סימן ה_ צירוף לשיעור כביצה
קטגוריות: ש_ס / סא עוקצין / עוקצין - הרב אהרן שלוש

נחלקו רש"י ותוס' (בחולין קי"ח:) בדין צירוף אוכלין לטומאה, שיטת רש"י שנגיעה חשיבא חיבור לגבי צירוף לשיעור כביצה שאם נוגעים זב"ז אע"פ שאינם מחוברים חשיב חיבור, ותוס' הוכיחו מכמה דוכתי שאוכלין שנוגעים זב"ז לא מצטרפים עד שיהיו מחוברים.

וכן נחלקו הרמב"ם והראב"ד בדין זה, שהרמב"ם כתב (פ"ו הי"ז) 'אוכל פרוד שהוא כולו מכונס ודבק זה בזה אע''פ שאינו חיבור להתטמא ואינו כגוף אחד כמו שביארנו הרי הוא מצטרף לכביצה לטמא טומאת אוכלים אחרים ואם לא כנסו אלא הרי הוא מפורד כמעשה קדירה והקטנית אינו מצטרף עד שיקבצם ויעשם גוש אחד'. מבואר בדבריו שאוכל פרוד לא נחשב חיבור כלל.

והראב"ד השיג וז"ל 'א''א אינו צריך להיותם גוש אחד אלא להטמא זה מחמת זה אבל אם נגע שרץ בכביצה פירורין מצטרפין לטמא אחרים והוא שיהיו הפירורין נוגעין זה בזה'.

נמצא ששיטת רש"י והראב"ד שאוכלים שנוגעים זב"ז הוו חיבור ושיטת הרמב"ם ותוס' דלא הוי חיבור.

והנה מבואר בדברי הראב"ד שיש חילוק בין צירוף לשיעור כביצה לבין חיבור לטומאה שאם נגע במקצתו נטמאה כולו שלגבי צירוף לכביצה סגי בנגיעה אבל בשביל שיהיה חיבור לטומאה צריך שיהיה מחובר ממש.

ויסוד חילוק זה מבואר ברמב"ם לגבי חיבורי אדם דלא חשיב חיבור רק לגבי טומאה שאם נגע במקצתו לא נטמא כולו אבל לגבי שיעור כביצה חשיב חיבור.

אמנם בדברי רש"י בחולין יל"ע דהא מיירי בהדיא לגבי קבלת טומאה ולא לגבי לטמאות אחרים וא"כ לכאו' מוכח שאם נטמא מקצתו נטמא כולו.

אכן י"ל בדברי רש"י שנגיעה חשיבא חיבור לענין כביצה שאם נגע במקצתו נחשב שיש בו שיעור כביצה אבל אינו מקבל טומאה אלא הדבר שנגע בו, ואע"פ שאינו נטמא כולו חשיב שיש שיעור כביצה משום ששיעור כביצה אינו דין בקבלת טומאה שצריך שיחול טומאה על אוכל כביצה אלא הוא שיעור באוכלין כביצה שאם יש חשיבות אוכלין כביצה מקבל טומאה, ולכך אפי' שלא חלה הטומאה אלא בחתיכה שנוגע אהני השיעור כביצה שנחשב חשיבות של אוכל כביצה.

והגדר בזה שחיבורי אדם מספיק לצירוף של כביצה אבל אינה מספיקה לטמאות זא"ז ולכן אם נגע באחד מהם אינו מטמא את הכל אבל אם הוא כבר טמא מצטרף לשיעור כביצה לטמאות דבר אחר. [ויש לפרש לפי הנוסח שהגדר שכולו טמא משום שנחשב שנגע בכולו ובשביל זה מודה שצריך חיבור].

הביאור ברש"י וראב"ד ותורי"ד שלגבי שיעור כביצה אינו תלוי כלל בחיבור אלא משום שיש שיעור חשוב וסגי שיש כמות רק צריך נגיעה שיהיה שייכות זל"ז אבל בחיבור לטומאה צריך שיחשב אחד ממש בשביל שיהיה טומאה אחת או בשביל שנאמר שנגיעה במקצתו נגיעה בכולו.

