מנחות פ_ק - הרב נובוגרוצקי והרב אלשטיין
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות

**מנחות**

**פרק ראשון - כל המנחות**

**דף ב.**

**במשנה כל המנחות שנקמצו שלא לשמן,** וכתב רש"י כגון שנתנדב מנחת מרחשת וקמצה הכהן ואמר הריני מנדב לשם מחבת.

בקר"א מקשה יש לדקדק בעיקר מחשבת שלא לשמן במנחות היינו מחבת לשם מרחשת או איפכא, דבשלמא שלא לשמן בזבחים כגון עולה לשם חטאת או שאר שינוי השם חד מחבריה משונה בקדושתו וכפרה אחרת יש לו אבל מחבת ומרחשת שניהם שווין בקדושתן ועבודה אחת להם ואינם משונים אלא במעשיהם דזו עמוקה ומעשיה רוחשין מנ"ל דזה חשיב שלא לשמן לפסול במחשבה.

בחזו"א (קמא סי' כ"ז סק"ב) כתב וא"ת מחשבת לשם מרחשת אמאי פסול מאי שנא משוחט עולת פר לשם עולת כבש דלא מיקרי שינוי קודש כיון דהכל עולה, וי"ל דהתם אין שינוי בעבודתן והוי הכל קרבן אחד אבל הכא שנוים בקודש ומיקרי שני קרבנות חלוקות.

ויל"ע דבגמ' להלן דף ג. מבואר דלר' שמעון אמר זו להביא במחבת והביא במרחשת המנחה כשירה ובהרי עלי יצא ידי נדרו, ולפי"ז הוי אותו הקרבן ומדוע חשיב שלא לשמה, ומוכח מכאן דשינוי קודש אינו תלוי אי הוי שני קרבנות או קרבן אחד, אלא שמחבת ומרחשת הוי חילוק בעצם עשיתם וחשיב שינוי קודש בהבאת הקרבן, משא"כ בפר לשם עולת כבש דלא הוי שינוי בעשית הקרבן כלל.

**תוס' ד"ה כל המנחות,** ובאותן ד' עבודות פסלה מחשבה שלא לשמה ומחשבת פיגול אבל בתנופה והגשה אין מחשבה פוסלת אע"ג דבעו כהונה.

הוקשה להתוס' דכיון דתנופה והגשה הוו עבודות מדבעינן כהונה אמאי לא פסלה בהו מחשבה, וכתבו התוס' דילפינן משלמים דדוקא בד' עבודות המתיר יש פסול מחשבה, ויעי' בתוס' בזבחים דף יג: שכתבו באופ"א שבהגשה אין פיגול כיון שקמיצה כנגד שחיטה ואין פיגול קודם שחיטה.

ובחי' הרשב"א לקמן דף ז. לגבי מגביה את הכלי הקשה איך יתכן שיפגל המגביה את הכלי הרי אין מפגלין אלא בד' עבודות, ותירץ שעיקר הילפותא משלמים שכל הדברים המביאים לידי אכילה מפגלין בהם ולכן אף שבזבחים ליכא פיגול אלא בד' עבודות במנחה אפשר שיהיו ה' עבודות כל דבר שמביא לידי אכילה יעו"ש.

ובד' התוס' דמבואר בדבריהם דהוי דין בד' עבודות אע"ג דילפינן מקרא דכל דבר המביא לידי אכילה צ"ל דמאחר דילפינן מזבחים והתם ליכא אלא ד' עבודות ילפינן למנחות דומיא דזבחים דאינו פוסל אלא בד' עבודות, ובעול"ש בדף ז. כתב ליישב קו' הרשב"א ממגביה את הכלי שכמו שמצינו לענין ליקוט לבונה דכיון דלא סגי דלא עביד עבודה חשובה היא ומשוי ליה כהולכה, ה"נ מגביה את הכלי כיון דאי אפשר בלא"ה הוה עבודה לפגל, ומגביה בקמיצה חשיב כקמיצה ובקידוש כלי כקבלה.

בטהרת הקודש הקשה מדוע הוצרכו התוס' לומר דאין מחשבת שלא לשמה בתנופה והגשה משום דאינם מד' עבודות תיפו"ל שאין העבודות הללו מעכבים כפרה וכדאמרינן לענין הקטרת אימורין שאין פסול שלא לשמה משום שהוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר.

וכתב ליישב דכונת הגמ' שם דהוי סברא רק לענין הקטרת אימורין דלא לפסול בשלא לשמה משום דלא גרע מנאבדו האימורין דכשר.

ואכתי יש להקשות לענין פיגול מדוע לא כתבו התוס' דאין פיגול בתנופה והגשה משום שאינו מעכב כפרה וכדילפינן בזבחים דף יג. דאין מפגלין אלא בעבודה שמעכבת כפרה, וצ"ע.

ויעי' ברדב"ז (פי"ג ממעה"ק הי"ב) שהגשה בכהן מכיון שמקמיצה ואילך מצות כהונה והגשה צורך קמיצה, ולפי"ז י"ל דאף שהגשה לא מעכבת כפרה כיון דהוי צורך הקמיצה שייך בו פיגול ומחשבת שלא לשמה ולכן הוצרכו התוס' לומר שהטעם משום דלא הוי מד' עבודות.

בתוס' כתבו דתנופה והגשה בעי כהונה, ועיין בתוס' להלן דף ט. ד"ה מקמיצה שכתבו הגשה ותנופה נמי בעו כהונה שאין זר קרב אצל המזבח, במלאכת יו"ט הקשה דהתוס' במגילה דף כ: כתבו דתנופה והגשה לא בעי כהן, וברעק"א שם מקשה דבקידושין לו. כתבו התוס' דהגשה בעי כהונה, ועי' טהרת הקודש לקמן יח: שכתב דאע"פ דהגשה בעי כהונה לא צריך בגדי כהונה, ועיין מנח"א וכנסת הראשונים לקמן יח:.

**גמ' ואסור לשנויי כדרבא וכו'.**

בחי' הרשב"א דייק מלשון רש"י דדוקא בעבודה אחרת אסור לשנויי בה אבל באותה עבודה אם התחיל שלא לשמה מותר לגומרה שלא לשמה, וביארו שבשלא לשמה יש גם פסול בעבודה וגם הקרבן פסול, ולכן אם חשב שלא לשמו באותה עבודה נקבע שהעבודה עצמה פסולה וליכא איסור לשנויי ביה, אבל אם חשב בעבודה אחרת דיש פסול בקרבן ולא בעבודה עצמה יש איסור לחשוב מחשבת פסול.

