מ_מ שלשה שאכלו
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## פתיחה לדיני זימון

## מצות זימון

**בפירש"י בריש פירקין כתב דזימון היינו להצטרף יחד לצירוף ברכה בלשון רבים כגון נברך, ובס' המאורות שם כתב בשם הראב"ד דחובת הזימון הוא מפני כבוד הבורא כשהם מתחברים ומתרים זא"ז לברכו, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א שם, ועד"ז כתב המאירי שם דהוא דרך אזהרה והתראה להתעורר לברכה מתוך כונה, ועד"ז כתב בס' הנר שם בשם רס"ג, וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק שענין הזימון הוא הכנת השומעים וזימונם לקיום כוונת לבם לברכה, וכתב דהא דנקראת ברכה אע"פ שאין בה שם ומלכות הוא משום דהיא גידול שמו ית', ועד"ז כתבו הארחות חיים בהל' ברהמ"ז סל"ח והכל בו סימן כ"ה דענין הזימון הוא רבוי שבח וגדולה לד' יתברך דמזמנין ומתרין זא"ז ומתועדין זא"ז יחד להודות לו ולשבחו על שבח טובתו כדכתיב ונרוממה שמו יחדיו.**

## אם זימון דאורייתא או דרבנן

**בגמ' ילפינן לדין זימון מקרא, והרא"ה שם כתב דודאי דזימון מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא הוא, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א שם, וכ"כ המאירי בריש פירקין והפסקי רי"ד לקמן מ"ח א' והר"א בן הרמב"ם בס' המספיק והריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"י והי"ט, וכ"ה מבו' בד' התוס' רי"ח לקמן נ' א' בשם ה"ר יוסף, וכ"ה מבו' בתשו' רב נטרונאי גאון או"ח סימן ט"ז, והובאה בסדר ר"ע גאון ובסידור רש"י סימן נ"ד ובשבה"ל סימן ט', וכ"נ בל' הר"ן במגילה כ"ג ב', וכ"כ העו"ת בסימן קצ"ט סק"ה והמו"ק בסו"ס קצ"ב והשאג"א בסימן כ"ד והגר"ז בסימן קצ"ט ס"ט והמנחת ברוך בסימן ז' והמ"ב בסימן קצ"ב סק"א, וכ"כ השעה"צ בסימן קצ"ז סקט"ז ובסימן קצ"ט סקי"ט דדעת רוב הפוסקים דזימון דרבנן.**

**אך הראב"ד בכתוב שם לקמן ס' א' כתב דברכת הזימון היא מה"ת, והביאו הטור בסימן קפ"ח, וכ"נ בד' היראים בר"ס רנ"ג, וכ"כ הלבוש בסימן קצ"ט ס"ח, וכן הכריע החזו"א בסימן ל"א סק"א.**

**והקרית ספר בפ"ה מברכות כתב דזימון בעשרה שיש בו הזכרת השם הוי מדאורייתא וזימון בג' הוי מדרבנן, וזה לפ"מ דילפינן לקמן מ"ח ב' לברכת הזימון מדכתיב את ד' אלקיך והיינו בזימון בעשרה שיש בו הזכרת השם.**

## טעם הא דליכא שם ומלכות בברכת הזימון

**המאירי בריש פירקין כתב דכיון דענין הזימון הוא דרך אזהרה וכו' ע"כ לי"ב שם ומלכות הואיל ולא הותקנה אלא לאזהרה, - אך הראב"ד בכתוב שם לקמן ס' א' כתב דהא דלי"ב שם ומלכות הוא משום דנעקרת מן הברכה לפרקים והיא כברכת הרשות מפני שהרשות ביד הג' לאכול כל אחד ואחד לעצמו,[[1]](#footnote-2) וכל ברכה שאינה קבועה ונעקרת לפרקים אינה טעונה שם ומלכות, והביאו הטור בסימן קפ"ח, - ועמש"כ בזה הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הרפואה.**

## טעם הא דאין זימון לפירות

**בחולין ק"ו א' אמרו דאין מזמנין על הפירות, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים,** א **השאילתות בסימן נ"א כתב דהוא משום דקביעותא דפירות לאו קביעותא הוא, ומשמע דהוא משום דעיקר הקביעות לאכילת פירות אי"ז קביעות גמורה,[[2]](#footnote-3) וכ"כ הראב"ד בפ"א מברכות הי"ט דהוא משום דאכילת פירות אינה קבע לזימון. -** ב **הרא"ה לעיל מ"ב א' כתב דהוא משום דכל דברים חוץ מן הפת אין טעונין ברכה לאחריהן במקומן וכל אחד ואחד לאלתר שאכל יכול לילך למקום שירצה ולברך, וע"כ ל"ה קביעותן קביעות לענין ברכה לאחריו, וכ"כ הריטב"א בר"ה כ"ט א' ובהל' ברכות פ"ה ה"ז. -** ג **התוס' לעיל ל"ז א' ד"ה נתן ר"ג כתבו דלמ"ד דמברכין על ז' המינים ג' ברכות אף מזמנין עליהן, וכ"כ הרשב"א שם והתר"י לעיל מ"ג א', ומבו' דהא דאין זימון לפירות הוא משום דלא תיקנו זימון אלא בברהמ"ז,[[3]](#footnote-4) ועד"ז כתב הדרישה בסימן קצ"ב סק"א דהוא משום דילפינן לקמן מ"ח ב' למצות זימון מדכתיב ואכלת ושבעת וברכת, והך קרא קאי על ברהמ"ז, וכ"כ הפר"ח שם ס"א.**

## אם יש זימון לז' המינים

**התוס' לעיל ל"ז א' ד"ה נתן ר"ג נקטו דהא דאין זימון לפירות הוא אף בז' המינים, וכ"כ הרשב"א והמאירי שם והפסקי רי"ד לקמן בע"ב ותר"י לעיל מ"ג א' והרא"ה לעיל מ"ב א', וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"ח והשבה"ל בסו"ס קס"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ו וה"ז, - אך הראבי"ה בסימן קכ"ד כתב בשם ר"ה גאון דג' שאכלו אחד משבעת המינים חייבים לזמן, ורק בשאר פירות ליכא זימון, והביאו המרדכי בסימן קנ"ה.**

**הדרישה בסימן קצ"ב סק"א כתב דטעמא דר"ה גאון דבז' המינים חייבין לזמן הוא משום דס"ל דברכת מעין ג' דאורייתא, וקרא דואכלת ושבעת וברכת דילפינן מיני' לקמן מ"ח ב' למצות זימון קאי גם על ברכת ז' המינים,[[4]](#footnote-5) ועמש"כ בזה הפר"ח שם והברכ"י בשיורי ברכה שם סק"ג.**

**הב"ח בסימן קצ"ב ס"א כתב דצריך ליזהר שלא יעשו ג' קביעות על אחד מז' המינים לאפוקי נפשייהו מפלוגתא דרבוותא, וכ"כ המג"א בסימן קצ"ג סוסק"ב דטוב שלא יקבעו על ז' מינים, - אך הברכ"י בסימן קצ"ב סק"א ובשיורי ברכה שם סק"ג כתב דהמנהג לקבוע על פירות ועל פהב"כ ואין חוששין לדעת הסוברים דמזמנין עליהן, וכ"כ המ"ב בסימן קצ"ג סק"ו.**

## אם מדין זימון בעינן שיברך אחד ברהמ"ז לכולם

המאירי לקמן נ' א' כתב דאם רצו לברך כל אחד לעצמו אחר הזמון רשאין, ומה שאמרו דג' שאכלו כאחד אין רשאין ליחלק היינו דאין רשאין להפקיע זימון מעליהם, אבל אחר הזימון רשאין אלא שאין צריכין, ומבו' מדבריו דאין מכלל דין הזימון שיברך אחד ברהמ"ז ויוציא את כולם, וכ"כ הב"י בסימן קצ"ג ס"א דאין סברא לומר שצריכין לשמוע כל הברכה מפי המברך ואינם רשאים לברך כל אחד ברהמ"ז לעצמו, ואדרבה טוב שיברך ברהמ"ז כל אחד לעצמו בלחש.

אך הרמ"א בדרכ"מ שם סק"ג כתב דלכתחילה צריך לשמוע ג"כ מהמברך ולענות אחריו אמן על כל ברכה וברכה, ונתבאר בדף מס' 19, - והב"ח שם ס"ה האריך דדעת התוס' והרא"ש והטור דבג' צריך שיצטרפו ביחד לכתחילה בכל הברכות, וע"כ חייב לשמוע כל הברכות דברהמ"ז מן המברך ולענות אמן כדמשמע מילפותא דקרא כי שם ד' אקרא הבו גדל לאלקינו,[[5]](#footnote-6) ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לעיל מ"ה ב' בההיא דיהודה בר מרימר דכיון שלא הי' בהן אחד גדול הוה ס"ל דחילוק ברכות עדיף ובירך כל אחד לעצמו, והרי דכשמזמנין ביחד ליכא חילוק ברכות אלא האחד מברך והשנים שומעין הברכות מפי המברך ועונין אמן, וכ"כ הגר"א בסימן קצ"ה ס"ג דעיקר ברכת זימון שיהא כולם שומעין כל ברהמ"ז כמ"ש בכמה מקומות, וכן האריך בתשו' פנים מאירות ח"א סימן נ"ז והוכיח כן מכ"ד, עיי"ש.

הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק כתב דברכת הזימון היינו שיאמר אחד מהן מי שיוציא אותם יד"ח כפי שמוציא ש"צ את הרבים יד"ח תפילה נברך שאכלנו משלו וכו', וכתב דברהמ"ז היא מעין התפילה דאם אוכל ביחידות מברך יחיד כמו שמתפלל יחיד לעצמו, ואם אוכלת קבוצה מברך אחד ממנה בקול והשאר שומעים כמו שש"צ אומר בקול בתפילת ציבור והזימון מעין הקדיש, - ומבו' להדיא דמעיקר דין הזימון הוא שיברך אחד ויוציא את כולם, ואותו שמוציא אותם יד"ח הוא אומר את ברכת הזימון,[[6]](#footnote-7) - וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"ג, וכ"נ בדבריו שם סוף הי"ב, אך הכס"מ שם כתב לדחוק בדבריו.

התשב"ץ קטן בסימן ש"ו כתב דכשהי' אדם אחר מברך ברהמ"ז לא הי' המהר"ם מר"ב מברך בלחש, - אך בהגה' שם כתב דהר"פ הי' מברך בלחש לפי שאין אדם יכול לכוין כל תיבה ותיבה מפי המברך, וכ"כ השבה"ל בסו"ס קנ"ו בשם ה"ר אביגדור דכל אחד מן המסובין חייבין לומר בלחש עם המברך כל ברכה וברכה ואפי' החתימות, וכ"כ השו"ע בסימן קפ"ג ס"ז, - והב"ח בסימן קצ"ג ס"ה כתב לפי דבריו דהעיקר לדינא הוא כדעת המהר"ם דצריך שישמעו כולם מפי המברך ויענו אמן, - והמ"ב בסימן קפ"ג סקכ"ז כתב דאף דמדינא הי' יותר נכון שישמעו המסובין כל ברהמ"ז מפי המזמן והוא יוציאם בברכתו ולא יברכו בעצמן כלל, מ"מ כיון שמצוי הדבר שהמסובין מסיחין דעתן ואין מכונין לדברי המברך כלל ואין יוצאין כלל יד"ח ברהמ"ז ומבטלין עשה דאורייתא בידים ע"כ נכון יותר שיאמרו בעצמן בלחש עם המברך.

הגר"ז בסימן קפ"ג ס"י כתב במש"כ השו"ע שם דנכון הדבר שכל אחד מהמסובין יאמר בלחש עם המברך כל ברכה וברכה, דלעולם אין מזמנין אלא כשמצטרפין לברך כולם ברהמ"ז בב"א דהיינו שאחד מברך לכולם ולא כשכל אחד מברך לעצמו שאין כאן זימון כלל, ומ"מ כיון שכל ברהמ"ז עד החתימה אומרים כולם יחד מלה במלה עם המברך ברהמ"ז ה"ז כאמירה אחת, וגם החתימות הם חוזרים ושומעים מפי המברך ועונים אמן אחריו כמו כשאחד מברך לכולם ממש, ועיי"ש שכתב דאע"פ שבברכת הזימון צריכים לשמוע מפי המברך דוקא, מ"מ בברהמ"ז מחמת חיסרון כונה יש לנהוג כן, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סקי"ב דצריכין לומר יחד עם המברך ולא יאמר כל אחד בפנ"ע משום דבעינן שיברכו יחד, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ז דע"י שאומרים בלחש כל מלה ומלה עם המברך ומברכין יחדיו נקרא עי"ז ברכת זימון ומתקיים מה שאמר הכתוב גדלו לד' אתי ונרוממה שמו יחדיו.[[7]](#footnote-8)

## אם בעינן לעיכובא שישמעו המסובין את ברכת הזימון

בסוגיית הגמ' לקמן נ' א' מבו' דכל שאין ביד המסובים לשמוע את ברכת הזימון רשאין ליחלק ולזמן בג', ונתבאר בדף מס' 19, ובד' השו"ע בסימן קצ"ג ס"א מבו' דהיינו משום דכל שלא שמעו את ברכת הזימון לא יצאו יד"ח ברכת זימון, ומבו' דה"ז לעיכובא שישמעו המסובין את ברכת הזימון, וכל שלא שמעו לא יצאו יד"ח,[[8]](#footnote-9) ובד' המ"ב שם סקי"ז מבו' דה"נ הוא במי שלא שמע את ברכת הזן דלא יצא יד"ח זימון, וזה לפ"מ שנקט דקי"ל דצריך לשמוע גם את ברכת הזן, ועמש"נ בזה בדף מס' 17 ומס' 19.

## אם צריך שיצאו כל המסובין בברכת הזימון מדין שומע כעונה

בעיקר דין ברכת הזימון שמברך אחד וכולם שומעין יש להסתפק אם היינו דכולן חייבין בברכת הזימון והם יוצאין בברכת הזימון דאחד מדין שומע כעונה, או דא"צ בזה לדין שומע כעונה, אלא דזהו עיקר דין ברכת הזימון שיהא אחד מברך וכולם שומעין, ויענו ברוך שאכלנו וכו', ובזה מתקיים דין ברכת הזימון,[[9]](#footnote-10) והא דבעינן לעיכובא שישמעו המסובין את ברכת הזימון, היינו משום דקיום דינא דברכת הזימון הוא במה שהמזמן מברך וכל המסובין שומעין, וכל שלא שמעו לא נתקיים דין הזימון.[[10]](#footnote-11)

ולמש"כ הר"א בן הרמב"ם דהזימון הוא מעין הקדיש, לכאו' הדין נותן דכ"ה דבקדיש א"צ כל הציבור לומר בעצמן את הקדיש, דנימא דכשאומר אחד מהן קדיש יוצאין בזה כולן יד"ח מדינא דשומע כעונה, אלא עיקר דינו הוא שיאמר אחד קדיש וישמעו כולן, ה"נ בזימון א"צ כל המסובין לומר בעצמן את ברכת הזימון, דנימא דכשאומר אחד מהן את ברכת הזימון יוצאין בזה כולן יד"ח מדינא דשומע כעונה, אלא עיקר דין זימון הוא שיהא אחד מברך והכל שומעין, - וכ"נ גם למש"כ הראשונים דעיקר דין ברכת הזימון הוא להכין ולהתרות את השומעין לברכה, ולפ"ז הרי דעיקר דין ברכה זו הוא שיהא אחד מברך ומזמן את האחרים לברכה, ואין מוטל כלל על כולם לומר ברכה זו, - וכ"נ בד' הביאוה"ל בסו"ס קצ"ט דפשיט"ל דאין המברך מוציא את המסובין בברכת הזימון מדין שומע כעונה, וזהו שצידד דבזה"ז דאין מוציא המברך את המסובין בברהמ"ז לא איכפת לן דאין המזמן יכול להשמיע לאזניו,[[11]](#footnote-12) וכ"ה מבו' גם ממש"כ בשעה"צ סימן ר"א סקט"ז דבזה"ז דכל אחד ואחד מברך לעצמו י"ל דלא חשיב כמוציאן יד"ח.[[12]](#footnote-13)

אך החזו"א בסימן ל' סק"ב ובסימן ל"ב סק"א נקט בפשיטות דצריכין כל המסובין לצאת יד"ח בברכת הזימון מדינא דשומע כעונה, עיי"ש, וצ"ע.

ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בסעודות גדולות שא"א שישמעו כל המסובין את ברכת הזימון ואת ברכת הזן, אם אריך שיברך המזמן את ברכת הזימון ברמקול, אי נימא דלא חשיב כשמיעת קול המברך,[[13]](#footnote-14) דאי נימא דבעינן לצאת יד"ח ברכת הזימון מדין שומע כעונה, הרי דכיון דשמיעה זו לא חשיבא כשמיעת קול המברך עצמו אין יוצאין בכך יד"ח זימון, אך אי נימא דהא דבעינן שישמעו את הזימון הוא משום אופן הקיום דברכת הזימון שהוא מברך ברכת הזימון ומזמין את כל המסובין לברך והן שומעין, יש מקום לומר דלזה סגי גם בשמיעה זו, ועמד בזה בתשו' שבט הלוי ח"י סימן מ', עיי"ש.

י"ב אד"א פ"ד

דף מס' 1

## אם מברכין על אכילת איסור

מ"ה א' - אכל טבל וכו' אין מזמנין, בד' התוס' מבו' דהוא דין מסוים לענין צירוף לזימון דאכילת טבל אינה מצטרפת,[[14]](#footnote-15) וזהו שהק' מהא דכהן שאוכל תרומה מצטרף לישראל האוכל חולין, וכ"כ הראב"ד בפ"א מברכות הי"ט דהוא משום דאין להן חשיבות קביעות הואיל ואוכלין דבר האסור והוא כעין אכילת פירות שאין להן קבע לזימון,[[15]](#footnote-16) ועד"ז כתב הרמ"ך שם, וכן הסכים הרא"ש בסימן ב', והרשב"א הוסיף לפרש דהוא משום דאין חביריו רשאין להתחבר עמו בחבורה, ואף בבני חבורה שכולן אכלו דברים האסורין אין להן קבע שאין קבע וחיבור לדברים האסורין, וכן הסכים הרשב"א בתשו' ח"א סימן תשצ"ד, וכ"כ ההשלמה לקמן מ"ז ב',[[16]](#footnote-17) וכ"כ התו"י בשבת כ"ג א' והמאירי בב"ק צ"ד א' והס' השלחן בשער ו', וכ"כ הרש"ס בדמאי פ"ד מ"ד בדעת הר"ש שם.

אך בפירש"י הכא ד"ה והשמש ולקמן מ"ז א' ד"ה הא לא חזי משמע דהוא משום דאין מברכין כלל על אכילת איסור, וכמש"כ המאורות לקמן מ"ז ב' והב"י בסימן קצ"ו בדעתו, וכ"נ בדבריו בשבת כ"ג א' ד"ה ומברכין עליו, וכ"כ הרמב"ם בהל' ברכות שם, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ה הי"ב, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי לקמן מ"ז א' והמאורות והמכתם לקמן מ"ז ב' והריא"ז בפירקין ה"ב דין א' ובס' הפרדס הל' ברכות שער י', וכ"כ בתשו' הר"י בן פלאט שהביא האבודרהם בהל' ברכת המצוות, וכ"כ הרי"ו בנתיב ט"ז סוף ח"א בשם הרמ"ה, וכ"כ השו"ע בסימן קצ"ו ס"א.

## טעם הסוברים דאין מברכין על אכילת איסור

הראב"ד בהל' ברכות שם כתב דהדין נותן דמברכין על אכילת איסור משום דנהנו,[[17]](#footnote-18) וכ"כ הרמ"ך שם דוכי משום שעבר עבירה אחת יעשה שתים שיהנה מן העולם בלא ברכה, וכ"כ התו"י בשבת שם דמברכין על אכילת איסור דאסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה.

ובדעת הסוברים דאין מברכין על אכילת איסור כתב בתשו' הר"י בן פלאט שם דהוא משום דהו"ל מצהב"ע, וכמו שאמרו בב"ק צ"ד א' דאי"ז מברך אלא מנאץ, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן מ"ז א', וכ"נ גם בדבריו הכא, וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן מ"ז א' והריא"ז בפירקין והמאורות והמכתם לקמן מ"ז ב' והרשב"ץ במשנתינו, וכ"כ הב"י בסימן קצ"ו ס"א, - ולפ"ז כל הא דאין מברכין עליו הוא כשאכלו באיסור, אך כל שאכלו במקום סכנה מברכין עליו, וכ"כ השו"ע בסימן קצ"ו ס"ב ובסימן ר"ד ס"ט, והגר"א שם כתב דהוא משום דבכה"ג לא שייך מנאץ, ולא שייך בוצע ברך דהא מצוה קעביד.

אך הרא"ה כתב דאף חולה שיש בו סכנה האוכל דבר איסור אינו מברך, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ה הי"ב והי"ג, וכ"כ המאירי לקמן מ"ז א' ובס' הפרדס הל' ברכות שער י', וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז סוף ח"א בשם הרמ"ה, וכ"כ הט"ז בסימן קצ"ו סק"א בדעת הרמב"ם, - ובטעם הא דאינו מברך כתב הריטב"א בהל' ברכות שם דהוא משום דאי"ז הנאה ואינו חשוב נהנה שכל הנאה שתחילתה באונס וסופה ברצון אינה הנאה, ודמי להא דאשת ישראל שנאנסה דמותרת אע"פ שסופה ברצון, ועד"ז כתבו הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א, ועמש"כ בזה הדרישה בסימן ר"ד סק"ב, - אך בס' הפרדס שם כתב דהוא משום דמאכלות אסורן גופן טמא ועליו הכתוב אומר הקריבהו נא לפחתך הירצך או הישא פניך והיאך יברך ויזכיר השם הגדול וידיו מלוכלכות בשקץ ובטומאה, - והט"ז שם כתב דהוא משום דאין אכילתו נחשבת אכילה כלל.[[18]](#footnote-19)

הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות שם כתבו דאף חולה האוכל ביוהכ"פ אינו מברך, - אך המאירי לקמן מ"ז א' כתב דכל שהותר לאכול ביוהכ"פ מחמת חולי ודאי מברך, - ובס' הפרדס שם כתב דאף בריא האוכל ביוהכ"פ חייב לברך הואיל וגוף הדבר הי' מותר אילו ל"ה תענית, וזה לטעמי' דהא דאין מברכין על אכילת דבר אסור הוא משום דגופן טמא וכו'.[[19]](#footnote-20)

## לדעת הסוברים דחולה שאוכל במקום סכנה מברך אם מזמנין עליו

הלבוש בסימן קצ"ו ס"ב כתב דכשאוכל דבר איסור במקום סכנה מברכין עליו ומזמנין עליו כעל היתר גמור, - אך הפמ"ג במש"ז שם סק"א כתב דאף דבכה"ג מברכין עליו, מ"מ אין מזמנין עליו, ובראש יוסף בסוגיין כתב דאף הרמב"ם מודה לזה דכה"ג ל"ה קביעות.[[20]](#footnote-21)

## לדעת הסוברים דאין מברכין על אכילת איסור אם מותר לאכול בלא ברכה

לדעת הסוברים דאין מברכין על אכילת איסור, משמע דמותר לאכול לכתחילה בלא ברכה, אף דאסור ליהנות בלא ברכה, ואף דבלא"ה אסור לאכול משום העבירה, מ"מ משכח"ל כשגזל וקנה בשינוי לדעת הסוברים דאינו מברך (ונתבאר להלן) ומשמע דמותר לאכול בלא ברכה, וכ"נ להדיא בד' המ"ב בסימן תנ"ד סקי"ח, ועמש"נ בזה בפ' כיצד מברכין דף מס' 2.[[21]](#footnote-22)

## לדעת הסוברים דמברכין על אכילת איסור אם היינו אף בברכה שלפניו

החזו"א בסימן קנ"ו ד"ה דמאי פ"א כתב דלא נחלקו הראשונים בדין אכילת איסור אלא בברהמ"ז דהשתא שכבר אכל הוא שב ורוצה לברך על מה שכבר נהנה, אך בתחילה לכו"ע אין מברכין עליו משום דאף אחר שאכל מצוה שלא יאכל ואין כאן פת לפניו כלל ואיך יודה לפניו ית' על שנתן לו פת איסור,[[22]](#footnote-23) - וצע"ג דלהדיא כתב הראב"ד בהל' ברכות שם דמברכין על אכילת איסור תחילה וסוף, וכ"כ הרא"ש בסימן ב' והרשב"א בתשו' ח"א סימן תשצ"ד, וכ"כ התו"י בשבת שם דפשיטא דמברכין ברכה שלפני' על אכילת איסור דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה.

## אכל דבר איסור בשוגג

הרמב"ם בהל' ברכות שם כתב דהא דהאוכל דבר איסור אינו מברך עליו הוא אף כשאכלו בשוגג, והט"ז בסימן קצ"ו סק"א האריך דמודה הראב"ד דכל שאכל דבר איסור במזיד אינו מברך עליו משום דאי"ז מברך אלא מנאץ, וכל הא דס"ל דמברך עליו הוא כשאכלו בשוגג דבכה"ג ל"ה מנאץ, ודמי לאוכל דבר איסור משום הסכנה דמברך,[[23]](#footnote-24) ועיי"ש שהכריע כן לדינא, וכ"כ המ"ב שם סק"ד.

## אכל דבר איסור דרבנן

הרמב"ם שם כתב דאף האוכל דבר האסור מדרבנן אינו מברך לא בתחילה ולא בסוף,[[24]](#footnote-25) והריטב"א בהל' ברכות פ"ה הי"ד והט"ו כתב דהא דאינו מברך לפניהם הוא משום דברכה זו מדבריהם ולא קבעוה על האיסור, והא דאין מברך לאחריהן אף בדבר שברכתו מה"ת, הוא משום דלא אמרה תורה לברך על אוכל באיסור, - אך בס' הפרדס שם כתב דהאוכל דברים שאיסורן מדבריהם מברך לאחריהן לפי שברכה אחרונה היא מה"ת וא"א לעקור דבר הכתוב בתורה,[[25]](#footnote-26) וכ"כ הפרישה בסימן קצ"ו סק"ג בשם המהר"א מפראג.[[26]](#footnote-27)

## בהא דגזל סאה חטים וכו' אי"ז מברך אלא מנאץ

בפירש"י לקמן מ"ז א' כתב ללמוד להא דאין מברכין על אכילת איסור והו"ל מצוה הבאה בעבירה ממה שאמרו בב"ק צ"ד א' דהרי שגזל סאה של חטים וטחנה ואפאה ובירך עלי' אי"ז מברך אלא מנאץ, - אך הרא"ש בסימן ב' כתב דממה שאמרו דאי"ז מברך אלא מנאץ משמע שחייב לברך אלא שברכתו היא ניאוץ,[[27]](#footnote-28) - והמאירי בב"ק שם דמה שאמרו דאין מברכין עלי' הוא על הפרשת החלה, ומשום דאין כאן הנאה אלא ברכת מצוה ואין ברכה לעשיית מצוה בעבירה, אך על האכילה צריך לברך, דאע"פ שהוא עובר עברה וברכתו קללה ותועבה ונאוץ אינו רשאי ליהנות בלא ברכה ומברך הן המוציא והן ברהמ"ז,[[28]](#footnote-29) ועד"ז כתב הגר"ז בסימן קצ"ו ס"א.

## האוכל דבר גזול אם מברך

המג"א בר"ס קצ"ו כתב לדון בגזל חטים וטחנן ואפאן שקנאן בשינוי אם מברך על אכילתן, וכתב דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בדין גזל לאחר שינוי אם מברכין עליו ולי"ב משום מצהב"ע, או דלענין ברכה יש להחמיר יותר ואף לאחר שינוי אין מברכין עליו,[[29]](#footnote-30) ועיי"ש שהכריע דבכה"ג מברכין ברהמ"ז מספק, משום דברהמ"ז דאורייתא ולחומרא אזלינן, ועמש"כ בזה הגר"ז שם ס"ג והמ"ב שם סק"ה ובשעה"צ שם.

המג"א שם צידד דאף אם גזל לחם מברך ברהמ"ז, דכשאכלה כבר קנאה בשינוי, אך השעה"צ שם סק"ט כתב דבכה"ג אינו מברך, ועיי"ש במש"כ בזה, - והגר"ז שם ס"ב כתב דאינו מברך לפני' כיון דאם היו הבעלים באים לתבעו הי' חייב להחזירו להם ול"ה יכול לפטור עצמו בדמים ונמצא שאכילתו היא בעבירה וברכתו ניאוץ, אך מברך ברהמ"ז דאחר שאכל הוא שלו ודמים הוא חייב לו, ואע"פ שאכל באיסור, כיון שאחר האכילה יכול לפטור את עצמו בדמים שיהא מה שאכל שלו אין ברכתו זו ניאוץ.

## האוכל פירות נקורים והשותה משקין מגולין אם מברך

בתוספתא בדמאי ספ"ב מבו' דאין מברכין על אכילת אבטיח שניקר ועל שתיית יין שנתגלה, והביאו הרמב"ן בסוגיין, ונתחדש בזה דחשבינן לה כאכילת דבר איסור דאין מברכין עליו, דאם אין המאכל עצמו אסור אלא האיסור הוא במה שמכניס עצמו לסכנה באכילתו, הי' בדין שיברכו עליו, כיון דהאכילה עצמה אינה עבירה, - וצ"ל למש"כ הרמב"ם בפי"א מרוצח ה"ה דהרבה דברים אסרו חכמים מפני שיש בהן סכנת נפשות, ומכח זה הוא דאסרינן למים מגולין, ואסרינן לפירות הנקורים, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ו ובפי"ב ה"ב,[[30]](#footnote-31) וע"כ חשיב כמאכל האסור, - וביותר ניחא לפי המבו' בד' התוס' בע"ז ל"ה א' דגדר האיסור דמים מגולין אינו על מים שיש בהן חשש סכנה אלא דהוא איסור שאסרו מים מגולין, והטעם שאסרו לזה הוא מכח הא דיש בזה חשש סכנה, וע"כ דנו דאף במקום דלא שכיחי נחשים יהא אסור לשתות, משום דהו"ל דבר שבמנין, עיי"ש.[[31]](#footnote-32)

## מי שאנסוהו לאכול אם מברך

בד' הרא"ה והריטב"א והחי' המיוחסים להריטב"א משמע להדיא דמש"כ דחולה אינו מברך על אכילת איסור משום דתחילתו באונס וסופו ברצון, אי"ז טעם בפנ"ע דכל שהוא אנוס על אכילתו אינו מברך, אלא עיקר הא דאינו מברך הוא משום דאכילת איסור אי"ז הנאה אלא צער, ואך די"ל דאחר שהוא אוכל א"א דלא מיתהני, וע"ז הוא שכתבו דהו"ל כתחילתה באונס וסופה ברצון, - אך הרמ"א בסימן ר"ד ס"ח כתב עפי"ד הרא"ה שהביא האהל מועד דאם אנסוהו לאכול או לשתות אע"פ שהחיך נהנה ממנו אינו מברך עליו, וצ"ע.

הט"ז בסימן ר"ד סקי"ב תמה על מש"כ הרמ"א דאם אנסוהו לאכול או לשתות אינו מברך עליו, דמ"ש ממש"כ השו"ע שם ס"ט דהאוכל איסור מפני הסכנה מברך עליו, ולא השיג הרמ"א ע"ז, וכן הק' המג"א שם סק"כ,[[32]](#footnote-33) - והבית מאיר שם כתב לישב דשאני היכא שאנסהו לאכול דלא שייך לברך שהוא שבח לבורא שברא דבר זה, שהרי עדיף לו שלא הי' בעולם לאנסו בו, ומשא"כ אונס דרפואה דודאי יש מקום לשבח הבורא על בריאתו, ועד"ז כתבו החמד משה שם סק"ו והגר"ז שם סט"ו והמגן גבורים שם סק"ה,[[33]](#footnote-34) - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקמ"ה.

המג"א שם הק' ע"ד הרמ"א ממש"כ השו"ע בסימן תע"ה דאנסוהו ואכל מצה יצא, והב"י שם כתב דהוא משום דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה והרי דחשיב כהנאה, וא"כ מ"ט אינו מברך עליו, והא"ר שם סקי"ג כתב דאף דמיקרי הנאה מ"מ אין מברכין על הנאת אונס, והחמד משה שם סק"ו הוסיף לפרש דהוא משום דלא שייך לברך על אכילה בע"כ ולהודות לד' שהמציא לו אכילה זו, וכ"נ בד' הבית מאיר שם, - אך הגן המלך בסימן צ"ז כתב דהתם כיון שיודע שבלילה זה חייב באכילת מצה והאכילו מצה בע"כ אנן סהדי דניח"ל מיהא באותה הנאה אע"פ שאינה ברצונו, ועד"ז כתב הבגדי ישע שם דדמי למש"כ הרמב"ם בפ"ב מגירושין ה"כ בטעם הא דגט מעושה כשר, - והשעה"צ שם סקל"ח כתב דנפ"מ בין הדרכים הוא אם בכפאוהו ואכל מצה צריך לברך ברהמ"ז אחר אכילתו, דלד' הא"ר ודעימי' א"צ לברך, ולד' הגן המלך ודעימי' צריך לברך, וכמש"כ כן הגן המלך שם.

## צירוף לזימון כשאסורין לאכול זה משל זה

בערכין ד' א' אמרו דכהנים שאכלו תרומה או קדשים וזר אכל חולין מצטרפין לזימון אף שאין הזר יכול לאכול עם הכהן, משום דהכהן יכול לאכול עם הזר, ומבו' דאלמלי הא דהי' הכהן יכול לאכול עם הזר לא היו מצטרפין לזימון, והתוס' בסוגיין כתבו לפ"ז דג' שאכלו והאחד הי' מודר הנאה מן הב' והוא אוכל משלו מצטרף עמהם לזימון, משום דהם יכולים לאכול עמו, אבל כל ששלשתן מודרי הנאה זמ"ז אין מצטרפין משום דאין יכולין לאכול זע"זן,[[34]](#footnote-35) וכ"כ התר"י והרשב"א והרא"ש בסימן ב' והמרדכי בסימן קנ"ו, וכ"כ השטמ"ק בערכין שם בשם הרא"ש והר"א מן ההר בנדרים מ"ח ב' והריטב"א בהל' ברכות פ"ה הי"א.[[35]](#footnote-36)

אך התוס' בערכין שם ד"ה הך כתבו די"ל דל"ד לתרומה דאין לה היתר לזר אפי' בשאלה, ומשא"כ במודרי הנאה שיש להן היתר ע"י שאלה, וכ"כ בס' המאורות בסוגיין,[[36]](#footnote-37) - והרא"ה בסוגיין צידד דהם מצטרפין משום דיכולין כולן לאכול יחד משל אחרים והם מותרין כולן בככר אחד וע"כ אכתי איכא צירוף ביניהם, ורק בגונא שאסר כהן על עצמו חולין אין מצטרפין, דבכה"ג אין יכולין לאכול זה משל זה כלל, וה"נ הוא בב' ישראל שאסר זה על עצמו כל פת שבעולם חוץ ממקום פלני והשני אסר על עצמו פת שבאותו מקום.[[37]](#footnote-38)

בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ש"ל כתב להוכיח דג' מודרי הנאה אין מצטרפין זל"ז אף שיכולין לישאל על נדרם, מהא דבכהן שאוכל תרומה בעינן להא דיכול לאכול עם הזר מן החולין ואלמלי כן ל"ה מצטרפין אף דגם הזר יכול לאכול מן התרומה ע"י שאלה, וכן הוכיח הב"י בסימן קצ"ו ס"ג, - אך בד' התוס' בערכין שדנו דמהני הא דיכולין לאכול זה משל זה ע"י שאלה, מבו' בדבריהם דהוא משום דשאני תרומה שאין לה היתר לזר אפי' בשאלה, והא"ר שם סק"ה כתב דהיינו משום דתרומה שבאה ליד כהן אין לה שאלה וכמו שאמרו בנדרים נ"ט א',[[38]](#footnote-39) ועיי"ש שתמה ע"ד המהר"ם מר"ב והב"י שהוכיחו מהתם דל"מ הא דיכול לאכול ע"י שאלה, וכן עמדו בזה הפר"ח שם והפמ"ג במש"ז שם סק"ב והמחה"ש שם סק"ב ובתשו' פנים מאירות ח"ב סו"ס ז', ועמש"כ בזה הברכ"י שם סק"ז באורך ומש"כ החזו"א בסימן ל' סקט"ו, ואכמ"ל.

הר"א מן ההר בנדרים שם כתב דהא דל"מ הא דיכולין לאכול זה משל זה ע"י שאלה, ול"ד למה שאמרו בעירובין ל' ב' דמערבין לנזיר ביין משם דאפשר דמיתשיל אנזירותי', היינו משום דשאני התם דבביה"ש שקונה שביתה ראוי לו אם ירצה ע"י שישאל ע"י נזירותו, ומשא"כ הכא דמה שאוכלין הוא מצרפן לזימון והזימון הוא אחר שאכלו, והואיל ואכלו ולא נשאלו שוב אין למה שאכלו שום תיקון בשעת חיוב הזימון, ועד"ז כתב הא"ר בסימן קצ"ו סק"ה, ועמש"כ בזה הב"ח שם.

הרוקח בסימן של"ד כתב דב' שאכלו אחד בשר ואחד גבינה מצטרפין, משום דאותו שאכל גבינה יכול לאכול עם אותם שאוכלין בשר, וכ"כ הסמ"ק בסימן ק"ט, ועמש"כ בזה המג"א בסימן קצ"ו סק"ב.

והברכת הזבח בערכין שם כתב בשם ס' הגהות מנהגים דבכה"ג נותנין לזמן לזה שאכל חלב דחזי לאיצטרופי בהדייהו למיכל בשר אחר חלב וכו',[[39]](#footnote-40) והיינו משום דעיקר הצירוף הוא מכחו, ונחלק ע"ז דהרי המאכל חלב ראוי לאותו שאוכל בשר לאחר שיעורו,[[40]](#footnote-41) - והצ"ק בערכין שם כתב דלמש"כ התוס' הכא דאף שיכולין לישאל על נדרם השתא מיהא לא נשאלו, ה"נ התם כיון דבשעה שאוכלין יחד אין השנים שאוכלין בשר יכולין לאכול חלב, ל"מ הא דיכולין לאכול חלב לאחר זמן,[[41]](#footnote-42) וכ"כ הא"ר שם סק"ב דבעינן שיהיו ראויין לאכול זע"ז באותו זמן, ומה"ט אף אם מודרי הנאה לשעה אחת אינם מצטרפין.

התוס' רי"ח כתב בשם רשב"ם דאם ב' בנ"א אוכלין בחבורת זימון ואחד מהן נזהר בפת של נכרים ואחד מהם אינו נזהר מצטרפין לזימון משום דאותו שאינו נזהר יכול לאכול מפת של ישראל,[[42]](#footnote-43) והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות כתב דכל שכהן וזר אוכלין כאחד והכהן אוכל חלה והזר אוכל פת של נכרים והכהן נזהר מפת של נכרים, אין מצטרפין, משום דבכה"ג אין אחד יכול לאכול משל חבירו, והביאו המרדכי בסימן קנ"ו, וכ"כ השו"ע בסימן קצ"ו ס"ג.

אך השבה"ל בסימן קנ"א כתב בשם אחיו ה"ר בנימין דאף דבכה"ג אין אחד יכול לאכול מפיתו של חבירו, מ"מ הם מצטרפין לזימון לפי שאם יזדמן להם בסעודתן פת חולין של ישראל שניהם יכולין לאכול ממנו, והביאו האגור בסימן רנ"א, וזה כדעת הרא"ה בסוגיין דג' מודרי הנאה מצטרפין משום דיכולין לאכול יחד משל אחרים, - והב"י בסימן קצ"ו ס"ג תמה ע"ז מסוגיית הגמ' בערכין, דכל הא דכהן האוכל תרומה וישראל האוכל חולין מצטרפין הוא משום דיכול הכהן לאכול משל הישראל, ול"מ הא דיכולין לאכול פת אחרת.[[43]](#footnote-44)

הט"ז בסימן קצ"ו סק"ב כתב להוכיח כד' האגור דמהני הא דאם יזדמן להן פת אחרת יכולין לאכול ממנו, ממה שאמרו לקמן מ"ז א' דאף אחר שאכלו מצטרפין לזימון משום דאם היו מביאין להן דבר לאכול יכול לאכול ממנו, וכ"ש דהכא יצטרפו לזימון מכח הא דאם יביאו להם פת אחרת יאכלו ממנה יחד, - ועמש"כ בזה הא"ר שם סוסק"ג והנהר שלום סק"ג והמאמ"ר סק"ד והמו"ק שם והפמ"ג במש"ז סימן קצ"ז סק"א, ונתבאר בדף מס' 22.

**עד כמה מזמנין עד כזית ר' יהודה אומר עד כביצה,** בפירש"י כתב דנפ"מ בזה להוציאם יד"ח אם יתנו לו את הכוס לברך, והצל"ח עמד בזה דמ"ט לא פירש דנפ"מ לענין עיקר חובת הזימון, ועיי"ש במש"כ בזה, - וכבר עמד בזה השיטת ריב"ב וכתב ללמוד מדברי רש"י דלהצטרף לזימון ל"ב שיאכל כזית דגן, וכ"כ הרש"ש, עיי"ש.[[44]](#footnote-45)

י"ג אד"א פ"ד

דף מס' 2

**מ"ה א'** **-** מנין לעונה אמן שלא יגבי' קולו יותר מן המברך, **הדברי חמודות בפ"ג סימן י"ט כתב דאף דכל העונה אמן יהא שמי' רבה מברך בכל כחו קורעין לו גז"ש של ע' שנה, מ"מ לא יגבי' קולו יותר מהמברך, וכמו שאמרו הכא, וכ"כ הא"ר בסימן נ"ו סק"ב,[[45]](#footnote-46) - אך הפמ"ג במש"ז שם סק"א צידד דבאמירת יהא שמי' רבה מברך שהוא בקשה רשאי להגבי' קולו יותר,[[46]](#footnote-47) ונסתפק אם אף באמירת האמן רשאי להגבי' קולו, עיי"ש.**

**המ"ב בסימן קכ"ד סקמ"ז כתב דאף לענין ברכו או ברכת הזימון לא יגבי' העונה יותר מהמברך,[[47]](#footnote-48) - וכתב עוד דאם כונתו בהרימו קולו כדי לזרז את העם שיענו גם הם מותר להגבי' קולו יותר מן המברך.**

מנין שאין המתרגם רשאי להגבי' קולו יותר מן הקורא וכו', **הרמב"ם בפ"ד מת"ת ה"ג כתב דלא יגבי' הרב קולו יותר מקול המתרגם ולא יגבי' המתרגם קולו בעת ששואל את הרב יותר מקול הרב, והכס"מ שם דמשמעות דבריו דבשעה שהמתרגם מדבר לעם רשאי להגבי' קולו כל מה שירצה כדי להשמיעם, - והלח"מ שם הק' דא"כ מ"ט אמרו במתרגם בתורה וקורא בתורה שלא יגבי' המתרגם קולו יותר מן הקורא, הרי המתרגם אומר לעם כדי שיבינו העם, ומ"ט לא יגבי' קולו, ועיי"ש במש"כ בזה.**

## זימון בשנים

**שנים שאכלו כאחד וכו' וחד אמר אם רצו לזמן אין מזמנין,** בטעמא דאם רצו לזמן אין מזמנין כתב בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דהזימון הוי כעין דבר שבקדושה ואינו נוהג בפחות מג', ועמש"נ להלן בטעם הא דאסור לזמן בדליכא דין זימון, - אך הפנ"י כתב בדעת התוס' בד"ה אם רצו דהוא משום דאין האחד יוצא בברכת חבירו, עיי"ש.

התוס' בחולין ק"ו ב' כתבו בתו"ד דהא דאם רצו לזמן אין מזמנין היינו דאסורין לזמן ולומר נברך שאכלנו משלו, - אך הפנ"י בסוגיין ע"ד התוד"ה אם רצו כתב דלמסקנת דבריהם י"ל דליכא איסור לזמן ולומר נברך שאכלנו משלו כיון שאין בו הזכרת השם, והא דאם רצו לזמן אין מזמנין היינו דאין האחד יוצא בברכת חבירו.

## אם אסור לזמן היכא דליכא דין זימון

בעיקר מש"כ התוס' דבמקום דליכא דין זימון אסורין לזמן ולומר נברך שאכלנו משלו אף דלי"ב הזכרת השם, מצינו כן גם בד' הפרישה בסימן קצ"ג סקי"א בפי' קמא דכל דפרח זימון מינייהו אסורין לזמן דהוי כעין ברכה לבטלה, וכ"כ המג"א שם סק"ח דכל שאין קבועין יחד וליכא דין זימון אסורין לזמן, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר בדף מס' 7, - אך הפמ"ג באש"א שם ובראש יוסף לקמן נ' א' פקפק בזה די"ל דאף היכא דליכא דין זימון מותרין לזמן, וכ"כ החיי אדם בכלל מ"ח ס"ז, ועיי"ש שכתבו דמ"מ בזימון בעשרה דאיכא הזכרת השם אסור לזמן היכא דליכא דין זימון.[[48]](#footnote-49)

בטעם הסוברים דאסור לזמן במקום דליכא דין זימון אף דלי"ב הזכרת השם מצינו כמה דרכים, **א** בד' הפרישה מבו' דהוא משום דהו"ל כברכה לבטלה, וכ"כ הבגדי ישע בסימן קפ"ח למג"א סקי"א דהיינו משום דאף בלא הזכרת השם כל שאומר כן לשם ברכה יש בזה לאיסור ברכה לבטלה,[[49]](#footnote-50) וכ"כ החוו"ד בבית הספק סק"כ דכל שמברך ע"ד חיוב אסור אף בלא הזכרת השם, וכתב דה"נ הוא בקריאת קר"ש ובעניית אמן.[[50]](#footnote-51) - **ב** הפנ"י כתב דהוא משום דמיחזי כמוסיף על הברכות, וכמש"כ כן הטור בסימן קפ"ז בטעם הא דאין לומר ברוך משביע רעבים וכו'. - **ג** החמד משה בסימן קצ"ג סק"ח כתב דאפשר דהוא כדי שלא יטעו לומר דיוצאין נמי בברכת המברך בעיקר בהמ"ז וע"כ אסורין לזמן,[[51]](#footnote-52) ועיי"ש בסו"ד שכתב דלפ"ז כל היכא דאין מוציאין אחד את חבירו אסור לזמן וכל היכא דמוציאין אחד את חבירו מותר לזמן.

## חיזור אחר זימון

**ת"ש השמש שהי' משמש על שנים ה"ז אוכל עמהם אע"פ שלא נתנו לו רשות, הרא"ש בסימן ג' כתב דמשמע מהכא דמצוה לחזר אחר ג' כל מה שיכולין משום ברכת זימון דברוב עם הדרת מלך, והוכיח כן גם מסוגיית הגמ' בחולין ק"ו א', וכ"כ האשכול בהל' סעודה, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות ובתשב"ץ קטן סימן ד"ש, והביאו ההגמי"י בפ"ה מברכות ה"ח, וכ"כ הריטב"א בחולין שם, וכ"כ הטוש"ע בסימן קצ"ג סק"ז, והמ"ב שם סק"ז כתב דהיינו דכל שיש עמהם שלישי בביתם מצוה ליתן לו דבר מה לאכול כדי שיצטרף עמהן,[[52]](#footnote-53) - והלבוש שם ס"א כתב דרק ב' שאכלו צריכין לחזר אחר שלישי, אך אחד שאכל לא הטריחוהו לחזר אחר זימון, וכ"כ המ"ב שם סק"ח.**

**המעדיו"ט בסימן ג' הק' ממש"כ הרא"ש בפ' ערבי פסחים סימן ל"ב דבעלמא א"צ לחזר אחר זימון ורק בליל פסח צריך לחזר, וכתב דאף בליל פסח לא נהגו העולם כן לחזר אחר זימון, - אך בדבריו במלבושי יו"ט בסימן קצ"ז סק"א מבו' דהיינו דבליל פסח צריך לחזר אחר זימון אף כשלא בא אחר לשם, ובשאר ימות השנה רק כשבא אחר לשם צריך ליתן לו, והא"ר שם סק"ב כתב לישב עוד דבליל פסח אף כשאחד אוכל צריך לחזר אחר זימון, ובשאר ימות השנה רק ב' האוכלין צריכין לחזר אחר זימון, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ג.**

**המהר"ם מר"ב בסדר ברכות הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן נ' א' דאף מצוה לחזר אחר עשרה לזימון בעשרה, ובהגה' שם כתב בשם רבינו ברוך שדחה הראי' מהתם, והביאו ההגמי"י שם, וכ"כ הטוש"ע בסימן קצ"ג ס"א, - והלבוש שם נסתפק אם היינו רק בט' שאכלו אך בפחות מט' לא אטרחוהו רבנן לחזר אחר עשרה, או דאף מז' ואילך חייבין לחזר אחר עשרה כיון דג' אוכלי ירק מצטרפין,[[53]](#footnote-54) ומשמעות דבריו שצידד דאף ז' חייבין לחזר אחר עשרה, וכ"כ השכנה"ג שם בהגב"י סק"ג והעו"ת סק"ד והא"ר סק"ד והמ"ב סקי"ב.**

## הכרעת ההלכה בדין זימון בשנים

תסתיים דר' יוחנן הוא דאמר אם רצון לזמן אין מזמנין וכו', **השבה"ל בסימן ק"נ כתב בשם ר"ח דקי"ל דב' שאכלו כאחד אם רצו לזמן אין מזמנין דרב ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן, וכ"כ הבה"ג בפירקין ורבים מקמאי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה מברכות הט"ו והטוש"ע בסימן קצ"ג ס"א, - אך המאורות הביא מש"כ ריצב"א בשם ר"ת ור"י דאם רצו לזמן מזמנין אלא דמצוה ליחלק בברהמ"ז, וכדתניא לקמן דב' שאכלו מצוה ליחלק, וכ"כ האהל מועד בשער הברכות נתיב ז' דרך ו' בשמם ובשם הראב"ד.[[54]](#footnote-55)**

ט"ז אד"א פ"ד

דף מס' 3

## זימון בנשים

**מ"ה ב' -** והא מאה נשי כתרי גברי דמיין וכו', בפירש"י כתב דהיינו דהוו כתרי גברי לענין זימון דאין חייבות לזמן ואפ"ה אם רצו לזמן וה"ה לב' אנשים, - אך התוס' כתבו בפי' קמא דהיינו דנשים חשיבי לענין קיבוץ תפילה וכו' כתרי ואפ"ה הן מזמנות לעצמן, וה"נ תרי גברי אם רצו לזמן מזמנין, וכתבו דאין לומר כחד דמיין דאינן יכולות לזמן דהא קתני דנשים מזמנות לעצמן, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דלכל דבר שצריך סכום ומנין כגון לתפילה וכו' אינן משלימות המנין וכן לענין זימון שצריך ג' לא חשיבי כתלתא גברי.[[55]](#footnote-56)

## אם נשים חייבות בזימון

**שאני התם דאיכא דעות,** בפירש"י כתב דהיינו דאע"ג דאין חייבות לזמן, מ"מ הן מזמנות רשות, ול"ד לב' שאכלו דאין מזמנין, דדעות שלשה חשיבי להודות טפי מב' אנשים דאיכא משום גדלו לד' אתי, וכ"כ התוס' דנשים אין חייבות לזמן ורק אם רצו לזמן מזמנות, וכ"כ התוס' בערכין ג' א' ד"ה מזמנות לעצמן, וכ"כ ההשלמה בסוגיין והריא"ז בפירקין והסמ"ג עשין כ"ז בשם ר"י והסמ"ק בסימן ק"ט והאו"ז בסימן קפ"ד ובס' הבתים הל' ברכות שער ו' ורבינו מנוח בפ"ה מברכות ה"ז, וכ"כ השו"ע בסימן קצ"ט ס"ז.

אך התר"י כתב דלפ"מ דמשני דשאני התם דאיכא דעות חייבות הנשים לזמן כשהם ג', וכ"כ הרא"ש בסימן ד', וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"ו לנוסחת הכת"י, וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק דנשים חייבות בזימון כשם שהם חייבות בברהמ"ז, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, וכ"כ האו"ז שם בדעת הרי"ף, וכ"כ המאורות בסוגיין, וכ"כ המאירי בסוגיין ולקמן מ"ז ב',[[56]](#footnote-57) וכ"כ בס' הפרדס שער י' בשם הראב"ד והשר מקוצי, וכן הכריע הגר"א בסימן קצ"ט שם.

בטעם הסוברים דנשים אין חייבות בזימון ורק אם רצו לזמן מזמנות, מצינו כמה דרכים, **א** למש"כ התוס' ודעימייהו לעיל דהא דמדמי נשים לשנים הוא משום דאין משלימות המנין, הרי דמה"ט הוא דגם לפ"מ דמשני דאיכא דעות וע"כ שייך בהו זימון, מ"מ לי"ב חובת זימון משום דאין משלימות המנין, אך לדעת רש"י מבו' דאי"ז מכח ה"ט, וכ"כ החזו"א בסימן ל' סק"ח. - **ב** המ"ב בסימן קצ"ט סקט"ז כתב די"ל דהוא משום דלא רצו חכמים להטיל עליהם חיוב ברכת הזימון משום שאינו מצוי כ"כ שיהיו בקיאות בברכת הזימון. - **ג** השעה"צ שם סק"ו כתב די"ל דהוא משום דלכתחילה מצוה מן המובחר בג' לברך על הכוס, ובאשה גנאי הדבר.

## אם נשים מזמנות בעשרה בשם

הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"ט כתב דאף דנשים ועבדים ומזמנין לעצמן מ"מ אין מזמנין בשם, ובס' המאורות בסוגיין תמה ע"ז דמ"ט לא יזמנו בעשרה בהזכרת השם כמו בג' והרי מכלל הזימון הוא זימון בעשרה כמו זימון של ג', וכתב לדינא דאין למחות בידם מלזמן בשם כיון שלא הוזכר זה בגמ', וכ"כ המאירי לקמן מ"ז ב' בשם יש חולקים דנשים מזמנות בשם.

ובטעמא דהרמב"ם דאין מזמנין בשם מצינו כמה דרכים, **א** המאורות כתב די"ל דס"ל דזימון דנשים הוא רשות וע"כ אין מזמנות בשם, וכתב דלפ"ז אין מברכות על נטילת לולב וכיו"ב, וכ"כ רבינו מנוח בהל' ברכות שם - **ב** המאורות כתב די"ל דהוא משום דזימון בקביעות תליא מילתא, ונשים ועבדים וקטנים אינם כ"כ בני קביעות שיזמנו בשם. - **ג** המאירי לקמן מ"ז ב' כתב דהוא משום שהזכרת השם דבר שבקדושה הוא ואין דבר שבקדושה מסור לנשים,[[57]](#footnote-58) ועד"ז כתב רבינו מנוח שם דהוא משום דכל דבר שבקדושה אינו פחות מי' זכרים, וכ"כ הכס"מ שם ובב"י בסימן קצ"ט. - **ד** הרשב"ץ כתב דהוא משום דנשים אינם אלא כתרי, וכל הא דהן מזמנות לעצמן הוא משם דאיכא דעות, וזה אינו טעם אלא לחשבן כג' ולא לחשבן כעשרה.

## אם נשים חייבות בזימון כשאוכלות עם אנשים

בד' התוס' מבו' דבכל ענין אין הזימון בנשים אלא רשות, וזהו שכתבו דההיא דערכין הוא לענין רשות, - אך הסמ"ג עשין כ"ז כתב בשם ר"י דאף דכשאוכלות לעצמן הוי הזימון רשות, מ"מ כל שאוכלות עם האנשים חייבות ויוצאות בזימון שלנו, ופירש כן למה שאמרו בערכין ג' א' דהכל חייבין בזימון לאתויי נשים ועבדים,[[58]](#footnote-59) וכ"כ השו"ע בסימן קצ"ט ס"ז.[[59]](#footnote-60)

ובטעם הא דכל שאוכלות עם האנשים חייבות בזימון, מצינו כמה דרכים, **א** לדעת הסוברים דהא דנשים אינם חייבות הוא משום דאין משלימות למנין ג', י"ל דע"כ כל דאיכא ג' אנשים ואיכא מנין מצטרפות אף הנשים לחיוב הזימון, וכ"כ החזו"א בסימן ל' סוסק"ח. - **ב** הלבוש בסימן קצ"ט ס"ז כתב דהוא משום דמיגו דחל חובת הזימון על האנשים בסעודה זו חל ג"כ עליהן. - **ג** השעה"צ שם סקכ"ו כתב דלמש"כ דהא דנשים אין חייבות בזימון הוא משום דלא רצו להטיל עליהן חובת ברכת הזימון משום דאין מצוי שיהיו בקיאות בברכת הזימון או דגנאי הדבר שתזמן אשה על הכוס, ע"כ כל דאוכלות עם האנשים דליכא לה"ט חייבות בזימון, - ועמש"כ בזה היד הקטנה בפ"ט מברכות סקע"א.

## אם כשאוכלות הנשים עם האנשים יכולות לזמן לעצמן

היד הקטנה בפ"ט מברכות סקע"ב כתב דבכה"ג דאוכלות הנשים עם האנשים דחייבות בזימון צריכין לצאת דוקא בזימון האנשים ולא לזמן בעצמן, וכ"כ המו"ק בסימן קצ"ט דאין רשאות לזמן בעצמן דזימון דגברי עדיף, - אך הגר"ז שם ס"ו כתב דאם הם ג' נשים ורצו ליחלק לזמן לעצמן הרשות בידן, כל שהאנשים הם פחות מי' שאינם מזמנין בשם, והשעה"צ שם סק"ט כתב דהיינו משום דכל שאכלו בחבורה של ג' אנשים חייל גם עליהן חיוב במיגו דחל חובת זימון על האנשים, וע"כ אף כשנפרדו מן האנשים לא פקע חיובן ועדיין הן חיבות בזימון והוי זימון דחובה.[[60]](#footnote-61)

**אי הכי אימא סיפא נשים עובדים אם רצו לזמן אין מזמנין,** התוס' כתבו דל"ג אי הכי דמעיקרא נמי הו"מ למיפרך מסיפא, - והתוס' הרא"ש כתב לישב לגירסא דילן דהיינו דאא"ב דשנים אם רצו מזמנין, ניחא הא דנשים ועבדים אם רצו לזמן אין מזמנין משום דאיכא אשה אחת ועבד אחד ואסור משום יחוד, אך אם בעינן ג' הרי איכא ב' נשים או ב' עבדים ומ"ט אין מזמנין,[[61]](#footnote-62) וע"ז משני דאפ"ה איכא, - והמאירי כתב די"מ דהיינו דאא"ב דזימון דנשים הוא רשות, הרי דע"כ כיון דאין הדבר נאה לצירוף נשים ועבדים אין מזמנין, אך לפ"מ דמשני דאיכא דעות והוי הזימון חובה, מ"ט אינם מזמנין, ומשני דאלימא טעמא דפריצותא להפקיען אף במקום חיוב.

## אם נשים מצטרפות לזימון עם האנשים

המהר"ם מר"ב בסדר ברכות ובתשו' ד"פ סימן רכ"ז כתב בשם ה"ר יהודה כהן דאשה מצטרפת לג' לזימון, וכתב ללמוד מזה דהא דמי שאכל ירק מצטרף לזימון אע"פ שאם אכל בפנ"ע פטור מלברך ברהמ"ז, כ"ש אשה שאם אכלה חייבת בברהמ"ז מדרבנן אינו דין שתצטרף לזימון לג' באכילה.[[62]](#footnote-63)

אך דעת ש"ר דאשה אינה מצטרפת לאנשים לזימון, ופירשו כן בהא דתנן דנשים ועבדים וקטנים אין מזמנין עליהן, ובטעם הא דאינה מצטרפת מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ה כתב דהוא משום פריצותא, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ז ה"ב, וכ"כ המאירי לקמן מ"ז ב' ובפי' הר"ן במגילה י"ט ב' והשטמ"ק בערכין ג' א'. - **ב** הרמב"ן לקמן מ"ח א' כתב בשם הראב"ד והוא בתשו' הראב"ד סימן י"ב דהוא לפי שאין קביעותן חשובה קביעות, וכ"כ המאירי לקמן מ"ז ב' בשם י"מ דהוא משום דאין לאנשים קבע מהן. - **ג** התר"י בסוגיין כתב דהוא לפי שאין חברתן נאה, וכתב דהוא אף באשה עם בעלה,[[63]](#footnote-64) ובס' הפרדס שער י' הוסיף לפרש בזה דהיינו מפני שאין חבורתן נאה שדומה שמשוה הנשים כאנשים וע"כ דין הוא שלא יצטרפו. - **ד בפירש"י בערכין ג' א' ד"ה מזמנות לעצמן כתב דהוא לפי שיש באנשים מה שאין בנשים ובעבדים שאין הנשים אומרות ברית ואין העבדים אומרים על נחלתנו,[[64]](#footnote-65) וכ"כ התוס' שם,[[65]](#footnote-66) והאו"ז בהל' מגילה סימן שס"ח כתב דמה"ט הוא דאין מצטרפות אף אם נשים בבהמ"ז דאורייתא. -** ה **בפי' הר"א מלונדריש בפירקין כתב דהואיל ופטורין ממצוות אינם נחשבין לזמן בחבורה, וצ"ב.**

**בס' המאורות בסוגין כתב דכל שיש י' קטנים ואחד גדול עמהן וכן נשים, הגדול מברך נברך אלקינו בשבילם, דכיון שהוא אכל עמהן דחייב בברהמ"ז יכול לברך בשבילם וכן יכול להוציאן בברהמ"ז, וכתב דלי"ב משום פריצותא דהגדול עם הנשים, דדוקא בעבדים שהם פרוצים בעריות כמו שאמרו דעבדא בהפקירא ניח"ל הוא דאיכא משום פריצותא, אך בבנ"ח לא אמרינן הכי, והוכיח כן מהא דמעשים בכל יום שהאנשים מוציאין הנשים מקריאת מגילה ומקידוש והבדלה ומברהמ"ז כשאכל עמהן, וכן ממה שאמרו דאשה לא תקרא בצבור משום כבוד צבור ולא אמרו משום פריצותא, אך כתב די"א דבברהמ"ז דהוא מקום שכרות איכא משום פריצות ואין נשים מצטרפות אף לבני חורין, וכתב דאינו נראה, והביאו רבינו מנוח בפ"ה מברכות ה"ז, - ולכאו' הוא כדעת ה"ר יהודה כהן דאשה מצטרפת עם האנשים לזימון, ולי"ב משום פריצותא.**

**הדרישה בסימן קצ"ט סק"ה הק' ע"ד ה"ר יהודה כהן דנשים מצטרפות לזימון מהא דתנן דנשים ועבדים וקטנים אין מזמנין עליהן, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **הדרישה שם כתב די"ל דהא דתנן דאין מזמנין עליהן היינו כשהן בצירופן יחד נשים ועבדים וקטנים דבכה"ג אין מצטרפין משום פריצות דעבדים עם נשים וכן פריצות דעבדים עם קטנים משום משכב זכור.[[66]](#footnote-67) -** ב **הב"ח שם ס"ז כתב די"ל דכל הא דס"ל דנשים מצטרפות לזימון היינו דמצטרפות לעשרה לזימון בשם,[[67]](#footnote-68) ומתניתין דאין מזמנין עליהן היינו דאין מצטרפות לג'.[[68]](#footnote-69) - ג** הט"ז שם סק"ב כתב די"ל דהא דתנן דנשים אין מזמנין עליהן היינו דאין ליתן להן לברך בכוס הזימון, ול"ד להא דתנן דעבדים וקטנים אין מזמנין עליהן. - **ד** הט"ז שם כתב די"ל עוד דהא דאין מזמנין עליהן היינו בב' נשים ואיש אחד, אך בב' אנשים ואשה אחת כיון דאיכא רוב אנשים מצטרפת האשה. - **ה** הא"ר שם סק"ג כתב די"ל דאיירי באשה עם בעלה וס"ל דבכה"ג ליכא משום פריצותא ושפיר היא מצטרפת לזימון, ודלא כמש"כ תר"י בסוגיין דנשים אין מצטרפות ואפי' עם בעליהם מפני שאין חברתם נאה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ב והחזו"א בסימן ל' סק"ט.

## אם נשים מצטרפות כשיש ג' אנשים

לדעת ש"ר דאין נשים מצטרפות לזימון, כתב הב"י בסימן קצ"ט דמשמע לכאו' דאע"פ שיש ג' אנשים אין הנשים מצטרפות עמהן לזימון, אך הביא למש"כ בפי' הר"ן במגילה י"ט ב' דכל דאיכא ג' אנשים מצטרפות אף הנשים עמהן, משום דבכה"ג אין צירופן ניכר וליכא למיחש לפריצותא,[[69]](#footnote-70) ורק היכא דע"י צירוף איכא שינוי במטבע ברכה דאיכא זימון ניכר הצירוף ואיכא למיחש לפריצותא, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ז בשם ר"י, וכתב דבכה"ג חייבות אף הנשים בזימון, ונתבאר לעיל, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ד' סימן ט"ז דכל שמסובין יחד יוצאות הנשים בזימון של אנשים והרי דמצטרפות עם האנשים לזימון, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין והריטב"א בהל' ברכות פ"ז ה"ב ובס' הפרדס שער י', - והגר"ז שם ס"ז והמ"ב בסקי"ז כתבו דה"נ הוא בעבדים דהא דאין מצטרפין לזימון הוא רק כשאין ג' אנשים בנ"ח, אך כל שיש ג' אנשים בנ"ח מצטרפין אף העבדים, והשעה"צ שם סק"ח כתב ללמוד כן מערכין ג' א', ונתבאר לעיל בהערה.

## אם עבדים ונשים מצטרפין כשיש ג' עבדים

המג"א שם סק"ד כתב דהא דנשים אין מצטרפות עם העבדים משום פריצותא, הוא אף כשיש ג' עבדים, דאף בכה"ג אין מזמנין עם הנשים בחבורה אחת, והגר"ז שם ס"ז כתב דהיינו משום דבנשים ועבדים יש לחוש לפריצות העבדים בנשים אע"פ שאין צירופן ניכר, וה"נ הוא בעבדים עם קטנים.[[70]](#footnote-71)

## כשנצטרפו נשים לג' אנשים אם הן מוציאות את האנשים

**הריטב"א בהל' ברכות פ"ז ה"ב כתב דאשה מברכת לאיש ע"י זימון, ומבו' בדבריו דאף דנשים אין מצטרפות לזימון עם האנשים, מ"מ כל שיש ג' אנשים דבכה"ג מצטרפות הנשים לזימון, אף רשאית האשה לזמן ולהוציא את האיש,[[71]](#footnote-72) וכ"ה מבו' גם בדבריו בסוכה ל"ח א', וכ"כ בס' הפרדס שער י', - אך בד' הר"ן בסוכה שם מבו' לכאו' דאף כשמצטרפת האשה לזימון עם האנשים מ"מ כיון דהאשה בפנ"ע לאו בת זימון אינה מברכת להוציא את האיש,[[72]](#footnote-73) וכ"כ הביאוה"ל בסימן קצ"ט ס"ז ד"ה ויוצאות בזימון שלנו דמשמע בד' היד הקטנה בפ"ט מברכות סקע"ב דאף בכה"ג אסורה האשה לברך ברכת הזימון ולהוציא את האנשים אלא צריכה לשמוע ולצאת מהזימון שמברכין האנשים.**

## זימון בטומטום ובאנדרוגינוס

הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"ז כתב דאנדרוגינוס מזמן למינו ואינו מזמן לא לנשים ולא לאנשים מפני שהוא ספק, והטומטום אינו מזמן כלל, וכ"כ הטוש"ע בסימן קצ"ט ס"ח וס"ט, - והכס"מ שם כתב דהא דאנדרוגינוס אינו מצטרף עם אנשים ועם נשים הוא משום דהא ברי' בפנ"ע וע"כ אינו מצטרף לא עם אנשים ולא עם נשים כיון שהוא גרוע מהן, והא דטומטום אינו מזמן כלל, היינו דאינו מצטרף עם אנשים שמא הוא אשה ואינו מצטרף עם נשים שמא הוא זכר ואינו מצטרף עם טומטומים שמא הם זכרים והוא נקבה או איפכא, - אך בפי' הר"א מלונדריש כתב דהא דאנדרוגינוס אינו מצטרף עם אנשים ועם נשים הוא משום דהוא ספק, וע"כ אינו מצטרף עם האנשים דשמא נקבה הוא ולא עם הנשים דשמא זכר הוא, וכ"כ הלבוש בסימן קצ"ט ס"ח והגר"ז שם ס"ח והמ"ב שם סקכ"א, - ועמש"כ התהל"ד שם סק"א באורך.

החזו"א בסימן ל' סק"ט עמד בזה דלכאו' דין צירוף טומטום ואנדרוגינוס תליא אם צירופן ראוי עתה כשהם בספק ואינו תלוי במה שהם באמת, ומה"ט טומטום אין צירופו ראוי מצד ספיקו לא עם אנשים ולא עם נשים ולא עם מינו, והא דאנדרוגינוס מצטרף עם מינו צ"ל דהוא משום דחבורתן ראוי, ועיי"ש שעמד במש"כ הכס"מ דהא דשאני טומטום מאנדרוגינוס הוא משום דאנדרוגינוס ספק וטומטום ברי', ולכאו' אינו ענין לכאן ולא תלי אלא אם חבורתן ראוי'.[[73]](#footnote-74)

הלבוש בסימן קצ"ט ס"ח כתב דאם אנדרוגינוס הוי ספק זכר או נקבה חייב לזמן במינו, דשמא כולם זכרים וחייבין בזימון מכח ספק, משום דברכת זימון מה"ת וספיקא דאורייתא לחומרא, - אך העו"ת שם סק"ה כתב דברכת זימון אינה אלא מדרבנן וספיקא לקולא, - והא"ר שם סק"ה הביא מש"כ הקרית ספר בפ"ה מברכות דברכת זימון בעשרה היא מדאורייתא, ולפ"ז בכה"ג הוי ספיקא לחומרא, - ונתבאר הפלוגתא בזה בפתיחה לפירקין.

## אם קטנים מזמנין לעצמן

**המאורות בסוגיין כתב דקטנים שהגיעו לחינוך מזמנין לעצמן,[[74]](#footnote-75) וכתב די' קטנים שהגיעו לחינוך מזמנין בשם, וכ"כ המאירי לקמן מ"ז ב' בשם יש מי שאומר, - אך המאורות כתב דיש מי שאומר דאינם מזמנין לעצמן,[[75]](#footnote-76) וכ"כ הכס"מ בפ"ה מברכות ה"ז, ופירש דהוא משום דהקטנים אינן חייבים בשום מצוה אלא על אביהן מוטל לחנכן, וכיון שהיא חברת קטנים אינם מצווים בזימון, וכן נקט הפרישה בסימן קצ"ט סקט"ו, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ב והמ"ב שם סקי"ג.**

## אם נשים יוצאות בשמיעה כשאינם מבינות

**התוס' נסתפקו אם נשים יוצאות בברכת הזימון של הנשים כשאינם מבינות, ול"ד להא דסופר מברך ובור יוצא דשאני בור שמבין בלה"ק ויודע קצת מאי קאמר ומשא"כ בנשים שאינם מבינות כלל, וגם ל"ד להא דלועז ששמע אשורית יצא, דהתם פרסומי ניסא בעלמא הוא, וכ"כ התר"י והרא"ש בסימן ו' והמרדכי בסימן קנ"ח והסמ"ג עשין כ"ז, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן ק"ט, וכ"כ הטוש"ע בסימן קצ"ג ס"א דאין אחד מוציא את חבירו אלא כשהוא יודע בלה"ק.[[76]](#footnote-77)**

**אך התוס' רי"ח והרא"ש והמרדכי שם כתבו בשם רש"י דיוצאות אף כשאינם מבינות, ולמד לזה מהא דלועז ששמע אשורית, וכ"כ התר"י בשם יש שהיו אומרים,[[77]](#footnote-78) וכ"כ הר"א מלונדריש בפירקין והסמ"ק שם, וכ"כ המכתם בסוגיין דבעה"ב עם אשתו ובניו הוי כסופר מברך ובור יוצא, והארחות חיים בהל' ברהמ"ז סמ"ד והכל בו בסימן כ"ה פירשו דהיינו אף כשאינם מבינות לה"ק, וכ"כ רי"ו בנתיב כ"ז ח"א בשם המפרשים, והרמ"א בדרכ"מ סימן קצ"ג סק"א כתב דכן המנהג, וכ"נ בד' הרמ"א בסימן קצ"ט ס"ז, וכמש"כ המאמ"ר שם סק"ג.[[78]](#footnote-79)**

**הגר"א באמרי נועם כתב דאף אם אין נשים יוצאות בשמיעה כשאין מבינות, מ"מ כל שעונות אמן יוצאות, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן קצ"ג סק"ד בדעת הכס"מ, ועמש"נ בזה בדף מס' 21 בהערה.**

## אם כשמברך לעצמו יוצא אף כשאינו מביא הלשון

**התר"י כתב דכיון שאשה אינה מבינה לה"ק אינה נפטרת בברכה ששומעת מהאנשים אלא צריכה לברך ברהמ"ז בלשון שהיא מבינה, ומשמע קצת דגם כשמברכת בעצמה ל"מ אלא בלשון שהיא מבינה, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ה ס"א דלדעה זו אף כשמברך לעצמו בלה"ק אינו יוצא כשאינו מבין הלשון, - אך הלבוש בסימן קצ"ג ס"א כתב דאף דהשומע אינו יוצא אא"כ מבין מה שיאמר המברך, מ"מ המברך עצמו יוצא אפי' אינו מבין כיון דטופס הברכה כך הוא, וכ"כ העו"ת שם סק"ב והפמ"ג באש"א שם סק"ב והשעה"צ שם סק"ג, וכ"כ בתשו' שער אפרים סימן י"ג ובתוס' הגרע"א במגילה פ"ב, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן נ' סק"ב ובסימן ק"א סק"ה.**

**בד' הגר"ז שם ס"א וס"ב מבו' דבגונא דאינו יוצא כשאינו מבין הלשון, ה"נ אינו יוצא כשפנה לבבו לדברים אחרים, וכ"ה מבו' בד' השעה"צ שם סק"ג,[[79]](#footnote-80) ומבו' לפ"ז דהא דבעינן שיבין הלשון אי"ז משום דאל"כ אין ע"ז תורת דיבור לגבי דידי', אלא הוא משום דלא סגי בדיבור ובעינן שיבין את מה ששומע, וע"כ אף צריך שיכוין לבו לכך, וצ"ע.**

י"ז אד"א פ"ד

דף מס' 4

**מ"ה ב' - ב' שאכלו אחד מהן יוצא בברכת חבירו וכו',** הרשב"א עמד בזה דמ"ט אחד יוצא בברכת חבירו, הרי תניא לקמן דב' שאכלו מצוה ליחלק, וכתב די"ל דהא דאחד יוצא בברכת חבירו היינו בדיעבד,[[80]](#footnote-81) וכתב דאי"ז במשמעות הגמ', וכתב עוד די"ל דר' יוחנן לא שמיע לי' הך ברייתא, או דכל הא דמצוה ליחלק הוא למצוה מן המובחר אך ליכא חובה ואם רצה לצאת לכתחילה בברכת חבירו יצא, ונתבאר להלן.

## אם בב' שאכלו מצוה ליחלק אף בברכת המוציא

**ב' שאכלו כאחת מצוה ליחלק, בפירש"י כתב דהא דמצוה ליחלק הוא אף בברכת המוציא, וכ"כ הריא"ז לעיל פ"ו ה"ה דין ב', וכ"כ השבה"ל בסימן קל"ט בשם רבינו שמחה, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ך בפ"א מברכות הי"ג, - אך התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אם רצו כתבו דכל הא דבב' מצוה ליחלק היינו בברהמ"ז, אך בברכת המוציא מוציא אחד את חבירו, וכ"כ תר"י והרא"ש בסימן ו', וכ"כ ההשלמה והמאורות ופסקי רי"ד בסוגיין והרא"ה לעיל מ"ב ב' והריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ו.**

## טעם הא דשאני ברכת המוציא דמוציא אחד את חבירו מברהמ"ז

**בטעם הסוברים דהא דב' שאכלו מצוה ליחלק הוא רק בברהמ"ז אך בברכת המוציא מוציא אחד את חבירו מצינו כמה דרכים,** א **התוס' כתבו דהוא משום דכל שיושבין לאכול יחד דעתן לצרף וע"כ אחד מברך להוציא חבירו, ומשא"כ בברהמ"ז שבסוף הסעודה שמסתלקין זמ"ז, וע"כ צריך לברך כל אחד לעצמו, וכ"כ התוס' רי"ח והתר"י בשם ר"י, וכ"כ הרא"ש שם. -** ב **התוס' בחולין ק"ו ב' כתבו דהוא משום דשאני בברכה שלפני' שכל אחד מרויח באותה ברכה שע"י כן מותרין לאכול וליהנות וע"כ הן מצטרפין לזה, ומשא"כ בברכה שלאחרי' שכבר אכלו אין מצטרפין.[[81]](#footnote-82) -** ג **התוס' כתבו בשם י"מ דהוא משום דדוקא בברכת המוציא שהיא מדרבנן מוציאין זא"ז אך בברהמ"ז שהיא מדאורייתא החמירו, וכ"כ התוס' רי"ח ותר"י והרא"ש שם בשם רשב"ם, וכ"כ ההשלמה, וכ"כ בפי' הר"ן במגילה כ"ג ב', וכ"נ בד' הריטב"א שם ה"ט. -** ד **ההשלמה כתב דהוא גם משום דבברהמ"ז כתיב ואכלת ושבעת וברכת דמי שאכל הוא יברך, וכ"כ המאורות והמכתם. -** ה **השבה"ל בסו"ס קס"א כתב דהוא משום דבברכה אחרונה לא צייתי אהדדי וליכא זימון שיזדרזו לשמוע, אך בברכה ראשונה כיון שכולם צריכין לאכול צייתי אהדדי וע"כ אחד מברך לכולן.**

**המאירי כתב דלמש"כ ההשלמה דהא דבברכה שלאחרי' אין אחד מוציא את חבירו הוא משום דהיא מה"ת, הרי דכ"ז הוא בז' מינים שברכתן מה"ת, אך בשאר מינים שברכתן מדרבנן אחד מוציא את חבירו, אך לדעת ש"ר אף בשאר מינים אין אחד מוציא את חבירו, וכ"כ הצל"ח בסוגיין,[[82]](#footnote-83) - וכתב דנפ"מ עוד בזה הוא כשאכלו פחות מכדי שביעה דאין חיובן אלא מדרבנן, דלדעת הרשב"ם ודעימי' אחד מוציא את חבירו ולדעת ש"ר אין אחד מוציא את חבירו, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן קס"ז סקכ"ג ובמש"ז סימן קצ"ג סק"א והישועות יעקב שם סק"א והמ"ב שם סק"ב.[[83]](#footnote-84)**

## אם כל דאיכא ג' מוציא האחד את חבירו אף בדליכא דין זימון

**התוס' וש"ר הוכיחו דבברכה שלפני' מוציא האחד את חבירו ממה שאמרו לעיל ל"ט א' דנתן בר קפרא רשות לאחד לברך והיו שם שנים, ואף אם היו ג' הרי ל"ה שם אלא פירות ואין זימון לפירות, ומבו' בדבריהם דבברכה אחרונה דמצוה ליחלק היינו כל היכא דליכא דין זימון אף אם איכא ג', וכ"כ הפסקי רי"ד דכל היכא דלא שייכא ברכת זימון מצוה לחלק ולברך כל אחד ואחד לעצמו, ואף בנ"א רבים שישבו ושתו ואכלו פירות אע"ג דהסיבו ובירך אחד לכולן ברכה לפני', מ"מ בברכה לאחרי' כל אחד מברך לעצמו, וכ"כ התוס' בחולין שם והתר"י לעיל מ"ב ב' ד"ה ויין והרשב"א שם ד"ה ולענין שמעתין ולעיל ל"ז א' ד"ה ונתן והרא"ה לעיל מ"ב א', וכ"ה מבו' בד' הרא"ש שם סימן ל"ג, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ו, וכ"כ הטוש"ע בסימן רי"ג ס"א.**

**אך בפירש"י בחולין ק"ו א' ד"ה וש"מ כתב דכל הא דב' שאכלו פירות מצוה ליחלק הוא משום דאין כאן ג', ומבו' בדבריו דכל שיש שם ג' מברך אחד לכולן אף דאין זימון לפירות, וכ"כ הריא"ז לעיל שם דכל דאיכא ג' או יותר שהן חשובין אגודה וראוי לומר בהן ברוב עם הדרת מלך אחד מברך לכולן בין ברכה לפני' ובין ברכה לאחרי' אף אם ליכא דין זימון, וכל דליכא אלא ב' מצוה ליחלק וכל אחד מברך לעצמו בין ברכה שלפני' ובין ברכה שלאחרי', וכ"ה מבו' בד' התוס' במו"ק כ"ג ב' ד"ה ואין מברכין עליו, עיי"ש, וכ"כ הרמ"ך בהל' ברכות שם.**

## טעם הא דנתן ר"ג רשות לר"ע לברך

**לעיל ל"ז א' תניא דמעשה בר"ג והזקנים שהיו מסובין בעלי' ביריחו והביאו לפניהם כותבות ואכלו ונתן ר"ג רשות לר"ע לברך, והתוס' שם הק' דהיאך נתן רשות לר"ע לברך הרי אין מזמנין על הפירות, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **לדעת רש"י והריא"ז כל הא דמצוה ליחלק הוא בב' שאכלו, אך ג' שאכלו אחד מברך לכולן אף דאין זימון לפירות, וכ"כ המאירי לעיל שם ולעיל מ"ג בשם י"מ דאף דאין זימון לפירות מ"מ אחד מברך לכולן. -** ב **התוס' לעיל שם כתבו דר"ג לטעמי' דס"ל דמברכין על ז' המינים ג' ברכות ולדידי' אף יש בהן דין זימון, ונתבאר בפתיחה לפירקין, וכ"כ הרשב"א והמאירי שם, וכ"כ התר"י לעיל מ"ג א' בשם ריצב"א. -** ג **לדעת ר"ה גאון שהביא הראבי"ה בסימן קכ"ד כל הא דאין זימון לפירות הוא בשאר פירות, אף בפירות מז' המינים יש זימון, ונתבאר בפתיחה לפירקין, וע"כ התם שאכלו כותבות דהם מז' המינים הי' דין זימון. -** ד **הרשב"א לעיל שם כתב בשם הראב"ד דאיירי התם כשהביאו להם כותבות בסוף הסעודה שכבר בא להם זימון ע"י הפת, וכמו שמברך להם אחד ברכת היין כך מברך להם ברכה אחרונה, וכ"כ ההשלמה והמכתם לעיל מ"ג א' בשמו,[[84]](#footnote-85) -** ה **ההשלמה והמכתם שם כתבו די"מ דהא דנתן ר"ג רשות לר"ע לברך היינו לברך ראשון, ולא שיוציא אחרים בברכתו.**

## טעם הא דכל דאיכא דין זימון אחד מברך לכולם

**לדעת הסוברים דהיכא דליכא דין זימון אין אחד מברך לכולם בברכה לאחרי', צ"ב דמ"ט היכא דאיכא דין זימון אחד מברך לכולם,[[85]](#footnote-86) ומצינו בזה כמה דרכים,** א **הרא"ה לעיל מ"ב א' כתב דהוא משום דפת טעונה ברכה לאחרי' במקומה וע"כ עדיין קביעותן קיימת, וכתב דמה"ט הוא דאין זימון לפירות משום דאחר שאכלו אין קביעותן קימת כיון דכל אחד ואחד לאלתר שאכל יכול לילך למקום שירצה ויברך, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א שם, וכ"כ הריטב"א בר"ה כ"ט א' ובהל' ברכות פ"ה ה"ז דמה"ט הוא דאין זימון לפירות, אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דאף ה' מיני דגן או אף ז' המינים טעונין ברכה לאחריהן במקומן, (ונתבאר בפ' כיצד מברכין דף מס' 64), ונתבאר להלן. -** ב **בפי' הר"י מלוניל מבו' דהוא משום דבכה"ג יש בכך תועלת ותוספת לשם שמים, וכ"כ הר"ן במגילה כ"ג ב' דהוא משום דחשיבי צירוף ואיכא שבח וקילוס יותר כשמצטרפין, וכ"כ הגר"ז בסימן קצ"ב ס"א דהוא משום דיש שבח וקילוס יותר כשמצטרפין לברכה אחת לפי שהם ראוים לזמן כלומר להזדמן יחד לצירוף ברכה בלשון רבים, ולכאו' היינו דעיקר דין זימון הוא שיברך אחד לכולם, (ונתבאר בפתיחה לפירקין), וע"כ כל דראוי שיזמנו ליכא כלל להך דינא דכל אחד מברך לעצמו, דאדרבה עיקר דינם הוא שיברך אחד לכולם.[[86]](#footnote-87) -** ג **הישועות יעקב שם סק"א כתב בתו"ד די"ל דהוא משום דכל שאומר נברך אי"ז בכלל אחד מוציא את חבירו, ולכאו' הוא כמש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה וא"ר זירא דאם יש זימון לא חשיב דאחד יוצא בברכת חבירו דברכת שניהם היא וכ"ה מבו' בד' הצל"ח לעיל בסוגיין ד"ה חד אמר.[[87]](#footnote-88) -** ד **החזו"א בסימן ל' סק"א כתב דהוא משום דכיון דנחשב קביעותן לברכת הזימון לא נראה עוד להחמיר ולהצריכם ליחלק בשאר הברכות.[[88]](#footnote-89)**

**מד' הרא"ה והריטב"א דהא דבפת אחד מברך לכולן הוא משום דעדיין קביעותן קיימת מבו' לכאו' דהא דשאני ברכה לאחרי' מברכה לפני' הוא כמש"כ התוס' ודעימייהו משום דאחר אכילתם אין הקביעות קיימת, וכ"ה משמעות ד' הרא"ה שם, וע"כ הוא דבפת דקביעותן קיימת אחד מברך לכולן, דדמי להא דבברכה שלפני' אחד מברך לכולן, - אך צ"ע דא"כ מ"ט בב' שאכלו פת מצוה ליחלק, הרי כיון דטעונין ברכה לאחריהן במקומן עדיין קביעותן קיימת.[[89]](#footnote-90)**

**וצ"ל דלעולם עיקר הא דבברכה שלאחרי' מצוה ליחלק אי"ז משום דאין קביעותן קיימת, אלא משום דהיא מדאורייתא, וכמש"כ כן הריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ט דמה"ט הוא שאמרו חכמים שיברך כל אחד לעצמו, וסמכוה אקרא דואכלת ושבעת וברכת מי שאכל הוא יברך, ורק היכא דאיכא דין זימון הוא דאחד מברך לכולן, וכ"ה להדיא בד' החי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין, וכ"נ בד' הרא"ה בסוגיין דמקרא דואכלת ושבעת וברכת ילפינן דאין אחד מוציא את חבירו, ואך דכיון דאי"ז אלא מדרבנן ע"כ הוא דבזימון אחד מברך לכולן, - ומש"כ הרא"ה דשאני פת דעדיין קביעותן קיימת הוא לפרש טעם הא דיש זימון לפת ואין זימון לפירות, וכאשר כ"ה להדיא בד' הריטב"א, וצ"ע.[[90]](#footnote-91)**

## טעם הא דסופר מברך ובור יוצא

אבל אחד סופר ואחד בור סופר מברך ובור יוצא, **הרא"ה כתב דהיינו משום דעדיפא לי' לצאת בברכת סופר בעונה אחריו אמן או בשומע דהוי כעונה משיצא בברכת עצמו, והא דיוצא בברכת חבירו אף שלא בזימון, הוא משום דמה"ת ברהמ"ז היא כשאר הברכות דכל אחד מוציא לחבירו אלא דדרבנן אסמכוה למלתא לזימון בג' משום ברוב עם הדרת מלך דליצטרכו לאיצטרופי ולברוכי, ובסופר ובור אוקמוה רבנן אדינא ואפי' בלא זמון סופר מברך ובור יוצא דברכת סופר עדיפא.**

## אם הא דסופר מברך ובור יוצא הוא רק כשענה אמן

**האהל מועד בדרך ז' נתיב ו' כתב דהא דסופר מברך ובור יוצא הוא רק כשעונה אמן אחר כל ברכה וברכה, ונתחדש בדבריו דאף דשמע ולא ענה יצא, מ"מ הא דסופר מברך ובור יוצא הוא רק כשענה אמן, וכ"נ קצת בד' הרמב"ם בפ"ה מברכות הט"ו, - וי"ל דהוא משום דהבור אינו מבין לה"ק, וע"כ אינו יוצא יד"ח בשמיעה אלא כשענה אמן, וזה כמש"נ האמרי נועם בסוגיין, ונתבאר בדף מס' 3, - וי"ל עוד דהוא משום דבברהמ"ז דינא הוא דמי שאכל הוא יברך, וע"כ בעינן שיענה אמן שיהא כמברך בעצמו.[[91]](#footnote-92)**

## אם הא דסופר מברך ובור יוצא הוא אף כשהסופר לא אכל

**הרא"ה כתב דהא דסופר מברך ובור יוצא היינו רק כשהסופר אכל, דאם לא אכל אינו מוציא את הבור, אך דמה"ת אף בכה"ג הוא מוציאו משום דהוי כברכת חובה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"נ בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ח וה"ט, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן תפ"ד בשם ר"ע גאון ורב כהן צדק והרא"ש ובד' השו"ע שם ס"א והגר"א שם, עיי"ש, וכן צידד המג"א בסימן קצ"ז סוסקי"א, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ד, -** אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן קכ"ז מבו' דהא דסופר מברך ובור יוצא הוא אף כשהסופר לא אכל, וכ"כ בס' הפרדס הל' ברכות סוף שער ט', וכ"ה מבו' גם בד' הר"ן בר"ה ל"ד ב', וכמו שעמד ע"ז הגר"א בסימן תפ"ד, ובד' ההג"א בר"ה פ"ג סימן י"ג, וכ"נ בד' האו"ז בהל' ר"ה סימן רס"ב, ובדף מס' 25 בהערה נתבאר כן גם בדעת התוס' לקמן מ"ח ב' והסמ"ק בסימן ק"ט בשם ר"י, עיי"ש.

## אם הא דסופר מברך ובור יוצא הוא אף כשלא הסיבו

**בתשו' הרשב"ש סימן ל"ז בתו"ד מבו' דהא דסופר מברך ובור יוצא הוא אף כשלא הסיבו ולא קבעו יחד, וכ"כ החזו"א בסימן י"ט סק"ב, - אך הגר"ז בסימן קצ"ג ס"א כתב דהיינו רק כשנקבעו בקביעות המועלת להצטרף לזימון בג', - ועמש"נ להלן בטעם הפלוגתא בזה.**

## אם בדיעבד אחד מוציא את חבירו

**הר"ן בחולין ק"ו א' הוכיח מהכא דאף דשנים שאכלו מצוה ליחלק מ"מ בדיעבד אחד מהן יוצא בברכת חבירו, דאל"כ היאך יוצא בור בברכתו של סופר, וכ"כ הרשב"א לעיל בסוגיין ובתשו' ח"א סימן ר"ה ובתשו' המיוחסות סימן קצ"ו והריטב"א בהל' ברכות פ"ה סוף ה"ט, - אך הפנ"י לעיל בסוגיין כתב בדעת התוס' דבב' שאכלו אין אחד מוציא את חבירו אפי' בדיעבד, ורק בסופר ובור הקילו שיצא הבור בברכת הסופר, עיי"ש.**

**והרשב"א לעיל בסוגיין כתב לדון דכל הא דמצוה ליחלק הוא רק למצוה מן המובחר, וזהו שאמר ר' יוחנן דב' שאכלו אחד מהן יוצא בברכת חבירו, דאף דמצוה מן המובחר הוא ליחלק מ"מ ליכא חובה ואם רצה לצאת לכתחילה בברכת חבירו יצא, אך בד' ש"ר מבו' דרק בדיעבד אחד יוצא בברכת חבירו.**

## דין הסיבה

מ"ב א' - היו יושבין כל אחד מברך לעצמו הסיבו אחד מברך לכולן, **נחלקו הראשונים בביאורו,** א **בפירש"י כתב דיושבין היינו בלא הסיבת מטות ובכה"ג כל אחד מברך לעצמו דאין קבע סעודה בלא הסיבה, ואם הסיבו על המטות אחד מברך לכולן, וכ"כ התוס' וש"ר והטוש"ע בסימן קס"ז סי"א ורי"ג ס"א. -** ב **התוס' רי"ח לקמן בסוגיין והרא"ש בסימן ל"ג כתבו בשם ר"ח דהיינו דאם היו יושבים לעסק אחר ונזדמן להן לאכול מברך כל אחד לעצמו אבל הסיבו לאכול ולא לעסק אחר אחד מברך לכולן, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מברכות הי"ב. -** ג **התוס' רי"ח שם כתב בשם ה"ר יוסף דהסיבו היינו שישבו כסדר סביבות השלחן ובכה"ג אחד מברך לכולן, אך אם ישב שלא כסדר זה כאן וזה כאן שלא כסדר אכילה כל אחד מברך לעצמו, ועד"ז כתב בפי' ר"ח שהביא האו"ז בסימן ק"נ בשם י"מ דיושבים הוא כגון שכל אחד יושב לעצמו והסיבו היינו שישבו סביבות הפת, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגין בשם ר"ה גאון.**

**הרא"ה כתב דהא דבעינן הסיבה ולא סגי בישיבה, הוא לפי שיש כמה יושבים וכל אחד חלוק לעצמו באכילתו ואין דעת אחד מהם להתחבר עם חברו ולא להמתינו כלל, ובעינן שיקבעו לאכול בחבורה אחת לאכול יחד ולהמתין זא"ז כדרך חבורה ולעשות לזה הוכח, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א שם, - ונתחדש בדבריהם דלא סגי בההסיבה לחשבן כחבורה אחת, ועיקר הא דחשיבי כחבורה אחת הוא משום דהם קובעין לאכול יחד ולהמתין זא"ז כדרך חבורה, והא דבעינן לההסיבה הוא משום דבעינן שיהא הוכחה שקבעו יחד, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ד דהא דבעינן הסיבה הוא להוכחה שהם חבורה אחת, ולפ"ז כל שאינם ממתינין זא"ז כדרך חבורה אינם מצטרפין כלל, - אך בד' ש"ר ובד' הפוסקים לא מצינו לזה,[[92]](#footnote-93) וצ"ע.**

## טעם הא דאין אחד מוציא את חבירו בלא הסיבה

**הרשב"א לקמן בסוגיין הק' דמ"ט בעינן הסיבה להוציא אחד את חבירו בברכה שלפני', הרי כל אחד בר חיובא הוא וקי"ל בברכת הנהנין שאם לא יצא מוציא, וא"ת דוקא כשהסיבו, מ"מ תיפו"ל דכל העונה אמן כמוציא ברכה מפיו וגם שומע כעונה, והניח בצ"ע.**

**ומצינו בזה כמה דרכים,** א **הרא"ה כתב דהוא משום דכשם שכל שיצא אינו מוציא, כך אע"פ שלא יצא אינו מוציא אלא בשהן דרך קביעות וחבורה לפי שהן כגוף אחד וחשובין כאילו כל אחד ואחד מברך, ועד"ז כתב בפי' הר"ן במגילה כ"ג ב' דהוא משום דמי שנהנה ראוי שיברך, וע"כ אין אחד מוציא את חבירו אלא היכא שמברך גופי' מיחייב ואיכא קביעותא דדמו כולהו כחד גופא, וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן מ"ב בפי' בתרא דהא דכשהסיבו אחד מברך לכולן הוא משום דנעשו בהסיבתם כאדם אחד וע"כ סגי להו בברכת אחד מהם. -** ב **הר"א בן הרמב"ם שם כתב בפי' קמא דהוא משום דכל שהסיבו וישבו ונתקבצו לאותה הברכה יש בזה ברוב עם הדרת מלך, וכיון דהברכה חשובה היא סגי להו בברכת אחד, וזה למש"כ שם בשם הרמב"ם דהא דבעי הסיבה הוא משום חשיבות הפת והיין, ופירש דכל שהדבר שמברכין עליו חשוב צריכין הנהנין בו להרבות הודאה לד' עליו ולפיכך מברך כל אחד ואחד לעצמו, וע"ז הוא דמהני הא דהברכה חשובה דע"כ סגי לכולן בברכת אחד, ועד"ז כתב המאורות בסוגיין דכל דהסיבו הוא קביעותא ואמרינן ברוב עם הדרת מלך ואחד מברך לכולן, ומשא"כ כשלא הסיבו דכיחידים דמו, והיינו דמה"ט לי"ב להא דברוב עם הדרת מלך. -** ג **בפי' הרשב"ץ כתב דהיינו משום דאע"ג דבכל הברכות אדם מוציא את חבירו יד"ח היינו דוקא כשחבירו רוצה לצאת יד"ח בשמיעה זו, ואף אם מצוות א"צ כונה מ"מ כל שנתכוין שלא לצאת לא יצא, וע"כ כל שהי' להם להסב ולא הסיבו נראה אין כל אחד רוצה לצאת בברכת חבירו, וע"כ כל אחד מברך לעצמו,[[93]](#footnote-94) ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל שאמר אחד מהם שהוא מוציא את כולם בהכי, וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן קי"ט, וצ"ע.**

**בד' הרא"ה בסוגיין והריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ד משמע דעיקר הא דבעי הסיבה הוא משום דבברכת הנהנין אם יצא אינו מוציא, וע"כ אף כשמוציא לעצמו אינו מוציא את חבירו אלא כשהם חבורה אחת, - ולכאו' הטעם בזה דכל דאם יצא מוציא ומדין ערבות מצי לברך בעד חבירו, שפיר מהני אף בלא הסיבה, וכל הא דבעינן הסיבה הוא רק במקום דליכא דין ערבות ולא מצי לברך בעד חבירו אלא ברכתו היא לעצמו, ובכה"ג הוא דל"מ ברכה שבירך לעצמו לפטור את חבירו אלא כשהם חבורה אחת, וכ"כ החזו"א בסימן י"ט סק"ח דל"ב הסיבה אלא בברכת הנהנין דאינו מוציא אלא כשמברך גם לעצמו והחמירו על הבקי דאינו יוצא אלא כשהסיבו, - ועמש"נ בזה בדף מס' 6.**

**בד' הרשב"א מבו' דלא קשיא לי' הא דאין אחד מוציא את חבירו בלא הסיבה אף דשומע כעונה והעונה אמן כמוציא ברכה מפיו, רק משום דהיינו אף בברכה שלפני', אך אם איירי בברכה שלאחרי' ניחא, וצ"ב דאף אם איירי בברכה שלאחרי' תיקשי דמ"ט בעי הסיבה אף דשומע כעונה והעונה אמן כמוציא ברכה מפיו, - וצ"ל דהיינו משום דבברכה שלאחרי' דינא הוא דמצוה ליחלק כל דליכא זימון, וע"כ רק אם איכא הסיבה ואיכא דין זימון אחד מברך לכולם, אך בברכה שלפני' הרי ליכא להך דינא, דא"כ גם כשהסיבו הי' כל אחד מברך לעצמו, דומיא דברכה אחרונה דרק היכא דאיכא דין זימון אחד מברך לכולם, ובזה הוא דקשיא לי' דמ"ט אין אחד מוציא את חבירו בלא הסיבה.[[94]](#footnote-95)**

## אם בדיעבד אחד מוציא את חבירו בלא הסיבה

**הרא"ש בסימן ל"ג כתב דכל שלא הסיבו אע"ג דשומע כעונה ואפי' ענה אמן לא יצא, ומבו' דאף בדיעבד אין אחד מוציא את חבירו בלא הסיבה, וכן משמע קצת בד' הרא"ה והריטב"א, וכ"נ בד' האו"ז בסימן ק"נ דאע"ג דאיכא כונת שומע ומשמיע לא יצא, והביאו הריקאנטי בסימן פ', וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז סוף ח"ד, וכן צידד המג"א בסימן קס"ז סקכ"ח, - אך הרוקח בסימן שכ"ט כתב דאף כשלא הסיבו אם כיון המברך להוציאם והם כיונו לצאת יצאו, וכ"כ השו"ע בסימן קס"ז סי"ג, וכן הכריע הגר"א שם.[[95]](#footnote-96)**

**הב"י בסימן קס"ז סי"ג הוכיח דבדיעבד אחד מוציא את חבירו אף בלא הסיבה, ממש"כ בתשו' הרשב"א דאף דאין זימון לפירות ומצוה ליחלק מ"מ בדיעבד אחד מוציא את חבירו, וכן הוכיח הגר"א שם מהא דבב' שאכלו אף דמצוה ליחלק מ"מ בדיעבד אחד מוציא את חבירו, - ולכאו' הוא כדעת הסוברים דהא דבברכה שלאחרי' מצוה ליחלק הוא משום דבטל הקביעות, וע"כ יש לדמותו לברכה שלפני' בלא קביעות, אך לדעת הסוברים דאף דהקביעות קיימת מ"מ הוא דין בפנ"ע דאין אחד מוציא את חבירו,[[96]](#footnote-97) ונתבאר לעיל כמה דרכים בזה, הרי דאין ללמוד מהא דהתם אחד מוציא את חבירו בדיעבד, דה"נ בלא קביעות אין אחד מוציא את חבירו,[[97]](#footnote-98) ויש להוסיף, שהרי הרשב"א לקמן מ"ה ב' דן לומר דהא דמצוה ליחלק הוא רק למצוה מן המובחר, (ונתבאר לעיל), ולכאו' דינא דהכא דכל אחד מברך לעצמו ודאי דאינו רק למצוה מן המובחר אלא הוא דין גמור.**

**למש"כ הב"י והגר"א ללמוד מהא דאף דמצוה ליחלק מ"מ בדיעבד אחד מוציא את חבירו דה"נ כשלא הסיבו אחד מוציא את חבירו, הרי הדין נותן דכ"ה דבהא דמצוה ליחלק אמרו דבסופר ובור סופר מברך ובור יוצא, ה"נ הוא כשלא הסיבו דסופר מברך ובור יוצא, וכמש"כ כן בתשו' הרשב"ש סימן ל"ז, וכ"כ החזו"א בסימן י"ט סק"ב, - אך לדעת הסוברים דחלוקין הן זמ"ז, לא מצינו שהתירו בסופר ובור דסופר מברך ובור יוצא אלא כשהסיבו ולי"ב אלא משום הא דמצוה ליחלק, אך כל שלא הסיבו י"ל דאין אחד מוציא את חבירו אף בסופר ובור,[[98]](#footnote-99) וכמש"כ כן הגר"ז בסימן קצ"ג ס"א.**

י"ט אד"א פ"ד

דף מס' 5

## טעם הא דבמוגמר אחד מברך לכולן

**מ"ב ב' - והוא אומר על המוגמר, התוס' בסוד"ה הסיבו הק' דמ"ט במוגמר אחד מברך לכולן אע"פ שלא הסיבו,[[99]](#footnote-100) והביאו מירושלמי דהוא משום דבמוגמר כולן נהנין ביחד, ול"ד לאכילה ושתי' דאינה באה אלא זא"ז, ולכאו' הוא משום דכל שכולן נהנין יחד חשיבי כחד, וע"כ ל"ב הסיבה, ועד"ז כתב תר"י לקמן נ"ג א' דהא דבברכת המאור ל"ב הסיבה הוא משום דמיד כשמביאין הנר נהנין כולם מן האור דנר לאחד נר למאה וע"כ הוי נמי הסיבה ואחד מברך לכולן, ול"ד ליין שאין יכולין כולן ליהנות ביחד.**

**המג"א בסימן רי"ג סק"א כתב דמשמע דבמוגמר ל"ב אפי' ישיבה, והוכיח כן מהא דבברכת המאור ל"ב ישיבה, דאף דאיירי התם כשהיו יושבים בביהמ"ד, לא חשיב כישיבה, דישיבה היינו שישבו יחד בקביעות אדעתא דאכילה, והתם עוסקין בלימוד, והביאוה"ל שם האריך לפקפק בזה, עיי"ש, ונתבאר בדף מס' 6.**

## ניזול ניכול נהמא בדוכתא פלן

כגון דאמרו ניזל ניכול נהמא בדוכתא פלן, **התוס' רי"ח כתב דה"ה אם היו יושבין ואמרו נאכל שהרי קבעו כאן מקומם, ומתניתין דהיו יושבים כל אחד ואחד מברך לעצמו מיירי בסתמא, וכ"כ התר"י בשם ר"י דבכה"ג הוי כמו קביעות מקום ואחד מברך לכולם, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ג והטוש"ע בסימן קס"ז סי"א.**

**בד' התוס' רי"ח ותר"י משמע דסגי במה שאמרו נאכל, אף שלא אמרו נאכל כאן, אך בל' הרא"ש והטוש"ע משמע דל"מ אלא כשאמרו נאכל כאן, ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סקט"ו.**

**התר"י כתב דכל הא דמצטרפין כשאמרו נאכל הוא כשעמדו במקום אחד אבל אם היו אוכלין והולכין לא, וכן אם היו אוכלים בשדה מפוזרים ומפורדים אע"פ שאוכלין כולן בשעה אחת ומככר אחד כיון שלא קבעו מקום ואוכלין מפוזרין אינם מצטרפין.**

**והב"י בסימן קס"ז סי"ב כתב דאינם מצטרפין אלא כשישבו, דכל דליכא ישיבה ליכא קבע, וכ"כ השו"ע שם סי"א, והגר"א שם כתב לדקדק כן מלישנא דברייתא דקתני דישבו לאכול ומוקי לה כשאמרו ניזול וכו', ואפ"ה ישבו בעי ול"ה קביעות בלא ישבו, וכתב דבעי ישיבה על שלחן אחד או מפה אחת, ונתבאר להלן.**

**המג"א בסימן קס"ז סקכ"ז נסתפק כשהיו יושבין בעגלה אחת ואמרו נאכל כאן ואוכלין יחד אם מצטרפין אע"ג דרכוב כמהלך וה"ה ליושב בעגלה,[[100]](#footnote-101) מ"מ כיון ששלשתן יושבין באגודה אחת י"ל דמצטרפין, והגר"ז שם סט"ז כתב דהיינו די"ל דל"ד לרוכבים דאע"פ שהם יושבים הרי כל אחד רוכב בפנ"ע, ומשא"כ כשהם בעגלה אחת, - והמג"א שם כתב דבספינה פשוט דקביעות גמור הוא, והגר"ז שם כתב דהיינו משום דל"ד לעגלה דמהלכת, ומשא"כ בספינה שהיא אינה חשובה מהלכת אלא המים הולכים תחתי' והיא נחה לעולם על אותם המים.**

## אם בבעה"ב ובני ביתו בעי הסיבה

**הרשב"א הביא מירושלמי דלריב"ל כל הא דבעי הסיבה הוא באורחין אך בבעה"ב בתוך ביתו לא, ולר' חייא אף בבעה"ב בתוך ביתו ל"ה חבורה עד שיסבו או שיאמרו ניזיל וניכול נהמא במקום פלן,[[101]](#footnote-102) - והתר"י כתב דקי"ל כריב"ל דהוא בתראה טפי ומצטרפין בני הבית עם בעה"ב אפי' לא הסיבו, וכ"כ האו"ז בסימן ק"נ והרא"ש בסימן ל"ג והמכתם בסוגיין והמאורות לקמן מ"ה א' והטוש"ע בסימן קס"ז סי"א.**

**בטעם הא דבעה"ב ובני ביתו ל"ב הסיבה כתב הרשב"א דהוא משום דבני הבית נגררין אחר בעה"ב, וכ"כ התוס' רי"ח, וכ"כ הרא"ש שם דהא משום דכל בני ביתו נגררין אחריו וע"כ א"צ הסיבה כי כולן סומכין עליו, ועד"ז כתב תר"י.**

**והרי"ו בנתיב ט"ז ח"ד כתב דהא דבני ביתו מצטרפין היינו כשהיסב בעה"ב, או כשישב לפי מנהגינו, ומבו' דכל שלא היסב בעה"ב עצמו אין בני ביתו מצטרפין עמו, והיינו משום דרק כשבעה"ב עצמו אוכל בדרך קבע הוא דנגררין בני ביתו אחריו, וכ"כ המ"ב בסימן קס"ז סקנ"ו.**

**נחלקו רבוותא בדין הצירוף דבעה"ב עם בני ביתו,** א **המכתם בסוגיין כתב דהוא כשישבו לאכול על שלחנו, דבכה"ג אין לך היסב גדול מזה דכל שעה ושעה מתועדין לאכול שם וה"ז כמו ניזול וניכול בדוכתא פלן, וכ"כ המאורות לקמן מ"ה א' דעריכת השלחן וישיבתו עמהן הוא החיבור שלהם, ומבו' דאין מצטרפין אלא כשישבו על שלחן אחד, וכ"כ השו"ע בסימן קס"ז סי"א והפמ"ג באש"א שם סקכ"ד. -** ב **הרי"ו שם כתב דכל שהיסב בעה"ב או שישב לפי מנהגינו האחרים א"צ הסיבה ולא לישב. -** ג **בד' הגר"א שם משמע דאינם מצטרפין אלא כשישבו, אך ל"ב שישבו על שלחן אחד, וכ"כ הביאוה"ל שם בדעתו.**

## אם בעי הסיבה ביין ובשאר דברים

אמר רב לא שנו אלא פת דבעי הסיבה אבל יין ל"ב הסיבה ור' יוחנן אמר אפי' יין נמי בעי הסיבה, **נחלקו הראשונים בזה,** א **הרא"ש בסימן ל"ג כתב דלהך לישנא רק מידי דחשיב בעי הסיבה וע"כ הוא דלרב ל"ב הסיבה אלא בפת, ור' יוחנן ס"ל דיין נמי חשיב ובעי הסיבה, אך שאר דברים ל"ב הסיבה, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מברכות הי"ב דל"ב הסיבה אלא בפת ויין ולא בשאר אוכלין ומשקין, וכ"כ המאירי, וכ"כ הטוש"ע בסימן רי"ג ס"א. -** ב הרא"ה כתב דלרב בעי הסיבה בפת וה"ה בכל דבר מאכל, אך ביין מתוך שהוא ענין שתי' ל"ב קביעותא כולי האי וכל שהן ביחד סגי, ולר' יוחנן אף ביין ובכל מידי דשתי' בעינן הסיבה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ הריטב"א בר"ה כ"ט א'. - **ג** הב"י בסימן רי"ג ס"א כתב בדעת התוס' והרשב"א והמרדכי דלרב ל"ב הסיבה אלא בפת, ולר' יוחנן בעי הסיבה ביין וה"ה בשאר דברים, והא דקאמר יין הוא משום דשמעי' לרב דאמר יין ל"ב הסיבה נקט איהו נמי יין וה"ה לשאר מילי.[[102]](#footnote-103)

בטעם הא דשאני פת לרב ויין לר' יוחנן דבעו הסיבה משאר מילי דל"ב הסיבה, כתב הרא"ש לקמן פ"ח סימן ג' דהוא משום דפת צריך הסיבה, וכל שלא הסיבו לא קביעי לצאת אחד בברכת חבירו, ולר' יוחנן אף יין דחשוב ורגילין להסב עליו בעי הסיבה, אך שאר דברים אף אם לא הסיבו כמי שהסיבו דמי, וכ"כ התוס' רי"ח והרשב"א לקמן שם, - אך בתשו' הרמב"ם סימן רצ"ו כתב דהוא משום דהפת חשובה מן הכל וכן היין חשוב מכל מיני משקין ומכל הפירות ולפי חשיבותו מברכין עליו ואנו מצריכין לכל אחד ואחד ברכה בפנ"ע, וע"כ הוא דבפת לרב וביין לר' יוחנן בעי הסיבה דמשום חשיבותן בעי שיברך כל אחד בפנ"ע, והיינו דע"י הסיבה דהוו כגוף אחד חשיב דמברך כל אחד לעצמו, אך בשאר מילי דלא חשיבי ל"ב שיברך כל אחד לעצמו ויוצא אחד בברכת חבירו.[[103]](#footnote-104)

## במידי דל"ב הסיבה אם בעי ישיבה

התוס' רי"ח כתב דאף במידי דל"ב הסיבה מ"מ בעינן ישיבה דרך קביעות, וכ"כ הטור בסימן קע"ד, וכ"נ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שאני אורחין וכמש"כ הגר"א בסימן רי"ג ס"א, - והבית יוסף בסימן רי"ג כתב דהיינו משום דאע"ג דבשאר דברים ל"ב קביעות מ"מ בעינן הוכחה שהאחרים מכוונים לצאת בברכת זה והוכחה זו היא ע"י שיושבים יחד, - אך הגר"א שם כתב דהוא משום דמ"מ צריכין קביעות כמו שאמרו דשאני אורחין דדעתייהו למעקר, וע"כ בעי ישיבה, וכ"ה למש"כ הרא"ש ודעימי' דטעם הא דבשאר מילי ל"ב הסיבה הוא משום דאף שלא הסיבו כמי שהסיבו דמי.[[104]](#footnote-105)

**איכא דאמרי אמר רב לא שנו אלא פת דמהניא לי' הסיבה אבל יין ל"מ לי' הסיבה ור' יוחנן אמר אפי' יין וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הרא"ש בסימן ל"ג כתב דלהך לישנא ל"מ הסיבה אלא בדבר חשוב, וע"כ הוא דלדעת רב ל"מ הסיבה אלא בפת, ולר' יוחנן אף יין חשוב ומהני לי' הסיבה, אך בשאר מילי ל"מ הסיבה, וכ"כ הראב"ד בפ"א מברכות הי"ב דלר' יוחנן ל"מ הסיבה בשאר מילי. - **ב** הרא"ה כתב דלרב ל"מ הסיבה אלא בפת וכל דדמי לי' דמידי דבר אכילה, אבל ביין דמידי דשתי' ל"מ לי' הסיבה דאין קבע לשתי' ול"ה קביעותא, ולר' יוחנן אף ביין וכל מידי דשתי' מהני הסיבה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בר"ה כ"ט א'. - **ג** הרשב"א כתב דלרב ל"מ הסיבה אלא לפת, ולר' יוחנן מהני הסיבה אף ליין וה"ה לכל מילי, וכ"ה מבו' בד' התוס' בחולין ק"ו ב' וכמש"כ הגר"א בסימן רי"ג ס"א. - **ד** בתשו' הרמב"ם סימן רצ"ו כתב דהך לישנא לא פליגא על לישנא קמא, והא דאמר רב דל"מ הסיבה אלא בפת היינו דבשאר מילי ל"ב הסיבה כדי שנאמר דמהני בהו הסיבה אלא אף בלא הסיבה אחד מברך לכולן, ולר' יוחנן אף ביין מהניא להו הסיבה שיברך אחד לכולן, אך שאר מילי ל"ב הסיבה, ועמש"כ הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן מ"ב להוסיף לפרש בזה.

