סימן ו עליונו של זב
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**עליונו של זב**

**אישים המטמאים בטומאת עליונו של זב**

1. כבר נתבאר שזב זבה נדה ויולדת[[1]](#endnote-2) שנשאו מעליהם אדם או כלים או אוכלין ומשקין, אע"פ שהיה ביניהם חציצות רבות, הרי הם מטמאים את מה שעל גביהם להיות ראשון לטומאה. וזהו טומאת "עליונו של זב"[[2]](#endnote-3). יש אומרים שטומאה זו היא מדרבנן[[3]](#footnote-2), ויש אומרים שטומאה זו היא מהתורה[[4]](#footnote-3).
2. אדם שנישא על גבי הזב הרי הוא ובגדיו טמאים, וכן הכלים שנוגע בשעת חיבורו לזב הרי הם ראשון לטומאה. אך כלים ואוכלין ומשקין שנישאו על גבי הזב, הרי הם ראשון לטומאה אף בשעת חיבורן לזב, ואין מטמאין אלא אוכלין ומשקין להיות שני לטומאה[[5]](#footnote-4). וי"א שעליונו של זב מטמא כלי שטף בשעת חיבורו לטומאה להיות ראשון לטומאה[[6]](#footnote-5).

**מהו "עליונו של זב"**

1. נחלקו הראשונים מה נתחדש בדין "עליונו של זב" שאין מטמא מצד "טומאת היסט".
   1. בדעת הרמב"ם נקטו האחרונים[[7]](#footnote-6), שמצד טומאת היסט אין מטמא אלא אם הזב הזיז את הכלים, ובדין עליונו של זב נתחדש שאם הכלים על גביו הרי הם טמאים גם בלא שהזיז אותם[[8]](#footnote-7). [לשיטת הרמב"ם באופן זה יטמאו הכלים רק מדרבנן].
   2. דעת התוספות[[9]](#footnote-8) שמצד טומאת היסט אין מטמא אלא אם הזב הסיט או נשא את כל הבגד, ובדין עליונו של זב נתחדש שאפילו אם נשא מקצת הבגד על גביו נטמא הבגד.
   3. דעת הרמב"ן[[10]](#footnote-9) שאין הבדל ביניהם כלל, וטומאת עליונו של זב באה ללמדינו שאם המשכב על גבי הזב אינו נעשה אב הטומאה אלא ראשון לטומאה בלבד.
   4. דעת הרשב"ם[[11]](#footnote-10) שנתחדש כאן שאפילו אם הזב בכף אחת של מאזנים ואדם או כלים או אוכלין ומשקין בכף שניה, כיון שהכריע הזב הרי הם טמאים[[12]](#endnote-4).
   5. דעת הראב"ד שמצד טומאת היסט אם הזב הסיט כלי הכלי נעשה ראשון לטומאה, ואינו מטמא כלי אחר אפילו בשעת חיבורו לזב. ובדין עליונו של זב נתחדש שכלים או אוכלין ומשקין שנגעו בכלי בשעה שהוא על גבי הזב הרי הם ראשון לטומאה.
2. יש מי שנקט שאדם שישב או עמד או שכב או נתלה או נשען על הזב, הרי הוא טמא מקל וחומר מישב או עמד על המשכב, ואף באופן שלא יטמא מצד היסט ועליונו של זב[[13]](#footnote-11). ועי' הרחב דבר[[14]](#endnote-5).
3. נחלקו הראשונים באיזה דברים נתחדש טומאת עליונו של זב [לפי הרמב"ם לטמאות מדרבנן אפילו בלא הזזה, לפי התוספות לטמאות אפילו נושא מקצתו, ולפי הראב"ד לטמאות כלים בשעת חיבורו לזב], יש אומרים שכל דבר שנישא על גבי הזב נטמא בטומאת עליונו של זב[[15]](#footnote-12). ויש אומרים שרק דבר שדרכו להנשא על גבי אדם נטמא בטומאת עליונו של זב[[16]](#footnote-13). ויש אומרים שרק דבר הראוי למשכב ומושב נטמא בטומאת עליונו של זב[[17]](#footnote-14). ויש מי שנסתפק לומר שאף לפי האומרים שכל דבר נטמא, היינו דוקא כל הכלים, ואפילו אין דרכן להנשא על גבי אדם, אך אדם וכלי חרס ואוכלין ומשקין אינם נטמאים בטומאת עליונו של זב אלא בטומאת היסט בלבד[[18]](#footnote-15).
4. יש מי שכתב שאין טומאת עליונו של זב אלא באופן שאדם או כלים או אוכלין ומשקין נמצאים על גבי הזב ממש, אך אם הם נישאים על גבי הזב בצידו, כגון שהם בכף מאזנים והזב בכף שניה והכריע הזב את הכף, אינם נטמאים מחמת עליונו של זב אלא מחמת היסט הזב בלבד[[19]](#footnote-16), ועי' הרחב דבר[[20]](#endnote-6).
5. יש להסתפק מה הדין אם העמיד מקל בבית הסתרים טעות, שהרי שינים נידונים כמקום גלוי והניח כלים על גבי המקל, האם דינו כטומאת היסט שאינו מטמא בבית הסתרים, או שמא שאני טומאת עליונו של זב שלא אפקיה רחמנא בלשון מגע.
6. וכן יש להסתפק מה דין פכין קטנים שהיו בעליונו של זב, האם דינו כטומאת היסט דבעינן ראוי למגע, או שמא שאני טומאת עליונו של זב שלא אפקיה רחמנא בלשון מגע.

