מ_מ פרק מי שהוציאוהו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

**פתיחה לעניני תחומין**

**תחומין דאורייתא או דרבנן**

נחלקו תנאי בסוטה כ"ז ב' ול' ב' אם תחומין דאורייתא או דרבנן, ודעת הבה"ג בהל' עירובין סימן י' דקי"ל כר"ע דתחומין דאורייתא, וכ"נ בד' השאילתות בשאילתא מ"ח, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן פ"ט בשם הראב"ד,[[1]](#footnote-2) והרמב"ן לעיל י"ז ב' כתב בשם רבינו אפרים שנסתפק בזה, - אך דעת הרי"ף לעיל בספ"ק דקי"ל כרבנן דתחומין דרבנן, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בסוטה שם ובפכ"ז מעירובין ה"א,[[2]](#footnote-3) וכן דעת ש"ר, ובתשו' הרי"ד שם האריך להוכיח כן מכ"ד דהכי קי"ל, וכן האריך בזה הרמב"ן לעיל י"ז ב'.

לעיל י"ז ב' אמרינן דלוקין על עירובי תחומין דבר תורה, והרי"ף שם הק' דקי"ל כרבנן דתחומין לאו דאורייתא, והביא מירושלמי דאף דתחומין דאלפים אמה אינו אלא מדרבנן, מ"מ תחום י"ב מיל הוא מדאורייתא, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"א,[[3]](#footnote-4) והמ"מ שם כתב שכן הסכימו הגאונים, וכ"כ הרמב"ן לעיל שם בשם הראב"ד,[[4]](#footnote-5) - אך הבעה"מ שם הוכיח דדעת הבבלי דליכא תחומין מה"ת כלל, וכ"כ הרמב"ן במלחמות שם ובהשגותיו לסהמ"צ ל"ת שכ"א, וכ"כ בחי' הרמב"ן וש"ר לעיל שם והרא"ש שם בסו"ס כ"ד, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ה'.[[5]](#footnote-6)

ובד' השו"ע בסימן ת"ד ס"א מבו' שנקט לעיקר דתחום י"ב מיל דאורייתא, אך הגר"א שם צידד דליכא תחומין מה"ת כלל, ועמש"כ המ"ב שם סק"ז ובסימן שצ"ז סק"א.

**תחומין ביו"ט אם הוו מדאורייתא**

בתשו' מעשה נסים להר"א בן הרמב"ם סימן י"ב כתב דאיסור תחומין ביוהכ"פ ויו"ט אינו מה"ת, דבקרא כתיב אל יצא איש ממקומו ביום השביעי, וכן דעת הר"ד הבבלי שם,[[6]](#footnote-7) - אך בד' הרמב"ן לעיל י"ז ב' ולקמן מ"ג א' מבו' דפשיטא לי' דתחומין דאורייתא הוא גם ביו"ט, וכן מצינו גם בד' הר"ח בר"ה ל"ג א', ובד' רש"י ותוס' חגיגה י"ז ב'.[[7]](#footnote-8)

ובד' המאירי בביצה י"ב א' בשם י"א מבו' דס"ל דתחומין י"ב מיל דאורייתא אין נוהגין ביו"ט, ותחומין אלפים אמה למ"ד דאורייתא נוהגין ביו"ט, וכ"כ הבית אפרים בקו"א לתשו' הב"ח החדשות סימן ז', והחת"ס לעיל י"ז ב' ד"ה ועוד תי', והנחל איתן בפכ"ז משבת ה"א, והעמודי אור בסימן י"ד,[[8]](#footnote-9) וי"ל כן גם בדעת הר"א בן הרמב"ם.

**תחום כלים אם הוי מדאורייתא**

הרמב"ן לקמן מ"ג א' כתב בתו"ד דלמ"ד דתחום י"ב מיל דאורייתא, אף תחום כלים הוא דאורייתא, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן ע"ט ב' ד"ה מהו דתימא,[[9]](#footnote-10) אך הרשב"א לקמן צ"ז ב' כתב דאיסור הוצאת כלים חוץ לתחום אינו אלא מדרבנן, דרק בגופו כתיב אל יצא איש ממקומו,[[10]](#footnote-11) - והכנה"ג בהגב"י סימן שצ"ז כתב דדעת מהרלב"ח בסימן כ"ח דתחומין דכלים ובהמה אינו אלא מדרבנן, ופירש דהוא משום דרק האדם עצמו נאסר לצאת מדכתיב אל יצא איש ממקומו, ובתשו' מהר"ם אלשקאר סימן מ"א נראה שחולק בזה, והביאו המג"א בסימן ת"ד סק"א, והגר"א שם נקט בפשיטות דאף תחום דכלים הוא מדאורייתא, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם, ועמש"כ בזה האבנ"ז באו"ח סימן ש"ז ס"ק י"א י"ב.[[11]](#footnote-12)

**עירוב למ"ד דתחומין דאורייתא**

הרמב"ן לעיל שם הוכיח דאף למ"ד דתחומין דאורייתא מהני להו עירוב,[[12]](#footnote-13) ותמה ע"ז דאף דבמערב ברגליו אפשר דמהני מה"ת, לפי שקונה בביה"ש שביתתו במקום רגליו וכאן הוא מקומו וכאן הוא עירובו, אך עירוב הפת היאך הוא מועיל מה"ת, ומהיכא ילפינן לה, וכתב די"ל דהוא מהלכה למשה מסיני, או דהוא משום דכל שדעתו בכאן ואמר תהא שביתתי במקום פלוני עשאו ביתו, ומשם אני קורא אל יצא איש ממקומו.

והטור בסימן ת"ח כתב דהא דמהני עירוב הוא משום דתחומין דרבנן, והאלי' רבה שם סק"א תמה ע"ז מכ"ד דמוכח דאף למ"ד דתחומין דאורייתא מהני עירוב, ועמש"כ בזה הבית מאיר שם.[[13]](#footnote-14)

**דין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום, וגדר איסור תחומין**

קי"ל דהיוצא חוץ לתחום אין לו אלא ד' אמות, ולקמן נ"א א' ילפינן לה מדכתיב שבו איש תחתיו, אלו ד' אמות, ופירש"י דהם ד' אמות דיוצא חוץ לתחום, - ובד' התורי"ד לקמן נ"ב א' מבו' דהך דינא דד' אמות הוא להקל, דאלמלי הא דיש לו ד' אמות, הי' אסור לזוז ממקומו כלל, וכ"כ התור"פ לקמן מ"ה א', - אך בד' רש"י לקמן מ"ב ב' ד"ה נוטלתו מתחילת ד' משמע דכל שלא קנה ד' אמות, מותר לילך אף יותר מד' אמות, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ולכאו' ד"ז תליא בגדר האיסור דיציאה חוץ לתחום, אם עיקר האיסור הוא שנאסר לצאת ממקומו, וכל אלפים אמה דתחומו הם מכלל מקומו, או דעיקר האיסור הוא שלא הותר לילך בשבת אלא במקומו, דאם עיקר האיסור הוא שלא לצאת ממקומו, הרי דכל שכבר יצא ממקומו, אינו אסור לילך, (אלא משום דקנה ד' אמות, ואסור לצאת מהן), אך אם עיקר האיסור הוא שלא הותר לו לילך אלא במקומו, הרי דאף אחר שיצא ממקומו, הוא אסור לילך, (ורק מכח הא דקנה ד' אמות, הוא רשאי לילך בהן).[[14]](#footnote-15)

בפירש"י בסוגיין ד"ה את ל"ת ובד' הריטב"א ור"י בן חכמון שם מבו' דלמ"ד דתחומין דאורייתא, אף הא דהיוצא מתחומו אין לו אלא ד' אמות הוא מדאורייתא, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ג הס"ט.

אך התו"י ותוס' הרא"ש והריטב"א ביומא ס"ז א' כתבו, דמי שיצא חוץ לתחום, אינו אסור מדאורייתא לחזור, אף למ"ד דתחומין דאורייתא, ואף כשהולך יותר מאלפים אמה, והמנ"ח במצוה כ"ד פירש בדבריהם דהיינו דאין אסור מדאורייתא אלא להוסיף להתרחק מתחומו שהי' בתחילת שבת, אך העמודי אור בסימן י"א סקי"ט פירש לדבריהם דאחר שיצא מתחומו, ליכא איסור מדאורייתא אף להוסיף ולהתרחק מתחומו, והחזו"א בסו"ס פ' נסתפק בזה.[[15]](#footnote-16)

והרמב"ן לקמן מ"ג א' כתב בתו"ד דאיסור תחומין י"ב מיל דאורייתא, הוא רק כשהלך את כל הי"ב מיל באיסור, אך כל שיצא מתחומו בהיתר, אינו אסור מדאורייתא אלא לילך משם י"ב מיל, וה"נ למ"ד דתחומין אלפים אמה דאורייתא, אם יצא חוץ לתחומו בהיתר, אינו אסור מדאורייתא אלא לילך משם אלפים אמה,[[16]](#footnote-17) ומשמעות דבריו דאם יצא באיסור, אסור מדאורייתא לילך יותר מד' אמות, - וכ"ה בתשו' הרי"ד סימן פ"ט דלמ"ד דתחומין דאורייתא אם יצא מתחומו אסור מדאורייתא לחזור יותר מאלפים אמה,[[17]](#footnote-18) אך בדבריו לא נתפרש דהיינו רק כשיצא בהיתר, וכן צידדו הגאו"י והקר"א לקמן מ"ד ב', ועי' באו"ש פכ"ז משבת ה"א.

האו"ש בפכ"ז משבת ה"א כתב לדעת הרמב"ן, דאם הלך בהיתר עד סמוך לסוף תחומו, אינו אסור מדאורייתא לצאת מתחומו, ולפ"ז הדין נותן דה"נ אם הניח עירוב במקום אחר, והוא עומד בסוף תחומו, אינו אסור מדאורייתא לצאת מתחומו, - אך החזו"א בסימן קי"ב סקי"ב כתב דמודה הרמב"ן שם הי' בביה"ש בסוף תחומו אינו יוצא חוץ לתחומו מה"ת אף שאינו הולך אלפים בשבת, דכיון דקנה שביתתו כל תחומו הוא מקומו וקרינן בו אל יצא איש ממקומו, ומש"כ הרמב"ן דאינו חייב אלא כשהולך אלפים אמה, היינו רק כשהוא במקום שלא קנה שם שביתה, ובכה"ג לא קרינן בי' אל יצא איש ממקומו אלא כשיצא ממקומו אלפים אמה, ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן ז' סקט"ו.

**ד' אמות דשובת**

לקמן נ"ב א' אמרו דהשובת ברגליו יש לו ד' אמות, ומונים אלפים אמה חוץ לד' אמותיו, ובפשוטו הוא חד דינא עם דין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום, וכל מי שלא קנה שביתה, ואך דבמי שקנה שביתה יש לו אלפים אמה חוץ לד' אמות אלו, וכ"נ בפירש"י לקמן מ"ה ב' סוד"ה ובלבד, - וכ"נ מהא דתניא בתוספתא פ"ג ה"י, דהא דיש לו ד' אמות ילפינן לה מקרא דשבו איש תחתיו, דמיני' ילפינן גם להא דיוצא חוץ לתחום יש לו ד' אמות, וכ"ה בפירש"י בסוכה כ"ה א' ד"ה ושבולות, ובתורי"ד במהדות"ל לקמן נ"ב א', וכ"ה מבו' בל' השו"ע בסימן שצ"ו ס"א ובד' הגר"ז שם ס"א.

אך בד' התוס' הרא"ש ותור"פ לקמן ס' ב' בשם ה"ר אלחנן, מבו' דד' אמות של שובת, לא ילפינן לה מקרא דשבו איש תחתיו, וכ"כ התורי"ד במהדו"ת לקמן נ"ב א' ללמוד מד' הירושלמי, ודקדק כן גם מד' רש"י, וכ"נ גם בד' הרמב"ן לקמן מ"ג א' שכתב שכתב דכל דלא זכה מקומו דאל יצא איש ממקומו, יתקיים בו שבו איש תחתיו,[[18]](#footnote-19) ויתבאר עוד בעזה"י בפירקין.

**יציאה חוץ לתחום שלא ע"י מעשה דילי'**

התוס' לקמן מ"ג א' ד"ה הלכה כתבו דכל שיושב בספינה והיא הולכת חוץ לתחום, לי"ב איסורא, דספינה ממילא אזלא ואיהו לא מידי עביד, - אך הסה"ת בסימן רכ"ד כתב בשם ר"י דפליג ע"ז, דהישראל שבספינה עושה איסור במה שהולך חוץ לתחום, וכ"כ שם סימן רכ"ה דיש לאסור גם משום שהולך חוץ לתחום, וכ"כ הריטב"א לקמן מ"ג ב' דאע"ג דממילא אזיל או שהגוי מוליכו יש בזה לאיסור תחומין, וכ"כ בתשו' הראב"ד שהביא בתשו' מהר"ם חלאוה סו"ס קכ"ו, דהיאך ילך אדם וישב לו בסוף תחומו על דעת וכונה שיוציאוהו חוץ לתחומו וה"ה כמזמין עצמו לדבר עבירה שהוא נחשב דבר עבירה והרי עובר באל יצא איש ממקומו.[[19]](#footnote-20)

והקה"י בסימן ט"ז פירש טעם הפלוגתא בזה, דהרשב"ם ודעימי' ס"ל דאיסור תחומין הוא מסוג איסור מלאכה, דאסרה תורה מלאכת הוצאת עצמו מחוץ לתחום, וע"כ כיון דספינה ממילא אזלא ואיהו לא מידי קעביד, לי"ב איסורא, אך ר"י ודעימי' ס"ל דאיסור תחומין אינו משום לתא דמלאכה, אלא משום דמצוה להיות במקום שביתתו, וכדכתיב שבו איש תחתיו וגו', וע"כ אף כשהוא מובל ממילא חוץ לתחום, מ"מ כל דהוי זה לדעתו ורצונו עביד איסורא, עיי"ש.

\*\*\*

**מ"א ב' - הוליכוהו לעיר אחרת וכו' מהלך את כולה,** בפירש"י כתב דהיינו בעיר שהיא מוקפת מחיצות, וכ"כ בפירש"י לקמן מ"ז ב' סוד"ה כד' אמות, וכ"כ התוס' לקמן שם ד"ה דכולה והרא"ש בסימן י', וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן בר"ה כ"ג ב', והריטב"א לקמן מ"ז ב', וכ"כ הטור בסימן ת"א והשו"ע בסימן ת"ה ס"ו, - אך דעת הרמב"ן דאף אם אינה מוקפת מחיצות חשיבא כד' אמות, וכתב דכן השיב ר"ת, וכ"כ הריא"ז בריש פירקין, והר"ן בסוגיין לא הכריע בדין זה, עיי"ש, ועי' בביאוה"ל בסימן ת"ה ס"ו שהביא הדעות בזה.

התוס' והרא"ש שם כתבו דאף בעינן שתהא מוקפת לדירה, ומבו' בדבריהם דהיינו כשהיא יותר מבית סאתים, וכ"כ המ"ב בסימן ת"ה סקכ"א, ועיי"ש בבית מאיר, וצ"ע, והרמב"ן הק' ע"ז מהא דספינה חשובה כד' אמות, אף לדעת שמואל לקמן צ' א' דאין מטלטלין בה אלא בד' אמות,[[20]](#footnote-21) ועמש"נ לקמן מ"ג א' עמ' ? פלוגתת הראשונים בד"ז, והר"ן הק' ע"ז דהיאך שייך בעיר היקף דירה, שהרי אין לך עיר שמבואותי' עשויין לדירה אלא להילוך ולמשא ומתן,[[21]](#footnote-22) וכתב דאפשר דל"ב אלא שתהא ישבה ולבסוף הוקפה.

ובראבי"ה בסימן שפ"ו נחלקו רבינו אפרים ורבינו יואל, דלדעת רבינו אפרים בעינן מחיצות המועילות לאשוויי רה"י, וכל שאין דלתותי' ננעלות בלילה דל"ה רה"י לא חשיבא כד' אמות, ורבינו יואל נחלק ע"ז, והובאו דבריהם באו"ז הל' ער"ש סימן ו'.

התוס' והרא"ש שם כתבו דאע"ג דהנותן עירובו בעיר נעשית לו כל העיר ועיבורה כד' אמות אף שאינה מוקפת מחיצות,[[22]](#footnote-23) ה"מ לשובת שם או נותן עירובו, אך בבא מחוץ לתחום אינו נחשב כד' אמות בלא היקף לדירה, ובפשוטו הטעם בזה הוא למש"כ התורי"ד לקמן נ"ב א' דהא דשובת בעיר או נותן עירובו בעיר מהלך את כל העיר וחוצה לה אלפים אמה, אי"ז משום דכל העיר היא כד' אמות, דאף למ"ד דהנותן עירובו אין לו ד' אמות, מ"מ הנותן עירובו בעיר מהלך את כולה וכו', והיינו משום דכל העיר כולה היא לו כביתו, וכ"ה דאם נתן עירובו בבית א' וקנה בו שביתה, מודדין לו מפתח הבית ולא ממקום עירובו, מפני שבכל הבית קנה שביתה, ה"נ כל העיר חשבינן לי' כד"א שבאותו הבית, שקנה שביתה בכל העיר,[[23]](#footnote-24) - ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דהשובת או הנותן עירובו בעיר הויא כולה כד' אמות אף שאינה מוקפת מחיצות, משום דשביתתו היא בכל העיר, ומשא"כ בנתנוהו בעיר שלא היתה שביתתו שם, אין כולה כד' אמות אלא כשהיא מוקפת מחיצות.[[24]](#footnote-25)

אך בתוס' הרא"ש בר"ה כ"ג ב' כתב לפרש בזה, דלחבר את העיר יחד להיות כבית אחד למדוד אלפים מסוף העיר ל"ב מחיצה "דאל"כ הי' צריך כל אחד למדוד מפתח ביתו", ולכאו' מכוון דבריו הוא כמש"כ הגר"ז בסימן ת"א ס"א במוסגר, דהא דהשובת בעיר כולה נחשבת לו כד' אמות, לאו היינו דכל העיר הויא כד"א ממש, דלעולם רק ביתו שקנה בו שביתה הוי כד"א, אלא דדין המדידה דאלפים אמה הוא דאין מתחילין למדוד אלא מבית החיצון, הואיל וכל בתי העיר מובלעים זה בתוך ע' ושירים של זה ואין מתחילין המדידה מהם, והיינו כדכתיב בקרא ומדותם "מחוץ לעיר",[[25]](#footnote-26) אך בנתנוהו בעיר לא חשיב כד' אמות אלא כשהיא מוקפת מחיצות.[[26]](#footnote-27)

בפירש"י לקמן מ"ז ב' מבו' דהא דחשבינן למברכתא כד' אמות, דמותר לבני מברכתא לטלטל בכולה את האילים שהביאו לתוכה ביו"ט, הוא משום שהיתה מוקפת מחיצות, וכ"כ התוס' והרא"ש והריטב"א שם, - אך בתשו' הר"א ממיץ בראבי"ה בסימן שצ"ג נקט דמברכתא ל"ה מוקפת מחיצות, ואך דלבני מברכתא ששבתו בתוכה היתה חשובה כד' אמות, אף לגבי לטלטל שם אילים שלא שבתו בתוכה, אך לבני מחוזא שבאו למברכתא, ל"ה מברכתא כד' אמות,[[27]](#footnote-28) ונתחדש בדבריו, דלגבי השובת בה חשבינן לה כד' אמות אף כלפי דינא דהבא מחוץ לתחום.

**נתנוהו בדיר או סהר,** בפירש"י כתב או שנתנוהו בדיר וסהר, והיינו דלא קאי על נתנוהו בעיר אחרת, אלא הוא גוונא בפנ"ע דנתנוהו בדיר או סהר, אך גירסת הרמב"ן "ונתנוהו" בדיר וסהר, וכתב דא"א לפרש דאו או קתני, דא"כ הו"ל למיתני מהלך את כולן, והוכיח כן עוד מל' הגמ' לקמן, וכתב דה"ק הוליכוהו לעיר אחרת והי' בה באותה העיר דיר וסהר יוצאין ממנה ונכנסין לתוכה, מהלך כל העיר, שהרי בתוך מחיצות הוא עם העיר, ורבותא קמ"ל דאף הדיר וסהר המובלעין עם העיר, כיון דהם מוקפין מחיצות והוו אויר שתשמישו לדירה הוו כבית, ונעשין לו הן והעיר כולה כד' אמות.[[28]](#footnote-29)?ולמש"כ הרמב"ן דאיירי בעיר שאינה מוקפת מחיצות, נתחדש בזה דמקום המוקף מחיצות המובלע מקצתו בתוך העיר, חשיב כד' אמות עם העיר, וזה דלא כמש"כ בכמה מספרי הזמן, ושמא יש לדחות, דכיון דהדיר והסהר מוקפין לדירה, הוו כבית להתעבר עם העיר, והגם דאם ל"ה מובלעין בעיר ל"ה מהלך את כל העיר, משום דהו"ל כנתנוהו בעיבורה של עיר, מ"מ כל שהן מובלעין בעיר עדיף.

ובד' הרמב"ן בהמש"ד מבו' שלמד מזה, דאם נתנוהו בעיבורה של עיר, אינו מהלך את כל העיר, דרק אם נתנוהו בדיר וסהר המובלעין עם העיר מהלך את כל העיר, - אך הריא"ז בפירקין ה"א דין ג' כתב דאף אם נכנס לעיבורה של עיר מהלך את כל העיר.[[29]](#footnote-30)

**יצא לדעת אין לו אלא ד' אמות,** התוס' לעיל כ"ט א' ד"ה והושיבו כתבו דאף מי שיצא במזיד ונכנס לעיר מהלך את כולה, כיון דחשבינן לה כד' אמות, ואף היוצא במזיד יש לו ד' אמות, וכן צידד הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ג הע"א, וכ"כ המ"מ בפכ"ז משבת הי"ג משמו, וכתב דהוכיח כן מסוגיית הגמ', ועיי"ש במ"מ במש"כ לדחות, וכ"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין, והר"ן כתב דהוא איבעיא דגמ' בר"ה כ"ג ב', וכיון דלא איפשיטא נקטינן לקולא, וכ"נ בד' סה"ת סימן רכ"ה והמהר"ם מר"ב בפסקיו סימן פ"ב והרא"ש בסימן ג' שכתבו דהנכנס לספינה בשבת מהלך את כולה דומיא דדיר וסהר, אף שנכנס שם מדעת, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן ת"ה שפירש כן בד' הרא"ש, וכ"כ הגר"א שם ס"ז.[[30]](#footnote-31)

אך הרמב"ם בפכ"ז משבת הי"ג כתב אם יצא חוץ לתחום לדעת, אע"פ שהוא בתוך רה"י כגון דיר וסהר, אין לו אלא ד' אמות, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין, והבעה"מ לקמן מ"ג ב' בפי' בתרא, וכ"ה מבו' בד' רש"י לקמן מ"ב ב' ד"ה אטו, ובד' הראב"ד בכתוב שם לקמן בסוגיין, והביאו הרמב"ן במלחמות, ובד' הרשב"א לקמן מ"ז ב', והריא"ז בפירקין ה"א דין ב' וג',[[31]](#footnote-32) וכ"כ הר"ן בפי' הרי"ף שבת י"ט א', וכ"ה בשו"ע סימן ת"ה ס"ו, ועי' בביאוה"ל שם במש"כ בהכרעת ההלכה בזה, - ובד' רש"י שם מבו' דהטעם בזה, דמדינא לא חשבינן להדיר וסהר כד' אמות, כיון דלא שבת באויר מחיצות, אלא שהקילו חכמים לחשבם כד' אמות, וכאשר כ"ה גם בפירש"י לקמן מ"ב א' ד"ה מהלך, ולא הקילו חכמים אלא ביצא באונס, ובעזה"י יתבאר עוד בזה להלן בדין הוצרך לנקביו.

הרמב"ן כתב לפי דבריו, דמה"ט הוא דהבאים להעיד עדות החדש אינם מהלכין מן הדין את כל העיר, אף דס"ל דל"ב שתהא העיר מוקפת מחיצות, דאף שיצאו לשם מצוה וברשות, לא עשאום באנוסין,[[32]](#footnote-33) ועמש"כ ע"ז הר"ן, - אך הרא"ש בסימן י' כתב דכיון שברשות באו מחוץ לתחום, לא גרע מהוציאוהו נכרים ונתנוהו בעיר, ולכאו' מוכח כן ממה שאמרו לקמן בסוגיין בדין הוצרך לנקביו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**יצא לדעת והחזירוהו נכרים אין לו אלא ד' אמות,** בפסקי מהר"ם מר"ב סימן פ"ג כתב דאף שאין לו אלא ד' אמות, מ"מ אם חזר לעירו מהלך את כולה וה"ה לו כולה כד' אמות כיון ששבת בה בביה"ש, והביאו הרא"ש בסימן א', והטוש"ע בסימן ת"ה ס"ח, והבית מאיר שם הוכיח מד' הרמב"ם בפכ"ז משבת הי"ג דפליג על דין זה, (וכ"ה גם בד' המאירי בסוגיין דאף אם חזר לעירו אינו מהלך אלא ד' אמות), ועמש"כ הביאוה"ל שם.

והרמ"א שם כתב דהיינו רק כשעירו מוקפת מחיצות, והיינו דבעיר המוקפת מחיצות דחשיבא כד' אמות למי שיצא לשם באונס, הרי דאף דביצא לדעת לעיר אחרת לא חשבינן לכולה כד' אמות, מ"מ כל ששבת שם בביה"ש חשבינן לכולה כד' אמות, אך כל שאין עירו מוקפת מחיצות דאף היוצא לשם באונס אינו מהלך את כולה, אף השובת שם בביה"ש ויצא וחזר אינו מהלך את כולה, ולפ"ז מוכח מד' המהר"ם מר"ב והרא"ש דס"ל דהיוצא לדעת אינו מהלך את כל העיר, וכ"כ המג"א שם סקי"ב, וזה דלא כמש"נ לעיל ללמוד מדבריהם בדין הנכנס לספינה, - אך הבית מאיר פירש דהוא אף בעיר שאינה מוקפת מחיצות, דהרי טעמא דהמהר"ם הוא משום דשבת שם בביה"ש, וכיון דכששבת שם בביה"ש הויא כל העיר לדידי' כד' אמות, אף שאינה מוקפת מחיצות, ע"כ אם יצא וחזר לדעת, אכתי חשבינן לה כד' אמות, ועיי"ש שהוכיח כן מד' רי"ו.

**חזר לדעת אין לו אלא ד' אמות,** הרמב"ן בתו"ד כתב דהוא משום דתחומין משום קנין שביתה הוא והיוצאין חוץ לתחום קנו להן ד' אמות שם ואינן חוזרין לשביתה הראשונה כאדם, דע"י שקנו להם ד' אמות, הוי זה מקומם, וכבר אין העיר מקומם, - אך בפי' ר"ח בן שמואל כתב דהוא משום קנס, דכל הא דתנן דהחזירוהו כאילו לא יצא ולא קנסינן לי', הוא משום שהי' אנוס ביציאתו ובחזרתו, אבל אם אינו אנוס ביציאתו אע"פ שהוא אנוס בחזרתו קנסינן לי', ועיי"ש דמדמי לדין ממונות, דתחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב.?צ"ע דשמא ד' הרמב"ן הם על דין יצא לדעת, ולא על דין חזר לדעת.?

י"ב תמוז ע"ח

דף מס' 2

**מ"א ב' -** **הוצרך לנקביו מהו,** בפירש"י כתב דקאי על זה שהוציאוהו נכרים אם בכה"ג מותר לצאת מד' אמותיו, וכ"כ בתור"פ ובפסקי רי"ד ופסקי ריא"ז, - אך בפי' ריו"נ כתב דקאי גם על מי שיצא לדעת, דגם לדידי' התירו משום כבוד הבריות, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ז משבת הט"ו, והרשב"א בעבוה"ק ש"ה פי"ג הס"ט ע', וכ"כ המג"א בסימן ת"ו סק"ב והמ"ב שם סק"ח, - ובהגה' דברי נחמי' כתב דודאי מודה רש"י לזה, ומה שפירש דקאי על זה שהוציאוהו נכרים, הוא משום דנהרדעי דאי פקח הוא וכו', דהיינו רק כשיצא שלא לדעת.

בפי' ר"ח כתב דהיינו כשהוצרך להשתנת מים או הוצאת רעי, אך בספר העתים סימן ל"א צידד דהשתנת מים ל"ה כלל הוצרך לנקביו, שהרי אמרו בבכורות מ"ד ב' דמשתינים מים בפני רבים, וגם לי"ב כבוד הבריות משום דאינו יכול לטנף את ד' אמותיו בהוצאת מים, שהרי הם נבלעים במקומם, וכתב דאפשר דמ"מ הו"ל בכלל הוצרך לנקביו, משום דברי תורה, דכל שהשתין בתוך ד"א אסור לו לעסוק בד"ת במקום זה כ"ז שרישומם ניכר,[[33]](#footnote-34) והביא מתשו' ר"ה גאון דכבוד הבריות דהכא הוא מפני הרבים שרואין אותו, והביאו הרא"ש בסימן א', והכריע כן דהוצרך לנקביו הוא דוקא לגדולים, והובאו ב' הדעות בטוש"ע סימן ת"ו, והגר"א שם הק' על הסוברים דהוא אף בהוצרך לקטנים והתירו לזה משום כבוד תורה, דאין לשון כבוד הבריות משמע כן.

\***גדול כבוד הבריות שדוחה ל"ת שבתורה,** בפירש"י כתב דהיינו לאו דלא תסור, וכ"כ בתשו' ר"ה גאון שהובאה בספר העתים סימן ל"א, וכ"כ בפי' ריו"נ ובפסקי ריא"ז, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו לאו דלא תוכל להתעלם דהותר בזקן ואינו לפי כבודו, וכ"כ התורי"ד ותור"פ, וכ"כ האו"ז בסימן קמ"א בשם הרשב"ם, וכ"כ בפירש"י בשבת פ"א ב' ד"ה שדוחה ובמגילה ג' ב' ד"ה את ל"ת, וכ"כ הערוך בערך לא, - ובחי' הר"ן במגילה שם כתב, דאף דבברכות י"ט ב' אמרינן דלא הותר לאו דאורייתא במקום כבוד הבריות, ורק לאו דלא תסור הותר, מ"מ הרי בשוא"ת הותר אף לאו דאורייתא, וכמסקנת הסוגיא בברכות שם, ומה"ט גם הותר לאו דלא תוכל להתעלם, וא"צ למה שאמרו בברכות שם דהוא משום דממונא שאני.

אך צ"ע דהכא הרי הוא עובר על איסור תחומין בקום ועשה, ובע"כ דהא דשרי הוא משום דלא העמידו דבריהם במקום כבוד הבריות, ומה מייתינן עלה מהא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, ועד"ז הק' הגרע"א בשבת שם ע"ד רש"י, - אך בד' הריטב"א במגילה שם מבו' דהא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, והא דהוא דוחה איסור דרבנן בקום ועשה הוא חד דינא, והיינו דהא דאינו דוחה ל"ת שבתורה אלא בשוא"ת, הוא משום דאיסור דבשוא"ת קייל טפי, וכאשר כ"נ בד' התוס' בשבועות ל' ב' (ד"ה אבל איסורא) בתי' בתרא, ובאיסור דאורייתא דחמיר ל"מ כבוד הבריות לדחות אלא בשוא"ת, ובאיסור דרבנן דקייל ה"ה דוחה אף בקום ועשה, וע"כ שפיר מייתינן מהא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, דה"נ הוא דוחה איסור דרבנן אף בקום ועשה, דאיסור דרבנן בקום ועשה קייל מאיסור דאורייתא בשוא"ת.

בפירש"י כתב דתחומין נמי דרבנן, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ג הס"ט, ובדברי יחזקאל סימן ז' סק"ד הוכיח מזה דלמ"ד דתחומין דאורייתא, אף היוצא חוץ לתחום אסור לצאת מדאורייתא חוץ לד' אמותיו, ואף אסור להתקרב לתחומו.[[34]](#footnote-35)

הרמב"ם בפכ"ז משבת הט"ו כתב דהנצרך לנקביו ה"ה יוצא ומרחיק ונפנה "וחוזר למקומו",[[35]](#footnote-36) וכ"כ בפי' ריו"נ ור"ח בן שמואל, וכ"כ המאירי, ופירש דכיון דיצא ברשות חוזר, וכ"כ הראב"ן בפירקין והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ג הס"ט, - וכ"ה מוכרח לדעת הסוברים דהכבוד הבריות הכא הוא מפני טינוף מקומו, או משום שאינו יכול לעסוק בד"ת, דבע"כ דהוא מותר לחזור למקומו, וכמש"כ הראב"ן שם.[[36]](#footnote-37)

אך הרא"ש בסימן א' כתב דאחר שיעשה צרכיו יש לו רשות להתרחק משם עד שיכלה הריח, דאי"ז כבוד הבריות שישב כל היום במקום מטונף, ובאותו מקום שכלה הריח קנה ד' אמות חדשות, ומבו' דאינו רשאי לחזור לד' אמותיו, וכ"כ האו"ז בסימן קמ"א, ועיי"ש שכתב לדמות ד"ז לכל היוצאים להציל שאינם חוזרים לתחומם, וה"נ הכא אף דיצא ברשות מתחום דד' אמותיו, אינו רשאי לחזור,[[37]](#footnote-38) ועמש"כ בזה בדברי יחזקאל סימן ט' סק"ז.

\*המאירי כתב בשם הגאונים דלא התירו לו לצאת ממקומו כשהוצרך לנקביו, אלא עד אלפים אמה ממקום שעומד שם, וכ"כ האהל מועד שער עירובין דרך ו', וצ"ב.[[38]](#footnote-39)

**אם פקח הוא עייל לתחומא וכיון דעל על,** בפירש"י כתב דהוא משום דברשות על ולא גרע מהחזירוהו, ולפ"ז היינו רק כשיצא שלא לדעת, אך כל שיצא לדעת ל"מ הא דחזר לתחומו ברשות, דלא עדיף מהחזירוהו נכרים דאין לו אלא ד' אמות, וכ"כ הריו"נ והריטב"א, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ז משבת הט"ו, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ג ה"ע, והטוש"ע בסימן ת"ו.

אך האו"ז בסו"ס קמ"א כתב בשם הרשב"ם, דאף ביצא לדעת, הגם דאם החזירו נכרים אין לו אלא ד' אמות, אעפ"כ אמרינן הואיל ועל על והו"ל כל העיר כד' אמות וחוצה לה אלפים אמה לכל רוח, ולעיל מינה כתב דמי שבא בספינה מחוץ לתחום והוצרך לנקביו, יוצא חוץ לספינה ונכנס לעיר ומותר בכולה כאילו שבת שם, וכ"ה בתשו' רבינו אפרים שבראבי"ה סימן שפ"ו, והביאו ההג"א בסימן א', וכתב דבכה"ג יש לו גם אלפים אמה לכל רוח,[[39]](#footnote-40) והב"י בסימן ת"ו תמה ע"ז, עיי"ש,[[40]](#footnote-41) ועמש"כ בזה הפרישה והב"ח שם.

הרא"ש בסימן א' כתב דכל הא דעייל לתחומי', הוא כשאינו מוצא מקום צנוע קודם שנכנס לתחומו, אך אם מצא מקום צנוע אינו רשאי לילך יותר, וכ"ה משמעות ד' הר"ח, וכמש"כ בספר העתים סימן ל"א, וכ"כ הר"ן, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן ת"ו, והביאוה"ל שם כתב דמל' הרא"ש משמע קצת, דמ"מ בגונא דבשאר רוחות יכול למצא מקום צנוע בקירוב מקום, ולצד תחומו צריך להתרחק יותר, מותר לו לברור לצד תחומו כדי שיהא מותר לו ליכנס בתוך תחומו,ו[[41]](#footnote-42) והניח בצ"ע.

אך בד' הראב"ן בפירקין משמע דכיון שהתירו לו לצאת מד' אמותיו, מותר לילך עד תחומו,[[42]](#footnote-43) וכ"ה להדיא בד' הראבי"ה בסימן קי"א, ופירש דהוא משום דלא החמירו באיסורי דרבנן, וכתב ללמוד מזה, דבגונא שהותר לו לבצוע על פת של גוים, הותר לו בכל הסעודה הזאת, (וזכר לדבר דאמרינן מתוך שהותר לצרעתו הותר לקריו), והובא במרדכי ע"ז סימן תת"ל, ובשו"ע סימן קס"ח ס"ה, והגר"א הביא מקורו מסוגיין.[[43]](#footnote-44)

\*בפירש"י לקמן מ"ד ב' מבו' דנהרדעי דס"ל דכיון דעל על הוא משום דהבלעת תחומין מילתא הוא, והתוס' שם נחלקו ע"ז, וכ"כ התורי"ד והריטב"א שם והרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין, ויתבאר בעזה"י במקומו.

\*בפי' ר"ח כתב דאם הוא חכם ויודע שהנכנס בתחומו אפי' מזיד כיון שתחילתו אנוס הוא אם חזר בתחומו כאילו לא יצא וכו', ובספר העתים סימן ל"א כתב ע"ז לענ"ד דטעותא הוא ולעולם לא כתב ר"ח הכי ואפשר דהוא ט"ס, שהרי הנכנס בתחומו במזיד אין לו אלא ד' אמות, ובע"כ דהא דהכא אמרינן דכיון דעל על הוא משום דנכנס ברשות מפני כבוד הבריות.[[44]](#footnote-45)

**פירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו אפי' במזיד לא הפסידו את מקומן,** בפירש"י כתב דנפ"מ בזה אף בשבת דמותרין לאכילה במקום שחזרו, - ומבו' דבעיר המוקפת מחיצות הי' מותר לטלטלן אף אלמלי הא דאנוסין נינהו, וע"כ בשבת כל הא דמותרין מכח הא דאנוסין נינהו, היינו דמותרין לאכלן, והיינו דאף דמשמעות ד' רש"י לקמן מ"ב ב' דיצא לדעת ונתנוהו בעיר המוקפת מחיצות אין לו אלא ד' אמות, היינו משום דלא שבת באויר מחיצות אלו מבעו"י, וכמשמעות ד' רש"י לקמן מ"ב א' דכיון דלא שבת באויר מחיצות לא חשבינן להו מדינא כד' אמות, אלא שהקילו חכמים בכך, ולא הקילו אלא ביצא שלא לדעת, אך הכא ששבתו באויר מחיצות אלו מבעו"י, הרי דאף אם הוו מזידין הוה חשבינן להו כד' אמות, וזה כדעת המהר"ם שהביא הרא"ש בסימן א', וכ"כ הבית מאיר בסימן ת"ה ס"ח.[[45]](#footnote-46)

י"ג תמוז ע"ח

דף מס' 3

**מ"א ב' -** **פירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו אפי' במזיד לא הפסידו את מקומם,** בפירש"י כתב דאף בשבת הן מותרין לאכילה במקום שחזרו,[[46]](#footnote-47) והתוס' וש"ר הק' דמ"ט לא אסרינן להו באכילה משום מעשה שבת, דומיא דמבשל בשבת במזיד דלא יאכל, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' כתבו דשאני מבשל בשבת דהוי איסור דאורייתא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי, - והמג"א בסימן ת"ה סקי"ד הק' ע"ז מהא דתנן בתרומות פ"ב מ"ג דהמטביל כלים בשבת במזיד לא ישתמש בהן, והמעשר בשבת במזיד לא יאכל, והרי דאסרו מעשה שבת אף באיסור דרבנן, וכתב דצ"ל דהתם הוא דוקא בדאית לי' מאני אחריני ואית לי' פירי אחריני, כמו שאמרו בביצה י"ז ב', והכא מיירי בדלית לי' פירי אחריני,[[47]](#footnote-48) - אך האלי' רבה שם סקי"ב הק' דמסתימת כל הפוסקים לא משמע כן, ועוד, דא"כ מאי פריך מר' נחמי' דאסר במזיד, דילמא מיירי בדאית לי' פירא אחרינא, והתו"ש שם סקי"ז הביא מס' שיירי קרבן שכתב לפרש לד' התוס', דשאני מטביל ומעשר בשבת דהועילו מעשיו, ומשא"כ הכא דהפירות היו ראויים לאכילה קודם שהוציאם ולא אהני מעשיו, ומשה"ק התוס' ממבשל בשבת הוא משום דהתם ג"כ הי' ראוי לכוס קודם בישול ולא הועילו מעשיו, וכעי"ז כתב הגר"ז שם ס"ט ובציונים שם.[[48]](#footnote-49)

**ב** הרמב"ן כתב דאיסור מעשה שבת מדאורייתא או מדרבנן הוא רק כשנהנה במעשה שבת, כגון מבשל ומעשר וכיו"ב, אבל מי שהיו לו פירות בביתו והוציאן לרה"ר והחזירן לבית אינם אסורין, שלא באו לידו באיסור שבת, שכבר היו עמו בביתו ואינו נהנה במעשה שבת כלל, ועי' גם במש"כ הר"ן לישב, ולכאו' דבריו מתפרשים ע"ד ד' הרמב"ן, - ובהגה' הגרא"ז הק' דהרי אחר שהוציאן לרה"ר, ה"ה נהנה במה שהחזירן לרה"י, ובמנחת שלמה ח"א סימן ה' סק"ב ד"ה אולם הביא מד' התו"ש בסימן ת"ה סקי"ז שכתב דצ"ל דההוצאה והחזרה חשבינן להו כחדא מעשה.[[49]](#footnote-50)

**ג** הריטב"א כתב בשם רבינו יונה דלא אסרו במעשה שבת, אלא כשנעשה תיקון בגופו דזה נקרא מעשה, וכמו שנקטו בכ"ד "מעשה" שבת, אך דבר שנעשה בו איסור העברה ברה"ר או הוצאה והכנסה אינו אסור, ובהגה' הגרא"ז לחי' הרמב"ן כתב דכ"ז הוא במעשה שבת דישראל, אך איסורא דמלאכת גוי הוא אף בכה"ג, כדתנן בשבת קכ"ב א',[[50]](#footnote-51) והנשמת אדם בכלל ט' סק"ט כתב כן גם בביאור ד' הרמב"ם בפ"ו משבת הכ"ד.

התוס' הק' דמ"ט לא אסרינן להו מדינא דהבא מחוץ לתחום אסור למי שנשתלח לו,[[51]](#footnote-52) וכתבו דלא אסרו אלא כשהוא עכשיו חוץ לתחום, ומשא"כ הכא דעכשיו הם במקומם, - והאו"ז בסימן קמ"ב כתב לפרש ב' טעמים לחלק כן, חדא, דהתם נעשה איסור בפירות שהרי הם חוץ לתחומם, ומשא"כ הכא דקנו פירות אלו שביתה בביה"ש בעיר הזאת, והיינו דלא נעשה תיקון בפירות ע"י האיסור, ועוד, למש"כ ר"ת דהא דהבא מחוץ לתחום אסור הוא משום דחיישינן שמא ילך ויביא בעצמו או יאמר לגוי לכתחילה להביא לו מחוץ לתחום, והכא שהיו מתחילה בביתו אין לחוש שמא יוציאם חוץ לתחום ויחזור ויכניסם,[[52]](#footnote-53) - וצ"ע לפ"ז במשה"ק התוס' ממבשל בשבת, דהרי התם דמי לבא מחוץ לתחום דאסור, דנעשה איסור בדבר שנתבשל, וגם יש לחוש שיבא לבשל, ולמש"כ השי"ק ודעימי' דמכוון התוס' הוא להקשות ממבשל בשבת דלא יאכל אף כשלא הועילו מעשיו, ניחא.[[53]](#footnote-54)

השו"ע בסימן ת"ה ס"ט כתב דפירות שהוציאום חוץ לתחום והחזירום וכו' אנוסין הן, והמג"א שם סקי"ד הביא למש"כ התוס' דל"ד למבשל בשבת דאסור דהתם איסורא דאורייתא, והנשמת אדם בכלל ט' סק"ט תמה ע"ז, דהרי השו"ע התיר לאכלם בשבת, אף שנעשית בהן מלאכה דאורייתא, אך הביאוה"ל שם כתב דיש מקום לומר דאיירי בכרמלית דלי"ב איסור דאורייתא, וכתב דבע"כ דדעת השו"ע הוא כמש"כ הריטב"א דלא אסרו מעשה שבת כשלא נעשה תיקון בגופו, וכ"כ הנתיב חיים שם, - ועי' בנשמת אדם שם מש"כ בהכרעת ההלכה בזה, ועמש"כ בזה במנחת שלמה ח"א סימן ה' סק"ב.

**מ"ט אנוסין נינהו,** הרשב"א לקמן מ"ז ב' ד"ה דכולה מברכתא הוכיח מסוגיית הגמ' שם דהא דחשבינן להו כאנוסין, הוא אף כשיצאו וחזרו ע"י הבעלים, דמ"מ כיון דלאו מנפשייהו קאזלי קרינן להו אנוסין, ומבו' דעיקר נידון הגמ' הכא הוא גם כשיצאו ע"י אחרים, - והריטב"א כתב בשם הרא"ה דלא נצרכה הא דרב פפא, אלא כשיצאו חוץ לתחום ע"י הבעלים, דסד"א בתרייהו גרירי, וכיון שהחזירום במזיד כשם שאין לבעלים אלא ד' אמות, כך פירותיהן אין להן אלא ד' אמות, וקמ"ל דהפירות עצמן אנוסין ולא הפסידו מקומם, ואוקמינן לה כתנאי, אך אם הוציאום אחרים שלא לדעת הבעלים, לכו"ע לא הפסידו מקומם, דלאו כל כמינייהו למסרינהו אבעלים,[[54]](#footnote-55) וצ"ב דבסו"ד מבו' דלא שרי אלא כשהוציאום אחרים שלא לדעת הבעלים ומשום דלאו כל כמינייהו למסרינהו אבעלים, אך אם הוציאום לדעת הבעלים תליא בהפלוגתא אם הפסידו מקומם, ובתחילת דבריו מבו' דהצד דהפסידו מקומם הוא משום דהבעלים עצמם הפסידו מקומם והפירות בתרייהו גרירי, ולפ"ז אם הוציאום אחרים לדעת הבעלים לכו"ע לא הפסידו מקומם.

והגאו"י לקמן מ"ה ב' נסתפק בדין מי שהוציאוהו חוץ לתחום, אם אף כליו שהם בביתו לא יזוזו ממקומם, כיון דהם כרגליו בעליהן ובעליהן הרי מחוץ לתחום הוא, או"ד דכיון שהן במקומן, שבת הואיל והותרה הותרה,[[55]](#footnote-56) - ולמש"כ הרא"ה דהכא איירי כשהוציאום הבעלים, וכן למש"כ הרשב"א דאיירי אף בכה"ג, מבו' דאף שהפסידו הבעלים את שביתתם, מ"מ הפירות לא הפסידו את שביתתם, ומשמע דאף למ"ד דהפסידו את מקומם, היינו רק כשגם הפירות יצאו וחזרו, אך כל שהפירות נשארו במקומם, לא הפסידו את מקומם מכח הא דיצאו הבעלים, וכ"ה להדיא בד' המאירי, ופירש דהוא משום דהפירות הן כרגלי הבעלים בתחום שהי' לבעליהן כשחשכה, והוסיף דלא אמרו שהם כרגלי הבעלים אלא לקנות שביתה בביה"ש ולא ליאסר בפשיעתן.

הרשב"א כתב דמדתלי רב פפא טעמא באונס, ש"מ דדוקא אם חזרו דומיא דאדם דהוציאוהו והחזירוהו כאילו לא יצא, אבל חוץ למקומם אסורין כאדם שאין לו אלא ד' אמות, ועיי"ש שכתב דבזה הוא דפליגי ת"ק ור' נחמי', ובהך פלוגתא קי"ל כר' נחמי', ומשמעות דבריו דלדעת ת"ק כשיצאו הפירות חוץ למקומם בשוגג מותר להוליכן אף חוץ לד' אמות, וכ"כ המאירי.

אך הר"ן כתב דודאי דהא דקאמר ת"ק דבשוגג יאכלו היינו בתוך ד' אמות, ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד הרשב"א דהיכי שמעינן מדרב פפא דקי"ל בהא דלא כת"ק, והיינו דאף דאינם נאסרין בהוצאתן, מ"מ כיון שלא קנו שביתה שם והם חוץ לתחומם, אין להן אלא ד' אמות, וכ"כ הריטב"א, וכ"נ גם בד' רש"י בד"ה בשוגג יאכלו ובד' הרמב"ן, ולא נתפרש לן טעמא דהרשב"א והמאירי דפליגי ע"ז.

**תנאי היא,** הר"ן הק' דהיכי מוקמינן רב פפא כת"ק, הרי ת"ק לא קאמר אלא דבמקומם במזיד נמי יאכלו, ואפשר דהיינו רק בתוך ד' אמות, ומנ"ל דאית לי' לת"ק דלא הפסידו את מקומם, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הרמב"ן כתב דהפלוגתא אם במקומם במזיד יאכלו, אינה על אכילתם, אלא אם מותר להוציאם חוץ לד' אמות,[[56]](#footnote-57) אך לכו"ע מותר לאכלם, כיון דאינו נהנה ממעשה שבת, ולפ"ז נתפרש להדיא בד' ת"ק דלא הפסידו את מקומם, והרמב"ן כתב דכן פירש"י, ואינו נמצא בפירש"י שלפנינו, ואדרבה פירש למ"ד דאסורין דאף אסורין לאכלן.

**ב** הר"ן כתב דכיון דשלא במקומם במזיד לא יאכלו, ואפ"ה במקומם במזיד נמי יאכלו, אלמא ס"ל דאיסורא דהוצאת פירות וחזרתן אפי' במזיד כל שהן במקומם לא חשיבא ולא מידי, וכיון דלא חשיבא למיסר אכילתן, אית לן למימר נמי דלא הפסידו את מקומן, וצ"ב.

**ג** למש"כ התוס' דטעמא דמותרין הפירות באכילה ול"ד לבא מחוץ לתחום שאסור למי שנשתלח לו, הוא משום דשאני הכא דהשתא הם במקומן, י"ל דזהו שאמרו דרב פפא כת"ק, דמהא דשרי ת"ק נלמד דחשבינן דהשתא הן בתחומן, ובע"כ דלא הפסידו את מקומן,[[57]](#footnote-58) אך למש"נ לעיל מד' האו"ז בטעם הא דכשהן במקומן אינם אסורין, לא א"ש.[[58]](#footnote-59)

**פירות שיצאו חוץ לתחום בשוגג יאכלו,** הרמב"ן כתב דאתיא כמ"ד דהמבשל בשבת בשוגג יאכל במזיד לא יאכל, דלמ"ד דאף בשוגג לא יאכל, ה"נ הכא כשיצאו חוץ לתחום בשוגג לא יאכלו, כ"ה דס"ל דאם יצאו במזיד לא יאכלו, - אך למש"כ הגר"א בסימן שי"ח ס"א דבמלאכה דרבנן לכו"ע לא אסרו אלא במזיד, דבדרבנן לא קנסו שוגג אטו מזיד, הרי דהא דתניא הכא דבשוגג יאכלו הוא לכו"ע, ואכמ"ל.

\*בפירש"י כתב דהא דבשוגג יאכלו, הינו אם יש אדם שעירב לאותו צד או שהיו בני עיר אחרת סמוכין להן, והמהרש"א כתב דמה שלא פירש דיאכלו לאותו שהביאן, הוא משום דיאכלו משמע לאחרים, ואי הוה שרי נמי לאותו שהביאו בשוגג, הול"ל בשוגג יאכל לשון יחיד, ועיי"ש שכתב דהא דאותו שהביא אסור לאכלן, אף דת"ק ס"ל דלא קנסו שוגג אטו מזיד, הוא משום דלא עדיף מגוי שהביא בשביל ישראל דאסור למי שהובא בשבילו, - וכ"כ המאירי בשם קצת מחכמי הדור, דלעולם הן אסורין לאותו שהוציאן, ונראה להדיא בכל דבריו דהוא אף בשוגג, וכתב דהוא משום קנס.

אך הריטב"א כתב דאף הבעלים שיצאו בשוגג מותרין לאכלן, והתו"ש בסימן ת"ה סקי"ח כתב כן גם בדעת רש"י, עיי"ש, והביאו השעה"צ שם סקל"ט.

**במזיד לא יאכלו,** התוס' כתבו דמשמע דלשום אדם לא יאכלו, ול"ד לגוי שהביא בשביל ישראל זה דמותר לישראל אחר, דהכא שנעשה איסור ע"י ישראל החמירו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן.

והר"ן כתב בשם הרשב"א לישב עוד, דשאני פירות גוי דאין קונים שביתה מדינא אלא משום גזירה אטו בעלים ישראל ומשו"ה מקילינן בהו, ועד"ז כתב בפסקי רי"ד, ועיי"ש מש"כ לישב עוד, - ובדעת ש"ר שלא כתבו כן, אף שכתבו עד"ז בטעם הא דמותר ישראל אחר לאכול את פירות הגוי ולא גזרו שמא יוציאם חוץ לעיר, י"ל דהוא משום דהכא א"צ לאסור משום איסור התחום דהפירות, דנימא דחפצי גוי אין קונין שביתה, אלא משום איסור התחום דהגברא, ואיסור זה הוא מדינא,[[59]](#footnote-60) וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן בתו"ד דיש לאסור משום ביאת הגוי מחוץ לתחום, עיי"ש, וצ"ע בדעת הרי"ד והרשב"א שיישבו כן, דמ"ט לא אסרינן משום התחום דהגברא,[[60]](#footnote-61) ואכמ"ל.

**והכא בשוגג שלא במקומן פליגי,** התוס' כתבו דאין לפרש דטעמא דראב"י הוא משום דקניס שוגג אטו מזיד, שהרי במקומן לא קניס שוגג אטו מזיד, אלא הוא מגזירה שמא יוציאם חוץ לד' אמותיהן, אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פכ"ד הלכה קפ"ח משמע דהא דאסרו אפי' בשוגג, הוא מכח איסור מעשה שבת וקנסו שוגג אטו מזיד, - והתוס' כתבו דאם האיסור הוא משום דקנסו שוגג אטו מזיד, ודאי דלא קי"ל כוותייהו, דקי"ל דלא קנסו שוגג אטו מזיד, אך הרשב"א פסק לאסור בזה.[[61]](#footnote-62)

התוס' הק' לפי דבריהם דהא דאסרו חוץ למקומם הוא שמא יוציאם חוץ לד' אמותיהן, דא"כ מ"ט הבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר ולא אסרינן שמא יוציא חוץ לעיר וכתבו לישב בג' אנפי, - והמרדכי בסימן תצ"ז כתב בשם המהר"ם לישב, דהכא לא אסרו אלא למי שהוציאם, דכיון שהביאם עד כאן חששו שמא יוציאם מד' אמותיהן, אבל לישראל אחר שרי ולא חיישינן שיוציאם.

**והא מדתני וכו',** בפירש"י כתב דש"מ דלת"ק שרי היכא דאיכא חדא להתירא כגון שוגג שלא במקומן או מזיד במקומן, ולר' נחמי' לעולם אסורין עד דאיכא תרתי להתירא שוגג ובמקומן, ומבו' דב' הפלוגתות תליין זב"ז, אם סגי בחדא להתירא או בעינן תרתי להתירא, וכ"כ האו"ז בסימן קמ"ב, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכיון דקי"ל כת"ק דכשחזרו למקומם במזיד מותרין וסגי בחדא להתירא, ה"נ קי"ל כת"ק דבשוגג שלא במקומן מותרין אף דליכא אלא חדא להתירא,[[62]](#footnote-63) וצ"ב מה ענין זל"ז, ועד"ז צ"ע גם במש"כ התוס' והריטב"א והר"ן דאם שרי מזיד במקומם, כ"ש דשרי בשוגג שלא במקומם.

הרמב"ם בפ"ו משבת הכ"ד כתב דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו במזיד לא יאכלו עד מוצ"ש, והראב"ד שם השיג דאם חזרו למקומן אף במזיד יאכלו דקי"ל כרב פפא, והמ"מ שם הוסיף לתמוה ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"י דפירות שיצאו חוץ לתחומן וחזרו אפי' במזיד לא הפסידו את מקומן, וכתב לישב, דהרמב"ם לא גריס "תנאי היא", אלא גריס "ההיא בשבת היא", והיינו דדברי רב פפא הרי קיימי ביו"ט שאדם יכול להוליכן ברה"ר תוך התחום, וזהו דמשני דדברי ר' נחמי' וראב"י הוא בשבת, ולא נחלקו אלא לענין אכילה ולא לענין הגבלת התחומין, עכ"ד, והיינו דאף דלא הפסידו את מקומם, מ"מ הן אסורין באכילה, ועי' במרכה"מ שהאריך הרבה בדעת הרמב"ם בזה.[[63]](#footnote-64)

י"ד תמוז ע"ח

דף מס' 4

**מ"ב א' -** **מהלך אלפים פסיעות בינוניות וזו היא תחום שבת,** בפירש"י כתב דפסיעה בינונית היא אמה,[[64]](#footnote-65) והריטב"א כתב דהיא אמה בקירוב, ובתשו' מהרי"ו סימן ע"ה פירש דהיינו כשיעור אורך ב' מנעלים, מנעל אחד מקום מצב הרגל, ושיעור מנעל בין רגל לרגל, והביאו המג"א בסימן ש"א סק"ב ובסימן שצ"ז סק"א, ועמש"כ בזה המנחת ברוך בסימן ע"ה ענף ב' והחזו"א בקונט' השיעורים סימן ל"ט סק"י, ובסימן ק"י סקכ"ד.

בס' תשב"ץ קטן סימן פ' כתב דכשמודד אלפים אמה לתחום שבת, יש לו למדוד מן הילוכו אלפים פסיעות בינוניות, ואם אין לשם כי אם אלפים אמה בינונים, אין לסמוך ע"ז ללכת כולם, כי שמא יש מותר, ובהגה' ר"פ שם כתב דלפי' ר"ת (שהביאו התוס' לקמן נ"א א'), דאלפים אמה שאמרו הם ואלכסונם, אין לחוש, והובא בארחות חיים דין עירובי תחומין אות ס"ג ובכל בו סימן ל"ד, - והביאוה"ל בסימן שצ"ט כתב ראי' לדבריו דלא מצינו בגמ' לסמוך על פסיעות אלא כששבת בבקעה ואינו יודע תחום שבת דא"א לו בענין אחר, אבל עיקר מדידה לכתחילה הוא בחבלים, וכתב דמ"מ משמע דאם אין בדעתו למנות כל אלפים בשלימות יכול לסמוך אף לכתחילה על מדידת פסיעות, ועמש"כ החזו"א בסימן ק"י סקכ"ד.

הריטב"א כתב דאף בשבת יכול למנות ולעשות כן אם הוא צריך ללכת אותם בשבת לשום צורך שבת, דהו"ל כמדידה דמצוה דשריא.

**שבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצה בשבת מהלך אלפים אמה,** התוס' והרא"ש בסימן ב' הביאו מירושלמי דמוקי לה כר' יהושע דנתנוהו בדיר או סהר אינו מהלך את כולם, אך בפירש"י כתב דאתיא אף כר"ג,[[65]](#footnote-66) וכ"כ ש"ר, והרשב"א והריטב"א כתבו דכן איתא בירושלמי, ובטעם הא דאינו מהלך את כולה מצינו כמה דרכים.

**א** בפירש"י כתב דהוא משום דמדינא כל שלא שבת באויר מחיצות מבעו"י ל"ה כל ההיקף כד' אמות, ואך שהקילו במי שהוציאוהו נכרים דאין לו אלא ד' אמות דיהא היקף המחיצות כד' אמות אף דלא שבת באוירן, אבל הכא דהוא במקום שביתתו ויש לו אלפים אמה, לא הקילו שיהא היקף המחיצות כד' אמות כשלא שבת באוירן.[[66]](#footnote-67)

**ב** הבעה"מ לקמן מ"ג ב' כתב בדרך קמא דשאני דיר וסהר שהיו המחיצות מבעו"י, אלא שהוא לא שבת בהן, ומשא"כ הכא דלא היו המחיצות כלל מבעו"י אלא בשבת הוא שהוקפה,[[67]](#footnote-68) ועד"ז כתב המ"מ בפכ"ז משבת הי"ד בדעת הרמב"ם.[[68]](#footnote-69)

**ג** הבעה"מ שם כתב עוד, דלא התירו להלך בכולה כשלא שבת באויר מחיצות מבעו"י, אלא היכא דהי' לו אונס, כגון שהוציאו נכרים או שיצא שלא לדעת, אך הכא דאין לו שום אונס אינו מהלך יותר מאלפים כיון דלא שבת באויר מחיצות מבעו"י, וכ"כ המאירי בדרך קמא.

**ד** המאירי כתב עוד, דבהוציאוהו נכרים, אף דלא שבת באויר מחיצות אלו מבעו"י, הרי מ"מ שבת באויר מחיצות, ומשא"כ בשבת בבקעה דבשעת קניית השביתה לא שבת באויר מחיצות כלל, וצ"ב.

**ה** המאירי כתב די"מ דבהוציאוהו נכרים שנעקרה שביתתו לגמרי, הוי הדיר וכו' כד' אמות, ומשא"כ הכא דשביתתו הראשונה קיימת אין לו אלא תחומו שכך זכה מתחילה, וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם לקמן מ"ג ב'.[[69]](#footnote-70)

הר"ן כתב דאם הוציאוהו נכרים מן האלפים אמה שלו לשאר ההיקף, מהלך את כולה, דלא גרע כשהי' בתחילה בתוך מחיצות אלו, מהיכא דהוציאוהו מביתו והביאוהו לכאן,[[70]](#footnote-71) וכתב דמ"מ אם חזר לתוך אלפים אמה שהם תחומו הראשון, כיון דעל על ואין לו אלא תחומו הראשון, כיון ששביתתו הראשונה קיימת, שאינו בדין שהוצאה זו שהוציאוהו מתחומו תוסיף לו היתר, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"ט סק"ג, וכן נקטו התו"ש בסימן ת"ג סק"א, וכ"ה גם בדבריו בסימן ת"ה סק"א, והאבנ"ז בסימן ש"ח סק"א, וכן צידד הגאו"י.[[71]](#footnote-72)

אך הריטב"א כתב בשם הרא"ה דאף דכשהוציאוהו נכרים ונתנוהו במקום המוקף מחיצות מהלך את כולה, היינו משום דההיקף כולו חוץ לתחומו, ומשא"כ הכא דההיקף הוא סביב תחומו ומתחילתו נאסר באותו ההיקף, שלא הי' רשאי להלך בכולו, אף שהוציאוהו להצד השני שנאסר בו, לא חשיב כנתנוהו בדיר וסהר, ואין לו אלא ד' אמות, וכ"כ המאירי,[[72]](#footnote-73) והביאוהו הבית מאיר והגרע"א בסימן ת"ג, ועיי"ש בביאוה"ל מש"כ בזה, ועי' בחזו"א סימן ק"ט סק"ג.[[73]](#footnote-74)

הרמב"ם בפכ"ז משבת הי"ד כתב דמי שיצא חוץ לתחום שלא לדעת והוקף במחיצה בשבת, יש לו להלך כל אותה המחיצה, והוא שלא תהי' יתר על אלפים אמה, והראב"ד שם נחלק ע"ז,[[74]](#footnote-75) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' ספי"ג הע"ב,[[75]](#footnote-76) והביאו המ"מ שם, ופירש בדעתם דהוא משום דבנאנס ויוצא שלא לדעת חשיב כל ההיקף כד' אמות, ול"ד לשבת בבקעה לדעתו, וזה כד' הבעה"מ בדרך בתרא, וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה.

ובדעת הרמב"ם כתב המ"מ שם, דאע"פ שכשנתנוהו בדיר וסהר מהלך את כולן אף שהן יותר מאלפים אמה, מ"מ הכא שלא היו המחיצות מבעו"י אינו רשאי לילך אלא אלפים אמה, והיינו משום דכשנתנוהו בדיר וסהר, כיון דאם הי' שובת שם הי' נחשב לו כד' אמות, נחשב לו ג"כ כשיצא כד' אמות, אבל בנתנוהו במקום שאח"כ נעשית בו מחיצה, כיון דאם הי' שובת שם ל"ה נחשב לו המקום ההוא כד' אמות, כ"ש דכשלא שבת שם לא חשיב כד' אמות, ודי אם נתיר לו אלפים אמה כהתירו אם שבת שם.[[76]](#footnote-77)

בפירש"י כתב ללמוד להך מילתא דכל שלא שבת באויר מחיצות לא חשיב היקף המחיצות כד' אמות, מהא דבכלתה מידתו במערה אינה לו כד' אמות, והיינו דמהתם נלמד דמדינא לא חשיב היקף מחיצות כד' אמות, אלא למי ששבת באוירן, ובזה מתפרש דינא דעיר שלן בה דמותר להלך את כולה, אף דמידת התחום כלתה באמצע העיר, והיינו משום דכל ששבת באוירה הויא כולה כד' אמות, וכ"כ האהעו"ז לקמן נ"א א',?ונת' עוד במק"א?, - וההג"א בסימן ט"ז כתב דלדעת הירושלמי דלר"ג חשיב היקף מחיצות כד' אמות אף למי שלא שבת באוירן, אף אם כלתה מידתו בעיר או במערה מהלך את כולן, ומבו' בדבריו דמ"מ אינו מהלך חוצה להן כלל, דל"מ הא דחשבינן לכל העיר והמערה כד' אמות, אלא להתיר להלך את כולן, אך לגבי המדידה לא חשבינן להו כד' אמות,[[77]](#footnote-78) וזה דלא כמו שנקט הרש"ש בסוגיין, עיי"ש.[[78]](#footnote-79)

**ומטלטל בכולה ע"י זריקה,** בפירש"י כתב דהוא משום דמחיצה הנעשית בשבת שמה מחיצה, וכתב לפ"ז דבתוך אלפים מטלטל כדרכו, אך התוס' כתבו בשם ר"י דאף בתוך אלפים אינו מטלטל אלא ע"י זריקה, דלענין טלטול כי אורחי' הוי כנפרצה למקום האסור לה, והתוס' הרא"ש ותור"פ כתבו לדמותו להא דלדעת רב הונא אין מטלטל אלא ד' אמות, משום דהוי כנפרצה למקום האסור לה.

והתוס' הרא"ש כתב בדעת רש"י, דדוקא לדעת רב הונא דאסור לטלטל חוץ לאלפים אף ע"י זריקה מגזירה שמא ימשך, חשיב כנפרצה למקום האסור לה, אך לשמואל דמותר לטלטל בכולה ע"י זריקה, ל"ה כלל כנפרצה למקום האסור לה, דהא דאסור לטלטל כדרכו חוץ לאלפים, אי"ז מחמת איסור טלטול, אלא מחמת מניעת ההילוך, וכ"כ בתור"פ,[[79]](#footnote-80) ועיי"ש שהוסיף דאף דגם לרב הונא הא דאסור לטלטל ע"י זריקה, הוא גזירה שמא ימשך וילך אחר חפצו, מ"מ איסור טלטול הוא בלא הילוך, ומשא"כ הא דאסור לטלטל כדרכו חוץ לאלפים, הוא איסור הילוך, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, וכ"כ הט"ז בסימן ת"ג סוסק"ב והגר"א שם.[[80]](#footnote-81)

אך בד' המהרש"א נראה שפירש בד' רש"י, דהוא משום דלא חשיב כנפרצה למקום האסור לה, אלא כשנפרצה למקום האסור לגמרי, והכא דמותר לטלטל בכולה ע"י זריקה, לא חשיב כמקום האסור לה.[[81]](#footnote-82)

המג"א בסימן ת"ג סק"ב כתב דהא דמטלטל בכולה ע"י זריקה, היינו דוקא בחפצים של אדם שיש לו תחום אחר, דאל"כ הרי אסור להוליך את כליו מחוץ לתחום, דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים, והבית מאיר שם כתב דלפ"ז אסור לטלטל את כליו אף בתוך אלפים, משום דהוי נפרץ במלואו למקום האסור,[[82]](#footnote-83) - ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא לדעת התוס', אף לדעת רש"י דלא אסרינן לטלטל כדרכו בתוך אלפים, משום דהאיסור לטלטל חוץ לאלפים אינו איסור טלטול אלא איסור תחומין, י"ל דאף את כליו מותר לטלטל בתוך אלפים, משום דהא דאסור לטלטלן חוץ לאלפים הוא משום איסור תחומין.[[83]](#footnote-84)

\***ונטלטל בכולה ע"י זריקה,** התוס' כתבו דאע"ג דרב הונא אית לי' דשבת גורמת, מ"מ מודה דמחיצה העשוי' בשבת שמה מחיצה, אף דנאסר בתחילת השבת, והתוס' הרא"ש הוסיף דדמי להא דא"ר הונא לעיל דהיכא דליתנהו למחיצות אע"פ שהותר בתחלת השבת אסור, ועמש"כ בזה הריטב"א, ועמש"נ בזה לקמן צ"ג ב', ואכמ"ל.

**גזירה שמא ימשך,** בפירש"י בע"ב ד"ה אבל טלטול מבו' דאף ביו"ט דליכא איסור הוצאה כלל, מ"מ אסור לזרוק בכולה מגזירה שמא ימשך, ובד' תור"פ והריטב"א שם מבו' דהסכימו לדין זה, - ועיי"ש שכתבו דהא דאסור לטלטל בכולה משום דנפרצה למקום האסור, הוא רק בשבת, דביו"ט ל"ש איסורא דפרוץ למקום האסור, דמותר לטלטל בשדות ביו"ט, וכ"כ הריטב"א בסוגיין.

והבית מאיר בסימן ת"ג כתב דלמש"כ שם בדעת רש"י דהפרוץ למקום האסור לטלטל משום איסור תחומין, לא חשיב כפרוץ למקום האסור לו, הא דלרב הונא חשיב כפרוץ למקום האסור לו, הוא משום דלדידי' הוי זה איסור טלטול משום גזירה דשמא ימשך, עכ"ד, ולפ"ז הדין נותן דביו"ט דליכא איסור הוצאה, יהא מותר לזרוק בכולה,[[84]](#footnote-85) וצ"ע.

**אימא מטלטל בארבע,** הריטב"א כתב דהיינו דמה שאמר מטלטל באלפים אמה, דהיינו דהוא מטלטל בהם בתוך ד', ולאפוקי חוץ לאלפים דאינו מטלטל כלל, והגאו"י פירש דהיינו דחוץ לאלפים אמה אסור לטלטל אף טלטול כ"ש, מגזירה שמא ימשך.[[85]](#footnote-86)

\***ובלבד שלא יעבור את התחום ברגליו,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא שבת בתוכה וע"כ ל"ה לי' כד' אמות, והתור"פ פירש דהיינו דאם שבת בתוכה הוי כולה כד' אמות, אף שהניח עירובו חוצה לה וכלתה מידת עירובו באמצע העיר, והוכיח מזה דמש"כ רש"י לעיל ל"ח ב' דכל שלן בתוכה הויא כד' אמות, לא תלי במה שלן בתוכה, אלא במה ששבת בתוכה בביה"ש, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן ס' ב'.

**לא ע"י משיכה,** בפירש"י כתב דל"ג לה, ומאן דגריס לה ה"ק דהא דמותר לטלטל בכולה במשיכה קאמר שמושך מחוץ לאלפים לתוך אלפים, דבזה ליכא למיגזר שמא ימשך, משום דאכתי לאו חפציו הוא עד דמייתי' לי' לגואי, והתוס' כתבו דהוא משום דלא שייך שמא ימשך אלא כשמרחיק את החפץ ממנו ולא כשמקרב אליו, - והתורי"ד כתב דרש"י פליג ע"ז וס"ל דאסור לטלטל אף במשיכה, דכיון שנפרץ למקום האסור לה מה לי בזריקה מה לי במשיכה.[[86]](#footnote-87)

**הי' מודד ובא וכו' יש לו חצי חצר וכו',** בפירש"י בד"ה אימא מבו' לפי הגירסא שלפנינו דהא דיש לו חצי חצר היינו דמותר להלך חצי חצר, דלטלטל אסור בכולה משום דנפרצה למקום האסור לה, וכ"כ הראשונים בדעתו, וכן נקטו התוס' בד"ה וכלתה מידתו.[[87]](#footnote-88)

והתוס' שאנץ הק' ע"ז דלישנא דדילמא אתי לטלטולי בכולה לא משמע הכי, ועוד, דכבר אשמועינן לעיל בבקעה דמהלך אלפים ולא גזרינן דילמא אתי להלך חוץ לאלפים.

