דעת הראב_ד בוסת המורכב לימים ופיהוק
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

א] כתב הראב"ד בשער הוסתות סימן א', ז"ל, והא דאמרינן דכל אותה עונה אסורה, דוקא בוסתות דיומי, אבל בוסתות דגופה כגון מפהקת וכו' אינה אסורה אלא עם וסתה בלבד, בין יש לה יום קבוע לאותן סימנים בין אין לה, אבל לפני וסתה מותרת, ואם בדקה בשעת וסתה ולא ראתה מותרת לאחר הוסת וכו', ודוקא כשהיא רגילה לראות כל הראיה בתוך הוסת, אבל אם רגילה לראות ממנה אחר הוסת אסורה מן הוסת ואילך כל היום, וצריכה בדיקה אחרת לאחר הוסת כדי לטהר הוסת וכדי להתירה לבעלה אחר אותה עונה, אבל קודם הוסת מיהא מותרת בלא בדיקה, ואע"ג דאכרענא לעיל דבתר תחלת הראיה אזלינן, ה"מ בב' עונות דלא אסרינן עליה אלא ההיא עונה דתחלת הוסת קאי בגוה, אבל הכא תוך הוסת ואחר הוסת חדא עונה היא, וכיון דפשטה ראיתה לאחר הוסת כולה יומא מן הוסת ואילך מתסרא, עכ"ל.

והנה בביאור מה שחילק הראב"ד בין היכא שהיא רגילה לראות כל הראי' בתוך הוסת, להיכא שהיא רגילה לראות ממנה אחר הוסת, נ' דהוא משום דהיכא שהיא רגילה לראות כל הראי' בתוך הוסת, הוי זמן ראייתה בתוך הפיהוק, וע"כ אין מקום לאסור כל העונה, דכל הא דאסרינן כל העונה הוא היכא שזמן ראייתה הוי בעונה זו, אך הכא אין זמן ראייתה כלל בעונה זו, אלא הוי זמן ראייתה בשעת הפיהוק, וע"כ אינה אסורה אלא בתוך הפיהוק, ומשא"כ היכא שרגילה לראות ממנה אף אחר הוסת, תו אין זמן ראייתה בתוך הפיהוק, אלא הוי זמן ראייתה "ביום הפיהוק", וע"כ היא אסורה כל העונה.

וזה נ' בביאור מש"כ הראב"ד דאע"ג דאכרענא לעיל דבתר תחילת הראי' אזלינן, ה"נ בב' עונות וכו', ונ' בביאורו דבאמת אף הכא הא דאסרינן לה עד סוף העונה, אי"ז כלל משום המשך ראייתה, שהרי בתר תחילת הראי' אזלינן, אלא הוי זה מכח תחילת ראייתה.

והיינו, דכיון דאף תחילת הראי' הויא בעונה זו, הרי ממילא דכל שנמשכת ראייתה אחר הפיהוק, תו יש לאסרה בכל העונה אף מכח תחילת ראייתה, דכל מה דלא אסרינן לה בכל העונה היכא שראייתה היא בתוך הפיהוק, הוא משום דכה"ג אין ראייתה מתייחסת כלל ליום הפיהוק, אלא להפיהוק גופי', אך משא"כ היכא שראייתה נמשכת אחר הפיהוק תו מתייחסת ראייתה ליום הפיהוק, וע"כ אסרינן לכל העונה מכח תחילת ראייתה, ודו"ק.

אך בהשגות הרז"ה שם פליג ע"ז, וס"ל דאף בכה"ג שנמשכת ראייתה אחר הוסת, א"צ לחוש אלא לתחילת ראייתה שהוא בתוך הוסת, עיי"ש.

וכן נ' גם בד' הרמב"ן, וזה ממש"כ הרמב"ן בהלכותיו פ"ו, ז"ל, הוסתות הללו שהן קבועין לאכילות ולקפיצות אינה חוששת להן אלא שעתן, כיצד היתה רגילה בהן לאחר קפיצה מיד או בקרוב לה שעה ושתים, משעבר אותו זמן בודקת ומשמשת את ביתה, עכ"ל, והרי דאף דהוי ראייתה אחר הקפיצה, מ"מ אינה חוששת אלא בשיעור אותו זמן שהיא רגילה לראות אחר הקפיצה, אך אחר זמן זה אינה אסורה, ובפשוטו נ' דלדעתו ה"נ הוא בוסת הגוף דאינה אסורה אחר אותו זמן שרגילה לראות בו.

וכן הוא משמעות ד' הרמב"ן לעיל מינה בדין וסת הגוף, ז"ל, אירעו לה ולא ראתה בודקת עצמה לאחר זמן הוסת ומותרת כל שאר היום, עכ"ל, ומשמעות דבריו דבכל וסת הגוף הוא כן, ואף אם נמשך ראייתה אחר הוסת.

