כלים פרק כז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

# בסייעתא דשמיא

# פרק כז משנה א

***הבגד מטמא משום חמשה שמות***

א] **בר"ש** כ' משום חמשה שמות - כדמפרש כלי קיבול, משום מושב, משום אהלים, משום אריג, משום שלש על שלש,

**הקשו המשנ"א והחזו"א** [ל"ב ב'] בהא דמבואר דשלש על שלש הוא נחשב לשם בפנ"ע, והא לכאו' הוא שיעור גרידא, וא"כ מדוע בשק יש רק משום ארבעה שמות, והרי גם בשק יש שיעור של ארבעה על ארבעה, ועי' מש"כ לבאר בזה ע"פ הגר"ח זצ"ל[[1]](#footnote-1)

עוד יש להעיר מדוע תני ליה שלש על שלש, לכאו' הוי ליה למתני' מטמא משום בגד, דהרי עיקר החפצא של הטומאה הוא השם בגד, וכמו דאמרי' מטמא משם אהל ולא נזכר שיעור האהל, ויש לבאר בזה ע"פ הגר"ח זצ"ל

***כלי חרס מטמא משום כלי קיבול***

ב] מבואר במתני דבכלי חרס נאמר דין תוך, עי' פלוגתת הראשונים לעיל פ"ב מ"א האם בכלי חרס נאמר דין של בית קיבול או דהוא דין תוך, דשיטת הר"ש כת"י והרע"ב שם דאפילו כלי חרס מפולש שאין לו שוליים מקבל טומאה, והיינו משום דס"ל דלא נאמר בכלי חרס דין בית קיבול אלא נאמר דין תוך, וכ"כ תו"י שבת טז. וכן הריטב"א שם, ומאידך ברמב"ם פי"ח מכלים ה"א כ' דלא סגי בדין תוך אלא צריך שיהיה גם בית קיבול. ויש להקשות מלשון המשנה "כלי חרס מטמא משום כלי קבול" לדברי הר"ש ודעימיה דס"ל דלא נאמר בכלי חרס דין בית קיבול.

***כל שאין לו תוך בכלי חרס אין לו אחורים***

ג] בביאור המשנה מצינו כמה דרכים, **א)** עי' רע"ב מש"כ בזה דאין כלי חרס מקבל טומאה מאחוריו, וא"כ צ"ב מהו שייך לכל שאין לו תוך אין לו אחוריים והרי הוא דין בכל כלי, **ב)** עי' ברמב"ם מש"כ דהוא דין בטומאת משקין דמטמאין מדרבנן בכלי חרס, אבל כל שאין תוך אינו מטמא מאחוריו. **ג)** עי' ברא"ש ובר"ש שכ' דמיירי כאן בכלי פשוט ויש לו מאחוריו חקק, דאינו מקב"ט, ויש לעי' מדוע אינו מקבל טומאה, והרי אחורי הכלי בכלי חרס מקבל טומאה כמבואר לעיל פ"ב מ"א[[2]](#footnote-2).

***וכן טבלה שאין לה ליזבז בכלי עץ טמאה וכלי חרס טהורה***

**ד] ברא"ש ביאר** דהכוונה היא לפשוטי כלי עץ שהם טמאים מדבנן ואילו בכלי חרס טהורים לגמרי. בר"ש כ' וז"ל "טומאת מת אבל מדרס לא, דהא בתורת כהנים יליף טבלה משק כדפרישית לעיל ומדרסות לא איתקוש לשק כדמוכח פרק על אלו מומין" עכ"ל. ויש להבין ביאור כוונתו, דהרי פשוטי כלי עץ "טמאים טומאת מדרס" משום דלא הוקשו לשק, ומה ביאור כוונתו וצ"ע.

**בענין טומאת בגדים**

**ה] כתיב בקרא** בטומאת שרצים "או בגד" [ויקרא יא לב], וכן כתיב לגבי טומאת שכבת זרע [טו יז] "וכל בגד" וכן טומאת מת [במדבר לא כ'] "וכל בגד", בכל הני מבואר דיש מקור מיוחד לטומאת בגדים ואינו נכלל בשאר כלים. ויש לעי' מדוע בעינן מקור מיוחד ולא נכלל בשאר הכלים ועי' הערה [[3]](#footnote-3).

**ו] בגמ' שבת דף כז.** מבואר דעיקר בגדים הם צמר ופשתים, אלא דיש ילפותא מ"או בגד" לרבות שאר מינים לטומאת בגדים, דמקבלים טומאה. ועי' ברמב"ם כלים פ"א הי"א וכ' דגם לבדים בכלל טומאת בגדים. [ועי' רע"ב כלאים פ"ט ט'].

***הבגד מטמא משום שלש על שלש***

**האם דוקא צמר ופשתים או כל המינים**

ז] מבואר במתני' דשיעור בגד הוא שלש על שלש, וברמב"ם פרק כ"ב ה"א כ' דהדין שלש על שלש הוא דין דוקא בבגד העשוי "מצמר ופשתים", אבל בגד העשוי משאר מינים טמא רק בשלשה על שלשה טפחים, [וכן הוא בפשוטו הסוגיא בשבת דף כ"ו כ"ז עיי"ש]. ומאידך במים טהורים [במשנה ב] כ' לדייק מסתימת הר"ש והרא"ש דסברי שגם בגדים מכל המינים שיעורם בשלש על שלש אצבעות, [וציין למי נפתוח פרפר לו ג'][[4]](#footnote-4).

**אם יש חילוק בין עניים לעשירים**

**ח] ברש"י שבת דף מז. [ד"ה בגדי עניים]** כ' דשלש על שלש אצבעות הוא רק לעניים, אבל לעשירים שיעור בגדים בשלשה על שלשה טפחים. ובתוס' שם [ד"ה בגדי עניים] ר"ת נחלק על רש"י וכ' דאין חילוק בין עניים לעשירים, והביאו תוס' ראיה דאפילו בגד המוטל באשפה שיעורו בשלש על שלש אצבעות, וכ"ש בגד הנמצא אצל העשיר דלא גרע מבגד המוטל באשפה דיקבל טומאה, [ובישוב שיטת רש"י עי' מקד"ד נג. מש"כ בזה, ובאמת דעיקר קושיית תוס' מבגד המוטל באשפה צ"ב, דהרי במתני' להלן מי"ב מבואר להדיא דבגד הנזרק לאשפה טהור, ועי' להלן מי"ב מה שנתבאר ליישב התוס']. ועי' במקד"ד [נ"ג א'] שכ' לדון לשיטת רש"י בקיבל טומאה אצל העני, ומכר לעשיר אם פקע טומאתו.

**אם מועיל יחוד בבגד פחות משלש על שלש**

**ט] שיטת תוס' נדה דף ס.** [ד"ה במטלניות] דאם מייחד בגד לשימוש אפילו פחות מג' על ג' ראוי לקבלת טומאה, ובתוס' סוכה טז. ד"ה דלא חזי כ' דבטלה דעתו, וברמב"ם פכ"ב מכלים הכ"א, ובפרק כ"ג ה"ג מבואר דלא מהני יחוד על פחות משלש על שלש, [אלא רק על פחות משלשה על שלשה], ובראב"ד בהשגה נחלק עיי"ש.

**ובחידשי הגר"ח על הש"ס** קונטרס בעניני נגעים, כ' לבאר בשיטת הרמב"ם דשיעור של ג' על ג' אינו מדין חשיבות אלא הוא הלכה למשה מסיני דפחות מג' על ג' לאו שם בגד עליו כלל. [אא"כ עשאו אריג כדלהלן], משא"כ שיעור שלשה על שלשה טפחים במדרס, וארבעה על ארבעה בשק הוא דין שיעור של חשיבות, אבל גם פחות מזה שם בגד עליו, ולכן מועיל יחוד.

***מוסף עליו השק שהוא מטמא משום "אריג"***

**י]** מבואר במתני' דהבגד והשק מטמאים משום אריג, וזה אפילו פחות משלש על שלש אלא בכל שהוא , וברא"ש כאן הביא הגמ' בשבת דף סג: מנין לאריג שהוא טמא "בכל שהוא" ת"ל או בגד. [וברמב"ם כ' דילפי' "משק", ובמשנ"א הקשה דהרי בגמ' מבואר דילפי' מ"או בגד" והניח בצ"ע].

**מהו אריג**

**יא] ברמב"ם פיהמ"ש** כ' דאריג הוא שנארג ממנו כגון האבנטים והחגורות טמא אפילו שאין לו שיעור ג' על ג' ואינו בגד, "לפי שכל אריג מתטמא אם היה כלי בפני עצמו", מבואר דכל שיש עליו שם כלי בפנ"ע שנעשה מאריגה הוא טמא בכל שהוא, וכן מבואר ברע"ב[[5]](#footnote-5).

**בתוס' שבת דף סג:** מבואר דאריג היינו כל שעשה מתחילה את הבגד לשיעור הקטן ולא היה דעתו להוסיף עליו ובכה"ג אפילו כל שהוא טמא, וכל הדין שלש אצבעות מיירי "בבא מבגד גדול" עיי"ש, ועי' עוד תוס' שבת דף כו. שכ' דכל שאין דעתו לארוג יותר חשיב אריג[[6]](#footnote-6).

**יב]** מבואר במתני' ד"עור" אינו מקבל טומאה מדין אריג, ובר"ש וברע"ב כ' ואפילו חתכו את העור לרצועות דקות וארגו אינו חשוב אריג.

בחזו"א [כ"ח י"ז] הקשה בהא דמבואר בראב"ד פכ"ג ה"ג דאף כלי עור אם מקצע אותו לתשמיש כל שהוא טמא, [ומקורו מהגמ' מעילה יח. לאחיזה כל שהוא], וא"כ מדוע בעינן קרא לאריג כל שהוא, כיון דגם עור שאינו טמא משום אריג טמא במקצע אותו, ובשלמא לשיטת הרמב"ם א"ש, כיון דהרמב"ם נקט דלאחיזה כל שהוא היינו שלש על שלש, ובישוב שיטת הראב"ד עי' בחזו"א סי' ל' סקי"ג שכ' ליישב קושייתו[[7]](#footnote-7).

**בתוס' שבת דף סג: ואם בבגד נאמר דין מטלטל מלא וריקם**

**יג] הקשו תוס'** שבת סג: בדין אריג שטמא כל שהוא וז"ל וא"ת ואכתי בגד כל שהוא למה הוא טמא והא בעינן שיטלטל מלא וריקן דומיא דשק וי"ל דראוי הוא לכוף ולקפל וליקח בו מרגלית או מחט עכ"ל, והנה לכאו' קשה מדוע תוס' לא הקשו על כל בגד דשיעורו שלש על שלש, ומדוע הקשו רק על אריג כל שהוא,

**בקהילות יעקב** [סימן י'] כ' לבאר דדין טומאת בגדים הוא דין טומאה חדשה ולא מדין טומאת כלים אלא מדין טומאת בגדים ולא נאמר בהן דין מטלטל מלא וריקם, אלא שאריג אין לו שם בגד, אלא הוא דין אריג במה שמשמש לתשמיש המסויים, ודין זה נאמר גם בשק ולא רק בבגדים, ולכן נאמר בו דין מטלטל מלא וריקם כמו שנאמר בשק.

**ובחזו"א תירץ** [סי' ה' סק"ג] [והביאו הקה"י שם], דס"ל לתוס' דבגד המשמש ללבישה שפיר מתקיים בו דין מטלטל מלא וריקם בזה שמקבל את האדם בלבישה[[8]](#footnote-8), ורק באריג שאינו משמש ללבישה הקשו תוס' דבעינן שיקבל[[9]](#footnote-9).

**ובמקד"ד [סוף סי' נ"ג]** כ' לבאר בזה דהתוספות ידעו מעיקרא דסתם בגד חשיב שיש לו בית קיבול, כיון שראוי לקפלו, אלא דבאריג שהוא בגד קטן כל שהוא, הקשו תוס' והרי בגד קטן א"א לקפלו, ועל זה תירצו תוס' דגם בזה משכח"ל יכול לקפלו במחט או מרגלית.

**היוצא מהנ"ל** דנחלקו האחרונים בענין זה דהחזו"א והמקד"ד למדו דטומאת בגדים הוקשו לשאר כלים, ונאמר בהם דין "מטלטל מלא וריקם" אלא שהוא מתקיים או בלבישה או בקיפול, ואילו הקהילות יעקב למד דיש כאן דין חדש של טומאת בגדים ולא הוקש לשאר כלים לענין דין מטלטל מלא וריקם. ועי' עוד בכל ענין זה בביאורים סימן..

והנה כל מה שנתבאר עתה הוא בשיטת תוס' שבת סג: אכן הביאו שיש ראשונים דנחלקו ונקטו דבגד לא צריך שיהיה מטלטל מלא וריקם, עי' ריטב"א שבת סד. ועי' עוד ברש"י ביצה כג: מש"כ.

**קושיית התפא"י מדוע חזי לקפלו לא יהני להחשיבו לבית קיבול**

**יד] הקשה ביכין אות כ"ג** לשיטת תוס' מדוע צריך שיהיה בסתם בגד שיעור ג' על ג' אצבעות, והרי אפילו פחות מזה מדוע לא יהיה טמא מדין כלי קיבול, כיון שיכול לעטוף בו איזה מרגלית כל שהוא, והרי כלי קיבול טמא בכל שהוא וכמבואר לעיל פי"ז מט"ו.

**ובחזו"א סי' ה' סק"ג כתב** דאין כוונת תוס' דבגד שיכול לעטוף בו מרגלית נחשב לכלי קיבול, אלא התורת כלי הוא עיקר השם בגד שלש על שלש, אלא דכוונת תוס' דילפי' משק תנאי מגזה"כ שצריך שישמש מטלטל מלא וריקם, ורק בכה"ג מקבל טומאה, וכאן כ' תוס' דכיון דיכול לקפלו חשיב מטלטל מלא וריקם, ולפי"ז א"ש דפחות משלש על שלש לאו שם בגד הוא כלל, ולא יועיל מטלטל מלא וריקם לתת לו שם בגד. ועיי"ש שבזה תי' קושיית הרעק"א שם מלעיל מ"ב גבי צרור המרגלית[[10]](#footnote-10),וכ"כ בשיעורי הגרי"מ זצ"ל, וכעי"ז בספר משנת אליהו סימן י"ט עיי"ש, ועי' סימן... שנתבאר ענין זה בהרחבה.

**בהקושיא מתוס' דף סד. אם מועיל חזי לקפלו**

בתוס' דף סד. ד"ה מניין לרבות את הקילקלי והחבק הקשו ואם תאמר והא לא מיטלטל מלא וריקן ואי משום דאפשר לקפלה אם אינו עשוי לכך לאו כלום הוא כדאמר לקמן גבי קב הקיטע וכו' מבואר בדבריהם דצריך שיהיה עשוי לקפלו, וקשה דלכאו' הוא סותר דברי התוס לגבי עור דמבואר בדבריהם דסגי במה שיכול לקפלו, דאי נימא דבעינן שיהיה עומד לקיפול, א"כ מדוע תוס' סג: צריכים לפרש דעור מיירי בעור קשה והרי גם עור רך אם אינו עומד לקיפול אינו חשיב עשוי לקבלה. **ועמדו בזה בחזו"א ה' ג' ובמקד"ד נ"ג ועיי"ש מש"כ ליישב בזה, [והובא בסימן....].**

***שק ארבעה על ארבעה***

**טו] הרמב"ם בפיהמ"ש** כתב ד"אריג השיער" הוא הנקרא שק, וכ"כ בהקדמתו ד"שק" הוא אריג השער הדק שבו והעבה מאד, ו"בגד" הוא אריג שאינו של שער אלא של פשתן וצמר ומשי וצמר גפן וזולתן, ועי' עוד רמב"ם פ"א מכלים הי"ב עיי"ש.

**אולם בתוס' בשבת** דף כז. כ' דשק הוא העשוי מן השער העבה של עזים, אך העשוי מן השער הדק של עזים הקרוי נוצה, הוי בכלל בגד, כדמרבינן לה התם מאו בגד, וכ"כ בתוס' הרא"ש וריטב"א שם, וכעי"ז כתבו התוס' שם דס"ד. עיי"ש, [ועי' חזו"א סימן ה' סק"ז].

# פרק כז משנה ב

***הבגד מטמא משום שלשה על שלשה למדרס ומשום שלש על שלש לטמא מת***

**א]** מבואר דרק בבגד יש חילוק משיעור מדרס לשיעור לטמא מת, ואילו בשק ובשאר מינים לא מצינו חילוק זה, ובר"ש הביא הגמ' בשבת דף כו: דדרשי' מקרא ד"והבגד" לרבות שלש על שלש, ועי' רא"ש שכ' דבכל שאר המינים דפחות מהני שיעורים לא חזי למידי עיי"ש.

**ב] ברש"י** שבת דף כט. [ד"ה חוץ] כ' דמה דנתרבה שלש על שלש משום דחזי לעניים לתפירה כטלאי על בגדיהם, ולכן אחשבוה להיות כלי עיי"ש. ובחזו"א ל"ב ט"ו דקשה שהרי הטלאי לא חזי לשימוש, אא"כ יתפרו אותו בבגד וא"כ לכאו' הוא מחוסר מלאכה ומדוע יהיה טמא, ועיי"ש שכ' דיש בו שימוש דחזי לקפלו, אלא התורת כלי שלו הוא משום שראוי לתפרו. ודוק.

**ג] בשבת דף מז.** מבואר בגדי עניים לעניים ובגדי עשירים לעשירים, ונחלקו רש"י ותוס', לרש"י קאי על שיעור שלש על שלש אצבעות בבגד דהוא רק לעניים אבל לעשירים שיעורו בשלשה על שלשה ואינו מקבל טומאת מת, ואילו בתוס' בשבת דף מז. [ד"ה בגדי] נחלקו על רש"י, וכ' דלכו"ע בגד שיעורו בשיעור ג' על ג' לקבל טומאת מת, וכל החילוק בגמ' בין עניים לעשירים הוא בבגד העשוי למדרס, דאם הבגד אינו ראוי לעשירים, א"כ לענין עשירים לא הוי מדרס, והביאו ראיה ממתני' כאן, אמנם ברמב"ם לא נזכר חילוק כלל בין עניים לעשירים.

***השק ארבעה על ארבעה העור חמשה על חמשה מפץ ששה על ששה שוין למדרס ולטמא מת***

**ד] ברמב"ם** פכ"ג ה"ג כ' דבכל המינים אם יקצע שיעור קטן של טפח יהיה טמא, וזהו דינא דמתני' משנה ד' המקצע מכולם טפח למושב, וע"כ דהכא מיירי בלא קיצוע.

**ה]** עוד מבואר ברמב"ם פכ"ג ה"ג דיחוד פחות מג' על ג' לא יועיל, ובראב"ד מבואר דמועיל יחוד גם בפחות מג' על ג', **ובתוס' נדה דף ס.** [ד"ה במטלניות] דאם מייחד בגד לשימוש אפילו פחות מג' על ג' ראוי לקבלת טומאה, ובתוס' סוכה טז. ד"ה דלא חזי כ' דבטלה דעתו. ובחידשי הגר"ח על הש"ס קונטרס בעניני נגעים, כ' לבאר זאת [והובא לעיל משנה א אות ט'].

**ו] נחלקו הראשונים** בדין שיעור שלש על שלש אם הוא דוקא בצמר ופשתים או גם בכל המינים דברמב"ם פרק כ"ב ה"א כ' דהדין שלש על שלש הוא דין דוקא בבגד העשוי מצמר ופשתים, אבל בגד העשוי משאר מינים טמא רק בשלשה על שלשה טפחים, [וכן הוא בפשוטו הסוגיא בשבת כ"ו כ"ז עיי"ש]. אולם בראשונים נחלקו ועי' לעיל משנה א' אות.

שיעורים דמתני' מיירי בפשוטים ולא בכלי קבול

**ז]** הנה כל השיעורים דמתני' מיירי בפשוטי כלים ולא בכלי קיבול, שהרי בכלי קיבול הדין הוא דאפילו כל שהוא מקבל טומאה, וכדמבואר לעיל פי"ז מט"ו "העושה כלי קיבול מ"מ טמא", ועיי"ש בר"ש דבכלי קיבול אין שיעור, וכ"כ הרמב"ם לעיל פיהמ"ש פכ"ז מ"א דבכלי קיבול אין דין שיעור אלא שהביא המקור מבית קיבול שמן וכדמבואר בדבריו במתני' לעיל, [וכ"כ הכ"מ על דברי הרמב"ם פ"ב מכלים ה"א עיי"ש].

ויש להקשות דאם מיירי בפשוטי כלים היכא משכח"ל טומאה "בכלי עור", והרי מבואר במתני' לעיל פ"ב מ"א דכלי עור פשוטיהם טהורים, ויש לבאר בכמה אופנים, א. דמתני' הכא הוי טומאה מדרבנן ופשוטי כלי עור מקבלים טומאה וכדמבואר ברמב"ם כלים פרק א'. ב. יש בראשונים הסוברים דאף פשוטי כלי עץ באופן שמשמשים אדם ומשמשי אדם טמאים מדאוריתא, [עי' רשב"א בב"ב דף סו. והובא לעיל בזכור ליצחק פט"ו ופכ"ב], ג. דמיירי בפשוטי כלי עור רכים דהם מקבלים טומאה משום שיכול לקפלם.

המקור לשיעורים דמתני'

**ח] עי' פנ"י שבת כו:** דכל השיעורים דמתני' הם הלכה למשה מסיני, ומאידך בכתבי הגר"ח קונטרס נגעים כ' דרק שלש על שלש הוא הלכה למשה מסיני. ויש לעי' להגר"ח דשלש על שלש הוא שיעור בבגד, מה הדין בעור פחות משלש על שלש, האם גם בעור יש הלכה למשה מסיני. ולכאו' הוא מבואר ברמב"ם דכ' דלא מועיל יחוד על עור פחות משלש על שלש, וא"כ מבואר ברמב"ם דההלכה היא בכל הכלים, אך צ"ב מנ"ל להרמב"ם הא, והרי לא נזכר בשם מקום דין שיעור בעור.

***רבי מאיר אומר השק שיריו ארבעה ותחלתו משיגמר***

ט] עי' משנ"א שהקשה מדוע רבנן חולקים, והרי לא היה גמר מלאכה, ומבואר בפט"ז דבעינן שיהיה גמר מלאכה, ועוד הקשה מאי שנא מחק קפיזא בקבא דמבואר בחולין כה. דאינו מקבל טומאה, [ועי' משנ"ט לעיל פכ"א מש"כ בזה].

# פרק כז משנה ג

***זה הכלל כל שחבר לו מן החמור ממנו טמא מן הקל ממנו טהור***

**א]** מבואר דאין צירוף מהקל לחמור, אבל יש צירוף מהחמור לקל, וכ' הראשונים שכל שצריך שיעור גדול יותר הוא הנקרא קל, וכל שצריך שיעור קטן יותר החמור.

והנה מה דאין מועיל צירוף מהקל לחמור לכאו' אין בזה חידוש, כגון שתים מן הבגד ואחד מן השק, הרי אין כאן שיעור שלשה על שלשה מן הבגד, ומהיכא תיתי שיקבל טומאה[[11]](#footnote-11).

