דברי באגדה - חוהמד סוכות תשסח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר / אגדה

שיעורי הגר"א עוזר שליט"א

בענין:

סוכות ושמיני עצרת

נמסר בחוה"מ סוכות

תשס"ח

נ.ב. השיעור הבא יתקיים אי"ה בליל שבת פרשת "בראשית" בשעה 21:15.

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר חוהמ"ס התשס"ח (לא מוגה)

סוכות ושמיני עצרת

עוז והדר לבושה ותשחק ליום אחרון (משלי לא). פירש הגר"א ( ): 'עוז' זה ר"ה ויוהכ"פ, כדרך שכתוב (תהלים צט) ועז מלך משפט אהב. 'הדר' - זה סוכות. 'ותשחק ליום אחרון' - שמיני עצרת. יום זה מתייחד בשמחה גדולה, שמחה הפורצת גבולות, 'ותשחק', וכדברי הגר"א על דרשת הגמרא (בפסחים עא.) 'והיית אך שמח' לרבות ליל יו"ט האחרון לשמחה, שבשמיני עצרת אין מצוה מיוחדת כבשאר ימי הסוכות, אלא אך השמחה לבדה.

בגמרא (ריש ע"ז), דרש ר' חנינא בר פפא ואיתימא ר' שמלאי: לעתיד לבא מביא הקב"ה ס"ת ומניחו בחיקו ואומר כל מי שעסק בה יבא ויטול שכרו. מיד מתקבצין ובאים עובדי כוכבים בערבוביא כו' במאי עסקתם? אומרים לפניו: רבש"ע הרבה שווקים תקננו, הרבה מרחצאות עשינו כו' אעפי"כ מצוה קלה יש לי וסוכה שמה, לכו ועשו אותה כו' מיד כל אחד ואחד נוטל והולך ועושה סוכה בראש גגו והקב"ה מקדיר עליהם חמה בתקופת תמוז וכל אחד ואחד מבעט בסוכתו ויוצא כו' והאמר רבא מצטער פטור מן הסוכה? נהי דפטור, בעוטי מי מבעטי?! מיד הקב"ה יושב ומשחק עליהן שנאמר יושב בשמים ישחק וגו' א"ר יצחק אין שחוק לפני הקב"ה אלא אותו היום בלבד.

אותו היום שהאומות נידונים בו והקב"ה יושב ומשחק, הוא 'יום אחרון' שנאמר בו 'ותשחק'. בדומה לכך שמיני עצרת שאין בו לגויים שייכות, שלא כשאר ימי החג שקרבים בהם פרים כנגד שבעים אומות ואילו בשמיני אין שם אלא פר אחד ואיל אחד, כמשל המלך שגלגל עם אוהבו יחידו לאחר גמר הסעודה הגדולה. וכן כתב הגר"א ( ) שיום שמיני עצרת הוא כנגד השלב הסופי בגאולה העתידה שלא ישתייר אז אלא 'גוי אחד בארץ'. באותו יום הדין הגדול נכשלים הגויים במצות סוכה ונגזר דינם לכליון. נמצינו למדים שמצות סוכה היא המבררת בין האומות לישראל. וההתעצמות במצוה זו היא המביאה לאותו שחוק של היום השמיני. אלא שכשלון האומות אינו בגוף מצות סוכה, באי-קיומה, אלא ב'ביעוט' שמבעטים בה, שהרי על פי הדין הם פטורים מן הסוכה כדין המצטער. ויתבארו הדברים להלן.

כתב הטור (בהלכות ר"ח): שלושת הרגלים כנגד שלשת האבות; סוכות כנגד יעקב אבינו שנאמר בו לאחר שעשו הלך לדרכו שעירה: ויעקב נסע סכותה ויבן לו בית ולמקנהו עשה סוכות. ישנה שייכות פנימית ליעקב ולסוכות. ובזוהר ( . יש שאומרים אותו לפני התקיעות) מבואר שנטילת הברכות של יעקב מיצחק היתה בראש השנה, ו'קול יעקב' הוא קול השופר. ע"י נטילת הברכות, עשו שוטם את יעקב ורודף אחריו, עד שביוהכ"פ אנו מבטלים קטרוגו בשילוח השעיר לעזאזל המדברה, ולאחר שעשו הולך לדרכו שעירה, נוסע יעקב סוכותה. הסוכה היא ההגנה הסופית מעשו ומקטרוגו, כפי שיבואר. בטור ובזוהר מבואר שיעקב כנגד סוכות, אבל בכל אחד מבואר פן אחר; הטור מדבר על מערכת הרגלים ואילו הזוהר עוסק במערכת אחרת: מועדי חודש תשרי.