1. מסתבר ש**עכו"ם** מטמא את עליונו כזב, שהרי הוא כזב לכל דבריו. וכן **עם הארץ** לשיטות הראשונים שמטמא בהיסט מסתבר שמטמא אף עליונו. ולגבי **בועל נדה** לכאורה דינו כטומאת היסט שנחלקו בזה הראשונים [כמבואר בתחילת הסימן הקודם], שהרי המל"מ פ"ג ממשכב ביאר שהם נחלקו בגדר הפסוק ותהי נדתה עליו, האם הוא לגמרי כמו נדה, או שמא רק באותם הטומאות שהנדה מטמאת אף בועל נדה מטמא, אך באיכות הטומאה אינם שוים, עיי"ש. וטעמים אלו קיימים גם לגבי טומאת עליונו של זב. ולגבי **מצורע** בפשטות כשם שאינו מטמא בהיסט כך אינו מטמא עליונו. אך עי' חזון איש ריש כלים שנסתפק בזה, ובמקדש דוד סוף סי' נב תלה נידון זה במחלוקת הרמב"ם והר"מ מפונטיז"א. [↑](#endnote-ref-2)
2. דין זה נלמד במס' נדה לג ע"א מהפסוק "וכל הנוגע בכל אשר יהיה תחתיו יטמא עד הערב, והנושא אותם יכבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב". ובתו"כ מבואר דקרא איירי במרכב דלעיל מיניה, ובא לחלק בין מגע למשא, דהנוגע במרכב אינו מטמא בגדים, ואילו הנושא את המרכב מטמא בגדים. אך הגמ' דורשת פסוק זה לעליונו של זב. ופירש רש"י דכל אשר יהיה תחתיו היינו כל דבר שהזב תחתיו, דהיינו עליונו של זב. והנוגע בו יטמא עד הערב קאי על אוכלין ומשקין, שהרי עליונו של זב הוא ראשון בלבד, ואין ראשון מטמאכלים. והראשונים הקשו על פירושו, דאם כן מאי יטמא עד הערב, הא אוכלין ומשקין אין להם טהרה במקוה. ועי' רמב"ן שם מה שפירש על דרך פירושו של רש"י. והנה לדעת הראב"ד בהשגות שכלים שהם עליונו של זב מטמאים כלים אחרים בשעת חיבורן, מיושב שפיר הא דכתיב והנוגע בו יטמא עד הערב, דקאי על כלים שנוגעים בכלים בשעה שהם על גבי הזב.

