שיעורי תערובת לז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – לז

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קה, ב

**דבר שאינו מבשל אם שייך שיבליע ויפליט**

**כתב** השו"ע (ס"ב) **חום של כלי ראשון שהיד סולדת בו מבשל ואוסר כולו אבל חום של כלי שני אינו מבשל ויש אומרים שגם כן אינו מפליט ואינו מבליע וי"א דמכל מקום הוא מפליט ומבליע ואוסר כדי קליפה וראוי לחוש ליזהר בדבר לכתחילה אבל בדיעבד מותר בלא קליפה ובהדחה בעלמא סגי.** מבואר בשו"ע שכלי ראשון מבשל אף שאינו ע"ג האש, ואפילו שאינו מעלה רתיחות, ושיעור י"ס פירש רש"י (שבת מ:) שהוא חום שהיד נמשכת לאחוריה מדאגה שלא תכוה, והוא חום בין 45-71 מעלות צ'ליוס.

**ולעניין** כלי שני שאינו מבשל מצינו ב' דרכים בראשונים, דשיטת התוספות שכל דבר שאינו מבשל גם אינו מבליע ומפליט, ומחמת זה ס"ל לר"ת דעירוי מבשל כדי קליפה, דכיון דמבואר בפסחים (עו.) ובזבחים (צה:) שעירוי מבליע כדי קליפה ה"נ מבשל הוא כ"ק, דזה תלוי בזה. אמנם דעת הרשב"ם שעירוי אינו מבשל כלל וברשב"א בתורת הבית (ב"ד ש"א א: וכ"כ הטור) כתב דהרשב"ם ס"ל שעירוי אף אינו מבליע ומפליט שכל שאינו מבשל אינו מבליע ומפליט וא"כ עולה דהרשב"ם מודה לר"ת שכל שאינו מבשל אינו מבליע ומפליט אלא דדעת ר"ת שעירוי מבשל וא"כ אף מבליע ומפליט אבל הרשב"ם ס"ל שעירוי אינו מבשל וא"כ אף אינו מבליע ומפליט.

**אמנם** צ"ב איך שייך לומר שעירוי אינו מבליע ומפליט הא מבואר בפסחים (שם ובזבחים (שם) שעירוי מבליע כדי קליפה [ומחמת זה כמה אחרונים כתבו שהרשב"ם ס"ל דשייך הבלעה והפלטה אף בדבר שאינו מבשל אמנם ברשב"א כתב להדיא בדעת הרשב"ם שאך אינו מבליע ומפליט]. וכתב היד יהודה (סק"י ד"ה מיהו באמת) דמהא דזבחים לא קשה דשם איתא שעירוי מבליע בכלי חרס ויש לומר דדוקא כלי חרס בולע ע"י עירוי דקל הוא לבלוע יותר מאוכל אבל אוכל באמת אינו בולע בלא בישול [ומצינו כמו"כ בסי' צג בט"ז שכלי חרס חדש בולע בצונן אפילו בפחות מעל"ע, ואף שאוכל אינו נאסר עד שיעור מעל"ע, וחזינן דכלי חרס קל לבלוע טפי מאוכל, וה"נ לעניין עירוי יש חילוק שבכלי חרס נבלע כ"ק]. ומה שאמרו בפסחים גבי עירוי דאדמיקר בלע כתב היד יהודה שי"ל שכל מה שאין מבליע ומפליט בלא בישול היינו דוקא כדי שהצונן יבלע מהחם אבל החם יכול לבלוע מהצונן ועל כן אמרו דבעירוי עד שמתקרר החם בולע כדי קליפה.

**אכן** דעת הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"א א:) וכן דעת הר"ן בע"ז (לח: ד"ה גרסי') דשייך דבר שמבליע ומפליט ואינו מבשל, וס"ל דכלי שני אף שמבואר בגמרא שאינו מבשל מ"מ מפליט ומבליע.

