עניני קושר וקורע
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב זאב גלוסקינוס עניינים

בס"ד

**עניני קושר וקורע**

**סימן א'**

**בסברת ר"י דמחייב בעניבה וגדר זמן בינוני**

א. לתמוה בדברי הרמב"ן ועו"ר שכ' דלר"י דמחייב בעניבה, גם לזמן בינוני אסור. ב. ביאור השייכות בין הדברים ובגדר זמן בינוני. ג. בדברי הט"ז דאם יתכן שהוא לעולם חייב, אבל בזמן בינוני צריך שיהיה ודאי לזמן בינוני.

א) הרמב"ן במלחמות פ' המוצא תפילין כ' דלדידן קשר שעושה מרופה לפי מדת ראשו וזרועו לא עדיף מקטרא דקטיר בזממא ובאיסתרידא דפטור, ומבו' שם שהוא גם לשיטת רש"י וגם לשיטת הרי"ף[[1]](#footnote-2), וממשיך הרמב"ן דלר"י דמחייב בעניבה ה"ה שחייב בקשר זה, דלדידיה כל שהוא קשר של קיימא קצת חייב.

והנה לשיטת הרי"ף דבריו מובנים דכיון שכל שאינו קשר אומן פטור, מובן דעניבה ודאי אין לה חשיבות של אומן, ומדחייב ר"י בעניבה כ"ש שמחייב בקשר שאינו של אומן, ואין זה ב' מחלוקות אלא נח' אם צריך קשר חשוב ולכן לרבנן חייב דוקא אומן ובקשר הדיוט דהוי חשוב קצת אסור ובעניבה לא חשיב כלל, ולר"י לא אכפ"ל באיכות הקשר ולכן חייב בכל אופן.

אבל לשיטת רש"י שהפטור ואסור מדרבנן הוא משום שלא קשר לעולם אלא לזמן בינוני, א"כ ק' מה השייכות בין מה שמחייב ר"י בעניבה, לומר גם שבאופן שלא קשר לעולם יחייב, וביותר ק' דמשמע ברמב"ן שגם לר"י צריך קיימא קצת, דהיינו שלאותו יום יהיה מותר גם לר"י, ורק בזמן בינוני דלרבנן אסור לר"י חייב, והוא תמוה מאוד דהא לדידן מדאורייתא כל שאינו לעולם שרי, רק רבנן החמירו בזמן בינוני כלעולם, ומנלן לומר דלר"י דמחייב בעניבה ה"ה דמחייב בזמן בינוני הא מה"ת זמן בינוני כזמן קצר וצע"ג.

והנה בעירובין צז. הגמ' דנה למה לר"י אינו עושה עניבה בתפילין, ור' חסדא מת' תי' א' ואביי מת' דר"י לטעמיה דחייב על עניבה, ועיי"ש ברשב"א וריטב"א שמק' מהו טעמו של ר"ח שלא תי' כאביי, הרי מפורש בגמ' שבת דר"י מחייב בעניבה, ומתרצים (עייש"ה) דר' חסדא סבר דאף דבקשר לר"י חייב אפי' אינו של קיימא (וכמוש"נ במלחמות) מ"מ בעניבה מודה ר"י דפטור אם אינו קיימא, ורק בעניבה שהיא קיימא מחייב ר"י, ובזה פליג אביי דעניבה לר"י לגמרי כקשר, וחייב אפי' בעניבה שאינו קיימא דלמחר יתירו.

והנה מלבד דבדבריהם מבואר כרמב"ן[[2]](#footnote-3), הוסיפו לחדש בדעת ר"ח דבעניבה מודה ר"י דצריך לעולם ומחייב בזמן בינוני רק בקשר, וצריך לבאר סברתם דאם לר"י א"צ לעולם מהיכי תיתי שבעניבה צריך לעולם בשביל לחייב וצע"ג.

ב) והנראה מבואר מזה דאף שמדאורייתא קשר של קיימא אסור ושאינו של קיימא מותר, אין הביאור דיש בעצם שני מצבים של קשר, הא' מתקיים והב' אינו מתקיים, וזמן בינוני מה"ת הוי אינו מתקיים והחשיבוהו חכמים כמתקיים דדמי לו, אלא האמת דבעצם יש ג' מצבים של קשר, דיש קשר שאינו מתקיים כלל דהיינו שהוא רגעי ואינו חבור כלל, ויש קשר שהוא חבור גמור לעולם, ויש קשר אמצעי שאף שאינו חבור גמור מ"מ הוא חבור קצת, (ובנוס"א שהוא חבור אבל לא איחוד) ומה"ת כל שאינו חבור גמור מותר ורבנן אסרו גם חבור שאינו גמור, אבל המציאות של חבור שאינו גמור הוא מציאות ברורה נבדלת מקשר הניתר ביומו שאינו חבור כלל גם בלא האיסור דרבנן.

וקצת סמך לזה ממה שהביא בגל' מהרש"א יו"ד ש' דלצד דקשר אסור בכלאים, כל שהוא לשבוע שאסור בשבת אסור בכלאים, ואין בידי תשו' באר עשק שהוא מקור הדין, אבל יתכן דאין כונתו דגזרו בכלאים כמו שגזרו בשבת (דהא מנלן) אלא דכלפי כלאים סגי בחבור שאינו גמור לאוסרו מה"ת[[3]](#footnote-4).