בתשו' הרמב"ם שם כתב דאין לומר דבפת ויין מהני הסיבה ובשאר מילי ל"מ הסיבה, שהרי לפי חשיבות הדבר מברכין עליו, וא"כ נמצא דשאר הפירות והמשקין חשובין יותר מן הפת והיין, שהרי הפת והיין אחד מברך לכולן כשנתועדו או הסיבו, ושאר הפירות אע"פ שנתועדו או הסיבו לא יברך אחד לכולן אלא כל אחד ואחד צריך לברך לעצמו, ויציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, - ובאגרות הרמ"ה סימן י"ז כתב בתחילת דבריו דאדרבה לפי חשיבות הדבר שמברכין ברכתו חשובה להוציא בה את הרבים יד"ח, וע"כ הוא דבפת ויין מהני הסיבה ובשאר מילי ל"מ הסיבה, - אך בסו"ד כתב דהוא משום דעיקר דין הסיבה הוא עי"ז הו"ל קביעותא, ובמידי דחשיב טפי מחברי' הו"ל קביעותא טפי מחברי', וע"כ הוא דבפת ויין דחשיבי מהני הסיבה ובשאר מילי ל"מ הסיבה, וכ"כ בתשו' הר"ש משאנץ שם סימן נ"ט דהוא משום דבשאר דברים שאינו בני קבע גורם להם שנחלקים דלא חשיבי כולהו כאחד להוציא זא"ז,[[105]](#footnote-106) וכ"כ התוס' רי"ח בסוגיין דהוא משום דדבר של קביעות בעינן.

**להאיך לישנא דאמר רב וכו' קשיא רישא וכו' ולהאיך לישנא דאמר רב וכו' קשיא סיפא,** באגרות הרמ"ה סימן י"ז תמה דלמש"כ הרמב"ם דגם לל"ב דעת רב דפת בעי הסיבה ושאר מילי ל"ב הסיבה, ולא פליגי תרי לישני כלל, מ"ש דקשיא רישא לל"ק וסיפא לל"ב אדרבא תיקשי לתרוייהו מרישא, וגם מאי מקשינן לל"ב מסיפא הרי אף להך לישנא אחד מוציא את חבירו ביין, ועד"ז הק' הכס"מ בפ"א מברכות הי"ב, - ועמש"כ בזה הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן מ"ב,[[106]](#footnote-107) ומש"כ המגן גבורים בסימן רי"ג סק"א והאו"ש והאבהא"ז בהל' ברכות שם.

## הכרעת ההלכה בדין הסיבה

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין הסיבה, **א** הרא"ש בסימן ל"ג כתב דבשל סופרים הלך אחר המיקל וקי"ל כל"ק דפת ויין בעו הסיבה ושאר מילי ל"ב הסיבה, וכ"כ המאירי, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מברכות הי"ב והרמ"ך שם והטוש"ע בסימן רי"ג ס"א. - **ב** בד' התוס' לעיל ל"ט א' ד"ה נתן בר קפרא מבו' דקי"ל דכל מילי בעו הסיבה ומהני בהו הסיבה, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א והריא"ז והריטב"א בר"ה כ"ט א' ובהל' ברכות פ"ה ה"ד. - **ג** הראב"ד בהל' ברכות שם כתב דקי"ל לחומרא כל"ב דפת ויין מהני להו הסיבה ושאר מילי ל"מ להו הסיבה,[[107]](#footnote-108) וכ"כ בתשו' הר"י מלוניל להרמב"ם בתשו' הרמב"ם סימן רצ"ו, וכ"כ ההשלמה דל"מ הסיבה לפירות, וכ"כ הרמ"א בדרכ"מ סימן רי"ג ס"א ובהג"ה שם. - **ד** בפי' הר"א מלונדריש בפירקין כתב דקי"ל דאף יין ל"ב הסיבה ורק פת בעיא הסיבה.[[108]](#footnote-109)

## דין הסיבה בזה"ז

**התוס' לעיל מ"ב א' ד"ה הסיבו כתבו דבזה"ז ל"ב הסיבה, דדוקא לדידהו שהיו אוכלין בהסיבה היו צריכין הסיבה, וישיבה שלנו הוי קביעות לנו כהסיבה דידהו שהם היו רגילין כל אחד להסב על מטתו ועל שלחנו אבל עכשיו כולנו אוכלין על שלחן אחד וכשאנו אוכלין יחד היינו קביעותינו,** וכ"כ התר"י והרשב"א והרא"ה והרא"ש בסימן ל"ג, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ז סי"א.

בד' הרשב"א והרא"ש מבו' דהא דבזה"ז ל"ב הסיבה הוא משום דאין דרך להסב וע"כ הוי קביעות אף בלא הסיבה, - אך בד' תר"י מבו' דהיינו דכל הא דבעי הסיבה היינו בימיהם שהי' השלחן ומפות לפני כל אחד ואחד, וע"כ הי' צריך שיסבו כדי שיצטרפו כולם, אבל עכשיו שמנהגנו לאכול כולנו בשלחן אחד ומפה אחת א"צ הסיבה אחרת אלא בזה בלבד מצטרפין, ונפ"מ הוא אם בימיהם היו מצטרפין כשהיו אוכלין על שלחן אחד בלא הסיבה.

בד' התוס' מבו' דגם בזה"ז ל"ה קביעות אלא כשאוכלין על שלחן אחד, וכ"כ הרשב"א, ובד' התר"י משמע דה"נ כשאוכלין במפה אחת א"צ הסיבה, וכ"כ הרא"ה, וכ"כ השו"ע בסימן קס"ז סי"א.

והגר"ז בסימן רי"ג ס"א כתב דכל הא דבעינן שישבו בשלחן אחד או במפה אחת היינו בדברים שדרך קביעות אכילתן היא על המפה, אך בדברים שדרך לקבוע עליהן אף בלא מפה כגון יין וכיו"ב סגי במה שישבו זה אצל זה,[[109]](#footnote-110) - אך בד' הפמ"ג באש"א שם סק"א והשעה"צ שם סק"ב מבו' דגם ביין בעינן ישיבה על שלחן אחד או במפה אחת, עיי"ש.

## בשאר גוני דל"ב הסיבה אם בעי ישיבה על שלחן אחד או מפה אחת

השו"ע בסימן קס"ז סי"א כתב דאף היכא שקבעו מקום לאכילתן או בעה"ב עם ב"ב ל"מ אא"כ ישבו בשלחן אחד או במפה אחת, והמג"א שם סקכ"ו עמד בזה דמ"ש ממש"כ השו"ע שם סי"ב דכל שהיו רוכבין ועמדו במקום אחד ואמרו נאכל מצטרפין אף שלא ישבו בשלחן אחד, וכתב דכל הא דבעינן שישבו בשלחן אחד היינו בבית, אבל בשדה דליכא שלחן הוי קביעות באמירה בלא שלחן, - אך הגר"א שם סי"א כתב דט"ס נפלה בד' השו"ע וכל שקבעו מקום לאכילתן סגי בישיבה אף שלא בשלחן אחד, ומשמעות דבריו דה"נ בבעה"ב עם ב"ב סגי בכך, וכ"כ הביאוה"ל שם בדעתו.

## אם בפירות בעינן ישיבה על שלחן אחד או מפה אחת

הב"י בסימן רי"ג ס"א כתב דלדידן דסגי בישיבה כמו בהסיבה לדידהו אין חילוק בין פת ויין לשאר דברים, דבישיבה אפי' בפת ויין אחד מברך לכולם, ושלא בישיבה אף בשאר דברים כל אחד מברך לעצמו, וכ"כ השו"ע שם, והשעה"צ שם סק"ב עמד בזה דהרי שאני זמ"ז, דבפת ויין בעינן ישיבה על שלחן אחד, ובשאר דברים ל"ב ישיבה על שלחן אחד, שהרי בזמנם הי' לפני כל אחד ואחד שלחן בפנ"ע, ואפ"ה מבו' בסוגיין דאחד מברך לכולם אלמלי הא דאורחים דעתייהו למעקר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השעה"צ כתב דל' השו"ע אינו מדוקדק וכונתו דליכא נפ"מ רבה ביניהו, דגם בשאר דברים בעינן שישבו יחדיו ולא מפוזרים אחד הנה ואחד הנה. - **ב** הפמ"ג באש"א שם סק"א כתב דלעולם גם בשאר דברים בעינן ישיבה על שלחן אחד, וכ"כ הבאה"ט שם סק"א, ואף דבזמנם הי' לפני כל אחד ואחד שלחן בפנ"ע ואפ"ה אחד מברך לכולם, היינו משום דהי' דרכם לאכול כל אחד בשלחן לבד, אך לדידן אין מצטרפין אלא בשלחן אחד. - **ג הגר"ז שם ס"א כתב דבדברים שדרך קביעות אכילתם היא על המפה אין מצטרפין אלא כשאוכלין על שלחן אחד או מפה אחת, אך ביין וכיו"ב שדרך לקבוע עליהן אף בלא מפה אף אם ישבו יחד זה אצל זה מצטרפין.**

## הסיבה ביין ובשאר דברים בזה"ז

**התוס' רי"ח כתב דכיון דאין אנו רגילין לקבוע סעודה על היין, ע"כ אף אם הסיבו ל"מ מידי אלא כל אחד מברך לעצמו, וכ"כ התוס' לעיל ל"ט א' ד"ה נתן בר קפרא ומ"ב א' ד"ה הסיבו ובחולין ק"ו ב' ד"ה וש"מ דאנו אין לנו הסיבה אלא בפת, וכ"כ הרשב"א לעיל ל"ט א' דבזה"ז דאין רגילין לקבוע מקום לאכול פירות ולשתות יין כל אחד מברך לעצמו, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ז והסמ"ק במצוה קנ"א ובהגה' ר"פ שם,[[110]](#footnote-111) - אך הטור בסימן קע"ד ובסימן רי"ג נחלק ע"ז דמ"ש האידנא מבימיהם ואף בזה"ז אחד פוטר את חבירו בישיבה, וכ"כ השו"ע בסימן רי"ג ס"א.**

**הב"י בסימן רי"ג ס"א כתב דמש"כ התוס' ודעימייהו דבזה"ז דאין אנו רגילין להסב כל אחד מברך לעצמו אף בפירות, הוא כדעת הסוברים דקי"ל דאף שאר דברים בעו הסיבה, אך לפ"מ דקי"ל כדעת הרמב"ם ודעימי' דבשאר דברים ל"ב הסיבה, אף בזה"ז אחד מברך לכולן, והמאמ"ר שם סק"א כתב דהיינו דכיון דבשאר דברים ל"ב הסיבה, בע"כ דאחד פוטר את חבירו אף בלא קביעות, שהרי עיקר דין הסיבה הוא משום קביעות, וא"כ אף בזה"ז דאין רגילין להסב לקבוע עליהן אחד פוטר את חבירו.**

**אך הנה התוס' הרא"ש בסוגיין כתב דקי"ל דשאר דברים ל"ב הסיבה, ולעיל ל"ט א' כתב דבזה"ז דאין רגילין להסב ולקבוע לשתות ולאכול פירות ומגדנות כל אחד מברך לעצמו, וכ"ה מבו' בד' הר"א מלונדריש בפירקין דאף דס"ל דקי"ל דאף יין ל"ב הסיבה, מ"מ לנו שלא הורגלנו לקבוע ולשתות אף הסיבה לא תועיל, ולכאו' הוא לטעמי' לקמן נ"ג א' דהא דבשאר דברים ל"ב הסיבה היינו משום דאין דרך להסב וכמו שהסיבו דמי, ולפ"ז הרי דאף בשאר דברים בעי קביעות, וע"כ הוא דבזה"ז אין רגילין לקבוע כל אחד מברך לעצמו.[[111]](#footnote-112)**

כ' אד"א פ"ד

דף מס' 6

## דין הסיבה בברכת המצוות

**בפי' הר"ן במגילה כ"ג ב' כתב דכל הא דבעינן הסיבה הוא בברכת הנהנין משום דכל שנהנה ראוי שיברך כל אחד, אך בברכת המצוות כקידוש והבדלה ל"ב הסיבה, וכ"כ המאירי לקמן מ"ה א' ד"ה זה שביארנו וד"ה גדולי הרבנים, וכ"נ בד' הרא"ה לעיל במתניתין והריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ד וה"ה, וכ"נ בד' הרשב"א לקמן נ"ג א', ונתבאר להלן, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רי"ג סק"א, וכתב דה"נ בברכת השבח ל"ב הסיבה, וכ"כ הגר"ז שם ס"א והביאור מרדכי בסקצ"ד והחזו"א בסימן י"ט סק"ח, - ועמש"נ להלן בד' התוס' וההשלמה בזה.**

## דין הסיבה בברכת הנהנין היכא דאם יצא מוציא

**בטעם הא דבברכת המצוות ל"ב הסיבה נחלקו הראשונים, דבד' הר"ן מבו' דהוא משום דעיקר הא דבעי הסיבה הוא בברכת הנהנין דראוי שיברך מי שנהנה, אך בברכת המצוות ליכא להך דינא, - אך בד' הרא"ה והריטב"א משמע דהוא גם משום דכל הא דבעינן הסיבה הוא רק בברכת הנהנין דאם יצא אינו מוציא, אך בברכת המצוות דאף אם יצא מוציא ל"ש דין הסיבה.[[112]](#footnote-113)**

**ונפ"מ בזה הוא בברכת המוציא של מצה וברכת היין של קידוש היום שאמרו בר"ה כ"ט ב' דאע"פ שיצא מוציא, אם בעינן הסיבה, דלד' הר"ן י"ל דכיון דהוא ברכת הנהנין בעי הסיבה, אך לד' הרא"ה והריטב"א כיון דאף אם יצא מוציא ל"ב הסיבה, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן רע"ג סקי"ג, וכ"כ הגר"ז בסימן רי"ג ס"א והחזו"א בסימן י"ט סק"ח ובסימן ל"ה סק"ז.[[113]](#footnote-114)**

**ובד' התוס' וההשלמה בדין הבדלה וקידוש אם קיימי דבריהם גם לענין ברכת ההבדלה והקידוש מבו' דאף היכא דאם יצא מוציא בעי הסיבה, וכן נקטו הגר"א והמט"א והמ"ב, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' בד' האחרונים בדין ברכת המאור, ונתבאר להלן.[[114]](#footnote-115)**

**בדעת הסוברים דאף היכא דאם יצא מוציא בעי הסיבה, צ"ב, דהרי בגונא דיצא ומוציא אחרים ליכא קביעות כלל, ואפ"ה הוא מוציא, וכ"כ השעה"צ בסימן קס"ז סקנ"ו דכל שלא אכל ומוציא את חבירו לא שייך קביעות, = ושמא י"ל למש"כ השו"ע בסימן רע"א ס"ד דהא דיכול להוציא אחרים בקידוש היינו כשאינם יודעים לקדש, ובכה"ג הוי כסופר ובור דסופר מברך ובור יוצא,[[115]](#footnote-116) אך האחרונים נחלקו ע"ד השו"ע בזה, וכמש"כ המ"ב שם סק"כ ובביאוה"ל שם, - וי"ל עוד דמשכח"ל בגונא שהוא מיסב ואוכל עמהן, אלא שהוא כבר בירך על היין ועל המצה, ובכה"ג שפיר הוא מברך כדי להוציאן, וצ"ע.[[116]](#footnote-117)**

## דין הסיבה בקידוש ובהבדלה

**התוס' הק' דבהבדלה שאנו מבדילין ועומדין היאך אנו פוטרין זא"ז מיין ומהבדלה אחרי שאין אנו לא יושבין ולא מסובין, וכן הק' התור"פ, - והמאירי לקמן מ"ה א' כתב בשם ההשלמה דהא דאדם מוציא את חבירו בקידוש והבדלה, הוא משום דבקידוש שהוא במקום סעודה איכא הסיבה, ואף בהבדלה הואיל ואמרו לעולם יסדר אדם שלחנו במוצ"ש אע"פ שא"צ אלא לכזית מן הסתם על שלחנו הוא מבדיל או עם בני ביתו ואיכא הסיבה.**

**והמאירי שם נחלק ע"ז דברכת קידוש והבדלה הוו ברכת המצוות, ובברכת המצוות אחד מוציא את האחרים אף בלא הסיבה, וכל דין הסיבה הוא בברכת הנהנין, וכן עמדו הפמ"ג במש"ז סימן רצ"ו סק"ה והביאור מרדכי בסקצ"ד ע"ד התוס', ועיי"ש שכתבו דעיקר קו' התוס' אינה על ההבדלה עצמה אלא על יין ההבדלה,[[117]](#footnote-118) והביאור מרדכי שם הוסיף דכ"ה בד' המרדכי בסימן קמ"ה דעיקר הקו' היא מיין ההבדלה, וצ"ל כן גם בד' התוס'.[[118]](#footnote-119)**

**אך בד' הלבוש בסימן רצ"ו ס"ד והגר"א שם ס"י ובסימן רע"א ס"ו משמע דגם בברכת ההבדלה והקידוש צריך קביעות, וכן נקטו המט"א באלף למטה סימן תרכ"ה סקע"ד,[[119]](#footnote-120) והמ"ב בסימן רע"א סקמ"ו ורצ"ו סקכ"ז והביאוה"ל בסימן רע"א ס"ו, וצ"ע.**

**התוס' כתבו דשמא י"ל דמתוך שקובעין עצמן כדי לצאת ידי הבדלה קבעי נמי לכולי מילתא, וכתבו דנאה וטוב למבדיל וגם לשומעים שישבו בשעת הבדלה שאז יהי' נראה כקבע ופוטר אותן, והפמ"ג והביאור מרדכי הוכיחו מזה דעיקר קו' התוס' היתה מברכת היין, דאם קשיא להו מברכת ההבדלה מהו שתירצו דמתוך שקובעין עצמן כדי לצאת ידי הבדלה, הרי גם על הבדלה קשיא להו.[[120]](#footnote-121)**

**ובביאור מש"כ התוס' דקובעין עצמן לצאת ידי הבדלה, משמע בד' הפמ"ג והביאור מרדכי דהוא מכח הא דבברכת ההבדלה ל"ב קביעות, והיינו דכיון דדינא הוא דמוציא אחד את חבירו, הרי דמכח הא דהן יוצאין בברכתו אף הן נקבעין לכך, - אך המט"א שם כתב דדוקא לענין אכילה ושתי' כיון דאין דרך אכילה ושתי' בעמידה אף שמכונים לצאת אי"ז קביעות, משא"כ בברכת המצות דהרבה מצוות נעשים בעמידה דוקא שפיר הוי קביעות אף בעמידה.**

**החזו"א בסימן י"ט סק"ח תמה ע"ד התוס' דכיון דבברכת היין של הבדלה אף אם יצא מוציא מ"ש בזה דין הסיבה, ועמש"נ לעיל בהך מילתא אם כל דאם יצא מוציא ל"ב הסיבה, - אך בד' הגר"ז בסימן רי"ג ס"א מבו' לפרש בזה דכל הא דבברכת היין של קידוש אף אם יצא מוציא ואין להצריך הסיבה, הוא רק כשלא שתה המקדש והמבדיל מלא לוגמיו, דבע"כ חייב השומע לשתות וע"כ איכא בזה דין ערבות ומוציאו המקדש והמבדיל בברכת בפה"ג אף אם יצא, אך כל ששתה המקדש והמבדיל מלא לוגמיו דתו א"צ השומעים לשתות מדינא, הרי דכל דהן יוצאין בברכת בפה"ג דהמקדש והמבדיל הוא ככל ברכת הנהנין, וע"כ שפיר יש להצריך בזה הסיבה.[[121]](#footnote-122)**

## הכרעת ההלכה בדין ישיבה בהבדלה ובקידוש

**הב"י בסימן רצ"ו ס"ו כתב דלדינא יש לנהוג כמש"כ התוס' לישב בשעת הבדלה, וכ"כ השו"ע שם, אך הרמ"א בדרכ"מ ובהג"ה שם כתבו דנהגו להבדיל מעומד, והגר"א שם הכריע כדעת השו"ע, והמ"ב שם סקכ"ז כתב דטעם הפלוגתא בזה הוא דדעה קמייתא ס"ל דכיון שמוציא לאחרים יד"ח בעינן קביעות ובמעומד ל"ה קביעות,[[122]](#footnote-123) והחולקים ס"ל דלענין הקביעות סגי כשמזמנין הכל ועומדין ומכוונין כדי לצאת, וס"ל דמתוך שקובעין עצמן כדי לצאת ידי ברכת הבדלה מהני נמי קביעות זו לצאת בברכת היין.**

**הב"י בסימן רע"א ס"י כתב בשם הכל בו דמקדשין מיושב משום דאין קידוש אלא במקום סעודה, ונחלק ע"ז דאף דמקדש מעומד שפיר מיקרי במקום סעודה, והרמ"א שם הביא הפלוגתא בזה וכתב דטוב לישב, והגר"א שם כתב דצריך לישב משום דין הסיבה וציין למש"כ התוס' הכא,[[123]](#footnote-124) - אך בד' הב"י מבו' דאף דבהבדלה חשש לד' התוס' דצריך לישב, מ"מ בקידוש א"צ לישב, והכנה"ג בסימן רע"א בהגב"י סק"ד כתב דהוא משום דקידוש הוי במקום סעודה, וכנראה היינו דמה"ט חשבינן לה כקביעות, וצ"ע.**

**השו"ע בסימן רע"ג ס"ו כתב דאם קידש בביתו ושמע שכנו ושלחנו ערוך לפניו יוצא בו דשפיר הוי מקום סעודה, והביאוה"ל שם עמד בזה דמ"ש מהבדלה דאומר מיושב משום דבעינן קביעות כשהוא להוציא אחרים, וא"כ היאך מוציא את שכנו כשהוא בבית אחר,[[124]](#footnote-125) וגם לדעת הרמ"א דמבדיל מעומד, היינו משום דכיון שקובעין עצמן לצאת ידי הבדלה קובעים נמי לבפה"ג, והיינו כשקבעו יחד ולא כשזה בבית זה ושכנו בבית אחר דלא שייך ע"ז שם קביעות כלל,[[125]](#footnote-126) ובסו"ד כתב דשמא יש לדחוק דכיון שמכוין השומע לצאת מקרי קביעות אפי' אם הוא בבית אחר, - ולדעת הסוברים דבברכת המצוות ל"ב קביעות כלל, ניחא, דע"כ שפיר הוא מוציא את שכנו אף בלא קביעות, ואה"נ דבכה"ג אין רשאי שכנו לשתות מן היין.[[126]](#footnote-127)**

## אם בברכת המצוות אמרינן דמצוה ליחלק

**ההשלמה לקמן מ"ה א' כתב דהא דנהגו בקידוש והבדלה לקדש אחד ולהבדיל ולא אמרינן דמצוה ליחלק, הוא דומיא דהא דבברכת המוציא אחד מברך לכולם, והמאורות שם כתב דלמש"כ ההשלמה דהא דשאני ברכת המוציא מברהמ"ז הוא משום דברהמ"ז דאורייתא, צ"ל דקידוש והבדלה דרבנן, וע"כ אחד מברך לכולם, ואף דעיקר חובת קידוש היא מדאורייתא, מ"מ קידושא דאנן עבדינן הוא מדרבנן דמדאורייתא ל"ה צריך ברכה, לכאו' מכוון דבריו דמדאורייתא יוצאין יד"ח בקידוש שבתפילה, וברכת הקידוש אינה אלא מדרבנן, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - והמאירי כתב דא"צ לכך, דברכת קידוש והבדלה הם ברכת המצוות וע"כ ודאי דאחד מוציא את חבירו, וכל עיקר הא דאין אחד מוציא את חבירו הוא בברכת הנהנין.[[127]](#footnote-128)**

**הרשב"ץ לקמן מ"ה א' כתב דלמש"כ בפירש"י דגם בברכה שלפני' מצוה ליחלק, צ"ל דהא דבקידוש והבדלה נהגו שאחד מוציא את חבירו אף בשניהם סופרי, הוא משום דדוקא בברכת הנהנין מצוה ליחלק ולא בברכת המצוות, ומשמעות דבריו דלדעת הסוברים דכל הא דצריך ליחלק הוא בברכה שלאחרי' א"צ לחלק בין ברכת הנהנין לברכת המצוות.**

## טעם הא דבברכת המאור אחד מברך לכולם

נ"ג א' - וב"ה אומרים אחד מברך לכולם, **התוס' רי"ח הק' דמ"ש מפת דכל שלא הסיבו כל אחד ואחד מברך לעצמו, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התוס' רי"ח כתב בשם ה"ר יוסף דהתם הוא משום שלא הסיבו אינם רוצים זה בברכת זה, אך הכא דמי ליין דלדעת רב לעיל מ"ג א' ל"ב הסיבה, ואפי' לר' יוחנן דאף יין בעי הסיבה, ה"מ יין דחשוב ורגילים להסב עליו, אך בשאר ברכות אע"פ שלא הסיבו כמי שהסיבו דמי,[[128]](#footnote-129) והביאו הרשב"א, ועד"ז כתב הרא"ש בסימן ג',[[129]](#footnote-130) ועד"ז כתב החי' המיוחסים להריטב"א דבכי הא לא שייך הסיבה כלל וכל שהן יושבין כאחד בכי הא הויא קביעותא, ולכאו' הוא משום דבזה אין דרך להסב כלל, וע"כ הוי קביעות בישיבה. -** ב **התר"י כתב דהכא מתוך שמיד שמביאין הנר נהנין כולם מיד מהאור דנר לאחד נר למאה ע"כ הוי נמי הסיבה ואחד מברך לכולם, ומשא"כ ביין שאין יכולין כולן ליהנות ביחד בעי הסיבה, וכ"כ התוס' בחולין ק"ו ב'.[[130]](#footnote-131) -** ג **הרשב"א כתב די"ל דהכא איירי כשנצטרפו לצאת, ומתקיים בזה דין הסיבה. -** ד **הרשב"א מסיק דבברכות כי הני ל"ב הסיבה דאינן משום קביעות להנאה אלא הנאה כעין חובה, והביאוה"ל בסימן רי"ג ס"א פירש לדבריו דהיינו משום דברכת המאור הויא ברכת שבח ודמי לברכת המצוות, וכן צידד הפמ"ג באש"א שם סק"א דהכא הוי ברכת שבח ובברכת השבח והמצוות א"צ קביעות ולא שייך קביעות בהם, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה, וכ"כ המאמ"ר בסימן רח"צ סק"י בביאור דברי הרשב"א. -** ה הפרישה בסימן רצ"ח סקט"ז כתב דאף לדעת הרמ"א דקי"ל דל"מ הסיבה אלא לפת ויין, שאני הכא דכבר קבעו עצמן לברכת היין דהבדלה והלכך מועיל הקביעות לכל ברכות הבדלה.[[131]](#footnote-132)

## אם בברכת המאור אחד מברך לכולם אף בלא ישיבה

**המג"א בסימן רי"ג סק"א כתב דבברכת המאור אחד מברך לכולם אף בלא ישיבה, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דהכא אחד מברך לכולם אף דלא חשיב כישיבה, דישיבה היינו שישבו יחד בקביעות אדעתא דאכילה וכיו"ב, והכא הם עוסקין בלימוד, - אך בד' החי' המיוחסים להריטב"א מפורש דבעי הכא ישיבה, וכן צידד הביאוה"ל בסימן רי"ג,[[132]](#footnote-133) וכתב דאף שהיו עוסקין מתחילה בלימוד מ"מ חשיב כישיבה, דאף אם ישבו מאליהן ואח"כ רצו להוציא אחד את חבירו נמי מהני בדברים דל"ב הסיבה דעכ"פ קצת קביעות הוי, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן.**

**הביאוה"ל שם כתב דמה שנוהגין בזה"ז להוציא בביהמ"ד בברכת המאור אע"פ שכל העם עומדין, הוא משום דמברכין גם ברכת הבדלה עם המאור, ומיגו דמהני קביעותא להבדלה מהני גם לזה.**

## אם ברכת המאור חשיבא כברכת המצוות

**החזו"א בסימן ל"ה סק"ז כתב דממה שעמדו הראשונים בהא דבברכת המאור אחד מברך לכולם בלא הסיבה, יש ללמוד דברכת המאור לא חשיבא כברכת המצוות דאף אם יצא מוציא, דא"כ ל"ה בעינן הסיבה.[[133]](#footnote-134)**

**אמנם הנה נחלקו בזה האחרונים, דהברכ"י בסימן רח"צ סק"א כתב בשם מהר"י פראג'י דבברכת המאור אע"פ שיצא מוציא, וכ"כ הגר"ז בסימן רצ"ז ס"ט והדה"ח בסימן צ"ו ס"י והמ"ב בסימן רח"צ סקל"ו, - אך הא"ר שם סקכ"ג כתב דלדעת הסוברים דבברכת הבשמים אינו מוציא את אחרים כשאינו מריח בעצמו, ה"נ בברכת המאור אינו מוציא, דלא חשיב כברכת המצוות משום דא"צ לחזר אחר נר, וכ"כ הגר"ז שם בשם יש חולקים, וכתב דטוב לחוש לדבריהם, - ולדעת הסוברים דאע"פ שיצא מוציא, צ"ל דאפ"ה שייך בזה דין הסיבה, ונתבאר לעיל.**

## ברוב עם הדרת מלך

משום ברוב עם הדרת מלך,**[[134]](#footnote-135)** התר"י כתב דמה"ט הוא דלא חיישי ב"ה לביטול ביהמ"ד משום דיותר טוב שיברך אחד לכולם משום ברוב עם הדרת מלך, וכ"כ בתשו' מבי"ט ח"א סימן קי"ז והמג"א בסימן קס"ח סק"א והלח"מ בפ"ד מת"ת ה"ט.

בהך דינא דאחד מברך לכולם משום ברוב עם הדרת מלך נחלקו רבוותא, **א** בתוספתא פ"ו ה"כ תניא דעשרה שהיו עושין וכו' מצוה אחת אחד מברך לכולם, והאבודרהם בהל' ברכת המצוות כתב דיראה מזאת התוספתא שאם היו י' בנ"א רוצין להניח תפילין או להתעטף בציצית או לעסוק בתורה אחד מברך לכולם, וכתב דכן נוהגין בישיבת סוכה או קידוש או המוציא שאחד מברך לכולם, ובתשו' מבי"ט ח"א סימן קי"ז וסימן ק"פ האריך הרבה בזה דדינא הוא דיברך אחד לכולם משום ברוב עם הדרת מלך, וכדחזינן הכא דמכח זה אף לא חששו לביטול ביהמ"ד, ועיי"ש שערער על מה שנהגו שמברך אחד ברכות השחר ועונין אחריו אמן ואח"כ מברך השני וכו', וכ"כ המג"א בסימן קס"ח לתמוה על מש"כ המהרש"ל דאם אחד מיסב אצלו יברך אחד על השלימה ואחד על הפרוסה, דהיאך נעשה פשרה שלא נזכר בגמ' שהרי אפי' ביהמ"ד מבטלין שיברך אחד לכולם משום ברוב עם הדרת מלך, וכ"כ המג"א בסימן תרפ"ח סק"י דעדיף שיקרא אחד את המגילה לכולם משום ברוב עם הדרת מלך, וכ"כ התו"ש בסימן רע"ג סק"י דיש לאחד לקדש לכולם משום ברוב עם הדרת מלך, ותמה על מש"כ העו"ש שם דיותר טוב שיקדש כל אחד בעצמו דמצוה בו יותר מבשלוחו, וכ"כ הגר"א בסימן ח' ס"ה דכל שב' או ג' מתעטפים בטלית כאחד לכתחילה אחד מברך לכולם משום ברוב עם הדרת מלך, ודלא כמשמעות השו"ע שם דיותר נכון שיהא כל אחד מברך לעצמו, וכ"כ החיי אדם בכלל ה' סי"ז והמ"ב בסימן ח' סקי"ג.[[135]](#footnote-136) - **ב** בתשו' ה"ר ישראל שהביא המבי"ט בסימן ק"פ כתב דכל הא דהכא אחד מברך לכולם משום ברוב עם הדרת מלך, הוא לאפוקי מב"ש דכל אחד מברך לעצמו ואין שומע ועונה, אך כל שכולם מתקבצין לשמוע ולברך מתקיים בזה ברוב עם הדרת מלך,[[136]](#footnote-137) וכ"כ האהעו"ז בסימן קס"ח ס"א דשאני הכא דהם לומדים ואין שומעין כל אחד ברכת חבירו ויענו כל אחד אמן, וע"כ אם יברך כל אחד ליכא ברוב עם, אך כל שמברכין בזאח"ז ושומע כל אחד את ברכת חבירו ועונה אמן איכא ברוב עם, והביאו בגל' הגרע"א סימן ח' ס"ה.[[137]](#footnote-138) - **ג** הגר"ז בסימן רי"ג ס"ו כתב דכל הא דאחד מברך לכולם משום ברוב עם הדרת מלך, הוא כשכולן מקיימין את המצוה ביחד כגון שמיעת קול שופר או מגילה או שהיו יושבים בסוכה אחת, אבל כל שעושה כל אחד מצוה בפנ"ע אף שכולן מצוה אחת כגון שכל אחד מתעטף בציצית או לובש תפילין הרשות בידם אם רצו אחד מברך לכולם כדי לקיים ברוב עם הדרת מלך ואם רצו כל אחד מברך לעצמו כדי להרבות בברכות,[[138]](#footnote-139) ועיי"ש שכתב דבברכת הנהנין כל שאחד פוטר את חבירו ביחד מפני קביעותם יחד מצוה שיברך אחד לכולם, משום דהם נחשבים כגוף אחד נהנה, וע"כ סגי להו בברכה אחת, ואם יברכו כל אחד לעצמו אינן ברכת הצריכות כלל, כיון שהנאת כולם נחשבת כהנאת גוף אחד, וה"נ הוא היכא שכולם נהנין ביחד, וכ"כ הארצוה"ח בסימן ח' סק"ה.[[139]](#footnote-140) - **ד** לגירסת המאירי דהא דלב"ה אחד מברך לכולם הוא משום ביטול ביהמ"ד, מבו' דכל דליכא משום ביטול ביהמ"ד עדיף שיברך כל אחד לעצמו ולא אמרינן ברוב עם הדרת מלך.

בהך מילתא דראוי שיברך אחד לכולם משום דברוב עם הדרת מלך, מצינו כן גם בד' הריטב"א בחולין ק"ו א' דמבו' בדבריו דכל שאין מצוה ליחלק הרי דאדרבה מצוה שיוציא אחד את חבירו, וזהו שהוכיחו שם מהא דלא הוציא את חבירו דמצוה ליחלק, ולכאו' הוא משום דברוב עם הדרת מלך, - וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה הסבו שהק' דמ"ט לא דנו תלמידי דרב על ברכת המוציא, והרי דאם ל"ב הסיבה בברכה לפני' יש לאחד לברך לכולם, והוכיח כן בתשו' פנים מאירות ח"א סימן נ"ז, - וכ"כ הרמ"ך בפ"א מברכות הי"ב דכל שאוכלין ג' יחד טפי עדיף כשמברך אחד בעד כולן משום דברוב עם הדרת מלך, - וכ"כ המעדיו"ט בסימן ל"ג דהיכא דהסיבו מצוה שיברך אחד לכולם, והביאו הביאוה"ל בסימן קס"ז סי"א ד"ה אחד מברך לכולם.[[140]](#footnote-141)

## טעמא דב"ש דכל אחד מברך לעצמו

**אלא ב"ש טעמא מאי קסברי מפני ביטול ביהמ"ד,** בפירש"י כתב דהוא משום דבזמן שהאחד מברך לכולם הם צריכים לשתוק מגירסתם כדי שיתכונו כולם וישמעו אליו ויענו אמן, והמעדיו"ט בסימן ג' כתב דלדעתו הוא משום שההכנה שיתכונו לשמוע הוא אריכות זמן שישתקו מגירסתם עד שיתכונו כולם כאחד, וכ"ה להדיא בד' הר"י מלוניל והמכתם, וכ"נ בד' הריבב"ן, - אך התר"י כתב דהוא משום דהם צריכין לשמוע הברכה כולה ולענות אמן אחר המברך, ונמצא שמתבטלין בעניית אמן יותר ממה שיתבטלו כשיברך כל אחד ואחד בפני עצמו, והמעדיו"ט כתב דלדעתו הוא משום מה שמתבטלין בעניית האמן עצמה, וכתב דאין לתמוה על מה שחששו לביטול ביהמ"ד משום אמירת האמן שהיא תיבה אחת בלבד, שהרי אמרו בגמ' דשל בית ר"ג ל"ה אומרים מרפא בביהמ"ד.

המאורות כתב די"ג דטעמא דב"ה דאחד מברך לכולם הוא מפני ביטול ביהמ"ד, וכ"כ המאירי דהא דאחד מברך לכולם וכולן מתכונין לשמוע ועונים אמן ואין כולן מברכין לעצמן הוא מפני בטול ביהמ"ד, וכ"כ ההשלמה והמאורות לעיל מ"ה ב'.[[141]](#footnote-142)

הפסקי רי"ד גריס דבש"א אחד מברך לכולם משום ברוב עם הדרת מלך ובה"א כל אחד ואחד מברך לעצמו מפני ביטול ביהמ"ד, וכ"ה בתוספתא פ"ה הל"ג, ולפ"ז קי"ל דכל אחד ואחד מברך לעצמו, וכ"כ הריא"ז, - אך לגירסא דילן קי"ל דאחד מברך לכולם, וכמש"כ הראבי"ה בסימן קמ"א והמאירי והטוש"ע בסימן רח"צ סי"ד.

## אמירת מרפא בביהמ"ד

**תניא נמי הכי של בית ר"ג לא היו אומרים מרפא בביהמ"ד מפני ביטול ביהמ"ד,** הרמב"ם בפ"ד מת"ת ה"ט פסק להך דינא, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן רמ"ו סי"ז, - והלח"מ בהל' ת"ת שם עמד בזה דהרי בגמ' הכא אמרו דב"ש אתיא כר"ג, וכיון דקי"ל כב"ה לא קי"ל כר"ג,[[142]](#footnote-143) וכתב דמה"ט השמיט הרי"ף לדין זה, והק' כן גם ע"ד הטור שפסק להך דינא אף דבאו"ח סימן רצ"ח פסק כב"ה, וכתב דצ"ל דמודו ב"ה דאין אומרין אסותא משום ביטול ביהמ"ד, והא דס"ל דאחד מברך לכולם הוא משום דאיכא מצוה דברוב עם הדרת מלך וע"כ לא חיישינן לביטול ביהמ"ד, ועיי"ש שכתב דמה שאמרו דתניא נמי הכי, היינו דמזה נלמד דחיישינן לביטול ביהמ"ד פורתא, - אך הא"ר בסימן קנ"א סק"א כתב דבד' הרמב"ם והטוש"ע מבו' דאין האיסור בזה משום ביטול ביהמ"ד אלא משום קדושת ביהמ"ד, והיינו משום דקי"ל כב"ה דלא חיישי לביטול ביהמ"ד, עיי"ש.

הפרישה ביו"ד שם סקל"ו כתב דאפשר דזהו דוקא בימיהם שלא ראו מספריהם לחוץ וכ"ש שלא היו משיחין אבל עכשיו דבלא"ה לא נזהרין אומרים רפואה, והביאו הש"ך שם סקט"ז, - אך הט"ז שם סק"ו תמה ע"ז דל"ה לו לכתוב ד"ז לבדות קולא מלבו שימשך מזה דבר מגונה שהשומע סבר מדהותרה עכשיו לומר רפואה הותרה הרצועה וישיח ג"כ שיחה בטלה וכבר אנו מוזהרין בזה בעונש גחלי רתמים ח"ו, וכתב דאין להקל בזה ואדרבה יהי' הרב מזהיר ע"ז וילמדו ק"ו לאיסור שיחה בטילה, והמרבה בכבוד התורה ה"ז מכובד ומשובח.

כ"ג אד"א פ"ד

דף מס' 7

## אם לדין זימון בעי הסיבה

נ' א'- שלשה שאכלו כאחד אין רשאין ליחלק, **הרמב"ן בריש פירקין כתב דהא דג' שאכלו כאחד חייבין לזמן ואחד מברך ברהמ"ז לכולם הוא אף כשלא הסיבו, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הרפואה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריבב"ן לעיל מ"ב ב' והריא"ז שם ה"ה דין א', וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בהל' ברכות שלא הביא לדין הסיבה אלא לענין ברכה שלפני', - אך התוס' לעיל מ"ב א' ד"ה הסיבו ומ"ב ב' ד"ה עשרה בנ"א כתבו דגם בברהמ"ז אין אחד מברך לכולן בלא הסיבה, וכ"כ התר"י לעיל מ"ב א' ובריש פירקין והרא"ש לעיל פ"ו סימן ל"ג ובפירקין בסימן א' והרשב"א לעיל מ"ב ב' ולקמן בסוגיין והמאירי לעיל מ"ב ב', וכ"כ הרמב"ן בריש פירקין בשם הבה"ג, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין ולקמן נ' א' ובתורת האדם שם בשם הראב"ד, וכ"נ בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק.[[143]](#footnote-144)**

**בטעם הסוברים דבברהמ"ז אחד מברך לכולן אף בלא הסיבה, כתב הרמב"ן בריש פירקין דהוא משום דחובת זימון קובעת אותם בחבורה דהא אינם רשאין ליחלק, ומבו' מדבריו דלעיקר חובת זימון ל"ב הסיבה כלל, אלא דכיון דמעיקר הזימון הוא דהמזמן מברך ברהמ"ז לכולם הי' בדין דל"מ לברך לכולם כשלא הסיבו, וע"ז הוא דמהני הא דחובת זימון קובעת אותם בחבורה דע"כ הו"ל כהסיבו דנקבעו יחד, וע"כ אחד מברך לכולם, - אך בד' הפסקי רי"ד והריבב"ן לעיל שם משמע דהוא משום דעיקר דין הסיבה הוא רק לגבי ברכת המוציא ולא לגבי ברהמ"ז,[[144]](#footnote-145) וי"ל דהוא משום דדין הסיבה הוא רק בברכת הנהנין דאם יצא אינו מוציא, אך בברהמ"ז דהיא ברכת חובה ומן הדין אף אם יצא מוציא ל"ב הסיבה, וזה כמש"נ בדף מס' 4 ומס' 6 בדעת הרא"ה והריטב"א דכל דאם יצא מוציא ל"ב הסיבה.**

**בד' הרא"ה לקמן בסוגיין מבו' דלענין זימון בעינן שיקבעו יחד, ומ"מ בב' חבורות שנתחייבו בזימון מצטרפין אלו עם אלו אע"פ שלא קבעו יחד, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ז הט"ו, - ומבו' לפ"ז דאף דלעיקר דין זימון בעינן שיקבעו יחד,[[145]](#footnote-146) מ"מ להא דאחד מוציא את חבירו ל"ב שיקבעו יחד, דאף בלא"ה אחד מברך לכולם, אלא דכל דליכא דין זימון מצוה ליחלק, אך כל דאיכא דין זימון אחד מברך לכולם, ולכאו' הוא לטעמייהו דכל דאם יצא מוציא ל"ב הסיבה, וכמש"נ בדף מס' 4 ומס' 6 בדעתם.[[146]](#footnote-147)**

## אם ב' חבורות מצטרפין לזימון בלא הסיבה

**הפסקי רי"ד לעיל שם כתב להוכיח דלענין ברהמ"ז ל"ב הסיבה וקביעות מקום מהא דתנן הכא דב' חבורות שהיו אוכלות בבית אחד בזמן שמקצתן רואין אלו את אלו מצטרפין לזימון ובגמ' אמרו דאף כשאין רואין אלו את אלו השמש מצרפן, והרי דאע"פ שלא אכלו יחד הן מצטרפין לזימון,[[147]](#footnote-148) וכ"כ הרמב"ן לעיל שם דבכה"ג דרואין אלו את אלו או שהשמש מצרפן אע"פ שמצטרפין לזימון מ"מ אין מוציאין זא"ז בברכת המוציא.[[148]](#footnote-149)**

**אך הרשב"א לקמן בסוגיין הביא מירושלמי דהא דב' חבורות מצטרפין לזימון הוא כשנכנסו בשעה ראשונה ע"מ כן, וכתב דהיינו דעי"ז הו"ל כהסיבו יחד,[[149]](#footnote-150) והביא כן בשם הראב"ד, וכתב ללמוד מזה אף לברכת הזימון בעי הסיבה, וגם בהא דשמש מצרפן כתב הלבוש בסימן קצ"ה ס"א דהוא משום דבכה"ג אף אם אין רואין אלו את אלו הוי כהסיבה אחת וע"כ הן מצטרפין.**

**הריבב"ן לעיל שם כתב דאף דאיכא דין זימון אף בכה"ג שלא קבעו יחד, היינו דרשות בידם לזמן, אך אם רוצים רשאין ליחלק כיון שלא הוקבעו יחד, - אך בד' הרמב"ן מבו' דאף בכה"ג הם חייבין לזמן, ומה"ט הוא דאחד מברך לכולם, משום דחובת זימון קובעתן מכח הא דאין רשאין ליחלק.[[150]](#footnote-151)**

## טעם הא דג' שבאו מג' חבורות מצטרפין לזימון

**הפסקי רי"ד לעיל שם כתב להוכיח דלענין ברהמ"ז ל"ב הסיבה וקביעות מקום ממה שאמרו בסוגיין דג' שבאו מג' חבורות אינם רשאין ליחלק אע"פ שלא קבעו יחד, - ובדעת הסוברים דבעי הסיבה לברהמ"ז כתב החזו"א בסימן ל"א סק"ט דשאני בג' שבאו מג' חבורות דכיון דנתחייבו בברכת זימון ואין יכולין לזמן זה בלא זה הוי קביעות כשנועדין יחד בברהמ"ז, וכתב לפ"ז דכ"ז הוא בג' שבאו מג' חבורות דבע"כ הם צריכין לזמן יחד, אך ב' חבורות שלימות של ג' ג' שנצטרפו יחד בברהמ"ז אלו מזמנין לעצמן ואלו מזמנין לעצמן כיון שלא נקבעו יחד.**

## טעם הא דהשמש מצטרף לזימון

**הרמב"ן לעיל שם כתב להוכיח דלענין ברהמ"ז ל"ב הסיבה מהא דהשמש שעומד על ב' דאוכל ואע"פ שלא נתנו לו רשות מצטרף, - אך התר"י בריש פירקין כתב דאע"פ ששאר בנ"א אינם מצטרפין אלא בישיבת קבע, מ"מ השמש מצטרף, דכמו שקבע עמהם לאכול דיינינן לי', ועמש"נ בזה בדף מס' 22.**

## דין הצירוף לזימון לדעת הסוברים דבעינן שיקבעו יחד

**לדעת הסוברים דאין מצטרפין לזימון אלא כשנקבעו יחד נחלקו הראשונים,** א **התוס' בריש פירקין הביאו מירושלמי דפריך דהכא תנן דג' שאכלו כאחד אין רשאין ליחלק והתם תנן דג' שאכלו כאחד חייבין לזמן, ופירשו דהינו דמהא דתנן דאין רשאין ליחלק משמע דאם גמרו אכילתן יחד אינן רשאין ליחלק אבל האחד רשאי לגמור סעודתו ולברך קודם חברו וחייבין לזמן משמע דחובת זימון עליהם ואינן רשאין לגמור סעודתן זה בלא זה,[[151]](#footnote-152)** ומשני דכאן בתחילה וכאן בסוף ומפרשינן דנתנו דעתם לאכול זהו בתחילה אכלו כזית זהו בסוף, וכתבו התוס' דהיינו דכל שהתחילו מתחילה לאכול ביחד זהו בתחילה ובכה"ג חובת זימון עליהן, אך אם התחיל האחד קודם חבירו בכזית אין חייבין לזמן אלא אם גמרו סעודתן יחד, אבל רשאין לגמור זה בלא זה ולברך, וכ"כ הסמ"ק בסימן ק"ט והצרור החיים בדרך ב' סט"ו. - **ב** התר"י בריש פירקין כתב דאין חייבין לזמן אלא כשקבעו עצמן ביחד מתחילה להמוציא,[[152]](#footnote-153) אך כל שלא בירכו המוציא ביחד ולא קבעו מתחילה אף שסיימו את האכילה ביחד אינם חייבין לזמן, וזה לטעמי' שפירש לשינויא דהירושלמי בע"א, ונתבאר להלן. - **ג** התר"י שם כתב בשם י"מ דאע"פ שלא בירכו המוציא ביחד ולא קבעו מתחילה חייבין לזמן שמאחר שסיימו האכילה ביחד האכילה קבע אותן, ומבו' בדבריו שפירש בדבריהם דל"ב כלל הסיבה לזימון, אלא כל שאכלו יחד האכילה קובעתן לזימון.[[153]](#footnote-154) - **ד** הרא"ש בסימן א' כתב דאף אם לא נקבעו בברכת המוציא, מ"מ אם נקבעו אח"כ באכילה יחד נקבעו לזימון ואינן רשאין ליחלק, אך אם לא נקבעו אף בהמשך האכילה לי"ב דין זימון, וכ"כ השו"ע בסימן קצ"ג ס"ב.

הב"י בסימן קצ"ג הביא מהגמי"י וסמ"ג דג' שלא קבעו עצמם לאכול יחד אלא כל אחד בא שם במקרה וישב אין חייבים בברכת הזימון, וכתב דהיינו כדעת תר"י דאין חייבין לזמן אא"כ הוקבעו יחד לברכת המוציא, אך לדעת הראש דאף אם נקבעו אח"כ באכילה יחד חייבין בזימון, הרי דאף שבא כל אחד במקרה וישב מזמנין יחד מאחר שבגמר אכילתן הם קבועים יחד, - אך הדרישה שם סוסק"ב כתב דדבריהם קיימי כשלא ישבו יחד דרך קביעות אלא אלא שבאו במקרה וישבו לנפשם במקום אחד ולא קבעו נפשם יחד, ובכה"ג אינם מצטרפין לכו"ע, וכ"נ בל' המ"ב בסימן רי"ג סק"ו דאינם נקבעין יחד בישיבה אלא במה שמתועדין לישב יחד בשלחן אחד ולאכול.[[154]](#footnote-155)

## טעם הסוברים דכל שלא התחילו יחד אין חייבין לזמן אלא כשגמרו סעודתן יחד

במש"כ התוס' דכל שלא התחילו מתחילה לאכול ביחד אין חייבין לזמן אלא כשגמרו סעודתן יחד, משמע בד' המ"ב בסימן קצ"ג סקי"ט דהיינו דכ"ה דהם מתחייבין בזימון ע"י שמתחילין לאכול ביחד, ה"נ הן מתחייבין בזימון ע"י שגומרים סעודתן יחד, דהן נקבעין כחבורה אחת או ע"י שהתחילו יחד או ע"י שגמרו יחד, - אך בד' הט"ז בסימן ר' סק"א משמע דהיינו דכל שלא התחילו סעודתן יחד ונתחייבו באכילתן בזימון חייבין לזמן וצריך האחד להמתין לחביריו ואינו רשאי לברך, אך כל שלא התחילו סעודתן יחד ולא נתחייבו באכילתן בזימון א"צ האחד להמתין לחבריו, ורק כשגמרו סעודתן יחד הוא דמוטל עליהן לזמן, עיי"ש,[[155]](#footnote-156) וכ"ה מבו' גם בד' הט"ז שם סק"ג בדין זימון בעשרה, עייש"ה, ונתבאר עוד בדבריו בדף מס' 13 ובהערה שם.[[156]](#footnote-157)

## לדעת הרא"ש אם חייבין בזימון כשלא התחילו יחד אף כשלא גמרו יחד

בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש ובסימן קצ"ג משמע להדיא דלדעת הרא"ש כל שנקבעו בהמשך האכילה חייבין לזמן אף אם לא גמרו סעודתן יחד, ודלא כמש"כ התוס' דרק אם גמרו סעודתן יחד אינם רשאין ליחלק, וכ"כ הא"ר בסימן קצ"ג סק"ח והנהר שלום שם סק"ג בדעת הרא"ש,[[157]](#footnote-158) - אך הפמ"ג במש"ז שם סק"ו כתב דאפשר דהרא"ש מודה דאינם חייבין לזמן רק אם גמרו סעודתן יחד,[[158]](#footnote-159) וכ"נ ממש"כ הרא"ש בתו"ד דכיון שהם קבועים יחד "בגמר אכילה" חייבין לזמן.

## לדעת התוס' אם חייבין בזימון כשהתחילו ב' יחד באמצע סעודת האחד וגמרו סעודתן קודם

היד הקטנה בפ"ט מברכות סק"ל כתב דאף לדעת התוס' דאין מצטרפין לזימון אלא כשהתחילו סעודתן יחד או גמרו יחד, מ"מ כל שבאו ב' באמצע סעודת אחד חייבין בזימון אף אם גמרו סעודתן קודם לו, כיון דמתחילה עד גמר אכילתן היו ג' שאכלו כאחד, - וכ"נ בד' המ"ב בסימן ר' סק"ט וזהו דמשכח"ל דאחד מפסיק לב' כמה פעמים ונתבאר להלן בהערה.

## הכרעת ההלכה בדין צירוף לזימון כשלא התחילו יחד ולא גמרו יחד

הט"ז בסימן קצ"ג סק"ו הכריע לדינא כד' התוס' דכל הא דג' שאכלו כאחד חייבין לזמן אף אם רוצה לגמור סעודתו קודם שיגמרו האחרים, היינו דוקא אם התחילו ביחד, אבל אם הקדים אחד קצת אכילתו ובא השני אח"כ ואכל ג"כ רשאי האחד לגמור סעודתו קודם ולברך בפנ"ע, ורק אם גמרו סעודתן יחד חייבין לזמן, ותמה ע"ד הב"י שלא הביא חילוק זה, והחמד משה שם סק"ה כתב דנתפרש כן במש"כ השו"ע שם דאם לא הוקבעו מתחילה כולם לאכלו יחד אינם רשאין ליחלק כיון שהם קבועים יחד "בגמר האכילה", והרי דרק אם גמרו אכילתן יחד אינם רשאין ליחלק,[[159]](#footnote-160) וכ"כ המאמ"ר שם סק"ז והמחה"ש שם סק"י והחיי אדם בכלל מ"ח ס"ב והמ"ב שם סקי"ט.

אך הא"ר שם סק"ח כתב דלא קי"ל כד' התוס' אלא כד' הרא"ש דהם נקבעין אף בהמשך האכילה אף שלא גמרו סעודתן יחד, וכ"כ הנהר שלום שם סק"ג.

## טעם הסוברים דאף אם לא קבעו לאכול ביחד מתחילה חייבין לזמן

התר"י כתב להוכיח דכל שלא קבעו לאכול ביחד מתחילה אינם חייבין לזמן ממה שאמרו לעיל דהא דבישבו אחד מברך לכולן הוא כשאמרו ניזיל וניכול נהמא בדוכתא פלן דכיון שהסכימו לאכול במקום קבוע או ידוע כמאן דהסיבו דמי, ואי נימא דא"צ קביעות לזימון, הרי אף בלא"ה אחד מברך לכולם אע"פ שלא הסיבו מתחילה מפני שהאכילה קובעת אותם, ובע"כ דכל הא דאחד מברך לכולן הוא כשקבעו עצמן מתחילה לאכול יחד, דאל"כ כל אחד מברך לעצמו ואין האכילה קובעת אותן, והוכיח עוד מהא דתנן והשמש שאכל כזית מצטרף, והרי דשאר בנ"א אינם מצטרפין אלא בישיבת קבע, ורק השמש מצטרף משום דכמו שקבע עמהן לאכול דיינינן לי', - והרא"ש שם כתב לדחות דאף דל"ב שיקבעו בתחילת האכילה, מ"מ בעינן שיקבעו בהמשך האכילה, וכל שלא אמרו ניזיל וניכול וכו' היו מתחילת הסעודה עד סופה בלא קבע ול"ה האחד יכול להוציא את חבירו, ורק כשהסיבו מקצתן תחילה ובא השלישי והיסב עמהן אחר שהתחילו הראשונים לאכול, כיון שהן קבועין יחד בגמר אכילה חייבין לזמן, וזהו דתנן דהשמש שאכל כזית מצטרף דאדם אחר שהי' אוכל כעין השמש ל"ה מצטרף כיון דאינו קבע.

ובד' תר"י שהוכיח מהתם דבעינן קביעות בתחילת האכילה, לכאו' הוא משום דס"ל דאם בעינן שיקבעו האוכלין לאכול יחד ל"ה קביעות אלא כשנקבעו מתחילה לאכול יחד, וכל המקום לומר דגם אם לא קבעו מתחילה מצטרפין, הוא משום דהאכילה עצמה קובעת אותן אף בלא שקבעו הן עצמן לאכול יחד, וע"ז הוא שהוכיח דאין האכילה עצמה קובעת אותן וכל קביעותן הא רק מכח שקבעו הן עצמן לאכול יחד, ובזה פשיטא לי' דבעינן שיקבעו מתחילה.[[160]](#footnote-161)

## לדעת תר"י אם כשלא נקבעו בתחילת האכילה רשאין לזמן

בד' רי"ו בנתיב ט"ז ח"ז מבו' דאף לדעת תר"י דכל שלא נקבעו מתחילה להמוציא אין חייבין לזמן, היינו דבכה"ג הן רשאין לחלק ויברך ברהמ"ז כל אחד לעצמו "אם ירצה", אך אם רצו לזמן הרשות בידם,[[161]](#footnote-162) וכ"כ השה"ג בפירקין בדעת תר"י דאף דאין חייבין לזמן מ"מ אם רצו לחייב עצמן בזימון רשאין.

הרמב"ן בריש פירקין כתב להוכיח דכל שאכלו יחד חייבין לזמן אף שלא הסיבו ולא אמרו ניזיל וניכול וכו', ממה שאמרו לעיל מ"ז א' דרב ושמואל הוו יתבי בסעודתא אתא רב שימי בר חייא הוה קמסרהב ואכיל ואמרו שם דהוא מצטרף עמהן לזימון משום דאילו מייתי וכו', והרי דאף דהתם לא הסיבו ולא אמרו ניזיל וניכל וכו' דרב שימי שלא מדעתן התחיל לאכול אפ"ה הוא מצטרף.

ולדעת הרא"ש דאף אם לא התחילו לאכול יחד מ"מ כל שנקבעו בהמשך האכילה חייבין לזמן י"ל דהתם נקבע עמהן כשהיסב ואכל,[[162]](#footnote-163) אך לדעת תר"י דכל שלא קבעו מתחילה אין חייבין לזמן אף שגמרו סעודתן יחד קשיא דא"כ מ"ט התם נצטרף עמהן רב שימי לזימון אף שלא קבעו מתחילה, והק' כן הפר"ח בסימן קצ"ג, ועד"ז קשיא ממה שאמרו לעיל מ"ח א' בההיא דינאי המלך דאף שבא שמעון בן שטח אחר שאכלו נצטרף לזימון, - והמאמ"ר בסימן קצ"ג סק"ו כתב לישב למש"כ השה"ג דאף בכה"ג שלא קבעו עצמן מתחילה מ"מ אם רצו לזמן הרשות בידם,[[163]](#footnote-164) וכ"כ המגן גבורים שם סוסק"ד, והביאו הביאוה"ל שם ס"ב, וכ"ה מבו' בד' הגר"א שם (ד"ה אפי') וכמש"כ הביאוה"ל שם, וכ"נ בד' תר"י לקמן בסוגיא דפרח זימון, ונתבאר בדף מס' 11.[[164]](#footnote-165)

## לדעת התוס' אם כשלא התחילו יחד ולא גמרו יחד רשאין לזמן

בד' הביאוה"ל בסימן קצ"ג ס"ב במוסגר מבו' להדיא דלדעת התוס' כל שלא התחילו יחד ולא גמרו יחד אין רשאין לזמן,[[165]](#footnote-166) וכ"נ בדבריו בשעה"צ שם סקי"ז,[[166]](#footnote-167) - אך היד הקטנה בפ"ט מברכות סק"ל נקט דבכה"ג הן רשאין לזמן, עיי"ש, וכ"כ בס' ברכת הבית שער י"ח ס"ח, וכ"נ למש"נ לעיל מד' הט"ז דהא דבעינן שיגמרו יחד היינו דאל"כ אין האחד צריך להמתין לחבריו, וזה אינו טעם אלא שלא יהיו חייבין בזימון, אך שפיר רשאין הם לזמן, וכ"ה מבו' להדיא בד' הט"ז בסימן ר' סק"א, ונתבאר בדף מס' 13 בהערה.

## היכא דאכלו כל אחד בקרן זוית אם רשאין לזמן

בתשו' ריצב"א שבתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ט' כתב דב' שאכלו זה בקרן זוית זה וזה אכל בקרן זוית אחר אבל לא בסדר אחד, כיון שלא נתכונו להסב יחד אינם חייבין בזימון ורשות בידם לחלק, אך אם רצונם יכולין לזמן, וכתב דטוב שיזמנו משום ברוב עם הדרת מלך, והביאו המהר"ם מר"ב בסדר ברכות, וכ"ה מבו' בד' הריבב"ן לעיל מ"ב ב' דאף ג' שאכלו כל אחד בפנ"ע רשות בידם לזמן, עיי"ש,[[167]](#footnote-168) וכ"כ הרמ"א בסימן קצ"ג ס"ב.

המג"א בסימן קצ"ג סק"ח נקט בפשיטות דגם למש"כ הריצב"א דאם רצונם יכולין לזמן אף שלא קבעו יחד, היינו דיכולין לברך ברכת הזימון, אך אין אחד מברך לכולן ברהמ"ז, דלזה בעינן הסיבה וקביעות יחד,[[168]](#footnote-169) - אך בד' הב"ח שם ס"ח והגר"א שם ס"ב מבו' שפירשו דבכה"ג מברך אחד לכולן ברהמ"ז אף דלא קבעו יחד,[[169]](#footnote-170) וצ"ע.

המג"א שם הק' ממה שאמרו לעיל מ"ב ב' בתלמידי דרב דל"ה בידייהו וקרעו בגדיהן, ולפ"ד הריצב"א הי' להן לזמן ולברך אח"כ כל אחד לעצמו כמו שעשו בברכת המוציא, ובע"כ דכל שאין קבועין יחד אין רשאין לזמן,[[170]](#footnote-171) ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ המ"ב שם סקכ"ד ובשעה"צ שם סקכ"א וסקכ"ב ובביאוה"ל שם.[[171]](#footnote-172)

המג"א שם כתב בסו"ד די"ל דטעמא דהריצב"א הוא משום דנחלקו הפוסקים אם ברכת הזימון בעי הסיבה או לאו וע"כ הרשות בידם לזמן, - והשעה"צ שם סקכ"א הק' דאף אם בברהמ"ז ל"ב הסיבה, מ"מ בעינן אכילה כאחת לענין חיוב זימון, וכל שלא ישבו במקום אחד ליכא דין זימון.[[172]](#footnote-173)

## ג' שישבו לאכול כאחד ועדיין לא אכלו

**הא קמ"ל וכו' ג' שישבו לאכול כאחד ועדיין לא אכלו אינם רשאין ליחלק,** כן גירסת התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ"ט,[[173]](#footnote-174) וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון דהיינו דכיון שישבו לאכול ביחד אע"פ שלא התחילו בסעודה, כיון שנזקקו לאכילת זימון אינן רשאין ליחלק, וכתב דכן פירש הראב"ד, ונחלקו הראשונים בזה, **א** הרשב"א כתב דמשמע דהיינו כשהתחילו קצת לאכול ואח"כ חזרו פניהם זה לכאן וזה לכאן וגמרו סעודתן, אבל אם לא התחילו כלל לא,[[174]](#footnote-175) ופירש בד' הירושלמי דפליגי בה אמוראי אם צריכין התחלה בכזית או אפי' בפחות מכזית, ולא נתפרש בדבריו הכרעת ההלכה בזה, והגר"א בסימן קצ"ג ס"ד כתב בדעתו דקי"ל דאף בפחות מכזית,[[175]](#footnote-176) אך הנימו"י כתב דבדרבנן הלך אחר המיקל וכל הא דאין רשאין ליחלק הוא כשאכלו כזית, וכ"כ בס' הבתים הל' ברכות שער ו' בשם הראב"ד והסכים לדבריו.[[176]](#footnote-177) - **ב** התר"י פירש בד' הירושלמי דפליגי אמוראי אם סגי במה שנתנו דעתם לאכול אף שלא התחילו לאכול, או דרק כשהתחילו לאכול נתחייבו בזימון, וכתב בדעת התוס' דקי"ל כמ"ד דרק כשהתחילו לאכול נתחייבו בזימון, ואף כשלא אכלו כזית,[[177]](#footnote-178) וכ"ה מבו' בד' התוס' רי"ח, וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן קל"ג, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ט,[[178]](#footnote-179) וכ"כ הטוש"ע בסימן קצ"ג ס"ד. - **ג** התר"י כתב דקי"ל דכל שישבו מתחילה בהזמנה אחת וגמרו בדעתן לאכול ביחד אע"פ שעדיין לא התחילו לאכלו ולא בירכו המוציא אף אם אכלו אח"כ כל אחד ואחד בפנ"ע אינם רשאין ליחלק ולברך כל אחד ואחד ברהמ"ז לעצמו אלא יש להם לברך ביחד כדי שיפטרו עצמן מזימון, וכ"כ האו"ז בסימן ר"ג.[[179]](#footnote-180)

התוס' רי"ח כתב דהא דכשהתחילו לאכול יחד אף שלא אכלו שיעור ברכה אינם רשאין ליחלק הוא משום שהי' דעתם לגמור סעודתן יחד וחומרא היא שהחמירו חכמים בדבר, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ט, וכתב דלא קי"ל כמ"ד דכל שנתנו דעתם מתחילה אין רשאין ליחלק אף שלא התחילו כלל לאכול דחומרא יתירא היא, - והתר"י כתב לפרש בטעם הא דאם נתנו דעתם מתחילה אין רשאין ליחלק אף שלא התחילו לאכול יחד, דהוא משום דכל שגמרו בדעתם לאכול ביחד ולברך ביחד נמצא שכבר גמרו בדעתן לעשות מצות זימון, וכיון שקיבלו עליהן לעשות מצוה יש להן לקיימה, וע"כ אינם רשאין ליחלק אלא צריך שיברכו כולן ביחד שיזמנו ויפטרו עצמן מהמצוה שקיבלו עליהן.

**בעיקר הך מילתא דכל שישבו לאכול יחד חייבין בזימון אף שאכלו כל אחד בפנ"ע, צ"ב, דאף דנתחייבו בזימון מ"מ היאך מוציא אחד את חבירו כשלא הסיבו יחד,[[180]](#footnote-181) וי"ל בזה בכמה גווני,** א **דאף דלא הסיבו מ"מ כיון שהם חייבין בזימון קובעתם חובת הזימון כחבורה אחת, וע"ד מש"כ הרמב"ן, וי"ל דלא נחלקו ע"ז ש"ר אלא משום דבלא קביעות ליכא לעיקר חובת זימון, אך כל דאיכא לחובת זימון ה"ז קובעם כחבורה אחת. -** בלמש"כ בפירש"י לעיל מ"ה ב' ד"ה וא"ר זירא דזימון ברכת שניהם היא, וע"כ כל שמזמנין יחד לי"ב משום הא דאין אחד מוציא את חבירו, וכל הא דבעינן הסיבה לברהמ"ז, הוא משום דבלא הסיבה ליכא דין זימון כלל, אך הכא שנתחייבו בזימון שפיר מוציא אחד את חבירו. - **ג** נתבאר לעיל בדעת הרא"ה והריטב"א דבברהמ"ז דמדינא אם יצא מוציא ליכא לעיקר דין הסיבה, וכל הא דבעינן הסיבה הוא לעיקר חובת הזימון, וע"כ הכא שנתחייבו בזימון מוציא אחד את חבירו אף שלא הסיבו.

כ"ד אד"א פ"ד

דף מס' 8

## ששה או עשרים שאכלו יחד אם לכתחילה עדיף עדיף שלא יחלקו

נ' א' - ששה נחלקין עד עשרה ועשרה אינם נחלקין עד שיהיו עשרים, **הדרכ"מ בסימן קצ"ג סק"ב כתב דהא דעשרים נחלקין היינו אם ירצו, אבל עדיף טפי שלא ליחלק משום דברוב עם הדרת מלך, וכתב דזהו מש"כ בפירש"י דעשרים יחלקו אם ירצו, והיינו דאף אם ירצו יחלקו מ"מ עדיף טפי שלא יחלקו, והב"ח שם כתב דה"נ בהא דששה נחלקין עדיף טפי שלא יחלקו משום ברוב עם,[[181]](#footnote-182) וכ"כ העו"ת שם סק"ג, - אך הט"ז שם סק"ג כתב דמהא דתנן הכא דרשאין ליחלק משמע דרשאין לכתחילה ליחלק, וכתב דהוא משום דיש כאן מעלות שוות דאם יזמנו כולן כאחד יהי' רוב עם טפי וכשיעשו ב' זימון יהי' בכל כת קצת רוב עם ויש חילוק ברכות מב' זימון, ובכה"ג הברירה בידם דשקולים הצדדים, וכן הכריע הא"ר שם סק"ג.**

**השעה"צ שם סק"ט כתב ללמוד מד' התוס' רי"ח ותוס' הרא"ש לעיל בסוגיין דעשרים אין להם להתחלק לכתחילה משום ברוב עם הדרת מלך, ובסק"י כתב דממש"כ הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"י דיש להם ליחלק משמע דאפי' מצוה מן המובחר ליכא שלא ליחלק, - והחמד משה שם סק"ד כתב דממש"כ הרמב"ם דיש להם ליחלק, משמע דבששה או עשרים עדיף טפי ליחלק, והוא משום דחילוק ברכות עדיף היכי דלא יתבטל בזה הזימון, אך כתב די"ל דמש"כ הרמב"ם דיש להם ליחלק היינו דהם יכולים ליחלק אם ירצו, וכ"כ המו"ק שם לדינא.**

## אם ב' חבורות הרואין אלו את אלו מצטרפין כשאין בכל חבורה כדי זימון

ב' חבורות שהיו אוכלות בבית אחד בזמן שמקצתן רואין אלו את אלו הרי אלו מצטרפין לזימון, **הגר"א באמרי נועם כתב דהיינו רק כשיש [בכל כת מהם] ג' אלא שרוצים להצטרף כדי לזמן, אבל אם אין [בכל כת] כדי זימון אלא ב' או א' אין יכולין להצטרף, וכתב לדקדק כן מלישנא דמתניתין דקתני דאם לאו אלו מזמנין לעצמן ואלו מזמנין לעצמן, והרי דמיירי שבכל [אחד מהן] יש כדי זימון שיכולין לזמן בפנ"ע, וכ"נ בחי' הגר"א, וכ"כ בתשו' רשב"ש סימן ל"ז, ופירש כן בד' הרמב"ם בפ"ה מברכות,[[182]](#footnote-183) וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ז הט"ו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן קצ"ה ס"א בדעת הרא"ה לקמן בסוגיין.[[183]](#footnote-184)**

**אך בד' הרמב"ן בפסחים פ"ה ב' בסו"ד מבו' להדיא דהא דהן מצטרפין לזימון הוא אף כשאין בכל חבורה כדי זימון,[[184]](#footnote-185) ועיי"ש בסו"ד שחילק דאף דהן מצטרפין לזימון דג' אף כשהם בב' בתים, מ"מ אינם מצטרפין לזימון בשם כשהם בב' בתים אלא כשיש בכל חבורה כדי זימון בשם, ונתבאר בדף מס' 8, וכ"ה מבו' גם בדבריו בריש פירקין, וכמש"כ הביאוה"ל שם,[[185]](#footnote-186) וכן משמע גם בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין י', וכן הוכיח בגל' הגרע"א בסימן קצ"ה מתשו' הרשב"א ח"א סו"ס צ"ו,[[186]](#footnote-187) וכ"נ ממש"כ הרי"צ גאות בהל' קידוש בשם רב שר שלום דלענין קידוש במקום סעודה מהני כשרואה מקומו הראשון ולמד לזה מהא דהכא כשרואין אלו את אלו מצטרפין שכיון שרואין זא"ז נעשו כמקום אחד וכמסיבה אחת, וע"כ ה"נ לענין קידוש במקום סעודה כל שרואה את מקומו הראשון נעשה כמקום אחד.[[187]](#footnote-188)**

**הרשב"ש שם כתב דכ"ה דאין ב' חבורות הרואים אלו את אלו מצטרפין לזימון בג' כשאין בכל חבורה כדי זימון, ה"נ אין מצטרפין לזימון בשם כשאין בכל חבורה כדי זימון בשם, - אך בתוס' מעש"ר אות כ"ד כתב דאף דב' חבורות אין מצטרפין לזימון דשלשה, מ"מ הן מצטרפין לזימון דעשרה בשם,[[188]](#footnote-189) וכ"ה מבו' בל' הביאוה"ל שם דיש מקום לחלק כן.**

**הביאוה"ל שם כתב דטעם הסוברים דאינם מצטרפין לזימון כשאין בכל חבורה כדי זימון הוא משום אפי' בניכול לחמא בדוך פלן קי"ל דהיינו דוקא כשלא היו מפוזרין בשעת אכילתם, ולא מפלגינן בין רואין זא"ז לאין רואין, והרי דכל שלא ישבו עכ"פ ביחד ל"מ תנאי דניכול לחמא בדוך פלן להצטרף להתחייב בזימון, וא"כ אף הכא לא יצטרפו אף שנכנסו מתחילה לכך, - וצ"ב דאם הא דאין מצטרפין בכה"ג הוא מכח דינא דהסיבה דכל שהן במקומות מפוזרין ולא הסיבו יחד אינם מצטרפין להתחייב בזימון, א"כ היאך כתב הרשב"ש שם לדמות לזה דה"נ אינם מצטרפין לעשרה לתפילת הציבור, הרי בזה ליכא כלל לדינא דהסיבה, וצ"ע.[[189]](#footnote-190)**

## ב' חבורות שבב' בתים הרואין אלו את אלו

**בירושלמי אמרו בהא דב' חבורות שמקצתן רואין אלו את אלו דא"ר יונה דלב' בתים נצרכה, ומבו' דהא דב' חבורות מצטרפין כשהן רואין זא"ז הוא אף כשהם בב' בתים, וכ"כ הבה"ג בפירקין והתוס' לקמן בסוגיין ד"ה שמש וההשלמה ותר"י והרשב"א והמאירי בסוגיין והרא"ש בסימן ל' והמרדכי סימן ק"פ, וכ"כ הראבי"ה בסימן קל"ד ובתשו' הרשב"א ח"א סו"ס צ"ו והטוש"ע בסימן קצ"ה ס"א.**

**אך הרמב"ם בפ"ה מברכות הי"ב הביא להך דינא בב' חבורות שהיו אוכלין בבית אחד כלישנא דמתניתין ובס' המכתם בסוגיין כתב בדעתו דלא קי"ל כהירושלמי אלא כפשט דגמ' דילן דאין מצטרפין אלא כשהם בבית אחד,[[190]](#footnote-191) וכ"כ האו"ז בהל' קר"ש סו"ס ה' בשם תשו' הגאונים דמהא דתנן דב' חבורות שהיו אוכלות בבית אחד בזמן שמקצתן רואין אלו את אלו מצטרפין משמע דבב' בתים אע"ג דרואין זא"ז אין מצטרפין, וכן צידד הרמב"ן בפסחים פ"ה ב' בתחילת דבריו דאין אותו הירושלמי הולך על דרך גמרתינו ולעולם אין צירוף בב' בתים.**

**הרמב"ן בפסחים שם כתב בסו"ד די"ל דב' חבורות שבב' בתים מצטרפין לזימון בג', אך לזימון בעשרה בשם אין מצטרפין אלא כשהם בבית אחד משום דבעינן במקהלות ברכו אלקים,[[191]](#footnote-192) וע"ד שאמרו לעיל מ"ה ב' בקרו לי' ועני דל"מ לענין הזכרת השם, ועיי"ש שצידד דמ"מ כל שיש בכל חבורה בפנ"ע כדי זימון בשם מצטרפות זל"ז ומזמן אחד לכולן.**

**אך בפי' הר"י מלוניל במשנתינו פירש דהא דכשמקצתן רואין אלו את אלו הם מצטרפין לזימון הוא לומר נברך אלקינו, ומשמע דאיירי כשאין בכל חבורה עשרה והן מצטרפין לעשרה לומר ברכת הזימון בשם, וכ"ה להדיא בד' המאירי, וכתב שם דדין הצירוף הוא אף בב' בתים,[[192]](#footnote-193) וכ"כ הביאוה"ל בסימן קצ"ה ס"א דלדעת הסוברים דדין הצירוף דרואין זא"ז הוא אף כשאין בכל חבורה כדי זימון, ה"נ הם מצטרפין לעשרה לומר ברכת הזימון בשם, - ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם סק"א.**

## ב' חבורות שבב' בתים חלוקין

**התר"י בברכות שם כתב דאם רה"ר מפסקת ביניהן אין מצטרפות בשום ענין, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברהמ"ז סל"ד והכל בו בסימן כ"ה והשו"ע בסימן קצ"ה ס"א,[[193]](#footnote-194) ומבו' דכל שאין רה"ר מפסקת ביניהם מצטרפין אף שהן בב' בתים חלוקין, וכ"נ בסתימת ד' התוס' וש"ר בסוגיין.**

**אך בתשו' הרשב"א שם משמע דכל הא דמצטרפין הוא רק בב' בתים שבבירה אחת, אך בבירה אחרת אין מצטרפין, וכתב לדמותו להא דלענין שינוי מקום מפלגינן בין מבירה לבירה אחרת לבין ממקום אחד למקום אחר שבבירה, עיי"ש, - ועד"ז כתב הריטב"א בהל' ברכות פ"ז הט"ו דהא דב' חבורות מצטרפות הוא כשהיו אוכלות בבית אחד או בב' בתים שיש פתח ביניהם לעבור מזל"ז, ומבו' דאין ב' בתים מצטרפין אלא כשיש פתח ביניהם לעבור מזל"ז ואינם חלוקין זמ"ז לגמרי, אך כל שאין פתח ביניהם אינם מצטרפין,[[194]](#footnote-195) וכנראה פירש כן למה שאמרו בירושלמי באילין בית נשיא, דאם הי' דרכן לעבור אלו על אלו מזמנין ואם לאו אין מזמנין, - וכ"נ קצת בד' הר"י מלוניל במשנתינו דאין מצטרפין אלא כשאחד בחדר ואחד בבית החיצון שהם ב' חדרים בבית אחד, אך כל שהם בב' בתים חלוקין אין מצטרפין, - וכ"נ בד' הסמ"ג עשין כ"ז בשם ריב"א לענין ברכת חתנים דאין מצטרפין אלא בבתים שפתוחין לבית שכילת החתן שם, וכ"נ בד' הסמ"ק בסימן ק"ט דרק בב' חדרים מצטרפין ולא בב' בתים חלוקין, וכ"כ הב"ח באהע"ז סימן ס"ב סי"א בדעת הסמ"ג.[[195]](#footnote-196)**

## ב' חבורות שהן בב' בתים שמפסיק רה"ר או שביל היחיד ביניהם

**במש"כ תר"י דכל שמפסיק רה"ר ביניהם אין מצטרפות,[[196]](#footnote-197) כתב הגר"א בסימן קצ"ה ס"א דהוא נלמד מסוגית הגמ' בב"ב נ"ה ב' דדרך הרבים מפסקת לפאה וכו', וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם סק"ב, - והט"ז שם כתב לפ"ז דל"ד רה"ר ממש שהוא רחב ט"ז אמות, אלא אפי' שביל היחיד מפסיק ביניהם,[[197]](#footnote-198) כמו שהוא מפסיק בין הרשויות לפאה ולשבת וכו', וכ"כ המ"ב שם סק"ז, והא"ר שם שם סק"ב צידד דהיינו דוקא כשהוא קבוע גם בימות הגשמים, דכל שאינו קבוע בימות הגשמים אינו מפסיק דומיא דהא דאינו מפסיק לפאה, (והביאוהו הפמ"ג במש"ז שם והמ"ב שם),[[198]](#footnote-199) - אך הגר"ז שם ס"א כתב דאין דרך רה"ר מפסקת ביניהם, והשמיט למש"כ הט"ז דה"נ בעינן שלא יהא שביל היחיד מפסיק ביניהם, וצ"ע.**

בעיקר מש"כ תר"י **דאין ב' חבורות מצטרפות לזימון כשדרך רה"ר מפסקת ביניהם, לכאו' הוא משום דלצירוף לזימון בעינן שיהיו במקום אחד, וכל דרה"ר מפסקת ביניהם א"א לחשוב ב' הבתים כמקום אחד, וע"ד הא דה"ז מחלק לפאה וחשבינן לה כב' שדות,[[199]](#footnote-200)** - והך מילתא דלצירוף לזימון בעינן שיהיו במקום אחד, משמע כן ממש"כ הרי"צ גאות בהל' קידוש והעתים בסימן קמ"ז בשם רב שר שלום דמותר לקדש בבית ולצאת לחצר לסעוד אם רואה את מקומו הראשון, ולמד לזה מהא דב' חבורות דבזמן שמקצתן רואין אלו את אלו הרי אלו מצטרפין לזימון, דכיון שרואין זא"ז "נעשין כמקום אחד" וכמסיבה אחת ומצטרפין, וכתב דה"נ התם כיון שכשיושב בחצר רואה את מקומו הראשון "נעשה כמקום אחד", והרי דעיקר הא דמצטרפין כשרואין אלו את אלו הוא משום דעי"ז נעשין כמקום אחד.**[[200]](#footnote-201)**

**בתשו' הלק"ט ח"ב סימן קמ"ח הק' ע"ד תר"י דכל דרה"ר מפסקת ביניהם ל"מ הא דרואין אלו את אלו, מהא דתנן במכות ו' ב' דהיו ב' רואין אותו מחלון זה וב' רואין אותו מחלון זה בזמן שמקצתן רואין אלו את אלו מצטרפין אף דרה"ר מפסקת ביניהם, והערול"נ במכות שם כתב דיש לפרש דאיירי התם כשאין רה"ר מפסקת ביניהם, עיי"ש, - אך אי נימא הא דאין ב' חבורות מצטרפות לזימון כשדרך רה"ר מפסקת ביניהם, הוא משום דלצירוף לזימון בעינן שיהיו במקום אחד וכל דרה"ר מפסקת ביניהם א"א לחשוב ב' הבתים כמקום אחד, י"ל דלענין עדות ל"ב כלל שיהיו ב' העדים במקום אחד, והרי אף לדעת הסוברים דאין ב' חבורות מצטרפות לזימון כשהם בב' בתים, מ"מ לענין עדות שפיר מצטרפין אף בב' בתים, וע"כ שפיר הן מצטרפין אף כשרה"ר מפסקת ביניהם.**

## במה חלוק דין בית אחד מדין ב' בתים

**בירושלמי שם אמרו דאילין בית נשיאי מה את עבד לון כבית אחד או כב' בתים נאמר אם הי' דרכן לעבור אילו על אילו מזמנין ואם לאו אין מזמנין, והרמב"ן בפסחים שם תמה דמהא דמיבע"ל אם דינם כבית אחד או כב' בתים מבו' דשאני דין בית אחד מדין ב' בתים, וזה דלא כמו שאמרו בירושלמי לעיל מינה דאף בב' בתים מצטרפין, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **הנחלת צבי בסימן קצ"ה סק"א והגר"א שם ס"א הוכיחו מזה דבבית אחד מצטרפין אף כשלא נכנסו משעה ראשונה ע"ד כן, עמש"נ בזה להלן, וזהו דמיבע"ל באילין דבי נשיאי אם הוא כבית אחד ומצטרפין אף כשלא נכנסו משעה ראשונה ע"ד כן או דהוא כב' בתים ואין מצטרפין אלא כשנכנסו משעה ראשונה ע"ד כן. -** ב **בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס צ"ו משמע שהוכיח מזה דב' בתים חלוקין אין מצטרפין ורק ב' בתים שבבירה אחת מצטרפין, וזה דמיבע"ל באילין דבי נשיאי אם חשיבי כבית אחד או כב' בתים חלוקין. -** ג **המשכנות יעקב בסימן ע"ה כתב דהא דב' חבורות שבב' בתים מצטרפין הוא רק כשיש בכל חבורה כדי זימון, אך כל שאין בכל חבורה כדי זימון אין מצטרפין אלא כשהן בבית אחד, וזה דמיבעל באילין דבי נשיאי אם הוא כבית אחד ומצטרפין אף כשאין בכל חבורה כדי זימון או דהוא כב' בתים ואין מצטרפין אלא כשיש בכל חבורה כדי זימון.**

כ"ה אד"א פ"ד

דף מס' 9

## מהו דחשיב כרואין אלו את אלו

**בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה שמש כתב דהא דשמש מצרפן הוא אע"פ שאין רואין אלו את אלו כגון יריעה פרוסה ביניהם, וכ"כ הפסקי רי"ד שם, ומשמע דכל שאין יריעה פרוסה ביניהם חשיב כרואין אלו את אלו אף אם אחוריהן של אלו כנגד אחוריהם של אלו ואינם רואין זא"ז, והיינו משום דבידם לראות זא"ז ע"י הפיכת פניהם, ולא חשיב דאין רואין אלו את אלו אלא כשיריעה פרוסה ביניהם וא"א להם לראות זא"ז, וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א בסימן קצ"ה סק"ג דכיון דהמברך היושב על מפתן הבית רואה אלו ואלו הו"ל כמקצתן רואין זא"ז אף דאינו רואה בפועל את ב' החבורות, דאם פניו לצד הבית אינו רואה אלא את אותם שבבית ואם פניו לחוץ אינו רואה אלא את אותם שבחוץ, וכ"כ הגר"ז שם ס"ג דסגי במה שיכול לראות אלו ואלו בהפיכת פניו לכאן ולכאן, וכ"כ הא"א מבוטשאטש שם, עיי"ש,[[201]](#footnote-202) - אך האו"ש בפ"ה מברכות הי"ב נקט בפשיטות דכל שהן הופכין פניהן ואין רואין זא"ז אין מצטרפין, עיי"ש,[[202]](#footnote-203) וצ"ע.**

## אם סגי במה שמקצת חבורה אחת רואה את החבורה השני'

**הערול"נ במכות ו' ב' כתב לדון בהא דכל שמקצתן רואין אלו את אלו מצטרפין לזימון, אם סגי במה שמקצת מחבורה אחת רואה את החבורה השני', או דבעינן דבב' החבורות יהא מקצת הרואין זא"ז, ועיי"ש שכתב לדמותו להא דתנן התם דבזמן שמקצתן רואין אלו את אלו הרי הם כת אחת, ובד' הריטב"א שם מבו' דבעינן דבכל כת יהא מקצת הרואה את הכת השני', וה"נ הכא דכוותה,[[203]](#footnote-204) וכ"כ הרש"ש שם בדעת הרמב"ם בפ"ד מעדות ה"א,[[204]](#footnote-205) - ועיי"ש שכתב בדעת התוס' שם דסגי התם במה שמקצת מכת אחת רואה את הכת השני', וה"נ הכא סגי במה שמקצת מחבורה אחת רואה את החבורה השני'.**

## אם אין מצטרפין לזימון אלא כשנכנסו משעה ראשונה ע"ד כן

**בירושלמי א"ר יוחנן דהא דב' חבורות מצטרפין הוא כשנכנסו משעה ראשונה ע"ד כן, ונחלקו הראשונים בביאורו,** א **הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דהיינו אף בב' חבורות שבבית אחד דאין מצטרפין אלא כשנכנסו משעה ראשונה לכך דהו"ל כהסיבו יחד, וכתב דכ"כ הראב"ד, וכ"כ ההשלמה דאף בב' חבורות שבבית אחד ומקצתן רואין אלו את אלו בעינן שיסיבו ע"ד כן,[[205]](#footnote-206) וכ"נ בד' השו"ע בסימן קצ"ה ס"א. -** ב **האו"ז בסימן ר"ד כתב דדוקא בב' בתים בעינן שיהיו נכנסין משעה ראשונה ע"מ כן כדי להצטרף ולזמן יחד, אך בבית אחד אע"פ שלא נכנסו יחד, וכ"נ בד' הרוקח בסו"ס של"ד, וכן צידד הב"י בסימן קצ"ה ס"א, וכ"כ הלבוש שם ס"א והנחלת צבי סק"א והא"ר סק"א והנהר שלום סק"א והגר"א שם.[[206]](#footnote-207) -** ג **הרא"ה כתב דהא דבעינן שישבו מתחילה ע"ד כן הוא בכה"ג שהם רחוקין זמ"ז ואלו נראין לעצמן ואלו נראין לעצמן, דאל"ה הרי דכיון דבכל חבורה איכא כדי זימון מצטרפין אלו עם אלו אע"ג דלא ישבו מתחילה ע"ד כן, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ז הט"ו.[[207]](#footnote-208)**

**הרשב"א כתב דממה שאמרו בירושלמי דאין ב' חבורות מצטרפין אלא כשנכנסו משעה ראשונה ע"ד כן מוכח דאף לברכת הזימון בעי הסיבה, - ולדעת הסוברים דלברכת הזימון ל"ב הסיבה ונתבאר בדף מס' 7 כתב בחי' המיוחסים להריטב"א דמה שהצריכו שיכנסו משעה ראשונה ע"ד כן הוא בב' בתים, אך בבית אחד ל"ב ישבו ע"ד כן.**

## צירוף ע"י המברך

**בירושלמי אמרו דר' ברכי' מוקי לאמורי' על תרעא מציעא דבי מדרשא והוא מזמן על אילין ועל אילין, והרי"ו בנתיב ט"ז ח"ז פירש כמש"כ הב"י בסימן קצ"ה בדעתו דאיירי בגונא שנצטרפו ב' הבתים יחד ע"י שהיו רואין אלו את אלו או ע"י צירוף שמש והעמיד ר' ברכי' את המברך במקום שביניהם כדי שישמעו אותם כולם, וכ"נ בד' הרשב"ץ בסוגיין.**

**אך הטוש"ע בסימן קצ"ה ס"ב כתבן דאם אכלו מקצתן** **בבית ומקצתן חוץ לבית, אם המברך יושב על מפתן הבית הוא מצרפן, ומבו' מהני הא דהמברך עומד על המפתן לצרף את האוכלין בב' המקומות,[[208]](#footnote-209) ועד"ז כתב הטור בסימן נ"ה בשם הרא"ש** **בדין צירוף לתפילת הציבור, דאם מקצתן בפנים ומקצתן בחוץ וש"צ תוך הפתח, הוא מצרפן, (והב"י שם כתב דהוא נלמד מהא דלענין זימון הן מצטרפין בכה"ג ע"י המברך), וכ"כ השו"ע שם סט"ו.**

**בטעם הא דהמברך מצרפן כתב המג"א בסימן קצ"ה סק"ג דהוא משום דהוא רואה אלו ואלו וה"ל כמקצתן רואין זא"ז, וכ"כ המ"ב שם סק"ט, וכ"כ הגר"ז שם ס"ג דכיון דהוא יכול לראות אלו ואלו בהפיכת פניו לכאן ולכאן, וה"ז כמקצתן רואים אלו את אלו, שהוא נחשב מאלו ומאלו וכו', וכ"כ הגר"ז בסימן נ"ה סי"ד, - אך הפרישה בסימן נ"ה סק"ז כתב דהוא משום דכולן דעתייהו עילוי' דהאי שהוא מוציא אותן יד"ח, וע"כ מצרפינן לי' להאי חבורה ולהאי חבורה והוא מחבר ומייחד להן ג"כ וכאילו יושבין יחד במקום אחד, וכתב לפ"ז דלענין תפילה בציבור רק הש"צ העומד על המפתן מצרפן, אך אם אדם אחר עומד על המפתן אינו מצרפן, ואף הוא אינו מצטרף להן, והביאוהו הא"ר שם סקי"ג והמ"ב שם סקנ"ד, ומבו' לפ"ז דהא דהש"צ שעל המפתן מצרפן הוא אף כשאינו רואה אותם ואינם רואין אותו, וכ"כ בתשו' רשב"ש סימן ל"ז דאדם אחר שאינו ש"צ אינו מצרפן, וכ"כ בתשו' זרע אמת ח"א סימן י' ד"ה איברא וד"ה ועתה שבתי.**

**לדעת המג"א ודעימי' דהא דהמברך מצרפן הוא מדינא דרואין אלו את אלו, כתב הגר"ז שם דהא דרק המברך מצרפן, ואם ישב שם אחד מבני חבורה אינו מצרפן, הוא משום דהמברך נחשב מאלו ומאלו שהרי מוציא את כולם יד"ח, והשעה"צ שם סק"ו כתב קצת בע"א דכיון דב' החבורות צריכין לו שיוציאם, נחשב כשמש המשמש לשתיהם דהוא מצרפן,[[209]](#footnote-210) - ומבו' לפ"ז דאם אין המברך נחשב מאלו ומאלו, הרי דאף דהוא מצורף לחבורה זו ומצורף לחבורה זו, מ"מ אי"ז מועיל לצרף את ב' החבורות, ורק משום דהוא נחשב מאלו ומאלו הוא דהוא מצרף את ב' החבורות, - ויש ללמוד מזה דג' חבורות שהיו אוכלין בג' בתים ואין החבורה הא' רואה את החבורה הג', אף דתרוייהו רואין את החבורה האמצעית אינם מצטרפין זל"ז,[[210]](#footnote-211) והיינו משום דאף דהחבורה הא' והב' מצורפין זל"ז וכן החבורה הב' והג' מצורפין זל"ז, מ"מ החבורה הא' והג' אינם מצורפין זל"ז.**

## צירוף ע"י שמש

נ' ב' - תנא אם הי' שמש ביניהם שמש מצרפן, **בטעם הא דהשמש מצרפן נחלקו הראשונים, דתר"י כתב דהיינו דאע"פ שאין רואין אלו את אלו כיון דהשמש משמש לב' החבורות כחבורה אחת דיינינן להו, ומשמע דהוא דין צירוף בפנ"ע ע"י דהשמש משמש לב' החבורות, וכ"נ בד' הר"י מלוניל, - אך הריטב"א בהל' ברכות פ"ז הט"ו כתב דהא דשמש מצרפן היינו כשהוא עומד ביניהם ורואה את כולן, והוא חד דינא עם הא דמקצתן רואין אלו את אלו, וכ"כ בתשו' רשב"ש סו"ס ל"ז.**

**הר"י מלוניל כתב דהא דבעינן לדין הצירוף דשמש הוא כשאינו אוכל עמהן, דאם הי' אוכל עם כל אחת מן החבורות אפי' מעט בזה ומעט בזה אף אם ל"ה שמש מצטרפין, שהרי מקצת מאלו רואין את אלו, וכתב לדחות דאף בכה"ג שהוא אוכל עמהן בעינן לדין הצירוף דשמש דבלא"ה ל"ה מצטרפין לפי שבעוד שהוא בבית החיצון אינו רואה כלל לאותן שבפנים החדר,[[211]](#footnote-212) וכ"כ הגר"ז בסימן קצ"ה ס"א דהשמש מצרפן אף כשאינו אוכל עמהן, והביאו המ"ב שם סק"ד, וכן צידד האשל אברהם מבושטאטש שם, ועיי"ש במש"כ לדון בדין שמש אשה וקטן,[[212]](#footnote-213) ובמש"כ לדון עוד בכמה אופנים בזה.**

כ"ו אד"א פ"ד

דף מס' 10

## ג' שישבו לאכול כאחת וכל אחד אוכל מככרו

נ' א'- ג' שישבו לאכול כאחת אע"פ שכל אחד ואחד אוכל מככרו אינן רשאין ליחלק, **הרא"ה כתב דהוא כדתניא לעיל מ"ב ב' דישבו לאכול אע"פ שכל אחד ואחד אוכל מככרו אחד מברך לכולם, - והפסקי רי"ד לעיל שם הק' דכיון דתניא הכי מאי קמ"ל שמואל, והוכיח מזה דהא דאינן רשאין ליחלק הוא אף כשלא קבעו מקום, דאע"פ דלגבי ברכת המוציא אינם מצטרפין מ"מ לגבי ברהמ"ז מצטרפין.[[213]](#footnote-214)**

## ג' שבאו מג' חבורות

ג' שבאו מג' חבורות אינם רשאין ליחלק וכו' והוא שבאו מג' חבורות של ג' בנ"א, **נחלקו הראשונים בביאורו,** א **בפירש"י כתב דהיינו דאם באו ג' אלו מג' חבורות של ג' בנ"א ונתחיייבו בזימון ועמד אחד מכל חבורה ונצרפו ג' לחבורה אחת חייבין לזמן ואין רשאין ליחלק אף שלא אכלו יחד משנצטרפו שכבר גמרו סעודתן עם הראשונים, וכ"כ הרמב"ן ותר"י והמאירי והחי' המיוחסים להריטב"א והריא"ז, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, והתר"י הוסיף לפרש דהיינו משום שנתחייב כל אחד לזמן במקומו, וע"כ לא פקע זימון מינייהו וכשפגעו עכשיו זע"ז אין רשאין ליחלק אלא מזמנין כולן ביחד כדי שלא יפטרו עצמן מן הזימון, וכ"כ הטוש"ע בסימן קצ"ג ס"ה. -** ב **הרא"ה כתב דהא דאין רשאין ליחלק הוא כשנשארו ג' בכל חבורה שפירשו ממנה דאכתי נשתייר חיוב זימון בכל חבורה וחבורה, וע"כ אף אותם שפרשו יש עליהן חיוב זימון וחייבין לזמן לעצמן כיון דהוו ג', אך אם לא נשתיירו בכל חבורה אלא ב', כיון דבפרישתן פרח דין הזימון מאותם שנשתיירו, פרח דין זימון גם מאותם שפרשו, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ז הי"ב.[[214]](#footnote-215) -** ג **הרמב"ן כתב בשם הראב"ד דאיירי כשאכלו ג' אלו יחד אלא שלא הסיבו ולא קבעו להן מקום, ואפ"ה כיון שבאו מג' חבורות של ג' בנ"א ובאו ממקום חיוב אינן רשאין ליחלק, אך אם אכלו כאחת אין עליהן חיוב זימון כלל. -** ד **הרשב"א כתב בשם ר"ה גאון דהא דאין רשאין ליחלק היינו דאין רשאין ליחלק מחבורתן הראשונה כדי שלא יפקע תורת זימון מחבורתם, והיינו כשבאו מג' חבורות של ג' בנ"א, דאם באו מחבורה של ד' רשאין ליחלק, כיון דנשתייר ג' בחבורתן דיכולין לזמן לעצמן, וכ"כ התוס' רי"ח בשם ה"ר יוסף.**

**לדעת רש"י ודעימי' דאף דלא אכלו אלו הג' יחד מ"מ אינם רשאין ליחלק כיון שכבר נתחייב כל אחד מהן בזימון, נחלקו הראשונים, דהתר"י כתב דכל שפגעו אותם ג' בנ"א זא"ז אינם רשאין ליחלק, ומשמע דהוא אף כשלא נועדו יחד כלל, ואפ"ה כיון שפגעו זא"ז הם חייבין לזמן, - אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דהא דאינם רשאין ליחלק הוא כשנתועדו לזמן, ועד"ז כתב הרמב"ן דהוא כשנזדמנו שלשתן למקום אחד לישב ולברך, ועד"ז כתב הרשב"ץ, וכ"כ הב"י בסימן קצ"ג ס"ה דהוא כשבאו להצטרף זל"ז ולזמן,[[215]](#footnote-216) וכ"נ ממש"כ בפירש"י דהוא כשנצטרפו לחבורה אחת.**

**הרמב"ן בסו"ד פירש בד' הירושלמי דפליגי אמוראי בהך דינא ודעת ר' זעירא ור' יסא דאף ג' שבאו מג' חבורות אינם מזמנין, דרק ג' שאכלו כאחד מזמנין, אך כל שלא אכלו כאחד אין מזמנין אפי' בתורת רשות, וע"כ הכא כיון שלא אכלו כאחד אין מזמנין לא חובה ולא רשות.[[216]](#footnote-217)**

**והחזו"א בסימן ל"א סק"ט הק' בהא דלדידן מזמנין ג' שבאו מג' חבורות אף שלא אכלו יחד, לדעת רש"י ודעימי' דמ"ש מב' חבורות שאין מקצתן רואין אלו את אלו דאלו מזמנין לעצמן ואלו מזמנין לעצמן, - וכתב לדון דכל הא דבב' חבורות וכו' אלו מזמנין לעצמן ואלו מזמנין לעצמן הוא רק כשלא נועדו יחד בשעת ברהמ"ז, אך כל שנועדו יחד בשעת ברהמ"ז מזמנין יחד,[[217]](#footnote-218) - אך עיי"ש דמסיק דב' חבורות שאין רואין זא"ז אין מזמנין יחד אף אם נועדו יחד בשעת ברהמ"ז, ושאני הכא דכיון דצריכין זל"ז לקיים מצות זימון מצטרפין.[[218]](#footnote-219)**

**החזו"א שם כתב להוכיח כן דהא דהכא מזמנין אף שלא אכלו יחד הוא משום דהן צריכין זל"ז לקיים מצות זימון, דאל"כ הרי קי"ל דאין אחד מוציא את חברו בברהמ"ז עד שיסבו שניהן יחד בשעת אכילה, וכל דאין אחד מוציא את חברו אין ברכת זימון ביניהן, ומשמע דהכא הן מוציאין זל"ז בברהמ"ז,[[219]](#footnote-220) ובע"כ דכיון דנתחייבו בברכת זימון ואין יכולין לזמן זה בלא זה הוי קביעות כשנועדין יחד בברהמ"ז, וכתב לפ"ז דב' חבורות שלימות שנצטרפו יחד בברהמ"ז אלו מזמנין לעצמן ואלו מזמנין לעצמן, אך אחד שבא לחבורה של ג' מזמן עמהן כיון שכבר נתחייב בחבורתו ואינו יכול לזמן לעצמו.**

וי"ל עוד בזה, למש"כ בפירש"י לעיל מ"ה ב' ד"ה וא"ר זירא דזימון ברכת שניהם היא, וע"כ כל שמזמנין יחד לי"ב משום הא דאין אחד מוציא את חבירו, וכל הא דבעינן הסיבה לברהמ"ז, הוא משום דבלא הסיבה ליכא דין זימון כלל, אך הכא שנתחייבה כל חבורה בזימון ומתקיים דין הזימון במה שמזמנין ג' אלו יחד, שפיר מוציא אחד את חבירו,**[[220]](#footnote-221)** - וי"ל עוד לדעת הרא"ה והריטב"א דכל דאיכא לדין זימון מוציא אחד את חבירו אף שלא הסיבו יחד, ומה"ט ב' חבורות שיש בכל אחת כדי זימון מצטרפין לזימון אף שלא הסיבו יחד, ונתבאר בדף מס' 7.

הרמב"ן תמה במש"כ הראב"ד דהא דאין רשאין ליחלק הוא כשאכלו יחד, דממ"נ אי נימא דמהני להן הא שנתחייבו בזימון בחבורתם הראשונה, א"כ מ"ט אינם מזמנין אלא אם אכלו שלשתן יחד, ואם ל"מ להן הא דנתחייבו בזימון בחבורתן הראשונה, א"כ מה מהני שאכלו שלשתן יחד, הרי לא הסיבו ולא הוקבע עליהן חיוב זימון בחבורה זו, ונחלק עוד על עיקר מה שנקט הראב"ד דליכא חיוב זימון אלא כשהסיבו יחד, ונתבאר בדף מס' 7, - והעמק ברכה בהל' ברכת הזימון כתב בדעת הראב"ד דס"ל דאף דכבר נתחייב כל אחד בזימון בחבורתו, מ"מ א"א להן לזמן יחד כיון דאין בהן שום צירוף ולא יתכן בהן המעשה זימון כלל, וע"כ פירש דמיירי שאכלו עכשיו בלא הסיבה וקביעות מקום, וס"ל כדעת הריצב"א דכל שאכלו בלא הסיבה אף דאינם חייבין לזמן מ"מ הרשות בידם לזמן, ונתבאר בדף מס' 7, ונמצא דמשום מה שאכלו יחד אינם חייבין לזמן, אלא הא דחייבין לזמן הוא מכח חבורתן הראשונה, אלא דמהני הא דאכלו יחד דעי"ז שייך בה זימון ובידם לצאת בזימון ידי חיוב הזימון שנתחייבו בו מתחילה,**[[221]](#footnote-222)** וכ"ה משמעות ד' השה"ג בריש פירקין דהא דג' שבאו מג' חבורות חייבין לזמן הוא מכח הא דאיכא דין זימון רשות אף כשלא קבעו יחד, עיי"ש.[[222]](#footnote-223)

## י' שבאו מי' חבורות אם מצטרפין לזימון בשם

הריטב"א בהל' ברכות פ"ז הי"ג כתב די' שבאו מי' חבורות אינם מזמנין בהזכרת השם משום דלהזכרת השם צריך צירוף מוכיח, - ולכאו' אזיל לטעמי' שם פ"ה הכ"ב די' שאכל ויצא אחד מהם בטל צירופן ואף אם חזר למקומו אינו מצטרף עמהן להזכרת השם, ונתבאר בדף מס' 12, דלפ"ז חזינן דלזימון בהזכרת השם בעינן צירוף טפי, וע"כ י"ל דגם דינא דג' שבאו מג' חבורות הוא רק לזימון בג', אך לזימון בי' שאין מצטרפין בכה"ג, - אך לדעת ש"ר לא מצינו דלזימון בהזכרת השם בעינן צירוף טפי, אלא דאין מזמנין בהזכרת השם אלא כשחזר למקומו משום דלהזכרת השם בעינן שיהיו י' במקום אחד, ולפ"ז לכאו' אף י' שבאו מי' חבורות מזמנין בשם, וצ"ע.

## בהא דג' שבאו מג' חבורות מצטרפין לזימון אף דפת טעונה ברכה לאחרי' במקומה

**הכס"מ בפ"ה מברכות הי"א הק' דהיאך מצינו למימר דג' שבאו מג' חבורות אינם רשאין ליחלק, הרי כיון דפת טעונה ברכה לאחרי' במקומה צריך לחזור כל אחד למקומו ולברך ואין זימון אלא במקום ברכה, וא"כ היאך הם מזמנין יחד, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא כב"ה דמי שאכל ושכח ולא בירך יברך במקום שנזכר,** וכ"כ המאמ"ר בסימן קצ"ג סוסק"י דלדעת הרמב"ם דקי"ל כב"ה דכל שיצא בשוגג א"צ לחזור למקומו איירי הכא כשיצאו בשוגג,[[223]](#footnote-224) וכ"כ המ"ב שם סקל"ב, ועיי"ש שהוסיף דכיון דקי"ל דבשעת הדחק א"צ לחזור למקומו כשיצא בשוגג, הרי דהכא הו"ל כשעת הדחק, וע"כ א"צ לחזור למקומו. **-** ב **הריטב"א בהל' ברכות פ"ז הי"ב כתב דאיירי כשאין יכולין לחזור למקומן מחמת האונס. -** ג **המאירי כתב דאף דהיכא דאינם מזמנין יחד חוזר ומברך כל אחד ואחד במקום שאכל, מ"מ כל שבאו מג' חבורות של ג' ג' בנ"א דחייבין לזמן מזמנין כאן ומברכין כאן שהזימון קובע להן מקום בכאן. -** ד **הכס"מ שם כתב להוכיח מזה כדעת הראב"ד דאיירי הכא כשגמרו סעודתן יחד, וע"כ הן מברכין במקומם השני, וזה כדעת הסוברים דכל שגמר אכילתו במקום אחר מברך במקום השני, ונתבאר במ"מ לפ' כיצד מברכין דף מס' 64. -** ה **הב"י בסימן קצ"ג ס"ה כתב דצ"ל דאיירי כשאכלו ג' חבורות בבית אחד שחבורה זו אכלה בזוית זו וזו בזוית זו, דבכה"ג אע"פ שאח"כ מתקבצים בזוית אחת לית לן בה דמפינה לפינה ל"ה שינוי, והנהר שלום שם סק"ה הוסיף דאיירי כשבמקום אכילתן לא היו רואין אלו את אלו וע"כ לא נצטרפו מעיקרא לזימון. -** ו **הב"י שם כתב די"ל עוד דהא דאינם רשאין ליחלק הינו דכיון שבאו להצטרף זל"ז ולזמן אע"פ שלא הסיבו ביחד ולא אכלו ביחד מ"מ כיון שנתועדו לזמן אינם רשאים ליחלק עוד,[[224]](#footnote-225) וע"כ צריכין לאכול כאן מעט כדי שיהא בידם לברך כאן.[[225]](#footnote-226) -** ז **הלבוש שם ס"ה כתב די"ל דמיירי שהשנים הראשונים שאכלו עם כל אחד ג"כ נתפרדו, ואם היו חוזרים למקומן לא היו יכולין לקיים ברכת הזימון שם, וע"כ טוב יותר שיברכו כאן ויקיימו מצות זימון משיחזרו לברך למקומן ולא יוכלו לקיים מצות זימון במקומן, וכ"כ הנהר שלום שם סק"ה די"ל** דחיוב הזימון המוטל עליהן דוחה להחיוב שתהא הברכה במקומן, כיון דבדיעבד יצא אפי' שלא במקומן**. -** ח הט"ז שם סק"ח כתב דמיירי שאכלו כל אחד אח"כ במקום השני, אלא שלא אכלו יחד אלא זה שלא בפני זה, וכ"כ המג"א שם סקי"ג,[[226]](#footnote-227) ועד"ז כתב הב"ח שם ס"ח, וכ"כ הגר"א בסימן קפ"ד ס"ב.

## טעם הא דג' שבאו מג' חבורות אינם רשאין ליחלק ואין חייבין לחזור לחבורתן

**ולא אמרן אלא דלא אקדימו הנך ואזמון עלייהו בדוכתייהו,** בפירש"י כתב דהיינו כגון שהיו ד' בכל חבורה ונשאר בכל אחד כדי זימון, והפורשים הללו היו צריכין לצאת לשוק קודם שגמר החבורות את סעודתן, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריבב"ן והאו"ז בסימן ר"ג.

והתוס' רי"ח כתב בשם ר"י שעמד ע"ד רש"י דמ"ט הוצרך לפרש כן שהיו ד' בכל חבורה, דאי"ז במשמעות לישנא דבאו מג' חבורות של ג' בנ"א, הרי משכח"ל אף כשהיו ג' בכל חבורה ועדיין לא זימנו החבורות הראשונות, - ובדעת רש"י ודיעמי' י"ל דהוא משום דאם לא היו בחבורות הראשונות אלא ג', הי' מוטל על אותו שפרש מהן לחזור לחבורתו, כדי שיקיימו את דין הזימון שלהם, וכאשר כ"ה לפי' ר"ה גאון דהא דאין רשאין ליחלק היינו דאין רשאין ליחלק כל אחד מחבורתו, וכ"כ התוס' רי"ח בשם ה"ר יוסף דבכה"ג צריך לחזור כל אחד לחבורתו, וע"כ בע"כ דאיירי כשהיו ד' בכל חבורה ונשאר בה כדי זימון, וע"כ אינם צריכין לחזור לחבורתן,[[227]](#footnote-228) וכ"כ הראבי"ה בסימן קל"ג דבע"כ דהיו בכל חבורה יותר מג' דאל"כ אין רשאין ליחלק מחבורתן דמבטלין בכך מצות זימון.[[228]](#footnote-229)

והמ"ב בסימן קצ"ג סקל"א עמד בזה במה שאמרו הכא דאינם רשאין ליחלק שהרי מוטל על כל אחד לחזור לחבורתו, והיינו משום שפירש דלא הי' בכל חבורה אלא ג', וכתב די"ל דמיירי הכא שנתפרדה חבורתן הראשונה, או דהוא משום דבמקום אונס או הפסד ממון מותר לאחד לגמור סעודתו מקודם שגמרו השנים ולברך בפנ"ע, וה"נ מיירי הכא בכה"ג שהיו אלו הג' מוכרחין למהר ולגמור סעודתן מקודם, ובכה"ג הוא דאם נזדמנו ביחד יזמנו בפנ"ע.

כ"ז אד"א פ"ד

דף מס' 11

## פרח זימון

נ' ב'- **אבל אזמון עלייהו בדוכתייהו פרח זימון מינייהו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאם נצטרפו עם חבורתן לזימון כמו שאמרו לעיל מ"ה ב' דקוראין לו ומזמנין עליו ובירכו החבורות, אף דהם לא בירכו שם ברהמ"ז ובאין עכשיו לברך, אינם מזמנין, משום דפרח מהן חובת זימון ואינו חוזר עליהן, וכ"כ הפסקי רי"ד ותר"י והרא"ש בסימן כ"ט והריבב"ן והאו"ז בסימן ר"ג. - **ב** הרמב"ן כתב בשם הראב"ד דהיינו דאם כשבא לצאת כבר גמרו חביריו סעודתם וזימנו עליו קודם שיצא, אע"פ שהוא ל"ה רוצה להפסיק שהי' דעתו לחזור ולגמור סעודתו, פרח זימון מיני', משום דהם יצאו בזימונו.[[229]](#footnote-230) - **ג** התוס' רי"ח כתב בשם ר"י דאיירי כשזימנו הנשארים לבד, כגון דנשארו ג', או דנשארו ב' ובא אחד מן השוק ונצטרף עמהן, דבכה"ג פרח דין הזימון מן הפורשים, כיון שכבר זימנו בני חבורתן ונשתיירו הם לבדן, וכ"כ הרמב"ן, וכ"כ הרא"ה והריטב"א בהל' ברכות פ"ז הי"ב, והתר"י הק' ע"ז דאי"ז במשמעות לישנא דאזמון עלייהו, דמשמע שזימנו עליהן, ולא שזימנו חבורתן. - **ד** הרשב"א כתב בשם ר"ה גאון דלפ"מ שפירש דהא דג' שבאו מג' חבורות אין רשאין ליחלק **היינו דאין רשאין ליחלק מחבורתן הראשונה כדי שלא יפקע תורת זימון מחבורתם,** ובזה אמרו דאם מיהרו אלו הג' שבאו מג' החבורות וזימנו לעצמן פרח זימון מן החבורות הראשונות,[[230]](#footnote-231) ול"ד להיכא שקדם אחד ובירך דמזמנין עמו, דהתם הוא משום דלא יצא זה שבירך ידי זימון, אך הכא שיצא ידי זימון פרח זימון מינייהו, וכ"כ התוס' רי"ח בשם ה"ר יוסף.

התוס' רי"ח כתב בשם ר"י שתמה על פירש"י דאיירי כשנצטרפו עם חבורתן לזימון, דפשיטא שלא יזמנו עוד כיון שכבר זימן כל אחד עם חבורתו, ומאי קמ"ל שלא יחזרו ויזמנו, וכן הק' הרמב"ן והמכתם, והתוס' רי"ח והרמב"ן הק' עוד דמהו שאמרו דפרח זימון מינייהו, הרי לא פרח הזימון אלא שזימן אותו כהוגן, - והתר"י כתב לישב דאף היכא דקרו לי' ועני ושמע את ברכת הזימון, מ"מ לא יצא ידי זימון כיון שלא נתכוין לצאת, אלא שקראו אותו האחרים שישמע הזימון כדי לפטור את עצמן, ול"ד להא דאחד מפסיק לשנים ונפטרו שלשתן מזימון, דהיינו מפני שעומד עמהן, אך כל שאינו עומד עמהן אע"פ שהאחרים נפטרין עמו בזימון מ"מ הוא עצמו לא יצא ידי זימון, וזהו דקמ"ל דאף דלא נפטרו הם עצמן בזימון, מ"מ כיון ששמעו הזימון כשנפטרו חביריהם אינם מזמנין דפרח זימון מינייהו, - והרא"ש כתב לישב דרבותא קמ"ל דאע"פ שאכלו אלו הג' ביחד אח"כ וגמרו סעודתן שהתחילו עם חבורתן, אפ"ה אינם יכולים לזמן דפרח זימון מינייהו אפי' על מה שאכלו אח"כ כיון דזימנו כבר על תחילת הסעודה וכל אחד חוזר למקום שפסק.

