יין נסך - הרב דוד אוסטרוב
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה

מראי מקומות והערות

בסוגיות יין נסך

בפרק רביעי וחמישי

במסכת עבודה זרה

בעזרת החונן לאדם דעת

י.ד.מ.א

להשיג

בטלפון [PHONE_REMOVED]

בעזהי"ת

מראי מקומות בפרק רביעי במסכת ע"ז

הקדמה, בענין גזירת סתם יינם ומגע עכו"ם

חכמים אסרו בהנאה יינו של גוי וכמבואר במשנה בד' כט' ע"ב והא נקרא סתם יינם וטעם הגזירה היא שלא יבוא להתחתן עם בנותיהם כמבואר בדף לו' ע"ב (ועי' ברמב"ן בד' לו' ממתי גזירת סתם יינם), וכן יין שנגע בו גוי אסרוהו חכמים בהנאה, והגר"א בסי' קלג' כ' דפשוט בכ"מ בפ"ד, ובמשנה בד' ס' ע"ב אי' דבמדדו בקנה וכו' ימכר ומדויק דבנגע בידו אסור בהנאה ואין ע"כ משנה מפורשת דמגע עכו"ם אוסר וכן מבואר בדף נח' ע"א דרבא ס"ל בה"א דרק בניסוך בכונה אסור בהנאה.

ובטעם גזירת מגע עכו"ם כ' בחי' הראב"ד בד' לח' דאינה משום חתנות אלא משום חשש ניסוך וכן הוכיח רע"א בשו"ע סי' קכג' כמדברי התוס' בדף סד' שכ' דיינו של גר תושב אסור אבל אינו אוסר יין במגע, דסתם יינם משום חתנות ויש גם בג"ת אבל ג"ת אינו מנסך ולכן לא גזרו על מגעו

אולם הרמב"ן והר"ן בד' נט' כ' דמגען אסור משום איסור חתנות ועי' להלן שם מש"כ בזה ועי' בקה"י, והר"ן בד' ל' כתב דביין מבושל אין איסור סתם יינן משום דאסמכוהו אחשש ניסוך. בחי' הרא"ה בד' לה' כ' דאסמכוה לאיסור סתם יינם על איסור יין נסך לכן גזרו גם על מגע גוי דאי לא הא לא קיימי הא. הת"ה כ' דמתחילה אסרו סתם יינם בשתיה, ובי"ד שלאחריהם גזרו גם על איסור הנאה משום חשש ניסוך וכ”כ הטור בסי' קכג'

רש"י בד' כט' ע"ב ד"ה שהיה כ' שסתם יינם אסור דלמא נסכיה וקשה למה לא כ' הטעם משום איסור חתנות. הרמב"ם בפי"א מאכא"ס כ' דסתם יינם אסור שמא ניסכו לע"ז וביין של ישראל שנגע בו עכו"ם כ' דאסור משום דסתם מחשבת עכו"ם לע"ז ולא הביא גזירת חתנות בסתם יינם ואכמ"ל, וברמב"ם משמע דסתם יינם ומגע גוי אסור משום ספק ניסוך ומשמע דאסור מה"ת, וקשה דבגמ' אי' דאסור מדרבנן.

ובהא דאין חוששים שמא ניסכו הגוי ואסור מה"ת כ' הרמב"ן בד' ל' דאם היה מנסכו לא היה מוכרו לישראל, וכן ביין שנגע בו הגוי כ' הר"ן בד' כט' דרק מיעוט מנסכים, ובישע"י בסי' קכט' הוסיף דיש ליין חזקת היתר. ובחולין דף ד' אי' דיינו של מומר אסור משום גזירת יי"נ, וברמב"ן שם הק' למה אין חוששים שמא ניסכו ותי' דגזירת סתם יינם אינו משום חשש ניסוך משום דרק מיעוט מנסכין אלא אסור משום גזירת בנותיהם ואף דבמומר אין איסור בנותיהם נכלל בכלל איסורם. וביינו של מומר כ' הב"י בסי' קיט משו"ת הרשב"א דיינו אסור בהנאה וכ"פ התבו"ש סי יא' סקי"ב ובשו"ת ח"ס כ' דאף דאינו מנסך אסור משום קנס, אולם בספר האשכול בסי' נח' כ' דיינו של מחלל שבת אסור רק בשתיה כיון דאינו מנסך וכ"כ החזו"א בסי' מט' סק"ז

דף נה' ע"ב

במשנה לוקחין גת בעוטה וכו', וברש"י ד"ה מה שבבור אסור אם נגע, והקשה הרש"ש למה הוצרך לכך שנגע דיאסר מדין סתם יינם ללא נגיעה משום בנותיהם כמבואר לעיל בד' לו' ע"ב וכנ"ל, ודחק דאולי כיון שישראל דרך את היין הוי גמר מלאכה ע"י ישראל ואין בו משום סתם יינםוכמו שמיצנו לענין פת עכו"ם, וכ"כ בחי' הראב"ד בד' לח' (ושם כ' להיפך דפת כה"ג מותר כמו ביין) ועי' מש"כ להלן בד' סא' במשנה דמטהר יינו.

תוס' ד"ה ירד לבור הביאו את פירש"י שנאסר במגע, וכ' דאין לפרש המשנה דרק אין בניצוק אינו נאסר אבל נאסר במגע וכמו שהוכיחו מהגמ' (ובמהר"ם כ' שתלוי בתוס' לעיל בגרס' "שאינו" או "ואינו"), והביאו התוס' שהר"י פירש דאיירי אף בניצוק, ועי' במאירי שהביא בשם י"מ דנאסר בניצוק, והק' ע"ד דכיון שהיין עדיין לא ירד לבור וא"כ אינו יין ולמה נאסר בניצוק, ועמד על קו' זו במהרש"א ותי' דאף דעדיין אינו יין וא"כ לכאורה אין בו דין ניצוק, אלא כיון דניצוק נאסר מדין תערובת וא"כ מעורב עם מה שלמעלה ואוסר, ועי' מש"כ בד' עב' בענין ניצוק.

הרשב"ם בתוס' פירש דנאסר ע"י כוחו של גוי ואף דלא נגע ביין ועי' להלן בד' ס' שמבואר שם בסוגיא ובפירש"י דכשדרך הגוי ענבים ולא נגע בהם נח' בגמ' אם נאסר מדין כוחו, ועי' בקרבן נתנאל אות ב' שתי' דיש לחלק ששם דרך ע"ג נסרים וגרע ועי' בחזו"א שכ' דתלוי במ"ר ומ"א, ויש שהקשו למה ש"ר לא פירשו כרשב"ם שהרי שם מבואר דגם בענבים מקרי כוחו ועי' בסי' קכד' דכוחו אוסר רק שתיה ועי' להלן מש"כ בזה

רד"ה דורכין כ' דליכא משום מסייע כיון שהעכו"ם לא נצטוה, ובגהש"ס ציין למ"א בסי' שמז' ושם הביא מהר"ן דאין איסור מסייע לעכו"ם באמ"ה ואף שמצווה על אמ"ה ודלא כרש"י שרק משום דאינו מצווה אין מסייע, וביארו האחרונים שנח' בגדר איסור מסייע אם הוא משום לפני עור ואסור גם בגוי או משום שחייב להפרישו ואינו נהג בגוי (סדר"י)

תוס' ד"ה והשאר כ' בשם ר' שמעיה דגם לפי משנתינו אסור בשתיה ורק בהנאה שרי ועי' במלה"ר שביאר דאסור בשתיה דאף דאינו אסור בהנאה במגע משום ניסוך אבל אסור בשתיה משום גזירת חתנות וכעי"ז ביאר הרש"ש בד' ל' בדעת רש"י שם דיין מבושל מותר בהנאה ואסור בשתיה משום חתנות ועי' עוד בלמה"ר שכ' באו"א

תוס' ד"ה דורכין כ' דאין לומר שדורכין בתחילת הדריכה דא"כ למה לא ידרוך עם הישראל שהרי כבר נטמא וכן מבואר ברש"י בע"ב ד"ה ולרבא דאין נטמא בנתינה לגת אא"כ ודאי הוכשר, אולם הרמב"ם בהל' טו"א ובפיה"מ כ' דאיירי בתחילת הדריכה, ולפי הרמב"ם הדרא קושיית התוס' למה לא יסייע לנכרי לישראל שהרי כבר נטמא

ובחש"ל תי' דהרמב"ם סובר דאף שכבר נתן לגת ונטמא אעפ"כ אסור משום מסייע דהכל בכלל הדריכה (דמסייע אסור רק באותה מלאכה האסורה ובזה פליגי אם הנתינה לגת והדריכה חד מלאכה), ועי' בתוס' ר"י מפרי"ש שכ' דאין לומר דהוי חד מלאכה דשרי דלא דמי ללישה ועריכה, ועי"ש שהק' דלמה שרי הרי בנתינה לגת טמא רק מדרבנן ואילו בדריכה טמא מה"ת, ושמעתי להק' ע"ד דהרי גם גוי טמא רק מדרבנן והנה ברמב"ם מבואר דאף שעדיין לא הוכשר טמא כבר מהכנסתו לגת וצ"ע שהרי עדיין לא הוכשר מקב"ט ואפ"ל דהוי טומאה דרבנן כיון דהוי רק גזירה אטו הוכשר ולפי"ז י"ל דמש"כ הר"י מפריש שטמא רק דרבנן היינו רק גזירה ואילו בטומאת גוי אף דהוי דרבנן אבל הוי כטומאה מה"ת וא"כ אסור לטמאותו ע"י גוי אף דמדרבנן הוכשר

בגדר היין לפני המשכה

בגמ' מבואר שנח' המשנה ראשונה ומ"א אם היין נאסר קודם שירד לבור ובביאור המח' כ' רש"י בע"ב בד"ה לא חיישינן דלמ"ר אינו יין עד שירד לבור, ובמשנה אחרונה פירש"י בד"ה שהתחיל דמקרי יין והגמ' להלן בד' נו' הקשתה דלענין גמר מלאכה למעשר יש שיעור אחר וכ' הרשב"א כאן והתוס' להלן בד' נו' ע"ב ד"ה אבל דגם לענין מעשר תלוי במח' מ"ר ומ"א, וא"כ נחלקו מ"ר ומ"א ממתי נעשה יין

וא"כ ביין שלא נמשך כלל ואפי' לא נמשך בגת מודים מ"א למ"ר דאינו יין כלל שהרי נח' רק ביין שלא ירד לבור אבל בלא נמשך כלל מודים

והנה בת"ה בד' מא' ע"ב שכ' דקודם המשכה לא נחשב יין להיאסר במגע א"כ אינו יין לענין מב"מ ליאסר במשהו וברא"ה שם בבד"ה בעמ' מא' ע"א חלקו ע"ד וכ' דאע"ג דלא חשיב יין להיאסר במגע מ"מ יין הוי דחשיב מין במינו וא"כ מבואר שנח' בזה הרשב"א והרא"ה (ולהל' לענין מב"מ אזלינן בתר שמא ולא בתר טעמא) ועי' בתוס' בע"ב שכ' ג"כ דהוי מבשא"מ

אולם בחי' הרשב"א כ' דאינו נאסר קודם המשכה משום שאין דרך המנסכין כן וכ"א בתוספתא ושמעתי לדייק מדבריו דבאמת הוי יין אלא דאינו נאסר משום דאין מנסכין אותו, ואפ"ל דכך סובר הרא"ה דמקרי מב"מ אולם ברשב"א בחי' אינו נראה כן שמכך שכ' דלא נעשה יין עד שירד לבור וכן מכך שכ' דמקרי אינו מינו עם יין אחר

המאירי על המשנה כ' דקודם המשכה אינו יין אלא מיחל בעלמא ומשמע דאינו יין כלל, וצ"ע דבהמשך הסוגיא הביא המאירי המח' הנ"ל אם יין קודם המשכה הוי לאסור יין אחר מב"מ במשהו והכריע להחמיר ולכאורה סותר למש"כ במשנה דהוי מיחל בעלמא

ווליישב דבריו י"ל עפ"י מה שיש להקדים בביאור המח' בין מ"ר למ"א, דלמ"ר הוי יין רק משירד לבור ולמ"א הוי יין ע"י המשכה קודם שירד לבור, ובביאור המח' י"ל דלפי מ"ר הוי מיחל בעלמא קודם המשכה ולכן רק שירד לבור הוי יין ואילו למ"א הוי יין כבר מתחילתו אלא דאינו יין גמור ולכן לא גזרו על מגעו אבל אחר המשכה אף לפני שירד לבור גזרו עליו

ולפי"ז יש ליישב את דברי המאירי הנ"ל דמה שכ' במשנה דהוי מיחל בעלמא היינו לפי מ"ר אבל לפי מ"ר הא דבעי המשכה בגת אינו משום דעד אז הוי מיחל אלא דהוי יין שאינו גמור דהוי וא"כ מה דפסק המאירי דקודם המשכה הוי מב"מ היינו לפי המ"א

ועי' בשו"ת ח"ס יו"ד סי' קטז' (הובא בחי' הנד"מ) דאם נגע בו הגוי ולא ידע שמשכו ממנו הוי כאילו נגע בשמן דאינו אוסר

ובחזו"א הק' ע"ד הח"ס דודאי הוי יין קודם המשכה שהרי מכשיר לענין קבלת טומאה וכדא'י בוצר לגת) וזו קושיא חזקה על הת"ה הנ"ל שכ' דגם לענין מב"מ אינו יין, ומכח זה ביאר החזו"א דיין קודם המשכה הוי יין אלא דאינו נאסר במגע משום דאינו יין של משתאות ורק על יין משתאות גזרו ולפי"ז יש לומר דגם לא הוי מב"מ עם יין גמור אף דודאי הוי יין אלא כיון דאינו יין חשוב לא מקרי מב"מ וצ"ל לדחוק דזו כונת הת"ה שכ' דאינו יין

ועי' במ"א בסי' רב' סקכ"ז כ' דמברך על יין שלא משכו בפה"ג ובט"ז שם פליג ועי' בש"ך בסי' קכ' סקכ"ג לענין ברכה על יין צימוקים שדינו נלמד מיי"נ

דף נה' ע"ב

אמר רב הונא כיון שהתחיל לימשך עושה יי"נ

בגמ' מבואר דגם למ"א צריך המשכה וישנם כמה שיטות מהי ההמשכה לפי מ"א, לפירש"י ההמשכה בגת עצמה שהיא במדרון (תוס' ד"ה אמר), ר"ת פי' הוי המשכה רק בצינור שמקלח, הרשב"א והר"ן הביאו מר"ת באו"א מתוס' דלמ"א הוא דנאסר כולו ע"י המשכה במקצתו ולא נח' עם המ"ר מה מקרי המשכה, הראב"ד פי' דהמשכה היא כשהיין ללא חרצנים ואף דיש תחתיו חרצנים, אולם הרמב"ן כ' למסקנא למ"א כיון דראוי להימשך הוי המשכה והמאירי כ' אף דנשאר תחתיו ענבים ועי' במהרי"ק שהבאנו להלן בביאור דברי הרמב"ן

מבואר בגמ' שנח' מ"ר ומ"א דלמ"ר נאסר היין במגע רק שירד לבור ולמ"א גם המשכה בגת מועילה ולפירש"י חידש רב הונא ג"כ דכשנמשך רק חלק מן היין כולו נאסר במגע וכמו שהוכיח הר"ן מפירש"י בקו' הגמ' על ר"ה דאיירי בגת פקוקה ואם יצא היין נאסר הנשאר בגת

וכ' הר"ן דחידוש זה שנאסר כל היין בגת אינו מבואר במשנה אחרונה אלא הוי סברא דר"ה, ויל"ע מהכ"ת לר"ה לחדש מח' נוספת בין מ"ר ומ"א אם מקצת המשכה מועלת, ובאמת דלר"ת מבואר דנחלקו המ"ר ומ"א בתרתי, אולם לפי הר"ת אפשר דבזה מבואר להדיא במ"א דאוסר כולו ולא מסברא כהר"ן וכ"נ ברא"ש, ובר"ן כ' בטעם הדבר דמועיל המשכה במקצת לפי מ"א משום דמחובר ליין בגת ואילו למ"ר רק מה שבבור נעשה יין ולכן לא מועיל מה שמחובר ליין למעלה

אולם בתוס' נראה שחולקים על ביאור הר"ן דמתו"ד התוס' מבואר שאם שלה הכוס מהגיגית הנשאר בגיגית נאסר שהרי כ' דאם העלים עינו מן הגוי כל הגיגית אסורה ומוכח דהוי המשכה וכ"כ הש"ך, וא"כ מוכח דגם באינו מחובר לשאר היין מקרי המשכה לכולו ודלא כהר"ן, ולפי"ד התוס' הדרא קושיא לדוכתא מהכ"ת לר"ה לחדש מח' נוספת בין מ"ר למ"א,

ואפ"ל דלמ"ר הוי יין רק אחר שנגמר וצריך חפצא של יין ולכן רק מה שבבור נאסר ואילו למ"א מועיל מה שעשה בו מעשה המשכה בעלמא

וח"ס בשו"ת יו"ד סי' קטז' (הובא בחי') דייק מדברי הראשונים דאם כוון לשלות יין בכוס אף דיצא עמו חרצנים הוי המשכה ומבואר בדבריו חידוש דאי"צ דיעשה יין צלול אלא כל שעשה פעולה לעשותו צלול מועיל, אולם צ"ב למה אי"צ שיהא צלול, ואפשר לבאר עפ"י הנ"ל דלפי מ"א באמת הוי יין אלא דחסר בגמר מלאכה וא"כ אי"צ שיעשה ליין צלול אלא כל שגילה דעתו נעשה יין

וברש"י ד"ה כ' דמיד הוי המשכה ובט"ז בסי' קכג' סקי"ב דייק מדבריו דמיד שיצא מהגת נעשה יי"נ ואף שמעורב עמו בחרצנים וכדברי הח"ס

ובמה שנקטו רש"י ור"ת דהמשכה בקצמת מועלת לכולה בחי' הרמב"ן חולק ע"כ וסובר דאין נעשה יין ע"י המשכה במקצתו והוכיח כך מהא דפשוט דלענין קביעות מעשר ודאי אינו נקבע כולו ע"י מקצתו אולם יל"ע למה הק' הרמב"ן רק ע"ד ר"ת ולא ע"ד רש"י

הרא"ש כ' דלרש"י אם נגע בחרצנים נאסר היין, ועי' בטור שכ' דרק אם היין טופח ע"מ להטפיח ע"ג הענבים ובש"ך כ' דאם אינו ע"מ להטפיח אוסר רק מקום מגעו וצ"ב

ובתוס' כ' דיש לחוש דבשליית כוס הוי המשכה ומשמע דלא פשיטא להו, וביאר הב"י שכ' בספר התרומה משום דשולה רק מעט יין ועוד דמתכוון רק לנסות היין ועי' ברא"ש שכ' דבדעת רש"י דבשולה בכוס הוי המשכה ועיי"ש שלא נסתפק בזה.

תוס' באו"ד כ' דלרש"י הוי המשכה שפינה החרצנים עד שולי הגיגית דאי' במשנה דבנטל הענבים בידו אינו המשכה, אולם בספר התרומה נסתפק בזה אם בעי שיהא ללא חרצנים עד שולי הגיגית וכן ברא"ש לא הזכיר דבר זה דבעי עד שיפנה כל החרצנים

ובתוס' כ' דאם כוון לשלות יין בכוס יש לחוש להמשכה ועי' בשו"ת ח"ס סי' קטז' (בחי' הנד"מ) שכ' לדייק דאף אם יצא אם מעט חרצנים אסור דתלוי בכונתו וכן הביא מהשלט"ג שכ' כך להדיא דאסור כה"ג אף אם יצא עם מעט חרצנים והביאו הש"ך אולם בסה"ת הנ"ל משמע דחולק ע"ד, ועי"ש בשלט"ג שכ' דאם פתח ברזא גדולה אינו המשכה כיון דיצאו חרצנים אך ברזא קטנה אסור גם כה"ג והביא מספר התניא דמיון לזה בשמע תקיעת שופר אחורי ביהכנ"ס דרק אם כוון לבו יצא אבל בעומד בביהכנ"ס בכל אופן יוצא

תוס' באו"ד כ' דאם העלים הישראל עיניו מן היין היין אסור שמא נגע בו הגוי, ובסו"ד כ' התוס' דלר"ת דגת קודם המשכה אסורה אטו גת אחר המשכה, ושמעתי להק' דלכאורה סותרים בזה למש"כ התוס' לעיל דרק בהעלים עינו אסור וכן ק' ע"ד השו"ע בסי' קכג' סע' יט' כ' דבהעלים עין אסור ובסע' כא' הביא את גזירת ר"ת דבכל אופן אוסר ויש ליישב

הרמב"ן כ' דלהל' אף בגת פקוקה ומליאה אסור ולא כדחיית הגמ' דלא קאי למסקנא וכן דייקו הנ"כ בשיטת הרמב"ם שלא הביא זה וביאר הרמב"ן דכיון דראוי להימשך אסור וא"כ הרמב"ן מחמיר בזה יותר מש"ר, ובמהרי"ק בסי' לד' כ' דכונת הרמב"ן דאם דרק בנאסף יין צלול אלא דלא יצא לחוץ נאסר

דף נו' ע"א-ע"ב

בגמ' והתניא ייו משיקפה וכו' ומבואר בגמ' דללישנא קמא החמירו ביי"נ ואילו לרבא יש ג' שיטות לענין יי"נ כמו לענין מעשר, ויל"ע במה נחלקו התנאים לדעת רבא לענין יי"נ ומה ענין מעשר ליי"נ, והחזו"א כ' דאין לומר דנח' התנאים ממתי מנסכין העכו"ם את יינם דכי יודע הגוי השיעור לענין מעשר ועוד הוכיח החזו"א דמנסכין אותו מיד שיוצא מן הענבים וכבר בתחילת הדריכה, שהרי הרא"ש בפרק שני כ' דיין מבושל שאין מנסכין אותו לא גזרו עליו משום מגע עכו"ם ואף דהוי יין, ולמה גזרו על יין בגת אע"כ שיש שמנסכין אותו, וביאר החזו"א דהא דלא גזרו עליו הוא משום דלא אסרו רקיין שיש בו גמר מלאכה שלא גזרו רק על יין גמור שהדרך לשתותו, ויש להוסיף שהחשש הוא רק על יין שיש בו גמר מלאכה ששותים יחד, ואף לפי הראשונים דהוי מדין מגע עכו"ם גזרו רק על יין שגמור העכו"ם שאז הדרך לנסכו אבל אה"נ יש שמנסכין אותו קודם

תוס' ד"ה רבא כ' דלא נקט ד' תנאים דתנא דמ"ר ומ"א חד דחישב וביאר המהרש"א דהתנא דמ"א חזר בו, ובסו"ד גרס באו"א אולם עי' בחזו"א שכ' דהגרס' בסו"ד אינו קובע למעשר והיינו דלכן הוי חד תנא דלענין מעשר לכו"ע אינו נקבע ע"י המשכה וכמו שהבאנו מהרמב"ן בסוג' לעיל דפשוט לרמב"ן דלענין מעשר אין מועיל המשכה במקצת לקבוע כולו למעשר וכדברי החזו"א מפורש בתוס' ר"י מפריש שכ' דאינו קובעו לענין מעשר וכ' החזו"א שהביא שבת"ה כ' להדיא דלא חזר בו התנא של המ"ר אלא בי"ד אחר החמירו לענין יי"נ

דף נו' ע"ב

בענין ניצוק

גמ' אמר ר"ה לא שנו אלא שלא החזיר הגרגותני, ובתוס' ד"ה אבל כ' דאוסר במשהו ואף דאינו יין להיאסר במגע אבל נאסר בתעורבת, והקשו דנימא סלק את מינו ע"י הענבים ותי' דאביי ל"ל סלק או דיש הרבה יין, וקושייתם צ"ב שהרי סלק שייך לכאורה רק בדבר שמתערב המינו והאינו מינו היתר אבל כאן היין עומד בפנ"ע ובכה"ג א"א סלק, ובב"י בסו"ס קכו' הביא שהשואל ברשב"א שאל לרשב"א אם שייך לומר סלק בכה"ג כיון שהענבים לחוד, והרשב"א השיב דיש סלק דאל"כ הרי הענבים היו נאסרים וצ"ב, ובחזו"א (סי נא'( תי' דכיון דמעורב היין עם הענבים אינו דבר נפרד ותי' התוס' דיש הרבה יין והוי נפרד ועוד תי' החזו"א דיש שרף היוצא מהחרצנים שאינו יין ומבטל היין והניח בצ"ע ועי' בתהל"ד על השו"ע

בת"ה בעמ' מא' הק' "אני תמה בדברי ר"ה מה ראה שגזרו עליו למ"ר טפי לאיסור מתערובת יין בנגיעת עכו"ם אדרבה אם במגע עכו"ם אינו נאסר היאך יהא אוסר בתערובת וכי יפה כח הבן מכח האב יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא" והביאו גם הט"ז בסי' קכג' סקיב' ולכאורה כונתו דיי"נ אוסר רק במב"מ והרי אינו יין, אולם יש שדייקו בדבריו שכונתו דנאסר בתערובת רק אם נאסר במגע

וברע"א שם על הט"ז העיר על הת"ה דאולי ר"ה סובר כאביי דבתר טעמא אזלינן וכדאי' בד' סו' דלאביי יין בענבים אוסר במשהו, ובאמת דיל"ע למה לא הקשה רע"א ע"ד אביי עצמו הרי אין ענבים נאסרים במגע וא"כ אינו נאסר בתערובת במשהו יי"נ נאסרים ולכאורה זו ראיה שהבין רע"א בדעת הת"ה לא כמו הפשט השני דרק יין שנאסר במגע נאסר במשהו אלא כמו הפשוט הראשון דלא מקרי מב"מ ולכן אביי פליג דס"ל בתר טעמא אזלינן פליג

ובחזו"א ביאר את דברי הת"ה דאסרו במגע רק יין משתאות ולכן אינו מב"מ ועיי"ש ברא"ה בבד"ה שכ' דאף דאינו נאסר במגע אבל הוי יין לענין מב"מ ועי מש"כ לעיל בד' נה' בזה

הראשונים הק' למה לא נאסר הגת לפי מ"א שהרי נמשך היין ותי' הראשונים וכ"כ הרא"ש בסי' ג' דקאי כמ"ר אלא שהגמ' דנה בזה משום דגם למ"א יש נ"מ כגון בגת פקוקה, וכ' עוד הרא"ש דר"ה קאי גם למ"א ובאופן שמשך היין יחד עם ענבים דאי"ז המשכה, ובט"ז בסי' קכג' סקי"ב כ' דהרא"ש בתי' הראשון לא תי' כך משום דלפי התי' הראשון גם כשמשכו עם ענבים הוי המשכה וכן דייק הט"ז ברש"י בד' נה' ע"ב דנאסר אף דיש עמו חרצנים (ועי' בתוס' בד' נה' סוד"ה ר"ה כ' דבברזא גדולה שנמשך עמו ענבים אינו המשכה ואולי שאני ברזא מגרגותני שעומד להיות צלול)

השו"ע בסי' קכג' ס"כ פסק כהרא"ש דאם משך יין עם ענבים אינו המשכה והק' רע"א הרי הראשונים הק' את קושיית הרא"ש דלמה קאי ר"ה במ"ר ולא תי' כהרא"ש ולמה פסק השו"ע כהרא"ש דהוא דעת יחיד ועיי"ש שם עוד שהק' הט"ז ע"ד הטור דלמה הביא את דין הרא"ש והרי לפי מ"א היין בגרגותני נאסר מדין ניצוק ובהמשכה וא"כ למה לא נאסר מדין ניצוק ועי' מש"כ בזה להלן בדברי רע"א שם

תוס' ד"ה גרוגתני הביאו בשם רש"י שאין ניצוק בר ניצוק לאסור, והוכיחו כן מסוגיין מכך שהיין בגת אינו נאסר מדין ניצוק וע"כ דאין נב"נ, ודחה הריב"ם דהא דאינו יין הוא לפי מ"ר ולכן אינו נאסר מדין ניצוק ורק על הטיפה שבתחתית הגרגותני יש ניצוק, והרא"ש חולק מטעם אחר דאותה טיפה אינה יין דהוי כיין בגומות תחת הענבים

ובתוס' כ' "ועו"ק לפי מה שפירשתי וכו'" והיינו דכיון שאינו נאסר במגע א"כ אין ראיה לנב"נ דשאני הכא דהוי דין בפנ"ע שהרי אינו בכלל היין בגת דאינו נאסר במגע והקשו האחרונים דמה הוסיפו בקו זו הרי זו היתה דחיית הריב"ם (אלא דהכא קאי בשיטת הר"י, חזו"א) ועי' ברש"ש מה שביאר בדבריהם (ובאמת דקשה על רש"י מפירוש הר"י דלפי"ד אין נעשה ניצוק רק לפי מ"ר משום דאינו יין אך למ"א נעשה ניצוק ואף דהוי נב"נ)

תוס' לעיל בד' נה' הביאו את פי' הר"י דהמשנה איירי גם בניצוק וכמו שמוכח כאן וכ' דמה שבגת אין נאסר משום דאין נב"נ, ומבואר שסובר הר"י דאין נב"נ, וקשה דתוס' בסוגיין כ' דלפי' הר"י לעיל אין ראיה לכך דאין נב"נ, ועיי"ש בחזו"א שכ' דלפי' הר"י יש נב"נ ורק כששני הניצוקים חלוקים בדינם כמו בגת וגרגותני שהגרגותני נאסר במגע והגת אין נאסר במגע אין נב"נ וכן בביאור דבריהם כאן

תוס' כ' דלפי' הרשב"ם יש ראיה דאין נב"נ מכך דהיין בגרגותני מותר והרי ניצוק חיבור ליין שנאסר משום כוחו אע"כ דאין נב"נ וכ' הרא"ש דלפי' הרשב"ם מוכח שהטיפה בתחתית הגרגותני אינה יין מדלא נאסרת ע"י כוחו, ובמהרש"א כ' דלא מסתבר לתוס' לומר דגם לפי הרשב"ם אין ראיה לרש"י ומה דאינו נאסר הוא משום דאינו נעשה יין ע"י נב"נ אבל לעולם אחר שנעשה יין כמו במעשה דרש"י יש נב"נ משום דלעשותו יין אין נ"מ בין ניצוק לבנב"נ ומבואר במהרש"א דיש ניצוק לענין לעשותו יין

רש"י והריב"ם נחלקו אם נאסר היין בגת ע"י ניצוק, ובדעת רש"י שסובר שנאסר היין בגת ע"י ניצוק ביאר הרא"ש דניצוק אוסר מדין תערובת ולכן היין בגת נאסר בתערובת והיה מקום לומר דבזה גופא חולק הריב"ם שסובר דניצוק הוא מדין מגע וכמו שיתבאר שדנו בזה הראשונים ולכן כיון דאין מגע אוסר היין בגת אינו נאסר בניצוק

הרא"ש הכריע דלא כהריב"ם והק' ונאסר היין בניצוק אף דאינו ניצוק והבאנו ליעל מהרא"ש שכ' דר"ה קאי כמ"א ואינו נאסר משום דיין המעורב עם ענבים אינו יין וכ"ה הטור והק' הט"ז ע"ד הטור דלמה הביא את דין הרא"ש והרי לפי המ"א בגרגותני הוי יין ולמה לא נאסר מדין ניצוק

י"ל עפ"י מש"כ רע"א שפי את דברי הגמ' דטעו בני הישיבה והקשו דש"מ ניצוק חיבור ואף דאינו יין אולם למסקנת הגמ' כיון דאינו יין אין בו ניצוק ואילו לפי הריב"ם גם בני הישיבה לא ס"ל כן

הר"ן על הרי"ף כ' כהריב"ם דאין ניצוק על היין בגת דאינו יין אלא הוסיף דאף דהגת נאסר בתערובת שאני ניצוק דאינה תערובת גמורה

הרשב"א והרמב"ן כ' כהריב"ם וכ' דלרש"י דהמשכה במקצת מועלת לעשותו יין אף ליין המעורב בענבים בגת ונאסר בניצוק וא"כ יש ראיה דנב"נ אינו נאסר ולמסקנא כ' דאין ראיה מסוגיין כיון דקו' הגמ' ש"מ ניצוק חיבור היינו דיכול להקשות גם על הגת אלא שתי' מיד כגון

תוס' בסו"ד הביאו מעשה דר' מנחם שהגביהה הגוי החבית וישראל משך הברזא דמה שיצא נאסר והשאר מותר וביאר המהרש"א שבאו לומר דלא כהרשב"ם דלפי"ד מה שבחבית נאסר משום ניצוק בר ניצוק כמו שנאסר מה שבגת ולר' מנחם כיון דהוי רק כחו מה שבחבית מותר, ובתוס' בתחילת דבריהם הביא מעשה דרש"י שאם מזג הגוי נאסר היין בקנקנן אף דהוי בכלי ומבואר דלא כר' מנחם אולם רש"י עצמו כ' לקמן בד' עא' ע"ב דנאסר רק מה יצא וכה"ק הפלפולא חריפתא

תוס' כ' דלפי הרשב"ם שהיין בבור נאסר בלא נגיעת הגוי מטעם כוחו אך היין שנשאר בגת אינו נאסר ולא דמי לנגע אחר המשכה, ודן הפרי יצחק בח"ב סי' כו' לדעת הרשב"ם ממתי נאסר משום כוחו האם רק שירד לבור אן כל דנעשה בו כוחו גם בגת נאסר ונ"מ אם היין נאסר ע"י כוחו קודם שירד לבור, והביא מהב"י בסי' קכג' ושו"ע סע' כא' דרק מה שיצא לחוץ נאסר מטעם כוחו וכ"פ בש"ך סקמ"ד, אולם הפר"י דייק מלשון התוס' שכ' דלרשב"ם היין בשולי הגרגותני אינו יין ולכן אינו נאסר וא"כ רק למ"ר דאינו יין אינו נאסר אבל למ"א נאסר אף דלא יצא לחוץ כין דהו יין גם בגת

