חנ_נ במין בשאינו מינו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / חנ_נ

חולין ק. חנ"נ במין בשאינו מינו

**א. השמטת הרי"ף לדין חנ"נ-**

בר"מ פ"ט מאכ"א ה"ט פסק דינא דחנ"נ, שאם נפלה טיפת חלב על חתיכת בשר ואח"כ ניער את הקדירה צריך שישים גם כנגד הבשר ולא סגי בשישים כנגד הטיפה.

ובראב"ד השיג ע"ז לא שמענו דין חנ"נ אלא לר"י דמין במינו לא בטיל אבל לדידן דמין במינו בטל לא.

ובראב"ד בתו"ד שם הוכיח כשיטתו דהא מקשינן בסוגיא קח: דאי לא ניער כלל אין הקדירה נאסרת דמיבלע בלע מיפלט לא פלט, וביאור הקו' כתבו התו' משום שאין בלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, והק' הראב"ד דאי אמרינן חנ"נ הרי נאסר גם הבשר וא"כ פליטת הבשר עצמו תצריך שישים כנגדה, וע"כ דאין הנאסר חוזר ואוסר גבי בב"ח, וכתב הראב"ד דש"מ דלא אמרינן חנ"נ, דא"כ היה גם ההיתר שנאסר חוזר ואוסר.

והנה ברי"ף ג"כ השמיט מימרא דרב דחנ"נ, וכתב הרמב"ן קח: ובמלחמות ק. בדעתו דס"ל כדעת הראב"ד דלא אמרו כן אלא למ"ד מין במינו לא בטיל [ודלא כדעת שא"ר וכ"נ להלכה בשו"ע-צב כדעת הרמב"ם דאמרינן חנ"נ אף לדידן, וכן מסיק הרמב"ן שם לענין מעשה].

**ב. ד' הרמב"ן בביאור שיטה זו-**

ומבואר שם ברמב"ן טעם שיטה זו, וכנראה מתו"ד דס"ל דלעולם אין מושג שההיתר נאסר מצ"ע ע"י חנ"נ, וכל המושג דחנ"נ הוא ענין מסויים כלפי מין במינו, דמבואר בסוגיא ק. דאם נתערב מין במינו ואינו מינו אמרינן סלק וכ"ה בע"ז עג. דאתינן עלה מתורת רואין, מבואר דבעי דין מיוחד של סלק, והטעם משום דגבי מין במינו אין ההיתר מתנגד כלל להאיסור שהרי אף במשהו לא בטל והוא מעמידו ומחזקו, ולכך בעי להלכתא מיוחדת של סלק.

וע"ז חידש רב דכל מה דאמרינן סלק הוא באופן שנפלו כולם יחד לקדירה אבל אם מתחילה נפל מין במינו ונאסר ואח"כ נפל שאינו מינו תו לא אמרינן סלק, ולא יתבטל אלא אם יש שישים כנגד שתי החתיכות.

אבל למ"ד מין במינו בטיל הרי מצטרף האיסור לההיתר לבטל את מינו, ולא אכפ"ל מה שמעיקרא נאסר שהרי מעיקרא ג"כ ההיתר מתנגד להאיסור אלא שאין בו שיעור מספיק לבטלו, וכל כמה שנתרבה אח"כ הרי האיסור בטל.

ומבואר ברמב"ן ע"ז עג. עוד דהנה פליגי אמוראי בע"ז בנפל יין תחילה אם אמרינן רואין, ולפי שיטת הרי"ף היינו גופא דין חנ"נ ואין כאן שתי עניינים [דלא כדעת שא"ר דדין חנ"נ הוא דין אחר והתם איירי בגוונא שאין בו משום חנ"נ עתוס' וברמב"ן שם], והיינו דקי"ל בע"ז כמ"ד דאסר.

והביאור נתבאר במקו"א דהואיל וכבר נאסר הרי מציאות האיסור חלה בכל התערובת ואין האיסור עומד לעצמו, וא"כ א"א לבטל רק חלק ממנה וזהו הענין דא"א לומר סלק, אלא דס"ל להרמב"ן דה"מ במין במינו שהכל מתאחד אבל באינו מינו לא].

