הוצאה ח סימן שא סעי_ כה-כט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שא - הוצאה

**שיעורי הלכה**

דיני 'יציאה בשבת'

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן שא סעי' כה-כט**

##### **שיעור ח**

**[סעיף כה] אין יוצאין בקמיע שאינו מומחה, ואם הוא מומחה יוצאין בו. לא שנא אתמחי גברא ולא קמיע כגון שכתב לחש אחד בשלש אגרות ורפאו שלשתם שלשה בני אדם שאיתמחי גברא לאותו לחש בכל פעם שיכתבנו אבל לא לשאר לחשים, וגם אין הקמיע מומחה אם יכתבנו אחר, לא שנא אתמחי קמיע ולא גברא כגון שכתב לחש אחד באגרת אחת וריפא בו ג' פעמים שאותה אגרת מומחה לכל אדם, וכ"ש אי איתמחי גברא וקמיע כגון שכתב לחש אחד בג' אגרות וכל אחת הועילה לג' אנשים או לאדם אחד שלשה פעמים, איתמחי גברא ללחש זה בכל אגרת שיכתבנו ואתמחו אגרות הללו לכל אדם. הגה: ודוקא שבאו ב' המחאות ביחד, אבל אם איתמחי גברא תחלה ואח"כ עשה קמיע וריפא ג"פ לא תלינן בהמחאת הקמיע רק בהמחאת הגברא שכבר אתחזק (הג"א וכן משמע מתוס' מהביאור שכתב ב"י). אבל אם כתב ג' קמיעים לאדם אחד ורפאו ג' פעמים, לא איתמחי לא גברא ולא קמיע.**

## ביאור מח' רש"י ותוס' מהו קמיע מומחה

דין זה נלמד מהמבואר בגמרא בשבת (סא, א) איזהו קמיע מומחה כל שריפא, ושנה, ושלש. והתניא איזהו קמיע מומחה כל שריפא שלושה בני אדם כאחד, לא קשיא הא למחויי גברא הא למחויי קמיעא.

ובביאור סוגיא זו מתי אמרינן שאיתמחי גברא ומתי איתמחי קמיעא נחלקו הראשונים וקיצור הדברים דלדעת רש"י איתמחי גברא היינו באופן שריפא ג' מחלות ע"י ג' סוגי לחשים, שעל ידי זה נחשב הגברא כמומחה לכל המחלות בעולם, וכל קמיע שיכתוב מכאן ולהבא יחשב כקמיע מומחה. ולדעת התוס' איתמחי גברא היינו שכתב את אותו לחש ג' פעמים והלחש ריפא ג' בני אדם שעל ידי זה נעשה אותו האדם כמומחה לאותו הלחש, ואם יכתוב את אותו לחש יהיה מותר לצאת בו אפילו אם עדיין לא ניסו כתב זו על אף אדם.

ובדין איתמחי קמיעא גם כן נחלקו הראשונים דלדעת רש"י אם איתמחי הקמיע היינו שאותו הלחש ריפא ג' בני אדם הרי איתמחי אותו לחש ואף אם אחר יכתבנו יהיה מותר לצאת בו כיון שאיתמחי אותו סוג לחש, ולדעת התוס' היינו דווקא שכתב קמיע אחד, ואותו הקמיע ריפא ג' בני אדם דאז אמרינן שאיתמחי הקמיע ומותר לצאת בו.

## ביאור גדר איתמחי גברא לפירוש רש"י

והנה בתוס' שם תמהו על פירושו של רש"י שכתב שאיתמחי גברא היינו שכיון שריפא ג' מחלות על ידי קמיע נעשה מומחה לכל המחלות, דאיך אפשר להופכו למומחה לכל המחלות, הרי הוא ריפא רק ג' מחלות.

