מנחות פרק ז_5
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף עב ע"ב**

**רבי שמעון אומר מנחת חוטא של כהנים נקמצת וקומץ קרב לעצמו ושיריים קרבים לעצמן**

במסכת סוטה [כג א] הביאו התוספות בשם הירושלמי שנסתפק אליבא דרבי שמעון, האם הקטרת השיריים משום קומץ או משום שיריים, ונפק"מ האם אפשר להקטירם בלילה, והאם אפשר להקטירם לאחר מיתה, והאם אפשר לפגל בהם. ומסיק דמשום שיריים הם באים, ואפשר להקטירם בלילה. ומסתבר לפי"ז דאי אפשר להקטיר את השיריים רק לאחר הקטרת הקומץ, דהקומץ נחשב מתיר לשיריים כמו שזריקת הדם מתרת את האימורים להקטרה.

והנה במסכת זבחים [פג א] איתא, דקמצים שלא קדשו בכלי אם עלו ירדו, ולא סגי בקידוש הכלי הראשון. ופירש רש"י, דבכלי הראשון עדיין לא הוברר עדיין הקומץ לחלק גבוה, שאין המנחה קרבה כולה, ובקמיצה בלא מתן כלי אין זה מבורר למזבח. ולפי"ז יש לומר, דמנחת חוטא לרבי שמעון סגי בקידוש כלי הראשון, שהרי לא חסר בבירור הקומץ לחלק גבוה, שהרי מקטירים את כולו, וממנ"פ הוא עומד לחלק גבוה. אך יתכן דאין כונת רש"י לומר דלא הוברר הקומץ למזבח, אלא דלא הוברר הקומץ להקטרה בתורת קומץ, ולפי"ז גם מנחת חוטא לרבי שמעון קודם קידוש כלי שני אם עלו ירדו, וצ"ע.

**ודלא כתיבא כתיב בה וזאת תורת המנחה וגו' והנותרת ממנה יאכלו אהרן ובניו**

הרמב"ם בסה"מ [עשה פח] מנה מצות עשה לאכול שיירי מנחות, שנאמר והנותרת ממנה יאכלו אהרן ובניו, ועוד מנה מצות עשה [פט] לאכול בשר קדשים, שנאמר ואכלו אותם אשר כופר בהם. וכן כתב בפ"י ממעשה הקרבנות. והקשה בחידושי הגרי"ז, הא בגמרא להלן מבואר דגם אכילת מנחות ידעינן מואכלו אותם, דהא ס"ד למעט מנחת עומר וקנאות דאינם באים לכפר. וכן מסתבר, דהרי גם אכילת מנחות בכלל קדשי קדשים היא, ואם כן מדוע צריך לזה פסוק אחר.

ובאמת יש להקשות כן על הגמרא כאן, מדוע הוצרכה הגמרא למילף מוהנותרת ממנה ולא ילפינן מואכלו אותם. אך בזה י"ל דעדיין לא שמעינן ששיירי מנחה נאכלת, דאפשר דמקטירים גם את השיריים, ורק לאחר דידעינן מהכא דנאכלת, איכא נמי קיום מצוה דואכלו אותם.

**שעורים נמי מדנקמצת שיריה לכהנים, אליבא דרבנן לא קמבעיא לן וכו'**

יש לעיין מדוע זה תלוי ברבנן ור"ש, הא להלן עג ב מבואר דפליגי בקרא דוהיתה לכהן כמנחה, האם מקשינן לנדבת כהן לחוד, או דמקשינן למנחת ישראל ולנדבת כהן, אך במקום דליכא קרא מנלן דפליגי. וצ"ל דהטעם שרבנן לא דורשים כמו רבי שמעון הוא משום שלא מסתבר להו לומר כר"ש, ועיקר פלוגתתם היא מסברא. [ובפרט לפי מש"כ בשיטמ"ק שם שלפי רבנן הפסוק והיתה לכהן מיותר, דלולי הקרא נמי ידעינן דהיא כליל כנדבתו, ולכן הם דורשים שעבודתה כשרה בו, אך לפי ר"ש דרשינן להקיש למנחת ישראל ונדבת כהן, והפסוק אינו מיותר. ולפי"ז ודאי הפשטות היא כר"ש ולא כרבנן].

והטעם דרבנן פליגי על ר"ש, פירש רש"י, דאי אין שייריה לכהנים אמאי קמצי לה. כלומר, דלא מסתבר לומר דבעינן קמיצה ולאחר מכן מקטירים את שניהם. אך רש"י במסכת סוטה [כג א] כתב, דרבי שמעון לית ליה כל שממנו לאישים כלל. כלומר, דלפי רבנן לא יתכן לומר דקומץ ומקטיר את שניהם, שהרי אסור להקטיר את השיריים במזבח, דכל שממנו לאישים הרי הוא בבל תקטירו, ועל כרחיך דר"ש פליג לגמרי בהאי דינא. [דברי רש"י יתכנו רק למסקנת הירושלמי דמשום הקטרת שיריים היא, דאי משום קומץ היא לא שייך לומר בזה כל שממנו לאישים]. ולכאורה יש להקשות מנליה לרש"י דר"ש פליג לגמרי, דלמא שאני מנחת חוטא של כהן דהתורה אמרה להקטיר את שניהם, וגזיה"כ הוא. וצ"ל דרש"י הוכרח לומר כן מכח הסוגיא דהכא, דהא אמרינן הכא דלפי ר"ש צריך מקור על כל המנחות שהם נאכלים, ולא אמרינן דלאחר הקמיצה מקטירים גם את השיריים, ועל כרחיך דליכא איסור דכל שממנו לאישים כלל. ולפי"ז איכא ביאור אחר בסוגיא, דלפי רבנן יש להוכיח מדבעינן קמיצה שאין מקטירים את השיריים, דהא איכא איסור דכל שממנו לאישים.

**דף עג ע"א**

**מנחות כנגד עופות שהרי קמו תחתיהן בדלות**

כלומר, דאם אין ידו משגת אפילו לעופות אפשר להביא מנחה. וצ"ע מדוע חשיב שהמנחה קמה תחת העופות ולא תחת הזבחים, הרי עיקר חיובו בתחילה הוא זבחים, ואם אין ידו משגת יכול להביא עופות, ובדלי דלות יכול להביא מנחה, ואם כן המנחה במקום זבחים היא. וצ"ל דהא דהדל מביא עופות אין זה תשלומין לזבחים, אלא דהשתא החיוב שלו הוא עופות ולא זבחים, וקיי"ל לגמרא דלעולם לא היה יכול להביא מנחה תחת זבחים, אלא דכיון דהדל מתחייב עופות לכן בדלי דלות אפשר להביא מנחה. [ואין להקשות איך יתכן להביא מנחה במקום עופות הרי כל חיוב העופות הוא תחת הזבחים, דמכל מקום השתא החיוב של הדל הוא עופות, והמנחה באה תחת עופות ולא תחת זבחים].

**אבל יחלקו מחבת כנגד מחבת וכו'**

מסקנת הברייתא דאי אפשר לחלוק כלל דבר כנגד דבר. והנה בקידושין [נג א] ילפינן מהאי ברייתא דהמקדש בחלקו אינה מקודשת, דכיון שאינו יכול לחלוק דבר כנגד דבר אחר מוכח דאין זה שלו, אלא משולחן גבוה קזכו לאכילה, ואין לכהנים זכות ממון בחלקם. ויש לעיין, אם זה הטעם שאינו יכול לחלוק דבר כנגד דבר, מדוע בעינן לכל הני קראי, ומאי שנא אם קמו תחתיהם בדלות או לא, הרי משולחן גבוה קזכו, ואין זה שלהם, ואיך יחלקו דבר כנגד דבר אחר.

והנה בתוספות כתבו שני אופנים מה הדין באותה מנחה, לפי תירוצם הראשון לפי המסקנא אף באותה מנחה ליכא חלוקה כלל, וכל אחד חוטף ואוכל, ורק מפני דרכי שלום עשו חלוקה שוה, אך מעיקר הדין אין להם זכות לחלוקה שוה כלל, ולפי תירוצם השני באותה מנחה יש להם זכות לחלוקה שוה, דהתורה נתנה להם זכות אכילה משולחן גבוה, ומונח בזה זכות תביעה לכל אחד לקבל חלק לאכילה. ואף דאינו יכול לקדש בזה את האשה, שהרי אינו יכול להחליף את חלקו בחלק אחר, מכל מקום זכות תביעה לקבל חלוקה שוה מיהא אית ליה.

והשתא, לפי התירוץ השני כיון שבאותה מנחה יש להם זכות תביעה לחלוקה שוה, ס"ד דיוכלו להחשיב את חלוקת המנחה והעוף כחלוקה אחת, כיון שקמו תחתיהן בדלות, ויחלקו משניהם יחד, קמ"ל דאין מחשיבים אותם כחלוקה אחת, וכן אידך קראי בשני מנחות ובקדשים קלים, בכולם הס"ד היה להחשיב את שניהם כחלוקה אחת. ואף לפי התירוץ הראשון י"ל כן, דלפי הס"ד ודאי באותה מנחה היה זכות תביעה לחלוקה שוה, ולכן ס"ד דאפשר לחלוק ממנחה ועוף יחד, ורק לאחר דידעינן דאי אפשר לחלוק אפילו שני מנחות הוא הדין דאפילו באותה מנחה אין להם זכות תביעה לחלוקה שוה. [וצ"ע מהיכן ילפינן לה, הא לכל דבר בעי פסוק בפני עצמו, ומנ"ל דאף באותה מנחה ליכא חלוקה].