והתוס' הרא"ש כתב דל"ג דילמא אתי לטלטולי בכולה, אלא גרסינן דילמא אתי לטיולי בכולה, דאם נתיר לו לילך בחצי', יש לחוש שיבא לילך בכולה, דדרך אדם לטייל בכל חצירו, ונתישב בדבריו גם משה"ק התוס' שאנץ דכבר אשמועינן לה לעיל בבקעה, והיינו משום דס"ד דבחצר יש לאסור משום דדרך אדם לטייל בכל חצירו.

והרשב"א כתב דמה שאמרו דילמא אתי לטלטולי בכולה, לרבותא נקט, דהו"א דיש לחוש אף לכך שיבא לטלטל בכולה, ול"ד לבקעה, דשאני חצר שיש בה כלים ורגיל להשתמש בהן בכולה, ועד"ז כתב הר"ן, ועמש"כ התור"פ והריטב"א בע"א קצת.

בהג"ה שבפירש"י כתב לפרש דהא דיש לו חצי חצר היינו דמותר לטלטל בחצי חצר, וזהו דקמ"ל דלא גזרינן שמא יבא לטלטל בכולה, וכתב דל"ד לשבת בבקעה דאסור לטלטל בכולה משום דנפרצה למקום האסור לה, דשאני התם דמחיצות הללו לא היו מבעו"י ווכו' ואותו חוץ לאלפים ל"ה לו היתר לשום אדם, וע"כ הו"ל מקום האסור ואוסר, ומשא"כ בחצר דמבעו"י חדא היא ולכל בני העיר היא מותרת כולה, וע"כ אף דאסור לזה לטטלל חוץ לאלפים, מ"מ בתוך אלפים מותר לטלטל, וכ"כ בתוס' שאנץ, והתוס' הרא"ש תמה ע"ז, וצ"ב.

\*הרשב"א כתב בשם הראב"ד דגריס הי' מודד ובא וכלתה מידתו בחצי "העיר", ובכה"ג מודה דמותר לטלטל בחצי העיר, והוא משום דהמקום שכלתה מידתו בעיר אינו נפרץ במלואו למקום האסור לו, וכ"כ הר"ן, והוסיף לפרש דהוא משום דאיכא בתים וחצירות דמפסקי.[[88]](#footnote-89)

**וכלתה מידתו על שפת תקרה,** בפירש"י כתב דאיירי כשהבית הוא חוץ למידתו, וקמ"ל דמותר לטלטל בכל הבית ע"י זריקה, ולא גזרינן שמא ימשך, הואיל ותקרות הבית נראות כיורדות וסותמות ואיכא היכר ולא מימשיך, - אך הר"ן כתב בשם הראב"ד שפירש דאיירי כשהבית הוא בתוך מידתו, וקמ"ל דמותר לטלטל בכל הבית אף שאין לו מחיצה בצד האחר, ולא חשבינן לי' כפרוץ במלואו למקום האסור לו, דתקרת הבית חובטת והוי כמחיצה.[[89]](#footnote-90)

**דלא גזרי הילוך דיר וסהר אטו הילוך בבקעה,** בפירש"י כתב דהיינו דס"ד דטעם פלוגתייהו היא, דר' יהושע ור"ע דאינו מהלך את כולה, הוא משום דגזרינן אטו היכא שנתנוהו בבקעה דאין לו אלא ד' אמות,[[90]](#footnote-91) ור"ג וראב"ע דמהלך את כולה לא גזרו דיר וסהר אטו בקעה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש,[[91]](#footnote-92) וס"ד דה"נ פליגי אם גזרינן טלטול בכולה בזריקה שמא ימשך אחר חפצו, והריטב"א הק' דמעיקרא היאך ס"ד לדמות זל"ז, הרי אף דלא גזרו דיר וסהר אטו בקעה, שפיר י"ל דגזרו לטלטל בזריקה שמא ימשך דהוא במקום אחד ובאדם אחד, ועיי"ש משה"ק עוד.

והריטב"א כתב בשם הרא"ה שפירש, דס"ד דטעם פלוגתייהו היא, דר' יהושע ור"ע דאין מהלך את כולה, הוא משום דגזרו שמא יסבור דכיון שנתנו לו כל הדיר והסהר בודאי שביתה גמורה נתנו לו לפי שיצא חוץ לתחומו, דאם לא חשיב כשבת שם, הרי אין כל הדיר והסהר חשובין כד' אמות, כדחזינן מהא דבכלתה מידתו בחצי דיר וסהר אין לו אלא חציו, ויבא להלך אף חוץ לדיר וסהר כאילו קנה שם שביתה, ור"ג וראב"ע לא גזרו, וזהו דס"ד דכ"ה דלא גזרו הילוך דיר וסהר בפנים אטו הלוך בחוץ, ה"ה נמי לגר גזרו טלטול בזריקה חוץ מתחומו אטו הילוך שם, ודחינן דשאני התם דהו"ל ב' מקומות ויש מחיצות חוצצות בנתיים להיכר שלא יבא להלך חוץ לדיר וסהר כלל, משא"כ הכא דהכל חצר אחת ודיר אחד.

והבעה"מ לקמן מ"ג ב' כתב לפרש דס"ד דפלוגתייהו היא דר' יהושע ור"ע דאין מהלך את כולה, הוא משום דגזרו אטו בקעה שהוקפה מחיצות בשבת, דאין מהלך את כולה,[[92]](#footnote-93) ור"ג וראב"ע לא גזרו.

**אבל טלטול אגב הילוך וכו' ה"נ דגזרי,** בפירש"י כתב דהיינו כגון ששבת בבקעה ביו"ט, אימא דגזרי שלא יטלטל בזריקה חוץ לאלפים שמא ימשך, - והריטב"א כתב דמה שפירשה רש"י ביו"ט, הוא משום דבשבת אסור לטלטל אלא כשהוקפה מחיצות, ובכה"ג הרי לדעת ר"ג וראב"ע מהלך את כולה, ותמה ע"ז ממש"כ רש"י לעיל בע"א דדינא דשבת בבקעה וכו' דאינו מהלך את כולה, הוא גם לדעת ר"ג, והריטב"א לעיל שם כתב דכאן חזר בו רש"י מפירושו, וכתב דמכוון ד' רש"י הכא דמהכא לא שמעינן דמודה בה ר"ג, - ועמש"כ בזה המהרש"ל והמהרש"א, ועי' בשפ"א במש"כ בזה, ובדבריו נתישבה קו' הרש"ש, עיי"ש.

י"ח תמוז ע"ח

דף מס' 5

**מ"ב ב' -** **דכו"ע מיהת הלכה כר"ג בספינה מ"ט אמר רבה הואיל ושבת באויר מחיצות מבעו"י,** התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אבל הק' דכיון דבספינה שבת באויר מחיצות מבעו"י, מ"ט דר' יהושע ור"ע דאסרי, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' שם כתבו דהוא משום דס"ל דמחיצות להבריח מים הן עשויות, - ובפשוטו מכוון דבריהם הוא דבהא גופא הוא דפליגי, דר"ג וראב"ע ס"ל דמחיצות הספינה חשיבי כמחיצות, וע"כ הוא מהלך את כולן, ואדרבה עדיפא ספינה מדיר וסהר, כיון דשבת באויר מחיצות מבעו"י, ור' יהושע ור"ע ס"ל דמחיצות הספינה לא חשיב כמחיצות, כיון דעשויות להבריח מים, וע"כ אינו מהלך את כולן.[[93]](#footnote-94)

**ב** הרשב"א כתב דאולי נאמר דטעמייהו הוא לפי שנכנס שם מדעתו ע"ד שתהלך הספינה ותוציאנו מתחומו, וכ"כ הריטב"א,[[94]](#footnote-95) והוסיף לפרש דכיון דנכנס שם ע"ד שתוציאנו הספינה מתחומו, מכיון שיצאה מתחומו בטל דינא דמעיקרא והוי כאילו לא שבת שם.[[95]](#footnote-96)

**ג** הרשב"א כתב די"ל עוד, דהשתא הדרינן למאי דאמרינן מעיקרא דפלוגתייהו הוא אם גזרו דיר וסהר אטו בקעה, דר"ג וראב"ע לא גזרי ור' יהושע ור"ע גזרי, וע"כ הוא דאסרי ר' יהושע ור"ע בספינה אף דשבת באויר מחיצות מבעו"י, ושמואל פסק כוותי' דר"ג בספינה דליכא למיגזר בה אטו נתנוהו בבקעה, הואיל ושבת באויר מחיצות מבעו"י, (אף דר' יהושע ור"ע גופייהו גזרו אף בזה, הואיל ומ"מ כבר יצא מתחומו), ועיי"ש שכתב כן בדעת הרמב"ם.

**ד** הגאו"י כתב דר' יהושע ור"ע ס"ל דאף כששבת באויר מחיצות ל"ה כד' אמות להלך את כולן אלא כשהוא עומד בתחומו, אך בספינה שעקרה מחוץ לתחום שאינו בתוך תחומו, לא הויא כד' אמות, ועיי"ש שכתב דטעמא דשמואל דהלכה כר"ג בספינה, הוא משום דהוא מחוץ לתחום, מ"מ כיון דשבת באויר מחיצות אלו עדיפא מדיר וסהר.

**ה** החזו"א בסימן פ' בהערות לסוגיין כתב דלו"ד התוס' י"ל, דשאני ספינה מהלכת דלא שבת בקרקע זה מבעו"י, וכמש"כ התוס' לעיל ל"ד א' (ד"ה אי הכי) דאם מסיר המגדל ממקומו שביתתו בקרקע הראשונה.

ובדעת התוס' וש"ר דלא פירשו כן, לכאו' הוא משום דס"ל דהא דמהני כששבת באויר מחיצות מבעו"י אי"ז כלל משום דעדיין קיים קנין השביתה שקנה בביה"ש, ודאמרינן דאף דיצא מתחומו, מ"מ עדיין הוא במקום שביתתו, אלא היינו דהיקף מחיצות חשיב כד' אמות לגבי השובת שם, וכיון דהיוצא חוץ לתחומו יש לו ד' אמות, מצי להלך בכל היקף מחיצות זה דחשיב לו כד' אמות,[[96]](#footnote-97) והוי זה חד דינא עם הא דנתנוהו בדיר וסהר מהלך את כולן משום דהיוצא חוץ לתחום יש לו ד' אמות והדיר וסהר הוו כד' אמות, ואך דעדיפא ספינה ששבת באויר מחיצותי' מבעו"י וע"כ יש לחשוב להיקף מחיצותי' כד' אמות, וע"כ לא איכפת לן דשביתתו אינה בספינה אלא במקומה באויר העולם, דמ"מ כיון דשבת בתוך מחיצות אלו דהספינה, חשיב היקף מחיצות זה כד' אמות, - ומה"ט גם לא ניח"ל במש"כ הגאו"י דלא חשיב היקף מחיצות כד' אמות אלא כשהוא עומד בתחומו, כיון דהא דחשבינן לה כד' אמות אי"ז משום קנין השביתה, וכיון דבשעת שביתתו שם נקבע דהיקף המחיצות חשיב כד' אמות, תו חשבינן לי' כד' אמות אף כשנעקרה שביתתו, (ואך דלהרשב"א והריטב"א בזה הוא דפליגי ר' יהושע ור"ע וס"ל דכיון דנכנס שם ע"ד שתוציאנו הספינה מתחומו ותעקר שביתתו מהיקף זה, לא חשבינן לה כד' אמות).[[97]](#footnote-98)?יש להוסיף, דגם לדעת הרשב"א והריטב"א דתליא בקנין השביתה, הרי מ"מ מכח הא דחשיב דביתו ושביתתו הוא שם חשיב ההיקף כד' אמות, אף אם עכשיו כבר אינו במקום השביתה.?

הר"ן בשבת י"ט א' כתב דאף דהיוצא לדעת ונכנס לדיר או סהר אינו מהלך את כולה, מ"מ בספינה ששבת באויר מחיצותי' מבעו"י מהלך את כולה אף בגונא דחשיב כיוצא לדעת, וכ"כ המג"א בסימן ת"ה סק"ז, ועיי"ש באלי' רבה סק"ז ובתו"ש סק"י ובפמ"ג ומחה"ש במש"כ אימתי חשבינן לה כיוצא לדעת, והביאם הביאוה"ל שם,[[98]](#footnote-99) - והיינו דהא דהיוצא לדעת ונכנס לדיר או סהר אינו מהלך את כולה, הוא משום דמדינא לא חשיב היקף מחיצות כד' אמות אלא כששבת באוירן, ואך שהקילו למי שהוציאו נכרים לחשוב להיקף המחיצות כד' אמות אף כשלא שבת באוירן, וכמש"כ רש"י בע"א ד"ה מהלך בה, ולא הקילו בכך אלא למי שיצא מתחומו באונס, וע"כ כ"ז הוא בדיר או סהר שלא שבת באוירן, אך בספינה ששבת באוירה ומדינא חשיבא כד' אמות, אף היוצא לדעת מהלך את כולה.[[99]](#footnote-100)

ההג"א בסימן ג' כתב בדין ספינה דא"א לקנות בה שביתה אא"כ ישב שם בביה"ש, ול"מ לקנות בה שביתה במה שמניח סעודתו לשם, והב"י בסימן ת"ה פירש בדבריו, דכל הא דשרינן בספינה משום דשבת באויר מחיצות, ומה"ט מותר להלך את כולה אף שיצא לדעת, הוא רק כששבת שם הוא עצמו, אך כל שלא שבת שם הוא עצמו אלא שעירב בפת, לא חשיב כשבת באויר מחיצות, וכ"ה משמעות ד' הר"ן בשבת י"ט א' דל"מ אלא משום דחשיב כמערב ברגליו, עיי"ש,?צ"ע אם באמת יש משמעות בדבריו לזה,[[100]](#footnote-101) - אך בחי' המאירי לקמן כתב דאף כשעירב בפת חשיב כשבת באויר מחיצות, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשהספינה למטה מי' דיש בה קנין שביתה, אך כל שהיא למעלה מי' דאין בה קנין שביתה, לא חשיב כשבת באויר מחיצות אלא כשהי' שם.[[101]](#footnote-102)

\*הבית מאיר בסימן ת"ה ס"ז כתב דמי שהפליג בספינה בגונא דחשיב כיצא לדעת דמהלך את כולה משום דשבת באויר המחיצות, ומחמת אונס הוכרח לצאת מהספינה ששבת בה שהיא לו ד' אמות ונכנס לעיר, הוי כהוציאוהו גוים ונתנוהו בדיר וסהר דכולה לו כד' אמות.[[102]](#footnote-103)

\*בד' רשב"ם שהביאו התוס' לקמן מ"ג א' ד"ה הלכה כר"ג מבו' דכל שלא שבת בתוך הספינה, אף שהיתה בתוך תחומו, לא חשיב כשבת באויר מחיצות, והתוס' לא נחלקו על דבריו בהך מילתא, וכ"ה גם בד' עוד מקמאי, - אך הגאו"י שם כתב די"ל דכיון דהספינה עומדת בביה"ש בתוך התחום, הוי כמו ששבת בתוכה.[[103]](#footnote-104)

**הואיל וספינה נוטלתו מתחילת ד' ומנחתו בסוף ד',** בביאור טעם זה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בפי' קמא כתב דהיינו דמשיצא חוץ לתחום לא נקנו לו ד' אמות, דספינה כל שעה היא מהלכת בכל קפיצה וקפיצה יותר מד' אמות, וע"כ אין לו תורת ד' אמות כלל שלא עמד פסיעה אחת בתוך ד' אמות, ולא קנו לו ד' אמות, - והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דכיון דלא עמד תוך ד' אמות משיצא חוץ לתחומו במידי דקביע, ע"כ דנים את כל הספינה כד' אמות, ועד"ז כתב הר"ן,[[104]](#footnote-105) ועי' בחי' המאירי לעיל מ"א ב'.

**ב** בפירש"י כתב די"מ דאיירי כגון שהספינה הולכת למזרח והוא מהלך בתוכה למערב, שהספינה מחזירתו כל שעה לתוך ד' אמותיו, והק' ע"ז דבמתניתין לא חילק ר"ג בין שהוא מהלך לצד זה לבין שהוא מהלך לצד שהספינה מהלכת.[[105]](#footnote-106)

**ג** בפירש"י בפי' בתרא כתב דהיינו דכשעוקר את רגלו קודם שיניחנה, הספינה מוציאתו מד' אמות שלו ונכנס לתוך ד' אמות אחרות על כרחו,[[106]](#footnote-107) והו"ל כמי שהוציאו נכרים חוץ מד' אמותיו ונתנוהו לתוך ד' אמות אחרות שנותנין לו ד' אמות,[[107]](#footnote-108) ועמש"נ להלן אם מה"ט הוא מותר להלך בכולה אף כשעמדה הספינה פעם אחת, - והריטב"א כתב דטעמא דר' יהושע ור"ע דפליגי, הוא משום דספינה מינח נייחא, והיינו כנ"ל דמה"ט הוא קונה שביתה בספינה עצמה, ונמצא דאין הספינה מוציאתו כלל מד' אמות שלו.

**ד** הרמב"ן לקמן מ"ג א' בסו"ד כתב דכיון דספינה נוטלתו מתחילת ד' אמות ומניחתו בסוף ד' אמות לא העמידוהו בד' אמות שלו, וכתב דמה"ט אם הי' בביה"ש בספינה מהלכת לא קנה שביתה כלל, ודימה ד"ז למה שאמרו לקמן מ"ו א' דמיא באוקיינוס מינד ניידי ולא קנו שביתה, והיינו דאי"ז דין מסוים בקנין ד' אמות, וכמש"כ בפירש"י בפי' קמא דהוא משום דבכל קפיצה וקפיצה היא מהלכת יותר מד' אמות אין לה תורת ד' אמות, אלא ליכא כלל קנין שביתה כשהוא מהלך,[[108]](#footnote-109) - ויתבאר בעזה"י לקמן מ"ג א' פלוגתת הראשונים בזה אם הנמצא בספינה מהלכת קונה שביתה.

לדעת ר' זירא מבו' דר' יהושע ור"ע פליגי וס"ל דאינו מהלך את כולה אף דספינה מוליכתו מתחילת ד' לסוף ד', ולקמן בסוגיין אמרו דרבה פליג ע"ז וס"ל דבמהלכת כו"ע לא פליגי, והריטב"א כתב דטעמייהו הוא משום דספינה מינח נייחא ומיא הוא דממטי' לה, - ולכאו' מכוון דבריו דאינהו ס"ל דקונה ד' אמות בספינה עצמה,[[109]](#footnote-110) וע"כ ל"מ מידי הא דהספינה נוטלתו וכו', דקנין השביתה אינו בד' אמות שבאויר העולם, אלא בד' אמות שבספינה, ואין הספינה מוליכתו מהן, ומה"ט הוא אסור לילך בכולה, אף כשהספינה הולכת למזרח והוא מהלך בתוכה למערב, דאסור לצאת מד' אמותיו שבספינה.[[110]](#footnote-111)

**איכא בינייהו שנפחתו דופני ספינה,**[[111]](#footnote-112)הריטב"א כתב דהיינו שנפחתו מבעו"י ולא שבת באויר המחיצות, וכ"כ האו"ז בסימן קמ"ו בשם רש"י, וכתב דהוא משום דכל ששבת בביה"ש באויר מחיצות הספינה, אע"פ שאח"כ נפחתו מהלך את כולה, דשבת הואיל והותרה הותרה, ועיי"ש שנחלק ע"ז דלענין מחיצות לא אמרינן שבת הואיל והותרה הותרה,[[112]](#footnote-113) וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן ג' דאף אם נפחתו בשבת אינו מהלך בכולה, וכ"כ בהג"א סימן ג', ובשו"ע סימן ת"ה ס"ז.

**א"נ בקופץ מספינה לספינה,** הריטב"א כתב דמשמע שקפץ מדעת, והוכיח מזה דהא דכשנכנס לדיר וסהר מהלך את כולה הוא אף ביוצא לדעת, והר"ן לעיל מ"א ב' כתב דלדעת הסוברים דהיוצא לדעת ונכנס לדיר וסהר אינו מהלך את כולה, צ"ל דמיירי הכא בקפץ בע"כ, ועד"ז כתב המאירי דאיירי שהקפיצוהו באונס, או שעשה להציל עצמו שאין לך אונס גדול מזה, והריא"ז בה"א דין ד' העמיד לדין קופץ מספינה לספינה כשקפץ קודם שיצא מתחומו.[[113]](#footnote-114)

אך הראב"ד בכתוב שם כתב דאף דהיוצא לדעת ונכנס לדיר וסהר אין מהלך בכולה, מ"מ הקופץ מספינה לספינה מדעת והיא מהלכת מהלך את כולה, ועיי"ש שהוכיח כן, דהרי לר' יהושע ור"ע בדיר וסהר אינו מהלך את כולה אף כשיצא באונס, ואפ"ה בספינה מהלכת מהלך את כולה, וע"כ ה"נ כשיצא לדעת מהלך את כולה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות שם,[[114]](#footnote-115) ועיי"ש שכתבו לישב לפ"ז לד' הרי"ף שהביא לפלוגתא דרבה ור' זירא, והבעה"מ השיג ע"ז דלפ"מ דקי"ל כרב דהלכה כר"ג אף בדיר וסהר ליכא נפ"מ בפלוגתא זו.

**מחיצות להבריח מים עשויות,** התור"פ הק' דבכ"ד מצינו דספינה הויא רה"י, וכתב בשם הר"י מקינון כיון דמחיצות להבריח מים עשויות ולא לדירה אין כאן היקף לדירה ול"ה ההיקף כד' אמות, וע"כ כשהיא יתירה על בית סאתים אין מטלטלין בה אלא בד' אמות, ולכאו' מכוון דבריו דאיירי הכא בספינה היתירה על בית סאתים, וכיון דאין מטלטלין בה אלא בד' אמות, אף לא חשיבא כולה כד' אמות להלך בכולה,[[115]](#footnote-116) - אך בד' התוס' בד"ה כי פליגי מבו' דאיירי הכא כשאין הספינה יתירה מבית סאתים, וזהו שכתבו בפי' קמא דמה"ט הוא דפליג רבה, אף דשמואל גופי' אית לי' לה"ט דמחיצות להבריח מים עשויות, ולדעתם הוי זה דין בפנ"ע, דכיון דמחיצות להבריח מים עשויות, אף דהוי רה"י גמורה, מ"מ לא חשיב כד' אמות, וכ"כ התוס' לקמן צ' ב' ד"ה דהא איכא דאף לדעת רב דמחיצות הספינה מהני להקיף לדירה, מ"מ ל"מ ליוצא חוץ לתחום להלך את כולה.[[116]](#footnote-117)

התוס' הק' ע"ד רבה דפליג על ה"ט בדעת שמואל, דהרי שמואל גופי' אית לי' לקמן צ' א' בספינה דאין מטלטלין בה אלא בד' אמות משום דמחיצות להבריח מים עשויות, וכתב דהתם ביתירות מבית סאתים דל"ה כהיקף לדירה, והכא בפחות מבית סאתים, א"נ דשמואל הדר בי', - אך הריטב"א לקמן צ' א' כתב דאף דמחיצות דלהבריח מים ל"ה כהיקף לדירה ול"מ להתיר לטלטל בכולה כשהיא יתירה מבית סאתים, מ"מ מהני המחיצות להתיר ליוצא חוץ לתחום להלך בכולה אף כשהיא יתירה מבית סאתים, וכ"כ הרמב"ן בריש פירקין.[[117]](#footnote-118)

המהרש"ל כתב דכל הא דס"ל לר' זירא דמחיצות העשויות להבריח מים ל"מ לעשות הספינה כד' אמות, הוא רק לשמואל דלא קי"ל כר"ג בדיר וסהר, ואך שבאנו לדון דספינה עדיפא דשבת באויר מחיצות, וע"ז הוא דס"ל דכיון דמחיצות להבריח מים עשויות לא עדיפי כ"כ להיות כאילו שבת באויר מחיצות, אך לדעת ר"ג גופי' דשרי אף בדיר וסהר דלא שבת באויר מחיצות, אף בספינה יש להתיר מכח המחיצות, דאף מחיצות העשויות להבריח מים מחיצות הן, וכן נקט המהרש"א, וצ"ב, והמהרש"ל הוכיח כן דאל"כ מ"ט לא פירש ר' זירא לה"ט דהספינה מוליכתו וכו' אלא בד' שמואל, ולא פירש כן על מתניתין בטעמא דר"ג.[[118]](#footnote-119)

אך בד' הריטב"א בד"ה מהלכת מפורש דלדעת ר' זירא גם ר"ג גופי' לא שרי אלא במהלכת, וכן דקדק בחי' אהעו"ז מל' רש"י דלר' זירא לא חשיבי המחיצות כלל, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא פירש כן ר' זירא על מתניתין, וצ"ע שלא פירש דהוא דלא כמש"כ התוס' לקמן צ' ב' דד' ר' זירא הכא הם אף כרב דהתם, וכ"נ גם בד' הגר"א בסימן ת"ה ס"ז ד"ה ואם נפחתו וכמש"כ הדמשק אליעזר שם, וכ"נ גם בד' רש"י לעיל בד"ה נוטלתו, במשה"ק על הפי' הב' דבמתניתין לא חילק ר"ג וכו', והרי דגם ר"ג גופי' לא שרי אלא מכח ה"ט דספינה נוטלתו וכו'.

**במהלכת כו"ע לא פליגי,** התוס' כתבו דהשתא הדר בי' מהא דקאמר דאיכא בינייהו שנפחתו דופני הספינה וקופץ מספינה לספינה, שהרי אף לדעת רבה מהלך את כולה, דמודה רבה לר' זירא במהלכת, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, - אך בחי' אהעו"ז הק' ע"ז דכל כי הא הו"ל להגמ' לפרש והול"ל אי הכי מאי בינייהו, ותו דמ"ט לא קאמר מעיקרא דעמדה איכא ביניהו, דנפ"מ זו היא גם לפי האמת, וכ"נ להדיא בחי' המאירי בריש פירקין, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הבעה"מ, ועיי"ש במש"כ באורך לפרש בזה בע"א, דכל הא דבמהלכת כו"ע לא פליגי הוא רק היכא דשבת באויר מחיצות דמדינא שרי, דהיכא דלא שבת באויר מחיצות דמדינא אסור גזרו במהלכת אטו עמדה.

הריא"ז בפירקין ה"א דין ד' כתב דבספינה שיש לה מחיצות מותר להלך בכולה אף כשהיא עומדת, ובספינה שאין לה מחיצות אסור להלך בכולה אלא כשהיא מהלכת, והיינו דקי"ל להתיר גם משום דמותר להלך בכל היקף מחיצות, וגם משום דספינה נוטלתו וכו', וכשאין לה מחיצות והיא עומדת דליכא להני תרי טעמי אסור להלך בכולה, וכ"כ בס' המאורות בשם ההשלמה, וכ"כ בחי' המאירי בריש פירקין בשם ה"ר משולם, וכ"כ השו"ע בסימן ת"ה ס"ז, - אך המאירי שם כתב די"א דאף בנפחתו דופני ספינה מותר להלך בכולה אף בעומדת, דהואיל וד"ז אינו מצוי לא נתנו בו חכמים דבריהם לשיעורים, ועי' גם בבית הבחירה בסוגיין שהביא לב' הדעות, - וכתב די"א דקי"ל כטעמא דרבה באויר מחיצות בלבד, ואם נפחתו דופני מחיצה אסור לילך בכולה אף במהלכת.[[119]](#footnote-120)

**כי פליגי כשעמדה,** בל' הריטב"א לעיל בסוגיין מבו' דהיינו רק בשעת עמידתה, אך בשעה שהיא מהלכת מותר להלך בכולה, וכתב דכ"ה לכל הפירושים בהא דספינה נוטלתו, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין ד', - אך בפירש"י מבו' דתליא בביאור ה"ט דספינה נוטלתו, דלפי' קמא דטעמא דספינה נוטלתו וכו' הוא דמה"ט לא קנו כלל ד' אמות, הרי דכל שעמדה שעה אחת וקנו ד' אמות אסור להלך בכולה,[[120]](#footnote-121) אך לפי' בתראי אף אם עמדה שעה אחת, מ"מ כשהיא מהלכת מותר להלך בכולה, וכ"כ המהרש"א, - והמהרש"ל מחק לתיבות אלו, דללישני בתראי על שעת עמידתן נחלקו, וכתב דאף לפי' בתרא מאחר שעמדה פעם אחת כבר קנו לי' ד' אמותיו ושוב אין לו היתר, וממש"כ שם להוכיח כן מד' התוס', מבו' דאף אם עמדה כשהיא בתוך התחום ואח"כ יצאה מחוץ לתחום, אסור להלך בכולה,[[121]](#footnote-122) וצ"ב.

**אלא אי אמרת פליגי האי רצו להחמיר איסורא הוא,** התוס' כתבו ב' טעמים בהא דר' זירא לא חש לקו' זו, והריטב"א כתב דר' זירא מצי למימר דלעולם במהלכת פליגי, והא דקתני רצו, הוא משום שנסתפקו בעיקר הדין ושורת הדין דספיקא דרבנן לקולא, וכ"ש כשר"ג מתיר בודאי, אלא שרצו להחמיר על עצמן לחוש לספיקא, אך מ"מ לישנא דמתניתין משמע כרבה דלישנא משמע שרצו להחמיר על עצמן אפי' על מה שהי' ברי להן להתירא.

ובחי' המאירי בריש פירקין נקט דגם לדעת ר' זירא לא פליגי ר' יהושע ור"ע בספינה מן הדין, דמודו לה"ט דהואיל וספינה נוטלתו וכו', וכל הא דלא זזו מד' אמות הוא משום שרצו להחמיר על עצמן, ומבו' עוד בדבריו שם דלדעת רבה, גם בגונא שעמדה הספינה לא אסרו ר' יהושע ור"ע מן הדין, כיון דשבת באויר מחיצות מבעו"י, וצ"ע.

**הלכה כר"ג בספינה והלכה כר"ע בדיר וסהר,** בפי' ר"ח כתב דאף דקי"ל דהלכתא כרב באיסורי, ורב פסק כר"ג אף בדיר וסהר, בהא הלכתא כשמואל, כיון דתני חנניא כוותי', וכ"כ התור"פ בשם הרשב"ם, וכ"כ הגר"א בסימן ת"ה ס"ו בדעתו, (אך שם ס"ז פירש בדעתו בע"א, ויתבאר בעזה"י לקמן), וכ"כ הראב"ן בתשו' שבתחילת הספר סימן ס', - אך הרי"ף כתב דקי"ל כרב דהלכה כר"ג אף בדיר וסהר, וכ"כ ש"ר.

כ' תמוז ע"ח

דף מס' 6

**מ"ג א' -** **תוד"ה הלכה,** **דספינה ממילא אזלא ואיהו לא מידי עביד,** בסה"ת סימן רכ"ד כתב בשם ר"י דפליג ע"ז, דהישראל שבספינה עושה איסור במה שהולך חוץ לתחום, וכ"כ שם סימן רכ"ה דיש לאסור גם משום שהולך חוץ לתחום, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין דאע"ג דממילא אזיל או שהגוי מוליכו יש בזה לאיסור תחומין, וכ"כ בתשו' הראב"ד שהביא בתשו' מהר"ם חלאוה סו"ס קכ"ו, דהיאך ילך אדם וישב לו בסוף תחומו על דעת וכונה שיוציאוהו חוץ לתחומו וה"ה כמזמין עצמו לדבר עבירה שהוא נחשב דבר עבירה והרי עובר באל יצא איש ממקומו.

ונחלקו בזה עוד מרבוותא, דבפי' ר"ח בשבת י"ט א' כתב דהא דאין מפליגין בספינה ג' ימים קודם השבת הוא משום איסור תחומין, והרי"ף שם תמה ע"ז דא"כ מ"ט קודם ג' ימים מותר, ומ"ט לדבר מצוה מותר,[[122]](#footnote-123) והמהרי"ק בשורש מ"ה פירש בדעתו דס"ל דלי"ב איסור תחומין כלל, משום דלאו מידי עביד, אך הב"י בסימן רמ"ח כתב בדעת הרי"ף דיש בזה משום איסור תחומין, ולא שרי אלא למעלה מי', והביא כן מתשו' הרמב"ם,[[123]](#footnote-124) וכ"כ בשו"ע שם ס"ב, והנו"כ שם האריכו בזה, ואכמ"ל.

והקה"י בסימן ט"ז פירש טעם הפלוגתא בזה, דהרשב"ם ודעימי' ס"ל דאיסור תחומין הוא מסוג איסור מלאכה, דאסרה תורה מלאכת הוצאת עצמו מחוץ לתחום, וע"כ כיון דספינה ממילא אזלא ואיהו לא מידי קעביד, לי"ב איסורא,[[124]](#footnote-125) אך ר"י ודעימי' ס"ל דאיסור תחומין אינו משום לתא דמלאכה, אלא משום דמצוה להיות במקום שביתתו, וכדכתיב שבו איש תחתיו וגו', וע"כ אף כשהוא מובל ממילא חוץ לתחום, מ"מ כל דהוי זה לדעתו ורצונו עביד איסורא, עיי"ש.

**והא דתניא בספ"ק דשבת אין מפליגין וכו' אתיא כב"ש וכו',** בסה"ת שם כתב בשם ר"י שנחלק ע"ז דלא מסתבר דרבי ורשב"ג פליגי אליבא דב"ש, וכן דעת ש"ר דקי"ל להך דינא דאין מפליגין בספינה ג' ימים קודם השבת, ונחלקו הראשונים בטעם האיסור בזה, ואכמ"ל.

**אבל אין לו אלא ד' אמות כיון דלא שבת באויר מחיצות מבעו"י,** התוס' נחלקו ע"ז דקי"ל כרב דאמר דאף בדיר וסהר דלא שבת באויר מחיצות הלכה כר"ג, - ובדעת הרשב"ם כתב התור"פ דס"ל דקי"ל כשמואל דאין הלכה כר"ג בדיר וסהר משום דלא שבת באויר מחיצות מבעו"י, וכ"כ הגר"א בסימן ת"ה ס"ו.

אך הב"י בסימן ת"ה כתב בדעתו, דאף דקי"ל כר"ג, מ"מ היוצא בספינה הו"ל כיוצא לדעת דאף אם נכנס לדיר וסהר אינו מהלך את כולה, וכאשר כ"כ הר"ן בשבת י"ט א' דהמפליג בספינה חשיב כיוצא לדעת, ובדעת התוס' שנחלקו ע"ז מצינו ג' דרכים, **א** בד' הב"י שם נראה דהוא משום דס"ל דאף היוצא לדעת מהלך את כולה, וזה כמש"כ התוס' לעיל כ"ט א', ?וכ"נ בד' הגר"א שם ס"ו?וסותר לדבריו שם ס"ז, וצ"ע?. **ב** הגר"א שם ס"ז כתב דהוא משום דחשיב כיוצא שלא לדעת משום דספינה ממילא אזלא. **ג** הריא"ז בפירקין ה"א דין ג' כתב דכיון שהוא מפליג בהיתר, לא חשיב כיוצא לדעת, וכ"כ מבו' בד' האו"ז בסו"ס קמ"ו וההג"א בסימן ג', ועיי"ש שכתבו לפ"ז דבגונא דאסור להפליג, הו"ל כיוצא לדעת ואין לו אלא ד' אמות, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ת"ה סק"ז, וכמש"כ הפמ"ג והמחה"ש שם, ועיי"ש בביאוה"ל.

הגר"א שם תמה ע"ד הרשב"ם, דהרי בספינה מהלכת כו"ע לא פליגי דשרי, אף בקופץ מספינה לספינה דלא שבת באויר מחיצות, וא"כ מ"ט כתב דאין לו אלא ד' אמות,[[125]](#footnote-126) - והמהרש"ל לעיל בסוגיין בתו"ד הוכיח מזה, דכל שעמדה הספינה פעם אחת אף שחזרה להלך אסור להלך את כולה.

\*הגאו"י כתב לדון בד' הרשב"ם, דאף דלא שבת מבעו"י בתוך הספינה, מ"מ כיון דהיא עומדת בביה"ש בתוך התחום, הוי כמו ששבת בתוכה, ועמש"נ בזה לעיל מ"ב ב', - והיד אפרים בסימן ת"ה למג"א סק"ז כתב ופירש כן בד' המג"א שם, דאף דלא שבת באויר הספינה מבעו"י, מ"מ כיון דכשנכנס לתוכה עדיין הי' בתוך תחומו והי' מותר להלך בכולה, הו"ל כשבת באויר מחיצות, כיון דקלטוהו מחיצות אלו בתוך התחום, והי' מותר מחמתם להלך את כולה, והחזו"א בסימן ק"ט סקי"ז הק' ע"ז, דלא משמע כן ממה שאמרו לעיל דהלכה כר"ג בספינה משום דשבת באויר מחיצות מבעו"י, ולא סגי במה שכשנכנס לתוכה היתה בתוך התחום, (וגם עיקר ד' היד אפרים צ"ב, שהרי מה שהי' מותר להלך את כולה, אי"ז מכח המחיצות, ומ"ט נימא דקלטוהו מחיצות).

**וטעם שאסור ליכנס בספינה אומר ריצב"א משום דדמי לשט בנהר,** המאירי בשבת י"ט א' תמה ע"ז דא"כ מ"ט מותר להפליג ג' ימים קודם השבת, ובסה"ת סימן רכ"ה כתב דלא החמירו כ"כ, ועיי"ש שכתב דלא חשיב כשט בנהר, משום דספינה אדם נח בתוכה ואין בה סרך שיטה כלל, - ובתשו' חת"ס ח"ה סימן קצ"ד כתב בדעת הרשב"ם, דכל שהולך למסעיו ממקום למקום, לא שייך שישוט בנהר כמה פרסאות למחוז חפצו, ול"ש הגזירה דשמא יעשה חבית של שייטין.

**דאותם בנ"א שמדליקין נרות בספינה בער"ש ואוכלין שם וכו',** הר"ן בשבת י"ט א' כתב דנוהגין שמתכנסין לתוך הספינה מער"ש ומסדרים שם שלחן ומדליקין את הנרות לקנות שם שביתה וכו' דנעשה כמערב ברגליו, והב"י בסימן רמ"ח הק', דכיון דהוי כמערב ברגליו, מ"ט הן צריכין לסדר שלחן ולהדליק נרות, הרי כשהיו בספינה כשתחשך הו"ל מערבין ברגליהם, וכבר הק' כן השבה"ל בסימן קי"א, והביאו הא"ר שם סקי"א, וכתב דאפשר שעושין כן כדי לפרסם שקנו שם שביתה, ואה"נ דבלא קידוש נמי שרי, - והלבוש שם ס"ג כתב דהיו יוצאין מן הספינה קודם ביה"ש, וחשבי עשיית קידוש לשביתה, והמג"א שם סקי"ב תמה ע"ז, והאלי' רבה שם סקי"א כתב לפרש דע"י שמקדש הו"ל קבלה גמורה לשבת ומוסיף מחול על הקודש, ועי"ז הוא קונה שביתה בשעה זו, ונתחדש בדבריו דקניית השביתה אינה בביה"ש, אלא בזמן שמקבל עליו שבת, וצ"ע.

הרא"ש בסימן ג' כתב ע"ז דאי"ז מועיל כלום לענין קנין שביתה, דמה קניית שביתה שייך בספינה מאחר שנוסעת שם והולכת מחוץ לתחום, והתפארת למשה תמה ע"ז, דהרי להדיא אמרו לעיל בסוגיין לדעת שמואל דהא דהלכה כר"ג בספינה הוא משום דשבת באויר מחיצות מבעו"י, והרי דשפיר שייך קנין שביתה בספינה, אף שהיא נוסעת משם והולכת מחוץ לתחום, ?וי"ל דדעתו היא כדעת ההג"א דל"מ קניית שביתה ע"י עירוב, ונת' לעיל מ"ב ב'?.

**דסו"ס הם מפליגין בשבת,** בתור"פ מבו' דכל האיסור בזה הוא רק משום שהן יוצאין וחוזרין ונכנסים, והכניסה בתחילה בשבת אסורה בכל ענין, אך אם לא יצאו שרי, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן י"ב, והב"י בסימן רמ"ח כתב כן גם בדעת התוס', וכ"כ בשו"ע שם ס"ג, אך בד' הגר"א שם משמע שפירש בדעת התוס' דאסרו בכל ענין, - והרמ"א שם כתב להתיר אף כשהן יוצאין וחוזרין ונכנסין, וכדעת רשב"ם ודעימי', ועי' בבית מאיר שם מש"כ בזה, ואכמ"ל.

**ועוד רצה רשב"ם להתיר ליכנס בקרון בשבת ונכרי מוליכו חוץ לתחום,** בתשו' הרדב"ז סימן תתקע"ג האריך בדעת ש"ר דפליגי בזה ע"ד הרשב"ם, וס"ל דהיושב בקרון הוי כמנהיג ברגליו ועובר משום איסור תחומין, ועיי"ש שכתב דגם לדעת הרשב"ם שהתיר בזה, כ"ז הוא ביושב בקרון דלאו מידי עביד, אך הרוכב ע"ג הגמל, הולך הגמל מחמתו, ועובר משום איסור תחומין, והאחרונים נחלקו בזה, עי' במג"א סימן רמ"ו סקי"ב, ובאלי' רבה סימן רס"ו סק"ח, ואכמ"ל, ובתשו' מהרלב"ח סימן כ"ח כתב דש"ר פליגי משום דס"ל דאף היכא דלא עביד מידי איכא לאיסור תחומין, וכמש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין, אך המהרי"ק בשורש מ"ה כתב דש"ר לא פליגי אלא משום גזירה, אך לי"ב לאיסור תחומין, והמג"א בסימן ש"ה סק"י הביא לפלוגתת המהרי"ק והמהרלב"ח בזה.

**דאפי' ליכנס בו בער"ש אסור וכו' כיון דאפשר לו לירד,** בד' תור"פ מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום הגזירה שמא ישכח וירד ואין לו אלא ד' אמות, וכ"נ בתשו' חת"ס ח"ה סימן קצ"ד, אך הקה"י בר"ס ט"ז פירש דהוא משום איסור תחומין, עיי"ש.

**פשיטא דאסור להשתמש בבע"ח,** התור"פ הוסיף דהוי כצדדין דבע"ח דאסורין, וכ"כ בסה"ת סימן רכ"ה, ובסמ"ג לאוין ס"ה, אך בהגמ"ר בפ"ק תמה ע"ד הסמ"ג דכה"ג הו"ל כצדדי צדדים דמותרין, ועמש"כ בזה המג"א בסימן ש"ה סק"י, ואכמ"ל.

כ"א תמוז ע"ח

דף מס' 7

**מ"ג א' -** **יש תחומין למעלה מי' או אין תחומין למעלה מי',** הרמב"ן וש"ר כתבו דאיכא ב' נפ"מ באיבעיא זו, חדא, דאם אין תחומין למעלה מי' אין אדם קונה שביתה כשהוא למעלה מי', והרמב"ן הוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן מ"ה ב', והר"ן הוכיח כן מסוגיית הגמ' הכא דאמרינן דאם אין תחומין כי לא היינו בתוך התחום מאי הוי, ועוד, דאם אין תחומין למעלה מי' מותר לצאת חוץ לתחום דרך למעלה מי', וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן מ"ה ב' ד"ה ליקנו, - אך בתשו' הרדב"ז סימן אלף י"ח כתב בדעת הרמב"ם, דל"מ הא דאין תחומין למעלה מי' אלא דמותר לצאת חוץ לתחום דרך למעלה מי', אך הא פשיטא לן דקונה אדם שביתה אף כשהוא למעלה מי', ועיי"ש במש"כ לישב למשמעות סוגיין דגם דין קניית שביתה תליא בהאיבעיא אם יש תחומין למעלה מי'.

בטעם האיבעיא דלא יהא דין תחומין למעלה מי', מבו' בפירש"י ד"ה בעמוד וד"ה בקפיצה דהוא משום דהילוך דלמעלה מי' ל"ה הילוך מעליא, ובתשו' חת"ס ח"ו ר"ס צ"ח הק' דא"כ מ"ט לא מיבע"ל גם למעלה מג"ט דליכא לבוד, והמ"ב בסימן ת"ד סק"א פירש דלמעלה מי' אינו "מקום הילוך", דעיקר מקום הילוך הוא על הארץ או עכ"פ בתוך י' דחשיב נמי כהילוך על הארץ, - והיינו דהא דאין תחומין למעלה מי', אי"ז משום דלא נאסר לצאת מחוץ לתחום בהילוך גרוע, אלא הוא משום דאויר למעלה מי' דאינו מקום הילוך, לי"ב דין תחומין, ובתוך י' כיון דלא מפליג רשותא, חשיב כמקום הילוך, וע"כ יש בו דין תחומין, ובזה מתפרש גם הא דאינו קונה שביתה למעלה מי', דכיון דאינו מקום הילוך ולי"ב דין תחומין, אף אינו קונה בו שביתה.

אך הראב"ן בתשו' שבתחילת הספר סימן ס' כתב בתו"ד דהא דאין תחומין למעלה מי' הוא משום דלמעלה מי' הוא מקום פטור,[[126]](#footnote-127) וכ"נ בד' המאירי, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בשבת י"ט א', ועד"ז כתב הלבוש בסימן ת"ד.[[127]](#footnote-128)

\*הגאו"י לקמן מ"ה ב' סוד"ה ובלבד שלא יוציא כתב דכל הא דמיבע"ל בדין תחומין למעלה מי', הוא רק ברה"ר או בכרמלית, אך ברה"י פשיטא לן דיש תחומין למעלה מי', כיון דהיא עולה עד לרקיע וכמאן דמליא דמי.[[128]](#footnote-129)

**עמוד גבוה י' ורחב ד' לא תיבעי לך דארעא סמיכתא הוא,** בפירש"י כתב דהוא משום דחזי להילוך והילוך מעליא הוא, ולכאו' הוא מתפרש לטעמי' דהצד דאין תחומין למעלה הוא משום דאי"ז הילוך מעליא, וע"כ פשיטא לן דיש תחומין בעמוד רחב ד' דחזי להילוך מעליא, - אך הגר"ז בסימן ת"ד ס"א פירש דהוא משום דבעמוד שיש בו דע"ד שנוח תשמיש הליכתו, רואין את העמוד כאילו הוא מגוף הארץ שהיא עבה כאן ובולטת כמו עמוד, ולא חשיב כמהלך באויר.

\*בפירש"י העמידה בעמוד שנכנס ראשו אחד לתוך התחום, וכ"כ עוד מקמאי, ומשמע דאם כל העמוד הוא חוץ לאלפים אמה, אסור לעלות עליו, אף דבשעה שהוא חוץ לתחומו הוא למעלה מי', וצ"ע.

**לישנא אחרינא בספינה,**[[129]](#footnote-130) בפירש"י כתב דהיינו ספינה המהלכת למעלה מי' ואינה נחה דדמי לקפיצה באויר, וצ"ב דמ"ש מעמוד רחב ד' דפשיטא לן דאית בי' דין תחומין משום דחזי להילוך מעליא, וה"נ ספינה רחבה ד' חזיא להילוך מעליא, ואין לומר דאיירי רק בספינה שאינה רחבה ד, דא"כ מה מייתינן מספינתו של ר"ג, הרי י"ל שהיתה רחבה ד', כדרך סתם ספינה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הגר"ז בקו"א סימן רמ"ח סק"ב דקדק מל' רש"י דשאני עמוד שהוא נח בקרקע, ומשא"כ ספינה שאינה נחה, והיינו דכל הא דיש דין תחומין בעמוד גבוה י' ורחב ד', הוא משום דהוי כארעא סמיכתא ורואין אותו כאילו הוא מגוף הארץ, וכמש"כ הגר"ז בסימן ת"ד, וכ"ז הוא בעמוד שנח בקרקע, אך ספינה שאינה נחה בקרקע, לא חזינן לה כמו שהיא מגוף הקרקע, וע"כ לי"ב דין תחומין.

**ב** הגר"ז שם כתב בדעת הריטב"א, דהוא משום דשאני ספינה שאינה מהלכת בארץ, וע"כ א"א לראותה כארעא סמיכתא, ול"ד לעמוד שהוא ע"ג הקרקע, ורואין אותו כארעא סמיכתא.

**ג** המחה"ש שם סק"ז כתב בדעת המג"א דאיירי בגונא דיש מקרקע הספינה לקרקע הים י' טפחים, דבכה"ג כיון דאין איסור תחומין במים שתחת הספינה, אף ליכא איסור תחומין בספינה שעל גביהן.

**ד** הגר"ז בסימן ת"ה ס"ז כתב דכל הא דאין איסור תחומין בספינה למעלה מי', היינו בהילוך הספינה על פני המים, שהוא דומה לקפיצה באויר ואינו נקרא הילוך, אבל הילוך האדם בתוך הספינה הילוך הוא כמו המהלך בארץ, וע"כ כל שיצא מתחומו אסור להלך בתוך הספינה שאין לה מחיצות יותר מד' אמות, ועיי"ש בציונים שהוכיח כן מד' הר"ן בשבת י"ט א' והריב"ש, וכתב דהוא שלא כד' התוס' לעיל בסוגיין (בד"ה האי) שכתבו להדיא דמהני הא דאין תחומין למעלה מי' להתיר להלך בכל הספינה, ולפ"ז שפיר דמי דין ספינה לדין עמוד.

הריטב"א לקמן בסוגיין כתב, דקרון שהוא רחב ד', אע"פ שהוא גבוה י' או יותר הוי כארעא סמיכתא, והגר"ז בקו"א סימן רמ"ח סק"ב כתב דלדעת רש"י אין הדין כן, דכיון דאין הקרון נח בקרקע, לא חשיב כארעא סמיכתא, עיי"ש, ועי' גם בתשו' חת"ס ח"ו סימן צ"ח שצידד כן דכיון דלא קביעא וקיימא ל"ה כארעא סמיכתא.

הב"י בסימן רס"ו נקט דליכא דין תחומין ברוכב ע"ג בהמה למעלה מי',[[130]](#footnote-131) והמג"א שם סק"ז נחלק ע"ז, והוכיח מסוגיית הגמ' בביצה ל"ו ב' דיש איסור תחומין ברכיבה ע"ג בהמה,[[131]](#footnote-132) וכבר הוכיח כן בתשו' הריב"ש סימן י"ח, וכתב דהיינו משום דרכיבה ע"ג בהמה ניחא תשמישתי', ודמי לעמוד רחב ד' דיש בו דין תחומין אף שהוא למעלה מי'.

והמג"א שם כתב לאסור עוד, משום דרכוב כמהלך דמי וכ"כ בתשו' הרדב"ז ח"ד סימן פ"א דכל שרגלי הבהמה שהוא רוכב עלי' הם בתוך י', אע"פ שהוא יושב למעלה מי' מה בכך, הרי הו"ל כמהלך בקרקע, דלכל הדברים רכוב כמהלך דמי, - אך האהעו"ז בסימן רמ"ו תמה ע"ז, דאף דרכוב כמהלך דמי, היינו דהוי כמהלך במקומו, אך לא חשיב כמהלך ע"ג קרקע עולם,[[132]](#footnote-133) וכ"כ בתשו' חת"ס ח"ו סימן צ"ח, וכ"כ הבית מאיר שם בדעת הב"י.

המג"א בסימן רמ"ח סק"ז כתב דבד' היראים בסימן עד"ר משמע דהיושב בספינה למעלה מי', אף שהיא רחבה ד' לי"ב איסור תחומין, והמג"א שם צידד דבכה"ג איכא איסור תחומין, ודימה ד"ז לדין עמוד רחב ד' דיש בו איסור תחומין, והאלי' רבה שם סק"ו והתו"ש שם תמהו ע"ד המג"א דבסוגיין מוכח דליכא איסור תחומין אף בספינה רחבה ד', וכנ"ל, - אך המחה"ש שם כתב דבד' המג"א גופי' מבו' דכל הא דיש איסור תחומין בספינה רחבה ד', הוא רק כשהספינה משוקעת בתוך י', ובכה"ג יש איסור תחומין אף כשהמקום שהוא יושב הוא למעלה מי' מקרקע הים, אך כל שאינה משוקעת בתוך י', כיון דהמים שתחת הספינה אין בהן איסור תחומין, אף ליכא איסור תחומין בספינה שעל גביהן, - והגר"ז שם כתב דטעמא דהמג"א הוא לפמש"כ בסימן רס"ו דמהני הא דרכוב כמהלך לחשבו כמהלך ע"ג קרקע, וה"נ המהלך בספינה שהיא משוקעת בתוך י', חשיב כמהלך בתוך י', וע"כ יש בזה איסור תחומין, אך צ"ע דא"כ מ"ט דימהו המג"א לדין עמוד רחב ד' דיש בו איסור תחומין.

\*בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ב' כתב בדין מים הנקרשים שיש בעומקם י' טפחים, דלדעת הט"ז בסימן שס"ג סק"כ והמג"א שם סוסקל"א דקרוש מבטל למחיצות דכארעא סמיכתא דמי, אף לענין תחומין מודדין מגוף הקרישה, אך למש"כ האהעו"ז שם והשב יעקב בסימן י"ז להוכיח דדין קרוש כדין מים, יש מקום להקל לענין תחומין, ול"ד לעמוד גבוה י' ורחב ד' דיש בו דין תחומין, דשאני התם דהעמוד חולק רשות לעצמו דכיון דרחב ד' וניחא תשמישתי' להלך עליו הוי כמו קרקע גבוה, ומשא"כ בקרח דהרבה מתפחדים לילך ע"ג ולא ניחא תשמישתי', - ומבו' דאם הי' ניחא תשמישתי' ע"ג הקרח, הי' בו דין תחומין, אף שאינו ע"ג הקרקע עצמה, וגם משמע דאיירי אף בגונא דיש תחת הקרח י' טפחים מים שלא נקרשו.[[133]](#footnote-134)

**ה"נ במהלכת ברקק,** בפירש"י כתב דהיינו במהלכת ברקק פחות מי' טפחים, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, ובשם הראב"ד כתבו דהיינו מים שהם כטיט הנרוק דחשיבי כארעא סמיכתא, ועד"ז כתב הראב"ן בתשו' סימן ס', וכתבו דאף שאמרו בשבת ק' ב' דגמירי דאין ספינה מהלכת בפחות מי' טפחים, היינו דבסתמא לא חיישינן להכי, והתוס' בשבת שם כתבו דהכא איירי בספינה קטנה, והתם בספינות גדולות.

והיראים בסימן עד"ר כתב לישב דמה שאמרו הכא דמהלכת ברקק היינו דשולי הספינה היו משוקעים במים כמה טפחים בתוך י', ונמצא דהיושב בשולים הוי בתוך י', אבל משפת הספינה עד הקרקע הוא יותר מי', - והב"ח בסימן רמ"ח כתב דמד' התוס' ודעימייהו שלא תירצו כן מבו' דס"ל דכל שהמים עמוקים י' טפחים, אף אם הספינה משוקעת במים בתוך י', לי"ב דין תחומין, אך המג"א שם סק"ז כתב לדחות, ומסיק דכו"ע מודו דכל שהספינה משוקעת בתוך י' יש בה דין תחומין.

כ"ה תמוז ע"ח

דף מס' 8

**מ"ג א' -** **ת"ש פעם אחת לא נכנסו לנמל וכו',** הרשב"א והר"ן הק' דאף אם יש תחומין למעלה מי', מ"ט קנו שביתה, הרי ספינה מינד ניידא, והו"ל כמים שבעבים וכנהרות המושכין דלא קנו שביתה, - והרשב"א כתב לישב דספינה דר"ג כל ביה"ש מינח נייחא, וע"כ אם יש תחומין למעלה מי' שפיר קנו שביתה, - והר"ן כתב דאף דהיתה הספינה מהלכת ולא קנו שביתה, מ"מ אם יש תחומין למעלה מי', כיון דהיו במקום הראוי לקנות שביתה, אע"פ שלא קנו אותה, לא יזוזו ממקומן.[[134]](#footnote-135)

ועיקר הך מילתא דהנמצא בספינה המהלכת לא קנה שביתה, כ"כ גם הרמב"ן בסו"ד,[[135]](#footnote-136) ונקט דכשיגיע ליבשה או כשתעמוד הספינה הוא קונה שביתה ומשם מודדין לו אלפים אמה, וזה כד' הרשב"א, אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ח הלכה ר' ר"ד מבו' דאף הנמצא בספינה מהלכת קונה שביתה, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א שהביא רי"ו בנתיב י"ב חלק י"ח קא., ובביאוה"ל סו"ס ת"ד כתב דכ"ה משמעות הפוסקים, - ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פכ"א הלכה קע"ג כתב דאין דנים לאדם מן הנכסים, ובין עומד ובין מהלך גופו קונה שביתה, ולפ"ז הרי דה"נ הנמצא בספינה מהלכת, אף דחשיב כמהלך ה"ה קונה שביתה,[[136]](#footnote-137) **ב** בחי' המאירי בסוגיין ובריש פירקין כתב דספינה המהלכת ברקק וגוששת חשבינן לה כעומדת, וצ"ב, **ג** הביאוה"ל שם כתב דהוא משום דספינה מינח נייחא ומיא הוא דקא מסגי תותה.

**כי לא היינו בתוך התחום מאי הוי,** הרמב"ן הק' דאף אם אין תחומין למעלה מי', מ"מ כל שלא היו בתוך התחום דין הוא שלא ירדו, משום דלא קנו שביתה למעלה מי', כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן מ"ה ב' דאם אין תחומין למעלה מי' אף אינו קונה שביתה למעלה מי', וכשבאו בשבת ליבשה אינם קונים שביתה, דדמי לישן דאינו קונה שביתה בשבת, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן מ"ה ב', וע"כ אין להן אלא ד' אמות, וע"כ לא הותרו לירד אלא אם היו כשחשיכה בתוך התחום, ה"ה קונים שביתה בעיר והוו כבני העיר, וכתב לישב בכמה אנפי, ועמש"כ בזה הראשונים לקמן מ"ה ב', ויתבאר בעזה"י במקומו.

**האי תנא ספוקי מספקא לי' אי יש תחומין או אין תחומין ולחומרא,** בפירש"י כתב דדילמא ספוקי מספק"ל להי תנא דדילמא אין תחומין, אבל מיפשט לא פשיטא לי' דתילף מינה התירא, והרשב"א דקדק מדבריו דאף לגבי תחומי שבת אזלינן לחומרא מספיקא, וכתב דכן דעת הר"ח והראב"ד, והרמב"ן כתב דכן דעת הר"י אלברגלוני, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן פ"ז, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', וכ"כ הטור בסימן ת"ד, וכ"כ הלבוש שם, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן קכ"ו.

אך הבעה"מ כתב דכיון דלא איפשיטא האיבעיא אזלינן לקולא דספק דרבנן הוא, וכ"כ הרמב"ן,[[137]](#footnote-138) וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה, וכ"כ בפסקי ריא"ז, וכ"כ המ"מ והכס"מ בפכ"ז משבת ה"ג בדעת הרמב"ם דבתחומין דאלפים אמה אזלינן לקולא דאין תחומין למעלה מי', אף בתחומין די"ב מיל דהם מדאורייתא, אזלינן לחומרא דיש תחומין למעלה מי', וכ"כ השו"ע בסימן ת"ד.

והרשב"א כתב דאף דבספיקא דתחומין למעלה מי' אזלינן לקולא, מ"מ כל ששבת ביבשה ורוצה להפליג בים ולצאת דרך אני' למעלה מי' או בקפיצה אסור לצאת מתחום ביתו, משום דאיכא חזקה דתחום ביתו, ובכה"ג לא אזלינן בעירובין להקל, ודמי למה שאמרו לעיל ל"ו א' דאם עירב בתרומה ספק בתרומה טהורה עירב ספק בטמא עירב אי"ז ספק עירוב כשר, והוא משום דמוקמינן לי' בחזקת תחום ביתו,[[138]](#footnote-139) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ח הלכה ר"א,[[139]](#footnote-140) וכ"כ בתשו' מהר"ם חלאוה סימן קכ"ו, ופירש דהוא משום דשביתו ודאית וספק אם יצא חוץ משיעור, והו"ל כספק וודאי דאין ספק מוציא מידי ודאי, דכיון שקנה שביתה ודאית ומספק אתה בא להוציאו אל תוציאנו מספק.

בתשו' הרמב"ם סימן ש"ח כתב דמותר להפליג בספינה במים יותר מי', לפי שאין איסור תחומין למעלה מי' בכרמלית, והא דמספק"ל אם יש תחומין למעלה מי', הוא ביבשה, אבל בים שהוא כרמלית ליכא איסור תחומין למעלה מי', וכתב עוד דאם מספק"ל באותם המים אם יש בגבהן י' או לא מותר לילך בהן בשבת, דספיקא דרבנן לקולא, - ובתשו' הר"ש הלוי שם סימן ש"ט תמה ע"ז, דתחומין י"ב מיל דאורייתא, וספיקם לחומרא.

ובתשו' הרמב"ם שם סימן ש"י השיב ע"ז, דאף דתחומין די"ב מיל דאורייתא, כ"ז הוא ברה"ר, אך בנהרות שהם כרמלית ואף הטלטול בהן באלף מיל אינו אסור אלא מדרבנן, אין ההליכה בהן אסורה מדאורייתא, וכ"ה דבאיסור טלטול אמרו דהמעביר ד' אמות ברה"ר מקורה פטור לפי שאינו דומה לדגלי מדבר, ה"נ המהלך י"ב מיל על פני המים פטור לפי שאינו דומה למחנה ישראל, וא"א שיהא המעביר על פני המים אסור מדרבנן, והמהלך לוקה מה"ת,[[140]](#footnote-141) ועמש"כ לפרש בזה בתשו' חת"ס ח"ו סימן צ"ח.

ובל' הרמב"ם מבו' דה"נ בכל כרמלית ליכא איסור תחומין מה"ת, וכ"כ המ"מ בפכ"ז משבת ה"ג והקרית ספר שם בדעתו, והגר"ז בסימן ת"ד ס"ב כתב לפ"ז, דלדעת הסוברים דאין לנו רה"ר, אף ליכא איסור תחומין דאורייתא, וכ"כ בגל' הגרע"א שם, - אך הביאוה"ל שם כתב דמל' השו"ע והרמ"א שם משמע דרק בימים ונהרות שאינם מקום הילוך כלל ליכא איסור תחומין דאורייתא, ועיי"ש במש"כ בזה, וכתב עוד דבד' הרמב"ן בסוגיין מבו' דאם תחומי י"ב מיל דאורייתא, ה"ז אסור מדאורייתא אף בימים, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קכ"ב להוכיח מד' הראשונים בכ"ד, וכ"כ בתשו' ישועות מלכו או"ח סימן ל"א ד"ה עתה דכן נראה מד' הפוסקים.

הקרית ספר בפכ"ז משבת כתב לדעת הרמב"ם, דאף ליכא איסור תחומין ברה"י המוקף מחיצות, דאינו כדגלי מדבר, וכ"נ למש"כ הרמב"ם דא"א שיהא הטלטול שם מותר וההילוך שם אסור, והמרכה"מ שם פ"ל הי"ג הק' ע"ז ממה שאמרו לעיל בסוגיין דאיכא איסור תחומין בעמוד גבוה י' ורחב ד', וגם בעמוד שאינו רחב ד' מספק"ל, אף דהוי מקו"פ, וכתב דשאני התם דהו"ל רה"י ומקו"פ שיש תחתיהן רה"ר, ועד"ז כתב בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קכ"ב, ועיי"ש שכתב דבל' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"ג משמע דבאמת בעמוד גבוה י' ורחב ד' ליכא אלא איסור תחומין, אך אין לוקין ע"ז, אך הקרית ספר שם כתב דיש בזה תחומין דאורייתא, ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן ת"ד ד"ה אמנם לפ"ז.

בתשו' חת"ס ח"ו סימן צ"ח ד"ה לישנא אחרינא כתב דכל מש"כ הרמב"ם דאין איסור תחומין דאורייתא בכרמלית, הוא רק בתחומין די"ב מיל, אך למ"ד דתחומין דאלפים אמה דאורייתא, דילפינן להו מערי הלויים, אף בכרמלית הוי דאורייתא, ובזה ניחא משה"ק המהר"ם שיק באו"ח סימן קכ"ב והביאוה"ל בסימן ת"ד ע"ד הרמב"ם.

בתשו' הרמב"ם שם בסימן ש"ח ובסימן ש"י נראה להדיא דבימים ונהרות לא מיבע"ל כלל דיש תחומין למעלה מי', וכן נקטו בדעתו המאירי לעיל י"ז ב' ורבינו פרחי' בשבת י"ט א', וכ"כ בתשו' הרדב"ז בסימן תתקע"ג, וכ"כ הלבוש בסימן רמ"ח ס"ב,[[141]](#footnote-142) - אך הכס"מ בפ"ל משבת הי"ג ובב"י סימן רמ"ח פירש בדעת הרמב"ם דאף בימים ונהרות מספק"ל אם יש תחומין למעלה מי', ואך דכיון דאין איסור תחומין בהן אלא מדרבנן, אזלינן בה לקולא, וכן נקטו האחרונים, והבית מאיר בסימן ת"ד כתב דבע"כ לפרש כן גם בד' הרמב"ם בתשו', עיי"ש.[[142]](#footnote-143)

הרמב"ן כתב בשם הראב"ד שהוכיח דיש תחומין למעלה מי', מהא דתניא לקמן מ"ז דחרם שבין ב' תחומי שבת צריך מחיצה של ברזל להפסיקו, ולא מפלגינן בין שהמים עמוקים י' לשאינם עמוקים י', - והרמב"ן נחלק ע"ז, דאף אם אין תחומין למעלה מי', מ"מ המים עצמם קונים שביתה אף שאין עמוקים, דמים ע"ג מים היינו הנחתם, וכל מה שאמרו במים דאין תחומין למעלה מי', הוא בספינה המהלכת ע"ג המים, דכלי צף ע"ג מים לא נייח, וכמו שאמרו בשבת ה' ב', ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן מ"ה ב', וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן בסוגיין ולקמן מ"ה ב', וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן שם, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן שם.[[143]](#footnote-144)

הרמב"ן כתב דמנהג מפרשי ימים שמגיעין ליבשה בשבת דאין יוצאין מן הספינה, ותמה ע"ז דכיון דקי"ל דאין תחומין למעלה מי', ה"ה מותרין לצאת מן הספינה, ועיי"ש שכתב לפרש בטעמם בכמה אנפי, **א** דס"ל כדעת הראב"ד דספיקא דתחומין למעלה מי' לחומרא, **ב** דס"ל דכיון דאין תחומין למעלה מי' ולא קנו שביתה, אין להן אלא ד' אמות, וע"כ אף דהן מותרין לצאת מן הספינה בתוך ד' אמות,[[144]](#footnote-145) מ"מ הן אסורין ליכנס לעיר, **ג** דס"ל דתחומין די"ב מיל דאורייתא, והו"ל ספיקא דאורייתא ולחומרא, - ועיי"ש שתמה על כל טעמים אלו, ובסו"ד כתב דגם אם היו למטה מי' בספינה מהלכת, לא קנו שביתה, משום דניידי, וכשהגיעו ליבשה מודדין להן משם אלפים אמה, ונת' לעיל.

הרמב"ן כתב דאף אם תחומין די"ב מיל דאורייתא, מ"מ אין לאסור לצאת מן הספינה לעיר, משום שהליכתן בספינה מותרת היא, דאי"ז קרוי הילוך כלל, ואיהו מינח נייח וספינה הוא דקא מסגיא, ואין אני קורא בזה אל יצא איש ממקומו כיון שלא הלך ג' פרסאות ברגליו, וע"כ אף אם קנה שביתה ביה"ש במקומו בים ועכשיו הוא חוץ לי"ב מיל, אינו אסור מה"ת לצאת חוץ לד' אמות, דכ"ה דבד' אמות של העברה ברה"ר אינו חייב אלא כשמעביר מתחילת ד' לסוף ד' באיסור, ה"נ באיסור הילוך ג' פרסאות אינו לוקה אלא כשהלך ג' פרסאות באיסור, והא דאסור לצאת מתחומו אף אמה אחת, אינו אלא מדרבנן, והוכיח כן ממה שאמרו בר"ה כ"ג ב' דהתקין ר"ג הזקן שיהיו מהלכין אלפים אמה לכל רוח, אף שכבר הלכו ג' פרסאות, והרי דליכא איסור דאורייתא אלא במהלך ג' פרסאות באיסור תחומין, ולר"ע במהלך אלפים אמה באיסור תחומין, אך אם הלך בהיתר ויצא חוץ לתחומו, אינו חייב עד שילך מאותו מקום כשיעור תחום שבת, והוכיח כן עוד ממה שאמרו לקמן מ"ה ב' בגשמים דלא חיישינן דקנו שביתה באוקיינוס משום דספק דדבריהם להקל, אע"פ שהם כמה פרסאות מחוץ למקום שביתתן,[[145]](#footnote-146) והרי דאין תחומין מה"ת אלא כשיצאו מתחילת תחומן לסופן באיסור,[[146]](#footnote-147) - ועמש"כ בזה בהגה' הגרא"ז שם, ובאו"ש פכ"ז משבת ה"א, ודברי יחזקאל סימן ז', וחזו"א סימן קי"ב סקי"ב.

**עשה לו מחיצה של בנ"א ויכנס,** הריטב"א כתב להוכיח מזה, דדינא דר"ג דנתנוהו בדיר וסהר מהלך את כולה, הוא אף בגונא שהקיפוהו מחיצות אחר שיצא, אך הבעה"מ כתב ב' דרכים בזה, עיי"ש, ונת' בזה לעיל מ"ב א'.

**בדמלו גברי עסקינן וכו',** התוס' הק' דאף אם מלו גברי, מ"ט הוא חוזר לתחומו לדעת רבנן דס"ל דכל שיצא חוץ לתחומו אפי' אמה אחת לא יכנס, אף שד' אמות שלו מובלעות בתוך התחום, וה"נ הכא אף דמלו גברי ומחיצות שלו מגיעות בתוך התחום, לא יכנס, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' כתבו דהא דהכא הוא חוזר לתחומו, הוא כשנסתלקה מחיצת הבנ"א, וכבר אינו בד' אמות שנתנו לו חכמים, וע"כ הוא חוזר לתחומו הראשון, ולא נתנו לו ד' אמות אחרות, ומשא"כ ביוצא חוץ לתחום וד' אמותיו מובלעות בתוך התחום, כיון דעדיין הוא בד' אמות שנתנו לו חכמים, אינו חוזר לתחומו, ועי' בתור"פ שהוסיף לפרש לזה, ונת' עוד בזה לקמן מ"ד ב'.

**ב** התור"פ כתב לפרש עוד, דדוקא גבי תחומין של מידה שייך הבלעה משום דד' אמות נפקא לן מקרא דתחתיו, אבל היתר מחיצה ל"ש הבלעה שאינו מענין תחומין,[[147]](#footnote-148) - ולכאו' המכוון בזה הוא, דכל הא דבעינן לדין הבלעת תחומין ובלא זה ל"מ הדר לשביתתו הראשונה, הוא רק כשזכה בד' אמות שהן מענין תחומין, וע"כ ה"ז סותר לזכייתו בתחום דאלפים אמה, ומשא"כ היתר מחיצה שאינו מענין תחומין אינו סותר לזכייתו בתחום אלפים אמה, וע"כ שפיר מצי הדר לשביתתו הראשונה.

**ג** התורי"ד לקמן מ"ד ב' דכל הא דבעינן לדין הבלעת תחומין, ורבנן לית להו לדין הבלעה, הוא כשיש לו מידה קצובה, כיוצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, ובכה"ג לא אמרינן כיון דעל על, אך הכא דאין שם מידה קצובה, שאם יש לו הרבה בנ"א נכנס כל מה שהוא רוצה, אמרינן כיון דעל על, ול"ב בזה לדינא דהבלעת תחומין, ועד"ז כתב הריטב"א לקמן שם,[[148]](#footnote-149) ועמש"נ בזה לקמן שם.

