13 קמיצת פסולין
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' כ"ג סיון תשס"ג

**בפסול עבודת פסולין, יל"ע היטב בד' ראבי"ה סי' תתקכ"ב שהכשיר בגוי שהביא גט שיתנו ישראל, ודימה ד"ז למש"א דכיון שסדרו שלא כמצותו נעשה כמי שסדרו הקוף, ועייש"ה, ושוב דן בדין הולכה שא"צ להלך, ובהא דבהוליכו זר פסלי' ול"ד לכמי שסדרו הקוף דכשר, ובהא דאמר ר' יוחנן זר שסידר המערה פורקה וסודרה, עייש"ה, וצ"ע לעה"פ.**

מנחות ד"ו., קמץ בשמאל פסול בן בתירא אומר יחזור ויקמוץ בימין.

א] בפשוטו הי' נראה, דהא דס"ל לרבנן דפסול ול"מ למיהדר ולקמוץ היינו רק בקמיצת פסולין, אך בדינא דסיפא דקמצו מבורץ וקמצו בראשי אצבעותיו לאו קמיצה היא כלל ומצי לחזור ולקמוץ, וע' כן בקר"א ובשפ"א לקמן ד"י: שנקטו בפשיטות דבקמץ בראשי אצבעותיו מצי לחזור ולקמוץ.

אמנם מד' התוס' לקמן ד"י: ד"ה קמץ, מבו' דגם בזה לא יחזור ויקמוץ, דהנה התוס' שם הקשו בקמץ ועלתה בידו צרור דתנן במתני' דפסול, דלר"י בן בתירא נימא דיחזור ויקמוץ, ותירצו דשמא סתם לן תנא דלא כוותי', א"נ יש לחלק בין קמיצה פסולה לקמיצה הנעשית מפסולין, עכ"ל, וצ"ב בבי' הטעם לחלק בזה בין קמיצה פסולה לקמיצה הנעשית בפסולין, ולכאו' אדרבה הי' מקום לומר להיפך, דקמיצת פסולין תורת קמיצה עלי' ואך שנעשית בפסולין, וע"כ ל"מ לחזור ולקמוץ, ומשא"כ קמיצה פסולה לאו קמיצה היא כלל,[[1]](#footnote-2) ועוד הי' מקום לומר כן, אי נימא דהא דבקמיצת פסולין לא יחזור ויקמוץ הוא ע"ד שכתבו התוס' לקמן די"ח: בבלילת זר, דהגם דלא בלל כשר מ"מ בלל זר כשר משום דזר מחלל עבודה, וה"נ קמץ זר פסול דזר מחלל עבודה, וזל"ש לכאו' בקמיצה פסולה, דאין בזה דין חילול עבודה, ומ"ט לא יחזור ויקמוץ, וצ"ע בזה, ועמש"נ בזה להלן סק"??.

ונ' דיש ללמוד מד' התוס', דאף בקמצו מבורץ ובקמץ בראשי אצבעותיו נמי ל"מ לחזור ולקמוץ, שהרי עיקר דקדוק התוס' דבקמץ ועלה בידו צרור ל"מ לחזור ולקמוץ, הוא מהא דתנן פסול ולא תנן שיחזור ויקמוץ, ומזה למדו דל"מ לחזור ולקמוץ, וא"כ הרי ה"נ בסיפא דתנן דהקומץ היתר והחסר "פסול", והיינו קמצו מבורץ וקמץ בראשי אצבעותיו, נמי ל"מ לחזור ולקמוץ.

ומוכח כן עוד מד' התוס', שהרי התוס' בסוגיין כתבו, דהא דמפרש בסיפא חסר שקמצו בראשי אצבעותיו, היינו אגב דמפרש יתר חוזר ומפרש חסר כיוצא בו, אע"ג דצרור וגרגיר וקורט משום חסר הוא, עכ"ל, ומבו' להדיא מדבריהם דדינא דקמץ ועלה בידו צרור ודינא דקמצו בראשי אצבעותיו חד דינא הוא, וא"כ הרי כ"ה שכתבו התוס' לקמן ד"י: דבקמץ ועלה בידו צרור ל"מ לחזור ולקמוץ, ה"נ בקמץ בראשי אצבעותיו ל"מ לחזור ולקמוץ.