הטור בסי' קכו' ס"ו כ' דאין ניצוק ליין כשמעורב מים כיין דאין ניצוק למים ורואין כאילו היי"נ מעורב במים ובטל בו וביאר החוז"א בסי' מח' ט' דרואין כאילו המים מופרשים ועומדים בפנ"ע ובס"ז כ' הטור בשם הרשב"א דאם יש חרצנים בקילוח ונגע בו הגוי אין נאסר בניצוק אם יש חרצנים כשיעור לבטל היין והק' החזו"א שם הרי היין עומד בפנ"ע אע"כ וכ"ז לא כתוס' בד' עב' וכמוש"כ הש"ך בסי קכו' סקי"ג

הריטב"א הקשה ע"ד רש"י למה נב"נ מותר והרי העמוד הראשון נאסר ונעשה כולו איסור ולמה לא יאסור את הגת (ולכאורה כונתו לחענ"נ)

הרא"ש והר"ן כ' דניצוק אסור משום תערובת והיינו שכאילו נתערב היין האסור עם המותר יצוק ולא שכאילו נוגע ביין המותר וכן מבואר בתוס' ד"ה מהו וכן בד' עב' ע"באולם בקושית התוס' כאן משמע דנצוק אסור משום מגע עכו"ם, ובספר ההשלמה (הובא בשיטת קמאי) הסתפק אם ניצוק הוא משום תערובת או מגע ובמאירי כ' דאין לומר דניצוק הוי מגע שהרי הגרגותני אינו נאסר במגע ועי' מש"כ להלן בד' עב' בזה

ובביאור הגדר שניצוק הוא מדין תערובת כ' הריטב"א בד' עב' בד"ה אמר ר"ה וז"ל פירוש לא מדין מגע שאין נגיעה בדבר לח אלא צדין תעורבת שעושה הניצוק כאילו הוא מחברם ומערבם מעתה אפילו למ"ד אינו אוסר אלא לענין שתיה בלבד ולמאי דקיי"ל כרשב"ג והכא הרי אין האיסור למעלה ואינו נמכר עמו וכ' שם עוד נ"מ דאם מזוג אין בו ניצוק ומדין סלק ואף דאין במים ס' נגד היי"נ שהרי בין כה אין כאן טעם איסור כלל בעליון עכ"ל ועיי"ש עוד בשם רא"ה דניצוק רק ביי"נ האסור בהנאה שיש בו איסור משהו ולא ביין האסור בשתיה בלבד ומבואר בדבריו דלא עשאהו כאילו נתערב ממש אלא רק כדין נתערב היין בו ולכן א"א להתירו ע"י שמפריד אותו שהרי אין בו את האיסור ועי' מש"כ להלן בתוס' ד"ה מהו אם ניצוק אוסר בהנאה או רק שתיה

הר"ן להלן בד' עג' כ' דאף דניצוק חיבור אבל בשפך יי"נ דרך צרצור קטן אינו נאסר הקילוח דקמא קמא בטיל והיין למטה בטל בבור וניצוק היינו אם ערה היינו שהיין שלמלעה דינו כאותו יין שנתערב למטה והביא שם שהראב"ד דגם בזה יש ניצוק וכאילו נפל היין לבור בב"א

התרוה"ד בח"ב סי' קג' והביאו הגר"א בשו"ע בסי' קה' ס"ב דאין ניצוק בשאר איסורים ורק בדברים שיש בהם מגע יש ניצוק וכגון יי"נ וטומאה (ובידי"ה בסי' קה' הק' דלענין טומאה אין ניצוק לצונן ורק ע"י חום) ובשו"ת מהרי"ל בסי רי"ד (הובא בפנה"ב) כ' דהוי גזירה אטו מגע דאם יגע הו בו העכו"ם הוי חיבור ונאסר הכל ולכן גזרו על ניצוק ג"כ ולפי הראשונים דניצוק מדין תערובת יל"ע למה שרי בשאר איסורים וי"ל עפ"י מש"כ הריטב"א דרק בדבר שנאסר במשהו יש ניצוק

דף נו' ע"ב

ההוא ינוקא דתנא עבודת כוכבים בשית שני

ובביאור ספק הגמ' כ' תוס' ד"ה מהו דהספק רק לענין הנאה אבל ודאי אסר בשתיה וביאר המהרש"א לפי רשב"ג דשרי למכרו לחוץ מדמי יי"נ וכדין סתם יינם ולפי ר"ת דמותר בס' ע"כ מדין נב"נ אינו אסור

ובתוס' כ' דע"י מעשה שאלו לו ולא לפסוק ההלכה, ועי' מה שביאר בזה המהר"ם, ועי' בגר"א בסי' קכג' שביאר דבריהם דכיון דשאלו ע"י מעשה הותר רק בדיעבד ובזה יישב דעת השו"ע שהשמיט ההיתר שמותר לדרוך עם גוי שידיו כפותות וכ' דהרי"ף והרמב"ם השמיטהו וכן לתוס' הוי רק בדיעבד ועי' בחזו"א שחלק ע"ד וכן עי' במהרש"א שציין לתוס' להלן ד' סב' ע"ב ד"ה שכרו ושם נראה להדיא דשרי לכתחילה בידיו כפותות

בתוס' הקשו דנימא דנאסר היין בגת בהנאה ע"י ניצוק וכ' המהרש"א משום שהיה יין בבור ועי' במלה"ר, ותי' התוס' דהוי כמו תערובת שיכול למכור היין חוץ מדמי יי"נ, ומשמע מקושיית התוס' דניצוק משום מגע ובתירוצם מבואר דניצוק אסור מדין תערובת וצ"ב

ובמש"כ התוס' דאין ניצוק אסור בהנאה, כ"כ הת"ה וש"ר אולם הרמב"ם פי"ב י"ב מאכא"ס כ' דאסור בהנאה והראב"ד שם חלק, ובלח"מ בפי"ד הכ"ג ביאר דאף שניצוק מדין בתערובת אבל שאני תערובת דרק היין האסור אסור אבל בניצוק הרי כל היין נעשה אוסר ועדיף מתערובת וכ"ה גליון המהרש"א בסי' קכו' וכ"כ הפרישה ועי' להלן ועי' להלן בד' עב' מש"כ בזה

בתוס' כ' דהספק בגת של עכו"ם ולענין איסור הנאה ולא לענין שתיה וביאר המהרש"א דבגת של גוי דיש בו בליעות יי"נ וכ' דאין לאסור מדין כוחו לפירוש הרשב"ם דכיון דצייריה לידיה מדמי ליה תלמודא למגע שלא בכונה, ובמהר"ם כ' דאסור מדין כוחו אולם הראב"ד כ' דהספק לענין שתיה ואיירי בגת של ישראל ועי' בחי' הרשב"א

בתוס' כ' דההוא ינוקא ס"ל כמ"א ושרי בצייריה לידיה וכ"כ הרשב"א, אולם הריטב"א כ' דס"ל שלא כמ"א דלפי מ"א אסור גם בצייריה לידיה

השו"ע בסי' קכה' ס"א כ' דכוחו אסור רק בשתיה וברע"א שם ציין לגמ' דידן דאסור רק בשתיה ועי' להלן בד' ס' מש"כ בענין כחו

דף נו' ע"ב

עובדא דנהרדעא

ההוא עובדא דהוה בנהרדעא דדשו ישראל ועכו"ם וכו' ומבואר שנסתפק שמואל מה דין היין בדישת היין ברגל אם נאסר אף בהנאה, והקשה הריטב"א ותי' דבדריכה שוהה זמן יש חשש שמא ינסך אבל בשמואל אינו שוהה ולכן אין חשש שינסך דאיך התיר שמואל בדישה עם גוי בהנאה והרי לפי המשנה אחרונה אין דורכין עם עכו"ם, והת"ה בעמ' מג' ע"ב תי' דשמואל איירי בצייריה לידיה וכ"נ בתוס' ד"ה שכ' דהוי כעין ההוא ינוקא וא"כ גם לפי המ"א שרי, ובחי' הרשב"א כ' דשמואל איירי בגת של ישראל והגוי טרוד ואין חשש ניסוך ואילו המ"א איירי בגת של גוי ומתוך אדיקותו עם יציאתו מן הענבים מנסכו

ובגמ' מבואר שנח' ר"נ וחכמים בברייתא אם מדד ביד ימכר או רק ברגל ופירש"י דר"נ סבר דאסור גם בלא שכשוך ולחכמים אסור רק בשכשוך והיינו חשש שכשוך אולם הרמב"ן והר"ן להלן בד' נט' כ' דגם במדידה יש חשש ניסוך וברש"י ד"ה ימכר כ' דלר"ש שרי כיון שלא נתכוון לנסך והיינו דגם ללא שכשוך אסור כל יש בו חשש ניסוך ודייקו דמשמע לא כמוש"כ לעיל דרק בשכשוך אסור ועי' מש"כ להן בד' נט'

בתוס' ד"ה אימור כ' דלר"נ כשמדד ביד אינו אסור מדינא אלא הוי גזירה אטו ניסוך, אולם הרא"ה בבד"ה בעמ' מב' כ' דנח' מדינא אם יש חשש ניסוך במדידה וכ"כ התור"י מפריש וכ"כ הרמב"ן להלן בד' נח'

דף נז' ע"א

עובדא דבירם, מגע ע"י ד"א

רש"י פי' הסוגיא לפי הגרס' "נגע ברישא דלוליבא" דהנגיעה ע"י ד"א ושלא בכוונה ואפ"ה אסור בשתיה ובתוס' לא גרסו לוליבא ופי' דאיירי בנגיעה בגופו ואם נגע ע"י ד"א של בכונה לא נאסר היי, ובר"ן ביאר שנח' רש"י ור"ת בגדר נגיעה ע"י ד"א, דלרש"י הוי כמגע בגופו ולר"ת ככוחו, וכ"כ המהרש"א לבאר דברי התוס' שהביאו ראיה מד' נט' דארוקי מוריק לא נאסר ואף דשם איירי בכוחו שלא בכונה ועי' בחי' הח"ס שביאר המח' באו"א

הר"ן הקשה ע"ד ר"ת דלא יישב את דעת רב כהנא ורב אסי שסוברים דתינוק אוסר בהנאה דלמה יאסר בהנאה, ובח"ס יישב לדעת ר"ת דכי היכי דגזרו חכמים קטן אטו גדול כך גזרו נגיעה ביד שלא בכונה אטו בכונה ולכן פירש ר"ת דע"י ד"א אינה נגיעה בגופו ורק כוחו ולכן לא גזרו בו חכמים

בתוס' הביאו הגמ' בד' נט' ע"ב דלא ידע הגוי שיש בחבית יין וא"כ מבואר דגם אם נגע שלא בכוונת יין וכגון שלא ידע הגוי אם יש יין או מים בחבית מקרי מגע ע"י ד"א שלא בכונה ולא נאסר היין בשתיה והיה מקום לחלק דרק בלא נתכוון ליגע כלל והוי כמתעסק אינו נאסר אבל אם נתכון ליגע רק לא ידע שהוא יין כיון שנוגע בכונה נאסר בשתיה

הר"ן פי' בדעת הרי"ף דס"ל כתוס' דמגע ע"י ד"א שלא בכונה אינו אוסר אולם כ' דלהרי"ף מגע שלא בכונת יין חולק על ר"ת ומקרי מגע בכונה ע"י ד"א ונאסר בשתיה וביאר הב"י שראיית הר"ן היא מכך שלא הביא הגמ' בד' נט' ע"ב שלא ידע דהוי יין

ובר"ן הנ"ל מבואר דלר"ת נגיעה ע"י ד"א שלא בכונה דינו ככוחו ומותר וא"כ במגע ע"י ד"א בכונה הוי ככחו בכונה, אולם הרא"ש כ' בדעת ר"ת שנגיעה ע"י ד"א בכונה אסור בהנאה וכ"כ הרמב"ן להלן בד' נח' וא"כ ס"ל שמגע ע"י ד"א דינו

השו"ע בסי' קכד' פסק כר"ת דלא ידע דהוי יין ונגע ע"י ד"א מותר בשתיה והק' ט"ז בסק"ל שהרי הטור וכ"פ השו"ע בסי קכה' כ' דכוחו אסור רק בשתיה א"כ למה פסק השו"ע דבנגע בכונה אסור גם בהנאה והרי כוחו אסור רק בשתיה ותי' הנקה"כ דבכונה גרע מכוחו ואין לומר בוי ממש נגיעה דא"כ למה באינו יודע דהוא יין אסור

עי' במהר"ם מה שביאר בדברי התוס' הראיה מד' נט' והר"ן יישב לדעת רש"י דבחבית הוי דבר כבד ולא מקרי מגע ע"י ד"א

לפירש"י דלר"כ ור"א אסור במגע ע"י ד"א וצ"ע מהא דאי' להלן בד' ס' ע"ב דמדד בקנה שרי מותר בהנאה וכ' רש"י דאם מדד ביד אסור בהנאה והיינו כר"נ וא"כ לפי ר"כ ור"א למה אסור הרי אף לר"נ מותר בהנאה במדד בקנה וכ"ש בנגע שלא בכונה כלל

וי"ל דפי כך רק לדעת רב אבל לר"כ ור"כ בה"א לפני שרב יישב דבריו לר"נ אה"נ גם מדד בקנה אסור בהנאה והמשנה שם קאי כחמכים ולא כר"נ ואה"נ גם מדד יד שרי וכמוש"כ תוס' לדון דאפ"ל דמדד בקנה הוא לאו דוקא בקנה

דף נז' ע"א-ע"ב

בסוגיית תינוק בן יומו אם עושה יי"נ

בגמ' בד' נז' ע"א נח' רב ושמואל אם תינוק בן יומו אוסר היין במגע דלרב אוסר בשתיה ולשמואל מותר בשתיה, ובתוס' בד' נז' ע"ב ד"ה לאפוקי כ' דלשמואל תנוק לאו דוקא אלא כל שאינו יודע בטיב ע"ז שרי וכדאי' בברייתא להדיא ובהמשך דברי התוס' הביאו דברי רש"י דתינוק בזה"ז שרי כמו תינוק בן יומו ומבואר בדבריו דתינוק אב"י מותר משום דאינו יודע בטיב ע"ז אולם הר"י הקשה ע"ד רש"י שהרי מה דהתיר רב הוא משום דאין לא כונת מגע ולא משום דאינו יודע בטיב וא"כ נמצינו למדים דיש מח' אם הטעם ברב הוא משום דאין לו כונת מגע או משום דאינו יודע בטיב ע"ז דלרש"י מותר משום דאינו יודע בטיב ואילו לר"י אסור בהנאה וכן מפורש בת"ה בעמ' מ' דלרב שרי בהנאה משום דאינו יודע בטיב ע"ז

וכ' הב"מ בסי' קכד' שא"כ הרא"ש והתוס' שהביאו את קושיית הר"י על רש"י ס"ל דקטן שרי רק משום דאין לו כונת מגע והקשה הב"מ דא"כ למה פסקו הטור והשו"ע בסי' קכד' כדעת הרשב"א דקטן שרי בהנאה כשאינו יודע בטיב ע"ז דאין לו כונת מגע ודלא כתוס' הרא"ש ותי' הב"מ דלמסקנת התוס' והרא"ש יישבו את דברי רש"י דמגע גוים בזה"ז מותר בהנאה ולכן מותר בהנאה גם בתינוק דאינו יודע בטיב ע"ז

אולם עדיין קשה שהרי בתוס' כ' דבגוי בזה"ז המחמיר תע"ב וכ"נ ברא"ש שיש מקום להחמיר בגוי בזה"ז וכ"נ בטור בסי' קכג', ובסי' קכד' כ' דרק בישמעאלים מותר וא"כ למה פסק הטור בקטן שיש לו כוונת מגע כשאינו יודע בטיב ע"ז וכן קשה דהרמ"א החמיר בגוי בזה"ז ואילו בקטן שיש לו כוונת מגע לא החמיר

וי"ל עפ"י מש"כ הרשב"א הנ"ל דקטן מותר משום דאינו יודע בטיב ע"ז ואעפי"כ בגוים בזה"ז כ' בעמ' מ' ע"ב דמותר רק משום דאינם בכלל הגזירה וכמוש"כ התוס' במסקנא ויש לבאר עפ"י מש"כ הת"ה (בעמ' לט' ע"ב) דגוי גדול שאינו יודע בטיב ע"ז יינו יי"נ משום דאיכא למגזר אטו גדול שיודע בטיב ע"ז אבל בקטן אין מקום לגזור ועפי"ז יש ליישב את דברי הטור עם דברי אביו הרא"ש והתוס' דיש מקום להחמיר רק לענין גוי בזה"ז ולא לענין קטן ועוי"ל דנידון בתוס' הוא אם אינו וידע לנסך הוי כאינו יודע בטיב ע"ז ולכן החמירו

תוס' הביאו ראיה לרש"י מחכמים דר"נ דבמדידה שרי כיון דאין לו כוונת מגע וכ' הח"ס דזה שלא כדברי רש"י בשם הגאונים דנלמד מגוי קטן וכ' עוד בתוס' דאפי' לר"נ שרי בגוים בזה"ז והקשו תוס' דהרי יש גזירה על כל הגויים ותי' דלא הוי בכלל הגזירה וצ"ע מה הקשו שהרי כבר תי' דהוי דומיא דמדידה לחכמים וי"ל דהקשו כן רק לפי מש"כ דגם כר"נ מודה והקשו דעכ"פ הוי דבר שבמנין וכן נ"ל בדברי הרא"ש עי"ש

תוס' והרא"ש הקשו למה אין איסור משום סתם יינם ודייק הרע"א בסי' קכד' בדבריהם דמגע עכו"ם אינו אסור משום בנותיהם אולם וכן הכיח ממש"כ הרא"ש להלן בד' סד' דגר תושב אין מגעו אוסר אף דאסור דיינו אסור משום סתם יינם והקשה דבד' כט' משמע ברא"ש דמגעו אסור משום בנותיהם ותי' השעה"מ בהל' מאכא"ס שהרא"ש שכ' דאסור משום בנותיהם איירי שנגע בו הגוי שהוא במסיבת הישראל ויש בו משום בנותיהם אף דאינו יינו ועי' מש"כ להלן עוד ביישוב הסתירה

הרמב"ן והר"ן הביאו את דברי רש"י דגוי בזה"ז שרי בהנאה משום דאין לו כוונת ניסוך והרמב"ן דימה זאת לנוגע בכונה אלא שחשב שהוא מים דאין לו כוונת מגע יין והר"ן לא הביא את קושיית התוס' דהוי דבר שבמנין

וי"ל דמה שלא הקשו דהוי דבר שבמנין אזלי לשיטתם בעיקר גזירת יי"נ דהנה הר"ן והרמב"ן להלן בד' נט' כ' דמגע גוי אסור משום בנותיהם ולא משום חש ניסוך והא דבנותיהם אסור בהנאה כ' הר"ן לעיל בד' כט' אינו משום חשש ניסוך אלא כיון דאסרו יינם שמא יבואו להתיר אף יין נסך לכן וכ"נ ברמב"ן אולם תוס' ס"ל דסתם יינם אסור משום מגע ובתוס' כאן משמע דאינה אותה סיבת התקנה של מגע גוי ואפ"ל דהוא משום חשש ניסוך וא"כ כל שיש מגע גוי אסור אף שלא בכונה נכלל בכלל גזירת מגע עכו"ם ואסרוהו משום חשש ניסוך וא"כ לא שייך להתירו בהנאה אא"כ לא היה בכלל הגזירה

הר"ן הביא מהרמב"ן דאף דמגע גויים בזה"ז שרי אבל סתם יינם אסור וכ' דזהו עיקר התקנה עיי"ש היטב ולכאורה לשיטתו דס"ל בד' נט' ע"ב ד"ה איכא למידק דמגעו אסור משום בנותיהם וא"כ סתם יינם הוא עיקר התקנה אבל מגעו אינו עיקר התקנה ולכן הקילו בו ובר"ן הסיק דגם סתם יינם בזה"ז מותר בשתיה והא דבנותיהם אסור בהנאה כ' הר"ן לעיל בד' כט' אינו משום חשש ניסוך אלא כיון דאסרו יינם שמא יבואו להתיר אף יין נסך לכן וכ"נ ברמב"ן יל"ע במה פליגי

והדרכ"מ בסי' קכג' כ' דנחלקו הראשונים בגדר איסור הנאה דסתם יינם אם הוא משום שלא יבואו להתיר יי"נ בהנאה וכמוש"כ הר"ן או משום משום דיי"נ אסור גזרו נמי על סתם יינם וכ' דלפי הטור כיון דהןוי דבר שבמנין אף דבזה"ז אין מנסכין אבל הוי דבר שבמנין אבל לפי הר"ן דהוא משום חשש ניסוך א"כ כשבטל הטעם בטל התקנה דהיום אין חשש ניסוך

הרשב"א בת"ה כ' דמגע גוי קטן לרב מותר בהנאה משום דאינו יודע בטיב ע"ז והוא דלא כהר"י בתוס' דמותר משום דאין לן כונת מגע אולם בעמ' לט' ע"ב הביא את דברי הר"י בעל התוספות דלית הלכתא כרב משום דקטן ב"י אפי' כוונת מגע אין לו וצ"ע חדא דלהלן כ' דמותר לרב בהנאה משום דאינו יודע בטיב ע"ז ועוד שהרי ודאי לשמואל מותר כל קטן שאינו יודע טיב ולא רק באין לכוונת מגע

ואולי י"ל עפ"י מש"כ הרמב"ן הנ"ל דמגע קטן הרי הוא כעין מגע שלא בכונת יין וא"כ י"ל דאין כונתו דלא נגע בכונה כלל וכמתעסק אלא שקטן אין יודע להבחין בחשיבות יין וא"כ הוי כאילו גדול שנגע ביין וחשב שהוא מים ומותר בהנאה

וכן עי' ברמב"ן להלן בד' נט' כ' דלשמואל מגע קטן הוי כאילו נגע ביין מבושל דשרי לגמרי ואילו רב אינו כמגע ביין מבושל וכ"נ ברשב"א כאן ואולי הכונה להנ"ל דהוי כיין מבושל לגבי הקטן

הרמב"ם פסק דרק ישמעאלים מותרים בהנאה משום דאינם עובדין ע"ז אבל נצרים מגען אוסר ועי"ש בכס"מ שהק' א"כ למה כ' הרמב"ם דגר תושב שקבל עליו ז' מצות אינו אוסר במגע והרי גם ישמעאלים מותרים עיי"ש מש"כ בזה

הרמב"ן בד' נט' כ' דרש"י הביא ראיה מקטן לגוי בזה"ז לא להקיל עליו וכמו שנקטו התוס' אלא להחמיר עליו שאינו אסור בשתיה

הרמ"א בסי' קכד' כ' דמגע גוי בזה"ז מותר באילו כונה מגע או באין לו כונת יין והט"ז בסקל"א הביא מהב"ח דאף אם טרוד הגוי שרי והק' עליו דמה מוסיף מה שטרוד ועי"ש בנקה"כ ועי בט"ז סקל"ב שכ' דכח גוי בזה"ז חמיר ממגעו ועי' מש"כ בזה החזו"א בסי מט' סק"ו

ובענין מחלל שבת בפרהסיא עי' בב"י סי קיט' בשם הרשב"א שדינו כגוי לענין יי"נ ובחוז"א בסי' מט' סק"ז נקט דהו גוי בזה"ז

דף נז' ע"ב

בסוגיית ההוא חנותא דמחוזא

במעשה דההוא חנותא דמחוזא ושכשך הגוי לראות שהוא יין לרבא מותר בהנאה ור"ה אסר וברש"י בדף נח' בד"ה על כ' שלא בכונת ניסוך מאי ומבואר דרבא שרי בלא נתכוון לנסך ודבריו צ"ב דאם רק בנתכוון אסור הוי יי"נ מה"ת וכי לרבא אין איסור דרבנן ביי"נ במגע עכו"ם ביין שלנו והרי לר"נ אסור בהנאה במדידה בידו מדרבנן וכי רבנן דר"נ לא ס"ל איסור דרבנן עי' לעיל בד' נז' ע"א דאי' בגמ' מי איכא תנא דס"ל כר"נ דמגע עכו"ם אסור בהנאה ופירש רש"י דרק ע"י שכשוך אסור אך אי"צ כוונת ניסוך ועי"ש מש"כ שיש סתירה בדבריו דמתחילה כ' רש"י דלחכמים נאסר ע"י שכשוך ואח"כ כ' דנאסר ע"י כונת ניסוך

ואפ"ל דכוונת רש"י דלרבא רק כשנתכוון לנסך אסור היינו שעשה מעשה הדומה לניסוך ואפשר שנתכוון לנסך ואף דאי"צ ספק מה"ת שנתכוון לנסך אעפי"כ גזרו חכמים שאסור וי"ל דרש"י לשיטתו דס"ל לעיל בד' נז' דלחכמים דר"נ רק כששיכשך אסרו חכמים וא"כ אפשר שניסך ולפי"ז יש ליישב את הסתיר ברש"י בד' נז' הנ"ל דמש"כ דרק בשכשוך אסור ומאידך כ' ע"י כונה היינו שיש סיבה לחשוש לכונת ניסוך

ובגמ' אי' תיובתא לרבא מהא דגרדמים ופרש"י בד"ה או שטעם וכו' שהחזירו עכו"ם וכן בד"ה מאי לאו כ' דהחזירו עכו"ם דאם החזירו ישראל ליכא קושיא על רבא וביארו התוס' דלרש"י הקושיא על רבא היא מכך שהחזיר העכו"ם לחבית והקשו דגם מרשב"ג קשה לרבא מהיין שנאסר בפיו דגם לרשב"ג קשה על רבא שהתיר כל ולרשב"ג התיר רק חוץ מדמי היי"נ ומדרשב"ג נשמע לרבנן

ועוד הקשו הראשונים דלמה זריקת יין לחבית הוי נגיעה הרי אי' להלן בד' נז' דאם מזג גוי אסור רק מדין לך לך לנזירא וכו' ולא מדינא וא"כ למה אסור בהנאה (ועי' מש"כ החדרי דיעה בסי' קכה' סק"ז שתי' שתלוי במח' אם אסור כה"ג מדין כוחו)

ובאמת רש"י ס"ל בד' ס' ע"א שכל כוחו אסור מדין לך לך לנזירא ואינו דין מסוים במזיגה ולא כמוש"כ הראשונים ויש סתירה ברש"י אם אסור בהנאה בשתיה וכן בד' נט' כ' רש"י עי"ש דכוחו אסור רק בשתיה ועי' בר"ן שכ' דיש ט"ס ברש"י ועי' במקו"ח בסי' קלב' מה שיישב לסתירה ועי להלן בד' ס' מש"כ בזה

ועדיין צ"ע אם הוי כוחו למה רש"י קרי ליה מגע ואולי כונתו דנגע ביין ע"י כוחו שזרק היין וכך נגע ביין בחבית והרא"ה בבד"ה בעמ' מג' ע"ב האריך לבאר בסוגיין דקאי כחכמים דר"נ ובמדידה שרי ורבא כחכמים ולר"ה אסור רק שעשה דבר נוסף ולרבא גם כה"ג שרי וביאר שם דכששתה מן הכוס עשה מעשה נוסף שהחזיר לחבית וא"כ ארוקי מוריק והרי בגמ' אי' להדיא בע"ב דבמזיגה שרי בהנאה ואוסר רק בשתיה מדין לך לך לנזירא ואינו אסור בארוקי מוריק וי"ל דע"י שהוסיף והוריק אוסר ויל"ע אם שאר החבית נאסר ע"י תערובת או ע"י מגע בו והרא"ה כ' דרק היין הראשון אסור ולא מה שבחבית

ועדיין קשה מה שהק' הראשונים דמה הקושיא על רבא מטיפת היין שנאסרה ע"י פיו ואף דלא נפלה לחבית ואולי י"ל עפ"י מש"כ הרא"ש דדרכן היה לנסך בפה וא"כ בפה גם רבא מודה אוחם א"א לומר כן שהרי בירו' יש מ"ד דין ניסוך כלל בפה ולומר להיפך מהירו' צ"ע ועד דא"כ תי הגמ' לא בשתיה אינו אגרדמים

וי"ל דבאמת ניסוך בפה אינו ניסוך וא"כ קשה על ר"ה למה לדבריו נאסר היין בחבית וי"ל עפ"י מש"כ הרא"ה בבד"ה לבאר בסוגיא דגם לר"ה שרי אם אין ראיה שעושה מילתא יתירתא לאסור דהוי כמו מדידה ולכן כ' הרא"ה דרק שהחזיר לחבית ויעשה דבר נוסף אסור דניסוך בפה אינו ניסוך והא דאגרדמים אסור כ' הרא"ה דאין רואים אם נסך ולכן אסור ורק אם רואים שלא ניסך כמו בטעם מן הכוס צריך מילתא יתירתא וא"כ י"ל דלכן פירש רש"י שרק בהחזיר לחבית נאסר דאל"כ גם לר"ה שרי אבל באמת קשה על רבא גם מאגרדמים

ועוד י"ל דרש"י אזיל לשיטתו שכ' בד' נז' דרק ע"י מגע ושכשוך נאסר היין וא"כ הוקשה לרש"י למה נאסר בטעם מן הכוס ותי' שהחזיר לחבית

ובתוס' הקשו מהתוספתא דנאסר ע"י הטיפה ע"י זריקת יין חבית אין נאסר בהנאה ועי' בחדר"ע מש"כ בזה וברא"ה תי' דקאי רק על ממקת ולא על כוס

וברש"י לעיל בד' נז' כ' דרק ע"י שכשוך נאסר היין במגע וכ"כ הרמב"ם פי"ב מאכא"ס וכ"פ השו"ע סי קכד' סי"א ועי' בגר"א שם שצייין כך מכ"מ ועיי"ש אם נחלקו ש"ר והתורי"ד בד נז' הקשה על רש"י שכ' א"כ למה בפיו אסור והרי לא שכשך ובשו"ע בסי' קכד' שם באמת כ' דפיו נאסר רק בשישוך ועיי"ש אולם לי הנ"ל אי"צ לומר כך דנאסר ע"י חזרה ואגרדימים נאסר כיון דיש חשש שכשוך

ובראשונים הקשו למה שאני ממדידה דשרי חכמים וישנם כמה מהלכים ליישב הקושיא, הר"ן תי' דלא דמי למדידה דאם עוסק דשם עוסק לצורך הישראל אבל הכא עוסק לצורכו של העכו"ם עצמו ודלמא רמיא אנפשיה ונתכון לנסך

הרי"ף השמיט הדין דמדידה וכ' הר"ן משום דס"ל דמה דיש ג' שיטות בדבר לחמכים רק בשכשוך נאסר ולר"נ במדידה ביד ולא ברגל ואילו לברייתא דאגרדמים נאסר גם בפיו וא"כ גם ברגלו ופסק כמעשה רב דאגרדמים והב"י כ' דכך גם סובר הרמב"ם שכ' דרק מידה הקנה שרי ודייק דביד וברגל אסור וכן יבאר בדעת רש"י שכ' על המנה שם דרק בקנה שרי ומשמע דברגל אסור אולם לפי"ז דסבור

הרשב"א בת"ה כ' דבמדידה איכא הוכחה רבתי שנתכון להנאת בעל היין אבל הכא אולי נתכוון לנסך וכ"כ הרא"ש, וברא"ש וכ' דלא דמי למדידה דהכא נתכון הגוי לאוסרו שלא נתנו לו ולגבי אגרדימים דרכן היה לנסך בפה כך ומבואר ברא"ש דמעשה דמחוזא נתכון לאוסרו ואין כונתו דאסור מה"ת אלא דאסור יותר מבמדידה דשם לא נתכון כלל ועפ" התוס' בע"ב שכ' דאם גוי נתכון לאסור יין ישראל להכעיס שרי ועי' בחזו"א בסי' מז' שהק' סתירה ברא"ש דבסי' יב' כ' דגם בלי כונה לאסור

ובבד"ה כ' כנ"ל דרק בעשה מילתא יתרתא אסור בהנאה ובר"ן הק' ע"כ דבארגדמים אין מעשה נוסף וברא"ה תי' דמה שמכניס לחבית הוי מילתא יתרתא וכן בארגדמים כיון דאין רואים אותו מנסך

הרא"ש הביא מח' בירו' אם נגיעה בפיו אוסר ועי' ברא"ה שכ' ליישב את הלישנות דרק בטעימה נחלקו אך בניסך בפיו ודאי אסור ולכן בהחזיר אסור ע"י החזרה ובמנקית כמוש"כ לעיל אולי ניסך בפיו

והא דאי' בברייתא דבאגרדמים נאסר כל היין הראשונים למדו דהוא מדין תערובת אולם הר"ן כ' דנאסר כל היין ע"י בסיס אף דלח אינו חבור הכא שאני וכ' האחרונים נ"מ ליין האסור רק בשתיה דלפי הר"ן אסור אבל אם הוא מדין תערובת שרי כיון דאינו אסור בהנאה ועי' ברע"א בסי' קכד' בשו"ע שהקשה דאם הוא מדין ניצוק הרי השו"ע לא ס"ל ניצוק עיי"ש

הרמב"ם כ' דההוא חנותא איירי בנכנס הגוי לחפש יין וממש בנוגע ביין ועי' בהשג' הראב"ד וכ' הכס"מ דכונתו להשיג דלא כ' הרמב"ם דשכשך וכ' הכס"מ דסמך על מה שכ' לעיל דשכשך וכ"פ השו"ע ואולי פיו שאני אולם באמת יל"ע זה שהרי בהי"ט כ' הרמב"ם דבמדידה בקנה מותר בהנאה ודייק הכס"מ דמדד ביד אסור בהנאה וכ"פ שו"ע ושם לא כ' הרמב"ם והשו"ע דשכשך ואפ"ל דסמך על מש"כ לפני כן אולם למה השמיטו השו"ע

וברש"י בד' נז' כ' דלחכמים מדידה ביד שרי בהנאה וא"כ לר"נ אסור גם ללא שכשוך רק וא"כ למה שכ' הכס"מ שהרמב"ם פסק כר"נ א"כ אי"צ שכשוך במדידה אי"צ שיכשוך ואפ"ל דבכל מדידה יש חשש שכשוך וכ"נ ברמב"ם שכ' הפ"יב' ה"א שכ' דאסור רק ע"י שכשוך ומאידך כ' דאם הכינס הגוי ידו והחזיקו ישראל שלא ישכשך שרי ומשמע דרק בכה"ג דודאי לא שכשך שרי ולעולם אי"צ שישכוך בפועל לאסור אלא גם בחשש שיכשוך אסור

תוס' הביאו מהר"י דגם לרבא שהוא בעין אסור בהנאה ורק דבשכשוך גרוע כה"ג התיר רבא בתערובת כ"פ המהרש"א והרא"ש, והא דהוי שיכשוך גרוע במעשה דמחוזא צ"ל דאולי עשה זאת להכעיס ועכ"פ לראות שהוא יין ועי' להלן בע"ב כ' תוס' דלהכעיס שרי לגמרי וכן באגרדמים צ"ל דהוי גרוע ולהיפך ממש"כ הראשונים דהכא עדיף שעשה דבר נוסף, ויש להתספק בלשון התוס' אם צריך ס' להתירו, ועי' בחזו"א בסי' מז' שנתקשה בדבריהם שלא מצינו דאסור בהנאה ורק בתערובת שרי ועי' להלן בתוס' בד' עג' ע"א לענין סתם יינם בזה"ז דבטל בס'

ויל"ע למה הר"י אסור בהנאה וכי גרע ממדידה ובכל הראשונים הנ"ל כ' דקאי כחכמים דמדידה ביד שרי בהנאה ואפ"ה הא אסור ובתוס' לא טרחו לבאר למה אסור בהנאה הכא יותר ממדידה ואולי ס"ל דקאי כר"נ וכ"כ המהרש"א לעיל בד' נז' שכ' דהא דאי' במשנה בד' ס' דמדידה בקנה שרי הוי דיוק תוס' דלאו דוקא וה"ה ביד היינו רק בס"ד ולמסקנא שם ביד אסור עיי"ש

דף נח' ע"א – ע"ב

בענין כוונת יין בנגיעת עכו"ם

בגמ' מבואר דאם מזג הגוי יין נאסר בהנאה וכ' רש"י משום דלמא נגע בו ומנסך ודייק הר"ן בדבריו דאין איסור הנאה לא שנגע בו ולא ע"י כוחו ועי"ש שכ' דהוי חשש שמא ניסך היין לשם ע"ז במגעו

אולם תוס' כ' דאסור בהנאה גם ע"י כוחו וכ' דאדרבה זהו דרך ניסוך ע"י כוחו ובר"ן דחה ראייתם מכל ניסוך דמגע עכו"ם אינו אוסר משום חשש ניסוך דלא חיישינן שמא ניסך אא"כ שמעינן ליה שניסך אלא מגען אסור משום גזירת בנותיהם (ועי' בד' כט' שכ' דסתם יינם אין בו חשש ניסוך דהוי מיעוט שמנסכין).