ובדעת הרמב"ם שלצירוף לשיעור צריך חיבורי אדם, עולה שיש ג' דרגות א) נגיעה אינה חיבור כלל בין לגבי צירוף לכביצה ובין לגבי חיבור לטומאה שאם נטמא מקצתו נטמא כולו, ב) חיבור בידי אדם הו חיבור לענין צירוף לכביצה ואינו חיבור לגבי טומאה שאם נטמא מקצתו אינו נטמא כולו. ג) חיבור גמור בידי שמים הו חיבור לכל דבר.

וצריך לבאר לדעת הרמב"ם למה צריך חיבורי אדם לגבי צירוף כביצה דממ"נ אם שיעור כביצה אינו תלוי בחיבור למה לא סגי בנגיעה ואם צריך חיבור למה מועיל חיבורי אדם שלא נחשב חיבור.

ואפשר לבאר שחיבורי אדם נחשב אוכל אחד דכך צורת אוכל שנעשה ע"י אדם אבל אינו נחשב חפצא אחת ולכן לגבי שיעור כביצה הוא תלוי שם אוכל ולא בדין טומאה אבל בשביל שיטמא כולו צריך שיהיה דבר אחד שנחשיב שאם נגע במקצתו נגע בכולו ועדיין לא נחשב דבר אחד, ועצ"ב דמאחר שהשם טומאה הוא טומאת אוכלין א"כ למה לא נחשב טומאה אחת אחרי שהוא אוכל אחד.

ב. ויש לדון לגבי קבלת טומאה האם מצטרף לכביצה לגבי שיטמא מקום הנגיעה אפי' שאין חיבור גמור שכולו יטמא או דלמא אינו מצטרף כלל.

ובמקדש דוד נקט לפי"ד הרמב"ם שאף לגבי קבלת טומאה מצטרף לשיעור כביצה אבל אינו טמא אלא מקום מגעו.

וכתב התורת מרדכי שיש לומר שאף רש"י מודה לזה שדוקא לגבי שיעור כביצה מצטרף אבל אינו מועיל לגבי לטמאות את כולו, ולכן אם נגעה טומאה באוכלים מפורדים נטמא המקום שנגע בטומאה ונחשב שיש לו שיעור כביצה אבל שאר האוכל אינו נטמא כיון שלא נגע. וכ"כ האשר לשלמה ח"ג ס"ס ב'.

[ועי' במקדש דוד שתירץ עפ"ז את דברי רש"י שכתב בתירוץ הגמ' שהקולחא הוא יד לכל השרביטין והקשה למה רש"י הוצרך לומר שהוא יד לכל השרביטין תיפוק ליה שכל השרביטין מחוברים זל"ז שהרי אף אם הוא יד לכל השרביטין עדיין צ"ל שהם מחוברים דאל"כ לא מועיל מה שהוא יד אליהם וא"כ אי"צ שיהיה יד לכלם אלא סגי שהם מחוברים, ותירץ שעד כמה שלא יהיה יד לכלם לא יטמאו כלם דאף אם מועיל החיבור לגבי שיעור כביצה אינו מועיל לטמאות את כלם עד שיגע בכלם. ועיקר הוכחתו יש לדחות דרש"י הוצרך לזה בשביל שיהיה יד לכזית].

והנה קי"ל דיש נוגע וחוזר ונוגע. ולמדנו מזה שכל שיערו כביצה אינו שיעור בחפצא של הטומאה אלא שצריך שיהיה נגיעה בשיעור כביצה.

אמנם כל זה לגבי לטמאות אחרים אבל לגבי קבלת טומאה אין דין נוגע וחוזר ונוגע דאם כביצה טומאה נגעה בחצי אוכלים ואח"כ נגעה בעוד חצי אוכלים לא מצטרף לטומאה שלימה. וצ"ב מאי שנא ?