וצ"ב הטעם בזה, הרי לכאו' קמץ בראשי אצבעותיו אי"ז כלל צורת הקמיצה, וא"כ מ"ט נימא דלא יחזור ויקמוץ, והוי זה כקמץ בב' אצבעותיו וקמץ בד' אצבעותיו, שלכאו' ודאי מצי לחזור ולקמוץ, וכמש"כ בחזו"א קמא סי' כ"ח סק"ז, וכתב שם דה"נ בכל האיבעיות דר"פ בדף י"א. שם, מהני דיחזור ויקמוץ, דלאו קומץ הוא.

ונ' ללמוד מד' התוס', דהא דקמץ בראשי אצבעותיו ל"מ, אי"ז כלל דין בצורת הקמיצה דאי"ז צורת מעשה קמיצה, דלעולם אף קמיצה בראשי אצבעותיו הוי זה צורת מעשה קמיצה, ואך דל"מ משום דמחסר שיעור קומץ, דשיעור הקומץ הוי כשיעור שחופה ג' אצבעותיו על פס ידו, וכדילפי' מקרא דמלא קומצו דזהו שיעור הקומץ, וע"כ כל שקמץ בראשי אצבעותיו לא יחזור ויקמוץ, כיון דאף קמיצה בראשי אצבעותיו קמיצה היא ומיפסלא מטעם פסול חסר, וע"כ לא יחזור ויקמוץ, וע' חזו"א שם שכנראה כיון לזה.

] והנה בטעמא דס"ל לרבנן דקמיצת פסולין פסלה, ול"מ לחזור ולמלאות מביתו, ולא הויא כמנחה שחסרה קודם קמיצה דקי"ל לקמן ד"ט. דיביא מתוך ביתו וימלאנה, לכאו' זה תלוי בהנ"ל, דאי נפרש דטעמא דרבנן דל"מ לחזור ולקמוץ הוא משום דחייל ע"י הקמיצה שם קומץ ושירים, וע"כ ל"ש קמיצה אחרת, הרי דמה"ט ל"מ גם שיביא מתוך ביתו וימלאנו, שהרי כבר ל"ש במנחה זו קמיצה, וגם דכ"ה דס"ל לרבנן דמהניא קמיצת פסולין לקבוע שם קומץ ושירים, הרי ודאי דה"נ מהני לקבוע להמנחה שתיפסל בחיסרון, וכן אי נפרש דטעמייהו דרבנן הוא משום דל"ש ב' פעמים קמיצה, נמי ניחא דל"מ מידי מה שימלאנו מביתו, דמ"מ כיון שכבר נעשית קמיצה במנחה זו ל"ש שיהא ב' פעמים קמיצה, ואי נפרש דטעמא דרבנן הוא משום דקמיצת פסולין פוסלת, יל"פ דהקמיצה פוסלת לכל המנחה, ואי"ז פסול בהקומץ לבדו, וע"כ ל"מ מה שיביא מתוך ביתו וימלאנו, שכבר נפסלה כל המנחה, אך אי נימא כמו שנ' מדברי חי' הרשב"א, דאין קמיצת פסולין פוסלת רק להקומץ עצמו, צ"ל דהא דל"מ להביא מתוך ביתו ולמלאות הוא משום דקמיצת פסולין נמי קבעה להמנחה ליפסל בחיסרון, דמש"א בגמ' לעיל לפירש"י דקמיצת פסולין לא קבעה, ולדעת התוס' ס"ד לאוקמי בזה לפלוגתא דרבנן ובן בתירא, היינו רק למ"ד דבקמיצת פסולין יחזור ויקמוץ, וכיון דמצי למיהדר ולקמוץ ודאי לאו מידי היא ולא קבעה להמנחה ליפסל בחיסרון, אך משא"כ לרבנן דבקמיצת פסולין ל"מ למיהדר ולקמוץ, שפיר י"ל דאף קמיצת פסולין קבעה להמנחה, (ולמש"נ לעיל סק"?? מד' הראב"ד דשורש פלוגתא דרבנן ובן בתירא הוא, דלרבנן עבודת פסולין עבודה היא ולבן בתירא לאו עבודה היא כלל, הרי ודאי מסתבר דמש"א בגמ' דקמיצת פסולין לא קבעה היינו רק לבן בתירא, דלדידי' עבודת פסולין לאו כלום היא, אך לרבנן דלדידהו אף עבודת פסולין איכא עלי' תורת עבודה, הרי ממילא דה"נ מהניא לקבוע להמנחה ליפסל בחיסרון).

