שיעור ו קסז ו-ח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור ו**

**~ סימן קסז סעיף ו-ח ~**

**[המשך סעיף ו]** הגה: והא דאם שח דברים בטלים צריך לחזור ולברך, היינו דוקא ששח קודם שאכל הבוצע, אבל אח"כ לא הוי שיחה הפסק, אעפ"י שעדיין לא אכלו אחרים המסובים, כבר יצאו כולם באכילת הבוצע, כי אין צריכים כולם לאכול מן פרוסת הבוצע, רק שעושין כן לחבוב מצוה.

### שח המברך בין ברכה לאכילה אם יצאו השומעים יד"ח

ובמשנ"ב (ס"ק מג) פירש דעת הרמ"א דהואיל וכבר חלה ברכת המברך, אין קפידא בדיעבד במה ששחו השומעים. אמנם הביא שם שכמעט כל האחרונים חולקים על דברי הרמ"א וס"ל דלא עדיפים השומעים מהמברך עצמו, ואם הפסיקו בדברים קודם טעימתן חוזרים ומברכים. ודין זה שייך גם בשאר ברכות, וכגון בברכת היין דאם שח אחד מן השומעים הוא אינו יוצא ידי חובתו.

עוד כתב המשנ"ב שם דאם המברך שח קודם שטעם אף שהשומעים לא שחו כלל משמע מהפוסקים דשוב אינם יוצאים בברכתו, ובביאור הלכה (ד"ה אבל) ביאר הטעם דכיון שהמברך שח הרי ברכתו היתה לבטלה, וכיון שברכתו היתה לבטלה אינו יכול להוציא אחרים בברכה זו, אך הביא דדעת הפמ"ג דיכול להוציא אחרים בברכתו.

והנה בביאור הלכה כאן משמע דס"ל לעיקר דלא כהפמ"ג, ואם בעה"ב הפסיק בין הברכה לאכילה, לא יצאו שאר מסובים ידי חובתם. אמנם במשנ"ב לקמן (סימן ריג ס"ק טו) לא כתב כן, דכתב שם דהיכא שבירך על היין והוציא אחרים, ואחר כך נשפך היין בשוגג או אונס, דיצאו השומעים ידי חובתם, משום דבעת הברכה לא היתה ברכתו לבטלה. ובשעה"צ שם (ס"ק יח) הביא דכן מבואר בפרי מגדים בסימן קסז, וכוונתו לפמ"ג הנ"ל דכיון שברכתו אינה לבטלה באותה שעה שבירך, שפיר יכול להוציא את האחרים ידי חובתם. ולהלכה נראה עיקר כמש"כ המשנ"ב לקמן בסימן ריג דיצאו השומעים בדיעבד אף אם שח המברך.

## [סעיף ז] ראובן שהיה נוטל ידיו לאכילה, ויעקב היה מברך המוציא ונתכוין להוציא השומעים, ואח"כ ניגב ראובן ידיו ובירך ענט"י, לא הוי הפסק ויוצא בברכת יעקב, וא"צ לחזור ולברך ברכת המוציא.

### אם הפסיק בברכת ענט"י אם הוי הפסק

וביאר המשנ"ב (ס"ק מה) שהטעם שברכת ענט"י לא הוי הפסק משום שיש בברכה זו מצרכי הסעודה.

עוד כתב המשנ"ב (ס"ק מו) דכל מה שמצינו בשו"ע שיכול לברך ענט"י אחר ברכת המוציא היינו דווקא קודם שניגב, אך אם כבר ניגב את ידיו אינו יכול לברך עוד ענט"י. וטעם הדבר דהא לכתחילה צריך לברך קודם הניגוב ובדיעבד קיי"ל שעד ברכת המוציא יכול לברך (כמבואר במשנ"ב סימן קנח ס"ק מד), אך כאן כיון שכבר בירך המוציא וגם ניגב את ידו אינו יכול שוב לברך ענט"י.

