שביעית פ_ח מי_א
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ח מי"א**

א] **מרחץ שהוסקה בתבן וקש של שביעית,** הר"ש והרא"ש כתבו דאסור להסיק בתבן וקש של שביעית, וזהו דקמ"ל הכא דאף דאסור להסיק בהן, מ"מ אם עבר והסיק מותר לרחוץ בה, ולקמן פ"ט מ"ז כתבו דהאיסור בזה הוא משום הפסד, אמנם הנה בכס"מ פ"ה משמו"י ה"כ כתב די"ל דלכתחילה מותר להסיק בהן מרחץ, משום דצורך אדם הוא, וכדתנן דכל שאינו מיוחד למאכל אדם עושין ממנו מלוגמא לאדם, וכ"ה מבו' בד' הרדב"ז שם, והמל"מ שם נחלק ע"ז, ועי' חזו"א סימן י"ג סק"ו, ועמש"נ להלן אות ו' דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש, ולפ"ז הא דתנן דמרחץ שהוסקה וכו' מותר לרחוץ בה, אי"ז רק דינא דבדיעבד דמותר לרחוץ, אלא אף לכתחילה מותר להסיק.[[1]](#footnote-1)

ובדעת הר"ש והרא"ש דאסור להסיק בו מרחץ, ול"ד להא דעושין ממנו מלוגמא לאדם, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דהסקה אין הנאתו וביעורו שוה, ואף דהותר מאכל בהמה למלוגמא לאדם, מ"מ לא הותר לתשמיש דאין הנאתו וביעורו שוה, והכס"מ דפליג ע"ז, הוא משום דס"ל דמאכל בהמה מותר ליתנו לתשמיש דאין הנאתו וביעורו שוה, ועמש"נ לעיל מ"א אות ו'.

אך צ"ע בזה בד' הרא"ש לקמן שם שכתב דכיון דמאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא לאדם ולא לבהמה משום הפסד, כ"ש דאסור לשרפו, וצ"ע דמה מייתי מהא דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה, הרי אדרבה נימא דכיון דעושין ממנו מלוגמא לאדם, ה"נ מותר להסיקו לצורך האדם, וכמש"כ הכס"מ, והול"ל דכיון דאין הנאתו וביעורו שוה אסור להסיקו, דאף מאכל בהמה לא הותר למידי דאין הנאתו וביעורו שוה.

ב] ולעיל מ"א אות ו' נת' בזה, דהא דאסור להסיק בפירות שביעית, אי"ז משום דינא דהנאתו וביעורו שוה, דבזה י"ל כמש"כ בחזו"א סימן י"ג סק"ו דמאכל בהמה מותר אף לדבר שאין הנאתו וביעורו שוה, ועושין ממנו משרה וכבוסה, אלא אף לדעת ר' יוסי דל"ב הנאתו וביעורו שוה, ועצים להסקה חיילא עלייהו קדו"ש, מ"מ אסור ליתן מאכל אדם או מאכל בהמה להסקה, דהו"ל כהפסד, כיון דאין הנאתו מן הפירות עצמן, וזהו מש"כ הרא"ש ללמוד להא דאסור להסיק במאכל בהמה, מהא דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה, דכיון דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה, אף דהויא ההנאה מן הפירות עצמן ומ"מ חשבינן לה כהפסד ואסור, כ"ש דאסור לשרפן דהו"ל הפסד גמור, ובזה מדוקדק ל' הר"ש והרא"ש לקמן שם דאסור לשרפו, ולכאו' הול"ל דאסור להסיק בהן, ומ' מזה דהאיסור להסיק הוא משום דחשבינן לה כשריפה בעלמא, (כיון דההנאה היא אחר השריפה), וע"כ הוא דהו"ל כהפסד.

ג] **מותר לרחוץ בו,** בירושלמי אמרינן, דהדא דתימא באילין דימוסיא, ברם באילין פירבטה אסור, ופירש הגר"א דהיינו, דהא דמותר לרחוץ בו היינו במרחצאות של מים חמים, שאינו נהנה מהאיסור עצמו אלא מחמת המים, אבל במרחצאות של זיעה אסור, שהרי נהנה מהאיסור עצמו,[[2]](#footnote-2) וזה כדעת הר"ש והרא"ש דאסור להסיק מרחץ בתבן וקש של שביעית, וע"כ אף אסור ליהנות מהיסק זה.

