבואר הפירוש **בתו"ר**, דכיון דפירשו התוס' דגם מעיקרא ידעינן דשתות כפחות משתות, א"כ נמצא דכבר מבואר בגמ' הטעם אמאי שמחו ואמאי חזרו, בין אם חוזר עד כדי שיראה ובין אם לעולם חוזר, וא"כ מאי מיבעיא שוב אם ביטול מקח לעולם חוזר אמאי חזרו, ומשום קו' זו דחק רש"י לפרש דמעיקרא ס"ל דשתות לר"ט הוי כמו שתות לרבנן, וא"כ נמצא דמעולם לא נתפרש בגמ' לפי הצד דהוי כפחות משתות אמאי חזרו באם לעולם חוזר, וכתב התו"ר דאע"ג דרש"י מבאר דקו' הגמ' דאמאי חזרו אתיא גם אי נימא דשתות לר"ט כשתות לרבנן, מ"מ אין כונתו דרק לפי צד זה מיבעיא לי', אלא דזהו רק הוספה דגם לפ"ז ילה"ק אמאי חזרו, ועל זה משני בגמ' דאה"נ דרק אי נימא דהוי כשתות לרבנן ניחא, וכן מבואר במהר"ם על דרך זה, והמהרש"א כ' לפרש בענין אחר עיי"ש ובשאר מפרשי התוס'.

בא"ד – בפי' בגמ' בסוה"ד מעיר **הפנ"י** דזה דלא כמש"כ קודם דעדיף להם הא דשניהם חוזרים בהם, אפילו דלרבנן לעולם חוזר וגם שתות לר"ט כפחות משתות, ואילו עכשיו מבואר דאי לעולם חוזר לרבנן זה סיבה דלא יחזרו בהם.

**נ' ב'**

רש"י ד"ה כי – **בש"מ** בשם **מהר"י אבוהב** כ' דמש"כ רש"י דיותר משתות לא שכיח, אי"צ עיקר הטעם אלא צירוף לזה דבין כל היום ללעולם אין נפקותא כ"כ, דרק במסקנא אמרינן הא דיותר משתות לא שכיח, ושם זה הוי עיקר הטעם, ולכאורה לפמשנ"ת בע"א בתוד"ה אי בשיטת רש"י דהגמ' בסמוך מפרשת הגמ' הכא אמאי ניחא דחזרו, א"כ שפיר כ' רש"י דברי המסקנא.

רש"י ד"ה ביטול – **המהרמ"ש** כ' דהא דהוצרך רש"י להוסיף דרוב הנמלכים חוזרים בו ביום, הוא משום דאי לאו הכי נמצא דהסברות הפוכות, דאי אמרינן דלרבנן הוי בכדי שיראה, אז אמרינן דחזרו משום יותר משתות הגם דלא שכיח וזה עדיף להו משתות עצמה, ואי אמרינן דלעולם חוזר, אז אמרינן דחזרו משום דעדיף להו שתות עצמה מיותר משתות, ומשו"ה הוסיף רש"י דאי לעולם חוזר נמצא דהריוח הוא רק באם יבוא לחזור אחר כל היום וזה לא מצוי, משא"כ אי אמרינן דבכדי שיראה א"כ נמצא דהריוח לרבנן ביותר משתות הוא בחזרה של אחר כדי שיראה וזה דבר מצוי.

ד) תוד"ה ואילו – **התוס' והתו"ר** לק' נ"ז א' כתבו דגם אי אמרינן דהמאנה יכול לחזור בו אף אם המתאנה פוטרו מחזרת האונאה, מ"מ זהו משום דיכול לבוא לידי הפסד אם לא ירגיש לחזור בזמן דכדי שיראה, אבל בהקדש דאין המחלל יכול להשתמש בלא שיתן הדמים להקדש ליכא ביטול מקח, ומבואר דגם להצד דלא כריב"ם, מה דהמאנה יכול לחזור בו זהו משום דאפשר דלא יחזור אליו האונאה, אבל באם מוכרח דיחזור אליו האונאה, אין כאן סיבה לביטול מקח, **ובחי'** הריטב"א הישנים שם כ' בשם **הראב"ד** דמשו"ה ביותר משתות בטל מקח, דזה שיעור שניכר לבני אדם ויש לו בושת שנתאנה כ"כ, וכן המאנה לא נח"ל בזה דיאמרו עליו דהוא רמאי בשיעור גדול כ"כ, ומשו"ה נח"ל דיחזור המקח שלא יזכר שם האונאה על מקח זה.

בא"ד – **בעליות רי"ו** בב"ב הק' על הריב"ם דסתמא קתני שניהם חוזרים ולא הוזכר דדוקא אם המתאנה תובע אונאתו, ועוד הק' דכיון דביותר משתות הדין דבטל מקח, א"כ אין לו זכות לתבוע האונאה ואיך נימא דמיירי בכה"ג דתובע האונאה, ועוד הק' דאמאי בתובע האונאה יכול לחזור בו המאנה, הא אדרבה כיון דתובע האונאה נראה דרוצה בקיום המקח, וכ' די"ל דכשתובע האונאה אמרינן דהוא מקפיד על האונאה, ואמרינן דבאם לא יחזור לו האונאה אינו רוצה במקח כלל, ומשו"ה יכול המאנה לחזור בו, ונראה דמבואר בדבריו דהבין שי' הריב"ם דהיכי דהמתאנה תובע האונאה אז יש זכות להמאנה לבטל המקח, אמנם הנה **התוס' והתו"ר** לק' נ"ז א' כתבו בצד דהמאנה חוזר רק היכי דהמתאנה תובע האונאה, דמה דהוא חוזר הוא משום דאינו רוצה להחזיר האונאה, וכן **הרא"ש** כאן כ' דהמאנה אומר למתאנה, דאם רצונך לעמוד המקח ולוותר על אונאתך הרי טוב ואם לאו החזר מקחי ואחזיר מעותיך, וכן **הריטב"א והנ"י** בב"ב כ' דאומר לו או שתוק או החזר המקח, ולפ"ז לא מבואר אלא דזכות המאנה לומר דאינו רוצה בחזרת האונאה, וממילא דיחליט המתאנה האם רוצה בקיום המקח בלא חזרת האונאה או דרוצה בביטול המקח, **ובחי' רבי ראובן** כאן סכ"ג אות ג' כ' לישב הקו' השניה של הרי"ו, דשי' הריב"ם דגם ביותר משתות הדין דיש לו זכות לתבוע האונאה, אלא דהמאנה יכול לומר דכיון דנמצא דהוא צריך להחזיר המעות, א"כ נמצא דמה שמקבל הוא רחוק כ"כ מהקציצה ולא נח"ל בזה ובטל המקח.

ושי' **הרי"ו הריטב"א והר"ן** בב"ב **והרא"ש** כאן ובב"ב, דכל זמן שיכול המתאנה לחזור בו הדין דגם המאנה יכול לבטל המקח, וזהו משום לתא דהמתאנה, דכיון דמסתמא המתאנה רוצה בביטול המקח, א"כ אמרינן דאין המקח קיים, ומשו"ה יכול גם המאנה לבטל המקח, אמנם אם המתאנה אמר דרוצה בקיום המקח או דשתק עד בכדי שיראה דמוכח דנתרצה במקח, מעתה גם המאנה כבר אינו יכול לבטל המקח, דזהו הדין דאמר ר"ח דאי לאו דאוניתן דזכות החזרה היא רק למתאנה, ורק כל זמן שיכול המתאנה לחזור יכול גם המאנה כיון דחזרתו היא מכח הכח חזרה של המתאנה, ולפ"ז כ' דאם נתאנה הלוקח והוקר המקח ושוב אין אונאה ללוקח, כיון דאין הלוקח עומד לחזור בו ממילא גם המוכר המאנה לא יוכל לחזור בו, וכמו בנתרצה המתאנה דאינו יכול לחזור בו, והנה **ברי"ו** שם כ' דהיכי דמתרצה המתאנה, י"ל דמיד זוכה הלוקח בחצירו ומשו"ה לא מצי אח"כ המאנה לחזור בו, ולפ"ז לכאורה היכי דנתייקר צריך להיות הדין דלא יזכה, דהא בודאי י"ל דעכשיו לא ניחא למאנה שיזכה הלוקח במקח וכדחזינן דבאמת אח"כ רוצה לחזור בו, אלא דנראה דמ"מ מבואר ברי"ו שם, דגם בלא זה ניחא אמאי לא מצי המאנה לחזור אחר שמתרצה המתאנה, **ובחי'** הריטב"א הישניםלק' נ"ז בשם **הראב"ד** מבואר דגם היכי דאיכא אונאה יותר משתות מ"מ שם מקח עלי', ומבואר **בברכ"ש** סמ"ו סק"א דיש כאן מעשה מקח, אלא דהאונאה הוי דבר ביטול על המקח, אבל לא דמשו"ז חשיב דליכא מקח כלל, וא"כ כל שאח"כ מתרצה ממילא בטל הביטול ומתקיים המקח.

**בבי' הגר"א** בסרכ"ז סק"ז ציין על הרמ"א דכ' כשי' הרי"ו לדברי התוס' בתי' הראשון, **ובברכ"ש** סמ"ו סק"ב עמד על לשון התוס' דהוי כיין ונמצא חומץ, דנראה דיכול המאנה לחזור בו כדין מקח טעות, ולא רק מכח הא דהמתאנה עומד לחזור בו עיי"ש, ועיין **בחי' רבי ראובן** שם דכ' לומר בתי' הראשון בתוס', דס"ל דביטול מקח לא הוי מכח הלאו דלא תונו אלא מסברא.

**היד רמה** בב"ב כ' בפירוש ראשון, דבאמת מה דאמרינן שניהם חוזרין היינו דהמאנה יכול לחזור בו גם היכי דהמתאנה אינו תובע האונאה, דאי נימא דלא מצי לחזור בו מצ"ע, א"כ גם היכי דהמאנה תובע האונאה אמאי יוכל לחזור בו הא לא גרע משתות, וכיון דבשתות יכול לתבוע האונאה הכא נמי ביותר משתות, ועל כרחך דהמאנה יכול לחזור בו גם מצ"ע, אלא דלהלכה דאמרינן דבשתות הדין דקנה ומחזיר אונאה, וביותר משתות רצה קנה ומחזיר אונאה רצה חוזר בו, והא דאמרינן דשניהם חוזרין זהו דוקא לרבי יהודה הנשיא דבשתות ידו על העליונה, וא"כ על כרחך דביותר הדין דשניהם חוזרין, [ומיהו אח"כ כ' כשי' הריב"ם דמה דהמתאנה תובע האונאה הוי שפיר סיבה דיוכל משו"ז המאנה לבטל המקח לגמרי], **והבעה"מ** כאן הק' על זה דאמאי לא נימא דמרבי יהודה נשמע לרבי נתן, דכמו דלרבי יהודה הדין דשניהם חוזרין הכא נמי לרבי נתן, [ולכאורה לפמשנ"ת לעיל בריש ע"א דברי הראשונים די"ל דאין אלא חילוק אחד בין שתות לפחות, ומשו"ה י"ל דאע"ג דלרבי נתן בפחות משתות הוי מחילה לאלתר, מ"מ לרבי יהודה לא הוי הכי, א"כ הכא נמי לגבי יותר משתות].

**הרי"ף** בב"ב כ' דאיכא לדינא דר"ח דאי לאו דאוניתן בכה"ג דאיכא אונאה בשיעור ביטול מקח, דאם הוקר אח"כ לא מצי מוכר לחזור בו משום האי טעמא דאי לאו דאוניתן, ובראשונים מבואר לומר דשי' הרי"ף כריב"ם, אמנם **הרא"ש** כ' דכיון דמיירי בהוקר א"כ י"ל דס"ל כהרי"ו, דהא בהוקר גם לרי"ו הדין דלא מצי המוכר המאנה לחזור בו וכמשנ"ת, **ובטור** סרכ"ז כ' דשי' הרי"ף דלא כהרי"ו, ומבואר **בנו"כ** שם דאע"ג דמבואר ברא"ש די"ל דס"ל כהרי"ו מ"מ פשטות סתימת דבריו נראה דבכל גונא לא מצי מאנה לחזור בו אם אין המתאנה חוזר בו, **ובר"י מיגש** בב"ב כ' כהרי"ף ולא הזכיר בגונא דהוקר, **וברמב"ם** בפי"ב ממכירה ה"ד כ' דהמתאנה יכול להחזיר המקח, אבל המאנה אינו יכול לחזור אם רצה זה וקיבל אע"פ שבטל המקח, **והה"מ** שם כ' דאפשר דשי' הרמב"ם כהריב"ם דאין המאנה יכול לבטל המקח אלא כשהמתאנה תובע האונאה, וכ"כ **הטור** שם, **ובפרישה** סק"ז העיר דלכאורה י"ל דשי' הרמב"ם כהרי"ו דהא כ' אם רצה זה וקיבל, וא"כ קודם שאמר המתאנה דרוצה במקח י"ל דגם מאנה חוזר בו, אלא דכ' דא"כ נמצא דהמאנה ומתאנה שוים, דכל זמן שזה חוזר גם זה חוזר, וברמב"ם מבואר דהם חלוקים, **ובחי' רמ"ש** בב"ב עמד על דבריו דגם לפי הרי"ו שפיר הם חלוקים דהמתאנה אינו תלוי במאנה, משא"כ המאנה תלוי במתאנה ורק כל זמן שלא רצה הלוקח במקח יכול לחזור בו, **ובבעה"מ** כאן  **וביד רמ"ה** בב"ב כתבו כהריב"ם, וכן נראה **ברמב"ן** שם וכמש"כ הריטב"א שם, **והנ"י** כאן כ' דכך הוא הסכמת האחרונים, **והטור** הביא שתי השיטות ושהרא"ש מסתבר לו כהרי"ו, **ובשו"ע** ס"ד סתם כדברי הרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כהרי"ו.

**הטושו"ע** בסרל"ב ס"ד כ' דהיכי דאיכא מום במקח, והלוקח אינו רוצה לבטל המקח אלא ליקח פחת המום, יכול המוכר לומר לו או קח אותו כמו שהוא או תקח מעותיך והחזר לי מקחי, **ובפרישה** סק"ד **ובסמ"ע** סק"י כ' דלשי' הרי"ו גבי אונאה, א"כ גם הכא כל זמן שלא מקיים הלוקח המקח הדין דהמוכר יכול לבטל המקח, אמנם **הב"ח** שם כ' לומר די"ל דאונאה יותר על שתות גרע ממום קל, דבזה י"ל דאינו עומד לחזרה כמו באונאה וא"כ גם להרי"ו לא מצי מוכר לחזור בו, **ובמחנ"א** דיני אונאה סי"ב העיר על הטור דכ' כהרי"ו דמאי שנא ממום דנראה בטור דאין המוכר יכול לבטל אם מתרצה הלוקח לבסוף, וכ' לומר דשאני באונאה דמיירי דהוקר המקח אח"כ, וא"כ לא שייך לומר דאיגלאי מילתא דהלוקח אינו מקפיד בזה, דמה דאינו מקפיד עכשיו הוא משום דעתה בודאי ניחא לי' משום דהוקר, אבל בשעת המקח באמת לא רצה, וכ' שם דבכה"ג בעי שיזכה בחצירו משום דבאמת המקח דמעיקרא בטל, וכבר עמד על דבריו **בברכ"ש** סמ"ו אות ב' דא"כ בעי שיהיה בחצירו וגם שירצה בזה המוכר, וגם בעיקר דבריו צ"ב דהרי"ו מיירי בהדיא היכי דלא הוקר וכ' דאם חוזר בו המאנה קודם שקיים המתאנה המקח הדין דמהני, ואדרבה היכי דהוקר כ' דתו לא מצי המאנה לחזור בו, **ובנתה"מ** בחי' סק"ו כ' כהסמ"ע.

**בעליות רי"ו** בב"ב כ' בדברי ר"ח דאמר בשתות רצה קנה ומחזיר אונאה רצה חוזר בו, דהיכי דהוקר אינו יכול לתבוע האונאה כיון דעכשיו דמתרצה ונגמר המקח כבר ליכא אונאה, אינו יכול לתבוע האונאה, וכ' דאי נימא דכיון דמתרצה עכשיו ממילא אמרינן דנגמר המקח למפרע, אמאי הוצרך ר"ח לומר דמוכר לא מצי לחזור משום אי לאו דאוניתן, תפו"ל דכיון דהמתאנה מתרצה נמצא דמעולם לא היה כאן סיבה לביטול מקח, **והרא"ש** שם כ' בשם י"א דיכול לתבוע, והביא שי' הרי"ו דאינו יכול ומשום דלא נגמר אלא עכשיו שמתרצה, **ובתורי"ד** שם מבואר דיכול לתבוע, והנה **הסמ"ע** בסרכ"ז סק"ח העיר דאמאי לא אמרינן דגם המאנה יוכל לחזור וכמו דמצינו דהיכי דהמוכר עייל ונפיק אזוזי גם הלוקח יכול לחזור בו, וכ' דשם כיון דעייל ונפיק אזוזי ממילא אמרינן דכבר נתבטל המקח, אבל הכא כיון דמתרצה לבסוף הוי כאילו נתרצה מעיקרא, **ובנתה"מ** סק"א כ' דלפ"ז נמצא דאם הלוקח יקדש אשה במקח קודם שנתרצה דהוי קידושין כיון דאמרינן דנגמר המקח למפרע, וכ' די"ל דבאמת לא נגמר ומ"מ הכא המוכר לא מצי לחזור מהאי טעמא דאי לאו דאוניתן שלא יהא חוטא נשכר, אך כ' דמ"מ נראה כהסמ"ע, **ובמחנ"א** שם הביא דברי הרי"ו דמבואר דלא נגמר למפרע, וכ' לומר דזהו רק בהוקר דבזה לא שייך לומר דאיגלאי מילתא דאינו מקפיד לבטל המקח, דמה דמתרצה עכשיו הוא משום דעכשיו ליכא אונאה וכמשנ"ת, אמנם בדברי הרי"ו בב"ב נראה מבואר לכאורה דגם בלא הוקר לא נגמר המקח למפרע, ומשו"ה הדין דגם מוכר מצי לחזור בו, [והרי כ' הרי"ו דאם היה נגמר למפרע היה צריך להיות דמאנה לא מצי לבטל המקח גם בלא הטעם דאי לאו דאוניתן, וברי"ו מבואר דגם בלא הוקר מצי המאנה לחזור עד שלא נתרצה המתאנה].

**בבעה"מ** בב"ב מבואר דגם אם אומר המתאנה דרוצה לבטל המקח, מ"מ כל זמן שלא החזירו המקח הדין דהמתאנה יכול עדיין לקיים המקח, ולכה"ג הוצרך ר"ח להטעם דאי לאו דאוניתן, וכן מבואר בהשגות **הראב"ד** שם לדינא, אמנם **המלחמות** כ' דמיד שאמר דאינו רוצה במקח נתבטל לגמרי ומעתה יוכל גם המאנה לומר דהמקח בטל, **ובדברי משפט** סרכ"ז סק"ב הביא מחלוקתם.

**הטור** כ' שי' הרי"ו דאפילו אין תובע המתאנה האונאה מ"מ יכול המאנה לבטל המקח וכמשנ"ת, **והב"ח** שם מעיר דהא הרי"ו הק' על שי' הריב"ם דאדרבה דהיכי דתובע האונאה הרי מגלה דעתו דרוצה בקיום המקח, וא"כ דוקא בגונא דאינו תובע יוכל המאנה לבטל המקח, דאם תובע הרי כבר קיים המתאנה המקח, וכ' לומר דמש"כ הטור דאינו תובע היינו דאינו תובע דיהיה ביטול מקח, וכ' לומר דלדינא י"ל דמספ"ל להרי"ו האם נימא דהיכי דתובע חזרת האונאה דבזה נמצא דהוא מקיים המקח ולא יוכל המאנה לבטל המקח, [והב"ח לא היה לו אלא דברי הרא"ש, אבל בעליות רי"ו מבואר באמת דכ' די"ל דהיכי דתובע האונאה, נכלל בזה דדעתו לבטל המקח אם לא יחזור לו האונאה וכמשנ"ת], אמנם **בחי' רמ"ש** בב"ב כ' דכל מש"כ הרי"ו דאם תובע האונאה הרי בזה מקיים המקח ולא יוכל המאנה לחזור זהו דוקא לשי' הריב"ם דכח חזרת המאנה הוא רק מכח חזרת המתאנה, ולזה כ' דבתביעת האונאה ליכא חזרה מצד המתאנה, אבל הרי"ו לשיטתו דרק באם מקיים המתאנה המקח לא מצי המאנה לחזור בו, הטעם בזה הוא משום דכיון דמתרצה תו אינו מקפיד על האונאה ומשו"ה לא מצי מאנה לבטל המקח, אבל אם מקפיד אפילו אינו מבטל המקח מ"מ יוכל המאנה לבטל, דכל זמן שיש כאן אונאה גם מאנה מצי לבטל המקח.

ה) גמ' שתות קנה ומחזיר אונאה – **בחי' רח"ה** בפט"ו ממכירה ה"א העיר, דכיון דמחזיר אונאה, אמאי לא יוכל זה שמחזיר האונאה לבטל המקח מדין דבר שבמדה דאפילו פחות משתות חוזר, כיון דנמצא דיש כאן טעות בפסיקה, וכ' להוכיח מזה דהא דמחזיר אונאה אי"ז משום דאמרינן דבאמת לא נתחייב אלא כפי שויו של החפץ ולא כפי מה שפסקו, אלא דלעולם חיובו כפי הפסיקה, ורק דאיכא גזה"כ דיש לו חיוב להחזיר מה שהונה, אמנם הנה בסמוך באות ו' נתבאר הנדון האם היכי שלא נתן מעות, גם אמרינן דהשיעור הוא בכדי שיראה, **ובמחנ"א** בדיני אונאה סי"ג כ' דגם אי נימא דמוחל, מ"מ האיך מתחייב ליתן לו שיעור האונאה, הא מעיקרא לא נתחייב אלא כפי שויו של החפץ, ומבואר דס"ל דהיכי דאיכא אונאת שתות, אמרינן דמעיקרא אינו מתחייב אלא כפי שויו של החפץ, אמנם מדברי שאר הפוסקים דכתבו דאי איכא מחילה באמת צריך לשלם גם שיעור האונאה מבואר כמש"כ רח"ה דבאמת עיקר הפסיקה הוי כפי מה שקצצו ביניהם, ורק דיש לו חיוב להחזיר שיעור האונאה.

תוד"ה אמר רבא – מש"כ דרבא אית לי' שפיר הא דר"ח בב"ב, הנה כל **הראשונים** כתבו לאו הכי בב"ב דאי נימא דר"ח מיירי על שתות וס"ל דהלוקח יכול עכשיו לבטל המקח, בודאי דזהו דלא כרבי נתן דאמר דקנה בע"כ ומחזיר אונאה, **והמהרש"ל** כאן כ' דסברת התוס' מגומגמת מאד, **והגרע"א** בסרכ"ז ס"י הביא דברי התוס' וסיים דצ"ע, וכבר מבואר התמיהה **בחי' הגרנ"ט** סקס"ג דכיון דהדין דקנה ורק דמחזיר אונאה אבל אינו יכול לבטל המקח א"כ מיד נגמר המקח.

והנה **הטור** בסרכ"ז כ' דבאונאת שתות והוקר אח"כ הדין דהמתאנה יכול לתבוע האונאה, **והב"י** שם כ' דזהו כשי' הי"א שהביא הרא"ש אבל שי' הרי"ו דאינו יכול לתבוע האונאה וכמשנ"ת, אמנם **הדרישה** שם בסקי"ב **ובפ"ח** על הרא"ש בב"ב סק"א ובעוד אחרונים כ' דכל מש"כ הרי"ו דלא מצי לתבוע האונאה משום דאכתי לא נגמר המקח, זהו דוקא לר"ח דס"ל דרצה קנה ומחזיר אונאה רצה חוזר בו אבל להלכה דקנה בע"כ א"כ בודאי דנגמר המקח מיד, והנה באמת ברי"ו שם מבואר הכי דרק לר"ח אמר דבריו, אמנם מ"מ כדברי הב"י מבואר בתוס' כאן דגם להלכה יש לנו לומר דלא נגמר המקח עד אחר כדי שיראה.

בא"ד – **בשאילתות דרב אחאי** בפרשת בהר סקי"ג מבואר לדינא כר"ת דבשתות רצה חוזר, אמנם שי' שאר כל **הראשונים** כרש"י דהדין דקנה בע"כ ומחזיר אונאה, וכן מבואר **בטושו"ע**, **ובתור"פ** מבואר דגם לשי' ר"ת מ"מ מודה דבפחות משתות הוי מחילה לאלתר וכדמוכח מהמעשה דלק' נ"א א' גבי ורשכי שהביאו התוס', וכן מבואר **בשאילתות** שם, **והגרע"א** כ' דיש להוכיח כן מדברי רבא גופא דכ' דבפחות משתות נקנה מקח ובשתות קנה ומחזיר אונאה, ואי נימא דמה דבפחות משתות לא הוי מחילה אלא לאחר כדי שיראה א"כ נמצא דלא פירש רבא שום חילוק בין שתות לפחות משתות, ואמנם דר"ת ביאר דרבא דלא הזכיר דרצה חוזר הוא משום דקאי על מתני', מ"מ כיון דלא פירש זה אין לומר דכל החילוק הוא במה דלא פירש, ולפ"ז הק' על ר"ת דאמאי הוצרך לומר דתניא כותי' הוא ממה דקתני דזה וזה בכדי שיראה, הא יכל לפרש דהיינו במה דאמר דפחות משתות הוי מחילה לאלתר, דזה מוכח מדברי רבי נתן דלדידי' על כרחך זהו החילוק בין שתות לפחות משתות, ובזה לא מצינו דנחלק עליו רבי יהודה הנשיא, [והנה בע"א נתבאר דברי הראשונים דספק הגמ' האם מרבי נתן אפשר ללמוד גם לרבי יהודה הנשיא או לא, ולפ"ד לק"מ].

בא"ד – מש"כ דאדרבה וכו' כ' **המהרש"א** לפרש דכיון דשם לא נמצא דברי רבי נתן, א"כ יהיה משמע טפי דרבא אתיא כרבי יהודה הנשיא ולא כרבי נתן, דבמה דמייתי הברייתא יש לטעות דרבא כרבי נתן וכשי' רש"י.

ו) גמ' עד מתי מותר לחזור וכו' – **הרא"ש** כ' דאם נתעצל ולא חקר לידע אם נתאנה בלא עיכוב אונס מוחל על אונאתו, **ובטור** סרכ"ז כ' דיש לדקדק מזה דאם מברר דהיה אנוס דיכול לתבוע גם אחר כדי שיראה, וכ"כ **השו"ע** בס"ז לדינא, [**ובנתה"מ** סק"ג כ' דאם הראה לתגר ואמר לו דאין בזה אונאה, דיוכל לתבוע האונאה גם אחר כדי שיראה דזה דמי לאונס], **ובב"י** מעיר דזה מפורש ברא"ש ואמאי כ' רק דיש לדקדק, **ובפרישה** סק"ט **ובסמ"ע** סקי"ז כ' דכונת הטור דאפילו אם אחר שנסתלק האונס לא בירר מיד אלא נתעכב, מ"מ יכול לתבוע האונאה דיכול לומר דכיון דמתחילה היה אונס שוב שכח לברר ולא עלה על דעתו לחקור אם איכא אונאה, אמנם **הט"ז** שם כ' דאם לא בירר מיד אמרינן דמוחל וכמו דבאם לא היה תגר בשעת המכירה ואח"כ בא תגר דאינו יכול לומר דלא היה זכור להראות לו, ועיי"ש מש"כ לישב הטור, **ובהג' אמרי ברוך** מעיר על עיקר הדין מדברי התוס' לעיל מ"ט ב' דנתנו שיעור לפי מה שמצוי, ומעתה גם אם יש אדם דרחוק ממנו להראות מ"מ לא נתנו לו זמן יותר, וא"כ גם באנוס נימא הכי. **ובמחנ"א** דיני אונאה סכ"ב העיר דאמאי כתבו דרק אם מברר דהיה לו אונס יכול לתבוע, ואמאי לא יהיה נאמן לומר דהיה אנוס משום ברי ושמא, **ובמגיה** שם **ובדברי משפט** סק"ה כתבו לומר דזה לא שכיח ומשו"ה אינו נאמן, **ובקצוה"ח** סק"ד כ' לומר דבאם אכתי לא נתן המעות יהיה נאמן לומר דהיה אנוס במיגו דנתתי המעות.

גמ' שם – **בהג"א** מבואר דמה דאחר שיראה אינו יכול לחזור בו זהו דוקא אם כבר נתן המעות, אבל אם אכתי לא נתן יכול לומר גם אחר כדי שיראה דלא מחל באמת במיגו דיאמר דנתתי המעות דנאמן, **והש"כ** בסרכ"ז סק"ד הביא דברי ההג"א וסיים דצ"ע, וכ"כ **בנתה"מ** בחי' סק"ז, **ובקצוה"ח** כ' דסתימת הפוסקים דבכל גונא הוי מחילה, [ועיין באות ה' **דהמחנ"א** הק' דמ"מ מעיקרא לא נתחייב אלא כשויו של החפץ], אמנם **במשכ"י** חחו"מ סנ"ט כ' דאדרבה ברמב"ם ובשו"ע משמע דדוקא אם נתן דמים וכמש"כ הש"כ דהלשון דאינו יכול לתבוע האונאה משמע דכבר נתן דמים, והקצוה"ח כ' לבאר דלא מהני מיגו משום דהוי מיגו נגד חזקה, **והגרע"א** לעיל מ"ט ב' **והשעמ"ש** בסק"א כ' לומר דלא הוי חזקה כ"כ, די"ל דכיון דיש לו מיגו לומר דנתן דמים כבר י"ל דמשו"ה לא חשש כ"כ לברר אם יש אונאה דידע דיכול לעולם לומר דכבר נתן הדמים, ובמשכ"י שם כ' דלעולם לא הוי חזקה בזמן שאחר כדי שיראה, אלא דרק אמרינן דאחר זמן זה כבר אינו יכול להוציא מיד המחוזק, **ובשעמ"ש** כ' דגם בלא מיגו יכול לומר דלא מחל, ומשום דכל מה דאמרינן דהוא מברר אם יש אונאה זהו רק אחר שנתן הדמים, אבל כל שהוא מוחזק בדמים א"כ אינו חושש לברר אם נתאנה או לא, **והגרע"א** לעיל כ' דגם אי נימא הכי מ"מ אם שהה בכדי שיראה ונתן הדמים מיד אינו יכול לומר דאכתי לא ידע ולא מחל, דהיה לו לברר קודם שיתן הדמים, **ובפ"ת** שם סק"ב הביא עוד אחרונים דמבואר בדבריהם כהשעמ"ש, וכ' דיש נפ"מ דאי הוי מטעם מיגו א"כ יצטרך לישבע שלא מחל כמו דבאם היה טוען נתתי דהיה צריך לישבע ואי משום דלא חושש לברר אי"צ לישבע, וכמו"כ כ' דנפ"מ אם תפס המוכר הדמים דאי משום מיגו בזה נאמן המוכר, ואי משום דאינו חושש יכול לתבוע, וכ' דבהכל הוי ספק ומצי המוחזק לומר קים לי, ועיי"ש שהאריך.

גמ' שם – **הרי"ף** כ' דמה דאמרינן שיעור דבכדי שיראה זהו דוקא באונאה אבל במום הוי מקח טעות וכל אימת דמיגלי לי' מחזיר למוכר, וכ' דכ"כ גם **רה"ג** וכ"כ **הרא"ש**, וכן מבואר **ברמב"ם** בפט"ו ממכירה ה"ג וכ' דאם נשתמש במקח אחר שידע במום הרי זה מחל ואינו יכול להחזיר, וכ"כ **הטושו"ע** סרל"ב ס"ג, **והה"מ** שם כ' די"א דאם הוא דבר שהלוקח יכול להבחין לאלתר כגון דאפשר לנסותו, והוא לא הקפיד לעשות כן אינו חוזר, **והב"י** הביא לי"א אלו, וכ"כ **הסמ"ע** בסק"י, אמנם **בשו"ת מהריט"ץ** סרכ"ה כ' דמדברי הרמב"ם דכ' דבאם נשתמש אינו חוזר, מבואר דכל שלא נשתמש אף דידע מ"מ יכול להחזיר וא"כ מה בכך דיכל לבדוק, וכ"כ **המל"מ** שם, אמנם **בשו"ת הרדב"ז** בח"ד סקל"ו כ' דכמו דמבואר ברמב"ם דאם נשתמש דאינו חוזר הכא נמי אם עבר זמן רב דגם בזה יש לנו לומר דמחל עיי"ש, **ובנתה"מ** סק"א כ' לומר דכונת הסמ"ע הוא גם בכה"ג דאחר שיכל לידע נשתמש וכמו דבנשתמש אחר שידע הוי מחילה הכא נמי אחר שיכל לידע ולברר, אמנם **בפ"ת** שם סק"א כ' דבהה"מ א"א לפרש הכי דגם נשתמש אח"כ, והביא שם תשו' **שבות יעקב** דביאר דמש"כ הה"מ דיכל לבדוק היינו דקודם שנשלם המקח יכל לבדוק וכיון דלא בדק אמרינן דמחל כבר בשעת המכירה, אבל אם רק אחר המקח יכל לבדוק בזה הדין דכל שלא נשתמש אחר שידע דיכול לחזור, והביא שם בפ"ת עוד אחרונים דכתבו גם דלא סגי במה שיכול לברר דנימא דאיכא מחילה בזה שלא בירר.

גמ' אבל מוכר – **הרי"ף** כ' דהשיעור במוכר הוא עד שיתברר דנזדמן לו מכר כמו שמכר ובזה נתברר לו האונאה, וכ"כ בשם **רה"ג** וכן מבואר **ברמב"ן וברא"ש** ובעוד **ראשונים וברמב"ם** בפי"ב ה"ז **ובשו"ע** בסרכ"ז ס"ח, אמנם **הרשב"א** כ' לומר דכיון דאין זה שיעור מסוים משו"ה כבר אמרו דלעולם יכול לחזור, והביא ראיה דבגמ' בסמוך באושפזיכני' דרב"ח זבין חמרא וטעה ואמר לו רב"ח דיכול לחזור, ולפ"ד הרי"ף כיון דידע דטעה דהוה סבור דאינו יכול לחזור אמאי אמר לו דאכתי יכול לחזור, אמנם **התו"ר** כ' דשם מיירי דנודע לו אחר כדי שיראה והוא היה סבור דאין חילוק בין מוכר ללוקח ומשו"ה היה סבור דאינו יכול לחזור בו ובאמת מיד שנודע לו היה חוזר בו אם היה יודע, וכבר מבואר **בש"מ** דלפ"ד התו"ר מיושב קו' הרשב"א, **ובסמ"ע** סק"כ מבואר דעל הלוקח בעי לברר שנודע למוכר כמה היה שוה, וכ' משום דבסתמא אמרינן דלא ידע משום דאין אדם מוכר על דעת לחזור בו אח"כ, ולכאורה אינו מבואר בזה דאמאי לא ניחוש דאח"כ נודע לו ונימא דמחל, **ובהג' חת"ס** כ' לגרוס בסמ"ע דאין אדם מוחל וחוזר ותובע ומשו"ה אמרינן דמסתמא לא נודע לו, **והקצוה"ח** סק"ו כ' דלא שכיח שימחל, ומשו"ה נאמן המוכר שלא נודע לו.

רש"י ד"ה מוכר – **הרמב"ן** כ' לבאר סו"ד רש"י דאם לא נתייקרו, דבאם נתייקרו א"כ תו לא יוכל המוכר לחזור בו, דכיון דנתייקר א"כ אינו יכול לידע מעתה דנתאנה בזמן המכר, ועל כרחך אמרינן דנודע לו קודם ולא חשש לחזור בו וא"כ נמצא דמחל, וכן הביא **הריטב"א**, אמנם **בש"מ** בשם **שיטה** העיר בזה דגם אחר שהוקר יכול לידע כמה הוקר ועי"ז ידע אם נתאנה בשעת המכר, וכ' לומר דכונת רש"י רק דיכול לחזור רק משום אונאה, ולא באם הוקר אח"כ דיאמר דכיון דהוקר אינו רוצה במה שמכר אתמול, **ובמהרי"ט** בח"ב בחחו"מ סי"ט כ' דאין לומר הכי דזה פשיטא ואי"צ לאומרו, וכ' לבאר דהיכי דכבר נשתנה השער שוב אין המוכר נאמן לומר דלא ידע, דאמרינן דרוצה לחזור משום דנתשנה השער, ורק בלא שינוי נאמן דאמרינן דחזקה דאי ידע קודם אמאי חוזר בו עכשיו, **ובב"י** הביא דברי הרמב"ן, **ובטור** הביא **תשו' הרא"ש** דהיכי דמפני שינוי השער אינו יכול לחזור, וכ"כ **השו"ע** בס"ט דאם נשתנה השער ומפני כך רוצה לחזור בו אינו יכול, **ובמהרי"ט** שם **ובפרישה** סקי"א כ' לבאר כונת הרא"ש כמשנ"ת לעיל דברי המהרי"ט לבאר בשי' רש"י, **ובבי' הגר"א** סקי"ח ציין להפרישה, אמנם **בפ"ת** סק"ז מביא תשו' **פנים מאירות** דנראה דמבאר דברי הרא"ש כפשוטם דלא נימא דאם לעולם יכול לחזור א"כ גם היכי דחוזר משום שינוי השער, וזה כמש"כ השיטה בדברי רש"י, **ובנתה"מ** סק"ז גם כ' צד כזה עיי"ש.

גמ' אי אמרת וכו' – **התו"ר והריטב"א** כ' דכמו"כ יכלה הגמ' להק' אמאי שמחו מעיקרא, **ובתור"פ וברמב"ן** ועוד ראשונים כ' דבזה י"ל לפי המבואר בגמ' לעיל דשמחו משום דלר"ט המקח קיים משא"כ לרבנן יד המתאנה על העליונה, די"ל דניחא להו דלעולם יהיה המקח קיים ומשו"ה שמחו.

תוד"ה אי – ביאור תי' מבואר **בתו"ר** דכיון דהוי רק פעם אחת יכולים ליזהר באותו פעם.

**נא' א'**

ז) גמ' אבל לוקח מבעה"ב וכו' – **הרא"ש** כ' בשם **ר"י** דדוקא היכי דליכא אלא אונאת שתות, אבל באם הוי יותר משתות בזה גם לוקח מבעה"ב יכול לחזור בו, וכ' דאע"ג דמבואר ברש"י דהטעם משום דהוי כמפרש ובמפרש הדין דגם ביותר משתות אין לו אונאה, מ"מ הכא אינו אלא כמפרש דיש בזה אונאה עד שתות, [**והב"ח** בסרכ"ז כ' דהוא כמפרש דאין אונאה כלל, אלא דהלוקח אינו מתרצה אלא עד שתות, וצ"ב דברא"ש לא נראה הכי], אמנם **הרשב"א והר"ן והנ"י** כתבו דגם ביותר משתות אין אונאה, **והרמב"ם** בפי"ג ממכירה ה"ב כ' דאין לבעה"ב אונאה שאילו לא הרבו לו בדמים לא היה מוכר, **ובהה"מ** שם מבואר דגם ביותר משתות אין אונאה, **ובב"י ובב"ח** סרכ"ז כ' דכך נראה ברמב"ם דאין חילוק, אמנם בבדה"ב כ' הב"י דכיון דהרמב"ם הזכיר אונאה נראה דדוקא שתות, וצ"ב דהרמב"ם שם כתב לשון זה גם בדברים דאפילו ביטול מקח ליכא, **והטור** שם כ' כהרא"ש, **ובשו"ע** סכ"ד כ' כהרא"ש, וכ' די"א דגם ביותר משתות אין אונאה, **והב"ח** כ' דמספק אינו חוזר, והביאו **בבאה"ג** אות ב'.

גמ' שם – **הרא"ש** כ' דכיון דהטעם משום דהוי כמפרש א"כ באם לא ידע הלוקח דהוא בעה"ב או דמכר ע"י סרסור, הדין דיש לו אונאה, **ובתו"ר** מבואר דאע"ג דבגמ' מבואר דגם היכי דאמר הלוקח מעיקרא דיתבענו לדין ואין דעתו למחול מ"מ אינו יכול לתבוע אונאה, זהו משום דלא חלקו רבנן בלוקח מבעה"ב כל שידע דאי לאו הכי יהיה חילוק בין לוקח ת"ח ללוקח ע"ה, אלא השוו כל היכי דיודע דהוא בעה"ב, אבל אם אינו יודע איכא אונאה, וכ"כ **הטור** סרכ"ז, **והשו"ע** בסכ"ג בשם יש מי שאומר, **ובפרישה** סקכ"ח **ובסמ"ע** סקמ"ב כ' דמש"כ הרא"ש או ע"י סרסור, היינו דבכה"ג אפילו ידע הלוקח דהוא סרסור של בעה"ב, מ"מ כיון דאין המוכר יודע שהלוקח יודע א"כ הרי נתיאש מליטול יותר ומסר לסרסור על דעת שיהיה מכירה בשויה, **והט"ז** הק' דבודאי דין זה הוי גם במפרש לסרסור דיקח כפי מה דלקח לבסוף וא"כ מוכח דאכתי דעתו למכור ביוקר, **ובקצוה"ח** סק"י מבאר דברי הסמ"ע, דכיון דאינו יודע דהלוקח ידע, א"כ לא שייך לומר דהוי כמפרש ללוקח דע"מ שאין לך עלי אונאה, וא"כ הגם דידע הלוקח מ"מ אינו מוחל וכמו באינו בעה"ב דאע"ג דידע דשוה פחות מ"מ יכול לתבוע האונאה וכמשי"ת, **ובנתה"מ** סקט"ז כ' לדינא כהט"ז דאם ידע הלוקח אין אונאה גם בסרסור.

רש"י ד"ה מבעל הבית – **ברא"ש ובריטב"א ובנ"י** מבואר כרש"י, **והמחנ"א** בדיני אונאה הק' לשי' הרמב"ם דבמפרש בעי שגם יפרש כמה אונאה איכא ולא סגי שיאמר סתם שיש בו אונאה, א"כ אמאי גבי בעה"ב מהני הגם דאינו מפרש כמה אונאה איכא, וכ' לומר דכיון דהדין דאין לו אונאה א"כ גמר ומחיל גם כשאינו יודע כמה אונאה איכא משא"כ במתנה עמו, **והנתה"מ** בסרכ"ז סקי"ט כ' לבאר דבבעה"ב ליכא כלל דין ואיסור אונאה, כיון דלא נחת מעיקרא על דעת שויו של החפץ כיון דדרך בעה"ב למכור ביותר, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' בסמוך בשם **הראב"ד** דאיכא איסור דלא תונו גם בבעה"ב, ולכאורה זה גם דלא כפי' רש"י דכיון דהוי כמפרש דעל מנת א"כ אין בזה איסור, אמנם עיין בע"ב בתוד"ה בד"א דאפשר דגם במהני התנאי, איכא איסור.

תוד"ה והתנן – במה שמבואר בדבריהם דמנ"ל להגמ' דלא מיירי בהדיוט הלוקח, וכתבו דעיקר מה דבא לאשמועינן בתגר הוא דגם מוכר יש לו אונאה, **ברמב"ן** כ' לת' דדומיא דתגר דיש לו אונאה בין בלוקח ובין במוכר, [**והרש"ש** כ' בסמוך דלר"י תגר אין לו אונאה גם בלוקח משום דידע ואמרינן דלקח ביוקר משום דנזדמן לו אדם דיקנה ממנו ביותר דמים, ולפ"ז ניחא דלא תי' כהתוס'], ועוד כ' דכיון דרישא קתני לוקח ומוכר א"כ גם דין זה הוי גם במוכר. **ובמרדכי** סש"ז כ' בשם **ר"ת** דגם בעה"ב הלוקח אין לו אונאה דאמרינן דחשוב לו כלי תשמישו וניחא לו לשלם יותר, וכ"כ **הטור** סרכ"ז בשם **הרמ"ה** אך כ' **דהרא"ש** ס"ל דרק במוכר, **ובשו"ע** סכ"ג לא הזכיר אלא מוכר.

בא"ד – במש"כ דמשמע בכל ענין, כ' **הרש"ש** דאע"ג דר"י דאמר דאין אונאה היינו דוקא במוכר בזול, זהו משום דפירוש דבריו דתגר לא בכל ענין יש לו אונאה דיש גונא דאין לו אונאה, **והרשב"א והריטב"א** תי' דדומיא דתגר קתני דהוי בין לוקח ביוקר ובין בזול הכא נמי הדיוט, ועוד תי' **הרשב"א והר"ן** דקאי ארישא דאחד הלוקח ואחד המוכר, דשם הוא מוכר ביוקר. **ובש"מ** מובא תשובה של **הר"י מיגש** דגם אם נתאנה הבעה"ב אין לו אונאה, ומשום דאמרינן דיש לו איזה צורך למכור ומשו"ה גמר למכור גם בזול, וכן מבואר בש"מ בשם **הרמ"ך** וכ"כ **המאירי**, וכ' דכיון דחשוב לו בודאי בדק וידע דהוא מוכר בזול ואעפ"כ נתרצה בזה, **והה"מ** בפי"ג ה"ב כ' דלשון **הרמב"ם** דכ' דלא הוי אונאה משום דאלולי לא הרבו לא דמים לא היה מוכר, מבואר כהשי' דרק אם מכר ביוקר לא הוי אונאה, **והטור** הביא שי' **הרמ"ה** דגם אם מכר בזול, וכ' דלא נראה **להרא"ש**, **ובשו"ע** סכ"ג מבואר כהרמב"ם.

**בפי' הר"ח** כ' דמוכח מהסוגיה דגם היכי דידע הלוקח דאיכא במקח אונאה, מ"מ יכול לתבוע אח"כ האונאה, **ובמרדכי** סש"ז כ' בשם **ראבי"ה** דאם ידע דאיכא אונאה ושתק עד לאחר זמן דלא הוי מחילה והביא ראיה מהגמ' הכא, **ובב"י** סרכ"ז הק' עליו דהא מבואר בגמ' דאחר כדי שיראה דשוב אינו יכול לחזור ולתבוע האונאה, **ובד"מ** סק"א כ' דכונת הראבי"ה לדברי הר"ח דאע"פ שידע בשעת המקח ושתק מ"מ יכול אח"כ לתבוע האונאה, ובאמת אין כונתו במש"כ לאחר זמן דגם אחר כדי שיראה אלא עד שיעור זה, **והב"ח** כ' דלשונו דעד לאחר זמן נראה דגם אחר כדי שיראה, וכתב לבאר דבאמת היכי דידע דאיכא אונאה צריך להיות הדין דלא יוכל לתבוע האונאה דנימא דגמר ומחיל וכמו דמבואר בגמ' בב"ב ע"ח א' דהיכי דנתן יותר מהדמים בכדי שאין הדעת טועה אמרינן דהוי מתנה דיודע דאינו שוה כ"כ, ולא אמרינן דדעתו לתבוע לאחר זמן, וא"כ הכא נמי לא נימא הכי, אלא דבע"כ דהכא מיירי דגילה דעתו קודם דבדעתו לתובעו לדין, וא"כ ממילא גם אחר זמן דכדי שיראה יוכל לתובעו כיון דגילה דעתו דמקפיד על האונאה ואינו מוחל, וכבר כ' **בקצוה"ח** סק"ה דבפי' הר"ח מבואר דלא כהב"ח, **והרמ"א** בס"ז כ' כמש"כ בד"מ דיכול לתבוע עד הזמן דכדי שיראה, **ובבאה"ג** סק"מ הביא דברי הב"ח דבעי שיגלה דעתו, אמנם **בסמ"ע** סקי"ח **ובט"ז ובקצוה"ח ובנתה"מ** מבואר דגם בלא גילה דעתו יכול לתבוע.

במשה"ק הב"ח מהגמ' בב"ב, **במחנ"א** דיני אונאה סי"ט כ' לישב דהתם דניכר וידוע דהלוקח ידע דיש כאן אונאה, אמרינן דגמר ונתן לשם מתנה, אבל הכא דלא ידוע אמרינן דאינו מוחל על האונאה, **ובקצוה"ח** שם כ' לחלק דשם כיון דידוע לשניהם דיודע הלוקח א"כ הוי כאומר לו על מנת דאין בו אונאה, וכן נראה **בעליות רי"ו** שם דכ' דהרי זה כמי שהודיע לחבירו ואמר לו חפץ זה שאני מוכר לך במאתים יודע אני שאינו שוה אלא מנה, דאין לו עליו אונאה דידע ומחיל, [**וברשב"א** שם כ' דהוי כאומר הלוקח יודע אני שאינו שוה אלא מנה, אמנם יל"ע בדבריו דהרי ציין להגמ' בע"ב, ושם לא מבואר אלא דאומר המוכר ולא הלוקח], **והנתה"מ** סק"ד חולק דאין כאן אומדנא דמוכח דנימא דנעשה תנאי מכח זה, והוכיח זה דבגמ' בע"ב מבואר דלא סגי שאומר לו דיש כאן אונאה אלא גם בעי דיתנה דעל מנת שאין בו אונאה, **ובפ"ת** סק"ד הביא דברי **הגליא מסכת** דחילק דבע"ב דהוי רק מכח אמירת המוכר א"כ י"ל דאינו סומך עליו, וכן מבואר בתוס' בע"ב דרגילות לומר דיודע שיש אונאה גם היכי דלא ידע באמת, **ובחי' רמ"ש** אות ה' כ' דהיכי דאינו ידוע הוי דברים שבלב ומשו"ה לא הוי מחילה, **והנתה"מ** שם כתב לחלק דבגמ' בב"ב מיירי דאין הדעת טועה והוי בשיעור של ביטול מקח, ובזה בודאי אם ידע מעיקרא אינו יכול אח"כ לבטל המקח, דאמאי לקח מתחילה ולא דמי לשתות דלקח מתחילה משום דרוצה במקח ורק דדעתו לתבוע חזרת האונאה, וכן מבואר **במחנ"א** שם דבביטול מקח אינו יכול לחזור אי ידע מתחילה, **ובדברי משפט** סק"ז כ' לבאר דברי הב"ח, דבתוס' בב"ב מבואר דאע"ג דגבי מקדש אחותו אמרינן דמעות פקדון ולא מתנה, זהו משום דכיון דיחזור כל הדמים אמרינן דהוי פקדון, אבל במקח דחלק ישאר אצל המוכר עכ"פ אמרינן דהכל הוי לשם מתנה, וא"כ הכא נמי באונאת שתות כיון דישאר חלק אצל המוכר יש לנו לומר דגם השאר הוי לשם מתנה ואין דעתו לתבוע האונאה.