**ג. קו' הרמב"ן מסוגיא קח.-**

אבל הק' הרמב"ן על הראב"ד דהא מבואר בסוגיא להדיא דגבי בב"ח נמי אמרינן חנ"נ, וכגון טיפת חלב שנפלה על החתיכה הרי היא אוסרת אחריה את שאר החתיכות כדין מין במינו דלא בטיל, ובכה"ג הרי מעיקרא נתערבו באינו מינו ויש כאן התנגדות של הבשר לאיסור החלב?

ובד' הרמב"ן מתבאר שני תי' בזה:

א. דשאני בב"ח שהבשר עצמו ג"כ נאסר ולכך בזה אמרינן חנ"נ אף באינו מינו או במין במינו לדידן דבטל, וכל ד' הראב"ד אינו אלא בשאר איסורין.

אבל דחה הרמב"ן דמ"מ הו"ל להרי"ף לפסוק דין חנ"נ גבי בב"ח והרי"ף השמיטו לגמרי, משמע דאף גבי בב"ח ס"ל דלא קי"ל חנ"נ.

וגם בד' הראב"ד פ"ט מאכ"א שהבאנו מבואר דס"ל דאף גבי בב"ח לא קי"ל חנ"נ.

ב. עוד באר הרמב"ן די"ל דאף דין חנ"נ בכה"ג שנפל מתחילה לאינו תלי בדין מין במינו לא בטל, עיי"ש בזה"ל:"ויש לומר עוד שכך הדין בשאר איסורין טיפת דם שנפלה לחתיכה ואסרה בנו"ט ונפלה חתיכה לקדירה אוסרת כל החתיכות מפני שהן מינה שכל דבר שנאסר בין שאיסורו מעצמו בין שאיסורו מדבר אחר אין מינו מוציאו מכלל איסור וכיון שאינו מצטרף להיתר ניעור עמו שלא ליבטל בשאינו מינו".

והיינו דד' הגמ' גבי טיפת חלב אינו דין מיוחד גבי בב"ח משום שהבשר נאסר, אלא שהוא ענין כללי בכל איסורין ואף זה הוא מטעם דמין במינו לא בטיל ולכך השמיטו הרי"ף.

וסברת הרמב"ן צ"ב, וכנראה יסודו דכיון שנתערב החלב עם הבשר והבשר מעורב עם חלב אין בשר אחר יכול לבטל את החלב, שהרי הבשר שהוא מינו עם שאר החתיכות אוסר את החלב וא"א לשאר החתיכות להתנגד לאיסור שמטיל הבשר בכל החתיכה.

ויותר נראה בנו"א קצת, דעצם מה שהבשר מעורב עם חלב הרי החלב ג"כ מקבל דין של מין במינו עם בשר אחר, דכל שהוא מעורב במינו הרי כולו מקבל דין של מין במינו וא"י להתבטל ע"י בשר אחר.

[וכעין סברא זו הבאנו במקו"א בסוגיא דאין הנאסר חמור מן האוסר, שיש לדון גם גבי מלח הבלוע בדם דאף למ"ד דלא אמרינן חנ"נ והמלח לא נאסר רק צריך לבטל את הדם לחוד מ"מ לא יספיק שישים כנגד הדם, והטעם נתבאר שם שע"י שהדם בלוע ממלח הרי הדם קיבל דין מלח דאפי' באלף לא בטיל וצריך לשער כאילו היה הדם כולו מלח, וה"נ הכא הרי הבשר עצמו חשוב כמינו ע"י שבלוע בו חלב, והוא דבר חידוש, אבל מקור לזה יש כאן בשיטת הראב"ד].

וכנראה לפי"ז יש בד' הראב"ד שתי חידושים שונים: א. דבבלע מעיקרא מין במינו יסוד דין חנ"נ הוא משום דלא אמרינן סלק ורק למ"ד מין במינו לא בטיל.

ב. בבלע אינו מינו דאף האינו מינו נחשב כמינו ואינו בטל אח"כ למ"ד מין במינו לא בטיל, וצל"ע אם יש שייכות בין שתי העניינים.