**ב] במשנ"א** כתב דבאופן שצירף בגד בשיעור ב' טפחים, לשק שיעור טפח ושליש דהוא שוה בחשיבותו לבגד, אינו חיבור זה לזה, ואילו בתפא"י [יכין אות לג] מבואר שיש חיבור ומצטרף, ויש לעי' ביסוד הנידון בזה.

אם צירוף דמתני' הוא לענין טומאת מדרס או לענין טומאת מת

**ג] בר"ש** כאן הביא מתני' במעילה דף יח. [וכן בגמ' שבת עו.] דאמר ר"ש מאי טעמא בגד ושק ועור מצטרפין, ומשני מפני שראויים לטמא במושב, [והיינו דר"ש בא לבאר מ"ט מצטרפין והרי כל שאינם שוים בשיעוריהם אינם מצטרפין, ומפרש ר"ש דכיון דהם שוים בשיעוריהם לדבר אחר, דהיינו לקצע מהם למושב לכן מצטרפין, ועי' מש"כ באות ט' בזה].

וכתב הר"ש דבהכרח ר"ש אתא לבאר איך מועיל צירוף לענין "לטמאות במת", דאילו לענין טומאת מדרס, אין חסרון במה שאינם שוים בשיעוריהם, דכל שהוא עומד למדרס הרי הוא טמא מדרס, ואפילו כופת שאור שיחדה לישיבה טמאה מדרס, וכ"כ תוס' שבת דף עו.[[12]](#footnote-12).

אולם ברמב"ם כאן פיהמ"ש מבואר דהצירוף הוא לענין טומאת מדרס, וע"ז הביא המשנה במעילה שהטעם הוא משום דשוו לענין לטמא במושב, וכן מבואר ברמב"ם ביד החזקה פרק כג מכלים ה"ד, ובביאור פלוגתתם עי' שיעורי הגרי"מ ובמשנ"ט[[13]](#footnote-13)

בדברי הר"ש דשק שחיברו לבגד גע"ג אצבעות אינו מקב"ט

ד] **כתב הר"ש** בהא דקתני במתני' שנים מן הבגד ואחד מן השק טהור, דמיירי כאן אף לטומאת מת, ואף דלטומאת מת סגי בבגד ג' אצבעות, מ"מ כתב הר"ש דנפק"מ אם נגע טמא מת בשק ולא נגע בבגד הבגד טהור, ואם נגע בבגד ולא נגע בשק הבגד טמא והשק טהור, **וכ"כ בתוס' הרא"ש** בשבת דף עו.[[14]](#footnote-14).

**ועי' תפא"י** [אות ל"ג] הקשה לדברי הר"ש מדוע לא יהיה טמא השק מדין כל המחובר לטמא טמא, ועי' שכ' לבאר בזה דכל הדין מחובר לטמא טמא הוא דוקא באופן שיש עיקר וטפל ובכה"ג הטפל בטל לעיקר אבל בשניהם עיקריים אינו חיבור זה לזה, **אולם בחזו"א** כ' [ל"ב ו'] דבאמת יהיה טמא מדין כל המחובר לטמא טמא, [וצ"ע שלא הזכיר הר"ש שכ' להדיא דלא כן].

**ה] ויש להקשות להר"ש** מדוע אם נגע בשק לא יטמא את הבגד מדין "ידות", וכן אם נגע בבגד מדוע לא יטמא השק מדין יד, [דהרי הכלל במתני' טבול יום פרק ג' משנה א לגבי ידות האוכלים שכל שאוחז בו בקטן והגדול עולה עמו הוא יד עיי"ש], ועי' מש"כ בהערה ליישב זאת[[15]](#footnote-15).

צירוף [שלא כסדרן] בגד ועור, או שק ומפץ

**ו]** **בר"ש וברא"ש** כאן כ' דכל הצירוף הוא דוקא כסדר הזה בגד ושק, שק ועור, ועור ומפץ, אבל באופן שיצרף שלא כסדרן כגון בגד ועור, או שק ומפץ, אינם מצטרפין, **וכ"כ תוס'** שבת דף עו. וכ"כ תוס' סוכה דף יז:, [אולם התוס' בסוכה בסוף דבריהם חזרו בהם[[16]](#footnote-16)].

**ובמל"מ** [פכ"ג ה"ד] הביא דבראשונים כתבו בזה ב' טעמים חלוקים, [מדוע אין מצטרפין בגד ועור] א. שיטת הר"ש והרא"ש משום דהמחברן בטלה דעתו אצל כל אדם, וכ"כ תוס' שבת עו., ב. בתוס' בסוכה דף יז: כתבו הטעם משום ד"שיעוריהם רחוקים זה מזה אין מצטרפין".

ועיי"ש במל"מ שכ' דנפק"מ בין שני טעמים אלו, אם מועיל צירוף בין בגד לעור לטומאת מדרס, דאם החסרון הוא משום שבטלה דעתו זהו חסרון גם למדרס, אבל אם החסרון הוא משום דשיעוריהם רחוקים אינו חסרון למדרס אלא רק לטמא מת[[17]](#footnote-17).

**אולם במשנ"א** כאן נקט דאין חילוק בין ב' הסברות אלא גם הסברא דשיעוריהם רחוקים וגם הסברא דבטלה דעתו הוא טעם אחד ,והיינו דכיון דשיעוריהם רחוקים לכן בטלה דעתו.

**וכ"כ** **בחזו"א** [ל"ב סק"ז] כ' דכוונת תוס' בסוכה דרחוקים זה מזה בשיעורם כוונתם דרחוקים בממשן, שזהו הגורם בחילוק שיעורם, וכ' דלכן אינם מצטרפין גם למדרס וזה שם לשיטת תוס' בסוכה.

**ז] יש להקשות** דהנה במעילה דף יח. וכן בגמ' שבת עו. אמר ר"ש מה טעם מצטרפין משום דשוו שיעורייהו לענין מושב, והיינו שבכולם אם קיצע טפח על טפח למושב מקבל טומאה, וצ"ע דלכאו' טעם זה מועיל אף לחבר בין בגד לעור כיון דסוף סוף שוו שיעורייהו לענין מושב[[18]](#footnote-18).

בגד ועור שיש בכל אחד מהם שיעור שלם אם מצטרפין

ח] במל"מ נסתפק לשיטת הראשונים דבגד ועור, ושק ומפץ אינם מצטרפין כלל באופן שאינם כסדרן, [עי' להלן אות ו], מה הדין באופן שחיבר בגד שיש בו שיעור שלם, לעור שיש בו שיעור שלם, ובשני החתיכות יש שיעור, האם נטמא אחד נטמא חבירו,[[19]](#footnote-19) ועי"ש שמסקנתו שלא נטמא,[[20]](#footnote-20) [אא"כ מיירי בנגע במת דהוא עצמו הוי אב הטומאה, ואז מטמא חבירו מדין מגע עיי"ש].

**ובחזו"א** [ל"ב סק"ז] כ' דבאופן שיש שיעור בכל אחד יהיו שניהם טמאים מדין המחובר לטמא טמא, ועי' עוד במשנ"א כאן.

# פרק כז משנה ד

***המקצע מכולם טפח על טפח טמא***

בדברי הגמ' מעילה יח. שבת עו. סוכה יז: שכן שוו שעוריהם

**א] במתני'** מעילה דף יח. איתא הבגד והשק והעור כולם מצטרפין זה עם זה, א"ר שמעון מה טעם מצטרפין זה עם זה מפני שהם ראויין לטמא במושב ע"כ, ובגמ' שם תנא קיצע מכולם למשכב שלשה למושב טפח לאחיזה כל שהוא עיי"ש.

[וביאור הדברים דבגמ' מעילה דף יז. איתא כל שטומאתו ושיעורו שוים מצטרפין, ואם אינם שוים אינם מצטרפין, ולכאו' קשה א"כ מדוע בגד ושק מצטרפין והא לא שוו שיעורייהו, ולכן מפרש ר"ש דסגי במה דשוו שיעורייהו לענין אחר, והיינו לענין לקצע מהם טפח על טפח למושב עיי"ש].

בביאור הגמ' דחזי לקצע טפח, נתבארו ב' דרכים

**ב] ברש"י** בשבת עו. כ' דאם צירף "משני המינים יחד" למושב מצטרף, ובתוס' שם נחלקו על רש"י וכ' דכל מין ומין חזי לקצע ממנו בפנ"ע למושב עיי"ש. וכיון דהם שוים בשיעורם לענין זה הרי מצטרפין בשיעוריהם. ועי' רש"י סוכה דף יז: שכ' לב' הביאורים וכ' דראשון נראה עיקר, [והיינו כדברי התוס'].

בדברי הגמ' סוכה דטפח מועיל משום דחזי למרדעת

**ג] עי' בגמ'** סוכה יז: דלקצע ממנו טפח הוא לעשות טלאי למרדעת, ובחזו"א ? הקשה מה מועיל מה דראוי לעשות תלאי והרי עכשיו הוא מחוסר מלאכה, ואי נימא דמיירי שכבר תפרו במרדעת, א"כ הרי הוא חלק מהמרדעת, ויש בו שיעור שלם מצד המרדעת, ועיי"ש, מש"כ בזה דמיירי שהוא מניח הטלאי על המרדעת, וצ"ע .

***המקצע מכולם טפח על טפח טמא***

בדברי הגמ' מעילה לאחיזה כל שהוא

**ד] בר"ש** כאן הביא הגמ' מעילה יח. תנא קיצע מכולן שלשה, ועשה מהן בגד למשכב שלשה, למושב - טפח, לאחיזה כל שהו.

**וברמב"ם פכ"ג ה"ג** כ' וז"ל "וכן המקצע מאחד מהן לאחיזה כדי שיאחז בו בידו כדרך שעושין קוצצי תאנים שלא יזוקו אצבעותיהן ה"ז טמא בכל שהוא, והוא שלא יהיה פחות משלש על שלש שכל פחות משלש אצבעות טהור מכלום" עכ"ל. מבואר ברמב"ם דלאחיזה כל שהוא היינו שלש על שלש אצבעות.

ובראב"ד נחלק שם וכ' וז"ל א"א זה כתב מדעתו שהרי אמרו ולאחיזה כל שהוא ואולי במקצע לכך ולפיכך אפילו כל שהוא מפני שהוא ככלי או כבגד קטן" עכ"ל.

תמיהה בדברי הגר"ח

**ה] הגר"ח** ביאר דהרמב"ם למד דדין שיעור שלש על שלש הוא הלכה למשה מסיני מדיני שיעורים, ולכן לא יועיל יחוד פחות משלש על שלש, אבל הראב"ד למד דהוא דין חשיבות ולכן מועיל יחוד כיון דאחשביה.

ולכאו' תמוה דהניחא בבגדים מצינו דין שלש על שלש שפיר י"ל דנאמר הלכה למשה מסיני של שיעורים, אבל הרמב"ם כאן הרי מיירי גם על עור ומפץ ובהם הרי לא מצינו שנאמר דין שלש על שלש וא"כ מדוע לא יועיל יחוד על פחות משלש על שלש.

# פרק כז משנה ה

***בלויי נפה וכברה שהתקינן לישיבה ר' עקיבא מטמא וחכמים מטהרין עד שיקצע***

**א] ברמב"ם פיהמ"ש** כ' יש מהם מעור ויש מהם שנעשים משיער ואז הם בכלל שק, ויש מהם שנעשים מחבלים דקים ואז הם ממין המפץ. יש לעי' לשם מה הזכיר הרמב"ם שמות הכלים, ועי' רע"ב דמבואר בדבריו דאם עשוי משק צריך שיעור שק וכו', ומבואר דבעינן שיהיה שיעור כל אחד לפי מה שהוא.

**וכן משמע ברמב"ם** ביד החזקה פכ"ג מכלים ה"ה דכ' וז"ל בלויי נפה וכברה שהתקינן לישיבה טהורים ואינם מקבלים טומאה עד שיקצע אותן ואח"כ יהיו כמפץ עכ"ל, ופסק כחכמים, אך יש לעי' מה כוונתו ואח"כ יהיו כמפץ ולכאו' כוונתו דגם אחר קיצוע צריך שיהיה להם שיעור של מפץ. אך צ"ע דהרי תנן להדיא במתני' לעיל מ"ד המקצע מכולם טפח על טפח טמא וצ"ע[[21]](#footnote-21).

אבל בביאור הגר"א במתני' כאן מבואר להדיא דלא בעינן שיעור שלם אלא מיירי במתני' בטפח על טפח, ולא כמשמעות דברי הרמב"ם.

בשיטת ר"ע דמועיל 'התקינה' לישיבה

ב] מבואר שנחלקו ר"ע וחכמים אם צריך קיצוע או דמהני מה שהתקינן לישיבה, והנה יש לעי' מהו "התקינה לישיבה" דמועיל לר"ע, ובפשוטו הוא מחשבה בעלמא, ומדין כל הכלים יורדים לידי טומה במחשבה, מיהו עי' תוס' בב"מ דף נב: לגבי דינר שנפסל והתקינה לתלות בצוואר קטנה, דכ' הלשון ד"התקינה" משמע דבעינן מעשה, וא"כ יתכן דמה דאמר ר"ע והתקינה היינו נמי דבעינן מעשה, אלא דאינו מעשה כ"כ חשוב כמו קיצוע.

ביאור המחלוקת דר"ע וחכמים

ג] **בר"ש** ציין למשנה לעיל פ"כ מ"ד דנחלקו ר"ע וחכמים אותו מחלוקת גם לגבי עריבה שנפחתה, ועי' עוד באו"ש ובמשנ"א דציינו לפכ"ב מ"ט לגבי כופת שסרקו וכרכמו דגם שם נחלקו ר"ע וחכים,, [וע' תוס' אנשי שם שכ' צריכותא בזה], ויש לעי' מה יסוד המחלוקת בזה. ומצינו בזה כמה דרכים.

א) **במשנ"א** ביאר דהנידון הוא עד כמה צריך בכדי להפקיע את הכלי הקודם לאשויי שם מדרס עכשיו, ועיי"ש שכ' דאי"ז דין מסוים במדרס אלא בכל כלי, וכן מבואר בתוס' אנשי שם בשם השושנים לדוד.

ב) **בביאור הגר"א** כאן ביאר דמיירי בשיעור טפח על טפח, והנידון הוא אם מועיל בלא קיצוע פחות מכשיעור הרגיל, דלחכמים צריך קיצוע בכדי שיקבל טומאה בטפח על טפח, ואילו לר"ע אפילו התקינה נמי מועיל בטפח על טפח, ובאמת צ"ב מאי טעמא דר"ע, והרי בעינן קיצוע, ואפשר דכיון דכבר היה כלי מעיקרא מועיל אף התקנה, ואי נימא דהוא מעשה פורתא א"ש טפי[[22]](#footnote-22) וצ"ע.

**ובחזו"א** [ל"ב ח'] נחלק על הגר"א, וכ' דמיירי שיש שיעור בגד או שק, דאם אין שיעור לא יועיל התקנה לר"ע, ויש לעי' אם יש שיעור מדוע לת"ק צריך קיצוע, [והיה אפשר דכיון דקודם לכן היה כלי, צריך יותר בכדי להפקיע את הכלי הקודם ולכן חייב קיצוע, מיהו אחר שמקצע אפשר דלא בעינן שיעור, אלא דברמב"ם משמע דגם אחר קיצוע צריך שיעור ועי' מים טהורים].

ג) ובחזו"א ביאר המחלוקת דכיון דמיירי בבלאי נפה וכברה הרי הוא גנאי להשתמש בה, ולכן רבנן מצרכי צורת כלי טפי למדרס, ור"ע מחמיר בטומאת מדרס לטמא בקל, והיינו דהנידון הוא עד כמה צריך שיהיה צורת כלי.

***כסא של קטן***

**ד] בר"ש וברא"ש** הקשו מלעיל פכ"ב משנה ג' דמבואר שם דכסא שניטלו רגליו צריך שישאר בו גובה טפח, ותירצו דהכא מיירי בכסא של קטן ולכן חזי לישיבה פחות מטפח אבל גדול בעי טפח, ולכאו' כוונת התירוץ דמיירי בשני מיני כסאות, דלעיל מיירי על כסא של גדול וצריך שיהיה גבוה טפח ואילו כאן מייר בשל קטן.

אולם בגר"א הביא דברי הר"ש והרא"ש ותמה עליהם, וז"ל מ"ש הר"ש והרע"ב דבפרק כ"ב תנן דבגדול דוקא טפח צ"ע ששם לא תנן אלא בספסל שנטלו ראשיו, עכ"ל, ובביאור כוונת הגר"א יש שנקטו דכיון דכבר חל עליו שם ספסל צריך שישאר טפח בכדי שישאר עליו השם הראשון, ולכן צריך שיהיה טפח, משא"כ עשאו מתחילתו פחות מטפח מועיל, אך קשה על זה דהרי בכופת מובא בתוספתא לעיל פכ"ב מ"כ מבואר בכופת דצריך שיהיה טפח אפילו שלא נשבר [משנ"ט].

אפשר עוד בביאור שיטת הגר"א, דהתם מיירי בלא רגלים, ולכן צריך שיהיה בגובה טפח, אבל כאן שיש רגלים הוא כיסא חשוב יותר ולכן לא צריך שיהיה טפח, וכן מבואר בחזו"א כאן סי' לב סק"ט שהבין כן בדברי הגר"א[[23]](#footnote-23).

***חלוק של קטן ר' אליעזר אומר כל שהוא וחכמים אומרים עד שיהיה בו כשיעור ונמדד כפול***

ה] **במשנ"א הקשה** מאי טעמא דחכמים דצריך שיהיה בו כשיעור, והרי לא גרע ממקצע טפח על טפח שהוא טמא, ועוד הקשה מאי שנא מכסא של קטן דאף דלא חזי לגדול כיון דחזי לקטן הוא טעם לטמא והכא נמי שיהיה טמא.

וביאר המשנ"א בסוף דבריו דהמחלוקת דר"א וחכמים היא במקצע למשכב דמבואר במעילה יח. דשיעורו בג' על ג', וס"ל לר"א דהוא רק לגדול אבל קטן הוא שיעור אחר לפי מידתו ולחכמים גם לקטן הוא בשיעור ג' על ג' ולא פלוג.

ו**בחזו"א** [אות י'] ביאר בזה באופ"א דכיון דהדרך לזרוק את החלוק הקטן שעתידים להחליפו לכן ס"ל לחכמים דכל שאין בו שיעור אינו טמא. אך יש לעי' מה מועיל מה שיש בו שיעור, וכי אין זורקין אותו כשיש בו שיעור[[24]](#footnote-24).

ו] הנה נחלקו הראשונים בהטעם דבגדים חשיבי מדרס, דברמב"ם מבואר משום דבתוך כדי לבישה הוא נשען על בגדיו, אולם ברא"ש להלן מ"ו מבואר דהוא משום שהוא פושט את בגדיו וישב עליהם, ומעתה יש להעיר לשיטת הרא"ש דהרי בחלוק של קטן אין הדרך להורידו ולישב עליו, [מהגרר"ש].

***ונמדד כפול***

ז] יש לעי' בטעם הדבר וצ"ל דכיון שזה צורת השימוש בבגד, ומצינו בזה ב' דרכים מהו כפול להלן מ"ו.

# פרק כז משנה ו

***אלו נמדדים כפולים***

ח] **עי' בר"ש ברע"ב** ב' דרכים מהו כפול, א' דצריך שיהיה השיעור מב' צדדים, ועוד ביאר בזה שדרך הבגדים שבשפת הבגד דרך התופרין לכפול מעט סביב חתך ותופר והיינו נמדד כפול, דאם אין בו שיעור אא"כ יתיר את התפר אינו נמדד, עכ"ד ברמב"ם מבואר דהשיעור של ג' על ג' דנמדד כפול הוא גם ג' על ג' אצבעות וגם בג' על ג' טפחים עיי"ש.

# פרק כו משנה ז

***הבגד שארג בו שלשה על שלשה ונטמא מדרס, והשלים עליו את הבגד***

א] **עי' משנ"א** שהעיר דמשמע במתני' דאפילו דעתו להשלים נמי טמא אף שעדין לא השלים, והקשה מאי שנא מהא דמבואר בחולין כה. חק קפיזא בקבא דכיון דמבואר בחולין כה. דכיון דדעתו לגמור ולהשלים שיעור הכלי אינו מקבל טומאה עד שיגמטר. וכן מבואר לעיל פט"ז משיחסום ויקנב דצריך גמר מלאכה[[25]](#footnote-25).

***ואח"כ נטל חוט אחד מתחילתו טהור מן המדרס***

ב] **עי' תפא"י** [אות נ"ז] דכ' דכאן יש חידוש דאף שאחר שתפר והוסיף על שלשה, ולכאו' נעשה חפצא של בגד אחד, מ"מ כיון שהתיר חוט אחד מתחילתו בטל המדרס ומבואר דיש את הטמא מצד עצמו, ויש את הטפל לטומאה, ואף דמצינו לעיל פי"ח מ"ח לענין תפילין עיי"ש, ועי' עוד פכ"ו לענין סנדל ופי"ח לגבי מטה, התם הוא של פרקים, וכאן יש חידוש טפי.

***אבל טמא מגע מדרס***

ג] יש לעי' איך נטמא מגע מדרס, **והר"ש והרא"ש** ביארו משום שנגע בשלשה הראשונים, והיינו דהתוספת שהשלים על השלשה נגע בשלשה הטמאים, ובמשנ"א העיר דלכאו' הוא מגע בית הסתרים,

והנה הר"ש והרא"ש הקשו כהך קושיא בסיפא דמתני', ותי' דאתיא כת"ק דר' יוסי לקמן מ"י עיי"ש, אולם מבואר בר"ש דלא הקשו כן על רישא דמתני', ותירץ המשנ"א דא"א שלא יתקפל הבגד ויהיה מגע בגלוי עיי"ש[[26]](#footnote-26).

ועי' חזו"א ל"א סק"ה שכ' ליישב בתרי גווני א' דבזמן שמחבר את החוט שהוא יותר משלשה הוי טומאת מת ומגע מת בבת אחת, נטמא ואין כאן חסרון של מגע בית הסתרים ועיי"ש, [וכן ביאר החזו"א [ל"א ב'] בדעת ר"י בתוס' שבת קיב: בסנדל], ועוד תי' דבשעה שמתחבר מקצת חוט ומקצתו עדין לא מיהדק מקבל טומאה.

***נטל חוט אחד מתחילתו ואח"כ השלים עליו את כל הבגד***

ד] הקשה הר"ש דהרי הוי מגע בית הסתרים, והוא שייך לפלוגתא דת"ק ור' יוסי לקמן משנה י', ותירץ דאתיא כת"ק דר' יוסי דאין חסרון של בית הסתרים, אולם עי' ברמב"ם דפסק כדין המשנה כאן, וכן פסק כר' יוסי, ועי' במשנ"א, ועי' תוי"ט משנה י' שעמד בזה, ועי' רש"ש, תוס' חדשים להלן מ"י, חזו"א [ל"א ה],

והנה לכאו' היה אפש"ל בזה עוד דמיירי באופן שדרס עליו הזב כשהוא יחף, וא"כ אינו שייך לפלוגתא דת"ק ור' יוסי כיון דנטמא מגע מדרס מהזב, אכן י"ל דאי"ז שייך להלן משנה ח' דהתם מיירי על בגד טמא מת.

