סימן י טומאת עם הארץ
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**טומאת עם הארץ**

**טומאת עם הארץ ובגדיו**

1. מדין תורה כל אדם מישראל בחזקת טהור. אך חכמים גזרו על "עם הארץ" שיהיה בחזקת אב הטומאה כזב. לפיכך עם הארץ שנגע בכלים הרי הכלים נעשו ראשון לטומאה, ואם לאחר מכן נגעו כלים אלו בתרומה שורפין את התרומה[[1]](#footnote-2).
2. עם הארץ שטבל לפנינו הרי הוא טהור, ואינו טעון הזאה שלישי ושביעי כטמא מת[[2]](#footnote-3), וכן אינו צריך לספור שבעה נקיים כזב[[3]](#footnote-4), ואינו צריך לטבול במים חיים כזב[[4]](#footnote-5)[[5]](#endnote-2).
3. מלבד זאת בגדי עם הארץ טמאים אב הטומאה כמדרס הזב, לפי שאנו חוששים שמא ישבה עליהם אשתו כשהיא נדה[[6]](#footnote-6). ולכן עם הארץ שטבל ונטהר, לאחר שלבש את בגדיו הרי הוא מטמא כלים שנוגע בהם להיות ראשון לטומאה, משום שהוא נושא את בגדיו, שהם טמאים טומאת מדרס, והנושא את המדרס מטמא בגדים. ואם כלים אלו נגעו בתרומה שורפין את התרומה[[7]](#footnote-7)[[8]](#endnote-3).
4. וכן גזרו חכמים שעם הארץ אינו נאמן על טומאה וטהרה, לפי שאינן בקיאין בדקדוקי טומאות וטהרות[[9]](#endnote-4)[[10]](#footnote-8).

**לגבי מה עשאוהו כזב**

1. נחלקו הראשונים בגדר טומאת "עם הארץ".
   1. שיטת תוספות[[11]](#footnote-9) ור"ש[[12]](#footnote-10) שעם הארץ נחשב אב הטומאה כזב לגבי שהנוגע בו והנושאו נטמא, ולגבי מעיינות שלו, שהם נחשבים כמעיינות הזב. אך לענין היסטו ולענין מדרסו לא גזרו. לפיכך עם הארץ שהסיט כלי או דרס על כלי ולא נגע בו, הרי הכלי טהור.
   2. שיטת ר"ת[[13]](#footnote-11) שעם הארץ נחשב אב הטומאה כזב בין לגבי מגע ומשא, בין לגבי מעיינות, בין לגבי מדרס, אך אינו מטמא בהיסט. הקילו חכמים לענין היסט כדי שיוכלו עמי הארץ להעביר חביות של חבר ממקום למקום.
   3. שיטת תוספות בחגיגה[[14]](#footnote-12) שכלפי חולין עם הארץ נחשב אב הטומאה כזב לגבי מגע ומשא, ולגבי מעיינות, ואינו מטמא בהיסט ובמדרס. ואילו כלפי תרומה עם הארץ נחשב כזב לכל דבר.
   4. שיטת הר"ר משה מפונטיי"ז[[15]](#footnote-13) שלא גזרו טומאה על עם הארץ כלל. אלא מאחר ובגדיו טמאים מדרס שמא ישבה עליהם אשתו נדה, כאשר הוא לבוש בבגדיו הרי הוא מטמא כלים שנוגע בהם, כדין נושא את המדרס שמטמא כלים במגע. ולשיטה זו, עם הארץ אינו מטמא אדם וכלי חרס כלל, ואינו מטמא אוכלין אלא להיות שני לטומאה, וכן אינו מטמא כלים שמסיט או נושא. אלא הוא מטמא כלים שנוגע בהם בשעה שהוא לבוש בבגדיו בלבד. ולשיטה זו מעיינות עם הארץ טמאים רק ראשון לטומאה מחמת שנגעו בשפתיו. ולפיכך הם מטמאים כלים בלבד, שלפי שחכמים גזרו על משקה שיטמא כלי.
   5. שיטת תוספות רי"ד[[16]](#footnote-14) שעם הארץ נחשב כזב לכל דבר בין לתרומה בין לחולין, בין לגבי מגע ומשא, בין לגבי מעיינות, בין לגבי היסט ומדרס.
2. מהאמור נלמד:

הנוגע בעם הארץ או נושאו - לרוב הראשונים נעשה ראשון לטומאה. ולדעת הר"ר משה מפונטיי"ז אדם וכלי חרס טהורים, כלי שטף שנגעו בו בשעה שהוא לבוש בבגדיו נעשים ראשון לטומאה, אוכלין נעשים שני לטומאה.