והנה התוס' לקמן ד"ט. ד"ה עד שלא יצק, הקשו אהך דינא דחסר הלוג לאחר שיצק דלא ימלאנו, מהא דתניא לעיל ד"ה. דהקדים מתן שמן למתן דם למתן דם ימלאנו שמן והיינו לאחר יציקה, ותירצו דיציקה ונתינה בפסול לא קבעה, עיי"ש, והקר"א שם הקשה דמ"ש מהא דקי"ל דאם קמצה בפסול פסולה ול"מ לחזור ולמלאות מביתו, ולא אמרי' דקמיצה בפסול לא קבעה, ומ"ש דנתינה בפסול לא קבעה, ותירץ דשאני התם דהוי מחוס"ז וע"כ לא קבעה הנתינה, אך משא"כ בפסול בעלמא שפיר קובע, עכ"ד.

ולמש"נ י"ל עוד בזה, די"ל באמת אף קמיצת פסולין אינה קובעת, והא דל"מ לחזור ולמלאות מביתו, הוא משום דכבר חייל ע"ז שם קומץ ושירים ול"ש קמיצה אחרת, או משום דכלל ל"ש ב' קמיצות, או משום דקמיצת פסול פוסלת לכל המנחה, וכמש"נ לעיל לדון לפרש שזהו הטעם דל"מ להביא מתוך ביתו ולמלאות, אך לעולם ל"מ קמיצת פסולין לקבוע להמנחה ליפסל בחיסרון, וה"נ ל"מ נתינה בפסול לקבוע להלוג ליפסל בחיסרון, אך אכתי תיקשי דמ"ט לא נימא דכ"ה דקמיצה בפסול פוסלת להמנחה, ה"נ מתן השמן בפסול פוסל להלוג, וי"ל דל"ד מתן שמן לקמיצה, דקמיצה הויא עבודה בכל המנחה, אך המתן שמן ל"ה עבודה רק בהשמן הניתן, ואי"ז עבודה בכל הלוג, וע"כ אי"ז פוסל לכל הלוג, וי"ל עוד דמתן שמן כלל ל"ח עבודה, (ונת' בזה במק"א), וע"כ לי"ב לדיני עבודה דכל שנעשית בפסול ה"ה פוסלת.

] ויש להסתפק, לדעת בן בתירא דבקמיצת פסולין יחזור ויקמוץ, אם לדעתו קמיצת פסולין לא קבעה להמנחה, ואף אם אבד הקומץ יביא מתוך ביתו וימלאנו, או דאף לדידי' מהני קמיצת פסולין לקבוע להמנחה, ולא יביא מתוך ביתו וימלאנו.

והנה לדעת רש"י לעיל בסוגיין, הרי מבו' דהוה פשיט"ל להגמ' דלבן בתירא ל"מ קמיצת פסולין לקבוע להמנחה ליפסל בחיסרון, והצד דה"ז נפסל בחיסרון, הוא משום דקדושת כלי קבעה, ומקום הספק בזה הוא לדעת התוס' לעיל, דמפרשי לד' הגמ' שם דס"ד דבהא פליגי רבנן ובן בתירא אי קמיצת פסולין קבעה או לא, ולדעתם יש להסתפק למסקנת הסוגיא דל"פ בזה רבנן וב"ב, אם מודה ב"ב דקמיצת פסולין קבעה להמנחה ליפסל בחיסרון, או דס"ל דקמיצת פסולין לא קבעה, ושו"ר בקר"א שנסתפק בזה.

והעירוני דיש מקום להסתפק גם לשי' רש"י, דהגם דלעיל בסוגיין הוה פשיט"ל להגמ' דלבן בתירא ל"מ קמיצת פסולין לקבוע להמנחה ליפסל בחיסרון, מ"מ י"ל דלהנך תנאי דס"ל דאף לבן בתירא אם קמץ וקידש פסל, והרי דס"ל דאף קמיצת פסולין איכא עלי' תורת קמיצה, דאל"כ ל"ה מהני הקידוש מידי, וממילא די"ל דה"נ מהניא לקבוע להמנחה ליפסל בחיסרון, ומש"א בגמ' לעיל דלבן בתירא ודאי דקמיצת פסולין לא קבעה, י"ל דהיינו לת"ק דס"ל דלבן בתירא אף קמץ וקידש לא פסל, ולדידי' קמיצת פסולין לאו כלום היא, וע"כ אף ל"מ לקבוע להמנחה ליפסל בחיסרון, וצ"ע בכ"ז.

