מנחה ג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רלב - רלט מנחה וערבית

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**תפילת המנחה**

**שיעור ג**

**~ סימן רלג סעיף א ~**

# האיסור לעשות שאר מלאכות קודם מנחה

כבר נתבאר שאסור להיכנס לבורסקי סמוך למנחה, ויש חילוק בזה בין בורסקי קטנה לבורסקי גדולה כמו שנתבאר לעיל, ולפי המסקנא שם יש להחמיר שלא לעסוק בבורסקי אפילו בעיון בעלמא סמוך למנחה קטנה. ויש המדקדקין להחמיר כבר מזמן מנחה גדולה [עיין משנ"ת בשיעור הקודם].

והנה במשנ"ב (ס"ק ט) כתב דמשמעות דברי השו"ע דה"ה לשאר מלאכה או חשבון כיוצא בו שאפשר שיימשך או שיגרום לו טירדא, אין להתחיל סמוך למנחה. וציין לביאור הלכה (ד"ה לבורסקי) ששם הביא מהמאירי דלא אסרו בשאר מלאכות אלא דווקא במלאכות שהרגילות לעשות אותם בלא שמפסיקים באמצע, דהוא דומיא דהנכנס לדין ולתספורת והבורסקי שיש לו בגדים מיוחדים לכך, ואינו יכול להפסיק עד שמסיים לעסוק באותה מלאכה, אך אם התחיל לעשות שאר מלאכות שהדרך להפסיק באמצע שרי, וכגון תפירה וכתיבה שרי להתחיל לפני מנחה, וכתב להקל במקום צורך.

ולעניין לימוד קודם תפילת המנחה ציין המשנ"ב למש"כ בסימן פט סעיף ו, והיינו ששם נתבאר דאסור משיגיע זמן תפילה, אמנם מבואר שם בשו"ע דמי שהוא רגיל לילך להתפלל בבית הכנסת מותר. וכן אם הוא מלמד לאחרים, אפילו אם אינו רגיל לילך לבית הכנסת, מותר כיון שאין השעה עוברת, דזכות הרבים דבר גדול הוא ואם לא ילמדו עכשיו יתבטלו ולא יוכלו ללמוד ע"ש עוד.

ונראה דההיתר המבואר בשו"ע דמותר לו ללמוד אם הוא רגיל להתפלל בבית הכנסת היינו אפילו אם הוא אינו מתפלל בבית הכנסת במנין קבוע, אלא כל שיש רגילות לילך לבית הכנסת להתפלל בציבור מותר לו ללמוד אף כשהגיע זמן התפילה.

עוד נתבאר בדין זה בשעה"צ כאן (ס"ק ח) שלעניין הלומד אם התחיל בלימוד קודם זמן התפילה א"צ להפסיק. ובמשנ"ב בסימן פט (ס"ק ל) מבואר יותר דאפילו אם התחיל ללמוד אחר שהגיע זמן התפילה אינו מפסיק.

# לאכול פת הבאה בכיסנין לפני מנחה

בשו"ע מבואר דמותר לאכול פת סמוך למנחה רק עד כביצה, ובמשנ"ב (ס"ק לד) דתבשיל העשוי מחמשת המינים מותר אפילו יותר מכביצה אם אינו קובע עלייהו. אמנם לא נתבאר במשנ"ב אם ה"ה שמותר לאכול פת הבאה בכיסנין יותר מכביצה, ומלשון המשנ"ב מדוקדק דכל ההיתר הוא רק לאכול 'תבשיל מה' מינים', אך 'פת' הבאה בכיסנין אסור לאכול יותר מכביצה דחיישינן שמא ימשך.

וכעין זה מצינו במשנ"ב בהלכות סוכה (סימן תרלט ס"ק יג) לעניין האיסור לאכול מחוץ לסוכה דכתב המשנ"ב שם שדין פת הבאה בכיסנין הוא כמו פת גמורה שאסור לאכול מחוץ לסוכה, ונראה דה"ה נמי לעניין האיסור לאכול לפני מנחה דאסור לאכול פת הבאה בכיסנין קודם מנחה אבל עד כביצה ודאי שרי. וכ"כ בספר מסגרת השולחן על הקיצושו"ע (סימן סט ס"ק ב) [ומסתמא אפשר להקל עד לזמן מנחה קטנה].