הרא"ש בסי' יג' הק' את קושיית התוס' למה כוחו אינו אוסר בהנאה ותי' דשמא דאין דרך ניסוך שלא לפני הע"ז רק דרך שכשוך (ועי' ברש"י בגיטין ד' נב' ע"ב דניסוך היינו שכשוך) ולפי"ד הרא"ש א"ש למה הוצרך רש"י לומר דנגע ונסך והרי אם נסך בכונה אף ללא מגע ינסך וי"ל דאין דרך ניסוך בכך

ובתוס' תי' דרש"י כ' שנגע ביין לאסור מה שבכוס דע"י כוחו אינו אוסר ובסו"ד כ' בשם הר"י דנסכיה היינו ששפך בכונה ועי' בר"ן שהביא כן מסה"ת והכרחו מניסוך ע"י כחו ולכן אוסר בהנאה וכ' המהרש"א דתוס' באו לומר דבכה"ג גם ע"י כוחו אוסר מה שבכוס

ונמצינו למדים דיש שני דרכים בגזירת מגע עכו"ם ביין שלנו לפי הרא"ש והתוס' ונראה דהוא משום חשש ניסוך וכ"נ ברש"י בד כט' לענין סתם יינם שכ' שאסור שמא ניסך ואילו הר"ן סובר דהוי משום גזירת בנותיהם ועי' להלן בד' ס' שכ' הר"ן דתלוי במח' תנאים עי' מש"כ שם ועי' ברא"ש להלן בד' סד' שכ' דגר תושב אינו אוסר במגע רק סתם יינם אוסר והוכיח רע"א (על השו"ע סי קכג') דסובר הרא"ש דמגע עכו"ם אינו משום בנותיהם ועיי"ש שמה שהק' סתירה בדברי הרא"ש

ולפי הר"ן דמגע אסור רק משום גזירת בנותיהם ולא משום חשש ניסוך א"כ למה רק בנגע לשם ניסוך גזרו וכמוש"כ הר"ן וי"ל דאסרו בשתיה בכל מגע משום בנותיהם אבל בהנאה גזרו רק במגע לשם עכו"ם ואף דעיקר האיסור הוא משום חשש בנותיהם אסרו בהנאה רק במגע שיש בו חשש ניסוך וכמוש"כ הר"ן לעיל בד' כט' דסתם יינם אסור בהנאה שמא יבואו להתיר יי"נ וא"כ רק במגע דיש בו חשש ניסוך יבואו להתיר יי"נ אבל ללא מגע לא אסרו בהנאה

הר"ן הק' למה בסוגיין אסור בהנאה דמ"ש ממדידה ותי' דכיון דעשה כך בלילה חיישינן שמא ניסך כדבעי וכ' דלפי הרי"ף א"ש כיון דלהל' גם במדידה אסור בהנאה

והנה לפי' הר"י בתוס' דאסור בהנאה משום חשש ניסוך גמור יל"ע למה אינו אסור מה"ת ואפ"ל כמוש"כ הר"ן בד' כט' דהוי מיעוט אולם צ"ע דא"כ למה אי' בגמ' דבכוחו ללא כונת יין מותר ומ"ש ממגע שלא בכונה שאסור והרי בשניהם יש חשש ניסוך וי"ל עפ"י מש"כ הרא"ש הנ"ל דאין דרך לנסך שלא בפניו וכמוש"כ סה"ת בשם הר"י שהביא הר"ן וכיון דאין דרך ניסוך בכך לא גזרו בו חכמים שאינו בכונה אבל במגע דיש בו חשש שכשוך גזרו דאף שלא בפניו דרכו בכך

דף נח' ע"ב

בגמ' והא קנגע בנטלא וכו' מבואר דאף דהוי שלא בכונת יין אסור וראיה לשיטת רש"י לעיל בד' נז' דמגע ע"י ד"א הוי מגע גם של שלא בכונה אולם תוס' חלקו ועיי"ש מה שתי' בגמ' דידן וא"כ לר"ת גם בלי כונת יין שרי ע"י ד"א אולם הר"ן למד בדעת הרי"ף דמגע ע"י ד"א בלא כונת יין אסור ורק בלא כונה כלל שרי והב"י בסי' קכד' הביא בשם רש"י (שלא נמצא בדפוסים שלנו) דמגע ע"י ד"א בלי כונת יין שרי וכ' הב"י דלפי"ד רש"י ללא כונה כלל חמיר לרש"י מאשר בלי כונת יין והוי להיפך ממש"כ הר"ן בדעת הרי"ף הנ"ל וצ"ע בסברא דלמה מגרע באין בו כונת יין מבלי כונה כלל

ובגמ' מבואר דרק שנגע ע"י הנטלא ביין בחבית אסור ויל"ע למה לא הוי מגע ע"י ד"א ביין בכוס ועי' בש"ך בסי' קכד' סקנ"ז שהביא מריב"ש דאם יש נגיעה בין הכוס ליין ורק נוגע בכוס אי"ז מגע ע"י ד"א ורק שהוא מחדש המגע כגון בקנה שנוגע בו ביין אוסר

נוגע להכעיס, בתוס' כ' בשם האו"ז דגוי שנגע להכעיס אינו אוסר דלא גזרו ביה חכמים ועי' בסו"ס קכד' בנקה"כ שהביא מעשה שנגע הגוי שידע דאינו אוסר וכ' דאולי אסור כיון דאם יודע שאינו אוסר בלהכעיס א"כ ודאי ינסך כדי לאסור והסיק בצ"ע ועי' בגר"א שם שציין לגמ' בחולין ד' מא' דישראל להכעיס אינו אסור בתקרובת

ועי' מש"כ להלן בד' נט' ע"ב בענין נוגע להכעיס סתירה בדברי התוס' ובדרכ"מ

דף נח' ע"ב

מזיגה בגוי

בגמ' מבואר דאם מזג הגוי מים ליין אסור היין בשתיה מדין לך לך לנזירא וברש"י כ' ובדין כוונת יין כ' רש"י דודאי אינו אסור בהנאה שהרי אף במגע שלא בכונה ע"י ד"א מותר בהנאה ומבואר דמזיגה קיל ממגע ע"י ד"א ואילו שיטת התוס' היא להיפך דע"י ד"א שרי בלא כונה וכמוש"כ בד' נז' ואילו במזיגה אסור אף בהנאה מדין לך לך לנזירא ועי' בר"ן שכ' דאין לאוסר מדין מגע ע"י ד"א כין דהוא לח ועי ברמב"ן

וכ' הר"ן הת"ה דרק דרך מזיגה אסור ושמתכון להטיב היין ולכן מזג לחבית גדולה שרי דאין דרך מזיגה בכך ובט"ז בסי' קכה' ביאר דאף בנתכוון למזיגה שרי ואילו הש"ך בסקי"ח כ' דאומרים דבחבית גדולה תולים שאין לו כונה לנסך אבל אם מכוון למזיגה אסור גם בחיבת גדולה ועי' בת"ה שכ' דמזיגה אוסר גם בהוסיף רק מעט מים או יותר משיעור מזיגה כיון דיכול לתקנו

הראב"ד בתמים דעים סי' פג' דן לענין מזיגת מים ע"י גוי לתמד וכ' דשרי כיון דהגזירה היא שמא ישקנו יין בכוס וכה"ג לא ישקנו דאין משקים תמד ועי' בתוס' להלן בד' נט' ע"ב שכ' דבמזיגה יש חשש שמא יגע ועי' שם מש"כ בשם הת"ה ובשם הר"י מפרי"ש

שיטת הרמב"ם דבמזג גוי אינו אסור בדיעבד דלך לך לנזירא אסור רק לכתחילה ובר"ן ובת"ה חולקין עליו ועי' להלן בסוגית הולכת ענבים לגת

והחזו"א בסי' נ' סק"ג כ' ביאר דמזיגה שלא בכונה מותר ולא דמי לנפל לבור דאסור דהוי רק ככוחו

ובענין לך לך לנזירא וכו' להלן ברש"י סוף פרקין שכ' כך על מגע ללא כונת ניסוך וצ"ע אוסר מדין לך לך וצ"ע ועי' בחי' הח"ס שכ' דבלך לך אסור גם בגזירה לגזירה

דף נט' ע"א- ע"ב

הולכת ענבים לגת

אי' בגמ' מהו להוליך ענבים לגת תוס' פירוש בשם הרשב"ם שיין מזלף ע"ג ענבים ואף שלא התחיל להימשך אסור לכתחילה משום לך לך לנזירא ובתוס' הק' דאין איסור ביין שלא נמשך ועוד כ' הרשב"ם דאם זרק הענבים מקרוב נאסר היין בחבית דאזיל מיניה ומיניה וכ"כ האו"ז דאם זרק מקרוב אסור ובתוס' הק' דלא מצינו כעי"ז ובפסקי הרי"ד כ' דאסור משום שמחזי כנגיעה (הרשב"ם משמע שאסור מדין כוחו ולא כמוש"כ רש"י בד' סא' משום דלמא נגע)

הר"י בתוס' פירש דאיירי שיש יין גמור בגת ואסור לגוי לזרוק בו הענבים שמא יגע בו דהוי כמו מזיגה (ונקטו התוס' דמזיגה ע"י גוי אסור משום שמא יגע ולא כש"ר עי' להלן מש"כ) המהרש"א כ' בביאור דברי התוס' דודאי אסור לכתחילה לזרוק אפי' אבן לגת אלא דהספק הוא על אם שרי בדיעבד והק' ע"כ (דבגמ' אי' א"ל אסור לא פשט שאלתו) ועי' ברש"ש

הר"ן כ' בשם הביא הראב"ד דאסור להוליך הכלי של הענבים שיש בו יין שיצא מהענבים ואף דאינו יין גמור אסור אטו יין שהמשיכו (וכעין הרשב"ם אלא דלפי"ד היין על הענבים) וכ' הר"ן דלפי"ז יכול ישראל לסייע לגוי להוליך הענבים דגם בכוחו בדיעבד שרי כה"ג

וכ"כ הת"ה בשם הראב"ד והוסיף בשם הראב"ד דמותר בדיעבד משום דאינו מתכוון לנסך היין אלא לשפוך הענבים וביאר הט"ז בסי' קכה' סק"ט דכונתו לומר דאם מכוון להוריק היין אסור גם בדיעבד שמא יבא לערות יין גמור וכן אסור באופן שהוי יין גמור ועירה שלא בכונה שמא יבא לערותו בכונה ולא כהב"ח שפי' באו"א ויל"ע לפי דהט"ז מ"ש מהא דאי' במשנה בד' נה' דאם נגע ביין שלא נמשך דשרי ולמה אינו אסור משום גזירה ונמצינו למדים חומרא גדולה לפי הט"ז דאם שפך יין שאינו גמור בכונה אסור בדיעבד ובחזו"א בסי' נ' סק"ג דייק בלשון הט"ז דגם שיש בו רק מעט יין אינו אוסר ((ועי' בקובץ תשובות ח"ג להגריש"א ובישא יוסף או"ח ח"א סי' נה' בשמו)

הר"ן בשם אחרים וכ"כ הת"ה בשם הרמב"ן דחיישינן שמא כשישליך הענבים לגת יגע ביין בגת וכ' דלפי"ז בזה"ז שאין יין צף ע"ג הגת שרי

וכ' הט"ז דיש כמה נ"מ לדינא בין הפירושים כגון במוליך שלא ע"י כלי דלפי הראב"ד שרי ולרמב"ן אסור וכגון שלא מוליך לגת או לגת ריקה דלהרמב"ן שרי ולראב"ד אסור ועי' בריטב"א שכ' דגם לפי הרמב"ן גת ריקה אסור אולם כ' דהרא"ה התיר בגת ריקה

הר"ן כ' דלפי הראב"ד יכול ישראל לסייע לגוי לשפוך כיון דבכה"ג לא נאסר וכ"כ מחבר בסי' קכה' ס"ו והק' רע"א שם שהרי המחבר פסק כהרמב"ן דאינו אסור משום כוחו אלא שמא יגע בו וא"כ למה שיועיל ישראל מסייעו דרק באיסור מחמת כוחו שרי ובריטב"א נ' דגם לפי הרמב"ן מסייע שרי וביאר החזו"א בסי נ' סק"ג דהחשש לא לא שמא נגע עתה ביין אלא שמא יגע וא"כ שישראל מסייעו מיפרסמא מילא ושרי

שיטת הרמב"ם במזיגת מים ליין ע"י גוי שרי בדיעבד כיון דאסור רק משום לך לך נזירא וכדאי' בסוגיין, אולם ש"ר פליגי וס"ל דבמזיגה אסור עכ"פ בשתיה והת"ה בעמ' מה' דחה דמסוגיין אין ראיה דלענין מזיגה שאלו בביהמ"ד אם בדיעבד שרי ואילו בהולכת ענבים גת שאלו אם שרי לכתחילה והא דלך לך לענין מזיגה אסור בדיעבד ואילו לענין הולכת ענבים אסור שרי רק לכתחילה כ' הת"ה דבמזיגה הוי גזירה אטו שמא יצוק יין ביין או שיבא אצלו אבל בהולכת הענבים לגת אין חשש שמא יגע בו ואינו קרוב כ"כ אולם בתוס' כנ"ל כ דהוי גזירה שמא יגע ובתוס' משמע דרק דמי קצת למזיגה ולכן שרי בדיעבד ועי' בתור"י מפרי"ש שכ' דבמזיגה יש חשש שמא ישתה מהיין

דף נט' ע"ב

ההוא אתרוגא

בגדרי מגע ושכשוך לאסור היין

אי' בגמ' דאם הגוי הכניס ידו להוציא האתרוג ולא הוציאו מותר היין בהנאה והק' הראשונים למה אין נאסר היין במגע בהכנסת ידו ותי' התוס' דקאי כחכמים דמדידה שרי בהנאה משום דטריד וה"נ טרוד להוציא האתרוג וכ"כ הרא"ש ומבואר בתוס' דרק שטרוד אינו אוסר בהנאה וכ' תוס' דקאי כחכמים ור"ת בתוס' פי' דאיירי בחשב שהוא שמן ונראה דר"ת יישב בזה גם לפי ר"נ דבמדידה אסור בהנאה, ובתוס' ר"י מפרי"ש כ' דר"נ אוסר במדידה כיון דאינו טרוד כ"כ כמו הכא

הרא"ש כ' דמה דמבואר בגמ' שאם הוציא את ידו אסור אתי כר"נ דאוסר במדידה א"נ כחכמים ואינו טרוד בהוצאת האתרוג כמו במדידה ולכן אסור ומבואר ברא"ש דלר"נ בהכנסת היד אינו אוסר אפי' לר"נ משום דבהול וטרוד

הרשב"ם בתוס' פי' דמגע עכו"ם שלא בכונה היה נוגע ביין אלא ליטול האתרוג נתכוין ולא בשביל ליגע ביין וכמו שסבור שהוא של שמן ושמעתי מר' מ"ש נ"י לבאר דבריו דכל כונתו רק ליטול האתרוג ואין רצונו כלל ליגע ביין (וכ"כ בהג' בגמ' עוז"ה) ולכן דימה לנגיעת שמן אבל במדידה כונתו ליגע ביין ולפי"ד דאי גם כר"נ דמדידה אסור אבל הכא קיל ולפי"ז גם בנפל ליין שרי לר"נ אולם בשכשך אסור בסוגיין שהרי כוון ליגע ביין בשכשוך, וכן שמעתי לדייק מר' מ"ש נ"י ברש"י להלן בד' סא' ע"ב בפיסקי דינים שכ' שלא בכונה מותר בהנאה כגון לא הכיר בו שהוא יין וכן נפל לבור וכו' וכן נתכוין ליטול דבר אחר כגון אתרוג דר"א ומשמע דטעם אחד להם ושמעתי מר' ח"ש נ"י דכעי"ז מצינו בהל' מכשיר לטומאה דאי' בחולין ד' לג' דאם נפל פרי למים מחוברים והציאוהו אינו מוכשר אבל אם מדד מים אי' במשניות דמכשירין דמים אלו מכשירין

וברש"י פי' הא דא"ר אשי נקטוה לידיה כי היכי דלא לשכשך משום דאין מנסכין אלא ע"י שכשוך, ופירש דע"י שאםלא יתפוש ידו אם יוציא הגוי ידו אף שתופשין בו א"א שלא ישכשך ובר"ן ביאר בדעתו דנאסר רק ע"י שכשוך וכ"ה מרש"י לעיל ד' נז' שבמדידה אינו נאסר משום דלא שכשך וכן בד' ס' ע"ב כ' רש"י דבנסדקה החבית וחיבר שני החצאים אינו נאסר בהנאה משום דלא שכשך שני חצאי חבית

ודייק הר"ן מדברי רש"י דבשכשך אסור אף שעסוק בד"א ולא נתכוון והק' הר"ן א"כ למה בהתיז הצרעה בקנה ימכר והרי שכשך וכ' הר"ן דאין לומר דרק אם שכשך הרבה אסור שהר רש"י כ' דא"א שלא ישכשך שיוציא ידו ואם צריך שכשוך רק למה א"א הרי יכול להשמר מזה וע"כ דאינו יכול להשמר מזה וכה"ק הרמב"ן

אולם ברש"י בד' סא' ע"ב במסקנת הדינים נראה דבמעשה דאתרוגא בהכניס ידו ליקח האתרוג מותר משום דאין לו כונה למגע וכשיטת הרשב"ם וכמוש"כ לעיל, ולא משום דאינו מעשה שיכשוך ואפ"ל דגם אם הכניס ידו ושכשך מותר כיון דאין לו כונה כלל שטרוד בד"א, אולם מכך שהק' הר"ן מהתיז את הצרעה נראה דגם בכה"ג למד בדעת רש"י דאסור ואף דאין לו כונה כלל ולפי"ד הר"ן גם אם הכניס ידו ושכשך אסור לרש"י

ובאמת יל"ע מה ראה הר"ן ברש"י לומר דתלוי רק בשכשוך ולא בכונה כלל דאולי כונת רש"י לומר דכשמשכשך אוסר משום דהוי מעשה נוסף וכאילו כוון וכמוש"כ הר"ן עצמו וי"ל דמכיון דכ' רש"י במדידה וכן גבי חצאי חבית דשרי משום דלא שכשך והרי ש"ר פרישו דמותר משום דאינו מכוון או דטרוד ולמה נטה רש"י מפירושם אע"כ דהכל תלוי בשכשוך, וא"כ אין נ"מ בין אם מכוון ללא מכוון אלא תלוי רק בשכשוך

והיוצא לפי הבנת הר"ן ברש"י הוא דאין תלוי בכוונה כלל אל בשכשוך לבד, וצ"ע מה הסברא לאסור בשכשוך גרידא כשעוסק בד"א, והרי אינו מכוון, ועוד קשה דברש"י בד' נח' סוף העמוד כ' דבמינקת אסור בהנאה רק משום חשש ניסוך

וכן צ"ע דהול"ל לתנא דמתני' לומר כללא דמילתא דאסור רק בשכשך וקשה בתרתי חדא דלמה לא אשמעינן תנא האי כללא ועוד למה פירט התנא כל האופנים המותרים והי' לו לומר דבלא שכשך שרי

וליישב את דעת רש"י בהקדם עפ"י מש"כ בחי' הריטב"א בד' נט' ע"ב (וכ"כ בד' ס') על מש"כ רש"י בסוף העמ' דרק בשכשוך נאסר היינו רק באופן שעוסק בד"א אבל גם רש"י מודה שנגיעה בחינם אוסרת

ובחי' הרשב"א כ' דאם נגע ללא סיבה כלל אסור גם ללא שכשוך דבכל נגיעה א"א שלא נדנד כל דהוא ורק שנוגע עבור דבר אחר צריך מעשה שכשוך, ולגבי קושיית הר"ן ממטפח ע"פ חבית רותחת דמותר בהנאה כ' דאף דשכשך מותר בהנאה משום דיש חזקה דלא שכשך לשם ע"ז, ובזה יש ליישב גם את בהתיז את הצרעה, והא דאי' בסוגיין דלנקטיה לידי כדי שלא יעשה שכשוך להדיא ולא שכשוך קל

ולפי"ז יש ליישב את קושית הר"ן על רש"י דבחבית שנסדקה אסור בלי שיכשוך אבל בהתיז כיון דע"י שיכשוך מתיז הצרעה מותר, ועי' ברש"י להלן בד' סא' ע"ב בפסקי דינים "כיון שנתכוין ליגע שכשך" והב"ח גרס "ושכשך" אסור, אולם בהוצאת עוזו"ה הגרסא "ליגע או שכשך" וכדברי הריטב"א בדעת רש"י דאחד משניהם אוסר או נגיעה דיש שכשוך מועט או שכשוך גמור, ולפי"ז יש שני דיני שכשוך, יש נגיעה שלא מגע לשם דבר אחר ובכה"ג אסור משום שיש בה שכשוך מועט, ועוד דין כשמוציא האתרוג או שמכניס ידו או מודד דהוי לשם דבר אחר בכה"ג אסור רק בשכשוך משום דרק בשכשך יש ראיה שרוצה לנסך, וא"כ מש"כ רש"י דאין מנסכין אלא ע"י שכשוך, היינו באופן שאינו עסוק במעשה שיכשוך לצורך ד"א וכגון בהתיז את הצרעה דהתם אף דכשמשכשך מוכחא מילתא דאינו מנסך

ושמעתי מר"ח שטרן נ"י ליישב דעת רש"י באו"א עפ"י מש"כ הריטב"א בסוגיא להל' דברזא שהקשו הראשונים למה כשהניח הגוי את ידו על הנקב אסור בהנאה והרי טרוד בהצלה וכן לא שכשך ותי' הריטב"א דאף דבתחלה ששם ידו על הנקב הי' טרוד אבל אחר זמן שמא שם ליבו לנסך וא"כ ה"נ באתרגוא ובשתי חצאי חבית אחר זמן שאוחז החבית שם ליבו לנסך אבל בהתיז את הצרעה הרי לא לא היה זמן ממושך ואף דרש"י שם בסוגיא דברזא חולק עם הריטב"א דאינו נאסר בהנאה היינו משום דלא שכשך ולרש"י בעי תרתי שכשוך וכונה אחר זמן

ויש קושיא גדולה בשיטת רש"י בענין שכשוך, דלכאורה רש"י סותר עצמו דברש"י בד' נז' כ' דלחכמים מדידה מותר בהנאה משום דלא שכשך, ומבואר דלר"נ דאסור במדידה ביד אסור גם ללא שכשוך, וצ"ע שהרי רש"י כ' דאין ניסוך אלא בשכשוך וכי לא הוי כר"נ והרי רש"י פסק כר"נ כמוש"כ בפסקי דינים בד' סא' ע"ב, וכ"כ הב"י והגר"א דפסק כר"נ מהא דבמשנה דמדדו בקנה פי' דקנה דוקא ימכר ולא ביד והיינו כר"נ ועוד קשה דבפסקי דינים שם כ' רש"י דבעי שכשוך ובסו"ד פסק כר"נ

והיה מקום לומר דלר"נ אסור בספק שכשוך והוי רק ספק שכשוך ואוסר לר"נ וכמוש"כ המה"ב לכן מש"כ רש"י בד' נז' דלר"נ אי"צ שכשוך ומאידך כ' בכ"מ שצריך שכשך היינו דספק שכשוך אסור לר"נ אול ב סא' ע"ב לא משמע כך וכן ברמב"ם שפסק כר"נ ומאידך פסק שצריך שכשוך ונראה בדבריו שם שצריך ודאי שכשוך ולא ספק

ועפ"י הנ"ל י"ל דיש כמה דרגות בגדר השכשוך דבעוסק בד"א צריך יותר שכשוך כגון במדידה ורק לדעת חכמים אבל במש"כ רש"י דלדעת ר"נ אי"צ שכשוך אין כונתו דאי"צ שכשוך כלל אלא דגם במדידה יש שכשוך מועט אלא דאין עושה כן להדיא ולכן מותר לפי חכמים אומרים אבל לר"נ כיון דעכ"פ יש שכשוך מועט אולי כונתו לנסך בכך ואסור, או דאסור מטעם לך לך וכמוש"כ בד' סא' ע"ב באגרדמים דיש מעט שכשך ואף דאינו אולם נראה ברש"י באגרדמים דאסור הוא משום דיש בו חשש כונת יי"נ וכמוש"כ בד' נח' וכנ"ל ואף דרש"י כ' דהא משום לך לך אולי צ"ל דהוי חשש רחוק ששכשך כיון שעוסק בד"א ועכ"פ לא פליג ר"נ בזה דצריך שכשוך אלא דמהני שכשוך זה לאסור גם במדידה והא דבקנה שרי י"ל עפ"י מש"כ רש"י בד' סא' ע"ב דהוי ע"י ד"א ואינו מגע ממש וכן בד' ס' ע"ב

ובאמת דמבואר לפי רש"י והרי"ף דלר"נ הא דמדידה אסורה אינו משום גזירה אטו מגע בכונה וכמוש"כ התוס' בד' נז' ע"א אלא משום חשש ניסוך הב"י והגר"א רש"י פסק כר"נ ווכ' דמינקת קאי כר"נ ושם בד' נח' כ' דחיישנן שמא ניסכיה וכ"כ הר"ן להדיא בדעת הרי"ף דלתנא דאוסר יותר מר"נ ואוסר אף במדידה ברגל הוא משום דחיישינן שמא ניסך כן דייקו בגמ' דאי' במעשה שספק גוי דאסור משום "דנסכיה" והר"ן ביאר דלפי הרי"ף אסור לתנא דמחמיר מר"נ וכן דייקו ברמב"ם שכ' דמגע הוא משום חשש שמא ניסכו ומאידך פסק כר"נ

רש"י בד' סא' ע"ב מדויק דס"ל כהרשב"ם וכמוש"כ לעיל דנ"מ אם נוגע לצורך ד"א או נוגע ביין וי"ל דרש"י לשיטתו שהוא משום חשש ניסוך וכנ"ל וגם בר"נ ולא כתוס' בד' נז' משום גזירה אטו מגע בכונה ולכן ר"נ אסור רק כשעוסק עם היין דכונתו על היין אבל אם הוא משום גזירה אטו מגע בכונה וכמוש"כ תוס' בד נז' מאי נ"מ אם נוגע לצורך היין או לצורך ד"א הרי תמיד יש גזירה

ועפ"י הנ"ל יש ליישב את הסתירה ברש"י בד' נז' שכ' שם דלחכמים במדד ביד מותר משום דלא שכשך וכ' דלר"ש ימכר משום דלא נתכון לנסך ולפי הנ"ל י"ל דהחשש בשכשוך הוא שמא ניסך ולא השכשוך בפנ"ע

וברמב"ם נראה שפירש הסוגיא באו"א דבפי"ב מאכא"ס נראה דאף אם אינו לוקח האתרוג שרי, ועיי"ש שהשיג עליו הראב"ד, ובחזו"א סי' מז' סק"ז הק' עוד שאם לא הוציא ד"א בידו אינו טרוד וא"כ למה מותר, ובחי' הח"ס על השו"ע סי קכד' (הובא בח"ס החדש) כ' דהרמב"ם לשיטתו דס"ל דמינקת אסור כשיטת ר"נ וכמו במדידה ביד וא"כ ע"כ דלאו דוקא בהוציא אתרוגא דאין נ"מ אם אוחז ד"א בידו או לא שהרי אף אם אוחז ידו אסור כמו במדידה ומינקת שהרי כל נגיעה אוסרת, ועכצ"ל דמותר מטעם אחר, ולכן פי' הרמב"ם דהא דאי' בסוגיא דהמעשה היה ע"י אתרוגא משום דמעשה שהי' כך הי' אולם מותר משום דראינו שלא שכשך והרמב"ם לשיטתו שסובר דאסור רק ע"י שכשך, וא"כ גם רש"י שפסק כר"נ אפ"ל דלכן רש"י פי' בסוגיין שתלוי בשכשוך ובין בהכנסה ובין בהוצאה נאסר היין רק בשכשוך וברש"י בסוף פירקין כיון שנתכון ליגע שכשכך ועי בב"ח שם ושמעתי עוד לומר דכיון דאי' בגמ' דאידרי נקט רש"י דמותר משום שהגוי היה בהול, ובחבית שנבקעה וכן בברזא אי' בגמ' שקפץ הגוי ואידרי ולכן מותר היין ולא משום דלא שכשך

הרא"ה בבד"ה כ' ממ"נ אם שכשך בכונה אסור ואם לא שכשך למה שנחשוש ששכשך, ולכן פי' דאינו אוסר אא"כ ראינו ששכשך, ור"א אמר עצה טובה דלנקוט לידיה כדי שלא ישכשך, אולם הרשב"א במה"ב שם כ' דמאן מודע לן דלא שכשך, ומבואר שנח' באופן שיש ספק אם שכשך האם רק בודאי שכשוך אסור או אפי' כל שלא ראינו שלא שכשך אסור ואפ"ל דרש"י סובר בר"נ כשיטת המשמה"ב דבמאן מודע לן שלא שכשך ולכן אסור

הר"ן כ' דאין תלוי בשכשוך והכל תלוי בכונתו ובהכנסה אין נאסר משום דאין עושה לצרכו והא דלא יוציא את ידו אולי יעשה מעשה המוכיח לאיסור וכ"כ הרמב"ן שאסור בנגיעה והב"י בסי' קכד' נקט בדעת הר"ן דאי"צ שכשוך כלל לאסור וכ"כ רע"א בשו"ע, אולם הגר"א בסי' קכד' סי"א כ' דגם לפי הר"ן בעי שכשוך וכן דייקו האחרונים (פה"ב) ברמב"ן שכ' דבכל מגע ע"כ משכשך מעט ועי' במשמרת הבית כ' דכל שידו שקוע ביין מאן מודע דלא משכשך

וברע"א בשו"ע בסי' קכד' (על הש"ך סק"ל) הק' דלפי הר"ן שסובר דאסור בלי שכשוך א"כ מה מועיל אם ינקטיה לידיה הרי כל שנוגע ללא טירדה אסור (וצ"ב דר"ן לא מצינו שתלוי בטירדה), ותי' החזו"א דאין כוונת הר"ן דאי"צ שכשוך כלל אלא דאי"צ שכשוך גדול ובפה"ב תי' לקושיית רע"א עפ"י מש"כ הנוב"י דכל שכבר נוגע ביין בלי כונה ומעתה מכוון במגעו אין היין נאסר משום שצריך מעשה מגע והכא כבר נוגע ביין

בתורי"ד כ' דנגיעה אוסרת בלי שכשוך משום דכל נגיעה הוי שכשוך אלב אי"צ שכשוך כלל וקשה קו' רע"א הנ"ל דיאסר מחמת המגע ומשמע דאי"צ שכשוך כלל ולא כהחזו"א וצ"ל כמו שתי' הפה"ב דכיון שכבר נוגע ביין אין נאסר היין