***השלים עליו את כל הבגד***

ה] צ"ב מה החידוש במה שאח"כ השלים והרי כבר נעשה מגע מדרס קודם שהשלים, ואולי אגב רישא.

# פרק כז משנה ח'

***וכן בגד שאר בו שלש על שלש וכו' ואח"כ נטל חוט אחד מתחילתו טהור מטמא מת אבל טמא מגע טמא מת***

א] **במשנ"א** שכ' דלשיטת הרמב"ם דחרב הרי הוא כחלל הוא בכל הכלים ולא רק במתכת, א"כ צ"ל דהבגד נגע באדם שנגע במת, ולא במת גופיה, דאי נגע במת עצמו הרי הבגד הוא אבי אבות, והנוגע בבגד צריך להיות אב הטומאה, ומדוע תני במתני טהור מטמא מת.

***מפני שאמרו שלש על שלש שתמעט טהור.***

ב**] במשנ"א כאן הביא המל"מ** [פכ"ג מכלים ה"ט ד"ה ודע] דכ' שאם נמעט כביצה אוכל משיעורו נשאר בטומאותו ואף אי נימא דאין אוכל מקבל טומאה בפחות מכביצה, מ"מ כיון דכבר חל עליו טומאה לא פקע ממנו ומשום שגם פחות מכביצה שם אוכל עליו, משא"כ בגד פחות משלש לאו שם בגד עליו[[27]](#footnote-27).

# פרק כז משנה ט'

***סדין שהוא טמא מדרס ועשאו וילון טהור מן המדרס אבל טמא מגע מדרס***

א] דין זה נזכר במשנה לעיל פ"כ מ"ו בשינוי לשון דתנן שם "סדין שהוא טמא מדרס, ועשאו וילון טהור מן המדרס **"אבל טמא טמת מת",** ולא נזכר שם טמא מגע מדרס, ויש לעי' מהו החילוק. ובר"ש וברע"ב לעיל פירשו דהא דתני לעיל טמא מדרס, הכוונה שהוא ראוי ליטמא במדרס, אבל לא שכבר נטמא במדרס, ולכן לא תני שם מגע מדרס[[28]](#footnote-28).

***אבל טמא מגע מדרס***

ב] יש לעי' איך נעשה מגע מדרס, **ועי' תוס' מנחות כד:** [ד"ה כי] דת"ק ס"ל מגע בית הסתרים הוי מגע, ובשטמ"ק הוסיף דכל נימא נוגעת בחברתה ור' יוסי חולק משום דס"ל דמגע בית הסתרים אינו מגע, וזהו מה דנחלקו להלן במשנה י'[[29]](#footnote-29).

***אמר ר' יוסי וכי באיזה מדרס נגע זה***

ג] והיינו דר' יוסי קשה לו דהרי הוי מגע בית הסתרים, ואמר אא"כ נגע בו הזב, ועי' תוס' מנחות כד: שכ' דאם הזב דרס עליו יחף הרי חל מגע מדרס מהזב בב"א ואי"ז מגע בית הסתרים, ולכן כ' תוס' דמיירי שדרס עליו הזב בהפסק כלי עץ, וכ"כ תוס' חולין עב: ד"ה טהור, ועי' חזו"א ל"א סק"ד שתמה ע"ז, ורש"ש עירובין כד.

***אלא א"כ נגע בו הזב טמא במגע הזב***

ד] ברמב"ם כאן כ' שנגע בו הזב אחר שעשאו וילון, ובר"ש הביא הגמ' שנגע בו מקמי מדרס או לבתר מדרס עיי"ש. ובאמת דברי הרמב"ם צ"ב דהא בגמ' מנחות כד: איתא להדיא דמיירי באופן שנגע בו הזב קודם שנטמא במדרס, ולכן אין חסרון של שבע להו טומאה. ועי' אליהו רבה ועי' תוס' חדשים כאן, ועי' במל"מ פכ"ג ה"ט, ועי' רעק"א כאן, וציינו לחידושי ר' ליב סי' ל"ט.

# פרק כז משנה י'

**שלשה על שלשה שנחלק טמא מדרס אבל טמא מגגע מדרס אמר ר' יוסי וכי באיזה מדרס נגע זה**

א] בגמ' חולין עב: מבואר דהמחלוקת היא בדין מגע בית הסתרים, דלת"ק הוי מגע ולר' יוסי לא הוי מגע.

ועי' עוד בגמ' שם דמיירי כאן במתני' בבגד קטן אבל בבגד גדול דאם נחלק יש בכל אחד שיעור, הכל מודים דבשעת פירשתן נטמאו, וברש"י פי' דא"א לצמצם שלא יגע בשעת פרישה.

והקשו מדוע בבגד גדול לא יטהר מדין מעשה שבירה, ומאי שנא מהא דמבואר להלן מפכ"ח מ"ח גבי טלית שהתחיל לקרעה דנטהרה, ועמד בזה רש"י בחולין קכג. [ד"ה טהורה] עיי"ש, ובתוס' חולין עג, וכן בתוס' זבחים צד. ועי' עוד משנ"ט.

# פרק כז משנה יא

***שלשה על שלשה באשפות בריא וצורר מלח***

א] מבואר שזורק בגד שלשה לאשפה נתבטל ממנו שם בגד, אא"כ הוא בריא, וגם צורר מלח, **בתוי"ט** העיר מהו בריא, דהרי "צורר מלח" הוא בגד חזק שראוי להחזיק מלח, וא"כ מה נוסף במה שצריך שיהיה בריא, **והביא הרמב"ם בפיהמ"ש** דבריא הוא "שלם" ולא קרוע, וכ"כ הרא"ש, ונאמר בזה תרתי גם שיהיה שלם בלא קרעים, וגם שיהיה חזק לצרור מלח[[30]](#footnote-30).

מה הדין פחות משלשה המוטל באשפה

ב] הנה מבואר דשלשה על שלשה באשפה אם הוא בריא וצורר מלח טמא, ולהלן מי"ב "שלש על שלש" שהשליכה באשפות טהורה", ומשמע דאפילו הוא בריא וצורר מלח נמי טהור, וכ"כ המשנ"א מי"ב, והחזו"א [ל"ב ט"ו].

ויש לעי' בטעם החילוק בין שלשה על שלשה המוטל באשפה דטמא לבין שלש על שלש שטהור, ולכאו' הטעם דכיון דשלשה על שלשה הוא גדול זה נותן לו חשיבות ולכן טמא, אבל שלש על שלש הוא קטן ואין לו חשיבות, ומעתה יש לעי' מה דין השיעור שביניהם דהיינו פחות משלשה טפחים ויותר על שלש אצבעות[[31]](#footnote-31) וצ"ע.

בדין בגד העומד ללבישה שזרקו לאשפה

ג] בחזו"א ל"ב ט"ו כ' דאריג כל שהוא המתוקן ללבישה אף שאינו רחב ג' על ג' טפחים מ"מ דינו כבגד שלשה על שלשה שלא נטהר באופן שהוא בריא וצורר מלח, והביא ראיה מדברי הגמ' שבת קכד: אלא מעתה אם זרק גלימי' יהיה מוקצה, ומבואר דאם זרק בגד שלם לא נתבטל. ומיהו מבואר בחזו"א דאם לא יהיה בריא וצורר מלח יטהר באשפה.

אולם במשנ"א כאן משמע דאם יהיה בגד העשוי ללבישה אפילו אינו בריא וצורר מלח וזרקו לאשפה יהיה טמא, ועיי"ש שחידש לשיטתו דכל הטומאה דמתני' כאן היא מדרבנן דמעיקר הדין כשזרקו לאשפה בטל ממנו שם בגד, ורבנן גזרו רק בבריא וצורר מלח, ולפי"ז כ' ד**בגד העומד ללבישה** לא יועיל לזרקו לאשפה וטמא מדאוריתא אפילו אינו בריא וצורר מלח נמי טמא.

מה הדין לענין טומאת מת

**ד]** יש לעי' באופן שיש בגד שלשה על שלשה ואינו בריא וצורר מלח, האם טהור רק מטומאת מדרס, או טהור גם מטומאת מת.

מה הדין בשק ועור ושאר כלים המוטלים באשפה

**ה]** יש לעי' מה הדין בעור ובשק המוטלים באשפה האם יהיה בהם שיעור של בריא וצורר מלח או לאו, ועי' משנ"א כאן הביא תוספתא פ"ו [והביאה הר"ש להלן פכ"ח מ"ו] דעור ושק שהשליכן לאשפה טמאים[[32]](#footnote-32), עוד יש לעי' בשאר כלים המוטלים באשפה, כגון כלי עץ כלי חרס כלי מתכות ועוד מה הדין בהם[[33]](#footnote-33).

נפל לאשפה שלא בכוונה, או שלא ע"י בעלים

**ו]** יש לדון מה הדין **נפל לאשפה ללא כוונה**, ועי' משנ"א שדן בזה, וכן עוד יש לדון אם צריך שהבעלים ישליך לאשפה או אפילו על ידי אחר, עי' משנ"א שדקדק דלהלן מי"ב הלשון הוא "השליכה" באשפה, וכאן הלשון הוא "באשפה" ועי' מש"כ בביאור החילוק.

עוד יש לדקדק דלהלן תני "לעולם השלכתה מטהרתה וחזרתה מטמאתה", ואילו במתני' כאן לא תני לה, [ואולי משום דכאן לא מיירי על השלכתה].

בגד שכבר נטמא האם השלכתו לאשפה מטהרתו

ז] מבואר דבגד שלשה על שלשה בבית או בריא או צורר מלח ואילו באשפה צריך תרתי גם בריא וגם צורר מלח, ויש לעי' בבגד שהוא רק בריא ואינו צורר מלח וכבר נטמא בבית **האם השלכה לאשפה מבטלת ממנו טומאה,** דהרי כל הכלים אין יורדים מידי טומאה אלא בשינוי מעשה. וכן יש לעי' בבגד שלש על שלש אפילו בריא וצורר מלח שנטמא וזרקו לאשפה.

**ובחזו"א** [ל"ב ט"ו] כ' דמושלך באשפה חשיב כנשבר וטהר[[34]](#footnote-34), ויש לעי' אם צריך דוקא לזורק בכוונה, או דעצם המציאות של בגד באשפה הוא גופא חפצא של מעשה שבירה, ועי' חזו"א שם שכ' דאם הניחו באשפה ע"מ לקחתו אינו חשיב שבירה.

**ובמקד"ד** נג. כ' לבאר דבגד [פחות משלש על שלש] אין טומאתו מדין כלי, דבאמת אינו כלי, אלא דהוי גזה"כ דילפי' מ"והבגד" שהוא טמא, ועיי"ש שכ' דהגזה"כ היא דדוקא אם הבגד ראוי לטלאי, אבל כל שזרקו לאשפה וביטל אפשרות זו של שימוש, כבר אין לו את התנאי שנותן לו את הדין טומאה של בגד וממילא נטהר, "ולא צריך כאן מעשה שבירה" כיון דאין לו תורת כלי, וכל הדין שבירה הוא בכלי. וזהו חידוש גדול.

***בבית, או בריא או צורר מלח***

**ח]** לכאו' בגד ש"בבית" היינו סתם בגדים, ונמצא דנאמר במתני' הלכה באיכות הבגד לקבלת טומאה, והיינו דבריש פירקין נתבאר שיעור גודל הבגד שצריך שיהיה שלש על שלש, וכאן נאמר עוד שיעור באיכות הבגד, שיהיה בריא או צורר מלח,[[35]](#footnote-35)

בגד שצרור בתוכו פונדיון או מחט

**ט] בתוספתא** [הובא בר"ש כאן איתא] מצאה אחורי הדלת וכו' או "שהיה פונדיון צרור בתוכה או מחט תחוב בה או שהיתה פקוקה בסל ובקופה" וכו' טהורה, וצ"ב מדוע עשויה לצרור פונדיון טהורה.

ועי' חזו"א [ל"ב יד] שביאר דמה שנותן לבגד שלש על שלש תורת בגד הוא משום שעושה אותו טלאי לבגדו, ואילו כאן כיון דאינו עומד לטלאי אין לו תורת בגד, ואילו השימוש לצרור בו פונדיון אינו חשוב כ"כ להחשיבו לכלי עכ"ד[[36]](#footnote-36).

**י] ובתוספתא שם** "לעולם אינה טמאה עד שיצניענה לבגד, ור"ש אומר עד שיצניע לצורך דבר המקבל טומאה", וצ"ע מה הטעם דצריך לצורך דבר המקבל טומאה וכי הוא דין טפלות, ועי' חזו"א [ל"ב ט"ז].

***ר' יהודה אומר בדקה וחכמים אומרים בגסה, ואלו ואלו מתכוונים להקל***

**יא] ברמב"ם** פי' שר' יהודה סובר דהמלח הדק אין סובלו אלא בגד חזק מחמת כובדו, ואע"פ שהוא סובל את הגס הרי היא טהורה, ורבנן סברי כי המלח הגס מחתך את הבגד יותר ולכן צרי בגד חזק, ואחע"פ אפשר לצרור בה את המלח הדק הרי היא טהורה.

**ועי' בחזו"א** [ל"ב ט"ז] שהעיר אם הוא מחלוקת במציאות, איזה בגד יותר חזק האם בגד העומד בפני מלח הגס, או בגד העומד בפני כובדו של הדק, וכ' החזו"א דלכאו' היה אפשר לומר שהם ב' סוגים של בגדים, יש מין העומד בכובד ויש מין העומד בעוקצין, והלכה כתרוויהו, אלא דברמב"ם כ' והלכה כחכמים מבואר דהוא מחלוקת.

**ר*"ש אומר שוים שלשה על שלשה שבאשפות לשלש על שלש בבית***

**יב] עי' רמב"ם ורא"ש** דביארו לר' שמעון כל בגד המוטל באשפה אין בו טומאת מדרס, אלא רק טומאת מת, ואף שהוא בריא וצורר מלח פקע ממנו שם מדרס.

וביאור שיטת ר"ש ועי' משנ"א וכ"כ בחזו"א ל"ב ט"ז, דלמדרס צריך "שיהיה עומד למדרס", וכיון שזרקו כבר אינו עומד למדרס, ואף שלא בטל ממנו תורת בגד לענין טומאת מת כיון דהוא חזי לתשמיש אבל למדרס צריך שיהיה עומד למדרס. וצ"ל דלחכמים עדין לא פקע ממנו שם עומד למדרס.

**עי' משנ"א** שהעיר דצ"ב לשון המשנה "שוים לשלש על שלש שבבית", ומדוע לא תני בפשיטות, שלשה על שלשה שבאשפה טהורה מן המדרס, ולכן כ' המשנ"א לחדש דכיון דהנידון הוא על טומאת מת הוא שוה לשלש על שלש שבבית, לענין דלא צריך שיהיה גם בריא וגם צורר מלח, אלא סגי או בבריא או בצורר מלח[[37]](#footnote-37).

עי' לשון הרמב"ם כי בהשליכו לאשפה מורידו דרגה, ויש לעי' מה כוונתו. ועי' מקד"ד סימן נ"ג סק"א [דנעשה לסמרטוט עיי"ש].

# פרק כז משנה יב

***שלשה על שלשה שנקרע ובשרו נוגע בכסא טהור, ואם לאו טמא***

האם דין זה נאמר גם בשלש על שלש שנקרע

א] **עי' משנ"א** דכ' דדין זה נאמר רק בשלשה על שלשה, ולא בשלש על שלש. ועי' ר"ש לקמן פכ"ח מ"ח[[38]](#footnote-38).

**האם נטהר רק ממדרס או גם מטמא מת**, ועי' רמב"ם פיהמ"ש דטהור מן המדרס, ומשמע בדבריו דטמא בטמא מת.

ב] בתוספתא מבואר דה"ה במפץ שק ועור תלוי בזה שאם בשרו נוגע בכסא טהור, [וציינו לסד"ט דכ' שבשק ועור שאין ב' שיעורים גם למדרס וגם לשאר טומאות, צ"ל דכיון שנטהר ממדרס נטהר לגמרי].

עי' תפא"י דמיירי בלא נקרע רובו, דאם נקרע רובו טהור.

***שלש על שלש שנמהה ממנו חוט אחד וכו'***

ג] עי' לשון הר"ש והרא"ש כיון שבלה כאילו נתמעט שיעורו, ולענין קשר ושני חוטין המתאימים כ' ואין דרך להניחם, והיינו דאף שהחוט קיים כיון שעומד לינטל דינו כמי שאינו[[39]](#footnote-39).

***שלש על שלש שהשליכה באשפות טהורה***

בדברי התוס' בשבת דף מח. דבגד המוטל באשפה טמא

**ד] בתוס' שבת מז.** כ' להביא דרשא של "והבגד" לרבות בגד המוטל באשפה דטמא, ועי משנ"א דכ' לתמוה ממשנה ערוכה כאן דמבואר דהשליכה לאשפה טהור.

ועיי"ש שכ' דכאן מיירי "בהשליכה" ולכן טהור, ואילו התוס' מיירי "במוטל באשפה" ולא בהשליכה, וכ"כ במקד"ד סי' נ"ג ביאר יסוד הדין בזה כפי שיובא להלן בס"ד[[40]](#footnote-40). ובחזו"א כ' ליישב באופ"א......

מקד"ד ביסוד הדין טומאת בגדים

ועי' מקד"ד נג. שכ' לבאר בתרי גווני א' בטומאת בגדים דבגד אינו טמא מדין כלי, אלא גזה"כ שהוא טמא כיון שיכול לעשותו תלאי, אלא כל דהשליכה לאשפה שוב ממילא אין לו את הגורם לטומאה. ב' ועוד כ' דבזרקו לאשפה נעשה "סמרטוט", וסמרטוט שיעורו בשלשה על שלשה, וכדכ' רש"י שבת כט. [ד"ה פחות משלשה].

***לעולם השלכתה מטהרתה וחזרתה מטמאתה,***

ה] עי' משנ"א דהכוונה בזה על קבלת טומאה מכאן ולהבא, אבל אינו חוזר לטומאה ישנה, וזה פשוט, ועי' מקד"ד בענין זה סימן נ"ג.

***חוץ משל ארגמן ושל זהורית טובה***

ו] שאין השלכתה לאשפה מטהרתה, ועי' משנ"א שדן אם כן הדין גם בשלשה על שלשה שזרקו לאשפה.

ובביאור המחלוקת עי' מקד"ד נג. מש"כ לבאר בזה לשיטתו דת"ק ס"ל דכל הטעם דשלש על שלש שזרקו לאשפה נטהר הוא משום שכיון שזרקו לאשפה שם סמרטוט עליו ואינו מקבל טומאה אלא בשלשה על שלשה, אבל של ארגמן אפילו זרקו לאשפה לא נעשה סמרטוט.

***ר' שמעון אומר כלן טהורים, לא הוזכרו אלא מפני השבת אבידה.***

**ז] עי' בביאור הגר"א** דהיינו שהמוצאם צריך להחזירם דמסתבר שהבעלים לא זרקו אותו מדעת, אבל הבעלים עצמם שיודעים שזרקו בטלו אותם מטומאתם. מיהו יש שכ' דאפשר דאפילו הבעלים לא זרקו בטל מטומאתו משום שהוא באשפה, אלא דדין השבת אבידה הוא חלוק מדין טומאה וטהורה ועי' שיעורי הגרי"מ.

# סימן א

# בענין טומאת כלי חרס

**א**

בענין פלוגתת הראשונים אם נאמר בכלי חרס דין בית קיבול

**במתני' פרק כ"ז משנה א איתא כלי חרס מטמא משום כלי קיבול** לעיל פ"ב מ"א נתבאר פלוגתת הראשונים בדין טומאת כלי חרס, שיטת הר"ש בכת"י והרע"ב שם, דחבית מפולשת שאין לה שוליים מקבלת טומאה משום שיש לה תוך ואף שאין לה בית קיבול וכן התו"י שבת טז. [בפי' קמא], וכן דעת הריטב"א בשבת דחבית שאין לה שוליים טהורה, אמנם הרמב"ם פרק י"ח מכלים ה"א כ' להדיא דלא סגי בתוך, אלא צריך שיהיה בית קיבול, עיי"ש שכ' דבעינן תרתי גם שיהיה בית קיבול וגם שיהיה עשוי לקבלה.

מבואר מחלוקת הראשונים בדין כלי חרס אם עיקר התורת כלי של כלי חרס הוא תוך אבל לא בעינן שיהיה בית קיבול כלל דכן למדו הר"ש כת"י והרע"ב, תו"י והריטב"א, ואילו להרמב"ם גם בכלי חרס נאמר דין בית קיבול.

ומצינו חילוק נוסף בין כלי חרס לבין כלי עץ לענין כלי שנפרץ מרוח אחת, והיינו דיש לו דפנות רק ג' צדדים ומרוח רביעית הוא פרוץ***,*** דיש בזה סתירה דבפרק י"ב משנה ו' מבואר דהחלק הגדול טמא, ואילו בפרק טו מבואר דנפרץ מרוח אחת טהור***.*** ונתבאר בחזו"א דבכלי חרס נאמר דין תוך גם מגופף מג' רוחות חשיב תוך, [ודוגמא לדבר דמצינו ברשויות, דמקום המוקף מג' רוחות נחשב רה"י מהתורה, והיינו דיש לו שם מוקף גם מג' רוחות, ולכן מהני להחשיב מה שבתוכו לתוך], אבל בכלי עץ צריכים בית קיבול ולזה בעינן שיהיה מוקף מכל הד' רוחות שבלא"ה אין מה שבתוכו נשמר כיון דהוא פרוץ מרוח אחת, מיהו הניחא לשיטת .

והנה הכא במתני' תני כלי חרס טמא משום כלי קיבול, ולכאו' קשה לשיטת הרע"ב הר"ש כת"י והתו"י והריטב"א, דנקטו דלא נאמר דין בית בית קיבול אלא רק שיהיה תוך. ואילו במתני' מבואר דכלי חרס טומאתו משום כלי קיבול.

ושמעתי מאחי הרה"ג ר' בן ציון שליט"א לבאר בזה דהנה לעיל הקשו האחרונים על דברי הרע"ב והר"ש בכת"י, דנקטו דכלי חרס מפולש מקבל טומאה, דהא מבואר להדיא בכמה משניות דכלי חרס צריך שיהיה מקבל, א). פרק ב' משנה ג' מבואר כמה אופנים דכלי חרס לא מקבל טומאה משום שאינו מקבל ואף אם מקבל כל שאינו עשוי לקבלה אינו מקבל טומאה, ב) פ"ב מ"ד איתא דמשפך של בעלי בתים טהור כיון דאין לו בית קיבול ושל רוכלין טמא כוין דמודדים בו ללוקח. ג). פ"ב מ"ו מ"טיטרוס" דמבואר דאינו מקבל טומאה מהאי טעמא דאינו מקבל.

ובחזו"א ביאר בזה דוודאי גם כלי חרס צריך שיהיה "עשוי לקבלה" אלא דסגי שיקבל בתוכו ע"י שיניח החבית על הקרקע וימלא בה פירות דהרי היא מקבלת בכה"ג, וחשיב "תוך העשוי קבלה", וכל מה דמבואר בכל המשניות דלא מועיל הוא משום שאינו עשוי לקבלה, אבל אין צריך שיהיה מקבל מצד עצמו, אלא סגי במקבל גם ע"י שמניחו על הקרקע.