**דף ב:**

**גמ' ונדבה מי שרי לשנויי בה.**

ופי' רש"י והכתיב אם זבח שלמים יהא קרבנו שתהא זביחה לשם שלמים, בביה"ל (ח"א סי' ל' אות ט"ו) ביאר מדוע לא כתב רש"י דאיכא איסור לא יחשב משום שמבואר ברמב"ם שהאיסור לא יחשב מפני שאסור להפסיד את הקדשים במחשבתו דדמי למטיל מום בקדשים, ולפיכך הכא שכבר חשב של"ש בעבודה הראשונה ואינו עולה לבעלים לא מפסיד את הקדשים ולא שייך איסור לא יחשב, אמנם ברש"י בזבחים ב: ובשיטמ"ק כאן כתב דאסור לשנויי ביה משום איסור לא יחשב, וצ"ע.

**גמ' דתניא ר' שמעון אומר כל המנחות שנקמצו של"ש כשירות ועלו לבעלים לשם חובה וכו' שהקומץ מנחה לשם מרחשת מעשיה מוכיחים עליה וכו'.**

ויל"ב מהי סברת ר' שמעון דבמעשיה מוכיחים ליכא דין של"ש, ולפי הצד דבמחשבת שלא לשמה נעקר הלשמה י"ל דמחשבת שלא לשמה הוי שהוא רוצה לשנות את שם הקרבן אבל אם המעשה עצמו מוכיח שנעשה לשם כך לא שייך לעקור את שם הקרבן כיון דשמו עליו אין בכח המחשבה לעקור ולייחד את המעשה לדבר אחר, אך לפי מה שנקט הגרי"ז דבמחשבת שלא לשמה לא נעקר הסתמא לשמה מהקרבן אלא הוי מחשבה הפוסלת, א"כ צ"ב מה איכפ"ל דמעשיו מוכיחים שאינו כפי מחשבתו מ"מ הרי איכא מחשבת שלא לשמה שתפסול את הקרבן.

ואפ"ל לפי מה שמבארים דאף מחשבת פסול לא הוי אלא דוקא מחשבה שבכוחה לעקור את הלשמה לולי הדין דסתמא לשמה, ומשו"ה לר' שמעון דהיכא שהמעשה עצמו מוכיח אין בכח המחשבה לעקור את הלשמה ממילא לא הוי ג"כ מחשבה הפוסלת.

אמנם בלשון רש"י שכתב דמעשיו מוכיחים שהוא מכזב משמע דאין הטעם מחמת שהמעשה מצ"ע הוי לשמה אלא דאיכא חיסרון במחשבה עצמה שנראה שהוא מכזב ולא הוי מחשבה שמחילה פסול בקרבן.

**גמ' שהקומץ מחבת לשום מרחשת וכו' חריבה לשום בלולה וכו'.**

מבואר בגמ' דלר' שמעון ליכא פסול שלא לשמה במעשיה מוכיחים, וברש"י כתב דר' שמעון פליג בתרתי על מתני' חדא לענין כל המנחות דעלו לבעלים לשם חובה, וגם לגבי מנחת חוטא דלתנא דידן פסול לגמרי.

אמנם בתוספתא (פ"א ה"א) תני ר' שמעון אומר מחבת לשם מרחשת או מרחשת לשם בלולה כשירות ועלו לבעלים לשם חובה ולא קתני חריבה לשם בלולה, וכתב החזון יחזקאל דמשמע דאף לר' שמעון רק בשאר מנחות עלו לבעלים לשם חובה ולא במנחת חוטא, וכתב לבאר ע"פ המבואר ברמב"ם דלגבי פסח וחטאת ליכא דין סתמא לשמה ובלא חשב מחשבת לשמה לא יהא פסול אבל לא עלו לבעלים לשם חובה, וה"נ הדין דלר"ש במנחה שמעשיה מוכיחים ליכא פסול מחשבה אבל ליכא דין סתמא לשמה, ולכן במנחת חוטא אף לר"ש לא עלו לבעלים לשם חובה.

**גמ' א"ל אביי מכדי מחשבה דפסלה רחמנא היקשא היא מה לי שינוי קודש מה לי שינוי בעלים א"ל מעשיה מוכיחים דקאמר ר' שמעון סברא היא וכו'.**

לכא' צ"ע מאי סלקא דעתיך דאביי הרי זהו עיקר טעמו של ר' שמעון דכל שמעשיה מוכיחים לא שייך בזה מחשבה וא"כ שאני שפיר שינוי קודש משינוי בעלים דלענין שינוי בעלים לא שייך טעמא דמעשיה מוכיחים, אמנם בתוס' (ד"ה מכדי) פירשו דקושית אביי דפריך דכיון דשינוי בעלים לא פסיל משום דמעשיה מוכיחים ה"ה שינוי בעלים דילפינן משלמים דלא חלקת, אכן בלשון רש"י מבואר שפי' הקושי' דכיון דאיכא היקש גם בשינוי קודש יפסל, וצ"ע דהא יש בזה טעם שמעשיה מוכיחים ומה מהני ההיקש, וזהו דמשני רבה. ועיין בחי' הרשב"א מש"כ בזה.

ובחי' הגרא"ל מאלין (ח"ב סי' ד') כתב דיש לחקור בעיקר הדין דר' שמעון דמעשיה מוכיחים לא פסלה מחשבה האם משום דבכה"ג לא חשיב מחשבה כלל, או דבאמת דאיכא מחשבה אלא דמעשיה מוכיחים מהני להפקיע שלא יחול בה פסול מחשבה, ולפי"ז ביאר דברי רש"י ד"ה בלולה דפי' דר"ש פליג בתרתי אמתני' חדא דלתנא דידן לא עלו לבעלים וגם דבמנחת חוטא פסול, וצ"ב דהא חדא פלוגתא היא, ומבואר דאף במעשיה מוכיחים אין זה נחשב ליכא מחשבה כלל ויש מקום לחלק בין פסול מחשבה דמנחת חוטא דהוי פסול גמור לפסול מחשבה בשאר מנחות.

וכתב לבאר דאביי ורבה נחלקו בזה, דאביי סבר דמעשיה מוכיחים אינו דבכה"ג לא מחשבה כלל, אלא דבאמת איכא מחשבה לפסול, אלא רק דאיכא סברא שכשהמעשה מוכיח כנגד מחשבתו ליכא פסול מחשבה, ולכך הקשה דנילף מהיקש לפסול, ויש להוסיף דאביי סבר דבמעשיה מוכיחים אע"ג דליכא עקירה ללשמה מ"מ הוי מחשבה ונילף מהיקש דאיכא פסול מחשבה, ורבה סובר דמעשיה מוכיחים לא הוי מחשבת פסול כלל וליכא גם מחשבה הפוסלת, ולא שייך היקש לשינוי בעלים משום דשאני שינוי קודש שמעשיה מוכיחים ולא הוי מחשבת פסול כלל.

ועד"ז מבואר בדברי רש"י שכתב בתשובת רבא (בד"ה אבל) דמחשבא דמינכרא לכל שהוא מכזב לא הוי מחשבה דהך מחשבה דקדשים הוצאת דיבור בפה הוא, ויל"ד שבתחילת הסוגי' בדברי אביי כתב דמעשיה מוכיחים שהוא מכזב וכאן הוסיף שמינכר לכל שהוא מכזב, ועוד מדוע הוצרך רש"י לפרש כאן בדברי רבא דבעינן דיבור במחשבת קדשים ולא פי' כן בתחילת הסוגי'.