**והגר"א** (ס"ק יג) הביא דברי הירושלמי שנחלקו רבי יוסי ורבי יונה בביאור החילוק בין כלי ראשון וכלי שני, דדעת רבי יוסי שכלי ראשון יס"ב וכלי שני אין היס"ב, ודעת רבי יונה דזה וזה יס"ב ועשו הרחקה לכלי ראשון ולא עשו הרחקה לכלי שני, והיינו שלדעת רבי יוסי כל זמן שהיס"ב מבשל אפילו הוא כלי שני אבל לדעת רבי יונה כלי שני אינו מבשל אפילו אם היד סולדת בו. [ובירושלמי שם הוכיחו מפינכא דאורזייא דכלי שני אינו מבשל אף שהיד סולדת בו, והיינו דפינכא דאורזייא ודאי יס"ב אף בכלי שני, ואעפ"כ אינו מבשל, ומוכח כדעת רבי יונה. ומוכח שסתם כלי שני אפשר שאין היס"ב ולכך הוצרכו להוכיח מפינכא דאורזייא שודאי היס"ב. וביד יהודה (ס"ק יד ד"ה וראיתי) הוכיח מהירושלמי כנגד המהרש"ל, שמבואר שאף גוש אינו ככלי ראשון (וכדעתו שאורז הוי כגוש)]. ומבואר בגר"א דמסקנת הירושלמי שכ"ר מבשל מדאו', וכלי שני אף אינו מבליע ומפליט, ועירוי אינו מבשל אלא רק מבליע ומפליט, והיא דעה שלישית דבאמת שייך דבר שאינו מבשל ומ"מ מבליע ומפליט, ואעפ"כ כלי שני אינו מבליע ומפליט.

**והשו"ע** פסק לעיקר כדעת התוספות דכלי שני אינו מבליע ומפליט, אבל כתב דלכתחילה ראוי לחוש לדברי הרשב"א, וכן ס"ל להרמ"א לקמן (ס"ג).

**דעת המהרש"ל שכלי שני מבליע או מפליט**

**אמנם** הט"ז (סק"ד) הביא שיטת המהרש"ל (יש"ש חולין פ"ח סי' עא) לפסוק דכלי שני אינו מבשל אבל יכול הוא להבליע או להפליט ומ"מ אינו מבליע ומפליט כאחד. והפמ"ג הסתפק בדבריו, דיש לבאר כוונתו שכלי שני אין בכוחו גם לחמם את החתיכה וגם להפליט, ועל כן אם נפלו לכלי שני ב' חתיכות צוננות אחד של איסור ואחד של היתר אין נאסרים זה מזה, שכיון שהם צוננות אין הכלי שני מפליט את האיסור. ואח"כ כתב עוד ביאור דאף שני חתיכות רותחות שנפלו בכלי שני אינם נאסרים זה מזה, דמה שנפלט ע"י חום כלי שני אינו חוזר ונבלע בהיתר. אמנם ביאור זה קשה מסברא, דכיון שנפלט הטעם מהאיסור לתוך המים של הכלי שני [שהרי כלי שני יש בכוחו להפליט] ואותם המים הרי נבלעים בהיתר [שהרי כלי שני גם בכחו להבליע], איך נימא שדוקא אותה פליטה שבאה מהאיסור אינה נבלעת בחתיכת ההיתר. וצ"ל שהפליטה שיוצאת ע"י חום כלי שני היא פליטה קלושה, ואין בכח כלי שני להבליע אותה בליעה קלושה [ולפי"ז אף אם יפלו מים אלו לתוך כלי שני אחר לא יאסרו היתר שנמצא שם, דהא בליעה קלושה זו אינה נבלעת בחתיכה אחרת מחמת חום כלי שני].

**אמנם** היד יהודה (סק"י) כתב דדבר זה לא מצינו בכל הפוסקים, דאמרינן שאין בו כח להבליע ולהפליט כאחד אבל יש בכוחו להבליע או להפליט וכן חולק על הש"ך (סק"ה) לעניין עירוי שנפסק הקילוח שרק מפליט או מבליע.

**דמצינו דין כזה דמבליע או מפליט גבי עירוי שנפסק הקילוח**

**והן** אמנם שלעניין כלי שני לא הזכירו הפוסקים דבר זה שיש דבר שמבליע ומפליט אבל לא מבליע ומפליט כאחד, אבל לעניין עירוי מצינו כן, כמו שהביא הש"ך (סק"ה) דברי הרמ"א בסי' סח (ס"י) שכתב שעירוי שנפסק הקילוח אינו אוסר תרנגולת שלא נמלחה [אבל אם עירה בלא שנפסק הקילוח נאסרת התרנגולת מחמת הדם שבה], והיינו משום שעירוי שנפסק הקילוח אין אומרים שמפליט ומבליע כאחד. אלא דהפר"ח (סי' סח ס"ק יח) דחה ראיה זו, דיש לומר שבאמת עירוי שנפסק הקילוח מבליע ומפליט כאחד, ומ"מ אם מולגים את התרנגולת אינה נאסרת, משום שדוקא על ידי בישול נבלע הדם בתוך התרנגולת ואינו יוצא ע"י מליחה, אבל כל שלא נתבשל אף שנפלט הדם וחוזר ונבלע מ"מ סוף הדם לצאת ע"י המליחה [אבל אם עירה בלא שנפסק הקילוח חיישינן לדעת ר"ת שעירוי מבשל, ושוב לא מהני מליחה להוציא את הדם]. אמנם כבר הקשה הפר"ח על דברי עצמו דמשמעות דברי הרמ"א התם להתיר בעירוי שלא נפסק הקילוח אף לעניין מליגת הגדיים כשיש שם חֵלב, ושם לא שייך לומר שיוצא ע"י מליחה. אכן היד יהודה (סק"י ד"ה ושאר) כתב שאין זה דחיה, דהא כשעושים את המליגה עושים כן על העור מבחוץ, כדי להסיר את השער, ושם ליכא חֵלב, אלא ודאי שהרמ"א לא מיירי כלל לעניין החלב. ועוד כתב היד יהודה דאף בלא זה כיון שהחלב לא שייך שיבלע אלא ע"י המים שוב לא שייך לאסור שהרי המים עצמם אינם נאסרים מהחלב דקיי"ל (סי' צא ס"ד) שברוטב לא אמרינן שנאסר כ"'ק מעירוי, וכיון שהמים עצמן מותרים איך יאסר כ"ק מהגדי מחמתן.