ויש להעיר בזה, מד' התוס' ביומא דכ"ט: ד"ה נהדרי', שהקשו דמ"ט לא מוקמי' להא דתניא דקמיצת לילה תצא לבית השריפה, בגונא שהקטיר הקומץ בלילה, ולהכי תצא לבית השריפה, ובקוטרמ הגרי"ז שם עמד על דבריהם, דמה מוסיף לן הא דהקטיר את הקומץ בלילה, שבשביל כן תצא לבית השריפה, הרי אם אמרי' דכ"ש אין מקדשין שלא בזמנן כלל, הרי נמצא דאין זו הקטרה כלל, דהוי בכלל קמצים שלא קדשו בכלי, דנחשב אינו ראוי למזבח, וגם אם עלה ירד, וא"כ אין ההקטרה מוסיפה כלל, רק הוי כחסר, ולמ"ד דיביא מתוך ביתו וימלאנה, הדרא הקושיא, דנהדר ונקמצי' ביממא, והניח ד' התוס' בצ"ע.

ונ' מד' התוס', דס"ל דהגם דקמיצת לילה לא פסלה, ולד' התוס' שם מבו' בסוגיא דהתם דל"ד לקמיצת פסולין דלרבנן לא יחזור ויקמוץ, אלא בקמיצת לילב אף מצי לחזור ולקמוץ, (אלמלי הא דבעלות השחר ה"ז נפסל בלינה), מ"מ כיון דסו"ס תורת קמיצה עלה, והרי לר"ש מהניא קמיצת לילה דלא תרד, וגם לר' יהודה י"ל דקמיצת לילה לא תרד, וזה למה שדנו התוס' בכ"ד דבעופות לא פליג ר' יהודה, ופשוט דה"נ במנחות לא פליג, ויתכן דגם אם דינה דתרד, מ"מ איכא ע"ז שם קמיצה, מהניא לקבוע להמנחה ליפסל בחיסרון, וע"כ אילו הקטיר הקומץ בלילה שפיר תניא דתצא לבית השריפה, דמיפסלא המנחה בחיסרון, אך ילה"ע, שאם כוונת התוס' דכל שהקטיר הקומץ מיפסלא מטעם חיסרון, א"כ מ"ט העמידוה בשהקטיר הקומץ "בלילה", הרי ה"נ אילו הקטיר הקומץ ביום נמי מיפסלא מטעם חיסרון, (ומ' מזה, שכוונת התוס' דאילו הקטיר הקומץ בלילה פוסלתו ההקטרה שנעשית בלילה בפסול, וזה צ"ע וכמשה"ק הגרי"ז, דהרי ליכא ע"ז כלל תורת הקטרה), וצ"ע בזה.

1. אך מד' התוס' מבו' דס"ל דקומץ החסר והיתר תורת קמיצה ע"ז, ואך דמחסר בשיעורו, וע"כ הוא דל"מ הקמיצה, ומצינו שהתוס' אזלי לטעמייהו בזה, דהנה התוס' לקמן די"ט: ד"ה ושמואל, שהקשו דלשמואל דס"ל דמדה לקומץ לא פסלה משום דלא ילפי' דורות משעה, א"כ מנלן דקומץ החסר והיתר פסול, והלא מהאי קרא גופי' ילפי' לה וכו' ולא מצינו ששנה וכו', ואי בלא שנה הכתוב מסתבר לו שעיכב, א"כ גם לענין מדה בקומץ נמי מעכב כיון דתרוייהו מהאי קרא נפקי, עכ"ל, ובכ' הגרי"ז שם כתב לישב, דלהא דקומץ החסר והיתר פסול, ל"ב שישנה הכתוב לעכב, כיון דגלי קרא דאי"ז קמיצה כלל, עיי"ש, אך נ"פ דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל דאף בקומץ החסר והיתר הוי מעשה קמיצה, ואך דמיפסל משום דמחסר שיעור הקומץ, או משום דאיכא יתר על שיעור הקומץ, וע"כ שפיר דימו התוס' הנך דינים לדינא דלא יעשה מדה לקומץ, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)