מראי מקומות קמג קמד 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

**מראי מקומות קמג: קמד: 2 מלאכת מפרק וסחיטה. ובענין מחלוקת ר"י וחכמים לגבי משקה**

**חלות דבש שריסקן מע"ש ויצאו מעצמן אסורין ור"א מתיר.** יל"ע במה נחלקו ר"א וחכמים. ומדברי רש"י מבואר דנחלקו שר"א סבר דלא גוזרים שמא יסחוט כיוון שכשריסקן הדבש זב מאליו ולא צריך לסוחטן. וחכמים גזרו שמא יבוא לרסקן. כדי שיזובו דזה עצמו סחיטה. משמע מדברי רש"י דר"א מודה דאסור לרסקן אלא דסובר דליכא למיגזר שמא יסחוט.. והקשה הרש"ש דלעיל יט: משמע דלא גזר דאפילו אם יסחוט ליכא חיוב חטאת. עיי"ש. ויל"ע בזה.

**יל"ע האם חלות דבש חשיבי גידולי קרקע.** דהרי נחלקו רבי יהודה וחכמים לעיל עה. האם יש דישה בדבר שאינו גידולי קרקע וכאן לכאורה משמע דהוי גידולי קרקע. ועיין לעיל צה. דמשמע דנחלקו ר"א וחכמים לגבי קצירה האם חלות דבש הוי גידו"ק. והנה בתוס ריש מג: מבואר דאסור משום שבות. וצ"ע דהוי גזירה לגזירה.

**שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול.**  הרמב"ם בשו"ת סי' ש"ו ביאר דאין המכוון בדין זה שצריך לשנות בהנהגות של שבת מההנהגות של חול. דאם לא יאכל בשבת כדרך שאוכל בחול ולא יסב בשבת כדרך שעושה בחול.. אלא כל המלאכות שאסרו חכמים משום עובדין דחול. הן פעולות הדומות למלאכות דאוריתא או שיכול לבוא על ידן לידי מלאכה דאוריתא. ועיין עוד בתחילת הקדמת התפארת ישראל למשניות כלכלת השבת. ובאג"מ או"ח חלק ד' סימן ע"ד מלאכת טוחן אות ד'.

**ת"ר נתפזרו לו פירות בחצר מלקט וכו'.** הראשונים ביארו דין זה בכמה אופנים. הרמב"ן מבאר דאיירי דנתערבו הפירות בצרורות ועפר ואעפ"כ אינו עובר על איסור בורר. והטעם משום שהפירות גדולים וניכרים ועיין תרומת הדשן סי' נז. ובמשנ"ב סי' של"ה סי"ז כתב דהטעם הוא משום שדעתו לאוכלם מיד. מ"מ נאסר מדרבנן משום שנראה כבורר. ועיין מה שהבאנו לעיל משו"ת הרמב"ם דהאיסור הוא משום שהוא דומה למלאכה דאורייתא. אמנם יש שפי' [רשב"א וריטב"א.] דהפירות נתפזרו בכל החצר ואיסוף פירות על מנת לשומרם היא פעולה שרגילים לעשות בחול ומשמע מדבריהם דעצם מה שהיא פעולה חשובה שרגילים לעשותה בחול היא עצמה טעם האיסור ודלא כהרמב"ם בתשובה.. והרמב"ם עצמו פכ"א הי"א פי' שהאיסור הוא שמא יבוא לעשות עימור. ועיין במ"ב שפסק כהראשונים. שהאיסור הוא דווקא אם נתפזרו בחצר אבל אם נתפזרו בבית מותר. הראשונים נחלקו האם ההתר הוא דווקא באופן שדעתו לאוכלם מיד עיין תוד"ה מלקט. וברא"ש. ועיין בביאור הגר"א סוף סי' של"ה ובביאור הלכה שם ד"ה אחד.

**אמר רב יהודה אמר שמואל וכו'.** מדברי הגמ' עולה. דנחלקו אמוראים באיזה אופן נחלקו ר"י וחכמים. דדעת שמואל דכל מחלוקת היא במשקין היוצאין מתותין ורימונין שייעדם לאכילה אבל לא בזיתים וענבים. שי' רב ורבי יוחנן דנחלקו בכל המשקין היוצאין מהפירות וייעדן לאכילה. ועיין קרן אורה מה שכתב בביאור מחלוקתם.