**או"ד בדלא מלו גברי עסקינן וקמיבע"ל הלכה כר"א וכו',** הריטב"א כתב דשמעינן מהכא דלר"א אף המוקף מחיצה חוץ לתחומו יש לו ב' אמות חוץ למחיצה,[[149]](#footnote-150) דאל"כ הכא דלא מלו גברי ונשארו ב' אמות, היאך יכנס באותן ב' אמות, והרי טעמא דר"א הוא משום הבלעת תחומין, וכמו שאמרו לקמן מ"ה א' ובשלהי פירקין, וכתב דלפ"ז הא דר"א עדיפא מדר"ג, - אמנם הנה התוס' לקמן ס' ב' סוד"ה כאן כתבו דנתנוהו בדיר וסהר דמהלך את כולה, אין לו חוצה לה כלל ואפי' עומד בסופה,[[150]](#footnote-151) ואזלי התוס' לטעמייהו שפירשו דאיירי הכא לאחר שנסתלקה המחיצה, וע"כ ודאי דהוא מותר לילך ב' אמות ולא שמעינן מינה דאף בעוד המחיצות קיימות יש לו ב' אמות חוץ למחיצה.[[151]](#footnote-152)

**אלא ודאי בדלא מלו גברי עסקינן ודר"א קמיבע"ל וכו',** הבעה"מ בשלהי פירקין כתב די"א דשמעינן מהכא דהלכה כר"א, וע"כ התירו לו ליכנס, ודלא כמש"כ הרי"ף שם דהלכה כת"ק, (וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפכ"ז משבת הי"א והי"ד, והשו"ע בסימן ת"ה סק"א דקי"ל כרבנן), ועיי"ש שכתב דשאני הכא דמתוך אונסו של נחמי' דמשכתי' שמעתא ונפק חוץ לתחום ולא מלו גברי, ע"כ הורו לו כר"א דאמר שתים יכנס, אבל בלא אונסא לא סמכינן עלי' דר"א, וכמשמעות הגמ' לקמן מ"ה א' דלא קי"ל כוותי', - והאו"ז בסימן קמ"ט כתב, דאף דלא קי"ל כר"א, מ"מ הכא דמשכתא שמעתי' הוי כיצא לדבר מצוה, דאף רבנן מודו דיכנס, וכמו שאמרו לקמן מ"ה א', ועד"ז כתב הר"ן, - והריטב"א כתב דאף די"ל כן,[[152]](#footnote-153) מ"מ פשטא דשמעתא כר"א רהטא, וקי"ל כוותי', וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד דשמעינן מהכא דהלכה כר"א, וכ"כ הרשב"א לקמן מ"ה א', וכ"כ הראבי"ה בסו"ס ת"ב דהלכה כר"א, - ועמש"כ בזה הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין והמאירי שם.

**איתיבי' רנב"י לרבא נפל דופנה,** ענין איסור עשיית מחיצה ואהל מקומם במסכת שבת, ויתבארו בעזה"י במקומם.

**יש לו אלפים אמה לכל רוח,** הרשב"א לקמן בסוגיין ד"ה ולא שאני לך כתב דהא דיש לו אלפים אמה לכל רוח, הוא משום דה"ז מי ששבת שם במקום שנאמר לו שכבר נעשה מעשה, וכ"כ הריטב"א בר"ה כ"ג א' דכיון שבא ברשות עשאוהו כאילו קנה כאן שביתה, וכתב דהיינו משום דאיסור תחומין דרבנן, ומשלך נתנו לך, וכ"כ המ"מ בפכ"ז משבת הט"ז.

**מהו דתימא כיון דעקר עקר,** בפירש"י כתב דס"ד דכיון דעקר לצאת ברשות ותיקנו לו חכמים ממקום שנאמר לו אלפים אמה לכל רוח, אף כשעדיין הוא בתחומו מודדין לו ממקום שנאמר לו ואם רוצה לצאת יצא, ועד"ז פירש המאירי,[[153]](#footnote-154) - אך בפי' רחב"ש כתב דס"ד דהואיל ועקר רגליו להלך למזרח ויצא ברשות, ואילו לא נאמר לו שנעשה מעשה ל"ה חוזר אלא הי' מהלך במזרח, הסיח דעתו משאר רוחות, ואינו רשאי להלך לשאר רוחות, וכ"כ בפי' ר"י בן חכמון, וכ"נ בפי' ר"ח.[[154]](#footnote-155)

**מר סבר הבלעת תחומין מילתא היא,** לל"ק דרש"י מבו' דבלא דין הבלעת תחומין ל"מ לחזור לתחומו, וצ"ב דמ"ש מהוציאוהו נכרים מתחומו והחזירוהו דכאילו לא יצא, אף דליכא בזה הבלעת תחומין,[[155]](#footnote-156) - ובד' רש"י בד"ה ולא שני מבו' דהוא משום דהכא קנה שביתה אחרת ביציאתו, וכל שהוא בתוך מקום שביתתו השני', אינו חוזר לשביתתו הראשונה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, - ובד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין משמע דהוא משום דכ"ז שהוא בתחומו השני, אסור לצאת ממנו לתחומו הראשון, דאסור לצאת מתחום אף דעי"ז נכנס לתחום אחר.

בפירש"י כתב דרבה דס"ל דהבלעת תחומין לאו מילתא היא, לית לי' דנהרדעי דאם פקח הוא עייל לתחומא וכיון דעל על,[[156]](#footnote-157) - אך התוס' כתבו דשאני התם דכיון שנכנס בתחומו מפני כבוד הבריות ויצא מד' אמותיו, כיון שצריך לחזור ולקנות ד' אמות חדשות יכול לחזור ולקנות תחומו הראשון, ומשא"כ הכא דכיון שיצא חוץ לתחומו וקנה לו תחום אחר לא הותר ליעקר מתחום שקבע, וכ"כ הרשב"א, ועד"ז כתבו התוס' ותוס' הרא"ש ותור"פ לעיל בע"א בטעם הא דבמלו גברי הוא חוזר לתחומו, ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין.[[157]](#footnote-158)

והתורי"ד כתב דשאני התם דאין לו מידה קצובה, דהוא יכול ליכנס עד שימצא מקום קבוע, ובכה"ג אמרינן כיון דעל על, ומשא"כ הכא דיש לו מדה קצובה אלפים אמה, לא אמרינן כיון דעל על, שאינו יכול ליכנס אלא כדי מידתו, וכ"כ הריטב"א.[[158]](#footnote-159)

כ"ו תמוז ע"ח

דף מס' 9

**מ"ד ב' -** **מר סבר הבלעת תחומין מילתא היא ומר סבר לאו מילתא היא,** לל"ק דרש"י פליגי רבה ורב שימי, דלרבה רק אם הי' בתוך תחום שלו כאילו לא יצא מביתו, וקמ"ל דלא אמרינן כיון דעקר עקר, אך אם יצא מתוך תחום שלו, הוי כמו שיצא מביתו, ואינו חוזר לתחומו, והיינו משום דכל שקנה שביתה אחרת והוא בתוך מקום שביתתו השני' אינו חוזר לשביתתו הראשונה, ולרב שימי אף אם יצא מתחום שלו ותחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתוך תחומו כאילו לא יצא מתחומו, מדין הבלעת תחומין, והיינו משום דחשבינן לב' התחומין כתחום א', והוי כמו שלא יצא מתחומו.[[159]](#footnote-160)

ולל"ב דרש"י לכו"ע איירי כשיצא מתחומו הראשון, ואך דלרבה כל שתחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתוך תחומו הוי כאילו לא יצא מביתו, ולא קנה שביתה במקום אחר, ויש לו אלפים מביתו לכל רוח כבתחילה, ולרב שימי ל"ה כאילו לא יצא מביתו, וקנה שביתה במקום שנאמר לו, ואך דהוי כאילו לא יצא מתחומו ולא הפסיד תחומו הראשון ויש לו קרוב לח' אלפים, דהבלעת תחומין משויא להו לכולהו תחומי כחדא תחומא,[[160]](#footnote-161) - והר"ן לקמן בסוגיין כתב לפ"ז, דלדעת רבה הא דהוי כאילו לא יצא מביתו וכשחוזר לתחומו הראשון הוא חוזר לשביתתו הראשונה, אי"ז מדין הבלעת תחומין, דרבה לית לי' לדין הבלעת תחומין, אלא הוא מדינא דכיון דעל על, דס"ל דאף בגונא דקנה שביתה אחרת אמרינן דכיון דעל על, - אך בפירש"י בד"ה והא תנן ובד' התוס' בד"ה ומדר"א מבו' דאף הא דכאילו לא יצא מביתו הוא מדין הבלעת תחומין, ואך דס"ל דל"מ הבלעת תחומין אלא לענין ליכנס לתחומו, ולא לענין לחשוב את ב' התחומין כתחום א' שיהא לו את ב' התחומין.

בפירש"י בסוד"ה ולא שני מבו' דלל"ב דעת רבה דאינו קונה שביתה כלל במקום שנאמר לו, ואין לו ממקום שנאמר לו אלא כדי לבא וליכנס לתחומו, וכן משמע גם בדבריו בד"ה רב שימי סבר,[[161]](#footnote-162) - ובד' רבינו ירוחם נתיב י"ב חלק י"ח ק: משמע שפירש גם בדעת רב שימי לל"ק, דאין לו ממקום שנאמר לו אלא כדי לבא וליכנס לתחומו, ואינו רשאי לילך אלפים אמה לרוח אחרת, וכן משמע בד' ריו"נ, וכ"כ האלי' רבה בסימן ת"ז סק"ג, - אך הגאו"י נקט בדעת רב שימי לל"ק, דיש לו אלפים ממקום שנאמר לו לכל רוח, ורק אם חזר לתחומו הוא חוזר לשביתתו הראשונה, וכ"כ השעה"צ בסימן ת"ז סק"ד, וכ"כ המרומי שדה בסוגיין.[[162]](#footnote-163)

**ומה אילו שבת במערה וכו' לא נמצא מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה,** מבו' דבלא דין הבלעת תחומין ל"ה שרי להלך אלא אלפים אמה מהפתח שיצא ממנו, ואף דאחר אלפים אמה הוי בתוך התחום של הפתח השני, מ"מ כיון שיצא מפתח זה אסור להלך ממנו יותר מאלפים, אף דהמקום שהולך הוא בתוך תחום המערה,[[163]](#footnote-164) - ובחי' המהר"ל נקט דה"נ הוא בכל עיר המוקפת חומה דאינו רשאי לילך מן הפתח אלא אלפים אמה לכל רוח,[[164]](#footnote-165) - אך בד' הרשב"א בסו"ד מבו' דלא משכח"ל לדין הבלעת תחומין זו אלא במערה, עיי"ש, וצ"ל דהוא משום דבכל עיר חשבינן לה כמקום אחד, והוי כל התחום שברוח זו כתחום אחד, ומשא"כ במערה דהוו ב' תחומין חלוקין, דהתחום של פתח זה הוא תחום דמזרח, והתחום של פתח זה הוא תחום דמערב.

בטעם הא דמהני דין הבלעת תחומין להלך את כל גגה, מבו' בפירש"י דהוא משום דע"י הבלעת תחומין חשבינן לב' התחומין כתחום א', וכ"כ בתור"פ, וכ"נ בד' הריטב"א, - אך בתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דכל שתחום פתח מזרח שיצא ממנו מובלע בתחום פתח המערב חזינן לי' כאילו יצא מפתח המערב, וצ"ב.

התוס' הרא"ש כתב דלדעת רב שימי לל"ק דרש"י לא תיקשי דמ"ש דבמערה מהלך קרוב לח' אלפים אמה ויש לו את ב' התחומין, והכא אין לו את ב' התחומין, דכל שחזר לתחומו ה"ה כבתחילה ואיבד את התחום שנתנו לו חכמים, והיינו משום דל"מ דין הבלעה להלך יותר מאם לא היו מובלעין, ושאני לגבי מערה דאף בלא הבלעה הי' מהלך ח' אלפים אמה, אלא שהי' צריך לחזור ולצאת בפתח אחר, - והתור"פ כתב דהא דהכא ל"מ ההבלעה לענין זה שיוכל לחזור ולילך כל היום באותן אלפים שנתנו לו חכמים, הוא משום דלא נתנו לו אלפים אלו, אלא משום שהפסיד תחום בני העיר, כדי שלא ימנע פעם אחרת מלילך, וע"כ כל שנכנס ע"י תקנה זו לתחום העיר והוי כבני העיר, אזדא לה אותה תקנה, ואיבד את התחום שנתנו לו חכמים, שהרי לא נתנוהו לו אלא משום דהפסיד דין בני העיר, וכל שחזר לתחום העיר, בטלה התקנה, ומשא"כ במערה דב' התחומין שבמזרח ובמערב הם מחמת שביתתו, וע"כ שפיר מהני דין הבלעת תחומין להתיר להלך את שניהם מעבר לעבר, ועד"ז מבו' בד' ריו"נ, עיי"ש.

**ולא שני לך בין היכא דשבת באויר מחיצות מבעו"י וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דבמערה כיון דב' התחומין באו לו מחמת שביתה אחת, חשבינן להו כתחום א', ומשא"כ הכא דלא שבת באויר מחיצות שביתה השני', וע"כ אין לו את ב' התחומין יחד, ועי' בתור"פ במה שהוסיף לפרש בזה, - אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד שפירש דשאני שובת במערה דנעשית כבית מיושב שרשותו עולה עד לרקיע, ואויר התחתון עולה למעלה כנגד אויר שלמטה, וע"כ הוא מהלך את כל גגה, ועיי"ש שתמה טובא ע"ז.[[165]](#footnote-166)

\*מעיקר הא דמייתינן מהא דמותר להלך על גג המערה, מבו' דאף דתוך המערה הוי רה"י, מ"מ גגה ל"ה רה"י, ולא אמרינן בזה רה"י עולה עד לרקיע, - ובד' הרשב"א מבו' דהטעם בזה הוא משום דלא אמרינן גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות, ואף לדעת שמואל בר"פ כל גגות דאמרינן גו"א אף במחיצות שאינם ניכרות, מ"מ ל"מ להקיף לדירה ביותר מבית סאתים,[[166]](#footnote-167) - אך בל' הריטב"א משמע דהוא משום דגגה שוה לרה"ר, ומשמע דאי"ז משום דאין המחיצות ניכרות ולא אמרינן בכה"ג גוד אסיק, אלא הוא משום דל"מ גוד אסיק לאשוויי רה"י בגג המערה שהוא שוה לרה"ר,[[167]](#footnote-168) - ועמש"כ בזה בחזו"א סימן ק"ח סק"ד, ואכמ"ל.

**והתנן ר"א אומר ב' יכנס וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דכשיצא מן התחום ב' אמות, כיון דב' אמותיו דבוקות לו בתחומו, הוי כמאן דמובלען בתחומי' ומותר ליכנס, והתור"פ והריטב"א הק' ע"ז דלקמן נ"ב ב' מוקמינן לה בעקר חדא וקם אתרתי, דהוא בתוך האמה השני', וב' אמותיו מובלעות בתוך התחום, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין, - והתו"ש בסימן שצ"ו סק"ד כתב לישב, דהא דמוקמינן לה בעקר חדא וקם אתרתי, היינו דמחצית פרסת רגליו הם עומדים תוך הב' אמות שלצד תחומו וחצי השני של כף רגליו עומדים חוץ לב' אמותיו, וע"כ נמצא דב' אמותיו דבוקות בתחומו.[[168]](#footnote-169)

המהרש"א לעיל בסוגיין הק' ע"ד רש"י, דבדין גג המערה מבו' דכל דיש על גגה ד' אלפים אמה לי"ב לדין הבלעת תחומין, והרי דדין הבלעה הוא רק כשהתחומין מובלעין זה, ולא סגי במה שהן דבוקין זב"ז, וכ"כ הרשב"א, דלפ"מ דמפרשינן דטעמא דר"א הוא משום הבלעת תחומין, בע"כ דאיירי כשב' אמותיו מובלעות בתוך תחומו, דאל"כ אין כאן הבלעה אלא נשיקת תחומין, וכתב לישב, דבהך מילתא לא קי"ל כר"א דדבוקות הוו כמובלעות, וכ"ה משמעות ל' רש"י דרק ר"א הוא דס"ל דכל דדבוקות בתחומו הוי כמאן דמיבלען, וכ"כ התו"ש שם בתו"ד.[[169]](#footnote-170)

**אלמא הבלעת תחומין מילתא היא,** בפירש"י הק' דלל"ב דאף לרבה הוא מותר לחזור לתחומו, מאי פרכינן מהתם, וכתב דכיון דל"ה הב' אמות מובלעות אלא דבוקות ואפ"ה שרי, ש"מ הבלעה דבר גדול הוא והיכא דמיבלען חד תחומא הוי, וצ"ב, - והר"ן כתב לישב, דהא דלרבה הוא מותר לחזור לתחומו, אי"ז משום הבלעת תחומין, דהרי איהו ס"ל דהבלעת תחומין לאו מילתא היא, אלא משום דס"ל דאף בלא דינא דהבלעת תחומין אמרינן דכיון דעל על, וע"כ לדעתו אין להתיר אלא כשאמותיו מובלעות בתוך תחומו, שיכול לחזור לתחומו וכיון דעל על, אך בההיא דר"א דאין אמותיו מובלעות בתחומו אלא דבוקות, אין להתיר לחזור לתחומו אלא מדין הבלעת תחומין, דבלא דין הבלעת תחומין, הרי אסור הוא כלל לחזור לתוך תחומו, ול"ש בזה דינא דכיון דעל על, ובדברי יחזקאל סימן ט' סק"כ פירש כן גם בד' רש"י, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

התור"פ הק' לל"ב דרש"י, דאדרבה תיקשי לרב שימי מההיא דר"א, דהרי לא שרי ר"א אלא ליכנס בעיר להיות כבני עירו, אך לא שרי בשביל ההבלעה לחזור באותו תחום של ד' אמות שנתנו לו חכמים, והכא ס"ל לרב שימי דהוא מותר לילך בכל הח' אלפים אמה, - וכתב די"מ דהתם דאין ב' אמותיו מובלעות אלא דבוקות, ל"מ אלא להתיר ליכנס לעיר ולהיות כבני העיר, ומשא"כ היכא דב' התחומין מובלעין זב"ז מהני ההבלעה לעשותם כתחום א' ויכול לחזור בו ולילך כל היום, וכ"כ הר"ן,[[170]](#footnote-171) וצ"ב.

**אבל לדבר מצוה מודו לי',** נחלקו הראשונים בדעת רבנן, וכמה דעות בדבר, ועי' בגאו"י לעיל מ"ד א' שהאריך בביאור דעות הראשונים בזה, **א** בפירש"י לקמן נ"ב ב' ד"ה מי שיצא מבו' דמודו רבנן לר"א כשיצא באונס, ולא פליגי אלא כשיצא במזיד ומדעת,[[171]](#footnote-172) - ולפ"ז הא דמודו לי' לדבר מצוה, אי"ז היתר מסוים לדבר מצוה, אלא היינו משום דלא אסרו אלא כשיצא במזיד, אך כל שיצא לדבר מצוה, הו"ל כיוצא באונס דמודו רבנן, וכ"נ בד' הר"ן לעיל מ"ד א', וכ"כ הריטב"א בשם י"מ,[[172]](#footnote-173) וכן הכריעו האחרונים לדינא, וכמש"כ המ"ב בסימן ת"ה סק"ב.

**ב** הראב"ד בפכ"ז משבת הי"א והי"ז כתב דכל שיצא מאונס וד' אמות שלו מובלעות יכנס, - אך משמעות דבריו דלא למד לזה מהא דמודו רבנן לר"א ביוצא לדבר מצוה, דזה הוי היתר מסוים ביוצא לדבר מצוה, אלא למד לזה מדינא דנהרדעי דכיון דעל על, דס"ל דאף בכה"ג איכא לדינא דכיון דעל על, (ודלא כמש"כ התוס' וש"ר לעיל בסוגיין).[[173]](#footnote-174)

**ג** הרשב"א הוכיח מסוגיית הגמ' לעיל מ"ד א', דלא התירו חכמים אלא ביוצא לדבר מצוה, ולא ביוצא באונס או בשגגה,[[174]](#footnote-175) וכ"כ הראבי"ה בסימן ת', וכ"ה מוכח מד' התוס' לעיל בסוגיין סוד"ה ומר סבר ומד' תור"פ לעיל מ"ד א', וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן ת"ה בדעת התוס',[[175]](#footnote-176) וכ"ה מבו' בד' ריו"נ בשלהי פירקין שכתב דאיירי מתניתין אף ביוצא בשוגג.[[176]](#footnote-177)

**ד** הריטב"א כתב דהא דמודו רבנן הוא כשחזרתו היא לדבר מצוה, דהקילו בכה"ג לסמוך על הבלעת תחומין, והא דמדמינן לה להכא, הוא משום דהכא שהלך לדבר מצוה אף חזרתו צורך דבר מצוה חשיב, דבדבר מצוה החזרה כהליכה.[[177]](#footnote-178)

**ה** הרמב"ם בפכ"ז משבת הי"א השמיט להך דינא דמודו רבנן לר"א ביוצא לדבר מצוה, וגם השו"ע בסימן ת"ה ס"א לא הביא לדין זה, והרמב"ם שם כתב דהא דכשיצא אפי' אמה אחת לא יכנס, הוא משום דהד' אמות שיש לו לאדם תחילתן ממקום שהוא עומד בו, ולפיכך כיון שיצא וכו' ואין לו להלך אלא בתוך ד' אמות מעמידת רגליו ולחוץ, ועיי"ש במ"מ ובכס"מ במש"כ בזה, ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן ט' סק"י, והחזו"א בסימן ק"ט סק"ה, ובד' הרמב"ם שם הי"ד שהביא לדינא דנחמי' בר חנילאי בדמלו גברי, נראה דלא קי"ל כלל כר"א, וצ"ע.[[178]](#footnote-179)

התור"פ הביא בשם ר"י שהק', דכיון דרבנן לא שרו אלא ביוצא לדבר מצוה, א"כ בההיא דמערה דל"ה דבר מצוה, אסור לדעת רבנן להלך את כל גגה, ומהא דפריך אביי מינה משמע דלכו"ע מותר להלך את כולה, וכתב בשם המהר"ם דהא דמודו רבנן ביוצא לדבר מצוה, ל"ד דבר מצוה, אלא כל היוצא בהיתר הוי כיוצא לדבר מצוה,[[179]](#footnote-180) ויש להסתפק אם ס"ל דה"נ מודו רבנן ביוצא באונס.

למש"כ רש"י דפלוגתת ר"א ורבנן היא ביוצא לדעת, נתחדש לדעת ר"א, דאף דהיוצא לדעת וחזר לתחומו שלא לדעת, אין לו אלא ד' אמות, כ"ז הוא כשיצא לגמרי מתחומו, אך כל שלא יצא אלא למקום המובלע עם תחומו, ה"ה חוזר לתחומו, - והגאו"י לעיל מ"ד א' פירש הטעם בזה, דהוא משום דכל שהוא מובלע בתחומו ויש בידו ליכנס לתחומו, הוי כמו שלא יצא, וע"כ לא איבד כלל את תחומו, - ובד' החזו"א בסימן ק"ט סק"ה נראה דהוא משום דמדין הבלעת תחומין חשבינן לב' התחומין כחד, וע"כ חשיב דלא יצא מתחומו, כיון דאכתי הוא בד' אמותיו המובלעות עם תחומו.[[180]](#footnote-181)

והראבי"ה בסימן ת' נחלק ע"ד רש"י, וצידד דלא שרי ר"א אלא כשיצא שלא לדעת, ועד"ז כתב הראב"ד בכתוב שם בשלהי פירקין דכל שיצא במזיד ונתכוין לעבור לא שרי ר"א, ומה שאמרו דשרי ר"א ביצא לדבר הרשות, היינו כשהוא קרוב למצוה, וצ"ב.[[181]](#footnote-182)

כ"ח תמוז ע"ח

דף מס' 10

**מ"ה א' -** **מי שישב בדרך ועמד וראה,** בפירש"י כתב דהיינו שישב בדרך לנוח וחשכה לו שם וכשעמד ראה שהוא סמוך לעיר ובתחומה, והריטב"א פירש דהא דתני לה בכה"ג שישב בדרך, היינו דמפני שהי' יושב לא הכיר שהי' קרוב לעיר, וכשעמד על עמדו אחר שחשיכה ראה שהי' בתוך תחום העיר בביה"ש, - אך המאירי פירש דאיירי כשישב בדרך ועמד לו שם ומתוך עמידתו קדש עליו היום, ופירש דהא דתני לה בכה"ג שישב בדרך ועמד, הוא משום דאם הי' מהלך ל"ה קונה שביתה, וזה כדעת הראב"ד דמהלך אינו קונה שביתה, ויתבאר בעזה"י לקמן מ"ו א'.

בפירש"י בד"ה בלא מתכוין מבו' דאיירי כשהי' דעתו לקנות שביתה במקומו, וכ"כ השאילתות בשאילתא מ"ח והרי"ף והרשב"א והריטב"א, ומשמעות הדברים דכל שלא הי' לו דעת כלל, מודה ר"מ דקונה שביתה בעיר, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א, ועמש"כ בזה בישועת דוד סימן נ"ה, - אך הפרישה בסימן ת' דקדק מד' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"י דאיירי הכא כשלא הי' לו דעת כלל, ואפ"ה ס"ל לר"מ דהוא קונה שביתה במקומו, אך כל שהי' דעתו לקנות שביתה במקומו, אינו קונה שביתה בעיר אף לדעת ר' יהודה, עיי"ש, והמאמר מרדכי שם סק"א נחלק עליו דמודה הרמב"ם דאף אם הי' דעתו לקנות שביתה במקומו קונה שביתה בעיר, וכ"כ השעה"צ שם סק"א.

**הואיל ולא היתה כונתו לכך לא יכנס,** הרשב"א כתב דל"ד לההיא דר"ג ור"ע שהתיר להם ר"ג לירד הואיל והיו בתוך התחום קודם שחשיכה, דשאני התם שהיתה ספינה מהלכת והי' דעתם על העיר כ"ז שהן תוך התחום, ומשא"כ הכא שהי' דעתו לשבות כאן, ועוד דהתם היו סמוכין על ר"ג שהיתה שפופרת בידו ומסתכל בה, וכ"כ הריטב"א, ועד"ז כתבו התוס' לעיל מ"ג ב' ד"ה מותרין.

\***ר' יהודה אומר יכנס,** בפירש"י וש"ר פירשו דאיירי כשהוא בתוך תחום העיר, ובכה"ג הוא קונה שביתה בעיר, וכ"כ השאילתות בשאילתא מ"ח, - אך בפי' ר"ח פירש דאיירי כשהי' תוך ד' אלפים לעיר, וכיון שהי' דעתו ליכנס לעיר דמי להא דתנן לקמן נ"ב א' דמי שיצא לילך בעיר שמערבין בה, דכל שהוא תוך ד' אלפים לעיר ה"ה קונה שביתה בסוף התחום, אך הרשב"א והריטב"א לקמן שם כתבו דהכא אינו קונה שביתה אלא כשהוא תוך אלפים לעיר, משום דלא איירי במכיר מקום מסוים, ובכה"ג אינו קונה שביתה בסוף התחום, (ובשם הראב"ד כתבו דהא דהכא אינו קונה שביתה כשאינו תוך אלפים לעיר, הוא משום דלא אמר שביתתי במקום פלוני, וכ"כ המאירי הכא לחלוק ע"ד הר"ח, דאין שביתה זו נקנית לעולם בלא מתכוין).

הרשב"א כתב דהא דיכנס הוא משום דהוא רוצה ללכת אל העיר ואם הי' יודע שהי' בתוך התחום הי' נכנס, וע"כ מסתמא דעתו לקנות שביתה עם אנשי העיר כ"ז שהוא בתוך תחומם ודעתו להיות נגרר אחר אנשי העיר, וע"כ אף שלא ידע והי' דעתו לשבות כאן מחמת שהי' סבור שהוא רחוק מן העיר, אפ"ה הולכין אחר כונתו ויכנס, וכ"כ הריטב"א, - והריטב"א לקמן מ"ז ב' כתב בשם הר"מ ב"ר שניאור, דהא דקונה שביתה בעיר, הוא משום דכל דבר שהוא בר שביתה והוא בתוך תחום העיר העיר מושכתו לשביתתה, וכ"ה מבו' בתו"ד הרמב"ן לעיל מ"ג א'.[[182]](#footnote-183)

בד' הרשב"א והריטב"א מבו' דאיירי הכא כשדעתו ללכת אל העיר, ובכה"ג הוא דקונה שביתה בעיר, ובד' הריטב"א לקמן מ"ז ב' מבו' דעיקר הא דהנמצא בתחום העיר העיר מושכתו לשביתתה הוא רק משום שדעתו ליכנס לעיר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"ט, וכ"כ השו"ע בסימן ת' דאם לא הי' דעתו ליכנס למדינה זו קנה שביתה במקומו, ועמש"כ בזה בישועת דוד סימן נ"ו, - אך האו"ז בסימן ק"נ כתב דהיכא דדעתו ליכנס לעיר, לכו"ע הוי כאנשי העיר, וכל הא דפליגי ר"מ ור' יהודה הוא כשלא הי' דעתו ליכנס לעיר, ואף בכה"ג ס"ל לר' יהודה דקונה שביתה בעיר.

המ"ב בסימן ת' סק"ב כתב דנראה פשוט דכל הא דקונה שביתה בעיר, והוא מפסיד בכך דממקום שיושב אין לו אלפים אמה לרוח השני', היינו כשרוצה עכשיו לילך לעיר ולטובתו הקילו לו, אבל אם רוצה לישאר במקומו שקנה שביתה הרשות בידו.

בפי' ריו"נ כתב דאף אם אמר שביתתי במקומי הוא קונה שביתה בעיר, וכ"ה גם בדבריו לקמן מ"ט ב', אך הרשב"א וש"ר כתבו בשם הראב"ד אם אמר תהא שביתתי במקומו, עקר בפיו שביתתו מן העיר וקנה כאן שביתה, והוכיח כן מהא דתנן לקמן מ"ט ב' דהאומר שביתתי תחת האילן לא אמר כלום, ודעת רב דלא יזוז ממקומו, והרי דאף דאם הי' יודע שלא קנה שביתה תחת האילן ל"ה עוקר שביתתו ממקום רגליו, מ"מ כיון שעקר שביתתו בפירוש ממקום רגליו לא קנה שם שביתה, וה"נ הכא, ולא איכפת לן בטעותי',[[183]](#footnote-184) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ה ה"י, והרמ"א בסימן ת', ועמש"כ בשעה"צ שם סק"ג, ועמש"כ לפרש בזה בדברי יחזקאל סימן ח' סק"ד.

**שמא בלבו היתה,** בפירש"י כתב דהיינו דכשישב שם הי' יודע שהוא בתוך אלפים למקום שביתתו, וצ"ב דא"כ מ"ט לא נכנס אלא כשמצאוהו רועי בקר, - ובחי' המאירי כתב דהיינו שהי' דעתו שאם יהא תוך תחום העיר יהא קונה שביתה בעיר, - והאו"ז בסימן ק"נ כתב בשם הרשב"ם דהיינו שהי' דעתו ליכנס לעיר, ובכה"ג מודה ר"מ דהוא קונה שביתה בעיר, וכתב ללמוד מזה, דפלוגתא דר"מ ור' יהודה היא כשלא הי' דעתו ליכנס לעיר, ונת' לעיל.

**מי שישן בדרך ולא ידע שחשיכה וכו',** המאירי כתב דהא דלרבנן אין לו אלא ד' אמות, היינו רק בישן בדרך, אך אם הי' בעיר ה"ה קונה שביתה עם שאר בני העיר, שדעת כל בני העיר לכך עד שיסלקו דעתם מעירם לערב להם חוץ לעיר ברגל או בפת, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן מ"ז ב', וכ"כ התוס' לעיל ל"ח ב' ד"ה כמאן, - והגאו"י לקמן ס' ב' כתב, דא"צ לה"ט דבביתו דעתו לקנות שם שביתה, אלא הוא משום דבביתו ממילא קני לי', ולא נעקר שביתתו משם עד שקנה במקום אחר, עיי"ש, ועד"ז כתב השפ"א לקמן מ"ו ב', ועמש"כ בזה בדברי יחזקאל סימן ח' סק"ה.

בפי' ריו"נ כתב דהא דישן אינו קונה שביתה, הוא משום דלא אמר שביתתי במקומי, ועד"ז כתב המאירי, והוסיף דאע"פ שהמערב ברגליו א"צ אמירה, מ"מ בישן צריך אמירה, ומבו' דאם אמר מתחילה שביתתי במקומי, ה"ה קונה שם שביתה, אף דהי' ישן בביה"ש.

והגאו"י כתב דכל דגילה דעתו קודם שישן דאינו הולך משם עד שחשיכה, אע"ג דבביה"ש בזמן קני' הי' ישן, ה"ה קונה שם שביתה, אף שלא נתכוין לכך בביה"ש, וכ"ה להדיא בשאילתות שאילתא מ"ח, דאיירי כשהי' דעתו להמשיך ולילך ומשכתו השינה וקדש היום.[[184]](#footnote-185)

\***יש לו אלפים אמה לכל רוח,** הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ה הי"א כתב דבכה"ג קנה שביתה במקומו ויש לו ממקומו אלפיים אמה מרובעות לכל רוח, והמ"מ בפכ"ז משבת ה"ד כתב בשמו דאלפים אמה אלו נמדדין חוץ לד' אמות שלו ויש לו הד' אמות לכל רוח, וכתב ע"ז דאין סברא זו מוכרחת, - ובתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ט' כתב לפרש לדבריו, דודאי דבאדם ניעור יש לו ד' אמות במקומו ואלפים אמה חוצה להם, אך בישן י"ל דאף לריב"נ דחפצי הפקר קונים שביתה, מ"מ אין לו ד' אמות, אלא אלפים אמה, ועיי"ש שכתב לדייק כן מל' משנתינו, ועמש"כ בזה בדברי יחזקאל סימן ח' סקט"ז.[[185]](#footnote-186)

**וחכ"א אין לו אלא ד' אמות,** הרמב"ן לעיל מ"ג א' כתב בשם התוס' דמי שהי' בתחילת היום למעלה מי' ולא קנה שביתה, ה"ה קונה שביתה כשבא בתוך י' ויש לו אלפים אמה לכל רוח, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה ליקנו שביתה,[[186]](#footnote-187) ועיי"ש שהק' דמ"ש מישן דאינו קונה שביתה, דאף אחר שניעור אין לו אלא ד' אמות ואינו קונה שביתה, ומגשמים שירדו בשבת דהוו כרגלי הממלא ואינם קונים שביתה במקום נפילתם, והרי דאין קנין שביתה בשבת.

והרמב"ן שם כתב דשאני ישן דכיון שאינו קונה אלפים אמה מדעת ולא זכה לו מקומו דאל יצא איש ממקומו, יתקיים בו שבו איש תחתיו וקנה לו ד' אמות,[[187]](#footnote-188) וע"כ כשניעור אינו קונה אלפים אמה, ומשא"כ במהלך למעלה מי' שאינו בכלל מידה ואין שם לא דין אלפים אמה ולא דין ד' אמות לפי שאין כאן תחומין כלל, כשיצא ליבשה הוא קונה אלפים, דזהו תחילת היום שלו וקונה לו עירוב, ואף בגשמים יש להם שביתה באמצע היום, דמה"ט הוו כרגלי הממלא ולא אמרינן דכל אדם יוליך אותם כרגליו, ואך דכיון שאין להן קנין שביתה אלא באמצע היום, הם קונין אותה ברשות הזוכה בהן, ואין שעת נפילתם אוסרתן על הזוכה בהן, ועד"ז כתב המהרש"ל לקמן בסוגיין, ועי' בהגה' הגרא"ז במשה"ק בזה, - ועיי"ש שהוסיף לפרש,[[188]](#footnote-189) דאף במהלך למעלה מי' שירד ללמטה מי', הוי עיקר קנין השביתה בביה"ש, דאף שהוא עומד למעלה מי' זכה בביה"ש באלפים אמה, ואך דמודדין לו את האלפים אמה ממקום שהגיע בו למטה מי',[[189]](#footnote-190) ולכאו' מה"ט הוא דכל דבביה"ש הי' לו דין ד' אמות, שוב אינו זוכה באלפים אמה.

אך הריטב"א במשנתינו כתב דשאני מי שהי' למעלה מי', דהי' בביה"ש במקום שלא הי' ראוי לקנות שביתה, ובכה"ג הוא קונה שביתה בשבת כשהגיע ללמטה מי', ומשא"כ ישן שהי' במקום הראוי לשביתה ולא קנה שביתה בביה"ש, שוב אינו קונה שביתה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ג ה"ו, וכ"כ הר"ן לעיל מ"ג א', וכ"נ גם בתו"ד הרשב"א והר"ן לקמן בסוגיין.

והריטב"א לקמן בסוגיין כתב, דהא דגשמים שירדו בשבת אין קונין שביתה, אף שהיו בביה"ש במקום שאינו ראוי לקנות שביתה, הוא משום דשאני אדם שהוא הולך אחר דעתו ועצמו, וע"כ כשלא קנה שביתה בתחילת השבת, הוא קונה אח"כ, כיון שדעתו עכשיו לקנות שביתה, אבל מים וכלים שאינם לדעתם שלא קנו שביתה ביה"ש, שוב לא יקנו שביתה לעצמם,[[190]](#footnote-191) וכ"כ המאירי בביהב"ח בריש פירקין, וכ"נ במכוון ד' הרשב"א והר"ן לקמן בסוגיין, וחי' המאירי בריש פירקין,[[191]](#footnote-192) ועמש"כ בזה התו"ש בסימן ת"א סק"א והבית מאיר שם.

הר"ן לעיל מ"ג א' כתב דאדם המהלך בביה"ש שאינו קונה שביתה, ואח"כ נח מהילוכו, אינו קונה שביתה בשבת, דכל דהי' בביה"ש במקום הראוי לקנות שביתה ולא קנה שביתה, אינו קונה שביתה אח"כ, - אך הרשב"א שם נקט דכל שהי' מהלך בביה"ש ולא קנה שביתה, ה"ה קונה שביתה כשנח מהילוכו.[[192]](#footnote-193)

**ר"א אומר והוא באמצען ור' יהודה אומר לאיזה רוח שירצה ילך,** לקמן מ"ח א' פרכינן דר' יהודה היינו ת"ק, ומשני דח' על ח' איכא בינייהו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ובלבד שלא יוציא זה מתוך שלו לתוך של חבירו,** בפירש"י בתחילת דבריו כתב דהוא משום דחפציו כרגליו,[[193]](#footnote-194) דהבהמה והכלים כרגלי הבעלים, וכ"כ המאירי, וכ"כ בפסקי רי"ד לקמן מ"ח א' ובפסקי ריא"ז ה"ד דין ב', - אך בסו"ד כתב רש"י דהוא משום דד' אמותיו שוינהו רבנן לגבי' כרה"י ואסור להכניס ולהוציא מחוצה להן לתוכן, דאף דאלפים אמה דתחומו לא שוינהו כרה"י, אך ד' אמותיו שוינהו רבנן כרה"י, והמהרש"ל עמד בזה דמ"ט הוצרך לטעם זה, ולא סגי לי' בהא דהכלים כרגלי הבעלים, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ המהרש"א.

\*הרמב"ם בפיהמ"ש פירש למשנתינו דהא דלא יוציא מתוך שלו לתוך של חבירו, הוא משום איסור טלטול בשבת, שאסור לטלטל אלא בד' אמות, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב משבת הט"ו ט"ז, דבשבת מותר לטלטל בתוך ד"א על ד"א שהוא עומד בצידן, ואסור להוציא מד' אמותיו לחוץ, וכ"כ בשו"ע סימן שמ"ט ס"ד, ובמ"ב שם סקי"ד, ועיי"ש בשעה"צ סקט"ו, - ונתחדש בזה, דאסור אדם להוציא מד' אמותיו ולחוץ, אף שלא טלטל את החפץ עצמו ד' אמות, ועמש"כ בזה האור גדול בפירקין, והדברי יחזקאל בסימן ט' סק"ל, והחזו"א בסימן קי"ב סקי"א, ונת' עוד בזה לקמן מ"ח א'.?אך בל' המ"ב שם משמע דהיינו רק משום דהחפץ הוא בתחילת ד' אמותיו, וכ"נ גם בדבריו שם סק"ט, עיי"ש, וצ"ע?.

**חפצי הפקר קונין שביתה,** בפירש"י כתב דהם קונין שביתה אע"ג דלא נתכוין להן אדם להקנותן שביתה, ומבו' דעיקר הנידון אם חפצי הפקר קונין שביתה, אי"ז משום דשמא ליכא דין שביתה בכלים מצ"ע, ורק כשיש להם בעלים ה"ה נגררים אחר הבעלים, אלא הוא משום דלי"ב דעת לקנות שביתה, וכ"ה מבו' ממה שאמרו דלריב"נ דישן קונה שביתה, אף חפצי הפקר קונין שביתה, ועמד בזה בחי' רא"ל ח"א סימן פ"ח, - ובביאור הפלוגתא אם בעינן דעת לקנות שביתה, כתב השאילתות שאילתא מ"ח, דרבנן ס"ל דגברא הוא דקני שביתה לנפשי', והכא לא איכוון למיקנא שביתה התם, וריב"נ ס"ל דשבת קניא לי' ואע"ג דלא איכוין.

**הואיל וניעור קנה ישן נמי קנה,** הבית מאיר בסימן ת"א כתב בתו"ד דהוא משום דהו"ל כאילו חישב, דאנן סהדי דאם הי' ניעור הי' חושב לקנות שביתה, - אך בד' השאילתות מבו' דאף דקי"ל דחפצי הפקר אין קונין שביתה, מ"מ הא דקי"ל דישן קונה שביתה, הוא משום דשבת קניא לי' ואע"ג דלא איכוין, ולא משום דהוי כאילו חישב לקנות שביתה, ובדברי יחזקאל סימן ח' סק"ג כתב לפרש לפ"ז, דהא דישן עדיף משום הואיל וניעור קנה, היינו דכיון דהוא בר שביתה, זכי לי' רחמנא, - ובחי' רא"ל ח"א סימן פ"ח כתב לפרש דהיינו דדין שביתה הוא חלות קני' וצריך ע"ז לגברא שיקנה את זה, וע"כ הוא דחפצי הפקר אין קונין שביתה, דאין מי שיקנה להם שביתה, ומשא"כ בישן דיש גברא שיקנה שביתה ואך שחסר דעת וכוונה לקנות, וכ"נ בל' הריא"ז ה"ג דין ב'.

**ביו"ט הרי הם כרגלי כל אדם,** בפירש"י משמע קצת דהיינו דאין בהן קנין שביתה כלל, וכל אדם מוליכן כרגליו, ועי' במרומי שדה שהאריך בזה, וכ"ה להדיא בדבריו בביצה ל"ט א' ד"ה ה"ה כרגלי הממלא, וכ"כ הרשב"א וש"ר לקמן בסוגיין בשם הראב"ד, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ג דין ד', וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז בביצה שם, - אך התוס' כתבו דהוו כרגלי הזוכה בהן ראשון, ואם נתנן לאחר הרי הם כרגלי הראשון, וכ"כ הרמב"ן לעיל מ"ג א', וכ"כ הראב"ד בפ"ה מיו"ט ה"י, והשעה"מ שם תמה בסתירת דבריו, - והתוס' הוכיחו כן מהא דתנן בבור של עולי בבל דהוא כרגלי הממלא, והרי דכל דלא קנו שביתה הוו כרגלי הזוכה ראשון, ונתבאר בזה להלן.

הרשב"א הק' דכיון דלא קנו הגשמים שביתה, מ"ט הם כרגלי כל אדם, ולא אמרינן דלא יזיזם ממקומם, דומיא דישן לרבנן שלא קנה שביתה, דאין לו אלא ד' אמות,[[194]](#footnote-195) וכתב דהוא משום דשאני ישן שהי' במקום הראוי לקנות שביתה ולא קנה שביתה, וע"כ שוב אינו קונה שביתה, וכיון שאינו קונה אף אינו נגרר אחר אחרים, שהוא לדעתו הוא עומד, ומשא"כ במים שלא היו בביה"ש במקום הראוי לקנות שם שביתה, הרי הם נגררים ביו"ט אחר אחרים והוו כרגלי כל אדם, וצ"ב דנכללו בדבריו ב' טעמים, חדא, דשאני ישן דהי' במקום הראוי לקנות שביתה, ממים שלא היו בביה"ש במקום הראוי לקנות שביתה, ועוד, דשאני אדם שאינו נגרר אחר אחרים, מכלים שנגררים אחר אחרים, והר"ן כתב רק לטעמא בתרא.[[195]](#footnote-196)

אך בפי' ריו"נ כתב דשאני ישן בדרך שלא נתן אל לבו שמא תחשך בעוד שישן ולא אמר שביתתי במקומי, קנסוהו כמי שיצא חוץ לתחום דאין לו אלא ד' אמות, ומשא"כ בכלים של הפקר שאינם בני דעה, אין לנו לקנסן, והם כרגלי המוצאן, ומה"ט אף גשמים שירדו ביו"ט הוו כרגלי כל אדם, וכ"נ בד' המאירי.[[196]](#footnote-197)

**ודילמא בגשמים הסמוכין לעיר עסקינן ואנשי אותם העיר דעתם עילייהו,** מבו' דאף דלא זכו בהן בני העיר, מ"מ ה"ז מועיל לענין קנין שביתה, ובס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב כתב לדמותו למה שמצינו בביצה ל"ח א' בשואל כלי מחבירו ומסרו לו ביו"ט, דהוי כרגלי השואל מחמת דדעתי' עלי', - ובתשו' הרשב"א ח"ד סו"ס רצ"ז כתב דאין מביאין ראי' מן הדברים שהן כרגליו וכו' דכלים שהן כרגלי זה או כרגלי זה, אינו מדין קני', אלא פעמים מדין הפקר וכו' ופעמים מפני שדעת הבעלים למסור אותו ביד אדם ידוע וכו', עיי"ש.

בס' בית אברהם הק', דכיון דדעת בני העיר עליהן, א"כ א"כ מ"ט כשירדו ביו"ט אינם כרגלי אנשי אותה העיר, לדעת התוס' ודעימייהו דכל שלא קנו שביתה בתחילת השבת קונים אח"כ שביתת הבעלים,[[197]](#footnote-198) וכתב דל"מ הא דדעתם עלייהו, רק כשירדו בערב יו"ט והי' דעתם עלייהו בביה"ש, ולכך קנו שביתת העיר, אבל בירדו ביו"ט דלא קנו שביתה בביה"ש, ודינם דהוו כרגלי הזוכה בהן ראשון, בעינן זכי' גמורה דאז הם נגררים אחר הזוכה, ולא סגי בהא דדעתי' עלי' לחוד,[[198]](#footnote-199) ועיי"ש שהוכיח כן גם ממה שאמרו בביצה ל"ט ב' במילא ונתן לחבירו דלרב ששת הוי כרגלי הממלא, ופירש"י דהוא משום דמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו אלא קנה המגבי' לעצמו, וע"כ הוו כרגליו, ולא אמרינן דהו"ל כשואל כלי מחבירו ומסרו לו ביו"ט דהוי כרגלי השואל משום דדעתי' עלי', וה"נ כיון שדעתו ליתנו לחבירו יהא כרגלי חבירו, ובע"כ דביו"ט ל"מ דעתי' עלי' וצריך זכי' גמורה.[[199]](#footnote-200)

**ושל אותה העיר כרגלי אותה העיר,** בפירש"י כתב דהיינו דיש להם אלפים אמה לכל רוח, ואם עירב אחד מבני העיר לצפון או לדרום, אינו יכול להוציאן חוץ לאלפים אמה, אך הרשב"א וש"ר נחלקו ע"ז דכיון דקי"ל דבדרבנן יש ברירה הרי הן כרגלי הממלא של אותה העיר, ואם מילא אחר שאינו מן העיר, לא יזיזם ממקומם, אא"כ עירבו כל בני העיר לרוח אחת, או שלא עירב אחד מהן כלל, אך אם עירב אחד למזרח ואחד למערב, לא יזיזם ממקומם, - והקר"א כתב בדעת רש"י, דבור של בני העיר ל"ה כבור של שותפין ואין לבני העיר בהן זכי' גמורה שיהא בהן ברירה למפרע לכל מי שמילא, וע"כ הוו כרגלי אותה העיר,[[200]](#footnote-201) - ועמש"כ בזה בחי' רבינו דוד הכהן בביצה ל"ט א'.

בד' רש"י מבו' דאף שעירבו חלק מבני העיר לצפון או לדרום, הוו המים כתחום העיר עצמה, וכ"כ הטור בסימן שצ"ז, אך התוי"ט בביצה פ"ה מ"ה כתב דלדעת רש"י הדין נותן דאם עירב אחד מבני העיר לצפון או לדרום, ה"ה מעכב על שאר בני העיר מלהוליך כרגליהן, כ"ה דשאר בני העיר מעכבין עליו מלהוליכו כרגליו, ובתוס' הגרע"א שם כתב דבד' רש"י הכא מפורש דלא כן, ועיי"ש שתמה בזה, דמ"ש דהאחרים מעכבים עליו מלהוליכן למקום שעירב, והוא אינו מעכב על ידם, ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"ה מיו"ט הי"ד, ולמש"נ בחי' ר"ד הכהן בביצה ל"ט א', ניחא, עיי"ש.

**ושל עולי בבל כרגלי הממלא,** בטעם הא דהוו כרגלי הממלא, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' לעיל בסוגיין הוכיחו מזה דכל דבר שלא קנה שביתה בביה"ש, הוי כרגלי הממלא, וה"נ גשמים שירדו ביו"ט ונהרות המושכין הוו כרגלי הממלא, ולכאו' לדעתם אי"ז מדין ברירה, דבגשמים שירדו ביו"ט ונהרות המושכין, ל"ש דין ברירה, שהרי לא היו ראויים לקנות שביתה בביה"ש, אלא הוא משום דכל שלא קנו שביתה ה"ה נגררים אחר הבעלים הזוכה בהן.

**ב** בפירש"י בביצה ל"ט א' כתב דהא דבור של עולי בבל כרגלי הממלא, ול"ה כרגלי כל אדם, הוא משום דקסבר יש ברירה להחמיר, ואמרינן הוברר דמאתמול נמי הוברר דלהאי גברא חזו וברשותי' קיימי, והיינו דמכח דין ברירה אמרינן דכבר מביה"ש היו ראוי שתחול בהן שביתת אדם זה, ולפ"ז ניחא הא דבגשמים שירדו ביו"ט ונהרות המושכין הוו כרגלי כל אדם, דכיון דבזמן ביה"ש ניידי ול"ש בהו שביתה כלל, ממילא דל"מ בזה דין ברירה מידי, וע"כ אין קונין שביתה בשבת, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין.[[201]](#footnote-202)

**ג** הרשב"א וש"ר כתבו בשם הראב"ד דל"ש בזה ברירה, דאין ברירה בדבר שאדם זוכה מן ההפקר, אלא בחלוקת השותפין וכיו"ב, אלא דכיון שהיו ראויים לקנות שביתה בביה"ש אלא שלא הי' להם בעלים, עכשיו שיש להם בעלים הכניסום בכלל נכסיו, ומשא"כ בגשמים שירדו ביו"ט דהכל יודעים דלא עדיפי מגופו דאינו קונה שביתה אם לא נח ביה"ש, - ומשמע דהיינו דמדינא כל שלא קנו שביתה בביה"ש אין קונין בביה"ש, ואך שגזרו חכמים שכל שזכה בהן אדם יהיו כשאר נכסיו, כיון דאין הכל יודעין דחפצים שהיו הפקר ביה"ש אין קונין שביתה, ומשא"כ בנהרות המושכין "דהכל יודעין" דלא קנו שביתה, לא גזרו חכמים.

בפירש"י כתב דכל דהוו כרגלי הממלא, אף אם נתנן לאחרים אח"כ הרי הן כרגליו, וכ"כ התוס' לעיל בסוגיין ד"ה ביו"ט, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם בשלהי ביצה, וכ"ה בשטמ"ק ב"מ י' א' בשם הראב"ד.[[202]](#footnote-203)

אך הרמב"ן לעיל מ"ג א' והרשב"א וש"ר בסוגיין כתבו בשם הראב"ד דכל הא דהן כרגלי הממלא היינו דוקא בעודן שלו ולא נתנן לאחר, אך אם נתנן לאחר הוו כרגליו, - ובטעמא דמילתא כתב הרמב"ן שם לנוסחת דפו"י, דהוא משום דשביתה דאמצע היום אינה מבטלת שביתה דתחילת היום, אבל שביתת אמצע היום מבטלת שביתת אמצע היום, והיינו דהגם דכל דבר שקנה שביתה אין אותה שביתה בטלה אח"כ, היינו רק בשביתה דבתחילת היום, דל"מ שביתה שבאמצע היום לבטלה, אך שביתה החלה באמצע היום, שפיר היא בטלה ע"י שביתה אחרת שבאמצע היום, ועד"ז כתב בחי' אהעו"ז בסוגיין, עיי"ש.

אך בד' הרשב"א משמע דטעמא דהראב"ד הוא משום דמדינא אין קונין שביתה כלל כשזכה בהן, דאם היו קונין שביתה, לא היתה בטילה מהן כשזכה בהן אחר, אלא הוא גזירה שגזרו חכמים לחשבם כשאר נכסיו, וכמש"נ לעיל בדעת הראב"ד, וע"כ כשנתנן לאחר והוו בכלל נכסיו של שני, השוו דינם לשאר נכסיו.

**יש להן אלפים אמה לכל רוח, כרגלי אנשי אותה העיר מיבע"ל,** בפירש"י כתב דאף דגם רגלי אנשי אותה העיר הוא אלפים אמה לכל רוח, מ"מ כיון דהא דיש להן אלפים אמה הוא מכח דעת אנשי העיר, הול"ל הרי הן כרגלי אנשי אותה העיר, וזה לטעמי' דכרגלי אותה העיר, הוא כתחום העיר, והרשב"א כתב דגם לפ"ז יש לפרש דפריך דיש להם אלפים אמה לכל רוח משמע ממקום מציאתן ולא מתחום העיר, ואם משום דעת אנשי העיר, הוו כרגלי אותה העיר ומודדין להן אלפים מתחום העיר, - אך הרשב"א וש"ר פירשו לפי דבריהם, דכרגלי אותה העיר הוא דכל אחד מוליכה כרגליו, וזהו דפריך דאין להן אלפים אמה לכל רוח, אלא כל אחד מבני העיר מוליכה כרגליו.

ג' מנ"א ע"ח

דף מס' 11

\***מ"ה ב' -** **ואמאי ליקני שביתה באוקיינוס,** בפי' ר"ח כתב דפרכינן לריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתה, דמוקמינן להך ברייתא דגשמים כוותי', - אך המהרש"ל כתב דמשמע דפריך לכו"ע, דבהא מודו כו"ע דקונין כלי הפקר שביתה במקום שראוי לקנות, ומ"ד דחפצי הפקר אין קונין שביתה, הוא משום דמאחר שהן לצורך תשמיש האדם לא קנו שביתת עצמן להחמיר ולגרע כח האדם, אלא האדם קונה שביתה עליהן, ומי שזכה בהן תחילה הוא הבעלים להקנות שביתה עליהן להוליך עמו למקום עירובו, אך בגשמים היורדים ביו"ט שקדמה שביתתן לשביתת האדם, והיינו משום דאינם בתוך תחום האדם, לכו"ע הם קונין שביתה, ובתו"ש סימן שצ"ז סקי"ז כתב כן גם בדעת המג"א שם סקי"ג, ועי' בקר"א שתמה ע"ז.

בפירש"י כתב דכל שקנו שביתה בביה"ש באוקיינוס והיום שאבו העבים ויצאו חוץ לתחום אין להן אלא ד' אמות, והרמב"ן וש"ר לעיל מ"ג א' הוכיחו מזה, דאף אם אין תחומין למעלה מי', מ"מ כל שיצאו מתחומן דרך למעלה מי' אין להן אלא ד' אמות,[[203]](#footnote-204) וכ"כ בתוס' הרא"ש בתי' בתרא, - אך בתי' קמא כתב דלעולם כל שבאו דרך למעלה מי' יש להן אלפים אמה במקום נפילתם, והכא פרכינן דליקנו שביתה באוקיינוס לענין זה שלא יהיו כרגלי כל אדם אלא יקנו שביתה במקום נפילתן.

הרמב"ן וש"ר לעיל מ"ג א' הוכיחו מהא דפרכינן דליקנו שביתה באוקיינוס, ולא תלינן לה אם יש תחומין למעלה מי', דאף אם אין תחומין למעלה מי', מ"מ המים עצמם קונים שביתה אף שאין עמוקים, דמים ע"ג מים היינו הנחתם, וכל מה שאמרו במים דאין תחומין למעלה מי', הוא בספינה המהלכת ע"ג המים, דכלי צף ע"ג מים לא נייח, וכמו שאמרו בשבת ה' ב', וכ"כ בתוס' הרא"ש, אך הראשונים לעיל שם הביאו בשם הראב"ד דס"ל דמים עמוקים י' אין קונין שביתה.

**הוי ספק דדבריהם וספק דדבריהם להקל,** הרמב"ן לעיל מ"ג א' הק' לדעת הסוברים דתחומין די"ב מיל דאורייתא דמ"ט הו"ל ספק דדבריהם, והגר"א בסימן ת"ד כתב דהוא ראי' גדולה דאף י"ב מיל ל"ה דאורייתא, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הרמב"ן שם כתב דאין תחומין מה"ת אלא כשיצאו מתחילת תחומן לסופן באיסור, והכא דלא יצאו הגשמים מתחומן באיסור, מותר להוליכן.

**ב** בתשו' מעשה נסים להר"א בן הרמב"ם סימן י"ב כתב דאיסור תחומין ביוהכ"פ ויו"ט אינו מה"ת, דבקרא כתיב אל יצא איש ממקומו ביום השביעי, וכן דעת הר"ד הבבלי שם,[[204]](#footnote-205) ולפ"ז הרי דהכא דאיירי ביו"ט הוי ספק דדבריהם אף ביותר מי"ב מיל.

**ג** בחי' הרשב"א לקמן צ"ז ב' כתב דתחום כלים לאו דאורייתא, דאל יצא איש ממקומו כתיב, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן לעיל מ"ג א' דאת"ל תחומין דאורייתא אף לכלים דאורייתא הן, ונת' הדעות בזה לעיל מ"ג א', ולפ"ז ניחא דבגשמים ל"ה אלא ספק דדבריהם.

**ד** בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב הוכיח מד' הרמב"ם בפכ"ז משבת הט"ו, דאף דתחומין י"ב מיל דאורייתא, מ"מ הא דהיוצא חוץ לתחומו אסור לצאת מד' אמותיו אינו אלא מדרבנן, וע"כ סתם הרמב"ם בדינא דהוצרך לנקביו, ולא כתב דאם יצא חוץ לי"ב מיל אסור, (אך הקרית ספר שם כתב כן), וכן דנו הגאו"י והקר"א לעיל מ"ד ב', וכ"כ החזו"א בסו"ס פ',[[205]](#footnote-206) - ולפ"ז ניחא דאף שיצאו הגשמים מי"ב מיל, מ"מ הא דאסור להוליכן פחות מי"ב מיל, אינו אלא מדרבנן, והו"ל ספק דדבריהם.?אמנם י"ל דהוא כד' הרמב"ן דהאיסור הוא רק כשמוליכן י"במיל באיסור, אך דברי הרמב"ם בהוצרך לנקביו, הם גם ביוצא לדעת, ובכה"ג לדעת הרמב"ן יש לאסור למש"כ האבנ"ז בדעתו?.

**ה** הנובי"ת או"ח סימן מ"ו כתב לישב למש"כ בתשו' הרמב"ם דליכא דין תחומין דאורייתא בימים ונהרות, וממילא עיקר קניית שביתה באוקיינוס אינו דבר תורה, וע"כ הו"ל ספק דדבריהם, וכ"כ בתשו' ישועות מלכו או"ח סימן ל"א ד"ה עתה.[[206]](#footnote-207)

**ו** הבית מאיר בסימן כתב לישב דהא דחפצי הפקר קונים שביתה לריב"נ אי"ז אלא מדרבנן, וע"כ בגשמים דהוו כחפצי הפקר, הו"ל ספק דדבריהם.

\*הרמב"ן לעיל י"ז ב' הוכיח מהכא דקי"ל כרבנן דתחומין דרבנן, ודלא כדעת רבינו אפרים שלא הוכרע ההלכה בזה, וע"כ הו"ל ספק דדבריהם,[[207]](#footnote-208) - וצ"ל דאף דהרמב"ן גופי' לעיל מ"ג ב' כתב דכל שלא יצא באיסור אין אסור להוליכו מדאורייתא, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן שם, דלא הוכיח מינה דגם תחומי י"ב מיל לאו דאורייתא, מ"מ הרי למ"ד דתחומין דאלפים אמה דאורייתא אסור להוליכו אלפים אמה, והיאך תניא דהם כרגלי כל אדם, דנמצא דאם הזוכה רחוק אלף אמה ממקום שביתתו רשאי להוליכן משם ג' אלפים אמה.

**מיא בעבים מינד ניידי וכו' ותניא נהרות המושכין ומעיינות הנובעין הרי הן כרגלי כל אדם,** בפירש"י בביצה ל"ט א' ד"ה ומעינות הנובעין מבו' דמעינות הנובעין חשיבי כמידי דנייד אף כשאין המעין מושך אלא עומד במקומו, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח שם, - אך הרשב"א שם כתב בשם הראב"ד דמעינות שאינם מושכין קונין שביתה, ומעיינות הנובעין דאין קונין שביתה, הוא כשהן זוחלין, והא דתני נהרות המושכין ומעיינות הנובעין, היינו נהרות המושכין ממי גשמים ושלגים שזחילתן מרובה, ומעיינות הנובעין שזחילתן מועטת, וכ"כ בפסקי רי"ד שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פכ"א הלכה קע"ב, ועמש"כ בזה בשעה"צ סימן שצ"ז סקכ"ב.

בפירש"י כתב דמעינות הנובעין אף אם הם של יחיד אינם כרגליו,[[208]](#footnote-209) והתוס' והרשב"א והריטב"א הביאו דכ"ה להדיא בסוגיית הגמ' בביצה ל"ט א', ונתחדש בזה דהא דמידי דנייד אינו קונה שביתה, אי"ז רק כשבא לקנות שביתה במקומו, דבזה אמרינן דכיון שאינו קבוע במקום זה אינו קונה בו שביתה, אלא הוא אף כשקונה שביתה במקום אחר, וע"כ אף דמים של יחיד אינם קונים שביתה במקומם אלא הם כרגליו, מ"מ כל דניידי אינם קונים שביתה, - והמאירי לקמן מ"ט ב' כתב כן בדין האומר שביתתי במקום פלוני, דל"מ אלא כשהוא עומד בביה"ש, דכל שהוא נע ונד אינו קונה שביתה כלל, - אך העירו מד' הר"ן לעיל מ"ג א' דמבו' דמי שהוא בתחום העיר קונה שביתה בעיר אף כשהוא מהלך, עיי"ש, וצ"ע.

הרמב"ן לעיל מ"ג א' כתב בשם הראב"ד דאדם מהלך דנייד אינו קונה שביתה ואין לו אלא ד' אמות, וכ"כ הרשב"א לעיל בסוגיין בשמו, וכ"כ המאירי לקמן מ"ט ב', וכ"כ השטמ"ק בביצה ל"ט א' בשם התוס'.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פכ"א קע"ג נחלק ע"ז, דאין דנין לאדם מן הנכסים, ובין עומד ובין מהלך קונה גופו שביתה, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בל' הרשב"א משמע דהוא משום דשאני קנין שביתה דאדם מקנין שביתה דכלים, ובקנין שביתה דאדם אף אם הוי נייד ה"ה קונה שביתה, **ב** בפי' ריו"נ כתב דהא דנהרות המושכין אין קונין שביתה, הוא משום דכל דבר "דאינו יכול להיות קבוע" במקום אחד אלא שהוא נע ונד אינו קונה שביתה, ולפ"ז הרי דאדם המהלך דיכול להיות קבוע במקומו, קונה שביתה. **ג** הקה"י בשבת סימן ו' סק"ז כתב לפרש דהוא משום דבאדם המהלך חשיב שפיר שמקומו הוא במקום שרגלו שם, דכל פסיעה הוא כח חדש, ולולי שמחדש כח לפסיעה חדשה הי' נשאר שם בקביעות, ול"ד לנהרות המושכין דכח אחד הוא המנייד להו.[[209]](#footnote-210)

הרמב"ן שם כתב ע"ד הראב"ד דזה אינו נכון, והקה"י בשבת סימן ו' סק"ז פירש דכונתו דאדם מהלך קונה שביתה, ול"ד לספינה מהלכת שאינה קונה שביתה, דשאני אדם המהלך דכל פסיעה הוא כח חדש, וצ"ע,[[210]](#footnote-211) - וי"ל דדברי הרמב"ן קיימי על מש"כ הראב"ד דאין לו אלא ד' אמות, וזה כמש"כ הרמב"ן לעיל מינה דהנמצא בספינה המהלכת דאינו קונה שביתה והגיע ליבשה או עמדה הספינה יש לו אלפים אמה, והיינו משום דס"ל דבעודה מהלכת אינו קונה אף ד' אמות, וע"כ כשעמדה הוא קונה תחום דאלפים אמה, וכ"כ השטמ"ק בביצה ל"ט א' דהמהלך בביה"ש ואח"כ נח קונה שם שביתה, - ובדעת הראב"ד דפליג, לכאו' הוא משום דס"ל כמש"כ בחי' הר"ן שם, דאדם דנייד בביה"ש ואח"כ נח, אינו קונה שביתה, משום דהי' בביה"ש במקום הראוי לקנות שביתה, וע"כ אין לו אלא ד' אמות,[[211]](#footnote-212) וי"ל עוד דס"ל דאף המהלך קונה ד' אמות, וכיון שכבר קנה ד' אמות בביה"ש, שוב אינו קונה תחום דאלפים אמה.

**הלכה כדברי המיקל בעירוב,** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה דאמר שמואל כתבו דהא דהלכה כדברי המיקל בעירוב, הוא אף אם תחומין דאורייתא, וה"נ הא דהלכה כדברי המיקל באבל, הוא אף באבילות יום ראשון דאורייתא, כ"כ בתוס' הרא"ש שם, - אך הרמב"ן בתורת האדם ענין האבילות תמה ע"ז, דכל הלכה כדברי המיקל בעירוב הוא מפני שהוא של דבריהם, ומ"ט יהא הלכה כדברי המיקל באבל בשל תורה, וכתב דשמא הוא מפני שאין דעתו של אדם אוננת מספק, ולבו נמשך אחר השמחה, וכ"כ הריב"ש בסימן ת"ה, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בברכות פ"ב סימן ט"ו, וע"כ נקט דאם אבילות יום ראשון דאורייתא, ל"ה אמרינן בזה הלכה כדברי המיקל, דספיקא דאורייתא לחומרא.

בד' התוס' לקמן ס"ב ב' ד"ה ור' יוחנן וס"ה ב' ד"ה דאיקלעו וס"ו א' ד"ה יפה עשיתם מבו' דהא דהלכה כדברי המיקל בעירוב הוא אף בפלוגתא דאמוראי, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח לעיל כ"ה ב', וכמש"כ בפסקי מהר"ם סימן מ"ח, והביאו הרא"ש שם סימן ד', - אך המהר"ם מר"ב בפסקיו סימן מ"ד וסימן צ"ה ובהל' שמחות סימן ל"ב הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן מ"ז ב' דבפלוגתא דאמוראי לא אמרינן הלכה כדברי המיקל בעירוב, והביאו הרא"ש לעיל פ"ב סימן ד',[[212]](#footnote-213) וכ"כ הרשב"א לקמן מ"ז ב' והמאירי לקמן בסוגיין ולקמן ע"ה ב' בשם הראב"ד, וכ"כ הריטב"א לקמן שם בשם י"מ,[[213]](#footnote-214) והרשב"ם שם לעיל מינה כתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דבדברי האמוראים שלא שמע ריב"ל למחלוקתם, לא פסק שלא כמותם.

ובתשו' אבקת רוכל סימן מ"ז בתשו' הר"י קארו נקט דגם בפלוגתת הפוסקים אמרינן דהלכה כדברי המיקל, וכ"כ הברכ"י בשיורי ברכה סימן שנ"ח אות ג' בדעת הב"י, דבדבריו ביו"ד סימן שצ"ו דהא דהלכה כדברי המיקל באבל הוא אף בפלוגתת הפוסקים, וה"נ הלכה כדברי המיקל בעירוב אף בפלוגתת הפוסקים, - אך בתשו' הרדב"ז סו"ס תתקפ"ח כתב דבפלוגתת הפוסקים לכו"ע לא אמרינן הלכה כדברי המיקל, וכ"כ הרדב"ז בפי"א מאבל ה"ג בסו"ד, ולפ"ז ה"נ לא אמרינן הלכה כדברי המיקל בעירוב בפלוגתת הפוסקים, וכ"כ החזו"א בסימן קי"ב סק"י דאף לדעת הסוברים דהלכה כדברי המיקל אף בפלוגתא דאמוראי, מ"מ בפלוגתת הפוסקים אין הלכה כדברי המיקל, דכיון דאי"ז מטעם קולא בדרבנן, אלא הוי מכללי הש"ס, אינו ענין לפלוגתא אחר חתימת התלמוד.

בד' הרמב"ן לעיל מ"ג א' והרשב"א לעיל מ"ג ב' ולקמן נ"ה ב' משמע דאף בספיקא דאיבעיא אזלינן לקולא מכח הא דהלכה כדברי המיקל, וכ"כ הב"ח בסימן שצ"ח ס"ב בדעת הרמב"ם, - אך המאירי לקמן שם כתב דבספיקא דאיבעיא לא אמרינן הלכה כדברי המיקל, כיון שלא אמר אחד בהדיא לקולא, וכ"כ הב"ח שם בדעת הרי"ף והרא"ש, וכ"כ גם בסימן ת"ד ס"א בדעת הרא"ש, ופירש דהא דהלכה כדברי המיקל הוא משום דאמרינן דכדאי הוא רבי פלוני לסמוך עליו באיסור תחומין דקייל, אך בספיקא דאיבעיא דאיכא ספיקא לכולהו רבנן, נקטינן לחומרא.

בפסקי מהר"ם סימן מ"ד צידד דלא אמרינן הלכה כדברי המיקל, אלא בעירוב ולא במחיצות, והביאו הרא"ש שם סימן ד', וכ"כ הרשב"א לקמן פ' ב' ובתשו' ח"ה סימן ר"ב, והריטב"א לקמן פ' ב' ופ"ט ב', והריב"ש בסימן ת"ה,[[214]](#footnote-215) - אך בפי' ר"ח לעיל כ"ה ב' מבו' דאמרינן הלכה כדברי המיקל אף במחיצות, וכמש"כ בפסקי מהר"ם בסימן מ"ח והביאו הרא"ש שם סימן ד', ועיי"ש במש"כ לחלק בזה.