הב"י נקט בדעת התוס' דאסור בהנאה ללא שכשוך וביאר הש"ך סק"כ דלמד כן מדהוצרכו תוס' לומר דבהכנסה אינו נאסר משום דלא מכוון ותיפו"ל שלא שכשך אע"כ דלא בעי שכשוך אולם הש"ך חלק ע"ד דהק' דמ"ל הכנסה ומ"ל הוצאה אע"כ דהנ"מ ביניהם הוא דבהכנסה אינו מכוון ליגע אלא ליטול ובהוצאה יש לחוש שמא יתן דעתו וישכשך וכ"כ הגר"א הנ"ל דגם לפי תוס' בעי שכשוך וכן מדויק בתוס' בד' נז' ע"א דמדידה ברגל הוי גזירה אטו שכשוך

הרמב"ם פי"ב מאכא"ס והטוש"ע בסי' קכד' סי"א פסקו דבעי שכשוך ועיי"ש בגר"א ולפי הב"י ההנ"ל הטור דלא הרא"ש

הרא"ש הביא את שיטת ר"ת דחושב שהוא שמן ולכן מותר, והביא ע"כ את דברי הראב"ד דאם הכניס ידו לתוכו וחשב שהוא שמן אף שנודע לו שהוא יין כיון שהוציא ידו מיד מוכח מילתא דלא נסך, ומבואר שנחלקו אם יש ראיה שאין רצונו לנסך אם מותר, ועי' בנוב"י יו"ד בסו"ס לט' (עפ"י הריב"ש הנ"ל בד' נח') שאם כבר נוגע בלי כוונה וכוון אח"כ בעודו נוגע אינו אוסר ואינו שייך להנ"ל דבנוב"י לא נד הגוי כלל

בסוגיין מבואר דאם הגוי טרוד במלאכתו היין מותר בהנאה, ועי' בט"ז בסי' קכד' סקל"א שהביא בשם הב"ח דה"ה אם יש מגע שאוסר רק בשתיה ומלבד זה יש גם היתר שהגוי טרוד במלאכתו מותר לגמרי וחלק עליו הט"ז דההיתר דטרוד הוא רק לענין כוונת ניסוך אבל לא להתיר בשתיה והק' הט"ז שהרי קטן ב"י אינו מכוון כלל וכטרוד דמי ואוסר רק בשתיה עיי"ש

ובמח' בין הב"ח והט"ז י"ל דלפי הב"ח טרוד אינה רק סיבה למה לא מכוון אלא דאין חשש שמא ניסך ובאופן זה לא גזרו ואף דרק מטעם זה היה אסור בשתיה אבל באמת אין בו חשש יי"נ ורק גזרו ע"כ בשתיה ולכן אם יש עוד סיבה שאין בו חשש ניסוך א"כ הוי הרחקה להרחקה ולכן שרי

כ' הרמב"ן דכל שמכניס ידו ליין שלא לצורך הוי שכשוך ואם כוון לע"ז הוי יי"נ, ומשמע דאסור מה"ת, ובפשטות נראה דבשכשך לשם ניסוך נאסר היין מה"ת, ועי' ברש"י בגיטין ד' נב' שכ' דניסוך היינו שכשוך (ומהא דחייב עלה אין ראיה שנאסר מה"ת רק שחייב עלה), ובתוה"ר בגיטין שם שכ' דע"י שכשוך הוי רק דרבנן וכ"כ החזו"א בסי' מז' סק"ז (דאינו דרך פנים) ועי' בהעמק שאלה האזינו בשם היראים

הראב"ד כ' דמותר אף בשתיה ומבואר בראב"ד להדיא דיי"נ אינו משום בנותיהם כלל אלא רק משום חשש ניסוך ולכן שרי שיש שני סיבות להתיר ובאמת צ"ע בשיטת הראב"ד לה בלא שכשך קיל מאילו נגע בלא כונה כלל ומ"ש ממתעסק דאסור בשתיה ואילו לעיל ברישא דלוליבא אסור ואף דאפ"ל דשכשך שם הרי שכשך ללא כונה כלל שהרי נתקל ביין דרך ירדתו ולמה מקרי שכשוך וי"ל עפ"י הב"ח דכיון דיש תרתי לטיבותא והוי שני סיבות לא לגזור

דף נט' ע"ב

דמי יי"נ בניסך בכונה

האי עובד כוכבים דנסכיה חמרא דישראל בכונה וכו' שרי למשקל דמיה ופירש"י דלאו מכר הוא אלא אומר לו שפכת ייני ודמי יין כשר קשקיל

ובתוס' כ' דאע"ג דריב"ב שרי למכור לכל גוי אבל לרבנן לא יחמירו כ"כ למכור עכ"פ לאותו הגוי ואף דאם היה מזיק לא היה משלם אבל כמו דחייב ישראל התירו למכור לגוי עצמו וברא"ה בעמ' י' (שער השחיטה) כ' דקיי"ל דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו ואסור רק מדרבנן ולכן מותר למכור לגוי עצמו דליהוי כתשלומי נזק אבל אם היה אסור מה"ת אין היתר למכור לו נשום דבתורת מכר נחית

הק' הרמב"ן למ"ד דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו (חולין ד' מא') איך עושה יי"נ והביא מהראב"ד דאחמירו ביה משום יינו, הרמב"ן כ' דלכו"ע גוי אוסר דבר שאינו שלו

ברש"י וש"ר כ' דאסור גם לריב"ב בשתיה וכ"כ תוס' לעיל בד' לא' אולם התורי"ד כ' דמותר בשתיה ויש לעי' למה לדעת רש"י אסור בשתיה, דבשלמא אם יש גזירה משום בנותיהם ניחא אבל לפי רש"י ותוס' דאין בנותיהם כמו שהוכחנו לעיל א"כ למה גזרו על שתיה לריב"ב

ולפי הראב"ד א"ש מה שק' ע"ד התוס' הנ"ל דלמה לריב"ב אסור בשתיה והרי תוס לא ס"ל גזירת בנותיהם כמו שמוכח מכך דמגע גר תושב מותר בשתיה לפי תוס' וע"כ דהוא משום חשש ניסוך וא"כ למה לריב"ב אסור בשתיה ולפי הראב"ד דהוא גזירה אטו יינם א"ש

וי"ל דאם הוא משום חשש ניסוך אסור בעצם ואינו פטור בגוי דהוי חשש מדינא ופטור רק מחמת היזק שאינו ניכר ואם רוצה לשלם יוכל ליקח בגוי אבל בבנותיהם דאסור מגזירת חכמים פטור מדינא והוי רק מנעה צדדית על היין ולכן אינו יכול ליקח דמי היין

וליישב הסתירה בר"ן י"ל עפ"י הראב"ד הנ"ל שכ' דגם לריב"ב דאאדשא"ל אסור בשתיה דהחמירו בו משום יינו והיינו דהוי גזירה אטו יינו של הגוי וא"כ י"ל דגם מש"כ הר"ן לעיל דאסמכוה אחשש יי"נ שייך גם לריב"ב ואף דאין שייך ניסוך במגע ביין של ישראל לריב"ב אבל ביין של עכו"ם יש חשש ניסוך וזהו גזירת סתם יינם ובמגע נמי אף דאין בו חשש ניסוך יש בו גזירה משום בנותיהם אטו סתם יינם ולכן אוסר בשתיה וכ"ז משום חשש ניסוך ביין שלהם וכ"ז לדעת ריב"ב דמגע הוי אטו סתם יינם

אמנם בר"ן נראה דגם לפי חכמים דמגע אסור אטו בנותיהם אינו משום דע"י מגע יש תקלת בנותיהם וכן נראה מסברא וכי משום שנגע יבא להתחתן עמם אלא נ"ל דגם לרבנן הוי אטו תקלה של יינם וכמו שנראה בר"ן בסוגיא לעיל

וכן מדויק בדברי הר"ן לעיל בד' נז' לענין מגע לגבי גוי בזה"ז דסתם יינם הוא עיקר התקנה ומגע הוי אטו סתם יינם ואינם שני תקנות נפרדות וא"כ העיקר משום בנותיהם בסתם יינם ואטו זה גזרו על מגע עכו"ם ג"כ והא דאסור בהנאה משום חשש ניסוך

הרמב"ן כ' דמגע עכו"ם דאי' בגמ' בחולין דשרי דאין אדם אוסר היינו בניסך ללא מגע ובזה מותר אף בשתיה אבל במגע עכו"ם אסור בשתיה ועוד תי' הרמב"ן (בליקוטים) דאיירי בנסכיה גוי לשם ע"ז ובזה נחלקו ת"ק וריב"ב אם חייב דמי נזק או דאין אדם אוסר וכו' ופטור כריב"ב ולרבנן חייב משום דהזיקו ע"י ניסוך וגם לב"נ היין אסור (ומבואר שיי"נ אסור גם לגוי ועי' בטו"א שציין בגהש"ס בד' מה') ולריב"ב אסור למכור לגוי כיון דיש בו משום מגע עכו"ם, אבל בנגע הגוי בלבד פטור מלשלם משום שאומר לו הגוי מה לי אם אסרו חכמים יין שנגע בו גוי, וכ' הרמב"ן דממ"נ לכו"ע נוטל המעות, דבניסכו חייב משום מזיק לפי חכמים ולריב"ב שרי בהנאה ובחי' הרשב"א הק' ע"ד הרמב"ן למה הוצרך רב אשי לומר כתנאי ולא חייבו משום דהזיקו ואולי י"ל דבריב"ב מבואר דאינו אסור בהנאה משום בנותיהם ובזה אין מח' דלכו"ע הוא ולא היה יכול להק' מסברא

הר"ן כ' כעין דברי הרמב"ן ובשינוי קצת דהא דאמר ר"א מנא אמינא לה היינו דלריב"ב אסור רק בשתיה ע"כ דאסור רק משום גזירת בנותיהם ולא משום חשש ניסוך וכיון דאין חשש ניסוך שרי בהנאה וא"כ לחכמים מותר ממ"נ דאם ניסכו והזיקו חייב לשלם מדין מזיק ואם ניסכו יכול למוכר לו שהרי אסור רק משום חשש ניסוך

וברע"א בגיטין ד' נב' ביאר סברת הר"ן דרק מצד הממ"נ חייב ולא מחמת מגע דאסור משום חשש ניסוך משום דרק שמא ניסכו ולכן פטור והיינו דתקנת איסור יי"נ הוא מדין ספק ולא מדין ודאי, ועי' בקה"י כאן שביאר דברי הר"ן דאם המגע משום בנותיהם מותר לגוי כיון דהוא איסור גברא ולא חפצא ועוד ביאר דמניעה מדרבנן כגון בנותיהם הוא אינו אסור בעצם אלא מניעה צדדית

ובדברי הרמב"ן שכ' דאם אסור משום בנותיהם אין חייב הגוי אבל אם אסור משום חשש ניסוך אף דאסור רק מדרבנן חייב צ"ע דמאי נ"מ בטעם האיסור מדרבנן, וי"ל עפ"י מש"כ הקה"י כאן דגזירת בנותיהם הוי איסור דרבנן ולא חשש והוי מניעה צדדית ואריא דרביעא עליה אבל אם חוששים מדרבנן שמא ניסכו יכול לומר דאין יכול לשתותו מחמת זה ולכן חייב

ומבואר לפי מש"כ שנח' הרמב"ן והר"ן אם חייב הגוי רק משום חשש ניסוך וכמוש"כ הרמב"ן או דחייב רק משום שאומר לו דממ"נ חייב ורק ע"י מכירה שרי ויל"ע במה פליגי, וי"ל בביאור המח' עפ"י מש"כ לעיל דלפי הרמב"ן אף דהוי רק חשש ניסוך אבל כיון דאולי ניסך חייב ואילו לפי הר"ן כיון דהוי רק ספק פטור

והנה לפי הר"ן מבואר בגמ' דאיסור הנאה במגע אינו משום בנותיהם אלא אסור רק מחמת חשש ניסוך, וצ"ע שהרי הר"ן לעיל בד' כט' ע"ב כ' דהא דאי' בגמ' דיין מבושל אינו נאסר במגע בשתיה הוא משום "דעיקר גזירתם אחששא דניסוך אסמכיה" והרי כאן מבואר דנאסר בשתיה גם ללא חשש ניסוך וא"כ למה יין מבושל שנגע בו עכו"ם שרי

וליישב הסתירה בר"ן י"ל עפ"י הראב"ד הנ"ל שכ' דגם לריב"ב דא"א אוסר דשא"ל אסור בשתיה דהחמירו בו משום יינו והיינו דהוי גזירה אטו יינו של הגוי וא"כ י"ל דגם מש"כ הר"ן לעיל דאסמכוה אחשש יי"נ שייך גם לריב"ב ואף דאין שייך ניסוך במגע ביין של ישראל לריב"ב אבל ביין של עכו"ם יש חשש ניסוך וזהו גזירת סתם יינם ובמגע נמי אף דאין בו חשש ניסוך יש בו גזירה משום בנותיהם אטו סתם יינם ולכן אוסר בשתיה וכ"ז משום חשש ניסוך ביין שלהם וכ"ז לדעת ריב"ב דמגע הוי אטו סתם יינם

אבל באמת דבר"ן נראה דגם לרבנן מש"כ דמגע אסור אטו בנותיהם אינו משום דבמגע עצמו שייך תקלת בנותיהם וכן נראה מסברא וכי משום שנגע יבא להתחתן עמם אלא נ"ל דגם לרבנן הוי אטו תקלה של יינם וכמו שנראה בר"ן בסוגיא לעיל

וכן מדויק בדברי הר"ן לעיל בד' נז' לענין מגע גוי בזה"ז שכ' דסתם יינם הוא עיקר התקנה ומשמשע דמגעו הוא רק אטו סתם יינם ואינם שני תקנות נפרדות וא"כ העיקר משום בנותיהם בסתם יינם ואטו זה גזרו על מגע עכו"ם ג"כ והא דאסור בהנאה משום חשש ניסוך ושוב הראוני שכ"כ המגלה עמוקות בהגה' על הר"ן (נדפס בעוז"ה) דמש"כ הר"ן דיש תקלה של בנותיהם במגע היינו שמא יבא לשתות יינם ולכן יש חשש דבנותיהם

ברש"י וש"ר כ' דאסור גם לריב"ב בשתיה וכ"כ תוס' לעיל בד' לא' אולם התורי"ד כ' דמותר בשתיה ויש לעי' למה לדעת רש"י אסור בשתיה דבשלמא אם יש גזירה משום בנותיהם ניחא אבל לפי רש"י ותוס' דאין בנותיהם כמו שהוכחנו לעיל מכך דבמגע גר תושב לא נאסר בשתיה ע"כ דאינו משום בנותיהם וא"כ למה גזרו על שתיה לריב"ב ולפי הראב"ד י"ל דהוא גזירה אטו יינם א"ש

ושמעתי להביא עוד ראיה להנ"ל דרש"י בספר האורה כ' דחומץ אסור משום יי"נ ואף דאינו ראוי לניסוך והא דיין מבושל שרי הוא משום דלא שכיח

הרמב"ם בפי"ג כ"ח מאכא"ס כ' דגוי שנגע ביינו של ישראל לאנסו מותר למכור אותו יין לאותו הגוי שכיון שנתכוין זה הגוי להזיקו ולאסור יינו וכו' ומבואר דרק משום שנתכוון להזיקו חייב אבל בשוגג טור

ובת"ה הביא שיש שגרסו בגמ' בכונה ופי' בשם י"א "בכונה" דרק דבישראל שנסך חייב רק בכונה והק' הת"ה דמ"מ מיקלא קלייא וצ"ע דמ"ש מישראל שהזיק דפטור ובחי' רע"א גיטין שם ד"ה אך הקשה למה חייב הגוי בשוגג דמ"ש מישראל דפטור ותירץ רע"א דאף דפטור הגוי מלשלם אבל אם רוצה ליתן יוכל ליקח

והק' רע"א סתירה בדברי הרשב"א דבמה"ב בד' יא' כ' דאם אסור בהנאה משום בנותיהן הוי היזק דאינו ניכר ובשוגג פטור כמו בישראל ומ"ש מאם אסור מחמת חשש ניסוך דבזה כ' הרשב"א דמקלא קלייא גם בשוגג ועיי"ש בכס"מ שם שג"כ מבואר דבעצם חייב גם על שוגג שהק' שם למה פטור ותי' דכיון דאינו נזק רק לישראל א"כ רק בנתכוין להזיק חייב

וי"ל דאם הוא משום חשש ניסוך אסור בעצם ואינו פטור בגוי דהוי חשש מדינא ופטור רק מחמת היזק שאינו ניכר ואם רוצה לשלם יוכל ליקח בגוי אבל בבנותיהם דאסור מגזירת חכמים פטור מדינא והוי רק מניעה צדדית על היין ולכן אינו יכול ליקח דמי היין

ונמצינו למדים דיש ג' פשטים לגרס' הגמ' בכונה הרמב"ן פי' דאיירי בנסך לשם ע"ז לפי הרמב"ם דנתכוין להזיקו בכונה ולפי הת"ה הפי' כונת מגע הדרכ"מ בסו"ס קכד' ובסי' קלב' כ' דהרמב"ם פליג ע"ד האו"ז שבנגע גוי להכעיס מותר בשתיה שהרי הרמב"ם כ' דנתכוין להזיקו אולם בב"י בסי' קלב הביא דברי האו"ז אחר דברי הרמב"ם ולא משמע דפליגי וצ"ע (ובחדרי דיעה תי' דלהכעיס מותר רק בזה"ז ואילו ברמב"ם לשיטתו דלא ס"ל היתר בזה"ז ובחי' הח"ס כ' דאין כונת הרמב"ם לכונה דוקא)

הדרכ"מ בסו"ס קכד' ובסי' קלב' כ' דהרמב"ם פליג ע"ד האו"ז שבנגע גוי להכעיס מותר בשתיה שהרי הרמב"ם כ' דנתכוין להזיקו אולם בב"י בסי' קלב' הביא דברי האו"ז אחר דברי הרמב"ם ולא משמע דפליגי וצ"ע וכן הקשו שהרי בתוס' בסוגיין כ' דגוי חייב רק כישראל במזיד וא"כ גם תוס' ס"ל כהרמב"ם והרי תוס' כ' כהאו"ז אא"כ נימא דלתוס' מזיד הינו שיודע דמנסך אך לא עשה כן להפסידו ואילו להרמב"ם גם להפסידו חייב אך א"כ לתוס' חייב רק באופן מסוים

ובחדרי דעה בסי' קכד' תי' דלהכעיס מותר רק בזה"ז ואילו ברמב"ם לשיטתו דלא ס"ל היתר בזה"ז וכ"כ הח"ס וכ' עוד דכונת הרמב"ם לספק כונה ושמעתי להק' ע"ד דבזה"ז נחית דרגא וא"כ למה מותר בשתיה ושמעתי ליישב דבשתיה שרי כמוש"כ הח"ס דלא יבא להתחתן עמו ומשום חשש ניסוך ג"כ שרי כיון משום דעשה להכעיס הרמב"ן דס"ל דממ"נ משום חשש ניסוך ע"כ לא ניסך בכונה

המקור חיים בסי' קלב' הק' דנאסור למכור היין לגוי מדין רצה בקיומו ותי' דהוי רק מדרבנן והקילו

דף נט' ע"ב

בסוגיית ההוא חביתא דאשתקיל לברזא

ברש"י ד"ה כל דלהדי כ' דלר"פ הקילוח בברזא אסור רק בשתיה משום דלא שכשך ובריטב"א כ' דגם לרש"י מגע שלא לצורך כלל אסור בהנאה ורק במגע לצורך צריך שכשוך

ברש"י פי' דאסור ומותר בסוגיין היינו בשתיה אבל בהנאה אינו אסור וכ"ה הראשונים מהר"ח וכ"ה הר"ן מהרמב"ם פי"א מאכא"ס הי"ב, אולם הכס"מ כ' בדעת הרמב"ם דאסור היינו בהנאה ושאר היין מותר בשתיה (ואף דלרמב"ם בעי שכשוך ועי' להלן)

תוס' הקשו דלרש"י למה לא יאסר שאר היין מדין תערובת לל"ב דר"פ ועוד הק' הראשונים דהיין בחבית יאסר מדין ניצוק דקיי"ל דהוי חיבור וכ"פ רש"י בד' עב' (השג' הראב"ד ר"ן רשב"א ועי' במה"ב עמ' מד') והביאו כן מהתוספ' בטבו"י דלר"י עולה בא' ומאה

הריטב"א כ' הרא"ה כ' דלל"ב הוי רק חומרא (ולא כרש"י משמע דאסור מדינא) משום דנראה כאילו כולו עומד בברזא ואף מדין תערובת אינו אוסר דאין כאן תערובת כלל דמה שבברזא כאילו פרוש לעצמו וכ' דהא דאי' בתוספ' דעולה בא' ומאה אינו בדווקא, וגבי קוישות הראשונים לענין ניצוק ותי' ב"י (והכס"מ) דאינו מגע גמור מדינא אלא רק מנעו מלצאת וכיון דניצוק הלכתא בלא טעמא אינו אסור כה"ג

תוס' חלקו על רש"י ואסור אף בהנאה ובתוס' לא ביארו למה, והק' הראשונים מ"ש ממדידה דשרי בהנאה מצינו ד' תירוצים בזה הרא"ש כ' בשם הראב"ד דאיירי דהוי שם עוד ישראלים והגוי קפץ לפניהם וא"כ חוששים לניסוך בכונה, הרא"ש כ' דאין זו קושיא משום דא"א לדמות טירדות להדדי (והרא"ש לשיטתו דתלוי בדרגות הטירדא וכמוש"כ בההוא אתרוגא), הר"ן כ' דיש ראיה מסוגיין לשיטת הרי"ף דתנא דאגרדמים סובר דגם מגע שלא בכונה ואפי' מדידה דרגל אוסר בהנאה, הריטב"א כ' דאסור בהנאה כיון דידו היה שם למשך זמן ואף דליכא שכשוך ע"י ששהה שם זמן מרובה אנו חוששין שמא ניסך כשהוא יושב שם בחינם

ויל"ע למה לא התייחסו תוס' לקושיית הראשונים דמ"ש ממדידה וי"ל דאזלי לשטיתם ועפ"י מש"כ הרא"ש על קושית הראשונים דלאו פירכא היא דאין לדמות טירדות להדדי ובזה נח' הר"ן והרא"ש לעיל בוסגיית אתרוגא דהר"ן הק' מ"ש מדידה עיי"ש מה שתי' ואילו הרא"ש ותוס' תי' דרק במדידה טרוד וא"כ גם בסוגיין הר"ן לשיטתו דלא ס"ל שתלוי בטירדה אלא כל דנוגע עבור דבר מסוים ללא כונה ניסוך אינו אוסר בהנאה אבל לתוס' דרק בטירדא אוסר א"כ לא הקשו כל את קושיית הראשונים וכלשון הרא"ש דלאו פירכא

והנה בתוס' הק' על רש"י למה לא יאסר בתערובת ומשו"כ תי' שאסור בהנאה אולם קשה שהרי רש"י כ' דאין שכשוך ולכן אין אסור בהנאה ותוס' לא ביארו למה אין חסרון שכשוך וכמו שהביאו מרש"י וי"ל דזה מש"כ וי"ל דזה מש"כ תוס' דמתנועע לצאת והוי כעין שכשוך וכמוש"כ הב"מ שהבאנו להלן דמקרי שכשוך

הרא"ה בבד"ה בעמ' כ' כרש"י דלר"פ אסור רק בשתיה משום דמתכוון למלאכתו וכ' דלל"ק דר"פ רק מה שבברזא אסור דהוא כעין קילוח היוצא ממנו ואין חוזר לתוכו ואין הקילוח חיבור לחבית וכ' גם ל"ב סובר כן דהוי כפירש ממנו לגמרי אלא דאחמירו ביי"נ

בתוס' כ' בשם הרשב"ם דאם הכניס אצבעו לתוך חלל החבית נאסר היין לכו"ע וכ"כ ש"ר וברשב"א הביא כן מסה"ת והרשב"א (בד"ה ומיהו) הק' ע"ד דמשמע שנגע ביין שבפנים ממש וטעמא כדמשמע בתוספתא ועי' להלן מש"כ דאזלי לשיטתם

תוס' כ' דאם הכניס או הוציא הברזא אסור משום משום דמשכשך היין בכך ואסור רק בשתיה וצ"ע דאיסור שתיה אי"צ שכשוך וכמשו"כ רש"י (ושמעתי לבאר דמש"כ תוס' דבעי שכשוך היינו רק על להוציא הברזא כיון דבין כה כבר נוגע ורק ע"י תוספת שכשוך אוסר וכן משמע ברא"ש ובר"י מפרי"ש).

הב"י בסי' קכד' סי"ד כ' דט"ס בתוס' וצ"ל בהנאה ובהג' הב"ח הביא שהרא"ש כ' דע"י השכשוך נאסר גם בהנאה, וצ"ע למה יאסר בהנאה ע"י שכשוך דמ"ש מהתיז את הצרעה דשכשך ומותר בהנאה כיון שלא בכונה (ורק אח"כ הק' הרא"ש למה יאסר בהנאה)

גמ' אמר ר"י מפיה ומשוליה טמא וכו' יש ג' טעמים בראשונים בדעת ר"י, רש"י פי' דמפיה טמא דהיין למטה נעשה בסיס לעליון ומשוליה טמא דכל היין נמשך אחר הנקב וביארו הט"ז והש"ך בסי קכד' סע' כ"ג משום דמונע כל היין הוי כמגע בכולו, וכ"כ בב"י דהוי כעין כוחו ע" שמונעו מלצאת ולא רק משם מגרידא ויל"ע דלפי"ז אינו ענין כלל לענין מגע טומאה שבטומאה צריך נגיעה ממש והרי הגמ' דימתה הדינים ואף דאה"נ דלל"ב דר"פ רק לענין יי"נ החמיר ולא לענין טומאה וא"ש אבל לפירש"י דגם לר"י דמשוליה טמא הוא משום דסופו להימשך מבואר דלא כסברת הט"ז וי"ל דגם סברת הט"ז היא סברא בחיבור דכיון דיש מגע א' בכל היין דמונעו לצאת א"כ כולו חיבור אף לענין טומאה

ברשב"א נראה באופן אחר לגבי מפיה שכ' דמפיה ומשוליה טמא משום דמפיה עומד להוציא משם ובשוליה טרוד על ידו שהכל יכול לצאת דרך שם ומצידיה אינו טמא משום דיכול להפוך על צידו ולא יצא משם היין והרשב"א והר"ן הביאו מהתוספתא פ"ב דטבו"י דטעמא דר"י מפיה מפני שהמשקה משוך לתוך ידו ומשוליה מפני שהמשקה גרור לתוך ידו (ובריטב"א כ' דלר"י הוי כגוף אחד ואולי ט"ס)

ובתוס' נראה באופן שלישי שכ' בד"ה שאם הכניס הגוי אצבעו תוך חלל החבית כולו אסור דהוי כפיה ומשוליה ומבואר דאינו משום דעומד לצאת שהרי גם בנגע מן הצד ונכנס אצבעו לפנים וכי סופו לצאת משם אלא ע"כ הוי כעין בסיס שהיין העליון האסור הוי ע"ג ההיתר או שההיתר ע"ג האיסור

ולפי"ז מש"כ לעיל דנח' תוס' הרשב"א בהכניס אצבעותיו לחלל החבית אם כל היין אסור אזלי לשיטתם דבתוס' כ' דאסור דמה שלמטה מאצבעו הוי כפיה ומה שלמעלה כשוליה אולם לפי הרשב"א הוא מטעם עומד לצאת וא"כ גם אם הכניס אצבעו מותר שהרי אין סופו לצאת

ובמש"כ התוס' דבהכניס ידו לפנים מן החלל טמא משום דהוי כמפיה ושוליה ודייקנו מדבריהם דאינו משום דסופו לצאת וצ"ע שהרי תוס' בד"ה כ' דלר"ת אסור משום דמתנועע לצאת ומשמע דאסור משום דסופו לצאת והרי תוס' כ' דמשוליה טמא גם בהכניס ידו מה שייך שם סברא של סופו לצאת

ושמעתי ליישב דס"ל לתוס' כהרא"ה דמק' הנקב חולק מק' לעצמו ולכן אינו נידון אם שאר היין וכמוש"כ הרא"ה לענין הברזא וא"כ אינו נטמא משום דסופו לצאת אבל בהכניס ידו לפנים כיון דסופו לצאת הוי חיבור

אולם עדיין קשה מש"כ התוס' דגם לחכמים כל החבית טמאה משום שמה שנגד ידו טמא ושוב מטמא מה שלמטה ולמעלה ממנו ואף שלא הכניס ידו לפנים כלל וצ"ב למה דנים נגד ידו בפנ"ע וע"כ דאינו משום דסופו לצאת

וי"ל עפ"י שכ' הש"ך והט"ז דמקרי נגיעה בכולו משום שכל היין מנוע לצאת מחמת ידו ואפ"ל דתוס' ס"ל דרק מה שנגד ידו ממש אבל מה שלמעלה מאצבעו מנוע לצאת ע"י היין הסמוך לו ולכן טמא דהוי כאילו נוגע גם בו ע"י היין נגד אצבעו וכל מה שלמעלה ממנו לצאת דכולם דוחקים זא"ז (עי' במקד"ד שכ' סברא זו שמשקין דוחקין זא"ז) ועדיין אפ"ל מש"כ דהרשב"א ותוס' לשיטתם אם נאסר בהנכיס ידו לפנים עיי"ש

ולדעת רש"י דטמא לר"י משום דנמשך צ"ע דא"כ גם מצידה יהא טמא וברשב"א כנ"ל תי' דמצידו יכול להפכו לצידו השני ולא יצא היין דאין דרכו בכך, ובתיו"ט (משנה בטבו"י) כ' דבסיס ועומד להימשך הוי חיבור רק שדנו שוה בכולו

ולת"ק דטמא גם מצידיה נח' הראשונים בטעם הדבר הרשב"א כ' משום דאף דבאוכלים אין כלי מצרפן משקין שאני דמדנגעי אהדדי הוו להו כולהו חד גופא ובמאירי כ' דלת"ק כלי מצרפן (וכעי"ז כ' הריטב"א לר"י וצ"ע אולי ט"ס וצ"ב דבתוספתא אי' משום שנמשך אחר ידו) אולם בתוס' בד' נט' ע"ב כ' דלת"ק כל היין נגד אצבעו טמא ואח"כ הכל טמא משם דהוי מפיה ושוליה,

ובתורי"ד הק' למה אין הנגיעה מטמא מצידיה דשלמא יי"נ מדרבנן אבל טבו"י הוי מה"ת ותי' דטבו"י קלישא טומאתו וכמו שמצינו בכ"מ דטבו"י קיל משאר טמאים ולפי"ד לשאר דינים הוי חיבור אבל לשאר דינים הוי חיבור ומבואר דאסור רק מדין חיבור ולא מדינא,

הרשב"א והריטב"א כ' דרק בטבו"י טהור לר"י אבל בשאר טומאות משקה נעשה תחילה לטמא אחרים ומבואר דנח' על התורי"ד (ומבואר בדבריהם דמשקה מטמא משקה ואין בו חסרון של בית הסתרים ודלא כיסוד הגרש"ש בדעת הרמב"ם דמקיר ביה"ס)

ובאמת שצ"ע למה אין כל המשקה טמא משום שמכונס באשבורן בכלי וכולו גוף וגם מצידו יהא טמא, ובאחרונים תי' (חו"ב וארץ חיים) תירצו עפ"י מש"כ הריטב"א דהברזא או הנקב כמק' בפנ"ע א"כ חולק מקום לעצמו ואין שאר היין בסיס לו או שאינו מגע ממש בכולו, אולם בתוס' מבואר דלא כהריטב"א שכ' דגם לת"ק טמא בנוגע תוך החבית טמא רק משום דנעשה בסיס וכנ"ל ולא משום דהוי דהוי דבר אחד וכן מבואר ברשב"א הנ"ל דגם בהכניס אצבעו לפנים מן החלל טהור לר"י

רש"י ותוס' פסקו דלא כר"פ אולם הרי"ף והרמב"ם פסקו כר"פ ובדעת הר"מ יש סתירה שבהל' טו"א פסק הרמב"ם כת"ק שכולו טמא ותי' הכס"מ דאף דלרב יימר ר"פ פליג אבל ר"פ עצמו ס"ל דלא דמי טהרות ליי"נ

ולפי הרמב"ם דר"פ ס"ל דטומאה שאני א"כ הוי חומרא לענין טהרות וכמוש"כ הרמב"ן ולעולם אינו חיבור

והנה בתוס' כ' דלר"ת הל לא כר"פ משום דרבא להלן בבבת גישתא חולק עליו דכל היין מתנועע לצאת ושמעתי להעיר דאפשר דרבא שם קאי בדעת ר"י ולא כחכמים ולא כמש"כ רש"י דאין הל' כר"פ משום דפליג על חכמים אלא קאי אף בר"י שהרי סברא זו דמתנועע לצאת הוי סברא לענין מגע יי"נ ולא לענין מגע טומאה ואולי י"ל דגם לענין מגע טומאה כיון דכולו מתנועע הוי חיבור וכעין סברת המקד"ד שהבאנו לעיל שמשקה דוחקין זא"ז ולכן הוי חיבור

הדגול מרבבה הק' על השו"ע בסכ"ג דבהניח ידו אסור עד הברזא בהנאה והרי אינו משכשך וכמוש"כ רש"י ותי' דבעי שכשוך רק שיכול לשכשך ומדלא שכשך שרי אבל שאינו יוכל לשכשך נאסר ללא שכשוך בעי רק איירי בהנאה והרי כ' שרק ע"י שכשוך נאסר בהנאה הכא אין שכשוך ותי' דבמקום שא"א לשכשך אסור ללא שכשוך ועי' במקור חיים, ובב"מ שם תי' דזה שמונע היין מלצאת מקרי שכשוך והחזו"א תי' דע"י שדוחף היין לפנים הוי שכשוך וכ"כ הת"ה ותמים דעים בסי' קז' ועי' בחזו"א בסי' מז' יח' ואף דרש"י פירש דשרי בהנאה משום שלא שכשך לרש"י צריך שכשוך גדול