וברבינו יהונתן (כז, ב מדפי הרי"ף) ביאר דבאמת עיקר הטעם שמותר לצאת בקמיע של מומחה, הוא משום שעשאו איש בקי שתפלתו נשמעת לפני השם וכיון שריפא ג' מחלות של ג' בני אדם ניכר לכל שבזכותו הגיעה הרפואה ולכן כל קמיע שינסה לכתוב בכוונה שלימה יש חזקה שהיא תועיל לו, ולכן מותר לצאת בה בשבת. ובריטב"א שם תירץ דיסוד ההיתר לצאת עם קמיע הוא משום שבעצם הקמיע נחשב כמלבוש, אלא שצריך שתהיה דעת בני אדם שסבורים שהוא ראוי לרפאות בהם, ורק אז נחשב הקמיע כמלבוש, ודעת בני אדם כי כל רופא שריפא שלשה חלאים משונים שקמיעותיו טובות ומועילות, ולכן כיון שריפא ג' מחלות אף שאין סיבה אמיתית שיצליח לרפאות מחלות נוספות, מכל מקום דעת הבני אדם להחשיב את הקמיע, ולכן חשיב מלבוש.

ולעניין הלכה השו"ע פסק להחמיר כדעת התוס' דאין לצאת עם קמיע אלא אם כן אותו הקמיע כבר איתמחי ג' פעמים, או שאותו אדם איתמחי לכתוב קמיעות לאותו סוג מחלה, באותו הלחש, ובלאו הכי אסור לצאת בו. אמנם בביאור הלכה (ד"ה כגון) כתב שבעת הצורך יש להקל כשיטת רש"י שאם איתמחי לג' מחלות שונות, מותר לצאת עם הקמיעות שלו לכל סוגי המחלות.

## לכתוב קמיע בשבת

בברכי יוסף (ס"ק ו) הביא מעשה שהיה בשבת על נער מר נפש ששתה סם המוות בשבת, והיה שם אדם המומחה בקמיעות, וכתב לו קמיע והצליח הדבר שהוא הקיא את הסם המוות והבריא, וכתב לדון האם באמת יש להתיר לכתוב את אותו הקמיע בשבת. והביא שם שנחלקו בזה האחרונים האם שרי לעשות רפואה סגולית בשבת [וע"ש שצידד דבדיעבד אחר שנתן לו את הסם והתברר שזה גרם לו להתרפאות א"צ כפרה גם לדעת הרמב"ם, דהוי כמו נתכוין לעלות דגים והעלה לבסוף תינוק דפטור].

אלא שיש לעיין דכיון שמצינו כאן שהתירו לצאת בקמיע מומחה בשבת, מדוע שלא יתירו לכתוב את הקמיע בשבת הרי יש בדבר צורך פיקוח נפש. ובאגרות משה (אורח חיים חלק ה סימן יח) ביאר שכל ההיתר לצאת עם קמיע מומחה הוא רק משום שמדאורייתא אין איסור בזה כלל, כיון שהוא לובשו כעין תכשיט [וכעין מה שנתבאר לעיל מדברי הריטב"א], ורק צריך שיהיה מומחה כדי שיחשב כתכשיט אך לכתוב קמיע בשבת אין להקל כלל, כיון שדבר זה אינו נחשב כרפואה גמורה. ויש להוסיף עוד על פי מה שנתבאר לעיל בדברי הרבינו יהונתן שכל מה שמועיל הקמיע הוא בצירוף תפילותיו, ולא מחמת הקמיע עצמו מתרפא, וא"כ ודאי שאין להקל בזה.

## 'רפואה סגולית' בשבת

ויש בדבר זה נפק"מ האם מותר לחלל שבת כדי להתרפאות ב'רפואה סגולית' בשבת, דלפי המתבאר שאין להקל לעשות מלאכה אלא ברפואה גמורה הרי שאין להקל לעשות מלאכה כדי להתרפאות ברפואה סגולית.

ובגדר 'רפואה סגולית' מצינו ברמב"ם בפירוש המשניות (מסכת יומא פרק ג משנה א) וז"ל 'כי אין עוברין על המצוות אלא בדברים המרפאים בטבע, והוא דבר אמתי הוציאו הדעת והנסיון הקרוב לאמת, אבל להתרפאות בדברים שהם מרפאים בסגולתן אסור כי כחם חלוש אינו מצד הדעת ונסיונו רחוק', ומתבאר דדעת הרמב"ם שכל רפואה שאי אפשר להבין בשכל אינו נחשב כרפואה, ואסור לעשות איסורים כדי להתרפאות בכזו רפואה. וכמו כן נראה שאין להתיר לשלוח בשבת מברק לאדם גדול שיתפלל על חולה, ואף שבוודאי שתפילת צדיק עוזרת אין להקל כיון שאין זה רפואה בדרכי הטבע [וכ"כ במנחת יצחק (חלק י סימן לא אות טז)].