מעיינות עם הארץ – לרוב הראשונים דינם כמעיינות הזב. ולדעת הר"ר משה מפונטיי"ז הרי הם ראשון לטומאה, ומטמאים כלי שטף ובגדים מדרבנן, ומטמאים אוכלין להיות שני לטומאה.

עם הארץ שהסיט אדם או כלי או אוכלין ומשקין – לרוב הראשונים הם טהורים. לדעת התוספות בחגיגה הרי הם טהורים לחולין וטמאים לתרומה. ולשיטת תוספות רי"ד אף לחולין הם טמאים.

מדרסו של עם הארץ – יש ראשונים שמטמאים ויש ראשונים שמטהרים, ולפי תוספות בחגיגה לחולין מדרסו טהור ולתרומה מדרסו טמא.

1. אשת עם הארץ בחזקת נדה, ולפיכך היא מטמאת אף בהיסט ובמדרס לדברי הכל. ויש אומרים שאשת עם הארץ אינה מטמאת בהיסט אלא אם נגעה בכלי בשעה שהסיטה אותו[[17]](#endnote-5), וכן אינה מטמאת במדרס אלא אם נגעה בכלי בשעה שדרסה עליו[[18]](#endnote-6). והני מילי לחולין, אך לתרומה הרי היא מטמאת בהיסט ובמדרס בכל אופן[[19]](#footnote-15).
2. הכותים והצדוקים הרי הם בחזקת עמי הארץ[[20]](#footnote-16). ואם ידוע שהם חברים עי' הרחב דעת[[21]](#endnote-7).
3. יש מי שכתב שטומאת עם הארץ אינה נוהגת אלא בגדולים, ולא בקטנים וקטנות[[22]](#footnote-17).

**מי הוא "עם הארץ"**

1. "עם הארץ" הוא אדם שאינו אוכל חולין בטהרה[[23]](#footnote-18), או שאינו בקי בדיני טומאה וטהרה[[24]](#footnote-19).
2. וכן אדם שהוא חשוד לעבור עבירה שרוב בני אדם נזהרים בה הרי הוא בחזקת עם הארץ[[25]](#endnote-8), כגון שאינו קורא קריאת שמע שחרית וערבית בברכותיה, אינו מניח תפילין, אין לו ציצית בבגדו[[26]](#footnote-20), יש לו בנים ואינו מגדלן ללמוד תורה, קורא ושונה ולא שימש תלמידי חכמים[[27]](#footnote-21)[[28]](#endnote-9).
3. עם הארץ שרוצה להיות חבר[[29]](#footnote-22), הרי הוא צריך לקבל עליו מנהגי חברות בפני שלשה חברים, וכפי שיבואר להלן. לאחר שקיבל עליו חברות ממתינים לו שלשים יום שילמד הלכות טומאה וטהרה ויתרגל לנהוג בטהרה, ולאחר מכן הרי בגדיו טהורין וכל אוכליו ומשקיו טהורין, ונאמן על כל הטהרות כשאר החברים, ואף על פי שאינו תלמיד חכם[[30]](#footnote-23).
4. תלמיד חכם מעיקר הדין אינו צריך קבלת חברות, אלא הוא טהור ונאמן על הטהרות[[31]](#footnote-24). אולם לאחר חורבן בית המקדש נהגו הכהנים סלסול בעצמם[[32]](#endnote-10) שלא יהיו מוסרין טהרות אפילו לתלמיד חכם עד שיקבל עליו דברי חברות[[33]](#endnote-11). זקן ויושב בישיבה [דהיינו החכם עצמו] אינו צריך קבלת חברות, לפי שהוא בחזקת שקיבל עליו חברות קודם שמינוהו[[34]](#footnote-25)[[35]](#endnote-12).