**קמ"ל הלכה כדברי המיקל בעירוב,** בפירש"י כתב דהא דקי"ל כוותי' באדם הוא משום דכיון דניעור קנה ישן נמי קנה, אבל בכלים לית הלכתא כוותי', והתוס' כתבו דמה"ט ל"ה תרי קולי דסתרי אהדדי, - והרמב"ן הק' ע"ז, דא"כ נמצא דריב"ל הוא הכרעה שלישית, דטעמא דריב"נ הוא משום דחפצי הפקר קונין שביתה, וטעמא דרבנן הוא משום דאינם קונין שביתה, ותרווייהו ס"ל דלא אמרינן הואיל וניעור וכו', וריב"ל ס"ל דחפצי הפקר אין קונין שביתה כרבנן, ומ"מ אדם קונה שביתה משום הואיל וניעור וכו',[[215]](#footnote-216) וליכא בתנאי מאן דסבר כוותי',[[216]](#footnote-217) ועיי"ש שכתב דלעולם טעמא דריב"נ דישן קונה שביתה הוא משום דחפצי הפקר קונין שביתה, וטעמא דריב"ל הוא משום דמקילינן בעירוב כקולי דמר וכקולי דמר, ובסו"ד מסיק דשפיר עבדינן כתרי קולי דסתרי אהדדי בתרי גברא בבאין לישאל זה בפנ"ע וזה בפנ"ע, וע"כ כשבא לישאל על אדם מורין לקולא כריב"נ, ובבא לישאל על כלים מורין לקולא כרבנן.[[217]](#footnote-218)

המהרש"א לעיל מ"ה ב' כתב דאין לפרש דמה שאמרו הכא דאין הלכה כדברי ריב"נ אלא לקולא ולא לחומרא, היינו לגבי כלים, דלגבי הזוכה הראשון הו"ל ריב"נ לחומרא, ולגבי הזוכה השני הו"ל ריב"נ לקולא, דלרבנן דאין חפצי הפקר קונין שביתה, אין הזוכה השני מוליכן אלא כרגלי הראשון, ולריב"נ דהן קונין שביתה יש להם אלפים אמה לכל רוח, דא"כ הו"ל תרי קולי דסתרי אהדדי, וצ"ל דמה"ט אמרינן דכיון דעיקר הא דאינם קונים שביתה הוא לקולא, הוי ההלכה כן, אף אם נפיק מינה חומרא, - אך בד' הט"ז בסימן ת"א סק"א מבו' דהא דחפצי הפקר לא קנו שביתה הוי לחומרא, אזלינן לקולא ואמרינן דקנו שביתה, והאלי' רבה שם סק"א והתו"ש שם סק"ב תמהו ע"ז, והפמ"ג שם כתב דגם הט"ז לא נתכוין לזה, עיי"ש.

הראב"ד בפכ"ז משבת ה"י ובפ"ה מיו"ט ה"י פסק כדעת ריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתה, והמ"מ בהל' יו"ט שם תמה ע"ז, דזה דלא כמו שאמרו הכא דאין הלכה כריב"נ אלא לקולא, ועמש"כ בזה המרכה"מ בפי"ב משבת הי"ז והגאו"י והקר"א בסוגיין.

\*הרמב"ם בפי"ב משבת הי"ז כתב דמותר לעקור חפץ מרה"ר וכו', ואפי' החפץ הולך כמה מילין בשבת מותר, ובס' בית אברהם הק', דמשמעות הדברים דשרי אף כשהוא הולך יותר מי"ב מיל, וכיון דהא דקי"ל דחפצי הפקר אין קונין שביתה הוא משום דהלכה כדברי המיקל בעירוב, א"כ בתחום י"ב מיל דאורייתא ל"ה לנו להקל, ועיי"ש שכתב להוכיח מזה דתחום כלים לאו דאורייתא, אך לדעת התוס' דאף בתחומין דאורייתא אמרינן הלכה כדברי המיקל, אין להוכיח מזה.[[218]](#footnote-219)

**סד"א וכו' אבל יחיד במקום רבים לא,** הרמב"ן האריך דבכל מקום הוי הלכה כדברי המיקל בעירוב אף ביחיד במקום רבים, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן מ"ט א' ד"ה ה"ג עירבה, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן צ"ז, וכ"כ הרא"ש לקמן פ"ה סימן ג' וההגמי"י בפכ"ח משבת ה"ה בשם המהר"ם, - והרמב"ן הוכיח מד' הרי"ף בכ"ד דלא קי"ל כדברי המיקל ביחיד במקום רבים,[[219]](#footnote-220) וכ"כ המ"מ בפ"ו מעירובין הי"ז בדעת הרמב"ם, וכ"כ הגר"א בסימן שצ"ז ס"ה.

**מכדי עירובין דרבנן מה לי יחיד במקום יחיד ומה לי יחיד במקום רבים,** החזו"א בסימן קי"ב סק"י הק' דבע"ז ז' א' אמרו דאף בפלוגתא בשל סופרים הולכין אחר הגדול בחכמה ובמנין, ובשוין הלך אחר המיקל, וא"כ שפיר הדין נותן דביחיד במקום יחיד אזלינן לקולא וביחיד במקום רבים אזלינן לחומרא, ועיי"ש מש"כ בזה.

**חפצי נכרי אין קונין שביתה,** בפירש"י כתב דהן כרגלי כל אדם, והגאו"י כתב דכ"ז הוא לפ"מ דס"ד דחפצי נכרי גריעי מחפצי הפקר, אך לפ"מ דמסקינן דדמו לחפצי הפקר, הרי דכ"ה דחפצי הפקר הוו כרגלי הזוכה בהן ראשון, ה"נ חפצי נכרי הוו כרגלי הזוכה בהן ראשון.[[220]](#footnote-221)

**והכלים והאוצרות ששבתו חוץ לתחום,** התוס' כתבו דאף אם יש להם בעלים, מ"מ כל שהבעלים בעיר אחרת ל"ה כרגלי הבעלים, אלא הם קונין שביתה במקומם, ובתוס' הרא"ש הוסיף לפרש, דאף דלרבנן חפצי הפקר אין קונין שביתה מ"מ כלים אלו ששם בעלים עליהן קונין שביתה, וכ"כ הריטב"א דעדיפי מנכסי הפקר, דכיון שיש להן בעלים שהם בני שביתה דין הוא שיקנו ג"כ הם שביתה, ובהמש"ד כתב דהוא משום דדעת הבעלים מן הסתם שיקנו כליו שביתה עם אנשי אותה העיר, וכ"כ הרשב"א,[[221]](#footnote-222) - אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דכלים ששבתו מחוץ לתחום הבעלים לא יזוזו ממקומם, וכ"כ הר"ן דאין להם אלא ד' אמות, וכן מסיק התורי"ד בביצה ל"ט ב', וכ"ה משמעות פירש"י שם ד"ה לא יביאו, והרמב"ם בפ"ה מיו"ט הי"ג והשו"ע בסימן שצ"ז סי"ז, וכ"נ בד' הפמ"ג במש"ז סימן ת"א סק"א והביאוה"ל שם.[[222]](#footnote-223)

בחי' אהעו"ז תמה ע"ד התוס' מהא דתנן בביצה ל"ט ב' דמי שהיו פירותיו בעיר אחרת ועירבו בני אותה עיר להביא אצלו מפירותיו לא יביאו לו, ופירש"י דהוו כרגלי הבעלים, והרי דאף פירות שאינם בתחום הבעלים הוו כרגלי הבעלים, וכן הק' בחי' הגרע"א, וכתב דצ"ל דד' התוס' הכא הם לדעת ריב"נ, אך לדעת רבנן הוו כרגלי הבעלים, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, אך בד' התוס' הרא"ש מפורש דאף לדעת רבנן אינם כרגלי הבעלים אלא קנו שביתה במקומם.[[223]](#footnote-224)

\*בתשו' שבט הלוי ח"ט סימן ע"ט כתב לדון בדין כלים הנמצאין בעיר חוץ לתחום הבעלים, אם מותר להוליכן בכל העיר, והוא דבר מצוי כשאין הבעלים בעירו, אם מותר להוליך את כליו חוץ לד' אמות,[[224]](#footnote-225) עיי"ש,[[225]](#footnote-226) - ויש מקום לדון דאף אם הוו הכלים כרגלי הבעלים ודינם הוא דלא יזוזו ממקומם, מ"מ כיון דבפועל שבתו באויר העיר, מותר להוליכן בכל העיר, דכל הא דנתנוהו בעיר שאינה מוקפת מחיצות אינו מהלך את כולה, הוא משום דלא שבת באוירה.[[226]](#footnote-227)

**חפצי נכרי קונין שביתה גזירה בעלים דגוי אטו בעלים דישראל,** בד' התוס' בסוד"ה והכלים משמע קצת דחפצי נכרי קונין שביתה במקום שהגוי עומד, דומיא דחפצי ישראל שהם כרגלי הבעלים, וכ"כ התור"פ בסוד"ה יש להם דכיון דגזרינן בעלים גוי אטו בעלים ישראל, קונים חפצי הגוי שביתה במקום שהגוי שם, וכ"כ הגאו"י,[[227]](#footnote-228) וכ"נ בד' המג"א בסימן שצ"ז סק"ד, כמש"כ התו"ש שם סק"ה, וכ"כ התו"ש בסימן ת"א סק"ג בדעת האו"ז, אך הבית מאיר והביאוה"ל שם כתב דאין להוכיח מד' האו"ז, וכ"כ הפמ"ג שם במש"ז סוסק"א, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן שצ"ז ס"ה, - אך הריטב"א בתו"ד כתב דחפצי הגוי אין קונין שביתה אלא במקומם כחפצי הפקר,[[228]](#footnote-229) והביאו הבית מאיר בסימן ת"א, ופירש דהוא משום דגוי אינו בר שביתה, ול"ש שיהיו הכלים כרגליו, והכריע כן לדינא, וכ"כ התו"ש שם סק"ג ללמוד כן מד' הלח"מ, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

\*הט"ז בסימן ת"א סק"א הק', דהרי מדינא דחפצי נכרי אין קונין שביתה, אם שאלו אותו ב' מן הנכרי, הוי כרגלי שניהם, ואם עירב אחד למזרח ואחד למערב א"א להוליכו אלא למקום שמותר לשניהם, ומכח הגזירה דהם קונין שביתה, נעשה קולא שלא כדין, והפמ"ג שם כתב דצ"ל דלא פלוג רבנן בגזירה, ואמרינן דהן קונין שביתה אף אם נמשך מזה קולא.

**והא שמואל ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן,** הרשב"א כתב דהא דלא אמרינן בזה הלכה כדברי המיקל, הוא או משום דבפלוגתא דאמוראי אין הלכה כדברי המיקל, ונת' הדעות בזה לעיל מ"ו א', או משום דלא אמרינן הלכה כדברי המיקל היכא דאיתמר כללא, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**ליזבנו לבני מברכתא דכולה מברכתא לדידהו כד' אמות דמיא,** בפירש"י כתב דהוא משום דהלכה כר"ג בדיר וסהר וספינה וה"ה בעיר שהיא מוקפת מחיצות, וכ"כ התוס' דצ"ל דמברכתא היתה מוקפת מחיצות, וע"כ הי' מותר להוליכן בכולה וכ"כ הרא"ש בסימן י' והריטב"א שם, ולדעת הרמב"ן ודעימי' דאף אם נתנוהו בעיר שאינה מוקפת מחיצות מהלך את כולה, ה"נ הכא מותר להוליכן בכל מברכתא, אף אם לא היתה מוקפת מחיצות, - אך בתשו' הר"א ממיץ שבראבי"ה סימן שצ"ג נקט דמברכתא ל"ה מוקפת מחיצות, ואך דלבני מברכתא ששבתו בתוכה היתה חשובה כד' אמות, אף לגבי לטלטל שם אילים שלא שבתו בתוכה, אך לבני מחוזא שבאו למברכתא, ל"ה מברכתא כד' אמות,[[229]](#footnote-230) ונתחדש בדבריו, דלגבי השובת בה חשבינן לה כד' אמות אף כלפי חפצים שבאו מחוץ לתחום.[[230]](#footnote-231)

הרשב"א הוכיח מהכא דהא דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו אפי' במזיד מותרין משום דאנוסין נינהו, הוא אף כשיצאו וחזרו ע"י הבעלים, דכיון שאין הולכין מעצמן חשבינן להו כאנוסין,[[231]](#footnote-232) - אך בד' הרמב"ן בריש פירקין מבו' דהכא ל"ב להא דפירות אנוסין נינהו, דאף אם ל"ה כאנוסין, מ"מ הכא שהביאום הנכרים בשביל נכרים, יש להם כל העיר, וצ"ל כן לדעת הט"ז בסימן ת"ה סק"ו דס"ל דפירות שיצאו במזיד חוץ לתחום ונכנסו לדיר או סהר אין להן אלא ד' אמות, דלענין זה לא אמרינן דפירות אנוסין נינהו, (אך הרמב"ן שם כתב דאף אם הביאום בשביל ישראל מותר להוליכם בכולה משום דפירות אנוסין נינהו).

ו' מנ"א ע"ח

דף מס' 12

**מ"ז ב' -** **חרם שבין ב' תחומי שבת צריך מחיצה של ברזל וכו' משום דתני לה כר"י בן נורי וכו',** התוס' הק' דלרבנן נמי הרי הו"ל כגשמים הסמוכין לעיר דהוו כרגלי אנשי העיר משום דעת אנשי העיר עליהן, וכתבו דהכא דמימשכי מתחום זה לתחום זה בטלה דעתם והוו כחפצי הפקר דאין קונין שביתה לרבנן, והריטב"א כתב לדון עוד, דלא אמרו דעת אנשי העיר עליהן אלא במה שהוא עומד הרבה בתוך התחום ולא במה שהוא עומד בסוף התחום, (וזה כמש"כ התוס' לעיל בסוגיין לדון בזה), ועפי"ז כתב ההג"א בסימן י"א דלפ"מ דקי"ל כרבנן דחפצי הפקר אין קונין שביתה, אין חרם שבין ב' תחומי שבת צריך מחיצה כלל,[[232]](#footnote-233) וכ"נ מד' הרמב"ם שהשמיט לדין זה, וכ"ה גם בד' הריטב"א בשלהי סוגיין, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן ת"ב.

אך הרי"ף והרא"ש הביאו להך דינא דחרם שבין ב' תחומי שבת צריך מחיצה, ואך דסגי במחיצה תלוי' דקנים ול"ב מחיצה דברזל, וכ"כ הטוש"ע בסימן ת"ב, ובפי' ריו"נ כתב דאף דחפצי הפקר אין קונין שביתה, מ"מ הכא שהן סמוכין לעיר דעת אנשי העיר עליהן והוו כרגלי אנשי העיר, וכ"כ הב"י שם, - והמג"א שם סק"א הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דאתיא כריב"נ, וכתב דצ"ל בדעת הרי"ף והרא"ש דכ"ז הוא לדעת המקשן, אך לפי האמת אינו כן, והוא מפורש כן בד' התורי"ד, עיי"ש, והגר"א שם כתב דצ"ל דהרי"ף והרא"ש ל"ג כן בגמ', ועמש"כ הביאוה"ל שם.

בפירש"י כתב דהא דצריך מחיצה להתירו, הוא משום דכל מה שבתוך תחום העיר בתר העיר גריר, והתוס' כתבו דאף דלרבנן לא אמרינן דדעת העיר עליהן, והוו כחפצי הפקר דאין קונין שביתה, מ"מ לריב"נ הן קונין שביתת העיר אע"פ שאין דעת אדם עליהן, והריטב"א כתב בשם הר"מ ב"ר שניאור שפירש הטעם בזה, דאף דאין דעת בני העיר עליהן, מ"מ כל דבר שהוא בר שביתה והוא בתוך תחום העיר, העיר מושכתו לשביתתה, וכמו שמצינו בדין ישן בתוך התחום שדינו כבני העיר, ובדין מי שישב בדרך לדעת ר' יהודה, ועמש"נ בזה לעיל מ"ה א'.[[233]](#footnote-234)

אך הריטב"א כתב בשם ר"י שפירש דאין המים נגררים אחר העיר, דל"ש בזה דעת אנשי העיר כיון דהוא במקום רחוק, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

התוס' הוכיחו דמים אלו קונים שביתת העיר, דאל"כ מ"ט נקט בין ב' תחומין, אפי' אם ליכא עיר שני' לא מצו להכניס מים לעיר שחוץ לתחום, והריטב"א כתב בשם ר"י דלעולם הם קונין שביתה במקומם, והא דנקט בין ב' תחומי שבת ל"ד, אלא שחציו חוץ לתחום, - והמהרש"א הק' דאף אם קונים המים שביתת העיר, מ"ט לא נקט בעיר אחת, דכיון דהמים שחוץ לתחום העיר קנו שביתה במקומם אסור להכניסם לעיר וחוצה לה, - ומתו"ד הביאוה"ל בסימן ת"ב נלמד לפרש בזה, דהא דתני דצריך מחיצה של ברזל, הוא דבלא"ה אסור למלאות ממנו כלל, דהמים שבתחום השני שמתערבין בהן הוו כמים שיצאו חוץ לתחום שאין להן אלא ד' אמות, ומשא"כ אם ליכא עיר שני' שפיר מותר למלאות ממנו, ואך דאסור להכניס את המים לעיר שהיא חוץ לתחום המים, ועד"ז כתב המלא הרועים, וכ"נ בד' תור"פ, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן פ' בהערות לסוגיין.

והב"ח בסימן ת"ב עמד בקו' זו דמ"ט נקט לה בחרם שבין ב' תחומי שבת, הרי אף אם ליכא עיר שני' לא מצי להכניס מים לעיר, כיון שנתערבו בהם מים שמחוץ לתחום העיר, וצ"ע שלא הביא שכבר עמדו בזה התוס', וכתב דאם ליכא עיר אחרת, הרי המים שחוץ לתחום עיר זו הוו חפצי הפקר, והם כרגלי הזוכה בהן תחילה, וע"כ שפיר מותר להכניסן לעיר, וכ"כ הט"ז שם סק"א, ולכאו' אי"ז מתישב לגיר' דידן דמוקמינן לה כריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתה, ואפ"ה נקט לה בחרם שבין ב' תחומי שבת, - והאלי' רבה שם סק"א הק' ע"ז דלפ"ז אם מי שממלא עירב למזרח, אינו רשאי להוליכן לא למזרח ולא למערב,[[234]](#footnote-235) ועיי"ש שכתב דכל שאין עיר אחרת כנגדה חשבינן דדעת עיר זו על כל מה שימלא תוך התחום אף שיתערב מחוץ לתחום,[[235]](#footnote-236) ומשא"כ כשיש עיר אחרת כנגדה דמקפידין זע"ז.

הפרישה בסימן ת"ב סק"א הק', דמ"ט הן אסורות למלאות, ומ"ש מבור של עיר דהוי כאותה העיר וכתב הרשב"א דאם עירב אחד מבני העיר לצפון ואחד לדרום, זה מוליך לרגליו לצפון וזה מוליך לרגליו לדרום דיש ברירה וכל אחד ממלא מחלקו ולא אמרינן דהמים מתערבין אלו עם אלו, וכתב דשאני התם דהבור עומד במקום ששניהם יכולין לטלטל, ומשא"כ הכא דחציו בתחום זה וחציו בתחום זה, והמאמר מרדכי שם סק"ב הוסיף לפרש דהיינו דהכא לא שייך ברירה כלל, שהרי הן ממלאין גם מהמים שבתחום השני שקנו שביתה בעיר השני', ומשא"כ בבור של אנשי העיר דיש לו חלק בכל הבור, וכל המים העולין לחלקו קנו שביתה כרגליו, - ועיי"ש בסק"א שכתב לפ"ז, דהיכא שעומד החרם כולו במקום המשותף לשניהם, כגון שהוא תוך אלף ות"ק אמה לשניהם, מותרות שתיהן למלאות ממנו, דבכה"ג שפיר אמרינן דיש ברירה, וכל אחת ממלאת משלה, וכן צידד הפמ"ג שם באש"א סק"א, וכ"כ המ"ב שם סק"ג.

\*הב"ח שם כתב דכל דליכא עיר שני' מותר למלאות אף אם היו המים שמחוץ לתחום של גוי יחיד, ומשום דאין דעת הגוי על אותן המים שנתערבו והוי כחפצי הפקר, והפמ"ג שם במש"ז סק"א כתב דאם היו של ישראל יחיד אסור למלאות, דרק בגוי יחיד דמדינא אין חפצי הגוי קונין שביתה אלא מגזירה אטו ישראל, וכל שאינו מבורר של גוי לא גזרו, והניח בצ"ע.[[236]](#footnote-237)

הביאוה"ל בסימן ת"ב כתב, דהך דינא הוא רק בחרם שמקצתו בתחום עיר זה ומקצתו בתחום עיר זה, אבל אם החריץ רחב הרבה ויש שטח גדול שאינו שייך לא לתחום זה ולא לזה, מותר כל אחד למלאות בתוך תחומו, ולא אמרינן בזה דעריבי מיא, דהרי ודאי מסתבר דכשהוא רחב כמה מילין וקצה ממנו מגיע בתוך תחום של עיר זו וקצה השני מרחבו מגיע בתוך תחום אחר מותר למלאות ממנו, וה"נ בכה"ג דכוותה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.[[237]](#footnote-238)

**דקל הוא שהקילו חכמים במים,** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דהוא משום שהמים עמוקין יותר מי' ולא קנו שביתה למעלה מי', ולא אמרו מים ע"ג מים היינו הנחתן אלא לענין עקירה והנחה ולא לענין תחומין,[[238]](#footnote-239) והרשב"א הק' ע"ז דמאן לימא לן דהא בחרם עמוק י', ועוד דפעמים שמשקע כליו, ועוד דבהדיא אמרו לעיל מ"ה ב' דליקני שביתה באוקיינוס, והרי דאף דהמים שבעבים באים מן האוקיינוס למעלה מי', יש בהן איסור תחומין, משום דמים ע"ג מים היינו הנחתן, ועיי"ש שפירש דהא דהקילו חכמים במים הוא מפני הצורך, דפעמים שיש בור בין ב' חצירות או גזוזטרא ע"ג המים ולא הצריכום חכמים לעשות בהן מחיצה גמורה מפני שהוא דבר מצוי ותדיר, וע"כ הקילו בו, וכ"כ הריטב"א והר"ן, והריטב"א הוסיף לפרש, דמשום דפעמים וכו' הקילו ועשו מחיצה תלוי' כאילו היא מחיצה של ברזל יורדת עד התהום.

**אמר רבא ח' על ח' איכא בינייהו,** הבעה"מ כתב דקי"ל דיש לו ח' על ח' אמות, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ג' פ"ד הלכה קמ"ט וש"ה פ"ו הי"ב ופי"ג הס"ה, וכ"כ בפסקי ריא"ז, וכ"כ הרמ"א בסימן שצ"ו ס"א בשם י"א, ובדרכ"מ שם כתב דיש להקל בזה, וכ"כ האלי' רבה שם סק"ד, והביאו המ"ב שם סק"ט, - אך הראב"ד בכתוב שם נחלק ע"ז וכתב דלא קי"ל כר"מ דיש לו ח' על ח', וכ"כ הרא"ש בסימן י"א בדעת הרי"ף, וכ"כ המ"מ בפי"ב משבת הט"ו ובפכ"ז הי"א בדעת הרמב"ם, וכ"נ בד' השו"ע בסימן שצ"ו ס"א.

הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"ו הי"ב נקט דאף מי שקנה שביתה דיש לו אלפים אמה חוץ ממקומו, הוי מקומו ח' אמות, ויש לו אלפים וד' אמות לכל רוח, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ה דין ג' ח' ט', וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ס' ב' ד"ה כאן שכלתה, ובד' הראב"ד בכתוב שם בסוגיין,[[239]](#footnote-240) - אך בתוס' הרא"ש ותור"פ שם כתבו בשם ה"ר אלחנן דכל הא דיש לו ח' אמות, הוא במי שלא קנה שביתה כישן בדרך דילפינן ד' אמות דידי' משבו איש תחתיו אלו ד' אמות, וסברי רבנן דהני ד' אמות הוו דומיא דאלפים דנפק"ל מאל יצא איש ממקומו דסמיך לי' דיש לו לכל רוח, אבל בשובת ונותן עירובו אין לו אלא ד' אמות לכו"ע, וכן משמע בד' המאירי לעיל מ"ה א', וכ"ה להדיא בדבריו לקמן מ"ט ב', ולכאו' הוא משום דלעולם מקומו של אדם אינו אלא ד' אמות, ושאני ד' אמות דמי שלא קנה שביתה, דתחומו הוא ד' אמות, ותחום נותנין לו לכל רוח.[[240]](#footnote-241)

בחי' המאירי לעיל מ"ה א' סוד"ה ולמשנה ראשונה מבו' דלמ"ד דיש לו ח' על ח' יכול לברור כולן לרוח אחת, אך מד' ש"ר משמע דל"מ לברור ח' אמות לרוח אחת, אלא יש לו ד' אמות לכל רוח, דמקומו של אדם אינו ח' אמות, אלא ד' אמות, ואך דכיון דיש לו כשיעור מקום לכל רוח, יש לו ח' אמות, וע"כ ל"ש שיברור ח' אמות לרוח אחת.

האו"ז בסימן קנ"ב צידד דד' אמות משערין לבד ממקום שהוא עומד בו, ודקדק כן מד' רש"י לעיל מ"ה א' ד"ה והוא באמצען, אך כתב דבד' הרמב"ם בפכ"ז משבת הי"א מבו' דמקום עמידת רגליו הוא מכלל הד' אמות, והובאו דבריו בדרכי משה סימן שצ"ו, והמאירי לעיל מ"ה א' כתב דרוב גאונים מסכימים שהוא חוץ ממקום עמידת רגליו, אך הריטב"א לעיל שם כתב דמקום עמידתו הוא מכלל הד' אמות, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן קי"ב סוסקי"א.[[241]](#footnote-242)

**מחלוקת להלך אבל לטלטל דברי הכל ד' אמות אין טפי לא,** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דלגבי טלטול חפץ בתר חפצא אזלינן ולא בתר גברא דאסור לטלטל חפץ ממקום הנחתו מתחילת ד' לסוף ד', שהמעביר ד' אמות ברה"ר היא מלאכה גמורה, והיינו דלענין טלטול לא תלי כלל במקומו של אדם, - אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד, דהא דאסור לטלטל יותר מד' אמות, הוא בב"א, שאסור לעקור מתחילת ח' ולהניח בסוף ח', אך ודאי דכיון דח' אמות אלו מקומו הן מותר לטלטל בכל הח', ובלבד שלא יטלטל בב"א יותר מד' אמות, וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ד הלכה ק"נ, - ונתחדש בדבריהם דגם לענין טלטול מהני הא דהוי מקומו בכל הח' אמות להתיר לטלטל בכולם, ולי"ב להאיסור לטלטל פחות פחות מד' אמות, ואך דאי"ז מועיל להתיר לטלטל בכולם בב"א.[[242]](#footnote-243)

**והני ד' אמות היכי כתיבן,** בפירש"י לקמן נ"א א' ד"ה אלו פירש דקאי על ד' אמות דיוצא חוץ לתחום, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד בסוגיין, ומה"ט כתב במה שאמרו דבאמות דידי' משערינן, דקאי רק על ד' אמות דהילוך, אך הרמב"ם בפי"ב משבת הט"ו פירש דקאי על ד' אמות דטלטול, וכ"כ בפי' ר"י בן חכמון,[[243]](#footnote-244) וכ"כ בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ק"ד, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ד הלכה קמ"ז.[[244]](#footnote-245)

והמ"מ שם כתב דבדין ד' אמות אלו דטלטול תליא באותה רוח שבירר, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם הלכה קמ"ח, והמרכה"מ בהל' שבת שם תמה ע"ז, דלענין טלטול הרי לא תלי כלל במקום עמידתו, ומ"ש בזה ברירה, וכן הק' האור גדול בפירקין, ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסו"ס ט', והחזו"א בסימן קי"ב סק"א.

**גופו ג' אמות ואמה כדי לפשוט ידיו ורגליו,** הרמב"ן בב"ב ק' ב' הוכיח מזה דגופו של אדם הוא ג' אמות עם הראש, וזהו שאמרו דגופו ג' אמות, ואין לומר דקאמר הכי משום דעם פישוט ידיו אינו אלא ד' אמות, דמ"מ ל"ה לי' למימר גופו כמה, - והמנחת ברוך בסימן ע"ו ענף ב' האריך דאדרבה מהכא מוכח כדעת התוס' דגופו של אדם הוא ג' אמות בלא הראש, עיי"ש.[[245]](#footnote-246)

**איכא בינייהו ד' אמות מצומצמות,** בפירש"י כתב דלר' יהודה אין לו אלא ד' אמות מצומצמות, ולר"מ יש לו ד' אמות גדולות דפישוט ידים ורגלים יותר מד' אמות הוא, וכ"כ הריטב"א, - אך בפי' ר"ח כתב דלר"מ יש לו ד' אמות מצומצמות, ולר' יהודה יש לו ד' אמות גדולות, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן שמ"ט ובסימן שצ"ו, שפסק דיש לו ד' אמות מרווחות, וכתב הב"י בסימן שמ"ט דהוא משום דר"מ ור' יהודה הלכה כר' יהודה, - ועי' במנחת ברוך סימן ע"ו ענף ב' במש"כ לפרש ב' הדעות.

**לעולם באמה דידי' יהבינן לי',** התורי"ד כתב דהיינו רק בד' אמות דהילוך, אבל בד' אמות של טלטול משערין באמה של קדש, דהמעביר ד' אמות ברה"ר דהלכתא גמירי לה שיעור שוה יש לכל אדם, דממקום החפץ הוא מודד ד' אמות לכל צד,[[246]](#footnote-247) וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש בכלים פי"ז מ"ט, - אך הרמב"ם בפי"ב משבת הט"ו כתב לענין טלטול ד' אמות דמשערין באמה דידי', וזה לטעמי' דקרא דשבו איש תחתיו קאי על ד' אמות דטלטול, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ד הלכה קמ"ז, וכ"כ הטוש"ע בסימן שמ"ט ס"א, ועמש"כ הפמ"ג במש"ז שם והשעה"צ שם סק"ג, - ועי' מה שהאריכו בזה בדברי יחזקאל סו"ס ט', ובחזו"א סימן קי"ב סקי"א, ועי' עוד בזה בקובץ ביאורי ענינים.

**משום דאיכא ננס באבריו,** בפירש"י כתב דמי שננס באבריו נותנין לו באמה של קדש, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב משבת הט"ו, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ד הלכה קמ"ז, - והרשב"א והר"ן בסוגיין כתבו דעוג שהוא ננס באבריו, נותנין לו באמה בינונית הראוי' לדכוותי', דאל"כ היכי יתיב, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ט סקט"ו, ועיי"ש במש"כ לדון בכמה גווני היאך משערין, ואכמ"ל.

א' אלול ע"ח

דף מס' 13

**מ"ט ב' -** **והי' מכיר אילן או גדר וכו',** בפירש"י כתב דהוא בסוף אלפים ממקום רגליו, וכ"כ הטוש"ע בסימן ת"ט סי"א, והביאוה"ל שם כתב לדקדק מדבריהם, דבעינן שיהא בשעת אמירה תוך אלפים לעיקרו של אילן, אבל אם הי' יתר מאלפים, אף דבשעה שקידש היום הגיע ברגליו לתוך אלפים וגם בשעת אמירה הי' יכול לרוץ ולהגיע לעיקרו של אילן קודם שחשיכה ל"מ, וכ"נ בספר העתים סימן נ"ב,[[247]](#footnote-248) ועיי"ש שכתב דמל' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ג משמע דסגי במה דבשעה שקידש היום הגיע ברגליו לתוך אלפים, וכ"ה להדיא בתור"פ לקמן נ"א א' (ד"ה תהא שביתתי) ובפסקי ריא"ז ה"ה דין ב', ובמרדכי סימן תק"ג, וכ"נ בתשו' ר"ש גאון שבספר העתים סימן נ"ט, וכן נקט הבית מאיר שם,[[248]](#footnote-249) ועמש"כ בזה השפ"א.

**שביתתי בעיקרו,** התוס' בד"ה ואמר כתבו דאינו קונה שביתה במקום אחר אלא כשאמר כן, ומשא"כ כשקונה שביתה במקומו א"צ אמירה, והביאוה"ל בסימן ת"י ס"ב נסתפק בדעתם אם בעינן אמירה דוקא, או דסגי במחשבה לקנות, ולאפוקי כשקונה שביתה במקומו דא"צ אפי' כונה לקנות שביתה שם,[[249]](#footnote-250) ועיי"ש שכתב דמל' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ג משמע דסגי בכונה לקנות שביתה שם ול"ב אמירה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"נ לדון בזה לקמן נ"ב א' הערה ?, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"י סק"ו ד"ה הא דאמר.

ובתשו' רב שרירא גאון שהובאה בספר העתים סימן נ"ט כתב דלא סגי במחשבה ובעינן אמירה, ועיי"ש שכתב דאף כשקונה שביתה במקומו צריך אמירה, וכ"נ בד' הראב"ד שהביא הריטב"א לקמן נ"ב א'.[[250]](#footnote-251)

בתשו' ר"ש גאון שם כתב דלא סגי במה שאמר כן בתחילת הדרך, אלא צריך לומר כן בער"ש סמוך לחשיכה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"ט סוסקט"ז.

**אם אינו מכיר וכו',** הביאוה"ל בסימן ת"ט סי"א כתב דמוכח מהכא דכל שאינו מכיר ל"מ למימר שביתתי בסוף אלפים, דאף שקובע שביתתו בסוף אלפים, לא חשיב כמקום מסוים, וכתב דכן פסקו כל האחרונים.

אמנם בד' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ה מבו' דאם אמר שביתתי ברחוק אלף אמה או אלפים ממקומי, לא קנה שביתה ברחוק, כיון דלא סיים מקום שביתתו, והוא מדינא דסיים אתרי',[[251]](#footnote-252) ומשמע דאם ל"ב סיים אתרי' מהני אף כשאמר שביתתי ברחוק אלף אמה או אלפים ממקומי, וצ"ע.

**ואמר שביתתי במקומי,** החזו"א בסימן ק"ט סוסקט"ז כתב לדון בדין המערב ברגליו, אם בעינן שיעמוד שם בביה"ש, או דסגי במה שעמד שם קודם ביה"ש,[[252]](#footnote-253) וכתב דבד' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"א וה"ב משמע להדיא דל"ב שיעמוד שם בביה"ש, ובטוש"ע סימן ת"ט ס"ז כתבו דצריך להחשיך שם, ובסו"ד הביא מירושלמי בפירקין דצריך להמתין שם עד חשיכה, (וכ"ה גם בפסקי ריא"ז ה"ה דין ט', ובד' עוד מקמאי), - ועיי"ש שכתב דאם בעינן שיחשיך שם, א"כ כשהולך כדרכו א"א לומר שביתתי במקומי אלא בשעה שחשך היום, וזה א"א לצמצם, ובע"כ צריך שיאמר שביתתי במקומי שיקדש בו היום, ואי"ז במשמעות ל' משנתינו, וכתב דאפשר דאיירי הכא דמתעכב בדרכו לשבות, והוכיח כן מד' התוס' שכתבו דא"צ אמירה, ובע"כ דאיירי במתעכב לנוח שם, דאם הוא הולך ודאי צריך שיאמר, דאל"כ אין כאן סיום מקום שביתתו.

**זכה לו מקומו,** בפי' ריו"נ כתב דקמ"ל דל"ד להא דתנן לעיל מ"ה א' במי שהוא סמוך לעיר ולא הרגיש דדעת ר' יהודה דקנה שביתה בעיר, וזה לטעמי' דס"ל דאיירי התם אף כשאמר שביתתי במקומי, ונת' לעיל שם, והיינו משום דל"ד מי שהוא סמוך לעיר למי שהוא רחוק מן העיר קרוב לד' אלפים אמה, אע"פ שאם הי' יודע האילן או הגדר שמא ל"ה אומר תהא שביתתי במקומי, מ"מ לא חשיב כשביתה בטעות, ומשא"כ במי שסמוך לעיר ולא ידע, דניכר לכל ומפורסם ששביתתו בטעות היתה, - וצ"ב דמה מקום יש לחשוב הכא לשביתתו במקומו כשביתה בטעות, הרי ל"ה בידו כלל לקנות שביתה באילן או בגדר, שהרי אינו מכירם, והרי אף אם אומר לו חבירו שיש שם אילן וגדר, ל"מ לקנות שביתה שם, אלא ע"י שמוסר שביתתו למכיר, וכדתניא לקמן נ"א א', ועוד, דהרי אף אם לא יקנה שביתה במקומו, לא יקנה שביתה באילן או בגדר, כיון שלא אמר שביתתי במקום פלוני, וכמש"כ בפי' ריו"נ לקמן נ"ב א' דלדעת תנא דמתניתין ל"מ אלא כשאמר שביתתי במקום פלוני, משום דתרתי קולי לא מקילינן בעירובי תחומין, וממילא דאין שביתתו כאן בטעות, וצ"ע.

**לא אמר כלום כל עיקר דאפי' לתחתיו של אילן לא מצי אזיל,** בפירש"י כתב דהיינו דלא יזוז ממקומו, דבמקום רגליו אין לו שביתה כיון שעקר דעתו ולבו מכאן, וכ"כ התוס' וש"ר, - אך התורי"ד כתב דהיינו דל"מ אמירתו כלל לקנות שביתה תחת האילן, ולא מצי לילך לתוך אלפים לתחתיו של אילן, אלא קנה שביתה במקומו, וכ"כ הגר"א בסימן ת"ט סי"א והגאו"י לקמן נ' ב' בדעת הרמב"ם, עיי"ש, וכ"נ בד' הר"י בן חכמון בסוגיין, שנקט דהרמב"ם פסק כדעת רב, עיי"ש.

התוס' כתבו דהא דהכא אינו קונה שביתה במקומו כיון שעקר דעתו משם, ול"ד להיכא דנתגלגל עירובו חוץ לתחום דקונה שביתה בביתו,[[253]](#footnote-254) הוא משום דשאני התם שעומד בעירו ולא עקר דעתו מעירו, ודעתו שאם לא יקנה שם שביתה יהא לו תחום ביתו, וכ"כ בפירש"י לקמן ס' א' ד"ה ואסור לעירובו, ומבו' בדבריהם דביסוד הדין ליכא נפ"מ בין שובת בביתו לשובת במקום אחר, והנפ"מ ביניהם הוא בדעתו.[[254]](#footnote-255)

אך התור"פ כתב דשאני נתגלגל עירובו חוץ לתחום דשביתת ביתו אינו מאבד בקל, וע"כ הוי כבני העיר, ומשא"כ הכא דשביתת רגליו אינה חשובה ומשו"ה מאבדה יותר בקל, ומשמע דחלוק ביסוד הדין שביתה בביתו משביתה במקום אחר, דשביתה בביתו אינה נעקרת אלא ע"י שקונה שביתה במקום אחר,[[255]](#footnote-256) וכ"נ בד' הראב"ן בס"פ בכל מערבין, עיי"ש, וכ"כ הגאו"י לקמן ס' א' ד"ה הא דאמר רש"י, עיי"ש.

\*הראבי"ה בסימן שצ"ז כתב לחלוק ע"ד רש"י, דאף בביתו אינו קונה שביתה כשעקר דעתו לקנות שביתה במקום אחר, ופירש כן בד' השאילתות בשאילתא מ"ח, ויתבאר בעזה"י לקמן ס' א', ועיי"ש שכתב דהא דבנתגלגל עירובו חוץ לתחום קונה שביתה במקומו, הוא משום דנתכוין למקום הראוי ואונס הוא, הלכך יש לו דין שביתה, וכיון דאינו יכול לקנות במקום שנתכוין קנה שביתה בביתו, והובאו דבריו באו"ז סימן קס"ו בשם רשב"ט, (וכנראה דדברי ראבי"ה שם הם העתקת דברי רשב"ט), וכ"ה מבו' בפי' ריו"נ לקמן ס' א',[[256]](#footnote-257) ויתבאר עוד בזה בעזה"י לקמן שם.

**ושמואל אמר וכו' אבל לתחתיו של אילן מצי אזיל ונעשה תחתיו של אילן חמר גמל,** בביאור דעת שמואל מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דלא ידעינן באלו ד' אמות שתחת האילן קנה שביתה, וע"כ נעשה תחתיו של אילן חמר גמל, דאינו יכול לילך אלא למקום שהוא תוך אלפים לכל האילן, וכ"כ התוס', וכתבו דהא דלא אמרינן דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, הוא משום דבתחומין הקילו, או משום דהוי כאומר ליקנו לי ד' אמות מתוך ח'.

**ב** בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי סוגיין מבו' דטעמא דשמואל הוא משום דאדם קונה שביתה בב' מקומות, וע"כ אף דיש תחתיו של אילן ח' אמות, ה"ה קונה שביתה בד' אמות אלו ובד' אמות אלו, ובכה"ג אסור לו לצאת מתוך אלפים לשביתה זו ומתוך אלפים לשביתה זו,[[257]](#footnote-258) - ועיי"ש שכתב דבזה הוא דפליגי רב ושמואל, דרב ס"ל דאין אדם קונה בשביתה שלו ח' אמות, וע"כ הכא שיש תחת האילן ח' אמות ואמר שביתתי תחתיו לא קנה שביתה כלל, דח' אמות כולן אינו קונה, וד' מתוך ח' לא סיים, ושמואל ס"ל דאדם קונה שביתה בח' אמות, וכיון דהוא קונה שביתה בכל הח' אמות שתחת האילן, חשיב שפיר כסיים אתרי'.[[258]](#footnote-259)

**ג** בפי' ר"ח כתב דהיינו דאינו יכול לילך אלא באלפים שממקום רגליו עד האילן, וכ"כ בספר העתים סימן נ"ב, וכ"כ רש"י בל"א, ופירש דהוא משום דכיון שלא סיים ד' אמותיו, קנה שביתה באחד מב' המקומות, או במקום רגליו או תחת האילן, וע"כ אין לו אלא אלפים שממקום רגליו עד תחת האילן,[[259]](#footnote-260) ומה שאמרו דנעשה תחתיו של אילן חמר גמל, היינו דאם בא למדוד מן האילן, מודדין לו ממקום רגליו, ואם בא למדוד ממקום רגליו מודדין לו מן האילן, - והריטב"א כתב לפרש לדעה זו דהיינו, דמספק"ל אם קנה שביתה תחת האילן אף שלא סיים מקומו, וס"ל דאף אם לא קנה שביתה תחת האילן, ה"ה קונה שביתה במקום רגליו, שאינו נעקר ממקום רגליו בקל,[[260]](#footnote-261) וע"כ דינו מסופק אם קנה שביתה תחת האילן או במקום רגליו, - אך בחי' הגרע"א לקמן נ' ב' ד"ה תמוה לי, וד"ה רש"י, כתב לפרש, דלעולם פשיטא לי' דלא קנה שביתה תחת האילן וקנה שביתה במקומו, והא דאינו יכול לילך אלא באלפים שממקום רגליו עד האילן, ואינו רשאי לילך ממקום רגליו לצידו השני, הוא משום דעקר דעתו ממקומו שלא לילך רק למקום שהי' רשאי אילו הי' העירוב קונה,[[261]](#footnote-262) וזה לפי המבו' בפירש"י לקמן נ"ב ב' ד"ה אלא, דשייך לעקור דעתו מרוח אחת, ועמש"כ בזה בדברי יחזקאל סימן ח' סוסק"ב.

**ד** המ"מ בפ"ז מעירובין ה"ה כתב בדעת הרמב"ם, דלשמואל קנה שביתה במקומו, ויש לו להלך אלפים אמה עד תחתיו של אילן, וכן יכול לילך לצד השני אלפים אמה ממקום רגליו, והא דקאמר דנעשה תחתיו של אילן חמר גמל, היינו דהא דלא קנה שביתה תחת האילן הוא משום דנעשה כחמר גמל, דאין שביתתו ברורה, וע"כ לא קנה שם שביתה כלל, וכ"כ בפי' ר"ח בן שמואל בפי' קמא, ובסו"ד כתב דהוא פי' הרמב"ם, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א לקמן נ' ב' בדעת הרמב"ם.

והגר"א בסימן ת"ט סי"א הק' על פי' זה, דל' הגמ' דנעשה תחתיו של אילן חמר גמל דחוק מאד, והגאו"י לקמן נ' ב' הק' עוד ממש"א בגמ' מ"ט דרב וכו', ולפי' זה הול"ל מ"ט דרב ושמואל, שהרי תרוייהו מודו דלא קנה שביתה תחת האילן, ועוד דלל"ב דקאמר רבה דטעמא דרב הוא משום דכל שאינו בזאח"ז וכו', (ואם אמר ד' מתוך ח' קנה), הרי שמואל קאמר להדיא דהא דלא קנה שביתה תחת האילן הוא משום דלא מסיים אתרי', (וכמו שאמר דהוא משום שנעשה תחתיו של אילן חמר גמל וכו').[[262]](#footnote-263)

**ואיבע"א אמר רבה מ"ט דרב משום דקסבר כל שאינו בזאח"ז וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דאם סיים ד' צפוניות אינו יכול לחזור בו לברור ד' דרומיות להיות לו שביתה כאן וכאן, וצ"ב דהרי קניית השביתה היא בביה"ש, וא"כ מ"ט אינו יכול לחזור בו, ולא חיילי אלא ד' אמות צפוניות, וצ"ל דאיירי כשאין דעתו לחזור בו מהמקום הראשון, אלא חוזר בו לקנות מקום שביתה נוסף.[[263]](#footnote-264)

**כל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו,** בד' התוס' מבו' דיסוד הך דינא הוא משום דא"א שיחולו שניהם, דכ"ה דבזאח"ז אין השני חל, ה"נ בב"א א"א שיחולו שניהם, וע"כ אמרינן דלא חייל אף חד מינייהו, דהי מינייהו מייתת, וכ"כ התוס' בזבחים ל' א' ד"ה דבריו קיימים, וכ"כ הר"ן בקידושין נ' ב', ועי' בחי' הגר"ח בפי"ג מנדרים שנראה שפירש בזה בע"א, ואכמ"ל.

**שאני מעשר דאיתי' לחצאין דאי אמר תקדש פלגא פלגא דחיטתא קדשה,** בפירש"י כתב דהיינו דבמרבה במעשרות חייל המעשר על כל גרגר וגרגר שבו לפי חשבון, וצ"ע דמ"ט לא אמרינן בזה כל שאינו וכו', שהרי א"א להפריש חצי מכל גרגר ואח"כ להפריש את החצי השני, ומ"ט בב"א חייל מעשר על חצי מכל גרגר, ובד' תור"פ והריטב"א משמע דהיינו משום דאמרינן דלכך נתכוין שיחול לפי חשבון, אך צ"ע דא"כ מ"ט מעשרותיו מקולקלין.

והתוס' פירשו דכיון דמעשר איתי' לחצאין בזאח"ז, דאם אמר סאה אחת מהם מעשר כל חצי חטה וחטה ואח"כ כן גם בסאה האחרת חל מעשר בשתיהן במקצת, ישנו גם בב"א לחול מעשר על סאה אחת והאחרת תהא טבל, וכ"כ הרמב"ן בקידושין נ"א א' וצ"ב, וביותר צ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ התוס' לעיל דהא דכל שאינו וכו' הוא משום דהי מינייהו מייתת, וה"ט שייך גם הכא, ועמש"כ בזה הריטב"א בקידושין שם, וצ"ע.

**עשירי ואחד עשר מעורבין זב"ז,** בפירש"י כתב דפרכינן מהא דחיילא קדושת מעשר על העשירי, אע"ג דליתי' בזאח"ז,[[264]](#footnote-265) אך התוס' בתי' בתרא כתבו דפרכינן מהא דחיילא קדושת שלמים על האחד עשר, אף דבזאח"ז לא חיילא עלי' קדושת שלמים,[[265]](#footnote-266) וכ"ה מוכרח למש"כ התוס' בבכורות ט' א' (ד"ה אמר) דבקדושה הבאה מאלי' לא אמרינן כל שאינו וכו', ובע"כ דהא דפרכינן הכא דנימא כל שאינו וכו', הוא אהא דחיילא קדושת שלמים על האחד עשר, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם תוס'.

בפירש"י כתב דשניהם טעונין תנופת חזה ושוק וסמיכה מספק,[[266]](#footnote-267) ואינו מברך על התנופה ועל הסמיכה דלא ליהוי ברכה לבטלה, וצ"ע דמ"ט ל"מ להניף ולסמוך זה אח"ז ולברך עליהן, ותהא הברכה על התנופה והסמיכה באותו שהוא שלמים, ובפשוטו צ"ל דהוא משום דאם הראשון שמניף ושסומך עליו הוא מעשר, הויא תנופה וסמיכה זו הפסק בין הברכה לתנופה ולסמיכה של השלמים, ונתחדש לפ"ז תרתי, חדא, דמעשה שעושה בין הברכה למצוה הוי הפסק, ועוד, דאף שעושה כן מחמת ספק הו"ל הפסק, והאחרונים הק' בזה מכ"ד, ואכמ"ל.

**והרי תודה דליתא בטעות,** בפירש"י כתב דהיינו דאם הפריש לחמי תודה וטעה וסבור שלא הפריש וחזר וקרא שם על מ' חלות אחרות לא קדשי, דהקדש טעות אינו הקדש, - והרשב"א והריטב"א כתבו בשם הראב"ד דהיינו דאם הכניס לה בטעות מ' חלות שנתקדשו לתודה אחרת ושחטה עליהן והמ' שהוקדשו לה לא היו בעזרה או שלא קרמו בתנור לא קדשו כלל,[[267]](#footnote-268) - ובפירש"י בקידושין נ"א א' פירש דהיינו דאם שחט תודה על מ' חלות ונתכוין לשחורות ונמצאו לבנות שאינם אותם שבדעתו לא קדשו, משום דהוי הקדש טעות.[[268]](#footnote-269)

**וליתא בזאח"ז,** בפירש"י כתב דהיינו דאם הפריש מ' לתודתו ושחט הזבח עליהן וחזר והפריש לה מ' אחרות לא קדשי, והגאו"י והרש"ש הק' דבכה"ג הרי הא דאין המ' השניות קדושות אי"ז משום דליתי' בזאח"ז, דאף אם שחט את התודה בלא לחם ואח"כ הפריש מ' לא קדשי, דאין הלחם קדוש אלא בשחיטת הזבח, ולכאו' צ"ל דמ"מ הא דאין המ' השניות קדושות הוא גם משום דליתי' בזאח"ז, וע"כ אמרינן בזה כל שאינו וכו'.

**לא יקדשו ארבעים אא"כ קדשו שמונים כו"ע לא פליגי דלא קדשו,** בפירש"י במנחות ע"ח ב' כתבו דהא דלא קדשו הוא משום דאין מביאין תודה אלא מ' חלות, - אך בפירש"י בקידושין נ"א א' כתב דהוא משום דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, והפנ"י שם הק' דמ"ט הוצרך לזה, הרי אף בלא דינא דרבה א"א שיתקדשו פ', (דמשמעות הגמ' דס"ד דחזקי' דאמר דקדשו מ' מתוך פ', הוא דלא כרבה, ואפ"ה לא קדשו אלא מ'), וא"כ אף א"א שיתקדשו מ', שהרי התנה דלא יתקדשו מ' אא"כ קדשו פ'.[[269]](#footnote-270)

**לא שנו אלא באילן שתחתיו ח' אמות,** הראב"ד בכתוב שם לעיל מ"ח א' הוכיח מזה דלא קי"ל כמ"ד דיש לו ד' אמות לכל רוח, דלהך מ"ד מ"ט באילן שתחתיו ח' אמות לא קנה שביתה שם, הרי כל הח' אמות צריכות לשביתתו, - ובפסקי ריא"ז ה"ה דין ג' כתב דמה שאמרו דתחתיו ח' אמות, היינו ח' אמות לכל רוח, - והמאירי לעיל מ"ט ב' כתב, דכל הא דיש לו ד' אמות לכל רוח, הוא במי שלא קנה שביתה כלל שאין לו אלא ד' אמות, אך הכא שהוא קונה שביתה שם, אין לו אלא ד' אמות, וזה כמש"כ תוס' הרא"ש ותור"פ לקמן ס' ב' בשם ה"ר אלחנן, ועי' בתו"ש סימן שצ"ו סק"ה מש"כ לישב עוד בזה, - אך לא נתישב בזה ד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"ו הי"ב שכתב דאף ד' אמות דשובת הם ד' אמות לכל רוח, ושם פט"ו הצ"ח כתב דבאילן שיש בתחתיתו ח' אמות אין מקצת מקומו ניכר, ואם אין בתחתיתו ח' אמות מקצת מקומו ניכר, ומבו' דאין לו אלא ד' אמות, וגם מש"כ התו"ש לישב, אינו מתישב בד' הרשב"א, וכמש"כ התו"ש שם.[[270]](#footnote-271)

\*התו"ש בסימן ת"ט סקל"א הק', דלמש"כ האו"ז בדעת רש"י דד' אמות הוא חוץ ממקום עמידת רגליו, ונת' לעיל מ"ח א', א"כ אף באילן שתחתיו ח' אמות, הרי מקצת ביתו ניכר באמה האמצעית, דהא מקום עמידת רגליו הוא חצי אמה, ולכאו' י"ל דאף דכשקונה שביתה במקום רגליו יש לו ד' אמות מלבד מקום רגליו, מ"מ כל שקונה שביתה במקום אחר, אין לו אלא ד' אמות.

**אבל באילן שתחתיו ז' אמות הרי מקצת ביתו ניכר,**[[271]](#footnote-272)הקר"א צידד דאתיא כהך לישנא דטעמא דרב הוא משום דלא סיים אתרי', וע"ז הוא דמהני הא דמקצת ביתו ניכר דחשיב כסיים אתרי', אך להך לישנא דטעמא דרב הוא משום דכל שאינו בזאח"ז וכו', לא קנה שביתה שם אף דמקצת ביתו ניכר, וכ"כ החזו"א בסימן ק"י סק"ד, ושמא זהו מש"כ הרמב"ן במלחמות בתו"ד דסוגיין בטעמי' דרב כל"ק דרבה הוא, - אך מד' הרשב"א לעיל מ"ט ב' שצידד מכמה טעמים דקי"ל כל"ב דרבה דטעמא דרב הוא משום דכל שאינו בזאח"ז וכו', נראה דס"ל דאף להך לישנא מהני הא דמקצת ביתו ניכר, וכ"נ גם מד' הראב"ד שהביא הרשב"א שם, שלא הוכיח מהכא דקי"ל כל"ק דרבה, וכ"ה מבו' להדיא בדבריו בעבוה"ק שער ה' פט"ו הצ"ח, עיי"ש, וצ"ע.[[272]](#footnote-273)

\*הרי"ף כתב דבאילן שאין תחתיו ח' אמות אלא ז' הרי מקצת ביתו ניכר, כלומר שאין בחציין וכו' ומכל מקום שאתה מודד לא תמצא ד' אמות אלא עד שתמדוד חצי אמה מן החצי האחר נמצא אותה חצי אמה כמסוימת וניכרת והיא מקצת בית שביתתו, ובס' לשון הזהב כתב לדקדק מדבריו דלא סגי במה דאיכא משהו משביתתו ניכר, וכמשמעות ל' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ז, אלא בעינן שיהא חצי אמה ניכר, דנפיק מתורת לבוד, וכ"כ הדברי יחזקאל בסו"ס ח', ועיי"ש שכתב בדעת הר"ח דבעינן שיהא אמה ממקום שביתתו ניכר, משום דגברא באמתא יתיב.[[273]](#footnote-274)

**תניא כוותי' דרב וכו' אבל לא סיים ד"א שקבע לא יזוז ממקומו,** בפירש"י כתב דהיינו דלא יזוז מד' אמות של מקום רגליו, דאין לו שביתה לא כאן ולא כאן, דבמקום רגליו לא רצה לקנות וכאן שרצה לא סיים, וזה לטעמי' דלדעת רב לא קנה שביתה במקומו, - אך התורי"ד לעיל מ"ט ב' נחלק ע"ז דלדעת רב קנה שביתה במקומו, וכתב דהא דתניא דלא יזוז ממקומו, היינו דלא יזוז מן המקום שקבע שביתתו שם, דכיון דלא סיים את מקומו ה"ה קונה שביתה במקום רגליו, ואינו הולך מתחת האילן לביתו, דהוא חוץ לאלפים ממקום רגליו, - והגר"א בסימן ת"ט סי"א פירש לדעת הרמב"ם דהא דלא יזוז ממקומו, היינו דלא יזוז משביתת מקומו, דנשאר לו שביתה במקומו.

**כגון דאיכא ממקום רגליו ועד עיקרו תרי אלפי וארבע גרמידי וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דבכה"ג אם לא סיים את הד' אמות הסמוכים לו, י"ל דבעבר השני בחר וה"ה עכשיו חוץ לתחומו ואין לו אלא ד' אמות, וע"כ לא יזוז ממקומו, ומשמעות דבריו דשפיר מצי לקנות שביתה אף חוץ לאלפים אמה, ואך דבכה"ג נמצא דהוא חוץ לתחומו ואין לו אלא ד' אמות, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"כ הראב"ד בפ"ז מעירובין ה"ג, - אך בפי' ר"ח כתב דאם ד' אמות שתחת האילן חוץ לתחומו, אינו קונה שביתה שם,[[274]](#footnote-275) וע"כ הוא דאין לו אלא ד' אמות, והיינו משום דל"מ לקנות שביתה שם, וגם במקום רגליו אינו קונה שביתה משום דלא ניח"ל דליקני,[[275]](#footnote-276) וכ"כ הבעה"מ, וכ"ה בפירש"י לקמן ס' א' ד"ה מותר לביתו,[[276]](#footnote-277) - ויתבאר עוד בזה בעזה"י לקמן שם.

הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ג כתב דכל שהי' בין המקום שנתכוין לשבות בו ובין המקום שהוא עומד בו כשחשיכה יותר מאלפים אמה לא קנה שביתה בריחוק מקום, ואין לו אלא אלפים אמה לכל רוח ממקום שהוא עומד בו משחשיכה, ומבו' דבכה"ג דנתכוין לקנות שביתה חוץ לאלפים, הוא קונה שביתה במקום רגליו, והובא בשו"ע בסימן ת"ט סי"א, וכ"כ בפסקי רי"ד בסוגיין, ואזיל לטעמי' דס"ל דלעולם לא אמרינן דעקר דעתו ממקום רגליו, - ולדעת הרי"ד מתפרש הא דתניא דלא יזוז ממקומו, ומוקמינן לה כשהוא חוץ לאלפים, דהיינו דלא יזוז מהמקום שסיים, וכמו שפירש הרי"ד לעיל מינה לדעת רב, ונת' לעיל, - והגר"א בסימן ת"ט כתב לפרש לדעת הרמב"ם, דהא דתניא דלא יזוז ממקומו, היינו דלא יזוז משביתת מקומו, וזה כמש"כ שם לעיל מינה בדעת הרמב"ם לפרש כן גם לדעת רב, ונת' לעיל.[[277]](#footnote-278)

\***טעה ועירב לב' רוחות כמדומה הוא שמערבין לב' רוחות,** בפירש"י כתב דהיינו שהי' סבור שמותר לעשות כן ולילך שחרית כאן וערבית כאן, ובטושו"ע סימן תי"ב כתבו דהיינו שעירב חצי היום הראשון לרוח צפון וחצי היום השני לרוח דרום, - ובחי' הגרע"א לעיל ל"ח א' ד"ה אמנם נ"ל כתב, דאם טעה וסבר שיכול לקנות שביתה בחצי יום השבת, ואמר עירובי שבמזרח יקנה לי שביתה בביה"ש לחצי יום הראשון, ועירובי שבמערב יקנה לי השביתה בחצי יום השני דשבת, בזה בודאי קנה במזרח, דהעירוב השני הוא כמאן דליתא, דקניית עירוב היא בביה"ש, אלא איירי הכא כשרצונו דב' העירובים יקנו לו בביה"ש, אלא דעירובו למערב יקנה לו בביה"ש בכדי לילך בו חצי היום השני, אך בד' הרשב"א והריטב"א שם נראה דלא כן, (וע"כ נקטו דכשאומר עירובי בראשון למזרח ובשני למערב, אם הוו ב' הימים חדא קדושה, לא חייל עירובו כלל), וצ"ע.

**לימא תיהוי תיובתא דרב,** בפירש"י כתב דהיינו דלרב דאמר דהיכא דלא סיים לא יזוז ממקומו, ה"נ הכא אפי' לא מיצעו את התחום לא יזוז ממקומו, דבביתו לא רצה לקנות, ובשביתות העירובין לא סיים בהי ניח"ל, והתור"פ הק' דהרי שביתת ביתו אינה נעקרת אלא כשקנה שביתה במקום אחר, ועי' מהרש"א מש"כ לישב, וצ"ב, ועמש"כ המרומי שדה לקמן ס' א', וכתב לפרש דהא דמותבינן לרב הוא משום דלרב אינה קונה שביתה לא בצפון ולא בדרום אלא הוא כבני עירו, ובברייתא תניא ברישא דמהלך לצפון כעירובו לדרום וכו', ובסיפא לא יזוז ממקומו, ולרב בין ברישא ובין בסיפא מותר לילך מעירו אלפים לכל רוח, וכ"כ הריטב"א.[[278]](#footnote-279)

בפירש"י הק' להך לישנא דלשמואל אין לו אלא אלפים שממקום רגליו עד האילן, דא"כ מאי מותבינן מינה לרב דכל דלא סיים אתרי' לא יזוז ממקומו, הרי הכא נתכוין לקנות שביתה בב' המקומות, וע"כ הוא קונה שביתה באחד מהן, ואם פריך דמ"ט כשאמר שביתתי תחתיו לא אמרינן דיקנה או ד' צפוניות או ד' דרומיות, א"כ הוי תיובתא גם לשמואל, דס"ל דאין לו מן האילן ולביתו כלום, ולא אמרינן דממ"נ מתחילת אילן לצד רגליו יהא לו אלפים לצד ביתו, ועי' בדברי יחזקאל סימן ח' סק"ט במש"כ לפרש קו' רש"י, ובמש"כ לישב, - ובחי' הגרע"א תמה, דלדעת שמואל שפיר ניחא, דכ"ה כשאמר שביתתי תחתיו מותר לילך במקום שהוא בתוך אלפים לאילן ולביתו, ה"נ כשעירב לב' רוחות מותר לילך למקום שהוא בתוך אלפים לביתו ובתוך אלפים למקומות שהניח עירובו, וע"כ שפיר תניא דמהלך לצפון כעירובו לדרום, דהרי מה שמהלך לצפון כעירובו לדרום הוא בתוך תחום ביתו, וע"כ שפיר הוא מותר להלך שם, ועמש"כ בזה בהגה' הגרא"מ הורוויץ.

הרמב"ן במלחמות הק', דמה מותבינן מינה לרב, הרי המערב לב' רוחות או שאמר לב' עבדיו צאו וערבו עלי מסיים מקום שביתתו הוא, ול"ד לההיא דרב דלא סיים אתרי', וכתב די"מ דהא דמותבינן מינה לרב הוא להך לישנא דטעמא דרב הוא משום דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו,[[279]](#footnote-280) וכתב דזה אינו הגון, עיי"ש,[[280]](#footnote-281) וכתב לפרש, דיסוד הפלוגתא דרב ושמואל הוא, דלרב אין אדם קונה בשביתה שלו ח' אמות, וע"כ הוא דכשאמר שביתתי תחתיו אינו קונה שביתה, דח' אמות כולן אינו קונה, וד' אמות מתוך ח' אינו קונה כיון דלא סיים, ולשמואל אדם קונה בשביתה שלו ח' אמות, וכיון שהוא קונה שביתה בכל המקום שתחת האילן, הרי דשפיר סיים אתרי', וזהו דמותבינן מהך ברייתא לרב, דהכא תניא דהוא קונה שביתה בב' מקומות, ומה"ט הוא דהולך לצפון כעירובו לדרום וכו'.[[281]](#footnote-282)

הרי"ף הוכיח דקי"ל כשמואל, מהא דתניא דב' ששאלו חלוק זה לילך בו שחרית לביהמ"ד וזה לילך בו ערבית לביהכ"נ, וכו' מיצעו עליו את התחום ה"ז לא יזוז ממקומו, והבעה"מ הק' ע"ז, דשאני התם דהחלוק תלוי בבעלים והבעלים יש להם תחומין כ"ז שסיימו ד' אמות מקום שביתתן, ועד"ז כתב המאירי לעיל במתניתין, - והרמב"ן במלחמות כתב לפרש ד' הרי"ף, דיסוד הפלוגתא דרב ושמואל הוא דלרב אין אדם קונה שביתה בב' מקומות, ולשמואל אדם קונה שביתה בב' מקומות, ולדעת רב דאין אדם קונה שביתה בב' מקומות, אף בחלוק א"א שיקנה בביה"ש שביתה בב' מקומות, ומבו' בדבריו שפירש דמכוון ד' הבעה"מ הוא, דכיון דטעמא דרב הוא משום דלא סיים אתרי', ל"ש ה"ט בחלוק שהוא נגרר אחר הבעלים והבעלים סיימו את מקום שביתתן, וע"ז הוא שכתב לפרש דאף דבחלוק ליכא לה"ט דלא סיים אתרי', מ"מ מייתינן מהתם דמצי לקנות שביתה בב' מקומות.[[282]](#footnote-283)

והרמב"ן שם כתב עוד, דגם הא דתניא בתוספתא פ"ו הי"ב דעבד של ב' שותפין וכו' מהלך בצפון כרגליו של זה בדרום וכו', הוא כדעת שמואל דאדם קונה שביתה בב' מקומות, והקר"א לעיל בסוגיין תמה על דבריו, דאם פליג רב גם בדבר של שותפין, תיקשי לרב ממתניתין דביצה ל"ז א' דכלי של שותפין הוא כרגלי שניהם, וכ"ה בכ"ד, ועיי"ש שעמד עוד, דמ"ש ב' ששאלו חלוק דתליא בפלוגתא דרב ושמואל, מכלי של שותפין דלא תליא בפלוגתייהו, ועיי"ש מש"כ בזה.[[283]](#footnote-284)

הראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה בזה, דהרי"ף כתב דקי"ל כשמואל, והסכימו לזה הבעה"מ והמלחמות, וכ"כ התוס' לעיל מ"ט ב' ד"ה מ"ט, וכ"כ ש"ר בסוגיין, וכ"כ הראב"ד בפ"ז מעירובין ה"ה, - אך הרשב"א והריטב"א והמאירי כתבו בשם הראב"ד דקי"ל כרב,[[284]](#footnote-285) וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ה דין ג', וכן צידד האו"ז בסימן קנ"ה, ובס' העתים סימן נ"ב כתב דכ"כ הרי"ף מתחילה, דהלכתא כרב באיסורי, וציוה למחוק ולכתוב דהלכתא כשמואל, וכ"כ המאירי לעיל במתניתין בשמו,[[285]](#footnote-286) - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ת"ט סי"א ד"ה וכן דעת הרי"ף.

הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ה כתב דהקונה שביתה בריחוק מקום ולא סיים מקום שביתתו לא קנה שביתה שם וכו', ואין לו אלא אלפים אמה לכל רוח ממקום שהוא עומד בו כשחשכה, והמ"מ שם כתב בדעתו דקי"ל כשמואל, וס"ל גם לדעת שמואל לא קנה שביתה תחת האילן אלא קנה שביתה במקומו, וכ"כ הריטב"א, - אך הגר"א בסימן ת"ט סי"א כתב בדעתו דקי"ל כרב, וס"ל דלדעת רב קנה שביתה במקומו, (וכמש"כ התורי"ד),[[286]](#footnote-287) וכ"ה מבו' בפי' ר"י בן חכמון לעיל בסוגיין.[[287]](#footnote-288)

הרמב"ם בפ"ח מעירובין כתב דטעה ועירב לב' רוחות וכו' או שאמר לשנים צאו וערבו עלי וכו' מהלך כרגלי שניהם, והגר"א בסימן ת"ט סי"א הק' למש"כ בדעת הרמב"ם דקי"ל כרב, דא"כ היאך הביא לדינא דעירב לב' רוחות דמותבינן מינה לרב, ואמרינן דרב תנא ופליג, וכתב דשמא גירסא אחרת היתה לו, - והמרכה"מ בפ"ז מעירובין ה"ה כתב לישב, דס"ל דהא דמותבינן מינה לרב הוא רק להך לישנא דטעמי' הוא משום דכל שאינו בזאח"ז וכו', דלאידך לישנא דטעמי' הוא משום דלא סיים אתרי', והכי קי"ל כמבו' בל' הרמב"ם שם, ל"ד להתם דחשיב כסיים אתרי', וכמש"כ הרמב"ן במלחמות, וכ"כ הגאו"י, והדברי יחזקאל בסימן ח' סקי"א.

**והוא דכי רהיט לעיקרו מטי,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דסגי במה שיגיע לעיקרו אם ימהר בתכלית המהירות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ג דסגי במה שיגיע לשם אם ירוץ בכל כחו, וכ"כ המאירי לעיל מ"ט ב', ועיי"ש שכתב עוד בשם הראב"ד דמהני אף אם לא הי' הוא יכול לרוץ, - ובחי' הרמב"ן לעיל מ"ג א' ד"ה עוד י"ל מבו', דכשבא בספינה, סגי במה שאם יהא רוח שאינה מצוי' דים יגיע לשם, אף דאי"ז בידו.[[288]](#footnote-289)

בפירש"י כתב דבעינן דכשירוץ יגיע לשם קודם שתחשך, ובתור"פ כתב דסגי במה דכי רהיט מטי לאילן בביה"ש, והביאוה"ל בסימן ת"ט סי"א ד"ה מבעו"י כתב דמסתבר דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם מהני עירובי תחומין בביה"ש.

**זה שאינו מכיר מוסר שביתתו למכיר,** בפירש"י כתב דאומר שביתתי עמך, ומשמע דרק כשהמכיר קונה שביתה שם, הוא דמצי למסור לו שביתתו ולקנות גם הוא שביתה עמו, אך כל שהמכיר אינו קונה שביתה שם ל"מ, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ז, והרשב"א בעבוה"ק ש"ה פט"ו (הצ"ג) והטוש"ע בסימן ת"ט סי"ב, ועי' בגאו"י שנסתפק בזה, דשמא אף בכה"ג דאין המכיר קונה שביתה שם, מצי לקנות שם שביתה לחבירו משום שליחות.

ד' אלול ע"ח

דף מס' 14

**נ"א א' -** **הני אלפים אמה היכא כתיבן,** הריטב"א כתב דהיינו היכא רמיזי ואהיכא אסמכינהו רבנן, דהרי קי"ל דתחומין דרבנן, - והריטב"א לעיל י"ז ב' כתב בשם הראב"ד שהוכיח מהא דמייתינן הכא לתחומין מקרא דאל יצא איש ממקומו וגמרינן מקום ממקום, דתחומין אית להו עיקר מה"ת, דתחומין די"ב מיל דאורייתא, וקרא בדידהו משתעי נמי, והריטב"א תמה ע"ז, דהרי הכא מייתינן גז"ש לאלפים אמה, דאי"ז אלא מדרבנן, ובע"כ דקרא וגז"ש אסמכתא דרבנן היא.

**שבו איש תחתיו אלו ד' אמות,** בפירש"י כתב דאלו ד' אמות ליוצא חוץ לתחום, ומשמע דלא ילפינן מינה אלא דין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום, אך דין ד' אמות דשובת אינו מהך קרא, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש ותור"פ לקמן ס' ב' בשם ה"ר אלחנן, וכ"נ גם בד' הרמב"ן לעיל מ"ג א', שכתב דכל דלא זכה מקומו דאל יצא איש ממקומו, יתקיים בו שבו איש תחתיו,[[289]](#footnote-290) - אך בתוספתא פ"ג ה"י תניא דהא דהשובת יש לו ד' אמות, ילפינן לה מהך קרא דשבו איש תחתיו, וכ"ה בפירש"י בסוכה כ"ה א' ד"ה ושבולות,[[290]](#footnote-291) ובתורי"ד במהדות"ל לקמן נ"ב א', וכ"ה מבו' בל' השו"ע בסימן שצ"ו ס"א ובד' הגר"ז שם ס"א.[[291]](#footnote-292)

**המעביר ד"א ברה"ר אינו חייב עד שמעביר הן ואלכסונן,** נחלקו הראשונים בזה, וג' דעות בדבר, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאינו חייב עד שיעביר ד' אמות וח' חומשי אמה, ופירש דגבי העברה ליכא למיתב פאות אלא כה"ג דהא ליכא למימר בהו ריבוע ועיגול, והרשב"א וש"ר כתבו בדעתו דלעולם אינו חייב אא"כ מעביר ד' אמות ואלכסונם, והסכימו לזה לדינא, וכ"כ התוס' בשם ר"ת,[[292]](#footnote-293) וכ"כ הרמב"ם בפי"ב משבת הי"ח,[[293]](#footnote-294) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ד, הלכה קנ"ב. - **ב** התוס' כתבו בשם רשב"ם דמרבעין לרה"ר בריבוע העולם, ורק כשמעביר או זורק לאלכסונו של עולם אינו חייב עד שיזרוק או יעביר ד' אמות ואלכסונם, וכ"כ התורי"ד[[294]](#footnote-295) והריא"ז ה"ה דין ח',[[295]](#footnote-296) וכ"נ בד' ראבי"ה סימן שצ"ח. - **ג** הרשב"א וש"ר כתבו בשם הראב"ד דכשמעביר ביושר כנגד פניו בד' אמות לחודייהו סגי, אבל כשמעביר לאלכסון עצמו אינו חייב עד שיעביר הן ואלכסונן, והיינו דהריבוע ד' אמות הוא לפי צורת עמידתו.[[296]](#footnote-297)

הרשב"א הק' ע"ד רש"י ודעימי', דהרי עיקר דין פאות לגבי שבת נלמד מערי הלוים, ודיו לבא מן הדין להיות כנדון דאין להן אלא אלפים אמה, ואך דיש להן זויות שנשכרין בהן האלכסון, וכתב לישב דזה יהי' לכם קאי על הפאות, ומזה דרשינן כזה יהיו כל שובתי שבת דיהא מידתן כמידת הפאות, וכ"כ הר"ן, - והריטב"א הוסיף לפרש, דכל דאפשר ליתן האלכסון בזויות ממש כערי הלויים נותנין אותו שם, וע"כ בשיעור ד"ט דרה"י נותנין את האלכסון בזויות, וכל דא"א ליתנו בזויות, כגון במעביר ד' אמות ברה"ר שאין לנו לחלק בין המעביר באלכסון למעביר ביושר, נותנין אותו לכולן בקו היושר, דאין מחייבין אותו אלא כשיעור האלכסון.