[ובחזו"א כ-ח כתב בביאור ד' הראב"ד בזה"ל:"דכי היכי דמין אינו מבטל מינו ה"נ בשר שנאסר מחמת החלב הוי כמין אחד ואינן מבטלין זא"ז ונשאר איסורן במשהו", משמע מזה שהוא דין מיוחד בב"ח וג"ז רק למ"ד דמין במינו לא בטל, ודלא כהרמב"ן].

**ד. ראיית הראב"ד וביאור הגר"ח בדעתו-**

והנה בראב"ד הוכיח שיטתו דלא אמרינן חנ"נ לאסור את ההיתר, דהא חזינן דאין הנאסר חוזר ואוסר אף גבי בב"ח וע"כ אין ההיתר לכשעצמו נאסר, א"כ ה"נ אף אם נשאר בו מקצת משהו מ"מ בב"ח אינו אלא בנתינת טעם ואין משמעות למשהו והוי כמו שיצא הכל לגמרי?

ומזה הוכיח הראב"ד דדין חנ"נ אינו אלא למ"ד מין במינו לא בטיל.

ובחי' הגר"ח תמה ע"ז טובא, שהרי כיון הוכיח הראב"ד דאין ההיתר נאסר בדין חנ"נ ולרבנן אי"צ שישים כנגדו ה"נ לא יהיה בו דין חנ"נ לר"י דמין במינו לא בטיל, גם אין לומר דגוף דין חנ"נ אם נאסר ההיתר תלוי בדין מין במינו לא בטיל דמה ענין זל"ז?

ובאמת הנה מד' הרמב"ן שהבאנו לעיל מתבאר הענין היטיב, דלעולם אין ההיתר נאסר אלא דלמ"ד מין במינו לא בטיל הרי אין אומרים סלק וכש"כ הרמב"ן דזהו יסוד דין חנ"נ, וא"ש היטיב קו' הגר"ח.

אבל הגר"ח דרך בזה בדרך מחודשת מאוד בשיטת הראב"ד, עיי"ש דלשיטת הראב"ד שאין ההיתר נאסר ואינו חוזר ואוסר צ"ע היאך יתבאר טעם מ"ד דאל"ס אסור והרי ההיתר מעולם לא נאסר וכיון שאין בו כבר טעם איסור למה לא יחזור להיתרו?

ובפשטות היה נראה עפי"ד התוס' קיב. שאין האיסור אלא משום שנשאר בו משהו ולעולם אינו נסחט לגמרי, ואה"נ אם ייסחט הכל שרי.

אבל הגר"ח הק' ע"ז מה מוסיף שנשאר משהו והרי בב"ח לא נאסר אלא דרך בישול והשתא לית ביה טעם הוי כמו שאין כאן חפצא של תערובת כלל ומה יוסיף לנו שנשאר בו איזה משהו?

וזהו שהוכיח הראב"ד דע"כ אין בההיתר איסור עצמי [ככלאי הכרם] דהא חזינן דבאופן שנפרדו לגמרי אין ההיתר חוזר ואוסר וע"כ דמעולם לא נאסר רק כל שהוא בתערובת יחד הוא מצב של איסור בשניהם יחד, וא"כ אין כאן סיבה להצריך שישים כנגד כולו דכיון שבטל האיסור בשישים ממילא פקע שם בב"ח מכולו ואי"צ ביטול גם כנגד החלב.

ודעת התוס' דסגי שנשאר משהו נתבאר במקו"א.

ועפי"ז כתב הגר"ח בדעת הראב"ד, דע"כ דין אל"ס הוא איסור חדש שחל על החתיכה ולא מעיקר דין בב"ח רק הלכה מיוחדת שכל שכבר נאסר אינו חוזר להיתרו.

ועפי"ז באר כוונת הראב"ד וזה עפי"ד הגר"ח בכ"ד דדין טכע"ק הוא דין איסור חדש על הטעם ועי"ז אין ביטול לממשות האיסור, משא"כ דין מין במינו הוא הפקעה מעיקר הענין ביטול ולא משום איסור חדש.

