חבורה ג פרק כירה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

**חבורה ג' פרק כירה לו: לז.**

הנה יש לעיין מהו ההתר של קש וגבבא ובחידושי המאירי ביאר לדעת רש"י דהאיסור הוא משום שהייה בדבר המוסיף הבל דקש וגבבא אינו מוסיף הבל. שם. עיין בביהו"ל רנ"ג ד"ה אפילו אינה שנסתפק האם ההתר הוא רק לאחר שנגמר ההיסק של קש וגבבא או דלמא ההתר הוא אפילו בעודם דולקים מכיוון שכשכבה השהלבת כובה הגחלת ואין לחשוש לחיתוי והנה הספק של הביהו"ל הוא לפי הטעם שהביא במ"ב בשם הכלבו דבקש וגבבא אין חשש חיתוי משום שמיד שכלה השלהבת כלה הגחלת ואין חשש שיחתה. ועיין בר"י מלוניל ושיטה לר"ן שחילקו דליכא איסור בקש וגבבא דמכיוון שלא הדליק בגחלים אין דעתו לחימום רב של קדירתו ולא יבוא לחתות ולכאורה לפי זה הוא הדין באש ממש.

וכן יש לדון מהו גריפה וקטימה לדעת הרמב"ן והרשב"א מדיוק לשון הירושלמי שצריך לגרוף עד שלא ישארו כלל גחלים וכן פסק הרמב"ם והמשנ"ב הביא טעם זה להלכה רנ"ג יג. והנה לפי"ז יש לעיין מדוע בתנור גרוף וקטום נתבאר להלן דנאסר בשהייה כייון דליכא חשש חיתוי שהרי הוציא לחוץ את כל הגחלים. ומבואר ברמב"ם פ"ג ה"ו דאי אפשר שלא ישאר בו ניצוץ אחד שממנו ראוי לחתות ולהסיק ולפי"ז המכוון דגם לאחר גריפה אין הביאור לגמרי הניצוצות אלא דמכיוון דנשאר רק ניצוצות לא חחששו לחיתוי וממילא בכירה מתוך שהבלה מועט לא ראויה להתחמם על ידי חיתוי הניצוצות משא"כ בתנור. והרמב"ן והרשב"א פי' דתנור משום חומו הרב הוא נראה כאילו יש בו גחלם ויבואו להשהות גם בכירה אם גחלים ולכן גזרו בו אפילו אם גרפו את כל הגחלים.

הבעל המאור והר"ן ביארו דיסוד הגריפה היא גריפת כל הגחלים לצד אחד. ולכאורה הקושיא מתנור הכריחתם לפרש כן ולשיטתם יסוד הגריפה הוא דין היכר דהרי יש גחלים בתנור. ובדעת רש"י דכתב גחלים היה מקום להבין דהכוונה לכל הגחלים אמנם הריטב"א דייק מלשונו שגחלים הכוונה דלא סוף דבר כל הגחלים אלא כל שלא נשאר שם אלא גחלים עוממות או רמץ זה נחשב גריפה. וכנראה רש"י לשיטתו דבעינן דלא יוסיף הבל ואחרי גריפה כזו אינו מוסיף הבל.