השו"ע בסי' קכד' סכ"ג כ' דאם הגוי הניח ידו על הנקב נאסר היין בהנאה וברמ"א כ' רק אם היו עוד ישראל שם (וכהראב"ד) ונקטו הנו"כ דלפי השו"ע אוסר בכ"ג ובסי"ד כ' השו"ע דאם הוציא הגוי הברזא או שהכניס אצבעו עד תוך חלל החבית אסור היין בהנאה והט"ז הביא מהב"ח דאף שהגוי הכניס אצבעו להצלת היין חיישינן שמא שכשך הגוי והט"ז חלק דכל זמן שעוסק בהצלת היין אין חשש ניסוך ולכן לפי הרמ"א בסכ"ג שפסק כהראב"ד רק אם היו שם ישראלים אחרים אסור ולהשו"ע שפסק כהרא"ש שאינו טרוד בהצלת היין אסור בל גווני, וברע"א שם הק' עליו שהרי השו"ע עצמו פסק כהרי"ף דגם מדידה ביד אסור בהנאה וא"כ גם בהניח אצבעו אסור ללא כונת מגע אסור אף שטרוד, ועוד הק' שהרמ"א הקיל דלא כהרי"ף רק במדידה ביד שום שיש צירוף והכא ליכא צירוף

הרמב"ן כ' דאם הגוי הסיר הברזא נאסר כל היין ודימה לה דאי' בסנהדרין בבדקא דמיא דחייב על כח ראשון וכ"פ השו"ע בסי' קכד' סע' יד' וצ"ע דלמה כל היין נאסר הרי כח ראשון הוא רק על מה שיוצא בתחילה עיי"ש בסוגיא והי מק' לומר דרק בנהר שאינו אשברון המים שיצאו אח"כ הוי כח שני אולם לא משמע כן וכ"פ השו"ע בסי' קנט' בהל' נט"י ס"ט דאם נוט"י מחבית צריך לכל יד לפתוח שוב הברזא ועי' מש"כ בחו"ב סי' ז' אות ו'

ושמעתי ליישב מר' שנ"כ נ"י דאף דמה שנד תוך החבית הוי כח גברא אאל כשיוצא אח"כ בטל הכח גברא ולכן פסול לנט"י אבל לענין יי"נ אף דבטל הכח גברא שיוצא אבל נעשה בו כח גברא ולכן אסור ואף דיין תוך מנא אינו נאסר אבל הכא ס"ס יצא מחת שנעשה בו כח גברא

הטור והב"י בסוף סי' קכד' כ' דאם מנע הגוי היין מלצאת ע"י דבר אחר מותר בשתיה דהוי מגע של בכונה ועי' להלן בד' עב' מש"כ בזה

דף ס' ע"א

סוגיית עכו"ם אדנא וכו', ובגדרי מגעו וכחו של עכו"ם

רש"י פירש דבעכו"ם מחזיק את הדנא היין אסור בהנאה משום כוחו ולך לך אמרין לנזירא ואסור כמו במזיגא אולם רש"י להלן שם כ' דבמזיגה אסור רק בשתיה, ובתוס' ד"ה עובד כוכבים כ' דיש שתי לשונות ברש"י, ובראשונים תי' דפירש"י כאן הוא ט"ס, וצ"ע לפי תוס' דגם רש"י כאן סותר עצמו שכ' בד"ה חמרא אסור בל"א דכוחו אסור רק בשתיה ותי' האחרונים שרש"י בל"א קאי כפירושו לעיל דכוחו אוסר רק בשתיה

רש"י פירש דבמצדד צדודיה אסור דלמא נגע ובל"א כ' דאף בכובא חסירה אסור דמקרקש ליה ואסור משום כוחו, ובתוס' כ' דהריב"ם סובר כרש"י דבכובא חסירה אסור משום דהוי כנוגע ע"י קנה, אולם הרא"ש כ' דהריב"ם הוי טעם אחר מרש"י ולכן כ' הרא"ש דלפי הריב"ם אסור בהנאה, ועי' להלן שיש מח' בדברי הריב"ם אם נאסר מדין ניסוך או מדין מגע ע"י ד"א וכן יש לעי' למה כ' דאסור משום מגע בשולי הכובא ועי' להלן

ובחי' הרמב"ן כ' די"מ דמצדד צדודיה הוי שכשוך היין בכלי והינו כרש"י וי"מ דהוי כמגע ע"י ד"א בכלי וכריב"ם ד"א, והת"ה וראב"ד כ' דאין דרך ניסוך בכלי ועי' להלן בזה וברש"י שכ' דגם לצד שאסור מדין כוחו אסור רק בשתיה לכאורה מבואר דאין דרך ניסוך ועי' להלן בזה ולפי"ד דאין דרך ניסוך בכך אסור משום שמא יגע ובחי' הרשב"א הביא בשם שו"ת הראב"ד דנאסר שנשפך היין, הר"ן פי' בשם הראב"ד דנשען הדנא על שפת הכובא וע"י הצידוד מרבה בשפיכת היין

בענין מסייע תוס' ד"ה עכו"ם כ' דאם סייע הישראל לעכו"ם הכל מותר ובר"ן הביא מתוס' דמותר רק ביכול הישראל לשפוך לבדו אבל בזה א"י וזה א"י אסור כמו לענין שאר דינים, ובר"ן כ' דאפשר דאף בזה א"י וזה א"י מותר דלא גזור רבנן והר"ן הנ"ל הביא דלפי הראב"ד גם במסייע אסור וביאר הר"ן משום דאין הכוחות מעורבים ועי"ש והק' הר"ן דמה החידוש דגוי אדנא אסור ותי' דס"ד דיאסר כיון שהישראל מסייע ע"י הכובא שמחזיק הדנא וקמ"ל דהוי מעשה עץ אבל אם מסייע ממש אף דזה א"י וזה א"י שרי ואילו בגוי מצדד הכובא אוסר משם שמונע היין וא"כ הוי ככוחו

ובתוס' ד"ה מצדד כ' דאם הגוי יכול למזוג והישראל אינו יכול ודאי אסור דהוי מסייע שאין בו ממש אולם הת"ה בעמ' כ' דשרי כיון דאף הגוי מסייע לישראל וכיון דהוי מד"ס נקיל וכ"פ השו"ע בסי' קכה' אבל לגבי קטן פסק השו"ע כתוס' דאסור וכ' הש"ך דניכר שהגוי עיקר, ובמרדכי הביאו הרמ"א בסי קכה' כ' דאם ישראל סייע לגוי להכניס המוט שרי, וכ' החזו"א עפי"ז דאף בשכשוך שישראל מסייע לגוי מותר ואף דבניסוך מה"ת כה"ג אסור וכדאי' בחולין ד' מ' לענין שנים ששחטו

דף ס' ע"א

גמ', האי עכו"ם דדרי זיקא וקאזיל ישראל בתריה וכו' ומבואר בגמ' דנשא גוי כובא חסירה שרי ופירש רש"י דכובא שרי כיון דאין רצונו שישפך והוי שכשוך ללא כונה אבל זיקא אסור ועי' בר"ן שכ' דהם שני טעמים א' דאין שכשוך בכלי פתוח ועוד שמא ישפך

והא דבכובא מליאה אסור דלמא נגע ואף שרואהו הישראל שאין נוגע כ' הרשב"א דלא יגע בכונה שלא יתפס עליו כגנב אלא יגע שלא בכונה ולכן אסור רק בשתיה ולא בהנאה ועי' ברי"ו שכ' דאסור בהנאה. בחי' הרשב"א שהביא משו"ת הראב"ד דאינו אסור משום נגיעה אלא שמא ישפך והוי כניסוך

ובזיקא לר"פ אסור ולר"א מותר דאין דרך מנסכין כן והר"ן הביא מהרמב"ם דבזיקא מותר דאין מנסכין בכלי חתום והביא מהרמב"ן דאין מנסכין אלא בדחזי ליה וכ' דא"כ יאסר בכלי זכוכית ועי ביין מלכות דאין מחמירין לכך גם ר"ן הסיק דהוי דרך ניסוך בכלי וכן דייק ברש"י דהוי דרך שכשוך ונראה כונתו ממש"כ דשרי כיון דאין מכוון לשכשוך כדי שלא ישפך

הת"ה בעמ' מז' והראב"ד הק' על שיטה זו דאין דרך ניסוך בשכשך ע"י כלי והק' עוד מהגמ' בד' עב' דבהוריק היין אינו נאסר גו מנא, וכ"כ הר"ן בשם התוס' דאין דרך ניסוך בכלי וכדאי' בגמ' בד' עב' דכשיוצק היין אין נאסר גו מנא, וכ' הר"ן דנראה מדבריהם דאסור משום כחו וכ' דאפשר לומר דהוי דרך ניסוך והגמ' בד' עב' דגו מנא איירי בכוחו

ולפי"ד הת"ה והראב"ד דאינו דרך ניסוך בכלי גם לר"פ וא"כ למה זיקא אסור לר"פ וכ' הראב"ד דע"י שנוגע דפנות הזיקא זל"ז הוי כאילו נגע בידו ביין בכלי וכ"כ המאירי

הריב"ם שהביאו תוס' ס"ל דנאסר היין בכובא במצדד הכלי כיון דהוי כנוגע ע"י הקנה והביאו הטור בסי' קכה' והק' הב"י בסי' קכד' סי"ד דשם חלק הטור ע"ד הרמב"ם דשכשוך בכלי אסור ואינו דרך שכשוך והרי לפי הריב"ם הוי שכשוך בכלי ובדרכי משה כ' שם דלהריב"ם אסור רק ע"י הגבהה ושכשוך

והב"מ תי' באו"א אחר דלהריב"ם לא נאסר משום שכשוך היין בכלי אלא הוי ניגעה ע"י ד"א ע"י הכובא ולכן כ' דהריב"ם דאסור משום דנוגע ע"י שולי הכלי והיינו שמקבל היין בכלי דאל"כ לא היין כבר נמצא בכובא אינו מגע ע"י ד"א וכמוש"כ הריב"ש הובא בש"ך סקנ"ז דכיון דכבר נוגע אינו מגע ע"י ד"א ולכן דימה הדבר למגע בקנה אולם צ"ע שהרי הרא"ש כ' דנ"מ בין רש"י לריב"ם הוא דלריב"ם אסור בהנאה והרי יש עוד נ"מ אם נאסר ע"י נדנוד הכלי דלריב"ם שרי (אולם גם לדרכ"מ ק' דרק בהגבהה אוסר)

ובזה מיושב לכאורה סתירה בתוס' דהרי תוס' כ' דאין מנסכין בכלי ולא משמע כהרמב"ם דרק בכלי חתום אין מנסכין והרי לפי הב"י והדרכ"מ אינו כהריב"ם

תוס' ד"ה זיקא כ' בתחילת דבריהם דלר"א זיקא שרי דאין דרך ניסוך משום שאין נאסר בשעה שנושאו וכ"כ הט"ז בסי' קכה' סקי"ג אולם בהמשך התוס' כ' דשנוגע הדפנות להדדי לא מקרי מגע, וכה"ק המהר"י שפירא

בתוס' כ' דבנגיעת דפנות הזיקא אין דרך ניסוך בכך וכ' דה"ה בהידוק הברזא בחבית וכן בהידוק השוליים בנעורת ובגמ' אי משום דאינו דרך ניסוך ואף דלכאורה מותר בין כה לפי הריב"ש שהביאו הש"ך בסקנ"ז דלא מקרי מגע כשנוגע הגוי בדבר שכבר נוגע בו היין אולם הכא מוסיף מגע ע"י שכשוך וא"כ הוי כמגע חדש

ובתוס' הביאו ראיה מאשכולות ע"ג יין וצ"ע דהתם איירי לענין טהרות וטהור משום דאין מגע ועי' בחזו"א ובסד"י

ויוצא מהנ"ל דיש ג' פשטים בהא דאמר ר"א דאין דרך ניסוך לפי הרמב"ם והרמב"ן אין מנסכין בכלי חתום ולפי הראב"ד והת"ה אין מנסכין כלל בכלי ולפי התוס' משמע משום דאין מנסכין בנשיאת הכלי

ויל"ע לפירש"י שהרי כ' דאין מנסכין בכלי פתוח וכ' הר"ן כנ"ל דהוי טעם בפנ"ע ולא משום שנשפך היין, וא"כ לכאורה לא ס"ל כהרמב"ם דאין מנסכין בכלי חתום דלפי הרמב"ם לר"א מנסכין רק בכלי פתוח ואפשר לומר דלר"א אין מנסכין כלל בכלי אולם צ"ע שהרי הר"ן כ' בדעת רש"י דנראה מדבריו דבכלי הוי דרך ניסוך בכלי ושמעתי ליישב דס"ל דאין מנסכין במשא אולם הדברים סתומים

וברש"י פירש לעיל דמצדד צדודיה אסור לפי הל"א משום כוחו וצ"ע שהרי לר"א אין מנסכין כן ואפ"ל דקאי כר"פ ול"ק משום דלמא נגע קאי כר"א וכ"כ הח"ס

ובהא דכ' רש"י דמצדד צדודיה אסור בשתיה קשה ע"ד הר"ן שדייק בדברי רש"י דדרך מנסכין בשכשוך בכלי ואם דרך ניסוך הוא א"כ יאסר בהנאה וי"ל דהר"ן לשיטתו ס"ל לעיל בסוגיא דריו"ח בן ארזא דהורקת היין ע"י גוי אינו אוסר בהנאה, ורק בגזירת בנותיהם אסור בהנאה שהיא התקנה אבל כוחו הוי רק גזירה ואסור רק בשתיה, ואף שהר"ן שם מודה לר"י דהוי דרך ניסוך אעפי"כ לא גזרו עליו רק איסר שתיה וא"כ אף שכ' רש"י כאן דהוי דרך ניסוך וכלשון רש"י ד"הוי נסך" אבל כיון דאין מגע אסור רק בשתיה ולכאורה יש ראיה מדברי רש"י כאן לשיטת הר"ן דהרי שם נח' תוס' והר"ן למה כ' רש"י דהוי רק אוסר בהנאה דלמא נגע ובתוס' תי' דלאסור גם מה שבכלי ואילו הר"ן כ' דהורקה אסור רק בשתיה כיון דאינו בכלל גזירת בנותיהם ומדברי רש"י כאן נראה כהר"ן דאף דהוי דרך ניסוך אסור רק בשתיה אולם בהורקה כאן כ' רש"י דאסור גם בהנאה משום לך לך

ועוד שמעתי ליישב את דברי רש"י (סדר"י) שהא דאסור רק בשתיה אף שכ' דדרך ניסוך ע"י שכשוך בכלי משום דאיירי בכלי פתוח דמדלא שכשך ביד אין כונתו לנסך ורק בכלי סגור דלא יכול לשכשך ביד אסור בשכשך ע"י הכלי ע"ע הכלי וכעין שכ' הדגמ"ר בסי' קכד' דהא דבעי שכשוך רק אם יכול לשכשך ומדלא שכשך שרי אבל באין יכול לשכשך אסור ללא שכשוך

ובר"ן הביא מהתוס' דאינו אוסר ע"י נידנוד הכלי והוכיחו מהגמ' בד' עב' גו מנא לא גזור ודחה הר"ן משדאם הוא מאיסור כוחו ה"נ אין איסור כלי אבל כאן אוסר משום שכשך בכלי ודרך ניסוך הוא ומבואר בר"ן דמשום כוחו אה"נ אין אוסר בכלי ורק מדין דניסוך עכ"ד

ונראה מדברי הר"ן דלאוסר משום כוחו אי"צ דרך ניסוך אלא דבסוגיין אינו אסור משום כוחו שהרי לא גזור גו מנא וע"כ ורק מדין אחר של דרך ניסוך ונקט הר"ן בדעת התוס' דאינו אוסר מדין נסוך אלא מדין כוחו וגו מנא אין איסור כוחו, וא"כ מבואר בר"ן דכוחו אי"צ דרך ניסוך,

ויל"ע בזה שהרי בסוגיין מבואר דבאין דרך ניסוך שרי אף בשתיה וא"כ מ"ש כוחו דהוי גזירה אטו מגע וכן מבואר דלאיסור שתיה אי"צ דרך ניסוך הרי גם במגע שלא בכונה אוסר בשתיה ואף דאינו דרך ניסוך אולם יש לדחות דהוי דרך נסוך ורק דלא נעשה בכונה

ומכך שכ' רש"י בכ"מ דרק בשכשוך נאסר בהנאה ובשתיה אסור אף ללא משכשך נראה מבואר ברש"י דמגע אי"צ דרך ניסוך להיאסר בשתיה וא"ש לפי הר"ן דמגע אוסר משום בנותיהם ולא משום חשש ניסוך וכשיטת ריב"ב לעיל דגם אם אין אדם אוסר דשא"ש בניסוך וכן לא לפני ע"ז אפ"ה אסור שתיה וכמו שהוכיח הר"ן דע"כ אסור רק משום בנותיהם ואולי תוס' פליגי ע"כ דס"ל דמגע אוסר משום חשש נסוך ואולי הוי אטו ניסוך ולכן אי"מ דרך שכשוך במגע ולעיל בד' נה' ע"ב אי' דניסוך ברגל לא שמיה ניסוך דאין מנסכין ברגל אעפי"כ אסור בשתיה ולכאורה מבואר שם דגם באין דרך נסוך אסור שתיה אולם עיי"ש ברא"ש שכ' דע"י מידה ברגל הוי טרוד ולא משום דאין דרך נסוך בכך ועי' בב"י בסו"ס קכד' שנסתפק בזה אם צריך דרך ניסוך לאסור במגע

ולדינא כ' המחבר בסי' קכד' סעי"ז דאם שכשך בכלי אף דלא הגביה אסור וכשיטת הרמב"ם והרמ"א כ' דיש חולקים וס"ל דרק בהגבהה נאסר ובגר"א שם ציין לרשב"א ותוס' דס"ל דאין דרך ניסוך בכלי ובסי' קכה' ס"ו כ' הרמ"א דאם נושא היין אינו נאסר כ"ז וקשה שהרי הרמ"א לעיל כ' דאם הגביהו אסור ותי הש"ך בסי קכה' דבכלי רחב שיש חשש שמא ישפך אינו משכשו ושרי אבל בכלי צר דלא ישפך א"כ אינו חושש שישפך משכשכו לכן אסור בהגבהה

רע"א בסו"ס קכה' שכ' דבזה"ז כשנשאו אין חשש שמא יגע כיון דבזה"ז אין גוים יודעים בטיב ע"ז והיינו כיון דאסור רק בשתיה וכמוש"כ הראשונים א"כ בזה"ז מותר

והשו"ע בסי קכה' כ' דכנושא הכובא שרי אא"כ שכשך וכ"כ הרמב"ם, ועי' בב"י שביאר דבריו דאם נשא ושכשך הרבה בשעת נשיאה אסור אולם הב"ח פי' אא"כ שכשך להדיא

הרמב"ם בפי"ב מאכא"ס כ' דכשמגביה החבית והוריקה היין אסור ודייק הב"י בסי' קכג' דבהורקה בעינן תרתי הורקה והגבהה וכן דייק ברא"ש וכ' הב"י דמש"כ הרי"ף "דשקיל ליה" וכ' הר"ן דאין כונת הרי"ף ששואב היין וביאר הב"י דכונת הרי"ף דשקיל היינו שמגביהו אולם הנ"כ בסי' קכה' כ' דהראשונים כ' דאסור גם בהיטהו לבד

הטור בסי קכג' כ' בשם הרמב"ם דגם אם נגע בכלי פתוח ושכשך בו נאסר היין וכ' דהרא"ש פליג ע"כ

דף ס' ע"א

מעצרא זיירא , כח כחו ביי"נ

מעצרתא זיירה, בגמ' מבואר דנח' האמוראים אם מותר רק בכוחו כוחו או גם גם בכוחו וברמב"ן ביאר דהכא שאני מכוחו דאסור כיון דבשעה שדורכו עדיין אינו יין אלא דאסר כיון דמכוחו נמשך היין אולם בכח כוחו לא כ' דמותר רק בענבים יין והשו"ע בסי קכה' כ' דאף בין שרי בכח כוחו, הרשב"ם בתוס' לעיל בד' נה' דבדרך ענבים בגת אסור ללא מגע משום כוחו והק' הקר"נ דא"כ ק' למ"ד דכוחו שרי מהמשנה ותי' דיש לחלק בין אם דורך הענבים ע"י גופו ואם עושה ע"י נסרים דמותר בכוחו ושם הקשה הק"נ גם לאידך גיסא דלמה הראשונים לא פי' במשנה כהרשב"ם דבדריכה בגת אסור משום כחו אולם לכאורה ל"ק שהרי הרשב"ם אסר אף בהנאה וא"כ ש"ר לא ס"ל איסור הנאה, ולמ"ד דמותר בכח כח יל"ע הרי אין כח כחו בכה"ת למה מותר ועי' בראב"ד שכתב דשרי משום דאין דרך מנסכין כן ולמאן דאסר משום דיש שמנסכין כן וא"כ אינו שייך לכה"ת ועי' בשיטות קמאי (אלף שפ') הביא מערכי התנאים ואמוראים שאינו דומה לכח כוחו בכיצד הרגל דפטור דהכא יותר דומה לכוחו שמכביד הקורה ע"י גב אחר ומבואר דאעפי"כ מקרי כח כחו לענין יי"נ

תוס' כ' שהרשב"ם הסתפק בג' כוחות וברא"ש החמיר ועי' בשו"ע שהקיל ובש"ך כ' דאסור לכתחילה והגר"א החמיר (עי' קובץ תשובת ח"ג סי קיז' ובשע' המצוינים בהל' ח"א לענין חשמל)

הרמב"ם השמיט הגמ' וכ' דמעצרא וכ' הב"י בסי' קכה' שפסק כלישנא דאסור ועי' בפר"י ח"א סי' כג'

הק' החזו"א דנסר ע"ג הענבים יאסר מדין מגע ע"י ד"א שדורך על הנסרים וכ' דבשלמא לפי הראשונים דיין מעורב בענבים אינו יין א"ש דאין בו מגע אוסר בענבים ועי"ש שהוכיח החזו"א שמגע ע"י ג' דברים אוסר מכך שכ' הרמב"ן בד' נח' שמזיגה אינה נגיעה כיון דהוי לח ומבואר דאם אינו לח אוסר אף דנוגע בניצוק רק ע"י כלי

דף ס' ע"ב

ההיא חביתא דאיפקעה

בגמ' ההיא חביתא דאיפקעה לארכה וברש"י כ' דמותר בהנאה משום דאין משכשך ומשמע דאם משכשך אסור אף בהנאה ובריטב"א כ' דגם לרש"י בנגיעה בחינם נאסר היין בהנאה. עי' בר"ן לעיל בד' נט' ע"ב שכ' דברש"י כאן מבואר דגם אם משכשך ללא כונה ניסוך כלל אסור בהנאה והק' עליו מהתיז את הצרעה דאף דמשכשך מותר בהנאה ואולי י"ל שכאן דעתו איין שהרי מכוון להצלת היין ואילו במתיז את הצרעה אין דעתו איין וכמו שחילק הרשב"ם בתוס' בד' נט' ע"ב וכ"כ רש"י בסוף פירקין

הט"ז בסי' קכד' סקי"ח הק' ע"ד רש"י למה לא פירש דמותר משום דטריד בהצלת היין ולכן לא אסור בהנאה ותי' דס"ל כהרא"ש לעיל בחביתא שניטל הברזא דאין לדמות טירדות להדדי וטירדה דהצלה אינה טירדה

הראב"ד כ' דהא דאינו אסור בהנאה ע"י מניעת הקילוח לצאת והוי שכשוך משום דמשכשך ע"י דפני הכלי והוי כמו שכשוך בדפני הכובא דמותר, והא דאסור בשתיה משום דלמא נגע בקילוח והביא י"מ דאסור כיון דמקלח ומשכשך והא דאינו אסור בהנאה משום כיון דצריך הצלה מהירה שאם לא יציל מיד יתפרק החבית וכ"כ הת"ה דהכא הוי שכשוך הניכר ולא דמי לשכשוך בדפני הכובא דשרי והא דמותר בהנאה כ' הת"ה הקצר דאין שם ישראל אחר ואילו לפי הראב"ד אפי' כשיש שם ישראל אחר שרי וכבר נח' בזה הלבוש והש"ך דהלבוש הביאו הש"ך בסי' קכד' סקנ"ח כ' דאף אם יש שם ישראל אחר שרי בהנאה אך הש"ך כ' דאם יש ישראל שם אוסר בהנאה וכ' שם במטה יהונתן דסבור הלבוש דכיון שאם לא יציל מיד יפסיד היין גם ביש ישראל אחר מותר בהנאה

וברש"י כ' דאי"ז שכשוך וקשה דכי נחלק במציאות עם הראב"ד והת"ה שכ' דמקרי שכשוך וי"ל דאזלי לשיטתם לעיל בסוגיא דברזא דלרש"י אין שכשוך במניעת היין ואילו להראב"ד מניעת היין לצאת הוי שכשוך וה"נ שמונע מקילוח היין לצאת הוי שכשוך

ואי' בגמ' דלרחבה מותר הראב"ד כ' דלרחבה מותר כיון דמטפטף מעט ולא בקילוח ואין שכשוך והחזו"א (מז' טז') ביאר באו"א דבנסדקה לארכה דאין הכלי מחזיק היין ומחזיקו מתייחס המעשה ליין אבל בנסדקה לרחבה שהכלי מחזיק היין מתייחס המעשה לכלי

נגיעה ע"י דבר כבד הק' הריטב"א למה שאוחז החבית אוסר והרי היה נגיעה ע"י דבר כבד דאינה אוסרת ופי' דהחשש שמא נגע ביין ועי' בר"ן לעיל בד' נז' שכ' דנגעה ע"י דבר כבד שרי וכ"כ הריב"ש בסי' שי' דאם הרים הגוי ישראל מתוך הגת למה אסור הרי הוי נגיעה ע"י דבר אחר ותי' דכשמושך הישראל הוי כדבר קל

תוס' ד"ה מעשה לבינה הביאו מח' בין הר"י הרשב"ם ועי' בחזו"א בסי' מז' סקי"ז שביאר המח' דלהר"י דאף שהיין בנעורת בטל ואינו נאסר אך אם הנעורת עוברת לתוך החבית הוי כנגיעה ע"י ד"א אבל יש מק' לומר דכיון דבטל לחבית אינה נגיעה והר"י אסר אף במטפטף אם נכנס עד הפנים אך בלא נכנס עד הפנים מותר גם בשותת ואילו הרשב"ם סובר דמטפטף שרי גם בנכנס אבל בשותת אסור גם אין מגיעה עד החלל הרשב"ם

וכ' התוס' דאם היין מטפטף מהסדק יכול הגוי להשים נעורת ואם מקלח אסור וכ' דאין הגוי נוגע אלא בסכין הוי מגע ע"י ד"א ושרי לר"ת וטוב שישים ישראל המטלית עד שיסתום קצת והעכו"ם יהדקנו (ועי' בתוס' ע"א ד"ה זיקא דלמד ר"ת מזיקא דיכול הישראל גוי להשים הניעורת ויש ליישב), ובטור סו"ס קכד' הביא את דברי התוס' והק' הב"י דכיון דאין דרך המנסכין כן למה צריך הישראל ליתן הנעורת ותי' בג' אופנים, וצדד לומר דבמגע אסור גם אך אם אין דרך מנסכין כן

ובסו"ד כ' התוס' דאם שם הגוי סכין לסתום הנקב דשרי כיון דהוי מגע שלא בכונה ע"י ד"א וכשיטת ר"ת דמגע ע"י ד"א הוי כוחו והקשה הב"י בסו"ס קכד' דמ"ש ממדידה דאסור ותי' דהתם נוגע בתוך היין והכא נוגע בטיפטוף ועד' תי' והא הנכון דהתם מתכוון להכניס הקנה ליין והכא רק לסתום החבית

ובמש"כ תוס' דיכול ליתן הסכין לסתום הנקב צ"ע דלעיל בד' נט' ע"ב כ' התוס' דאם שם הגוי הברזא אסור והרי הוי מגע רק לסתום החבית ואולי י"ל דהכא היין רק שותת ולכן אי"ז מניעה כ"כ אבל לעיל מקלח היין ומונע היין מלצאת הוי ולא הוי סתימה בעלמא וכ"כ החזו"א בסי' מז' סקי"ז ד"ה ומשמע, אולם עי' בב"י שהק' כעי"ז בסו"ס קכד' בדעת הטור ולא תי' כן

ובתוס' כ' דטוב שישראל יתן הנעורת ולא גוי ודייק הש"ך בסי קכד סקעו' דאינו אוסר אם שם הגוי הנעורת ויל"ע מ"ש דבסכין התיר לכתחילה ואילו בנעורת הוי רק בדיעבד ועי' ברמ"א בסו"ס קכד' דגם סכין הוי דיעבד אבל עדיף מנעורת והק' הש"ך מ"ש נעורת דשרי בדיעבד מהא דאם הניח הגוי ידו על נקב החבית דאסור ותי' דכיון דאינו נקב גמור לא אחמור ביה רבנן ואלי וכונתו להנ"ל

וברע"א בסי' קכד' הק' דהרא"ש סובר לגבי נקבה החבית דמניעת היין אוסר בהנאה ואילו שאוחז דפנות החבית בסוגיין אסור רק בשתיה אף שמקלח היין

ברש"י ד"ה כ' דבשני חצאי חבית מותר משום דאינו משכשך וכ' דלא דמי לנגע בקנה דהתם שכשך ויל"ע שהרי ליתא כה"ג בפירקין דבנגע בקנה אסור בהנאה ממה ואולי דייק מהא דאי' במשנה להלן דמדד קנה שרי הא ביד אסור אולם ד"ז סתום ועוד שהרי הב"י דייק ברש"י דרק בקנה שרי משום דקאי כר"נ והרי לר"נ אי"צ שכשוך לפי מה שפירש רש"י בד' נז' ע"א דלחכמים במדידה מותר בהנאה משום דאין משכשך וא"כ לר"נ אי"צ שכשוך וא"כ א"א לדייק ממדידה וממה שהק' רש"י מקנה מבואר דלא ס"ל דמותר בהנאה משום דטריד וברש"י בד' סא' ע"ב שהביא ראיה דבקנה בכונת מגע אסור בהנאה מהא דבלוליבא שרי כין דלא היה בכונה

ובגמ' אי' דביין טופח שלא ע"מ להטפיח בעי ניגוב וכ' תוס' דלא בעי הדחה אינו שום דאינו משקה דהוי משקה ואילו הרא"ה הביאו הריטב"א כ' דלא הוי משקה וכן כ' הרמב"ם דהוי חומרא וכ"כ הלח"מ שם (אולם בכס"מ שם אינו מוכח) ובאמת כבר נח' בזה הגר"ח והחזו"א בהל' טו"א אולם אין ראיה ליי"נ דהוי דין אחר וכמו דאף יין לענין ברכות אך לענין יי"נ אינו יין

במשנה או שהיה מטפח ע"פ חבית מרותחת בכל אלו היה המעשה ואמרו ימכר, והיינו שהיין אסור רק בשתיה וכ"פ השו"ע בסי' קכד' סי"ט אולם עי ' בסי"א ברמ"א דאם נגע ברתיחת היין אסור אף בהנאה וכמוש"כ הש"ך שם, וי"ל דבמטפח שאני מנגיעה הרתיחה כיון דאין דרך מנסכין כן, וכמוש"כ הרמב"ן והר"ן שם יישבו הרמב"ן והר"ן את דברי הרי"ף שפסק כתנא דאגרדמים דמדידה אפי' מדידה ברגל אסור בהנאה וא"כ למה במטפח ע"פ החבית ימכר ותי' ותירצו דבמטפח אין דרך מנסכין כן ואולי בנגע שאני דרק שמוריד הרתיחות אין דרך מנסכין עוד י"ל דמותר מפני שהוא טרוד אבל במגע סתם אינו טרוד

ברש"י על המשנה כ' דוקא קנה דאינו מגע גמור מותר בהנאה אבל מגע יד גם במדידה אסור בהנאה ואף דרש"י פסק לעיל דנגיעה ע"י ד"א שמיה נגיעה אבל אינה נגיעה גמורה והב"י בסי' קכד' דייק מדברי רש"י אלו דקאי כר"נ ולא כחכמים

בטעמא דר"ש דס"ל דאוסר בהנאה או דשרי אף בשתיה כ' הרמב"ן דיש חשש ניסוך וכ' עוד דלר"ש אין במגע איסור משום בנותיהן ולכן אינו אוסר כשאין חש ניסוך ורק משום חומרא דניסוך גזרו אבל לחכמים יש במגע משום בנותיהם ולכן גם שאין חשש ניסוך אסור בשתיה

ובראב"ד בד' נח' כ' בטעמו דר"ש משום דרק שיש מעשה הניכר לניסוך אסור וכ"נ בתי' הראשון ברמב"ן דלר"ש הוי חשש ניסוך

בגמ' מבואר דלר"א זריקה מותרת כמו בזב וברמב"ם פי"ב כ' דבזריקת חבית בחמתו אסור בשתיה והשיג על הראב"ד דאי' בגמ' דשרי וכ' הכס"מ דס"ל כהרי"ף דליתא את ר"א דס"ל דכחו שרי וכמו שביאר הרמב"ן א"כ לדידן דכחו אסור א"כ גם זריקה אסור והא דאי' במשנה דהכשיר בחבית בחמתו היינו בהנאה אבל בשתיה אוסר משום דהו כחו כונה ובזרק שלא בחמתו הוי כחו בכונת ניסך והרמב"ם לשיטתו דס"ל דכחו בכונה אסור גם בהנאה וכמו שכ' לענין מזיגה וכ' הרדב"ז דבחמתו פסיקא ליה דמותר בהנאה אבל שלא בחמתו לא פסיקא ליה כיון דאם לא זרק אלא נגע ע"י החבית אסור בהנאה