ובעיקר הא דילפינן הכא דאין חולקין זבחים כנגד מנחות, יש לעיין במה איירי, אם שניהם רוצים להחליף מדוע באמת אינם יכולים לעשות כן, וכי כל אחד חייב לאכול את חלקו דוקא, [ולא מסתבר לומר דגזיה"כ היא]. ואם אחד מהם אינו רוצה פשיטא שאין השני יכול לכופו לחלוק דבר כנגד דבר.

ותירץ החזון איש [בבא קמא ס"ס כ, ואהע"ז סימן קמח לדף נג.], דאיירי באופן ששניהם רוצים לחלוק דבר כנגד דבר, וקמ"ל דאינם יכולים לקבוע כן את עיקר החלוקה, ואם לקח אחד בזבח את חלקו וחלק חבירו, יכול לאחר מכן לתבוע את חלקו במנחה, דמה שאכל אכל, ושוב יש לו זכות חלוקה במנחה. [אך ודאי אם שניהם רוצים להחליף רשאים, דאין בזה איסור].

ובשפת אמת כתב לפרש, דאיירי באופן שרק אחד מהם רוצה, וס"ד דיוכל לכפות את חבירו כיון דלכל אחד מהם יש חלק קטן, וכופים לעשות גוד או איגוד במקום שכך ראוי לעשות, קמ"ל דאי אפשר לכפות, וחולקים כולם בכל זבח בפני עצמו.

**סד"א ואכלו אותם אשר כופר בהם אמר רחמנא והאי להתיר קא אתיא**

הקשה השפת אמת, הא מכל מקום נילף דדינם באכילה מהא דנקמצות, ולדעת רבנן כל מנחה שנקמצת נאכלת. ולדעת רבי שמעון יש להקשות להיפך, מדוע אצטריך למיעוטי מאשר כופר בהם, הא בלא קרא לא ידעינן כלל דנאכלת, דהא מקשינן לעיל מנלן דמנחת שעורים נאכלת לרבי שמעון, ומשנינן כדתני לוי, ואם כן אצטריך קרא לעיקר דין אכילה. ותירץ הקרן אורה, דהברייתא קאי לרבנן, וס"ד למיעוטינהו מאשר כופר בהם אף דנקמצות, ויהא דינם בשריפה, קמ"ל קרא דנאכלות. [ובלא מיעוט אמרינן דאם נקמצות הם נאכלות, ולא אמרינן דישרפו אלא מחמת המיעוט]. והכא משני דלרבי שמעון ילפינן מהאי קרא דנאכלות, דלולי הקרא היו נקטרות במזבח.

**תוד"ה והא אפיקתיה, וי"ל דדייק הכא וכו'**

לכאורה קושיה קמייתא עדיין קשה, דאי ריבר"י פליג על רבי שמעון, שפיר אפשר למילף מכל הני קראי דאין חולקין, ומיתורא דכל לדינו של ריבר"י, וצ"ע.

**תוד"ה זה גזל, וקשה לפירושו וכו'**

רש"י שם תירץ קושיה זו, דהא דילפינן אשם מצורע אין זה מעיקר תיבת אשמם, אלא מיתורא דכל, ולכן פריך דאין צריך לזה יתור, אך הכא דריש גזל הגר מעיקר הקרא דאשר תשיבו, וליכא יתורא. וכן כתב השפת אמת.

**תוד"ה ואפילו לקדש, וי"ל דהני מילי קודם חלוקה אבל לאחר חלוקה נעשה ממון כהן**

יש לעיין מ"ש ממקדש בחלקו דאפילו לאחר חלוקה אינו יכול לקדש. ותירץ בשיטמ"ק אות ה' בשם תו"ח, דגזל הגר רק בשעת חלוקה יש לו דין קרבן, שהרי יש בו מעילה קודם חלוקה, אך לאחר חלוקה הוי חולין גמורים, ולכן יכול לקדש בו את האשה, דלאחר חלוקה זוכים בו לגמרי, משא"כ בשר קדשים דגם לאחר חלוקה אית ביה בזיון לקדש אינו יכול לקדש בו אשה. [מסתבר דאין כונתו לומר דכל הדין אין חולקים הוא משום בזיון קדשים, וטעם זה שייך גם לאחר חלוקה, שהרי הדין אין חולקים הוא דין ממוני ואין זה איסור. ויתכן דכונתו לומר סימן בעלמא, דכיון דאסור לבזותו גם לאחר חלוקה מוכח דנשאר לו דין קרבן, ולכן אינו יכול לקדש בו. ועוד י"ל בכונתו, דטעמא דקרא שהתורה לא נתנה לכהנים בעלות בחלקם שיוכלו לחלוק קרבן כנגד קרבן, הוא משום בזיון קדשים, וכיון שטעם זה שייך גם לאחר חלוקה מסתבר דגם אח"כ אין להם בעלות בחלקם]. וראה עוד בחזון איש בבא קמא שם, ובחידושי רבינו חיים הלוי הל' בכורות מה שכתבו על קושיית השיטמ"ק.

**דף עג ע"ב**

**אמר רב הונא שלמי העכו"ם עולות אבע"א קרא ואבע"א סברא**

פירש רש"י, לבו לשמים, כונתו הוא שיהא קרבנותיו כליל לשמים ולא שיאכלו. כלומר, דהוי אומדנא דאף דאמר שרוצה להביא שלמים כונתו שיהא כליל, וכן אי ילפינן מהקרא הלימוד הוא דיהא כליל. ולפי"ז כתב רש"י דה"ה מנחתן כליל, שהרי כונתם שלא יאכלו. ואף דליכא עולה במנחה, כתבו התוספות [לעיל סא ב ד"ה בישראל], דמקריבים בתורת מנחת נסכים, שהרי אפשר להתנדב מנחת נסכים, וכולה כליל.

ומקשינן מברייתא דאם נתנן לישראל אוכלן, ומוכח דיכול להביא שלמים, ומשני דאיירי בנתנן על מנת שיתכפר בהם ישראל. ובקרן אורה כתב, דלפי הצד ששלמי העכו"ם עולה מסברא, דליבו לשמים, היכא שיפרש בהדיא שרוצה להביא שלמים שנאכלים שפיר הוי שלמים, וכן כתב בזבח תודה. והקשה הקרן אורה, אם כן מדוע לא מוקי ברייתא באופן שפירש להדיא. ותירץ, דכל השו"ט בגמרא אזלא לפי האבע"א קרא. ולולי דבריהם י"ל דגם לפי האבע"א סברא לא מהני לפרש, דאמדינן דעתו דבכל אופן כונתו להקריבה כליל ולא שיאכלו.

ובמקום שהפריש העכו"ם נקבה, לפי שני הצדדים אין מקבלים ממנו בתורת עולה, שהרי אין נקבה באה עולה. אך ראה בחידושי ר' אריה ליב שייסד, דאין כונת רב הונא לומר דבאמת הוי עולה, שהרי הוא הפריש שלמים, אלא כונתו דהוי כליל, אך באמת הוי כשלמים לכל דיניו, דנאכל לשני ימים ואין צריך שחיטת צפון. ולפי"ז גם בהפריש נקבה הוי כליל, שהרי אין באמת עולה אלא שלמים. אך מסתבר דחידושו הוא רק לפי האבע"א קרא, דהא מסברא אי אפשר לומר חידוש כזה, ואם כן איכא עוד נפק"מ בין שני האבע"א.

ותו מקשינן ממתניתין דמנחת עכו"ם נאכלת ולא אמרינן דהיא כליל. ומשני, תנאי היא, דרב הונא סובר כר"ע דאין העכו"ם יכול להביא אלא עולות, ומתניתין כריה"ג דעכו"ם יכול להביא גם מנחה. אך יש לעיין, דעד כאן לא פליגי ר"ע וריה"ג אלא האם עכו"ם יכול להביא את כל הקרבנות או שמא אינו יכול להביא אלא עולה, אך לכו"ע לא אמרינן דכאשר מביא שלמים כונתו להקריבה כליל, ואם כן תרוויהו דלא כרב הונא. ועוד הקשה בחידושי הרשב"א, דמר"ע גופיה משמע דלא כרב הונא, דהא קאמר אין לי אלא עולה בלבד, משמע דכאשר יביא שלמים לא יקריבו אותו. ותירץ, דרב הונא מפרש את הדרשא דר"ע, דאין לי אלא עולה הכונה דכל קרבן שיביא כונתו לעולה. ולפי"ז פליגי ר"ע וריה"ג בזה גופא, האם כל קרבן שמביא אינו אלא עולה או דיכול להביא גם שלמים.

אמנם לפי האבע"א סברא אי אפשר לומר כתירוצו של חידושי הרשב"א, ועל כרחיך צ"ל דלמסקנא נדחה האבע"א סברא, וילפינן ליה מקרא, [ולהקרן אורה ניחא טפי, דלפי האבע"א סברא לא קשה כלל ממתניתין, ומצי רב הונא קאי גם לריה"ג].