**תוד"ה ור"י** עיין בתוס' בביצה ג. מה שכתב בזה.

**תוד"ה הלכה כר"י אע"ג דבריש ביצה וכו'.** עיין ברמב"ן דביאר דמחלוקת ר"י וחכמים היא דר"י אסר משום נולד ומשו"ה אסר רק אם חשיב משקה אבל אם יש לו שם אוכל לא חשיב נולד. ומקורו הוא מהסוגיא בחולין יד. אמנם הביא דבביצה ג. מבואר דהאיסור הוא משום הגזירה שמא יסחוט ומשו"ה גזרו בכל המשקין אפילו באילו שאין בהם חשש סחיטה. והנידון שם היה האם ביצה חשיב משקה או אוכל. ושם מובא מ"ד דכל איסור נולד יסודו הוא משום גזירת משקין שזבו שנובע מהאיסור שמא יסחוט. והקשה הרמב"ן כקושיית התוס'. דשם הוא גזר ביצה וכאן הוא לא גזר שאר משקים עיי"ש מה שתי'. ועיין עוד בתורי"ד ובריטב"א ובחי' הר"ן.

**שמשך מהן שמן וכו'.** עיין ברש"י מה שפי'. ועיין בתוס' מה שהקשו על פי' רש"י, ועיין הגהות ראמ"ה ובמגיני שלמה מה שתי' על פי' רש"י.

**מסתברא בתותים ורימונים פליגי דתניא וכו'.** הנידון בגמ' הוא האם יש לזה שם משקה. דבין אם סברת ר"י דזה אסור משום נולד אין זה חשיב נולד אלא אם כן זה משקה ובין אם סברת ר"י דאסור משום סחיטה כנ"ל אין איסור סחיטה לר"י אא"כ יש לזה שם משקה אמנם אם יש לזה שם אוכל ליכא איסור סחיטה דאין איסור סחיטה בפירוק אוכל מאוכל. ובזה נסוב הנידון האם יש לזה שם אוכל או שם משקה.

**וסבר ר"י סתם אסור והתנן וכו'.** מבואר במשנה דנחלקו חכמים ור"ע. בחלב בהמה האם מטמא גם באופן שחלבו אותו שלא לרצון. ויל"ע בה תלוי הנידון. ובפשוטו המכוון הוא דאם נחלב שלא לרצון אין לזה שם משקה. וזהו כלל כללי בתורה שכדי שיהא לחלב שם משקה בעינן רצון ובלי זה לא חייל על החלב שם משקה. כך הוא פשטות הסוגיא דהרי הגמ' למדה מזה לענין מחלוקת רבי יהודה וחכמים ובזה להדיא הנידון של הרצון הוא כדי להגדיר את הדבר כמשקה. וכן משמע בתוד"ה חלב. ועיי"ש במהרש"א. אמנם עיין ברש"י כריתות יג. ד"ה בין דמשמע מדבריו דהטעם דבעינן כאן רצון הוא גופא מהדרשא שבעינן ניחותא דהבעלים להכשר הפירות ומזה ילפינן דבעינן דעת הבעלים כדי להחשיב את הדבר כמשקה. וכן מבואר כאן בבעל המאור. ועיין בבעל המאור שבי' לשיטתו את קושיית הגמ' באופן אחר.

**תוד"ה לרצון ושלא לרצון.** שי' רש"י דהטעם דחלב יש לו שם משקה זהו משום דכתיב ותפתח את נאד החלב ותקשהו. והתוס' פליגי על רש"י וסברי דהוא מטעם דדם נעכר ונעשה חלב ודם הוא משקה וממילא חלב הוא משקה דהוא נעשה מדם..עיין בפי' הר"ש מכשירין. שהוסיף לתמוה על פי' רש"י. ועיין ברשב"א ובריטב"א בסוגייתנו שהביאו את דבריו. ועיין בתורא"ש. ויש שי' תוס' בחולין פז: ד"ה כל ותוס' כריתות יג: ד"ה וחלב דקראי אסמכתא בעלמא וחלב חשיב משקה ומכשיר מדרבנן.

**אמרו לו אם טמא חלב האשה שלא לרצון וכו'.** עיין רשב"א בשם התוס' דכל המשקין אם תחילתן שלא לרצון אין מכשירין ואפילו מי גשמים כדמוכח מדברי חכמים בסיום המשנה שם במכשירין עיין שם ולעולם לא חשיב משקה אא"כ יש רצון. ולא יצא מן הכלל אלא חלב משום הגזה"כ שיש בדם מגופא שחשיב משקה אפילו לא לרצון ודם נעקר ונעשה חלב. וכ"כ הריטב"א אך הביא דיש חולקין לענין מים.

