חוקות הגויים קפא יד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חוקות הגויים קעח עד קפב

**­שיעורי הלכה**

**שיעור יד'**

**הדינים הנידונים:**

* תלישת שערות מפאת הראש.
* קטן ניקף ע"י גוי.
* באיסור 'לא תאכילום' וביאור למה בהקפה מצאנו שאין איסור משום 'לא תאכילום'.
* הקפת הראש בעבדים טומטום ואנדרוגינוס.
* מקום פאת הראש.

*יורה דעה*

*סי' קפא ד-ט*

**הקפת הראש**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

## תלישת שערות מפאת הראש

הבאנו לעיל (שיעור יג) שיטת החת"ס, שמדבריו עולה שאין איסור במלקט ורהיטני בפאת הראש, ולכך ס"ל שאין חשש מלסרוק את הפאות, משום דאין איסור תלישה.

אכן יש להעיר דכל זה דוקא לעניין לסרוק, אבל לתלוש בידיים שערות מפאת הראש יש להחמיר, דבאמת יש כמה פוסקים דס"ל להחמיר במלקט ורהיטני, כמו שנתבאר שכן דעת רע"א, וכן הערו"ל בסוגיא במכות (כ. ד"ה או ברהיטני), ס"ל שבפאת הראש אסור במלקט ורהיטני, ויש לזה ראיה מהתוספתא (מכות פ"ד ה"ד) שאמרו 'יש תולש שתי שערות עובר משום ארבעה דברים משום נזיר משום מצורע משום יום טוב ומשום מקיף'. ומבואר שבתלישה לבד חייב. ואף התוס' בשבועות (ב:) היה להם צד לאסור במלקט ורהיטני [אכן בפשטות מסקנת התוס' שאין איסור, אבל אי"ז מוכח]. וא"כ היה מקום להחמיר בזה.

רק שהחת"ס (יו"ד ריש סי' קמ) כתב עוד טעם להתיר לסרוק את פאת הראש, משום שע"י מסרק אין פסיק רישא שיוצאים שערות שמחוברות היטב, אלא דוקא שערות שכבר היו מדולדלים ונעקרו מגומותיהם, ולכן דוקא גבי נזיר שיש דין גדל פרע שיער ראשו, לכך אפילו שערות מדולדלים אסור לו להסיר, ולכן אסרו לו לסרוק. אבל לענין הקפת הראש אין איסור להסיר נימים המדולדלים, דאין בזה השחתה, ולכך בהקפת הראש אין איסור לסרוק, דאי"ז פס"ר שיסיר שערות שמחבורות היטב.

ויש שרצו לומר שאף לדעת הרמב"ם דשרי במספריים, אין זה ראיה להתיר גם לתלוש, שבמספריים נשאר מעט מהשיער [ולכך לא חשיב השחתה], ולא חשיב הקפה דאינו משוה צדעיו לגמרי, אבל בתלישה הוא תולש את השיער עד עיקרו, ונמצא שהוא משווה צדעיו.

ומעתה אף שלעניין לסרוק כתבנו להקל, וכן מנהג ישראל וכן הורה החזו"א, מ"מ יש ליזהר שלא לתלוש דחמיר יותר.

## קטן להיות ניקף ע"י גוי

ובמה שכתב הרמ"א שקטן מותר שיהא ניקף מהעכו"ם. הנה בפת"ש (ס"ק ב) הביא משו"ת בית אפרים (יו"ד סי' סב) שהקשה איך מדובר, שאם הקטן הולך מעצמו אצל הגוי, מה צריך לומר הרמ"א שהקטן מותר, והרי כלל הוא שקטן אוכל נבילות ואין בי"ד מצווים להפרישו [ועל האב לכאו' יש חיוב לחנך את בנו ככל שאר המצוות, ולמנוע ממנו שלא ילך אצל הגוי], ואם מיירי שהגדול מצווה לעכו"ם שיקיף את הקטן, הרי יש בזה משום אמירה לעכו"ם. ונשאר בצ"ע.

## אשה להקיף קטן למה לא נאסור משום 'לא תאכילום'

ועיי"ש בבית אפרים שנתקשה גם בדעת רב הונא ס"ל דשרי לאשה להקיף קטן, אמאי שרי, והא איכא איסור משום לא תאכילום. ובתחילה רצה לומר שכל איסור לא תאכילום זה דוקא כשהקטן עושה מעשה, והסברא בזה, כי גדול שניקף ואינו עושה מעשה, כל האיסור הוא משום שמסכים בדעתו ונותן שיקיפוהו, ונמצא שאין האיסור מצד המעשה, אלא מצד 'הדעת' של האדם, ולכך דוקא בדבר שיש בו מעשה שייך לומר שיש איסור לא תאכילום, דאכתי הקטן עושה מעשה איסור וזה אסור לספותו, אבל דבר שתלוי בדעת, כיון שקטן אין לו דעת לא חשיב שעושה איסור כלל.