קול השופר ניתן לישראל בלבד. 'אשרי העם יודעי תרועה'; הם היודעים לפתות את בוראם כדרז"ל, שעל ידי השופר עומד הקב"ה מכסא דין ויושב על כסא רחמים. והנה 'כסא' הוא גילוי הנהגת המלכות, כס המלך. ענין 'כסא דין' - ברור, כי הדין הוא ביטוי המלכות וגילויה, 'מלך במשפט יעמיד ארץ'. ואולם ענין 'כסא רחמים' טעון באור, הלא אדרבה מלך שמחל על כבודו אין כבודו מחול? אלא שיש ניהוג נעלה יותר מניהוג של דין, והוא כשהמלך משתמש במדת החנינה המיוחדת לבנו אהובו של המלך. יכולת זו לחון את החייב, נתונה בידי ראש העם לבדו, כמו שאנו יודעים במלכותא דארעא, ובכך מתגלה כחו הגדול של המלך שאיננו כפוף אף לא לחוקים שהוא עצמו חוקק ומנהיג בהם את ממלכתו. זהו 'כסא של רחמים'; גילוי מלכות בהנהגה עליונה שלפנים משורת הדין.

מדרגת הדין היא ההנהגה שבטבע; שם 'אלקים' שהוא בגימטריא 'הטבע'. ואילו ההנהגה השניה של הרחמים והחנינה היא למעלה מן הטבע. וזהו ענין קול השופר של ישראל שביכלתו להעביר מהנהגה זו לזו, 'עלה אלקים בתרועה, ה' בקול שופר'.

עשרה הפסוקים שבמלכויות, יש אומרים שהם כנגד עשרה מאמרות וי"א כנגד עשרת הדברות (ר"ה פ"ד). ומפרש השפ"א עפ"י הזוה"ק ש'מאמר' הוא בלחישה, ואילו ה'דיבור' לעולם הוא בקול חזק. מאמרות של מעשה בראשית הן 'בחשאי', כלומר בהסתר האלקות על ידי חוקי הטבע, 'עולם' מלשון העלם, שאין נודע וניכר כח הבורא בנבראים אלא אך ישראל יודעים זאת. ואילו ה'דברות' מהוות הנהגה גלויה, הנהגת יציאת מצרים ומתן תורה בנסים גלויים, המגלים את נוכחות ה' בעולם, כפי שהאריך הרמב"ן שהנהגת יציאת מצרים היא למעלה מן הטבע, לא כדרך שנגלה לאבות בשם ש-ד-י. וכן במתן תורה נאמר 'אתה הראת לדעת כי ה' הוא האלקים אין עוד מלבדו'. נמצא אם כן שתפקידו של השופר להפך את המאמרות לדברות, והוא הוא 'קול יעקב' שעל ידו זכה ליטול הברכות; -

כי מבואר בדברי הראשונים (הרמב"ן באחרי מות וב... ובהאזינו. וביתר הרחבה ברבנו בחיי) שהמאבק בין יעקב לעשו בנטילת הברכות סובב על שתי הנהגות אלו, וכדברי הרמב"ן: 'מי הוא בעל ברית האלקים'. כלומר מי יהא נתון תחת ממשלת הטבע, שבעים שרים עליונים המהוים צינור שהשפע עובר דרכו על פי חוקים קבועים ותכונות מסוימות, ומי יהא מונהג בהנהגה שלמעלה ממערכת הכוכבים והמזלות. על ידי 'קול יעקב' נסבב שעשו יטול את מערכת הטבע, שעל כן אין בברכתו שם שמים כלל [ומכאן באה טעות עבודת כוכבים ומזלות לגויים, שהם מיחסים לשרים שמעליהם כח עצמי], ואילו יעקב זכה להיות 'חבל נחלתו' של הקב"ה, וכמש"כ בפרקי דר"א שהשפע לישראל בא באופן ישיר, כאמרם 'אין מזל לישראל'.