אולם עדין צ"ב שהרי השו"ע פסק דכחו שרי בהנאה וא"כ למה פסק כהרמב"ם דרק בחמתו שרי בהא ולא בכל כחו וי"ל דכיון דלא ס"ל כר"א א"כ אין נ"מ בין חמתו ללא חמתו ועוד צ"ע שהרי הנ"כ הקשו סתירה בשו"ע דהכא פסק דאם זרק בחמתו אוסר בשתיה ואילו לגבי זרק אבן בסי' קכה' כפסק בשו"ע דשרי גם בשתיה ותי' הב"ח ונקה"כ דשאני חבית דהוי כלי אורך ודמו לנגיעה אבל באבן לא דמי לנגיעה וא"כ אינו משום כחו אלא משום דדמי לנגיעה וכ"ז דלא כהרי"ף דלא ספק את ר"א כלל משום דפסק דכחו אסור ואולי י"ל דכמו בחיבורין אסור ור"א פליג על כחו

והי' מק' לומר דהרמב"ם לשיטתו שפסק דכחו אוסר בהנאה וה"נ בזריקה אסור בהנאה אלא דקשה שהרי השו"ע פסק דבזרק אבן אסור רק בשתיה ועוד שהרי במזיגה אסור רק בשתיה ואף דהוי כזריקה

ובמגע עכו"ם וכחו של גוי שאוסר ביין יל"ע הם משום דהוי דרך ניסוך בכך או משום דהוי גזירה אטו מגע והנה ברש"י כ' שמגע אסור בהנאה רק בשכשוך ומבואר א"כ דמגע ללא דרך ניסוך אינו אוסר בהנאה

ובדין כחו יל"ע האם אוסר משום גזירה אטו מגע או משום דיש בו חשש ניסוך וא"כ רק בדרך מנסכין אסור ובגמ' מבואר דלר"א שרי אף בשתיה באינו דרך ניסוך ובדין כחו נח' הראשונים אם אסור בהנאה וברש"י יש שני לישנות ועי' מש"כ לעיל ובת"ה כ' דכחו אסור בהנאה והביא את דברי הר"י שדרך מנסכין וכ"כ הרמב"ם פי"ב וא"כ לפי הר"י ודעימיה יש איסור הנאה בכחו משום דהוי דרך ניסוך ולא הוי גזירה אטו מגע אולם ברא"ש כ' דבהוריק היין אסור בשתיה ומשום היינו דאין מנסכין שלא בפני ע"ז אלא משכשכים וא"כ מבואר ברא"ש דאינו דרך ניסוך אך א"כ קשה למה אסור בשתיה והרי לר"א אם אינו דרך ניסוך מותר אף בשתיה ואפ"ל דבהורקה יש חשש מגע וכמו שכ' התוס' לעיל לענין מזיגה דיש בו חשש נגיעה וא"כ וי"ל עוד דשלא בפני ע"ז הוי דרך ניסוך אלא דאין חשש כ"כ כיון דאין דרכן כך ולכן מהני אם אסרהו רק בשתיה ואילו בשכשוך הזיקא לפי ר"א אינו דרך ניסוך כלל ולכן שרי לגמרי אולם בשכשוך ידיו אוסר בהנאה כיון דהוי חשש יותר לניסוך

וכעי"ז כ' הראב"ד לענין מגע ללא שכשוך דרק בשכשוך אסור בהנאה אך אם לא שכשך אין מנסכין כן אלא מעט ולכן אסרוהו רק בשתיה

וכ"נ גם ברש"י לעיל בד' נט' ע"ב ד"ה אסור דבמזיגת יין ע"י גוי אסורה בשתיה משום כחו וכ' רש"י דאינו אסור בהנאה דלא עדיף ממגע שלא בכונה ואם כחו הוא טעם בפנ"ע משום חשש ניסוך מה ראיה יש במגע שלא בכונה אע"כ דיש גם גזירה אטו מגע בכחו ולכאורה רש"י סותר עצמו ממש"כ להלן דשכשוך בכלי דאסור משום דרך ניסוך לר"פ והרי כ' דאסור משום כחו אע"כ דיש שני אופנים בכחו יש חשש ניסוך ויש משום גזירה אטו מגע

אולם בתוס' בד' נז' כ' דמגע ע"י ד"א שלא בכונה אינו אסור בהנאה וכ' הר"ן דס"ל דהוי ככחו וא"כ אינו ענין כלל לחשש ניסוך דהוי רק כגזירה אטו מגע

והשו"ע בסי' קכה' פסק דכחו אוסר רק בשתיה וברע"א שם הוכיח כן מהגמ' דההוא ינוקא דמותר לדרוך עם הגוי בציירנא לידיה דגוי ואף דהוי כחו אע"כ דמותר בהנאה וכ' שם דכ"כ הרמב"ם והק' דא"כ למה כ' הרמב"ם דכחו אוסר בהנאה והסיק בצ"ע

ואולי י"ל דאם הוא דרך ניסוך אסור אף בהנאה אבל בדריכת ענבים דאינו דרך ניסוך והוי רק גזירה אטו מגע או משום דאין בו כ"כ חשש ניסוך וא"כ אסור רק בשתיה, ועי' בק"נ בד' נה' שהק' דלמה לא פירשו ש"ר כרשב"ם במשנה שדורכין עם העכו"ם אסור משום כחו והרי לכו"ע כחו אוסר כדאי הכא ולכאורה ל"ק שהרי דריכה משום כחו ומותר בהנאה, אע"כ שנקט הק"נ דאין נ"מ בין דריכה לבין הורקה, אולם יש לדחות כל הנ"ל שהרי החזו"א בד' נה' (עי' מש"כ שם) הוכיח דגם בדריכת ענבים הוי דרך ניסוך

הרמב"ן בד' נט' הביא את שיטת הראב"ד דבאתרוגא גם אם שכשך אינו בהנאה רק בשתיה והק' הרמב"ן א"כ למה בטפח שלא ע"מ להטפיח אסור הרי א"א לשכשך ותי' הראב"ד דיש מיעוט מנסכין ללא שכשוך ולכן אסור בשתיה וכן בשכשוך ללא כונה אוסר בשתיה אבל ללא שכשוך וללא כונה מותר לגמרי והרמב"ן תי' דשכשך את היין בגת למטה

דף עב'

בענין ניצוק

בגמ' מבואר דאם ניצוק חיבור כשיש יין אסור בכלי התחתון העליון נאסר בניצוק וכ' הרשב"א בת"ה בעמ' סד' ע"ב דרק שהיין האסור בהנאה יש ניצוק ולכן רק שיש ביין כדי להטפיח אוסר וכ"פ השו"ע , ובטור הביא די"א דגם באין בו כדי להטפיח יש בו ניצוק ואף דאסור רק בשתיה

ובגר"א בסי' קכו' סק"ט דייק מרש"י שכ' יין שבקרקעיתה דס"ל כת"ה והריטב"א הביא מהרא"ה כת"ה דרק שהיין אוסר בהנאה יש ניצוק דאל"כ אין יכול לאסור היין כיון דבטל, עי' בש"ך בסי קכו דאף דרק יין האסור בהנאה אוסר בניצוק אבל יין של מגע גוי בזה"ז דאוסר רק בשתיה אין קולא זאת כיון דמעיקר הדין אוסר בהנאה

תוס' הקשו למ"ל עכבת תיפו"ל דהכלי טעון ניגוב ותי' תוס' דיש נ"מ בין עץ לחרס או דרק של גוי טעון או רק במכניסו לקיום ובר"ן תי' דבעכבת לא נאסר היין בהנאה דבניגוב אסור רק בשתיה ועוד הביא בשם אחרים דגם הכא לאסור בשתיה ובתוס' מבואר דע"י ניצוק אסור רק בשתיה ולא בהנאה מדלא רתי' התוס' כמו הר"ן מבואר דס"ל דהכא אסור רק בשתיה וברא"ה כ' דבאין בו עכבת מותר כיון דניתייבש היין לא נאסר כיון דאין בו בית קיבול

תני שפסחתו וכ' הראשונים דר"ח מספקא ליה מה הדין בניצוק וצ"ע מדתני פסחתו ע"כ דנצוק שרי ותי' החזו"א דלפי מש"כ התוס' דאין יין במשפך א"כ הוי חידוש יותר מניצוק ועי' בתורי"ד וברש"ש וברש"י דבפסחתו מחובר ליין בחבית ונאסר מדין אשבורן ועי' חזו"א

ובתוס' ד"ה פסחתו כ' דהחי' הוא דאין יין במשפך ואפ"ה אסור ובמהרש"א נקט דאין יין כלל ואפ"ה אוסר וס"ל דהוי גזירה ובמהר"ם כ' דאולי יש בו מעט יין אולם בר"ן ועוד ראשונים כ' דעקבת מלשון עקב והיינו לכלוך יין ולא כתוס' דהוא סוג של כלי

בגמ' אי' המערה מחבית לכוס וכו' ובה"א נאסר מדין ניצוק, והק' החזו"א א"כ למה אין נאסר גם היין בחבית ותי' דקטופי מקטף א"כ למה נאסר משפת החבית ומטה ותי' דלפני שמפסיק הקילוח נאסר

תרגמא ר"ש בעכו"ם המערה כח עכו"ם מדרבנן הוא דאסיר ההוא דנפיק לבראי גזור בו רבנן ההוא דלגואי לא גזור בו רבנן

הראשונים לעיל בד' ס' כ' דקרקוש הכלי הוי ככחו ונאסר היין והת"ה הק' ע"ד דבגמ' כאן אי' דע"י שכשוך אין נאסר היין בכלי, ותי' הכס"מ תי דבשכשוך טפי נאסר מה שבפנים, והחזו"א תי' דהורקה אינה שכשוך

ובחי' הראב"ד שדעתו רק על היין שיצא ולפ"ז י"ל דהיין בכלי ודאי דעתו עליו ואסור כן ועי' בספר הישר (בשיטת קמא עמ' א' תתכד') שכ' דגו מנא לא נאסר משום כחו דאין ניכר בו כחו של גוי א"כ ואולי לפי"ד יש ליישב את קו' החזו"א ויש שדייקו הגמ' דגו מנא לא גזור רבנן והיינו דלולי זה היה מק' לגזור ואף דאין הדרך לנסך כן וי"ל דהדרך אלא דעפ"י רוב

הרא"ש בסי' יג' הוכיח מכאן דכחו בהורקה אינו אוסר בהנאה וז"ל אלמא דאינו אוסר מה"ת, ובהמשך דבריו כ' מיהו תימה למה אינו אסור בהא הרי דרך ניסוך כך בפנים ותי' הרא"ש דשמא אין דרך הגוים לנסך אלא בפני הע"ז ורק בשכשוך מנסכין שלא בפני הע"ז והק' הפ"ח על מש"כ הרא"ש דאינו אסור מה"ת הרי גם במגע אינו אסור מה"ת ואולי י"ל דמגע יש חשש מה"ת כיון שדרך הגוי לנסך בשכשוך גם שלא לפני הע"ז ולכן גזרו הגם שמדינא אי"צ לחשוש לכך אבל בניסוך אין דרכו של גוי לנסך בשפיכה רק בפני הע"ז ואינו גזירה אטו החשש מה"ת ועי' בריטב"א כאן שעמד ע"ד הגמ' דכחו רק דרבנן ותי' הריטב"א דבנגיעה הוי חשש שמא ינסך אבל בכחו עפ"י רוב אין מנסכין ומשמע דאם מנסך בכונה הוי מה"ת

והחזו"א כ' דמשמע בגמ' דכחו הוי דרבנן גם אם ינסך בכונה לשם ע"ז וכמש"כ הרא"ש וביאר שם דאף דהוי א' מד' עבודות אפ"ה שרי דכעין פנים הוא ע"ג מזבח ורק במנסך ע"ג בימוס אסור מה"ת ועי"ש שכ' דלפי"ז במשכשך בכלי צ"ל שהכלי עושה בימוס ואולי י"ל באו"א דכיון שדרכו בכך וכמש"כ הרא"ש א"כ חייב גם אם אינו בימוס

ובתורי"ד במהדו"ק כ' כהרא"ש הנ"ל אולם במהדו"ת כ' דאין ראיה מהגמ' להתיר כחו בהנאה אלא כונת הגמ' דהוי דרבנן כיון דלא שמעינן ליה דניסך בוכנה וסתם מחשבת עכו"ם אינה לע"ז ולא ניסך לפני הע"ז א"כ הו דרבנן ואלי י"ל דכונתו דאף לפי הר"י דהורקת היין הוי ניסוך אין הכנוה דהוי אוסר מה"ת בודאי כיון דלא נעשה לפני הע"ז וכמוש"כ הרא"ש ורק בשכשוך דרכן בכך גם שלא לפני הע"ז אבל ניסוך אין דרכו בכך אא"כ שמעינן ליה מפורש ולכן כחו הוי דרבנן ואילו שכשוך דרכם לעשות כן אף לא לפני הע"ז וחמיר טפי

ברש"י כ' דקיי"ל כר"ש דגו מנא אינו נאסר דלית מאן דפליג עליה והקשו הר"ן הרי רש"י דנאסור היין בפנים מדין ניצוק ותי' דסובר דבכחו לא גזרו דין ניצוק ולכאורה הביאור הוא דהוי חומרא ע"ג חומרא

ולעיל בד' נו' ע"ב כ' התוס' דהיה מעשה דגוי היוצק יין מחבית לכלי ואסר רש"י את היין בכלי העליון מדין ניצוק והק"נ שם באות ח' כ' דהרא"ש העתיק את מעשה דרש"י אך לא ס"ל כן שהרי הרא"ש עצמו כ בסוגיא כאן דאין ניצוק בכחו וכ' דבאמת לק"מ דמה שכ' רש"י דהל' כר"ש היינו באופן דקטף קטופי ולכן גו מנא לא נאסר אבל בניצוק נאסר ועי' בספר הישר שהביא בשם ר' יצחק דגם על מקטף קטופי יש ניצוק כיון דמה שיוצא מיד קודם שמפסיק הקילוח נאסר ואוסר בניצוק

ובספר ההשלמה (עמ' א' תתכה' בשיטת קמאי) נקט בדברי רש"י דכוחו אסור בהנאה ויישב את דברי רש"י באופן נפלא דמה שכ' רש"י שהל' כרב ששת דאף דכוחו אסור בהנאה היין גו מנא לא נאסר בהנאה אבל גו מנא אסור בשתיה משום ניצוק

ויש להעיר עוד במעשה דרש"י דאם נימא דבכחו נאסר רק שתיה א"כ סותר למשה שדייק הגר"א בדברי רש"י בסוגיין שסובר כמו הת"ה דרק יין האסור בהנאה אוסר בניצוק וכמוש"כ לעיל עי' בהמשך מה שיישיבנו בזה

תוס' כ' דניצוק בטל בס' אולם אם נוגע הגוי בקילוח נאסר היין ואין בו ביטול והיינו דבנוגע הגוי בניצוק הניצוק אסור מדין מגע ולא מדין תערובת והיינו דיש שני דינם בניצוק א' דהוי כתערובת וביצק ישראל לכלי של גוי ובזה איירי הגמ' ועוד דין חיבור דכאילו נוגע בכולו ועי' לשון רש"י להלן בעמ' בד"ה אגישתא שכ' והוה ליה כנוגע בחבית ושם איירי בדין ניצוק כמבואר בגמ' וקרי ליה נוגע בכולו

אולם הראב"ד בתמים דעים בסי קיא' הובא בש"ג כ' דגם כה"ג ימכר חוץ מדמי יי"נ וכ' משום שניצוק אסור משום תערובת ולא משום מגע וכ"כ הת"ה בעמ' סג' וכ"פ השו"ע בסי' קכו' והק' הש"ך סקי"ג למה לא פסק כתוס' והראב"ד שם הביא ראיה לכך ממעשה דברזא דאין נאסר היין מעל אצבעו משום ניצוק ועי' בראשונים שם שכ' דבאמת קאי כמ"ד דניצוק אינו חיבור

הריטב"א כ' דניצוק אינו מטעם נגיעה אלא מטעם חיבור לכן אין העליון נאסר בהנאה וכ' דלכן אם העליון מזוג במים אין בו דין ניצוק כיון דרואין את המינו כמי שאינו ומין במינו ודבר אחר אומרים סלק את מינו כמי שאינו ואף דאין ס' במים מנגד היין האסור כיון דס' בעי מחמת הטעם והכא ליכא טעם וכ"פ השו"ע בסי קכו' שכ' דאם היין מעורב בענבים אומרים סלק

ובשיטות הסוברים דרק שהיין אסור בהנאה יש ניצוק בפשטות הוא משום דק שיש חומרת יי"נ יש ניצוק וכשאסור בשתיה אינו בחומרת יי"נ

אולם הריטב"א כ' טעם אחר דעיי"ש עוד בשם הרא"ה דלפי דאין נותן טעם בניצוק לכן רק שהיין התחתון אוסר בהנאה ויש ניצוק ולא שאסור בשתיה דאין בעליון נ"ט ובניצוק האש לא נתן בו טעם

ולכאורה יש נ"מ לדינא בין הביאורים הנ"ל דרק ביין האסור בהנאה יש ניצוק אם הוא משום חומרא או כביאור הריטב"א דאין בו נ"ט דלפי הטעם דרק ביין השיש בו חומרת יי"נ ואסור בהנאה יש ניצוק ה"ה אם מערה הגוי יין ונאסר ע"י כחו בשתיה אין ניצוק ואילו לפי הריטב"א מה דאין בו נ"ט הוא רק סברא לענין תערובת אבל לענין אם עירה הגו יין ונאסר ע"י כחו בשתיה אפ"ל דגם הניצוק נאסר בשתיה כיון דהוי חיבור וכסברת התוס' דע"י ניצוק נגע בכולו

ולפי"ז יש ליישב מה שהקשינו לעיל על מעשה דרש"י דאם רש"י סובר דרק שנאסר בהאנה יש ניצוק א"כ למה במעשה דרש"י אסור בניצוק הרי הוי כחו דאסור רק בשתיה וי"ל עפ"י הריטב"א הנ"ל דנאסר בכחו ע"י ניצוק שמערה ולא דמי למה דיין האסור בשתיה אין אוסר בניצוק דהנירוק שעירו עליו ועימ מש"כ בד' ע' ע"ב במעשה דההיא רביתא ומש"כ בדעת התוס' שם

אולם עדיין קשה שכ' התוס' שם דאם עירה מהחבית לקנקנן שנאסר בניצוק הוי נב"נ וצ"ע שהרי היין אסור רק בשתיה ולמה הוי נב"נ הרי הקנקן אסור רק בשתיה

והנה הראשונים כ' בדעת רש"י דבניצוק אין נאסר תוך הכלי דגו מנא לא גזור רבנן ושמעתי להק' לראשונים שסוברים כת"ה דרק ביין שאסור בהנאה נאסר בניצוק א"כ למה צ"ל דגו מנא לא נאסר הרי היין שיצא אינו אסור בהנאה אולם לפי הנ"ל א"ש דכ"ז בניצוק מדין תערובת אבל מדין מגע או ניסוך נאסר הניצוק גם אם אסור רק בשתיה

הרמב"ן הק' על הרי"ף דאיך נאסור היין בהנאה ע"י ניצוק והרי הל' כרשב"ג דס"ל דיכול למכור היין חוץ מדמי יי"נ שבו והכא הרי אין בו דמי יי"נ (וכוונתו דיש בו רק מעט יי"נ) ותי' דאף אם יש בו רק טיפה של יי"נ צריך שיאמר שמוכר לגוי חוץ מדמי יי"נ וכ"ה הר"ן והרשב"א חלק ע"ד ותי' דאיירי הכא ביי"נ גמור דגם לרשב"ג אסור כולו והביא די"א הכא אסור רק בשתיה ועי' בקה"י סי' כח' מש"כ בענין זה

הרמב"ם פי"ב הי"ב כ' נטל כלי של יין והגביהו ויצק היין נאסר שהרי בא מכחו והכס"מ הביא מרי"ו שפסק דגם מה שנשאר בכלי אסור משום ניצוק ודלא כר"ש, וכ"כ בחי' הראב"ד בסוגי' דמה שאמר ר"ש דגו מנא אנו נאסר הוא רק לדחות שאין ראיה שניצוק חיבור אבל באמת ניצוק חיבור, וכ"ה ת"ה בעמ' סג' ע"ב מהראב"ד אולם הת"ה חולק דאסור רק בשתיה

והק' הת"ה על הראב"ד דהל' כרשב"ג דיכול למכור חוץ מדמי יי"נ וכן הקשה הב"י בסי קכו' על הרמב"ם הנ"ל, ובלח"מ שם ובדרישה בסי' קכו' תי' שניצוק חמור יותר דכיון דעומד בפנ"ע ואינו מעורב א"כ אינו מתבטל והבאנו לעיל שבתמים דעים כ' הראב"ד דאינו נאסר בהנאה בראב"ד בתמים דעים בסי' קיא' ולא כמשו"כ בחי' דנאסר בהנאה ועמדו האחרונים על הסתירה (במקו"ח ועי בחזו"א בסי' מז' סק"ה)

והב"י הק' ע"ד הטור שהביא די"א דאסור כולו בהנאה והק' דאיך נאסור מה שבכלי ע"י ניצוק הרי אין בו יין כלל והוי כאילו אומר חוץ דמי יי"נ שבו שהרי אין בו יי"נ והק' הט"ז בסי' קכו' סק"ו הרי גם על הב"י קשה קו' זו במה שכ' דאם יש בו ס' במים אין נאסר בניצוק והק' הט"ז הרי גם באין בו ס' אין בו טעם ולמה יאסר ותי' הט"ז דחשבינן לניצוק כאילו הוא רותח בו בליעות ולכן כולו נאסר כמו ע"י בליעות

ובמאירי כ' לבאר את שיטת הראב"ד (בשם גדולי המפרשים) שמה בכלי נאסר בהנאה ואעפ"י שניצוק לסתם יינם אינו אוסר בהנאה יראה לי מ"מ שאף זה חמר מניצוק שכולו נקרא כחו בכונה ודרך ניסוך בכך

ובסוגיא דברזא דאי' לעיל דנח' אם היין בחבית אוסר דלר"פ בל"ק אסור רק מה שבברזא ולפי ל"ב דר"פ אסור מן הברזא ולמעלה ולחכמים כולו אסור ובר"ן על הרי"ף הקשה על הרמב"ם דאיך פסק כר"פ הרי ניצוק חיבור וחיבור היין בחבית לא גרע מניצוק וכן קשה על רש"י שכ' דאין הל' כר"פ דקאי כר"י והל' כחכמים שהם רבים וק' למה לא הכריע רש"י דאין הל' כר"פ שהרי להל' ניצוק חיבור ואף ר"י בטבו"י יוכל לסבור דביי"נ אסור מדין ניצוק

ואולי י"ל דרש"י לשיטתו דא"א ניצוק רק ביין האסור בהנאה ורש"י שם פירש דהיין אסור בשתיה משום דלא שכשך ולא כש"ר אולם עדיין קשה על שיטת הרמב"ם למה אין ניצוק

דף עב' ע"ב

בענין כחו של עכו"ם

הרא"ש בסי' יג' הוכיח מכאן דכחו בהורקה אינו אוסר בהנאה וז"ל אלמא דאינו אוסר מה"ת, ובהמשך דבריו כ' מיהו תימה למה אינו אסור בהא הרי דרך ניסוך כך בפנים ותי' הרא"ש דשמא אין דרך הגוים לנסך אלא בפני הע"ז ורק בשכשוך מנסכין שלא בפני הע"ז והק' הפ"ח על מש"כ הרא"ש דאינו אסור מה"ת הרי גם במגע אינו אסור מה"ת ואולי י"ל דמגע יש חשש מה"ת כיון שדרך הגוי לנסך בשכשוך גם שלא לפני הע"ז ולכן גזרו הגם שמדינא אי"צ לחשוש לכך אבל בניסוך אין דרכו של גוי לנסך בשפיכה רק בפני הע"ז ואינו גזירה אטו החשש מה"ת

ובריטב"א כאן עמד ג"כ ע"ד הגמ' דכחו רק דרבנן וביאר הריטב"א דבנגיעה הוי חשש שמא ינסך אבל בכחו עפ"י רוב אין מנסכין ומשמע דאם מנסך בכונה הוי מה"ת

והחזו"א כ' דמשמע בגמ' דכחו הוי דרבנן גם אם ינסך בכונה לשם ע"ז וכמש"כ הרא"ש וביאר שם דאף דהוי א' מד' עבודות אפ"ה שרי דכעין פנים הוא ע"ג מזבח ורק במנסך ע"ג בימוס אסור מה"ת ועי"ש שכ' דלפי"ז במשכשך בכלי צ"ל שהכלי עושה בימוס ואולי י"ל באו"א דכיון שדרכו בכך וכמש"כ הרא"ש א"כ חייב גם אם אינו בימוס

ויש להקשות לשיטת הר"י לעיל דרך מנסכין בהורקה ולכן נאסר בהנאה א"כ למה הורקה הו רק דרבנן וכי מ"ש מכל מגע

ובתורי"ד במהדו"ק כ' כהרא"ש הנ"ל אולם במהוד"ת חזר בו והסיק כהר"י וכ' דאין ראיה מהגמ' להתיר כחו בהנאה אלא כונת הגמ' דהוי דרבנן כיון דלא שמעינן ליה דניסך בכונה וסתם מחשבת עכו"ם אינה לע"ז וכן לא ניסך לפני הע"ז ואולי י"ל דכונתו דאף לפי הר"י דהורקת היין הוי ניסוך אין הכונה דהוי אוסר מה"ת בודאי כיון דלא נעשה לפני הע"ז וכמוש"כ וכן עי' בר"ן לעיל בד' הרא"ש ורק בשכשוך דרכן בכך גם שלא לפני הע"ז אבל ניסוך אין דרכו בכך אא"כ שמעינן ליה מפורש ולכן כחו הוי דרבנן אבל במגע כיון בשכשוך שדרכם לעשות כן אף לא לפני הע"ז חמיר טפי ובאמת דהר"ן לעיל שהביא את שיטת הר"י וסה"ת דבהורקה אוסר בהנאה משום דהוי דרך ניסוך כ' בסה"ת דרק לפני הע"ז דרכן בכך וא"כ אף להר"י אין דרך שלא בפני הע"ז ואעפי"כ אסור בהנאה

ובגמ' לעיל בד' נח' אי' דכחו בלי כונה שרי ואילו במגע בלי כונה אסור בשתיה ולשיטת הר"י קשה דמ"ש כחו ממגע וי"ל עפ"י הנ"ל דגם הר"י מודה דאין דרכם לנסך שלא לפני ע"ז בהורקה ולכן הקילו בו

והיוצא מהנ"ל שיש מח' ראשונים בגדר גזירת כחו דלפי הראשונים דפליגי שסוברים דכחו אוסר רק בשתיה אינו משום חשש ניסוך אלא משום גזירה אטו מגע ואילו הר"י ודעימיה ס"ל דאסור משום שכן דרך המנסכין הוי חשש ניסוך וכן עי' בר"ן לעיל בד' נח' ע"ב במשעה דריו"ח בן ארזא שכ' דרק במגע אוסר בהנאה כיון משום גוזרת בנותיהם והיא עיקר התקנה אבל בכחו אסור רק בשתיה דהוי רק גזירה וכפשוטו היינו דהוי גזירה אטו מגע

ובגמ' בד' ס' אי' דלפי ר"א מקרקש בזיקא שרי בשתיה כיון דאין דרך ניסוך כן ומשמע דבכחו שאינו דרך ניסוך שרי וצ"ע על הרא"ש ודעימיה

והא דאי' בגמ' הנ"ל דבאין דרך מנסכין שרי היינו רק בכחו אבל במגע אסור בשתיה גם אם אין דרך מנסכין כן שהרי במגע שלא בכונה כלל או בנפל ליין אסור בשתיה וכן מבואר משיטת רש"י דרק ע"י שכשוך אסור בהנאה אבל ע"י מגע לבד אסור בשתיה ומשום שדרך ניסוך הוא רק בשכשוך וא"כ בכחו אסור משום שרק שדרך מנסכין כן אסור אבל במגע אסור מבואר דאוסר במגע בשתיה גם ללא דרך ניסוך כלל אולם עי' בראב"ד בד' נט' שכ' דאם הוי דרך ניסוך יותר אסור בהנאה אבל אם אינו דרך רק מעט מנסכין כן אסרוהו רק בשתיה וא"כ אפשר לדחות את הראיה מדברי רש"י

עוד יש להביא ראיה דמגע אוסר בשתיה גם ללא דרך ניסוך מהא דדריכה ברגל אינו אוסר בהנאה משום מגע ופי' הראב"ד שם דהוי דרך בזיון ואעפי"כ אסור בשתיה

והנה הרא"ש כ' דשפיכת היין שלא לפני הע"ז אינו דרך ניסוך ולכן אינו אוסר בהנאה ואעפי"כ אסור בשתיה ולכאורה יש ראיה מדבריו דלאיסור שתיה אי"צ דרך ניסוך אך א"כ צ"ע דמ"ש מזיקא דשרי בשתיה משום דאין דרך ניסוך וי"ל דאף דאינו דרך ניסוך שלא בפני הע"ז אבל הוי מעשה ניסוך ולכן אסרוהו אטו ניסוך

ועי בחזו"א בסי' מט' ו' שהביא עוד ראיה לכך דכחו אוסר רק דרך מנסכין מהא דאי' בד' לג' דאם שופך הגוי יין לטיט לאיבוד אינו אסור וכ' הראשונים משום דאין דרך מנסכין כן ואעפ"כ אם נגע הגוי בניצוק נאסר היין וע"כ דבכח נאסר רק בדרך ניסוך ומגע אסור גם ללא דרך ניסוך ועיי"ש בש"ך שכ' דאם הגוי שהוריק גם נגע אין נאסר שביטל מחשבתו ויל"ע

ובחזו"א הביא עוד ראיה מהא דאי' בד' נט' ע"ב דבהוליך ענבים בסלים ושפך הענבים עם היין לגת שרי בדיעבד וכ' הת"ה בעמ' מז' משום דאין דרך מנסכין כן

ולכאורה יש ראיה מכך שבדריכת ענבים ע"י נאסר משום כחו כמבואר בד' ס' במעצרא זיירא אבל דריכתן כנראה דהוי דרך ניסוך ולולי דברי החזו"א י"ל דבדריכת ענבים כיון דיש כאן מעשה של המשכת היין כעין שפיכה גזרו אטו שפיכה

ומכל הנ"ל כ' החזו"א דאף דבראשונים יש לשונות שכחו אסור ביי"נ אבל אין גדר האיסור דכחו של עכו"ם הוא סיבת האיסר אלא הסיבה היא משום דהוי דרך ניסוך אבל אם יעשה כח דאינו דרך ניסוך כלל שרי ואף דשלא בכונה שרי צ"ל דהו הרחקה טפי ולכאורה צ"ע מדריכת ענבים דאסור אף דאין דרך ניסוך כן אולם עי' במש"כ החוז"א בד' נו' ע"א דהוכיח דהוי דרך ניסוך וכן נראה ממש"כ הת"ה דרק בשפך הענבים אינו דרך ניסוך

ומצינו עוד נ"מ במגע לכחו דמגע שלא בכונה אסור בשתיה ואילו כחו שלא בכונה שרי בשתיה ובשלמא לפי הר"ן דמגע אסור משום בנותיהם א"ש אבל לפי הראשונים דאסור משום חשש ניסוך מ"ש כחו ועי' להלן שנבאר את שיטת הר"י בזה

אולם נראה להביא ראיה דגם אם אינו דרך ניסוך אסור בשתיה משום מדברי ר"ת דמגע ע"י ד"א בלא כונה שרי וכ' הר"ן דשם חדש קרא לו יעקב כחו ואם כחו אסור משום דרך מנסין מה עינו למגע ע"י ד"א וע"כ דהוי גזירה אטו מגע וכבר עמד ע"כ חזו"א שם ועי' מש"כ וכן נרא לביא ראיה מרש"י בד' נח' ע"ב כ' דבמזיגה אוסר משום כחו וכ' רש"י דאינו אסור בהנהא דלא עדיף ממגע ע"י ד"א שלא בכונה ואם נימא דבכחו אסור משום דהוי דרך ניסוך א"כ אינו ראיה ממגע ע"י ד"א שלא בכונה שהרי שם הכחו נעשה בכונה וע"כ דהוי כעין גזירה אטו מגע ולא עדיף ממגע שלא בכונה

ועי' בר"ן בד' נט' שכ' דכחו אוסר רק בשתיה דרק במגע אסור בהנאה משום גזירת בנותיהם והוא עיקר התקנה אבל כחו דאין בו אינו אלא גזירה ומשמע דהוי גזירה אטו מגע ולא משום דרך ניסוך אולם ועי' בחזו"א שם שכ' דגם לפי הר"ן אסור משום שדרך ניסוך כן ואולי י"ל דאף דאינו ורק משום חשש ניסוך כחו אבל רק אם עושה משמע ניסוך אסור בזה

ואולי י"ל ליישב את הסתירות בזה דאף דאין דרך ניסוך כן אבל צריך פעולת ניסוך וכעין מה שביארנו ברא"ש דאף דאין הגוי לנסך כן אבל הוי ממעשה נסוך ולכן אסרהו ואולי הוי רק גדר התקנה שלא כל פעולה אוסרת ורק בכחו שהוא דומה לניסוך ויל"ע אם הוא טעם התקנה דהוי גירה אטו סוך או דבאמת טעם האיסור בכחו הוא גזירה אטו מגע בשני אופנים על אלא דאסור רק באופן שיש מעשה ניסוך וזהו גדר האיסור

ועוי"ל דהא דאין דרך מנסכין כן שרי היינו רק באופן דא"א לנסך וכגון שנמצא בכלי וא"א לנסכו או במשליכו או במוליך ענבים מצינו וכעין ביין מבושל דאינו נאסר במגע כיון דאין מנסכין אותו דרך אבל ביין שהוא בר ניסוך אוסר בכחו גם באינו דרך מנסכין