ועיין שעה"צ (סימן רפו ס"ק ז) שכתב שיש לדמות אכילה קודם מוסף לדין החיוב לאכול בסוכה [ומש"כ במשנ"ב (ריש סימן תרסט) שבציבור יש להקל דמדכרי אהדדי נראה במשנ"ב שהוא רק לימוד זכות ואינו היתר מרווח].

ויש להעיר בזה על מה שנהגו רבים שאוכלים עוגה וכדו' בשעות הצהריים קודם שהתפללו מנחה, דלפי מה שנתבאר יש להקפיד עכ"פ סמוך למנחה קטנה שלא לאכול יותר מכביצה. אמנם אפשר להעמיד שומר שיזכיר לו להתפלל עד שיגמור אכילתו [אך צריך שיהיה השומר מי שאפשר לסמוך עליו שיזכיר לו להתפלל].

וכן מצוי הדבר שאוכל תבשיל קודם שהתפלל מנחה, ולפי המשנ"ב (ס"ק לד) אם קובע עליו סעודתו אסור לאוכלו קודם המנחה [ואף שאינו פת אסור לאוכלו דרך קביעות]. ונראה דכל שאוכל תבשל ב'ארוחת צהריים' חשיב כמו שקובע סעודה, ואסור לאוכלו סמוך למנחה קטנה. ולעניין אכילת בשר ודגים בדרך קביעות מצינו במשנ"ב בהלכות סוכה (סימן תרלט סוס"ק טו) שהחמיר לכתחילה שלא לאכול מחוץ לסוכה בדרך קביעות ויל"ע אם ה"ה הכא שיש להקפיד בכך.

## [המשך סעיף א] מי שהתפלל תפלת המנחה לאחר ו' שעות ומחצה ולמעלה יצא. ועיקר זמנה מט' שעות ומחצה ולמעלה עד הלילה לרבנן, ולרבי יהודה עד פלג המנחה שהוא עד סוף י"א שעות חסר רביע.

# הזמן להתפלל בו תפילת המנחה

מלשון השו"ע מבואר דעיקר זמנה הוא לאחר זמן מנחה קטנה, ורק אם התפלל בזמן מנחה גדולה 'יצא', וביאר המשנ"ב (ס"ק א) שזמן הקרבתה הוא בזמן הקרבת התמיד, ואף שאפשר להקריב את התמיד מו' שעות ומחצה, מכל מקום היו ממתינין מלהקריבו כדי שיוכלו להקריב קרבנות יחיד מקודם. וכבר נתבאר (בשיעור הקודם) דמדברי הרמב"ם מדוקדק שעיקר זמן מנחה קטנה הוא מט' שעות ומחצה, עד שישאר שעה ורביע, והיינו דלכתחילה יתפלל לפני פלג המנחה, ורק בדיעבד אפשר להתפלל עד השקיעה וכ"כ הערוך השולחן (סימן רלג סעיף ו).

והנה בערוך השולחן שם (סעיף ז) הביא שיש לצעוק על המנהג שמתפללים סמוך לשקיעת החמה כיון שלדעת הרמב"ם עדיף טפי להתפלל קודם פלג המנחה שהוא זמן תפילת ערבית לרבי יהודה. ולפי זה ברוב ימות השנה שאין מניינים בזמן זה יתכן שעדיף להתפלל מנחה גדולה ובמשנ"ב (שם) ג"כ הביא שיש ראשונים הסוברים שלכתחילה אפשר להתפלל משש שעות ומחצה. וכן נהגו גדולי הדורות (החזו"א ובעל הקהילות יעקב, והגרי"ש אלישיב והגרח"ק).

[ובשעה"צ (ס"ק ג) הביא שכן משמע בביאור הגר"א שמצדד לדינא שעדיף שיתפלל מנחה גדולה. ויש להעיר דבשנות אליהו על המשניות (ברכות פרק ד משנה א) דקדק שיש חילוק בין תפילת שחרית שיש להקדים כמה שהוא יכול משום שהיא נתקנה בזמן הקרבת התמיד כדכתיב יראוך עם שמש, אבל תפילת המנחה נתקנה כנגד הקרבת המנחה, שהוא סוף התמיד, ורק בשעת הדחק יכולין להתפלל בזמן מנחה גדולה שהוא זמן שחיטה שאז הוא זמן התחלת התמיד ע"ש, ומשמע דדעת הגר"א שעדיף להתפלל מנחה בזמן מנחה קטנה. וצ"ב. אמנם גם לפי מש"כ בשנות אליהו יתכן דהיינו דווקא אם מתפלל אחר מנחה קטנה וקודם פלג המנחה שהוא זמן הקרבת התמיד].

