שבועת הדיינים ב
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד ו' שבט ס"ט

**דף מ:**

**בדיני שבועת היסת**

י"ט]מבואר בסוגין דרבנן תיקנו שבועת היסת מצד שאין אדם תובע אלא א"כ יש לו והגמ' שואלת הרי גם אם אין אדם מעיז פניו ועונה שאישתמוטי קא משתמיט והנה הגמ' שואלת מר"נ הרי מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא והקשו התוס' הרי הגמ' כאן אומרת שאישתמוטי קא משתמיט ותירצו שלא פלוג רבנן וגם אם אוחז בידו ואין אישתמוטי יש שבועה והוכיחו דבר זה מרב האי גאון שאומר שיש היסת גם על קרקע ושם אין אישתמוטי עכ"ד והקשה התומים הרי מסקנת הגמ' שלא אומרים מיגו דחשיד מצד שמא מלוה ישנה יש לו עליו ולכאורא זה גם סברא שהוא מישמט וזה שייך גם בקרקע וא"כ אין ראיה מרב האי גאון שגם ללא אישתמוטי יש שבועה וע"ש שהקשה גם על סוגי מה הגמ' צריכה לומר אישתמוטי מצד עד דהוא לי וכו' ולמה לא אמרה מצד מלוה ישנה ויתכן דשם זה מחלוקת אמנם כתב שם עוד דנפק"מ אם מחל לו קודם השבועה על כלתביעות שיש לו חוץ מזה

והנה באמת יש לעיין לראשונים שאם היה מיגו דחשיד וכו' אמרינן שהוא לא נשבע ולא משלם א"כ תמיד הנתבע ימחול את כל התביעות קודם שנשבע וממילא חוזר הכלל של מיגו דחשיד ולא ישביעו אותו ויפטר ואולי כיון שהוא גרם את זה זה סברא לחייבו וצ"ע

כ]בעיקר הדין דמבואר דתיקנו שבועת היסת מצד חזקה אין אדם תובע אלא א"כ יש לו יש לדון האם זה רק סיבת התקנה אבל היום גדר הדברים שהטענה עצמה מחייבת שבועה או שנשאר שהחזקה מחייבת שבועה ושמעתי דבביה"ל כתב שגם אם ברי ע"י אחר חשיב טענת ברי אבל לעניין היסת זה לא שייך דאין כאן החזקה

והנה עיין תוס' בב"ב ל"ג. וברא"ש שדנו האם טוענים ליתומים להשביע הנוטל היסת ודנו האם טוענים להם גם דבר שצריך טענת ברי דהיינו שהטענה מחייבת והנה אם נימא שהחיוב מכח החזקה לכאורא וודאי לא שייך טענינן דאין כאן את הסיבה של אין אדם מעיז וכו' ומשמע שהיום עצם הטענה מחייבת

כ"א]מבואר בגמ' שתי לשונות האם שבועת היסת זה רק במקום שיש דררא דממונא או לא ונחלקו הראשונים בגוונא דהגמ' בב"מ דהיה רועה שאמרו שהפקידו אצלו והכחיש ובאו עידים שראו שאכל שתים מהם דמבואר בגמ' שיש שבועת היסת דהרי"ף הוכיח שלא צריך דררא דממונא ור"ת דחה שזה דררא דממונא ובפשוטו כה"ג ללא טענותהם אין סיבה להסתפק אלא שלאחר הטענות יש סיבה להסתפק ועיין בזה בראשונים ב"מ ב:

והנה עיין תוס' ב"ק קי"ח. דדנו באומר לויתי ופרעתי והמלוה אומר שלא פרע האם חשיב דררא דממונא ולכאורא הוא תלוי בנ"ל שלאחר שיודעים שלוה יש דררא לומר שלא פרע אמנם כל הדררא נעשה ע"י הודאתו והנה מבואר שאם זה דררא דממונא אין לפוטרו ללא שבועה וצ"ע למה שלא יפטר מצד מיגו שהיה אומר שלא לויתי ועיין תוס' ר"פ שעמד על זה ובפשוטו מבואר שלא אומרים מיגו לאפטורי משבועת היסת ועיין רעק"א