והנה מצינו בב"ש שהתירו חמין אבל לא תבשיל. ומצינו בדברי הגמרא דדנה האם לשהות תנן ומחלוקת ב"ש וב"ה. איירי בשהייה גרוף וקטום. או דלמא להחזיר תנן ומחלוקת ב"ש וב"ה היא בשהייה באינו גרוף וקטום. והנה בשלמא אם להחזיר תנן מובן החילוק בין חמין ותבשיל. דהנה ברש"י מבואר דחמין הוא מבושל כל צרכו וכן גם תבשיל מבושל כל צרכו. ומהו החילוק ביניהן ביאר הרשב"א דבחמין אז כשהוא מבושל כל צרכו אז בישול נוסף הוא מתבשל ורע לו מה שאין כן בתבשיל שהוא מתבשל ויפה לו. והנה לפי שיטה זו לכאורה סברת ב"ש היא שיש חשש חיתוי מכיוון שאינו גרוף וקטום ויש חשש שיבוא לחתות כדי להשביח את בישולו. והנה לפי הגירסא של לשהות תנן דאיירי בגרוף וקטום. מדוע אסרו בית שמאי תבשיל הרי לכאורה אין חשש שיבוא לחתות בגחלים ובזה ביאר רש"י ב' טעמים או משום שבכל אופן חששו לחיתוי וצ"ל דאע"פ דהוא גרף את הגחלים מכל מקום יש עדיין חשש חיתוי אפשר כדברי הרמב"ן ובפרט לפי מה שהריטב"א טען בדעת רש"י דגרפו רק את הגחלים הבוערות ולא את הרמץ שאם כן יש עדיין חשש חיתוי. ומכל מקום רש"י דן עוד טעם דמשום דנתקיימה מחשבתו מיחזי כמבשל ולכאורה זהו משום שלא ברירא הטעם של חיתוי כיוון דהוא גרוף וקטום ומבושל כל צרכו ולכן ביאר רש"י חידוש שמשום שנתקיימה מחשבתו מיחזי כמבשל והנה כאן יש חידוש דאע"ג דאין הבישול נעשה בשבת. מכל מקום כיוון שמלאכת מבשל היא מלאכה מתמשכת אז היכן שנתקיימה מחשבתו יש איסור של מבשל.

והנה יש לעיין מה הדין לב"ש באופן שנתבשל כל צרכו ומתבשל ורע לו היכן דאינו גרוף וקטום ומשמע דאסור ויש לעין דשם אין חשש חיתוי וגם לא מיחזי כמבשל. ולכאורה לדעת רש"י ניתן לומר דשם נאסר משום גזירת מוסיף הבל. וגם בית שמאי מודים לב"ה דיש גזרת מוסיף הבל אלא דחששו נמי לגזירת חיתוי או מיחזי כמבשל שנתקיימה מחשבתו.

אמנם התוס' פליגי על רש"י, והם סוברים דבית שמאי התירו חמין אפילו שהם מבושלים כמאב"ד. והטעם דלא חששו לחיתוי כיוון שברגע שהם נתבשלו כל צרכם זהו מתבשל ורע לו וממילא לא יחתה משא"כ בתבשיל שנאסר בין כמאב"ד בין מבושל כל צרכו כיוון שהוא מתבשל ויפה לו יש חשש חיתוי. ועולה מדברי התוספות דלבית שמאי הטעם הוא רק משום חשש חיתוי ולא משום דנתקיימה מחשבתו אז הוא מיחזי כמבשל. דלטעם זה לא שני אם יש חשש חיתוי או לא אלא דאם החמין לא הרתיחו כל צרכם אז הוא עדיין מיחזי כמבשל. ולכאורה לפי סברא זו אז כל תבשיל שאם הוא יתבשל כל צרכו הוא יתבשל ורע לו הותר לבית שמאי ליתנו כבר משיעור שהתבשיל הוא כמאב"ד. ובר"ן מצינו טעם אחר בסברת ב"ש לאסרו משום שגזרו גרוף אטו שאינו גרוף ששם יש חשש חיתוי יותר בתבשיל. [ ולמעשה באינו גרוף אסרו הכל ששם יש יותר חשש של חיתוי וחששו חמין אטו תבשיל אבל באינו גרוף לא גזרו עד כדי כך.] ובראושנים נתבאר עוד דרכים לבאר את החששות של ב"ש.

ועיין פנ"י דביאר דהטעם שהחמירו ב"ש בתבשיל הוא משום שהם לשיטתם שאסרו לעיל יח: שביתת כלים ולכן אסרו ליתן סמוך לשבת. עיי"ש.