ולפי"ז באר דנפק"מ מזה בדין אל"ס דכיון שהוא איסור חדש ס"ל להראב"ד דלא שייך לומר כן אלא למ"ד מין במינו לא בטיל, אבל למ"ד שהוא בטל וכל איסורו הוא מכח הטעם הרי באיסור חדש של אל"ס לא שייך דין טכע"ק, שלא נתחדש אלא בעצם האיסור אבל לא באיסור חדש דאל"ס.

ומ"מ ד' הגר"ח אזלי רק לפי דעתו המחודשת בכ"ד דגם דין טעמו וממשו יסודו הוא מכח דין טכע"ק, וכבר נתבאר במקו"א דזה יתכן רק בשיטת הר"מ ולא בשא"ר ולדידם הרי גם טעמו וממשו יסודו הוא הפקעת ביטול ולא בעינן בזה לאיסור חדש של טכע"ק, ואכ"מ.

להגר"ח בראב"ד מבואר דדין מין במינו לא בטיל אי"צ לפרשת טכע"ק ולכך אף באל"ס אסור יכול לחול דין זה, שיכול לאסור גם מכח הצו"ר, וזה כש"כ הרשב"א צח. דדינא דר"י אינו מדשום טכע"ק אלא משום דלית ביה ביטול.

**ה. ביאור שלישי מהראב"ד בתמים דעים ובקו' מתרומה-**

אבל בראב"ד בתמים דעים נראה מהלך שלישי בזה, הנה הראשונים הק' על דרכו של הראב"ד מפלוגתא דירושלמי ערלה ב-ג גריסי תרומה שנתבשלו עם עדשין על דעתיה דרבי עד שירבה על כולהון, הרי מבואר דאף במידי דבטל במאה ומאתיים אמרינן חנ"נ וצריך לרבות כנגד ההיתר ג"כ, ואילו להראב"ד לא אמרו חנ"נ אלא במה שאוסר אפי' במשהו, ומה"ט דחו הרמב"ן והר"ן את שיטת הרי"ף.

ועמד ע"ז הראב"ד בתמים דעים-ז עיי"ש שהק' ע"ע מתרומה, ובפמ"ג פי' הקו' כפי שיטתו של הראב"ד דלא אמרינן חנ"נ בלח בלח ותרומה הוי כלח בלח.

אבל באו"ג סא-ז בשם מהר"ם פדאווה פי' משום דבאינו מינו לא אמרינן חנ"נ, וכ"כ יד יהודה [וכתב שכנראה מה שהביאו הראשונים מהראב"ד דלא אמרינן חנ"נ בלח כוונתם לבעל האשכול פגיה"נ עמ' 96 שכתב כן, ומיהו ע"ע בראב"ד בתמים דעים שג"כ הזכיר סברא זו דלא אמרינן חנ"נ בנימוח ועיין באו"ג שהעיר כבר דלכאו' אינו ענין לשאר ד' הראב"ד שם דלא אמרינן חנ"נ אלא במינו, ועיי"ש משכ"ב].

ותי' הראב"ד דשאני תרומה שאיסורה במאה ולא מכח נתינת טעם, ובזה שוה למ"ד מין במינו לא בטיל.

וזה כנראה דלא כשו"ת הרשב"א-תשל תשובת מהר"ם דמאה שהצריכו בתרומה נמי יסודו בטעם, כדאשכחן דאיכא מ"ד דכל איסורין שיעור הטעם הוא במאה, וע"כ יש טעם קלוש עד מאה וזה יסוד איסור תרומה עד מאה.

והנה לפמש"כ הגר"ח בטעמו של הראב"ד הרי וודאי אשה"ט חילוקו דכיון שאין דינו משום טכע"ק רק משום שאמרו חז"ל שלא יתבטל הוי כדין מין במינו לא בטיל שהוא הלכה בביטול עצמו ולא בטעם ושייך אף כלפי הדין איסור חדש של אל"ס.