**מהו קבלת חברות**

1. עם הארץ שרוצה לקבל עליו חברות, צריך לקבל עליו חמשה דברים: 1. יזהר בטומאות שלא יטמא מהן, ובטהרות שלא יטמא אותן. דהיינו שיאכל חולין בטהרה. 2. יזהר בנטילת ידים, ובטהרת הידים. 3. יזהר שלא יקח מעם הארץ לח, לפי שהוא הוכשר לטומאה ונטמא אצל עם הארץ. [אך מותר ליקח דבר יבש מעם הארץ כאשר הוא מעיד לפניו שלא הוכשר לטומאה, לפי שעם הארץ נאמן לומר על פירות שלא הוכשרו לטומאה]. 4. לא יתארח אצל עם הארץ, ולא יארחו אצלו בכסותו. 5. יזהר שלא יתן תרומה ומעשר לעם הארץ, שהרי הוא גורם להם טומאה. אך אינו צריך ליזהר שלא לתת חולין טהורים לעם הארץ, לפי שמותר לגרום טומאה לפירות חולין[[36]](#footnote-26), ויש חולקים[[37]](#footnote-27).
2. יש אומרים שצריך לקבל עליו לעשר את שהוא אוכל ואת שהוא מוכר ואת שהוא לוקח כדי להיות חבר לענין טהרות[[38]](#footnote-28)[[39]](#endnote-13). ויש מי שכתב, שכמו כן צריך לקבל עליו ליזהר מעבירות שרוב בני אדם פורשים מהם[[40]](#footnote-29)[[41]](#endnote-14).
3. הבא לקבל דברי חברות חוץ מפרט אחד מהדברים האמורים לעיל אין מקבלין אותו[[42]](#footnote-30).
4. המקבל עליו לשמור על טהרת הידים בלבד, מקבלין אותו, לפי שזהו עיקר אכילת חולין בטהרה. ולכן אם קיבל עליו ליטול ידים קודם שיאכל וקודם שיגע באוכלין תרומה, הרי הוא כחבר לגבי זה, אף על פי שלא קיבל עליו לנהוג בטהרה גמורה[[43]](#endnote-15). אך אם קיבל עליו לנהוג בטהרה חוץ מנטילת ידים, אין מקבלין אותו כלל, דכיון שבדבר קל אינו יכול לעמוד כל שכן בדבר חמור[[44]](#footnote-31).
5. עם הארץ שרוצה לקבל עליו חברות וראינוהו שנוהג בדקדוקי טהרה בתוך ביתו, מקבלין אותו, ואח"כ מלמדין אותו עסקי טומאה וטהרה. ואם לא ראינוהו שנוהג כן בביתו, מלמדין אותו ואח"כ מקבלין אותו[[45]](#footnote-32)[[46]](#endnote-16).

**קבלת חברות באשתו בתו ועבדו של עם הארץ**

1. עם הארץ שקיבל עליו חברות הרי אשתו בתו ועבדו נחשבים מכאן ואילך כחברים. ואינם צריכים קבלה בעצמם, לפי שהוא מלמדן ומרגילן בדרך טהרה[[47]](#footnote-33).
2. אשת חבר בתו ועבדו של חבר, הרי הן בחזקת חברים אף לאחר שמת החבר, עד שייחשדו[[48]](#footnote-34).
3. אשת עם הארץ או בתו שנישאת לחבר, וכן עבדו של עם הארץ שנמכר לחבר, הרי הם צריכים קבלת חברות[[49]](#footnote-35)[[50]](#endnote-17).
4. אשת חבר או בתו שנישאת לעם הארץ, וכן עבדו של חבר שנמכר לעם הארץ, אינם צריכים לקבל חברות[[51]](#footnote-36). ויש אומרים שהם צריכים לקבל חברות, אלא שאם חזרו ונישאו או נמכרו לחבר אינם צריכים קבלת חברות[[52]](#footnote-37).

**קיבל חברות וחזר בו**

1. חבר שנעשה גבאי למלך או מוכס וכיוצא בהן, דוחין אותו מחברותו. פירש ממעשיו הרעים הרי הוא ככל אדם, וצריך לקבל חברות מתחילה[[53]](#footnote-38).
2. עם הארץ שקיבל עליו חברות ונחשד לדבר אחד, אינו חשוד אלא על אותו דבר שנחשד עליו ועל דבר הקל ממנו, אך אינו חשוד על דבר החמור ממנו[[54]](#footnote-39).
3. חבר שנחשד על הטהרות, כגון שמכר אוכלין טמאין בחזקת שהן טהורין, אינו נאמן לעולם עד שיודע שחזר בתשובה שלמה[[55]](#footnote-40).

