חבורה קושר 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק אלו קשרים

חבורה קושר 3

הנה הבאנו מהחזו"א שהוא טוען דקשר על גבי קשר הוי רק מנהג לאסור אמנם מעיקר הדין אינו נחשב כמעשה אומן והבאנו דהחזו"א טען דעיקר מעשה אומן הוא שינוי בצורת הקשר. והנה החזו"א הביא ראיה לשיטתו. מקושרת אשה מפתח חלוקה דהגמ' הקשתה פשיטא והרי לא הוי קשר של קיימא והרי שם הוי קשר ע"ג קשר דאם לא כן זה לא יחזיק וחזינן דקשר על גבי קשר בדבר שרגיל לפתוח בו ביום לא חשיב מעשה אומן.

ויש לדון א. דרק באופן שהקשר מהודק היטב חשיב קשר ע"ג קשר אבל אם אינו מהודק היטב בוודאי ליתא בו האלימות של קשר ע"ג קשר אמנם מהחזו"א יהא מוכח לא כן אלא דגם באינו מהודק היטב נאסר בקשר ע"ג קשר שזה כנראה צורה של חוזק. ולא ברירא סברתו. וצריך לומר דכשאישה קשרה מפחח חלוקה לא היה קשור בקשר שהוא מהודק היטב.

ויש לדון על החזו"א דיש להביא ראיה לרש"י דמבואר להלן קלא דמי שקושר ציצית בשבח חייב חטאת ויל"ע מדוע הוא חייב חטאת הרי קשר של ציצית לא הוי מעשה אומן. ולכאורה מכאן חזינן מפורש דקשר ע"ג קשר חשיב מעשה אומן. ולכאורה זה גמ' מפורשת כן ולרש"י בוודאי טוב והמנח"ח טען שהחיבו הוא ממשום מכה בשטיש שנגמר הציצית. ויש לעיין דממעט ענבי הדס לדעת רבים מהראשונים אין איסורו אלא מדרבנן. ושמא כאן זה חמור יותר דזהו שינוי צורת הבגד זה שיש בו ציצית משא"כ שם זה רק דיני פסלות.

עוד סברא לפי מה שאמרנו יתכן דקשר של דבר מצווה נחשב כקשר ולכן חייב בציצית וכמו שתי' את רבינו אליהו. דלכן אסור לקשור קשר של תפילין בשבת אפילו שחייב להתירו ומצאתי סברא זו במנח"ח. ויש שטענו דמנהג הרמב"ם היה כמו התימניים לעשות קשר מיוחד. ועדיין קשה דגם לפי התימנים לכאורה קשר זה לא מעכב. מטפחת ראש נחלקו האחרונים האם ניתן להתיר בקשר ע"ג קשר.

קשר ע"ג קשר שנעשה מאליו. כגיון שנתכוון לעניבה והסתבכה ונהיה קשר ע"ג קשר. מותר להתירו ובחיי"א כתוב דאפילו באופן שנתכוון לזמן בינוני כדין עניבה. ונהפך לקשר ע"ג קשר דינו כמו קשר שעשוי לזמן קצר ומותר להתירו. דכיוון שהוא נעשה מאליו הרי זה נחשב כמו שנעשה להתירו בו ביום. כיוון שלא נתכוון לקביעות. והחזו"א הקשה דמכל מקום הרי הוא מעשה אומן ומדוע זה יותר הרי למעשה נעשה כאן מעשה אומן. והנה היה שייך לטעון דליתא מעשה אומן אא"כ הוא נתכוון לזה ובחזו"א מבואר לא כן. אלא דזה חפצא של מעשה אומן. והחזו"א תי' לשיטתו דהאיסור היה מנהג והמנהג היה רק כלפי קשר שהוא עשה מעצמו ולא כלפי קשר שנעשה מאליו. ובחיי אדם משמע שההתר הוא רק בצירוף זה שזה מקום צער אמנם במ"ב לא הוזכר חלק זה ומשמע כהחזו"א.

קשר אחד הותר משום שהוא חשיב דבר שאין דרכו להתקיים. והגרשז"א חידש שבחוט ברזל שהוא מתקיים באופן זה נאסר. וכמו קשר בראש החוט שהוא מתקיים. והגם שקשר אחד הוא דבר שאין דרכו להתקיים חי' לאסור דומיא דקשר בראש החוט. ולכאורה לפי"ז בשקיות ניילון היה מקום לאסור גם כן באופן שזה מחזיק בקשר אחד לזמן מרובה. אמנם ראיתי באורחות שבת הערה כ' שכתב בזה בפשיטות להתיר.