וא"כ יוצא שמסקנת הפוסקים שאין להתיר לעשות מלאכה דאורייתא כדי לעשות רפואה סגולית. ובאמת קצת צ"ע מדוע לא התירו לרפאות רפואה סגולית אפילו היכא שמוכח שדבר זה מרפא הרבה בני אדם, ונראה שלא התירה התורה אלא רק רפואה שיש לה הסבר בדרכי הטבע, וכלשון הרמב"ם הנ"ל.

## דין קמיע בכרמלית וברה"ר בזמנינו

במשנ"ב (ס"ק פז) ציין למש"כ לקמן בסימן שח (ס"ק קכט) ששם כתב שהאיסור לצאת ברשות הרבים בקמיע שאינו מומחה הוא רק איסור דרבנן, ומדאורייתא יש להקל כיון שהוא דרך מלבוש. ומבואר שם דלכן אין איסור לצאת לכרמלית בקמיע שאינו מומחה כיון שלא גזרו שלא לצאת אלא ברשות הרבים דאורייתא.

ולפי זה צ"ע שיוצא שכל הדינים שבסעיף זה לא נאמרו אלא ברשות הרבים גמורה מדאורייתא, וכיון שמצינו בכמה מקומות במשנ"ב דס"ל שבזמנינו אין לנו רשות הרבים דאורייתא [ראה משנ"ב לקמן סימן שג ס"ק יח, שח ס"ק קנד, וכ"מ לעיל סימן רסו ס"ק ב, והטעם משום שלא עוברים שם ס' ריבוא וע"ע סימן שמה ס"ק כג דמסיק במשנ"ב שבעל נפש יחמיר על עצמו], ואם כן בימינו יהיה מותר לצאת עם קמיע אף שאינו מומחה, וצ"ע שסתמו בזה הפוסקים.

**[סעיף כז] יוצאין בביצת החרגול ובשן של שועל ובמסמר הצלוב בין בחול בין בשבת, ואין בו משום דרכי האמורי. וכן בכל דבר שהוא משום רפואה. אבל אם עושה מעשה ואין ניכר בו שהוא משום רפואה, אסור משום דרכי האמורי. אבל כל לחש מותר, ולא אסרו אלא באותם שבדקן ואינם מועילים. ויש מי שחשש בכל קמיע שאינו מומחה משום דרכי האמורי.**

## איסור דרכי האמורי ברפואות שונות

והיינו שנחלקו השיטות בשו"ע האם מותר לעשות דבר של רפואה שלא מבינים איך הוא פועל, דלדעת השו"ע אין בזה משום דרכי האמורי, בעושה מעשה רק בידוע שאינו מועיל, ובלחש אסור רק בידוע שאינו מועיל, ויש מי שחשש שאסור לעשותו בתחילה משום דרכי האמורי.

ובזמנינו מצויים כל מיני רפואות אלטרנטיביות, ויש לדון אם מותר להתרפאות ברפואות אלו, או שיש לחוש משום דרכי האמורי. ושמענו בשם הגריש"א שלדעתו כל דבר רפואה שמקורה בעובדי אלילים יש לחוש שלא להתרפאות בו משום דרכי האמורי, אלא אם כן הדבר נכיר ומוכח שמביא רפואה.

**[סעיף כח] מי שיש לו מכה בפיסת רגלו וקושר עליה מטבע להגין שלא ינגף ברגלו, וגם הוא מרפא, מותר לצאת בו.**

וכבר נתבאר לעיל (סעיף כב ובשיעורים שם) דלדעת הגר"א מותר לצאת אף בדבר שאינו מרפא, אם הוא מועיל להצילו מנזק.

## פלטות ליישור שיניים ושיניים תותבות

והנה בחוט שני (פרק פח ס"ק יט) דן האם מותר לצאת עם פלטה שעושים ליישור השיניים ודן שם שאולי לא התירו לצאת בהם אף שיש בהם רפואה כיון שתועלת הרפואה מהם הוא רק לטווח ארוך, אך אם משאיר אותם בפיו לזמן מרובה כתב שם שיש להתיר לצאת בהם כיון שהפלטה מתבטלת לשיניים. ומה שמניחים מגן לשיניים שגורם שלא יחזרו להתעקם לפי המבואר בדברי הגר"א דינו כמו הברזלים של היישור שיניים כיון שלהציל מנזק דינו כמו לרפאות. אמנם לצאת בשיניים תותבות שמשתמש בהם רק בזמן האוכל נראה דודאי אין להתיר לצאת בהם, שהרי הוא רק מטלטלם למקום האוכל והוי משאוי גמור.