## טעם הא דכשזימנו הנשארים פרח זימון מן הפורשים

לדעת תוס' רי"ח ודעימי' דכל שזימנו הנשארים לבד פרח דין זימון מן הפורשים, משמע בד' התוס' רי"ח דהיינו משום דכל שזימנו הנשארים וכבר אין חבורתם של הפורשים קיימת, בטל דין זימון מינייהו, וכ"כ הרמב"ן דהוא משום דהוא נשאר יחיד מחבורה שלו ואין תורת זימון על היחיד וע"כ אע"פ שנתערב אח"כ עם שנים כיו"ב אין זימון חוזר וניעור עליהן, ועד"ז הוא למש"כ הרא"ה והריטב"א דכל הא דאיכא דין זימון על הפורש הוא רק כשנשתיירו בחבורתו ג' בנ"א, דאכתי נשתייר הקביעות ודין הזימון, אך כל שלא נשתיירו אלא ב' הרי כיון שנתרחק מהן בטל צירופן וקביעותן ובטל דין זימון מינייהו, ונתבאר בדף מס' 10, ומבו' לפ"ז דכל דבטל קביעות החבורה בטל מינייהו דין זימון, ואף אם חזרו ונתחברו אח"כ לא הדר עלייהו דין הזימון, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דאם זימנו הנשארים ובטל דין זימון דידהו, בטל דין הזימון אף מן הפורשים, - אך בגל' הגרע"א בסימן קצ"ג ס"ו כתב דהא דפרח זימון מן הפורשים הוא משום דהזימון שזימנו הנשארים בביתם חל גם על הפורש ועי"ז פרח דין זימון ממנו,[[231]](#footnote-232) וצ"ל דאף בגונא שנשארו שנים ובא אחד מן השוק ואכל עמהן וזימנו, חל הזימון גם על הפורש, (כיון דעיקר הזימון הוא מכח השנים).[[232]](#footnote-233)

## אם הא דפרח זימון הוא אף כשזימן אחד מבני החבורה

לפ"ד הרא"ה והריטב"א הדין נותן דאף בחבורה של ג' שזימן אחד מהן עם אחרים, פרח זימון מן הנשארים, שהרי אף כשנתרחק אחד מהן בטל מינייהו דין זימון, וכ"ש כשזימן עם אחרים, וכן צידד החזו"א בסימן ל"א סק"ד, ושם סק"ח הוכיח כן מד' ר"ה גאון, ונתבאר להלן, - אך בד' הא"ר בסימן קצ"ג סקי"א משמע דרק כשזימנו הב' הנשארים פרח זימון מן האחד הפורש, אך כל שזימן אחד לא פרח זימון מן השנים, והשעה"צ בסימן קצ"ד סק"ד כתב דהיינו משום דרק כשרוב החבורה זימנו פרח דין זימון, אך כל שזימן אחד לא פרח זימון של שנים בשביל האחד.[[233]](#footnote-234)

## נזדמנו הפורשים יחד ואח"כ זימנו הנשארים אם אמרינן דפרח זימון מינייהו

הרמב"ן כתב דכל הא דפרח זימון מן הפורשים הוא רק כשזימנו הנשארים קודם שנזדמנו ג' הפורשים למקום אחד לישב ולברך, אך כל שנזדמנו ג' הפורשים יחד ואח"כ בירכו הראשונים בעלי החבורות מזמנין הפורשין לעצמן, משום דלא פרח זימון מינייהו אפי' שעה אחת, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ונתבאר להלן, - ובגל' הגרע"א שם כתב כן לפי דרכו, דהוא משום דכשזימנו קודם שנתחברו אלו הג' יחד דאין לו להפורש מקום לצאת בפנ"ע ידי זימון, ע"כ חל הזימון שזימנו הנשארים בביתם גם עליו ופרח זימון ממנו, אך כל שנתחברו אלו הג' למקום אחד, כיון דיש כאן מקום להם לזמן יחד בפנ"ע נתפרדו לגמרי מחבורתם, וע"כ אף דאח"כ זימנו הנשארים בביתם, לא קאי הזימון על הפורשים ולא פרח זימון מינייהו.

אך הרא"ה כתב דכל שזימנו אותן שנשארו קודם שזימנו אותן שפרשו, פרח זימון מינייהו, ומשמע דכל שעדיין לא זימנו הפורשים, אף שכבר נזדמנו יחד, פרח מינייהו זימון כשזימנו הנשארים,[[234]](#footnote-235) וכ"כ הלבוש בסימן קצ"ג ס"ו והדה"ח בסימן רי"ד סי"ג, והביאוה"ל בסימן קצ"ג ס"ו ד"ה כיון שחבריהם כתב דכ"ה משמעות ל' השו"ע שם, ועיי"ש שהכריע לדינא כד' הרמב"ן.

## אכלו הפורשים כל אחד ואחד בפנ"ע אחר דפרח מינייהו זימון

התר"י כתב דמשמע דכיון דכשזימנו עליהן בחבורתן פרח זימון מינייהו, ע"כ אף אם אכלו אח"כ כל אחד ואחד ופגעו שלשתן זע"ז אחר שאכלו אינם מזמנין הואיל ולא נועדו יחד, והק' ע"ז ממה שאמרו לעיל דאם אכלו ב' בהזמנה אחת ולבסוף בא אחר ואכל כזית מצטרף עמהן לזימון, וכתב דשאני התם שנועדו הב' ביחד וע"כ נגרר השלישי אחריהן, ומשא"כ הכא שכל אחד ואחד אכל לבדו אינם נגררים זע"ז וע"כ אינם מזמנים אע"פ שלא יצאו ידי זימון מאכילה ראשונה שאכלו עם חבריהן, - ולכאו' דבריו מתפרשים למש"כ המגן גבורים בסימן קצ"ג סוסק"ד בדעתו דהא דבההיא דרב שימי נצטרף עמהן לזימון אף שלא קבעו יחד בתחילת האכילה, הוא משום דאף דבכה"ג אינם חייבין בזימון מ"מ אם רצו לזמן הרשות בידם, וה"נ י"ל דכל שאכלו כל אחד בפנ"ע רשאין לזמן,[[235]](#footnote-236) וממילא דהכא יהיו חייבין לזמן, שהרי הכא נתחייב כל אחד מהם בזימון, אלא דאין בידם לזמן, וע"כ אי נימא דג' שאכלו כל אחד לעצמו ופגעו שלשתן זע"ז אחר שאכלו רשאין לזמן, הדין נותן דהכא יהיו חייבין לזמן כדי לקיים את חובת הזימון המוטלת עליהן, וע"ז הוא שכתב דכל שאכלו כל אחד בפנ"ע ולא נקבעו יחד אין רשאין לזמן, ול"ד לההיא דרב שימי דקבעו השנים יחד ובכה"ג נגרר השלישי אחריהן ושייך בי' זימון, אך בג' שאכלו כל אחד לבדו לא שייך זימון כלל,[[236]](#footnote-237) וכ"כ הברכת ראש לעיל מ"ה א' דמכוון ד' תר"י הוא דבכה"ג שקבעו הב' יחד וכו' הן רשאין לזמן.

מד' תר"י מבו' דהא דפרח זימון מינייהו לאו היינו דבטל מהן חיוב הזימון, אלא אף דעדיין הן חייבין בזימון אין בידם לזמן, וע"כ כל שבידם לזמן רשות חייבין הן לזמן, - אך בד' הרא"ה לעיל בסוגיין מבו' דכל שבטלה החבורה בטל עיקר חיוב הזימון, דחיוב הזימון הוא רק בעוד החבורה קיימת.

## מטה שננגנבה חצי' וכו'

מטה שנגנבה חצי' או שאבדה חצי' או שחילקוה אחין או שותפין טהורה, **התוס' הק' מהא דמטה מטמאת אברים, ומפרשינן בסוכה ט"ז א' דהיינו כגון ארוכה וב' כרעים או קצרה וב' כרעים דחזו למסמכינהו אגודא וכו', וא"כ מ"ט הכא מטהרינן, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התוס' בסוכה ט"ו ב' כתבו דהתם מיירי כשכל פרקי המטה ביד אדם אחד שסופו להחזירה, אך כל שנגנבה חצי' וכו' דאין סופו להחזירה אף דנשתייר ארוכה וב' כרעים וכו' טהורה,[[237]](#footnote-238) וכ"כ התוס' רי"ח בפי' בתרא, וכ"כ הר"ש והרא"ש בכלים פי"ח מ"ט, ומבו' לפ"ז דאינה טמאה רק כשנשתייר ארוכה וב' כרעים וכו' וגם סופו להחזירה, ועמש"כ הראשל"צ בסוכה שם והחזו"א בכלים סימן ט"ז סק"ו לפרש הטעם בזה. -** ב **התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש בפי' קמא כתבו דאיירי הכא כשלא נשתייר ארוכה וב' כרעים וכו', ולפ"ז איכא תרי גווני דטמאה, או כשנשתייר ארוכה וב' כרעים וכו' אף דאין סופו להחזירה, או כשסופו להחזירה אף דלא נשתייר ארוכה וב' כרעים וכו', וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת נ"ח ב' ד"ה אלא אמר רבא והרמב"ן והרשב"א שם, עיי"ש, וכ"כ הגר"א בא"ר בכלים שם מ"ז. -** ג **התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש בפי' הב' כתבו דהא דמטה מטמאה אברים הוא מכאן ולהבא, אך טומאה ישנה פרחה ממנה ואע"ג דחזיא למיסמך אגודא, וע"ז מהני הא דסופו לחזור דלא פרחה טומאתה ממנה. -** ד **הראבי"ה בסימן קנ"א בתשו' הר"א ב"ר יהודה כתב בפי' בתרא דהא דארוכה וב' כרעים וכו' מקבלין טומאה הוא כשייחדן לסמכן אגודא וכו', והכא איירי בלא יחוד.**

מכאן ולהבא אין למפרע לא אלמא כיון דפלגוה פרח לה טומאה מינה, **התוס' הק' דמ"ט לא מייתי מכל כלי שנשבר דטהור דאלמא כיון שפלגוה פרח לה טומאה, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התוס' כתבו דשאני התם דאין ראוי עוד להצטרף הכלי יחד ולקבל טומאה אפי' מכאן ולהבא, ול"ד לג' בנ"א דהם ראוים עוד להצטרף לזימון. -** ב **הראבי"ה בסימן קנ"א כתב דכלי שנשבר ודאי דנטהר מטומאתו ואף כשחזר ותיקנו אינו חוזר לטומאתו, דאין טומאה ישנה אלא בכלי מתכת, ולא מייתי אלא ממטה של פרקים** דאם היתה של אדם אחד לא נטהרה בפירוקה, ואינה נטהרת רק בחלוקת אחים וכו' שאין ביד האחד להחזיר חלק חבירו, ובכה"ג אין טהרתה משום שבירה אלא משום שאין שמה עלי', וזהו דמייתי מהתם דאע"ג דאינה שבורה אלא מפני דאזיל מינה שם מטה פרחה לה טומאה,[[238]](#footnote-239) וה"נ לגבי זימון. - **ג** בחי' הגר"א בכלים פי"ח מ"ה כתב דהא דמייתינן ממטה הוא משום דכל שסופה להחזירה טמאה, וזהו דמייתינן מהא דהחזירוה מקבלת טומאה מכאן ולהבא דלא אמרינן הוכיח סופו על תחילתו דקיימא להחזיר, ולכאו' היינו דנידון הגמ' בזימון הי' דשמא כיון שנצטרפו לבסוף איגלאי מילתא דהיו עתידין להצטרף וממילא דלא פרח זימון מינייהו כלל, (וכמש"כ הרמב"ן דאם נצטרפו ואח"כ זימנו הנשארים לא פרח זימון מינייהו), וזהו דמייתינן ממטה דלא אמרינן דהוכיח סופו על תחילתו, ואף דכשסופה להחזירה טמאה, מ"מ כל שלא הי' סופה להחזירה אף אם החזירוה לא הדרא לטומאתה, וכ"כ הגר"א באמרי נועם בסוגיין, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ל"א סוסק"ו.

הגר"א באמרי נועם הק' דלדעת הרא"ש דדינא דפרח זימון היינו דאע"פ שאכלו אלו הג' ביחד אח"כ וגמרו סעודתן שהתחילו עם חבורתן, אפ"ה אינם יכולים לזמן דפרח זימון מינייהו אפי' על מה שאכלו אח"כ כיון דזימנו כבר על תחילת הסעודה, א"כ מה מייתינן לה ממטה שחלקוה, הרי התם מקבלת טומה מכאן ולהבא, והכא אע"פ שאוכלין אח"כ אין חייבין בזימון, והחזו"א בסימן ל"א סק"ז הוסיף לפרש דלכאו' בע"כ דהכא דינא אחרינא הוא דהזימון שבאמצע הסעודה פוטר לכל הסעודה, ומה ענין זה לדינא דמטה, - וכתב דאולי י"ל דהוא משום דאם הי' מועיל מה שיכולין עוד להצטרף עם אחרים, הי' הדין נותן דבתחילה לא יפטרו בברכת הזימון על צירוף חבורה אחרת,[[239]](#footnote-240) וזהו דמייתינן ממטה שנגנבה וכו' דאינו מועיל מה שעומדת לתיקון אלא דיינינן לה כמו שהיא באותה שעה והויא כשברי כלי ופקע טומאה מינה.

החזו"א שם סק"ח עמד דלפי ר"ה גאון דהא דאי אזמין פרח זימון מינייהו הוא דאם זימנו ג' הפורשים פרח זימון מן הנשארים, א"כ מה ענין זה לדין מטה שנחלקה, וכתב דבע"כ דעיקר הא דקמ"ל דפרח זימון מינייהו הוא דאף אם יצטרף מהן עוד אחד שפירש מחבורה ולא זימן אינם מזמנין, וע"ז שפיר מייתי ראי ממטה שנגנבה, - אך בד' ה"ר יוסף שהביא התוס' רי"ח מבו' דעיקר דינא דפרח זימון מינייהו הוא דאף אם חזרו הפורשים לחבורתן אינם מצטרפין לזימון, וע"ז מייתי ממטה, עיי"ש, וצ"ע.

הרמב"ן כתב דמהא דמדמינן לה למטה שנחלקה דכיון דפרח ממנה שעה אחת דין מטה שלימה אינו חוזר עלי' טומאה שהי' בה מתחילה, יש ללמוד דכל הא דפרח זימון הוא רק כשנשאר בלא חבורה שלימה שעה אחת דבכה"ג אין זימון חוזר עליו, אך אם נתערבו ג' הפורשים ואח"כ זימנו הנשארים מזמנין הפורשים לעצמן שהרי לא פרח זימון מינייהו אפי' שעה אחת, והיינו דאי נימא דגם כשנתערבו ג' הפורשים ואח"כ זימנו הנשארים פרח זימון מינייהו, הרי בע"כ דהא דפרח זימון אי"ז משום דהיו שעה אחת בלא חבורה ולא הדר דין זימון עלייהו, אלא משום דכל דאין חבורתן הראשונה קיימת אין עליהן דין זימון בחבורה אחרת, וא"כ אי"ז ענין למטה שנחלקה והחזירוה דטהרתה היא משום דפרח ממנה דין מטה שעה אחת, - ולדעת הרא"ה ודעימי' דכל שזימנו הנשארים קודם שזימנו הפורשים פרח זימון מינייהו, צ"ל דס"ל דל"מ מה שנתערבו הפורשים יחד שיהא עליהן תורת חבורה לענין זימון, וע"כ שפיר דמי לדין מטה, וצ"ע.

א' אד"ב פ"ד

דף מס' 12

## אכלו כאחד ויצא אחד מהן לשוק

**מ"ה ב'** **- ג' שאכלו כאחד ויצא אחד מהן לשוק קוראין לו ומזמנין עליו וכו'** בפירש"י כתב דהיינו דקוראין לו להודיעו שהם רוצים לזמן ויפנה אליהן במקום מעמדו ומזמנין עליו אע"פ שאינו בא אצלם, וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון, וכ"כ הרמב"ן בריש פירקין והתר"י והרא"ש בסימן י"ב והפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מברכות הי"ג והטוש"ע בסימן קצ"ד ס"ב.

**אך הרא"ה כתב דהא דקוראין לו ומזמנין עליו היינו דקוראין לו שיבא אצלם ויושב עמהן ומזמנין עליו, דבלא שבא אצלם ויושב עמהן א"א לזמן עליו דקביעותא בעינן, ומה שאמרו דהוא דקרי לי' ועני, היינו דכל הא דלא נתבטל צירופן וקביעותן ומהני מה שחוזר ויושב עמהן הוא כשלא הרחיק מהם כ"כ שאילו יקראו לו ישמע לקולם, דאם הרחיק מהם כ"כ נתבטל צירופן וקביעותן ושוב אין מזמנין מחמת צירופן הראשון אפי' בא ויושב עמהן, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ה הכ"ב, והמאירי כתב כן בשם י"א וכתב דאין שיטת הסוגיא מוכחת כן.**

## אם בעינן שיהא מצורף עמהן כדין הצירוף דבעינן לזימון

הרשב"א כתב בשם ר"ה גאון דהא דקוראין לו ומזמנין עליו הוא כשפתחו של בית לשוק והוא יושב כנגדו, והפמ"ג באש"א סימן קצ"ד סק"ב כתב דהיינו דבעינן שיהיו רואין זא"ז כדין ב' חבורות, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ בס' המאורות דהא דקוראין לו ומזמנין עליו הוא כשהן רואין זא"ז דדמי לב' חבורות דאין מצטרפות אלא כשהן רואין זא"ז, וכ"כ המאירי בשם יש מי שאומר.

אך המאורות כתב לדון בזה דשאני התם דמעולם לא נתחברו בסעודה וע"כ בעינן שיהיו רואין זא"ז, אך הכא שאכל עמהן והי' בחבורתן א"צ אלא שמיעה, ול"ב שיהיו רואין זא"ז, וכ"כ המאירי בשם יש מי שאומר, - ועד"ז כתב הרמב"ן בפסחים פ"ה ב' די"ל דהא דב' חבורות מצטרפין לזימון היינו רק בבית אחד, ול"ד למה שאמרו הכא דקוראין לו ומזמנין עליו, דהיינו משום דנצטרפו לזימון מעיקרא דאכלו כאחת ושלא כדין פירש מהן, וע"כ במקצת צירוף הוא יוצא עמהן דמחבורה שלהן הוא, ומשא"כ בשאר ברכות שלא נצטרף עמהם דאין יוצא בברכתן כלל.[[240]](#footnote-241)

## קרו לי' ועני

**והוא דקרו לי' ועני,** לפירש"י ודעימי' דהא דמזמנין עליו היינו אף כשאינו בא אצלם, נחלקו הראשונים בביאור מה שאמרו דהוא דקרו לי' ועני, **א** בפירש"י כתב דהיינו כשהוא סמוך אצלם ועונה ברוך הוא, וכ"כ הר"י מלוניל והנימו"י, וכ"כ תר"י והרא"ש דצריך להודיעו שיצטרף עמהן ויענה לזימון, וכ"כ הטוש"ע בסימן קצ"ד ס"ב, ומבו' דכל שאינו עונה לזימון ל"מ, ונתבאר להלן. - **ב** המאורות כתב בשם הראב"ד דקרו לי' ועני היינו דלא סגי שיקראו בשמו לבד אלא שיענה כשיאמרו לו רוצים אנו לברך תן דעתך להצטרף עמנו, ועונה אותם כן אני נותן דעתי, וכ"כ המאירי,[[241]](#footnote-242) ועד"ז כתבו בס' הנר והאו"ז בסימן קפ"ה בשם ר"ח דהיינו דבעינן שישמעו את קולו שאומר אתינא אתינא, וכ"נ בד' הבה"ג בפירקין וסידור רש"י בסימן פ"ח. - **ג** המהר"ם מר"ב בסדר ברכות כתב דהיינו שהוא כ"כ קרוב שאם יקראוהו עונה להם שיכול לשמוע לברכה, ומשמע דל"ב כלל שיענה להם, אלא דבעינן שיהא במקום שהוא שומע את קולם שאם יקראוהו עונה להם.

המלבושי יו"ט בסימן קצ"ד ס"ב הק' במש"כ השו"ע שם דל"מ אלא כשהוא עונה עמהם ברכת הזימון, דהוא דלא כמש"כ השו"ע בסימן ר' ס"א בהא דאחד מפסיק לשנים דמזמנין עליו בין עונה בין אינו עונה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הא"ר שם סק"ב כתב דהא דבעינן הכא שיהא סמוך כדי שיוכל לענות עמהן הוא משום דלכתחילה בעינן שיענה,[[242]](#footnote-243) ואה"נ דאף אם אינו רוצה לענות אפ"ה מזמנין עליו. - **ב** הברכ"י בשיורי ברכה שם סק"ב כתב דכל הא דמזמנין עליו אף כשאינו עונה היינו כשהוא עומד שם, כמשמעות ד' השו"ע בסימן ר', אך הכא דאינו עומד שם ל"מ אלא כשעונה, וכ"כ המ"ב שם סק"ו ובסימן ר' סק"ג. - **ג** הגר"ז בסימן ר' ס"א כתב דל"ב אלא שיהא יכול ולשמוע ולענות עמהן, ובכה"ג יצאו הם ידי זימון אף אם לא ענה עמהן.

## אם יוצא אותו שבשוק ידי זימון

נחלקו הראשונים בגונא דקוראין לו ומזמנין עליו אם הוא יוצא בכך יד"ח זימון, **א** הרמב"ם בפ"ה מברכות הי"ג כתב דכשקוראין לו וכו' ומזמנין עליו והוא בשוק יוצא יד"ח, ומבו' דהוא יוצא בכך יד"ח זימון, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' תוס' רי"ח והרמב"ן לקמן נ' א' והרא"ש בסימן כ"ט, וכמש"כ המאמ"ר בסימן קצ"ד סק"ד בדעתם. - **ב** התר"י לקמן שם כתב דאע"פ ששמע ברכת הזימון לא יצא מזימון שלא נתכוין לצאת אלא שקראו אותו האחרים שישמע הזימון כדי לפטור את עצמן, ול"ד להא דאחד מפסיק לשנים דנפטרו שלשתן מזימון, דשאני התם דהוא עומד עמהן, אך כל שאינו עומד עמהן אע"פ שהאחרים נפטרין עצמו בזימון מ"מ הוא עצמו לא יצא ידי מצות זימון, וכ"כ המאמ"ר בסימן קצ"ג סק"ח בדעת התוס' לקמן נ' א', עיי"ש. - **ג** המאורות כתב בשם הראב"ד דאם שומע ברכתן יוצא עמהן ידי זימון וידי ברכה, ואם אינו שומע צריך לברך לעצמו ולא יצא ידי זימון.

## אם יוצא אותו שבשוק בברהמ"ז אף שאינו במקום שאכל

המאירי כתב דאותו שבשוק יוצא ידי ברכה, ואע"פ שצריך לברך במקום שאכל, חובת הזימון מביאה כחו לכאן הואיל ושומע קול המברך וכלם נמשכים ממקומם אחר המברך, - אך כתב די"א דאינו יוצא אלא מן הזימון, אבל צריך לחזור ולברך במקום שאכל, וה"נ הוא בכל היוצא בברכת חבירו דצריך לישב בשלחן במקום שאכל.

## דעת הרא"ה והריטב"א דכל שהרחיק הרבה פקע מינייהו דין זימון

לדעת הרא"ה ודעימי' דכל שהרחיק מהן כ"כ דאילו יקראו לו לא ישמע לקולן נתבטל צירופן וקביעותן, כתב הרא"ה דהיינו כשאינם אלא ג', אך כל שנשתיירו שם ג', הרי נשאר שם קביעות חיוב זימון, וע"כ אף אם הרחיק מאד לא פקע ממנו דין הזימון ואם חזר מזמן עמהם, וכתב ללמוד לזה ממה שאמרו לקמן נ' א' בג' בנ"א שבאו מג' חבורות של ג' ג' בנ"א דאינם רשאין ליחלק, והרי דלא פקע מינייהו חיוב זימון, וכ"כ הריטב"א בפ"ה הכ"ד.

הריטב"א שם הכ"ג כתב דכל הא דנתבטל צירופן וקביעותן, הוא רק כשהלך ע"מ שלא לחזור, אך כל שהלך ע"מ לחזור והניח שם זקן או חולה או אדם נכבד אפי' יצא לשוק חוזר לקביעותו ומזמנין עליו,[[243]](#footnote-244) וכתב דהיינו כשבא שם קודם שגמרו מלאכול וכו', - אך הרא"ה כתב בתו"ד די"ל דאיירי הכא כשהניחו שם זקן או חולה, ומבו' בדבריו דאף בכה"ג בטל צירופן וקביעותן.

## דין זימון בעשרה כשיצא אחד מהן לשוק

**אבל בעשרה עד דנייתי,** כ"ה גירסת רש"י והרי"ף ורבים מקמאי, וזה לטעמייהו דבזימון בג' מזמנין עליו אע"פ שאינו בא אצלם, וזהו שאמרו דבזימון בעשרה בעינן שיבא אצלם, - אך הרא"ה כתב לפי דרכו דגרסינן עד דאיתי', או דגרסינן אבל עשרה דאיכא שם שמים לא, וכתב דהיינו דכל הא דלא פקע זימון מיני' כשלא הרחיק כ"כ וכשבא ויושב עמהן מזמנין עמו, הוא רק בזימון בשלשה דליכא שם שמים, אך בזימון בעשרה דאיכא שם שמים וצירופא לשם שמים מילתא רבא, הרי דכל דיצא אחד מהן בטל צירופו, ובעינן שיהא עמהן מתחילה ועד סוף, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ה הכ"ב.

**והלכתא כמר זוטרא,** הרמב"ם בפ"ה מברכות הי"ג פסק כן דעשרה שיצא אחד מהן לשוק אין מזמנין עליו בשם עד שיבא, וכ"כ רבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן קצ"ד ס"ב, - אך ההגמי"י בהל' ברכות שם כתב בשם תוס' דאף בעשרה שיצא אחד מהן לשוק קוראין לו ומזמנין עליו, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות ובס' הפרנס סימן ת', וצ"ע.

## טעם הא דבעשרה אין מזמנין עליו עד שיבא

**כיון דבעי לאדכורי שם שמים בציר מעשרה לאו אורח ארעא,** כ"ה גירסת האו"ז בסימן קפ"ה והשבה"ל בסימן קנ"ג, - אך הרמב"ן בפסחים פ"ה ב' כתב דהא דבעשרה עד דנייתי הוא מדכתיב במקהלות ברכו אלקים, וכ"כ בס' האורה לרש"י סימן מ"ד והאשכול בהל' סעודה והארחות חיים בהל' ברהמ"ז סל"ג והכל בו בסימן כ"ח, והפסקי רי"ד כתב דהוא מדכתיב וירוממהו בקהל עם, וכ"כ הראב"ן בסימן קפ"ג, והוסיף לפרש דאין קהל עם פחות מעשרה, וכ"ה מבו' בד' תר"י לקמן מ"ח א' דהא דבעשרה עד דניתי הוא משום דבעינן שתהא השכינה שורה עמהן, עיי"ש.

## טעם הא דברכת הזימון בשם היא בעשרה

בעיקר דינא דברכת הזימון בשם דהוא בעשרה נחלקו הראשונים, דבמגילה כ"ג ב' אמר דהא דאין פורסין על שמע וכו' בפחות מעשרה הוא מדכתיב ונקדשתי בתוך בני ישראל כל דבר שבקדושה לא יהא פחות מעשרה, והא דאין מזמנין בשם בפחות מעשרה הוא משום דבעי למימר נברך לאלקינו ובציר מעשרה לאו אורח ארעא, וכן גירסת הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאורות והנימו"י שם, ומבו' דהא דאין מזמנין בשם פחות מעשרה אי"ז מדינא דדבר שבקדושה, אלא הוא דין בפנ"ע דלהזכיר השם בפחות מעשרה לאו אורח ארעא,[[244]](#footnote-245) - אך הדק"ס שם הביא מכת"י דהא דאין מזמנין בשם בפחות מעשרה הוא משום דבעי למימר נברך לאלקינו ובפחות מעשרה לא סגי, ולגירסא זו י"ל דהא דבפחות מעשרה לא סגי הוא משום דהוי בכלל דבר שבקדושה דאינו בפחות מעשרה,[[245]](#footnote-246) וכ"נ בד' הירושלמי בפירקין ה"ג, וכ"ה להדיא בתשו' ר"ת שהביא האו"ז בסימן קצ"ו, וכ"כ הרא"ש בסימן כ' בשמו, וכ"כ הקרית ספר בפ"ה מברכות, וכ"ה מבו' בד' המאירי לקמן מ"ז ב' ורבינו מנוח בפ"ה מברכות ה"ז והכס"מ שם ובב"י בסימן קצ"ט והגר"ז שם ס"ז והמ"ב שם סק"ט, שכתבו דהא דאין נשים מזמנות בשם הוא משום דאין דבר שבקדושה מסור לנשים וכל דבר שבקדושה לא יהא בפחות מי' גדולים ובני חורין.[[246]](#footnote-247)

ולכאו' בזה תליא הפלוגתא הכא בטעם הא דבעשרה עד דנייתי, דלדעת הסוברים דהא דאין מזמנין בשם בפחות מעשרה הוא משום משום דבעי למימר נברך לאלקינו ובפחות מעשרה לאו אורח ארעא, הרי דוזהו שאמרו דלזה בעינן שיהא עמהן דכל שאינו עמהן לאו אורח ארעא, אך לדעת הסוברים דהא דאין מזמנין בשם בפחות מעשה הוא משום דאין דבר שבקדושה בפחות מעשרה, הרי דזהו שאמרו דהא דבעינן שיהא עמהן הוא משום דבעינן במקהלות ברכו ד' ובעינן וירוממהו בקהל עם, דאין מתקיים דין עשרה לדבר שבקדושה אלא כשהוא עמהן, וכ"נ ממש"כ הרמב"ן בפסחים שם ללמוד מהכא דכל שאינו עמהן בבית אינו מצטרף לתפילה ולכל דבר שבעשרה דכיון דקדושה הוא בעינן במקהלות, ובסו"ד כתב דאף אם לזימון בשלשה מצטרפין אף בב' בתים, מ"מ אין מצטרפין לתפילה וה"ה לברהמ"ז בשם דבעינן במקהלות ברכו אלקים כמו שאמרו הכא.

הפסקי רי"ד לקמן מ"ז ב' כתב דאם קטן אינו מצטרף לשלשה כ"ש דאינו מצטרף לעשרה, שהרי הכא חזינן דעשרה חמירי משלשה דאף דאחד שיצא לשוק קוראין לו ומזמנין עליו מ"מ בעשרה דאיכא שם בעינן עד דנייתי, וכ"כ התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ' בשם ה"ר יוסף דלפ"מ דקי"ל הכא דחמיר דין הצירוף לעשרה מדין הצירוף לג', הרי דכיון דקטן אינו מצטרף לג' כ"ש דאינו מצטרף לעשרה, - והשבה"ל בסימן קנ"ג כתב בשם אחיו ה"ר בנימין דלאו סייעתא הוא, דהא דבעשרה בעינן עד דנייתי אי"ז משום דעשרה חמירי משלשה, אלא משום דלאו אורח ארעא לאדכורי שם שמים אי לא קיימי כולהו עשרה בהדי הדדי, - אך הרי"ד לטעמי' דהא דבעשרה בעינן עד דנייתי הוא משום דכתיב וירוממהו בקהל עם, ואף דגם מי שאינו עמהם מצטרף לשלשה, מ"מ אינו מצטרף לעשרה, ומזה למד דחמיר דין הצירוף לעשרה מדין הצירוף לשלשה.[[247]](#footnote-248)

ב' אד"ב פ"ד

דף מס' 13

## אחד מפסיק לשנים

**מ"ה ב'** **- ג' שאכלו אחד מפסיק לשנים ואין שנים מפסיקין לאחד,** בפירש"י כתב דהיינו דאם גמרו הב' סעודתן ורוצין לזמן דרך ארץ הוא שיפסיק האחד את סעודתו עד שיזמנו עליו, אך שנים אין עליהן להפסיק סעודתן בשביל היחיד וימתין עד שיגמרו, וכ"כ הפסקי רי"ד והאו"ז בסימן קפ"ז, ובס' השלחן בהל' סעודה שער ו' כתב דלדעתו אם לא רצה היחיד להפסיק מסעודתו אין השנים מזמנין עליו בע"כ, דאי"ז אלא דרך ארץ שיפסיק, אך אינו מחויב בכך, וכ"כ בפי' הרשב"ץ בדעתו,[[248]](#footnote-249) - אך המרדכי בסימן קנ"ט כתב בשם ר"ח דאחד חייב להפסיק לב', וכ"כ תר"י דהאחד חייב להפסיק בעבור הב', אך הב' אין חייבין להפסיק לזמן עם האחד אלא הרשות בידם אם רצו להטריח על עצמם ולהפסיק מפסיקין ואי לא לא, וכ"כ הרשב"א דאחד מפסיק על כרחו לב' ועונה עמהם, אך ב' אינם חייבין להפסיק לאחד, וכ"כ המאורות והרא"ה והריטב"א בהל' ברכות פ"ה הכ"ד דאחד חייב להפסיק לב', וכ"כ השו"ע בסימן ר' ס"א.

הרמב"ם בפ"ז מברכות ה"ו כתב דב' ממתינין זל"ז בקערה ג' אין ממתינין גמרו מהן ב' השלישי מפסיק עמהן, גמר אחד מהן השנים אין מפסיקין לו אלא אוכלין והולכין עד שגומרין, ובס' הבתים הל' ברכות שער ו' עמד ע"ד הרמב"ם שלא הביא להא דאחד מפסיק לב' וב' אין מפסיקין לאחד בענין זימון אלא בהא דב' ממתינין זל"ז בקערה, - אך בפי' רבינו מנוח בהל' ברכות שם פירש גם לד' הרמב"ם דהא דהשלישי מפסיק עמהן הוא כדי לענות עמהן ברכת זימון, - והכס"מ שם נסתפק בדעת הרמב"ם בזה, עיי"ש.

## אם ב' מזמנין על האחד בעל כרחו

הריא"ז כתב דהא דאחד מפסיק לב' ועונה עמהן הוא כדי שיברכו ברכת הזימון, ומשמע דכל שאינו עונה עמהן אין בידם לברך ברכת הזימון, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן נ' א',[[249]](#footnote-250) וכ"כ הב"ח בסימן ר' ס"א בדעת תר"י דאין הב' מזמנין עליו בע"כ, וכ"כ הב"ח שם והמאמ"ר שם סק"א בדעת רש"י, דאם הי' בידם לברך ברכת הזימון בלא שיענה עמהן, ודאי דהוא חייב להפסיק כדי לצאת ידי זימון, - אך הרשב"א כתב דכיון דאחד מפסיק על כרחו לב' ועונה עמהם, ע"כ אף אם לא רצה להפסיק מזמנין עליו אף אם אינו עונה כל שהוא עומד שם, ומשא"כ בב' שאינם חייבין להפסיק לאחד אין חיוב זימון חל עד שיתרצו להפסיק ולברך,[[250]](#footnote-251) ואם לא רצו להפסיק וזימן הוא עליהן לא עשה ולא כלום, וכ"כ ההשלמה והמכתם והרא"ש בשם הראב"ד דיצאו הב' ידי זימון אף אם לא הפסיק.[[251]](#footnote-252)

בד' הרשב"א מבו' דהא דב' מזמנין על האחד אף כשלא הפסיק ואחד אינו מזמן על הב' כשלא רצו להפסיק הוא מכח הא דאחד חייב להפסיק לב' וב' אינם חייבין להפסיק לאחד, - אך המכתם והמאורות לקמן נ' א' כתבו בשם הראב"ד דהא דאחד שזימן על הב' לאו כלום הוא משום דאין הזימון נמסר לאחד לא בלשון ברכו ולא בלשון נברך, ומשא"כ בב' דמצו לזמן על האחד בעל כרחו מפני שהם אומרים נברך.[[252]](#footnote-253)

ההשלמה כתב בשם הראב"ד דאף דממה שאמרו דאחד מפסיק לב' משמע דאם לא הי' מפסיק לא היו מזמנין, אין הדין כן, דהם מזמנין עליו אע"פ שדעתו לאכול, אבל הוא צריך להפסיק כדי שיצא עמהן ידי זימון שנתחייב בו, והביאוהו גם המכתם והרא"ש בסימן ז', - ולכאו' אזיל לטעמי' דס"ל דהא דב' מזמנין על האחד בעל כרחו אי"ז מכח הא דהוא חייב להפסיק, אלא אף בלא"ה מצו לזמן עליו, וכל הא דאחד ל"מ לזמן על הב' הוא משום דאין הזימון נמסר לאחד, וזהו דקשיא לי' דא"כ מ"ט אמרו דאחד מפסיק לשנים הרי א"צ כלל להפסקתו, וע"ז כתב דהיינו דהוא צריך להפסיק ולענות עמהן כדי שיצא ידי זימון, אך לדעת הרשב"א דהא דב' מזמנין על האחד בע"כ הוא מכח הא דהוא צריך להפסיק, הרי דשפיר קאמר דאחד מפסיק לשנים, דאלמלי הא דאחד צריך להפסיק לשנים ל"ה בידם לזמן עליו בע"כ.

## טעם הא דאחד מפסיק לב' וב' אין מפסיקין לאחד

לפירש"י דהא דאחד מפסיק לב' הוא ממידת דרך ארץ, הרי דהא דאחד מפסיק לב' וב' אין מפסיקין לאחד, הוא משום דמידת דרך ארץ היא שיפסיק היחיד לרבים ואין מידת דרך ארץ שיפסיקו הרבים ליחיד, והמ"ב בסימן ר' סק"ב פירש כן גם לדעת ש"ר דהא דאחד חייב להפסיק לב' הוא משום דהם רבים נגדו ואינם צריכין להמתין עליו, - אך לדעת הראב"ד דהא דאחד מפסיק לב' אי"ז משום לתא דידהו אלא משום לתא דידי' כדי שיצא ידי זימון שנתחייב בו, הרי דמה"ט הוא דאחד מפסיק לב' וב' אין מפסיקין לאחד, דבב' שגמרו סעודתן כיון דיש בידם לזמן עליו אף בלא שיפסיק להן, ע"כ כל שהן באין לזמן מוטל עליו להפסיק כדי שיצא הוא יד"ח זימון, אך באחד שגמר סעודתו דאין בידו לזמן על הב' בלא שיפסיקו דאין הזימון נמסר ליחיד, אין מוטל עליהן להפסיק כדי שיהא בידו לזמן.

ונפ"מ בזה הוא במש"כ היד הקטנה בפ"ט מברכות סקל"ב דד' שאכלו וגמרו ב' את סעודתן א"צ הב' האחרים להפסיק,[[253]](#footnote-254) ולכאו' כ"ז הוא משום דהא דאחד מפסיק לב' הוא משום דאין רבים צריכין להמתין ליחיד, אך לדעת הראב"ד דהא דאחד מפסיק לב' הוא משום דבידם לזמן עליו, וע"כ צריך להפסיק כדי שיצא ידי זימון, הרי דה"נ ב' מפסיקין לב', משום דבידם לזמן עליהן, שהרי כל הא דיחיד לא מצי לזמן על הב' בעל כרחם הוא משום דאין הזימון נמסר ליחיד, אך ב' מזמנין על הב' בעל כרחם.[[254]](#footnote-255)

## הא דאחד מפסיק לב' אם הוא אף כשלא הוצרכו לצאת

האו"ז בסימן קפ"ז כתב דבפירש"י משמע דהא דאחד מפסיק לב' הוא אף כשלא הוצרכו השנים לצאת, דמ"מ כיון שגמרו סעודתן דרך ארץ הוא שיפסיק האחד לשנים שלא ישבו וימתינו, וכתב דיש מרבותינו שפירשו דהא דאחד מפסיק לב' הוא רק כשהוצרכו לצאת, וכתב כן בשם ר"ח, וכ"כ הרא"ה דהא דאחד מפסיק לב' הוא כשהוצרכו לצאת,[[255]](#footnote-256) - ובד' הביאוה"ל בסימן ר' ס"א ד"ה שאכלו כאחד מבו' דאזלי לטעמייהו, דלדעת רש"י דהא דאחד מפסיק לב' הוא ממידת דרך ארץ, היינו אף כשלא הוצרכו לצאת, אך לש"ר דהא דאחד מפסיק לב' היינו דהוא חייב להפסיק, היינו רק כשהוצרכו לצאת,[[256]](#footnote-257) ועיי"ש במש"כ בזה לדינא.[[257]](#footnote-258)

## ב' שגמרו סעודתן אם צריכין להפסיק לאחד

הביאוה"ל בסימן ר' ס"א ד"ה עד שיגמרו כתב דהא דאין ב' מפסיקין לאחד היינו דא"צ להפסיק סעודתן, אך כל שגמרו סעודתן אין להן רשות לשהות יותר לעכב את השלישי הרוצה לזמן ולברך, וכתב דכ"ה משמעות לישנא דגמ',[[258]](#footnote-259) ויש להסתפק אם בכה"ג מהני כשזימן עליהן האחד ולא ענו עמו, ונתבאר בהערה,[[259]](#footnote-260) וכ"כ בס' ברכת הבית פי"ח סקי"ד.

## גמר האחד סעודתו ונתרצה השני להפסיק אם חייב השלישי להפסיק

המאמ"ר בסימן ר' סק"ב נסתפק בגונא שגמר אחד סעודתו ואחד מן הב' שלא גמרו מתרצה להפסיק ולעשות לו לפנים משורת הדין, אם חייב השלישי להפסיק, או דרק כשגמרו הרוב את סעודתן חייב היחיד להפסיק, אך בכה"ג שרק אחד גמר את סעודתו, אף שנתרצה השני להפסיק לו, אי"ז מועיל שיהא השלישי חייב להפסיק, - והברכ"י שם סק"ה האריך דבכה"ג אין השלישי חייב להפסיק, עיי"ש.[[260]](#footnote-261)

## הפסקה לזימון בעשרה

הלבוש בסימן ר' ס"ב כתב דכשם שהאחד מפסיק לשנים לענין ברכת הזימון, ה"נ ג' מפסיקין לז' לצרף עמהם כדי לברך בהזכרת השם, ומשמע דהם חייבין להפסיק, כ"ה דאחד חייב להפסיק לב', וכ"כ הא"ר שם סק"ו, וכתב דה"נ ד' צריכין להפסיק לו' כיון דאיכא רובא, וכ"כ המ"ב שם סק"ט.[[261]](#footnote-262)

הט"ז שם סק"ג פירש כן בד' הטור דג' חייבין להפסיק לז', ונחלק ע"ז, עיי"ש, ודבריו מיוסדים על מה שנקט שם סק"א בד' התוס' דהא דתנן דאין רשאין לחלק היינו דאף דאין אכילתן מחייבתן בברכת הזימון, וע"כ א"צ להמתין, מ"מ כל שגמרו יחד ובאין לברך יש להן לברך יחד ולברך ברכת הזימון, (ונתבאר בדף מס' 7 ולהלן בהערה), ומזה הוא שלמד דבזימון דעשרה דלא תנן אלא אין רשאין לחלק, הרי דלעולם אין האכילה מחייבת לברך ברכת הזימון בשם, ואך דכל שבאין עשרה לברך ויש בידם לברך יחד אין רשאין לברך כל ג' בפנ"ע ולבטל הזכרת השם אך א"צ להמתין לחבריהם בשביל כך, והא"ר שם והחמד משה שם סק"ב והנהר שלום שם סוסק"ג והמאמ"ר שם סק"א תמהו על דבריו, עיי"ש.

## בב' שאין מפסיקין לאחד אם רשאי האחד לברך בלא זימון

הרשב"א כתב דכיון שאין ב' מפסיקין לאחד, ע"כ אינו רשאי לברך ולצאת לשוק עד שיגמרו הב' ויזמן עמהם, שהרי כבר נתחייב בזימון והיאך יברך בלא זימון, וכ"כ בס' הבתים הל' ברכות שער ו' בשם הראב"ד ור"ח דאין האחד רשאי ליפרד מהן שהרי הם חייבין בזימון, - אך הרשב"א כתב בשם ר"ה גאון דאם ביקש אחד מהן לצאת אין הב' מפסיקין סעודתן ומזמנין עמו אלא הוא מברך לעצמו בלא זימון ויוצא והם גומרין סעודתן,[[262]](#footnote-263) וכ"כ האו"ז בסימן קפ"ז בשם יש מרבותינו, וכתב דכמדומה דכ"ה בפי' ר"ח, והניח לזה בצ"ע.

בדעת ר"ה גאון דרשאי האחד לברך לעצמו בלא זימון ויוצא, מצינו כמה דרכים, **א** הב"י בסימן ר' ס"א כתב דהיינו כשהדבר נחוץ לו לצאת וא"א לו להתעכב, אך כל שאפשר לו להתעכב אינו רשאי לברך ולצאת לשוק עד שיגמרו הב' ויזמן עמהן, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן קפ"ז דכל שגמר האחד סעודתו ואינו צריך לצאת, יש עליו להמתין לב' עד שיגמרו, אך כל שהוצרך האחד לצאת מברך לעצמו בלא זימון ויוצא, אך הב"ח שם תמה ע"ז דאף אם הדבר נחוץ לו מפני הפסד ממון אין לו רשות לעבור על דברי חכמים אפי' יגיע לו הפסד, ואם איכא ספק סכנה א"צ להשמיענו דרשאי לברך בלא זימון, ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ג והמאמ"ר שם סוסק"ד והפמ"ג באש"א שם סק"ב. - **ב** הב"ח שם כתב דהוא משום דלישנא דמתניתין דג' שאכלו כאחד חייבין לזמן משמע דכשאכלו וגמרו סעודתן כאחד חל עליהם חובת זימון, אך כל שביקש לצאת לשוק באמצע הסעודה לא חל עליהן עדיין חובת זימון כלל, וע"כ רשאי לברך לעצמו בלא זימון,[[263]](#footnote-264) וכ"כ המג"א שם סק"ב, אך המאמ"ר שם סק"ד תמה ע"ז והוכיח דחל עליהן חובת זימון קודם שגמרו סעודתן, וכ"כ הנהר שלום שם סק"א, והמ"ב שם סק"ה כתב דכן הסכימו האחרונים. - **ג** הט"ז שם סק"א כתב די"ל דאיירי בכה"ג שהתחיל האחד לאכול קודם לחבירו, דבכה"ג א"צ להמתין על המאוחר בשביל הזימון, וכמש"כ התוס' בריש פירקין.[[264]](#footnote-265)

## אחד המפסיק לב' אם רשאי לחזור ולאכול בלא ברכה

נחלקו הראשונים באחד המפסיק לב' ובא לחזור ולאכול אם צריך לברך המוציא, דבפירש"י כתב דחוזר וגומר סעודתו, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז, והרשב"א כתב בדעתו דא"צ לחזור ולברך ברכת המוציא, וכתב דכן דעת הבה"ג והתוס', וכ"ה מבו' בסידור רס"ג, וכ"כ ההשלמה והמכתם והמאורות והרא"ה, וכ"כ התניא רבתי בסימן כ"ו בשם ר"ח, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ה הכ"ו והטוש"ע בסימן ר' ס"ב, - אך הרשב"א כתב בשם ר"ה גאון והראב"ד דכל שהפסיק האחד לב' אם רצה לחזור ולגמור סעודתו מברך המוציא, והסכים לדבריהם, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ז בשם ר"ח, וכ"כ האו"ז בסימן קפ"ז בשם יש מרבותינו ובשם ר"ח.

הרשב"א כתב בשם הראב"ד דהא דצריך לחזור ולברך המוציא הוא משום דיצא ידי ברכה למפרע והו"ל כבני חבורה שעקרו רגליהם לצאת לקראת חתן שצריכין ברכה למפרע וכשחוזרין צריכין ברכה לכתחילה, ועוד דכיון שהפסיק אכילתו בברהמ"ז מיכל וברוכי בהדי הדדי לא אפשר והיאך יתכן שיאכל באמצע הברכה כי הזימון אחת מהברכות של מזון ואיך יברך ברכה אחת ויאכל ואח"כ ישלים כל ברכותיו, - וההשלמה בסוגיין והרא"ש בסימן י"ב תמהו על טעמים אלו, עיי"ש.

## אחד שהפסיק לב' אם יכול להפסיק פעם שני'

הטור בסו"ס ר' כתב בשם הרא"ש דמי שהפסיק פעם אחת יכול להפסיק פעם שני', והב"ח שם ס"ז כתב דאיירי כשבתחילה אכלו ג' כאחד ואחד הפסיק לב' ויצאו הב' לשוק ובאו ב' אחרים ונצטרפו בסעודה עם האחד, ובכה"ג יכול לחזור ולהפסיק לב' אלו, ועיי"ש שכתב דליכא למימר בזה דפרח זימון מיני', דכיון שחזר ונצטרף עם ב' אחרים שלא זימנו יכולים הם לזמן עמו ולומר הוא ברוך שאכלנו, דלא גרע זה שאוכל עמהן בגמר סעודתו ממי שאוכל עמהן עלה של ירק, - והמג"א שם סק"ג כתב דאם היו בחבורה ה' והפסיק אחד לב', שוב אינו יכול לזמן עם הב' הנשארים דפרח זימון מכולהו, והאהעו"ז שם האריך לתמוה ע"ז, - ועמש"כ בזה בגל' הגרע"א ד"י שם והחזו"א בסימן ל"א סק"ג.

## הפסקת שנים לאחד לפנים משורת הדין

**לפנים משורת הדין הוא דעבד,** בפירש"י כתב דעשה כן כדי להחשיבו, ובד' הבה"ג בפירקין ועוד מקמאי מבו' דגרסי הכי בגמ', והרש"ש עמד דמ"ט לא פירש כפשוטו דאבא מר הי' נחפז לצאת ואם לא היו מפסיקין לו הי' צריך להתמהמה עד שיגמרו, והוכיח מזה דס"ל כדעת ר"ה גאון ודעימי' דכל שגמר האחד סעודתו רשאי לברך בלא זימון, והמג"א בסימן ר' סק"ב כתב כן גם בדעת רש"י, ונתבאר בדף מס' 13, ול"ה רב פפא צריך להפסיק לו כדי שלא יהא צריך להתמהמה, אלא שהפסיק לו כדי להחשיבו.

הברכ"י בסימן ר' סק"ב כתב בשם שיטה כת"י קדמונית דהא דהפסיק רב פפא לאבא מר ברי' אע"ג שהי' בנו, עשה כן משום יקרא דאורייתא, וכתב לדמותו להא דהי' הרא"ש קם בפני בנו רבינו יחיאל שהי' חכם גדול, והברכ"י שם כתב ללמוד מזה דכל שהשנים הם בניו או תלמידיו של השלישי חייבין להפסיק לכבוד רבם או אביהם, דכיון דהפסיק רב פפא משום יקרא דאורייתא ואף שהי' בנו עשה לפנים משורת הדין, הרי דכל שהב' חייבין בכבודו הם צריכין להפסיק.[[265]](#footnote-266)

בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן ת"י ונד' גם בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתל"ה כתב דאם שנים רוצין להפסיק לאחד רשאין, וכתב ללמוד מזה ממה שאמרו הכא דרב פפא הפסיק לבנו, והברכ"י בסימן ר' סק"ה עמד בזה דמאי קמ"ל, הרי גמ' ערוכה היא דלפנים משורת הדין הם רשאין להפסיק, וכתב די"ל דס"ד דדוקא רב פפא שעשה כן לאחשובי' לאבא מר רשאי להפסיק, או דרק משום יקרא דאורייתא הותר להפסיק, ולא כשעושה כן כדי שיהא בידו לצאת, וזהו דקמ"ל דבכל ענין רשאין ב' להפסיק לאחד, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

בעיקר הא דשנים מפסיקין לאחד לפנים משורת הדין, נתחדש דאף דרק אחד מברך עכשיו ברהמ"ז, מ"מ שייך בכה"ג ברכת הזימון, אף למש"כ הראב"ד דאין הזימון נמסר ליחיד לא בלשון נברך ולא בלשון ברכו, - והמאמ"ר בסימן ר' סק"א כתב דכ"ז הוא משום דאחד מברך ברהמ"ז, אך א"א לברך ברכת הזימון כשאין אחד מהם מברך ברהמ"ז, דבעינן שתהא ברכת הזימון תכופה וסמוכה לברהמ"ז, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ג' אד"ב פ"ד

דף מס' 14

**מ"ה ב'** **- וקא מיבע"ל וכו',** גירסת הרי"ף והרא"ש ועוד מקמאי אמרי הא דתנן כו', ולגירסא זו ניחא הא דבריך כל חד לנפשי' ולא זימנו מספק אף לדעת הראב"ד ודעימי' דזימון הוא דאורייתא.

**הא דתנן ג' שאכלו כאחת חייבין לזמן ה"מ היכא דאיכא אדם גדול,** בטעם הא דס"ל דאין חייבין לזמן אלא בדאיכא אדם גדול מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דהגדול מברך. - **ב** התוס' רי"ח כתב דהוא משום דילפינן לדין זימון מקראי דמשה ודוד כי שם ד' וגדלו לד' והם היו גדולי הדור וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"כ המכתם בשם הראב"ד, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דדחינן לה. - **ג** המאירי כתב דהוא משום דהתראת הזימון מוטלת על הגדול.

**חילוק ברכות עדיף,** הב"ח בסימן קצ"ג ס"ה כתב להוכיח מהכא דכשמזמנין ביחד ליכא חילוק ברכות אלא האחד בלבד מברך והשנים שומעין ממנו הברכות, דלדעת הסוברים דאף כשמזמנין ביחד יכול כל אחד לברך ברהמ"ז לעצמו, ונתבאר בפתיחה לפירקין, הרי אף אם היו מזמנין איכא חילוק ברכות, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ה.

הט"ז בסימן קצ"ג סק"ג הק' דמ"ט היו סבורים לברך כל אחד בפנ"ע, הרי בעינן ברוב עם הדרת מלך,[[266]](#footnote-267) וכתב דטעו בתרתי, דלא ידעו שיש מעלה טפי ברוב עם מחילוק ברכות, וגם היו סבורין דליכא מעלה בזימון אם אין בהן גדול, - והגר"א באמרי נועם כתב דלפ"מ שנסתפקו דליכא דין זימון כשאין אחד גדול, הו"ל כב' שאכלו דמצוה ליחלק ואין האחד מוציא את חבירו אלא בסופר ובור, ועד"ז כתב החמד משה שם סק"א.

## אין זימון למפרע

**וכי תימרו ניהדר ונזמן אין זימון למפרע,** בטעם הא דאין זימון למפרע מצינו כמה דרכים, **א** בס' המאורות לקמן נ' א' כתב בשם הראב"ד דהוא משום שהזימון קודם לברכה ואין הברכה קודם לזימון, ואיך יאמרו נברך וכבר בירכו,[[267]](#footnote-268) ועד"ז כתב המאירי בסוגיין דהוא משום דהזימון התראה לברכה הוא ואין התראה למפרע, ועד"ז כתב הלבוש בסימן קצ"ד ס"א. - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דלא הותקן זימון אלא לפני ברהמ"ז ולא לאחר סיום ג' ברכות, ומשמע דאי"ז משום דלא שייך זימון אחר הברכה, אלא שלא תיקנוהו אלא קודם הברכה. - **ג** הלבוש שם כתב דלפ"מ דקי"ל דברכת הזימון הוא עד ברכת הזן, לא שייך כל זימון למפרע שאין זימון למחצה שכבר בירכו ברכת הזן.

בד' הר"י מלוניל משמע דרק לאחר סיום ג' ברכות א"א לזמן, אך כל שלא סיים ג' ברכות מצו לזמן,[[268]](#footnote-269) - אך הראבי"ה בסימן קכ"ד כתב דאף אם נזכרו באמצע ברכת הזן אינם חוזרים להפסיק ולזמן, - והפמ"ג באש"א סימן קצ"ד סק"א כתב דאם סיימו ברכת הזן אין זימון למפרע, ונסתפק בגונא שהתחילו ברכת הזן אם חוזרין ומזמנין, והביאו הביאוה"ל שם ד"ה ובירך כ"א לעצמו.

## ג' שאכלו וקדם אחד מהן ובירך

**נ' א' - הני ג' דכרכי ריפתא בהדי הדדי וקדים חד מינייהו ובריך לדעתי',** המכתם והמאורות כתבו בשם הראב"ד דאף אם קדם וזימן עליהן לאו כלום הוא, שאין הזימון נמסר לאחד לא בלשון נברך ולא בלשון ברכו, ומשא"כ בב' דמזמנין על האחד בע"כ, - ועמש"נ בדף מס' 13 בד' הרשב"א לעיל מ"ה ב' בזה.

**אינון נפקין בזימון דידי',** בס' המאורות כתב בשם הראב"ד דאע"פ שאין הזימון עולה לו דאין זימון למפרע מ"מ הוא עולה להן מפני שחובת זימון עליו, והוא צריך לזמן ואין לו תקנה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, ומבו' דכל הא דהם מזמנין עמו, הוא משום דעדיין הוא מחויב בזימון, אלא דא"א לו לזמן, אך אם הי' פטור מן הזימון לאחר שבירך, אף לא היו הם מזמנין עמו, - וכ"כ הרשב"א לקמן בדעת ר"ה גאון דג' שאכלו וזימן אחד מהן עם ב' אחרים, פרח דין זימון מחבורתו, משום דיצא ידי זימון, והא דכשקדם ובירך אחד מהן לא פרח מהן דין זימון, הוא משום דלא יצא זה השלישי ידי זימון.

הרשב"א כתב דהא דמזמנין עליו היינו כשהוא שם, וכמו שאמרו לעיל מ"ה ב' דקוראין לו ומזמנין עליו, ולפ"ז א"צ שיהא מיסב עמהן, וסגי במה דקרו לי' ועני, - אך בס' המאורות כתב בשם הראב"ד דבעינן שיסב עמהן, וצ"ל דל"ד להיכא דיצא אחד לשוק דקוראין לו ומזמנין עליו אף שאינו יושב עמהן, דהתם הוא משום שעדיין לא בירך ובכה"ג לא נעקרה קביעותו אף כשיצא לחוץ, אך כל שכבר בירך ויצא לחוץ, בטלה קביעותו לגמרי, וע"כ אין מזמנין עליו אלא כשהוא יושב עמהן, וצ"ע.

## ג' שאכלו וקדמו ב' מהן ובירכו

הראשונים כתבו דהא דמזמנין אף שבירך אחד מהן הוא רק כשבירך אחד, אך כל שבירכו שנים פרח זימון לגמרי, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דהוא משום דכשקדם אחד הרי דב' עדיפי ולאו כל כמיני' דאחד לבטל מהן תורת זימון, אבל כשקדמו ב' ובירכו פרח זימון מינייהו דב' מבטלי תורת זימון מן האחד. - **ב** התר"י כתב דהוא משום דכל שבירכו ב' אין הב' נגררין אחר האחד לפטרו מן הזימון לאחר שכבר בירכו, ומשא"כ כשבירך אחד דהוא נגרר אחר הב' לפטרן מן הזימון. - **ג** הרא"ה לעיל מ"ה ב' כתב דהוא משום דכשקדם האחד ובירך עדיין נשאר הקביעות בב' שהם עיקר לגבי היחיד, אך כל שקדמו ב' ובירכו בלא זימון פקע זימון מינייהו ובטל קביעותייהו, וע"כ אין היחיד מזמן עליהן. - **ד** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דהוא משום דכל שקדמו ב' ובירכו א"א שיזמן היחיד דאין הזימון נמסר ליחיד, והיינו דכיון דהם אינם יוצאין בזימון זה, א"א שיזמן היחיד לבדו, דאין הזימון נמסר ליחיד.[[269]](#footnote-270)

המאמ"ר בסימן קצ"ד סוסק"ג נסתפק בגונא שאכלו ד' יחד וקדמו ב' ובירכו לעצמן אם יכולין הנשארים לזמן עמהן, ועיי"ש שצידד דיכולין לזמן, שהרי אינם צריכין אלא לצירוף אחד מאותם שבירכו, שהוא יחיד לגבי דידהו, והשני שבירך לעצמו כמאן דליתא חשבינן לי', ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

## במש"כ הרא"ש דדמי דין אחד שבירך לדין אוכל עלה של ירק

הרא"ש בסימן כ"ח כתב דהא דהם יוצאין בזימונו הוא משום דאע"פ שכבר בירך יכול לומר ברוך שאכלנו, דלא גרע מאכל עלה של ירק שאומר עמהם ברוך שאכלנו, וכ"כ הטור בסימן קצ"ד, ובד' הב"ח בסו"ס ר' משמע שפירש לדבריהם דעיקר הא דמזמנין עליו אף שהוא אינו יוצא ידי זימון, הוא דומיא דאוכל עלה של ירק שמצטרף לזימון,[[270]](#footnote-271) וכ"נ בד' המג"א בסימן קצ"ד סק"א,[[271]](#footnote-272) וכ"ה מבו' בד' הברכ"י בשיורי ברכה שם סק"א והמאמ"ר שם סק"ג, ונתבאר להלן.[[272]](#footnote-273)

אך הפמ"ג באש"א שם סק"א כתב דמש"כ הרא"ש לדמותו לעלה של ירק, אינו להא דהוא מצטרף עמהן אף שאינו יוצא ידי זימון, אלא להא דיכול לומר ברוך שאכלנו משלו אע"פ שכבר בירך ברהמ"ז, וע"ז הביא מהא דבעלה של ירק אינו מחויב בברהמ"ז ואפ"ה אומר ברוך שאכלנו משלו, וכ"כ הערוה"ש שם ס"א.

המג"א שם כתב במש"כ הרא"ש לדמותו לאוכל עלה של ירק, דלדעת הסוברים דאוכל עלה של ירק אינו מצטרף לזימון דג', צ"ל דהכא עדיף משום דאכל פת, ובד' הגר"ז שם ס"א מבו' דהיינו דמש"כ הרא"ש לדמותו לאוכל עלה של ירק הוא לטעמי' דאוכל עלה של ירק מצטרף לזימון דג' אף שאינו חייב בברהמ"ז, וה"נ מי שכבר בירך מצטרף לזימון, אך לדעת הסוברים דהאוכל עלה של ירק אינו מצטרף לזימון דג', הרי דהא דמי שכבר בירך מצטרף לזימון הוא משום דאכל פת עמהם ונצטרף עמהם לזימון אלא שמפני שכבר בירך לעצמו בטל הזימון ממנו מפני שאין זימון למפרע, ואינו בטל אלא ממנו ולא מהאחרים שלא בירכו עדיין, - אך הפמ"ג שם כתב דעיקר הא דמי שכבר בירך מצטרף לזימון הוא משום שאכל פת ואף שכבר בירך עדיין הקביעות קיימת, ולא הביא הרא"ש מההיא דאוכל עלה של ירק אלא דיכול לומר ברוך שאכלנו משלו אף שכבר בירך ברהמ"ז, וע"כ אף לדעת הסוברים דהאוכל עלה של ירק אינו מצטרף לזימון דג', מ"מ מהא דהוא מצטרף לזימון די' ואומר ברוך אלקינו שאכלנו משלו חזינן דיכול לומר ברוך שאכלנו משלו אף שאינו מברך ברהמ"ז, וכ"כ הערוה"ש שם ס"א.

המג"א בסימן קצ"ז סק"ד כתב בשם האגודה דב' שאכלו פת ואחד אכל ירק ובירך אוכל הירק ברכה אחרונה אינו יכול לזמן עמהן, דכבר נסתלק מהן, וכתב דל"ד להא דהכא כשקדם ובירך מזמנין עמו, דשאני הכא דאכל לחם, ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א סימן קצ"ד סק"א והגר"ז שם ס"א.

## ב' שאכלו פת ואחד אכל עלה של ירק ובירך אחד מאוכלי הפת

הא"ר בסימן קצ"ד סק"א כתב לדון בב' שאכלו פת והשלישי שתה רביעית ובירך אחד מאוכלי הפת, אם רשאי השלישי שאכל לזמן על אותם ב',[[273]](#footnote-274) וצידד דכיון דרק אחד חייב בזימון אינו יכול לזמן, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, - והמאמ"ר שם סק"ג כתב דלמש"כ הרא"ש דהא דמי שכבר בירך מצטרף לזימון הוא משום דלא גרע מאכל ירק, הרי דבכה"ג שגם אחד מהשנים לא אכל פת הו"ל כמו שב' מהן לא אכלו פת ואין השלישי יכול לזמן, וכ"כ הברכ"י בשיורי ברכה שם סק"א, אך למש"כ הפמ"ג דד' הרא"ש קיימי על הא דיכול לומר ברוך שאכלנו אף שכבר בירך ברהמ"ז, שפיר י"ל דאף בכה"ג יכול השלישי לזמן.[[274]](#footnote-275)

## עשרה שאכלו ובירך אחד או כמה מהם

הא"ר בסימן קצ"ד סק"א כתב דעשרה שאכלו ושכחו ג' ובירכו מברך נברך לאלקינו, דדמי להא דג' אוכלי ירק מצטרפין לז' אוכלי פת לזמן בשם, והביאו הביאוה"ל שם (ד"ה אחד מהם), וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן קצ"ג סק"ד, ומבו' דאם בירכו ד' אין מזמנין הו' הנותרים עליהן בשם, דדמי להא דד' אוכלי עלה של ירק אין מצטרפין לו' אוכלי פת לזימון בשם.

ולכאו' כ"ז הוא אי נימא דהא דמזמנין על מי שכבר בירך הוא מדין עלה של ירק, וע"כ בעינן שיהא רובא דמינכר שלא בירכו, אך אם הא דמזמנין עליו הוא משום שכבר נתחייבו בזימון, וכל מש"כ הרא"ש לדמותו לעלה של ירק הוא להא דיכול לומר ברוך שאכלנו, י"ל דאף אם נשתיירו ו' שלא בירכו מזמנין בשם,[[275]](#footnote-276) - ועוד, שהרי בד' הרשב"א וש"ר מבו' דאף כשבירכו ב' ונשאר אחד הי' מקום לומר שיזמן עליהן, והרי דל"ד לאכילת עלה של ירק דב' שאכלו עלה של ירק אין מצטרפין עם אחד שאכל פת לזימון, וכל הא דאינו מזמן עליהן הוא משום דרבים מבטלין תורת זימון מן היחיד וכו', וא"כ הדין נותן דאם בירכו ד' ונשתיירו ו' שלא בירכו מזמנין בשם,[[276]](#footnote-277) וצ"ע.

הב"י בסימן קצ"ג הביא מתוספתא במכילתין פ"ה דכ' נחלקין ובלבד שלא יהא בהן אחד שמפטירין אותו מן הזימון, וכתב דהיינו דכל הא דכ' נחלקין הוא כששום אחד מהם לא זימן כלל, אבל אם אחד מהם קדם וזימן בג' או בירך ברהמ"ז לעצמו אינם נחלקין, דאותם שעמו אינם יכולים לזמן בשם, כיון שהוא קדם וזימן פרח זימון מיני' ואינו מצטרף עמהם, - והדרישה שם סוסק"א עמד בזה דמ"ט כשבירך אחד מהן ברהמ"ז לעצמו אינם יכולין לזמן עמו בשם, ומ"ש מג' שאכלו וקדם אחד מהן ובירך דיכולין הב' לזמן עליו, וכן הק' בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן ו' והראש יוסף בסוגיין.

והפמ"ג במש"ז סימן קצ"ג סק"ד כתב לישב, דאף דבדיעבד אם קדם אחד ובירך מזמנין עליו, מ"מ לכתחילה אין להן ליחלק כדי שיזמנו י' שעדיין לא בירכו,[[277]](#footnote-278) וכן צידד המאמ"ר בסימן קצ"ג סק"א וקצ"ד סק"ב, - אך הברכ"י בסימן קצ"ד סק"א הביא מתשו' שערי ישועה שער ד' סימן ד' שכתב לדינא דעשרה שאכלו וקדם אחד מהן ובירך אין מזמנין עליו בשם,[[278]](#footnote-279) וכתב דאף דיש לדחות ההוכחה מד' הב"י, מ"מ הואיל ואיכא הזכרת השם צריך להתישב בדבר.

## קדמו ב' ובירכו אם יכול השלישי לזמן עם אחרים

הביאוה"ל בסימן קצ"ד ס"א ד"ה וכן נסתפק בגונא שקדמו וב' ובירכו דאין השלישי מזמן עמהן, אם יכול לזמן עם חבורה אחרת של ג', וכתב דמסתברא מילתא דיכול להצטרף, שהרי נפרש מחבורה של חיוב שגם הם חייבין עדיין אלא שאין להן תקנה מפני שאין זימון למפרע, והניח לזה בצ"ע, - אך למש"כ הרא"ה דהא דכשקדמו ב' ובירכו אין מזמנין הוא משום דבטל קביעותן, לכאו' אין בידו לזמן עם אחרים, דכל שבטל קביעות החבורה פרח זימון מיני', וכמש"כ כן הרא"ה לעיל שם דכל שבטל קביעות החבורה בטל דין הזימון.[[279]](#footnote-280)

ד' אד"ב פ"ד

דף מס' 15

## בא ומצאן כשהן מברכין

**מ"ה ב'** **- בא ומצאן כשהן מברכין מהו אומר אחריהן,** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דהיינו משום דאע"פ שלא אכל צריך לענות עמהן כדתנן עונין אמן אחר ישראל המברך, ומשמע דגם הא דעונה עמהן ברוך ומבורך הוא מכח ה"ט,[[280]](#footnote-281) וכ"כ האבודרהם בהל' ברהמ"ז, והוסיף דהוא כדי שלא יראה ככופר במי שחביריו מברכין אותו, וכ"כ הפרישה בסימן קצ"ח סק"ב דאם אינו עונה עמהן נראה ככופר, - והאו"ז בסימן קפ"ט כתב דהוא משום שאין לו לשתוק כששומע שמברכין את הבורא אלא צריך לענות אחריהן, ועד"ז כתב הט"ז בסימן קצ"ח סק"א.

## עניית ברוך ומבורך

**אשכחינהו דקאמרי נברך אומר ברוך ומבורך,** הפרישה בסימן קצ"ח סק"ב כתב דהא דאם לא שמע שאומר נברך אינו עונה עמהן אף שנכנס בשעה שהאחרים עונים,[[281]](#footnote-282) הוא משום דדוקא כששמע שזה אומר נברך וכו' הוא נראה ככופר אם לא יברך גם הוא, ולפ"ז לכאו' הוא רשאי לענות עמהן, אלא דאינו חייב לענות, - אך הט"ז שם סק"א כתב דהוא משום דכל שלא שמע שאומר נברך לא מצי למימר ברוך הוא ומבורך שמו, והגר"ז שם ס"א כתב דאף לדעת הסוברים בעניית ברכו דאף מי שלא שמע מן הש"צ יכול לענות עם הציבור, הכא אינו יכול לענות עמהן שהם עונים ברוך שאכלנו והוא לא אכל, ולענות בפנ"ע ג"כ אינו ראוי כיון שלא שמע,[[282]](#footnote-283) והביאו השעה"צ שם סק"ב.

הבה"ג בפירקין כתב דאם הם עשרה ומצאן שאומרים נברך אלקינו, אומר עמהם ברוך אלקינו ומבורך שמו תמיד לעולם ועד, והביאוהו התוס' ותר"י והרא"ש בסימן ט' והטוש"ע בסימן קצ"ח, - אך ההשלמה כתב דבכה"ג אומר ברוך ד' המבורך, וכ"כ בס' המאורות, וכ"כ בס' הבתים הל' ברכות שער ו' ורבינו מנוח בפ"ה מברכות הי"ז.

## עניית אמן

**אשכחינהו דקאמרי ברוך עונה אמן,** בפירש"י כתב דהיינו דכל שמצאן כשעונין ברוך הוא עונה אחריהן אמן, וכ"כ ש"ר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מברכות הי"ז והטוש"ע בסימן קצ"ח, והמכתם כתב בשם הראב"ד שהק' דמ"ט הוא חמור מן המסובים שהם אינם אומרים כלום והוא אומר,[[283]](#footnote-284) ובפי' הרשב"ץ כתב לישב דהא דהם אינם עונים אמן הוא משום שהם המברכין שאומרים ברוך שאכלנו וכו' והוא עונה אמן אחר ברכתם.[[284]](#footnote-285)

הלבוש בסימן קצ"ח ס"א כתב דה"נ אם נכנס כשהמברך חוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו וכו' עונה אמן, דאף שהמסובין אין עונין אמן, הוא כדי שיכינו לבם שלא יפסיקו ויצרפו עם ברכת הזימון גם ברכת הזן, אבל הוא שיכול לצאת קודם ברכת הזן יש לו לענות אמן כששומע סיום ברכת הזימון, - אך הט"ז שם סוסק"א כתב דבכה"ג אינו עונה כלום, דכיון שאחרים שאכלו שותקים, אין עליו שום חיוב כלל.

ובד' השעה"צ שם סק"ג מבו' דהט"ז לטעמי' דהא דצריך לענות אמן הוא משום דאין מן הראוי שיהי' שום אדם אצל חבורה שנותנין שבח והודאה לו ית' והוא שותק, וע"כ כ"ז הוא כשהם עונין, אך כל שהם שותקין אף הוא א"צ לענות אמן, אך למש"כ החי' המיוחסים להריטב"א דצריך לענות אמן ככל ברכה שעונין אחרי' אמן, ודאי דצריך לענות אמן כששומע שסיים המברך את ברכת הזימון.[[285]](#footnote-286)

הא"ר בסימן קצ"ח סק"ב צידד דגם כשנכנס כשהם אומרים ברוך שעונה אחריהן אמן, צריך לענות אמן גם אחר שחוזר המברך ואומר ברוך שאכלנו וכו', וכ"כ הדה"ח בסימן רי"ג ס"א והביאו המ"ב בסימן קצ"ח סק"ד, וכתב דהוא משום דהוי ככל הברכות שאדם שומע מפי אחד וחזר ושמע אותה הברכה מפי השני שעונה אחריו אמן, - אך הגר"ז שם ס"א כתב דבכה"ג שענה אמן אחר עניית המסובין אינו ענה אמן אחר ברוך שאכלנו שחוזר המברך, והשעה"צ שם סק"ד תמה ע"ז.[[286]](#footnote-287)

הדברי חמודות בסימן ט' כתב דמשמע דכל שמצאן כשאמרו נברך דעונה ברוך ומבורך, אינו עונה אמן אחר ענייתם, וכ"נ להדיא בסדר ר"ע גאון, וכתב דהוא משום דענייתו ברוך ומבורך הוא במקום ברוך שאכלנו של העונים והרי הוא בכללם, וכ"כ הפר"ח בסימן קצ"ח דבכה"ג אינו עונה אמן, וכ"כ השכנה"ג בהגה"ט שם סק"א והגר"ז שם ס"א, - אך הנחלת צבי שם סק"א כתב דאף כשעונה ברוך ומבורך עונה אמן אחר עניית השומעים, כמשמעות ל' השו"ע שם, וכ"כ המגן גבורים שם סק"א והמ"ב שם סק"ז.

ובטעם הסוברים דבכה"ג אינו עונה אמן כתב הגר"ז בסימן קצ"ב ס"ב דהוא משום דכבר ענה ברוך ומבורך אחר נברך של המברך, ואע"פ שהשומע ברכה אחת ב' פעמים חייב לענות ב' פעמים, מ"מ כיון שברוך שאכלנו היא עני' על נברך והוא ענה כבר אחר נברך מה שראוי לו לענות, שוב א"צ לענות אחר ענייתם, ואע"פ שלא ענה כענייתם וגם אינה עניי' גמורה על אמירת המברך שהוא אומר נברך שאכלנו וזה אינו עונה ברוך שאכלנו,[[287]](#footnote-288) - וי"ל עוד למש"כ הט"ז דהא דצריך לענות אמן אי"ז מדין עניית אמן אחר ברכה, אלא משום דאין מן הראוי שיהי' שום אדם אצל חבורה שנותנין שבח והודי' לו ית' והוא שותק, וע"כ כל שענה עמהן ברוך ומבורך א"צ לענות אמן אחר ענייתן.[[288]](#footnote-289)

ז' אד"ב פ"ד

דף מס' 16

## עניית אמן אחר ברכותיו

**מ"ה ב'** **- העונה אמן אחר ברכותיו וכו' ה"ז מגונה,** בטעם הא דה"ז מגונה מצינו כמה דרכים, ותליא בזה טעם הא דמפלגינן בין בונה ירושלים לשאר ברכות, **א** הבה"ג בפירקין כתב דהוא משום הפסק בין ברכה לטעימה, וכ"כ הרשב"א בשם ר"י גאון והרשב"ץ בשם ר"ה גאון, וכ"כ הר"י מלוניל, וכ"כ הרא"ה דהוא בכל מקום דיש לחוש להפסק,[[289]](#footnote-290) וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ז. - **ב** התר"י כתב דהוא משום שמראה בכל פעם ופעם שמסיים וחוזר ואומר אח"כ ברכה אחרת, ועד"ז כתב המאירי במגן אבות ענין א' דהוא משום שענייתו מורה שכבר נגמרו הברכות והרי לא נגמרו, וכ"כ הפמ"ג באש"א בסימן נ"א סק"ב בטעמא קמא דהוא משום דמשמע דמסיים וחוזר ומברך. - **ג** בד' הסמ"ג שם מבו' דיש בזה עוד טעם אחר, דמה"ט אף כשאין לחוש להפסק אין עונין אמן אלא אחר ברכה אחרונה להודיע שסיים כל ברכותיו, והלבוש בסימן רט"ו ס"א כתב דהוא משום שאי"ז מדרך המוסר שיאמר אדם דברים ואח"כ יחזיקם ויקיימם ויאמר בעצמו זה מה שאמרתי הוא אמת, דפשיטא הוא מי אמר לו שהוא אינו אמת, ועד"ז כתב הגר"א בסימן נ"א ס"ב דהוא משום דאמן הוא הסכמה, כמו שאמרו בשבועת דאמן קבלת דברים, וכל שמברך בעצמו אין צריך עוד לקבלתו, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ב בטעמא בתרא.[[290]](#footnote-291)

## ענה אמן אחר ברכתו קודם האכילה ועשיית המצוה אם צריך לחזור ולברך

הרמב"ן לעיל י"א ב' כתב דאם ענה אמן בין הברכה לאכילה או לעשיית המצוה הוי הפסק וצריך לחזור ולברך, וכ"כ הרא"ה בסוגיין, וכ"כ הא"ר בסימן קס"ז סק"ז בדעת הבה"ג, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן נ"א סק"ג והמ"ב בסימן רט"ו סק"א, - אך המאירי בסוגיין כתב דאין בזה משום הפסק, דלא אמרו אלא שהוא בורות לענות אמן אך אי"ז הפסק, וכן האריך המאירי במגן אבות ענין א',[[291]](#footnote-292) וכ"כ הראש יוסף בסוגיין.

הרא"ה כתב דה"נ כשענה אמן אחר ברכת חבירו בין הברכה למצוה או בין הברכה להנאה חוזר ומברך, ועמש"כ בזה הראש יוסף בסוגיין והמ"ב בסימן כ"ה סקל"ה וסקל"ו ובשעה"צ בסימן רט"ו סק"ב.

## טעם הא דשאני בונה ירושלים משאר ברכות

**הא בבונה ירושלים הא בשאר ברכות,** בפירש"י כתב דהוא משום דבונה ירושלים היא סוף הברכות, וכ"כ רבים מקמאי, אך נחלקו בטעמא דמילתא, ועפי"ז נחלקו בדין שאר ברכות, ונתבאר להלן, - אך התר"י כתב בשם י"מ דהוא כדי לחלק בין ג' ברכות שהם מה"ת לברכה ץרביעית שהיא מדרבנן, וכ"נ למש"כ התוס' דנהגו שאין אומרים אמן אלא אחר ברכת בונה ירושלים, וכ"כ הפוסקים בסימן רט"ו בטעם המנהג.

## דין שאר ברכות

נחלקו הראשונים בדין שאר ברכות, דהתוס' כתבו דהמנהג דאין עונין אמן אלא אחר בונה ירושלים, וכ"כ הרמ"א בסימן רט"ו ס"א דכן נהגו, והגר"א בסימן נ"א ס"ג כתב דאי"ז מדינא אלא שכך נהגו, אך ש"ר פליגי ע"ז דכ"ה דעונין אמן אחר בונה ירושלים ה"נ הוא בשאר ברכות דדמו לה, אך נחלקו בכמה מן הברכות אם עונין אחריהן אמן, ותליא בטעם הא דאין עונה אמן אחר ברכתו, ונתבאר לפנינו.

## עניית אמן אחר ברכה אחרונה דפירות

הבה"ג בפירקין כתב דעונה אמן אחר ברכה אחרונה של אכילת פירות, והגר"א בסימן נ"א ס"ג כתב דהוא לטעמי' דהא דהעונה אמן אחר ברכותיו ה"ז מגונה הוא משום הפסק, וע"כ הוא דאחר ברכה אחרונה דליכא משום הפסק עונה אמן, וכ"כ תר"י בשם ר"י גאון ור"ה גאון והסכים לדבריהם, ומבו' בדבריו דהוא משום דהא דהעונה אמן אחר ברכותיו ה"ז מגונה הוא משום שמראה בכל פעם ופעם שמסיים וחוזר ואומר אח"כ ברכה אחרת, אך בברכה שהיא סיום ליכא לה"ט,[[292]](#footnote-293) וכ"כ הרשב"א והרא"ה, וכ"כ הראב"ד בפ"א מברכות הי"ח.

אך בסידור רס"ג מבו' דאין עונה אמן אחר ברכה אחרונה דפירות, וכ"כ הרמב"ם בהל' ברכות שם דאין עונה אמן אלא אחר ברכה שקדמה לה ברכה אחרת להודיע שכבר השלים כל ברכותיו, וע"כ אין עונה אמן אחר ברכת הפירות, והכס"מ שם ובהט"ז כתב בדעתו דאין עונה אמן אחר ברכה אחרונה דפירות משום שלא קדמה לה ברכה אחרת, וכ"כ בס' הבתים הל' ברכות שער ב' בדעתו, והסכים לדבריו,[[293]](#footnote-294) וכ"כ המכתם בסוגיין, וכ"נ בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ו ה"ה, והטור בסימן רט"ו כתב דכן נהג הרא"ש.

## עניית אמן אחר ברכה ראשונה דפירות ודמצוות

המאירי כתב די"א שעונין אמן אחר ברכה ראשונה דפירות ודמצוות, דכל הא דהעונה אמן אחר ברכתו ה"ז מגונה הוא שיש שם כמה ברכות, והיינו דהא דהוא מגונה הוא משום שענייתו מורה שכבר נגמרו הברכות והרי לא נגמרו, אך כתב דבתוספתא במגילה פ"ג הט"ז תניא דהמברך על הפירות ועל המצות ה"ז לא יענה אחר עצמו אמן ואם ענה ה"ז דרך בורות, ובטעם הא דאינו עונה אמן כתב הבה"ג בפירקין דהוא משום הפסק בין הברכה לאכילה ולעשיית המצוה,[[294]](#footnote-295) וכ"כ רבים מקמאי, ולדעת הרמב"ם הוא גם משום דאין עונה אמן אחר ברכתו אלא כשקדמה לה ברכה אחרת, וכ"כ המאירי.

## עניית אמן אחר ברכה אחרונה דקר"ש

בסידור רס"ג כתב דעונה אמן אחר ברכת גאל ישראל בשחרית, וכ"כ בתשו' הרי"ף ח"ב סימן כ',[[295]](#footnote-296) וכ"כ בפירש"י דעונה אמן בסוף הברכות דקר"ש דשחרית וערבית, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכן הכריע התר"י, וכתב דלי"ב משום הפסקה בין גאולה לתפילה משום דצריך לאמרו, וכ"כ הרא"ש בסימן י' והטור בסימן ס"ו, - אך הרמב"ם בפ"א מברכות הט"ז כתב דעונה אמן אחר ברכה אחרונה של קר"ש של ערבית,[[296]](#footnote-297) ומבו' דאחר ברכה אחרונה של קר"ש של שחרית אין עונה אמן,[[297]](#footnote-298) ונחלקו בטעמו, דהתר"י בסוגיין כתב דאזיל לטעמי' דאין עונה אמן בסיום ברכתו אלא כשקדמה לה ברכה אחרת, וע"כ אין עונה אמן רק אחר ברכה אחרונה של קר"ש של ערבית דמברך לאחר קר"ש ב' ברכות, אך בברכה אחרונה של קר"ש של שחרית שלא קדמה לה ברכה אחרת אין עונה אמן,[[298]](#footnote-299) וכ"כ בס' הפרדס הל' ברכות שער י' והכס"מ בהל' ברכות שם, אך הריא"ז בפירקין ה"א דין כ"ב כתב דהוא משום דאין ראוי להפסיק בין גאולה לתפילה, ומשא"כ בשל ערבית שתיקנו לומר ברוך ד' לעולם אמן ואמן ועונין איש"ר, וכ"כ המאירי והרשב"ץ בסוגיין ורבינו מנוח בהל' ברכות שם בדעתו, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ו ה"ה והשו"ע בסימן ס"ו ס"ז.[[299]](#footnote-300)[[300]](#footnote-301)

## עניית אמן אחר ברכות ראשונות דקר"ש

בסידור רס"ג כתב דעונה אמן אחר ברכת הבוחר בעמו ישראל בשחרית ואוהב את עמו ישראל בערבית, וכ"כ ההגמי"י בפ"א מברכות הי"ח בשם רב נחשון גאון, וכ"כ הראב"ן בסימן קפ"ד בשם ר"ח, וכ"כ בתשו' הרי"ף ח"ב סימן כ', וכ"כ הראבי"ה בסימן קכ"ד בשם הירושלמי,[[301]](#footnote-302) וכן האריך המאירי במגן אבות ענין א' דמן הדין יש לענות אחריו אמן, או קל מלך נאמן, עיי"ש.

אך הרמב"ם בפ"א מברכות הי"ז כתב דאין עונה אמן אחר ברכת אהבת עולם אף שהיא סוף ברכות ראשונות דקר"ש שלא להפסיק בין הברכות לקר"ש, וכ"כ הרמב"ן לעיל י"א ב', וכ"כ תר"י בסוגיין, וכתב דכן דעת הרמ"ה, - והצידה לדרך במאמר א' כלל ג' פכ"א כתב דאין עונה אמן אחר ברכה זו משום שאינה סוף ברכות, וכ"כ הרשב"ץ בסוגיין בדעת הרמב"ם.

## עניית אמן אחר ברכה אחרונה דתפילת י"ח

התר"י כתב דעונה אמן אחר סיום התפילה כשיגיע להמברך את עמו ישראל בשלום, וכ"כ הרא"ש בסימן י', וכן מנהג בני ספרד, - אך בסידור רס"ג מבו' דאין עונה אמן אחר ברכה זו, וצ"ב.

## עניית אמן אחר ברכת ישתבח וברכת יהללוך

הרא"ה כתב דאחר ברכת ישתבח וברכת יהללוך דהלל עונה אמן, כיון דאין בזה משום הפסק, וכ"כ הרא"ש בסימן י' והאו"ז בסימן ק"צ והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות והטוש"ע בסימן נ"א ס"ג והשו"ע בסימן רט"ו ס"א, - אך בסידור רס"ג מבו' דאין עונה אמן אחר ברכת ישתבח, וכ"כ הב"י בסימן נ"א ס"א ורט"ו ס"א בדעת הרמב"ם.

הב"י בסימן נ"א עמד במה שנהגו לענות אמן אחר ישתבח ויהללוך, אף שנהגו כד' הרמב"ם דאין עונה אמן אלא אחר ברכה שקדמה לה ברכה אחרת,[[302]](#footnote-303) וע"כ אין עונין אמן אחר ברכת הפירות לאחריהן, וכתב דהוא משום דישתבח ויהללוך הם באים על פסוקי דזמרה והלל ונוסח הברכות ההם היא שבח והילול וע"כ הו"ל כאילו הן סמוכות ותכופות לברכה ראשונות, וכיון דהו"ל כב' ברכות הסמוכות זל"ז עונה בסופן אמן, וכתב בשם המהרלב"ח בע"א, דשאני בברכת הפירות לאחרי' שאין אחיזה לברכה הראשונה עם האחרות, כיון שיכול להפסיק ולדבר במה שירצה אחר תחילת ההנאה, וע"כ הוא דהברכה אחרונה חשיב כברכה אחת לבדה ואינה סיום ברכות, אך כל שהברכה שלאחרי' היא מדובקת עם הראשונה ואינו יכול להפסיק בינתים הו"ל כמו שאמר ב' סמוכות ועונה לאחריהן אמן.

## המסיים ברכתו עם אחר אם עונה אמן

**בתשו' הרא"ש כלל ד' סימן י"ט כתב בברכת יוצר שמנהגו לומר עם הש"צ בלחש וכשמגיע לסוף הברכה ממהר לסיים ברכתו קודם שיסיים החזן ברכתו ומכוין לענות אמן אחר ברכת החזן, והביאו הטור בסימן נ"ט, והתרוה"ד בסימן י"א כתב ללמוד מדבריו דכל שסיים את הברכה עם הש"צ אינו רשאי לענות אמן, דאע"ג דאינו עונה אלא אחר הש"צ, מ"מ כיון שגם הוא חותם אותה ברכה חשיב עונה אמן אחר ברכותיו, וכ"כ תר"י לקמן מ"ז א' בהא דלא יזרוק ברכה מפיו דאם אומר את הברכה עם החזן ואומר אמן אחר שסיים החזן הו"ל כעונה אמן אחר ברכותיו, וכ"כ הרא"ה בסוגיין כשמסיים ברכת אהבה רבה עם הש"צ אין לענות אמן דהו"ל עונה אמן אחר ברכת עצמו, וכ"ה מבו' ממש"כ הטור בסימן ס"א בשם הרמ"ה דאם הקדים וסיים הבוחר בעמו ישראל באהבה קודם ש"צ יכל לענות אמן כשיסיים הש"צ דאינו עונה אמן אחר ברכותיו אלא אחר ש"צ, וכ"ה מבו' ממש"כ הטור בסימן נ"א דאם סיים ברוך שאמר קודם שיסיים החזן יש לו לענות אמן אחר ברכת החזן, וכ"כ השו"ע שם ס"ב, - והמג"א שם סק"ב כתב דלכאו' נראה דזה לא מיקרי עונה אמן אחר ברכותיו כיון שעכ"פ הוא עונה על ברכת הש"צ, ומה אעשה וכבר הורה זקן, - אך הגר"א שם כתב דטעם הא דכה"ג חשיב כעונה אמן אחר ברכותיו, הוא משום דאמן הוא הסכמה, וע"כ אחר שמברך בעצמו מה צריך עוד לקבלתו.**

**המג"א שם כתב דאם סיים ישתבח ודכוותייהו עם הש"צ עונה אמן, שהרי לדעת הרבה פוסקים עונה עליהן אמן אחר ברכת עצמו, ואף דלא נהגו כן, מ"מ בכה"ג שרי, והמ"ב שם סק"ג כתב דהיינו דבכה"ג יש לסמוך ע"ד הסוברים דעונין עליהן אמן על ברכת עצמו.**

**המג"א שם כתב דכל הא דאינו עונה אמן בכה"ג, הוא כשסיים ברכה זו עם הש"צ, אך כל שהש"צ סיים ברכה אחרת והוא אמר ברכה אחרת מותר לענות אמן, - אך היד אהרן שם כתב דאין לחלק בזה דאף בכה"ג הוא נראה כעונה אמן אחר ברכותיו,[[303]](#footnote-304) והביאו הבאה"ט שם, - והברכ"י שם סק"א הסכים לד' המג"א, וכ"כ השע"ת שם סק"א בשם השלמי ציבור דיש לענות אמן משום דיש חומר טפי בביטול עניית אמן ממה דמחזי כעונה אחר ברכותיו שכתב הפר"ח שם דמגונה הוי ושתוקי לא משתקינן לי', וע"כ מפני הספק יש לענות אמן ואפי' גנאי ליכא.**

## עניית אמן אחר בונה ירושלים בלחש

רב אשי עני לי' בלחישא כי היכי דלא נזלזלו בהטוב והמטיב,**[[304]](#footnote-305)** **התוס' כתבו דבה"ג פסק כרב אשי, ועוד דלדידן דליכא פועלים אפי' אביי מודה, וכ"כ האו"ז בסימן ק"צ ור"פ בהגה' סמ"ק סימן ק"ט, וההגמי"י בפ"א מברכות הי"ז הוסיף עוד דלדידן אף אם איכא פועלים אדעתא דהכי שוכרם שמתפללין ומברכין וקוראין כשאר כל אדם וליכא לטעמא דאביי, וכ"כ השו"ע בסימן קפ"ח ס"ב דאמן זה יאמרנו בלחש כדי שלא ירגישו שברכת הטוב והמטיב אינה דאורייתא ויזלזלו בה, אך הרי"ף והרמב"ם והרא"ש השמיטו לדין זה אם עונין אמן זה בקול או בלחש,[[305]](#footnote-306) ועמדו ע"ז הב"י בסימן קפ"ח ס"ב והב"ח שם ס"ג והט"ז שם סק"א.**

**הרמ"א בדרכ"מ בסימן קפ"ח סק"ב** **עמד בטעם שנהגו לומר אמן זה בקול רם,** וכתב די"ל דאין לחוש שיבאו לזלזל בו אלא **בזמן דאיכא פועלים שהולכין למלאכתן ואיכא זלזול, אך בזה"ז אף שעונין אמן מ"מ כולן שומעין ג"כ ברכת הטוב והמטיב ואין לחוש שיבואו לזללזל בו וע"כ עונין בקול רם, ועד"ז כתב הב"ח שם ס"ג, - וכתב עוד דכל הא דעונין אותו בלחש הוא כשמברך בפנ"ע ואינו מזמן לאחרים ואין עונין על הברכות הראשונות, אבל כל שעונין אמן גם על הברכות הראשונות אין לחוש לכך ויש לענותו בקול רם, והרמ"א בהג"ה שם ס"ב הוסיף דאע"ג דגם המברך עונה, ואינו עונה אלא על ברכה זו ולא על הברכות הראשונות, מ"מ אינו ניכר כ"כ הואיל ואחרים עונין ג"כ עמו, והב"ח שם ס"ג תמה ע"ז, עיי"ש, - ועמש"כ בזה בתשו' מהרש"ל סימן מ"ד והט"ז בסימן קפ"ח סק"א.**

דף מס' 16 ב'

## טעם הא דא"ר אבהו לר' זירא לבצוע

מ"ו א' - א"ל לר' זירא לישרי לן מר, **התוס' רי"ח לקמן בסוגיין עמד בזה דלפ"מ שאמרו שם דס"ל לר' אבהו כי הא וכו' בעה"ב בוצע ואורח מברך, א"כ מ"ט אמר לר' זירא לבצוע, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התוס' רי"ח כתב דכיון דהסעודה היתה לכבודו הי' מחשיבו כבעה"ב, וכ"כ התוס הרא"ש, ועד"ז כתב הרשב"א. -** ב **התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש כתבו לישב עוד דמשום כבודו דר' זירא הוה עביד הכי, וכ"נ בד' המג"א בסימן קס"ז סקל"ב. -** ג **המהרש"א כתב דכל הא דבעה"ב בוצע הוא היכא דליכא גדול אך כל דאיכא גדול בוצע הגדול, ועמש"נ בזה להלן, ומתוך ענותנותו של ר' אבהו החשיב לר' זירא לגדול ממנו וע"כ אמר לו לבצוע, ור' זירא השיב דאדרבה אתה גדול וכיון שאתה בעה"ב יש לך לבצוע.**

## בוצע מברך

בוצע מברך, **התוס' רי"ח כתב דהיינו משום דכבוד הוא ודרך ארץ שיגמור כל הברכות, דאם הי' מברך אחר הי' בוצע רק לבצוע, - אך בפסקי הר"א צרפתי בפר' עקב כתב דהוא משום דמי שהתחיל במצוה הוא גומרה.**

**התוס' כתבו דאף דמסקינן דאורח מברך, היינו כשבעה"ב מיסב עמהן, אך כל שאין בעה"ב מיסב עמהן הגדול שבהן יעשה המוציא וגם יברך ברהמ"ז,[[306]](#footnote-307) ובד' התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש והאו"ז בסימן ק"צ מבו' דהיינו דכל שאין בעה"ב מיסב עמהן הדר דינא דבוצע מברך, אך המהרש"א פירש לד' התוס' בע"א, ואכמ"ל, ולפ"ז הדין נותן דה"נ כשנתן הגדול רשות לאחר לבצוע, אף הוא מברך ברהמ"ז, וכ"כ הדרכ"מ בסימן ר"א סק"א והעט"ז שם סק"א, ופירשו כן בד' האו"ז, - אך הריטב"א בהל' ברכות פ"ו ה"כ והכ"א כתב דאף דמי שמברך ברכת המוציא הוא מברך כל ברכות הסעודה, מ"מ ברהמ"ז הוא ענין אחר ורשאי הגדול לשנותו לאחד אחר שיברך במקומו חוץ מן הראשון, וכ"נ בד' הפוסקים שלא הביאו להך דינא דבוצע מברך, וצ"ע.**

## טעם הא דבעה"ב בוצע

בעה"ב בוצע וכו' כדי שיבצע בעין יפה, **לעיל ל"ט ב' אמרו דר' זירא בצע בשבת אכולא שירותא, ופרכינן עלה דמיחזי כרעבתנותא ומשני** **דכיון דכל יומא לא קעביד הכי והאידנא קא עביד לא מתחזי כרעבתנותא, ובפירש"י שם כתב דבצע אכולא שירותא היינו שבצע פרוסה גדולה שהי' די לו לכל הסעודה, והרשב"א שם הק' ע"ז דא"כ היכי פריך דמיחזי כרעבתנותא, הרי אדרבה זהו עין יפה, וכמו שאמרו בסוגיין דמה"ט הוא בעה"ב בוצע, וכתב לפרש דהא דבצע אכולא שירותא היינו שבצע על כל הככרות המונחות לפניו לאכול, - אך הרמב"ם בפ"ז מברכות ה"ג כתב דאינו בוצע לא פרוסה קטנה מפני שהוא נראה כצר עין ולא פרוסה גדולה יותר מכביצה מפני שנראה כרעבתן, ובס' הבתים בהל' ברכות שער ד' מבו' דהיינו דאף דבעה"ב בוצע כדי שיבצע בעין יפה, מ"מ אינו בוצע על פרוסה גדולה יותר מכביצה מפני שנראה כרעבתן, והא דבוצע בעין יפה היינו שאינו בוצע פרוסה קטנה, ולפ"ז ניחא מה שאמרו דכל דבצע אכולא שירותא מיחזי כרעבתנותא, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן קס"ז ס"א, עיי"ש.**

## אם בעה"ב בוצע אף כשיש שם גדול ממנו ואם רשאי לחלוק כבוד לאחר

**בד' התוס' ד"ה לא סבר משמע דהא דבעה"ב בוצע הוא אף כשיש שם גדול ממנו, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז מברכות ה"ב, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות והטוש"ע בסימן קס"ז סי"ד, - אך המהרש"א כתב דכל שיש שם גדול הגדול בוצע, ומשמע שפירש כן גם בד' התוס'.**

**המכתם כתב די"א דאף דבעה"ב בוצע מ"מ אם רצה לחלוק כבוד לאחר הרשות בידו, וכ"ה מבו' בד' התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש, וכ"נ בד' המג"א בסימן קס"ז סקי"א, וכ"כ הגר"א באמרי נועם, - אך הפרישה שם סקי"ב כתב דאינו רשאי לחלוק כבוד כדי שיבצע בעין יפה, וכ"כ המאמ"ר שם סק"כ.[[307]](#footnote-308)**

**הדברי חמודות בסימן י"א עמד במה שנהגו בבציעה לחלוק כבוד לגדול,[[308]](#footnote-309) ולמש"כ המכתם ודעימי' דאם רצה בעה"ב לחלוק כבוד הרשות בידו, ניחא, (וכ"נ בד' המג"א בסימן קס"ז סקי"א, וניחא בזה משה"ק המאמ"ר שם סוסק"כ), - וכתב די"ל דכל הא דבעה"ב בוצע הוא בימיהם שהיו נותנים לכל אחד פרוסה גדולה אכולה שירותא ואיכא עין יפה, ומשא"כ בזה"ז שאין נותנין אלא מעט לאכול מפרוסת הברכה, - ועמש"כ בזה העט"ז בסימן קס"ז סק"ז והפמ"ג באש"א שם סקל"ב והמאמ"ר שם סק"כ.**

התוס' כתבו דכשאין בעה"ב מיסב עמהן הגדול שבהן יעשה המוציא, ובד' הראב"ד בכתוב שם לעיל מ"ב א' מבו' דרשאי הגדול ליתן רשות לאחר,[[309]](#footnote-310) וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ו הי"ט וה"כ, וכ"כ הדרכ"מ בסימן ר"א סק"א דרשאי הגדול ליתן רשות לאחר לבצוע, וכ"כ הדרישה בסימן ק"ע סק"ז והמג"א בסימן קס"ז סקל"ז, וכן פירש הפמ"ג במש"ז סימן ק"ע סק"ו בד' הט"ז שם, אך הלבו"ש שם הגי' בד' הט"ז, והתהל"ד בסימן קס"ז סק"ו פירש לפ"ז דלדעת הט"ז ל"מ ליתן רשות לאחר, וצ"ע.

## אם אורח מברך אף כשבעה"ב גדול ממנו ואם רשאי בעה"ב לברך

**ואורח מברך כדי שיברך לבעה"ב,** התוס' רי"ח כתב דהיינו אף כשבעה"ב גדול מן האורח, וכ"כ הראבי"ה בסימן קכ"ד והאו"ז בסימן ק"צ והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות והרא"ש בסימן י"א והנימו"י והטוש"ע בסימן ר"א ס"א, - אך המהרש"א פירש בד' התוס' דהא דאורח מברך היינו רק כשאין בעה"ב גדול ממנו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ר"א בתו"ד דיש מן הפוסקים דס"ל דלעולם הזכות הוא להגדול והא אורח דמברך הוא רק בשוין, ועיי"ש שציין לד' תוס' רי"ח ותר"י, וצ"ע.[[310]](#footnote-311)

התוס' רי"ח כתב דאם ירצה בעה"ב לברך מאחר שהוא גדול יברך, וכ"כ המאורות בשם הראב"ד והאו"ז בסימן ק"צ והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות, וכ"כ הרא"ש בסו"ס י"א דאם בעה"ב רוצה לותר בברכתו יברך לעצמו, וכ"כ המכתם בשם י"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"א ס"א, - ובד' התוס' רי"ח משמע דכל הא דרשאי בעה"ב לברך הוא היכא שהוא גדול, וכ"ה להדיא בד' תר"י דרק כשבעה"ב גדול ממנו בתורה הוי הרשות ביד בעה"ב לברך בעצמו, ועמש"נ בזה לעיל בהערה, - אך למש"כ הרא"ש והמכתם דבעה"ב רשאי לותר על ברכתו, לכאו' אף כשאינו גדול מן האורח הרשות בידו לברך, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן ר"א סוס"ד, וכן נקט הביאוה"ל שם ס"א ד"ה ואם בעה"ב, ועיי"ש שצידד דהיינו אף כשהאורח גדול מבעה"ב, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

## אם רשאי בעה"ב ליתן לקטן לברך כשיש גדול ממנו

הפמ"ג באש"א סימן ר"א סק"ב כתב דאפשר דבכמה אורחים רשאי בעה"ב לכבד למי שירצה אפי' קטן נגד גדול, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ב והמו"ק שם, ופירשו כן בד' הרמ"א שם, וכ"כ המ"ב שם סק"ד, ובשעה"צ סק"ד כתב להוכיח כן ממה שאמרו לקמן בע"ב דרבי ור' חייא ורב הוו יתבי בסעודתא ונתן רבי רשות לרב לברך, אף דר' חייא הי' גדול ממנו, וכבר כתב כן הנימו"י בסוגיין, ונתבאר להלן בהערה, - אך בפי' הר"א מלונדריש בפ' כיצד מברכין כתב דהאורח הגדול שבכל הקרואין הוא המברך, וכ"כ הראבי"ה בסימן קכ"ד דהגדול שבאורחים יברך.[[311]](#footnote-312)

הביאוה"ל בסימן ר"א ס"א ד"ה ואם בעה"ב צידד דאף דבעה"ב רשאי ליתן לאחר שאינו אורח לברך, מ"מ כל שיש שם גדול ממנו אין לו רשות לכך דזכות הברכה היא להגדול ואין ברשות בעה"ב להעביר ממנו, עיי"ש, - וצ"ל דמש"כ המ"ב שם דרשאי בעה"ב ליתן לברך אף להקטן, היינו כשהוא אורח, ומשום דחפץ בעה"ב בברכתו, אך כל שאינו אורח אין בעה"ב רשאי ליתן לו לברך דזכות הברכה להגדול.

אך הנה המאמ"ר שם סק"ב כתב דהא דרשאי בעה"ב ליתן אף להקטן לברך, הוא משום דהרשות נתונה לבעל הסעודה ליתנו למי שירצה כי הוא שלו ומדידי' קא יהיב לי', ולפ"ז הדין נותן דהוא רשאי ליתן לקטן אף כשאינו אורח.

## גדול מברך

לקמן מ"ז א' אמרו דגדול מברך, אף כשבא לבסוף, והלבוש **בסימן ר"א ס"א כתב דהא דגדול מברך הוא משום דמדיני דרך ארץ הוא לכבדו בזה, וכ"כ הב"ח שם ס"א דהוא משום דזהו כבוד לגדול שמוציא אחרים יד"ח, וכ"כ העטרת צבי שם סק"א והפמ"ג באש"א שם סק"א, וכ"כ בתשו' חכם צבי סימן מ"ה, - אך בתשו' שבו"י ח"ב סו"ס ל' כתב דהוא משום הברכה עצמה דעדיפא בגדול.[[312]](#footnote-313)**

**והפמ"ג שם כתב דאף דעיקר הא דגדול מברך הוא כשהוא מוציאן יד"ח, מ"מ גם בזה"ז שכולם מברכין בלחש לא פלוג, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"א.**

**הלבוש בסימן ר"א ס"א כתב דבזה"ז אין מקפידין בכ"ז דלא לייתי לאינצוי עם בעה"ב ולומר לו זה הוא גדול או הגון, והבעה"ב נותן לברך למי שירצה במקרה בעלמא בלי שום הקפדת גדול או קטן או הגון או אינו הגון, ומשמעות דבריו דזה לטעמי' דעיקר הא דגדול מברך הוא מדיני דרך ארץ, והביאו הדברי חמודות בסימן י"ח, - אך הפוסקים בסימן ר"א לא הביאו לדבריו, וצ"ע.**

**התוס' רי"ח כתב דאם הגדול נותן רשות לקטן לברך מהני, וכ"כ התוס' לקמן מ"ז א', והב"ח בסימן ר"א ס"א כתב דהיינו משום דבכה"ג אין בזה מיעוט כבודו דגדול, כיון שאין הקטן רשאי לברך אלא ע"י שהגדול נותן לו רשות, והחכם צבי שם הוכיח מהכא דהא דגדול מברך הוא משום כבודו של גדול, דאם הוא משום כבוד הברכה עצמה שכבודה בגדול הדין נותן שלא יהא רשאי הגדול ליתן רשות לקטן, - אך השבו"י שם כתב דכשגדול נותן רשות לקטן לברך הוא ג"כ כבודו של ברכה שמתכבד ע"י גדולים.**

**התוס' רי"ח והתוס' כתבו להוכיח דמהני כשהגדול נותן רשות לקטן ממה שאמרו לקמן בע"ב** דרבי ור' חייא ורב הוו יתבי בסעודתא ונתן רבי רשות לרב לברך, - אמנם הנה הרא"ש בסימן י"א כתב דהא דנתן רבי רשות לרב לברך הוא משום דהא דאורח מברך הוא אף כשהוא גדול מבעה"ב, והגר"א בסימן ר"א ס"א כתב דלפ"ז אין ללמוד מהתם דמהני כשגדול נותן רשות לקטן כשאינו אורח, וכ"כ המאמ"ר שם סק"א, - וצ"ל לפ"ז דהתוס' שהוכיחו מהתם דמהני כשגדול נותן רשות לקטן, הוא משום דס"ל דעיקר הא דאורח מברך הוא כשאין בעה"ב גדול ממנו, וכמש"כ המהרש"א בדעתם, וע"כ יש ללמוד מהא דנתן רבי רשות לרב לברך דמהני כשגדול נותן רשות לקטן, אך אי"ז מתישב בד' תוס' רי"ח שכתב בתחילת דבריו דהא דאורח מברך הוא אף אם בעה"ב גדול מן האורח כדי שיברך לבעה"ב, ואח"כ כתב דאם ירצה גדול ליתן רשות לברך הרשות בידו והוכיח כן מההיא דרבי ורב, ותיקשי דלמש"כ בתחילת דבריו דאורח מברך אף כשהוא גדול מבעה"ב אין ללמוד מההיא דרבי ורב דרשאי גדול ליתן רשות לקטן לברך,[[313]](#footnote-314) וצ"ע.[[314]](#footnote-315)

## ברכת האורח

ואורח מברך כדי שיברך לבעה"ב, **בס' המנהיג בהל' סעודה הביא מתוספתא דילפינן לדין ברכת האורח מדכתיב ואכל ושבעת וברכת את ד' אלקיך דאת לרבות בעה"ב, וכ"כ המחזו"ו בסימן נ"ג והסמ"ג עשין כ"ז והרוקח בהל' ברכות והתוס' שאנץ בסוטה ל"ג א' והארחות חיים בהל' ברהמ"ז סנ"ו והכל בו בסכ"ה והאבודרהם בהל' ברכות שער א' ובדרשות מהר"ש סימן תצ"ח.**

**הריא"ז לעיל בפ' כיצד מברכין כתב דכל המזומן בבית אוהביו או בבית קרוביו הרי הוא בכלל אורחים וראוי לומר כן, ומשמע דבניו הסמוכין על שלחנו אינם מברכין ברכת האורח, וכ"ה להדיא בד' המאירי בסוכה ל"ח א',[[315]](#footnote-316) - אך המג"א בסימן ר"א סק"ב כתב דאף בני ביתו מברכין ברכת האורח, וכ"כ המ"ב שם סק"א, וצ"ע.**

**המג"א שם כתב דמי שסמוך על שולחנו ומשלם לו דמי מזונו א"צ לברך לבעה"ב, וכ"כ הגר"ז שם ס"ד והמ"ב שם סק"ז, - אך המו"ק שם פקפק בזה, עיי"ש.**

**בד' הנשמ"א בכלל מ"ו סק"א מבו' דאין האורח מברך ברכת האורח אלא כשבעה"ב מיסב עמהן, אך כל שאין בעה"ב מיסב עמהן אינו מברך ברכת האורח, עיי"ש,[[316]](#footnote-317) וצ"ע.**

מאי מברך יה"ר שלא יבוש בעה"ב וכו', **הרמב"ם בפ"ב מברכות ה"ז כתב דברכה רביעית וכו' כשמברך האורח אצל בעה"ב מוסיף בה ברכה לבעה"ב וכו', וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ז והאהל מועד בדרך ח' נתיב ו' ובס' הבתים שערי הברכות שער ה', ומבו' דברכת האורח היא מכלל ברכה רביעית דברהמ"ז, ובחי' הגרי"ז ענינים סימן י"ח כתבו בשמו דמה"ט יש לברך ברכת האורח מיד לאחר שאומר אל יחסרנו, ועמש"כ בזה האבהא"ז שם.**

**אך הנה בד' המחזו"ו בסימן פ"ג והצרור החיים בדרך ב' סטז והארחות חיים בהל' ברהמ"ז סנ"ו והכל בו בסימן כ"ה מבו' דמברכין את ברכת האורח אחר אמירת הרחמן, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המעדיו"ט בסימן י"א והמ"ב בסימן ר"א סק"ה דמתקיים דין ברכת האורח במה שאומרים הרחמן הוא יברך את בעה"ב, אלא שעמדו בטעם הא דמשני את נוסח הברכה דבעה"ב ממה שאמרו בגמ',[[317]](#footnote-318) - והעירו דכ"נ גם בד' הרמב"ם שם ה"ח שכתב בדין ברכת האבל דגומר הרחמן, ובברכת האורח לא כתב כן, ומשמע דמברך ברכת האורח אחר אמירת הרחמן, ומש"כ הרמב"ם דמוסיף לברכת האורח בברכה רביעית, י"ל דהוא משום דגם הרחמן הוי בכלל ברכה רביעית, וכאשר כ"ה להדיא בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק,[[318]](#footnote-319) (וכן הביאו מד' הריטב"א במגילה י"ח א' דד' יברך את עמו בשלום הוי חתימת ברהמ"ז).**

**הטור בסימן קפ"ט כתב בשם אחיו ה"ר יחיאל שתמה על שנהגו להאריך בברכת הטוב והמטיב הרחמן בכמה גוונים דמאין בא זה להרבות בבקשה בין ברהמ"ז לברכת בפה"ג, וכתב דאפשר שנהגו כן ממה שאמרו הכא דאורח מברך יה"ר וכו',[[319]](#footnote-320) ומבו' דדמי דין ברכת האורח לאמירת הרחמן, - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דברכת האורח אינה מכלל ברכה רביעית, וע"כ למד מזה לאמירת הרחמן דאי"ז הפסק, או הוא משום דס"ל דגם אמירת הרחמן מצטרפת לברכה רביעית, וכמש"כ שנהגו להאריך בברכת הטוב והמטיב וכו', וזהו דמדמי לה לברכת האורח דמזה נלמד דמצי להאריך בברכה רביעית.**

## אם מברכין ברכת האורח שלא בזימון

**בתשו' פנים מאירות ח"א סימן נ"ז עמד בעיקר מה שאמרו דאורח מברך כדי שיברך לבעה"ב, דמ"ט נטלו חכמים להברכה מבעה"ב, הי' להם לתקן שיברך בעה"ב את ברכת הזימון והאורח יברך בלחש את כל הברכות ויכלול ברכת בעה"ב בברכה רביעית, ועיי"ש שהוכיח מזה דמעיקר דין זימון הוא שישמעו את כל הברכות מפי המברך, ועמש"נ בזה בפתיחה לפירקין,[[320]](#footnote-321) - אמנם הנה בד' הפוסקים בסימן ר"א ס"א משמע דעיקר ברכת האורח נתקנה להמזמן,[[321]](#footnote-322) ואף בזה"ז דכל המסובין מברכין ברהמ"ז אין מברך ברכת האורח אלא המזמן,[[322]](#footnote-323) וכ"נ בד' השעה"צ שם סקי"ד,[[323]](#footnote-324) ולפ"ז ניחא הא דאורח מברך, אך בד' הרמב"ם בפ"ב מברכות ה"ז משמע להדיא דדין ברכת האורח הוא בכל גוונא שמברך האורח ברהמ"ז ואף שלא בזימון, ולפ"ז מוכח דדין זימון הוא שישמעו את כל הברכות מפי המברך,[[324]](#footnote-325) וצ"ע.**

ט' אד"ב פ"ד

דף מס' 17

## עד היכן ברכת הזימון

**מ"ו א'** **- עד היכן ברכת הזימון רב נחמן אמר עד נברך ורב ששת אמר עד הזן,** בפירש"י כתב דנחלקו בברכת הזימון שצריכין להיות ג' וכשם ב' לא יאמרוה, דלדעת רב ששת היינו עד נברך, אך ברכת הזן אף ב' אומרים אותה, ולדעת רב ששת היינו עד הזן, וגם ברכת הזן אין ב' אומרים אותה, וב' המברכין אין אומרים אלא ברכת הארץ ובונה ירושלים,[[325]](#footnote-326) וכ"כ הרשב"ץ בדעת הרי"ף שהוכיח דקי"ל כרב נחמן ממה שנהגו דיחיד המברך מתחיל מברכת הזן והרי דברכת הזימון שאינה אלא בג' הוא עד נברך אך ברכת הזן אינה בכלל ברכת הזימון,[[326]](#footnote-327) וכ"כ הפנ"י והמאמ"ר בסימן ר' סק"ה בדעתו.[[327]](#footnote-328)

אך התוס' פירשו דפלוגתייהו היא באחד המפסיק לב' עד היכן צריך להמתין,[[328]](#footnote-329) וכ"כ התר"י והפסקי רי"ד, ועד"ז כתבו התוס' לקמן בסוגיין ד"ה להיכן בשם הר"מ מאיברא דקאי על יצא אחד לשוק דקרו לי' ועני עד היכן הם צריכין לו, וכ"כ הפסקי רי"ד והרשב"א, והרשב"א כתב דקאי גם על אחד שנצרך לצאת ואינו רשאי ליחלק עד היכן הוא צריך להתעכב כדי שיצא ידי זימון.

