2 ספק הינוח שנטלו ע_מ להחזירו
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

יום ועש"ק שלח כ"ה סיון תשע"ב

א] ב"מ דכ"ה: ואמר רבי אבא בר זבדא אמר רב כל ספק הינוח לכתחילה לא יטול ואם נטל לא יחזיר.

ודעת התוס' דהא דאם נטל לא יחזיר, הוא אף בשלא הלך משם, ומשום דהוי זה ספק אבידה, וע"כ אם נטל לא יחזיר, דכיון שאם היה יודע שהיא אבידה היה מחויב בהשבתה בלא שום הגבהה אם הוא יודע של מי הוא דכיון שהוא משתמר קצת לא יתייאשו הבעלים היכא דהגביה הוי מחויב בשמירתה מספק לרבה הוי שומר חנם ולרב יוסף שומר שכר עד שתבא ליד הבעלים, עכ"ד, וכן דעת הרא"ש, וכן פסק הרמ"א בסימן ר"ס ס"י, אך הש"ך שם סקל"ב הכריע כדעת ש"ר דפליגי ע"ז, וס"ל דכל שלא הוליכו לביתו ה"ה רשאי להחזירו לשם, וכ"כ הגר"ז בהל' מציאה סי"ד.

ויש להסתפק בנידון המצוי, במי שנטל ספק הינוח ע"מ להחזירו מיד למקומו, אם גם בכה"ג אמרינן דכיון שהגביהו נתחייב בשמירתו ואינו רשאי להחזירו למקומו, או דכיון שהגביהו שלא ע"מ להשיבו לבעלים, לא נתחייב בשמירתו וה"ה רשאי להחזירו למקומו.

ב] ולכאו' יש ללמוד לזה מסוגיא ערוכה בב"ב דפ"ז:, דאביי וכו' דאמרי תרוייהו הבמ"ע כגון שנטלה למוד בה וכדרבה דאמר רבה הכישה נתחייב בה, ופרכינן אימור דאמר רבה בבעלי חיים דאנקטינהו ניגרא ברייתא, כה"ג מי אמר, ומבו' דאילו הוה אמר רבה דהכישה נתחייב בה בכל מילי, הרי דגם בכה"ג שנטלה ע"מ למוד בה ולהחזירה ליד התינוק, הי' חייב בשמירתה, ורק משום דלא אמרינן דהכישה נתחייב בה אלא בבע"ח הוא דאינו חייב בכה"ג.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא באבידה מדעת או בזקן ואינו לפי כבודו, דה"ה פטור מהשבה, ואף אף כשנטלה אינו מתחייב בשמירתה אלא בבע"ח דאנקטינהו ניגרי ברייתא, אך באבידה שהוא חייב בהשבתה, הרי דכל שנטלה ה"ה מתחייב בשמירתה, אף אם נטלה ע"מ להחזירה למקומה, אך שמא כל שנטלה ע"מ להחזירה מיד ולא לעשות עמה כלום, לא חשיב זה כלל כנטילה, וצ"ע אם י"ל כן.

ג] ומצאנו הדברים מפורשים כן בתשו' מהר"ם שהביא המרדכי ב"ב סימן תקס"ד, ז"ל, ועוד אומר אני וכו' מיחייבא בהו לאה כי החזירתם לרחל, כיון דידעה דרחל גנבתם דכל מה דהוה ביד רחל יש לה דין אבידה, וכי מטי מידה ליד לאה הויא עלייהו כשומר אבידה, דבין לרבה ובין לרב יוסף מיחייב שומר אבידה בפשיעה והא פשיעה הוא שהחזירתם ליד הגונבת דהוי כאילו השליכתם לאיבוד, ולפי דרכנו אני מפרש ההיא דפרק הספינה שנטלה החנווני למוד בה לתינוק וכו', אבל בנדו"ז דלאו אבידה מדעת היא אפי' כשהן ביד רחל מיחייב בהו כל אדם להצילם מידה ולהשיבם לבעלה אפי' לפי מסקנא דהתם דמפליג בין ההיא דחנוני לההיא דהכישה וכדפרישית, וא"כ כי מטו ליד לאה הו"ל שומר אבידה ומיחייבא בפשיעה לכ"ע והא פשיעה היא שהחזירתן לרחל שגנבתן כאלו משליכתן לאבוד וכו', עכ"ל, והובאו דבריו בביאור הגר"א סימן שמ"ח סקכ"ג.

