ז - שבת ד_ ב_ - ה_ א_, ז_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / מראי מקומות

**סדר הלימוד אי"ה לע"ע, - ד' ב', - ז' ב' גופא - ח' א' אמר אביי, - ד' ב' אלא הא - ה' א' א"ר אבין צ"ז א' מרה"י לרה"י - צ"ח א' א"ר שמואל, - ק' א' זרק לתוך ד' אמות - ק' ב' הזורק בים, - פ' א' ואמר רבא - ת"ר, - ח' ב' א"ר יהודה - ט' א' אחרים, - ה' ב' א"ר אבין - ו' א' ת"ר**

**ד' ב' - דרבי סבר שדי נופו בתר עיקרו, - בפירש"י כתב דמהני הא דשדי נופו, דחשיב כנח על מקום ד' דעיקר משוי לי' לנוף, ועי' תורי"ד ומהרש"ל דס"ל דלאשוויי לרה"י ל"מ הא דשדי נופו, - ועי' תוס' שהק' ע"ז דאם הנוף למעלה מג' ל"ה רה"ר, ועי' שפ"א בזה, - ועי' תורי"ד ורשב"א שהק' דמ"ט לא מוקמינן לה כשהאילן ונופו ברשות אחת, ועי' תוס' הרא"ש לקמן ח' א' דיש פי' מרש"י שכתוב דברשות א' לכו"ע אמרינן שדי נופו בתר עיקרו, וכ"ה בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד.**

**עי' תוס' וש"ר דמהני הא דשדי נופו בתר עיקרו דחשיב הנוף כרה"י, והתוס' הביאו ב' דעות אם כשהעיקר ברה"ר פחות מג' והנוף גבוה ג' מהני דינא דשדי נופו לחשוב הנוף כרה"ר, ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ט בביאור הנידון בזה.**

**עי' תורי"ד דהא דשדי נופו בתר עיקרו, הוא רק משום דהנוף נייד ואזיל ואתי, וע"כ ל"ד לחורי הבית הסמוכים לרה"ר דל"ה כרה"י, - ועי' מאירי לקמן ז' א' בטעם הא דבידו הפשוטה לרשות אחרת לא אמרינן דשדינן לה בתר גופו.**

**ז' ב' - נעץ קנה ברה"י וזרק ונח על גביו וכו' חייב, - עי' בפירש"י בע"א ובש"ר דס"ל דברה"י ל"ב מקום ד', ועי' תוס' לעיל ד' ב' בשם רשב"א דס"ל דגם ברה"ר ל"ב מקום ד', - ובטעם הדעות דברה"י ל"ב מקום ד', עי' תוס' סוד"ה אמר אביי, ובחי' הרמב"ן, ובתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד.**

**עי' תוס' לעיל ד' ב' שהק' מסוגיא דהתם דמבו' דברה"י בעינן מקום ד', וכתבו דסוגיא דהתם פליגא, ועי' רשב"א לעיל שם שהאריך לישב דגם סוגיא דהתם ס"ל כן, ועי' רמב"ן ור"ן בסוגיין ותשו' הרי"מ סימן כ"ד מש"כ בזה בע"א.**

**עי' תוס' דבחור שבכותל מודה ר"ח דבעינן שיהא בו דע"ד, ועי' בגליון תוס' שבס' שיטת הקדמונים במה שהביא מתוס' ר"י שיריליאון לפרש בזה.**

**ה' א' - ידו של אדם חשובה לו כדע"ד, - עי' בפיהמ"ש להרמב"ם, ובחי' הרשב"א לקמן ח' בטעמא דמילתא, - ועי' ראש יוסף דשאר המקומות שבגוף לא חשיבי כמקום ד', וי"ל דתליא בטעמי הרמב"ם והרשב"א, ועיי"ש שכתב דבעקירת והנחת גופו ל"ב שיהא מונח בגופו במקום ד', ועי' אבי עזרי פי"ג משבת הט"ו, - ועי' מ"ב סימן שמ"ז סק"ב ובשעה"צ שם דמבו' דאף שאר המקומות שבגוף חשיבי כמקום ד'.**