ג. והנה החזו"א הסתפק האם אוכל שמחובר ע"י דבר אחר נחשב חיבור לטומאה. ויש מקום לומר אף בזה כמו החילוק הנ"ל שנחשב חיבור לגבי צירוף לשיעור כביצה אבל אם יגע באחד לא יטמא האוכל השני. וכ"כ המקדש דוד (מ"ד סק"ד) דאם יגע טומאה באוכל יטמא מקום הנגיעה דחשיב שיש בו שיעור כביצה אבל אינו חיבור לגבי שיטמא האוכל שלא נגעה בו הטומאה.

ד. והנה הבאנו את קושיית החזו"א על דברי התוס' במנחות קי"ט. שכתבו לגבי שייר גרגיר אחד שמצטרפים כל הגרגירים לשיעור כביצה, והקשה מהגמ' במנחות דף ע': ששעורה שאינה קלופה אינה מצטרפת משום שצריך שיהיה חיבור ע"י דבר שמקבל טומאה, ופרש"י "שעורה שאינה קלופה אינה מצטרפת. עם שאר אוכלין לכביצה ואפי' אוכל שבתוכה משום דקליפה מפסקת ולא נוגעים אוכלין אהדדי להיות חיבור".

אמנם לפי"ד המקד"ד יש מקום שכל דברי הגמ' מיירי לגבי צירוף שיטמא כל הגרגרים של השעורה אבל לשיעור כביצה שפיר מצטרפי, אך ברש"י מבואר שאינו מצטרף לשיעור כביצה ואזיל לשיטתיה שפירש בסוגיא בחולין דמיירי שכל גרגיר מצטרף עם השומר דידיה, אבל תוס' שפרשו את הגמ' שכל השומרים מצטרפים סברי שרק לגבי לטמאות אחרים אינם מצטרפים. מיהו זהו דוחק קצת לפרש שמצטרף מיירי לגבי לטמאות את כולם וצל"ע בלשונות המשנה והגמ' בזה.

ועפ"ז יש לפרש את דברי המהר"ם שהוקשה לו קושיא זו איך כולם נטמאו הרי צריך לגעת בכלם בשביל שיטמאו וע"ז כתב דמיירי שנגע בכלם אבל מצד הצירוף של כביצה לא הוקשה לו מעולם ודו"ק.

ה. ובביאור החילוק שלגבי להחשיב שיעור כביצה סגי בחיבור ע"י דבר אחר שנחשב כדבר אחד שיש בו כביצה ועי"ז כל חלק ממנו חשוב שהוא חלק מכביצה אבל לגבי לטמאות את כולו צריך שיהיה נגיעה ואינו מחובר להיות כאחד.

והנה האחרונים חקרו בגדר הדין שאם נגע במקצת פרי נטמא כולו האם הטעם משום שנחשב נגיעה בכולו או דלמא כין שהוא פרי אחד נטמא כולו, וצד שלישי שכל חלק נוגע בחלק, וכתבו שתליא בשתי תרוצי הרמב"ן בנגע בשבעה ליה טומאה אם נטמא החלק השני, ש

ולפי"ז לפי הצד שכל חלק מטמא חלק הוא פשוט שאינו לגבי לטמאות כולו, ולפי הצד שנחשב נגיעה בכולו וכן לצד שהוא דבר אחד צ"ל שלא נחשב חיבור ממש אלא לגבי להחשיב שיש שייכות ביניהם שהוא חלק מכביצה.

הקוב"ש (פסחים אות קי"ח) והקה"י (טהרות סי' ל"ח) כתבו ששיעור כביצה אינו שיעור בקבלת הטומאה שלא חלה הטומאה אלא על כביצה אלא הוא שיעור באוכלים שצריך שיהיה חשיבות של אוכל כביצה ועי"ז כל חלק וחלק ממנו ראוי לקבל טומאה, והוכיחו מהגמ' בכריתות דף כ"א. דפחות מכזית נבילה מצטרף עם פחות מכביצה אוכלין לקבל טומאת אוכלין, והקשה הרמב"ן (בשבועות י"א) וכן השיטמ"ק (בכריתות שם ובב"ק) איך נטמא כל האוכל הרי הנבילה אינה מקבלת טומאה כיון ששבע ליה טומאה וא"כ אף האוכל לא יטמא ותרצו דמיירי שנגע באוכל ולא בנבילה ועוד תרצו שאף אם נגע בנבילה טמא כיון שנחשב כאחד, מבואר שלא הוקשה להם כלל שאין כאן שיעור כביצה אלא כל קושייתם שאין כאן נגיעה בטומאה ומוכח מזה שלאחר שיש כאן כביצה לא איכפ"ל שהקבלת טומא היא רק על פחות מכביצה. והוסיף הקוב"ש (אות קפ"ו) שפשוט שדבר שאינו מקבל טומאה לא מצטרף עם אוכל פחות מכביצה לקבל טומאה וביאר משום שהוא כמאן דליתיה וצ"ב.