הטור בסימן שמ"ט כתב דכל אדם יש לו ד' אמות שיכול לטלטל בהן וכו', ומיהו פירש"י שאין לו אלכסון אלא לאלכסון העולם אבל לריבוע העולם אין לו אלא ד' אמות, ור"ת פירש שלכל צד יש לו ה' אמות וג' חומשין, והב"י שם תמה ע"ז, דדעת רש"י בזה היא כדעת ר"ת דלכל צד יש לו ה' אמות וג' חומשין, וכ"כ בשו"ע שם ס"ב, דד' אמות שאמרו הן ואלכסונן שנמצא שהן ג' אמות וב' חומשין, - אך הגר"א שם כתב דכל הא דלדעת רש"י בעינן ה' אמות וג' חומשין, הוא רק בהעברה דא"א לומר פיאות, אבל כאן דאפשר בפיאות אין לו אלא ד' אמות מרובעות, וזהו שכתב הטור דרק לדעת ר"ת יש לו לכל צד ה' אמות וג' חומשין, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דאיכא דין בפנ"ע דאסור להוציא מד' אמותיו, ובדין זה מודה רש"י דמרבעין כפי ריבוע העולם.[[297]](#footnote-298)

הרמב"ם בפי"ב משבת הי"ט כתב דהעוקר חפץ מרה"ר ממקום זה והניחו במקום אחר ברה"ר, אם הי' בין ב' המקומות עד ד' אמות ה"ז מותר, הי' ביניהן יותר מד' אמות ועדיין הן בתוך ה' אמות וג' חומשי אמה פטור, הי' ביניהן ה' אמות וג' חומשי אמה בשוה ה"ז חייב, שהרי העביר החפץ חוץ לאלכסונו של מרובע, והראב"ד והרמ"ך שם תמהו ע"ז, דמ"ט כשיש ביניהם פחות מה' אמות וג' חומשין פטור אבל אסור, וכן הק' הטור בסימן שמ"ט, - והמ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דלא התירו חכמים ד' אמות ואלכסונן פחות משהו, דלא ליתי ליגע באיסורא דאורייתא, - ועמש"כ בביאור הגר"א סימן שמ"ט ס"ב בדעת הרמב"ם,[[298]](#footnote-299) ומש"כ בדעתו הדמשק אליעזר שם והמ"ב שם סק"ט והחזו"א בסימן ק"י סקכ"ד (ועי' גם בדבריו בסימן קי"ב ריש סקי"א), ועמש"כ בזה בס' קרית אריאל פ"ב הערה א', - ועמש"כ עוד בדעת הרמב"ם במרכה"מ בהל' שבת שם שם ובאו"ש שם, ועמש"כ על דבריהם בקונט' מחי' הגרי"מ סו"ס ב'.

\*הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ד הלכה קנ"ב כתב דיש מי שאומר שלא אמרו הן ואלכסונן במעביר וזורק, וכל מעביר וזורק ד' אמות בלא אלכסונן חייב דבר תורה, וכ"כ בס' הבתים שערי איסור הוצאה פ"ו בשם הראב"ד והתוס',[[299]](#footnote-300) - וצ"ע היאך פירשו למה שאמרו הכא דהמעביר ד' אמות ברה"ר אינו חייב עד שיעביר הן ואלכסונן.[[300]](#footnote-301)

\*הגאו"י כתב דמהא דלא אישתמיט תנא לאתויי דר"ח בן אנטגינוס על ד' אמות, יש ללמוד דמודה דבד' אמות בעינן מרובעות, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וצ"ע, וכ"ה גירסת הקה"ע בירושלמי ה"ו, עיי"ש, - אך היפ"ע לעיל מ"ט ב' הביא דבמד"ר במדבר פ"ב תניא להדיא דלר"ח בן אנטיגנוס גם ד"א לטלטל הם עגולות, וכ"ה במד' תנחומא שם אות ט'.[[301]](#footnote-302)

החזו"א בסימן ק"י סקכ"ד ד"ה הנותן עירובו כתב בדין ד' אמות דשביתה, דאין ריבוען לריבוע עולם דוקא, אלא יכול לברור אלכסונן לכל מקום שירצה,[[302]](#footnote-303) וכ"נ בד' המרכה"מ והאו"ש בפי"ב משבת הי"ט בדעת הרמב"ם, - אך בד' הגר"א בסימן שמ"ט ס"ב במש"כ בד' רש"י לעיל מ"ה א' ובד' הטור מבו' לכאו' דדין ד"א דשביתתו הוי ריבועו לריבוע העולם, עייש"ה,[[303]](#footnote-304) - ובד' הגר"א שם בדעת הרמב"ם בסו"ד, מבו' לכאו' דריבוע הד' אמות נקבע לפי כיוון הליכתו, וכ"נ במ"ב סימן שצ"ו סק"ו, ועמש"כ בזה בס' קרית אריאל פ"ב הערה א', וצ"ע.[[304]](#footnote-305)

**עמוד ברה"ר גבוה י' ורוחב ד' צריך הן ואלכסונן וכו',** נחלקו הראשונים בזה וג' דעות בדבר, **א** בפירש"י כתב דהיינו דבעינן שיהא רחב ד' בריבוע שתוכל למצוא בו אלכסון,[[305]](#footnote-306) ומבו' דכל דיש למצוא בתוך העמוד ד"ט מרובעים, הוי רה"י,[[306]](#footnote-307) ול"ב שיהא בו ד"ט לריבוע העולם, והיינו משום דיסוד דינא דפאות הוא דבעינן שיהא בעמוד ד"ט מרובעים, וכל שאפשר למצוא בתוכו ד"ט מרובעים, סגי בהכי.[[307]](#footnote-308) - **ב** התוס' כתבו בשם רשב"ם דתלי בריבוע העולם, וכל שהעמיד אלכסון העמוד לאלכסון העולם סגי דיהא בו דע"ד מרובעים, אך כל שהעמיד האלכסון ממזרח למערב או מצפון לדרום לא סגי בדע"ד מרובעים. - **ג** התוס' כתבו בשם ר"ת דלעולם בעינן שיהא בעמוד ה' טפחים וג' חומשין בעיגול, דמקרא דכזה יהיו כל שובתי שבת, ילפינן דבשיעורי שבת לעולם בעינן הן ואלכסונם, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"י סקכ"ד.

הרשב"א הק' ע"ד רשב"ם, דתלי בריבוע העולם, ממה שאמרו לקמן נ"ה א' דעיר מרובעת אין מרבעין אותה לריבועו של עולם, והריטב"א הק' מזה גם ע"ד רשב"ם דבמעביר ד' אמות תליא בריבוע העולם,[[308]](#footnote-309) והריטב"א כתב דהתם הוא בתחומין דרבנן, דכיון שכבר יש לה פיאות אין לנו לשנותה, אבל לגבי חיוב ד' אמות דאורייתא שנתנה להם תורה פיאות, לא נתנה אלא בריבועו של עולם, ואינו חייב עד שיצא החפץ מאותן ד' אמות הן בדרך הקו הישר הן בדרך האלכסון.

**דר"מ סבר עיקר עירוב בפת וכו',** לעיל ל"ה ב' אמרינן דר"מ ס"ל דתחומין דאורייתא, והרמב"ן לעיל י"ז ב' הוכיח לפ"ז, דאף למ"ד דתחומין דאורייתא מהני עירוב בפת,[[309]](#footnote-310) והביא דבכ"ד מבו' דמודה ר"מ לעירוב בפת, וכ"ה מבו' בסוגיין, וכתב דהוא או מהלמ"מ, או משום דחכמים סבורין דכיון שדעתו בכאן ואמר תהא שביתתי במקום פלוני עשאו ביתו, ומשם אני קורא אל יצא איש ממקומו, ודימה ד"ז למה שאמרו לקמן ע"ג א' דאנן סהדי דאי מתדר לי' התם טפי ניח"ל והו"ל מקום פיתא ולינה ומהתם משחינן לי', ומבו' עוד לפ"ז, דאף דתחומין דאורייתא מהני עירוב ברגליו, ואף כשמכיר מקום מסוים ואומר שביתתי במקום זה, ה"ז מועיל מדאורייתא,[[310]](#footnote-311) ועמד ע"ז החזו"א בסימן ק"י סק"ו ד"ה למאי,[[311]](#footnote-312) - ולפ"ז צ"ל דמה שאמרו דר"מ ס"ל דעיקר עירוב בפת, אף דמדאורייתא מהני עירוב בין בפת ובין ברגליו, וגם שביתתי במקום פלוני מהני, היינו בדינא דרבנן, דעיקר עירוב שסמכו עליו חכמים הוא בפת.

**עני הוא דאקילו רבנן גבי',** בפירש"י כתב דהיינו דבעני הבא בדרך ואין עמו פת הקילו חכמים שיאמר שביתתי במקומי, ומבו' דגם במהלך בדרך ואינו בתוך תחום ביתו, כל הא דיש לו אלפים אמה, הוא מדינא דעירוב ברגליו,[[312]](#footnote-313) ולא הקילו בזה אלא לעני, וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' לקמן דמפרשינן דזו היא שאמרו קאי אאינו מכיר או שאינו בקי בהלכה, - ונתחדש בזה דלא אמרינן דדוקא כשהוא בתוך תחום ביתו, הוא דבעינן לדין "עירוב" ברגליו להפקיעו משביתת ביתו, אך כל שאינו בתחום ביתו ואין לו שביתה אחרת, בע"כ דמקומו הוא במקום רגליו, ול"ב בזה לדין עירוב, אלא אף בכה"ג בעינן לדין עירוב, וכ"ה מבו' גם מדעת רב שרירא גאון, דאף בשביתתי במקומי בעינן אמירה, ונת' לעיל מ"ט ב', והיינו משום דאין קביעות שביתתו במקום זה, דהוא מהלך בדרך, ואינו קובע עצמו במקום זה, וע"כ כל הא דהוא קונה שביתה שם הוא מדין עירוב.[[313]](#footnote-314)

הב"י בסימן ת"ט סי"ג והגר"א שם דקדקו מד' רש"י, דכל הא דבא בדרך חשיב כעני, הוא רק כשאין עמו פת, אך כל שיש עמו פת הוי כעשיר, ואף לפ"מ דקי"ל כר' יהודה, ל"מ בו עירוב במקום פלוני, וכ"ה משמעות ד' האו"ז בסימן קנ"ז, - אך הרשב"א והריטב"א כתבו דבא בדרך וחשכה לו דינו כעני אפי' אם יש בידו פת, משום דרובם אין להם פת בסלם, ולא פלוג רבנן,[[314]](#footnote-315) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פט"ו הפ"ז, וכ"נ בפסקי רי"ד בסוגיין ובפסקי ריא"ז ה"ה דין ט', וכ"ה משמעות השו"ע בסימן ת"ט סי"ג.

והרשב"א והריטב"א כתבו עוד דכל שיוצא כדי לערב לעולם חשיב כעשיר, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו אף אם אין לו פת בסלו, משום דרוב היוצאים לקנות שביתה יש להם פת או שום אוכל אחר בסלם לערב, ולא פלוג רבנן, וכ"נ בד' רש"י לקמן בסוגיין ד"ה שיש לו ב' בתים וד"ה איהו ובד' ריו"נ והמאירי לקמן נ"ב א',[[315]](#footnote-316) ובד' האו"ז בסימן קנ"ז בשם הרשב"ם, וכ"כ הריא"ז ה"ה דין ט',[[316]](#footnote-317) - אך בד' הבעה"מ משמע דעני מצי למימר שביתתי במקום פלוני, אף כשהוא בביתו, וכן פירשו האהעו"ז והגאו"י בסוגיין בד' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ג, וכ"ה מבו' בביאור הגר"א סימן ת"י ס"א, וכ"כ המ"ב שם סק"ו,[[317]](#footnote-318) - ועמש"כ בזה בחי' אהעו"ז ובגאו"י בסוגיין באורך, ומש"כ בביאוה"ל סימן ת"י ס"א בהכרעת ההלכה בזה.

**ור' יהודה סבר עיקר עירוב ברגל,** בפי' ריו"נ במתניתין פירש טעם הפלוגתא בזה, דמ"ד דעיקר עירוב בפת, הוא משום דכל שמביא פת עמו גילה דעתו שישבות שם ולא במקום אחר, אבל כשמערב ברגליו לא ניכר לכל שהולך שם בעבור עירוב, אלא אמרי אינשי אם ת"ח שמעתא משכתי' ואם ע"ה אמרי חמרא אתאבד לי' והולך לבקרו שם, וע"ד שאמרו לעיל ל"ט א', ומ"ד דעירב עירוב ברגל, הוא משום דכל שטורח הוא בעצמו, לא על חינם הוא עושה, וניכר לכל יותר מכששולח שם שלוחו ובידו פת, אך בהמש"ד כתב דהא דעיקר עירוב ברגל, הוא משום דכשמערב ברגליו הוא בעצמו שובת שם ועוקר דעתו מן העיר, וכ"נ בדבריו בר"פ כיצד משתתפין, - ועמש"כ הבית מאיר בסימן ת"ח לפרש בזה בע"א.

\*בפי' ריו"נ בר"פ כיצד משתתפין, כתב בהא דאין מערבין אלא לדבר מצוה דהיינו דלא התירו חכמים לצאת חוץ לתחום בעירוב של פת אלא לדבר מצוה, שהקילו על העשיר שלא יערב ברגליו, אבל לדבר הרשות צריך שיערב ברגליו וישבות הוא בעצמו בשעת קניית העירוב, ומבו' בדבריו, דעירוב ברגליו מהני אף לדבר הרשות, וכ"כ המאירי שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פט"ו הפ"ד, וכ"כ הב"ח בסימן תמ"ד והמג"א שם סוסקי"ג בדעת רש"י בפסחים מ"ט א', - אך הב"ח שם כתב בדעת הרא"ש והטור דהא דאין מערבין אלא לדבר מצוה הוא אף בעירוב ברגליו, וכ"כ השעה"צ שם סק"ב בדעת הרמב"ם, וכ"נ גם בד' התוס' בפסחים שם, וכמש"כ האהעו"ז והבית מאיר והמחה"ש שם.[[318]](#footnote-319)

ובד' ריו"נ משמע דהא דס"ל דעירוב ברגליו מהני אף לדבר הרשות, הוא משום דעיקר עירוב ברגליו, ורק בעירוב בפת שהוא קולא שהקילו חכמים לעשיר, לא הקילו אלא לדבר מצוה, וכ"כ הב"י בסימן תט"ו בדעת הרשב"א,[[319]](#footnote-320) - אך בד' המאירי שם מבו' דהוא משום דבעירוב ברגליו שהוא שובת לשם, שם הוא ביתו, ואמנם י"ל דכ"ז הוא למ"ד דעיקר עירוב ברגל, אך למ"ד דעיקר עירוב בפת, בע"כ דלא אמרינן דכל שהוא שובת לשם שם הוא ביתו.

**וזו היא שאמרו מאן קתני לה ר"מ ואהייא קאי אאינו מכיר,** התוס' כתבו דלא בעי למימר דקאי אמי שבא בדרך וחשכה לו ודברי הכל, דמתניתין מוכחא דבמאי דפליגי ר"מ ור' יהודה איירי, - אך הרשב"א כתב דמסתברא דהוא משום דלר"מ דעיקר עירוב בפת אלא שהקילו לעני לערב ברגל, לעולם לא קרי רגל אלא כשישנו במקומו, אך כשמערב במקום פלוני, לא שייך למיקרי לי' מערב ברגליו, ואף שהתירו לעני לערב במקום פלוני, מ"מ לא קרינן לי' מערב ברגליו, וע"כ לא מצינו לפרש למתניתין במכיר אילן או גדר ודברי הכל, דלר"מ לא שייך למיקרי מערב ברגליו, - ועיי"ש שכתב דאף דלדעת רב חסדא מוקמינן לי' במכיר, ואפ"ה קרינן לה מערב ברגליו, היינו משום דלדידי' כולהו ס"ל דעיקר עירוב ברגל, וע"כ חשיב כולי האי דאף כשאמר שביתתי במקום פלוני וכי רהיט מטי התם ומצי לעירובי ברגל, השתא נמי קרי לי' מערב ברגליו.[[320]](#footnote-321)

והרשב"א לקמן ס"א ב' כתב לפ"ז, דהא דתניא לעיל נ' ב' דהאומר שביתתי במקום פלוני מהלך את כולו וחוצה לו אלפים אמה בד"א במקום המסוים כגון תל גבוה י', ול"ד לנותן עירובו בעיר חריבה שאינו מהלך את כולה, הוא רק לדעת ר' יהודה דעיקר עירוב ברגל, דלדידי' אלים מילתא כרגל דאפי' אומר שביתתי שם ה"ה כאילו רגלו שם, אך לר"מ דעיקר עירוב בפת, לא עדיף רגל דכשאינו שם ממש שיהא קרוי שובת, ואינו מהלך את כולו, והביא כן מירושלמי, עיי"ש.

**ויצא עשיר חוץ לתחום,** התוס' הק' דמדקרי לי' עשיר משמע שרוצה לחזור וללון בביתו, והיאך יכול לחזור הרי אין לו אלא אלפים מעירובו לצד עירו, ואפי' אם ביתו הוא בכניסת העיר, הרי לא יהא לו בביתו אלא ד' אמות,[[321]](#footnote-322) ואטו בשופטני עסקינן וכו', - והתוס' הרא"ש לקמן ס' ב' כתב, דמבו' מדבריהם דפליגי ע"ד רש"י לקמן שם דס"ל דבעיר שלן בה מהלך את כולה, אף דכלתה מידתו באמצע העיר, וכ"כ ר"פ בהגהת סמ"ק סימן רפ"ב אות ט"ו, ולפ"ז סתרי דברי התוס' הכא לדבריהם לקמן שם שהסכימו להך דינא דעיר שלן בה,[[322]](#footnote-323) - אך בחי' אהעו"ז בסוגיין כתב דלא סתרי דבריהם זל"ז, דדינא דעיר שלן בה, הוא רק כששבת באויר המחיצות בביה"ש, אך הכא שהחשיך על התחום ולא שבת באויר המחיצות מבעו"י, ל"מ מה שלן בה בלילה, ועד"ז כתב הבית מאיר בסימן ת"ח, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דפליג ע"ז, וסגי במה שלן שם, אף שלא הי' שם בביה"ש, ועמש"כ בשעה"צ שם סקי"א בזה,[[323]](#footnote-324) - ויתבאר עוד בזה בעזה"י במקומו.

ט' אלול ע"ח

דף מס' 15

**נ"ב א' -** **הרי אמרו שבת יש לו ד' אמות,** בפירש"י כתב דהיינו דיש לו ד' אמות לקניית בית לבד מאלפים אמה לכל רוח, וכן מסיק התורי"ד במהדות"ל, והוכיח כן מכ"ד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ד, והאו"ז בסימן קנ"ה בשם הרשב"ם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ו הי"ב, וכ"כ הטוש"ע בסימן שצ"ז ס"א.

אך התורי"ד במהדו"ת כתב דאף דהשובת בעיר מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה, היינו משום דכל העיר היא כביתו וכמקום שביתתו, אך השובת בבקעה אינו מודד האלפים אלא ממקום רגליו, ואם יצא חוץ לתחום יש לו עוד ד' אמות, והוכיח כן מכ"ד דתני דמהלך אלפים אמה, ולא תני דמהלך אלפים וד' אמות, (והאו"ז כתב בשם הרשב"ם דהא דלא חשיב להד' אמות בהדי האלפים, הוא משום דלא חשבינן אלפים אלא משפת מקומו, ומקומו של אדם ד' אמות), ומה שאמרו הכא דשבת יש לו ד' אמות, היינו דאם יצא חוץ לתחום יש לו ד' אמות.

**הנותן את עירובו יש לו ד' אמות או לא,** לפירש"י ודעימי' מיבע"ל אם מודדין לו אלפים אמה ממקום עירובו, או דיש לו ד' אמות ומשם מודדין אלפים אמה, והתורי"ד במהדות"ל כתב לפרש טעם האיבעיא, דהוא משום די"ל דדוקא כששבת ברגליו יש לו ד' אמות כדילפינן משבו איש תחתיו, אבל הנותן עירובו בפת שלא עמד שם ברגליו,[[324]](#footnote-325) י"ל דלא קנה שביתה אלא במקום עירובו, או"ד דטעמא דפת היא דבמקום שמזונו שם כאילו הוא עומד שם, וכיון דאם הי' עומד שם הי' זוכה בד' אמות, השתא נמי זכה בד' אמות.

ולדעת התורי"ד במהדו"ת מיבע"ל אם הנותן את עירובו ויצא חוץ לתחומו יש לו ד' אמות, ועיי"ש שכתב לפרש טעם האיבעיא, דאף דהשובת ויצא חוץ לתחום יש לו ד' אמות כדילפינן משבו איש תחתיו, מ"מ בנותן את עירובו שנשתכר עוד אלפים אמה חוץ לעיר, י"ל דאם יצא חוץ לאלפים של עירובו אין לו אפי' אמה אחת, דכיון שהרויח אלפים בעירובו שוב לא ניתן לו עוד ד' אמות.[[325]](#footnote-326)

התורי"ד במהדות"ל כתב דהא דמיבע"ל דנותן את עירובו אין לו ד' אמות, הוא אף לרבנן דאמרי לקמן ס"א א' דהנותן עירובו בעיר מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה, דהתם משום דנתנו במקום שיש בו מחיצה, ודעתו לקנות שביתה עד מחיצה החיצונה,[[326]](#footnote-327) ומשא"כ הכא שנתנו בבקעה, - אך התוס' לקמן ס' ב' ד"ה כאן כתבו דלהצד דהנותן עירובו אין לו ד' אמות, הא דהנותן עירובו בעיר מהלך את כולה וכו' הוא משום דהעיר אינה נחשבת כד' אמות אלא נחשבת כמשהו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

\*לעיל נ' ב' תניא באומר שביתתי במקום פלוני דיש לו שם ד' אמות, ובע"כ דאף לפ"מ דמיבע"ל לרמב"ח בנותן את עירובו דאין לו ד' אמות, מ"מ כשאמר שביתתי במקום פלוני יש לו ד' אמות, אף דהוא עצמו אינו שם, והחזו"א בסימן ק"ט סקי"ח במוסגר נתחבט בזה, עיי"ש, - ולמש"כ הרשב"א לקמן ס"א ב' נראה דכ"ז הוא למ"ד דעיקר עירוב ברגל, דלדידי' אף כשאמר שביתתי במקום פלוני חשיב כמערב ברגליו, אך למ"ד דעיקר עירוב בפת, לא עדיף שביתתי במקום פלוני מנותן עירובו, ובלא"ה כתב הרשב"א שם דהך ברייתא דלעיל אתיא כמ"ד דעיקר עירוב ברגל.

**אמר רבא ת"ש וכו',** הרא"ש בסימן ט"ו כתב בשם המהר"ם דאע"ג דדחי לה הגמ', הלכתא כרבא דיש לו ד' אמות, דסתמא דגמ' קאמר לעיל ל"ב ב' דאמר רבא הנותן עירובו יש לו ד' אמות, אלמא דרבא לא הדר בי', וכ"ה מבו' בד' הרי"ף לעיל ל"ה א', וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מעירובין הי"א, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ח הלכה ק"מ, והטוש"ע בסימן ת"ט ס"ה.[[327]](#footnote-328)

המ"מ בפ"ו מעירובין הי"א כתב בדעת הרמב"ם, דאף דבד' אמות דיוצא חוץ לתחום קי"ל דבורר לכל רוח שירצה, מ"מ בד' אמות של נותן עירובו ל"מ לברור, אלא הוא באמצען, ודלא כמו שנקטו הראב"ד והרשב"א לדמות זל"ז, - ובתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן קכ"ט כתב לפרש דהוא משום דבשלמא במקום שאדם עומד בכניסת שבת יש לו ד' אמות לכל רוח אמות שירצה, אבל גבי קניית עירוב לא מקילינן תרי קולי שרואין אותו כמו ששבת שם וניתן לו גם ד' אמות לכל רוח, אלא מסתבר למימר דהוא באמצען, והחזו"א בסימן ק"ט סקי"ח הק' דכיון דרבא דייק דמערב יש לו ד' אמות מדקתני ולא אמרו לערב בפת אלא להקל, אין מקום לחלק בין שובת למערב, ועוד דמנ"ל לחלק בזה, - אך הדברי יחזקאל בסימן ט' סקכ"ח כתב דאין כוונת המ"מ לחלק בין שובת למערב, אלא לחלק בין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום דבזה קי"ל דבורר לכל רוח שירצה, לד' אמות דשובת או דנותן עירובו דל"מ לברור אלא הוא באמצען, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה.[[328]](#footnote-329)

**מי שיצא לילך וכו',** בפירש"י פירש דאיירי כשלא אמר שביתתי במקום פלוני, ומ"מ כיון שיש לו בית בעיר השני' אמרינן דלא עקר דעתו מהליכתו ונתכוין לקנות שביתה בסוף התחום, והוי כעני העומר שביתתי במקום פלוני וקנה, ובפירש"י לעיל נ"א ב' ד"ה איהו הוכיח דאיירי בכה"ג, מהא דלא קתני ואמר שביתתי במקום פלוני, ועוד דאם איירי באמר, א"כ מ"ט דר"מ דהוי חמר גמל, דאם ס"ל דחשיב כעשיר, א"כ הדין נותן דלא יזוז ממקומו, דבמקום פלוני א"א לו לקנות, ובביתו לא רצה לקנות, - אך בפירש"י לקמן חזר בו,[[329]](#footnote-330) וכתב לפרש דאיירי כשאמר שביתתי במקום פלוני, והא דלא קתני דאמר שביתתי במקום פלוני, הוא משום דקאי ארישא דפריש בה ואמר שביתתי בעיקרו, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמא דר"מ דהוי חמר גמל,[[330]](#footnote-331) ונת' להלן, וכן פירשו ר"ח והרי"ף, וכן הסכימו ש"ר, אך התורי"ד הסכים לפי' קמא דרש"י.

**הוא מותר לילך,** הרשב"א לקמן בסוגיין בד"ה ורב יוסף ובד"ה אע"פ כתב דהיינו דהוא קונה שביתה במקום הרגיל ונודע שקונין שם שביתה,[[331]](#footnote-332) והביאו המ"ב בסימן ת"י ס"ב ובביאוה"ל שם ד"ה ויקנה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פט"ו הפ"ח דהי' באמצע הדרך מקום הניכר שקונין שם שביתה הרגילין ללכת ממקום זה למקום האחר, ועד"ז משמע בד' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ח דיש שם מקום ידוע, ובו הוא קונה שביתה.

והרשב"א בד"ה והראב"ד כתב דכל הא דהוא קונה שביתה שם, הוא משום דהוא מכיר את מקום השביתה, דאם אינו מכיר ל"מ, וכדתנן לעיל מ"ט ב', וכ"נ גם בל' הרשב"א בעבוה"ק שם, וכ"ה מבו' גם בפי' ריו"נ, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין דאיירי הכא כשהוא מכיר אילן וגדר מסויים באמצע, וכ"כ הריא"ז ה"ה דין י'.

**וכל בני העיר אסורין,** הרי"ף פירש דאיירי כשאמרו לו בני העיר ערב עלינו, והבעה"מ תמה דאין עירוב ברגל נעשה ע"י שליח אף בעני, ובעינן שיצא הוא עצמו ויערב ברגליו, ומה שאמרו בגמ' דהני עשירים נינהו, היינו דמה"ט ל"מ לעמוד בביתם ולומר שביתתי במקום פלוני, וכ"ה בפירש"י לעיל נ"א ב' ד"ה הנך עשירים נינהו.

והראב"ד בכתוב שם כתב לפרש לד' הרי"ף, דאיירי כשאמרו לו בני העיר ערב עלינו בפת, וזהו דאיצטריך לאשמועינן דכל בני העיר אסורין, דס"ד דכיון שהי' דעתם לערב בפת ומאונס הי' כשלא עירבו, דלא ידעו בחזרתו עד הערב שלא הי' להם שהות לצאת למקום השביתה, יועיל להם מה שאמרו שביתתי במקום פלוני, וקמ"ל דאפ"ה כיון דעשירים הם אינם קונים שביתה במקום פלוני, - אך בד' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ח משמע, דלא איירי כשאמרו שביתתי במקום פלוני, ואפ"ה ס"ד דכיון דשלחוהו לערב בפת במקום פלוני, אף שחזר ולא הוליך עירובם שם, יש בזה לדינא דשביתתי במקום פלוני, עיי"ש.[[332]](#footnote-333)

ובפי' ריו"נ כתב לפרש לד' הרי"ף, דמש"כ דאמרו לו ערב עלינו, היינו שאמרו תהא שביתתנו באותו מקום שסיימת לעצמך, ומדינא דאינו מכיר מוסר שביתתו למכיר, והא דהן אסורין, הוא משום דהוו עשירים, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו.

**ר"מ אומר כל שהוא יכול לערב ולא עירב ה"ז חמר גמל,** לל"ק דרש"י דאיירי כשלא אמר שביתתי במקום פלוני, טעמא דר"מ הוא משום דמספק"ל אם דעתו לקנות שביתה בסוף התחום, או בביתו, וע"כ הוי חמר גמל.[[333]](#footnote-334)

אך לל"ב דרש"י דאיירי כשאמר שביתתי במקום פלוני נחלקו הראשונים בטעמא דר"מ, דבפירש"י ד"ה כי פליגי כתב דהוא משום דס"ל דאף שהחזיק בדרך חשיב כעשיר, ול"מ למימר שביתתי במקום פלוני, ומ"מ הפסיד באמירתו אלפים שהי' לו לעבר הלז מביתו, שסילק עצמו מרוח זו, - אך הרשב"א והריטב"א פירשו דר"מ מספק"ל בזה שהחזיק בדרך אם חשיב כעני וקנה שביתה במקום פלוני או חשיב כעשיר וקנה שביתה בביתו, וע"כ הוי חמר גמל, - והריטב"א תמה על פירש"י, דמי חילק לנו שביתת עירו לומר דבאמירה דאמר שביתתי במקום פלוני הפסיד הזכות שהיה לו בעבר הלז ולא הפסיד זכות שהי' לו כלפי מקום עירובו, ואף אי נימא שכך הי' בדעתו מפני שהוא ל"ה צריך לילך אלא למקום עירובו, וכי בדעתו הדבר תלוי לקנות חצי שביתה.[[334]](#footnote-335)

**הבמ"ע כגון שיש לו ב' בתים וכו',** טעם הא דמוקמינן לה כשיש לו בית בעיר השני', תליא בב' הדרכים בביאור משנתינו, דלפי' קמא דרש"י דאיירי הכא כשלא אמר שביתתי במקום פלוני, הרי דהא דמוקמינן לה כשיש לו בית בעיר השני', פירש"י לעיל נ"א ב' ד"ה הנך עשירים דהוא משום דאם ל"ה לו בית שם, ל"ה אמרינן אע"ג דלא אמר כמאן דאמר דמי, דדילמא קא הדר בי', וכ"ה גם בדבריו במשנתינו בד"ה הוא מותר,[[335]](#footnote-336) - אך לפי' בתרא דרש"י דאיירי כשאמר שביתתי במקום פלוני, הא דמוקמינן לה כשיש לו בית בעיר השני', כתב הרשב"א דהוא משום דאל"כ ל"ה חשבינן לי' כעני כיון שהחזירו חבירו והוא בביתו, ורק משום דיש לו בית בעיר האחרת ועקר דעתו מכאן, אנו חושבין אותו כבן העיר האחרת לענין זה שיהא כעני כיון שהחזיק בדרך ואע"פ שחזר,[[336]](#footnote-337) וכ"כ הריטב"א והר"ן.[[337]](#footnote-338)

והרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ח לא פירש דאיירי רק כשיש לו בית בעיר השני', והמ"מ שם כתב בדעתו דכשאמרו שיש לו ב' בתים אורחא דמילתא נקט, וכ"כ הגר"א בסימן ת"י ס"ג בדעת השו"ע שם, והגאו"י תמה ע"ז, עיי"ש, - והב"ח והבית מאיר בסימן ת"י כתבו דדעת כל הפוסקים דל"מ אלא כשיש לו בית בעיר השני', ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ד.

**כיון שהחזיק בדרך קנה עירוב,** בטעם הא דבעינן שיחזיק בדרך, מבו' בסוגיית הגמ' לעיל נ"א ב' דהוא משום דכל הא דחשבינן לי' כעני הוא כשהחזיק בדרך, וכ"ה בפירש"י לקמן בסוגיין, דבזה הוא דפליגי אם צריך להחזיק, דלרב יוסף לכו"ע לא חשיב כעני אלא כשהחזיק בדרך, ודעת רבה דלריבר"י אף אם לא החזיק אלא שהי' רוצה לצאת ואמר לו חבירו לין פה חשיב כעני,[[338]](#footnote-339) וכ"כ ש"ר, - אך בל' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ב משמע, דהא דבעינן דיחזיק בדרך, הוא משום דהא דמהני שביתתי במקום פלוני, הוא משום דחשבינן לי' כמו שעמד באותו מקום או שהניח עירובו שם, ולא מצינו לחשבו כן, אלא כשהחזיק בדרך לילך לשם,[[339]](#footnote-340) וכ"נ בתו"ד הרמב"ן במלחמות, וזהו שכתב שם דקמ"ל דאע"פ שהחזיק בדרך בשבילם והוחזק, אסורין הן, והרי דגם כלפי בני העיר איכא נפ"מ במה שהחזיק זה בדרך, וצ"ע.

**אפי' מצאו חבירו ואמר לו וכו',** בפירש"י בפי' קמא מבו' דדוקא בכה"ג שחזר משום אמירת חבירו ה"ה קונה שביתה בסוף התחום, אך כל שחזר מעצמו לא קנה שביתה בסוף התחום, כיון די"ל דנמלך הוא ואפי' גילוי דעתא ליכא, ופירש דבזה הוא דפליגי רבה ורב יוסף, דלרבה כו"ע מודו לזה, ולרב יוסף פליגי בה ר' יהודה וריבר"י, ולר' יהודה אף אם חזר מעצמו קנה שביתה בסוף התחום, וכ"כ הריטב"א והמאירי בשלהי סוגיין.

אך הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ב כתב דאף אם חזר מעצמו קנה שביתה שם, וכ"כ השו"ע בסימן ת"י ס"א, והביאוה"ל שם ס"ב דקדק מל' השו"ע שם, והוא ל' הרמב"ם שם ה"ט, דהיינו רק כשהחזיק ממש בדרך, אך בגונא שלא החזיק ממש בדרך אלא שירד מן העלי', ל"מ אלא כשהחזירו חבירו ולא כשחזר בעצמו, וכתב דבד' החיי אדם בכלל ע"ז סי"ז משמע דאף בכה"ג מהני אף כשחזר מעצמו, והניח בצ"ע לדינא.

**אמר רבה לומר כו"ע לא פליגי דצריך וכו' ורב יוסף אמר וכו' כי פליגי לומר,** בפירש"י בפי' בתרא כתב דהיינו דלרבה לכו"ע צריך לומר שביתתי במקום פלוני, ולרב יוסף פליגי אם צריך לומר שביתתי במקום פלוני, או דאף כשלא אמר כלום קנה הואיל והחזיק, דהוי גילוי דעת דקני', וכן פירשו ש"ר, - ובד' רש"י לקמן בסוגיין ד"ה כמאן מבו' דקי"ל כרבה דצריך לומר שביתתי במקום פלוני, אך דעת הרי"ף והרמב"ם וש"ר דקי"ל כרב יוסף ואליבא דריבר"י דא"צ לומר שביתתי במקום פלוני, וזה לפי גירסתם דל"ג בשלהי סוגיין לדיחויא דלא כרבה ואליבא דר' יהודה.

והרשב"א כתב בשם הראב"ד שהק' דהיאך מצינו למימר דאיכא מ"ד דא"צ לומר שם תהא שביתתי, הרי מכמה סתמות מוכח דצריך לומר, וכנראה דמכח זה פי' הראב"ד לסוגיין בע"א, וכמש"כ בכתוב שם, עיי"ש, והרשב"א נחלק ע"ז, דמה שמצינו בכ"ד דאינו קונה שביתה במקום פלוני, הוא משום דאינו מכיר מקום שביתה, או כשאמר שביתתי תחת האילן שאמר לשון שאינו מסתבר ממנו אם לצפון או לדרום וכו', וכ"כ הריטב"א.

\*הרמב"ן לעיל מ"ג א' כתב, דאף למ"ד דצריך לומר, היינו דוקא הכא שחזר לעירו, אך הבא בספינה ודעתו ליבשה ומצפה לה כמאן דאמר דמי, - וכ"ה מבו' ממש"כ בפי' ר"ח לעיל מ"ה א' דהא דתנן דמי שישן בדרך ועמד וה"ה קרוב לעיר ר' יהודה אומר יכנס, איירי כשהוא תוך ד' אלפים לעיר, והרי דאף דהכא ס"ל לר' יהודה דצריך לומר, מ"מ התם מודה דא"צ לומר, אך בד' הראב"ד וש"ר בסוגיין מבו' דאף בגונא דהתם ל"מ אלא כשאמר, וכ"כ המאירי לעיל מ"ה א' לחלוק כן ע"ד הר"ח דאין שביתה זו נקנית לעולם בלא מתכוין.

בד' הראב"ד ודעימי' מבו' דס"ל דלמ"ד דא"צ לומר, אף א"צ שיהא כן בלבו, אלא סגי במה דאיכא אנן סהדי דניח"ל בהכי, וזהו שהק' מההיא דמי שישב בדרך ועמד וה"ה קרוב לעיר, אף דלא הי' גם בלבו לקנות שביתה בסוף התחום, וכן הק' מהיכא דאמר שביתתי תחתיו, אף דלא הי' גם בלבו לקנות שביתה בעיקרו, אלא דאנן סהדי דניח"ל בהכי,[[340]](#footnote-341) - אך הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ב וה"ט כתב דהא דקנה שביתה במקום פלוני, הוא משום דגמר בלבו לקבוע שם שביתתו,[[341]](#footnote-342) ומבו' דאם לא גמר בלבו לא קנה שם שביתה, אף דאנן סהדי דניח"ל בהכי,[[342]](#footnote-343) והחזו"א בסימן ק"י סק"ו ד"ה הא דאמר כתב לדון בדבריהם, דל"ב כונה להדיא לקנות שביתה שם, אלא כיון דמעיקרא גמר בלבו לילך ולקנות שביתה שם, אף דאחר שהחזירו חבירו לא חשב לקנות שביתה שם, שפיר דמי, אך בד' הביאוה"ל בסימן ת"י ס"ב נראה שפירש בדבריהם דבעינן מחשבה לקנות שביתה שם, עיי"ש.

והחזו"א שם כתב די"ל דאף למ"ד דצריך לומר, לאו אמירה בפה דוקא קאמר, דבדבר שאין נוגע לאחרים אלא לו לעצמו ודאי סגי בכונת הלב,[[343]](#footnote-344) אלא אתי לאפוקי סתמא שבטירדתו לא אמר ולא חשב, אך מסיק שם דמד' השו"ע בסימן תט"ז מוכח דבעינן אמירה בפה, עיי"ש,[[344]](#footnote-345) וכ"נ בל' ריו"נ דצריך שיוציא בשפתיו.

בד' הרשב"א מבו', דלפ"מ דקי"ל דא"צ לומר, הרי דאף הבא בדרך והי' מכיר אילן או גדר א"צ לומר שביתתי במקום פלוני, עיי"ש, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"ט שכתב דכל הקונה שביתה בריחוק מקום א"צ לומר שביתתי במקום פלוני, וסגי במה שגמר בלבו והחזיק בדרך כ"ש, ובדבריו שם ה"ג משמע דהיינו אף במי שבא בדרך וחשכה לו, - אך התו"ש בסימן ת"י סק"א כתב בדעת השו"ע, דדוקא כשהחזיק בדרך כדי לקנות שביתה א"צ לומר, אך הבא בדרך וחשכה לו, צריך לומר שביתתי במקום פלוני, וכ"נ להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פט"ו (הלכה פ"ו - פ"ח), עיי"ש,[[345]](#footnote-346) ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ס"ב.[[346]](#footnote-347)

**מי שיצא חוץ לתחום אפי' אמה אחת לא יכנס,** בפירש"י כתב דיצא במזיד ומדעת שלא לשם מצוה, וזה כמו שאמרו לעיל מ"ה א' דביוצא לדבר מצוה מודו רבנן לר"א, וס"ל דה"נ בכל יוצא באונס מודו רבנן לר"א, ועמש"נ לעיל מ"ה א' באורך בביאור דעות הראשונים בזה, ועיי"ש במש"נ עוד לדעת רש"י בטעמא דר"א דיכנס אף דיצא במזיד מתחומו, ול"ה כיוצא לדעת וחזר לדעת דאין לו אלא ד' אמות, - עוד נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דרבנן ור"א, ונת' לעיל מ"ד א'.

**רגלו אחת בתוך התחום ורגלו אחת חוץ לתחום וכו',** לגיר' רש"י מבו' דהיכא דרובו חוץ לתחום לכו"ע לא יכנס, והפלוגתא בזה היא כשרובו בתוך התחום, דדעת אחרים דיכנס, ולל"ב דגמ' תניא דאף בכה"ג לא יכנס, ופליגי לישני בדעת ר' חנינא, דלל"ק ס"ל דאף בכה"ג לא יכנס, ולל"ב ס"ל דבכה"ג שרובו בפנים יכנס, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ג הס"ה דרק כשרובו בתוך התחום יכנס, וכ"כ הריא"ז ה"ה דין י', וכ"כ הגר"ז בסימן ת"ה ס"ב והמ"ב שם סק"ג.

אך לגיר' הר"ח מבו' דלל"ב דגמ' דעת ר' חנינא דאף אם רובו חוץ לתחום יכנס, ויליף לה מקרא, וכ"כ המאירי, וכ"נ מד' הרמב"ם בפכ"ז מעירובין הי"א, וכמש"כ הדברי יחזקאל בסימן ט' סק"ג, דמלבד שסתם בזה, גם משמעות דבריו דהך דינא הוא גם במי שהחשיך חוץ לתחום ורגלו אחת בפנים, אף דבכה"ג רובו בחוץ,[[347]](#footnote-348) ובזה ניחא סתימת ד' הרי"ף והרא"ש שלא הביאו לההיא דאחרים דלמקום שרובו הוא נזכר, וסתימת ד' השו"ע בסימן ת"ה ס"א דיכנס, ולא פירש דהיינו דוקא כשרובו בפנים, ועמד ע"ז הבגדי ישע שם סק"ב, ועמש"כ בזה התו"ש שם סק"ב.[[348]](#footnote-349)

**הא דעקר חדא וקם אתרתי הא דעקר תרתי וקם אתלת,** הריטב"א פירש דהוא משום דלא אמר ר"א דיכנס אלא כשאמותיו מובלעות בתוך התחום, ולא סגי במה שהם דבוקות בתחום, והתור"פ לעיל מ"ה א' הוכיח מזה דלא כמש"כ בפירש"י שם דסגי במה שאמותיו דבוקות בתחום, וכן הוכיחו הרשב"א והריטב"א שם, ועמש"כ התו"ש בסימן שצ"ו סק"ד לישב, ונת' לעיל שם.

**כי תניא ההיא למודד,** בפירש"י כתב דהיינו דאם חשכה לו ואמר שביתתי במקומו ומודד אלפים פסיעות בינוניות וכלו אלפים אמה שלו חוץ לתחום לא יכנס, והתורי"ד הק' דכיון דאף אם כלו אלפים אמה שלו בתוך התחום לא יכנס, מ"ט נקט אמה חוץ לתחום, וכן הק' התור"פ, ועיי"ש משה"ק עוד על פירש"י, וכנראה זהו מש"כ התוס' דפירש"י אינו נראה, - והתוס' וש"ר פירשו דהיינו דאם מודד והולך אלפים אמה, אף שהוא רחוק ממערה או מביתו אמה אחת לא יכנס לביתו, והתורי"ד הוסיף לפרש דקמ"ל דאע"ג דאמר ר"א ביוצא חוץ לתחום ב' אמות יכנס, היינו משום דכבר יצא חוץ לתחום ויש לו ד' אמות והוא באמצען, אבל הכא דלא יצא חוץ לתחומו אין לו אלפים ותו לא, ולא הותר לו לצאת מתחומו אפי' אמה אחת, ועמש"כ המהרש"א בטעם הא דלא פירש"י כן.

**מי שהחשיך חוץ לתחום אפי' אמה אחת לא יכנס,** בפי' ריו"נ כתב דאיירי כשאמר שביתתי בעיר, וכיון דא"א לו לקנות שביתה בעיר, כיון דהוא חוצה לה יותר מאלפים אמה, לא קנה בה שביתה, וגם במקומו לא קנה שביתה, כיון דגילה דעתו שאינו רוצה לקנות שם שביתה, וע"כ אין לו אלא ד' אמות, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן ת"ב בפי' בתרא, והמאירי כתב לפרש עוד, דלא קנה שביתה כלל משום שהוא מהלך, וזה כדעת הראב"ד שהביא הרמב"ן לעיל מ"ג א' דהמהלך בביה"ש אין לו אלא ד' אמות, ונת' לעיל שם,[[349]](#footnote-350) - אך הרמב"ם בפכ"ז משבת הי"א כתב דהא דתנן לא יכנס, היינו דאינו רשאי ליכנס לכל העיר, אלא מהלך ממקום שעמד בו בתחילת השבת אלפים אמה בלבד,[[350]](#footnote-351) וכ"כ הראבי"ה שם בפי' קמא, וכ"כ הטוש"ע בסימן ת"ה ס"ג.

הראב"ד בפכ"ז משבת הי"א כתב דלפ"מ דקי"ל דהבלעת תחומין מילתא היא, בין כשיצא לדבר מצוה ובין כשיצא מאונס, עמש"נ לעיל מ"ד א' ומ"ה א' פלוגתת קמאי בזה, אף כשהחשיך חוץ לתחום אמה יכנס, דיש לו לילך ד' אמות לאיזה צד שירצה וכיון דעל על, וכתב דלא משכח"ל לדינא דמתניתין אלא אליבא דר' יהודה לעיל מ"ה א' דאם בירר ד' אמות לצד א' אינו יכול לחזור בו, ואיירי הכא כשבירר ד' אמות לצד החיצון, ונתחדש בדבריו דדין הבלעת תחומין מהני אף במי שהחשיך חוץ לתחום, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א ותלמיד הרשב"א והר"ן בסוגיין,[[351]](#footnote-352) וכ"כ הראבי"ה בסימן ת"ב ע"פ הירושלמי, - אך בד' התוס' בסוד"ה כי תניא מבו' דמודה ר"א לדינא דהחשיך אמה אחת חוץ לתחום לא יכנס, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז ה"ה דין י"א, וכ"כ התורי"ד, דל"ש בזה דין הבלעת תחומין,[[352]](#footnote-353) והביא למה שאמרו בירושלמי דאשכח תנא דאמר ר"א אף במחשיך, והגאו"י כתב דט"ס הוא בירושלמי, - ועי' דברי יחזקאל סימן ט' סקכ"ד במש"כ בטעמא דהראב"ד והרשב"א דשייך דין הבלעת תחומין במחשיך, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"ט סק"ו באורך, ?ובקונט' ביאורים כתב לפרש דהראב"ד לטעמי' אזיל דקונה שביתה חוץ לתחום, ואך דהו"ל כיוצא חוץ לתחום, וע"כ שפיר מהני בזה דין הבלעת תחומין?.

**ר"ש אומר אפי' ט"ו אמות יכנס שאין המשוחות ממצין את המדות מפני הטועין,** בפירש"י פירש בתרי גווני, והריא"ז כתב כפי' בתרא, והוסיף דהוא משום דהולכין בעירובין להקל, (והיינו דמה"ט סומכין להקל דנתמעטה המידה מפני מקום אחיזת החבל), והרמב"ם בפיהמ"ש פירש בע"א, ועי' בגאו"י במשה"ק על פירש"י ועל פי' הרמב"ם.

התורי"ד כתב דפשטא דמתניתין מוכח לא התיר ר"ש אלא במי שהחשיך דלא פשע במידי, אבל ביוצא מחוץ לתחום ס"ל כת"ק דאפי' אמה אחת לא יכנס כיון שפשע, ולא סמכינן אמשיחות, וכ"כ בפי' ריו"נ, ונסתפק אם שרי ר"ש במי שהוציאוהו נכרים, או שהחמיר בו גזירה אטו יוצא לדעת, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז, וזה מתפרש למש"כ הריא"ז דהא דסמכינן אמשיחות הוא משום דהולכין בעירובין להקל, וביוצא חוץ לתחום דפשע לא הקילו, - אך התורי"ד הביא דבירושלמי אמרו דאשכח תנא דה"נ שרי ר"ש ביוצא חוץ לתחום, וכ"כ המאירי בשם הראב"ד שפסק כן.[[353]](#footnote-354)

הרי"ף והרא"ש כתבו דהלכה כת"ק, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ז משבת הי"א, והטוש"ע בסימן ת"ה ס"ג, - אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דקי"ל כר"ש, דהלכה כדברי המיקל בעירוב, והסכים לזה, וכ"כ המאירי והר"ן, וכ"כ הריא"ז ה"ה דין י"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ג הס"ו.

1. אך הרמב"ן והרשב"א לעיל י"ז ב' כתבו בשם הראב"ד דקי"ל דתחומין דאלפים אמה דרבנן, ותחומין די"ב מיל דאורייתא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת שכ"א כתב דאיסור תחומין הוא לילך חוץ לאלפים אמה, והרמב"ן בהשגות שם תמה ע"ז דלא קי"ל כר"ע דתחומין דאלפים אמה דאורייתא, - אך הרמב"ם בתשו' סימן ש"י כתב דבסהמ"צ לא ביאר ההפרש שיש בין אלפים אמה ובין י"ב מיל, לפי שאין כונת אותו הספר לדעת תלמוד המצות אלא ידיעת עניניהם בלבד. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בדבריו בפיהמ"ש בסוטה פ"ה משמע דקי"ל דמדאורייתא ליכא כלל איסור תחומין, ועמד ע"ז הקר"א שם ל' ב'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שכתב דכיון דיש לתחומין עיקר מה"ת, לא התירו במחנה אף לתחומין דאלפים אמה, ומבו' דאיסור תחומין דאלפים אמה הוא תוספת על מה שאסרה תורה תחומין די"ב מיל, וכ"כ החינוך במצוה כ"ד, וכ"נ בל' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"א, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בתשו' סימן ש"י דמש"כ בסהמ"צ ל"ת שכ"א לאיסור תחומין דאלפים אמה, הוא משום דאין כוונת אותו הספר לדעת תלמוד המצוות אלא ידיעת עניניהם בלבד, ואם איסור תחומין דאלפים אמה אינו תוספת על מה שאסרה תורה תחומין די"ב מיל, אין מקום להביא לאיסור תחומין דאלפים אמה במצות תחומין.

   אמנם הנה הרשב"א לעיל ל"ו א' כתב בשם הראב"ד דלא גזרו על תחומין דאלפים אמה משום לתא דתחומין די"ב מיל, דרחוקין הן זמ"ז מאד, אלא דאסמכינהו רבנן אתחומי ערי מקלט ואגז"ש, - וצ"ל דאף דאי"ז גזירה אטו תחומין די"ב מיל, מ"מ הוי זה תוספת לאיסור תחומין די"ב מיל, ובד' החינוך שם משמע דס"ל דמה שאסרו חכמים תחומין דאלפים אמה, הוא אטו תחומין די"ב מיל. [↑](#footnote-ref-5)
5. והעמודי אור בסימן י"ד האריך, דתחומין דאלפים אמה למ"ד דתחומין דאורייתא הוי זה בכלל מלאכה, אך תחומין די"ב מיל אי"ז בכלל מלאכה, וכ"כ הבית אפרים בקו"א לתשו' הב"ח החדשות סימן ז', ועפי"ז כתב לישב למה שהוכיחו הראשונים מכ"ד דאף תחומין די"ב מיל ל"ה דאורייתא, ועמש"כ הדברי יחזקאל בסימן ז' בע"א קצת. [↑](#footnote-ref-6)
6. והפר"ח בסימן תצ"ה סק"ג כתב דלמש"כ התוס' בפסחים ה' ב' בשם ריב"א ובביצה כ"ג א' דלמ"ד דהבערה ללאו יצאת ול"ה מלאכה מותר להבעיר מה"ת ביו"ט, ליכא איסור תחומין ביו"ט, ועי' גם בדבריו בסימן תקפ"ו סקכ"ב בזה, וגם הטו"א בחגיגה י"ז ב' תמה ע"ד רש"י ותוס' שם דקרא כתיב בשבת והיאך ילפינן מינה ביו"ט, וכן הק' הגבו"א ביומא ס"ז א' ע"ד התו"י שם, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס או"ח סימן קנ"ב וסימן קנ"ט ובחי' חת"ס לעיל י"ז ב', - והקר"א לקמן מ"ג א' כתב דלמש"כ בתשו' הרמב"ם סימן ש"י, דאיסור תחומין תלי באיסור טלטול, ויתבאר בעזה"י לקמן שם, ליכא איסור תחומין ביו"ט דשרי בי' הוצאה, ועמש"כ ע"ז המרחשת ח"א סימן י' סק"ג, - ועמש"כ בענין זה ביום תרועה ר"ה ל"ב א', ובגל' הגרע"א או"ח סימן תקפ"ו למג"א סקכ"ד, ובמנ"ח מצוה כ"ד אות א' ומצוה רח"צ אות ה', ובאבנ"ז או"ח סימן קל"ט, ועי' עוד בשאג"א סימן ע' בדין תחומין דאורייתא ביוהכ"פ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"נ גם בד' רש"י לקמן ע"ט א' ד"ה בגוב עייש"ה, ובד' התוס' בפסחים צ"ג ב' ד"ה רב יהודה והוא מירושלמי, ובד' הבעה"מ והמלחמות בפ"ג דביצה, והתו"י ותוס' הרא"ש וריטב"א יומא ס"ז א' דביוהכ"פ נוהג תחומין דאורייתא, ובד' הר"ן בביצה כ"ה א' וכ"ח ב', והתשב"ץ בח"ב סימן רי"ב, וכן משמע בתשו' רב צמח גאון שבתשו' גאוני מזרח ומערב סימן פ"ג. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכתבו דהוא משום דשאני תחומין דאלפים אמה דהוו בכלל מלאכה, וע"כ הן אסורין אף ביו"ט, אך תחומין די"ב מיל ל"ה בכלל מלאכה, ואינם אסורין אלא בשבת כדכתיב בקרא אל יצא איש ממקומו ביום השביעי. [↑](#footnote-ref-9)
9. והריטב"א שם נחלק על פירש"י, והמנ"ח במצוה כ"ד והתורת רפאל ח"א סימן נ"ז פירשו דהוא משום דס"ל דתחום כלים לאו דאורייתא, אך החזו"א בסימן קי"ב סקי"ב כתב דמודה דתחום כלים דאורייתא, ועיי"ש שכתב לדון להוכיח כן מד' הריטב"א לקמן צ"ז ב', וכתב דאין הכרח מזה, ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן ז' סקי"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"נ גם למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ג והרא"ש בפירקין בסימן ח' דר' יהודה ס"ל דתחומין דאורייתא, ולפ"ז הרי דמהא דשרי ר' יהודה לקמן שם תחום כלים בשיירא, בע"כ דתחום כלים לאו דאורייתא, ועמדו ע"ז בתורת רפאל סו"ס נ"ז, ובדברי יחזקאל סימן ז' סקי"א, ועיי"ש במש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולדעת הסוברים דתחום כלים לאו דאורייתא, יש להסתפק בטעם החילוק בין אדם לכלים, אם הוא משום דרק אדם קונה שביתה וכלים אינם קונין שביתה, או הוא משום דמדאורייתא כל האיסור הוא לא לצאת בעצמו מן התחום, אך ליכא איסור על הוצאת דבר אחר מתחומו, וע"כ ל"ש כל דין תחום כלים, ופשוט דמה"ט גם ל"ש בהו כל קנין שביתה, דל"ש קנין שביתה בדליכא איסור על הוצאתו, (אך לכאו' אין בזה נפ"מ), ונפ"מ בזה אם שרי להוציא אדם אחר, דלכאו' אדם לא גרע מחפץ, ואסור לאחר להוציאו מתחומו, וכן נ' בד' רשב"ם שהביאו התוס' לקמן מ"ג א' דהנכרי המוציא ישראל מתחומו בספינה, חשיב שעושה מלאכה בזה, עיי"ש, ואף אם באדם אחר יש לאסור משום לתא דידי', אכתי נפ"מ באדם שמת בשבת, - ומסתבר דב' הדברים אמת, דכיון דבקרא כתיב לא יצא איש ממקומו, הרי לא מצינו קנין שביתה אלא באדם, וגם לא מצינו איסור רק שלא ליצא מן התחום, וליכא איסור על הוצאת אחרים. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך פשטות דברי הרי"ף לעיל שם דל"מ עירוב לתחומין די"ב מיל, והדברי יחזקאל בסימן ז' סקט"ז כתב בדעתו דאף דלמ"ד דתחומין דאלפים אמה דאורייתא מהני להו עירוב, מ"מ תחומין די"ב מיל ל"מ להו עירוב, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ועי' גם בחי' חת"ס לעיל ל"ו א' שכתב כן מטעמים אחרים. [↑](#footnote-ref-13)
13. וי"ל עוד למש"כ הרמב"ן בדרך קמא, דהא דלמ"ד דתחומין דאורייתא מהני עירוב, הוא מהלמ"מ, וכמש"כ הרמב"ן בדרך קמא, אך לפ"מ דקי"ל דתחומין דרבנן, וליכא להך הלכתא, הרי דכל הא דמהני תחומין הוא קולא שהקילו חכמים בדרבנן. [↑](#footnote-ref-14)
14. וי"ל עוד, עי' בדברי יחזקאל סימן ז' סק"ג ואילך, דלעולם מקומו אינו אלא ד' אמות, ונאסר להרחיק ממקומו, ושיעורא דאלפים אמה היינו דהתירה תורה להתרחק ממקומו עד אלפים אמה, ולפ"ז י"ל דאף אחר שכבר נתרחק ממקומו אלפים אמה הוא אסור להוסיף להתרחק, ובזה מתפרש דעת הסוברים דלמ"ד דתחומין דאורייתא אם יצא חוץ לתחומו אסור מדאורייתא להוסיף להתרחק, ומותר לחזור לתחומו, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-15)
15. והמנ"ח שם כתב לפי דבריו, דקרא דשבו איש תחתיו דילפינן מינה ד' אמות, איצטריך להתיר להוסיף להתרחק מתחומו בתוך ד' אמות, אך העמודי אור שם כתב לפי דבריו דהך קרא אסמכתא בעלמא הוא, דמדאורייתא מותר אף להוסיף ולהתרחק יותר מד' אמות. [↑](#footnote-ref-16)
16. והרמב"ן שם הוכיח כן מהא דהתקין ר"ג הזקן בכל היוצאים ברשות שיהיו הולכין אלפים אמה לכל רוח, ואתיא אף כמ"ד דתחומין דאורייתא, עיי"ש, - אך הריטב"א בר"ה כ"ג ב' כתב דתקנת ר"ג היא משום דתחומין דרבנן, וזה לטעמי' דלמ"ד דתחומין דאורייתא אסור לצאת מד' אמותיו. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכתב דמה שהתירו למשלח את השעיר לחזור ב' מיל, הוא משום דקי"ל דתחומין דרבנן. [↑](#footnote-ref-18)
18. והוא מבו' כן מעיקר מש"כ הרמב"ן שם, דמה"ט הוא דישן אין לו אלא ד' אמות, כיון דכבר חל בו השביתה דשבו איש תחתיו, ותו לא חייל בי' השביתה דאל יצא איש ממקומו, והרי דבשובת דיש בו להשביתה דאל יצא איש ממקומו, לי"ב להשביתה דשבו איש תחתיו, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-19)
19. ונחלקו בזה עוד מרבוותא, דבפי' ר"ח בשבת י"ט א' כתב דהא דאין מפליגין בספינה ג' ימים קודם השבת הוא משום איסור תחומין, והרי"ף שם תמה ע"ז דא"כ מ"ט קודם ג' ימים מותר, ומ"ט לדבר מצוה מותר, והמהרי"ק בשורש מ"ה פירש בדעתו דס"ל דלי"ב איסור תחומין כלל, משום דלאו מידי עביד, אך הב"י בסימן רמ"ח כתב בדעת הרי"ף דיש בזה משום איסור תחומין, ולא שרי אלא למעלה מי', והביא כן מתשו' הרמב"ם, וכ"כ בשו"ע שם ס"ב, והנו"כ שם האריכו בזה, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-20)
20. ובהגה' הגרא"ז תמה דזה קשיא גם לד' הרמב"ן, דהרי להדיא תניא לעיל ט"ו א' דשבת בתל שיש בו יותר מבית סאתים אינו מהלך את כולו, משום דאינו מוקף לדירה, ותיקשי דא"כ מ"ט בספינה מהלך את כולה אף שאינה מוקפת לדירה, - אך בל' הרמב"ן שכתב ד"לענין מהלך" ל"ב היקף דירה כלל אלא מחיצות בעלמא בעינן, נראה דאף דלגבי שבת בתוכה ל"ה כד' אמות אלא כשהיא מוקפת מחיצות לדירה, מ"מ לענין מהלך שהוציאוהו חוץ לתחומו ונתנוהו במקום המוקף מחיצות, הוי כד' אמות אף כשאינו מוקף לדירה, וכ"ה מבו' גם בהמש"ד הרמב"ן, דלענין שבת בתוכה אף בעיר ל"ה כד' אמות אלא משום דחשיב כאויר שתשמישו לדירה, והעירו דזה מתפרש לפי המבו' בד' הרמב"ן לקמן מ"ג א' דדין ד' אמות ליוצא חוץ לתחומו הוא מקרא דשבו איש תחתיו, ודין ד' אמות דשביתה הוא משום דהוי זה מקומו, וע"כ שפיר יש לחלק ביניהם. [↑](#footnote-ref-21)
21. וזה דבר חדש דמבואות העיר אינם מוקפין לדירה, כיון שאינם לתשמישי דירה, אלא להילוך ומו"מ, ולא נתפרש לן דא"כ היאך מותר לטלטל במבואות עיר המוקפת מחיצות, והרמב"ן בתו"ד כתב דעיר אפי' שווקים שלה עשאוהו אויר שתשמישו לדירה, דבתים לדירה עשויין וכו'. [↑](#footnote-ref-22)
22. והך מילתא דהשובת בעיר הויא כד' אמות אף דאינה מוקפת מחיצות, כ"ה מבו' גם בד' הר"ן בסוגיין ובד' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"ב, וכ"כ בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן שפ"ו, וכ"ה מבו' בד' רבים מקמאי, - אך הנה דעת רבינו אפרים שהביא הראבי"ה שם דהשובת בעיר שהיא רה"ר, ל"ה כד' אמות, וכתב דהוא כ"ש משבת בבקעה בהיקף יותר מבית סאתים, דל"ה כד' אמות, וכן נקט הגאו"י לעיל ל"ב ב', ופירש כן בד' רש"י והריטב"א שם, וקשיא לדידהו מהני דוכתי שהוכיח בתשו' רבינו יואל שם דהשובת בעיר חשיבא כולה כד' אמות אף כשאינה מוקפת מחיצות, ועמדו ע"ז השעה"צ בסימן ת"ח סקי"ג, והמנחת פתים שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
23. ועיי"ש במהדות"נ דמסיק דאף השובת בבקעה אין לו ד"א, וכל מה שאמרו דיש לו ד"א, היינו דאם יצא חוץ לתחום יש לו עוד אלפים אמה, ודוקא השובת בעיר יש לו את כולה, משום ששביתתו היא בכולה, אך במהדות"ל חזר בו, דודאי דהשובת בבקעה יש לו ד"א במקום שביתתו, וכדמוכח מסוגיית הגמ' לעיל ל"ב ב' דדינא דהנותן עירובו יש לו ד"א, קאי על מקום נתינת העירוב. [↑](#footnote-ref-24)
24. אמנם התורי"ד לקמן שם במהדות"ל כתב דהא דהנותן עירובו בעיר הויא כולה מקום שביתתו, הוא משום דנתנו במקום שיש בו מחיצה ודעתו לקנות שביתה עד מחיצה החיצונה, ונראה מזה דפליג ע"ד התוס' וש"ר וס"ל דהנותן עירובו בעיר שאין לה מחיצה אין כולה כד' אמות, אך יש מקום לומר דכ"ז הוא רק למ"ד דהנותן עירובו אין לו ד' אמות, דלדידי' כל הא דהנותן עירובו בעיר יש לו את כל העיר הוא משום דדעתו לקנות שביתה עד מחיצה החיצונה, אך למ"ד דהנותן עירובו יש לו ד' אמות, הרי דמה"ט הנותן עירובו בעיר יש לו את כל העיר דחשיבא כד' אמות, ול"ב שתהא מוקפת מחיצות, וצ"ע מסוגיית הגמ' לעיל ל"ב ב' דמבו' דהנותן עירובו בעיבורה של עיר יש לו את כל העיר, אף דעיבורה של עיר אין לה מחיצות, ושמא דעת הרי"ד דמה שאמרו התם דמתא כמאן דמליא, אי"ז מכח הא דהנותן שם עירובו יש לו את כל העיר ועיבורה, אלא אף בלא"ה כיון דהוא מכלל העיר חשבינן לה כמאן דמליא, ושמא י"ל למש"כ הריטב"א לעיל שם, דאע"פ שעיבורה של עיר אינו מוקף מחיצות, מ"מ כיון דעיבורה של עיר כעיר ה"ה כאילו הוא תוך מחיצותיה, וכאילו המחיצות הן דופן עקומה שמתעקמת עד עיבורה של עיר. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכ"נ בד' הר"ן לעיל ל"ד ב' שכתב דהא דהנותן עירובו יש לו ד' אמות, הוא רק כשהם רשות אחת, דכיון דמותר לטלטל באותן ד' אמות חשבינן להו כרה"י, ול"ד לעיר שאמרו דמתא כמאן דמליא דמיא אף שיש בה רה"ר ורה"י, דהתם הוא משום דהעירוב נמדד מחוץ לעיר "שלא רצו חכמים להטריח כל אחד למדוד מביתו", עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. והעירו דבד' התוס' והרא"ש שם מבו' דלא קשיא להו מעיקר הא דהנותן עירובו בעיר יש לו את כל העיר וכו' אף שאינה מוקפת מחיצות, דבזה יש לפרש כב' דרכים אלו, אלא קשיא להו מסוגיית הגמ' לעיל ל"ב ב' דמהא דמדמינן דין אילן העומד בעיבורה של עיר לדין אילן העומד בתוך ד' אמות, משמע דתוך עיבורה של עיר נמי הוי טעמא דנעשית כל העיר ועיבורה כד' אמות, והיינו דאם משום דשביתתו היא בכל העיר, או משום דדין המדידה הוא מחוץ לעיר, אי"ז טעם לחשוב את עיבורה של עיר כרה"י, - עוד צ"ע היאך מתישבים טעמים אלו בדינא דלקמן ס' ב' דכל שכלתה מידתו בסוף העיר הויא כל העיר כד' אמות, ומשמע דהוא אף בעיר שאינה מוקפת מחיצות, אך לד' התוס' הרא"ש יש מקום לישב, אך באמת בל' הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"ה משמע דהך דינא הוא רק בעיר שהיא רה"י, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. וכנראה פירש כן במה שאמרו שם דלבני מחוזא אסור לקנות מהן ולבני מברכתא מותר, דאי"ז כפירש"י דהיינו דלבני מחוזא אסור לקנות מהן ולהביא למחוזא, אלא היינו דאף אסור להן לקנות מהן ולטלטלם בכל מברכתא, דלדידהו ל"ה מברכתא כד' אמות שלא שבתו בתוכה. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובתשו' רבינו אפרים שבראבי"ה סימן שפ"ו גריס ג"כ כגירסת הרמב"ן, ופירש דהיינו שהוליכוהו לדיר או סהר שבתוך העיר, וקמ"ל דדוקא אם נתנוהו בדיר או סהר מהלך את כולן, אך אם לא נתנוהו בדיר או סהר, אינו מהלך את כל העיר משום דאינה מוקפת מחיצות, - ובתשו' רבינו יואל שם נחלק ע"ז, והביא מפירש"י דאו או קתני. [↑](#footnote-ref-29)
29. והמג"א בסימן ת"ה סק"ו כתב כן בדעת הריא"ז, והביאוה"ל שם ס"ו כתב די"ל דהריא"ז לא פליג בזה ע"ד הרמב"ן, ודבריו קיימי ע"ד הריא"ז שהובאו בשה"ג, אך בד' הריא"ז בפסקיו מבו' להדיא דאף כשהגיע לעיבורה של עיר מהלך את כל העיר. [↑](#footnote-ref-30)
30. אך הרא"ש בסימן י' כתב בדין הבאים לעדות החדש, דכיון שברשות באו מחוץ לתחום לא גרע מהוציאוהו נכרים ונתנוהו בעיר, ומשמע דיצא לדעת אינו מהלך את כל העיר, ורק העדים שבאו ברשות, לא גריעי מהיכא דיצא באונס, דמהלך את כל העיר, ושמא אף דדעת הרא"ש גופי' דאף ביצא לדעת מהלך את כל העיר, מ"מ התם שבא להוכיח דאין כל העיר חשובה כד' אמות אלא כשהיא מוקפת מחיצות, הוצרך לפרש דכיון שבאו ברשות לא גרע מהוציאוהו נכרים, דלא נימא דיוצא לדעת אינו מהלך את כל העיר, והתם חשיב כיוצא לדעת, וכמש"כ כן הרמב"ן, - אך העירו עוד בזה מד' הרא"ש בר"ס ד' דמשמע דהיוצא לדעת אינו מהלך את כל העיר, ודינא דהרא"ש שם הובא בשו"ע סימן ת"ה ס"ד, ופירשו הגר"א שם והמ"ב שם סקי"א דהוא משום דהיוצא לדעת אינו מהלך את כל העיר, - ועמש"נ עוד להלן בד' הרא"ש בשם מהר"ם בדין יצא מעירו וחזר. [↑](#footnote-ref-31)
31. ובד' הריא"ז שם דין ד' מבו', דאף אם יצא מתחומו בהיתר, מ"מ אם נכנס אח"כ למקום המוקף מחיצות באיסור, אינו מהלך בכולו, וזהו שכתב דהא דקופץ מספינה לספינה מהלך את כולה, הוא רק כשקפץ קודם שיצא מתחומו, והיינו דאם קפץ באיסור אחר שיצא מתחומו, אינו מהלך את כולה, אף שהיא מוקפת מחיצות. [↑](#footnote-ref-32)
32. והעירו בזה ממש"כ הרמב"ן לקמן מ"ג א' בתחילת דבריו, דהיוצא חוץ לתחום דרך למעלה מי', להצד דאין תחומין למעלה מי', ואח"כ בא לתוך י', יש לו את כל העיר, והרי דאף דיצא מתחומו לדעת, מ"מ כיון דהוי ברשות, יש לו את כל העיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובפי' ריו"נ כתב דמה שהתירו לו לצאת, הוא משום דאם יפנה במקום ד' אמות שלו לא יוכל להתפלל שם ולברך המוציא וג' ברכות וכל דרכי תורה דרכי נועם הם וכל נתיבותי' שלום. [↑](#footnote-ref-34)
34. וכ"ה להדיא בפי' ר"י בן חכמון, שכתב דכיון דקי"ל דתחומין דמאלפים אמה עד י"ב מיל דרבנן נינהו, גדול הוא כבוד הבריות לדחות לאו דרבנן, ומבו' דאם הוציאוהו חוץ לי"ב מיל, אסור לצאת מד' אמותיו מפני כבוד הבריות, וכ"כ הקרית ספר בפכ"ז משבת, - אך מסתימת ד' הרמב"ם שם משמע, דאף אם הוציאוהו חוץ לי"ב מיל, מותר לצאת חוץ לד' אמותיו משום כבוד הבריות, ונראה מזה דס"ל דהא דהיוצא חוץ לתחום אין לו אלא ד' אמות, אי"ז אלא מדרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
35. והבית מאיר שם כתב דכ"כ הרמב"ם בתשו' סו"ס ש"ח, אך צ"ע דהרמב"ם שם כתב דהא דרשאי לחזור לספינה הוא אם לא יתכן לצאת ליבשה עד מוצ"ש, והרי דאם בידו לישאר ביבשה אסור לחזור לספינה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
36. והעירו, דלדעת ריו"נ דההיתר הוא משום שאינו יכול להתפלל ולברך ולדעת הראב"ן דההיתר הוא משום טינוף מקומו, לא מצינו כלל שהתירו לו לחזור למקומו כשא"צ לכך, שהרי לדעתם מעיקרא אינו יוצא אלא כשיעור הנצרך שיהא בידו לחזור למקומו ולהתפלל ולברך, כאשר כ"ה להדיא בד' ריו"נ, או שלא יהא מקומו מטונף, וע"כ שפיר הוא רשאי לחזור לשם, ולא מצינו דאם יצא יותר מן הנצרך יהא מותר לחזור למקומו, אף שאינו צריך לכך, אך בד' הרשב"א והמאירי מבו' כן, דאף שהלך עד שמצא מקום צנוע, מותר לחזור לד' אמותיו, אף דא"צ לכך, - ונמצא לפ"ז דלדעת ריו"נ והראב"ן דינא דחוזר למקומו, הוא לחומרא, דאינו רשאי לילך למקום אחר, ולא התירו לו אלא לחזור למקומו, - ובאמת דלדעתם גם עיקר הא דמעיקרא יוצא ממקומו לעשות צרכיו, ולא אמרינן דיעשה צרכיו במקומו, ואח"כ ירחיק משם כדי שיכלה הריח, הוא משום דלא התירו לו לעקור מד' אמותיו, אלא התירו לו לצאת ולחזור לד' אמותיו, - אך הך מילתא נלמד גם מדבריהם, דאף כשיצא מד' אמותיו, לא נעקר שביתתו שם, וע"כ הוא דיוצא וחוזר, (אך י"ל דכל הא דלא נעקר שביתתו משם, הוא משום דזהו עיקר מה שהתירו לו לצאת ולחזור, וכנ"ל). [↑](#footnote-ref-37)
37. ומבו' מדבריו דמודה ליסוד דברי הרמב"ם ודעימי' דכל שיצא חוץ לתחום קנה ד' אמות, וע"כ הי' מקום לדון דכשיצא מהם ברשות מותר לחזור למקומו, ואך שהוכיח דלא כן מכל היוצאים ברשות דאין חוזרים למקומם, ומה"ט כתב האו"ז שם דאם ד"א דהמקום שעשה בו צרכיו מובלעים בתוך ד' אמותיו, חוזר לד' אמותיו אם ירצה, מדינא דהבלעת תחומין, - אך התו"ש בסימן ת"ו סק"א נקט בפשיטות דל"ש בזה דין הבלעת תחומין, דמאי אולמא דד' אמות הראשונות מד' אמות אלו, והיינו דכל שיצא מד' אמותיו, בטל שביתתו בהן, וכ"נ בשעה"צ שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-38)
38. והיינו דאף דיש מקום לפרש דאף היוצא חוץ לתחום יש לו גם לתחום דאלפים אמה, וע"כ אף בגונא דהותר לצאת חוץ לד' אמותיו, לא הותר לצאת חוץ לאלפים אמה, אכתי לא נתפרש דמ"מ אם אין לו מקום תוך אלפים, מ"ט אסור לצאת חוץ לאלפים, הרי כבוד הבריות דוחה לכל איסור דרבנן, ומ"ט אינו דוחה לאיסור זה, ושמא י"ל דמכוון דבריהם הוא בגונא שבידו למצוא מקום אחר בתוך אלפים אמה, וע"כ לא התירו לו לצאת חוץ לאלפים אמה. [↑](#footnote-ref-39)
39. ואמנם בד' רבינו אפרים והאו"ז לא נתפרש דהבא בספינה והוצרך לנקביו ונכנס לעיר יש לו אלפים אמה לכל רוח, וי"ל דאינו מהלך אלא את כל העיר, דאף דלא שבת בה, מ"מ כיון שנכנס לתוכה בהיתר מהלך את כולה, (ומה שהוצרכו לדינא דכיון דעל על, הוא משום דס"ל דהיוצא לדעת ונכנס לעיר אינו מהלך את כולה, וכמבו' כן בד' האו"ז שם לעיל מינה), אך כנראה מקור דברי ההג"א לכך הוא ממש"כ האו"ז בשם הרשב"ם דדינא דכיון דעל על הוא אף ביוצא לדעת, ויש לו את כל העיר ואלפים אמה לכל רוח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)
40. ויש לתמוה טפי, דבבא בספינה שאין לו אלפים אמה כלל, מ"ט נימא דע"י שיצא מן הספינה משום כבוד הבריות, יהא לו אלפים אמה, ודמי לכל יוצא חוץ לתחום דאין לו אלא ד' אמות, דאף אם הוצרך לנקביו והולך למקום אחר, אין לו משם אלפים אמה, דמה יועיל הא דהותר לצאת מד' אמותיו משום כבוד הבריות, דמכח זה יש לו אלפים אמה, - ועי' עוד בד' הראב"ן בפירקין שכתב דמי שנתנוהו בספינה דאין לו אלא ד' אמות, ויצא מן הספינה לעיר מפני כבוד הבריות, לא יזוז כל היום מד' אמות הסמוכות לבית הכסא, כיון דלא שבת באותה העיר, ולא עדיף משבת בבקעה וכלתה מידתו בחצי העיר דאין לו אלא חצי העיר, וצ"ב דמ"ש מנתנוהו גוים בדיר או סהר שלא שבת בהן שמהלך את כולן, וצ"ל דס"ל כמש"כ הרמב"ן דהיוצא ברשות ל"ה כהוציאוהו נכרים, ואינו מהלך את כולן, ודוקא כשחזר לתחומו הוא דדמי דין החוזר ברשות לדין החזירוהו נכרים, (אך באמת הראב"ן שם כתב דגם כשנתנוהו נכרים בספינה אין לו בה אלא ד' אמות, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-41)
41. והעירו דלכאו' משמעות ד' הרא"ש דאיירי כשאינו יודע היכן יש מקום צנוע, אלא הולך לבקש מקום צנוע, ובכה"ג שפיר הוא רשאי לילך לצד תחומו לחפש שם מקום צנוע, דאם שרי לילך לצד תחומו אף כשיודע שיש מקום צנוע קרוב לצד השני, מ"ט פירש הרא"ש דאי פקח הוא כשהוא יוצא חוץ לד' אמותיו "לבקש לו מקום צנוע", הול"ל דאם פקח הוא, ורואה כמה מקומות צנועים, רשאי לילך למקום הצנוע שלצד תחומו, - עוד יש להעיר, דאם הוא רשאי לילך לצד תחומו, אף שרואה מקום צנוע קרוב יותר בצד השני, א"כ הדין נותן דגם כשהולך לצד תחומו ורואה מקום צנוע בצד הדרך, לא יהא חייב לילך לשם, אלא יהא רשאי להמשיך לתחומו, ורק אם הגיע למקום הצנוע אינו רשאי לילך יותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. ולכאו' לפ"ז מתפרש מש"כ הראב"ן שם דיכול לילך עד בית היהודים, דאי"ז משום דא"א לו לעשות צרכיו במקום אחר, אלא הוא משום דהואיל והותר לו לצאת מד' אמותיו הותר לו לילך עד בית היהודים, - והעירו לפ"ז בד' המג"א בסימן ת"ו סק"א והמ"ב שם סק"ב שהביאו לדינא לד' הראב"ן אלו, אף דאנן קי"ל שלא הותר ליכנס לתחומו כשמוצא מקום צנוע קרוב, ובאמת הקרבן נתנאל בסק"ס כתב ע"ד המג"א דבל' תשו' ר"ה גאון והרא"ש לא משמע כד' הראב"ן אלו, - ואמנם המ"ב שם כתב דטעם ההיתר לילך עד בית היהודים הוא שמא הגוים יכוהו או יפחידוהו, והיינו דמה"ט מותר לילך, דלא חשיב שיש לו מקום צנוע קרוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך מד' הגר"א שהביא רק למה שאמרו הכא דכיון דעל על, ולא הביא למה שאמרו דעייל לתחומא, משמע שפירש לד' המרדכי, דהא דמייתי מהכא דהואיל והותר הותר, אי"ז ממה שהותר ליכנס לתחומו אף כשהוא רחוק, וכאשר כ"ה להדיא בד' הראבי"ה, אלא מהא דאמרינן כיון דעל על, וע"כ שפיר קי"ל להך דינא, אף דאנן קי"ל בסימן ת"ו שלא הותר לילך לתחומו אלא כשאינו מקום צנוע קרוב, וצ"ע, ועכ"פ לפ"ד הגר"א שמא יש מקום לפרש לד' האו"ז דאף ביצא לדעת והוצרך לנקביו וחזר לתחומו אמרינן דכיון דעל על. [↑](#footnote-ref-44)
44. ושמא יש לפרש ד' הר"ח לפי הנוסחא שלפנינו, לפמש"כ הרמב"ן דהיוצא ברשות הוי כיוצא לדעת, ואינו מהלך את כל העיר, והרי דלא חשיב כאנוס אלא כמזיד, ואפ"ה בדינא דהחזירוהו כאילו לא יצא, אף החוזר במזיד כאילו לא יצא, אם אך חזר בהיתר וכדין. [↑](#footnote-ref-45)
45. ואמנם משמעות ד' רש"י, דבעיר שאינה מוקפת מחיצות, אף ביו"ט אסור לטלטלן בכולה אלא מכח הא דאנוסין נינהו, דמשמעות דבריו דגם הא דהויא כל העיר כד' אמות הוא מכח הא דאנוסין נינהו, ולכאו' זה כדעת הרמ"א בסימן ת"ה ס"ח דדינא דהמהר"ם דיצא לדעת וחזר לעירו מהלך את כולה, הוא רק בעיר המוקפת מחיצות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך הרמב"ן כתב בשם רש"י דאיירי רק ביו"ט, ופירש בדעתו דהוא משום דבשבת הן אסורין אף כשיצאו בתוך התחום משום מעשה שבת, ובסו"ד כתב דלדעת ר"ת דאין הבאת הגוי ברה"ר בשביל ישראל אוסרת בשבת משום דלא אהנו מעשיו שהרי הישראל יכול לילך לאכלן במקומם, ניחא, דע"כ גם בשבת אינם אסורין כשהביאם בתוך התחום, דלא הועילו מעשיו, שהרי הי' ישראל זה יכול לילך שם ולאכלן. [↑](#footnote-ref-47)
47. והמחה"ש שם הוסיף, דבביצה שם פרכינן גם ממבשל בשבת דבמזיד לא יאכל, ומשני דאיסורא דשבת שאני, ופירש"י דהיינו דשאני איסור שבת דאורייתא מאיסור דרבנן, ולפ"ז נמצא דד' התוס' מבוארים להדיא בגמ', דבאיסור דאורייתא אסרו בכל ענין, ובאיסור דרבנן לא אסרו אלא בדאית לי' פירי אחריני.

