9 הריני נזיר מן הגרוגרות א - בביאור עיקר הסוגיא, ובקו_ הגרע_א, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' ב' דר"ח טבת נר ז' דחנוכה תשע"ה

**א**

א] נזיר ד"ט., הריני נזיר מן הגרוגרות ומן הדבילה, ב"ש אומרים נזיר, וב"ה אומרים אינו נזיר, ובגמ' שם מייתינן להא דתנן במנחות דק"ג. הרי עלי מנחה להביא מן השעורים יביא מן החיטים וכו', ר"ש פוטר שלא התנדב כדרך המתנדבים, ואמרינן עלה מאן דתנא דכי אמר הרי עלי מנחה מן השעורים מביא מן החטים, אמר חזקי' במחלוקת שנוי' וב"ש היא, לאו אמרי ב"ש כי אמר מן הגרוגרות ומן הדבילה הוי נזיר הכי נמי כי אמר מן השעורין מביא מן החיטים, ור' יוחנן אמר אפי' תימא דברי הכל באומר אילו הייתי יודע שאין נודרין כך לא נדרתי כך אלא כך.

והרא"ש שם כתב בתו"ד, דהא דבאומר הריני נזיר מן הגרוגרות אינו נזיר לב"ה אף אם אמר אילו הייתי יודע וכו', הוא משום דבזה לא טעי אינש, ודמי למש"א התם דבאומר הרי עלי מנחה מן העדשים ל"מ אף אם אמר אילו הייתי יודע וכו', משום דבזה לא טעי אינש, וכ"ה בתוס' הרשב"א פסחים דנ"ג:, וכעי"ז כתבו התוס' במנחות דק"ג. בסו"ד.

וקשיא לפ"ז בד' הרמב"ם בפי"ז ממעה"ק ה"ט שכתב דאמר הרי עלי מנחה מן השעורים או מן העדשים וכו' שואלין אתו וכו' ואם אמר אילו הייתי יודע הייתי נודר כדרך שמקריבין הרי זה חייב להקריב כדרך שמקריבין, עכ"ל, והרי שדעתו דאף באומר הרי עלי מנחה מן העדשים אם אמר אילו הייתי יודע וכו' ה"ה חייב להביא מן החטים, וא"כ מ"ט באומר הריני נזיר מן הגרוגרות אינו נזיר אף אם אמר אילו הייתי יודע וכו', וכבר עמד בזה הלח"מ בהל' מעה"ק שם.[[1]](#footnote-2)

ב] ובעיקר מש"כ הרמב"ם דאף באומר הרי עלי מנחה מן העדשים שואלין אותו ואם אמר אילו הייתי יודע וכו' ה"ז חייב להקריב, הק' הכס"מ שם, דזה דלא כמש"א בסוגיין ובמנחות שם דבאומר הרי עלי מנחה מן העדשים ל"מ אף אם אמר אילו הייתי יודע וכו', משום דבעדשים לא טעי, וכבר עמד ע"ז המהר"י קורקוס שם, עיי"ש מש"כ בזה, וכתב לישב, לפמש"א במנחות שם דאמר זעירי לא שנו אלא דאמר מנחה אבל לא אמר מנחה לא, וס"ל להרמב"ם דכל הא דמפלגינן בין אמר מנחה מן השעורים לאמר מנחה מן העדשים, היינו מקמי דידעינן לזעירי, אבל בתר דידעינן לדזעירי דמפליג בין מנחה למנחת כיון דמנחה מוכרת באפי נפשי' הוא, כך לי מנחה מן העדשים כמו מנחה מן השעורים, עכ"ד.

ועיי"ש בלח"מ שהק' ע"ז, ז"ל, דזה מנא לו לרבינו ז"ל כן דאע"פ שאמר מנחה מוכרת, לענין דטעי איניש בעדשים ודאי דכו"ע מודו דלא טעי ואינו יכול לומר אילו הייתי יודע, וא"כ היכן גילה זעירי דעתו לחלוק על זה, עכ"ל, וצ"ע בדעת הרמב"ם בזה.

**ב**

ג] והנה בעיקר מה שפסק הרמב"ם בהל' מעה"ק שם לדינא דזעירי דאם אמר מנחת לא, וכ"כ שם ה"י דאם אמר הרי עלי קמח או הרי עלי חצי עשרון ולא הזכיר מנחה ה"ז פטור כמי שלא נדר מעולם, השיג הראב"ד, ז"ל, אין לסמוך על הכללות הללו, שאם בדקו אותו ואמר אילו הייתי יודע הייתי מתנדב כדרך המתנדבים אע"פ שאמר מנחת שעורים מביא מן החטים, וזעירי שמפליג בין מנחה למנחה לדעת ב"ש או לר"מ דאמר תפוס לשון ראשון הפליג שאם אמר מנחת שעורים אין כאן לשון ראשון, וכן מ"ש בסוף שאם אמר הרי עלי קמח או הרי עלי עשרון ה"ה כמי שלא נדר מעולם אינו כלום שהכל תלוי בבדיקה, עכ"ל, - והיינו דכיון דהא דמהני כשאמר מנחה מן השעורים, הוא משום דאילו הייתי יודע וכו', אין לחלק בין אמר מנחה מן השעורים לאמר מנחת שעורים, וכל הא דמפליג זעירי בהכי הוא רק משום דס"ל דטעמא דת"ק הוא משום דתפוס לשון ראשון, וע"כ אם אמר מנחת שעורים דליכא לשון ראשון ל"מ.