ויל"ע דכל הוכחה זו הוא של"צ שהמעשה קבלת טומאה יחול על כביצה אבל עדיין יש מקום לומר שרק משום שחל כבר טומאה על הנבילה לכך יכול להצטרף אבל טומאה שלא חלה אלא על פחות מכביצה לא מצטרף.

עוד הוכיח הקה"י מהא דזיתים וענבים מקבלים טומאה בשיעור כביצה והרי למ"ד (בפסחים ל"ג) משקין מיפקד פקידי אין טמאים המשקים ואעפ"כ מצטרפים לשיעור כמש"כ הר"ש בטהרות פ"ג מ"ג, ומוכח מזה שהוא שיעור באוכל ולא בטומאה. אמנם אח"כ כתב שרש"י סובר שהוא שיעור בטומאה ודחה הוכחה זו ע"ש.

הקוב"ש (פסחים אות קפ"ו-ז') והקה"י (טהרות סי' א') חקרו בגדר הדין שנגיעה במקצת הדבר מטמאת את כולו האם הוא משום שנחשב כאילו נגע בכל הדבר דכיון שהוא דבר אחד נגיעה במקצת חשיב נגיעה בכל חלק ממנו, או דלמא הטעם שנחשב דבר אחר וממילא אף שנגע רק בחלקו נטמא כולו.

והנה בצד השני יש שתי נוסחאות, א) שכין שהוא דבר אחד יש לו דין טומאה אחת וכשנגע בקצהו חל דין טומאה בכל החפצא הזו, ב) הקוב"ש (אות קפ"ז) ביאר בנוסח אחר שהטומאה מתפשטת ממקצתו לכולו דהיינו שתחילת הטומאה היא על מקום הנגיעה אלא שהטומאה מתפשטת.

וכתבו שנחלקו בזה שתי תרוצי הרמב"ן והשיטמ"ק, דהנה איתא בכריתות דף כ"א. דפחות מכזית נבילה מצטרף עם פחות מכביצה אוכלין לקבל טומאת אוכלין, והקשה הרמב"ן (בשבועות י"א) וכן השיטמ"ק (בכריתות שם ובב"ק) איך נטמא כל האוכל הרי הנבילה אינה מקבלת טומאה כיון ששבע ליה טומאה וא"כ אף האוכל לא יטמא וכדאיתא במנחות כ"ד שאם חלק מהאוכל שבע ליה טומאה אינו מצטרף לשיעור כביצה, ותרצו דמיירי שנגע באוכל ולא בנבילה משא"כ במנחות מיירי שהטומאה נגעה באוכל ששבע ליה טומאה, ועוד תרצו שאף אם נגע בנבילה טמא כיון שנחשב כאחד משא"כ במנחות דמיירי בצירוף כלי.

וכתב הקוב"ש ששתי התרוצים נחלקו בחקירה זו שהתירוץ הראשון סובר שטעם הטומאה של כולו הוא משום שסגי בנגיעת מקצת לטמא את כולו ולכן כל זמן שלא נגע בטומאה לא חל דין טומאה כל אוכל זה אבל התירוץ השני סובר שנגיעה במקצתו חשיבא נגיעה בכולו ולכן אף אם נגע בחלק שאינו מקבל טומאה נטמא כולו דחשיב נגיעה בכולו. (ועי' בקה"י שם שלא הביא את הראשונים וכתב ששתי דינים אלו נכונים, ועי' בדבריו בסי' ל"ח).