**ד' ב' - באילן וכו' וזרק ונח אנופו דרבי סבר אמרינן שדי נופו בתר עיקרו, - בפירש"י כתב דאיירי בזרק ברה"ר מתחילת ד' לסוף ד', ומהני הא דשדי נופו דהו"ל כמונח ברה"ר על מקום ד' דעיקר מחשיב לי' לנוף, וכ"כ רש"י לקמן ח' א' בפי' קמא, ועי' תורי"ד דלדעתו ל"מ הא דשדי נופו לחשוב הנוף כרה"י, ועי' מהרש"ל דהוא משום דל"מ הא דשדי נופו אלא לענין חשיבות ולא לענין שינוי רשות, - ועי' תורי"ד ורשב"א שהק' ע"ז דא"כ מ"ט מוקי לה באילן העומד ברה"י, ולא מוקי לה דגם האילן עומד ברה"ר, - ועי' תוס' הרא"ש לקמן ח' א' דיש פירושי רש"י שכתוב בהן דברשות א' לכו"ע אמרינן שדי נופו בתר עיקרו, וע"כ מוקמינן לה כשהאילן עומד ברה"י ואינו ברשות א' עם הנוף, וכעי"ז כתב המאירי בסוגיין ולקמן ז' ב', וכ"ה בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד, - ועי' שפ"א** **שכתב דכל דהוו ברשות אחת, כיון דעיקרו יש בו ד', חשיב כולו כמקום ד', והיינו דמקום ד' שבולט ממנו מקום שאין בו ד', ונח על גביו, חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', אך עי' בגליון תוס' לקמן ח' א' (בס' שיטת הקדמונים) דמבו' דבכה"ג לא חשיב כמקום ד', ונת' להלן.**

**עי' תוס' בסו"ד שהק' ע"ד רש"י, דאם הנוף הוא למטה מג' ל"ב רחב ד', ואם הוא למעלה מג' ל"ה רה"ר, וק' כן גם על מה שפירש"י לעיל דזיז דאיירי ברה"ר, (והרשב"א בתו"ד כתב דההיא דזיז בע"כ דאיירי ברה"י, והיינו משום דאם הוא ברה"ר, הו"ל כמקו"פ), ועי' שפ"א בדעת רש"י דכל הא דדבר הגבוה ג' ברה"ר ל"ה רה"ר, היינו כשהוא ע"ג קרקע והוא מעכב הילוך הרבים, אך כל שהוא באויר אינו חולק רשות לעצמו והו"ל רה"ר, וכ"כ בס' שערי ציון ח"א סימן ז', ועיי"ש שהאריך בזה, ומשה"ק ממש"כ התוס' בעירובין כ' א' בדעת רש"י דידו הפשוטה לרשות אחרת הויא מקו"פ, אף שהיא באויר ואינה מעכבת הילוך הרבים, צ"ע, דהתם הויא מקו"פ משום דהיא נגררת אחר גופו, ועי' רמב"ן לקמן ק' ב' בדרך קמא, דזיז כ"ש שבאויר כרמלית הוי כרמלית ואינו מקו"פ, ועיי"ש בהג' הגרא"ז זצ"ל, - אך צ"ע מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ג א' ובפירש"י ותוס' שם דנוף דלמטה מי' ל"ה רה"ר, אלא בשרבים מכתפין עליו, ועמד ע"ז החזו"א בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל, וי"ל למש"כ התוס' שם ד"ה דהדר זקיף, דמיירי שסתום תחת הזקיפה.**

**עי' תוס' וש"ר שפירשו דמכח דינא דשדי נופו הו"ל כרה"י, - ובל' תורי"ד והרשב"א מ' דהיינו דחשבינן להמונח ע"ג הנוף כמונח ע"ג העיקר שהוא רה"י, וכ"נ בתוס' הרא"ש לקמן ח' א', - אך בד' הגרע"א במערכה בסופו מבו' דהיינו דמכח זה הוי הנוף עצמו כרה"י, ועי' בד' הגרע"א שם ולקמן ה' א' דמבו' שנסתפק אם אויר הנוף הוי רה"י, וזה לטעמי', דאם דינא דשדי נופו הוא דחשיב כמונח ע"ג העיקר, ל"ש כן כלל באויר הנוף.**