ובשעה"צ (ס"ק מד) הסתפק באופן שלא ניגב ידיו עד לאחר ברכת 'המוציא', דאולי כיון שבזמן המוציא לא היה ניגוב, לא יגרע ברכת המוציא מלברך עוד ונשאר בצ"ע, ונראה לדינא שאינו יכול לברך דסב"ל. [ויש לדון באופן שיעבור ויברך דלכאורה מספק לא יחשב כהפסק בין הנטילה לברכה, ויש להוסיף עוד סברא בזה דבאופן שחשב שמוטל עליו לברך לא הוי הפסק ואכמ"ל].

### שומע ברכה אחרת תוכ"ד שמברך

כתב המשנ"ב (ס"ק מה) שאם בירך ברכת על נטילת ידים בזמן שהבעה"ב בירך המוציא, לא יצא ידי חובתו, משום שצריך להבין ולשמוע מה שאומר המברך. ובשעה"צ (ס"ק מג) הוסיף שאפילו אם יכוין בליבו לברכת המברך גם כן לא יצא, דכיון שיוצא מדין שומע כעונה זה שייך דווקא אם שותק, אך אם מדבר הרי זה כמו שהמברך ידבר באמצע הברכה בדברים אחרים שלא יצא ידי חובתו. אך נראה דאף שאינו יוצא יד"ח ברכת המוציא מהמברך מכל מקום יוצא ידי חובת ברכת על נטילת ידים שבירך בפיו, ואף ששמע מפי המברך ברכת המוציא לא מגרע דהא קיי"ל (סימן קד) ששומע כעונה אינו עושה הפסק [ולכן שרי להפסיק באמצע התפילה לשמוע קדושה וכשיטת רש"י (הו"ד בתוס' ברכות כא, ב ד"ה עד), ולא ס"ל דהוי הפסק כיון שהוא רק שומע כעונה ע"ש בתוס'], אמנם לדעת הראשונים שאף בשומע כעונה יש לחוש דהוי הפסק לכאורה כאן מה ששומע ברכה אחרת באמצע ברכתו הוי הפסק, אך יש לדון שאף לשיטתם לא יהיה הפסק דכיון שאינו יוצא ידי חובתו בברכת המוציא, לא יתכן שברכה זו תחשב כהפסק וצ"ע.

ויש לדון באופן ששומע שתי ברכות ב'שומע כעונה', וכגון שאחד מוציאו בברכת המוציא ואחר מוציאו בברכת הגפן, באיזו ברכה הוא ייצא ידי חובתו, דכאן אין עדיפות לברכה אחת על חבירתה. וצ"ע לדינא.

## [סעיף ח] שכח ואכל ולא בירך המוציא, אם נזכר בתוך הסעודה מברך, ואם לא נזכר עד שגמר סעודתו, אינו מברך.

### נזכר שלא בירך על הפת

ובבית יוסף לקמן (סימן קעב) הביא שנחלקו הראשונים בזה וברשב"א (ברכות נא, ב) נקט דלדעת הראב"ד אף אחר שכבר גמר לאכול ובירך ברכת המזון, אם נזכר שלא בירך על האוכל, צריך לחזור ולברך המוציא, אך להלכה קיי"ל כדעת רוב הראשונים שאחר שבירך ברכת המזון שוב אינו יכול לחזור ולברך.

### הטעם שאם שכח לברך צריך לברך ולאכול עוד פת

והנה כתב בשעה"צ (ס"ק מה) בשם הלחם חמודות שאם בתוך הסעודה נזכר שלא בירך, מברך ואוכל עוד כדי לתקן למפרע את מה שאכל בלא ברכה, דחשיב ברכה גם על מה שבירך. אך בס"ק שלאחר מכן (ס"ק מו) כתב שאם אפשר לו לאכול עוד מעט טוב שיברך ויאכל מעט, וביאר שם דיש לעשות כן כדי לחוש לדעת הראב"ד דס"ל שאף אחר שגמר לאכול צריך לברך. ומשמע שאינו מתקן את הברכה למפרע, דא"כ יהיה חייב לעשות כן כדי לתקן ברכתו, אלא עושה כך רק לחוש לדעת הראב"ד.