והשתא א"ש דאף דכלי חרס בשם תוך תליא רחמנא, ולא בדין כלי קיבול, אבל מ"מ יש דין שיהיה עשוי לקבלה, וכמו שמבואר בכל הני משניות, ולכן תני במתני' "כלי קיבול" משום שצריך שיהיה הכלי עשו לקבלה, ואף שאין מקבל מצד החפצא מ"מ הרי הוא עשוי לקבל, [ואם היה תני במתני' "בית קיבול" היה קשה דמבואר דבעינן שמצד החפצא יהיה לו בית קיבול, אבל כיון דתני במתני' "כלי קיבול", שפיר י"ל דמה שהוא עשוי לקבלה, שפיר נחשב שם כלי קיבול עליו וא"ש היטב].

ובעיקר חילוק בין כלי קיבול לכלי חרס שהוא דין תוך ולא דין כלי קיבול מצינו כמה חילוקים, א. לענין שוליים דכלי חרס אין צריך שוליים אלא סגי במה שהוא עשוי לקבלה, ב. לענין פרוץ מרוח רביעית ויש לו רק ג' דפנות מצינו לעיל פי"ב מ"ו ופרק ט"ו מ"ב דיש חילוק דכלי חרס חשיב תוך אפילו מג' רוחות משא"כ כלי חרס צריך ד' רוחות, ג. לענין שיעור בית קיבול לענין כלי עץ מבואר דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא, ואפילו משהו ואילו לענין כלי חרס יש בראשונים דס"ל דנאמר דין סיכת קטן וע"כ דדין תוך ליכא אא"כ יהיה שיעור סיכת קטן. משא"כ כלי קיבול הוא גם משהו[[41]](#footnote-41).

**ב**

תרי דינים בתוך של כלי חרס

משנה "כל שאין לו תוך בכלי חרס אין לו אחוריים" בביאור המשנה מצינו כמה דרכים, ברע"ב כ' "שאין כלי חרס מקבל טומאה מאחוריו, כדכתיב וכל כלי חרש אשר יפול מהם אל תוכו וגו'. ואם נגעה טומאה מאחוריו לא נטמא כלל עכ"ל, והנה דבריו צ"ב' א. מהו שייך להדין דכל "שאין לו תוך אין לו אחוריים", ואפילו יש לו תוך נמי אינו מקבל טומאה מאחוריו, משום דכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו.

וברמב"ם פיהמ"ש כאן ביאר באופ"א מש"כ דהוא דין בטומאת משקין דמטמאין מדרבנן בכלי חרס, אבל כל שאין תוך אינו מטמא מאחוריו. [והנה זהו הרמב"ם לשיטתו דס"ל דכלי חרס מקבל טומאת משקין מאחוריו, ובראב"ד פ"ז מאבות הטומאות ה"ג נחלק על הרמב"ם בזה, וס"ל דכלי חרס אינו מקבל טומאה מאחוריו כלל]. אכן לדברי הרמב"ם יש להקשות דלכאו' דין זה כבר נשנה לעיל פ"ב מ"ג. ומדוע תני לה הכא.

ובר"ש וברא"ש מבואר כאן באופן נוסף דמיירי כאן בכלי פשוט ויש לו מאחוריו חקק, ואף דכלי חרס מקבל טומאה מאחוריו דהיינו מהחקק שתחתיו, מ"מ כל שאין לו תוך מלמעלה אינו מקבל טומאה. וזהו דינא דמתני'. והנה לדברים לא קשה דכבר דין זה נשנה קודם כיון דיעוי בר"ש וברא"ש לעיל דביארו שם לענין טומאת משקין וא"כ א"ש דכאן הוא דין אחר לענין חקק.

והנה יש לעי' בעיקר מה דמבואר במתני' דאין כלי חרס מקבל טומאה מהחקק כל שאין לו תוך, ומה הטעם בזה והא כיון דמקבל טומאה מהחקק הרי גם כאן יש חקק, ומדוע אינו מקבל טומאה אפילו באין לו תוך מלמעלה.

עוד יש לעי' לכל השיטות מהו שייך דין זה למתני' כאן וכי התנא כאן בא לפרט כל דיני טומאת כלי חרס, והרי כאן המשנה עוסקת בחילוקי טומאות הכלים, וא"כ מה שייך כאן למתני' דין זה בכלי חרס,

ועי' חי' הגרי"מ שביאר שמוכח כאן דהדין תוך בכלי חרס אי"ז רק דין לקבלת טומאה מתוכו, אלא הוא דין בעיקר החפצא של כלי חרס דצריך שיהיה לו תוך ובלא"ה לית ליה שם כלי, ולכן כל שאין לו תוך אין לו טומאת חקק ולא טומאת משקין מאחוריו, וצ"ל לפי"ז דבאמת החקק אינו נחשב לתוכו של כלי אלא הוא דין של אחרויו של כלי, אבל אינו נחשב לתוך בפנ"ע, ועכ"פ הגדר הוא דכל דאין תוך אין כאן כלי כלל ואף אחרוריו לא יהיה טמא כלל.

נמצא דבדין תוך בכלי חרס נאמר תרי דינים, א' בעיקר השם כלי של כלי חרס, דצריך שיהיה לו תוך ובלא"ה לאו שם כלי עליו, ב. עוד נאמר דין דאפילו שיש לו תוך ושם כלי עליו, מ"מ נאמר עוד דין באופן קבלת הטומאה דכלי חרס אינו מקבל טומאה אלא מתוכו ולא מגבו, ונמצא דיש כאן תרי דינים.

ולפי"ז א"ש היטב גם להרמב"ם דהכא מיירי על טומאת משקין מאחוריו של כלי, מ"מ כיון דאין כאן חפצא של כלי אין גזירת טומאת משקין, [ואף דהוא דין דרבנן אבל רבנן לא גזרו כל שאין לו שם כלי, וכן לדעת הרא"ש והר"ש כיון דאין כאן חפצא של כלי שוב ממילא אין טומאת אחוריו, דהוא דין אחורי של כלי אבל אם אין כלי אין אחוריים, ולא מבעיא אם הוא דין דרבנן ודאי א"ש דלא גזרו, אכן גם אי נימא כמו דמבואר לחד תירוצא בתוס' שבת דף טז. דהוא דין דאויריתא מ"מ י"ל דאחורי הכלי אין בו משום לאשווי תורת כלי אלא כשיש כלי הוא משמש כאחורי הכלי ולכן כל שאין תוך אין כאן כלי ואין טומאה כלל.

ולפי"ז יבואר היטב נמי מה דתני לה כאן במתני' וכ' להקשות א' להרמב"ם הרי כבר תני לה לעיל פרק ב' משנה ג' ומדוע תני לה פעם נוספת כאן, ועוד כ' להקשות מהו שייך למשנה לפרט דיני כלי חרס.

אכן להאמור א"ש היטב דבדין זה כל שאין לו תוך בכלי חרס נאמר בזה הגדרת מהות הכלי חרס, דהחפצא של כלי חרס הוא התוך שלו, והנפק"מ היא בדין זה דאין לו אחוריים, [והיינו דמה דכלי חרס מקבל טומאה מתוכו ולא מגבו אי"ז ראיה לעיקר החפצא של הכלי כיון דהוא דין באופן קבלת הטומאה, אבל עדין אי"ז ראיה לעיקר הגדרת הכלי, אכן בדין טומאת אחוריים מוכח הגדרת הכלי דאין לו שם כלי כלל.

ובחידושי הגרי"מ זצ"ל ביאר בזה נמי הא דמבואר בר"ש בפ"ב מ"ג להביא תו"כ אל תוכו את שיש לו תוך טמא ואת שאין לו תוך טהור פרט למטה וכסא וספסל ושולחן וכו' וצ"ע מה צריך קרא והרי כלי חרס בתוכו תןלה רחמנא ואפילו יש לו תוך נמי אינו מקבל טומאה אלא מתוכו ולא מגבו וא"כ כאן שאין תוך הרי אין דרך לקבלת טומאה, וא"כ מדוע צריכים עוד קרא למעטם

ולהאמור א"ש שנאמר כאן עוד דין דחסר בחפצא של הכלי, ונפק"מ לאחוריים, ואי נימא דהוא דין דאוריתא ודאי א"ש דיש כאן נפק"מ לדאויריתא ואי נימא דהוא דין דרבנן יתכן גם דהתו"כ הוא אסמכתא לענין דין זה וכבר מצינו כן לענין טומאת פשוטי כלי עץ שיש דרשא בתו"כ והוא דין דרבנן. ודוק.

בספר משנת טהרות כאן במתני' כ' לבאר מה דגזרו רבנן על פשוטי כלי עץ ולא גזרו רבנן על פשוטי כלי חרס וביארו משום דבפשוטי כלי עץ לא חסר להם בעיקר התורת כלי שלהם, אלא דאינם מקבלים טומאה כיון דבעינן דומיא דשק, ולכן גזרו על פשוטים שלהם טומאה, אבל כלי חרס שאין לו תוך הרי חסר לו בעיקר החפצא של הכלי שהרי בתוכו תלה רחמנא, והרי אינו מיעוט משק אלא חסר לו בעיקר החפצא של הכלי ולכן לא גזרו עליו וזהו ע"פ מש"נ כאן לעיל.

אולם באמת לכאו' בעיקר מה שכ' המשנ"ט שפשוטי כלי עץ אין להם טומאה לא חסר להם בתורת כלי אלא הוי דין בפנ"ע דיילפי' משק, עי' מש"נ בזה [ריש סי' י"א, ועי' ריש פרק טו], לדון מה גדר הילפותא משק האם דלאו שם כלי עליו או דהילפותא היא דהוא דין בפנ"ע דאינו מקבל טומאה.

אכן נראה דאף אי נימא דגם פשוטי כלי עץ הגדר הוא דאין עליו שם כלי כלל וא"כ יש לעי' מ ה החילוק בין כלי חרס לכלי עץ, מ"מ יש לחלק בין כלי חרס לכלי עץ בפשיטות, דכלי עץ חסר בשם כלי וגזרו עליו שיהיה כלי, אבל אין חסרון באופן קבלת הטומאה, משא"כ בכלי חרס אפילו אי נימא דגזרו עליו שיהיה כלי, אבל עדין אין היכ"ת איך להכניס לו טומאה שהרי אינו מקבל טומאה אלא מתוכו.

**סימן ב'**

# בענין טומאת בגדים

**א**

מדוע צריכים לפרשה בפנ"ע של טומאת בגדים

מסכת כלים פרק כ"ז מ"א הבגד מטמא משום חמשה שמות, ועי' ר"ש שכ' משום חמשה שמות - כדמפרש כלי קיבול, משום מושב, משום אהלים, משום אריג, משום שלש על שלש.

והנה בעיקר דין טומאת בגדים, מבואר בתורה בכמה מקומות דיש מקור בפנ"ע בקרא לטומאת בגדים, א. בטומאת שרצים כתיב בקרא[ויקרא י"א ל"ב]"או בגד, ב. בטומאת שכבת זרע כתיב [ויקרא טו יז], "וכל בגד", וכן לגבי טומאת מת כתיב [במדבר, לא כ'] "וכל בגד", הרי מבואר דבעינן קרא בפנ"ע על טומאת בגדים, א"א ללמוד זאת בשאר כלים.

ויש לעי' מדוע בעינן קרא בפנ"ע לרבות טומאת בגדים, והרי לכאו' כיון דבגד הוא נעשה או מהגדל בארץ או מהצמר הגדל על הבהמות, א"כ תיפו"ל דהגדל בארץ יהיה טמא מדין כלי עץ, ואם הוא נעשה מהגדל על הבהמות לכאו' הוא בכלל מעשה עיזים שהרי הוא דין כלי עצם, וא"כ מדוע בעינן קרא בפנ"ע לטומאת בגדים[[42]](#footnote-42).

אכן י"ל דהנה דבר נחלקו הראשונים בדין הגדל בארץ האם הוא נחשב לכלי עץ או דילמא דאינו כלי עץ, ועי' תוס' שבת סו. ושבת פד. דמבואר בדבריהם לגבי כוורת הקש דקשים אף שהם גדלים בארץ מ"מ הם טמאים מדרבנן כיון דאינם גדלים על העץ, [ולפי' א' צידדו תוס' שיהיה טמא מדאוריתא משום שעץ של אדם הראשון של חיטים היה].וא"כ איכא נפק"מ בעושה בגדים מן צמחים שגדלו בארץ ואינם גדלים על העץ שאינם נחשבים לכלי עץ.

אולם ברמב"ם פכ"ג מכלים מבואר דכל הגדל בארץ הרי הוא טמא משום כלי עץ, ועי' לעיל [פרק ג' לגבי כלי זפת ועי' לעיל' פט"ו לגבי כוורת הקש ולעיל פרק כ' לגבי מפץ מש"כ בענין זה] וא"כ אכתי קשה להרמב"ם מדוע לא יחשב כלי עץ. והנה יעוי' בר"ש כת"י פט"ו וברע"ב שם משמע בדבריהם דכל הגדל בארץ "והוא קשה" חשיב כלי עץ, אבל אם הוא מהכלים הרכים אינו כלי עץ, ומעתה יתכן דכיון דבגד הוא רך ואינו שייך לטומאת כלי עץ, לכאו' צריכים לדרשא של טומאת בגדים, אכן זהו חידוש דברמב"ם לא נזכר שצריך שכלי עץ יהיה קשה.

אכן י"ל בזה עוד דאי משום כלי עץ או משום כלי עצם, הרי צריך שיהיה בית קיבול, אולם בבגדים נתחדש דטמאים אפילו שאין להם בית קיבול, וא"ש היטב, דזה גופא נתחדש בטומאת בגדים שטמאים אפילו בלא בית קיבול כלל.

מיהו עיקר דבר זה שנתבאר כאן שבגדים לא צריכים בית קיבול, אי"ז דבר ברור כלל וכפי שיבואר להלן

**ב**

האם נאמר בטומאת בגדים דין שיהיה מטלטל מלא וריקם

בגמ' שבת דף סג: איתא "מניין לאריג כל שהוא שהוא טמא "או בגד", מבואר בגמ' דיש ריבוי לאריג כל שהוא, דהיינו שבגד כל שהוא טמא, ועיי"ש בתוס' [ד"ה מנין] שביארו דאריג היינו שמתחילה לא היה דעתו להוסיף עליו, משא"כ דין שיעור ג' על ג' בבגדים נאמר באופן שדעתו להוסיף עליו ועדין לא הוסיף, או בבא מבגד גדול עיי"ש דבזה צריכים שיהיה השיעור ג' על ג'.

ובתוס' שבת דף סג: [ד"ה מנין] "וא"ת ואכתי בגד כל שהוא למה הוא טמא והא בעינן שיטלטל מלא וריקן דומיא דשק וי"ל דראוי הוא לכוף ולקפל וליקח בו מרגלית או מחט עכ"ל.

והנה לכאו' צ"ב מדוע תוס' הקשו רק עלבגד כל שהוא דבעינן שיהיה מטלטל מלא וריקם ומדוע לא הקשו על כל בגד ג' על ג' דלמה הוא טמא והרי אינו מטלטל מלא וריקם. ונתבאר בזה כמה דרכים שהוא נפק"מ בעיקר הגדרת טומאת בגדים.

בקהילות יעקב [סימן י'] כ' לבאר דבגד שלש על שלש טמא מדין טומאת בגדים, ובבגדים לא נאמר דין מטלטל מלא וריקם, ואינם צריכים בית קיבול, ובאמת לא הוקשו לשק לענין דין זה, והטעם הוא משום דבגדים מטרתם היא ללבישה ואינם שייכים לענין מטלטל מלא וריקם.

משא"כ דין אריג הנלמד מקרא שהוא טמא בכל שהוא, אינו מדין בגד אלא הוא דין אחר של אריג, ובדין אריג נאמר דין מטלטל מלא וריקם, כיון שדין אריג נאמר גם גבי שק ובשק הרי ודאי נאמר דין מטלטל מלא וריקם, וא"ש דלכן תוס' הקשו דוקא מאריג.

מבואר מהנ"ל דבבגדים לא נאמר דין מטלטל מלא וריקם, ואילו באריג נאמר דין מטלטל מלא וריקם, ומשום דאריג אינו טמא מדין בגד אלא הוא שם בפנ"ע של אריג וזה כולל גם את שק, מיהו בלשון תוס' משמע דלא כן דכ' תוס' וז"ל "ותרוייהו שמעינן מאו בגד דשקולים הם דחשיב כל שהוא אריג מתחלה כמו ג' על ג' מבגד גדול" עכ"ל, משמע להדיא דגם אריג וגם ג' על ג' שניהם שם אחד משום בגד. [מיהו לדברי הקהילות יעקב צריך לדחוק בכוונת תוס' דאף דדין אריג נלמד מ"או בגד" מ"מ אינו טמא משום שם בגד אלא הוא שם אחר של אריג][[43]](#footnote-43).

והנה **במקד"ד** מבואר [בסוף סימן נ"ג] דנקט בביאור דברי התוס', דהתוספות ידעו דסתם בגד חשיב שיש לו בית קיבול, כיון שראוי לקפלו, אלא דבאריג שהוא בגד קטן משהו הקשו תוס' והרי בבגד כ"כ קטן הרי א"א לקפלו, ועל זה תירצו תוס' דגם בזה משכח"ל יכול לקפלו על מחט או מרגלית, אבל באמת כבר מעיקרא תוס' ידעו דסגי בהמ שראוי לקיפול, [ועי' מש"כ בזה עוד לבאר בענין זה ויבואר להלן בעזהי"ת]. הרי מבואר בדבריו דבאמת בגד הוקש לשק ונאמר בו דין מטלטל מלא וריקם, אלא שהוא מתקיים בבגד במה שיכול לקפלו.

ובחזו"א סי' ה' סק"ג כ' להקשות בגדים שלובש למה טמאים והרי בעינן שיהיה מטלטל מלא וריקם, והרי בגדים שלובש אינם עומדים לקיפול וא"כ מדוע טמאים, ותירץ דלבישת הבגדים חשיב "תוך" כיון דניחא ליה שיהיה בתוכן מה שנותן בהן עכ"ל, מבואר דלבישה שמקבלת בתוכה את גוף האדם חשיב תוך ומתקיים בזה מטלטל מלא וריקם,[[44]](#footnote-44)

העולה מהנ"ל ב' דרכים בעיקר טומאת בגדים, דלדברי הקהילות יעקב לא נאמר בבגדים דין מטלטל מלא וריקם, [ורק באריג שהוא דין חדש נאמר בו דין מטלטל מלא וריקם], אבל להחזו"א והמקד"ד באמת נאמר דין מטלטל מלא וריקם גם בגדים, אלא שזה מתקיים להמקד"ד במה שיכול לקפלו, ואילו להחזו"א הוא מתקיים במה שהוא מקבל את האדם[[45]](#footnote-45). [ולדבריהם שפיר י"ל דאריג הוא דין בגד כיון דגם בבגד נאמר דין מטלטל מלא וריקם][[46]](#footnote-46).

ובקה"י הביא ראיה לדברי החזו"א מתוס' שבת דף פד. ד"ה מפץ דכ' תוס' דהטעם דלומדים מטלטל מלא וריקם משק ולא מבגד הוא משום דבשק כתיב מריקים את שקיהם עיי"ש, הרי מבואר בתוס' דבאמת גם בגד הוא מטלטל מלא וריקם, אלא דעדיף ללמוד כן משק.

והנה החזו"א הקשה דכיון דהוא עומד ללבישה לא שייך בזה ראוי לקפלו, כיון שהוא עומד למטרה אחרת, ולכן נזקק לבאר כמו שביאר שהבגדים מטלטלים מלא וריקם מצד מה שהוא מקבל את האדם עצמו, אולם יעוי' במקד"ד תירץ קושיא זו ועיי"ש שכ' דבבגדים אין דין שיהיה עומד ללבישה אלא סגי בראוי ללבישה וכל זה יבואר להלן בס"ד בענין ראוי לקפלו].[[47]](#footnote-47). [[48]](#footnote-48).

**סימן ג'**

# בדין יכול לקפלו האם משוי ליה תורת בית קיבול

**בתוס'** כ' ליישב דאריג נחשב מטלטל מלא וריקם משום שאפשר לקפלו, לכאו' מבואר בתוס' דגם מה שאפשר לקפלו נחשב לבית קיבול, וכן מבואר בתוס' להלן שהקשו מדוע פשוטי כלי עור טהורים והא תיפו"ל מדין שיכול לקפלו ותי' דמיירי בעור שלוק שא"א לקפלו. הרי מבואר בזה דכל שהעור הוא רך הוא חשיב בית קיבול שהרי פשוטי כלי עור טהורים אלא צריך שיהיה בית קיבול.

**בתפא"י** [יכין אות כ"ג] הקשה קושיא נוספת על רש"י דכל בגד פחות מג' על ג' מדוע אינו מקבל טומאה נימא דכיון דיכול לקפלו הרי הוא טמא מדין בית קיבול, וכל שיש בית קיבול הרי לא צריך שיעור וכדמבואר בפי"ז מט"ו דהעושה בית קיבול מכל מקום טמא, וביארו דהכוונה אפילו בית קיבול שהוא טמא עיי"ש[[49]](#footnote-49). וכן הקשה בנייר דמבואר בפי"ז מט"ו דרק באופן שיש לו בית קיבול הוא טמא, ולכאו' קשה שהרי כל נייר יחשב שיש בו בית קיבול שהרי יכול לקפלו.

**ובספר משנת אליהו**, [להגאון ר' אליהו מישקובסקי זצ"ל], ביאר בזה באופן נפלא, ויסוד הדברים כבר מבואר [בחזו"א סי' ה' סק"ג], דבאמת מה שיכול לקפלו אינו נחשב לבית קיבול כלל, אלא דמה שיכול לקפלו הוא נחשב שהוא משמש מטלטל מלא וריקם אבל אינו נחשב לבית קיבול, ולפי"ז ביאר דבכלים שהוקשו לשק, נאמר תרי דינים א' צריך שיהיה שם כלי, ועוד נאמר היקש לשק שיהיה "משמש מטלטל מלא וריקם והוא דין שיהיה משימושי הכלי שיהיה מטלטל מלא וריקם.

לפי"ז מיושב היטב דבבגד שלש על שלש שיש עליו תורת כלי, מצד עצם השם בגד שלו, לכן מועיל גם מה שהוא יכול לקפלו כיון דבזה חשיב משמש מטלטל מלא וריקם, וכן "באריג" דנתרבה מקרא דיש לו תורת כלי מצד עצמו, ובזה כ' תוס' דאף הוא משמש מטלטל מלא וריקם בזה שיכול לקפלו, אבל בבגד שאין בו שלש על שלש לא חשיב בגד, וכן לא חשיב אריג [כיון שבא מבגד גדול], נמצא דלית ליה תורת כלי כלל, ושוב ממילא לא יועיל מה שיכול לקפלו, כיון דנהי דחשיב מחמת כן למטלטל מלא וריקם, אבל חסר לו בעיקר השם כלי שלו, ומה דיכול לקפלו לא משוי ליה שם בית קיבול ולכן הוא טהור.

וברעק"א כ' להקשות על דברי תוספות מהא דמבואר לעיל פכ"ו משנה ב' צרור המעות לחכמים טהור, וצ"ב מדוע לא יהיה טמא מדין עור שיכול לקפלו. [כן הקשה בגליון הש"ס שם, וכן בגליון על המשניות שם].