ולעניין הלכה נפסק בשו"ע שגם ללא דררא דממונא משביעים

כ"ב] מבואר בגמ' דבשבועה דרבנן לא נחתינן לנכסיה והפוסקים נקטו בכל מקום שזה לא דוקא שבועת היסת אלא כל שבועה דרבנן והרי"ף הובא בראשונים כתובות כתב שגם לענין פוגם שטרו אם תפס לא מוציאם ממנו כיון שזה רק חיוב שבועה דרבנן והרמב"ן דן שיתכן שרק לא מוציאים ממי שמוחזק אבל זה לא סברא שיוכל לתפוס דאל"כ כל אחד יכול לתפוס טליתו של חברו ומוכח שכוונתו שכל שלפי טענת התובע אין הממון שלו כה"ג לא יועיל תפיסה אמנם ביטל דעתו בפני הרי"ףוכתב שם שזה דוקא אם תפס מעות ולא אם תפס מטלטלין והאחרונים הקשו שזה רק סברא לעכנין חוב שעיקר חיובו ז מעות א"כ יכול להחיל פירעון אבל כתובה שיכול לשלם בכל דבר א"כ לא יכול להחיל פירעון לבד ואם נימא שכיון שכאן אין לו צורה אחרת לגבות א"כ כל דבר שתופס זה פירעון א"כ גם במטלטלין זה כך ועיין אחרונים שהאריכו בזה

ועיין ש"ך סקכ"ה שהביא מהרקנטי להסתפק האם מועיל תפיסה במקום שהוא מחויב שבועה והוא לא נשבע ולמעשה מבואר מדבריו שם בהמשך שמספק אם תפס זה מועיל ובקצוה"ח נקט מסברא שבספק האם יש זכות תפיסה לא מועיל לתפוס ובש"ך שם מבואר שגם בס"ס כגון שיש ספק האם היסת צריך נקיטת חפץ ונשבע ללא נקיטת חפץ גם מועיל לתפוס ובקצוה"ח חלק עליו בזה ועיין שער המשפט שהביא ראב"ן בסוגין שנקט שמועיל תפיסה ולכאורא מסברא כיון שכאן וודאי שזה זכות ממון מדרבנן א"כ למה שלא יוכל לתפוס ואין זה דומה לנידון לצאת ידי שמים גדשם יתכן שבאמת אין חיוב ממון לחברו

וע"ש בש"ך שזה וודאי דבחשוד שחייב היסת לא מועיל לתפוס שכאן כיון שאין דין מתוך אין לו שום חיוב והביא שהרקנטי נסתפק בזה

**בדין נק"ח ושבועה בשם לעניין היסת**

כ"ג] הראשונים כולם נקטו ששבועת היסת לא צריך נקיטת חפץ והקשו למה הגמ' בסוגין לא אומרת נפק"מ זו ותירצו שזה רק מטכסיסי שבועה ועיין ש"ך שהאריך להביא הרבה ראשונים שדנו האם שבועה דרבנן צריך שם וכינוי והוכיחו מסוגין מזה שהגמ' לא אומרת נפק"מ זו ומבואר שסוגין זה גם לגבי תכסיסי שבועה ונקט שלדעתם וודאי שצריך נקיטת חפץ אמנם בפשוטו למה דנקט הש"ך שסוגין מדובר גם על שאר שבועות א"כ זה עצמו סיבה שהגמ' לא אמרה נק"ח שהרי בשאר שבועות לא צריך נק"ח והראשונים שהוכיחו מצד שדנו על כל שבועות דרבנן ולא רק על שבועת היסת וכן הוא בגר"א סקל"ח ודברי הש"ך צ"ע ולנ"ל אין לנו שום שיטה שחולקת וס"ל שבהיסת יש נקיטת חפץ חוץ מהמהר"י וויל שהובא שם בש"ך