**עי' תוס' דברה"ר ל"מ לאוקמה דאי הנוף למעלה מג' ל"ה מחייב רבי דהוי ככרמלית או מקו"פ, ובשם הרשב"א כתבו דאף ברה"ר והנוף למעלה מג' אמרינן שדי נופו בתר עיקרו והוי הנוף רה"ר, וכתבו דהוא או בגונא דהעיקר הוא בתוך ג', או בגונא דהעיקר גבוה ט' ורבים מכתפין עליו, ועי' קה"י סימן י' מש"כ לדון בזה, - ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ט דטעם הנידון בזה הוא, די"ל דל"מ הא דשדי נופו בתר עיקרו, אלא לענין חשיבות מקום ד', או לענין ליעשות רה"י, דכיון דהנוף הוא חלק מהעיקר נחשב כגוף א' ונידון בתר רובו והוי כחורי רה"י, אבל ליעשות רה"ר ל"מ, דאין רה"ר אלא מקום רחב ידים שהוא מעבר לרבים, וכל מקום שנחלק מרה"ר ואין לרבים דרכם בו אי"ז רה"ר ולא שייך רה"ר ע"י טפילה, וכעי"ז בקה"י סימן י', וזה ע"ד מש"כ הראשונים לעיל ג' ב', דאף אם ידו הפשוטה לרה"ר הויא כרה"י, מ"מ ידו הפשוטה לרה"י ודאי ל"ה כרה"ר דאין רה"ר בתוך המחיצות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ע דלדרך זו אכתי הו"ל לאוקמה כשהעיקר הוא פחות מג', וב' דרכים אלו מתישבים רק אם דינא דשדי נופו הוא דהנוף עצמו הוי כרה"י, אך אם דינא דשדי נופו הוא דחשיב כמונח במקום העיקר, לא א"ש.**

**עי' מאירי לקמן ז' ב' דהא דבידו לא אמרינן שהיא נגררת אחר גופו שיש בו מקום ד', דומיא דנופו דשדינן לי' בתר עיקרו, הוא משום דהיד אינה נגררת אחר הגוף אדרבה הגוף נגרר אחרי', ועוד שלא אמרו לילך נוף אחר העיקר אלא בעיקר הקבוע ושאינו מתנוענע כלל, - ועי' תורי"ד בסוגיין שהק' דמ"ש מבית דאף דכולו הוי רה"י, מ"מ חורי הכתלים הסמוכים לרה"ר לאו כרה"י דמו, וכתב דשאני חורי הכתלים דאינם זזים ממקומם, ומשא"כ בניף דנייד ואזיל ואתי, אמרינן דשדי נופו בתר עיקרו וכנח בעיקרו דמי.**

**ז' ב' - נעץ קנה ברה"י וזרק ונח על גביו וכו' חייב שרה"י עולה עד לרקיע, - עי' תוס' לעיל בשם רשב"א דר"ח ס"ל דאף ברה"ר ל"ב מקום ד', אך בפירש"י בע"א וש"ר כתבו דדוקא ברה"י ס"ל דל"ב מקום ד', - ועי' תוס' סוד"ה אמר אביי, דהוא משום דביתא כמליא דמי וחשיב כמקום ד', - ועי' רמב"ן דהוא משום דרה"י עולה עד לרקיע והויא כמונחת בקרקע, ואע"ג דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, מ"מ בהנחה כ"ד מיהא הויא הנחה כמו שהוא מקום ד', - ועי' תשו' הר"י מיגש סימן כ"ד דהוא משום דהקנה מחובר בארץ, וכשם שהארץ יש בו דע"ד כך זה הקנה, ואע"פ שאין בו דע"ד נראה אותו כאילו יש בו דע"ד, - ועי' רשב"א לעיל ד' ב' שכתב דגם בדין קלוטה יש לחלק בין רה"ר לרה"י, ובד' התוס' לעיל ה' א' ד"ה לא מחייב, מבו' דלא כן, ומד' הרשב"א מ' דהא דל"ב מקום ד' ברה"י, הוא משום דברה"י דיש לה מחיצות סגי בהנחה קלישתא לקבעו ברשות, וכ"ה בל' הרשב"א בסוגיין ולעיל שם דברה"י סגי בהנחה כ"ד.**