ומבו' להדיא מדבריו, דאף שנטלתם מרחל ע"מ להשיבה לה, מ"מ היא מתחייבת בשמירתם, ואם פשעה בה והחזירתן לרחל, ה"ה חייבת בתשלומין, וכפי הנראה זהו שהביא מהר"ם מההיא דפ' הספינה, דמהתם למדנו דאף בכה"ג שנטל ע"מ להחזירו לו, ה"ה מתחייב בשמירתו, ועד כאן לא מסקינן התם דפטור, אלא באבידה מדעת או בזקן ואינו לפי כבודו דאינו חייב בהשבה, אך אבידה שחייב בהשבתה, ה"ה מתתחייב בשמירתה כשנטלה אף שנטלה שלא ע"מ להשיבה.

ד] ובאמת יש להוכיח כן גם מתחילת הסוגיא בב"ב שם, דפרכינן בשלמא באיסר ושמן בהא פליגי וכו' אלא שבר צלוחית אבדה מדעת היא, ומבו' מזה, דכל הא דמיפטר על הצלוחית, הוא משום דאבידה מדעת היא, והרי דאילו לא היתה הצלוחית אבידה מדעת הי' חייב עלי', אף שנטלה ע"מ להחזירה ביד התינוק, והרי להדיא דאף הנוטל אבידה ע"מ להחזירה למקומה, ה"ה מתחייב בשמירתה, ואם החזירה למקומה ואבדה, ה"ה חייב.

ובאמת נראה דזהו מכוון התוס' בסוגיין שכתבו, ז"ל, כן משמע בפרק הספינה דקאמר צלוחית אבידה מדעת היא, משמע דאם לא היתה אבידה מדעת א"ש דמחייב בנטילתה, עכ"ל, וצ"ב שהרי נידון התוס' בסוגיין הי' בספק הינוח דדינו הוא דלא יטול, אם ה"ה מתחייב כשנטלו, אך בצלוחית הרי אילו לא היתה אבידה מדעת, היתה ככל אבידה שהוא חייב ליטלה, וע"כ ודאי דאם נטלה ה"ה חייב בשמירתה, ומה למדו התוס' משם דה"נ בספק הינוח אם נטל ה"ה חייב בשמירתו.

ולפי הנ"ל נראה במכוון ד' התוס', דאין כונתם להוכיח דאף בספק הינוח דדינו הוא דלא יטול מ"מ אם נטל ה"ה חייב בשמירתו, אלא מכוון דבריהם הוא, דהוה משמע להו דהא דאם נטל לא יחזיר, איירי אף בשנטלו ע"מ להחזירו למקומו, וכיון שפירשו התוס' דהא דלא יחזיר הוא אף בשלא הלך משם ומשום שנתחייב בשמירתה, הרי נלמד מזה דאף הנוטל אבידה ע"מ להחזירה למקומה, ה"ה מתחייב בשמירתה, וע"ז הוא שכתבו התוס' דכן משמע בפ' הספינה, דאם לא היתה הצלוחית אבידה מדעת הי' מתחייב בנטילתה, והי' נעשה שומר אבידה עלי', אף שנטלה ע"מ להחזירה ליד התינוק, וז"ב.[[2]](#footnote-3)

ה] אמנם הנה ז"ל הר"ן לקמן דכ"ו:, דהיינו דוקא כשנטלה מתחילה ע"מ להחזיר דכיון דנעשה שומר של הבעלים וכו', אבל הכא כיון שע"מ לגוזלה נטלה "אינו שומר שלהן" וכו', עכ"ל, ונ' להדיא בדבריו דאין נעשה שומר אבידה אלא בשנטל ע"מ להחזיר ולא בשנטל ע"מ לגזול, ובד' הרמב"ן שם במלחמות ובחי' שכתב כן, הי' מקום לפרש דהיינו דאף אם נתחייב בשמירה, מ"מ כיון דבפועל אינו מחזיקה בעד הבעלים, לא חשיב כיאוש ברשותו, אך בל' הר"ן נראה להדיא דאינו שומר שלהן כלל, ולכאו' זה דלא כמש"נ להוכיח מסוגיא דב"ב.