ד] ובטעמא דהרמב"ם דאף דהא דמהני הוא משום דאילו הייתי יודע וכו', מ"מ היינו רק כשאמר מנחה מן השעורים, הנה נתפרשו הדברים בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במנחות שם, ז"ל, וכל הדברים הם במי שאומר הרי עלי מנחה "ואח"כ התנה תנאי בטל כמו שהזכיר הרי התנאי אינו כלום" כמו שבארנו, אבל כ"ז שהסמיך ואמר הרי עלי מנחת שעורים וכו' אינו חייב כלום לדברי הכל, לפי שלא חייב עצמו דבר שהוא מצוה, עכ"ל, וכעי"ז כתבו הכס"מ בהל' מעה"ק שם בשם הר"י בנבנשת, והמהר"י קורקוס שם, ועיי"ש שהביא לד' הרמב"ם בפיהמ"ש.

ה] וביאור הדברים הוא, דהנה בעיקר הא דמהני מה שאומר אילו הייתי יודע וכו', הק' בחי' הגרע"א בסוגיין, ז"ל, לא ידעתי מה בכך וכי בשביל דאם הי' יודע הי' נודר מחיטים, הא מ"מ לא נדר להביא מן החיטים וגרע אפי' מדברים שבלב דהא אף בלב לא הי' לו להביא מחיטים וכו', אבל הכא דבלבו ודעתו הי' לומר מן השעורים אלא דאילו הי' יודע שאין מביא מן השעורים הי' אומר מן החיטים, מה מהני ובמה נתחייב להביא מן החטים, וצ"ע, עכ"ל.

ומד' הרמב"ם למדנו הישוב לזה, והיינו דבאומר הרי עלי מנחה מן החיטים, לא אמרינן דליכא בזה ל' נדר דמנחה מעליא כלל, אלא כיון דאמר הרי עלי מנחה, הוי זה ל' נדר דמנחה מעליא, ומה שאמר מן השעורים הוי זה כתנאי המבטל לנדרו, דמפרש לדבריו דיחול נדרו להביא מן השעורים, וכיון שא"א להביא מן השעורים, בדין דלא יחול כלל, וע"כ כל שאמר אילו הייתי יודע וכו' ובטל תנאי זה, הדר דינא דמהני מה שאמר הרי עלי מנחה לחייבו במנחה מעליא.

וע"כ כ"ז הוא כשאמר הרי עלי מנחה מן השעורים, דמה שאמר הרי עלי מנחה הוי ל' נדר דמנחה מעליא, ומה שאמר מן השעורים הו"ל כתנאי המבטל לנדרו, אך משא"כ כשאמר הרי עלי מנחת שעורים, דליכא כלל ל' נדר דמנחה מעליא, הרי דאף אם אמר אילו הייתי יודע וכו', אינו מתחייב במנחה מן החטים, כיון שלא נדר כלל להביאם וגרע אפי' מדברים שבלב, וכמש"כ הגרע"א, - ועי' במרכה"מ בהל' מעה"ק שם ובכ' הגרי"ז בסוגיין שכבר כתבו לעיקרי הדברים.

**ג**

ו] והנה עיקר מש"נ מד' הרמב"ם דהא דמהני אילו הייתי יודע וכו' הוא רק משום דכשאומר הרי עלי מנחה מן השעורים הוי זה ל' נדר דמנחה מעליא ומה שאומר מן השעורים הו"ל כתנאי המבטל להנדר, כמדומה דזה נלמד מעיקר סוגיית הגמ' במנחות שם, דפרכינן אהא דתנן דהרי עלי מנחה מן השעורים וכו' יביא מן החטים, אמאי, נדר ופתחו עמו, - ומהא דפריך ד"נדר ופתחו עמו", ולא פריך דלא קיבל עליו כלל מנחה מן החיטים, מ' דבאמת הך לישנא דהרי עלי מנחה מן השעורים, הוי זה ל' נדר דמנחה מעליא, וכל הא דל"מ הוא משום דפתחו עמו, וכמש"כ הרמב"ם דמה שאומר מן השעורים הו"ל כתנאי המבטל להנדר.

והדברים מבוארים כן בד' רש"י במנחות שם, ז"ל, נדר ופתחו עמו הוא, עם הנדר "אמר פתח שמתחרט בו", דכיון דאמר מן השעורים אמרינן דאין בדעתו להביא כלום דאדם יודע שאין מנחה מן השעורים, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' רש"י, דלא פריך דליכא בזה ל' דנדר דמנחה מעליא כלל, אלא פריך דמה שאמר מן השעורים הו"ל כפתח "שמתחרט" מן הנדר, דאמרינן דאין בדעתו להביא כלום כיון דאדם יודע שאין מנחה מן השעורים, - ואמנם דבזה פליג רש"י ע"ד הרמב"ם, דהרמב"ם ס"ל דהא דמן הדין מהני מה שאמר מן השעורים, הוא משום דהו"ל כתנאי המבטל להנדר, ורש"י ס"ל דהוא משום דהו"ל כחרטה מן הנדר, אך בהך מילתא מודו כו"ע, דאף כשאמר מנחה מן השעורים הוי זה ל' נדר דמנחה מעליא, וכל הא דל"מ הוא משום דפתחו עמו, וכלישנא דגמ'.

ואשר ע"כ שפיר מהני כל שאומר אילו הייתי יודע וכו', דכיון דאף כשאמר הרי עלי מנחה מן השעורים, יש בזה ל' נדר דמנחה מעליא, וכל הא דל"מ הוא משום דפתחו עמו, הרי דכל שאומר אילו הייתי יודע וכו' ואין מה שאמר מן השעורים מבטל להנדר, שפיר חייל הנדר, - ובאמת דלפ"מ שפירש"י דהא דפריך דנדר ופתחו עמו, היינו דעם הנדר אמר פתח שמתחרט בו, הרי פשיטא דכל שאומר אילו הייתי יודע וכו', ומפרש לדבריו שלא נתכוין כלל לפתח שמתחרט בו, דשפיר ה"ה חייב להביא מנחה מן החיטים.