ונתחדש בזה, דהאיסור להסיק בתבן וקש של שביעית, אי"ז רק במעשה ההיסק עצמו, דהו"ל כהפסד, אלא אף אסור להשתמש בהיסק זה, דכיון דלא ניתנה שביעית לתשמיש זה, הו"ל כסחורה, (וכ"ה בחזו"א סימן י"ג סקט"ו), וע"כ כל הא דמותר לרחוץ בו, הוא רק במרחצאות של מים חמים, דאינו משתמש כלל בהיסק עצמו, אלא במים שהוחמו ע"י ההיסק, אך במרחצאות של זיעה שהוא נהנה מן ההיסק עצמו, ה"ז אסור.[[3]](#footnote-3)

ד] והנה בתוספתא פ"ה תניא, דתנור שהסיקו בתבן ובקש של שביעית יוצן, ופסקה הרמב"ם בפ"ה משמו"י הכ"ג, והמהר"י קורקוס שם הק', דמ"ש ממרחץ שהוסק בתבן וקש של שביעית דמותר לרחוץ בו, ולפ"ד הגר"א הוא מתישב היטב, דכל הא דבמרחץ מותר לרחוץ בו, הוא רק במרחצאות של מים חמים שאינו נהנה מן ההיסק עצמו, אלא מן המים שהוחמו, אך בתנור שהסיקו, שהוא נהנה מן ההיסק עצמו, דמי למרחצאות של זיעה דאסור, - ועי' בחזו"א סימן י"ג סקט"ו שכתב כן, וכתב לפ"ז דה"נ בתנור שהסיקו בתבן וקש של שביעית ואפה בו את הפת, אין איסור באכילת הפת, דלא אמרינן שבח עצים בפת אלא באיסוה"נ אבל לא בשביעית, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ה] והמהר"י קורקוס שם כתב לישב, דאפשר דמרחץ הסיקו הוא לרחוץ בה והנאה זו אינה ניכרת ואינה נראית לעין ואין בה ממש, אבל תנור הסיקו הוא לבשל בו בשר או לאפות בו את הפת והנאה זו נראית וניכרת היא וההפרש ושבח העצים ניכר בפת ובתבשיל כי על ידי קש ותבן של שביעית הוכשר ד"ז לאכילה ודבר ניכר הוא כי מתחלה הי' חי ועכשיו מבושל, ולכך אמר בו יוצן, וכמש"א וכו' דיש שבח עצים בפת, עכ"ד.

והרדב"ז שם כתב דהא דבמרחץ וכו' מותר לרחוץ בה, הוא משום דהו"ל כמלוגמא לאדם, וכל שהוא מאכל בהמה מותר לעשותו מלוגמא לאדם, וכ"ה בדבריו שם ה"כ, ונת' להלן אות ז', וכ"ז הוא במרחץ דהאדם נהנה מן החמימות של העצים עצמן, ומשא"כ בתנור דאין הוא עצמו נהנה מן העצים ול"ד למלוגמא, עכ"ד.

ו] ובפי' הרש"ס כתב, דמש"א דבאילין פריבטא אסור, היינו דלא התירו לרחוץ בו אלא במרחץ שיוצאים המים מן הקרקע חמין, אלא שמחממין אותה יותר לחזק החום ובטל אגב חומה הראשון, אבל במרחצאות דעלמא שהם חמין ע"י אדם, וכל החום הוא מכח התבן, אסור לרחוץ בה, דהוא מחזיק ידי עוברי עבירה, ועיי"ש שכתב דזהו הא דתניא בתנור שהסיקוהו בתבן וקש של שביעית דיוצן, דלא שרינן הכא לרחוץ בו, אלא משום שהמים חמין מעצמן.

ז] **אם מתחשב הוא ה"ז לא ירחוץ,** הראשונים פירשו ע"פ הירושלמי דהיינו אם אדם חשוב הוא, ובטעם האיסור בזה כתב הריבמ"צ דאדם חשוב אפי' דברים של היתר אסורין לו, והר"ש והרא"ש הוסיפו דהוא משום דבנ"א למדין ממנו ויש לו להחמיר על עצמו.

ובד' התוי"ט מבו' דפי' זה אתיא לטעמייהו דאסור להסיק המרחץ בתבן וקש של שביעית, וע"כ הגם דאם עברו והסיקו מותר לרחוץ בו, מ"מ אדם חשוב לא ירחוץ, אך אם הי' מותר להסיק בתבן וקש דומיא דהא דמותר לעשות ממנו מלוגמא לאדם, ל"ה אסרינן בזה לאדם חשוב, דאל"כ לאשמועינן דאדם חשוב אסור לעשות מלוגמא במאכל בהמה.

