מראי מקומות קה ב 5
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק האורג

**מראי מקומות קה: 5**

**חמתו אחמתו נמי לא קשיא הא ר' יהודה הא ר' שמעון.** הקשו הראשונים איך אפשר לאוקי מתניתין כר' שמעון. הלא לקמן קו. מוקמינן מתני' דקתני כל המקלקלין פטורין כר' יהודה. ועיי"ש רש"י סוד"ה מתני' דפי' דהרישא כרבי יהודה והסיפא כר' שמעון. וכן פי' שם הר"ח. והקשו הרמב"ן הרשב"א והריטב"א. דהלא חד בבא הוא ובחדא פטורא כייל להו. עיין בראשונים שבי' דבאמת הוי מצי להקשות כן. אלא דעדיפא מיניה קא מקשא. ובאמת למסקנא דמוקי דקעביד למירמא אימתא על אנשי ביתא. שפיר י"ל דמתני' וברייתא תרוויהו ר' יהודה. והא דקורע בחמתו והא דקורע להטיל אימה.

**הא רבי יהודה דאמר מלאכה שאינה צריכא לגופא חייב עליה.** הא ר"ש דאמר מלאכה שאינה צריכא לגופא פטור עליה. עיין לעיל סוגיית הגמ' צג: צד. בענין מלאכה שאצל"ג. בגדרי מלאכה שאצל"ג נחלקו הראשונים. בענין מקור הפטור נחלקו הראשונים. לדעת רש"י [ עיין צג: ד"ה ור' שמעון וכן בעוד מקומות]. וכן איתא ברוב ראשונים ילפינן לה ממלאכת מחשבת כדאיתא בחגיגה י: והגדרת הדין היא כל שברצונו לא באה המלאכה ואינה אלא לסלקה מעליו. לדעת התוס' שם צד. ד"ה ר"ש פוטר ילפינן ממשכן ומלאכה שאצל"ג היינו שאין צריך לה לאותו צורך שהיה במשכן. וצ"ע לדעת התוס' מדוע בעינן למלאכת מחשבת כמבואר בחגיגה י:. וכבר עמדנו בזה בחבורות שם. וכיוון הדברים דלולי הדרשא דמלאכת מחשבת לא היינו אומרים דהכלל של דומיא דמשכן הוא כלל תלוי במחשבתו אלא רק תלוי בצורת המלאכה עצמה. ועיין שם בפנ"י צד. ועיין בסוגיא חגיגה י: דכן משמע שם ברש"י ובתוס' דדברי הגמ' שם קאי על מלאכה שאצל"ג. וכן הוא לעיל עה. תוד"ה טפי. אמנם התוס' לעיל עה. ד"ה מתעסק ובתוס' סנהדרין פה. ד"ה ורבי שמעון. ועיין תוס' יומא לד: ד"ה הני. דשם משמע שהדרשא של הסוגיא בחגיגה י: קאי על מקלקל. ולא על מלאכה שאצל"ג ויל"ע בזה.

יש ראשונים שנקטו אפי' לדעת רש"י דאם המעשה הוא חשוב מאד כגון סילוק ע"ז מביתו דאחשביה קרא לאיסורא חשיב לכו"ע צריכא לגופא עיין שם רש"י ד"ה ר' יהודה. ועיין שם בר"י מלוניל.

בפי' ר"ח הנדפס סוף צה: מחדש דמוציא מת חשיב מלאכה שאצל"ג דווקא באופן שאין ריח רע. אבל אם יש ריח רע חשיב צריכה לגופא. ועיין בנימוקי יוסף צד: שהביא דבריו בשם אחרים כתבו. ולפי"ז מבואר דלא חשיב אינה צריכא לגופא אלא אם כן אין לו צורך במלאכה כלל כגון חופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה דאין לו כלל צורך בחפירת הגומא.

**והנה יש לדון בסברת רבי יהודה במלאכה שאצל"ג**. השואל ומשיב מהדורא א' חלק ב' סי' ש"א מביא מספר מעשה רוקח. עה"ת פ' ויקהל. דחידש דר' יהודה לא סובר כלל דרשת מלאכת מחשבת משום שהרי ילפינן זאת מהסמיכות של מלאכת שבת למלאכת המשכן. ור' יהודה לא דריש סמוכין לבר ממשנה תורה. כמבואר יבמות ד. לפיכך מחייב מלאכה שאצל"ג. אמנם צ"ע על דבריו דהרי בחגיגה י. משמע דגם מקלקל ילפינן לפטורא ממלאכת מחשבת. [אלא אם כן ננקוט כפי' ריבב"ן דמקלקל הפטור הוא משום דלא הוי דומיא דמשכן.] והחת"ס בחגיגה י. בי' דר' יהודה לא דריש סמוכין רק במקום שלא מוכח ומופנה אבל אם מוכח ומופנה דריש. וצ"ל דר"י סבר דדווקא מקלקל לא הוי מלאכת מחשבת משום שיש שינוי בגוף המלאכה. ואפשר שר' יהודה סבר דהמיעוט של מלאכת מחשבת הוא משום שבעינן מלאכה חשובה. ולא רק שתתקיים מחשבתו. אמנם באופן שהשינוי הוא רק בצורך וכוונת האדם לא חשיב שחסר במלאכה ואם נעשית מלאכה על ידו במזיד הרי הוא חייב עליה גם אם לא נתכוון לזה ואין לו צורך בה.