**הט"ז** מק' על הב"ח דאי נימא דמהני מה דאמר קודם המקח, א"כ גם בפחות משתות נימא דיהני מה דאומר קודם ואינו מוחל, וא"כ אמאי הוצרך אותו האיש ליתן כשיעור שתות, **ובמחנ"א** שם הק' דאמאי לא מהני גילוי דעתו דגם מבעה"ב יוכל לתבוע האונאה כיון דמפרש דאינו מוחל, **ובדברי משפט** שם כ' לומר דגם להב"ח אינו כמפרש דאינו מוחל, אלא דמפרש דדעתו לתבוע האונאה, וא"כ כל היכי דמעיקר הדין גם לא היה יכול לתבוע, אינו מוסיף מה דפירש דיוכל לתבוע, ועוד כ' לענין פחות משתות דלפי מש"כ הרא"ש דבפחות משתות ליכא חזרת אונאה משום דהוי דרך מקח דיש הוספה עד שתות, א"כ ממילא אינו יכול לתבוע אף אם גילה דעתו קודם שאינו מוחל.

א) גמ' אבודי קא מוביד – **בחי'** הריטב"א הישנים בשם **הראב"ד** מק' דממנ"פ אי מיירי בתגר אינו מוביד אלא נשכר, ואי בבעה"ב הא אמרינן דאין לו אונאה, וכ' לומר דאע"ג דאין לו דין חזרת אונאה מ"מ איסור יש גם לבעה"ב, **והתו"ר** תי' לפי שיטתו לעיל דהיכי דמוכר ע"י ספסר איכא אונאה גם בבעה"ב דמיירי בכה"ג, **והרשב"א** כ' דבאמת מיירי בתגר, אלא דכיון דיש מוכר דמוביד א"כ כבר איכא צריכותא דהייתי אומר דלא חלקה תורה ובכל מוכר ליכא אונאה, **ובלחם אבירים** כ' דלפ"ד רש"י דמפסיד משום דהמעות כלים, א"כ זה שייך גם במוכר תגר.

רש"י ד"ה קתני מוכר – **המהר"ם** כ' דמבואר ברש"י דס"ל השתא דמתני' דקתני לוקח היינו דכל שכן מוכר, וברייתא דקתני מוכר היינו דוקא מוכר, והק' דממה דאמר רבא בסמוך דמה דשייר במתני' קתני בברייתא מבואר דאינו כל שכן, דא"כ הרי לא שייר במתני' כיון דהוי מכל שכן מלוקח, וכן ממה דאמר רב אשי דיקא נמי מבואר דאי לאו דאמרינן דשייר במתני', נמצא דלא אתי שפיר מה דסיים רק בלוקח, וכ' לומר דבאמת בס"ד ס"ל דמוכר הוי כל שכן מלוקח, וזה גופא משני רבא דאינו כל שכן אלא שוים בסברא, וא"כ י"ל דמה דשייר במתני' קתני בברייתא, אמנם אכתי לא ביאר מה אמר רב אשי דיקא נמי, דהא גם בלא דברי רבא אמרינן דהדין דסיפא הוי גם במוכר וכמשנ"ת, וע"ע בסמוך.

גמ' רבה אמר וכו' – **הריטב"א** כ' דלפ"ז אמרינן דרבי נתן ס"ל דגם בלוקח וגם במוכר אמרינן דידו על העליונה, דאי נימא דדוקא לוקח, א"כ יק' דברייתא דלעיל מ"ט ב' דמבואר דבין לוקח ובין מוכר ידו על העליונה כמאן, אמנם **בש"מ** בשם **הריב"ש** כ' דלרבי נתן הוי דוקא לוקח, דאי נימא דהוי תרוייהו א"כ יק' דמתני' כמאן דהא קתני רק לוקח, ולפ"ד המהר"ם שנתבאר לק"מ ממתני', דבאמת כל זמן שלא משני דשייר במתני', א"כ אמרינן דמה דקתני במתני' לוקח היינו דכל שכן מוכר.

ב) גמ' על מנת שאין לך עלי אונאה – **התו"ר** כאן **והתוס'** בכתובות נ"ו א' מק' על מחלוקת ר"מ ור"י גבי שאר וכסות, דכיון דעל כרחך דמיירי דאמר תנאי כפול, דהא לר"מ גם בעלמא בעי תנאי כפול, אמאי לא אמרינן דאף שלא חל התנאי לענין דיחולו קידושין בלא שאר וכסות, מ"מ יהני התנאי דלא יחולו הקידושין כלל, דמה דלא יחולו כלל זה לא הוי נגד התורה, [ומבואר **ברמב"ן** בב"ב קכ"ו ב' דאי לא בעי תנאי כפול, ניחא דבכהאי גונא לא נימא דמכלל הן אתה שומע לאו, ומשום הכי לא יתבטלו הקידושין, ומבואר **בברכ"ש** סל"ז אות א', דרק היכי דבהן איכא צד קיום, אמרינן דשמעינן דאי לא יתקיים ההן דהוי לאו, אבל היכי דאין ההן ראוי להתקיים, בזה לא אמרינן דמכלל זה שמעינן לאו], ותי' בשם **ר"ת** דהוי כמפליג בדברים כיון דאי אפשר שיחול תנאו, ועוד תי' דכיון דתנאי גמרינן מבני גד ובני ראובן, היכי דהצד הקיום הוי שמתנה עמש"כ בתורה, לא הוי דומיא דבני גד ומשום הכי לא חל התנאי כלל, ועיין **בברכ"ש** שם אות ב' שכ' לבאר, דכיון דמה שמתבטל קיום התנאי אינו מחמת האחר אלא מחמת דין התורה, כהאי גונא לא אמרינן דיהיה זה סיבה לבטל המעשה, וכ' עוד דאין לומר דהפי' על מנת שתמחלי והיא מוחלת ורק דלא מהני ומשום הכי חשיב דנתקיים התנאי, דבגמ' בנזיר מבואר דגם גבי נזיר שמתנה על מנת שאשתה יין התנאי בטל משום מתנה עמש"כ בתורה, **והרמב"ן** בב"ב כ' כהתי' דמפליג בדברים, אלא דכ' דגבי נזיר דעושה בינו לעצמו לא שייך זה, וכ' די"ל דשם אתיא כרבנן דלא בעי תנאי כפול ומיירי דלא כפל.

**והגרע"א** בכתובות הק' על התוס', דלכאורה מש"כ בגמ' דאומר על מנת אין הכונה דאומר בדרך תנאי, דאי נימא דהוי בדרך תנאי, גבי אונאה אמאי אמר שמואל דאין לו עליו אונאה, הא מ"מ יוכל הלוקח לומר דהוא תובע האונאה וממילא יתבטל המקח, **ובשיעורי רח"ה** מוסיף דאין לומר דאה"נ, ורק דמ"מ לא יוכל לומר דקנה ומחזיר אונאה, דהא בגמ' בע"ב מבואר דגם בכהאי גונא דהוי מנה במאתים מהני התנאי, והיינו דאינו יכול לבטל המקח, **ובמחנ"א** בדיני אונאה סט"ו הביא באמת, דבתשובת **הרשב"א** ח"ב סק"מ כ', דהכא אין כונתו בתנאי שהמקח יהיה תלוי באם יתבע הלוקח האונאה או לא, אלא דדעתו דמעיקרא לא יהיה במקח זה תביעת אונאה, אך כ' שם, דגם אי נימא דעל מנת דאין לך עלי, היינו דתמחול האונאה, מ"מ כונתו דימחול מיד עכשיו, וכל דהלוקח גומר המקח הרי הוא מסכים לתנאי, ונמצא דמיד הוא מוחל ושוב לא שייך שיתבטל המקח ע"י שיתבע אח"כ.

**והגרע"א** כ' דלכאורה אינו בדרך תנאי כלל, אלא דכונת דבריו דיחול הקידושין בלא חיוב שאר וכסות, ויחול מקח בלא דין אונאה, ואומר דהאשה והלוקח יסלקו זכותם בזה, וא"כ אי"צ תנאי כפול, וממילא אין להק' דיתבטל המעשה, **ובחי' רי"ז הלוי** ריש הל' נזירות כ' לומר, דשי' התוס' דאף באופן זה בעי למשפטי התנאים, ומשום דלא מצינו כלל שאפשר לעשות מעשה שיהיה תלוי קיומו באיזה דבר אלא בפרשת תנאים, והכא נמי היכי דרוצה שיחול קידושין בלא שאר וכסות או מקח בלא אונאה, זה נתחדש דאפשר רק מפרשת תנאים, ומשום הכי ס"ל להתוס' דגם בזה בעי לכל משפטי התנאים, **והחזו"א** באה"ע סנ"ו סקי"ג כ' לבאר, דבאמת מודו התוס' דמהני גם בדרך שיור, ואז לא יהיה בעי משפטי התנאים, אלא דקו' דהיכי דהוי בדרך תנאי אמאי לא נימא דיתבטל המעשה, ועיי"ש שהוכיח דבודאי גם בדרך תנאי מיירי, דבסוגיה דנזיר מבואר דהוי בדרך תנאי.

ובהא דמהני בדרך תנאי להגביל הקידושין דלא יחול שאר וכסות אי לאו דהוי מתנה עמש"כ בתורה, מבואר **בחי' הגרש"ש** בכתובות סמ"ט, דכיון דהתנה דאם יחול השאר וכסות אינו רוצה בקידושין, נמצא דאי אפשר דיחול חיוב של שאר וכסות, דהרי אם יחול ממילא יפקעו הקידושין ונמצא דלא חל חיוב זה, וכיון דבאם יחול יפקע ממילא דאמרינן דאינו חל, ומשום הכי שפיר יחול קידושין בלא שאר וכסות, אלא דכיון דהוי מתנה עמש"כ בתורה אמרינן דאין לו כח להחיל קידושין בכהאי גונא, וממילא דאף דמצד התנאי היה ראוי שיהיה הכי, מ"מ אין בכוחו להחיל חלות כזאת, וכתב לומר דבאמת בדרך שיור אי אפשר כלל להגביל שלא יחול חיוב שאר וכסות, אלא דהוכיח מדברי הרמב"ן בב"ב, דכ' דגם מיירי באופן שלא כפל התנאי, ואז הרי מבואר ברמב"ן דגם אם יתבטל התנאי מ"מ לא יתבטל המעשה, ובהכרח צ"ל שם דהוי בדרך הגבלה בעיקר הקידושין שלא יחייבו שאר וכסות, דלא שייך לומר בזה דאם יחול יפקע, דהרי באמת לא יפקע, ועיי"ש משה"ק בזה.

רש"י ד"ה ר' יהודה – **הרמב"ם** בפי"ב מאישות ה"ז כ' כרש"י דלא מהני תנאי בעונה, וכ"כ **בשו"ע** אה"ע סל"ח ס"ה, **והריטב"א** כאן חולק דמהני והביא דכן מבואר בירושלמי, והק' על רש"י דצער הגוף גם ניתן למחילה כמבואר בב"ק צ"ג א', **והלח"מ** בפט"ו שם ה"א גם הק' על הרמב"ם דכיון דכ' שם דאשה יכולה למחול אחר הנשואין אמאי כ' דלא מהני תנאי, וכ' לבאר משום דאמרינן דאינה גומרת בדעתה למחול, ויל"ע בלשון רש"י דכ' דלא ניתן למחילה, **ובתשב"ץ** ח"ב סי"ז כ' כרש"י ואח"כ כ' דאע"ג דבידה למחול מ"מ אינו תנאי שבממון, ומבואר לכאורה דמש"כ דלא ניתן למחילה אין הביאור דלא שייך בזה מחילה, אלא דלא ניתן למחול על זה בדרך תנאי דנימא דיהני המחילה דיחול התנאי כמו שאר דבר שבממון, **ובב"ש** סל"ח סקי"א הביא מהתוס' בכתובות נ"ו ב', דבאם מתנה עמה על מנת שתמחלי העונה מהני, דרק שלא יחול דין עונה לא מהני ואכמ"ל.

**נא' ב'**

גמ' מי ידע דמחיל – **הרמב"ן** בכתובות פ"ד **ובש"מ** שם בשם **הריב"ש** כתבו, דדוקא גבי אונאה אמרינן דכיון דלא ידע דאיכא אונאה אינו מוחל, משום דסבור דבאמת אין בזה אונאה, דאומר לעצמו דהוא בקי בזביני ורואה שאין בזה אונאה, אבל גבי ירושה הגם דהוי ספק מי ימות קודם מ"מ כיון דיודע בודאי דיש כאן צד ירושה א"כ הוא גומר ומוחל, וכתבו דגם בעלמא לא יהני מחילה זו, ולפ"ז אינו שייך כלל להא דהוי מתנה עמש"כ בתורה, אמנם הנה **בתוס'** כאן ובכתובות מבואר לאו הכי, דכתבו דמה דמבואר בגמ' שם דלרב לא יהני תנאי דלא ירשנה אתיא גם לפי הטעם דמי ידע דמחיל, דשם אינו יודע דיבוא לידי ירושה, וכתב **המהרש"א** שם דלפ"ז צ"ל דמה דלא ידע ומחיל זהו רק סיבה דמשו"ה יהיה חסרון של מתנה עמש"כ בתורה, דהא מבואר בגמ' שם דאי ירושת הבעל דרבנן יהני תנאי כיון דלא הוי על מש"כ בתורה ואע"ג דלא ידע דמחיל, [והריב"ש שם הוכיח מזה דבאמת בירושה אין לומר דלא ידע ומחיל], וכ"כ **הנ"י** כאן דכיון דלא ידע לא מהני משום דהוי מתנה עמש"כ בתורה, **ובחי'** הריטב"א הישנים כאן כ' צד אחד דדוקא באונאה דהוא רואה המקח אמרינן דלא מחיל דאומדן דעת דאם היה רואה אונאה לא היה מתרצה, אבל בעלמא בודאי מהני מחילה גם בלא ידע, ועוד כ' דדוקא הכא דהוי תנאי על דין תורה לא מהני דהוי כאומר דלא יחול עליו איסור תורה דלא מהני, **ובברכ"ש** סמ"ב סק"ג כ' דהצד הראשון זהו כשי' הרמב"ן והריב"ש, והצד השני זהו כשי' הנ"י, ובסק"ו שם כ' דמבואר מלשונו דכיון דלא ידע א"כ אמרינן דאין התנאי דהוא ימחול אלא דלא יחול האיסור והוי כאומר על מנת שאין בו אונאה, וכן מבואר **בנתה"מ** סרכ"ז סקי"ג דאמרינן דאין כאן כונה למחילה, ומשו"ה נמצא דקיום התנאי יכול להיות רק אם מעצמו לא יחול כאן דין אונאה וזה הוי מתנה עמש"כ בתורה, **ובקצוה"ח** שם סק"ט כ' דכיון דלא ידע הוי מחילה בטעות, ומשו"ה כל מה שיכול להועיל הוא רק באם יחול התנאי מעצמו, **והנתה"מ** שם הק' עליו דא"כ לא יהני מחילת אשה על כתובתה כיון דהוי ספק, ובאמת כבר הק' זה **הריב"ש** על התוס' דגם ירושה הוי לא ידע דא"כ אמאי מהני מחילה על כתובה, ומשו"ה כ' דהוי רק חסרון באונאה וכמשנ"ת, אמנם הקצוה"ח נראה דקאי גם לשי' התוס' וא"כ יק' ממחילת כתובה לפי התי' בתוס' דגם שם חשיב דלא ידע, **ובחי' רח"ה** בפי"ג ממכירה ה"ג גם כ' בשי' התוס' כהקצוה"ח דמה דלא ידע זהו חסרון בעיקר דעתו על התנאי, וגם בלא החסרון דמתנה עמש"כ בתורה לא יחול התנאי, **ובברכ"ש** שם סק"ט הביא דברי הרח"ה, אמנם בכל הסימן שם נקט בשי' התוס' דמה דלא ידע זהו רק סיבה דמשו"ה יהיה חסרון של מתנה עמש"כ בתורה וכמשנ"ת, ומשו"ה יש כאן חסרון גם בירושה, [והנה **הב"ח** בס"ס ר"ז כ' לחלק גבי דבר שאין לו קצבה דהיכי דמתחייב מעצמו מהני, אבל אם תלוי בדעת שניהם כמו אונאה דמתנה המוכר דאין לך עלי אונאה, בזה כל דלא הוי קצוב לא גמר ומחיל, ולכאורה עפ"ז י"ל דהכא נמי גבי לא ידע דמחיל בשי' התוס' דהיכי דמוחלת מעצמה מהני אף דלא ידעה, ומשו"ה מהני בעלמא מחילת כתובה].

**הסמ"ע** בסרכ"ז סקל"ז הביא דברי **הלבוש** דכ' דבסתם לא מהני משום דהוי מתנה עמש"כ בתורה, והשיג עליו דהתנאי הוא שימחול ורק דלא ידע דלמחול, **והמחנ"א** בדיני אונאה סט"ו **והקצוה"ח** בסק"ח **והנתה"מ** בסקי"ג כ' דשי' הלבוש כהנ"י וכמשנ"ת, [והמחנ"א הק' על הסמ"ע דבגמ' בכתובות מבואר דהחסרון משום מתנה עמש"כ בתורה, אמנם הרי נתבאר דשי' הרמב"ן כהסמ"ע, והרמב"ן שם כ' דבאמת הסוגיה שם ס"ל דרב כר"מ ומיירי אף במפרש, ומשו"ה אמר דהוי מתנה עמש"כ בתורה], והקצוה"ח שם הביא דבריו בסר"ט סקי"א, דשם הביא דברי **הרמב"ן** בב"ב קכ"ו ב' דלר"י דמהני מתנה עמש"כ בדבר שבממון, משום דלא אמרה תורה שיתחייב אלא ברצונו של זה, וכ' דלפ"ז צ"ל דהחסרון בלא ידע דמחיל, הוא דאין לו גמירות דעת להתרצות להתנאי ומשו"ה לא מהני, וא"כ לא בעי למתנה עמש"כ בתורה, דגם בלא זה כיון דבעי שיסכים לעיקר התנאי והוא אין לו גמירות דעת לזה משו"ה לא יחול התנאי, וכ' בשי' הנ"י דס"ל דמה דמהני לר"י בדבר שבממון הוא משום דהוי כמתנה שימחל וכמש"כ הרשב"א בכתובות, ואמרינן דרק בזה לא גמר ומחיל, אבל לענין עיקר התנאי בזה אין חסרון מה דלא ידע, ומשו"ה בעי להא דמתנה עמש"כ בתורה, אמנם **במחנ"א** שם מבואר דמה דמהני בדבר שבממון הוא כמש"כ הרמב"ן, דהוי תנאי דלא יחול חיוב ומ"מ מהני היכי דמתרצה השני, ובכ"ז כ' דמה דלא מהני הכא הוא משום דהוי מתנה עמש"כ בתורה, ונראה דס"ל דאם היה הדין דמתנה עמש"כ בתורה מהני, א"כ לא היה חסרון במה דלא ידע דימחול, דסגי בזה דמקבל המקח עם התנאי של המוכר, ורק משום דכל קיום התנאי הוי משום התרצותו של הלוקח בזה יש חסרון דלא ידע דלמחול, וכן מבואר **בחי' רח"ה** שם דהצד דהוי חסרון רק במתנה עמש"כ בתורה, הוא משום דכיון דקיום התנאי בדבר שבממון הוא משום דהשני מתרצה בזה, א"כ כל דלא ידע דלמחול שוב יש כאן חסרון בקיום התנאי משום דהוי על מש"כ בתורה, ומבואר דבאם הוא מתרצה מה דמבטל את דין התורה, הוא התנאי ולא מחילת השני וזהו כהרמב"ן, ואעפ"כ כ' דלא מהני משום דאיכא חסרון של מתנה עמש"כ בתורה.

גמ' שם – **המחנ"א** בדיני אונאה סט"ו הק' על הסמ"ע דכ' דבלא ידע דמחיל מה דיש לו אונאה אי"ז משום דהוי מתנה עמש"כ בתורה וכמשנ"ת, דא"כ אמאי לא יוכל לבטל המקח משום דלא נתקיים התנאי דהא לא מחל לו, אמנם **בקצוה"ח** בסק"ט כ' דבאמת יוכל לבטל המקח באם יתבע הלוקח האונאה, כיון דמה דלא חל התנאי אי"ז משום דאין בכוחו להתנות שלא יהיה דין אונאה, אלא משום דהשני לא גמר ומחיל, א"כ הרי זה ככל תנאי שלא נתקיים דיכול לבטל המקח, **ובנתה"מ** שם בסקי"ג חולק דכיון דלא ידע דלמחול אמרינן דהתנאי הוא דלא יחול דין אונאה מצ"ע וכמשנ"ת וזה כבר הוי על מש"כ בתורה, ומבואר בדבריו דגם לפ"ד התוס' במכות ג' ב' דמבואר דהתנאי הוא על מנת שתמחול, מ"מ לא יוכל לבטל המקח, וכן מבואר **במחנ"א** שם, ושם מבואר דבאמת אין דעתו בתנאי לתלות המקח באם ימחל או לא, אלא דעיקר כונתו דלא יהיה אונאה במקח זה וזהו ע"י שימחול על תביעת האונאה, וכמשנ"ת לעיל תשו' הרשב"א, ומשו"ה אמרינן דאינו יכול לבטל המקח, וכתבו דבאם יתנה בהדיא על מנת שתמחול האונאה בזה הוי ככל תנאי דעלמא, ובודאי באם יתבע ממנו האונאה אח"כ יוכל לבטל המקח.

תוד"ה הכא – **התו"ר** כ' לתרץ עוד דהסוגיה התם אזלא כאביי דהכא דאמר דרב כר"מ, **והרמב"ן** כ' דאין לומר דכל הסוגיה שם כאביי ודלא כרבא, אלא דכ' דגם רבא לא חולק על אביי וכמשי"ת בע"ה, וכן מבואר בעוד **ראשונים**.

בא"ד – בתי' בסוה"ד, **בתו"ר** מבואר דמפסדת מיד משום דעי"ז נמצא דקלה בעיניו להוציאה ומשו"ה ידעה ומחלה, **ובחי'** הריטב"א הישנים **והגרע"א** כתבו עוד דמיד מפסדת דאינה יכולה למכור כתובתה בטובת הנאה.

גמ' אבל הכא מי יימר דקא עקר – **בחי' רי"ז הלוי** הל' נחלות פ"ו ה"י כ' להוכיח מזה, דמה דמתנה עמש"כ בתורה תנאו בטל, אי"ז משום דאין לו כח להחיל שלא כדיני התורה, דא"כ מה בכך דהכא מי יימר דעקר הא מ"מ א"א שלא יחול דין אונאה, אלא על כרחך דמה דהוי נגד דיני התורה זהו סיבת ביטול התנאי, ומשו"ה אמרינן דבלא ודאי עקר, כבר מהני דלא יבטל התנאי.

רש"י ד"ה אבל – **הריטב"א** כ' דלא הוי ודאי משום דאפשר דללוקח שוה לו כדמי המקח, וזה נראה כשיטתו בקידושין ח' א' דבאם המקח שוה ללוקח יותר אין בזה אונאה, אמנם **ברשב"א** מבואר דלא הוי ודאי משום דאינו יודע אם יש בזה אונאה.

תוד"ה אבל – **הרמב"ן והריטב"א** כתבו דשביעית חשיב ודאי עקר דהא יודע דאיכא שביעית, [ובכתובות פ"ד א' מבואר **ברמב"ן ובש"מ** בשם **הריב"ש** דירושת אשתוהוי ודאי עקר, דדוקא הכא דאינו מכוין בודאי לעקור דבר תורה דאינו יודע כלל שיש אונאה], וכן מבואר **ברשב"א** דכ' דסוגיה דמכות דלא כסוגיין, וכ' **הרמב"ן והרשב"א** דהסוגיה שם אתיא כהמסקנא דהכא דשמואל כר"מ וכמשי"ת.

בא"ד – **השעה"מ** בפי"ב מאישות ה"ח הק' על התוס' דבגמ' בכתובות פ"ד מבואר דרשב"ג ס"ל דאינו יכול להתנות שלא ירש אשתו משום דהוי מתנה עמש"כ בתורה, ולפ"ד התוס' יק' לשמואל דהתם גם לא הוי ודאי קא עקר שמא ימות קודם, ואמאי תנאו בטל, ועוד הק' דבגמ' בכתובות נ"ו ב' מבואר דלר"מ כתובה דאורייתא ומשו"ה אינו יכול להתנות שלא יתחייב כתובה, ושם גם לא הוי ודאי עקר דשמא תמות קודם, **והגרע"א** כ' לישב הקו' השניה דלפי התי' האחרון בתוד"ה הכא חשיב שם ודאי כיון דקלה בעיניו להוציאה, ולפי התי' האחרים בתוד"ה הכא דהגמ' בכתובות אתיא כשמואל או כאביי, אה"נ דנצטרך לומר גם על הסוגיה במכות דאתיא כאביי, ובאמת כתובה ושביעית הוי כודאי עקר, דרק בספק דלשעבר חשיב לאו ודאי עקר, **ובחי' רח"ה** בפי"ג ממכירה ה"ג כ' לומר דהתוס' מודו בירושה וכתובה דהוי ודאי עקר, ומשום דמיד מבטל בנשואין דאין לו מכח זה דין ירושה ואין לאשה זכות כתובה, וזהו דין דחל מיד בנשואין, משא"כ בשביעית ס"ל דלא חל דין שביעית על המלוה אלא כשמגיע זמן השמיטה, וא"כ אע"פ דעיקר התנאי בודאי דנעשה וחל מיד בשעת ההלואה, מ"מ לא נתבטל מכח זה כלום עד שתבוא השמיטה.

גמ' אמר רב ענן וכו' – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו דלפי רב ענן בהכרח צ"ל דשמואל כר"י, דאי נימא דטעמי' משום דלאו ודאי קא עקר, א"כ אמאי באין בו הדין דיש לו עליו אונאה הרי מ"מ לא ודאי קא עקר, וזה לשיטתם דס"ל כרבינו שמואל בתוד"ה רב על מנת, דלשי' רש"י דפירוש דבריו דאומר דאין כאן מציאות אונאה לק"מ, [**ובמחנ"א** דיני אונאה סט"ו נראה לכאורה מתוך דבריו, דס"ל דגם לרב ענן י"ל דטעמי' דשמואל משום דלאו ודאי קא עקר].

רש"י ד"ה שאין – **הב"ח** בסרכ"ז כ' דלשי' רש"י גם אם יהיה בזה אונאה פחות משתות יוכל לבטל המקח, אמנם **בסמ"ע** שם סקל"ח כ' דבשתות יכול לבטל, וכ' **המחנ"א** בדיני אונאה סי"ז **והנתה"מ**  בסקי"ד דהוא חולק על הב"ח וכ' לדינא כהסמ"ע, **והריטב"א** במכות ג' ב' כ' בתחילה לומר דלשי' רש"י דגם בפחות משתות יבטל המקח, אמנם כ' דהלשון דיש אונאה נראה דדוקא אונאה איכא, ועיין במחנ"א שם שדן עוד באם לא אמר בלשון תנאי, אלא סתם שאין בו אונאה, האם גם יוכל לבטל המקח.

תוד"ה על מנת – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו כשי' רבינו שמואל, [והרמב"ן והרשב"א כ' דכ"כ גם **רש"י** במכות, אמנם ברש"י לפנינו שם מבואר כמש"כ הכא], **והריטב"א** מק' על רש"י דמאי קמ"ל רב ענן, [ולכאורה קמ"ל דלא נפרש דבריו דהוי כאומר על מנת שאין לך עלי], ועוד הק' דהא לפי האמת גם באם היה מתנה דלא יחול אונאה במקח גם הדין דיש לו אונאה וכמו דמבואר גבי שביעית, ולא רק משום דפירוש דבריו דאין מציאות אונאה במקח זה. **והטור** בסרכ"ז הביא שי' רבינו שמואל ושי' רש"י, דנפ"מ היכי דליכא אונאה יותר משתות האם יכול לבטל המקח, **ובפרישה** סקכ"ד **ובסמ"ע** סקל"ז כ' דנראה שי' הטור כרש"י, **והרמב"ם** בפי"ג ממכירה ה"ג **והשו"ע** בסכ"א כ' דאם אומר על מנת שאין לך עלי ולא פירש הדין דיש לו אונאה, ואי"צ לומר אם אמר על מנת שאין בו, וכ' **הסמ"ע** דזה נראה כשי' רבינו שמואל דדין שאין בו הוי כמו אין לך עלי, אמנם **בקצוה"ח** סק"ט כ' דלפ"ד שנתבאר לעיל דבאין לך עלי הדין דיכול לבטל המקח גם באונאת שתות דלא נתקיים התנאי, א"כ נראה אדרבה דס"ל כרש"י דגם באין בו אונאה הדין דיכול לבטל המקח.

גמ' אמר אביי וכו' – **הרמב"ן** ועוד ראשונים כ' דהא דאמר אביי דשמואל כר"י, אע"ג דבזה אין הכרח לומר דלא נימא דאתיא אף לר"מ, ומשום דלאו ודאי קא עקר, דמ"מ מרב ענן מוכח דשמואל כר"י וכמשנ"ת.

גמ' רבא אמר וכו' – **בתוס' ובתו"ר** מבואר דרבא חולק על אביי, אמנם **הרמב"ן** כ' לומר דרבא רק בא לומר, דגם אי נימא דרב כר"י ומודה ר"י הכא דלא מהני תנאי, מ"מ זהו רק בסתם אבל במפרש מהני, אבל באמת י"ל דרב ושמואל פליגי במפרש, ורב כר"י ושמואל כר"מ, **והרשב"א** כ' דאע"פ דלא נראה לומר דפליגי במפרש, מ"מ מכח הסוגיה בכתובות ובמכות דלא מחלק בין ידע ללא ידע ובין ודאי עקר או לא, צ"ל כהרמב"ן, **ובר"ן** מבואר דרב איירי בין בסתם ובין במפרש, ומה דאמר בסתם אתיא ככו"ע, ומה דאמר במפרש אתיא כר"מ, ושמואל חולק על מפרש דבזה מהני, דס"ל כר"י.

גמ' כאן במפרש – רש"י כ' דמפרש לו דיודע שיש אונאה, ולעיל בד"ה מי כ' דלא מחיל משום דסבור דאין בו אונאה, **ובמחנ"א** דיני אונאה סי"ד כ' דנראה בדבריו, דגם היכי דאינו מפרש כמה אונאה יש אלא אומר סתם דיודע שיש אונאה, סגי בהכי דחשיב דידע ומחיל, אמנם **הרמב"ם** פי"ג ממכירה ה"ג כ', דבסתם לא מהני משום דאינו יודע כמה אונאה יש בו כדי שימחול, אבל במפרש אין לו אונאה, ובה"ד שם מבאר כיצד, דאומר לו דיודע דהוא שוה מנה ואעפ"כ מוכר במאתים וכמבואר בברייתא, ומבואר דבעי שיפרש כמה אונאה יש, ולא סגי שיאמר סתם דיודע שיש בו אונאה, **ובספר התרומות** שער ס"ד חלק א' דין ב' כ' בשם **הרמב"ן**,דאע"פ דבעלמא אפשר להתחייב גם דבר שאין לו קצבה, מ"מ הכא באונאה מבואר דבעי שיפרש, ומשום דבכל מקח יודע הלוקח שהמוכר מעלה כמו שיוכל ומ"מ אמר רחמנא דלא הוי מחילה, **ובשו"ע** סרכ"ז סכ"א מבואר כהרמב"ם.

**והטור** בסרכ"ז מחלק דבסתם לא מהני, אבל אם מפרש כמה אונאה יש מהני, ולא ביאר בפירוש דבאם אמר דיודע אני שיש אונאה ורק לא אמר כמה דלא מהני, ובסרל"ב הביא דברי הרמב"ם בפט"ו ה"ו, דבעי שיפרש המום או שיפרש הלוקח דהוא מוחל עד שיפחות כך וכך, שצריך שידע הדבר שימחול כמו המפרש באונאה, וכ' על זה **הטור** דזה נוטה לשיטתו דאי אפשר להתחייב דבר שאין לו קצבה, וסיים דכבר כ' דהרא"ש חולק בזה ויכול למחול, **והה"מ** כ' על הרמב"ם גבי מום ,דמקור דבריו הוא מאונאה, וכ' **הכס"מ** דכן נראה מסיום דברי הרמב"ם, ודלא כהטור דכ' דלמד זה מדין דבר שאין לו קצבה, **ובד"מ** בסק"א כ', דלפי דברי הה"מ י"ל דהרא"ש יודה גבי מום לדברי הרמב"ם, ומבואר מדבריהם דגבי אונאה יש סיבה בפנ"ע דבעי שיפרש, אע"ג דבעלמא אי"צ שיהיה לו קצבה, אמנם **בדרישה** סרכ"ז סקכ"ו **ובט"ז** שם סכ"ב כתבו, דלשי' הטור גם באונאה לא בעי שיפרש כמה אונאה יש, אלא סגי שיאמר דיודע שיש אונאה, אמנם **בדרישה** סרל"ב סק"ז כ', די"ל דבאונאה מודה הטור דבעי שיפרש כמה, משום דבקל טעו ובלא שמפרש כמה סבור שאין אונאה או שיש רק מעט, משא"כ במום כיון דכל מום פוגם, כל שמקבל עליו שוב י"ל דאין חילוק בשיעור, וכ"כ **בסמ"ע** סרכ"ז סקל"ט, **ובנתה"מ** סרל"ב סק"ב כ', דגבי מום לא הוי מחילה על הממון אלא על הפגם, ומשום הכי כל שאומר שאינו מקפיד, ממילא אין כאן סיבה לביטול המקח, משא"כ באונאה כל שאינו מוחל בהדיא, ממילא איכא תביעת אונאה, ובס"ס סק"ד הביא דברי בעל התרומות בשם הרמב"ן, דמשום הכי בעי הכא דיפרש טפי מבעלמא, **ובברכ"ש** סמ"ב סק"ה כ' לבאר, דדוקא גבי אונאה דהוי מתנה עמש"כ בתורה, בזה יש חסרון דלא ידע ומחיל, משא"כ במומין דאין חסרון זה, שפיר מהני תנאו וכמשנ"ת לעיל בשי' התוס', [ובנו"כ כתבו עוד בביאור שי' השו"ע, דגם גבי מומין פסק כהרמב"ם, אע"פ דבדבר שאין לו קצבה ס"ל דמהני בעלמא, דס"ל דיש להשוות מומין לאונאה וכמשנ"ת ואכמ"ל].

גמ' יודע אני שאינו שוה אלא מנה וכו' – **הגרע"א** מסתפק היכי דנמצא דהיה שוה צ"ט, האם נימא דכיון דהוי פחות משתות, הוי מחילה, או דנימא דלא מחל אלא עד מנה, וביותר כבר הוי ביטול מקח לגמרי, **ובפ"ת** סרכ"ז סקט"ז הביא **דבגליא מסכת** מבואר דהוי מחילה, אלא דנסתפק היכי נדון שיעור שתות, האם לפי מאתים או לפי מנה, ובסקט"ו מביא **תשו' רדב"ז** דהיכי דמחל לו על שתות, ואח"כ נמצא דהיה שם עוד אונאה פחות משתות דבטל המקח, וכ' בסקט"ז דיש מקום לחלק בין הרדב"ז להכא.

ג) תוד"ה בד"א – **הרא"ש ובתו"ר** כ' בשי' הר"ח, דלא דמי לענין פלוגתא בענין גזל דחשיב ממונא, דהכא פליגי בלכתחילה אם מותר להתנות כן ולהפטר, **ובברכ"ש** סמ"ג סק"ג כ' דביאור דבריו, דבמה שמתנה יש בזה תוספת איסור דאונאה לרב, כיון דהוא מוסיף לבטל זכותו של המאנה בתביעת האונאה, **ובשו"ת שאגת אריה** סט"ו בסעיף ג' הק' על הרא"ש, דא"כ מנין דלרב תנאו בטל, דלמא תנאו קיים ורק אמר דיש איסור להתנות, [ולכאורה הא רב אמר בהדיא דיש לו עליו אונאה, ואפשר דהבין דלשי' הרא"ש, בהכרח דפי' דברי רב דיש לו עליו איסור אונאה, דאי לאו הכי נמצא דפליגי לענין דינא ולא לענין לכתחילה], ועוד הק', דכיון דלרב הרי לא מהני התנאי לבטל האונאה כדמוכח בגמ', אמאי באמת איכא איסור להתנות, וכ' דאי נימא דאיכא איסור כיון דלפי דעתו הרי הוא מתנה לבטל דין אונאה, [ובברכ"ש שם סק"ד כ' לבאר דברי השאג"א, דכ' די"ל דאיכא איסור הגם דלא מהני תנאו, לפי דברי הגרי"ז דמה דמתנה עמש"כ תנאו בטל, אי"ז משום דמעיקרא אין לו כח להתנות על דין תורה, אלא דזה הפקעה ודין ביטול על התנאי, דלא מהני תנאי כהאי גונא, וא"כ שפיר י"ל דכיון דמצד עצם התנאי היה ראוי לבטל דין אונאה, שפיר מחשב דעבד איסור], א"כ גם לשמואל י"ל הכי, דאף דמהני תנאו מ"מ לכתחילה אסור לו להתנות, ובברכ"ששם כ' לבאר דברי השאג"א, דאע"פ דמהני התנאי לשמואל דלא יהיה לו זכות תביעת אונאה, מ"מ בהא גופא איכא איסור להתנות, כיון דמ"מ הוא מאנה במקח זה, וס"ל דמה דמהני התנאי, אי"ז משום דמחילת המתאנה מבטלת האונאה, דא"כ ליכא איסורא, אלא דהסכמת המתאנה גורמת דיחול התנאי להפקיע זכות האונאה, ומשום הכי אכתי יש בזה איסור של אונאה, ובביאור שי' הרא"ש מבואר שם בסמ"ב סק"ט ובסמ"ד ובסמ"ה, דלרב דאמרינן דליכא מחילה, גם אם היינו אומרים דחל התנאי, מ"מ כיון דהוא שלא מחמת מחילת המתאנה, היה איסור בהתנאה עצמה, משא"כ לשמואל דמהני התנאי משום דגמר ומחיל, זה גם סיבה דלא יהיה איסור בהתנאה, ועיי"ש שהעיר, דמ"מ לפי מה דבעי בגמ' לומר דטעמי' דשמואל משום דלא ודאי קא עקר, מ"מ יהיה איסור להתנות, ובסמ"ד סק"ב כ', דבשי' התוס' דכתבו דלא פליגי אם מותר לעשות כן, דיש לפרש דבריהם כהשאג"א, דגם לשמואל מ"מ איכא איסור, וכ' דיש לפרש דבריהם דגם לרב ליכא איסור, דכיון דלא מהני התנאי ממילא ליכא איסור בעשית התנאי.

**בחי'** הריטב"א הישנים כ', די"א דהלכה כשמואל אפילו לכתחילה משום דדין ממון הוא, דאי נימא דזהו דין איסור, כל דין ממון איסור הוא לעכב ממון חבירו שלא כדין, וכ' דשמא טעמי' דהר"ח דמשום דכתיב אל תונו חשיב לי' איסורא, **ובברכ"ש** סמ"ג סק"א כ' דלפי תחילת דבריו, טעמי' דהר"ח דכל מה דאמרינן דבממון לא אזלינן בתר האיסור גזל שבו, זהו בגונא דכבר הממון אצלו, דבזה כיון דמדין הממון רשאי לעכב הממון אצלו, ממילא ליכא איסור גזילה, משא"כ היכי דאין הממון אצלו, והספק האם רשאי ליטול ממון זה, בזה אמרינן דהוי ספק איסור, ובביאור סוף דבריו דמשום דכתיב קרא כ' בסק"ב וסק"ג, דאיסור דאל תונו אינו רק מחמת לקיחת הממון שיש בזה, דגם באם לא יהיה לקיחת ממון, מ"מ באם יהיה לזה שם אונאה יש בזה איסור, וכמו בפחות משתות די"ל דאין בזה דין ממון כלל, ומ"מ יהיה בזה איסור אונאה, משא"כ בגזילה כל דלא יהיה בזה דין ממון אין בזה שם גזילה כלל, ומשום הכי י"ל דבמתנה באונאה דהוי דין איסור, דהאיסור אינו תלוי בדין הממון, ועיין **בחי' רבי העשיל** בסוף הטור בס"ס רכ"ז, דכ' דגבי גזילה כל שמחזיר הגזילה נתבטל בזה האיסור גזילה, משא"כ באונאה גם אם מחזיר האונאה, מ"מ כבר עבר באיסור דלא תונו, וזה כדברי הברכ"ש.

בא"ד – **הרמב"ן** דחה תי' התוס', דאי הכי היה להגמ' להק' לשמואל ולתרץ הכי, אלא דבאמת מהברייתא מוכח דבסתם לא מהני התנאי, ושמואל פליג במפרש ואתיא כר"י וכמשנ"ת, וכן מבואר בעוד **ראשונים**.

בא"ד – **בחי'** הריטב"א הישנים כ' עוד, דברייתא נקט דיודע אני לרבותא, דגם בזה מהני התנאי ואף דודאי קא עקר, **והמהרש"א** העיר על התוס' אמאי לא כתבו הכי, **והמהרמ"ש והפנ"י** כ', די"ל דזה כבר שמעינן מעיקר מחלוקת ר"י ור"מ גבי שאר וכסות, דאף דודאי קא עקר ס"ל לר"י דמהני התנאי, וטפי היה לו לאשמועינן דגם בלא ידע דלמחול, בכל זאת מהני התנאי.

**ברי"ף וברא"ש** ובשאר **ראשונים** מבואר דהלכה כברייתא, דבסתם לא מהני התנאי ורק במפרש מהני, וכן מבואר **ברמב"ם** פי"ג ממכירה ה"ג **ובטושו"ע** סרכ"ז סכ"א, ומבואר בראשונים דלשי' הר"ח דהלכה כרב, צ"ל דפליגי רב ושמואל בסתם, והם ס"ל דהלכה כשמואל, ורק דרב ושמואל פליגי במפרש דרב כר"מ, וא"כ לדינא נמצא דאין נפ"מ ביניהם, אמנם שי' **התוס'** מבואר דהלכה כשמואל, דגם בסתם מהני תנאי, וכן מבואר **בלח"מ** פי"ג ה"ג דזהו שי' התוס', [**ובשאג"א** שם כ' לומר לדינא כהתוס'].

**הלח"מ** פי"ג ממכירה ה"ג מק', דאמאי גבי שביעית מבואר להלכה דמהני תנאי שלא תשמטני בשביעית, הא כיון דפסקינן הכא כרב דבסתם לא ידע דלמחול, גם גבי שביעית יש לנו לפסוק דלא יהני, משום דלא ידע דשמא יפרע לו קודם השביעית, וכ' די"ל דבשביעית חשיב דידע, כיון דיודע דשביעית משמטת, משא"כ גבי אונאה לא ידע כלל שיש כאן אונאה במקח, וכ' דזה דוחק, **ובסמ"ע** סרכ"ז סקל"ז כ', דשביעית חשיב דיודע ומחיל, **ובגדו"ת** שער מ"ה דין ז' כ' לומר, דאע"ג דמבואר בתוס' דבשביעית חשיב לאו ודאי קא עקר, מ"מ זהו דוקא לענין ביטול התנאי, דאמרינן דכל זמן שלא עקר בודאי לא בטל התנאי, אבל לענין ידע ומחיל, סגי בזה דיודע בודאי דראוי שהשביעית יכולה לשמט חוב זה, אמנם **בשו"ת שאג"א** סט"ו בסעיף ג' הק', מהא דמבואר בתוס' דירושה חשיב גם דלא ידע דלמחול, והרי שם גם הוי ודאי דראוי לירש, ובכל זאת אמרינן דלא מהני, **ובחי' רח"ה** שם כתב לומר, דשי' הרמב"ם דלא כהתוס', וס"ל לחלק בין ודאי עקר לידע דלמחול, דידע ומחיל תלוי בעיקר חלות התנאי, דכל שחל בודאי כבר מהני דיחשב דידע ומחיל, משא"כ לענין ודאי קא עקר, זה תלוי במה דבפועל עוקר דין התורה, וכל שיפרע קודם השביעית נמצא דלא נעקר כאן דין תורה, וזה לכאורה ביאור בדברי הגדו"ת, ועוד כ' די"ל דדוקא בשביעית לא חשיב ודאי עקר, ומשום דכל זמן שלא בא השביעית לא חל תנאו כלל, דאכתי אין כאן דין שביעית כלל בחוב, וכמשנ"ת לעיל בתוד"ה אבל, ומ"מ חשיב דידע ומחיל, משום דעכ"פ מה דיבטל דין השביעית בשעתו, הוא מתקיים עכשיו בתנאו, והוי ידע ומחיל, ולא דמי לאונאה דהוי ספק כלל אם יש כאן איזה דבר דמהני לבטל איזה דין, וכתב לבאר דהתוס' דס"ל דגם ירושה לא חשיב ידע דלמחול, ס"ל דהחסרון בזה דלא ידע, הוא דמשום הכי אינו גומר בדעתו עיקר ההתנאה, וכל שלא ידע דיש כאן מחילת ממון אינו גומר בדעתו, ומשום הכי גם ירושה חשיב דלא ידע דלמחול, אבל הרמב"ם ס"ל דהוי חסרון, רק דמשום הכי איכא בזה מתנה עמש"כ בתורה, דכיון דמה דמהני בדבר שבממון הוא משום דמתרצה, הכא דלא ידע ממילא לא מהני מה דמתרצה, ותנאו בטל משום דהוי עמש"כ בתורה, וא"כ כל דידע בודאי דיש כאן חלות תנאי דבכוחו לבטל דין התורה ונתרצה בזה, כבר סגי דלא יהיה חסרון דמתנה עמש"כ בתורה, **ובשיעורי רח"ה** כ' לת' עוד לפי דברי הקצוה"ח, דהיכי דהתנאי לא חל משום דלא ידע, בזה לא אמרינן דלא חל התנאי כלל וכמשנ"ת לעיל, וא"כ בשלמא גבי אונאה אמרינן דאיכא נפ"מ במה דלא חל התנאי, דבאם יתבע הלוקח האונאה יוכל לבטל המקח, משא"כ גבי שביעית ליכא נפ"מ במה דנימא דלא מהני תנאו משום דלא ידע דלמחול, דממנ"פ באם לא ירצה לשלם, הרי נמצא דלא נתקיים התנאי, ויוכל לבטל ההלואה, וממילא יהיה חייב לו המעות, דאין כאן הלואה דהשביעית תשמט אותה [וכ"כ באחיעזר ובאהא"ז], ועוד כ' בשיעורי רח"ה, די"ל דבשביעית חשיב דידע כיון דבידו שלא לשלם עד השביעית.

ד) תוד"ה הנושא [לעיל] – **בתו"ר** כ' הקו' על רש"י, דאי נימא דקיבל אחריות, צריך להיות דהריוח גם יהיה של המקבל, ובלא זה אסור משום ריבית אפילו אי נותן לו שכר, ועוד הק' על רש"י דאמאי נקט בכהאי גונא דהוי באמנה, הא גם אם נותן לו דמים מיד הדין הכי דאין לו אונאה, ונראה דמפרש אמנה לפי רש"י במה דמשהה אצלו המעות.

בא"ד – **הראשונים** כ' גם כפי' התוס' וכ' זה בשם ר"ח, **והרשב"א והר"ן והנ"י** כתבו פי' זה, דמיירי דהוא הביא פירות ממקום הזול, ויל"ע דלכאורה אין נפ"מ בזה מהיכן הביא הפירות, **והרמב"ן** כ' עוד פירוש, דהוא אמר לו שיקח פירות ממקום הזול והוא יעלה לו דינר לכור בשכר, ובאם לקח שם יותר ממה ששוים במקום היוקר או בשוים, אין אונאה במה שמוסיף לו דינר.

**הרמב"ם** פי"ג ממכירה ה"ה הביא דין זה, דאם אמר לו דהוא קנה בכך וכך, וכך וכך אני משתכר דאין לו אונאה, **והטור** סרכ"ז הביא דברי הרמב"ם, וכ' די"מ דאפילו לא אמר המוכר הכי, אלא הלוקח אמר לו תן לי בכמה שקנית ואוסיף לך כך וכך, דליכא אונאה, ושי' זו מבוארת **בהג"א**, **והב"י** כ' דדברי הי"מ כלולים בדברי הרמב"ם, אמנם **הב"ח והפרישה** סקל"ז כ', דלשי' הרמב"ם דוקא אם ידע הלוקח כמה שילם המוכר הוא דמהני, אבל אם לא ידע לא מהני, משום דיכול לומר דלא היה סבור דשילם כ"כ כפי שנודע לו אח"כ, **והשו"ע** סכ"ז כ' כהרמב"ם, **ובסמ"ע** סקמ"ו הביא שי' הי"מ.