ונראה מדבריו דלאביי דהקשה דאיכא היקש דס"ל דמעשיה מוכיחים שהוא מכזב מהני רק שלא תחול מחשבת שלא לשמה אבל אין זה חיסרון דלא הוי מחשבה כלל, ורבה פליג דמעשיה מוכיחים הוי סברא דלא הוי מחשבה כלל מכיון שע"י שמוציא את מחשבתו בפיו ניכר לכל שהוא מכזב וה"ז מפקיע את המחשבה לגמרי דלא הוי מחשבה כלל ולא שייך בזה היקש לפסול.

**גמ' אלא מעתה עולת העוף שמלקה למעלה משום חטאת העוף תרצה וכו'.**

בשיטמ"ק כתב כיון דאמרת דמחשבא דמינכרא לא פסל רחמנא עולת העוף שמלקה וכו' משמע דכל הקו' לרבה ולא לאביי, וי"ל דלפי אביי דמעשיה מוכיחים הוי מחשבה רק דלא מהני לפסול יש חילוק דדוקא במחבת ומרחשת שמוכיח בעצם עשיתם לא יחול מחשבה לשם קרבן אחר, אבל בעולת העוף דהוי רק הוכחה מהדין של ההזאה אינו מפקיע את המחשבה, משא"כ לרבה דמעשיה מוכיחים שבניכר לכל לא הוי מחשבה כלל א"כ שפיר מקשה דה"נ בעולת העוף לא ליהוי מחשבה.

ובשיטמ"ק הקשה דעולת העוף שמלקה לשם חטאת העוף תרצה דמה שהבדיל בה יוכיח שהיא עולת העוף דחטאת העוף לא בעי הבדלה, ותירץ דבהבדלה לא אדעתייהו דאינשי בין מלק סימן אחד לשני סימנים, מבואר בדבריו דתלוי במציאות האם יש בזה היכר לשינוי או לא, וראה להלן דף ג. בין זכרים לנקיבות לאו אדעתייהו דאינשי, ובחי' הגרי"ז כתב לתרץ דבסימן השני לא פוסל דהוי רק דין הבדלה ואילו בסימן הראשון עדיין אין מעשיה מוכיחים ומשום כך נפסלת.

**דף ג.**

**גמ' אמרי דילמא מיצוי דלאחר הזאה דאמר מר מיצה דמה בכל מקום במזבח כשירה.**

בחי' הגרי"ז נקט דהדין דהמיצוי בעי יסוד וכמ"ש התוס', ומה שמיצוי בכל מקום כשירה באמת אין זה מעשה מיצוי, אלא דאין פוסל המיצוי משום מעשה עולה, והקשה דמכיון דבחטאת לא חשיב מיצוי א"כ עדיין מעשיה מוכיחים דלעולה קא עביד דלמעלה לא הוי מיצוי בחטאת אלא בעולה.

ומוכח דכוונת הגמ' דמכיון שהמיצוי אינו מעכב לכן אפשר לקיים מצות מיצוי בכל מקום דהדין מקום במיצוי אינו לעיכובא, ואה"נ יש דין לכתחילה ביסוד אבל בדיעבד אם מיצה בכל מקום כשירה דלא הוי לעיכובא, וכ"מ ברבינו גרשם, ולפי"ז מבואר דלא אמרינן דהו"ל מעשיה מוכיחים משום דלכתחילה יש דין יסוד אלא כל שהמיצוי בדיעבד כשר הו"ל מעשה עולה ואינו מפקיע את המחשבת של"ש.

אולם צ"ע דבשיטמ"ק לעיל ב: (אות י') הקשה שעולת העוף שמלקה לשם חטאת העוף והבדיל תרצה כיון שמעשיה מוכיחים כיון שבחטאת העוף לא בעי הבדלה, ובהג' חשק שלמה על השימ"ק הוסיף ואף לראב"ש בזבחים דף סה: דמבדילין בחטאת העוף מ"מ לכתחילה לא בעי הבדלה, מבואר בדבריו דחשיב מעשיה מוכיחים גם בדין לכתחילה, ולכא' צ"ע דלגבי מיצוי מבואר בגמ' דאף דלכתחילה יש דין יסוד לא חשיב מעשיה מוכיחים במיצוי עולת העוף למעלה.

ויתכן לומר שיש חילוק דבגמ' מיירי במיצוי למעלה שבדיעבד הוי מעשה מיצוי של עולה רק שיש דין לכתחילה שיעשה את המיצוי ביסוד ומכיון דהוי נמי מעשה עולה בדיעבד לא הוי חשיב מעשיה מוכיחים לחטאת, משא"כ לגבי הבדלה שפיר הוי מעשיה מוכיחים דהוי מעשה עולה, ואף לראב"ש שמבדילין בחטאת העוף היינו דאין זה פוסל אבל לא חשיב מעשה חטאת ומכיון שההבדלה לא הוי מעשה חטאת כלל אף דאינו לעיכובא שפיר חשיב מעשיה מוכיחים, שאם הבדיל הוי מעשה עולה שמפקיע את המחשבת שלא לשמו לשם חטאת.

**גמ' ומעבר הוא דעבר.**

ברש"י ותוס' הקשו אמאי לא משני הכי לעיל בחטאת שהזה דמה למטה לשם חטאת העוף דה"נ נימא דלא הוי מעשיה מוכיחים משום דמעבר הוא דעבר, ובתירוץ כתב רש"י דתרי איסורי לא מחזקינן חדא דעביד הזאה ועוד דקא עביד למטה, ובתוס' הביאו בשם רש"י בנוס"א משום דלא טעי אינשי שיעשה הזאה ולמטה.

בחי' הגרי"ז הקשה דמעבר הוא דעבר שייך דוקא בכה"ג דהוי אותה עבודה רק שיש איזה שינוי דין ביניהם ולא חשיב מעשיה מוכיחים משום שעבר על הדין, אבל מה שייך לומר דמעבר הוא דעבר בחטאת העוף שהזה דמה למטה לשם עולת העוף דהרי בעולת העוף ליכא דין הזאה כלל ואין זה עבודה השייכת בעולה דנימא דמעבר הוא דעבר וא"כ בודאי שמעשיה מוכיחים לשם חטאת.

**גמ' אלמא קביעותא דמנא לאו כלום היא ל"ש אמר זו ולא שנא אמר הרי עלי.**

בשפ"א מקשה מה הגמ' מדמה אהדדי שכמו דלר"ש בהרי עלי יצא ידי נדרו ה"ה בהרי זו במחבת הרי הטעם דלר"ש יצא ידי נדרו דעיקר נדרו היה מנחה ומה שהוסיף לומר מחבת לא נדר רק דנקט מין אחד מהמנחות, אבל באמר הרי זו במחבת דילמא חל על הסולת דין מחבת וגם לר"ש אינו יכול לשנותו למנחה אחרת.