   תוס' שם הביאו מרש"י בכת"י שחזר בו ופירש דילפינן מ"והנושא אותם", דעיקר קרא קאי באדם שנושא מרכב או מו"מ או מעיינות, וילפינן נמי מדכתיב והנשא חסר וי"ו שהנישא על גבי הזב יטמא עד הערב. וקרא איירי בג' טומאות, א, הנוגע בכל אשר יהיה תחתיו דהיינו מרכב יטמא עד הערב. ב, יטמא עד הערב והנישא על גבי הזב, דעליונו של זב טמא עד הערב. ג, הנושא את המרכב או מו"מ או מעיינות יכבס בגדיו. [↑](#endnote-ref-3)
3. רמב"ם משכב ומושב פ"ו ה"ג. [↑](#footnote-ref-2)
4. השגות הראב"ד שם. [↑](#footnote-ref-3)
5. ר"ש זבים פ"ה מ"ב לפי גירסתו מטמא אחד ופוסל אחד. רמב"ם שם ה"ה. [↑](#footnote-ref-4)
6. השגות הראב"ד שם ה"ג וה"ה, על פי ביאור חזון איש זבים ס"ד סק"ז ואור שמח דאיירי בשעת חיבורו לזב. [וכתב החזון איש שכלים מטמאים כלים בשעת חיבורן לזב מהתורה, אך אוכלין ומשקין מטמאים כלים בשעת חיבורן לזב רק מדרבנן]. [↑](#footnote-ref-5)
7. חזון איש שם ואור שמח פ"ו ממו"מ. [↑](#footnote-ref-6)
8. וכן כתב תוספות הרא"ש נדה לב ע"ב ד"ה כעליונו בתירוצו השני. [↑](#footnote-ref-7)
9. עירובין כז ע"א נדה לא ע"ב. [↑](#footnote-ref-8)
10. נדה לג ע"א. עיי"ש ג' ביאורים מדוע הוצרך הפסוק, ומכל מקום לדינא אין זה ב' סוגי טומאות. ועי' ריטב"א שם שהקשה על פירושו מדוע נקטו חז"ל ב' שמות של טומאה. [↑](#footnote-ref-9)
11. הובא בתוספות נדה לא ע"ב. [↑](#footnote-ref-10)
12. משמע ברשב"ם שמצד טומאת היסט אין לטמאות אלא אם הזב הסיט את הכלי או נושא אותו על גביו, אך אם הכריע בכף מאזנים אי אפשר לטמאות מצד היסט אלא מצד עליונו של זב. ונראה הביאור בזה, שהכרעה בכף מאזנים לא נעשית בכח הזב ממש אלא מחמת משקלו של הזב, ונקט הרשב"ם שאין זה נחשב היסט. והראשונים דחו פירושו מכח הגמ' בשבת פג ע"א, שלגבי טומאת עבודה זרה מבואר שאף הכרעה בכף מאזנים נחשבת לטומאת היסט, ואין צריך לזה פסוק מיוחד. כלומר, דאע"פ שהעבודה זרה הכריעה את הכף מחמת משקלה מכל מקום נחשב הדבר להיסט. והנה כל הראשונים שלא תירצו כדעת הרמב"ם שנתחדש בעליונו של זב שאף בלא הזזה טמא, מבואר שמצד טומאת היסט לחוד יש לטמאות נושא בלא הזזה, וכמש"כ בסימן הקודם, [שהרי עליונו של זב ודאי טמא גם בלא הזזה, כמבואר במשנה זבים פ"ה מ"ב אצבעו של זב תחת הנדבך וכו']. והמחלוקת בין הרשב"ם לשאר הראשונים האם הכרעה בכף מאזנים נחשב להסיט תתכן גם בלא הזזה, כגון שהיה זב בכף מאזנים והניחו אוכלין ומשקין בכף שניה ולא נשתנה מצב המאזנים כלל, נמצא שהזב לא הזיז את האוכלין ומשקין כלל. [↑](#endnote-ref-4)
13. משמעות הר"ש זבים פ"ג מ"ג, אור שמח הל' משכב ומושב פ"ו ופ"ח. [↑](#footnote-ref-11)
