שיעור נד סימן רכג א-ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור נד**

**~ סימן רכג סעיף א - ב ~**

## [סימן רכג המשך סעיף א] ויש שכתבו שנהגו להקל בברכה זו, שאינה חובה אלא רשות, ומזה נתפשט שרבים מקילים באלו הברכות.

# גדר החיוב של שהחיינו

הנה המשנ"ב (ס"ק ז) כתב שאף שנתפשט המנהג להקל אין זה נכון, ואין להקל בברכה זו. וכ"כ בביאור הלכה (ד"ה ויש) דדעת הרבה פוסקים שברכה זו היא חובה גמורה. והנה מלשון הסמ"ק (מצוה קנא) דייקו שמברך שהחיינו כדרך שמברך על אכילתו, ומשמע שהוא חיוב גמור, וגם בשכנה"ג כתב שכוונת הגמרא שברכה זו היא 'רשות' היינו דיכול שלא לאכול את הפרי, אך אם החליט לאכול מהפרי חייב לברך.

ויש להעיר קצת על מנהג העולם שנהגו לברך שהחיינו על פרי חדש, ובערוך השולחן (סימן רכה סעיף א) כתב שקיבלו עליהם כחובה. ומאידך המנהג שמי שמת אביו והוא יורשו דאין מברכים שהחיינו וצ"ע. ואפשר לומר שסמכו על מש"כ המשנ"ב (סימן רכב ס"ק ג) שאין מברך רק כשיש לו שמחה, וממילא י"ל דכששמע שנפטר אביו אין לו שמחה, ואח"כ ששמח כבר הורגל בזה ולא שייך לברך [וכעין מש"כ הערוה"ש (סימן רכג סעיף ד) בטעם שאין מברכין שהחיינו על לקיחת אשה, דבתחילה באירוסין אין לו שמחה שלימה, ובנישואין אינו מברך כי כבר נגמר הדבר באירוסין].

## [סעיף ב] מת אביו מברך דיין האמת, היה לו ממון שירשו אם אין לו אחים מברך גם כן שהחיינו, ואם יש לו אחים במקום שהחיינו מברך הטוב והמטיב. הגה: שאין מברכין הטוב והמטיב אא"כ יש לו שותפות באותה טובה.

# ברכת הטוב והמטיב על ירושה

ובביאור הלכה (ד"ה אין לו) הביא מהמור וקציעה דמיירי שאין לו אשה ובנים, דאם יש לו אשה ובנים מברך הטוב והמטיב, אכן כתב שם דלדעת המג"א לעיל (סימן רכא ס"ק א) אפילו אם יש לו אשה ובנים אינו מברך הטוב והמטיב אלא רק שהחיינו, דשמא לא יתן להם ממון זה, ורק אם נפלו לו כלים בירושה ויש לכולם הנאה שמשתמשין בהם מיד יברך הטוב והמטיב.

ומדברי הביאור הלכה כאן משמע שנוטה לדעת המג"א שאפילו אם יש לו אשה ובנים לא יברך הטוב והמטיב אא"כ הם כלים שמשתמשים בהם מיד. ויל"ע דבמשנ"ב לעיל (סימן רכא ס"ק ד) צידד לדינא לעניין מי שירדו לו גשמים דכל שיש לו אשה ובנים מברך הטוב והמטיב, והיינו דמברך הטוב והמטיב אפילו כשבני ביתו לא משתמשים בו מיד, ודלא כמג"א כאן דאינו מברך הטוב והמטיב אלא בכלים שמשתמש בהם מיד. אמנם באמת מבואר שם בשעה"צ (ס"ק ב) דפסק שם לדינא לברך הטוב והמטיב רק בצירוף שיטת הראשונים דסברו דבשדה לעולם מברך הטוב והמטיב ודוק.

אמנם יש להוסיף דאינו מברך הטוב והמטיב אלא על כלים החשובים לו, כמבואר בשעה"צ (בסימן רכב ס"ק ו) שצריך לברך הטוב והמטיב רק כשמצא כלים חשובים שראוי להשתמש בהם.

ולעניין ירושה שהאשה זכתה נראה דכיון שהגוף שלה והפירות של הבעל יש להם לברך הטוב והמטיב כי שניהם נהנים מכך.