**טומאת עם הארץ ברגל**

1. על אף שהחמירו חכמים ואמרו שעם הארץ בחזקת טומאה, מכל מקום בימות הרגל הקילו ואמרו שעם הארץ בחזקת טהרה, לפי שהכל מטהרין עצמן ועולין לרגל, ולכן גופן כליהן ואוכליהן ומשקיהן טהורים[[56]](#endnote-18). והסמיכו דבריהם על הפסוק בספר שופטים (כ, יא) "ויאסף כל איש ישראל אל העיר כאיש אחד חברים", הכתוב עשה את כולן חברים בזמן אסיפה, ורגל שעת אסיפה הוא[[57]](#footnote-41).
2. אין עם הארץ טהור אלא בזמן הרגל עצמו, אך לאחר הרגל הרי הוא טמא למפרע. לפיכך לאחר הרגל מטבילין את כל הכלים שנגעו בהם עמי הארץ בזמן הרגל, ואין משתמשים עם אוכלין ומשקין שנגעו בהם עמי הארץ בזמן הרגל[[58]](#footnote-42).
3. חבר שפתח חבית יין ברגל ונגעו עמי הארץ בחבית, לאחר הרגל כל החבית טמאה. וכן חבר שהתחיל בעיסתו ברגל ונגעו בה עמי הארץ, לאחר הרגל העיסה טמאה[[59]](#footnote-43).
4. יש מהראשונים שכתב שכותים טמאים בטומאת עם הארץ אף ברגל, אך הצדוקים טהורים ברגל[[60]](#footnote-44).