**עי' תוס' לעיל ד' ב' דסוגיא דהתם ס"ל דאף ברה"י בעינן מקום ד', והוכיחו כן ממש"א בטרסקל שבידו התינח ברה"י, והרי דאף ברה"י בעינן מקום ד', ומה שלא הוכיחו כן מהא דמייתינן התם מרבי דזרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע, וכמו שהק' הרשב"א שם, י"ל דהוא משום דס"ל דבהא דס"ל לרבי דחייב אף שלא נח כלל אין לחלק בין רה"י לרה"ר, ואכמ"ל, - ועי' רשב"א לעיל שם שהאריך הרבה בזה, ומסיק דגם סוגיא דהתם ס"ל דברה"י ל"ב מקום ד', עיי"ש, ובסו"ד כתב דכל הא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא רק בהנחה, אך בעקירה בעינן מקום ד' אף ברה"י, וכ"כ הריטב"א לעיל ד' א', ולפ"ז מתישבות בע"א רוב הקו' שהק' הרשב"א שם, וצ"ב.**

**עי' תשו' הר"י מיגש סימן כ"ד שכתב לישב, דדוקא בקנה הנעוץ שהוא מחובר לארץ ל"ב דע"ד, משום דכשם שהארץ יש בו דע"ד כך זה הקנה נראה אותו כאילו יש בו דע"ד, אך אם נח ע"ג מקום שאינו מחובר לקרקע, בעינן שיהא בו דע"ד, וכ"כ המאירי, ועי' קה"י סימן ד' דלדעתם גם אם משכחת ברה"ר כה"ג דקנה נעוץ ל"ה בעינן שיהא בו מקום ד', ואך דלא משכח"ל, דאם אינו גבוה ג', בלא"ה א"צ מקום ד', ולמעלה מג' הוי מקו"פ, - וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הט"ז, דמבו' בדבריו דאף ברה"י בעינן מקום ד', וכמש"כ בגל' הגרע"א שם, ושם פי"ד הי"ז הביא לדינא דר"ח, ועי' קה"י סימן ד' דהוא משום דס"ל כד' הר"י מיגש דרק בקנה המחובר לארץ ל"ב מקום ד'.**

**עי' רמב"ן שכתב לישב, דהא דל"ב מקום ד' ברה"י, הוא דוקא בקנה נעוץ דהוא כרה"י עצמה, אבל באדם העומד ברה"י שאינו רה"י עצמה, בעינן הנחה ע"ג מקום ד', וכ"כ הר"ן, ובד' הרמב"ן מבו' דהוא בצירוף הא דרה"י עולה עד לרקיע, והיינו דמה"ט הוי אף האויר מעיקר הרשות, וע"כ חשיב הקנה הנעוץ כרשות עצמה, - ועי' חזו"א הנד' ע"ס הדף לעיל בע"א שפירש ד' הר"ן, דשאני קנה שהוא דבר הקבוע ברה"י, ומשא"כ באדם שאינו קבוע ברה"י, אך נסתפק דשמא אף בכלי שאינו קבוע ברשות ל"ב מקום ד', ויש לחלק בין כלי לאדם, (דרק אדם דהוא נייד, לא חזינן לי' מכלל הרשות), ועי' ביאור הגר"א סימן שמ"ה ס"י דמבו' דאף בכלים ל"ב מקום ד', - ועי' קה"י סימן ד' שפירש ד' הר"ן ע"ד ד' המאירי, אך בד' הרמב"ן שכתב דהוא משום דרה"י עולה עד לרקיע, אי"ז מתישב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומשה"ק בסתירת ד' הר"ן, מתישב למש"כ הרמב"ן דהוא רק ברה"י דעולה עד לרקיע.**