כאמור, ההצלה הסופית מרדיפתו של עשו היא בסוכות. הסוכה היא המגינה והסוככת מכחו וקטרוגו של עשו. ועל כן מפלת האומות נגרמת ע"י מבחן במצות הסוכה, וכפי שפירש המהר"ל (בחדושי אגדות ריש ע"ז) שענין הסוכה הוא שאדם מנהיג עצמו למעלה מהטבע, לצאת מדירת קבע, להתנתק מכל עושרו ואוסף קניניו, ולישב תחת פסולת גורן ויקב, לחסות בצל האמונה. באותה שעה מתברר שישראל לבדם הם הראויים לכך, ועל ידי כן זוכים לקבל השפע מהקב"ה בעצמו. כי במדה שאדם מודד בה מודדים לו. נמצא אם כן שגם מדה זו שהיא שלמעלה מן הדין ומן החק הקבוע, באה לישראל במשפט ולא באופן שרירותי. בניגוד לגויים שאינם עומדים במבחן זה, לצאת ממוגבלותם שבטבע, אין להם שייכות להנהגה זו.

וכבר האריכו רבותינו האחרונים (בנין שלמה, הקדמת עונג יום טוב, ועוד) בבאור דברי הגמרא (בסוף ערכין) על הכתוב בעזרא שלא עשו סוכות מימי יהושע בן נון עד ימות עזרא, שאין הכוונה על סוכות ממש (רש"י) אלא שביקש עזרא רחמים על יצר עבודה זרה וביטלו, והגנה זכותו עליהם כסוכה, ומה שכתוב 'כי לא עשו מימי יהושע בן נון' - שהקפיד הכתוב על יהושע על שלא ביקש הוא רחמים על כך, כי משה לא ביקש רחמים מפני שלא היתה זכות של א"י אבל יהושע שהיתה לו זכות א"י היה לו לבקש רחמים. הרי שענין שחיטת יצר ע"ז שקול למצות סוכה, כי הלא עיקר הגנת הסוכה היא מהשמש, שהיא סמל לכלל הכחות הטבעיים (ע' פירוש הגר"א ריש שה"ש ובכ"מ), ואומות העולם נתונים 'תחת השמש' שעל כן הם טועים בע"ז כנ"ל (ככתוב 'ופן תשא עיניך השמימה וראית את השמש ואת הירח כו' ונדחת והשתחוית להם ועבדתם אשר חלק ה"א אתם לכל העמים תחת כל השמים'), אבל כלל ישראל מוגנים ממערכת זו ואינם תחת שליטתה, כי הסוכה בחינת מקדש ('ויהי בשלם סוכה ומעונתו בציון'), בו אין שולטת ההנהגה שבדרך הטבע, כעשרה נסים תמידיים שהיו במקדש. וכן הסוכה - 'צלא דמהימנותא'.

וכפי שבאר הגר"א (באדרת אליהו תשא) שבחטא העגל נפלו ישראל ממדרגתם שלמעלה מהטבע להנהגת 'כי ילך מלאכי לפניך', להימסר לשרים עליונים, ואז נסתלקו ענני הכבוד, המגינים מפני החמה כנ"ל, ועל זה היו תחנוני משה רבינו שהקב"ה ימשיך להנהיגנו בהנהגה עליונה, לא ע"י מלאך, ונתרצה הקב"ה ביוהכ"פ וחזרו למדרגת 'ונפלינו אני ועמך' להיות למעלה מן הטבע, ואז נצטוו על בניית המשכן וחזרו ענני הכבוד לישראל בט"ו בתשרי, כידוע מהגר"א. והיא היא 'עשיית הסוכות' האמורה בעזרא, שזכו להגנה ממערכת הכוכבים-ומזלות שהיא שורש הע"ז. והיה ליהושע לבקש על כך מפני שהיתה לו זכות ארץ ישראל, שהיא הארץ אשר עיני ה' בה ואין בה שליטה לכחות אחרים כלל (ע' רמב"ן אחרי-מות והאזינו ובכ"מ), שקדושת השכינה שבמשכן מתפשטת לכל הארץ.