והנר' שסברו הראשונים דעניבה שמחייב ר"י, ודאי לא נחשבת חבור גמור, דצורתה סותרת את מהות החבור גמור, שהרי הוא קשר שעשוי בצורה שיהיה קל לפותחו, וע"כ שר"י לא נח' באופן מסויים על עניבה, אלא נח' באיכות החבור הנצרך לחייב, דסגי לר"י בחבור שאינו גמור לחייב ולכן מחייב בעניבה[[4]](#footnote-5), וזהו טעם הראשונים דלר"י חייב בזמן בינוני, דכל מה שאנו פוטרים זמן בינוני כי הוא סתירה לחבור הגמור, אבל לר"י דמחייב עניבה ה"ה דלזמן בינוני חייב.

ועפי"ז נר' לבאר גם מש"כ הרשב"א והריטב"א דסבר ר' חסדא דבעניבה מודה ר"י, דרק לזמן ארוך או לעולם חייב, די"ל דעניבה שמצב עצם הקשר הוא רגעי ואינו חבור כלל, חשיב חבור בינוני רק כשעושים אותו לזמן ארוך, אבל כשיש תרתי לטיבותא דגם מצב הקשר הוי רגעי וגם עשאו רק לזמן בינוני לא הוי חבור כלל ופטור גם לר"י.

ובנוס"א ק' י"ל דכשאנו דנים על קשר אם הוא חבור קצת או אינו חבור כלל, יתכן דזמן בינוני אינו סיבה להחשיבו כחבור קצת דיתכן להחשיבו שאינו חבור כלל, ואעפי"כ משאירו לזמן בינוני, ולכן סבר ר' חסדא דקשר שמצ"ע הוא חבור, ממילא כשמשאירו לזמן בינוני שייך לדונו כחבור קצת, דכיון שאין דעתו להתירו מיד אין זו סברא להפקיע את החבור קצת, אבל עניבה מצ"ע אינה חבור כלל וממילא לא נחשבת חבור ונאסרת מכח שעשאה לזמן בינוני.

ג) והנה הט"ז נקט דקושר שיתכן שיתירו ביומו ויתכן בעוד שבוע שרי, אבל מבו' בדבריו דאם יש קשר שיתכן שלא יתירו לעולם חייב, וכן נקט הגר"ז. וצריך לבאר החילוק למה כלפי קשר לעולם סגי שיכול להיות שישאר לחייבו, וכלפי קשר לזמן בינוני לא סגי במה שיתכן שישאר לזמן בינוני לאוסרו[[5]](#footnote-6).

אמנם אם ננקוט כמוש"כ בנוסח השני אולי יש לבאר דברי הט"ז, דזמן בינוני אינו סיבה חיובית להחשיבו לחבור מדרבנן, רק להיפך דכל שאפשר שיתירו ביומו זה הפקעה לשם חבור, וכן כל שיתכן שישאר לעולם כבר שייך להחשיבו כחבור גמור ואכתי צ"ע בסברא זו.

**סימן ב'**

**בדברי המג"א שכל ששרי להתירו שרי לנתקו**

**א. בדברי המג"א שבדברים הקשורים אסור לנתקם דחשיב מתיר. ב. לבאר דדברים שמחוברים ברמה שלקושר לנתקם זה מזה הוי מתיר. ג. תימה על המג"א שהתיר הרי לא גרע מב' קשירות שהחמיר הרמ"א ובדברי החיי"א והמשנ"ב בדין נקשר מאליו. ד. יישוב דברי המג"א שסבר שאין להחמיר כאן את הרמ"א דהוי תרתי דסתרי. ה. בדברי הרמ"א שנר' שלא כדברינו. ו. ביאור חדש האיסור לנתק מדין מתקן מנא. ז. לפי"ז מיושב באופן פשוט הקו' על המג"א.**

א) כ' המג"א שיז סקי"א בשם מהרש"ל דאם נקשרו משיחות הכותנות מאליהם ואינו יכול להתירן שרי לנתקן, ומוסיף שם המג"א דאם אסור להתירו וכגון שקשר ליותר משבוע אסור לנתק, ובטעם האיסור לנתק כשקשר ליותר משבוע לכאו' צ"ל שכמו שחשוב מתיר כשמתיר את הקשר, ה"ה חשיב מתיר כשמנתק את החוט וע"י זה מתפרדים החוטים הקשורים, והנה אם מיירי דכשמנתק נפתח הקשר מובן היטב דזה חשיב מתיר, אבל מסתימת דבריהם מבו' דמנתקים החוט, וא"כ צריך ביאור למה חשיב הניתוק כמתיר.

ומטו בי מדרשא דכיון שגדר מלאכת קושר הוא החבור בין הדברים ע"י קשירה לכן אם מנתק בין החוטים חשיב מתיר.

והנה בעיקר הדבר אם גדר קושר הוא חבור בין הדברים ידוע דמדברי השל"ג המובא ברמ"א דקשר א' בראשו של חוט חשיב קשר, מבו' דענינו של קשר אינו החיבור בין הדברים אלא עצם הקשר ולפי"ז אין מקום כלל לומר שניתוק יאסר משום מתיר שהרי נשאר הקשר.

אמנם בשו"ת אב"נ פשיט"ל דכל האיסור לקשור קשר א' בראש חוט הוא רק באופן שמחבר עיד"ז (וכמו באופן שהביא הריטב"א ע"ד: שקושר בראש חוט התפירה) וכן נקט במרכה"מ, ולפי"ד שייך לומר דאיסור קושר הוא שמחבר שני דברים ולכן כשמנתק חשיב מתיר.