**גמ' בין זכרים לנקיבות לאו אדעתייהו דאינשי.**

צ"ב מדוע לגבי מעשיה מוכיחים אזלינן לפי מה שנראה לאנשים ולא כפי המציאות של הקרבן אי הוי היפך ממחשבתו**.**

**תוס' ד"ה לא שנא,** ועוי"ל דאי עביד חריבה בלולה אין בה קדושה כלל. לגי' השימ"ק.

ולכא' צ"ב דהא בודאי שיש בה קדושה של מנחה חריבה, וצ"ל דמכיון דלפי מחשבתו לשם בלולה לא יהא בו קדושה לא חשיב מחשבת שינוי קודש, אמנם בשיטמ"ק כתב דהסברא היא דלא אמרינן מיעבר דקא עבר לאתויי חולין בעזרה.

בשימ"ק הקשה מה שייך מעשיה מוכיחים בחריבה לשם חריבה כגון מנחת קנאות לשם מנחת חוטא, ותירץ דחשיב מעשיה מוכיחים משום שמנחת קנאות קמח ומנחת חוטא סולת ובין קמח לסולת לא טעי אינשי, ור' טוביה ומוינא פליג דאה"נ חריבה לשם חריבה פסולה לר' שמעון ורוב מנחות קאמר יעו"ש.

ומבואר בדברי השימ"ק דאע"ג דבגמ' להלן דף ד. איתא דמנחת קנאות הוקש למנחת חוטא מ"מ מנחת קנאות לשם מנחת חוטא חשיב שינוי קודש, ובחי' הגרי"ז במשנה מסתפק האם במנחת קנאות יש לה קדושת חטאת או דהוי רק ילפותא בעלמא.

**דף ג:**

**גמ' כאן קומץ מנחה לשם זבח.**

בחי' הרשב"א הקשה דבשלמא עולה לשם חטאת הוי מחשבה שלא לשמה אבל מה שייך לקמוץ לשם זבח דאין זה מחשבה כלל, ויעו"ש שכתב פירוש מחודש דלשם זבח הכוונה שינוי בעלים במנחת חוטא של ראובן שחשב לשם שמעון שמחויב חטאת בהמה.

והקשו על דברי הרשב"א שבגמ' בזבחים דף ח: דהגמ' דנה לגבי עקירת פסח לשם עוף או מנחה הרי דהוי מחשבה אפילו שחשב בקרבן בהמה לשם עוף או מנחה.

ויש לתרץ דיש חילוק דהתם מיירי בדין עקירה דבעינן לעקור משם קרבן פסח ומהני גם בחשב לשם עוף או מנחה כיון דחשב לשם קרבן אחר שאינו פסח, אבל כאן בקומץ מנחה לשם זבח לא הוי מחשבה כיון שלהחיל במנחה מחשבת של"ש בעינן לייחד לשם קרבן אחר ולא שייך לייחד קמיצה של מנחה לשם זבח.

**גמ' מחבת לשם מרחשת.**

בחי' הרשב"א כתב שאם אמר הריני קומץ מחבת לשם מרחשת לא הוי מחשבה כלל וגם בזבחים אם אומר הריני שוחט עולה לשם שלמים לא הוי מחשבה דמינכר לכל שהוא משקר ואין לך מעשיו מוכיחים שהוא משקר גדול מזה, אלא מיירי כאן שאינו אומר שם הקרבן אלא שקומץ לשם מרחשת.

**גמ' אע"ג דמחשבה דלא מינכרא היא ותפסל.**

וכתב רש"י דרב אשי ס"ל דמחשבה הגלויה לכל שהוא מכזב כל שכן שהיא פוסלת, ומבואר שיש כאן סברות הפוכות דרבא לעיל ס"ל דמחשבה שמינכר שהוא משקר אינה פוסלת, ואילו לרב אשי הוי להיפך אדרבה הוי סברא לפסול, וצ"ב במאי פליגי.

וי"ל דתלוי מהו דין מחשבת שלא לשמו דלפי הצד שהמחשבה קובעת את שם הקרבן ומהני לעקור לקרבן אחר א"כ הוי סברא שאם ניכר לכל שהוא מכזב שמעשיה מוכיחים של הקרבן הוא היפך מחשבתו לא שייך לייחד אותו לקרבן אחר, אבל לפי הצד דהוי מחשבה הפוסלת מחמת שיחשב מחשבה רעה בקרבן א"כ י"ל סברא להיפך לפסול דאי ניכר לכל שהוא מכזב הוי יותר מחשבה רעה בקרבן שתפסול.

אמנם ברש"י כתב דמחשבא דמינכרא כל שכן שפסל רחמנא שמא יאמרו מותר לשנות בקרבן, וצ"ב דהא מיירי בפסול מדאורייתא ולא בגזירה דרבנן.

**גמ' בלולה בשמן איקרי בלולה סתמא לא איקרי.**

בשפ"א ר"ל דלכא' לפי"ז אם יאמר בלולה בשמן יהיה פסול, ודחה די"ל דאי הוי כתיב בלולה סתם הו"א דהיא שם של מנחה אבל עכשיו דכתיב בלולה בשמן הכוונה על עשייתה שתהא נבללת בשמן ולא הוי שם של מנחה.

**דף ד.**

**אמר רב מנחת העומר שקמצה שלא לשמה פסולה הואיל ובאת להתיר ולא התיר וכו'.**

שיטת רב דמנחת העומר חשיב קרבן שבא להתיר את החדש ובקמצה של"ש אינו מתיר וכל קרבן שהקרבתו בשביל להתיר כשההקרבה אינה פועלת את ההיתר הקרבן פסול, ובגמ' להלן דף ה. דעת ר"ל מנחת העומר שקמצה שלא לשמה כשירה.

בספר עמק ברכה (עמ' עט) כתב לבאר שרב ור"ל נחלקו בעיקר דין קרבן העומר, דלרב הקרבת העומר אין בה כלל הקרבה משום חובת היום וכל ההקרבה היא בשביל להתיר את החדש, ולכן בקמצה של"ש שלא התירה פסולה, ור"ל סבר דמנחת העומר יש בה גם הקרבה משום חובת היום ובקמצה של"ש נהי שלא התירה את החדש מ"מ כשירה מפני שהיא באה לחובת היום.

ויל"ע שבתוס' לקמן דף מה: (ד"ה קרבו) כתבו שהיו מקריבים קרבן העומר במדבר אע"ג דלא היה איסור חדש ולא היה מתיר, ולא משמע דפליגי בזה רב ור"ל, ומבואר דקרבן העומר לכו"ע הוי חובת קרבן אפילו שאינו מתיר, וצ"ב דא"כ מאי טעמא דרב דאמר דקמצה של"ש פסולה משום דלא בא להתיר.