## אם יש איסור לא תאכילום כשהקטן אינו עושה מעשה

אלא שהקשה הבית אפרים על יסוד זה, מהא דמבואר ביבמות (עא.) שאסור לסוך קטן ערל בשמן של תרומה, ומוכח שיש איסור לא תאכילום אף כשהקטן אינו עושה מעשה, וכמו"כ הביא ראיה מהא שכתב הש"ך (יו"ד ר"ס שעא, וכ"כ המג"א סי' שמ"ג) להתיר לאשת כהן מעוברת ליכנס למקום טומאה, משום ס"ס שמא נקיבה ושמא נפל. ואכתי אפילו הוא זכר ואינו נפל מאי איכפ"ל, הא אין איסור ספיה מאחר שהעובר אינו עושה מעשה. אלא ודאי שאף כשאינו עושה מעשה יש בזה משום לא תאכילום.

## הסוברים שאין איסור לא תאכילום כשאינו מצווה בעצמו

ורצה לייסד שם, שרק בדבר שהגדול עצמו מחוייב בדבר יש דין לא תאכילום, ולכך אשה מותרת להקיף את הקטן, מאחר שהיא אין לה איסור להקיף עצמה, וכן ביאר הבית הלוי בתשובה (ח"א סי' טו). אבל ממעוברת עדיין יקשה דהא האשה אינה מצווה על טומאה, ולמה אסור לה ליטמאות.

והבנין ציון (סי' קיח) האריך בזה, והביא ראיות שיש איסור לא תאכילום אף כשאינו מצווה. כגון בהא דמצינו שאסור לכהן להאכיל נדרים שהיפר לאשתו קטנה [ועי' ברשב"א נדה מו: שהקשה על בעל כהן שנשא קטנה איך מאכילה נדרים שהיפר לה]. וע"ע בתוס' בפסחים (פח. ד"ה שה) שאסור לגדול שמנוי על קרבן פסח להאכיל קטן שאי"ז למנוייו.

ועוד רצה להביא ראיה מהא דיש איסור לישראל לקדש גרושה לכהן. אלא שכתב דזה לא דמי, שיש בזה משום לפני עוור, ושפיר יש לחלק בין דין זה לדין לא תאכילום. דאיסור 'לפני עור' הוא מצד הנכשל באיסור, וכיון שהנכשל אסור לו ודאי יש בזה איסור להכשילו, אבל איסור 'לא תאכילום' הוא מצד העושה וכיון שאינו מצווה יש סברא שלא יהיה איסור לא תאכילום.

## אי קטן חשיב בר חיובא

וכבר נתבאר לעיל (שיעור יג) שכמה אחרונים ביארו דעיקר האיסור ד'לא תאכילום', הוא משום דקטן חשיב בר חיובא, וכמו שמוכח מהא דקטן ששחט וגדול עומד על גביו מהני שחיטתו, ואי נימא שאינו בר חיובא מה מהני כשקטן עומד על גביו, והא כל שאינו בר חיובא לא מהני שחיטתו, וכמו שמצאנו בגוי ששחט שאין שחיטתו כשירה מאחר דאינו בר חיובא. ואם נאמר שאיסור לא תאכילום הוא משום שהקטן באמת מחוייב בדבר, א"כ אין סברא לומר שכשאינו מצווה אין איסור ספייה.

אבל שיטת הרמב"ם שאיסור לא תאכילום אינו אלא מדרבנן [עי' בפמ"ג בפתיחה על או"ח ח"ב אות יג], ומוכח דהרמב"ם ס"ל שקטן אינו בר חיובא, ואעפ"כ שחיטתו כשירה, ועל כרחך לשיטתו אף מי שאינו בר חיובא שחיטתו כשירה. ובאמת הרמב"ם (פ"ד משחיטה הי"א) כתב שהטעם שעכו"ם פסול משחיטה משום דכתיב וקרא לך ואכלת מזבחו, ולא משום דבעי שיהא בר חיובא.

אבל שאר ראשונים דסוברים שהטעם ששחיטת הגוי פסולה משום שאינו בר חיובא, ע"כ צ"ל שקטן חשיב בר חיובא, וא"כ קשה איך שרי לאשה להקיף קטן.