ולדעת הרמב"ן לכאו' צ"ב שהרי עיקר טעם הראב"ד מבואר בלשון הרמב"ן דבמין במינו לא אמרינן סלק כיון שמעיקרא אינו מתנגד כלל להאיסור דאפי' במשהו לא בטיל, אבל גבי תרומה לא שייך זה, ומה"ט הק' הרמב"ן על הראב"ד מהא דתרומה.

אבל הראב"ד עצמו בתמים דעים פי' דעתו באופ"א, דלא שייך דין אל"ס וחנ"נ אלא באיסורין שעיקר דינם הוא שיעור בביטול כגון מין במינו או תרומה ששיעורה במאה אבל באיסורי טעם לא.

ועמד כבר ביד יהודה צב-יז, וכעי"ז קדם לו בכו"פ צב-ה, ויש לבאר דבריהם עפי"מ שהבאנו במקו"א ד' הרא"ש דבדין חנ"נ לא נתחדש לאסור את ההיתר אלא שההיתר מגדיל את השיעור אל האיסור, ומונע ממנו להתבטל.

ובזה אמרינן שפיר דה"מ בדין שיעור אבל בדין טעם היאך יצטרף ההיתר להחשיב את האיסור והא סו"ס אין כאן טעם דאיסורא, ודו"ק היטיב, ושלא כדרכו של הרמב"ן בראב"ד.

וזה נראה מה שהוכיח הראב"ד בהשגות שהרי אם נפרדו מותרים, וע"כ מעיקרא לא נאסר ההיתר רק כל דינו הוא להגדיל את השיעור, וכהרא"ש ולא כהר"ן, וא"כ ה"נ לא יהיה חנ"נ גבי טעם.

[והיה מקום לפרש כן גם בכוונת הרמב"ן בדעת הראב"ד, אבל ממשה"ק מתרומה נראה לא כן].

אח"כ ראיתי שיסוד סברא זו מבוארת נמי בראשונים ע"ז עג. בשם הראב"ד, עיי"ש דאף דס"ל להראב"ד דהיתר באיסור בטל ונהפך גם הוא לאיסור מ"מ לא מהני זה אלא לענין מין במינו אבל לא באינו מינו.

ולפמש"כ לבאר שהוא סברא מסויימת בדין חנ"נ שאינו אלא להגדיל את השיעור צ"ע לפרש כן גבי ביטול היתר באיסור.

וע"כ מבואר בזה דאף אם בדין חנ"נ ההיתר עצמו נאסר, מ"מ כיון שבעצמותו הוא היתר אין הטעם היוצא ממנו טעם דאיסורא וא"י לאסור בשישים, וצ"ב בטעמא.

ולד' הגר"ח הרי מתבאר הענין היטיב, דדין טעם הוא דין חדש ובאיסור חדש של אל"ס לא נאמר זה כיון שאין בו סיבת ושם האיסור, וה"נ לענין ביטול ברוב, אבל לפמש"כ צ"ע להבין זה גבי ביטול ברוב.

**ד. ביאור הסוגיא קט. לשיטת הראב"ד-**

ובמקורו של הראב"ד לחידושו כתב הגר"ח שהוא מסוגיא קט. בפלוגתא דר"י ורבנן בטיפת חלב שנפלה על החתיכה אם אוסרת שאר הקדירה כנגד כל החתיכה, ומבואר בגמ' טעם רבנן שמתירים שאר הקדירה משום דס"ל אל"ס מותר ולכך אי"צ ביטול אלא כנגד הטיפת חלב ולא כנגד כל החתיכה, ומקשי התם מנ"ל דהיינו טעמייהו דלמא משום מין במינו בטל, ופירש"י דלכך בעי ביטול כנגד כל החתיכה אבל איירי שיש שישים כנגד החתיכה ור"י לטעמיה דמין במינו לא בטיל.

והעיר הגר"ח דלפי"ז נמצא דבס"ד דטעמייהו דרבנן הוא משום אל"ס מותר הרי מה דקתני עד שתתן טעם בכל הקדירה אטיפה קאי ולא על החתיכה, ולמאי דמקשינן דהוא משום מין במינו בטל הרי עד שתתן טעם אחתיכה קאי ובעי שישים כנגד כל החתיכה?