בהא דליכא אונאה כ' **בתו"ר**,דאדעתא דהכי משכו ליתן לו כמו ששילם על זה, **והריטב"א** כ' דהוי כמו דקיבל חייתא דקטרא, וסבר וקיבל ובודאי מחל, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' מפני דלא סמך על שווין, אלא על הדמים שלקח זה שמוכר לו, וכ"כ **הה"מ** פי"ג ממכירה ה"ה **והב"י** סרכ"ז, **ובשו"ת מהרי"ט** ח"ב חחו"מ סי"ט הק', דמאי שנא מעל מנת שאין לך עלי אונאה, דלא מהני כל זמן שאינו מפרש שיש בו אונאה, וכ' דבזה דאומר דישלם לו כמו ששילם הוא, הרי זה כמו שהמוכר נעשה שלוחו לקנות לו, דבין נתאנה לוקח בין נתאנה מוכר ליכא אונאה, **והדרישה** סקל"ז כ', דהתם הוא קונה בתורת מקח, אבל כאן לא קנה אלא חייב עצמו לעמוד במקומו, ומשום הכי הוא דמשלם כמו שנתן המוכר, **ובמחנ"א** בדיני אונאה סט"ז כ', דאי נימא דהכא לא פירש בכמה לקח, הוא סבר וקיבל וכמש"כ הריטב"א דהא אינו יודע כלל כמה ישלם, אבל אי נימא דהוא פירש וכמש"כ הרמב"ם יק', **ובנתה"מ** סקי"ט כ' דהכא שניהם אינם יודעים השווי באמת, ולא נחתי על דעת לשלם כפי שוויו אלא כפי מה שקנה הוא, והוי כמשחק בקוביה דאפשר דיפסיד ואפשר דירויח, ולפ"ז כ', דאם ידוע למוכר דהמקח שוה פחות, בזה יהיה אסור לו למכור בכהאי גונא, כיון דיודע דהוא מאנה, **ובחי' רמ"ש** כ' דכן היה דרך מקח לעשות באופן זה, ואמרינן דהוא מוחל בלב שלם, עיי"ש בלשונו.

**בש"כ** סקט"ו כ', דגם אם נתאנה המוכר לא הוי אונאה, וציין ללשון **קיצור פסקי הרא"ש** דכ' דאין להם אונאה זה על זה, וכן מבואר **בשו"ת מהרי"ט** שם, ובעוד פוסקים. ועוד כ' **הש"כ** שם, דנראה דגם ביטול מקח ליכא, וכ' דצריך להתישב למעשה, **והנתה"מ** בחי' סקכ"ט כ' דצ"ע אי גם ביטול מקח ליכא, וציין על זה ש"כ, **ובחי' רמ"ש** הביא, דבלשון **חי'** הריטב"א הישנים מבואר דגם ביטול מקח ליכא, דכ' דמכר שוה י"ב בט"ו.

תוד"ה לא – **הריטב"א** מק' עוד על רש"י, דלשון או זה וזה באמנה לא אתי שפיר לפי פי' רש"י.

בא"ד – **במהרש"א** מבואר דמה דאמרו שכר עצמו, אע"ג דהוא נוטל ממנו יותר ממה ששילם, מ"מ אין בזה די להיות כנגד טרחו.

בא"ד – **בב"ח** סרכ"ז מבואר, דגם אם אינו מוכר כל העשר יחד, אלא אומר לו דרוצה חמש, לא יתן לו הרעות בדינר, ואח"כ ימכור לו היפות בשווין, אלא יאמר לו דאם באמנה, הרי הוא מוכר כל העשר יחד, ואם רק חלק, הרי הוא מוכר בשווין, וציין לדברי התוס', וכן **בסמ"ע** סקמ"ז מחלק בין אם מוכר כולם יחד, או אחד אחד דאז ימכור בשוה.

גמ' מהיכא קא יהיב לי' וכו' – התוס' מבארים דהמוכר הראשון נותן לו שכר, ומבואר **בריטב"א** דבמקום דאינו נותן, צריך הלוקח ליתן לו גם שכר טרחו, אמנם **הרמב"ם** פי"ג ממכירה ה"ו כ', דאינו מוסיף לו שכר טרחו, אלא מפרש ואומר דכך וכך אני משתכר, וכ' **הלח"מ** דהרמב"ם מבאר קו' הגמ' דקאי על הלשון דכבר נתן, דהרי אכתי לא נתן לו שכרו, ומשני דהיה הדרך דאומר לו מעיקרא, דיקנה ויתן לו כך וכך, וא"כ בקציצה זו נמצא דכבר נתן לו שכרו, **ובטושו"ע** סרכ"ז סכ"ח מבואר כהרמב"ם.

א) תוד"ה איסר – **ברמב"ם** בפי"ב ה"י מבואר גם הכי דמיירי דוקא דהיה יוצא במנין ולא במשקל, וכן מבואר **בשו"ע** סט"ז דאם יוצא במשקל אפילו פחות מכדי אונאה חוזר, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' דבשולחני חוזר גם פחות מכדי אונאה דשם הוי כמשקל, **וברמב"ם** בה"ט **ובשו"ע** סט"ז דכ' דאם צירף המטבע ששוה כ"ד בכ' או בכ"ח דהוי אונאה, ומבואר במחנ"א בדיני אונאה ס"ז דהיינו אצל השולחני, וא"כ מבואר דלא כחי' הריטב"א הישנים, ומיהו כ' לומר דלפי מש"כ רש"י בקידושין מ"ב ב' והרא"ש לק' דמה דמחיל הוא משום דא"א לצמצם הדמים, א"כ בכה"ג דצרפה לא שייך זה דהרי יש לזה מחיר קבוע, וכ' לומר דמ"מ היכי דשאל השולחני בכמה הצירוף ואמר לו בפחות ממה שבאמת בזה גם הרמב"ם מודה דכיון דהטעהו דחוזר גם בפחות משתות, **ובנתה"מ** סק"י כ' לומר דמיירי בכה"ג דפעמים דמטבע אחת חשובה מחבירו, אבל אם לא ידע קיצבת המלך א"כ הוי כטעות במדה ומשקל, ולפ"ז נראה די"ל דגם לרש"י והרא"ש ניחא דאין זה דבר הברור.

**הראב"ד** בפ"ז מגניבה ה"ו כ' דגם במקח אם נתן בחזקת שלמה הרי זה מקח טעות, **והה"מ** שם כ' דדבריו נכונים ביוצא במשקל, אבל יש שפרשו דרק מחזיר האונאה אפילו פחות משתות, וזה שי' הרמב"ם בפט"ו ה"ב דבטעות שבמדה ומשקל לא הוי מקח טעות לגמרי אלא מחזיר ההפרש, **ובמחנ"א** דיני אונאה סי"ז כ' בביאור דברי הראב"ד דכיון דפירש דהיא שלמה א"כ הוי כאומר על מנת שאין בו אונאה לפי פי' רש"י דהוי מקח טעות משום דהרי יש בו אונאה, ועוד כ' די"ל דכיון דפירש לו ממילא נעשה עי"ז דטעות במשקל, אבל באמת לא מיירי ביוצא במשקל.

תוד"ה שני – **הגרע"א** הביא להק' דאמאי לא אמר רבי יהודה שני איסרים משום דר"מ נקט איסר, **ובתו"ר** כ' דנקט שני פונדיונים משום דזה היה המטבע הרגיל אצלם כדמוכח בב"ב פ"ז ב'.

בא"ד – מש"כ התוס' דגם לשמואל יק', הנה **בתו"ר** הק' זה לרב דלפ"ד נמצא דגם היכי דהוי פחות משתות מ"מ הוי ביטול מקח משום דהוי יותר משתות מקח, והנה **המהרש"א** כ' דמש"כ התוס' דאכתי הוי שתות מקח, זהו לאו דוקא דבאמת הוי יותר משתות והוי ביטול מקח, וכמשנ"ת לעיל מ"ט ב' דהיכי דהוי ביטול מקח מצד המקח, ומחילה מצד המעות דדינו דהוי ביטול מקח, אמנם **הפנ"י** כ' דהוה אונאה וכמשנ"ת לעיל, ותמה על המהרש"א דכ' דמהתוס' הכא מבואר דהוי ביטול מקח, דאמנם דיש מקום לפרש התוס' גם אי נימא הכי, מ"מ אין שום ראיה מהתוס' דהוי ביטול מקח ולא אונאה, ולפ"ד הפנ"י הנה מש"כ התו"ר דלרב הוי ביטול מקח, זהו ניחא דבאמת לשמואל לא הוי הכי, אלא דמ"מ צ"ב דגם לשמואל יק' דממתני' משמע דהוי מחילה ולא אונאה. **והמהרש"א** הק' על התוס' דגם לפי תי' אכתי ילה"ק דמשמע במתני' דאם חסר פחות מד' מעות דהוי מחילה, ואמאי הא אכתי איכא אונאה בכה"ג דיהיה שתות מעות, ולפי הפנ"י יק' יותר דכל שלא הוי גם פחות משתות מעות הוי אונאה, וכ' דשמא הכא כיון דהאונאה הויא במטבע ולא בדמי המקח, א"כ לכו"ע לא אזלינן בתר שתות מעות.

בא"ד – **התו"ר** כ' דגם היכי דהיה חייב לו סלע ונתן לו סלע זה החסר בתורת יפה יש לדונו הכי, כיון דזה בא במקום תשלומין של סלע, וכ' עוד דגם היכי דמשלם זה עבור טלית שקנה ממנו, מ"מ אין לנו לשער אלא בסלע שנתחייב לו, דהרי התנה ליתן לו סלע סתם, ונפ"מ דבאם קצץ על הטלית יותר משויה, רק דהוי פחות משתות, דבזה לא יוכל לומר דהגם דאיכא פחות ד' מ"מ הוי מחילה משו"ז דהרי הטלית באמת שוה פחות מסלע, ונמצא דליכא שתות, דכיון דכבר קצצו עבור הטלית סלע, א"כ יש בזה אונאה, **ובמהרמ"ש** לק' נ"ב א' ברש"י ד"ה בסלע מבואר דהיכי דקנה הטלית בזול פחות משתות, וגם יתן לו מטבע חסרה פחות משתות, דבין שתיהם יהיה יותר משתות דבזה יהיה בטל המקח, ויל"ע אם דברי התו"ר סותרים לדין זה.

­­­­­­­­­­­**נב' א'**

מתני' אם היה מכירה – **הט"ז** בססע"ה כ' להוכיח מהכא, דהיכי דפרע חובו ואח"כ אומר המלוה דחלק מהפרעון היה מטבעות מזויפים, דלא חשיב כאיני יודע אם פרעתיך ופטור מלשלם לו, דהא מבואר הכא דרק אם מכירה צריך לקבלה ממנו, והנה בגמ' מבואר דמה דמקבל היינו רק ממידת חסידות, אמנם הט"ז שם הוסיף להביא שי' הרמב"ם דהיכי דאינו יוצא כלל הדין דבעי לקבלה ממנו מעיקר הדין וכמשי"ת לק' בע"ב באות ד', וגם שם בעי דוקא דמכירה ועל כרחך דכהאי גונא לא חשיב כאיני יודע אם פרעתיך כיון דהיה עכ"פ ודאי פרעון, **ובתומים** שם סקכ"ב הוסיף דאין לומר דדוקא הכא בעי דיכירה משום דאיכא רעותא מהא דלא בא להחזיר בזמן שנתנו חכמים, דא"כ מה מק' הגמ' בע"ב דהא ברישא מבואר דדוקא עד כדי שיראה, הא י"ל דברישא מיירי באינו מכירה ומשו"ה הוי רק עד כדי שיראה, אבל הכא הא מיירי בהדיא במכירה, ונימא דזהו גופא החילוק בין הרישא לסיפא דבסיפא כיון דמכירה אמרינן דלעולם חוזר, ועל כרחך דגם ברישא אינו צריך להחזיר אם אינו מכירה, [ומיהו כ' דאין ראיה מזה לנדון של הט"ז, דהכא על הצד דלא הוי המטבע שנתן, א"כ מעולם לא היה כאן חיוב], אמנם יל"ע אמאי קתני זה רק בסיפא.

ב) תוד"ה עשיק – מש"כ דלא פלוג מבואר **בתו"ר** דלא יכלו לקבוע שיעור לכל מקח, ועוד כ' דפירות נמי זמנין דזבין ביוקר. ומשה"ק גבי מוכר כ' שם דקבעו לפי הלוקח משום דהמוכר נח"ל דיקבע לפי הלוקח כיון דעביד דטעי הלוקח טפי מהמוכר.

בא"ד – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' כהתי' השני וכתב הרמב"ן דמה דנקט טלית, הוא משום דבזה בהכרח דלא הוי אונאה אלא בשתות, ומשו"ה כבר יש לנו לומר דבכולהו מודו דעד שתות ורק הכא פליגי משום דלא סגי.

**הרי"ף** כ' דהלכה כרבא, וא"כ הלכה כר"ש כיון דגבי מקח קיי"ל דעד שתות הוי מחילה כמבואר לעיל נ' ב' וגם סתם תנא כותי', אמנם **הרמב"ן** כ' דנראה דגרסינן רבה דמייתי לי' קודם לאביי, וכ' דגם אי נימא דבעלמא הלכה כרבה לגבי אביי, מ"מ הכא נראה דהלכה כאביי דרבה לא ידע לישב מתני' לעיל ככו"ע ואביי ידע, וא"כ הלכה כאן כר"י דהוי אחד מי"ב, וכן נראה **ברשב"א**, **והר"ן** כ' דגדולי האחרונים ס"ל כהרמב"ן, וכ"כ **הרא"ש**, **ובנ"י** מבואר כהרי"ף, **וברמב"ם** בפי"ב ה"י מבואר כהרי"ף, **והטור** בסרכ"ז כ' שי' הרי"ף והרמב"ם ושי' הרא"ש, **והשו"ע** בסט"ז כ' כהרי"ף דהוי בשתות, **והרמ"א** כ' די"א כהרא"ש דהוי אחד מי"ב.

ג) גמ' יתר על כן מוכרה בשויה – ברש"י מבואר דהיינו דפחות מכדי אונאה שרי למוכרה כיפה ממש, וכן מבואר **ברא"ש** דגם לכתחילה שרי להוציאה כאילו היא שלמה, וכן נראה מבואר **ברמב"ן וברשב"א ובר"ן ובנ"י** בגמ' בע"ב גבי דאינו אלא נפש רעה, דמטבע עדיף מטלית ושרי להוציאה כאילו היא שלמה, אמנם **בחי'** הריטב"א הישנים מבואר בשם **הראב"ד** דבשויה היינו לפי משקלה עכשיו, ומ"מ מבואר בדבריו דבאם יוציא כאילו היא שלמה הוי מחילה כמו כל פחות משתות, **ובריטב"א** במתני' מבואר יותר דבאם יוציא כאילו היא שלמה יוכל לתבוע דיחזיר לו האונאה, ומש"כ ברישא דכמה תהא חסרה היינו לענין דמותר לקיימה, אבל לענין חזרת אונאה בעי להחזיר גם בפחות משתות, [ויל"ע דלרבי אמי דיתר על כן יקיים א"כ איך יפרש מתני, אמנם בריטב"א מבואר די"ל דבכדי אונאה י"ל דגם רבי אמי מודה דיקוץ וכמשי"ת לק' בע"ב], ויל"ע בדבריו בע"ב בגמ' על דברי חזקיה דכ' שם דשורת הדין דמותר להוציאה ביפה, **ובטושו"ע** סרכ"ז ס"ו מבואר דשרי גם לכתחילה.

גמ' שם – **הרמב"ם** בפ"ז מגניבה ה"ה כ' דיקיים למשא ומתן אבל לא למשקל, וכ' **הראב"ד** דהיינו דלא ישקול בהם סלעים אחרים, **והה"מ** שם כ' דהיינו סלעים שלמים, אבל לשקול בהם דבר אחר שמשקלו כמו סלע זו אחר הפחת שרי, אמנם **באהא"ז** שם כ' לומר דלשי' הרמב"ם גם זה יהיה אסור כיון דיש לחוש שישקול כאילו היא שלמה, וכמש"כ הרמב"ם דהטעם דיקוץ הוא משום שמא יבוא אחר ויעשנה משקל, וא"כ בשלמא אם עומד להוצאה אין לחוש דיעשנה משקל, אבל אם מעמידה למשקל, שוב יש לחוש שגם ישקול בה כאילו היא שלמה, וכמו דחיישינן להכי בנפחתה שתות.

גמ' בסלע עד שקל – ברש"י בסמוך בד"ה מאי מבואר דאפילו נפחת פחות מכדי אונאה משקל מ"מ אסור לקיימו, וכ"כ **התו"ר** וכ' הטעם דכיון דבלאו הכי לא נטבע לשם שקל ולפעמים יוכל לרמות בו מי שאינו בקי חשו חכמים טפי, **ובש"מ** בשם **הריב"ש** כ' דדוקא בנפחת מתחילתו פחות משיעור אונאה לפי שדרך המטבעות ליחסר ומי שלא יקבל מקרי נפש רעה שרי להוציא, אבל זה שנחסר עד שקל אין לו לקבלו אלא בשוויו, וכן מבואר בש"מ בשם **הראב"ד** דגם פחות משיעור אונאה אסור דשכיח טעותי' ורק אדם בקי הרבה מכיר בזה, **ובחי'** הריטב"א הישנים **ובמהרש"א** מבואר דבסלע שנפחתה י"ל דידע ומחיל משא"כ בשקל שבא מסלע דאינו ניכר וא"כ אסור לו לכתחילה לאנות דס"ל לרש"י דגם בפחות משתות איכא איסור אונאה, **והפנ"י** מק' דכיון דאמרינן דאינו אלא נפש רעה, א"כ מבואר דאין דרך להקפיד בזה, ועוד דכיון דיכול להחזיר עד שיראה לשולחני מבואר דלכל אדם אינו ניכר הפחת, [אמנם אפשר דניכר רק דלא ניכר כמה], וכ' לומר דכיון דלא ניכר הפחת א"כ יש לחוש דיפחת גם יותר משיעור אונאה ולאו אדעתי', ומשו"ה אמרו כבר דמיד שנפחת כבר לא יוציא, **והתו"ח** כ' דאע"ג דבכל מקח אמרינן דעד שתות מחיל אע"פ דלא ידע, מ"מ במטבע שנחסרה גרע, כיון דגם בנפחתה מעט כבר אינה יוצאה להדיא ובעי שידע, ועיין במהרמ"ש מש"כ, **ובאהא"ז** בפ"ז מגניבה ה"ה כ' לבאר דהיכי דנחסר באמת אינו כבר מטבע מצ"ע, אלא דמ"מ כיון דמשקלו כשקל משו"ה יוצא בשקל, וא"כ בנפחת הוי כטעות בדבר שבמשקל.

ושי' **הרשב"א והריטב"א והנ"י** דגם בשקל הבא מסלע שרי להוציא כל שלא נפחת עד שיעור אונאה, **והגרע"א** בסרכ"ז סי"ח הביא שי' רש"י, וכ' דרוב הפוסקים ס"ל דשרי וכמש"כ הנ"י, וכ' דאי נימא דבכל אונאה שרי לכתחילה עד פחות משתות, א"כ בודאי דשרי לכתחילה, אמנם לעיל נתבאר דיל"ב הטעם לאסור גם אי נימא דבכל אונאה שרי גם פחות משתות, **ובאהא"ז** שם כ' **דברמב"ם** נראה מבואר כשי' רש"י דכ' דאם עמדה על פחות ממחצה יקוץ ולא פירש דבעי עוד חסרון אונאה.

בשי' הראב"ד יל"ע דמבאר דברי אביי ורבא בסמוך על שקל הבא מסלע, וא"כ מבואר לכאורה דרק רק ביותר מכדי אונאה איסר לאביי וכאיסר לרבא הוא דאסור לקיימה אבל בפחות מהכי שרי, דהא מהאי טעמא כ' רש"י דלא העמדנו הברייתא על שקל הבא מסלע, וכבר עמד בזה **בחי'** הריטב"א הישנים , ועיי"ש מש"כ די"ל דבאמת רק ביותר מכדי אונאה שרי דניכר.

גמ' הרי זה לא ימכרנה – **הרמב"ם** בפ"ז מגניבה ה"ו כ' דגם אם נפגמה באמצע מ"מ לא ימכרנה לחרם והרג, וביאר **באהא"ז** שם דבאמצע הדין דאי"צ לקוץ כמבואר ברמב"ם בה"ד שם, ורק דלא ימכרנה לחרם והרג כמבואר הטעם ברש"י דמשום מורא יקבלו מהם, וכ' דמשו"ה לא כתב הרמב"ם תגר דבאמת שרי ליתן לו לפ"ד, ולא גרס בגמ' תגר.

רש"י ד"ה מאי – **הריטב"א** כ' די"מ דמק' דאמאי קאי ומה טעם תלי באיסר, וזהו מוכח לפי שיטתו דמפרש דלפי רבא באמת קאי על מציעתא דסלע עד שקל.

תוד"ה אמר – **התו"ר** כתב דצ"ע אי שרי ליקח יותר כדי אונאה על דעת להחזיר כיון דכך הוא מוכרח לשי' רש"י, **והנתה"מ** בסרכ"ז סק"ב כ' דמשמע מדברי התוס' כאן דשרי לאנות בשתות על דעת להחזיר, והנה **בפנ"י** בע"ב מבואר לומר דכל מה דשרי לרש"י בכדי אונאה, הוא דוקא בסלע שנחסר משום דגם בכדי אונאה היה יוצא כיפה ורק נפש רעה לא היה לוקח, וכמבואר ברש"י בע"ב בדברי ר"פ דאמר דאינו אלא נפש רעה דקאי על נחסר שתות, ולפ"ז אין ראיה להתיר בכל מקח.

בא"ד – בסו"ד מבואר **בתו"ר** די"ל דרבא ס"ל דשרי לקיימה ומה דאמר לאביי דאפילו משהו נמי היינו לדברי אביי.

גמ' אלא אמר רבא וכו' – בתוס' מבואר דלשי' רש"י היינו דאסור להוציאה ביפה, אבל אין איסור לקיימה, וכן בתוס' בע"ב כתבו לבאר הגמ' גבי מע"ש דמיירי בכדי אונאה, ומבואר דשרי לקיימה, אמנם **ברי"ף** מבואר דאם נפחתה כדי אונאה אסור לקיימה, וכ"כ **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** דזהו הפירוש ברבא דנפחתה איסר אסור לקיימה, וכ' הרמב"ן דמיהו לרבי אמי על כרחך דהפירוש דאסור היינו להוציאה ביפה דהא ס"ל דאפילו יותר מכדי אונאה יקיים, אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר די"ל דגם רבי אמי מודה הכא דאסור לקיימה, די"ל דדוקא ביותר מכדי אונאה שרי דלא אתי למטעי, ועוד כ' די"ל דהכא מיירי על שקל הבא מסלע ובזה מודה רבי אמי דגם יתר על כאן יקוץ, **והרא"ש** גם כ' לדינא דאסור לקיימה גם בכדי אונאה, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ז מגניבה ה"ה **ובטושו"ע** סרכ"ז סי"ח.

**הרמב"ם** בפי"ב ממכירה ה"י כ' דאם היתה הסלע החסר שתות והיו מוציאין הסלעים במנין ולא במשקל מחזיר אונאה, וכ"כ **בשו"ע** סט"ז, **ובנתה"מ** סק"י הק' דהא כיון דקיי"ל דבכדי אונאה הדין דאסור לקיימה וכמשנ"ת, א"כ צריך להיות מקח טעות דהרי נתן לו מטבע שאינו ראוי לקיימה, וכ' דצ"ל דמיירי דבמקום אחר יוצא במשקל זה ומשו"ה אי"צ לקוץ כשרוצה להוליך לשם, **ובאהא"ז** בפי"ב ממכירה הי"ב כ' דמש"כ הרמב"ם דיקוץ בחסר כדי אונאה היינו דוקא במקום דדרך הסלעים לצאת במשקל דאז באמת אין לו לקבל הסלע החסרה ומשו"ה אמרינן דיקוץ, אבל הכא מיירי בהדיא דיוצא במנין ובזה גם בכדי אונאה הדרך לקבלה כיפה, וכמבואר ברמב"ם בפ"ד ממע"ש הי"ט דרק נפש רעה לא מקבל מטבע שנחסרה כדי אונאה כיפה וכמשי"ת לק' בע"ה, וכ"כ **במרכה"מ** בפ"ז מגניבה ה"ה די"ל דהרמב"ם שם מיירי היכי דקפדי אמשקל.

**נב' ב'**

גמ' מאי לאו שפחתה יותר מכדי אונאתה – **התו"ר** כ' דלשי' רש"י בע"א ניחא דדוקא ביותר מכדי אונאה שרי רק בשויה, אבל בכדי אונאה שרי להוציא כיפה על דעת להחזיר וכמשנ"ת בע"א, **והפנ"י** כ' דלרש"י שרי גם שלא על דעת להחזיר וכמשנ"ת, וכ' התו"ר דאי נימא דלא כרש"י, צ"ל דמה דמיירי ביותר הוא לרבותא דאעפ"כ שרי בשויה, **ובריטב"א** כ' דבכדי אונאה גם רבי אמי מודה דאסור להוציאה כלל כיון דאינו ניכר כ"כ, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הראב"ד** בצד אחד וכמשנ"ת.

מיתיבי וכו' – **בש"מ** בשם **הראב"ד** כ' דהא דמק' מברייתא ולא ממתני' דמייתי לעיל דעד כמה תיפחת, הוא משום דכבר התחיל להק' מברייתא זו, **והרשב"א** כ' דבמתני' לא גרסינן עד, **והמהרמ"ש** כ' דבמתני' קאי על מש"כ בתחילה דהתקינה, וא"כ יל"פ דהיינו עד כמה תיפחת דהיינו כשמתקינה וא"כ שפיר יל"פ דהיינו בבת אחת, אבל בברייתא יותר נראה דנפחת דרך השתמשות.

גמ' כאן באמצע – **הרמב"ם** בפ"ז מגניבה ה"ד כ' דאם נפגמה מן הצד לא יקיים שמא יעשנה משקל, וכ' **הלח"מ** בפי"ב ממכירה ה"י דשי' הרמב"ם בביאור הגמ' דלא כרש"י דתלוי היכן יקבנה, אלא דחלוק היכן נפגמה דאם באמצע רשאי לקיימה כיון דניכר, **ובטושו"ע** סרכ"ז סי"ח מבואר כרש"י, **והתו"ח** כ' לדינא כהרמב"ם, **והגרע"א** בשו"ע ציין לתו"ח, וכ' התו"ח דהא דלא כ' הרמב"ם גם דיכול לפוגמה באמצע די"ל דבאמת לכתחילה אין לסמוך על זה אלא בדיעבד, או דזה בכלל מה דאמרינן דיקוץ.

ד) גמ' מידת חסידות וכו' – **הרמב"ם** בפי"ב ממכירה הי"ב כ' דאם א"א להוציאה אפילו ע"י הדחק בזה הדין דגם אחר י"ב חדש מחזירה מעיקר הדין, **והה"מ ובחי'** הריטב"א הישנים עמדו בזה דמנ"ל הא כיון דבמתני' מבואר סתמא דאינו חוזר אחר בכדי שיראה לשולחני, **והב"ח** בסרכ"ז כ' דס"ל דמש"כ במתני' דאינו אלא נפש רעה קאי גם על דין זה דעד מתי מותר להחזיר, **ובט"ז** בסי"ז **ובתו"ח** כתבו דהטעם בזה דכיון דאינו יוצא כלל, א"כ הוי כמין אחר דאי"ז מטבע, וא"כ לא נעשה כלל מקח וממילא דלעולם חוזר, **ובשיעורי רח"ה** כ' לומר דכיון דאינו יוצא א"כ אין לו תורת מטבע, וא"כ ממילא נעשה כטעות במשקל וכמבואר בתוס' בריש הסוגיה ובטעות במשקל הדין דלעולם חוזר.

**ובטושו"ע** סרכ"ז סי"ז כתבו זמן החזרה וכתבו דמידת חסידות אפילו לאחר זמן זה, ובלבד שתצא ע"י הדחק, **והב"ח והלבוש והט"ז ובבאה"ג** סק"י **ובבי' הגר"א** סקכ"ה מבואר דכונתם כהרמב"ם, אמנם **בדו"פ** סקי"ח **ובסמ"ע** סקל"א כתב דכונתם דגם מה דמחזיר ממידת חסידות זהו דוקא אם יוצא ע"י הדחק אבל אם אינו יוצא כלל אינו צריך להחזיר אפילו ממידת חסידות, **והט"ז** שם הק' דמנ"ל לחלק בזה, ובעיקר הטעם בזה מבואר **בהג' מהר"א אזולי** על הלבושסק"כ בשם **הריק"ש** דכיון דאינו יוצא כלל, אמרינן דמהא דלא בא עד עכשיו בודאי גמר ומחיל, **והנתה"מ** בחי' סקט"ז כ' כהסמ"ע, **ובאהא"ז** בפי"ב ממכירה הי"ב העיר דכיון דשי' הרא"ש דסיפא דקתני שאינו אלא נפש רעה קאי על פחות משתות, א"כ לפ"ד א"א לומר כהרמב"ם דבאם אינו יוצא כלל דמחזיר לעולם דמנ"ל הא, וכ"כ **בבי' הגר"א** שם.

**בדו"פ** שם כ' דלשי' הטור דרק אם יוצא ע"י הדחק איכא להדין דמחזיר, ניחא דלא הוזכר דין זה אלא במטבע, דבאונאה באמת גם ממידת חסידות אינו צריך להחזיר כיון דמפסיד ודמי לאינו יוצא, **והמהרמ"ש** כ' די"ל דגם בטלית איכא להדין דיחזיר ממידת חסידות, וסמך על מה דמבואר הכא, וכ' דאפשר דאי"ז נוהג אלא במטבע ולא ביאר הטעם.

ה) גמ' ונותנה למע"ש וכו' – שי' רש"י דמיירי בכדי אונאה וכ"כ התוס' בשם ריב"ן, והק' דאמאי אינו אלא נפש רעה, וכך הק' **הרמב"ן** ועוד **ראשונים**, והק' עוד דכיון דאסור לקיימה א"כ הוי כאסימון, וזהו לשיטתם דגם בכדי אונאה אסור לקיים וכמשנ"ת בע"א, ובשי' רש"י והריב"ן י"ל דס"ל דשרי לקיימה, והנה **הרמב"ם** בפ"ד ממע"ש הי"ט מבואר כשי' הריב"ן דאף אם חסרה שתות אם היתה יוצאת ע"י הדחק מחלל עליה בשוה סלע ואינו חושש, ולדידי' יק' דהא ס"ל דאסור לקיימה, וכן הק' **בבי' הגר"א** סרכ"ז סק"ה, והנה **התו"ח** כ' דהא דאסור לקיימה לשי' הרמב"ם אע"ג דהוי רק נפש רעה, דמ"מ כיון דנפש רעה אינה מקבלה הרי יש בזה רמאות אצלו, **והפנ"י** כ' דברמב"ם מבואר דאסור לקיימה שמא יעשנה משקל וא"כ לק"מ, אמנם בכל זה אכתי אין תי' על קו' הראשונים דכיון דאסור לקיימה א"כ איך אפשר לחלל עליה, ולעיל נתבאר דברי הנתה"מ דמה דאמר דמחזיר שתות, היינו בכה"ג דבמקום אחר יוצא כמשקל זה, ולכאורה גם בזה לא יתיישב, דמ"מ אמאי מחלל כשוה סלע כיון דאינו ראוי להוציא בהכי, **ובאהא"ז** בהל' מכירה פי"ב הי"ב תי' לפי שיטתו שנתבאר לעיל דבאמת בכל מקום דאינו יוצא במשקל הדין דשרי לקיים.

רש"י ד"ה מסייע – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' דאין לומר דהיינו ממתני' דא"כ מאי קמ"ל חזקיה, אלא היינו מר"פ דאמר דנפש רעה היינו מה דאינו מקבלה כשלמה בלא חסרון, **והר"ן** כ' דהיינו ממתני' בהדי' פירוש דר"פ.

רש"י ד"ה בתורת – **הריטב"א** כ' דשי' רש"י דאף כפי משקלה אחר שנחסרה לא יחלל, אלא רק כפי מה שיתנו לו בודאי דזה פחות ממשקלה, וכן מבואר **בתו"ר** בשם **ה"ר יוסף ב"ר יו"ט** וכ' דהס"ד בגמ' דמחלל כפי משקלה, וקו' הגמ' דכיון דאין לזלזל א"כ האיך מחללה בשויה הא השולחני לא יתן לו כפי שויה אלא פחות, ומסקנת הגמ' דבאמת לא יחלל אלא כפי מה שיתן כל אדם בעבורה, [וכ' דהיה ס"ד דכיון דיהיה אדם שיתן יותר ממשקלה שיטעה דלא נראית חסרה כ"כ, א"כ סגי בזה שמחללה כפי משקלה ולא יותר וזה יהיה הויתור, קמ"ל דלא, דכיון דקתני במתני' דיש נפש רעה דאינו רוצה ליטול כפי משקלה, א"כ יש לו לותר מעיקר שויה], **ובתור"פ** הק' דלפ"ז נמצא דמה דאמר חזקיה פורטה בשויה ומחללה ביפה זהו אותו שיעור ואמאי שינה בלשונו, [אמנם בתו"ר מבואר בתו"ד דהשולחני לא יחליף אלא כפי משקלה בכסף שאינו טבוע, ויל"ע האם כונתו דבאמת זה כך או דהיה ס"ד דמשו"ה לא יוכל לחלל עליה כלל], ועוד הק' דאמאי לא אמר אלא כיון דחוזר בו בפירוש דברי חזקיה, וכ' בשם **השר מקוצי** דמה דאמר בתורת יפה היינו כפי מה ששוה ממש ולא תימא דיפחות כיון דיש בנ"א דלא יקחו אלא בפחות, ומה דאמר דתרי זילי לא מזלזלינן היינו דלא מקילים לזלזל תרי זילי דנימא גם דיחלל כיפה כאילו לא נחסרה כלום, **והריטב"א** גם מבאר הכי אלא דפירש דמיירי בפחות מכדי אונאה, ובתור"פ נראה בפשטות דמיירי בכדי אונאה.

תוד"ה נותנה – במש"כ דר"פ בא להוסיף דאפילו שאר מטבעות העיר **בתו"ח** דאיזה צד היה דלא הוי גם בשאר מטבעות, וכ' לומר דר"פ מוסיף אפילו אם יש שם איזה קלקול אחר.

בא"ד – **בתו"ר** כ' פי' הריב"ם דמיירי בפחות מכדי אונאה, וביאר דקו' הגמ' לפ"ז, דאם יחלל כמו יפה ממש, א"כ הוא מזלזל במע"ש כיון דהשולחני לא יתן לו כיפה, ומסקנא דבאמת אינו מחלל אלא כפי משקלה, וס"ד דבכה"ג יהיה סגי בזה דמותר דאינו מחלל כפי יפה ממש, ולא יהיה בעי גם לותר שלא יצמצם, וקמ"ל דבעי גם שלא לצמצם, וכ' דלפ"ז באמת אין סיוע לחזקיה ממתני', דזה לא מבואר במתני'.

בא"ד – **המהרמ"ש** כ' דלפ"ד התוס', נראה דביאור הגמ' דתרי זילי לא מזלזלינן היינו דלא מצריכים אותו להוזיל תרי זילי.

גמ' בתורת יפה – **ברמב"ן וברשב"א ובר"ן** מבואר דלפי המסקנא הפירוש בדברי חזקיה הוי איפכא, דאע"ג דאם בא להוציאה מוציאה בשויה דהיינו כשלמה ממש, מ"מ אינו מחללה אלא בתורת יפה דהיינו כאילו מתחילה היא במשקל זה דהיינו רק כפי משקלה, ומה דאמרינן דאינו אלא נפש רעה מבואר **ברשב"א ובר"ן** דהכי קאמר דכיון דאינו אלא נפש רעה אם אינה מקבלה כאילו היא שלמה בלא חסרון, משו"ה אמרינן דיכול עכ"פ לחלל כפי משקלה, דאי לאו הכי לא היה מחלל כלל דהוי כמעות הרעות.

א) גמ' גופא וכו' – **התו"ר** כ' דמהא דאפשר לחלל על מעות הראשונות מוכח דמה דא"א לחלל פחות מש"פ על מטבע הוא משום דאיכא חסרון במטבע, דאי נימא דהוי חסרון במעשר א"כ אמאי מהני לחלל על מעות הראשונות, הא מ"מ במעשר אין ש"פ, והק' דהא לק' נ"ג ב' מבואר דממעטים מעשר פחות מפרוטה מדכ' ממעשרו ולא כל מעשרו, ומבואר דהוי חסרון במעשר, וכ' לומר דהכי דרשינן, דהיכי דמחלל את מעשרו פעמים דאין כולו מתחלל אלא מקצתו, והיינו בכה"ג דמחללו על פרוטות ובמעשר אין שיעור פרוטות בצמצום, דמה שהוא יותר משיעור פרוטות שלמות לא חל עליו החילול כיון דאינו יכול להתחלל על מטבע דבעי שיתפס שיעור פרוטה, אמנם לק' נ"ג ב' כ' דמוכח בגמ' דמדאורייתא א"א לחלל פחות מש"פ גם על מעות הראשונות, וכ' דבאמת איכא גם דין במעשר עצמו דבעי שיהיה בו ש"פ כדי דיוכל לחללו, ומשום דאמרינן דכיון דבעי שיתפס פרוטה במטבע על כרחך דגם איכא דין במעשר עצמו דכל שאינו ש"פ אין בו חילול, דאי יש בו חילול לא מסתבר דבמטבע בעי שיהיה פרוטה, ועוד כ' דגם אמרינן דאין מקרא יוצא מידי פשוטו ודרשינן גם דלא כל מעשר יש לו חילול ופחות מש"פ אין בו חילול כלל מן התורה, והא דחזקיה הוי מדרבנן, **ובזכרון שמואל** ס"ח אות ב' הק' על התו"ר דלמ"ד לק' נ"ג ב' דבעי שיהיה בחומשו ש"פ שם לא שייך לומר כהתו"ר דהא בודאי דעל פרוטה איכא חילול, וא"כ על כרחך דזהו דין במעשר עצמו דבעי שיהיה ראוי לחומש, ובלא זה אין בו דין חילול ולא הוי דין במטבע, וכ' לומר דבהכרח צ"ל דמה דמהני אם מחלל על מעות הראשונות, הוא משום דמצטרף החילול של עכשיו אם מה שחילל קודם על מטבע זו, ונמצא דחשיב דיש ש"פ במעשר דמצטרף עם המעשר שחילל קודם, **ובמנחת שלמה** סס"ז אות ז' כ' לומר דלמ"ד דאין בחומשו אמרינן דמה דמצטרף עם מעות הראשונות הוא בכה"ג דלא הפריש חומש על החילול הראשון וא"כ נמצא דאיכא חומש פרוטה בהדי המעשר הראשון שעדיין לא הפריש עליו חומש ומשו"ה מהני החילול, עיי"ש.

**נג' א'**

ב) תוד"ה ואסורים – **בפי' הרא"ש** במשניות בחלה פ"א משנה ט' אות ט' די"ל דמה דנקט במתני' שם דאסור לזרים, הוא אגב דנקט הכי בביכורים ואף דבחלה לא איצטריך וכמו דהעירו התוס'.

בא"ד – **בתו"ר** מבואר דס"ד דלא יהיה בזה איסור חצי שיעור משום דאין איסורו שוה בכל, ולרי"ו דמרבים מכל חלב ס"ד דדוקא דומיא דחלב דאיסורו שוה בכל, ולר"ל דהוי מדרבנן ס"ד דלא החמירו אלא במה דאיסורו שוה בכל, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, **והר"ן** לא הזכיר אלא לרי"ו, **ובר"ש** בחלה פ"א משנה ט' נראה דזה ניחא רק לרי"ו וכן מבואר **ברא"ש** שם באות י', **ובזכרון שמואל** ס"א אות י"ג כ' לומר דלרי"ו י"ל דשרי משום דהשיעור בתרומה הוי גם דין בעיקר התרומה ולא הוי רק דין באכילה עיי"ש, ולר"ל דאיסורו משום גזירה א"כ בכל ענין יש לאסור.

בא"ד – **הרמב"ן** מביא **ירושלמי** די"ל דמה דקתני דחייב מיתה קאי על טמא האוכל ולא על זר, ושם מבואר זה לישב לרב דס"ל דזר אינו במיתה דמתני' לא מיירי על זר, **ובת"י** ביבמות גם כ' הכי לישב דמשו"ה אצטריך הא דאסורים לזרים.

תוד"ה והן – משה"ק התוס' דמשמע דלחי שרי, הנה **ברש"י** ביבמות ע"ד א' מבואר, די"ל דבמעשר טמא כיון דאינו ראוי לאכילה א"כ בזה שרי לחללו על חלוק ג"כ ומשו"ה לחי שרי, **ובת"י** שם ע"ג א' כ' לפ"ד רש"י אלו לישב קו' התוס'.

בא"ד – מש"כ מיתורא דקרא כ' **המהר"ם** דהיינו מה דכ' בקרא בבקר ובצאן, **והרש"ש** הק' עליו דא"כ גם בגדים יש לאסור, דהא מרבי רק מידי דאכילה, ועל כרחך צ"ל דהכא דשרי בגדים היינו משום דאינו בדרך חילול שיתחלל הקדושה על הבגדים אלא בדרך מקח, דישאר הקדושה על המעות אצל המוכר, וא"כ גם עבדים ובהמה טמאה אין למעט משם, וכ' דצ"ל דאיכא שם יתור, וכן מבואר **בתוס' הר"י מפאריש** בע"ז ס"ב ב' דכ' דמשום קרא נפקא דעבדים אסור וצורך גופו שרי, ושם כ' עוד צד דמן התורה שרי הכל ומדרבנן אסור עבדים ובהמה טמאה, [ועיי"ש מש"כ אח"כ דדוחק לומר דיש חילוק מן התורה בין עבדים לבגדים, ויל"ע דשם נראה דמתחילה ס"ל דבגדים שרי גם בדרך חילול, ורק בסו"ד כתב לבאר דשרי רק באופן דלא מחלל המעות], והנה **בר"ש** במע"ש בפ"א משנה ז' הביא על המשנה דעבדים ובהמה טמאה לא דילפינן לה מקרא דבקר וצאן וזה כהמהר"ם, אמנם בדבריו בפ"ה משנה י"ב ובביכורים פ"ב משנה א' מבואר בדבריו דס"ל דבאמת מה דקתני עבדים ובהמה טמאה הוא לאו דוקא, וגם בגדים אסור כיון דלא הוי מידי דאכילה וכמבואר בסיפא דמתני' דאין ליקח אלא מידי דאכילה ושתיה וסיכה, **ובתוס' הר"י מפאריש** בע"ז כ' דשמא נקט עבדים ובהמה טמאה לרבותא דגם זה אסור אף דיודע דאין מעשר מתחלל עליהם, [ובשי' הר"ש יל"ע אי מתני' מיירי שלא בדרך חילול].

בא"ד – מש"כ דאתיא כר"מ הק' **באו"ש** בפ"ז ממע"ש ה"ג דהא מבואר בגמ' בקידושין נ"ד ב' דלר"מ אפילו במתנה אינו יכול ליתן, וא"כ בודאי דאינו יכול ליקח בגדים, ודוחק לומר דהיכי דמקבל תמורה מהני טפי.

בא"ד – **בתוס'** ביבמות ובע"ז מבואר עוד צד דמן התורה אסור רק לקנות עבדים ובהמה טמאה, ומדרבנן אסור כל מילי.

תוד"ה וטעונין – ברש"י מבואר דמיירי לענין פירות וזהו דלא כהתוס' דמוקי לנגיעה, דלפ"ד התוס' מיירי גם בנהמא דשרי בנגיעה, ובגמ' בחגיגה י"ח ב' מבואר כרש"י דמוקי למתני' כר"מ דשרי בפירות במעשר, אמנם **בתוס'** שם כ' דלמסקנא שם י"ל דמתני' דהכא אף כרבנן ומיירי לענין נגיעה עיי"ש וזהו כדבריהם הכא דכתבו דמיירי לנגיעה וככו"ע.

ג) גמ' הוה לי' דבר שיש לו מתירין – **בק"ש** ח"ב במסכת ב"מ אות כ' הביאו קו' האחרונים דכיון דמבואר בגמ' דמן התורה לא חל החילול כיון דנתבטל ברוב, ומשו"ה אינו יכול להצטרף עם מעשר דאורייתא, א"כ אמאי אמרו הכא דלא יתבטל, כיון דהטעם דאינו מתבטל הוא משום דאמרינן דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, א"כ הכא דגם אח"כ ישאר מעשר מן התורה, נמצא דלא הועיל כלום, וכתב לומר דהרי ממה דאמרינן דיש ענין דיאכל בהיתר על כרחך דאמרינן דאף דבאמת שרי לאכול, מ"מ עיקר סיבת האוסר אכתי קיים ומשו"ה אמרינן גם דהיכי דניכר אח"כ חוזר לאיסורו, וא"כ י"ל דמהאי טעמא באמת מהני עיקר החילול גם מן התורה, דחל החילול על עיקר השם מעשר שאכתי נשאר בו, ומה דמבואר בגמ' דלא מצטרף עם מעשר דאורייתא, הוא משום דכיון דשאר מעשר גם יש בו האיסור דאורייתא, ובמה שמתחלל על התערובת הרי אין בו איסור א"כ לענין זה אינו מצטרף, [ועיי"ש שכ' לומר דבאם יוכר אח"כ המעשר ממילא יחול איסור גם על מה שחילל עליו המעשר וצ"ב בזה], **ובאחיעזר** ח"ב סי"ד סק"ג גם מבואר כדברי הק"ש, **ובאפיקי ים** ס"ז מבואר דכל עיקר החילול הוי דרבנן.

גמ' דאורייתא ודרבנן וכו' – ברש"י מבואר דהוי דרבנן משום דבטל ברוב, וכן נראה מבואר **ברשב"א** וכ"כ **הריטב"א**, אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד** הק' דבגמ' בע"ב מבואר דמשום דאין בו ש"פ הוי דרבנן, וזהו כגרסתו בע"ב דלא מיבעיא יש בו דאורייתא, ושם ברש"י מבואר דלא גרס הכי, אמנם הריטב"א גרס הכי, **ובמאירי** מבואר דיל"פ דברי הגמ' בע"ב דמה דאמר דהוי דאורייתא היינו דהוי שיעור דאורייתא אבל באמת רק בכה"ג דנתערב לא הוי אלא מדרבנן, **והראב"ד** כ' לבאר דהוי דרבנן משום דאין בו ש"פ, ומה דאמר בגמ' דמה דיביא הוי דאורייתא, משום דהיכי דבא ממעשר שיש בו ש"פ גם הפחות מש"פ הוי דאורייתא, משום דבא ממעשר שהיה בו ש"פ, ודוקא אם מעיקרא לא היה בו ש"פ הוי דרבנן, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' דהא דלא אמרינן דיביא מעשר דמעיקרו לא היה בו ש"פ הוא משום דלא שכיח, **והתו"ר** כ' דקרי ליה דאורייתא משום דחזי להצטרף עם עוד מעשר ואז יהיה בכללו ש"פ, משא"כ מה דמעורב לעולם הוי דרבנן דכבר נתבטל, וע"ע לק' בע"ב.

גמ' דלמא אתי וכו' – **בשו"ת** **שאג"א** סי"ב כ' להוכיח מהכא דהיכי דמן התורה יש לו מתירין ורק מדרבנן לא, דגם בזה בטל ברוב, דהרי הכא משום גזירה אמרינן דלא יביא ומן התורה יש לו מתירין, **ובאפיקי ים** ס"ו אות ד' כ' לדחות דהכא הרי מן התורה אין לו מתירין כלל, דהרי מן התורה לא מהני החילול, וא"כ כיון דכל עיקר ההיתר הוי רק מדרבנן א"כ כל דנימא דמדרבנן אין לו היתר ממילא דאין מקום כלל להחמיר, [ועיין לעיל דנתבאר דברי הק"ש דהוי חילול מה"ת].

גמ' וניתי מעשר דאית לי' וכו' – **הרמב"ן הריטב"א** מעירים דקו' זו לכאורה היא לכו"ע, וכ' דבלא חזקיה י"ל דכל דמתחילה לא היה ש"פ במעשר שוב אין לו פדיון ואפילו ע"י צירוף, וכ' הרמב"ן דהייתי אומר דעכ"פ בעי שיהיה ראוי לצירוף ממש מתחילה.

גמ' וחצי פרוטה לא תפסה – **התו"ר** לעיל נ"ב ב' כ' להוכיח מזה דמה דבעי ש"פ במעשר, הוא משום דין המעות דבעי שיתפס במטבע שיעור פרוטה, דהא הכא אין חסרון במעשר דהרי מחלל ש"פ ומחצה, אמנם **החזו"א** הק' דהא למ"ד אין בחומשו על כרחך דאין חסרון במטבע דהרי אפשר לחלל גם פרוטה ולא בעי שיהיה במטבע ה' פרוטות, [וזהו כקו' הזכרון שמואל לעיל באות א'], וכ' דצריך לומר דמה דלא נתפס פחות מפרוטה זהו מסברא, דכיון דמבואר בירושלמי דא"א לחלל על פחות מפרוטה כיון דהוי כאסימון, א"כ הכא נמי א"א דיתפס פחות מפרוטה דבעי שיתפס שיעור מטבע דעליו איכא דין חילול.