## ביאור הבנין ציון שהוא גזה"כ להקיש מקיף לניקף

ובבנין ציון (שם) כתב דצ"ל דהוא גזירת הכתוב, שכל שאינו מצווה להקיף עצמו, גם אין לו איסור להקיף אחרים. אלא שק"ק שהפסוק בא רק להתיר שאין איסור להקיף אחרים מצד איסור של המקיף, אבל 'לא תאכילום' הוא תלוי באיסורו של הניקף, ומנין ללמוד מפסוק זה להוריד את האיסור של הניקף.

## למה אשתו של רב הונא הקיפה את הקטן לכתחילה

ולמעשה בשו"ע פסק בשם יש אומרים שאסור לאשה להקיף את הקטן, וכן מבואר ברמב"ם (ע"ז יב, ה), והראב"ד בהשגותיו שם כתב שאין זה אלא איסור דרבנן. ויש להבין א"כ איך אשתו של רב הונא הקיפה את הקטן. ועיי"ש בנזיר (נז:) שבמפרש כתב שחובה הייתה מקפת את הקטן להברותו, ואם כל האיסור דרבנן יש לומר שלצורך רפואה שרי.

## הלכה למעשה לעניין אשה להקיף הקטן

וא"כ הלכה למעשה אסור לאשה להקיף את הקטן, אבל אם מוכרחים להקיף לצורך רפואה, ודאי עדיף שאשה תקיף ולא איש.

[סעיף ז] עבדים חייבים בהקפת הראש כאנשים.

[סעיף ח] טומטום ואנדרוגינוס אסורין בהקפת הראש.

## חיוב הקפת הראש בעבדים וטומטום ואנדרוגינוס

וטעם הדבר שעבדים אסורים בהקפת הראש, משום שדוקא אשה אינה בהקפת הראש משום דליתנהו בהשחתה, כיון שאין לה זקן, והואיל וליתנהו בהשחתת זקן ליתנהו נמי בהקפת הראש, משא"כ בעבדים שיש להם זקן. אלא דא"כ יש להבין מה שכתב הש"ך שבטומטום ואנדרוגינוס אסור רק מספק, ולכאורה אם יש לו זקן הרי ישנו בהשחתה, ולמה לא יהא אסור מדינא. וצ"ל דגם אשה אם יהיה לה זקן מ"מ אין איסור השחתה, דאף אם היה לאשה זקן לא חשיב זקן, וא"כ גם טומטום ואנדרוגינוס אילו אשה הם, אף אם יהיה לו זקן אין זה נחשב זקן.

[סעיף ט] שיעור הפאה מכנגד שער שעל פדחתו ועד למטה מן האוזן, מקום שהלחי התחתון יוצא ומתפרד שם, וכל רוחב מקום זה לא תגע בו יד.

## היכן הוא מקום הפאות למעלה

יסוד הקפה הוא שמשוה צדעיו, ולכך השיעור של הפאה למעלה, הוא מגובה שאין לו שיער באופן הטבעי בפדחתו, עד מאחורי האוזן במקום הגבוה ביותר בשערות שמאחורי האוזן, וכל השטח שביניהם הוא פאת הראש. וביד הקטנה (על הרמב"ם הל' ע"ז פ"ו ס"ק עא) כתב שנהגו להחמיר מעל השיעור משום שיש אנשים שאין להם מקצעות והשיעור יותר למעלה. ובשם החזו"א כתבו (עי' בספר לשכנו תדרשו ח"א עמ' שא) שצריך לגל את הפיאות כלפי מעלה בצורת קשת.

## השיעור למטה

ולמטה עד היכן, בשו"ע כתב שהוא מקום שהלחי מתפרד. והמקום [וכ"כ בספר לשכנו תדרשו] הוא היכן שמורגש ובולט כשפותח את הפה, והוא מתאים כנגד החור של האוזן, וכן הוא לשון השו"ע שהוא מקום המתפרד [ויש מחמירים עד סוף האוזן חוץ מהתנוך, ויש מחמירים גם עד סוף התנוך, אבל אי"ז דעה עיקרית].

וצריך זהירות גדולה בזה, כי מצוי שהספר רוצה ליישר המקום מעל האוזן מהצד שכנגד הפנים, והוא ממש איסור גמור, ואף כשעושה במכונה אסור מדאורייתא לדעת התוס' והרא"ש, והאיסור הוא בכל שערה ושערה כמו שפסק השו"ע דלא תגע יד, והיינו שעל כל שערה יש איסור, וכמו שכבר ביארנו לעיל (שיעור יג). והאורך הוא עד 3 מ"מ כמו שכבר ביארנו, ולכן עם עושים במכונה עם מספר אם יש בשיער 3 מ"מ שרי אבל בפחות מזה אסור.