1. טהרות פ"ד מ"ה על ששה ספיקות שורפין את התרומה וכו' על ספק בגדי עם הארץ. [↑](#footnote-ref-2)
2. רמב"ם פי"א ממשכב ומושב הי"ב: עם הארץ שאמר טהור אני מטומאת מת או שאמר כלי זה טהור מטומאת מת נאמן, ומטבילין אותו משום טומאת עם הארץ בלבד. ועי' מקדש דוד סי' מב סק"ג שדוקא אם העיד שהוא טהור מטומאת מת, אך בלא עדות חיישינן לטומאת מת. [↑](#footnote-ref-3)
3. נדה לג ע"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. חזון איש יו"ד קיט ס"ק יג. [↑](#footnote-ref-5)
5. יש לעיין, אם אנו חוששים שמא הוא זב ולכן הוא אב הטומאה, מדוע אין צריך לספור ז' נקיים ואין צריך לטבול במים חיים כזב. וביאר החזון איש שם סק"י דמעיקר הדין אין חוששים לזיבה כלל, שזוב לא שכיח, רק שגזרו עליהן שיהיו כזבין כדי שירחקו מהן בטהרות כדי שלא יבוא לידי תקלה, שהן חשודין על דיני הטהרות. ולא החמירו לענין ז' נקיים ומים חיים, וכן לרוב הראשונים לא החמירו לענין היסט ומדרס כיון שאין זה מעיקר הדין. [↑](#endnote-ref-2)
6. חגיגה יט ע"ב, חולין לה ע"ב. [↑](#footnote-ref-6)
7. חזון איש זבים ס"ב סק"ד. [↑](#footnote-ref-7)
8. החזון איש שם הוכיח מהגמ' בנדה שישנם ב' טומאות בעם הארץ, האחד מצד עצמו והשני מצד מדרס אשתו, ועל שניהם שורפין את התרומה. וכל זה לפי הראשונים שעם הארץ מטמא במגע מצד עצמו, אך לפי הר"ר משה מפונטיי"ז כל טומאת עם הארץ היא רק מצד נושא את בגדיו שהם מדרס מחמת אשתו. [↑](#endnote-ref-3)
9. המקדש דוד סי' מב סק"ב הקשה לשיטות הראשונים שאין איסור לגרום טומאה לחולין, מדוע אין עם הארץ נאמן על טומאה וטהרה, הא אינו מחוייב לאכול חולין בטהרה ואינו עושה בכך שום איסור. ותירץ, דהא דאין עם הארץ נאמן היינו בדבר שצריך שמירה ומעיד לפנינו ששמר ולא הסיח דעתו, וכל שאינו אוכל חולין בטהרה אין שמירתו שמירה, ואין זה חיסרון בדיני נאמנות אלא בדיני שמירה. [↑](#endnote-ref-4)
10. רמב"ם משכב ומושב פ"י ה"א. [↑](#footnote-ref-8)
11. נדה לג ע"ב ד"ה בועל, גיטין סא ע"ב ד"ה ליחוש, שבת טו ע"ב ד"ה בגדי. [↑](#footnote-ref-9)
12. טהרות פ"ז מ"ה. [↑](#footnote-ref-10)
13. כן כתבו בשמו הרמב"ן בגיטין שם והריטב"א בנדה שם. אך תוספות בחגיגה יט ע"ב כתבו בשם ר"ת שאף מדרס אינו מטמא. [↑](#footnote-ref-11)
14. יט ע"ב. וכן נראה בשיטת רש"י, שבנדה שם ד"ה על ספק משמע שמטמא במדרס, ובגיטין סב ד"ה בכלי גללים כתב שאין מטמא בהיסט. [↑](#footnote-ref-12)
15. הובא בתוספות נדה שם גיטין שם חגיגה שם. וכשיטה זו נקטו התוספות שבת טו ע"ב בדעת רש"י שם, וכן נראה מסקנת הרמב"ן והרשב"א בנדה שם. [↑](#footnote-ref-13)
16. חגיגה שם ונדה שם. וכן נקט התויו"ט סוף פ"ב דחגיגה בדעת הרמב"ם, ועי' תפארת ישראל פרה פ"י בועז אות ב'. [↑](#footnote-ref-14)
17. לכאורה אם נגעה בכלי אין צריך לטמאות מצד היסט. ותירץ הר"ש דנפק"מ באופן שיש בתוך הכלי אוכלין, שמצד נגיעת הכלי לא יהיו האוכלין אלא שני לטומאה, ומצד היסט האוכלין יהיו ראשון לטומאה, ונגיעה בכלי מצטרפת להיסט האוכלין להחשב היסט שיש בו נגיעה. עוד נסתפק הר"ש לומר דנפק"מ באופן שנגעה בכלי חרס מאחוריו, שיתכן שאף נגיעה זו מצטרפת עם היסט הכלי להחשב היסט שש בו נגיעה. [↑](#endnote-ref-5)
18. ונראה מדברי הר"ש בביאור הירושלמי שדוקא אם נגעה במדרס ברוב גופה מצטרפת הנגיעה עם המדרס, אך אם נגעה במיעוט גופה הרי המדרס טהור, עיי"ש היטב. [↑](#endnote-ref-6)
19. ר"ש טהרות פ"ז מ"ה ורמב"ן נדה לג ע"ב עפ"י הירושלמי בחגיגה. [↑](#footnote-ref-15)
20. נדה לג ע"ב. [↑](#footnote-ref-16)