אך י"ל בזה, דנטלה ע"מ לגזלה שאני, דהרי כל גזילה לא חשיבא לגבי הגזלן כאבידה, ואינו חייב בשמירתה מדין שומר אבידה, וכמש"כ בקצוה"ח סימן שס"א, אך בשער משפט נקט לא כן, והנה אמנם הי' מקום לפרש דהוא משום דיודע בעה"ב היכן היא ואינה אבודה ממנו, אך הרי גם בגניבה ל"ה שומר אבידה, אף דאין יודע בעה"ב היכן היא, וגם בגזילה דיודע בעה"ב היכן היא, מ"מ כיון שהגזלן מעכבה ממנו, בפשוטו שפיר חשיבא כאבידה, וכאשר כ"ה בתשו' מהר"ם שם דאחר חייב בהשבתה משום השבת אבידה, וכ"כ הרמ"א בסימן שמ"ח ס"ז, ובע"כ הטעם בזה, דכיון דהויא גזילה בידו, ה"ז מפקיעה מחיובי אבידה כלפי הגזלן עצמו, ושמא הוא משום הקניני גזילה, וצ"ע, (והא דאחר חייב בה, וכמש"כ מהר"ם, י"ל דהוא משום חיוב הצלת ממון חבירו, וכן נראה להדיא בד' מהר"ם שם, עיי"ש), וע"כ הוא דס"ל להר"ן דאף אם נטל אבידה ע"מ לגזלה, אינו מתחייב בשמירתה, אך כל שלא נטלה ע"מ לגזלה, ה"ה מתחייב בשמירתה, אף אם לא נטלה ע"מ להשיבה לבעלים אלא ע"מ להחזירה למקומה.

וכן נראה להדיא בד' הר"ן לקמן ד"ל., ז"ל, שאם לא תאמר כן אלא שאין עשה של השב תשיבם בא אלא למי שנטל שיחזירנה, נטלה לפני יאוש על מנת לגזלה היאך הוא עובר בכולן ועל איזה צד אתה מחייבו משום השב תשיבם וכו', ואם תאמר מפני שלא החזירה לאחר שנטלה, והרי זה לגזלה נטלה "והשב תשיבם ליתי' בגזילה אלא באבידה" וכו', עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו, דכל הא דס"ל דבנטלה ע"מ לגזלה אינו עובר אח"כ על השב תשיבם, הוא משום דע"י שנטלה לגזלה הויא לה גזילה ואין עלי' תורת אבידה, וזה כמש"נ דמה"ט נמי אינו חייב בשמירתה, ושו"ר מבו' כן בד' הגר"ז בהל' מציאה סימן ב', דאף אם כשנטלה ע"מ לגזלה אינו נעשה שומר עלי', מ"מ כל שנטלה סתם, אף שלא נטלה ע"מ להחזירה, ה"ה נעשה שומר עלי', עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

ו] והנה אמנם לד' הרמב"ן מבו' דגם בנטלה ע"מ לגזלה ה"ה מתחייב בהשב תשיבם, וכ"ה בחי' הרמב"ן לקמן דכ"ו:, ז"ל, אבל הכא כיון שגזלה זה לא מחייב בהשבתה לאחר יאוש, ואין הכי נמי דמחייב קודם יאוש בהשב תשיבם הואיל ואתיא לידי', עכ"ל, וצ"ל דל"ד לכל גזילה דאינו חייב בהשבתה משום השב תשיבם, דהכא כיון דקודם הגזילה כבר הי' עלי' תורת אבידה, ע"כ אף כשגזלה יש בה לחיובי השבה.[[4]](#footnote-5)

ומש"כ הרמב"ן שם דבנטלה ע"מ לגזלה מהני היאוש, משום דהיא לבעלים כמונחת בקרקע ואין ידו של גזלן כיד הבעלים, בפשוטו לאו היינו דאינו חייב בשמירתה, אלא אף דהוא חייב בשמירתה מ"מ כיון שגזלה ואינו משמרה בעד הבעלים, אין ידו כיד הבעלים.

וי"ל עוד, דאף דנימא דכל שהוא חייב בשמירתה הוי ידו כיד הבעלים אף אם בפועל אינו משמרה בעד הבעלים, מ"מ כל דגזילה היא בידו, ודאי דאין ידו כיד הבעלים, שהרי גזילה חשיבא כאינו ברשותו, וא"א לחשבה שהיא ברשות הבעלים, וכ"כ בפרי יצחק ח"ב סימן ?.