ונראה דרב סבר שבקרבן העומר יש בו דין הקרבה מחמת חובת הקרבן גם כשהיו ישראל במדבר ולא היו צריכים להיתר של קרבן העומר דלא צריך שקרבן העומר יתיר בפועל את האיסור חדש, אלא שבקרבן העומר כל מהותה של ההקרבה של קרבן העומר שהוא מתיר ובשלא לשמו הוי הקרבה שלא מתיר את העומר הוי פסול בהקרבה של הקרבן ולכן בקמצה שלא לשמה פסול דאיכא חיסרון בעצם ההקרבה של מנחת העומר שאינו יכול להתיר.

ויל"ע בד' ר"ל דפליג וס"ל דמנחת העומר שקמצה שלא לשמה כשירה האם פליג על עיקר הסברא דליכא פסול בקרבן שבא להתיר ולא התיר והקרבן כשר שיש לו דין הקרבה גם כשאינו מתיר וה"ה באשם מצורע ונזיר שלא לשמן ג"כ הקרבן כשר, או דילמא דר"ל פליג דוקא במנחת העומר דס"ל דלא חשיב בא להתיר כיון שבקרבן העומר יש חובת קרבן גם משום חובת היום כמו שהקריבו עומר גם במדבר שלא היו צריכים להתיר את האיסור חדש.

ובגמ' מבואר דמכשירין לא מצינו שבאו להכשיר ולא הכשירו, ובאחרונים הקשו מהא דתנן בכריתות האשה שיש עליה ה' לידות או ה' זיבות מביאה עליו קרבן אחד ואוכלת בזבחים והשאר עליה חובה הרי שבשעה שמביאה את האחרונות אינם מכשירות ומצינו שבאות בלא הכשר, ותירץ הגרי"ז דאע"ג שהיא מותרת בקדשים מהקרבן הראשון אבל גם שאר הקרבנות נמי יכולים להכשיר אותה ולא מצינו שבאות בלא הכשר ולכן פסול בשלא לשמה, ומבואר ג"כ דסגי במה שהקרבן הוא מכשיר אע"פ שהיא לא צריכה את ההכשר בפועל מחמת שכבר הקרבן הראשון הכשיר אותה לאכול בקדשים, וע"ע בזכר יצחק סי' ל' בחזו"א קמא סי' כז סק"ג.

ובליקוטי הלכות כתב דאף דאיתותב רב בגמ' להלן דף ה. בדינא דאשם נזיר ואשם מצורע אין ראיה הכרחית לדין הראשון במנחת העומר אף דרב נקיט ליה בחדא לישנא, ומבואר שיש סברא לומר דאשם מצורע ונזיר לא מיקרי בא להכשיר והעומר בא להתיר, והביאור בזה דחלוק דין מנחת העומר שכל מהותה של הקרבת הקרבן היא להתיר והוי לעיכובא בהקרבה שתהא להתיר, אבל אשם מצורע ונזיר אין המתיר מחמת עצם ההקרבה אלא שהכשירו של המצורע והנזיר תלוי בהבאת הקרבן ולכן גם אשם מצורע ונזיר שלא לשמו ההקרבה כשירה אף שהקרבן לא מכשיר את המצורע והנזיר.

**דף ד:**

**גמ' תנן כל המנחות שנקמצו שלא לשמן פסולות וכו'.**

בספר יונת אלם (סי' לד) כתב ששאל את הגרי"ז מהו הדין מנחת העומר שקמצה שלא לשמה פסולה הואיל ובא להתיר ולא התיר, האם הפירוש שיש במנחת העומר פסול מחשבה דשלא לשמה כמו חטאת ופסח או דמנחת העומר אינו בא נדבה ורק להתיר וכיון שאינה מתירה ממילא פסולה שאין לה על מה ליקרב, ונפק"מ אי הוי פסולו בגופו, והביא ראי' מהא דמקשינן דהו"ל לכלול במתני' בפסולים שלא לשמה גם מנחת העומר משמע שמדין פסול מחשבה הוא.

ובמנחת אברהם ביאר דהצד שיש גם פסול מחשבה דלולי הדין שנדבה יהא שלא לשמה פוסל לגמרי והכא דבא להכשיר לא נתרבה שנדבה יהא ממילא יש פסול מחשבה שלא לשמה.

וכתב עוד נפק"מ ליוסי בן חוני דאם הוי פסול מחשבה יפסל גם בחישב לשם מנחת העומר כמו לשם חטאת, בקר"א כתב שבמנחת העומר יפסל גם בלשם חולין כיון דלשם חולין אינו מרצה ממילא יהא פסול לגמרי, ובמנח"א ר"ל דבלשם חולין לא יפסל משום פסול מחשבה כיון דאין חולין מחללים קדשים, ועכ"פ יפסל משום בא להתיר ולא התיר.

**גמ' מכפרין אית בהו דאתי לאח"מ מכשירין לית בהו דאתי לאחר מיתה דתנן האשה שהביאה חטאתה ומתה וכו'.**

ברש"י כתב דחטאת יולדת מכשיר הוא כמבואר בגגמ' בכריתות שמכשירתה לאכול קדשים, ומדחטאת באה להכשיר העולה באה לכפר כדכתיב אחד לחטאת ואחד לעולה, ולאחר מיתה יביאו יורשים עולתה ולא חטאתה ש"מ מכפרין קרבי לאחר מיתה ומכשירין לא קרבי, וה"ה בשלא לשמן מכפרים כשרים להקריב ולא עלו ומכשירים פסולים לגמרי, ולפי"ז ראי' הגמ' מחטאת יולדת שאינה באה לאח"מ דמכשירין אין באים לאחר מיתה ואילו עולת יולדת הוי מכפר ובא לאחר מיתה.

בקר"א מקשה הרי חטאת אינה באה לאחר מיתה הוי מהלכתא דה' חטאות המתות ואיך נלמד מכאן שמכשירים אינם באים לאחר מיתה, ויעי' בשיטמ"ק דנקט דבעוף לא נאמר ההלכה של חטאות המתות וחטאת יולדת אינה באה לאחר מיתה משום דמכשיר הוא וכמבואר בסוגי' אלא שהק' ע"ז שבגמ' יומא מא: מוכח לא כן.

אולם יל"פ שכוונת הגמ' להוכיח מהא דמצינו שמכפרין באים לאחר מיתה הרי דקרבי גם בלא כפרה ה"נ גם בשלא לשמה יקרבו אפילו שלא עלו לבעלים לכפרה, אבל במכשירין לא מצינו שיקרבו לאחר מיתה ושייך לומר כסברת רב שכל שבא להתיר ולא התיר פסול.