והנה הש"ך מכח זה נקט שאם אדם נשבע היסת ללא נק"ח אפשר לתפוס ממנו ועיין אולם המשפט שלפ"ז ה"ה אם נשבע ללא שם דעד כמה שהגמ' דיברה על תכסיסי שבועה ומכח זה מוכח שצריך נק"ח ה"ה מוכח שצריך כינוי וצ"ע על הש"ך שסתם בזה ולא השיג על השו"ע

ועיין ש"ך שהביא מהעיטור והריטב"א להוכיח שצריך נק"ח בהיסת שהגמ' ב"מ ה. מביאה מעשה של העדאת עידים במקצת והיה חשוד ואומרת אם איתא לדר"ח הוא צריך לשלם ע"י שכנגדו והגמ' שואלת ואם אין העדאת עידים אבל יש כאן שבועת היסת וכיון שהוא חשוד א"כ שכנגדו ישבע ויטול והגמ' דוחה שאין שכנגדו בהיסת והקשו הנ"ל שאם יש נפק"מ בצורת השבועה א"כ מה הגמ' שואלת הרי אם יש כאן שבועת מודה במקצת א"כ שכנגדו צריך להישבע שבועת המשנה בשם ונקיטת חפץ משא"כ אם זה מצד היסת ועיין קצוה"ח מה שדחה בזה

והקשו החזו"א והשער המשפט שלכאורא כאן וודאי שבשכנגדו של ההיסת היה לו כל חומר שבועה שכל הדין שלא צריך חפץ או כינוי שכיון שהוא מוחזק בממון א"כ כל הדררא לא חמורה אבל עד כמה שהשכנגדו רוצה לקחת שם אדרבא כל סיבת נטילתו היא השבועה וודאי זה סיבה להחמיר שלא יטול אלא אם שבועה חמורה ובדעת הראשונים הנ"ל צ"ל שגדר השכנגדו הוא כעין היפוך ולכן דינו כמו הנשבע עצמו וצ"ע מה טעם לומר כך דלכאורא זה תקנת שבועת הנוטלים חדשה כשכיר ונגזל

כ"ד] מבואר בגמ' עוד נפק"מ לעניין חשוד שכנגדו נשבע ונוטל וכל זה דוקא בשבועה דאוריתא אבל בשבועה דרבנן אין דין שכנגדו והגמ' אומרת הטעם דתקנתא הוא ותקנתא לתקנתא לא עבדינן

והנה עיין תוס' בב"מ ה. שהקשו על דין חשוד שכנגדו נשבע למה לא אמרינן מתוך שאינו יכול להישבע משלם ותירצו שאם יהיה הדין שמשלם כולם יביאוהו לידי שבועה ויקחו את ממונם ועוד שהרי הוא מרצונו מוכן להישבע אלא שלא נותנים לו עכ"ד והנה בפשוטו לתירוץ האחרון אין פה מתוך אלא זה רק תקנה דרבנן שכנגדו ישבע ועיין חזו"א שתמה על זה דהרי בגמ' מבואר שבשניהם חשודים חזרה שבועה למחויב לה ואמרינן מתוך חזינן שיש כאן מעיקר הדין מתוך וכו' לכן ביאר שכוונת תוס' שזה רק סברא מדרבנן שיתקנו שכנגדו ישבע אבל לא שזה סברא מעיקר הדין עכ"ד ועיין רשב"א בב"ב ל"ד. דמפורש כדבריו