21. בגמ' נדה לג ע"ב מקשינן בין לגבי כותי ובין לגבי צדוקי מדוע אינם בכלל טומאת עם הארץ. ומתרץ אביי דאיירי בכותי חבר. ומקשינן, אם כן אינם בכלל ספק בועל נדה. ובפשטות יש לפרש שלפי מסקנת הגמ' כאשר ידוע שהם חברים אינם טמאים כלל, לא מחמת טומאת עם הארץ ולא מחמת ספק בועלי נדות. אך החזון איש יו"ד קיט ס"ק יא פירש להיפך, שכל שחשודין על הטהרות שלא ינהגו בהן דיני הטומאה מאיזה סיבה שיהיה הן בכלל עם הארץ שגזרו עליהם חז"ל. וכיון שאף כותים וצדוקים חברים הם בספק בועלי נדות, שוב קיימת בהם גם טומאת עם הארץ, עיי"ש שדחק בלשון הגמ'. [↑](#endnote-ref-7)
22. חזון איש יו"ד קיט ס"ק יב. [↑](#footnote-ref-17)
23. כן משמע בחגיגה יח ע"ב, בגדי עם הארץ מדרס לפרושין, ופרושין היינו אוכלי חולין בטהרה כמש"כ רש"י שם, ומשמע שכל שאינו אוכל חולין בטהרה הוא בכלל עם הארץ. [↑](#footnote-ref-18)
24. כן נראה ברמב"ם משכב ומושב פ"י ה"א, שכתב לפי שאינן בקיאין בדקדוקי טומאות וטהרות, משמע שעם הארץ הוא אדם שאינו בקי בהלכות טומאה וטהרה. [↑](#footnote-ref-19)
25. כן כתב החזון איש שביעית ס"י סק"ז ד"ה וגדרו עפ"י רש"י בבכורות ל ע"א ד"ה אינו. [ויש לפרש ענין זה בתרתי, חדא, שהעובר עבירה שרוב בני אדם נזהרין בה הרי הוא בדרגה פחותה, ולכן הוא מוגדר כעם הארץ. ועוד יש לפרש שאם הוא חשוד לעבור עבירה כזו, הרי הוא חשוד שלא לשמור טומאה וטהרה במזיד, ואינו נאמן על כך]. [↑](#endnote-ref-8)
26. כתב החזון איש שביעית ס"י סק"ז דהיינו שאין לו בגד של ד' כנפות, והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
27. סוטה כב ע"א איזהו עם הארץ כל שאינו קורא ק"ש וכו', ופירש רש"י ה"ז עם הארץ שחשוד על המעשרות ועל הטהרות. וכתב החזון איש דמאי ס"ה סק"ה דקיי"ל כדברי כולן להחמיר. [↑](#footnote-ref-21)
28. כתב החזון איש שביעית ס"י סק"ז ד"ה וגדרו, שבזמנינו קרא ושנה ולא שימש תלמידי חכמים הוא אדם שמשנתו סדורה לו מקופיא ואינו יודע לעיין ולהבין, ומתגאה נגד רבותינו היודעים התורה באמת, ואינו שומע להם ואינו נכנע להם. [↑](#endnote-ref-9)
29. כתב הרמב"ם פיה"מ דמאי פ"ב מ"ג: "חבר" נקרא תלמיד חכם, וכן יקראו לתלמידי חכמים "חברים". ואולי נקראו בזה השם כי חברתם זה לזה חברה נאמנה, כי הוא חברה לשם שמים, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
30. רמב"ם שם ה"ב וה"ה. [↑](#footnote-ref-23)
31. נראה דאיירי באדם שבקי בדיני טומאה וטהרה, אוכל חולין בטהרה, ואינו עובר על עבירה שרוב הצבור נזהר בה, שאם לא כן הרי הוא עם הארץ. [↑](#footnote-ref-24)
32. החזון איש שביעית ס"י סק"ח כתב שבזמן הזה כל שהוא שומר מצוה ואין בו פחיתות עם הארץ הרי הוא כחבר לענין מעשרות, שמותר לסמוך עליו שהוא מעושר, ומותר לעשות עמו, ואף שלא קיבל עליו בפני ג' חברים. וכל זה לענין מעשרות, אך לענין טהרות, כיון שנהגו סלסול שלא לסמוך על ת"ח בלא קבלה, כאשר תחזור הטהרה לנהוג בישראל כולם יצטרכו קבלה בפני ג' חברים. אך כתב ש"סלסול" אינו איסור דרבנן אלא מעלה בעלמא. [↑](#endnote-ref-10)
33. במסכת בכורות ל ע"ב איתא, ואפילו ת"ח צריך לקבל בפני שלשה חברים, זקן ויושב בישיבה אינו צריך לקבל וכו', אבא שאול אומר אף ת"ח אינו צריך לקבל ולא עוד אלא שאחרים מקבלין לפניו. אמר ר' יוחנן בימי בנו של רחב"א נשנית משנה זו וכו' אלא מיום שחרב ביהמ"ק נהגו הכהנים סלסול בעצמם. ופירש רש"י נשנית משנה זו דאפילו ת"ח צריך לקבל. ומשמע שת"ק אינו חולק על אבא שאול, אלא שמעיקר הדין אינו צריך לקבל, ומה ששנה ת"ק שצריך לקבל הוא מחמת סלסול שנהגו בימי בנו של רחב"א. ולכן פסק הרמב"ם שת"ח אינו צריך קבלה אלא מחמת סלסול. וכן בפיה"מ דמאי פ"ב מ"ג כתב כלשונו של אבא שאול, שת"ח אינו צריך לקבל בפני ג' חברים ולא עוד אלא שאחרים מקבלים בפניו. אך הר"ש והרא"ש שם כתבו שאפילו תלמיד חכם צריך לקבל חברות חוץ מזקן ויושב בישיבה, ומשמע קצת שמעיקר הדין צריך לקבל, וכן משמע קצת בהגהות היעב"ץ שבהערה הבאה, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-11)