אמנם בשימ"ק כתב בשם רבינו גרשם דעולה דורון היא וכשירה להביאה לאחר מיתה ועולה כיון דאתיא עם מכפר כמכפר דמי, ולפי דבריו מבואר שחטאת יולדת חשיבא מכפר ודלא כסוגי' בכריתות שהביא רש"י ויעי' יפה עינים, וכל מה שהעולה נחשבת ג"כ למכפר מחמת שבא עם החטאת, ולפי דבריו ע"כ צ"ל שהגמ' לא מייתי ראי' מחטאת יולדת שמכשירין לא באים לאחר מיתה דהא החטאת ג"כ באה לכפר אלא שמצינו שמכפרין באים לאחר מיתה בעולת יולדת ולא מצינו בשום מקום שמכשיר בא לאחר מיתה.

**תוס' ד"ה ה"ג בת"כ האשה וכו'** עולתה ומתה לא יביאו יורשים עולתה וכו'.

התוס' הקשו דמהא דתנן יולדת שהביאה עולתה ומתה לא יביאו יורשין חטאתה משמע שאם היא עצמה הביאה חטאתה אחר עולתה עלתה לה עולתה לשם חובה, ובפסחים נט. אמרינן זה בנה אב שכל החטאות קודמות לעולה ומבואר שם דהוי לעיכובא מדמשני שאני עולת מצורע דרחמנא אמר והעלה ש"מ דבעלמא דיעבד לא, ותירץ רבינו חיים דה"ה בעלמא כשר ודוקא לגבי מצורע דכתיב ביה תהיה בעינן קרא למימר דאינו מעכב.

והקשו התוס' דאע"ג דמסקינן לקמן דיש מחוסר זמן לבו ביום, ותירצו דמטעם זה אין לפסול אלא במצורע כמו שאפרש לקמן, ובתוס' להלן בדף ה. (ד"ה ואי) כתבו לבאר דאף שאין מחוסר זמן לבו ביום אין לפסול בסדר עבודת יוה"כ אם הקדים עבודה אחת לחברתה, דדוקא בקרבן הבא להכשיר אמרינן דקודם שהביא את הקרבן הוא נחשב למחוסר זמן, אך בקרבן הבא לכפר לא חשיב מחוסר זמן.

ומבואר בדבריהם דדוקא בקרבן מצורע שבא להכשרו יש פסול של מחוסר זמן שמחמת הדין של קדימת אשם לחטאת נקבע בעצם הקרבן שכך הוא סדר ההכשר של המצורע, ולכן אם הקדים להקריב את החטאת לאשם שייך בזה את הדין של מחוסר זמן דחשיב שאין זה זמנו מחמת שיש סדר להכשרו של המצורע, וכל שלא הקריב את האשם עדיין לא נתחייב המצורע להביא את החטאת בשביל להתירו וה"ז נחשב שלא הגיע זמנו של החטאת, משא"כ הדין קדימה בשאר הקרבנות שבאים לכפר אין זה נחשב שלא הגיע זמן ההקרבה אלא רק שיש סדר קדימה בעלמא ולא חשיב מחוסר זמן.

אך בשיטמ"ק שם אות כ"ח נקט דאין זה מיישב לגבי קרבן יולדת, שהרי החטאת נמי באה להכשיר, ומדוע אם הקדים עולה לחטאת כשר ולא חשיב מחוסר זמן, ותירצו דשאני יולדת דכתיב העולה עיי"ש, אך דברי הר"ר חיים הנ"ל עדיין לא יתיישבו, וצ"ע מה שכתבו התוספות שעל פי דבריהם לקמן יתיישב נמי דברי ה"ר חיים הרי אדרבה קרבן יולדת הוי נמי להתיר ואמאי לא הוי מחוסר זמן.

וצ"ל דכוונת התוס' דלגבי מצורע חשיב מחוסר זמן וכלשון התוס' שעדיין לא הגיע זמן טהרתו כלומר שזמן טהרת המצורע תלוי בהבאת הקרבן ממילא סדר ההבאה ג"כ הוי לעיכובא דחשיב מחוסר זמן, אבל בעולת יולדת זמן טהרתה הוי לאחר מ' לזכר או פ' לנקיבה והקרבן רק בא להתיר אותה באכילת קדשים והוי רק דין סדר בקרבן כמו ביוה"כ ואינו דין של זמן הטהרה שלה שיהא בו פסול של מחוסר זמן, ואילו במוצרע שעיקר זמן טהרתו תלוי בקרבן ממילא סדר הקרבן ג"כ הוי דין של מחוסר זמן.

**דף ה.**

**גמ' רשב"ל אמר מנחת העומר שקמצה של"ש וכו' ומקשינן מיקרב היכי קרבה ממשקה ישראל וכו'.**

בחי' הרשב"א מקשה מדוע הגמ' דנה דוקא במנחת העומר שקמצה שלא לשמה שיש פסול ממשקה ישראל הרי כל מנחת העומר בשעת הקרבתה עדיין לא הותר העומר, וביאר שבכל מנחת העומר ליכא פסול של ממשקה ישראל כיון שההיתר שלו וההיתר דעלמא באים כאחד כמו גיטו וידו באים כאחד אבל בעומר של"ש שאינו מתיר מקשינן שיהא בו פסול דממשקה ישראל. והקשו שההיתר חל בשעת ההקטרה אבל בשעת הקמיצה עדיין לא הותר החדש, במנח"א מביא בשם הגרא"צ קמאי מספר דברי אליעזר ח"ב דליכא לפסול דמשקה ישראל אלא בהקטרה דהוא אכילת מזבח, עוד י"ל דכל שבהמשך הדבר הוא יותר ליכא חיסרון של ממשקה ישראל.

אמנם יעוי' בתוס' בע"ב (בד"ה ובדבר הראוי לעבודה) לאפוקי מנחת העומר שאפילו לגבוה אסור להקריב חדש קודם לעומר, מבואר בדבריהם שיש איסור חדש במנחת העומר ומשו"ה מיקרי אינו ראוי לעבודה ולא אמרינן דחל בו היתר בבאים כאחד, ואכן בתוס' לקמן דף פד. (ד"ה שומרי) כתבו שההיתר במנחת העומר משום דמצותו בכך.

בשימ"ק בהשמטות הקשה דבגמ' מסקינן דלר"ל האיר המזרח מתיר ולכך ליכא פסול של ממשקה ישראל וא"כ מדוע רב הוצרך לומר שמנחת העומר שקמצה של"ש פסולה משום דהעומר בא להתיר ולא התיר הרי רב סבר לקמן דף סח: דהאיר המזרח אינו מתיר וא"כ תיפו"ל מדין ממשקה ישראל.

[יש גירסא בשימ"ק דהקו' שמדברי רב כאן מוכח דהאיר המזרח אינו מתיר, וכוונתו להקשות דמהא דאמר רב דהעומר בא להתיר מוכח דקרבן העומר הוא המתיר של החדש ולא האיר המזרח, ולפי הגירסא שהקו' דרב סבר הכי לקמן י"ל דמסוגיין יש לדחות ולומר דמכיון שלמצוה צריך צריך להמתין עד הבאת העומר ה"ז ג"כ נחשב למתיר וצ"ע.]