ז] ונמצא לפ"ז, דמשה"ק הגרע"א דמה מהני הא דאילו הייתי יודע וכו', הרי מ"מ לא נדר להביא מן החיטים ובמה נתחייב בכך, הנה מד' רש"י והרמב"ם למדנו לישב לזה, דעיקר הא דפריך דנדר ופתחו עמו, לאו היינו דליכא בזה ל' נדר דמנחה מעליא כלל, אלא היינו דאף דאיכא בזה ל' נדר דמנחה מעליא, מ"מ כיון שאמר עם הנדר פתח המבטל להנדר, אינו מתחייב מכח הנדר, וזהו דפריך "נדר ופתחו עמו", ולא פריך דליכא נדר כלל, וע"ז הוא דמשני באומר אילו הייתי יודע וכו', ומהני זה דאין בכח מה שאמר מן השעורים לבטל להנדר, ותו ה"ה חייב במנחה מעליא מכח מה שאמר הרי עלי מנחה.

ח] ויש להוסיף בזה, דהנה לקמן דל"א. תנן דהאומר שור שחור שיצא מביתי ראשון ה"ה הקדש ויצא לבן, ב"ה אומרים אינו הקדש, ובגמ' שם מוקי לה אביי בשאמר דאם הי' יודע שיצא לבן, ל"ה אומר שחור אלא לבן, - והקר"א שם כתב, ז"ל, והא דאמרינן לעיל בהרי עלי מנחה מן השעורים דלב"ה נמי מביא מן החטים אם אמר אילו הייתי יודע כו', צ"ל דהתם כיון דעיקר מנחה מן החטים הוא כי אמר אילו הייתי יודע וכו' מהני גם לב"ה דודאי טעה בזה, אבל הכא ס"ל לב"ה דאפי' אמר אילו הייתי יודע לא מהני כיון דכבר אמר שחור ומנ"ל למימר דללבן נמי נתכוין, עכ"ל.

ולפמש"נ נראה דא"צ לזה, דכל הא דמהני הא דאילו הייתי יודע וכו', הוא רק באומר הרי עלי מנחה מן השעורים, דיש בזה ל' נדר דמנחה מעליא, ואך דמה שאמר מן השעורים הו"ל פתח המבטל להנדר, וע"כ כל שאמר אילו הייתי יודע וכו', ואי"ז פתח המבטל להנדר, הדר ה"ה מתחייב במנחה מעליא מכח מה שאמר הרי עלי מנחה, ומשא"כ באומר שור שחור שיצא מביתי ראשון ה"ה הקדש, דאין בזה ל' הקדש כלל על שור לבן שיצא מביתו, ואם יצא שור לבן מביתו, ל"ב בזה לדינא דנדר "ופתחו עמו", אלא ליכא כלל ל' הקדש על שור זה, הרי דאף אם אמר אילו הייתי יודע וכו', ל"מ מידי, דמ"מ הרי לא הקדיש כלל את השור הלבן, וגרע אפי' מדברים שבלב, וכמש"כ הגרע"א.[[2]](#footnote-3)

**ד**

ט] והנה אמנם לכאו' כ"ז מתישב להרמב"ם לטעמי' דל"מ הא דאומר אילו הייתי יודע וכו', אלא בשאמר מנחה מן השעורים, אך לדעת הראב"ד דמהני הא דאומר אילו הייתי יודע וכו' גם כשאמר מנחת שעורים או שאמר הרי עלי קמח, אשר כ"ה פשטות ד' רש"י במנחות שם, וכמש"כ הכס"מ בהל' מעה"ק שם בדעתו, הגם דבכה"ג ליכא ל' נדר דמנחה מעליא כלל, בע"כ דהא דמהני מה שאומר אילו הייתי יודע וכו', הוא מטעמא אחרינא, - ועד"ז הוא גם לדעת הרמב"ם, לדעת רבא במנחות שם דפליג על זעירי, וס"ל דאף באמר מנחת שעורים מהני הא דאומר אילו הייתי יודע וכו'.

אך הנה כבר נת' דמהא דפריך דנדר ופתחו עמו, נראה דיש בזה ל' נדר דמנחה מעליא ואך דפתחו עמו, ודע"כ מהני הא דאומר אילו הייתי יודע וכו', וכנ"ל, ולפ"ז הרי דמהא דפשיטא לי' להראב"ד דגם באומר מנחת שעורים או הרי עלי קמח מהני הא דאומר אילו הייתי יודע וכו', בע"כ דגם בהני לישני חשבינן לי' כנדר ופתחו עמו, ולא אמרינן דאין בזה ל' נדר כלל.

והטעם בזה צ"ל, דכיון דכשאומר הרי עלי מנחת שעורים או שאומר הרי עלי קמח, מתפרשים דבריו דעיקר המכוון הוא להתחייב להביא מנחה, ואך שפירש דיביאנה מן השעורים או יביאנה מן הקמח, ע"כ נכלל בדבריו דברי נדר דהבאת מנחה, ואך דמפרש לדבריו דיביאנה מן השעורים או מן הקמח, וע"כ כל שאומר אילו הייתי יודע וכו' ובטל תנאו, תו מהני דבריו לחייבו בהבאת מנחה מעליא, ואכתי צ"ע בזה.