**יטמא חלב בהמה שלא לרצון שדם מגפתה טהור וכו'.** צריך עיון בהבנת המשא ומתן בין חכמים לר"ע. מדברי רש"י ד"ה שדם ובתוס' קמג: ד"ה לרצון נראה. דטענת חכמים דחלב אשה נאסר משום שדם נעקר ונעשה חלב וכמו שדם חשיב משקה ואין בזה תנאי של דעת אלא הוי משקה בעצם ה"נ חלב שהרי הוא משקה מכח מה שבא מן הדם ובדם עצמו. יש חילוק בין אדם לבהמה. דבאדם כתיב ודם חללים ישתה וזה נאמר בדם אדם. אמנם בהמה איננה בכלל חלל כמבואר ברש"י. ואם יש ילפותא דהדבר איקרי משקה לא בעינן לרצונו וכנראה הדבר הוא משום שסתם חבורה איננה נעשית ברצון האדם ומכל מקום יש לזה שם משקה. וחלב חייבים עליו משום שדם נעקר ונעשה חלב. וחלב בהמה אין לו שם משקה אא"כ יוצא מדם שחוטה. אמנם ר"ע טוען דבמה שיש לו שם משקה. אין זה תלוי ברצון אלא חלב הרי הוא משקה בעצם ודם בהמה אין הוא משקה בעצם. והגם שלעיל ר"ע למד בק"ו בהמה מאדם זה לדבריהם דרבנן אבל ר"ע עצמו סובר דאין מקום לחלק בדבר שהוא משקה בין לרצון לדבר שאינו לרצון עיין בחי' הר"ן.

**אמרו לו סלי זיתים וענבים יוכיחו וכו'.** וזה טוענים לו חכמים דאפשר להוכיח ממשקה של ענבים וזיתים דבוודאי יש לזה שם משקה וגם שם אינו חשיב משקה אלא לרצון. ועיין במשנה במכשירין שמבואר מה השיב ר"ע לחכמים עיי"ש. אמנם בסוגייתנו לא הביאה חלק זה דאינו נוגע להוכחה שהגמ' הביא מהמשנה שם.

**מאי לאו לרצון דניחא ליהו שלא לרצון בסתמא וכו'.** הקשו הראשונים מנלן דהיא משנה ר' יהודה היא דלמא רבנן היא. ועוד מדוע הקשו רק רימונים ותותים אהדדי הרי יש סתירה גם בין זיתים וענבים ההדדי. ועיין רש"י ד"ה שלא לרצון דביאר דאפילו האי משנה היא רבנן מקשה ממנה דכ"ש לרבי יהודה. ועיין ברמב"ן מה שפי', ועיין רשב"א וריטב"א ובעל המאור ועיין חידושי ר' אלעזר משה הורביץ. **לא לרצון בסתמא שלא לרצון דגלי דעתיה דאמר דלא ניחא ליה.** יל"עדלכאורה, עדיין יש סתירה בין המשנה לברייתא דהרי בברייתא מבואר דאפילו בכונס לשם אכילה. היוצאין מהן אסורה ובמשנה מפורש דאם פי' להדיא דזה לא לרצון אין דינם כמשקין. ועיין רש"י ד"ה גלי דעתיה מה שתי' בזה.

**ואבע"א שאני סלי זיתים וכו' דאפקורי מפקר להו.** ואם כן באמת איירי כפי שהבנו בתחילה. לחלק בין סתם דלא חשיב משקה ללרצון דחשיב משקה. אמנם הטעם שבסתם לא חשיב משקה משום שאזיל לאיבוד. והקשו הראשונים דכאן מבואר דאם הולך לאיבוד מותר ליתן בתוך סלים. ולעיל יז. מבואר לדעת שמאי שהלכה כמותו שנאסר ליתן את הענבים בתוך סלים אפילו כשהמשקה הולך לאיבוד. ותי' הראשונים דשם איירי באומר להדיא דבוצר לגת. וממילא גזרו אטו קופות מזופפות שאינו הולך לאיבוד. עיין בבעל המאור וברמב"ן ועוד ראשונים ועיין לעיל טו. רש"י ד"ה הבוצר. **ונמצא למסקנת הגמ'** שתותים ורימונים שכנסן סתם בכלים שאינם מחוררים. הרי זה כאילו כנסם לשתייה ואסור. לשתות את המשקין היוצאין מהם בשבת ובכלים מחוררים זה תלוי במה שדיברנו דאם בצרן לגת אסור ובסתמא מותר. ועיין במ"ב סי' ש"כ ס"ו ובשעה"צ שם ס"ו, אמנם עיין קרבן נתנאל אות ד' ועיין קרן אורה.