וע"פ האמור כ' ליישב קושיית הרעק"א ומשום דבעור נמי ראשית צריך שיהיה שם כלי, ורק אחר שיש שם כלי מועיל מה דיכול לקפלו להחשיבו למטלטל מלא וריקם, וכ' דשם כלי בעור הוא תלוי במה שהוא גדול חמשה על חמשה, [וכמבואר להלן מ"ב], ומעתה כ' החזו"א דכל מה דכ' תוס' להקשות על פשוטי כלי עור שיועיל יכול לקפלו, מיירי בעורות שהם חמשה על חמשה ויותר, דהם כלי ובהם מועיל מה דיכול לקפלו, אבל בצרור המעות צ"ל דמיירי שאינו ה' על ה' ונמצא דלית ליה תורת כלי מצד עצמו ולכן לא יועיל מה דיכול לקפלו, ועי' בחזו"א דכ' או דמיירי שאין להם תורת כלי מטעם אחר, וכיון דאין להם תורת כלי לא מהני מה דיכול לקפלו וא"ש היטב. עכ"ד.

מיהו אכתי יקשה מנייר מדוע לא יועיל מה דיכול לקפלו, ואולי י"ל דנייר אין לו תורת כלי אא"י יקפלו, ובאמת כבר דנו בזה האחרונים לענין דין כתמים. ועוד יתכן דנייר אין לו טומאת כלי עץ וצ"ע.

**ב**

בגדר דין בית קיבול האמור בכלי עץ וכלי עור

הנה נתבאר בכל הנ"ל דמה שיכול לקפלו אינו מועיל להחשיב את העור לכלי קיבול, אלא הוא רק דין שצריך לשמש מטלטל מלא וריקם, אבל אינו נחשב לבית קיבול מחמת מה דיכול לקפלו, ולכאו' קשה דא"כ מה קשה לתוס' על עור שיועיל מה שיכול לקפלו והרי בעור יש דין שיהיה בית קיבול וכדתני' במתני' פשוטיהם טהורים ומקבליהם טמאים הרי מבואר בזה דעור צריך שיהיה בית קיבול כמו כלי עץ, וא"כ קשה מה יועיל מה דיכול לקפלו, [ועי' חידושי הגרי"מ שעמד בזה, ועי' שכ' נמי על דרך הנ"ל והקשה דאכתי קשה מעור עיי"ש].

ואשר נראה בזה דבאמת גם בכלי עץ וגם בכלי עור לא נאמר דין בית קיבול מצד עיקר דיני הכלי, אלא כל הדין הוא שצריך שיהיה משמש מטלטל מלא וריקם, וכיון דכלי עץ הוא קשה וכן כלי עור הוא קשה אם לא יהיה בית קיבול א"כ לא יהיה שייך שיהיה מטלטל מלא וריקם, כיון דאינו יכול לטלטל, נמצא דכל הטעם דבעינן שיהיה בית קיבול הוא רק משום היכ"ת להיות משמש למטלטל מלא וריקם, אבל בכלי שהוא רך מצד עצמו, ושפיר יכול להתקיים דין מטלטל מלא וריקם, באמת לא צריך שיהיה בית קיבול ודין זה הוא בכל הכלים וגם בכלי עץ וגם בכלי עור.

ולפי"ז יבואר היטב נמי הא דמבואר שיטת רש"י מנחות צו: דכל שהוא פשוטי כלים רחבים הרי הם מקבלים טומאה מדאוריתא וחשיבי בית קיבול, וכן שיט הגר"א פ"ב מכלים מ"א עיי"ש, ולכאו' קשה דהרי אין כאן בית קיבול ולא הוי דומיא דשק דיש לו בית קיבול, אכן להמבואר א"ש היטב דבאמת אין דין שיהיה בית קיבול מצד החפצא אלא כל הדין שיהיה ראוי להיות מלטלטל מלא וריקם אבל פשוטים הרי אינם ראויים לטלטל מלא וריקם שהרי יפלו החפצים ממנו, אבל כל דמיירי בכלי רחב הרי הוא ראוי להיות מטלטל מלא וריקם כיון שלא יפלו החפצים ממנו וא"ש היטב דהוא נחשב דומיא דשק דהוא משמש מטלטל מלא וריקם.

וכן לפי"ז יבואר היטב הא דמבואר דכלי מתכות פשוטיהם טמאים משום שלא הקשו לשק ולכאו' קשה דהרי בעינן גם בכלי מתכות שיהיה כלי, ולהאמור א"ש היטב דבאמת גם פשוטי כלים שם כלי עליהם, אלא דחסר להם רק במטלטל מלא וריקם אבל מתכות שלא הוקשו לשק שפיר דפשוטיהם טמאים כין דשם כלי עליהם.

וכן יבואר לפי"ז הא דמבואר בפרק ט"ז מ"ו בדין קסייה של זורי גרנות, ועיי"ש בתוי"ט בשם מהר"ם דהוא עור שנותנים על הבגדים בכדי שלא ידבקו לבגדים הקיסמין האבק ועיי"ש שכ' דנחשב עשוי לקבלה משום שהוא מקבל את כל הפסולת הנ"ל[[50]](#footnote-50), ולכאו' קשה דהרי לא הוי דומיא דשק אלא הוי פשוטי כלי עור, וכי מה שנדבק יחשב משום הכי עשוי לקבלה, אולם להאמור מבואר היטב דבאמת אין דין שיהיה צורת בית קיבול אלא צריך שיהיה כלי המשמש לקבלה, ולכן אף זה נחשב כלי המשמש לקבלה.

וכן נראה דלפי"ז יבואר מה דכ' החזו"א בדין בגדים דכ' דמה שמקבל את האדם חשיב מטלטל מלא וריקם, ולכאו' קשה דהאי בגדים אין להם בית קיבול שהרי אין להם שוליים, ולהאמור א"ש דלא צריך שיהיה להם בית קיבול אלא צריך שיהיה ראוי לעשות שימוש של מטלטל מלא וריקם וס"ל דגם לקבל את האדם חשיב מטלטל מלא וריקם, וזה חידוש, [דהרי אין הכלי מטלטל את האדם אלא אדרבה האדם מטלטל את הכלי, אלא דכבר החזו"א עצמו כ' דאינו שייך לקב הקיטע עיי"ש].

מיהו הא מיהא מבואר דבית קיבול הוי מעלה בעיקר השם כלי, ולכן כל שהוא בית קיבול אפילו מקבל משהו טמא, ואינו צריך להיות רחב חמשה על חמשה, והטעם הוא משום שהוא כלי חשוב אין צריך שיהיה לו את שיעור העור, [ועוד מצינו כמה דינים בבית קיבול שהוא עדיף במעלתו בתורת כלי שלו, ועי' מש"כ לדון בפרק ט"ו משנה ג' דאפשר דבאופן שיש בית קיבול לא נאמר דין צורת כלי לפי הרמב"ם, וזה מהאי טעמא דהשם בית קיבול מועיל].

והעירוני דאם כהנ"ל דכל הדין עשוי לקבלה הוא דין של מטלטל מלא וריקם ואינו דין של בית קיבול, א"כ לכאו' קשה מדוע בכל התורה נמי מצינו דנאמר דין בית קיבול העשוי לקבלה, וכמו בדין מקוואות וביאר הגר"ח בדעת הרמב"ם דהוא דין בהחפצא של הבית קיבול ולכן נאמר דין עשוי לקבלה, א"כ נמצא דאינו מדין מטלטל מלא וריקם.

מיהו א"ז קושיא כלל, דבאמת במקוואות ובשאר דיני התורה הדין עשוי לקבלה הוא דין מדיני הבית קיבול, דנאמר הלכה בדין בית קיבול שיהיה עשוי לקבלה, ובלא"ה חסר לו בשם בית קיבול, והוא דין בהלכות שם כלי, דנתבאר לעיל דאף שהדין מטלטל מלא וריקם הוא דין שימוש של מטלטל מלא וריקם, אבל מ"מ נאמר גם דין שם כלי, ונתבאר דבית קיבול משוי ליה תורת כלי גם באופן שחסר לו תנאי הכלי, ובזה נאמר הלכה באיזה אופן צריך שיהיה הבית קיבול בכדי לאשווי תורת כלי.

והנה לעיל פי"א כ' לדון אם חסרון מטלטל מלא וריקם הוא חסרון בגופו של כלי, ולהאמור לכאו' אינו חסרון בגופו של כלי, מיהו יתכן דאפילו נימא דהוא חסרון בחפצא של הכלי, אבל מ"מ הוא חסרון מדיני מטלטל מלא וריקם דילפינן משק דכל שאין לו שימוש של מטלטל מלא וריקם הוא חסרון בגוף הכלי, אבל אינו שייך לבית קיבול, ולכן כל שהוא משמש מטלטל מלא וריקם שפיר הוי כלי מושלם אפילו אין לו בית קיבול.

**ג**

בענין הסתירה מתוס' דף סד. לתוס דף סג:

בענין "עשוי לקיפול, יכול לקיפול, ומה הדין בעשוי שלא לקפל

יש להקשות על תוס' מדברי תוס' דף סד. ד"ה מניין לרבות את הקילקלי והחבק והקשו תוס' וז"ל ואם תאמר והא לא מיטלטל מלא וריקן ואי משום דאפשר לקפלה אם אינו עשוי לכך לאו כלום הוא כדאמר לקמן גבי קב הקיטע דאע"ג דיש לו בית קיבול לראש שוקו אם אינו עשוי לקבל טהור וי"ל דהני נמי לשם כל צורכן הן עשוין מתחלה עכ"ל. מבואר בדבריהם דצריך שיהיה עשוי לקיפול, ואם אינו עשוי לקיפול טהור, ואינו נחשב מטלטל מלא וריקם.

וקשה דבתוס' דף סג: מבואר דאפילו אינו עומד לקיפול נמי טמא, דהקשו תוס' מסתם עור מדוע פשוטיהם טהורים והרי יכול לקפלו, הרי מבואר דאפילו אינו עומד לקיפול נמי מועיל מה שיכול לקפלו, דאי נימא דבעינן עשוי לקפל הוי ליה תוס' לתרץ דהא דתנן פשוטיהם טהורים מיירי בסתם עור דאינו עשוי לקיפול דפשוטיהם טהורים.

ועי' בחזו"א [בסי' ה' אות ג'], דמבואר בתוך דבריו דיש ג' דרגות בדין עשוי לקיפול.

א. יש אופן שעשוי למטרה אחרת, ואינו עומד לקיפול, אלא עומד למטרה אחרת שהיא סתירה לקיפול, בזה לא מועיל מה שיכול לקפלו, ובכה"ג הבגד טהור דאינו מטלטל מלא וריקם, וכ' החזו"א דזה מבואר בתוס' דף סד. לגבי קלקלי וחבק, [ויבואר להלן].

ב. יש "שיכול לקפלו", ואינו עומד לקיפול, וגם אינו עומד למטרה אחרת שהיא סותרת הקיפול, אלא סתם עור בסתמא, ובכה"ג הדין הוא שאם יש בעור ה' על ה' טפחים מועיל מה שיכול לקפלו, והטעם כמ"ש לעיל דיכול לקפלו לא משוי ליה תורת שם בית קיבול, ולכן צריך שיהיה כלי מצד עצמו, וגם יהיה בו אפשרות של שימוש של מטלטל מלא וריקם, ולכן סגי במה שיכול לקפלו.

ג. ויש אופן שהוא "עשוי לקיפול", ובזה כ' החזו"א דאפשר דלא צריך שיהיה ה' על ה' אלא אפילו פחות נמי מועיל, והביאור בכוונתו דאם הוא עשוי לקיפול הרי "שם כלי קיבול עליו", וכל שיש בית קיבול לא נאמר דין ה' על ה' דאפילו כל שהוא טמא עיי"ש ונמצא לפי"ז דבגד פחות משלש על שלש אם עשוי לקיפול יהיה טמא כיון דשם בית קיבול עליו.

הנה מדברי החזו"א מיושב היטב הקושיא מתוס' דף סד., כיון דתוס' בדף סד. מיירי על קלקלי וחבק אינם עשויים לקיפול, אלא הכוונה היא דהם עשויין למטרה אחרת שהיא סתיה להקיפול, ולכן אינו נחשב שהוא למטלטל מלא וריקם, ובאמת תי' תוס' דהם עשויים לכל צרכם והיינו דאין הקלקלי והחבק סתירה לשימוש של קיפול אלא עשויים לכל צרכם. אבל מש"כ תוס' דף סג: דמהני יכול לקפלו, הוא משום דלא מיירי בעשוי למטרה אחרת, ולכן מועיל מה שיכול לקפלו, וכמו שכ' החזו"א דתוס' מיירי באופן שיש ה' על ה' בעור ולכן מועיל מה שיכול לקפלו להחשיבו למטלטל מלא וריקם, ותירצו תוס' דפשוטי כלי עור טהורים מיירי בעור שלוק וקשה שאינו יכול לקפלו, וכ' החזו"א שם דה"ה באופן שיש סבה אחרת שאינו עומד לקיפול נמי טהור.

ובמקד"ד מבואר דרך אחרת כאן, וכ' ליישב הקושיא מהתוס' דף סד. באופ"א, והוא דהנה בבגדים כ' תוס' שבת דף מז. להביא דברי רש"י דכ' דכל השיעור שלש על שלש הוא לעניים, אבל לעשירים צריך שיהיה בגד שלשה על שלשה, ועיי"ש בתוס' שהקשה על רש"י שהרי מבואר דאיכא קרא "והבגד" לרבות בגד המוטל באשפה שאינו עומד לשימוש כלל לא לעניים ולא לעשירים דשיעורו בשלש על שלש, וא"כ ודאי אף בבגד העומד לעשירים שיעורו בג' על ג'. וביאר המקד"ד דיסוד הנידון של רש"י ותוס' באופן שהבגד אינו עומד לשימוש, האם מקבל טומאה, דרש"י למד דאם הבגד אינו עומד לשימוש בעה"ב [משום סיבה שהוא עשיר], אינו מקבל טומאה, ולכן לעשירים אינו עומד לשימוש, אבל תוס' נחלקו וכ' דנתרבה מוהבגד דאף המוטל באשפה מקבל טומאה וכ"ש לעשירים, ולכן נקטו תוס' דכל שאפשר להשתמש בבגד ללבישה, אפילו אינו עומד לזה מחמת סיבה נמי מקבל טומאה.

ולפי"ז ביאר המקד"ד דכל הריבוי הוא רק בבגד אבל בשק לא נרמק ריבוי זה ולכן מש"כ תוס' בדף סד. לגבי קלקלי וחבק שכל שאינו עומד לקיפול הוא טהור הוא דוקא בשק משום שלא נתרבה ,בשק" שגם כשאינו עומד לקיפול מועיל, אלא רק "בבגד" נתחדש דין זה, ולפי"ז הישוב הוא דתוס' בדף סג: מיירי על בגד, ובזה אפילו אינו עומד לקיפול נמי טמא כיון דנתרבה מקרא ד"והבגד", ואילו תוס' דף סד. מיירי על שק ובזה אם אינו עומד לקיפול אלא למטרה אחרת הוא חסרון.

ועכ"פ לפי"ז יבואר היטב מה דכ' המקד"ד לבאר בתוס' דלא הקשו על כל בגדים דאין מטלטל מלא וריקם, אלא הקשו תוס' רק על אריג משהו, ומשום דסתם בגד היה פשיטא ליה לתוס' דמהני מה דיכול לקפלו, [והקשו רק על אריג שהוא קטן, וסד"א דאינו יכול לקפלו ועל זה תי' דגם בזה שייך מחט או מרגלית], אבל החזו"א כ' דא"א לומר בבגדים שיהיה טמא משום דיכול לקפלו, כיון דהוא עשוי למטרה אחרת של לבישה ואינו עשוי לקיפול ומוכח בתוס' סד. דבכה"ג אינו מקבל טומאה, [ולכן כ' דהטעם דטמא הוא משום דמקבל גוף האדם], אולם להמקד"ד הרי מקרא ד"והבגד" גם זה נחשב מטלטל מלא וריקם, אלא דתוס' דף סד. מיירי על שק דלא נתרבה.

מיהו גם להמקד"ד זהו רק לשיטת תוס' אבל לרש"י צריך שיהיה עומד לשימוש, וכמו שלעשירים לא מהני אלא צריך שלשה על שלשה, וא"כ קשה מדוע בגד טמא והרי אינו מטלטל מלא וריקם, אא"כ נימא כדברי החזו"א.

**נפק"מ בין החזו"א למקד"ד**

**בגד שלש על שלש אינו עשוי ללבישה ועשוי למטרה אחרת ולא לקיפול**

העולה מהנ"ל נפק"מ באופן שיש בגד שלש על שלש שאינו עשוי ללבישה, וגם הוא מיועד לטרה אחרת ולא לקיפול דלהמקד"ד הוא טמא משום ריבוי של והבגד, אבל להחזו"א יהיה טהור כיון דאינו עומד ללבישה כ' תוס' דף סד. דטהור ודוק.

.

ד

בדין בגד העשוי מעור

עוד יש לדון להנ"ל מה הדין בבגד העשוי מעור דאינו עומד לקיפול, מחמת שימושו כבגד, ומאידך הנידון אם יהיה טמא, והנה לדברי המקד"ד ודאי יהיה טמא כיון דראוי לקפלו, והנה לדברי החזו"א דמה שמקבל את האדם חשיב בית קיבול נמי מסתבר דחשיב מקבל את האדם וחשיב מטלטל מלא וריקם כמו בגדים,

אלא לשיטת הקה"י דנקט דבגדים טמאים משום דבגד לא הוקש לשק ולא נאמר בו דין מטלטל מלא וריקם, א"כ יש לדון בבגד של עור, האם גם בזה שייך לומר דשם בגד עליו, וטמא אף שאינו מטלטל מלא וריקם [דאי משום דיכול לקפלו לכאו' אי"ז מועיל וכמו שכ' החזו"א דכיון דעומד ללבישה הרי אינו עומד לקיפול], או דילמא דרק אריג שם בגד עליו אבל העשוי מעור לאו שם בגד עליו וא"כ יהיה צריך שיהיה לו בית קיבול, או יכול לקפלו.

בקה"י כ' להוכיח מפרק ט"ז דיש דין "בגד" גם בעור עיי"ש, ולשיטתו דבבגד לא נאמר דין בית קיבול כלל עיי"ש. והוכיח כן מפרק ט"ז ד"סקורטיא" שהוא בגד שלובשים העבדנים מקבלת טומאה, וכ' דאין לומר דהוא משום מדרס, דבפרק כ"ו משנה ה' איתא לעורות הטמאים משום מדרס ולא נזכר שם סקורטיא, [עי' קה"י טהרות סימן י'].

ודבריו תמוהים ולכאו' שגגה נפלה תחת השליט, דהרי במתני' תני פכ"ו מ"ה להדיא בתוך העורות הטמאים מדרס, "עור סקורטיא", וזה העור הראשון במתני', שהוא מטמא משום מדרס עיי"ש. ואולי למרן הקה"י היה משניות שיש בהם טעות דפוס, ולא נזכר בהם סקורטיא, ועכ"פ אין ראייתו ראיה, דהרי להדיא דלא כדבריו. מיהו יתכן דכנים הדברים ממקום אחר.

**סימן ד'**

# בגדר טומאת אריג אם הוא מדין בגד או דין חדש

א

בדברי התוס' בשבת סג:

בגמ' שבת דף סג: איתא "מניין לאריג כל שהוא שהוא טמא או בגד", מבואר בגמ' דיש ריבוי לאריג כל שהוא, דהיינו שבגד כל שהוא טמא, ועיי"ש בתוס' [ד"ה מנין] שביארו דאריג היינו שמתחילה לא היה דעתו להוסיף עליו, משא"כ דין שיעור ג' על ג' בבגדים נאמר באופן שדעתו להוסיף עליו ועדין לא הוסיף, או בבא מבגד גדול עיי"ש דבזה צריכים שיהיה השיעור ג' על ג'.

ובתוס' שבת דף סג: [ד"ה מנין] "וא"ת ואכתי בגד כל שהוא למה הוא טמא והא בעינן שיטלטל מלא וריקן דומיא דשק וי"ל דראוי הוא לכוף ולקפל וליקח בו מרגלית או מחט עכ"ל.

והנה לכאו' צ"ב מדוע תוס' הקשו רק עלבגד כל שהוא דבעינן שיהיה מטלטל מלא וריקם ומדוע לא הקשו על כל בגד ג' על ג' מדוע הוא טמא, והרי אינו מטלטל מלא וריקם. ונתבאר בזה כמה דרכים שהוא נפק"מ בעיקר הגדרת טומאת בגדים.

בקהילות יעקב [סימן י'] כ' לבאר דבגד שלש על שלש טמא מדין טומאת בגדים, ובבגדים לא נאמר דין מטלטל מלא וריקם, ואינם צריכים בית קיבול, ובאמת לא הוקשו לשק לענין דין זה, והטעם הוא משום דבגדים מטרתם היא ללבישה ואינם שייכים לענין מטלטל מלא וריקם.

משא"כ דין אריג הנלמד מקרא שהוא טמא בכל שהוא, אינו מדין בגד אלא הוא דין אחר של אריג, ובדין אריג נאמר דין מטלטל מלא וריקם, כיון שדין אריג נאמר גם גבי שק ובשק הרי ודאי נאמר דין מטלטל מלא וריקם, וא"ש דלכן תוס' הקשו דוקא מאריג.

מבואר מהנ"ל דבבגדים לא נאמר דין מטלטל מלא וריקם, ואילו באריג נאמר דין מטלטל מלא וריקם, וע"כ משום ד"אריג" אינו טמא מדין בגד אלא הוא שם בפנ"ע של אריג, וזה כולל גם את שק, מיהו בלשון תוס' משמע דלא כן דכ' תוס' וז"ל "ותרוייהו שמעינן מאו בגד דשקולים הם דחשיב כל שהוא אריג מתחלה כמו ג' על ג' מבגד גדול" עכ"ל, משמע להדיא דגם אריג וגם ג' על ג' שניהם שם אחד משום בגד. [מיהו לדברי הקהילות יעקב צריך לדחוק בכוונת תוס' דאף דדין אריג נלמד מ"או בגד" מ"מ אינו טמא משום שם בגד אלא הוא שם אחר של אריג].

אולם כל זה מבואר לשיטת הקה"י, אבל לשיטת החזו"א בביאור שיטת תוס' דביאר דגם בבגד מתקיים מטלטל מלא וריקם במה שהוא מקבל את האדם, א"כ אין מקור דאריג הוא דין חדש, אלא י"ל דגם אריג הוא דין בגד, אלא דנתחדש דגם אריג שאין בו שלש על שלש הרי הוא חשוב כמו בגד גדול ומקבל טומאה מדין בגד.

ב

בענין טומאת נגעים באריג

ובעיקר נידון זה אם אריג הוא מדין טומאת בגדים או דהוא דין חדש נראה דיש לתלות בזה פלוגתת האחרונים לענין טומאת נגעים באריג, דבמל"מ טומאת צרעת פי"ב ה"י כ' דלענין טומאת נגעים בעינן דוקא ג' על ג', והלימוד כאן באריג הוא רק לענין טומאת שרצים ולא לענין טומאת נגעים, אולם הביא המל"מ מהקרבן אהרן דלפי גירסתו יוצא דאף בנגעים יש דין אריג כל שהוא.