ויש להסתפק לפי המסקנא האם עכו"ם יכול להביא מנחה ומקריבים אותה בתורת מנחת נסכים, כמו לפי הס"ד, או שמא, לפי המסקנא דס"ל לרב הונא כר"ע אינו יכול להביא אלא עולה ממש, ואין זה תלוי בכליל כמו לפי הס"ד, וכיון שאין במנחה עולה אינו יכול להביא מנחה כלל. ובתוספות לעיל שם מבואר דאף לפי המסקנא עכו"ם מביא מנחת כליל לדעת רב הונא, והיינו, דכמו שלפי הס"ד ילפינן מהקרא דכל שמביא יהא כליל, ולא עולה, כך הוא לפי ר"ע, ולכן גם במנחה מפרשינן דבריו לכליל. והא דאמרינן בגמרא להלן דלפי ר"ע אינו מביא נסכים, היינו יין, אך מנחת נסכים יכול להביא, כיון שהיא כליל, [וניסוך יין לא חשיב כליל, דאין זה לאישים אלא לשיתין]. וכן מסתבר לפי מש"כ הרשב"א דרב הונא מפרש את דברי ר"ע, דכמו שלפי הס"ד זה תלוי בכליל ולא בעולה, כך הוא לפי המסקנא לשיטת ר"ע.

אך בדעת הרמב"ם אי אפשר לומר כן, דכתב בפ"ג ממעה"ק ה"ב דאין מקבלים קרבנות מעכו"ם אלא עולות בלבד, שנאמר ומיד בן נכר לא תקריבו וכו'. אבל אין מקבלין מהן שלמים ולא מנחות ולא חטאות ואשמות. ואח"כ כתב בה"ג, גוי שהביא שלמים מקריבין אותן עולות, שהגוי לבו לשמים. והיינו, דבה"ב הביא הרמב"ם את הדין של ר"ע ובה"ג הביא את הדין של רב הונא. ואף שפסק את הטעם של לבו לשמים, מכל מקום יישב את דברי רב הונא עם ר"ע, ולפי זה הדרא הקושיות דלעיל, חדא, דמריה"ג מוכח דלא כרב הונא, ואף ר"ע לא פליג אלא שאי אפשר להביא שלמים. ועוד, דמלשונו של ר"ע מוכח דלא כרב הונא.

ועוד יש לעיין, דהרמב"ם הדגיש שאין מקבלים שאר קרבנות מעכו"ם, ומשמע דהעכו"ם מביא שלמים אלא שאין מקבלים ממנו, ולכאורה לאחר שיש סברא שלבו לשמים, הרי לעולם אין מצב שאין מקבלים ממנו שלמים, דהא כונתו לעולה.

ובזבח תודה הקשה כן על לשון הרמב"ם, דבתחילה כתב דאם הביא שלמים אין מקבלים ממנו, ואח"כ כתב דמקבלים ממנו בתורת עולה. ותירץ, דבתחילה איירי באופן שפירש להדיא שרוצה שיקרב בתורת שלמים דוקא, ולכן כתב דאין מקבלים ממנו, ואח"כ איירי בסתמא דחידש רב הונא דדעתו לעולה, ולכן מקבלים ממנו. ולפי"ז ניחא הלשון אין מקבלים ממנו, דבאופן שפירש אין מקבלים. אך עדיין אין דבריו מספיקים ליישב את הקושיות הנ"ל, דמריה"ג נשמע דלא כרב הונא, ומה שתירץ הרשב"א יתכן רק לפי האבע"א קרא, וכמש"כ.

ועוד יש לעיין, מדוע לא כתב הרמב"ם דאם הביא מנחה מקריבים אותה בתורת כליל, וכמו שכתב רש"י, הרי הסברא דלבו לשמים שייכת גם במנחה, ויקרב בתורת מנחת נסכים.

והנראה לומר, דהרמב"ם פירש את הסברא שלבו לשמים דלא כרש"י שכונתו להביא כליל, אלא פירש, דלאחר שהדין הוא שאינו יכול להביא שלמים, כונתו שיקרב מיהא לקרבן שאפשר, וכיון שאפשר רק עולה יקרב בתורת עולה. ובדברי רב הונא מונח שני דברים, חדא דעכו"ם אינו יכול להביא אלא עולה, ועוד, דלאחר שאינו יכול להביא אלא עולה כונתו שיקרב למה שאפשר. וכן לפי האבע"א קרא ילפינן תרתי, חדא דאפשר להביא רק עולה, ועוד, דכל שמביא יהא עולה.

ולפי"ז אי אפשר לומר דרב הונא כולל גם מנחה כמו שפירש"י, שהרי ברב הונא מונח שעכו"ם אינו מביא אלא עולה, ואין זה תלוי בכליל כלל, ובמנחה ליכא עולה. והשתא מקשינן ממתניתין דידן, דעכו"ם מביא מנחה, וברב הונא מונח שאינו יכול להביא אלא עולה. ומשני, דפליגי בזה תנאי, ולפי ר"ע אינו מביא אלא עולה, ולפיו גם מנחה אינו מביא, ומתניתין כריה"ג. והשתא אין להקשות דמדברי ריה"ג מוכח דלא כרב הונא, שהרי כל דברי רב הונא קיימים רק לאחר שאינו יכול להביא אלא עולה. וכן אין להקשות את קושיית הרשב"א דמשמע מר"ע דלא כרב הונא, דודאי ר"ע איירי רק על החלק שאינו יכול להביא אלא עולה, ורב הונא מוסיף על דבריו דהשתא כונתו שיקרב מיהא בתורת עולה.

ועל פי זה יש לבאר חילוק נוסף בין רש"י להרמב"ם, דבתירוץ הגמרא על מנת שיתכפר בהן ישראל, פירש"י, שאמר העכו"ם הרי זו שלמים להקריבה בשם פלוני שנדר להביא שלמים. והיינו, דתחילת ההקדש נדר לצורך הישראל. אך הרמב"ם שם כתב, נדר שלמים ונתנן לישראל ע"מ שיתכפר בהן, ומשמע דמתחילה נדר שלמים, ורק לאחר מכן נתנן לישראל. ולדברינו מדוייק שפיר, דלפי רש"י האומדנא שליבו לשמים הוא בעיקר ההקדש, דאמדינן דעתו דמתכוין לעולה, ולפי"ז על כרחיך איירי באופן שאמר מתחילה לשם הישראל, דאי נדר שלמים ורוצה להביאם לישראל, הרי שלמים אלו עולה הם. אך לפי הרמב"ם הדין הוא רק שאין מקבלים ממנו, ואמדינן דעתו שכונתו שאם אי אפשר להביאו בתורת שלמים שיהא מיהא בתורת עולה, אך כאשר נתנן לישראל ויכול להקרב בתורת שלמים, הרי כונתו לשלמים ולא לעולה, ולכן יוכל להביאו לישראל גם לאחר ההקדש.

אך צ"ע לפי דרכינו, מדוע הגמרא שואלת על רב הונא ממתניתין דידן, הרי יש כמה משניות לעיל דאיכא מנחת עכו"ם, ואם הקושיה מהמשנה היא על עיקר הא דיכול להביא מנחה, הרי זה נסתר כבר ממשניות קודמות. ובשלמא לפי רש"י הקושיה על רב הונא היא על הא דקאמר דהוי כליל, ובמתניתין דידן מבואר דנאכלת, וזה אי אפשר להוכיח מהמשניות הקודמות, דהתם תנן דאיכא מנחת עכו"ם, ולא תנן דנאכלת, אך לפי מש"כ בדעת הרמב"ם צ"ע.

**אי מהתם הו"א קרבן הוא דלא לייתי אבל נזירות חלה עלייהו**

בקושיית הגמרא מהכא נפקא היינו מקרא דעולה, ומהתם נפקא היינו מקרא דכי יפליא. ולפי"ז בתירוץ הגמרא אי מהתם הו"א קרבן הוא דלא לייתי, היינו מקרא דכי יפליא לחוד, קמ"ל קרא דהכא, כלומר, דעולה, דלא חלה נזירות כלל. אך רש"י פירש להיפך, דאי מהתם היינו מקרא דעולה, [ואי זה כמו מהתם דקושית הגמרא]. והוצרך לפרש כן, משום דקרא דעולה איירי בקרבן וקרא דכי יפליא איירי בעיקר הנזירות, ולכן פירש להיפך.

ובתוספות במסכת נזיר [סא ב ד"ה אי הכי] הקשו, עדיין קרא דעולה למה לי, הא כיון דליכא נזירות מקרא דכי יפליא לא שייך קרבן. [מבואר מדבריהם דהבינו את תירוץ הגמרא כרש"י]. ותירצו, דקמ"ל קרא דעולה שאינו יכול להביא קרבן נזירות כדי לפטור את ישראל נזיר מחיוב קרבנו. ובקרן אורה תמה מדוע באמת לא יוכל להביא קרבנות נזיר לצורך ישראל. ולכן תירץ, דמקרא דכי יפליא לחוד ס"ד דהמיעוט הוא רק מקרבן, ולכן אצטריך תרי קראי לאשמועינן דנתמעטו גם מקרבן וגם מעיקר נזירות. [ולפי"ז יתכן לבאר את הגמרא כפשוטו, דמהתם קראי על כי יפליא, ודלא כרש"י ותוספות, ומקרא דכי יפליא לחוד נמי ס"ד דעכו"ם נתמעט רק מקרבן]. ועוד תירץ, דס"ד דאם הביא קרבן נזירות נקבל ממנו בתורת קרבן נדבה, קמ"ל קרא דעולה דאין מקבלים ממנו כלל.

וברש"י [כת"י] ד"ה פרט לנזירות כתב, דהואיל ואין נזירות חלה עליו קרבן נמי לא מייתי. ומשמע דכל הטעם דממעטים קרבן נזירות דוקא הוא משום שאין נזירות חלה עליו. וצ"ע מדוע בעינן קרא, הא לאחר דידעינן כבר דאין נזירות חלה עליו תו לא שייך קרבן. [וכל התירוצים דלעיל לא יועילו לפירוש רש"י].