**בקושיית הש"ך איך שייך שכלי שני יאסור בכולו ועירוי רק כ"ק**

**וסובר** המהרש"ל שכלי שני אוסר בכולו וכן פסק הט"ז להחמיר כהמהרש"ל שכלי שני מפליט או מבליע ואוסר כולו, אבל הש"ך בנקוה"כ הרבה להקשות על דברי המהרש"ל, ועיקר קושייתו איך שייך לומר דכלי שני מפליט ומבליע ואוסר כולו, ועירוי יאסור רק כ"ק, וכי עירוי צונן יותר מכלי שני. וכתב החוו"ד (כאן סק"ז ובסי' צא סק"ה) ליישב דתתאה גבר אין הכוונה שהתתאה מצנן להעליון, אלא באמת אפשר שהעליון נשאר רותח, אלא דמ"מ אינו נאסר אלא כדי קליפה כיון שתתאה גובר על העליון שלא להרתיחו, וממילא לא נבלע בו יותר מכ"ק . אכן כתב היד יהודה (שם ד"ה כתב הש"ך) דברור שגם הש"ך ס"ל כהחוו"ד, דהא דעת הש"ך (סק"ח) דדבר גוש דינו ככלי ראשון אף כשהוא בכלי שני, ואם נפל עליו דבר קר נאסר מאותו הגוש, ומ"מ אם נפל גוש רותח על תחתון צונן אינו אוסר יותר מכ"ק, ועל כרחך צ"ל כדברי החוו"ד שתתאה גבר אינו מצנן את העליון. רק דס"ל להש"ך דכל זה הוא דוקא בדבר גוש, אבל רוטב שנפל על תתאה צונן כיון שהוא מתערב הרי כולו מצטנן.

**אם כלים נאסרים מחמת חום כלי שני**

**ומחמת** קושייתו פסק הש"ך שכלי שני אינו מבליע ומפליט, ומ"מ כתב שראוי להחמיר לאסור כדי קליפה [אבל אי"צ להחמיר שאוסר בכולו], וכתב להחמיר בכלי חרס במקום שאין הפסד כ"כ, אבל בכלי מתכות נראה דעתו להקל. אמנם במנח"י (כלל לג סק"ג, מובא ברע"א) העיר דהיות ומבואר בשו"ע לחוש לשיטת הרשב"א שכלי שני מפליט ומבליע, א"כ יש להחמיר בכלי מתכות להגעילם, שלעניין זה חשיב לכתחילה.

**ועי'** יד יהודה (קצר ס"ק כג) שדעתו להחמיר כהט"ז שלא במקום הפסד שאוסר כולו בכלי שני, אמנם בכלי מתכות הביא מהמהרש"ל (פ"ז סי' לח) להקל שאינו בולע כלל. אולם ברשב"א (מובא בש"ך סק"ה) החמיר בכלי נחושת, וכן לסברת המנח"י שכל שאפשר להגעילו חשיב כלכתחילה ודאי ראוי לחוש ולהגעיל.

**שו"ר** בפת"ש (סי' צד סק"ז) בשם החת"ס (סי' צה) שיש להחמיר בכל הכלים להגעילם שלא במקום הפסד, ושם החמיר בכלי חרס לעשות הגעלה ג' פעמים, אבל המנח"י נראה שלא חשש להגעיל כלי חרס ג' פעמים.

**ועי'** פמ"ג בפתיחה (ח"ב סוף פ"א) שכתב סברא להקל באיסור דרבנן בכלי שני שאין צריך להחמיר גם שלא במקום הפסד, אבל למסקנתו שם לא פסק כן להלכה.

**● השיעור נמסר בביהכ"נ "בית תפילה" נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**