34. רמב"ם שם ה"ג, ועי' הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-25)
35. בהגהות היעב"ץ בכורות ל ע"ב ביאר, שתלמיד חכם צריך קבלת חברות לפי שאין קבלת חברות מתנאי תלמיד חכם, לפיכך אינו נאמן על הטהרות עד שיקבל. אך זקן ויושב בישיבה אין ממנין עד שיקבל עליו דברי חברות לטהרות, ולכן הוא בחזקת שכבר קיבל עליו קודם לכן. [↑](#endnote-ref-12)
36. כסף משנה שם, רמב"ם פ"ח מבכורים ה"י. [↑](#footnote-ref-26)
37. ערוך השולחן קיט אות יב בדעת הר"ש, שאין מוסרין טהרות לעם הארץ אף למ"ד מותר לגרום טומאה לחולין. [↑](#footnote-ref-27)
38. רש"י בכורות ל ע"ב, חסדי דוד ושיירי מנחה תוספתא דמאי פ"ב ה"ב, אך ברמב"ם לא משמע כן, עי' הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-28)
39. בתוספתא דמאי פ"ב ה"ב איתא: המקבל עליו ארבעה דברים מקבלין אותו להיות חבר, שלא ליתן תרומה ומעשרות לעם הארץ, ושלא יעשה טהרות אצל עם הארץ, ושיהא אוכל חולין בטהרה. ובה"ג איתא: המקבל עליו להיות נאמן מעשר את שהוא אוכל ואת שהוא מוכר ואת שהוא לוקח, ואין מתארח אצל עם הארץ דברי ר' מאיר, וחכמים אומרים המתארח אצל עם הארץ נאמן. ובפשטות ה"ב איירי לענין טומאה וטהרה וה"ג לענין מעשרות, וכמו שביארו הראשונים במשנה דמאי פ"ב מ"ב ומ"ג, דנאמן היינו לענין מעשרות וחבר היינו לענין טהרה. אך אם כן קשה מדוע נקטה התוספתא בתחילה ארבעה דברים, ובמנין איכא רק שלשה דברים. ועוד קשה מדוע השמיטה התוספתא דין המשנה שאינו מוכר לעם הארץ לח ויבש. ונאמרו בזה כמה תירוצים. א. הגר"א שם גרס שלא למכור לעם הארץ ושלא ליתן תרו"מ לעם הארץ וכו', ולכן איכא ארבעה דברים. ולפי"ז התוספתא סוברת שאסור לגרום טומאה לפירות חולין, כמו התנא של המשנה שם. ב. במנחת יצחק וחסדי דוד שם תירצו דהתוספתא מונה תרומה ומעשר בתרתי, דהאיסור במעשר הוא מחמת התרומת מעשר שבו. אבל חולין מותר למכור לעם הארץ, לפי שהתוספתא סוברת מותר לגרום טומאה לפירות חולין. וכן פסק הרמב"ם בהל' בכורים, ולכן השמיט דין המשנה שאינו מוכר לעם הארץ לח ויבש. אך אכתי צ"ע מדוע השמיט הרמב"ם שצריך לקבל עליו שלא לתת תרומה ומעשר לעם הארץ, וצ"ע. ג. רש"י בבכורות שם נקט דה"ג הוא המשך לארבעה דברים, דצריך לקבל עליו גם שלא להכשיל עם הארץ בפירות שאינם מעושרים. ולפי"ז מוכח שקבלת חברות לטומאה וטהרה כוללת גם קבלת חברות לענין מעשרות. עוד כתב בחסדי דוד, דהא דאיתא בתוספתא שלא יעשה טהרות אצל עם הארץ היינו הא דתנן במתני' ופסקה הרמב"ם ואינו מתארח אצל עם הארץ ולא מארחו אצלו בכסותו. [↑](#endnote-ref-13)
40. חזון איש שביעית ס"י סק"ט. [↑](#footnote-ref-29)
41. החזון איש נסתפק האם מקבלין עם הארץ להיות חבר אף שאינו פורש משאר עבירות, או שמא כל שלא פירש משאר עבירות הוא עם הארץ, אלא אפילו בפירש צריך קבלת חברות. ופשט מדברי רש"י הנ"ל שבכדי להיות חבר לענין טהרות צריך לקבל עליו להיות חבר לענין מעשרות, ומבואר שצריך לפרוש מכל עבירות ידועות. אמנם הרמב"ם לא הזכיר תנאי שצריך לעשר, וכל התנאים שהוזכרו ברמב"ם הם לענין טהרות, ומשמע קצת שלפיו אין צריך לפרוש משאר עבירות, ודלא כהחזון איש, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-14)
42. בכורות שם, רמב"ם שם ה"ב. [↑](#footnote-ref-30)
43. במקדש דוד סי' מה סוף סק"ג הקשה מה התועלת בזה שהוא כחבר לענין טהרת הידים, הרי כל גופו טמא, שלגבי טהרת גופו הוא עדיין עם הארץ. ובספר עצי אלמוגים סי' קסג סק"ג יישב עפ"י מש"כ הרמ"א שאסור להאכיל פת לאדם שלא נטל ידיו משום לפני עיור, והשתא אם עם הארץ אומר שנטל ידיו מותר לחבר להאכילו פת חולין, לפי שהוא נאמן על נטילת ידים. ועי' עוד שו"ת אגרות משה יו"ד ג' סי' ק"ח ד"ה והנה.