ז] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו כשהוא נכבד וחשוב בעיני בנ"א, וע"כ אסור לרחוץ בו, שמפני כבודו שמא יבואו לשרוף דברים הראויים למאכל, ובד' הרדב"ז בפ"ה משמו"י ה"כ מבו' שפירש בזה, דהא דמרחץ שהסיקוהו בתבן וקש מותר לרחוץ בה, הוא משום דמאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא לאדם והמרחץ כמלוגמא, אך אלמלי כן הי' אסור לרחוץ בה, וע"כ הוא דאסרינן באדם חשוב, דחיישינן שמא יסיקו בה דברים הראויים לאכילת אדם, דאין עושין ממנו מלוגמא לאדם.

והנה הראב"ד בפ"ה משמו"י ה"כ הק' על פי' הרמב"ם, דלפ"ז הדין נותן דאדם חשוב לא ירחוץ בשום מרחץ בשביעית, ומאי איריא כשהוסק בתבן וקש של שביעית, ועיי"ש במהר"י קורקוס שכתב לישב, דרק כשהסיקוהו בתבן וקש של שביעית, ולא חששו לאיסור הפסד פירות שביעית, או משום שאינם בקיאים בדיני שביעית, חיישינן דיסיקו גם בדברים הראויים לאכילת אדם, אבל כשהסיקוהו בהיתר לא חיישינן שיבואו להסיק בדברים של שביעית שאסור להסיק בהן, עכ"ד, ומבו' בדבריו שנקט בדעת הרמב"ם דאסור להסיק את המרחץ בתבן וקש, וע"כ הוא דחיישינן דכ"ה דהסיקוהו בתבן וקש, יבואו להסיקו גם בדברים הראויים למאכל, וצ"ל דאף דאסור להסיק גם בדברים שאין ראויים אלא לבהמה, מ"מ איכא תוספת איסור במה שמסיקין בדברים הראויים לאכילת אדם, וע"כ הוא דאסרינן באדם חשוב, דשמא מכח זה יבואו להסיק במאכל אדם, ונמצא דהוא גורם להפסיד פירות שביעית.

ומד' הראב"ד שהק' כן ע"ד הרמב"ם, נראה דס"ל דמותר להסיק מרחץ בתבן וקש שאינם ראויים אלא לבהמה, ונמצא דאף כשהוסק המרחץ בתבן וקש של שביעית לא עשו בזה איסור כלל, ואפ"ה חיישינן שמא יבואו להסיקו במאכל אדם, וא"כ הי' לנו לחוש לכך אף כשהוסק בדברים אחרים, אך י"ל דגם אם מותר להסיק המרחץ בתבן וקש של שביעית, מ"מ חיישינן שיטעו לומר דכמו דשרי בתבן של שביעית כמו"כ שרי בשאר דברים אפי' הנאכלים, ומשא"כ כשהסיקוהו בשאר דברים, ליכא למיחש למידי, וכ"כ הרש"ש במשנתינו.

ח] והראב"ד שם פירש, דהא דמותר לרחוץ במרחץ שהוסק בתבן וקש, היינו בחנם אבל בשכר לא דהוי כסחורה, וזהו דתנן דאם הוא אדם חשוב לא ירחוץ, דחנם דידי' כשכר דמי, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי, אך בשנו"א פירש דאם הי' מתחשב היינו שהוא נותן שכר, וע"ז אמרו בירושלמי דה"ה באדם חשוב אסור דחשיב כשכר, - אך הרמב"ם שם כתב דמותר לרחוץ בה בשכר,[[4]](#footnote-4) וכתב המהר"י קורקוס דס"ל דלי"ב משום סחורה, משום דאינו מוכר התבן וקש עצמן, וגם דהשכר דנוטל י"ל דהוא שכר המים והמרחץ, ובחי' הגר"א מבו' דבאמת כל האיסור בזה הוא רק כשחושב גם את הקש והתבן להוצאות המרחץ, וזהו דתני ואם הי' מתחשב, ועוד דההנאה אינה אלא עד שכלה האיסור לגמרי ואינו ניכר וכו', עכ"ד, - והכס"מ שם כתב די"ל דלא נאסרה סחורה אלא בדבר שראוי לאכילה וכדדרשינן לאכלה ולא לסחורה, ועי' רש"ש ותפארת יעקב מש"כ בזה.

ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ח כתב בדעת הראב"ד דאסר בזה משום סחורה, דאף דכבר אין כאן פירות שביעית, מ"מ מיחשב כאיכא שבח עצים במים, ואע"ג דמותר למכור פירות שביעית כשלקחן לעצמן, הכא הו"ל כצבע בהן, דתנן לעיל פ"ז מ"ג דאסור לצבוע בשכר, ועיי"ש שצידד דכל האיסור בזה הוא רק כשהסיק ע"מ להשכיר.