ז] אמנם הנה בקצוה"ח סימן שס"א סק"ב נקט לדעת הרמב"ן, דהא דגזילה נקנית ביאוש ולא אמרינן דידו כיד הבעלים, הוא משום דגזלן ל"ה שומר, עיי"ש, וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, הרי כיון דאינו משמרה בעד הבעלים, ואדרבה חשיבא הגזילה כאינו ברשותו של הבעלים, שפיר מהני היאוש.

ואמנם בל' הר"ן לקמן דכ"ו: שהבאנו לעיל סק"ה משמע דכל הא דבנטלה ע"מ לגזלה היא נקנית ביאוש לדעת הרמב"ן, הוא משום דכשנטלה ע"מ לגזלה אינו שומר שלהן, וצ"ע וכנ"ל דמאי בעינן לזה, הרי כיון דחשיבא הגזילה כאינו ברשותו של הבעלים, בדין דשפיר יועיל היאוש.

אך נראה די"ל בזה, דהרי ד' הרמב"ן שם קיימי לפ"מ דקי"ל דגזילה אינה נקנית ביאוש משום דבאיסורא אתא לידי', וכל הא דבנטלה ע"מ לגזלה ה"ה נקנית ביאוש, הוא משום דאבידה היא, ואשר ע"כ י"ל דכ"ז הוא היכא דגם בלא תורת גזילה שעלי' היתה נקנית ביאוש, אך אי נימא דגם כשנטלה ע"מ לגזלה ה"ה שומר של הבעלים, הרי דהגם דמכח הגזילה הויא כאינו ברשותו, מ"מ בין דלא תהא נקנית ביאוש, כ"ה דכל גזילה אינה נקנית ביאוש משום דבאיסורא אתא לידי', ודו"ק, אך ד' הקצוה"ח לא נתישבו בזה, דדבריו קיימי על כל גזילה למ"ד דהיא נקנית ביאוש.

ח] ואי נימא כן גם בדעת הרמב"ן גופי', דמש"כ דכשנטלה ע"מ לגזלה אין ידו כיד הבעלים, הוא משום דאינו מתחייב כלל בשמירתה, צ"ל דל"ד להמבו' בסוגיא דב"ב דאף הנוטל אבידה ע"מ להחזירה למקומה ה"ה מתחייב בשמירתה, ומשום דנטלה ע"מ לגזלה שאני, וכמש"נ לעיל סק"ה לדעת הר"ן.

ט] וילה"ע עוד בענין זה, דהנה בדינא דהכישה נתחייב בה, פירש"י לקמן ד"ל:, ז"ל, זה שאינו לפי כבודו אם הכישה הכאה אחת "להשיבה" נתחייב בה לאהדורה הואיל והתחיל, עכ"ל, ונ' מדבריו דאינו מתחייב אלא בשהכישה ע"מ להשיבה, וכ"ה להדיא במאירי, ז"ל, כלל גדול באבדה כל שהתחיל בכך גומר, אפילו לא היה דרכו בה כלל אף בשדה אם התחיל בכך, אפי' מצא בהמה והכישה נתחייב להטפל בה ולהחזירה אפי' לא היה דעתו בהחזרה גמורה אלא להדריכן, והוא הנראה לי במה שאמרו חזא עיזי דקיימן פי' שהיו עומדות על עמדן ולא היו הולכות שקל קלא שדא בהו ר"ל להדריכן, הא אם גער בהן להוציאן משדהו או שלא יכנסו לשם אין כאן התחלה במצוה, עכ"ל, ועמש"נ בדברינו בדין הכישה נתחייב בה, לישב משה"ק השעה"מ ע"ז מסוגיית הגמ' בב"ב דפ"ח..

והנה בעיקר ד' רש"י דכיון שהתחיל בהשבתה נתחייב בה, כתב בברכ"ש סימן י"ח וסימן כ"ה בשם הגר"ח, דהוא משום דאחר שנטל את האבידה ה"ה מתחייב לחבירו בחיוב ממון בהשבתה, עיי"ש, ונת' במק"א דהיינו דפטורא דזקן ואינו לפי כבודו הוא רק במקום שאינו מחויב לחבירו בהשבתה, אך כל שנתחייב לחבירו בהשבתה, אין לפטרו משום כבוד הבריות, כ"ה דהחייב חוב לחבירו, חייב לפרעו לו אף במקום כבוד הבריות.

