רשימות בדין בסיס
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק נחמו י"ב מנ"א תשס"ז

בד' הראשונים דמ"ז. נ' דענין בסיס הוא מכח דמיוחדין לטלטול המוקצה, עיי"ש במה שחילקו בין אבן ופירות לבין שיירי פתילה, דזה אינו מטלטל עמו וכו'.

וכן נ' גם ברמב"ן שם לפי דרכו, שפירש טעם החילוק דאינו עשוי לטלטל עמו.

ועי' נזירות שמשון דכסות המת ל"ה בסיס דיכול להפשיטה בלא לטלטל המת, וע' מה שהעתקנו להלן בזה.

וצ"ב הגדר בזה, ובפרט צ"ב למה שדן הפמ"ג דגם משמש להאיסור מלמעלה חשיב כבסיס, ולכאו' אי"ז מתישב עם ד' הראשונים הללו.

וכנראה היינו דהואיל וטלטול המוקצה אסור, והוא מייחד הבסיס לטלטול זה, ה"ה מקצה אותו מטלטול.

ויל"פ טפי, שטפילות בסיס הוא שהוא טפל לו בטלטולו, וכיו שעיקר טלטול הכלי הוא לצורך מה שעליו, ע"כ ה"ז טפל לו, וצ"ב.

חידושי הריטב"א מסכת שבת דף קכ עמוד ב, וכי תימא שהדלת נעשה בסיס לדבר האסור ואסור לטלטלו כלל, הא ליתא, דמיירי בשוכח, אי נמי שאפילו שמניח אין הדלת נעשה בסיס לדבר האסור דהא סוף דלת ליפתח ולהנעל בשבת, עכ"ל.

ולכאו' ה"ט דסוף דלת ליפתח ולינעל בשבת, הוא דאינו מקצה הדלת מטלטול, והרי דאיסור בסיס הוא משום שמקצה הבסיס מטלטול.

ועמש"נ במק"א בדעת ר"ת במניח ע"ד ליטול באמצע השבת, דהא דל"ה בסיס הוא משום דאיסור בסיס הוא מענין הקצאה, ועיי"ש עוד כמה פרטים בזה.

דעת בעה"מ דאין בסיס באמצע שבת, נ' דהוא ג"כ מיוסד ע"ז דאיסור בסיס הוא משום הקצאה, ול"ש הקצאה באמצע השבת.

ולפ"ז שפיר י"ל כמש"כ שטמ"ק ביצה דכ"א: וחזו"א מ"ח סק"ח דבמיוחד לכך נעשה בסיס אף באמצע השבת, והיינו משום דבמיוחד לכך ל"ב להקצאתו.

ומצינו כן בד' יד אפרים על דינא דר"ת דמניח ע"מ לנער ל"ה בסיס, דמ"מ בנר שמיוחד לכך נעשה בסיס אף בכה"ג, וכ"ה בחי' הגר"א לקמן דנ"א., ומתפרש כנ"ל.

ולפ"ז נתחדש דבמיוחד לכך אי"ז אומדן דעתו שדעתו להקצותו, אלא דינא הוא דדבר המיוחד לכך נעשה בסיס אף בלא דעתו.

ולפ"ז הי' נ' דבדבר המיוחד לכך, הרי אף בשרוצה להסירו ושכח, נמי נהי' בסיס.

וצ"ב מדינא דכיס בסימן ש"י, דמבו' במג"א ושאר פוסקים דבשוכח אינו נעשה בסיס, הגם דעומד לכך.

והעירוני די"ל בזה, דכיס בשבת אינו עומד להניח בו מעות, וע"כ לא חשיב כמיוחד לכך.

אך יל"ד ד' הפוסקים דפליגי, וס"ל דהא דבמיוחד לכך נעשה בסיס, הוא משום דדעתו ע"ז וע"כ לא חשיב כשוכח, אך כל שהי' דתעו להסירו בערב שבת ושכח והניחו שם, ודאי אינו נעשה בסיס, ודו"ק.

ל' הרשב"א ס"פ נוטל בד' ר"ת דל"ה בסיס לר' יהודה וכ"ש לר"ש, וזה ע"ד מש"נ בדעתו.

וצ"ע שם ברשב"א דגם במיטה הוי בסיס רק לר' יהודה, ולכאו' זה נגד הסוגיא בפ' כירה.

ונ' כונתו משום שעומד ליטול, ורק הוא אין דעתו לכך, וע"כ תלי בר' יהודה ור"ש, וזה ע"ד ד' הרשב"א בריש ביצה, דלר' יהודה לא חשיב כמניח ע"מ ליטלו, כיון דאינו יושב ומצפה, עיי"ש.

בדין מניח באקראי יש להסתפק אם בשעת ההנחה לא הי' באקראי ואח"כ אין לו צורך בזה, ואולי יש מקום להתיר עפי"ז לטלטל שלחן עם נרות אחר שלקחו הלחם, דעתה כבר אין לו ענין בזה, וצ"ע בזה, גם יל"ע אם כה"ג חשיב דאין לו ענין בזה.