למעשה מהו השיעור של התבשיל שבו הותרה שהייה וחזרה בגרוף וקטום בחמין ותבשיל. משמע מלשון התוספות דשיעור זה הוא כמאב"ד משום דסתם חמין ותבשיל המכוון הוא לשיעור כמאב"ד וכבר משיעור זה הותרה השהייה והחזרה. דהרי המשנה דיברה על חמין ותבשיל. ולפי"ז יהא מבואר בתוספות. דמדאוריתא היכן שהוא מבושל כמאב"ד כבר לא שייך בו יותר בישול. ומשום כן הותרה החזרה בשבת היכן שהוא כמאב"ד. ופליג על הרמב"ם דסובר דעד שלא מבושל כל צרכו עדיין חשיב מבשל ולדעת הרמב"ם לא תותר החזרה אלא אם כן הוא מבושל כל צרכו וכן מדויק מדברי התוספות שדנו מהו השיעור שבו הותרה השהייה ומשמע דהביאו ראיה דמהני אם השהייה היא משיעור מאב"ד ומשמע דפחות משיעור זה לא הותר. אמנם הרשב"א טען בדעת רש"י דלדעת בית הלל אם משנתינו דיברה בגרוף וקטום אז הותרה השהייה בכל גוונא דאין כלל חשש חיתוי וכן בקש וגבבא. וכן פסק הרמב"ם. וכן פסק השו"ע רנ"ג א אלא דהרע"א השיג שם דברא"ש בשם רבינו יונה אסר ולכאורה כן מבואר מהתוספות. ובדברי רע"א כבר דיברנו בחבורה הקודמת.

והנה מהו השיעור של מאב"ד אז נחלקו רש"י והרמב"ם האם המכוון הוא מחצית בישול או שליש בישול דרש"י נקט דהוא שליש בישול והרמב"ם נקט דהוא מחצית בישול. והשו"ע הלכות שבת הביא רק את שיטת הרמב"ם דהוא מחצית בישול ובהלכות בשר בחלב הביא גם את שיטת רש"י בשם יש אומרים והב"ח ביאר דמשום חומרא דשבת נקט רק את שיטת הרמב"ם. והמ"ב פסק דבשעת הדחק אפשר לסמוך דהשיעור הוא שליש בישול. החזו"א בסימן ל"ז סק"ו כתב דלא משערים את זה לפי האיכות של התבשיל אם הוא מבושל חצי אלא בזמן הבישול. עוד כתב החזו"א דהזמן לא משערים משעת נתינתו על האש אלא משעה שהתבשיל על האש הגיע לחום של יד סולדת בו. שאז מתחיל להתבשל וחצי מהזמן זה השיעור של מאב"ד וזהו חומרא דלמשל משעת נתינתו באש עד גמר בישלו לוקח שעתיים ואם חצי מהזמן זה שעה אז היה נחשב כמאב"ד בשעה אמנם אם הזמן שלוקח לתבשיל להתחמם בשיעור יד סולדת בו זה עשר דקות. אז מחלקים את ה110 דקות לשתים וזה 55 דקות פלוס 10 דקות. וזה שעה וחמש דקות.. אמנם הרב וואזנר התווכח וטען שבחוש יש תבשילים שבחצי מהזמן עדיין לא ניתן לאוכלם ולא התרככו עדיין שיהא ניתן לאוכלם על ידי הדחק והחמיר שבתבשיל כעי"ז ההתר יהא תלוי בשיעור שאנחנו נשער שתבשיל זה יאכל על ידי הדחק אפילו שהוא יותר ממחצית זמן בישולו. מהו גדר מאב"ד במים אז האג"מ או"ח ח"ד סי' ע"ד דיני בישול אות כ"ד. כתב דמסתבר דבמים שיעור יד סולדת בו הוא כשליש בישול אז קצת יותר מזה הוא מחצית בישול. ובשיעור של מים שמבושלים כל צרכו. האגלי טל הכריע דהשיעור הוא כשהוא רותח אבל פחות מכאן עדיין נחשב מאב"ד. וכן מבואר בחידושים המיוחסין לר"ן לז:

מהו השיעור בזמנינו של תבשיל. מבושל כל צרכו הרב אלישיב טען שהכוונה שסתם אדם אוכל אותו כך שלא בשעת הדחק. מהו שיעור יד סולדת בו אז שיעור זה מתחלק בין חומרא לבין קולא ולחומרא החזון איש החמיר כבר מ40 מעלות צלסיוס אמנם הגרשז"א טען שברור שעד 45 מעלות לא נחשב יד סולדת בו. [ומסתבר כדבריו] והאג"מ חידש דשיעור יד סולדת בו לקולא הוא בין 71 מעלות צלסיוס ל79.4 פעם אחת כתב כך ופעם אחת כתב כך וזהו חידוש גדול דבמציאות בהרבה פחות יד סולדת בו. ועיין ספר בירור הלכה או"ח סי' שיח וצ"ע על חומרתו.

ב"ש אומרין נוטלין אבל לא מחזירין ופירש רש"י משום דמיחזי כמבשל וזהו אפילו בגרוף וקטום שמכיוון שנותן על האש בשבת אז הוא מיחזי כמבשל.

בית הלל אומרים אף מחזירין. ויש לעיין מהו טעמם דמכל מקום בעינן גרוף וקטום האם משום שבלי"ז הוא נראה כמבשל או משום שמכיון שהוא מחזיר ופעמים שנצטנן יש יותר מקום לחשוש חשש חיתוי. ועיין מהר"ם שדן דלבית הלל אין זה משום מיחזי כמבשל אלא משום חשש חיתוי.

והנה התוס' חידשו. על פי הגמרא להלן לח: דהגמרא חידשה דלב"ה מחזירין גם בשבת ודייקו התוספות דעיקר מחלוקתם היא בחול. ונחלקו גם בשבת. והנה צ"ב מהו המכוון דנאסר להחזיר בחול לבית שמאי לגמרי אם כן מהו המכוון של התר שהיה הרי נאסרה הנתינה אפילו בחזרה בחול. והמכוון הוא דבוודאי שהיה הותרה אלא דיש זמן סמוך לשבת ששם נאסרה השהייה ומכל מקום נחלקו ב"ש וב"ה שבזמן זה יהא התר על ידי חזרה. וזה דנו התוספות מתי הוא זמן זה דבוודאי בבוקר לא נאסרה שהייה וממילא לכו"ע הוא יכול להחזיר. ומבואר שדנו התוספות על שני זמנים בע"ש שבהם נאסרה הנתינה בתחילה או שנאסר לתת בתחילה דבר שלא יהא רותח בע"ש ומכל מקום לבית הלל הותר אם זה באופן של חזרה. אבל לתת בתחילה סמוך לשבת דבר שלא ירתח זה נאסר או דלמא דהאיסור הוא אפילו ברותח אמנם אם נותנו בשיעור זמן שאם היה קר לא היה רותח מזמן זה נאסר ליתן בתחילה סמוך לשבת על האש ומכל מקום אם זה בדרך של חזרה וזהו גרוף וקטום הותר לבית הלל.

והנה צ"ב בשיעורים הללו מנין באו שיעורים אלו. ולכאורה יש לדון מהו הטעם שנאסרה חזרה בע"ש ומצינו בדברי ר"ת בספר הישר דביאר דכיוון שמחזיר בע"ש סמוך לשבת יש חשש חיתוי דרוצה שהדבר ירתח וכיוון שמחזיר סמוך לשבת יש חשש שיבוא להרתיח בשבת. והנה לפי"ז אתי שפיר הזמן הראשון שדנו התוספות דאם זה ירתח עד שבת לא נאסר דכל האיסור הוא רק אם אינו רותח אז יש חשש שיבוא לחתות בגחלים אמנם ברותח לא גזרו. והנה הזמן האחר שקבע ר"י דצריך שיהא יכול לרתוח עד שבת אפילו אם הוא כבר רותח לכאורה צ"ל דגזרו רותח אטו אינו רותח וממילא קבעו דכבר משיעור זמן זה נאסר נתינה בתחילה אלא אם כן הוא בצורה של חזרה והוא גרוף וקטום. ואם אינו גרוף וקטום נאסרה חזרה לב"ה ולב"ש גם בגרוף וקטום.