**תוד"ה אמר אביי, דהא איכא ברייתא לקמן דלא כר"ח וכו', - עי' רשב"א דהא דבעינן התם מקום ד', אי"ז מדינא דהנחה ע"ג מקום ד', אלא הוא משום דאינו נעשה רה"י עד שיהא בו ד', אך התוס' לטעמייהו לעיל ז' ב' ד"ה והלכה, שנקטו דבחורי רה"י ל"ב מקום ד' ליחשב כרה"י, ואכמ"ל.**

**ושמא י"ל וכו' אבל בכותל בעינן שיהא בחור דע"ד, - עי' בגליון תוס' שבס' שיטת הקדמונים שהביא מתוס' ר"י שירילאון דהיינו דבחורין ל"מ הא דביתא כמאן דמליא דמיא כיון דאף אם הי' הבית מלא עפר עד החור, ל"ה חשוב כמונח במקום ד', כיון דאין ברוחב החור ד', - ומבו' בדבריו דמקום שיש בו דע"ד ובולט ממנו מקום צר שאינו רחב ד' והניח עליו, לא חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', ועמש"נ בזה לעיל ד' ב', וכ"ה מבו' בד' התוס' ביומא י"א ב' ד"ה הכל, והשפ"א שם תמה על דבריהם, - אך בל' התוס' משמע דלא סגי שיהא ברוחב החור ד', ובעינן שיהא בעומקו ד', וכ"ה במ"ב סימן שמ"ה סק"ט, וצ"ב.**

**ועי' ריטב"א דל"מ הא דשדי נופו בתר עיקרו, ליחשב כמונח ע"ג מקום ד', - וצ"ע אם הוא משום דמיירי שאין בעיקר ד', או היינו דאף אם יש בעיקר ד', מ"מ ל"מ בזה הא דשדי נופו, דאף דהנוף הוי כדבר א' עם העיקר, לא עדיף ממקום ד' המתקצר דהמקום המתקצר לא חשיב כמקום ד', אך בד' התוס' לעיל ד' ב' מבו' דמהני הא דשדי נופו בתר עיקרו לדינא דהנחה ע"ג מקום ד', וי"ל דס"ל דדינא דשדי נופו הוא דחשיב כמונח במקום העיקר, וע"כ מתקיים בזה דין הנחה ע"ג מקום ד', ועי' במשנת ר"א סימן ד' מש"כ בזה, - ועיי"ש שדן לפרש כן בד' הר"ח בסוגיין שהצריך שיהא בעיקר ד', ולכאו' יל"פ דהר"ח לטעמי' דהא דל"ב ברה"י מקום ד' הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע, ול"ש כן בנוף שאינו באויר רה"י, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.**

**עי' תוס' לעיל ד' ב' דאם ברה"י ל"ב מקום ד', מהני הא דשדי נופו בתר עיקרו דלא נבעי בנופו שברה"ר מקום ד', וצ"ע דלמש"כ התוס' הכא דהא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא משום דכמאן דמליא דמי, וע"כ בעינן שיהא בחורים דע"ד, מה מהני בזה הא דשדי נופו בתר עיקרו, וי"ל דאם הא דשדי נופו בתר עיקרו, היינו דחשיב כמונח בעיקר, שפיר מתקיים בזה דין מקום ד', וצ"ע,**

**ה' א' - לא מחייב רבי אלא ברה"ר מקורה דאמרינן ביתא כמאן דמליא דמיא, - עי' תוס' במש"כ לפרש מהיכא משמע לי' הכי, ועי' בחי' הגרע"א ולעיל ד' ב' במערכה מש"כ בזה.**

**עי' בחי' הגרע"א במערכה דמהא דרבי מוכח דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, דאל"כ ל"ה מהני הא דכמאן דמליא דמיא, דמ"מ הרי החפץ לא נח והוי כמונח על חפצים.**