ב) אמנם אכתי ק' דהא ודאי לא כל חיבור חשיב קושר, וע"כ דאף אם איסור קושר הוא לחבר מ"מ הוא רק באופן שמחבר ע"י קשירה, וא"כ גם במתיר יאסר רק כשמתיר באופן שפותח הקשר, וכמו שתופר ומדביק אינו קושר ה"ה קורע.

והנראה לומר דאף שכשמחבר באופן אחר אינו קושר, אין זה משום שלא עשה ע"י מעשה קשירה, אלא משום שצורת החבור של הדברים אינה חבור של קשר, אבל כל שמחלק בין דברים המחוברים ברמת חבור של קשר חשיב מתיר.

אמנם אכתי ק' שכיון שהקשר נשאר א"כ הניתוק שלו חילק בתוך החבל המנותק ולא בין שני החבלים המחוברים באיכות של קשר, והנה זה ודאי דכשיש שני חבלים קשורים וחתך מאחד מהם קצת בסופו, לא נחשב שהתירו מהשני אלא חתכו מהחבל שלו, וכאן צ"ל דכיון שחתך קרוב לקשר נחשב הניתוק לניתוק מהחבל השני ולא לניתוק מקצה החבל הקשור, ולכן הוי כמנתק בין דברים המחוברים בקשר והוי מתיר ואכתי צ"ע בסברא זו.

ג) והנה הרמ"א החמיר בשם השל"ג דכל ב' קשרים זע"ז יחשב כקשר אומן כיון שהוא מהודק (ושרי רק במקום צער עיי"ש), ויש לתמוה דא"כ איך התיר המג"א באופן שנתקשרו המשיחות ואינו יכול להתיר לנתקן, הא כיון שא"א להתירן ודאי הוי קשר אמיץ שחוששים כן לקשר אומן, ומאי מהני שנקשר מאליו הא סו"ס זה קשר אומן שאסור להתירו והוי כקשר לז' ימים ואיך התירו לנתקו וצ"ע.

ובחיי"א כ' דעניבה שנהייתה קשר שרי כמו שקשרו ליומו, (והו"ד במשנ"ב[[6]](#footnote-7)) ומלשונו דהוי כמו שנקשר ליומו נראה דכונתו דשרי רק במקום צער שהתיר הרמ"א אפי' ב' קשרים זע"ז, אמנם בחזו"א כ' דכל דין זה של ב' קשרים זע"ז הוא מנהג ולא נהגוהו בנקשר מאליו, ולפי"ד החזו"א את"ש דברי המג"א דנתקשרו המשיחות מיירי שנתקשרו בלי כונה, ובזה המנהג להקל גם להתיר, אבל לחיי"א צ"ע איך שרי המג"א בסתם לנתק המשיחות הרי הוי לכה"פ כב' קשרים זע"ז[[7]](#footnote-8).

ד) ונראה ליישב עד"ר הפלפול דהנה הזכרנו בתחי"ד שיש לחקור בגדר קושר אם הוא משום חבור הדברים ע"י קשירה, או משום עצם עשיית הקשר, ונתב' כבר דכל מה ששייך להבין את דברי המהרש"ל דאסור לנתק במקום שאסור להתיר הוא רק אם גדר קושר הוא חבור ובזה חידש המהרש"ל דאפי' ביטל החבור הזה ע"י ניתוק חשיב מתיר.

והנה על דברי הרי"ף והרמב"ם שקשר לעולם של הדיוט פטור מק' הרא"ש מה אכפ"ל אם הוא קשר אומן או לא כיון שנעשה לעולם, ויש לבאר דנח' בחקירה זו דלרמב"ם והרי"ף האיסור משום הקשר עצמו ולכן צריך אומן דהוי קשר חשוב, אבל הרא"ש סבר דהאיסור הוא החבור וכל שקשרו לעולם ודאי הוי חבור גם בשל הדיוט[[8]](#footnote-9).

ועפי"ז י"ל דאף שכל קשר שאסור להתירו אסור לנתקו, מ"מ בקשר ליומיה שאנו דנים לאוסרו להתיר מכח שיטת הרי"ף והרמב"ם, בזה א"א לאסור לנתק דהוי תרי חומרי דסתרי אהדדי, דממ"נ לרש"י וסיעתו שרי גם להתיר דהא לא הוי קשר של קיימא, ולרי"ף והרמב"ם ודאי א"א לאסור לנתק משום מתיר, שהרי לדעתם קושר ומתיר אינו משום החבור אלא משום הקשר.

ה) והנה כ' בד"מ דקשר אומן שאינו של קיימא אסרו וכמו עקירה בלא הנחה ומוחק שלא ע"מ לכתוב. ואין מובן כלל מה הוקשה לרמ"א באיסור זה שהוצרך לדמות לענינים אחרים, ובמה הוא דומה לעקירה בלא הנחה ומוחק שלא ע"מ לכתוב, וכל מס' שבת מליאה בשבותים ומה הדמיון לשני איסורים אלו וצ"ע.

והנראה שסובר רמ"א דעיקר איסור קושר הוא קשר המתקיים אבל אינו מתקיים לא שייך בו שם קשר כלל, ולא דמי לקשר הדיוט של קיימא דהוי קשר רק אין מתחייבים עליו משום שאינו קשר אומן, ולכן הוק' לרמ"א מה הטעם שאסרו קשר אומן שאינו של קיימא הא אין כאן קשר כלל, ובזה תי' שאסרו חכמים אטו קושר לקיימא אפי' שאין בקשר שאינו מתקיים שם קשר כלל, וכמו שאסרו עקירה בלא הנחה שאינו הוצאה כלל, וכן מוחק שלא ע"מ לכתוב סובר הרמ"א דהמלאכה היא הכשר הכתיבה וממילא איסור מוחק שלא ע"מ לכתוב אין בו שייכות למלאכה (ובפרט אם אין המקום עומד לכתיבה) ואסרו אטו מוחק ע"מ לכתוב[[9]](#footnote-10), והדברים נכונים.