# מה מברך קודם דיין האמת או הטוב והמטיב

מלשון השו"ע משמע שמברך דיין האמת ואחר כך מברך שהחיינו או הטוב והמטיב, וכן דקדק המשנ"ב (ס"ק ט) מלשון השו"ע. ובמשנ"ב לעיל (ס"ק ו) ביאר הטעם שמקדים לברך דיין האמת קודם שהחיינו משום דיש אומרים שברכת שהחיינו היא רשות.

ויש להעיר שהרי כתב המשנ"ב בסמוך (ס"ק ז) על מש"כ הרמ"א שנתפשט המנהג שרבים מקילים בברכת שהחיינו, דאין זה מנהג נכון, דכיון שלא נאמר בגמרא שהוא רשות הרי הוא חובה כמו הברכה על דבר הבא מזמן לזמן, וכוונת הגמרא שברכה זו היא רשות היינו דווקא ברכת שהחיינו שעל הפירות, וא"כ צ"ע איך סמך המשנ"ב על מש"כ שהוא רשות. וצ"ל בכוונת המשנ"ב דכיון שיש הסוברים שכל ברכת שהחיינו שאינה באה מזמן לזמן נחשבת כברכה של רשות ולכן יש להקדים דיין האמת.

## [סעיף ג] בנה בית חדש, או קנה כלים חדשים, אפילו היה לו כיוצא באלו תחלה, או קנה וחזר וקנה, מברך על כל פעם שהחיינו, ולאו דוקא חדשים דהוא הדין לישנים, אם הם חדשים לו, שלא היו אלו שלו מעולם, ולא אמרו חדשים אלא לאפוקי אם מכרן וחזר וקנאן.

וכתב המשנ"ב (ס"ק יא) דכל מה שמברך שהחיינו היינו באופן שבנה או קנה לעצמו, אבל אם יש לו שותפות עם אחרים כל אחד מברך הטוב והמטיב. ועל כן קהל שבנו או קנו בית הכנסת יעמוד ש"ץ ויברך בקול רם הטוב והמטיב להוציא את כולם. ובשעה"צ (ס"ק יא) ציין לדברי הבאר היטב שכתב כן בשם הלכות קטנות, ולשו"ת חתם סופר (סימן קנו).

והנה בשערי תשובה (ס"ק ט) הביא שבק"ק אמשטרדם הורה רב אחד לברך שהחיינו בזמן חנוכת בית הכנסת, והוא ביטל את המנהג. [אמנם לא נתברר בדבריו אם כוונתו שיברך הטוב והמטיב, או שדעתו שלא יברך שהחיינו ולא יברך הטוב והמטיב].

והנה בפתחי תשובה הביא מהספר שער הזקנים (דף ע"ה) שכתב שלא לברך הטוב והמטיב על בניין בית הכנסת, וכתב ב' סברות לכך שאין מברכים הטוב והמטיב דעל עצם זה שיש לו בית חדש אין לברך משום דמצוות לאו ליהנות ניתנו, ולברך על קיום המצוה של בניין בית הכנסת כתב שאין זה מצוה גמורה דאין מצוה בעצם התפילה בבית הכנסת, והתפילה בבית הכנסת אינה אלא הכשר למצוה שבכך הוא מקיים את עיקר חיוב התפילה כדין. אכן בשדי חמד (אות ד דיני בית הכנסת סימם יב) הביא מהרמב"ן שיש מצוה בפני עצמה להתפלל בבית כנסת.

והעולה לדינא דיש שפקפקו למעשה דאין לברך שהחיינו על בית הכנסת דחששו לדעת האחרונים שהורו לברך שהחיינו דנראה מדבריהם שאין מברכים הטוב והמטיב. וגם משום דמצוות לאו ליהנות ניתנו. אכן לדעת המשנ"ב יכול לברך הטוב והמטיב על בית הכנסת והרוצה יכול לסמוך על כך. ויש שנהגו לברך שהחיינו על פרי ופוטרים בזה את ברכת השהחיינו על בניית בית הכנסת [ומסתבר שמועיל ברכת השהחיינו של הפרי לפטור את בנין בית הכנסת שהרי בשניהם הוא מודה על הטובה של הקב"ה].