במה שפירש"י דפליגי אם יחיד אומר ברכת הזן תמהו התוס' וש"ר טובא, **א** התוס' הק' הרי ברכת הזן דאורייתא ואיך יחיד פטור ממנה, והפנ"י כתב דקו' זו הוא להתוס' לטעמייהו לעיל ט"ז א' ד"ה וחותם דס"ל דחילוק ברכות דאורייתא, אך בדעת רש"י י"ל דחילוק ברכות לאו דאורייתא, והא דג' ברכות דאורייתא היינו שצריך לברך וליתן שבח והודאה למקום על המזון שאכל משלו ועל הנחלת הארץ ועל ירושלים ואף אם כללן בברכה אחת סגי, וע"כ שפיר יוצא יד"ח ברהמ"ז דאורייתא בברכת הארץ ובונה ירושלים, כיון דבברכת הארץ מזכיר מזון באמצע הברכה ובחתימתה. - **ב** התוס' הק' עוד דבכל דוכתא נקט ג' ברכות, וההשלמה כתב דלדעת רש"י צ"ל דלרב ששת הוו ג' ברכות עם ברכת הטוב המטיב וס"ל דהטוב והמטיב דאורייתא, ועמש"כ בזה הפנ"י. - **ג** התוס' הק' עוד דמעשים שבכל יום דיחיד מברך ברכת הזן, והאו"ז בסימן קצ"א כתב לישב דהוא משום דקי"ל כרב נחמן דברכת הזימון היא עד נברך,[[329]](#footnote-330) והפנ"י כתב דאף לדעת רש"י מ"מ מדרבנן יחיד מברך ברכת הזן, עיי"ש. - **ד** התוס' הק' עוד מהא דתניא דוברכת זו ברכת הזימון את ד' אלקיך זו ברכת הזן ולרב ששת הרי ברכת הזן היא ברכת הזימון, ועמש"כ בזה הפנ"י. - **ה** הרשב"א הק' דכל הא דברכת הזן פותחת בברוך אף דהיא סמוכה לברכת הזימון, הוא משום דב' אינם אומרים ברכת הזימון, כמו שאמרו בירושלמי לעיל בפ"ק, ואם לרב ששת אין יחיד אומר ברכת הזן נמצא דלעולם היא סמוכה לברכת הזימון ומ"ט היא פותחת בברוך, אך הנה בפירש"י לקמן בסוגיין מבו' דכל שאכלו ג' יחד ונתחייבו בזימון אף אם מברך אחד לבדו מברך גם ברכת הזן, (ונתבאר בדף מס' 18), ולפ"ז ניחא. - **ו** הרשב"א הק' עוד דלרב ששת הי' בדין דתהא ברכת הארץ פותחת בברוך משום דביחיד אינה סמוכה לחברתה.

## טעמא דמ"ד דברכת הזימון עד הזן

**רב ששת אמר עד הזן, נחלקו הראשונים בטעמו,** א **לדעת רש"י הוא משום דס"ל דברכת הזן היא מכלל ברכת הזימון ואין יחיד אומר אותה. -** ב **התוס' כתבו דאף דברכת הזן אינה מכלל ברכת הזימון, שהרי אף יחיד אומר אותה, מ"מ כיןו דנברך אינה ברכה אינו אומרה לבדה אלא יגמור עמה גם ברכת הזן שהיא ברכה, והרא"ש בסימן י"ב הוסיף לפרש דכיון דנברך אינה ברכה ע"כ מסתבר שיפסיק אכילתו בשביל ברכה אחת כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו. -** ג **הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דנברך בלחוד לאו מילתא חשיבא היא דתיקום בלחודה אלא ברכתא אריכתא היא עד הזן, והיינו דאין על נברך תורת ברכה בפנ"ע והיא מצורפת לברכת הזן, וע"כ צריך שיצטרף עמהן עד הזן, דעל נברך לחודי' ליכא תורת ברכה, וכ"כ הרא"ה לעיל מ"ה ב' דהוא משום דברכת הזן היא מכלל הברכת הזימון, ועמש"נ להלן לפרש כן גם לדעת הרי"ף.[[330]](#footnote-331)**

**הרא"ש הק' על מש"כ לפרש דפלוגתייהו היא באחד המפסיק לב', דלא הול"ל עד היכן ברכת הזימון בסתם כיון דלא קאי אלא אאחד מפסיק לב', ומבו' בדבריו דפלוגתא דרב נחמן ורב ששת היא במסוים בדין אחד המפסיק לב', ולכאו' הוא לטעמי' דהא דלרב ששת מפסיק עד הזן הוא כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו, ולפ"ז הוי זה דין מסוים באחד המפסיק לב' דבעינן שיפסיק עד הזן, - אך למש"כ הפסקי רי"ד דהא דלרב ששת מפסיק עד הזן הוא משום דברכת נברך אינה ברכה בפנ"ע אלא היא מכלל ברכת הזן, הרי דעיקר הפלוגתא היא בכל זימון אם ברכת הזן היא בכלל ברכת הזימון, ואך דהנפ"מ בזה הוא באחד המפסיק לב',[[331]](#footnote-332) וע"כ שפיר נקט עד היכן היא ברכת הזימון בסתם, - ובזה מתפרש משמעות ד' הרא"ש דלפי' הרי"ף ניחא קו' זו, ועמד ע"ז המעדיו"ט בס"ק ר', והיינו משום דלפי' הרי"ף טעמא דרב ששת הוא משום דברכת הזן היא מכלל ברכת הזימון, וכמש"נ להלן, וע"כ שפיר נקט עד היכן היא ברכת הזימון בסתם.[[332]](#footnote-333)**

## אם בכל זימון צריך לשמוע מן המזמן עד הזזן

**הארחות חיים בהל' ברהמ"ז סי"א כתב בשם רבינו פרץ והוא מהגה' תשב"ץ קטן סימן ש"ו, דג' שמזמנין יש לכל אחד ואחד לברך ברהמ"ז בלחש לפי שאין יכולין לכוין התיבות כל תיבה ותיבה מפי המברך, ומ"מ לא יתחיל לברך עד שתכלה ברכת הזימון מפי המברך דהיינו עד ברכת הזן, והב"י בסימן קפ"ג כתב דהא דלא יתחיל לברך עד שתכלה ברכת הזן הוא כדעת רש"י, אך לדעת התוס' והרא"ש אף לרב ששת יתחיל מיד, ולכאו' הוא משום דלדעת התוס' והרא"ש גם לרב ששת אין ברכת הזן מכלל ברכת הזימון, והא דצריך להפסיק עד הזן הוא כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו, וע"כ כ"ז הוא במי שמפסיק סעודתו דאם לא יפסיק עד הזן אין ניכר שמזמנין עליו, אך מי שמברך ברהמ"ז יחד עם המזמן א"צ לשמוע את ברכת הזן מן המזמן, דכיון שהוא מברך יחד עם המזמן שפיר ניכר שמזמנין עליו, - אך לכאו' י"ל דהר"פ ס"ל כמש"כ הפסקי רי"ד דטעמא דרב ששת הוא משום דברכתא אריכתא היא עד הזן ואף ברכת הזן הויא מכלל ברכת הזימון, וע"כ גם כשכולם באין לברך יחד צריכין לשמוע ברכת הזן מן המזמן.**

**בד' הרמ"א בסימן קפ"ג ס"ז ובסימן קצ"ה ס"ג משמע דס"ל דכל שמברך ברהמ"ז עם המזמן א"צ לשמוע את ברכת הזן מן המזמן, וכ"נ גם בדבריו בסימן קצ"ג ס"א שלא נחלק ע"ד השו"ע שם דסגי שישמע ברכת הזימון מן המזמן, וכ"כ היד הקטנה בפ"ט מברכות סק"י בדעתו, וזה כמש"כ הב"י דלדעת התוס' והרא"ש כל שמברך יחד עם המזמן א"צ לשמוע ברכת הזן, - אך המג"א בכ"ד כתב דכל שלא שמע מן המזמן ברכת הזן לא יצא ידי זימון, וכן נקטו הפוסקים, והמ"ב בסימן קפ"ג סקכ"ח כתב דמה שנוהגין הרבה אנשים שאחר שאמרו ברוך שאכלנו וכו' כל אחד מברך בקול רם בפני עצמו שלא כדין הם עושין אלא המברך צריך לברך הברכה ראשונה עכ"פ בקול רם והם יאמרו בלחש עמו מלה במלה, ורק בסיום הברכה יקדימו לסיים כדי שיענו אמן.[[333]](#footnote-334)**

**הרא"ה לעיל מ"ה ב' כתב דבב' המפסיקין לאחד אחר שענו עמו ברכת זימון חוזרין לאכול לאלתר, ואף למ"ד דברכת זימון עד הזן היינו לענין שצריכין לעמוד בקביעותן עד הזן שלא יפרוש אחד מהן עד הזן דאי לא בטיל קביעותייהו דבעינן מקצת ברכה בצירוף ושוב יכול לו לילך שכבר עבר ברכת זימון ול"ב תו צירוף, אבל לענין אכילה מכיון שאלו בדעתם לאכול ולא נתחייבו לענות אלא ברוך הוא שאכלנו משלו למה יעמדו מלאכול שהרי יחזרו ויברכו אח"כ ברכת הזן, וזה דלא כמו שפירשו התוס' ודעימייהו דפלוגתא דרב נחמן ורב ששת קאי על אחד המפסיק לב' ולרב ששת אינו יכול לאכול אלא לאחר שיגמרו הזן, - ונתחדש בדבריו דאף דברכת הזן היא מכלל ברכת הזימון, מ"מ לצאת ידי זימון סגי שישמע אמירת נברך שאכלנו משלו ויענה ברוך שאכלנו משלו, ואך דכיון דברכת הזן היא מכלל ברכת הזימון ע"כ בעינן שתהא קביעות החבורה קיימת עד לאחר ברכת הזן,[[334]](#footnote-335) ולפ"ז ודאי כשמברכין יחד יכולין כולן להתחיל לברך ביחד ברכת הזן.**

## בזימון בעשרה אם צריך להפסיק עד הזן

**הטור בסימן ר' כתב בשם אחיו ה"ר יחיאל בשם הרא"ש דג' המפסיקין לז' א"צ להפסיק אלא עד יאמר נברך אלקינו, והב"י שם כתב דהיינו משום דג' כיון שהם חייבים בזימון נמצא שאינם מצטרפים עם הז' אלא להזכרת אלקינו בלבד, ומשא"כ ביחיד דכיון דלאו בר זימון הוא צריך הוא להצטרף עם הב' בכל מידי דמיקרי זימון דהיינו עד סוף ברכת הזן לרב ששת, וכתב דאף למש"כ התוס' והרא"ש דטעמא דרב ששת אי"ז משום דברכת הזן היא מכלל ברכת הזימון אלא משום דנברך אינה ברכה וע"כ צריך שיפסיק אכילתו בשביל ברכה אחת כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו, י"ל דשאני בג' המפסיקין לז' דכיון שהוא מזכיר אלקינו חשיב שפיר ברכה וע"כ א"צ להפסיק יותר.[[335]](#footnote-336)**

**ונפ"מ רבתא בין הטעמים הוא באחד המפסיק לט' אם צריך להפסיק עד הזן, דלטעמא קמא צריך להפסיק עד הזן, דרק ג' שהם חייבין בזימון בפנ"ע אינם מצטרפין עם הז' אלא להזכרת השם, וכ"נ בד' הא"ר שם סק"ז, וכ"כ היד הקטנה בפ"ט מברכות סוסקל"ב, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן קצ"ג סוסק"ד והמ"ב שם סקי"ז ובשעה"צ סימן קצ"ז סק"י וסקי"א, - אך לטעמא בתרא א"צ להפסיק עד הזן, דכיון שהוא מזכיר אלקינו חשיב כברכה בפנ"ע, וכ"כ הדה"ח בסימן רי"ד ס"ט והחזו"א בסימן ל' סקי"ג וסימן ל"א סק"ב.**

**המג"א בסימן ר' סק"ג כתב דג' המפסיקין לז' א"צ להפסיק אלא עד שאמרו ברוך אלקינו, ואם חזרו הג' ואכלו יכולים לזמן יחד, וכ"כ המ"ב שם סק"ט, ומשמע דאף אם אין דעתם לאכול אח"כ וא"צ לחזור ולזמן, מ"מ א"צ להפסיק אלא עד שאמרו ברוך אלקינו, - וצ"ע היאך הוא מתישב עם מה שנקטו בסימן קצ"ג דאף בזימון בי' הוי ברכת הזימון עד הזן וצריך לשמוע עד הזן, ולפ"ז הדין נותן דג' המפסיקין לז' ואין דעתם לאכול אח"כ ולזמן צריכין להפסיק עד הזן כדי לצאת ידי זימון.**

## הכרעת ההלכה עד היכן ברכת הזימון

**הבה"ג בפירקין כתב דקי"ל כרב ששת דברכת הזימון עד הזן, וכ"כ התוס' והרא"ש בסימן י"ב והפסקי רי"ד והטור בסימן ר', וכ"כ המכתם לקמן בסוגיין בשם הראב"ד, וכ"כ התוס' בפסחים ק"ד ב', וכן הכריע הרמ"א בדרכ"מ סימן ר' סק"א ובהג"ה שם ס"ב, - אך האו"ז בסימן קצ"א והפסקי רי"ד כתבו בשם ר"ח דקי"ל כרב נחמן, וכ"כ הרי"ף והרשב"א והרא"ה, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ו ה"ג, וכ"כ הב"י בסימן ר' בדעת הרמב"ם בפ"ב מברכות ה"א ופ"ה ה"ב, וכן הכריע הב"י שם לדינא, וכ"כ בשו"ע שם ס"ב.**

**בפירש"י לעיל מ"ה ב' ד"ה אחד מפסיק כתב דדרך ארץ שיהא האחד מפסיק סעודתו עד שיזמנו עליו עד ברכת הזן דהיינו ברכת זימון, והב"ח בסימן ר' כתב ללמוד מדבריו דס"ל דקי"ל כרב ששת, והפנ"י בסוגיין כתב ללמוד כן ממש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין בהא דלהיכן הוא חוזר דאתיא כרב ששת, וכ"כ הנהר שלום בסימן קצ"ג סק"ה והפמ"ג באש"א סימן ר' סק"ג,[[336]](#footnote-337) וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן קצ"א דלפירש"י שם מוכח קי"ל כרב ששת, - והפמ"ג שם הק' ממש"כ בפירש"י לקמן נ' ב' ד"ה אבל אזמון דזימנו עם הפורשים כדינא דקוראין לו ומזמנין עליו ולא היו שם אלא כדי נברך וברוך הוא, והרי דקי"ל כרב נחמן דברכת הזימון עד נברך, וכ"כ המחה"ש שם סק"ג ללמוד מד' רש"י אלו דקי"ל כרב נחמן, וכ"נ בד' המעדיו"ט בסימן י"ב.**

והנהר שלום שם כתב לישב דס"ל לרש"י כתר"י לקמן שם דבקרי לי' ועני אין הוא יוצא ידי זימון, וא"צ שיצטרף עמהן אלא כדי שיצאו הן ידי זימון, ולזה סגי שיהא שם כדי נברך וברוך הוא, וכל הא דלרב ששת צריך לשמוע עד הזן הוא כדי שיצא הוא ידי זימון.[[337]](#footnote-338)

דתני חדא ברהמ"ז ב' וג' ותניא אידך ג' וד' וכו' מאי לאו בהא קא מיפלגי וכו', **נחלקו הראשונים בביאורו,** א **בפירש"י כתב דהיינו דבחד ברייתא תניא דברהמ"ז פעמים שהיא ב' ברכות ופעמים היא ג' ברכות והוא משום דס"ל דברכת הזימון עד הזן ונמצא דכשהם ג' מברכין ג' ברכות וכשהם ב' מברכין ב' ברכות, ובאידך ברייתא תניא דפעמים שהיא ג' ברכות ופעמים היא ד' ברכות והוא משום דס"ל דברכת הזימון עד נברך וכשהם ב' מברכין ג' ברכות וכשהם ג' ומוסיפין ברכת נברך הוי ד' ברכות. -** ב **התוס' רי"ח כתב בשם ר"י דהא דתניא דברהמ"ז ב' וג' הוא משום דס"ל דאחד מפסיק לב' עד הזן, וכשגומר סעודתו אינו מברך אלא ב' ברכות, וכמ"ד לקמן בסוגיין דחוזר למקום שפסק, וזהו דאמר דב' וג' דב' להפסקה וג' לשאר יחיד, והא דתניא דברהמ"ז ג' וד' ס"ל דאחד מפסיק לב' עד נברך וזהו דאמר דג' וד' דג' להפסקה וד' לברהמ"ז עם הזימון, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב בתחילת דבריו. -** ג **הרי"ף כתב דאיירי בב' וג' שאכלו ואין אחד מהן יודע לברך ברהמ"ז כולה ובחד ברייתא תניא דיכולין לחלק ברהמ"ז לב' וג' בנ"א שאפשר לברך כל אחד אחד מהן ברכה אחת שהוא יודע ונמצאת ברהמ"ז עולה מב' או מג' מהן, והוא משום דס"ל דברהמ"ז עם ברכת הזימון אינה אלא ג' ברכות וע"כ אינה נחלקת אלא לג' בנ"א,[[338]](#footnote-339) ובאידך ברייתא תניא דיכולין לחלק ברהמ"ז לג' או ד' בנ"א והוא משום דס"ל דברהמ"ז עם ברכת הזימון היא ד' ברכות, וע"כ היא נחלקת לד' בנ"א, וכן פירשו התוס' והרשב"א והרא"ה.**

**ממש"כ הרי"ף ודעימי' דלמ"ד דברכת הזימון היא עד הזן א"א לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, מבו' לכאו' דטעמא דרב ששת דברכת הזימון עד הזן אי"ז משום היכר בעלמא, כמש"כ הרא"ש, אלא הוא משום דאין על ברכת הזימון תורת ברכה בפנ"ע והיא חדא ברכה עם ברכת הזן,[[339]](#footnote-340) וע"כ א"א לחלקה לב' בנ"א.[[340]](#footnote-341)**

## טעם הא דא"א לחלק ברכה אחת לב' בנ"א

בטעם הא דא"א לחלק ברכה אחת לב' בנ"א כתב החזו"א בסימן ל' סק"ב דהוא משום דליכא דין שומע כעונה אלא כששומע ברכה שלימה, ובסימן כ"ח סק"ו הק' לפ"ז במש"כ הגרע"א דנשים מוציאות את האנשים בברהמ"ז כשאומרים האנשים בעצמם ברית ותורה, דהרי אין דין שומע כעונה אלא כששומע ברכה שלימה, וכן הק' בסימן כ"ט סק"ו במש"כ הגרע"א דבן י"ג שאין ידוע שהביא ב' שערות המקדש לאשה תאמר בעצמה את אמצע הברכה.

והקה"י בסימן י"א כתב בדעת הגרע"א דהא דא"א לחלק ברכה אחת לב' בנ"א הוא משום דכל שאינו מברך אלא חצי ברכה אין תורת ברכה עלי', אך כל שבירך המברך ברכה שלימה שפיר מצי השומע לצאת ממנו אף בחצי ברכה, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הטור בסימן רפ"א שנהגו בכל המקומות שהקהל אומרים מקצת ברכת יוצר והש"צ גומרה, והרי דשפיר הן יוצאין מן הש"צ את גמר הברכה, וכתב דמש"כ הטור שם בשם הרא"ש שתמה על מנהג זה, הוא משום דס"ל דא"א לצאת בשמיעת חצי ברכה אף כשאמר המברך את כולה,[[341]](#footnote-342) וכן האריך בס' שיח השדה שער ברכת ד' סימן ד' סק"ג, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, וכ"ה מבו' ממש"כ המ"ב בסימן קפ"ג סקכ"ו דמי שסח באמצע ברהמ"ז חוזר ומברך ממקום שפסק לשמוע לדברי המברך, והרי דשפיר יוצא בחצי ברכה בשמיעה ובחצי' באמירה, - ועמש"כ בזה בס' בר אלמוגים סימן צ"ה.

## אם מותר לכתחילה לחלק ברהמ"ז לב' וג' בנ"א

**הריטב"א בהל' ברכות פ"ו ה"ד כתב דכל שאפשר לומר הברכות בב' אין מוסיפין לאמרם בג', ונתחדש בדבריו דלכתחילה יש לאחד לברך את כל הברכות ואין לחלקן לכמה בנ"א, וע"כ כל שאפשר לאמרם בב' אין מוסיפין לאמרם בג', וכנראה פירש כן בהא דתניא ב' וג' דכל שאפשר לחלקן לב' מחלקין אותן לב', וכל שא"א אלא לחלקן לג' מחלקין אותן לג', וכ"כ הצל"ח בסוגיין,[[342]](#footnote-343) וכ"כ המ"ב בסימן קצ"ד סק"י דכל שאחד מהם יודע כל ברהמ"ז נכון שהוא יברך כל הברכות ויוציאם יד"ח ולא לחלק בהמ"ז לפרקים פרקים, - אך המכתם בסוגיין כתב דלכתחילה רשאין לחלק הברכות לב' או לג'.**

## אם ברכות ברהמ"ז מעכבות זא"ז

**הריטב"א שם כתב דכל שאין כולם ולא אחד מהן יודעין ג' ברכות מברך מי שיודע את הברכה שיודע ויוצא הוא וחביריו בלא זימון, ואף דליכא זימון, מ"מ מוציא את חביריו מדינא דסופר מברך ובור יוצא, ומבו' בדבריו דאין הברכות מעכבות זא"ז, וע"כ אף שאין יודעין את ג' הברכות, מברכין את הברכה שיודעין, והמג"א בסימן קצ"ד סק"ג דקדק כן מד' הרמב"ן במלחמות לקמן בסוגיין, וכן האריך האהעו"ז שם, - אך המג"א שם כתב בדעת הרי"ף דהברכות מעכבות זא"ז וא"א לברך ברכה אחת לבדה, וכתב להחמיר בספק ברכות, וכ"כ הא"ר שם סק"ה והמאמ"ר שם סק"ה - ועמש"כ בזה המחה"ש שם והמ"ב שם סקי"ג ובשעה"צ סק"י וסקי"א.**

## אם מברכין ברכת הזימון כשאין יודעין את כל ג' הברכות

**הריטב"א כתב דכל שאין יודעין לג' הברכות אין זימון ביניהם, ובכה"ג מברך מי שיודע ומוציא את חביריו בלא זימון כסופר מברך ובור יוצא, ונתחדש בדבריו דאף דהברכות אין מעכבין זא"ז ומברכין כל ברכה בפנ"ע, מ"מ אין מברכין ברכת הזימון אלא כשמברכין ג' ברכות, ומבו' עוד בדבריו דסגי במה שמברכין ג' ברכות דאורייתא, ואף אם אין יודעין ברכת הטוב והמטיב מברכין ברכת הזימון, - וכ"נ להדיא בד' הטוש"ע בסימן קצ"ד ס"ג, וזהו שכתבו דאם אחד יודע ברכה ראשונה ואחד השני' ואחד השלישית חייבין בזימון, והרי דכל שאחת מן הברכות אין אחד יודע אותה אינם חייבין בזימון, וניחא בזה מה שעמד החזו"א בסימן ל' סוסק"ג בל' הטור והשו"ע.[[343]](#footnote-344)**

סברוה דכו"ע הטוב והמטיב לאו דאורייתא וכו', **הרא"ה עמד בזה דמ"ט למ"ד דהטוב והמטיב לאו דאורייתא לא חשיב לה, ומ"ש מהא דחשיב לברכת הזימון אף דהיא לאו דאורייתא, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **הרא"ה כתב דשאני תחילת ברכה מסוף ברכה, דהטוב והמטיב שהיא בסוף ברכה כיון שאינה אלא מדרבנן חשיב כמו שכלתה הברכה בבונה ירושלים שהיא דאורייתא, אך ברכת הזימון דהיא בתחילת ברכה וא"א בלא היא לא סגי דלא למיחשבא, ועד"ז כתב המאירי. -** ב **החזו"א בסימן ל"א סק"א כתב להוכיח מהכא כדעת הראב"ד ודעימי' דברכת הזימון דאורייתא, ונתבאר בפתיחה לפירקין, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בזה, והמחה"ש בסימן קצ"ד סוסק"ג כתב ע"ד דבריו. -** ג **בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה והטוב מטיב כתב דלמ"ד דהטוב והמטיב לאו דאורייתא אינה מברהמ"ז אלא על קבורת הרוגי ביתר תיקנוה, ומה"ט לא חשיבא כברכה הסמוכה לחברתה, ולפ"ז הרי דמה"ט לא חשיב לה משום שאינה מברהמ"ז, ול"ד לברכת הזימון דאף דאינה אלא מדרבנן מ"מ הויא מכלל ברהמ"ז, וכדפריך בירושלמי לעיל בפ"ק ה"ה דמ"ט ברכת הזן פותחת בברוך אף שהיא סמוכה לברכת הזימון, ונתבאר בדף מס' 17 ב'.**

תדע דהטוב והמטיב לאו דאורייתא שהרי פועלים עוקרים אותה, **הרשב"א כתב דאע"ג דבונה ירושלים דאורייתא ואפ"ה אין פועלים מברכין אותה, אי"ז עקירה שהרי הם כוללין אותה בברכת הארץ, אך הטוב והמטיב עוקרין אותה לגמרי שאין מזכירין אותה כלל, ולכאו' מכוון דבריו דאף דברהמ"ז דאורייתא מ"מ מדאורייתא סגי במה שכוללן בברכה אחת, וחילוק ג' ברכות הוא מדרבנן, וזה כמש"כ הפנ"י לעיל בסוגיין בדעת רש"י, (ונתבאר לעיל), וכ"כ המג"א בסימן קצ"א סק"א בדעתו, וע"כ הא דכוללן הפועלים לברכת בונה ירושלים בברכת הארץ אי"ז עקירת דבר מה"ת, ומשא"כ בברכת הטוב והמטיב שאין הפועלים מזכירין אותה כלל, - אך התוס' לעיל ט"ז א' ד"ה וחותם בברכת הארץ כתבו דהא דפועלים חותמין בברכת הארץ אע"ג דברכת בונה ירושלים היא מדאורייתא הוא משום דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, והגרע"א בגהש"ס בסוגיין הק' דא"כ היאך מוכחינן הכא דהטוב והמטיב לאו דאורייתא מהא דפועלים עוקרים אותה, - ועמש"כ בזה הזכרון שמואל בסימן כ"א.**

**הב"י בסימן קצ"א כתב בדעת הרמב"ם דעיקר דין ג' ברכות דברהמ"ז אינו אלא מדרבנן, והא דילפינן לה לקמן מ"ח ב' מקראי הוא אסמכתא בעלמא, - והמג"א שם סוסק"א רמז לתמוה ע"ז ממה שאמרו הכא דהא דלא חשיב הטוב והמטיב הוא משום דלאו דאורייתא, והרי דשאר הברכות דברהמ"ז הם מדאורייתא.**

דף מס' 17 ב'

## טעם הא דכל הברכות פותח בהן בברוך וחותם בהן בברוך

**מ"ו א'** **- כל הברכות פותח בהן בברוך וחותם בהן בברוך,** התוס' הרא"ש כתב דהטעם בזה הוא ע"ד מה שאמרו לעיל י' א' דכל מזמור שהי' חביב על דוד פתח באשרי וסיים באשרי וכן הרבה מזמורים פותחין בהללוי' ומסיימין בהללוי', - ועמש"כ בזה החינוך במצוה ת"ל באורך, ובמש"כ לפרש לפ"ז לטעם הא דברכות קצרות לי"ב חתימה, וטעם הא דברכה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך.

## טעם הא דברכה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך

**חוץ וכו' וברכה הסמוכה לחברתה,** בטעם הא דברכה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום שכבר פתח בברוך בברכה ראשונה, וכ"כ בפירש"י ובפי' רשב"ם בפסחים ק"ד ב' דהוא משום שפוטרתה הראשונה שנפתחה בברוך, וכ"כ הרשב"א לעיל י"א א' דכיון דהראשונה פותחת בברוך הרי אלו כולן כאילו פותחות בברוך, וכ"כ הרשב"א לקמן מ"ט א'. - **ב** התוס' הרא"ש כתב בשם ר"ת דהוא משום דחתימת הברכה הויא פתיחה לברכה הסמוכה לה, וכ"כ התוס' בפסחים שם ריש ד"ה חוץ, וכ"כ השטמ"ק בכתובות ח' א' בשם תלמידי רבינו יונה והרוקח בסימן שס"ג. - **ג** התוס' הרא"ש בתו"ד הוכיח מד' הירושלמי דהוא משום דאין ברכה פותחת ברוך אלא כשהיא תחילת הדבר, אך כל שאינה תחילת הדבר אף שלא הי' לפני' ברכה בשם ומלכות מיקרי סמוכה לחברתה ואינה פותחת בברוך,[[344]](#footnote-345) וכ"כ הראבי"ה בסימן קס"ח והאבודרהם בסדר ההגדה.

## טעם הא דברכה הסמוכה לחברתה אין בה מלכות

לקמן מ"ט א' אמרו דברכה הסמוכה לחברתה אין בה מלכות, אף דקי"ל דכל ברכה שאין בה שם ומלכות אין בה ברכה, והריטב"א בהל' ברכות פ"ו הי"א כתב דהיינו משום דהמלכות שפותח בראשונה נמשך לכל הסמוך לה, ועד"ז כתב הכס"מ בפ"א מברכות ה"ה, - אך לדעת הסוברים דהא דברכה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך הוא משום דחתימת הברכה הויא פתיחה לברכה או משום דאינה תחילת הדבר, צ"ב דמ"ט לי"ב מלכות, ובד' התוס' לעיל מ' ב' משמע דהיינו משום דדין מלכות הוא בפתיחה אך בחתימה לא שייך מלכות, וע"כ הוא דכל שהיא סמוכה לחברתה ואינה פותחת בברוך לא שייך בה מלכות,[[345]](#footnote-346) ועד"ז כתב המטה משה בסימן קכ"ד, - ובזה ניחא גם הא דברכת אלקי נשמה ותפילת הדרך לי"ב מלכות אף לדעת הסוברים דלא חשיבי כברכה הסמוכה לחברתה, ונתבאר להלן, והיינו משום דכל דאינה פותחת בברוך ל"ב מלכות.[[346]](#footnote-347)

## ברכה שפעמים היא סמוכה לחברתה ופעמים אינה סמוכה

בירושלמי לעיל בפ"ק ה"ה פריך אהא דברכה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך, מהא דברכות דהבדלה פותחות בברוך, ומשני דהוא משום דרבי מפזרן והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב דהיינו דכיון דלפעמים מפזרן לא מיקרי סמוכות, וע"כ אף כשמברך כולן על הכוס פותחות בברוך, וכ"כ התוס' בפסחים ק"ד ב' ועוד מקמאי, ומבו' דברכה שפעמים אינה סמוכה לחברתה פותחת בברוך אף כשהיא סמוכה לחברתה, וכ"ה מבו' גם מהא דפריך הירושלמי שם דהרי נברך, והתוס' הרא"ש בסוגיין ועוד מקמאי פירשו דהיינו דפריך דמ"ט ברכת הזן פותחת בברוך אף דיש נברך לפני',[[347]](#footnote-348) ומשני דהוא משום דאם הי' ב' יושבים ואוכלין אין אומרים נברך, וכ"ה מבו' גם מהא דפריך הירושלמי שם דהרי הזן את הכל, והתוס' הרא"ש בסוגיין ועוד מקמאי פירשו דהיינו דבאחד המפסיק לשנים כשגומר סעודתו ומברך מתחיל בנודה לך, לדעת רב ששת דברכת הזימון היא עד הזן, וכיון דפעמים שאין ברכה לפני' הי' לו להתחיל בברוך,[[348]](#footnote-349) - וכ"כ הרשב"א לעיל י"א א' ללמוד מד' הירושלמי דבכל מקום שפעמים אומרים אותה ברכה בפנ"ע אע"פ שרוב פעמים הוי סמוכה אפ"ה פותח בה בברוך, וכתב ללמוד כן גם מהא דברכת אשר ברא פותחת בברוך מכח הא דכשאין פנים חדשות אין מברכין אלא ברכת אשר ברא.

אך הרשב"ץ לעיל שם ד"ה ואע"ג דאשכחן כתב דכ"ז הוא כשהברכה שפתחו בה בברוך היא העיקר והברכה הקודמת לה היא טפילה לה, וכיון דהיא העיקר אע"פ שברוב הפעמים היא סמוכה מ"מ כיון שיש פעמים שאינה סמוכה פתחו בה בברוך, משום דיש ב' טעמים שיפתחו בה בברוך גם דהיא העיקר גם דפעמים שאינה סמוכה, אך כל שאין ברכה זו עיקר אף שפעמים שאינה סמוכה לחברתה אין פותחין בה בברוך,[[349]](#footnote-350) וכתב דמה"ט ברכת אהבת עולם אינה פותחת בברוך אף שאין סדר לברכות קר"ש, ונתבאר להלן.

## ברכה שכשמברכין אותה היא סמוכה לחברתה אך פעמים שמברכין את חברתה לבדה

התוס' לקמן מ"ט א' ד"ה ברוך שנתן כתבו דהא דברכת ברוך שנתן שבתות למנוחה פותחת בברוך ולא חשיבא כברכה הסמוכה לחברתה הוא משום דלא נתקנה שם אלא לאומרה לפרקים כששכח רצה והחליצנו, וע"כ אי"ז קרוי סמוכה, ונתחדש בדבריהם דאף דכשמברכין ברכת ברוך שנתן שבתות למנוחה היא סמוכה לברכות שלפני', מ"מ כיון דפעמים שאין מברכין אותה לא חשיבא כברכה הסמוכה לחברתה, ולכאו' הוא משום דיסוד דינא דברכה הסמוכה לחברתה הוא דחשבינן להפתיחה דהברכה הראשונה כפתיחה אף לברכה השני', וע"כ היינו רק כשלעולם מברכין את הברכה השני' דבכה"ג תיקנו את הפתיחה דהברכה הראשונה גם כפתיחה דהברכה השני',[[350]](#footnote-351) ומצינו כן עוד בכ"ד, **א** התוס' בסוגיין כתבו דהא דברכת אשר יצר פותחת בברוך ולא חשבינן לה סמוכה לברכת על נט"י הוא משום דהרבה פעמים מברך על נט"י לבדה, וניחא בזה משה"ק המלא הרועים, עיי"ש, וכ"כ המנהיג בהל' תפילה והאבודרהם בהל' ברכות השחר, וכתבו דהוא משום דאין דין ברכות הסמוכות שלא לפתוח בברוך כי אם הראשונה אלא כשהן סמוכות לעולם שאין אומר זו בלא זו. - **ב** המאירי בסוגיין כתב בשם י"מ לפרש בד' הירושלמי דהא דברכת ברוך שאכלנו פותחת בברוך אף שהיא סמוכה להמוציא הוא משום דאין מברכין אותה שלא במקום זימון. - **ג** התוס' בכתובות ח' א' ד"ה שהכל ברא כתבו בשם ר"ח דהא דברכת יוצר האדם פותחת בברוך הוא לפי שיש שלא היו אומרים אותה, ולכאו' היינו דכיון שהיו מברכין את הברכה שלפני' בלא לברך אותה, ע"כ לא חשבינן לה כסמוכה לחברתה.

אך הנה הריטב"א במגילה כ"א ב' כתב דאין לומר דהא דברכה אחרונה דמגילה פותחת בברוך הוא משום דתליא במנהגא, דמ"מ כיון דבמקום שאומרים אותה היא סמוכה לחברתה דינה כברכה הסמוכה לחברתה, ומבו' דכל שברכה זו סמוכה לעולם לחברתה, אף דפעמים שמברכין את חברתה לבדה, חשבינן לה כברכה הסמוכה לחברתה, - וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א לקמן מ"ט א' שכתבו טעמים אחרים בהא דברכת אשר נתן פותחת בברוך, והחי' המיוחסים להריטב"א שם כתב דלעולם היא סמוכה לחברתה, - וכ"ה מבו' ממש"כ כמה מקמאי בשם המהר"ם מר"ב להסמיך תפילת הדרך לאחת מן הברכות הפותחות בברוך, ונתבאר להלן, והרי דאף דמברכין ברכות אלו בפנ"ע, מ"מ כל שהסמיך להן תפילת הדרך חשבינן לה כברכה הסמוכה לחברתה, וצ"ע.

## ברכה הסמוכה לחברתה כשמברכין אותן ב' בנ"א

התוס' כתבו דהא דברכה אחרונה דקריאת התורה פותחת בברוך אף שהיא סמוכה לברכה ראשונה, הוא לפי שהיו רגילים שלא היו מברכים רק הראשון ברכה ראשונה והאחרון ברכה אחרונה ואיכא הפסק גדול בין ראשון לאחרון, וע"כ אף כשתיקנו שתיהן לכל אחד ואחד משום הנכנסין והיוצאין לא זזה ממקומה, - אך הרמב"ן בפסחים קי"ח א' כתב דאי"ז משום הפסק אלא משום דלא עשו ברכתו של זה כסמוכה לברכתו של אחר, וכ"נ בד' הרמב"ן בסוגיין, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין דבב' בנ"א לא שייך שפיר טעמא דסמוכה לחברתה, וכ"כ בפי' הר"ן במגילה כ"א ב' והרשב"ץ לעיל י"א א', וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בסוגיין.

ובד' התוס' שנקטו דשייך דינא דסמוכה לחברתה אף בב' בנ"א, י"ל דהוא משום דאף אותו שמברך לאחרי' יצא גם בברכה שבירך חבירו לפני', וע"כ שפיר חשיבא ברכתו כסמוכה לחברתה, וכ"כ השערי אפרים בפתחי שערים כלל ט' סקי"ט די"ל דכיון דשומע כעונה ע"כ חשיב כמו שפתח הוא עצמו בברוך.

השערי אפרים כתב דאין לחלק להברכות שאחר ההפטרה לב' בנ"א, משום דהא דאין פותחות בברוך הוא משום דהוו ברכה הסמוכה לחברתה ואין נכון לחלקם לב' בנ"א, וכתב דאף די"ל דשומע כעונה וחשיב כמו שהוא עצמו פתח בברוך מ"מ יותר טוב שאחד יברך לכל הברכות, וכתב דאף בז' ברכות שבחופה אין מחלקין אלא ברכה אחרונה שפותחת בברוך בפנ"ע, - אך מנהג העולם בזה"ז לחלק ז' ברכות לכמה בנ"א, ועמש"כ בזה בתשו' אג"מ אהע"ז ח"א סימן צ"ד ובתשו' מחזה אליהו ח"א סו"ס כ', וצ"ע.[[351]](#footnote-352)

## ברכה הסמוכה לחברתה כשהראשונה ברכה קצרה

נחלקו הראשונים בדין ברכה הסמוכה לברכה קצרה אם היא פותחת בברוך, והמ"ב בסימן מ"ז סקי"א הביא להפלוגתא בזה, - ובטעם הסוברים דפותחת בברוך מצינו כמה דרכים, **א** השטמ"ק בכתובות ח' א' כתב בשם תר"י דכל הא דברכה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך הוא כשיש בברכה הראשונה חתימה, דחתימת הראשונה הויא פתיחה לאחרונה, אך כל שהיא סמוכה לברכה קצרה שאין בה חתימה בעיא פתיחה, וכתב דמה"ט ברכת אשר יצר את האדם בצלמו פותחת בברוך, וכ"כ התורי"ד שם, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דלדעת ר"ת דהא דברכה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך הוא משום דחתימת השני' הויא פתיחה לברכה הסמוכה לה הדין נותן דברכה הסמוכה לברכה קצרה שאין בה חתימה פותחת בברוך. - **ב** הבעה"ע בשער ברכת חתנים פירש בד' ר"ה גאון דהיינו משום דמטבע ארוך הסמוך למטבע קצר לא חשיב כברכה הסמוכה לחברתה שאינה קרוי' חברתה אלא ארוך לארוך,[[352]](#footnote-353) וברכה קצרה הסמוכה לברכה קצרה פותחת בברוך משום דבברכה קצרה ל"מ הא דסמוכה לחברתה, (ונתבאר להלן), וכ"כ האבודרהם בהל' ברכות השחר בשם ר"ת והשטמ"ק בכתובות ח' א' בשם שיטה ישנה.[[353]](#footnote-354) - **ג** התוס' רי"ח בסוגיין כתב בשם ר"ת דהוא משום דכל שהברכה לפני' קצרה היא אם ל"ה פותח בה בברוך הי' נראה הכל כברכה אחת, ומה"ט הוא דברכת אשר יצר את האדם בצלמו פותחת בברוך, וכ"כ התוס' בפסחים ק"ד ב' בשמו,[[354]](#footnote-355) וכ"כ התוס' בכתובות ח' א', וכ"ה מבו' בפי' התפילות להר"י ב"ר יקר.[[355]](#footnote-356)

מד' רש"י ותוס' וש"ר בכתובות שם ובכ"ד שכתבו טעמים אחרים בהא דברכת אשר יצר את האדם בצלמו פותחות בברוך, מבו' דס"ל דאף ברכה הסמוכה לברכה שאין בה חתימה אינה פותחת בברוך,[[356]](#footnote-357) ועמד ע"ז הב"י בסימן מ"ז ס"ו, וכן הוכיחו התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש והמאירי בסוגיין והתוס' בפסחים שם מהא דפריך הירושלמי בפ"ק ה"ה בטעם הא דקידוש והבדלה פותחין בברוך,[[357]](#footnote-358) וכ"כ הגר"א בסימן מ"ז ס"ו, - והתוס' הרא"ש הוכיח מזה כמש"כ רש"י ודעימי' דהא דברכה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך הוא משום שפוטרתה הראשונה שנפתחה בברוך, וע"כ היינו אף כשהיא סמוכה לברכה קצרה שאין בה חתימה.[[358]](#footnote-359)

## ברכה הסמוכה לחברתה כשהשני' ברכה קצרה

הבעה"ע בשער ברכת חתנים פירש בד' הירושלמי דמטבע קצר פותח בברוך אף כשהוא ברכה הסמוכה לחברתה, וכ"כ הרא"ה והמאירי בסוגיין והרא"ה בכתובות ח' א', וכ"כ התוס' בפסחים ק"ד ב' ד"ה חוץ בשם ר"ת, וכ"כ הרשב"ץ לעיל י"א א'' והתוס' שם פירשו דהוא משום דפתיחתן זו היא חתימתן, אך הרא"ה והרשב"ץ כתבו דהוא משום דאין לה חתימה ולא סגיא בלא פתיחה, - אך מד' כמה מקמאי שדנו בטעם הא דברכת שהכל ברא לכבודו ויוצר האדם פותחות בברוך, מבו' דאף ברכה קצרה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך, ולכאו' היינו דאם חשבינן לה כסמוכה לחברתה יש לה לחתום בברוך ולא לפתוח בברוך, וכ"כ ההפלאה בכתובות שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן ר"ב והריטב"א במגילה כ"א ב' לדון בטעם הא דברכת כיסוי פותחת בברוך.[[359]](#footnote-360)

## ברכה הסמוכה לחברתה כשהם ב' ענינים

הר"ן בפסחים ק"ד ב' כתב דהא דברכה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך היינו כשהן מענין אחד, אך כל שהם מב' ענינים לא מיקריא סמוכה, ומה"ט הא דברכת קידוש פותחת בברוך אע"פ שהיא סמוכה לברכת היין משום דזו ברכת היין וזו קדושת היום, וכ"נ ממש"כ בפירש"י בסוגיין דהא דברכת הטוב והמטיב פותחת בברוך הוא משום דאינה מברהמ"ז, וכ"כ הראשל"צ והראש יוסף לפרש בזה, עיי"ש, וכ"נ ממש"כ בפירש"י בכתובות ח' א' דשהכל ברא לכבודו ויוצר האדם אינם מסדר הברכות, וע"כ לא חשיב כברכה הסמוכה לחברתה, וממש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דכיון דחדא כנגד יצירה וחדא כנגד מחשבה ותרתי מילי נינהו לא מיקרי סמוכה, וממש"כ הרא"ה לקמן מ"ט ב' דהא דברכת אשר נתן פותחת בברוך הוא משום שאינה ממין ברהמ"ז, ונתבאר להלן, ­- אך הנה בירושלמי לעיל בפ"ק ה"ה פריך בטעם הא דברכת הקידוש פותחת בברוך, והביאוהו רבים מקמאי, ומשמע דאף כשהם מב' ענינים חשיב כברכה הסמוכה לחברתה, אך י"ל דחשבינן לה כענין אחד, וכ"ה מבו' ממש"כ כמה מקמאי בשם המהר"ם מר"ב שהי' סומך תפילת הדרך לאחת מברכות השחר, והאגודה לעיל פ"ד כתב לסמכה לברכה אחרונה או לברכת אשר יצר, וכ"כ הפוסקים בסימן ק"י, ונתבאר להלן,[[360]](#footnote-361) וצ"ע.

## ברכה הסמוכה לחברתה כשיש הפסק ביניהם

התוס' כתבו דברכת ישתבח חשיבא כברכה הסמוכה לחברתה דאף דיש ביניהם פסוקי דזמרה לא מפסקי, וכתבו דמה"ט הוא דברכה אחרונה שבקר"ש חשיבא כסמוכה לחברתה דפסוקי קר"ש לא מפסקי, ועמש"נ בזה להלן, אך כתבו דהא דברכה אחרונה שבקריאת התורה פותחת בברוך הוא משום דלא היו מברכין אלא הראשון ברכה ראשונה והאחרון ברכה אחרונה ואיכא הפסק גדול, - ועמש"כ המאירי בסוגיין באורך לחלק בזה בין האופנים, ומש"כ בזה הרשב"א לעיל י"א א' ובתשו' המיוחסות סימן ר"ב, - ונתבאר עוד בזה להלן.

## טעם הא דברכה אחרונה שבקר"ש אינה פותחת בברוך

**וברכה אחרונה שבקר"ש,** בפירש"י כתב דהא דאינה פותחת בברוך הוא משום שהיא סמוכה לברכות שלפני קר"ש, דאע"פ שקר"ש מפסיק חשבינן לה כסמוכה, ובטעם הא דחשבינן לה כסמוכה אף דקר"ש מפסקת, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' רשב"ם בפסחים ק"ד ב' כתב דהוא משום דמחובר אמת ויציב לסופו של ק"ש, וע"כ דמי כחדא ברכתא אריכתא, וכ"כ הר"ן שם והאשכול בהל' ברכות. - **ב** התוס' בסוגיין ובפסחים שם כתבו דהוא משום דהפסוקים דקר"ש ל"ה הפסק, וכתבו לדמות לזה דה"נ פסוד"ז ל"ה הפסק בין ברוך שאמר לישתבח, והארחות חיים בהל' ברכות ס"ע כתב דהיינו דכיון דהברכות באין בשביל הקר"ש ל"ה הקר"ש הפסק. - **ג** הריטב"א במגילה כ"א ב' כתב דהוא משום דברכות קר"ש וקר"ש הוו הכל ענין קריאה ושינון וקבלת מלכות שמים והוי מין במינו ואינו חוצץ, ועד"ז כתב המאירי בברכות מ"ו א' דהוא משום שהכל ענין אחד שהשמע עיקרה על עקרי הדת שבכללה גמול ועונש והשגחה שאף הברכות האחרונות עיקרן לכך.

הרשב"א בברכות י"א א' כתב דממה שאמרו חוץ מברכה הסמוכה לחברתה וברכה אחרונה שבקר"ש מבו' דהא דברכה אחרונה שבקר"ש אין פותח בברוך אי"ז משום דחשבינן לה כסמוכה לחברתה,[[361]](#footnote-362) דהקר"ש מפסקת ולא חשיב כסמוכה לחברתה, אלא הוא משום דכך תיקנו חכמים לברכה זו שלא לפתוח בברוך ולחתום בברוך, עיי"ש.

## טעם הא דברכת הטוב והמטיב פותחת בברוך

**והטוב והמטיב פותח בברוך וכו' מכלל דברכה בפנ"ע היא,** בביאור הא דהטוב והמטיב פותח בברוך מכח הא דלאו דאורייתא היא מצינו כמה דרכים,[[362]](#footnote-363) **א** בפירש"י כתב דאינה סמוכה לחברתה שאינה מברהמ"ז אלא על קבורת הרוגי ביתר תיקנוה, ועד"ז כתבו התוס' דהוא משום שתיקנוה בפנ"ע בשביל הרוגי ביתר, וכתב המהרש"א דהיינו דע"כ אינה מברהמ"ז, וכ"כ בפירש"י ורשב"ם בפסחים ק"ד ב', וכ"כ הרשב"א בסוגיין דכיון דאינה אלא מדרבנן ע"כ כאילו עומדת בפנ"ע וע"כ פותחת בברוך, ועד"ז כתב הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן קס"ח דאינה סמוכה משום דעל הרוגי ביתר נתקנה לבסוף ובונה ירושלים בימי דוד הוקבע. - **ב** הרמב"ן כתב דעשו כן להפריש בינה לשל תורה שאין של דבריהם סמוכה לשל תורה, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א והמאירי דהוא משום היכר דהיא דרבנן, וכ"כ הבעה"ע בשער ברכת חתנים,[[363]](#footnote-364) וכתב לדמותו למה שאמרו לעיל מ"ה ב' דעני אמן אחר בונה ירושלים בקלא כיהיכי דלשמעו פועלים וליקומו דהטוב והמטיב לאו דאורייתא, וכ"כ הרשב"א לעיל י"א א'. - **ג** האבודרהם בהל' ברהמ"ז כתב דהוא משום שתיקנו לומר הטוב והמטיב גם על שאר דברים, דהיינו על שינוי יין ועל שמועות טובות ועל הגשמים, וע"כ לא מקריא סמוכה לחברתה, דדמי לקידוש והבדלה שאינם נקראות סמוכות לבפה"ג משום דלפעמים מפזרן. - **ד** הגר"א באמרי נועם פירש בד' התוס' דהוא משום דלא נתקנה מתחילה בברהמ"ז אלא כברכה בפנ"ע בשביל הרוגי ביתר ואח"כ תיקנוה בברהמ"ז והוסיפו בה ג' גמולות וכו', שמתחילה נתקנה בפנ"ע, ע"כ אף השתא שהיא סמוכה לחברתה פותחת בברוך,[[364]](#footnote-365) וכ"נ בד' השבה"ל בסו"ס קנ"ז.

## למ"ד דהטוב והמטיב דאורייתא אם היא פותחת בברוך

בפירש"י לקמן מ"ט א' ד"ה ומ"ד כתב דלמ"ד דהטוב והמטיב דאורייתא א"צ מלכות משום דהו"ל ברכה הסמוכה לחברתה, ומ"מ פותח בה בברוך לפי שפתיחתה היא חתימתה שכולה הודאה אחת היא ואינה הפסקה ודומה לברכת הפירות והמצות, והתוס' שם נחלקו ע"ז דלמ"ד דהטוב והמטיב דאורייתא הי' חותם בה בברוך ול"ה פותח דומיא דשאר ברכות הסמוכות, - והתוס' הרא"ש והרשב"א שם הוכיחו כן ממה שאמרו הכא דהא דבברכת הטוב והמטיב פותח בברוך הוא משום דהטוב והמטיב דרבנן, וכן תמה הגרע"א בגהש"ס שם ע"ד רש"י, - ועמש"כ לישב בבד קודש סימן י"ג.

## טעם הא דברכת אלקי נשמה אינה פותחת בברוך

התוס' עמדו דמ"ט ברכת אלקי נשמה אינה פותחת בברוך, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דאין בה אלא הודאה בעלמא, וכ"כ התוס' בפסחים שם, וכ"כ הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין דלא נתקנה בנוסח ברכות אלא דברי שבח והודאה בלבד, וכ"כ הריטב"א בתענית ו' ב', וכ"נ בד' הטוש"ע בסימן ו' ס"ג. - **ב** האשכול בהל' ברכות כתב דהוא משום דכל ברכה שהיא הודאה א"צ פתיחה, ובהל' פסח הוסיף לפרש דכיון דיש בה הודאה כפותח בברוך הוא, וכ"כ השבה"ל בסימן ב' בשם י"מ דכיון שהוא הודאה הו"ל כמו שנפתח בשם ומלכות, דבהודאה יש במשמע שם ומלכות וכל דבר הנצרך לברכה. - **ג** בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"ב כתב דהוא משום דמטבע קצר יש בו שחותם בברוך ואינו פותח בברוך, וכ"ה מבו' בדבריו בסוגיין. - **ד** התורי"ד בכתובות ח' א' כתב דהוא משום דהיא סמוכה לברכת אשר יצר, וכ"כ רבינו יונה בספר היראה ובתשו' הרא"ש כלל ד' סימן א', וכ"כ הטור בסימן ו' בשם י"א.[[365]](#footnote-366) - **ה** בס' המנהגות להרא"ש מלוניל כתב דהוא משום דהיא סמוכה לברכת על נטילת ידים. - **ו** הרא"ה לקמן ס' ב' כתב דהוא משום דהיא סמוכה לברכת המפיל, וכ"כ המכתם והמאורות והמאירי שם, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין והמאורות לקמן נ"ד א' והארחות חיים בהל' מאה ברכות ס"ה בשם הראב"ד, וכ"כ בפי' התפילות להר"י ב"ר יקר והמנהיג בהל' תפילה,[[366]](#footnote-367) וכ"כ השבה"ל שם בשם ה"ר לוי שקיבל מרבותיו. - **ז** המאורות והארחות חיים שם כתבו עוד בשם הראב"ד דהוא משום דכל ברכה שאין לה קבע אין לה מלכות, וזה כמש"כ הראב"ד בכתוב שם לקמן ס' א' בטעם הא דברכת הזימון אין בה שם ומלכות, ונתבאר בפתיחה לפירקין, וברכת אלקי נשמה אין לה קבע שאינה אלא בשינת קבע. - **ח** הרשב"ץ לעיל י"א א' כתב דהא משום שחותמין בה המחזיר נשמות לפגרים מתים שהוא מעין ברכת מחי' מתים שבתפילת י"ח, וע"כ לא רצו לפתוח בה בברוך, ומבו' בדבריו שם לעיל מינה דהוא כדי שלא תהא חשובה יותר מברכת מחי' מתים. - **ט** הראבי"ה בסימן קס"ח כתב דהוא משום דהויא כהודאה בעלמא ותחילת הברכה היא בא"י המחזיר נשמות לפגרים מתים, ועד"ז כתב השבה"ל שם בפי' קמא דעיקר הברכה היא המחזיר נשמות לפגרים מתים ולפי שצריך אדם לברך ברכה זו כשניעור משנתו מיד תכף לתעורתו האריכו בה כדי שיהא מתעורר יפה ויוכל לכוין לבו בברכה, וכתב דלפ"ז צריך להזכיר בה מלכות.

## טעם הא דתפילת הדרך אינה פותחת בברוך

התוס' הרא"ש עמד בטעם הא דתפילת הדרך אינה פותחת בברוך, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דהוא משום שאינה אלא תפילה בעלמא שמתפלל שהקב"ה יוליכנו לשלום ואינה לא כברכת הנהנין ולא כברכה שתקנו ע"ש המאורע אלא כאדם שמבקש רחמים לפני המקום שישמרנו בדרך שהולך בה, והא דחותמין בה בברוך הוא מתוך שיש בה אריכות דברים, וכ"כ הטור בסימן ר"י, ועד"ז כתבו התוס' בפסחים שם והרא"ה לעיל כ"ט ב'. - **ב** המאורות לקמן נ"ד א' והרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הרפואה והארחות חיים בהל' מאה ברכות ס"ה כתבו בשם הראב"ד דהוא משום שאין לה קבע שאין כל דרך ראוי' לתפילה זו אא"כ הולך פרסה. - **ג** הראבי"ה בסימן פ"ו כתב דלא חשו חכמים להאריך במקום סכנה לפתוח בברוך ודיו בחתימה. - **ד** התר"י בריש מכילתין כתב דהוא משום דחותם בה שומע תפילה וכיון דבתפילת י"ח ברכת שומע תפילה סמוכה לחברתה, אף אם עכשיו אינה סמוכה לחברתה לא חיישינן להכי, ועמש"כ הרשב"ץ לעיל י"א א' קצת בע"א. - **ה** הרשב"א לעיל י"א א' כתב דהוא משום דיש מן הברכות הקצרות שחותמות בברוך ואין פותחות בברוך, וכ"ה מבו' בדבריו בסוגיין.

התשב"ץ קטן בסימן רמ"ג כתב בשם המהר"ם מר"ב דהי' מסמיך תפילת הדרך לאחת מן הברכות הפותחות בברוך, והביאוהו הארחות חיים בהל' ברכות סימן ס"ב והכל בו בסימן פ"ז, וכ"כ הטור בסימן ק"י בשמו דכשהי' יוצא לדרך בבוקר הי' אומר תפילת הדרך אחר יה"ר כדי להסמיכה לברכת גומל חסדים ותהא ברכה הסמוכה לחברתה,[[367]](#footnote-368) וכ"כ השו"ע שם ס"ה, והמ"ב שם סקכ"ח כתב דאם הולך באמצע היום יסמיכה לברכה אחרת כגון שיאכל או ישתה איזה דבר ויברך ברכה אחרונה או יטיל מים ויאמר אשר יצר, והוא מד' האגודה בפ' תפילת השחר,[[368]](#footnote-369) וכתב דאם אין יכול לעשות כן מותר לומר תפילת הדרך דדעת כמה קמאי דא"צ שתהא סמוכה לחברתה.[[369]](#footnote-370)

## טעם הא דיהללוך אינה פותחת בברוך

התוס' הרא"ש בסוגיין עמד בטעם הא דברכת יהללוך אינה פותחת בברוך, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דהוא משום דהיא סמוכה לברכת לקרוא את ההלל, וכ"כ התוס' בפסחים ק"ד ב' והרשב"א לעיל י"א א',[[370]](#footnote-371) והרשב"א שם כתב דאין קריאת ההלל משום דההלל ויהללוך הכל שבח וזמר וכענין אחד ממש הן. - **ב** התוס' לעיל י"ד א' ד"ה ימים כתבו דהוא לפי שהיא הודאה בעלמא, וכתבו דאע"פ שהיא ארוכה קצת תקנו בה חתימה ולא פתיחה דומיא דאלקי נשמה. - **ג** התוס' בפסחים שם כתבו דברכה שלאחר פסוקים א"צ פתיחה שבלא פתיחה ניכרת ההתחלה, וכתבו לישב בזה להא דיהללוך בליל פסח אינו פותח בברוך אף שאין מברכין לקרוא את ההלל.[[371]](#footnote-372) - **ד** בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"ב כתב דהיינו משום דהוא מטבע קצר, ומטבע קצר יש שחותם ולא פותח, וזה לטעמי' בטעם הא דאלקי נשמה וכו' אינו פותח בברוך ונתבאר לעיל.

## טעם הא דברכה אחרונה דקריאת התורה והפטרה ומגילה פותחות בברוך

התוס' הק' דמ"ט ברכה אחרונה של קריאת התורה פותחת בברוך אף שהיא סמוכה לברכה ראשונה, והתוס' רי"ח עמד גם בטעם הא דברכה אחרונה דהפטרה וקריאת המגילה פותחות בברוך, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דברכה אחרונה דקריאת התורה פותחת בברוך הוא משום דהיו רגילין שלא היו מברכין רק הראשון ברכה ראשונה והאחרון ברכה אחרונה ואיכא הפסק גדול ביניהם, ועד"ז כתבו הרמב"ן בסוגיין ובפסחים קי"ח א' ועוד מקמאי, ואך שכתבו דאי"ז משום הפסק אלא משום דבב' בנ"א ליכא לדינא דסמוכה לחברתה, ונתבאר לעיל. - **ב** התוס' רי"ח בסוגיין כתב דכיון שהם אחר קריאת הספר דומה שהוא התחלת מעשה ויש לפתוח בהן בברוך, וכ"כ התוס' הרא"ש בפי' בתרא. - **ג** הרשב"א לעיל י"א א' כתב דהוא משום דכל דיש הפסק ביניהם לא חשיב כברכה הסמוכה לחברתה. - **ד** התוס' הרא"ש בסוגיין כתב די"ל דאף דפסוקים ל"ה הפסק ה"מ פסוקים הקבועים תמיד, כקר"ש ופסוד"ז, אך בקריאת התורה הוי הפסק, וטעם זה הוא גם להא דברכה אחרונה דהפטרה פותחת בברוך. - **ה** הריטב"א במגילה כ"א ב' כתב דהוא משום דהקריאה היא ענין אחר מן הברכה וע"כ הו"ל הפסק, והוסיף דהוא גם משום דאפשר להפסיק בינתים לשיחה או לתרגום או כיו"ב, וכ"כ הרשב"ץ לעיל י"א א', וכ"כ המאירי בסוגיין. - **ו** בס' המנהגות להרא"ש מלוניל כתב דהוא משום דברכת התורה הוא דין שיברך בפתיחה וחתימה שאנו מברכין אותו על המתנה הגדולה שנתן לנו, ומשא"כ בברכת ישתבח ויהללוך. - **ז** הרא"ה כתב דהא דברכה אחרונה דהפטרה פותחת בברוך הוא משום דאי"ז על קריאת ההפטרה, שהרי על התורה אינו מברך אלא אחת וכאן מברך ד', אלא הוא ברכות של שבח והודאה שהותקנו על קיום הבטחות שהבטיחנו הבורא ית' ותפלה על עיר ציון וכו', וה"נ ברכה אחרונה דמגילה אינה באה על המגילה אלא ברכת שבח והודאה היא על הנס לבורא ית', וכ"כ הריטב"א במגילה כ"א ב' (בפי' קמא) והר"ן שם בטעם הא דברכה אחרונה דמגילה פותחת בברוך. - **ח** הרא"ה כתב די"ל דהא דברכה אחרונה דמגילה פותחת בברוך הוא משום דתליא במנהגא ויש מקומות שנהגו שאין חותמין בה וע"כ לא סגיא דלא למפתח בה, ואף במקום שחותמין פתיחתה לא זזה ממקומה, וגם היא גופא כולה תליא במנהגא.

## טעם הא דברכת אשר נתן פותחת בברוך

התוס' לקמן מ"ט א' ד"ה ברוך שנתן עמדו בטעם הא דברכת אשר נתן שבתות למנוחה פותחת בברוך אף שהיא סמוכה לחברתה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהואיל ולא נתקנה שם אלא לאומרה לפרקים כששכח רצה והחליצנו אי"ז קרוי סמוכה, ונתחדש בדבריהם דאף דכשמברכין אותה לעולם היא סמוכה, מ"מ כיון שאין מברכין אותה אלא לפרקים לא חשיבא כסמוכה לחברתה, ונתבאר לעיל. - **ב** התוס' הרא"ש כתב לפרש עוד דהיינו משום דהיא מדרבנן, ודמי להא דברכת הטוב והמטיב פותחת בברוך, ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דהטוב והמטיב פותחת בברוך, ונתבאר לעיל. - **ג** הרא"ה שם כתב דהוא משום שאינה כלל ממין ברהמ"ז אלא ברכה לעצמה ומטבע לעצמו, ולכאו' הוא משום דלא חשיב כברכה הסמוכה לחברתה כשהם מב' ענינים, ונתבאר לעיל.[[372]](#footnote-373) - **ד** בחי' המיוחסים להריטב"א שם כתב דהוא משום דכשמזכיר ברכה הקודמת לה אינו מזכיר ע"ד ברכה זו דבטעות חתם כיון שלא הזכיר המאורע, ובכה"ג לא עשאוה כסמוכה.[[373]](#footnote-374)

י' אד"ב פ"ד

דף מס' 18

## להיכן הוא חוזר

**מ"ו ב'** **- להיכן הוא חוזר וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דקאי על מי שנצטרף לזימון והפסיק עד הזן, כדעת רב ששת, וחזר וגמר סעודתו, ובזה נחלקו אם חוזר לתחילת הזן שהרי נתחייב בזימון שבתחילה הוקבע בג', או דחוזר לברכת הארץ כשאר יחיד, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ התוס' בפסחים ק"ד ב'. - **ב** התוס' כתבו בשם הר"מ מאיברא דאיירי כשיצא אחד מהן לשוק דקוראין לו ומזמנין עליו, ונחלקו כשבא אח"כ לברך ברהמ"ז אם חוזר לראש או חוזר למקום שפסק, וכ"כ ההשלמה והפסקי רי"ד, וכ"כ הרשב"א והמכתם בשם הראב"ד, ועד"ז כתב הבעה"מ. - **ג** הבה"ג בפירקין כתב דקאי על המברך ברכת הזימון, והרי"ף כתב דהיינו דכשאומר נברך שאכלנו משלו ועונין המסובין ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, דלאביי חוזר המברך לראש ואומר נברך שאכלנו משלו פעם אחרת, ולרבנן חוזר למקום שפסק ואומר ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם והרשב"א בשם ר"ה גאון, וכ"כ התוס' רי"ח לעיל בסוגיין בשם ה"ר יוסף, וכ"כ התוס' והרא"ה והאשכול בהל' סעודה והראבי"ה בסימן קכ"ד. - **ד** הראב"ד בכתוב שם צידד לפרש דקאי על המברך ברכת הזימון, דלמ"ד דחוזר לראש היינו שחוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו, ולמ"ד למקום שפסק היינו דמשלים עמהן ואומר להם ובטובו חיינו ואינו חוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו,[[374]](#footnote-375) והריבב"ן פירש דלמ"ד למקום שפסק היינו דמתחיל הזן את העולם, וצידד לפרש כן גם בד' הרי"ף.

## טעמא דמ"ד דחוזר למקום שפסק אף כשגמר סעודתו אח"כ

במש"כ בפירש"י דנחלקו במי שנצטרף לזימון והפסיק עד הזן וחזר וגמר סעודתו אם חוזר לתחילת הזן, הק' התוס' דמ"ט דרבנן דחוזר למקום שפסק, הרי כיון שאכל אח"כ ודאי דחוזר לתחילת הזן דברכת הזן דאורייתא, - אך רש"י לטעמי' אזיל דס"ל דלדעת רב ששת אין יחיד אומר ברכת הזן, ומה"ט הוא דס"ל לרבנן דחוזר למקום שפסק כשאר יחיד, ואביי דס"ל דחוזר לראש הוא משום דמתחילה הוקבע בג' ונתחייב בזימון, וע"כ הוא חייב בברכת הזן.

האו"ז בסימן קצ"א כתב דיש לפרש דפלוגתייהו היא אליבא דרב נחמן, דלאביי דחוזר לראש היינו דמתחיל לומר ברוך שאכלנו משלו,[[375]](#footnote-376) ולרבנן דחוזר למקום שפסק היינו דמתחיל הזן, - והרא"ש בסימן י"ב כתב דטעם הא דלא פירש"י כן הוא משום דמסתבר דלא מיחייב לומר נברך אע"פ שכבר נתחייב בזימון דאינה ברכה ליחיד.[[376]](#footnote-377)

## טעמא דמ"ד דמי שיצא לשוק וכו' חוזר לראש

לדעת הר"מ מאיברא ודעימי' שנחלקו במי שיצא לשוק אם חוזר לראש, צ"ב דמ"ט דאביי דחוזר לראש, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המכתם כתב בשם הראב"ד דהוא משום דאף ששמע ברכת הזן עם חביריו בזימון, עתה הוא כיחיד שמברך לעצמו ברהמ"ז ומה ששמע עם חביריו אין עולה לו ואפי' לא שהה כדי לגמור את כולה משום דמה ששמע הוא לחובת זימון ועכשיו הוא כיחיד וזקוק לג' ברכות. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום שהלך לשוק ועשה צרכיו, וע"כ לא עלתה לו, וכתב דה"נ הוא באחד המפסיק לב', דכיון שהפסיק אחר ברכת הזן וגמר סעודתו חוזר לראש. - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב בדעת הבעה"מ דהוא משום דברכות מעכבות זא"ז וע"כ כל ששהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש.

החזו"א בסימן ל"ב סק"א כתב דטעמא דאביי הוא משום דאינו יוצא כלל מן המזמן בברכת הזן, ואף דלרב ששת ברכת הזימון אינה ברכה בפנ"ע עד שיסמוך לה ברכת הזן, מ"מ אין עליו חיוב לצאת יד"ח בברכת הזן, ולא אמרינן דכיון דאינו יוצא בברכת הזן הוי כלא שמע, דכיון דל"ה ברכת הזן אלא לתקוני ברכת נברך הרי דכל שהוא שומעה ומתכוין לתקן בשמיעתו ברכת נברך שפיר נתקנה בשמיעתו ואף דיכוין שלא לצאת בברכת הזן יד"ח,[[377]](#footnote-378) וכיון שברכת הזימון שפיר הוי ברכה אף דלא יצא בברכת הזן, צריך שיכוין שלא לצאת כדי שיוכל לגמור כל ברהמ"ז בלי הפסק, ויש לפרש כן במש"כ הראב"ד דמה ששמע הוא לחובת זימון ועכשיו הוא כיחיד וזקוק לג' ברכות.[[378]](#footnote-379)

## טעמא דמ"ד דמי שיצא לשוק וכו' חוזר למקום שפסק

החזו"א שם כתב דטעמא דרבנן דיוצא מן המזמן בברכת הזן, וע"כ הוא חוזר למקום שפסק, הוא משום דס"ל דלא נתקנה ברכת הזימון אא"כ כל הג' המזמנין יסמכו לה ברכת הזן ויצאו בה יד"ח, דדוקא הברכה שיוצא בה יד"ח דיש עלי' תורת ברכה מתקנת ברכת הזימון, והלכך על אותו שעונה להן מן השוק לשמוע ברכת הזן מפי המברך ולצאת בה, ואף אם לא כיון בהדיא לצאת סתמו כפירושו כיון דהכא עדיף טפי ובלא"ה לא קיים ברכת זימון, וע"כ הוא חוזר למקום שפסק, - אך הנה בד' המאורות מבו' דאף דקי"ל כרב נחמן דברכת הזימון היא עד נברך וא"צ כלל לשמוע ברכת הזן, מ"מ כל ששמע ברכת הזן יוצא בה יד"ח ואח"כ כשבא לברך חוזר למקום שפסק, לפ"מ דקי"ל כרבנן, וצ"ע.

המכתם כתב בשם הראב"ד דלדעת רבנן דמי שיצא לשוק וכו' חוזר למקום שפסק הוא אף כששהה כדי לגמור את כולה, ומסתימת דבריו משמע דהוא אף כששהה מחמת אונס, וכ"נ ממש"כ המכתם ללמוד מזה דמי שבירך ברכה אחת או ב' מברהמ"ז ונדחק לצאת, כשיחזור ויברך חוזר למקום שפסק, - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל כדעת הסוברים דבברהמ"ז אף אם שהה כדי לגמור את כולה אינו חוזר לראש, או דהוא משום דס"ל דאין הברכות מעכבין זא"ז וע"כ אם שהה ביניהם א"צ לחזור, והאחרונים נחלקו בדין שהה כדי לגמור את כולה באמצע ברהמ"ז, עמש"כ בזה המג"א בסימן קפ"ג סקי"א והביאוה"ל שם.

והרשב"א תמה על פי' זה דזה דבר של תימה שיהא מברך ברכה אחת ויוצא למלאכתו וחוזר ומתחיל ממקום הברכה השני' שפסק בה, ומשמע דאי"ז משום ששהה כדי לגמור את כולה, אלא משום דלכתחילה אין להפסיק באמצע ברהמ"ז וע"כ הדין נותן שלא יצא מן המזמן בברכת הזן.

מסתימת דברי הראשונים משמע דהא דחוזר למקום שפסק הוא אף כשסח בינתים, דאורחא דמילתא דכשיצא לשוק או כשגומר סעודתו הוא סח בינתים, ואפ"ה הוא חוזר למקום שפסק, - אך השבה"ל בסימן ק"נ כתב בשם רבוותא דכל שחוזר לסעודתו צריך ליזהר שלא לדבר עד שיגמור כל סעודתו ויגמור ברהמ"ז, וכ"כ התניא רבתי בסימן כ"ו בשם הגאונים, וכתב דאם סח בינתים חוזר ומתחיל מתחלת ברהמ"ז, וכ"כ המג"א סימן קפ"ג סקי"א דאם סח באמצע ברהמ"ז במזיד חוזר לראש, ועיי"ש שכתב דיש לפרש כן במש"כ התוס' הכא בשם הר"מ מאיברא דהא דחוזר למקום שפסק הוא משום שלא ספר בינתים, והרי דאם ספר חוזר לראש, אך כתב דט"ס הוא בתוס' וצ"ל שהרי לא סעד בינתים, (ועד"ז כתב המהרש"א), והיינו משום דאם חזר ואכל צריך לחזור ולברך ברכת הזן, (כמשה"ק התוס' לעיל מינה על פירש"י).

## טעמא דמ"ד דחוזר המברך ואומר נברך שאכלנו משלו

הראב"ד תמה על פי' רה"ג והרי"ף דמ"ט דמ"ד דחוזר ואומר גם הוא נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן במלחמות כתב דהוא משום דהפסיק באמצע ברכת הזימון,[[379]](#footnote-380) ושהה כדי לגמור את כולה,[[380]](#footnote-381) וע"כ חוזר לראש, וכתב דהוא משום דס"ל דברכת זימון מילתא באפי נפשה היא וע"כ כל ששהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש אף דלא שהה כדי לגמור כל הברכות.[[381]](#footnote-382) - **ב** הרמב"ן כתב די"ל דאי"ז משום ששהה כדי לגמור את כולה, אלא משום דכך תיקנו חכמים שיהא המברך חוזר ואומרה על הסדר כשם שהעונין גומרין אותה על הסדר בלא הפסק. - **ג** התר"י כתב דהוא משום דהנברך שאומר תחילה הוא צווי שאומר לאחרים נברך שאכלנו משלו, והשני שחוזר אחר שענו האחרים אמן הוא הווה שאומר אנו מברכין לבורא שאכלנו משלו.

בד' הרמב"ן משמע דמש"כ דהא דחוזר לראש הוא משום דשהה כדי לגמור את כולה הוא גם לדעת רב ששת, אף דלדעתו ברכת הזימון עד הזן, והמחה"ש בסימן קפ"ג סוסקי"א כתב כן דלרב ששת דברכת הזימון עד הזן לא חשיב כשהה כדי לגמור את כולה, - וצ"ל דהוא משום דאף דברכת הזימון היא חדא ברכה היא ברכת הזן, מ"מ יש עלי' גם תורת ברכה בפנ"ע לענין דינא דשהה כדי לגמור את כולה, וצ"ע.

## הכרעת ההלכה במי ששמע מן המזמן ברכת הזן אם חוזר אח"כ לברכת הזן

**והלכתא למקום שפסק,** לפירש"י ולפי' הר"מ מאיברא ודעימי' היינו דכל ששמע מן המזמן ברכת הזן אינו חוזר אח"כ לברכת הזן אלא לברכת הארץ, אך לדעת הרי"ף ודעימי' לא נתפרש בגמ' הדין בכה"ג.

ובגונא שאכל אח"כ כתבו התוס' דודאי דצריך לחזור ולברך ברכת הזן, משום דברכת הזן דאורייתא וחייב לברך על מה שחזר ואכל, וכ"כ התר"י לעיל בסוגיין, וכן צידד הרא"ש בסו"ס י"ב דאין יוצא בברכת הזן במה שהפסיק באמצע סעודתו, וצריך לחזור ולברך ברהמ"ז על מה שחזר ואכל, וכ"כ הפסקי רי"ד דכל שחזר ואכל פת צריך לברך הזן על הפת שחזר ואכל, וכ"כ הרמ"א בסימן ר' ס"ב.

ובד' הפסקי רי"ד והרא"ש משמע דרק אם אכל אח"כ פת צריך לחזור ולברך ברכת הזן, אך כל שלא אכל פת אף שהי' דעת לאכול א"צ לחזור ולברך ברכת הזן, וכ"נ בד' הטור בסימן ר', וכ"כ החזו"א בסימן ל"ב סק"ג בדעת הרא"ש והטור, - אך התר"י שם כתב דאף אם נמלך אח"כ שלא לאכול כלל כיון שבשעת הברכה היתה כונתו לאכול ושלא יצא בברכה זו צריך לחזור ולברך ברהמ"ז, וכ"כ הרמ"א והפוסקים בסימן ר' ס"ב, ומבו' פירשו כן גם בד' הרא"ש והטור.

הפסקי רי"ד כתב דכל שלא אכל פת אלא מיני פרפרת א"צ לחזור ולברך ברכת הזן וחוזר למקום שפסק, והביאו השבה"ל בסימן ק"נ, וכ"כ הרמ"א בסימן ר' ס"ב,[[382]](#footnote-383) - והמג"א שם סק"ג כתב דאם אכל פרפרת צריך לברך עליהן ברכה אחרונה כיון דלא אמר ברכת הזן,[[383]](#footnote-384) והפמ"ג שם כתב לדון בגונא דאכל פירות ובשר ודגים אם צריך לברך עליהן בנ"ר, די"ל דרק ברהמ"ז כולה פוטרת לבנ"ר דתוך הסעודה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ב סק"ז.

בד' הפסקי רי"ד והשבה"ל מבו' דלכתחילה הוא מותר לחזור ולאכול מיני פרפרת אחר שהפסיק סעודתו ולחזור ולברך אח"כ ממקום שפסק, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם, - אך הביאוה"ל שם עמד בזה דבד' הראב"ד שהביאו הרשב"א לעיל מ"ה ב' והרא"ש בסימן י"ב מבו' דאסור להפסיק באכילה באמצע ברהמ"ז, וכתב דגם הרא"ש שלא נחלק ע"ז אלא משום דכל שחוזר לסעודתו מסתמא לא כיון לצאת מתחלה בברכת הזן, אך כל שנתכוין לצאת בברכת הזן דהו"ל כמו שמברך בעצמו מודה דאסור לאכול שם דבר באמצע ברהמ"ז,[[384]](#footnote-385) וכ"כ החזו"א בסימן ל"ב סק"ד.[[385]](#footnote-386)

י"א אד"ב פ"ד

דף מס' 19

## אם מותר ליחלק כשא"א לשמוע את המזמן

**נ' א'** **- כי אכלינן בי ריש גלותא מברכינן ג' ג' וכו',** בטעם הא דהותר להם ליחלק מכח הא דשמע ריש גלותא ואיקפד מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דהוא משום דאם שמע ריש גלותא הי' מונעם עד שיברך הוא עמהם ול"ה שומעין, וע"כ טוב להן ליחלק. - **ב** הרשב"א כתב לפרש עוד דאף אם ל"ה ריש גלותא מונעם מלברך, מ"מ כיון דאיקפד הוי זילותא דבי ריש גלותא, וגדול כבוד הבריות שדוחה ל"ת דרבנן והא דרבנן היא,[[386]](#footnote-387) וכ"כ הנימו"י.[[387]](#footnote-388) - **ג** הט"ז בסימן ר' סק"ג כתב דהוא משום דהא דעשרה אינם רשאין ליחלק הוא רק כשהם יושבים יחד בשעת גמר סעודה דבכה"ג אינם רשאין ליחלק ולבטל הזכרת השם, אך אם ירצו לגמור סעודתן קודם לחבריהן משום איזה צורך רשאין, והאחרונים נחלקו ע"ז, ונתבאר בדף מס' 13 בהערה. - **ד** הנהר שלום שם סוסק"ג כתב דהוא משום דדמי למש"כ הב"י שם דכל דהדבר נחוץ לו לצאת וא"א לו להתעכב מותר לברך לעצמו בלא זימון,[[388]](#footnote-389) ונתבאר בדף מס' 13.

בד' המאירי משמע דכל הא דהיו רשאין ליחלק משום קפידא דריש גלותא הוא רק ליחלק לג' ג' שאין מבטלין את עיקר הזימון אלא את הזימון בשם, אך אינם רשאין ליחלק ולברך כל אחד לעצמו ולבטל לעיקר הזימון, וכ"נ בד' הטור בסימן קצ"ג, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סק"ז, ונתבאר להלן,[[389]](#footnote-390) והט"ז בסימן ר' סק"ג הוכיח מזה כדבריו דהא דהותר להם ליחלק הוא משום דלא נתחייבו בברכת הזימון בשם רק כשהם יושבים יחד בשעת גמר סעודה,[[390]](#footnote-391) - אך הנהר שלום שם סוסק"ג כתב דאה"נ דאם הי' קפידא דריש גלותא גם על זימון בג' היו רשאין ליחלק לברך בלא זימון, וכ"כ החמד משה שם סק"ב, וכתב דמש"כ הטור דיכולין ליחלק לחבורות של ג' ג' ההוה נקט דבכה"ג ליכא קפידא.

## אם רשאין ליחלק משום דבר מצוה

המג"א בסימן קצ"ג סק"ז כתב דכ"ש אם צריכין לילך לדבר מצוה דרשאין ליחלק לג' ג', והפמ"ג שם נסתפק אם הוא רק במצוה דאורייתא או אף במצוה דרבנן, והנשמ"א בכלל נ"א סק"ב תמה ע"ז דהרי הא דהותר הכא ליחלק הוא משום שאין יכולין לשמוע ברכת הזימון, אך כשיכול לשמוע ברכת הזימון מי התיר לעבור על מצוה זו ולעשות מצוה אחרת, וכתב דהיכא דלא ישארו י' ויתבטל אף מהאחרים זימון ודאי דאסור, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקט"ז.

בד' המג"א מבו' דאף בכה"ג דצריכין לצאת לדבר מצוה אין רשאין ליחלק אלא לג' לג', אך אין רשאין לברך כל אחד לעצמו בלא זימון, וכ"כ הערוה"ש שם ס"י, וכתב דהוא משום דכבר נתחייב בברכת זימון ואי"ז פטור מן המצוה אלא כעובר עבירה, ול"ד למה שמותר ליחלק לג' לג', דהתם מצות זימון קיים אלא שהי' יכול לקיימה מן המובחר, משא"כ כשלא יקיימה כלל, - ולפ"ז הרי דממש"כ המג"א ללמוד לד"ז מהא דהכא היו רשאין ליחלק, מבו' דגם הכא לא היו רשאין ליחלק ולברך כל אחד לעצמו בלא זימון וכמש"כ הט"ז, וצ"ע.

## אם הותרו ליחלק מחמת שלא ישמעו ברהמ"ז

הרא"ש בסימן כ"ז כתב דהא דבירכו ג' ג' אע"פ שנתחייבו בברכת השם בעשרה, הוא משום דטוב הי' להם זה ממה שלא היו יוצאים בברהמ"ז שלא היו יכולין לשמוע את המברך, וכ"כ הטור בסימן קצ"ג, - והב"י שם דמש"כ דלא היו יכולין לשמוע את הברכה ודלא היו יוצאין בברהמ"ז, היינו בברכת הזימון, אך ידי חובת ברהמ"ז אע"פ שלא ישמעו מפי המברך היו יכולין לצאת ע"י שיברך כל אחד לעצמו, וכ"כ השו"ע שם ס"א, וכ"נ בד' השו"ע והרמ"א בסימן קצ"ה ס"ג, כמש"כ המג"א שם סק"ג ובסימן קצ"ג סק"ד, - אך הרמ"א בדרכ"מ שם סק"ג כתב די"ל דאף שטוב שיברך כל אחד בלחש, וכמש"כ השו"ע בסימן קפ"ג, ונתבאר בפתיחה לפירקין, מ"מ שומע ג"כ מהמברך ועונה אחריו אמן על כל ברכה וברכה, ומשא"כ כשמברך לעצמו ואינו שומע מהמברך, ואע"ג דאמרינן עד היכן ברכת הזימון עד הזן וכו', היינו לשום צורך, אבל בלא צורך צריך לשמוע כל הברכות מפי המברך ולענות אמן,[[391]](#footnote-392) וכ"כ המג"א שם סק"ד,[[392]](#footnote-393) - ועמש"נ בזה בפתיחה לפירקין.

המג"א שם כתב דאף אם סגי שישמעו ברכת הזימון מ"מ צריך שישמעו עד הזן, לפ"מ שפסק הרמ"א בסימן ר' דברכת הזימון עד הזן, וכ"כ המ"ב שם סקי"ז,[[393]](#footnote-394) - אך בד' הרמ"א בסימן קצ"ה ס"ג משמע דא"צ לשמוע ברכת הזן, וכמש"כ היד הקטנה בפ"ט מברכות סק"י בדעתו, וזה כמש"כ הב"י בסימן קפ"ג דלדעת התוס' והרא"ש א"צ לשמוע ברכת הזן, ונתבאר בדף מס' 17.

בפירש"י כתב דכשבירכו ג' ג' מוציאין עצמן מידי זימון של הזכרת השם, דכשחוזר ריש גלותא ומזמן בהזכרת השם אינם יוצאין בכך דאין זימון למפרע, והנהר שלום בסימן קצ"ג סק"ב פירש לדבריו דהי' בידם לשמוע ברכת הזימון מפני המברך, דאיידי דזוטרא יהבי דעתייהו והמברך נמי מרים קולו טפי, ורק ברהמ"ז לא הי' בידם לשמוע ממנו, וכתב ללמוד מזה כמש"כ הדרכ"מ דאף אם בידם לשמוע ברכת הזימון, מ"מ כל שאין בידם לשמוע ברהמ"ז יש להם ליחלק ולברך ג' ג'.[[394]](#footnote-395)

## הא דבעינן לשמוע את ברכת הזימון אם הוא מעכב בדיעבד

ממש"כ השו"ע דטוב להם ליחלק ממה שלא יצאו ידי חובת ברכת זימון שהרי אינם יכולים לשמוע מפי המברך, מבו' דהא דבעינן לשמוע את ברכת הזימון אי"ז דין לכתחילה בעלמא, אלא כל שלא שמע את ברכת הזימון לא יצא יד"ח זימון, ובד' המ"ב שם סקי"ז מבו' דה"נ הוא במי שלא שמע את ברכת הזן לרב ששת דלא יצא יד"ח זימון, ועמש"נ בזה בפתיחה לפירקין, ועיי"ש במש"נ אם צריך לצאת בזה מדין שומע כעונה.

## ג' שנחלקו מחבורה של י' אם יכולין לחזור ולזמן בשם

ממש"כ בפירש"י דהא דכשבירכו ג' ג' מוציאין עצמן מידי זימון של הזכרת השם אף דחוזר ריש גלותא ומזמן בהזכרת השם הוא משום דאין זימון למפרע, מבו' דאלמלי הא דאין זימון למפרע הי' בידם לחזור ולזמן בשם ולצאת בכך יד"ח דין זימון בשם, אף דכבר יצאו מתחילה ידי עיקר זימון, ולפ"ז הרי דכל שזימנו ג' וקודם שבירכו ברהמ"ז נצטרפו לזימון בשם יוצאין ידי זימון בשם, - אך השו"ע בסימן קצ"ב ס"ב כתב דאם טעה המזמן בעשרה והעונים ולא הזכירו אלקינו אין יכולים לחזור,[[395]](#footnote-396) ומבו' דאף דעדיין לא בירכו ואי"ז זימון למפרע, מ"מ כיון שכבר זימנו בלא שם יצאו ידי עיקר הזימון, וא"א לחזור ולזמן בשם לקיים דין זימון בשם,[[396]](#footnote-397) ולכאו' ד"ז תליא אם דין זימון בי' הוא חיוב בפנ"ע, או דהוא האופן שמוטל עליהן לקיים את עיקר דין הזימון,[[397]](#footnote-398) וצ"ע.

המאורות כתב בשם הראב"ד דגריס דכי הוינן מאה מפלגינן עשרה עשרה ובתר הכי הנהו עשרה גופייהו מפלגי לתלתא תלתא, והיינו דהיו נחלקין תחילה לעשרה להזכרת השם, ובברהמ"ז עצמה היו כל עשרה נחלקין לג' ג', דהי' אחד מברך לג' ואחד לג' ואחד לד', והא דלא יצאו כולם בברכת ריש גלותא הוא משום דלא שמעי לי',[[398]](#footnote-399) והא דלא יצאו כל עשרה בברכת אחד מהן א"א דכיון שהן זקוקין לשמעו ולענות אמן אחריו והוא צריך ג"כ לברך בקול כדי שישמעו כל העשרה ישמע הריש גלותא דאין יוצאין בברכתו ויקפיד, וכשמברך אחד לג' מנמיך לקולו ושומעין אותו ועונין אחריו בלחש לא ירגיש בכך הריש גלותא, וכ"כ המאירי, - ולגירסא זו לא מצינו שהותר לבטל זימון בשם מכח קפידת בעה"ב.

**שמע ריש גלותא ואיקפד,** בפירש"י כתב דקפידת ריש גלותא היא על שעושין חבורה לעצמן בפרהסיא,[[399]](#footnote-400) - אך התוס רי"ח והתוס' הרא"ש כתבו דקפידת ריש גלותא היא על שלא היו נמנין עמו דברוב עם הדרת מלך, והשעה"צ בסימן קצ"ג סק"ט כתב ללמוד מדבריהם כמש"כ הדרכ"מ שם סק"ב דאף דעשרים נחלקים אם ירצו מ"מ עדיף טפי שלא ליחלק, ונתבאר בדף מס' 8, - וכ"נ גם ממש"כ הראב"ד דהא דלא יצאו כולם בברכת ריש גלותא הוא משום דלא שמעי לי', ומשמע דאלמלי ה"ט הי' דינם לצאת בברכת ריש גלותא, והיינו משום דברוב עם הדרת מלך.

ט"ז אד"ב פ"ד

דף מס' 20

## סדר נטילת מים ראשונים

**מ"ו ב'** **- מים הראשונים מהיכן מתחילין וכו' מן הגדול, ישב גדול וישמור ידיו עד שנוטלין כולן,** המאירי עמד בזה דמה פריך רב ששת לריש גלותא הרי להדיא תניא הכי לקמן בברייתא דמים הראשונים מתחילין מן הגדול, וכתב לישב דהא דלדידן מתחילין מן הגדול הוא משום דהגדול בוצע ונטילה אות לבציעה וראוי שיטול תחילה להיות לאות לו על הבציעה, אבל פרסיים שאין להן בציעה מ"ט מתחילין מן הגדול,[[400]](#footnote-401) - אך בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה מתחילין מן הגדול כתב דלאלתר מעיילי תכא קמי', ומבו' דהא דפריך רב ששת הוא אף לדידן, וע"כ כל הא דמתחילין מן הגדול הוא רק משום דלאלתר מעיילי תכא קמי'.[[401]](#footnote-402)

**לאלתר מעיילי תכא קמי',** בפירש"י כתב דהיינו דמיד מביאין שולחן שלו לפניו ואוכל, וא"צ להמתין לאחרים, - אך המאירי כתב דהיינו דכיון דמניחין השולחן לפניו ומיסב אין ידיו צריכות שמירה ואע"פ שאינו אוכל מ"מ כל שהוא בשולחן לבו לאכילה.

## סדר נטילת מים ראשונים בזה"ז

הריא"ז בפירקין כתב דמים הראשונים מתחילין מן הקטן שאם יתחילו מן הגדול צריך לשמור ידיו עד שיטלו כולם, ולכאו' מכוון דבריו דאף דברייתא תניא דמתחילין מן הגדול היינו משום דלאלתר מייתו תכא קמי', וכ"ז הוא לפי מנהגם שהי' שלחן לפני כל אחד ואחד, אך בזה"ז דאין שלחן לפני כל אחד ואחד אין מתחילין מן הגדול שלא יהא צריך לשמור ידיו עד שיטלו כולם, וכ"כ לדינא בתשו' מהרש"ל סימן ל"ד,[[402]](#footnote-403) - והב"י בסימן קס"ה ס"ב עמד בזה, וכתב דכיון דבברייתא סתמא קתני דמתחילין מן הגדול משמע דבכל מקום ובכל זמן צריך לחלוק כבוד לגדול אע"פ שכולם אוכלין בשולחן גדול ואין אחד מהם מתחיל לאכול עד שיטלו כולם, וכתב דכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ז מברכות ה"א דגדול נוטל ידיו תחילה ולא חילק כלל, - והב"ח שם כתב דהא דא"ר ששת דאנא מתניתא ידענא היינו דבכל ענין מתחילין מן הגדול ודלא כמו שהשיב ריש גלותא, - ועמש"כ בזה היש"ש בחולין פ"ח סימן מ"ב והצל"ח והמרומי שדה בסוגיין.[[403]](#footnote-404)

הטור בסימן קס"ו כתב בשם הרא"ש שהי' רגיל אף במים ראשונים שלא להפסיק ושלא לדבר, וכדעת הסוברים דהא דתיכף לנטילה לברכה קאי על מים ראשונים, (ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ לפ' כיצד מברכין דף מס' 57),[[404]](#footnote-405) והי' רגיל כשהי' מיסב בסעודה עם אחרים שהי' נוטל באחרונה שלא להפסיק ושלא לדבר, ובתשו' מהרש"ל סימן ל"ד תמה ע"ז שהרי בגמ' לא חששו למה שיפסיק בין נטילה לברכה אלא חששו לכבודו שלא ישב וישמור ידיו, ועיי"ש שתמה עוד בזה דמשום זה ל"ה למנוע את עצמו מליטול ראשון שהרי יכול ליזהר שלא לפסוק בדברים בטלים ועדיף טפי ממה שאחרים יטלו בתחילה ולא ידעו ליזהר, ואדרבה אם יטול תחילה ויזהר מלהפסיק בשיחה בטלה ילמדו אחרים ממנו, - והט"ז בסימן קס"ה סק"ג כתב בדעת הרא"ש דכל הא דהגדול נוטל תחילה הוא בזמן שהי' לכל אחד שלחן בפנ"ע והי' הגדול אוכל מיד, אך בזה"ז אין כבוד לגדול ליטל תחילה ויצטרך לישב ולשמור ידיו, וכ"כ הגר"א שם, וצ"ב דלפ"ז הרי דהא דלא נטל תחילה הוא כדי שלא יהא צריך לישב ולשמור ידיו, אך הטור כתב דהוא כדי שלא להפסיק ולא לדבר,[[405]](#footnote-406) ועמד בזה השעה"צ שם סקי"א וכתב דאפשר דמכוון הגמ' הוא משום היסה"ד כדי שלא יצטרך לשמור ידיו מטומאה ודברי הרא"ש שכתב משום הפסק ודיבור הוא ג"כ משום היסה"ד, - אך הפרישה שם סק"ה כתב דאה"נ דמי שאינו חושש שיפסיק ובטוח שישמור את עצמו מלהפסיק נוטל בראשונה, והרא"ש שנטל באחרונה הוא משום דחשש שיפסיק.

## סדר ההסיבה כשהם ג' מטות

**בזמן שהם ג' מטות וכו',** נחלקו הראשונים בסדר ההסיבה בכה"ג, **א** גירסת רש"י כהגירסא לפנינו דגדול מיסב בראש שני לו למעלה הימנו שלישי לו למטה הימנו, וכתב דאם בא לספר מספר עם השלישי לו, ואם בא לספר עם השני לו טוב הוא שיזקוף ואל ישפיל את השני לו לפני קטן ממנו שיהא הוא למטה וקטן ממנו למעלה הימנו, וכן גירסת המאורות בסוגיין והרמב"ם בפ"ז מברכות ה"א והאו"ז בסימן קע"ו. - **ב** גירסת הריא"ז דשני לו למטה הימנו ושלישי לו למעלה הימנו, וכ"כ המאירי בשם י"ג וכתב דהיינו דהשני למטה כדי שידבר עם השני לו להדיא והשלישי שלמעלה ישמש. - **ג** גירסת המאירי דשני לו למטה הימנו ושלישי למטה מן השני, וכתב דלפ"ז נמצאו שניהם למטה ויכול לדבר עם שניהם בלא טורח,[[406]](#footnote-407) וכ"כ בס' השלחן הל' סעודה שער ב'.

## סדר נטילת מים אחרונים

**מים אחרונים בזמן שהם ה' מתחילין מן הגדול,** נחלקו הראשונים בטעם הא דמתחילין מן הגדול, **א** הרמב"ם בפ"ז מברכות הי"ב כתב דהוא משום כבוד הגדול שלא ישב וידיו מזוהמות עד שיטול אחר, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל דהא משום כבוד הגדול, וכתב דבמים אחרונים שהם חובה חולקין כבוד לרב ולגדול.[[407]](#footnote-408) - **ב** הראב"ד בהשגות שם כתב דהוא כדי שיעיין בברהמ"ז בעוד שהאחרים נוטלין ידיהן,[[408]](#footnote-409) וכ"כ הרשב"א, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בפי' בתרא, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ו הכ"ב.[[409]](#footnote-410) - **ג** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב בפי' קמא דהוא משום כבוד הברכה,[[410]](#footnote-411) והיש"ש בחולין פ"ח סו"ס מ"ב כתב דהיינו דכבוד הברכה הוא שלא יברך בידים מזוהמות,[[411]](#footnote-412) והלבוש בסימן קפ"א ס"ו כתב דכיון דמכבדין אותו בברכה מכבדין אותו בנטילה.

**ובזמן שהם מאה מתחילין מן הקטן,** בטעם הא דבכה"ג אין מתחילין מן הגדול כתב בפירש"י דהוא משום דגנאי הוא שיסלקו השלחן מלפני הגדול כשיטול ידיו וימתין שם יושב ובטל עד שיטלו כולם,[[412]](#footnote-413) והב"ח בסימן קפ"א ס"ד כתב דהוא משום דאף בד"ת אין להפסיק לכתחילה בין נטילה לברהמ"ז,[[413]](#footnote-414) - אך הראב"ד בפ"ז מברכות הי"ב כתב דהוא משום דדי לו בחמשה לעיין בברהמ"ז ולא יותר שיהא סמוך לנט"י ברכה, וכ"כ הרשב"א דהוא משום דשיערו חכמים שבשעור נטילת הד' יש לעיין בד' ברכות של מזון, וכן נמי בשיעור זה ליכא הפסק בין נטילה לברכה, ונסתפק אם היינו דעיקר הא דתיכף לנטילה ברכה ל"ד תיכף ממש אלא כשיעור זה, או דהיכא דבידו לסמוך ממש אין להפסיק כלל ובעינן שיהא תיכף ממש.[[414]](#footnote-415)

ממש"כ הראב"ד והרשב"א דהא דכשהם מאה מתחילין מן הקטן ואין מתחילין מן המברך הוא משום דתיכף לנטילה ברכה, מבו' דעיקר דינא דתיכף לנטילה ברכה הוא על המברך, אך האחרים היוצאין בברכתו לי"ב לדינא דתיכף לנטילה ברכה, - וזה מתפרש למש"כ תר"י לקמן נ"ג ב' בשם השאילתות דמה שאמרו דמים אחרונים מצוה משום קדושה קאי על המברך דכיון שמזכיר את השם צריך שיטול ידיו קודם שיברך, אבל נטילת האחרים אינם משום קדושה אלא מפני הסכנה בלבד,[[415]](#footnote-416) וכ"כ הרא"ש שם סימן ו', וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"ז סימן תקל"א ובתוה"ב בית ו' סוף שער א' ובשער ה'.[[416]](#footnote-417)

והשעה"צ בסימן קפ"א סקכ"ד עמד בזה דבזה"ז דכולם מברכין הרי דיש לחוש לכל המברכין משום הפסק וליכא נפ"מ בין המברך לאחרים, וכתב דאולי יש לחוש יותר להמברך דהוא העיקר יותר ובכל מה דאפשר לתקן מתקנינן.

היש"ש בחולין פ"ח סו"ס מ"ב כתב דלמש"כ בפירש"י דהא דמתחילין מן הקטן הוא משום דגנאי הוא שיסלקו השולחן מלפני הגדול וכו', הרי דבזה"ז דליכא סילוק דשולחן אפי' אם הם מאה מתחילין מן הגדול, וכ"כ הכס"מ בפ"ז מברכות הי"ב בדעת הרמב"ם, וזהו שכתב הרמב"ם דכל שמברך ברהמ"ז הוא נוטל ידיו תחילה ולא כתב דהיינו רק כשהם חמשה,[[417]](#footnote-418) - והא"ר בסימן קפ"א סק"ו כתב דלמש"כ הראב"ד והרשב"א דהא דמתחילין מן הקטן הוא משום הפסק, הרי דאף בזה"ז מתחילין מן הקטן, וכתב עוד דמש"כ רש"י דהוא משום דמסלקין השולחן הוא משום דכן הי' הדרך, אך גם בלא"ה הוא גנאי לגדול שישב בטל וימתין עליהן, וע"כ גם בזה"ז איכא לה"ט, וכ"כ השעה"צ שם סקכ"ג.

## אין מכבדין בדרכים

**אין מכבדין בדרכים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** התר"י כתב די"מ דהיינו בדרכים שבעיר דכשהולכין שנים אין להם לכבד זא"ז מפני שלא יפסיקו העוברים והשבים, ועד"ז כתב המאירי, וכתב דהוא גם מפני שאין לדבר סוף ויהא יומו קצר למלאכתו, וכ"נ בד' הנימו"י דהוא כדי שלא יתבטלו מעסקיהן. - **ב** בפירש"י כתב דהוא בהולכי דרכים והמאירי כתב בדעתו דהיינו בהולכי דרכים מעיר לעיר, אך בתוך העיר מכבדין,[[418]](#footnote-419) וכ"כ תר"י בשם י"מ, ופירש דהוא משום דבזה אין בו דרך ארץ שיתאחרו בכל שעה ושעה לכבד זל"ז שיעבור לפניו. - **ג** המכתם כתב דהוא משום שהמקדים במקומות אלו פעמים שיהא מזומן וקרוב לנזק שיפגע באדם רע או בחי' רעה או במקום דחוק לעבור דרך שם. - **ד** התוס' רי"ח כתב די"מ דהיינו בדרכים של סכנה, וכ"כ הראבי"ה בסימן קכ"ה בפי' קמא, ועד"ז כתב הר"י מלוניל דהא דאין מכבדין בדרכים הוא משום דמקום סכנה הם, ואך דמשמעות דבריו דכל הדרכים חשיבי כמקום סכנה, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ז מברכות הי"ב, וכ"נ בד' הרשב"ץ.

התוס' הק' ממה שאמרו בשבת נ"א ב' דקדמי' חמרי' דרב הונא לחמרא דלוי ובעי רב הונא לאפוקי מדעתי' דלוי והרי דמכבדין בדרכים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דכשיצאו לדרך כאחד מכבדין בדרכים, אך אם כל אחד הולך לדרכו ופגעו זב"ז ואירע להם דרך למקום אחד אין מכבדין, וכ"כ התוס' בשבת שם והתר"י בסוגיין והרא"ש בסימן י"ד והראבי"ה בסימן קכ"ה בפי' בתרא, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן רמ"ב סי"ז. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דהיינו משום דאף דאין מכבדין בדרכים שיאמר לו עבור לפנים, מ"מ יש לו לקטן ליזהר מאליו שלא ילך לפני הגדול, וכתב דזהו שאמרו הכא דהקפיד אביי על רבין. - **ג** הרא"ה כתב דאף דאין מכבדין בדרכים מ"מ כל היכא דמיסתפי דילמא חליש דעתא דאידך אי לא מכבד לי' בעי לפיוסי, וזהו שהוצרך שם לפייסו. - **ד** התוס' רי"ח כתב די"מ דהכא איירי דוקא בדרכים של סכנה, וכ"כ הראבי"ה בסימן קכ"ה בפי' קמא, וכ"כ הרמ"א ביו"ד שם דבמקום סכנה א"צ כלל לכבד. - **ה** המאירי בשבת שם כתב דאע"פ שסתם בנ"א א"צ לכבד זא"ז בדרכים, אי"ז אלא משום דא"כ הרי כל אדם צריך להתעכב בכל רגע, אבל כל שב' בנ"א הולכים ומעלת היחיד מפורסמת על חבירו צריך להניח לו מקום לילך ראשון.

## אין מכבדין בגשרים

**ולא בגשרים**, הריבב"ן כתב דהיינו דאף אם נכנסין שם דרך פתח אין מכבדין, ובטעם הא דאין מכבדין מצינו כמה דרכים, **א** הריבב"ן כתב דהוא משום שאם יקדימנו שמא הנסר שהוא הגשר רעוע ויפול למים ואי"ז כבוד. - **ב** התר"י כתב דהוא משום שסכנה הוא להם אם מתאחרים לעבור בגשר, וכ"נ בד' הר"י מלוניל והמאירי והנימו"י ורבינו מנוח בפ"ז מברכות הי"ב. - **ג** הרשב"ץ כתב דהוא משום דאינו דרך כבוד לומר לגדול עבור במקום סכנה.

## אין מכבדין בידים מזוהמות

**ולא בידים מזוהמות,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאין מכבדין זא"ז בנטילת מים אחרונים, וכ"כ התוס' רי"ח ותר"י והרא"ש בסימן י"ד והפסקי רי"ד והרמב"ם בפ"ז הי"ב. - **ב** הר"י מלוניל כתב דמיירי בנטילת ידים שבין תבשיל לתבשיל שהוא רשות, אך במים אחרונים לגמרי כיון שהם חובה חולקין כבוד לרב ולגדול, והביאו הנימו"י. - **ג** הרא"ה כתב דהיינו דאין ראוי לשמש את הגדול בידים מזוהמות, וכ"כ החי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ בס' המכתם והמאירי בשם הראב"ד, וכ"כ בס' הבתים בהל' ברכות שער י' בשמו, והוסיף לפרש דהוא משום שאי"ז כבודו, אלא נוטל ידיו ומשמשו, אך המאירי לעיל מינה כתב דהוא משום דשמא מתוך שמפציר בכבודו שוכח הוא את זוהמתו ואוחז בכנף מעילו.

לדעת הסוברים דאין מכבדין זא"ז בנטילת מים אחרונים מצינו כמה דרכים בטעמו, **א** התר"י כתב דהוא מפני שסכנה הוא להם אם מתאחרים מליטול ידיהם כשהם מזוהמות, וכ"כ המאירי דהוא משום סכנת מלח סדומית. - **ב** הר"י מלוניל כתב דהוא משום שצער גדול לעמוד בידים מזוהמות, ועד"ז כתב הרשב"ץ. - **ג** בס' שלחן של ארבע לרבינו בחיי שער ג' כתב דהוא לפי שכל שידיו מזוהמות אינו דרך ארץ שיתעכב מלרחוץ ידיו לכבוד שום אדם, אלא כל הקודם ליטול ידיו זכה בטהרה. - **ד** הלבוש בסימן קפ"א ס"ו כתב דהוא משום שאינו דרך כבוד לכבד בידים מזוהמות, והמ"ב שם סקי"ד כתב דהיינו משום דאי"ז כיבוד במה שירמוז לו שהוא ירחץ תחילה ידיו המזוהמות.

הר"י מלוניל הוכיח דבמים אחרונים שהם חובה מכבדין, ממה שאמרו לעיל דהגדול נוטל ידיו תחילה לאותם ה' הסמוכין לו, - אך התוס' רי"ח כתב בשם ה"ר יוסף דהתם הוא משום כבוד הברכה, אך אחר שרחץ הגדול המזומן לברכה, אע"פ שיש אחריו אחד הגדול מחבירו אין מכבדין, וכ"כ התר"י והרא"ש בסימן י"ד, וכ"כ הרשב"א לעיל בסוגיין.

**אין מכבדין אלא בפתח הראוי למזוזה,** הרמב"ם בפ"ז מברכות הי"ב כתב דהיינו בשעת כניסה, ועמש"כ בזה בפי' רבינו מנוח שם, ומש"כ האו"ש והבני בנימין שם והעמק ברכה בהל' דרך ארץ אות ב'.

## טעימת המסובין קודם המברך

אין המסובין רשאין לטעום כלום עד שיטעום המברך**, התוס' הקשו ממה שאמרו בפסחים ק"ו א' דחזיי' לההוא סבא דגחין ושתי והרי דרשאי לשתות קודם המברך, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התוס' כתבו דשמא יש חילוק בין אכילה לשתי', ובחי' מהר"ם בנעט כתב לפרש לדבריהם כמש"כ התוס' רי"ח דשאני בברכת המוציא דאינו יכול להוציא אא"כ אוכל עמהן, וע"כ צריך שיטעום המברך תחילה, ומשא"כ בקידוש דאע"פ שיצא מוציא וע"כ א"צ שישתה המברך תחילה,[[419]](#footnote-420) וכ"כ תר"י והרא"ש בסימן ט"ו והתוס' בפסחים ק"ו א'.[[420]](#footnote-421) -** ב **התוס' כתבו עוד דהתם לא שתה אלא להראות לו דבקידוש היום א"צ לומר יותר. -** ג **התוס' וש"ר כתבו ע"פ הירושלמי דהא דאין המסובין רשאין לטעום עד שיטעום המברך הוא כשהיו כולן זקוקין לככר אחד,[[421]](#footnote-422) אך כל שיש לכל אחד כוסו בידו יכול לשתות קודם המברך וההוא סבא הי' כוסו בידו, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ז סט"ו דאף דאין המסובין רשאין לטעום עד שיטעום הבוצע, מ"מ כל שכל אחד אוכל מככרו ואין זקוקין לככר שביד הבוצע רשאים לטעום קודם,[[422]](#footnote-423) וכ"כ הטוש"ע בסימן רע"א סט"ז ובסימן רע"ד ס"ג בדין קידוש ובדין המוציא. -** ד **התוס' רי"ח כתב דאותו סבא הי' מצפה לשתות אך לא שתה מקמי רב אשי, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו, ועד"ז כתב תר"י דלא שתה אלא שהראה כמי שהי' רוצה לשתות כדי שירגיש האחר וישתה גם הוא ויוכלו כולם לשתות אח"כ. -** ה **הא"ר בסימן רע"א סקל"א כתב בדעת הבה"ג דכיון שהאריך רב אשי מותר לשתות, וכתב לדמותו להא דכשמאריכין באמן א"צ להמתין להם.**

## טעם הא דאין המסובין רשאין לטעום קודם שיטעום המברך

**בטעם הא דאין רשאין המסובין לטעום עד שיטעום המברך, לכאו' הוא תלוי בפלוגתת הראשונים בדינו, דלדעת הסוברים דהא דאינו רשאי לטעום קודם המברך הוא משום דאינו יכול להוציא אא"כ אוכל עמהן, לכאו' הא דאינו רשאי לטעום הוא משום דכל חלות הברכה היא מכח טעימת המברך, וע"כ צריך שיטעום המברך תחילה,[[423]](#footnote-424) - אך לדעת ש"ר מבו' בד' הפרישה בסימן קס"ז סי"ב דהוא משום כבוד הככר שבירך עליו, וע"כ תליא אם הן זקוקין לככרו או לכוסו, - ובד' רבינו מנוח בפ"ז מברכות ה"ה מבו' דהוא משום כבוד המברך, וע"כ כל שמחל על כבודו כבודו מחול.**

## אם צריך לשפוך מכוס של ברכה לכוסות המסובין

**\*התוס' בפסחים שם הוכיחו מד' הירושלמי דכל שיש לכל אחד כוס א"צ לשפוך לתוכו מכוס של ברכה,[[424]](#footnote-425) וע"כ הוא דאין כולן זקוקין לכוסו של המברך, וכתבו דהיינו רק היכא דאין שאר הכוסות פגומין, אך כל שהן פגומין צריך לשפוך מכוס של ברכה לשאר כוסות כדי שישתו כולם מכוס שאינו פגום,[[425]](#footnote-426) וכ"כ התוס' רי"ח והרשב"א והרא"ש בסימן ט"ו והנימו"י והרשב"ץ והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות,[[426]](#footnote-427) וכ"כ הטוש"ע בסימן רע"א סט"ז והשו"ע בסימן ק"צ ס"א, וכ"כ השו"ע בסימן קפ"ב ס"ד בדעה קמייתא, - אך הרא"ה כתב דגם אם שאר הכוסות פגומים אינם זקוקין לכוסו, שלא הצריכו כוס שאינו פגום אלא לאותו כוס שמברכין עליו בלבד, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ב הי"ב, וכ"כ השו"ע בסימן קפ"ב שם בשם יש מי שאומר.**

\*מד' הרא"ה מבו' דהא דרשאין לשתות מכוסן ואין זקוקין לכוסו, אי"ז משום דחשבינן דהקידוש נעשה גם על שאר הכוסות, דא"כ ודאי דבעינן שלא יהיו פגומין, אלא הוא משום דמתקיים דין השתי' למצוה מן המובחר אף כשאין שותין מהכוס של ברכה עצמו, וכ"נ קצת בל' התוס' בפסחים והתוס' רי"ח בסוגיין והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות דכל הא דכשכוסות השומעין פגומין צריך לשפוך מכוס המברך לכוסן הוא כדי לתקן פגימתן כדי שישתו מכוס שאינו פגום, ולא משום דבכה"ג לא נעשה הקידוש על כוסן וצריכין לשתות מכוס של ברכה, וכ"נ ממש"כ הרא"ש בסימן ט"ו דכל שכוסות שלהן פגומים צריך לשפוך מכוס של ברכה לתוך כל כוס וכוס "קודם שישתה המברך", והרי דדינא הוא דבעינן לשתות מכוס שאינו פגום וע"כ צריך לשפוך מכוסו קודם שישתה כדי לתקן את פגימתן, וכ"כ השו"ע בסימן רע"א סי"ז והט"ז בסימן קפ"ב סק"ד והמ"ב שם סקכ"ג ובסימן ק"צ סק"ז ורע"א סקפ"א, וכ"כ המחה"ש בסימן רע"א סקל"ב בדעת המג"א שם, וזהו שכתב המג"א ללמוד מהכא דכשקידש על היין ונשפך ושתה מכוס אחר יצא, דדמי להא דרשאין המסובין לשתות מכוסן, עיי"ש.