**תוד"ה איש, תיפו"ל דכתיב גבי בעלי מומין וכו'**

השפת אמת תירץ, דאצטריך קרא דהכא לומר דהעכו"ם שנדרו קרבן חייבים לקיים נדריהם, אף דאינם במצות בל יחל, דאי מקרא דהתם ס"ד דיכולים להתנדב קרבן אך אם נדרו אינם מחוייבים לקיים את הנדר. אך כתב דאליבא דאמת מסתבר דאינו חייב לקיים נדרו כלל. [בתוספות בע"ז (ה א) מבואר דחייב לקיים נדרו, ותמה על זה הגרעק"א שם, דעכו"ם אינו מצווה בבל יחל. ובאחרונים תירצו דאין כונת התוספות לומר שהוא מחוייב לקיים נדרו משום בל יחל, אלא מדין הקרבן עצמו, דכיון שנתחדש שעכו"ם יכול לידור קרבן מונח בזה גם שהוא חייב לקיים את נדרו].

**באו"ד, ועוד י"ל דהאי קרא בקרבן צבור מוקמינן לה וכו'**

ולפי"ז קרא דמיד בן נכר אתא לאסור את כל הקרבנות, וקרא דאיש איש אתא להתיר עולה. אמנם הא דדרשינן מהפסוק לבעלי מומין ודאי קאי גם על עולה, ורק הא דאתא לאסור את כל הקרבנות לא קאי על עולה. ובזה ביאר הלחם משנה את הרמב"ם שם, שהביא הקרא דומיד בן נכר שאין מקבלים מהם שאר קרבנות, והיינו דאת האיסור בכל הקרבנות ילפינן מומיד בן נכר, ואת ההתר לעולה ילפינן מאיש איש.

**אזרח מביא נסכים ואין העכו"ם מביא נסכים יכול לא תהא עולתו וכו'**

פירש רש"י דעכו"ם אינו מביא נסכים בפני עצמו, אך הוא מביא נסכים עם עולתו. אך בריש תמורה פירש"י, דעכו"ם אינו מביא נסכים כלל, ואף לא עם עולתו, אלא דאם הביא עולה הרי היא טעונה נסכים משל צבור. וכן פסק הרמב"ם פ"ג ממעה"ק ה"ה. אמנם הרמב"ם פסק גם את המשנה בשקלים, דאם שלח עולתו ממדינת הים ושלח עמה נסכים קריבין משלו, ואם לאו קריבין משל צבור, ומבואר דמה שנתמעט מאזרח שאינו מביא נסכים אין זה מיעוט שאינו יכול להביא נסכים כלל, אלא דאינו חייב להביא, ואם לא הביא הרי הצבור מביאים עליו, אך אם הביא נסכים הרי הם קריבים.

אך אם כן יש לעיין, דבגמרא מקשינן על הברייתא דאזרח מני, אי ריה"ג הא אמר אפילו יין נמי, ואי ר"ע הא אמר עולה אין מידי אחרינא לא, ומדוע לא מצי קאי גם כריה"ג, הרי כל המיעוט הוא דאינו חייב להביא נסכים, ואם הביא שפיר מקריבים משלו, והיכן אמר ריה"ג דהוא חייב להביא נסכים.

ועוד יש לעיין, דאם הילפותא מ"ככה" דהנסכים באים משל צבור, אם כן אין זה סתירה לר"ע כלל, שהרי הצבור שפיר יכולים להביא נסכים על קרבן של עכו"ם, [ורק מהמשנה בשקלים מוכח דאם הביא מקריבים משלו, אך בברייתא לא נתבאר כן], ומאי פריך לר"ע. וראה בחידושי מרן רי"ז הלוי מעה"ק פ"ג שתירץ את שני הקושיות.

**דף עד ע"א**

**ראבר"ש אומר הקומץ קרב בעצמו והשיריים מתפזרין על בית הדשן**

במסכת סוטה [כג א] מבואר, דהוא הדין בכל מקום שאי אפשר להקטיר ואי אפשר לאכול, כגון מנחת סוטה הנשואה לכהן, השיריים מתפזרים על בית הדשן. ואמרינן שם דגם רבנן מודים לזה, אלא דהכא ס"ל שמנחת חוטא של כהן כולה כליל. ומבואר דאף הכא זהו טעמו של ראבר"ש, דילפינן מלא תאכל דאינה נאכלת ואינה נקטרת, וכיון שאין אפשרות אחרת לכן מפזרים את השיריים על בית הדשן.

**אי דלמטה יש לך דבר שקרב למטה**

בראשונים איכא ג' ביאורים, לדעת רש"י למטה היינו על שפך הדשן בחוץ. לדעת התוספות היינו במקום ששורפים קדשים פסולים. ולדעת ר"ת היינו במקום שמניחים תרוה"ד בצד המזבח. והקשו התוספות על שיטת רש"י, איך אפשר לשורפם בחוץ, הרי הם נפסלים ביוצא. ועל שיטת ר"ת הקשו, הרי הדשן נצטנן כבר.

והקשה השפת אמת על דבריהם, מה הקשו על רש"י דבחוץ הם נפסלים ביוצא, נימא דכך היא מצוותו, שהרי הקומץ כבר הוקטר. ובפרט דהתוספות עצמם כתבו דקרב במקום שריפת קדשים פסולים, וכיון שדימו לקדשים פסולים מה איכפ"ל שיפסל ביוצא. וכן הקשה הקרן אורה, דלגבי פרים ושעירים הפנימיים מצינו שהם נשרפים בחוץ ואינם נפסלים ביוצא, כיון שכך הוא מצוותן. ובמה שהקשו התוספות על ר"ת שהדשן כבר נצטנן תמה השפת אמת, מה בכך שהדשן נצטנן.

והנראה בביאור דברי התוספות, דבגמרא אמרינן יש לך דבר שקרב למטה, כלומר, דלפי הס"ד הגדר הוא שמקריבים את השיריים למטה, ויש לזה תורת הקרבה. וכן כתב בחידושי הרשב"א, דס"ד דלשם הקרבה קאמר לה. והשתא שפיר הקשו על רש"י, דאם למטה היינו במקום שפך הדשן בחוץ, היכן מצינו הקרבה בחוץ, הא נפסל ביוצא. והשתא אין להקשות מפרים הנשרפים, דהתם הוי שרפה בעלמא, אך הכא יש לזה תורת הקטרה. וכן אתי שפיר מה שהקשו על ר"ת דהדשן כבר נצטנן, דאם כן לא שייך בזה הקטרה. ולפיכך פירשו, דמקטירים אותם במקום ששורפים קדשים פסולים.

ובתוספות הוכיחו כדבריהם מהסוגיא בסוטה, דהתם ודאי לא יתכן לומר כרש"י דמוציאים אותה לחוץ, דהכא יש לדחוק דאיכא גזיה"כ כן, אך התם איירי במנחה שאין אפשרות להקטיר ולא לאכול, ואין שם גזיה"כ איך לנהוג בה, ואיך יתכן לפסול אותה ביוצא.

בתוספות ביבמות [ק א] כתבו דמתפזרים על בית הדשן היינו במקום ששורפין פסולי קדשים, כמש"כ הכא, והוסיפו, דהגדר בהא דמתפזרים הוא כמו שריפה, דהא פסולו בבעלים, וכל שפסולו בדם ובבעלים תעובר צורתו ויצא לבית השריפה. ולכאורה זה סותר למש"כ בדעת התוספות הכא, דהגדר בהא דמתפזרים הוא כמו הקטרה. וצ"ל דהתוספות שם קיימי למסקנא דאזלא לאיבוד, ועל זה כתבו דיש לזה גדר של שריפה כמו שריפת קדשים פסולים, ומה שכתבו הכא הוא רק להס"ד, דיש לזה גדר של הקטרה.

**וכי יש לך דבר שקרב לאיבוד**

יש לעיין, מאי פריך, הא מצינו כן בפרים ושעירים הנשרפים, דמעיקרא הם באים לאיבוד. ויתכן ליישב בתרתי, חדא, דהתם איכא הקטרת אימורין, ולא חשיב לאיבוד לגמרי, כיון שהזריקה מתרת מיהא את האימורין להקטרה, אך הכא כל המנחה אזלא לאיבוד, ואין הקומץ מתיר כלום. ויש להוסיף בזה את דברי הירושלמי ביומא פ"ו ה"ו, דכתב לגבי פרים ושעירים הנשרפים, דאם נאבדו האימורין ונשאר רק הבשר העומד לשריפה, אין זורקים את הדם, דבעינן שהזריקה תתיר דבר לאכילת אדם או מזבח, ושריפת הבשר אינה נחשבת אכילת אדם ולא אכילת מזבח. וזה כונת הגמרא הכא, דאין לך דבר שקרב לאיבוד, דאי אפשר לעשות קמיצה אם אינו מתיר כלום לאכילת אדם או מזבח.

עוד יש לבאר על פי דברי התוספות ביבמות, דכל קושיית הגמרא היא משום ששורפים אותם במקום שריפת קדשים פסולים, משום שיש לזה גדר של פסול בבעלים, ולכן פריך, וכי יש לך דבר שמעיקרא יש לו גדר של פסול. וזה לא שייך בפרים הנשרפים, דהתם אין שריפתו משום קדשים פסולים, אלא דכך היא מצוותו.

**כהן שאכל מן האימורין מה הוא, לאו דזרות לא קמבעיא לן**

כתב החזון איש, דאין חילוק כלל בין זר לכהן, והא דנקט כהן לאשמועינן אגב אורחא, דלגבי כל דבר שאסור באכילה דין כהן כדין זר, וגם כהן עובר באיסור זרות. [וכן מצינו בכהן הדיוט שעבד ביוה"כ עבודת כהן גדול, דנסתפק המנחת חינוך מצוה קפ"ה סק"ה האם חייב משום זרות].