ובעיקר הדבר עיי' בשו"ת מהר"י קורקוס שיישב לשונות הרמב"ם בסברא זו דקשר אומן שאינו מתקיים החדוש הוא באיסור מדרבנן, וקשר הדיוט המתקיים החדוש הוא הפטור, וביאור הדבר הוא עפימש"כ דשם קושר שייך רק בקשר של קיימא וכמוש"נ.

ונראה דהני רבוותא סברי דלא כמוש"כ אלא דגם לרי"ף והרמב"ם שורש איסור קושר הוא חבור ולכן לא שייך כלל איסור כשאינו של קיימא

ו) אמנם היותר נראה ביישוב קו' זו (למה שרי לנתק המשיחות הרי הוי כב' קשרים זע"ז) דהנה בתחילת הסימן נתקשינו טובא במה שחידש המג"א דקשר שאסור להתירו אסור לנתקו, ולכאו' כונתו דחשיב כמתיר, והוא דבר תמוה מאוד דלכאו' אין למעשה ניתוק שום שייכות למלאכת מתיר.

והנראה לחדש דודאי לא שייך כלל באיסור מתיר כשמנתק, רק דאסור לנתק משום שהוא כמתקן מנא, וכמו שמצינו כשקורע נייר לצלות עליו דהוי כמתקן מנא ה"ה הכא, ואף דכל קורע משיחה לא הוי מתקן מנא הוא משום שאדרבא חשיב כמקלקל, אבל כאן שבעצם הוו ב' משיחות נפרדות שמחוברות ע"י קשר זהו תקונם לנתקם זמ"ז ולכן אסור לנתק, וכן מבו' שהבין החזו"א בדברי הפוסקים דעיי"ש שפליג על האיסור לנתק וכ' דהא אין כאן מתקן מנא, ונר' בלשונו שהבין דבריהם משום מתקן מנא.

ומה שתלה המג"א דין הניתוק בדין קשר ששרי להתיר, הוא משום שדבר שיש לו שם קשר ונחשבים מחוברים (ומ"מ ודאי לא נחשבים אחד ואכהמ"ל) הוי תקון מנא מה שמנתקן זמ"ז, אבל כל שאין לזה שם קשר א"כ לא חשיב קלקול דהא אינם מחוברים והנתוק מתייחס לחוט עצמו לנתקו באמצעו וזה לא הוי מתקן מנא, ובאמת בתחילת הסעיף בנדון אי שרי לקרוע התפירות ודאי הנדון משום מתקן מנא וי"ל דה"ה הכא (ואולי שייך לומר עד"ז ולחדש דהוא מלתא דקורע ותלוי אם חשיב מחובר, אבל היותר נראה שהוא משום שהוא כמתקן מנא).

ז) ועפ"י הנ"ל נראה ליישב דברי המג"א דמתיר נתקשרו ואינו יכול להתיר, והקשינו דהא בכל ב' קשרים זע"ז אסרו להתיר ולמה שרי כאן, ונראה לומר דאה"נ אסור להתיר משיחות אלו דכיון שנתקשרו כ"כ בכח דא"א להתירן ודאי אפי' ימצא מי שיתירן הוו כב' קשרים זע"ז דאסור, אבל המג"א מיירי לענין ניתוק ובזה י"ל עפימש"נ דכל מה שאסר המג"א בקשר ע"ד יותר מז"י לתקן הוא דוקא באופן זה דקשרן לזמן בינוני דהוי קשר וחבור מדרבנן ובזה אסור גם לנתק, אבל בקשר אומן ליומיה אף שאסרוהו חכמים אין כאן באמת חבור וכמוש"נ בדברי הדרכ"מ, וממילא י"ל דאף שכשנדון ביחס להתיר הקשר נאסור משום מתיר, מ"מ כשאנו דנים כלפי איסור מתקן מנא רק שהוא תלוי בדין המתיר, דאי חשיב קשר ממילא הוי תקון לקיימו, י"ל דהנ"מ אם אסור משום שהוא חשיב קשר של קיימא מדרבנן, אבל אם אסרוהו משום קשר אומן ומכח גזירה וכעקירה בלא הנחה, לא שייך לאסור הניתוק כיון דלא חשיבי מחוברין כלל והדברים נכונים.

והעולה מכל זה שמה שהתיר המג"א לנתק הוא דוקא לנתק אבל להתיר אסור שלא במקום צער (ובעיקר הדין הראוני דכבר נקט כן בתהלה לדוד עיי"ש) ובדברינו נתב' ב' טעמים לחילוק זה הא' אם טעם האיסור לנתק הוא משום מתיר והב' אם טעם האיסור לנתק הוא משום מתקן מנא.

אמנם ק' דהא משמע במהרש"ל שאם יכלו להתיר ודאי שרי להתיר רק הנדון על הניתוק, וצריך לדחוק שכונתו שבאופן רגיל קושרים שלא בהידוק ובזה שרי להתיר ב' קשרים זע"ז וכמבו' בפמ"ג ולבו"ש (וצ"ע שהשמיט המשנ"ב דין זה) ובאופן שנקשר חזק שא"א להתיר בזה שרי לנתק אבל באמת באופן זה אסור להתיר, והיותר נראה דהמהרש"ל עצמו לא סובר את חומרת הרמ"א לאסור להתיר ב' קשרים זע"ז והמג"א הביאו לענין ניתוק דבזה לכ"ע שרי וכמוש"נ[[10]](#footnote-11).