גמ' וניתי דמאי – **המל"מ** בפ"ה מתרומות הי"ז הק' דבמתני' בדמאי פ"ה משנה י"א, מבואר דאם תרם מדמאי על הדמאי הוי תרומה ויחזור ויתרום, והיינו משום דחיישינן דשמא מה שהפריש ממנו באמת היה מעושר ומה שתרם עליו לא היה מעושר, וא"כ איך אמרינן הכא דיביא דמאי לכתחילה הא יש לחוש שמא לא נתעשר ממנו באמת וא"כ לא מהני מה שיצטרף למה שמעורב, וכתב לומר דרק הדין דאין לתרום על דמאי שמא אינו מעושר, אבל הכא דבעי לצרף הדמאי למעשר דרבנן זה שפיר מצי למעבד כיון דהמעורב אין בו צד תרומה דאורייתא, ועיין **באתוון דאורייתא** כלל ו' דכתב דמהכא מוכח דדין דמאי הוי דין ודאי ולא רק דין לחוש דלמא אינו מעושר מן התורה, דא"כ איך יכול הכא לצרף הדמאי למה שנתערב הא רוב עמי הארץ מעשרין וא"כ הדמאי אינו חייב במעשר כלל, [ועיי"ש שכ' לומר דלהצד דאינו מעושר בזה י"ל דמ"מ ניחא מה דמצטרף לדרבנן כיון דמן התורה שרי], **ובתורת זרעים** בפ"ה מדמאי משנה ג' **ובקה"י** זרעים ס"ד כ' לבאר בזה, דבדמאי איכא דין ודאי דרבנן דבעי לעשר גם אם לפי האמת כבר נתעשר, וגם יש דין לחוש דלמא אינו מעושר מן התורה, ומשו"ה שפיר אפשר לצרפו לטבל דרבנן כיון דחייב בודאי מדרבנן, ומ"מ בזה אכתי יש לחוש להצד דהוא מחויב מן התורה ומשו"ה מבואר במתני' דתרם מן הדמאי על הדמאי דהוי תרומה ויחזור ויתרום.

תוד"ה דלמא (א) – **התו"ר** כ' התי' דאין זה פשוט דחצי פרוטה לא תפסה ושצריך צירוף כדי שיתחלל.

תוד"ה דלמא (ב) – **התו"ח** מק' לפ"ד דא"א לצמצם, א"כ גם אי נימא דיצטרף החצי פרוטה עם הפרוטה ומחצה, מ"מ אכתי לא יועיל, כיון דא"א לצמצם א"כ יש לחוש עדיין דאין כאן שיעור מצומצם של שתי פרוטות, ויש כאן מקצת דלא נתחלל, **והגרע"א** כ' לישב די"ל דיחלל באופן זה דבודאי דאיכא שתי פרוטות עכ"פ, ורק דאכתי דיש לחוש דשמא הוי יותר משתי פרוטות כיון דא"א לצמצם, ובזה נימא דכיון דגם אם הוי יותר מ"מ הרי הוא בטל ברוב דהרי הרוב נתחלל, א"כ ממילא הוי רק ספק דרבנן דמן התורה בטל ברוב, ושפיר מהני תקנה זו לפחות מש"פ שנתערב, אמנם לכתחילה לחלל מעשר על פרוטות אין לסמוך על זה, כיון דמ"מ נמצא דהוא מבטל איסור לכתחילה, ועוד הוסיף דלפ"ד המרדכי דכל דבר שמתחילתו הוא בא בתערובת אין בו דין ביטול ברוב, א"כ לא מהני היתר זה באופן שלא היה מעורב כלום קודם, דבזה המקצת הנשאר הרי מתחילתו הוא בתערובת דההיתר לא היה מעולם בפני עצמו, ודוקא הכא דכבר נתערב ברוב ואיכא ביטול, מהני מה דאח"כ הוי ספק אם יש אכתי מקצת דלא נתחלל, דהוי ספק דרבנן.

בא"ד – **התו"ר** כ' לישב דמה דמחללין על פרוטות הוא משום דבאמת אפשר לצמצם שיהיה שוה פרוטות שלמות דאם מדקדק בשוי המעשר סגי בהכי דלא נתנה תורה למלאכי השרת, ומה דמבואר לעיל בגמ' דא"א לאדם לצמצם מעותיו, הוא משום דאין דרך אדם לטרוח לצמצם לשער בדיוק את שוי המעשר, אבל אם יצמצם מהני, **והריטב"א** הביא גם תי' התוס' דבעי שיביא איסר, **והרמב"ן והר"ן** כתבו דבאמת אפשר לחלל פרוטה ומחצה על שתי פרוטות באם דעתו שיתפוס את כל השתי פרוטות ומשום דאין אונאה למעשר, והא דלא מהני הכא הוא דוקא משום דדעתו דלא יתפוס אלא מחצה, דהרי רוצה לחלל על החצי השני את מה שנתערב ברוב, וכן הביא **הריטב"א**, **והרשב"א** הק' על זה דמ"מ לחזקיה מאי איכא למימר, ולא ביאר קו' דאמאי לחזקיה אי אפשר לומר הכי, ואפשר דס"ל דאי נימא הכי א"כ אמאי אי אפשר לחלל לחזקיה פחות מש"פ על פרוטה, דכיון דיכול לתפוס על הפרוטה א"כ שוב אין חסרון כלל, אמנם **בריטב"א** מבואר דגם לפ"ז מ"מ בעי שיהיה במעשר ש"פ, ובלא זה לא יהני אף אם יהיה דעתו שיתחלל על פרוטה שלמה, כיון דמ"מ המעשר בעצמו אינו שוה פרוטה אין בו תורת חילול, ואפשר עוד דקו' הרשב"א דאי נימא דבאמת תופס יותר מדמיו, א"כ אמאי אפשר לחלל על מעות הראשונות הא כיון דזהו רק משום דאי אפשר לצמצם, א"כ כיון דהוא חילל בסתמא בתחילה על מעות הראשונות שמא שוה המעשר כל כך, א"כ ממילא נתפס הכל גם אם באמת שוה פחות, אמנם **בריטב"א** לעיל כ' על דברי חזקיה דדעת האדם דאם לא יצטרך לבסוף לחלל עוד מעשר דאין בו שוה פרוטה באמת יחול עכשיו על הכל, ובאם יצטרך לבסוף א"כ דעתו שיתפס עכשיו רק כפי שויו באמת.

**והרמב"ם** בפ"ה ממע"ש ה"ו כ' דאם פדה מעשר על יותר משויו הדין דלא נתפס התוספת, **ובמהריק"ו ובכס"מ** הביאו דמקור דברי הרמב"ם **בירושלמי**, והביא המהריק"ו דמבואר שם דבהקדש הדין דגם התוספת נתפס ומשום דאדם מצוי להרבות בהקדש, **ובזכרון שמואל** ס"ח אות ד' הביא **דבפ"מ והגר"א** פירשו דבמעשר אין דעתו שיתפס יותר ממה ששוה משא"כ בהקדש, ולפ"ז מבואר דבאמת גם במעשר אפשר לחלל על יותר משויו היכי דיהיה דעתו להוסיף וזהו כשי' הרמב"ן, אמנם העיר דסתימת הרמב"ם נראה דלעולם לא נתפס התוספת, **ובחי' רמ"ש** כ' לומר דבאמת אי אפשר לחלל על יותר משויו וכמבואר בתוס', וביאור דברי הירושלמי הוא דבהקדש אפשר להקדיש גם בנדר ונדבה ומשו"ה שפיר נתפס הכל להקדש וזהו דאדם מצוי להרבות להקדש, משא"כ במעשר דא"א להפריש ולהתפיס בקדושה מה דאינו מעשר מכח הפרשת מעשרות משו"ה לא נתפס התוספת, **והמאירי** הביא על הגמ' דמבואר דלא תפסה חצי פרוטה, דכבר אמרו דכל הפודה ביותר מדמיו לא נתפס התוספת וזה כחי' רמ"ש.

בא"ד – **התו"ר** כ' בשם **הר"ש מדרויש** דמה דאמרינן הכא דחיישינן שמא יביא ודאי ושמא יביא פרוטות, זהו דוקא הכא דבעי לומר דלא יתבטל ברוב משום דיש לו מתירין, ועל זה אמרינן דעדיף לנו לומר דיתבטל ברוב ולא נחמיר משום דיש לו מתירין משום דאפשר דעי"ז יבוא לידי תקלה, אבל בעלמא דבעי חילול או שיביא דמאי משום דבלא זה יהיה אסור גם בלא שנימא דהוי דבר שיש לו מתירין בזה לא גזרינן דלא יביא ויחלל, וכ' **התור"פ** דזה מבואר בדברי רש"י, דכ' בד"ה גזירה דהלכך טוב לו שיתבטל ברוב, וכ"כ **הרמב"ן והר"ן והריטב"א**.

תוד"ה ליהדר – **רש"י** לעיל בד"ה ועולין כ' דמיירי דנטמא ומשו"ה אינו יכול להעלותו ולאכלו, **והתור"פ** הק' דמ"מ בתחילת הגמ' הכא דלא משני דנטמא אמאי לא מק' על שאין בו ש"פ דיעלה לירושלים, **והמהר"ם** כ' דגם המקשן הכא ידע דיש לישב דנטמא, אלא דלא נח"ל בתי' זה משום הקו' דנפרקי', אבל לגבי פחות מש"פ שפיר יש לת' הכי.

**והרשב"א** כ' כתי' התוס', וכ' דבנתערב לאו להעלותו בתערובות קאי, ונראה דבלא שנתערב שפיר יש להחשיבו דיש לו מתירין הגם שרחוק מירושלים כיון דזהו דינו, ורק בנתערב דבעי להעלות כל התערובת אמרינן דאינו עומד לזה, **והריטב"א** כ' די"ל כתי' התוס' אבל רק משום דמיירי בפחות מש"פ ואין חיוב העלאה בזה וכמשי"ת לק' בע"ב, ומשו"ה לא חשיב יש לו מתירין ע"י העלאה, **ובש"מ** בשם **הראב"ד והרמב"ן** כ' דהכא דמיירי דכבר היה בירושלים אמרינן דחשיב יש לו מתירין דיחזיר לירושלים, אבל לעיל דאכתי לא העלה לא חשיב דיש לו מתירין ע"י העלאה, דכל מעשר עומד לפדיה ולא להעלותו לירושלים.

רש"י ד"ה וניפרקי' – **הגרע"א** מק' על לשונו דכ' דקס"ד דהא גם למסקנא מיירי אף ביש בו ש"פ.

**נג' ב'**

תוד"ה כרבי יהודה – **הפנ"י** כ' לומר דבלא קרא דממעט לקוח, א"כ הגם דליכא ק"ו מ"מ לא הייתי אומר דא"א לפדות לקוח, וכ' עוד דבאמת האי דרשה דממעט לקוח הוא לכו"ע וגם לרבנן אתיא למעט דלקוח אינו נפדה כשהוא טהור, ומחלוקת ר"י ורבנן הוא רק בנטמא, וכמבואר במתני' דאמר להם דמה למעשר עצמו שנפדה בטהור בריחוק מקום, ובזה מודו לי' רבנן, ור"י ס"ל דמהאי קרא ממעטינן גם נטמא ומשום דליכא ק"ו, ורבנן ס"ל דרק טהור ממעטינן, אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד** לק' נ"ה ב' כ' בתחילה דמה דלרבנן אין פודין לקוח טהור בריחוק מקום הוא משום קנס, או מפני דנעשה בהם מעשה ירושלים ויאמרו דאיהו מעשר שיצא חוץ לירושלים ולפ"ז באמת מה"ת גם לקוח נפדה, ועוד כ' דקרא כתיב כי לא תוכל שאתו ונתת בכסף, פעם אחת ולא שתי פעמים, ולפ"ז מבואר דמה"ת אינו נפדה אלא דאי"ז מדרשה דהכסף אלא מעיקר הקרא.

ד) גמ' דנפול מחיצות – **בש"מ** מבואר בשם **התוס' שנץ** דזהו כמ"ד דלא קדשה לעתיד לבוא, [וכ' דצ"ל דגם חרב הבית, דאי לאו הכי לכו"ע אכתי היא בקדושתה, אלא דהק' מהסוגיה בסנהדרין דשם לכאורה מיירי דאכתי לא חרב הבית משום דמיירי דדנים עיר הנדחת, **והחזו"א** כ' להוכיח דגם בלא חרב הבית מ"מ בעי למחיצות ירושלים עיי"ש], **ובראב"ד** בפ"ו מבית הבחירה הט"ו הוכיח מהכא דקיי"ל דקדושת ירושלים לא קדשה לעתיד לבוא ודלא כהרמב"ם שם דכ' דקדשה לעתיד לבוא, והנה **הרמב"ם** בפ"ו ממע"ש הט"ז הביא הגמ' הכא דאם נכנס לירושלים ויצא ונפלו מחיצות, דבטל ברוב משום דאין שם מחיצות להחזירו לשם, ונמצא דבר שאין לו מתירין, **והמהריק"ו** הק' דהא לשיטתו הדין דקדשה לעתיד לבוא וא"כ מה בכך דנפלו מחיצות, **והחזו"א** כ' לומר דכונת הרמב"ם דגם נפגם המזבח דבזה אין אוכלים מע"ש כמבואר בפ"ב, ומש"כ דנפלו מחיצות הוא משום לישנא דגמ' ובגמ' איירי למ"ד דלא קדשה לעתיד לבוא וכמש"כ התו"ש, וכ' דלפ"ז לא היה הרמב"ם צ"ל דנכנס לירושלים ואח"כ נפלו המחיצות, דגם אם נכנס אחר שחרב המזבח הדין דאינו נפדה וכמבואר בפ"ב ה"ד שם, דכיון דאיכא לקדושת ירושלים א"כ הגם דלא חזי לאכילה מ"מ הדין דכבר אינו נפדה, ומש"כ הרמב"ם דיצא כ' דלרבותא נקט הכי דגם אם יצא אינו ראוי לפדיון, **ובזכרון שמואל** ס"ז אות ג' כ' לומר דהגם דקדשה לעתיד לבוא, מ"מ הדין דרבנן דא"א לפדות אחר שקלטוהו מחיצות זה תלוי במחיצות ממש, ולא סגי בקדושת ירושלים, ומשו"ה אם נפלו מחיצות גם אם אכתי המזבח קיים וראוי לאכול מע"ש בירושלים מ"מ שרי לפדות חוץ לירושלים, ומשו"ה בדוקא כ' הרמב"ם דנכנס קודם שנפלו מחיצות, דאם נכנס אח"כ באמת יש לו מתירין דשרי לפדות חוץ לירושלים, [ומשו"ה כ' הרמב"ם דיצא ולא סגי דנפל המחיצות וכמו דכ' רש"י דיצא היינו דנפלו מחיצות, דבאמת בתוך ירושלים הרי חזי לאכילה, דלא מיירי דנפגם המזבח], ולפ"ז כ' דצ"ל דמש"כ הרמב"ם בפ"ב ה"ד דבזמן הזה אם נכנס לירושלים אין לו פדיון גם חוץ לירושלים, היינו באיכא מחיצות של ירושלים.

תוד"ה לא – מש"כ דהעמידו דבריהם על דין תורה כ' **החזו"א** לבאר דהיינו דאין גומרין הדין על אותו מע"ש, [ויל"ע דא"כ אמאי אם אח"כ נפלו מחיצות נאסר לתי' הראשון הא מ"מ לא היה על זה הגמר דין], **ובש"מ** בשם **תוס' שנץ**, **ובתו"ר ובבעה"מ ובר"ן** בסנהדרין כ' לבאר דקלטו מחיצות מהני דהדין דאסור להוציא המע"ש מירושלים וגם ביצא יש דין להחזירו לירושלים, וא"כ לא גרע מפקדונות של אנשי עיר הנדחת באופן דאין נקבצים לתוכה דמבואר שם קי"ב א' דמותרים.

בא"ד – מש"כ דאינו ראוי לאכול ולא לפדות העיר **הרש"ש** דאי"צ לזה דאין ראוים לפדות, דגם אי נימא דראוים לפדות מ"מ לא הוו שלל עיר הנדחת כמבואר בגמ' שם דבגבולין הוו שלל שמים לכו"ע משום דלא חזו לאכילה, ואע"ג דראוים לפדות. והנה **המהרש"א** כ', דמש"כ לפי הא"נ דהשתא אתי שפיר טפי בפשיטות כי איתנהו, הוא משום דלתי' הראשון לא ניחא הא דמבואר דלא גזרו בלתנהו, דהא איכא גונא דגזרו היכי דנפלו קודם גמ"ד, אמנם **המהרמ"ש** כ' דהיכי דנפלו קודם להתי' הראשון מה דלא הוי בכלל שלל עיר הנדחת אי"ז משום דגזרו, אלא משום דהוי כגבולין וכמש"כ הרש"ש, וכ' לומר דמשו"ה לא ניחא להו כ"כ בתי' הראשון דלפ"ז נמצא דיש חילוק אחר גמ"ד דיש זמן שלא חל עליו הגמ"ד, ואחר זמן אמרינן דמעתה חל עליו הגמר דין שהיה קודם, ואיזה סיבה יש דיחול עכשיו הגמר דין.

בא"ד – **המהרמ"ש** מעיר על דבריהם דעיקר התי' דשם דהוי להעמיד על דין תורה לא גזרו כי לתנהו למחיצות, ומה הוצרכו כלל להאריך האם מיירי דנפלו המחיצות קודם הגמ"ד או אח"כ, דזה לכאורה לא שייך הכא בסוגיה, ומנין להו חילוק זה.

בעיקר קו' התוס' כ' **התו"ר** בע"א לישב לפי דברי הר"ש מדרויש דמה דמבואר בגמ' לעיל דחיישינן דלמא יביא פרוטות, זהו דוקא משום דעדיף דיתבטל שלא יבוא לידי תקלה, דא"כ גם כאן י"ל הכי דאמרו דעדיף דלא יהיה פדיה גם אחר שנפלו, מלומר דיהיה לו מתירין ע"י פדיה, **ובש"מ** בשם **התוס' שנץ** כ' לישב לפי המבואר לעיל, דמה דהתם לא חל הגמ"ד הוא משום דמדרבנן איכא דין דאסור להוציא המעשר חוץ לירושלים, דא"כ נימא דרק בזה מבואר בגמ' שם דבזה לא גזרו אחר שנפלו המחיצות, דכיון דנפלו תו אין איסור להוציא מחוץ לירושלים, אבל הכא דמיירי לענין פדיה א"כ בזה גזרו גם אחר שנפלו מחיצות, **והרמב"ן** כ' לישב דהתם מיירי דיצאו אחר שנפלו המחיצות ומשו"ה אמרינן דלא גזרו, אבל הכא מיירי דעדיין הם בתוך ירושלים ובזה גזרו דלא יפדה שם, והא דלא אמרינן דיש לו מתירין ע"י שיוציא חוץ לירושלים הוא משום דכיון דאין לו דין להוציא לא חשיב דיש לו מתירין משו"ז, ודייק הכי ממש"כ רש"י דמאי יצא דנפול מחיצות דלא מיירי דבאמת יצא, ועוד כ' **הרמב"ן והריטב"א והר"ן** דשם מיירי דנכנס לירושלים אחר שנפלו המחיצות, אמנם צ"ב בזה דא"כ אמאי לא הוו כגבולין דהדין דכיון דאסור באכילה לא נעשה שלל עיר הנדחת, ומה מוסיף מה דנכנס אחר שכבר נפלו מחיצות, **ובחזו"א** מבאר דכיון דיש תקנה לבנות המחיצות ולאכול כאן ואינו מחוסר עוד העלאה כבר חשיב ממון הדיוט ולא שלל שמים, **ובר"ן** בסנהדרין מבואר סברא זו בהדיא, דכ' לענין היכי דנכנס בזמן שהיה מחיצות ואח"כ נפלו, דהא דלא הוי מעתה שוב שלל שמים כגבולין, הוא משום דמעתה אינו מחוסר העלאה ובמקומו הוא ראוי לאכילה אחר שיעשו מחיצות, אלא דשם לא כ' זה אלא בצירוף זה דכבר נכנס בזמן שהיה מחיצות והיה ראוי אז לאכילה.

**ברש"י** בסנהדרין מבואר דגם לענין פדיון אמרינן דהיכי דנפלו מחיצות לא גזרו ושרי לפדותם, ולפ"ז א"א לישב הסתירה אלא אי נימא כמש"כ הרמב"ן בתחילת דבריו, **ובמאירי** מבואר דבאמת סוגיה זו חולקת על הסוגיה בסנהדרין, **והר"ן** בסנהדרין הביא **דהראב"ד** גרס בגמ' שם דכיון דמחיצה לקלוט דרבנן משו"ה שפיר חשיב שלל עיר הנדחת, וגם בלא נפלו מחיצות.

ה) גמ' לא מבעיא יש בו וכו' – **התו"ר** מביא גירסא דלא מיבעיא יש בו דאורייתא, אלא אפילו אין בו דרבנן, וכ"כ **בש"מ** בשם **הראב"ד**, **והריטב"א** לעיל נ"ב ב', וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ב ממע"ש ה"ט, ומבואר **בראב"ד ובמאירי** דמן התורה שרי לאוכלו חוץ לחומה כיון דאין לו פדיון וכתיב וצרת הכסף, [**ובשיעורי רח"ה** כ' לומר דרק קודם שנכנס לירושלים דליכא להלאו דלא תוכל לאכול בשעריך אלא רק אסור משום קרא דוצרת הכסף כמבואר במכות י"ט ב' זה הוא דשרי בפחות מש"פ, אבל אחר שנכנס תו אין תלוי איסורו באם יש לו פדיון, אמנם בראב"ד מוכח דגם אחר שנכנס שרי מן התורה לאוכלו בחוץ וכמשי"ת], ומבואר **במקדש דוד** סנ"ח סק"ב **ובחזו"א** דשאר איסורים כגון אנינות וטומאה נוהג גם בפחות מש"פ, ושי' **הריטב"א** לעיל נ"ב ב' דרק אין בו דין להעלותו לירושלים מן התורה, אבל כל דיני איסור שיש במעשר שני יש גם בפחות מש"פ, **ובתו"ר** לא נתבאר מהו דין איסורו, ומיהו מוכח דאיסור חוץ לחומה מותר בו דכ' דמן התורה אין בו חילול כלל, ומבואר בגמ' דשרי ע"י חילול על מעות הראשונות, **ובחזו"א** מבואר דס"ל גם בשי' התו"ר דרק איסור חוץ לחומה הותר, אמנם **במנחת שלמה** סס"ז אות ג' העיר בזה דא"כ אמאי לא חיישינן דכיון דאמרו דמהני חילול על מעות הראשונות, דיבוא לאכלו גם באנינות וטומאה, וגם דאי נימא הכי א"כ אמאי הוצרך התו"ר לומר, דבע"א קרינן למעשר זה דאורייתא משום דחזי להצטרף, ולא אמר משום דאסור בטומאה ואנינות, אך הק' דאי נימא דשרי בכל דבר א"כ לאיזה ענין נתפס בו קדושת מעשר שני, וכ' דאולי לענין להצטרף דהא מבואר בתו"ר דע"י צירוף נאסר מן התורה, אמנם הוסיף להק' דגם אי נימא דס"ל דמותר בכל דבר, מ"מ כיון דס"ל דחזי להצטרף אח"כ א"כ אמאי לא חיישינן דאחר החילול יבוא לידי צירוף ויתחייב בחילול מן התורה, וכ' דבדוחק י"ל דכיון דאין מחזיקו עוד כמעשר תו אין בו צירוף.

**ובתו"ר** מבואר דלפ"ז באמת אמרינן דכל שאין בו ש"פ אי אפשר לחללו כלל מן התורה ואפילו על מעות הראשונות, ובדברי **הראב"ד** יל"ע דכ' דאי"צ פדיון ויכול לאוכלו חוץ לחומה, ונראה דשייך בו פדיון רק דאי"צ פדיון, ובסמוך כ' דאי"צ פדיון ואם יפדה אין בו חומש, ומהא דכ' דאין בו חומש נראה גם דיש בו פדיון אם ירצה, [ואפשר דזה מיירי על נשתייר פחות מש"פ דבזה חייב בפדיון מן התורה וכמשי"ת], ויל"ע דא"כ אמאי כ' בע"א דאינו יכול להצטרף עם מעשר דאורייתא, דאף דאינו צריך פדיון מ"מ אם פודה מהני, **והריטב"א** לשיטתו כ' דמהני פדיון מן התורה על מעות הראשונות, וזה מוכרח לשיטתו דאיכא איסור מן התורה לאוכלו חוץ לחומה, וכ' **דברש"י** בסמוך מבואר דאין לו פדיון כלל, ולכאורה ברש"י לא מבואר דעל מעות הראשונות אין לו פדיון, וכן מבואר **בחי'** הריטב"א הישנים גם בדברי רש"י, דרק בפנ"ע אמרינן דאין לו חילול.

**הראב"ד** הק' מהא דמבואר בגמ' במכות י"ט ב' דאם לקח תאנה שיש בה עשירית מעשר שני ואכלה חוץ לחומה לוקה, ואמאי לוקה הא אין בזה ש"פ, וכ' דשם מיירי דבא ממקום שהיה טבל הרבה ומשו"ה חייב בפדיה מן התורה, **ובחי'** הריטב"א הישנים כ' די"ל דמש"כ דלוקה היינו מכת מרדות וכ' דלא נראה, אמנם **המאירי** כ' דבלאו הכי צ"ל דהוי רק מכות מרדות דהא מעשר תאנה אינו אלא מדרבנן, **ובשיעורי רח"ה** כ' לומר דכיון דעל כרחך דמיירי דראה פני החומה, דאי לאו הכי ליכא מלקות, א"כ איסור זה באמת ישנו גם בפחות מש"פ, ורק האיסור מכח הקרא דוצרת הכסף דהוי קודם שנכנס לירושלים שרי וכמשנ"ת.

גמ' פרט למעשר שני וכו' – ברש"י ובתוס' מבואר דהמיעוט הוא דאין בו תורת חילול וגם למ"ד דאין בחומשו, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, אמנם **בש"מ** בשם **הראב"ד** כ' דממעט דאי"צ פדיון וגם ממעט דאם יפדה דאין לו חומש, [ומבואר **בחזו"א** לומר דמה דאין מוסיף חומש, הוא גם בכהאי גונא דבא ממעשר הרבה דבזה עיקר חיוב פדיונו הוי מן התורה, ועיין לק' בזה], **וברמב"ם** בפ"ה ה"ד מבואר גם דממעט דאין לו חומש, והנה בפ"ב ה"ט מבואר ברמב"ם דאם אין בחומשו ש"פ הוי מדרבנן, ומבואר **במהריק"ו ובכס"מ** דהיינו משום דממעטינן הכא אם אין בחומשו, ומבואר לפ"ז דהוי מיעוט מעיקר הדין חילול, **ובחי' רמ"ש** כ' לומר דהוי ט"ס ברמב"ם, ולכאורה כיון דמצינו דשי' הראב"ד דממעט גם מחומש וגם מעיקר דין פדיון א"כ שפיר י"ל הכי גם ברמב"ם, אמנם הנה שי' הרמב"ם מבואר דגם באין בחומשו אי"צ לחללו על מעות הראשונים, משא"כ לשי' הראב"ד י"ל דכל שאין בחומשו בעי לחללו על מעות הראשונים ומשום דנימא דקרא ממעט דאין בו חילול בפני עצמו.

**בראב"ד** מבואר דהגם דממעטינן מחומש מ"מ מדרבנן חייב בחומש, **ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר דזה מוכח מדברי חזקיה דכשמחלל על מעות הראשונות אומר הוא וחומשו ומחולל, והנה **הרמב"ם** סתם דאינו מוסיף חומש ולא כ' דמדרבנן בעי, ומ"מ כ' דברי חזקיה דאומר הוא וחומשו, **והמהריק"ו** בפ"ה ה"ד כ' דבחזקיה כיון דאינו מוסיף כלום מחמת החומש דהרי מחלל הכל על מעות הראשונות, א"כ משו"ה אמרינן דגם יזכיר החומש, וכן מבואר סברא זו **בחי'** הריטב"א הישנים לק' נ"ד א', **ובחי' רמ"ש ובמקדש דוד** סנ"ח סק"ב ד"ה והנה כתבו, דהיכי דמחלל על מעות הראשונות הרי זה מצטרף עם מה שכבר חילל ומשו"ה בעי להוסיף חומש, **ובחזו"א** כ' לחלק דהיכי דפודה על פרוטה בזה לא בעי שיוסיף חומש, כיון דנמצא דהחומש פחות מפרוטה ואי אפשר להתפיס פחות מפרוטה, אבל אם מחלל על מעות הראשונות דלא בעי התפסת פרוטה בזה אמרו דגם יוסיף חומש.

**הרמב"ם** בפ"ח הי"ד כ' דמניח איסר אם אכל עליו עד שלא נשאר ש"פ יוצא לחולין, ובמעשר ודאי בעי שלא ישאר ד' חומשין כדי דלא יהיה בו פרוטה אחר הוספת החומש, **ובמשנה ראשונה** בפ"ד ממע"ש משנה ח' הק' דהא שי' הרמב"ם דעל פחות מד' פרוטות אינו מוסיף חומש, וכ' דהכא דבא ממעשר הרבה בעי להוסיף חומש, ועיין **במקדש דוד** סנ"ח סק"ב ד"ה והנה, אמנם **החזו"א** כ' לומר דגם בבא ממעשר הרבה אי"צ להוסיף חומש, **ובזכרון שמואל** ס"ח אות ג' כ' לומר דכיון דחזי להצטרף עם מעשר אחר ואז יצטרך להוסיף חומש, משו"ה בעי שלא ישאר ד' חומשין.

**הרמב"ם** בפ"ח הי"ד כ' דאם מניח איסר של מעשר שני ומחללו על פירות עד שנשאר פחות מפרוטה יוצא לחולין, ומקור הדין הוא ממשנה במע"ש פ"ד משנה ח', **והרא"ש** שם הק' על הרמב"ם דהא חזקיה אמר דפחות מפרוטה בעי לחללו על מעות הראשונים ואינו יוצא לחולין בלא פדיון, **והמהריק"ו** שם כ' די"ל בשי' הרמב"ם דכיון דקיי"ל דאין בחומשו א"כ באמת פחות מש"פ מותר לגמרי גם בלא חילול וכ"כ בפ"ב ה"ט, אמנם כבר עמדו בזה דברמב"ם בפ"ו הט"ז מבואר דגם פחות מש"פ יש בו דין מעשר שני, ועוד כ' המהריק"ו דגם אי נימא דבעלמא בעי חילול גם בפחות מש"פ, מ"מ י"ל דבכה"ג דחילל על איסר מקילים אם לא נשאר ש"פ משום דהא אמרינן דמעיקרא אין אדם מצמצם לפדות בשויו כדאמר חזקיה ומשו"ה מקילים דכל שלא נשאר ש"פ דיוצא לחולין, **ובמקדש דוד** סנ"ח אות ב' ד"ה כתב כ' לומר דדוקא במטבע אמרינן דאם נשאר פחות מש"פ דאי"צ חילול כיון דאין בזה תורת ממון, אבל בפירות גם פחות מש"פ יש בזה תורת מעשר שני, **ובזכרון שמואל** ס"ח אות ג' כ' לומר דחזקיה מיירי דיש לו עוד מעשר או עכ"פ הרי יש לו מעות ראשונות דראוי להעלות המעשר שאין בו ש"פ יחד עם מה דיש בו קדושת מעשר שני, משא"כ הרמב"ם מיירי דכל מה שנשתייר לו הוא פחות מש"פ, ובזה י"ל דיוצא לחולין.

**במאירי** מבואר דלמסקנא אמרינן דגם פחות מש"פ אי"צ לחללו דוקא על מעות הראשונות, וכ"כ **המנ"ח** במצוה תע"ג אות ז' בשי' הרמב"ם, דלא הזכיר דפחות מש"פ בעי לחלל דוקא על מעות הראשונות, אמנם **בטושו"ע** סשל"א סקל"ד מבואר דאם אין במעשר ש"פ הדין דאינו יכול לחללו על פרוטה.

גמ' אלא למ"ד אין בו – ברש"י מבואר דהקו' דלמ"ד אין בחומשו איכא רבותא דגם זה יכול לחלל על מעות הראשונות, **והריטב"א** כ' דאיכא רבותא דלא נימא דאם אין רק בחומשו, בזה הדין דיכול לחללו בפנ"ע על מטבע, וקמ"ל דגם זה בעי לחלל דוקא על מעות הראשונות, **ובחזו"א** העיר לשי' הרמב"ם דגם להלכה דאין בחומשו מ"מ אפשר לחלל גם שלא על מעות הראשונות, דא"כ על כרחך דהרבותא, דגם שיעור זה שהוא יותר מפרוטה אפשר להקל לחלל על מעות הראשונות, וא"כ אמאי לא נימא הכי גם למ"ד אין בו, דמ"מ נימא דמיירי בגונא דאין בחומשו, וכ' דכיון דקתני דאין בו, א"כ רק למ"ד דבעלמא אמרינן דהדין דבעי שיהיה בחומשו י"ל דהפי' דאין בו היינו בחומשו, אבל למ"ד דבעלמא היינו אין בו, א"כ גם הכא א"א לפרש דהיינו אין בחומשו.

**נד' א'**

ו) תוד"ה או דלמא – **בחי'** הריטב"א הישנים כ' לתרץ עוד דהכא מיירי דהוא רוצה ליתן גם חומש ולא לחלל הכל על פרוטה.

בא"ד – **בקה"י** זרעים סכ"ב הק' דאיך יכול לחלל המעשר וחומשו על פרוטה אחת, הא נמצא בזה דהמעשר עצמו הוא מחלל רק על ד' חומשי הפרוטה, כיון דחומש אחד הוי כנגד החומש של המעשר, וא"כ נמצא דחילול המעשר הוי על פחות מפרוטה, וכ' דכיון דבכל החילול יחד איכא פרוטה, א"כ בזה סגי שיחול החילול, אלא דמ"מ העיר דאיך מהני לחלל המעשר עצמו על פחות מפרוטה, וכ' לומר דהחילול הוי על החפצא ולא על הממון שבו, וכמו דמצינו דחליפין מהני בכלי שאין בו ש"פ, וצ"ב דהרי מחלל על מטבע ואין בו אלא שויות ובעי לחלל על מטבע דוקא ופחות מפרוטה הוי כאסימון וכמבואר בירושלמי, והנה **במנחת שלמה** סס"ז אות י"ב הק' עוד דאיך אפשר לקצוץ עבור דבר השוה פרוטה דשויו פחות מפרוטה, כיון דנותן פרוטה עבור הקרן וחומשו נמצא הקרן פחות מפרוטה, וכ' לבאר באות י"ג דשי' התוס' דכשמחלל על פרוטה, אין הכונה בזה דהוא מחשיב המעשר לפרוטה אחת ומשו"ה מהני, אלא דאמרינן דאפשר לחלל שוה הרבה על פרוטה, ובאמת המעשר שוה הרבה ומ"מ הרי הוא מחללו על פרוטה, וא"כ מהאי טעמא אפשר לחלל הקרן וחומשו על פרוטה כיון דמה דמהני אי"ז משום דהוי כקוצץ שהמעשר שוה כמו מה שמחלל עליו, ולכאורה לפ"ז יש מקום לומר דמהאי טעמא גם יחשב, דשפיר איכא חילול על פרוטה שלמה אף דמתפיס גם החומש, דאמרינן דהכל נתפס על כל הפרוטה, אמנם בדבריו שם מבואר דגם לפ"ז חשיב דהמעשר עצמו מתחלל רק על ד' חומשי הפרוטה, וצ"ב דלכאורה בעי שיהיה לכל הפחות פרוטה לחלל על זה המעשר, וכמו שהעיר בקה"י.

**ובתוס'** בגיטין ס"ה א', מבואר דלמ"ד דאין בו בעי לחלל המעשר על פרוטה וחומש פרוטה לכל הפחות ולמ"ד דאין בחומשו בעי לחלל המעשר על ה' פרוטות, והיינו דס"ל דא"א לחלל על פרוטה אחת גם המעשר וגם החומש, דבעי דהמעשר עצמו יתפוס פרוטה, ולמ"ד דאין בחומשו דבעי שיהיה החומש לבד פרוטה ממילא בעי שיהיה המעשר ד' פרוטות, דאי לאו הכי לא יהיה החומש פרוטה, [**ובקה"י** שם מבואר דבאמת בתוס' הכא יש מקום לדחות דאזלו להצד דחומש מעכב ומשו"ה יכול להצטרף לשיעור פרוטה, אלא **דבתוס'** בר"ה ל"א ב' מבואר גם לדינא דאי מהני לחלל שוה מנה על פרוטה, מהני גם מעשר וחומשו על פרוטה], **ובמנחת שלמה** שם כ' לבאר דשי' התוס' בגיטין דהגדר בהא דמהני חילול שוה מנה על פרוטה הוא משום דחשבינן כל המעשר מנה כאילו הוא פרוטה, ומשו"ה בעי למ"ד דאין בו דיהיה כנגד המעשר עצמו פרוטה מלבד החומש, ולמ"ד דאין בחומשו בעי שיהיה כנגד המעשר ד' פרוטות כדי שיהיה החומש שוה פרוטה, דהרי החומש הוא חמישית יותר מהמעשר, ובאם יחלל המעשר על פחות מד' פרוטות א"כ נמצא דשויו של החומש הוא פחות מפרוטה.

**במנחת שלמה** שם הביא **דבכפתור ופרח** ס"מ כ' דהיכי דמחלל שוה מנה על פרוטה אי"צ להוסיף חומש, ומבואר שם דבזה שמחלל על פרוטה נמצא דבחילול זה שויו פרוטה, וא"כ אין בחומשו שוה פרוטה ואי"צ להוסיף חומש כשי' הרמב"ם, **וברמב"ם** בפ"ב ה"ב לא הוזכר דאומר דגם החומש יהיה מחולל על ש"פ, וכן **בטושו"ע** סשל"א לא הוזכר דאומר דגם החומש יהיה מחולל.

**הרמב"ם** בפ"ב ה"ב כ' דהורו הגאונים דבזמן הזה מחלל גם לכתחילה מנה על ש"פ דלא יהא חמור מהקדש דבזמן הזה מחלל על ש"פ, וכן מבואר **בטושו"ע** סשל"א סקל"ג וסרצ"ד ס"ו, **וברמב"ם** מבואר דמ"מ מידת חסידות לפדות בשויו, ועיין בב"י סשל"א מש"כ מקור לדברי הרמב"ם, **ובבי' הגר"א** סרצ"ד סק"כ כ' דמקור דברי הרמב"ם הם מירושלמי דמבואר שם דכמה אמוראים פדו מעשר בשויו, אמנם כ' דיש לדחות דמה דמצי לחלל על ש"פ הוא רק לר"מ דמעשר שני הוי ממון גבוה, ומשו"ה אמרינן דגם בזה אמרינן דאין אונאה במעשר שני, אבל לר"י דהוי ממון הדיוט, א"כ אינו יכול לחלל אלא בשויו, והנהו אמוראי בירושלמי ס"ל כר"י דהוי ממון הדיוט, ולפ"ז כ' דאפילו מידת חסידות ליכא בזה, **ובקה"י** שם אות ב' העיר דהא לר"י דהוי ממון הדיוט א"כ הוי דידי' ומה שייך בזה אונאה, וכ' לבאר דמה דאין אונאה להקדש הוא משום דבזה אמרינן דנקבע השויות לפי מה דקובע עכשיו בחילולו ואינו תלוי כלל בשויו לפי האמת, ומשו"ה לר"מ דמעשר שני ממון גבוה, אמרינן דיכול לחלל גם על ש"פ, אבל לר"י דהוי ממון הדיוט א"כ שויו נקבע לפי שויותו בשוק, וא"כ ממילא אינו יכול לחללו אלא על שויו, דלא נתפס החילול אלא לפי השויות.

ז) גמ' מאי לאו – **התו"ר** מק' דכיון דלרבי בודאי דהטעם משום דחיישינן לפשיעותא וכמבואר בתוד"ה אמר, דאי חומש מעכב גם בשבת היה מעכב, א"כ אמאי לא נח"ל לומר דגם בזה פליגי ר"א ור"י, וכתב דס"ל דבשבת אין להחמיר משום חשש פשיעותא, וכ' לפ"ז דדחית הגמ' דהכי קאמר דנראין דברי ר"א לר"י בשבת דאף הוא לא נחלק אלא בחול, וצ"ב דהא בהמשך הגמ' מבואר דרק בהקדש בשבת לא פליגי אבל במעשר פליגי גם בשבת, **ובתו"ח** כ' גם כהתו"ר אלא דכ' רק דקס"ד דאין להחמיר בשבת משום חשש פשיעותא, והיינו דלפי הדחיה באמת אמרינן דגם בשבת חיישינן.

גמ' גזברין תובעין אותו בשוק – **הרש"ש** כ' לומר דמהא דנקט בשוק נראה דגם לגזבר אין רשות להכנס לביתו למשכנו, אמנם בהג' **טל תורה** תמה בזה דאין שום איסור על הקדש, וכ' דהדרך היה שמוצאו בשוק, ואה"נ דגם ליכנס לביתו שרי.

תוד"ה מכלל – **המהרש"א** הק' אמאי לא הק' הכי על הגמ' לעיל דנימא דנראין דברי ר"א לר"י, וכ' לומר דלעיל היה הגירסא ב' פעמים נראין, אמנם **המהרמ"ש והפנ"י** כתבו דכל קו' התוס' דאמאי דחי לדברי רי"ו, ולא משני דנראין דברי ר"א לר"י בהקדש דאף הוא לא נחלק עליו, אבל לעיל דאין נפ"מ אם נימא הכי או לא, א"כ אי"ז קו' אמאי לא מפרש הכי כיון דבודאי בסתם משמע דפליגי, [אמנם לפ"ד התו"ר גם לעיל אי אמרינן דנראין דברי ר"א לר"י, א"כ נמצא דלא היתה הגמ' אומרת דלימא כתנאי].

בא"ד – **המהרש"א** מק' דאי גרסינן נתן לו, א"כ אמאי לא מוכיחה הגמ' מזה דפליגי בהקדש, וכבר הק' כן **בתו"ר** וכ' בתחילה להוכיח מזה דלא גרסינן ונתן לו, אלא דהק' דא"כ אמאי לא משני דנראין דברי ר"א לר"י וכמשה"ק התוס', וכ' דמשו"ה נראה דגרסינן ונתן לו, וכשמק' מהא דאמר נראין סמך קו' על מה דקתני ונתן לו, ועיין ברע"א מש"כ לישב, [ומש"כ המהרש"א לישב כ' המהרמ"ש דצ"ב בכונת דבריו].

**הרמב"ם** בפ"ה ממעשר שני הי"ב כ' להלכה כר"י דגם בשבת אסור, וכן בפ"ז מערכין ה"ג דהקדש שרי רק בשבת, אמנם **המאירי** הביא די"א דהלכה כרבי דהוא מכריע, ועיין **ברדב"ז** מש"כ דאמאי פסק הרמב"ם כר"י ולא כרבי. ועיין **במאירי** דהביא די"א דאם נתן משכון אין לחוש וגם בחול שרי.

ח) גמ' דרחמנא אמר ונתן הכסף וקם לו – כבר מבואר **בתור"פ** דאין קרא כלשון זה, **והמהרש"א** כ' דמשו"ה הביא רש"י הקרא דואם המקדיש יגאל וגומר, דכונת הגמ' להאי קרא.

תוד"ה הקדש – **בחי'** הריטב"א הישנים מוסיף דהרי בונים במקום של הקדש, וא"כ לא ישאירו שם בנין של חולין.

תוד"ה ונתן – **הריטב"א** מביא די"א דילפינן מג"ש מפדיון הבן.

רש"י ד"ה תרומה – **ברמב"ם** בפ"י מתרומות הי"ח מבואר דגם אוכל במזיד בעי לשלם מדבר הראוי להיות קדש, **והמל"מ** ציין לדברי רש"י כאן דחולק על זה, והביא שם וכן במהריק"ו עוד ראשונים דס"ל כרש"י, ומיהו גם לשי' הרמב"ם באכל במזיד לא נעשים התשלומין תרומה כמבואר בתרומות פ"ז משנה א', **ובחי' מרן רי"ז הלוי** במכתבים ביאר שי' הרמב"ם דהדין דבעי דיהיה מדבר הראוי להיות קדש, אי"ז משום דבעי שיהיו התשלומין תרומה, אלא דזהו דין מצד עצם צורת התשלומין דבעי מידי הראוי להיות תרומה, וכמו דס"ל לר"ע בפ"ו משנה ו' דבעי שישלם דוקא ממין שאכל, הגם דגם מין אחר ראוי להיות תרומה, אלא דמ"מ איכא דין בתשלומין דיהיה ממין שאכל, ומשו"ה שייך שפיר דדין זה יהיה גם באוכל במזיד.

רש"י שלא – **בש"מ** בשם **הראב"ד** מבאר דמן החולין היינו לקט שכחה ופאה וכדומה, דהוו דברים דאין בהם דין הפרשת תרומה, [ועיין בתרומות פ"ו משנה ה' דיש שם מחלוקת ר"מ ורבנן, ועיי"ש במפרשים האם חכמים דס"ל דאפשר, פליגי על כל המשנה או רק על חלק ואכמ"ל], **ובחי' מרן רי"ז הלוי** שם כ' לבאר דזה היה פשוט לגמ' דגם החומש נעשה תרומה ומשו"ה בעי שישלם דוקא פירות דחזו להיות תרומה, אלא דהספק לענין הדין תשלומין דבעי שיהיה בדבר הראוי להיות תרומה האם זה גם בחומש, ומה דבעי שיהיה מדבר שנתחייב בתרומה, זה אינו משום דבעי שיהיו התשלומין תרומה, דהרי הדין דמשלם חולין ונעשים תרומה, וא"כ כמו"כ י"ל דיפריש מלקט וכדומה ויהיה נעשה תרומה, אלא זהו רק דין בתשלומין מצ"ע וכמשנ"ת.

תוד"ה אף – **בחי' מרן רי"ז הלוי** שם כ' דלפי ביאור הראב"ד ממילא דלק"מ, דגם להצד דאפשר לשלם מן החולין מ"מ התשלומין נעשים תרומה וכמשנ"ת, ושי' התוס' כרש"י דהספק שמא אפשר לשלם גם שלא בפירות כלל.

גמ' שני קרנים וחומש – **הריטב"א** כ' דסבר האי תנא דאין חומשו עולה לו בכפילו, והביא דיש בזה מחלוקת בב"ק ס"ה, וצ"ב בכונת דבריו, דהא שם אין מ"ד דחומשו לא עולה לו, אלא דיש מ"ד דאין חיוב חומש כלל, ולמ"ד דעולה זהו דוקא בכה"ג דהחומש שוה לשיעור כפל כמבואר שם, ואולי כונתו דהאי תנא סבר דיש חומש במקום כפל, אמנם **במאירי** מבואר דגם למ"ד בב"ק דאין חומש במקום כפל זהו רק לענין חומש של כפירת פקדון, ולא לענין חומש של תשלומי תרומה, וכן מבואר **ברמב"ם** דכ' להלכה דהכא חייב שני קרנים וחומש, וגבי פקדון כ' דאין חומש במקום כפל.

רש"י ד"ה והקרן – **התיו"ט** על המשנה כ' לדייק מדברי רש"י דהנפ"מ היא רק אם משלם פירות או מעות, אבל שווי הפירות שמשלם על הקרן וחומש, הוו גם רק כמו לפי מה ששוה דמי תרומה, אמנם **הגרע"א** ציין **להמל"מ** בפ"י מתרומות הי"ח דדייק מדברי **הר"ש** במשנה שם דבאמת יש שני חילוקים, האחד ממה משלם, והב' דהקרן וחומש משלם כאילו הפירות שאכל הם חולין.

**נד' ב'**

גמ' עד שיתמעט וכו' – **בחי'** הריטב"א הישנים מבואר צד, דלמ"ד דאין בחומשו גם הכא סגי שיתמעט שלא יהיה בחומש פרוטה.

תוד"ה מוסיף – **התו"ר** מביא דכמו כן מצינו גבי תרומה דבעי רבוי דמוסיף חומש על חומש, הגם דתשלומי החומש נעשים תרומה וא"כ נמצא דאכל תרומה, אלא משום דבאו מכח חיוב חומש בעי רבוי דגם בזה איכא חומש, ועוד כ' לת' דכיון דהחומש עיקרו בא מחמת כפירה בפקדון, א"כ לא בעי יחוד על חוב זה.

רש"י ד"ה ואחד הסך – **הריטב"א** מביא דר"ת הק' דהאי קרא דותבא כמים בקרבו הוי אסמכתא בעלמא, וכ' דמרבים בספרי מדכ' וגם לרבות הסך, אמנם הנה **הרמב"ם** בפי"א מתרומות ה"א גם הביא האי קרא, **ובחי' מרן רי"ז הלוי** במכתבים כ' לבאר דבאמת זהו דרשה גמורה ומשום דלגבי החפצא באמת אמרינן דבסיכה יש בו קיום כמו של שתיה, ורק לגבי איסור דבעי מעשה אכילה או שתיה, בזה אמרינן דמעשה סיכה אינו כשתיה, וא"כ לגבי תרומה דזהו מצד החפצא של תרומה דדינו שניתן לאכילה או שתיה, א"כ בזה שפיר ילפינן מהאי קרא דותבא כמים בקרבו דחשיב כמו דשתה התרומה, ונתקיים דין התרומה.

תוד"ה ולא – **במהרש"א ובמהר"ם** מבואר דקו' דמסתמא בסלע של המעשר חילל עליו גם החומש, ולא מיירי שחילל רק הקרן בלא חומש, וא"כ אמאי לא בעי להוסיף חומש כנגד החומש שמחולל על הסלע, וכ' המהר"ם דהשתא ס"ל דעל קרן שני אינו מוסיף חומש גם במעשר, **ובפנ"י** מעיר דגם אי מיירי דחילל אף החומש מ"מ הרי משכ"ל דהיה צריך יותר מסלע, וא"כ סלע זו כולו כנגד הקרן, אמנם **במהרמ"ש** מבואר לומר דגם בכה"ג כל חלל וחלק הוי חומש ממנו כנגד החומש, דאינו מפרש מה לקרן ומה לחומש.

בא"ד – **הרש"ש** מביא דברי **הרמב"ם** בפ"ה ממע"ש הי"ג דכ' דאם צירף לעצמו סלעים על דינרים אינו מוסיף חומש שאין זה דרך פדיה, וכ' דלפ"ד גם הכא לא יוסיף חומש מהאי טעמא.

רש"י ד"ה הכי גרסינן – **בש"מ** מביא **פי' הר"ח** דמבאר לענין נהנה מהקדש, [וכ' שם בתוך דבריו דאם לא נתן את החומש, וצ"ב דמה שייך דין חומש כל זמן שלא שילם החומש], **וברמב"ם** בפ"א ממעילה ה"כ מבואר דאיכא חומש על חומש בתשלום מעילה.