ולכאו' נראה דיסוד הנידון הוא תלוי בהנ"ל דאם נתחדש דאריג הוא דין בגד א"כ אפשר להבין שיהיה בזה דין טומאת נגעי בגדים, אבל אם אינו מדין בגד אלא הוא דין חדש של אריג מהיכא תיתי שיהיה בזה טומאת בגדים, לכאו' לא מצינו שנאמר בו דין נגעי בגדים[[51]](#footnote-51).

ג

בענין יתור בגדים באריג

עוד יש לדון לענין דין יתור בגדים בבגדי כהונה, דמבואר בגמ' זבחים דף י"ט דאם הוסיף בגד שלא במקום בגדים האם עובר עליו משום דין יתור בגדים, דמבואר בגמ' דבעינן שיהיה ג' על ג' דאל"ה לאו שם בגד עליו. [ונחלקו שם בצלצול קטן].

ומעתה יש לדון באופן שהוסיף אריג כל שהוא האם יעבור עליו משום יתור בגדים, דאם נתחדש דגם אריג שם בגד עליו א"כ יעבור עליו ביתור בגדים, אבל אי נימא דהוא דין שם חדש בפנ"ע לקבלת טומאה אבל לא מדין בגדים, א"כ לא יעבור עליו משום יתור בגדים.

ד

ביסוד נידון זה אם אריג הוא דין בגד או דין חדש, ואפשר שתלוי בפלוגתת הראשונים

והנה מצינו לפלוגתת הרמב"ם והראב"ד בענין מקצע לבגד פחות מג' על ג' אם מקבל טומאה, דהנה בגמ' מעילה דף יח. מבואר שהמקצע מכל המינים למטרת אחיזה מטמא בכל שהוא, ומפרש בגמ' דחזי או לנוולה, או לקוצצי תאנים.

והנה שיטת הרמב"ם פכ"ג מכלים ה"ג, דהא דמבואר בגמ' דמטמא בכל שהוא היינו פחות מכל השיעורים אבל פחות משלש על שלש אצבעות, אינו מקבל טומאה ואפילו קיצע אותם, וז"ל וכן המקצע מאחד מהן לאחיזה כדי שיאחז בו בידו כדרך שעושין קוצצי תאנים שלא יזוקו אצבעותיהן ה"ז טמא בכל שהוא, והוא שלא יהיה פחות משלש על שלש שכל פחות משלש אצבעות טהור מכלום עכ"ל.

אבל הראב"ד נחלק על הרמב"ם שם א"א "זה כתב מדעתו שהרי אמרו ולאחיזה כל שהוא ואולי במקצע לכך ולפיכך אפילו כל שהוא מפני שהוא ככלי או כבגד קטן" עכ"ל. מבואר שיטת הראב"ד ד"כל שהוא" הוא כפשוטו ואפילו בפחות משלש על שלש מקבל טומאה.

והגר"ח כ' לבאר פלוגתת הרמב"ם והראב"ד דהרמב"ם למד דהדין שלש על שלש הוא דין בהלכות שיעורם, דהלכה למשה מסיני דשיעור בגד הוא בשלש על שלש, וא"כ לא שייך יחוד וקיצוע על פחות משלש על שלש, דלאו שם בגד עליו, משא"כ שאר השיעורים דמתני' הוא דין חשיבות בבגד, ולכן מועיל בהם יחוד על פחות מהם כיון דאחשביה, אבל הראב"ד למד דהשיעור שלש על שלש הוא נמי דין חשיבות והיינו דבאמת שם בגד הוא גם פחות מג' על ג', אלא דצריך שיהיה בגד חשוב ג' על ג' ולכן מועיל לקצע.

והנה מצינו דנחלקו בעלי התוס' אם מועיל יחוד על בגד פחות משלש על שלש, דשיטת תוס' בנדה דף ס. דמועיל יחוד על בגד פחות מג' על ג', ומאידך שיטת תוס' סוכה טז. דלא מועיל יחוד על פחות מג' על ג', ולכאו' י"ל דנחלקו ביסוד מחלוקת זו דהרמב"ם והראב"ד, דהתוס' בנדה דף ס. ס"ל דהדין ג' על ג' הוא דין חשיבות בבגד ולכן מועיל יחוד, אבל תוס' בסוכה למדו דהוא דין שיעור, אולם יעוי' בתוס' בסוכה דמבואר סברא של בטלה דעתו אצל כל אדם, ומשמע קצת דאינו מדין הלכה למשה מסיני. אלא הוא דין בטלה דעתו.

והנה לעיל הובא ב' צדדים בדין אריג כל שהוא אם הוא מדין בגד או מדין חדש של טומאת אריג, ונראה דהוא תלוי בפלוגתת הראשונים הנ"ל, דלשיטת הרמב"ם דיש הלכה למשה מסיני דבגד צריך שיעור ג' על ג', ופחות מג' על ג' אין דין בגד כלל, נראה דס" דאף הגזה"כ דאריג כל שהוא טמא, לא בא למימר דאריג מקבל טומאה גם פחות מג' על ג' ולא כההלכה למשה מסיני, [והיינו דלא מסתבר דהגזה"כ היא לומר דבאריג לא נאמר ההלכה]. אלא הגדר הוא דהוי דין טומאה חדשה של אריג ולא מדין טומאת בגדים, דבאמת פרשת בגדים לא שייך פחות מג' על ג' וכדנאמר בהלכה למשה מסיני וכאן הוא דין חדש, אבל הראב"ד י"ל דלמד שהוא דין טומאת בגדים, ומשום דכל החסרון בפחות מג' על ג' שאין לו חשיבות, אבל אריג התורה אחשביה לדין טומאת בגדים. וא"ש היטב[[52]](#footnote-52).

ונראה עוד דהנה בעיקר דין אריג מצינו פלוגתת הראשונים, דשיטת תוס' דאריג היינו כל שהוא עשאו מתחילה לכך ואינו בא מבגד גדול, אולם ברמב"ם פיהמ"ש יש לדייק דהוא דין שם כלי, דכ' הרמב"ם דהוא כמו האבנטים עיי"ש, וא"כ י"ל דהוא לשיטתייהו, דהרמב"ם דס"ל דאין בגד פחות מג' על ג', א"כ גם דין אריג דנתרבה מכל שהוא מ"מ צריך שיהיה לו תורת כלי ולכן צריך שיהיה משמש לאיזה דבר, אבל התוס' ס"ל דכל בגד שעשאו מתחילה ואין דעתו להוסיף עליו הרי הוא מקבל טומאה מדין אריג ולכאו' אפילו באין לו איזה שימוש מסויים. וכ"כ בראש יוסף שבת דף כו. ועי' בפני שלמה שם שדן בזה בכוונת הרמב"ם ובחת"ס שם.

ה

קושיית החזו"א לשיטת הראב"ד מדוע בעינן דרשא לאריג כל שהוא

והנה שיטת הראב"ד בהשגה [פכ"ג ה"ג] דגם בעור ושק כל שהוא משמש לאחיזה כל שהוא הרי הוא טמא, ומקורו מפשטות הגמ' במעילה דף יח. לאחיזה כל שהוא דמקבל טומאה בכל שהוא

והקשה החזו"א סי' כ"ח סקי"ז מדוע בגמ' שבת דף סג: בעינן קרא לרבות אריג כל שהוא לקבלת טומאה בבגד, והרי גם בעור יש דין שמקבל טומאה כל שהוא משמש לאחיזה, וא"כ מדוע צריכים קרא לרבות אריג כל שהוא בבגד, וכ' דהיה אפשר דלאחיזה הוא נמי מדין אריג, אך הקשה דבמתני' פכ"ז מ"א מבואר מוסף עליו השק שהוא מטמא משום אריג הרי מבואר דאין דין אריג בעור, אלא רק בבגד ושק, וא"כ בע"כ לאחיזה טמא גם בלא דין אריג ושוב קשה מה צריך קרא לאריג.

וכתב החזו"א דבשלמא להרמב"ם א"ש דנפק"מ לפחות משלש על שלש דבבגד מקבל טומאה גם פחות משלש על שלש וזה נתרבה מדרשא דאור בגד דאריג מטמא בכל שהוא, ואלו בעור כ' הרמב"ם דאף לאחיזה אינו מטמא בכל שהוא, אא"כ יהיה בו שלש על שלש, אבל להראב"ד דלאחיזה טמא גם בפחות משלש על שלש, קשה עכ"ד.

והראוני בחזו"א [סימן ל' סקי"ג] דכ' ליישב קושייתו, ותוכן דבריו דהא דמבואר במעילה יח. דמהני גם בעור טמא באחיזה כל שהוא מיירי באופן שיש להעור צורה מיוחדת ומתוקנת הנאותה למלאכתה[[53]](#footnote-53), ובזה גם בעור כל שהוא טמא דשם כלי עליו והוי כמו עור חמשה על חמשה, אבל זה רק בתנאי שיש בו צורה מיוחדת ומתוקנת, אבל אין בו צורה מיוחדת ומתוקנת, אפילו עשאו מתחילה למטרה לאחוז בו יהיה טהור בעור, מיהו בבגד דנתרבה בו דין אריג, יהיה הדין דטמא כיון דעשאו מתחילה לכך, ואפילו אין בו צורה מיוחדת ומתוקנת, וא"ש דזהו מה שנתרבה באריג בבגד.

ולפי"ז גם ביאר מה דמבואר במתני' לעיל פכ"ו משנה ג' כף לוקטי קוצים והפרקלינים ובית אצבעות טהורות, ולכאו' קשה מאי שנא כף לוקטי קוצים ופרקלינים מאחיזה כל שהוא, ועי' שכ' החזו"א דכף לוקטי קוצים והפרקלינים ובית אצבעות טהורת שכל אלו אינם נחשבים בעיני האדם בין הכלים שכל העורות ראויים לתשמיש זה ואין מלאכתן חשובה, אבל הזון והברכייר והשרוולין בכלל הכלים, וכן העשוי לנוולה וללקט תאנים הוא בכלל הכלים.

והנה יש להקשות דנהי דיש צורת כלי אבל לכאו' הוי פשוטי כלי עור ומדוע מקבלים טומאה, אכן יש ליישב בזה כמו שכ' תוס' דכיון דיכול לקפלו חשיב מטלטל מלא וריקם, אלא דהטעם דנחשב כלי הוא משום צורתו ושימושו ומלאכתו חשיב כלי וכמו עור שהוא חמשה על חמשה דהוי כלי מצד עצמו, וחזי לקפלו הוא רק בכדי שיהיה בו אפשרות של שימוש לטלטל מלא וריקםף וכבר נתבאר ענין זה בהרחבה בס"ד [עי סימן.. בענין "טומאת בגדים", ובענין דין מטלטל מלא וריקם יסוד הדין דאפשר לקפלו].

והשתא יש לעי' מדוע הרמב"ם נחלק על הראב"ד ונקט דבעינן שלש על שלש, והרי לכאו' כיון דצורת כלי עליו ושם כלי עליו מדוע באמת לא יהיה טמא.

ויתכן לבאר בזה דהנה ברמב"ם פיהמ"ש מבואר דהדין של טומאת אריג הוא דין "שם כלי" כמו האבנטים והחגורות, וא"כ בהכרח דדין זה של צורת כלי קטן דמקב"ט נאמר רק בבגד ולא בעור, וכדתנן במתני' ריש פכ"ז דלא נאמר דין אריג בעור, ואם דין אריג קאי על אופן שיש שם וצורה של כלי, א"כ בהכרח דבעור אפילו עשה צורת כלי נמי לא יועיל כל שהוא פחות משלש על שלש, והביאור הוא כפי מה שביאר הגר"ח דהרמב"ם למד דיש הלכה למשה מסיני בדיני שיעורים, דיש שיעור שלש על שלש, ופחות מזה אינו מקבל טומאה, ולכן לא יועיל לקצע.

ויש לעי' מה נאמר בגזה"כ דאריג דמקבל טומאה והרי כיון דיש הלכה למשה מסיני דאין טומאה בפחות משלש מה נאמר בגזה"כ דאריג דלא כהלכתא, ואי נימא דאריג לאו שם בגד עליו, א"כ נימא הכא גם בעורות ושאר המינים דשם חדש עליו ולא נאמר בו ההלכה, והרי במתני' מבואר דאריג לא נאמר בעור,

אכן נראה דבכל המינים ההלכה למשה מסיני היא דכל דשם עור עליו או שק או מפץ צריך שיהיה בו שיעור שלש על שלש, ואף אם יעשה ממנו כלי מ"מ שם עור עליו, ונאמר בו שיעור, [אא"כ יעשה ממנו בית קיבול דלא נאמר בו שיעור], והגזה"כ דאריג הוא בבגד בלבד דכל שעשה ממנו כלי לא נאמר בו שיעור שלש על שלש, אבל בשאר המינים גם כלי שלהם כיון דהוא עשוי מעור ומכל הנך מינים נאמר בהם דין שיעור.

ו

אם ההלכה למשה מסיני נאמרה דוקא בבגד או גם בשאר המינים

והנה הגר"ח הביא דברי הרמב"ם בפכ"ב הכ"א דשם מבואר דלא מועיל יחוד ומחשבה בבגדים פחות משלש על שלש, אבל ושם ביאר דהוא מדין הלכה למשה מסיני בדין שיעורים. והנה בשאר מיני כלים כגון עור ושק ומפץ נאמר רק שיעור אחד והוא בשק ד' על ד' בעור ה' על ה' מפץ ו' על ו, ולא מצינו דנזכר שלש על שלש, ומאידך ברמב"ם פכ"ג ה"ג מבואר גם בכל המינים הללו דמהני בהם יחוד, אלא דלא מהני פחות משלש על שלש, ולכאו' אי נימא דלא נאמר בהם הלכה למשה מסיני מדוע לא יועיל בהם יחוד על פחות משלש על שלש.

ואשר מבואר בזה דנאמר בהלכה למשה מסיני דין כללי דפחות משלש על שלש לא מהני בו קבלת טומאה, ואי"ז דין דוקא בבגד, אלא בכל מיני הכלים דפחות משלש על שלש אינו מקבל טומאה.

אך יש לעי' דלא מצינו דבכלי מתכות נאמר שיעור לקבלת טומאה, ואי נימא דהוא דין בכל הכלים מדוע לא מצינו דין שיעור במתכות, [ובשלמא בעץ הרי צריך בית קיבול אבל במתכות הרי פשוטים טמאים], וצ"ל דהוא דין בכל מיני הכלים כגון בגד שק ועור מפץ שהם מתקפלים כמיני הבגדים, וצ"ע. [דבאמת מבואר דרק בהני כלים נאמרו שיעורים ולא מצינו בכלים אחרים שנאמרו שיעורים וע"כ שיש איזה דבר מיוחד בהני כלים].

אמנם יש להקשות דהרי חזינן דכלי קיבול מקבל טומאה בכל שהוא, ואפילו בגד שעשה ממנו כלי קיבול נמי מקבל טומאה בכל שהוא, דכן מבואר להדיא במתני' ריש פכ"ז הבגד מטמא משום חמשה שמות ואחד מהם הוא כלי קיבול, ובכלי קיבול לא בעינן שיהיה שיעור שלש על שלש, ואולי צ"ל דכלי קיבול הוא כלי חשוב ומקבל טומאה גם בפחות מג' על ג', אך יש לעי' מנ"ל הא דכיון דיש הלכה למשה מסיני על כל המינים א"כ מהיכא תיתי דבית קיבול שאני.

# כמה הערות באריג

מדוע בעינן קרא לאריג

יש להקשות וכן הקשה בחזו"א [עי' כח י"ז] מדוע בעינן קרא לאריג והרי לכאו' כל הדין ג' על ג' הוא דבכה"ג הוא ראוי לשימוש, וא"כ גם אריג כיון שהוא ראוי לשימוש יקבל טומאה ומדוע בעינן קרא לזה, והדברים צ"ב.

ויתכן לבאר בזה דהנה מבואר בחידוש הגר"ח דהדין של ג' על ג' בבגד אינו רק דין חשיבות שפחות מזה אינו חשוב, אלא הוא דין הלכה למשה מסיני בעיקר שיעור בגד, דפחות מזה לאו שם בגד עליו, ומהאי טעמא נמי לא יועיל יחוד לשיטת הרמב"ם, וא"כ י"ל דכאן נתחדש דאריג גם פחות מג' יש עליו שם בגד, וזהו דין חדש וגזה"כ.

אך אכתי יש לעי' בדעת הראב"ד שכ' דמועיל יחוד, דביאר הגר"ח דלהראב"ד דין ג' על ג' הוא דין של חשיבות, וא"כ יש לעי' דלכאו' האריג שהוא חשוב מה צריכים קרא על זה, ולולי דברי הגר"ח יתכן דגם הראב"ד מודה דהוא דין שיעור אלא דהראב"ד חידש שע"י יחוד על עליו שם אריג ויש לעי' בזה.

ואם כנים הדברים יתכן דהדין אריג בשק הוא באמת מסברא ומשום שהדין ארבעה על ארבעה בשק הוא דין של חשיבות, ורק הדין ג' על ג' בבגד הוא הלכה למשה מסיני.

מיהו קשה דאם זה המקור בשק א"כ נימא דכן יהיה הדין באריג בעור וזה הרי מבואר במתני' דאין אריג בעור וצ"ע. "ועי' חזו"א כ"ח סקי"ז".

**ב**

בענין אריג בשק ובגד אם הוא שני דינים או דין אחד

יש לעי' מדוע תוס' לא הקשו על בגד ששיעורו ג' על ג', והרי אינו מטלטל מלא וריקם, ועי' קהילות יעקב שכ' בזה ביאור משום דבגד שלשה על שלשה אין צריך שיהיה לו בית קיבול ומשום דדין בגד הוא דין בפנ"ע דלא נאמר בו דין מטלטל מלא וריקם, ואינו צריך בית קיבול[[54]](#footnote-54),

אלא דפחות מג' על ג' לית ביה שם בגד אלא דין אריג ובאריג נאמר דין מטלטל מלא וריקם. וביאור בזה דבאריג צריך מטלטל מלא וריקם עי' בקה"י שביאר משום דדין אריג הוא דין שנאמר גם בשק, והרי שק הרי בהכרח הוא דין מטלטל מלא וריקם ממילא דדין אריג הוא בעינן שיהיה מטלטל מלא וריקם ואף בבגד הדין כן.

מבואר בדבריו דנקט דדין אריג בבגד ושק הוא אותו דין ואין כאן ב' דינים ואף שילפי' ליה מקרא דאו בגד מ"מ נאמר כאן דכל שהוא אריג עשוי באופן של אריגה מקבל טומאה בכל שהוא וכיון דאריג הוא גם בשק בהכרח דין זה נאמר גם על שק ומעתה כמו דבשק צריך מטלטל מלא וריקם אף כאן ויש לעי' בזה דהרי לכאו' שם בגד לחוד ושם שק לחוד ומשמע כאן דהדין אריג בבגד ושק הוא דין אחד וצ"ע,

ועי' רמב"ם כאן בפיהמ"ש שכ' נמי דדין אריג בבגד נלמד משק ויש לעי' בביאור כוונתו, דהרי ילפי' ליה מקרא ד"או בגד", ומאידך יעוי' ברמב"ם ביד החזקה דלא נזכר דין שק לענין אריג כל שהוא, [אמנם מבואר דין גדיל שנתחדש בשק שזה לא מצינו בבגדים וכמו שכ' החזו"א].

ועי' עוד ברמב"ן פד: דקצת משמע דיש שהבינו שיש מקור בפנ"ע לשק, ולא נראה זה בביאור הרמב"ן.

ג

בענין שלש על שלש אי מהני יחוד "פלוגתת הרמב"ם והראב"ד"

ועי' מקד"ד מביא הגמ' זבחים ומביא הגמ' בב"ב לגבי מיעוט בחלון, ועי' עוד בגמ' בשבת קכה. לגבי מטלניות, ועי' שבת דף כט. לגבי פחות משלש על שלש שפקקן את המרחץ, ועי' עוד גמ' זבחים צה. ומש"כ הגר"ח בחידושיו להוכיחו מכאן ובמקד"ד עיי"ש. ועי' תוס' דף מז. בענין עשירים ועניים ומוטל באשפה. ויש לעי' בכל זה.

פלוגתת הראשונים אי שלש על שלש בכל הבגדים או רק בצמר ופשתים מחלוקת הרמב"ם והראשונים וזה מחלוקת בכל ציצית.

קושיית החזו"א פרק כ"ח אות יז

מדוע בעינן לדין אריג בפחות משלש על שלש, והרי גם בעור שלא נאמר דין אריג מצינו בראב"ד דנקט דאם הוא משמש למלאכה אפילו פחות מחמש על חמש מקבל טומאה וע"כ דכל שהוא משמש גם פחות משיעור חשיב, וא"כ מדוע בעינן לקרא באריג ותיפו"ל שהוא ראוי לשימוש, [והנה לשיטת הרמב"ם דלא מועיל יחוד לשימוש, עיי"ש שכ' דמיושב]. **ואכתי צריך תלמוד**

**סימן ה'**

# בענין צירוף של בגד ועור

פרק כ"ז משנה ג' העושה שנים מן הבגד וא' מן השק וכו' זה הכלל כל שחבר לו מן החמור ממנו טמא מן הקל ממנו טהור,

בר"ש וברא"ש כאן כ' דכל הצירוף הוא דוקא כסדר הזה בגד ושק, שק ועור, ועור ומפץ, אבל באופן שיצרף שלא כסדרן כגון בגד ועור, או שק ומפץ, אינם מצטרפין, וכ"כ תוס' שבת דף עו. וכ"כ תוס' סוכה דף יז:, [אולם התוס' בסוכה בסוף דבריהם חזרו בהם[[55]](#footnote-55)].

ב' צדדים בהטעם דבגד לא מצטרף לעור

ובמל"מ פכ"ג ה"ד הביא דבראשונים כתבו בזה ב' טעמים חלוקים, [מדוע אין מצטרפין בגד ועור] א. שיטת הר"ש והרא"ש משום דהמחברן בטלה דעתו אצל כל אדם, וכ"כ תוס' שבת עו., ב. בתוס' בסוכה דף יז: כתבו הטעם משום ד"שיעוריהם רחוקים זה מזה אין מצטרפין".

נפק"מ אם מצטרף לטומאת מדרס

ועיי"ש במל"מ שכ' דנפק"מ בין שני טעמים אלו, אם מועיל צירוף בין בגד לעור לטומאת מדרס, דאם החסרון הוא משום שבטלה דעתו זהו חסרון גם למדרס, אבל אם החסרון הוא משום דשיעוריהם רחוקים אינו חסרון למדרס אלא רק לטמא מת.

וביאור הדברים דאם החסרון שהם ב' סוגים ובמציאות אין להם חיבור ולכן גם אם חיבר בטלה דעתו אצל כל אדם, ומעתה החסרו הואן גם למדרס, כיון דיש כאן שני מינים שאינם מחוברים זה לזה ואין בכל אחד בפנ"ע שיעור, אבל אי נימא דיש חיבור ביניהם אלא החסרון דאינם יכולים להצטרף לשיעור הרי במדרס כל המינים ראויים למדרס ואין חסרון במה שהוא מצרף כאן ב' מינים לשיעור, דהרי אפילו כופת שאור חשיבא מדרס, ואכתי צ"ע דהרי כל אחד בפנ"ע אין בו שיעור ואיך יהיה מדרס.