**סימן ג'**

**בענין קורע שלא ע"מ לתפור**

א. בחילוק הביאוה"ל בין קורע פתח בית הצואר למפרק ניירות דבוקין. ועפי"ז י"ל כן בדברי רש"י. ב. בדין קורע את הנייר. ג. לדינא עפי"ז בעניין קורע נייר טואלט.

א) הנשמת אדם בדין קורע תמה על סתירת דברי המחבר שבסי' שי"ז כ' דפותח בית הצואר חייב משום מכב"פ ולא כרמב"ם דחייב משום קורע, ובב"י שם ביאר דהטעם משום שקורע חייב רק ע"מ לתפור (וכדכ' הריטב"א במכות), ובסי' ש"מ פסק המחבר את דברי הרמב"ם דמפרק ניירות דבוקין ולא נתכוין לקלקל חייב משום קורע, ומבו' דא"צ ע"מ לתפור.

ובביה"ל סוף סי' ש"מ מיישב דהמחבר חזר בו ממש"כ בב"י דהטעם דפטור משום קורע בפותח בית הצואר הוא שאינו ע"מ לתפור, רק באמת חייב בכל קורע ע"מ לתקן, והטעם דפטור שם בפותח בית הצואר, הוא משום דכשמתקן תיכף בקריעתו לא חשיב קורע כלל.

ודבריו צ"ב מה הטעם בזה דכשמתקן לא הוי קורע, ועוד דא"כ במפרק ניירות דבוקין וחייב משום שמתקן בפירוקו, ג"כ יפטר מטעם זה שמתקן בקריעתו ואיך יישב את סתירת דברי המחבר.

והנראה לבאר דבריו עד"ר המבו' בגמ' דקודח הוי בונה, ויש להק' למה לא חשיב גם סותר ומתקן בסתירתו, והביאור פשוט דכיון דכך הוא צורת הבנין שיהיה חור, אין כאן שם סתירה כלל אלא בניה, ועד"ז מחדש הביאוה"ל דקורע הוא ממלאכות הסתירה, ולכן פותח בית הצואר אין כאן שם סתירה וקריעה בפתיחת בית הצואר אלא תקון.

ועפי"ז מיושב גם המבו' בשו"ע דמפרק ניירות דבוקין חייב כשמכוין לתקן בפרוקו, דהרי כיון שהדביקו את הניירות חזינן שיש תועלת ותקון במה שהם מדובקין, ולכן אף שכלפיו שרוצה נייר דק הוי קריעה ע"מ לתקן, מ"מ יש על זה שם קריעה שהרי מקלקל את הנייר העבה, וסגי במה שיש כאן צד סתירה להחשיבו קורע אף שכלפי עצמו הוא מתקן והדברים נכונים.

והנה רש"י במשנה בכלל גדול כ' דקורע ע"מ לתפור חייב אבל שלא ע"מ לתפור לא היה במשכן, ומק' דלעיל דף לא: כ' דשלא ע"מ לתפור הוי מקלקל וכל המקלקלין פטורין, וכבר עמדו האחרונים בסתירה זו ויישבו בכמה אופנים.

ונראה דלביאוה"ל היישוב פשוט, דבדף לא: מיירי במקלקל ובזה כ' רש"י דהפטור משום מקלקל, אם יקרע שלא ע"מ לתפור, אבל במשנה הוצרך רש"י לומר דקורע הוי רק במקלקל ע"מ לתקן, דקורע של תקון לא היה במשכן ולא חשיב קורע, אבל קורע של קלקול שלא ע"מ לתפור באמת נחשב שהיה במשכן דהקלקול זוהי צורת המלאכה, רק דכשאינו ע"מ לתפור פטור משום מקלקל ככל המלאכות[[11]](#footnote-12).

ב. אמנם שם סי' ש"מ בסי"ג כ' המחבר דהשובר את החרס וקורע את הנייר אסור דהוי כמתקן מנא והוא משנה בביצה, ומבו' שם שעושה כן להשתמש בחרס ובנייר, ותמה הפמ"ג למה לא חייב משום קורע לפימש"כ המחבר דמפרק ניירות שלא ע"מ לקלקל חייב, ובביאוה"ל בתוה"ד נראה שלפימש"כ בדעת רש"י דקורע שהוא מתקן לא הוי קורע מתיישב קו' זו.

וק' למש"נ דכשיש כאן צד קלקול מודה הביאוה"ל דהוי קורע, דא"כ בנייר לכאו' יש כאן צד קלקול רק שמצד שני מתקן לו נייר לשמושו ולמה לא חשיב קורע, ומהו החילוק בין מפרק ניירות ע"מ לתקן לקורע הנייר ע"מ לתקן וצ"ע, ובדוחק י"ל שבנייר יש אופן שעומד שיקרעו ממנו ניירות לשמוש ובכה"ג הוי רק מתקן ולא חשיב קורע .