ועוד נ"מ בין כחו ובין מגע עי' בסי' קכג' שאם דרך הגוי אסור בשתיה והק' הט"ז ע"ד הטור הרי כיון דטרוד הגוי בדריכה למה אוסר והרי הוי ככחו שלא בכונה מגע הק' נקה"כ הרי הוי בכונה אלא שהוי טרוד וכן עיי"ש ברע"א וכנראה שנקט הט"ז דכחו שאני דהוי גזירה אטו מגע וכל דהוי גזירה או דנימא דכחו אוסר רק בדרך נסכין ואין דרך מנסכין שטרוד

ועוד נ"מ בין מגע לכחו הוא בניצוק דכ' הראשונים בדעת רש"י דאף דניצוק חיבור אבל אינו אוסר מה שבכלי כיון דהוי כחו אבל אם נגע הגוי בניצוק נאסר מה שבכלי

ויש נ"מ דכחו לחומרא עפ"י מש"כ הרמ"א בסי' קכד' דבזה"ז מגע עכו"ם אין אוסר בהנאה וא"כ במגע דאסור רק בשתיה בזה"ז נחית דרגא ומותר לגמרי וכ' הט"ז בסקל"ב דבכחו גם בזה"ז אסור ודייק כן מהרמב"ם והק' רע"א שם דשיטת הרמב"ם דאסור גם בהנאה וא"כ אין ראיה שאוסר בשתיה בזה"ז וכ' רע"א דאף לפי הרמב"ם שרי לגמרי כיון הוי כחו ואין מנסך בכונה כלל ועי' חזו"א שביאר דברי ט"ז והחולקים

ואולי י"ל להט"ז דכיון דהוי ניסוך ממש וכעת הר"י אוסר בשתיה בזה"ז דרק עושהו שלא וכנת ניסוך אבל מעשה ניסוך הוי אף לחולקים על הר"י דאסור רק בשתיה אבל הטעם דאסור רק בשתיה הוא

דף עב' ע"ב

בת גישתא , קנישקנין

בגמ' אי' דשמעת מינה ניצוק חיבור ודחתה הגמ' דכולי חמרא דגישתא ובת גישתא גריר וברש"י ד"ה אנח כ' דאיירי שנגע בראש המקלח וכ"כ בפסקי הרי"ד אולם עי' בתוס' לעיל שכ' דאיירי שמונע מן היין מלצאת וכ"כ הרמב"ם בפי"ב הי"א דבת גישתא אסורה משום שמונע מן היין לצאת ובא מכחו וכונתו לבאר מה דאי' בגמ' דגריר דאסור משום דבא מכחו ולכן כ' שמונע היין מלצאת (ועי' בש"ך וט"ז בסי' קכד' דברזא אסור משום דמונע היין) ואילו ברש"י שמעתי לדייק דהוא כעין חבית ארוכה ולשיטתו פי' כן דלא איירי שמונע היין מלצאת אלא נוגע בקילוח וכ"פ בפסקי רי"ד דהוי כחבית ארוכה ולשיטתו

ובשיטת הרמב"ם הקשה הלח"מ שם שכ' דאסור משום דבא מכחו ותיפו"ל שהרמב"ם פוסק דניצוק חיבור (ונ"מ אם מספיק שיגע בקילוח ולא רק אם מונע מן היין לצאת) והביא מהב"י בסי' קכד' דבניצוק אין נאסר מה שבפנים והק' ע"ד שהרמב"ם כ' לעיל דיש ניצוק בכחו וכמוש"כ הכס"מ שם ולא כש"ר ובלח"מ תי' בשני אופנים א' דהוי כחו גרוע דא"א בו ניצוק חיבור ולא דמי לשאר כחו דיש בו ניצוק ועוד תי' דנצוק היינו בדבר שסופו לירד מאליו דרואים כאילו ירד אבל א"א ניצוק ביין שסופו לעלות כיון דאין עולה מאליו וכוונת הגמ' ש"מ ניצוק חיבור היינו בתמיה

תוס' לעיל הביאו בשם ר"ת ראיה דהל' דאין ניצוק חיבור מבת גישתא שדחתה הגמ' דגריר ובת"ה בעמ' סג' יישב הראיה דש"מ ניצוק חיבור היינו בתמיה דשם הוכיח מהגמ' דהיין אסור אף בהנאה והרי בניצוק אינו אסור אלא בשתיה וכמוש"כ הת"ה ולכן הק' הגמ' וכי ניצוק חיבור לאסור גם בהנאה דודאי אינו כן וא"כ אין ראיה מהגמ' דהל' היא דניצוק חיבור ועי' ברש"י ד"ה מפסק פסוקי כ' דבניצוק אסור לקלוט היין מקלח ולשתותו ומשמע דבניצוק אסור רק בשתיה

ולפי תוס' דס"ל דע"י ניצוק נאסר בהנאה דכאילו נוגע בכולו א"כ למה פשוט לרשב"א דניצוק אינו אוסר בהנאה הרי בב"ג איירי שנגע בו הגוי וע"כ דלא סובר כתוס' ולא מקרי מגע בכולו ע"י ניצוק וכן מבואר בת"ה בסוף השער דאם נגע הגוי בקילוח והיין העליון מעורב עם ענבים וחרצנים אומרים סלק ואינו נאסר וע"כ דאינו נאסר במגע

הב"מ בסי' קכד' סי"א הק' למה ב"ג נאסר בהנאה הרי אין שכשוך ותי' דהיין חוזר לאחוריו ע"י שמונעו מלצאת ועי"ש שהק' על רש"י למה יאסר בניצוק בב"ג הרי כחו אין נאסר בהנאה לדעת רש"י ותי' כמש"כ הת"ה דהגמ' שאלה בתמיה אולם ברש"י לא שמע כן לא משמע דהגמ' פשטה השאלה (וכ"כ רש"י לעיל ד"ה פסוקי כ' פורש דלא יקלוט היין המקלח היין ולשתותו ומשמע דבניצוק אינו נאסר בהנאה)

קנשקנין בגמ' אי' דרק אם מבואר בגמ' דאינו נאסר כיון דאינו חוזר לחבית ורק שפסק אוסר והוכיחו תוס' מכאן דלהל' ניצוק אינו חיבור הר"ן תי' בשם הראב"ד דכיון דישראל יונק יחד עמו א"כ אין סופו של היין לחזור ולכן אין ניצוק עד שיפסיק ועי' בב"י שהביא משו"ת הרשב"א דא"כ שהגוי יונק לפני ישראל אסור שהרי הכל נאסר וכ"פ הרע"א בשו"ע על הט"ז סק"ז (ונראה בביאור הדברים דסופו לירד היינו שכל החבית נידונה ע"ש סופה שוה לעלות אבל שישראל התחיל לפניו אין סופה לעלות ועי' בחוז"א שכ' דהוי כיען ברירה) ועי ברמב"ן

בספר המכריע (להרי"ד בסי' לז' הובא בשיטות קמאי) כ' דיש ג' דינים ב"ג אסור משום דגריר ואפי' בלי ניצוק וניצוק וקנישקנין דשרי כיון דאין עולה מאליו רק ע"י מציצתו עלה וניצוק הוא רק שיורד מאליו אסור דבקנשקנין אם לא שואף ועי' במאירי

הט"ז בסי קכד' סק"ח כ' ביאר בקנשקנין באו"א דכ"ז דל משכשך אינו אוסר וכששותה אין משכשך ורק שמפסיק ונישמט מפיו הוא משכשך למטה וכיון דבא לקנקנים למטה מאליו יש בו ניצוק אבל בקנישנין עולה רק ע"י מציצה והסיק עפ"י הרשב"א כין דאין ידוע מהי קנשקנין ימנע מלשתות עם גוי

הר"ן בסוגיא דמינקת כ' דכל היין אסור משום בסיס וכ' ברע"א בסי' קכד' בט"ז סק"ז דמבואר בדבריו דהוא מדין ניצוק והק' רע"א הרי המחבר אוסר ניצוק רק בשתיה והכא אסור בהנאה וע"כ דהניצוק הכא הוא כיון דנגע בו הגוי וכשיטת התוס' דניצוק חיבור לענין נגיעה אולם הק' ע"כ שהרי השו"ע פסק כת"ה בסוף השער דאם יש חרצנים וזגים ביין העליון אמרינן סלק את מינו כמי שאינו וגם בנגע בו הגוי מותר וע"כ דלא ס"ל כהתוס' דע"י ניצוק מקרי נוגע בכולו וכן הוכחנו לעיל מהת"ה דנקט דגם שנוגע ביין לא נאסר רק מדין תערובת וא"כ למה אסור בהנאה במינקת ע"י ניצוק

ובעצם דברי הר"ן דמניקת אוסר מדין בסיס שמעתי להקשות ע"כ דא"כ למה בקנישקנין אין נאסר מדין בסיס ללא ניצוק ושמעתי לתרץ דהקנה בקנישקנין הוא מן הצד דאל"כ לא שייך לאדם אחד דלמצוץ בפנ"ע אם יש יותר מקנה אחד וכך כת' בעובדה ברורה

ובעצם מש"כ הט"ז בדעת הר"ן דהוא מדין ניצוק צ"ע שהיר הר"ן לעיל שם הקשה ע"ד הרמב"ם דלמה בברזא מותר בשאר החבית תיפו"ל דרי הוי ניצוק ואסור בשתיה ולפי"ד ה"ז דהוי מגע בכולו ויאסר אף בהנאה

רע"א בסי' קכד' סקל"ב בט"ז כ' דהא דאי' טיפה אוסרת ל"ד טיפה אלא הכונה למה שנמצא במינקת דכולו כנוגע בפיו ובחזו"א הביא תוס' בחולין שכ' דטיפה דוקא

הרמב"ם כ' דמינקת אינו אוסר מדין ניצוק אלא ע"י שחוזר היין לחבית וכ' החזו"א בסי' מט' דאינו נאסר מדין ניצוק כיון דלא נופל מאליו וכמשו"כ הרי"ד הנ"ל

וברמב"ם פי"ב הי"א וי"ב וי"ד כ' דכל החבית נאסרה ע"י המניקת שנפל לתוכה היי"נ וצ"ע למה נאסר הרי הוי רק תערובת וימכר חוץ מיי"נ ואין לומר דהוא מדין ניצוק וכמוש"כ הר"ן דהוי בסיס דא"כ למה הוצרך הרמב"ם לכך דהיין בא מכח וי"ל דבאמת ס"ל כהר"ן דהוי בסיס ליין האסור ולא מדין ניצוק ומש"כ הרמב"ם דאסור משום שבא מכחו היינו דס"ל דלאיסור הנאה בעי שכשוך ולכן רק בבא מכח והוי שכשוך ועוי"ל וכ"כ החזו"א דע"י הורקת היין שדוחפו בכח ע"י המינקת הוי כחו בכלו

מראי מקומות בסוגיות של שמירת היין דף סא' סט' ע' ועא'

דף סא'

מטהר יינו של עכו"ם

אי במשנה דישראל מטהר יינו של עכו"ם והק' האחרונים למה במטהר יינו של עכו"ם אינו אסור משום סתם יינם, שהרי סתם יינן אינו משום מגע עוכ"ם אלא משום בנותיהם (וד"ז תלוי במח' ואכמ"ל) ועי' במכתב שכ' ר' נפתלי מאמסטרדם לגר"י בלזר (הודפס בתחילת ספר יין מלכות והובא בספר פה"ב כאן, וכ' שם שקשה רק לר"ת שסובר דהמשנה איירי גם ביינו של גוי ואפ"ה מותר אבל לפירש"י דאיירי ביין של ישראל לא קשה) , וכ' שכבר דן בזה בשו"ת הח"ס ח"ו, וכ' שם דהמנהג להקל אולם בסופו של דבר נתקשה למה מותר ולעצמו מחמיר עכת"ד

וברש"ש בד' נה' כ' דבטיהר ישראל היין אין בו משום סתם יינם משום דהוי גמר מלאכה ע"י ישראל וכ"כ להדיא בחי' הראב"ד בד' לח' דאם לש הגוי עיסה ואפאה ישראל אין בו משום פת עכו"ם והביא ראיה לכך ממטהר יינו של גוי דשרי משום שעשאו ישראל, וכן עי' בספר הפרדס הובא בשטק"מ בד' ע"א ע"ב דאי' בגמ' שם בקנה הגוי היין ואח"כ נתן הדמים, הדמים מותרים משום דעד דנגע בייןלא הוי יי"נ וכ' דשמעינן מינה דאם קנה הגוי יין מישראל אין נאסר עד דנגע וא"כ לכל הראשונים הדין מפורש דאין בו סתם יינם

רש"י פי' המשנה דרישא איירי שכתב התקבלתי דמים והוי כיינו של ישראל ובזה מועיל פ"פ לרה"ר וכ' דאי"צ מפתו"ח ואילו רש"י לעיל בד' ס' ע"ב כ' דבכתב לו התקבלתי דמים בעי מפתו"ח, ובתוס' כ' דהם שני פירושים ועי' מהרש"א, ובר"ן כ' דהוצרך רש"י לפרש כן משום שהוקשה לרש"י מהסיפא במשנה דאי' שכתב לו הגוי התקבלתי דמים מותר ואילו בברייתא אי' דיינו של ישראל והישראל בחצר אחרת מותר רק במפתו"ח ולכן תי' רש"י בשני אופנים או דבעי גם פ"פ או דאיירי שיש לו מפתו"ח, והוכיח הר"ן כך ממה שפי' רש"י לעיל באו"א ורפיא בידיה דרש"י הפי בסיפא, והב"ח לעיל בד' ס' כ' דשניהם אמת בסיפא, והר"ן חלק ע"ד רש"י מהני פ"פ ללא התקבלתי

בתוס' הקשו לפירש"י למה מועיל ברוכלין המחזרים בעיירות הרי אין ידעים שהוא יינו של ישראל ותי' בתלמידי הרר"י דכיון שטורח הגוי לעשות יינו בטהרה מירתת, ועוד הקשו תוס' למה בנפקד מירתת הגוי הרי אין גוי ישראל בחצר ותי' בתהרר"י שבמפקיד יינו לגוי גם הגוים האחרים תופסים אתו כגנב עי' במקו"ח על השו"ע ובחי' הח"ס יישב דעת רש"י שסובר שתמיד בעי חותם א' כשיטת ר"א וא"כ אין צד להתיר רוכלין ללא חותם כלל ואילו תוס' לשיטתם לעיל ב' לא' פליגי

ובהא דהתקבלתי דמים הוי כיין של ישראל יל"ע אם הוא בבעלות ישראל, ברש"י כ' דאם כ' התקבלתי דמים הגוי מירתת דמפסיד (ועי הגה' הרש"ש בפירש"י דבלא כ' התקבלתי אינו מפסיד הגוי שציין למש"כ הרע"ב) וברש"י לא כ' שקנאו הישראל בדיני חו"מ וכ' הב"י בסי קלא' בשם שו"ת הר"ן סי' מ' דאינו תלוי בבעלות הגוי ביין בחו"מ אלא דכל שאין לגוי שייכת ביין גם אם היין של הגוי ולא קנאו הישראל שרי, וכן ביין של ישראל אלא יש לגוי שייכות ליין שיכול לעכבו אסור

שיטת ר"ת בתוס' דבעי תרתי פ"פ ומפתו"ח ואפי' בלא כתב לו התקבלתי, ובשו"ע בסי קלא' פסק כר"ת, ובכ' התקבלתי דמים לר"ת מהני במפתו"ח ללא פ"פ וכן בעומד בצד בורו מהני ביין וברשותו דהוי כמפתו"ח

ולכאורה אפ"ל דלא פליגי רש"י ור"ת רק ברוכלין דלרש"י מותר ולתוס' אסור אולם לדיאמ לא נחלקו שהרי לרש"י רק ביינו של ישראל מותר בפ"פ וכן אפ"ל דס"ל לתוס' וכן לרש"י אפ"ל דמועיל פ"פ ומפתו"ח ביינו של עכו"ם אולם עי' בפסקי התוס' שכ' להדיא שבפ"פ לרה"ר ודרין ישראל בעיר אם אמר הבעלים שמפליג היין אסור וא"כ פ"פ בפנ"ע לא מועיל לתוס' כשאין מפתו"ח ביד ישראל ואילו לרש"י מועיל בכה"ג, ונח' גם ביינו של גוי דלר"ת מועיל ואילו לרש"י כ' הש"ך בסי' קלא' סק"ה דלא מועיל אפי' בידו מפתו"ח ואפי' בפ"פ מכיון שדר שם הגוי והוי כאילו הגוי יושב בתוך ביתו ורק בשומר מועיל והרשב"א בת"ה ובשו"ת שהביא הש"ך שם כ' דאפי' בשני חותמות לא מועיל כה"ג ולא כר"ת

הר"ן הביא בשם הראב"ד כ' דהרישא לא איירי בהתקבלתי דמים אלא שדר הגוי בחצר אחרת ובפ"פ לרה"ר מותר כיון דמירתת להיכנס לשם דרך רה"ר (והדלת נעולה) ואף באין בידו מפתו"ח ובכתב הגוי התקבלתי אי"צ פ"פ לרה"ר אבל צריך צריך שיהא פ"פ למבוי

הת"ה כ' דרק בלא נמצא בבית עם היין אבל בנמצא עם היין אסור כיון דיש לו שייכות עם היין אבל שמכרו לישראל שרי כן יד אין דר הגוי בחצר ואי"צ פ"פ ולא כרש"י

וכ' עוד בת"ה דאם שכר הישראל הבית מהגוי אבל אם היה הבית של ישראל אפי אם הגוי דר באותה חצר הייין מותר ללא מפתו"ח ואפי אין הישראל דר בחצר ואפי עומד גוי בצד היין שרי כיון דנתפס עליו כגנב וכ"פ השו"ע סי קל' סע"י עיי"ש

הש"ך בסק"ד כ' דלכל הראשונים מועיל פ"פ ללא מפתו"ח כשאין הגוי דר בחצר ובמקו"ח שם כ' דבר"ן נראה דלר"ת אינו כן, ועוד כ' הש"ך בסק"ה שאם דר הגוי באותה חצר לא מהני לא מהני פ"פ לרה"ר אפיק במפתו"ח כיון שהוא יושב בפתח ולא כשו"ע

בתוס' כ' דגם בשני חותמות במק' חשש לא מועיל ואילו הר"ן כ' בשם הרמב"ן דשני חותמות הוי כ' כיושב ומשמר (ובתוס' כ' סו"ד דלפי' ר"ת לא אם קנה הגוי יין מישראל לשלחו למכור לא מועיל חותם ולבסוף התיר ושמעתי להק' דלמה רק לר"ת אסור הרי הגוי קנה היין ואף לרש"י אסור)

הר"ן הביא בין מח' בין הראב"ד לרשב"א במצא את הגוי עומד ליד החבית מה דינו האם כיון דכבר נכנס חיישינן משום שכבר נתפס כגנב או"ד עדיין מירתת ושרי

ובתוס' כ' דמה חלון רק ביום ולא בלילה והראב"ד כ' דם פ"פ היה רק ביום ובב"י בסי' קכח' הביא חולקים והש"ך בסי' קלא' פסק דרק ביום מועיל

הראב"ד כ' דפ"פ מועיל רק דרואה היין אבל הת"ה כ' דכין דהמירתת הוא משום שיראה ונכנס א"כ גם באין רואה היין שרי

עי' הסוגיא בד' לא' ע"א, ואי' בברייתא שם דיין של ישראל שהניחו בבית הלקוח מעכו"ם דלר"א שרי במפתח או חותם וחכמים אוסרים ועיי"ש בתוס' ובראשונים שיש גרס' מפתח וחותם וי"ג או חותם ובגמ' נח' האמוראים אם לר"א בעי חותם א' או בעי שני חותמות

סיכום השיטות בסוגיין, לרש"י יינו של ישראל (כאילו התקבלתי) פ"פ או מפתו"ח מותר

לתוס' יינו של גוי פ"פ ומפתו"ח מותר

לתוס' ביינו של ישראל כ' בפסקי התוס' מותר במפתו"ח ולא בפ"פ

לרש"י יינו של גוי ופ"פ ומפתו"ח כ' הש"ך בסק"ד דלא מהני

שיטת לת"ה יינו של גוי ופ"פ מועיל אא"כ דר הגוי בחצר דאסור

לת"ה יינו של ישראל מועיל בפנ"ע

לת"ה בית בבעלות הישראל ושם בו יינו ודר גוי בחצר שרי

שכר או לקח ישראל בית מגוי להניח בו יינו מותר אם לא דר הגוי בחצר

וכשאין מועיל פ"פ ומפתו"ח אי' במשנה דמועיל שומר (ובגדרי נכנס ויצא עי' להלן בד' סט') ונח' הראשונים אם מועיל שני חותמות לר"ת לא מועיל ולר"ן מועיל ושמעתי להקשות לפי ר"ת מ"ש ממה שכ' התוס' לעיל בד' לא' דכשאין מועיל חותם א' כגון בחשוד או בשלוח ע"י גוי ובשני חותמות מועיל

הפקיד הישראל יינו אצל עכו"ם, סוגיא בד' לא', בברייתא אי' שם דלר"א מותר במפתח וחותם חכמים אוסרים ומבואר שם דלר"א מועיל בחותם א' וא"כ צ"ל מפתח או חותם ובדעת חכמים נח' שם בגמ' האם צריך שני חותמות או דלא מהני כלל חותם ס"ל כחכמים כאן דבעי שומר ועי' שם בתוס' וראשונים אם היינו מפתו"ח יחד או מפתח או חותם וברש"י לעיל בד' ס' כ' מפתח או חותם

ובעיר שיש בה ישראל והוי פ"פ לרה"ר נח' הראשנים כמה ישראל בעי בתוס' (בע"ב) כ' דמועיל ע"י ישראל א' ומבור גם דאי"צ דוקא בעל היין ולת"ה ור"ן בעי כמה ישראלים

הא דאי' לעיל בד' ס' ע"ב דבבור של ישראל היין מותר כ' בתוס' דמותר משום יש תרתי לטיבותא יינו של ישראל וברשות ישראל וב"י כ' דמותר משום דהוי פ"פ

דף סט' ע"א -ע"ב

משנה דף סט' רש"י דאסור בשמעתין היינו איסור הנאה והרא"ש הביא מהראב"ד דאסור בשתיה דהוי רק חשש נגיעה וכ"ה הר"ן מח' זו בסוף כללי דשמעתא ובשו"ת הרשב"א ח"ה סי' כ' לא הכריע ביניהם

עכו"ם שהיה מעביר עם ישראל וכו' כ' הר"ן דבחזקת משתמר איירי אפי' בחביות פתוחות ובחסרות שאין חשש נגיעה, (וכ"מ ברש"י ד"ה ואם) והביא מהרמב"ן דהחביות סתמות בפקק בעלמא ולהראב"ד סתומות לגמרי דאל"כ אסורות משום דנעלמו מעינינו, ובתוס' ד"ה ומ"ש כ' דאיירי בסתומות (ומשמע כהראב"ד)

ואם הודיעו שהוא מפליג כדי שישתום ונח' הראשונים אם לא הודיעו להיכן הוא מפליג הרא"ש בסי' יב' כ' דאסור והראב"ד והת"ה בעמ' נה' כ' דרק שהודיעו להיכן מפליג אסור, ונח' הראשונים אם הודיעו שמפליג כדי שיעור שישתום וכו' וא"כ גם בחזר אחר זמן זה שרי או גם אם הודיעו שמפליג לפחות מזה וחזר אחר שיעור שישתום אסור דאפי' אם יחזור תוך הזמן יכול הגוי לומר דגוי אחר פתחו, כ' הר"ן דאם בהודיעו והחביות פתוחות אסור בפחות מכן

בגמ' אי' היכי דמי בחזקת משתמר ונח' הראשונים בביאור דברי הגמ', רש"י פירש (הרמב"ן בדעתו) דמהו שיעור של חזקת משמתר ותי' הגמ' שיעור מיל ולכן פירש"י במשנה דחזקת משתמר הוא שיעור מיל וכ' בהגה' הב"ח דלפי"ז אין הגרס' בגמ' יותר מיל ולפי"ד הא דאי' בגמ' דמותר רק ביכול לבא דרך עקלתון אינו ענין ליי"נ ולכן רש"י לא הזכירו במשנה וכן הרי"ף והרמב"ם השמיטוהו ונאמר רק לענין טהרות

אולם הרמב"ן והר"ן פירשו דהיכי דמי חזקת משתמר הוא לשון קו' דלמה לא ניחוש שיגע בו הנכרי שהולך משום הישראל ותי' הגמ' שיכול לבא דרך עקלתון ולכן הוי משתמר, ובתוס' פי' דמשתמר הוא דרך עקלתון אולם פי' היכי דמי כרש"י דמהו השיעור ויל"ע למה רש"י לא חשש לקושיית הגמ' לפי' הרמב"ן, והראה לי רש"ב נ"י דהכס"מ כ' דלפי הרמב"ם בעי שכשוך לאסור היין ולכן אין נאסר אפי' באין יוכל לבא בעקלתון, ועוד שמעתי מרד"ד נ"י דרש"י לשיטתו שפירש דנושא הטהרות בידו ויש חשש שיגע לכן בעי שיכול לבא דרך עקלתון שרי ואין ראיה ליי"נ שנושא חביות, ותוס' לשיטתם שגם בטהרות נושא בחביות וביאר דרש"י והר"ן לשיטתם נחלקו בגדר יכול לבא דרך עקלתון דרש"י כ' דיבא למקום הגוי והר"ן כ' דרואהו מרחוק

הגמ' הביאה ראיה לגדר חזקת משתמרמחשש ואמתע"ה לחשש מגע עכו"ם ולכאורה קשה דברש"י בסוגיין ובד' ס' מבואר דביי"נ חכמים גזרו משום שיש חשש שהגוי ייגע וינסך במזיד ואילו לגבי טומאת ע"ה מבואר במסכ' דמאי בפ"ד דאין חושש שמא יחליף הע"ה ואין חוששים בחביות סתומות שיטמא הטהרות וא"כ מה הראיה לענין יי"נ

וי"ל עפ"י מה שכ' בשיעורי הגרי"מ זצ"ל עמ"ס חגיגה בד' כ' שלענין טומאת ע"ה צריך שיהא שמור ולא רק שיש ידעה שחא טימאו וא"כ הגמ' הביאה ראיה מה מקרי שמור ואף דלגבי טהרות אין שיפתח ויטמא צ"ל דזה מקקרי שמור לגבי טהרות

דף סט' ע"ב

אי' בגמ' וכי מאחר דקיי"ל כותיה דרשב"ג דלא חייש לשתומא והלכתא כותיה דר"א דלא חייש לזיופא ואף דלר"א אין חוששים לזיוף ואילו לרשב"ג חוששים ואיך קיי"ל כתרוייהו פירש"י דהל' כרשב"ג לענין דאין חוששים שניקב הגוי את המגופה אבל אם קיי"ל כר"א ע"כ דלא חוששים לנקב דאל"כ מה הועיל החותם וכ' בשו"ת הרא"ש בסי' יט' דאפשר לעשות חותם של עור או שק דא"א לנקב בו ובכה"ג מותר. הא דאי בגמ' דהאידנא אין מפקידין משום שייכא כ' הנמ"י דבזמן הגמ' עשו שייכא ולא בזמן המשנה

בגדר סתימת מגופה, ובתוס' כ' בתחילת דבריהם דמהני כחותם ולבסוף כ' דאין לסמוך על המגופה ועי' ברמ"א בסי' קכח' ס"ב שפסק דבדיעבד מהני חותם אחד כשיטת ר"ת דאי"צ ב' חותמות, ואילו מגופה מותר רק במקום הפסד מרובה. ובתוס' הביא מח' ר"י ור' יצחק אם חוששים בחבית של עץ שתחב בו הגוי סכין ועי בט"ז סי' קכט' שהק' דהוי מגע ע"י ד"א ע"י הסכין בזמן הזה דשרי ותי דאולי יגע ביד, בסו"ד התוס' שהביאו את דברי ר"ב בעי חום אותיות וכ' דאין להחמיר בדיעבד וברש"ש כ' דצ"ל אחר חומרת ר"ב של הכרת חותם בסו"ד כ'בשם הרשב"ם דבזה"ז אין חוששים שינסכו ורק בחבית רחבה אסור וכ"פ הרמ"א בסי' קכח' דבה"ז חוששים רק לשתיה והחלפה

בגמ' וצריכא דאי תנא עכו"ם דסבר וכו' אבל בקרון או בספינה אימא דמפליג וכו' קמ"ל וכן אבל עכו"ם בחנותו אימא אחיד לה לבבא וכו' קמ"ל וכ' הת"ה (בעמ' נד') דקמ"ל דלא חיישינן שמא הפליג או אחיד לבבא ורק אם הפליג או סגר דלת אסור

אמר רבא זונה עוכ"ם וישראל מסובין אצלה שרי נהי דתקיף יצרייהו דעבירה יצרא דיי"נ לא תקיף להו וברש"ש גרס ברש"י דלא שבקי לה לנסך (ומשמע גם אם לא אמרו לנו שלא ניסכה) וכ' בט"ז בסי קכט' סקכ"ד דכ"ז רק בזמנם שאיסור יי"נ חמיר להו אבל לדידן דאסור רק בשתיה החשוד על עבירה חשוד על סתם יינם והרמב"ן בהל' בכורות סופ"ד כ' דאף שהחשוד לחמור חשוד לקל הכא שרי כיון דחשוד לחמור מחמת שתקיף יצרייהו, ועי"ש ברי"ט אלגאזי שם דאף דאין חשוד מאיסור אחד לאחר אא"כ דומים הכא בועל ארמית ויי"נ דמיין אהדדי

הפ"ח באות ד' דייק דרק שרבים מסובין עמה אסור דאי' עובדי כוכבים ואילו בזונה עוכ"ם שרי אפי' בישראל א'

ההוא ביתא דהוה יתיב בה חמרא דישראל על עכו"ם אחדיה לדשא באפיה וכו' דהאי גיסא והאי גיסא אסור ופרש"י כשאין נתפס על כניסתו כגנב שהיה לו חלק דאי נתפס כגנב שרי והק' הריטב"א שרש"י עצמו דלהלן באושפיזא פירש"י דאם אינו נתפס כגנב על הכניסה אף דנתפס כגנב על הנגיעה אסור וא"כ למה הכא בלא אחדיה לדשא שרי והרי על הכניסה לא נתפס כגנב ותי' דאיירי שהישראל דר באותו בית וכן רק בנעל הדלת ושינה מעשיו אסור וכ' בשם הראב"ד דגם בנתפס על הנעילה וכ' הריטב"א עוד לתרץ דהא נתפס כגנב על הכניסה דלא היה לו להיכנס ללא דעת הישראל ולכן רק בנעל אסור ובת"ה כ' דאיירי שנעל הדלת מבפנים ולכן אסור ואף דאילו יבא הישראל צריך לפתוח לו אסור דיכול לומר יישן הייתי ולא שמעתי ואף דלא היה יכול הגוי למנועו אבל בדר הישראל בבית שרי כיון דדירת ישראל שם אין יכול הגוי להשמט ממנו והביא הראב"ד דאף בדר הישראל בבית אסור וכ' דלפי"ד אם מעל הגוי הדלת פ"א אסור

ההוא חמרא דישראל דהוה יתיב בביתא דיתיב דהוי דייר ישראל בעליונה ועוכ"ם בתחתונה אמר רבא חמרא שרי וכ' הרמב"ם דיצא בבהלה וביאר הב"י והביאו הרמ"א בס"ט דרק ביצא בבהלה ילא דקדק הגוי אם נכנס הישראל לפניו ובב"י כ' דיש לחוש שראהו הגוי בשוק שלא נכנס והק' ה"ז בסקט"ו דבכה"ג הוי ספק ומ"ש מכל ספק כגון ספק אם נעל הדלת דשרי ועיי"ש בט"ז שכ' באו"א

התורי"ד הקשה למה אין נאסר היין שנשאר שם בלילה לללא שמירה ותי' מתחילה דמועיל בלילה שמירתת שלא יתעורר הישראל ועוד תי' דאה"נ אין מועיל בלילה ועי' להלן שהבאנו מהרשב"א שהוכיח דאף בלילה מותר

ההוא אושפיזא דאשתכח דהוה יתיב ביה חמרא דישראל אשתכח עכו"ם דהוי יתיב ביני דני אמר רבא אם נתפס עליו כגנב שרי ואם לא אסור הרי"ף כ' דאיירי ביין של ישראל וגוי בשותפות והק' המאירי א"כ למה נתפס כגנב ותי' דנתפס כגנב הוא באו"א אחר ובראב"ד תי' דהיין אינו בשותפות אלא כ"א בזוית אחרת והביא די"א דיש מחיצה בין יין הישראל ליין הגוי ויש אחרונים שתי' דאם מונח שם יין לכ"א בפנ"ע מקרי נתפס כגנב אבל אם הם שותפים ביין עצמו אינו נתפס כגנב (פה"ב)

ההוא ביתא דהוי יתיב ביה חמרא אי אית ליה לאישתמוטי וכו' רש"י כ' דלא דמי למניח עכו"ם בחנות דכיון דנכנס ברשות ידעינן למה נכנס ופי' הרשב"א דין ריעותא בכך שנכנס אך הכא יש ריעותא דאם לא נכנס לנסך למה נכנס וברא"ש פי' ברש"י באו"א דכיון דנתן לו רשות א"כ יודע הישראל שהגוי שם וירא שמא יבא לראותו

הרא"ש והת"ה פי' דאסור רק בנעל הדלת אולם בת"ה כ' בדעת רש"י דאסור גם בלא נעל וראיה מכך דרש"י הקשה מ"ש מחנות דשרי ולא תי' דשם לא נעל הדלת וכ"כ הב"ח לבאר הב"י בדעת רש"י ובר"י מפריש דייק כרש"י דכאן לא אמרה הגמ' דאחדא לדשא