**עי' משנת ר"א סימן ד' שעמד במש"כ התוס' לקמן ח' א' דטעמא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא משום דכמאן דמליא דמיא, שהרי בסוגיין אמרינן דלא אמרינן הכי אלא ברה"י מקורה, וגם דרבי הוא דס"ל כן ופליגי רבנן עלי', עיי"ש.**

**עי' צל"ח לעיל ג' א' שהק' בהא דבעי התם מרבי בהטעינו בפנים ויצא לחוץ, דכיון דס"ל לרבי דביתא כמאן דמליא דמיא, הרי הוי החפץ כמונח בקרקע, ונמצא דעקר החפץ ממקומו, וכתב די"ל דאיירי ברה"י שאינו מקורה, ועי' שיעורי הגר"נ סימן ב' ענף ב' מש"כ בזה, ובד' הירושלמי בפירקין מ' להדיא דאיבעיא זו דעקירת גופו, איירי בהך גוונא דס"ל לרבי דאויר מחיצות כממשן, עיי"ש, - ויל"ע גם בהא דמשני רבי דידו לא נייח, דמ"מ מ"ט לא מיחייב מכח הא דביתא כמאן דמליא, ועי' בחי' הגרע"א במערכה ד"ה דרך הא' שעמד בכעי"ז, וכתב דהוא משום אגד יד, ולכאו' זה ניחא לפ"ד התוס' לקמן צ"ב א' דלמעלה מג' לכו"ע אמרינן דידו בתר גופו גרירא, ניחא, אך למש"כ התוס' לעיל ד' א' דהא דלא מחייבינן בכה"ג משום קלוטה הוא משום דביד האדם לא שייך קלוטה, לכאו' ל"ש כן בדינא דכמאן דמליא, (וכאשר כן מוכח בפשוטו ממש"א הכא דלרבי יש לחייב כשיד בעה"ב ברה"י מקורה, אף דבפשוטו לרבי אף ברה"י מקורה בעינן מקום ד', ואך דע"י הא דכמאן דמליא דמי מתקיים דין מקום ד').**

**כאן למטה מי', - עי' תוס' דהא דל"ה כרמלית הוא משום דאין כרמלית בכלים, ועי' שערי ציון ח"א סימן ז' דלדעת הג"א בסימן ט"ו דאף דאין כרמלית בכלים מ"מ הוי מקו"פ, צ"ל דכל דהכלי הוא באויר ל"ה מקו"פ, והתוס' לטעמייהו לעיל ד' ב' שלא חילקו בזה, ועמש"נ שם בזה, - ועיקר דינא דכרמלית בכלים ית' בעזה"י במקומו.**

**עי' תוס' שהק' דמה עלה על דעתו של מקשה, ועי' רשב"א מש"כ בזה, ומה שהאריך הרשב"א בדין מוציא משוי למעלה מי', מקומו בסוגיא דלקמן צ"ב א'.**

**כגון ששלשל ידו למטה מג' וקיבלה, - עי' בחי' הגרע"א שבס' וזאת ליהודה לקמן צ"ב א' שהק' דהיאך מצי לאוקמה בכה"ג, הרי משעה שהיתה היד פשוטה לחוץ הי' החפץ כמונח בין הרשויות מדין אגד יד, וא"כ היאך הוא מתחייב על המשך ההוצאה, וזה ע"ד קו' הגרע"א לקמן שם לרבה דמתניתין אתיא כמ"ד דקלוטה כמי שהונחה, ועיי"ש מש"כ בזה.**

**ואיבע"א בגומא, - עי' תוס' בגומא דהיינו בגומא שהיא רה"ר, דאם היא כרמלית או מקו"פ פטור משום דאגד יד שמי' אגד, ועי' שפ"א במש"כ לדון בזה דכל הא דאגד יד שמי' אגד הוא רק כשהוציא מאותה רשות שגופו שם, עיי"ש.**