והנה במשנ"ב שם כ' דכשקורע הנייר לכמה חלקים לקנח בו חייב משום קורע, והא דלא כ' המחבר משום קורע עיי' בביאוה"ל עכ"ד. ואין דבריו מבוארין דהא פסק בשו"ע דאין כאן קורע, ובאמת זו גמ' מפורשת בביצה, ולמה כשקורע הנייר לכמה חלקים חייב, ואם כונתו לחילוק הנ"ל דכשמתקן בקריעתו לא הוי קורע, א"כ גם כשקורע הנייר לכמה חלקים לא הוי קורע מטעם זה, ודחוק לומר דמיירי באופן שבקריעתו יש צד קלקול ולכן הוי קורע, והמחבר לא כ' קורע דמיירי גם באופן שאין כאן קלקול כלל, וגם היה להמשנ"ב לפרש חילוק זה וצ"ע.

ולכאו' צ"ל כונתו למה שחילק שם בביאוה"ל בדעת הרמב"ם דקורע הוא רק כשקורע באמצע ובשו"ע סי"ג מיירי שקורע מנייר חלק קטן, ובאמת כל מה שחייב המשנ"ב הוא באופן שקורע הנייר לכמה חלקים וכלשונו שם, אמנם אכתי ק' מהי"ת לפסוק כהרמב"ם בזה הרי ודאי מוכח בסי' שי"ז דקיי"ל שאין בזה משום קורע לדעת המחבר, וא"כ לדינא כל שהוא מתקן אין בו משום קורע ואכתי צ"ע בכל זה.

ג. ולדינא[[12]](#footnote-13) כשחותך נייר טואלט מסליל כרגיל אצלנו, לכאו' לכו"ע לא הוי קורע דאורייתא ויש להתיר משום כבוד הבריות, דלרמב"ם לא חשיב כקורע אלא באמצעו לפימש"כ הביאוה"ל, וגם לרש"י כיון דאין כאן קלקול כלל דאדרבא זהו תקונו לא חשיב קורע, וכ"ש לדעת המג"א והנשמ"א דקיי"ל שכל קורע שלא ע"מ לתפור פטור דודאי לא הוי קורע מה"ת, וגם מצד מתקן מנא הוי רק דרבנן (ואף שהביאוה"ל צידד ברש"י דהוי מה"ת לא משמע כן מסתימת הפוסקים, וגם לביאוה"ל יתכן שרש"י בזה שיטת יחיד וגם יתכן שכאן קיל טפי כיון שהוא חד פעמי) אמנם החזו"א כ' דסברת רש"י ששם מכב"פ מפקיע משם קורע, ולפי"ד כל מתקן בקריעתו חייב ממ"נ או משום קורע או משום מכב"פ.

ולמעשה אפשר לקרוע כלאחר יד, ואז אפי' לצד שהוא מה"ת יתכן דשרי מפני כבוד הבריות, אמנם הוא תלוי בבי' הגמ' פא. דשרי למשמש בצרור כלאחר יד עיי"ש ברש"י ובשפ"א ואכהמ"ל.

עוד יש לדון במה שנוהגים לקנח כשהוא מחובר ואח"כ להוריד את המים וע"י זה לתלוש שיתכן שכה"ג לכ"ע אין לחוש לאיסור תורה שאינו מכשיר חתיכה הראויה לקינוח אלא מסלק המלוכלך וצ"ע לדינא.

ומ"מ לכאו' איסור דרבנן יש[[13]](#footnote-14), וממילא יש לדון דהותר, רק אם לא היה צריך להכין מע"ש וכמבו' במג"א שי"ב, ואפי' שהמשנ"ב שם סק"ב מביא את הא"ר שמיקל מ"מ מבו' שם בשעה"צ סקי"ב שהיקל רק במוקצה ולא בשאר איסורים, וגם יתכן שאצלנו שאם יכין יספיק ודאי לכל השבת לא היקל גם הא"ר עיי"ש במשנ"ב סק"ב היטב ובביאוה"ל, ולכן יש להתיר רק במקומות צבוריים שלא ידע שיבוא, ואולי גם למי שאינו בעלי הבית שלא עליו מוטל לדאוג וצ"ע לדינא.

**סימן ד**

**בגדר פסיקת דבר תלוש**

א. בביאור היתר פסיקת דבר תלוש ובדברי הביאוה"ל בזה. ב. ביאור דברי הביאוה"ל עפ"י הרמב"ם שיש ב' דינים בקורע ע"מ לתפור ב' תפירות. ג. לדון עפ"י הנ"ל בדברי הארח"ש לאסור סרוק פאה.

א. כ' ב"י שי"ז (והובא גם במג"א שי"ד סקי"ד ובדרכ"מ שיז) דפסיקת דבר תלוש מותר, וצריך לבאר למה לא אסור מדרבנן ככל קורע שלא ע"מ לתפור, ובנשמ"א נראה דאה"נ אסור משום מקלקל והתירו משום צורך שבת, אבל משמעות דברי הפוסקים דהוא היתר גמור.

ובביה"ל שי"ד ס"ח כ' דכל שלא שייך לתפור לא נאמר איסור זה, ולא נתבררו דבריו למה לא שייך לתפור חבל ע"י תפירה או דבק, ויתכן שכונתו דכל שאינו עומד לתפירה לא נאסר מדרבנן, וזו קולא גדולה לכל הדברים החד פעמיים שלא עומדים להדבקה דשרי וכל מה שדן הביאוה"ל ש"מ לאסור לקרוע מעטפה משום שהדרך היה להדביקה אח"כ.

אמנם יש לדחות דחבל הוא מין שלעולם אין רגיל בתפירה ולכן לא נאמר בו קורע, משא"כ מינים דשייכים בתפירה אף שחפץ זה אינו עומד לתפירה אסור.