הרמב"ם פי"א ממעה"ק ה"ג כתב דהאוכל מהאימורים בין קודם זריקה בין אחר זריקה בין כהן בין ישראל לוקה, דילפינן ממנחת כהן דכתיב כליל תהיה. וצ"ע מדוע לא הביא גם את הלאו דזרות, וילקה שתים. ותירץ הזבח תודה, דהרמב"ם פירש את הגמרא להפך מרש"י, דלאו דזרות לא קמבעיא לן ופשיטא שאינו עובר, דכל שאינו ראוי לכהנים אין עוברים עליו משום לאו דזרות., וכמו שהקשו התוספות.

**דף עד ע"ב**

**שתי הלחם ולחם הפנים נאכלין לכהנים ואין בהם למזבח**

הקשה השפת אמת, מדוע לא תנן נמי ביכורים, דהכל לכהנים. ואי משום שאינם חשובים קרבן כלל אלא מתנה לכהנים, שתי הלחם נמי, ועל כרחיך צ"ל דכיון שיש בהם תנופה חשיבי קרבן, ואם כן ביכורים נמי. ואם משום שהם באים עם קרבן [כמבואר בסוף פ"ב דבכורים], וחשיב שיש בהם חלק למזבח, שתי הלחם נמי באים עם כבשים, וכן לחם הפנים עם בזיכין, וע"כ צ"ל כמש"כ התוספות דמגופו מיהא ליכא למזבח, וא"כ ביכורים נמי.

**לאפוקי מדשמואל דאמר שמואל המתנדב יין מביא ומזלפו על גבי האישים**

במסכת זבחים צא ב אמרינן דשמואל סובר כר"ש דדבר שאין מתכוין מותר, אך לפי ר"י אסור לזלף על האישים משום מכבה. והנה הרמב"ם פט"ז ממעה"ק הי"ד פסק דלא כשמואל, אלא מנסכו על השיתין כשאר הנסכים. והקשה הכסף משנה, הא הרמב"ם פסק בעלמא כר"ש דדבר שאין מתכוין מותר, ומדוע לא פסק כשמואל. ותירץ, דהכא איכא סתם משנה דלא כשמואל, ובאמת אף לר"ש מנסכו על השיתין כשאר הנסכים. והקשה השפת אמת, מדוע חשיב סתם משנה דלא כשמואל, הרי יתכן דמתניתין כר"י, ולר"ש באמת מזלפו על האישים. והא דאמרינן לאפוקי מדשמואל היינו דמתניתין קמ"ל דאין מזלפו על האישים כר"ש, אלא מנסכו על השיתין כר"י.

**מסייע ליה לשמואל דאמר שמואל המתנדב שמן קומצו ושיריו נאכלין**

הקשו הקרן אורה והשפת אמת, היכי הוי סייעתא לשמואל, הא בזבחים שם נחלקו ר"ש ור"ט האם מתנדבים שמן, ושמואל חידש דלר"ט דמתנדבים שמן שיריו נאכלים, ומהמשנה אין ראיה לזה, דיתכן דס"ל כר"ש דאין מתנדבים שמן כלל. ותירץ הקר"א, דלקמן ספי"ב איכא סתם משנה שמתנדבים שמן, ולא ס"ל למתניתין כר"ש.

**תוד"ה קומצו, אבל יין צלול הוא ואי אפשר לקומצו**

הקשו הקרן אורה והשפת אמת, מדוע הוצרכו התוספות להאי טעמא, תיפו"ל דשמן נלמד ממנחה, ומסתבר דדינה כמנחה דנקמצת, ואילו יין ילפינן מנסכים, ומסתבר דדינו כנסכים שאינם נקמצים. [ראה מקדש דוד סי"א שנסתפק האם זילוף היין על המזבח נחשב ניסוך או הקטרה, וכתב שם כמה נפק"מ].

המקדש דוד [יא סק"ב] הוכיח מהתוספות דאין צריך להקפות את השמן קודם קמיצה, דאם צריך להקפות מדוע כתבו התוספות דיין אין צריך קמיצה משום שאי אפשר לקמוץ, הרי גם יין אפשר להקפות ולקמוץ. אמנם רבינו גרשום כאן כתב, קומצו – יקפנו, ומשמע דצריך להקפות קודם קמיצה, ודלא כהתוספות.

כתב התויו"ט לקמן סוף פי"ב, דאי אפשר לעשות קמיצה משמן, ולכן יניח בכלי שיש בו שיעור קומץ, והוא כשני זתים. והקשה הרש"ש ביומא ריש פ"ה, הא קיי"ל דאין לעשות מדה לקומץ, ומדוע בקמיצת שמן יוכל לעשות מדה. [ותירץ הגר"א גרבוז, דלגבי שמן אין מצוה בעצם הקמיצה, אלא המצוה היא להקטיר את הקומץ, ולכן בעצם מעשה הקמיצה אפשר לעשות גם על ידי מדה].

ובגליון הגרא"ז מלצר על המקדש דוד הקשה על התויו"ט מדברי התוספות כאן שחילקו בין יין לשמן, ואם הקמיצה בשמן היא על ידי מידה, הרי זה אפשר לעשות גם ביין, ומאי שנא. וכן מדברי רבינו גרשום מוכח דלא כהתויו"ט, מדהוצרך להקפותו.

**חלות בוללן דברי רבי וחכ"א סולת**

רש"י למעלה כתב, דפליגי בין במחבת בין במרחשת בין במאפה תנור. אך מרש"י כת"י משמע דפליגי רק במחבת ומרחשת, ולא במאפה תנור. וברע"ב כתב דפליגי רק במאפה תנור, וראה שפת אמת.

**והשאר נאכלים לכהנים**

בגמרא מבואר דזהו שיטת ר' שמעון, אך תנא קמא סובר דמושחן וחוזר ומושחן עד שיכלה השמן שבלוג, [וצריך להמתין עד שיספג השמן ממשיחה ראשונה, דאל"ה הוי יציקה ולא משיחה]. ובמשנה למלך הקשה מכאן על שיטת רש"י ותוספות [הובא להלן] דאיכא מתן שמן במנחת מאפה, דאם כן מדוע צריך למשוח עד שיכלה השמן, וכן לר' שמעון מנלן לחדש דהשאר נאכלים לכהנים ואין זה כשאר מנחות, הרי יוכל לתת הרבה שמן במתן שמן הראשון עד שישאר רק מעט שמן, ויגמור את כל השמן במשיחה אחת, שהרי אין שיעור בשמן לכל מתנה. והוכיח כשיטת הרמב"ם דבמנחת מאפה ליכא מתן שמן כלל אלא בלילה ומשיחה בלבד.

הקשה המקדש דוד [ח, סוף סק"א], איך הקמיצה מתירה את השמן הנשאר לאכילה, הרי אינו קומץ אלא מהמנחה ולא מהשמן. ותירץ, דבשעת קמיצה צריך שהשמן יגע במנחה, ולכן הקמיצה מתרת את שניהם.

**למיעוטי מנחת מאפה**

רש"י כתב דממעט רק מיציקה, אך מתן שמן איכא גם במנחת מאפה. וכן מבואר בתוספות להלן עה א ד"ה מה. אך ברמב"ם מבואר דאף מתן שמן ליכא במנחת מאפה, וכן מבואר בתוספות לעיל נה א ד"ה כל. וראה מש"כ לעיל, ולהלן תוד"ה מה.

ברמב"ם מבואר דמנחת סולת נמי טעונה ג' מתנות שמן. והקשה הלחם משנה, הא אינה נעשית בכלי, שהרי אינה טעונה אפיה כלל. ותירץ, דמכל מקום לאחר בלילה קודם יציקה היא טעונה כלי שרת, כמש"כ הרמב"ם, וחשיב שנעשית בכלי. אך יש לעיין, דמנחת מאפה נמי טעונה כלי שרת לאחר אפיה ופתיתה קודם יציקה. וצ"ל דמכל מקום עיקר עשייתה היא האפיה, ואינה נעשית בכלי. וראה מש"כ בזה הרא"ם פרק ב' פסוק א', ובמה שתמה עליו הלח"מ.

ובעיקר דברי הרמב"ם דהכלי שרת היה רק לאחר בלילה, הקשה הכסף משנה מהא דאמר רבי יוחנן לעיל [ט א], דאם בללה חוץ לחומת העזרה פסולה, כיון דעשייתה בכלי הוא, נהי דכהונה לא בעיא פנים מיהא בעיא, ומבואר דבלילה טעונה כלי שרת. ומש"כ הלחם משנה לתרץ דהתם אין הכונה לכלי שרת אלא לכלי בעלמא צ"ע, דאם כן מדוע זה סיבה לפסול בלילה בחוץ.

וראה עוד במקדש דוד [ח, א] שדייק מהרמב"ם פ"ב ממעה"ק ה"ד, דמנחת נסכים אינה טעונה ג' מתנות שמן אלא בלילה בלבד.