והנה מבואר במשנ"ב (ס"ק א) דאם רוצה לאכול דלכו"ע עדיף שיתפלל מנחה גדולה משש שעות ומחצה ולמעלה, ומשמע שאפילו אם רוצה לאכול סעודה קטנה ראוי שיתפלל קודם לכן אף שהוא רק בזמן מנחה גדולה [ואגב יש להוכיח מכאן שהמשנ"ב חשש קצת לדברי המחבר שאסור לאכול אפילו סעודה קטנה בסמוך למנחה גדולה, ולכן התיר לכתחילה להתפלל מנחה גדולה אם רוצה לאכול ואפילו סעודה קטנה].

ועכ"פ העולה מכל זה שאם אוכל ארוחת צהריים עם פת הבאה בכיסנין, או אפילו אוכל תבשיל של דגן בדרך קביעות ראוי לכתחילה להתפלל מנחה גדולה קודם אכילתו. וכן בתענית אם הוא הולך לישון ראוי להתפלל קודם לכן.

# טעו והתפללו מנחה בין חצות לזמן מנחה גדולה

במשנ"ב (ס"ק ב) דקדק מלשון השו"ע שאם התפלל תפילת מנחה קודם שעברו שש שעות ומחצה לא יצא ידי חובתו אפילו בדיעבד, והביא שכ"כ כמה אחרונים, אך יש מהאחרונים דס"ל דאף דלכתחלה אסור להתפלל קודם שנשלם החצי שעה שאחר חצות, בדיעבד אם התפלל אחר חצות יצא ידי חובתו, וביאר בשעה"צ (ס"ק ו) דהרי תיקנו להתפלל רק משש שעות ומחצה משום שאין בקיאין בזמן של חצות, וא"כ מדוע מגרע גרע מספק אם התפלל דאמרינן ספק דרבנן לקולא [היינו דאף שכתב השו"ע (סימן קז סעיף א) דהמסופק אם התפלל חוזר ומתפלל ע"ש בביאור הלכה (ד"ה חוזר) שמדינא א"צ לחזור וע"ע בסמוך]. ודחה דכיון שקבעו חז"ל מטעם דאדם טועה שהזמן הוא בשש שעות ומחצה אף בדיעבד אינו יכול להתפלל קודם לכן. וע"ש שמסיק דצ"ע למעשה.

ונשאלה שאלה במעשה שהיה באחד מתלמודי התורה שבתחילת זמן קיץ טעו והתפללו כדרכם בשעת אחת שהוא בין חצות לזמן מנחה גדולה. ונראה לדינא דהוי כספק אם התפלל דקיי"ל (סימן קז סעיף א) דמי שספק אם התפלל דקיי"ל חוזר ומתפלל ומתנה שאם אינו מחוייב תהיה תפילתו זו בתורת נדבה, וע"ש בביאור הלכה שאף דמדינא היה נראה שיש לפוטרו משום דספק דרבנן לקולא מ"מ צריך לחזור ולהתפלל דאם אינו מתפלל חשיב כ'מבזה את התפילה' ע"ש. ולכן נראה לדינא שיחזרו ויתפללו שוב ויתנו שאם יצאו ידי חובתם תהיה להם התפילה הזו בתורת נדבה, ותפילה זו יתפללו רק שמו"ע בלא חזרת הש"ץ.

ונראה להביא ראיה לדברי השעה"צ שאי אפשר להתפלל באותה חצי שעה, דהנה מבואר בגמרא (ברכות כ, ב) דמצוות תפילה נחשבת כמצוות עשה שהזמן גרמא [ומ"מ חייבות משום דרחמי נינהו כמבואר בגמרא שם], עוד מצינו שנחלקו האחרונים לעניין מצוות זכירת יציאת מצרים אם נשים חייבות בכך, ובמשנ"ב (סימן ע ס"ק ב) הביא דדעת המג"א דנשים חייבות במצוות זכירת יציאת מצרים ואינו נחשב כמצוה שהזמן גרמא, וטעמו משום שהנשים מחוייבות במצווה זו בכל השעות, בשעות היום חייבים מדין הזכרת היום ובשעות הלילה מחוייבים בהזכרת יצי"מ של הלילה [וע"ש דבאמת לפי השיטות שאין חיוב הזכרת יציאת מצרים בלילה הו"ל מצוות עשה שהזמן גרמא]. אמנם דעת השאגת אריה (סימן יג) דאפילו אי נימא דיש מצוה מן התורה ביום ובלילה חשיב כמצוות עשה שהזמן גרמא דהנשים פטורות, משום דהחיוב להזכיר ביום היא מצוה בפני עצמה.