רש"י ד"ה או – **בתור"פ** הק' דמצינו בבכורות מ"ד ב' גבי קרא דמרוח אשך דאמרינן דגורעין ומוסיפין גם באמצע תיבה, **והריטב"א** תי' דכיון דשם אינו אלא לפרש הקרא והוי גילוי מלתא בעלמא אמרינן גם באמצע תיבה, **ובש"מ** ציין לדברי **רש"י** בבכורות, ובאמת שם מפרש רש"י דהוי הוספה בסוף תיבה ולא באמצע עיי"ש, **והתור"פ** כ' דכיון דתיבת חמשיות לא נמצא בקרא לא מוסיפים לקרוא הכי.

גמ' אף כסף חומשו – **הרש"ש** מעיר דהא על כסף ערכו אינו מוסיף חומש אם מחללו דהרי זה הקדש שני, ואמאי אמרינן דמשום דמקיש לכסף ערכו מוסיף חומש, וביאר דמקישים כסף החומש לתשלומי הכסף ערכו, דכמו דמוסיף חומש בתשלומי הכסף ערכו, הכא נמי מוסיף חומש על תשלומי כסף חומשו, והוי כאילו מה דכתיב כסף בקרא קאי גם על החמישית, דבכסף חמישיתו דהיינו במחלל החמישית גם מוסיף חומש, וכ' דלפ"ז צ"ב מה שהעירו התוס' בד"ה מה דאמאי לעיל לא ילפינן מזה דתשלום החומש הוי כתשלום הקרן, דהכא לא מיירי כלל על תשלום החומש עצמו, אלא על מה שמשלם על החומש כשמחללו, אמנם באמת **בראשונים** מבואר דלא גרסו בגמ' אף כסף חומשו, אלא אף חומשו וכמו דכבר העירו בהג' בגמ', וצ"ל דמ"מ מקישים החומש לחילול הקרן, דכמו דמוסיף חומש בכסף החילול הראשון הכא נמי מוסיף בחילול החומש.

תוד"ה מה – **התור"פ** כ' דהאי מקיש לא הוי אלא בהקדש בית ושדה, ומבואר **בש"מ** בשם **תוס' שנץ** דהיינו דלעיל מייתי דרשה דעליו משום מעשר ותרומה דבהו ליכא היקש, **והמהרמ"ש** כ' בדברי התוס', דק' להו אמאי בעי עליו דהקדש.

ט) רש"י ד"ה ומועלין – במש"כ רש"י ועוד מבואר **במהרש"א** דזהו קו' מלבד מה דמק' ר' אלעזר בגמ', והק' דעל מה קאי רש"י הא בקק"ל ליכא מעילה כדאמר בגמ', וכ' לומר דקם לי' דאיכא מעילה בקק"ל ומק' על זה עיי"ש, וכבר תמהו בדבריו **הפנ"י והק"ר** דבודאי דליכא מעילה בקק"ל, כמבואר בכמה סוגיות בש"ס, **והרש"ש** כ' לבאר דקו' רש"י דממעט קק"ל לגמרי ממעילה, והרי איכא בהו מעילה באימורים אחר זריקת דמים, אמנם **המהרמ"ש והפנ"י** כ' לבאר דבאמת מש"כ רש"י ועוד כונתו לקו' ר"א בגמ' דגם בסוף הקדש איכא מעילה.

רש"י ד"ה דלמא – **התו"ר** כ' בשם **ר"ת** דלפי המסקנא מש"כ בברייתא מועלין בה זהו חלק מהצדדים דמשוה שאר הקדש לבהמה טמאה, דבבהמה טמאה איכא תלת, חדא דהויא תחילת הקדש ועוד דכולה לשמים ועוד דמועלין בה, והביא ראיה דבת"כ קתני דמועלין בה קודם דכולה לשמים, אלא דהק' דמאי מוסיף במה דאמר דמועלין בה יותר מכולה לשמים, וכ' בשם **הר"מ** דבא לאפוקי דישון המזבח הפנימי והחיצון דאין מועלין בזה כמבואר במעילה י"א ב', ועוד כ' דבא לאפוקי חלב המוקדשין וביצי תורין דאין בזה מעילה כמבואר במעילה י"ב ב', אמנם אח"כ כ' **דהר"ש** לא מצא למעוטי מידי.

**והרמב"ן** כ' פי' אחד וכן **הריטב"א** בשם **ר"ת**,דמש"כ מועלין בה כולל דין מעילה ממש וגם תשלומי חומש בחילול, ומה דקתני מועלין ופירושו מעילה ממש,קאי על כולה לשמים דאי אין כולה לשמים אין בזה דין מעילה, אבל חומש בחילול יש בזה כמו שהביאו התוס', ומה דקתני מועלין ופירושו דמוסיף חומש בחילול זה קאי על תחילת הקדש דרק בזה מוסיף חומש.

תוד"ה דלמא – בהג' **בית מאיר** מעיר דלפ"ד היכי אמר בסוף הסוגיה דתניא כותי' דריב"ל, הא הברייתא דמייתי מיירי לענין טלית ובהמה, וריב"ל מיירי לענין קרקע דהא רבא מייתי עלה קרא דקרקע, ולא ילפינן לה מהדדי.

תוד"ה לענין – **התו"ר** כ' בשם **ר"ת** דמבאר לפי המסקנא, דאין כולה לשמים היינו שדה מקנה דחוזרת ביובל, והק' על זה דהא קרא מיירי בבהמה ולא בקרקעות ועל קרקעות איכא קרא אחרינא, ועוד הק' דבגמ' בערכין י"ד מבואר דממעטינן מחומש מהא דאיכא ג' קראי דמוסיף חומש וגבי שדה מקנה לא כתיב, אמנם **ברמב"ן** מבואר דכונת ר"ת להגמ' בערכין דשם מבואר דחד מהג' קראי זהו הקרא דגבי בהמה דהכא, וזהו גופא כונת הברייתא דממעטינן לה משום דאיכא ג' קראי, ולא רק מהאי קרא לחוד.

**נה' א'**

בא"ד – במש"כ בסוה"ד דלא מסיק אדעתי', מבואר **במהר"ם** דאי ידע סוף הברייתא, א"כ מזה יכל להוכיח דלא מיירי לענין מעילה, דהרי מרבה גם קק"ל, ובקק"ל ליכא מעילה, ועיין במהרש"א מש"כ לבאר.

תוד"ה נדמיי' – **הרמב"ן** כ' לומר דבאמת אין מיעוט לומר דדוקא דומיא דבהמה, אלא דלא מצינו לרבות מה דלא דמי לה, וא"כ לא קשיא כלל קרא למה לי, דבאמת ליכא קרא, אמנם ברש"י לעיל בד"ה ואם מבואר דאיכא מיעוט.

בא"ד – **בש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר דסוף הקדש היינו כל דבר שראוי להיות סוף הקדש, דלא הוי כבהמה דצריך לפדותה.

בא"ד – **התו"ח והמהרמ"ש** מעירים דלפ"ד התוס' דגם בסוף הקדש משכ"ל פדיון, א"כ איך אמרינן בגמ' בסמוך דסוף הקדש אין אחריו קדושה, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** כ' לפ"ד דמה דאמר דיש אחריו קדושה היינו דצריך לפדותו, ולהעביר קדושתו על דבר אחר.

בא"ד – בתי' האחרון מבואר **בתו"ר** דאע"ג דבסיפא מרבה גם אין כולה לשמים וכמו שהביאו התוס' לעיל, מ"מ ברישא דממעט גם אין כולה לשמים, לא היה לו למנקט גם אמצע הקדש, כיון דכל כמה דסבירא לן דיש למעט גם אין כולה לשמים אין לנו למעט גם אמצע הקדש, ועוד כ' דהיה ראוי לרבות מכל אמצע הקדש ולא אין כולה לשמים, ועיין במהר"ם.

**בש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר דאף דלפי פירושו דגם בסוף הקדש משכ"ל חילול וכמשנ"ת, מ"מ לא ממעטינן סוף הקדש אלא בכה"ג דלקח הדבר הראוי להקדש בדבר אחר, אבל אם הקדיש מתחילה דבר הראוי להקדש, אף דלא דמי לבהמה טמאה דהוא חזי גופו להקדש, מ"מ יהיה בו חומש, דשפיר חשוב דומה לבהמה טמאה, דתרוייהו הוו תחילת ההקדש, אמנם **הריטב"א** כ' דאשכחן סוף הקדש דשייך בי' פדיון כגון הקדיש קורות וכו', ונראה דגם בהוי תחילת הקדש לא יוסיף חומש.

י) גמ' הקדשו פדוי – גירסת רש"י דהקדשו פדוי וכן מבואר בתוס' **וברמב"ם** בפ"ז מערכין הי"א, אמנם **הריטב"א** הביא דגירסת **הראב"ד** דאין הקדשו פדוי, ומשום דכל שלא הוי דמים קצובין לא מהני, ודברי הראב"ד מבוארים **בש"מ** לק' נ"ז א', וכן מבואר **ברמב"ן וברשב"א** לק' נ"ז א',וכן **הר"ן** כאן הביא רק דברי הראב"ד, ומבואר בריטב"א דלפ"ז לא גרסינן ויד הקדש על העליונה דהרי אמרינן דאינו פדוי כלל, אמנם **במאירי** מבואר לפי גירסא זו דאין הקדשו פדוי, דזהו דוקא אם הוי פחות מההקדש, דכל זמן שאין מודה הגזבר בחילול זה אינו יכול להנות מההקדש, אבל אם שוה יותר הרי ניחא להקדש בחילול זה, ויד הקדש על העליונה. **ובש"מ** בשם **הראב"ד** לק' נ"ז א' כ' דזהו דוקא בקדשי בדה"ב, אבל בקדשי מזבח גם בלא הערכה כלל פדוי.

רש"י ד"ה הקדשו – מבואר בדבריו דבאמת נתחלל הכל מיד בתחילה ורק דיש לו דין להשלים, ומבואר **בריטב"א** דמה דבעי להשלים זהו מדרבנן, וזה כדברי רי"ו לק' נ"ז א' דצריך לעשות דמים מדבריהם, אמנם **במהרמ"ש** לעיל נ"ד בתוד"ה או נראה דמבאר דברי רש"י דמן התורה חייב להשלים. **ובתו"ר** מבואר דכל זמן שאינו משלים לא נתחלל הכל, דאין דעתו לחלל שוה מנה על פרוטה אלא כפי שויו, וכמבואר בתוד"ה טלית.

רש"י ד"ה טלית – מש"כ דהוא ישלים הנה התוס' חולקים על זה, ורש"י לשיטתו דגם לעיל כ' דאיכא חילול של שוה מנה על פרוטה, ומה דמשלים זהו רק מדבריהם וכמשנ"ת וא"כ דין זה איכא גם בסיפא, אבל לשי' התוס' דברישא כל זמן שאינו משלים אינו מתחלל וכמש"כ התו"ר א"כ הסיפא חלוק דמתחלל מיד גם קודם שמשלים וכן מבואר **בתו"ר**, והק' על שי' התוס' דהרי לק' נ"ז א' מבואר מחלוקת האם איכא להאי סברא, ויק' למאן דלא סבר האי חילוק.

ועל שי' רש"י הק' **התו"ר** דאמאי לא אמר דיד הקדש על העליונה כמו ברישא, וגם דאמאי לא מערב לרישא וסיפא יחד כיון דהדין בהם שוה, וכ' בשם **הר"מ** דבסיפא באם שוה יותר מחמש סלעים לא יהיה של הקדש דהוי כהקדש בטעות ולא מהני, ומשו"ה לא אמר דיד הקדש על העליונה, וכ' דאע"ג דברישא גם אם טעה בשוי הטלית הוי הקדש, דכיון דהוי דרך חילול הדין דגם בטעות הוי הקדש כמבואר בתמורה י"ז א' דמרבים תמורה דגם בטעות חל, והכא נמי כל חילול חל גם בטעות, מ"מ בסיפא כיון דפירש בהדיא בחמש סלעים באם שוה יותר הוי טעות ולא חל החילול, **וברמב"ם** בפ"ז מערכין הי"א כ' ברישא דאם שוה יותר לוקחין אותה הגזברין ושותקין, וכ' **האו"ש** דכונת דבריו דרק לא שואלים אותו אם היה דעתו גם אם שוה יותר, אבל באם יאמר בהדיא דלא היה דעתו לחלל על יותר משויו ולא ידע דשוה יותר, בזה אין יד הקדש על העליונה וכ' דמקור דין זה מירושלמי, וזה דלא כהתו"ר, **ובתו"ר** לק' נ"ז א' הק' שם דאמאי הדין הכא דיד הקדש על העליונה אי מיירי גם בביטול מקח עיי"ש, ולכאורה מבואר בזה דלא כמש"כ כאן בשם הר"מ, דלפ"ד הוא משום דבחילול מהני גם בטעות.

א) מתני' האונאה ארבעה כסף – **הרמב"ן** מק' דאמאי כ' ארבעה כסף כיון דגם בפחות מכך איכא אונאה, וכ' לומר דשונה כל השיעורין שנתנו במעות, דהטענה שתי כסף היינו גם מעות, וכ' דאינו מחוור, **והריטב"א** כ' דנקט שיגרא דלישנא דמתני' לעיל מ"ט ב', **ובתיו"ט** על המשנה שם כ' דנקט במעות משום דלא רצה להפסיק בין הטענה שתי כסף להודאה ש"פ דהוי מענין אחד, ומשו"ה שנה שיעור ממון שהוא יותר משתי כסף.

גמ' סיפא אצטריכא לי' וכו' – **הר"ן** כ' דשנה ה' פרוטות לאפוקי אונאה דאין אונאה לפרוטות וכמבואר בגמ' בסמוך, אמנם **הרא"ש** כ' דלוי ס"ל דגם התנא דמתני' ס"ל דיש אונאה לפרוטות, ולא שני לי' בהדיא משום דהוי בכלל גזל.

גמ' אין אונאה לפרוטות – **בראשונים** מבואר דקאי על שיעור האונאה, וכן מבואר **בפוסקים**, אמנם **בש"מ** בשם **הריב"ש** כ' דקאי על המקח דבעי שיהיה איסר, אבל לא בעי שיהיה באונאה איסר, וכ' דכן מבואר **ברש"י**, והנה **בריטב"א** מבואר בשי' רש"י דקאי על האונאה, אמנם **הרש"ש** הביא דברי רש"י לק' נ"ו ב' דמבואר כהריב"ש.

גמ' שם – **בתו"ח** מבואר דהא דלא הוי ככל דיני ממון דשיעורם בפרוטה, זהו משום דהרי מצינו דעד שתות מוחל הגם דיהיה הרבה יותר מפרוטה, וא"כ י"ל דהכא נמי היכי דהמקח הוי רק בשיעור פרוטות אינו חשוב לו ומוחל גם על פרוטה.

רש"י ד"ה אין – כשי' רש"י דבעי איסר כן מבואר **בש"מ** בשם **הראב"ד ובריטב"א** ובש"מ בשם **הריב"ש והרא"ה**, אמנם **הרא"ש** כ' דלרב כהנא בעי דוקא מעה דזהו השיעור הפחות במטבע כסף וכמשי"ת, וכ"כ **הטור** בסרכ"ז, **והרמב"ם** בפי"ב ה"ד כ' דכל שהוי יותר מפרוטה יש בו דין אונאה, וכ"כ **בשו"ע** ס"ה, וכן הביא **הר"ן** לדברי הרמב"ם אחר שכ' שי' רש"י, **והרש"ש** הק' על זה דבגמ' לק' נ"ו ב' מבואר בגמ' דמה ששנה התנא דיש אונאה בשטרות זהו דלא כרב כהנא דאין אונאה לפרוטות כיון דשטרות אינם שוים הרבה וא"כ לא בא לידי שיעור אונאה, ואי נימא דכל שיותר מפרוטה כבר איכא אונאה גם לר"כ, א"כ גם בשטרות שפיר איכא אונאה, וכבר מרומז קו' זו **בראב"ד ובריטב"א**.

בא"ד – **הרא"ש** הק' על רש"י דמעה היא המטבע הפחותה בכסף, וכמו דאמרו גבי טענה דהוי שתי מעות משום דכ' כסף בקרא, **והב"ח** בסרכ"ז כ' דאף דגם איסר הוי של כסף, מ"מ בקרא לא נתפרש מטבע של כסף אלא מעה, ומשו"ה אמרינן דגם גבי טענה דכ' כסף היינו מעה, ועוד הק' הרא"ש דבהדיא מוכח בברייתא דאיסר הוי של נחשת עיי"ש, והב"ח כ' דגם רש"י מודה דאיכא איסר של נחשת, אלא דגם איכא איסר של כסף.

**ברי"ף** לפנינו הגירסא דהלכה כלוי דיש אונאה לפרוטות [וכן מבואר **בנ"י**, אמנם **הב"ח** הביא דברי הנ"י בלא מש"כ דזהו כלוי, ועיין **ברש"ש** דתמה על דברי הנ"י, ואי לא גרסינן לה ניחא], אמנם **הרא"ש** כ' דהרי"ף פסק דלא כלוי, וכן **ברמב"ם** בפי"ב ה"ד כ' דאין אונאה לפרוטות, וכ"כ **הר"ן**, אמנם **הרא"ש** הביא **דהרמ"ה** כ' דהלכה כלוי דתניא כותי' לק' נ"ו ב' וכ' דכן נראה, [ושי' שאר הראשונים דמתני' דלא כלוי], **והטור** בסרכ"ז הביא שי' הרי"ף דלא כלוי, וכ' דאבל הרמ"ה חולק וכ"כ הרא"ש, **והשו"ע** בס"ה כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כהרא"ש.

ב) במתני' חמש פרוטות הן וכו' – **בש"מ** בשם **הריב"ש** מבואר דקמ"ל מתני' דלא בעי יותר מפרוטה, וכמו גבי קידושין דאתא לאפוקי מב"ש דלא בעי דינר, וקמ"ל דלא נימא דבעי מטבע כסף, **והמהרמ"ש** כ' דכן נראה ברש"י ד"ה תנא דכ' דש"מ ממונא הוא, ונראה דהיה צד לומר דגם פרוטה לא חשיב ממון.

גמ' וישיבת הדיינים – **הריטב"א** כ' דזהו רק היכי דתובע ממנו חוב, אבל אם תובע ממנו דבר בעין בזה יושבין גם על פחות מש"פ, אמנם **ברא"ש** בב"ק פ"ט סכ"ה בשם **הרמ"ה** מבואר דגם היכי דהוי בעין אין יושבין על פחות מש"פ, **והש"כ** בס"ו סק"א כ' דאם תובעו כלים בזה הוא תלוי במחלוקת הראשונים בספ"ח לגבי שובעה, האם גם בפחות מש"פ איכא דין שבועה, וכ"כ שאר הנו"כ שם, **ובאורים** סק"א הביא לדברי הש"כ, והביא לדברי הריטב"א דגם שאר דברים אי"צ שיהיו ש"פ כיון דהוו בעין.

גמ' שם – **בנתה"מ** ס"ו סק"א כ' דנראה דמ"מ אם ישבו, מהני לענין דיחשב הודאה והוחזק כפרן.

רש"י ד"ה וישיבת – **בפרישה** ס"ו כ' לומר דרש"י איירי על זמן שקודם שנתקן שבועת היסת, ומשו"ה כ' הנפ"מ לענין היכי דיש לו ראיה להוציא ממון, אבל אחר דינא דשבועת היסת, א"כ יש נפ"מ גם לענין שבועת היסת.

תוד"ה ותנא – **במהרש"א** מבואר כהגירסא לפנינו, וכ' דאין לומר דידע למה דמסיק דרב קטינא איירי בגמר דין, דא"כ לא מפיק לוי מרב קטינא כיון דישיבת הדיינים משמע תחילת ישיבה וכמש"כ התוס', **והמהר"ם** תמה על התוס' דהא כתבו התוס' דקו' הגמ' משום דמסקינן דרב קטינא בגמר דין, וא"כ מבואר דידע למסקנא, וכ' דצ"ל דלוי רק בא לאפוקי דלא נימא דכמו דאיכא לדינא דרב קטינא בגמר דין הכא נמי נימא דגם תחילת דין הוי גם על פחות מש"פ, אמנם לשון הגמ' דהוא מפיק מרב קטינא, **ובמהרמ"ש** כ' דלוי סבר דרב קטינא איירי גם בתחילת דין ומשו"ה מפיק מרב קטינא, אבל למאי דמסקינן דרב קטינא איירי בגמר דין, אינו סותר לדברי לוי, **ובדרישה** ס"ו כ' דאין לומר הכי דרב קטינא היה אחר לוי, ולוי לא איירי על דברי רב קטינא, והמהרמ"ש ציין גם לגירסא השניה בתוס', **ובאורים** סק"ב הביא דכן מבואר בש"מ, אמנם **בש"מ** כ' בשם **גליון** על דברי התוס', דשמא אית לי' דש"פ בעינן אפילו בגמר דין, דישיבת הדיינים פירוש אפילו לגמר דין, ונראה דהתוס' לא תירצו הכי, וא"כ מבואר כהגירסא לפנינו.

בא"ד – **בדרישה** ס"ו כ' לת' קו' התוס' [דברא"ש מבואר דלא ס"ל כהתוס' וכמשי"ת בע"ב], דקו' הגמ' דאמאי לא תני במתני' דתחילת ישיבת הדיינים בש"פ, **ובבי' הגר"א** שם סק"א כ' לישב, דלא רצה לומר דתנא דמתני' חולק על לוי, דהא לוי חולק על רב קטינא, וכ' דהרא"ש לשיטתו דמתני' אתיא גם כלוי, וכמש"כ לגבי אונאה דמתני' אית לי' שפיר הא דלוי דיש אונאה לפרוטות וכמשנ"ת, וא"כ י"ל דמשו"ה לא ניחא להגמ' לומר משום דרב קטינא.

גמ' תנא לי' גזל – **בש"מ** בשם **הריב"ש** כ' דאפשר דס"ל דגם היכי דהיה ש"פ מתחילה ואח"כ הוזל דאינו חייב להכריז.

**נה' ב'**

גמ' לרבות פחות מש"פ להשבון – **בק"ש** בב"ק אות קי"ח **ובאמ"מ** ס"מ סק"א הוכיחו מהכא דגם היכי דליכא דין מעילה, מ"מ יש לחייב בהקדש משום גזילה, דהא בפחות מש"פ ליכא מעילה דליכא קרן וחומש וכמבואר **בתו"ר** כאן **וברמב"ם** בפ"ז ממעילה ה"ח, וא"כ דין התשלומין הוי משום גזילה, **ובאתוון דאורייתא** כלל ג' כ' גם דהיכי דליכא חומש בודאי דחיובו רק מדין תשלומין, וכ' דאע"ג דבכל גזילה בעי ש"פ, בהקדש החמירה התורה דגם בפחות מש"פ הוא מתחייב, אמנם **בתורת זרעים** בתרומות פ"ו משנה ד' כ' דהחיוב בפחות מש"פ אינו מדין גזילה אלא מדין הקדש, דמדין גזילה אינו חייב כמו דפטור בהדיוט, וע"ע בסמוך.

גמ' אבל להדיוט לא – מבואר דבהדיוט אין חיוב בפחות מש"פ, **ובחינוך** מצוה ק"ל כ' הטעם דבני ישראל מוחלין על זה מכיון שנגזל ממנו, וכ"כ **בלבוש** ס"ו ונראה בדבריו דזהו הטעם דחלוק גזילת הדיוט מגזילת הקדש, וכ' דאפילו אם אומר שאינו מוחל מ"מ בטלה דעתו אצל כל אדם, אמנם **בנחל יצחק** שם כ' דמהא דאיצטריך קרא לרבות גבי הקדש דגם בפחות מש"פ חייב מוכח דמה דבישראל אינו מחוייב להחזיר, אי"ז רק משום מחילה, דא"כ גבי הקדש לא היה בעי קרא, [ולפ"ד האמ"מ שנתבאר י"ל דמהאי קרא ילפינן דאיכא חיוב גזילה בהקדש גם היכי דליכא דין מעילה], **ובמחנ"א** דיני גזילה ס"א **ובמנ"ח** שם אות ד' כתבו גם להוכיח, דגם היכי דליכא לטעמא דמחילה, כגון דלא ידע עדיין דהוי כיאוש שלא מדעת, או בקטן דאין לו דעת למחול, מ"מ אינו חייב להחזיר, ובדבריהם מבואר דאי מטעם מחילה א"כ הוא זוכה בגזל משא"כ אם הטעם רק משום דאין חיוב השבה, וכן מבואר **בשעמ"ש** ס"ו סק"א, עיי"ש שהק' דאיך מבואר דמצטרף פחות מש"פ גזל עם חוב פחות מש"פ, הא איכא מחילה על גזל פחות מש"פ, אמנם **באמרי בינה** דיני דיינים סי"ב כ' דגם משום מחילה רק אינו חייב בהשבה אבל אינו זוכה בזה עיי"ש.

גמ' גומרין וכו' – ברש"י מבואר דהיינו אם חזר הנתבע ותבעו פחות מש"פ, **והריטב"א** כ' דהיינו דאם נמצא לבסוף דמה דתבעו הוי פחות מש"פ מ"מ גומרין את דינו, **ובכס"מ** בפ"כ מסנהדרין הי"א כ' דהרמב"ם שם דכ' דגומרין את דינו, נראה דדוקא אם חזר התובע ותבע פחות מש"פ גומרין גם על זה, אבל אם חזר הנתבע בזה אין גומרין, וכ' דאפשר שגם אם תובע הנתבע הוי בכלל גומרין את דינו שכ' הרמב"ם, כיון דאם יזכה בדין צריכים הם לנכות לו ממה שחייבוהו לפרוע תחילה, **והב"ח** בס"ו כ' בשי' רש"י דדוקא אם חזר הנתבע בזה גומרין את דינו כיון דאם יזכה יפחתו ממה שנתחייב ונמצא דיש לזה שייכות לדין הראשון, אבל אם יתבע התובע עוד פחות מש"פ בזה לא יגמרו הדין על זה דאינו שייך לדין הראשון, **ובשו"ע** ס"ו כ' דגומרין את דינם, וכ' **הסמ"ע** בסק"ב דכונתו דבין אם חזר התובע ובין אם הנתבע גומרין את דינו, **ובאורים** סק"ב הביא שי' הכס"מ דגם אם חזר התובע, ושי' הב"ח דחולק, והביא גם דברי הריטב"א, **ובפ"ת** סק"ג כ' בשם **מהר"ם ב"ח**,דאם חזר התובע בזה גם בלא דינא דרב קטינא גומרין.

**הרא"ש** כ' דאין הלכה כרב קטינא וגם אין גומרין הדין על פחות מש"פ, אמנם **הרמב"ם** בפ"כ מסנהדרין הי"א הביא הדין דרב קטינא, **והטור** בס"ו הביא שי' הרמב"ם ושי' הרא"ש, **והב"ח** כ' לדינא כהרמב"ם דכך היא גם שי' **התוס'** בע"א דכתבו דרק לס"ד לא הוי לוי כרב קטינא וכמשנ"ת שם, וגם **הסמ"ג** כ' כהרמב"ם, **ובשו"ע** שם סתם כשי' הרמב"ם, **והסמ"ע** בסק"ג כ' לדינא כהרא"ש, **והש"כ** שם בסק"ג הביא גם לדברי הסמ"ע, וכן **בנתה"מ** בחי' סק"ג, אמנם **באורים** סק"ג כ' דעיקר כהשו"ע.

הרא"ש כ' דאין הלכה כרב קטינא דלוי חולק עליו, וממתני' אין ראיה די"ל דהוי בכלל גזל, ובשי' הרמב"ם מבואר **במהר"ם** בע"א **ובב"י** בס"ו דס"ל דמה דאמרינן דלוי דלא כרב קטינא, זהו משום דלא מסיק דרב קטינא איירי בגמר דין וכמשנ"ת בתוד"ה ותנא, **והדרישה** שם כ' דשי' הרמב"ם דאי דלא כרב קטינא היה למתני' לשנות גם ישיבת הדיינים לאפוקי מהאי דינא.

א) מתני' תרומת מעשר של דמאי – בגמ' לעיל נ"ד מייתי מתני' דריש דמאי דמבואר דעל חילול דמאי אין מוסיף חומש, ובתוד"ה ויחזור מבואר דאתי שפיר גם לפי המבואר במתני' דעל אכילת תרומת מעשר של דמאי מוסיף חומש, דחלוק חילול מאכילה, וכ"כ **התו"ר** ומשום דדוקא אוכל דעביד איסורא החמירו, [ואפילו לס"ד דלא מחלק בין אכילה לפדיון, זהו רק משום דס"ד דלא היה ר"מ מיקל יותר מחכמים גם לענין פדיון וכמבואר בתוס'], אמנם **הר"ש** בדמאי בפ"א משנה ב' הביא **דבירושלמי** מבואר מ"ד דר"מ דמחמיר הכא, הכא נמי בפדיון בעי לדידי' להוסיף חומש, ומתני' דדמאי דלא כר"מ, וכ' דלפ"ז צ"ל דאע"ג דבסוף מתני' שם מייתי לר"מ וכמו דמייתי בגמ' בסמוך, מ"מ רישא לא אתיא כר"מ, [ולכאורה מ"מ לפי מה דמסיק בגמ' דר"מ מחמיר באכילה ולא בפדיון, ממילא דר"מ מודה דבחילול אינו מוסיף חומש], והתוס' הוכיחו דר"מ מודה בחילול מהא דלא אמר במתני' גם דהפודה מעשר שני של דמאי מוסיף חומש, **והתו"ח** כ' די"ל דסמך על הרישא דאמר הכי גבי אכילה.

תוד"ה וכי – **התור"פ** כ' דקו' הגמ' דגבי חומש מצינו דלא החמירו בחיוב דרבנן כמו לענין מעילה דרבנן דאינו מוסיף חומש, **והריטב"א** הק' על זה דא"כ היה להגמ' להביא דין זה דבמעילה דרבנן ליכא חומש, וכ' די"ל דהגמ' סומכת על מה דמייתי לעיל נ"ד אד בחילול מעשר שני של דמאי אינו מוסיף חומש, [וכ' דתי' הגמ' לפ"ז דמתני' אתיא כר"מ, והדין דאינו מוסיף חומש בחילול כחכמים], וכ' עוד דקו' הגמ' דלהוסיף חומש הוי גזירה הרבה לפנים משורת הדין.

גמ' הא מני ר"מ היא – **הרמב"ם** בפ"י מתרומות ה"ד פסק לדינא דגם בתורמת מעשר של דמאי מוסיף חומש, דאע"ג דמן הדין לא היה ראוי לחייבו חומש, מ"מ אם לא יוסיף חומש יבואו לזלזל בזה, **ובתיו"ט** הביא דמקור דברי הרמב"ם הם **מהירושלמי** בדמאי דמבואר סברא זו דלפ"ז אתיא מתני' גם לחכמים, ועיין **ברע"א** דכ' דאביי דאמר לק' דשמואל לא שפיר קא משני צ"ל דס"ל כמבואר בירושלמי, ועיין **בחזו"א** מש"כ דבסוגיה לא מכרע כשמואל ומשו"ה שפיר פסק הרמב"ם כירושלמי.

ב) רש"י ד"ה המביא – **המהרש"ל** כ' דכונת רש"י במש"כ ואין עדים מצויים דהיינו או, דבגמ' בגיטין ב' ב' מבואר דאיכא מחלוקת רבה ורבא אי משום לשמה אי משום דאין מצויין לקיימו, **והרש"ש** כ' דלמסקנא שם מבואר דרבה אית לי' דרבא, וא"כ י"ל דדברי רש"י כרבה ואיכא לתרוייהו.

תוד"ה ולא – עיין **בנמוקי הגרי"ב** שהביא דהרמב"ן כ' דלמסקנא בגיטין דאמרינן דרבה אית לי' דרבא א"כ לכו"ע אתי שפיר דבעי לומר בפני נכתב גם לר"מ, דבעי לזה משום קיום ולא משום לשמה.

תוד"ה כיצד – **התו"ר** הביא גירסא דאלא כיצד יעשה, וכ' דלפ"ז אתיא כר"מ דמהני גם אחר שנשאת שלא יהא הולד ממזר, **והרשב"א** בגיטין גם כ' פירוש אחד הכי, וכ' דלא אמר ר"מ דחשיב משנה ממטבע אלא אם לא אמר לבסוף והלך מכאן. ועוד כ' התו"ר דגם י"ל דאתיא לחכמים וכל מה דאמרו חכמים דאין הולד ממזר זהו רק באם אמר לבסוף בפני נכתב, והא דלא מביאה הגמ' דגם לחכמים עשו חיזוק, הוא משום דרק מר"מ דס"ל דליכא תקנה ק' דאמאי אף תקנה לא מהני.

תוד"ה יטלנו – **הרש"ש** כ' לגרוס בתוס' דאו בעודם עסוקין דבתחילה מיירו דאמר תוכ"ד, ואח"כ הוסיפו לומר דגם כל זמן שעסוקין מהני, **ובתוס'** בגיטין **ובתו"ר** כאן כ' דתוכ"ד מהני, ונסתפקו האם גם מהני כל זמן שעסוקין, **ובש"מ** בשם **תו"ח** כ' די"ל דהכא מיירי דכבר ליכא להעדי נתינה כאן ומשו"ה בעי שיחזור ויתן ואכמ"ל.

ג) גמ' כסף על כסף – בתוס' מבואר דהיינו בכה"ג דבודאי אין לחלל אפילו מדוחק, **ובתו"ר** כ' די"ל דמה דשרי הכא כסף על כסף מיירי דוקא אם הוי מטבע אחר, אבל על אותו מטבע גם בדמאי אין לחלל, **ובר"ש** בדמאי כ' דהכא שרי בכל ענין אפילו הוי ממין אחד, אמנם במעשר שני כ' לומר דמה דשרי הכא הוא דוקא על מטבע אחר, אלא דהביא דבירושלמי מבואר דמה דשרי הכא בכסף על כסף מיירי באופן דבודאי אין לחלל אפילו מדוחק, ורק דאם מחלל מהני בדיעבד, וכן **בפי' הרא"ש** שם באות ה' כ' לומר דמיירי בשל מלך אחר, אך הביא הירושלמי, ויל"ע האם לפ"ז אמרינן דמתני' דהכא מיירי בכל ענין, או דמ"מ אמרינן דמיירי במטבע אחר, אלא דבודאי גם בכה"ג אין לחלל, וכמו דהק' שם הר"ש עוד דמהא דחכמים מתירים כסף ופירות על כסף מבואר דכסף על כסף לבד אין לחלל, והתם מחלל מטבע אחר, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר דדוקא אם הוו שתי סוגי מטבעות שרי.

תוד"ה כסף – **בתו"ר** מבואר דכסף על כסף שרי רק מדוחק, אבל כסף על נחשת אפילו שלא מדוחק שרי בדמאי, **והרש"ש** כ' לומר דבכסף על נחשת איכא רבותא דאי"צ לחזור ולחלל הנחשת, דבודאי הדין דבעי לחזור ולחלל על כסף ומהטעמים שכ' רש"י בסמוך בד"ה מפני, וקמ"ל דבדמאי אי"צ.

תוד"ה ויחזור – משה"ק על רש"י מהא דאין חומש בחילול, עיין משנ"ת בזה במתני' די"ל דבאמת לר"מ גם בחילול בעי להוסיף חומש, ומשה"ק דאמאי לא הק' מכסף על כסף, כ' **התו"ר** די"ל דהכא שרי דוקא אם הוי מטבע אחר, וי"ל דכה"ג גם בודאי שרי, [וכן מבואר **בפה"מ** בדמאי דכסף על כסף גם בודאי שרי וכמו שהביא הפנ"י, אמנם **הר"ש** כ' דנראה במתני' דזהו קולא רק בדמאי], וכ"כ **הריטב"א** בתי' אחד ועוד כ' דמ"מ ניחא להגמ' להק' ממה דקתני בהדיא דשרי רק מדוחק, **והמהרמ"ש** כ' על רש"י ד"ה ומי, דבדבריו מיושב קו' התוס', והיינו דנראה בדבריו דבאמת גם מכסף על כסף ק', אלא דהגמ' מק' דאפילו מה דמבואר כסף על נחשת יק' דבודאי שרי רק מדוחק, ואמאי מיקל בדמאי.

בא"ד – מש"כ דבכמה דוכתי משמע איפכא, **בתו"ר ובר"ש** בדמאי הביאו עוד מה דקתני בפ"א ממעשר שני משנה ה' דאם לקח פירות חוץ לירושלים במזיד יעלו ויאכלו במקדש, **והתור"פ והר"ש** הביאו עוד מה דקתני בפ"ג ממעשר שני משנה ד' דאם יש לו מעות בירושלים ופירות במדינה יכול לחלל המעות על הפירות ובלבד שיעלה הפירות ויאכלו בירושלים, **ובש"מ** בשם **תוס' שנץ** כ' דיש לדחות דכיון דהמעות בירושלים הלכך גם דין הפירות שלא לפדותם, וכ"כ **הריטב"א** וכ' דהוי כחוכא ואפוכי מטרתא.

ובשי' רש"י מבואר **במהריק"ו** בפ"ד ממעשר שני ה"ח **ובפנ"י** דס"ל דכל הנהו משניות מיירי דכשמחלל דעתו לאכול הפירות בירושלים ומשו"ה אין לו לחזור ולחלל הפירות, משא"כ הכא דמתחילה לא חילל אלא כדי להעביר הקדושה שעל המעות לדבר אחר, ואין דעתו להעלות הפירות לירושלים, משו"ה אדרבה עדיף שיפדה הפירות משום קרא דוצרת הכסף כמש"כ רש"י, והנה **התו"ר** הק' לפי פי' התוס' דמייתי הא דסלע שנתערב להוכיח דבודאי אין לחלל כסף על נחשת, דאמאי לא מייתי כל המשניות דמוכח דבעי להעלות הפירות עצמם וכמשנ"ת, וא"כ על כרחך דלר"מ הוי קולא דוקא בדמאי, וזה עדיף דמיירי בהדיא על מה דמיקל ר"מ, ותי' כמש"כ המהריק"ו והפנ"י בשי' רש"י די"ל דשם מיירי באופן שהיה מתחילה דעתו להעלות ולאכול בירושלים, [**ובתור"פ** כ' דמדוחק י"ל הכי], ונראה דס"ל דבשי' רש"י א"א לתרץ הכי, מדלא תי' הכי משה"ק על רש"י.

**הש"מ** בשם **תוס' שנץ** הביא דבגמ' בסוכה מ' ב' מוכח דשרי ליקח פירות גם חוץ לירושלים, וזהו דלא כרש"י דמבואר דרק בדמאי הקילו בזה, דהא כ' דלר"מ בעי שיחלל הפירות משום וצרת הכסף, אמנם בתוך דבריו מבואר די"ל דשם מיירי בדמאי, **וברש"י** בקי' נ"ה ב' מבואר בפירוש אחד דמשום קרא דוצרת הכסף אין ליקח פירות חוץ לירושלים ואכמ"ל.

בא"ד – מש"כ באביי, לשון **התו"ר** לק' דזהו כללו של ר"מ דבכל מקום שיש מיתה יחמיר יותר מחכמים.

בא"ד – מש"כ התוס' דהביא מתני' דסלע שנתערב להוכיח דר"מ לא מיקל אלא בדמאי, עמד בזה **במהרמ"ש** דמשם לא מוכח לכאורה דאם מחלל הפירות דאינו יכול לחזור ולחללם על כסף, דשם רק מבואר דאין לחלל טבעא אפירא, וכשמחלל פירות על כסף הרי הוי פירא אטיבעא, וכ' לבאר דכיון דמבואר דאין לחלל טבעא אפילו על נחשת הגם דהוי טבעא מצד עצמו, א"כ כל שכן דאין לחלל על פירי גמור, אלא דבאם יעלה הפירות עצמם ויאכל בירושלים הרי יש בזה עדיפות על נחשת כיון דקונה מידי דמאכל, וכמו דיכול לקנות בירושלים הכא נמי חוץ לירושלים, אבל היכי דחוזר ומחלל הפירות על כסף הרי נמצא דלא חילל כדי לאכול, וא"כ אין להקל בזה יותר מנחשת, וכיון דמבואר דעל נחשת אין לחלל אלא מדוחק כל שכן דעל פירות לא,ועיין **בריטב"א** שכ' לפי פי' התוס', דמה דהביאה הגמ' למתני' דסלע שנתערב, הוא דלא נימא דהאי מתני' דהכא הוי גם בודאי ולא רק בדמאי.

בא"ד – מה דהביאו מתני' דסלע שנתערב, כ' **התו"ר** דשם לא מצינו דר"מ חולק, ואתיא ככו"ע.

בא"ד – **הריטב"א** מק' על פי' התוס' דכל הסוגיה מק' רק מכח דר"מ מיקל יותר מחכמים, דא"כ לק' גבי נחתום הוה להגמ' לאתויי דברי ר"י דמחמיר ואוסר לעשר מחמה על צוננת דמזה עיקר הקו', וכ' משו"ה דנראה יותר כרש"י.

בא"ד – **בתו"ר** כ' לומר דלא גרסינן ובלבד, ועוד כ' כמש"כ התוס'.

**נו' א'**

רש"י ד"ה מפני – **הר"ש** במעשר שני כ' לומר דהא דלא יחלל על כסף הוא משום גזירה שמא יטול אחד מהסלעים בלא חילול, אבל באמת י"ל דשרי גם לחלל כסף על כסף [היכי דהוי מין אחר], **ובפי' הרא"ש** שם כ' לומר דשרי גם על של מלך אחר, אלא דלא שכיח שיהיה לו מטבע של מלך אחר, [אלא דהביא הירושלמי דמבואר דאין לחלל וכמשנ"ת], **ובמהריק"ו** בפ"ו ממעשר שני ה"ב **ובפנ"י** כ' דמהרמב"ם שם מבואר דבאמת אפשר גם לחלל על כסף, ומה דאמרינן דמחלל על נחשת היינו לרבותא דאפילו על נחשת יכול.

ד) גמ' אלא לסיטון – במשנה בדמאי בפ"ב משנה ה' מבואר שי' **הרמב"ם** דר"מ אוסר למי שדרכו במדה דקה גם למכור במדה גסה, ושי' **הר"ש** שם דר"מ מתיר, וכ' **החזו"א** בדמאי פ"ו סק"ח, דלשי' הרמב"ם ניחא דר"מ הכא גם אוסר, ולשי' הר"ש צ"ל דרק בסיטון אוסר ר"מ, אבל מתני' מיירי בחנוני ובזה שרי עיי"ש.

גמ' שם – **התו"ר** מק' לשי' רש"י דמק' על ר"מ ממה דמצינו קולא בדמאי אפילו אם אינו מיקל יותר מחכמים, דא"כ אכתי יק' מהא דמתיר ר"מ לסיטון למכור, **והריטב"א** כ' דכיון דזה לא חשיב קולא כיון דידוע דלקח מע"ה, אמנם **בתור"פ** מוסיף בקו' דהא בודאי אסור אפילו לסיטון, וא"כ נמצא דהוי קולא בדמאי.

תוד"ה לא – בקו' התוס' מבואר **ברשב"א** דכיון דההיתר הכא משום דידוע דהוי משל ע"ה, א"כ אמאי אסור בגמ' בב"ב הא גם שם יודע דהוי של ע"ה, ו**בתו"ר וברשב"א ובר"ן** מבואר כהתי' הראשון של תוס', **ובש"מ** כ' דכיון דלא התירו אלא במדה גסה נראה הטעם משום דידוע, ולא משום דהקילו לו, **וברמב"ם** בפי"א ממעשר ה"א וה"ב מבואר כתי' הראשון של תוס', וכמבואר בנו"כ שם, [והנה מ"מ כ' הטעם דהמוכרים במדה גסה אינם משתכרים כ"כ עיי"ש].

רש"י ד"ה מעשר – מבואר ברש"י דהנחתום גם לוקח ככרות, וכן מבואר בד"ה פלטר, אמנם בתוס' מבואר דהנחתום רק לוקח תבואה, והוא אופה הלחם, **ובתו"ר** הוכיח דנחתום הוא האופה בעצמו הלחם, **והתור"פ והריטב"א** הק' על רש"י דאיך מיקל ר"מ בנחתום יותר מפלטר, הא הנחתום לוקח מפלטר ואם בפלטר עצמו חיישינן דהוי מכמה בני אדם, איך עדיף הנחתום הלוקח ממנו, **והמהרמ"ש** כ' דנחתום גם לוקח מבעל הבית עצמו, ויש לנו לתלות בהכי.

תוד"ה הלוקח – **בתו"ר ובריטב"א** מבואר כתוס' אמנם **הר"ש** במשנה שם כ' דבירושלמי מבואר דר"י אוסר מחמה על צוננת גם אם הוי מאותו דפוס, [ומה דשרי לר"י בפלטר הוא דוקא אם לוקח מאותו יום], וכן מבואר **ברמב"ם** בפה"מ ובפי"ד ממעשר ה"ה, ובפה"מ מבואר הטעם משום דחיישינן דאחד הוי חדש ואחד ישן, ואין מעשרין מן החדש על הישן, **ובמל"מ** שם הק' דאמאי הוצרך לזה מאחר דמבואר הטעם דחיישינן דהוי משל אחר, ועיי"ש שהאריך בענין זה דנחתום ופלטר.

גמ' ורב ששת לא שפיר קא מותיב – **הגרע"א** מביא דברי רבא ביבמות קי"ט א', דאין חילוק בין אם הוי איסור לאו או איסור כרת, **ורש"י** שם כ', דדוקא במידי דחששא אין לחלק, אבל במידי דהרחקה מודה רבא דיש לחלק, ולפ"ז ניחא הכא דמחלקינן בין לאו למיתה, אמנם הביא הגרע"א, **דבתה"ד** הק' על רש"י מסוגיה דיבמות פ"ב א', דמבואר דגם במקום הרחקה אין לחלק, ולפ"ז כ' הגרע"א דגם הכא רבא יחלוק על אביי, וצריך לתרץ כמו דמסיק אביי לבסוף, ועיין בכתובות כ"ג א' בתוד"ה עדי.

א) מתני' שאין להם אונאה – **בעליות רי"ו** בב"ב ע"ח א' כ' דכל הנהו דאין להם אונאה ודאי דעובר בלא תונו ולא נתמעטו אלא מחזרת אונאה, וכן מוכח בפרשה דעיקר קרא מיירי במכר של קרקע ועל זה אמר דלא תונו, וכ"כ **הרמב"ן** על התורה בפרשת בהר פכ"ה פ' ט"ו וכ"כ **החינוך** במצוה של"ז, וכתבו הראיה דעיקר קרא איירי בקרקעות, ועוד כ' דמתחילה כ' וכי תמכרו ממכר וזה כולל גם קרקעות, ואח"כ יחד האזהרה במטלטלין שאמר מיד, ואמרינן דדוקא מדין חזרת אונאה ממעט, וכ' דהחילוק בין קרקעות למטלטלין הוא משום דאין דרך העולם לסבול אונאה ביותר משתות, אבל בקרקע לפי שעומד לעולם דרך העולם למחול בו כל אונאה, [ועיין ברמב"ן שם דכ' דאפשר דכל זה אסמכתא והעיקר דאין בקרקעות חזרת ממון דהכל כפי דעת בני אדם], **ובמנ"ח** אות ג' העיר דטעם זה שייך רק בקרקע ולא בשטרות ועבדים, וכ' דנראה דזהו גזה"כ מה דאין אונאה, [וכ' דשי' החינוך דגם בשטרות איכא לאו, ויל"ע האם זה מוכרח בדבריו, דהא שטרות נתמעטו מממכר].

והמנ"ח שם הביא דברי **התוס'** לק' ס"א א' דהק' דאמאי לא אמרינן דאיצטריך קרא דגזילה, לגזילת עבדים דאין ללמוד זה מאונאה דהא נתמעטו מאונאה, וכ' דמבואר בזה דס"ל דגם לאו ליכא, **ובפנ"י** כ' לומר דלאו דלא תונו ליכא אלא במטלטלין, אבל מ"מ איכא איסור תורה לאנות גם בקרקעות דהא עיקר קרא בקרקע איירי.

**נו' ב'**

ב) וכי תמכרו ממכר – **בחינוך** מצוה של"ז הביא דרשה זו דממעט שטרות מאונאה, **ובכס"מ** בפ"ו ממכירה הי"ב כ' לומר דאין כאן יתור בקרא למעט אין גופו ממון, אלא דכל הקרא לא מיירי בדבר שאין גופו ממון, והביא דברי התוס' בסמוך בד"ה והאי דכ' דממכר מרבינן שכירות, וא"כ אינו מיותר למעט שטרות, ועיין עוד בסמוך בתוד"ה יצאו.

גמ' שאין גופן ממון – **בשו"ע** סס"ו סל"ד מבואר דאם מכר שטר ונמצא דהבעל חוב הוא עני שאין מה לגבות ממנו, מ"מ אין המקח חוזר משום דאין אונאה לשטרות, **ובקצוה"ח** סקכ"ו סק"ט הק' על מה דמבואר שם בשו"ע דאם מכר במעמד שלשתן חוב ונמצא דהבעל חוב עני דחוזר, דאמאי לא אמרינן דהחוב אין גופו ממון וליכא אונאה, וכ' לומר דרק בשטר אמרינן דאין גופו ממון כיון דאינו אלא לראיה שבו, אבל החוב עצמו שפיר חשיב גופו ממון, אמנם כבר עמדו על דבריו דאמאי במכירת שטרות ליכא אונאה מצד מכירת החוב שיש בזה, כיון דאמרינן דהחוב עצמו גופו ממון, **ובזכרון שמואל** סנ"ו סק"ד כ' לומר דבמכירת שטרות אינו מוכר אלא השעבוד נכסים וכשי' ר"ת ומשו"ה אמרינן דאין גופו ממון, משא"כ במעמד שלשתן דתקנו דיחשב דמוכר החוב עצמו דהא הדין דאינו יכול למחול, בזה אמרינן דגוף החוב שפיר הוי גופו ממון, [**ובי"ר** בב"ב קמ"ז ב' מבואר דגם במכירה במעמד שלשתן ממעטינן דליכא אונאה, אמנם אפשר שם דכונתו לענין מכירת השטר, ולא על עיקר החוב].