י] ולפ"ז נראה בדעת הרמב"ם, דע"כ הוא דמהני הא דאילו הייתי יודע וכו' גם כשאמר מנחה מן העדשים, וכמש"כ הכס"מ דכל מש"א דבאומר מנחה מן העדשים ל"מ אף כשאמר אילו הייתי יודע וכו', הוא רק לס"ד דלא מפלגינן בין מנחה למנחת, אך לפ"מ דמפליג זעירי בינייהו, שפיר מהני אף במנחה מן העדשים.

והטעם בזה הוא, דלס"ד דלא מפלגינן בין מנחה למנחת, הרי בע"כ דהא דחשבינן לה כנדר ופתחו עמו ולא אמרינן דאי"ז נדר כלל, הוא משום דעיקר המכוון בדבריו הוא להתחייב להביא מנחה, ואך שהתנה להביאה מן השעורים, וכנ"ל, וע"כ כ"ז הוא בשעורים דטעי, דבזה דאמרינן דעיקר דבריו הם להתחייב להביא מנחה, אך בעדשים דלא טעי, אין דבריו מתפרשים כלל כנדר להביא מנחה, וע"כ ל"מ בזה הא דאילו הייתי יודע וכו', דל"מ הא דאילו הייתי יודע וכו', אלא כשהוא נדר ופתחו עמו, ומשא"כ במנחה מן העדשים דאי"ז נדר כלל.[[3]](#footnote-4)

אך לפ"מ דמפלגינן בין אמר מנחה מן השעורים לאמר מנחת שעורים, דלפ"ז הא דחשבינן לה כנדר ופתחו עמו ולא אמרינן דאי"ז נדר כלל הוא משום דמה שאמר הרי עלי מנחה הוי ל' נדר דמנחה מעליא, ומה שאומר מן השעורים הו"ל כתנאי המבטל לזה, הרי דבזה אין לחלק בין אמר מנחה מן השעורים לאמר מנחה מן העדשים, דגם כשאמר מנחה מן העדשים אמרינן דמה שאמר הרי עלי מנחה הוי ל' נדר דמנחה מעליא, ומה שאמר מן העדשים הוי כתנאי המבטל להנדר, וכל שאומר אילו הייתי יודע וכו' ובטל התנאי, ה"ה מתחייב בהבאת מנחה מעליא מכח מה שאמר מתחילה הרי עלי מנחה.

**ה**

יא] והנה במתניתין במנחות שם תנן דר"ש פוטר שלא התנדב כדרך המתנדבים, וצ"ב דלדעת ר' יוחנן דמוקים למתניתין בשאומר אילו הייתי יודע וכו', א"כ מ"ט דר"ש דפטר ומשום דלא התנדב כדרך המתנדבים, ומ"ט ל"מ מה שאמר אילו הייתי יודע וכו'.

ולמדנו הביאור בזה מד' הרמב"ם בפי"ז ממעה"ק ה"ט, ז"ל, האומר הרי עלי מנחת שעורים וכו' ה"ז פטור "שלא התנדב דבר שכמוהו מקריבין", אמר הרי עלי מנחה מן השעורים וכו' שואלין אותו וכו' ואם אמר אילו הייתי יודע הייתי נודר כדרך שמקריבין הרי זה חייב להקריב כדרך שמקריבין, עכ"ל, - ומש"כ הרמב"ם שלא התנדב דבר שכמוהו מקריבין, כתב בכ' הגרי"ז בסוגיין דהיינו דינא דר"ש שלא התנדב כדרך המתנדבים, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה.

והנה יש ללמוד מזה, כמש"כ כן בכ' הגרי"ז שם דטעמא דר"ש דל"מ הא דאומר אילו הייתי יודע וכו', הוא משום דס"ל דגם כשאומר הרי עלי מנחה מן השעורים, אי"ז כדרך המתנדבים ואי"ז ל' דנדר דמנחה מעליא כלל, ול"ב בזה לדינא דנדר ופתחו עמו, וע"כ ל"מ מה שאומר אילו הייתי יודע וכו', כיון דלא נדר כלל להביא מנחה מן החיטים וגרע אפי' מדברים שבלב, - ואשר זהו שכתב הרמב"ם, דה"נ הא דלדידן ל"מ כשאמר מנחת שעורים, הוא משום דבכה"ג אי"ז כלל ל' נדר דמנחה מעליא, ול"ב בזה לדינא דנדר ופתחו עמו, וע"כ אף אם אומר אילו הייתי יודע וכו', ה"ה פטור, כיון שלא נדר כלל להביא מן החיטים, וכנ"ל.

יב] וטעם פלוגתא דת"ק ור"ש אם באומר הרי עלי מנחה מן השעורים חשיב כנדר ופתחו עמו, או דלא חשיב כנדר כלל, הוא מתבאר בסוגיית הגמ' במנחות שם דמפרשינן דר"ש בשיטת ר' יוסי אמרה דאמר בגמר דבריו אדם נתפס, - והיינו דכל הא דס"ל לרבנן דהאומר מנחה מן השעורים חשיב כל' נדר דמנחה מעליא ואך דפתחו עמו, הוא משום דאנו דנים את הדיבור דהרי עלי מנחה בפנ"ע, ודיבור זה בפנ"ע הוי ל' נדר דמנחה מעליא, ובזה הוא דפליג ר"ש וס"ל דאמרינן בזה דאף בגמר דבריו אדם נתפס, ודנים את כל דבריו יחד, וע"כ אי"ז כלל ל' נדר דמנחה מעליא.

ואמנם כ"ז הוא לדעת זעירי דפלוגתייהו היא רק באומר מנחה מן השעורים, אך לדעת רבא דפלוגתייהו היא באומר מנחת שעורים, ובאומר מנחה מן השעורים מודה ר"ש דמהני, כדפרכינן התם לזעירי דאי הכי מ"ט דר"ש, והרי דלדעת רבא י"ל דמודה ר"ש במנחה מן השעורים, נראה דפלוגתייהו היא האם אף במנחת שעורים מצינו למימר דהו"ל כנדר ופתחו עמו, וכמש"נ לעיל סק"ט הטעם בזה, או דבכה"ג אי"ז ל' נדר דמנחה מעליא כלל.