אך בד' הרא"ש בפסחים פ"י סימן ט"ו מבו' דאין מתקיים דין השתי' אלא כששותין מהכוס של ברכה, וע"כ הוא דבעינן שלא יהיו הכוסות פגומין וראויין לברכה דבכה"ג רואין כל אחד כאילו קידש על כוסו,[[427]](#footnote-428) וכ"נ בד' הרשב"א והנימו"י והרשב"ץ בסוגיין,[[428]](#footnote-429) וכ"כ התו"ש בסימן רע"א סקמ"ב דכיון שהם שומעין הקידוש הוי כאילו קידשו הם עצמם על הכוס שלפניהם דשומע כעונה.

## אם מותרין המסובין לטעום תחילה כשמברך כל אחד לעצמו המוציא

**הפמ"ג באש"א סימן קס"ז סקל"ה כתב דנפ"מ בין הדרכים הוא בגונא שכל אחד מברך לעצמו המוציא, דלדעת הסוברים דהא דאינו רשאי לטעום קודם המברך הוא משום דאינו יכול להוציא אא"כ אוכל עמהן, הרי דבכה"ג דמברך כל אחד לעצמו המוציא ליכא לה"ט ויכול לטעום מן הככר שביד חבירו, אך לדעת הסוברים דכל שזקוק לככר שביד חבירו אינו רשאי לטעום קודם לחבירו, י"ל דאף בכה"ג שמברך כל אחד המוציא אינו רשאי לטעום מככר שביד חבירו קודם לחבירו.[[429]](#footnote-430)**

## אם מותרין המסובין לטעום תחילה במקדש על הפת

**הפמ"ג שם כתב דנפ"מ עוד בזה בגונא דמקדש על הפת אם רשאי לטעום קודם המברך, דלדעת הסוברים דהא דאינו רשאי לטעום קודם המברך הוא משום דאינו יכול להוציא אא"כ אוכל עמהן, הרי דבכה"ג דמקדש על הפת ויכול להוציא אף שאינו אוכל עמהן, רשאי לטעום קודם המברך, אך לשאר הדרכים אף בכה"ג אינו רשאי לטעום קודם המברך, - ועיי"ש שכתב דמסתימת ד' הטוש"ע בסימן רע"ד ס"ג משמע דאף במקדש על הפת אין רשאין לטעום קודם המברך, והיינו משום דהטושו"ע לטעמי' דקי"ל דתליא אם זקוקין לככרו ולכוסו של המברך.**

## אם רשאין המסובין לטעום תחילה כשנתן להן המברך רשות

**בד' התוס' בשם השר מקוצי מבו' דאין רשאין המסובין לטעום תחילה אף כשנתן להן המברך רשות, וזהו דקשיא להו בהא דאם בא לחלוק כבוד לרבו רשאי, וכ"כ תר"י דלשאר בנ"א אינו יכול ליתן רשות, ועיי"ש שכתב דלרבו ולמי שגדול ממנו חכמה מצי ליתן רשות, ונתבאר להלן, וכ"כ הפרישה בסימן קס"ז סקי"ב, והביאו המ"ב שם סקע"ט, - אך רבינו מנוח בפ"ז מברכות ה"ה כתב דכל שנתן להן רשות רשאין לטעום קודם שיטעום המברך, דלא הצריכו להמתין לו אלא מפני כבודו, וכל שמחל על כבודו כבודו מחול, וכ"כ הסמ"ק בסימן קנ"א, וכ"כ הראשל"צ בסוגיין.**

## אם רשאין המסובין לטעום כשבצע המברך ונתן לכל אחד חלקו

**התוס' כתבו בשם השר מקוצי דאם בצע המברך ונתן לכל אחד חלקו א"צ להמתין כל אחד עד שיטעום המברך, וכל הא דאין המסובין רשאין לטעום וכו' היינו להקדים ולבצוע מן הפת שבצע המברך, אך אחר שנתן לכל חלקו ליכא קפידא, וכ"כ המרדכי בסימן קס"ז, - אך לפ"מ שהביאו התוס' בשם י"מ מבו' דאף בכה"ג צריך להמתין, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א, וכ"כ הב"י בסימן קס"ז סט"ו לדקדק מד' הרמב"ם, והכריע כן לדינא.**

## אם יכול הבוצע ליתן לפני האחרים קודם שיאכל הוא

**הדרכ"מ בסימן קס"ז סק"י כתב דמד' התוס' והמרדכי משמע דהבוצע יכול ליתן לפני האחרים קודם שיאכל הוא, וכ"כ הרמ"א שם סט"ו, והגר"א שם סט"ז כתב לסייע לזה מירושלמי, עיי"ש,[[430]](#footnote-431)[[431]](#footnote-432) - אך הט"ז שם סקט"ו תמה ע"ז דהו"ל הפסק, דאף דלדעת השר מקוצי מותר לעשות כן, הוא משום דלדידי' רשאין המסובין בכה"ג לאכול מיד וע"כ לא מיקרי הפסק, אך לפ"מ דקי"ל דאף בכה"ג צריכין המסובין להמתין הו"ל הפסק בין הברכה לאכילת הבוצע שהוא עיקר החיוב,[[432]](#footnote-433) - והמג"א שם סקל"ד כתב דבכה"ג ל"ה הפסק דזה מכלל הטעימה הוא כיון דמברך בעד כולן, אך הביא מירושלמי דרב טעים בשמאלו ומחלק המוציא בימינו.**

## מ"ט הרשות בידו לחלוק כבוד לרבו ולמי שגדול הימנו

ואם בא לחלוק כבוד לרבו או למי שגדול הימנו הרשות בידו, **התוס' לעיל בסוגיין עמדו בזה דמ"ט הוא רשאי לחלוק כבוד הרי אין המסובין רשאין לטעום וכו', ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התוס' כתבו לפרש לפ"ד השר מקוצי דכל שנתן המברך לכל אחד חלקו רשאין לטעום קודם המברך. -** ב **התוס' כתבו בשם י"מ דקאי על פשיטת יד בקערה להתחיל באכילה, ולא קאי כלל על הדבר שבירך עליו.[[433]](#footnote-434) -** ג **התר"י כתב דאף דאין המסובין רשאין לטעום קודם שיטעום המברך ול"מ ליתן להן רשות, מ"מ לרבו ולמי שגדול ממנו בחכמה מצי ליתן רשות שיאכלו תחילה, וכ"נ בד' הרא"ה. -** ד בפי' רבינו מנוח בפ"ז מברכות ה"ה כתב דהוא משום דלא הצריכו להמתין הבוצע אלא מפני כבודו וכל שמוחל על כבודו כבודו מחול, ולפ"ז מצי ליתן רשות אף לשאר בנ"א, וכ"כ הסמ"ק בסימן קנ"א והראשל"צ בסוגיין, וכ"נ בד' הגר"א בסימן קס"ז סי"ז, וכמש"כ הדמש"א שם. - **ה** הגר"א שם סט"ו כתב דצ"ל דהכא קאי על הטיבול, ואה"נ דאינו רשאי לאכול עד שיאכל המברך.

י"ז אד"ב פ"ד

דף מס' 21

## טעם הא דאין רשאי הבוצע לבצוע עד שיכלה אמן מפי העונים

**מ"ז א'** **-** אין הבוצע רשאי לבצוע עד שיכלה אמן מפי העונים, **בפירש"י כתב דהוא משום דאף עניית אמן מן הברכה היא ובעינן שתכלה ברכה קודם הבציעה, -** ובד' האו"ז בסימן קצ"ב מבו' דהוא משום דגם המברך צריך להתכוין לעניית אמן ושיוציא אותו השומע בעניית אמן, וכמש"כ האו"ז בסימן ק"ס והביא כן מירושלמי, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ז ס"ב, (ועמש"כ בזה הביאוה"ל), וע"כ לא נסתיימה ברכת המברך עד שיכלה אמן מפי העונים.

## אם רשאי הבוצע לבצוע קודם שכלה אמן מפי העונים כשאינם יוצאין בברכתו

**בס' המנהיג בהל' סעודה כתב דהא דאינו רשאי לבצוע קודם שתכלה אמן מפי העונים הוא כשהוא בוצע לרבים, וכ"כ הגר"ז בסימן קס"ז ס"ג דכל הא דלא יבצע עד שיכלה אמן מפי רוב העונים הוא כשהם יוצאין בברכתו, וכ"כ המ"ב שם סקפ"ד, - אך הפמ"ג באש"א שם סקל"ו ובראש יוסף בסוגיין כתב דאף כשאינו מוציאן בברכתו אינו רשאי לבצוע עד שיענו אמן.**

**בטעם הסוברים דכל הא דאינו רשאי לבצוע קודם שתכלה אמן מפי העונים הוא רק כשהוא מוציאן בברכתו, בפשוטו הוא משום דהא דעניית אמן מן הברכה היא, אי"ז מכלל ברכת המברך, כאשר כ"ה לפ"ד האו"ז, אלא הוא מכלל ברכת השומע היוצא בברכה זו,[[434]](#footnote-435) והא דאין השומע רשאי לבצוע עד שיכלה אמן מפי העונים הוא משום לתא דהעונים דעדיין לא נסתיימה ברכתן ובעינן שתכלה ברכתן קודם הבציעה,[[435]](#footnote-436) וע"כ כ"ז הוא כשהן יוצאין בברכתו, אך כל שאינם יוצאין בברכתו שפיר הוא רשאי לבצוע, - ולפ"ז הדין נותן דכל הא דאינו רשאי לבצוע הוא רק כשכולם אוכלין מככרו, דבכה"ג אינו רשאי לבצוע משום לתא דהעונים, אך כל שיש לכל אחד ככר שלם מותר המברך לבצוע קודם שיכלה אמן מפי העונים, וכ"נ ממש"כ המנהיג דהוא בבוצע לרבים, ומשמע דכל הא דאינו רשאי לבצוע הוא כשהוא בוצע להן ועדיין לא נסתיימה ברכתן.**

**אך הגר"ז שם ס"כ כתב כתב דגם היכא שכל אחד אוכל מככרו ואין זקוקים לככר שביד הבוצע צריכין להמתין עד שיכלה אמן מפי רוב העונים, ומבו' דקודם שיכלה אמן מפי רוב העונים לא נסתיימה ברכת המברך, וע"כ אין רשאי כל אחד לבצוע מככרו אף שהוא כבר ענה אמן, - וצ"ל לפ"ז דהא דכשאין יוצאין יד"ח בברכתו א"צ להמתין, הוא משום דרק עניית אמן של מי שיוצא יד"ח בברכה הויא מכלל הברכה, וכ"ה להדיא בד' הראש יוסף בסוגיין דמש"כ לדון דבכה"ג שאין יוצאין בברכתו א"צ להמתין, הוא משום דרק אמן מברכה שיוצאין כולן בברכתו הויא מכלל הברכה.[[436]](#footnote-437)**

## בדעת הרמב"ם דרשאי לבצוע קודם שיכלה אמן ואינו רשאי לטעום

**הרמב"ם בפ"ז מברכות ה"ה כתב דאין הבוצע רשאי לטעום עד שיכלה אמן מפי רוב המסובין,[[437]](#footnote-438) והכס"מ שם כתב דגריס הכי, וכן גירסת הרי"ף, וכתב דדא ודא אחת היא,[[438]](#footnote-439) - אך בד' המכתם בסוגיין מבו' דפליגי, דלגירסא דילן אין הבוצע רשאי לבצוע כלל קודם שתכלה אמן מפי רוב העונים משום דמברך ואח"כ בוצע, אך לדעת הרמב"ם רשאי הבוצע לבצוע קודם שתכלה אמן מפי רוב העונים, ולא ס"ל להך מילתא דכיון דהעונים אמן ה"ה כמברכין מברך ואח"כ בוצע, אלא דאינו רשאי לטעום, וכ"כ בס' מכתם לדוד בהל' ברכות שם והראשל"צ והראש יוסף בסוגיין והמאמ"ר בסימן קס"ז סקכ"ו.[[439]](#footnote-440)**

**בד' הפמ"ג באש"א סימן קס"ז סקל"ז מבו' דגם הך דינא דאינו רשאי לטעום קודם שיכלה אמן מפי רוב העונים הוא משום דעניית אמן היא מן הברכה ואינו רשאי לטעום קודם גמר הברכה, וכתב דאף לדעת ש"ר דאינו רשאי לבצוע קודם שתכלה אמן, מ"מ גם כשמברך המוציא על פרוסה אינו רשאי לטעום קודם שיכלה אמן מפי רוב העונים, וכ"נ ממה שאמרו בגמ' דהוא משום דלא כליא ברכה, - אך בד' המכתם מבו' דהוא מטעמא אחרינא, וצ"ע.**

**\*התרוה"ד בסימן ק"ט כתב דמי שמתפלל בלחש בשעת חזרת הש"צ וסיים תפילתו אחר שסיים ש"צ ברכה קודם שכלתה עניית אמן מפי רוב הציבור, יכול לענות אמן עמהן, כיון דעניית אמן הויא מן הברכה כמו שאמרו הכא,[[440]](#footnote-441) וכ"כ השו"ע בסימן קכ"ד סי"א, - והט"ז שם סק"ו תמה ע"ז דמ"ט אינו יכול לענות אמן אלא קודם שכלתה עניית אמן מפי רוב הציבור, הרי כיון דעניית אמן היא מכלל הברכה הדין נותן דיהא רשאי לענות אמן מיד לאחר שכילו לענות אמן דהוי כעונה אחר הברכה,[[441]](#footnote-442) ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.[[442]](#footnote-443)**

שאני אומר כל העונה אמן יותר מדאי אינו אלא טועה, **הנימו"י כתב דהיינו דכיון דאינו אלא טועה ע"כ אי"ז מן הברכה, וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן קכ"ד סי"א, - אך בחי' המיוחסים להריטב"א משמע קצת דהיינו דכיון דאין צורך באריכותן ע"כ לא נתחייב להמתין להן, וכ"כ הלבו"ש בסימן קכ"ד ע"ד הט"ז סקי"א, עיי"ש.**

**התוס' בסוטה ל"ט ב' ד"ה עד שיכלה כתבו במה שאמרו שם דאין הכהנים רשאין להתחיל בברכה אחרת עד שיכלה אמן מפי הצבור, דהיינו עד שיכלה אמן מפי כל הציבור, ול"ד להא דסגי שיכלה אמן מפי רוב העונין, דשאני התם דצריך שישמעו כולם את הברכה, וע"כ אף דאותם שמאריכין באמן טועין הן, מ"מ כיון דכשהן בעצמן עונין אינם שומעין את ברכת הכהנים צריך להמתין להן, וכ"כ השו"ע בסימן קכ"ח סי"ח.**

**והשו"ע בסימן קכ"ד ס"ט כתב דאם יש קצת מהעונים שמאריכין יותר מדאי א"צ המברך להמתין להם, והפר"ח שם כתב דלמש"כ השו"ע בסימן קכ"ח דבברכת כהנים צריך להמתין עד שיכלה אמן מפי כל הציבור, ה"נ בחזרת הש"צ צריך להמתין עד שיכלה אמן מפי כל הציבור,[[443]](#footnote-444) וכ"כ הא"ר בסימן קכ"ח סקל"ז דלפ"ד התוס' צריך להמתין אף בחזרת הש"צ עד שיכלה אמן מפי כל הציבור, והכריע כן לדינא,[[444]](#footnote-445) ­**- אך המאמ"ר שם סקי"ב כתב דשאני בברכת כהנים משום דכלום יש עבד שרבו מברכו ואינו מאזין, ומשא"כ בתפלה דאף אם לא ישמע תחילת הברכה שאחרי' מ"מ יצא יד"ח.

## עניית אמן שלא כהלכתו

אין עונין וכו', **החוו"ד בבית הספק סק"כ כתב דאף דמותר לענות אמן אף שלא לצורך, מ"מ אסור לענות אמן יתומה, וה"נ הוא בהא דאסור לענות אמן חטופה וקטופה וקצרה, והיינו משום דכל שעונה לשם חובה אסור לענות שלא כהלכתו, ועיי"ש שכתב דה"נ הוא בברכה ובתפילה ובקר"ש דאף דמותר לאמרם, מ"מ לשם חובה אסור, - ולפ"ז לא נאסר לענות אמן יתומה וכו' אלא כשעונה על ברכה שצריך לענות אחרי' אמן, אך כל שעונה אמן אחר בקשה בעלמא וכיו"ב יכול לענות אמן יתומה וכו'.**

א**ך הנה הארחות חיים בהל' עניית אמן ס"ג והכל בו בסימן צ"ט הביא מתשו' לחד מקמאי דיש שפירשו דאיסור אמן יתומה הוא כשעונה אמן על ברכה כשאינו שומע הזכרת השם, ועמד דלפ"ז יהא אסור לענות אמן אחר הרחמן דברהמ"ז, וכתב דאיסור אמן יתומה הוא רק כשלא שמע כלל את הברכה, ומבו' דאיסור אמן יתומה הוא גם בעניית אמן על הרחמן, אף דלכאו' אי"ז עניית אמן דחובה, וצ"ע.**

## אמן חטופה

לא אמן חטופה, **נחלקו הראשונים בביאורו,** א **בפירש"י כתב דהיינו שקורא את האלף בחטף ולא בפתח, וכ"כ הר"י מלוניל והמכתם והריא"ז והנימו"י. -** ב **האשכול בהל' תפילה כתב בשם ר"ה גאון דהיינו שחוטף את הדיבור ואין מאריך בין אלף למ"ם ובין מ"ם לנו"ן, ועד"ז כתב תר"י בסוגיין, וכ"כ בס' הבתים הל' ברכות ש"ב בשם י"מ דהיינו שאומר במרוצה וצריך שיענה אמן בכונה ובמתון. -** ג **הערוך בע' אמן כתב דהיינו שחטף ואמר אמן קודם שתכלה הברכה מפי המברך, וכ"כ המאורות בשם הראב"ד, וכ"כ הרא"ה והמאירי.**

## אמן קטופה

ולא אמן קטופה, **בפירש"י כתב דהיינו שמחסר קריאת הנו"ן שאינו מציאה בפה שתהא ניכרת, וכ"כ רבים מקמאי, ועד"ז כתב האשכול בהל' תפילה דהוא קוטף מקצת אותיותיו או שאינו מוציא ראשה או שאינו מוציא סופה, - אך הערוך בע' אמן כתב דהיינו שפסק אמן לשתים, וכ"כ המכתם.**

## אמן קצרה

**גירסת הרמב"ם בפ"א מברכות הי"ד ורבים מקמאי ולא אמן קצרה, וגרסי דכל האומר אמן קצרה יתקצרו ימיו, ובד' הרמב"ם מבו' דהיינו דצריך להאריך בעניית האמן,[[445]](#footnote-446) וכ"כ השו"ע בסימן קכ"ד ס"ח, וכתב דהיינו דצריך להאריך בה קצת כדי שיוכל לומר קל מלך נאמן,[[446]](#footnote-447) והלבוש שם ס"ד כתב דהוא משום שדומה עליו כמשא.**

## אמן יתומה

ולא אמן יתומה, **נחלקו הראשונים בביאורו,** א **בפירש"י כתב דהיינו שעונה אמן כשלא שמע את הברכה ואינו יודע על איזו ברכה עונה אמן, ובס' הנר כתב דהא דקרי לה יתומה היינו דהוי כמי שאין לו אב שאינו יודע מה בירך המברך. -** ב **התר"י כתב דאף אם ידוע על איזו ברכה עונה אמן מ"מ כל שבא לצאת יד"ח בברכה זו צריך שישמע הברכה, וכ"כ רבים מקמאי, ונתבאר להלן. -** ג **המאירי כתב בשם י"מ דהיינו שלא ענה תיכף לברכה אלא לאחר זמן, וכ"כ האבודרהם בהל' שמו"ע בשם י"מ.[[447]](#footnote-448)**

**הרמב"ן בפסחים פ"ה ב' כתב דלמש"כ שם דכל שהוא בבית אחר אינו מצטרף עם הש"צ והציבור, אינו רשאי לענות אחריו אמן והו"ל אמן יתומה, ונתחדש בדבריו דאף דשמע את הברכה, מ"מ כיון דאינו מצורף עמו וליכא בזה לדין עניית אמן, הו"ל בכלל אמן יתומה.**

## אם איסור אמן יתומה הוא רק בברכה שהוא מחויב בה

**בפירש"י הק' ממה שאמרו בסוכה נ"א א' שבאלכסנדריא של מצרים היו מניפים בסודרים כשהגיע עת לענות אמן והרי דהיו עונים אמן אף שלא שמעו, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **בפירש"י כתב דהתם ידעו שהם עונים אחר ברכה ועל איזו ברכה הם עונים, אלא שלא היו שומעים את הקול, ואיסורא דאמן יתומה הוא כשאינו יודע על איזו ברכה הוא עונה, וכ"כ התוס', וכ"כ התוס' רי"ח בשם רשב"ם. -** ב **הערוך בע' אמן כתב בשם ר"נ גאון, לפ"מ שאמרו בירושלמי לקמן פ"ח ה"ט דאיסורא דאמן יתומה הוא כשהוא מחויב בברכה, וכיון דבענייתו אמן יוצא יד"ח צריך שישמע הברכה ואח"כ יענה אמן, וההיא דסוכה איירי בקריאת ס"ת ולא בתפילה ולא בדבר שש"צ מוציא את הרבים יד"ח, וכ"כ הר"י מלוניל ותר"י בסוגיין ורבים מקמאי. -** ג הב"י בסימן קכ"ד ס"ח הביא מארחות חיים בשם ר"ה גאון וליתא לפנינו דאיסור אמן יתומה הוא כששומע יחיד שאמר אמן ולא שמע הברכה, אך כל ששמע רבים מישראל שאומרים אמן וחזקתן שאין עונין אמן אלא אחר ששמעו הברכה כתקנה אין חוששין לאמן יתומה, ועמש"כ בזה המו"ק שם. - **ד** המאורות בסוגיין כתב **דהתם היו יודעין הברכה ומכונין בה מכי מתחיל להתפלל.[[448]](#footnote-449)**

**בד' הר"י מלוניל מבו' שפירש דלדעת רש"י ודעימי' איסורא דאמן יתומה הוא אף בברכה שאינה של חובה, וזהו דקשיא להו מההיא דאלכסנדריא, וכ"כ הב"י בסימן קכ"ד ס"ח בדעת הטור שם, וכ"כ הרמ"א שם לדינא, - אך בד' תר"י משמע דלכו"ע איסורא דאמן יתומה הוא רק בברכה של חובה, וכמו שהביא לעיל מינה מד' הירושלמי, אלא דס"ל דההיא דאלכסנדריא איירי גם בברכה של חובה, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן י"ז.**

**בטעם הסוברים דאיסורא דאמן יתומה הוא רק בברכה שהוא מחויב בה, כתב הפמ"ג במש"ז סימן קכ"ד סק"ד דהיינו דאיסורא דאמן יתומה אינו משום עניית האמן, אלא במה שרוצה לצאת בעניית אמן זו, דע"י שעונה אמן הוי יותר מהמברך, ובזה הוא דאמרינן דאינו יוצא בזה ואם סמך ע"ז יש בזה לאיסורא דאמן יתומה, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ח ד"ה וזה אינו שומעה.[[449]](#footnote-450)**

## אם בחזרת הש"צ איכא לאיסור אמן יתומה

**בד' ר"נ גאון משמע דחזרת הש"צ חשיב כברכה של חובה דיש בזה לאיסור אמן יתומה, ורק בקריאת התורה הוא דליכא לאיסור אמן יתומה,[[450]](#footnote-451) וכ"ה מבו' ממש"כ הערוך שם בשם רב כהן צדק דחייבין הצבור לשתוק ולשמוע כל ברכה וברכה מפי החזן ואח"כ יענה אמן דהעונה אמן ולא שמע הברכה היא אמן יתומה,[[451]](#footnote-452) - אך הר"י מלוניל כתב דאף בחזרת הש"צ כיון שכבר התפלל כל אחד ואחד בפנ"ע ויצאו יד"ח אין להקפיד בענייתן אע"פ שהיא יתומה, וכ"כ תר"י והרא"ש בסימן י"ז.**

**ובד' המהר"י אבוהב בסימן קכ"ד משמע דיסוד הפלוגתא בזה הוא דלדעת הר"י מלוניל ודעימי' ליכא לאיסור אמן יתומה אלא בברכה שחייב לברך ויוצא בשמיעתו, ובחזרת הש"צ כיון שכבר התפלל ואינו חייב בברכה זו אינו יוצא בה יד"ח, אך לדעת רב כהן צדק כל דהשומע חייב לענות אמן איכא לאיסור אמן יתומה, ואף בחזרת הש"צ חייב השומע לענות אמן, כיון דהוא מחויב לשמוע, - אך הדרישה שם סק"ב כתב דטעמא דרב כהן צדק הוא משום דחזרת הש"צ נתקנה מפני ע"ה, ע"כ אמרינן דהואיל דשאינם בקיאין אסורין לענות אמן בלא שמיעה אף הבקיאים אסורים דלא חילקו בתקנתן, וכתב דכ"נ בד' הב"י שם.**

## אם סגי בשמיעת חתימת הברכה או בעינן שישמע את כל הברכה

**לדעת הסוברים דאיסורא דאמן יתומה הוא בברכה שיוצא בה יד"ח, כתב המכתם בשם הראב"ד דהיינו רק כשלא שמע את חתימת הברכה, אך כל ששמע את חתימת הברכה אף שלא שמע את כולה ל"ה אמן יתומה, - אך בפי' ר"ח שהביא הראבי"ה בסימן קמ"ג כתב דכל שלא שמע את כל הברכה הוי אמן יתומה, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לקמן נ"ג ב', וכן צידד הביאוה"ל בסימן קכ"ד ס"ח ד"ה וזה.**

## אם יוצא יד"ח בברכת חבירו כשענה אמן אף כשלא שמע כל הברכה

**התר"י כתב דלדעת רש"י ודעימי' דכל שיודע על איזה ברכה עונה אמן לא חשיב כאמן יתומה, הרי דאף כשבא לצאת יד"ח בברכת הש"צ מ"מ אם יודע איזו ברכה אומר כמו ששמע אותו דמי ויוצא יד"ח,[[452]](#footnote-453) וכ"נ בד' הרא"ש בסימן י"ז והתוס' בסוכה נ"ב א' ד"ה כיון דלדעות אלו איירי ההיא דאלכסנדריא של מצרים אף בדבר שהש"צ מוציאן יד"ח, והן יוצאין יד"ח כשענו אמן אף שלא שמעו את הברכה, וכ"כ המכתם בסוגיין בשם הראב"ד, ו**מבו' **לפ"ז דהא דכשעונה אמן יוצא יד"ח ל"ב בזה לדינא דשומע כעונה, אלא הוא דין בפנ"ע דהעונה אמן ה"ה כמברך, וע"כ הוא יוצא יד"ח אף כשלא שמע.[[453]](#footnote-454)**

**בד' תר"י מבו' דלדעת ש"ר דבברכה שיוצא בה יד"ח חשיב כאמן יתומה אף כשיודע איזה ברכה מברך, אין יוצא יד"ח בעניית אמן כשלא שמע את כל הברכה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן נ"ג ב' דמאיסורא דאמן יתומה נלמד דאינו יוצא בכך יד"ח, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח שהביא הראבי"ה בסימן קמ"ג, וצ"ב דאף דבכה"ג הו"ל אמן יתומה, מ"מ מנ"ל דאין יוצא בכה"ג יד"ח,[[454]](#footnote-455) - וצ"ל למש"כ הפמ"ג במש"ז סימן קכ"ד סק"ד והביאוה"ל שם ס"ח ד"ה וזה אינו שומעה דעיקר האיסור בעניית אמן יתומה בברכה שמחויב בה הוא מכח הא דאינו יוצא בה יד"ח, עיי"ש, וי"ל עוד דהיינו דכיון דהו"ל אמן יתומה ואי"ז עניית אמן כהלכתה, אי"ז מועיל לצאת בזה יד"ח.**

**לקמן נ"ב א' תנן דעונין אמן אחר ישראל המברך ואין עונין אמן אחר כותי המברך עד שישמע כל הברכה, ולקמן נ"ג ב' פרכינן דלמימרא דישראל אע"ג דלא שמע כולה ברכה עונה וכי לא שמע היכי נפיק, ומשני דאיירי כשלא אכל עמהן, וההשלמה שם כתב דהיינו דאינו יוצא יד"ח הברכה בעניית אמן אא"כ שמע כל הברכה, וכ"כ המכתם שם דזה כלל גדול לכל ברכה שהוא חייב ורוצה לצאת בברכת חבירו צריך שישמע אותה כולה, וכ"כ הכס"מ בפ"א מברכות הי"א דמהתם מוכח דאף כשענה אמן אינו יוצא יד"ח כשלא שמע כל הברכה, וקשיא מהתם ע"ד הסוברים דכל שענה אמן יצא יד"ח אף כשלא שמע כל הברכה, ועמד בזה הפר"ח בסימן קכ"ד ס"ח.[[455]](#footnote-456)**

**והמכתם בסוגיין כתב בשם הראב"ד דשמא יש לחלק בין ש"צ לבין אחר, דש"צ דעתי' אכו"ע וכו"ע דעתי' עילוי' וכששומע ממנו אפי' סוף הברכה לבד או אפי' לא שמע ממנו סוף הברכה אלא שנתן דעתו עליו וידע עד שגומרה ועונה יצא, וההיא דלקמן לא איירי בש"צ אלא במי שאכל עם ג' וצריך הוא לצאת יד"ח בברכת המברך ואם לא ישמענו בכל הברכה הוא שרוצה שלא יצא, והביאוהו המאירי והרשב"ץ, - והרשאל"צ בסוגיין כתב די"ל דהא דיוצא יד"ח הוא רק כשהי' שם בשעת הברכה והי' בדעתו כשהי' המברך מברך על מה שהי' המברך אומר וענה אמן, דומיא דההיא דאלכסנדריא, דבכה"ג יצא אף שלא שמע,[[456]](#footnote-457) אך כל שבא וענה עמהם לא יצא, וכ"נ למש"כ המאורות בסוגיין דכל שיודע הברכה ומכוין בה כשמתחיל להתפלל לא חשיב כאמן יתומה, - ועמש"כ בזה המאמ"ר בסימן קכ"ד סקי"א.**

## לא יזרוק ברכה מפיו

ולא יזרוק ברכה מפיו, **נחלקו הראשונים בביאורו,** א **בפירש"י כתב דהיינו שלא יברך במהירות שדומה עליו כמשא אלא שחוק קבוע הוא לו, וכ"כ הר"י מלוניל והמאורות והריא"ז. -** ב הר"י מלוניל כתב די"מ דהיינו שאחר שהתפלל י"ח ברכות לא יחזור ויזרוק הברכה מפיו עם הש"צ, דהו"ל ברכה לבטלה שכבר התפלל, וכ"כ תר"י. - **ג** התר"י כתב לפרש עוד דהיינו דאם לא נפטר עדיין מחיוב הברכה ורוצה עכשיו לפטור עצמו בעניית אמן, צריך שבשעה שיגיע החזן לחתימת הברכה לא יזכיר אותה עמו, שאם יאמר הברכה עם החזן ויאמר אמן אחר שיסיים אותה החזן הו"ל כעונה אמן אחר ברכותיו, ועד"ז כתב המאירי בשם י"מ. - **ד** הרא"ה כתב דקאי על המברך שיעשה היכר בחתימת הברכה ולא כזורק אותה מפיו כשאר תיבות שבאמצע הברכה. - **ה** הרא"ה כתב לפרש עוד דהיינו שלא יתחיל המברך ברכה אחרת אלא בכדי שיש שהות לענות אמן.

י"ח אד"ב פ"ד

דף מס' 22

**צירוף לזימון אחר גמר האכילה**

**מ"ז א'** **-** אילו מייתו לי ארדיליא וגוזליא לאבא מי לא אכלינן, **בפירש"י כתב דמה"ט לא גמרה סעודה ומצטרף, והרמב"ן בריש פירקין הוכיח מהכא דכל שאכלו יחד חייבין לזמן אף שלא הסיבו ולא אמרו ניזיל וניכול וכו', ולדעת ש"ר צ"ל דהכא נקבע עמהן כשהיסב ואכל,[[457]](#footnote-458) - והפר"ח בסימן קצ"ג תמה מהכא ע"ד תר"י דכל שלא קבעו מתחילה אין חייבין לזמן אף שגמרו סעודתן יחד, - אך כבר נתבאר בדף מס' 11 דבד' תר"י לקמן נ' ב' מבו' להדיא דהוא משום דאף דכשלא קבעו עצמן בתחילה אינם חייבין לזמן, מ"מ אם רצו לזמן הרשות בידם, וכמש"כ כן השה"ג בריש פירקין בדעתו, וכ"כ המאמ"ר בסימן קצ"ג סק"ו והמגן גבורים שם סוסק"ד והביאוה"ל שם ס"ב,[[458]](#footnote-459) והביאוה"ל שם כתב ללמוד כן מד' הגר"א שם (ד"ה אפי').[[459]](#footnote-460)**

**התר"י לקמן שם כתב דכל הא דהכא הוא מצטרף עמהן הוא משום דנועדו הב' ביחד וע"כ נגרר השלישי אחריהן, אך כל שאכל כל אחד לבדו אינם נגררין זע"ז, ולמש"נ דמכוון דבריו הוא לזימון רשות, נתחדש בדבריו דבכה"ג שלא אכלו ב' יחד אינם רשאין לזמן, ולפ"ז הרי דאם התחיל האחד לאכול לבדו ואח"כ התחיל השני לאכול ואח"כ התחיל השלישי לאכול אינם רשאין לזמן, - אך לדעת ש"ר דל"ב שיקבעו עצמן בתחילת האכילה, הרי דאף בכה"ג הן מצטרפין לזימון ואף אם גמר אחד סעודתו ואח"כ בא השני ואח"כ ואח"כ בא השלישי ואכל, וכ"כ המאמ"ר בסימן קצ"ז סק"א והמ"ב שם סק"ג.[[460]](#footnote-461)**

**ג' שאין יכולין לאכול אחד משל חבירו אם מצטרפין מכח הא דאילו מייתו להו וכו'**

**הט"ז בסימן קצ"ו סק"ב כתב להוכיח כדעת הסוברים דאף ג' שאסורין לאכול זה משל זה, מ"מ כיון שאם יזדמן להן פת של ישראל בידם לאכול זא"ז מצטרפין, דכיון דהכא דלא אכלו יחד כלל מהני הא דאילו מייתו להו וכו' לחייבן בזימון, ק"ו כשאכלו כולן יחד אלא שאין האחד יכול לאכול עם חבירו דמהני הא דאם יזדמן להן פת ישראל מצי לאכול אחד עם חבירו,[[461]](#footnote-462) - והא"ר שם סוסק"ג כתב דשאני הכא דהוי כלא גמר סעודה, ומשא"כ התם דמה שאוכלין א"א להן לאכול זע"ז, והיינו דהכא מכח הא דאילו מייתו מצטרף השלישי לעיקר אכילתן, אך התם א"א להם להצטרף זע"ז לאכילה שאכלו כיון שאין יכולין לאכול אכילה זו זע"ז, ועד"ז כתב הנהר שלום שם סק"ג, - והמו"ק שם כתב דהתם שאסורין לאכול זע"ז נסתלקו זמ"ז, ול"מ הא דאילו מייתו וכו', שהרי גילו דעתם שאין רצונם לאכול זא"ז, ומשא"כ הכא דלא סילקו עצמן וראויין לאכול ביחד, ועד"ז כתב הראש יוסף בסוגיין ובפמ"ג במש"ז סימן קצ"ז סק"א.**

**אם מצטרפין לזימון כשאין רוצין לקבוע יחד**

**הראש יוסף כתב דכל שבא השלישי ואמרו לו שאין קובעין עמו אינו מצטרף, ורק בסתמא הוי קביעותא, וכתב דאף ג' שאכלו בשלחן אחד ואמרו שאין רוצין לקבוע רשאין, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן רי"ג ס"ו דכל שדעתם שלא לקבוע יחד אינם מצטרפין כלל, וכ"כ החכמת שלמה בסימן קצ"ג ס"א,[[462]](#footnote-463) והאג"מ באו"ח ח"א סימן נ"ו הוסיף דאף אם קבעו לאכול יחד ע"מ שלא לברך יחד אין מצטרפין לזימון, ופירש כן במש"כ הרמ"א בסימן קצ"ג ס"ג דנהגו שלא לזמן בבית הנכרי משום דהוי כמו שקבעו שלא לברך יחד, עיי"ש.[[463]](#footnote-464)**

**אך האש"א מבושטאטש סימן קצ"ג ס"א נקט דל"מ הא דדעתו שלא להצטרף, ועי' בדבריו שם ס"ד במה שנסתפק בזה, וכ"נ מההיא דריש גלותא לקמן נ' א', דאם מהני דעתם שלא להצטרף מ"ט לא נתכונו שלא לקבוע אלא ג' לבדן ולא יתחייבו כלל בזימון דעשרה,[[464]](#footnote-465) וכ"נ גם ממש"כ השו"ע בסימן תקנ"ב ס"ח דנכון שלא ישבו ג' לאכול בסעודה המפסקת כדי שלא יתחייבו בזימון, והפוסקים שם כתבו דבדיעבד אם אכלו יחד אינם מזמנין דלא חשיב קביעות, ומ"ט לא אמרינן דיאכלו יחד ע"מ שלא להצטרף ולא יתחייבו בזימון,[[465]](#footnote-466) וכ"נ גם ממש"כ השו"ע בסימן קצ"ז ס"ג דב' שאכלו ובא שלישי ואינו רוצה לאכול פת לא יתנו לו לשתות ולא מאכל אחר, משום דתליא בפלוגתא דרבוותא אם אוכל ירק מצטרף לזימון דג', ומ"ט לא יתנו לו ע"ד שלא לקבוע יחד,[[466]](#footnote-467) וצ"ע.**

**אם מצטרפין לזימון אף כשהם שבעים מאכילתן**

**הרי"ף כתב ללמוד מהכא דכל היכא דאי מייתי להו מידי מצי למיכל מיני' מצטרף בהדי', והדרישה בסימן קצ"ז סק"א כתב דהיינו אף אם הם שבעין ואינם תאבין עוד לאכול, דמ"מ מצי להצטרף עמהן, משום דרוחא לבסומי שכיח ואילו הביאו תבשיל מבושל וערב לבנ"א אף שהם שבעים מ"מ הם אוכלין ממנו, וכמו שאמרו אילו מייתו לי ארדיליא וגוזליא לאבא מי לא אכלינן, - אך המאירי בסוגיין כתב דהיינו רק כשלא אכלו הב' אכילה גסה אלא אכילה בינונית עד שאלו היו באים לפניהם דברים החביבים עליהם עדיין אוכלין מהם, וכ"ה מבו' ממש"כ הסמ"ג עשין כ"ז דאומדין דעתם אם לא אכלו כ"כ שאם הי' מביאין להם מיני מעדנים ודבר חביב שהיו עדיין יכולין לאכול, ומבו' דלאו כללא הוא דלעולם הוא מצטרף עמהן לזימון אחר שאכלו, אלא הוא רק אם אומדין דעתם שהיו עדיין יכולין לאכול, וכ"ה מבו' בד' הבה"ג בפירקין, וכ"כ הלבוש בסימן קצ"ז ס"א והא"ר שם סק"א והמ"ב שם סק"ב.**

**הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"ט כתב דכל שיכולין לאכול עמו כ"ש ואפי' משאר אוכלין מצטרף עמהן,[[467]](#footnote-468) ומבו' דאף דאינם יכולין לאכול עמו פת, מ"מ כל שיכולין לאכול עמו כ"ש משאר אוכלין מצטרף עמהן, וכ"כ רבינו מנוח שם, וכ"כ המאירי, וכ"נ בד' ש"ר ובד' הפוסקים, - אך המאירי כתב די"מ דצריך שהראשונים לא יהיו שבעים כ"כ והם עשויים לאכול פת עם אותם הדברים החביבים, וזהו שנקטו ארדיליא וגוזליא שדרך בנ"א לאכול עמהן פת, וכ"כ המאמ"ר בסימן קצ"ו סק"ד וקצ"ז סק"ב,[[468]](#footnote-469) וצ"ע.**

**הראש יוסף בסוגיין ובפמ"ג במש"ז סימן קצ"ז סוסק"א כתב דבל' הרמב"ם משמע דאינו מצטרף עמהן אלא אם יש בידם לאכול עמו אך אם אין בידם אלא לשתות עמו אינו מצטרף, ועמד בזה דמ"ש שתי' מאכילה.**

**צירוף לזימון אחר שהסיחו דעתם מאכילה**

**התוס' כתבו דאם אמר הב לן ונבריך שהסיחו דעתם מלאכול אין שלישי מצטרף עמהן, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ח והפסקי רי"ד והריא"ז והמאירי, וכ"כ המכתם בשם הראב"ד, וכ"כ הסמ"ק בסימן ק"ט והאו"ז בסימן קצ"ד והמהר"ם מר"ב בסדר ברכות והמרדכי בסימן קס"ג, והטוש"ע בסימן קצ"ז ס"א, - והרי"ד והמכתם והריא"ז שם כתבו דה"נ אם נטלו מים אחרונים אינו מצטרף עמהן, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק שם והראבי"ה בסימן קכ"ד והאו"ז והמהר"ם מר"ב שם והמרדכי בסימן קע"א והרמ"א בסימן קצ"ז ס"א.**

**הפסקי רי"ד כתב דהא דכשאמרו הב לן ונבריך או שנטלו מים אחרונים אינו מצטרף עמהן, הוא משום דכבר הן אסורין לאכול, - והמכתם כתב די"ל דכ"ז הוא לדעת הסוברים דכל שאמרו הב לן ונבריך אסורין לאכול כלום עד אחר ברהמ"ז, אך לדעת הסוברים דמותרין לאכול ולשתות בברכה לפניו, ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ לפ' כיצד מברכין דף מס' 57, י"ל דעדיין ל"ה הפסק לגמרי ומצטרפין, וכ"נ להדיא בד' התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש לקמן מ"ח א', עיי"ש, (ונתבאר בדף מס' 25 בהערה), - אך בד' הרא"ש והמאירי והטוש"ע מבו' דאף דס"ל דבהב לן ונבריך מותרין לאכול ולשתות בברכה לפניו, מ"מ אינו מצטרף עמהן, וכן צידד בפי' הרשב"ץ, וכתב דהיינו משום דכיון שאמרו הב לן ונבריך כבר גמרו סעודה ראשונה, ואם ירצה לאכול פעם אחרת סעודה אחרת היא וטעונה ברכה וא"כ לא אכלו כאחת, ועד"ז כתב הדרישה בסימן קצ"ז סק"א.**

**למש"כ הרי"ד והמכתם דהא דכשבא אחר שאמרו הב לן ונבריך אינו מצטרף עמהן הוא משום דהן אסורין לאכול, הדין נותן דלדעת הסוברים דאף לאחר שאמר הב לן ונבריך לא נאסר באכילה אלא בשתי', ונתבאר במ"מ לפ' כיצד מברכין דף מס' 57, אף אם בא אחר שאמרו הב לן ונבריך הוא מצטרף עמהן, וכ"כ הדרישה בסימן קצ"ז סק"א והעו"ת שם סק"א והמג"א שם סק"א והא"ר שם סק"ג, וכ"נ בד' הגר"א בסימן קע"ט ס"א, - אך הפמ"ג באש"א שם כתב דאפשר דאף לדעות אלו מ"מ הוי גמר סעודה וכל שלא אכלו עוד אין מצטרפין, ועד"ז כתב הגר"ז שם ס"א דכל שהסיחו דעתם בפירוש מלאכול אינו מצטרף עמהן אף לדעת הסוברים דהיסה"ד מאכילה אינו זקוק לחזור לברך המוציא אם נמלך לחזור ולאכול מפני שדרכו של אדם להיות נמלך בסעודתו להמשך מסעודה קטנה לגדולה, מ"מ כ"ז שאינו נמלך וחוזר ואוכל נגמרה אכילה הראשונה בהיסח דעתו כיון שעומד בדעתו ואינו חוזר ממנה.**

**צירוף לזימון אחר שהסיח אחד דעתו מאכילה**

**הא"ר בסימן קצ"ז סק"ב כתב דממה שאמרו אילו מייתי לי ארדיליא וגוזליא לאבא וכו' משמע דלא סגי במה שאחד מהם יכל לאכול אלא שניהם בעינן, וא"כ אף אם אחד מהן אמר הב לן ונבריך או נטל ידיו אין מצטרף השלישי עמהן, וכתב דבד' הפוסקים לא משמע כן, אלא בכה"ג הוא מצטרף עמהן, וכתב דלפ"ז צ"ל דשמואל קושטא דמילתא נקט, והמאמ"ר שם סק"ד כתב דאין להסתפק בכך וודאי דבעינן שיהיו שניהם יכולין לאכל עמו, וכן משמע מד' הרי"ף והרמב"ם והשו"ע וש"פ, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה מצו למיכל.**

**אם אחר שהסיחו דעתם מאכילה מצוה שיאכלו ויצטרפו עמו**

**הב"ח בסימן קצ"ז ס"א כתב דאף אחר שאמרו הב לן ונבריך או שנטלו מים אחרונים מצוה שיחזרו לאכול ויברכו המוציא ויצרפו השלישי עמהן כדי שיזמנו עמו, וכ"כ המג"א שם סק"ג, וכתב דאף דקי"ל דאסור לאכול אחר נטילת מים אחרונים אף שיטול ידיו ויברך המוציא, מ"מ הכא משום מצות זימון יש לסמוך ע"ד המתירים, - אך הא"ר שם סק"ג כתב דמסתבר דא"צ לחזור ולאכול משום דזה הוי כאכילה אחרת לגמרי כיון שמברך לפני', ואם אוכלין עוד ומזמנין הוי כמו שאוכלין מחדש ומזמנין, וכמש"כ הדרישה שם סק"א דגם כשחוזרין ואוכלין אינו מצטרף עמהן מכח מה שכבר אכלו אלא מכח מה שחוזרין ואוכלין, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה ונטילת.[[469]](#footnote-470)**

והלכתא גדול מברך אע"ג דאתא לבסוף, **הביאוה"ל בסימן ר"א ס"א ד"ה בא לבסוף כתב דמשמע דהא דגדול מברך אף שבא לבסוף הוא דוקא בגדול משום חשיבותו, אך בסתם בנ"א כו"ע מודו דעיקר שבסעודה מברך ולא מי שבא בסוף הסעודה, והניח לזה בצ"ע.**

**ובעיקר הך דינא דגדול מברך, נתבאר באורך בדף מס' 16, עיי"ש.**

**ברכה וזימון באכילת דמאי**

**אכל דמאי וכו' הא לא חזי לי',** בפירש"י כתב דהיינו דהו"ל ברכת זימון הבאה בעבירה וכתיב בוצע ברך נאץ ד', ובס' המאורות לקמן כתב בדעתו דהיינו דאין מברכין כלל על אכילת איסור, וכדעת הרמב"ם ודעימי', והפנ"י כתב דלפ"ז אין עיקר הקו' מהא דמזמנין עליו אלא גם מהא דמברכין עליו ברהמ"ז, - ועיי"ש שכתב דלדעת הראב"ד ודעימי' דמברכין על אכילת איסור, ונתבאר בדף מס' 1, הרי דהא דפריך דלא חזי לי' היינו דליכא צירוף זימון בכה"ג, כמו שפירשו הראב"ד ודעימי' להא דתנן בריש פירקין דאכל טבל וכו' אין מזמנין דהוא משום דאי"ז קביעות.

מעיקר הא דפריך דלא חזי לי', מבו' דאף דאין איסור דמאי אלא מכח הספק, מ"מ כיון דה"ז אסור מכח הספק אין מזמנין עליו, אלמלי הא דאי בעי מפקר נכסי', וזה כמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן קצ"ו סק"א דאם אכל ספק איסור תורה אינו מברך משום דה"ז אסור באכילה מכח הספק, ואף אם ספק דאורייתא לחומרא רק מדרבנן, לא עדיף מאכל איסור דרבנן, - אך בירושלמי בפירקין דנו להוכיח מהא דאם אכל דמאי מזמנין דה"נ אכל פירות ספק נתקנו ספק לא נתקנו מזמנין, ודחי דשאני דמאי דרוב ע"ה מעשרין, אך זה דלא כמו כמו שאמרו בתלמודין דהא דאכל דמאי מזמנין הוא משום דאי מפקר נכסי' חזי לי', ובספק טבל ליכא לה"ט.[[470]](#footnote-471)

**כיון דאי בעי מפקר להו לנכסי' והוי עני וחזי לי',** הפנ"י כתב דלדעת הראב"ד ודעימי' היינו דשפיר שייך בו צירוף כיון דאי בעו כולהו בני חבורה מפקרי נכסייהו וחזיא להו, ועיי"ש שהק' דלדעת רש"י ודעימי' דאין מברכין על אכילת איסור משום דהוי ברכה הבאה בעבירה, מה מהני הא דאי בעי מפקיר נכסי והוה עני וחזי לי', הרי מ"מ כיון דלא הפקיר נכסיו ולא חזי לי' ואוכלן באיסור דמאי אכתי הו"ל ברכה הבאה בעבירה ובוצע ברך קרינן בי',[[471]](#footnote-472) ועד"ז קשיא בהא דתנן בפסחים ל"ה א' דיוצאין יד"ח מצה בדמאי, ומפרשינן התם דהוא משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', אף דלדעת כמה מקמאי הא דאין יוצאין יד"ח מצה בטבל הוא משום דהו"ל מצהב"ע.[[472]](#footnote-473)

ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י בפסחים ל"ה ב' ד"ה השתא נמי חזי לי' כתב במה שאמרו שם דהא דיוצאין בדמאי יד"ח מצה הוא משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי' השתא נמי חזי לי' דהיינו משום דחומרא דרבנן בעלמא הוא דרוב ע"ה מעשרין הן, וכ"כ בפירש"י שם (ד"ה טבול מדרבנן) דכיון דאשכחן בי' התירא לכתחילה ע"כ יוצאין בו בדיעבד,[[473]](#footnote-474) וכ"נ ממש"כ בס' הנר בשם הר"ח דהוא משום דאם הי' אכנסאי או עני מותר לו לאכול דמאי, וכ"נ בד' הרא"ה דאי"ז משום שבידו להפקיר נכסיו, אלא משום דאם הי' עני הי' ראוי לו, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן כ"ז סק"ה, וצ"ע. - **ב** בתשו' משנת ר"א סימן י' סק"ה כתב, דבדין מצהב"ע אין מעשה העבירה בעצמו מעכב את המצוה אלא הוא משום דחפצא דעבירה אינו ראוי למצוה, וה"נ הוא בברכה על דבר האסור דאוכל האסור אינו ראוי לברכה משום דא"א שתעשה בו ברכה בהיתר, וע"ז מהני הא דאי בעי מפקר לנכסי' וחזי לי' דאי"ז חיסרון בהחפצא ומיקרי אוכל ראוי. - **ג** העמק ברכה בדיני לולב אות ט"ז כתב דהא דמקילינן מכח ה"ט דאי בעי מפקר לנכסי' וחזו לי', אי"ז משום דבפועל בידו להיות ראוי לו עכשיו ע"י שיפקירנו, דזה אינו טעם שיברכו ויזמנו עליו, אף שאכל עכשיו דבר האסור לו, אלא היינו דמכח ה"ט לא חשיב כאיסור לדידי', ומיקרי מידי דחזי לי',[[474]](#footnote-475) עיי"ש.[[475]](#footnote-476)

החזו"א בסימן קנ"ו ד"ה דמאי פ"א כתב בדעת הר"ש בפ"ק דדמאי דאין מברכין על הדמאי אלא לאחריו, אך לפניו אין מברכין עליו, משום דאף אחר שאכל מצוה שלא יאכל ואין כאן פת לפניו כלל ואיך יודה לפניו ית' על שנתן לו פת איסור, והיינו דע"ז ל"מ הא דחשיב כמידי דחזי לי', דמ"מ כ"ז שלא הפקיר נכסיו אסור לו לאכלו, וא"א לברך על האכילה האסורה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בדמאי שם, וזהו שפירש דהא דתנן דהדמאי מברכין עליו היינו ברהמ"ז ולא פירשה בברכת המוציא, - אך הרמב"ם בפ"א מברכות ה"כ כתב דמברכין על הדמאי תחילה וסוף, ומבו' בדבריו דהיינו אף בעשיר האוכל, וכ"ה מבו' בד' רבים מקמאי דבכל אכילת איסור מברכין תחילה וסוף, ונתבאר בדף מס' 1.

**טעם הא דמודרי הנאה אין מצטרפין אף דיש להן היתר ע"י שאלה**

**התוס' לעיל מ"ה א' כתבו התוס' דג' שהם מודרין הנאה זמ"ז ואכלו יחד אין מצטרפין, וכ"כ רבים מקמאי, והמעדיו"ט בסימן ב' הק' דמ"ש מהא דהאוכל דמאי מצטרף לזימון משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', וה"נ התם הרי בידם לישאל על הנדר, וכמש"כ התוס' בערכין ד' א' לדון דמה"ט הן מצטרפין, ומצינו בזה כמה דרכים,** א לדעת הסוברים דאין מברכין כלל על אכילת איסור, לא מצינו כלל דאיכא גריעותא בצירוף לזימון במה שאכילת אחד הוא באיסור, אף שבידו לאכול עם האחרים, ולפ"ז לא מצינו דמהני הא דאי בעי מפקר נכסי' לענין צירוף לזימון. - **ב** המעדיו"ט שם כתב דשאני הפקר דמצי מפקיר בעצמו, משא"כ שאלה שצריך לחכם או לג' הדיוטות. - **ג** בחי' מהר"ם בנעט לעיל מ"ה א' כתב דל"מ הא דאי בעי מפקר אלא בדרבנן ולא בדאורייתא, ועוד דבדמאי הקילו דרוב ע"ה מעשרין הן, וכ"ה למש"כ רש"י בפסחים דהא דיוצאין בדמאי הוא משום דחומרא בעלמא הוא. - **ד** החזו"א בסימן ל' סקט"ו כתב דשאני הכא דהוי צירוף מעליא משום דהוא יכול לאכול עמהן, אלא משום דאכילת איסור לא חשיבא ולא קבע, וכיון שהוא איסור קל ויש לו תקנה לעשותו היתר מצטרף אף שהוא אכילת איסור,[[476]](#footnote-477) והיינו דהכא אין הגריעותא בגוף הצירוף, אלא משום דאכילת איסור לא חשיבא, וע"ז מהני הא דאי בעי מפקר נכסי', ומשא"כ היכא דאיכא גריעותא בגוף הצירוף דאין יכולין לאכול זה משל זה, ל"מ הא דיכולין לאכול ע"י שאלה.

\*מאכילין וכו' ואת האכסנאין דמאי, **התוס' כתבו בפי' בתרא דאיירי באכסניא של נכרים שהטיל עליהן המלך ודוקא דמאי אבל טבל לא דא"כ פורע חובו מממונו של כהן,[[477]](#footnote-478) - אך התוס'** בעירובין י"ז ב' ד"ה ואת אכסניא כתבו דהוא משום דטבל אסור בהנאה, וכ"כ הגר"א בשנו"א בדמאי פ"ג מ"א, והצל"ח בסוגיין פירש דהוא משום דהוי כהנאה של כילוי,[[478]](#footnote-479) - ועמש"כ בזה הצל"ח בסוגיין.

**בעציץ שאינו נקוב,**[[479]](#footnote-480)החיי אדם בכלל נ"א סי"ז כתב להוכיח מהכא דמברכין ברהמ"ז על הגדל בעציץ נקוב,[[480]](#footnote-481) ועיי"ש שכתב דאין מברכין עליו המוציא לחם מן הארץ דאינו נקרא ארץ, ורבים נחלקו ע"ז, ואכמ"ל.

מהו דתימא שמש לא קבע קמ"ל, **הרמב"ן לעיל מ"ה א' הוכיח מהכא דלענין ברהמ"ז ל"ב הסיבה וע"כ הוא דהשמש שעומד על ב' דאוכל ואע"פ שלא נתנו לו רשות מצטרף, - אך התר"י לעיל שם כתב דשאר בנ"א אינם מצטרפין אלא בישיבת קבע, ורק השמש מצטרף דכמו שקבע עמהם לאכול דיינינן לי', וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א דאף דהשמש עומד ומשמש להן ואוכל מעומד וכה"ג ל"ה קביעותא, מ"מ בשמש חשיב כקביעות.**

**ובטעם הא דבשמש חשיב כקביעות, כתב החי' המיוחסים להריטב"א דהוא אגב קביעותייהו דכיון דאינהו קבעי גם השמש שלהן חשיב כקביעות, - אך הלבוש בסימן קצ"ט ס"א כתב דהוא משום דדרכו בכך וזו היא קביעתו, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"א, והוסיף דלא גרע מאמרו ניכול לחמא בדוך פלן דאע"פ שלא ירדו מבהמות הוי קביעות, כ"כ המ"ב שם סק"א ובסימן קצ"ג סקכ"ב.[[481]](#footnote-482)**

**זימון על ע"ה**

אין מזמנין על ע"ה, **המאירי כתב דהא דאין מזמנין עליהן הוא משום דאין ראוי לת"ח להסב עמו ולישב בקבע בסעודה שלו, אך ג' ע"ה מזמנין לעצמן, וכ"כ החי' המיוחסים להריטב"א דיש זימון בינם לבין עצמן, ורק למ"ד דע"ה הוא שאינו מעשר פירותיו אינם מזמנין כלל על אכילת איסור, וכ"ה מבו' בד' התוס' בחגיגה כ"ב א' דרק ת"ח אינו מזמן עם ע"ה, והוכיח כן הביאוה"ל בסימן קצ"ט ס"ג (ד"ה מזמנין עליו).**

**גירסת התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש דאין מזמנין על ע"ה בחבורה, ופירשו דהיינו בעשרה, וקמ"ל דאע"ג דמרובין נינהו ובטיל לגבייהו ואינו ניכר אפ"ה אין מזמנין עליו, וזה דלא כמש"כ הביאוה"ל בסימן קצ"ט ס"ג סוד"ה ע"ה גמור כתב לדון דכל הא דאין מזמנין על ע"ה הוא בג', אך עושין אותו סניף לעשרה, עיי"ש.**

**טעם הא דמזמנין על גר שמל ולא טבל אף שהוא ע"ה**

**ההשלמה עמד בהא דאין מזמנין על ע"ה ממה שאמרו לקמן בסוגיין דמזמנין על גר שמל ולא טבל אף שהוא ע"ה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונפ"מ בינייהו מי חשיב כע"ה דאין מזמנין עליו,** א **ההשלמה כתב דכיון דאינו ע"ה בפשעו מזמנין עליו, וכ"כ הרשב"ץ, וכ"כ התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ' בטעם הא דמזמנין על קטן היודע למי מברכין. -** ב **ההשלמה כתב דיש לדחוק דאיירי כגון שלמד הרבה בין מילה לטבילה. -** ג **המכתם הוכיח מזה דלא פסלינן לע"ה לזימון אלא משום עבירה כגון שאינו מעשר פירותיו וכיו"ב ולא משום שמל ולא טבל, ועד"ז כתב המאירי דלא נתמעט ע"ה מפני שאינו בן תורה לבד אלא מפני שאינו מתנהג כראוי ולא בדרך שיהא ראוי לת"ח להתחבר עמו ולישב בקבע בסעודה שלו. -** ד **התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ' כתבו בשם ה"ר שמעי' דלא קי"ל להא דאין מזמנין על ע"ה, והוכיח כן מהא דמזמנין על קטן היודע למי מברכין, וכ"כ הראבי"ה בסימן קכ"ח.**

**טעם הא דבזה"ז מזמנין על ע"ה**

**הרשב"א כתב בשם ר"ה גאון דהשתא רבנן לא זהירי בה בהאי מילתא ומקילי בה, וכ"כ התוס' רי"ח בשם ר"ח, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים,** א התוס' רי"ח כתבו דהוא משום שלא יהא כל אחד ואחד הולך ובונה במה לעצמו, והוא משום דחיישינן לאיבה כמו שאמרו בחגיגה כ"ב א',[[482]](#footnote-483) וכ"כ התוס' והרא"ש בסימן כ', וכ"כ התוס' בחגיגה כ"ב א' בשם ה"ר אלחנן, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ז בשם ר"י, ועד"ז כתב הפרדס בהל' ברכות שער י' דהוא כדי שלא תעשה התורה כב' תורות. - **ב** התוס' בחגיגה שם כתבו בשם ר"י דהוא משום דלא כל הרוצה ליטול את השם להחזיק לעצמו כת"ח שלא לזמן על ע"ה בידו ליטול ואין אנו מחזיקים עצמנו כת"ח לענין זה, ומבו' דרק ת"ח אין מזמנין עם ע"ה. - **ג** התוס' רי"ח והרא"ש כתבו בשם ה"ר שמעי' דלא קי"ל להא דאין מזמנין על ע"ה, וכ"כ הראבי"ה בסימן קכ"ח. - **ד** הריא"ז כתב דסמכו בזה ע"ד המיקל דאיזה הוא ע"ה כל שאינו קורא קר"ש שחרית וערבית. - **ה** המאירי כתב דהא דאין מזמנין עליהן הוא באותם הימים שהיו נזהרים מלישב במעמד ע"ה, אך מימות התלמוד ואילך לא ראינו מי שהקפיד ע"ז, וע"כ מזמנין עליהן. - **ו** המאירי כתב די"א שאף בימיהם ל"ה נמנעין מזמון על ע"ה אלא בע"ה שאינו מעשר פירותיו ועכשיו שאין מעשר מזמנין עליהם מן הדין.

**אם מזמנין בזה"ז על ע"ה שאינו קורא קר"ש שחרית וערבית ועל רשע**

הריא"ז כתב דע"ה שאינו קורא קר"ש שחרית וערבית אפי' בזה"ז אין מזמנין עליו, שאין לנו על מי לסמוך, וזה לטעמי' דהא דמזמנין על ע"ה הוא משום דסמכו ע"ד המיקל, - והכנה"ג בהגה"ט סימן קצ"ט סק"א כתב דלמש"כ ר"י דהא דמזמנין עליהן הוא משום דלא יהא כל אחד בונה במה לעצמו, היינו אף בע"ה שאינו קורא קר"ש שחרית וערבית, - אך המג"א שם סק"א כתב דאין מזמנין עליו משום דלא שייך בזה שיהא כל אחד בונה במה לעצמו כיון דרוב ע"ה קורין ק"ש וביחיד לא איכפת לן.

**המג"א בסימן קצ"ט סק"ב כתב דפשוט דמי שהוא רשע בפרהסיא ועובר עבירות וכ"ש מומר דאין מזמנין עליו דלא גרע מע"ה בזמן התלמוד, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה ע"ה גמור באורך.**

דתניא איזה הוא ע"ה וכו' ת"ר איזה הוא ע"ה, **בפירש"י כתב דהברייתא השני' הוא לענין ע"ה שדיברו בו חכמים בכל מקום, - והתוס' רי"ח והתוס' הרא"ש כתבו דב' הברייתות הם לענין זימון, - והתוס' רי"ח כתב בשם ר"י כתב דהברייתא הראשונה היא לענין להשיא בנות חבר לע"ה והברייתא השני' היא לענין ו' דברים שנאמרו בע"ה, ועמש"כ בזה התוס' בגיטין כ"ב א' ובסוטה כ"ב א' ובתוס' שאנץ שם.**

**טעם הא דאין מזמנין על ע"ה שאין מעשר פירותיו**

וחכ"א כל שאינו מעשר פירותיו כראוי, **בד' החי' המיוחסים להריטב"א משמע דעיקר הא דאין מזמנין עליו הוא משום דהוא אכילת איסור, אך כל שהוא אוכל היתר מזמנין עליו, וכ"ה להדיא בד' המאורות שכתב בדעת הרי"ף והרמב"ם שהשמיטו להא דאין מזמנין על ע"ה דהוא משום דס"ל דע"ה הוא כל שאינו מעשר פירותיו והו"ל בכלל אכל טבל דאין מזמנין עליו, - אך בס' הבתים הל' ברכות שער ו' כתב דיש מן הגדולים דאע"פ שאינו אוכל משלו ואוכל היתר הואיל ומוחזק לאכול דבר אסור אין מזמנין עליו שאין ראוי להתחבר עמו בחבורה, והסכים לדבריו.**

כ"ב אד"ב פ"ד

דף מס' 23

## צירוף קטן המוטל בעריסה

**מ"ז ב'** **-** קטן המוטל בעריסה מזמנין עליו וכו' אבל עושין אותו סניף לעשרה, **בפירש"י כתב דהיינו דכל הא דמזמנין עליו הוא דנעשה סניף לזימון דעשרה, אך לזימון דג' אינו מצטרף, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ולית הלכתא ורבים מקמאי, - אך הפסקי רי"ד כתב דהוא דנעשה סניף אפי' לעשרה דאיכא שם וכ"ש לג', והא דתנן דאין מזמנין עליהן היינו דאין עושין אותן עיקר שאם היו ב' קטנים ואחד גדול אין מזמנין עליהן, אך אם הי' אחד קטן עושין אותו סניף לג'.**

**הפסקי רי"ד הק' על פירש"י ממה שאמרו לעיל מ"ה ב' בדין קרי לי' ועני דל"מ אלא להצטרף לזימון דג' ולא לזימון דעשרה, והרי דחמיר דין הצירוף לעשרה מדין הצירוף לג', וא"כ אם קטן המוטל בעריסה מצטרף לזימון דעשרה כ"ש דהוא מצטרף לזימון דג', והתוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ' כתבו בשם ה"ר יוסף דריב"ל סבר כרב אשי דס"ל לעיל שם להקל טפי בזימון דעשרה מזימון דג', וכתב לפ"ז דאין הלכה כריב"ל, וכ"כ הראבי"ה בסימן קכ"ח, וכ"כ הכל בו בסימן קמ"ו בשם ר"י דאם קטן אינו מצטרף לזימון דג' כ"ש דאינו מצטרף לזימון דעשרה, - אך בתשו' ר"ת שהביא האו"ז בסימן קצ"ו כתב דקי"ל כריב"ל דקטן המוטל בעריסה עושין אותו סניף לעשרה ואין עושין אותו סניף לג', והביאוהו התוס' לקמן בסוגיין והרא"ש שם, והרי דקי"ל דקייל דין הצירוף לעשרה מדין הצירוף לג',[[483]](#footnote-484) והשבה"ל בסו"ס קנ"ג כתב בשם אחיו ה"ר בנימין דהיינו משום דהא דבעשרה בעינן עד דנייתי אי"ז משום דחמיר דין הצירוף לעשרה מדין הצירוף לג', אלא הוא משום דלאו אורח ארעא לאדכורי שם שמים אי לא קיימי כולהו עשרה בהדי הדדי, ועמש"נ בזה בדף מס' 12 בסופו.**

**בטעמא דריב"ל דקטן מצטרף לעשרה ואינו מצטרף לג' מצינו כמה דרכים,** א **השבה"ל שם כתב בשם אחיו ה"ר בנימין דהוא משום שהקילו בעשרה לעשות סניף לפי שצריכין להזכיר את השם וחביבה להם הזכרת השם, אבל בג' שאין כאן חיבת הזכרת השם לא הוצרכו להקל בעשיית סניף, ופירש כן בד' הירושלמי בפירקין ה"ב, וכ"נ בפי' הר"א מלונדריש בפירקין, וכ"כ הארחות חיים בהל' ברהמ"ז סל"ט והכל בו בסימן כ"ה בשם הראב"ד דלעשרה דוחקין עצמן לעשות סניף כדי להוסיף בשבחו של מקום, אבל לג' לא איכפת לן. -** ב **הראבי"ה בסימן קכ"ח כתב דהוא כטעמא דרב אשי לעיל מ"ה ב', וכ"נ בד' התוס' רי"ח והרא"ש בשם ה"ר יוסף, ולפ"ז הוא משום דט' נראין כעשרה וב' אין נראין כג'. -** ג **הראבי"ה שם כתב בשם הרשב"ט דהוא משום דחמיר ג' דזימון יותר מעשרה מפני שאין להן ליחלק לזמן אבל עשרה יחלקו אלא שבטל הזכרת השם, וכתב לפרש בזה להא דבתפילה אינו מצטרף, וצ"ב.**

**בתשו' ר"ת שם כתב דהא דרק היכא דאיכא ט' גדולים נעשה קטן אחד סניף, אך יותר מאחד אינו נעשה סניף דליכא יקרא דשמיא כולי האי, והביאו הרא"ש שם, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם דרק קטן אחד נעשה סניף, וכ"כ הרמב"ן במלחמות, - אך הבעה"מ כתב דאף ב' וג' וד' קטנים מצטרפין למנין עשרה, דכיון דאיכא רובא מהגדולים מצטרפין למנין עשרה, ועמש"נ להלן בצירוף כמה קטנים היודעים למי מברכין.**

## צירוף עבד לעשרה

תשעה ועבד מצטרפין, **למש"כ תר"י בריש פירקין דהא דעבדים אינם מצטרפין עם האנשים הוא משום פריצותא, צ"ב דא"כ מ"ט תשעה ועבד מצטרפין, הרי אף דנימא דעבד ראוי להיות סניף לעשרה לזימון בשם, מ"מ אינו ראוי להצטרף עם האנשים משום פריצותא, - אך למש"כ בפירש"י בערכין ד' א' דהא דעבדים אינם מצטרפין עם האנשים הוא משום שאינם אומרים על נחלתינו, ניחא, דזהו דס"ל לריב"ל דט' ועבד מצטרפין, דאף דאין העבד מצטרף עמהם בצירוף גמור, מ"מ סגי בצירופו להיות סניף לעשרה להזכרת השם.[[484]](#footnote-485)**

## טעם הא דהותר לשחרר עבד לצורך מצוה

והיכי עביד הכי וכו' כל המשחרר עבדו עובר בעשה וכו' מצוה שאני וכו', **בטעם הא דהותר לשחרר עבד משום מצוה נחלקו הראשונים,** א **התוס' כתבו דהוא משום דמצוה דרבים דרבנן דוחה עשה דאורייתא, וכ"כ התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ', ותמהו מזה ע"ד הבה"ג דאבילות יום ראשון דאורייתא דחיא לעשה דרבים דרבנן, וכ"כ הרשב"א בגיטין ל"ח ב', ועד"ז כתב הרמב"ן בגיטין שם בפי' בתרא, דהוא משום דכשבא הקב"ה לביהכנ"ס ולא מצא שם עשרה מיד כועס. - ­**ב **הרמב"ן בגיטין שם כתב דאפשר דהוא משום שלא אמרה תורה לעולם בהם תעבודו אלא משום שלא ליתן להם מתנות חנם כענין דכתיב בנכרים לא תחנם, אבל כשמשחררו משום מצוה וצורך הרב דליכא חנינה מותר, וכ"כ הר"ן שם, והרשב"א שם תמה ע"ז, עיי"ש. -** ג **הריטב"א בגיטין שם כתב בשם הרא"ה דהוא משום דלעולם בהם תעבודו אי"ז עשה גמור אלא איסורא דרבנן וסמיך לי' אקרא, וכ"כ בפי' הר"ן שם בתחילת דבריו. -** ד **המאירי בגיטין שם כתב דהתירו לעבור על עשה זה במקום מצוה הוא משום שאינו שוה בכל שאין עליו חובה לקנות עבד לקיים בו לעולם בהם תעבודו, וצ"ב. -** ה **החינוך בסימן שמ"ז כתב דהוא משום דיסוד המצוה הוא כדי שירבו בנ"א בעבודת הקב"ה, וע"כ התירו לעבור על מצוה זו בכל עת שביטול מצוה זו יהי' גורם למצוה אחרת ואפי' בשביל מצוה דרבנן אם היא מצוה דרבים.**

**\*הטו"א בר"ה ל"ב ב' כתב להוכיח מהכא דהיכא דעשה דוחה עשה ל"ב בעידנא, וע"כ הוא דשחרר ר"א עבדו לצורך מצוה דרבים אף דבעידנא דשחרר עבדו ועבר בעשה דלעולם לא תעבודו אכתי לא מקיים מצוה, וכתב לדחות למש"כ הרמב"ן דהכא אי"ז משום דחי' אלא משום דלא אסרה התורה לשחרר עבדו לצורך האדון, וכתב די"ל עוד דהכא נתן לו גט שחרור על תנאי שלא יחול השחרור עד שיתחילו דבר שבקדושה, ונמצא דבעידנא דמיעקר עשה דשיחרור מקיים לעשה דרבים.**

## קריאת פרשת זכור אם היא מה"ת

**\*התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ' כתבו דלא מסתבר לומר דאיירי הכא בעשה דאורייתא כגון לקרוא פרשת זכור שהיא מה"ת,[[485]](#footnote-486) דמשמע דבכל ענין מיירי, ונתחדש בדבריהם דחיוב קריאת פרשת זכור הוא מה"ת, וזה כמשמעות הגמ' במגילה י"ח א', וכ"כ התוס' לעיל י"ג א' ד"ה בלה"ק ובמגילה י"ז ב' ד"כ כל התורה והסמ"ק בסימן קמ"ז, וכ"כ השו"ע בסימן תרפ"ה ס"ז בשם י"א, וכ"כ השו"ע בסימן קמ"ו ס"ב, - אך הרמב"ן בפר' כי תצא כ"ה י"ז מסיק דאין המצוה לקרוא פרשת עמלק בציבור אלא לספר לבנינו ולדורותינו לומר להם כך עשה לנו הרשע ולכך נצטוינו למחות את שמו,[[486]](#footnote-487) וכ"נ בד' הרמב"ם, וכמש"כ העמק ברכה בדין פרשת זכור.**

## אם מה"ת הוי קריאת פרשת זכור בעשרה

**\*התרוה"ד בסימן ק"ח כתב ללמוד מד' הרא"ש דקריאת פרשת זכור היא מה"ת בעשרה, וע"כ הוא דאם שחרר ר"א עבדו לצורך קריאת פרשת זכור הו"ל לצורך עשה דאורייתא, וכ"כ השו"ע בסימן קמ"ו ס"ב, וכ"נ בד' השו"ע בסימן תרפ"ה ס"ז, - והפר"ח בסימן קמ"ו תמה ע"ז, דאף דקריאת פרשת זכור היא מה"ת, מ"מ מנ"ל דצריך לקרותה מה"ת בעשרה,[[487]](#footnote-488) - אך השעה"צ בסימן תרפ"ה סק"ה כתב די"ל דהא דצריך לקרותה בעשרה אינו אלא מדרבנן, ומ"מ כיון דעיקר מצות קריאת זכור הוא מ"ע מה"ת ותיקנו חכמים לקרותה בציבור, ע"כ שחרר ר"א עבדו לצורך כך, וכ"כ בתשו' בנין שלמה ח"א סימן ז', עיי"ש, וכן נקט בתשו' תורת חסד או"ח סימן ל"ז.**

## אם יש בשחרור עבד לצורך מצוה לדינא דמצהב"ע

מצוה הבאה בעבירה היא, **בתשו' נובי"ק בסוף חו"מ בתשו' חתן המחבר פירש דמכוון הגמ' הוא דיש בזה לפסולא דמצהב"ע, וכתב דהוא משום דאף במצוה דרבנן איכא לפסולא דמצהב"ע, עיי"ש, וכ"כ המגן גבורים בסימן י"א סקי"ג, - וצ"ע דלכאו' ל"ש בזה כלל פסולא דמצהב"ע, כיון שכבר כלתה העבירה קודם קיום המצוה,[[488]](#footnote-489) ובע"כ דהא דפריך דמצהב"ע היא היינו דאין להתיר לשחרר לדבר מצוה משום דאין חפץ התורה שתיעשה המצוה ע"י עבירה,[[489]](#footnote-490) וכ"כ הקה"י בסימן כ"ג.**

**המג"א בסימן צ' סוסק"ל הק' דלמש"כ הרמב"ן דהא דמותר לשחרר עבדו לצורך מצוה הוא משום דכל שהוא לצורך הרב וליכא חנינה מותר, א"כ מאי פריך דמצהב"ע היא,[[490]](#footnote-491) וכן הק' הטו"א בחגיגה ב' ב', - ובהגה' ברוך טעם שם כתב לישב דמלבד האיסור לשחרר עבדו איכא קיום מצוה במה שעובד בו בעודנו עבדו, וזהו דפריך דא"כ נמצא דלא נשתכר האדון כלל כששחרר עבדו, שהרי כשלא ישחרר העבד יקיים ג"כ מצות עשה דלעולם בהם תעבודו, דמה לי קיום מצוה זו או מצוה אחרת, וממילא הוי כחונן את העבד ללא תועלת ריוח לעצמו, וא"כ הו"ל מצהב"ע, וע"ז משני דמצוה דרבים שאני והיינו שמרויח האדון שתחת קיום מצות לעולם בהם תעבודו שהיא מצוה דיחיד זוכה בשחרורו לעשות מצוה דרבים, וכיון שיש לו להאדון המשחרר הנאה בתוספת מצוה, הוי כמשחרר את העבד להנאת עצמו ולי"ב להאיסור לשחרר עבדו.**

לעולם ישכים אדם לביהכנ"ס כדי שיזכה וימנה עם עשרה הראשונים וכו' נותנים לו שכר כנגד כולם, **התר"י לעיל בפ"ק כתב דהיינו דכל אחד ואחד מי' הראשונים נוטל שכר כנגד כל הבאים אחריהם, וכתב דהוא משום דהשכינה בביהכנ"ס כשיש שם ציבור דכתיב אלקים נצב בעדת קל, ועמש"כ בזה המעדיו"ט שם סימן ז'.**

## צירוף תשעה וארון

תשעה וארון מצטרפין וארון גברא הוא אלא א"ר הונא תשעה נראים כעשרה מצטרפין, **הגר"א באמרי נועם עמד בזה דכיון דמכוון דבריו הוא דתשעה נראים כעשרה מצטרפין מ"ט אמר דתשעה וארון מצטרפין, - אך הפסקי רי"ד ל"ג לתיבת אלא, והדק"ס כתב דכ"ה בכת"י, ולפ"ז הוא תרי מימרי דרב הונא דט' וארון מצטרפין ודט' נראים כעשרה מצטרפין, וכ"ה מבו' מד' התוס' לקמן בסוגיין ורבים מקמאי שפירשו דהא דלית הלכתא ככל הני שמעתא קאי על ט' וארון וט' נראים כעשרה וכו', והרמב"ן במלחמות ובחידושיו כתב דקאי על תרי מימרי דרב הונא, והרי דלא הדר בי' רב הונא מהא דט' וארון מצטרפין, וס"ל דבין ט' וארון ובין ט' נראין כעשרה מצטרפין.[[491]](#footnote-492)**

## צירוף ב' ת"ח המחדדין זא"ז בהלכה

ב' ת"ח המחדדין זא"ז בהלכה מצטרפין, **התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש כתבו דהיינו כשמחדדין זא"ז בהלכה בתוך הסעודה דההלכה מצטרפת להיות שלישי,[[492]](#footnote-493) וכ"כ הפסקי רי"ד דהא דהן מצטרפין הוא משום דההלכה מצטרפת, וכ"כ האו"ז בסימן קצ"ו בשם רש"י.**

## צירוף קטן פורח

לאתויי קטן פורח, **נחלקו הראשונים בביאורו,** א **בפירש"י כתב דהיינו שהביא סימנים ולא בא לכלל שנים,[[493]](#footnote-494) וכ"כ הפסקי רי"ד ותר"י, וכ"נ בד' הרמב"ן.[[494]](#footnote-495) -** ב **הערוך בע' פרח כתב בשם ר"ח דהיינו כשהוא בן י"ג שנה, אלא שלא הביא ב' שערות גמורות,[[495]](#footnote-496) וכ"כ האו"ז בסימן קצ"ו בשמו דהיינו כשבא לכלל שניו אלא שלא הביא ב' שערות גדולות כדי לכוף ראשן לעיקרן, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתשו' ח"א סימן תשי"ח, וכ"נ בד' הבה"ג בפירקין ובהל' מיאון. -** ג **הבה"ג בהל' צרכי ציבור כתב דהיינו מבן י"ב עד בן י"ג שנה אע"פ שלא הביא ב' שערות.[[496]](#footnote-497)**

## צירוף קטן היודע למי מברכין

ולית הלכתא ככל הני שמעתתא אלא כי הא דא"ר נחמן קטן היודע למי מברכין מזמנין עליו, **נחלקו הראשונים באיזה קטן אמרו דכל שיודע למי מברכין מזמנין עליו,** א התוס' כתבו דקאי על קטן פורח, דאף קטן פורח אין מזמנין עליו אלא כשיודע למי מברכין, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הראבי"ה בסימן קפ"ח בשם השאילתות דהיינו רק בקטן שהביא ב' שערות ונכנס לשנת י"ג, דלדעתו היינו קטן פורח, וכ"כ הראבי"ה שם בשם ר"ח, דהיינו רק כשהתחיל גידול השערות, דלדעת היינו קטן פורח.[[497]](#footnote-498) - **ב** הרי"ף כתב בשם רבוותא דקאי על קטן שנכנס בשנת י"ג שנה ואע"ג דלא פרח, אך קטן שלא הגיע לי"ג שנה אין מזמנין עליו אף כשיודע למי מברכין,[[498]](#footnote-499) וכ"כ השבה"ל בסימן קנ"ג בשם ר"ח, והתר"י פירש דהיינו דכשנכנס לתחילת שנת י"ג.[[499]](#footnote-500) - **ג**הערוך בע' פרח כתב בשם ר"ה גאון דקאי אף על קטן בן ח' ובן ט' דכל שיודע למי מברכין מזמנין עליו, וכ"כ הרי"ף דקאי אף על קטן בן ט' ובן י', וכן הסכים תר"י, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"ז דאף קטן בן ז' ובן ח' היודע למי מברכין מזמנין עליו, וכ"ה בתשו' ר"ת שהביא האו"ז בסימן קצ"ו דאף קטן שאינו פורח היודע למי מברכין מזמנין עליו, וכ"כ התוס' והרא"ש בשמו, וכ"כ הפסקי רי"ד והרא"ה והריטב"א בהל' ברכות פ"ז ה"א.

הכס"מ שם כתב דמש"כ הרמב"ם דהוא אף בקטן בן ז' ובן ח' הוא כדעת הרי"ף, ובב"י בסימן קצ"ט ס"י הוסיף דמש"כ הרי"ף בן ט' ובן י' ל"ד הוא, - אך בד' הראב"ד בתשו' סימן י"ב מבו' דמש"כ הרי"ף בן ט' ובן י' הוא בדוקא, משום דבעינן קטן שהגיע לחינוך, וזה כדעת רש"י בכ"ד דשיעורא דהגיע לחינוך הוא בן ט', וכ"כ הרשב"א והרשב"ץ בסוגיין, וכ"נ בד' הארחות חיים בהל' ברהמ"ז סל"ט, ועמד ע"ז המאמ"ר בסימן קצ"ט סק"ד.

ובד' הריב"ש בסימן תנ"א משמע קצת שנסתפק אם מש"כ הרי"ף דהיינו בבן ט' ובן י' הוא בדוקא, וכתב דאף אם ל"ב שיהא בן ט' ובן י', מ"מ בעינן שיהא גדול מבן ו',[[500]](#footnote-501) דכל שהוא קטן מבן ו' אף אם הוא חריף ויודע למי מברכין ולמי מתפללין אינו כלום שהרי לא הגיע לעונת הפעוטות והרי הוא כמי שאינו בן דעת, וכ"כ בפי' הר"א מלונדריש בשם הרי"ף דכל שהוא בן ו' ובן ז' מצטרף לזימון, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות שם, וכ"כ השו"ע בסימן קצ"ט ס"י, - אך הרא"ה כתב דכל שיודע למי מברכין אפי' בן ה' מזמנין עליו, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א.

## אם הא דקטן היודע למי מברכין מצטרף הוא לזימון דעשרה או לזימון דג'

נחלקו הראשונים בדין צירוף קטן היודע למי מברכין אם הוא לזימון דעשרה או לזימון דג', **א** בתשו' ר"ת שהביא האו"ז בסימן קצ"ו כתב דהא דקטן היודע למי מברכין מצטרף הוא לזימון דג', דלזימון דעשרה אף קטן המוטל בעריסה נעשה סניף, והביאוהו התוס'. - **ב** הראב"ד בתמים דעים סימן א' כתב דאינו מצטרף אלא לזימון בעשרה, דמקילינן בהו באכילת ירק ובכוס יין, אך לזימון בג' אינו מצטרף אלא כשהביא ב' שערות, וכיון דאין העבדים והנשים מצטרפין אף שהם יודעים למי מברכין יותר מן הקטן והן חייבין בברהמ"ז מה"ת ואפ"ה אין מזמנין עליהן לפי שאינם בני קביעות, כ"ש דאין הקטן מצטרף אע"פ שיודע למי מברכין,[[501]](#footnote-502) ופירש כן בד' הירושלמי בפירקין, וכ"כ ההשלמה בפי' קמא ובפי' הר"א מלונדריש, וכ"כ בהגה' ר"פ לתשב"ץ קטן סימן ר"א, וכ"כ הטור בסימן קצ"ט בשם ר"ה גאון ורבינו פרץ. - **ג** התוס' כתבו בשם ר"י דהוא מצטרף בין לזימון בעשרה ובין לזימון בג', וכן האריך הרמב"ן, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הרמב"ם בהל' ברכות שם והשו"ע בסימן קצ"ט ס"י.

## אם כמה קטנים היודעין למי מברכין מצטרפין לעשרה

**נחלקו הראשונים בדין צירוף כמה קטנים היודעין למי מברכין לעשרה,** א **הריא"ז כתב דאין מצרפין ב' קטנים אלא קטן אחד בין לג' ובין לעשרה, וכ"כ הרמב"ן, וכ"כ המג"א בסימן קצ"ט סק"ו והמ"ב שם סקכ"ה. -** ב **המאורות כתב דלדעת הראב"ד אף ד' קטנים היודעין למי מברכין מצטרפין לעשרה כיון דאיכא רובא דגדולים. -** ג **המאורות כתב דבעינן רובא דמינכר וע"כ רק ג' קטנים מצטרפין למנין עשרה, וכ"כ הרא"ה והארחות חיים בהל' ברהמ"ז ס"מ והריטב"א בהל' ברכות פ"ז ה"א.**

**התוס' כתבו דמשמע דמה שאמרו דלית הלכתא ככל הני שמעתא קאי נמי אדר' יוחנן דקטן פורח מזמנין עליו, והק' דאין דרך הגמ' שסותר דברי האמוראים והברייתא שהביא ראי' לדבריו בלא שום טעם, ומצינו בזה כמה דרכים, ותליא בפלוגתת הראשונים בביאור דינא דקטן היודע למי מברכין,** א **התוס' כתבו דהא דיודע למי מברכין מזמנין עליו קאי על קטן פורח, דאף קטן פורח אין מזמנין עליו אלא כשיודע למי מברכין, וכ"כ עוד מקמאי, ונתבאר לעיל. -** ב **בתשו' ר"ת שהביא האו"ז בסימן קצ"ו כתב דהא דתניא דאין מדקדקין בקטן מוקמינן לה לרב נחמן בקטן פורח שלא הגיע לפלגות ואינו יודע למי מברכין או בקטן שאינו פורח ויודע למי מברכין, והביאוהו התוס' והרא"ש בסימן כ'.[[502]](#footnote-503) -** ג **הרמב"ן כתב דהא דתניא דאין מדקדקין בקטן הוא בב' קטנים, דכל הא דקטן היודע למי מברכין מזמנין עליו היינו בקטן אחד אך ב' קטנים לא ואם הי' פורח ה"ה כגדול ואין מדקדקין בשנים, ופירש כן בד' הירושלמי, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בפי בתרא. -** ד **הרמב"ן במלחמות בפי' קמא כתב די"ל דקים להו להגמ' דלית הלכתא כברייתא זו, וכ"כ תר"י בדעת הרי"ף. -** ה **התר"י כתב לדעת רבוותא שהביא הרי"ף, דהא דתניא דאין מדקדקין בקטן הוא בקטן פורח דמזמנין עליו אף כשלא הגיע לכלל שנים, והא דרב נחמן הוא בקטן שנכנס לשנת י"ג דאע"פ שלא הביא ב' שערות מזמנין עליו. -** ו **הרא"ה כתב הא דתניא דאין מדקדקין בקטן הוא כשהביא ב' שערות דהוא גדול גמור, והיינו כשהגיע לכלל שנים, ובכה"ג אין מדקדקין עליו אם הוא יודע למי מברכין. -** ז **ההשלמה כתב בפי' קמא דהא דתניא דאין מדקדקין בקטן ובעינן קטן פורח הוא לזימון בג', וכל הא דקטן היודע למי מברכין מזמנין עליו היינו בזימון דעשרה.**

## הכרעת ההלכה בצירוף קטן היודע למי מברכין

**הרי"ף ורבים מקמאי פסקו לדינא כדעת רב נחמן דקטן היודע למי מברכין מזמנין עליו, וכמו שאמרו הכא דהכי הלכתא, וכ"כ השו"ע בסימן קצ"ט ס"י.**

**אך בתשו' ר"י שהביא המחזו"ו בסימן פ"ב הביא למה שאמרו בירושלמי דא"ר אסי כמה זימנין אכלית עם תחליפא אבא ועם חביבי ולא זמנין עלי עד שהבאתי ב' שערות, וכתב בשם ר"ת דכ"ה מנהג העולם ודלא כמעשה דרבה ותלמידיו, שזימן על אביי ורבא משעה שהיו יודעים למי מברכין, וכ"כ התוס' בסו"ד בשם ר"י, וכ"כ התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ' בסו"ד ע"פ הירושלמי דהמחוור שבכולן דאין עושין אותו סניף לעשרה לברהמ"ז ולתפילה ולג' עד שיביא ב' שערות, וכ"כ הטור בסו"ס קצ"ט, - והמהרי"ק בסימן מ"ט פירש לדבריהם דהיינו דלדינא אין מצטרף אלא כשהא בן י"ג והביא ב' שערות כשיעור, וכ"כ הרמ"א בסימן קצ"ט ס"י, - אך הב"י שם תמה ע"ז דהיאך דחו מסקנא דגמ' דידן מפני הירושלמי, וכתב דמכוון דבריהם דאין מזמנין עליו אלא אם הביא ב' שערות ואף קודם שהגיע לכלל שנים, ופירשו דגם מה שאמר ר"נ דקטן היודע למי מברכין מזמנין עליו הוא רק כשהביא ב' שערות.**

כ"ג אד"ב פ"ד

דף מס' 24

## צירוף אוכל ירק לעשרה ולשלשה

**מ"ח א'** **- ט' אכלו דגן ואחד אכל ירק מצטרפין,** ה**תוס' כתבו בשם רבינו יהודה דה"נ הוא כשאכלו ב' דגן ואחד אכל ירק דמצטרפין לזימון דג', וכ"כ התר"י והרא"ש בסימן כ"א והריא"ז והר"א מלונדריש והראב"ן בסימן קפ"ד והסמ"ג עשין כ"ז בשם ריצב"א והרוקח בסימן של"ד והראבי"ה בסימן קכ"ט והסמ"ק בסימן ק"ט והאו"ז בסימן ק"ח והמנהיג בהל' סעודה והמרדכי בסימן קע"ג, וכ"כ המאורות בשם בעל העתים והמכתם בשם האשכול, וכ"כ השיטת ריב"ב בריש פירקין בדעת רש"י, - אך הרי"ף כתב דאין אוכל ירק מצטרף אלא לעשרה, אך לג' אינו מצטרף עד שיאכל כזית דגן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"ח, וכ"כ הרי"ד בס' המכריע סימן ג' בשם ר"ה גאון ור"ת, וכ"כ התוס' בשם השר מקוצי, וכ"כ ההשלמה והפסקי רי"ד והרשב"א והרא"ה והמאירי והאשכול בהל' סעודה והראב"ד בתשו' סימן י"ב והיראים בסו"ס רנ"ג והסמ"ג שם והריטב"א בהל' ברכות פ"ז ה"ג.**

**הרמב"ם שם כתב דלזימון בג' בעינן שיאכלו כל אחד מהם כזית פת, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות שם, - אך המכתם כתב דבד' הרי"ף שלא כתב דלג' אין מצטרף עד שיאכל כזית דגן, י"ל דהיינו אף בדייסא או בשאר מעשה קדירה, והביאוהו הארחות חיים בהל' ברהמ"ז סל"ו והכל בו בסימן כ"ה, - והשו"ע בסימן קצ"ז ס"ב הביא לב' הדעות בזה.**

## טעם הסוברים דאוכל ירק אינו מצטרף לג'

**בטעם הסוברים דאין אוכל ירק מצטרף אלא לעשרה ולא לג', מצינו כמה דרכים,** א **התר"י כתב דהיינו משום דבג' שהם מועטין צריך שיאכלו כולם דגן, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הלבוש בסימן קצ"ז ס"ב דלזימון בג' כיון דמועטין הן אין נקרא קבע עד שיאכל השלישי המצטרף עמהן כזית פת. -** ב **היראים בסו"ס רנ"ג כתב דהוא כמו שאמרו לעיל מ"ה ב' דט' או ח' נראין כעשרה אבל ב' אין נראין כג'. -** ג **בד' השבה"ל בסימן קנ"ג משמע דדמי להא דקטן המוטל בעריסה מצטרף לעשרה ואינו מצטרף לג', ופירש דהוא משום דהקילו בעשרה לעשות סניף לפי שצריכין להזכיר את השם וחביבה להם הזכרת השם, אבל בג' שאין כאן חיבת הזכרת השם לא הוצרכו להקל בעשיית סניף, וכ"נ בד' הראב"ד בתשו' סימן י"ב. -** ד **בד' הרשב"א לקמן בסוגיין משמע דהוא משום דבצירוף לעשרה כבר איכא לעיקר חובת הזימון, ולהצטרף להזכרת השם סגי באוכל ירק, ומשא"כ בצירוף לג' דבעינן לצרף לעיקר חובת הזימון, אין אוכל ירק מצטרף,[[503]](#footnote-504) וכ"כ הגר"ז בסימן קצ"ז ס"ב והמ"ב שם סק"כ. -** ה **המעדיו"ט בסימן כ"א כתב בתו"ד דהוא משום דב' מתוך ג' לא חשיבי כרובא דמינכר.**

**התר"י הק' ע"ד הרי"ף ודעימי' דאף דאוכל ירק מצטרף לעשרה מ"מ אינו מצטרף לג', שהרי לעיל מ"ה ב' החמירו טפי בדין הצירוף לזימון בעשרה מדין הצירוף דזימון לג', דאף דלגבי ג' אמרו דקוראין לו ומזמנין עליו, מ"מ בעשרה אין מזמנין עמו עד שיבא, וכן הק' הראבי"ה בסימן קכ"ט, וכתב דהתם מיירי בענין הישיבה, דכיון דהשכינה שורה עמהם כשהם עדה ע"כ הצריכו שישב עמהן כדי שתהא השכינה שורה עמהן ויזכירו את השם, אך הכא שכבר עומדין שם י' בנ"א ושכינה שורה עמהן ואינו תלוי אלא בענין האכילה, יש לנו להחמיר יותר בג' מבעשרה, ועד"ז כתב המאירי לעיל מ"ה ב' דאע"פ שלענין סניפין של אוכל ירק מקילין בעשרה יותר מג', מ"מ בעשרה בעינן שיהיו כולם לשם מדכתיב במקהלות ברכו אלקים, וכ"נ בד' היראים בסו"ס רנ"ג, - אך השבה"ל בסו"ס קנ"ג כתב בשם אחיו ה"ר בנימין דאף דקייל דין הצירוף לעשרה מדין הצירוף לג', מ"מ בעשרה בעינן שיבא לשם דכיון דאיכא שם לאו אורח ארעא להזכיר שם שמים אם אין כל העשרה יחד, ופלוגתייהו תליא בגירסת הגמ' לעיל מ"ה ב', ונתבאר בדף מס' 12.**

**ההגמי"י בפ"ה מברכות ה"ח כתב בשם המהר"ם מר"ב שהי' נזהר כשהי' אוכל הוא ואחר עמו שלא הי' נותן לאדם הבא אליהם לשתות אם לא שהי' יכול להזקיקו לאכול עמהם כזית דגן וכו' לאפוקי נפשי' מפלוגתא, אך אם אירע שנתן לאדם לשתות ולא רצה לאכול עמו כזית דגן וגם לא מצא אחר הי' סומך ע"ד התוס' והי' מזמן על השותה, וכ"כ השו"ע בסימן קצ"ז ס"ג, - והכנה"ג בהגב"י שם סוסק"ב כתב דראה לרבותיו ולאביו ורבים מגדולי הדור נוהגים דאם ל"ה יכולין להזקיקו לאכול עמהן כזית דגן היו נותנים לו כזית ירק וכו' ומזמנין עמו, והמג"א שם סק"ט כתב דכן נוהגין עכשיו, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ב, - ועמש"כ בתשו' יוסף אומץ סימן ע"א בהכרעת ההלכה בזה.**

## אם האוכל ירק חייב בזימון

לדעת הסוברים דאוכל ירק מצטרף רק לעשרה, לכאו' אין האוכל ירק עצמו חייב בזימון,[[504]](#footnote-505) - ובד' הב"ח בסו"ס ר' משמע דגם לדעת הסוברים דאוכל ירק מצטרף לג' אין הוא חייב בזימון ועיקר חובת הזימון היא על אוכלי הדגן,[[505]](#footnote-506) וכ"ה להדיא בד' הא"ר בסימן קצ"ד סק"א והפמ"ג באש"א שם סק"א ובסימן קצ"ז סקי"א, וכ"נ בד' הביאוה"ל בסימן קצ"ד ס"א ד"ה אחד מהם, וכ"כ החזו"א בסימן ל"א סק"ב, ועיי"ש שכתב בגדר הדברים דהיינו דברכת הזימון בב' היכא דיש להם שלישי המצורף עמהן שיכול לומר ברוך שאכלנו,[[506]](#footnote-507) - אך בדבריו בסימן ל' סקי"ג מבו' שנקט דאף האוכל ירק חייב בזימון.

לקמן בסוגיין אמרו דאף דאוכל ירק מצטרף מ"מ אינו מוציא את הרבים יד"ח עד שיאכל כזית דגן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"ח והשו"ע בסימן קצ"ז ס"ב דבעינן שיהא המברך מאוכלי הפת, והפמ"ג באש"א שם סקי"א כתב דאף בגונא שכל אחד מברך בלחש אין האוכל ירק יכול לומר ברכת הזימון ולהוציא אותם, משום דכל שאין מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח, וזה לטעמי' דהאוכל ירק אינו חייב בזימון, - אך החזו"א בסימן ל' סקי"ג כתב דלדעת ר"נ דברכת זימון עד נברך רשאי האוכל ירק לברך ברכת הזימון, אלא דכיון דלכתחילה המזמן מברך כל ברהמ"ז להוציא כל המסובין, ע"כ בעינן שיהא המברך אחד מאוכלי הפת ולא יברך האוכל ירק בשבילן, וזה לפ"מ שנקט שם דאף האוכל ירק חייב בזימון.[[507]](#footnote-508)

## אם צריך האוכל ירק לשמוע עד הזן

הגר"ז בסימן קצ"ז ס"ה כתב דלמ"ד דברכת הזימון עד הזן הרי דאף כשנצטרף אוכל ירק לזימון צריך לשמוע עד הזן, וכ"נ בד' החמד משה שם סק"א, והביאו השעה"צ שם סק"י, - אך החזו"א בסימן ל"א סק"ב כתב דא"צ לשמוע עד הזן, משום דאין הוא מחויב בזימון, אלא שברכת הזימון בשנים היכי דיש להם שלישי המצורף עמהן שיכול לומר ברוך שאכלנו.[[508]](#footnote-509)

## אם בעינן שיקבע אוכל הירק עמהן

**הגר"ז בסימן קצ"ז ס"ב כתב דהא דאוכל ירק מצטרף הוא רק כשהסיבו,[[509]](#footnote-510) ובזה"ז הוא כשישבו בשלחן אחד, דאל"כ אף מי שאוכל פת אינו מצטרף,[[510]](#footnote-511) וכ"נ מהא דתניא לקמן בסוגיין דעלה והיסב עמהן אפי' לא טבל וכו', - ויש להסתפק אם הוא אף לדעת הסוברים דקי"ל דפת ויין בעי הסיבה ושאר מילי ל"ב הסיבה, דלפ"ז י"ל דאף לצירוף דאוכל ירק ל"ב הסיבה,**  - ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דשאר מילי ל"ב הסיבה, ונתבאר בדף מס' 5, דלדעת הסוברים דהוא משום דיש בהן קביעות אף בלא הסיבה, הדין נותן דאוכל ירק מצטרף אף בלא הסיבה, אך לדעת הסוברים דהוא משום דלא חשיבי, הדין נותן דלהצטרף לזימון אין אוכל ירק מצטרף בלא הסיבה.

**בד' היד הקטנה בפ"ט סק"ל מבו' דאף לדעת הסוברים דליכא דין זימון אלא כשהתחילו לאכול יחד או גמרו יחד, מ"מ דין הצירוף דאוכל ירק הוא אף כשלא התחיל וגמר עמהם, וזהו שכתב בהא דאחד מפסיק לב', דאם התחיל אחריהן והוא מפסיק להן ה"ה מצטרף אף שלא התחיל וגמר עמהן דלא גרע מאוכל ירק דמצטרף, - וצ"ע דהרי אף אם ב' התחילו יחד ואח"כ בא השלישי לאכול ולא התחיל וגמר עמהן אין חייבין בזימון, וגרע מהיכא דאכל השלישי ירק דחייבין בזימון,[[511]](#footnote-512) ובע"כ דהא דאוכל ירק מצטרף הוא כשהתחיל או גמר עמהן.**

## אם מצטרף האוכל ירק אף כשקדם ובירך

**בהגה' אגודה בפירקין כתבו דמי שאכל תאנים וענבים או עלה של ירק ונצטרף לזימון וקדם ובירך לעצמו קודם שיזמנו עליו נסתלק מהם מכל וכל ולא יצטרף עוד לזימון, והביאו המג"א בסימן קצ"ז סק"ד, וכתב דל"ד למה שאמרו לקמן נ' א' דאף אם קדם אחד ובירך מזמנין עליו, דשאני התם שאכל לחם, ועמש"כ הפמ"ג באש"א סימן קצ"ד סק"א והגר"ז שם ס"א לפרש הטעם בזה.[[512]](#footnote-513)**

## אם ד' אוכלי ירק מצטרפין לו' אוכלי פת

ששה ודאי לא מיבעיא לי וכו' הכא נמי איכא רובא ואיהו סבר רובא דמינכר בעינן, **בפירש"י כתב דר' זירא הי' קובל על שלא שאל אם ו' אוכלי דגן וד' אוכלי ירק מצטרפין דשמא בכה"ג אין מצטרפין דבעינן רובא דמינכר,[[513]](#footnote-514) וא"ל ר' ירמי' דודאי דהם מצטרפין משום דאיכא רובא, והאו"ז בסימן קצ"ז כתב דלפ"ז כיון דר' זירא מספק"ל ואביי פשיטא לי' דמצטרפין עבדינן כאביי ול"ב רובא דמינכר, וכ"כ הב"י בסימן קצ"ז ס"ב בדעת רש"י, וכ"כ בסידור רס"ג דבעינן שיהיו ז' או ו' אוכלי לחם, - אך הרי"ף כתב דו' שאכלו דגן וד' שאכלו ירק אין מצטרפין דבעינן רובא דמינכר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"ח ורבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן קצ"ז ס"ב, והב"י שם כתב בדעתם דמה שאמרו ואיהו סבר רבא דמינכר בעינן, לא בתורת ספק אמר כן, אלא קושטא דמילתא דהכי ס"ל ומשו"ה לא איבעיא לי', וע"כ קי"ל הכי, ועמש"כ הדרישה שם לפרש בע"א.[[514]](#footnote-515)**

## אם שותה מים מצטרף

הלכתא אכל עלה ירק ושתה כוס של יין מצטרף, **הב"י בסימן קצ"ז ס"ב כתב דהא דכששתה כוס אחד מצטרף היינו מאיזה משקה שיהי' חוץ מן המים משום דלא זייני, וכ"כ השו"ע שם, - אך המג"א שם סק"ו כתב דאף דמים לא זייני מ"מ הרי יכול לומר שאכלנו משלו דאף שתיית מים היא בכלל אכילה, ולמש"כ התוס' הרי הא דשותה כוס יין מצטרף הוא משום דשתי' בכלל אכילה ויכול לומר שאכלנו משלו, וכתב דכ"נ מסתימת ד' הפוסקים דאף אם שתה מים מצטרף, - והחמד משה שם סק"א כתב דלדעת הסוברים דברכת הזימון עד נברך יכול השותה מים להצטרף משום דשתי' בכלל אכילה, אך למ"ד דברכת הזימון עד הזן מידי דזייני בעינן וכיון דמים לא זייני לא מצטרף,[[515]](#footnote-516) - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקי"ב והחזו"א בסימן ל' סוסקי"ג.**

## האוכל פרי מז' המינים אם מצטרף לזימון

**הריטב"א בהל' ברכות פ"ז ה"ד כתב דהא דמצטרף אף מי שלא אכל פת, היינו כשאכל דבר שברכה שלאחריו בנ"ר או שתה יין או שאכל מיני מזון שברכתן ענין מזון, דבכל אלו אע"פ שחייב לברך ברכה אחרת לעצמו לכתחילה, ראוי הוא לברך ברהמ"ז לפטרם, וזה לטעמי' שם פ"ג ה"ג וה"ה דכל דבר שברכתו בנ"ר נפטר בברהמ"ז, ונתבאר במ"מ לפ' כיצד מברכין דף מס' 47, וע"כ ראוי להשלים לעשרה להזכיר השם, אך אם אכל פירות מז' המינים שחייב לברך אחריהן מעין ג', כיון דאינם נפטרין בברהמ"ז אינו מצטרף עמהן, דכל שאינו יוצא בברכתן אינו מצטרף עמהן לצאת ואין מזמנין עמו כלל, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין בשם הרא"ה,[[516]](#footnote-517) - אך לדעת ש"ר דדבר שברכתו בנ"ר אינו נפטר בברהמ"ז ונתבאר במ"מ לפ' כיצד מברכין שם הרי דמהא דאוכל ירק מצטרף לזימון יש ללמוד דאף אם אכל דבר שאינו נפטר בברהמ"ז מצטרף לזימון, וה"נ אם אכל פרי מז' המינים מצטרף לזימון, וכ"כ הרשב"א בסוגיין דאף האוכל פירות מז' המינים דאין נפטרין בברהמ"ז מצטרף לזימון, וכ"נ מסתימת ד' ש"ר, וכ"כ בתשו' יוסף אומץ סימן ע"א דכ"נ בד' הפוסקים.**

**הרשב"א עמד בזה דהיאך מצטרף אוכל ירק לזימון אף שאינו יוצא בברכתן והיאך יזמנו עליו ואינו בר זימון, וכתב די"ל דא"צ להצטרף אלא להזכיר את השם וע"כ ל"ב שיהא מחויב ממש בברהמ"ז, שהרי איכא למ"ד דארון מצטרף ודקטן המוטל בעריסה מצטרפין, ואף דלא קי"ל הכי, מ"מ נלמד מזה דלצירוף להזכרת השם ל"ב שיהא מחויב ממש בברהמ"ז אלא כל שהוא גדול וחייב בברכה כלל מצטרף, וצידד דאינו יוצא בברכתן ואינו מצטרף אלא לזימון וחוזר ומברך כברכתו לעצמו, (דומיא דאחד שיצא לשוק דקוראין לו ומזמנין עליו והולך לו וחוזר ומברך לעצמו), - אך לדעת הסוברים דאוכל ירק מצטרף אף לזימון דג' מבו' דאף לזימון דג' מצטרף מי שאינו מחויב בברהמ"ז ואף שאינו נפטר בברהמ"ז.**

## אם האוכל ירק ושאר מינים נפטר בברהמ"ז שמברך המזמן

בד' הריטב"א בהל' ברכות שם מבו' דנפטר אוכל הירק מברכה אחרונה במה שיוצא מן המזמן בברהמ"ז,[[517]](#footnote-518) ועיי"ש בה"ה שכתב גדולה מזו דאף בו' שאכלו פת והשאר אכלו ירק, אף דאינם מצטרפין להזכרת השם, מ"מ הם מצטרפין עמהן לענין שיצא כולם בברכת הזימון של אלו שאכלו דגן.[[518]](#footnote-519)

אך הרשב"א בסוגיין צידד דאינו נפטר בברהמ"ז, וכ"כ הטור בסימן קצ"ז בשם אחיו ה"ר יחיאל שכתב בשם הרא"ש דאין המצטרף נפטר מברכה אחרונה בברהמ"ז של אלו, - ונחלקו האחרונים אם היינו אף כששתה יין או אכל תמרים דקי"ל שהם נפטרין בברהמ"ז,[[519]](#footnote-520) **א** המג"א שם סק"ז כתב דאף דהם נפטרין בדיעבד בברהמ"ז, מ"מ לכתחילה יכוין שלא לפטרם דצריך לברך על כל מין את הראוי לו.[[520]](#footnote-521) - **ב** בתשו' הרדב"ז ח"ב סימן תשע"ה כתב דאף אם נתכוין לפטרם לא נפטרו, משום דהמברך מברך כדי לפטור עצמו מאכילת דגן שהיא ברכת ג' והשומע בא לפטור עצמו מברכה מעין ג' ובזה לא שמענו שיהי' כונת המברך לענין אחד והשומע לענין אחר, ועמש"כ בזה השע"ת שם סק"ה. - **ג** במנהגי מהר"ש סימן תל"א משמע דאף לכתחילה פוטרם בברהמ"ז, והביאו הא"ר שם סק"ז, והשעה"צ שם סקי"ג כתב דהיינו משום דמצטרף לענין זימון מקילינן בזה לכתחילה, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקט"ז ובשעה"צ שם.

## אם מצטרף באוכל ירק פחות מכזית ושותה יין פחות מרביעית

**הראבי"ה בסימן קצ"ט כתב דצריך לאכול כזית ירק או לשתות רביעית הלוג דתרי קולי לא אמרינן, וכ"כ המהר"ם מר"ב בסדר ברכות והמרדכי בסימן קע"ג, וכ"כ השו"ע בסימן קצ"ז ס"ב,[[521]](#footnote-522) והביאוה"ל שם (ד"ה שיש בו) צידד דלדינא סגי ברוב רביעית, עיי"ש, - אך המכתם לקמן מ"ט ב' נסתפק בזה אם בעינן כזית ירק ורביעית יין או דסגי אף בפחות מכזית, והביאוהו הארחות חיים בהל' ברהמ"ז סל"ו והכל בו בסימן כ"ה, והביאוה"ל שם כתב בדעת הרא"ה והגר"א דסגי אף בפחות מכזית,[[522]](#footnote-523) ועיי"ש במש"כ בדעת השבה"ל, ונתבאר להלן.**

**בד' המכתם מבו' דעיקר מה שנסתפק דסגי אף בפחות מכזית, הוא לדעת הסוברים דאין אוכל ירק מצטרף אלא לזימון דעשרה, אך לדעת הסוברים דהוא מצטרף אף לזימון דג' יש ללמוד דאוכל פחות מכזית אינו מצטרף מהא דתנן בריש פירקין דעד כמה מזמנין עד כזית, והרי דאוכל פחות מכזית אינו מצטרף לזימון,[[523]](#footnote-524) והביאוה"ל בסימן קצ"ז ס"ב ובשעה"צ שם סקי"ד הוסיף להוכיח כן מהא דתנן שם דהשמש שאכל פחות מכזית אין מזמנין עליו,[[524]](#footnote-525) ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל' סקי"א.**

בטעם הסוברים דאין מצטרף אלא כשאכל כזית, מצינו כמה דרכים, **א** בד' הראבי"ה מבו' דהוא משום דאי"ז אכילה חשובה להצטרף לזימון, וזהו שכתב דהוא משום דתרי קולי לא אמרינן.**[[525]](#footnote-526)** - **ב המ"ב שם סק"ח כתב לפרש עוד עפי"ד הרשב"א דהוא משום דבעינן שיהא חייב בברכה אחרונה,[[526]](#footnote-527) וכ"ה מבו' בד' השבה"ל בסימן קנ"ב,[[527]](#footnote-528) וכ"נ בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ז ה"ד.[[528]](#footnote-529) -** ג **הפמ"ג באש"א שם סק"ד כתב דהוא משום דאינו יכול לומר שאכלנו משלו דאין אכילה פחותה מכזית.**

**השבה"ל בסימן קנ"ב כתב דיש שהוכיחו דאוכל עלה של ירק אינו מצטרף לזימון דג', מהא דתנן דהשמש שאכל פחות מכזית אין מזמנין עליו ולא יהא אלא עלה של ירק, וכתב דיש לדחות דעלה של ירק חשיב טפי לפי שטעון ברכה לאחריו בכזית, וכתב להוכיח עוד מהא דתניא בתוספתא דרשב"ג אומר עלו והסבו וטיבל עמהן אע"פ שלא אכל עמהן כזית דגן הרי אלו מזמנין, וכתב דשמא יש לדחות דבין הטיבול ובין הדגן הי' כזית, והק' דא"כ מ"ט הזכיר דגן שאפי' הי' ירק מזמנין, והביאוה"ל בסימן קצ"ז ס"ב צידד בדעתו דאף באכילת עלה של ירק סגי בפחות מכזית.[[529]](#footnote-530)**

**החזו"א בסימן ל"א סק"ב כתב להוכיח דאף כשאינו חייב בברכה אחרונה הוא מצטרף לזימון, ממש"כ הרא"ש בסימן כ"ח דהא דאם קדם אחד ובירך מזמנין עליו ויוצאין בזימונו הוא משום דלא גרע מעלה של ירק, ואי נימא דאוכל עלה של ירק אינו מצטרף אלא בכזית דחייב בברכה אחרונה הרי דהתם גרע שאינו חייב בשום ברכה, - אך למשמעות ד' הב"ח בסו"ס ר' דמכוון ד' הרא"ש היא דאף דאותו שכבר בירך אינו יוצא ידי זימון דאין זימון למפרע מ"מ הוא מצטרף לזימון דומיא דאוכל עלה של ירק דמצטרף לזימון אף דהוא עצמו אינו חייב בזימון, ניחא.**

**החזו"א בסימן ל' סקי"ב כתב להוכיח דאף כשאינו חייב בברכה אחרונה הוא מצטרף לזימון, שהרי רב אמר דאוכל ירק מצטרף ס"ל לעיל מ"ד ב' דאין מברכין על הירק לאחריו, וכמו שאמרו דא"ר יצחק בר אבדימי משמי' דרבינו וכו' אבל ירקא לא, ומשמע דהוא ר"י בר אבדימי דהוא תלמידי' דרב ואמר הכי משמי' דרב, וצ"ע.**

כ"ד אד"ב פ"ד

דף מס' 25

## טעם הא דנצטרף שמעון בן שטח אחר שאמרו מאן יהיב לן גברא דמברך לן

**מ"ח א'** **- יהבו לי' כסא לברוכי וכו' שתיי' לההוא כסא יהבו לי' כסא אחרינא ובריך,** התוס' רי"ח הק' בשם הר"י מקורביל דהיאך נצטרף שמעון בן שטח עמהם, הרי כשאמרו מאן יהיב לן גברא דמברך לן סילקו עצמן מלאכול, וכמ שאמרו בכ"ד דכיון דאמריתו הב לן ונבריך אסור לכו למישתי עד דברכיתו ופי' רשב"ם דהיינו עד שיברכו ברהמ"ז,[[530]](#footnote-531) ולעיל מ"ז א' אמרו דאין השלישי מצטרף לאחר הסעודה אלא כשלא סילקו עצמם מלאכול, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' רי"ח כתב דבאמצע סעודה אמרו מאן יהיב לן גברא דמברך לן קודם שסלקו עצמן מלאכול, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"כ האו"ז בסימן קצ"ד בשם ר"י. - **ב** הרשב"א כתב דהא דעבד שמעון בן שטח הכי לגרמי' הוא דעבד. - **ג** האו"ז שם כתב דכל הא דאינו מצטרף עמהן אחר שסילקו עצמן מלאכול, הוא כשאכלו ב' יחד ואחר שסילקו סעודתן בא השלישי ואכל, אך כל שאכלו ג' יחד ונתחייבו בזימון, ואחר שסילקו עצמן מלאכול בא אחר ואכל כזית דגן ה"ז מצטרף עמהן ומזמן להן ומוציאן יד"ח זימון, דכל זמן שלא זימנו ובירכו ג' שאכלו כאחת קרינא בהו, וכ"כ הרשב"ץ לעיל מ"ז א' והצל"ח בסוגיין.[[531]](#footnote-532)

**שמעון בן שטח לגרמי' הוא דעבד,** בפירש"י כתב דהיינו דאין אדם מודה לו, וכן פירשו ש"ר, - אך הראבי"ה בסימן קכ"ט כתב בשם ר"ח דהיינו דשמעון בן שטח בירך להוציא עצמו ולא לינאי וחביריו שהם היו צדוקין.