והנה יש להקשות לדעת המג"א דס"ל שכיון שיש חיוב כל היום להזכיר יציאת מצרים חשיב כמצוה שאין הזמן גרמא [ואף שהם ב' חיובים שונים], א"כ קשה מדוע תפילה נחשבת כמצוה שהזמן גרמא הרי יש חיוב להתפלל בכל היום בבוקר שחרית ובצהרים מנחה ובלילה ערבית. ועל כרחך צ"ל דבאותה חצי שעה שבין חצות לזמן מנחה גדולה אין מתפללים שום תפילה, וממילא חשיב כמצוה שזמן גרמא דיש זמן שא"א להתפלל בו.

# במקום הדחק להתפלל לפני זמן מנחה גדולה

עוד יש להסתפק באופן שהוא אנוס ואינו יכול להתפלל מנחה בזמנו, וכגון שנכנס לניתוח וכדו' זמן מועט קודם זמן מנחה גדולה ולא יסיים עד השקיעה האם מותר לו להתפלל תפילת המנחה באותה חצי שעה שבין חצות לזמן מנחה גדולה. ואף דנתבאר שאם התפלל יתכן שיצא ידי חובה בדיעבד, היינו דווקא בדיעבד שכבר התפלל, אך הכא אפשר שאסור לו להכניס עצמו לספק זה. ובלא"ה יש לדון דהכא אינו יכול להתנות שיהיה נדבה, דשמא לא שייך כלל להתפלל תפילת נדבה באותה חצי שעה דאינו זמן שחרית ואינו זמן מנחה וצ"ע.

השעה"צ (ס"ק ח) הסתפק לעניין זמן מנחה גדולה בשש שעות ומחצה האם אותה חצי שעה היא חצי שעה זמנית או חצי שעה רגילה, ולכאורה נראה דהוא דומיא דט' שעות ומחצה דמבואר להדיא שהם שעות זמניות, אך מצד הסברא כיון שהוסיפו את החצי שעה משום דאדם טועה לכאורה מסתבר דלעולם יהיה אותו הזמן. ובלוחות המודפסים נכתב זמן מנחה גדולה לחומרא היינו שבקיץ הוא לפי חצי שעה זמנית [שהוא מעט יותר מחצי שעה בשעות שוות], ובחורף הוא חצי שעה בשעות שוות [אף שחצי שעה זמנית היא זמן מועט יותר].

# אופן חישוב השעות הזמניות

המשנ"ב (ס"ק ד) הביא שנחלקו הפוסקים איך מודדים את השעות הזמניות של היום די"א דמחשבים אותם מעמוד השחר עד צאת הכוכבים, וממילא לר' יהודה מותר להתפלל מנחה עד שעה ורביע קודם צה"כ ולרבנן עד הלילה, [וכך סתם המחבר בסימן זה ולקמן בסימן תמג], וי"א דמחשבים את הי"ב שעות מנץ החמה עד שקיעת החמה, וממילא לר' יהודה אינו מותר להתפלל מנחה רק עד שעה ורביע קודם השקיעה ולרבנן עד השקיעה.

והנה לנוהגים כדעת הגאונים ועושים מלאכה במוצאי שבת קודם 'זמן רבינו תם' הרי לשיטתם ה'יום' מסתיים בצאת הכוכבים שהוא כדי הילוך שלשת רבעי מיל אחר שמסתלקת החמה מעינינו, ולשיטה זו לא שייך לחשב את היום מעלות השחר עד לצאת הכוכבים, דא"כ ייצא ששעה שישית אינה בזמן שהחמה במרכז הרקיע, וזה לא יתכן דהא קיי"ל (פסחים צד, א) שבשעה שישית החמה בראש כל אדם, ועל כרחך דלדעת הגאונים מחשבים את שעות היום מהנץ החמה עד לשקיעתה.