אך קשיא ע"ז, דא"כ מ"ט אינו חייב אלא בשהכישה ע"מ להשיבה, הרי הא דהמגבי' את האבידה חייב בהשבתה ובשמירתה הוא אף בשהגבי' שלא ע"מ לשמרה, וכמש"נ ללמוד מסוגיית הגמ' בב"ב.[[5]](#footnote-6)

ולכאו' מוכח מזה, דהא דליכא לפטורא דזקן ואינו לפי כבודו בשהכישה, הוא משום דכל "שהתחיל במצוה" נתחייב בה ולי"ב לפטורא דאינו לפי כבודו, וע"ז כ"ז הוא בשהכישה ע"מ להשיבה, דהתחיל להתעסק במצוה.

אמנם י"ל בזה, דכל מה שהצריך רש"י דיכישה ע"מ להשיבה, הוא רק בשהכישה ולא נטלה בידו, דבזה הוא דאמרינן דכל דלא הכישה ע"מ להשיבה, לא חשיב כלל כנטילה לידו, אך אה"נ דכל שהגבי' את האבידה ה"ה חייב בה אף בשנטלה שלא ע"מ להשיבה, וצ"ע בזה.

י] ובעיקר הנידון בזה, הנה ז"ל החזו"א ב"ק סימן ו' סק"ו, ולכאו' בסוגיין מבו' דבשאר חפץ כשנטלו ממקום התורף ע"מ להחזירו למקומו אם החזירו למקומו פטור, שהרי בגמ' לרבנן דלאודועי שדרי' קאי וקשיא לי' דמ"מ אינו חייב על הצלוחית שאין בעה"ב כחו יפה להטיל עליו שמירה, ומוקים לה בנטלה ע"מ למוד בה השמן ולהחזירה לתינוק, והוי ס"ד דנתחייב בשמירתה כדין שומר אבידה, ומסיק דאינו כן, וע"כ דגם בכל אבידה הדין כן דאם הגבי' ע"מ להחזירה למקומה והחזירה פטור ולא עבר רק על לא תוכל להתעלם, אבל לא רמיא רחמנא עלי' דין שמירה אא"כ נטל ע"מ להחזירה, דאי בעלמא באמת בהגבהה מתחייב בשמירתה אלא באבידה מדעת שאני, א"כ הא דרבה הוא אפי' באינן בע"ח אלא הכא שאני, ואפי' את"ל דבזקן ואינו לכבודו אמת הוא דדוקא בבע"ח משום שאינו מתחייב בהשבתה והלכך רשאי הוא ליטלה ע"מ להחזירה, אבל בעלמא מתחייב בה כיון שנטלה, אכתי הכא דין הוא דליחייב בנטלה וכו', עכ"ל, ועיי"ש בסוף דבריו שחזר בו מזה, והביא לד' תשו' מהר"ם שבמרדכי דמבו' דהנוטל ע"מ להחזיר מתחייב בשמירתה, וכ"ה בדבריו בסימן ט"ז סקכ"א.

וצ"ב לפ"מ שפירש מתחילה דבכל אבידה אינו מתחייב הנוטלה ע"מ להחזירה למקומה, דא"כ מ"ט הוצרכו בגמ' בתחילת הסוגיא להא דאבידה מדעת היא, הרי גם אם ל"ה אבידה מדעת אינו מתחייב כשנטלה ע"מ להחזירה, וכנראה כונתו דאה"נ מעיקרא ס"ד דאף הנוטל ע"מ להחזיר למקומו מתחייב בשמירתו, אך כד פריך דאימור דאמר רבה בבע"ח וכו', נתחדש דהנוטל ע"מ להחזיר למקומו לא נתחייב בהשבה, וכ"נ להדיא מהמשך דבריו, עיי"ש.

אך צ"ב, שהרי בד' הראשונים מבו', דממש"א דאימור דאמר רבה בבע"ח, נתמעט דבשאר מילי אינו מתחייב אף בשנטל ע"מ להשיבה לבעלים, ובע"כ היינו משום דזקן ואינו לפי כבודו ואבידה מדעת גרעי, וא"כ אין ללמוד מזה דגם באבידה גמורה אינו מתחייב בשנטל ע"מ להחזיר למקומו, אלא אדרבה מ' דלא מיפטר בכה"ג, רק משום דאינו לפי כבודו או משום דהיא אבידה מדעת, אך באבידה גמורה ה"ה מתחייב בכה"ג אף שנטלה ע"מ להחזירה למקומה.