גמ' מכאן אמרו – **הפנ"י** מעיר דאיך מוכח מהא דממעטים שטרות דיש אונאה לפרוטות וכ' די"ל בדוחק, ועיין בנמוקי הגרי"ב.

תוד"ה יצאו – **המהרמ"ש** מעיר על מש"כ בשם רבינו חיים, דא"כ נמצא דהוי מכירת קרקע, ואמאי בעי למעט שטרות מקרא אחרינא, וכ' די"ל דאה"נ דלא הוי תי' על עיקר הקו', אמנם אכתי העיר במה שכתבו דעושה שטר שעבוד דא"כ הוי אונאה בקרקע, **ובק"ש** בב"ב אות תקי"ח כ' לישב דמה דאיצטריך קרא גבי אונאה, הוא היכי דהאונאה היתה לא בשווי של השעבוד, אלא בשווי של השטר בתורת ראיה, ורק דבאם לא שייך למכור החוב, ממילא דאין מה לקנות הראיה, דאין מזה כלום, אבל אחר ששייך לקנות החוב ממילא גם איכא מכירה על השטר בתורת הראיה שבו ושפיר שייך בזה אונאה, אלא דאכתי במה שהעיר המהרמ"ש בדברי התוס' דנתן לו יותר מדאי לעשות שטר שעבוד, יל"ע דלא הזכירו השטר לראיה אלא לשעבוד.

בא"ד – **הי"ר** בב"ב קמ"ז ב' כ' דבעי קרא לשטר פקדון ומכר לו הפקדון והשטר, דבכה"ג הוא זוכה בשטר מדאורייתא כיון דפקדון הוי שפיר דבר הנקנה, [וכ' עוד דמשכ"ל היכי דמכר במעמד שלשתן, ומבואר דס"ל דמעמד שלשתן הוי דאורייתא, וכל הראשונים כתבו דהוי רק מדרבנן וכמו דנראה מבואר בגמ' בגיטין י"ד א' דשוינהו רבנן כהלכתא בלא טעמא], **והרמב"ן** בב"ב ע"ז א' כ' דמשכ"ל היכי דמכר שטר חוב ולא חזר בו עד שגבה הלה את חובו דתו לא מצי הדר, ורחמנא מיעטי' מדין אונאה כיון דשטר מכר לו מתחילה, וכ' דמשכ"ל עוד כגון שמכר לו שדה והיו לו עליו שטרי זכויות ומכרן לו ביותר מכדי דמיהן, וכ' דיש עוד פנים.

**והרשב"א** בב"ב קמ"ז ב' כ' דכיון דאמרינן דיצאו שטרות שאין גופן מכור ואין גופן קנוי, אלמא התורה העידה עליו שאינו ממכר ואינו קנוי ומכור, וא"כ מבואר דמכירת שטרות אינה מן התורה, וכ' עוד דמי כתיב בקרא דיצאו שטרות ויצאו קרקעות, אלא דקרא כתיב ואנן דרשינן מיני', דאין דין אונאה דקרא אלא במטלטל ובמה שיש לו גוף, והלכך למאי דתיקנו מכירת שטרות אין בהו אונאה, וכ"כ **הר"ן** כאן ובחי' על הרי"ף בכתובות פ"ה ב' די"ל דאע"ג דמכירת שטרות דרבנן, מ"מ כיון דקרא מיירי רק בדבר שגופו ממון, א"כ אחר שתקנו חכמים מכירת שטרות ממילא לא יהיה בזה אונאה כיון דהוי מכר שאינו בכלל הפרשה, **ובכס"מ** שם הוסיף דליכא הכא מיעוט למעט שטרות, אלא דממילא לא הוו בכלל הפרשה וכמשנ"ת.

**ובתומים** סס"ו סק"א כ' דמשכ"ל מכירת שטרות מה"ת היכי דהלוה כתב למלוה דהוא משתעבד לכל המוציאו דבכה"ג איכא שעבוד מה"ת ללוקח, ולכאורה בכה"ג אינו זוכה בחוב ע"י המכירה אלא זהו גורם דחל שעבוד הלוה מעיקרא גם אליו, וא"כ מה שייך בזה אונאה דמכירת שטרות, אמנם נראה דמ"מ איכא מכירה על השטר חוב עצמו דזה יכל לישאר ביד המוכר.

גמ' אחיו ולא הקדש – **הגרע"א** מעיר דאמאי לא ממעטינן מעמיתך, **והרש"ש** ציין לדברי **הלח"מ** בפי"ג ממכירה ה"ז דהביא הגמ' בבכורות דמאחיו ועמיתך מחד ממעטינן נכרי וחד הקדש, וכ' דמוכח מהכא דמאחיו ממעטינן הקדש, ומעמיתך ממעטינן נכרי, והק' שם על **הרמב"ם** דכ' איפכא דנכרי ממעטינן מאחיו והקדש ממעטינן מעמיתך.

ג) תוד"ה והאי – **התו"ר** כ' עוד תי' דאע"פ דלא אקרי ביתו וקנין כספו מ"מ ממכר מקרי, ואין שם מכר תלוי באם חשיב כשלו לגמרי, וכ"כ **הרשב"א והר"ן**, ועיין בקה"י בע"ז ס"ט מש"כ בזה.

בא"ד – **בגדולי תרומה** שער נ"א חלק ו' דין א' **ובמהרמ"ש** העירו על דברי התוס' דלשון הגמ' לא נראה כדבריהם דמבעי האם ממכר אמר רחמנא ולא שכירות, וכן אמר אביי דמי כתיב ממכר לעולם ממכר סתמא כתיב, ונראה דהנדון האם ממכר משמע מכר לעולם, ולא האם מרבינן מממכר גם שכירות.

**הרמב"ן והרשב"א** כ' בשם י"א דאין אונאה בשכירות פועל וקבלנות דזה לאו ממכר הוא, [ומבואר **בנ"י** דנראה דהכי ס"ל להרשב"א], וכ"כ **הריטב"א**, **והר"ן** הביא שי' זו, והביא גם דברי **הרמב"ם** דחולק בזה, דבפי"ג ממכירה הט"ו כ' דבפועל אין אונאה משום דהוי כקונה לזמן והוי כעבדים שאין בהם אונאה, ובהי"ח כ' דקבלן יש לו אונאה, **והה"מ** שם הק' דמאי שנא קבלן מפועל כיון דקיי"ל דאומן אינו קונה בשבח כלי, א"כ אמאי הוא לא יחשב גם כעבד, **ובתה"ד** סשי"ח [והביאו **הב"ח** בסרכ"ז] כ' דכיון דקיי"ל דפועל יכול לחזור בו בחצי היום משא"כ קבלן, א"כ מבואר דרק פועל חשיב כעבד, ואמרינן דיכול לחזור מקרא דלי בני ישראל עבדים, אבל קבלן אינו חשוב כעבד, וכ"כ **בדרישה** סקמ"ז דכיון דאינו מחוייב לגמור מלאכתו בזמן מסויים אינו חשוב כעבד, ועיין באהא"ז מש"כ, **ובטושו"ע** סרכ"ז סל"ג וסל"ו מבואר כהרמב"ם, **והגרע"א** שם ציין לראשונים שחולקים.

**במחנ"א** דיני שכירות פועלים ס"א כ' דשי' הרמב"ם דפועל גופו קנוי, ושי' הראשונים דחולקים דלא הוי ממכר ס"ל דאין גופו קנוי, והק' **דהריטב"א** לעיל י' א' כ' דפועל הוי קניה אלימתא כדאמרינן גבי עבד כנעני דידו כיד רבו, וא"כ אמאי כ' הכא דאין בו אונאה, וכ' לומר דהריטב"א לעיל מיירי בפועל שנשכר לכל מלאכה, אבל הכא מיירי דרק למלאכה אחת ובזה ס"ל דלא חשיב קנוי אצלו.

במה שכ' הרמב"ם דפועל הוי כעבד ומשו"ה אין בו אונאה, **בתה"ד** שם הביא דכמו כן מצינו בקידושין כ"ח א' לענין שבועה דעבד עברי חשיב כתביעת קרקע ואין בו שבועה, [**ובריטב"א ובר"ן** שם מבואר דמה דליכא שבועה הוא משום דלא הוי תביעת ממון אלא תביעת גופו], **ובפרישה** סקמ"ו כ' דאע"ג דפועל ישראל לא הוקש לקרקע, אפשר דלא חלקו בשם פועל, ולעולם ליכא אונאה, וכ"כ **בסמ"ע** סק"ס, **ובבי' הגר"א** שם סקמ"ח הביא דברי התה"ד דגם בקידושין אשכחן דע"ע דומה לקרקע, וכבר נחלקו רש"י והתוס' בקידושין ז' א' האם רק עבד כנעני הוקש לקרקע, או דבכל אדם אמרינן דדינו כקרקע, **ובש"כ** סצ"ה סקי"ח האריך בזה, וכ' דעיקר כשי' רש"י דכל אדם הוי כקרקע, ואע"ג דרק עבדים הוקשו מ"מ מהיקש זה ילפינן דכל אדם דינו כקרקע, דמה דעבד כנעני הוקש זהו משום דהוא אדם, ובכל אדם אמרי' דדינו כקרקע, [ובקצוה"ח שם סק"ח כ' להוכיח דשי' הרמב"ם כתוס', אמנם כבר כתבו לדחות ראיתו ואכמ"ל].

**ובמהרי"ט** בח"ב חחו"מ סי"ט ד"ה ויש לדקדק כ' בביאור שי' הרמב"ם, דמה דאין אונאה בפועל אי"ז משום דהוי כקרקע, אלא דכיון דהוי שכירות על גופו א"כ נמצא דאין כאן קונה ומקנה ודבר הקנוי, ובעי שהוא יקנה לו איזה דבר, וזהו כמש"כ הריטב"א והר"ן בביאור הטעם דליכא שבועה על זה משום דאין כאן תביעת ממון, הכא נמי אין כאן דבר הקנוי, אלא דהק' דא"כ אמאי בקבלן איכא אונאה, הרי שם גם אין דבר הקנוי, וכ' לבאר דכיון דמ"מ הרי הוא עושה מלאכה באיזה חפץ א"כ יש להחשיב זה דאיכא דבר הקנוי דמ"מ למי ששכרו יש כאן זכיה בשבח החפץ, וכ' דלפ"ז באמת באם יהיה קבלן רק על מלאכה כגון לרעות הבהמות בזה לא יהיה אונאה אף בקבלן.

**הרמב"ם** בפי"ג ממכירה הי"ז **ובשו"ע** סרכ"ז סל"ה כ' דאם היה אונאה שתות או יתר משתות מחזיר אונאה, **ובכס"מ** שם כ' דביתר משתות בטל השכירות, **ובלח"מ** עמד על לשון הרמב"ם דנראה דגם יותר משתות רק מחזיר אונאה עיי"ש.

**הרמב"ם** שם בהי"ז כ' דבשכירות מחזיר אונאה אפילו לזמן מרובה, והביאו דבריו **הר"ן והנ"י**, וכ"כ **בטושו"ע** סרכ"ז סל"ה, **והה"מ** ביאר דאין דרך להראות מה ששוכר ואינו יודע שיש אונאה גם לאחר זמן מרובה, **ובסמ"ע** סקס"ה כ' דכיון דאין שכירות משתלמת אלא לבסוף אין דרכו להראות עד שמשלם וכבר עבר זמן מרובה ותו לא חלקו, והנה מבואר **ברמב"ם וטושו"ע** דגם גבי קבלן הדין דחוזר לעולם כמוכר, **ובפרישה** סקמ"ד כ' דכיון דמדמינן למוכר אמאי לא אמרינן דאם שהה כל כך עד שנזדמן לו שכירות כשכירות זה דלא יוכל לחזור בו וסיים דצ"ע, [ויל"ע בכונת דבריו, דאף דמדמינן למוכר זהו רק בעיקר הדין דיש בו אונאה וחזרה, אבל עד מתי חוזר הרי מבואר בהה"מ דאין הדרך להראות ולשאול, וא"כ משו"ה חוזר לעולם].

**במרדכי** סש"ה מבואר שיטה דבשכירות קרקע איכא אונאה, וכן פירש **בש"מ** בשם **רבינו יהונתן** בפי' ראשון, **ובקה"י** סמ"ו אות ה' כתב לבאר בזה, דאע"ג דעצם זכות השכירות חשיב כקרקע, כיון דהוי זכות בקרקע, מ"מ כיון דהדין הוא דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, א"כ אמרינן דהדין תשלומין הוי על השימוש בפועל, וזה לא חשיב קרקע אלא כמטלטלין.

ד) גמ' בעי רבא חטים וכו' – שי' רש"י והתוס' דמיירי דמכר לו החטים, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו דבכה"ג גם אם טעה כמה צריכה השדה מ"מ אי"ז שייך לדין אונאה כיון דנמצא דיש כאן טעות ולא על מנת כך לקחה, [**ובמחנ"א** דיני אונאה ס"ח הביא דברי רש"י דבכל מקום דהוי טעות באומד הרי זה שייך לדיני אונאה], **והטור** בסרכ"ז מבואר כשי' רש"י, **והב"ח** שם כ' דהיה נראה לבאר לפי שי' זו דמיירי דמכר לו החטים לבד דיהיה שלו ויקצור כל התבואה כשתגדל, אמנם כ' דבטור מבואר דמכר גם הקרקע, וכ' דס"ל להטור דאם היה מוכר החטים לבד בודאי דלא יחשב כקרקע.

ושי' **הראב"ד** [הובא בש"מ ובראשונים] **והרמב"ם** בפי"ג ממכירה הט"ז, **והשו"ע** בסרכ"ז סל"ה דמיירי דהוא שכרו לזרוע לו קרקע, ונמצא דזרע פחות ממה שראוי, וכ' הראב"ד דהא דלא אמרינן לו דעכשיו יוסיף הוא משום דכיון דכבר גמר הזריעה אי"צ לזרוע עוד, ועוד כ' דבאם יוסיף לזרוע זה יכול להזיק גם מה דכבר זרע קודם וכן מבואר בראשונים, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** הק' על זה דאי"ז שייך לדין אונאה, ובאם קיבל עליו לשלם באם יפסידה יהיה הדין בזה דחייב לשלם וכמבואר לק' ק"ד א', וגם באם לא קיבל עליו מ"מ יש לו להפסיד שכרו כיון דלא זרע כראוי, **והכס"מ** כ' לומר דלא דמי לאם אוביר דלק' ק"ד דשם אינו משביחה כלל, אבל הכא הרי הושבחה אלא דלא כראוי, וכ' דמשו"ה גם אין לומר שיפסיד שכרו, **ובנתה"מ** סק"כ תמה על זה דבודאי גם באם לא ישביח כראוי הוי כאילו אוביר חלק מהקרקע, **ובאהא"ז** כ' דגם אי נימא דלא חשיב אוביר כיון דמ"מ השביח קצת, מ"מ בודאי דיק' דאמאי לא יפסיד שכרו כיון דלא זרע כראוי, וכ' לבאר דברי הכס"מ דמיירי דהוי מידי דתלוי באומד, והוא היה סבור דסגי בהכי, וא"כ נמצא דקיים שליחותו אלא דיש כאן נדון של אונאה כיון דנמצא דאינו שוה כמו שנתן לו וכשי' רש"י, **והנתה"מ** שם כ' לבאר דמיירי דאמר לו כמה זורע, ורק דאח"כ נמצא דצריך לזרוע יותר, וא"כ נמצא דמה שלקח כמו שכיר שזורע יותר הוי אונאה במה ששילם לו דאין מגיע לו כ"כ, **ובאהא"ז** הק' דהא ברמב"ם מבואר דהוא אומר דזרע כראוי.

**והרמב"ן** ועוד **ראשונים** הביאו **דהר"ח** לא גרס בגמ' אלא דאמר דזרע כראוי לה ולא גרסינן דאגלאי דלאו הכי, וכתבו לבאר דבאמת לא מיירי דנמצא דהוי פחות אלא הוי טעות שלקח ממנו יותר ממה ששוה דבר זה, והספק האם חשיב כמכירת קרקע או כמכירת מטלטלין, וכ' **הריטב"א** דפי' הגמ' דכיון דאמר שזרע כראוי, א"כ ממילא דעל כרחך דהטעות כאן אינו במדה אלא במחיר, והתוס' כ' לפי הגירסא דידן דהא דלא פירשה הגמ' הכי הוא משום דכה"ג בודאי דאי"ז חשוב אונאת קרקע, [**והרשב"א** כ' על דברי התוס' דאכתי אינו מוציא מידי הקו' דאמאי לא פירש הכי דהיא היא דמבע"ל גבי שבועה], **ובנתה"מ** הביא למחלוקת זו, וכ' דכמו"כ באם ימכור לו פירות מחוברים ביוקר יהיה תלוי במחלוקת זו, **ובב"ח** מבואר דלפי הראשונים מיירי דלא מכר גם הקרקע אלא מכר רק החטים לבד דיקצור התבואה לכשתגדל, דאי מכר החטים יחד עם הקרקע, בודאי דיחשב אונאת קרקע, וכדבריו מבואר לדינא גם **במאירי**,אמנם כ' דיש מי שנסתפק בזה.

תוד"ה כל – **הריטב"א** כ' דמהכא אין ראיה דרבא מיירי גם בקרקע, דיל"פ קו' הגמ' דמדברי רבא מוכח דטעות במדה אינו שייך לדיני אונאה אלא למקח טעות, **והפנ"י** כ' לישב שי' הרשב"ם דגם הוא מודה דעיקר דברי רבא קאי גם על קרקע וכמבואר בדבריו בב"ב שם, אלא דמה דאמר רבא דחוזר והיינו דהמקח בטל לגמרי זה הוי רק במטלטלין, ועיין כעי"ז ברש"ש.

בא"ד – **במאירי ובחי'** הריטב"א הישנים הביאו שי' הרמב"ם דגם במטלטלין אין המקח בטל לגמרי אלא רק מחזיר כפי הטעות, וכמו דמוכח מהא דמדה בחבל, ואכמ"ל.

רש"י ד"ה נשבעין – **בתו"ר** תמה על רש"י דכה"ג בודאי דהוי תביעת דבר תלוש דהרי תובע ממנו דלא נתן לו חצי סאה, ומה בכך דאמר לו דיזרע זה בקרקע, **ובסמ"ע** סרכ"ז סקס"ג הביא דברי רש"י, **והנתה"מ** בסקכ"א כ' דכבר תמהו הראשונים על זה.

**והתו"ר** כ' לבאר דמיירי דאיכא עד אחד דמעיד דחטים אלו הזרועים הם של התובע, **ובתור"פ ובריטב"א ובר"ן** מבואר דהוא אומר דמסר לו עשר שדות זרועות והוא אומר דרק חמש, ומבואר בריטב"א דמיירי בענין דהוא אומר דמסר לו לשמור, [ולכאורה לפ"ז גם איכא נדון על עיקר הדבר האם נעשה שומר בזה], **ובש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר דמיירי מסר לו לשמור והוא אומר דהוא פשע ונכנסו מים, והשומר אומר דהוי באונס, האם צריך לישבע שבועת השומרים.

**ובחי'** הריטב"א הישנים מבואר עוד בשם **הראב"ד** דמיירי דהוא תובע ממנו עשר שדות זרועות והוא מודה במקצת, ודחה זה דא"כ הוי הילך במקצת שמודה, וכ' דמיירי דמודה במקצת בחטים שאינם זרועות ותובע דגם יש לו שדות זרועות ובזה אינו מודה לו דבזה לא הוי הילך, אמנם **במאירי** כ' דגם במקרה הראשון לא הוי הילך כיון דאינם בעין.

רש"י ד"ה דחצדינהו – מבואר ברש"י דאם זרע מן הישן אין מקום לספק הגמ' דמאחר שכבר הותרו ע"י העומר בשנה שעברה, שוב אין לאסור גם אי נימא דהם בטלים אגב ארעא, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הראב"ד**, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"י ממאכ"א ה"ה, אמנם **הראב"ד** בהשגות שם כ' דבכה"ג באמת אין מי שיתיר לחטים אלו, אלא מיירי שהשרישו קודם העומר וחזר וזרע ובזה הספק האם התירן העומר שעבר, **ובכס"מ** שם עמד על דברי הראב"ד, דדברי הרמב"ם מבוארים שפיר דהספק האם יתירם העומר הבא דכמאן דשדא בכדא דמו וכמו לפי' רש"י, [ועיין בספר הליקוטים שהביא פי' דמבאר דברי הראב"ד על המשך דברי הרמב"ם שם].

**נז' א'**

ה) גמ' ביטול מקח וכו' – רש"י מבאר דהנדון בגמ' הוי כל שהוא יותר משתות, דבמטלטלין הוי ביטול מקח, אמנם התוס' מבארים דמיירי דוקא בפלגא, **והרי"ף** הביא ב' שי' בזה, והביא **מירושלמי** דמבואר דרי"ו דאמר ביטול מקח היינו בפלגא, וכ"כ **הרא"ש** דהיינו דוקא בפלגא, אמנם **במלחמות** כ' דאף דבירושלמי מבואר דהיינו רק בפלגא, מ"מ סתם גמ' דידן משמע דבכל יותר משתות הוי ביטול מקח כשי' רש"י, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הראב"ד** וכ"כ **הריטב"א**, **והר"ן** כ' דמשמע כרש"י אבל י"א כתוס'.

תוד"ה אמר – בלשון התוס' מבואר דרק מפלגא איכא ביטול מקח, ומשמע דבפלגא גופא אכתי לא הוי ביטול מקח, וכן מבואר **בתוס'** בב"ק י"ד ב', אמנם **בתוס'** בכתובות צ"ח ב' מבואר דבפלגא ממש גם הוי ביטול מקח, **ובתוס'** בקידושין מ"ב נסתפקו בזה, **ובתו"ר וברא"ש** כאן מבואר דבפלגא ממש גם איכא ביטול מקח, **ובבעה"מ** מבואר דרק ביותר מפלגא, **ובמלחמות ובריטב"א** מבואר כהרא"ש, **והמהרש"ל והב"ח** בסרכ"ז **והסמ"ע** בסק"נ כתבו לומר דדברי התוס' כאן הם לאו בדוקא וגם בפלגא ממש איכא ביטול מקח, **ובטור** בסרכ"ז כ' בשם **ר"ת** כהרא"ש דרק בבפלגא גם הוי ביטול מקח, **וברמ"א** בסכ"ט מבואר דרק ביותר מפלגא, **והב"ח והסמ"ע** כתבו דזה שלא בדקדוק, אמנם **הש"כ** בסקי"ז **ובבי' הגר"א** סקמ"א כ' דדברי הרמ"א הם בדוקא ופסק דלא כהרא"ש אלא כמו דמבואר בתוס' דרק ביותר מפלגא, **ובבי' הגר"א** שם ובסס"ו סק"נ מבואר דס"ל לדינא דרק ביותר מפלגא, וכ"כ **התומים** בסס"ו סקס"ה, **והנתה"מ** בסרכ"ז בחי' סקל"א כ' דהרבה פוסקים כתבו דגם בפלגא איכא ביטול מקח, ובסס"ו בחי' סקפ"ד כ' דדעת הש"כ הכי דגם בפלגא, ולכאורה זה ט"ס דבש"כ מבואר דנח"ל במש"כ הרמ"א דדוקא ביותר מפלגא וכן הביא **התומים** שם.

**בש"מ** בשם **תו"ש** הביא שני הצדדים מה הדין בפלגא, וכ' **דבירושלמי** מבואר דבפלגא ממש גם איכא ביטול מקח, דמבואר על המשנה בכתובות צ"ח א' דאלמנה שמכרה שוה מנה במאתים דלרי"ו המקח בטל, וא"כ מבואר דבפלגא ממש גם בטל המקח, וכן הק' **המלחמות** על **הבעה"מ** שכ' דרק יותר מפלגא דהוי ביטול מקח, דמהירושלמי מוכח דגם בפלגא ממש הוי ביטול מקח, **והש"כ** בסרכ"ז סקי"ז כ' דאין הכרח מדברי הירושלמי דבפלגא ממש גם הוי ביטול מקח, והביא דברי התוס' בקידושין דהביאו הירושלמי ובכ"ז נסתפקו מה הדין בפלגא ממש, אמנם כבר הק' **השעה"מ** בפי"ג ממכירה ה"ח דבירושלמי מוכח דגם בפלגא ממש הוי ביטול מקח וכמשנ"ת, ועיין **בתומים** שם שכ' לומר דאפשר דמתני' לא מיירי בדוקא במנה במאתים, **ובתו"ש** הק' על מה דאמרינן דבפלגא ממש גם הוי ביטול מקח, דבכתובות צ"ט ב' מבואר שי' רשב"ג גבי שום הדיינים דבפלגא מכרן קיים ורק ביותר בטל, ואמאי לא אמרו שיהיה הדין בזה כמו בביטול מקח דעלמא בלא דין אונאה דאמרינן דגם בפלגא הוי ביטול מקח, **ובתומים** שם הביא זה לראיה דרק ביותר מפלגא הוי ביטול מקח, וכן **בבי' הגר"א** בסרכ"ז ציין לגמ' זו, ועוד הוכיחו בתומים ובבי' הגר"א דרק ביותר מפלגא הוי ביטול מקח, מהא דמבואר לק' ק"ח דבמאה במאתים לא הוי ביטול מקח, **והרא"ש** כ' דצ"ל דלאו דוקא מנה במאתים, אמנם הפשטות מבואר דגם בפלגא לא הוי ביטול מקח.

**בירושלמי** מבואר דבדבר מופלג הוי ביטול מקח לרי"ו, **וברי"ף ובבעה"מ וברא"ש** מבואר דהיינו בפלגא, אמנם **במלחמות** כ' לומר דבשליש הוי מופלג דהוי כפלים מדין אונאה במטלטלין, וכ"כ **הריטב"א**.

שי' **התוס' והרא"ש והבעה"מ** להלכה דבפלגא איכא ביטול מקח גם בקרקעות, [ולעיל נתבאר מה הדין בפלגא ממש], ושי' **הרי"ף והמלחמות והריטב"א** דלעולם אין אונאה בקרקעות, וכן נראה שי' **הר"ן והנ"י**, וכ' הנ"י הכי גם בשם **הרמ"ה**, וכן מבואר שי' **הרשב"ם** ממש"כ התוס' בגיטין ל"ז א' בשמו דכותבין פרוזבול על קרקע כל שהוא משום דאין אונאה לקרקעות, [וכן מבואר בדבריו בב"ב ס"א ב' עיי"ש], וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"ג ממכירה ה"ח, **ובטור** סרכ"ז הביא שתי השי' ובסוף הסימן סתם כדעת הרא"ש דרק עד פלגא, **ובשו"ע** סכ"ט כ' כהרי"ף והרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כתוס' והרא"ש, וכן נחלקו בסס"ו סל"ח לענין אונאה בשטרות, **ובד"מ** בסרכ"ז סק"ד כ' דהדין דהממעה"ר, **והש"כ** בסס"ו סקקכ"ב כ' דעיקר כהשו"ע, **ובאורים** סקקכ"ט כ' דנראה כהרמ"א, **ובתומים** סקס"ה כ' דהדין דהמוציא מחבירו עליו הראיה, **ובנתה"מ** בחי' סקפ"ד הביא דברי הש"כ.

**הרי"ף** הוכיח דגם בפלגא ליכא ביטול מקח, מהא דמבואר לק' ק"ח א' דאמר ר"נ דגם מנה במאתים אין אונאה לקרקעות, **והרא"ש** כ' דצ"ל דלאו דוקא מנה במאתים אלא מעט פחות, **והריטב"א** כ' דכיון דהביטול מקח תלוי במעט פחות היה להגמ' לפרש זה, וכבר נתבאר דלפמש"כ התוס' דרק ביותר מפלגא איכא ביטול מקח לק"מ משם, ועוד הביא **הרי"ף** דברי הגמ' בב"ק י"ד ב' דאמרינן דקרקע הוי שוה כל כסף, ואי רק עד פלגא, א"כ לא הוי שוה כל כסף, **והרא"ש** כ' דכיון דעד פלגא ליכא אונאה חשוב כל כסף, **והתוס'** בב"ק שם כ' דלאו דוקא כל כסף. **והרא"ש** הק' על הרי"ף דכיון דרי"ו ס"ל דיש להם ביטול מקח, א"כ היה לו לפסוק כותי', דאין הלכה כר"נ במקום רי"ו, אמנם **הש"כ** בסס"ו הק' על הרא"ש דבמקום אחר מבואר בדבריו דגם כנגד שמואל ורי"ו הלכה כר"נ, ובגמ' לק' ק"י א' מוכח דגם במקום רב ושמואל הלכה כר"נ עיי"ש.

גמ' ביטול מקח יש להם – **הש"מ** בשם **הראב"ד** הק' דאמאי איכא ביטול מקח בקרקעות כיון דאין דין אונאה בקרקעות, וכ' דאי נימא דכל דהוי יותר משתות לא הוי מכר כלל ולא מתורת אונאה, א"כ אמאי מבואר לעיל נ' ב' דאחר בכדי שיראה המקח קיים, הא מעיקרא לא היה מקח כלל, וכ' לומר דמה דהוי ביטול מקח הוא משום דהמתאנה לא ניחא לו במקח זה דניכר בזה טעותו ויש לו בושת בזה, והמאנה גם לא ניחא לי' דיאמרו דעסקו רע ורמאי הוא, ומשו"ה ניחא להו לבטל המקח לגמרי, אמנם כשלא חזר בכדי שיראה, הרי חזינן דלא מקפיד על זה ומשו"ה תו לא מצי לחזור בו, ועיין לעיל נ' ב' מה דנתבאר דברי הרי"ו גבי יותר משתות, דאמאי אע"ג דתרוייהו מצו הדרי בהו, אמרינן דאחר כדי שיראה, תו לא מצו לחזור בהו.

**והסמ"ע** בסקנ"ב כ' על מש"כ הרמ"א דביותר מפלגא איכא אונאה, דכונתו לביטול מקח, והכי קאמר דישנו בכלל לא תונו הכתוב בתורה, ונתנו חכמים שיעור של יתר משתות, ובהני דאין בהן אונאה דינייהו הכי בפלגא.

ו) גמ' צריך לעשות לו דמים דבר תורה – בתוס' מבואר דלפ"ז צ"ל דמה דקתני דיצא לחולין היינו כנגד המעות שנתן, **והריטב"א** כ' דשי' **רש"י** דיצא הכל מיד ורק דיש לו חיוב להשלים דמים מן התורה, והק' דלפי האב"א הראשון דלית לי' דשמואל, א"כ איך אפשר לומר דיצא הכל לחולין כיון דשוה מנה שחיללו על שוה פרוטה אינו מחולל, והנה לכאורה אי"ז מפורש ברש"י דיצא לחולין הכל מיד, **ובפנ"י** כ' בשי' רש"י דמש"כ דערכך שויו משמע זה רק סיבה דיהיה חייב להשלים דמים אבל לא שלא יחול המקח וכמשי"ת עוד בע"ה, ולפ"ז הרי במש"כ רש"י דסבר דערכך שויו משמע, מבואר בזה דזהו רק לענין השלמת דמים, וכ' הפנ"י לומר דכל דברי רש"י הם למסקנת הגמ', אבל לפי האב"א דלית לי' דשמואל, באמת אין הטעם משום דערכך שויו משמע.

ולשון **הרמב"ן** דלא בטל החילול דידי' והוי כנותן מקצת דמים ומקצתם אח"כ כשישומו, ונראה מזה דיצא הכל מיד לחולין, אמנם **הרשב"א** גם כ' דמה דאמר רי"ו דהוי ביטול מקח אין הפי' דיהיה כאן ביטול מקח, אלא הוי רק שיעור ביטול מקח ולעולם אין החילול מתבטל, והרי זה כמו שפרע עכשיו מקצת הדמים ולאחר זמן המותר, ונראה מזה דיצא הכל לחולין מיד, אך קודם לזה כ' בהדיא כהתוס' דלא יצא אלא כנגד המעות, **והר"ן** כ' דהדין בזה דקנה ומחזיר אונאה, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר דאי ס"ל כשמואל דחיללו מהני, א"כ יצא הכל מיד לחולין ורק יש לו חיוב מן התורה להשלים דמים, אמנם אי לא ס"ל כשמואל מבואר דבאמת לא יצא הכל, וכן מבואר **בתורי"ד**, וכ' דמכי אמר יהא מחולל על פרוטה זו קדשה ההיא פרוטה שהקודש תופס דמיו, ומכי נתפסה ההיא פרוטה בקדושה יוצא הכלי לחולין ושוב אין מועלין בו, ואי אמרינן דאיכא ביטול מקח א"כ זה סיבה דיתחייב דמיו, אבל הכלי כבר יצא לחולין, והביא דהכא נמי במועל מכי פגם שוה פרוטה יוצא הכל לחולין עיי"ש, **והתוס'** בתמורה **והריטב"א** בשם **ר"י** כתבו דלא יצא כלל לחולין כיון דהוי ביטול מקח, ומה דקתני דיצא לחולין היינו אחר שיוסיף הדמים, ואתא לאפוקי מהרישא דהוי בדרך תמורה, דבזה גם היכי דאין צריך להוסיף דמים לא יצא כלל לחולין.

רש"י ד"ה אף – **ברשב"א** מבואר כדברי רש"י באב"א בגמ' דפליגי לענין לכתחילה, **והמהרמ"ש** הק' על רש"י דכיון דאמרינן דגבי הקדש י"ל דבעי בשויו משום קרא דערכך, א"כ אמאי אמרינן בגמ' לעיל דמ"ד אהקדשות כ"ש אקרקעות, הא י"ל דדוקא בהקדש משום קרא דערכך, ועיי"ש מש"כ לחלק בין דרך חילול למקח, **והפנ"י** כ' לומר דמשום קרא דערכך אי"ז סיבה אלא דיהיה חייב להשלים הדמים, ולא דיתבטל החילול, ומשו"ה לעיל ס"ל דביטול מקח היינו לגמרי א"כ בהכרח דאי"ז מקרא דערכך, ורק באב"א ס"ל דיל"פ דמה דאמר רי"ו דביטול מקח יש להם היינו רק לענין דצריך להשלים דמים, ולפ"ז באמת י"ל דדוקא בהקדש הדין הכי, דבקרקע גם דמים אי"צ להשלים, ומה דהביא רש"י כאן קרא דערכך באמת לא קאי לפי מה דבעי בגמ' לומר דפליגי בדשמואל, דלפ"ז אין הטעם משום דערכך שויו, דמשו"ז לא היה סובר רי"ו דאיכא ביטול מקח, ורש"י כאן קאי עוד דס"ל דר"ל הוא זה דאמר דצריך לעשות לו דמים דבר תורה.

תוד"ה יצא – **בתו"ר** מבואר דגם מה דהמתאנה חוזר הוא רק משום דיכול לבא לידי הפסד, וטעם זה כ' גם **הרשב"א והר"ן**, **ובתור"פ ובריטב"א** כ' הטעם דחוזר משום דחושש שמא לא יחזיר לו האונאה, משא"כ בהקדש אין לחוש לזה דאין רוצה להטעות ההקדש, **והרמב"ן** כ' לשני הטעמים.

בא"ד – **החזו"א** מעיר דאמאי מה שיכול לבא לידי הפסד, הוי סיבה שיחזור בו לגמרי, הא מ"מ אינו מרויח בזה כלום, דהרי גם מה דחוזר בו הוא רק עד כדי שיראה, וכ' לבאר בכונת התוס', דודאי מה דחוזר בו הוא משום עיקר האונאה, אלא דאי היה הדין דלעולם יכול לתבוע האונאה, א"כ זה סיבה דלא יחשב מתאנה כלל כיון דחוזר אליו המעות, אבל מאחר דאפשר שלא יחזור אליו המעות והיינו לאחר כדי שיראה, א"כ ממילא יש על זה שם אונאה ויש כאן סיבה לחזרת המקח.

**התו"ר** מק' בברייתא דמייתי לעיל נ"ה א' דאם אמר פרה זו תחת פרה זו של הקדש הקדשו פדוי ויד הקדש על העליונה, דממנ"פ במאי מיירי, אי בכדי אונאה, אמאי יד הקדש על העליונה הא אמרינן דאין אונאה להקדש, ואי ביותר מכדי אונאה, אמאי אם נתאנה הדיוט אינו חוזר, הא לגבי דידי' הוי מקח טעות, ומה דמבואר בגמ' בב"ב דלא תשיימי' את וכמו שהביאו התוס' נראה דזה רק בכדי אונאה, וכ' לומר דמיירי בכדי אונאה ומ"מ מדבריהם צריך להשלים הדמים להקדש, ועוד כ' אי נמי דמיירי ביותר מכדי אונאה ומה דאמרינן דפדוי היינו כנגד המעות, והשאר מחולל כשיוסיף הדמים וכמבואר בתוס' הכא, וצ"ב דלכאורה לא תירץ בזה כלום על משה"ק, דאמאי גם בנתאנה הדיוט הוי יד הקדש על העליונה, [ואפשר דלפי תי' אה"נ דמש"כ דיד הקדש על העליונה היינו רק דא"א לבטל החילול, אבל אה"נ דחוזר המעות היתרים להדיוט], **ובחי' הגרנ"ט** סקס"ב הביא דהתו"ר תי' דיד הקדש על העליונה כמבואר בירושלמי דאמרינן דאדם מצוי להרבות להקדש, אמנם לפנינו לא מבואר הכי בתו"ר, [וגם יל"ע דלכאורה דברי הירושלמי הם רק בכה"ג דידע דשוה יותר, דבהקדש הכל הוי הקדש משא"כ במעשר שני וכמו דהובא לעיל נ"ג א], **והחזו"א** כ' דמדברי התוס' בד"ה יצא נראה דמבארים הגמ' בב"ב דלא תשיימי' את גם באופן שיש יותר מכדי אונאה, וכ' לומר דלמ"ד דיש ביטול מקח בהקדש א"כ מה דבנתאנה הדיוט אינו חוזר זהו מדבריהם, אך כ' דמתוס' נראה דהוי מה"ת, ומשום דגם בזה אמרינן דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, והנה **התו"ר** לעיל נ"ה א' כ' בשם **הר"מ** דמשו"ה יד הקדש על העליונה דבחילול הקדש בטעות הוי הקדש, ולכאורה כאן מבואר דחולק על זה, **ובקה"י** בבכורות סי"א כ' דמדברי הרמב"ם שכ' בפ"ח הי"ג דאין אונאה בקרקע ובהקדש, ואפילו מכר שוה אלף בדינר או שוה דינר באלף, מבואר דגם בנתאנה הדיוט ליכא אונאה.

תוד"ה והאמר – **בתו"ר** מבואר יותר דאי אמרינן דביטול מקח היינו רק מדבריהם, א"כ אין דין זה שלא יתחלל ההקדש, דהרי מה"ת נתחלל, אלא זהו רק דין דצריך להשלים הדמים.

בא"ד – **הגרע"א** מק' על מש"כ ועוד וכו' דהא אי נימא דביטול מקח היינו מדבריהם, א"כ אמאי לא נימא דמ"ד אהקדשות היינו דוקא אהקדשות דהא אמרינן דהוי רק מדבריהם, ומ"ד אקרקעות היינו אף אקרקעות ומשום דס"ל דהוי מדין תורה, וכ' לישב דאי נימא דאין דין השלמת דמים מדבריהם אלא בביטול מקח, על כרחך היינו משום דביטול מקח אינו רק מכח דין אונאה, אלא אמרינן דגם בלא דין אונאה אין ראוי המקח להתקיים בשיעור זה ומשו"ה לא אמרו דין השלמת דמים אלא בשיעור זה, וא"כ ממילא דעל כרחך צריך לומר דיהיה דין ביטול מקח גם בקרקעות כיון דאינו שייך לדין אונאה, אלא דהק' דהרי גם לפמש"כ בועוד לומר דיהיה דין השלמת דמים רק בשיעור ביטול מקח, הרי אין הכרח לומר הכי, אלא דיש מקום לומר הכי דרק בביטול מקח יהיה דין זה, וא"כ אכתי י"ל דמ"ד אקרקעות ס"ל דהיינו דוקא קרקעות ומשום דבהקדשות ס"ל דאף בכדי אונאה איכא דין השלמת דמים, וא"כ הנדון של ביטול מקח הוא רק לגבי דין דאורייתא אי חל החילול ובזה אמרינן דזה רק בקרקעות, ומ"ד אהקדשות היינו אף אהקדשות ומדבריהם דס"ל דליכא דין השלמת דמים אלא בקרקעות.

גמ' במאי קמיפלגי – **בתור"פ** כ' דאין לומר דפליגי אי איכא ביטול מקח, דא"כ לפלוג בקרקעות, **והריטב"א** כ' דאין לומר דפליגי אי איכא ביטול מקח בהקדש, דא"כ לפלוג בהדיא ולא על מתני' דתמורה, וצ"ב כונתו דהא מבואר בגמ' דהנדון אי איכא ביטול מקח בהקדש תלוי אי ס"ל כשמואל או לא, ואפשר דכונתו כהתור"פ.

גמ' במאי קמיפלגי בדשמואל – **בתו"ר** מבואר דאע"ג דשמואל מיירי בנתכוין ומתני' דתמורה מיירי בסבור דהוי בשוה, מ"מ מדמה להו דאי מהני במתכוין הכא נמי בטעה מהני, **והר"ן** כ' דאמרינן דכיון דלא הקפידה תורה בפדיון משו"ה אפילו בטעה מהני.

גמ' דאמר שמואל וכו' – **ברמב"ן וברשב"א** מבואר דבגונא דשמואל אי"צ ליתן דמים אפילו מדבריהם, דכיון דנתכוין לחלל שוה מנה על פרוטה בזה לא אמרו דיוסיף דמים, אמנם **בתוד"ה** ומר נראה לכאורה דמדבריהם צריך להוסיף דמים, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הראב"ד** דאף דמה"ת מבואר דאי"צ להשלים, מ"מ מדבריהם י"ל דבעי, וכ"כ **בחי'** הריטב"א הישנים בשם **הרמ"ך**.

גמ' לכתחילה לא – **בתו"ר** מבואר דשי' רש"י בביאור הגמ' כפשוטו דלמ"ד דרק מדבריהם שרי לחלל על ש"פ לכתחילה, וכ' דאע"ג דמתני' דתמורה מיירי בכה"ג דדיעבד דכבר חילל, מ"מ שפיר אמרינן דפליגי רי"ו ור"ל אי שרי לכתחילה או לא, דאי שרי לכתחילה זהו משום דערכך דהו א"כ גם אינו צריך להוסיף דמים מה"ת, ולמ"ד דרק דיעבד זהו משום דערכך שויו משמע, וא"כ גם בדיעבד בעי להוסיף דמים דגזה"כ שיתן כפי שויו, וכן מבואר **בפנ"י** דקרא דערכך אינו אלא דמתחייב להשלים הדמים אבל אינו סיבה לביטול מקח וכמשנ"ת, והנה **ברש"י** בתמורה מבואר כמו שפירשו התוס' הכא דלכתחילה היינו דעושה באופן דשרי לכתחילה דדעתו לחלל בשויו, אמנם כבר מבואר שם **בש"מ** באות ה' דגירסת רש"י שם היתה דאי קא מכוין לאחולי הכא נמי, ושאני הכא דלא מכוין לאחולי, וא"כ ממילא ניחא דהכא דהגירסא שחללו ולכתחילה פירש כפשוטו.

**וברמב"ן וברשב"א ובר"ן** גם מבואר דלכתחילה היינו כפשוטו דשרי גם לכתחילה, אלא דבדבריהם מבואר דאי אמרינן דלכתחילה גם שרי, א"כ ממילא אמרינן דבכה"ג דדעתו לחלל בשויו ונמצא דאיכא טעות מ"מ ליכא ביטול מקח, ואי אמרינן דרק בדיעבד שרי, א"כ היכי דדעתו לחלל בשויו וטעה אמרינן דהוי מקח טעות משום דאין רצונו לאנות ההקדש.

**והתוס'** **והריטב"א** פירשו הגמ' דלכתחילה היינו באופן דשרי לכתחילה דדעתו לחלל בשויו, ובזה פליגי האם אמרינן דיש בזה דין מקח טעות או לא, אבל לכו"ע אסור לכתחילה לחלל שוה מנה על ש"פ.

גמ' שם – **הרשב"א** כ' לבאר לפ"ז דמה דאמרינן דצריך לעשות לו דמים היינו מעיקרא קודם שפודה, דכיון דדעתו לחלל בשויו ולא על ש"פ א"כ בעי שיעשה לו דמים מעיקרא, ובאם יהיה חסרון כשיעור ביטול מקח לא יהני החילול, ולמ"ד דגם לכתחילה אי"צ לעשות לו דמים מעיקרא אלא מדבריהם, ועוד כ' דיל"פ דמיירי אחר שחילל האם צריך לעשות לו דמים כדי שיגמר החילול דכיון דדעתו לחלל בשויו לא מהני החילול אלא כנגד מעותיו וכמבואר בתוד"ה יצא.

רש"י ד"ה שחיללו – **בקה"י** בבכורות סי"א כ' לבאר דכיון דאין אונאה, א"כ אמרינן דקביעת שויות המקח הוא לא לפי השויות בשוק, אלא כפי מה דקובע עכשיו בחילולו, ומשו"ה גם היכי דמתכוין לחלל בש"פ הרי זה תלוי באם יש אונאה או לא.

**התור"פ** מק' דאי נימא דגם לכתחילה שרי לחלל על ש"פ אמאי מבואר בסנהדרין י"ד ב' דבעי עשרה בחילול הקדש, וכ' לומר דבאמת רק בדיעבד שרי, ועוד כ' דקרא איירי בהקדש ביד גזבר דבזה אין לחלל על ש"פ אלא בשויו, ושמואל מיירי בהקדש ביד בעלים, ובזה י"ל דאף לכתחילה שרי, **ובתוס'** בתמורה בד"ה בין כתבו להוכיח דשמואל לא שרי לכתחילה מהא דבעי עשרה, אמנם בד"ה לא הק' דבסנהדרין פ"ח א' מוכח דהיכי דחילל בלא עשרה אפילו בדיעבד לא מהני, ותי' כמש"כ בתור"פ דדוקא בעלים הפודה מהני על ש"פ, אבל גזבר המוכר בעי עשרה ואף לעכב, [ולכאורה לפ"ז ממילא דאין ראיה מהא דבעי עשרה דהא דשמואל הוי רק בדיעבד], **והרמב"ן והרשב"א והר"ן** גם תי' דשם מיירי דגזבר מוכר והכא בבעלים, ומבואר בדבריהם דאי נימא דהא דשמואל הוי רק בדיעבד א"כ ניחא הא דבעי עשרה כיון דלכתחילה בעי בשויו, וכן נראה **בריטב"א** דתי' בשם **ה"ר אלחנן** לחלק בין גזבר לבעלים, ונראה דלפי מה דמסיק דשמואל בודאי לא שרי לכתחילה דתו אי"צ לתי' זה, ולכאורה גם אי מהני רק בדיעבד מ"מ יק' כמשה"ק התוס' בתמורה דבגמ' מוכח דגם בדיעבד מעכב עשרה, **ובמנ"ח** מצוה כ"ב אות ד' כ' דשי' **הרמב"ם** דאין חילוק בין גזבר לבעלים מדלא מחלק בהכי, **ובדבר אברהם** ח"ב סכ"ד כ' דלפ"ז יק' דאמאי מבואר דבעי עשרה ואף בדיעבד וכמשה"ק התוס', וכ' לומר דשם מיירי דבא לחלל בשויו, ובזה איכא גזה"כ דאין לקבוע שויו של הקדש אלא בעשרה, ובכה"ג יעכב בדיעבד כיון דאינו רוצה לחלל אלא בשויו, ואף דאם ישומו עשרה ויטעו בזה לא הוי מקח טעות, זהו משום דאין אונאה להקדש, אבל אם מתחילה יעשה שלא כדין תורה שפיר איכא ביטול החילול כיון דלא רצה אלא לחלל בשויו.

**הרמב"ן** הק' דהא כתיב ערכך ואיך אמרינן דגם לכתחילה אפשר לחלל על ש"פ, וכ' דקרא איירי על הקדש ביד גזבר, ועוד כ' די"ל דבא לומר דעכ"פ בעי שיעריך ההקדש וכמשנ"ת לעיל נ"ה א' שי' הראב"ד דהיכי דאינו מעריך כלל לא מהני, וכ"כ **הרשב"א**, ויל"ע דכיון דהרשב"א כ' כרש"י דערכך כל דהו משמע, א"כ מאי קשיא לי' כלל, וכן מבואר **בריטב"א** דעל קו' זו י"ל דערכך כל דהו.

**ברמב"ן וברשב"א ובר"ן** מבואר דהחילוק הוא האם בא ליד גזבר דאז הוי בדרך מקח ולא מהני על ש"פ ובעי דוקא בשויו, לבין אם הוי ביד בעלים דהוי דרך חילול ומהני גם על ש"פ, **והריטב"א** מוסיף דמצינו חילוק לענין שאלה דעד שבא ליד גזבר יכול לישאל עליו, ואחר שבא ליד גזבר כבר לא מצי לישאל עליו, **ובחי'** הריטב"א הישנים מביא דחלוק דעד שלא בא ליד גזבר מצי לשנותה ואחר שבא ליד גזבר לא מצי לשנותה, **ובזכר יצחק** סע"א **ובקה"י** בבכורות סי"ב כ' לבאר החילוק דהיכי דהוי ביד בעלים יש לו הכח לפדות מצ"ע, דהתורה נתנה לבעלים רשות לפדות הקדש דידהו, וא"כ ניתן לו לקבוע בכמה יהיה החילול, וכיון שאין אונאה להקדש כל מחיר שקובע מהני, משא"כ אם בא ליד גזבר תו לא הוי החילול אלא מכח רשות הקדש וההקדש הוא שמוכר להדיוט, ובזה אמרינן דאין ההקדש נותן רשות לפדות אלא בשויו וכל שלא הוי בשויו אין זכות לפדות, **ובטו"א** במגילה כ"ג ב' באבני שהם כ' לחלק דהבעלים כיון דבידם לישאל א"כ אכתי לא יצא מרשותם וכדידהו דמי ומשו"ה יש להם כח לפדות בדיעבד שוה מנה על ש"פ משא"כ באחר, **ובזכר יצחק** בס"ע מובא תשובה של **הגרז"ס** כהנא שפירא דהק' על הטו"א דכיון דמה דאין אונאה להקדש ילפינן מאחיו א"כ אין לחלק בין בעלים לאחר, אמנם לפי דברי הקה"י באמת אין הנדון אם יש אונאה או לא, אלא האם יש לו הזכות לפדות שלא בשויו, ובריטב"א נראה דלא הביא החילוק לענין שאלה אלא לראיה שיש חילוק בין אם הוי ביד גזבר או ביד בעלים, ולא דזהו הטעם דיכול לחלל על ש"פ.