    ובמה שמבואר ברש"י ובעצי אלמוגים דאיירי אף לענין אכילת פת חולין צ"ע, דלכאורה הכא איירי לענין טומאה וטהרה, [דסתם ידים מטמאים אוכלין תרומה ומשקין אף חולין], ומנלן דסתם עם הארץ אינו נאמן למצות נטילת ידים לאכילת פת. [↑](#endnote-ref-15)
44. בכורות שם על פי פירוש רש"י שם. [↑](#footnote-ref-31)
45. בכורות שם, רמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-32)
46. לכאורה נראה שאם ראינוהו נוהג בצנעה בתוך ביתו, דמקבלין אותו ואח"כ מלמדין אותו, הזמן שמלמדין אותו עולה לו לשלשים יום. ואם לא ראינוהו, דמלמדין אותו ואח"כ מקבלין אותו, צריך לאחר מכן עוד שלשים יום עד שיהא נאמן, וצ"ע. [והנה רש"י פירש שאם לא ראינוהו שנוהג בצנעה בתוך ביתו חושדין בו שמא הוא מערים, וצ"ע מה יועיל ללמד אותו ואח"כ לקבל אותו כדי להוציא את החשד שהוא מערים]. [↑](#endnote-ref-16)
47. בכורות שם, רמב"ם שם ה"ה. [↑](#footnote-ref-33)
48. בכורות שם, רמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-34)
49. בכורות שם, רמב"ם שם ה"ו. [↑](#footnote-ref-35)
50. רש"י הקשה מדוע עם הארץ שקיבל עליו חברות אשתו ובתו ועבדו נגררים אחריו, ואילו אשת עם הארץ ובתו שנישאו לחבר צריכים קבלה בפני עצמם ואינם נגררים אחר החבר. ותירץ, שכאשר עם הארץ מקבל חברות הרי הוא מרגיל בכך גם את אשתו ביתו ועבדו, אך אשת עם הארץ שנישאת לחבר הואיל ולא היתה אצלו בשעת קבלה אינה נגררת אחריו. אך הרש"ש שם יישב את השאלה באופן אחר, שבאמת אין הבדל ביניהם, ובין עם הארץ שקיבל חברות ובין אשת עם הארץ שנישאת לחבר צריכות קבלה בפני אדם אחד ואינם צריכים קבלה בפני ג' חברים. [↑](#endnote-ref-17)
51. רמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-36)
52. רש"י שם ד"ה אין צריכין לקבל. [↑](#footnote-ref-37)
53. רמב"ם שם ה"ח. [↑](#footnote-ref-38)
54. רמב"ם שם ה"ט. [↑](#footnote-ref-39)
55. רמב"ם שם ה"י. [↑](#footnote-ref-40)
56. במס' נדה לג ע"ב מייתי מעשה בכהן גדול שסיפר עם צדוקי בשוק וניתזה צינורא בפיו ונפלו על בגדי כהן גדול וכו', ומקשינן ותיפו"ל משום צינורא דעם הארץ. ומשני דרגל הואי, דאינו טמא משום עם הארץ אלא משום ספק בועל נדה. והקשה המקדש דוד סי' מב סק"ב הא בגדי פרושין מדרס לאוכלי תרומה, ובגדי אוכלי תרומה מדרס לאוכלי קודש. ואם כן אף שטומאת עם הארץ ליכא ברגל, מכל מקום לא עדיף עם הארץ מפרושים ואוכלי תרומה שהם מטמאים אוכלי קודש, וכהן גדול אוכל קודש הוא. והוכיח מכאן, שברגל כל המעלות שוות, ועם הארץ פרושים אוכלי תרומה ואוכלי קודש שוים. [↑](#endnote-ref-18)
57. חגיגה כו ע"א, רמב"ם משכב ומושב פי"א ה"ט. [↑](#footnote-ref-41)
58. שם. [↑](#footnote-ref-42)
59. חגיגה שם ודלא כר' יהודה, רמב"ם שם ה"י. [↑](#footnote-ref-43)
60. רמב"ן נדה לג ע"ב. [↑](#footnote-ref-44)