ויש נפק"מ בין הדעות האלו באופן שהסיח דעתו מן הסעודה, אם צריך להחמיר ולקחת עוד פת ולברך עליה המוציא, דאם הטעם להחמיר ולברך הוא כדי לחוש לדעת הראב"ד שאף אחר הסעודה יש לברך המוציא, הכא נמי צריך לברך לאכול שהרי הוא עדיין חייב בברכה, אך לפי המבואר מהלחם חמודות שצריך לברך ולאכול כי בכך הוא מתקן למפרע שנחשבת הברכה על כל אכילתו, נראה דזה לא שייך אלא באותה סעודה דנחשב כאכילה אחת, ולכן מה שמברך בסוף הסעודה מתקן את תחילת הסעודה, אך אם הסיח דעתו דהוי אכילה חדשה, לא שייך תו לתקן שתהיה אכילתו עם ברכה.

### אם אפשר לברך ברכה על העבר

ובעיקר מה שחידש הראב"ד שיכול לברך ברכה וחלה ברכתו למפרע נראה שנחלקו בזה הראשונים דהנה כתב הרמב"ם (פרק יב מברכות הלכה טו) 'נטל את הלולב מברך על נטילת לולב שכיון שהגביהו יצא ידי חובתו, אבל אם בירך קודם שיטול מברך ליטול לולב כמו לישב בסוכה, מכאן אתה למד שהמברך אחר שעשה מברך על העשייה', והיינו דלדעתו אם מברך אחר שקיים המצוה מברך 'על נטילת לולב', ואם מברך קודם שקיים המצוה מברך 'ליטול לולב', וכן בשאר הברכות אם לא בירך לפני המצוה יברך בלשון 'על', ואם מברך אחר המצוה מברך בלשון 'ל'. ובראב"ד שם הקשה דלדעת הרמב"ם יוצא שאם לא בירך על הטלית בשעת עטיפתו, צריך לברך אחר כך 'על עטיפת טלית', כיון שמברך אחר קיום המצוה, וכוונתו שהרי מבואר ברמב"ם (שם הלכה ה) שאם לא בירך אחר שנתעטף צריך לברך 'אקב"ו להתעטף בציצית', ולכאורה לפי דברי הרמב"ם כיון שכבר קיים המצוה היה צריך לברך 'על עטיפת ציצית'.

ובביאור דעת הרמב"ם נראה שכששכח להתעטף בציצית ומברך באמצע קיום המצוה, הברכה שלו לא מתייחסת על מה שכבר קיים, אלא מברך רק על קיום המצוה מכאן ואילך, ולכך ס"ל דנוסח הברכה היא 'להתעטף בציצית' כמו ברכה שלפני קיום המצוה, שהרי מברך רק על מכאן ולהבא, אך הראב"ד לשיטתו שהברכה חלה למפרע אף על תחילת הברכה ס"ל דכיון שהברכה חלה גם על המצוה שכבר קיים, צריך לברך בלשון על עטיפת ציצית שהרי מברך גם על מה שכבר עשה למפרע.

### נוסח ברכת 'לישב בסוכה' אחר שכבר יושב בה

וכעין זה צ"ל לגבי מה שנחלקו הראשונים בברכת 'לישב בסוכה', דדעת הרמב"ם (פרק ו מהלכות סוכה הלכה יב) שבליל יום טוב של סוכות יש לברך ברכת הקידוש בעמידה, ואח"כ מברך ברכת 'לישב בסוכה' ומתיישב ומברך ברכת הזמן ע"ש, אמנם הרא"ש (סוכה פרק ד סימן ג) הביא את דבריו וחלק עליו דיכול לברך אף אחר שישב בסוכה, דבלאו הכי משעה שנכנס לסוכה כבר מקיים מצוות סוכה, ואינו תלוי בישיבה דווקא, ועל כרחך שצריך לברך ברכה זו אחר תחילת העשיה. וכתב שם שאין ראוי לברך את הברכה קודם שנכנס לסוכה, כי אז אינו ממש עובר לעשייתן אלא עובד דעובר ע"ש. ונראה דדעת הרא"ש שהברכה חלה על המצוה למפרע, ולכך ס"ל שיכול לברך אף אחר שהתחיל לקיים את המצוה, אך אם הברכה לא הייתה חלה למפרע ודאי עדיף שיברך קודם המצוה, משיפסיד שיקיים מצוה בלא ברכה.