**בשאר פירות מנלן דתניא סוחטין בפגעין** היינו שזיפין **ובפרישין** היינו חבושים **ובעוזרדין** מין תפוחים. **אבל לא ברמונים וכו'. אלא ה"ט כדרב חסדא וכו' ה"נ כיוון דאחשיבנהו הוי ליה משקה.** עיין רש"י ד"ה כדרב חסדא. דלמסקנת הסוגיא . כל פרי שיסחוט אותו לשם משקה זה נחשב אחשביה ונאסרה סחיטתו והחילוק בין פגעין לבין רימונים הוא באופן שהסחיטה היתה למתק את הפרי ולא לשם משקה האם גוזרים אטו מקום שהוא סוחט לשם משקה דברימונים שיש שסוחטים למשקה גוזרים אמנם בשאר פירות שאין מי שסוחט למשקה לא גוזרים ולא חוששים שיבוא לסחוט למשקה הגם דבאמת אם יסחוט למשקה יהיה אסור. ובחבורה הבאנו מחלוקת ראשונים בביאור הדין שמדאוריתא אין דין סחיטה אלא בעניבים וזיתים האם זה משום שרק הם חשיבי משקה או דהטעם הוא דרוב העולם רגילים לסוחטן. או משום שהדרך לסוחטן. ועיין בתוס' ד"ה ה"נ ולעיל יט. ד"ה השום. **ולמעשה יש לדון** באופן של אחשביה האם יהיה אסור מדאוריתא. ורש"י להלן קמה. ד"ה דבר תורה כתב דטעם הפטור משום שאין אורחייהו בסחיטתן ויל"ע האם באופן של אחשביה זה נהפך להיות סחיטה דאוריתא.

**הראשונים כתבו דאין פי' זה מחוור**. וכתב הריטב"א דכל כעי"ז הוה ליה לתלמודא לפרשה. ונקטו הראשונים דשאר פירות מותר לסחוט אפילו למשקין ורק תותים ורימונים נאסרו לסחוט למשקין עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א ותורי"ד מאיריי ועיין ברי"ף וברא"ש וברמב"ם פכ"א הי"ב ובטור ש"כ ס"א. שפסקו כן דמותר לסחוט שאר פירות אפילו למשקין. ובביאור החילוק בין שאר פירות לתותים ורימונים מצינו כמה דרכים בראשונים. א. דמה שמקצת בני אדם סוחטין מועיל אחשביה אבל מה שליכא מי ששוחט לית בזה אחשביה. ב. והתורי"ד פי' דבמה שאין רגילין לסחוט חשיב שעושה שינוי. והותרה מלאכת דישה ע"י שינוי גדול כמו במוללין מלילות לעיל קכח. והב"י נקט דהרמב"ם פסק כרב פפא ודלא כרב חסדא וליתא לאחשביה ועיין בב"ח שהאיך להשיג עליו. ועיין בט"ז סק"א. שהאירך בביאור סוגייתנו ודחיית דברי הב"י. ובי' דתולים שעיקר דעתו בשעת פירות לתקנם גרידא. וממילא הט"ז נקט להחמיר כשי' רש"י וסבר דכן פסק השו"ע. וכן נקט הב"ח. אמנם הביאור הלכה ריש סי' ש"כ בשם הפמ"ג בי' את שי' השו"ע. כשי' שאר הראשונים. ומותר לסחוט פירות אפילו למשקין אם לא במקום שנהגו להחמיר. ויש בזה עוד פרטי דינים רבים בפסוקים ועיין טוש"ע וב"י משנ"ב וביאור הל כה ריש סי' ש"כ. **רב פפא אמר משום דהוי דבר שאין עושין ממנו מקוה לכתחילה וכו'.** כן מובא מרבא להלן וכתבו הראשונים דהלכה כדבריהם. אך כתבו דלא פליגי על רב נחמן ומודים לסברתו לגבי שבת כל דאחשבינהו הוי משקה. ופליגי רק בדמיון למקוה דנפסל אפילו דברים שאינם משקה אא"כ יש בהם שינוי מראה.