ונמצא לפ"ז, דלדעת זעירי כו"ע מודו דבדיבור א' לא חשיב כנדר כלל, ונחלקו אם בב' דיבורים חשיב כנדר ואך דפתחו עמו, או דכיון דבגמר דבריו אדם נתפס לא חשיב כנדר כלל, - ולדעת רבא כו"ע מודו דבב' דיבורים חשיב כנדר ופתחו עמו, ונחלקו אם אף בדיבור א' חשיב כנדר ואך דפתחו עמו, או דבדיבור א' לא חשיב כנדר כלל.

יב] ולפ"ז נראה לישב היטב לדעת הרמב"ם הא דבאומר הריני נזיר מן הגרוגרות ל"מ אף אם אמר אילו הייתי יודע וכו', ול"ד לאומר מנחה מן העדשים דמהני הא דאילו הייתי יודע וכו', אף דבעדשים לא טעי אינש, - דהנה בסוגיין מפרשינן דטעמא דב"ה דאינו נזיר, הוא דסברי כר"ש דפוטר משום דלא התנדב כדרך המתנדבים, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, וב"ה אומרים כיון שלא נדר כדרך הנודרים לא נתחייב בנזירות, עכ"ל, - וכיון דהא דל"ה נזיר הוא משום דלא נדר כדרך הנודרים, ואי"ז כלל ל' דקבלת נזירות, ל"מ בזה הא דאומר אילו הייתי יודע וכו', וכמש"נ דל"מ הא דאומר אילו הייתי יודע וכו' רק כשיש בזה ל' נדר דמנחה מעליא, ואך שבאנו לדון דהו"ל נדר ופתחו עמו, אך כל דאי"ז כדרך הנודרים ואין בזה ל' נדר כלל, ל"מ הא דאילו הייתי יודע וכו', דומיא דהא דלר"ש ה"ה פטור אף שאומר אילו הייתי יודע וכו', משום דס"ל דאין בזה ל' נדר דמנחה מעליא כלל.

יג] ומתישב היטב לפ"ז לדעת הרמב"ם, משה"ק התוס' בסוגיין דמ"ט הוצרך לומר דב"ה כר"ש, לימא ב"ה לטעמייהו דאין שאלה בהקדש, ולפמש"נ בדעת הרמב"ם הוא מתישב היטב, דאי משום הא דיש שאלה בהקדש, הרי מ"מ אם הי' אומר אילו הייתי יודע וכו', הי' מתחייב בנזירות, ובמתניתין מ' דבכל ענין אינו נזיר, (שהרי במתניתין דמנחות תני סתמא דיביא מן החיטים, ומפרש ר' יוחנן דהיינו באומר אילו הייתי יודע וכו', וא"כ במשנתינו דתנן דאינו נזיר, היינו אף כשאומר אילו הייתי יודע וכו'), וע"ז הוא דמפרשינן דטעמא דב"ה דבכל גווני אינו נזיר, הוא כדינא דר"ש דכל שלא התנדב כדרך המתנדבים ל"מ בכל גווני, וה"נ בהריני נזיר מן הגרוגרות דאי"ז כדרך המתנדבים, ל"מ בכל גווני ואף אם אמר אילו הייתי יודע וכו', - וכמדומה דהדברים מכוונים בס"ד לאמיתה של תורה.

**ו**

יד] והנה אמנם אף דכנים הדברים, אכתי צ"ב, דמ"ט באומר הרי עלי מנחה מן השעורים או מנחה מן העדשים, חשיב דיש בזה ל' נדר דמנחה מעליא, וכל הא דל"מ הוא משום דנדר ופתחו עמו, וע"כ מהני בזה הא דאומר אילו הייתי יודע וכו', ובאומר הריני נזיר מן הגרוגרות, חשיב דליכא כלל ל' דקבלת נזירות, ואי"ז כדרך הנודרים, ול"ב לדינא דנדר ופתחו עמו, וע"כ ל"מ בזה הא דאומר אילו הייתי יודע וכו'.

ונראה דהטעם בזה הוא, דהאומר הרי עלי מנחה מן השעורים או מן העדשים, הרי עיקר קבלתו היא להביא קרבן מנחה לד', וע"כ אף שפירש לדבריו שיביא לקרבן זה מן השעורים או מן העדשים, מ"מ אכתי מה שאמר הרי עלי מנחה, הוי זה ל' התחייבות להבאת מנחה,[[4]](#footnote-5) ומה שאמר אח"כ מן השעורים או מן העדשים, אי"ז אלא כתנאי המבטל להנדר, וע"כ לדעת רבנן חשיב זה כדרך הנודרים, ואך דל"מ משום דהו"ל נדר ופתחו עמו, וע"כ כל שאומר אילו הייתי יודע וכו' ובטל הפתח, ה"ה חייב במנחה מן החיטים.