**ידו של אדם חשובה לו כדע"ד, - עי' בפיהמ"ש להרמב"ם דהוא משום דביד האדם נחים דברים גדולי הכמות ונשארים עלי' מחמת יכולת הכפיפה והפשיטה והתפיסה שיש לה, - ולפ"ז רק ידו חשיבא כדע"ד, אך שאר המקומות שבגופו לא חשיבא כמקום ד', וכ"כ הראש יוסף, וכ"נ בסוגיית הגמ' בעירובין צ"ט א' בדין השתין ורק, עיי"ש, ובסוגיית הגמ' לקמן ק"ב א' לפי' ר"ח שם דבמוציא אוכלין בפיו בעינן מקום ד', - ועי' ראש יוסף דכל דאיכא עקירת גופו והנחת גופו, ל"ב שיהא מקום ד', כיון דחשיב כעוקר וכמניח בקרקע שיש בה ד', וכ"נ ממש"א לקמן י"א א' דביוצא במחטו וכו' חייב, וממש"א לעיל ג' א' דהטעינו על כתפו וכו' והוציא חייב, ועי' אבי עזרי פי"ג משבת הט"ו.**

**אך עי' מ"ב סימן שמ"ז סק"ב כתב דכשנטל מכיסו והוציא חייב, דהבגד בטל לגופו, ובשעה"צ שם הוכיח כן מהא דלא יצא החייט במחטו, ומבו' דס"ל דגם שאר מקומות שבגוף חשיבי כמקום ד', וכ"כ בס' מעשה רוקח פי"ג משבת ה"ח, - ועי' רשב"א לקמן ח' דהא דידו חשובה כדע"ד הוא משום שדרכן של בנ"א להניח כליהם בידיהם, וכתב דה"נ בעמוד שמכתפין עליו כיון דהוא מקום חשוב וראוי לתשמישו חשיב כדע"ד, וכ"נ בד' הר"ן שם, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בשאר המקומות שבגוף שדרך להניח בהן, ודוקא בהשתין ורק פרכינן דליכא מקום ד', דאין דרך להניח במקומות אלו.**

**ועי' לקמן פ' א' דהוציא ב' אותיות וכתבן כשהוא מהלך חייב דכתיבתן זו היא הנחתן, ועי' בפי' ר"ח שם דמכח ה"ט חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', ודמי לידו דחשובה כמקום ד', וצ"ב, - ועי' ראב"ן בתשו' שבסוה"ס דאיירי בשכתבן על גב ידו או על צפרנו וידו של אדם חשובה כדע"ד, ומבו' דאף גב ידו חשובה כדע"ד, ועי' ראש יוסף שצידד לא כן, - ועי' משנת ר"א סו"ס א' שכתב דבהנחה דכתיבה דהוא נשאר שם לעולם, ל"ב מקום ד'.**

עי' רשב"א שהק' בשם הראב"ד דאם ידו בתוך ג' לקרקע הרי ל"ב מקום ד', ואם היא למעלה מג', הו"ל כרמלית, וכתב דאדם אינו חולק רשות, - ומבו' בדבריו דמהני הא דידו כדע"ד, גם לענין דין ד' דבעינן ברשות, וע"כ נקט דאם היא למעלה מג' הו"ל כרמלית, ועד"ז מבו' בתורי"ד לקמן ק"ב א' דהא דמחשבתו משויא לי' מקום, מהני גם לשיעור ד' דרשות, וצ"ע.

עי' רשב"א שהק' בשם הראב"ד, דהיאך משכח"ל דין דע"ד ברה"ר, הרי למעלה מג' הו"ל כרמלית, ולמטה מג' ל"ב מקום ד', וכתב דמשכח"ל בשנח ע"ג בע"ח, וכתב עוד דמשכח"ל בעמוד ט' דרבים מכתפין עליו, וכתב דדעת רש"י והרמב"ם דל"ב בזה מקום ד', וכ"כ הר"ן, - ועי' בהגה' הגרע"א שנד' בסוף דו"ח שבת שכתב דמשכח"ל נמי בכלי גבוה ג"ט דאין כרמלית בכלים, וכתב דשמא ס"ל להר"ן דהא דאין כרמלית בכלים היינו דהו"ל מקו"פ אך ל"ה רה"ר, אך בחי' הרשב"א לעיל בסוגיין כתב דכלי ברה"ר בטל לרשות והוי רה"ר, וצ"ע.