    אך יש להעיר לפ"ז בד' התוס' וש"ר שלא הזכירו שדבריהם הם סוגיא ערוכה, - ועוד, דהרשב"א בתשו' ח"ה סימן ח' פירש לסוגיית הגמ' שם בע"א, דהא דאיסורא דשבת שאני, היינו דרק בשבת אסרו דבר שנעשית בו מלאכה אבל ביו"ט לא אסרו, וכתב דלפ"ז למסקנת הגמ' הא דהמעשר בשבת והמטביל כלים בשבת אסור הוא בכל ענין, וכ"נ בד' השו"ע בסימן תקכ"ז סכ"ג שפסק כן, וכמש"כ הביאוה"ל שם, ועמד ע"ז הגר"ז בציונים, אך בד' הרשב"א אין להק' כן, דבלא"ה דברי הרשב"א הכא לא אתיין עם דבריו התם, דלדבריו התם לא אסרו ביו"ט כלל לדבר שנעשית בו מלאכה, והכא נקט דכל הא דביו"ט שרי הוא משום דאי"ז אלא איסור דרבנן, וכ"ה גם בעבוה"ק בית מועד שער ג' פ"ד דעבר והטביל את הכלים ביו"ט אסור, והרי דגם ביו"ט אסרינן לדבר שנעשה בו איסור.

    עוד יש להעיר, דבד' הרשב"א בעבוה"ק בית מועד סוף שער ד' שסתם וכתב דעבר ואפה בלא עירוב תבשילין מותר, ולא כתב דהיינו רק כשאין לו תבשילין אחרים, משמע דמפרש לשנויא דגמ' דאיסורא דשבת שאני, כמש"כ הנשמת אדם כלל ט' סק"ט דאיסורא דמעשה שבת הוא רק בדבר האסור בשבת או ביו"ט, ושאני מבשל מיו"ט לשבת דהוי זה מלאכה המותרת ביו"ט, וכל איסורו הוא כשעושה כן לשבת, וכ"נ גם מדבריו שם שער ג' פ"ג שכתב דעבר והטביל את הכלים אסור, ולא כתב דהיינו רק כשיש לו כלים אחרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. והאלי' רבה שם כתב ג"כ לישב דדוקא הכא התירו משום דלא נעשה בו כלום, וכ"כ המאמר מרדכי שם סק"ה, וכ"כ גם החמד משה שם סק"א, אך נקטו דזה שלא כד' התוס' שהק' ממבשל בשבת, והוא משום דלא ניח"ל לפרש לד' התוס' דאיירי רק כשראוי לכוס או בפירות הנאכלין חיים, או דס"ל דגם בזה חשיב דהועילו מעשיו דיש בהם להתיקון דהבישול, ול"ד להכא דלא הועילו מעשיו כלל. [↑](#footnote-ref-49)
49. ובזה יש לפרש למה שהוצרך הרמב"ן בתו"ד לפרש דאף למ"ד דחזרו למקומם במזיד הפסידו את מקומם ואין האונס מוציאו מידי איסור תחומין ואע"פ שהן במקומן הראשון, מ"מ אינם נאסרין מפני מעשה שבת אף שיצאו חוץ לתחומן, משום שאינו נהנה ממעשה שבת, והיינו דלא נימא דכ"ה דביציאתם הפסידו את מקומם ולא אמרינן דכשחזרו חזרו למקומם, ה"נ הי' מקום לדון דביציאתם חשבינן להו כפירות של המקום השני, ותו כשחזר והכניסם הי' לנו לאסרם משום מעשה שבת, ועפי"ז יש מקום לפרש לד' הר"ן בסוגיין דתלי להנידון אם הפסידו את מקומם בהפלוגתא אם הן אסורין באכילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-50)
50. והיינו משום דאיסורא דמלאכת גוי הוא שמא יבא לומר לו, ובזה ליכא נפ"מ אם נעשה בו תיקון בגופו או לא, ורק באיסורא דמלאכת ישראל לא נאסר אלא כשנעשה תיקון בגופו. [↑](#footnote-ref-51)
51. והנה התוס' לעיל ל"ט ב' ד"ה אי ובשבת קכ"ב א' ד"ה ואם כתבו דהא דאסרינן בגוי שעשה בשביל ישראל הוא משום דחיישינן שמא יאמר לגוי לכתחילה לעשות לו, ובמבשל בשבת בשוגג אין לחוש לכך, ובפשוטו מה"ט בגוי שעשה בשביל ישראל צריך להמתין בכדי שיעשו, ובמבשל בשבת א"צ להמתין, ולפ"ז צ"ב במשה"ק התוס' הכא מדינא דהבא מחוץ לתחום אסור למי שנשתלח לו, דהרי י"ל דלא אסרו בזה אלא בגוי שהביא, ושמא באיסור תחומין דאינו אלא מדרבנן, יש לחוש גם בישראל שמא יבא להוציא, (וכאשר כ"ה מבו' בל' התוס' בשבת שם), אך צ"ע דהרי לא אסרו מכח זה בישראל שעשה מלאכה דרבנן בשוגג, וגם לא הצריכו במלאכה דרבנן להמתין בכדי שיעשו, וי"ל.

    והי' מקום לומר, לפי המבו' בד' הרמב"ן בסו"ד דאף הכא איירי כשיצאו ע"י גוי, ועמד ע"ז בהגה' הגרא"ז, אך לכאו' בד' התוס' אי"ז מתישב, דא"כ מאי קשיא להו מהא דהמבשל בשבת לא יאכל. [↑](#footnote-ref-52)
52. וב' טעמים אלו מתישבים רק למש"כ התו"ש דההוצאה והחזרה חשבינן להו כחדא מעשה, דאל"כ הרי אחר שהוציאם מחוץ לתחום, תו כשמחזירם חשיב שנעשה איסור בפירות, וגם יש לחוש שיבא להוציא פירות חוץ לתחום. [↑](#footnote-ref-53)
53. ובזה ניחא עיקר דינא דהבא מחוץ לתחום אסור למי שנשתלח לו, דאף שכתבו התוס' דלא אסרו מעשה שבת אלא באיסור דאורייתא, היינו רק כשלא הועילו מעשיו, - אך צ"ע למש"כ רבינו יונה דלא אסרו מעשה שבת אלא כשנעשה תיקון בגופו, דא"כ מ"ט הבא מחוץ לתחום אסור למי שנשתלח לו, וכל שהביאו ישראל אסור לכו"ע, וכמבו' לקמן בסוגיין, ובמנחת שלמה ח"א סימן ה' סק"ב ד"ה אולם כתב דצ"ל דהי' ע"ז גזירה מיוחדת לאסור את הבא מחוץ לתחום, ובזה יש לפרש למשה"ק התוס' מתחילה מדינא דהבא מחוץ לתחום, ואח"כ הק' מדינא דמבשל בשבת, דב' איסורים חלוקים נינהו, וע"ז כתבו דאיסורא דהבא מחוץ לתחום, הוא רק כשאינו בתחומו, ואיסורא דמבשל בשבת הוא רק באיסור דאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. והמאירי כתב באיסור פירות שיצאו חוץ לתחום משום מעשה שבת, דלמ"ד דאין אסורין אלא במזיד, היינו רק כשהוציאם בעל הפירות, דאם הוציאם אחר, הוי מזיד שלו אצל בעל הפירות כשוגג דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, אך לפ"מ דקי"ל דאף בשוגג אסורין, היינו אף כשהוציאם אחר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-55)
55. וי"ל דל"ב בזה לדינא דכיון דהותרה הותרה, אלא אף דשביתתם מעיקרא היא כרגלי הבעלים, מ"מ הוי זה שביתה דילהו, וע"כ אף שיצאו הבעלים ממקומם ואיבדו את תחומם, לא איבדו הכלים את תחומם, - והעירו דיש להוכיח כן, שהרי הכא כשיצא הבעלים עם הפירות וחזר, לכאו' ל"ש להתיר מדינא דכיון והותרה הותרה, שהרי בשעה שהיו הפירות בחוץ איבדו את שביתתם. [↑](#footnote-ref-56)
56. ולפ"ז הרי דממש"כ הרמב"ן לעיל מינה דאיירי אף בשבת, בע"כ דאיירי בעיר המוקפת מחיצות, ומבו' לפ"ז דפליג ע"ד המהר"ם וס"ל דהיוצא לדעת אין לו אלא ד' אמות, אף כשחזר למקומו, ואף במקום המוקף מחיצות, וע"כ למ"ד דלא חשיבי הפירות כאנוסין, אינם מוליכן בכל העיר אף שהיא מוקפת מחיצות. [↑](#footnote-ref-57)
57. ולפ"ז מסתבר, דכו"ע מודו להך מילתא דכל שהן במקומם לא אסרינן להו, וטעמא דר' נחמי' וראב"י דאסירי באכילה כשחזרו למקומם במזיד, הוא משום דס"ל דהפסידו את מקומם, והוי כמו שאינם במקומם, וי"ל דזהו דמותבינן מינייהו לרב פפא, אך בלא"ה י"ל דהא דמותבינן מינייהו לרב פפא, הוא משום דלישנא דלעולם אסורין, משמע דאף אסורין להזיזן מד' אמותיהן, וכמו שפירש"י. [↑](#footnote-ref-58)
58. ורק אי נימא דהא דכשהן במקומן אינם אסורין, הוא משום דדינא דהבא מחוץ לתחום דאסור אינו מדין מעשה שבת דעלמא, שהרי לא אסרו אלא במלאכה דאורייתא, ולדעת רבינו יונה לא אסרו כשלא נעשה תיקון בגופו, אלא הוא דין בפנ"ע, ואיסור זה הוא רק כשאינו בתחומו, הרי דשפיר תלי הפלוגתא אם אסירי באכילה כשחזרו, בהפלוגתא אם הפסידו את מקומם. [↑](#footnote-ref-59)
59. וכאשר כן מצינו בד' הראשונים בכ"ד, דאסור לומר לגוי שיצא בעצמו חוץ לתחום, ונתחדש בזה, דאף דאין גוי קונה שביתה, מ"מ אסור לומר לו לצאת חוץ לתחום, - ובליקוט תשו' להגרע"א סו"ס כ"ב נסתפק בגונא דהישראל עצמו עירב והוי מקום זה לדידי' תוך התחום, אם מותר לומר לגוי לילך לשם, וכתב דלפי שעה אין הכרע. [↑](#footnote-ref-60)
60. ואמנם בגונא שבא הגוי לצורך עצמו, ורק הפירות שהביא היו לצורך הישראל, י"ל דאין לאסור מכח שבא הגוי עצמו מחוץ לתחום, דזה לא נעשה בשביל ישראל, אך לכאו' דינא דהבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר הוא גם כשעיקר ביאת הגוי היא כדי להביא פירות לצורך הישראל, ובכה"ג יש לאסור משום ביאת הגוי עצמו מחוץ לתחום, דאיסורא דהנאה ממלאכת גוי, הוא גם כשלא נעשה האיסור בגוף הדבר, אלא דלצורך תיקון הדבר נעשה איסור בדבר אחר, וכמש"כ בתשו' הרשב"א החדשות סימן י"ח, עיי"ש, - אך הרמב"ן בסו"ד הזכיר לה"ט בדעת הירושלמי דאין לאסור משום הליכת הגוי חוץ לתחום דלעצמו הוא מהלך. [↑](#footnote-ref-61)
61. ואזלי לטעמייהו שנחלקו בהכרעת ההלכה בפלוגתא דר"מ ור' יהודה במבשל בשבת בשוגג, דהתוס' בחולין ט"ו א' ד"ה מורי להו כתבו דקי"ל כר"מ דבשוגג יאכל, וכ"כ הבעה"מ בשבת בפ' כירה, והסה"ת בסימן רמ"ח, וכן הכריע הגר"א בסימן שי"ח ס"א, אך הרשב"א בתוה"ב הקצר בית א' שער ד' כתב דקי"ל כר' יהודה דאף בשוגג לא יאכל, וכן דעת הבה"ג בהל' שבת, והשאילתות בשאילתא קכ"ח, והרי"ף בפ' כירה, והרמב"ם בפ"ו משבת הכ"ג, והרמב"ן בסוגיין ובחולין שם ובמלחמות בפ' כירה, וכן צידדו הרשב"א והר"ן בחולין שם, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ח ס"א. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך בד' הרשב"א משמע, דאף דמודה דטעמא דת"ק הוא משום דסגי בחדא להתירא, מ"מ ס"ל דלא קי"ל כת"ק אלא בהא דשרי כשחזרו למקומם אף במזיד, אך בהא דשרי חוץ למקומם בשוגג לא קי"ל כוותי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. ובתו"ד כתב דכל שהן אסורין באכילה, אסור לטלטלן דהו"ל מוקצה, ותיקשי ע"ד המ"מ דלא נחלקו אלא לענין אכילה, אך לא הפסידו את מקומם, אך הנה הגר"ז בסו"ס כתב בדין פירות שיצאו חוץ לתחום במזיד, דאף דאסורין באכילה, מ"מ מותר לטלטלן בתוך ד' אמות ואין להם דין מוקצה אע"פ שאינם ראויים באכילה לשום אדם מישראל, כיון שאין איסורן אלא משום קנס לא רצו לקנוס אלא באכילה ולא בטלטול. [↑](#footnote-ref-64)
64. והאו"ז בסימן קמ"ג כתב ללמוד מכאן דפסיעה גסה האסורה בשבת, היינו שאין לפסוע יותר מאמה, דפסיעה בינונית היינו אמה, וכל יותר מפסיעה בינונית היינו פסיעה גסה, והובא בהג"א סימן ב', וברמ"א סימן ש"א ס"א. [↑](#footnote-ref-65)
65. ואמנם בפירש"י בע"ב ד"ה לא גזרינן, וד"ה אבל טלטול, מבו' דלא פסיקא לי' הך דינא, ועמש"כ בזה הריטב"א והמהרש"א שם. [↑](#footnote-ref-66)
66. והתורי"ד כתב דשאני מי שהוציאוהו נכרים דאין לו אלא ד' אמות וכל דבר שהוא מוקף מחיצות הוי כד' אמות אע"ג דלא שבת שם מבעו"י, ומשא"כ הכא דיש לו אלפים אמה אין לו דין ד' אמות, ולכאו' הי' נראה מדבריו דשאני דין ד' אמות דשובת, מדין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום, ואף דבדין ד' דיוצא חוץ לתחום חשיב היקף מחיצות כד' אמות אף שלא שבת באוירן, מ"מ בדין ד' אמות דשובת לא חשיב היקף מחיצות כד' אמות אלא כששבת באוירם, - אך הנה בד' התורי"ד לקמן נ"ב א' מפורש דדין ד' אמות דשובת ודין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום חד דינא הוא, עיי"ש, ובע"כ צל"פ לדבריו הכא כד' רש"י, דכל שאין לו אלא ד' אמות הקילו לחשוב להיקף מחיצות כד' אמות אף דלא שבת באוירן, ומשא"כ הכא דיש לו אלפים אמה, לא הקילו לחשוב היקף מחיצות כד' אמות כשלא שבת באוירן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
67. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו לקמן מ"ג ב' בנחמי' ברי' דרב חנילאי דמשכתי' שמעתא ונפק חוץ לתחום, וא"ר נחמן דעשה לו מחיצה של בנ"א ויכנס, אף דלא היתה מחיצה זו מבעו"י, הוא משום דמחיצה של בנ"א שלא לדעת כיון דאין להם שום הרגש בעשיית המחיצה, יותר קלה היא ממחיצה שעשאוה גוים בבקעה, ואע"פ שזו אינה מותרת להלך בכולה, זו מותרת להלך בכולה, וזה לטעמי' דדינא דהכא הוא דמחיצה הנעשית בשבת אינה מועלת לחשוב המקום המוקף כד' אמות, ובזה נתחדש דכל שאין להן שום הרגש בעשיית המחיצה, לא חשבינן לה כמחיצה הנעשית בשבת. [↑](#footnote-ref-68)
68. ואך דלדעת הרמב"ם אף בכה"ג מועילין המחיצות להלך בהן אלפים אמה, ולמד לזה מההיא דלקמן מ"ג ב' דעשה לו מחיצה של בנ"א ויכנס, אף דלא היתה מחיצה זו מבעו"י, והיינו כמש"כ המ"מ שם, דלא התירו במחיצות שלא שבת באוירן, יותר מהמקום שהי' מותר להלך אם הי' שובת שם מבעו"י. [↑](#footnote-ref-69)
69. ולכאו' אי"ז כד' רש"י, דלד' רש"י שאני היכא דאין לו אלא ד' אמות מהיכא דיש לו אלפים אמה, אך לד' הראב"ד, שאני היכא דנעקרה שביתתו הראשונה מהיכא דעדיין היא קיימת, ונפ"מ הוא בישן בדרך דאין לו אלא ד' אמות והקיפוהו נכרים מחיצה בשבת, דלד' רש"י מהלך את כולה, ולדעה זו אינו מהלך את כולה. [↑](#footnote-ref-70)
70. אך למש"כ הבעה"מ בדרך קמא דמחיצות שלא היו מבעו"י לא חשיבי כד' אמות, הרי דאף בכה"ג אין לו אלא ד' אמות, וכ"ה גם למש"כ המאירי דשאני הוציאוהו נכרים דשבת באויר מחיצות מבעו"י. [↑](#footnote-ref-71)
71. והבית מאיר בסימן ת"ג פירש כן גם בד' הט"ז שם סוסק"ב, וכן פירשו הביאוה"ל שם, והחזו"א בסימן ק"ט סוסק"ז, ותמה טובא לפ"ז ע"ד הט"ז, והעירו דלכאו' ד' הט"ז מתפרשים בפשיטות בע"א, דאף אם כשהוציאוהו מתחומו אינו מהלך את כולה, מ"מ באותו הילוך שאונסין אותו לילך, הוא מותר לטלטל, דהא דאסור לטלטל כי אורחי', אי"ז איסור טלטול אלא איסור הילוך, וכל שמהלך לאונסו, ליכא איסור בטלטול. [↑](#footnote-ref-72)
72. ועיי"ש שכתב דמ"מ אם יצא תחילה מתחומו ואח"כ הקיפו את הבקעה, אע"פ שהקיפו גם את תחומו, הותר לו הכל, כיון שכבר נעקר מתחומו כשנעשה היקף זה, ודמי לנתנוהו בדיר או סהר שמותר לו לילך בכולה. [↑](#footnote-ref-73)
73. ועי' עוד בד' תוס' הרא"ש לקמן מ"ד א', שנראה דנסתפק בדין זה, אם כשהקיפוהו נכרים מחיצה ויצא חוץ לאלפים אמותיו, אם מותר לחזור לתחומו, וכתב שם דאף אם מותר לחזור לתחומו, מ"מ אינו חוזר עי"ז לדין תחומו, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-74)
74. ול' הראב"ד שלפנינו צ"ב, ועי' בחזו"א בסימן ק"ט סקי"א במש"כ להגי' בדבריו. [↑](#footnote-ref-75)
75. והרשב"א שם כתב דיש מי שהורה דבכה"ג שיצא לבקעה ועמדו גוים והקיפוה לשם דירה, אינו מהלך אלא ד' אמות כקודם שהקיפוה, ולכאו' הוא כד' הבעה"מ בדרך קמא, דמחיצות שלא היו מבעו"י אינם מועילין להתיר להלך בכולן, ושאני ההיא דנחמי' ברי' דרב חנילאי, דהוא מחיצה של בנ"א שלא לדעת, ולפ"ז נמצא, דאף אם תחילה הקיפוה גוים מחיצות ואח"כ יצא לשם, אינו מהלך אלא ד' אמות, - והי' מקום לפרש לדעה זו בע"א, דכיון דכשנתנוהו שם נקבע שביתתו בד' אמות, ל"מ מה שהקיפוה אח"כ מחיצה שתהא שביתתו בכולה, (ולפ"ז אם הקיפוה תחילה ואח"כ יצא לשם מהלך את כולה), אך לכאו' זה נסתר מההיא דנחמי' ברי' דרב חנילאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. ולפ"ז נמצא דמש"כ הרמב"ם להך דינא כשנתנוהו בבקעה ואח"כ הקיפוה מחיצה, ל"ד הוא, וה"ה אם הקיפוה מחיצה בשבת ואח"כ נתנוהו שם. [↑](#footnote-ref-77)
77. ובזה מתפרש הא דבעיר שלן בה אף דמותר להלך את כולה, מ"מ לגבי המדידה לא חשבינן לה כד' אמות. [↑](#footnote-ref-78)
78. ואמנם בעיקר מש"כ הרש"ש לדעת רש"י, דאם שבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצות בשבת ונמשך תחומו להלאה מן המחיצות, לא חשיב ההיקף אלא כד' אמות, צ"ב, דלכאו' כ"ה דכשכלתה מידתו באמצע העיר לא חשיבא כל העיר כד' אמות, משום דלא שבת באויר המחיצות, ה"נ כשהקיפו את מקום שביתתו במחיצה בשבת, אף דכל היקף המחיצות הוא בתוך מקום שביתתו, מ"מ כיון דלא שבת באויר "המחיצות" לא חשיב מקום זה כד' אמות, אך מד' הרש"ש מבו' שנקט דל"ב שבת באויר "מחיצות", אלא כל שכל היקף המחיצות הוא במקום שביתתו, חשיב כד' אמות, וצ"ע, - ועי' בגאו"י שכתב לדינא דבכה"ג לא חשיב כד' אמות לענין מדידה. [↑](#footnote-ref-79)
79. ויש להעיר ממש"כ רש"י בד"ה באלפים מיהת, דכיון דחוץ לאלפים אסור לטלטל אפי' בזריקה וכו' וכ"ש כי אורחי' דהא אינו יכול להלך שם ולטלטל, מיתסר נמי באלפים משום דהוי אלפים דילי' נפרצין לחוץ לאלפים וכו', ומשמע דהא דחשיב כפרוץ למקום האסור, הוא גם מכח האיסור לטלטל כי אורחי', דהוא משום שאינו יכול לילך שם ולטלטל. [↑](#footnote-ref-80)
80. ובדעת התוס' דס"ל דחשיב כפרוץ למקום האסור, כתב החזו"א בסימן ק"ט סק"ז דהוא משום דאף לשמואל לא הותר לטלטל בכולה אלא ע"י זריקה, אך אסור להושיט כלים בידו מאלפים לחוץ לאלפים, דבזה מודה שמואל דחיישינן שמא ימשך אחר חפצו, ונמצא דאף לשמואל איכא איסור טלטול, וע"כ אסור לטלטל בכולה כדרכו, משום דהוי כנפרצה למקום האסור לה. [↑](#footnote-ref-81)
81. והנה אמנם התור"פ כתב דאין לחלק כן, והוכיח כן מהא דלרב הונא אסור לטלטל בכולה ע"י זריקה, אף דגם לדידי' אינו מקום האסור לה לגמרי, שהרי מותר לטלטל בכולה ע"י משיכה, והוכיח כן עוד ממה שאמרו לעיל כ"ד א' דחצר הפרוצה לקרפף אסורה משום פרוץ למקום האסור, אע"ג דל"ה מקום האסור לגמרי, דהא שרי בכלים ששבתו בחצר, והתוס' בע"ב בד"ה לא הוכיחו מלקמן פ"ט א' דפרוץ למקום האסור לו אסור, אף כשאינו אסור לגמרי.

    אך בדעת רש"י י"ל כמש"כ הקר"א דאזיל לטעמי' דס"ל לקמן בסוגיין דלרב הונא אסור לטלטל אף ע"י משיכה, - ומה שהוכיח התור"פ מסוגיית הגמ' לעיל כ"ד א', צ"ע, דהתם לא נתפרש דגם לדעת ר"ש אסורה החצר בכלים ששבתו בבית, ובאמת משמעות ד' הטוש"ע בסימן שנ"ח ס"י דלפ"מ דקי"ל כר"ש, אין החצר נאסרת כלל אף לטלטל ממנה לבית, ונת' לעיל שם, - ומה שהוכיחו התוס' מסוגיית הגמ' לקמן פ"ט א', כתב ביתרון האור בפ' כל גגות דלדעת רש"י האיסור התם הוא משום תוספת דיורים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-82)
82. ועיי"ש שכתב דלפ"ז הי' מקום לדון דיהא מותר לטלטל את כליו בכל ההיקף, שהרי כל הא דל"ה כנתנוהו בדיר וסהר דמהלך את כולה, הוא משום דיש לו את תחומו, הרי דלגבי כליו דאם נחמיר עליהן יהא אסור אף בתוך אלפים, י"ל דדינם כנתנוהו בדיר וסהר דמותר להוליכם בכולה, אך הוכיח דלא כן, וכתב דהטעם בזה הוא, משום דל"ד לנתנוהו בדיר וסהר דמהלך את כולה, משום דהכא אין לו הפסד ממה שהי' לו קודם שהוקף, שהרי מעולם ל"ה יכול לטלטל את הכלים יותר מד' אמות. [↑](#footnote-ref-83)
83. אך לכאו' משמעות ד' התוס' הרא"ש ותור"פ דטעמא דרש"י דלי"ב משום נפרצה, אי"ז משום דל"מ איסור תחומין לחשבו כמקום האסור לו, אלא הוא משום דאין האיסור כלל בטלטול, אלא במה שהולך שם, וכ"נ להדיא בד' הט"ז, וזהו שהביא מהא דבגונא שאנסוהו לילך שם, מותר אף לטלטל, דליכא איסור כלל בטלטול, ולפ"ז הרי דבכליו דאסור לטלטלן שם משום איסור תחומין, שפיר חשיב כנפרצה למקום האסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך החזו"א בסימן ק"ט סק"ד דקדק מל' הריטב"א הכא דביו"ט מותר אף לזרוק חוץ לאלפים, וזה לפי גירסת דפו"י בד' הריטב"א דדבר פשוט הוא שמותר "לזרוק" ביו"ט, אך בכת"י ליתא לתיבה זו, ועמד בזה דלכאו' איסור זה הוא איסור תחומין ושייך אף ביו"ט, וכתב דאפשר דחכמים עשאוהו כב' רשויות ומשום לתא דהוצאה אסרו לזרוק, וצ"ע דבד' הריטב"א בע"ב מפורש דגם ביו"ט אסור לזרוק חוץ לאלפים, עיי"ש שהק' ע"ד רש"י שם, דביו"ט מודה רב הונא דמותר בכל האלפים "וליכא למימר דנוקים דרב הונא ושמואל בשבת ונוקים הא דהכא ביו"ט", ולהדיא דאף למש"כ דביו"ט מותר בכל האלפים, שפיר מצינו להעמיד להך דהתם ביו"ט, ואך דמשמעות הדברים דאיירי בחד גוונא עם פלוגתא דרב הונא ושמואל, - אך הנה התו"ש בסימן ת"ג סוסק"ו כתב דבד' הריטב"א בע"ב מבו' דביו"ט מותר לזרוק אף חוץ לאלפים, והק' ע"ד הריטב"א הכא, דמה הוצרך לזה, הרי אף אם גם ביו"ט אסור לזרוק חוץ לאלפים, מ"מ ל"ש לאסור תוך אלפים, כיון דביו"ט א"צ מחיצות כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-85)
85. וזה מתפרש היטב למש"נ מד' הריטב"א דאסרו לטלטל אף ביו"ט, דהוי האיסור מגדרי תחומין, וע"כ שפיר יש לאסור אף בטלטול כ"ש, אך לד' התו"ש ודעימי' שפירשו בדעת הריטב"א דביו"ט לא אסרו לטלטל, והיינו דהוי האיסור מגדרי הוצאה, לכאו' אין לאסור לטלטל בתוך ד' אמות, וצ"ל לפי דבריהם דמש"כ הריטב"א דחוץ לאלפים אינו מטלטל כלל, היינו דאסור לטלטל מתוך אלפים לחוץ אלפים אף בתוך ד"א, כיון דחשבינן להו כב' רשויות, וכמש"כ החזו"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-86)
86. וצ"ב דהרי אם מותר לטלטל במשיכה, הרי דכלפי זה אי"ז פרוץ למקום האסור כלל, ואמנם דיש לדון דכיון דמותר לטלטל במשיכה ל"ה פרוץ למקום האסור אף לגבי זריקה, וכמש"כ המהרש"א בדעת רש"י דלא חשיב כפרוץ למקום האסור אלא במקום האסור לו לגמרי, אך בד' התורי"ד מבו' להיפך, דמכח הא דהוי פרוץ למקום האסור, יש לאסור לטלטל אף במשיכה, ושמא מכוון דבריו, דאיסורא דפרוץ למקום האסור הוא דא"א לחשבם כרשות אחת וממילא אין מועיל לו המחיצה שבצד השני, וכיון שאמרו הכא דהו"ל כפרוץ למקום האסור לו, והרי דמכח הא דאסור לטלטל בכולה ע"י זריקה א"א לראותם כרשות אחת, תו יש לאסור לטלטל אף במשיכה, וא"א לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-87)
87. והתוס' הק' דמאי קמ"ל רב הונא, דמ"ש ממערה דתנן לקמן ס"א א' שאפי' כלתה מידתו במערה, דמשמע דיש לו חצי מערה, וכתבו דמערב לא שכיחי בה כלים ושייך למיגזר טפי בחצר מבמערה, והתור"פ כתב די"ל עוד דאיירי במערה יותר מבית סאתים שלא הוקפה לדירה, דליכא למיגזר דילמא אתי לטלטולי בכולה, שהרי אסור לטלטל גם בתוכה אלא בד' אמות. [↑](#footnote-ref-88)
88. וצ"ע דמאי פסקה דבמקום שכלתה מידתו יש בתים וחצירות שמפסיקין והוו כמחיצה. [↑](#footnote-ref-89)
89. וצ"ע דאם אתא לאשמועינן לדינא דפי תקרה יורד וסותם, וקמ"ל כרב דאמרינן פי תקרה יורד וסותם אף ברוח הפרוצה במלואה, מ"ט אשמועינן לה לגבי תחומין, והו"ל לאשמועינן דבית הפרוץ לרה"ר או לכרמלית מותר לטלטל בתוכו, משום דפי תקרה יורד וסותם. [↑](#footnote-ref-90)
90. ולכאו' הטעם דיש לגזור כן, הוא משום דמדינא כל שלא שבת באויר מחיצות לא חשיב היקף המחיצות כד' אמות, וע"כ יש לחוש דאם יהא מותר להלך את כולם אף דמדינא ל"ה כד' אמות, יבא להלך גם בבקעה. [↑](#footnote-ref-91)
91. והרשב"א לקמן בסוגיין כתב דמה שפירש הרמב"ם כן, אף דדחינן לה דממאי דבגזירה פליגי, הוא משום דמדברי רבה לקמן בסוגיין מבו' דפלוגתייהו היא בגזירה, וכמש"כ הרשב"א שם, ונת' להלן שם, ומה שאמרו הכא דממאי דבגזירה פליגי, הוא דחויא בעלמא. [↑](#footnote-ref-92)
92. ולכאו' הוא לטעמי' דהא דבשבת בבקעה והקיפוה גוים מחיצה בשבת אין מהלך את כולה, הוא משום דלא היו מחיצות אלו מבעו"י, דלפ"ז נמצא דאף כשהוציאוהו נכרים ונתנוהו בבקעה שהוקפה מחיצות בשבת אין מהלך את כולה, ושפיר יש לגזור נתנוהו נכרים בדיר וסהר אטו נתנוהו נכרים בבקעה המוקפת מחיצות, - אך לדעת ש"ר לא שייכא גזירה זו כלל, שהרי לדעתם כל שנתנוהו נכרים בבקעה שהוקפה מחיצות בשבת, מהלך את כולה, אי לא דנימא דיש לגזור נתנוהו נכרים בדיר וסהר, אטו שבת בבקעה והקיפוה נכרים מחיצות. [↑](#footnote-ref-93)
93. ובתוס' הגרע"א בריש פירקין כתב דלפ"ז נמצא דפליגי בתרתי, דבדיר וסהר פליגי היכא דלא שבת באויר מחיצות אם מהלך את כולה, ובספינה פליגי אף כששבת בה אם נקרא מוקף מחיצות. [↑](#footnote-ref-94)
94. וצ"ע דהריטב"א לעיל בד"ה אבל היכא כתב דהא דאסרי ר' יהושע ור"ע בספינה, אף דשבת באויר מחיצות מבעו"י, הוא משום דקסברי דכיון דמחיצות להבריח מים עשויות לא חשיבי מחיצות, וזה דלא כמש"כ הכא דטעמייהו הוא משום דנכנס שם ע"ד שתוציאנו הספינה מתחומו והוי כאילו לא שבת שם. [↑](#footnote-ref-95)
95. וצ"ע דמנ"ל לשמואל דר"ג וראב"ע פליגי בהך מילתא וס"ל דבספינה חשיב כשבת באויר מחיצות, הרי י"ל דמודו לר' יהושע ור"ע דכיון שנכנס שם ע"ד שתוציאנו הספינה מתחומו לא חשיב כשבת באויר מחיצות, ואך דמ"מ מהלך את כולה דומיא דנתנוהו בדיר וסהר דמהלך את כולן אף דלא שבת באוירן, וכיון דקי"ל דבדיר וסהר שלא שבת באוירן אינו מהלך את כולה, מ"ט בספינה מהלך את כולה. [↑](#footnote-ref-96)
96. ויש להוסיף, דלמש"כ האהעו"ז לקמן נ"א א' דדינא דעיר שלן בה דמהלך את כולה, הוא משום דכל דשבת באוירה הויא כולה כד' אמות, הרי מבו' דדינא דשבת באויר מחיצות, לא תלי כלל במה שקנה שם שביתה, אלא במה שהי' שם, ולפ"ז אין לפרש כלל דהא דמהני הכא מה ששבת באויר מחיצות, הוא משום דעדיין קיים קנין השביתה שקנה בתחילת היום, שהרי איכא גוונא דלא קנה שם שביתה כלל ואפ"ה חשיב כשבת באויר מחיצות, - אך בד' הרשב"א והריטב"א שכתבו בטעמא דר' יהושע ור"ע דהוא משום שנכנס לספינה ע"ד שתוציאנו מתחומו, מבו' דדינא דשבת באויר מחיצות הוא מכח הא דקנה שביתה שם, - וי"ל דנפ"מ בזה, בכלים ששבתו מחוץ לתחום הבעלים, לדעת הסוברים דלא יזוזו ממקומם, אם מותר להוליכם בכל העיר ששבתו בו, (אך י"ל דאף אם דינא דשבת באויר מחיצות לא תלי במה שקנה שביתה שם, מ"מ מהני הא דהכלים כרגלי הבעלים להפקיע אף לדין זה, כיון דהם נגררים אחר הבעלים). [↑](#footnote-ref-97)
97. ובזה מתישב משה"ק הגאו"י ע"ד התוס', דבע"כ דשאני ספינה שאינו עומד בתחומו, דמי לא מודה ר' יהושע דכל הבית או כל העיר ואפי' עיבורה חשיב כד' אמות, והרי הלכה רווחת היא, ולהנ"ל ניחא, דלמ"ד דטעמא דר' יהושע הוא משום גזירה, ודאי דלא שייכא הגזירה אלא בספינה שיצא מתחומו, והא דמהלך בכולה הוא מדינא דהיוצא חוץ לתחום דיש לו ד' אמות, ולא שייכא בבית או בעיר שהוא בתחומו, וקו' התוס' היא לפ"מ דמפרשינן דכי אמרינן כל הבית כולו כד' אמות ה"מ היכא דשבת באויר מחיצות מבעו"י, והרי דאיכא דין בפנ"ע דהבית הוי כד' אמות להלך את כולו אף במי שאין לו אלא ד' אמות, ואך דכלפי מי שלא שבת באוירו לא חשיב כד' אמות, וע"ז הוא דקשיא להו דא"כ מ"ט אסרי בספינה ששבת באוירה. [↑](#footnote-ref-98)
98. אך בד' הר"ן שם מבו', דאף כשהפליג בספינה בהיתר, מ"מ כיון שהוא לדעתו, חשיב כיוצא לדעת, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן בריש פירקין דאף היוצא ברשות חשיב כיוצא לדעת, וכ"כ הב"י בסימן ת"ה בדעת הרשב"ם שהביאו התוס' לקמן מ"ג א', ויתבאר בעזה"י במקומו, וכן נקט הבית מאיר בסימן ת"ה ס"ז, ועיי"ש בביאוה"ל במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-99)
99. והגר"א בסימן ת"ה ס"ז הביא מקור לזה, מדעת שמואל דהלכה כר"ג בספינה אף דבדיר וסהר לית הלכתא כוותי', והרי דאף דבדיר וסהר ל"מ האונס, מ"מ בשבת באויר מחיצות שרי, והיינו דמזה נלמד דהא דשרי בשבת באויר מחיצות הוא מדינא, וע"כ שרי אף ביוצא לדעת. [↑](#footnote-ref-100)
100. וזה מתפרש למש"נ לעיל דהא דמהני שבת באויר מחיצות, אי"ז משום דעדיין קיים קנין השביתה שקנה בתחילת היום, אלא משום דדינא הוא דהיקף מחיצות חשיב כד' אמות למי ששבת בו, ובזה י"ל דהיינו רק למי ששבת בו ברגליו, ולא למי שקנה בו שביתה ע"י עירוב בפת. [↑](#footnote-ref-101)
101. ונתחדש בדבריו, דאף דגם כשהי' שם ליכא קנין שביתה, מ"מ חשיב כשבת באויר מחיצות, והיינו דדין שבת באויר מחיצות לא תלי במה שקנה שם שביתה, אלא במה שהיתה דירתו שם בביה"ש, ואך דלמטה מי' דמהני עירובו לקנות שם שביתה, חשיב כדר שם אף כשאינו שם, אך למעלה מי' דל"מ העירוב מידי, לא חשיב כדר שם אלא כשהוא שם. [↑](#footnote-ref-102)
102. ולכאו' זה ניחא אי נימא דהא דמהני שבת באויר מחיצות להתיר להלך בכולו, הוא משום דעדיין קיים קנין השביתה שקנה בתחילת היום וחשיב דעדיין הוא במקומו, וע"כ כל שיצא משם באונס הוי כהוציאו נכרים מתחומו, אך אי נימא דהא דמותר להלך בכולו הוא מכח הא דהיוצא חוץ לתחום יש לו ד' אמות, ומהני הא דשבת באויר מחיצות, דמכח זה חשבינן להיקף מחיצות זה כד' אמות, לכאו' הדין נותן דאף אם יצא משם באונס, ל"ה כהוציאו נכרים מתחומו, אלא הוי כיצא לדעת, דאף דיצא מן הספינה באונס, הרי הספינה ל"ה תחומו, ויציאתו מתחומו הויא לדעת, ואם נתנוהו בדיר וסהר אינו מהלך את כולה, וצ"ע.?אך עמש"נ לעיל דמד' הבית מאיר בסימן ת"ד ס"ז מבו' דאף יצא לדעת ונכנס לעיר שלא לדעת מהלך את כולה, ולפ"ז ניחא.? [↑](#footnote-ref-103)
103. ולכאו' יש לסייע לזה מהא דכשכלתה מידתו בסוף העיר, הוי כל העיר כד' אמות, והרי דאף שלא שבת ממש באוירה, מ"מ כיון שהיא בתוך תחומו חשיבא כד' אמות, אך בדעת התוס' וש"ר נראה דהתם דין אחר הוא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-104)
104. והיינו דבד' רש"י הי' מקום לפרש דכל הא דהיוצא חוץ לתחום אסור לילך, הוא משום דקנה ד' אמות ואסור לצאת מד' אמותיו, דאיסור תחומין הוא לצאת מתחומו, וכל שכבר אינו בתחומו ליכא איסורא בהליכתו, אלא משום שקנה ד' אמות ואסור לצאת מהן, וע"כ בספינה דנוטלתו וכו' דלא קנו לו ד' אמות מותר להלך בכולה, - אך בד' הריטב"א והר"ן מבו' דאי"ז כן, ואדרבה כל הא דהיוצא חוץ לתחום מותר לילך ד' אמות, הוא משום דמקומו הוא ד' אמות, ובספינה דא"א לו לקנות ד' אמות מסוימות כיון דאינו קבוע בהן, ע"כ הקילו לדון את כל הספינה כד' אמות. [↑](#footnote-ref-105)
105. ומשמע מדבריו דלדעת ר' זירא אף ר"ג עצמו לא התיר אלא מכח הא דהספינה נוטלתו וכו', והיינו משום דספינה גרע מדיר וסהר כיון דמחיצות להבריח מים עשויות, וזה כמש"כ האהעו"ז בדעתו, ודלא כמש"כ המהרש"ל דלר"ג דמהני אף מחיצות שלא שבת באוירן, מהני אף מחיצות העשויות להבריח מים, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-106)
106. ומשמע דרק משום דהוי זה בע"כ והוי כהוציאוהו נכרים, ע"כ הוא מותר להלך, וצ"ב דכיון דטעם ההיתר הוא משום דכל רגע נותנין לו ד' אמות אחרות, הרי דאף אם הוה חשיב כיוצא מדעתו ג"כ יש לו ד' אמות, וי"ל בזה למש"כ הריטב"א והמאירי דאם היוצא לדעת ונכנס לדיר וסהר אינו מהלך את כולו, ה"נ דינא דקופץ מספינה לספינה הוא רק בקופץ לאנסו, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-107)
107. והתור"פ כתב דלפ"ז אסור לילך אלא לאותו רוח שהספינה מהלכת, ורק לפי' קמא דרש"י מותר לילך בין להרוח שהספינה מהלכת, ובין לרוח השני', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-108)
108. וצ"ב דא"כ מ"ט הוצרכו להא דספינה נוטלתו מתחילת ד' ומנחתו בסוף ד', הרי אף בלא"ה כיון דנייד לא קנה שביתה, - והרי הא דנייד אינו קונה שביתה אי"ז מכח שאינו קבוע במקום זה שבא לקנות בו שביתה, וכמו שהוכיחו מהא דנהרות של יחיד אין קונים שביתה משום דניידי, אף דבלא"ה אין שביתתם במקום זה אלא כרגלי הבעלים, ועמש"נ בזה לקמן מ"ו א'. [↑](#footnote-ref-109)
109. והיינו דהא דלר"ג וראב"ע אינו קונה ד' אמות בספינה עצמה, הוא משום שאינה דבר קבוע, וכמשמעות ל' הריטב"א, וזהו דפליגי ר' יהושע ור"ע דספינה מינח נייחא וחשיבא כדבר קבוע, וע"כ הוא קונה בה עצמה ד' אמות. [↑](#footnote-ref-110)
110. וכ"ה גם למש"כ הרמב"ן דהא דאינו קונה שביתה הוא משום דנייד, דכ"ז הוא משום דחושבין את הספינה כמהלכת ואף הוא חשיב כנייד, אך ר' יהושע ור"ע ס"ל דספינה מינח נייחא ומיא הוא דממטי לה, וחשיבא הספינה כקבועה במקומה, וה"נ האדם שבתוכה הוא קבוע במקומו ולא חשיב כנייד, ומצינו עד"ז בד' הביאוה"ל בסימן ת"ד בסו"ד שפירש טעם הסוברים דהמהלך בספינה קונה שביתה, ול"ה כמידי דנייד דאינו קונה שביתה, דהוא משום דספינה מינח נייחא. [↑](#footnote-ref-111)
111. המ"ב בסימן ת"ה סקכ"ט כתב דה"ה אם נפרץ במקום אחד פרצה ביותר מי' אמות ברחבה, או שהי' פרוץ מרובה על העומד, דבכל אלה בטל מינה שם רה"י, - וצ"ב דכשנפרץ במקום א' פרצה דפרוץ מרובה אכתי הויא רה"י, שהרי יש לה ג' מחיצות גמורות וברוח רביעית סגי בפס ד' או בב' פסין כ"ש. [↑](#footnote-ref-112)
112. ובדעת רש"י והריטב"א לכאו' צ"ל דהכא א"צ לדינא דהואיל והותרה הותרה, אלא כיון דבביה"ש היתה מוקפת מחיצות, הוי שביתתו בכולה, וע"כ אף אחר שנפלו המחיצות אכתי הוי שביתתו בכולה, - אך לכאו' זה ניחא רק אי נימא דדינא דשבת באויר מחיצות הוא משום דאכתי קיים קנין השביתה שקנה בתחילת היום, דאי נימא כמש"נ לעיל דהוא משום דהיקף מחיצות חשיב כד' אמות למי ששבת בתוכו, הדין נותן דכל שנפלו המחיצות אינו כד' אמות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-113)
113. ומבו' מדבריו, דכל שקפץ אחר שיצא מתחומו אינו מהלך את כולה אף שהיא מוקפת מחיצות, והיינו משום דכ"ה דס"ל דהיוצא לדעת ונכנס לדיר וסהר אינו מהלך את כולה, ה"נ בספינה שהוא יוצא מתחומו בהיתר וכמש"כ שם דין ג', וקפץ לספינה אחרת באיסור, אינו מהלך את כולה, ונתחדש בזה, דאף היוצא מתחומו באונס ונכנס אח"כ לדיר וסהר באיסור, אינו מהלך את כולה. [↑](#footnote-ref-114)
114. ויש להוסיף, די"ל דד' הריטב"א והר"ן הם רק לדעת ר' זירא, דר' יהושע ור"ע פליגי אף בספינה מהלכת, ולפ"ז מסתבר דר"ג וראב"ע שהתירו, הוא לטעמייהו דס"ל דהקילו במי שאין לו אלא ד' אמות להלך את כל הדיר והסהר, וה"נ הקילו להלך את כל הספינה, וע"כ אם ביוצא לדעת לא התירו להלך את כל הדיר והסהר, אף לא התירו להלך את כל הספינה, ולפ"ז לא פליגי ע"ד הראב"ד והרמב"ן, דהרי דבריהם קיימי להדיא לפ"מ דקי"ל כרבה דלא פליגי ר' יהושע ור"ע במהלכת, אך בחי' המאירי לעיל מ"א ב' מבו' דאף דקי"ל כרבה, מ"מ אסור להלך את כל הספינה המהלכת ביוצא לדעת, וכ"נ גם בד' הבעה"מ דמה"ט השיג ע"ד הרי"ף, ולא ניח"ל לישב כד' הראב"ד והרמב"ן, (אף דאיהו גופי' כתב לקמן מ"ג ב' בפי' בתרא דלא שרי להלך את כל הדיר והסהר אלא ביוצא באונס), ויתבאר בעזה"י לקמן מ"ג א' די"ל כן גם גם בדעת הרשב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-115)
115. והעירו בזה לד' תור"פ לקמן צ' ב' דמבו' להדיא בדבריו דאיירי הכא בספינה שאינה יתירה על בית סאתים, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-116)
116. אך בד' הגר"א בסימן ת"ה ס"ז ד"ה ואם נפחתו נראה דפליג ע"ז, וס"ל דלדעת רב דמהני מחיצות הספינה להקיף לדירה, ודאי דמותר להלך בכולה, ועיי"ש בדמשק אליעזר שפירש כן בדבריו, וכן נקט האהעו"ז בסוגיין, וכתב דמה"ט לא פירש ר' זירא לה"ט דהספינה נוטלתו וכו' על מתניתין, דאיהו גופי' ס"ל כרב דשפיר מהני מחיצות העשויות להבריח מים, ורק בדעת שמואל הוצרך לפרש לה"ט דספינה נוטלתו וכו', משום דשמואל גופי' ס"ל דל"מ מחיצות העשויות להבריח מים. [↑](#footnote-ref-117)
117. ואמנם צ"ע דמ"ש מהא דתניא לעיל ט"ו א' דשבת בתל שאינו יותר מבית סאתים אינו מהלך את כולו, ועמד ע"ז בהגה' הגרא"ז על הרמב"ן, ועמש"נ בזה בריש פירקין, - והעירו די"ל עוד בזה, דכ"ה שכתב הרמב"ן דכל השווקים שבעיר חשיבי כאויר שתשמישו לדירה והו"ל כהיקף לדירה, אף דאין לה אלא ב' מחיצות, ה"נ הספינה עצמה דמשמשת לדירה חשיבא כהיקף לדירה, אף דהמחיצות לא נעשו לשם דירה, ול"ד לתל דאינו משמש לדירה, וע"כ כל שהוא יותר מבית סאתים לא חשיב כמקום דירה.?וכן צ"ל בד' הריטב"א דבריש פירקין ולקמן מ"ג ב' כתב דבדיר וסהר בעינן היקף לדירה, ואפ"ה כתב דדעת שמואל דבספינה מהלך את כולה אף דאין הקיפה לדירה. [↑](#footnote-ref-118)
118. וכ"נ גם מד' הבעה"מ שהק' ע"ד הרי"ף שהביא לפלוגתא דרבה ור' זירא, דהרי לפ"מ דקי"ל כר"ג ליכא נפ"מ בזה, ואם הא דס"ל לר' זירא דל"מ מחיצות העשויות להבריח מים הוא גם לדעת ר"ג גופי', הרי נפ"מ טובא בפלוגתייהו אם שרי ר"ג אף בשעמדה, - אך שמא לא קשיא לי' להבעה"מ אלא על הא שהביא הרי"ף למה שאמרו דאיכא בינייהו בקופץ מספינה לספינה, ולכאו' מוכרח כן, דהרי לכאו' ודאי נפ"מ בזה בנפחתו דופני ספינה, דמ"מ שרי משום דספינה נוטלתו וכו', ובע"כ דלא קשיא לי' להבעה"מ אלא על מה שהביא הרי"ף למה שאמרו דאיכא בינייהו קופץ מספינה לספינה, (וע"ז הוא שכתבו הראב"ד והרמב"ן דגם בזה נפ"מ בקופץ מדעת). [↑](#footnote-ref-119)
119. וצ"ע שהרי אמרו הכא דרבה גופי' ס"ל דבמהלכת כו"ע לא פליגי דשרי, - וי"ל למש"כ בחי' אהעו"ז בסוגיין, אשר כן נראה מד' המאירי לעיל שם שהביא למה שאמרו הכא דאיכא בינייהו נפחתו דופני ספינה וקופץ מספינה לספינה, והרי דלא הדרינן בן מזה. [↑](#footnote-ref-120)
120. וצ"ב דאף דבשעת עמידתה קנו לו ד' אמות, הרי כשהלכה יצא מד' אמות אלו, וכיון דהספינה נוטלתו וכו' מ"ט לא יהא מותר להלך בכולה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הריטב"א דאף לפי' זה מותר להלך בכולה בשעה שהיא מהלכת, - ובחי' המאירי בריש פירקין מבו' דהטעם בזה הוא, דבזמן שהיא עומדת הוא קונה שביתה בד' אמות שבספינה עצמה, וע"כ אסור לצאת אח"כ מד' אמות אלו, אך אי"ז מתישב בד' רש"י, דלפ"ז הרי אף לפי' בתראי יש לאסור בגונא שעמדה שעה אחת, (ואמנם יש לפרש כן בד' המהרש"ל שכתב גם לפי' בתרא יש לאסור כשעמדה שעה אחת, אך גם בדבריו משמע דלפי הב' שפיר יש להתיר אף בכה"ג), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. אמנם למש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין ד"ה ואתינן למיפשטה דהמהלך בספינה אינו קונה שביתה משום דנייד, וספינה דר"ג מינח נייחא כל ביה"ש, הרי מוכח דהתירא דמהלכת הוא אף כשעמדה תחילה, עכ"פ כשעמדה קודם שיצאה מן התחום. [↑](#footnote-ref-122)
122. ובסה"ת סימן רכ"ה כתב דאף דאסור ליכנס בספינה משום שהולך חוץ לתחום, מ"מ קודם ג' ימים מותר, שלא החמירו כ"כ, וצ"ב, - ועי' עוד באו"ז הל' ער"ש סימן ג' במש"כ בישוב ד' הר"ח, ועי' עוד בדבריו בסימן רמ"ו שכתב דהא דהתירו להפליג בספינה בים אף שנמצא מביא עצמו לידי אונס לחצאת חוץ לתחום, הוא משום שלא החמירו כ"כ בספינה דליכא טירחא כמו בהולך ברגליו ביבשה, וצ"ב, - והראב"ן בתשו' שבתחילת הספר סימן ס', כתב דהא דמותר להפליג ג' ימים קודם, הוא משום דיש שהות ליקרב אל היבשה ולשבות קודם לשבת, והא דמותר להפליג לדבר מצוה, הוא משום דהאי תנא גופי' מספק"ל אם יש תחומין למעלה מי', ולדבר מצוה מקילינן ואמרינן דאין תחומין. [↑](#footnote-ref-123)
123. אך המהרי"ק שם הוכיח דלא כן, דא"כ מ"ט לא פשטינן דאין תחומין למעלה מי' מהא דמותר להפליג בספינה קודם ג' ימים. [↑](#footnote-ref-124)
124. והקה"י שם פירש כן גם בד' הרמב"ן לקמן בסוגיין שכתב דאין אני קורא בו אל יצא איש ממקומו כיון שלא הלך ברגליו, דהילוך הספינה אינו קרוי הילוך כלל, דאיהו מינח נייח וספינה הוא דקא מסגיא, וחצר מהלכת היא ולא אדם מהלך כלל, - אך לכאו' משמעות דברי הרמב"ן דאף אם הוא מוליך את הספינה לי"ב איסורא, משום דאי"ז קרוי הילוך דספינה הוא דקא מסגיא, וכמש"כ הרמב"ן בתו"ד דתמה על עצמך הוא יושב ברה"י שלו וכו' ואתה חושש לו משום מהלך ג' פרסאות, וזה שלא כד' הרשב"ם שהתיר רק משום דאיהו לאו מידי קעביד, ?ועי' בדברי יחזקאל בסימן ז' סוסקכ"ד וריש סקכ"ה שדן בביאור ד' הרמב"ן?. [↑](#footnote-ref-125)
125. ולמש"כ הב"י בדעת הרשב"ם דהא דבעינן שבת באויר מחיצות הוא משום דהו"ל כיוצא לדעת, י"ל דמה"ט גם לי"ב להתירא דמהלכת, וכמש"כ הריטב"א והמאירי לעיל בסוגיין דלדעת הסוברים דהיוצא לדעת ונכנס לדיר וסהר אינו מהלך את כולה, אף דינא דקופץ מספינה לספינה הוא רק בקופץ לאנסו, והגר"א הרגיש בזה, והעמיד קושייתו עפי"ד הרמב"ן במלחמות דהתירא דספינה מהלכת הוא אף ביוצא לדעת. [↑](#footnote-ref-126)
126. ועיי"ש בדבריו שנקט דדין תחומין בים למעלה מי', תליא בהפלוגתא בשבת ק' ב' אם מארעא משחינן או משפת מיא משחינן, וזה לטעמי' דהא דאין תחומין למעלה מי' הוא משום דהוי מקו"פ, וע"כ תליא בהפלוגתא התם אם מארעא משחינן וחשיב כמקו"פ, או משפת מיא משחינן ולא חשיב כמקו"פ. [↑](#footnote-ref-127)
127. והי' מקום לפרש דהוא משום דדין תחומין הוא רק ברה"ר, וכמש"כ בתשו' הרמב"ם סימן ש"ח וש"י, אך לפ"ז תיקשי דמ"ט יש תחומין בעמוד שאינו גבוה י', אף דג"כ הוי מקו"פ, ובע"כ מכוון דבריהם דעיקר דין תחומין הוא בקרקע עולם, וע"כ הוא דליכא דין תחומין למעלה מי' דמיפלג רשותא, דמכח זה הוא דהו"ל מקו"פ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. והעירו דמד' היראים בסימן עד"ר שכתב דבספינה המשוקעת בתוך י' ליכא דין תחומין אלא למי שיושב בשולי' בתוך י' לקרקע הים, מבו' דאף דהספינה הויא רה"י, מ"מ יש בזה לדינא דאין תחומין למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-129)
129. המחה"ש בסימן רס"ו סק"ז פירש בד' המג"א שם, דהא דל"ק לא קאמר בספינה, הוא משום דבמים לכו"ע תחומין דרבנן, וכמש"כ בתשו' הרמב"ם סימן ש"ח וש"י, ורצה ל"ק למינקט האיבעיא בדבר הנוגע באיסור תורה, ובד' רש"י משמע דלא גריס כלל להך לישנא דבספינה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א. [↑](#footnote-ref-130)
130. ובתשו' חת"ס ח"ו סימן צ"ח כתב דהוא משום דאין הבהמה רחבה ד', והיינו דאם היא רחבה ד' הו"ל כרוכב בקרון שכתב הב"י שם דיש בו דין תחומין. [↑](#footnote-ref-131)
131. ובתחילת דבריו כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דרגלי הרוכב הם בתוך י', אך הבית מאיר שם תמה ע"ז, דאם בהילוך גופו ליכא איסור משום שהוא למעלה מי', מה בכך שרגליו המחוברים בו והם טפלים לגבי הגוף תולים למטה מי', והיינו דדין תחומין למעלה מי' תלי במקום ההילוך, וברוכב ע"ג בהמה הוי מקום ההילוך במקום ישיבתו ע"ג הבהמה, ואף אם רגליו הוו בתוך י', מ"מ חשיב דהילוך כל גופו הוא למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי אם יושב בביה"ש ע"ג בהמה שעומדת, לא חשיב כיושב על הקרקע, ולא קנה שביתה, והיינו אי לא נימא כמש"כ המג"א דכיון דניחא תשמישתי' הו"ל כעמוד רחב ד', וא"כ ה"ה כשהבהמה מהלכת לא קנה שביתה, והיינו דכ"ה דכשהבהמה עומדת לא חשיב כיושב ע"ג הקרקע, ה"נ כשהבהמה מהלכת לא חשיב כמהלך ע"ג קרקע. [↑](#footnote-ref-133)
133. והנה אי נימא דהא דל"ד ספינה שהיא רחבה ד' לעמוד רחב ד', הוא משום דספינה אינה ע"ג קרקע ממש, או משום דהמים שתחתי' אין בהן דין תחומין, הרי דה"נ בקרח ל"ה דין תחומין אף אם ניחא תשמישתי', ובד' הגרע"א נראה דס"ל דהא דאין דין תחומין בספינה הוא משום דספינה מהלכת ואינה נחה, וע"כ לא חשבינן לה כארעא סמיכתא, אך בקרח שהוא נח וקבוע שם, מצינו לחשבו כארעא סמיכתא, אך צ"ע שלא הביא לד' הב"י בסימן רס"ו דיש דין תחומין בקרון דניחא תשמישתי', והרי דאף בדבר המהלך ואינו נח מהני הא דניחא תשמישתי', וי"ל עוד דס"ל דאף בספינה יש דין תחומין כשהוא מהלך בתוך הספינה, אך גם לפ"ז צ"ע שלא הביא לד' התוס' לעיל בסוגיין דאף כשמהלך בתוך הספינה אמרינן דאין תחומין למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-134)
134. וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שהביא הרמב"ן בסו"ד דאדם מהלך אינו קונה שביתה ואין לו אלא ד' אמות, וכ"כ המאירי בשלהי פירקין, אך הרמב"ן כתב ע"ז דאינו נכון, ונראה שלא נחלק על מש"כ הראב"ד דאין אדם המהלך קונה שביתה, אלא על מש"כ דמכח זה אין לו אלא ד' אמות, וזה כמש"כ הרמב"ן לעיל מינה דהנמצא בספינה המהלכת דאינו קונה שביתה והגיע ליבשה או עמדה הספינה יש לו אלפים אמה. [↑](#footnote-ref-135)
135. וכתב לדמותו למה שאמרו לעיל דבמהלכת דכו"ע לא פליגי, ועמש"נ שם בזה. [↑](#footnote-ref-136)
136. והרשב"א בסוגיין שכתב דהנמצאת בספינה מהלכת אינו קונה שביתה, הוא לטעמי' לקמן מ"ה ב' שכתב בתו"ד דאדם המהלך אינו קונה שביתה. [↑](#footnote-ref-137)
137. ועיי"ש שכתב דגם יש להקל מכח הא דהלכה כדברי המיקל בעירוב, וכ"כ הרשב"א, והב"ח בסימן ת"ד כתב דטעם הסוברים דאזלינן לחומרא, הוא משום דלא אמרינן הלכה כדברי המיקל בעירוב, אלא בפלוגתא, דאמרינן דכדאי הוא רבי פלוני לסמוך עליו, אך בספיקא דאיבעיא דאיכא ספיקא לכולהו רבנן, נקטינן לחומרא, ונת' עוד בזה לקמן מ"ו א'. [↑](#footnote-ref-138)
138. ועיי"ש שכתב דלא אמרינן בזה הלכה כדברי המיקל בעירוב, משום דלא מצינו מי שאמר להדיא דאין תחומין למעלה מי' דנימא דהלכה כמותו. [↑](#footnote-ref-139)
139. וצ"ב דמ"ש בזה דינא דחזקה, הרי אין הספק אם נעקר משביתתו, אלא הספק הוא אם שביתתו בתחום ביתו אוסרת לצאת למעלה מי', ומעולם לא הוחזק דהוא אסור לילך שם, ועד"ז הק' הישועות יעקב בסימן ת"ד סק"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-140)
140. והנובי"ת או"ח סימן מ"ו והישועות מלכו באו"ח סימן ל"א ד"ה עתה נקטו דלפ"ז ה"נ ליכא קנין שביתה מדאורייתא בימים ונהרות, עיי"ש, אך בד' הגר"א בסימן ת"ד מבו' דאיכא קנין שביתה דאורייתא בנהרות, עיי"ש שהוכיח דתחומין די"ב מיל לאו דאורייתא ממה שאמרו לקמן מ"ה ב' אהא דפריך דליקני שביתה באוקיינוס, דהוי ספק דדבריהם ולהקל, והרי דפשיטא לי' דאף שכתב השו"ע שם דליכא איסור תחומין דאורייתא בימים, מ"מ קנין השביתה שם הוא מדאורייתא, ונפ"מ בזה במי שיושב בביתו, דלד' הנוב"י והישועות מלכו אינו קונה שביתה, דהרי אף ברה"י ליכא איסור תחומין דאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-141)
141. ועיי"ש שכתב דהוא משום דאף ביבשה אין איסור תחומין למעלה מי' אלא מדרבנן, ובימים דעיקר איסור תחומין שם הוא מדרבנן לא אסרו למעלה מי', והך מילתא דאף ביבשה אין איסור תחומין למעלה מי' אלא מדרבנן, כ"ה להדיא בפי' רבינו פרחי' שם, ועי' משה"ק ע"ז הפמ"ג באש"א סימן רצ"ה סק"א. [↑](#footnote-ref-142)
142. ועפי"ז עמדו השעה"מ בפ"ז מאישות ה"ב ובפ"ו ממקואות ה"ו בכלל ה', והפמ"ג באש"א סימן רצ"ה סק"א, והגרע"א בגל' סימן רמ"ח ס"ב, והבית מאיר בסימן ת"ד, והחת"ס בתשו' ח"ו סימן צ"ח במש"כ בתשו' הרמב"ם להתיר בספק אם יש בגובה הים י' טפחים, אם יש ללמוד מזה דספיקא דרבנן לקולא אף בדאיכא ספק ספיקא להחמיר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-143)
143. אך הרשב"א וש"ר לקמן מ"ח א' כתבו בשם הראב"ד, דלא אמרו מים ע"ג מים היינו הנחתם אלא לגבי עקירה והנחה, ולא לתחומין. [↑](#footnote-ref-144)
144. בעיקר מש"כ הרמב"ן דהן מותרין לצאת מן הספינה בתוך ד' אמות, וכתב דה"נ אם יש תחומין למעלה מי' ה"ה מותרין לצאת מן הספינה בתוך ד' אמות, נחלקו בזה הראשונים, ונת' לקמן מ"ד א'. [↑](#footnote-ref-145)
145. והוסיף דאת"ל דתחומין די"ב מיל דאורייתא אף תחום כלים הוא דאורייתא, ובהגה' הגרא"ז כתב דלא ידע מהיכן פשיטא לי' ד"ז, והחזו"א בסימן קי"ב סקי"ב כתב דלמד לזה מסוגיית הגמ' לקמן ע"ט ב' לפירש"י שם, אך הריטב"א שם פירש בע"א, והחזו"א שם נקט דמודה דתחום כלים דאורייתא, אך המנ"ח במצוה כ"ד והתורת רפאל ח"א סימן נ"ז פירשו בדעתו דתחום כלים לאו דאורייתא, - אך הרשב"א לקמן צ"ז ב' כתב דאיסור הוצאת כלים חוץ לתחום אינו אלא מדרבנן, דרק בגופו כתב אל יצא איש ממקומו, ובד' הריטב"א שם משמע קצת דס"ל דתחום כלים דאורייתא, והחזו"א שם כתב שאין הכרח מזה, וכ"נ גם למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ג והרא"ש בפירקין בסימן ח' דר' יהודה ס"ל דתחומין דאורייתא, ולפ"ז הרי דמהא דשרי ר' יהודה לקמן שם תחום כלים בשיירא, בע"כ דתחום כלים לאו דאורייתא, ועמדו ע"ז בתורת רפאל סו"ס נ"ז, ובדברי יחזקאל סימן ז' סקי"א, ועיי"ש במש"כ לדחות, - והכנה"ג בהגב"י סימן שצ"ז כתב דדעת מהרלב"ח בסימן כ"ח דתחומין דכלים ובהמה אינו אלא מדרבנן, ופירש דהוא משום דרק האדם עצמו נאסר לצאת מדכתיב אל יצא איש ממקומו, ובתשו' מהר"ם אלשקאר סימן מ"א נראה שחולק בזה, והביאו המג"א בסימן ת"ד סק"א, ועי' באבנ"ז באו"ח סו"ס ש"ז במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-146)
146. והאבנ"ז באו"ח סימן ש"ז סק"א כתב דמ"מ כל שהלך את כל תחומו ויצא מתחומו באיסור, חייב על כל פסיעה שמוסיף לילך, עיי"ש, ועי' עוד בדבריו שם סק"ג במש"כ בד' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-147)
147. וצ"ב שהרי היתר מחיצות יסודו הוא משום שכל המקום המוקף מחיצות הוי כד' אמות, ולכאו' ה"ז מיוסד על דינא דשבו איש תחתיו שיש לו ד' אמות, ומכח זה אף יש לו כל המקום המוקף מחיצות דהוי כד' אמות, ומ"ט כתב דהיתר מחיצה אינו מענין תחומין ואינו מכח קרא דשבו איש תחתיו, - ולכאו' צ"ל בדעת תור"פ, דאף בלא דינא דשבו איש תחתיו הי' מותר להלך בכל מקום המחיצה, משום דחשיב הכל כמקום א' ול"ח כלל כהליכה ממקומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-148)
148. וצ"ב דאף דאם יש לו הרבה בנ"א נכנס כל מה שהוא רוצה, מ"מ עכשיו שלא העמידו שם הרבה בנ"א אין מקומו אלא במקום המחיצות ומקום זה הוא גבול מסוים. [↑](#footnote-ref-149)
149. וצ"ב דלמש"כ הריטב"א לקמן מ"ה א' דלדעת ר"א דנותנין לו ד' אמות והוא באמצען הוי מקום עמידת רגליו מכלל הד' אמות, א"כ הרי דאף אי נימא דכל המקום המוקף מחיצה הוי כמקום עמידת רגליו, מ"ט יהיו לו ב' אמות חוץ מן המחיצה, וביותר קשיא בגונא דהכא דכבר הלך את כל המקום המוקף מחיצה, ובע"כ יש לנו לחשוב דכל היקף המחיצה הוי ד' אמותיו, והיאך יהא מותר לילך חוצה מן המחיצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-150)
150. ואף למשמעות דברי הריטב"א דכל הא דיש לו ב' אמות חוצה לה הוא רק לדעת ר"א, ור"ג גופי' לא שרי להלך חוצה לה כלל, מ"מ אי"ז כד' התוס' דמשמעות דבריהם דהוא מילתא דפשיטא דאין נותנין לו חוצה לה כלום, - ועוד, שהרי הכא מסקינן דהא דא"ל יכנס הוא כר"א, והרי דקי"ל כוותי' דיש לו ב' אמות. [↑](#footnote-ref-151)
151. והאו"ז בהל' ער"ש ריש סימן ו' נסתפק בדין הבא בספינה מחוץ לתחום, אם מותר לצאת ממנה בתוך ד' אמות, או דכיון דכל הספינה שוויה רבנן כד' אמות, א"כ כשיצא ממנה הרי יוצא חוץ לד' אמות, ועיי"ש שכתב דהטעם לומר דמותר לצאת ממנה בתוך ד' אמות, הוא משום דשמא כל הספינה כמקום ששבת בו דמי דיש לו ד' אמות לכל צדדין, וה"נ יש לו ד' אמות לכל צידי הספינה, ולכאו' הוא מתפרש לפ"מ שצידד האו"ז בסימן קנ"ב דד' אמות הם לבד ממקום עמידתו, וע"כ י"ל דבספינה חשיב דמקום עמידתו הוא בכל הספינה ויש לו ד' אמות לכל צידי', והרמב"ן לעיל מ"ג א' נקט דמותר לצאת מן הספינה בתוך ד' אמות. [↑](#footnote-ref-152)
152. והא דאמרינן דמיבע"ל אם הלכה כר"א או אין הלכה כר"א, היינו אם הלכה כר"א ממש או הלכה כמותו בזו מיהת משום דמודו בה רבנן, ונקט ר"א משום דמפרשא מילתי'. [↑](#footnote-ref-153)
153. ואך דבפירש"י משמע דלא ס"ד דאיבד את תחומו, דודאי דכ"ז שלא עקר מתחומו לא איבד את תחומו, אלא דס"ד דאם רצונו לצאת יש בזה להתקנ"ח שיש לו אלפים אמה לכל רוח, אך המאירי פירש דס"ד דכיון דאם יצא קנה לו שביתה מחדש מחוץ לתחום במקום שינוח שם, אף כשלא יצא נעקרה שביתתו הראשונה ויקנה לו שביתה במקומו. [↑](#footnote-ref-154)
154. והיינו דכיון דכשיצא מתחומו נעקר מתחומו, ס"ד דאף כשהוא בתחומו אלא שדעתו לצאת משם נעקר מתחומו, ואך דהכא נתחדש דמצינו לחלק דנעקר משאר רוחות ולא נעקר מרוח מזרחית שדעתו להלך שם, ומצינו כן בפירש"י לקמן נ"ב ב' ד"ה אלא, דשייך לעקור דעתו מרוח אחת, ולכאו' יש ללמוד מזה דדין תחומין אלפים אמה, היינו דכל האלפים אמה הם מקומו, וע"כ שפיר שייך לעקור דעתו מרוח זו ולא לעקור דעתו מהרוח השני', דאי נימא דדין תחומין דאלפים אמה הוא דמותר לילך אלפים אמה חוץ למקומו, לכאו' כל שלא עקר לעיקר שביתתו במקומו, לא איכפת לן דהסיח דעתו מרוח אחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-155)
155. ולדעת הרמב"ן בריש פירקין דהיוצא ברשות חשיב כיוצא לדעת, ניחא, דע"כ בלא דין הבלעת תחומין אינו חוזר לתחומו, וזה אי נימא דדברי הרמב"ן דחשיב כיוצא לדעת, הם גם כלפי דינא דהיוצא לדעת וחזר לתחומו דאין לו אלא ד' אמות, ואכמ"ל, והא דמהני לזה דין הבלעת תחומין, הוא מתפרש למש"כ הרמב"ן שם דהא דיצא לדעת וחזר אין לו אלא ד' אמות, הוא משום דכשיצא קנה לו ד' אמות, וע"כ אינו חוזר לשביתתו הראשונה, וע"ז הוא דמהני דין הבלעת תחומין, דכל שתחומו השני מובלע עם תחומו הראשון, חשבינן להו כחד תחומא, וע"כ לא נעקר מתחומו הראשון. [↑](#footnote-ref-156)
156. והגאו"י לעיל בע"א עמד ע"ד רש"י, דתיקשי לרבה ממתניתין דהוציאוהו והחזירוהו כאילו לא יצא, ועד"ז הק' בחי' המהר"ל, דמאי מייתי רש"י מדינא דנהרדעי, הרי התם הו"ל כהוציאוהו והחזירוהו דכאילו לא יצא, ולכאו' צ"ל למש"נ לעיל דכל הא דבעינן לדין הבלעת תחומין הוא כשהוא בתחומו השני, אך כל שיצא מתחומו השני וחזר לתחומו ה"ה חוזר לשביתתו הראשונה, ומש"כ רש"י דבההיא דנהרדעי בעינן לדין הבלעת תחומין, ולא פירש כד' התוס' דהתם שיצא מד' אמותיו ל"ב לדין הבלעת תחומין, הוא משום דס"ל דהתם כיון שהותר לו ליכנס מפני כבוד הבריות, חשיב דאכתי הוא בתחומו השני, ד"תחום" היינו מקום דשרי לו לילך בו, וכל שהותר לו מפני כבוד הבריות לילך שם, חשיב זה כתחומו, וביותר ניחא אי ס"ל כדעת הרמב"ם ודעימי' דאחר שנפנה חוזר למקומו, והרי שלא איבד ד' אמותיו הראשונות, (וכ"כ המרכה"מ בפי"ב משבת הט"ו ד"ה לכן נ"ל, דלדעת הרמב"ם ודעימי' אין לישב כד' התוס'), והוא מוכח כן, דאל"כ לא שייך התם כלל דין הבלעת תחומין, שהרי אין תחומו הראשון מובלע עם תחומו השני, - ועי' עוד במרומי שדה, שפירש לעיקר דברי רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-157)
157. וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכל הא דבעינן לדין הבלעת תחומין, הוא משום דקנה שביתה אחרת, והיינו או משום דכל שהוא בתוך מקום שביתתו השני', אינו חוזר לשביתתו הראשונה, או משום דה"ה אסור לצאת מתחומו השני, וע"כ בהוצרך לנקביו דיצא מד' אמותיו, או במלו גברי ואח"כ נסתלקו משם דיצא מד' אמותיו, דמי להוציאו נכרים והחזירוהו דכאילו לא יצא. [↑](#footnote-ref-158)
158. ולכאו' המכוון בזה הוא, דשאני היכא דיש לו מידה קצובה וכניסתו מוגבלת למקום מסוים, דבכה"ג תחומו השני סותר לתחומו הראשון, וע"כ אינו חוזר לשביתתו הראשונה, ומשא"כ היכא דאין לו מידה קצובה ואין כניסתו מוגבלת למקום מסוים, אין תחומו השני סותר לתחומו השני, וה"ה חוזר לשביתתו הראשונה.\_ [↑](#footnote-ref-159)
159. ובד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין נראה שפירש לפלוגתייהו, דלדעת רבה כיון שקנה תחום אחר, אסור לצאת מתחומו השני לתחומו הראשון, דאסור לצאת מן התחום אף כשהוא בתוך תחום אחר, ולדעת רב שימי דהבלעת תחומין מילתא הוי כתחום אחד, וע"כ מותר לצאת מתחומו השני לתחומו הראשון. [↑](#footnote-ref-160)
160. אמנם בד' התור"פ מבו' שפירש להך לישנא, דהא דאמרינן דכאילו לא יצא מתחומו, לא קאי על תחומו הראשון, כאשר כ"ה לפירש"י שלפנינו, אלא קאי על תחומו השני, דאף כשחזר לתחומו הראשון לא הפסיד את תחומו השני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-161)
161. אך בד' הריטב"א משמע דאף לדעת רבה הוא קונה שביתה במקום שנאמר לו, ואך דכל שחזר לתחומו חזר לשביתתו הראשונה ואיבד תחום שנתנו לו חכמים, וכ"נ גם בד' תור"פ, דרק כשנכנס לתחום ביתו נתבטל תחום שנתנו לו חכמים. [↑](#footnote-ref-162)
162. והמרומי שדה שם נקט לפ"ז דלדעת רבה לל"ב הא דכאילו לא יצא מביתו אי"ז כלל מדין הבלעת תחומין, אלא מדינא דכיון דעל על, ופירש לפ"ז מש"כ רש"י לל"ק דרבה לית לי' דנהרדעי, עיי"ש, וצ"ע דמד' רש"י בסוד"ה והא תנן מבו' דגם לדעת רבה הוא מדין הבלעת תחומין, דאם לרבה ליכא כלל לדין הבלעת תחומין אלא הוא מדינא דכיון דעל על, הרי פשיטא דכל שאין הד' אמות מובלעות אלא דבוקות לא מצי לחזור לתחומו, ומ"ט הוצרך רש"י לפרש דהא דמייתינן מדר"א הוא דהבלעה "דבר גדול" הוא.