ומשא"כ באומר הריני נזיר מן הגרוגרות, דעיקר קבלתו היא להפריש עצמו מן הגרוגרות, הרי אי"ז ל' דקבלת נזירות כלל, דוגמא לדבר הוא, במקבל עליו תענית דיבור, דאין נכלל בזה קבלת תענית דאכילה כלל, (וגם יש לדמותו למש"נ לעיל סק"ח באומר שור שחור וכו' ויצא לבן, דלגבי שור לבן ליכא ל' הקדש כלל), ול"ב בזה לדינא דנדר ופתחו עמו, וע"כ אף אם אומר אילו הייתי יודע וכו' אינו נזיר, (ודמי למקבל עליו תענית דיבור, דגם בגונא דל"מ חייל ויאמר אילו הייתי יודע הייתי אומר תענית דאכילה, דודאי ל"מ מידי, וה"נ בשור שחור ויצא לבן, דאינו קדוש אף אם אומר אילו הייתי יודע וכו', וכמש"נ לעיל סק"ח).[[5]](#footnote-6)

טו] ובאמת דיש ללמוד לזה מסוגיית הגמ' דפרכינן אהא דב"ש אומרים נזיר, ואמאי מכל אשר יעשה מגפן היין אמר רחמנא, ומשני דב"ש ס"ל כר"מ דאמר אין אדם מוציא דבריו לבטלה, ופרכינן עלה והא נדר ופתחו עמו, - ומ' להדיא, דמעיקרא כד פריך דאמאי וכו', לא אתינן עלה מכח דינא דנדר ופתחו עמו, אלא כיון דמכל אשר יעשה מגפן היין אמר רחמנא והוא לא קיבל עליו כלל נזירות מהיוצא מן היין, אי"ז ל' דקבלת נזירות כלל, וע"ז משני דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, וע"כ מפרשינן למה שאמר מתחילה הריני נזיר, דהיינו נזירות מעליא, ויש בזה ל' דקבלת נזירות, וע"ז פרכינן דמ"מ כיון שאמר מן הגרוגרות, הו"ל נדר ופתחו עמו.

ולפ"ז הרי נמצא, דכל הא דבאומר הריני נזיר מן הגרוגרות הו"ל נדר ופתחו עמו, הוא רק לב"ש דס"ל דאמרינן בזה אין אדם מוציא דבריו לבטלה, אך לב"ה דפליגי ע"ז, אי"ז כלל ל' דקבלת נזירות, ול"ב בזה לדינא דנדר ופתחו עמו, - וזה כמש"נ בדעת הרמב"ם, דמה"ט הוא דלב"ה ל"ה נזיר אף אם אומר אילו הייתי יודע וכו'.

**ז**

טז] וצ"ע באמת בדעת הרא"ש ודעימי' שפירשו דכל הא דבאומר הריני נזיר מן הגרוגרות אינו נזיר אף אם אומר אילו הייתי יודע וכו', הוא רק משום דבזה לא טעי, ולכאו' כיון דלב"ה אי"ז ל' דקבלת נזירות כלל, ול"ב בזה לדינא דנדר ופתחו עמו, הרי דבזה ל"מ מה שאומר אילו הייתי יודע וכו', - וי"ל דס"ל דעיקר הא דבנזיר מן הגרוגרות אי"ז ל' דקבלת נזירות כלל, ול"ד למנחה מן השעורים, הוא משום דבזה לא טעי, וכעי"ז מ' בל' התוס' במנחות דק"ג. בסו"ד, עיי"ש.

וי"ל בזה בפשיטות, למש"כ התוס' בסוגיין ובמנחות דמש"א מעיקרא דטעמא דב"ה הוא דבגמר דבריו אדם נתפס, ולא אמרו דטעמייהו הוא כרבנן דר"מ דאדם מוציא דבריו לבטלה, הוא משום דא"כ ר"מ כב"ש, - ולפ"ז הרי ה"נ לפ"מ דמסיק דטעמא דב"ש הוא משום דאין אדם מוציא דבריו לבטלה וכו' ואין שאלה בהקדש, וטעמייהו דב"ה הוא כר"ש דלא התנדב כדרך המתנדבים, לאו היינו דס"ל דאדם מוציא דבריו לבטלה, שהרי לא ניח"ל לפרש כן בטעמא דב"ה, דא"כ ר"מ כב"ש, אלא היינו דאף אם ס"ל דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, מ"מ ל"מ, משום דהו"ל נדר ופתחו עמו, וכ"ה להדיא בל' תוס' הרשב"א בפסחים דנ"ג: דהא דל"מ לב"ה, הוא משום דהו"ל נדר ופתחו עמו, - וע"כ הי' בדין דאם אמר אילו הייתי יודע וכו', יהא נזיר, וכל הא דל"מ, הוא משום דבגרוגרות לא טעי, וז"ב.

אך בדעת הרמב"ם נראה דטעמא דב"ה הוא משום דלא ס"ל להא דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, וגם לר"מ דאית לי' דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, י"ל דהכא גרע ולא אמרינן הכי, וכמש"כ התוס' בסוגיין, וע"כ לדידהו נמצא דכל שאמר הריני נזיר מן הגרוגרות, אי"ז ל' דקבלת נזירות כלל, ול"ב בזה להא דנדר ופתחו עמו, וע"כ אף אם אמר אילו הייתי יודע וכו', ל"ה נזיר, וכמש"נ.

יז] אמנם באמת אי"ז מתישב היטב, דהרי בפשוטו כל עיקר מש"א בהריני נזיר מן הגרוגרות דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, הוא רק משום דאדם יודע שאין נזיר מן הגרוגרות וכו', וכמש"א כן בערכין ד"ה. בדין האומר ערך כלי עלי, דאדם יודע דאין ערך לכלי וגמר ואמר לשם דמים, - ולפ"ז הרי נמצא דאילו הוה אמרינן דבגרוגרות נמי טעי אינש, ומכח זה הו"מ למימר דאילו הייתי יודע וכו', תו ל"ה מצינו למימר בזה דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, והוי זה ב' הפכים, דאי אמרת דידע דאין נזירות מן הגרוגרות, לא מצי למימר אילו הייתי יודע, ואי אמרת דלא ידע דאין נזירות מן הגרוגרות, לא מצינו למימר דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, וא"כ מ"ט כתבו הרא"ש ודעימי' דכל הא דבנזיר מן הגרוגרות ל"מ אף אם אמר אילו הייתי יודע וכו', הוא רק משום דבגרוגרות לא טעי, אך אם בגרוגרות נמי הוה טעי, הי' מהני שיאמר אילו הייתי יודע וכו', הרי אדרבה אי נימא דטעי בהו, ליכא למימר בזה דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, וממילא דאין בזה ל' דקבלת נזירות כלל.