[ויש להוסיף, דמשמעות ד' הרמב"ן שם היא, דבוסת הגוף ליכא כלל גוונא דמתחלת ראייתה אחר הוסת, ורק בוסת דאכילה ודקפיצה, הוא שזהכיר הדין בגונא שהיא רואה ב' שעות אחר האכילה והקפיצה,, וכ"ה משמעות ד' הרז"ה שם, שכתב בתו"ד, ז"ל, שאין לחוש אלא לג' פרקים הללו שהן תחלת הוסת ותוך הוסת וסוף הוסת, עכ"ל, ומ' דליכא גוונא שראייתה היא אחר הוסת, וזה כדעת הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ג די"ד. דבוסת הגוף א"א שיבא הפיהוק יום א' קודם לביאת הדם, ועיי"ש ברשב"א דפליג ע"ז].

ב] אמנם צ"ב, דא"כ מ"ט אף בכה"ג שנמשכת ראייתה אחר הפיהוק, לא אסרינן לה אלא מן הפיהוק ואילך, אך לא אסרינן לה קודם הפיהוק, וכמפורש כן בד' הראב"ד, ואף שוסתה הוא מורכב לימים, והרי בכה"ג כיון שזמן ראייתה הוא ביום הפיהוק, הרי דכ"ה דאסרינן לה אחר הפיהוק כל העונה, והגם שאין דרכה לראות בשעה זו כלל, והיינו משום דהוי זמן ראייתה ביום הפיהוק, וע"כ יש לאסור לכל העונה, הרי ממילא דמה"ט גופא הי' לנו לאסור אף קודם הפיהוק.

ובאמת בד' הרשב"א מצינו שחילק כן, דהנה הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג כתב בתו"ד די"ג:, ז"ל, שהוסת הפשוט כיון שאין לו יום ידוע א"א לחוש לו עד שתפהק, עכ"ל, וצ"ב מה הוצרך לה"ט דא"א לחוש לו, והיינו משום דאין ידוע כלל שתפהק ביום זה, וע"כ אין טעם לאסרה מתחילת היום, הרי בוסת הפשוט לפיהוק אינה אסורה אלא בזמן הפיהוק, אך אחר הפיהוק ה"ה מותרת, ואף דאפשר לחוש לו, והיינו משום דזמן ראייתה הוי בזמן הפיהוק, וע"כ אין אסורה אלא בזמן הפיהוק עצמו, וא"כ מה"ט גופא לא הי' לנו לאסרה קודם הפיהוק, אף אם הי' אפשר לחוש לו.

ונ' פשוט, דמכוון הרשב"א הוא לכלול אף לגוונא שאין הראי' מובלעת בתוך הוסת, דבכה"ג כתב הרשב"א להלן די"ד. שהיא חוששת אף לאחר הוסת, ובכה"ג הי' בדין שתחוש אף קודם הוסת, כיון דאין זמן ראייתה בתוך הפיהוק, אלא הוי זמן ראייתה בעונת הפיהוק, וע"כ יש לה לחוש לכל העונה, וכל הא דל"ב למיחש קודם הוסת הוא משום דא"א לחוש לו, שאין ידוע אימתי תפהק.

אך בד' הראב"ד מבו' דאף בכה"ג שיש לה יום קבוע לפיהוק, לא אסרינן לה קודם הפיהוק, ואף היכא דראייתה נמשכת לאחר הוסת, וזה צ"ע, דבכה"ג שראייתה נמשכת לאחר הוסת, לכאו' בדין דכ"ה דחיישי' לאחר הפיהוק עד סוף העונה, משום דזמן ראייתה אינו בתוך הפיהוק, אלא בעונת הפיהוק, ה"נ יש לחוש אף קודם הפיהוק, דהוי זה עונת הוסת, והרשב"א כתב דלא חיישי' קודם הפיהוק, משום דא"א לחוש לו דאין ידוע אימתי תפהק, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הראב"ד דאיירי אף בכה"ג שיש לה יום קבוע לפיהוק, דבכה"ג שפיר אפשר לחוש קודם הפיהוק.

ג] ונ' בדעת הראב"ד, דהנה באמת עיקר דעת הראב"ד שם דס"ל דאף היכא דיש לה יום קבוע לפיהוק, מ"מ אינה חוששת מתחילת העונה, תמה הרז"ה שם, ז"ל, הא קשיא טובא, בשלמא למודה לראות לימים וקפיצות אפשר שתשמור עצמה ואינה אסורה עד שתקפוץ באותו יום, אלא מפהקת ומעטשת וכל שמנו חכמים במשנתינו שהוא מאורע שיכול לבא לה בתוך שמושה, היאך תהא מותרת כל אותה עונה שקבעה בה הוסת מאחר שיש לה יום קבוע לאותן וסתות, עכ"ל.