## טעם הא דאינו מוציא בברהמ"ז כשלא אכל כזית דגן

לעולם אינו מוציא את הרבים ידי חובתן עד שיאכל כזית דגן, **בר"ה כ"ט א' אמרו דבכל הברכות כולן אע"פ שיצא מוציא חוץ מברכת הלחם וברכת היין שאם יצא אינו מוציא, ופירש"י דהא דברכת הברכות אע"פ שיצא מוציא הוא משום דכל ישראל ערבין זל"ז למצות, והא דבברכת הנהנין אינו מוציא הוא משום דאינם חובה אלא שאסור ליהנות מהעוה"ז בלא ברכה, וע"כ לי"ב ערבות משום דאינו חובה על האדם דלא ליתהני ולא ליבריך.**

**והתוס' בסוד"ה עד שיאכל עמדו בזה דמ"ט אינו מוציא בברהמ"ז כשלא אכל כזית דגן, הרי אחר שאכל הוא מחויב בברהמ"ז והו"ל ככל ברכת המצוות דאף אם יצא מוציא, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התוס' כתבו דמדינא הוא מוציא בברהמ"ז אף כשלא אכל, והא דבעינן שיאכל כזית דגן הוא כדי שיוכל לומר שאכלנו משלו, ונתבאר להלן, וכ"כ התוס' רי"ח והרא"ש בסימן כ"א בתחילת דבריהם. -** ב התוס' רי"ח והרא"ש הביאו מירושלמי דשאני ברהמ"ז דכתיב בה ואכלת ושבעת וברכת מי שאכל הוא יברך,[[532]](#footnote-533) ועיי"ש שצידדו דהוא אסמכתא בעלמא, וכ"כ הרשב"א, ועד"ז כתב התר"י בשם ר"י. - **ג** הריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ח כתב דאף דמדינא מוציא את חבירו בברהמ"ז אף אחר שבירך בעצמו, מ"מ אמרו חכמים שלא יוציא לחבירו אלא כשמוציא לעצמו משום דדמי לברכת הנהנין וחיישינן שיבאו לטעות ולהוציא אחד את חבירו אף בברכה שלפניו, וכ"כ הריטב"א בר"ה כ"ט א'. - **ד** הרמב"ן במלחמות לעיל כ' ב' כתב דמי שלא אכל אינו מוציא אחרים בברהמ"ז מאורייתא, משום דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח, ונתבאר להלן, וכ"נ בד' הריא"ז בר"ה ספ"ג והאהל מועד בשער הברכות דרך א' נתיב י'.

## בדעת התוס' דהא דבעינן שיאכל כזית דגן הוא כדי שיוכל לומר שאכלנו

במש"כ התוס' דהא דבעינן שיאכל כזית דגן הוא כדי שיוכל לומר שאכלנו משלו הק' המהרש"א דא"כ אפי' לא אכל אלא ירק ושתה יין יוציא אחרים, שהרי שפיר יכול לומר שאכלנו משלו, וכמש"כ התוס' בד"ה תשעה שאכלו,[[533]](#footnote-534) - והתפארת שמואל בסימן כ"א כתב לישב דאף דיכול לענות אחריהם ברוך שאכלנו וכו' ע"י צירוף, מ"מ א"א שהוא יתחיל לברך ולומר שאכלנו וכו', - ועמש"כ בזה המגן גבורים בסימן קצ"ז סק"ד.[[534]](#footnote-535)

הסמ"ק בסו"ס ק"ט כתב בשם ר"י דבברהמ"ז אע"פ שיצא מוציא, וכתב דל' הירושלמי לא משמע כן, וכן תמה הטור בסימן קפ"ו ע"ד ר"י דמי שיצא אינו מוציא כמו שאמרו הכא דלהוציא חבירו עד שיאכל כזית דגן ובירושלמי מסמיך לי' אקרא, - והפרישה שם סק"ד והב"ח שם כתבו בדעת ר"י דכל הא שאינו מוציא אלא כשאכל כזית דגן הוא רק כשהן ג' דחייבין בזימון ובעי למימר שאכלנו, וכל שלא אכל כזית דגן אינו יכול לומר שאכלנו, אבל כשאין שם אלא שנים מוציא את חבירו אע"פ שלא אכל,[[535]](#footnote-536) ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וכ"כ המג"א בסימן קצ"ז סקי"א דלמש"כ התוס' דהא דצריך שיאכל כזית דגן הוא כדי לומר שאכלנו, הרי דכל שהם ב' שא"צ לומר שאכלנו יכול להוציא את חבירו אע"פ שלא אכל,[[536]](#footnote-537) וכ"כ בביאור מהרש"ל על הטור בסימן תפ"ד והב"ח שם ס"ד.[[537]](#footnote-538)

## בדעת הרמב"ן ודעימי' דמדינא מי שלא אכל אינו מוציא את חבירו

במש"כ הרמב"ן דמי שלא אכל אינו מוציא אחרים משום דאינו מחויב בדבר, וכ"נ בד' הריא"ז והאהל מועד, צ"ב דמ"ש מכל הברכות אע"פ שיצא מוציא ולא אמרינן דאחר שיצא כבר אינו מחויב בדבר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השאג"א בסימן י"ג כתב דכל הא דאע"פ שיצא מוציא הוא רק בברכות דרבנן, אך בדאורייתא אינו מוציא אחר שיצא דחשיב כאינו מחויב בדבר, אך אי"ז מתישב בד' הריא"ז שם דמדמי לה להא דבברכת המוציא אם יצא אינו מוציא. - **ב** הראש יוסף לעיל כ' ב' כתב דהוא משום דבאכילה לא מיקרי מחויב כל זמן שלא אכל דאי בעי לא אכיל, ומשא"כ בכל המצוות דבע"כ הוא מחויב במצוה.[[538]](#footnote-539) - **ג** בס' אהל אברהם להגר"א שאג סימן א' ד"ה ומדברי רמב"ן כתב דהוא משום דשאני מצוות שהם חובת הגוף כתקיעת שופר וקידוש דאף אחר שיצא יד"ח אכתי חשבינן לי' כמחויב בדבר, כיון דהוא מחויב ביום זה לעשות מצוה זו אלא שכבר עשאה, אך בברהמ"ז דלא נתחייב אלא מי שאכל, הרי דכל שלא אכל לא חשיב כלל כמחויב בדבר,[[539]](#footnote-540) וי"ל דמה"ט דעת הריא"ז שם דבברכת מילה ופדיון הבן חשיב כאינו מחויב בדבר ואינו מוציא את חבירו, ונתבאר בדף מס' 26 ובהערה שם.

## טעם הא דסגי באכילת כזית דגן אף דהוא שיעורא דרבנן

עד שיאכל כזית דגן, **בפירש"י עמד בזה דמ"ט סגי במה שאכל כזית דגן אף דהוא שיעורא דרבנן, ומצינו בזה כמה דרכים** א **הבה"ג בפירקין כתב דאינו מוציא אלא מי שאכל שיעורא דרבנן, אבל אם אכלו הם כדי שביעה והוא אכל כזית אינו מוציאן אלא מברך מי שאכל ושבע,[[540]](#footnote-541) וכ"נ בתשו' הרמב"ם סימן רצ"ז, והביאו הכס"מ בפ"ה מברכות הט"ו, וכ"כ ההשלמה לעיל כ' ב'. -** ב **הרמב"ן במלחמות לעיל כ' ב' כתב להוכיח מזה דקי"ל דבכזית חייב בברהמ"ז מדאורייתא, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בתחילת דבריו, וכ"כ הראב"ד בפ"ה מברכות הט"ו והיראים בסימן רנ"ג והראבי"ה בסימן קכ"ט. -** ג **בפירש"י כתב דכיון דהוא חייב מדרבנן מחויב בדבר קרינן בי' ומוציא רבים יד"ח. -** ד **הבעה"מ לעיל כ' ב' כתב דכיון דהוא גברא המחויב מדאורייתא בברהמ"ז, ע"כ אף לא אכל אלא שיעורא דרבנן הו"ל כאילו אכל שיעורא דאורייתא ומוציא למי שאכל שיעורא דאורייתא, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין, ועמש"כ הזכרון שמואל בסימן י"ח סק"ו לפרש בזה. -** ה **התוס' כתבו דהוא משום דאף אם לא אכל כלל הוי מחויב בדבר משום דכל ישראל ערבים זל"ז, ול"ב שיאכל כזית דגן אלא כדי שיוכל לומר שאכלנו משלו ולזה סגי באכילת כזית. -** ו **בד' התוס' רי"ח מבו' דהוא משום דמדאורייתא אף אם לא אכל כלל יכול להוציא, וכל הא דבעינן שיאכל אינו אלא מדרבנן, וע"כ סגי לזה באכילת כזית דגן, וכ"כ התר"י והרשב"א והרא"ש בסימן כ"א והריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ח.**

**התוס' רי"ח כתב דאף דכל שאכל כזית דגן הוא מוציא לאותו שאכל כדי שביעה, מ"מ כל שכולן יודעין לברך מצוה מן המובחר שיברך אותו שאכל כדי שביעה ולא אותו שאכל כזית, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו, וכ"כ הטוש"ע בסימן קצ"ז ס"ד, - ובד' רי"ו בנתיב ט"ז ח"ז והגר"א בסימן קצ"ז מבו' דהיינו דלמצוה חיישינן לדעת הבה"ג דמי שאכל כזית אינו מוציא למי שאכל כדי שביעה.[[541]](#footnote-542)**

## בדעת הבה"ג דכל שאכל כזית דגן אינו מוציא אלא מי שלא אכל כדי שביעה

**בפירש"י הק' ע"ד הבה"ג שהרי ינאי וחבריו אכלו ושבעו והוציאן שמעון בן שטח,[[542]](#footnote-543) ואע"ג שאמרו דלגרמי' הוא דעבד, היינו משום דלא אכל כזית דגן, אך אם אכל כזית דגן הי' מוציאם, - והכס"מ בפ"ה מברכות הט"ו פירש בד' הרמב"ם בתשו' שכתב לישב בזה דעיקר מה שאמרו דלהוציא את הרבים יד"ח עד שיאכל כזית דגן, היינו להוציא רבים שלא אכלו כדי שביעה, ומזה נלמד דכל שלא אכל דגן אינו יכול להוציא אחרים יד"ח הא דהוציאן שמעון בן שטח לגרמי' הוא דעבד, ואה"נ דבההיא דשמעון בן שטח ל"ה סגי שיאכל כזית דגן, ולא מייתינן להא דעד שיאכל כזית דגן אלא ללמד דכל שאינו מחויב בברהמ"ז אינו מוציא, וכ"כ השאג"א בסימן י"ג, ועד"ז כתבו הצל"ח בסוגיין ובתשו' חדשות להגרע"א או"ח סימן ב', וכ"ה מבו' בד' ההשלמה לעיל כ' ב'.**

## בדעת רש"י דהמחויב מדרבנן חשיב כמחויב בדבר

**התוס' הק' על מש"כ רש"י דהמחויב בדבר מדרבנן חשיב כמחויב בדבר ומוציא את הרבים יד"ח, דכיון דאינו מחויב מה"ת מ"ט הוא מוציא אחרים שמחויבין מה"ת,[[543]](#footnote-544) והטו"א בר"ה כ"ט א' כתב בדעת רש"י דהוא משום דס"ל דעיקר הא דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים אינו אלא מדרבנן,[[544]](#footnote-545) וע"כ סגי במה שהוא מחויב מדרבנן, ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ' ב' דהא דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא הוא מדאוריתא, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ובמש"כ באבני שהם שם לדחות.**

**בפירש"י כתב דקטן שהגיע לחינוך אינו מוציא את הגדול, כמו שאמרו לעיל כ' ב', אף דהמחויב בדבר מדרבנן חשיב כמחויב בדבר, הוא משום דאפי' מדרבנן אינו חייב אלא על אביו מוטל לחנכו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ' ב' ובקידושין ל"א א' דקטן לא חשיב כמחויב בדבר אף מדרבנן משום דהוא מצוה דאביו ואיהו לאו בר מצוה כלל, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ד' סימן כ"א והריטב"א במגילה י"ט ב' ובתשו' סימן צ"ז.**

**התוס' הק' על פירש"י דאם קטן אינו חשיב כמחויב בדבר א"א לא יוציא את אביו אף כשאכל שיעורא דרבנן, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ובקידושין שם והריטב"א במגילה שם דקטן אינו מוציא את הגדול בברהמ"ז אף לא אכל הגדול אלא שיעורא דרבנן, וכן צידד בתשו' הריטב"א שם, - אך בפירש"י לעיל כ' ב' כתב דקטן מוציא את הגדול כשאכל שיעורא דרבנן, וצ"ל דאף דלא חשיב כמחויב מדרבנן להוציא את המחויב מדאורייתא, מ"מ שפיר הוא מוציא את המחויב מדרבנן,[[545]](#footnote-546) ולכאו' הוא משום דלהוציא את המחויב מדרבנן ל"ב שיהא עליו תורת מחויב בדבר, אלא כיון דיש על ברכתו תורת ברכה מדרבנן סגי בהכי להוציא את המחויב מדרבנן, - וי"ל עוד כמש"כ התוס' בעירובין צ"ו ב' ובר"ה ל"ג א' דהא דקטן מברך לאביו הוא משום דאף רשות יכול להוציא בר חיובא דרבנן,[[546]](#footnote-547) וכ"כ האו"ז בהל' ר"ה סימן רס"ו בשם ר"י.[[547]](#footnote-548)**

**הפנ"י והגרע"א תמהו ע"ד רש"י דהמחויב מדרבנן מוציא את המחויב מדאורייתא, שהרי להדיא אמרו לעיל כ' ב' דאם נשים בברהמ"ז דרבנן אינם מוציאות את האנשים המחוייבין מדאורייתא, וכן הק' הטו"א בר"ה כ"ט א',[[548]](#footnote-549) - והאמרי בינה בהל' שבת סימן י"א כתב לישב למש"כ המרדכי במגילה סימן תשצ"ח בשם ה"ר טובי' דהא דמי שאכל כזית דגן מוציא את מי שאכל כדי שביעה הוא משום דגם הוא יכול לבא לידי חיוב דאורייתא אם יאכל עד שישבע, וכתב לדון לפ"ז דאף למ"ד דסומא פטור מדאורייתא מכל המצוות מ"מ יכול להוציא את המחויב מדאורייתא משום שיכול לבא לידי חיוב דאורייתא אם יתפקח, ול"ד לנשים דלא יבואו לידי חיוב לעולם, ולפ"ז הרי דמש"כ רש"י דאם הי' קטן מחויב מדרבנן הי' מוציא את הגדול הוא משום דאתי לכלל חיוב לכשיגדיל, ומשא"כ בנשים דלא אתו לכלל חיוב, ועד"ז כתב הפנ"י.**

**והקוב"ש בח"ב סימן ל' כתב לפרש בזה דבהא דבעינן שיהא מחויב בדבר נכלל תרתי, חדא, שיהא הגברא גברא דמחויב בדבר, ועוד, שיהא מחויב בפועל בדבר, ולהא דבעינן שיהא הגברא מחויב בדבר סגי בהא דהוא בר חיובא אף שעכשיו לא אכל, וסגי במה שקטן אתי לכלל חיוב לכשיגדיל, להא דבעינן שיהא מחויב בפועל בדבר סגי במה שהוא מחויב מדרבנן, - והזכרון שמואל בסימן י"ט סק"ב וסק"ג הוסיף לפרש דהיינו דמלבד הא דבעינן שיהא הגברא בר חיובא, דזה מתקיים במה שיבא לידי חיוב כשיגדיל, בעינן ג"כ שיהא על ברכתו תורת ברכה, דאם אין ע"ז תורת ברכה א"א לו להוציא בזה אחרים, ולזה בעינן שיהא מחויב מדרבנן.[[549]](#footnote-550)**

## בטעמא דשמעון בן שטח דהוציאן בברהמ"ז אף שלא הי' חייב בברהמ"ז

**הרשב"א הק' דמ"ט דשמעון בן שטח שבירך ברהמ"ז להוציאן אף שלא אכל כלל, וכתב דהוא משום דמדאורייתא אף אם לא אכל כלל מוציא אחרים בברהמ"ז דכל המחויב בדבר אע"פ שיצא מוציא, אלא דמדרבנן מי שאכל הוא יברך, וע"כ ס"ל לשמעון בן שטח דכל שהוא מחויב באיזו ברכה שהיא מוציא בברהמ"ז, - ועיי"ש שצידד דהיינ ומשום דס"ל דיין נפטר בברהמ"ז, והיינו או משום דס"ל לשמעון בן שטח דברכת ג' פוטרת מעין ג', או משום דיין דמיזן זיין נפטר בברהמ"ז, אך כל שטבל בציר דאי"ז נפטר בברהמ"ז אינו מוציא אחרים בברהמ"ז, אך בסו"ד כתב די"ל דלדעת שמעון בן שטח אף אם טבל בציר מוצא את האחרים יד"ח בברהמ"ז וחוזר ומברך בנ"ר לעצמו.[[550]](#footnote-551)**

כ"ח אד"ב פ"ד

דף מס' 26

**חרש המדבר ואינו שומע אם מוציא אחרים בתקיעת שופר**

**ר"ה כ"ט א' - חרש שוטה וקטן אין מוציאין את הרבים יד"ח,** הר"י מלוניל כתב דהא דחרש אינו מוציא את הרבים יד"ח היינו בחרש שאינו שומע ואינו מדבר דלאו בר דעה הוא, אך כל שהוא מדבר ואינו שומע ה"ה כפקח לכל דבריו, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' רי"ו בנתיב י"ג ח"א, וכ"נ בד' הבה"ג בהל' צרכי ציבור, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ב משופר ה"ב, וכמש"כ האבי עזרי שם, - אך הארחות חיים בהל' תקיעת שופר ס"ח כתב דחרש המדבר ואינו שומע אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר לפי שהוא פטור שהדבר תלוי בשמיעת הקול וזה אינו שומע, וכ"כ המאירי בשם קצת מחכמי האחרונים, וכ"כ המכתם והנימו"י במגילה י"ט ב' והכל בו בסימן ס"ד והתשב"ץ בח"ג סימן קי"ג, וכ"כ השו"ע בסימן תקפ"ט ס"ב,[[551]](#footnote-552) - ועמש"נ בדף מס' 27 בטעם הפלוגתא בזה.

**טעם הא דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח**

**כל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים ידי חובתן,** בירושלמי במגילה פ"ב ה"א אמרו מי שיודע אשורית ויודע לעז אינו מוציא את האחרים בלעז משום דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח, והרמב"ן שם י"ז א' כתב דהיינו דכיון שאינו מוציא את עצמו באותו לשון אינו מוציא אף את הלועז, - והריטב"א שם כתב דל"ד מה"ט ממש, שהרי מחויב בדבר הוא אלא שאינו יוצא בקריאה זו, והוי כמי שיצא שהוא מוציא, וע"כ אע"פ שאינו מוציא לעצמו מוציא ללועז הזה, אלא כדי שיתקיים ככתבם וכלשונם כל מה שאפשר לא תיקנו לזה שיצא בלשון אחר ע"י אחרים כיון שאותו אחר יכול לקרות אשורית.

אך בפי' הר"ן שם פירש לד' הירושלמי דהיינו דכ"ה דמי שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח, כך זה כיון שלעצמו אינו מוציא בלעז כיון שהוא יודע לה"ק אינו מוציא כמו"כ ללועזות, וכ"כ הריב"ש בסימן שצ"א ד"ה ואני אומר דדמי להא דאינו מחויב בדבר דאינו מוציא את הרבים משום שאינו מוציא לעצמו, וגם זה אינו מוציא לעצמו בזאת הקריאה, ול"ד להא דאע"פ שיצא מוציא, דהיינו משום דכל ישראל ערבים זל"ז וגם זה שיצא נקרא מחויב בדבר מפני חיוב חבירו שלא יצא, ומשא"כ בכה"ג דכיון שהוא יודע אשורית ואינו יוצא בקריאה זו לא יוציא אחר, - ומבו' לפ"ז דהא דמי שאינו מחויב בדבר אינו מוציא יד"ח הוא משום דבעינן שיהא זה חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', וע"כ כל שהוא אינו ראוי לצאת בקריאה זו ואי"ז מעשה מצוה דקריאת המגילה לגבי דידי' אינו מוציא אחרים, וכ"כ הקוה"ע בסימן מ"ח סקי"ד, עיי"ש.

אך הנה התר"י בברכות כ' ב' והרא"ש שם סו"ס י"ג כתבו דמה שאמרו דאם נשים בברהמ"ז דרבנן אין אשה מוציאה את האיש בברהמ"ז הוא משום דאינה בכלל הערבות, ונתבאר להלן, ומבו' דאם היתה אשה בכלל ערבות היתה מוציאה את האיש בברהמ"ז אף דאינה מחויבת בעצמה בדבר, ולא אמרינן דאי"ז חפצא דמעשה מצוה לגבי דידה,[[552]](#footnote-553) ולכאו' צ"ל לדעתם דהא דיודע אשורית אינו מוציא את הלועזות בלעז (אף דהוא ערב לחיוב הלועזות), אי"ז מדינא דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא, אלא הוא דין בפנ"ע, וכמש"כ הריטב"א.[[553]](#footnote-554)

**טעם הא דבן עיר אינו מוציא בן כרך**

בירושלמי במגילה שם ה"ג אמרו דבן עיר אינו מוציא בן כרך יד"ח משום דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח, ובפשוטו הטעם בזה דאף דגם בן עיר מחויב בעיקר המצוה דקריאת המגילה, מ"מ ל"ד להא דכל המחויב בדבר אף אם יצא מוציא, משום דהתם הוא חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', ומשא"כ בבן עיר הקורא בט"ו דאי"ז חפצא דמעשה מצוה גבי דידי', וע"כ אינו מוציא בן כרך, ודמי להא דמי שיודע אשורית אינו מוציא את האחרים בלעז דהוא משום דאי"ז מעשה מצוה דקריאת המגילה לגבי דידי', וכנ"ל.

אך למש"כ תר"י והרא"ש דכל דהוי בכלל ערבות מוציא אחרים יד"ח אף אם אינו מחויב כלל במצוה, צ"ע דמ"ט בן עיר אינו מוציא בן כרך, והרא"ש גופי' בפ"ק דיבמות סימן ט' ובתוס' הרא"ש שם י"ג ב' הביא לד' הירושלמי,[[554]](#footnote-555) ועמד ע"ז בס' אהל אברהם להגר"א שאג סימן א', עיי"ש,[[555]](#footnote-556) - וצ"ל דכיון דביום זה אינו בר חיובא ע"כ לי"ב לדין ערבות, וכ"כ בס' מקראי קודש ר"ה סימן כ"ג.

**אם בן עיר מוציא לבן כפר**

הריטב"א במגילה ב' א' כתב בשם הרא"ה דאף דבן עיר אינו מוציא לבן כרך, מ"מ כפרים המקדימין ליום הכניסה קורא להן בן עיר, וזה כמשמעות פירש"י שם (ד"ה אלא שהכפרים),[[556]](#footnote-557) דהו"ל ככל הברכות דאע"פ שיצא מוציא כיון דבר חיובא הוא, וה"נ הוא בכה"ג שהרי כפרים ראויים לקרוא בי"ד עם העיירות וכן בני העיירות פעמים קוראין ככפרים כשאין י' בטלנין, ול"ד לבן עיר ובן כרך דחלוקין לגמרי בדיניהם וזמנו של זה לא זהו זמנו של זה כלל ולפיכך אין אחד מהם מוציא לחבירו.

ולכאו' הוא לטעמי' דס"ל דכל שהוא מחויב בדבר מוציא אחרים יד"ח אף אם אי"ז מעשה מצוה לגבי דידי', וע"כ נקט דהא דמי שיודע אשורית אינו מוציא בלעז אי"ז מדינא דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא, וע"כ י"ל דחיובא דבן עיר ובן כפר חשיב כחדא חובה וע"כ מוציא בן עיר לבן כרך וחשיב כמחויב בדבר, - אך אם אף המחויב בדבר אינו מוציא אלא בדחשיב כמעשה מצוה לגבי דידי', הדין נותן דבן עיר אינו מוציא לבן כפר ביום הכניסה, דכיון דבן עיר אינו יוצא בקריאה ביום הכניסה, אי"ז מעשה מצוה כלל לגבי דידי', ולא עדיף מהא דמי שיודע אשורית אינו מוציא בלעז, משום דהוא עצמו אינו יוצא בקריאה זו.

**טעם הא דאע"פ שיצא מוציא**

**כל הברכות כולן אע"פ שיצא מוציא חוץ מברכת הלחם וברכת היין וכו',** ופירש"י דהא דבכל הברכות אע"פ שיצא מוציא הוא משום דכל ישראל ערבים זל"ז,[[557]](#footnote-558) ומשא"כ בברכת הלחם וברכת היין דאין כאן ערבות שאינו חובה על האדם ולא ליתהני ולא לברך, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריטב"א והר"ן והמאירי, ומבו' דאף שהוא מחויב בעיקר הברכה, מ"מ כל שכבר יצא אינו מוציא אחרים אלא מכח דין ערבות.

והבה"ג בהל' ר"ה כתב דה"נ הוא בתקיעת שופר דאע"פ ששמע מן מאן דנפק יצא, ומשמע דכל הא דמוציא אחרים במצוה אף שכבר יצא הוא מדין ערבות, וכ"נ בד' השאילתות בסימן נ"ד והריצ"ג בהל' ר"ה והסמ"ג עשין כ"ז, וכן נקט הפמ"ג באש"א סימן תרפ"ט סוסק"ד, והביאו הביאוה"ל שם ס"א (ד"ה ונשים).

אמנם הנה הריטב"א לקמן בסוגיין ובהל' ברכות פ"ה ה"ב כתב דמי שכבר יצא ומוציא לנשים במצוות שהם פטורות אע"פ שיש להן רשות לעשות ולברך עליהן מ"מ הוא אינו מברך להן, דכיון דרשות הוא הו"ל ברכת הנהנין שאין מוציא לאחרים בברכה אלא כשמוציא לעצמו, ומבו' דאף דלי"ב לדין ערבות וע"כ כל שכבר יצא אינו מברך להן, מ"מ הוא מוציאן בעיקר המצוה אף שכבר יצא, ובע"כ דהא דהמחויב בדבר מוציא אחרים יד"ח אף שכבר יצא אי"ז מדין ערבות,[[558]](#footnote-559) ורק הא דהוא מברך להוציא אחרים אחר שכבר יצא בעינן לדין ערבות, - וכ"כ בס' אהל אברהם להגר"א שאג סימן א' ד"ה והנה הא וד"ה כללו של דבר בדעת התוס' דעיקר הא דבעינן לדין ערבות הוא משום דאל"כ ל"ה מצי לברך ברכת הנהנין כשאינו נהנה ול"ה מצי למימר וציונו כיון שכבר יצא,[[559]](#footnote-560) - וכ"נ בד' הרי"ף בסוגיין ובס' העתים סימן קמ"ה דעיקר הא דלא מצי להוציא בברכת הנהנין כשאינו אוכל עמהן הוא משום דהו"ל ברכה לבטלה, - וכ"ה להדיא בד' המג"א בסימן ר"ט סק"ה וסימן רי"ג סק"ז, וזהו שכתב די"ל דכל דבירך בשוגג מוציא אחרים אף אם לא אכל,[[560]](#footnote-561) (ועמש"כ ע"ז בתשו' בית שלמה או"ח סימן י"ד), וכ"כ הגר"א בסימן רי"ג ס"ב, וכ"כ החזו"א בסימן י"ט סק"א.[[561]](#footnote-562)

הריטב"א כתב דהא דאם יצא מוציא היינו משום דאע"פ שהמצות מוטלות על כל אחד הרי כל ישראל ערבין זל"ז וכולם כגוף אחד וכערב הפורע חוב חבירו, ובהל' ברכות פ"ה ה"א כתב דהוא משום דכשחבירו חייב הרי הוא כאילו הוא עצמו חייב משום דכל ישראל ערבין זל"ז, - ולכאו' הוא מתפרש למש"כ הרא"ה בברכות מ"ב א' דהא דבברכת הנהנין אע"פ שלא יצא אינו מוציא אלא בשהן דרך קביעות וחבורה, הוא לפי שהן כגוף אחד וחשובין כאילו כל אחד ואחד מברך, ומבו' דבברכה דינא הוא דיברך הוא עצמו, וכל הא דמהני לו ברכת חבירו הוא רק אם חשבינן להו כגוף אחד וחשיב כאילו כל אחד ואחד מברך, וע"כ ה"נ בברכת המצוות כל הא דיוצא בברכת חבירו הוא משום דמכח דין ערבות חשבינן לה כגוף אחד וכערב הפורע חוב חבירו.

## אם היכא שיצא מוציא אף את הבקי

הבה"ג בהל' קידוש כתב דכל שקידש ובאו אנשים אחרים שאין יודעין לקדש חוזר ומקדש להן, ומבו' דכל הא דאף אם יצא מוציא הוא רק כשאינם יודעים לקדש, אך כל שהם יודעין לקדש אינו מקדש להם, וכ"כ בס' העתים סימן קמ"ו בשם ר"י גאון דמי שקידש ובא אצל בנ"א שיודעין לקדש אינו רשאי לקדש להם, והוא בתשוה"ג שערי תשובה סימן קט"ז, וכתב בשם הרב הנגיד דה"ה בהבדלה ובכל ברכת המצוות, והובא בס' השלחן הל' סעודה שער ז', וכ"כ הרי"צ גאות בהל' ר"ה דהא דכל המצוות אע"פ שיצא מוציא אחרים היינו כשאינם בקיאין להוציא את עצמן דכיון דכל ישראל ערבין זל"ז אע"ג דיצא ידי חובת עצמו מוטל עליו חובת חבירו וע"כ הוא מוציאו, ומבו' דכל שחבירו בקי ויכול להוציא את עצמו אינו יכול להוציאו, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' פסחים דמי שיודע להוציא יד"ח עצמו אין לו לאחר שיצא לחזור ולהוציאו יד"ח, שכיון שלמד ואפשר לו לעמוד בעצמו הלה ודאי מוציא שם שמים לבטלה הוא, וכ"כ הרא"ש מלוניל בס' המנהגות דהא דכל הברכות אע"פ שיצא מוציא הוא להוציא שאינו בקי אבל בקי לא דהוא עצמו יוציא את עצמו אם ירצה, והביאוהו הארחות חיים בהל' קידוש היום סט"ז והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ הבעה"ע בהל' מצה ומרור דכתבו רבוותא דאם קידש בביתו אין לו לקדש לאחרים שיודעין לקדש, וכ"כ השבה"ל בסימן ע"ב בשם ר"י גאון, וכ"כ הטור בסימן רע"ג בשם הבה"ג, וכ"כ השו"ע שם ס"ד.

אך בד' הריטב"א בסוגיין ד"ה תני אהבה ובהל' ברכות פ"ה ה"א משמע להדיא דבכל ברכת המצוות אע"פ שיצא מוציא אף את הבקי, וכ"כ האו"ז בהל' ר"ה סימן רס"ב דאפי' אם הוא בקי חבירו מברך עליו לכתחילה חוץ מברהמ"ז וקר"ש ותפילה, וכ"ה מבו' בד' ההג"א בסימן י"ג בשם מהרי"ח ובתשו' הרשב"א ח"א סימן קכ"ו ובד' הרשב"א והר"ן לקמן ל"ד ב' והר"ן במגילה כ"ג ב', וכ"נ להדיא בד' התוס' בפסחים ק"ו א' ד"ה הוה גחין והתוס' רי"ח בברכות מ"ז א' והתר"י שם והרא"ש שם סימן ט"ו,[[562]](#footnote-563) וכן הכריע הפר"ח בסימן תכ"ב ס"ב ותפ"ט ס"ח ותקפ"ה ס"ב.

בטעם הסוברים דכל הא דאע"פ שיצא מוציא הוא כשאינו בקי, משמע בד' הרא"ש מלוניל שם דהוא משום דכל שהוא בקי ויכול לברך בעצמו אין חבירו ערב לו שהרי בידו להוציא את עצמו, וכ"נ בד' הרי"צ גאות בהל' ר"ה, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן ער"ב סק"ב והאבנ"ז בסימן מ' סק"ד, - אך בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן קי"א מבו' דהוא מכח הא דמצוה ליחלק, עיי"ש.

ונפ"מ בזה הוא במשמעות ד' הב"י בסימן רע"ג דהא דכל שיודעין לקדש אינו מקדש להן הוא לעיכובא דבכה"ג ליכא לדין יצא מוציא, וכ"נ בד' הב"ח בסימן תקפ"ה ס"ה, וכ"נ להדיא בד' הרי"צ גאות בהל' פסחים ובד' הרא"ש מלוניל שם, וזה מתפרש למשמעות דבריהם דהא דאינו מוציא את הבקי הוא משום דלי"ב כלל לדין ערבות, - אך למש"כ המהר"ם מר"ב דהוא מדינא דמצוה ליחלק הרי דאי"ז אלא לכתחילה, אך בדיעבד הוא מוציא אף את הבקי, והביאוה"ל בסימן רע"ג ס"ד כתב דאי"ז אלא למצוה בעלמא לכתחילה, וצ"ע.

בד' הרי"צ גאות בהל' פסחים משמע דכל הא דאם יצא אינו מוציא את הבקי הוא בברכה, דכל דאפשר לו לברך בעצמו הו"ל מוציא ש"ש לבטלה, וכ"נ בד' השבה"ל שם,[[563]](#footnote-564) ולפ"ז ניחא הא דמוציא אחרים בתקיעת שופר ובקריאת המגילה אף שהם בקיאין,[[564]](#footnote-565) עמש"כ המ"ב בסימן תרצ"ב סק"י ובשעה"צ סקי"ג, וכ"כ בהגה' יצחק ירנן על הרי"צ גאות בהל' ר"ה,[[565]](#footnote-566) - אך הנה בד' הב"י בסימן ס"ט מבו' דאף כשהוא מברך להוציא את שאינו בקי, מ"מ אינו מוציא את הבקי, עיי"ש, ומבו' דהא דאינו מוציא את הבקי אי"ז משום דהו"ל מוציא ש"ש לבטלה, דהרי הוא מברך להוציא את שאינו בקי ואי"ז ברכה לבטלה,[[566]](#footnote-567) וצ"ע.[[567]](#footnote-568)

## אם הא דיצא מוציא הוא אף בלא עניית אמן

בגל' הגרע"א בסימן רי"ט ס"ה כתב דבכל ברכת המצוות דאם יצא מוציא מ"מ כיון דאין המברך מחויב עתה בברכה זו לא יצא בה בלא עניית אמן, וכתב ללמוד כן ממש"כ הטור והרמ"א שם דרק כשהמברך מחויב מוציא אחרים בלא עניית אמן, ונתבאר להלן, וכ"כ המאמ"ר בדברי מרדכי בסימן רי"ג סק"ב, וכ"כ הפתח הדביר שם בשם ס' לשון זהב,[[568]](#footnote-569) ועמש"כ בחי' רא"ל ח"א סו"ס ה' לפרש בזה, - אך התבו"ש בסימן א' סק"ס כתב דהא דאם יצא מוציא הוא אף בלא עניית אמן, וכתב שם דכל שהוא בקי אינו יוצא בלא עניית אמן, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן רי"ג סוסק"ג,[[569]](#footnote-570) וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפ"א מברכות ה"י והי"א, עיי"ש, וכ"נ בד' הב"י בסימן רי"ג דכל מש"כ הטור בסימן רי"ט דאינו יוצא כשלא ענה אמן הוא משום דלא חשיב המברך כמחויב בדבר, עיי"ש.

## אם בברכת מילה ופדיון הבן אע"פ שיצא מוציא

הריא"ז בשלהי פירקין כתב דאין אדם יכול לברך על חבירו על מילת בנו להכניסו בברית או על פדיון בנו דהואיל ואינו מחוייב באותה מילה אינו יכול להוציא אחרים, - אך רי"ו בנתיב א' ח"ב כתב דיכול לברך ברכת להכניסו ולהוציא את אבי הבן ככל הברכות דאף אם יצא מוציא, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן רס"ה ס"א והגר"א שם סק"ג.[[570]](#footnote-571)

## הוצאת אחרים בברכת הנהנין של אכילת מצוה

**ברכת הלחם של מצה וברכת היין של קידוש היום מהו וכו',** בפירש"י כתב דבברכת על אכילת מצה ובברכת הקידוש ודאי דמוציא לאחרים אע"פ שיצא, ומיבע"ל בברכת המוציא וברכת היין שאין באות אלא לפי שאסור ליהנות בלא ברכה, אם כיון דברכת ההנאה אינה חובה למצוה שאף בשאר הנאות היא נוהגת אינו מוציא, או דכיון דאכילת מצה וקידוש היום הם חובה עליו וא"א בלא הנאה והנאה א"א בלא ברכה נמצאת המצוה תלוי' בברכת הנאה ומוציא.

והריטב"א כתב דהא דפשיט דאע"פ שיצא מוציא הוא משום דבברכת הלחם של מצה וברכת היין של קידוש הוו ב' הברכות על דבר אחד וע"כ אמרינן דנגררת ברכת הנהנין אחר ברכת חובה להיות כמוה, וכתב ללמוד מזה דמברכין את ב' הברכות על מצה אחת, וכ"ה דמברכין על אכילת מצה על הפרוסה, מברך עלי' גם המוציא, (וכ"כ הבעה"ע בהל' מצה ומרור ותלמיד הרמב"ן בפסחים קט"ז א'), וכ"נ בד' הסמ"ג עשין כ"ז.

בעיקר הא דפשיט דיש בזה לדין ערבות ואע"פ שיצא מוציא, יש להסתפק אם הוא מכח דין ערבות למצות אכילת מצה וקידוש היום, דכיון דלצורך המצוה נצרך אף ברכת ההנאה, ע"כ מכח דין הערבות על המצוה אף הוא מוציא בברכת ההנאה, או דהוא מכח דין ערבות לברכת הנהנין, דאף דבכל ברכת הנהנין ליכא ערבות משום דאינה חובה, מ"מ בברכת הנהנין כה"ג דהיא חובה איכא דין ערבות, - ובל' רש"י משמע דהוא מכח דין ערבות על המצוה, וכ"נ למש"כ הריטב"א דברכת הנהנין נגררת אחר ברכת חובה, ולפ"ז מסתבר דהוא מכח דין הערבות למצוה דומיא דהברכת חובה, וכ"ה מבו' ממש"כ בגל' הגרע"א בסימן רצ"ז ס"ה דמי שאין לו חוש הריח אינו מוציא אחר בברכת הבשמים במוצ"ש אף אם חשבינן לה כברכת המצוות, דכיון דאין לו חוש הריח חשיב כאינו מחויב בדבר, והרי דאף להוציא בברכת ההנאה בעינן שיהא מחויב בהמצוה, - אך האמרי בינה בדיני שבת סו"ס י"א כתב דאף דאין לו חוש הריח ואינו מחויב במצות בשמים, מ"מ כיון דהוא מחויב במצות ברכת הנהנין הוא מוציא אחרים בברכת הריח בכה"ג דהויא חובה, ומבו' דהא דפשיט דאע"פ שיצא מוציא הוא מכח דין ערבות לברכת הנהנין, וצ"ע.

## בקידוש של שחרית אם אע"פ שיצא מוציא

הריטב"א בהל' ברכות פ"ב הכ"ד כתב דבקידוש של שחרית אם יצא אינו מוציא כשאר ברכות הנהנין, וכ"כ הריטב"א בפסחים ק"ו א' בשם הר"י קרקושא, וכ"כ רבינו דוד שם, וכן צידד התור"פ שם ק"א א' והובא במרדכי שם,[[571]](#footnote-572) וכ"כ האהל מועד בהל' קידוש והבדלה דרך א' נתיב א', והב"י בסימן רע"ג כתב דהוא משום שאינו מברך אלא ברכת הנהנין לבד, וכ"כ הדרישה שם סק"ב, וזה מתפרש להריטב"א לטעמי' דהא דבקידוש היום אם יצא מוציא הוא משום דנגררת ברכת הנהנין אחר ברכת חובה להיות כמוה, ובקידוש דשחרית דליכא אלא ברכת בפה"ג ליכא לה"ט,[[572]](#footnote-573) וכ"כ המטה יהודה בסימן קס"ז סק"א, - אך בד' התוס' בפסחים ק"ו א' ד"ה הוה גחין **והתוס' רי"ח בברכות מ"ז א' ותר"י שם והרא"ש שם סימן ט"ו מבו' דאף בקידוש דשחרית אם יצא מוציא, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"ב, וכ"כ השו"ע בסימן קס"ז ס"כ והרמ"א בסימן רע"ג ס"ד.**

**בד' רי"ו שם משמע קצת דבברכת בפה"ג של קידוש שחרית לא מיבעיא לן כלל ופשיטא דאף אם יצא מוציא, -** וזה מתפרש כמש"כ היום תרועה בדעת התוס' דלא מיבע"ל אלא בברכת היין דקידוש דלילה דאינה באה אלא משום הנאת יין, דברכת קידוש הוא מקדש ישראל, אך ברכת היין דקידוש דיום דחובת הקידוש היא לברך בפה"ג, פשיטא לן דמוציא.

## בברכת בפה"א שעל הכרפס ובברכת היין דד' כוסות אם אע"פ שיצא מוציא

בס' הפרדס לרש"י סימן קל"ג וקל"ח ובסידור רש"י סימן שפ"א כתב דברכת בפה"א שמברכין על הכרפס הויא כברכת הנהנין דלא יברך אלא אם אוכל עמהן, אף שפוטר בה את המרור,[[573]](#footnote-574) וכ"כ המחזו"ו בהל' פסח והבעה"ע בהל' מצה ומרור והכל בו בסו"ס נ', - אך הטור בסימן תפ"ד כתב בשם הרא"ש דכיון דתקנ"ח היא משום הכירא לתינוקות, הויא כברכת המצוות ויכול להוציאם אע"פ שאינו טועם, והב"י שם כתב דכ"ה מבו' בד' הרי"ף בשלהי פסחים,[[574]](#footnote-575) וכ"כ השו"ע שם והמ"ב שם סק"ג, - והשבה"ל בסו"ס רי"ח נסתפק בזה.

ובטעם הסוברים דאינו יכול לברך אא"כ טועם עמהן, משמע בד' השבה"ל שם דהוא משום דאין הטיבול אלא מפני התינוקות שישאלו, ולא חשיב כברכת חובה דאף אם יצא מוציא, וכ"נ להדיא בד' הבעה"ע שם, וכ"כ הפרישה בסימן תפ"ד סק"ד, - אך בד' הב"י שם משמע דהוא משום דאין מברך על הכרפס אלא ברכת הנהנין,[[575]](#footnote-576) וכ"ה מבו' להדיא בדבריו בסימן רע"ג, וזהו שתלה בנידו"ז לפלוגתת רבוותא אם בקידוש דשחרית אע"פ שיצא מוציא, וכ"כ המהר"ם בן חביב בתשו' גו"ר כלל א' סימן י"ג ד"ה גם ראיתי והמטה יהודה בסימן קס"ז סק"א.

ונפ"מ בין הטעמים הוא בברכת בפה"ג דד' כוסות אם אע"פ שיצא מוציא, דאם הא דבכרפס אינו מוציא בברכת בפה"א הוא משום דלא חשבינן לה כחובה, הרי דבד' כוסות דהוו חובה אע"פ שיצא מוציא, - אך אם הא דבכרפס אינו מוציא הוא משום דאינו מברך אלא ברכת הנהנין, יש מקום לדון דה"נ בברכת בפה"ג דד' כוסות מלבד הכוס הראשון דמברך עליו גם ברכת קידוש אם יצא אינו מוציא,[[576]](#footnote-577) אך י"ל דגם בשאר הכוסות כיון שתיקנו חכמים לברך הברכות על הכוס, חשיב דמברך עליהן גם ברכת חובה, וע"כ הוא מוציא אחרים אף בברכת בפה"ג.

## בברכת המוציא בליל א' של סוכות אם אע"פ שיצא מוציא

הא"ר בסימן קס"ז סוסקכ"ח כתב דבליל א' של סוכות דחייב לאכול פת יכול לברך להוציא אחרים אע"פ שאינו אוכל עמהן, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סקמ"א והמ"ב שם סקפ"ז, וכ"כ המט"א בסימן תרכ"ט סנ"ט ובאלף למטה שם סקצ"ח, - אך הנהר שלום שם סק"ח כתב לפקפק בזה,[[577]](#footnote-578) ועמש"כ בזה הברכת יהונתן שם, וצ"ע.

## בברכת המוציא דסעודת שבת אם אע"פ שיצא מוציא

התור"פ בפסחים ק"א א' כתב דברכת המוציא דסעודת שבת הויא ככל ברכת הנהנין דאינו מברך להוציא אחרים אא"כ אוכל עמהן, וכ"כ השו"ע בסימן קס"ז ס"כ,[[578]](#footnote-579) - אך הדרישה בסימן רע"ג סק"ב כתב דלדעת הסוברים דבברכת בפה"ג דקידוש דשחרית אע"פ שיצא מוציא אף שאינו מברך אלא ברכת הנהנין, ה"נ הוא בברכת המוציא דסעודת שבת, וכ"כ המהר"ם בן חביב בס' גו"ר כלל א' סימן י"ג ד"ה גם ראיתי וביום תרועה בסוגיין.

בטעמא דהשו"ע דאינו מברך ברכת המוציא דסעודת שבת להוציא אחרים אא"כ אוכל עמהן ול"ד לברכת בפה"ג דקידוש דשחרית ולברכת בפה"א דכרפס דאע"פ שיצא מוציא, אף דגם התם ליכא אלא לברכה זו, כתב הט"ז בסימן רע"ג סק"ג דהוא משום דשאני בקידוש דעיקרו נתקן שלא בשביל הנאה אלא מצוה עליו כשאר מצוות, ומשא"כ בברכת המוציא בסעודת שבת דאף שהוא חוב אין החוב עליו משום מצוה אלא כדי שיהנה מסעודת שבת, שהרי אם נהנה ממה שמתענה א"צ לאכול, וע"כ אינו מוציא אחרים, ועד"ז כתב המג"א בסימן קס"ז סקמ"א, - ועמש"כ בזה הלבוש בסימן קס"ז סי"ט והט"ז שם סקי"ז והפמ"ג במש"ז שם.

## אם בברהמ"ז דליל פסח אע"פ שיצא מוציא

הטור בסימן תפ"ד כתב בשם ר"ע גאון ורב כהן צדק דאף דיכול להוציא אחרים בברכות בליל פסח משום דהוו הברכות חובה, מ"מ אינו יכול להוציאן בברהמ"ז, וכתב דכ"כ הרי"צ גאות והרא"ש, וכ"כ השבה"ל בסו"ס רי"ח והאבודרהם בסדר ההגדה,[[579]](#footnote-580) - אך הטור שם צידד דיכול להוציאן בברהמ"ז, דכ"ה שמוציאן בברכת הלחם של מצה כיון שהוא חובה, ה"נ בברהמ"ז כיון שתקנו ד' כוסות ותקנו אחד מהם על ברהמ"ז הוי חובה,[[580]](#footnote-581) והב"י שם כתב בדעת החולקים דהוא משום דאף אם שתה את הכוסות שלא על הסדר יצא, וע"כ לא חשיב ברהמ"ז כברכת המצוות אלא כברכת הנהנין דאם יצא אינו מוציא, ועמש"כ בזה הפר"ח שם.

האבודרהם שם תמה ע"ד הטור דאף דברהמ"ז הויא חובה מ"מ אם יצא אינו מוציא וכדילפינן לה בירושלמי מקרא דואכלת ושבעת וברכת מי שאכל הוא יברך, והב"י שם כתב בדעת הטור דל"ד דשאני הכא שכוס זה חובה בליל זה וכיון שצריך לומר עליו ברכת המזון דמי שפיר לברכת המוציא דמצה שמוציא אחרים אף על פי שאינו נהנה, - ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא בגדר הא דבברהמ"ז אם יצא אינו מוציא אף דאחר ברכתו הויא הברכה חובה, דדעת הטור דהוא משום שהחמירו חכמים להחשיבו כברכת הנהנין דאם יצא אינו מוציא, וע"כ כל דהוא חובה משום הכוס הו"ל כשאר ברכות דחובה דאף אם יצא מוציא, אך דעת האבודרהם דאף דהו"ל ברכה דחובה מ"מ בעינן שיברך מי שאכל וא"א שיברך מי שלא אכל, וע"כ ל"מ מידי הא דהוא חובה גם משום הכוס ואף בכה"ג איכא להך דינא דמי שאכל הוא יברך.

כ"ט אד"ב פ"ד

דף מס' 27

**אם קטן מוציא אחרים בקריאת המגילה**

**מגילה י"ט ב' - הכל כשרין לקרות את המגילה חוץ מחרש שוטה וקטן ר' יהודה מכשיר בקטן,** בטעם הפלוגתא בזה נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו דמיירי בקטן שהגיע לחינוך,[[581]](#footnote-582) וטעמא דרבנן דאינו כשר לקרוא את המגילה ולא אמרינן דאתי דרבנן ומפיק דרבנן הוא משום דבגדול ליכא אלא חד דרבנן במגילה שהרי בשאר מצוות הוא חייב מדאורייתא וקטן הוא תרי דרבנן ולא אתי תרי דרבנן ומפיק חד דרבנן, ומשמע דר' יהודה פליג בהך מילתא וס"ל דאתי תרי דרבנן ומפיק חד דרבנן, וכ"כ התוס' בברכות ט"ו א' ד"ה ור' יהודה ובפי' הר"ן בסוגיין והמרדכי בסימן תשצ"ט, ועד"ז כתב בתשו' הריטב"א סימן צ"ז בשם ה"ר דן דפליגי אם קטן המחויב מדרבנן מוציא את הגדול במצוה דרבנן.[[582]](#footnote-583) - **ב** הרשב"א כתב דטעמא דרבנן הוא משום דמצוה שעיקרה מדרבנן כמגילה חמירא טפי ממצות חינוך, וטעמא דר' יהודה הוא משום דאף הקטנים היו בספק, והיינו דמה"ט יש בהן לעיקר המצוה דרבנן ואין חיובן משום חינוך. - **ג** הרמב"ן במלחמות בברכות כ' ב' כתב דטעמא דרבנן משום דקטן שהגיע לחינוך אינו מחוייב במצות כלל ואפילו מדרבנן אלא שאביו מצווה לחנכו במצוות וע"כ הו"ל כאינו מחויב בדבר ואינו מוציא אחרים יד"ח, וכ"כ הרמב"ן בקידושין ל"א א' ובתשו' הרא"ש כלל ד' סימן כ"א והריטב"א והמאירי בסוגיין,[[583]](#footnote-584) ובטעמא דר' יהודה כתב הריטב"א דהוא משום דכל שהגיע לחינוך שאר מצות ראוי הוא לחייבו במגילה לפי שהי' באותו הנס, ודמי להא דחייבו בה את הנשים שהיו פטורות ממנה מן הדין לפי שהוא מ"ע שהזמ"ג וחייבו אותן לפי שהיו באותו הנס,[[584]](#footnote-585) וכ"כ בתשו' הריטב"א סימן צ"ז, וכ"כ בפי' הר"ן בשם הרמב"ן. - **ד** התס' בעירובין צ"ו ב' ובר"ה ל"ג א' והאו"ז בהל' ר"ה סימן רס"ו בשם ר"י, כתבו דטעמא דר' יהודה הוא משום דאף רשות יכול להוציא בר חיובא מדרבנן,[[585]](#footnote-586) ומשמע דבזה הוא דפליגי רבנן וס"ל דרשות אינו מוציא בר חיובא מדרבנן, וע"כ הוא דקטן אינו מוציא את הגדול, משום דהקטן עצמו אינו בר חיובא כלל אלא אביו מצווה לחנכו. - **ה** הראבי"ה בסימן תקס"ט כתב דטעמא דרבנן הוא משום דקטן אינו חייב במקרא מגילה אלא בשמיעתה, וכמש"כ הבה"ג במכילתין דנשים ועבדים וקטנים פטורין ממקרא מגילה אלא שחייבין בשמיעתה משום שהכל היו בספק וכו',[[586]](#footnote-587) וכ"כ ההגמי"י בפ"א ממגילה ה"א בשם רבינו שמחה דמה"ט אין קטן כשר לקרוא את המגילה ולא אמרינן דאתי דרבנן ומפיק דרבנן,[[587]](#footnote-588) וכ"כ הא"ר בסימן תרפ"ט סק"ט והפמ"ג באש"א שם סק"ד ובראש יוסף לעיל ד' א'.[[588]](#footnote-589)

**אם תרי דרבנן מוציא חד דרבנן**

בד' הרמב"ן ודעימי' מבו' דפשיטא להו דתרי דרבנן מוציא חד דרבנן, וע"כ הוצרכו לפרש בע"א להא דקטן אינו מוציא את הגדול בקריאת המגילה, - והתוס' כתבו להוכיח דתרי דרבנן מוציא חד דרבנן ממה שאמרו בפסחים קט"ז ב' דלמ"ד דמצה בזה"ז דרבנן מוציא סומא את האחרים בקריאת ההגדה, אף דהסומא הוי תרי דרבנן והאחרים הוו חד דרבנן, וכתבו די"ל דסומא עדיף מקטן שהרי נתחייב כבר מדאורייתא משא"כ בקטן, וכ"כ התוס' רי"ח בברכות ט"ו א' בשם ר"י, וצ"ב, ועמש"כ לפרש בזה בכ' קה"י סימן קפ"א.

**הכרעת ההלכה אם קטן מוציא אחרים בקריאת המגילה**

הבה"ג בהל' מגילה כתב דקי"ל דאין קטן מוציא את הרבים במגילה כיון דלאו בר חיובא הוא,[[589]](#footnote-590) וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין ובברכות ט"ו א' ורבים מקמאי, וכ"כ הרמב"ם בפ"א ממגילה ה"ב והטוש"ע בסימן תרפ"ט ס"ב, - אך הבעה"ע בהל' מגילה כתב דקי"ל כר' יהודה דקטן כשר לקרוא את המגילה משום דאתי דרבנן ומפיק דרבנן, וכ"כ הריא"ז בפירקין, וכ"כ הריא"ז בפ"ג דברכות דכל מצוה שחייובה מדרבנן קטן שהגיע לחינוך מוציא את הרבים יד"ח, וכ"כ הבעה"ע בהל' חנוכה דבקטן שהגיע לחינוך איכא מנהגא ואזלינן בתר מנהגא.[[590]](#footnote-591)

השו"ע בסימן תרפ"ט ס"ב כתב דהשומע את המגילה מקטן לא יצא, ובסימן תרע"ה ס"ג כתב דאם הדליקה חש"ו לא עשה כלום ויש מי שאומר בקטן שהגיע לחינוך מותר, והמג"א בסימן תרפ"ט סק"ד עמד בזה בסתירת דבריו, ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ו והחמד משה שם סק"ג והפר"ח בסימן תרע"ה.

**טעם הא דחרש אינו מוציא אחרים בקריאת המגילה**

**מאן תנא חרש דיעבד נמי לא ור' יוסי היא דתנן הקורא את שמע ולא השמיע לאזנו וכו' ר' יוסי אומר לא יצא,** בטעם הא דלר' יוסי אין חרש מוציא אחרים יד"ח, מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ז' ובגל' הגרע"א באו"ח סימן רע"א כתב דהוא משום דחשיב כאינו מחויב בדבר משום שאינו יכול להשמיע לאזניו, וע"כ אינו בכלל ערבות, והוכיח מזה כמש"כ שם דבכל מצוה שאינו בר חיובא לי"ב דין ערבות, ונתבאר להלן, וכ"נ בד' התשב"ץ בח"ג סימן קי"ג, והקוה"ע בסימן מ"ח סקי"ד כתב דהיינו דאף דהוא בן דעת, מ"מ כיון דהוא אנוס ואין בידו לעשות המצוה לאו בר חיובא הוא כלל. - **ב** הקוה"ע שם כתב די"ל דהוא משום דלא סגי במה דהגברא הוא בר חיובא אלא בעינן שיהא זה חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', וכמש"נ לעיל מד' הירושלמי, וע"כ כיון דלגבי דידי' אי"ז קריאה של מצוה משום דבעינן להשמיע לאזניו, אינו מוציא אחרים, ועד"ז כתב החלקת יואב בדיני אונס ענף ד'. - **ג** האבנ"ז בסימן תל"ט כתב דאי"ז מדינא דאינו מחויב בדבר, אלא הוא משום דהא דכשלא השמיע לאזנו לא יצא הוא משום דלא חשיב כדיבור לצאת בו, וע"כ אף השומע ממנו לא יצא, עיי"ש, וכ"כ האבי עזרי בפ"ב משופר.

ונפ"מ בזה הוא בדין מי שראוי לשמוע וקרא את המגילה ולא השמיע לאזניו אם הוא מוציא אחרים, דלפ"ד הגרע"א הדין נותן דבכה"ג הוא מוציא אחרים כיון דהוי בר חיובא, אך לפ"ד האבנ"ז והקוה"ע אף בכה"ג אינו מוציא אחרים, וכמש"כ כן האבנ"ז והקוה"ע שם, והאבנ"ז שם סק"ו הביא דכ"ה מבו' בתשו' שבו"י ח"ב סימן ל"ג, וכ"נ בד' הב"ח בסימן תרפ"ט ס"ה.[[591]](#footnote-592)

במש"כ הגרע"א דכל שאינו יכול להשמיע לאזניו חשיב כאינו בר חיובא וע"כ אינו מוציא אחרים, לכאו' תליא בפלוגתת רבוותא בדין חרש המדבר ואינו שומע אם הוא מוציא אחרים בתקיעת שופר, ונתבאר בדף מס' 26, דלדעת הארחות חיים ודעימי' דאינו מוציא אחרים בתקיעת שופר משום שהדבר תלוי בשמיעת הקול וזה אינו שומע, מבו' דאף דהוא בן דעת מ"מ כיון דבפועל אין בידו לקיים המצוה חשיב כלאו בר חיובא,[[592]](#footnote-593) וה"נ הוא בקריאת המגילה למ"ד דאם לא השמיע לאזניו לא יצא, - אך לדעת הר"י מלוניל ודעימי' דהוא מוציא אחרים בתקיעת שופר אף דאין בידו לקיים המצוה, הרי דה"נ הוא בקריאת המגילה דאף דאם לא השמיע לאזניו לא יצא חשיב כבר חיובא, ובע"כ דהא דאינו מוציא אחרים הוא משום דלא חשיב כדיבור כשלא השמיע לאזניו,[[593]](#footnote-594) ובתקיעת שופר דליכא לה"ט שפיר הוא מוציא אחרים אף שהוא אינו שומע.[[594]](#footnote-595)

בעיקר מש"כ הארחות חיים ודעימי' דחרש המדבר ואינו שומע אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר משום דהוא פטור מקריאת המגילה הק' האבנ"ז שם דמ"ש ממש"כ התוס' ביבמות מ"ד א' דחרש וחרשת חשיבי כעולין לחליצה משום דבני חליצה נינהו ופומייהו הוא דכאיב להו, וכ"כ המג"א בסימן ל"ט סק"ה דמי שנקטעה זרועו השמאלית כשר לכתוב תפילין דפומא הוא דכאיב לי' אבל גברא בר חיובא הוא, וה"נ החרש בר חיוב שופר הוא ופומי' הוא דכאיב לי' שאינו יכול לקיים, וא"כ אף שאינו יוצא בתקיעה זו מ"ט אינו מוציא אחרים מדין ערבות, וכן הק' הקוה"ע שם, וצ"ע.

**טעם הא דלר' יהודה חרש אינו מוציא אחרים לכתחילה**

**דילמא ר' יהודה היא ולכתחילה הוא דלא וכו',** הקוה"ע שם הק' בשם הגר"מ אטלס דאם כל הא דלר' יוסי אין חרש מוציא אחרים יד"ח הוא משום דלא חשיב כבר חיובא וע"ב לי"ב לדין ערבות, א"כ מ"ט לר' יהודה אינו מוציא אחרים לכתחילה, הרי הוא מחויב גמור בדיעבד, שהרי הוא יוצא יד"ח בדיעבד, וכן הק' השפ"א, עיי"ש, - והקוה"ע שם הוכיח מזה דהא דלר' יוסי חרש אינו מוציא אחרים הוא משום דלגבי דידי' אי"ז קריאה של מצוה, ומה"ט הוא דלר' יהודה אינו מוציא אחרים לכתחילה, דכיון דלגבי דידי' הוא רק מצוה של דיעבד ולא של לכתחילה, גם אצל היוצא ממנו אי"ז רק מצוה של דיעבד, דדין שומע כעונה הוא שהשומע יוצא במצוה של העונה, - והאבנ"ז שם סק"ד כתב לפרש בזה לפי דבריו דהא דלכתחילה צריך להשמיע לאזניו, היינו משום דלא חשיב כדיבור מעליא כשאינו משמיע לאזניו, וע"כ אף אינו מוציא אחרים לכתחילה אלא כשהשמיע לאזניו, וכ"כ האבי עזרי שם.

**הכרעת ההלכה אם חרש מוציא אחרים בקריאת המגילה**

נחלקו הראשונים אם חרש המדבר ואינו שומע מוציא אחרים בקריאת המגילה, **א** ההשלמה כתב דחרש אינו מוציא אחרים לכתחילה משום דלכתחילה צריך להשמיע לאזניו, ובדיעבד הוא מוציא אחרים, וכ"כ בחי' הר"ן והמאירי והריא"ז, וכ"כ הבעה"מ בברכות ט"ו א' והרשב"א וההשלמה והמאורות שם, וכ"כ הב"ח בסימן תרפ"ט והמג"א שם סק"ג. - **ב** המאורות כתב דבד' הרמב"ם משמע דחרש מוציא אחרים לכתחילה, וזה לפי גירסתו בד' הרמב"ם בפ"א ממגילה ה"ב שהשמיט להא דחרש אינו מוציא, והסכים לדבריו, וכ"כ הארחות חיים בהל' מגילה ס"ג והכל בו בסימן כ"ח והרשב"ץ בברכות שם בדעת הרמב"ם, והרשב"ץ שם פירש דהוא משום דחרש שאינו יכול להשמיע לאזנו כלל אפי' לכתחילה שפיר דמי דלכתחילה דידי' כדיעבד דמי,[[595]](#footnote-596) וכ"כ התשב"ץ בח"ג סימן קי"ג. - **ג** הכס"מ בהל' מגילה גריס בד' הרמב"ם דהשומע מן החרש לא יצא, וכתב דהיינו דאף דבקר"ש קי"ל דקרא ולא השמיע לאזניו יצא מ"מ במגילה לא יצא משום דבעינן פרסומי ניסא, וכ"כ הב"י בסימן תרפ"ט ס"ב גם בדעת הרי"ף והרא"ש שהעתיקו למשנתינו כצורתה, וכ"כ השו"ע שם דאם הי' הקורא חרש השומע ממנו לא יצא.[[596]](#footnote-597)

**אם נשים הוו בכלל ערבות**

**ברכות כ' ב' - אלא אי אמרת דרבנן אתי דרבנן ומפיק דאורייתא,** התר"י והרא"ש בסימן י"ג כתבו דל"ד להא דמי שאכל כזית מוציא מי שאכל כדי שביעה, כמו שאמרו לקמן מ"ח א', דאיש אע"ג שלא אכל כלום דין הוא שיפטור את אחרים דכל ישראל ערבים זל"ז אלא מדרבנן אמרו שלא יברכו ברכת הנהנין בלא הנאה, וע"כ כל שאכל כזית אע"פ שלא נתחייב אלא מדרבנן מוציא את האחרים שאכלו כדי שביעה שערב הוא בעבורם ועליו הוא להצילן מן העון ולפטור אותן מן המצות, ומשא"כ באשה דאינה בכלל הערבות וע"כ אינה מוציאה אלא מי שחיובו מדרבנן.

בד' תר"י והרא"ש נתחדש דאף מי שאינו מחויב בדבר הי' מוציא את הרבים יד"ח אם הי' בכלל ערבות, וע"כ כל הא דאין אשה מוציאה את האיש הוא משום דאינה בכלל ערבות, ועמד ע"ז החזו"א בסימן כ"ט סק"ב, - אך ממש"כ הרמב"ן דגדול שלא אכל אינו מוציא מדינא למי שאכל דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח דאין מוציאין מן הפטור על החיוב, אף דבגדול ודאי דאיכא ערבות, מבו' דאף היכא דאיכא ערבות מ"מ אם אינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים, וכ"ה מבו' מדעת הסוברים דהיודע אשורית אינו מוציא את האחרים בלעז משום דהו"ל כמי שאינו מחויב בדבר שאינו מוציא את הרבים יד"ח, אף דיש בזה לדין ערבות, ונתבאר לעיל, וכ"כ בס' אהל אברהם להגר"א שאג סו"ס ב' דאף אם איכא דין ערבות מ"מ כיון דאינו מחויב בדבר אי"ז מעשה מצוה ואינו מוציא אחרים יד"ח, וכתב דאף דבד' הרא"ש מוכח דלא כן נפלאת היא בעיניו ולא זכה לירד לעומקן.

הצל"ח פירש בד' תר"י והרא"ש דנשים ל"ה כלל בכלל ערבות אף במצוות שהם מחויבות, וכתב דלפ"ז אשה שאכלה כזית אינה מוציאה אשה שאכלה כדי שביעה, וכ"כ הדגמ"ר בסימן רע"א, וכן פירשו בתשו' מוצל מאש ח"א סימן י"ב והחקרי לב באו"ח סימן מ"ח, עיי"ש, - אך בגל' הגרע"א בסימן רע"א כתב דאין חילוק בין אנשים לנשים לענין ערבות, ולא מצינו בשום דוכתא דבנשים ליכא לדינא דאם יצא מוציא, ומכוון ד' הרא"ש דרק מי שמחויב במצוה הוא ערב על אחרים ואם נשים בברהמ"ז דרבנן ומדאורייתא אין חייבין במצוה, אף לי"ב דין ערבות,[[597]](#footnote-598) אך אם נשים בברהמ"ז דאורייתא ה"ה מוציאין את האנשים מדינא אף אם כבר יצאו, דכיון דשייכי במצוה זו ישנם ג"כ בכלל ערבות, וכ"כ בגל' הגרע"א על הצל"ח ובתשו' מהדו"ק סימן ז', ולפ"ז נמצא דעיקר הא דהמחויב בדבר אע"פ שיצא מוציא ול"ד למי שאינו מחויב בדבר דאינו מוציא, הוא משום דהמחויב בדבר הוי בכלל ערבות וע"כ אף אם יצא מוציא, ומשא"כ במי שאינו מחויב בדבר דאף אינו בכלל ערבות.

למש"כ הצל"ח ודעימי' בדעת תר"י והרא"ש נמצא דאיש שהוא בכלל ערבות מוציא אחרים יד"ח אף כשאינו מחויב בדבר, ולפ"ז כל הא דחש"ו אינו מוציאין את הרבים יד"ח הוא משום דאינם בכלל ערבות, - והגרע"א שם תמה ע"ז דא"כ מ"ט חרש המדבר ואינו שומע אינו כשר לקרוא את המגילה למ"ד דקרא ולא השמיע לאזניו לא יצא, ומ"ט אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר, הרי פקח הוא לכל דבר והוי בכלל ערבות, ובע"כ דכל שאינו מחויב במצוה זו אינו בכלל ערבות.[[598]](#footnote-599)

בפסחים קט"ז ב' אמרו דלמ"ד דסומא אינו חייב בקריאת ההגדה, אינו מוציא אחרים, והחקרי לב באו"ח סימן מ"ח הק' דלפ"ד הרא"ש מ"ט אינו מוציא אחרים מדין ערבות, וכתב דאי נימא דמש"כ הרא"ש דאין נשים בכלל ערבות היינו משום דליכא ערבות בדבר שאינם מצוות בו, ניחא, דה"נ סומא דפטור מקריאת ההגדה לי"ב לדין ערבות, וכן הק' המרומי שדה בסוגיין ובתשו' בית שלמה או"ח סימן י"ד, והחקרי לב שם כתב לדון דאף למ"ד דסומא חייב בכל המצוות ל"ה בכלל ערבות, עיי"ש.

## אם איש שיצא מוציא את הנשים

הדגמ"ר שם נסתפק לפ"מ שפירש בד' הרא"ש דליכא דין ערבות כלל בנשים, אם ה"נ אין אנשים ערבים לנשים, ונפ"מ אם איש שכבר התפלל ערבית מוציא את הנשים בקידוש, עיי"ש, וכן נסתפק בזה בתשו' מוצל מאש שם, ועיי"ש שצידד דאף האנשים אינם ערבים לנשים, וכן האריך החקרי לב שם, עיי"ש, וכן צידד הצל"ח בסוגיין, וכבר עמדו בזה ממש"כ המג"א בסימן תרצ"ב סק"ה והמ"ב שם סקי"א דאיש שיצא בקריאת המגילה מוציא את הנשים, וצ"ע.

**גדר הא דמוציא אחרים יד"ח מכח דין ערבות**

בגל' הגרע"א ובתשו' שם הק' ע"ד הדגמ"ר דליכא דין ערבות בנשים דמשמעות הגמ' לקמן מ"ח א' דאם הי' אוכל שמעון בן שטח כזית הי' מוציא את ינאי מלכא ומלכתא, ותיקשי דאם נשים חייבות בברהמ"ז מדאורייתא היאך הי' יכול להוציא לאשת ינאי דהיא מחוייבת מדאורייתא ושמעון בן שטח ל"ה חייב אלא מדרבנן וליכא ערבות, והיינו אי נימא דגם אנשים אינם ערבים לנשים, וכבר עמד ע"ז הצל"ח בסוגיין וכתב די"ל דכיון דינאי וחביריו אכלו כדי שביעה ונתחייבו מה"ת ושמעון בן שטח הי' ערב לחיוב דידה, חשבינן לי' כמחויב מה"ת ומוציא את הנשים אע"פ שאינו ערב בעדם, דאתי דאורייתא ומפיק דאורייתא, וכ"כ הגר"ש איגר בהשמטות לתשו' הגרע"א שם.

ובד' הגרע"א דלא ניח"ל בזה נראה דס"ל דאף ע"י ערבות לא חשבינן לה כמחויב בדבר ולא חשיב כמעשה מצוה לגבי' דידי', אלא היינו דאף דאינו מחויב בדבר ואי"ז מעשה מצוה לגבי דידי', מ"מ מהני דין ערבות דבידו להוציא את המחויב,[[599]](#footnote-600) וכ"כ ממש"כ בגל' הגרע"א בסימן רי"ט ס"ה דאינו מוציא אחרים אלא כשענו אמן, (ונתבאר בדף מס' 26 ובהערה שם), וע"כ אי"ז מועיל לענין שיוציא את האשה אם ליכא דין ערבות לנשים.[[600]](#footnote-601)

ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בגונא שמוציא את חבירו בברכת המוציא דמצה ובברכת בפה"ג דקידוש היום אחר שיצא בעצמו, אם הוא מוציא בכך לאחרים שכבר יצאו יד"ח מצה ויד"ח קידוש, דלדעת הצל"ח כיון דמדין ערבות חשבינן לי' כמחויב בדבר, הו"ל ככל המברך לעצמו ברכת הנהנין שמוציא אחרים בברכתו, ולדעת הגרע"א אינו מוציא בברכתו לאותו המחויב בכך, וצ"ע.

התוס' בר"ה ט"ז ב' וכ"ח ב' כתבו לענין איסור בל תוסיף, דכ"ה דבברכת כהנים חשיב כל היום כזמנו משום דאי מיתרמי לי' ציבורא אחרינא הדר מברך להו, ה"נ בתקיעת שופר חשיב כל היום כזמנו משום דאי מיתרמי לי' צבורא הדר תקע להו, ובחי' הגרע"א שם ט"ז ב' תמה ע"ז דשאני לענין ברכת כהנים דאילו מיתרמי ציבורא אחרינא ונושא כפיו להם הוא עושה המצוה לברך אותם וע"כ מיקרי זמנו, ומשא"כ בתוקע לציבור אחר דאינו עושה המצוה שהרי כבר יצא, אלא דמוציא את הציבור והם העושים מצוה, והוא שלוחם להוציא אותם, ולא מיקרי לגבי' עוד משך זמן המצוה, - ובחי' חת"ס החדש שם כ"ח ב' כתב דאדרבה בתקיעת שופר עדיף כיון דכל ישראל ערבים זל"ז וכיון שהם לא יצאו והוא ערב בעדם הו"ל גם הוא כמחויב בדבר, ומה"ט הוא דאף אם יצא מוציא דהו"ל כאילו הוא עצמו עשה מצוה, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן קס"ז, - אך הגרע"א לטעמי' דס"ל דל"מ דין ערבות לחשבו כמחויב בדבר וכמעשה מצוה לגבי דידי', וע"כ אי"ז טעם לחשוב דכל היום הוא זמנו.

**אם קטן מוציא את הגדול שאכל שיעור דרבנן**

**קטן בר חיובא הוא אלא הבמ"ע כגון שאכל שיעורא דרבנן דאתי דרבנן ומפיק דרבנן,** בפירש"י כתב דהיינו דמיירי כשאכל הגדול כזית לר"מ וכביצה לר' יהודה דאינו חייב אלא מדרבנן, דמדאורייתא ואכלת ושבעת וברכת כתיב, והלכך אתי קטן דרבנן ומפיק גדול, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מברכות הט"ז דכל שאכלו ולא שבעו מוציא אותם הקטן יד"ח, וכ"כ הטוש"ע בסימן קפ"ו ס"ב, - אך הרמב"ן במלחמוות כתב דל"ג לה דקטן שהגיע לחינוך אינו מוציא את הגדול אף כשאכל שיעורא דרבנן, וכדתנן במגילה י"ט ב' דהכל כשרים לקרוא את המגילה חוץ מחרש שוטה וקטן והוא אף בקטן שהגיע לחינוך ולא אמרינן דאתי דרבנן ומפיק דרבנן, וכ"כ הריטב"א במגילה שם ובתשו' סימן צ"ז.

ובדעת רש"י ודעימי' דקטן מוציא לגדול שאכל שיעור דרבנן, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' לעיל ט"ו א' ד"ה ור' יהודה כתבו דאף דבמגילה אינו מוציא את הגדול, שאני ברהמ"ז שהיא חומרא יתירתא יותר מדאורייתא ובקל נפטרים ממנה,[[601]](#footnote-602) והרשב"א במגילה שם כתב דהוא דחוק הרבה. - **ב** התוס' לעיל שם כתבו לפרש עוד דהכא מיירי כשאכל הקטן כדי שביעה דליכא אלא חד דרבנן וע"כ אתי דרבנן ומוציא דרבנן, ומשא"כ במגילה דהקטן הוא תרי דרבנן ואינו מוציא חד דרבנן, וכ"כ התוס' במגילה שם, וכ"כ בפי' הר"ן שם. - **ג** הרשב"א במגילה שם כתב דהא דקטן אינו כשר לקרוא את המגילה הוא משום דכל שעיקר המצוה מדרבנן חמיר טפי ממצות חינוך, והא דקטן מוציא בברהמ"ז גדול שאכל כזית וכביצה, הוא משום דבברהמ"ז דעיקרה דאורייתא והחמירו בכזית ובכביצה שהוא פחות מכשיעור אטו כשיעור, דמי לחיובא דקטן שהגיע לחינוך שהוא לחומרא להרגילו קודם זמנו כדי שיהא רגיל במצוות כשיגיע זמנו. - **ד** הריא"ז בפירקין כתב דהוא משום דקי"ל כר' יהודה דקטן שהגיע לחינוך מוציא את הגדול בכל מצוה שחיובה מדרבנן, וכן דעת הבעה"ע, ונתבאר לעיל.

**טעם הא דקטן שלא אכל כדי שביעה אינו מוציא גדול שלא אכל כדי שביעה לדעת התוס'**

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ז' ובתוס' הגרע"א בר"ה ספ"ג עמד במש"כ התוס' דקטן שלא אכל כדי שביעה אינו מוציא לגדול שלא אכל כדי שביעה משום דהקטן הוי תרי דרבנן והגדול חד דרבנן, שהרי חזינן דגדול שאכל כזית מוציא לגדול שאכל כדי שביעה והיינו משום דמדינא אף אם לא אכל כלל יכול להוציא, אלא דבעינן שיאכל כזית מכח האסמכתא דמי שאכל הוא יברך, וא"כ גם בגדול שאכל כזית דשייך בי' ואכלת ושבעת הי' ראוי שיוציא לגדול שאכל כדי שביעה, וכל הא דאינו מוציא הוא משום דמדאורייתא קטן אינו בר חיובא כלל, וא"כ מ"ט אינו מוציא את הגדול שאכל כזית, הרי לא מיקרי תרי דרבנן, דהא דאינו חייב עכשיו משום דלא אכל אלא כזית אי"ז גריעותא כלל, שהרי מ"מ הוא חייב בחד דרבנן אם יאכל כדי שביעה, וא"כ הדין נותן דיהא מוציא לחד דרבנן אף אם לא אכל אלא כזית, שהרי מדינא הי' ראוי שיוציאנו אף אם לא אכל הוא כלל, כיון דמדרבנן הוי הוא מחויב בדבר, וכל הא דבעינן שיאכל הוא משום האסמכתא דמי שאכל הוא יברך ולזה סגי שיאכל כזית.[[602]](#footnote-603)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בס' שיח השדה שער ברכת ד' סימן ג' ד"ה אמנם בדברי כתב בשם האבנ"ז דשפיר חשיב כתרי דרבנן, דאף דגדול שלא אכל מוציא היינו משום דמכח דין ערבות חשיב כמחויב בדבר, והיינו רק כשחבירו אכל כדי שביעה וחבירו חייב מדאורייתא וממילא הוא ערב עבורו וחשיב כמחויב בדבר מדאורייתא, אך כל שאכל הגדול שיעור דרבנן, א"כ אף אם הי' המוציא גדול ג"כ ל"ה חשוב כמחויב בדבר אלא מדרבנן, שהרי אינו ערב אלא מדרבנן כיון דחבירו בעצמו אינו חייב אלא מדרבנן, וכיון דהוא ג"כ קטן, וכל הא דהוא ערב על הגדול אינו אלא מדרבנן, חשיב שפיר כתרי דרבנן,[[603]](#footnote-604) וכ"כ בכ' קה"י סימן קפ"ג. - **ב** בס' אהל אברהם להגר"א שאג סימן ב' כתב לישב דהא דקטן שאכל כזית אינו מוציא לגדול שאכל כזית, דהוא משום דממ"נ אם אזלינן בתר קרקפתא דגברא ל"ה הקטן בר חיובא כלפי הגדול, ואם כלפי חיובא דהשתא ג"כ הקטן הוי תרי דרבנן והגדול חד דרבנן. - **ג** החזו"א בסימן כ"ט סק"ה כתב לישב דהוא משום דבקטן לא תיקנו חכמים ערבות ואין ערבות הגדולים על הקטנים,[[604]](#footnote-605) וע"כ אין קטן מוציא לגדול אלא כשהוא חייב בעצמו כדין ברכת הנהנין, ומה"ט אינו מוציא אלא כשאכל שיעורא דאורייתא והגדול שיעורא דרבנן, דאם אכל הקטן ג"כ שיעורא דרבנן הוי תרי דרבנן ולא חשיבא ברכה לגבי האי.

## טעם הא דבברכת הגומל בעינן שיענה אמן

**ברכות נ"ד ב'**  **- והא איהו לא קא מודה לא צריכא דעני בתרייהו אמן**, לגירסא שלפנינו מבו' דאינו יוצא יד"ח אלא כשענה אמן, אך הרא"ה גריס בע"א וכתב דאף אם לא ענה אמן יצא דשומע כעונה, וזה כמו שאמרו לעיל מ"ה ב' דשמע ולא ענה יצא.

ודעת ש"ר דלא יצא יד"ח אלא כשענה אמן, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים,[[605]](#footnote-606) **א** בד' תר"י משמע דהוא דצריך להודות בפני י', ואף דשומע כעונה לא חשיב כהודאה בפני י',[[606]](#footnote-607) וע"ז הוא דמהני הא דענה אמן דהוי כמברך והו"ל כהודאה בפני י',[[607]](#footnote-608) וכ"כ הבכור שור. - **ב** הטור בסימן רי"ט כתב בשם הרא"ש דאע"ג דשומע יוצא בשמיעה בלא עניית אמן, היינו רק כשהמברך חייב ג"כ בברכה, ומשא"כ הכא שהם לא היו חייבין בברכה, ובד' הב"י בסימן רי"ג מבו' דהיינו דבברכת הגומל ליכא לדינא דאע"פ שיצא מוציא, וזהו שהוצרך הטור שם לפרש מ"ט ל"ה ברכה לבטלה, וע"כ אינו יוצא אלא כשענה אמן, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סוסק"ג.[[608]](#footnote-609) - **ג** בגל' הגרע"א שם ס"ה פירש בד' הרא"ש דאף דהו"ל כברכת המצוות דאם יצא מוציא, מ"מ אינו יוצא יד"ח אלא כשענה אמן, ונתבאר בדף מס' 26. - **ד** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דאיירי כשלא נתכונו להוציאו ובכה"ג אינו יוצא בלא עניית אמן,[[609]](#footnote-610) ולכאו' הוא כמשמעות ד' האהל מועד בדרך א' נתיב י' דכל שענה אמן אחר ברכת חבירו יצא יד"ח אף כשלא נתכוין בה,[[610]](#footnote-611) ועמש"כ הביאוה"ל בסימן רי"ט ס"ד לפרש בזה בע"א. - **ה** בגל' הגרע"א בסימן רי"ט ס"ד כתב דהוא משום דהכא לא שייך שומע כעונה, שהרי הם אמרו בריך רחמנא דיהבך ניהלן וכו' והוא צריך לומר שגמלני, וע"כ אינו יוצא אלא ע"י עניית אמן שהוא ג"כ משבח ומודה.[[611]](#footnote-612)