כאמור, כדי לזכות למדרגה זו, על ישראל לעשות מעשה מצדם שיהיו ראויים לה; לצאת מדירת קבע, מהמגבלות הטבעיים, ומדה כנגד מדה זוכים להנהגה שלמעלה מהטבע. על כן הדבר המודד לכך שהגויים מופקעים מהנהגה זו הוא הסוכה. וענין הביעוט שמבעטים כשאינם יכולים לישב בה, שלא כישראל היוצאים ממנה בפחי נפש, מבואר עפי"ד השפ"א ור' צדוק הכהן ועוד, שיסוד החילוק בין 'עבד' ל'בן' הוא בכך שהעבד עושה **ציווי** אדונו ואילו הבן עושה את **רצונו**, אף במה שלא נצטוה. וכיון שעבודתו מאהבה, הרי כשנמנע מלקיים המצוה מצטער הוא על כך שלא נעשה רצונו של מקום, ואילו העבד שמח על שנפטר מהעבודה. על כן מבחן הגויים בשייכותם לנצחיות ולדבקות אמיתית, נעשה בענין זה של סוכה שהיא היציאה ממגבלות הטבע, ולא זו בלבד אלא במצב שבו הם פטורים מצד הדין במצוה זו. בכך נבחנת האהבה האמיתית לקב"ה [בחינת 'שמינית שבשמינית', יציאה ממגבלות הטבע ויציאה משורת הדין]. וכאן הם נופלים. הרי שהסוכה היא הבונה את המצב של השחוק ליום אחרון.

יום שמיני עצרת, כל ענינו ומהותו הוא ביציאה מהמסגרת הקבועה, מהטבע המוגבל, אל הבחינה שלמעלה מהטבע, שהרי החג הוא בעצם שבעה ימים, כמו פסח, שזהו שלמות הבנין בעולם הזה, ואילו השמיני הוא עליה למדרגה שמעל הטבע, כמשל המלך שעשה סעודה לעבדיו, ולאחר סיומה אמר לאוהבו בא ונשמח אני ואתה. עד עתה היתה הסעודה ל'עבדים' ומעתה יש סעודה מסוג אחר, הנעשית לבקשת המלך, עם ה'בן' לבד [במה שנשאר. כביכול משהו ספונטני בלי תכנון מראש]. הרי ששמע"צ הוא יום של 'שחוק' בעצם, כלומר מכח ימי השמחה הקודמים פורצת השמחה והאהבה מהגבולות [כמו 'טפח שוחק' – המתפשט וגדול ממדתו המצומצמת]. וזהו ענינו הפנימי של יום זה.

בתרגום יונתן מבואר ש'עצרת' הוא יום התכנסות הביתה מהסוכה. וכן רש"י (בסוכה נח) פירש מה שאמרו שמיני רגל בפני עצמו – שאין יושבים בסוכה. וכבר תמהו מה רבותא היא זו, לייחד אותו היום ולקרוא לו על שם היציאה מהסוכה הביתה, ולשמחה מה זו עושה (ערמב"ן)? אלא פירוש הדבר שביום זה מכניסים את בחינת הסוכה אל הבית, להיות מדרגה זו של 'למעלה מן הטבע' קבועה וקיימת. וכמו שכתב הגר"א (בריש שה"ש) ששלשת הרגלים הם כנגד יציאת מצרים (פסח), מתן תורה (שבועות), ומשכן שבמדבר (סוכות), ואילו שמיני עצרת כנגד הכניסה לארץ ישראל. והם ארבעת הפסוקים הראשונים שבשיר השירים. בשמיני עצרת – 'הביאני המלך חדריו'. ולכאו' במדבר היו במדרגה עליונה יותר, של אכילת 'לחם אבירים' ונסים גלויים, חוסים בצל ענני הכבוד? אלא שאין הדבר כן, כי אותה הנהגה של צלא דמהימנותא שהיתה להם במדבר, מתפשטת בכל ארץ ישראל, כאילו הארץ כולה בחינת 'חצר המשכן', כפי שמבואר במשנת כלים: עשר קדושות הן כו'.

וזה ענין שמיני עצרת; שהקדושה הנבנית בשלמות בשבעת ימי הבנין שקדמו, מתפשטת ופורצת את גבוליה. וכמו במקום; קדושת המשכן מתפשטת לכל א"י, כן בזמן, לאחר עבודת ימי הסוכות, הבית מסוגל לההפך לבחינת 'סוכה'. כבר אין צורך באמצעי של הסוכה כדי לזכות למדרגה זו. וזהו מדרגת 'ותשחק' – התפשטות; מסוכה לבית, מהמשכן לא"י. ובמדרש דרשו 'תן חלק לשבעה וגם לשמונה' על סוכות ושמע"צ. 'שבעה' – תכלית הקדושה בהנהגה שבטבע. 'שמונה' – למעלה מהטבע (כמוש"כ מהר"ל במקומות רבים).