קשר של הכובסין מוגדר לפי עיקר השיטות .כקשר לזמן והגם שאין דינו להתירו ביומו. ונאמרו בזה שני סברות או משום שכך הוא צורת הקשר שעומד להתרה. וזה מהות כל הקשר. או משום שאין לו שימוש עד שיתירנו וכלה השימוש הוא רק כשהוא יותר ולכן חשיב כקשר לזמן. ואפילו לדידן שאנו חוששין שכל יותר מעת לעת הוא נאסר מדרבנן משום זמן בינוני. ויש שהחמירו בזה. והגרשז"א כתב דהעיקר כהמקילין.

כל קשר שמותר להתירו מותר לנתקו ולכאורה יש סתירה בין הרמ"א ליש"ש. בזה. דהרמ"א כתב שאם חזר האומן וקשרו אסור לנתק והיש"ש כתב דכותנת שנתקשרו המשיחות ואי אפשר להתירן מותר לנתקן. ומאי שנא. והמ"ב תירץ דבקשרו אומן חשיב מכה בפשיט ומתירו גם חשיב מכה בפטיש. משא"כ בנסתבכו המשיחות. לא חשיב התרתן גמר הבגד מכה בפטיש אלא רק סילוק הקשירה. וחשיב כקשר לזמן ויכול להתירו. אמנם החזו"א תי' באופן אחר דהרמ"א דיבר באופן שאי אפשר להתירן רק לנתקן ואז הניתוק נקרא מכה בפטיש והיש"ש דיבר ששייך לנתקן אלא דבעינן מומחה לזה אבל זה לא הגדיר את צורת הבגד וממילא גם הניתוק של החוטין לא נותן לזה שם מכה בפטיש.

ומכל מקום לא הותר לנתק לפני עם הארץ. ודיברנו כבר בתחילה דיסוד הדברים של היש"ש הוא לכאורה משום שהמלאכה היא חיבור ולא קשר דאם המלאכה היא קשר לכאורה היה צריך להתחייב רק על הההתרה ולא על הניתוק שהוא ביטול הקשר ולא הפרדת הקשר.

להלן קנז: מבואר דגמי אינו נעשה קשר של קיימא משוה דמינתק כשהוא מתייבש ומבואר דקשר שנעשה לעולם ורק דנעשה בחומר שאינו מחזיק ומתפורר אין לדבר שם של קשר של קיימא.

המשנה של עניבה. ולמעשה יש לדון דזה חשיב דבר העשוי לזמן ולכן כל שאינו עשוי בקביעות מותר ואפילו יותר מעת לעת. וזה מה שכתב רשי שאינו מבטלו וזהו חשיב שזהו קשר זמני וממילא לא שייך לדייק מהמשנה כהאחרונים דהעיקר הוא דעד שבעה ימים חשיב עומד להתיר בו ביום דיתכן דקולא זו היא רק בכאלה סוג קשרים שמהותם היא כקשר זמני שעומד ליטלם אבל אולי בשאר קשרים יסכים רש"י שיותר מעת לעת נאסרו וחשיב כבר כקשר בינוני.

טעם הקולא בעניבה. ולכאורה יש בזה חידוש דהגם שפסקנו דעניבה מותרת מכל מקום נחלקו הראשונים אם כל דבר שניתן להתירו ביד אחת מותר. דהריטב"א ופסקי הרי"ד התירו לעומת זאת ברמב"ם לא הוזכר קולא זו וכן בשו"ע ומשמע דהקולא היא דווקא בעניבה. וצ"ב דהרי בגמ' מבואר להחמיר בעניבה וכאן מבואר להקל יותר. ואפשר ששם דיברו בעניבה ע"ג קשר שהיא מהודקת יותר וכמו שכתב הר"ן וצ"ע ואשר יראה דלמסקנא דרבי יהודה התיר עניבה. אז הביאור הוא דההתר של עניבה יסודה ההוא מהוות של קשריה שקל להתירה אמנם סתם קשר שבמקרה גלר להתירו משום שאינו מהודק היטב אין זה סיבה להקל.