ולדעת רש"י צ"ל דהא גופא קו' הגמ' דלמא יתפרש עד שתתן טטעם היינו אחתיכה כולה, וגוף נידון הגמ' הוא גם בפירוש לישנא דברייתא.

אבל הגר"ח יישב עפ"י שיטת הראב"ד דבאמת כוונת הגמ' דלמ"ד מין במינו בטיל ל"א חנ"נ ואי"צ ביטול אלא כנגד הטיפה.

וכבר קדם להגר"ח בכ"ז בכו"פ צב-ה לבאר מזה מקור שיטת הראב"ד, וע"ע בשואל בתמים דעים נראה שפי' כן.

אבל בלח"מ תמה על הראב"ד מגוף סוגיא זו, דמהא דמקשינן דלמא רבנן נמי מודו דאל"ס אסור אלא דס"ל מין במינו בטיל, מבואר דאף למ"ד מין במינו בטיל יש מקום לומר דאל"ס אסור?

ובחזו"א כ-ח כתב דד' הראב"ד הוא רק למסקנא קט. אבל לא בהו"א, ולמסקנא ל"ש לומר אל"ס אסור למ"ד מין במינו בטיל, וצ"ע היכן נשתנה זה.

ובכו"פ שם תי' דכל מ"ש הראב"ד דחנ"נ תלוי בדין מין במינו לא בטיל, היינו רק דין חנ"נ להצריך שישים כנגד כל החתיכה, אבל ס"ל דדין אל"ס הוא נידון אחר כלפי עצם החתיכה אם חוזרת להיתר או לא, וכדעת רש"י בסוגיא וכש"כ הגר"א רסי' קו ששתי נידונים שונים הם.

ונידון זה דאיסור החתיכה עצמה הוא שייך גם למ"ד מין במינו בטיל, או משום שנשאר טעם או משום שכיון דחייל איסור תו לא פקע, אבל שישים כנגד ההיתר לא בעינן, וכשנ"ת לעיל שיטת הראב"ד אי כהרמב"ן אי כהגר"ח.

והנה לפירוש האחרונים בדעת הראב"ד למדנו מן הסוגיא דלמ"ד אל"ס אסור הרי החתיכה נשארת באיסורה אף במין במינו ואף למ"ד מין במינו בטיל, וזה דלא כש"כ בנוב"י יו"ד-כ ונתבאר ענין זה במקו"א בדין איסור החתיכה.

**ה. בקו' האשכול על הראב"ד-**

ועיי"ש באשכול שם הק' על הראב"ד מסוגיא ק. דלולא חנ"נ אמרינן סלק את מינו והרוטב יכול לבטל את האיסור לבדו וע"י חנ"נ צריך שיעור גם כנגד ההיתר שנאסר, ואי כהראב"ד דא"א חנ"נ באינו מינו א"כ לגבי הרוטב שהוא אינו מינו אי"צ שישים אלא כנגד הנבילה עצמה.

והנה להבנת הרמב"ן בדינו של הראב"ד לכאו' אין מקום לקו' זו, שהרי יסוד הראב"ד דהיכא שנאסר במין במינו הרי אין כאן התנגדות זל"ז כלל והאיסור אסר את ההיתר ותו לא שייך לומר סלק, ולפי"ז לכאו' והכל תלוי בתערובת הראשונה אם היה מין במינו ואין בו כח לבטל זא"ז תו לא אמרינן סלק ולא אכפ"ל שהרוטב הוא אינו מינו.

אבל לפמש"כ ביסוד ד' הראב"ד משום שא"א לומר דין חנ"נ באיסורי טעם ורק היכא שהוא שיעור ביטול שייך לומר שההיתר מגדיל את השיעור של האיסור, שפיר הק' האשכול דא"כ ה"נ הכא א"א לההיתר להצטרף לאסור מתורת טעם את הרוטב ורק להגדיל את השיעור יכול, ועיין או"ג סא-ז מש"כ בקו' זו לדעת הראב"ד.

אבל צ"ע הרי באשכול נראה שפי' כד' הרמב"ן שגם הוא הק' ע"ד הראב"ד מתרומה.