ואמרו (בשבת קיח): כל המענג את השבת נותנים לו נחלה בלי מצרים שנאמר אז תתענג על ה' והרכבתיך על במתי ארץ והאכלתיך נחלת יעקב אביך, לא כאברהם... אלא כיעקב שכתוב בו ופרצת ימה וקדמה וצפונה ונגבה. עונג שבת שייך ליעקב שנאמר בו ביחוד 'ויחן את פני העיר' שתיקן עירובי תחומין [הגם שכל האבות שמרו את השבת]. והרי העולם על פי טבעו ומנהגו, לא איפשר שביתה ממלאכה, כידוע מצחוק הגויים על ישראל הבטלים ממלאכה ומבזבזים ממונם על אכילה ושתיה ביום השביעי, כמובא במדרשים. ועוד כתב בספר יערת דבש שיום השבת מסוגל מצד טבעו לצער ויגון, שהוא במזל שבתאי, וישראל שהנהגתם למעלה מן הטבע, שובתים בשבת ומענגים אותה, בהיפוך למנהגו וטבעו של עולם, ויוצאים מתחת שליטת המזלות. ועל כן אמרו (שם) כל המשמר את השבת כהלכתו, אפילו עובד ע"ז כדור של אנוש מוחלין לו. דורו של אנוש הם שהתחילו לטעות בייחוס כוחות עצמיים למשרתים עליונים, והמשמר את השבת ומענגה, מפקיע עצמו ממערכת זו של שליטת המזלות, להיותו נוחל נחלה בלא מצרים – נחלת יעקב אשר זכה להנהגה שלמעלה מהטבע.

משמעות הענין בא לידי ביטוי בעבודתנו בפועל. הנה אמרו שיעקב אבינו קרא לבית המקדש 'בית' (ככתוב בישעיה ), לא כאברהם שקראו 'הר' וכיצחק שקראו 'שדה'. והאריך הגר"א (שם) לפרש הדבר, שאברהם שייך לקדושת הר הבית, ויצחק לעזרה, החצר, ויעקב לקדושת בית קדשי הקדשים *<לבדוק בפנים>.* בקה"ק היו לוחות וכרובים. יעקב אבינו הוא עמוד התורה שנקראת 'אמת', 'תתן אמת ליעקב'. ע"י קדושת הלוחות, זוכים לבחינת הכרובים שהיא הדבקות העליונה, קדושת בית קדשי הקדשים. והסבר הדבר עפ"י מה שהשריש הגר"ח בספר נפש החיים (שער ד) שהעסק בתורה הוא האמצעי לדבקות בה' יתברך, שהדבקות בתורה היא דבקות בהי"ת. וכבר מפורש הדבר בחדושי אגדות להרשב"א (תענית כה) ששלימות 'ואתם הדבקים בה"א' הוא ע"י הדבקות בתורה. ועל כן יעקב אבינו לא מת. והם הם דברי הגר"א שקדושת מקום הכרובים תיתכן רק ע"י התורה. מכח הלוחות זוכים לבוא אל חדרי המלך, ל'בית' של המקדש. ה'לוחות' בונים 'כרובים'.

וזהו גם כן ענין הסוכה, כפי שכתב הגר"א (בספר יונה) שהיא בחינת עשה תורתך קבע ומלאכתך עראי. והוא מה שאמרו בספרי 'ובכל מאדך' – כנגד יעקב אבינו. [ועל כן יעקב בברחו מפני עשו אחיו, נטמן בבית מדרשם של שם ועבר ולא ישן שם י"ד שנה, שהיא היציאה מכל מגבלות הטבע אל תוך התורה, למעלה מן השמש. ובכך הוא ניצול מחמת אף אחיו כנ"ל]. וכבר פירש בנפש החיים דברי הגמרא בברכות (לה) שבזמן שישראל עושים רצונו של מקום זכו ומלאכתם נעשית ע"י אחרים כדברי רשב"י, וכשאין עושים רצונו - 'ואספת דגנך'. וקשה הלא הכתוב הזה מדבר בפרשת 'אם שמוע תשמעו אל מצוותי' (עמהרש"א) – אלא שאמנם דרך הרבים היא ב'ואספת דגנך' כמו שאמרו שם: הרבה עשו כרשב"י ולא נתקיים בידם, כלומר דרך היחידים היא ולא דרך הרבים. ואולם הנהגה זו היא שייכת לבחינת 'עבד' המקיים מצוות ה' אבל אין זה כבן העושה רצונו הפנימי, שהיא עבודה מאהבה, להשליך כל חשבונות הרבים מעליו ולילך ישר - כמדת יעקב איש תם – כאשר עשאו האלקים (כדברי הרמב"ם סוף שמיטה ויובל), והיא בחינת 'בכל מאדך' להשליך כל ממונו כהפקר. ועל זה מכוונת פרשה ראשונה של שמע שנאמרה בלשון יחיד ונאמר בה 'בכל מאדך', משא"כ פרשה שניה העוסקת ב'מצוות' ולא ב'ואהבת', היא מדברת לרבים ואין כתיב בה 'בכל מאדכם', כי אין מדובר שם בעושים 'רצונו' של מקום כרשב"י וחבריו, אלא בעושים 'ציוויו'.