ותירץ השימ"ק דרב סבר דאי לאו דבאת להתיר ולא התיר הו"א מנחת העומר שלא לשמה כשירה א"כ נעשה שלא לשמו כלשמה ויהיו כל שיריה נאכלין מידי דהוה אשאר זבחים הנאכלין והוי שפיר ממשקה ישראל דמ"מ להתיר עצמה עלתה להכי איצטריך טעמא כיון דבאת להתיר ולא התיר דפסולה לגמרי יעו"ש.

מבואר בדבריו דלרב כל הפסול במנחת העומר שקמצה של"ש משום דבאת להתיר ולא התיר אבל בלא"ה היו שייריה נאכלין שלא אסרה תורה את השירים באיסור חדש וליכא פסול דממשקה ישראל, וכל קו' הגמ' לר"ל דאמר שאין שיריה נאכלין דיהא בו פסול של ממשקה ישראל.

אך יל"ע דלפי"ז נמצא דרב ור"ל פליגי בתרתי, חדא האם קרבן העומר שקמצה של"ש פסולה משום שבא להתיר ולא התיר, ועוד נחלקו בעומר שקמצה שלא לשמה האם יש בו פסול ממשקה ישראל שאינו מתיר את השירים לאכילה או שאפילו שאינו מתיר לאחרים השירים של העומר עצמו מותרים, וצ"ב.

ונראה שיסוד שני המחלוקות בין רב לר"ל תלוי מהו גדר קרבן העומר, רב סבר שקרבן העומר הוי מתיר שכל מהותו של הקרבן שהוא בא להתיר ומשו"ה בקמצה שלא לשמה שאינו מתיר הוא פסול ובזה תלוי גם הדבר השני שאילולי הפסול היה מהני להתיר את השירים ולא צריך להביא קרבן העומר אחר כיון שכל מהותו של קרבן העומר שהוא בא להתיר את האחרים לאכילה הוא עצמו לא צריך להיתר כיון שהקרבתו עצמה היא מתיר ואפילו בשלא לשמה שאינו מתיר את האחרים אבל עכ"פ הוא עצמו ניתר בעצם הקרבתו, ור"ל פליג שקרבן העומר לא הוי מתיר בעצם ההקרבה אלא שההיתר של חדש הוא לאחר שהקריבו את העומר ועצם ההקרבה של העומר לא הוי מתיר ולכך בקמצה שלא לשמה שאינו מתיר את האיסור חדש גם עצמו לא ניתר כיון שאין הקרבן עצמו מתיר שיחול בו היתר בעצמו אלא שההיתר לאחר שהוא קרב כדינו לשמו וגם הוא עצמו לא ניתר ולכך לר"ל אין שייריה נאכלין ויש פסול דממשקה ישראל.

**גמ' קסבר ר"ל אין מחוסר זמן לבו ביום.**

צ"ב מה השייכות בין הדין שאין מחוסר זמן לבו ביום הרי מ"מ אכתי החדש נאסר ולא חשיב מן המותר לישראל ומאי מהני מה שבאותו היום החדש יהא מותר.

באחרונים חקרו מהו הדין ממשקה ישראל האם כל איסור שנאסר לישראל הוי ג"כ איסור לגבוה וכמו שיש איסור חדש לאכילת הדיוט יש איסור חדש לגבוה, ולפי"ז האיסור לגבוה אינו תלוי במה שנאסר לישראל אלא הוי סימן שכל דבר שאסור לישראל אסור ג"כ לגבוה, או דילמא דדין ממשקה ישראל שהא גופא מה שנאסר לישראל הוי פסול לגבוה שהסיבה שהוא פסול לגבוה מחמת שנאסר לישראל.

ובטהרת הקודש מבאר דר"ל ס"ל כהצד השני שכל שאינו ראוי לישראל פסול לגבוה וכמו שמצינו שאין מחוסר זמן לבו ביום דאע"פ שהתורה אסרה להקריב דבר שלא הגיע זמנו להקריבו אבל כשמגיע אותו היום אפילו לפני הזמן חשיב כאילו הגיע זמנו כיון שיהא ראוי באותו היום מותר להקריבו, ה"נ לגבי האיסור ממשקה ישראל כל שיהא מותר באותו היום חשיב מן המותר לישראל ואינו נפסל לגבוה, אבל לפי הצד הראשון שכמו שיש איסור לישראל יש איסור לגבוה א"כ מאי איכפת לן שיהא ראוי באותו היום הרי כל זמן שלא הקריב את העומר עדיין לא הותר לישראל ה"נ יהא בו האיסור לגבוה. וכ"כ בקה"י.

**דף ה:**

**גמ' האיר מזרח מתיר.**

ברש"י כתב דט"ו בניסן מתיר החדש והאי דאין שיריה נאכלין משום דמצוה להמתין עד הבאת העומר, וצ"ב מדוע משום העשה ליכא פסול של ממשקה ישראל כיון שעכ"פ שיש מצוה שלא לאוכלו עד הבאת העומר, בחי' הגרז"ס ובעונג יו"ט (בהקדמה אות יד) כתבו ליישב שיש חילוק בין האיסור חדש דהוי על החפצא ושייך בזה דין ממשקה ישראל, משא"כ העשה דעד הביאכם דהוי מצ"ע על הגברא שימתין עד לאחר הבאת העומר ובאיסורי גברא ליכא פסול של ממשקה ישראל. [ובעונג יו"ט הביא לזה כדמות ראי' מהא שהותר לאדם הראשון ולהבל להקריב קרבן בהמה אפילו שלא הותר להם לאכול בשר ואפ"ה ליכא פסול ממשקה ישראל כיון דלא הוי איסור חפצא אלא איסור גברא].

וע"ע בקוב"ש (פסחים אות קצז) מקשה איך מקריבים קרבן ביוה"כ הרי לא הוי ממשקה ישראל, ותירץ דאיסור יוה"כ לא הוי איסור חפצא אלא יומא קא גרים. [ובקה"י סי' ג' תירץ דליכא פסול ממשקה ישראל כיון שמצותו בכך].

ולכא' י"ל דתלוי מהו גדר ממשקה ישראל דאי הוי סיבה מחמת שאסור לישראל י"ל דדוקא כשהחפצא נאסר לישראל יש איסור לגבוה, אבל אי הוי סימן דדבר האסור להדיוט נאסר ג"כ לגבוה ויש בו איסור בפנ"ע א"כ מאי נפק"מ אי הוי איסורי גברא.

**גמ' והא דר"ל לא בפירוש איתמר אלא מכללא איתמר וכו'.**

צ"ע מה הגמ' מביאה ראי' מהך מימרא דר"ל דטעמו משום האיר המזרח הרי גם כאן י"ל דאם הביא כשר משום דאין מחוסר זמן לבו ביום ולא משום דהאיר המזרח מתיר. ועיין בשימ"ק.