**ובחי' הריטב"א הישנים** כ' בשם **הרי"ף** בע"ז דהיכי דהלכו הבעלים למדה"י אז א"א לחלל על פחות מש"פ, [והנה ברי"ף בע"ז לא מבואר דבר זה, ועיין בדבר אברהםבח"א סט"ו בהגה"ה דהוא מפרש לדברי הרי"ף שם דזה כונתו], והק' על זה דאכתי אפשר להעמיד גזבר שיחלל על ש"פ, וכ' דכיון דמיירי שם בזמן הזה א"כ אין מעמידים גזבר להקדש כיון דליכא השתמשות להקדש בזמן הזה, ומבואר בדבריו דלא רק הבעלים שהקדישו יכולים לפדות בש"פ אלא כל מי שהוא בעלים על ההקדש לפדותו, [אמנם אי"ז שיטת שאר הראשונים], **ובטו"א** במגילה כ"ג ב' כ' לחלק עוד דרק הבעלים שמכוחם הוי הקדש מצי לפדות בש"פ, [ועיי"ש שהק' דא"כ אמאי מצי לפדות רבעי בש"פ הא הוי קודש ממילא, וכ' משום דילפינן ג"ש ממעשר שני], וכ' דאיכא נפ"מ בין הטעם הזה לטעם שנתבאר לעיל, היכי דכבר בא ליד גזבר.

**והתוס'** במנחות ע"א ב' כתבו בתי' אחד דדוקא בעלים יכולים לפדות על ש"פ דאין סברא שיוכל כל אחד לפדות הקדש חבירו שוה מנה על ש"פ ויקחנו לעצמו, **ובדבר אברהם** בח"א סט"ו בהגה"ה כ' דנראה דברי התוס' דזהו מזכות הבעלים שהקדישו דלא יוכל אחר לפדות על פחות מש"פ, ונסתפק לפ"ז דבאם יתן הבעלים רשות לאחר לפדות יוכל גם אחר לפדות על פחות מש"פ, ובח"ב סכ"ד סק"א הביא דכן מבואר **בריטב"א** לעיל ו' ב' בשם התוס' דברשות הבעלים גם אחר יוכל לפדות על פחות מש"פ, ובסוף ח"א מובא קונטרס מסגרת זהב מאביו **הגרז"ס** דכ' לומר דגם אחר ההקדש, אכתי יש למקדיש הבעלות על זה דאפשר להרויח הממון ע"י חילול ההקדש על ש"פ עיי"ש שהאריך בזה.

גמ' אינן בתורת אונאה – **בתו"ר** כ' צד אחד דגבי הקדש דרשינן לחומרא, והא דגבי שומרים לא אמרינן הכי זהו משום דהדרשה קאי על מש"כ בקרא ובש"ש כתיב חיוב גניבה ולא ואבידה ולא פטור דאונס, וצ"ב דהא בקרא כתיב בהדיא דישבע ולא ישלם באונס, ועוד כ' דבהקדש ליכא מחילה ומשו"ה י"ל דגם בפחות מכדי אונאה איכא דין חזרת אונאה, ומשו"ה דרשינן הכי, **ובש"מ** בשם **הראב"ד** כ' דכיון דכתיב ערכך חזינן דהקפידה תורה שיהיה בשויו ומשו"ה דרשינן דאפילו בפחות מכדי אונאה.

**נז' ב'**

ז) גמ' זה חומר וכו' – **הש"מ** בשם **הריב"ש** מעיר דכיון דמבואר דהדין הוא דלהקדש שרי ליטול רבית, א"כ אמאי חשיב זה חומרא דהדיוט שאין בהקדש, הא אדרבה נמצא דהקדש מרויח יותר מהדיוט ואמאי חשיב חומרא בהדיוט, וכ' דבעלמא מצינו חומרא גבי הקדש דאסור בו מוקצה ונעבד הגם דשרי להדיוט, ובזה אמר דהכא הוי חומרא בהדיוט דנאסר בו רבית ובהקדש שרי, [ויל"ע אם לפ"ז ק' משה"ק התוס' דאיכא עוד חומרות בהדיוט הנו דמתני', כיון דאין זה מענין זה].

תוד"ה בשלמא – **הב"ח והמהר"ם** מחקו מהד"ה בתוס' מש"כ ותו לא דהא כתבו דלא גרסינן לה, וכן מבואר **בתו"ר ובתור"פ** דלא גרסינן לזה, אמנם **המהרש"א** כ' לומר דאי רק גרסינן בשלמא בהדיוט זה חומר ותו לא יל"פ דהיינו דתו לא קתני בברייתא עוד דזה חומר בהקדש ומשום דזה לא הוי חידוש.

בא"ד – **התו"ר והתוס'** בזבחים צ"ד ב' כתבו דיל"פ דלא נקט להני דמתני' משום דלא שכיחי ולא הזכיר אלא חומרא דשכיחי, אמנם **בש"מ** בשם **תו"ש ובתוס'** בזבחים כתבו דמ"מ מצינו במקומות אחרים דקתני זה חומר הגם דאיכא עוד חומרות.

בא"ד – **בתו"ר** כ' דגבי הקדש לא הוי חידוש משום דנפישי חומרי דהקדש, **והר"ן** כ' משום דכך ראוי להיות שיהיה יותר חמור.

גמ' היכי דמי – **בש"מ** בשם **הריב"ש** כ' דהא דלא מוקמינן דלוה ההקדש מהדיוט, הוא משום דאין לרבית על מה להתחלל אח"כ בשעת תשלומין, אמנם **בחי'** הריטב"א הישנים כ' דשפיר יכול לחלל התשלומי החוב והרבית על ש"פ, וכ' לומר דלישנא דברייתא דאין רבית להקדש משמע דההקדש הוא שלוקח הרבית, וסיים דצ"ע.

רש"י ד"ה והוו – **בזכרון שמואל** ס"נ סק"ב כ' דמדברי רש"י מבואר, דמה דיוצא לחולין הוא משום דמתחייב הדמים להקדש.

תוד"ה לספק – במש"כ אי יצא השער העיר **המהרמ"ש**,דגם אי נימא דמיירי ביצא השער אכתי יהיה ק' דעל מה מחלל מעות ההקדש, ורק אי יש לו ניחא דעל זה מתחלל.

בא"ד – **התו"ר והרשב"א** כתבו דבאמת י"ל משום דלב ב"ד מתנה, והא דלא מוקמינן דמלוים מנה בק"כ וכמשה"ק התוס', הוא משום דרק בדרך מקח דיש צורך להקדש בסלתות אמרו דיהיה לב ב"ד מתנה, אבל להתיר הלואה סתם לא אמרו זה, **והרמב"ן** כ' דהוא מחלל על מקצת ולא ביאר דאמאי לא מוקמינן לפ"ז בסתם הלואה וכמשה"ק התוס', **והרשב"א** כ' זה אחר שכתב לומר דמשום לב ב"ד מתנה, ולכאורה נראה דכמו דביאר דלא אמרו דלב ב"ד מתנה אלא בדרך מקח שיש להם צורך בזה, הכא נמי י"ל בזה דלא התירו לחלל על מקצת אלא בדרך מקח, וכן מבואר **בחי'** הריטב"א הישנים דכ' דהוא נותן המעות למוכר הסלתות והוא מחלל זה על פרוטה, וכ' דלא התירו אלא בסלתות דהוי צרכי הקדש, אבל בהלואה אין כאן צרכי הקדש, **והר"ן** כ' על אוקימתא זו דלמ"ד דשרי לק' ע"ה ביש לו אפילו מקצת א"כ א"א לתרץ הכי דבכה"ג גם בהדיוט שרי, אמנם בשו"ע יו"ד סקע"ה ס"ד מבואר דגם למ"ד דשרי בסאה בסאה אפילו יש לו מקצת בזה בעי שיהיה לו כפי כל שיעור המקח ואכמ"ל.

בא"ד – מש"כ דלמא אתי לאחלופי מבאר **המהרש"א** דיש לחוש דיבוא להתיר גם ליתן מעות כדי שיתן לאדם אחר בשער של אח"כ, והא דבשער של לקוטות לא חיישינן הוא משום דהרואה יאמר דהוא קצץ עמו ליתן כלקוטות דזה שרי כמבואר לק' ע"ב ב', **ובתוס'** במנחות צ' ב' מבואר דהגזירה הוא שיבוא להתיר ליקח ריבית באם דעתו להקדיש הפרעון מיד שיבוא לידו.

בא"ד – **המהרמ"ש** מעיר על התוס' דמנ"ל דשרי רק באופן שיצא השער של לקוטות, דלמא שרי גם בלא יצא השער כלל, וכ' דבתוס' במנחות באמת לא כתבו דבעי שיצא השער, [ולפי המבואר דהמהרש"א ביאר הגזירה לשי' התוס' כאן באופן אחר ממש"כ התוס' במנחות ניחא דלשי' התוס' שם לא גזרו אלא ברבית דאורייתא], **והפנ"י** כ' דממש"כ במתני' משלש ועמדו מארבע נראה דרק בכה"ג הוא דשרי דפוסק כמו שער של עכשיו ורק אח"כ הוא משתנה, ומשו"ה ביארו דרק באופן זה שרי.

בא"ד – **התוס'** במנחות כתבו בתחילה דמיירי דההקדש נותן לו מעות והוא קונה עמהם אצל המוכרים יותר מארבע, אך הק' על זה דא"כ היה אפשר לאוקמי בכל גונא דההקדש נותן לו מעות לעשות בזה סחורה והוא מחזיר יותר ממה שקיבל, וכתבו עוד לבאר דמיירי דיש לו אלא דמחוסר שלש לרב או לשמואל מחוסר דבר שבידי שמים, דמבואר לק' ע"ד א' דבכה"ג אין להתיר אפילו יש לו, וכ"כ **הר"ן** כאן, **והרמב"ן** כ' עוד די"מ דמיירי דהוא התחייב להקדש סלתות בסלע, ופוסק דיתן לאחר זמן כפי השער של אח"כ, והא דלא אוקמי' בכה"ג דהתחייב וקוצץ דיתן יותר לאחר זמן דהוי רבית דאורייתא משום דנח"ל למנקט כגונא דמתני', **ובש"מ** בשם **הראב"ד** כ' דההקדש נותן רק אם המקבל נותן משכון, **ובריטב"א** נראה דבזה ניחא דמתחלל על המשכון.

**התו"ר והרמב"ן** ועוד **ראשונים** מק' דהא מה דליכא רבית בהקדש הוא משום דילפינן מקרא דאחיך ולא הקדש, ולפי התי' בגמ' לא משכ"ל אלא ברבית דרבנן ולזה לא בעי קרא, וכתבו דמשכ"ל רבית מדאורייתא בכה"ג דנתחייב לשלם להקדש, והגזבר מרויח לו זמן עבור רבית, והא דלא מוקמינן לברייתא בכה"ג כ' התו"ר דנקט דבר ההוה, והרמב"ן כ' דנח"ל לנקוט כהגונא דמתני' דמייתי דמספק סלתות, והנה **המהרש"א** כתב בתוס' דלא שרי מדרבנן אלא בכה"ג דאבנים דאיכא תרתי דהגזבר נותן וגם מה שנותן אבנים, ולפ"ז כ' **הפנ"י** דבאמת יהיה אסור מדרבנן להרויח זמן ברבית, וא"כ ניחא אמאי לא מוקמינן בכה"ג, [ומ"מ קו' הראשונים מיושבת דקרא איירי בכה"ג, ורק מדרבנן אסור].

**ובפנ"י** כ' דאין לומר דאסור להרויח זמן עבור רבית כיון דאסור לו להשהות חיובו להקדש, ואי משום ריוח רבית הא אין עניות במקום עשירות, דמ"מ כיון דמבואר בגמ' בר"ה ו' א' דאפילו עשה ליכא עד אחר רגל ראשון א"כ שפיר אפשר להרויח זמן עד רגל ראשון, ובהג' **רא"ז** על הרמב"ן העיר דכיון דמבואר דהגזבר יכל ליטול ממנו ומשו"ה הוצרך להרוחת זמן, א"כ על כרחך דכבר איכא חיוב ליתן וא"כ צ"ל דכבר איכא בל תאחר, דאי לאו הכי אמאי מחויב ליתן, [ועיין בר"ן בנדרים ג' ב' דהיכי דנודר ליתן מיד, עובר בבל תאחר מיד גם קודם ג' רגלים].

גמ' באבני בנין וכו' – **בפרישה** ביו"ד סק"ס סקכ"ו כ' דכיון דמסר להקדש לבנות כהקדש דמי, שהרי הקדיש מרצונו ואינו יכול לחזור וליטול האבנים, ורק אמרו שלא יהיה קדוש עד שיהיו בבנין, **ובשע"י** שער ו' פט"ז **ובק"ש** בח"ב ס"כ אות ו' כתבו דאפשר להקנות להקדש ממון בלא שיהיה עליו קדושה, וזהו מה שהיו עושים באבני בנין, והק"ש שם הביא דברי **הריטב"א** לק' פ"ז ב' דכתב גבי מיעוט דאין פועל אוכל בשל הקדש, דהא דלא אמרינן דיהיה אסור גם בלא קרא משום מעילה, הוא משום דאתיא אפילו כשהתנה שלא יחול עליו הקדש אלא בדמיו, וכהגמ' הכא דבונים בחול ואח"כ מקדישים.

**בטור** ביו"ד ססק"ס מבואר האי דינא דאין רבית להקדש גבוה, **ובגדו"ת** שער מ"ו חלק ד' דין ז' הק' על **הרמב"ם** דאמאי לא הביא דין זה, **ובשעה"מ** בפ"ד ממו"ל הי"ד כ' לומר דס"ל דהא דהקדש נותן ברבית זהו רק לרי"ש דס"ל בפ"ד משקלים משנה ג' דמשתכרין בשל הקדש, אבל לר"ע דס"ל דאין משתכרין לא היו נותנים ברבית כלל, וכיון דהלכה כר"ע ממילא דלא עבדינן הכי.

א) גמ' שומר חנם אינו נשבע – **ברמב"ם** בפ"ה מטו"נ ה"ו מבואר לגבי שטרות דאינו נשבע כלל, **והראב"ד** שם השיג דהא אפשר דהוי ברשותו ומשבועה זו לא פטרוהו, **ובב"ח** סס"ו מבואר דשי' הראב"ד דמה דבעי לישבע שאינו ברשותו הוא רק מדרבנן, אמנם **בש"כ** שם סקקכ"ד כ' דשי' הראב"ד דמה"ת הוא חייב לישבע, וביאר הטעם דלא מיעט קרא אלא ממה דבלא קרא לא היינו מחייבים מסברא, אבל שאינו ברשותו מסברא יש לחייב דאי לאו הכי לא שבקת חיי דלעולם יאמר דאבד או נאנס, **וברמב"ן וברשב"א ובנ"י** כאן כ' כשי' הרמב"ם, [והביאו ראיה מהגמ' לק' גבי נשבעין לגזברין דלא מוקמינן בשבועה שאינו ברשותו, ויתבאר שם בע"ה], וכ"כ **הר"ן** דיש שדקדקו מכאן דאינו נשבע אף שאינו ברשותו, **והרשב"א** בשבועות מ"ב ב' כ' בשם בעלי התוס' דאינו נשבע וסיים דצ"ע, **והר"ן** על הרי"ף שם הביא דברי הרשב"א בשם בעלי התוס', וכ' דאינו מודה בשבועה שאינו ברשותו דאיכא תקנ"ח שישבע שאינו ברשותו אף במשלם דשמא עיניו נתן בה כמבואר לעיל ל"ד ב', [**ובב"י** סס"ו מבואר דמש"כ דאינו מודה זהו דברי הר"ן שחולק על הרשב"א, **ובש"כ** סקקכ"ד מבואר דגרס בר"ן דאיני מודה ולא דאינו מודה], **והה"מ** על הרמב"ם כ' דהא דאינו חייב מה"ת הוא משום דכל שבועה שאינו ברשותו הוא רק מדין גלגול, **ובלח"מ** שם עמד בזה דהא בהה"מ בפ"ד משאלה ה"א מבואר דעיקר השבועה הוא שנגנב או אבד, ובפ"ו ה"א שם מבואר דבשבועה זו כלול גם שאינו ברשותו, וא"כ מבואר דזה עיקר השבועה ולא מדין גלגול, וכ' לומר דמה דמוסיף באינו ברשותו זה רק מדרבנן, אך מ"מ הק' דאי"ז מדין גלגול, וכ' הה"מ דהא דאינו נשבע משום תקנ"ח כמבואר לעיל ל"ד ב', זהו משום דהתקנה היתה רק כשמשלם ובדבר שיש לחוש שמא עיניו נתן בה, **ובמל"מ** הק' דכ"ש דיש לחוש לזה כשאינו משלם, וכ' לישב דלא חיישינן דבא לגזול, אלא רק להחזיק לעצמו וליתן דמים, וכ"כ **הפנ"י** והוכיח זה דהא תקנה זו היא קודם תקנת שבועת היסת, וחזינן דלא חיישינן שיגזול אלא רק אם נותן דמים חיישינן דיחזיק החפץ לעצמו, [ולעיל ל"ד ב' נתבאר דכן מבואר גם בנתה"מ ובשעמ"ש עיי"ש], **והטור** בסצ"ה כ' כהרמב"ם, **ובב"י** סש"א הביא דהשי' דאינו נשבע, **ובד"מ** שם סק"א הביא דברי הר"ן דנשבע מתקנ"ח, **ובשו"ע** שם ס"א כ' דאינו נשבע, **והב"ח והש"כ** בסס"ו סקקכ"ד כ' לדינא דחייב לישבע מתקנ"ח, וכ' הש"כ דאפשר דגם הטור מודה דמדרבנן בעי לישבע, **ובנתה"מ** בחי' סקפ"ה הביא דברי הש"כ, אמנם **בשעמ"ש** בסצ"ה סק"ב כ' דעיקר דפטור לגמרי, והק' על הר"ן דהא דאמרינן דבשבועה דרבנן איכא גם בקרקעות ושטרות זהו דוקא שבועה שחידשו חכמים כגון שבועת היסת דתקנו זה בכל דבר, אבל היכי דעיקר השבועה היא מה"ת בזה ודאי דגם מדרבנן אינו נשבע, דהא שומר אינו נשבע אף מדרבנן, וא"כ אף שתקנו לישבע אף שנותן דמים שמא עיניו נתן בה, מ"מ כיון דעיקר שבועה זו היא מה"ת בכה"ג דאינו משלם א"כ בקרקעות ושטרות גם מדרבנן לא ישלם.

**במל"מ** שם הביא **תשובת הרשב"א** דחייב לישבע שאינו ברשותו, אמנם בתשובה הנמצאת לפנינו מבואר דהרשב"א קאי על שומר שהיה בעליו עמו, **ובשעמ"ש** שם כ' לומר דשי' הרשב"א דחמור בעליו עמו מקרקעות ושטרות, **ובקצוה"ח** סרצ"א סקי"ז **ובנתה"מ** שם סקל"ד כתבו לומר דבבעליו עמו אין כלל פטור משבועה אלא רק מתשלומין דקרא כ' ולא ישלם, **ובקצוה"ח** סס"ו סקמ"ד עמד בסתירת הרשב"א ממה שכ' הר"ן בשמו, וזהו משום דהבין דהרשב"א בתשובה קאי על קרקעות ושטרות.

**הרמב"ן** כ' בתו"ד דגם שלא שלח יד אינו נשבע, וכ"כ **הריטב"א** במתני', **וברשב"א** בשבועות מ"ב ב' הביא דין זה בשם בעלי התוס', וסיים דצ"ע, **והר"ן** שם כ' דהרשב"א כ' בשם בעלי התוס' דאינו נשבע, **והמל"מ**  שם הביא **תשובת הרשב"א** גבי שטרות דנשבע שלא שלח יד, וכבר נתבאר די"ל דשם מיירי בבעליו עמו, **ובקצוה"ח** סס"ו סקמ"ד הק' דאיך משכ"ל שליחות יד בשטרות הא אימעטו מגזילה וכ' דאפשר דשליחות יד חמור, **ובנתה"מ** סש"א סק"ג כ' דבקרקעות ועבדים אינו נשבע שלא שלח יד אף ע"י גלגול כיון דאינם נגזלים, ובסרצ"א סקל"ד כ' הנתה"מ דליכא שליחות יד בקרקעות ועבדים ושטרות משום דהמיעוט הוי משמירה, **ובקה"י** בב"ק סל"ו סק"ב העיר די"ל משום דאינם נגזלים, ולפי המבואר יש בזה סתירה בדברי הנתה"מ.

**הגרע"א** כ' דהרמב"ם דס"ל דחייב בפשיעה וכמשי"ת, יש לו הכרח דאינו חייב לישבע שאינו ברשותו, דאי נימא דנשבע שאינו ברשותו, א"כ יצטרך גם לישבע דלא פשע מדין גלגול, וא"כ מה מק' הגמ' בסמוך גבי בני העיר ששלחו שקליהם דאמאי נשבעים, הא על כרחך דמיירי דנשבע דאינו ברשותו, דאי לאו הכי גם בהדיוט אינו נשבע כיון דהוי רק מדין גלגול.

גמ' שם – **ברמב"ם** בפ"ה מטו"נ ה"א מבואר דשבועת היסת הוי גם בקרקעות ושטרות, **והריטב"א** במתני' הביא שי' רבו דבשטרות אפילו שבועת היסת ליכא, **ובטושו"ע** סס"ו סל"ט מבואר כהרמב"ם.

תוד"ה ש"ח – **בתו"ר וברשב"א** ועוד **ראשונים** כתבו דכיון דלא כתיב בפרשה בהדיא חיוב פשיעה אלא חיוב שבועה משו"ה הזכירה המשנה דין שבועה, **והרמב"ן** הביא הא דתני לק' צ"ג א' דשומר חנם נשבע על הכל, **ובביאור הגר"א** סס"ו סקקנ"ח גם הביא משנה זו דחזינן דלא התייחסה המשנה לחיוב פשיעה דידי', **והה"מ** בפ"ב משכירות ה"ג כ' דהרמב"ן כ' כהרשב"א.

שי' התוס' דגם מפשיעה פטור וכך היא גם שי' **הרי"ף** בתשובה סצ"ז, **והר"י מיגש** וכמו שהביאו הראשונים בשמו, וכ"כ **הרמב"ן** ועוד **ראשונים**, ושי' **הרמב"ם** בפ"ב משכירות ה"ג דחייב בפשיעה, וכ' **הרמב"ן** ועוד ראשונים דכן נראה גם שי' **רש"י** דכ' דאינו נשבע שלא פשע דלא הזקיקתו תורה לישבע עליהם, ונראה דאם פשע באמת דהוא חייב, **והראב"ד** בהשגות על הרמב"ם כ' דפטור, [**והרא"ש** כ' דבפי' **הראב"ד** כ' דחייב, **והב"ח** בסס"ו כ' להגיה ברא"ש **דהרמ"ה** כ' דחייב דכן מבואר בטור סצ"ה דכך היא שי' הרמ"ה, **ובחי' הגהות** שם אות כ"א כ' דאפשר דהראב"ד בפי' כ' דלא כמש"כ בהשגות, **והש"כ** בס"ק קכ"ו כ' דתרי ראב"ד נינהו או דהראב"ד חזר בו, ובתשובה כ' הרא"ש דשי' הראב"ד דפטור], **והרא"ש** כ' בתשובה כלל צ"ד אות ה' כ' דיש לפסוק דפטור ככל רבוותא דפטרי, ועוד דמספק י"ל דהממעה"ר, **והטור** הביא שתי השיטות ונראה מבואר דס"ל כהרא"ש דפטור, **והב"י** בסצ"ה כ' דכיון דשי' הרי"ף והרא"ש דפטור כן יש לפסוק, **ובשו"ע** סס"ו ס"מ הביא שתי השי', ובסצ"ה ס"א סתם כהשי' דפטור, **והרמ"א** בסס"ו גם כ' דהעיקר דפטור, אמנם **הש"כ** בס"ק קכ"ו כ' דעיקר דחייב כשי' הרמב"ם, והביא דבריו **בנתה"מ** בחי' סקפ"ט, אמנם **באורים** ס"ק קל"ח כ' דאין דברי הש"כ מחוורים, **ובפ"ת** סקכ"ה כ' בשם כמה אחרונים דודאי יכול לומר קים לי דפטור.

**ברמב"ם** מבואר דהא דחייב בפשיעה הוא משום דכל הפושע מזיק הוא, **ובש"כ** סס"ו סקקכ"ו כ' לבאר דלא ממעטינן מקרא אלא דאינם בכלל מה דנתחדש בקרא בחיוב דשומרים, וכיון דפושע מזיק הוא א"כ מסברא יש לחייבו, וא"כ אף דאינו בכלל הפרשה מ"מ יש לחייבו מסברא, **ובמל"מ** שם **ובנתה"מ** סש"א סק"א מבואר דכיון דלא כתיב בהדיא חיוב דפשיעה, משו"ה אמרינן דלא על זה קאי המיעוט, **ובר"ן** בשבועות מ"ב ב' מבואר דאף דס"ל דלא כהרמב"ם, מ"מ זהו משום דכיון דמצינו דש"ש נתמעט מחיוב תשלומין דידי', אמרינן דהכא נמי בש"ח הוי מיעוט גם מעיקר חיוב דפשיעה, אבל אי לאו קרא דגבי ש"ש באמת לא היינו ממעטים מקרא אלא חיוב שבועה, [ועיי"ש שכ' דמשו"ה לא ממעטינן פחות משתי כסף מחיוב תשלומין], אמנם **ברמב"ן** נראה דעיקר המיעוט דכ' בש"ח קאי גם על חיוב פשיעה, דהמיעוט קאי על כל דיני הפרשה, וכ' דאין לחייבו מדינא דגרמי כיון דהתורה פטרתו, וכן מבואר **בפנ"י** דגם בלא קרא דש"ש היינו ממעטים אף מחיוב פשיעה, **ובשיעורי רח"ה** כ' לבאר בשי הרמב"ם דבשומר איכא חיוב מדיני שמירה ואיכא עוד חיוב מדין חזרת הפקדון, וכ' לומר דבפשיעה יש לחייבו משום חסרון שמירה, אמנם בגניבה ואבידה אין לחייב אלא מדין חזרת הפקדון, וכ' דכיון דהמיעוט הוי מכי יתן אמרינן דהוי מדין קבלת הפקדון, דלא חשיב כמו שקיבל ומשו"ה אין לו חיוב חזרה, אבל חיוב פשיעה דהוי מחמת חסרון שמירה מזה לא נתמעט.

**הראב"ד** השיג על הרמב"ם דאי חייב לשלם א"כ אמאי אינו נשבע, ואי נימא דהרי מודה במקצת אינו נשבע אף דאם יודה הרי חייב לשלם, מ"מ הרי נאמר מיעוט בש"ש ונאמר בש"ח, מה ש"ש מיעט מעיקר התשלומין, אף ש"ח הוי מיעוט מעיקר תשלומין, **ובקצוה"ח** סס"ו סקמ"ה העיר בתחילת דברי הראב"ד דמה רצה להוכיח כלל מהא דאינו נשבע, הא בודאי דיש לדחות כמש"כ שהרי אף במודה במקצת אינו נשבע, וכ' לבאר דהראב"ד לשיטתו דאיכא שבועה דאינו ברשותו, וא"כ יק' אמאי אינו נשבע שלא פשע מדין גלגול דהרי אף בקרקעות איכא דין גלגול, ועל כרחך צ"ל דאף שבועה שאינו ברשותו אינו נשבע וכמו דשאר שבועות אינו חייב, אמנם אי נימא הכי צ"ל דמיעוט דקרא קאי גם על מה דמסברא יש לחייבו וכמש"כ הש"כ דטעמי' דהראב"ד דשאינו ברשותו נשבע הוא משום דמסברא יש לחייבו, וא"כ מעתה נימא דהמיעוט קאי גם על חיוב פשיעה אף דמסברא יש לחייבו לשי' הרמב"ם, **ובברכ"ש** סמ"ז כ' בשי' הראב"ד דמה דליכא חיוב שבועה בשומרין אי"ז מאותו הדין דאין במודה במקצת, דשם הוי משום דאין טענה וכפירה של קרקעות מחייב שבועה, משא"כ בשומרין הוי משום מיעוט בדיני שמירה, ולפ"ז ממילא דניחא מה דמתחילה כ' הראב"ד דהיה ראוי לחייב שבועה שלא פשעתי אף דבמודה במקצת פטור, דאי"ז מאותו הדין.

**התו"ר והראב"ד** בהשגות **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** הק' על הרמב"ם דכ' דחייב בפשיעה משום מזיק, דחזינן גבי שמירה בבעלים דאף בפשיעה פטור, **והש"כ** בסקקכ"ו כ' לישב לפמשנ"ת דטעמי' דהרמב"ם דמה דיש לחייב מסברא לא נתמעט מקרא, דזהו דוקא גבי קרקעות ושטרות דהמיעוט דאינם בכלל הפרשה, אבל דין בעליו עמו דהתורה אמרה דהוא פטור ולא דאינו בכלל הפרשה, א"כ ממילא דנכלל בזה גם דהוא פטור אף מפשיעה, וכ' דטעמא דקרא דבבעליו עמו לא הוי שומר כלל אלא כאינש דעלמא, **ובנתה"מ** סש"א סק"א כ' לומר דגבי בעליו עמו הפטור בקרא הוא מתשלומין דכ' לא ישלם, וכיון דאמרינן דוא"ו מוסיף על ענין ראשון וקאי גם על ש"ח ממילא דמוכרח מזה דנפטר אף מתשלומין בפשיעה, משא"כ בקרקעות ושטרות י"ל דקרא לא ממעט אלא מחיוב שבועה, **ובשיעורי רח"ה** כ' לפמשנ"ת דהמיעוט בקרקעות ושטרות הוי מחיוב חזרה כיון דהוי מיעוט מנתינה, דבבעליו עמו דהוי מיעוט מחיוב תשלומין ממילא דהוי מיעוט מכל חיוב ואף מחיוב של דין שמירה, ולק' צ"ה כ' בשיעורי רח"ה דבקרקעות ושטרות אמרינן דהמיעוט הוי רק מחיוב תשלומין, משא"כ בבעליו עמו הוי פטרו בחיוב השמירה, **ובברכ"ש** בב"ק סל"ב סק"ד כ' דאין כונת רח"ה דאין לו חיוב לשמור, אלא דרק הפטור הוי בעיקר הדין שמירה ולא רק בחיוב התשלומין.

**התוס'** בשבועות מ"ב ב' הביאו ראיה דפטור אף מפשיעה, דבגמ' בב"ק צ"ג א' מבואר דבממון עניים פטור אף מפשיעה משום דלשמור ולא לחלק לעניים ומבואר דממעטינן גם מחיוב פשיעה, **והש"כ** שם כ' דשאני התם דהוי מיעוט מדכ' לשמור, דאמרינן דאינו שומר בכה"ג, אמנם **התומים** בסקס"ט כ' דאין חילוק ממה ממעטינן, וכ' לומר דהתם פטור משום דהטעם דהוי ממון שאין לו תובעין וכמש"כ רש"י שם וא"כ מהאי טעמא גם בפשיעה יש לפוטרו, והתוס' דהוכיחו משם זהו משום דס"ל כמש"כ המרדכי, דכיון דבעי למיעוט מקרא על כרחך דשם חשיב יש לו תובעין ומשום דרב יוסף היה גבאי צדקה ויכל לתבוע, **ובקה"י** סל"ד כ' לומר דגם לשי' הרמב"ם י"ל דהגזבר היה יכול לתבוע וגבי דידי' חשיב ממון שיש לו תובעין, אלא דכל תביעת בגזבר יכולה להיות רק מדין שמירה דהוא נתחייב לגזבר, אבל מדין מזיק כיון דאין לו בזה זכות לעצמו אינו יכול לתבוע מדין מזיק, וכיון דהרמב"ם דמחייב הוא מדין מזיק ממילא דאין הגזבר יכול לתבוע ממנו, ועוד כ' התומים דהרמב"ם דמחייב הוא משום דינא דגרמי, ורב יוסף שם ס"ל דלא דנים דינא דגרמי.

**בדרישה** סס"ו סק"מ כ' דלשי' הרמב"ם דחייב בפשיעה ה"ה דחייב בתחילתו בפשיעה וסופו באונס, וכ"כ **בנתה"מ** סש"א סק"ב דהא אמרינן דליכא פטור על חיוב פשיעה עיי"ש. **ובברכ"ש** בב"ק שם באות ג' כ' דאיכא נפ"מ לשי' הרמב"ם בין חיוב פשיעה במטלטלין לחיוב בקרקעות ושטרות דגבי מטלטלין י"ל דחשיב איני יודע אפ פרעתיך, אבל גבי קרקעות דחיובו רק משום מזיק, א"כ לא חל חיובו אלא משעה שפושע והוי איני יודע אם נתחייבתי, ועיי"ש שכ' דמ"מ היה שייך לומר דיהיה חייב שבועה כיון דאם אינו שומר כראוי דין שמירתו מחייבתו מתורת מזיק, ומשו"ה היה שייך דין שבועת השומרים בזה.

**בתומים** סס"ו סקע"א מבואר דלשי' התוס' ודעימייהו דפטור גם מתשלומין, א"כ בכה"ג דיהיה חייב בפשיעה ממילא יהיה חייב גם בשבועה, דלא נתמעט אלא מחיוב תשלומין, אמנם **בתה"כ** שם **ובקצוה"ח** סקמ"ז כתבו דהא קרקעות ושטרות נתמעטו מכל שבועה ואף במודה במקצת וא"כ ממילא דגם משבועת השומרים פטור, אלא דמ"מ במתנה ש"ח להיות כשואל כתבו הכי דממילא יהיה חייב בשבועה אף על מה שנתחייב מעצמו, ולפמשנ"ת לעיל דברי הברכ"ש דבאמת בשבועת השומרים אין לפטור אלא משום דין פטור בדיני שומרים ממילא דאתי שפיר דברי התומים.

ג) גמ' יצאו שטרות – **הקצוה"ח** בסרצ"א סק"ה הק' דלמאי בעי מיעוט בשטרות הא בלאו הכי לא משכ"ל שיהיה נעשה שומר עליהם כיון דבעי כתיבה ומסירה, וכ' דאי נימא דבהפקר לא בעי כתיבה כיון דאינו זוכה מיד בעלים, א"כ ניחא דגם לענין שומר לא בעי כתיבה, **ובנתה"מ** סקי"ב כ' דהא דבעי כתיבה הא לקנות החוב, אבל בשומר דאינו בא לזכות בחוב אלא להתחייב שמירה כפי שויו של השטר, א"כ לזה לא בעי כתיבה ושפיר נעשה שומר על השטר כמו שהוא שוה, **ובאמרי בינה** דיני קנינים בי"ב העיר דאכתי יק' בהקדש דאיך יהיה נעשה שומר כיון דליכא משיכה בהקדש, וכתב לומר דהיכי דנכנס לרשות השומר תו לא בעי קנין כלל, דהוי התחלת מלאכה, וכבר מבואר הכי **במחנ"א** דיני שומרים ס"ז גבי זרעים דמבואר לק' דנעשה שומר עליהם דבמה שמתחיל לשמור חל עליו דיני שומר כתחילת מלאכה בפועל.

תוד"ה רעהו – **התוס'** בשבועות מ"ב ב' כתבו בתי' אחד דגם בגמ' בב"ק עיקר דרשה מרעהו, ונקט מבית האיש אגב גונב מן הגנב, ועוד כתבו דחד לגנב עצמו חד לטוען טענת גנב, **וברמב"ם** בפ"ב מגניבה ה"א גבי נכסי הקדש הביא הקרא דרעהו, וגבי קרבנות הביא הקרא דמבית האיש, ועיי"ש בספר המפתח שציין לדברי האחרונים בביאור שיטתו ואכמ"ל.

גמ' נושא שכר – **בתו"ר** ועוד **ראשונים** מבואר דה"ה דשואל אינו חייב דוא"ו מוסיף על ענין ראשון, ומה דלא הוזכר במתני' הוא משום דבהקדש לא שייך שאלה, [והתו"ר מוסיף דתשלומי דו"ה קאי רק על הקדש].

ד) גמ' ורמינהו וכו' – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** הוכיחו מהכא דגם שבועה שאינו ברשותו אינו נשבע, דאי נימא דנשבע א"כ מה מק' הגמ' מהאי מתני' נימא דנשבעים שאינו ברשותו, **והב"ח** בסצ"ה כ' לישב שי' הראב"ד דס"ל דנשבעין וכמשנ"ת, דס"ל כשי' רה"ג שהביא הטור שם, דבהקדש לא תקנו שבועה כלל דלא חיישינן שיטול משל הקדש, וכל מה דמבואר בגמ' בסוף דנשבע מתקנ"ח הוא רק שלא פשעתי וכמשי"ת, וזה ניחא לשיטתו דס"ל דמה דבעי לישבע לשי' הראב"ד הוא רק מתקנ"ח, אבל לשי' הש"כ דהוי מן התורה א"א לישב הכי, **והש"כ** בסס"ו סקקכ"ד כ' לישב דמשמע לגמ' דמתני' מיירי משבועה שלא פשעתי מדקתני ונגנבו ולא דאומרים דנגנבו, **ובפנ"י** מבואר כונתו דמשמע דזה ידוע שנגנבו אלא דלא ידוע אם הוי מחמת פשיעה או לא, וא"כ רק צריך לישבע שלא פשעתי, [וזהו דלא כרש"י בד"ה הכא דכ' שנשבע שאינו ברשותו], והק' על זה דהא רבה מבאר דנגנבו היינו בלסטים מזויין ובכה"ג בודאי הוי אונס, ואי ידוע דאירע הכי ליכא שבועה כלל, **ובקצוה"ח** סש"א סק"ג מבואר דהבין תי' הש"כ דממש"כ ונגנבו משמע דחייב בגניבה, וצ"ב כונת דבריו.

גמ' אם משנתרמה וכו' – **ברמב"ם** בפ"ג משקלים ה"ח-ט' מבואר דהא דנפטרים אחר שנתרמה התרומה זהו דוקא אם מסרו לש"ש דמה היה להם לעשות, אבל אם מסרו לש"ח דאינו חייב אלא מאחריות פשיעה חייבים גם אחר שנתרמה התרומה, **והכס"מ** שם הק' דיק' מהא דמבואר בגמ' בתחילה דנגנבו היינו גניבה סתם ומיירי בש"ח, וכ' דלפ"ז באמת נימא דמה דקתני דבני העיר שוקלים אחרים תחתיהם קאי גם על משנתרמה התרומה, וכבר הק' עליו **התה"כ** בסס"ו ס"מ דא"כ אמאי נשבעים לגזברים, הא כמו בסיפא נשבעים לבני העיר כיון דהוי באחריותם, הכא נמי צריך להיות ברישא אי נימא דגם ברישא חייבים בני העיר, וכ' לישב שי' הרמב"ם דלפי הס"ד דש"ש פטור מגניבה א"כ אין נפ"מ אם ימסור לש"ח או לש"ש, ומשו"ה גם אם ימסרו לש"ח יהיו פטורים, ורק למסקנא דאיכא תקנ"ח דש"ש חייב בגניבה, הדין דאם אינו מוסר לש"ש הוי באחריותו גם אחר שנתרמה התרומה, **ובחמד"ש** כ' דבירושלמי מבואר מחלוקת האם גם בש"ח הם נפטרים, וי"ל דמה דלא הוכיחה הגמ' דמיירי בש"ש, הוא משום דיש לדחות דגם בש"ח נפטרים כאותו מ"ד בירושלמי, אבל אה"נ דלפי האמת רק בש"ש נפטרים.

**נח' א'**

תוד"ה נשבעין – מש"כ דאין משמע הכי בשמעתין, הנה **בתוס'** בכתובות הק' על רש"י דאמאי יש חילוק אם נתרמה התרומה או לא, הא ממנ"פ אי משום מצוה גם אחר שנתרמה איכא מצוה, ואי משום דיתרמו עליהם הא לשי' רש"י בכל גונא תורמין, אמנם ברש"י הכא כ' דאם נודע להם קודם אין תורמין עליהם אלא על מנת שישלחו להם אחרים, **ובתו"ר** כ' דמהא דמבואר חשיב שהוא חייב באחריותן מבואר דרק אם יתרום לבסוף.

גמ' ונשבעין ליטול שכרן – **הפנ"י** כ' דמעיקר הדין גם שבועה לא בעי, ורק מתקנ"ח בעי לישבע, דאי נימא דאינו נאמן מן התורה, א"כ מה מהני שבועה, הא לא מצינו דמהני שבועה אלא ליפטר מתשלום, **ובשעמ"ש** סס"ו סקל"ג הק' דאמאי לא בעי לאתויי ראיה מעיקר דין דאורייתא, כיון דהוי ספק אם קיים תנאו.

גמ' ליטול שכרן – **בקצוה"ח** סרכ"ז סקי"א מבואר דכל ש"ש שלא שמר מגניבה ואבידה הדין דמפסיד שכרו וכמבואר הכא, אמנם **בהג' חשק שלמה ובחזו"א** מבואר די"ל דהיכי דמשלם הוי כמו שהשלים שמירתו ולא יפסיד שכרו.

רש"י ד"ה הכא – **המהרמ"ש** מעיר בדברי רש"י דאמאי נקט רק שבועה שאינו ברשותו, הא גם צריך לישבע שלא פשעתי בה, **והפנ"י** כ' דהכא קאי קודם דאמרינן דנהי דלא משלמי מ"מ מפסידים שכרם, וס"ד דאינו מפסיד שכרו אפילו אם פשע.

תוד"ה דתנן – **הגרע"א** כ' לישב קו' התוס' דבאמת לפי שי' רש"י דתלוי אם עמדו בדין קודם שנתרמה או לא, ובאם נגנב או אבד קודם שנתרמה אלא שלא עמדו בדין עד אחר שנתרמה, גם בזה הם נפטרים, א"כ י"ל דמה דקתני במתני' דנשבעין לגזברין היינו משום דמיירי דנגנב או אבד קודם שנתרמה התרומה, ואז אכתי הוי באחריות בני העיר, ומיד נתחייבו לבני העיר, ואח"כ שנתרמה התרומה ונפטרו בני העיר, זוכה ההקדש בחיוב של השלוחין לבני העיר ומשו"ה נשבעין לגזברין, אלא דהנה התוס' בד"ה נשבעין הוכיחו מהברייתא דמייתי דלא כרש"י, וא"כ י"ל דמשו"ה מק' רק מברייתא, דבמתני' יש לדחות דנימא כשי' רש"י.

גמ' אלא א"ר אלעזר וכו' – **התומים** בסס"ו סקס"ו מק' דאכתי יק' מהא דקודם שנתרמה התרומה, דשם חיובו לבני העיר ולא שייך תקנה להקדש, וכ' לישב לפמשנ"ת לישב דברי הראב"ד דס"ל דאיכא שבועה שאינו ברשותו גם בשטרות, דהא דמק' הגמ' מהאי מתני' הוא משום דגבי הקדש לא חיישינן שאינו ברשותו ונטל לעצמו, א"כ נמצא דמנשבעין לבני העיר לא קשיא כלל, דשם י"ל דנשבע שאינו ברשותו, **וברע"א** מבואר לפרש דר"א אתיא על דברי רי"ו דהא מני ר"ש היא דמק' הגמ' דאכתי יק' מסיפא.

גמ' שבועה זו תקנ"ח – **בש"כ** סס"ו סקקכ"ו מבואר דלשי' התוס' דנתמעטו גם מחיוב תשלומין בפשיעה, צ"ל דהתקנ"ח היתה גם על עיקר החיוב, משא"כ לשי' הרמב"ם דחייב לשלם הוי התקנ"ח רק על השבועה, ומבואר בדבריו דהרמב"ם דמחייב בפשיעה זהו גם בהקדש, אמנם **בתומים** שם סקס"ז כ' לומר דגם להרמב"ם יהיה פטור, דכיון דחיובו מדין מזיק בהקדש פטור, דמזיק הקדש פטור וכמש"כ התוס' בב"ק ו' ב', וכ"כ **בבי' הגר"א** סש"א סק"ד בליקוט, אמנם בתחילת דבריו שם כ' דיש לחייב בהקדש ג"כ, משום דמדרבנן מזיק הקדש חייב, וכ"כ **במנ"ח** מצוה נ"ז אות ז', דאפשר דמדרבנן חייב כמו מזיק בידים, **והפנ"י** כ' דאפשר דשי' הרמב"ם דמזיק הקדש חייב בקרן ורק מחומש פטור.

**הש"כ** שם כ' להוכיח כשי' הרמב"ם דרק משבועה פטור בש"ח מהכא, דאמר ר"א רק דשבועה זו תקנ"ח, ונראה דעיקר החיוב לא הוי מכח התקנ"ח אלא רק השבועה, וגם כ' דאין סיבה לתקן חיוב אלא רק שבועה, דהא לא מצינו דתקנו לחייבו בכל מקום שפטור, אמנם **הפנ"י** כ' דבאמת מצינו דמזיק הקדש פטור מן התורה, ובכל זאת מדרבנן חייב כמבואר בתוס' לק' צ"ט ב', ועוד כ' הפנ"י, די"ל גם לשי' התוס' דבאמת התקנה היתה רק לענין שבועה, ואין השבועה אלא שאינו ברשותו, אבל אם פשע אה"נ דגם אחר התקנה הוא פטור.

**בש"כ** מבואר דש"ש בהקדש אינו חייב על גניבה ואבידה גם אחר התקנה, דהא כ' דהתקנה לא היתה על חיוב תשלומין אלא על שבועה, **ובתה"כ** שם כ' דכן מוכח גם **בלח"מ**,דהק' על הרמב"ם אמאי לא פירש בדין דשוכר פועל לשמור את הפרה, דמיירי בקנו מידו, ואי נימא דהתקנה היתה גם דיהיה חייב בגניבה, א"כ להלכה לא בעי קנו מידו בזה, והגרע"א שם בגליון ציין **לתשו' מהר"א ששון** דכ' בשי' הרמב"ם לאו הכי, דנראה מדברי הרמב"ם פ"ב משכירות ה"ב, דהתקנה היתה דיש לו דין כהדיוט לכל דבר, **ובתה"כ** שם כ' דלכאורה אדרבה, מדברי הרמב"ם נראה דהתקנה היתה לגבי שבועה, דלא הזכיר שם אלא שבועה, אלא דמ"מ כ' דמדברי הרמב"ם פ"ג משקלים ה"ט נראה מבואר דחייב גם בגניבה, דכ' דאם שלחו שקליהם ביד ש"ש שהרי הוא חייב בגניבה ואבידה, ואבדו באונס אחר שנתרמה התרומה, פטורים משום דמה היה להן לעשות, ומהא דבעי שימסרו לש"ש דוקא, מבואר דהוא יהיה חייב באחריות גם על גניבה, דאי לאו הכי אמאי בעי שימסרו לש"ש, וגם ממש"כ שם דנשבע השליח לגזברים, נראה דאם לא ישבע שנאנס דיהיה חייב לשלם.

גמ' שם – **הרמב"ם** פ"ב משכירות ה"ב ופ"ה מטו"נ ה"א הביא דין זה, וכ' דנשבע שבועת המשנה כעין של תורה, וכ"כ **הר"ן** בשבועות מ"ב ב', **ובטור** ס"ס צ"ה הביא **מרה"ג** דאין נשבעין אפילו היסת בהקדש, כדאמרינן בב"ב ט' א' דאין מחשבין עם גזברים של הקדש, והביא דברי הרמב"ם דחולק, וכ' בשם **ה"ר ישעיה** לחלק, דדוקא גזבר לא חשדינן לי', אבל בסתם אדם כמו הכא דהוי שליח בעלמא חשדינן, ובביאור שי' רה"ג כ' **הב"ח**,דס"ל דבגמ' מיירי על שבועה שלא פשעתי בה, דבזה יש לחוש גם בהקדש שלא ישמור כראוי, אבל שבועה שאינו ברשותו דשמא גזל מהקדש בזה לא חיישינן, **ובפרישה** שם סקי"ג מבואר, דלשי' הרמב"ם גם בכופר הכל בעי לישבע כעין של תורה, ויל"ע דלכאורה לא מבואר אלא דחייבו אותו כמו בהדיוט.

ה) גמ' לשמור – ברש"י מבואר דהיינו בשל הקדש, וכן מבואר בתוס' דמיירי לשמור על העומר, אמנם **בתו"ר** בשם **הר"ח ובבעה"מ** ובעוד **ראשונים** כתבו דמיירי בהדיוט וכמו דנראה בתוספתא, וקו' הגמ' היא רק מהא דלשמור את הזרעים דיהיה פטור משום מחובר ודינם כקרקע.

תוד"ה לשמור – **בתוס'** במנחות הביאו שי' **רש"י** דמבואר דמשומר אינו אסור, ושם כתבו עוד בתי' אחד דמדאורייתא רק לבצור אסור, אבל באכילה שרי, ובגליון על הגמ' העיר דהתוס' הכא דחו תי' זה ואכמ"ל, **ובתור"פ** כ' עוד לישב דהכא שכרו לשמור מחיות ומדריסת בני אדם, ולא מנעו מבני אדם ליקח.