וגם המחמירים שלא לעשות מלאכה כדעת רבינו תם הרי מנהג ישראל להדליק נרות כחצי שעה או כארבעים דקות קודם השקיעה, והנה מבואר בשו"ע בהלכות הדלקת הנר (סימן רסג סעיף ד) דרשאי להדליק מבעוד יום ובלבד שיהא מפלג המנחה ולמעלה ע"ש, ואי נימא דמודדים שעות היום מעלות השחר עד צאת הכוכבים (היינו ע"ב דקות אחר שהשמש מתכסית מעינינו), הרי ההדלקה היא קודם פלג המנחה ואיך התירו לסמוך על הדלקה זו ולברך עליה.

ומצאנו לכאורה ראיה נפלאה שהרמ"א סובר כשיטות הסוברות שמחשבים את היום מנץ החמה עד השקיעה דהנה כתב הרמ"א בסימן תמג (סעיף א) לעניין שעה רביעית שבו נאסר החמץ באכילה שבשנת העיבור שהיום ארוך, אלו הד' שעות לפי ענין היום ומותר לאכול חמץ עד שליש היום, וביאר המשנ"ב שם (ס"ק ז) נפק"מ בשנה מעוברת שאז בערב פסח היום אינו של י"ב שעות בערב פסח וכיון שמחשבים לפי שעות זמניות יוצא שהשעות הזמניות הם מעט יותר משעה שלנו.

והנה בשלמא אם מחשבים את היום מהנץ עד השקיעה א"ש דבשנה פשוטה בימי ניסן מהנץ עד השקיעה יש כי"ב שעות, וממילא השעות הזמניות הם שוות לשעות שלנו, ורק בשנה מעוברת יש יותר מי"ב שעות מהנץ עד השקיעה, ויוצא שד' שעות זמניות הם אחר סוף ד' שעות שלנו, אכן אם מחשבים את היום מעלות השחר עד צאת הכוכבים, הרי לעולם גם בימי ניסן השעות הזמניות יהיו ארוכות יותר משעות שלנו שהרי לעולם יש יותר מי"ד שעות בין עלות השחר לצאה"כ, וא"כ אף בשנה פשוטה יש נפק"מ טובא שמחשבים לפי שעות זמניות ולא לפי שעות שלנו[[1]](#footnote-1). [וד"ז צ"ע ביותר דמקור דברי הרמ"א שם הוא מהתרומת הדשן, והתרומה"ד ס"ל שמחשבים את היום מעלות השחר עד צאה"כ וצע"ג].

ולדינא כתב המשנ"ב שהשו"ע סתם בזה כאן ובסימן תמג שמחשבים מעלות השחר עד צאת הכוכבים [וע"ע במשנ"ב בהלכות פסח (סימן תמג ס"ק ח) שג"כ צידד כפי השיטות שמחשבים את היום מעלות השחר עד צאת הכוכבים], וקצ"ב כוונת המשנ"ב דהשו"ע סתם בזה דבשלמא הכא י"ל שדקדק כן מלשון השו"ע שכתב 'עד הלילה', אך לא ברירא מה דקדק בסימן תמג. וביותר דכבר נתבאר דמדברי הרמ"א בסימן תמג לכאורה מבואר בהיפך וכמו שנתבאר לעיל וצ"ע [וגם מה שדקדק בשו"ע כאן צ"ע דמצינו בכמה מקומות שכשכתוב 'עד הלילה' הכוונה עד השקיעה].

1. ודוגמא לדבר בשנת תשפ"א שהייתה שנה פשוטה היה הנץ בשעה 6:35 והשקיעה בשעה 6:55 ויוצא שכל שעה זמנית היא כ-61 וחצי דקות, אך בשנה זו (תשפ"ד) שהייתה מעוברת היה הנץ ב6:03 והשקיעה ב7:12 ויוצא שכל שעה זמנית היא כ-66 דקות.

   אך אם מחשבים מעלות השחר עד הצאה"כ אז אפילו בשנת תשפ"א שהיא שנה פשוטה יש זמן רב בין שעה רגילה לשעה זמנית כי עלוה"ש היה בשעה 5:04 וצאה"כ (דר"ת) היה בשעה 8:07 וא"כ יוצא ששעה זמנית היא למעלה מ-70 דקות. ודוק. [↑](#footnote-ref-1)