והנה הגמ' אומרת שאין כאן שכנגדו כיון שתקנתא לתקנתא לא עבדינן והנה הרי בשבועת היסת אין מתוך וכמו שכתבו התוס' ב"מ ג: ובעוד דוכתי שבשבועה דרבנן אין מתוך וכן נפסק בשו"ע ס' פ"ז ולכן הוא לא צריך לשלם אם הוא חשוד כמבואר בסוגין ולפ"ז צ"ע מה הגמ' דנה שיהיה שכנגדו הרי תמיד זה לטובת הנתבע שמעיקר הדין צריך לשלם ורבנן הטילו שבועה על שכנגדו דהינו שאפילו שמעיקר הדין צריך לשלם בכל אופן הוא לא ישלם ללא שכנגדו ישבע אבל פה שמעיקר הדין אין מתוך מהיכי תיתי שיטילו שבועה על שכנגדו והוא יפסיד והניחא אם נימא שבחשוד מעיקר הדין אין מתוך ובכל אופן תיקנו שכנגדו א"כ ה"ה כאן אמנם לנ"ל צ"ע

והנה למאן דאמר שאין מתוך ובכל אופן תיקנו שכנגדו וכו' בהכרח שזה לטובת התובע א"כ א"ש שהגמ' דנה שגם פה יהיה שכנגדו ורק כיון שתקנתא וכו' לכן לא תיקנו כך אבל לחולקים צ"ע וצ"ל שהגמ' דנה שמסברא יהיה שכנגדו גם במקום שזה לא לטובת הנתבע ורק מצד שתקנתא לתקנתא לא עבדינן לא תיקנו שכנגדו ועיין חזו"א חו"מ ח' ג'

**בדין טענה דבר שבמנין**

**עיין שכתבתי מהדורא בתרא הכל מחדש**

]מבואר במתניתין דאין נשבעין אלא על דבר שבמדה ובמנין ודעת אביי שאם תובע בית זה ועונה לו מה שהנחת אתה נוטל יש חיוב שבועה ורבא חולק שכה"ג אין חיוב שבועה והנה דעת הרמב"ן וכן תוס' בחד תירוצה דיסוד מחלוקתם האם במה שהנחת אתה נוטל חשוב דבר שבמדה כי אפשר ללכת ולמדוד או שכיון שצריך למדוד א"כ אין הכפירה ידועה ועיין ביאור הגר"א שהקשה שא"כ שרבא יגיד שלא ידיע טענתיה ומה האריך עד שיודה בדבר שבמנין הרי אביי מודה לזה ועיין תוס' ד"ה לאו שביארו שהלשון יודה משמע מדה מדויקת

עוד ביארו תוס' וז"ל וי"ל דבאין חסרה מקריא מלאה ואין ידוע מה בינהם עכ"ל דהיינו שלכו"ע מה שהנחת אתה נוטל כיון שאפשר למדוד ולראות חשיב דבר מדוד אלא שהלשון בית מלא זה לא דבר ברור כמה זה נחשב מלא אלא שצ"ב מהו הלשון ולא ידוע מה ביניהם הרי עיקר הסברא שהכפירה לא קצובה ובפשוטו כוונתם שכל החיסרון בזה שזה לא ידוע שעל ידי זה לא ברור שיש כאן תביעה וכפירה או שכוונתם שלא ידוע כמה יש ביניהם דהיינו כמה זה הכפירה ולא מספיק שיהיה ידוע שיש ביניהם אלא צריך לדעת כמה ביניהם

אמנם עיין ט"ז שהקשה שאם כל הנידון האם הלשון בית זה משמע מלא או לא א"כ מה רבא אומר עד שיתבענו בדבר וכו' ויודה בדבר וכו' הרי גם אביי מודה ורק נחלקו האם כה"ג זה נחשב דבר שבמדה או לא אמנם עיין תוס' ד"ה לאו שביארו שהלשון יטעננו משמע שזה צריך להיות מדויק ולא לשון בית מלא ששיך לדון בו