1. **בס' המאורות לקמן נ"ד א' כתב בשם הראב"ד קצת בע"א דהוא משום דאין זימון בשנים** - והרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הרפואה כתב בשמו דהוא משום דברכת זימון אינה בכל ג' שאכלו אא"כ הסבו, והרמב"ן שם נחלק ע"ז דברכת זימון א"צ הסיבה, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 7, - ומבו' דלא סגי לי' במה שאם אכלו כל אחד בפנ"ע אין מברכין ברכת זימון, דבכה"ג ליכא לעיקר הענין דברכת זימון ולא חשיב כברכה שאין לה קבע, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן שם בשם הראב"ד דהא דתפילת הדרך אינה פותחת בברוך הוא משום דאין כל דרך ראוי לתפילה זו אא"כ הוא יתר על פרסה, והא דתפילה קצרה אינה פותחת בברוך הוא לפי שאינה אלא במקום סכנה, והא דברכת חולים אינה פותחת בברוך הוא לפי שהיא רק במכה של חלל שיש בה סכנה, והרי דלא סגי במה דתפילת הדרך ותפילה קצרה היא רק כשהולך בדרך וברכת חולים היא רק בחולה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"נ ממש"כ התוס' בריש פירקין ד"ה אין מזמנין דבעובדא דבר קפרא אף אם היו ג' אין זימון לפירות, ומבו' דגם לברכה ראשונה נפ"מ בהא דאין זימון לפירות, ובע"כ דהא דאין זימון לפירות הוא משום דאין להן קביעות, וצ"ע היאך הוא מתישב עם דבריהם לעיל ל"ז א' דמבו' דהא דאין זימון לפירות הוא מטעמא אחרינא, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-3)
3. דאם הא דאין מזמנין לפירות הוא משום דאין קביעות לפירות, הדין נותן דאף למ"ד דמברכין עליהן ברהמ"ז אין מזמנין עליהן משום דאין להן קביעות, וכמש"כ כן הראב"ד שם דמה"ט אין מזמנין על אכילת איסור אף דמברכין עלי' ברהמ"ז משום דלי"ב חשיבות קביעות דומיא דפירות, - ואמנם למש"כ הרא"ה ודעימי' דהא דאין מזמנין לפירות הוא משום דאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, י"ל דלמ"ד דמברכין על ז' מינים ברהמ"ז אף הם טעונין ברכה לאחריהן במקומן ומזמנין עליהן, אך עיקר דרך זו אינה מתישבת בד' התוס' שנסתפקו בפסחים ק"א ב' דכל מיני דגן טעונין ברכה לאחריהן במקומן, אך י"ל דהתוס' במכילתין פליגי ע"ז, וכאשר כ"ה משמעות ד' תוס' רי"ח לקמן נ"ג ב' דרק פת דטעונה ברהמ"ז טעונה ברכה לאחרי' במקומה, וכ"כ הרשב"א שם דכ"נ בד' התוס'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ההעמ"ש בסימן קמ"ו סק"ו כתב לפרש בע"א דס"ל כמש"כ הרא"ה והריטב"א דהא דאין זימון לפירות הוא משום דאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, וס"ל כדעת רשב"ם בפסחים ק"א ב' ודעימי' דכל ז' המינים טעונין ברכה לאחריהן במקומן, וזה מתישב היטב בד' הראבי"ה דס"ל כן בסימן תרי"א דכל ז' המינים טעונין ברכה לאחריהן במקומן. [↑](#footnote-ref-5)
5. בד' הב"ח מבו' דלאו היינו דמדין זימון בעינן שיברך אחד ברהמ"ז לכולם, אלא סגי שיענו אמן אחר המברך בכל הברכות, ואך דמכח זה אין לכל אחד לברך בלחש דאם יברך בלחש א"א לו לעות אמן, ואע"ג דאפשר לו להקדים ולסיים כל ברכה וברכה קודם שיסיים אותה המברך, מ"מ יש לחוש שמא לא יוכל לסיים קודם המברך, - אך בד' הגר"א משמע דמעיקר דין זימון הוא שיברך אחד ברהמ"ז לכולם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם אי"ז לעיכובא שיאמר הוא את ברכת הזימון, וכמבו' לעיל מ"ו א' לפי' הרי"ף ודעימי' דמהני לחלק את ברכת הזימון וג' ברכות לד' בנ"א, וגם אי"ז לעיכובא שיוציא אחד את כולם בברכתו, שהרי בב' המפסיקין לאחד אין המזמן מוציאן בברכתו, לדעת רוב קמאי דאין מפסיקין אלא לברכת הזימון. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך הפמ"ג במש"ז בסימן קצ"ג סק"ה כתב דלדעת הב"י ל"ב שיהיו מצורפין כלל בכל ברהמ"ז, ונסתפק דא"צ למהר בחתימה ולענות אמן אחר המזמן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומש"כ המ"ב בסימן קצ"ה סקי"ז דבדיעבד אם לא שמע דברי המזמן שאמר נברך רק שמע להעונים שעונים ברוך שאכלנו משלו וכו', מותר ג"כ לענות עמהם ביחד, לאו היינו דבכה"ג יצא יד"ח זימון, שהרי הך דינא דכל שלא שמע את ברכת הזימון לא יצא יד"ח הוא גם כשיש ג' וי' ששומעין את ברכת הזימון, (שהרי איירי ברבים מסובין שאין "כולם" יכולין לשמוע ברכת הזימון), אלא בכה"ג הוא רשאי לענות עמהן אף שאינו יוצא יד"ח זימון, דומיא דבא ומצאן מברכין דעונה עמהן, וזהו מש"כ המ"ב ד"מותר" לענות עמהן. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואין ללמוד לזה ממש"כ הפוסקים בכ"ד דמי שאינו מחויב אינו יכול להוציא בברכת הזימון, דאף אם ל"ב להוציאן מדין שומע כעונה, מ"מ כיון דחובת הציבור היא שיאמר אחד מהן ברכת הזימון ל"מ להוציאן, וזה כמש"כ המ"ב בסימן נ"ה סק"ד בשם הפר"ח בסימן ס"ט דקטן ל"מ להוציאן בקדיש, והפר"ח כתב שם דהוא משום דאינו מחויב בדבר. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובזה יש לפרש למש"כ הרמ"א בסימן קצ"ט ס"י דחרש מצטרף לזימון אע"פ שאינו שומע הברכה, ובד' הביאוה"ל שם משמע דאף הוא יוצא ידי זימון, דאם אינו יוצא יד"ח זימון כשאינו שומע הי' ראוי ליתן לו לזמן כדי שיצא הוא יד"ח זימון, וצ"ב דמ"ש ממש"כ השו"ע והמ"ב בסימן קצ"ג ס"א דכל שאינו שומע לברכת הזימון לא יצא יד"ח זימון, והגר"ז שם ס"י כתב דאה"נ דאינו מצטרף אלא לזימון די', עיי"ש, - ולהנ"ל שמא י"ל דכיון דהא דצריכין המסובין לשמוע את ברכת הזימון הוא משום דזהו אופן קיום ברכת הזימון דהמזמן מברך וכל המסובין שומעין, היינו רק במי שבידו לשמוע דזהו אופן צירופו לברכת הזימון, אך מי שאין בידו לשמוע מצטרף לברכת הזימון אף כשאינו שומע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. ומה שהניח לזה בצ"ע הוא משום די"ל דכל שאינו שומע הוי זה גריעותא בברכת הזימון דילי' דאינה אלא ברכה דבדיעבד, וכיון שמתקיים דין הזימון דידהו במה שהוא אומר את ברכת הזימון, ע"כ כל שהוא אינו משמיע לאזניו אף הן אין יוצאין אלא בדיעבד. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיי"ש שנסתפק בזה דשמא מה שעונים ברוך שאכלנו וכו' לא נחשב זה רק כעניית אמן והמזמן הוא חשוב עיקר המברך, ולכאו' מכוון הדברים די"ל דעיקר ברכת הזימון מתקיימת באמירת נברך, והשומעים אין דינם אלא לענות על ברכת הזימון ובזה הן יוצאין יד"ח זימון, וכ"נ להדיא בד' תר"י לקמן מ"ו ב' דעניית המסובין היא דומיא דעניית אמן, (וזהו שכתב דחוזר המברך אחר שענו האחרים אמן). [↑](#footnote-ref-13)
13. אך המנחת שלמה בח"א סימן ט' כתב בשם החזו"א שנסתפק בזה, והאג"מ או"ח ח"ב סימן ק"ח נקט לעיקר דחשיב כשמיעת קול המברך, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. התוס' הביאו בתו"ד להא דאי"ז מברך אלא מנאץ, והמהרש"ל מחק לזה מדבריהם, - אך המהרש"א כתב דמכוון דבריהם הוא דכיון דמנאץ הוא אי"ז מקרי להו קבוע לזמן עליו וה"ל כאוכל פירות, וכ"כ הגר"א באמרי נועם. [↑](#footnote-ref-15)
15. בד' הלח"מ שם מבו' דאזיל הראב"ד לטעמי' דס"ל דאוכל ירק אין מצטרף לזימון דג' וה"נ האוכל איסור דאי"ז קביעות אינו מצטרף לזימון דג', וכתב דלדעת הרא"ש דאוכל ירק מצטרף לזימון דג' צ"ל דאכילת איסור גרע מאכילת פירות, ולפ"ז הדין נותן דלדעתו האוכל איסור מצטרף לזימון די', דומיא דאוכל ירק דמצטרף, - ולכאו' יש מקום לדון בזה למש"כ החזו"א בסימן ל"א סק"י דהא דאוכל ירק מצטרף אף למ"ד דל"מ הסיבה לפירות, הוא משום דהשלישי האוכל פירות נגרר אחר השנים שקבעו, עיי"ש, וי"ל דבאכילת איסור ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואך די"ל דדבריו קיימי רק באכילת טבל דרבנן, וס"ל דאי"ז טעם לפטרו מברהמ"ז דאורייתא, וכמש"כ כן בס' הפרדס בשער י', אך י"ל דמודה דאין מברכין עליו ברכת המוציא דרבנן, ובאיסור דאורייתא י"ל דמודה דאין מברכין ברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-17)
17. הפמ"ג במש"ז בסימן קצ"ו סק"א כתב לדון בד' הראב"ד דמודה דבאיסור תורה אין מברכין, ולא נחלק אלא בטבל דרבנן, וצ"ע דמשמעות ד' הראב"ד דבכל איסור מברכין משום דנהנה, וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשצ"ד בדין אכילה ביוהכ"פ, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ב' דמברכין על אכילת גזל, - ובמש"כ הפמ"ג שם בטעם הא דאין מברכין על בשמים של ע"ז, עמש"נ בפ' כיצד מברכין דף מס' 85. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכ"כ המחנ"א בהל' נז"מ סו"ס ט' דטעמא דהרמב"ם דאף האוכל דבר איסור בשוגג אינו מברך עליו הוא משום דכיון שהוא דבר אסור לי"ל הנאה ואין אכילתו נחשבת אכילה כלל, - והקרית ספר בפ"א מברכות כתב דהוא משום דכתיב ואכלת ושבעת וברכת מה שיש לך רשות לאכול ולשבוע תברך עליו. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועיי"ש שכתב עוד דהאוכל דברים שנאסרו מחמת נדר או שבועה או אסר מברך עליו בין בתחילה בין בסוף הואיל וגוף הדבר הוא מותר גמור, וג"ז הוא לטעמי' דהא דאין מברכין על אכילת דבר אסור הוא משום שגופן טמא. [↑](#footnote-ref-20)
20. צ"ע דאם איכא דין בפנ"ע דאין מזמנין על אכילת איסור, הרי דזהו הדין שנשנה במשנתינו דאכל טבל וכו' אין מזמנין עליו, והיינו אף כשאכלו במקום סכנה, ומ"ט השמיט הרמב"ם בהלכותיו לדין זה, - וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ה הי"ט דעיקר הא דאין מזמנין על אכילת איסור הוא משום דאין מברכין עליו. [↑](#footnote-ref-21)
21. בד' הגר"א בסימן י"א ס"ו מבו' דבגזילה שקנה בשינוי דלי"ב משום מצהב"ע אלא דאין מברכין ע"ז, אסור לקיים את המצוה בזה כדינא דערום לא יתרום, ולכאו' מבו' בדבריו דאף בכה"ג איכא לעיקר חובת הברכה, אלא דא"א לו לברך משום דה"ז ניאוץ, ולפ"ז הדין נותן שיהא אסור לאכול כיון שאין בידו לברך, - אך י"ל דשאני בברכת המצוות דמכלל חובת המצוה היא לעשות המצוה בברכה, וע"כ אסור לעשות המצוה בענין שאין מברכין עלי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. ועיי"ש שכתב דמה"ט אין מברכין על אכילת דמאי לפניו, אף דחשיב כמידי דחזי לי', ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בספ"ק דדמאי דהא דתנן דהדמאי מברכין עליו היינו ברהמ"ז ולא פירשה בברכת המוציא, - אך הרמב"ם בפ"א מברכות ה"כ כתב דמברכין על הדמאי תחילה וסוף, ומבו' בדבריו דהיינו אף בעשיר האוכל, והרי דשפיר שייך לברך בתחילה אף על אכילה האסורה. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובטעמא דהרמב"ם ודעימי' דאף האוכל דבר איסור בשוגג אינו מברך עליו, אף אם האוכל דבר איסור במקום סכנה מברך, לכאו' הוא כדעת הסוברים דאף בעבירה בשוגג הו"ל מצהב"ע, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל, ול"ד לאוכל דבר איסור במקום סכנה דהותר לו האיסור ול"ה מצהב"ע, - אך החמד משה שם סק"ב כתב דהוא משום דעיקר הברכה הוא דבראשונה מברך את ד' שהמציא דבר אכילה זו ואחר האכילה נותן הודאה לד' על שהזמין לו לאכול זה הדבר, ולכן כל שטוב הי' לו יותר אם ל"ה אוכל, אין לו לברך, דהיאך יודה לד' על הזמנה זו ושלא לטובתו הי' ואילו לא הזמין לו ד' אכילה זו הי' טוב לו יותר, וע"כ כל שאוכל דבר איסור אף בשוגג אינו מברך עליו דיותר הי' טוב לו אם לא אכל, ומשא"כ כשאכל דבר איסור בשעת הסכנה, דהוא אוכלו ברצונו, וודאי צריך לברך ולהודות לד' שהמציא לו והזמין לו דבר זה בעת ההוא לאכול, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-24)
24. הפמ"ג במש"ז סימן קצ"ו סוסק"א ובראש יוסף בסוגיין כתב דלפ"ז ה"נ אם אכל ספק איסור דאורייתא אינו מברך ברהמ"ז, וליכא למימר בזה דספק דאורייתא לחומרא, דכיון שהיתה אכילתו אסורה מכח הספק לא גרע מאיסור דרבנן דאינו מברך, ולכאו' לפ"ז אף אם נתברר אחר אכילתו שהי' זה היתר, מ"מ כיון דבשעת אכילתו עביד איסורא אינו מברך, (אף דבפשוטו בכה"ג אין איסורו אלא כנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה, וכמשמעות ד' התוס' בסוטה כ"ח א' סוד"ה מה ת"ל), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. ועיי"ש שכתב כן גם באוכל שמנו של גיד הנשה או גבינה של גוים או בשר טריפה מדבריהם, וצ"ל דאף דדברים אלו אינם חייבין בברכה לאחריהן אלא מדרבנן, מ"מ כיון דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן מה"ת מברכין אף על דבר האסור מדרבנן, ה"נ הוא בדברים הטעונין ברכה לאחריהן מדרבנן דכעין דאורייתא תקון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. הדרישה בסימן ר"ד סק"ב כתב בשם המהרש"ל דגם הרא"ש שהסכים עם הראב"ד באוכל דבר איסור לברך עליו, היינו בברכה אחרונה אבל בברכה ראשונה מודה שאינו מברך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. הב"י בסימן קצ"ו כתב דלנוסחא דידן דכיצד מברך אי"ז מברך אלא מנאץ, משמע דמתמה דכיצד אפשר שיברך והלא אם הי' מברך אינו אלא מנאץ הלכך לא יברך, וגם לנוסחת הרא"ש י"ל דה"ק דאם בא לברך אי"ז מברך אלא מנאץ וע"כ לא יברך, ועמש"כ המעדיו"ט ע"ד הרא"ש שם. [↑](#footnote-ref-28)
28. בד' רש"י שהביא מהתם דאין מברכין, משמע בהגה' הב"ח לקמן שם דלא הביא מההיא דב"ק, אלא מהא דתניא בתוספתא בפ"ק דסנהדרין ה"ג דגנב סאה של חטים טחנן אפאן והפריש מהן חלה "והאכיל לבניו" היאך זה מברך אינו מברך אלא מנאץ, וכן הביאו התוס' בד"ה אכל טבל דאפאה ואכלה ובירך עלי' אי"ז מברך אלא מנאץ, (וניחא בזה מה שעמד הגרע"א בגהש"ס על דבריהם), - וגם בד' הרא"ש משמע דמה שאמרו דאי"ז מברך אלא מנאץ קאי על אכילתו ולא על הפרשת החלה, ופירש כן גם בההיא דב"ק, ועפי"ז יש לדון במשה"ק הגרע"א הכא ע"ד הרא"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
29. וזה כדעת הסוברים דהא דאין מברכין על דבר איסור הוא משום לתא דמצהב"ע, אך לדעת הסוברים דהוא משום דלא חשיב כהנאה, הדין נותן דאחר שקנה בשינוי וכבר לי"ב איסורא מברכין עליו. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיקר הך מילתא דמים מגולין יש עליהן איסור מדרבנן, עמש"כ בס' מנחת אברהם לתו"כ פר' ויקרא פ"ח ה"ה בשם הגרי"ז לפרש דמה"ט הוא דעיסה שנילושה במים מגולין תשרף, ולא אמרינן דכיון דאי"ז אלא ספק אם יש בה ארס לא תשרף מספק, ומה"ט הוא שאמרו בירושלמי דמים מגולין פסולין לגבי מזבח משום ממשקה ישראל. [↑](#footnote-ref-31)
31. בתשו' חת"ס יו"ד סימן ק"א כתב בדין אכילת דג עם בשר, דאף אם נשתנו הטבעים ולי"ב סכנה, מ"מ ה"ז אסור משום דהו"ל דבר שבמנין, ומבו' כנ"ל, דדברים אלו שהי' בהם חשש סכנה אסרום חכמים, וע"כ אף אם עכשיו לי"ב חשש סכנה ה"ז אסור, - אך בתשו' דברי מלכיאל ח"ב סימן נ"ג סק"ו תמה ע"ד החת"ס, וכתב דאין בזה איסור וגזירת חז"ל רק הוא נצמח מצד מ"ע ונשמרתם לנפשותיכם, וע"כ אם ידוע שאינו מזיק בודאי אין בזה שום איסור, ועיי"ש שכתב לפרש דזהו מכוון ד' התוס' בע"ז, אך בל' התוס' לא משמע כן, אלא כל הא דשרי הוא משום דמעיקרא לא גזרו במקום דליכא נחשים, וכמו שהביא הדברי מלכיאל שם מהפר"ח ועוד מרבוותא. [↑](#footnote-ref-32)
32. מבו' בדבריהם דלדעת הסוברים דחולה האוכל דבר איסור אינו מברך עליו, ה"נ כל שאנסוהו לאכול אינו מברך, - וצ"ל דאף דלכו"ע כל שאוכל החולה דברים המותרין ואית לי' הנאה מינייהו צריך לברך, היינו משום דלא חזינן לי' כאנוס, ורק כשאוכל דברים האסורים הוא דחזינן לי' כאנוס, ובכה"ג דמי לאנסוהו לאכול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובזה מתישב גם משה"ק הפר"ח שם ע"ד הרמ"א מהא דחנקתי' אומצא ושתה יין או שאר משקין מברך אע"ג דאין לך אונס גדול מזה, ובעיקר קו' הפר"ח צ"ב, דלכאו' התם דמי לחולה האוכל דברים המותרין דבזה כו"ע מודו דמברך ולא חשיב כלל כאונס, (וכמש"נ לעיל בהערה), וצ"ל דבחנקתי' אומצא חשיב טפי כאונס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
34. צ"ע אם ה"נ הוא בהא דכשהסיבו אחד מברך לכולן ברכת המוציא, דכל שאין אחד יכול לאכול משל חבירו לא חשיב כקביעות יחד ואין אחד מברך לכולן, ולא מצינו לדין זה, ולדעת הרמב"ן הרי לענין להוציא אחד את חבירו בעינן קביעות טפי מלענין דין זימון, ואם אין מצטרפין לזימון כשאין יכולין לאכול אחד משל חבירו לכאו' כ"ש דאין אחד מברך לכולן, וי"ל. [↑](#footnote-ref-35)
35. בד' הר"א מן ההר שם נתחדש דאף כשב' מודרין הנאה זמ"ז אי מצטרפין, משום דאין אחד מהן יכול לאכול משל חבירו, ול"מ הא דשניהם יכולין לאכול משל השלישי, - וזה דלא כמשמעות דברי התוס' וש"ר דרק כששלשתן מודרין הנאה זמ"ז אין מצטרפין וכל שרק ב' מודרין הנאה זמ"ז מצטרפין משום דיכולין שניהם לאכול משל השלישי, וכ"כ האהל מועד בשער הברכות דרך ז' נתיב ב', ויש להסתפק לדעתם בגונא דהשלישי לא אכל פת אלא ירק, דבכה"ג י"ל דא"א שיחול עיקר הצירוף לזימון מכחו, (דכל הא דאוכל ירק מצטרף הוא רק כשיש ב' המצורפין זל"ז, דבכה"ג מצטרף אוכל ירק להשלים לג'). [↑](#footnote-ref-36)
36. האחרונים כתבו להוכיח כן ממה שאמרו לקמן מ"ז א' דהא דאכל דמאי מזמנין עליו הוא משום דאי בעי מפקר נכסי', ועמש"נ בזה בדף מס' 22. [↑](#footnote-ref-37)
37. וזה כדעת השבה"ל בסימן קנ"א בשם אחיו ה"ר בנימין דאף אם אסורין זה בשל זה מ"מ מצטרפין משום דיכולין לאכול יחד מפת אחרת, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-38)
38. וי"ל עוד, דאף אם איירי בתרומה שהפריש הכהן מפירותיו דלכאו' יש לה שאלה, מ"מ כיון דגם אם ישאל על התרומה אכתי ה"ז אסור משום טבל, אי"ז דבר הראוי, - ואף שבידו לישאל על התרומה ואח"כ להפריש עלי' ממקום אחר, י"ל דלא סגי בזה לחשבו כדבר הראוי, דרק בשאלה שעוקרת את הנדר מעיקרו הוא דחשבינן דכבר עכשיו הוי זה דבר הראוי. [↑](#footnote-ref-39)
39. המג"א בסימן קצ"ו סק"ב הביא להך דינא דבכה"ג מזמן אותו שאכל חלב, ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"ט ובשעה"צ סקי"ב. [↑](#footnote-ref-40)
40. המג"א שם תמה ע"ז דאינו ראוי כלל לאותו שאוכל בשר שהרי צריך לברך ברהמ"ז קודם, ואם ימתין ו' שעות יתעכל המזון, ועמש"כ המחה"ש שם לפרש לדבריו, ומש"כ הנהר שלום שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-41)
41. הח"נ שם כתב דשאני מודרי הנאה דמחוסרין מעשה הם דמי יימר דמזדמין להו חכם ומיתשיל להו, ומשא"כ התם דאינן מחוסרי מעשה אלא שצריכין להמתין וכו' ושמשא ממילא ערבא וכו', והך מילתא דהא דג' המודרים הנאה אין מצטרפין זע"ז אף דיכולין לאכול זה משל זה ע"י שאלה הוא משום דהם מחוסרין מעשה שאלה, כ"כ גם המעדיו"ט בסימן ב', - אך בד' הצ"ק נראה דס"ל דהא דל"מ הא דראויין ע"י שאלה הוא משום דבעינן דבשעת אכילתן יהיו יכולין לאכול זה משל זה, וכל דבשעת אכילתן אין יכולין לאכול זה משל זה ל"מ הא דבידם לישאל ואח"כ לאכול זה משל זה, וכמש"כ כן הר"א מן ההר בנדרים שם, וכ"ה משמעות ל' הרא"ש בערכין שם, וזה ניחא לדעת הסוברים דאסור לעבור על הנדר ע"מ לישאל עליו, ואכמ"ל, וע"כ ה"נ ל"מ הא דיכולין לאכול חלב לאחר זמן. [↑](#footnote-ref-42)
42. בפי' הר"א מלונדריש כתב דאינם מצטרפין, משום דפת של נכרי אסורה במקום שיש פלטר ישראל והו"ל כאכל טבל טבול מדבריהם שאינו מצטרף לזימון. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך בד' הרא"ה משמע דמפרש דאה"נ ומה שאמרו דהוא משום דיכול הכהן לאכול חולין אי"ז דוקא משום דיכול לאכול מככרו של אותו האוכל חולין, וסגי במה שיכולין לאכול יחד מפת חולין אחרת. [↑](#footnote-ref-44)
44. הרש"ש כתב דהוא כדעת הסוברים דהא דאוכל ירק מצטרף לזימון הוא אף בפחות מכזית, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 24, - אך בד' הריב"ב י"ל דהוא משום דמשמעות מתניתין הוא דבעינן כזית פת ול"מ כזית ירק, וכאשר כ"כ המאורות בסוגיין ולקמן מ"ח א', וע"כ פירש"י דהיינו כדי להוציאן יד"ח. [↑](#footnote-ref-45)
45. וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו דכל העונה איש"ר בכל כחו וי"א דהיינו בקול רם, היינו לאפוקי שלא יאמר אותו בקול נמוך מן המברך, ומבו' לפ"ז דבכל אמן מותר לאמרו בקול נמוך מן המברך, ודלא כמש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. וכ"נ ממש"כ תר"י לקמן כ"א ב' דא"צ לתת קולות גדולות שיתלוצצו ממנו בנ"א, והביאו המג"א בסימן נ"ו סק"ג והמ"ב שם סק"ה, ומשמע דכל שאינו נותן קולות גדולות שרי אף שמגבי' קולו יותר מן המברך. [↑](#footnote-ref-47)
47. ובדבריו בשעה"צ שם סק"נ משמע שלמד לזה ממה שאמרו הכא דילפינן לדין ברכת הזימון מקרא דגדלו לד' אתי ונרוממה שמו יחדיו, ומהך קרא ילפינן דהעונה אמן לא יגבי' קולו יותר מן המברך, וצ"ב מהיכן למד דגם בברכו לא יגבי' קולו יותר מן המברך. [↑](#footnote-ref-48)
48. הפמ"ג באש"א סימן קצ"ז סק"ב כתב לפ"ז דבמקום ספק אף דברכת זימון דרבנן וספיקא לקולא, מ"מ אם רוצים לזמן הרשות בידם דאין כאן הזכרת השם דליהוי לא תשא, אך בזימון בעשרה כה"ג י"ל דאין מזמנין מספק דקאי בלא תשא, ונסתפק אם אף בברכה בלא מלכות איכא לא תשא, וכ"כ החיי אדם בכלל מ"ח ס"ז, והביאם הביאוה"ל בסימן קצ"ז ס"א ד"ה עמהם, - אך הבגדי ישע שם כתב דאף במקום ספק אין רשאין לזמן משום איסור ברכה לבטלה. [↑](#footnote-ref-49)
49. המנחת שלמה בח"א סימן י"ח סק"ט כתב דטעם האיסור הוא משום זלזול בתקנת חכמים דאם יראו שזה עושה זימון וזה אינו עושה זימון יאמרו דאין כאן שום תקנה ואיש הישר בעיניו יעשה, - אך בד' הבגדי ישע והחוו"ד משמע דהוא משום דאיכא איסור בפנ"ע בברכה לבטלה, וכל דיש ע"ז תורת ברכה ה"ז אסור אף בלא הזכרת השם. [↑](#footnote-ref-50)
50. היד יהודה בכללי ס"ס סקכ"ה הק' ע"ז דהרי יש בידו לקרוא על תנאי דאם חייב הוא שפיר ואם לאו יהא כקורא בתורה, - ולכאו' י"ל דהוא משום דבכונת מעשה ל"מ תנאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-51)
51. השעה"צ שם סקכ"ב הוסיף דהיאך יאמרו נברך דהיינו שנברכנו יחדיו, כדילפינן לה הכא מקרא דגדלו וגו' שמו יחדיו, אחרי שלבסוף מוכרחין הם להתחלק שאין אחד יכול להוציא את חבירו. [↑](#footnote-ref-52)
52. מבו' דרק כשיש עמהם שלישי בביתם צריכין ליתן לו לאכול עמהן, וכ"ה בל' האשכול והתשב"ץ קטן וההגמי"י והריטב"א דרק כשבא לשם אחר צריך ליתן לו לאכול עמהן, וכ"כ המלבושי יו"ט בסימן קצ"ז סק"א, ונתבאר להלן, - אך המאמ"ר בסימן קצ"ז סק"ג כתב בתו"ד דגם כשאפשר להם בלא טורח למצוא שלישי שיצטרף עמהן מצוה לעשות כן. [↑](#footnote-ref-53)
53. לכאו' לפ"ז הא דבב' שאכלו מצוה לחזר אחר אחד ובאחד שאכל אין מצוה לחזר אחר ב', אי"ז משום דהוי טירחא טפי, כמשמעות ל' הלבוש לעיל מינה, אלא הוא משום דבב' איכא לעיקר הקביעות המחייבת בזימון ובאחד ליכא לעיקר הקביעות המחייבת בזימון, כדחזינן דסגי בב' שאכלו פת ואחד אכל ירק, ולא סגי באחד שאכל פת וב' אכלו ירק, וע"כ ה"נ כל שאכלו ז' מצוה לחזר אחר ג' שישלימו לעשרה, משום דבז' איכא לעיקר הקביעות המחייבת בזימון בשם, כדחזינן דג' אוכלי ירק מצטרפין לעשרה. [↑](#footnote-ref-54)
54. וזה דלא כמש"כ הרא"ה בסוגיין דלמ"ד דב' שאכלו אם רצו לזמן מזמנין אף אחד מוציא את חבירו בברהמ"ז, וכל הא דמצוה ליחלק הוא משום דאין בהן דין זימון, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אם רצו, וכ"כ התוס' בחולין ק"ו א' ד"ה וש"מ דכל הא דב' שאכלו מצוה ליחלק הוא משום דב' שאכלו אם רצו לזמן אין מזמנין, אך מד' הבה"ג והר"ח ודעימייהו שהוצרכו לפרש דהא דקי"ל דב' שאכלו אם רצו לזמן אין מזמנין הוא משום דקי"ל כר' יוחנן ולא הביאו להא דאמר אביי דנקטינן דב' שאכלו מצוה ליחלק, משמע די"ל דאף למ"ד דאם רצו לזמן מזמנין מ"מ מצוה ליחלק בברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-55)
55. והא דחשבינן להו כשנים, ולא אמרינן דאף אין משלימות לשנים, לכאו' הוא משום דהא דבעינן שנים לאו היינו דבעינן סכום ומנין דשנים, אלא הוא משום דענין זימון שייך רק בשנים, וע"כ אף דנשים אין משלימות למנין, מ"מ כיון דשייך בהו זימון חשבינן להו כשנים. [↑](#footnote-ref-56)
56. ולקמן שם כתב כן גם בדעת הרמב"ם, - אך המאורות בסוגיין ורבינו מנוח בפ"ה מברכות ה"ז כתבו לדון בדעת הרמב"ם דאין חייבות לזמן ואינו אלא רשות, וכתבו דמה"ט הוא אין מזמנות בשם, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-57)
57. והוסיף עוד דהוא משום דהזכרת השם בברכה בעשרה ילפינן לה מדכתיב במקהלות ברכו אלקים ונשים ועבדים לא איקרו קהל, וכ"כ רבינו מנוח שם, ובסו"ד כתב עוד דהוא משם דאין בהן דעת לגדל ולרומם שמו של הקב"ה כאנשים וכתיב גדלו לד' אתי ודיין אם החמירו עליהן לזמן לעצמן משם דברהמ"ז דמיא למ"ע שלא הזמ"ג. [↑](#footnote-ref-58)
58. צ"ב דא"כ מהו שאמרו בערכין שם דהא דהכל חייבין בזימון הוא לאתויי נשים ועבדים דתניא נשים מזמנות לעצמן ועבדים מזמנין לעצמן, והרי הא דנשים מזמנות לעצמן הוא רשות, והיאך שמעינן מינה דכשאוכלות עם האנשים חייבות בזימון, - וצ"ל דכיון דחזינן דכשאוכלות לעצמן שייך בהו זימון, והא דאין חייבות בזימון הוא משום דאין משלימות למנין ג', ע"כ פשיטא דכל שאוכלות עם האנשים ואיכא מנין מצטרפות אף הנשים לחיוב זימון. [↑](#footnote-ref-59)
59. הגר"ז שם ס"ז כתב דה"נ הוא בעבדים האוכלין עם ג' בני חורין, וכ"כ המ"ב שם סקי"ז, ובשעה"צ שם סק"ח כתב דזה נלמד מערכין ג' א', והיינו דלמש"כ הסמ"ג דמה שאמרו בערכין שם דהכל חייבין בזימון לאתויי נשים ועבדים, הוא כשאוכלות עם האנשים, הרי דממה שאמרו גם לאתויי עבדים מבו' דכל דיש ג' אנשים מצטרפין אף העבדים לזימון. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך אי נימא דהא דנשים אין חייבות בזימון הוא משום דאין משלימות למנין דג' ורק היכא דאיכא ג' אנשים ואיכא מנין מצטרפות אף הנשים לחיוב הזימון, הדין נותן דאין רשאות ליחלק ולזמן לעצמן, כיון דהם בפנ"ע אין בהן מנין דג' ואין הזימון דידהו אלא רשות, וכל שנתחייבו בזימון דחובה אין רשאות ליחלק ולזמן זימון דרשות, וכמו שאמרו בסוגיין דמה"ט אף אם ב' שרצו לזמן מזמנין מ"מ ג' וד' שאכלו כאחד אין רשאין ליחלק משום דקבעו לי' בחובה מעיקרא. [↑](#footnote-ref-61)
61. צ"ב שהרי ב' נשים אסורות להתייחד עם איש אחד, - וגם אשה אחת אסורה להתייחד עם ב' אנשים פרוצים וסתם עבדים פרוצים הם. [↑](#footnote-ref-62)
62. המהר"ם מר"ב שם כתב לדחות דמה לאוכל ירק שכן יכול לבא לידי חיוב דאורייתא כשיאכל כזית דגן, תאמר באשה שאינה יכולה לבוא לידי חיוב דאורייתא, ועוד דמה לאוכל ירק שכן ג' שאכלו ירק מצטרפין לעשרה תאמר באשה שכן ק' נשים כאיש אחד דמי, ולכאו' לטעמא קמא כל הא דאשה אינה מצטרפת לאנשים הוא רק להצד דנשים בברהמ"ז דרבנן, אך לטעמא בתרא אף להצד דנשים בברהמ"ז דאורייתא אינם מצטרפות, - אך בסו"ד המהר"ם מר"ב שם מבו' להדיא דלהצד דנשים בברהמ"ז דאורייתא ומוציאות את האנשים אף הם מצטרפות לזימון, וצ"ל דכל מש"כ להא דק' נשים כאיש אחד דמי, היינו רק אם באנו לצרפן דומיא דאוכל ירק דאף דאינו חייב בברהמ"ז מ"מ הוא מצטרף, אך להצד דנשים בברהמ"ז דאורייתא שפיר הן מצטרפות אף דק' נשים כאיש אחד דמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. ועיי"ש שכתב דהא דעבדים אינם מצטרפין הוא משום פריצותא דעבדים דשטופים בזימה, - אך בד' הרא"ה מבו' להיפך דבנשים הוא משום פריצותא ובעבדים הוא משום דלא חזו לאצטרופי בהדן. [↑](#footnote-ref-64)
64. בהגה' הגר"א שם תמה ע"ז דא"כ הרי מה"ט אף אין העבדים מצטרפין עם הנשים, ומ"ט הוצרכו בסוגיין לפרש דהוא משום פריצותא, ועיי"ש שכתב מכח זה דבנשים אין קפידא בברית כיון דלא שייך בהו, אלא הא דאין מצטרפין הוא משום דלאו בני נחלה נינהו, וכמש"כ כן בפירש"י לעיל כ' ב' (ד"ה או דרבנן), וע"כ הי' בדין דיצטרפו עם העבדים, וכל הא דאין מצטרפין הוא משום פריצותא, - ועמש"כ בזה הצל"ח לקמן מ"ז ב' והעולת שלמה בערכין שם. [↑](#footnote-ref-65)
65. אך הצל"ח לקמן מ"ז ב' והישועו"י בסימן קצ"ט סק"א דקדקו מד' רש"י בערכין שם דרק ב' נשים אין מצטרפות עם האנשים מכח הא דאין הנשים אומרות ברית, אך אשה אחת מצטרפת עם ב' אנשים, ולפ"ז הוא כדעת הר"י כהן למש"כ הט"ז בדעתו דרק אשה אחת מצטרפת לב' אנשים, - ולכאו' הטעם בזה הוא משום דהו"ל כאוכל ירק דמצטרף להשלים לזימון אף שאינו חייב בברהמ"ז כלל, ושנים דאינם בברית לא גריעי ממי שאינו חייב בברהמ"ז כלל. [↑](#footnote-ref-66)
66. הא"ר שם סק"ג הק' ע"ז מהא דפריך לקמן מ"ז ב' ממתניתין דנשים ועבדים וקטנים אין מזמנין עליהן על ר' יוסי דאמר דקטן המוטל בעריסה מזמנין עליו, והרי דמפרשינן למתניתין דאין מזמנין עליהן אף בצירוף זכרים בני חורין, וקשיא כן גם על מש"כ הט"ז דמתניתין איירי רק באיש אחד וב' נשים, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ל' סק"ט. [↑](#footnote-ref-67)
67. ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ המרדכי בסימן קנ"ח דרבינו שמחה הי' עושה מעשה לצרף אשה לי' לזימון וכו' דלצירוף בעלמא להזכרת ש"ש מצטרפת, והרי דאשה מצטרפת להשלים לעשרה לזימון בשם, - והאגור בסימן ר"מ כתב ע"ד רבינו שמחה דלא ראה ולא שמע מעולם מקום שנוהגים כן, והביאו העט"ז בסימן קצ"ט סק"א, והגר"ז שם ס"ז כתב דאין מצטרפין להשלים לעשרה לזמן בשם משום דכל דבר שבקדושה אינו אלא בי' אנשים בנ"ח, וצ"ל דל"ד להא דקטן משלים לעשרה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-68)
68. הא"ר שם סק"ג תמה ע"ז דלהדיא כתב בתשו' מהר"ם מר"ב דלדעת ה"ר יהודה כהן נשים מצטרפות לאנשים לזמן בג'. [↑](#footnote-ref-69)
69. ואמנם טעם זה מתישב רק אם הא דנשים אין מצטרפות הוא משום פריצותא, והמ"ב שם סקי"ז כתב עד"ז גם לדעת הסוברים דהוא משום דאין חברתן נאה, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז, אך לפירש"י בערכין ודעימי' דהוא משום דאינם בברית ותורה לכאו' הדין נותן דאף אם יש ג' אנשים אין הנשים מצטרפות עמהן להתחייב בזימון, - אך העולת שלמה בערכין ג' א' כתב דגם לפירש"י דהא דאין הנשים מצטרפות לזימון הוא משום דאין הנשים אומרות ברית, מ"מ כל שיש ג' אנשים מצטרפות אף הנשים לזימון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-70)
70. והעירו דיש לפרש עוד בזה, דהא דנשים מצטרפות עם האנשים היכא דאיכא ג' אנשים ואינם מצטרפות עם העבדים אף בדאיכא ג' עבדים, הוא משום דלפ"מ דקי"ל דזימון דנשים ועבדים הוא רשות, י"ל דל"מ הא דאיכא פריצותא אלא להפקיע זימון רשות, אך כל דאיכא ג' אנשים דבכה"ג אף הנשים חייבות בזימון, ל"מ חשש פריצותא להפקיע לזה. [↑](#footnote-ref-71)
71. וכ"כ החזו"א בסימן ל' סק"ח בתו"ד דכל דאיכא ג' אנשים דמצטרפות הנשים לזימון רשאות הנשים לזמן, אך כתב דהיינו כשאין האנשים בקיאין, ובד' הריטב"א מבו' דהוא אף כשהאנשים בקיאין. [↑](#footnote-ref-72)
72. וכ"נ להדיא בפי' הר"ן במגילה י"ט ב' דכל דאין אשה מצטרפת אף אינה מוציאה את האיש, וזהו שכתב דמהא דאשה מוציאה איש בקריאת המגילה בע"כ דהיא מצטרפת למנין עשרה, והא דאין נשים מצטרפות לזימון הוא משום דאין מוציאות את האיש בברכתן, ומשמע לפ"ז דאין מוציאות את האיש אף כשיש ג' אנשים ואיכא דין זימון, ומשום דכל שאינה ראוי' להצטרף ולהשלים למנין, אף אינה מוציאה את האיש, והראש יוסף לעיל במתניתין כתב דהוא משום דכל שאומרת נברך איכא פריצותא, אך הב"ח בסימן תרפ"ט ס"ג והפר"ח בסימן תר"צ פירשו לד' הר"ן דהא דאין מוציאה את האיש הוא משום דנשים בברהמ"ז דרבנן, והפר"ח כתב דמה"ט הוא דאינה מצטרפת לזימון, ועיי"ש שתמה טובא ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-73)
73. לכאו' י"ל דאף דעיקר הא דנשים אין מזמנין עליהן הוא משום דאין חבורתן נאה, מ"מ מכח זה נקבע הדין דנשים אין מצטרפות לזימון, וע"כ יש לנו לדון אם טומטום ואנדרוגינוס הוו בכלל זה, ולא תליא אם בפועל חבורתן נאה. [↑](#footnote-ref-74)
74. צ"ב דא"כ מהו שנחלקו לקמן מ"ז ב' אם קטן מצטרף לזימון דג', הרי קטנים חייבין בזימון ומ"ט לא יצטרפו עם הגדולים, - אך להדיא מבו' בד' המאורות דאף דקטנים חייבין בזימון, מ"מ לחייב גדולים בזימון בעינן שתהא חבורה דגדולים, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דכל שאכלו ז' קטנים וג' גדולים מצטרפין הגדולים עמהן לזימון בעשרה דומיא דג' אוכלי ירק דמצטרפין לזימון בעשרה. [↑](#footnote-ref-75)
75. והוכיחו כן **מהא דתניא דנשים מזמנות לעצמן ועבדים מזמנין לעצמן ולא קתני קטנים, וכתב לדחות דהא דנקט נשים ועבדים הוא לאשמועינן דאם רצו לזמן יחד אין מזמנין, והמאירי לקמן שם כתב לדחות דנקט נשים ועבדים משום דבזה הוצרך ללמד דהם מזמנין לעצמן.** [↑](#footnote-ref-76)
76. הביאוה"ל שם כתב בשם ס' ברכת אברהם דהיינו רק ביחיד המוציא ליחיד אבל בזימון ג' שאחד מוציא לשנים או בעשרה שאחד מוציא לתשעה אפילו אינם מבינים יחיד מוציא את הרבים, וכתב דמד' הלבוש והב"ח משמע שלא כדבריו, ולכאו' הוא מתפרש למש"כ בפירש"י בסוגיין ד"ה וא"ר זירא דבזימון ברכת שניהם היא שהרי אומר נברך והוא עונה ברוך הוא, - ואמנם הנה בד' הברכת אברהם שהביא השכה"ג בהגה"ט סימן ס"ב והמ"ב בסימן ס"א סק"מ מבו' דגם בשאר דברים שמוציא את הרבים ל"ב שיבינו, אך מבו' בדבריו שם דהיינו רק בעשרה, והיינו משום דגם הא דש"צ מוציא את הרבים אי"ז מדין שומע כעונה אלא הוא דין בפנ"ע, ועיי"ש בברכת אברהם שהביא להא דמוציא אף עם שבשדות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-77)
77. ועיי"ש שכתבו דכ"ז הוא בלה"ק דיוצא בשמיעתו אף שאינו מבין אותו, אך בשאר לשונות אין יוצא אלא כשהוא מבין את הלשון, וכ"כ המ"ב בסימן קצ"ג סק"ה. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך הלבוש שם פירש לד' הרמ"א דאף דנשים אין יוצאות בברהמ"ז בשמיעה משום דאין מבינות, מ"מ הן יוצאות בברכת הזימון, והביאו המג"א שם סק"ה, ועמש"כ הא"ר שם סק"ד והפמ"ג והמחה"ש שם סק"ה, - ולכאו' מבו' בדבריהם דצריכין כל המחויבין בזימון לצאת בברכת הזימון מדין שומע כעונה, עמש"נ בזה בפתיחה לפירקין, וע"כ הוא דלדעת התוס' ודעימייהו אין יוצאין בשמיעה כשאין מבינים, וי"ל דזהו טעמא דהלבוש דבברכת הזימון יוצאות אף כשאין מבינות, דס"ל דא"צ לצאת בברכת הזימון מדין שומע כעונה, - אך שמא יש לדחות דכיון דצריכין לשמוע את ברכת המזמן, הרי דכ"ה דאין שומע יוצא כשאינו מבין הלשון, ה"נ אין מתקיים בזה דין השמיעה, וי"ל עוד דהתם איירי כשאין האשה עונה כלל והמזמן מוציאה גם באמירת ברוך שאכלנו וכו', (וכמבו' בד' הגר"א שם דאיירי באשה שאינה יודעת לברך כלל), וע"כ כל שאינה מבינה הלשון אינה יוצא יד"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. ובזה מתפרש מש"כ בהגה' ר"פ לתשב"ץ קטן סימן ש"ו דיש לברך בלחש עם המברך לפי שאין אדם יכול לכוין כל תיבה ותיבה מפי המברך, וכ"כ השו"ע בסימן קפ"ג ס"ז, ועד"ז כתב הטור בסימן נ"ט בשם הרא"ש דאומרים ברכת יוצר אור וערבית עם הש"צ דאם הי' מכוין לדברי הש"צ בשתיקה ובאמצע הברכה הי' פונה לבו לדברים אחרים לא יצא, והיינו משום דאינו יוצא בשמיעה כשאין דעתו על מה ששומע, דהו"ל כמו שאינו מבין הלשון, אך בד' המג"א בסימן קצ"ג סק"ב והמ"ב שם סוסק"ה מבו' דהא דל"מ משום דאינו יכול לכוין ולשמוע הוא אף לדעת הסוברים דיוצאין בשמיעה אף כשאין מבינים הלשון, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-80)
80. וכ"כ הגר"א בסימן קס"ז סי"ג דהא דקאמר ר' יוחנן דאחד יוצא בברכת חבירו היינו בדיעבד וזהו דפריך דמאי קמ"ל. [↑](#footnote-ref-81)
81. הלבוש בסימן רי"ג ס"ב הוסיף לפרש דבברכה ראשונה כיון שכל אחד מרויח בברכה זו שע"י כן מותר לו לאכול וליהנות דעתם ומחשבותם מסכמת יותר להצטרף, ומשא"כ בברכה אחרונה. [↑](#footnote-ref-82)
82. אך בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ה מבו' דבכל ברכה שלאחרי' אין אחד מוציא את חבירו, אף דבדבריו שם ה"ט מבו' דהא דבברכה שלאחרי' אין אחד מוציא את חבירו הוא משום דהיא מה"ת, - ושמא היינו דכיון דעיקר חיוב ברכה לאחרי' הוא מה"ת ומכח זה אמרו חכמים שיברך כל אחד לעצמו, ע"כ אף בשאר המינים דברכתן היא מדרבנן כעין דאורייתא תקון ומברך כל אחד לעצמו. [↑](#footnote-ref-83)
83. צ"ע דממה שאמרו בסתמא דב' שאכלו מצוה ליחלק משמע דהיינו אף כשלא אכלו כדי שביעה דאין חייבין בברהמ"ז אלא מדרבנן, ולכאו' יש מקום לדון דגם לדעת הרשב"ם ודעימי' דעיקר הא דבברכה שלאחרי' מצוה ליחלק הוא משום דהיא מה"ת, מ"מ כיון דעיקר ברהמ"ז היא מה"ת, ע"כ אף כשאכלו פחות מכדי שביעה דאין חייבין בברהמ"ז אלא מדרבנן אין האחד מוציא את חבירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. משמעות הדברים דאף בכה"ג ליכא דין זימון על הפירות, אלא דמ"מ כיון דבברהמ"ז אחד מברך לכולן אף בברכה אחרונה דפירות אחד מברך לכולן, וכ"כ המאירי לעיל מ"ג א', אך הי' מקום לדון דלהראב"ד לטעמי' דהא דאין זימון לפירות הוא משום דאין להן קביעות, (ונתבאר בפתיחה לפירקין), הרי דכל שקבעו על הפת מיגו דאיכא קביעות לפת איכא קביעות גם לפירות, (וע"ד שאמרו לעיל מ"ג א'), ואיכא דין זימון גם על הפירות. [↑](#footnote-ref-85)
85. למש"כ השבה"ל דהא דבברכה אחרונה מצוה ליחלק הוא משום דלא צייתי אהדדי, מבו' בדבריו דמה"ט הוא דכל דאיכא זימון אחד מברך לכולן, משום דכל דאיכא זימון הם מזדרזין לשמוע. [↑](#footnote-ref-86)
86. וכ"נ בד' הרא"ה בסוגיין דמכח עיקר דין זימון הוא דאמרינן דיברך אחד לכולם, ומשמע דהוא משום דכ"ה קיום דין זימון, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא משום דדינא דמי שאכל הוא יברך אינו אלא מדרבנן, דאל"כ לא פטרוה רבנן בזימון, - ובדבריו לעיל מינה משמע דהך דינא דבברכה שלאחרי' אין אחד מוציא את חבירו הוא מכלל תקנת זימון דרק ע"י זימון יוציא אחד את חבירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש שכתב לפ"ז דלמ"ד דב' שאכלו אם רצו לזמן מזמנין משכח"ל שיהיו חייבין לזמן, והיינו באחד סופר ואחד בור שאם לא יזמנו יהא הבור מוכרח לצאת בברכת הסופר והו"ל דיעבד, ואם יזמנו יוצא לכתחילה דזה לא מקרי יוצא בברכת חבירו וכמש"כ בפירש"י, וע"כ הם חייבין לזמן, דכיון דאפשר לזמן אינו רשאי לצאת בברכת חבירו. [↑](#footnote-ref-88)
88. וי"ל עוד עד"ז, דלדעת הסוברים דהא דמצוה ליחלק הוא משום דבטלה קביעותם, הרי דכל שנתחייבו בזימון חובת הזימון קובעתם, וע"ד מש"כ הרמב"ן בריש פירקין, ואך דלדעת הרמב"ן מכח זה ל"ב הסיבה כלל, (דס"ל דלעיקר חובת הזימון א"צ הסיבה, וכיון דהם מתחייבין בזימון ה"ז קובעם יחד ואחד מברך לכולם), ובזה פליגי ש"ר, (דס"ל דבלא הסיבה ליכא לעיקר חובת הזימון), וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן ל"א סק"ט בדין ג' שבאו מג' חבורות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-89)
89. וביותר קשיא במה שאמרו בחולין ק"ו א' דמהא דבפירות מצוה ליחלק יש ללמוד דה"נ בב' שאכלו פת מצוה ליחלק, ותיקשי דשאני בפירות שאין קביעותן קיימת ומשא"כ בב' שאכלו פת, והנה אמנם הרא"ה לקמן פ"ח (בפירושו לסוגיית הגמ' בחולין) ל"ג שם הכי, אך מבו' בדבריו שם דיש לדמות דין ב' שאכלו פת לדין ג' שאכלו פירות. [↑](#footnote-ref-90)
90. בד' הרא"ה והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין משמע דהא דב' שאכלו מצוה ליחלק הוא מכח שתיקנו דין זימון בג', ולקיום דין זימון תיקנו דבב' דליכא דין זימון מצוה ליחלק, - אך זה נסתר ממש"כ החי' המיוחסים להריטב"א לעיל מינה דהוא משום דברהמ"ז דאורייתא, ובע"כ מכוון דבריהם דאף דבברהמ"ז דאורייתא הצריכו חכמים שיברך כל אחד לעצמו, מ"מ כל דאיכא זימון דיש בזה למעלת ברוב עם הצריכום להצטרף ולברך ובכה"ג אחד מברך לכולם, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ט. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך לכאו' אין דרך זו מתישבת עם הא דפריך לעיל אהא דא"ר יוחנן דאחד יוצא בברכת חבירו, דמאי קמ"ל תנינא שמע ולא ענה יצא, ולהדיא דגם בברהמ"ז אם שמע ולא ענה יצא, - וצ"ל דעיקר הך דינא דמי שנהנה הוא יברך הוא לכתחילה, וע"כ ודאי דבדיעבד יצא אף כשלא ענה אמן, ורק לכתחילה הוא דבעינן שיענה אמן, וכ"כ הברכת ראש לקמן מ"ז א' בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-92)
92. ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בדין בני הישיבה האוכלין על שלחן אחד, דלד' הרא"ה ודעימי' אין מצטרפין לזימון משום דאין ממתינין זא"ז כדרך חבורה. [↑](#footnote-ref-93)
93. הרשב"ץ בתו"ד כתב ללמוד כן ממש"כ התוס' רי"ח לקמן נ"ג א' דהא דבישבו כל אחד מברך לעצמו הוא משום כיון שלא הסיבו אינם רוצים זה בברכת זה, וכ"כ התוס' הרא"ש והרשב"א שם, ונתבאר בדף מס' 6, ועד"ז כתב הלבוש בסימן רי"ג ס"ב דהא דבעי הסיבה הוא משום שאין ניכר ומוכח שרוצים לצאת בברכתו של זה עד שיעשו קביעותם ע"י הסיבה כמנהגם, ועד"ז כתב הצל"ח לקמן מ"ג א' בד' התוס' שם ד"ה הואיל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-94)
94. ולפ"ז יש להעיר במש"כ הב"י **בסימן קס"ז סי"ג להוכיח דבדיעבד אחד מוציא את חבירו אף בלא הסיבה ממש"כ בתשו' הרשב"א דאף דאין זימון לפירות ומצוה ליחלק מ"מ בדיעבד אחד מוציא את חבירו, ונתבאר להלן,** ולהנ"ל הרי מבו' להדיא בד' הרשב"א דהא דבברהמ"ז מצוה ליחלק והא דבברכה שלפני' בעי הסיבה הוו ב' דינים חלוקים, ולפ"ז שפיר י"ל דאף דבברהמ"ז בדיעבד אחד מוציא את חבירו אף דמצוה ליחלק, מ"מ בברכה לפני' אין אחד מוציא את חבירו בלא הסיבה אף בדיעבד. [↑](#footnote-ref-95)
95. הגר"א שם כתב דכ"ה הריקאנטי בשם ר"ח, וצע"ג, דבמקור ד' הריקאנטי באו"ז בסימן פ' מבו' דמכוון דבריו הוא דישיבה דרש"י הוא הסיבה לפי' ר"ח, וע"כ לדעת ר"ח אחד מוציא את חבירו אף בלא הסיבה דידן, אך גם לפי' ר"ח אין אחד מוציא את חבירו בגונא דהוי בכלל יושבין. [↑](#footnote-ref-96)
96. וכן אי נימא דבברכה שלאחרי' כיון דמדינא אף אם יצא מוציא ל"ב קביעות כלל, והא דמצוה ליחלק הוא דין בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
97. הגר"א שם כתב **דלדעת הרא"ש ודעימי' צריך לחלק בין קבע למקום שאין מזמנין, דאף דבמקום שאין מזמנין אחד מוציא את חבירו בדיעבד, מ"מ בלא קביעות אין אחד מוציא את חבירו אף בדיעבד, וכ"כ המג"א שם סקכ"ח לדחות למה שהוכיח הב"י מד' הרשב"א, - אך לכאו' מכוון דבריהם דאף דהא דבברכה לאחרי' מצוה ליחלק הוא משום דבטלה הקביעות, כמש"כ הרא"ש גופי' בפ"ז סימן ו', מ"מ ל"ד להיכא דלא קבעו כלל.** [↑](#footnote-ref-98)
98. ולא מיבעיא לדעת הסוברים דכל שלא הסיבו אין אחד מוציא את חבירו אף בדיעבד, אלא אף לדעת הסוברים דבדיעבד יצא, מ"מ י"ל דלא התירו בזה בסופר ובור, ורק בהא דמצוה ליחלק דאי"ז אלא מצוה בעלמא, והרשב"א נסתפק דאי"ז אלא למצוה מן המובחר, הוא דהתירו בסופר ובור דסופר מברך ובור יוצא. [↑](#footnote-ref-99)
99. המהרש"א עמד בזה דמהיכא פסיקא להו דבמוגמר אפי' בלא הסיבו אחד מברך לכולן, דהרי משמע דהוא אומר על המגמר וכו' דקתני קאי על הא דאחר המזון אחד מברך לכולן דאיירי בהסיבו, - והצל"ח כתב דהוא משום דהמוגמר בא לאחר ברהמ"ז ובשעת ברהמ"ז אין רשאין להסב, וא"כ כבר אינן בהסיבה, ואף אם חזרו והסיבו, מ"מ ל"מ לל"ב דרב דליין ל"מ הסיבה, וק"ו דל"מ למוגמר, דאין לומר בזה מיגו דמהני לפת מהני נמי למוגמר, (וכמו שאמרו לקמן מ"ג א' דמיגו דמהני הסיבה לפת מהני נמי ליין), דכיון דכבר בירכו בהמ"ז פסק עסק הפת לגמרי, ועד"ז כתב הפנ"י, - והחפץ ה' כתב להגי' בד' התוס', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-100)
100. לכאו' הי' מקום לדון דכל הא דרכוב כמהלך הוא לגבי הרשות שבחוץ, דכיון דאינו קבוע ברשות זו שהבהמה מוליכתו הו"ל כמהלך, אך לגבי הרשות שבתוך העגלה, שהוא קבוע בה לא חשיב כלל כמהלך, אך בד' המג"א מבו' דגם כלפי רשות זו שבתוך העגלה הוי כמהלך, וצ"ע דלפ"ז היושב בעגלה יחד עם רבו יהא חייב לעמוד, כיון דרבו חשוב כמהלך, ואין לומר דהוא משום דסתמא דמילתא מוחל רבו ע"ז, דא"כ אם יש ס"ת בעגלה יהא חייב לעמוד, - וצ"ל למש"כ המקנה בקידושין ל"ג ב' דכיון דרכוב כמהלך מתקיים בזה דין עמידה, - וי"ל עוד דאף אם מתקיים דין עמידה ברכוב, כ"ז הוא הוא כשרבו מהלך הילוך גמור, אך כל דגם ההילוך דרבו הוא הילוך דרכוב כמהלך, שפיר מתקיים דין העמידה במה שהוא רכוב, דעיקר דינא דעמידה בפני הרב הוא שלא יהא רבו עומד והוא יושב, וע"כ כל שהוא ורבו רכובים ואין הוא יושב יותר מרבו שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-101)
101. אך התוס' לקמן בסוגיין ד"ה הואיל פירשו לד' הירושלמי בע"א, והגר"א בסימן קע"ד ס"ח עמד בפלוגתא זו. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך בד' הרשב"א לא נתפרש כן אלא לל"ב דא"ר יוחנן דיין נמי מהני לי' הסיבה דה"ה שאר מילי, אך לא נתפרש להדיא בדבריו דגם לל"ק דא"ר יוחנן דיין נמי בעי הסיבה ה"ה שאר מילי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. הרא"ה כתב דטעם הא דשאני יין דל"ב הסיבה הוא משום דמתוך שהוא ענין שתי' ל"ב קביעותא כולי האי וכל שהם ביחד סגי, ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דאף בלא קביעות חשבינן להו כחבורה אחת כיון שאין דרך שתי' בקביעות, ולפ"ז הוא ע"ד ד' הרא"ש, או דהיינו דבשתי' דלא חשיבא אחד מברך לכולם אף שאינם כגוף אחד ממש, ע"כ ל"ב בה קביעותא כולי האי. [↑](#footnote-ref-104)
104. אך בד' הב"י שהוצרך לפרש בע"א מבו' דס"ל דהא דבשאר דברים ל"ב הסיבה היינו משום דל"ב בהו קביעות, וע"כ הי' בדין דלא ניבעי בהו אף ישיבה, וע"כ כתב הב"י בתחילת דבריו לצדד דל"ב בהו אף ישיבה, ואף לפ"מ שהוכיח מד' הטור דבעי ישיבה הוצרך לפרש דהוא משום דבעינן הוכחה וכו', וכ"ה מבו' ממש"כ הב"י שם דמש"כ התוס' ועוד מקמאי דבזה"ז דאין דרך לקבוע על הפירות כל אחד מברך לעצמו, הוא רק לדעת הסוברים דשאר דברים בעו הסיבה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-105)
105. וכתב לדמותו לדין שינוי מקום דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן א"צ לברך דלקבעי' הדר אע"פ שאוכל במקום אחר דהני ב' סעודות חשיבי כסעודה אחת דלפי חשיבות הדבר חשיב קביעותו ואין חלוקתן חלוקה. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך לא נתישב להדיא בדבריו טעם הא דלא פרכינן לל"ב אלא מסיפא ולא מרישא, וטעם הא דלא פרכינן מסיפא רק לל"ב ולא לל"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)
107. הרשב"א כתב דהוא משום דכן דרכן של גאונים ז"ל בכ"מ לפסוק כאיכא דאמרי לגבי ממונא ולגבי איסורין היכא דהוי לחומרא. [↑](#footnote-ref-108)
108. אך בפסקי הר"א מלונדריש שנד' בקובץ מורי' קס"ט עמ' ט"ז כתב דיין בעי הסיבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-109)
109. וזה ניחא לדעת הרשב"א והרא"ש דהא דבזה"ז ל"ב הסיבה הוא משום דאין דרך להסב, וע"כ י"ל דכל שאין הדרך לאכול בשלחן אחד מצטרפין כשיושבין זה אצל זה, אך לדעת תר"י דהא דבזה"ז ל"ב הסיבה הוא משום שאוכלין בשלחן אחד או על מפה אחת, הרי דאף בדברים דדרך לקבוע עליהן בלא מפה, מ"מ אין מצטרפין אלא בשלחן אחד או על מפה אחת, שהרי לדעתו דמי הדין בזה"ז להדין שהי' בזמנם, וכ"ה דבזמנם ל"ה מצטרפין בלא הסיבה, ה"נ בזה"ז אין מצטרפין בלא הסיבה אלא בשלחן אחד או על מפה אחת. [↑](#footnote-ref-110)
110. ובהגה' ר"פ שם נסתפק בליל פורים ובלילה שלפני מילה שרגילין לקבוע עצמן על היין ועל הפירות אם אחד מברך לכולן בברכה שלפניו. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך הב"י לטעמי' אזיל דס"ל דטעם הא דשאר דברים ל"ב הסיבה הוא משום דל"ב בהו קביעות, וע"כ נקט מסברא דל"ב בהו אף ישיבה, אלא שהביא מד' הטור דבעי ישיבה, ופירש דהוא משום דצריך הוכחה שרוצין לצאת אחד בברכת חבירו, וע"כ אף בזה"ז דליכא קביעות אחת מוציא את חבירו. [↑](#footnote-ref-112)
112. בדף **מס' 6 נתבאר לפרש בזה דהיינו דכל דאם יצא מוציא ומדין ערבות מצי לברך בעד חבירו, שפיר מהני אף בלא הסיבה, וכל הא דבעינן הסיבה הוא רק במקום דליכא דין ערבות ולא מצי לברך בעד חבירו אלא ברכתו היא לעצמו, ובכה"ג הוא דל"מ ברכה שבירך לעצמו לפטור את חבירו אלא כשהם חבורה אחת.** [↑](#footnote-ref-113)
113. עוד נפ"מ בזה במש"כ הריטב"א בסדר ההגדה דבברכת ענט"י אין אחד מוציא את חבירו משום דהוא קודם ההסיבה ובלא הסיבה אין אחד מברך לכולן, והרי דאף דברכת ענט"י היא ברכת המצוות מ"מ יש בה לדינא דהסיבה, וכנראה הוא משום דס"ל דלא חשבינן לה כברכת חובה ואם יצא אינו מוציא, וע"כ ה"נ אם לא יצא אינו מוציא בלא הסיבה, - ואמנם הנה הריטב"א שם כתב דל"ד לכל ברכות של סדר הלילה הזה דהיינו ברכת הכוסות וברכת מצה ומרור וירקות דאחד מברך לכולן דהיינו משום דבכל מידי דאכילה ושתיה מהניא הסיבה, וצ"ב דמ"ט הוצרך לזה הרי ברכת מצה ומרור הוו כברכת חובה דאף אם יצא מוציא, (וי"ל דנקט לה"ט משום ברכת הכוסות והירקות דס"ל דבזה אם יצא אינו מוציא, עמש"נ בזה בדף 26 ובהערה שם). [↑](#footnote-ref-114)
114. וכ"ה מבו' גם בד' השעה"צ בסימן קס"ז סקנ"ו שכתב דאף לדעת הסוברים דבלא קביעות אין מוציא את חבירו אף בדיעבד, היינו רק מדרבנן, דמה"ת אחד מוציא את חברו בברהמ"ז אף כשלא אכל כלל ובודאי לא שייך קביעות בזה, ומבו' דאף דאם לא אכל כלל מוציא את חבירו הי' מקום לומר דאינו מוציאו בלא קביעות, ואך דמוכח דל"ב קביעות כיון דכשלא אכל כלל לא שייך קביעות. [↑](#footnote-ref-115)
115. וזה ניחא אי נימא דדינא דסופר ובור הוא אף בלא הסיבה, וכדעת הב"י ודעימי' דדמי הא דבעינן הסיבו להא דבברהמ"ז מצוה ליחלק, אך לדעת הסוברים דבלא הסיבו אין מוציא את חבירו אפי' בדיעבד, ונתבאר בדף מס' 4, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-116)
116. שמא י"ל בזה בע"א, דכל הא דבעינן דשיברך הוא ול"מ ברכת אחר, הוא רק משום שהאחר מברך לעצמו, ובכה"ג הוא דאמרינן דאינו מוציא לאחר בברכה שבירך לעצמו אלא כשקבעו עצמן, אך כל שהוא מברך רק לצורך חבירו שפיר דמי ול"ב בזה קביעות, ויתחדש לפ"ז דבכה"ג שהוא מקדש ומבדיל להוציא את חבירו א"צ ישיבה, - ושו"ר הדברים מבוארים כן להדיא בד' הפמ"ג בשפ"ד סימן א' סקל"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-117)
117. הבית מאיר בסימן רצ"ו כתב ג"כ לדינא דבברכת ההבדלה ל"ב הסיבה ובברכת היין בעי הסיבה, אך לא נתפרש בדבריו אם הוא משום דבברכת המצוות ל"ב הסיבה, או משום דלענין ברכת ההבדלה איכא קביעות. [↑](#footnote-ref-118)
118. ואמנם גם לגירסא זו אין להוכיח כן מד' התוס' דביסוד הדין לא שייך בברכת המצוות דין הסיבה, די"ל דהא דלא קשיא להו מברכת ההבדלה הוא משום דלענין זה הו"ל קביעות, וכמש"כ המטה אפרים שם, וכאשר כ"ה מבו' בתי' התוס' דקבעו עצמן להבדלה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-119)
119. ואך שכתב דאף בעמידה הוי קביעות בזה שקובעין עצמן לצאת ידי הבדלה בשמיעתם מהמבדיל, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-120)
120. בד' השעה"צ בסימן רע"א סקנ"א נראה שפירש דג"ז הוא מכלל תי' התוס' דהקביעות כדי לצאת הוי כמו ישיבה לדידהו. [↑](#footnote-ref-121)
121. ועיי"ש שכתב לדינא **דאף בכה"ג ל"ב הסיבה משום דמתוך הם מצטרפין לצאת ידי קידוש והבדלה הם מצטרפין ג"כ לצאת ידי ברכת היין.** [↑](#footnote-ref-122)
122. מבו' בדבריו דאף כדי להוציא בברכת ההבדלה בעי קביעות, שהרי שם בסק"ו כתב דכוס של הבדלה רגיל המבדיל לשתותו כולו ואינו משקה ממנו לב"ב, והבית מאיר שם ס"ד כתב דטעם המנהג דאינו משקה בני ביתו הוא משום דמבדיל מעומד וליכא הסיבה, ולא סמכו על מש"כ התוס' דמהני קביעות ההבדלה אף ליין, ועמש"כ בזה הפתה"ד שם סק"ה. [↑](#footnote-ref-123)
123. השעה"צ שם סקנ"א נסתפק אם מכוון דבריו הוא למה שנקטו התוס' בתחילת דבריהם דהישיבה היא לעיכובא, או למש"כ בסו"ד דנאה וטוב לישב, וכתב דבדבריו בסימן רצ"ו משמע דצריך מדינא ישיבה, והניח לזה בצ"ע. [↑](#footnote-ref-124)
124. צ"ב, דהרי הב"י גופי' חילק בזה בין קידוש להבדלה ובקידוש ס"ל דמקדשין מעומד. [↑](#footnote-ref-125)
125. ועיי"ש שכתב דאין ללמוד דמהני בכה"ג ממה שאמרו בפסחים ק"א א' לאפוקי אורחים יד"ח דאכלי ושתו וגנו בבי כנישתא לפמש"כ הר"ן שם בתי' קמא דאורחין מותרין לאכול בביהכ"נ, - אך למש"כ התוס' ועוד מרבוותא שם דאיירי באורחין האוכלין בחדרים הסמוכין לביהכנ"ס, מוכח דהן יוצאין בקידוש אף שהם בחדר אחר, אך אין להוכיח מזה אלא דהן יוצאין בברכת הקידוש, וי"ל דאין יוצאין בברכת בפה"ג. [↑](#footnote-ref-126)
126. אך בד' המג"א שם סקי"ג מבו' דכל שמקדש על הפת מברך להן המוציא ומותרין לאכול מפיתם. [↑](#footnote-ref-127)
127. ועיי"ש שכתב דמה"ט אחד מוציא את חבירו בקידוש ובהבדלה אף בלא הסיבה, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-128)
128. המעדיו"ט בסימן ג' הק' דאכתי תיקשי להך לישנא לעיל מ"ג א' דלשאר דברים ל"מ הסיבה, דא"כ היאך בברכת הנר אחד מברך לכולם, וכתב דלמש"כ תר"י ניחא, והיינו דאף דלשאר דברים ל"מ הסיבה, היינו משום דאין דרך להסב ולקבוע עליהן, אך כל דהן מצטרפין יחד מכח הא דנהנין כולם יחד, ה"ז מועיל אף בשאר דברים, ושו"ר מש"כ בזה המאמ"ר בסימן רח"צ סק"י. [↑](#footnote-ref-129)
129. ואך דהרא"ש שם לא כתב דהוא משום דבפת כל שלא הסיבו אינם רוצים זה בברכת זה, אלא משום דבכה"ג לא קביעי לצאת אחד בברכת חבירו, אך בתוס' הרא"ש שם כתב דהוא משום דאינם רוצים לצאת זה בברכת חבירו, ושמא ט"ס נפלה בדבריו בפסקיו. [↑](#footnote-ref-130)
130. ועיי"ש שכתבו כן גם בהא דבמוגמר **אחד מברך לכולם הוא משום דכולן נהנין ביחד, וכ"כ התוס' לעיל מ"ב א'.** [↑](#footnote-ref-131)
131. המאמ"ר שם סק"י תמה ע"ז, דהרי הכא לא איירי בברכת המאור בתוך ההבדלה, אלא שבא להן נר בפנ"ע, עמש"כ המ"ב שם סקל"ה, ומש"כ בתשו' תורת חסד שציין בגל' הגרע"א שם ס"א, וא"כ ליכא קביעות כלל, והביאוה"ל בסימן רי"ג הביא לד' הפרישה בגונא דמברכין ברכת המאור בתוך ההבדלה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיי"ש שכתב די"ל דגם לדעת הרשב"א בעי ישיבה, וצ"ב דלפ"מ שפירש שם בד' הרשב"א דהא דל"ב הסיבה הוא משום דהוי ברכת השבח ודמי לברכת המצוות, מה מקום יש להצריך ישיבה. [↑](#footnote-ref-133)
133. ויש להוסיף, דגם למש"כ האחרונים בביאור ד' הרשב"א דהוא משום דהוי כעין ברכת המצוות, משמע דאי"ז משום דהוי כברכת המצוות דאף אם יצא מוציא, אלא משום דרק בברכת הנהנין הוא דבעינן דמי שנהנה יברך ולא בשאר ברכות. [↑](#footnote-ref-134)
134. הריא"ז כתב דהא דאחד מברך לכולם משום ברוב עם הדרת מלך היכא דליכא משום ביטול ביהמ"ד הוא דומיא דברכת הפירות דאחד מברך לכולם, וזה לטעמי' לעיל בפ' כיצד מברכין דהא דבברכת הפירות כשהסיבו אחד מברך לכולם ואין מצוה ליחלק הוא כשהם ג' או יותר דחשיבי אגודה וראוי לומר בהם ברוב עם הדרת מלך, אך אם היו ב' מצוה ליחלק. [↑](#footnote-ref-135)
135. החיי אדם שם כתב דאפשר דלא נהגו עכשיו כך מפני שאין הכל בקיאין להתכוין להוציא, וכתב די"ל עוד דהוא משום שחששו שיפסיקו בין ברכת המברך לאכילתן או לעשיית המצוה, והביאו המ"ב שם. [↑](#footnote-ref-136)
136. המבי"ט שם תמה ע"ז דמנ"ל דלב"ש דכל אחד מברך לעצמו אין שומע ועונה הרי כולם עומדים בביהמ"ד זה אצל זה ושומעים זא"ז ויענו אמן וליכא משום ביטול ביהמ"ד כיון שאין צריכין לשמוע הברכה כולה לענות אמן כמש"כ תר"י, - אך זה דלא כמש"כ המעדיו"ט דלדעת תר"י הוי ביטול ביהמ"ד בעניית האמן, וגם לכאו' אם כל אחד ואחד מברך לעצמו ועונה כל אחד אמן על ברכת האחרים, ודאי דהוי ביטול ביהמ"ד טפי משיברך אחד לכולם, ומש"כ המבי"ט דכיון דכולם עומדים זה אצל זה שומעין זא"ז, י"ל כמש"כ האהעו"ז שם דכיון שהם לומדים אין שומעין האחד ברכת חבירו, וגם י"ל דכולם מברכין בשעה אחת ובכה"ג אין עונין אמן, כמבו' בד' השו"ע בסימן נ"א ס"ב. [↑](#footnote-ref-137)
137. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"א מברכות הי"ב דרבים שנתועדו לאכול פת או לשתות יין ובירך אחד מהן וענו כולם אמן הרי אלו מותרין לאכול ולשתות, ומשמע דליכא דין לכתחילה שיברך אחד להוציא את כולם, אלא דאם בירך מותרין לאכול ולשתות, ובע"כ דהא דלא אמרינן ברוב עם הדרת מלך הוא משום דגם אם יברך כל אחד בפנ"ע ויענו אמן מתקיים הא דברוב עם הדרת מלך, - וי"ל עוד דס"ל כדעת המאירי דאדרבה ראוי טפי שיברך כל אחד לעצמו, וכל הא דלב"ה אחד מברך לכולם הוא משום ביטול ביהמ"ד, - וי"ל עוד דהרמב"ם לטעמי' שהשמיט להך דינא דהיו יושבים בביהמ"ד והביאו אור לפניהם אחד מברך לכולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-138)
138. ועיי"ש שכתב דהוא משום דלעולם ירבה אדם בברכות הצריכות, דאף דהשומע כעונה מ"מ המברך הוא עיקר שהוא נעשה שליח לכולם להוציאם יד"ח וכולם מקיימים מצות הברכה על ידו וכאלו כולם מברכים ברכה אחת היוצא מפי המברך שפיו כפיהם, וראוי יותר שיקיים כל אחד ואחד בעצמו מצות הברכה משיקיימנה ע"י שליח, שכיון שכל אחד חייב בברכה זו לעצמו ה"ז ריבוי ברכות הצריכות. [↑](#footnote-ref-139)
139. וי"ל עד"ז מטעם אחר, למש"כ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן מ"ב דעיקר הא דברוב עם הדרת מלך הוא כשהסיבו שהם מצורפין יחד, וכ"כ המאורות לעיל מ"ב א', ונתבאר בדף מס' 4, ולפ"ז י"ל דהא דבברכת המאור אמרינן דברוב עם הדרת מלך הוא משום דכולם נהנין יחד וע"כ הן מצורפין יחד, אך בגונא שכל אחד עושה מצוה בפנ"ע ואינם מצורפין זל"ז ליכא להא דברוב עם הדרת מלך. [↑](#footnote-ref-140)
140. ואמנם בד' כל הני רבוותא לא נתפרש דאף בברכת המצוות ראוי שיברך אחד לכולם, וי"ל כמש"כ הגר"ז והארצוה"ח דכל שעושה כל אחד מצוה לעצמו רשאי כל אחד לברך לעצמו. [↑](#footnote-ref-141)
141. ההשלמה שם עמד בזה דמשמע דאלמלי ביטול ביהמ"ד הי' כל אחד ואחד מברך לעצמו, וזה דלא כדתנן לעיל מ"ב ב' דבא להן יין לאחר המזון אחד מברך לכולן, וכתב לישב דשאני הכא דאין הנאתן כאחד וזה שבא לפניו האור ראשון נהנה ראשון, וע"כ אלמלי הא דיש בזה משם ביטול ביהמ"ד אין לו להמתין עד שיברכו כולן, וכתב לישב עוד דהא דבעינן לטעמא דביטול ביהמ"ד אף דגם בלא"ה אם ירצו אחד מברך לכולן, היינו דמ"מ גם הי' הרשות ביד כל אחד ואחד לברך לעצמו, ומשום ביטול ביהמ"ד מצוה שיברך אחד לכולן. [↑](#footnote-ref-142)
142. אך לגירסת הפסקי רי"ד והריא"ז וכן לגירסת המאירי אתיא הא דב"ה כר"ג, וניחא הא דקי"ל כר"ג. [↑](#footnote-ref-143)
143. עיי"ש שכתב דאין מברכים ברכת הזימון אלא בקבוצה שנועדה לאכול ולא שהתכנסותה לאוכל בדרך מקרה והסכמה, והרי כל שנועדו לאכול מתקיים בזה דין הסיבה לדעת הרמב"ם בפ"א מברכות הי"ב. [↑](#footnote-ref-144)
144. וכ"ה מוכח למש"כ הריבב"ן לעיל שם דכל שלא קבעו יחד אין חייבין בזימון אלא שרשות בידם לזמן, ולפ"ז הרי אין לומר כלל דחובת זימון קובעתם. [↑](#footnote-ref-145)
145. וע"כ הוא דבב' חבורות ל"ב שיקבעו יחד, **דלדין זימון סגי במה שכל ג' וג' הם קבועים יחד וחייל עליהן דין זימון, ותו מצטרפין ב' חבורות אף שלא קבעו יחד.** [↑](#footnote-ref-146)
146. וי"ל עוד למש"כ בפירש"י לעיל מ"ה ב' ד"ה וא"ר זירא דזימון ברכת שניהם היא, וע"כ כיון דב' חבורות מצטרפין לזמן יחד, לי"ב משום הא דאין אחד מוציא את חבירו בלא הסיבה, וכל הא דבעינן הסיבה לברהמ"ז הוא משום דבלא הסיבה ליכא דין זימון כלל, אך הכא שנתחייבה כל חבורה בזימון ומכח זה מצטרפין אף ב' החבורות שפיר מוציא אחד את חבירו. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך לד' הרא"ה והריטב"א שאני התם דיש בכל חבורה כדי זימון, ובכה"ג הם מצטרפין לזימון אף שלא קבעו יחד. [↑](#footnote-ref-148)
148. הריבב"ן לעיל מ"ב א' הוסיף להוכיח כן ממה שאמרו לקמן מ"ז א' ומ"ח א' דכל שאכל עמהן בסוף סעודתן מצטרפין לזימון אף שלא נקבע עמהן בתחילת הסעודה, ונקט בפשיטות דלא חשיב כקביעות אלא כשנקבעו יחד בתחילת הסעודה, וזה כדעת תר"י בסוגיין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-149)
149. אך בד' הרמב"ן משמע דבכל ענין אין ב' חבורות מצטרפין לברכת המוציא אף כשנכנסו ע"ד כן, והיינו משום דלא חשיב כהסיבה אלא כשהסיבו במסיבה אחת ולא בב' חבורות. [↑](#footnote-ref-150)
150. הריבב"ן שם הוכיח כן ממה שאמרו לקמן נ' א' דג' בנ"א **שבאו מג' חבורות של ג' ג' בנ"א אינם רשאין ליחלק שכבר הוקבעו לזימון עם חבורתן, והרי דכל שלא הוקבעו מתחילה הרשות בידן ליחלק, - ובדעת הרמב"ן נראה דהוא משום דאף דלחובת זימון ל"ב שיוקבעו יחד מ"מ בעינן שיאכלו כאחד, וע"כ התם שלא אכלו כלל כאחד אין חייבין בזימון אלא כשבאו מג' חבורות של ג' ג' בנ"א, - אך מד' הריבב"ן מבו' דס"ל דאף אם לא אכלו יחד כלל רשות בידם לזמן, וכ"נ גם בד' הרי"ד שהביא מהא דג' שבאו מג' חבורות דאף שלא אכלו יחד מצטרפין לזימון, (אך יש לדחות דמכוון דבריו הוא להביא מהא דמשמע דאחד מוציא את חבירו בברהמ"ז), וזה כדעת ריצב"א שהביא הב"י בסו"ס קצ"ג, ונתבאר להלן.** [↑](#footnote-ref-151)
151. אך בד' התר"י בסוגיין מבו' שפירש לפירכת הירושלמי דמאי קמ"ל הכא **דאין רשאין ליחלק הרי כבר תנן דחייבין לזמן, וכדפריך הכי בסוגיין, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ט.** [↑](#footnote-ref-152)
152. הפר"ח בסימן קצ"ג כתב דמודה תר"י דכל שאמרו מעיקרא ניזול וניכול לחמא וכו' מצטרפין לזימון אף כשלא בירכו המוציא יחד, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, - ולכאו' הוא בכלל מש"כ תר"י דכל שקבעו עצמן ביחד מתחילה להמוציא חייבין לזמן, ומשמע דאף אם לא בירכו המוציא יחד מ"מ כיון שקבעו עצמן ביחד מתחילה להמוציא חייבין לזמן, וזהו גם מש"כ תר"י דאינם חייבין אלא כשקבעו לאכול ביחד מתחילה, ומשמע דכל שקבעו לאכול ביחד מתחילה חייבין לזמן אף אם לא בירכו המוציא יחד. [↑](#footnote-ref-153)
153. וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן ודעימי' דל"ב הסיבה לזימון, - ואך דלדעת הרמב"ן ודעימי' היינו משום דלדין זימון ל"ב קביעות כלל, אלא כל שאכלו יחד חייבין לזמן, אך בד' תר"י מבו' דהוא משום דאכילתן יחד קובעתן. [↑](#footnote-ref-154)
154. ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בנידון המצוי בבני ישיבה שאוכלין על שלחן אחד ולא שייכי כלל זל"ז, ובדף מס' 4 בהערה נתבאר דלדעת הרא"ה והריטב"א אינם מצטרפין משום דאינם ממתינים זל"ז כדרך חבורה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-155)
155. וכדרך זו נראה ממש"כ התוס' שם לפרש לפירכת הירושלמי דלישנא דאין רשאין ליחלק משמע דאם גמרו אכילתן יחד אינן רשאין ליחלק אבל האחד רשאי לגמור סעודתו ולברך קודם חברו ולישנא דחייבין לזמן משמע דחובת זימון עליהם ואינן רשאין לגמור סעודתן זה בלא זה, ולכא' הא דמדייקינן מלישנא דאין רשאין ליחלק דרק אם גמרו אכילתן יחד אין רשאין ליחלק, אי"ז משום דאינם נקבעין כחבורה אחת אלא בגמר סעודתן, דהיאך מדייקינן לה מלישנא דאין רשאין ליחלק, אלא היינו דהך לישנא משמע דלא נתחייבו באכילתן בזימון, ורק כשגמרו סעודתן יחד ובאין לברך הם מחוייבין לזמן ואין רשאין ליחלק, וע"כ רשאי האחד לגמור סעודתו ולברך קודם לחבריו, וזהו דפריך מהא דתני דג' שאכלו כאחד חייבין לזמן, דמשמע דאכילתן מחייבת בזימון, וכיון שנתחייבו באכילתן בברכת הזימון ודאי דאין האחד רשאי לגמור סעודתו ולברך לעצמו שהרי הוא מחויב בברכת הזימון, ולפ"ז מתפרש כן הא דמשני דגמרו סעודתן היינו בסוף, דהיינו דכל שלא התחילו לאכול יחד אין אכילתן מחייבת בזימון, וע"כ רשאי האחד לגמור סעודתו ולברך קודם לחבריו, ורק כשגמרו יחד ובאין לברך הן חייבין לזמן. [↑](#footnote-ref-156)
156. ונפ"מ בזה בגונא שלא התחילו יחד וגמרו ב' תחילה ואמרו הב לן ונבריך והמתינו מלברך עד שגמר השלישי, דבד' המ"ב בסימן קצ"ג סקי"ט מבו' להדיא דבכה"ג אין מצטרפין לזימון משום דלא התחילו יחד ולא גמרו יחד, וכ"נ בד' הפמ"ג במש"ז סימן קצ"ז סק"א, אך לד' הט"ז נראה דשפיר הן מצטרפין לזימון כיון דהם באין לברך יחד, - ועוד נפ"מ בזה הוא אם בכה"ג שלא התחילו יחד ולא גמרו יחד הם רשאין לזמן, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-157)
157. ועיי"ש שהוסיפו שהתוס' שהצריכו שיגמרו אכילתן יחד, הוא לפ"מ שפירשו בד' הירושלמי, אך לפ"מ הרא"ש וש"ר לד' הירושלמי אין מקור לכך. [↑](#footnote-ref-158)
158. אך למש"נ לעיל מד' הט"ז דטעמא דהתוס' דאין חייבין לזמן אלא כשגמרו אכילתן יחד, הוא משום דאין אכילתן מחייבת בזימון, ורק כשגמרו סעודתן יחד ובאין לברך מחוייבין לזמן, לכאו' אי"ז מתישב בד' הרא"ש דמשמעות דבריו דהא דחייבין לזמן אף כשלא התחילו לאכול יחד הוא משום דהם נקבעין יחד בהמשך האכילה, ורחוק לומר דמלבד זה איכא תנאי בפנ"ע דבעינן שיבואו לברך יחד, דאי"ז כלל במשמעות ד' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-159)
159. ובד' הט"ז דלא ניח"ל בזה י"ל דאזיל לטעמי' דטעמא דהתוס' דאין חייבין לזמן אלא כשגמרו אכילתן יחד, הוא משום דאין אכילתן מחייבת בזימון, ורק כשגמרו סעודתן יחד ובאין לברך מחוייבין לזמן, וא"כ אין לפרש כן במש"כ השו"ע דהם קבועים יחד בגמר האכילה, שהרי לא תלי כלל בקביעות בגמר האכילה, אלא במה שבאין לברך יחד, ואף קביעותם באמצע האכילה מחייבת בזימון אם באין לברך יחד, ובע"כ דמש"כ השו"ע דקבועים יחד בגמר האכילה ל"ד הוא. [↑](#footnote-ref-160)
160. ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא במה שאמרו לעיל מ"ג א' דאף למ"ד דל"מ הסיבה ליין מ"מ ביין שבסעודה מיגו דמהניא הסיבה לפת מהניא נמי ליין, וכ"כ הפוסקים בסימן רי"ג בדין פירות דכל שבאו בתוך הסעודה אחד מברך לכולן, ואם נבא לדון בגונא שלא קבעו בתחילת האכילה ואח"כ הן קבועין יחד אם מוציא אחד את חבירו בברכת הפירות, הרי דלדעת תר"י אין אחד מברך לכולן ולדעת הרא"ש אחד מברך לכולן, אך החזו"א בסימן ל' סק"ו צידד דגם לדעת תר"י מה שקבעו לבסוף לענין הא דאחד מוציא את חבירו, וצ"ע, - ונפ"מ עוד בזה הוא לדעת הסוברים דהא דסופר מברך ובור יוצא הוא רק כשהסיבו, עמש"נ בדף מס' 4, דלדעת תר"י היינו רק כשקבעו בתחילת האכילה ולדעת הרא"ש הוא גם כשקבעו אח"כ. [↑](#footnote-ref-161)
161. וכן משמע קצת ממש"כ הרא"ש בשם רבינו יונה דאם לא נקבעו יחד בברכת המוציא רשאין ליחלק, ומשמע דאם רצו לזמן מזמנין אלא דרשאין הן ליחלק. [↑](#footnote-ref-162)
162. ובד' הרמב"ן שהוכיח משם לכאו' הוא משום דס"ל דלא חשיב כהסיבו אלא כשהסיבו יחד, אך כל שהסיבו ב' יחד ואח"כ בא אחר והיסב עמהן בלא שהזמינוהו לאכול עמהן, אינם נקבעין יחד. [↑](#footnote-ref-163)
163. בהגה' תפארת למשה על הרא"ש כתב דאין לישב כן, שהרי תר"י הוכיח כדבריו ממה שאמרו לעיל מ"ב ב' דכל שלא הסיבו אין אחד מברך לכולן, והרי דכל שלא הסיבו אין רשאין לזמן ואין האחד יוצא בברכת חבירו, - ובדעת תר"י צ"ל דאף דגם כשלא קבעו עצמן יחד רשאין לזמן, מ"מ אין האחד יוצא בברכת חבירו, דאף דלענין זימון רשות ל"ב שיקבעו עצמם, מ"מ להוציא את חבירו בברכת הנהנין בעינן קביעות, וע"כ אף דרשאין ג' לזמן אף כשלא קבעו עצמן מתחילה, מ"מ אינם מוציאין זא"ז בברהמ"ז, - אך קשיא ע"ז מההיא דינאי המלך שנצטרף שמעון בן שטח עמהן והוציאן בברהמ"ז אף דלא נקבע עמהן בתחילה, - והעירו די"ל למש"כ הרשב"ש בסימן ל"ז דהא דבסופר ובור סופר מברך ובור יוצא הוא אף כשלא הסיבו ולא קבעו יחד, ודלא כמש"כ הגר"ז בסימן קצ"ג ס"א, (ונתבאר בדף מס' 4 בסופו), וע"כ שפיר בירך להן שמעון בן שטח אף שלא נקבע עמהן. [↑](#footnote-ref-164)
164. ולפ"ז הוא כמש"כ הריבב"ן לעיל מ"ב ב' דדין זימון הוא אף כשלא קבעו יחד, ומה"ט הוא כשבא ואכל עמהן בסוף אכילתם מצטרפין לזימון, וכתב דבכה"ג אינם חייבין לזמן אלא רשות בידם לזמן. [↑](#footnote-ref-165)
165. לכאו' למש"כ השעה"צ שם סקכ"ב דהא דכשלא אכלו כאחד אין רשאין לזמן הוא משום דהיאך יאמרו נברך דהיינו שנברכנו יחדיו אחרי שלבסוף מוכרחין הם להתחלק שאין אחד יכול להוציא את חבירו, הדין נותן דג' שלא התחילו כאחד ולא גמרו יחד רשאין לזמן, דלכאו' לפ"מ דקי"ל כד' הרא"ש הרי דאף אם לגבי דין זימון בעינן שיהיו קבועים יחד בתחילת האכילה או בסופה מ"מ לגבי דין הקביעות דבעינן להוציא זא"ז מהני אף קביעות באמצע הסעודה, ורק לדעת תר"י ל"מ אלא כשקבעו בתחילת האכילה. [↑](#footnote-ref-166)
166. יש שהוכיחו דלא כן ממש"כ המ"ב בסימן ר' סק"ג דאחד המפסיק לב' יכול להפסיק כמה פעמים כגון שמתחלה אכלו ג' והפסיק להם אחד ואח"כ באו שנים אחרים ואכלו עם האחד יכול זה עוד הפעם להפסיק לשנים אלו וכו' וכן פעם ג' ויותר, והרי דהוא מצטרף לזימון עם הב' האחרים אף שלא התחילו יחד ולא גמרו יחד, - אך י"ל דהוא כמש"כ היד הקטנה דב' שבאו באמצע סעודת אחד וגמרו סעודתן קודם חייבין בזימון כיון דמתחילה עד גמר אכילתן היו ג' שאכלו כאחד, ופירש כן למש"כ הב"ח דאחד מפסיק לב' כמה פעמים, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-167)
167. בד' הרמב"ן לקמן נ' א' משמע דמפרש דפליגי בה אמוראי בירושלמי, ומ"ד דג' שבאו מג' חבורות מזמנין הוא משום דס"ל דאף ג' שלא אכלו יחד ונצטרפו לאחר אכילה מזמנין בתורת רשות, ונתבאר בדף מס' 10 בהערה. [↑](#footnote-ref-168)
168. אך הריבב"ן שם כתב דאחד מברך לכולן, וזה לפ"מ דס"ל שם כדעת הרי"ד דלהוציא זא"ז בברהמ"ז ל"ב קביעות והסיבה. [↑](#footnote-ref-169)
169. ויש לפרש הטעם בזה בתרי גווני, חדא, לדעת הסוברים דבדיעבד אחד מוציא את חבירו אף כשלא הסיבו, וע"כ י"ל דמשום ברוב עם הדרת מלך אחד מברך לכולן, - וי"ל עוד למש"כ בפירש"י לעיל מ"ה ב' דברכת הזימון ברכת שניהם היא, וע"כ כיון דאיכא זימון אף כשלא קבעו יחד, אחד מברך לכולן. [↑](#footnote-ref-170)
170. מבו' בדבריו דלדעת הריצב"א אף אם אכל כל אחד לבדו הן רשאין לזמן, וכ"ה מבו' להדיא בד' הריבב"ן, - אך הברכת ראש בריש פירקין כתב דכל הא דהן רשאין לזמן הוא כשאכלו ב' יחד דבכה"ג נגרר השלישי אחריהן, וכמש"כ כן תר"י לקמן נ' ב', ונתבאר בדף מס' 11, וכ"כ הברכת יהונתן בסימן קצ"ג, ופירש דהוא משום דמדאורייתא גם ב' יכולין לזמן, (וכתב דמה"ט אוכל ירק מצטרף לג'), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-171)
171. לדעת הריבב"ן ניחא, שהרי לדעתו לא איירי הגמ' התם בברהמ"ז אלא בברכת המוציא, וכמש"כ הרי"ד שם, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-172)
172. צ"ב דבד' הרשב"א והחי' המיוחסים להריטב"א לקמן בסוגיין מבו' דאי ל"ב הסיבה אף ב' חבורות שאוכלין בבית אחד ורואין זא"ז מצטרפין לזימון אף שלא נכנסו ע"ד לאכול יחד, והפסקי רי"ד לעיל מ"ב ב' כתב דמה"ט ג' שבאו מג' חבורות מצטרפין לזימון אע"פ שלא אכלו יחד, וא"כ ה"נ כשאכל זה בקרן זוית וזה בקרן זוית מצטרפין לזימון, - וכ"נ ממש"כ הרמב"ן להוכיח דל"ב הסיבה מהא דהשמש שעומד על שנים מצטרף לזימון. [↑](#footnote-ref-173)
173. בד' הרא"ש משמע דל"ג ועדיין לא אכלו, אלא גריס ג' שישבו לאכול אין רשאין ליחלק, - אך גירסת הראבי"ה בסימן קל"ג ועדיין לא אכלו, וכ"כ הנימו"י בשם ר"ה גאון והראב"ד, אך בפי' הרשב"ץ כתב בשם ר"ה גאון דגריס אע"פ שכל אחד ואחד אוכל מככרו ופירשה דהיינו כשישבו לאכול יחד אע"פ שלא התחילו בסעודה. [↑](#footnote-ref-174)
174. הנימו"י כתב דהיינו דמה שאמרו ועדיין לא אכלו היינו דעדיין לא אכלו עדיין אלא שיעור המוציא. [↑](#footnote-ref-175)
175. משמעות דבריו דהוא משום דפשיטא לי' דמה שאמרו דעדיין לא אכלו הוא דעדיין לא אכלו כזית, ולפ"ז נתפרש להדיא דאף אם לא אכלו כזית אין רשאין ליחלק, וזה כמ"ד בירושלמי דסגי אף בפחות מכזית. [↑](#footnote-ref-176)
176. וכ"ה מבו' בד' הנימו"י שפירש בדעת ר"ה גאון והראב"ד דכל הא דאינם רשאין ליחלק הוא רק כשאכלו כזית, - אך הארחות חיים בהל' ברהמ"ז סל"א כתב דדעת ר"ה גאון והראב"ד היא כדעת תר"י דכל שגמרו בדעתם לאכול יחד אע"פ שלא אכלו כלל אינם רשאין ליחלק. [↑](#footnote-ref-177)
177. בד' תר"י דרק לדעת התוס' כתב כן דמה שאמרו כזית ל"ד הוא, אך לפ"מ דמסיק דהגמ' הכא היא כהך לישנא דנתנו דעתם לאכול זהו בתחילה, הרי דלהך לישנא דאכלו כזית זהו בתחילה היינו רק כשאכלו כזית דהיא אכילה המחייבת ברהמ"ז, אך כל שאכלו פחות מכזית רשאין ליחלק. [↑](#footnote-ref-178)
178. וכתב דמה שאמרו דאכלו כזית זהו בתחילה ל"ד נקט כזית, וכ"כ תר"י בדעת התוס', והגר"א בסימן קצ"ג ס"ד הוסיף לפרש דהא דנקט כזית האו לאפוקי מאידך מ"ד דאכלו כזית זהו בסוף, וע"ז הוא שאמרו דאף כשאכלו כזית הוי בתחילה, וה"ה פחות מכזית. [↑](#footnote-ref-179)
179. האו"ז שם כתב בטעם הפלוגתא בירושלמי, דמ"ד דאכלו כזית זה בסוף ס"ל כר"מ דמזמנין עד כזית, ומ"ד דגמרו לאכול זהו בסוף ס"ל כר' יהודה דאמר עד כביצה, וכיון קי"ל כר"מ דמזמנין עד כזית ע"כ קי"ל כמ"ד דנתנו דעתן לאכול זהו בתחילה ואין רשאין ליחלק אע"פ שלא אכלו כזית, ומבו' בדבריו דהיינו אף כשלא התחילו כלל לאכול אלא שנתנו דעתן לאכול כאחת, וכתב דהא דקתני שלשה שאכלו כאחת אינן רשאין ליחלק ל"ד אכלו אלא נועדו וישבו לאכול כאחת. [↑](#footnote-ref-180)
180. לדעת הסוברים דאף כשלא הסיבו אחד מוציא את חבירו בדיעבד, ונתבאר בדף מס' 4, י"ל דמה"ט הוא דהכא דיש עליהן דין זימון עדיף טפי שיברך אחד להוציא את כולם, וזה ע"ד מש"נ בדף מס' 4 מד' הר"י מלוניל והר"ן בטעם הא דהיכא דאיכא לדין זימון ליכא להא דמצוה ליחלק. [↑](#footnote-ref-181)
181. אך הפמ"ג במש"ז שם סק"ג כתב דדוקא בעשרים עדיף טפי שלא ליחלק דכיון דמזכירין את השם בזימון עדיף טפי ברוב עם, אך בששה הברירה בידם ליחלק ולי"ב משם ברוב עם, עיי"ש**.** [↑](#footnote-ref-182)
182. לכאו' מכוון דבריו **הוא למש"כ הרמב"ם שם הי"ב דבזמן שמקצתן רואין אלו את אלו מצטרפין "לזימון אחד" ואם לאו אלו מזמנין לעצמן ואלו מזמנין לעצמן ואם יש שמש אחד ביניהם וכו' מצטרפין "לזימון אחד", ומשמע דאיירי כשיש בכל חבורה כדי זימון, ודין צירופן הוא לצרפן לזימון אחד.** [↑](#footnote-ref-183)
183. אך יש מקום לפרש לד' הריטב"א שם דמש"כ דהיינו רק כשיש בכל חבורה כדי זימון, היינו דבכה"ג ל"ב שישבו מתחילה ע"ד להצטרף, אך עיקר הא דהן מצטרפין, הוא אף כשאין בכל חבורה כדי זימון, וכ"נ קצת בד' הרא"ה שם, עיי"ש, ובד' הביאוה"ל שנקט בדעת הרא"ה דכל שאין בכל חבורה כדי זימון אין מצטרפין כלל, שמא הוא ממש"כ הרא"ה בפשיטות דיש בכל חבורה כדי זימון, והיינו משום דכל עיקר הא דהן מצטרפין הוא רק בכה"ג. [↑](#footnote-ref-184)
184. וכ"ה מבו' גם בדבריו שם לעיל מינה שכתב דבב' חבורות בעינן בית או רואין או הזמנה וכו' אפי' יש בכל אחת כדי ברכה, ומבו' דגם כשאין בכל אחת כדי ברכה מהני הא דרואין זא"ז. [↑](#footnote-ref-185)
185. אך מש"כ הביאוה"ל שם דט"ס נפלה בד' הרמב"ן וצ"ל ואפי' אין בכל חבורה כדי זימון, צ"ב, דלכאו' הדבר פשוט דמכוון ד' הרמב"ן שם כלפי מש"כ דחובת הזימון קובעתן, וע"ז כתב דלא מיבעיא היכא דאין בכל חבורה כדי זימון דהן מחויבין לזמן יחד, אלא אף אם יש בכל חבורה כדי זימון דהן רשאין ליחלק זמ"ז, מ"מ כיון דאינם רשאין ליחלק מחבורתן הרי הן קבועין אפי' מחבורה לחבורה שאם רצו לזמן יחד מזמנין. [↑](#footnote-ref-186)
186. וזהו שכתב הרשב"א שם **דכל דרואין אלו את אלו מצטרפין לעשרה לתפילת הציבור וכתב ללמוד לזה מהא דהן מצטרפין לזימון, והרי דהן מצטרפין לזימון אף כשאין בכל חבורה כדי זימון, דאם אינם מצטרפין אלא כשיש בכל חבורה כדי זימון, הדין נותן דה"נ אינם מצטרפין לעשרה לתפילת הציבור, וכמש"כ כן הרשב"ש שם.** [↑](#footnote-ref-187)
187. וכן הסכים בתשו' הרשב"א ח"ד סימן רע"ח, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א בפסחים ק"א א' בשם רב עמרם והמ"מ בפכ"ט משבת ה"ח בשם הגאונים, וכ"כ הטור בסימן רע"ג בשם רב שר שלום, וכ"כ השו"ע שם ס"א בשם י"א. [↑](#footnote-ref-188)
188. וכ"נ קצת בפי' הר"י מלוניל ובמאירי במשנתינו שפירשו דהא דהן מצטרפין לזימון הוא לברכת הזימון בשם, והמאירי כתב דהן מצטרפין גם לזימון אחד ולהיות אחד מברך לכולן, ומשמע דאינם מצטרפין לזימון בג' ומ"מ הן מצטרפין לזימון בעשרה בשם. [↑](#footnote-ref-189)
189. לכאו' נראה מד' הרשב"ש **דהא דאינם מצטרפין כשאין בכל חבורה כדי זימון הוא משום דלאשוויי לעיקר הזימון בעינן צירוף טפי, ומשא"כ כשיש בכל חבורה כדי זימון ובאנו לצרפן לזימון אחד, דבזה סגי בצירוף כ"ד, וכמש"כ הרשב"ש שם, וע"כ ה"נ אינם מצטרפין לעשרה לתפילת הציבור, וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-190)
190. ו**כ"נ בד' רבינו מנוח בברכות שם שפירש כן בדעת הרמב"ם, וכן צידד המשכנות יעקב בסימן ע"ה בדעתו, וכתב כן גם בדעת הרי"ף, ועיי"ש במש"כ בזה לדינא.** [↑](#footnote-ref-191)
191. ומבו' בדבריו דכ"ז הוא למש"כ לדמות דין צירוף לתפילה לדין זימון, והיינו משום דלמש"כ הרמב"ן שם בתחילת דבריו דחלוק דין זימון מדין צירוף לתפילה משום דבתפילה ליכא קביעות חבורה, הרי דבזימון דאיכא קביעות חבורה הן מצטרפין אף להזכרת השם, ובתפילה דליכא קביעות חבורה אינם מצטרפין כלל, ואף אם יש ציבור במקום אין מי שבמקום אחר עונה עמהן, אך לדרך זו דדמי דין צירוף לתפילה לדין זימון, ע"כ אף בזימון דאיכא קביעות חבורה אינם מצטרפין כשאינם בבית אחד אלא לעיקר הזימון אך אינם מצטרפין להזכרת השם משום דבעינן מקהלות, ומאידך אף בתפילה דליכא קביעות חבורה איכא לעיקר הצירוף, ומכח זה עונה היחיד שבקטנה עמהן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-192)
192. אך **בד' הר"י מלוניל משמע דב' בתים חלוקין אין מצטרפין, ורק חדר והבית החיצון מצטרפין, ונתבאר להלן.** [↑](#footnote-ref-193)
193. השו"ע שם כתב כן בשם יש מי שאומר, ולכאו' אי"ז משום דס"ל דדין זה שנוי בפלוגתא, אלא הוא משום דלא נתפרש כן אלא בד' תר"י, וכאשר כ"ה דרך השו"ע בכ"ד, - אך בסידור יעב"ץ נקט דד"ז שנוי בפלוגתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-194)
194. אך יש מקום לדחוק דל"ב דוקא שיהיו מחוברין הבתים יחד ויהא פתח ביניהם, ואף כשאינם מחוברין זל"ז, כיון דיש פתח לעבור מזל"ז מצטרפין, ולא נתמעט מזה אלא כשא"א לעבור מזל"ז אלא דרך רה"ר, וכמש"כ תר"י. [↑](#footnote-ref-195)
195. אך בד' השו"ע שם סי"א מבו' דהשמש מצרפן אף כשאין הבתים פתוחין למקום שהחתן אוכל, וזה לפ"מ דקי"ל באו"ח סימן קצ"ה דמהני צירוף אף בבתים חלוקין. [↑](#footnote-ref-196)
196. יש להסתפק אם ה"נ כשאחת מן החבורות היא בבית ואחת היא ברה"ר אינם מצטרפין זל"ז, או דרק כשהם בב' בתים החלוקין זמ"ז ע"י רה"ר אינם מצטרפין דהרה"ר מפסקת ביניהם, אך הרה"ר עצמה שפיר מציא להצטרף לבית הסמוך לה דאין מקום המפסיק בינה לבין הבית, אך אי נימא דהא דדרך הרבים מפסיק הוא משום דהוא מין תשמיש אחר וע"כ הוא חולק מקום לעצמו, לכאו' אף הרה"ר עצמה אינה מצטרפת. [↑](#footnote-ref-197)
197. צ"ע אם הוא אף בגונא דשביל זה הוא גם של בני הבתים המצורפין זל"ז, דמ"מ כיון דהוא משמש כשביל גם לבני שאר הבתים שאינם מצורפין זל"ז ה"ז מפסיק, ונפ"מ בזה הוא בדין חדר מדרגות. [↑](#footnote-ref-198)
198. הא"ר שם הניח לזה בצ"ע, ושמא הוא משום דעיקר הא דכשאינו קבוע בימות הגשמים אינו מפסיק הוא משום דסגי במה שהם מחוברין זל"ז בימות הגשמים לחשבן כשדה אחת, כל דגם עכשיו אין הפסק גמור ביניהם, וי"ל דכ"ז הוא לגבי פאה דהוא מגידולי השדה בשנה זו, ובזה מהני הא דהן מחוברין זל"ז במקצת מן השנה לחשבן כשדה אחת, אך לענין צירוף לזימון יש לנו לדון על שעה זו, וכל שבשעה זו הן מחולקין זמ"ז סגי בהכי, - ועמש"כ בזה המגן גבורים באלף המגן שם סק"ב בע"א. [↑](#footnote-ref-199)
199. ונפ"מ בזה, דלפ"ז כ"ש דהיכא דאיכא מחיצה גמורה המפסקת ביניהם וליכא פתח כלל ביניהם דאינם מצטרפין, דבכה"ג ודאי דהוו ב' מקומות חלוקין, וכאשר כ"ה לענין פאה כל שיש מחיצה גמורה **המפסקת בין השדות וליכא פתח ביניהם הוו כב' שדות,** וכל הא דבעינן להפסק רה"ר הוא כשהן פתוחין זל"ז דרך רה"ר, דאפ"ה מפסקת רה"ר ביניהם, **ונפ"מ עוד בזה, דאף בגונא דאין רה"ר בין ב' הבתים, מ"מ כל שהפתח הראוי לחבר ביניהם הוא דרך רה"ר אינם מצטרפין זל"ז.** [↑](#footnote-ref-200)
200. ואמנם בד' תר"י י"ל דלאו היינו דמכח הא דרואין אלו את אלו נעשו כמקום אחד, כמש"כ רב שר שלום, ולעולם הא דמהני רואין אלו את אלו הוא דין צירוף בפנ"ע, ואך דמ"מ ל"מ צירוף זה אלא כשאינם במקומות חלוקין לגמרי, וכל שרה"ר מפסקת ביניהם והם במקומות חלוקין לגמרי ל"מ בהו הצירוף דרואין אלו את אלו. [↑](#footnote-ref-201)
201. החיי אדם בכלל נ"ט ס"ו כתב לענין דין שינוי מקום שלמדוהו קמאי מהכא דאף אם יושב ואינו רואה מ"מ כיון שאם עומד רואה חשיב כרואה מקומו הראשון, וכ"נ בד' המ"ב בסימן רע"ג סק"ו דסגי במה שיכול לראות מקומו הראשון. [↑](#footnote-ref-202)
202. בד' הריטב"א במכות ו' ב' מבו' דהא דתנן התם רואין אלו את אלו היינו דבפועל הם רואין אלו את אלו, אלא דסגי במה שרואין אתן קודם מעשה והרגישו בהן בשעת מעשה, וכן סגי במה שרואין דרך ראי' כללית, וצ"ע אם לפ"ז ה"נ הכא בעינן שיהיו רואין בפועל אלו את אלו, - והרשב"א בסוגיין כתב דכל שהתחילו קצת לאכול ואח"כ חזרו פניהם זה לכאן וזה לכאן וגמרו סעודתן חייבין בזימון, ומבו' דע"י שהחזירו פניהם אין מצטרפין, ורק משום דהתחילו לאכול קצת יחד חייבין בזימון, ויש להסתפק אם הוא משום דבעינן רואין אלו את אלו וכל שהחזירו פניהם אין רואין בפועל אלו את אלו, או דהוא משום דבכך נראה שהם נחלקים זמ"ז, וע"ד שמצינו בפסחים פ"ו א' דב' חבורות שהיו אוכלין בבית אחד אלו הופכין את פניהם הילך ואוכלין ואלו הופכין את פניהם הילך ואוכלין, - ועמש"כ הדע"ת בסימן קצ"ג סק"ב ובהגה' שם. [↑](#footnote-ref-203)
203. לכאו' דבריו מיוסדים על מה שנקט דדינא דהכא דכל שמקצתן רואין את אלו מצטרפין ודינא דהתם דכל שמקצתן רואין אלו את אלו מצטרפין הוא מיסוד אחד, וכן נקטו **בתשו' הלק"ט סימן קמ"ח והאו"ש בפ"ה מברכות הי"ב,**  - אך י"ל דאף אם לא שייכי ב' הדינים זל"ז, עמש"כ בס' ישועות ישראל סימן ל"ו סק"א, מ"מ כיון **דהכא ובמכות תנן חד לישנא דמקצתן רואין אלו את אלו, הרי דלדעת הסוברים דהתם מתפרש הך לישנא דמקצת מב' הכתות רואין אלו את אלו, ה"נ הכא מתפרש הך לישנא כשמקצת מב' החבורות רואין אלו את אלו, ולדעת הסוברים דהתם מתפרש הך לישנא דסגי במה שמקצת מכת זו רואה את הכת השני', ה"נ הכא מתפרש הך לישנא דסגי במה שמקצת מחבורה זו רואה את החבורה השני'.** [↑](#footnote-ref-204)
204. וכן משמע בד' הר"י מלוניל לקמן בסוגיין בדין שמש דלדין מקצתן רואין אלו את אלו בעינן שיהא בכל חבורה מקצת הרואין מקצת מן החבורה השני', וע"כ רק אם השמש אוכל בב' החבורות מצינו למיתי עלה מדינא דרואין אלו את אלו. [↑](#footnote-ref-205)
205. אך י"ל בדעתו דהיינו רק בב' חבורות שאינם במקום אחד ממש, אך כל שהם במקום אחד ממש ל"ב שיכנסו ע"ד כן, וכמש"כ הרא"ה והריטב"א, וי"ל כן גם בדעת השו"ע, וזה ע"ד מש"כ הב"י שם לחלק כן בין חבורה אחת לב' חבורות. [↑](#footnote-ref-206)
206. המג"א שם סוסק"ב כתב דכל הא דבבית אחד מצטרפין אף כשלא נכנסו ע"ד כן הוא כשיש בכל חבורה כדי זימון, אך אם אין בכל חבורה כדי זימון אין מצטרפין, וכ"כ הביאוה"ל שם סוד"ה שתי חבורות, - ולכאו' הוא משום דקי"ל דלענין זימון בעינן הסיבה, וע"כ רק כשיש בכל חבורה כדי זימון ונתחייבה כל חבורה בזימון מהני הא דרואין זא"ז דבידם לזמן יחד. [↑](#footnote-ref-207)
207. מבו' בדבריהם דכל הא דהן מצטרפין בכה"ג שאינם רחוקין זמ"ז הוא רק כשיש בכל חבורה כדי זימון, והביאוה"ל בסימן קצ"ה ס"א פירש בד' הרא"ה דגם עיקר דין הצירוף דב' חבורות הוא רק כשיש בכל חבורה כדי זימון, ונתבאר בדף מס' 8 ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-208)
208. צ"ב דמה מהני הא דהמברך יושב על מפתן הבית לצרפן, דהגם דבשעת הברכה הן מצורפין, הרי לא היו מצורפין בשעת האכילה, - ולמש"כ החזו"א בסימן ל"א סק"ט לדון דב' חבורות שנתחייבה כל חבורה בזימון, אף אם לא נצטרפו זל"ז באכילתן, מ"מ כל שנצטרפו יחד בשעת ברהמ"ז מזמנין יחד, ניחא, ופשוט לפ"ז דכל הא דהמברך מצרפן הוא רק כשיש בכל חבורה כדי זימון. [↑](#footnote-ref-209)
209. צ"ל דאף דעיקר הא דהמברך מצרפן הא מדינא דמקצתן רואין אלו את אלו, מ"מ לא התירו בזה אלא בצירוף הא דדמי לשמש המצרפן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-210)
210. והיינו משום דאי נימא דבכה"ג הן מצטרפין הי' **בדין דאף אם אחר מבני החבורות יושב על המפתן הוא מצרפן, כיון דהוא רואה את ב' החבורות והוא מצורף להן.** [↑](#footnote-ref-211)
211. ולדעת הריטב"א והרשב"ש דהא דשמש מצרפן הוא משום דרואה אלו ואלו, לכאו' בע"כ דאיירי כשאינו אוכל, - אך י"ל דאיירי כשהוא אוכל במקומו, ואלמלי הא דהוא שמש ל"ה מצטרפין אף דהוא רואה את ב' החבורות, וכמש"נ לעיל דלא סגי במה שהחבורה האמצעית רואה את ב' החבורות האחרות. [↑](#footnote-ref-212)
212. ועיי"ש בהמש"ד שכתב בדינא דמקצתן רואין אלו את אלו, דאם רק נשים וקטנים שבחבורה זו רואין זע"ז אי"ז מועיל לצרף את בני החבורות. [↑](#footnote-ref-213)
213. לדעת ש"ר דאף לענין ברהמ"ז בעי הסיבה, ובע"כ דאיירי הכא כשאמרו ניזיל ניכול וכו', י"ל דקמ"ל הכא דאף לענין דין זימון סגי בכך לחשבם כמו שאכלו יחד, - והרי"ד שעמד בזה י"ל דהוא משום דפשיט"ל דלעיקר דין זימון א"צ שיקבעו יחד, וכל הא די"ל דבעינן שיקבעו יחד הוא כדי להוציא אחד את חבירו, ובלא"ה ליכא לדין זימון, וע"ז שפיר יש ללמוד מהתם. [↑](#footnote-ref-214)
214. ואזלי לטעמייהו, והוא במש"כ הרא"ה לעיל מ"ה ב' בג' שאכלו כאחד ויצא אחד מהן לשוק דקוראין לו ומזמנין עליו והוא דקרו לי' ועני, דהיינו דרק אם לא הרחיק כ"כ לא בטל צירופם, אך כל שהרחיק יותר מכך נתבטל צירופן וקביעותן ושוב אינן מזמנין מחמת צירופן הראשון אפי' בא ויושב עמהם, וכ"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ה הכ"ב, ונתבאר בדף מס' 12, ומה"ט הוא דכל הא דג' שבאו מג' חבורות מזמנין הוא רק כשנשתיירו בכל חבורה ג' דלא פרח מינייהו דין זימון, אך כל שלא נשתיירו אלא ב' דפרח מינייהו דין זימון, דאף אם יחזור למקומו הראשון אינם מזמנין עמו, פרח דין זימון מאותו שפרש, וכ"כ הרא"ה לעיל שם לדמות דינא דהכא לדינא דהתם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-215)
215. ובד' הרמב"ן מבו' דמכח שנזדמנו שלשתם למקום אחד לברך יש עליהן דין זימון יחד, וזהו שכתב דבגונא דנתערבו שלשה הבאין ואח"כ בירכו הראשונים בעלי החבורות, הללו מזמנין לעצמן דהא לא פרח זימון מינייהו אפי' שעה אחת, ונתבאר בדף מס' 11. [↑](#footnote-ref-216)
216. משמעות דבריו דכל הא דהכא אין מזמנין הוא משום דכל שלא אכלו כאחד אין מזמנין אפי' בתורת רשות, ומשמע דאם הי' דין זימון רשות בג' שלא אכלו כאחד הרי דהכא שבאו מג' חבורות היו חייבין לזמן, והיינו משום דנתחייבו באכילתן בזימון, וע"כ כל שבידם לזמן ה"ה חייבין בכך, וזה ע"ד מש"נ להלן ובהערה שם בדעת הראב"ד והריבב"ן, ומש"נ בדף מס' 11 בדעת תר"י, - ומשמע עוד מד' הירושלמי דזהו טעמא דאידך מ"ד דג' שבאו מג' חבורות מזמנין, דהוא משום דס"ל דאף ג' שלא אכלו כאחד מזמנין בתורת רשות, וע"כ הכא שבאו מג' חבורות הם חייבין לזמן, דאי נימא דאף דג' שלא אכלו כאחד אין מזמנין אף בתורת רשות, מ"מ ג' שבאו מג' חבורות עדיפי משום דמעיקרא אכלו ג' כאחד, א"כ מנ"ל דלר' זעירא וחבורתי' אינם מזמנין, הרי לא מצינו בדבריהם אלא דרק ג' שאכלו כאחד מזמנין. [↑](#footnote-ref-217)
217. יש להעיר ע"ז ממה שאמרו בירושלמי דהא דב' חבורות הרואין זא"ז מצטרפין לזימון הוא כשנכנסו ע"ד לאכול יחד, ומבו' דכל שלא נכנסו ע"ד לאכול יחד אין מצטרפין לזימון, ומשמע דהיינו אף כשיש בכל חבורה כדי זימון, ולדעת כמה מרבוותא איירי מתניתין רק בכה"ג דיש בכל חבורה כדי זימון, ונתבאר בדף מס' 8, ואם ל"ב שיהיו מצורפין בשעת האכילה וסגי במה שנועדו יחד בשעת ברהמ"ז, מ"ט בעינן שיכנסו ע"ד לאכול יחד, וי"ל. [↑](#footnote-ref-218)
218. אך אי"ז מתישב למש"כ ר"ה גאון וה"ר יוסף דהא דג' שבאו מג' חבורות אין רשאין ליחלק **היינו דאין רשאין ליחלק מחבורתן הראשונה כדי שלא יפקע תורת זימון מחבורתם,** ואפ"ה אמרו דאם זימנו אלו הג' לעצמן פרח זימון מן החבורות הראשונות, והרי דאף דהי' דינם לחזור לחבורתם ול"ה דינם לזמן יחד, מ"מ שפיר מהני מה שזימנו יחד, ובע"כ דהוא משום דדינא דב' חבורות שאין רואין זא"ז הוא רק כשהן מחולקין בברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-219)
219. וכבר עמד בזה הפסקי רי"ד לעיל מ"ב ב' והוכיח מהכא דבברהמ"ז אף שלא הסיבו ולא קבעו יחד אחד מברך לכולן, ונתבאר בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-220)
220. ועד"ז מצינו לדעת הסוברים דבב' חבורות שבבית אחד ל"ב שיכנסו מתחילה ע"ד לאכול, והרי דאף דלא הסיבו יחד, מ"מ כיון שיש בכל חבורה כדי זימון בידם לזמן יחד, וזהו שכתב המג"א בסימן קצ"ג סוסק"ב והביאוה"ל שם (סוד"ה שתי חבורות) דכל הא דהן מצטרפין בכה"ג הוא רק כשיש בהן כדי זימון, ונתבאר בדף מס' 9 בהערה. [↑](#footnote-ref-221)
221. וי"ל עוד עד"ז, דהרי גם לדעת ש"ר דל"ב שיאכלו יחד, כתב הרשב"א בשם הראב"ד דכל הא דאינם רשאין ליחלק הוא כשנתועדו לזמן והרמב"ן כתב דהוא כשנזדמנו שלשתן למקום אחד לישב ולברך, והיינו משום דבלא"ה לא שייכי זל"ז כלל, ול"ה כחבורה אחת לענין הזימון, וי"ל דעד"ז הוא לדעת הראב"ד דל"ה כחבורה אחת לענין הזימון אלא כשאכלו יחד, ואף דלענין חיוב זימון בעינן הסיבה, מ"מ לענין לחשבן כחבורה אחת לענין הזימון סגי במה שאכלו יחד. [↑](#footnote-ref-222)
222. **ועד"ז מצינו בד' הרי"ד לעיל מ"ב ב' שהוכיח מהא דג' שבאו מג' חבורות דלענין ברהמ"ז ל"ב הסיבה וקביעות מקום, והריבב"ן שם כתב דאף דל"ב הסיבה וקביעות מקום היינו דרשות בידם לזמן אך הם רשאין ליחלק הואיל ולא הוקבעו מתחילה, והוכיח כן ממה שאמרו הכא דהא דאין רשאין ליחלק הוא כשבאו מג' חבורות של ג' ג' בנ"א שכבר הוקבעו לזימון עם חבורתן אך אם לא הוקבעו מתחילה הרשות בידן, ומבו' דאף דעיקר הא דאין רשאין ליחלק הוא מכח הא שהוקבעו לזימון עם חבורתן, מ"מ בעינן גם להא דלענין זימון ל"ב הסיבה וקביעות מקום דמה"ט שייך בהו זימון אף שלא אכלו יחד, ומתקיים בזימון זה חובת הזימון שנתחייבו בו.** [↑](#footnote-ref-223)
223. אך המג"א שם סקי"ג כתב דאף אם יצאו שוגג להרמב"ם אפ"ה עדיף טפי שיחזרו למקומם משיזמנו כאן, והנהר שלום שם סוסק"ה תמה ע"ז, ועמש"כ בזה הפמ"ג והמחה"ש שם. [↑](#footnote-ref-224)
224. הנחלת צבי שם סק"ה תמה ע"ז שהרי הטור הסכים לד' הרא"ש דג' שישבו לאכלו לא נתחייבו בזימון אא"כ בירכת המוציא ולא סגי במה שנתועדו יחד לאכול במקום אחד, וא"כ מ"ט כשנתועדו יחד לזמן אין רשאין ליחלק, וצ"ב שהרי זהו עיקר הדין דג' שבאו מג' חבורות דאין רשאין ליחלק אף שלא אכלו יחד, - ושמא ס"ל דהא דאין רשאין ליחלק הוא משום דנתחייב כל אחד בזימון בחבורתו, ולקיים דין הזימון צריך לזמן בחבורה זו, אך לא חייל עליו דין זימון בחבורה זו, וע"כ אי"ז טעם שיהא חייב לאכול במקום השני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-225)
225. הט"ז שם סק"ח הק' דכיון דאינם במקום ששייך ברכת הזימון כיון שאין רשאים שם לברך, היאך נימא דחייבים לאכול ע"מ לאכול, ולא מצינו דחייב לאכול ע"מ לברך כיון שאינו תאב לאכול, ודמי למש"כ הרמ"א בסו"ס קצ"ז דהמברך צריך שישתה כשהוא תאב לשתות, ומשמע דא"צ לשתות בשביל הברכה, - והמאמ"ר שם סק"י תמה ע"ז דודאי דשפיר י"ל דכיון שחל עליהן חובת זימון ואין בידם לזמן עד שיאכלו יחד דיש להם לאכול מעט כדי לצאת יד"ח זימון שנתחייבו בו ואפי' אינו תאב לאכול יש לו לאכול מעט, ול"ד להתם דאינו חייב מה"ת לברך עד שישתה אם הוא תאב לשתות ולא הצריכוהו לשתות כדי להתחייב מה"ת, ועד"ז כתב הנהר שלום שם סק"ה, - ועמש"כ הא"ר שם סק"י. [↑](#footnote-ref-226)
226. המג"א שם כתב דלדעת הרמב"ם דכל שיצא ממקומו אסור לאכול במקום אחר עד שיברך ברהמ"ז לא א"ש אלא בדיעבד, ועמש"כ בזה המחה"ש שם, - ויש להעיר עוד ממש"כ בפירש"י דאיירי כשכבר גמרו סעודתן עם הראשונים, והרי דלא אכלו כלל במקום השני, אך הגר"א שם פירש כן גם בד' רש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-227)
227. הפמ"ג באש"א סימן ר' סוסק"ב כתב קצת בע"א דמה שהעמידה רש"י בגונא שהיו שם ד', הוא משום דאל"כ ל"ה רשאי היחיד לפרוש מהן כיון דעי"ז לא יהא בידם לזמן. [↑](#footnote-ref-228)
228. ועיי"ש שכתב לפרש עוד דאיירי כשרק החליפו חבורתם בתחילה שלא ביטלו מצות זימון בחילוקם לפי דעתם, והיינו משום דביד כל ג' וג' לזמן, וזהו דקמ"ל דאף אם עכשיו באו ג' האחרונים ליחלק וסבורים עתה שטעו בראשונה, אין רשאין ליחלק, דיפה כיונו במה שהחליפו חבורתן. [↑](#footnote-ref-229)
229. משמעות דבריו דאף שהם יצאו בזימונו מ"מ הוא לא יצא בזימון, וזהו דקמ"ל דפרח זימון מיני', וכ"ה מבו' בד' המכתם שפירש כן לדבריו, וזה כמש"כ הרא"ש בסימן ז' בשם הראב"ד בהא דאחד מפסיק לשנים דאף אם לא הפסיק מזמנין עליו אע"ג דדעתו לאכול, אבל הוא צריך להפסיק כדי שיצא עמהן ידי זימון שכבר נתחייב בו, והרי דכל שלא הפסיק לא יצא ידי זימון, אך הרמב"ן נקט דאף בכה"ג יצא ידי זימון, ועפי"ז תמה ע"ד הראב"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-230)
230. הרשב"א כתב דאי"ז מתישב לגירסא דילן דאזמון עלייהו בדוכתייהו, דמשמע דהנשארים בחבורות זימנו על אלו הנפרדים, אלא גריס ואי אזמין פרח זימון מינייהו. [↑](#footnote-ref-231)
231. התוס' רי"ח והרמב"ן נתחבטו לפי דבריהם בלישנא דאזמון עלייהו, עיי"ש, והתר"י והרא"ש דחו מכח זה לפירושם, ולכאו' לפ"ד הגרע"א ניחא, דהרי הא דפרח דין זימון מיני' הוא משום דהזימון שזימנו הנשארים חל גם על הפורש, ושפיר חשבינן לה דאזמון עלייהו. [↑](#footnote-ref-232)
232. אך לפ"ז הדין נותן שנצטרף כל אחד מן הנשארים עם ב' אחרים וזימנו, לא פרח זימון מן הפורש, דבכה"ג ודאי דלא חל הזימון עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-233)
233. למש"כ הגרע"א דהא דפרח זימון הוא משום דהזימון שזימנו הנשארים חל על גם הפורש, לכאו' הוא רק כשזימנו ב' הנשארים, אך כל שזימן אחד לא חל הזימון על האחרים. [↑](#footnote-ref-234)
234. י"ל דהרא"ה לטעמי' אזיל דס"ל דב' חבורות **שנתחייבו בזימון מצטרפין אלו עם אלו אע"פ שלא קבעו יחד, ונתבאר בדף מס' 7, ולפ"ז מתפרש גם הא דג' שבאו מג' חבורות מזמנין, ולא מצינו דע"י שנזדמנו יחד חייל בהו צירוף, וע"כ אף אם זימנו עליהן אחר שנצטרפו יחד פרח זימון מינייהו.** [↑](#footnote-ref-235)
235. והוא מוכח כן דמכוון תר"י הכא הוא לדון דכל שאכלו כל אחד בפנ"ע רשאין לזמן, דאין לומר דנידון דבריו הוא דשמא הם חייבין לזמן, שהרי להדיא תנן בריש פירקין דג' שאכלו כאחד חייבין לזמן, והרי דאם לא אכלו כאחד אין חייבין לזמן, וגם כבר כתב תר"י בריש פירקין דאף אם אכלו יחד אין חייבין בזימון כשלא קבעו עצמן מתחילת האכילה, וכ"ש דכשאכלו כל אחד בפנ"ע אין חייבין בזימון, ובע"כ דמכוון תר"י הוא לדון דשמא הם רשאין לזמן בכה"ג, וזהו שהעמיד לנידון זה בסוגיין, משום דהכא דנתחייבו בזימון אלא שאין בידם לזמן, וע"כ אם בכה"ג שאכלו כל אחד בפנ"ע הם רשאין לזמן יהיו חייבין לזמן כדי לקיים לחובת הזימון דרמיא עלייהו. [↑](#footnote-ref-236)