אמנם נראה שלא יברכו הטוב והמטיב אלא באופן שבית הכנסת כבר ראוי לשימוש, אך אם נכנסו להתפלל בו רק מחמת ההכרח שלא היה להם מקום אחר, והמקום מצד עצמו אינו ראוי לתפילה לא יברכו שהחיינו [אך אם נשאר רק לתקן בו תיקוני יופי וכדו' יכולים לברך]. ונראה שגם אם בנו בית הכנסת ב'קראוון' יש לברך עליו הטוב והמטיב.

# נשרף או נשבר הבית וחזר ובנאו

כתב המשנ"ב (ס"ק יב) על מש"כ השו"ע שאם בנה בית חדש מברך שהחיינו דה"ה אם נשרף הבית וחזר ובנאו דמברך שהחיינו, אבל אם סתרו וחזר ובנאו יש דעות באחרונים בזה וספיקו להקל. ואם הוסיף בו איזה שורה בגובה לכו"ע יש לברך. ומתבאר מדברי המשנ"ב שיש חילוק בין נשרף הבית שבזה מברך לכו"ע לבין סתרו ובנאו שיש מחלוקת אם יברך וספיקו להקל.

והנה בשעה"צ (ס"ק יב) הביא מקור לדבריו שבנשרף ובנאו מברך הטוב והמטיב מהספר קובץ על הרמב"ם פרק י מהלכות ברכות (הלכה א). ובספר קובץ שם הביא ראיה שאם נשרף הבית ובנאו דחוזר ומברך מהא דמצינו בסוטה (מג, א) דדעת רבי יהודה שהבונה בית על מכונו [היינו מתקנו אחר שכבר היה בנוי ונסתר] אינו חוזר מעורכי המלחמה, ודעת תנא קמא שאף בזה חוזר חוזר, וכיון שפסק הרמב"ם בפירוש המשניות כרבנן דחוזר עליו מעורכי המלחמה ה"ה שיברך על זה הטוב והמטיב.

ובאמת לדעת רבנן דסברו שהבונה בית על מכונו חוזר מעורכי המלחמה הוא הדין אם הוא בעצמו סתר את הבית וחזר ובנאו דחוזר מעורכי המלחמה, ומכל מקום בסתרו ובנאו הביא המשנ"ב שיש מחלוקת בין האחרונים, ובשעה"צ (ס"ק יג) ציין לדברי המור וקציעה שכתב דאף אם חוזרים עליו מעורכי המלחמה אין לברך הטוב והמטיב כיון שאין הלב שמח כל כך. וכוונת המשנ"ב שאם נשרף והוא חוזר ובנאו יש לו שמחה בבנייה המחודשת ולכן מברך, אך כשהוא עצמו סתרו אינו שמח כל כך.

אך יל"ע דמתוך דברי המור וקציעה משמע דהטעם שלא יברך על נשרף הבית הוא משום דדעת רבי יהודה שאינו חוזר בו מעורכי המלחמה, והוא מצדד לדינא כדעת רבי יהודה דאינו חוזר עליו מעורכי המלחמה, ומשום כך אין מברכים בזה הטוב והמטיב. וכעין זה מבואר בשו"ת חת"ס (אורח חיים סימן קנו) שנקט דדעת האומרים דאינו מברך הטוב והמטיב היינו כדעת רבי יהודה דס"ל שהבונה בית על מכונו איינו חוזר, ומעתה צ"ע מה שפסק המשנ"ב בפשיטות שאם נשרף מברכים, והיינו משום דקיי"ל כרבנן דחוזר עליו מעורכי המלחמה, וא"כ מדוע בסותר ובונה לא נאמר דמברך מהטעם הנ"ל דקיי"ל כרבנן שיברך.

ואפשר לומר דכוונת השעה"צ למש"כ הפת"ש בשם השמלת בנימין שלא מבאר הטעם שאינו מברך, ויתכן שגם המור וקציעה שסתם שאינו מברך זהו גם אליבא דת"ק דחוזר מעורכי המלחמה, וס"ל שלעניין זה יש חילוק בין דין חוזר מעורכי המלחמה לדיני שהחיינו, ומש"כ שם בהמשך דבריו לדמות דין שהחיינו לדין חוזר מעורכי המלחמה היינו לעניין 'שם בית' דכל בית שאינו חוזר עליו מעורכי המלחמה אינו מברך עליו שהחיינו [וכגון בית שיש בו פחות מד' אמות], אך לעניין הבונה בית על מכונו אינו מברך מטעם אחר דאין לו בזה כ"כ שמחה וכמש"כ השעה"צ.