**דף עה ע"א**

**ונותן שמן עליה ובוללה ולשה ואופה**

רש"י במשנה כתב דלשה בפושרים קודם נתינת שמן שניה, וכן נקטו התוספות לעיל סז ב ד"ה יצק. אך הרמב"ם כתב דלשה בפושרים לאחר הבלילה. ובגמרא הכא מבואר כהרמב"ם, דנקטו חכמים לישה לאחר הבלילה, וצ"ע לדעת רש"י ותוספות. ובכתבי הגרי"ז העיר לדעת רש"י ותוספות, דהבלילה צריכה להיות על ידי סולת ושמן, ואם לשה בפושרים קודם הבלילה, הרי הבלילה נעשית בעיסה ושמן. וראה במקדש דוד ריש ס"ח שהאריך בפלוגתת רש"י והרמב"ם.

**שיכול והלא דין הוא**

יש לעיין, אם חלות בעיא משיחה כרקיקין, או רקיקין בעיא בלילה כחלות, אם כן מהו חלות ומהו רקיקין, הרי שניהם שוים. ויתכן דבאמת אין צד ששניהם צריכים גם משיחה וגם בלילה, והשינוי הוא במה שרק החלות טעונות בלילה, או רק הרקיקין טעונות משיחה. ולפי"ז שני הקל וחומר סותרים אחד לשני, שהרי לא יתכן שניהם יחד. וכן למאי דפריך מאי תלמודא היינו מנלן למלף דבלילה ברקיקין ומשיחה בשמן דוקא הוא. אך רש"י למעלה פירש מאי תלמודא, דלמא שניהם צריכים גם משיחה וגם בלילה. ולפי"ז קשה מה החילוק ביניהם.

ואין לומר דיש ביניהם הבדל במעשה המנחה, שהרי לקמן עח א כתב רש"י דחלות ורקיקין חד הוא אלא שזה נבלל וזה נמשך. [ראה באבן עזרא שכתב דחלות עבות הן. ולפי"ז משמע דרקיקין הם דקות, ויש ביניהם הבדל במעשה המנחה].

באופן ששינה ובלל את הרקיקין או משח את החלות, הרא"ם נקט דפסולים. אך הלחם משנה פי"ג ה"ח נקט דכשרים, דהא אפילו לא בלל כלל כשר. ואין סברא לומר דאם שינה ועשה מעשה חברתה גרע. [אך יש לדון דאם נדר להביא רקיקין ובללן לא יצא ידי חובתו, שהרי הביא חלות ולא רקיקין. והגר"א גרבוז נקט דמחמת טעם זה כל המנחה פסולה, שהרי הוא מתכוין להביא חלות ולבסוף הביא רקיקין].

**תוד"ה מה להלן, ומצינו למימר דעיקר ג"ש וכו'**

לפי תירוצם הראשון ילפינן מתיבת "מנחה" לרבות כל מה דכתיב בפרשת מחבת לכל המנחות, דהיינו בלילה ויציקה. לפי תירוצם השני ילפינן רק מה דכתיב בהאי קרא, דהיינו יציקה. ושוב כתבו, דיתכן דילפינן כל מה דנוהג במחבת, דהיינו כל ג' מתנות. ומה שדחו דבריהם דלפי"ז מדוע לא ממעטינן דליכא במנחת מאפה אף מתן שמן, כתב המשנה למלך, דלפי הרמב"ם דליכא מתן שמן במנחת מאפה שפיר יש לומר כתירוץ זה, דהילפותא ממנחה הוא לכל מה שנוהג במחבת.

**באו"ד, ומיהו צריך לדקדק דבמנחת סולת ומנחת העומר וכו'**

הלחם משנה גרס דלא כתיב בהו בלילה, מנלן מתן שמן בכלי קודם לעשייתן. והקשה, מדוע הוקשה להם רק ממתן שמן ולא מבלילה. [ועוד צ"ב, מדוע הזכירו דלא כתיב בהו בלילה, מה זה שייך לקושייתם]. אך המשנה למלך כתב, דצריך לגרוס מנלן בלילה ומתן שמן בכלי קודם לעשייתן דלא כתיב בהו, וכעין זה גרס הצ"ק.

**תוד"ה ומה חלות, צריך לדקדק וכו'**

התוספות בזבחים טז ב כתבו, דהיכא דלא סתרי אהדדי לא אמרינן כל חד תיקום אדוכתיה. ולכאורה הכא סתרי אהדדי, דאם נאמר את שניהם הרי ליכא קל וחומר כלל, שהרי חלות טעונות גם בלילה וגם משיחה, וכן רקיקין. וצ"ל דמכל מקום איכא למיעבד קל וחומר מדבר המפורש בתורה, דבחלות רק בלילה מפורשת, וברקיקין רק משיחה מפורשת.

**כל המנחות הנעשות בכלי טעונות פתיתה**

כתב השיטמ"ק אות ו' דאפילו מנחת סולת טעונה פתיתה. ולפי"ז צריך לאפות את הסולת לאחר הקמיצה ולעשות פתיתה, אף שאינה לצורך קמיצה. וכן כתב ברש"י כת"י להלן עו א במשנה, דהיא טעונה נמי עשר חלות, דלאחר קמיצה מחלקים אותה לעשר חלות. וכן ברש"י למעלה להלן ע"ב לגבי חביצא כתב, דמנחת העומר טעונה פתיתה. וכן הוכיח הלחם משנה מהא דפירש רש"י [לעיל נט א] בפירוש קמא, דהא דאמר רב פפא כל היכא דתנן עשר תנן, היינו, דבעינן עשר חלות. ומבואר דגם מנחת סולת צריכה עשר חלות. אך המל"מ דחה, דקאי על אותם שיתכן בהם עשר חלות, כלומר, באותם שצריכות אפיה.

אך רש"י בפירושו עה"ת פרק ב' פסוק ד' כתב, כל המנחות האפויות לפני קמיצתן ונקמצות על ידי פתיתה באות עשר חלות. משמע דאתא לאפוקי מנחת סולת, דאינה באה עשר חלות. וכן כתב שם פסוק ו' לגבי פתיתה, לרבות מנחות האפויות קודם קמיצה. משמע דמנחת סולת אינה טעונה פתיתה. [וברא"ם דחק דברי רש"י ליישבו עם שיטתו על הש"ס, וכבר דחאו המשנה למלך]. וכן דייק השיטמ"ק [לעיל יח א אות ח] מרש"י שם, דמנחת סולת אינה טעונה פתיתה.

הרמב"ם פי"ג ה"י כתב, כל ארבע מנחות אלו האפויות, כשאופין אותן אופין כל עשרון עשר חלות, וביאר הלחם משנה, דהכא נקט ארבע ולא חמש משום שנקט מנחת מאפה לחדא, אף שיש בהם חלות ורקיקין. ולפי"ז מנחת סולת נמי טעונה עשר חלות. [אך מכל מקום כתב הלח"מ דפתיתה אין צריך במנחת סולת]. אך המשנה למלך ביאר, דהרמב"ם כתב ארבע לאפוקי מנחת סולת, דאינה טעונה אפיה כלל, אלא לאחר קמיצה מחלקים אותה לכהנים כמו שהיא, וכל שכן שאינה טעונה עשר חלות. [ובתוך דבריו נקט המל"מ דאם רצו הכהנים אוכלים אותה סולת. ותמה הגרי"ז, דבשעת אכילה ודאי צריכים אפיה, דהא כתיב קרא מפורש מצות תאכל במקום קדוש].

ובמקדש דוד נסתפק לדעת רש"י עה"ת דבמנחת סולת ליכא אפיה, האם היא טעונה לישה בפושרים. והוכיח דטעונה מהא דכתב הרמב"ם לגבי מנחת נסכים לישה בפושרים, והתם הא ליכא עשר חלות, דהא אין צריך קמיצה וכולה כליל, והוא הדין במנחת סולת לרש"י בעינן לישה בפושרים.

הגר"א גרבוז הקשה, לפי השיטות דמנחת סולת נמי בעיא עשר חלות, כיצד יעשו במנחת סולת של כהנים, דכולה כליל, דאם יעשו עשר חלות קודם הקטרה, במה חלוק מנחת סולת משאר מנחות. בשלמא במנחה של ישראל, החילוק הוא האם אופים קודם קמיצה או לאחריה, אך במקום שאין קמיצה במה הם חלוקים.

עוד הקשה, דבשיטמ"ק [עו א אות ב] כתב לגבי מנחת חוטא, דלמ"ד מגבלה במים צריכה עשר חלות, ולמ"ד חרבה ממש אין צריך עשר חלות, דלא שייך עשר חלות בסולת לחוד. ולכאורה הרי למ"ד מגבלה במים היה עושה עשר חלות רק לאחר הקמיצה, ובאותה שעה גם למ"ד חרבה ממש היה מגבלה במים, דהרי הכהנים לא היו אוכלים סולת, אלא עושים ממנה עיסה ואוכלים, ומדוע לא יכולים לעשות עשר חלות גם למ"ד חרבה ממש. ותירץ, דהא דבעינן עשר חלות במנחת סולת לאחר הקמיצה, היינו קודם ההקטרה, אך לאחר הקטרה לא שייך לומר בזה דינים בעשייתן, ולכן למ"ד חרבה ממש ליכא עשר חלות, דעד ההקטרה היתה חרבה.

[למיעוטי שתי הלחם ולחם הפנים, דאינם טעונים פתיתה. הא דלא נקט לחמי תודה, י"ל משום דלא חשיבי מנחה בלשון התורה, כמש"כ הרמב"ם, ולא שייך בזה למיעוטי].

**דף עה ע"ב**

**מנחת כהנים קופל אחד לשנים ושנים לארבעה ואינו מבדיל**

רש"י בכת"י פירש דהקפילה הוא למצות הפתיתה, וההבדלה היא שיהא נח לקמוץ, ולכן במקום שאין קמיצה סגי בקפילה לחוד. [אך צ"ב מדוע כתב רש"י קופל – שובר, הרי קפילה דין בפני עצמו הוא]. אך רבינו גרשום ורש"י למעלה כתבו, דשניהם למצות פתיתה, אלא דבמקום שאין קמיצה סגי בקצת פתיתה, וצ"ב גדר הדברים.