אמנם בדברי הרא"ש מצינו, טעם אחר דהרא"ש כתב דזהו גזירה שמא מתוך שמחזיר סמוך לשבת יבוא להחזיר גם בשבת עצמה. והנה לפי"ז התנאי הראשון שצריך שיהא רותח לכאורה בוודאי שם אין זה גזירה אלא שם זהו סברא שיש חשש חיתוי ורק בזמן השני שהוא תלוי בזמן שיכול להרתיח בזה נראה דקבעו זמן שהוא סמוך לשבת שבו אם יחזיר יחשוב שמותר להחזיר גם בשבת וקבעו את זה לפי הזמן שהוא כבר לא יכול לרתוח שזה כבר נראה שהוא מתבשל בשבת ויבוא להחזיר אפילו בשבת. ולכאורה לפי סברת הרא"ש אין זה תלוי כלל בתורת רותח אלא זהו שיהוי זמן סמוך לשבת שאם יבוא להחזיר בזמן הזה אז יבוא להחזיר גם בשבת. ובאמת צ"ע מדוע לא הגדירו זמן זה בזמנים אלא בשיעור שבו דבר יכול לרתוח מכל מקום כך באמת הגדירו.והרא"ש כתב קולא דממילא לא אסרו נתינה בתחילה בע"ש אלא אם כן הוא כבר נתבשל כל צרכו דבאופן זה נאסרה חזרה בשבת ויבוא לדמות ולהחזיר משחשכה אמנם אם החזיר באופן שאינו מבושל כל צרכו. שבאופן זה נאסרה החזרה בשבת משום שהוא מבשל אז לא יבוא לטעות וללמוד ממי שהחזיר בע"ש שמותר להחזיר בשבת ויש לעיין דהרי משיעור מאב"ד מותר להחזיר בשבת ומשמע ברא"ש שסבר כהרמב"ם דעדיין חשיב מבשל עד שיבושל כל צרכו. למעשה הסמ"ג פליג על הרא"ש ואוסר בכל גוונא בע"ש. והנה בביאור הגר"א הקל בחזרה של ע"ש שלא בעינן כל תנאי החזרה וגם במונח על הקרקע וכדו' נחשב חזרה והעיקר שיהא גרוף וקטום ולא בעינן כלל דיני חזרה. ודלא כהגמ"ר שהובא בבית יוסף וכן ברא"ש משמע שבעינן דיני חזרה ולכן הוא התיר רק במבושל כל צרכו. וכן משמע ברא"ש פרק במה טומנין סימן ב' מכל מקום המשנ"ב הביא רק את דעת הגר"א דבחזרה של ע"ש לא מקפידין רק שיהא גרוף וקטום. ואם כן זה לא נוגע כמעט דין חזרה של ע"ש אלא לדעות שפלטה ובלעך שאינם עטופים לא נחשבים גרוף וקטום.

למעשה יש לדון איך דנים את הזמן הזה שיכול להרתיח את התבשיל האם דנים את זה באותו אש שהוא משהה עליה כך דעת הגרשז"א. שש”כ פ"א הערה קפ"ה. וחידש דאם בשעה ששם היה אש גדולה שיכול להרתיח ושנייה אח"כ כבר הקטין אז אין איסור דדנים על שעת הנתינה אמנם ספר אוצרות השבת עמוד קטו הביא תשובת הגר"ח קנייבסקי בשם החזו"א דאפילו מעמיד על אש קטנה כל שיכל להעמיד על אש גדולה ולרתוח לא נאסר והנה משמע לא רק באותה להבת גז אלא אפילו בלהבת גז אחרת ויש לעיין מהו השיעור.

להלכה דין זה של חזרה בע"ש לא הוזכר ברוב הראושנים והשו"ע לא הביאו והרמ"א סי' רנג ב' הביאו וכתב דהמנהג להקל אך טוב להחמיר במקום שאין צורך כל כך. ודינו הוא שלא לתת סמוך לשבת אפילו על אש גרופה וקטומה אלא אם כן הוא במצב של חזרה ולא נתינה מתחילה.