     והנה אמנם לפ"ד המרומי שדה מתפרש מקור דברי רש"י לחלק בד"ז בין דעת רב שימי לל"ק ובין דעת רבה לל"ב, דלדעת רבה לל"ב דלא ס"ל לדין הבלעת תחומין, בע"כ דהא דחוזר לתחומו, הוא משום דלא קנה כלל שביתה אחרת, וכמש"כ המרומי שדה, עיי"ש, אך למשמעות דברי רש"י דאף לדעת רבה לל"ב הא דחוזר לתחומו הוא מדין הבלעת תחומין, צ"ע דא"כ מנ"ל לרש"י לחלק דלדעת רב שימי לל"ק הוא רשאי לילך אלפים אמה ממקום שנאמר לו לכל רוח, ולדעת רבה לל"ב אינו רשאי אלא לחזור לתחומו, - וצ"ל דהוא נלמד כן מלישנא דגמ', דלל"ב לדעת רבה אמרינן דכאילו לא יצא "מביתו", ומזה נלמד דאינו זוכה כלל בתחום השני, וכמו שהוא עדיין בביתו, וכ"ה משמעות ד' רש"י בד"ה רב שימי שלמד לזה ממה שאמרו דכאילו לא יצא מביתו, אך לל"ק לדעת רב שימי דאמרינן דכאילו לא יצא "מתחומו", לא מצינו דאינו קונה כלל שביתה אחרת. [↑](#footnote-ref-163)
163. וזה מתפרש היטב למשמעות ד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין דאסור לצאת מתחום לתחום, דע"כ שפיר הי' לנו לאסור לילך מפתח זה יותר מאלפים אמה, דהוא יוצא מתחום פתח זה להתחום של הפתח השני. [↑](#footnote-ref-164)
164. אך כשאינה מוקפת חומה ויצא מצד אחד, מותר לילך את כל רוחבה וחוצה לה אלפים אמה, וצ"ב אם הוא מדין הבלעת תחומין, או דבזה ל"ב לדין הבלעת תחומין, דהוי הכל כתחום אחד, ועיי"ש בד' המהר"ל במש"כ לפרש בטעם הא דמייתינן לדין הבלעת תחומין ממערה, ולא מייתינן לה מכל עיר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-165)
165. ובדעת הראב"ד שדימה דין גג המערה, לדין עיר דרה"ר עוברת בתוכה דהויא כד' אמות לענין מדידה, י"ל דהוא משום דהא דגג המערה הוי כד' אמות לענין מדידה, אי"ז כלל מדינא דגוד אסיק, אלא הוא דין שנתחדש לענין מדידה דרשות שביתתו עולה עד לרקיע, ואף דלענין דיני רשויות אין הרשות עולה עד לרקיע, מ"מ לענין דין שביתה ה"ה עולה עד לרקיע, וזהו שדימה הראב"ד לעיר שרה"ר עוברת בתוכה, דאף דהויא רה"ר, מ"מ לענין מדידה הויא כד' אמות, והרי דהא דהויא העיר כד' אמות אי"ז שייך לדיני רשויות, אלא הוא משום דהוי זה דירה ושביתה אחת, - וי"ל עוד, דלעולם הא דגג המערה הוי כד' אמות לענין מדידה הוא מדינא דגוד אסיק, והא דהוי גג המערה רה"ר, הוא משום דקי"ל כר' יהודה דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, אך לענין תחומין ל"מ דינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, וזהו שדימה הראב"ד לעיר שרה"ר עוברת בתוכה, דאף דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, מ"מ הויא כד' אמות לענין מדידה. [↑](#footnote-ref-166)
166. ומבו' בדבריו דלדעת רב הוי גג המערה רה"ר, כיון דלא אמרינן גוד אסיק כלל במחיצות שאינם ניכרות, ואם טלטל שם יותר מד' אמות חייב, אך לדעת שמואל ל"ה רה"ר אלא כרמלית, ככל קרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה, ומבו' לפ"ז דפלוגתת רב ושמואל אם אמרינן גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות, היא פלוגתא בדאורייתא.

     והנה הרשב"א לקמן צ' א' כתב בשם הראב"ד דגג הבולט הוי רה"י, דלא אסרו במחיצות שאינם ניכרות אלא כשהוא פרוץ למקום האסור, או כשהוא יותר מבית סאתים, ולכאו' הוא דלא כמש"כ הרשב"א הכא דלדעת רב מדינא לא אמרינן גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות, ועמש"נ להלן פ"ט ב' לישב בכמה גווני, די"ל דהא דגג הבולט הוי רה"י אי"ז מדין גוד אסיק, אלא הוא משום דמחיצות הבית מבדילות אותו מרה"ר עד לרקיע, או משום דהוא מובדל י' מרה"ר ול"ב כלל למחיצות, (ומשא"כ בגג המערה דהוא שוה לרה"ר, ובלא דנימא גוד אסיק ל"ה רה"י), וי"ל עוד דשאני גג הבולט דהמחיצות ניכרות כלפי רה"ר, וסגי בהכי למימר גוד אסיק, ומשא"כ בגג המערה דאין מחיצות המערה ניכרות אף כלפי רה"ר. [↑](#footnote-ref-167)
167. וי"ל דהיינו משום דלא אמרינן גוד אסיק לחלק רשות אחת, וכמש"כ האבנ"ז בסימן רס"ג סק"ג ובסימן רצ"א סקי"א, וי"ל עוד דהוא משום דל"מ מחיצות דגוד אסיק אלא במקום שהוא מובדל י' מרה"ר, ומהני דין גוד אסיק להשלים דין המחיצות, אך במקום שאינו מובדל מרה"ר כלל, ל"מ דין גוד אסיק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-168)
168. ועיי"ש שהק' מזה עמש"כ האו"ז בסימן קנ"ב בדעת רש"י דד' אמות הם חוץ ממקום עמידת רגליו, דלפ"ז הרי אף בכה"ג דמחצית פרסת רגליו בתוך ב' הוו ב' אמותיו מובלעות בתוך תחומו, וכתב לישב דלדעת ר"א דנותנין לו ד' אמות והוא באמצען, מודה רש"י דהוי מקום עמידת רגליו מכלל הד' אמות, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-169)
169. וצ"ע דמהיכ"ת לחלוק בזה על ר"א, הרי רבנן פליגי על ר"א אף כשיצא אמה אחת, ואף דאמותיו מובלעות בתוך תחומו, ולא מצינו דפליגי בהא דס"ל דדבוקות הוי כמובלעות, - וביותר צ"ע, דהרי מה שאמרו דלדבר מצוה מודו רבנן לר"א, מתפרש דהוא באותו גוונא דר"א דאמותיו דבוקות בתחומו, והרי דאף לרבנן איכא דין הבלעת תחומין כשהתחומין דבוקין זב"ז. [↑](#footnote-ref-170)
170. ולפי דבריהם נמצא, דכל הא דלא שרי ר"א אלא ליכנס, אך אסור באותם ד' אמות, הוא רק בדבוקות, אך כל שאמותיו מובלעות בתוך תחומו, ה"ה מותר אף באותם ד' אמות, והיינו דכל הא דפשיטא להו דלר"א הוא אסור באותם ד' אמות, הוא מהא דתנן יכנס, ומשמע דשרי רק ליכנס ואין לו אותם ד' אמות, וכ"ז הוא כשאין אמותיו מובלעות אלא דבוקות, (דבזה איירי ר"א במתניתין), אך כל שהן מובלעות, ה"ה מותר אף באותם ד' אמות. [↑](#footnote-ref-171)
171. ובד' הגאו"י לעיל מ"ד א' מבו' דהטעם בזה הוא משום דכל שיצא באונס וחזר כאילו לא יצא, ואך דהכא גרע משום דקנה לו תחום אחר, וע"ז הוא דמהני דין הבלעת תחומין דחשיב כתחום אחד, ושפיר הוא חוזר לתחומו הראשון, אך כל שיצא במזיד דאף אם חזר אין לו אלא ד' אמות, ל"מ דין הבלעת תחומין לחשוב כאילו לא יצא כלל מתחומו.?ובד' השעה"צ בסימן ת"ה סק"ט מבו' דגם במי שהחשיך חוץ לתחומו, יש לחלק אם החשיך שם באונס או במזיד, אך דלא עביד איסורא כלל, ולכאו' נראה בדבריו דהוא קולא שהקילו לאנוס דיועיל הבלעת תחומין, וכל שהוא מדעתו, אף דלא עביד איסורא, לא הקילו לו בכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-172)
172. והבעה"מ בשלהי פירקין כתב בההיא דנחמי' ברי' דרב חנילאי, דמתוך אונסו דמשכתי' שמעתא וכו' הורו לו כר"א, אבל בלא אונסא לא סמכינן אדר"א, וכמשמעות סוגיין, והגאו"י לעיל מ"ד א' פירש בדעתו כדעת רש"י דביוצא באונס מודו רבנן, אך לכאו' משמעות דברי הבעה"מ דאף דרבנן פליגי עלי' אף בכה"ג, מ"מ בכה"ג דליכא תקנה אחרינא הקילו לסמוך על ר"א, דאם מכוון דבריו הוא דבכה"ג מודו רבנן דומיא דהא דמודו ביצא לדבר מצוה, מ"ט לא הביא למה שאמרו הכא דביוצא לדבר מצוה מודו, ועוד, דלהדיא משמע בדבריו שם דלא התירו אלא משום דלא מלו גברי וליכא תקנה אחרת, והרי דלא התירו בכל יוצא באונס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-173)
173. והיינו דבסוגיין אזלינן לדעת רבה דפליג על נהרדעי, וכמש"כ רש"י, ולדידי' לא שרו רבנן אלא ביוצא לדבר מצוה, אך לפ"מ דקי"ל כנהרדעי יש להתיר אף ביוצא לדבר מצוה, - ועי' בגאו"י לעיל מ"ד א' שדן לפרש כן בד' הראב"ד, ויישב לפ"ז כמה קו' על דבריו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-174)
174. אך הר"ן לעיל שם כתב דאה"נ התם יש להתיר אף לרבנן, משום דיוצא באונס הוי כיוצא לדבר מצוה, - והריטב"א לעיל שם כתב דהתם כיון דמשכתא שמעתי' הוי כיוצא לדבר מצוה, וכ"כ האו"ז בסימן קמ"ט, והיינו דאף דס"ל דלא התירו אלא ביוצא לדבר מצוה, מ"מ התם דיצא מכח לימודו הוי כיוצא לדבר מצוה, - ומד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין שדחה לסוגיית הגמ' לעיל מכח סוגיין, מבו' דס"ל דלא מודו רבנן אלא ביוצא לדבר מצוה ולא ביוצא באונס או בשגגה. [↑](#footnote-ref-175)
175. וזה ממה שהקשו שם דתיקשי מתניתין לנהרדעי דמ"ט אפי' אמה אחת לא יכנס, ולא אמרינן כיון דעל על, ואם לא פליגי רבנן עלי' דר"א אלא ביוצא לדעת, הרי ל"ש בזה כלל דינא דכיון דעל על, וכמש"כ רש"י וש"ר בריש פירקין, ועמד ע"ז הגאו"י לעיל מ"ד א'. [↑](#footnote-ref-176)
176. ואמנם יש לדחות, למש"כ האלי' רבה בסימן ת"ה סק"א דשוגג דינו כמזיד, ולא התירו אלא ביוצא באונס, אך השעה"צ שם סק"ו תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-177)
177. ולפי דבריו ניחא משה"ק החזו"א בסימן פ' בהערות לסוגיין דממ"נ היאך איירי הכא, אם במצוה שאינה דוחה תחומין, הרי יצא באיסור ולמה הקילו בו חכמים, ואם במצוה הדוחה תחומין, הרי יש לו אלפים לכל רוח, והכא משמע דאין מודים רבנן לר"א אלא כשהוא בתוך ד' אמות, ולפ"ד הריטב"א ניחא, דאין ההיתר כלל מכח הא דיצא לדבר מצוה, אלא מכח דכניסתו היא לדבר מצוה, דבכה"ג הקילו חכמים לסמוך על הבלעת תחומין. [↑](#footnote-ref-178)
178. והרמב"ם בפכ"ז משבת הט"ו כתב בדינא דנהרדעי, דאם נכנס למקצת תחום שיצא ממנו בעת שיתרחק ליפנות הואיל ונכנס נכנס, והעירו דלמש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דקי"ל לדין הבלעת תחומין, וכל הא דכשיצא חוץ לתחום אמה אחת לא יכנס הוא משום דהוי כבירר לו ד' אמות לצד חוץ, א"כ מ"ט לא התיר אלא כשנכנס למקצת תחום שיצא ממנו, ולא סגי במה שנכנס לתוך ד' אמות של תחומו, וכמש"כ כן המ"ב בסימן ת"ו סק"ד בשם התו"ש, - אך נראה פשוט דהרמב"ם לטעמי' דס"ל שם דכשמרחיק ליפנות חוזר אח"כ למקומו, והרי דלא נעקר מד' אמותיו הראשונות, וע"כ אף אם נכנס לתוך ד' אמות של תחומו, אינו רשאי ליכנס לתחומו. [↑](#footnote-ref-179)
179. ואף דבד' תור"פ לעיל מ"ד א' מבו' דרבנן אסרו אף ביוצא שלא לדעת, צ"ל דכ"ז הוא משום דיציאתו היא באיסור, אלא שהוא אנוס, אך כל שיצא בהיתר עדיף טפי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-180)
180. וי"ל עוד למש"כ הרמב"ן לעיל מ"א ב' דהא דהיוצא חוץ לתחום וחזר אין לו אלא ד' אמות, הוא משום דכשיצא קנה לו ד' אמות וע"כ אינו חוזר לשביתתו הראשונה, ולפ"ז י"ל דע"כ כל דד' אמותיו מובלעות בתחומו הראשון והוו כחד תחומא, אין קנין הד' אמות סותר לשביתתו הראשונה, וע"כ בכה"ג שפיר הוא חוזר לשביתתו הראשונה. [↑](#footnote-ref-181)
181. ובזה מתפרש מש"כ הראב"ד בפכ"ז משבת הי"א דבע"כ דהא דאמרי רבנן דלא יכנס כשבירר לו לצד החיצון, דאל"כ מ"ט לא יכנס, ולא אמרינן כיון דעל על, והקר"א בסוגיין הק' דמ"ט לא פירש דאיירי ביוצא לדעת, דבכה"ג ליכא לדינא דנהרדעי דכיון דעל על, ועמש"כ בזה הגאו"י לעיל מ"ד א' והחזו"א בסימן ק"ט סק"ו, ולהנ"ל ניחא, דבע"כ דלא איירי הכא ביוצא לדעת, דבכה"ג מודה ר"א דלא יכנס. [↑](#footnote-ref-182)
182. והיינו דמש"כ הראשונים הכא דמסתמא דעתו לקנות שביתה עם אנשי העיר, לאו היינו דעיקר קניית השביתה היא מכח אומדנא זו, אלא היינו דכיון דמדינא העיר מושכתו לשביתתה, אלא דכל שדעתו לקנות שביתה במקומו ה"ז מפקיעו משביתת העיר, הרי דע"ז אמרינן דאם הי' יודע וכו' ומסתמא דעתו לקנות שביתה עם בני העיר, ולא הופקע משביתת העיר. [↑](#footnote-ref-183)
183. ובדעת ריו"נ כתב הקר"א דשאני התם דבכונה עקר דעתו מביתו, אלא דלא בירר שביתתו תחת האילן, ואי"ז חשוב טעות כ"כ, ומשא"כ הכא דלא ידע שהוא סמוך לעיר ואילו ידע ודאי דעתו לשבות בעיר, הוי טעות גמור, והיינו דהתם לא טעה בעיקר מה שעקר שביתתו מביתו, והכא טעה בעיקר מה שעקר שביתתו מן העיר, ועמש"כ בזה המרומי שדה לקמן ס' א'. [↑](#footnote-ref-184)
184. ולכאו' כ"ה מוכרח ממש"כ התוס' לקמן מ"ז ב' דכלים שיש להם בעלים, אף כשהם חוץ לתחום הבעלים, בני שביתה הם יותר מן ההפקר, ואף לרבנן הם קונין שביתה במקומם, וישן שהי' דעתו לכך, לכאו' לא גרע מכלים אלו. [↑](#footnote-ref-185)
185. וזה מתפרש לדעת הסוברים דדין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום אינו חד דינא עם דין ד' אמות דשובת, דדין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום או ישן, הוא מקרא דשבו איש תחתיו, והוא תחום שניתן למי שלא קנה שביתה, אך דין ד' אמות דשובת הוא משום שזהו מקומו, וע"כ שפיר י"ל דאף דלדעת רבנן דישן אינו קונה שביתה, יש לו ד' אמות, דזהו דינא דשבו איש תחתיו, דכל שלא קנה שביתה יש לו תחום דד' אמות, מ"מ לי"ב לדינא דד' אמות דשובת, - ויש להוסיף, דל"ד לדינא דמי שישן בדרך ועמד וראה שהוא סמוך לעיר, דמהלך את כל העיר וחוצה לה אלפים אמה, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"י, דשאני התם דאף לרבנן הוא קונה שביתה אף בישן, והיינו משום דדעתו לקנות שביתה עם בני העיר, או משום דהוא נגרר אחר העיר, וע"כ הוי ככל שובת בעיר דמהלך את כל העיר וחוצה לה אלפים אמה, ומשא"כ הכא דלרבנן אינו קונה שביתה כלל, הרי דאף לריב"נ אין לו אלא אלפים אמה לכל רוח, ולי"ל להד' אמות דשובת. [↑](#footnote-ref-186)
186. והוכיחו כן ממה שאמרו שם דאם אין תחומין למעלה מי' היו מותרין לירד מן הספינה אף שלא היו בתוך התחום, והרי דכל דלא קנו שביתה בים, ה"ה קונים שביתה ביבשה כשבאו לשם, - אך הרמב"ן שם כתב די"ל דהתם הם קונין שביתה בביה"ש ביבשה, משום דהו"ל כמי שישב בדרך ועמד וה"ה סמוך לעיר דקונה שביתה בעיר, או משום דהו"ל כהחזיק בדרך שקונה שביתה בסוף התחום, ועד"ז כתב המהרש"א לקמן בסוגיין, ועי' בחי' אהעו"ז במש"כ לתמוה על דבריו, ובחי' הגרע"א בריש פירקין כתב דלפ"ד המהרש"א בשאר גוונא שהי' למעלה מי' אינו קונה שביתה אח"כ, (דרק כשראו את העיר מרחוק על הים והי' דעתם לקנות שביתה בעיר הוא דקנו שם שביתה), וכתב דזה דין חדש שלא הובא באחרונים.

     ובד' תור"פ לעיל שם יש שפירשו דס"ל דלעולם אינו קונה שביתה כשירד למטה מי', ואך דכיון דבביה"ש לא קנה שביתה, ה"ה מותר לילך בשבת כל מה שירצה, אך בהמשך דבריו שם מבו' להדיא דלא כן, וכ"נ גם בדבריו לקמן בסוגיין ד"ה לפשוט, עיי"ש, ובע"כ דמש"כ בתחילת דבריו דמותר לילך כל מה שירצה, היינו כ"ז שהוא למעלה מי', (ומה שהעמידה כשהי' ביה"ש למעלה מי', הוא משום דהתם נקט דכל הא דאין תחומין למעלה מי', הוא רק כשהי' ביה"ש למעלה מי', וכאשר כ"ה בדבריו לקמן בסוגיין ד"ה לפשוט, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-187)
187. והאו"ש בפכ"ז משבת ה"י הוסיף לפרש דהוא משום דאע"ג דלקנות תחום אלפים בעי דעה וכוונה, אבל תחום של ד' אמות דשבו איש תחתיו אף בלא כוונה כלל קני. [↑](#footnote-ref-188)
188. ולכאו' הוא דרך אחרת ממש"כ לעיל מינה, ובקונט' מהגרד"ל הגי' בד' הרמב"ן דצ"ל ולפי "דעתי" שכל אדם קונה וכו', ובא לחלוק ע"ד התוס', וכ"נ גם ממש"כ בהמש"ד בדין גר, דזה ענין נוטה למה שפירשנו "אנחנו". [↑](#footnote-ref-189)
189. והרמב"ן שם הביא מירושלמי, דגוי שטבל באמצע השבת אינו קונה שביתה, ופירש דהוא משום דישראל זוכה באלפים אמה שלו, ומשא"כ גר שבתחילת השבת לא הי' לו זכי', אינו קונה באמצע השבת, וזה כמש"כ שם לעיל מינה דעיקר קנין השביתה היא בביה"ש, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-190)
190. וראיתי לפרש בזה למש"כ השאילתות בשאילתא מ"ח דטעם הא דחפצי הפקר קונין שביתה, הוא משום דשבת קניא לי' ואע"ג דלא איכוין, וי"ל דהא דשבת קניא לי', הוא רק בתחילת השבת, אך קנין שביתה באמצע השבת הוא רק מכח דעת האדם לקנות שביתה, וע"כ במים שאין להן דעת, אינם קונים שביתה אלא בתחילת השבת. [↑](#footnote-ref-191)
191. אך יש שפירשו בדבריהם, דהא דמי שהי' בביה"ש למעלה מי' וירד למטה מי' קונה שביתה שם, הוא משום דבביה"ש הי' דעתו לקנות שביתה במקום שיגיע שם, וצ"ע דלפ"ז הא דישן אינו קונה שביתה כשניעור, הוא משום דל"ה דעתו בביה"ש לקנות שביתה, ומ"ט הוצרכו הרשב"א והר"ן לפרש דשאני ישן שהי' בביה"ש במקום הראוי לקנות שביתה, ועוד דלפ"ז הדין נותן דאם הי' ישן בביה"ש למעלה מי' ואח"כ ירד למטה מי', אינו וקנה שביתה, ולא מצינו כן. [↑](#footnote-ref-192)
192. וצ"ל דס"ל דאף מידי דנייד חשיב כמו שהוא במקום שאינו ראוי לקנות שביתה, כיון דהא דאינו קונה שביתה הוא משום שאינו קבוע במקומו, וי"ל עוד דס"ל דכ"ה דאם הי' במקום שאינו ראוי לקנות שביתה והגיע בשבת למקום הראוי לקנות שביתה, הוי שביתתו שם, ה"נ אם הי' ביה"ש מהלך דאינו בר שביתה, ונח בשבת מהילוכו, הוי שביתתו במקום זה. [↑](#footnote-ref-193)
193. ואמנם בספר הנר שהעתיק לדברי רש"י, לא העתיק לדברים אלו, ונראה דל"ג לה בפירש"י, ובהגה' במהד' עוז והדר הביאו מדק"ס שכתב דגם ליתא בכת"י ובכמה דפו"ר. [↑](#footnote-ref-194)
194. ולכאו' עד"ז קשיא גם בדין חפצי הפקר למ"ד דאין קונין שביתה, דמ"ט לא אמרינן דכיון שאין קונין שביתה לא יזוזו ממקומם, ועמד ע"ז בפי' ריו"נ, וכדלהלן, אך ממה שלא עמדו בזה הרשב"א ודעימי' משמע דס"ל דבחפצי הפקר דאין קונין שביתה, אף לי"ב לדין ד' אמות, אך בגשמים שירדו בשבת דאין קונין עכשיו שביתה, הי' בדין שיהא בהם לדין ד' אמות, ולא יזוזו ממקומם, אך לכאו' למש"כ הרמב"ן לעיל מ"ג א' דישן קונה ד' אמות דשבו איש תחתיו, לכאו' בדין דגם חפצי הפקר יקנו ד' אמות, ואמנם י"ל דכשזכה בהן אדם הם נגררין אחריו, מ"מ אכתי הדין נותן דכ"ז שלא זכה בהן אדם אין להן אלא ד' אמות, ובד' התוס' וש"ר לקמן צ"ז ב' מבו' דמותר אדם להוליכן כרגליו אף שלא זכה בהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-195)
195. ויש להוסיף, דהא דהגשמים נגררים אחר אחרים, הוא אף כשלא זכה בהן המוליכן לעצמו, דהרי בד' הרשב"א מבו' דהא דאדם אינו נגרר אחר אחרים הוא משום דלדעתו הוא עומד, ומבו' דאלמלי ה"ט הי' נגרר אחר אחרים, אף שאינו קנוי להם, וממילא דגשמים דאין עומדים לדעתם, נגררים אחר המוליכן, אף שלא זכה בהן. [↑](#footnote-ref-196)
196. ולמש"כ הרמב"ן לעיל מ"ג א' דגשמים יש להם שביתה באמצע היום, ואך דכיון שאין להן קנין שביתה אלא באמצע היום, הם קונין אותה ברשות הזוכה בהן, ואין שעת נפילתם אוסרתן על הזוכה בהן, ניחא גם הא דבגשמים שירדו ביו"ט לא אמרינן דלא יזוזו ממקומם. [↑](#footnote-ref-197)
197. והנה אמנם בד' היש"ש בביצה פ"ה סימן ט"ו נ' דעתו דאף גשמים שירדו ביו"ט אם הן סמוכין לעיר הוו כרגלי אנשי העיר, והביאו המג"א סי' שצ"ז סקי"ג, אך זה תמוה טובא מסוגיין, וכמו שתמהו שם בגל' הגרע"א ובפמ"ג, ועמש"כ בזה השפ"א בסוגיין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-198)
198. וזה מתפרש היטב, אי נימא דהא דכלים קונין שביתה באמצע השבת, ול"ד לישן שאינו קונה שביתה באמצע השבת, הוא משום דאי"ז שביתה עצמית דהכלים, אלא הם נגררין אחר הבעלים, ולפ"ז י"ל דהא דמהני הא דדעת אנשי העיר עליהן, הוא רק בתחילת השבת, דהם ראויים לקנות שביתת עצמן, ואך דבעינן דעת להקנותן שביתה, ולזה מהני דעת אנשי העיר, ומכח זה הויא שביתתן כרגלי אנשי העיר, דשביתת הכלים עצמן היא כרגלי הנך שהן עומדין להן, אך באמצע השבת דל"מ חיילא על הכלים שביתת עצמן, דאין שביתה חלה באמצע השבת, וכל הא דחיילא עלייהו שביתת הבעלים הוא משום שהן נגררין אחר הבעלים, הרי דזה ל"ש היכא שלא זכו בהן אנשי העיר אלא שדעתן עליהן, דכה"ג אין נגררין הגשמים כלל אחר אנשי העיר, דאינם נגררין אלא אחר בעליהן. [↑](#footnote-ref-199)
199. אך הראב"ד בכתוב שם בשלהי ביצה כתב כן בטעמא דמ"ד התם דכרגלי מי שנתמלאו לו, דאף דס"ל דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, מ"מ לענין תחומין בכ"ד סגי לי', שהרי השואל כלי מחבירו מערב יו"ט אע"פ שלא מסרו לו אלא ביו"ט ה"ה כרגלי השואל דקני שביתה בהדי' בדיבורא בעלמא, ה"נ קני, וכ"כ בשטמ"ק ב"מ י' א' בשם הראב"ד, והרי דס"ל דדינא דכרגלי השואל שייך גם ביו"ט, אך בד' ש"ר שעמדו בקו' זו ולא פירשו כד' הראב"ד מבו' דס"ל דדינא דכרגלי השואל הוא רק בערב יו"ט, וכמש"כ הבית אברהם. [↑](#footnote-ref-200)
200. והנה אמנם בפירש"י בביצה ל"ט א' כתב גם בדין בור של עולי בבל דיש ברירה, אך מפורש בדבריו שם דהיינו רק להחמיר, אך להקל לא אמרינן ברירה בכה"ג, והיינו משום דאינו של שותפין, וכמש"כ הראשונים בשם הראב"ד דמה"ט ס"ל דהא דהוו כרגלי הממלא אי"ז מדין ברירה. [↑](#footnote-ref-201)
201. והגאו"י והקר"א תמהו בזה, שהרי דעת הרשב"א והריטב"א דנהרות המושכין הוו כרגלי הממלא, והתם לא שייך טעמא דברירה, שהרי לא היו ראויין לקנות שביתה בתחילת השבת, וא"כ מ"ט הכא הוצרכו לטעמא דברירה, - אך י"ל דהרשב"א לטעמי' אזיל שכתב דהא דשאני גשמים שירדו ביו"ט מישן שניעור, הוא משום דגשמים לא היו ביה"ש במקום הראוי לקנות שביתה, וע"כ הן קונין שביתה ביו"ט, ואשר ע"כ ה"נ הא דנהרות המושכין ה"ה כרגלי כל אדם והן קונין שביתה בשבת, הוא משום שלא היו ביה"ש במקום הראוי לקנות שביתה, וזה כמבו' בד' הרשב"א לעיל מ"ג א' דמידי דנייד חשיב שאינו במקום הראוי לקנות שביתה, (כיון דהא שאינו קונה שביתה הוא משום שאינו קבוע במקומו), ושלא כד' הר"ן שם, ונת' לעיל בהערה ט', ומשא"כ בבור של עולי בבל שהי' במקום הראוי לקנות שביתה, ואך שלא קנה שביתה משום דחפצי הפקר אין קונין שביתה, ל"מ קני שביתה ביו"ט, והא דהוי כרגלי הממלא הוא משום ברירה. [↑](#footnote-ref-202)
202. עיי"ש שנקט דבמילא מים ונתן לחבירו אם זכה בהן הראשון, הדין נותן שיהיו כרגליו, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמא דמ"ד דכרגלי מי שנתמלאו לו, וזה דלא כמש"כ הרשב"א בסוגיין בשמו דמדינא הוו כרגלי מי שנתמלאו לו, וטעמא דמ"ד דכרגלי הממלא, הוא משום דלא נתנה לחבירו ע"ד שהוא נותנה לו במתנה. [↑](#footnote-ref-203)
203. והרשב"א וש"ר הוסיפו דאין לומר דהכא פרכינן למ"ד דיש תחומין למעלה מי', דא"כ הול"ל תפשוט מינה דאין תחומין למעלה מי', כמו שאמרו בהא דפרכינן דליקני שביתה בעבים. [↑](#footnote-ref-204)
204. אמנם מד' הרמב"ן והגר"א מבו' דפשיטא להו דתחומין דאורייתא הוא אף ביו"ט, וכן מצינו גם בד' הר"ח בר"ה ל"ג א', ובד' רש"י ותוס' חגיגה י"ז ב', וכ"נ גם בד' רש"י לקמן ע"ט א' ד"ה בגוב עייש"ה, ובד' התוס' בפסחים צ"ג ב' ד"ה רב יהודה והוא מירושלמי, ובד' הבעה"מ והמלחמות בפ"ג דביצה, והתו"י ותוס' הרא"ש וריטב"א יומא ס"ז א' דביוהכ"פ נוהג תחומין דאורייתא, ובד' הר"ן בביצה כ"ה א' וכ"ח ב', והתשב"ץ בח"ב סימן רי"ב, וכן משמע בתשו' רב צמח גאון שבתשו' גאוני מזרח ומערב סימן פ"ג, - ובחי' המאירי ביצה י"ב א' מבו' דתחומין י"ב מיל דאורייתא אין נוהגין ביו"ט, ותחומין אלפים אמה למ"ד דאורייתא נוהגין ביו"ט, וכ"כ בקו"א לתשו' הב"ח החדשות סימן ז', ובחי' חת"ס לעיל י"ז ב', ובעמודי אור סימן י"ד.

     והפר"ח בסימן תצ"ה סק"ג כתב דלמש"כ התוס' בפסחים ה' ב' בשם ריב"א ובביצה כ"ג א' דלמ"ד דהבערה ללאו יצאת ול"ה מלאכה מותר להבעיר מה"ת ביו"ט, ליכא איסור תחומין ביו"ט, ועי' גם בדבריו בסימן תקפ"ו סקכ"ב בזה, וגם הטו"א בחגיגה י"ז ב' תמה ע"ד רש"י ותוס' שם דקרא כתיב בשבת והיאך ילפינן מינה ביו"ט, וכן הק' בגבו"א יומא ס"ז א' ע"ד התו"י שם, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס או"ח סימן קנ"ב וסימן קנ"ט ובחי' חת"ס לעיל י"ז ב', - והקר"א לעיל מ"ג א' כתב דלמש"כ הרמב"ם בתשו' דאיסור תחומין תלי באיסור טלטול, ליכא איסור תחומין ביו"ט דשרי בי' הוצאה, ועמש"כ ע"ז המרחשת ח"א סימן י' סק"ג, - ועמש"כ בענין זה ביום תרועה ר"ה ל"ב א', ובגל' הגרע"א או"ח סימן תקפ"ו למג"א סקכ"ד, ובמנ"ח מצוה כ"ד אות א' ומצוה רח"צ אות ה', ובאבנ"ז או"ח סימן קל"ט, ועי' עוד בשאג"א סימן ע' בדין תחומין דאורייתא ביוהכ"פ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-205)
205. אמנם בד' הרמב"ן והגר"א מבו' דהיוצא חוץ לי"ב מיל אסור לצאת חוץ לד' אמותיו מדאורייתא, ולדעת הרמב"ן הוא רק כשיצא באיסור, ועמש"נ לעיל מ"א ב' דכ"ה מבו' מד' רש"י והריטב"א ור"י בן חכמון שם, ומד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ג הס"ט, - ובתו"י ותוס' הרא"ש וריטב"א יומא ס"ז א' מבו' דהיוצא מתחומו אינו אסור מדאורייתא לחזור לכיוון תחומו אף יותר מאלפים אמה. [↑](#footnote-ref-206)
206. אך בד' הגר"א שהוכיח מזה, אף דבשו"ע שם כתב דאין תחומין דאורייתא בימים ונהרות, מבו' דס"ל דאף דאיסור הליכה חוץ לתחום אינו נוהג בימים ונהרות, אך קניית השביתה הוא אף בימים ונהרות. [↑](#footnote-ref-207)
207. ובדעת רבינו אפרים י"ל דס"ל דאף למ"ד דתחום אלפים אמה דאורייתא היינו רק באדם ולא בכלים, או דהיינו רק בשבת ולא ביו"ט, או דאינו נוהג בימים ונהרות, וע"כ הו"ל ספק דדבריהם. [↑](#footnote-ref-208)
208. והתוס' כתבו דהוצרך לפרש כן, דאם הוה של רבים מאי איריא נהרות אפי' מים מכונסים הוו כרגלי הממלא והיינו כרגלי כל אדם, - אך כבר רמזו התוס' דאי"ז מתישב עם מש"כ רש"י בביצה ל"ט א' דכרגלי כל אדם היינו דאין בהם קנין שביתה כלל וכל אדם מוליכן כרגליו, וכרגלי הממלא היינו דהוו כרגלי הזוכה בהן ראשון, דלפ"ז הרי אף בנהרות של רבים בעינן להא דניידי, דאל"כ היו כרגלי הממלא, ולא היו כרגלי כל אדם, ולכאו' מוכח מזה דרש"י הכא ס"ל דכרגלי כל אדם היינו כרגלי הממלא, וכ"נ בפירש"י לעיל בסוד"ה ותניא אידך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-209)
209. ולעיל מ"ג א' נת' דהרשב"א שם כתב דהנמצא בספינה מהלכת אינו קונה שביתה, ובדבריו בעבוה"ק ובתשו' מבו' דהוא קונה שביתה, ונת' שם דתליא בהפלוגתא בדין אדם המהלך אם קונה שביתה, והרשב"א בחידושיו נקט דאינו קונה שביתה, וכמש"כ בסוגיין בשם הראב"ד, וע"כ גם הנמצא בספינה מהלכת אינו קונה שביתה, אך הרשב"א בעבוה"ק שנקט דאדם המהלך קונה שביתה, ה"נ הנמצא בספינה מהלכת קונה שביתה, וזה מתישב רק למש"נ דמשמעות דברי הרשב"א דהא דאדם המהלך קונה שביתה, הוא משום דקנין שביתה דאדם הוא אף אם הוי נייד, אך למש"כ הקה"י לא א"ש. [↑](#footnote-ref-210)
210. דלכאו' אי"ז במשמעות ד' הרמב"ן שם, עיי"ש שכתב דספינה מהלכת אינה קונה שביתה, ונחלק בזה ע"ד הראב"ד, וכתב דהראב"ד מודה באדם המהלך שאינו קונה שביתה, ומשמע דבאדם המהלך מודה הראב"ד לדבריו, והרי דגם איהו גופי' ס"ל דאדם המהלך אינו קונה שביתה. [↑](#footnote-ref-211)
211. ול"ד לנהרות המושכין דהוו כרגלי כל אדם, ולא אמרינן דכיון שלא קנו שביתה בביה"ש אין להן אלא ד' אמות, דשאני התם דהם נגררין אחר האדם המוליכן, וכמש"כ הר"ן לעיל בסוגיין. [↑](#footnote-ref-212)
212. והגר"א בסימן שנ"ח ס"ה נקט בדעת המהר"ם שחזר בו מכח דברי הר"ח, ומסיק דאמרינן הלכה כדברי המיקל אף בפלוגתא דאמוראי היכא דלא איתמר כללא, אך הברכ"י בשיורי ברכה שם אות ב' האריך דהמהר"ם גופי' לא ס"ל כדברי הר"ח, וכמש"כ בהגהמי"י פט"ז משבת אות ז', וכ"ה מבו' גם בפסקי מהר"ם סימן צ"ה. [↑](#footnote-ref-213)
213. וזה כמש"כ התוס' במו"ק כ"ד א' ד"ה הכי ובכתובות ד' א' ד"ה אבל בשם בה"ג דלא אמרינן הלכה כדברי המיקל באבל בפלוגתא דאמוראי. [↑](#footnote-ref-214)
214. ועיי"ש שכתב דהוא משום דהא דהלכה כדברי המיקל הוא מכח הא דעירוב דרבנן, וע"כ דוקא בעירוב שאין לו עיקר מה"ת הלכה כדברי המיקל, אבל במחיצות דיש להן עיקר מה"ת, לא אמרינן דהלכה כדברי המיקל. [↑](#footnote-ref-215)
215. משמעות ד' הרמב"ן דגם להצד דאדם ישן קונה שביתה משום דהואיל וניעור וכו', מ"מ הא דכלים אין קונין שביתה, הוא מטעמא דרבנן דחפצי הפקר אין קונין שביתה, משום דליכא דעת לשביתתם, וזה דלא כמש"כ בחי' רא"ל סימן פ"ח דלפי הצד דאדם ישן קונה שביתה, ל"ב דעת לשביתה, והא דחפצי הפקר אין קונין שביתה הוא משום דליכא גברא דיקנה שביתה. [↑](#footnote-ref-216)
216. ובדעת רש"י ותוס' הי' מקום לומר דה"ט דהואיל וניעור וכו', אי"ז טעם בפנ"ע, אלא היינו דמה"ט ראוי לומר טפי דחפצי הפקר קונין שביתה, וע"כ שפיר י"ל דריב"ל ס"ל כריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתה בגונא דאיכא למימר הואיל וכו', - אך הרשב"א והריטב"א כתבו דהלכה כריב"נ ולא מטעמי', וצ"ע, - ועמש"כ עוד בענין זה בחי' רא"ל ח"א סו"ס פ"ח. [↑](#footnote-ref-217)
217. אך בתחילת דבריו נקט דלא עבדינן תרי קולי דסתרי אהדדי, וע"ז מהני ה"ט דהואיל וניעור וכו', דכיון דאיכא למיתלי בטעמא, ל"ה כתרתי דסתרן אהדדי. [↑](#footnote-ref-218)
218. עוד יש לדחות, למש"כ הרמב"ן דאיסור תחומין דאורייתא הוא רק כשהולך י"ב מיל באיסור, וע"כ בכה"ג שהוליכוהו כמה בנ"א, ולא הוליכו אדם אחד יותר מי"ב מיל, לי"ב איסור תחומין דאורייתא, - אך זה ניחא רק אי נימא בדעת הרמב"ן דאם הלך בהיתר עד סוף התחום מותר להוציאו מתחומו מדאורייתא, אך למש"כ האו"ש והחזו"א בדעתו דאסור להוציאו מתחומו, ורק אם יצא מתחומו בהיתר, מותר להוליכו פחות מי"ב מיל, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-219)
219. והרמב"ן האריך דלא כו"ע מודו לריב"ל, ורב ושמואל ור' יוחנן ס"ל דאין הלכה כדברי המיקל בעירוב, וכתב דע"ז סמכו הרי"ף והגאונים דאין הלכה כדברי המיקל ביחיד במקום רבים, אך הק' ע"ז דא"כ מ"ט פסקו כריב"ל בדין ישן דקונה שביתה כריב"נ, ובסו"ד הביא מירושלמי דשמואל וריב"ל ושאר האמוראים ס"ל דהלכה כדברי המיקל אף ביחיד במקום רבים. [↑](#footnote-ref-220)
220. והעירו דלמש"כ רש"י בביצה ל"ט א' דהא דחפצי הפקר הוו כרגלי הזוכה בהן הוא משום דיש ברירה להחמיר, ל"ש כן בחפצי נכרי שיש להן בעלים, וע"כ שפיר כתב רש"י דהוו כרגלי כל אדם. [↑](#footnote-ref-221)
221. וכתבו לפ"ז, דכל שאינם בתחום העיר אינם קונים שביתה כלל, ומשמעות דבריהם דבכה"ג דינם הוא דאין להם אלא ד' אמות, והיינו משום דהוי כישן בדרך דאין לו אלא ד' אמות, ול"ד לחפצי הפקר שאין קונין שביתה, דהם נגררים אחר המוצאן, וע"כ הוא מוליכן כרגליו.?אך צ"ע אם הוא מתישב עם מש"נ דגם חפץ שיש לו בעלים אחר שייך שיהא נגרר אחר המוליכו, ובעכצ"ל כמש"נ במק"א, דכל שהם בני שביתה, יש בהן לדין ד' אמות?. [↑](#footnote-ref-222)
222. ובד' רש"י והרמב"ם והשו"ע מבו' דהוא משום דהוו הפירות כרגלי הבעלים ופירותיו כמוהו, והיינו דגם כשאין הפירות בתחום הבעלים ה"ה כרגלי הבעלים, והו"ל כפירות שיצאו מחוץ לתחום, - אך בד' הראב"ד והר"ן יתכן דלעולם כשאין הפירות בתחום הבעלים אינם כרגלי הבעלים, ואך דכיון דלא קנו שביתה כלל, הוו כישן בדרך דאין לו אלא ד' אמות, ול"ד לכל כלים שלא קנו שביתה שהם נגררים אחר המוצאן, וכ"ה להדיא בד' המאירי דהא דלא יזוזו ממקומם הוא משום דלא קנו שביתה כלל. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך בד' האהעו"ז מבו' דפשיטא לי' דלדעת רבנן דחפצי הפקר אין קונין שביתה, הרי דאם חפצים שמחוץ לתחום הבעלים אינם כרגלי הבעלים, לא יקנו שביתה במקומם, דלגבי שביתה במקומם דמו לחפצי הפקר, וכן נקט הבית מאיר בסימן ת"א, וצ"ע דלהדיא כתבו התוס' דבני שביתה הם "יותר מן ההפקר", והרי דאף אם חפצי הפקר אין קונין שביתה, מ"מ כלים אלו קונים שביתה במקומם, וכאשר כ"ה להדיא בתוס' הרא"ש, - ויש להוסיף, דלפ"ז מתישב בפשיטות מתניתין דביצה לדעת התוס', דהא דתנן התם דלא יביאו לו, אי"ז משום דהם כרגלי הבעלים, אלא הוא משום דקנו שביתה במקומם, וע"כ אף שעירבו בני העיר, אינם יכולים להביא את הפירות מחוץ לתחום העיר, וכ"כ המאירי בסוגיין בשם רש"י, וקו' האהעו"ז והגרע"א מיוסדת על מה שפירשו בד' התוס', דכל הא דקנו שביתה במקומם, הוא רק לדעת ריב"נ, (ומה"ט הוצרך האהעו"ז שם להוכיח דמתניתין דביצה רבנן היא). [↑](#footnote-ref-224)
224. ולכאו' כל הנידון בזה הוא ביו"ט, דבשבת הרי ממ"נ אם העיר מוקפת מחיצות, חשיבא כד' אמות, ואם אין העיר מוקפת מחיצות הרי בלא"ה אסור לטלטל בה, וליכא נפ"מ אלא בטלטול כלים דרך מלבוש, - ואף דקי"ל דהיוצא לדעת ונתנוהו בעיר אינו מהלך את כולה, הרי פירות שיצאו חוץ לתחום לא הפסידו את מקומם משום דאנוסין נינהו, וכתב הרשב"א לקמן בסוגיין והריטב"א בריש פירקין דהיינו אף כשהוציאום הבעלים, וכ"ש דכשהלך לשבות בעיר אחרת והניח כליו בביתו דלא חשבינן להו כיצאו לדעת, ומותר להוליכן בכל העיר, ובתשו' שבט הלוי שם לא כתב כן, והדברים צ"ע. [↑](#footnote-ref-225)
225. והנה יש בזה ג' צדדים להקל, חדא משום דעת הרמב"ן בריש פירקין דאף אם נתנוהו בעיר שאינה מוקפת מחיצות חשיבא כד' אמות, וה"נ מותר לטלטל כלים אלו בכל העיר, אך לא קי"ל הכי, ועוד, דלדעת התוס' ודעימייהו הרי כלים ששבתו חוץ לתחום הבעלים קונים שביתה במקומם, אך גם בזה משמעות השו"ע בסימן שצ"ז סי"ז דלא קי"ל הכי, ועוד, דלדעת הר"א ממיץ שנת' להלן אף בכלים שבאו מחוץ לתחום לעיר שאינה מוקפת מחיצות, מותר לבני העיר להוליכם בכולה, דכלפי דידהו הויא העיר כד' אמות. [↑](#footnote-ref-226)
226. ואי נימא דהא דלא יזוזו הפירות ממקומם, הוא משום דלא קנו שביתה כלל ואין להן אלא ד' אמות, דומיא דישן בדרך, לכאו' ודאי דמותר להוליכן בכל העיר אף שאינה מוקפת מחיצות. [↑](#footnote-ref-227)
227. ועיי"ש שכתב דלדעת ריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתה במקומם, וה"נ חפצי גוי קונים שביתה במקומם, לא גזרו בהם חכמים אטו חפצי ישראל שיקנו שביתה במקום הבעלים, וכתב כמה טעמים בזה, אך בד' התו"ש בסימן ת"א סק"ג מבו' נקט דגם לריב"נ אמרינן מכח הגזירה דהם קונים את שביתת הבעלים, עיי"ש במש"כ בד' הלח"מ. [↑](#footnote-ref-228)
228. ובדבריו משמע דגם כשהם בעיר, אין להם את כל העיר, דרק באדם השובת בעיר הויא כל העיר כד' אמות, ולא בכלים, וצ"ל דהיינו רק בעיר שאינה מוקפת מחיצות, דל"ה כד' אמות אלא לשובת בתוכה, דעיר המוקפת מחיצות הויא כד' אמות אף כלפי כלים, כמבו' לקמן בסוגיין דדיכרי שבאו לתוך העיר מותר לטלטלם בכולה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-229)
229. וכנראה פירש כן במה שאמרו הכא דלבני מחוזא אסור לקנות מהן ולבני מברכתא מותר, דאי"ז כפירש"י דהיינו דלבני מחוזא אסור לקנות מהן ולהביא למחוזא, אלא היינו דאף אסור להן לקנות מהן ולטלטלם בכל מברכתא, דלדידהו ל"ה מברכתא כד' אמות שלא שבתו בתוכה. [↑](#footnote-ref-230)
230. והנה הראשונים הוכיחו מהכא דהלכה כר"ג, אך לפ"ד הר"א ממיץ אין מקור מהכא, דהרי כל הא דלר' יהושע ור"ע אין לו אלא ד' אמות, הוא משום דלא שבת באויר מחיצות מבעו"י, והכא דבני מברכתא שבתו בעיר והויא העיר לדידהו כד' אמות, שרי להו להוליך את הפירות בכולה, ועכ"פ לדעת שמואל דהלכה כר"ג בספינה, ודאי דיש להתיר בכה"ג, ומתישב בזה דעת הר"ח ודעימי' דהלכה כשמואל דאין הלכה כר"ג בדיר וסהר ולא תיקשי מהכא. [↑](#footnote-ref-231)
231. ומבו' בדבריו דס"ל דהיוצא לדעת ונתנוהו בדיר וסהר אינו מהלך את כולה, וזה דלא כמו שצידד בעבוה"ק שער ה' פי"ג הע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-232)
232. כן פירשו המג"א בסימן ת"ב סק"א והגר"א שם לדבריו, אך האלי' רבה שם סק"ג כתב דדבריו קיימי על מים הנובעין, ועמש"כ בזה הפמ"ג והביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-233)
233. והריטב"א הק' ע"ז דא"כ בכלים ואוצרות ששבתו בתוך התחום, מ"ט לא אמרינן שהעיר מושכתן ויהיו כבני העיר, וזה לפ"מ שפירש לעיל לההיא דכלים ואוצרות ששבתו בתוך התחום, שאינם קונין שביתת העיר, אלא קונים שביתה במקומם, וכתב דאין העיר מושכת אלא באדם שדעתו מן הסתם ליכנס לעיר, או במה שראוי לכל בני העיר דומיא דגשמים וכגון חרם זה. [↑](#footnote-ref-234)
234. צ"ע דלכאו' שפיר הוא רשאי להוליכן למזרח, דאף אם קנו שביתה, הרי הו"ל ככל בור של אנשי העיר דקי"ל דמי שעירב למזרח מוליך למזרח משום דיש ברירה ואמרינן דמדידי' ממלא, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-235)
235. וצ"ע דהיאך מהני דעת בני העיר על מים אלו, הרי הם חוץ לתחום העיר, וא"א שיקנו שביתת העיר. [↑](#footnote-ref-236)
236. והשעה"צ שם סק"ד פירש לד' הפמ"ג בבור הסמוך ליחיד, דגם בכה"ג הוא אוסר משום דאותו יחיד דעתו עליו, ועיי"ש שצידד דבכה"ג אינו אוסר כלל, דכל הא דאסרינן מכח דדעתם עליהן הוא בעיר שלימה ולא ביחיד, כיון דאינו שייך לאותו יחיד והפקר הוא, ולא מצינו בבור של הפקר דאם הוא סמוך לאיזה יחיד ישתנה דינו, - אך לכאו' יש לפרש דד' הב"ח והפמ"ג קיימי כשהמים הם של אותו יחיד, ולא סגי במה שהם סמוכין לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-237)
237. ודבריו שם הם לפ"מ דקי"ל דחפצי הפקר אין קונין שביתה, אך לכאו' גם לדעת ריב"נ דהן קונין שביתה, מ"מ מכח זה אין לאסור למלאות משם אלא אם מוליכם אלפים אמה ממקומם, ומשא"כ כשב' התחומין סמוכין זל"ז, אסור למלאות כלל, דהמים שמהתחום השני שמתערבין בהן, הוו כמים שיצאו חוץ לתחום דאין להן אלא ד' אמות, וכמש"כ הביאוה"ל שם בד"ה אפילו. [↑](#footnote-ref-238)
238. והרמב"ן וש"ר לעיל מ"ג א' כתבו בשם הראב"ד שהוכיח דיש תחומין למעלה מי' מהא דתניא הכא דחרם וכו' צריך מחיצה של ברזל, ולא מפלגינן בין כשהמים עמוקים י' לשאינם עמוקים י', והרמב"ן הק' דא"כ מ"ט לא פשטינן התם מינה, ועוד דמצינו להעמידה כשאין המים עמוקים, ועוד דאף כשהמים עמוקים צריך מחיצה של ברזל להתיר לשקע הדלי בתוכם, וזה לטעמי' דלא אמרינן מים ע"ג מים היינו הנחתם לענין תחומין, - אך צ"ע בסתירת ד' הראב"ד דהכא פירש דהא דהקילו חכמים במים הוא משום דהוו למעלה מי', והרי דקי"ל דאין תחומין למעלה מי', והריטב"א הק' ע"ז דא"כ מ"ט לא מייתינן לה לעיל למיפשט מינה דאין תחומין למעלה מי', והתם כתב להיפך דמהא דתני דצריך מחיצה נלמד דיש תחומין למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-239)
239. וכ"נ מד' הבעה"מ שכתב דה"ה בדינא דד' אמות של אדם קונות לו, היינו ח' על ח' והוא באמצען, והביאוהו הרשב"א והרא"ש והר"ן, והרי דכל הח' אמות חשיבי כמקומו, - אך הנה המאירי לעיל מ"ה א' הביא לד' הבעה"מ, אף דדבריו שם נראה דכל הא דיש לו ח' על ח' הוא רק בהני גווני שאין לו אלא ד' אמות, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-240)
240. ולעיל ל"ה א' נת' די"ל עד"ז בדעת הרמב"ם בפ"ו מעירובין הי"א, דאף דבדין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום מבו' בדבריו בפי"ב ובפכ"ז משבת דיש לו ד' אמות לאותה רוח שיברור, מ"מ בדין ד' אמות דשובת ונותן את עירובו יש לו ד' אמות והוא באמצען, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דד' אמות דשובת ונותן עירובו דהוא משום דד' אמות הוא מקומו, הוי הוא באמצען, אך ד' אמות דיוצא חוץ לתחום דהוא קונה ד' אמות, ה"ה קונה אותם לאותה רוח שיברור, אך הדברי יחזקאל בסימן ט' סקכ"ח פירש לזה בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-241)
241. ולדעת הסוברים דהוא חוץ ממקום רגליו, לכאו' ה"נ למ"ד דיש לו ח' על ח', היינו ד' אמות לכל רוח חוץ ממקום רגליו, וצ"ע דלפ"ז לישנא דח' על ח' ל"ד הוא, שהרי נותנין לו ד' אמות לכל הרוחות, ונמצא דאם מקום עמידתו הוא אמה על אמה, יהא לו ט' אמות על ט' אמות. [↑](#footnote-ref-242)
242. ובד' הריטב"א נראה שהטעם בזה, דמדינא ל"מ הא דהוי מקומו להתיר לטלטל בכולם יותר מד' אמות, וזהו שכתב דברה"ר דאורייתא פשיטא דאסור, ואלא דכלפי האיסור לטלטל פחות פחות מד' אמות דאינו אלא מדרבנן, הקילו חכמים דכיון דכל הח' אמות הוי מקומו לא אסרו בזה. [↑](#footnote-ref-243)
243. ואמנם מבו' בדבריו דקאי על הא דתנן דחכ"א אין לו אלא ד' אמות, ושמא היינו משום דע"ז תנן היו ב' מקצת אמותיו של זה וכו', ומזה נלמד דמותר לטלטל תוך ד' אמותיו ואסור לטלטל חוץ לד' אמותיו, וע"ז הוא דבעי דהני ד' אמות היכי כתיבן. [↑](#footnote-ref-244)
244. והגאו"י הק' ע"ד הרמב"ם, ממה שאמרו בשבת צ"ו ב' דד' אמות ברה"ר הוא מהלמ"מ, וכ"כ הרמב"ם גופי' שם ה"ח, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה החת"ס בריש שבת, והאור גדול בריש פירקין, והדברי יחזקאל בסו"ס ט', והחזו"א בסימן קי"ב סקי"א. [↑](#footnote-ref-245)
245. ועיי"ש שכתב דהא דפשיטת ידיו ורגליו אינה אלא אמה, אף דידו של אדם מכתיפו עד סוף האצבעות הוא אמה ומחצה, הוא משום דהא דאמרינן אמה כדי לפשוט ידיו ורגליו, חשבינן לה כשהוא שוכב פרקדן על הארץ פניו למעלה ופושט ידיו למעלה, ובכה"ג א"א לפשוט ידו כ"כ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-246)
246. וזה מתפרש למש"כ בפסקי רי"ד לעיל בסוגיין דהא דלטלטול לכו"ע אין לו אלא ד' אמות, הוא משום דלגבי טלטול חפץ בתר חפצא אזלינן ולא בתר גברא, ומה"ט נמי אין משערין באמותיו, אלא משערין באמה של קדש, דהרי ד' אמות דטלטול לא תליין במקום דידי', אלא במקומו של החפץ, וע"כ אין לשערן באמה דידי'. [↑](#footnote-ref-247)
247. ויש מקום לפרש קצת בזה, לפ"מ שאמרו לקמן נ"א א' דל"מ למימר שביתתי במקום פלוני, אלא בגונא דכי רהיט לעיקרו מטי, והרי דאף דבביה"ש כבר אינו יכול להגיע לשם, מ"מ נקבע השביתה שם בשעת אמירתו, וע"כ סגי במה שבשעת אמירתו יכול להגיע לשם, וכיון דקביעות השביתה שם היא בשעת אמירתו, ע"כ בעינן דבשעה זו לא יהא יותר מאלפים ממקום רגליו, ועכ"פ בגונא דבשעה שהגיע לתוך אלפים לאילן כבר לא מצי רהיט, יש להבין טפי דלא יועיל. [↑](#footnote-ref-248)
248. וכן משמע מהא דתנן דנמצא מהלך משחשיכה ארבעת אלפים אמה, והרי דאיירי דבשעה שקדש היום הי' רחוק אלפים מהמקום שקנה שביתה שם, - ולמש"כ הביאוה"ל בדעת רש"י ודעימי', צ"ל דמתניתין איירי כשעמד במקומו עד שחשיכה, וכאשר כ"ה מבו' בד' ריו"נ, וכ"ה מוכח מהא דתנן בסיפא דאמר שביתתי במקומי, וכמו שעמד ע"ז החזו"א בסימן ק"ט סוסקט"ז, ונת' להלן, - אך העירו דלפ"ז יש לדון בעיקר הדקדוק מד' רש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-249)
249. והעירו דלכאו' ממש"כ התוס' להוכיח ממה שאמרו לעיל דאע"ג דלא אמר כמי שאמר דמי, אף דהתם הי' מחשבתו לקנות שביתה שם, שלצורך זה הלך שם, מבו' שפירשו ללישנא דמתניתין דבעינן אמירה ולא סגי במחשבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-250)
250. והרשב"א והריטב"א לקמן שם כתבו דפליגי בה אמוראי, ולדעת רב יוסף דעת ריבר"י דא"צ לומר שביתתי במקום פלוני, ואף א"צ מחשבה להדיא, אלא כל שהחזיק בדרך והוא מכיר מקום שביתה, ה"ה קונה שם שביתה, והריטב"א כתב דהוא משום דאזלינן בתר אומדן דעתא והו"ל דברים שבלבו ובלב כל אדם, ועמש"נ עוד בזה לקמן שם. [↑](#footnote-ref-251)
251. ולמש"כ המ"מ שם בדעת הרמב"ם שפסק כדעת שמואל, והא דקאמר שמואל דנעשה תחתיו של אילן חמר גמל, היינו דכיון דאין שביתתו ברורה שם, דאם בא למדוד מן הצפון מודדין לו מן הדרום וכו' ע"כ לא קנה שם שביתה כלל, צ"ב דמ"ט כשאמר שביתתי ברחוק אלף אמה או אלפים אמה לא קנה שביתה שם, הרי התם שביתתו ברורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-252)
252. ועיי"ש שכתב דאם א"צ להחשיך שם, אפשר דא"צ לערב ברגליו בער"ש, אלא מהני אף כשעירב ביום ראשון, וצ"ע מהא דתניא לעיל ל"ח א' דעירב ברגליו בראשון מערב ברגליו בשני, ויתכן שזהו שרמז המ"ב בסימן ת"ט סקכ"ו, ומש"כ שם סימן תט"ו ס"ב ט"ס הוא וצ"ל תט"ז ס"ב, אך יתכן דכונתו לפרש טעם הא דצריך להחשיך "כל" ביה"ש, וצ"ל תט"ו ס"ג. [↑](#footnote-ref-253)
253. ובחי' הגרע"א לעיל ל"ח א' ד"ה ולזה נ"ל כתב, דל' התוס' בקושייתם מגומגם, דעל חמר גמל ליכא קושיא דהא הוי רק ספק במלתא אם קנה עירוב או לא, ואינו דומה לתחתית האילן, דשם בודאי לא חל העירוב מעיקרא, עיי"ש, וצ"ב דאם אמרינן דכל שעירב במקום אחר עקר דעתו מביתו, הרי נמצא דלפי הצד דנתגלגל עירובו מבעו"י לא יזוז ממקומו, ושפיר הק' התוס' דמ"ט הוי חמר גמל ויש לו מביתו עד עירובו אלפים, ולא אמרינן דלא יזוז ממקומו, דשמא נתגלגל עירובו מבעו"י. [↑](#footnote-ref-254)
254. ובחי' הגרע"א לעיל ל"ח א' ד"ה ולזה נ"ל, כתב לפ"ד התוס', דכ"ז הוא בגונא דמפסיד השביתה דמקום עירובו, דבזה הוי כמו עקירה בטעות דאדעתא דהכי לא עקר מביתו, אבל כל שמקילין לו לילך למקום עירובו מכח ספק דרבנן, ממילא אף אם קמי שמיא גליא דנאכל עירובו מבעו"י, מ"מ הפסיד תחום ביתו, דהא עקר דעתו, ואי"ז עקירה בטעות, שהרי יש לו את המקום שרצה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-255)
255. אך אי"ז מוכרע, דבחי' הרשב"א לקמן נ"ב א' הזכיר גם להא דבדרך בקל הוא עוקר וכו', ובדבריו שם נראה להדיא דהוא חילוק באומדן דעתו, וכן משמע גם בד' הריטב"א בסוגיין, וכ"נ גם בד' הרשב"א והריטב"א לעיל ל"ח א'. [↑](#footnote-ref-256)
256. וכ"ה מבו' גם בדבריו בסוגיין שפירש דהא דאפי' לתחתיו של אילן לא מצי אזיל, הוא משום דהי' לו לברר ד' אמות שרצה לשבות ולא בירר אותם, ודימה ד"ז לישן דאין לו אלא ד' אמות, משום שהי' לו לתת אל לבו שמא יחשיך לו, (וכאשר כ"ה גם בדבריו לעיל מ"ה א', עיי"ש), והרי דהא דלא קנה שביתה במקומו הוא משום דקנסינן לי' משום שהי' לו לברר שביתתו, וכאשר כ"ה להדיא בדבריו לעיל מ"ה א' דהוא קנס, - ובזה מתפרש מש"כ בפי' ריו"נ לעיל מ"ה א' בדין מי שישב בדרך וה"ה סמוך לעיר דהא דלר' יהודה יכנס הוא אף כשאמר שביתתי במקומי, והרשב"א וש"ר שם כתבו בשם הראב"ד דאם אמר שביתתי במקומו מודה ר' יהודה דאין לו שביתת עירו, דלא עדיף מהכא דכל שאמר שביתתי תחת האילן אינו קונה שביתה במקומו, אך ריו"נ לטעמי' אזיל, דכל הא דהכא אינו קונה שביתה במקומו, הוא משום קנס, אך התם דטעה ול"ה יודע שהוא בתחום העיר, ליכא למיקנסי', וע"כ הוא קונה שביתה בעיר, וכ"כ המרומי שדה לקמן ס' א'. [↑](#footnote-ref-257)
257. ובפשוטו הוא מתפרש לפ"ד הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין דאסור לצאת מתחום אחד אף שהוא בתוך תחום אחר, וע"כ ה"נ הכא דהוא קונה ב' שביתות אסור לצאת מאחד מהן, - אך צ"ע לפ"ז במה שאמרו לקמן נ' ב' דכל שיש מקום רגליו ועד עיקרו תרי אלפי וארבע גרמידי, לא יזוז ממקומו, ולכאו' למש"כ הרמב"ן לעיל מ"ג א' (ד"ה עוד י"ל) דא"א לקנות שביתה חוץ לתחומו, א"כ נמצא דבכה"ג קנה שביתה רק בד' אמות שבתוך תחומו, ומ"ט לא יזוז ממקומו. [↑](#footnote-ref-258)
258. אך בתחילת דבריו שם מבו', דדינא דכל שאינו בזאח"ז אף בב"א אינו, הוא אף אם אלמלי כן הי' קונה שביתה בב' המקומות, עייש"ה, וכ"נ להדיא בל' הרי"ף והרא"ש, עיי"ש, ולפ"ז נמצא דלהך לישנא דטעמא דרב הוא משום דכל שאינו בזאח"ז וכו', הרי דטעמא דשמואל דפליג, אי"ז משום דס"ל דאדם קונה שביתה בב' מקומות, אלא הוא משום דס"ל דלא אמרינן כל שאינו בזאח"ז וכו', וכמש"כ התוס'. [↑](#footnote-ref-259)
259. ורש"י תמה ע"ז, דהיאך יקנה שביתה במקום רגליו הרי לא רצה לקנות, ואפי' ריב"נ לא קאמר אלא חפצי הפקר או ישן, אבל זה שאמר בפירוש איני רוצה לקנות כאן היאך יקנה, ועמש"כ בזה בדברי יחזקאל סימן ח' ס"ק ג' - ו'. [↑](#footnote-ref-260)
260. ונמצא לפ"ז דפליגי רב ושמואל בתרתי, חדא, דרב ס"ל דכל דלא סיים מקומו לא קנה שביתה במקום זה, ושמואל מספק"ל דשמא קנה שביתה שם, ועוד, דרב ס"ל דכיון שעקר דעתו ממקומו אינו קונה שביתה במקומו, ושמואל ס"ל דאם לא קנה שביתה תחת האילן ה"ה קונה שביתה במקומו, - ואמנם לכאו' יש מקום לומר דגם רב מספק"ל אם קנה שביתה תחת האילן, ואך דכיון דס"ל דאם לא קנה שביתה שם אף לא קנה שביתה במקומו, ע"כ הוא דס"ל דלא יזוז ממקומו מספק, אך משמעות הגמ' דרב פשיטא לי' דלא קנה שביתה תחת האילן, וכ"נ בל' ר"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-261)
261. אך בתחילת דבריו כתב דלל"א סובר שמואל דהספק אם קנה שביתה במקומו או תחת האילן, וע"כ וכו' אבל מן האילן לביתו אין לו כלום דדלמא קנה במקומו, עכ"ד, וזה כד' הריטב"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-262)
262. ולכאו' צ"ל בזה, דעיקר פלוגתת רב ושמואל אינה אם כל שלא קנה שביתה במקום שאמר איבד שביתת רגליו, אלא עיקר פלוגתתם היא בטעמא דלא קנה שביתה במקום שאמר, ובזה הוא דתליא פלוגתייהו אם איבד שביתת רגליו, דדעת שמואל היא דהא דלא קנה שביתה במקום שאמר הוא משום דאם הי' קונה שם שביתה הי' נעשה חמר גמל, וע"כ כה"ג אין דעתו לקנות שם שביתה, ואשר ע"כ כיון שמשום דעתו אינו קונה שביתה במקום שאמר, לא איבד שביתת מקומו, כיון שבכה"ג אין דעתו כלל לקנות שביתה במקום אחר, אך דעת רב דהא דלא קנה שביתה במקום שאמר הוא רק משום דלא סיים אתרי' או משום דכל שאינו בזאח"ז וכו', וכיון דדעתו לקנות שם שביתה, איבד שביתת מקומו, - ולפ"ז ניחא דזהו דקאמר שמואל דנעשה תחתיו של אילן חמר גמל וכו', דזהו הטעם שנחלק על רב וס"ל דקנה שביתה במקומו, וע"כ לא הוצרכו לפרש בגמ' אלא מ"ט דרב, דטעמא דשמואל נתפרש בדבריו דהוא משום דבכה"ג אין דעתו לקנות שביתה שם, ובל"ב מפרשינן דהוא משום דכל שאינו בזאח"ז, ולא תיקשי ע"ז דשמואל פירש טעם אחר, דבזה עצמו הוא דפליגי רב ושמואל, ובזה י"ל גם משה"ק הגאו"י שם מסוגיית הגמ' לקמן נ' ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-263)
263. ואכתי צ"ע, דבסוגיית הגמ' לקמן בעירב לב' רוחות או שעירבו לו עבדיו לב' רוחות, מבו' בד' הראשונים דחשיב דב' העירובים הם בב"א, ודנו אם פירכת הגמ' היא גם להך לישנא דטעמא דרב הוא משום דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, אף שלא הונחו העירובים בב"א, והיינו משום דקניית השביתה היא בביה"ש והו"ל בב"א, וא"כ מ"ט הכא חשיב כבזאח"ז, - וצ"ל דשאני בזה עירוב בפת דעיקרו הוא מכח הא דהפת קיימת בביה"ש, וע"כ הוו ב' העירובים בב"א, ומשא"כ הכא דקונה שביתה במקום פלוני, דעיקר הקני' היא מכח מה שבשעת אמירתו מצי רהיט, וכבר נקבע דזהו מקומו, חשיב כבזאח"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-264)
264. וצ"ב לפ"ז בהא דמשני דשאני מעשר בהמה דאיתי' בזאח"ז בטעות, דהרי כל הא דאיתי' בזאח"ז בטעות הוא שיחול עליו קדושת שלמים, אך קדושת מעשר ליתא בזאח"ז כלל, וא"כ מ"ט הוי זה טעם שיחול קדושת מעשר על העשירי, - ואמנם בפירש"י בקידושין נ"א א' פירש דמה שאמרו דמעשר איתי' בטעות, היינו דאף אם טעה מלקרות העשירי בשמו הוי מעשר, וע"כ כ"ה דחל שמו על הטעות, חל נמי כי נפיק י"א בהדי', ולפ"ז ניחא, אך אי"ז כל' הגמ' הכא דאמרינן דאיתי' בטעות "בזאח"ז". [↑](#footnote-ref-265)
265. ומבו' לפ"ז דגם הא דבב"א לא חיילי תרוייהו, הוא מכלל חידושא דרבה, ועי' חמד"ש קידושין נ"א א' שעמד בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-266)
266. והשעה"מ בפ"ג ממעה"ק הי"ג הק' דהיאך מצי לסמוך מספק, הרי הו"ל עבודה בקדשים, וכמבו' בפסחים פ"ט א' ובזבחים ע"ד ב' דא"א לסמוך מספק משום דהו"ל כעבודה בקדשים, ועיי"ש שכתב לישב דכ"ה דקי"ל דנשים סומכות רשות ולי"ב משום עבודה בקדשים, משום דכך נתנה התורה לאנשים חובה ולנשים רשות, ה"נ הא דממעטינן מעשר מסמיכה, היינו דליכא חובה לסמוך, אך הו"ל רשות, ולי"ב משום עבודה בקדשים, וזה חידוש רב, דבפשוטו במעשר דנתמעט מסמיכה, אין בזה קיום סמיכה כלל, ול"ד לנשים דאף דנתמעטו מסמיכה, מ"מ כיון דהוי מין קרבן הטעון סמיכה, איכא קיום סמיכה בסמיכתם, וע"כ לי"ב משום עבודה בקדשים. [↑](#footnote-ref-267)
267. וצ"ב דמ"ט בעינן להא דהוקדשו לתודה אחרת, דבכה"ג ל"מ להתקדש בשחיטת זבח זה, כיון שכבר הוקדשו לתודה אחרת, הרי בלא"ה כיון דאינם המ' חלות שהפריש, אינם מתקדשים בשחיטת תודה זו. [↑](#footnote-ref-268)
268. וצ"ע לכל הדרכים, דמ"ט הוצרכו הכא להא דתודה ליתא בטעות, הרי כל הא דבמעשר דאיתי' בטעות לא אמרינן כל שאינו וכו', הוא משום דאיתי' בטעות בזאח"ז, וכיון דאיכא גוונא דאיתנייהו בזאח"ז, ע"כ אף בב"א הוא קדוש, אך בתודה אף אם הי' הקדש טעות הקדש, ל"ה משכח"ל שיתקדשו בזאח"ז, אך למש"כ בפירש"י בקידושין נ"א א' דהא דמעשר איתי' בטעות, היינו דאף אם טעה מלקרות העשירי בשמו הוי מעשר, ניחא דהוצרכו לפרש דתודה ליתי' בטעות. [↑](#footnote-ref-269)
269. ובשיעורי הגר"ש שם כתב לישב, דבפירש"י שם מבו' דמפרש דמה שאמרו לא יקדשו מ' אא"כ קדשו פ', אי"ז תנאי, אלא היינו שנתכוין לכולם, ולא נתכוין שיתקדשו מ' מתוך פ', וע"כ כל הא דבכה"ג לא קדשו מ' מתוך פ', הוא מכח דינא דרבה דכל שאינו וכו'. [↑](#footnote-ref-270)
270. וראיתי לישב בזה בתרי אנפי, חדא, דהא דהשובת יש לו ד' אמות לכל רוח, לאו היינו דמקומו של אדם הוא ח' על ח', אלא היינו דאף דמקומו הוא ד' אמות, יש לו אותם לכל רוח, דהי מינייהו מפקת, וזה דלא כמש"כ המאירי לעיל מ"ה א' דאף יכול לברור ח' אמות לרוח אחת, וכ"נ בתוס' הרא"ש ותור"פ לקמן ס' ב' דלהך תנא אף עיר המובלעת בתחומו חשיבא כח' אמות, ונת' במקומו, אך בקונה שביתה במקום אחר, אין לו אלא ד' אמות, - וי"ל עוד, דכשאמר שביתתי תחתיו, מספק"ל שמא דעתו שתהא עיקר שביתתו בקצה האילן הצפוני או בקצה האילן הדרומי, ואך דכיון דיש לו ד' אמות לכל רוח, נמצא דמקצת מקומו ניכר, וע"כ הוא דבאילן שתחתיו ח' אמות, אין מקצת מקומו ניכר, דאפשר שקנה שביתה בקצה האילן הצפוני ואין לו אלא ד' אמות שבצפון, ואפשר שקנה שביתה בקצה האילן הדרומי ואין לו אלא ד' אמות שבדרום, אך דרך בתרא אינה מתישבת במה שאמרו לעיל בסוגיין דאמר ליקני ד' מתוך ח', והרי דכשאמר שביתתי תחת האילן, הוי דעתו על כל מקומו דד' אמות שיהא תחת האילן, ועוד, דלדרך זו נמצא דאף באילן שתחתיו ח' יש בידו לקנות שביתה תחת כולו, ואי"ז במשמע. [↑](#footnote-ref-271)
271. בפסקי רי"ד לקמן בסוגיין כתב בתו"ד, ז"ל, אבל אם לא סיים אותן ד' אמות שקנה, כגון שאמר שביתתי תחת אילן פלוני ותחת האילן יש בו הרבה אמות, או שאמר בגדר פלוני ובגדר הוא "יותר מד' אמות", עכ"ל, ומבו' לכאו' דדוקא באילן הוא דאמרינן דאם תחתיו ז' אמות קנה שביתה שם, ורק כשיש תחתיו הרבה אמות לא קנה שביתה שם, אך בגדר לא קנה שביתה שם כשהוא יותר מד' אמות, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-272)
272. ולכאו' צ"ל כמש"כ הקר"א די"ל דכיון דמקצת ביתו ניכר אמרינן דדעתו על מקום זה, ועי' גם בחזו"א שם שדן לפרש כן, - אך הנה לפ"ז נמצא דנפ"מ בזה גם לדעת שמואל, דבכה"ג דתחתיו של אילן הוא פחות מח' אמות אינו חמר גמל, דידוע מקום שביתתו, וכמש"כ כן החזו"א שם, ואין נראה כן מד' הרשב"א בעבוה"ק שלא כתב לחלק בין אילן שתחתיו ח' אמות לאילן שאין תחתיו ח' אמות, אלא לדעת הפוסקים כרב.