הת"ה הוכיח דרק בנעל הדלת אסור מקו' הגמ' מהברייתא דנעל הפונדק ושאני התם שנעל הדלת ויש בזה כמה תרוצים, הריטב"א תי' לדעת רש"י דבנעל הפונדק נכנס ברשות הישראל והוי ריעותא כיון שנעל שלא ברשות ודמי לריעותא שנכנס שלא ברשות בלא לנעול וכ' דבאמר לו שמור לא קשה על רבא שהרי מינהו. המאירי כ' דקוש' הגמ' מאמר לו שמור וכגון דאמר לו לשמור רק מבחוץ ובאמת דכ"כ רש"י דא"ל שמור מבחוץ , והר"י מפרי"ש תי' לרש"י דקו הגמ' היא דכיון דלא יודע הישראל שהגוי נמצא שם הוי כנעל הדלת, אולם הק' מדף ס' ע"ב בנמצא בצד הבור שרי אף דלא ידע בו הישראל

עוד הק' הת"ה ע"ד רש"י דלמה בלא נעל הדלת היין אסור דאף דמצי לאישתמוטי יש לו סיבה למה נמצא שם וא"כ אינה ריעותא

הנל"ב דהנה אי' בגמ' להלן דיי"נ שרי בספק ביאה לר"א וכדין ס"ט ברה"י ולרבנן דטמא בספק ביאה ה"ה דאסור ביי"נ וכ' תוס' בב"ב ד' נה' והרמב"ן שם דהחמירו לעשות יי"נ כס"ט ובביאור הדבר י"ל עפ"י מש"כ רש"י לעיל בסוף פ"ד בד' ס"א ע"ב דבלא נתפס הגוי כגנב היין אסור "דודאי נגע" ורש"י שם פירש שנגיעה היינו ניסוך וצ"ע וכי ודאי ניסך, ואף אם נימא למה אינו אסור מה"ת, וי"ל דיש חזקת היתר ליין וכמוש"כ הישע"י בסי' קכח' וא"כ י"ל דכונת רש"י היא דזהו הגדר של התקנה דתולין דודאי נגע וכן הוא לשון הטור בסי' קכח' דתלינן דודאי נגע ושויוהו חכמים כס"ט ברה"י שתולים שודאי ניסך וא"כ י"ל רש"י דכל שיש מקום להסתפק שנגע וניסך תולין שעשה זאת וא"כ גם בלא סגר הדלת אסור ואף דרש"י מודה לת"ה דלא חיישינן שמא הפליג י"ל משום דכיון דאין דבר שמעורר ריעותא היין מותר, אבל אם נכנס ללא סיבה ואפשר לתלות שנכנס שנכנס לדבר אחר או לנסך תלינן מדרבנן שנכנס לנסך מבואר בתו"ח הנ"ל שביאר בדעת רש"י דאם מצי לאישתמוטי לא מהני אם נתפס כגנב על הנגיעה כלשון רש"י דאם לא נכנס לנסך למה נכנס

ובדעת הרשב"א י"ל דבזה גופא פליג דאין החשש שמא נכנס לנסך אלא כל שהיין אינו שמור מניסוך אסרוהו חכמים, ועי' בשו"ת הרשב"א ח"ה סי' קכ' שהביא הב"י בסוף סי קכח' לענין אם יש בלילה מירתת הגוי ושם דן באופן דיכול הגוי לנעול ויש לו רשות אבל יכול הישראל לפתוח מצד אחר וכ' דיש שהתירו ויש שאסרו ובדעת המתירים כ' דהוי ככל ספק דרבנן דשרי וכן אין חוששים שנעל אם לא ראינו שנעל והוי יותר מספק ביאה ומבואר דהוי ספק דרבנן כה"ג ולקולא דאין בו אפי' תקנת חכמים להחמיר בספק ובדעת האוסרים י"ל דסוברים דיש חשש שניסך וכרש"י הנ"ל וכ' שם דהמחמירים סוברים כהראב"ד דגם אם לא נעל הדלת רק סגרו אסור

ועי' רש"י לעיל בד סא' ע"ב כ' דנתפס כגנב היינו שירא משופט העיר ואינו נתפס דאינו ירא ובחי' הרשב"א שם כ' דבאינו ירא אסור ובריטב"א כ' בשם הרא"ה חולק דגם בלי יראה מהשופט שרי, והריטב"א כ' דברש"י שם מבואר דנתפס כגנב הוא גם על הנגיעה ומותר והק' הריטב"א שרש"י סותר למש"כ כאן דנתפס כגנב רק על הכניסה אבל אם נכנס ומירתת ליגע אסור וכן הק' הר"ן בסו"ף פ"ד

ונראה ליישב הסתירה ברש"י עפ"י מש"כ תוס' לעיל בד סא' ע"ב שכ' שם ל תוס' בד' סא' ע"ב כ' דאי' בגמ' דשהיין בכרכא בכרכא שרי ע"י דנתפס כגנב וכ' התוס' דמונח היין ברחוב ולכן נתפס כגנב על הנגיעה אבל בנמצא בבית אינו נתפס גנב הנגיעה וא"כ גם לרש"י אפ"ל כך ששם כ' דנתפס כגנב על הנגיעה מותר משום דהוא מקום שיכולים לראותו נוגע ומירתת אבל הכא אירי בבית ולכן לא מירתת

ועי' בטור שכ' בשם רש"י שתלוי בנתפס כגנב על הנגיעה ובב"י הק' דברש"י נראה דתלוי בכניסה ועי"ש ברש"י דבאין נתפס כגנב דודאי נגע

ובביאור הדבר דלפי הראשונים אין מועיל נתפס כנגב על הנגיעה ביאר הר"ן בסוף פ"ד משום דכל ליגע מהרה לפני שיבא

והנה פשוט דלכו"ע דיש אופנים דנתפס כגנב על נגיעה שרי וכגון במעביר חבית ממק' למק' וכל הנך דמתני' דמותר משום דמשתמר על הנגיעה ומירתת, ושאני התם דהישראל שומר הגוי מליגע ומירתת הגוי ליגע, וכן עי' בחולין ד' ג' שם מבואר דיש נכנס ויוצא גם על שחיטת כותי ואף דנוגע, וצ"ל דמה שנחלקו הראשונים על רש"י רק באופן כמו בכרכא דיש לכל אדם רשות לילך שם ואפ"ה לרש"י שרי כיון דנתפס כגנב על הנגיעה ולראב"ד אסור ולכן פירש הראב"ד דעשה מחיצה ונתפס כגנב על הכניסה ורק בכה"ג שרי

ושמעתי להקשות סתירה בראב"ד דבד' ע' כ' הראב"ד דאם לא סגר הגוי הדלת אף דמצי אשתמוטי היין מתר ופי' הראשונים משום דמירתת ליגע וא"כ למה חלק על רש"י בכרכא הרי לא סגר הדלת

והנל"ב דבכרכא שאני שמותר לכ"א להיכנס וא"כ ניתפס כגנב רק על הנגיעה ולכן חלקו על רש"י דאין מועיל ואילו בד' ע' אי"ז מקום לרבים רק דמצי לאישתמוטי בכניסתו וביתר ביאור שמעתי מר' שנ"כ נ"י דהוי נתפס כגנב על הנגיעה בצירוף מה שנמצא במקום שאינו שלו ורק דמצי לאישתמוטי ובכה"ג מירתת עלהניגעה אם אין הדלת סגורה

ובתוס' כ' דכרכא עדיף משום דרואים אותו אחרים ובבית אין רואים אותו ולפי הנ"ל בראב"ד מבואר להיפך דבית עדיף טפי מכרכא

והנה בגמ' לעיל במעשה דמחוזא אי' דכלל הוא דאם בנתפס כגנב מותר ובלא נתפס אסור, אולם הכא אי' בלשון אחר דאם מצי מישתמיט אסור ואם לאו מותר ויל"ע מהו שינוי הלשון, ובדרישה דייק מכך כתוס' בד' סא' הנ"ל דבאושפיזא הוי כשוק ונתפס כגנב הוי על הנגיעה והכא בעובדא דביתא נתפס כגנב על הכניסה תלוי באי מצי לאישתמוטי על כניסה דעדיין אינו גנב, וכ"כ התו"ח (וכ' דבפרט לגרס הרי"ף דיתיב) וביאר התו"ח דאם אין לו רשות להיכנס לא מועיל אם נתפס כגנב על הנגיעה דאם לא נכנס לנסך למה נכנס וכמוש"כ רש"י וכ' דלכן בפונדקי רק בנעל אסור דיש לו רשות להיכנס ובאמת דצ"ע למה לא פירש רש"י מידי באושפיזא וי"ל דסמך על מש"כ לעיל דתלוי בנתפס כגנב על הנגיעה

ושמעתי להקשות על הדרישה והתו"ח מדברי רש"י בריש העמ' שכ' דנתפס כגנב גם על כניסה וי"ל דאה"נ שייך לשון נתפס כגנב אבל הגמ' באה לומר עם שינוי הלשון דשני עניינים

ומבואר לפי הנ"ל דרש"י פירש דגם אם לא סגר הדלת היין אסור ובת"ה והרא"ש כ' דרק בסגר הדלת אסור וצ"ע למה הוצרך א"כ בתחילת סוגיין להא דאחדא לדשא לאסור היין ותי' הריטב"א למסקנת הדברים דכיון דאין לו רשות להכנס ללא רשות הישראל הוי נתפס כגנב ולכן רק בסגר הדלת היין אסור

הרמב"ם פי"ד מאכא"ס הכג' כ' דנתפס כגנב היינו שנבהל וכ' הכס"מ דאם נשתנו פניו שנתפס כגנב שרי אבל בבטוח בעצמו אסור

ובגדר נתפס כגנב דשרי כ' הר"ן דהוי כבולשת דאין לו פנאי לנסך ומבואר דאינו רק משום דמירתת וכמוש"כ רש"י אלא דאין לו פנאי

גמ' אמור לו שמור ופרש"י דסמכא דעתיה דמפליג מיניה ולעיל הבאנו שנח' הראשונים בלא אמר לו להיכן מפליג אם אוסר וא"כ למה הכא אסור ותי' הת"ה בד' נה' ע"ב דכיון דמסר לו לשמור סמכא דעתיה שלא ישוב פתאום

ההוא ישראל ועכו"ם דהוו יתבי וקשתו חמרא שמע ישראל קול צלויי וכו' והק' הריטב"א מ"ש מהא דאי' במשנה דהיה אוכל על השולחן ויצא דאסור ותי' הרחיק היין הגוי והראב"ד תי' כ"א שותה מיינו והרא"ה תי' שהיה פקק על הלגין (וכ"נ בר"ן) עיי"ש עוד

והק' הת"ה בעמ' נה' למה מותר היין הרי השאיר היין פתוח והפליג ותי' דרק בדברים שיכול לעשותן במקום כגון תפילה מירתת הגוי אבל בהלך למרחץ אסור וכ' דצ"ת, ובבד"ה כ' דרק שיצא בבהלה מותר דיזכור יינו ויחזור וא"כ ה"ה ביצא בבהלה לרחוץ אבל ביצא להתפלל בישוב דעת אסור דהוי כמפליג והש"ך בסק"כ כ' שהמחבר משמע כרא"ה

שמע ישראל קל שיפורא דבי שמשא הרשב"א בשו"ת הובא בב"י סו"ס קכח' הוכיח מכאן דגם בלילה הוי שמור שהרי הלך לפני הלילה ולא חזר ועי' לעיל שהבאנו מהתורי"ד לא כך ועי' בט"ז בסק"א ובב"מ שם ובהט"ז סו"ס קל' הביא דברי הרשב"א אלו והק' הב"מ על גליון השו"ע שם ע"ד דהרשב"א, לשיטתו שסובר דמירתת הגוי שיבא הישראל פתאום שיזכור יינו וכמו שכ' לענין שמע קול צלויי אבל לפי הרא"ה וכ"פ השו"ע מועיל רק שיצא בבהלה וא"כ בלילה אסור דהוי כמפליג. עי' בריטב"א שכ' דבזה"ז יודעין הגוים דישראל משמרים השבת

בגדר יוצא ונכנס עי' בש"ך סי' קל' סקי"ד ובב"מ שם שאי"צ בפועל ליכנס וליצא אלא כל שדרכו באא"כ לא נכנס כלל ועי' בת"ה שכ' דאם יצא הפליג ולא הודיעו מותר אף דלא נכנס ויצא כלל

בכללא דמילתא כ' הרמב"ן והר"ן בשם הראב"ד דיוצא ונכנס לא מועיל ביין בחצר ורק בנמצא היין בבית והראב"ד הביא ראיה לדבריו מהא דשותה עמו שרי והק' הרמב"ן דשם הוא טעם אחר שנתן לו למזוג והקשו הרמב"ן הר"ן מהא דאי בחולין ד' ג' דגם בכותי השןחט מועיל יוצא ונכנס וכ' הרמב"ן דיש לחלק דהתם איירי בדלת פתוחה והכא בסגורה ועיי"ש שכ' הרמב"ן דאביי שם חולק וכן חולק במסכתין בד' יב' דלא מועיל יוצא ונכנס בשחיטה וצ"ע מסוגיין דמועיל וי"ל דיי"נ הוי דרבנן ועי' עוד בזה בחי' רע"א בד' ג' ע"א בחולין

בענין דספק ביאה

הנהו גנבי דסלקי לפומבדיתא וכו' חמרא שרי מ"ט רובא גנבי ישראל נינהו (וכ' המפרשים שהכונה לגנבי דפומבדיתא) ובגמ' אי' הוה עובדא בנהרדעא ושרי כמאן כר"א דאמר ספק ביאה טהור וברש"י בע"ב כ' דהוי ספק ביאה כיון דהוי ספק ישראל אבל בודאי גוי אינו ספק ביאה ורק בפתחי טובא וברש"י שם כ' דהוי ספק ביאה כיון דמוכחא מילתא דלא ניסך וכעי"ז כ' הריטב"א דהוי ספק ביהאכוי דהוי ספק הרחוק אולם צ"ב למה מקיר מוכחא מילתא להתיר ואלי כונת רש"י דבפתחי טובא מוכחדעשה לשם ממון, אולם צ"ע במש"כ הריטב"א דהוי ספק הרחוק ואולי בצירוף הספק ניסוך הוי רחוק

ולפירש"י לחכמים חמרא שרי דכיון דפתחי חביות טובא והוי ס"ס והק' תוס' בב"ב הרי כל ספיקות שאתה יכול להרבות טמא בס"ט ברה"י, ותי' תוס' בב"ב ד' נה' והריטב"א דביי"נ מודים חכמים לר"א

שיטת ר"ת הוזכרה בתוס' בע"ב, וכן בתוס' בב"ב ד' נה', דלר"א טהור מדין ס"ס ולפי"ז כ' שם דהגרס' בגמ' אינה כלפנינו "לא שאני התם דאיכא ס"ס" אלא הגרס' "כמאן כר"א" דרק בס"ס התיר ר"א וכ' התוס' דלפי' ר"ת צ"ל דהחמירו ביי"נ כמו בטהרות דרק בס"ס מותר.

שיטת הרשב"ם ב"ב וכ"פ רש"י בפסחים ד' ט' נח' ר"א וחכמים אם מקרי ב' ספיקות והקשו תוס' בב"ב דכאן מבואר דלר"א גם ספק א' טהור וכ' בחי' ר"ד בפסחים שם דלכן רש"י פי' כאן באו"א ועוד הקשו דלפי' הרשב"ם ס"ס טהור לחכמים והוא נגד הכלל דטהרות דכל ספיקות שאתה מרבה טמא, והרמב"ן בב"ב כ' יישב דעת הרשב"ם דכל ספיקות שאתה יכול להרבות היינו בין ספק מגע בין ספק ביאה אבל ס"ס שרי

הקשה הריטב"א בסוגיין דאין הלכ' כר"א וכ' דלכן השמיט הרי"ף, אולם הסיק בשם הרמב"ן דבשאר איסורים ויי"נ כו"ע מודים דספק ביאה מותר וביארו ע"ד רש"י דהוי ספק הרחוק (וכ"כ הרמב"ן בב"ב) ועי' בב"י בסי' קכח' שהביא שם שו"ת הרמב"ן דכיון דיי"נ אסור מדרבנן א"כ קיי"ל ר"א

והנה בשלמא לר"ת יי"נ הוי כס"ט א"כ ללא ר"א היה צריך להחמיר אך לפרש"י קשה למה הוצרכה הגמ' לומר כמאן כר"א דלמה שיהא היין אסור ומ"ש מכל ספק דרבנן דשרי שהרי בסד"ר גם חכמים מודים

וי"ל דאף דיי"נ הוי מדרבנן ולרש"י לא הוי כס"ט ברה"י אבל החמירו בו חכמים בספיקו כמו איסור מה"ת ולכן מורת רק מדין ספק ביאה דבשאר איסורים שרי לכו"ע, וכן מדיוק בריטב"א שכ' דלחכמים שרי אע"ג דאיתחזק איסורא והיינו דגדר של תקנת איסור יי"נ הוא כאיתחזק.

ובגמ' אי' בע"ב במעשה דפולמוסא דשרי או משום דסבר כר"א דספק ביאה שרי או משום דרובא דאזלי בהדי פולמוסא ישראל נינהו והקשה הגמ' דלמה דהוי ספק מגע ולא ספק ביה ופירש"י דבנהרדעא יש ספק ישראל הוי כספק ביאה ואילו הכא ודאי גוים ועי מש"כ בזה לעיל.

כ' המאירי דביי"נ ס"ס מותר ואף דבטומאה ס"ס טמא התם הוא הלמ"מ וכ' דאף שספק דרבנן לקולא ואעפי"כ ביי"נ אסור משום דסתם יינם כודאי מגען מד"ס שחומרת ע"ז תקפה ואעפ"י שהמגע נושא ספק והא ספק ניסוך שיטתם שך חכמים כך הוא שהמגע כניסוך וגדולי המפרשים פי' מפני שאף שת ספיקות נאסרו והיינו שנחלקו המאירי והראב"ד בגדר איסור יי"נ דרבנן, דלמאירי אינו כס"ט אלא שהעיר דמצינו שמחמירים ביי"נ דכולו רק ספק ואף דהוי רק מדרבנן וא"כ ה"נ בס"ס יהא אסור וע"כ כ' דרק עשו מגעו כודאי ניסוך ואילו הראב"ד מכח זה כ' דס"ס ביי"נ אסור וכמו ס"ט ברה"י ועי' בחי' הראב"ד שאכן כ' דרק בג' ספיקות שרי אולם ד"ז לא מצינו בס"ט ונ"ל שנח' בגדר הדין דיי"נ אוסר אף דהוי ספק דרבנן למאירי עשו מגע דהוי ספק כניסוך ואילו לפי הראב"ד עשו ספק כודאי וכל ספק אסור לנס ובאו"א י"ל דהוי כבדיקת חמץ דכל תקנתם היתה על הספק ולכן ס"ס אסור כ"כ הישי"ע בסי' קכח'

ובגמ' מבואר דרוב מועיל ביי"נ, ולפי ר"ת דס"ס אסור ביי"נ צ"ע מ"ש ס"ס מרוב ובפרט לשיטת הרשב"א דס"ס מטעם רוב ועדיף מרוב דלענין להוציא ממון מהני ס"ס ולא רוב וכבר הק' כך הפנ"י בכתובות בקו"א על שיטת הרשב"א דבטומאה ס"ס טמא ואילו רוב טהור ובאחרונים ישבו הקו', וברש"י בסוגיין נראה יישוב לקו' זו שכ' בד"ה ישראל ואזלינן בתר רובא דליכא ספיקא ודייק הסד"י דמשמע דרוב פושט הספק לגמרי וא"כ בזה עדיף מס"ס ואף לפי הרשב"א י"ל דס"ס הוי רוב צדדים אבל אינו פושט הספק

ובטור בסי' קכט' אי' דאם היו גנבים שנכנסו לבית ודרך בני העיר להטמין בחביות היין ממון דשרי שמא לא באו אלא עבור ממון והק' הש"ך שם הרי בגמ' מותר רק מטעם ס"ס וא"כ בעיר שרובה גוים אסור ובחי' הח"ס תי' אין כונת הגמ' דבעי ס"ס דכולה חדא ספיקא אלא כונת הגמ' היא דהוי ספק רחוק

דף עא' ע"ב

ההוא רביתא דהות נקיטא וכו'

ובענין ספק מגע ביי"נ

רש"י פי' דההיא רביתא הוי אינה יודעת בטיב ע"ז וכ' הר"ן בדעת רש"י שהיין מותר אף דאין היין שמור מנגיעת עכו"ם, וכ"כ הרמב"ם פי"ב מאכא"ס הכ"ב דמותר גם באינו משתמר משום דהוי ספק במגע שלא בכונת ניסוך, ולולי דברי הר"ן הי' מק' לומר דרש"י התיר בא"י בטיב רק ביין המשתמר שהרי כ' דבגדולה והאופיא בידה אסור ואם איירי ביין שאינו משתמר למה כ' דמשום האופיא אסור הרי היין אינו שמור ממגע עכו"ם ואע"כ דרש"י איירי ביין המשתמר ואלי רק בכה"ג בא"י בטיב שרי דאין האופיא ריעותא בא"י בטיב כיון דאין יצר לנסך ורק בגדולה אולם דלפי הר"ן רש"י בא לומר דאיירי אף ביין המשתמר ובגדולה אסור משום דהאופיא בידה הוי ריעותא

ובתוס' כ' דאיירי ביודעת בטיב ולא פירשו למה היין מותר וכ' הר"ן דהיין בחזקת משתמר וכ"כ הראב"ד בהשג' שם דמותר משום דנתפסת כגנב וצ"ל דאופיא בדיה אינה ריעותא שנסכה ודלא כרש"י שכ' דבגדולה ואופיא בידה היין אסור, ועי' בדברות משה שכ' דהאופיא עצמה אינה דרך ניסוך וכן מטפח ע"פ החבית (ושמעתי מר' מ"ש נ"י דאזלי לשיטתם בד' נה' דפליגי רש"י ותוס' אם קטן שהוא יותר מב"י)

ועי' במהר"ם שביאר שקלטה מה שנפל מן הצד וכ' תוס' דאם נגעה באופיא בחבית נאסר היין (ובמש"כ תוס' דהוי ניצוק שמעתי להק' מהא דאי' לעיל דמטפח ע"ג פי החבית ימכר ולמה לא נאסר בניצוק ותי' רמ"ש נ"י דאולי לכן ימכר שם משום דנאסר בשתיה ועוד תי' דהתם אין דרך ניסוך בכך ולכן אינו נאסר בניצוק ולפירש"י לתוס' ניצוק משום מגע ג"כ אינו אוסר במגע שאוסר רק בשתיה אף דמקרי נוגע בכולו ולרש"י נאסר כולו)

ובשו"ע בסי' קכח' ס"ב פסק כתוס' דגם בגדול ואופיא בידו היין מותר משום שתולין שלקח מדופני החבית וכ' הראשונים בסוגיין דאף שעכשיו אין אופיא בצד החבית וא"כ יש לומר שלקחו מהחבית ונגע אפ"ה תלינן שלקח מצידה, וכ' הרמ"א וכ"כ הטור דאם יש ביד הגוי דברים שנמצאים רק על היין, היין אסור דודאי נגע, וכ' שם הרמ"א דאם הגוי מחזיק הברזא ויש להסתפק שנפל לקרקע והרימו היין אסור שתולים בדבר הרגיל ובגר"א ציין לסי' לג' ס"ז ושם איירי לענין טריפות דיש ריעותא שיש לה חולי דשיגרונא ואם הדבר מצוי בין לקולא ובין לחומרא הולכים אחריו ולם כמש"כ לרש"י כה"ג אין לתלות שלא נגע הגוי כיון דיש ריעותא

ולפי רש"י והרמב"ם מבואר בסוגיין היתר אחר דביין שאינו בחזקת משתמר ממגע גוי שא"י בטיב ע"ז היין מותר דרק באינו משתמר ממגע דחשש ניסוך היין אסור ואילו לתוס' לא מצינו התיר זה

וכן הוכיח שו"ת הר"ן מסוגיין והובא בב"י בסי' קכה' דבשוטה שנכנס למק' היין ומצאו שברז היין פתוח, תלינן שלא נגע בברזא אלא זרק עליו דבר אחר ופתחו וכ"פ השו"ע בסט"ו שם וא"כ פסק השו"ע גם את ההיתר דרש"י בסוגיין , וכעי"ז כ' האו"ז שיטות קמאי דאם גוי בזה"ז הביא יין מהמרתף אין חוששים שנגע ביין בחבית דאולי לקח מהיין בקרקע ליד החבית

ובמרדכי בסי' תתמו' כ' וכ"פ הרמ"א בסו"ס קכט' כ' דבעה"ב שאמר לשפחתו לערוך השלחן ומצא הקנקנין עם יין ואמרת שלקחה מהמרתף היין ברתף מותר אין חוששים שמא לקחה משם אלא תלינן שלקחה מעלמא ובמרדכי הביא ראיה מאופיא בידה שתלינן שלקחה מצד החבית והינו דאף שיש ריעותא כיון דיש תליה תלינן ושם בש"ך בסקמ"ב כ' דגם אםיודע שלקחה ממהרתף אפשר לקחה ע"H ברזא שרי דבזה"ז אשפר להקיל בהפמ"ר משום שתלינן להקיל

ובגר"א שם ציין לתוס' בטהרות שהבא בר"ש דאי' בהניח כלים בחלון דאין חוששים שנטמאו הכלים כיון דאין ריעותא שנטמא ועי"ש בר"ש שגרס' בתוספתא דכ"ש לענין יי"נ, ובאמת דכך גם הביאו תוס' ד"ה בד' ע' תוס' זו שכ' דאם החביות נשארו כמות שהם אף שהיו גנבים אי"ז ריעותא וגרסו בתוספתא דאף ביי"נ כן ובסי' קכט' פסק השו"ע שאם נכנסו גנבים למרתף היין אסור בשתיה ואף בישמעאלים (שאין מנסכים) וכ' הרמ"א מהריב"ש דאם אין ריעותא שנגע ביין מותר ואף בחביות פתוחות ובט"ז שם סקי"ט כ' דבשו"ת הרשב"א פליג ובריב"ש אפשר לומר לפי מש"כ התוס' הנ"ל מהתוספתא בטהרות דכשאין ריעותא שרי ואולי הרשב"א סובר דהוי כאינו משתמר ממגע אך א"כלמה בחביותעם פקק עליהן שרי

ובביאור הגר"א הנ"ל הביא משנה בפ"ג מ"ז דטהרות דאי' שם דתינוק הנמצא ליד מקום טמא ובו אין אומרים שלקח מהטמא אלא תולין שהביאו לו מעלמא וזהו כעין דברי המרדכי הנ"ל בשפחה דתולין שלקחה היין מעלמא אף שאין לנו שום ראיה שלקחה מעלמא

הב"י בסו"ס קכח' הביא משו"ת הרשב"א שחיילים שנכנסו ברשות המלך לבית ובו יין ויש ספק אם נעלו הדלת ונאסר היין וכ' שמותר כיון דהוי ספק דרבנן וכ' דאף אם היה מה"ת אולי שרי דגרע מספק ביאה דשרי ועכ"פ מבאור דלכה"פ הוי סד"ר והוכיח הרשב"א כך מהא דאי' בגמ' בד' סט' דאי' צריכתא בכל בבא במשנה במעביר חביות ממק' למק' וכן מקרון וספינה ואי' בגמ' קמ"ל דלא חיישינן וכ' הרשב"א דהיינו דלא חיישינן שהפליג וה"ה לו חיישינן שנעל הדלת ומשום דסד"ר לקולא (ולא התיר משום שאינו ספק כלל סגר)

והשו"ע בסי' קכה' ס"ז כ' דבספק אם נאסר היין במזיגה ע"י גוי שרי והיינו דבספק לענין איסור שתיה היין מותר

ובסי' קל' ס"ח בהגהה כ' דאם מצאו הין במשבר החותם וספק בידו אדם או ספק מאליו שיר וכ' הנ"כ משום דהוי סד"ר ואף דהוי ספק יי"נ י"ל דאין סיבה לחשוש שניסך הגוי וכן שם אם יש יין הטפטף חוץ לחיבת ואחרו הגוי שנגע ומותר דאין סיבה לחשוש שנגע

ובמעשה דההוא ביתא דדר ישראל בעליונה וגוי בתחתונה ושמעו קל תיגרא וחזר הגוי וסגר הדלת דאי' בגמ' שהיין מותר משום דאמר שגם הישראל חוזר ומירתת לנסך, וברמב"ם כ' דאיירי שיצא בבהלה וכ"כ השו"ע, וביאר הב"י דאל"כ לא יצא בבהלה שמא ראה הגוי את הישראל בשוק וחזר לפניו וניסך והק' הט"ז למה נאסור מספק הרי הוי סד"ר ומבואר מדבריו דאם יש ספק אם היין שמור ומירתת הגוי ליגע בו היין מותר

ובסי' קכד' סע' יד כ הרמ"א דאם הוציא הגוי הברזא משולי החבית ולא ידע הגוי אם עובר את כל השוליים היין מותר בשתיה דהוי ספק מגע שלא בכונה ע"י ד"א דשרי ובש"ך סקל"ג כ' דכן בכל ספק אם נגע הגוי דתלינן להקיל והביא משו"ת הרא"מ דכן בכל ספק יי"נ דהוי ספק דרבנן וכ"ה הש"ך מהרא"ש בסוגיא דברזא בד' נט' שהביא מהראב"ד שבנפל הברזא מהחבית והציל הגוי היין והיו עמו ישראלים אחרים דנאסר היין והק' הרא"ש דלמה נחמיר מספק ועי' בחכמ"א שכ' דה"ה אם יש ספק אם ידע הגוי שהוא יין או מים שרי וכן עי בשו"ת חלקת יעקב בודאי מגע וספק אם הוא גוי היין מותר

וצ"ע בכל המקרים הנ"ל דבספק מקילים דמה לא נאסור מסםק כמו ביין שאינו משתמר דהוי רק ספק ואסור

וי"ל וכ"כ החדרי דעה בסי' קכט' וכעי"ז בישע"י בסי' קכח' דאם הספק הוא שמא ניסך כגון היין דאינו משתר א"כ צריך להחמיר וכמוש"כ רש"י בסוף פ"ד דודאי נגע והיינו מדרבנן כמוש"כ לעיל וכ"כ הטור דתלינן דודאי נגע דהו התקנה לתלות שנגע כיון שהגוי להוט לנסך אבל אם הוא רק ספק נגיעה הוי סד"ר לקולא וכן במק' תליה מקילין וכן במש"כ הרא"ש דבספק מקילין אף דיש ספק אולי כוון לנסך שהציל היין וי"ל דכיון דאין ריעותא שנסך שהרי עשה זאת להציל היין מותר ואין חשו שמא ניסך והראב"ד סובר דהוי ריעותא

ובגר"א הנ"ל שדימה לתליות לענין טריפות מבואר דאף לענין דאורייתא תולין וא"כ אף לענין ספק ניסוך יש לתלות וא"כ בזה אפשר לישב הרא"ש דאה"נ הוי ספק ניסוך אבל גם במה"ת יש להקל אולם לפי השיטות בסוגיין דבספק יי"נ אוסר כמו בס"ט ברה"י אין צד לתלות

ועי' בחדרי דעה שכ' דקשה להגדיר מתי מקילין בכלל הדבר מתי תולין להתיר הריעותא שמעתי מהרה"ג מרדכי ק' נ"י שהגדר הוא דכשאין ריעותא ביין אלא ריעותא מן הצד ויש לתלות לקולא תלינן וכן בשוטה שנכנס למרתף ורואים שהבז פתוח וכ' השו"ע דתולין שזרק על הברזא חפץ דגם שם אין ריעותא ביין ואפשר לתלות אבל כשיש ריעותא ביין עצמו צריך תליה יותר חזקה להקיל

ובתוס' בד ע' סוד"ה בסט' כ' בשם הרשב"ם דבזה"ז אין חשש ניסוך ולכן בספק אם ניסך שרי אבל באינו שמור משתיה או כגון שפי החבית רחב ויש ספק שמא נגע הגוי ביין במתעסק אסור וצ"ע הרי הוי ספק מגע שלא בכונה ולמה אסור ובט"ז שם כ' משום דהו ורב לודאי שנגע ועי"ש בש"ך בסקי"ד

וכן יש להקשות מהא דאי' לעיל בד' ס' דבכובא מליאה שהיין אסור דדלמא נגע ופירש הר"ן דילמא נגע שלא בכונה ולכן אוסר רק בשתיה והרי הוי רק ספק נגיעה וכ"פ הרמ"א בסו"ס קכט' וכ' שם הט"ז הוי קרוב לודאי ולכן החמיר

בתוס' ד"ה ההוא הביאו את שיטת ר"ת דר"א מתיר רק בס"ס וכ' דפולמוסא באים ע"ד לאוכל ולשתות ובסו"ד כ' דבפתחי טובא לאו אדעתא לשתות פתחו ומבואר דהחשש הוא משום שתיה ולא משום ניסוך

ההיא מסוביתא דמסרה לאקלידא מפתחה לעכו"ם וכו' לא מסרו לה אלא שמירת מפתח בלבד וכו' ועי' בר"ן שהביא מבעלי התוס' דגם בעיר שכולה גוים מותר דאין לו רשות להיכנס לשם ויראה הוא שאר גוים והביא חולקים וברמ"א לקולא

בולשת ורמינהי עיר שכבשוה עכו"ם כל כהנות שבתוכה פסולות לנסך אין להם פנאי ולבעול יש להם פנאי עי' בשו"ת מהרי"ל דיסקין שכ' מכח גמ' זו דיוצא ונכנס לא מועיל ליחוד אולם הדרישה חלק ע"ד ואכמ"ל

מבואר בגמ' שלרב בחצר שחלקו במסיפס טהרותיו טמאות אבל אין עושה יי"נ וברש"י פירש דנתפס עליו כגנב ולהלן אי' דגם לרב בשתי חצירות פנימית וחיצונה הפנימית טהורה משום דנתפס כגנב וקשה שהרי אף דהוי נתפס כגנב על היי"נ טמא בטהרות וצ"ל שיש דרגות בנתפס כגנב דבטהרות טמא וביי"נ מותר