אמנם עיקר סברת הבה"ל תמוהה בזה דכיון דנוקט לעיקר דאין צריך לחיוב קורע שיקרע ע"מ לתפור ובכל תקון חייב (ועיי' מה שכ' בזה בעניין קורע) א"כ מה אכפ"ל דאין כאן מציאות של ע"מ לתפור מ"מ בחתיכת חבל ודאי יש אופנים של תקון ויתחייב בהם, וממילא גם באופן של מקלקל יאסר מדרבנן וצ"ע.

ב. והיה מקום לפרש שהחפצא של קורע הוא בכדי שיתפור רק דסגי בכונת תקון אחרת, אבל החפצא של כדי לתפור ודאי צריך בכל אופן, ונחדש דכיון שחבל אין עומד כלל לתפירה חסר בחפצא של הכדי לתפור.

ושורש לסברא זו יש בדברי הרמב"ם שכ' דשיעור קורע הוא כדי לתפור שתי תפירות וע"מ לתפור שתי תפירות, ומשמע דהם ב' ענינים הא' דהחפצא של קורע הוא כדי שתי תפירות והב' דכונתו ע"מ שתי תפירות, ולכן גם במקום שמהני כונה אחרת מ"מ צריך שיקרע כדי שתי תפירות ודבר שאינו שייך בתפירה לא שייך בו שם קורע.

אמנם מלבד שהוא חדוש עצום בסברא, גם מדברי הביה"ל עצמו בסי' ש"מ נראה לא כך ,דלפי"ז גם בקורע ע"מ לתקן צריך עכ"פ כדי שתי תפירות דהם שני דינים וכמו שנתב', ובביה"ל שם כ' דשיעור קורע ומתקן עפ"י תקונו בין לקולא בין לחומרא עיי"ש וצע"ג.

ובעיקר מש"כ בדברי הרמב"ם עיי"ש ברעק"א שפירש דהנפק"מ בשתי הדינים של הרמב"ם כשהיה קרע כדי תפירה אחת וקרע עוד תפירה ע"מ לתפור שתי תפירות דפטור דלא קרע כדי שתי תפירות, ומשמע שסובר דאין זה ב' דינים נפרדים דא"כ יש נפק"מ פשוטה דקורע בחמתו צריך כדי שתי תפירות וכמוש"נ, אלא יש דין ע"מ לתפור שתי תפירות, אלא דמכח דין זה מחדש הרמב"ם דצריך לקרוע את כל ההכשר תפירה, והטעם שפטור כשהיה קרוע והשלים לשתי קריעות י"ל בב' אופנים או שלא נחשב שעשה את כל ההכשר לתפירה דחלק היה מוכן קודם לכן, או שפטור משום שהוא ע"מ לתקן שלא במקומו ואכהמ"ל.

ג. והנה הרב ארחות שבת יצא לדון בדבר החדש דאף שבמטאטא שנשברים קיסמיו בשעת השמוש יש מקילים דאין כאן מלאכה ואכהמ"ל, מ"מ בסרוק פאה ונקרע שערות אסור משום דהוי כקורע מבגד וכמו"כ אסר לקרוע נימים הבולטים מבגד צמר עיי"ש, ודבריו תמוהים דלפי מה שייסד הביאוה"ל (והעתיקו בספר הנ"ל) דבדבר שלא שייך ע"מ לתפור לא שייך קריעה, א"כ נראה פשוט ששערות שקושרים לרשת הפאה הוי קושר ולא תופר והוי ממש כמו חבל דלא שייך בו כלל קורע, ומה אכפ"ל שהוא חלק מפאה ופשוט שדמי למטאטא ולכאו' גם נימי צמר מבגד שרי דחיבורם הוא כחיבור חבל[[14]](#footnote-15).

אמנם אולי יש מקום לסברתו לפי מה שתי' הפמ"ג למה אין שם קורע, עיי"ש שכ' דקורע הוי או ע"מ לתפור או בקורע בגד, אבל כשאין בו שם בגד (גע"ג) ואינו ע"מ לתפור לא הוי קורע כלל (וסברתו בזה היא עד"ר סברתו במוחק דשם מוחק הוא או ע"מ לכתוב או מוחק שני אותיות ועיי' מה שהארכנו בזה במק"א) ולדעת הפמ"ג אולי שייך לומר דקורע שערה מפאה חשיב כקורע מבגד, אמנם גם זה אינו נראה אלא חשיב כל שערה לעצמה וקשורה בבגד ושרי גם לפמ"ג, אמנם בתולש נימים מסתבר לאסור לפמ"ג דהוי בגד אחד ואכתי צ"ע בזה, ומ"מ בספר הנ"ל הביא את יישוב הביאוה"ל ולדבריו אין שייך איסור קורע בפאה כלל וכמוש"נ.

ולדעת הנשמ"א שהבאנו לעיל דאה"נ פסיקת דבר תלוש הוי קורע רק פטור משום שלא ע"מ לתפור והתירו משום צורך שבת, יתכן ג"כ לאסור כאן שהרי קריעה זו לא נצרכת, ואם נחשיב את הסרוק לצורך אולי יש להתיר לפי"ד וצ"ע בסברא זו, וכבר כתבתי דמשמעות הב"י והמג"א דפסיקת דבר תלוש הוי היתר גמור ודלא כנשמ"א.

ויתכן לבאר עוד סברא בדברי הב"י והמג"א דכיון שהוא כסוי לאוכל ובא להגיע לאוכל לא חשיב מעשה קריעה אלא כשובר אגוזים, ולסברא זו יש להסתפק אם יש להתיר בפאה ואכהמל"ב.