אמנם הט"ז ביאר שהלשון בית זה אפילו אם הוא לא ברור ממש זה מספיק כדי שיחשב תביעה של דבר שבמידה ואביי ס"ל שזה לבד מספיק אמנם רבא חידש שיש עוד תנאי שיהיה ניכר שיש כאן כפירה ולכן עד כמה שדנים שזה ניכר מצד שבאים לשם ורואים הרי כאן לא יראו שיש חילוק ולפ"ז א"ש לשון רבא שכונתו שיהיה ניכר שיש חילוק ביניהם אמנם לפ"ז אם יגיד מאה דינרים והוא יגיד מה שהנחת אתה נוטל שכה"ג צריך לספור זה יהיה חיסרון ואין זה במשמע דברי תוס' אלא שמה שאפר למדוד זה לא חיסרון אמנם אפשר לומר שכיון שכל הכפירה ניכרת בזה שימדוד וא"כ עד כמה שהלשון בית מלא לא ברור כמה זה א"כ אין הכפירה ברורה

והנה הראשונים הביאו מהרימ"ג לעניין משכון דאם הלווה אומר שזה היה שווה סלע יותר מהחוב והמלוה אומר שיודע שזה היה שווה יותר אבל לא יודע כמה דהוא מחויב שבועה ומתוך שאינו יכול להישבע משלם והרא"ש הביא יש מהגדולים שהקשו שהרי אין הוא מודה בדבר שבמדה וכו' ומה זה שונה ממה שהנחת אתה נוטל שפטור עוד הקשו שזה לא כפירת שתי כסף דלא ידוע כמה הוא כופר והנה מקור הקושיא זה מהראב"ד ומבואר בדבריו שבחמישים ידענא וחמישים לא ידענא לא הוקשה לו שאין כאן כפירת שתי כסף או שזה לא דבר שבמדה ולכאורא הטעם דכאן יתכן שיש סכום שיודע שזה שווה רק לא אמר אותו משא"כ בחמישים לא ידענא אומר ברור שלא יודע עוד יתכן ששם יש הודאה נפרדת ברורה וזה מספיק משא"כ כאן שמערב הכל יחד

והרמב"ן תירץ דכיון שהדין שבאומר איני יודע זה לא מחיבו תשלומין זה כמו כפירה ולכן יש כאן כפירת שתי כסף וכיון שמתוך הודאתו אי אפשר לחייבו יותר חשיב שאין כאן הודאה אלא בשתי כסף משא"כ במה שהנחת אתה נוטל הרי ההודאה בדיני ממונות חלה כמו מה שהניח וזה הרי לא ברור עכ"ד ובפשוטו כוונתו שיסוד הדין שהכפירה שעליה נשבעים תהיה ברורה וכל שזה ברור בדיני הממונות שבינהם זה מספיק

ועיין רא"ש שכתב שלא הבין את דברי הרמב"ן והנה ע"ש שיישב ותו"ד שבתחילה יישב הקושיא שאין כאן כפירת שתי כסף כמו הרמב"ן שכיון שאומר איני יודע ולא צריך לשלם את זה חשיב כפירת שתי כסף ואחרי זה הוסיף ליישב הקושיא ממה שהנחת אתה נוטל דדוקא שם דהלשון אין משמעו שמא דהינו שלא מתכוין לומר לו זה פחות ממה שאמרת אלא שלא יודע ויתכן שזה אותו דבר לכן אין כאן דבר שבמנין וכו' וביאר הנתה"מ ס' פ"ח שחידש שלא צריך שיהיה ניכר בדיוק כמה ההבדל אלא העיקר שיהיה ניכר שיש הבדל ולכן ביאר שבמה שהנחת וכו' לא ברור שיש הבדל משא"כ במשכון זה ברור שיש הבדל והנה צ"ב כיון שלעניין הכפירה ס"ל שיש כאן כפירת שתי כסף א"כ למה לא ס"ל סברא זו גם לעניין הדין דבר שבמידה וכמו שביאר הרמב"ן וביאר הנתה"מ דס"ל שכיון שאם זה יאבד לא יהיה חייב אלא שווה פרוטה א"כ ס"ל שחשיב שיש כאן לפנינו הבדל ברור של כל השיעור ולכן הוצרך לומר שלא ברור שיש כאן הבדל עכ"ד וצ"ע איך אפשר לומר שזה כפירה בשיעור ברור הרי כל שאפשר עדיין לברר חשיב שאין כאן שיעור ברור של הכפירה וצ"ב