**ר' שמעון אומר מנחת כהנים ומנחת כהן משיח אין בהם פתיתה**

דלפי ת"ק הפתיתה היא מצוה בפ"ע ואינה שייכת לקמיצה, ולפי ר"ש הפתיתה שייכת לקמיצה. ומסתבר דלפי ר"ש מנחת חוטא של כהנים צריכה פתיתה, כיון שיש בה קמיצה.

**וכולן פותתן כזתים**

דעת רש"י כת"י דרק ר' שמעון סובר כן, ופליג על הא דאמרינן קופל אחד לשנים ושנים לארבעה. [ולשיטתו דרשינן לקרא דאותה באופן אחר, וכמש"כ רש"י ושיטמ"ק אות א', עיי"ש]. אך רש"י למעלה כתב ג' אופנים ליישב הסיפא עם הרישא. וראה חידושי הגר"א על המשניות שהקשה על פירוש שני ושלישי, ונקט כפירוש ראשון ברש"י.

וברמב"ם מבואר דאיכא שני דינים, בתחילה קופל לארבעה, ולאחר מכן פותתן כזתים. [וצ"ב מדוע צריך לקפול לארבעה, הרי בלא"ה לאחר מכן פותת. ועוד צ"ב, דמשמע שם דגם מנחת כהנים צריכה פתיתה כזתים, וצ"ב אם כן מדוע אינו מבדיל, הרי בלא"ה לאחר מכן פותת הכל].

**אינה מקפלה לארבעה אבל מקפלה לשנים**

פירש רש"י כת"י, כיון דכתיב בה תופיני מנחת פיתים, ולא כתיב פתות אותה פיתים כשאר המנחות. רש"י למעלה במשנה פירש, לפי שהיא חובתו ואינה נקמצת וכולה כליל, וכן כתב רבינו גרשום. וצ"ב הא גם מנחת כהנים אינה נקמצת וכולה כליל. ואם משום שהיא חובתו, הרי גם מנחת חוטא היא חובה וקופלה לארבעה. וכן הקשה הזבח תודה.

ובגמרא פירש רש"י, דכיון דאין לה אלא חצי עשרון אין מקפל אלא לשנים. וביאר השפת אמת, דרש"י כאן אזיל בשיטת הרמב"ם דבמנחת חביתין חולקין את כל החלות לשנים, חצי בבוקר וחצי בין הערבים, ולכן קופלים כל חלה רק לשנים שהרי כבר חילקו אותה פעם אחת, ויש בה רק חצי חלה. אך לשיטת הראב"ד דמקטירים שש חלות בבוקר ושש בין הערבים, על כרחיך צ"ל כרש"י כת"י, דהטעם הוא לפי שנאמר בה מנחת פיתים ולא נאמר פתות אותה פיתים, וכן כתב הראב"ד בפירושו לתו"כ. וראה משנה למלך.

**רש"י ד"ה ר' שמעון אומר, כלומר שלא היה מקפלן**

ביאר הלחם משנה, דהוקשה לרש"י מה החילוק בין ת"ק לר"ש, הרי גם לפי ת"ק אין צריך להבדיל. ולכן ביאר, דלפי ר"ש לא היה מקפלן כלל, ורק לפי ת"ק היה מקפל מנחת כהנים לארבעה בלא הבדלה, ומנחת חביתין לשנים. אך הקשו הראשונים [הרא"ם הביא כן להקשות בשם הראב"ד ורבינו ישעיה הראשון], איך יתכן לומר שלפי ר"ש ליכא קיפול כלל בחביתין, הא קרא מפורש "תופיני מנחת פיתים", ומבואר דגם חביתין טעונה פתיתה, ולכל הפחות תהא טעונה קיפול לשנים.

ולכן כתב הלחם משנה בדעת הרמב"ם, דודאי גם לפי ר"ש בעינן קיפול לשנים, אלא פליגי בדבר אחר, דלפי ת"ק מקפל ואינו מבדיל, ואח"כ פותת את כל המנחה לכזיתים, באופן שכל פתיתה תהא כפולה לשנים, [וכן כתב הרמב"ם בחיבורו], ולפי ר"ש קופל לשנים ואינו פותת כלל, ומקיים מצות פתיתה בקיפול גרידא.

**באו"ד, מנחת נדבה של כהנים**

ביאר המשנה למלך, דהוקשה לרש"י מדוע מנחת כהנים אינה טעונה קמיצה, הא לפי ר"ש מנחת חוטא של כהנים טעונה קמיצה, ולכן העמיד רש"י במנחת נדבה. משא"כ לפי ת"ק לא הוצרך רש"י לומר כן, דלדידהו גם מנחת חוטא אינה טעונה קמיצה. אך הקשה המל"מ, מה הוקשה לרש"י דלפי ר"ש מנחת חוטא של כהנים נקמצת, הא מנחת חוטא היא של סולת, ובמנחת סולת ליכא אפיה ולא שייך פתיתה כלל. [קושיית המל"מ היא לשיטתו דנקט באופן פשוט דאין צריך אפיה ופתיתה ועשר חלות במנחת סולת, אך לעיל כתבנו בדעת רש"י בכמה דוכתי דבעי אפיה ופתיתה ועשר חלות, ולפי"ז ניחא].

**דף עו ע"א**

**ואי ס"ל דבר הלמד בג"ש חוזר ומלמד בבנין אב וכו'**

הקשה השיטמ"ק, הא אי אינו חוזר ומלמד, גם מתודה לא נוכל למילף, דהא תודה ילפינן ממעשר בג"ש. ותירץ, דהמלמד הוא חולין, שהרי תרומת מעשר חולין הן, וכן כתבו התוספות בזבחים [נ א ד"ה אמר]. וברש"י כת"י לקמן עח א ד"ה ריבויא משמע, דלאחר דילפינן מתרומת מעשר חשיב כמאן דכתיב בגופיה, דהוי כגילוי מילתא, וכן כתב המהרי"ץ חיות. אך התוספות בזבחים סוף פרק איזהו מקומן כתבו ברש"י כהשיטמ"ק, עיי"ש.

**תוד"ה אתיא, תימה וכו'**

לדעת רבי מאיר אי נימא דיליף כל המנחות מלחם הפנים לא קשה, דלפי"ז אין צריך לג"ש דחוקה כלל, שהרי בכל המנחות בעינן י"ב, והקושיה היא אי ילפינן כל המנחות מחביתין, ולפי רבי יהודה דכל המנחות באות עשר.

**דאפרשינהו בלישה**

בפשטות הביאור הוא, דהפריש עשירית מהעיסה קודם אפיה, ואפה את הארבע חלות של העיסה ואת הארבע חלות של התרומה. אך הר"ן והרא"ש בנדרים [יב ב] כתבו, דאיירי שעשה עשר חלות בלישה, והפריש אחד מהם לתרומה, ולאחר מכן עירב תשעה חלות ואפאן יחד. כלומר, דבשעת ההפרשה צריך להיות הפרשה של אחד מעשר חלות, ועל כרחיך דאיירי באופן שעשה בלישה עשר חלות ואח"כ עירבן. [וצריך להוסיף, דלפי הר"ן איכא שני דינים בעשר חלות, חדא, דין לעיכובא בשעת ההפרשה, ועוד דין לכתחילה לאחר אפיה, ודין זה אינו מעכב. והיינו טעמא, דילפינן מתרומת מעשר דתרומה היא אחד מעשר. ומהתם ילפינן דצורת המנחה היא עשר חלות, והוי גילוי מילתא בעלמא, ודין זה אינו מעכב. וכן ילפינן מהתם לשאר המנחות דזהו צורת המנחה].

והנה התוספות כאן וביתר ביאור בנדה [ו ב] כתבו, דאי אפשר לומר דלא חל מידי בלישה, דהא במסכת נדרים איתא דאפשר להתפיס על התרומה בלישה, ומבואר דהתרומה חלה כבר בלישה. וכן אי אפשר לומר דחל הכל בלישה, דהא אין הלחם קדוש אלא משיקרמו פניה בתנור. אלא צ"ל דבשעת הלישה חל קדושת פה, ואסור לשנותה, ומכל מקום לא חל לגמרי עד לאחר אפיה. ובמקדש דוד [כט ב] הבין בדבריהם, דלא חל מידי בלישה, אלא הוי יחוד בעלמא, [ולהתפסה סגי במיוחד לתרומה]. ולכן כתב דהתוספות פליגי על הר"ן והרא"ש, דאי בעינן עשר חלות בשעת ההפרשה, הרי הכא ההפרשה נעשתה לאחר האפיה, דבלישה הוי יחוד בעלמא, ואין סברא לומר דבעינן עשר חלות בשעת היחוד לתרומה.

וביאר המקדש דוד, דהר"ן והתוספות פליגי מהו המעשר שנאמר בתרומת לחמי תודה, דהר"ן סובר דבעינן עשירית מהחלות, ולכן צריך שיהיו עשר חלות בשעת ההפרשה, אך התוספות סוברים דבעינן עשירית מכמות החלות, ולכן אין צריך שיהיו עשר חלות בשעת ההפרשה.