יח] ואשר ע"כ נראה בדעתם, דפליגי ביסוד הדברים ע"ד הרמב"ם וס"ל דאף במקבל עליו נזירות מן הגרוגרות הוי זה ל' דקבלת נזירות, ול"ד להמקבל עליו תענית דיבור דודאי אין בזה ל' דקבלת תענית דאכילה, וכן בכל כה"ג, - וזה מתפרש לפ"ד מהרי"ט דעיקר קבלת נזירות הוא דמקדש גופו בקדושת נזיר וממילא נאסר באיסורי נזיר, ולדעתו מסתברא מילתא, דכל שאומר הריני נזיר מן הגרוגרות, יש בזה ל' דקבלת נזירות, - והיינו דהאמנם אם עיקר קבלת נזירות הוא שאוסר עצמו ביין וכו', הרי דכל שאמר הריני נזיר מן הגרוגרות, אין בזה ל' קבלת נזירות כלל, שלא אסר עצמו ביין אלא אסר עצמו בגרוגרות, אך אם עיקר קבלת נזירות הוא דמקדש את גופו, הרי דאף כשאומר הריני נזיר מן הגרוגרות, יש בזה לעיקר קבלת הנזירות, ואך דכיון שפירש שלא יאסר מכח קדושה זו אלא בגרוגרות, הו"ל כנדר ופתחו עמו, וע"כ הי' בדין דכל שאומר אילו הייתי יודע וכו', יחול עליו נזירות, וכל הא דל"מ, הוא משום דבהא לא טעי.

ומש"א בגמ' בריש סוגיין דאלמלי הא דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, ל"ה בזה כלל קבלת נזירות, ול"ב לדינא דנדר ופתחו עמו, הנה כמדומה דמד' הרא"ש שם מבו' דהיינו משום דאדם יודע דאין נזיר מן הגרוגרות, וע"כ כל שאמר הריני נזיר מן הגרוגרות, אין כונתו כלל לקבלת נזירות, אלא להשטאה בעלמא, עייש"ה בדבריו,[[6]](#footnote-7) - אך אה"נ דכל שנתכוין לנזירות, שפיר נכלל בזה ל' קבלת נזירות, וכל הא דל"מ הוא רק משום דהו"ל נדר ופתחו עמו, וכמבו' כן מד' הרא"ש דהא דמשני דאין אדם מוציא דבריו לבטלה היינו דבע"כ דטעה וכו', וע"ז פרכינן דנדר ופתחו עמו, והרי דכל הא דל"מ בכה"ג שנתכוין לנזירות, הוא רק משום דהו"ל נדר ופתחו עמו, וע"כ שפיר נקט הרא"ש דמן הדין הי' דכל שאומר אילו הייתי יודע וכו' הוי נזיר.

**ז**

יט] ונמצא כלל הדברים שנתבארו בעזה"י, דמשה"ק הגרע"א דמאי מהני הא דאילו הייתי יודע וכו', הרי מ"מ לא נדר להביא מן החיטים וגרע אפי' מדברים שבלב, הנה מד' רש"י והרמב"ם נראה דהיינו, דכשאמר הרי עלי מנחה מן החיטים, יש בזה ל' נדר דמנחה מעליא, ואך דל"מ משום דהו"ל נדר "ופתחו עמו", וע"ז מהני הא דאילו הייתי יודע וכו' דבטל הפתח.

ונת' דלפ"ז הרי דבגווני דליכא כלל ל' נדר דמנחה מעליא, לא יועיל מה שאומר אילו הייתי יודע וכו', וכד' הגרע"א, - ומה"ט דעת הרמב"ם דל"מ הא דאילו הייתי יודע וכו' אלא כשאמר מנחה מן השעורים ולא כשאמר מנחת שעורים, דבכה"ג ליכא כלל ל' נדר דמנחה מעליא, ודעת הראב"ד דאף באמר מנחת שעורים מהני כשאומר אילו הייתי יודע וכו', הוא משום דס"ל דאף בכה"ג חשיב כנדר ופתחו עמו, - וזהו טעמא דר"ש דפטר אף כשאומר אילו הייתי יודע וכו', משום דס"ל דכשאומר מנחה מן השעורים אי"ז ל' נדר דמנחה מעליא כלל, - ומה"ט דעת הרמב"ם דבאומר הריני נזיר מן הגרוגרות אינו נזיר אף אם אומר אילו הייתי יודע וכו', משום דאי"ז ל' דקבלת נזירות כלל, - ומה"ט באומר שור שחור שיצא מביתי ראשון הקדש ויצא לבן אינו הקדש אף אם אומר אילו הייתי יודע וכו', משום דליכא ל' הקדש כלל על שור לבן, - והדברים מאירים ומשמחים בס"ד.

1. והקר"א בסוגיין כתב לישב היטב בזה, דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל בפ"א מנזירות ה"י דהאומר הריני נזיר מן הגרוגרות ה"ז אסור בהן, וכיון דמשמעות דבריו הוא להיות נדור מן הגרוגרות, ל"ש בזה בדיקה כלל, וכ"כ האבהא"ז בהל' מעה"ק שם, - אך עיי"ש בקר"א שהק' ע"ז, דאכתי תיקשי מהך תנא דס"ל בסוגיין דאינו לא נדור ולא נזור, וא"כ אמאי לא בדקינן לי'.