**שם.** ובביאור סוגייתנו לכאורה דנה הגמ' דבקורע בחמת דלר"ש פטור משום דהוי מלאכה שאצל"ג. והנה לפי רש"י הביאור הוא דברצונו לא באה לו שיהיה לו כעס. ואם כן אינו צריך לגופא. ולהתוס' צ"ל דלא הוי כמו במשכן שהקריעה נעשית בשביל לתפור. והנה לדעת ר"ח צ"ע מדוע נחשב אינו צריך לגופא הרי רוצה בקריעה. ואפשר שמה שמשכך את כעסו אינו מה שהבגד נקרע אלא עצם פעולת הקריעה. ואי"ז נחשב שצריך לגופא. ויש לדון בסברא זו. ויל"ע בזה.

**תוד"ה הא ר"י ור"ש**. **וקשה לר"י דע"כ תרוויהו במת דידיה איירי וכו'**. וא"כ הוי מלאכה שצריכה לגופא כיון שהיא צורך מצוה. עיין ברמב"ן דנקט סברא אחרת דחשיב צריכא לגופא משום שצריך ללבוש בגד קרוע כל שבעה. וכעין סברת תוס' בסמוך לבאר מדוע חשיב תיקון. ועיין ברשב"א מה שהקשה על דבריו ועיין בריטב"א מה שתי'. ומדברי הרמב"ן מבואר כרש"י דצורך מצווה לא חשיב צריכא לגופא. ועיין במגיני שלמה בדעת רש"י שביאר דכיוון שאפשר לקרוע שלא בזמנה לא חשיב מצווה. ויש מן האחרונים שדנו דכיוון דהוי דרבנן אפשר שלא חשיב צורך מצווה והתוי"ט פליג עליהו. **שם.** הקשו הראשונים דבשלמא לשי' רש"י מובן הא דמבואר לעיל צד: דמוציא את המת לקוברו חשיב מלאכה שאצל"ג אף דאיכא מצווה דקבורה. אמנם לשי' התוס' הקשו הרשב"א והריטב"א מאי שנא מהתם. ועיין ביפה עינים מה שהקשו על תוס' מהירושלמי. **בא"ד וא"כ הויא מלאכה שצריכה לגופא כיוון שהיא צורך מצווה** בביאור הוכחת התוס' עיי"ש בתורא"ש ועיי"ש שדחה ראיה זו אמנם בשי' רש"י להלן בלאו הכי יש לדחות את ראיית התוס'. ונראה בזה בעז"ה במקומו. **בא"ד. ונראה לר"י**. ועיין רשב"א ריטב"א ורמב"ן. **בא"ד.ועוד כמו שמחלק לקמן ר"ת** עיין תוס' להלן קו. סוף ד"ה חוץ. **א"ר אבין האי נמי מתקן הוא דקעביד נחת רוח ליצרו**. השט"ג אות ב' הביא לשון ריא"ז דכל המלאכות אם קלקל ויש לו צורך באותו קלקול חייב כגון קוטם נטיעה להסיקה תחת תבשילו. והנה חופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה חשבינן ליה לעיל עג: מקלקל אע"ג שהוא צריך לעפר ואינו עושה דרך השחתה מכל מקום עצם הפעולה היא קלקול. וצ"ע דכאן נמי עצם הפעולה היא קלקול ומה אכפת לן דעושה נחת רוח ליצרו ומ"ש הכא מהתם ויל"ע בזה. ועיין קהילות יעקב סי' לו אות ב'. **וכהא"ג מי שרי והתניא וכו'.**  עיין בגי' הר"ח ועיין תורא"ש. ועיין ברמב"ם פ"ח ה"ח, ובפ"י ה"י. ובפי"ב ה"א. שפסק שחייב במשבר בחמתו ועיי"ש בראב"ד שהשיגו ועיין במ"מ. ועיין בספר הליקוטים מה שהביאו בשם מים חיים. ועיין בר' פרחיה ובתוי"ט.