ובשפ"א ובחי' הגרי"ז כתבו דכל מה ששייך אין מחוסר זמן לבו ביום הוי רק לענין ממשקה ישראל דלא חשיב אסור לישראל אבל כאן יש עוד איסור קודם שתי הלחם שיש דין שלא יביא לכתחילה וע"ז לא שייך לומר דאין מחוסר זמן דזה גופא הדין שלא יביא קודם שתי הלחם וע"כ דהטעם משום דהאיר המזרח מתיר.

**גמ' בדבר הראוי לעבודה לאפוקי מנחת העומר דלא חזיא דחידוש הוא.**

ברש"י מנחת העומר של שעורין היא ואינה ראויה אלא לעבודה זו בלבד להתיר ולא משום קרבן אתיא, צ"ב מהו הטעם בזה שבקרבן שעורים דלא יחול פסול מחשבה, ובשפ"א תמה דהרי מפורש בקרא דאיקרי קרבן כדכתיב עד הביאכם את קרבן אלוקיכם.

ובתוס' פי' דמנחת העומר חשיב דבר שאינו ראוי לעבודה דאפילו לגבוה אסור להקריב חדש קודם לעומר, ויעי' בקר"א דזהו טעם מדוע עומר הוי חידוש ולא שיש כאן איזה סברא דלא תחול המחשבה, ומבואר בתוס' דאף בעומר עצמו יש איסור לגבוה ודלא כהרשב"א לעיל שכתב דבכל מנחת העומר ליכא ממשקה ישראל כיון דהו"ל באים כאחד יעו"ש.

ברמב"ם (פי"ד מפסולי המוקדשין ה"ג) כתב "מנחת העומר שקמצה שלא לשמה הרי זו כמי שנעשית לשמה ושייריה נאכלין מפני שהיא מן השעורים, ואין השעורים דבר הראוי לשאר קרבנות, ולכא' זה כשיטת רש"י ובראב"ד השיג ע"ז א"א לא מחוורא האי גירסא דא"כ מנחת קנאות וכו' תיפו"ל דקמח שעורים, אלא נוסחא דייקא לאפוקי מנחת העומר דחדש הוא ואין מביאים מנחות וביכורים קודם לשתי הלחם ואע"פ שקרב העומר והותר באכילה, הרי דמפרש ע"ד התוס' רק שלא פירש מצד האיסור חדש קודם לעומר אלא מצד שהיא באה קודם לשתי הלחם ולכן לא מהני בה מחשבה.

יעי' רש"י זבחים דף כו: (ד"ה ובדבר) שכתב דלא חייל עליה פיגול ליענש כרת באכילתה, והק' הקר"א דמשמע דרק כרת ליכא אבל עבודתה פסולה ובסוגיין מבואר שהמנחה כשירה לגמרי וצ"ע. ויעי' בקר"א שדקדק בלשון הרמב"ם דדברי רבא רק במחשבת שלא לשמה ולא בפיגול יעו"ש.

**גמ' במי שאינו ראוי לעבודה.**

בשימ"ק בשם רבינו גרשם כתב למעוטי שאם שחט ישראל וחשב עליו לפגל לא פסלה מחשבה, וצ"ע דהרי שחיטת זר כשירה והוי מחשבה כמבואר ברפ"ג דזבחים, ויעי' באחיעזר יו"ד סי' כט דר"ל דמיירי בחושב לזרוק הדם בעצמו חוץ לזמנו וכיון שזריקה בזר פסולה הו"ל כזריקה שאינה מתרת בשר שאינה מביאה לידי פיגול יעו"ש.

**גמ' מנחת העומר תוכיח דאסורה להדיוט ומותרת לגבוה.**

צ"ע מדוע מנחת העומר אסורה להדיוט ומותרת לגבוה לפי מש"כ בחי' הרשב"א דגם ההיתר של העומר עצמו משום דבאים כאחד א"כ שניהם ניתרים בב"א וא"כ לא הוי מותרת לגבוה יותר ממה שאסורה להדיוט וצ"ע.

**גמ' מה למנחת העומר דכן מתרת חדש בשביעית.**

צ"ב דהרי גם בשביעית העומר הוא מתיר לאיסור חדש רק דבפועל אין מה להתיר שנאסר משום שביעית, ומבואר דלפירכא סגי במה שאינו מתיר את החדש בפועל וצ"ע.

**גמ' שכן באה להתיר לאו שבתוכה.**

ברש"י כתב דלאו דלחם וקלי וכרמל לא תאכלו שבתוך מנחה עצמה מתרת אפילו לר"ע שאם נאכלו השירים לא יעבור משום חדש אלא משום שביעית, ובתוס' הקשו דאם לא מתרת איסור שביעית איקרי כאן ממשקה ישראל ותפסל המנחה דאי"ז ממשקה ישראל משום איסור שביעית.

ואולי י"ל בד' רש"י דאיסור ספיחין לר"ע ילפינן לה מקרא דהן לא נזרע ונאסוף והגדר בזה שממצות ההפקר בשביעית לימנע מליקח את הספיחים וגם שלא לאוכלן אלא להשליכן הפקר אבל לא הוי איסור חפצא ולכן לא שייך בזה הפסול דממשקה ישראל.

עוד בענין ממשקה ישראל.

שיטת רש"י בזבחים פח. (ד"ה מנחות) דגם תרומה האסורה לישראל ומותרת לכהנים פסולה משום ממשקה ישראל דבעינן ראוי לכל ישראל, ולכא צ"ב דתרומה אסורה לישראל מחמת קדושתה שהרי היא מותרת לכהנים ואיך יהיה בו איסור לגבוה. והתוס' שם פליגי ע"ד רש"י דלא שייך פסול ממשקה ישראל בתרומה כיון דשרי לכהנים.

ובתוס' שם ביארו דמדומע דערלה אסור משום ממשקה ישראל, ולכא' צ"ע דמשום ספק ערלה אי"ז ממשקה ישראל, וע"כ דהוי סיבה שכל מה שלמעשה אסור לישראל נאסר לגבוה.

**דף ו.**

**גמ' דאי ממשקה ישראל הו"א למעוטי היכא דלא היתה לה שעת הכושר.**

לכא' יש להוכיח מכאן דממשקה ישראל הוי סיבה שכל דבר שנאסר להדיוט יש בו איסור לגבוה שייך לחלק בין היכא דהיתה לה שעת הכושר דקליש האיסור ולא נאסר לגבוה אבל אי הוי סימן שיש בו איסור לגבוה מאי נפק"מ אי היתה לו שעת הכושר או לא.

בתוס' ד"ה כל אשר יעבור מבואר שיש ג' קראי והוי גילוי שהפסול משום ממשקה ישראל גם בהיתה לו שעת הכושר, ובגיליון הש"ס לרעק"א ציין לתוס' בחולין קמ. דכתבו דאפשר דדין ממשקה ישראל לא הוי אלא בשלא היתה לו שעת הכושר וצ"ע.