ועי' קוב"ש אות קפ"ז משה"ק והוכיח כנוסח השני.

תוספתא טבו"י רפ"ב שעיסה שמקצת חולין ומקצתה תרומה ונגע בחולין נטמא התרומה. ולכאו' מוכח מזה שהגדר שנחשב נגיעה בכל חלק דאם הגדר שהוא דבר אחד א"כ בכה"ג שנגע בדבר שאינו מקבל טומאה איך יטמא התרומה. ויל"ע למה אינו תלוי בתרוצי הרמב"ן.

מבואר בתוספתא (הובא בר"ש משנה ד') 'מכבדות של תמרה ששייר בהן תמרה אחת טמאה וכן היד חיבור לה והשרביטין אינם חיבור זה לזה'.

הנה מה שהמכבדה מטמאת את השרביטין, הסתפק החזו"א (סק"ט) אם הוא מדין יד או שומר. אכן בגר"א מפורש שהוא מדין שומר.

וחידשה התוספתא שהשרביטין אינם מטמאים זה את זה, וביאר הגר"א דקמ"ל שאם נגעה טומאה בשרביט שיש בו תמרים ונטמא שאר השרביטין טהורים דאינם נחשבים חיבור זה לזה.

והחזו"א הוכיח מכאן שבשביל צירוף לטומאה צריך שיהיה חיבור בין האוכל עצמו דאל"כ כיון ששרביט אחד טמא ממילא יטמא אף חבירו [והוסיף שאפשר להעמיד בגוונא שבשרביט השני לא היה תמרים כלל וכל טומאתו מדין יד ודחה דלא מסתבר להעמיד כשאין תמרים].

אמנם צ"ע בעיקר דין זה דלאחר שהמכבדה טמאה מדין שומר או יד למה לא נאמר שהשרביט השני יטמא מכח המכבדה כיון שהיא כבר טמאה, והיה מקום לומר לפי הצד שהיד עצמה אינה טמאה דלכך אינה מטמאת את השרביט, אך צ"ע לפמש"כ הגר"א שהמכבדה טמאה מדין שומר א"כ למה אינה חוזרת ומטמאת את השרביט השני וצ"ע.

בגמ' שומר אוכל שחלקו מיבעיא ליה.

בפשטות יסוד ספק הגמ' ששומר מצטרף רק לאוכל שהוא שומר עליו ואינו מצטרף לאוכל שאינו שומר עליו.

וכתב הרש"ש לדון האם הספק של הגמ' הוא אף בשומר אחד שלא מצטרף לאוכל אחר כגון שיש אוכל חצי כביצה עם השומר שלו ועוד אוכל חצי כביצה בלא שומר האם השומר מצטרף לאוכל השני. וכתב שמזה שהגמ' מסתפקת בשומר אוכל שחלקו משמע שדוקא בכה"ג שיש שתי שומרים אבל בשומר אחד לא מיספקא לן, וכתב שכך משמע מרש"י [לא הבנתי מה מדוייק ברש"י יותר מהגמ'], אמנם כתב שבתוס' משמע שאף בשומר אחד הגמ' הסתפקה ממש"כ "ומיירי כגון שיש בין כל הגרגרין כביצה בלא שומרין" ומשמע שאם היה שומר אחד כבר לא מצטרף.

ויש להביא ראיה גדולה מדברי רש"י בדף קי"ח שכתב "וכן אין שומר לפחות מכפול. לא להצטרף לענין כביצה ולא להכניס ולהוציא כגון עצם ובו מוח פחות מכפול והוא עם אוכלין כביצה או עדשים בשרביטיהם". מבואר בדברי רש"י שאם יהיה שומר לכפול שהיה עם אוכלים אחרים מצטרף לכביצה, וצ"ע שהרי הוא תלוי בספיקת הגמ' בשומר אוכל שחלקו ואיך כתב רש"י שזה כל הנפ"מ של שומר לכפול, ומוכח מזה שאם יש שומר אחד אינו תלוי בספק הגמ'. שו"ר שיש להקשות על סוף דברי רש"י שכתב עדשים בשרביטיהן