והנה בחוו"ד סי' קפ"ט סקל"ד כתב בדעת הראב"ד, דכל הא דס"ל דאינה אסורה קודם הפיהוק אף בשיש לה יום קבוע לפיהוק, הוא רק היכא שפיהקה בג' ר"ח שאינם רצופין וראתה, דכה"ג אין וסתה שהיא מפהקת בכל ר"ח ורואה, שהרי היו ר"ח שלא פיהקה ולא ראתה, אלא וסתה הוא דאם היא מפהקת בר"ח היא רואה, וע"כ אין לאסרה קודם הפיהוק, דאין לחוש שתפהק ותראה בו, דאין לה וסת קבוע לזה, שהרי כל וסתה הוא שאם תפהק ביום זה תראה, אך היכא דפיהקה בג' ר"ח רצופין דכה"ג הוי וסתה לפהק ביום זה ולראות בו, ודאי אסורה היא מתחילת העונה, עכ"ד, ובזה יישב סתירת ד' הראב"ד, עם מה שהביא הרא"ש משמו דבוסת המורכב לימים ולפיהוק צריכה לפרוש מתחילת העונה.

אך העירו בזה ע"ד החוו"ד, דלכאו' אי"ז מתישב בד' הראב"ד גופי' דס"ל דאם קפצה בג' ר"ח שאינם רצופין וראתה לא קבעה לה וסת, וא"כ לכאו' ה"נ אם פיהקה בג' ר"ח שאינם רצופין וראתה לא קבעה לה וסת, ובע"כ איירי הראב"ד בשפיהקה בג' ר"ח רצופין, ועמש"נ בדברינו בדין וסת המורכב לישב בפשיטות, ואין ד' החוו"ד נסתרים כלל מד' הראב"ד, עיי"ש.

גם סתימת ל' הראב"ד מ' דבכל גוונא אין חוששת לכל היום, דאם אכן בגונא שפיהקה ג' ר"ח רצופין ופיהקה צריכה לחוש מתחילת העונה, הי' לו להראב"ד לפרש לזה להדיא.

ד] והנה אי נימא דמש"כ הראב"ד דא"צ לחוש בתחילת העונה, הוא אף בשפיהקה ג' ר"ח רצופין וראתה, הרי הדר צ"ע דכה"ג מ"ט א"צ לחוש בתחילת העונה, הרי יש לה לחוש שמא תפהק בשעת תשמיש ותראה, וכמו שתמה הרז"ה, ועמש"נ לדון לישב בזה בדברינו בדין פרישה סמוך לוסת, אך הדברים מחודשים.

ונ' די"ל בדעת הראב"ד, דס"ל דכלל ליכא כ"ה וסת שביום זה היא מפהקת, דלא מצינו דאיכא קביעות וסת אלא לראיות, אך ליכא כלל קביעות וסת לפיהוק, ואמנם לפשטות הדברים דהפיהוק הוא בתוצאה מהראי' לכאו' אין מקום לומר כן, אך אי נימא דהפיהוק הוא בתוצאה מגורם הראי', שפיר י"ל כן.

ואשר ע"כ אף בגוונא שפיהקה ג' ר"ח וראתה, אין קביעות וסתה אלא שכשהיא מפהקת בר"ח היא רואה, אך ליכא כלל קביעות וסת שבר"ח היא מפהקת, וע"כ אף בכה"ג א"צ לחוש קודם הפיהוק, דמהיכ"ת שתפהק בו, שהרי ע"ז ליכא כלל קביעות וסת.

ה] ולפ"ז מתישב גם הא דס"ל להראב"ד דאף היכא דראייתה נמשכת אחר הפיהוק, והוי זמן ראייתה ביום הפיהוק, אפ"ה לא אסרינן לה אלא אחר הפיהוק, אך אינה אסורה קודם הפיהוק, אשר צ"ב דכיום דזמן ראייתה הוא ביום הפיהוק, ומה"ט היא אסורה אחר הפיהוק עד סוף העונה, א"כ מ"ט אינה אסורה קודם הפיהוק.

ולמש"נ ניחא, שהרי כבר נת' דמש"כ הרשב"א דבוסת הפשוט לפיהוק אינה אסורה קודם הפיהוק משום דא"א לחוש לו שאין ידוע אם תפהק, איירי בכה"ג שראייתה נמשכת אחר הפיהוק, אשר בכה"ג הי' בדין לחוש אף קודם הפיהוק, ואך דא"א לחוש לו.

ולפ"ז נ', דמה"ט גופא ס"ל להראב"ד דאף היכא שיש לה יום קבוע לפיהוק ונמשכת ראייתה אחר הפיהוק, מ"מ אין חוששת קודם הפיהוק, ומשום דאף בכה"ג שיש לה יום קבוע לפיהוק, מ"מ כיון דליכא קביעות וסת על הפיהוק גופי', הרי ממילא דא"א לחוש קודם הפיהוק, שהרי אין ידוע כלל אם תפהק בו, וע"כ הוא דאף בכה"ג אינה אסורה אלא מן הפיהוק ואילך.