### ברכת הציצית אחר שלבוש בה

ונראה ראיה ברורה לכך שכשמברך על המצוה חלה ברכתו למפרע, דהנה נהגו העולם שאין מברכים על טלית קטן עד שבאים לבית הכנסת, ואז פוטרים אותה בברכה על הטלית [ועיין משנ"ב (סימן ח ס"ק כד) דכן ראוי לנהוג ע"ש]. ולכאורה מנהג זה צ"ע דאיך הוא לובש את הציצית בלא ברכה, הרי אסור לקיים מצוה בלא ברכה דקיי"ל (תרומות פרק א משנה ו) דערום לא יתרום. ועל כרחך צ"ל דאח"כ בשעה שמברך על הטלית הרי הוא פוטר למפרע את מצות לבישת הציצית משעה שלבשה.

[אמנם יש שהעירו על מנהג זה דבאופן שהולך למקוה קודם התפילה ומסיר שם את הטלית קטן לפני שבירך על הטלית גדול כדי לפטור את לבישת הט"ק, דיוצא שלבש את הטלית קטן בלא ברכה. אך נראה דלק"מ שהרי דעת הרמ"א (שם סעיף יד) שהפושט את טליתו ודעתו ללובשה לאחר מכן, א"צ לחזור ולברך עליה ולא הוי הפסק, והטעם שא"צ לחזור ולברך עליה דחשיב הכל לבישה אחת ויוצא בברכה שבירך עליה בתחילה, ולפי"ז א"ש דכיון שהכל לבישה אחת, אז גם הברכה שמברך אחר שיצא מהמקוה יכולה להועיל אף למה שלבש קודם המקוה כי הכל לבישה אחת.]

אך יש לעיין קצת בזה דהנה במשנ"ב בהלכות ציצית (סימן ח ס"ק א) הביא דעת רוב האחרונים שצריך לברך על הטלית קודם העיטוף, ובשעה"צ שם (ס"ק ה) כתב דהוא דלא כחיי אדם, דדעת החיי אדם שמברכים על טלית רק אחר שמתעטפים בה כדי שיהיה ממש עובר לעשייתן. וכן דקדק השאגת אריה (סימן לב) מהתוס' ביבמות (צ, ב ד"ה כולהו) שמברכים על הטלית רק אחר העיטוף. ובאור דעתם נראה דכיון שהברכה חלה למפרע עדיף לברך אחר העיטוף דבזה הוא ממש עובר לעשייתן, וא"צ שום פעולה אחרי הברכה. אך צ"ע א"כ מדוע המשנ"ב הכריע שלא לעשות כן, הרי ס"ל ודאי שהברכה חלה למפרע וכמש"כ לעיל, וצ"ל דאף שהברכה מועילה למפרע, לכתחילה יש לברך לפני קיום המצוה.

ומהשתא יש מקור נרחב לדברי הראב"ד שהובאו לעיל שהברכה חלה אף על מה שאכל למפרע. ולכן נראה שמי ששכח לברך דראוי שיאכל עוד קצת ויברך על זה.

**הדינים העולים:**

1. אם שחו השומעים בין הברכה לאכילה צריכים לחזור ולברך.
2. אם שח רק המברך אחר הברכה נח' האחרונים ונראה לדינא שיצאו השומעים.
3. הפסיק ובירך ענט"י אינו הפסק.
4. שומע ברכת המוציא תוכ"ד שמברך ענט"י יצא יד"ח ברכת ענט"י בלבד.
5. אם שמע ברכת ענט"י מאחד וברכת המוציא משני צ"ע באיזו ברכה יוצא.
6. אם נזכר שלא בירך על הפת ראוי שיאכל עוד קצת ויברך עליו. י"א שהוא כדי לחוש לדברי הל"ח שהברכה חלה למפרע, וי"א כדי לחוש לדעת הראב"ד שאפשר לברך המוציא אף לאחר הסעודה. ונפ"מ שלראב"ד יש לחוש אפילו אם כבר הסיח דעתו מהסעודה.
7. נחלקו הראשונים באופן שמברך באמצע מצוה הנמשכת אם חלה הברכה למפרע.
8. נהגו ללבוש טלית קטן ולסמוך על ברכת הטלית גדול כיון שחלה הברכה למפרע.