כלים פ_ל מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פ"ל מ"ב**

א] **אספקלריא טהורה,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא מראה של זכוכית שהנשים מסתכלות בה לראות צורת פניהן, וטעם טהרתה הוא משום דהו"ל פשוטי כלי זכוכית, והא דתמחוי שעשאו מתחילה לשם אספקלריא טהור אף דיש לו בית קיבול, הוא משום דאינו עשוי לקבלה.

והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהוא מסך העשוי לראות צורות מבעד לו, ובהל' כלים פי"ב הי"ז כתב דטעם טהרתו הוא משום דאינו עשוי לקבלה, וצ"ע לדעתו דמ"ט תמחוי שעשאו מתחילה לשם אספקלריא טהור, אף שהוא עשוי לקבל בתוכו כדי לראותו, כמש"כ הרמב"ם בהל' כלים שם הי"ח.

ובחזו"א סימן ל"ד סקי"ב כתב דהוא משום שאין כאן תכלית הקבלה אלא בשביל הראי', ועיי"ש שכתב דאפשר דמשום דכלי זכוכית דרבנן הקילו בקבלה זו, דמן הדין מיקרי קבלה, דל"ד לבגד של צורה דטהור, שהרי ודאי דתיבה שמניחין בו אותו הבגד מיקרי עשוי לקבלה, ומה שהקילו בזה הוא משום דאין לגזור בזה משום שאר כלים, שאין ענין זה אלא בכלי זכוכית, עכ"ד, וי"ל עוד, דאיירי כשאין דפנותיו משמשין כלל לצורך הקבלה, דאין נוטלין אותו ממקום למקום עם מה שבתוכו וע"כ א"צ לדפנותיו כלל לצורך הקבלה, ואינם משמשין אלא לצורך הראי', וע"כ לא חשיב כעשוי לקבלה.

ב] **תרווד שהוא נותנו על השלחן וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ב מכלים הי"ז פירש דהוא כף דכשמניחין אותו על השלחן הוא נהפך על צידו ואינו מקבל כלל, וטעמא דר"ע דמטמא בפשוטו הוא משום דכשאוחז אותו בידו ה"ה מקבל ודרכו בכך, וצ"ע בטעמא דריב"נ דמטהר, דמ"ש מהא דתנן לעיל פ"ב מ"ח ופ"ד מ"ג דכלי העשוי מתחילתו לקבל ע"י סמיכה טמא, והרש"ש והמשנ"א כתבו דהקילו בכלי זכוכית דרבנן, ובחזו"א סימן ל"ד סקי"ג תמה ע"ז, דלהדיא תניא בתוספתא שהביא הר"ש דריב"נ מטהר אף בכלי עץ וכלי עצם, ושמא י"ל דתרוד דאינו מקבל אלא ע"י אחיזת האדם גרע מכלי המקבל ע"י סמיכה, וצ"ע בזה, ואולי י"ל עוד, דלדעת ריב"נ כל הא דהעשוי לקבלה ע"י סמיכה מקב"ט, הוא רק בכלי חרס, וזה ניחא לדעת הר"ש בכת"י לעיל רפ"ב ודעימי' דכלי חרס מקב"ט אף בשאין לו בית קיבול, ועי' בשיעורי הגרי"מ מש"כ בזה.

ובחזו"א שם כתב לפרש, דלא איירי בכף שאוכלין בו דזה לכו"ע מיקרי עשוי לקבלה, אלא ה"ז עשוי להניח על השלחן וליתן בתוכו תבלין ומלח וכיו"ב דבר המונח גם על השטח הפשוט, ור"ע ס"ל דכיון דכשאוחזו בידו מקבל והשתא נמי משתמש בתוכו חשיב כמקבל, וריב"נ מחשיבו כפשוט, עכ"ד, ולפ"ז צ"ל דהא דתניא שהוא ממגמג ושופך, היינו שאם נותנין בו דבר לח הוא נשפך, אך לעולם כשנותנין בו דבר יבש כדרכו אינו נשפך.

ג] **שם בר"ש, תניא בתוספתא תמחוי שעשאו אספקלריא אע"פ שמשתמש בו טהור, הי' טמא וכו',** הר"ש כתב דכשיטת הברייתא יש לפרש מתניתין, ובמי"ט סד"ט ובחזו"א סימן ל"ד סקי"ב פירשו דהיינו, דהא דתניא בתוספתא שעשאו אספקלריא, היינו שעשאו מתחילתו, והא דתניא הי' טמא וכו' היינו שכבר ירד לקבלת טומאה.

אך הנה לכאו' אי"ז מתישב בל' הר"ש שכתב דכשיטת הברייתא יש לפרש מתניתין, ולפי דבריהם הול"ל דכשיטת מתניתין יש לפרש הברייתא, שהרי כ"ה פשטא דמתניתין וחידושו של הר"ש הוא דיש לפרש כן גם בד' התוספתא, - ובאמת נראה מוכח בד' הר"ש דאין מפרש כן להתוספתא, שהרי כהך לישנא תניא בתוספתא בכ"ד והובא בר"ש לעיל פ"ז מ"ב ופי"ד מ"ג ופ"כ מ"ה, ובכל הני דוכתי מבו' בד' הר"ש דפשיטא לי' דפירושה הוא דאף אם כבר ירד לידי קבלת טומאה ה"ז עולה מטומאתו במחשבה, ורק אם כבר הי' טמא אינו עולה מטומאתו עד שיקבענו במסמר, עיי"ש, וא"כ ודאי דאף הכא יש לפרש כן, - ומש"כ הר"ש דכשיטת הברייתא יש לפרש מתניתין, היינו דיל"פ דהא דתנן דמתחילה עשאו לשם אספקלריא, ל"ד הוא, אלא כל שעשאו לשם אספקלריא קודם שנטמא, הוי בכלל זה.