ויש לדון בזה מדינא דשיירי כוסות, שפירשו הרמב"ן ודעימי' דעתה אין לו צורך בזה, וע"כ אי"ז נעשה בסיס, אך התם מעולם לא הי' לו ענין בשיורי הכוסות לחודייהו, ויל"ע בחי' הרא"ה ביצה דכ"א:, וצ"ע עוד בזה.

ובעיקר דין בסיס באקראי, לכאו' הי' נ' דלפ"ד הבעה"מ ודעימי' דלא חשיב בסיס אא"כ ההיתר משמש לאיסור, ודאי אין לאסור בבסיס באקראי, וצ"ב בד' המ"ב דבסימן רנ"ט וס"ס שי"א נקט כבעה"מ, ובדין בסיס באקראי לא הכריע להקל.

ואולי לא פסק לגמרי כדעת הבעה"מ, אלא היכא דהאיסור משמש את ההיתר, וע"כ ל"ש שיטפל האיסור אליו, אך היכא שאינם משמשין זא"ז י"ל דאסור, וע"כ גם בבסיס באקראי י"ל דאסור, וצ"ע בזה.

טו] ויל"פ עוד בזה, אך אי"ז מתישב בל' הפמ"ג, לפמש"כ בספר נזירות שמשון סימן שי"א ס"ד, דמש"כ השו"ע די"א דאם המת בכסותו א"צ ככר או תינוק, היינו אם יוכל ליטול הבגד בלי טלטול המת, אבל אם אי אפשר הוי המת מוקצה ובסיס לאיסור, עכ"ד.

ומבו' בדבריו דבר חדש, דלא חשיב בסיס לדבר האסור, אלא אם אינו יכול ליטול את הבסיס בלא טלטול הדבר האסור, אך כל שיכול ליטול הבסיס בלא לטלטל את הדבר האסור, לא חשיב כבסיס לדבר האסור, ועמש"נ בזה ב?.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דשאר המפה אינה נעשית בסיס לנר, כיון שאפשר לקפלה בלא לטלטל את הנרות, וכל דאפשר לטלטל הבסיס בלא לטלטל את האיסור, לא חשיב כבסיס.

ולפ"ז הרי י"ל דכ"ז הוא לענין טלטול שאר המפה בפנ"ע, דכיון דטלטול זה בידו לטלטל בלא להסיר האיסור, אינה נעשית בסיס לגבי טלטול זה, אך לענין טלטול כל המפה יחד דל"מ לטלטלה בלא להסיר הנרות, י"ל דנעשית כל המפה בסיס, ודו"ק.

בל' או"ז סימן פ"ו מבו' דל"ב שיהא ההיתר חשוב מן האיסור, אלא סגי שההיתר חשוב שאינו בטל לגבי האיסור, עיי"ש.

עו"כ שם להכריע דהיכא דיש היתר ואיסור א"צ לנער, ולמד כן מסוגיא דמ"ז. ודקי"ז., ודלא כסוגיא דקמ"ב., עיי"ש.

וצ"ב מה שלמד כן מסוגיא דקי"ז., דלכאו' מפורש התם להיפך, דבעי למילף מהא דמותר להציל תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, דה"נ במביא תיק שיש בו מעות להציל ספר וא"צ להשליך המעות, ודחינן דהתם אדהכי והכי נפלה דליקה, והרי להדיא דאי לאו ה"ט הי' צריך להשליך המעות, הגם דהוי התיק בסיס לדבר המותר והאסור.

בית הבחירה למאירי מסכת ביצה דף לא עמוד ב, ונראה הטעם שאע"פ שהבית סגור אין אדם מקצה דעתו מן הפירות ואין מוקצה אלא בשגוף הפרי הוא המוקצה וכן נראה דעת גדולי המחברים שהביאו כפשוטה וא"ת והרי אף נר שכבה לא היה הכלי גוף האיסור ומ"מ הוא נעשה בסיס לדבר האסור אבל זו לא נעשה מקום הפחת בסיס לדבר האסור, עכ"ל.

עבודת הקודש בית מועד שער ב, עז) ויש מרבותי שאמרו שאפילו בית בריא ונפחת ביום טוב מותר, ואינו דומה לכוס וקערה שהם בסיס לדבר האסור ופירות אלו אינו בסיס לבית. ולגרוגרות וצימוקין אינו דומה שאינו מסלק דעתו מן הפירות עצמן אלא מפני שהן סגורין בבית והרי נפחת, אבל מסלק הוא דעתו מן הגרוגרות והצימוקין מפני שהן עצמן אינן ראויין

וכ"ה בל' הרמב"ן במלחמות והרשב"א שם, ונ' מזה דאם הי' אסור לטלטל הבסיס רק משום טלטול הדבר האסור, ול"ה נעשה בסיס, לא הי' בזה דין מיגו דאיתקצאי, ולפ"ז ניחא כמה קו' שהק' הגרד"ל, וזה דלא כמו שנקט בפשיטות בס' מגילת ספר.