והנה נתבאר מחלוקת ראשונים בגדר הדין דבר שבמנין דדעת הרמב"ן דצריך שיהיה ניכר כמה הוא שיעור הכפירה ולדעת הרא"ש העיקר שיהיה ניכר שיש כפירה ביניהם ולא צריך שיהיה ניכר כמה אמנם עיין לעיל דהבאינו מהט"ז דביאר דיש עוד הלכה שיהיה ניכר כמה התביעה וזה עיקר הדין והראשונים פה דנו על הדין שיהיה ניכר הכפירה שזה מה שרבא חידש ועל זה נחלקו כנ"ל

והנה עיין לשון הר"מ בפיה"מ שמשמע שאם תובעו מידה ועונה ל משקל זה לא עוזר ולכאורא הסברא שצריך שמתוך הדיבורים ניכר שיש מחלוקת ביניהם וכה"ג זה לא ניכר ולפ"ז מסתבר שס"ל כרא"ש שכל שניכר שיש וויכוח ביניהם זה מספיק

ועיין רמב"ם פ"ד ה"א וז"ל מאה דינרים מסרתי לך לא מסרת לי אלא צרור של דינרים ולא מנית אותן בפני ואיני יודע מה היה בו ומה שהנחת אתה נוטל הרי זה פטור וכן כל כיוצא בהן עכ"ל ומקור לשון זה ברימ"ג וצ"ע אריכות לשונו שלא מדדנו וכו' ושמעתי לבאר שס"ל כרא"ש ולכן אם סתם מצד שלא אמר ברור כמה כופר אבל היה ניכר שאומר לשון זה בתור שכופר שזה פחות כה"ג וודאי שהוי דבר שבמידה ורק כיון שלא מדד מעולם וא"כ יתכן שזה אותו שיעור לכן פטור

והנה הרימ"ג כאן בתוך דבריו מבואר שאם תבעו שק של דינרים והוא אומר שזה היה שק של סיגים חייב שבועה והרמב"ן נקט שכה"ג לא הוי דבר שבמידה וכוונתו דהרי לא ידוע כמה דינרים היה שם דהרי תבעו שק סתם ולא שק מיותר אמנם יתכן שכל זה לשיטתו אבל הרימ"ג שס"ל כרא"ש א"כ כיון שכה"ג משמעות הדברים שהם מתוכחים על אותו שק ויש כאן וודאי וויכוח לכן חייב אמנם עדין היה מקום לדון דלא ברור על איזה שק הוא מדבר ויתכן ששק סיגים גדול שווה יותר משק דנרים קטן אמנם בפשוטו כל שק דנרים יהיה שווה יותר וצ"ע

והנה עיין טור שפסק דבמנורה של חוליות גם אם הויכוח אם גדולה או קטנה הוא חייב והנה זה דלא כתוס' ד"ה לאו שכתבו שכה"ג יש חיסרון של דבר שבמידה אמנם צ"ל הכוונה שיש סוגי מנורות שהם בכלל גדולות ויש סוגי מנורות שהם בכלל קטנות כך שזה וודאי פחות אמנם זה וודאי שאין כאן כפירה ברורה אמנם הרא"ש לשיטתו א"ש שכל שברור שיש כאן כפירה זה מספיק אמנם צ"ע שהשו"ע העתיק לשון זה ומאידך הש"ך נקט פשוט כלשון הרמב"ן וצ"ל כמו שביאר החזו"א שהיה להם קבוע מידה של מנורה קטנה ומידה של מנורה גדולה וא"כ הוי דבר שבמידה וכו'