וכבר מבואר במדרש תנחומא (נח) שתורה שבעל פה אין מתיגע בה אלא מי שאוהב להקב"ה בכל לבו. והיא בחינת 'עשה תורתך קבע', שעי"כ זוכה לברכה שלמעלה מן הטבע כדרך שזכה יעקב לנחלה בלי מצרים.

דוק ותשכח בכל מקום: הברכה, שענינה התפשטות וריבוי [כידוע ששורש התיבה מורכב מהאותיות המוכפלות, ביחידות בעשרות ובמאות, וכמו 'בכר' הנוטל פי שנים], באה ומשתלשלת מבחינה זו של 'המתת' הטבע והיציאה ממגבלותיו. כידוע המציאות כולה מחולקת ל'עולם שנה נפש'. מקור הברכה במקום הוא המקדש, כמובא בגמרא. ובזמן – השבת היא מקור הברכה. ובאדם – הת"ח שדבק בתורה, 'תכף לת"ח ברכה'. וילפינן לה מיעקב אבינו שנאמר בו 'ויברכני ה' בגללך'. ע"י הסרת המחיצה שבין הטבע המוגבל לבלתי מוגבל, יורדת הברכה לעולם, שהרי השפע הבא מלמעלה הוא בלא גבול ורק הטבע מהוה חציצה ומיצר, אמנם הברכה הבלתי-טבעית היא בעצם הסדר האמיתי המבוקש. ות"ח הממית עצמו בחיים שלמטה מן השמש, הוא הנקרא 'שבת' (כמובא בזהר), וכן הוא בחינת מקדש (כמובא בדרשות הר"ן), ובכך הוא מונהג בהנהגה עליונה ונעשה מקור ברכה, ע"י שמסיר את גבולות הטבע החוצצות בפני הנביעה האינסופית.

וזהו שפותחת הסוגיא בע"ז שם 'לעתיד לבא מביא הקב"ה ס"ת ומניחו בחיקו ואומר **כל מי שעסק בה** יבא ויטול שכרו' – העסק בתורה הוא ענין הבכל-מאדך, שתורתו היא עסקו הקבוע, ומהביל את כל עניני העולם הזה ועוסק רק בה. ובמצות סוכה מתבררים הגויים שאינם שייכים לבחינה זו של 'עסק בתורה', כלומר עשיית 'רצונו' של מקום כבן הרוצה לעשות רצון אביו אעפ"י שלא נצטוה. ואילו ישראל ע"י קיום מצוה זו שבעה ימים, שעושים תורתם קבע ומלאכתם עראי, חסים בצל השכינה ועושים את ה'קבע' של העולם הזה עראי - זוכים הם ל'ריצוי', רצונו של מקום, כדברי הגר"א בבאור התפילה 'ורצית בנו' – זה סוכות. ובזה זוכים למקדש, בחינת 'לפני ה''.

מהלך זה מתחיל בר"ה, כדברי הגמרא שהתקיעה הבאה לזכרון - כלפנים דמי, וממשיך ביוהכ"פ שנאמר בו 'לפני ה' תטהרו', ומסתיים בסוכות שנאמר בו 'ושמחתם לפני ה' אלקיכם שבעת ימים'. ובשמיני עצרת מתפשטת בחינה זו לכל השנה, לעשות מהעראי קבע, להיות נטוע ב'בית אלקי יעקב'.

#