**[סעיף כט] היוצא בטלית מקופלת על כתפיו, דהיינו שלאחר שנתנה על ראשו מגביה שוליה על כתפיו, חייב חטאת.**

## לצאת בסודר או מגבת על כתפו

והנה בשו"ע לקמן (סעיף לד) מבואר שמותר לאדם לצאת בסודר על כתפו, דכך הוא דרך מלבוש ומדוע כאן אסר לצאת עם הטלית על כתפו. וביאר המשנ"ב (שם ס"ק קכז) שסודר שהוא כעין צעיף היה המנהג לפעמים ללבוש אותו על כתפו, ולכן כשיוצא כך שרי דהוא דרך מלבוש, אך טלית של מצוה אין הדרך להניחה כך, והרי הוא מניחה כך רק כדי לטלטלו ממקום למקום, ולכן נחשב כמשאוי. עוד מצינו במשנ"ב (סוף ס"ק קלג) שדן שם איך מותר להוציא מטפחת בשבת, ומסיק שם שיש להתיר לצאת עם מטפחת על כתפו, וכמו שנתבאר דכל סודר שרי להניח על כתפו ורק בטלית של מצוה אסור כיון שאין הדרך ללבוש כן.

ולפי זה דנו האחרונים האם יש להתיר לצאת עם מגבת המונחת על כתפו משום דדרך מלבוש בכך, ויש אחרונים שנקטו שיש לחלק בזה שאם מניחו בדרך למקוה שרי, כיון שהמגבת יבשה ודמי לסודר שמותר להניחו על כתפו, אך בחזור שהמגבת רטובה אין הדרך לצאת כך ואסור. אמנם בארחות רבינו (חלק א עמוד קלו) הביא שהסטייפלער היה נוהג לצאת עם המגבת על כתפו, ואף בחול נהג לעשות כן לחוש לדעת החיי אדם (כלל נו סעיף יא) שסובר שאם יוצא כך רק בשבת אינו נחשב כדרך מלבוש ע"ש. [וע"ע לקמן שיעור י על סעיף לד]

עוד הובא שם מעשה מהחזו"א שיצא לטייל בשבת עם בחור אחד וראה החזו"א שאותו בחור הניח מטפחת סביב צווארו, ואמר לו החזו"א שעדיף שיפתח את כפתור חולצתו ועל זה יקשור את הממחטה כדי שלא תפתח החולצה, ומשמע דלא ניחא ליה בהיתר זה שמניחו על כתפו. ואולי הוא משום שאין הדרך לצאת כן בחול וצ"ע.

**הדינים העולים:**

1. נחלקו הראשונים מהו גדר גברא מומחה לרש"י אחר שריפא ג"פ מומחה לכל המחלות, ולתוס' רק למחלות שריפא ג"פ באותו לחש אפילו קמיע אחר. וכן בקמיע מומחה לדעת רש"י היינו שאותו לחש ריפא ג"פ, ולתוס' שאותו קמיע ממש ריפא ג"פ.
2. השו"ע פסקו כהתוס', ובביאור הלכה כתב דבשעת הדחק יש להקל כדעת רש"י.
3. לכתבו קמיע בשבת נחלקו האחרונים האם מותר ולהלכה אסור לרפאות בדבר שאינו מדרכי הרפואה.
4. צ"ע מדוע בזמנינו שאין רה"ר לא התירו לצאת עם קמיע אפילו כשאינו מומחה.
5. כל שעושה מעשה ולא ניכר שמרפא, אסור ובלחש אסור רק ידוע שאינו מרפא, ובשם הגריש"א כתבו שרפואה שמקורה בעבודה זרה יש לחוש בדרכי האמורי בכל ענין.
6. פלטות ליישור שיניים ואפילו להגנה שלא יתעקמו נראה שמותר לצאת בהם בשבת. ולצאת עם שיניים תותבות המיועדות לאכילה אסור.
7. מותר לצאת בסודר על כתפו, וכמו"כ יש מקילין לצאת במגבת המונחת סביב כתפו. וצ"ע לדינא..