   ובאמרי בינה נדרים סימן ב' כתב לישב, דכל הא דמהני הא דאילו הייתי יודע וכו', הוא רק בנדרי הקדש דחיילי במחשבה, וע"כ אף שאמר מנחה מן השעורים, מ"מ כיון שבלבו הי' להקריב מנחה לד', נתחייב להביא דבר שמקריבין, אך בנזירות דלא חיילא במחשבה, ל"מ מידי מה שאמר אילו הייתי יודע, עכ"ד, ויש לפקפק בזה מכמה טעמים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. שוב נתבוננתי דאכתי לא נתישב בזה הא דתנן לקמן דל"ב: בהיו מהלכין בדרך וא' בא כנגדן ואמר א' הריני נזיר שזה פלוני וכו', דלב"ש כולן נזירין, ולב"ה אינו נזיר אלא מי שנתקיימו דבריו, ובפי' הרא"ש בדל"א: כתב דלד' אביי גם הך מתניתין איירי בשאומר זה שלא נמצא כדבריו דאם הי' יודע דאי"ז כן ל"ה אומר כך אלא כך, והתם הרי איכא ל' נזירות מעליא, ואך שתלה נזירותו בתנאי, ואפ"ה ס"ל לב"ה דאינו נזיר אף שאומר אילו הייתי יודע, ותיקשי דמ"ש מהאומר הרי עלי מנחה מן השעורים דאם אמר אילו הייתי יודע וכו', ה"ה מתחייב במנחה מן החיטים אף לדעת ב"ה, - ולכאו' מזה מוכח כד' הקר"א, דכל הא דמהני מה שאומר אילו הייתי יודע, הוא רק בגוונא דהדבר ברור שטעה בדבריו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה המהר"י קורקוס בפי"ז ממעה"ק ה"ט כתב בתו"ד דטעמא דהרמב"ם דאף באמר מנחה מן העדשים אם אומר אילו הייתי יודע וכו' יביא מן החיטים, דהוא משום דודאי אם האדם אומר אילו הייתי יודע וכו' ובא לחייב עצמו חייב הוא, ואין אומרים לו שקר אתה דובר דלא טעי איניש, דודאי הוא נאמן על עצמו, ולמה נאמר דלאו למידי איכוין, ואם הי' יודע שאין מתנדבים עדשים למה הי' אומר דברים של הבל ושטות היא זו, עכ"ד, ומ' מדבריו דמפרש דטעם מ"ד דבמנחה מן העדשים פטור אף כשאומר אילו הייתי יודע וכו', הוא משום דלא מהימנינן לי' בהכי, וזהו שעמד ע"ז דודאי הוא נאמן על עצמו, - ובמש"נ נתישב דעת הסוברים דהוא פטור, דאי"ז משום דלא מהימנינן לי' בהכי, אלא דאף לפי דבריו דאילו הי' יודע וכו', מ"מ אינו חייב במנחה מן החטים, כיון דלא נדר כלל להביא מן החטים, וגרע אף מדברים שבלב, וכמש"כ הגרע"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. והרי באמת הי' מקום לומר, דכיון דעיקר נדרו הוא להביא מנחה, הרי דאם הי' ב' מיני מנחות דחיטים ודשעורים, ל"ה חל כלל מה שקיבל מן השעורים, ע"ד שמצינו לדעת ר"ש במנחות דק"ב: דהרי עלי במחבת והביא במרחשת ידי נדרו יצא, ומפרשינן שם ד"ג. דהוא משום דקביעותא דמנא לאו כלום הוא, וכ"ש בכה"ג שפירש להביא ממין א', דלאו כלום הוא, - אמנם הנה מבו' במנחות דק"ה. דהמקבל עליו קרבן ממין מסוים, ה"ה חייב להביא כפי קבלתו, וה"נ במנחות אם הי' ב' מינים, והי' מקבל עליו להביא מן השעורים, היתה קבלה זו חלה, - אך מ"מ נראה דהוי זה קבלה נוספת, ולעולם עיקר קבלתו היא להביא מנחה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ודוגמא לדבר נראה, לדעת ר"ש דהאומר הריני נזיר מן החרצנים אינו נזיר, דנראה פשוט דלא יועיל אף אם יאמר אילו הייתי יודע וכו', ואף אלמלי הא דר"ש גופי' ס"ל דגם במנחה מן השעורים ל"מ בכה"ג, ומשום דלא קיבל עליו נזירות אלא מן החרצנים, ומה לי דאם הי' יודע הי' מקבל עליו נזירות גם מתגלחת וטומאה, הרי מ"מ עכשיו שלא ידע לא קיבל עליו נזירות אלא מן החרצנים וזה ל"מ, ועמש"נ להלן סקי"ח בזה לדעת מהרי"ט. [↑](#footnote-ref-6)
6. וזהו שפירש הרא"ש בהא דמשני דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, דמכח זה יש לנו לומר שטעה וכסבור הי' שיש נזיר בכה"ג, ושלא כד' התוס' שפירשו להיפך דאדם יודע שאין נזירות בגרוגרות וגמר ואמר לשם נזירות יין, והיינו דעיקר הא דפריך הוא דבע"כ דלא נתכוין כלל לנזירות, וע"ז משני דכיון דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, ואינו אומר דברים בהשטאה בעלמא, בע"כ דהי' סבור שיש נזיר בכה"ג, ובאמת נתכוין לנזירות. [↑](#footnote-ref-7)