נפק"מ בצירף ב' מינים שיש בהם שיעור

ונראה דאיכא עוד נפק"מ בין ב' צדדים אלו לענין מה שדן המל"מ בהמשך דבריו וכ' דבאופן שבשניהם יש שיעור שלם והיינו דחיבר עור שהוא חמשה על חמשה לבגד שהוא שלשה על שלשה, ונטמא אחד מהם והנידון אם גם החלק השני יהיה טמא, וכ' דאינו חיבור ואינו נטמא, אא"כ נטמא במת ואז המחובר לו נטמא מדין שנגע בו עיי"ש.

ולכאו' נראה דכל זה רק לפי הצד דהחסרון הוא בחיבור במציאות אבל אם נימא דיש חיבור גמור וכל החסרון הוא רק לצרף לשיעור כיון דשיעוריהם רחוקים א"כ לכאו' כאן שיש בכל אחד שיעור מצד עצמו יהיה מצורף, ואם נטמא זה נטמא זה כיון דחיבורן שלהם הוא חיבור גמור.

שיטת החזו"א דגם תוס' בסוכה ס"ל כתוס' בשבת, ואין מצטרפין למדרס

ובחזו"א סי' ל"ב סק"ז כ' דאף כוונת תוס' בסוכה דרחוקים זה מזה בשיעורם כוונתם דרחוקים בממשן שזהו הגורם בחילוק שיעורם, וכ' דלכן אינם מצטרפין גם למדרס, כיון דבכל אחד אין שיעור ואין מצטרפין.

שיטת החזו"א דב' מינים שיש בשניהם שיעור, שניהם טמאים

אולם לענין אופן שיש שיעור בכל אחד ואחד כ' החזו"א [ל"ב ז'] דוודאי מצטרפין לטמא מדין מחובר לטמא טמא, ועי' משנ"א, מיהו יעו' בתפא"י שכ' דהכא לא שייך מחובר לטמא טמא, דכל דין זה שייך דוקא באופן שיש חלק אחד חשוב וחלק אחד טפל, אבל כל ששניהם שוים אין כאן משום הדין של מחובר לטמא טמא.

**נמצא דהחזו"א פליג בתרתי על המשל"מ,** א' במש"כ דגם תוס' בסוכה סבר דאין צירוף כלל ואין טמאים מדרס, ואילו להמל"מ לתוס' בסוכה טמא במדרס, ב. דס"ל ביש בשניהם בשניהם שיעור אפילו בעור ובגד שניהם חיבור זה לזה וטמאים ולא כהמל"מ שכ' שאינם חיבור זה לזה.

בדברי ר"ש במעילה דחזו למושב והיינו דשוו שיעורייהו לענין מושב

יש להקשות דהנה במעילה דף יח. וכן בגמ' שבת עו. אמר ר"ש מה טעם מצטרפין משום דשוו שיעורייהו לענין מושב, והיינו שבכולם אם קיצע טפח על טפח למושב מקבל טומאה, וצ"ע דלכאו' טעם זה מועיל גם לענין לחבר בין בגד לעור כיון דסוף סוף שוו שיעורייהו לענין מושב.

אכן נראה דאי נימא כמו דמבואר בר"ש וברא"ש דהחסרון הוא בחיבור דבגד ועור הוא משום דבטלה דעתו, והיינו דיש חסרון בעיקר מציאות החיבור ביניהם, א"ש דבזה לא יועיל הסברא דשוו שיעורייהו, ומשום דדברי ר"ש ד'חזי למושב' קאי על חיבור בין בגד לשק דאין חסרון מצד עצם החיבור שבהם, אלא כל החסרון הוא רק משום דלא שוו שיעורייהו, ועל זה אמר ר"ש דמהני מה דשוו שיעורייהו במקום אחר, אבל בבגד ועור דיש חסרון בעיקר החיבור דאינם חיבור זה לזה כאן לא יועיל שוו שיעורייהו משום דחסר במציאות של הצירוף, אבל אי נימא כהתוס' בסוכה דהחסרון הוא בריחוק השיעורים צ"ב מדוע אל יועיל מה דשוו במושב וצ"ע, ולהחזו"א דגם התוס' בסוכה כוונתם כהר"ש א"ש, אבל להמל"מ צ"ב.

1. ויש שתירצו ע"פ המבואר בדברי הגר"ח קונטרס נגעים, דכל השיעורים הם חשיבות בבגד, ולכן גם מועיל יחוד על פחות מהשיעורים הנ"ל, אבל שיעור שלש על שלש בבגד הוא הלכה למשה מסיני, דרק בשיעור זה הוי בגד, ופחות מזה לא הוי בגד, ולכן להרמב"ם לא מועיל בזה יחוד, ולכן הוא נכתב כאחר משמות הטומאה. [משנת טהרות] [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' שיעורי הגרי"מ פיינשטין זצ"ל שביאר שמוכח כאן דדין תוך בכלי חרס אי"ז רק דין שאין אפשרות לקבלת טומאה אלא רק מתוכו, אלא הוא דין בעיקר החפצא של כלי חרס דצריך שיהיה לו תוך ובלא"ה לית ליה שם כלי, ולפי"ז מיושב דכיון דאין לכלי תוך אינו מקבל טומאה אף מאחוריו כיון דאין לו שם כלי, משא"כ לעיל מיירי שיש חפצא של כלי, ולכן מקבל טומאה גם מאחוריו, ולפי"ז ביאר מה דצריך קרא נוסף על דין תוך בכלי חרס עיי"ש. וכן ביאר לפי"ז מהו שייך למתני' כאן והרי כבר תני לה לעיל פ"ב. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה בגד העשוי מצמר א"ש דהוא לא שייך למיני הכלים, שהרי אינו לא עץ ולא עור ולא עצם ולא מתכות, ולכן צריכים בזה למקור חדש שמקבל טומאה, אלא שברמב"ם פ"א מכלים הי"א מבואר שטומאת בגדים הוא כל אריג הנעשה מהגדל ביבשה עיי"ש. ולכאו' קשה דתיפו"ל מדין כלי עץ שהרי גדל ביבשה, והנה מצינו שנחלקו הראשונים לגבי כוורת הקש אם כל הגדל בארץ הוא נחשב לכלי עץ או דדוקא עץ ממש, עי' תוס' שבת סו. דמבואר דבעינן עץ ממש, ומאידך שיטת הרמב"ם פ"א מכלים הי"ג דכל הגדל בארץ חשיב כלי עץ, ומעתה יש להקשות לשיטת הרמב"ם מדוע צריך מקור בפנ"ע לבגדים, ולא נכלל בכלי עץ [ואי נימא דכאן נתחדש דלא צריך בית קיבול הרי תלוי בנידון האחרונים וכפי שיבואר להלן בס"ד],

   וי"ל דכלי עץ צריך שיהיה צורת העץ עליו והיינו מקשה אחת, אבל כל שהוא אריג לאו שם כלי עץ עליו, ולכן צריכים בזה לפרשה של טומאת בגדים. [↑](#footnote-ref-3)
4. בשו"ת באר יצחק חו"מ סי' ה', וביארו דיסוד הפלוגתא היא איך לפסוק הלכה בפלוגתת תנא דבי ר' ישמעאל ורבנן, בסוגיא בשבת שם, דנחלקו אם סתם בגדים הם מכל המינים ולאו דוקא צמר ופשתים, או דסתם בגדים הם רק צמר ופשתים, והרמב"ם פסק דסתם בגדים הם צמר ופשתים, והראשונים נחלקו בזה, ועי' משנת טהרות לקמן מ"ב דכ' לתלות בזה מחלוקת הרמב"ם והתוס' בדין בגד לחיוב ציצית, דלהרמב"ם בגד משאר מינים פטור מהתורה דרק צמר ופשתים שם בגד עליו, ולתוס' בגד משאר מינים נמי חייב דאף שאר מינים שם בגד עליו. [↑](#footnote-ref-4)
5. אמנם ברמב"ם ביד החזקה פכ"ב ה"א כ' לדין זה דהאורג בגד בפנ"ע כל שהוא טמא, ומשמע כל בגד וזהו כפי שיטת תוס' שבת דף סג. וראיתי שציינו לפנ"י שבת דף כו: ומי נפתוח פרפר לו ב' דהרמב"ם ביד החזקה חזר בו לפרש כתוס', ומאידך בחידושי ר' אליהו מגריידיץ משנה ב', ובחזו"א כלים ה' ב', כ' דאף התוס' ס"ל כהרמב"ם עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. יש לעי' לשיטת ר"מ להלן משנה ב' דכל בגד תחילתו משיגמר והיינו דכל שדעתו להוסיף אינו מקבל טומאה, וע"כ כל בגד מיירי באין דעת להוסיף עליו וא"כ מה החילוק בין אריג לבגד רגיל. ולכאו' צ"ל כמ"ש תוס' בדף סג: דמיירי בבא מבגד גדול [↑](#footnote-ref-6)
7. ותוכן דבריו דהא דמבואר במעילה יח. דמהני גם בעור טמא באחיזה כל שהוא מיירי באופן שיש להעור צורה מיוחדת ומתוקנת הנאותה למלאכתה, ובזה גם בעור כל שהוא טמא דשם כלי עליו והוי כמו עור חמשה על חמשה, אבל אין בו צורה מיוחדת ומתוקנת, אפילו עשאו מתחילה למטרה לאחוז בו יהיה טהור בעור, מיהו בבגד דנתרבה בו דין אריג, יהיה הדין דטמא כיון דעשאו מתחילה לכך, ואפילו אין בו צורה מיוחדת ומתוקנת, וא"ש דזהו מה שנתרבה באריג בבגד, ועי' מש"כ עוד בסימן... [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' חזו"א שהקשה מדוע לא יהיה דומה לקב הקיטע המובאר בשבת דף סו. דאינו נחשב לבית קיבול דאינו מטלטל את מה שבתוכו, אלא הרגל שבתוכה מטלטלת אותו, ותי' החזו"א דהתם מה שנותן רגלו בנעל אינו למטרת לבישה אלא בשביל שלא יזח השוק והקב, משא"כ כאן שהוא למטרת לבישה נמצא דהבגד הוא משמש את האדם ובזה אין חסרון במה שאינו מטלטל אותו. [↑](#footnote-ref-8)
9. והנה יש להעיר לפי החזו"א בבגד שלש על שלש אצבעות שאינו עומד ללבישה, וכי לא יקבל טומאה, אכן י"ל דבבגד זה יהיה הטעם כמו אריג שהוא ראוי לקבל מרגלית בתוכו.

   עוד יש להעיר לפי החזו"א דהוא מקבל האדם מ"מ לכאו' ודאי הוא לא בית קיבול ממש שהרי אינו מקבל אלא מחמם את האדם ומשמש אותו וכי נימא דכל כלי המשמש האדם אפילו אינו מקבל יחשב בית קיבול, ועי' בביאורים מש"כ לבאר בזה בסימן... [↑](#footnote-ref-9)
10. ויש להקשות דהנה תוס' הקשו מעור מדוע צריך בית קיבול והא תיפו"ל דיכול לקפלו, והנה בעור הרי יש דין שיהיה בית קיבול שהרי הוקש לשק וחלוק מבגד, ובע"כ מבואר בתוס' דיכול לקפלו חשיב בית קיבול, וא"כ הדק"ל קושיית היכין מדוע בגד פחות מג' על ג' טהור ועי' מש"נ בזה סימן... [↑](#footnote-ref-10)
11. ואולי החידוש דסד"א דכיון דיש רוב מהבגד דהוא השיעור החמור גם המיעוט של השק הקל יצטרף אליו להשלים שיעורו וקמ"ל דלא מועיל. ועי משנ"א שנסתפק באופן שצירף משק טפח ושליש, על שני הטפחים מבגד דהוא שוה בחשיבותו, וכ' דלא מהני, ויתכן דזה גופא החידוש במתני' דלא מהני צירוף. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובחזו"א סימן ל"ב סק"ד ביאר דברי הר"ש מדוע לענין מדרס אין חסרון בצירוף, דדוקא לענין טומאת מת יש חסרון בצירוף כיון דהתורה אמרה שבעה מיני כלים המקבלים טומאה, וא"א לצרף בין שני מינים דהוי כמו אבן וזכוכית דאין להם קבלת טומאה, וע"כ החידוש של צירוף מיוחד לקבלת טומאה דחשיב מין הראוי לקבלת טומאה משום דשוו בשיעורייהו, אבל למדרס לא נאמר מין מיוחד לקבלת טומאה, אלא כל שהוא ראוי למדרס הרי הוא מקבל טומאה.

    והנה יש לעי' לפי המבואר דכל הנידון הוא לטומאת מת, דלכאו' מה צריך לדין צירוף תיפו"ל מדין כל הראוי למדרס מטמא טומאת מת, אכן יתכן לומר דכל הדין דהראוי למדרס מטמא טומאת מת הוא באופן דמיירי בפשוטי כלי עץ דחסר בתורת כלי ובזה אמרי' דמועיל הצירוף לאשווי כלי ומועיל לטומאת מת, אבל כשהחסרון הוא במין לא יועיל כאן הראוי למדרס מטמא טומאת מת, וא"ש דלולי הטעם דשוו בשיעורייהו לא היה מצטרף לטומאת מת. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועי' שיעורי הגרי"מ כאן דיסוד המחלוקת היא לשיטתייהו אם נאמר במדרס דין מין הראוי לקבלת טומאה, דשיטת הר"ש, והתוס' שבת דף סו. דכל המינים מקבלים טומאת מדרס, וגם שיפה וגמי שאינם מקבלים טומאת מת מדאוריתא, מ"מ מקבלים טומאת מדרס, אבל הרמב"ם למד דרק מינים הראויים לקבל טומאת מת מקבלים טומאת מדרס, דגם במדרס נאמר דין מיני הכלים הראויים לקבלת טומאה, [אלא דס"ל להרמב"ם דגמי הוא מין עץ כיון דכל הגדל בארץ שם מין עץ עליו ולכן מקבל טומאה], ומעתה צריך דין צירוף גם למדרס וא"ש. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועי' מל"מ [פכ"ג מכלים ה"ד] דכ' דהר"ש בא ליישב הקושיא דמאחר וכתב הר"ש דהא דאמר ר' שמעון במעילה דשוו שיערייהו מיירי לענין טמא מת, א"כ בע"כ מתני' איירי גם טומאת מת, ומעתה קשה מדוע בגד שנים ושק אחד לא מצטרף לטומאת מת, ועי' תוס' רא"ש שבת עו. דהקשה כן להדיא [וכהמל"מ הנ"ל], אבל תוס' בשבת לא כתבו זאת ואף דכ' נמי כהר"ש כאן ויש לעי מדוע לא הקשו כן ועי' הערה הבאה מש"כ לבאר בדבריהם. [↑](#footnote-ref-14)
15. ואפשר לבאר בזה דהנה נחלקו הראשונים ריש עוקצין בדין ידות אם הידות מקבלים טומאה בעצם, או דילמא דיד רק מכניס טומאה ומוציא טומאה, אבל אינו טומאה בעצם, [ונפק"מ לענין מכניס טומאה למקדש אם יש איסור להכניס ידות, וכן לענין חציצה בפני הטומאה אם ידות חוצצים ועוד], ושיטת הר"ש שם דהיד לא הוי טומאה בעצם אלא רק מכניס ומוציא טומאה, ומעתה י"ל דמש"כ הר"ש דהשק טהור, כוונתו דהשק טהור מצד עצמו אף שיש עליו דיני יד דמכניס ומוציא טומאה, אמנם אם איכא צירוף ושוו בשיעורייהו, הרי נעשה השק חלק מהחפצא של הבגד ומקבל טומאה בעצם. [מיהו הניחא דמיושב לפי"ז מה טעם נגע בבגד לא נטמא השק אבל עדין קשה מה טעם נגע בשק לא נטמא הבגד, מיהו יש לדקדק בר"ש לפנינו אחר הגהת הכת"י דלא נזכר להדיא דאם נגע בשק הבגד טהור, אלא כתוב גם אם נגע בשק וגם אם נגע בבגד "השק" טהור, ולולי דמסתפינא יתכ דבאמת אם נגע בשק הבגד יהיה טמא מדין יד, אלא דהשק עצמו לעולם נשאר טהור ודוק], ומעתה יתכן דהתוס' בשבת דלא כתבו כן, הוא משום דנחלקו וס"ל כהרמב"ם ריש עוקצין דידות טמאים בעצם ולכן אם הבגד טמא גם השק טמא, [עי' הערה הקודמת]. [↑](#footnote-ref-15)
16. עי' משנ"א שהקשה מפרק כ"ח דמבואר להדיא דאין צירוף ביניהם והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
17. ביאור הדברים דאם החסרון שהם ב' סוגים ובמציאות אין להם חיבור ולכן גם אם חיבר בטלה דעתו אצל כל אדם, ומעתה החסרו הוא גם למדרס, כיון דיש כאן שני מינים שאינם מחוברים זה לזה ואין בכל אחד בפנ"ע שיעור למדרס אינו מקבל טומאת מדרס, אבל אי נימא דיש חיבור ביניהם אלא החסרון דאינם יכולים להצטרף לשיעור הרי במדרס כל המינים ראויים למדרס, ואין חסרון במה שהוא מצרף כאן ב' מינים לשיעור, דהרי אפילו כופת שאור חשיבא מדרס, [ואכתי צ"ע דהרי כל אחד בפנ"ע אין בו שיעור ואיך יהיה מדרס, וכיון דאין כאן צירוף של שיעור מה יהיה טמא מדרס]. [↑](#footnote-ref-17)
18. אכן נראה דאי נימא כמו דמבואר בר"ש וברא"ש דהחסרון הוא בחיבור דבגד ועור הוא משום דבטלה דעתו, והיינו דיש חסרון בעיקר מציאות החיבור ביניהם, א"ש דבזה לא יועיל הסברא דשוו שיעורייהו, ומשום דדברי ר"ש ד'חזי למושב' קאי על חיבור בין בגד לשק דאין חסרון מצד עצם החיבור שבהם, אלא כל החסרון הוא רק משום דלא שוו שיעורייהו, ועל זה אמר ר"ש דמהני מה דשוו שיעורייהו במקום אחר, אבל בבגד ועור דיש חסרון בעיקר החיבור דאינם חיבור זה לזה כאן לא יועיל שוו שיעורייהו משום דחסר במציאות של הצירוף, אבל אי נימא כהתוס' בסוכה דהחסרון הוא בריחוק השיעורים צ"ב מדוע אל יועיל מה דשוו במושב וצ"ע, ולהחזו"א דגם התוס' בסוכה כוונתם כהר"ש א"ש, אבל להמל"מ צ"ב. [↑](#footnote-ref-18)
19. יש לעי' מדוע המל"מ לא מיירי באופן שחיבר בגד לשק ומיירי שיש שיעור בבגד, ויש שיעור בשק, ואם נגע הטמא בבגד, שהוא החמור לא נטמא השק כיון דאינו חיבור להשק, ואף שאם נגע בהשק נטמא הבגד כיון דהבגד הוא חיבור לשק מ"מ אם נגע בבגד לא נטמא השק, [ודמי לגמ' עירובין צב חצר גדולה וחצר קטנה], וצ"ל דכיון דהבגד הוא חיבור לשק הרי הוא נחשב לחפצא אחד בהדי השק ואף אם נגע בבגד נטמא השק. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. והנה לכאו' יש לתלות זה בב' הצדדים מהו החסרון בחיבור בגד ועור, דאי נימא דהחסרון הוא משום דאין חיבור ביניהם א"ש דברי המל"מ דאינם מצטרפין זה לזה, אבל אי נימא כמו שכ' תוס' בסוכה משום דשיעוריהם רחוקים זה מזה א"כ לכאו' בכה"ג שיש בכל אחד שיעור מדוע לא יטמא זה מזה, והרי אין חסרון בצירוף אלא רק בצירוף לשיעור אבל כל שיש בכל אחד בפנ"ע שיעור צריך להיות ששניהם יהיו טמאים, אמנם להחזו"א דגם לתוס' בסוכה החסרון הוא בחיבור לכאו' כאן יהיה הדין דנטמא זה לא נטמא זה גם לתוס' בסוכה, אולם החזו"א ל"ס ז' נקט דהוא מדין מחובר לטמא טמא הכל טמא.. [↑](#footnote-ref-20)
21. ואפשר דכיון דהכא מיירי על בלויי נפה וכברה גרע דכיון דהיה לו קודם יעוד אחד אין הקיצוע בופח על טפח מועיל להפקיעו ולהחשיבו גם בפחות משיעור, אלא צריך את השיעור השלם, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-21)
22. ויתכן עוד לבאר בזה דהנה מצינו ב' מיני מדרסות, האחד כל מהותו רק מדרס, ויש עוד מדרס שעיקרו כלי, אלא שהוא משמש גם למדרס, וכמו תיבה שפתחה מצידה, עי' לעיל פי"ט, וביארו הג"ר ליב מאלין, ומצינו חילוקי דינים ביניהם, וכן לענין שבירה המטהרת דאפילו נשבר הכלי נטהר גם המדרס, ומעתה יתכן לבאר דכיון דמעיקרו היה נפה, ולא נשברה הנפה באופן שנעשה שבירה המטהרת, אלא דהוי בלאי נפה, ולכן התקינה לישיבה, א"כ הוי בגדר כלי המשמש למדרס, ומעתה נראה דס"ל לר"ע דבכה"ג לא נאמרו שיעורים דמתני, ומשום דכל השיעורים דמתני' הם רק למדרס שהוא מצד עצמו, אבל כל שהוא כלי המשמש למדרס שפיר יש לו חשיבות משום התורת כלי שלו, אכן חכמים פליגי בזה. [↑](#footnote-ref-22)
23. **בתוספתא** הובא בר"ש איתא "כופת חלק שאין בו גובה טפח טהור ושיש בו גובה טפח ר"מ ור"ש מטמאים ור' יוסי ור"א בר צדוק מטהרין ע"כ, והנה במתני' פכ"ב מ"ג מבואר בסתמא דבעינן גובה טפח ולא נזכר דפליג ר' יוסי, וצ"ע דבתוספתא נחלקו בזה תנאי.

    וכ' הר"ש לבאר בתרתי, א) דמתני' דתני גובה טפח אתיא כר' מאיר, ב) ועוד תי' "בספסל ואפילו ר' יוסי מודה וטעמא דכופת כחתיכת עץ בעלמא הוא ולא חשיב כלי" עכ"ד, אכן בפירוש הגר"א מבואר פי' אחר כדלהלן.

    **ובפירוש הגר"א לתוספתא** כ' לבאר דכ' וז"ל פי' קאי אמתני' דקתני גבי ספסל דכשנטלו ראשיו ויש בגובהה טפח טמא מפרש הכא דהיינו דוקא ספסל דהיה מתחילה כלי שהוא מיוחד לישיבה אבל אם עשה לכתחילה כופת שהיא גובהה טפח פליגי תנאי עכ"ל.