14. ומשכח"ל לשיטת הרמב"ם שטומאת היסט הזב צריכה הזזה, וטומאת עליונו של זב דרבנן, דבאופן שאדם נישא על זב יטמא מהתורה בלא הזזה מק"ו מנישא על המשכב. וכן משכח"ל אף להראב"ד שטומאת עליונו של זב דאורייתא בכף מאזנים בלא הזזה, כגון שזב הכריע כף מאזנים עד הארץ, וטהור עלה בכף שניה ולא זז כלל, דטומאת עליונו ליכא בכף מאזנים, והיסט ליכא בלא הזזה [לשיטת הרמב"ם ותוספות הרא"ש]. וכן משכח"ל בטהור שנשען על הזב ולא הזיזו זה את זה כלל, דעליונו של זב ליכא בנשען, והיסט ליכא בלא הזזה. וכן משכח"ל במצורע שאינו מטמא בהיסט, ובפשטות אינו מטמא אף בעליונו, ומכל מקום לשיטת רש"י ביומא והרמב"ם מטמא במשכב ומושב טומאה חמורה, דהשתא אדם שישב או עמד על המצורע איכא לטמאו מק"ו מישב או עמד על משכבו. והמקור ללמוד מק"ו ממשכבו הוא משום דעיקר טומאת משא בזב למדים בק"ו מנושא את משכבו. ועי' משנת טהרות זבים סי' ד' שכתב לתלות דין זה בפלוגתת רמב"ם ור"ש, עיי"ש. [↑](#endnote-ref-5)
15. רש"י עירובין כז ע"א, וכפי שכתב הריטב"א שם בדעתו, אליהו רבא זבים פ"ה מ"ב. [↑](#footnote-ref-12)
16. תוספות עירובין שם וכפי שביאר מהר"ם שם דבריהם, תוספות הרא"ש עירובין שם, ר"ש זבים פ"ה מ"ב. [↑](#footnote-ref-13)
17. ריטב"א עירובין שם. [↑](#footnote-ref-14)
18. חזון איש שם ד"ה ובדין. [↑](#footnote-ref-15)
19. חזון איש שם, וכן משמע בריטב"א בנדה, עי' הרחב דבר. [↑](#footnote-ref-16)
20. החזון איש שם הקשה מדוע צריך פסוק לטומאת היסט הזב, תיפו"ל מדין עליונו של זב. ותירץ, דאוכלין ומשקין וכלי חרס ואדם אינם טמאים מדין עליונו של זב, ולכן צריך פסוק אחר לטומאת היסט. ועוד תירץ, דצריך פסוק להיסטו בכף מאזנים, דלא הוי בכלל עליונו של זב. ואע"ג שלענין משכב אף נתלה על גבי משכב טמא, מכל מקום בעליונו של זב מסתבר דבעינן שיהיה הזב תחתיו, עכת"ד. ונראה ביאור דבריו, דכיון שעליונו של זב נלמד מהפסוק והנוגע בכל אשר יהיה תחתיו, ופירש רש"י דדרשינן את הפסוק אשר יהיה הזב תחתיו, ממילא בעינן שיהיה תחתיו ממש. [ולפי"ז לדעת התוספות שהלימוד הוא מהפסוק והנושא אותם ולא מתחתיו ליתא לסברת החזון איש]. והנה כבר מצינו שהריטב"א בנדה לב ע"ב הקשה כן, ותירץ שטומאת עליונו אינו אלא אם הבגד פרוש על הזב, ואילו בטומאת היסט נתרבה אפילו בלא עליונו כלל, אלא טומאת משא ע"י מוט או ע"י מאזנים. ומשמע מדבריו כהחזון איש, שאם הגביה ע"י מוט או שהכריע בכף מאזנים אי אפשר לטמאות מדין עליונו של זב אלא מדין טומאת היסט. [וצ"ב מדוע לא תירצו בפשיטות דנפק"מ לטומאת היסט באופן שהזיז ע"י מקל ולא הגביה כלל, שהרי אין פסוק מיוחד למשא של זב, אלא בין זב שהגביה בין זב שהזיז נלמד מהפסוק של טומאת היסט].

    והנה הרמב"ם פ"א מטומאת מת ה"ו כתב לגבי טומאת משא, שאפילו אם היתה הטומאה תלויה בחוט ותלה החוט בידו והגביה הטומאה כל שהוא הרי זה נושא ונטמא. ונראה שהוא הדין לגבי טומאת היסט, אם היה כלי תלוי בחוט ובא הזב ונטל החוט בידו הרי הכלי טמא מדין טומאת היסט. אך לא יטמא מדין עליונו של זב, שהרי הכלי אינו על גבי הזב, ולכן לדעת התוספות לא יטמא הכלי רק אם כולו תלוי בחוט, ולדעת הרמב"ם לא יטמא הכלי רק אם הזיזו משהו, ולדעת הראב"ד לא יטמא הכלי כלי אחר אף בשעת חיבורו לזב. [↑](#endnote-ref-6)