יא] שוב נתבוננתי דיש מקום לדון עוד בזה, דכל הא דמבו' בסוגיא דב"ב דאף הנוטל שלא ע"מ להחזיר לבעלים חייב בהשבה, הוא משום דהתם בשעה שהוא בידו ה"ה חייב בשמירתו, וע"כ חשיב כנטילה לרשותו, ומכח זה ה"ה מתחייב בהשבה, אך כל שנטלו ע"מ להחזירו מיד ולא חשיב כלל כנטילה לרשותו, אף אינו מתחייב בהשבה, - אך למש"כ הגרע"א לדון בביאור ד' הנימו"י, דכל שבאה המציאה לחצירו, ה"ה מתחייב בשמירה בע"כ, כ"ש דאם הגבי' את המציאה, ה"ה מתחייב בשמירה ובהשבה בע"כ, אף אם דעתו להדיא שלא להתחייב בשמירתה ובהשבתה, וצ"ע עוד בכ"ז.

1. והנה אמנם למש"נ בדברינו בדין הכישה נתחייב בה סק"ה לפרש לסוגיא דהתם עפי"ד פירשב"ם העיקרי שם, לכאו' אין להוכיח מזה, ודו"ק, אך אכתי יש להוכיח מתחילת הסוגיא שם, וכמש"נ להלן סק"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך מסתימת ד' האחרונים שלא עמדו בפי' ד' התוס', נראה דפירשו דמכוון התוס' הוא להוכיח דהנוטל אבידה ונתחייב בשמירתה והחזירה למקום שנטל משם, אף שהבעלים עצמם הניחוה שם אינו נפטר מחיוב שמירתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוכיח כן, דהנה בחי' הגרע"א לקמן דכ"ו. ד"ה ולזה, כתב בדעת הנימו"י, דבאבידה שבאה לחצירו נעשה שומר עלי' בע"כ, ואף אם אין רצונו שתזכה לו החצר, עיי"ש, והנה ד' הנימו"י אלו מקורם הוא מד' הר"ן, ולכאו' תיקשי ע"ז מד' הר"ן דכל שנטלה ע"מ לגזלה אינו נעשה שומר עלי' ואינו מתחייב בהשבה, ולהנ"ל ניחא דנטלה ע"מ לגזלה גרע, אך בעיקר מש"כ הגרע"א כן בדעת הנימו"י, והוא מיוסד ע"ז דס"ל דגם בדבר שאין בו סימן ה"ה מחויב להגביהו, לכאו' אי"ז מתישב בד' הר"ן דבדבריו בסוגיין מפורש דבאבידה שאין בה סימן לא יגע בה, ועמש"נ בזה בדברינו בדין חיוב השבה בדבר שאין בו סימן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ן לקמן ד"ל., ז"ל, ויכולני לומר דהיינו בשהגביהה "ע"מ להחזירה" ולפני יאוש נמלך שלא להחזיר שעובר בלאו ועשה וכו', והכי אקשי' וכו' אלא אפי' הגביהה קודם לכן וכו' נמי פשיטא שלא יחזיר אע"פ שנתחייב בהשב תשיבם "כיון שכבר נטלה ע"מ להחזיר", עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו, דכל שנטלה ע"מ לגזלה אינו מתחייב בהשב תשיבם, וזה שלא כדבריו לקמן דכ"ו:, אשר כן מוכרח לדעתו ממש"א שם דנטלה ע"מ לגזלה עובר משום השב תשיבם, ועמד ע"ז בקונט' הביאורים, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכן מוכרח גם מסוגיית הגמ' לקמן דכ"ו: למשמעות ד' רש"י שם דאין חייב בהשב תשיבם אלא כשהגבי' את האבידה, אך בזה י"ל, דהגם דכשנטלה ע"מ לגזלה הוא מצווה בהשב תשיבם, היינו משום דהא דבעינן הגבהה למצות השב תשיבם הוא כדי שתהא בידו להשיבה, וע"כ גם כשנטלה ע"מ לגזלה הוא מצווה בכך, אך הא דע"י ההשבה נתחייב בחיוב ממון לחבירו להשיב ולשמור, הוא רק בשנטלה ע"מ להשיבה. [↑](#footnote-ref-6)