[והנה בחת"ס שם הקשה מדוע לעניין מחזיר גרושתו מצינו שאינו חוזר מעורכי המלחמה ואילו מי שסתר ביתו וחזר ובנאו קיי"ל כרבנן שמברך, וביאר החת"ס דהסותר בית וחוזר ובונה אותו מחדש הוא אינו בונה אותו מאותן אבנים, משא"כ במחזיר גרושתו שהוא חוזר ונושא את אותה האשה. ולפי זה יש להעיר דאף לפי הדיעות שבחזר ובנאו מברך היינו דווקא כשהוא חוזר ובונה מאבנים אחרות, אך אם הוא חוזר ובונה מאותם אבנים לא יברך].

ולדינא נראה שאף דבאופן שנשרף הבית ובנאו פסק המשנ"ב שמברך, אך לפי משנ"ת גם זה תלי במחלוקת האחרונים ולכאורה נראה דמספק לא יוכל לברך. אכן מצינו במשנ"ב דכתב שאם מוסיף עוד דימוס שמברך לכו"ע, ולפי זה אם יוסיף עוד חלק בבית, או שישנה את הבית מצורתו המקורית באופן שהוא שמח מזה יכול לברך לכו"ע. אכן נראה שאם הוא רק מחליף ריצוף או צנרת וכדו' אינו מברך הטוב והמטיב דאינו נחשב כבית חדש. אמנם באופן שמוסיף חדר לבית או כגון שבנה מטבח חדש וכדו' נראה שיברך הטוב והמטיב.

## [סעיף ד] בשעת הקנין יש לו לברך אף על פי שעדיין לא נשתמש בהם, שאין הברכה אלא ע"י שמחת הלב שהוא שמח בקנייתן, וכשילבשם מברך מלביש ערומים.

# זמן ברכת שהחיינו וברכת מלביש ערומים

וכתב המשנ"ב (ס"ק יז) דמה שמברך בשעת הקנין היינו דווקא אם קנה בגד שראוי ללובשו תיכף, אבל אם קנה שום דבר שאינו ראוי ללובשו או להשתמש בו כמו שהוא רק שצריך ליתן לאומן לתקן לא יברך שהחיינו עד שעה שילבש הבגד או ישתמש בהכלי.

והנה בשו"ע הרב (סדר ברכת הנהנין פרק יב אות ד) כתב שילבש ויברך, ומשמע שיש לברך מיד לאחר שלבש את הבגד, אך הביאו בשם הספר ברכת הבית (שער כד אות לט הערה לז) שיברך שהחיינו קודם הלבישה וילבש מיד כדי כל הברכות שמברך עליהם עובר לעשייתן.

והנה מצינו בפמ"ג בהלכות הבדלה (במשבצו"ז סימן רצו ס"ק ו) שכתב דבברכות השבח אין דין לברך עובר לעשייתן, ואדרבה יש לברך רק לאחר הראיה. וכעין זה מצינו בביאור הגר"א (סימן מו סעיף ב) דברכות השבח א"צ עובר לעשייתן, ולפי זה ברכת שהחיינו שהיא כעין ברכות השבח לכאורה יש לצדד כדעת השו"ע הרב שיברך רק אחר הלבישה. אמנם מנהג העולם שברכת שהחיינו על אכילת פירות מברך קודם האכילה.

ולעניין ברכת שהחיינו על לבישת בגד מצינו בשו"ע (סימן תר סעיף ב) שהביא דלכתחילה המקדש בליל שני של ראש השנה ילבש בגד חדש ויברך שהחיינו [וכן הדין לעניין התקיעות שנהגו שהבעל תוקע לובש בגד חדש כדי שיוכל לברך שהחיינו כמבואר שם], ושם על כרחך מברך שהחיינו רק לאחר הלבישה. ונראה דכן מסתבר שבכל בגד חדש, שלא ראוי לברך עליו בשעת קנין, יברך עליו שהחיינו אחר הלבישה.

ולעניין ברכת 'מלביש ערומים' מבואר להדיא שמברכו אחר הלבישה [ועי' משנ"ב (ס"ק יח) שמברך מלביש ערומים קודם שמברך שהחיינו, וגם מזה מבואר שיש לברך ברכת שהחיינו רק לאחר הלבישה].