ובטעמא דמילתא דקודם שנטמא ה"ה עולה מטומאתו בלא שינוי מעשה, אף דכל הכלים אין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, והר"ש לעיל פ"ז מ"ב הק' כן בדינא דהתוספתא שהביא שם ובדינא דהתוספתא שהביא לעיל פי"ד מ"ג, נראה דהוא קולא שהקילו בטומאת כלי זכוכית דרבנן.

ד] והגר"א בזר זהב כתב, דמתניתין ותוספתא פליגי, דלתנא דמתניתין אף תמחוי טהור שעשאו אספקלריא אינו עולה מידי קבלת טומאה בלא שינוי מעשה, ולתנא דתוספתא ה"ה עולה מידי קבלת טומאה אף בלא שינוי מעשה, ורק אם הי' טמא אינו נטהר מטומאתו בלא שינוי מעשה, ועיי"ש שכתב דפליגי בזה רש"י ותוס' בשבת דנ"ח:, ועי' חזו"א סימן ל"ד סקי"ב מש"כ ע"ז, ומה שהוכיח החזו"א שם דהתוספתא איירי כשעשאו מתחילה לכך, שהרי קתני דאע"פ שמשתמש בו טהור, והרי השימוש מחזיקו למלאכתו, ואי' אפוא מחשבתו, הנה הך לישנא דאע"פ שמשתמש בו מצינו גם בד' התוספתא בשאר דוכתי שהבאנו לעיל סק"ג, והתם להדיא פירש הר"ש דאיירי בשהי' כלי ואח"כ חישב עליו.

ה] **שם, אע"פ שמשתמש בו**, בחזו"א סימן ל"ד סקי"ב עמד בזה, דכיון שהוא משתמש בו גם תשמיש תמחוי, מ"ט אינו טמא, והרי מצינו בפ"ב מ"ד דמטמאינן מפני שהוא מטהו על צידו, ושם מ"ה מטמאין מפני שהיא מסננת בתוכו, ועיי"ש שכתב דהאי אע"פ שמשתמש בו לפי שעה, אבל יחדל להשתמש בו וייחדנו לאספקלריא לחוד.

ו] **טמא עד שיקבענו במסמר,** התוס' בשבת דנ"ח. והרי"ד בתשו' סימן ט"ז נקטו דכללא הוא בכל דוכתא דקביעות במסמר לא חשיב כשינוי מעשה, ואף היכא דמבטל לי' ממלאכתו ע"י קביעתו, וקשיא לדבריהם מהא דתניא הכא דמהני קביעות במסמר לטהרו, וכ"ה בד' התוספתא בכ"ד, והביאם הר"ש לעיל פ"ז מ"ב ופי"ד מ"ב ומ"ג ופ"כ מ"ה ובאהלות פ"ו מ"ז.

וכבר נת' לישב בזה לעיל פ"כ מ"ה אות ז', שהרי בכל הני דוכתי מבו' דל"ב קביעות במסמר אלא בשהי' טמא, ול"ד לשאר דוכתי דאף קודם שנטמא אינו עולה מידי טומאתו אלא בשינוי מעשה, ואיך שיהי' הטעם בזה, הרי מ"מ כיון דעיקר תורת כלי בטל מיני' אף בלא שינוי מעשה, ול"ב לשינוי מעשה אלא לטהרו מטומאתו, י"ל דלזה סגי בקביעות במסמר, ול"ד לשאר דוכתי דאף קודם שנטמא אינו עולה מידי טומאתו אלא בשינוי מעשה ובלא שינוי מעשה עדיין יש עליו תורת כלי, ובזה לא סגי בקביעות במסמר לטהרו, עד שיעשה שינוי מעשה גמור, ועיי"ש שנת' לפ"ז דאדרבה, מהא דלא מצינו בתוספתא דמהני קביעות במסמר לטהר אלא בהני דוכתי, נ' כד' התוס' והרי"ד, דבכל מקום דבעינן שינוי מעשה להעלותו מידי קבלת טומאתו, ל"מ קביעות במסמר, ורק בהני דוכתי דל"ב שינוי מעשה להעלותו מידי קבלת טומאתו, ע"כ אף כשהי' טמא ה"ה עולה מטומאתו אם קבעו במסמר.

ז] **שם, שאין מקבל כ"ש טהור, אם אינו אלא ממגמג ושופך ר"ע מטמא,** הגר"א הגי' שאינו מקבל כ"ש אלא מגמגג ושופך ר"ע מטמא, וכ"ה גיר' התוספתא שלפנינו, ובביאור גיר' הר"ש כתב בחס"ד, דאם אינו מקבל כלל לכו"ע טהור, ולא מטמא ר"ע אלא כשהוא מקבל כשאוחזו בידו, ורק כשהוא מניחו על השלחן ה"ה ממגמג ושופך, וכעי"ז בחזו"א סימן ל"ד סקי"ב.