1. שנח' באיזה קשר פטור ואסור מדרבנן, לרש"י משום שהוא קשר רק לזמן בינוני, ולרי"ף משום שאינו מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בראשונים שם נר' שהוציאו שר"י מחייב בזמן בינוני מהגמ' בשבת, ובעוניי לא ידעתי מהיכן, ועכ"פ גם אם הדין מבו' בגמ', אכתי ק' מה השייכות בין הדברים שהרי ודאי אין ב' מחלוקות בין חכמים לר"י. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם מבו' שם דגם בקשר אומן אסור, וא"כ צ"ל דגם בקשר אומן ליומו יש חבור כנ"ל, אמנם לפימש"נ במק"א דקשר אומן אינו חבור כלל אלא רק גזירה, נצטרך לומר שפשיט"ל שגזרו מדרבנן גם בכלאים ודלא כמוש"כ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואף דלדידן אסור מדרבנן קשר שהוא חבור קצת וכמוש"נ, וא"כ למה שרי עניבה הא חזינן מר"י שהוא חבור קצת, צ"ל דלרבנן דמה"ת קושר הוא חבור גמור אין שם קשר כלל לקשר שמצד צורתו אינו יכול להיות חבור גמור דהיינו עניבה, ולכן לא גזרו בו חכמים. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולפימש"כ דקשר לזמן בינוני הוא סוג מסוים של חבור שאסרוהו, לא ק' כ"כ דכל ענין הוא נדון לעצמו ואכתי צ"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובס' ארח"ש הבינו כהחזו"א דשרי בנקשר מאליו בלא צער כיון דסתם הדברים, אמנם האמת אינו כן דהא כ' את לשון החיי"א דהוי כקשר ליום א' ושם שרי רק בצער, [↑](#footnote-ref-7)
7. ובאמת סברת החזו"א קשה מאוד דאף שודאי דחומרת השל"ג רחוקה מאוד, ומשמע מהרי"ף והרמב"ם וכולה סוגיא דלא כל ב' קשרים פשוטים נאסר משום אומן, מ"מ מה הטעם לחלק בין נקשר מאליו לקשרו לאותו יום, כיון שהחזו"א מודה דמדינא שניהם שווים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואף אם גדר אומן הוא שמתקיים יותר מ"מ אם החיוב הוא החבור, כל ששייך להתקיים ורגילים לעשות כן ועושה ע"ד שיתקיים ודאי חייב ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי' מש"כ עפי"ז בסי' ליישב דברי החיי"א, שאסר לשטוף ידים מפחם משום מוחק. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה המשנ"ב הביא את לשון החיי"א דאם ענב ונקשר הוי כקשר ליום אחד, וק"ק מה הוסיף להביא מהחיי"א דבר זה הרי לכאו' זה נכלל בדברי המג"א דנתקשרו המשיכות שרי לנתקן וע"כ דהוי לכל היותר כקשר לאותו יום, ואולי י"ל עד"ר הפשט דהמג"א בשם המהרש"ל מיירי דנסתבבו המשיכות מאליהם, משא"כ החיי"א הוסף דנתכוין לענוב ובלא כונה נקשר ג"כ חשוב כנקשר לאותו יום, אף שנתכוין לחברם חבור כ"ש, ואם כנים הדברים יתכן לומר ביישוב הקו' על המג"א (איך שרי בלא צער הא הוי לכה"פ כב' קשרים זע"ז) דבאמת נסתבבו המשיחות דנעשה מאליו קיל טפי ושרי לגמרי, ורק בענב ויצא קשירה הוי כקשר לאותו יום, ולפי"ז מתיישבים דברי המהרש"ל כפשוטם דבאופן זה שרי גם להתיר. אמנם אין לחילוק זה טעם, וגם במשנ"ב מחלק בין קשירת האומן לנסתבבו המשיחות באופ"א ומבו' דלא ס"ל חילוק זה אלא נסתבבו הוי ג"כ בקושר לזמן, וגם האמת נראה דאדרבא המהרש"ל מיירי שקשרו המשיחות ממש ולכן הוסיף המשנ"ב את החיי"א בענב ונקשר מאליו וע"כ צ"ל כמוש"כ. [↑](#footnote-ref-11)
11. אלא דלרש"י אולי בכל אופן של תקון לא חשיב קורע, ולמשנ"ב רק כשבהכרח זוהי צורתו. [↑](#footnote-ref-12)
12. כונתי ללשון מושאל, וכל סימן זה נכתב שלא בעיון כל הצורך, ובודאי לא להלכה למעשה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיי' בעניין פסיקת דבר תלוש מש"כ שיתכן שלדעת המשנ"ב בנייר שלנו אין איסור קורע כלל ואפי' מדרבנן. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה מבו' בפוסקים בשטז דאסור להוציא מעור ארנבת כינים דמשיר נימים, ולכאו' הוא הוכחה לדברי הארח"ש, ובאמת צ"ע למשנ"ב למה אסור הא לא הוי כלל ע"מ לתפור, אבל לפמ"ג את"ש וכמו שיתבאר בהמשך, ושוב נתבוננתי דאין זו ראיה כלל ואין כונת הפוסקים שם לדין קורע אלא לדין גוזז, דתולש שיער מעור הוי גוזז לרוב הראשונים אפי' כשאינה חיה, ולפי"ז נר' לדינא שבפרוה שאינה טבעית שרי וכמוש"נ, וכל דברי הפוסקים בפרוה טבעית ומשום גוזז. [↑](#footnote-ref-15)