ט] בל' הרמב"ם שם מ', דעיקר החידוש דמותר לרחוץ במרחץ שהסיקוה בתבן וקש של שביעית, הוא דמותר לרחוץ בה אף בשכר, והנה למש"כ הרדב"ז והכס"מ בדעתו דמותר להסיק מרחץ בתבן וקש של שביעית, י"ל דע"כ פשיטא דמותר לרחוץ בה, ועיקר הא דקמ"ל תנא, הוא דמותר לרחוץ בה אף בשכר ולי"ב משום סחורה, ולמש"כ המהר"י קורקוס בדעתו דאסור להסיק מרחץ בתבן וקש של שביעית, י"ל דמ"מ פשיטא דאחר שהסיק לא אסרינן ליהנות מזה, וי"ל עוד למש"כ המהר"י קורקוס די"ל דכל הא דאדם חשוב אסור הוא רק בשכר, וע"כ הוא שכתב הרמב"ם דאסור לרחוץ בה בשכר, דבזה הוא דשאני אדם שאינו חשוב מאדם חשוב.

י] בחזו"א סימן י"ג סקט"ו נסתפק בתנור שהסיקוהו בתבן וקש של שביעית דאמרינן יוצן, אם צריך שיאכל כנגדן, ועיי"ש שכתב דזה תליא במה שנסתפק שם אם המחייב לאכול כנגדן הוא משום הדמים שהוציא, או הוא משום ההנאה שהשיג, וכתב שם דנפ"מ בזה אם צריך לאכול כנגד הדמים שנתן או כנגד שווי העבדים, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ונת' עוד בזה לעיל מ"ח אות ו', - ועיי"ש שכתב דבמרחץ שהסיקוהו בתבן וקש של שביעית, ודאי דצריך שיאכל כנגדן, ואף אם נצטנן ולא רחץ, ול"ד לתנור שנצטנן ולא אפה בו די"ל דא"צ לאכול כנגדן וכנ"ל, דבתנור שנצטנן עדיין אין כאן ענין סחורה קודם שאפה, ומשא"כ במרחץ שהוסק שכבר נתחממו המים וכבר הי' בזה ענין סחורה, וזה לפי דבריו שהבאנו לעיל אות ד'.

1. ולפ"ז נמצא, דמש"כ הרמב"ם שם הי"ט דאין שורפין תבן וקש של שביעית, היינו כשאינו נהנה בהיסק זה, - ולמש"כ הרדב"ז שם הכ"ג דאסור להסיק בתנור, משום דאין האדם נהנה מן העצים, ונת' להלן אות ה', י"ל דג"ז הוא בכלל מש"כ הרמב"ם דאין שורפין. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובס' אהלי ישועה כתב דהגר"א לטעמי' בביאורו ליו"ד סימן קמ"ב סק"י, דתנור שהסיקוהו בעצי איסור וגרפוהו אסור לאפות בו, וכמש"כ התוס' בפסחים דע"ה. דאף דבבישלה ע"ג גחלים מותר, היינו משום בגחלים אין חומן בא מחמת השלהבת אלא מחמת עצמן ועפרא בעלמא הן, אבל חום התנור שגרפו מחמת חום שלהבת האבוקה בא שהוא איסור גמור, עכ"ד, וזהו שפירש הגר"א דבמרחצאות של זיעה אסור ליהנות מן ההיסק, ולא אמרינן דכבר כלה התבן וקש ואינו נהנה כלל מפירות שביעית. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיקר הך מילתא דהאיסור אינו רק במעשה ההיסק עצמו, אלא אף אסור ליהנות ממנו, כ"ה גם משמעות ד' הרא"ש שכתב דהא דמותר לרחוץ בו הוא משום דכבר כלה האיסור, והרי דאם ל"ה כלה האיסור, אף הי' אסור לרחוץ בו, - ואך די"ל דאף כשההיסק קיים מותר ליהנות ממנו, משום שכבר נשרף התבן וקש וכלה האיסור. [↑](#footnote-ref-3)
4. והמהר"י קורקוס שם כתב דלמד לזה מסתימת לישנא דמתניתין, וגם דכל הא דחיישינן באדם חשוב שיסיקו בדברים אחרים, הוא רק בשרוחץ בשכר, והרי דבאדם שאינו חשוב שרי אף בשכר, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-4)