עניבה על גבי עניבה כתב המ"ב ס"ק כט להקל. בזה.

עניבה ע"ג קשר. הב"י בשם המרדכי והש"ג. והט"ז סק"ז והמג"א סקט"ו כתבו לאסרו וצריך לומר דלא חשיב מעשה אומן. ומכל מקום חשיב קשר שאם עשוי כן לזמן בינוני אסור. אמנם האגור שהובא ברמ"א ס"ה והלבוש בס"ה. ובביאור הגר"א ס"ה כך משמע ובהלכות חליצה סי' קס"ט ס"ק צ"ט מפורש כן בביאור הגר"א. והמ"ב כתב להחמיר בזה ולכן אין לעשות קשר ע"ג עניבה לזמן בינוני אמנם לזמן קצר מותר.

קשר ע"ג עניבה ע"ג קשר. השש"כ פרק ט"ו סעיף נ"ג אסר בזה. דחשש שנחשב קשר אמיץ והנה יש לעיין דכאן הרי קל להתירו דהרי אם מושך ביד אחד הכל נפתח. ולכאורה היה מקום לדון דלמעשה כאן זה נחשב קשר ע"ג קשר רק קל להתירו וקל להתירו לבד זה לא סיבה. אמנם סברת המתירים היא דזה נחשב קשר ועניבה וקשר ע"ג עניבה. ועדיין יש לזה מהות של עניבה.

והנה למעשה לפי החזו"א כל קשר ע"ג קשר הוא רק מנהג. ואפילו אם ננקוט שזה חומרא מכל מקום הוי רק חומרא. וכאן לכאורה בוודאי ניתן לקבל את סברת המקילין ולומר דהוי עניבה. וממילא לא חשיב קשר ע"ג קשר וכל שרגיל להתירו בו ביום מותר. ואפשר להקל בזה. ומי שרוצה להחמיר אז שיחמיר לא להדק את הקשר ע"ג עניבה. אמנם נראה לי דבוודאי מעיקר הדין יש להקל בקשר ועניבה וקשר על גבי עניבה.

הקושר קשר שאינו מעשה אומן. כגון עניבה ע"ג קשר. והוא מסופק מתי יתירנו. ונפק"מ שכיחא במי שקושר קופסאת מאכל. וא שקיתו ורוב פעמים אינה פותחה אלא לאחר יום אחד או שבעה ימים. כל שיטה כדאית לה. והנה במקרה. שהספק הוא שיתכן שישאיר את זה לזמן של חצי שנה שהוא זמן של קביעות או חודש. לדעת הב"י. שזה קשר של קיימא. משמע דחייב מבואר בגר"ז שי"ז ס"א דחייב. וכן הוא לשון המ"ב בהקדמה. דכל שהוא קושר. שדרכו שיהיה כך לעולם ואינו קוצב זמן להתירו. והנה זה ממש כפי מה שביארנו ברש"י דהוא קושר בקביעות. אלא אם כן יתחדש סיבה אבל אינו קוצב זמן בדעתו. ושייך לדון כמו בחילזון דיודע שיתכן שיהיה צורך אבל אינו קוצב זמן בדעתו חשיב קשר של קיימא.

אמנם באופן שהנידון הוא רק על זמן בינוני. שהנושא הוא דרבנן. אז אאפילו בדבר שרוב הפעמים עומד לישאר שם זמן בינוני וכן מותר להתיר אפילו אירע שנשאר שם זמן בינוני. כן כתבו הט"ז שי"ז סק,"ב והגר"ז דם. אמנם בספר תורת השבת. ציין דברצועה כתב רש"י דפעמים שמשאירם שם שבוע או שבועיים. ומשמע דרוב פעמים אוסר וכן משמע ברש"י דרבנן שפעמים שחולצן. ומשמע דאפילו זהו רק פעמים זה נאסר ואין התר. וזה ודאי משמע ברש"י דאם הרוב להשאיר זה נאסר. אמנם דנו בשעתו דשם שאני דדעתו הוא שיהיה קשור ולפעמים מתחדש צורך להתיר. ובשקיות יתכן דהוי כנ"ל ובאמת לפי"ז יאסר.

הקושר קשר וכוונתו להתירו אמנם סוג הקשר הוא שנמלכים עליו כתב היראים לאסור.