    מבואר בדברי הגר"א דגבי ספסל דכבר חל עליו שם כלי לא בטל ממנו תורת כלי עד דיפסד פחות מטפח, אבל עשה הכלי לכתחילה לר' יוסי אפילו טפח אינו מקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-23)
24. וצ"ל דהנה הרי בגד שזרקו לאשפה הוא גם בגד מדכתיב והבגד כדכ' תוס' שבת מז. [ד"ה בגדי], אולם כל שאין בו שיעור אם זורקים אותו כבר אינו חשוב דכל התורת בגד הוא משום אחשביה, ואם זורקין אותו כבר בטל ממנו החשיבות, אבל כל שהוא בגד מצד עצמו, לא מועיל מה שהוא זרקו לאשפה להפקיע ממנו שם בגד. [↑](#footnote-ref-24)
25. ותי' המשנ"א דאה"נ אי מיירי באופן שעושה בגד ללבישה באמת לא יהיה טמא עד שיגמור אותו, אלא דכאן מיירי באופן שעושה בדים ומוכר ממנו אמה וחצי אמה ובזה כל קצת יש לו חשיבות בפנ"ע, ועי' לשון הרמב"ם פכ"ב הלכה י"ב דמשמע כן.

    והנה לעיל פרק כ"א מ"א מבואר דהנוגע בנפש המסכת הבגד טמא ואף שהבגד באמצע אריגה ועתיד להשלים הבגד הרי הוא מקב"ט, ובמשנ"ט לעיל הביא החזו"א סי' כ"א סק"ג, ומהמקד"ד נ"ג א' עיי"ש. [↑](#footnote-ref-25)
26. ולא הבנתי דבריו דא"כ מדוע הקשו הר"ש והרא"ש על הסיפא ותי' דאתיא כת"ק דר' יוסי, נימא דהבגד התקפל אפילו בשלשה מצומצמות עי"ש, עוד יש להקשות על דבריו, מדוע לא נימא שבע להו טומאה [ועי' גליון רעק"א משנה ט' דכ' דבכה"ג שבע להו טומאה, אולם אפשר ע"פ תוס' עירובין כד. דחשיב מגע בעצמו, ואין כאן שבע להו טומאה, עוד יש לעי' דלכאו' אפשר לתרץ שדרס עליו הזב יחף ונמצא מדרס ומגע בזב בב"א, אכן י"ל דאי"ז שייך להלן משנה ח' דהתם הוא אותו דין של המשנה כאן אלא דמיירי שם בטומאת מת, ולא במדרס. [↑](#footnote-ref-26)
27. והביא ראיה לזה מהא דמבואר דאוכל כזית תרומה טמאה חייב מיתה, ואי נימא דאין בו טומאה הרי כיון דאכל כזית בטל טומאתו עיי"ש, [ועי' משנ"א שהעיר דרק עובר בעשה ולא במיתה]. והקשה במשנ"א מדוע המשל"מ לא הביא ראיה מהתו"כ שהביאו תוס' בפסחים דף לג. דאיתא שם "אותו תשבורו" אותו אתה שובר ואי אתה שובר אוכלים עיי"ש, מבואר דאוכל שנשבר לפחות מכביצה לא בטל טומאתו, וכן הקשה ברעק"א בגליון על הרמב"ם, ועי' משנת ר' אהרן סי' ל' דאפשר דמיירי דאחרי השבירה נשאר באוכל שיעור כביצה, ודכוותיה גבי כלים אפילו נשאר שיעור יהיה טהור מצד מעשה שבירה, ובאוכל אין מעשה שבירה ולכן טמא, אולם תוס' לשיטתייהו דנחלקו על רש"י ס"ל דמיירי שנשאר פחות משיעור באוכלים. ועי' מקד"ד נ"ג א' מש"כ בזה, ועי' משנ"ט.

    עוד הקשה במשנ"א על המל"מ מהא דתנן בטהרות פ"ג מ"ה כביצה אוכלים שנתמעטו בחמה טהורים, הרי דאם נפחת פחות מכביצה טמא, והביא דהמל"מ עצמו הקשה מתוספתא של נצטמקו, ובמשנ"א כ' לחלק בין נתמעט מעצמו דבטל שיעורו לבין נתמעט במעשה אכילה דלא בטל. [↑](#footnote-ref-27)
28. והנה במתני' שם לעיל מבואר דצריך שינוי מעשה, ונחלקו תנאי שם איזה שינוי מעשה צריך, והטעם דצריך שינוי מעשה עי' בר"ש וברא"ש משום שאין כלים עולים מידי טומאה אלא בשינוי מעשה, ועי' מל"מ פכ"ג מכלים ה"י ציין על הרמב"ם לדברי הרדב"ז דמאי שנא מטבעת אדם ששינה לטבעת בהמה דלא מהני יחוד אלא צריך שינוי מעשה, ובמל"מ הקשה דהרי הכא נמי מבואר דבעינן מעשה, ועי' שפ"א שבת נח. שכ' דהא דצריך מעשה בוילון אינו לטהרו אלא הוא טהור מדין עמוד ונעשה מלאכתנו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-28)
29. ויש לעי' לדעת ת"ק מדוע לא יהיה שבע להו טומאה, והרי קודם חל מדרס ואח"כ נוגע כל נימא בחברתה, ולכאו' מוכח מכאן דגם קדימה שכלית חשיב בב"א, ועי' מהרש"א ומהרש"ל שבת קיב: שנחלקו בזה וצ"ע מכאן, אמנם בספר שיעורי רבי דוד פוברסקי זצ"ל פסחים יח. ביאר דיש כאן מגע בזמנים, והיינו דבזמן שפרח הטומאת מדרס אז נטמא במגע מדרס, וכן ביאר בגמ' שם לגבי פרה ששתתה מי חטאת דמי חטאת בטלו במעיה, ומ"מ המים טמאים ראשון, ופרש"י שם דהמים נגעו בעצמם, וקשה הרי שבע להו טומאה, וביאר בזה משום דבזמן שפרחה טומאת מי חטאת חל טומאת מגע. [↑](#footnote-ref-29)
30. ולהלן מי"ב איתא שלשה על שלשה שנקרע אם נתנו על הכסא, ובשרו נוגע בכסא טהור, ואם לאו טמא, וקשה דמבואר דאם נקרע ובשרו נוגע בכסא טמא, ואילו הכא מבואר דצריך שיהיה בריא ושלם, מיהו ראיתי במשנ"א שביאר דהמשנה להלן י"ב מפרש איזהו קרע המבטלו משם בגד בריא. ולפי"ז יוצא חידוש דמתני' להלן מיירי בבגד שנמצא באשפה שהרי בגד שבבית סגי בצורר מלח אף אינו בריא, ואף נקרע כשר, [אולם יש לעי' דאם יש בו קרע איך יצרור מלח, והרי המלח יפול דרך הקרע, אכן צ"ל דצורר מלח הכוונה היא מצד החוזק של הבגד, ואם יפול מן הקרע אינו חסרון כל שיש בבגד חוזק להחזיק מלח]. [↑](#footnote-ref-30)
31. דמחד גיסא משמע כאן דצריך שיהיה שלשה על שלשה טפחים ופחות מזה טהור, ומאידך יקשה מסיפא דתני שלש על שלש טהור ומשמע דיותר טמא דאל"כ ומדוע לא תני פחות משלשה על שלשה שבאשפה טהור [וכבר מצינו לשון זו להלן פכ"ח מ"ב עיי"ש], וצ"ע

    ושמעתי לדחות דלעולם יותר משלש על שלש כבר טמא, אלא דמה דתני הכא שלשה על שלשה בריא וצורר מלח טמא ומשמע דפחות מזה טהור י"ל דתני שלשה על שלשה משום דרצו לומר אפשרות שטמא במדרס [מהרב חיים יוסף כהן].

    ועוד יש שאמרו לאידך גיסא דבפשוטו שלש על שלש הכוונה בזה עד שלשה על שלשה, ומה דלא תני פחות משלשה על שלשה לאו דוקא, ועי' משנ"א להלן מכ"ח מ"ב שעמד בזה מדוע תני התם פות משלשה על שלשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
32. . מיהו יש להעיר לפי מה דכ' במשנ"א לבאר המשנה להלן י"ב דצריך שלא יהיה קרוע ובשרו נוגע בכסא, וביאר המשנ"א שהמשנה באה לפרש מהו בריא, ועי' בתוספתא המובא בר"ש להלן מי"ב דגם שק ועור שנקרע בכה"ג שבשרו נוגע טהורים, הרי מבואר דנאמר דין בריא וצורר מלח גם בהם. [↑](#footnote-ref-32)
33. מיהו בכלי עץ וחרס לכאו' לא משכח"ל היכ"ת דממ"נ אם הוא כלי שלם הרי מבואר בגמ' שבת קכד. אלא מעתה זרק גלימא לאשפה הכא נמי שבטל וע"כ דלא מועיל זריקה לאשפה, ואם מיירי בשברי כלים בלא"ה בטל, אלא דאפשר דנפק"מ בכלי חרס שניקב בזיתים ויחדו לרמונים, שטהור, ואם מוטל באשפה אפשר שיהיה טמא, וכן בשברי כלים העושים מעין מלאכתם שמקבלים טומאה אם זרקם לכאו' בטל אותם. [↑](#footnote-ref-33)
34. ונפק"מ בזה לשיטת רש"י קידושין נט. דבכדי להפקיע טומאה דלא מהני לבטל תורת כלי אלא צריך מעשה שבירה, אלא שיש לעי' אם יהיה גרע מפיל שבלע כפיפה מצרית דמבואר דהוי עיכול ולא מהני לטהר את הטמא לרש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
35. אך יש להעיר דזה נכנס בהדי דיני אשפה וכן ברמב"ם פכ"ב הכ"ג כ' זאת בהדי הדין של מושלך באשפה, ואולי נימא דבבית מיירי על מושלך בבית דומיא דאשפה, מיהו לא מסתבר דמושלך בבית יהיה לו דין אחר, שהרי מושלך בבית הוא חשוב וצ"ע, ובר"ש הביא תוספתא שלש על שלש שמצאה בבית, וקצת משמע דהוא דין נוסף על "בית" המבואר במתני' כאן. [↑](#footnote-ref-35)
36. ולכאו' צ"ב שהרי לעיל פכ"ו מ"ב לגבי צרור המרגלית מבואר דטמא, ואולי התם הוא עומד לזה, ואילו התוספתא מיירי שהיה צרור בה אבל אין הבגד עומד לזה, או דנימא דיש חילוק בין עור לבגד וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
37. ויש לעי' מה דעת ת"ק לענין טומאת מת האם ס"ל דצריך שיהיה גם בריא וגם צורר מלח, או דמודה בזה לר"ש, ובדברי המשנ"א שם מבואר דנקט ת"ק ודאי ס"ל דבעינן גם בריא וגם צורר מלח דכ' דהמפרשים שלא פירשו כן לא רצו לאפושי פלוגתא עיי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
38. וביאר משום דלעיל מי"א מבואר דשלשה על שלשה צריך שיהיה "בריא" וצורר מלח, ובריא היינו שלם כדכ' הרמב"ם לעיל, וא"ש דכאן מפרש מה נחשב קרע המבטל ממנה שם בריא, אבל בשלש על שלש לא נזכר שיהיה בריא וצורר מלח, עכ"ד, [ועי' שיעורי הגרי"מ דתמה עליו והרי אדרבה שלש על שלש צריך להיות טפי חזק]. [↑](#footnote-ref-38)
39. עי' משנ"א שהעיר מדוע לעיל לא תני לדין זה לגבי שלשה על שלשה שנמהה ממנו חוט אחד, ונפק"מ לטומאת מדרס, וביאר דהחידוש הוא דמה דנתבאר קודם דנקרע הבגד, אינו חסרון בשלש על שלש, אלא רק בטומאת מדרס, ולכן רק כאן שנמהה ממנה שנחסר מן השיעור זהו חסרון בטומאת בגדים. [↑](#footnote-ref-39)
40. וצ"ב דהרי כל הכלים אינם יוצאים מידי טומאה אלא ע"י מעשה, והובא לעיל החזו"א שכ' דזרקו לאשפה חשיב כמו נשבר. [↑](#footnote-ref-40)
41. והנה שיטת רש"י חולין נה. דנאמר שיעור לכלי חרס, וברמב"ן שם הקשה עליו, ור"ש וברא"ש ריש פרק ב' משמע כשיטת רש"י, דנאמר דין שיעור של סיכת קטן בכלי קטן, ומאידך עי' ברמב"ם דמשמע בדבריו דלא נאמר דין סיכת קטן בכלי חרס אלא אפילו משהו, ונראה דהרמב"ם הוא לשיטתו דס"ל דגם בכלי חרס נאמר דין בית קיבול, מיהו גם להרמב"ם יתכן דנאמר יותר מזה, והיינו גם בית קיבול, אבל גם חומרא של תוך. [↑](#footnote-ref-41)
42. אי נימא דקאי על שאר מינים דהיינו משי, אכתי יקשה להרמב"ם דס"ל דדין שלש על שלש הוא רק בצמר ופשתים, והרי בשאר מינים להרמב"ם הוא מקור בפנ"ע והם טמאים בשלשה על שלשה, הרי מבואר דעיקר דין בגדים הוא צמר ופשתים ויש גם ריבוי לשאר מינים, ועכ"פ יקשה מדוע בעינן קרא לעיקר דין בגדים בצמר ופשתים, תיפו"ל מדין כלי עץ או עצם. [↑](#footnote-ref-42)
43. והנה מצינו שנחלקו האחרונים לענין דין טומאת נגעים האם גם אריג יקבל טומאה נגעים במשהו, או דילמא דלענין טומאת נגעים צריך שיהיה בגד של ג' על ג' לקבל טומאת נגעים, דבמל"מ טומאת צרעת פי"ב ה"י כ' דלענין טומאת נגעים בעינן דוקא ג' על ג', והלימוד כאן באריג הוא רק לענין טומאת שרצים ולא לענין טומאת נגעים, והביא שם מהקרבן אהרן דלפי גירסתו יוצא דאף בנגעים יש דין אריג כל שהוא.

    ולכאו' נראה דיסוד הנידון הוא תלוי בהנ"ל דאם נתחדש דאריג הוא גם בגד א"כ אפשר להבין שיהיה בזה דין טומאת נגעי בגדים, אבל אם אינו מדין בגד אלא הוא דין חדש של אריג מהיכא תיתי שיהיה בזה טומאת בגדים, לכאו' לא מצינו שנאמר בו דין נגעי בגדים.

    עוד יש לדון לענין דין יתור בגדים בבגדי כהונה, דמבואר בגמ' זבחים דף י"ט דאם הוסיף אריג שלא במקום בגדים האם עובר עליו משום דין יתור בגדים, דמבואר בגמ' דבעינן שיהיה ג' על ג' דאל"ה לאו שם בגד עליו. ומעתה יש לדון באופן שהוסיף אריג כל שהוא אם יעבור עליו משום יתור בגדים דאם נתחדש דגם אריג שם בגד עליו א"כ יעבור עליו ביתור בגדים אבל אי נימא דהוא דין שם חדש בפנ"ע לקבלת טומאה אבל לא מדין בגדים, באמת אינו עובר עליו משום יתור בגדים.

    **ביסוד נידון זה אם אריג הוא דין בגד או דין חדש, ואפשר שתלוי בפלוגתת הראשונים**

    והנה מצינו לפלוגתת הרמב"ם והראב"ד בענין יחוד לבגד פחות מג' על ג' אם חל עליו שם בגד לקבלת טומאה או לאו, ועי' שנחלקו בזה בעלי תוס' עי' תוס' נדה דף ס. ד"ה במטלניות מבואר דמועיל יחוד לקבלת טומאה, ובתוס' סוכה דף טז. [ד"ה דלא] כ' דבטלה דעתו, ולא מהני יחוד.

    והנה הגר"ח ביאר שיטת הרמב"ם דפחות מג' אצבעות אינו רק חסרון חשיבות, אלא הוא חסרון בעיקר החפצא של הבגד דפחות מג' על ג' הלכה למשה מסיני דאינו מבגד, ואולי הראב"ד למד דהוא רק חסרון חשיבות ולכן מהני יחוד אבל להרמב"ם לא מהני יחוד כיון דאינו בגד כלל, והשתא נראה דאף כאן יסוד הנידון אפשר דתלוי בזה דהקה"י למד דאריג הוא דין בפנ"ע ואינו מתורת בגד והוא משום שהלכה למשה מסיני דאינו בגד וא"כ אף אריג אינו בגד, וע"כ הוא דין חדש, ואמנם הראב"ד למד דהוא רק חסרון חשיבות א"כ מסתבר דאריג הוא גם חשיבות וממילא הוי בגד. [↑](#footnote-ref-43)
44. ועיי"ש בחזו"א שם שהקשה מאי שנא מקב הקיטע, ותי' דהתם הוא בכדי לחבר את השוק לנעל, אבל אינו צריך את התוך של הקב משא"כ כאן ניחא ליה במה שהבגדים מקבלים אותו. [↑](#footnote-ref-44)
45. והנה בעיקר דברי החזו"א יש לעי' דלכאו' אין כאן בית קיבול שהרי אין להבגד שוליים, ובמה חשיב בית קיבול, וכי כל שהוא מגן חשיב מטלטל מלא וריקם, ועי' להלן שנתבארו הדברים בס"ד. [↑](#footnote-ref-45)
46. העירו דיתכן נפק"מ לדינא במטלית לנקות המשקפים, דלהחזו"א יהיה טהור כיון דהוא מיועד למטרה מסויימת ולא מועיל מה שיכול לקפלו וכאן אינו עומד ללבישה של אדם, [ועי' מה שכ' בענין קלקלי וחבק ואפשר שהוא דומה לעשויין לכל צרכן וא"כ יהי טמא], ואילו להקה"י והמקד"ד יהיה טמא, להקה"י כי לא צריך בכלל מטלטל מלא וריקם, וכן להמקד"ד הרי ראוי לקפלו לעטוף בו מרגלית. [↑](#footnote-ref-46)
47. מבואר בדבריו דנקט דדין אריג בבגד ושק הוא אותו דין ואין כאן ב' דינים ואף שילפי' ליה מקרא דאו בגד מ"מ נאמר כאן דכל שהוא אריג עשוי באופן של אריגה מקבל טומאה בכל שהוא וכיון דאריג הוא גם בשק בהכרח דין זה נאמר גם על שק ומעתה כמו דבשק צריך מטלטל מלא וריקם אף כאן ויש לעי' בזה דהרי לכאו' שם בגד לחוד ושם שק לחוד ומשמע כאן דהדין אריג בבגד ושק הוא דין אחד וצ"ע, ועי' רמב"ם כאן בפיהמ"ש שכ' נמי דדין אריג בבגד נלמד משק ויש לעי' בביאור כוונתו, דהרי ילפי' ליה מקרא ד"או בגד", ומאידך יעוי' ברמב"ם ביד החזקה דלא נזכר דין שק לענין אריג כל שהוא, [אמנם מבואר דין גדיל שנתחדש בשק שזה לא מצינו בבגדים וכמו שכ' החזו"א], ועי' עוד ברמב"ן פד: שכ' דדין אריג יש מקור בפנ"ע לשק מבואר דהוא דין בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
48. ועיי"ש עוד שכ' בהמשך דבריו להוכיח זאת דהנה מבואר בגמ' דף כט. דמבואר שם משנה בכלים פכ"ח מ"ב שלש על שלש שהתקינו לפקק בו המרחץ שטהור, [עיי"ש כל הסוגיא], ולכאו' מדוע לא יהיה טמא מדין שיש בו שימוש של לפקק, וע"כ דפחות משלש על שלש לא שם בגד עליו אלא הוא דין כלי ובכלי צריך שיהיה מטלטל מלא וריקם, והביא מהחזו"א שכ' דצריך שיהיה מטלטל מלא וריקם, ושוב הביא בזה דברי הרי"ף שם דהוא מעשה מוך בעלמא ואי"ז מעשה אריג עיי"ש. [↑](#footnote-ref-48)
49. כן פירשו הרע"ב והר"ש בכת"י לעיל פי"ז העושה בית קיבול מ"מ טמא, וברמב"ם כ' פ"ב ה"א דהעושה בית קיבול מ"מ טמא בכל שהוא וכ' הכ"מ דהמקור הוא ממשנה זו, וכ"כ שם הר"ש בכת"י והרע"ב, אבל הרמב"ם פיהמ"ש פי"ז פי' באופ"א, ובמל"מ כ' שמקור דברי הרמב"ם לבית קיבול כל שהוא הוא ממשחזת שיש בה בית קיבול שמן טמא ובית קיבול שמן הוא כל שהוא, ובאמת כן מפורש ברמב"ם פיהמ"ש במתני' כאן דכ' דהמקור לבית קיבול משהו הוא ממקבל שמן, ועי' עוד מש"כ בזה לעיל פרק י"ז משנה ט"ו בכל זה. [↑](#footnote-ref-49)
50. תוספות יום טוב מסכת כלים פרק טז משנה ו

    וז"ל ושוב מצאתי להראב"ד בפי"ג מהל' טומאת אוכלים [הלכה יא] שמפרש קסייה. שהוא עור שהזורה הגורן חוגר על כל בגדיו שלא יתחברו בהם הקיסים והקסמין והמוץ שבגורן והולכי דרכים מפני האבק. ועושי פשתן בשביל הקסמים והרקתא [מה שמנערים מן הפשתן. כך פירש"י בפ' לא יחפור דף כ"ו] וכל אלו עושין לקבלה שהם מקבלים הפסולת עכ"ל. [↑](#footnote-ref-50)
51. ובמעשה רוקח טו"צ שם, כ' דאף לענין טומאת נגעים מטמא בכל שהוא, והביא המשנה בנגעים פי"א מי"א שכל הראוי ליטמא בטומאת מת נטמא בנגעים, והנה מה דמבואר במתני' שם דכל שיש טומאת מת יש טומאת נגעים, הוא ודאי רק עד כמה שהוא בגד, אבל אם אינו בגד לא יועיל וא"כ מוכח כהנ"ל דהוא בגד. [↑](#footnote-ref-51)
52. וי"ל דבזה נמי נחלקו בעלי התוס', דהתוס' בנדה נקטו דהדין ג' על ג' הוא דין חשיבות ולכן מועיל יחוד האדם על פחות מג' על ג', אבל לשיטת התוס' בסוכה באמת הוא דין הלכה למשה מסיני, דפחות מג' על ג' לאו שם בגד עליו ולכן לא יועיל יחוד. [והנה בתוס' בסוכה יש לדון כהנ"ל]. [↑](#footnote-ref-52)
53. וז"ל שאם יחדו למלאכה חשובה ויש לו לעור צורה מתוקנת הנאותה למלאכתה ודרך בני אדם לשמרן למלאכתן כדרך שמירת הכלים הרי הן מטמאין בכ״ש כדרך כלי קיבול וכו' עכ"ל. [↑](#footnote-ref-53)
54. וראיה לזה מעצם הדין שבגדים מקבלים טומאה והרי אין בהם שימוש של קבלה, ואף דכ' תוס' שעשוי לקבלה חשיב מקבל אבל בגד הרי אינו עשוי לזה, הרי מבואר דאין לו שם מקבל. [↑](#footnote-ref-54)
55. עי' משנ"א שהקשה מפרק כ"ח דמבואר להדיא דאין צירוף ביניהם והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-55)