חידושי הריטב"א מסכת שבת דף מו עמוד ב, וא"ת למאי דסבר אביי דהיינו טעמיה דר"ש שאסור נר הדולק, למה אמר אביי גופיה לעיל (מ"ד א') דר"ש אוסר שמן המטפטף בעוד שהנר דולק כדפרישנא התם דהא התם ליכא גרם כיבוי, ולי נראה דההיא דאביי בתר דסברה להא דרבא דלקמן איתמר דטעמיה דר"ש מפני שנעשה הכל בסיס לדבר האסור ואסח דעתיה מיניה לכל זמן שהוא דולק מחמת שהיה בסיס ולטיפטוף לא אסיק אדעתיה, עכ"ל.

אך בד' הריטב"א בדמ"ג. מבו' דאמרי' מיגו דאיתקצאי מכח מה שנאסר משום איסור כיבוי, ואולי אף דמיגו דאיתקצאי אמרינן, אך לדעת ר"ש דאסר כוס קערה ועששית אין לאסור בזה.

אך ריטב"א בדמ"ג. קאי גם לדעת ר"ש, עיי"ש, וצ"ע בזה.

אך דעת ר"ת יתכן דהיא דכלל ל"מ מידי בסיס לאיסור ולהיתר, ע' מש"נ בביאור סוגיא דמ"ז., וצ"ע בזה.

ובעיקר נידון זה יל"ד עוד דגם בשוכח ההיתר מהני, דכ"ה דאם הי' דתעו להניח איסור ולא הניח אינו נאסר, א"כ ה"נ אם יש היתר ונמצא דהכלי משמש גם את ההיתר, הוי כאילו לא הניח להאיסור, ודו"ק.

ובעיקר דין בסיס לאיסור ולהיתר, מבו' בסוגיא דמ"ז. וביצה דכ"א: לפי' התוס' דהוי חד דינא עם הא דאיסור שאינו חשוב אינו עושה בסיס, וצ"ב, ויל"פ בכמה גווני, ודו"ק.

ולהאמור ילה"ע במש"כ התוס' בגמרו בידי אדם דמ"מ בעודו עליו אסור, וצ"ב הטעם בזה, ואולי משום הדין הב' בבסיס דחשיב כטלטול המוקצה, וצ"ת.

וע' מה שהאריך בזה הגרד"ל סימן כ"ב.

ושם אות ג' דן להוכיח ממש"כ התוס' דבבסיס אמרי' מיגו דאיתקצאי כיון שלא נסתלק האיסור, ואם עתה כבר אינו בסיס ואיסורו משום שאיתקצאי אתמול שהי' בסיס, הרי נסתלק עיקר האיסור.

אך נ' פי' ד' התוס' משום דאפשר להחזיר המוקצה, וע"כ לא בטל כל עיקר ההקצאה, אך זה ניחא טפי אם דין בסיס הוא הקצאה.

עוד ילה"ע בזה, מהא דבסיס באמצע שבת אוסר, אף לדעת הסוברים דאין מוקצה באמצע שבת ואין נאסר אף בזמן ההקצאה, ודו"ק.

חיי אדם חלק ב-ג (הלכות שבת ומועדים) כלל סז

ונראה לי דאם יש בתוכו רק איזה פרוטות בטלים לגבי הבגד, דאין אדם מבטל בגדו ושלחנו בשביל איזה פרוטות

נשמת אדם חלק ב-ג (הלכות שבת ומועדים) כלל סז סעיף ג

ג. נ"ל דזה דומה להא דאמרינן בביצה ולטלטל שיורי כוסות אגב כסא, וכתב תוס' שם ובשבת מ"ז דכיון דשיורי כוסות לא חשיבי כלל נתבטלו לגבי כוס אע"ג דאין בו שום דבר היתר, וא"כ ה"נ אם הוא אדם שאינו חשוב לו כלל איזה פרוטות בטלים ודוקא אם אינם חשובים כלל כמש"כ בכללים

אך צ"ע דל' הראשונים הוא רק משום שנשתיירו שם ול"ה דעתו להניחם שם, ויל"ע בזה.

וע' היטב בל' הרשב"א בריש ביצה.

וצ"ע מ"ש מדלף.

ואולי שאני דלף שדעתו לפנותו עי"ז.

אך העירוני די"ל דדלף חזי לשאר צרכים וכגון לגבלו בטיט, וצ"ב.

ואולי י"ל דכיון שהוא צריך לזה לפנות הדלף מכאן חשיב בסיס, ול"ד לעצמות וקליפין שאינו צריך כלל שיהיו על השלחן רק שלא יפלו על הרצפה, ונפ"מ בדין פח האשפה, וצ"ע בזה.