אך לכאורה אין הביאור בתוספות דהכל חל לאחר אפיה, ובלישה הוי יחוד בעלמא, דהא כתבו בנדה דבשעת הלישה חל קדושת פה, ומשמע דהתחילה כבר חלות התרומה. ואם כן יתכן דלא פליגי כלל, וגם להתוספות בעינן עשר חלות בשעת ההפרשה, אלא דסגי בשעת תחילת חלות התרומה, וא"צ בשעה שנגמר החלות.

הקשה השפת אמת, מדוע הוצרכה הגמרא לתרץ דאפרשינהו בלישה, הא בלא"ה צריך לומר דאפה ד' חלות של תרומה מלבד הארבע חלות, ואם כן לישני דאיירי באפה עוד ד' חלות קטנות והפרישן אח"כ לתרומה. והוכיח מכאן כשיטת הר"ן דאפרשינהו בלישה היינו שעשה עשר חלות בלישה, והפריש אחד מעשר, ולכן לא סגי במה שאפה עוד ד' חלות, שהרי צריך שבשעת ההפרשה יהיה עשר חלות.

אך יש להקשות לשיטת הר"ן, מדוע הוצרכה הגמרא להקשות דאין להפריש פרוס, הרי לפי הס"ד דאיירי בהפריש לאחר אפיה קשה טפי, דהא בעינן להפריש אחד מעשר חלות. ויתכן ליישב על פי מש"כ המקדש דוד, דהטעם דבעינן עשר חלות בשעת ההפרשה הוא משום דהדין מעשר הוא מהחלות, דצריך להפריש עשירית ממנין החלות. והשתא י"ל דכל מה דאמרינן דהדין מעשר הוא ממנין החלות, זה רק לאחר הדין שלא יטול פרוס, דאילו היה אפשר ליטול פרוס, הרי פשוט דהדין מעשר הוא מכמות החלות, דאין ענין בחלה אלא בכמות, ולכן הקשתה הגמרא מקודם מהא דבעינן שלא יטול פרוס, והשתא באמת קשה טפי, דהא בעינן אחד מעשר חלות.

**שריבה במדת חלתן או שמיעט כשרות**

רש"י למעלה פירש בתרתי, חדא, שריבה ומיעט בשיעור של כל חלה, דשיעור כל חלה הוא עשירית עישרון, והוא עשה כל חלה יותר או פחות, וממילא ריבה ומיעט במנין החלות. ועוד פירש, דריבה ומיעט היינו במנין החלות, וכן פירש רש"י כת"י. ונפק"מ בין הפירושים, דלפירוש ראשון יש שיעור לכל חלה, ואם יעשה חמש חלות גדולות וחמש קטנות הרי זה כשר רק בדיעבד, ובלחם הפנים ולחמי תודה פסול אף בדיעבד. אך לפירוש שני אין שיעור לכל חלה, אלא שיעשה עשר חלות, ואף אם עשה חמש גדולות וחמש קטנות כשר לכתחילה.

ובתוספות הקשו היאך יכול לכוון בחביתין שיהיו שוות. וכתב המקדש דוד [ח ד], דלפי פירושו השני של רש"י לא קשה כלל, שהרי אין שיעור לכל חלה, ואין צריך שיהיו שוות אפילו לכתחילה, אלא העיקר שיהיו י"ב חלות.

והנה לקמן פז ב כתב רש"י כת"י, דשאר מנחות דבאות עשר עשר פשיטא לן דיכול לחלקה ביד, דלא איכפת לן אם זו גדולה מזו, כדתניא בשלהי אלו מנחות כל המנחות שריבה במדת חלתן וכו'. ולפירוש ראשון ברש"י דיש שיעור לכל חלה אתי שפיר מה שהביא רש"י מהכא דכשרות. אך לפירוש שני וכן פירש רש"י בכת"י דאין שיעור לכל חלה, צ"ל דרש"י הוכיח מהא דיכול להרבות במנין החלות ולמעט דגם אין שיעור לכל חלה, דאם היה שיעור לכל חלה לא היה יכול להרבות ולמעט במנין החלות.

**דף עו ע"ב**

**כל המנחות שריבה במדת עשרונן או שמיעט במדת עשרון פסולות**

יש לעיין מדוע ריבה במדת עשרונן פסולות, אמנם אין זה חלק מהמנחה, והיותר מהעישרון הוא חולין בעלמא, אך מדוע זה מגרע במנחה. ותירץ רש"י בפ"ק, דהפסול הוא משום שהקומץ חסר, דמעורב בו חלק מהחולין שלא נתקדש. ובתוספות הקשו דבדעתו דכהן תליא, ואעשרון קא קמיץ. ובשיטמ"ק [לעיל כד ב אות ו'] תירץ, דדוקא היכא דאין העשרונים מעורבים שייך לומר דתלוי בדעת הכהן, אך היכא דמעורבים ואינו יכול לברר זה מזה לא מועיל דעתו דכהן.

ובתוספות כתבו כפירוש שני ברש"י, דאיירי במנחת נסכים דוקא, דיש שיעור לכל קרבן, וגזיה"כ הוא, אך בעלמא אין פסול במה שריבה במדת עשרון. ולפ"ק דרש"י דהפסול הוא משום שהקומץ חסר, אם כן במנחת נסכים ליכא פסול זה, דהא כולה כליל וליכא קמיצה. [אך יש לומר, דמנחה שהיא כליל ודאי המנחה פסולה בריבה במידת עשרון, שהרי נמצא מקטיר על המזבח מנחה שהיא חולין, ורק במקום שהשיריים נאכלים הוצרך רש"י לומר שהפסול הוא בקומץ].

ובמקדש דוד [ח ב] הקשה על פ"ק דרש"י, במה איירי, אם הכניס את הכל לכלי וקידשם, תיפו"ל שהמנחה פסולה משום שקידוש הכלי לא הועיל כלל, וכמבואר בסוכה מט ב, דאין כלי שרת מקדשים אלא את הראוי להם, ואם יש בכלי יותר מהראוי אין הכלי מקדש כלל [אף את הראוי להם]. ואם הכניס לכלי רק עשרון ולאחר מכן הוסיף סולת חולין וקמץ, דהסולת היותר נשאר חולין לגמרי, אם כן מה הקשו התוספות דתליא בדעתו דכהן, הא מעורב בקומץ חלק של חולין גמורים. [ואם איירי בקמץ רק מהחלק שהיה בכלי בתחילה, מדוע הוצרכו התוספות לומר בדעתו דכהן תליא, הא אין כאן קומץ חסר כלל]. ותירץ, דאיירי במתנה שיקדשו עשרון מתוך עשרון וחצי, דבכה"ג הכלי מקדש את הראוי לו, ובזה מהני דעת הכהן שהחלק של הקומץ יהיה מהעשרון הקודש.

והנה זה פשוט לראשונים דגוף המנחה היא עשרון לחוד, והיותר מעישרון הוא חולין, וכן מבואר במשנה לקמן קג א הרי עלי עשרון ומחצה יביא שנים, וראה בשפת אמת שם שנתקשה מה הטעם בזה.

**העומר היה מנופה בי"ג נפה**

פירש רש"י דזה הלמ"מ. ולא הוי כדינא דלעיל עשרון משלש סאין, דהתם הוי משום עשרון מובחר, והכא הלמ"מ. וביאר התויו"ט, דכיון דליכא ביניהם אלא נפה אחת לא מסתבר דהוי משום עשרון מובחר. אך המנחת חינוך [שז סק"ז] דייק מהרמב"ם דגם הי"ג נפה הוא לעישרון מובחר, ונפק"מ דלפי רש"י הוי דין לעיכובא ולפי הרמב"ם הוי רק מצוה מן המובחר. וכן נפק"מ אם הביאו שתי הלחם מן הישן, להרמב"ם אין צריך אלא י"א נפה, ולרש"י צריך בכל ענין י"ב נפה.

**ולקחת סולת ואפית אותה מלמד שנקחת סולת**

הא דשאר מנחות ניקחות סולת ולא חיטין, פירש רש"י, דשאר מנחות היינו מנחת יחיד, ואין הכל בקיאין לנפות, ולכן יקח סולת מנופה כהלכתה מהשוק, אך בלחם הפנים דשכיחא ויש בה כ"ד עשרונים אמרינן התורה חסה על ממונם של ישראל. אך הר"ש והראב"ד על התו"כ כתבו, דשאר מנחות היינו מנחות צבור, והטעם שניקחות סולת הוא משום דהוי בזיון למקדש שיטחנו שם חיטים, ולכן עדיף לקחת סולת אף שזה יותר יקר, דאין עניות במקום עשירות, אך בלחם הפנים דיש בזה הפסד מרובה אמרינן התורה חסה על ממונם של ישראל ולא אמרינן אין עניות במקום עשירות.

הרמב"ם לא הביא דין זה כלל. וכתב השפת אמת, דיתכן דהרמב"ם הבין דדין זה שייך רק לרבי שמעון דאין שיעור מסויים לניפוי, אלא שתהא כל צרכה, ולכן אפשר לקחת מהשוק, אך לפי מה דקיי"ל דבעינן י"ג נפה אי אפשר לקחת מהשוק כלל. [סברא זו היא להיפך ממש"כ לעיל בשם רש"י, דקמח הניקח בשוק הוא מעולה יותר]. אך עדיין יש לעיין מהא דבעינן שלש מאות שיפה וחמש מאות בעיטה, ואיך ימצא בשוק שיעור זה של בעיטות ושיפות, [וכן הקשה בנתיבות הקודש עיי"ש], אלא על כרחיך דאיכא מוכרים מיוחדים לביהמ"ק שיעשו את החיטים כהלכתן, ואם כן י"ג נפות נמי איכא.