     שוב העירו די"ל דהטעם בזה הוא, דעל קניית השביתה שקונה באמה זו האמצעית, ליכא למימר כל שאינו בזאח"ז וכו', שהרי בין אם שביתתו היא בד' אמות הצפוניות ובין אם שביתתו בד' אמות הדרומיות ה"ה קונה שביתה שם, וע"כ שפיר חיילא קניית השביתה באמה זו, ותו יש בידו לברור ד' אמות לשביתתו. [↑](#footnote-ref-273)
273. ובד' הרי"ף צ"ב, דמ"ט חשיב דחצי אמה משביתתו ניכר, ולא חשיב דאמה משביתתו ניכר, כמש"כ הר"ח, ועמש"כ בזה בס' לשון הזהב. [↑](#footnote-ref-274)
274. והעירו דלפ"מ שפירשו התוס' לעיל מ"ט ב' בתי' קמא, דלדעת שמואל הוי כאומר שביתתי בכל הח' אמות, וכיון דל"מ לקנות שביתה בח' אמות, ע"כ מספק"ל היכן הוא קנין השביתה, לכאו' הדין נותן דבכה"ג דד' אמות הם בתוך תחומו וד' אמות הם חוץ לתחומו, יקנה שביתה באותם הד' אמות שבתוך תחומו, - אך י"ל לדעת הסוברים דאף אם בשעת אמירתו הי' המקום חוץ לאלפים, מ"מ כל שבשעה שקידש היום הוא בתוך אלפים ה"ה קונה שם שביתה, ולפ"ז נמצא דבשעת אמירתו היו ב' המקומות ראויים לקנין שביתה, וע"כ שפיר הו"ל ספיקא היכן הוא מקום שביתתו. [↑](#footnote-ref-275)
275. וצ"ע דלפ"מ שפירש ר"ח דהא דאמר שמואל דלא אמר כלום לביתו וכו', היינו דאינו יכול לילך אלא את האלפים אמה שבין מקום רגליו לאילן, הרי מבו' דשמואל ס"ל דאם לא קנה שביתה תחת האילן ה"ה קונה שביתה במקומו, וא"כ הדין נותן דאף אם האילן הוא חוץ לאלפים וד' אמות ולא קנה שם שביתה, ה"ה קונה שביתה במקומו, ומ"ט תניא דלא יזוז ממקומו, ושמא יש לחלק בין היכא דלא קנה שביתה משום דלא סיים מקומו, להיכא דלא קנה שביתה משום דהוא חוץ לתחומו, ואכמ"ל, ולמש"כ הגרע"א דהא דאינו יכול לילך אלא את האלפים שבין מקום רגליו לאילן, הוא משום דעקר דעתו מהמקום שאינו בכלל תחום האילן, ניחא. [↑](#footnote-ref-276)
276. וכ"ה מוכרח למשמעות ד' רש"י לעיל מ"ט ב' דבעינן שיהא בשעת אמירה תוך אלפים לעיקרו של אילן, וזה מתישב רק אי נימא דל"מ לקנות שביתה חוץ לתחומו, אך אם מצי לקנות שביתה חוץ לתחומו, ואף כשהאילן הוא חוץ לאלפים ה"ה קונה שביתה שם, ואך דהו"ל כיוצא חוץ לתחום, לכאו' אין מקום להצריך דבשעת האמירה יהא תוך אלפים לאילן, ואמנם באמת בל' רש"י הכא משמע דלא תלי במה שבשעת אמירתו הוא חוץ לאלפים, אלא במה שבשעת חשיכה הוא חוץ לאלפים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-277)
277. ובזה מתפרש משה"ק הגר"א שם לעיל מינה ע"ד המ"מ בדעת הרמב"ם דלדעת שמואל קנה שביתה במקום רגליו, דא"כ מה אמרו הכא תניא כוותי' דרב וכו' לימא תיהוי תיובתא דשמואל, הרי אדרבה סייעתא היא לשמואל, והיינו משום דלא יזוז ממקומו מתפרש דלא יזוז משביתת מקומו, וזה כדעת שמואל, והחזו"א בסימן ק"י סק"ה תמה ע"ז, דהרי שפיר י"ל בדעת המ"מ דפליג ע"ז וס"ל דלא יזוז ממקומו הוא כפשוטו דאין לו אלא ד' אמות, וזה דמסייעינן מינה לרב, - אך ד' הגר"א מתפרשים לפמש"כ הכא, דלדעת הרמב"ם בע"כ דלפ"מ דמשני דאיירי כגון דאיכא ממקום רגליו ועד עיקרו וכו', הרי דהא דתניא דלא יזוז ממקומו היינו דלא יזוז משביתת מקומו, וזהו שהק' דא"כ מעיקרא מה מסייעינן מינה לרב ומותבינן מינה לשמואל, - ועמש"כ בזה החזו"א שם סוסק"ב. [↑](#footnote-ref-278)
278. ובחי' הגרע"א כתב כן מדעתו, ותמה ע"ד המהרש"א שעמד בקו' זו, - אך לכאו' י"ל דקו' המהרש"א היא ע"ד רש"י שפירש דהא דמותבינן מינה לרב הוא משום דלרב אפי' לא מיצעו את התחום לא יזוז ממקומו, וע"ז שפיר הק' המהרש"א. [↑](#footnote-ref-279)
279. ומבו' בדבריו, דבכלל דינא דכל שאינו בזאח"ז וכו' נכלל גם הא דלא חיילי תרוייהו, וע"כ אף שפירש שם דהכא הוא קונה שביתה בב' המקומות, מותבינן מינה למ"ד דכל שאינו בזאח"ז וכו', דמכח זה הי' בדין דלא יקנה שביתה בב' המקומות, וכ"ה משמעות ל' הרי"ף והרא"ש לעיל בסוגיין, דאלמלי הא דכל שאינו בזאח"ז הי' קונה שביתה בכל הח' אמות, ומהני ע"ז דינא דכל שאינו בזאח"ז שלא יקנה שביתה כלל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-280)
280. והריטב"א כתב בשם תוס' דאדרבה כל הא דפרכינן מהך ברייתא לרב, הוא רק להך לישנא דטעמא דרב הוא משום דלא סיים אתרי', דלאידך לישנא דטעמי' הוא משום דכל שאינו בזאח"ז וכו', ל"ש ה"ט בעירב לב' רוחות, דכל המערב לב' רוחות דעתו שאם לא יקנו שביתת שניהם יקנה באחת מהן, וכמש"כ התוס' לעיל מ"ט ב' בתי' בתרא. [↑](#footnote-ref-281)
281. וצ"ב דמנ"ל דהא דהולך לצפון כעירובו לדרום וכו' הוא משום דקנה שביתה בב' המקומות, הרי י"ל דלעולם א"א לקנות שביתה בב' מקומות ואינו קונה אלא באחד מהם, ומספק הוא הולך לצפון כעירובו לדרום וכו', וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י, ואמנם גם בתחילת דברי הרמב"ן מבו' דהכא א"א לפרש דקונה באחד מהן, ואם א"א לקנות שביתה בב' מקומות אינו קונה כלל, ואף בלא דינא דכל שאינו בזאח"ז וכו', וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-282)
282. אך בדברי יחזקאל סימן ז' סקי"ג פירש דפלוגתת הבעה"מ והרמב"ן היא בגדר דינא דשביתת כלים, דהבעה"מ ס"ל דאי"ז שביתה דהכלים עצמן, אלא הם נגררים אחר הבעלים, וע"כ ל"ש בזה דינא דלא סיים אתרי', והרמב"ן ס"ל דהוא שביתה דהכלים עצמן, ואך דדין שביתתן הוא כרגלי הבעלים, וע"כ שייך בזה דינא דלא סיים אתרי', ועי' בחזו"א סימן ק"י סוסק"ה, - ואמנם גם למשמעות ד' הרמב"ן דמודה לד' הבעה"מ דל"ש בחלוק דינא דלא סיים אתרי', אלא דמייתינן מינה דקונה שביתה בב' מקומות, נראה מזה דס"ל דשביתת כלים הוא שביתה דהכלים עצמן, וע"כ שייך בזה הך דינא דאין קונה שביתה בב' מקומות, ומ"מ לא שייך בזה דינא דלא סיים אתרי', דאף דהוא שביתה דהכלים עצמן, מ"מ כיון דשביתתן נקבעת לפי הבעלים, והבעלים סיים מקומו, חשיב שפיר דמקום שביתת הכלים הוא מקום מסוים, (והרי גדולה מזו ס"ל להרמב"ן, דאף בעירב לב' רוחות חשיב כסיים אתרי').

     אך הנה בד' המאירי מבו' דאף אם טעמא דרב הוא משום דכל שאינו בזאח"ז וכו', ל"ש ה"ט בב' ששאלו חלוק, שהוא נגרר אחר הבעלים, ולכאו' מכוון דבריו הוא דשביתת כלים אינה שביתה דהכלים עצמן, אלא הם נגררין אחר הבעלים, וע"כ שפיר שייך שיהא לחלוק שביתה בב' מקומות, ול"ש בזה דינא דכל שאינו בזאח"ז וכו'. [↑](#footnote-ref-283)
283. ולכאו' י"ל בזה, דשאני כלי של שותפין דחלקו של כל א' הוא כרגליו, ומשא"כ הכא דכל החלוק מושאל לזה שחרית ולזה ערבית, נמצא דכל החלוק קונה ב' שביתות, - ומה שהוכיח הרמב"ן מדינא דעבד של ב' שותפין, הוא משום דעבד אינו כרגלי האדון, אלא דמהני לו עירוב דרבו, וע"כ הא דכשעירב רבו אחד לצפון ורבו אחד לדרום הוא קונה שביתה בב' המקומות, הוא כדעת שמואל דאדם קונה שביתה בב' מקומות, והיינו משום דעירוב של כל אדון, מהני לכל העבד, וכל שעירב זה לצפון וזה לדרום, נמצא דכל העבד קונה שביתה בב' המקומות. [↑](#footnote-ref-284)
284. והביאוה"ל בסימן ת"ט סי"א הביא לד' הראב"ד אלו, והחזו"א בסימן ק"י ריש סק"ו תמה ע"ז מד' הראב"ד בהשגות, ועי' בדברי יחזקאל סימן ח' סוסקי"ב שעמד בסתירת ד' הראב"ד. [↑](#footnote-ref-285)
285. והב"י בסימן ת"ט סי"א הוכיח ממה שהביא הרי"ף להא דלא שנו אלא באילן שתחתיו ח' וכו', אף דקי"ל כשמואל, דגם לדעת שמואל אינו קונה שביתה תחת האילן, וכמש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם, וכ"כ בשו"ע שם, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה וכן דעת הרי"ף והחזו"א בסימן ק"י סק"ד, - ולכאו' למש"כ בס' העתים והמאירי דהרי"ף כתב מעיקרא דהלכתא כרב, ואח"כ ציוה לתקן דהלכתא כשמואל, קרוב הדבר דמה שהביא להא דלא שנו אלא באילן שתחתיו ח', הוא לפ"מ דס"ל מעיקרא דקי"ל כרב, ואה"נ לפ"מ שחזר בו דקי"ל כשמואל, ליכא נפ"מ בין אילן שתחתיו ח' לאילן שתחתיו ז', וכ"ה מבו' בפי' ריו"נ שכתב ע"ד הרי"ף דהא דקאמר לא שנו אלא באילן שתחתיו ח', אדרב קאי, ובזה מתפרש גם מה שהשמיט הרי"ף לשנויא דכגון דאיכא ממקום רגליו ועד עיקרו תרי אלפים וארבע גרמידי, שעמד ע"ז הגאו"י, - ועי' בדברי יחזקאל סימן ח' ענף ג' במש"כ לישב לד' הרי"ף בע"א. [↑](#footnote-ref-286)
286. והמרכה"מ והאו"ש שם כתבו בדעת הרמב"ם, דלרבנן דישן אינו קונה שביתה, הרי דה"נ הכא כיון שעקר דעתו ממקום רגליו אינו קונה שביתה שם, אך לפ"מ דקי"ל כריב"נ דישן קונה שביתה, אף הכא הוא קונה שביתה במקום רגליו, ודלא כפירש"י לעיל מ"ט ב' בסוד"ה ל"א, דאפי' ריב"נ לא קאמר בכה"ג, וזהו שפסק כן הרמב"ם, וכ"כ המרומי שדה לעיל בסוגיין, והדברי יחזקאל בסימן ח' סקי"א. [↑](#footnote-ref-287)
287. ועיי"ש שכתב דהרמב"ם פסק כטעמא קמא דלא סיים אתרי', משום דטעמא בתרא אותיבו עלי', ומבו' בדבריו דלא קי"ל כלל לדינא דרבה דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, וזה דלא כמש"כ ש"ר דקי"ל הכי, ואף למ"ד דהכא לא אמרינן הכי, הוא משום דבתחומין הקילו, או משום דהוי כאומר ליקנו לי ד' מתוך תמני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-288)
288. ובדבריו שם משמע דכל הא דבעינן להא דיכול להגיע ע"י רוח שאינה מצוי' דים, הוא רק לדרך בתרא שפירש שם דלא חשיב דהוא בתחום עירו, והא דהוא קונה שביתה משם הוא משום דהוי כהחזיק בדרך, אך לדרך קמא שפירש שם דחשיב דהוא בתחום עירו, דאין תחומין נמדדין להן בים, ה"ה קונה שביתה בעיר, אף אם אינו יכול להגיע לשם מבעו"י, ועי' בחזו"א בסימן ק"י סוסק"ו שנקט כן, ואך דמה שהוכיח כן ממתניתין דריש פירקין, לכאו' אי"ז כד' הרמב"ן דהתם היו יכולין להגיע לעיר ע"י רוח שאינה מצוי' דים, ועיי"ש שנסתפק אם הוא משום חשיבות עיר שיש לה עיבור ויש לה תחום לכמה דברים, אבל בית יחידי לא, או דאף בבית יחידי כיון דדעתו לקבוע שם פתא ולינה א"צ שיהא רהיט ומטי. [↑](#footnote-ref-289)
289. והוא מבו' כן מעיקר מש"כ הרמב"ן שם, דמה"ט הוא דישן אין לו אלא ד' אמות, כיון דכבר חל בו השביתה דשבו איש תחתיו, ותו לא חייל בי' השביתה דאל יצא איש ממקומו, והרי דבשובת דיש בו להשביתה דאל יצא איש ממקומו, לי"ב להשביתה דשבו איש תחתיו.

     ועמש"נ לעיל מ"ה א' במש"כ המהרשד"ם באו"ח סימן ט' בדעת המ"מ, די"ל דישן בדרך לדעת ריב"נ דיש לו אלפים אמה, אין לו ד' אמות דשובת, דלכאו' הוא מתישב רק אי נימא דדין ד' אמות דשובת אינו חד דינא עם דין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום, וע"כ אף דלרבנן דישן אינו קונה שביתה יש לו ד' אמות, מ"מ לריב"נ דהוא קונה שביתה, אין לו ד' אמות. [↑](#footnote-ref-290)
290. וכ"נ גם בד' רש"י לעיל מ"ה ב' ד"ה ובלבד דדין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום ודין ד' אמות דשובת ודנותן עירובו חד דינא הוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-291)
291. אך התורי"ד במהדו"ת שם דקדק מד' רש"י הכא דלא ילפינן מהך קרא אלא לד' אמות דיוצא חוץ לתחום, וכתב ללמוד כן גם מד' הירושלמי בריש פירקין, וכתב לפ"ז דשובת אין לו ד' אמות, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-292)
292. ואך דחלוקין הן רש"י ור"ת בטעמם, דדעת רש"י דהרי לגבי מעביר ד' אמות בעינן לעולם ד' אמות ואלכסונם, משום דליכא למיתב בהו פיאות אלא כה"ג, אך לגבי תחומין אלפים אמה אין נותנין אלא אלפים אמה מרובעות, ולגבי שיעור רה"י ל"ב אלא שיהא בו ד"ט מרובעות, וכמש"כ התור"פ והרשב"א וש"ר בדעתו, אך דעת ר"ת דלענין כל דיני שבת נותנין את האלכסון, ושיעור תחומין הוא אלפים וח' מאות אמות, ושיעור רה"י הוא בה' אמות וג' חומשין, ועמש"נ להלן בד' הגר"א בסימן שמ"ט בזה. [↑](#footnote-ref-293)
293. וכ"כ בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ק"ד דהמעביר ברה"ר חייב כשיש בין המקום המועבר ממנו והמועבר עליו יותר מריבוע ד"א על ד"א. [↑](#footnote-ref-294)
294. ובד' התורי"ד שם נראה דהטעם בזה הוא, משום דיסוד דינא דמעביר ד' אמות, הוא מיוסד ע"ז דד' אמוח הם מקומו של החפץ, וע"כ גם בזה אמרינן דנותנין לו ד' אמות לכל רוח מרובעות לריבוע העולם. [↑](#footnote-ref-295)
295. אך יתכן דאין מכוון הריא"ז דהוא לפי ריבוע העולם, אלא לפי צורת הרה"ר, וכמש"כ שם דתליא אם בא להעביר לאורך רה"ר או לרחבו, או בא להעביר לאלכסונו, ואמנם לפ"ז בהרבה מן האופנים יל"ע היאך לדון את צורת אורך רה"ר ורחבו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-296)
296. ולכאו' לדעת הראב"ד כל הא דאינו חייב עד שיעביר ד' אמות ואלכסונם, הוא רק כשמעביר ממקום רגליו ד' אמות, דבזה הוא דאמרינן דכל ד' אמותיו הוו מקומו, ואינו חייב עד שיוציא משם, וע"כ כ"ז דהוי בתוך הריבוע דד' אמות דילי' אינו חייב, אך כל שמעביר ברחוק ממקום רגליו, ל"ב ד' אמות ואלכסונם, דלכאו' כל הא דמצינו לקבוע הריבוע דד' אמות לפי צורת עמידתו, הוא רק בד' אמות הסמוכים לו, אך כשמעביר בד' אמות הרחוקים ממנו, אין מקום לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-297)
297. אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ד מבו' להדיא דגם בדין הוצאה מד' אמותיו ס"ל דיש לו ה' אמות וג' חומשין, שהרי דבריו שם קיימי בדין ד' אמותיו, וכמש"כ שם דתליא בד' אמות שבירר לו, עיי"ש, אף שהכריע בסוגיין כדעת רש"י ושלא כדעת ר"ת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-298)
298. ויסוד דבריו הוא, דאיכא דין בפנ"ע דמותר לטלטל בד' אמותיו משום דהן מקומו, ובאלכסון של ד' אמותיו מותר לטלטל לכתחילה, ורק כשמטלטל ביושר של ד' אמותיו, אסור לטלטל לכתחילה, ועמש"כ לפרש בזה בקונט' מחי' הגרי"מ סימן ב', - ועיי"ש שפירש עד"ז בד' הראב"ד בפי"ב משבת הט"ו דלא הותר לטלטל פחות מד' אמות שלא במקום הדחק אלא כשיהא לשם מקום קביעות כגון ששבת שם וכו', והיינו דס"ל דרק בכה"ג הוא דאמרינן דיש לו ד' אמות, ובתוך ד' אמותיו שהם מקומו מותר לטלטל לכתחילה דאי"ז אף חצי שיעור. [↑](#footnote-ref-299)
299. ולכאו' הוא ד' הראב"ד והתוס' שהביא הרשב"א בסוגיין שהק' ע"ד רש"י דלא אישתמיט בשום מקום כשהזכירו ד' אמות שאמרו ה' אמות וג' חומשין, - אך צ"ע, שהרי להדיא כתב הרשב"א בשם הראב"ד דכשמעביר לאלכסון עצמו אינו חייב עד שיעביר הן ואלכסונן. [↑](#footnote-ref-300)
300. ואין לומר דכל הא דבעינן הן ואלכסונן הוא רק בד' אמותיו, אך כל שמעביר וזורק חוץ לד' אמותיו לי"ב לדינא דהן ואלכסונן, שהרי ד' הרשב"א בפ"ד שם קיימי בדין ד' אמותיו, וכמש"כ שם דתליא בד' אמות שבירר לו, עיי"ש, וע"ז הביא הפלוגתא אם בעינן הן ואלכסונן. [↑](#footnote-ref-301)
301. ועיי"ש שכתב במה שאמרו בירושלמי בריש פירקין דכשהוא נפנה נפנה מן הצד וכשהוא מתפלל מתפלל לוכסן, והיינו דבד' אמות דהרחקה מן הצואה, ל"ב הן ואלכסונן, (ועי' בשיירי קרבן שם שתמה בזה, ועי' במג"א סימן ק"ב סק"א ובפר"ח ופמ"ג שם, ובמ"ב שם סק"ב, בדין ד' אמות שלפני המתפלל), ועמש"כ בזה בס' קרית אריאל פ"ו הערה י"ד, ותיקשי דלר"ח בן אנטיגנוס היכי עביד, דלדידי' אף בד' אמות אין נותנין אלכסון, וכתב די"ל דהירושלמי לטעמי' לגיר' הקה"ע דאף לר"ח בן אנטיגנוס ד' אמות הם מרובעות, ובדעת המדרש י"ל דס"ל כתלמודין דהותר לצאת חוץ לד' אמות משום דגדול כבוד הבריות. [↑](#footnote-ref-302)
302. וכתב לפ"ז דלעולם יכול להניח עירובו בתוך אלפים וח' מאות אמות של עירו, ע"י שיברור ד' אמות של שביתתו שיהא אלכסונן לצד העיר, דבכה"ג נגרר תחומו אחר ד' אמות שבירר, ובאלכסונן הוא ג"כ אלכסון של תחומו, וכתב עוד, דהשובת בבקעה לעולם יש בידו לילך אלפים וח' מאות אמות, ע"י שיברר הד' אמות שלו ויקבע אלכסונן בהצד שרוצה לילך שם. [↑](#footnote-ref-303)
303. והכי מסתברא, דהרי כל הא דלדעת רש"י ודעימי' בד' אמות דמעביר לא תלי בריבוע העולם, הוא משום דליכא למימר בהו ריבוע ועיגול, אך בד' אמות דשביתה יש לרבע כריבוע העולם, או כנגד פניו, ומהיכ"ת יהא תלוי זה בדעתו. [↑](#footnote-ref-304)
304. ולדעת הרשב"ם דלעולם נקבע האלכסון לריבוע העולם, לכאו' ה"נ דין הריבוע דד' אמות דשביתה, הוא לריבוע העולם, אך יש לדון בזה למש"כ הריטב"א דכל הא דבמעביר ד' אמות מרבעין לריבוע העולם, הוא משום דהוא דאורייתא, (וע"ד ל"ד לתחומין דרבנן דבעיר מרובעת אין מרבעין אותה לריבוע עולם), וכ"ה מבו' בד' הריא"ז ה"ה דין ח', - ולמש"כ הראשונים בשם הראב"ד בדין מעביר ד' אמות דתליא אם מעביר ביושר כנגד פניו או באלכסון עצמו, לכאו' ה"נ בד' אמות דשביתה, הוי ריבועם כנגד פניו, וצ"ע לפ"ז בדין ד' אמות דמניח עירובו. [↑](#footnote-ref-305)
305. והעירו בזה, דמ"ט בעינן בזה לדינא דפאות, ומ"ש מכל שיעורי מקום שבתורה דבעינן שיהיו מרובעים, כשיעור בית בד' אמות על ד' אמות, ושיעור סוכה בז' על ז' טפחים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-306)
306. והחזו"א בסימן ק"י סקכ"ד כתב דכ"ה דעת הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א והטור בסימן שמ"ה, וע"כ השמיטו להך דינא דעמוד גבוה י' ורחב ד' צריך והן אלכסונן, וסתמו וכתבו דכל שהוא רחב ד' על ד' הוי רה"י, - וכ"נ בספר הבתים שערי איסור הוצאה פ"א שפירש כן בדעת הרמב"ם, וכ"נ גם בד' הרמ"ך בפי"ב משבת הי"ט שפירש כן בד' הרמב"ם, ועיי"ש שתמה ע"ז דמ"ט לענין מעביר ד' אמות ס"ל דבכל ענין נותנין לו אלכסון, אך דעת הרמב"ם היא כדעת רש"י שחילק ביניהם, וכ"כ בס' קובץ על יד שם. [↑](#footnote-ref-307)
307. ושאני לענין תחומין דמרבעים את העיר, וצריך לקבוע היאך לרבע אותה, ובזה הוא דאזלינן בתר ריבוע העולם. [↑](#footnote-ref-308)
308. וצ"ב דבמעביר ד' אמות הרי ליכא ריבוע אחר, ושפיר מרבעין כריבוע העולם, ושמא ס"ל דהו"מ לרבע כפי צורת עמידת החפץ, או דס"ל דהו"ל לרבע כנגד פניו של האדם, וכדעת הראב"ד. [↑](#footnote-ref-309)
309. ובד' הרמב"ן שהביא המ"מ בפ"ה מעירובין ה"ו מבו' דה"נ לפ"מ דקי"ל דתחומין דרבנן עיקר הא דמהני עירוב הוא מדינא, ומשום דזהו מקומו, דומיא דהא דמהני עירוב למ"ד דתחומין דאורייתא, עיי"ש, - אך הטור בסימן ת"ח כתב דהא דמהני עירוב הוא משום דתחומין דרבנן, וי"ל בדעתו, דס"ל דהא דלמ"ד דתחומין דאורייתא מהני עירוב, הוא מהלמ"מ, וכמש"כ הרמב"ן בדרך קמא, אך לפ"מ דקי"ל דתחומין דרבנן, וליכא להך הלכתא, הרי דכל הא דמהני תחומין הוא קולא שהקילו חכמים בדרבנן, ועמש"כ בזה האלי' רבה שם סק"א והבית מאיר שם. [↑](#footnote-ref-310)
310. וזה נרמז במש"כ הרמב"ן שם דהעירובין בין ברגליו "בין בפה" בין בפת כולם דבר תורה הם. [↑](#footnote-ref-311)
311. ועיי"ש שכתב דלפ"ז הי' בדין דהיושב בביתו ואמר שביתתי במקום פלוני, יהא חמר גמל, שהרי מה"ת קנה שביתה במקום פלוני, ומדרבנן לא קנה שביתה במקומו, דבעשיר ל"מ שביתתי במקום פלוני, וכתב די"ל דכיון דרבנן ביטלו עירובו, ניח"ל בשביתת ביתו. [↑](#footnote-ref-312)
312. אך בכלים בגונא דיש להן שביתת עצמן, והיינו בחפצי הפקר לריב"נ, ובכלים שמחוץ לתחום הבעלים לדעת הסוברים דקונים שביתה במקומם, מסתבר דאי"ז מדין עירוב, אלא משום דקביעותם שם, ולכאו' לא מצינו כלל דין עירוב על שביתת הכלים עצמן, כשאין שביתתם כשביתת הבעלים, - ואמנם ילה"ע לפ"ז במה שאמרו לעיל מ"ה ב' דלרבנן דישן אינו קונה שביתה, ה"נ חפצי הפקר אין קונין שביתה. [↑](#footnote-ref-313)
313. ולכאו' נמצא לפ"ז, דלמש"כ הב"י בסימן תט"ו דלמ"ד דעיקר עירוב בפת, ל"מ עירוב ברגליו לדבר הרשות, ונת' להלן, הרי דאף המהלך בדרך וחשכה לו, אינו קונה שביתה במקומו להלך אלפים אמה, אלא כשהוא הולך לדבר מצוה, לדעת הסוברים דאף בדיעבד ל"מ עירוב לדבר הרשות, ומשנתינו איירי בהולך לדבר מצוה, וכן הא דתנן לעיל מ"ה א' דהישן בדרך יש לו אלפים אמה לכל רוח לריב"נ, הוא בהולך לדבר מצוה, - אך שמא בכה"ג דאין לו מקום שביתה אחר, הקילו חכמים דיועיל עירובו ברגליו שם אף לדבר הרשות, וזה ניחא טפי אי נימא דיסוד דינא דאין מערבין אלא לדבר מצוה, הוא שלא התירו לערב לדבר הרשות, ומכח זה הוא דאין עירובו חל, וע"כ שפיר י"ל דבכה"ג שאין לו מקום שביתה אחר, שרי לערב לדבר הרשות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-314)
314. והריטב"א כתב כן גם בדעת רש"י, והדרישה בסו"ס ת"ט פירש בדעת רש"י דלא תלי אלא אם יש לו פת או אין לו פת, והא דנקט בא בדרך הוא משום דמסתמא אין לו פת, עיי"ש, [↑](#footnote-ref-315)
315. ובפי' ריו"נ לעיל במתניתין כתב לפרש טעם הא דלא התירו לומר שביתתי במקום פלוני אלא לבא בדרך, דהיינו משום דהוא יגע, והיינו דמה"ט לא הטריחוהו לילך לאותו מקום, והוצרך לזה, דאל"כ תיקשי דמה לי דאין לו פת, ומה טעם יש בזה שלא ילך לאותו מקום ויקנה שם שביתה ברגליו, וכ"כ המ"ב בסימן ת"ט סקע"ג, - והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דהתירו לבא בדרך, הוא משום דהוא ירא שמא תחשך וא"א לו להגיע לשם ולתת שם פת, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ז מעירובין ה"ג, ונת' עוד בזה לקמן נ"ב א' בהערה?. [↑](#footnote-ref-316)
316. ובד' ריו"נ והמאירי שם משמע דלא חשיב כעני, אלא כשהי' דעתו לילך לעיר השני' קודם השבת, ול"ה דעתו כלל לערב ברגליו ולקנות שביתה באמצע הדרך, והגאו"י כתב כן גם בדעת רש"י והרשב"א וריטב"א, וכתב בדעת התוס' והרמב"ן דפליגי ע"ז וס"ל דרק כשדעתו לערב ברגליו ולחזור ללון בביתו, הוא דחשיב כעשיר, אך כל שדעתו לשבות ברגליו ולהמשיך לילך לעיר השני', חשיב כעני, עיי"ש, וצ"ע דגם הרשב"א והריטב"א בסוגיין כתבו ע"ד ד' התוס', וכ"נ גם בל' רש"י בסוד"ה שיש לו ב' בתים. [↑](#footnote-ref-317)
317. אך החזו"א בסימן ק"י סק"ו ד"ה ומש"כ המ"ב וד"ה כתב הרז"ה, נחלק ע"ד המ"ב, וכתב בדעת הרמב"ם ובדעת הבעה"מ דעני היושב בביתו לא מצי למימר שביתתי במקום פלוני, עיי"ש, ועמש"נ לקמן נ"ב א' ? בהערה ? לדון בדעת הרמב"ם בזה, - ועי' עוד בדבריו שם לעיל מינה ד"ה סי' ת"י שכתב לחלוק על מש"כ המ"ב בסימן ת"י סק"ב דדעת הרבה פוסקים דכל שיצא כדי לערב חשיב כעשיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-318)
318. אך בד' עוד מקמאי שנחלקו שם ע"ד רש"י, י"ל דס"ל דלא איירי התם במערב ברגליו, אלא במערב בפת, וע"כ הוא דס"ל דאין מערבין אלא לדבר מצוה, וכמש"כ המג"א שם בדעת הרא"ש, והרי משמעות מתניתין התם דאיירי כשיצא זמן איסור חמץ, (דאכתי מצי לבטלו), וסתמא דמילתא אין יוצא בשעה זו להחשיך על התחום, (וגם דבכה"ג הרי שפיר יש בידו לחזור למקומו ולבער ולחזור ולהחשיך), וכן צ"ל בד' המאירי שם, שהרי לקמן פ"ב א' כתב דבעירוב ברגליו לית דין ולית דיין דמערבין אף לדבר הרשות. [↑](#footnote-ref-319)
319. והאהעו"ז שם כתב דלפ"ז למ"ד דעיקר עירוב בפת, מהני עירוב בפת אף לדבר הרשות, ועיי"ש שהק' ע"ז מכ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-320)
320. ומתו"ד למדנו, דטעם הא דבעינן להא דכי רהיט מטי, הוא משום דל"מ כשאומר שביתתי במקום פלוני, אלא כשיש בידו לערב ברגליו ממש, וע"כ ל"מ אלא אם יכול לבא לשם במרוצה ולערב ברגליו. [↑](#footnote-ref-321)
321. והמהרש"א כתב דל"ד להוציאוהו נכרים ונתנוהו בדיר או סהר דמהלך את כולו, ודבריו מתפרשים כמש"כ רש"י מ"ב א' דלא הקילו חכמים להלך את כולו, אלא במי שאין לו אלא ד' אמות. [↑](#footnote-ref-322)
322. והחזו"א בסימן ק"ט סקט"ז ד"ה נ"א ב' כתב לישב, דדינא דעיר שלן בה הוא רק כשתחומו נכנס ד' אמות בתוך העיר, אך כל שתחומו נכנס בתוך העיר פחות מד' אמות, לי"ב לדינא דעיר שלן בה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, אך בהגה' סמ"ק שם מפורש דאף אם נכנס המדה בתוך העיר אמה אחת, יש בזה לדינא דעיר שלן בה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-323)
323. והתור"פ לעיל מ"ב ב' כתב כן בדעת רש"י, דלא תלי במה שלן בעיר, אלא תלי במה ששבת שם בביה"ש, - אך בסוגיין כתב דאיכא להתירא דעיר שלן בה, ופירש דהוא משום שלא הלך לו אלא לפי שהי' רוצה לערב ולקנות לו שביתה, וע"כ הוי כמו שבת בעירו והויא כל העיר כולה נחשבת כד' אמות, והחזו"א בסימן ק"ט סקט"ז ד"ה נ"א ב', כתב עד"ז מדעתו. [↑](#footnote-ref-324)
324. והתורי"ד כתב דהיינו כשעירב "ע"י שליח" ולא עמד שם ברגליו, וצ"ע דמ"ט הוצרך להעמידה בעירב ע"י שליח, הרי אף בעירב הוא עצמו, מ"מ כל שלא הי' שם בביה"ש, ל"מ אלא מדין נותן עירובו, - ולכאו' מבו' מד' התורי"ד דס"ל דשפיר מצי לערב ברגליו אף כשאינו עומד שם בביה"ש, וכאשר כ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ז מעירובין ה"א וה"ב, ונת' לעיל מ"ט ב', עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-325)
325. ויש ללמוד מדבריו, דמדינא כל שיצא חוץ לתחומו אסור לילך כלל, והא דמותר לילך ד' אמות הוא משום דניתן לו שביתה דד' אמות, ובזה הוא דמיבע"ל בנותן את עירובו שכבר הרויח אלפים, דכל שיצא מתחומו לא ניתן לו עוד ד' אמות, ויהא אסור לילך כלל. [↑](#footnote-ref-326)
326. משמעות דבריו דכל הא דנותן עירובו בעיר מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה, הוא רק בעיר שיש לה מחיצות, - אך י"ל דכ"ז הוא לפ"מ דמיבע"ל דנותן עירובו אין לו ד' אמות, אך לפ"מ דקי"ל דיש לו ד' אמות, הרי דאף עיר שאין לה מחיצות חשיבא את כולה ומהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-327)
327. וצ"ע במה שנסתפק הבית מאיר בסימן ת"ח בדעת הרמב"ם והטוש"ע אם קי"ל לדינא דרבא. [↑](#footnote-ref-328)
328. ולעיל מ"ח א' נת' לפרש בזה בע"א, דד' אמות דשובת ונותן עירובו דהוא משום דד' אמות הוא מקומו, הוי הוא באמצען, אך ד' אמות דיוצא חוץ לתחום דהוא קונה ד' אמות, ה"ה קונה אותם לאותה רוח שיברור. [↑](#footnote-ref-329)
329. וכמש"כ תור"פ והאו"ז בסימן קנ"ח דרש"י נקט לעיקר כפי' בתרא. [↑](#footnote-ref-330)
330. ואמנם מבו' בדבריו שם דס"ל, דאף דחשיב כעשיר ולא קנה שביתה במקום פלוני, מ"מ לא אמרינן דלא יזוז ממקומו, ואך דמ"מ ס"ל לר"מ דהוי כחמר גמל, והמהרש"ל כתב לפרש בזה למש"כ רש"י לקמן ס' א' ד"ה ואסור לעירובו, דהעומד בביתו ועירב במקום שאינו עירוב יש לו שביתה בביתו, דמסתמא בביתו ניח"ל למיקני כשאין עירובו עירוב, וכ"כ התור"פ והרשב"א והריטב"א, ועמש"כ ע"ז המהרש"א, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-331)
331. ומבו' בדבריו דהוצרך לזה למ"ד דהוא קונה שביתה אף כשלא אמר שביתתי במקום פלוני, ובכה"ג כל הא דיש לנו לומר דהוא קונה שביתה במקום אחר, הוא רק כשיש מקום הרגיל ונודע שקונין שם שביתה, וזה מתפרש היטב למשמעות ד' הרשב"א דאף א"צ להתכוין לקנות שביתה במקום פלוני, (ונת' להלן), דאם בעינן להתכוין לקנות שביתה שם, שפיר י"ל דמהני אף כשאין שם מקום הרגיל ונודע שקונין שם שביתה. [↑](#footnote-ref-332)
332. וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם ה"ב דאף כשהלך לערב בפת במקום מסוים וחזר הוא קונה שביתה שם, וזהו שכתב שם דנעשה כמו שעומד שם או שהניח עירובו שם, דכל שהלך כדי לעמוד שם ולקנות שביתה ברגליו, הו"ל כמו שעומד שם, וכל שהלך כדי להניח שם פת, הוי כהניח עירובו שם, - וכ"נ בד' החזו"א בסימן ק"י סק"ו ד"ה ונראה שפירש כן בד' הרמב"ם, ועיי"ש שכתב בדעת הרא"ש דפליג ע"ז וס"ל דבהולך לערב בפת וחזר לא אמרינן דקנה שביתה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מדינא דנתגלגל עירובו, ובמש"כ לדחות, ועי' עוד בזה בד' החיי אדם בכלל ע"ז סכ"ה. [↑](#footnote-ref-333)
333. ויש להעיר בזה, דאי נימא דהא דא"צ לומר שביתתי במקום פלוני הוא מדינא דדברים שבלבו ובלב כל אדם, וכמש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין, מוכח מהכא דלא אמרינן דכל דמספק"ל באומדן דעתו, ל"ה כדברים שבלבו ובלב כל אדם ול"מ בודאי, וזה דלא כמש"כ בעליות דרבינו יונה ב"ב קמ"ח ב' דספק אומדנא הוי כדברים שבלב, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ר"נ סק"ה בדעת הרא"ש והטור. [↑](#footnote-ref-334)
334. ומד' רש"י דמצי להסתלק מרוח אחת, יש ללמוד דדין תחום דאלפים אמה, לאו היינו דמותר להרחיק אלפים אמה ממקומו, אלא היינו דכל התחום חשיב כמקומו, וע"כ הוא דס"ל דמצי להסתלק מרוח אחת, וגם מד' הריטב"א משמע דלא פליג בהך מילתא, אלא דס"ל דכל שדעתו לקנות שביתה כאן, ל"מ למימר דאינו קונה אלא חצי שביתה. [↑](#footnote-ref-335)
335. וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פט"ו הפ"ט, וכתב לפ"ז דכל שאמר בפירוש שביתתו במקום פלוני מהני אף שאין לו בית בעיר השני', וכ"כ המ"ב בסימן ת"י סק"ז לדינא, והגאו"י תמה ע"ז, דזה מתישב רק לפי' קמא דרש"י, אך לפי' בתרא דרש"י, שהסכימו לו ש"ר, בע"כ דאף כשאמר שביתתי במקום פלוני ל"מ אלא כשיש לו בית בעיר השני', וגם קשיא סתירת דברי הרשב"א לדבריו בחי' בסוגיין שכתב דהא דמוקמינן לה כשיש לו בית בעיר השני', הוא משום דאל"כ עשיר הוא, ולפ"ז ל"מ אף כשאמר שביתתי במקום פלוני, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"י סק"ו ד"ה והא דאמר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-336)
336. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה שאמרו דאיהו כיון דנפיק לאורחא הו"ל עני אינהו עשירים נינהו, לאו היינו דהא דאינהו עשירים הוא משום דלא יצאו, שהרי אף אם יצאו הוה חשבינן להו כעשירים כיון דאין להם בית בעיר השני', אלא היינו דהוא חשיב כעני משום שיצא לדרך ויש לו בית בעיר השני', והם שאין להם בית בעיר השני' אף אם יצאו לדרך הוו כעשירים. [↑](#footnote-ref-337)
337. והביאוה"ל בסימן ת"י ס"א ד"ה בד"א כתב בשם הרבה פוסקים דכל שיצא מביתו ע"מ לערב חשיב כעשיר, וכתב דהוכיחו כן מל' הגמ' דקאמר מי שהיו לו ב' בתים בב' תחומי שבת, דמשמע דוקא כשהחזיק בדרך כדי להגיע לבית אחר שיש לו במקום אחר ואח"כ נמלך לחזור וללון לע"ע בבית דאז יש לחשבו כבא בדרך, אבל ביצא ע"מ לערב לא חשוב כבא בדרך אלא הרי הוא כיושב בביתו שצריך לערב בפת דוקא מפני שפתו מצויה לו בביתו, עכ"ד, ומצינו עד"ז בד' המאירי, וכתב לפ"ז דל"ד נקט שיש לו ב' בתים, אלא אורחא דמילתא נקט דאין דרך ללון בשבת במקום שאין לו בית שם, אך בד' ש"ר לא מצאתי לזה, ושמא פירש הביאוה"ל כן בד' רש"י לעיל נ"א ב' ד"ה שיש לו ב' בתים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-338)
338. אך משמעות דברי רש"י, דרק לפי ל"ב פירש כן דכל הא דבעינן שיחזיק בדרך הוא כדי לחשבו כעני, אך לפי ל"ק, הרי דהא דבעינן שיחזיק בדרך, הוא גם משום דכל הא דאף דלא אמר שביתתי במקום פלוני קנה שביתה שם, הוא רק כשהחזיק בדרך, דודאי דעתו לקנות שביתה שם. [↑](#footnote-ref-339)
339. ובזה מתפרש משמעות דברי הרמב"ם שם ה"ג, דאף בהחזיק בדרך ל"מ לקנות שביתה אלא כשהוא עני, דהחזיק בדרך ל"מ לחשבו כעני, והא דבעינן החזיק בדרך הוא משום דרק עי"ז מצינו לחשבו כמו שהוא עומד במקום זה, וכ"ה משמעות דברי הרמב"ם שם ה"ט דלעולם ל"מ למימר שביתתי במקום פלוני אלא כשהחזיק בדרך, וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, דעני קונה שביתה בריחוק מקום אם הי' בא בדרך, וכן נקט החיי אדם בכלל ע"ז סי"ז, ובדבריו שם סכ"ה מבו' להדיא כן, דהוא דין בפנ"ע דבעינן החזיק בדרך דעי"ז חשבינן לה כעומד שם, עייש"ה, - אך הביאוה"ל בסימן ת"י ס"א והשעה"צ שם סק"ג כתב בדעת הרמב"ם דעני מצי למימר שביתתי במקום פלוני אף כשלא החזיק בדרך, והא דבעינן החזיק בדרך הוא בעשיר, דע"י שהחזיק בדרך הו"ל כעני, ועיי"ש בשעה"צ שכתב לדחוק בל' הרמב"ם בה"ג, והוכיח כן מסוגיית הגמ' לעיל, וצ"ע, - ויש להעיר עוד בזה, דבל' הרמב"ם שם ה"ג מבו', דהא דבא בדרך מצי למימר שביתתי במקום פלוני, אי"ז משום דסתמא דמילתא אין לו פת, אלא אף דיש לו פת, מ"מ שהוא בריחוק מקום וירא שמא תחשך עד שיגיע לאותו מקום, הקילו בו לומר שביתתי במקום פלוני, וכ"ה להדיא בל' הרמב"ם בפיהמ"ש דדינו כעני, משום דא"א לו להגיע לשם וליתן שם פת, ולפ"ז מבו' דלאו דינא הוא דכל שהוא בדרך חשיב כעני, ורק כשא"א לו להגיע לשם בהילוך כדרכו הוא דחשיב כעני, ובע"כ דדינא דהחזיק בדרך הוא דין בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-340)
340. וגם לפי' קמא דרש"י דלכו"ע א"צ לומר, מבו' בד' רש"י דאף א"צ שיהא כן בלבו, וזהו שפירש לעיל נ"א ב' ד"ה איהו דטעמא דר"מ דה"ז חמר גמל הוא משום דמספק"ל אם דעתו לקנות שביתה בסוף התחום, והרי דאיירי כשלא הי' בלבו לקנות שביתה שם. [↑](#footnote-ref-341)
341. והרמב"ם והשו"ע שם כתבו דגם כשיצא ועמד במקום שקונה בו שביתה כיון שגמר בלבו קנה, ומבו' דבעינן כונה לקנות שביתה שם, והביאוה"ל שם כתב דל"ד לבא בדרך וישן דקונה שביתה, דשאני הכא שהוא עומד בעירו ורוצה לחזור וללון בעירו אלא שהי' בשעת חשיכה על התחום, ובכה"ג בעינן שיכוין לקנות שם שביתה, ועד"ז כתב המ"ב בסימן ת"ט סקכ"ט, והוא מד' הב"י שם ס"ז, ועיי"ש בשעה"צ סקכ"ז שצידד דסגי במה שיוצא מביתו כדי להחשיך על התחום, וא"צ לחשוב בהדיא כשבא שם כדי לקנות שביתה, וכתב דכן משמע קצת מד' התוס' לעיל מ"ט ב' ד"ה ואמר ומד' הרשב"א, אך כתב דמד' הלבוש שם והשו"ע בסימן תט"ז ס"ב והוא ל' הרמב"ם בפ"ח מעירובין ה"ט לא משמע כן, והניח בצ"ע למעשה. [↑](#footnote-ref-342)
342. וצ"ע בד' המאירי בסוגיין דמשמע בדבריו דל"מ אלא כשהי' כן במחשבתו, והוא נאמן על עצמו, ומאידך הביא לד' הראב"ד שהק' מכל הסתמות דמוכח דבעי אמירה. [↑](#footnote-ref-343)
343. וכ"נ מד' הראב"ד ודעימי', דאי נימא דלמ"ד דצריך לומר ל"מ אלא כשאמר בפה, הרי י"ל דלמ"ד דא"צ לומר היינו דא"צ לומר בפה, ומהיכא פשיטא להו דלדידי' א"צ אף כונה בלב. [↑](#footnote-ref-344)
344. ויש להוסיף, דמעיקר מש"כ השו"ע בסימן תט"ז ס"ב דבמערב בפת בעינן אמירה בפה, וכ"ה במג"א סימן תט"ו סק"ה, ובמ"ב שם סקט"ו ובסימן ת"ט סקל"ז, מבו' דלא אמרינן דכיון דאי"ז נוגע לאחרים אלא לו לעצמו, ליכא מעליותא כלל באמירה בפה, וע"כ שפיר י"ל דאף מה שאמרו הכא דצריך לומר, היינו לומר בפה. [↑](#footnote-ref-345)
345. וי"ל עוד בד' הרשב"א, דהוא משום דכל הא דא"צ לומר, הוא רק כשיש מקום שרגילין לקנות בו שביתה, וכמשמעות דברי הרשב"א בהלכה פ"ח, וע"כ במי שבא בדרך ומכיר אילן או גדר, דאי"ז מקום שרגילין לקנות בו שביתה, צריך לומר שביתתי במקום פלוני. [↑](#footnote-ref-346)
346. ומה שהביא מד' התוס' לעיל מ"ט ב' דבבא בדרך וחשכה לו צריך לומר שביתתי במקום פלוני, אך נסתפק דשמא מודו דסגי במחשבה כדי לקנות, צ"ע דד' התוס' קיימי לדעת תנא דמתניתין, ואיהו ס"ל דצריך לומר, דבמשנתינו לא תנן לדעת ריבר"י דא"צ לומר, וד' הרמב"ם והרשב"א דא"צ לומר שביתתי במקום פלוני, הוא לפ"מ דקי"ל כרב יוסף ואליבא דריבר"י דא"צ לומר. [↑](#footnote-ref-347)
347. והראב"ד בפכ"ז משבת הי"א השיג ע"ד הרמב"ם שם שפסק להך דינא דרגלו אחת וכו' יכנס, דאיכא מ"ד דכיון דקם כיחידאה לא יכנס, ועמש"כ המ"מ שם לישב, - והדברי יחזקאל כתב לישב לפי הנ"ל, דדעת הרמב"ם היא כגירסת הר"ח דר"ח פסק דלא כאחרים, הרי לא קם כיחידאה, ושפיר יש לפסוק כן. [↑](#footnote-ref-348)
348. והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ג הס"ד כתב דכל שיצא ד' אמות חוץ לתחום ועומד רגלו אחת בחוץ ורגלו אחת בפנים יכנס, וכ"כ הפוסקים בסימן ת"ה, והובא במ"ב שם סק"ג, ולכאו' כ"ז הוא לטעמי' דטעם הך דינא הוא משום דלמקום שרובו הוא נזקר, וע"כ אף בכה"ג אמרינן דמקום עמידתו הוא במקום שרובו שם, ומשם מודדין לו ד' אמות, ונמצא דד' אמותיו מובלעין בתחומו, - אך לדעת הר"ח ודעימי' דאיירי אף כשרובו בחוץ, לכאו' ל"מ הך דינא בכה"ג שיצא ד' אמות חוץ לתחום, דכיון דרובו בחוץ, מודדין לו ד' אמות ממקום עמידת רובו, ונמצא דאין ד' אמותיו מובלעות בתחומו, ואמנם כל שרובו בתוך ד', י"ל דקי"ל גם לדינא דאחרים דלמקום שרובו הוא נזקר, וכ"כ הדברי יחזקאל בסימן ט' סק"ד. [↑](#footnote-ref-349)
349. ואמנם כ"ז הוא משום שהוא חוץ לתחום, אך כל שהוא בתוך תחום העיר, ה"ה קונה שביתה אף דהוא מהלך, וככל אדם המהלך בעיר שקונה את שביתת העיר. [↑](#footnote-ref-350)
350. והרמב"ם שם כתב דאם כלתה מידתו במקצת העיר מהלך עד סוף מידתו, והמ"מ שם תמה ע"ז דהיאך יתכן שתכלה מידתו במקצת העיר, הרי רחוק הוא מסוף תחום העיר אמה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' באו"ש שם מש"כ לישב, - אך בד' הגר"א בסימן ת"ה ס"ג מבו' שפירש בזה, דכל שהחשיך אמה אחת חוץ לאלפים אמה של תחום העיר, שפיר יכול ליכנס ג' אמות בתוך העיר, שהרי השובת יש לו ד' אמות ומשם מודדין אלפים אמה, וכ"כ המרכה"מ בפי"ב משבת הט"ו, וכנראה דמה"ט הוצרך ריו"נ לפרש שלא קנה שביתה כלל, משום דמשמע לי' לישנא דמתניתין דאינו יכול ליכנס לעיר כלל, (אך הגר"א כתב לדעת הרמב"ם דהא דתנן דלא יכנס, היינו שלא יכנס להיות כבני העיר, וכל' הטוש"ע שם), ועמש"כ הדברי יחזקאל בסימן ט' סקכ"ה בטעמא דהמ"מ דלא פירש כן. [↑](#footnote-ref-351)
351. אך השעה"צ בסימן ת"ה סק"ט כתב בפשיטות דל"ש דין הבלעת תחומין בהחשיך חוץ לתחום, וכתב דט"ס נפלה בד' הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-352)
352. והנה אמנם דברי התורי"ד שם קיימי בגונא דאלפים אמותיו כלים חוץ לעיר, ולפ"מ דמסיק התורי"ד לעיל בע"א דשובת מודדין לו אלפים אמה חוץ מד' אמותיו, נמצא דאיירי הכא דהוא רחוק מן העיר יותר מאלפים וד' אמות, ובכה"ג ודאי ל"ש דין הבלעת תחומין, שהרי אין ד' אמותיו מובלעות בתוך אלפים אמה דהעיר, אך לדעת ש"ר איירי הכא כשהוא אמה אחת חוץ לאלפים אמה של העיר, והא דתנן לא יכנס, היינו דל"מ ליכנס לכל העיר, וכמש"כ הגר"א בסימן ת"ה ס"ג, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-353)
353. ובזה מתפרש מש"כ הראב"ד בפכ"ז משבת הי"א לדינא דהבלעת תחומין אף בהחשיך חוץ לתחום, והוא לטעמי' דקי"ל כד' הירושלמי דר"א שרי אף בהחשיך חוץ לתחום, ור"ש שרי אף ביוצא חוץ לתחום. [↑](#footnote-ref-354)