בא"ד – במש"כ דאפילו מן ההפקר אסור לבצור, כ' **המהרש"א** דלפ"ז צ"ל דהא דהביאו קודם דדרשינן בתו"כ אבל אתה בוצר מן ההפקר, הפי' דאם בצר אינו אסור באכילה כמו דאמרינן גבי שמור, אבל מ"מ אסור לבצור כמו שהוכיחו עכשיו, והנה בתו"כ שם אחר שדרש דאתה בוצר מן המופקר, ממשיך דלא תבצור כדרך הבוצרין, **ובפי' הגר"א** שם כ' דהפי' דאף מן המופקר שמותר לך לבצור, מ"מ אסור לבצור כדרך הבוצרין, ולפ"ז אתי שפיר דמה דאמרינן מעיקרא דאתה בוצר מן ההפקר, היינו שלא כדרך הבוצרין, דאילו מן השמור אף זה אסור משום דבכל ענין אסור באכילה.

גמ' מאי לאו לשלם – **המהרמ"ש** מק' דאמאי לא משני דחייב משום תקנה דר"א, והביא דברי **המרדכי** דכ' דיכול להיות דהתי' דקנו מידו קאי גם על הקו' מבני העיר ששלחו שקליהם, ולפ"ז י"ל דאה"נ דלר"א לא קשה מהאי ברייתא, אלא דהגמ' הכא אתיא דלא כר"א, ועוד כ' דלשי' הראשונים דקו' הגמ' רק מזרעים ומשום דהוי מחובר ממילא דלק"מ, ועוד כ' דאי נימא דלר"א אינו חייב אלא בפשיעה אבל אינו חייב בגניבה ואבידה, ממילא דניחא לפמשי"ת דהגמ' ס"ל דמה דקתני דחייב באחריות היינו גם מגניבה ואין לומר דהוי רק מפשיעה, **והפנ"י** כ' לומר לפמשנ"ת בשי' התוס' דהתקנה דר"א לא היתה אלא שישבע שאינו ברשותו אבל אינו חייב אפילו בפשיעה דממילא דלק"מ, **והתה"כ** בסס"ו ס"מ **והגרע"א** כתבו לישב דגם אחר התקנה דר"א מ"מ לא הוי דינו אלא כהדיוט, וא"כ בזרעים דהם מחוברים דאף בהדיוט פטור, גם בהקדש יהיה פטור וא"כ יל"פ דגם לר"א אכתי יק' מזרעים, ואף לשי' רש"י דמיירי בהקדש.

גמ' שם – התוס' לעיל כתבו להוכיח דגם מפשיעה פטור, דאי נימא דבפשיעה חייב, א"כ אמאי לא אמרינן דמה דמחייב בלא שמר הוא בפשיעה, **והריטב"א** כ' די"ל דכיון דקתני דלפיכך אחריות שבת עליו, נראה דמתחייב באחריות כמו ש"ש דהוי גם מגניבה ואבידה, **ובלח"מ** בפ"ב משכירות ה"ג כ' דאי נימא דרק מפשיעה א"כ ברישא ג"כ יהיה חייב דאף דאינו מקבל שכר על שבת מ"מ הוי ש"ח דברייתא סתמא איירי שלא נסתלק בשבת משמירה לגמרי, **ובש"כ** סס"ו ס"ק קכ"ו כ' דאף די"ל דכיון דאינו מקבל שכר על שבת ממילא אף ש"ח אינו, מ"מ י"ל דמשמע דכיון דקיבל שמירה בסתמא ועדיין הוא ברשותו הוי לי' עכ"פ ש"ח.

**ובתומים** סקס"ז כ' לבאר דברי התוס', דבאמת לא באו להוכיח דלא כהרמב"ם דזה פשוט להם דש"ח פטור אף מפשיעה, אלא דלא נימא דאף דש"ח פטור מפשיעה מ"מ נימא דש"ש חייב בפשיעה עכ"פ, ולזה הוכיחו דא"כ אמאי לא אמרינן דבסיפא מש"כ דחייב היינו בפשיעה, וכן מבואר **בתוס'** בשבועות מ"ב ב' דמביאים ראיה דאף בש"ש פטור מפשיעה, ועוד כ' די"ל דהכרח דברישא אף ש"ח אינו, דאי נימא דהוי ש"ח ממילא גם ש"ש יהיה משום פרוטה דרב יוסף, ועיי"ש מש"כ לישב שי' הר"ן בנדרים דכ' דברישא הוי ש"ח עכ"פ, וע"ע בנתה"מ סע"ב סקי"ט ואכמ"ל.

**ובשעמ"ש** סקל"ד כ' לישב שי' הרמב"ם, דכיון דס"ל דחיובו מדין מזיק, א"כ אף אם פשע ונעשה מלאכה בפרה או נטמא התינוק, מ"מ יהיה פטור משום דאומר הרש"ל, אלא דאי חיובו מדין שומר, א"כ אינו יכול ליפטר בהרש"ל, או משום דהרי קיבל עליו להיות באחריותו גם היזק זה, או משום דשומר אינו נפטר כלל בהרש"ל עיי"ש, **ובקה"י** סל"ד כ' דגבי תינוק לא שייך כלל לחייב משום מזיק דהרי אינו ממון של הקדש, וכן גבי זרעים אי"ז ממון של הקדש אלא דהם שומרים שלא יטלו בני אדם וכמבואר בתוד"ה לשמור, וא"כ לא שייך לחייב אלא מדין שומר דנתחייב באחריות ממון זה, [ועיין מש"כ שם בסל"ג סק"ד להוכיח מהכא, דבאמת אי"צ שהמפקיד ימסור ממון שלו כדי שיחול חיובי שומר], וכתב לבאר דודאי גם התוס' מודו דאין ראיה מהכא דאינו חייב מדין מזיק, אלא דזה לא היה להם צד כלל לחייב מתורת מזיק, אלא רק דס"ל דיש מקום לומר דיהיה חייב בפשיעה משום דהמיעוט לא קאי על חיוב פשיעה, ויהיה חייב מתורת שומר, ועל זה שפיר הוכיחו מהכא דגם מפשיעה פטור, והנה כל דברי השעמ"ש והקה"י הם לשי' רש"י דמיירי בהקדש, אבל לשי' הראשונים דהקו' רק מזרעים ממילא דלא שייך תירוצם, ועיין בסמוך דיתבאר דברי התומים לישב שי' הרמב"ם דס"ל כהראשונים דלא מיירי בהקדש.

**התומים** בסס"ו סקס"ז הק' על התוס' דהוכיחו מהכא דגם בפשיעה פטור, דהא הכא מיירי בהקדש ומזיק הקדש פטור, וא"כ גם לשי' הרמב"ם דחייב משום מזיק מ"מ הכא יהיה פטור, וכ' לומר דהתוס' ס"ל כהראשונים דמיירי בהדיוט והקו' רק מזרעים, אמנם הק' דבתוס' נראה מבואר דמיירי בהקדש דהק' דהוי משומר ועיי"ש מש"כ, ועיין לעיל משנ"ת לומר דגם בהקדש יהיה חייב משום מזיק, וכן לפ"ד הקה"י דהתוס' לא נחתו כלל לומר דיהיה חייב משום מזיק ממילא דלק"מ.

תוד"ה אמר – **התו"ר** כ' לחלק דהתם מתחייב כשואל משום בההוא הנאה דמאמינו, אבל גבי הקדש הרי תמיד נשמר על ידי אחר ואין לו הנאה במה דמעמידים אותו כשומר, ועוד דגבי הקדש אין לחוש לאף אדם משום דבדילי אנשי מהקדש וראוי להאמין לכל אדם ואין לו הנאה, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו דהתם דהוא חייב עכ"פ כש"ח מהני להתחייב גם כשואל, אבל היכי דבלא התחייבות אינו חייב כלל בזה אינו מתחייב בלא קנין, **והריטב"א** הביא שי' דבאמת לאו דוקא קנו, [ולכאורה לפ"ד לא גרסינן בגמ' וכן אמר רי"ו דמבואר ברשב"א דאיכא דלא גרסו זה, דברי"ו לכאורה אין לומר דלאו דוקא כיון דאיהו ס"ל לק' צ"ד דאי"צ קנין, ורק ברב ששת י"ל דנקט קנו דיהיה אתיא גם לשמואל דבעי לק' צ"ד דוקא קנו], **ובב"י** סש"א **ובסמ"ע** סס"ו סק"צ הביאו תי' הראשונים דהכא דאינו חייב אפילו כש"ח בעי קנין, **והש"כ** בס"ק קכ"ט כ' דטעם החילוק דהתם גבי ש"ח שמתנה להיות כשואל הוי כאומר הריני שואל ודמי להתקבלתי, אבל הכא גם אם יהיה שואל באמת אינו מתחייב באונסים ובגניבה ואבידה, **ובאורים** סק"מ עמד בזה דהש"כ לשיטתו דס"ל כהרמב"ם דחייב בתשלומי פשיעה, א"כ א"א לומר כתי' הראשונים דהא גם הכא הוא חייב כש"ח, ומשו"ה צ"ל כהחילוק שכ' הש"כ, **ובתה"כ** בס"מ כ' לבאר שי' **הטור** דלא הביא כלל הדין דקנו מידו, דס"ל דבאמת בקרקעות ושטרות לא בעי קנין וכמו בגמ' לק' צ"ד א', ורק גבי הקדש בעי קנין ומשום דס"ל כהחילוק שכ' בתו"ר דהקדש ליכא בההוא הנאה, וכיון דבזמן הזה ליכא הקדש, א"כ באמת אין דבר שבעי קנין דוקא בזמן הזה.

גמ' בשקנו מידו – **הרמב"ם** בפ"ו משבת הכ"ה הביא דין הגמ' ולא הזכיר דמיירי בקנו מידו, **ובלח"מ** בפ"ב משכירות ה"א הק' על זה דאמאי לא הזכיר דדוקא בשקנו מתחייב, **ובתומים** סס"ו סקס"ז כ' לישב דהרמב"ם לא הזכיר אלא פרה ותינוק ולא הזכיר זרעים, וי"ל דס"ל כהראשונים דמיירי בהדיוט וקו' הגמ' רק מזרעים, וכיון דלא הזכיר זרעים ממילא דלא בעי קנו מידו.

גמ' שם – **בחי'** הריטב"א הישנים מק' דאמאי לא משני הכי גם על הקו' ממתני' דבני העיר, **ובמרדכי** סש"ח כ' בשם הר"מ דיכול להיות דזהו גם תי' על הקו' מבני העיר, **והמהרמ"ש** הק' בזה דהא רי"ו תי' לעיל על מתני' דבני העיר באופן אחר, **ובתה"כ** סס"ו ס"מ כ' **דהרמב"ם** דפסק כר"א דאיכא תקנ"ח, נראה דס"ל דאי"ז תי' נוסף גם על הקו' ממתני' דבני העיר, דא"כ לא היה לו לפסוק כר"א, **ובתומים** סקע"א כ' דלשי' הראשונים דהברייתא דלשמור מיירי בהדיוט והקו' רק מזרעים, י"ל דבהקדש גם קנין לא מהני דהוי אסמכתא כיון דליכא הנאה כלל במה שמאמינו וכמשנ"ת דברי התו"ר, ועוד כ' דבהקדש לא שייך קנו מידו כיון דבעי סודר של קונה וא"א לזכות בסודר של הקדש, אמנם **בקצוה"ח** סקמ"ז כ' דלא בעי שיהיה הסודר של הקונה, והיכי דזוכה בשביל אחר סגי בסודר של הזוכה.

גמ' שם – **הכס"מ** בפ"ב משכירות ה"א כ' דלא מהני קנין אלא בש"ש, אבל בש"ח שיתחייב בשבועה לא מהני משום דהוי קנין דברים, וכ"כ **בב"י** סס"ו דלא מהני בש"ח, **ובד"מ** סקי"ד הק' דאמאי חלוק ש"ח מש"ש וכ' דגם בש"ח אפשר לקנות מידו שישבע או ישלם, **ובלבוש** בס"מ שם כ' כהב"י דרק על חיוב תשלומין מהני קנין, ולא על חיוב שבועה, **ובסמ"ע** סק"צ כ' כהד"מ, **והש"כ** בס"ק קכ"ח כ' כהב"י, וכ' על קו' הד"מ דמאי נפ"מ דהא מבואר בכמה מקומות דבש"ח הוי קנין רק על שבועה וזה הוי קנין דברים, אמנם **בתומים** סקע"א ביאר קו' הד"מ דגם אם מתחייב רק שבועה מ"מ לא הוי קנין דברים, דהא אינו להתחייב לישבע דהרי אם לא ידע לא יוכל לישבע, אלא דעיקר חיובו הוא דישבע או ישלם, וא"כ נמצא דיש בזה חיוב ממון אלא דאיכא תנאי דאם ישבע יפטר, וא"כ שפיר הוי חיוב ממון ולא הוי קנין דברים, **ובתה"כ** שם כ' לומר דגם הב"י מודה דהיכי דמפרש דישבע או ישלם דמהני קנין בזה, אלא דהב"י מיירי דנתחייב בסתם דיהיה דינו כשומר דבעי לישבע, דבזה באמת עיקר החיוב הוא דמחוייב לברר טענתו ע"י שבועה, אלא דמכח דין השבועה איכא דין תשלומין, אם אינו מקיים דין שבועתו, וכיון דעיקר החיוב הוי שבועה ממילא הוי קנין דברים, **ובנתה"מ** בחי' סקצ"ב כ' דעיקר כהד"מ דמהני קנין, **ובמחנ"א** דיני שומרים סכ"ב העיר בעיקר דברי הב"י דכ' דלא מהני קנין לחיוב שבועה, דברמב"ם בפ"ז מסנהדרין ה"ה ובשו"ע סכ"ב ס"ג מבואר דמהני קנין גם לשבועה.

**בתה"כ** שם הביא דמדברי **התומים** בסקע"א מבואר דש"ש שיקנו מידו להתחייב שבועה מהני, ורק בש"ח לא מהני, והק' על זה דכיון דהטעם דהוי קנין דברים א"כ אין לחלק בזה, ומש"כ הב"י דבריו על ש"חח הוא משום דהוא מיירי על שי' הרמב"ם דש"ח חייב בפשיעה וכל הקנין בו הוי על חיוב שבועה, ובזה כ' דהוי קנין דברים ולא מהני, וכ"כ **הקצוה"ח** בסקמ"ז, והביא דברי **הלבוש** דמבואר בהדיא דגם בש"ש לא מהני קנין לענין שבועה.

גמ' שם – **הקצוה"ח** סש"א סק"ב הק' לשי' רש"י דמיירי בהקדש אמאי בעי קנו מידו, ולא אמרינן דגם באמירה לבד סגי דיהיה חייב מדין אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, **והנתה"מ** בסק"ד כ' דאה"נ דאם יאמר דמתחייב יהני מדין אמל"ג, אלא דבכה"ג גם בלא יקבל שכר יהיה חייב כש"ש אם יאמר דמתחייב גם בגניבה ואבידה, אלא דהכא מיירי דמקבל עליו להיות כשומר וכיון דליכא חיוב שמירה בהקדש בעי קנין, והביא דברי הש"כ דנתבאר לעיל דמשו"ה בעי קנין כמו בש"ח דמתנה להיות כשואל דשם באם נעשה שואל הרי הוא חייב, אבל הכא גם אם יהיה שואל באמת לא יהיה חייב, **ובהג' חשק שלמה** כ' די"ל דאי משום אמל"ג היה מהני שאלה וא"כ אין זה פסיקא דאחריות שבת עליו, ועוד כ' דבברייתא דמיירי בש"ש א"כ כיון דנוטל שכר אין בזה אמל"ג דאינו מתכוין כלל ליתן להקדש, ורק בשו"ע דמיירי גם בש"ח ילה"ק הכי.

**נח' ב'**

ו) גמ' ר"י אומר וכו' – **הרי"ף** הביא מאן דאמר דהלכה כר"י כיון דמפרש בגמ' טעמי', [וזה שי' **הר"ח** כמבואר ברשב"א], אמנם הביא שי' **רה"ג** דאין הלכה כר"י, וכן מבואר **ברמב"ן** ובעוד **ראשונים**, וכן מבואר **ברמב"ם וטושו"ע** דאין הלכה כר"י.

גמ' עד כדי דמיהן – מדברי **התוס'** לעיל נ"ז א' מבואר דבכדי דמיהן ממש גם ליכא אונאה, ורק ביותר מכדי דמיהן איכא אונאה, [אמנם לפי השיטות דנתבאר שם דדברי התוס' הם לאו דוקא, וגם בכדי דמיהן הוי ביטול מקח א"כ הכא נמי הכא], וכן מבואר מדברי **הבעה"מ** שם, אמנם **ברמב"ן** כאן מבואר דבכדי דמיהן ממש גם הוי ביטול מקח.

גמ' ריב"ב אומר וכו' – **בחי'** הריטב"א הישנים לעיל במתני' מבואר בשם **הראב"ד** דבדריב"ב גם ביותר מכדי דמיהן לא הוי אונאה, וכן מבואר **בתו"ח**.

גמ' שם – **ברי"ף** מבואר דלשי' הר"ח דס"ל דהלכה כר"י, הכא נמי הלכה כריב"ב, **ובש"מ** בשם **הרמ"ך** כ' דצ"ע אי רבנן פליגי על ריב"ב, ודימה הצד לומר דפליגי דהוי כמי שהגיע לעבור בנהר ולא רצו להעבירו בפחות מדינר ופסק בדינר, דאומר להם אח"כ דאין להם אלא שכרן הראוי להן, **וברמב"ם וטושו"ע** לא נזכר שי' ריב"ב.

א) מתני' שנאמר וגר לא תונה – **התו"ח** מעיר דלא מצינו איסור זה אלא בגר ולא בבן גרים, וכ' לומר דכונת המשנה לאתויי ראיה לעיקר איסור אונאת דברים, דגבי גר בהכרח דהפי' לא תונה בדברים, דאי אונאת ממון הרי כתיב עוד ולא תלחצנו, וזהו כשי' הרמב"ם דקאי על אונאת ממון וכמשית לק' נ"ט ב' בע"ה, אמנם בעיקר דבריו, במהרמ"ש נראה לאו הכי דכ' דהתוד"ה אם לא כתבו דבריהם על המשנה משום דבמתני' מייתי בזה קרא אחרינא, וא"כ מבואר דקאי רק על הסיפא דהיה בן גרים.

גמ' אם היה בן גרים – **המהרש"א** כ' דהא דלא קתני דאם היה גר כמו דקתני בסיפא, משום דגבי גר אי"ז גרעותא גבי דידי', דאדרבה הוי מעליותא אצלו דעזב מעשיו הראשונים, ורק בבעל תשובה דהיה מחויב מתחילה ולא קיים הוי גריעותא, **והתו"ח** כ' דלרבותא נקט בעל תשובה, דהוא היה עכ"פ ישראל מתחילה, וגבי גר הוי חסרון גדול יותר מה שהיה קודם הגירות.

תוד"ה אם – **המהרמ"ש** כ' דעל מתני' לא היה ק' להתוס', משום דמייתי קרא אחרינא דגר לא תונה, **ובתיו"ט** הביא דברי התוס' על מתני', [ואמנם גם לפ"ד המהרמ"ש אחר דברי התוס', גם במתני' הוי הכי דהוי זו אף זו].

גמ' כדרך שאמרו לו חביריו לאיוב – **הרא"ש** כ' דהאם אמרו לו מפני שהיה מצדיק עצמו ומרשיע מדת הדין.

גמ' אם היו חמרים וכו' – **הכס"מ** בפי"ד ממכירה הי"ד כ' דמדברי רש"י בד"ה שהרי מבואר דהאונאה הוא למי ששולח אותם אצלו, וכ' דיל"פ גם דהוי אונאה לחמרים, דמטריחם למקום שיודע דלא יהיה להם שם תבואה.

גמ' שזה נאמר בו ויראת מאלוקיך – **המהרש"א** כ' לבאר דהרי מה דכ' בו ויראת מבואר בגמ' משום דמסור ללב, וכיון דהוא מסור ללב הרי הוא חמור יותר כמבואר בב"ק ע"ח ב' גבי גנב דחמור מגזלן משום דירא מבני אדם ולא מאלוקים, **והמהרמ"ש** כ' דלפ"ז ס"ל דמה דכ' ויראת מאלוקיך הוא משום דמזה נפרע הקב"ה בעצמו כמבואר לק' נ"ט א', **וברמב"ם** בפה"מ כ' דחמור שהרי הזהיר והפחיד עליו דכ' ויראת מאלוקיך, ועוד כי מסור ללב, ונראה על דרך המהרמ"ש דבאמת לפי מה דאמר רשב"י דזה מורה דחמור יותר, לא אמרינן דכ' ויראת משום דמסור ללב, **ובלבוש** בסרכ"ח ס"א כ' דאונאת דברים חמור דכ' בי' ויראת מאלוקיך, והטעם משום דהוי בגופו ולא ניתן להשבון, ומבואר דאי"ז סיבה כלל אלא ראיה, וניחא לפ"ז דברי הרמב"ם בפה"מ.

גמ' לא ניתן להשבון – **המרדכי** באות ש"ו כ' דהלכך לוקה, **ובחי' אנשי שם** אות ז' הק' דהא הוי לאו שאין בו מעשה, וכ' דשמא כונתו למלקות מרדות, וכ"כ **בד"מ** סרכ"ח סק"א.

גמ' כאילו שופך דמים – **בשערי תשובה** שער שלישי אות קל"ט דהוי אבק הרציחה כי פניו יחוורו ונס מראה האודם, ועוד כי צער ההלבנה מר ממות, ועיין **במהר"ל** מש"כ, דממה דאמר לי' שפיר קאמרת נראה דאיכא טעם גם בלא חוורון הפנים, **ובכד הקמח** בענין הלבת פנים כ' דההלבנה חצי רציחה היא, שהרי פעולת הרוצח שהוא מבלבל ומהפך הדם שבתוך האברים שבגוף ושופכו חוץ לגוף, וכזאת פעולת המלבין שהוא מבלבל ומהפך הדם שבגופו ומעורר אותו לצאת, אלא שאינו שופכו לחוץ.

תוד"ה חוץ – **הריטב"א** הק' דהכא מבואר דהם שוין ולק' מבואר דמלבין פני חבירו הוא חמור, וכ' בשם **ר"ת** דלק' מיירי דלא הוליד ממזר והכא מיירי דהוליד ממזר, ועוד כ' דלק' מיירי שנדון בחנק והוי מיתתו כפרתו, **והמהר"ל** כ' דגהנום הוי קודם עוה"ב, ועוה"ב הוא זמן אחר, והכא מיירי לענין גהנום ולק' לגבי עוה"ב, **והמהרמ"ש** כ' עוד בשם **עשרה מאמרות** דלק' פירוש הגמ' דהבא על אשת איש מתתו בחנק ויש לו חלק לעולם הבא, דכיון דהוא חמור א"כ עושה תשובה, משא"כ מלבין פני חבירו אי"ז חמור אצל האדם ומשו"ה אין לו חלק לעוה"ב.

בא"ד – במשה"ק דאיכא עוד, כ' **הריטב"א** כ' דבכל הני ג' דברים הוא נדון יותר מי"ב חודש, ומ"מ אינו נדון שם לעולם.

**נט' א'**

גמ' נוח לו לאדם שיבוא על ספק א"א – **בבן יהוידע** כ' דאין הפירוש שיעשה זה, אלא דהיכי דחושדין אותו בספק א"א לא יציל עצמו מחשד זה ע"י הלבנת פנים, ומייתי הא דדרש רבא דחזינן דחמור הלבנת פנים, אמנם **בעיון יעקב** פירש כפשוטו.

תוד"ה נוח – משה"ק בסו"ד, כ' **המהרש"א והתו"ח** לומר דהיכי דהוי בודאי לא הוי פחות חמור, אלא אם נענש בחנק לבסוף.

רש"י ד"ה קרעו – **המהרמ"ש** מבאר דשינה מדברי הגמ' דאמרינן דלא היה דמי שותת לארץ, דכיון דכ' בקרא ולא דומו דקאי על האנשים, משו"ה הוצרך לפרש דלא מצאו דם, ואמנם זהו משום דלא היה דמו שותת לארץ.

גמ' נוח לו לאדם שיפיל עצמו – **בפי' הרי"ו** על אבות פ"ג משנה י"א **ובשערי תשובה** שער שלישי אות קל"ט הביא הא דמלבין פני חבירו ברבים, בהדי אבזרייהו דעבודה זרה וגילוי עריות, דאמרינן גבי עבודה זרה דאין מתרפאין בעצי אשרה, ונראה לכאורה דמה דאמרינן דיפיל עצמו לכבשן האש זהו דין גמור, כמו ברציחה עצמה דהדין בה דיהרג ואל יעבור, **ובפנ"י** כ' דהתירו לו להפיל עצמו.

גמ' עם שאתך – **הריטב"א** כ' דהיינו אשתך, ובדבריו נראה לכאורה דלא גרס בתורה ובמצות, אמנם **בפתח עינים** להחיד"א מבואר דגם להריטב"א גרסינן בתורה ומצות עיי"ש, **ובנ"י** כ' דמהאי דרשה ילפינן דלא הזהיר הכתוב אלא שלא יאנה ליראי השם, וכן מבואר **בהג"מ** בפי"ד ממכירה אות ז' בשם **הסמ"ג**,וכ"כ **ביראים** מצוה ק"פ וכ' דלפיכך אם הוא עבריין במזיד אפילו בדבר אחד רשאי לאונתו, ומבואר דכל שאינו עבריין במזיד חשוב ירא השם, **ובש"מ** בשם **רבינו יהונתן** כ' דמש"כ בתורה ומצות היינו או מצות, דאם מקיים מצות אף שאינו חכם מ"מ אסור לאונתו, והב"חבסרכ"ח כ' בשם **המרדכי** דכ' בשם מורו הכהן דכיון דממעטינן לה מקרא דאונאת דברים, מבואר דאונאת ממון הוי גם אם אינו מקיים מצות, והק' עליו דהא בגמ' מבואר דאונאת דברים חמור, וכ' דאפשר דבאמת לא ממעטים אלא נכרי כמו גבי אונאת ממון, אלא דכ' דמהא דאמרינן במתני' דאם היה בעל תשובה לא יאמר לו, נראה דבאינו בעל תשובה ליכא איסור כלל, **והב"ח** כ' דלמעשה צ"ע בין בממון ובין בדברים, **ובד"מ וברמ"א** שם בס"א הביא דברי הנ"י דרק ליראי השם.

**הנ"י והג"מ** שם כ' בשם **מדרש** דאם הונה עצמך מותר לאונתו שאינו קרוי עמיתך, **וביראים** שם כ' דכיון דרק אסור בעם שאתך, משו"ה האונה אותך הרי הוא עבריין ואינו אתך, **והרמ"א** שם כ' דאם מאנה את עצמו מותר לאונתו, **ובלבוש** שם כ' דאם אינו ירא השם הרי הוא מאנה את עצמו ומותר לאונתו, **והסמ"ע** בסק"ד כ' דמדברי הרמ"א נראה מבואר דזהו דבר בפנ"ע, וכ' לבאר דהיינו דהוא עצמו מזלזל בכבוד עצמו ונפשו אין איסור לאונתו, וכ' דלכאורה נראה הטעם דאיש כזה אינו ירא השם, אך כ' דא"כ לא היה להנ"י לומר משום דאינו קרוי עמיתך אלא דאינו לפרש דאינו חשוב אתו בתורה ומצות, ומשו"ה כ' לבאר דזהו עוד דרשה, דאדם זה אינו מכלל בני הישוב ודרך ארץ ואינו קרוי עמיתך, וכן מבואר לדינא **בבאה"ט ובנתה"מ** בחי' סק"א.

רש"י ד"ה שמעה – **המהר"ל** כ' לבאר דכיון דכ' אל תחרש א"כ מבואר דתבוא לפניו עכ"פ, ורק דביקש דגם יעשה דינו.

גמ' הכל נפרע ע"י שליח וכו' – **בש"מ** בשם **רבינו יהונתן** מבאר, דע"י שליח יכול להשתהות העונש משא"כ כשזה ע"י הקב"ה. והא דנפרע הקב"ה בעצמו כ' **המהרמ"ש** לעיל נ"ח ב' משום דפוגע בצלם השני שנברא בצלם אלוקים.

שנאמר ולאברם הטיב בעבורה – **המהרש"א** מבאר דאע"ג דשם הפירוש דהטיב פרעה לאברם משום דהיה סבור שהוא אחיה, מ"מ דרשינן מדלא כתיב פרעה, יל"ב גם דקאי על הקב"ה דהטיב לו בעבור שרה, **והמהרמ"ש** כ' דמצינו שם דרך טובה עבור אשתו.

ב) גמ' חתכו חוליות – רש"י מבאר דמיירי בחוליות קודם שעשה מהן תנור, וכן מבואר בתוס' ועוד ראשונים, **ובתור"פ** כ' דלפ"ז גרסינן חיתוכי חוליות, **והריטב"א** כ' דנראה דרש"י גורס הכי, אמנם כתבו דכיון דהגירסא היא חתכו א"כ צ"ל דמיירי דהיה תנור שלם והוא שברו וחתכו לחוליות, וכ' **הריטב"א** לבאר לפ"ז דכיון דהיה מתחילה שלם נעשה בשבירתו פגימות, וצריך ליתן חול כדי שיהיה סתום, ושי' חכמים דכיון דע"י חול אפשר להשתמש גם עכשיו, א"כ לא חשיב נתיצה ואכתי הוי בטומאתו.

גמ' שם – **בש"מ** בשם **ר"נ גאון** מבואר טעמא דר"א דמטהר, דכיון דאם יפריד החוליות יהיו כבתחילה כיון דחול מפריד ביניהם א"כ לא חשיב חיבור.

תוד"ה חתכו – **המהר"ם** מבאר דברי התוס' דמה דאמרו קתני חול דומיא דצרור שהוא יבש, היינו דאי לאו הכי הוי כטיט דמחבר וזה לכו"ע, וא"כ מבואר דדוקא הכא משום דמפסיק בין החתיכות מטהר ר"א.

**נט' ב'**

תוד"ה זה – דברי התוס' צ"ב דבגמ' מבואר הטעם שנקרא הכי משום דהקיפוהו דברים כעכנא, ולא משום דזה שמו של הבעלים, **והמהרש"ל** כ' דעיקר שמו היה חכנאי, על שם בעל התנור, וחכמים קראו שמו עכנאי משום דהקיפו אותו דברים, ולכאורה מבואר בדבריו דשם בעל התנור לא היה כמו שנקרא התנור לבסוף, וצ"ב דהיכן מצינו דקראו לתנור עכנאי, **והמהרש"א** כ' דשאלת הגמ' אמאי נקרא שמו חכנאי ולא חכן כיון דשם האיש היה חכן, ועל זה אמר דמשום מעשה זה גם שם האיש נקרא חכנאי, **והמהר"ל ובבן יהוידע** ביארו דשאלת הגמ' דלאיזה צורך הביאה המשנה דזהו תנורו של עכנאי.

גמ' יצאתה בת קול – **בש"מ** בשם **ר"נ גאון** מבאר דאע"ג דמבואר בגמ' דאין הלכה כר"א, מ"מ הא דיצאתה בת קול י"ל דבאמת לא נאמר דבמחלוקת זו הלכה כמותו וי"ל דרק בעלמא, ועוד כ' דיצאתה לנסות החכמים אם יעתיקם מהמקובל להם, והודיענו דאין בתורה ספק כדי שנצטרך בו למופת מן השמים, **והמהר"ל** כ' דתורה היא במקום גבוה מעל בת קול, ואה"נ דלפי מדרגת בת קול הלכה כר"א, אבל לפי התורה אין הלכה כר"א, **ובבן יהוידע** כ' דיצאתה בת קול כדי שיעמדו חכמים כנגדו אע"פ שיצאתה בת קול, ויהיה בזה חיזוק לדורות לילך אחר הרוב, וגם לא נאמר בלשון הכרעה אלא בלשון שאלה, ואמר ר"י דאין לפסוק כר"א.

תוד"ה קחייך – **בחי'** הריטב"א הישנים חילק דברי התוס' לתרתי, דחדא י"ל דהיינו דוקא שחוק קבוע, ועוד דהכא הוי מילתא דבדיחותא, אך כ' דאין לומר דדוקא שחוק קבוע, דהא דרשינן לי' מדכ' החשיתי מעולם, וא"כ מבואר דכלל לא.

גמ' וברכוהו – שי' **רש"י ותוס'** דהיינו נדוי, אמנם **הרמב"ן והרשב"א** כתבו לבאר דהיינו חרם דחמור מנדוי, וביאר הרמב"ן דכיון דהחזיק במחלוקת יותר מדאי ולא רצה לחזור בו מחזי להו כאפקרותא , ואפשר דהם היו אומרים מפי השמועה והוא אומר כך היא בעיני, ואילו היה בזמן ביהמ"ק היה נעשה זקן ממרא לפיכך החמירו עליו, וברשב"א כתב לפי שהיה מתחזק כל כך במחלוקת ונראה להם כזקן ממרא, ושי' **הריטב"א** כרשי, **והנ"י** כ' בשם **הר"ן** כרמב"ן.

תוד"ה וקרע – **ברשב"א** מבואר עוד די"ל דלהחמיר עבד הכי, וכ"כ **הריטב"א** דהחמיר יותר מן הדין, וכ' עוד דמצינו טובא דברים דמספ"ל במקום אחד ובמקום אחר נפשטו, **והרמב"ן** הוכיח מזה דהכא מיירי בחרם והוא חייב בקריעה וחליצת מנעל, **ובריב"ש** סקע"ג מבואר דבלא דברי הרמב"ן י"ל דגם בחרם אינו מחוייב בזה, **ובש"מ** בשם **הריב"ש** כ' דממה דאמר ר"ע לר"א דחביריך בדילין ממך מבואר דהוי נדוי דזהו לשון בדילין, ובשם **הר"ש די וידש** דחה זה דמפני כבודו אמר לו לשון זה.

**והרמב"ן** כ' להוכיח עוד דמיירי בחרם מהא דנשמט ע"ג קרקע, ובמנודה לא מצינו כלל דבעי לישב על הקרקע, **ובריב"ש** שם מבואר דלפי מש"כ התוס' דמשום צערא קעביד, א"כ גם זה היה משום צער.

ועוד כ' **הרמב"ן** להוכיח דמיירי בחרם מהא דמבואר בסנהדרין ס"ח א' דנכנסו לר"א לפני מיתתו, ואמרו לו דללמוד תורה באו ואמר להם דעד עכשיו מדוע לא באו, ואמרו לו דלא היה להם פנאי, ואי נימא דהיה רק מנודה הא כיון דשרי ללמוד ממנודה, א"כ אמאי באמת לא באו, ועל כרחך דהיה מוחרם ומשו"ה לא באו ללמוד ממנו דאסור ללמוד ממנו, אמנם **הריטב"א** כ' דאדרבה משם מוכח דלא היה חרם, דאי היה חרם אמאי שאלם מדוע לא באו עד עכשיו, הא ידע דמוחרם אסור ללמוד ממנו, והא דבאמת לא באו מבואר **בריב"ש** שם דכיון דהיו צריכים להתרחק ממנו ד' אמות, אי"ז כבוד שילמדו ממנו כך.

גמ' לקה העולם שליש – **בתו"ח** מבאר דאין העולם מתקיים בפחות מג' צדיקים או ב' והקב"ה מצטרף עמהם, וא"כ נמצא דשליש העולם עמד על ר"א, ומשו"ה לקה שליש.

גמ' לא הוה שבקה לי' לר"א למיפל על אפילו – **הריטב"א** כ' דמכאן ראיה דאסור להפסיק בין תפילה לנפילת אפים בשיחה או דברים אחרים שאינם של תפילה, דבודאי לא השגיחה עליו כל היום, **ובריב"ש** סתי"ב כ' בביאור הגמ' דהיתה לוקחת אותו בדברים עד שהיה שוכח ליפול על פניו, וכ' דמוכח מזה דאי"ז חובה ליפול על פניו, ולכאורה מבואר דלא כהריטב"א.

ג) גמ' בשלשה לאוין – **בש"מ** בשם **הראב"ד** הק' דאיכא עוד בכי תצא לא תסגיר עבד וכו' וכתיב בסיפא בטוב לו לא תוננו, וכ' דאפשר דההוא נמי באונאת ממון הוא דהא כתיב בטוב לו, **וברמב"ם** בפ"ח מעבדים הי"א כ' דזו אף באונאת דברים, [ועיי"ש **בלח"מ** שכ' לומר דעל תרוייהו קאי וגם על אונאת ממון], אמנם בדבריו מבואר דקאי דוקא על עבד שהוא שפל רוח יותר מן הגר.

גמ' והלוחצו – רש"י מבאר דהיינו דוחקו, **והרמב"ם** בפי"ד ממכירה הט"ו מבאר דהיינו אונאת ממון, [ובאמת לא הביא הלאו דלא תהיה לו כנושה וכמשי"ת], **וביראים** מצוה קפ"א כ' דילך עמו לפנים משורת הדין ולא יעמיד עצמו לדין.

גמ' ולא תהיה לו כנושה – **בש"מ** בשם **הראב"ד** לא גרס האי קרא, והק' דאיזה ג' לאוין איכא, וכ' דהיינו מדכתיב גבי עבד עברי לא תרדה בו בפרך, וכל שכן גר דבן חורין הוא ואינו עבד כלל.

**הרמב"ם** בפי"ד ממכירה הט"ו-י"ז כ' דגר עובר בשלשה לאוין היינו חד מאי דכתיב בו לא תונה ולא תלחצנו חד באונאת ממון וחד באונאת דברים, ועוד תרי במה שכתוב גבי כל ישראל לא תונו חד על ממון וחד על דברים, וגבי גר אמרינן דכל חד מתרוייהו קאי גם על ממון וגם על דברים ומשו"ה איכא שלשה, וכ' דמפני שכפל בו בפירוש שני אונאות אלו, ופירשם בלשון אחר משו"ה אמרינן דמאי דכ' גבי כל ישראל לא תונו גבי דידי' קאי כל אחד על תרוייהו, **והה"מ** הק' דאמאי לא מנה הרמב"ם תרי לאוין דכ' גבי גר עצמו שני פעמים דלא תונה ולא תלחצנו וכמבואר לפי גירסא דידן, **והלח"מ** הק' דבמש"כ הרמב"ם דמפני שפירש בו שני האונאות, זהו סיבה אמאי לא נימא דמש"כ בו לא תונה לא יהיה קאי גם על אונאת ממון, כיון דנתפרש בו אונאת ממון בלשון אחר, אבל איזה סיבה יש בזה דמשו"ה יהיה נמנה הלאו דלא תונה דכ' גבי כל ישראל אצל גר גם על אונאת ממון וגם על אונאת דברים, **ובמרכה"מ** בפ"ח מעבדים הי"א כ' לבאר דהרמב"ם לשיטתו דאין ברבוי הלאוין משום תוספת על מנין הלאוין, ומשו"ה מה דכתיב בו שני פעמים לא תונה ולא תלחצנו אי"ז סיבה דיחשב שני לאוין, אלא דכיון דכתיב בו הלאו דאונאת ממון בלשון אחר מאונאת דברים, אמרינן דזה להורות דלא תונה דכתיב גבי כל ישראל גבי דידי' קאי כל אחד על תרוייהו, דאי לאו הכי אמאי גבי כל ישראל לא נכתב גם אונאת ממון בלשון דלא תלחצנו, ועל כרחך דאיכא גונא דכל לא תונה קאי גם על אונאה אחרינא, ושל ממון קאי באיזה גונא גם על דברים, ושל דברים קאי באיזה גונא גם על ממון.

**הרמב"ם** בפ"ח מעבדים הי"א כ' גבי עבד שברח לארץ דהרי הוא גר צדק והוסיף לו הכתוב אזהרה אחר למי שמאנה אותו, מפני שהוא שפל רוח יתר מן הגר, וצוה עליו שנאמר עמך ישב וכו' בטוב לו לא תוננו זו אף אונאת דברים, נמצאת למד שהמאנה את הגר הזה עובר בשלשה לאוין, משום ולא תונו איש את עמיתו ומשום וגר לא תונה ומשום ולא תוננו, וכן עובר משום ולא תלחצנו כמו שביארנו בענין האונאה, **ובלח"מ** שם כ' דשי' הרמב"ם דלא תוננו קאי על תרוייהו, והק' דאמאי לא כתב הרמב"ם דעובר בארבעה לאוין, דהא נוסף בו עוד לאו על הגר וא"כ יש בו ארבעה, **והמרכה"מ** כ' לבאר דכיון דגבי עבד זה נכתב אונאת דברים ואונאת ממון בחד לשון, א"כ בדידי' לא אמרינן דיהיה כל לאו דכתיב גבי כל ישראל קאי גם על דברים וגם על ממון, ומש"כ הרמב"ם דהוסיף לו הכתוב אזהרה, אע"ג דהרי אין בו לאו נוסף על כל גר, צ"ל דכיון דנתפרש בו לאו בפנ"ע בהדיא, זה חשיב דהוסיף לאו.

א) רש"י ד"ה אין – **בש"מ** בשם **ריב"ש** מבואר דאם לא פסק ליתן לו משדה פלוני רשאי לערב פירות בפירות, ובשם **הראב"ד** מבואר בש"מ דפירוש דמתני' דאין לערב פירות שאינם יפים ביפים על מנת ליפות כולם, וכ"כ **הרא"ש והטושו"ע** בסרכ"ח ס"י, **ובכס"מ** בפי"ח ממכירה ה"ה כ' כרש"י, **ובדו"פ** סק"ט כ' בשי' הרא"ש והטור דגם היכי דנראה דהם שוים אין לערב פירות שדה בשדה אחרת מפני דא"א שיהיו שוים, וזה הפי' אפילו חדשים בחדשים, וכ"כ **בסמ"ע** סקי"ז, ולפ"ז נמצא לכאורה דהרא"ש ורש"י חולקים האם דוקא כשאמר לו משדה פלונית איכא איסור לערב, **ובבאה"ג** אות ז' כ' על דברי השו"ע דאבל הרמב"ם כ' סתם דאין מערבין וכפי' רש"י, ונראה לכאורה דס"ל דלשי' הרא"ש באמת אין לאסור כל שאין ניכר דחלק רעים יותר מאחרים.

**ס' א'**

רש"י ד"ה ואין – **בש"מ** בשם **הראב"ד** מבואר איפכא דבאמת חדשים עדיפי מישנים, ובדבריו בגמ' מבואר דעדיפי משום דחדשים ראויים לישנן, ופירש מתני' דאין לערב חדשים בישנים משום הישנים דיהיו סבורים דהכל חדשים, **וברא"ש ובנ"י** מבואר כרש"י, **וברי"ף** בגמ' מבואר לפי גירסתו דאין לערב ישנים בחדשים דחדשים עדיפי לישנן, וכ"כ הראב"ד כהרי"ף, **ובבי' הגר"א** סרכ"ח סק"ב כ' לומר דהרי"ף גרס במתני' דאי"צ לומר ישנים בחדשים, ואע"ג דברי"ף מבואר הגירסא חדשים בישנים כ' לומר דזה ט"ס, וכ"כ **הב"ח** בשי' **הרמב"ם** דכ' רק דאי"צ לומר חדשים בישנים, אמנם **בדרישה** סק"ט כ' לומר דהרי"ף והרמב"ם מבארים דאי"צ לומר חדשים בישנים כולל בין אם בא לערב למכור חדשים בתורת ישנים ובין אם בא למכור ישנים בתורת חדשים, וכ"כ בשי' הרא"ש עיי"ש, ולפי המבואר בראב"ד הרי מבאר מתני' דהיינו דאסור משום הישנים, וא"כ זהו כדין הרי"ף בגמ' וי"ל דגם הרי"ף מבאר מתני' כהראב"ד.

בא"ד – **הרא"ש** כ' דנראה דגם אינו יכול לערב ישנים בחדשים, דשמא רוצה לישן התבואה וא"כ צריך דוקא חדשים לזה וכדמוכח בגמ', וכן מבואר לפי גי' **הרי"ף** בגמ' וכמשנ"ת, וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"ח ה"ה **ובטושו"ע** סרכ"ח ס"י, **ובנ"י** מבואר כרש"י, **ובתו"ח** הביא דבתוספתא מבואר בהדיא דגם ישנים בחדשים אסור, **ובב"ח** תמה על רש"י אמאי לא חייש למש"כ הרא"ש, **ובמהרמ"ש** כ' דדוחק לומר דמעט ישנים אינו מזיק אף ברוצה לישן.

בא"ד – **הרא"ש** כ' דכ"ש דרך בקשה דשרי, וכ"כ **הטור** בסרכ"ח וכ' דבזה שרי אפילו שלא בשעת הגיתות כיון דטעם ההיתר הוא משום דרך עדיף מקשה, וכ"כ **הרמ"א** בסי"א, ובשו"ת **חוות יאיר** ח"ב סקצ"ב אות כ"א כ' **דהשו"ע** שלא כ' זה הוא משום דגם שי' **הרמב"ם** כרש"י דלא כ' אלא היתר קשה ברך, **ובדרישה** סק"ט כ' דהרא"ש לשיטתו דאי"צ לומר חדשים בישנים כולל גם דלא ימכור הישנים בתורת חדשים וכמשנ"ת, א"כ גם מה דקתני דשרי היינו גם למכור הרך בתורת קשה, **ובבי' הגר"א** סק"ד גם כ' דרש"י לשיטתו דמש"כ חדשים בישנים היינו דוקא.

**המהרמ"ש** מעיר לשי' רש"י דאמאי לא אמר במתני' דבאמת התירו פירות ישנים בחדשים, ואמאי שינה הדין לגבי יין, והנה **בחוות יאיר** שם הק' דכיון דמשביחו א"כ פשיטא דשרי ואמאי איצטריך לשנות דין זה, וכ' דלא נימא דיהיה אסור גזירה אטו רך בקשה, והוסיף עוד דלא נגזור אטו שלא בין הגיתות, ולפ"ז ניחא דנקט דשינה הדין ליין, דבפירות לא שייך לומר גזירה זו.

ב) גמ' בדבר הנטעם – **הרמב"ם** בפי"ח ה"ה כ' דאם היה טעמו ניכר מותר, דכל דבר הניכר טעמו הלוקח מרגיש בו ולפיכך מותר לערב אותו, וכ' **הלח"מ** דהיה ללוקח לטעום ומדלא טעם מחיל, **והטור** בסרכ"ח מבואר דדבר הנטעם היינו דנהגו שם דכל מי שקונה טועם היין קודם, אבל אם אין כולם טועמים אסור, **ובבי' הגר"א** שם סק"ד כ' דשי' **רש"י** כהטור, ומבואר **בהג' ר"א חבר** בסוף הגמ'דהיינו ממש"כ רש"י שאדם טועם, **ובשו"ע** סי"א כ' דברי הרמב"ם, ובסי"ד כ' דברי הטור.

גמ' שם – **הטור** הביא דין זה גם על יין במים, וכ' **הב"י** דכמו דביין ביין שרי מאותו דין וטעם יש להתיר גם במים ביין, **והב"ח** כ' דלמד זה מדברי רבא בסמוך דהחזיר יין מזוג ביין משום דניכר בטעמו.

רש"י ד"ה אבל – **הריטב"א והש"מ** בשם **הריב"ש** כ' דדוקא קתני של היום, דאם הוציא השמרים יום קודם אסור לו לערב אפילו באותו יין שהוציא ממנו השמרים, **והנ"י** כ' כרש"י,וכ"כ **הה"מ** בפי"ח ממכירה ה"ח כ' בשי' הרמב"ם, **והרא"ש** כ' החילוק אם הוי אותו יין או יין אחר, ולא הזכיר חילוק אם הוי באותו יום או לאוכן סתימת **הטושו"ע** סרכ"ח סט"ו, ונראה כשי' רש"י, וכן מבואר **בבאה"ג** אות ש'.

רש"י ד"ה למחצה – **בטושו"ע** רכ"ח סי"ג כ' דשרי כשיעור דדרכם לערב, **ובבי' הגר"א** שם כ' דזה כפי' רש"י בגמ', אבל **הרי"ף** גורס אפילו, ולפ"ז אין הפי' דכמו שנהגו אלא דיכול כמה שירצה, וכ' דמשו"ה לא הביא **הרמב"ם** דין זה.

גמ' ובין הגיתות שנו – **בש"מ** בשם **הראב"ד** כ' דכך היה המנהג, ואם יערב אח"כ מפסיד היין לאחר זמן מועט והחנוני משהה ונפסד, **והה"מ** בפי"ח ה"ה כ' דבזמן בית הגיתות המים קולט טעם היין משא"כ אח"כ, וזהו כפירוש רש"י לעיל על עירוב קשה ברך דשרי רק בין הגיתות מהאי טעמא, ועיין בש"מ שם בשם הראב"ד דמבואר גם שם טעם אחר.

ג) מתני' אין מפרכסין וכו' – **במאירי** מבואר דאפילו אם מוכר זה בדמים קלים, מ"מ אסור משום גניבת דעת.

**ס' ב'**

רש"י ד"ה זיבנן – **הרשב"א** מק' דאי מיירי בעבד כנעני א"כ יש לו בעלים, וכ' דשמא מיירי דהבעלים הפקירו אותו וס"ל דבעי גט שחרור, וכל זמן שלא שחררו יכול למכור את הקנין ממון שבו לאחר, וכ' לבאר דהיה גוי גמור, **ובחי'** הריטב"א הישנים הק' דאי מיירי בעבד כנעני א"כ מה בכך שהוא קשיש מיני, והרשב"א כ' בשם **הראב"ד** דמיירי בישראל ומיירי דנשכר לו לזמן דגם זה נקרא מכר, **והרשב"א** הק' על זה דא"כ מהו זה שאמר לו דעניים יהיו בני ביתך, הא כיון דבא למכור עצמו בודאי גם הוא נצרך ואין לך עני גדול מזה, **והמהרמ"ש** כ' דמ"מ י"ל דלא היה עני כ"כ והיו עניים יותר ממנו.