236. יש שפירשו לד' תר"י דבההיא דרב שימי היו מחויבין בזימון אף שלא קבעו בתחילת אכילתן, משום דקבעו הב' יחד ונגרר השלישי אחריהן, - אך בד' הרא"ש בסימן א' מבו' להדיא דלדעת תר"י אין חייבין בזימון אף בכה"ג שהסבו ב' תחילה ואח"כ בא השלישי, וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז ח"ז, ושו"ר שכבר עמד ע"ז הברכת ראש בריש פירקין, ויש להוכיח כן, דאם ס"ל לתר"י דבההיא דרב שימי היו חייבין בזימון, מ"ט לא הק' מזה בריש פירקין על מש"כ שם דכל שלא קבעו יחד בתחילת האכילה אין חייבין בזימון. [↑](#footnote-ref-237)
237. המלא הרועים בסוגיין פירש כן גם לד' התוס' הכא, - אך בד' המהרש"א בסוגיין וחי' הגר"א בכלים פי"ח מ"ט מבו' שפירשו לד' התוס' הכא בע"א, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-238)
238. והיינו מהא דחזינן דכשהיא של אדם אחד לא נטהרה בפירוקה, בע"כ דפירוק המטה לא חשיב כשבירה, והא דכשאין הפרקים של אחד נטהרת בפירוקה אי"ז משום טהרת שבירה, אלא משום דאין שמה עלי', וע"כ הי' מקום לדון דכל שהחזירה תחזור לטומאה, דרק כשנשברה המטה וחיילא עלי' טהרת שבירה הוא דלא הדרא לטומאתה כשתיקנוה, אך הכא דלא חייל עלי' טהרת שבירה ואך דבעודה מפורקת אין שם מטה עלי', הי' בדין דכשהחזירוה ויש עלי' שם מטה תחזור לטומאתה, וזהו דמייתינן מינה דכל שאזיל מינה שם מטה פרחה לה טומאה מינה ול"מ הדרא לה, וה"נ הוא לגבי זימון, - ויש להוסיף, דדעת הר"ש והרא"ש בכלים פי"ח מ"ז דכרע שפירש מן המטה וחזר וחיברו ואף אם חיברו למטה אחרת חזר לטומאתו, והרי דאף דבשעה שהוא מפורק הוא טהור, מ"מ כיון דכל טהרתו הוא משום דאין שם מטה עליו, ע"כ כל שחזר וחיברו חזר לטומאתו, וע"כ גם כשנגנב חצי' וכו' וחזר וחיברה הי' מקום לדון דתחזור לטומאתה, וכל הא דאינה חוזרת לטומאתה הוא משום דכיון שחילקוה בענין שאינה עומדת להתחבר פרח טומאה מינה, וזהו דמיתינן דה"נ לענין זימון כל דאזמון עלייהו ול"ה ראויים להצטרף פרח זימון מינייהו. [↑](#footnote-ref-239)
239. והיינו משום דאין זימון שבאמצע הסעודה פוטר את מה שיאכלו אח"כ אלא כשאוכלין אחר ברכת הזימון באותה חבורה שאכלו קודם ברכת הזימון ולא כשאוכלין בחבורה אחרת דומיא דהכא דבאו ג' מג' חבורות ואכלו יחד, ורק משום דבשעה שזימנו עם חבריהן לא היו מצורפין עם חבורה אחרת אלא עם חבורתן, ע"כ כל שזימנו עמהן פקע זימון מכל סעודתן, ואף אם יצטרפו עם אחרים בסעודתן הזאת לא יתחייבו בזימון דחשיבי כלאו בני חיובא בסעודה הזאת, אך אם הי' מועיל מה שיכולין עוד להצטרף עם אחרים, ל"ה נפטרים בברכת הזימון על צירוף חבורה אחרת. [↑](#footnote-ref-240)
240. הרמב"ן בריש פירקין כתב קצת בע"א דהא דמזמנין עליו כשהוא בשוק היינו לאחר אכילה משום דחובתן קובעתן, אך לשאר מילי אינו מצטרף כמו שאמרו בפסחים פ"ה ב' דמן האגף ולחוץ כלחוץ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-241)
241. ועיי"ש שכתב דא"צ לענות עמהן, דכל שמזמנין עליו אם יענה יענה, ואם לא יענה ג"כ מהני, שהרי אם הוא ע"ה ואינו יודע לענות מזמנין עליו, וה"נ לא שנא. [↑](#footnote-ref-242)
242. לכאו' הא דבעינן לכתחילה שיענה, הוא כדי שיצא הוא ידי זימון, - וזה ניחא לדעת הסוברים דכל דקרי לי' ועני יוצא אף הוא ידי זימון, אך לדעת תר"י דאינו יוצא ידי זימון, בע"כ דהא דבעינן שיענה הוא משום דאל"כ אף הם אינם יוצאין ידי זימון. [↑](#footnote-ref-243)
243. מבו' בדבריו דדינא דהניח זקן או חולה דל"ה שינוי מקום, הוא רק בזקן או חולה או אדם נכבד, ולא סגי במה שהניח שם אחד מבני החבורה, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ה, שהרי איירי הכא כשנשארו שם ב' מבני החבורה, ואפ"ה כתב הרא"ה דאסור לצאת כשלא הניח זקן או חולה, וזה דלא כמו שנקטו ש"ר והפוסקים בסימן קע"ח דל"ד נקט זקן או חולה, ונתבאר במ"מ לפ' כיצד מברכין דף מס' 64. [↑](#footnote-ref-244)
244. וכ"ה מבו' ממש"כ הב"י בסימן קצ"ט דקטן מצטרף לזימון בעשרה, ואע"ג דלענין תפילה בציבור קי"ל דאין עושין קטן סניף לעשרה, שאני התם דדבר שבקדושה הוא, ומשא"כ הכא דאינו אלא זימון בעלמא, והרי דזימון ל"ה בכלל דבר שבקדושה, אך בד' הראשונים מצינו טעמים אחרים בהא דקטן מצטרף לזימון בעשרה ואינו מצטרף לכל דבר שבקדושה, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך צ"ע דהוא דלא כמש"כ הב"י שם בטעם הא דאין נשים מזמנות בשם דהוא משום דאין דבר שבקדושה בפחות מעשרה גדולים, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-245)
245. הרשב"א במגילה שם כתב דהא דאין נושאין את כפיהם בפחות מעשרה הוא משום שמזכיר את השם ואומר יברכך ד' והו"ל כזימון בעשרה דצריך משום דאמר נברך לאלקינו, והטו"א שם פירש לדבריו דהא דנשיאת כפים הוא בעשרה אי"ז מדינא דדבר שבקדושה אלא הוא דין בפנ"ע משום דמזכיר את השם ובפחות מעשרה לאו אורח ארעא דומיא דהא דברכת הזימון בשם, ועיי"ש משה"ק ע"ז, ולמש"כ הר"ן שם דאף הא דאין קוראין בתורה ומפטירין בנביא בפחות מעשרה אי"ז מדינא דדבר שבקדושה,אלא הוא דין בפנ"ע, ניחא, אך לפי הנ"ל י"ל דס"ל דגם הא דאין מזמנין בשם בפחות מעשרה הוא מדינא דדבר שבקדושה, והא דהוי בכלל דבר שבקדושה הוא משום שמזכיר את השם, וזהו שכתב דה"נ הוא בהא דאין נושאין את כפיהן בפחות מעשרה דכיון שמזכיר את השם הו"ל כדבר שבקדושה דאינו בפחות מעשרה. [↑](#footnote-ref-246)
246. אך בס' המאורות לעיל בסוגיין עמד במש"כ הרמב"ם דאין נשים מזמנות בשם **דלמה לא יזמנו לעשרה בהזכרת השם כמו בשלשה, והלא מכלל הזימון הוא זימון עשרה כמו זימון של שלשה, ועיי"ש במש"כ לדון כמה טעמים בזה (ונתבאר בדף מס' 3) וכתב דאין למחות בידם מלזמן בשם, והרי דזימון בשם לא חשיב כדבר שבקדושה דאינו אלא בעשרה** אנשים. [↑](#footnote-ref-247)
247. המאירי בסוגיין עמד ג"כ בזה דהכא מחמרינן טפי בזימון בי', ולענין סניפין של קטן ועבד ומי שלא אכל דגן מקילין בי' יותר מבג', וכתב דהא דהכא מחמרינן יותר מי' הוא משום דכתיב במקהלות ברכו אלקים וע"כ בעינן שיהיו כולן לשם, ועד"ז כתב תר"י לקמן מ"ח א'. [↑](#footnote-ref-248)
248. אך הלבוש בסימן ר' ס"א פירש בד' רש"י דהיינו דכיון דמכח מידת דרך ארץ ראוי לו להפסיק, אף אם אינו רוצה לקיים הדרך ארץ כופין אותו בע"כ ומזמנין עליו בין עונה בין אינו עונה, והפמ"ג באש"א שם סוסק"א הניח לדבריו בצ"ע. [↑](#footnote-ref-249)
249. וזהו שכתב דאף אם זימנו עליו שלא מדעתו שלא הי' רוצה להפסיק סעודתו, מ"מ כבר זימן עמהם ויצא ידי זימון, והרי דלא משכח"ל שיצאו הם ידי זימון ולא יצא הוא ידי זימון. [↑](#footnote-ref-250)
250. המ"ב בסימן ר' סק"ד ובשעה"צ סק"ג כתב דהל' מגומגם קצת דהרי חיוב זימון חל בתחילת הסעודה, אלא מכוון דבריו דאין חייבין עתה לזמן עם האחד, - וי"ל קצת בע"א דאף דיש עליהן לעיקר חובת הזימון, מ"מ עדיין אין מוטל עליהן לזמן כ"ז שלא גמרו סעודתן דמוטל עליהן לברך ברהמ"ז, דחיוב ברהמ"ז הוא אחר גמר סעודתן, וכ"ז שלא גמרו סעודתן, עדיין אין מוטל עליהן לברך ברהמ"ז, וע"כ ה"נ אין מוטל עליהן לזמן. [↑](#footnote-ref-251)
251. הריטב"א בהל' ברכות פ"ה הכ"ד כתב לחלק בזה דאף דהב' יוצאין ידי זימון אע"פ שלא ענה השלישי עמהן, היינו רק כשהפסיק, אך כל שלא הפסיק לא יצאו, והמאירי כתב בדעת רש"י דאם לא רצה להפסיק אין מזמנין עליו, ולא נתפרש בדבריו אם ה"נ כשהפסיק ואינו עונה עמהן אין מזמנין עליו. [↑](#footnote-ref-252)
252. והיינו דחלוק הוא הא דליכא זימון בחד מהא דליכא זימון בתרי, דבחד לא שייך כל עיקר החפצא דברכת הזימון ואין הזימון נמסר ליחיד משום דברכת הזימון היא נברך או ברכו וזה לא שייך אלא כשיש אחד שמברך עמו, וע"כ כל שזימן אחד על הב' שלא פסקו לאו כלום הוא, אך בתרי שפיר שייך עיקר החפצא דברכת הזימון, דאף דאם היו אומרים ברכו ל"ה שייך זימון אלא כשיש ב' העונים לו, מ"מ כיון שאומר נברך סגי במה שיש אחד עמו העונה לו, ואך דחובת זימון הוא רק בדאיכא ג', וע"כ כל שזימנו ב' על האחד שלא פסק יצאו ידי זימון. [↑](#footnote-ref-253)
253. ועד"ז מצינו בד' הא"ר בסימן ר' סק"ו והמ"ב שם סק"ט דד' חייבין להפסיק לו' לזימון בשם, אך ה' א"צ להפסיק לה'. [↑](#footnote-ref-254)
254. בס' ברכת הבית פי"ח סקי"ג כתב דד' שאכלו ורצו ב' לברך מחויב אחד מן הב' האוכלים להפסיק בשבילם וממילא מחויב גם האחר להפסיק, אך אם היו ה' וב' רוצים לברך וג' אוכלים עדיין אין הב' יכולים לברך כיון דהרוב אוכלים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-255)
255. התפארת שמואל בסימן י"ב פירש בד' הרא"ש דהא דאחד מפסיק לב' הוא רק כשהוצרך לצאת, וכתב דל"ב שיוצרכו שניהם לצאת וסגי במה שהוצרך אחד מהם לצאת. [↑](#footnote-ref-256)
256. אך לדעת הראב"ד דהא דיש ביד ב' לזמן על האחד אי"ז מכח הא דהוא חייב להפסיק, אלא הוא משום דנמסר הזימון לב', והא דצריך האחד להפסיק הוא כדי שיצא ידי זימון, הרי ודאי דאף בכה"ג שלא הוצרכו הב' לצאת יש בידם לזמן על האחד בע"כ, וממילא דהוא צריך להפסיק כדי שיצא ידי זימון, וכאשר כ"נ להדיא מסתימת ד' הראב"ד דהשנים מזמנין על האחד בע"כ, ומשמע דהיינו אף כשא"צ לצאת. [↑](#footnote-ref-257)
257. הא"ר שם סק"א כתב בשם הראב"ן דכל שגמרו ב' סעודתן, אף אם רק אחד מהן ביקש לצאת והשני אינו רוצה לצאת, מ"מ כיון ששניהם גמרו סעודתן צריך השלישי להפסיק, וכתב דבד' הלבוש שם לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-258)
258. למש"כ הרשב"א דהא דאחד שזימן על הב' לא עשה ולא כלום הוא משום דאין חיוב זימון חל עד שיתרצו להפסיק ולברך, ונתבאר לעיל בהערה די"ל דהיינו דעדיין אין מוטל עליהן לזמן, הדין נותן שכל שגמרו סעודתן דכבר מוטל עליהן לברך ולזמן, ביד האחד לזמן עליהן בע"כ, וממילא דיש להן לענות לו, כדי שיצאו הם בזימון זה. [↑](#footnote-ref-259)
259. לכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים, דלדעת הרשב"א דהא דב' מזמנין על האחד בע"כ אף כשאינו עונה עמהן הוא מכח הא דהוא חייב להפסיק, והא דיחיד ל"מ לזמן על הב' הוא משום שאינם חייבין להפסיק ולא חייל עלייהו חיוב זימון עד שירצו להפסיק ולברך, הרי דבכה"ג שכבר גמרו סעודתן דמוטל עליהן לזמן עמו, שפיר מצי היחיד לזמן עליהן בע"כ, - אך לדעת הראב"ד דהא דיחיד שזימן על הב' לאו כלום הוא הוא משום דאין הזימון נמסר ליחיד, הרי דאף בכה"ג שגמרו הב' סעודתן וזימן הוא עליהן לאו כלום הוא, וכ"נ בסתימת ד' הראב"ד דבכל יחיד שקדם ובירך בזימון לאו כלום הוא אף שכבר גמרו הב' האחרים את סעודתן. [↑](#footnote-ref-260)
260. אך לדעת הראב"ד דהא דב' מזמנין על היחיד בעל כרחו אי"ז מכח הא דהוא חייב להפסיק, אלא הוא משום דנמסר הזימון לב', הרי ודאי דאף בכה"ג שגמר אחד סעודתו ונתרצה חבירו להפסיק, יש בידם לזמן, וממילא דצריך השלישי להפסיק כדי שיצא ידי זימון. [↑](#footnote-ref-261)
261. לדעת הראב"ד דהא דאחד מפסיק לב' הוא משום דיש בידם לזמן עליו בע"כ, וע"כ הוא צריך להפסיק כדי שיצא ידי זימון, לכאו' בזימון בעשרה בשם בעינן שיענו כולם ובלא"ה אין בידם לזמן, דאל"כ הי' בדין דאף ב' מהן יהא בידם לזמן בשם, (שהרי לדעתו כל הא דאחד ל"מ לזמן על הב' בע"כ הוא משום דלא נמסר הזימון ליחיד), ולפ"ז בכה"ג אף אחד א"צ להפסיק לט', אך שמא י"ל דסגי בששה שיזכירו את השם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-262)
262. בס' הבתים שם כתב בשם הרא"ש מלוניל דאחד מפסיק לב' שא"צ להמתין אותם עד שיאכלו אלא יברך לעצמו ויצא, ולכאו' ט"ס נפלה בדבריו וקאי על הא דב' אין מפסיקין לאחד, דא"צ להמתין להן אלא יברך לעצמו ויצא וכדעת ר"ה גאון. [↑](#footnote-ref-263)
263. ועיי"ש שכתב דהא דג' שהתחילו לאכול יחד אין רשאין לחלק היינו כשגמרו אח"כ סעודתן בבית, דבכה"ג הוא דאמרינן דאע"פ שלא נצטרפו יחד בגמר סעודה, מ"מ כיון שנצטרפו בתחלה חל עליהם חובת זימון בגמר סעודתן למפרע משעת התחלת הסעודה ואינן רשאין ליחלק בשעה שגמרו סעודתן, אך כל שיצא אחד מהן באמצע הסעודה לא חל עליו חובת זימון כיון שלא היו ביחד בשעת גמר הסעודה. [↑](#footnote-ref-264)
264. מבו' בדבריו דמש"כ התוס' דכל שלא התחילו יחד רשאין לגמור סעודתן זה בלא זה ולברך, לאו היינו דאינם מצטרפין לזימון אלא כשהתחילו יחד או גמרו יחד, דא"כ הרי בכה"ג שלא התחילו יחד ולא גמרו יחד אין בידם לזמן כלל, ומ"ט אחד מפסיק לב', אלא היינו דבכה"ג שלא נתחייבו בזימון בתחילת אכילתן, א"צ להמתין על המאוחר בשביל הזימון, וכאשר כ"ה בל' הט"ז, ונתבאר בדף מס' 7, אך שפיר יש בידם לזמן, וע"כ הוא דאחד מפסיק לב' ומזמנין עמו, אף שלא התחילו יחד ולא גמרו יחד, אך אכתי צע"ג, דמ"מ כיון דהב' רשאין לברך בלא זימון, מ"ט חייב האחד להפסיק להן, ומ"ש ממש"כ הט"ז שם סק"ג דבזימון די' לא אמרינן דג' מפסיקין לז', משום דהז' רשאין לברך ואינם מחויבין להמתין לזימון דעשרה, - ועמש"נ בדף מס' 7 דבד' המ"ב מבו' דכל שלא התחילו יחד ולא גמרו יחד אין רשאין לזמן. [↑](#footnote-ref-265)
265. הברכ"י שם סק"ה כתב לפ"ז דהאחר שהי' עם רב פפא הי' חייב להפסיק משום יקרא דאורייתא, וע"כ לא פריך אלא דמ"ט הפסיק רב פפא, והיינו משום דאף שהאחר חייב להפסיק, מ"מ ל"ה רב פפא להפסיק מכח הא דאחד מפסיק לב', כיון שהאחר לא גמר סעודתו ואינו מצטרף עם אבא מר, וזה למש"כ שם דאחד שגמר סעודתו ונתרצה השני להפסיק אין השלישי חייב להפסיק, ונתבאר בדף מס' 13, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-266)
266. הראשל"צ לעיל מ"ג א' כתב להוכיח מזה דבברכת הנהנין דכל אחד מברך על הנאתו לא אמרינן ברוב עם הדרת מלך, אלא חילוק ברכות עדיף, אך הוא דלא כמש"כ הדרכ"מ **בסימן קצ"ג סק"ב בהא דעשרים נחלקין דעדיף טפי שלא ליחלק משום דברוב עם הדרת מלך,** (ונתבאר בדף מס' 8). [↑](#footnote-ref-267)
267. וכ"נ ממש"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ו ה"א ובמגילה כ"ג ב' ללמוד מהכא דא"א לומר ברכו לאחר התפילה, ודמי להא דאין מזמנין לאחר ברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-268)
268. י"ל דהוא לטעמי' דהא דאין זימון למפרע הוא משום דלא תיקנו זימון אלא לפני ברהמ"ז, ולזה י"ל דסגי במה שהוא קודם גמר ברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-269)
269. בדעת הרשב"א וש"ר שלא פירשו כן, י"ל דהוא משום דפליגי על עיקר הא דאין הזימון נמסר ליחיד, כאשר כ"נ ממש"כ הרשב"א לעיל מ"ה ב' לפרש טעם הא דב' מזמנין על האחד בע"כ ואחד אין מזמן על הב' בע"כ, ולא פירש דהוא משום דלא שייך זימון ביחיד, כמש"כ כן כמה מקמאי בשם הראב"ד. [↑](#footnote-ref-270)
270. ולפ"ז מתפרש בע"א טעם הא דאם בירכו ב' אין השלישי יכול לזמן עליהם, שהרי זה שבירך כבר אין עליו דין זימון, והא דמזמנין הב' הוא דומיא דאוכל עלה של ירק דמזמנין עליו אף שהוא אין עליו חובת זימון, וע"כ ודאי דכל שבירכו ב' אין השלישי מזמן עליהם דדמי לאחד שאכל פת וב' אכלו עלה של ירק דאינו מזמן עליהן. [↑](#footnote-ref-271)
271. אך הגר"ז שם ס"א פירש דנידון הרא"ש אינו משום דאינו יוצא ידי זימון, אלא משום שכבר בירך ברהמ"ז, וע"ז הביא מהא דאוכל עלה של ירק מצטרף אף דאינו חייב בברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-272)
272. החזו"א בסימן ל"א סק"ב כתב להוכיח מד' הרא"ש אלו דהא דאוכל עלה של ירק מצטרף הוא אף כשאכל פחות מכזית שלא נתחייב בשום ברכה, דאם אינו מצטרף אלא כשאכל כזית הרי דהכא גרע טפי שאינו חייב עוד בשום ברכה, - ולפ"ד הב"ח יש לדחות, דלא הביא הרא"ש מהתם אלא דגם מי שאינו יוצא ידי זימון מצטרף לזימון. [↑](#footnote-ref-273)
273. י"ל דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דאם בירכו שנים אין היחיד מזמן עליהן, דלמש"כ הרשב"א דהוא משום דב' מבטלי תורת זימון מחד, יש להסתפק בכה"ג דעיקר חובת הזימון היא על אוכלי הפת אם יחיד מבטל תורת זימון מיחיד, ותליא במה שנסתפק המאמ"ר שם סק"ג אם דיוקא דרישא עיקר או דיוקא דסיפא עיקר, ועד"ז הוא למש"כ תר"י דאין ב' נגררין אחר האחד לפטרו, דיש להסתפק אם האחד נגרר אחר האחד לפטרו, - ולמש"כ הרא"ה דהוא משום דבב' שבירכו בטל הקביעות, ול"ד לאחד שבירך דנשאר הקביעות בב' שהם העיקר לגבי היחיד, מסתבר טפי דבכה"ג שבירך אחד מאוכלי הפת, נשתייר הקביעות בב' הנותרים שהם העיקר, ואף דחובת הזימון היא רק על אוכלי הפת, מ"מ לגבי קיום הקביעות מצטרף אוכל הירק, - ולמש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א דהוא משום דאין הזימון נמסר ליחיד, והיינו משום דל"ש נברך או ברכו אלא כשיש אחד המברך עמו, הרי דבכה"ג שבירך אחד מאוכלי הפת ואין אחר שמברך עמו ברהמ"ז, ל"ש זימון. [↑](#footnote-ref-274)
274. והיינו דהרי הא דאחד שאכל פת וב' אכלו עלה של ירק אינו מזמן עליהן, הוא משום דחובת זימון היא רק בדאיכא רובא דמינכר שאכלו פת, אך הכא דכבר חייל תורת זימון, אלא שבאנו לדון אם אחר שבירך יכול לענות ברוך שאכלנו, הרי דמההיא דעלה של ירק חזינן דאף מי שאינו מברך יכול לומר ברוך שאכלנו, וה"נ אף ב' שאינם מברכין יכולין לומר ברוך שאכלנו, דהא דב' שאכלו עלה של ירק אינם מצטרפין אינו משום דאין יכולין לומר ברוך שאכלנו, אלא משום דליכא בכה"ג לעיקר חובת הזימון. [↑](#footnote-ref-275)
275. דאף דבעלה של ירק בעינן שיהא רובא דמינכר שאכלו פת, היינו משום דבלא זה ליכא לעיקר דין זימון בשם, אך הכא שאכלו י' פת ונתחייבו בזימון בשם, הרי דאף דקדמו ד' ובירכו י"ל דמזמנין עליהן בשם, - וכ"ה דגם לדעת הסוברים דעלה של ירק אינו מצטרף לג' מ"מ ג' שאכלו פת וקדם א' מהן ובירך מזמנין עליו, ה"נ אף דד' שאכלו עלה של ירק אין מצטרפין לי' מ"מ י' שאכלו פת וקדמו ד' מהן ובירכו מזמנין עליהן. [↑](#footnote-ref-276)
276. אם בירכו ה' ונשתיירו ה' תליא במש"כ המאמ"ר בסימן קצ"ד סק"ג לדון בד' הרשב"א אם דיוקא דרישא עיקר או דיוקא דסיפא עיקר, ועד"ז יש להסתפק לדעת תר"י ולדעת הרא"ה, ולדעת החי' המיוחסים להריטב"א דהא דכשנשתייר אחד שלא בירך אינו מזמן הוא משום דאין הזימון נמסר ליחיד, יש מקום לומר דאף אם קדמו ח' ובירכו, מזמנין עליהן הב' הנותרים בשם, - אך מסתברא מילתא דלא שייך הזכרת השם אלא כשיש ו' החייבים, דומיא דכל דבר שבקדושה דבעינן שיהיו ו'??, וכ"נ ממש"כ הפוסקים בסו"ס ר' דד' שהפסיקו לו' להזכרת השם מצטרפין לו' אחרים להזכרת השם, ומבו' דה' שהפסיקו אין מצטרפין לה' אחרים, אא"כ חזרו ואכלו אח"כ, והיינו משום דבעינן שיהיו ו' החייבים בהזכרת השם. [↑](#footnote-ref-277)
277. צ"ל לפ"ז מש"כ הב"י פרח זימון מיני' ואינו מצטרף עמהן, הוא רק כשזימן בג', וכמש"כ הב"י דכיון שקדם "וזימן" פרח זימון, אך כל שבירך בלא זימון לא פרח זימון מינייהו, וכ"כ התהל"ד בסימן קצ"ד סק"א. [↑](#footnote-ref-278)
278. למש"כ הרא"ה לעיל מ"ה ב' דאף דג' שאכלו ויצא אחד לשוק ולא נתרחק כ"כ לא פקע זימון מיני', מ"מ בי' דאיכא שם שמים וצירופא לשם שמים מילתא רבא, כל היכא דפריש חד מינייהו כלל אזל לי' צירופא עד דאיתי' מעיקרא ועד סופא, יש מקום לומר דה"נ הא דכשבירך אחד ונשתיירו ב' מזמנין עליו ופירש הרא"ה דהוא משום דנשאר הקביעות בב' שהם העיקר הוא רק בדין זימון בג', אך בדין זימון בשם דצירופא לשם שמים מילתא רבא, ל"מ אלא אם נשתייר קביעות כולם. [↑](#footnote-ref-279)
279. וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א דכל שבירכו ב' פרח זימון מינייהו דתרי מבטלי תורת זימון מחד, ומשמע דבטל עיקר דין הזימון, - אך בד' תר"י משמע טפי דלא פקע עיקר דין הזימון, אלא דאין ב' נגררין אחר היחיד לפטרו מן הזימון, וע"כ א"א לו לזמן עמהן, וכ"נ למש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א דהא דל"מ לזמן הוא משום דאין הזימון נמסר ליחיד. [↑](#footnote-ref-280)
280. אך בד' המ"ב בסימן קצ"ח סק"ב וסק"ד ובשעה"צ סק"ג נראה שפירש דד' החי' המיוחסים להריטב"א קיימי על הא דעונה אמן, אך הא דעונה ברוך ומבורך הוא כמש"כ הט"ז דאין ראוי וכו'. [↑](#footnote-ref-281)
281. והיינו לפירש"י וש"ר דכל שנכנס כשהם אומרים ברוך שאכלנו וכו' עונה אמן, - אך בפי' רבינו מנוח בפ"ה מברכות הי"ז כתב בשם הראב"ד דאף כשנכנס כשהם אומרים ברוך שאכלנו אומר עמהם ברוך ומבורך, וכ"נ בס' המכתם בשמו, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-282)
282. ועפי"ז כתב הגר"ז שם ס"ב דכל שאכל זה הנכנס כזית ירק וכו' ולא בירך עדיין ברכה אחרונה ונכנס אצלם דיכלו לענות עמהם ברוך שאכלנו משלו, הרי דגם אם נכנס בשעה שכל המסובין עונין ענה עמהן ברוך שאכלנו, אע"פ שלא שמע נברך, לדעת הסוברים דאף מי שלא שמע מן הש"צ ברכו עונה עם הציבור, והיינו משום שהוא עונה עמהם כמו שהם עונים. [↑](#footnote-ref-283)
283. וכתב בשמו שפירש דהא דעונה אמן הוא אחר ברכת הזן את הכל או סוף שאר הברכות, ומשמעות דבריו דאם נכנס כשהם עונים ברוך שאכלנו וכו' עונה עמהן ברוך ומבורך, וכ"כ המאירי בסוגיין ורבינו מנוח בפ"ה מברכות הי"ז בשמו, ובד' המאירי משמע דלדעתו אינו עונה עמהן ברוך ומבורך אלא עונה כן אחריהן. [↑](#footnote-ref-284)
284. ועיי"ש שתמה ע"ד הראב"ד שהק' כן, ובדעת הראב"ד צ"ל דפשיטא לי' דברכת הזימון אינה ברכה גמורה שעונין אחרי' אמן, וע"כ פירש דהוא דין בפנ"ע מדיני הזימון לענות אמן, וזהו דקשיא לי' דמ"ט הם אינם עונים אמן והוא עונה אמן. [↑](#footnote-ref-285)
285. בדעת הט"ז דאין בזה דין עניית אמן ככל הברכות, לכאו' הוא משום דברכת הזימון אינה ברכה גמורה. [↑](#footnote-ref-286)
286. לכאו' אזיל הגר"ז לטעמי' בסימן קצ"ב ס"ב דהא דכשענה הנכנס ברוך ומבורך אינו עונה אמן אחר עניית המסובין, ול"ד לשומע ברכה אחת ב' פעמים דחייב לענות ב' פעמים, הוא משום דברוך שאכלנו היא עני' על נברך והוא ענה כבר אחר נברך מה שראוי לו לענות, וע"כ א"צ לענות אחר ענייתם, וכתב דמה"ט אין המסובין שענו ברוך שאכלנו צריכין לחזור ולענות אחר המברך שחוזר ועונה כענייתם, וע"כ ה"נ כשענה אמן אחר עניית המסובין א"צ לחזור ולענות אמן אחר המברך. [↑](#footnote-ref-287)
287. ועיי"ש שכתב דמה"ט כ"ש שהמסובין שענו ברוך שאכלנו א"צ לחזור ולענות אחר המברך שחוזר ועונה כענייתם, - אך הלבוש בסימן קצ"ח ס"א כתב דהא דאין המסובין עונין אמן אחר המברך הוא כדי שיכינו לבם שלא יפסיקו וכו', ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-288)
288. ויש מקום לדון עוד בזה, דאף דהוא עונה ברוך ומבורך והם עונים ברוך שאכלנו משלו, מ"מ חשבינן לה כברכה אחת עם ברכתן, וע"כ כמי שסיים עם הש"צ ברכה אחת בשוה דאינו עונה אמן, כמש"כ המג"א בסימן נ"א סק"ב והמ"ב שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-289)
289. ומבו' בדבריו דמה"ט אין עונה אמן אלא בסוף ברכותיו ולא בין ברכה לברכה, דהוא משום דהוי הפסק בין ברכה לברכה. [↑](#footnote-ref-290)
290. ועיי"ש שכתב לפ"ז דכ"ז הוא באמן שענינו הסכמה, אך באמן שאחר בקשה שפירושו הוא דיה"ר שיאמן במהרה שאלתינו יש לענות אחר עצמו, וכתב דהיינו דוקא אחר ב' ברכות וסיום, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-291)
291. ועיי"ש שכתב דאף דכל שיחה שבין הברכה לעשיית הדבר עליו מברכין דהויא הפסק, מ"מ עניית אמן אינה הפסק, שהרי אף שאר שיחה ל"ה הפסק אם היא מצורך הדבר שעלי בירך, וה"ה אם הוא מעין הברכה שסיים דאי"ז הפסק, וע"כ עניית אמן שהוא קיום השבח וההודאה שבירך אינו הפסק, וכתב לדמותו להא דבנקט כסא דשכרא ובירך שהכל נהי' בדברו בפה"ג אי"ז הפסק אע"פ שהפסיק בבפה"ג בין חתימה הראוי' לדבר שעליו בירך, הואיל ומעין ברכה הוא, שכל שנותן שבח על שברא כך וברא כך מעין הברכה הוא, וה"נ אמן הוא קשר קיום הברכה שאותו שמברכין לו הוא נאמן בהבטחתו. [↑](#footnote-ref-292)
292. הרשב"א כתב בשם ר"י גאון דהוא משום דאחר אכילה כיון שגמר את ברכתו ואמר אמן מקבל לה עלי' ומהימין בה, וקרא נמי קא מסייע ברוך ד' לעולם אמן ואמן. [↑](#footnote-ref-293)
293. הב"י בסימן נ"א ס"א ורט"ו ס"א כתב בשם מהרלב"ח דלדעת רש"י עונין אמן אחר ברכה אחרונה דפירות, - אך הגר"א בסימן נ"א ס"ג כתב בדעת רש"י דאין עונין אמן אלא בסיום ברכות ולא בברכה אחרונה של פירות. [↑](#footnote-ref-294)
294. המאירי כתב דיש מכריעים לומר שבמצוה הוי הפסק אבל בברכת הפירות לא הואיל ובהמוציא הותר לומר טול ברוך וכו', ונתחדש בדבריהם דבברכת המצוות לא הותר להפסיק בין הברכה לעשיית המצוה אף לצורך המצוה, - אך המאירי במגן אבות ענין א' כתב דאף במצוות אם הפסיק בין הברכה לעשיית המצוה לצורך המצוה אי"ז הפסק, וכן מצינו בד' הראשונים בכ"ד. [↑](#footnote-ref-295)
295. ועיי"ש שכתב דהא דחשבינן לה כברכה אחרונה אף דיש אחרי' תפילת י"ח, הוא משום דאמת ויציב דאורייתא ותפילת י"ח דרבנן. [↑](#footnote-ref-296)
296. בד' כמה מקמאי מבו' דעונה אמן בערבית אחר ברכת שומר עמו ישראל לעד, והיינו משום דברכת יראו עינינו שאומר אח"כ אינה מברכות קר"ש, וברכת שומר עמו ישראל לעד היא סיום ברכות קר"ש, - אך בסידור רס"ג כתב דעונה אמן אחר ברכת משובח שמו תמיד ימלוך לעולם ועד, שהיא חתימת ברכת יראו עינינו, וזה לטעמי' דס"ל דברכת יראו עינינו היא ברכה אחת עם ברכת השכיבנו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בסדר התפילות, וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בשם הרמב"ם, והובא בריש ס' מער"ק. [↑](#footnote-ref-297)
297. כ"כ התר"י בסוגיין וכמה מקמאי בדעתו, אך בס' המאורות בסוגיין כתב בשמו דעונה אחר ברכת קר"ש דערבית וכ"ש דשחרית ולא מיקרי הפסק דכגאולה אריכתא דמי, [↑](#footnote-ref-298)
298. וזה מתפרש למש"כ הרמב"ם שם הי"ז דהא דאין עונין אמן אחר ברכת אהבת עולם אף שהיא סוף ברכות ראשונות דקר"ש, הוא משום הפסק בין הברכות לקר"ש, ומבו' דדנים את הברכות דקודם קר"ש כברכות לעצמן וברכת אהבת עולם היא סוף ברכות אלו, וע"כ הוא דחשבינן שלא קדמה לברכת גאל ישראל ברכה אחרת. [↑](#footnote-ref-299)
299. הב"י שם כתב דאף דטעמא דהרמב"ם דאין עונה אמן הוא משום דאי"ז אלא ברכה אחת, מ"מ מנהג העולם שלא לענות אמן אי"ז מכח טעם זה, שהרי עונין אמן אחר ישתבח ויהללוך, אלא הוא משום דחשבי לי' הפסק בין גאולה לתפילה. [↑](#footnote-ref-300)
300. הריטב"א שם כתב דרק כשמתפלל ערבית בציבור עונה אמן אחר ברכת שומר עמו ישראל לעד, כיון דבלא"ה אינו סומך גאולה לתפילה, אך כשמתפלל ביחיד אינו עונה אמן כדי לסמוך גאולה לתפילה, - אך מסתימת ד' הרמב"ם וש"ר לא משמע כן, והיינו או משום דס"ל דגם ביחיד אומרים ברכת יראו עינינו, או משום דכ"ה דבציבור אומרים יראו עינינו ואין חוששין לסמיכת גאולה לתפילה, ה"נ ביחיד עונה אמן, והריטב"א שלא כתב כן הוא לטעמי' דכל הא דעונה אמן אחר השכיבנו הוא לעשות היכר שאותם פסוקין שאומר אח"כ אינם מכלל ברכות קר"ש, (אך אלמלי כן ל"ה לנו להפסיק בעניית אמן בין גאולה לתפילה, אף דבלא"ה הוא מפסיק בברכת יראו עינינו ובעניית איש"ר), וע"כ הוא דביחיד דליכא לה"ט אינו עונה אמן [↑](#footnote-ref-301)
301. האו"ז בסימן ק"צ כתב שכתב כן בליקוטיו בשם הירושלמי, ולא מצא אותו בירושלמי שלפניו. [↑](#footnote-ref-302)
302. וכ"ה מבו' ממש"כ הרא"ש דעונה אמן אחר ישתבח ויהללוך, אף שבסו"ד הביא למש"כ הרמב"ם דאין עונה אמן על ברכה אחרונה דפירות, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ו ה"ה ובד' הטור בסימן נ"א וסימן רט"ו. [↑](#footnote-ref-303)
303. מבו' בדבריו דטעם הא דכשאומר ברכה עם הש"צ אינו עונה אמן הוא משום דנראה כעונה אמן אחר ברכותיו, וע"כ אף כשאומר ברכה אחרת אין לו לענות אמן, - אך למש"כ הגר"א דהא דכשאומר ברכה עם הש"צ אינו עונה אמן **הוא משום דאמן הוא הסכמה ואחר שמברך בעצמו מה צריך עוד לקבלתו, הרי דכשאומר ברכה אחרת ליכא לה"ט וודאי דיש לו לענות אמן.** [↑](#footnote-ref-304)
304. בהגה' הב"ח גריס דלא נזלזלו רבנן בהטוב והמטיב, ובסימן קפ"ח ס"ג כתב דכן גירסת ספרים ישנים וכן העתיק התרוה"ד בסימן ל"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-305)
305. הטור בסימן קפ"ח כתב דטוב לאומרו בנחת שלא יזלזלו בברכת הטוב שמתוך כך יבינו שאינה מה"ת, ובד' הב"י שם מבו' דהוא כדעת רב אשי דיש לענותו בלחש, - אך בתשו' מהרש"ל סו"ס מ"ד האריך דאין כונתו לאמרו בלחש, אלא לאמרו בנחת ולא לאמרו כ"כ בקול, עיי"ש, ועד"ז כתב הב"ח שם ס"ג בסו"ד.. [↑](#footnote-ref-306)
306. ועד"ז כתב הרמב"ם בפ"ז מברכות ה"ב דאם היו כולם בעלי הבית הגדול שבהן בוצע והוא מברך ברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-307)
307. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דהשיב ר' זירא לר' אבהו דבעה"ב בוצע וקיבל ר' אבהו דבריו ובצע, ואם רשות ביד בעה"ב לחלוק כבוד לאחר, מה השיב לו דבעה"ב בוצע, הרי נתן לו ר' אבהו רשות לבצוע, - ובדעת המכתם ודעימי' צ"ל דהשיב ר' זירא דכיון דמדינא בעה"ב בוצע, אין רצונו לבצוע משום כבודו, - וי"ל עוד כמש"כ הגר"א באמרי נועם דר' זירא ס"ל דהא דבעה"ב בוצע הוא הלכה קבועה ואין יכול לכבד את חבירו, אך ר' אבהו ס"ל דהוא כדי שיבצע בעין יפה, וע"כ אי"ז הלכה פסוקה רק אורחא דמילתא הוא, וע"כ יכול לכבד את חברו שהרי אינו מחויב לבצוע דוקא בעין יפה. [↑](#footnote-ref-308)
308. המ"ב שם סקע"ד כתב דבסעודה שכל המסובין אוכל כל אחד ואחד מככרו ומברכין לעצמן בודאי נכון שיכבד בעה"ב להגדול שיבצע תחילה, כיון שאין כאן טעם משום עין יפה. [↑](#footnote-ref-309)
309. וזה ע"ד מש"כ התוס' לקמן מ"ז א' ד"ה והלכתא דאף דגדול מברך מ"מ רשאי ליתן רשות לאחר, וכ"כ הטוש"ע בסימן ר"א ס"א, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-310)
310. ושמא מכוון דבריו דממש"כ תוס' רי"ח ותר"י דכל שבעה"ב גדול הרשות ביד בעה"ב לברך בעצמו, מבו' דעיקר דינא דאורח מברך הוא רק בשוין, דאל"כ מ"ט כשבעה"ב גדול הרשות בידו לברך בעצמו וכשהן שוין אין הרשות בידו לברך בעצמו, אך כל דבעה"ב גדול ליכא לדינא דאורח מברך, אלא בכה"ג הרשות היא ביד בעה"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-311)
311. ועיי"ש שכתב דאו למי שירשה, ולכאו' מכוון דבריו דביד הגדול שבאורחים ליתן רשות לאחר. [↑](#footnote-ref-312)
312. והעירו דיש ללמוד כן ממש"כ בפירש"י לעיל מ"ה ב' ד"ה דאיכא אדם גדול דהס"ד דהיכא דליכא גדול ליכא דין זימון הוא משום דקי"ל דהגדול מברך, ובע"כ דהא דגדול מברך הוא משום דהוא מעליותא בברכה, וס"ד דרק בכה"ג איכא דין זימון, דאם הא דהגדול מברך הוא משום כבודו של גדול, אין בזה טעם כלל דלא יהא דין זימון בדליכא גדול. [↑](#footnote-ref-313)
313. ואמנם בדבריו בסוגיין יש מקום לפרש דמש"כ דרשאי גדול ליתן רשות היינו באורח, אך בדבריו לקמן מ"ז א' מבו' שלמד מההיא דרבי רוב דבכל ענין רשאי גדול ליתן רשות לקטן, וזה צ"ב, ושמא מזה למד הביאוה"ל בסימן ר"א ס"א בדעתו דעיקר דינא דאורח מברך הוא רק בשוין, (ולפ"ז צריך לדחוק דמש"כ התוס' רי"ח בתחילת דבריו דאורח מברך אף כשבעה"ב גדול ממנו הוא מכח הא דרשאי גדול ליתן רשות לקטן), - וי"ל למש"כ הראבי"ה בסימן קכ"ד דהא דאורח מברך אף דבעה"ב גדול ממנו הוא משום דהוא חפץ בדבר ומוחל על כבודו כדי שיברכו אותו, ומזה נלמד דה"נ כשכולם בעלי בתים או כולם אורחים ביד הגדול ליתן רשות לקטן. [↑](#footnote-ref-314)
314. וי"ל בזה, דמה שהוכיח התוס' רי"ח מהתם דביד הגדול ליתן רשות לקטן, היינו משום דאם משום הא דאורח מברך אף שבעה"ב גדול כדי שיברך לבעה"ב, הי' לר' חייא לברך שהי' גדול מרב, ומהא דנתן רבי רשות לרב לברך ש"מ דרשאי הגדול ליתן רשות לקטן לברך, וע"כ כיון דמן הדין הי' רשאי רבי לברך דכל שבעה"ב גדול הרשות בידו לברך אף הי' רשאי ליתן לרב לברך, שהרי הא דרשאי גדול ליתן רשות לקטן לברך ודאי דהוא אף כשיש אחר שהוא גדול מן הקטן, - וכ"ה להדיא בד' הנימו"י בסוגיין שכתב ללמוד מההיא דרבי דרשות ביד בעה"ב ליתן רשות לברך למי שירצה אע"ג דאיכא גדול מזה המברך במסובין, וע"כ נתן רבי רשות לרב לברך אע"ג דר' חייא גדול ממנו, ולהנ"ל כל הא דרשות ביד בעה"ב ליתן רשות לקטן שבמסובין לברך, היינו כשהוא גדול מן המסובין, אך כל שיש אורח הגדול ממנו אינו רשאי ליתן לקטן לברך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-315)
315. ועיי"ש שכתב בשם קצת גאונים שאלו שנוהגים לברך לפניהם אחד מבחוריהם מנהג רע הוא ואין ראוי לעשות כך אא"כ הוא אורח, שכל שאין שם אורח ראוי לבעה"ב לברך כדי להודות לבוראו שגמלו לספק לבני ביתו, וכתב דאף במקום אורח לא ניתנה לאורח אלא להפיס דעתו של בעה"ב כדי שיברכהו אבל עיקרה של ברכה לבעה"ב היא, וע"כ אין ראוי לו להניחה למי שהוא קטן ממנו וכ"ש למי שהוא כפוף תחתיו, והמאירי כתב דכל שאינו עושה כן כדי להקל במצוה אלא להדריך את בניו בכך יפה הוא עושה. [↑](#footnote-ref-316)
316. שמא פירש כן למש"כ התוס' דכשבעה"ב מיסב עמהם הוא בוצע ואורח מברך, וכשאין בעה"ב מיסב עמהן הגדול שבהן יעשה המוציא וגם הוא יברך ברהמ"ז, והרי דכשאין בעה"ב עמהן אין מברכין ברכת האורח, - אך לכאו' יש לפרש לד' התוס' דהיינו דכשאין בעה"ב עמהן הוו כולם אורחים, וע"כ הוא דהגדול מברך. [↑](#footnote-ref-317)
317. המחזו"ו שם כתב דאומר תחילה הרחמן הוא יברך את בעה"ב וכו' ואח"כ אומר יה"ר שלא יבוש וכו', וכ"כ הארחות חיים והכל בו שם. [↑](#footnote-ref-318)
318. וכ"נ בד' הרמב"ם בסדר התפילות דמשמעות דבריו דאמירת הרחמן הויא בכלל ברהמ"ז, דאם אינו בכלל ברהמ"ז הול"ל דאחר ברהמ"ז אומר הרחמן, (כמש"כ עד"ז שם ובפ"ט מתפילה בתחנונים שאומרים אחר התפילה, - וכ"ה מבו' בתשו' פנים מאירות ח"א סימן נ"ז דלפי מנהג דילן כוללין ברכת האורח בברכה רביעית. [↑](#footnote-ref-319)
319. הטור שם כתב **דאין בזה משום הפסק, דדמי לברכת המילה שמתפללין על הילד באמצע הברכה אחר שבירך בפה"ג ומפסיק בין ברכה לשתי'.** [↑](#footnote-ref-320)
320. **ולפ"ז יש ללמוד מזה גם דברכת האורח הויא בכלל ברכה רביעית, וכמש"נ לעיל מד' הרמב"ם, וכיון דהמברך מוציאם בברכה רביעית, א"א שיברך האורח ברהמ"ז, וכמו שאמרו לעיל מ"ו א' דא"א לחלק ברכה אחת לב' בנ"א.** [↑](#footnote-ref-321)
321. וזה מתפרש למשמעות ד' הדרכ"מ בסימן קצ"ב סק"א דלא נתקנה ברכת האורח כשמברך ביחידי אלא כשמברכין בזימון, וע"כ י"ל דלא תיקנוה אלא על המזמן. [↑](#footnote-ref-322)
322. אך הערוה"ש שם ס"ב כתב דפשוט הוא דעכשיו שכל אחד מברך ברהמ"ז חייב כל אורח לברך ברכה זו אף שלא כיבדו בעה"ב בברכת הזימון, וכ"נ בד' השאילת יעב"ץ בסימן ע"ד ובד' הבא"ח בפר' שלח בסופו, והשאילת יעב"ץ כתב דלפ"ז בזה"ז ליכא לדינא דאורח מברך, וכן צידד הערוה"ש שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-323)
323. וגדולה מזו משמע בד' המג"א שם סק"ה דדין ברכת האורח הוא רק כשמברך המזמן על הכוס, והשעה"צ שם סקט"ו פקפק בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-324)
324. וזה מתישב עם מש"נ בפתיחה לפירקין דמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ה מברכות ה"ג והי"ב דמדין הזימון הוא שישמעו את כל הברכות מפי המברך, וגם הוא מתישב עם משמעות ד' הרמב"ם דברכת האורח היא מכלל ברכה רביעית, וע"כ א"א שיברך האורח את ברכת האורח בפנ"ע, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-325)
325. הב"ח בסימן ר' ס"ג בסו"ד כתב בדעת הטור דמפרש בדעת רש"י דמודה דגם לרב ששת יחיד אומר ברכת הזן, עיי"ש, - וצ"ע דהיאך הוא מתישב במש"כ בפירש"י בד"ה דקסבר דכשהם שנים אין אומרים אלא ברכת הארץ ובונה ירושלים, ולהדיא דלרב ששת אין יחיד אומר ברכת הזן, - והפנ"י כתב בדעת רש"י דאף דמדאורייתא אין יחיד אומר ברכת הזן שהיא בכלל ברכת הזימון, מ"מ לאחר שתיקנו חכמים מטבע של ברהמ"ז בג' ברכות נפרדות, אף אחד או ב' אומרים אותה בג' ברכות נפרדות שלא ישנו עיקר מטבע של ברהמ"ז בין יחיד לרבים. [↑](#footnote-ref-326)
326. אך בד' כמה מקמאי שהביאו לד' הרי"ף מבו' להדיא שלא פירשו כן לדבריו, ובד' התפארת שמואל בסימן י"ב מבו' שפירש דמכוון ד' הרי"ף, דאף דגם לדעת רב ששת יחיד מברך ברכת הזן, מ"מ הוא מתישב טפי לדעת רב נחמן דברכת הזן אינה מכלל ברכת הזימון. [↑](#footnote-ref-327)
327. בהגה' הגר"א בסוגיין ובביאורו בסימן ר' ס"ב כתב דלפ"ד התוס' נסתר ראיית הרי"ף, והדמש"א שם פירש דהיינו דראיית הרי"ף הוא משום דס"ל כפירש"י דלרב ששת אין יחיד אומר ברכת הזן, וע"כ לפ"ד התוס' דגם לרב ששת יחיד אומר ברכת הזן נסתר ראיית הרי"ף. [↑](#footnote-ref-328)
328. המכתם כתב בשם הראב"ד שנחלק ע"ז לטעמי' דס"ל דאחד המפסיק לב' צריך להפסיק לכל ברהמ"ז כדי שיצא ידי ברהמ"ז על מה שאכל, ואם רצה לחזור ולאכול אח"כ צריך נט"י והמוציא. [↑](#footnote-ref-329)
329. אך אי"ז מתישב בדעת רש"י גופי', דלפ"מ שפירש לקמן בסוגיין דמה שנחלקו להיכן הוא חוזר הוא אליבא דרב ששת, משמע דקי"ל כרב ששת, והאו"ז שם כתב דלמש"כ דקי"ל כרב נחמן צל"פ לההיא דלהיכן הוא חוזר בע"א. [↑](#footnote-ref-330)
330. הטור **בסימן ר' כתב דאחד מפסיק לב' עד שיזמנו עד הזן דהיינו ברכת הזימון וכו', והב"י שם עמד בזה דהוא דלא כמש"כ התוס' והרא"ש דברכת הזן לא חשיבא כברכת הזימון דאף יחיד אומר הזן, וכתב דהטור העתיק ד' רש"י ולא ראה לגרוע מדבריו כלום וכו', אך אי נימא דלדעת הרי"ף הויא ברכת הזן מכלל ברכת הזימון, וכ"ה מסקנת הרא"ש כפי' הרי"ף, ניחא ד' הטור.** [↑](#footnote-ref-331)
331. ונפ"מ עוד בזה **דא"א לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, וכמש"כ הרי"ף ודעימי', ונפ"מ עוד בזה בזה"ז שאין יוצאין את כל ברהמ"ז מן המזמן דצריך לשמוע ממנו עד סוף ברכת הזן,** וכמש"כ הארחות חיים בשם ר"פ, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-332)
332. ובזה מתפרש טעם מה שפירש הרא"ש בתחילת דבריו דפלוגתא זו קיימא על אחד המפסיק לב', ואח"כ כתב בשם הרי"ף דקאי על אחד שהוצרך לצאת, וצ"ע דמ"ט מעיקרא לא פירש כן, דבזה הי' מתישב משה"ק בסו"ד על פי' זה בההיא דלהיכן הוא חוזר דלא מסתבר שיצאו ידי ברכת הזן במה שהפסיקו לשלישי באמצע סעודתן, וכמש"כ התוס' לקמן בסוגיין, ולהנ"ל היינו משום דלפי' קמא דאין הנידון בעיקר ברכת הזימון עד היכן היא, אלא הוי נידון מסוים עד היכן צריך להפסיק, בע"כ לפרש דקאי על אחד המפסיק לב' דאיירי בה לעיל מינה, וכמש"כ הרא"ש דאלעיל קאי, וא"א לפרש דקאי על אחד שהוצרך לצאת דלא איירי בה לעיל, אך לדעת הרי"ף דהנידון הוא בעיקר ברכת הזימון עד היכן היא, שפיר מצינו לפרש דהנפ"מ בזה היא באחד שהוצרך לצאת. [↑](#footnote-ref-333)
333. המג"א **בר"ס קצ"ב כתב דלדעת הסוברים דברכת הזימון עד נברך צריך לענות אמן אחר שסיים המזמן ברוך שאכלנו וכו' ולדעת הרמ"א א"צ לענות אמן, וכתב דבד' הרמ"א בסימן קצ"ח משמע דעונין אמן, - והעירו דהרמ"א לטעמי' דס"ל דברכת הזן אינה מכלל ברכת הזימון וכל הא דמפסיק עד הזן הוא משום הכירא,** וע"כ כל שמברך ברהמ"ז יחד עם המזמן א"צ לשמוע ברכת הזן, ולפ"ז הרי דכשסיים המברך ברוך שאכלנו וכו' נשלמה ברכת הזימון וע"כ עונין אחריו אמן, אך המג"א לטעמי' דס"ל דעד הזן הוי מכלל ברכת הזימון, **ומה"ט ס"ל דאף כשמברך ברהמ"ז עם המזמן צריךך לשמוע עד הזן, וע"כ ס"ל דאין לענות אמן אחר ברוך שאכלנו וכו' דהוי זה באמצע הברכה.** [↑](#footnote-ref-334)
334. לכאו' כ"ז הוא לטעמי' דס"ל בהא דקרו לי' ועני דבעינן שיבא אצלם וישב עמהן דבלא"ה א"א לזמן עליו דקביעותא בעינן, ונתבאר בדף מס' 12, וע"כ הוא די"ל דאף דא"צ לשמוע ברכת הזן, מ"מ בעינן שיהא שם בשעת ברכת הזן, - אך לדעת ש"ר דאפשר לזמן עליו אף כשאינו יושב עמהן, הרי דאי נימא דא"צ לשמוע ברכת הזן ל"ה לנו להצריך שיהא שם. [↑](#footnote-ref-335)
335. נתחדש בדבריו דאף דאין בברכת נברך הזכרת מלכות אפ"ה חשבינן לה כברכה, וצ"ב, - והצל"ח בסוגיין הק' ע"ז דא"כ מ"ט לא מפרשינן דהא דתניא ג' וד' דד' היינו בזימון בי' דבכה"ג הוי נברך לאלקינו ברכה ומצי לחלק ברהמ"ז לד' בנ"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-336)
336. הנהר שלום שם הוסיף דבגמ' לקמן שם אמרינן והלכתא למקום שפסק, ולפ"מ דפירש"י דהפלוגתא היא אליבא דרב ששת, הרי דמהא דפסקינן הלכתא בזה מוכח דקי"ל כרב ששת. [↑](#footnote-ref-337)
337. ונתחדש לפ"ז דהא דצריך לשמוע עד הזן הוא רק משום לתא דהשומע שיצא ידי זימון, אך עיקר דין הזימון מתקיים אף כשלא שמע עד הזן, - אך בד' התוס' בסוד"ה להיכן הוא חוזר משמע דגם לצורך האחרים צריך שישמע הוא עד הזן, וכ"כ הגר"ז בסימן קצ"ט ס"י דכל שלא שמע עד הזן לא יצאו האחרים ידי זימון, ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בדין האוכל ירק אם בעינן שישמע עד הזן, ונתבאר בזה בדף מס' 24 ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-338)
338. למש"נ בפתיחה לפירקין דא"צ המסובין לצאת מדין שומע כעונה בברכת הזימון, צ"ל דהא דא"א לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, אי"ז משום לתא דהמסובין, דא"צ כלל לצאת מדין שומע כעונה בברכת הזימון אלא בברכת הזן לחודה, אלא משום לתא דהמזמן שאומר את ברכת ה הזימון דאין עלי' תורת ברכה אלא בצירוף ברכת הזן, וע"כ ל"מ שיאמר את ברכת הזימון בעצמו ויצא בברכת הזן בשמיעתו מאחר, דהויא הברכה חצי' באמירה וחצי' בשמיעה וזה ל"מ, ומוכח לפ"ז דלא כמש"כ הקה"י בסימן י"א בשם קונט' פותח דברים דכל הא דא"א לחלק ברכה לב' בנ"א, היינו משום דא"א לצאת חצי בשמיעה מזה וחצי בשמיעה מזה, אך כל שמברך בעצמו חצי ושומע חצי שפיר דמי, - ובזה מתישב מש"כ הב"י בסימן קפ"ג דכל הא דצריכין השומעין לשמוע גם ברכת הזן הוא משום היכר, וניחא משה"ק ע"ז החזו"א בסימן ל' סק"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-339)
339. וכ"נ גם ממש"כ הרי"ף להכריע לדינא כדעת רב נחמן מהא דיחיד מברך ברכת הזן, והרי דלדעת רב ששת ברכת הזן הויא בכלל ברכת הזימון, - ואף למש"כ התפארת שמואל בסימן י"ב דאין מכוון הרי"ף דלרב ששת אין יחיד מברך ברכת הזן, אלא דמסתבר טפי כרב נחמן מכח הא דיחיד מברך ברכת הזן, ונתבאר לעיל בהערה, הרי מ"מ מהא דמסייעינן מינה לרב נחמן נלמד דלרב ששת הויא ברכת הזן בכלל ברכת הזימון. [↑](#footnote-ref-340)
340. אך י"ל דגם לפי' הרא"ש אין עיקר הפלוגתא דרב נחמן **ורב ששת בהך מילתא גופא אם חיישינן להך מילתא דיהא ניכר דמזמנין עליו או לא חיישינן, אלא עיקר פלוגתייהו היא אם נברך הויא ברכה, דלרב נחמן נברך הויא ברכה סגי במה שמפסיק עד נברך דיהא היכר שמזמנין עליו, ולרב ששת דנברך אינה ברכה ע"כ לא סגי במה שמפסיק עד נברך דאין בזה היכר שמזמנין עליו וע"כ צריך להפסיק עד הזן, ואשר ע"כ הוא דלרב ששת דנברך אינה ברכה בפנ"ע בע"כ דכל תורת ברכה שעלי' היא כתוספת לברכת הזן, וע"כ לדידי' לא מצינו לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א.** [↑](#footnote-ref-341)
341. הב"י בסימן נ"ט ס"ג כתב בתו"ד בדעת הרא"ש דכששומע ברכת יוצר מן הש"צ וגם אומרה בעצמו, אם אינו חותם בה בפיו וצריך לצאת בחתימה מן הש"צ, הרי דאם באמצע הברכה פנה בלבו לדברים אחרים הוי הפסקה, - ולכאו' הוא לטעמי' דא"א לצאת יד"ח מחצה באמירה ומחצה **בשמיעה אף כשהמברך מברך ברכה שלימה ובע"כ יש עליו לצאת בכל הברכה מן הש"צ וע"כ כל שבאמצע פנה לבו לדברים אחרים הוי הפסקה.** [↑](#footnote-ref-342)
342. ועיי"ש שכתב דזהו דתני ב' וג', לאשמועינן דאם ב' יודעים לברך כל ברהמ"ז אסור להם לחלק לג' כיון דאפשר בב', וכתב לישב לפ"ז למשה"ק הרשב"א דמ"ט באידך ברייתא תני ג' וד' ולא תני ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-343)
343. ה**שו"ע שם כתב דאע"פ שאין בהם מי שיודע ברכה רביעית אין בכך כלום, והמ"ב שם סקי"ג כתב דהיינו דברכת הטוב והמטיב לאו דאורייתא היא וע"כ אינה מעכבת להג' ברכות, וכתב דמשמע מזה דבאחת מג' ברכות אם אין אחד מהן שיודע אותה מעכב שלא יברכו כלל דברכות מעכבות זא"ז, - אך להנ"ל י"ל דדברי השו"ע קיימי לענין ברכת הזימון, כל' השו"ע שם, דאף דאין ברכות מעכבות זא"ז מ"מ כל שאין מברכין את כל הג' ברכות אין מברכין ברכת הזימון, אך כל שאין יודעין ברכה רביעית אין בכך כלום ומברכין ברכת הזימון.** [↑](#footnote-ref-344)
344. ועד"ז מצינו במש"כ התוס' בפסחים ק"ד ב' ד"ה חוץ דברכה שאחר פסוקים א"צ פתיחה שבלא פתיחה ניכרת התחלה. [↑](#footnote-ref-345)
345. במ"מ לפ' כיצד מברכין דף מס' 34 בהערה נתבאר דאי"ז מתישב במש"כ התוס' לקמן מ"ט א' דהא דליכא מלכות בברכה ראשונה דתפילת י"ח הוא משום דהיא סמוכה למלך קל חי וקיים, והרי דאף דברכה ראשונה פותחת בברוך מ"מ מהני הא דהיא סמוכה למלכות דמכח זה ל"ב מלכות, וזה מתפרש לפ"ד הריטב"א, ועיי"ש שנתבאר דהתוס' לעיל שם והתוס' לקמן שם לא מרועה אחד ניתנו. [↑](#footnote-ref-346)
346. הב"י בסימן רי"ד עמד בזה לדעת הסוברים דברכת אלקי נשמה אינה סמוכה לחברתה דמ"ט אין בה מלכות, וכתב דכיון שמזכיר בה שהקב"ה בורא הנשמות ונופחן בגופות ואח"כ נוטלן מהם ואח"כ מחזירן להם אין לך הזכרת מלכות גדולה מזו. [↑](#footnote-ref-347)
347. אך המאירי בסוגיין כתב די"מ דפריך על ברכת ברוך שאכלנו דפותחת בברוך אף שהיא סמוכה לברכת המוציא, וס"ל דאכילה אינה מפסקת, ונתחדש לפ"ז דמה שעונים השומעים ברוך שאכלנו משלו חשבינן לברכה, ולא אמרינן דאי"ז אלא עני' בעלמא על ברכת הזימון דהמברך, וגם נתחדש דאף שאין בה שם ומלכות מ"מ חשבינן לה כברכה הפותחת בברוך. [↑](#footnote-ref-348)
348. אך הרשב"א והרשב"ץ לעיל י"א א' פירש דפריך דמ"ט ברכת הזן חותמת בברוך, וכ"כ הראבי"ה בסימן קס"ח, - ועמש"כ המאירי בסוגיין בשם י"מ לפרש עוד בזה. [↑](#footnote-ref-349)
349. אך לפ"מ שפירשו התוס' הרא"ש ודעימי' בד' הירושלמי דהא דפריך והרי הזן היינו דתהא ברכת נודה לך פותחת בברוך משום דפעמים שמתחיל בה, מבו' דאף היכא שאין ברכה זו עיקר יתר מהברכה שהיא סמוכה לה, מ"מ כל שפעמים שאינה סמוכה ה"ה פותחת בברוך, והרשב"ץ לטעמי' שפירש בד' הירושלמי בע"א, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-350)
350. ובזה מתפרש טפי הא דברכת הטוב והמטיב פותחת בברוך מכח הא דתיקנוה כברכה בפנ"ע משום הרוגי ביתר, והראבי"ה כתב דהוא משום דבונה ירושלים הוקבע בימי דוד והטוב והמטיב הוקבע אח"כ, והיינו דמה"ט לא קיימא עלי' הפתיחה דברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-351)
351. לכאו' צ"ל דכיון שהי' הדרך שאדם אחד מברך את כולם והו"ל ברכה הסמוכה לחברתה, ע"כ לא תיקנו שיפתחו ברכת שוש תשיש ושמח תשמח בברוך, וע"כ אף אם מברכין אותן בכמה בנ"א אין פותחין בברוך, כמו שמצינו עד"ז בד' תר"י בריש מכילתין ובד' הכס"מ בפ"א מקר"ש ה"ח, - אך לכאו' אף אי נימא הכי אכתי ראוי להקפיד שתהא סמוכה לחברתה כדי שיתקיים בה דין הפתיחה בברוך, וכמו שמצינו בד' הראשונים שהקפידו לסמוך ברכת אלקי נשמה לברכת אשר יצר, והמהר"ם מר"ב הקפיד לסמוך תפילת הדרך לברכה אחרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-352)
352. ובזה מתפרש מש"כ ר"ה גאון דגם ברכה הסמוכה לברכה שיש בה חתימה בלא פתיחה לא חשיבא כברכה הסמוכה לחברתה, והיינו משום שאינם מטבע אחד. [↑](#footnote-ref-353)
353. י"ל דהיינו משום דכל שאין ב' הברכות דומות זל"ז לא חזינן לפתיחת הראשונה שהיא פתיחה אף לשני', וזה ע"ד מש"נ לעיל בטעם הא דכל דפעמים שמברכין את הברכה הראשונה בפנ"ע לא חשיבא הברכה השני' כסמוכה לחברתה, - ובזה מתפרש מש"כ השיטה ישנה שם דכל דהם ענין אחד ממש אף מטבע ארוך הסמוך למטבע קצר חשיב כברכה הסמוכה לחברתה, ומה"ט הוא דברכת הערב נא אינה פותחת בברוך, ורק כשאינם ענין אחד הוא דלא חשיב כסמוכה לחברתה אלא במטבע ארוך למטבע ארוך. [↑](#footnote-ref-354)
354. ובזה מתפרש מש"כ התוס' שם דהא דיהללוך אינה פותחת בברוך הוא משום שהיא סמוכה לברכת לקרוא את ההלל, והרי דאף דברכת לקרוא את ההלל היא ברכה קצרה, מ"מ חשבינן ליהללוך כברכה הסמוכה לחברתה, והיינו משום דכל הא דברכה הסמוכה לברכה קצרה פותחת בברוך הוא משום דאל"כ הי' נראה הכל כברכה אחת, ומשא"כ ביהללוך דלי"ב לה"ט, שהרי פסוקי ההלל מפסיקין בין ברכת לקרוא את ההלל לברכת יהללוך ואי"ז נראה כברכה אחת. [↑](#footnote-ref-355)
355. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהערב נא אינה פותחת בברוך אף אם היא ברכה בפנ"ע משום שהיא סמוכה לחברתה, ואע"פ שהראשונה מטבע קצר, כיון שהלשון משתנה ומדבר להבא ניכר הוא שהיא ברכה אחרת. [↑](#footnote-ref-356)
356. וכ"ה מבו' לדעת הרמב"ם בפ"ז מתפילה ה"י ודעימי' דהערב נא היא ברכה בפנ"ע ואפ"ה אינה פותחת בברוך, ובע"כ דאף ברכה הסמוכה לברכה קצרה אינה פותחת בברוך, וכמש"כ כן הב"י בסימן מ"ז ס"ו והגר"א שם, אך י"ל כמש"כ הר"י ב"ר יקר דהוא משום דניכר שהוא ברכה אחרת, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-357)
357. וכ"כ הבעה"ע בשער ברכת חתנים בשם הר"י מיגש שהשיב ע"ד ר"ה גאון מהא דפריך בירושלמי מהבדלה וקידוש והרי דהא דברכה הסמוכה לברכה אינה פותחת בברוך הוא אף כשהיא סמוכה לברכה שיש בה פתיחה בלא חתימה, והבעה"ע כתב לישב דהך מילתא דמטבע ארוך הסמוך למטבע קצר לא חשיב כברכה הסמוכה לחברתה נתחדש רק בשינויא דהירושלמי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-358)
358. אך בד' כמה מקמאי מצינו דאף דהא דברכה הסמוכה לחברתה אינה פותחת בברוך הוא מכח פתיחת הראשונה, מ"מ נקטו די"ל דאף ברכה הסמוכה לברכה קצרה חשיבא כברכה הסמוכה לחברתה, - וי"ל דהיינו דכל מה שאמרו דחתימת הראשונה הויא פתיחה לברכה הסמוכה לה, היינו כשהברכה הראשונה יש בה פתיחה וחתימה, דבכה"ג הוא דאמרינן דחתימתה שהיא סמוכה לברכה השני' הויא פתיחה לה, אך כל שאין בברכה הראשונה אלא פתיחה, הרי דפתיחתה הויא פתיחה לברכה השני', - וי"ל עוד למש"כ התוס' בפסחים ק"ד ב' ד"ה חוץ בשם ר"ת דברכות קצרות פתיחתן זו היא חתימתן. [↑](#footnote-ref-359)
359. הרשב"ץ לעיל שם תמה טובא ע"ד הרשב"א דכיון דברכת כיסוי היא מטבע קצר א"א לקצר ממנה פתיחתה, שאם קיצרנו פתיחתה לא תשאר ברכה כלל, וכתב דמה"ט הוא דברכת יוצר האדם וברכת הנר והבשמים וברכות שלפני קריאת מגילה ולפני הדלקת נ"ח פותחות כולן בברוך אע"פ שהן סמוכות, ותמה עוד דמ"ט תהא ברכת כיסוי סמוכה לברכת שחיטה, הרי ב' מצוות הן כל אחת לבדה, וכי מפני שהיא מצוה סמוכה לה תקרא ברכה ברכה סמוכה לחברתה, הרי כל אחת מהן היא ברכה לעצמה על מצוה בפנ"ע, ובדעת הרשב"א צ"ל דהוא לפ"מ שמצינו בכ"ד דהכיסוי הוא גמר השחיטה, וכ"כ הרשב"ץ שם בשמו דברכת הכיסוי תלוי' בשחיטה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-360)
360. השטמ"ק בכתובות ח' א' כתב בשם שיטה ישנה דמטבע ארוך הסמוך למטבע קצר לא חשיב כסמוכה לחברתה אלא כשהם ענין אחד ממש, אך מטבע ארוך הסמוך למטבע ארוך חשיב כסמוכה לחברתה אף כשהם ב' ענינים, ועמש"נ לעיל בהערה לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-361)
361. אך המאירי כתב דלעולם הא דברכה אחרונה שבקר"ש אינה פותחת בברוך הוא משום דהיא סמוכה לחברתה והא דמני לה בפנ"ע הוא לאשמועינן דקר"ש ל"ה הפסק. [↑](#footnote-ref-362)
362. המהרש"א עמד במשה"ק התוס' דמ"ט אינה פותחת בברוך שהרי בגמ' מפרשינן דהוא משום דהיא ברכה בפנ"ע, וכתב דקשיא להו דאף דהיא מדרבנן מ"מ כיון דהיא סמוכה לברכות דאורייתא מיקרי סמוכה לחברתה, וע"ז כתבו דלא שייכא כלל לברכות דאורייתא דלא נתקנה אח"כ אלא בשביל הרוגי ביתר. [↑](#footnote-ref-363)
363. הבעה"ע שם הביא מש"כ הר"י מיגש דהא דברכת יוצר האדם פותחת בברוך הוא משום שהיא ברכה דרבנן, והשטמ"ק בכתובות ח' א' כתב בשמו דקי"ל דבברכה דרבנן פותח בברוך אע"פ שהיא סמוכה לחברתה, והבעה"ע שם תמה ע"ז, וכתב דל"ד להא דהטוב והמטיב פותח בברוך דהוא משום היכר. [↑](#footnote-ref-364)
364. התוס' כתבו דהא דהטוב והמטיב אינה חותמת בברוך הוא משום שהיא ברכה קצרה, והרא"ה תמה ע"ז דא"כ מה מייתי דהיא דרבנן מהא דפותחת בברוך, הרי כיון שהיא קצרה בע"כ היא פותחת בברוך, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם אחר בהא דאינה חותמת בברוך, - ועמש"כ הבד קודש בסימן י"ג לישב לד' התוס'. [↑](#footnote-ref-365)
365. התוס' בסוגיין כתבו דאינה סמוכה לברכת אשר יצר דאם לא בא מן הנקבים א"צ לברכת אשר יצר, והוסיפו עוד דידיו טהורות, ולכאו' מכוון דבריהם דמה"ט גם אינה סמוכה לברכת על נט"י, - והשבה"ל בסימן ב' כתב בשם אחיו ה"ר בנימין שתמה ע"ד הרי"ד דאלקי נשמה הוא הברכה הראשונה דמיד כשמקיץ משנתו נתחיב בה, והק' עוד דמה נימא בישן ביום שאין לו לברך אשר יצר, (וזה לטעמי' שם דכל פעם שניעור משנתו ביום מברך אלקי נשמה), וכ"כ התוס' בפסחים שם, וכ"כ הריא"ז בשלהי מכילתין דאין סדר התלמוד כן, וכ"כ הטור שם. [↑](#footnote-ref-366)
366. הר"י ב"ר יקר במק"א כתב ללמוד מזה דשינה אינה מפסקת לענין זה, ובמק"א כתב דכיון שאנו מדברים כמה פעמים בינתים ע"כ אנו אומרים אותה אחר רופא כל בשר ומפליא לעשות. [↑](#footnote-ref-367)
367. במש"כ הטור להסמיכה לברכת גומל חסדים ולא כתב כמש"כ התשב"ץ קטן להסמיכה לאחת מן הברכות הפותחות בברוך, י"ל דתליא בפלוגתת רבוותא אם דינא דברכה הסמוכה לחברתה הוא אף כשסמוכה לברכה קצרה. [↑](#footnote-ref-368)
368. בטעם מש"כ לסמכה לברכה אחרונה ולא לברכה ראשונה יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דהאכילה הויא הפסק לענין זה, או דהוא משום דצריך לסמוך לברכה ארוכה, וברכת בנ"ר הויא ברכה ארוכה למש"כ האגודה בס"פ כיצד מברכין דחותם בשם, וגם לדידן דאין חותמין בשם י"ל דכל הא דליכא לדינא דסמוכה לחברתה בברכה קצרה הוא משום דנראה כברכה אחת, (וכמש"כ התוס' בפסחים ובכתובות), וכיון שחותמין בברכת בנ"ר ברוך חי העולמים כבר אי"ז נראה כברכה אחת, - ובגל' חת"ס שם כתב בשם מורו דנהג לברך על הריח, וכתב דמסתימת הפוסקים משמע דמה שמריח בשמים הוי הפסק בין סמיכת הברכות. [↑](#footnote-ref-369)
369. משמעות דבריו דלדעת המהר"ם בעינן לעיכובא שתהא סמוכה לחברתה, וכ"נ בד' התשב"ץ קטן שם, וצ"ב דאם מדינא צריך לפתוח בה בברוך, מ"ט לא תיקנו שיפתח בברוך וסמכו ע"ז שיסמכנה לברכה אחרת, ומ"ש משאר ברכות הפותחות בברוך, ואדרבה הרי כל ברכה שאינה סמוכה לעולם לחברתה פותחת בברוך אף אם בפועל סמכה לברכה אחרת, - אך הנה בתשו' מהרש"ל סימן ס"ד כתב בתו"ד דאף דתפילת הדרך אינה סמוכה ואינה מתחלת בברוך, מ"מ הי' נזהר מהר"ם לסומכה לברכה, וכתב דה"נ בברכת אלקי נשמה אף דא"צ לסמכה מ"מ היכא דמסמכא טפי עדיף, - והמחה"ש שם סקי"ג כתב דהא דאינה פותחת בברוך הוא משום דהיא מעין ברכת שומע תפילה שאינה פותחת בברוך משום שהיא סמוכה לחברתה, ואע"ג דעכשיו אינה סומכה לאחרת לא רצו חכמים לתקן לה פתיחה, וע"כ הוא דטוב להסמיכה לברכה אחרת, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם. [↑](#footnote-ref-370)
370. וזה ניחא לדעת הסוברים דאף ברכה הסמוכה לברכה קצרה חשיבא כברכה הסמוכה לחברתה, ולעיל בהערה נתבאר דאף דהתוס' בפסחים שם כתבו דלא חשיבא כברכה הסמוכה לחברתה היינו משום דאם לא תהא פותחת בברוך יהא נראה כברכה אחת, ובברכת יהללוך ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-371)
371. בפי' הר"ן שם קי"ז ב' כתב לפרש בכמה אנפי להא דיהללוך בליל פסח אינו פותח בברוך, חדא, דאי"ז ברכה על קריאת הלל אלא ברכת השבח היא וע"כ היא חותמת ואינה פותחת, - ועוד, שהיא סמוכה לברכת אשר גאלנו ששתיהן באות על מה שנתחדש בלילי פסחים מד' כוסות, - ועד, דכיון שברכת יהללוך בימים שקורא בהם את ההלל סמוכה ואינה פותחת אף בלילי פסחים שאינה סמוכה לא ראו לפתוח בה שלא רצו לתקן ברכה אחת בשתי מטבעות כדי שלא יבא לפתוח בה בזמן שהיא סמוכה, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין. [↑](#footnote-ref-372)
372. ונתחדש בזה דאף דמה שנתחייב בברכת אשר נתן הוא מכח חיובו בברהמ"ז, מ"מ כיון שברכה זו אינה ממין ברהמ"ז אלא היא ברכה על היום, חשבינן לה כענין אחר ול"ה כברכה הסמוכה לחברתה. [↑](#footnote-ref-373)
373. ונפ"מ בזה הוא בסמיכת תפילת הדרך לאחת מן הברכות דבעינן שיהא דעתו בעת שמברך לסמוך לה תפילת הדרך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-374)
374. ועיי"ש במש"כ לסייע לפי' זה, - אך כתב דאי"ז מתישב עם מה שנהגו לחזור לברוך שאכלנו אף דקי"ל דחוזר למקום שפסק. [↑](#footnote-ref-375)
375. צ"ל דל"ד לכל מי שנתחייב בזימון ופרח זימון מיני' וכיו"ב דודאי דאינו אומר ברוך שאכלנו משלו, דשאני הכא דנצטרף לזימון וע"כ י"ל דכשבא לברך צריך לחזור ולומר ברוך שאכלנו משלו והוא המשך דהזימון, - ומבו' עוד לפ"ז דמה שאומרים השומעין ברוך שאכלנו משלו אי"ז רק כעני' על ברכת המזמן, אלא הוא מכלל ברכת הזימון, וע"כ י"ל דכשבא לברך צריך לחזור ולומר כן, אך בל' הרא"ש מבו' דאם הי' צריך לחזור ולומר ברכת הזימון הי' חוזר ואומר "נברך" שאכלנו משלו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-376)
376. וצ"ל דאף דגם ברכת הזן לרב ששת אין יחיד אומר אותה, מ"מ בג' שאומרים אותה הויא בכלל עיקר ברהמ"ז, וע"כ י"ל דכל שהוקבע בג' ונתחייב בזימון חייב לברך ברכת הזן, ומשא"כ בברכת הזימון דלא שייכא כלל ביחיד, וצ"ע אם לדעת אביי דחוזר לראש ה"נ הוא בכל מי שנתחייב בזימון ופרח זימון מיני' וכיו"ב דחייב לברך ברכת הזן. [↑](#footnote-ref-377)
377. ועיי"ש שכתב לדון דכיון דלא יצא בברכת הזן אין שם ברכה על ברכת הזימון לגבי דידי', וכתב דזה אינו דדוקא מברך בעצמו יש איסור בברכה לבטלה דלא ניתן רשות לאדם לברך את קונו בברכה אלא כפי מה שקבעו חכמים, אך השומע ועונה אמן הוא עוסק במצוה שמברך את קונו והו"ל כאומר שאר שירות ותשבחות. [↑](#footnote-ref-378)
378. ועיקר דבריו הם לטעמי' דצריך שיצאו המסובין מן המברך בברכת הזימון, ועמש"נ בזה בפתיחה לפירקין. [↑](#footnote-ref-379)
379. מבו' מדבריו דאין המברך חוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו רק אחר שסיימו השומעים לענות כן, וכ"נ בל' התוס' בד"ה להיכן הוא חוזר. [↑](#footnote-ref-380)
380. לכאו' הוא משום דשהה כדי אמירת ה' תיבות והוא כדי לגמור את כולה, דאף דברכת הזימון היא ח' תיבות, הרי עיקר ברכת הזימון היא נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, דמה שחוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו אי"ז מעיקר הברכה אלא הוי זה עני' כעניית המסובין, שהרי חזינן דלמ"ד דחוזר לראש אינו אומר כלל ברוך שאכלנו משלו, והיינו משום דעיקר ברכת הזימון היא נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, - אך המחה"ש בסימן קפ"ג סקי"א וקצ"ד סק"ג פירש לדבריו בע"א, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-381)
381. משמעות דבריו דטעמא דמ"ד דחוזר למקום שפסק ול"ה כשהה כדי לגמור את כולה דחוזר לראש הוא או משום דס"ל דאף שהה כדי לגמור את כולה אינו חוזר לראש, או משום דס"ל דכל שלא שהה כדי לגמור את כל הברכות לא חשיב כשהה כדי לגמור את כולה, - ועמש"כ בזה המחה"ש בסימן קפ"ג סקי"א והמנחת פתים החדש בסימן קצ"ד. [↑](#footnote-ref-382)
382. החזו"א בסימן ל"ב סק"ד כתב דכל שאוכל פהבה"כ לשבוע י"ל דה"ז מצטרף לסעודתו וראוי לברך ע"ז ברכת הזן כיון דפת גמור הוא, וצידד דאף בשאר דברים הבאים מחמת הסעודה יש להן דין טפל לסעודה, וכיון שגמר בהן סעודתו ושביעתו נתחייב עתה מה"ת לברך, ויכול לברך גם ברכת הזן, - אך שם סק"ז כתב דבד' האחרונים משמע דאף אם אכל אח"כ דברים הבאים מחמת הסעודה אינו יכול לחזור ולברך ברכת הזן, ועיי"ש במש"כ בדין אכל פהב"כ. [↑](#footnote-ref-383)
383. משמעות דבריו שפירש דמש"כ הרמ"א דרק בפת צריך לחזור ולברך, ומשמע דבפרפרת א"צ לברך כלל, הוא כשהי' דעתו לאכול ולא אכל ובכה"ג א"צ לחזור ולברך אלא בפת ולא בפרפרת, דכשהי' דעתו לאכול פת לא נתכוין לצאת בברכת הזן, אך כשהי' דעתו לאכול פרפרת נתכוין לצאת בברכת הזן, - אך צ"ע דבד' הפסקי רי"ד והשבה"ל מבו' להדיא דאף כשאכל פרפרת חוזר למקום שפסק, ומשמע להדיא דא"צ לברך עוד ברכה על הפרפרת. [↑](#footnote-ref-384)
384. צ"ע דבד' הרא"ש בסו"ד משמע להדיא דאף אי נימא דיוצאין ידי ברכת הזן במה שהפסיקו לשלישי באמצע סעודתן, מותרין לאכול אח"כ, אף שהם מפסיקין באמצע ברהמ"ז, וגם לפי' הר"מ מאיברא ודעימי' מבו' דמותר להפסיק באמצע ברהמ"ז ביציאה לשוק, ורק בד' הרשב"א מצינו שנחלק ע"ז דהוא דבר של תימה שיהא מברך ברכה אחת ויוצא למלאכתו וחוזר ומתחיל ממקום הברכה השני' שפסק בה. [↑](#footnote-ref-385)
385. החזו"א שם נקט דכל הא דאסור להפסיק הוא רק כשלא יחזור ויברך ברכת הזן, אך כל שיחזור ויברך ברכת הזן, משום דהוא אוכל פת או פהב"כ וכו', מותר להפסיק, - והעירו דלמה שנקט החזו"א שם סק"ג בדעת הרא"ש והטור דאף כשדעתו לאכול פת הוא יוצא בברכת הזן על מה שאכל, אלא דצריך לחזור ולברך ברכת הזן על מה שאוכל אח"כ, א"כ מ"ט הוא מותר להפסיק, הרי הו"ל הפסק בין ברכת הזן הראשונה שבירך על מה שאכל קודם לכן לבין ב' הברכות שמברך אח"כ, ומה מהני הא דאח"כ מברך גם ברכת הזן, הרי מה שאכל קודם הזימון נפטר בברכת הזן הראשונה ולא בשני', והדין נותן דיהא אסור להפסיק בין ברכה זו לבין ב' הברכות שמברך אח"כ. [↑](#footnote-ref-386)
386. ואמנם גם לפי' זה עיקר הא דבירכו ג' ג' הוא משום דאם יברכו עם ריש גלותא לא ישמעו ומשום כך הותר להם ליחלק, ואך דאכתי הי' בידם ליחלק ולברך בעשרה, דאף אם הי' שומע הריש גלותא לא הי' מונעם, ואך דבזה יש לחוש לקפידא דריש גלותא ויש בזה משום כבוד הבריות. [↑](#footnote-ref-387)
387. הנימו"י כתב דהוא משום דגדול כבוד הבריות דדוחה ל"ת וכ"ש הא דל"ה אלא מדרבנן, והיינו דאף אם הוי מדאורייתא הרי כבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן קצ"ג סק"ו דאף אם הוי דאורייתא ה"ז נדחה מפני כבוד הבריות כיון דהוי בשוא"ת, וכ"כ הפתח הדביר בסימן קצ"ב, וכתב דמש"כ הרשב"א דהוא משום דזימון דרבנן הוא לרוחא דמילתא. [↑](#footnote-ref-388)
388. אך התפארת שמואל בסימן כ"ז כתב דיש ללמוד מהכא דאסור לאדם להקדים ולברך קודם שיזמן אפי' יש לו צורך או אפי' בהול ללמודו, דאל"כ מאי פריך הגמ' הכא דניפקו בברכתא דריש גלותא, וכיון דחזינן אפי' מברכת אלקינו לא היו יכולין להקדים אי לאו דאוושא, ק"ו דאסור לברך בלא זימון. [↑](#footnote-ref-389)
389. כן נקט הברכת יהונתן שם ס"ג, ועיי"ש שנסתפק דכל הא דהם רשאין לברך לעצמן הוא רק אם כשיתחלקו ישארו י' עם בעה"ב, אך כל שלא ישארו י' עם בעה"ב אינם רשאין לברך לעצמן. [↑](#footnote-ref-390)
390. אך בד' המאירי מבו' דיש בזה לדינא דעשרה אינם רשאין ליחלק, אלא דהותר להם ליחלק במקום צורך, וי"ל לפ"ז דאף דהותר במקום צור ליחלק ולא לזמן בשם, מ"מ לא הותר בכה"ג ליחלק ולבטל לעיקר דין הזימון. [↑](#footnote-ref-391)
391. נתחדש בדבריו דאף דלשום צורך סגי במה ששומע עד הזן, מ"מ כיון דלכתחילה יש לשמוע כל ברהמ"ז ולענות אמן על כל ברכה וברכה, ע"כ ראוי ליחלק ולבטל דין זימון בשם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-392)
392. המ"ב שם סקי"ז הביא לדבריו, - אך בסו"ד כתב דרק אם אין יכולין לשמוע עד הזן יש להן ליחלק, ובשעה"צ שם סקי"ד כתב דאף דהדה"ח כתב דצריך לשמוע דוקא כל ברהמ"ז, מכל מקום די לנו להקל נגד המחבר באינם יכולין לשמוע עד הזן, שהרי אף הדרכ"מ שהשיג ע"ד הב"י, מ"מ בסימן קצ"ה חזר בו וסתם כד' השו"ע שם. [↑](#footnote-ref-393)
393. מבו' בדבריהם דאף בזימון בעשרה צריך לשמוע עד הזן, והאחרונים נחלקו בדין זה, ונתבאר בדף מס' 17. [↑](#footnote-ref-394)
394. ועיי"ש כתב דכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מברכות הי"ב ובד' התוס' לקמן בע"ב ד"ה שמש, - אך אף דבדבריהם מבו' דיש לשמוע את כל ברהמ"ז מן המזמן, מ"מ לא נתפרש בדבריהם דאם א"א להם לשמוע את כל ברהמ"ז יש להם ליחלק ולברך ג' ג'. [↑](#footnote-ref-395)
395. ? וכתב דאם עדיין לא ענו אחריו יחזור ויזמן בשם, ובד' הארחות חיים שהביא הב"י שם מבו' דהוא משום דכל זמן שלא ענו אחריו לא חשיב כמו שבירך, - והפר"ח שם כתב דאף אם ענו אחריו בלא אלקינו, מ"מ יחזור ויאמר ברוך אלקינו, אך הברכ"י בשיו"ב שם סק"ב כתב דבתשו' הרשב"א כת"י מבו' דבכה"ג דגם העונים לא הזכירו אף הוא לא יחזור ויאמר ברוך אלקינו, וכ"ה משמעות ד' הארחות חיים, והמאמ"ר שם סק"ד דהוא משום דכיון שבתחלה לא הזכיר ד' וגם העונים לא הזכירוהו, ע"כ כשחוזר ואומר ברוך אין לו לומר רק כמו שאמר בתחילה וענו העונים [↑](#footnote-ref-396)
396. ואמנם הנה ל' הארחות חיים שהביא הב"י שם וליתא בארחות חיים לפנינו דהא דאין חוזרין ומזמנין בשם הוא משום דאין זימון למפרע, אך לכאו' אי"ז ענין לדינא דרבה תוספאה דאין זימון למפרע דהוא אחר שבירכו ברהמ"ז, ומכוון ד' הארחות חיים הוא דאין זימון אחר שכבר יצאו ידי עיקר הזימון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-397)
397. למשמעות ד' המג"א דלצורך דבר מצוה הותר ליחלק ולברך ג' ג' ולא הותר לברך בלא זימון, ונתבאר לעיל, משמע דדין זימון בי' אי"ז מצוה בפנ"ע אלא הוא האופן שמוטל עליהן לקיים את עיקר דין הזימון, וכמש"כ הערוה"ש דהוא למצוה מן המובחר. [↑](#footnote-ref-398)
398. מבו' דאלמלי ה"ט לא היו נחלקין והיו יוצאין כולן בברכת ריש גלותא, ולכאו' הוא משום ברוב עם, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-399)
399. וכ"נ ממש"כ הרשב"א דהי' בזה משום כבוד הבריות, ואם קפידת ריש גלותא היא משום דינא דברוב עם הדרת מלך, לכאו' אי"ז ענין לכבוד הבריות. [↑](#footnote-ref-400)
400. ועיי"ש שכתב דאף דלא הק' על הפרסיים אלא על שהי' ריש גלותא נוהג כמותן, מ"מ מקשי לי' דאם לשבח המנהג אתה נוהג כמותם אין כאן שבח, ואם משום הבציעה א"כ אי"ז משום מנהג הפרסיים. [↑](#footnote-ref-401)
401. ולפ"מ שפירש"י דהא דלאלתר מייתו תכא קמי' היינו שאוכל מיד ואינו ממתין לכולם, הרי דלא איירי כלל כשהגדול בוצע לכולם, ובע"כ דהא דמתחילין ממנו אי"ז לאות על הבציעה אלא משום כבודו. [↑](#footnote-ref-402)
402. ועיי"ש שכתב דאף דעל בעל הסעודה מוטל לכבדו ולהביא מים לפניו באחרונה, מ"מ אם מביאין לו ליטול ידיו בראשונה והוא מונע לקבל עבירה היא בידו והוא בזיון התורה שרודף אחר הכבוד, וכתב דאף לפ"מ שנהג הרא"ש ליטול באחרונה משום חשש הפסק, אין ראוי לומר אני אנהג עצמי בקדושה ובטהרה ובפרישות ולא אפסיק ואחרים יפסיקו (ואדרבה יש לו ליטול וליזהר שלא יפסיק וילמדו אחרים ממנו). [↑](#footnote-ref-403)
403. וי"ל עוד למש"כ המאירי דהא דמעיילי תכא קמי' לאו היינו דהוא אוכל מיד, אלא אף שהוא ממתין מלאכול מ"מ כיון שהוא בשולחן לבו לאכילה, וטעם זה הוא גם בזה"ז, - וי"ל עוד למש"כ המאירי דכל הא דפריך דישב גדול וישמור ידיו הוא על מנהג הפרסיים, אך הא דתניא דמתחילין מן הגדול הוא לאות על הבציעה, ואך לטעם זה הרי דכל שאין הגדול בוצע אין מתחילין מן הגדול, ולא משמע כן מסתימת דברי הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-404)
404. המג"א בסימן קס"ה סק"ד תמה ע"ז דהרי אף במים אחרונים דתיכף לנטילה ברכה רשאי לדבר בין נטילה לברכה, דרק משנטל הכוס לברך אסור לדבר, ועיי"ש במש"כ בזה, וכ"כ הגר"ז שם ס"ג ובסימן קס"ו, - אך בסימן קע"ט סק"א כתב המג"א דאסור אף לדבר, וכ"כ המ"ב בסימן קס"ה סק"ז ובשעה"צ סקי"ג ובסימן קס"ו ס"ב ובשעה"צ סק"ה. [↑](#footnote-ref-405)
405. ושמא י"ל דאם משום כבוד הגדול יש לו ליטול תחילה, ל"ה הרא"ש חושש להפסק, אך כיון דאין בזה משום כבודו כיון דהוא צריך לישב ולשמור ידיו, ע"כ הקפיד ליטול באחרונה משום חשש הפסק. [↑](#footnote-ref-406)
406. לגירסא דילן הק' הב"ח בסימן קס"ה ס"ד דמ"ט לא אמרו כן דיסב הגדול בראש ושני לו למטה ממנו ושלישי לו למטה ממנו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הב"ח כתב דהוא משום דא"כ אם רצה הגדול לדבר עם השלישי צריך שירים קולו דהשני מפסיק ביניהם, ואי"ז לפי כבודו לדבר בקול רם, וע"כ טוב הוא שיסב הגדול באמצע. - **ב** בד' המאירי מבו' דהוא כדי שיהא ביד השלישי לשמשו. - **ג** הלח"מ בפ"ז מברכות ה"א כתב דהוא משום דכבוד לו לגדול לעמוד באמצע, וכ"נ בד' רבינו מנוח שם, וכ"כ הצל"ח בסוגיין [↑](#footnote-ref-407)
407. צ"ב דלפ"ז הי' בדין דיטול הגדול תחילה, וממה שאמרו דלמקום שמים אחרונים חוזרין לשם ברכה חוזרת מבו' דנוטל המברך תחילה, וכ"כ הרמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-408)
408. המ"ב בסימן סקי"ב כתב בשם הפמ"ג דאף בזה"ז דכל אחד מברך בפנ"ע ברהמ"ז מ"מ כשיש שם חמשה נוטל המברך תחילה משום דגם בזה"ז מהנכון שיאמרו המסובין כל ברכה וברכה בלחש עם המברך שמברך בקול רם, וגם ברכת הזימון צריך המברך לומר לפניהם, וע"כ צריך לעיין קצת מתחילה. [↑](#footnote-ref-409)
409. ועיי"ש שכתב דאע"פ שברכות שאינם באים לפרקים א"צ לסדרם, מ"מ הכא לפי שאין דעתו של אדם מיושבת עליו כל הצורך מחמת הסעודה נתנו לו זמן לסדר הברכות בינתים. [↑](#footnote-ref-410)
410. בד' החי' המיוחסים להריטב"א מבו' דהוא טעם בפנ"ע, אך בד' הרשב"א משמע דכבוד הברכה הוא שיעיין בברכה וכו', וכ"כ הרשב"ץ, [↑](#footnote-ref-411)
411. וזה מתפרש טפי למש"נ להלן מד' קמאי דהא דמים אחרונים מצוה משום קדושה קאי רק על המברך. [↑](#footnote-ref-412)
412. הדרישה בסימן ק"פ עמד דהוא דלא כמש"כ הטור שם דלא היו מסלקין השלחן מלפני המברך, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הב"ח בסימן קפ"א ס"ד והא"ר שם סק"ו. [↑](#footnote-ref-413)
413. ועיי"ש שעמד בזה דהרי הרהור בד"ת ודאי דל"ה הפסק, וכתב דהוא משום דמ"מ הוא גנאי לפני הרואים דאין יודעין דהוא מהרהר בד"ת וסבורים דיושב בטל לגמרי. [↑](#footnote-ref-414)
414. הדרישה בסימן קפ"א סק"ו כתב דהיינו דהכא אי"ז הפסק כשמעיין בינתים בברהמ"ז דהוא צורך ברכה, אך בלא"ה אף שהי' מועטת הויא הפסק, ועי"ש שעמד ע"ז דהוא דלא כמש"כ הרמ"א בסימן קס"ו ס"א דתיכף מיקרי הילוך כ"ב אמה, וכתב די"ל דהיינו רק לצורך מצוה, ועמש"כ בזה המרכה"מ בפ"ז מברכות הי"ב במוסגר. [↑](#footnote-ref-415)
415. הב"ח בסימן קפ"א ס"ג תמה ע"ז דהרי קי"ל דשומע כעונה, וכשם שהמברך מזכיר השם כך השומע ועונה אמן אחר כל ברכה וברכה חשוב כאילו הזכיר את השם, - אך בדעת השאילתות ודעימי' י"ל דאף דהשומע יוצא יד"ח כאילו הי' עונה, מ"מ כיון דבפועל אינו מזכיר את השם א"צ נטילה משום קדושה. [↑](#footnote-ref-416)
416. בפי' רבינו מנוח בפ"ז מברכות הי"ב כתב במש"כ הרמב"ם דשאר הסועדין נוטלין ידיהן בסוף דהיינו אחר ברהמ"ז, שהרי קי"ל דתיכף לנטילה ברכה, וע"כ צריך שיברך המברך מיד לאחר שיטול ידיו ולא ימתין שיטלו כולם את ידיהם, וזה כמש"כ תר"י שם בשם השאילתות דרק המברך צריך שיטול ידיו קודם הברכה אך האחרים שאין נוטלין אלא משום מלח סדומית אם רצו נוטלין אחר ברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-417)
417. האבהא"ז שם עמד בזה דהרמב"ם שם הי"ב כתב דקודם נטילת מים אחרונים מסלקין את השלחן, אך י"ל דבזה"ז דאוכלין כולם על שלחן אחד מסלקין את השלחן מלפני כולם קודם שיתחילו ליטול מים אחרונים, וע"כ מתחילין מן הגדול, כיון דבלא"ה מסלקין את השלחן מלפניו, ושו"ר עד"ז בד' הראשל"צ בסוגיין, ועיי"ש במש"כ לישב לד' הרמב"ם בע"א, ועמש"כ המרכה"מ שם באורך. [↑](#footnote-ref-418)
418. אך בפי' רבינו מנוח בפ"ז מברכות הי"ב כתב בשם רש"י דאין מכבדין בדרכים אפי' בעיר ואצ"ל חוץ לעיר. [↑](#footnote-ref-419)
419. לכאו' כ"ז ניחא בגונא ששותין השומעין מכוס של ברכה, דשתי' זו הויא חובה, ובזה הוא מוציאן אע"פ שיצא, אך כל ששותין מכוס אחר דאין מתקיים בו דין כוס של ברכה, דשתי' זו אינה חובה כלל, אסורין לשתות עד שישתה המברך, - ולמש"נ להלן בדעת התוס' בפסחים ודעימי' דמתקיים דין השתי' אף כששותין מכוס אחר, ניחא. [↑](#footnote-ref-420)
420. מבו' מדבריהם דגם בקידוש דשחרית אף אם יצא, ועמש"נ בדף מס' 26 פלוגתת רבוותא בזה. [↑](#footnote-ref-421)
421. הרא"ש בסימן ט"ו כתב דבשבת בעינן שיהא לכל אחד ואחד לחם משנה, דאל"כ הן זקוקין ללחם משנה שביד הבוצע ואינם רשאין לטעום קודם הבוצע, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ז סט"ו ובסימן ער"ד ס"ג, - והגר"ז בסימן קס"ז ס"כ כתב דאף בחול בעינן שיהא לפניהם ככר שלם כמו לפני הבוצע, דאל"כ זקוקים הם לככר שלם שלפני הבוצע, דכיון שיש על השלחן פת שלימה אסור לבצוע על הפרוסה, והביאו המ"ב שם סק"פ, ואך דבשעה"צ שם מבו' דאי"ז משום דאסור לבצוע על הפרוסה, אלא משום דמצוה לכתחילה לברך על השלימה. [↑](#footnote-ref-422)
422. בס' הבתים הל' ברכות ש"ד כתב דיש מי שפסק דאף אם יש ככר לפני כל אחד ואחד צריך להמתין שיטעום הבוצע, וכתב דנראין דבריו. [↑](#footnote-ref-423)
423. אך יש להעיר בזה, דהרי אף דבקידוש גם אם יצא מוציא, היינו בכה"ג שאין שותה המקדש עצמו מלא לוגמיו דבכה"ג חייב השומע לשתות ואיכא בזה דין ערבות ומוציאו המקדש בברכת בפה"ג אף אם יצא, אך כל ששותה המקדש עצמו מלא לוגמיו דתו א"צ השומע לשתות, הרי לכאו' כל הא דהוא יוצא בברכת בפה"ג דהמקדש הוא ככל ברכת הנהנין דכשמברך לעצמו מוציא אף לאחרים, וכמש"כ כן הגר"ז בסימן רי"ג ס"א, ונתבאר בדף מס' 7, וא"כ מ"ט מותרין השומעין לשתות קודם שישתה המקדש, - ולכאו' בע"כ דהא דאין המסובין רשאין לטעום קודם שיטעום המברך הוא להיכר בעלמא דהן זקוקין לטעימתו, וע"כ הוא דבקידוש דאף אם יצא מוציא דאף אם לא יטעם המקדש הם יוצאין בברכתו, הרי דאף דכשטועם המקדש אינם יוצאין בברכתו אלא דומיא דכל ברכת הנהנין, מ"מ א"צ להיכר זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-424)
424. אך בס' הפרדס בהל' ברכות שער י' כתב דהיינו רק בדיעבד שאם שתה מכוסו ולא שפך בו מכוס הברכה אי"ז עיכוב, אבל לכתחילה מצוה לשפוך מכוס הברכה לשאר הכוסות וליתן מככר המברך לשאר המסובין, ועד"ז כתב המחז"ו בהל' פסח, - וצ"ב, דהרי בדיעבד א"צ כלל שישתו כל המסובין מכוס הקידוש, וכל הנידון הוא על דין השתי' לכתחילה. [↑](#footnote-ref-425)
425. וכתבו דהיינו אע"ג דשתי' לא מעכבא, ומשמעות דבריהם דהא דשתי' לא מעכבא הוא אף בההיא דהתם דאיירי בקידוש היום, וכ"ה מבו' להדיא בד' הגר"א בסימן רע"א סי"ד, וזהו שהביא מקור להא דמצוה מן המובחר שיטעמו כולן מההיא דפסחים שם דההוא סבא גחין ושתי, אף דהתם איירי בקידוש היום, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-426)
426. הרשב"ץ כתב דכ"ז הוא כששותין כל אחד מכוסו, אך כל ששותין כולן מכוסו של המקדש שותה הגדול ואח"כ האחרים, ואע"פ שבשעה ששותין הוא כוס פגום, מ"מ כיון דבשעת הקידוש ל"ה פגום לית לן בה, וכ"כ המ"ב בסימן קפ"ד סקכ"ד דלא איכפת לן במה ששותין מכוס פגום אחר ששתה הוא כיון דמתחילה הי' כוס שלם וכולהו כחד חשיבי, וכ"כ השעה"צ בסימן רע"א סקפ"ט, ויש להסתפק אם היינו רק כשהן שותין מכוסו ממש, או היינו אף כששופך מכוס לכוס ריקן, דכיון דהם שותין את היין שהי' בכוס הקידוש חשיבי כולהו כחד, - אך הט"ז בסימן קפ"ב סק"ד כתב דכל ששותין כולם מכוסו של המקדש חשיב דשותין מכוס פגום, אלא דכיון דלא אפשר סגי במה ששותה המקדש מכוס שאינו פגום, וכ"כ הגר"ז בסימן ק"צ ס"ה. [↑](#footnote-ref-427)
427. לכאו' לפ"ז ל"מ אלא אם יש בכוסן של המסובין רביעית, דמצינו לחשוב דקידש כל אחד על כוסו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-428)
428. ובזה מתפרש מש"כ הרשב"ץ דכל ששותין כולן מכוסו שלא המקדש לא איכפת לן דבשעה ששותין הוא כוס פגום, שהרי לדעתו לא קפדינן כלל על השתי' שלא תהא מכוס פגום, אלא קפדינן על הברכה שלא תהא על כל כוס פגום, אלא דכל דהכוסות של המסובין פגומין א"א שיחול הקידוש ע"ז, וע"כ צריך ליתן מכוס של ברכה לכוסות הפגומים, ולפ"ז הדין נותן דמהני ליתן מכוס של ברכה לכוסות של המסובין אף לאחר ששתה המברך, ונתקיים בזה המנהג שתמה עליו הט"ז בסימן קפ"ב סק"ד. [↑](#footnote-ref-429)
429. המ"ב שם סקע"ו הביא לדבריו לדינא, ופירש דהטעם בזה הוא משום דכל שהם זקוקין לככרו של הבוצע אין מדרך הכבוד לטעום קודם שיטעום הוא. [↑](#footnote-ref-430)
430. הגר"א שם פירש דמה שאמרו בירושלמי דרב כד הוה קצי הוה טעים בשמאלי' ומפליג בימיני', הוא כדי שלא ימתינו עליו, - אך המנהיג בהל' סעודה כתב דהוא משום דלא הי' רוצה להפסיק ולחלק ולתת המוציא לאנשי ביתו דתיכף לברכתו הי' אוכל. [↑](#footnote-ref-431)
431. האבהא"ז בפ"ז מברכות ה"ה כתב ללמוד כן מד' הרמב"ם שם, - ואמנם הנה הראשל"צ בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דאין הבוצע אוכל עד שנותן פרוסה לפני כל אחד ואחד, ולפ"ז ודאי דרשאי לבצוע קודם אכילתו דהוא צורך אכילתו, - אך צ"ע דאם אינו אוכל קודם שיתן פרוסה לפני כל אחד ואחד לכאו' לא משכח"ל למש"כ הרמב"ם שם דאינו רשאי לטעום עד שיכלה אמן מפי רוב המסובין. [↑](#footnote-ref-432)
432. השעה"צ שם סקס"ט הוסיף לפרש בזה דהיינו דאם היו רשאים לטעום מקודם, הרי דכיון שהוא מוציאם בברכתו לא חשיב כהפסק, כיון דהברכה חל על כולם וע"י שיקבלו תיכף חלקם ויטעמו יהי' נסמך הברכה לאכילתם, אך כיון דהם אינם רשאין לטעום א"כ מה לו להפסיק. [↑](#footnote-ref-433)
433. הב"י בסימן קס"ז סט"ו פירש כן גם בד' הרמב"ם בפ"ז מברכות ה"ה, - אך בכס"מ שם פירש בד' הרמב"ם דלא איירי בפשיטת ידו לקערה, אלא בטעימת המוציא, וכ"כ רבינו מנוח שם. [↑](#footnote-ref-434)
434. וכ"נ ממש"כ המכתם בשם הראב"ד דהא דאינו רשאי לבצוע עד שתכלה אמן מפי רוב העונים הוא מפני שהעונים אמן הרי הם כמברכין, ומשמע דאי"ז משום דלא נסתיימה ברכת המברך, אלא משום דלא נסתיימה ברכת העונים. [↑](#footnote-ref-435)
435. ועד"ז משמע ממש"כ בס' הנר בשם ר"ח דהיינו כדי שיקבלו העונים ברכה על עצמם וכמה דלא בצע הברכה תלוי' ועומדת וכיון שכלה אמן מפי הרוב כבר קיבלו הברכה ונמצאו פורסין הפת על הברכה. [↑](#footnote-ref-436)
436. ועיי"ש שהוכיח דאף כשאין יוצאין בברכתו הוי האמן מכלל הברכה מהא דבברכת כהנים אין המקרא מתחיל להקרות יברכך עד שיכלה אמן מפי רוב הציבור, כמש"כ הפוסקים בסימן קכ"ח סי"ח, אף שהכהנים אין מוציאין את הציבור בברכתם, והגר"ז לטעמי' אזיל שכתב בסימן קכ"ח סכ"ח דהא דצריך להמתין שיכלה אמן מפי רוב העונים, הוא משום דקודם לכן א"א לכהנים לשמוע מן המקרא דתרי קלי לא משתמעי, וצ"ע, - ובאש"א בסימן קס"ז סקל"ז הוכיח כן ממש"כ התרוה"ד בסימן ק"ט דכ"ז שלא סיימו רוב העונים לענות אמן יכול לענות אמן משום דאף האמן מכלל הברכה, וממש"כ שם דאין הכהנים רשאין לעקור רגליהן עד שיסיימו הציבור לענות אמן על ברכת שים שלום, ובדעת הגר"ז צ"ל דל"ב בדוקא שיצאו בברכתו, אלא בעינן שיהא העונה אמן שייך לברכה, ובחזרת הש"צ שפיר שייכי כל הציבור לברכה. [↑](#footnote-ref-437)
437. ממש"כ הרמב"ם עד שיכלה אמן מפי רוב "המסובין" משמע דא"צ להמתין אלא עד שיכלה אמן מפי רוב המסובין היוצאין בברכתו. [↑](#footnote-ref-438)
438. מד' הפמ"ג באש"א סימן קס"ז סקל"ז למדנו לפרש לדבריו דהיינו דיסוד הך דינא הוא דקודם שיכלה אמן מפי רוב העונים לא נסתיימה הברכה, וע"כ הוא דאינו רשאי לבצוע קודם שיכלה אמן משום דמברך ואח"כ בוצע, וה"נ כשמברך על פרוסה אינו רשאי לטעום קודם שיכלה אמן, אך צ"ע דד' הרמב"ם שם קיימי בבוצע, ומשמע דאף בבוצע לא אמרו אלא דאינו רשאי לטעום קודם שיכלה אמן אך רשאי לבצוע. [↑](#footnote-ref-439)
439. הראש יוסף והמכתם לדוד שם כתבו דכ"נ ממש"כ הרמב"ם שם ה"ב דבעה"ב מברך המוציא "ומשלים הברכה" ואח"כ בוצע, ומשמע דבוצע מיד כשמשלים הברכה אף קודם שענו אחרי' אמן. [↑](#footnote-ref-440)
440. וכתב בשם מורו הקדוש **ה"ר אהרן ז"ל דכיון שאמרו דאין הכהנים רשאין לעקור רגליהן עד שסיים ש"צ ברכת שים שלום, אף צריכין להמתין עד שיסיימו הציבור לענות אמן אחר ברכת שים שלום משום דקודם עניית האמן לא נסתיימה הברכה, וכ"כ השו"ע בסימן קכ"ח סט"ז בשם יש מי שאומר.** [↑](#footnote-ref-441)
441. בד' הגר"ז שם סי"א מבו' לפרש בזה דאף דהאמן הוי מכל הברכה, מ"מ אין עונין אמן אחר העונין אמן אלא אחר המברך, ואך דכל שלא כלתה עניית אמן מפי רוב העונים עדיין לא נשלם ענין הברכה לגמרי וע"כ מצי לענות אמן על הברכה עצמה ולא חשיב כאמן יתומה, אך אחר שכלתה עניית אמן מפי העונים ונשלם ענין הברכה לגמרי הו"ל אמן יתומה, כיון שיש שיהוי הרבה בין גמר הברכה מפי המברך להתחלת ענייתו. [↑](#footnote-ref-442)
442. הלבו"ש שם פירש לקו' הט"ז בע"א דמ"ט תלי ברוב העונים, הרי כל הא דתלוי ברוב היינו דאין הרוב צריכין להמתין על המיעוט, אך לעניין שיהא רשאי לענות אמן מהני גם כששמע אמן מפי המיעוט, דגם בזה אמרינן דכל ששמע אמן הוי כשומע הברכה, ונתחדש בדבריו דאף המאריך באמן חשיב מכלל הברכה, אלא דא"צ להמתין אחריו, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-443)
443. ועיי"ש שתמה דהשו"ע סותר דברי עצמו, וכתב לדינא כד' השו"ע בסימן קכ"ד דאף בהני גווני א"צ להמתין אחר כל העונים, ובסימן קכ"ח שם כתב דהוא משום דאף כשעונין אמן יהבי דעתייהו לשמוע. [↑](#footnote-ref-444)
444. המג"א בסימן קכ"ד סקט"ו כתב ע"ד השו"ע דהוא דוקא בברכה שאינה חובה לשמוע אבל בברכה שמוציא רבים יד"ח צריך להמתין כמש"כ השו"ע בסימן קכ"ח, והפמ"ג שם כתב בדעתו דבחזרת הש"צ שחובה לשמוע צריך להמתין עד שיכלה מפי כל הציבור, וד' השו"ע שם לא קיימי בחזרת הש"צ, וכתב דהוא קצת דוחק. [↑](#footnote-ref-445)
445. התר"י פירש דקצרה הוא שאינו אומר את כולה, וכתב דההפרש שבין קצרה לקטופה הוא דקטופה היינו שאינו מזכיר הנו"ן וקצרה היינו שאינו מזכיר האל"ף, אך כתב דאפשר דקצרה היינו שאינו מאריך באל"ף כלל, וזה ע"ד פי' הרמב"ם, (אך צ"ע, שהרי לדעת תר"י אמן חטופה הוא שאינו מאריך בה). [↑](#footnote-ref-446)
446. צ"ע במה שאין נזהרין בזה ואין מאריכין כלל בעניית האמן, [↑](#footnote-ref-447)
447. **הרמ"א בסימן קכ"ד ס"ח כתב כן לדינא דלא ימתין עם עניית האמן אלא מיד שכלה הברכה יענה אמן, והפמ"ג באש"א שם סקי"ד כתב דהיינו דיענה אמן בתוכ"ד, וכתב דתליא בפלוגתת רבוותא אם הוא ג' תיבות או ד' תיבות, - אך הביאוה"ל שם ד"ה מיד שכלה כתב דמל' האבודרהם משמע דרק אם ענה לאחר זמן מרובה הויא אמן יתומה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.** [↑](#footnote-ref-448)
448. והיינו דאיסור אמן יתומה הוא רק כשלא נתכוין לברכת המברך מתחילת הברכה, אך כל שנתכוין לברכתו מתחילת הברכה, אף שלא שמע את הברכה, לא חשיב כאמן יתומה. [↑](#footnote-ref-449)
449. ויש מקום לפרש עוד בזה, דלעולם הוי האיסור בעניית האמן עצמו, אלא דאין האיסור אלא בעניית אמן דחשבינן לה כמברך, דבזה הוא דאסרינן כל שמברך שלא כתיקונו, וע"כ היינו רק בעונה אמן אחר ברכה שחייב בה דחשבינן לי' כמברך, אך כל שעונה אמן אחר ברכה שאינו מחויב בה דלא חשבינן לי' כמברך לי"ב לאיסורא דאמן יתומה. [↑](#footnote-ref-450)
450. הראבי"ה בסימן קכ"ד תמה ע"ז דבקריאת התורה הוא ג"כ חובה לכולן, אלא שקוראין בשבת ז' ובחול ג' ומוציאין את הרבים יד"ח, ולכאו' מכוון דבריו דכ"ה שנקט ר"נ גאון דחזרת הש"צ חשיבא כחובה אף שכבר התפלל, והרי דכל דהוא חובת הציבור והן יוצאין בשמיעתן איכא לאיסור אמן יתומה, וה"נ הוא בקריאת התורה, והב"י בסימן קכ"ד ס"ח כתב לישב דברכות התורה אין הציבור חייבים בהן, שאע"פ שתיקנו חכמים לקרוא בתורה בציבור, מ"מ הברכות לא לצורך הציבור נתקנו אלא מפני שהקורא בציבור ראוי לו לברך, וכיון שאין הציבור חייבים באותם ברכות לי"ב לאיסורא דאמן יתומה, אך מד' הראבי"ה נראה דגם ברכות קריאת התורה הוו חובת הציבור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-451)
451. אך **הטור בסימן קכ"ד כתב בשם ר"י דאיסורא דאמן יתומה הוא רק כשלא יצא יד"ח הברכה ועונה אמן כדי לצאת אבל אם כבר יצא לית לן בה, וכתב דמדברי רב כהן צדק דגם בחזרת הש"צ איכא לאיסור אמן יתומה משמע דאף אם כבר יצא לא יענה אמן יתומה, וכתב דהכי מסתבר טפי, והב"י שם כתב בדעתו שפירש בדעת רב כהן צדק דאיסור אמן יתומה הוא אף בברכה שאינה של חובה, ועמש"כ בזה הדרישה שם סק"ב והנהר שלום שם סק"ב והמאמ"ר שם סק"י והפמ"ג במש"ז שם סק"ד, ואכמ"ל.** [↑](#footnote-ref-452)
452. וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן קכ"ד ס"ח בתו"ד, וכ"נ גם בדבריו בסימן מ"ו ס"ג, - והפמ"ג באש"א סימן נ"ה סק"ח נסתפק בזה, והביאו הביאוה"ל שם ס"ח ד"ה חרש. [↑](#footnote-ref-453)
453. ומצינו כן בסוגיית הגמ' לקמן נ"ד ב' דאינו יוצא כשבירכו בריך רחמנא דיהבך ניהלן ולא יהבך לעפרא אלא כשענה אמן, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבארו בדף מס' 27, והיינו משום דשאני היכא דעונה אמן דהוי כמברך, ול"ב בזה לדינא דשומע כעונה, אך הרא"ה שם כתב דאף בלא עניית אמן יצא משום דשומע כעונה, - עוד מצינו כן לדעת הבעה"מ לעיל כ' ב' ועוד מקמאי דאף דהמחויב מדרבנן אינו מוציא את המחויב מדאורייתא מ"מ כל שענה אחריו אמן יוצא יד"ח, והראב"ן בסימן קצ"ד כתב דהוא משום דכל העונה אמן ה"ה כמברך, - עוד מצינו כן במש"כ הגר"א באמרי נועם לעיל מ"ה ב' דאף אם אין נשים יוצאות בשמיעה כשאין מבינות, מ"מ כל שעונות אמן יוצאות, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן קצ"ג סק"ד בדעת הכס"מ, ועמש"נ בדף מס' 4 בד' האהל מועד בדרך ז' נתיב ו' דהא דסופר מברך ובור יוצא הוא כשעונה אמן, - עוד מצינו כן במשמעות ד' האהל מועד בדרך א' נתיב י' דכל שענה אמן אחר ברכת חבירו יצא יד"ח אף כשלא נתכוין בה, ורק כשלא ענה אמן לא יצא יד"ח אלא כשנתכוין בה, וכ"כ בגל' אבנ"ז לכס"מ פ"א מברכות הי"א דכל שעונה אמן א"צ שיתכוין לצאת בשעת השמיעה וסגי במה שנתכוין בשעה שעונה אמן. [↑](#footnote-ref-454)
454. **בד' תר"י יש מקום לפרש דהיינו משום דלדעת רש"י ודעימי' בע"כ דההיא דאלכסנדריא איירי בתפילה שהן יוצאין בה יד"ח, דאל"כ הרי בלא"ה לי"ב לאיסור אמן יתומה לפ"מ שאמרו בירושלמי דאיסור אמן יתומה הוא בברכה שיוצא בה יד"ח, ולפ"ז נלמד מהתם דיוצאין יד"ח אף אם לא שמע את הברכה, אך לדעת ש"ר אין מקור לזה ושפיר י"ל דלא יצא יד"ח, - אך בד' הר"ח והרמב"ן מבו' דמדין אמן יתומה נלמד דאין יוצא בכך יד"ח.** [↑](#footnote-ref-455)
455. בס' המאורות לקמן שם תמה על מה שאמרו שם דכל שלא שמע לא יצא, דמאחר שהוא יודע איזו ברכה היא אמאי אינו יוצא, כי הא דאלכסנדריא של מצרים. [↑](#footnote-ref-456)
456. וכן משמע קצת ממש"כ תר"י דהא דיצא יד"ח הוא משום דכל שיודע איזה ברכה הוא אומר "כמאן דשמעי לי' דמי", וזה שייך רק בכה"ג שהוא שם בשעת הברכה. [↑](#footnote-ref-457)
457. אך הרמב"ן שם נקט דהכא לא חשיב כהסיבו כיון דרב שימי התחיל לאכול שלא מדעתן. [↑](#footnote-ref-458)
458. המאמ"ר שם כתב לדקדק כן ממש"כ תר"י בסוגיין דבכה"ג "יכול" להצטרף עמנו, ומשמע דאינם חייבין בזימון אלא דהוא יכול להצטרף עמהן. [↑](#footnote-ref-459)
459. בהגה' תפארת למשה על הרא"ש עמד **בזה שהרי לדעת רב אף ב' שאכלו רשאין לזמן, וא"כ אי נימא דל"מ הצירוף דרב שימי אלא לזימון רשות מ"ט הוצרך רב שימי להצטרף עמהן, וכן הק' הפמ"ג במש"ז סימן קצ"ז סק"א, והישועות יעקב בסימן קצ"ג סק"ד הוסיף דבד' הירושלמי בפירקין מבו' דגם שמואל ס"ל דב' שאכלו רשאין לזמן, וע"כ אין לומר דאף דרב ס"ל דב' שאכלו רשאין לזמן, מ"מ שמואל לא ס"ל כוותי' ולא הי' מזמן עמו, וע"כ בא רב שימי להצטרף עמהן כדי שיהא בידם לזמן, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע, ושמא הא דנצטרף עמהן רב שימי ל"ה כדי שיהא בידם לזמן, אלא כדי שהוא יצטרף עמהן בזימון.** [↑](#footnote-ref-460)
460. ואמנם דבריהם קיימי בגמר אחד סעודתו ואח"כ באו ב' ואכלו יחד, אך לכאו' ה"ה הוא כשגמר אחד סעודתו ואח"כ בא השני ואכל וגמר סעודתו ואח"כ בא השלישי ואכל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-461)
461. המאמ"ר שם סק"ד דכתב לישב לפי דעתו דמה שאמרו דאילו מייתו וכו' היינו דהיו אוכלין אותן עם הפת, עיי"ש, - אך כבר נתבאר להלן דבד' הרמב"ם ודעימי' מבו' דסגי במה שהיו אוכלין כ"ש משאר אוכלין. [↑](#footnote-ref-462)
462. וכ"נ קצת ממש"כ התוס' רי"ח לעיל מ"ה א' במה שאמרו שם דהא דג' שאכלו כאחד אין רשאין ליחלק הוא משום דאיקבעו חובה מעיקרא דהיינו משום דאדעתא דתלתא נחתו. [↑](#footnote-ref-463)
463. אך בד' הפמ"ג באש"א סימן תקנ"ב סק"ט והמחה"ש שם מבו' דהוא משום דחשיב דלא קבעו כלל לאכול יחד, וזהו שדימה המג"א שם דה"נ בסעודה המפסקת אין מצטרפין משום דאין דעתם לקבוע, וכ"כ הגר"א שם דהא דבסעודה המפסקת אין מצטרפין הוא משום דבעינן ישיבה כעין קביעות. [↑](#footnote-ref-464)
464. וי"ל דהתם שבאו לאכול בסעודה אחת בבי ריש גלותא, א"א להם להתכוין שלא לקבוע יחד. [↑](#footnote-ref-465)
465. ולכאו' משמע מזה דרק בסעודה המפסקת או בבית הנכרי דאין הדרך לקבוע הוא דלא חשבינן לה כקביעות, אך כל שהדרך לקבוע, ל"מ מה שדעתם שאינם קובעים יחד. [↑](#footnote-ref-466)
466. ויש להעיר גם ממש"כ **המג"א בסימן קצ"ג סק"ב דלא יקבעו ג' יחד על ז' מינים לחוש לדעת הסוברים דהם חייבין בזימון, ומשמע דבעינן שלא יאכלו יחד ולא סגי במה שיקבעו בדעתם שאינם קובעין יחד, אך יש מקום לפרש דמש"כ שלא יקבעו ג' יחד היינו שלא יאכלו ע"ד קביעות, ואה"נ דרשאין לאכול יחד שלא ע"ד קביעות.** [↑](#footnote-ref-467)
467. הפמ"ג במש"ז סימן קצ"ז סוסק"א נסתפק אם מש"כ הרמב"ם כ"ש היינו דל"ב שיהא בידם לאכול כזית וסגי במה שיש בידם לאכול כ"ש, או דכ"ש אשאר אוכלין קאי, ולעולם אינו מצטרף עמהן אלא אם יש בידם לאכול כזית, והשעה"צ שם סק"ב פירש לד' הרמב"ם דסגי במה שיש בידם לאכול כ"ש. [↑](#footnote-ref-468)
468. ומש"כ המאמ"ר דהוא מוכח כן שהרי אין זימון אלא בפת, י"ל דהכא הרי מכח הא דאילו מייתו הוא מצטרף עמהן לעיקר אכילתן שאכלו פת. [↑](#footnote-ref-469)
469. הביאוה"ל שם כתב דכ"כ גם הט"ז בסימן קצ"ג סק"ח, ולכאו' מכוון דבריו דבד' הט"ז שם מבו' כן לדינא, אך הוא מטעם אחר משום דלא מצינו שיהא עליו לאכול כדי לברך כשאינו תאב לאכול. [↑](#footnote-ref-470)
470. ושמא זהו הא דדחי בירושלמי דשאני דמאי דרוב ע"ה מעשרין, דהא דמאכילין את העניים דמאי הוא מכח הא דרוב ע"ה מעשרין וכמש"כ בפירש"י. [↑](#footnote-ref-471)
471. אך הראש יוסף הק' להיפך, דלדעת רש"י והרמב"ם ודעימי' ניחא דכיון דיש צד היתר תו לא קרינן בי' מצוה הבאה בעבירה, אך לדעת ש"ר דאי"ז קביעות כיון שאוכל באיסור מה מהני הא דאי בעי מפקר נכסי' הרי סו"ס אוכל באיסור ול"ה קביעות. [↑](#footnote-ref-472)
472. בכ' הגרי"ז ענינים סימן ה' כתב דאף דאין מברכין על אכילת איסור, מ"מ דמאי ל"ה אכילת איסור, משום דאי"ז אלא איסור גברא שאסור על הגברא לאכול את הדמאי אבל החפצא עצמה מותרת, ומה"ט הוא דדמאי מותר לעניים אף שלא מצינו שיהא איסור דרבנן מותר לעניים, והיינו משום דאי"ז אלא איסור גברא ולא אסרו בזה אלא את העשירים ולא את העניים, וכל הא דבעינן לה"ט דאי בעי מפקר נכסי' הוא להא דמזמנין אף דאסור לאכול דמאי ואין ע"ז חשיבות קביעות סעודה, וע"ז שפיר מהני ה"ט דאי בעי מפקר נכסי' ויהא מותר לו להמשיך לאכול וע"כ יש לזה חשיבות קביעות סעודה, אך אי"ז מתישב בפירש"י שפירש דהא דפריך דלא חזי לי' הוא דהוי ברכה הבאה בעבירה. [↑](#footnote-ref-473)
473. וכ"כ הישועות יעקב בסימן קצ"ו סוסק"ב דהא דמברכין על דמאי ברהמ"ז, הוא משום דאחר שאכל אנו מחזיקין מכח רוב ע"ה מעשרין שכבר עישר, דלא אסרו דמאי אלא לאכלו לכתחילה, משום דהוי כדשיל"מ, עיי"ש, ומבו' בדבריו דטעם זה אינו מועיל אלא על ברכה שלאחרי', וצ"ב, שהרי להדיא כתב הרמב"ם בפ"א מברכות ה"כ דמברכין על אכילת דמאי גם ברכה שלפני'. [↑](#footnote-ref-474)
474. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק השעה"מ בפ"ז מלולב ה"ב במה שאמרו בסוכה ל"ה ב' דיוצאין באתרוג של דמאי דמיגו דאי בעי מפקר נכסי' וכו', ותיקשי לדעת הסוברים דאסור להפקיר ביו"ט, ולהנ"ל ניחא, דל"ב כלל להא דבפועל בידו להפקיר, אלא כיון דאם הי' עובר ומפקיר הי' ראוי לו חשיב כדבר הראוי ומיקרי לכם. [↑](#footnote-ref-475)
475. ובזה מתישב מה שאמרו בשבת קכ"ז ב' דהא דדמאי ל"ה מוקצה הוא משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', דאף דדעת הריטב"א שם ק"כ א' והרמב"ן בפסחים ד' ב' דאסור להפקיר בשבת ובפועל אין בידו להפקיר, מ"מ כיון דחשיב כמידי דחזי לי' ל"ה מוקצה, וזה כמו שמצינו בכ"ד דאף דבר דלא חזי בפועל אם חשיב בעצמותו כדבר הראוי ל"ה מוקצה, ואכמ"ל, ועד"ז כתב הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ה ממע"ש הי"ב, - אך הנה המאירי בשבת שם כתב דממה שאמרו דאי בעי מפקר נכסי יש ללמוד דמותר להפקיר בשבת, וכן הוכיחו בתשו' עבודת הגרשוני בסימן כ"ד והשעה"מ בפ"ח מלולב ה"ב, וי"ל דהוא משום דס"ל דלענין מוקצה לא סגי במה דחשבינן לי' כמידי דחזי לי' אלא בעינן שיהא ראוי לו בפועל, וע"כ אם הי' אסור להפקיר בשבת ול"ה ראוי לו בפועל הו"ל מוקצה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-476)
476. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בדמאי דיש לו תקנה ע"י הפקר נכסי', אבל כל שאין תקנה לעשותו היתר אלא ע"י שיתקן הדבר בעצמו אף דאינו אסור אלא מדרבנן אינו מצטרף, ומה"ט הוא דאוכל טבל דרבנן אינו מצטרף אף שיש תקנה בהפרשה. [↑](#footnote-ref-477)
477. הצל"ח הק' דא"כ אם ישלם לכהן דמי תרומה שבו יהא מותר, וכן יהא הכהן מותר ליתן טבל לאכסנאי, - אך הנה בפירש"י בגיטין מ"ד א' ד"ה חייב לעשר ובחולין קל"א א' ד"ה חייב לעשר מבו' דהא דאסור לפרוע חובו מטבל הוא משום דהוי כמוכרו לו, והוא משום איסור מכירת טבל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר ה"ט, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-478)
478. אך החזו"א בסימן ז' סק"ב סוד"ה ירו' כתב דאין כונתם לאיסור הנאה של כילוי, שהרי איסור הנאה של כילוי יליף בתרומה מטבל ואין איסור במכירת תרומה, אלא כונתם שכל הנאה אסור בטבל עד שיפריש ועובר על מצות הפרשה כשמוכר לנכרי ואינו מפריש, - אך הצל"ח שם נקט בפשיטות דנתינת טבל לאכסנאי נכרי הויא כהנאה של כילוי, וכ"כ בתשו' יהודה יעלה או"ח סימן פ"ו, והיינו דכיון דנותנו להם והם אוכלין אותו בלא הפרשה והוא נפטר בכך מחובו חשיב כהנאה של כילוי מן הטבל, והאחיעזר בח"ג סימן פ"א סקי"ט (סוד"ה והנה האחרונים) כתב דנחלקו בזה התוס' בעירובין עם התוס' בסוגיין אם כה"ג חשיב כהנאה של כילוי, (דהתוס' בסוגיין ס"ל דלא חשיב כהנאה של כילוי וע"כ לא אסרו אלא משום דפורע חובו מממון כהן). [↑](#footnote-ref-479)
479. החזו"א בדמאי סימן י"ב סק"כ כתב דהא דעציץ שאינו נקוב פטור מדאורייתא מתרו"מ הוא דוקא במידי דלאו בר גורן, אבל תבואה שגדלה בעציץ שאינו נקוב ונתמרחה בארץ אפשר דחייבת מה"ת כדין פירות חו"ל שנתמרחו בארץ, לדעת הסוברים דפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בתרו"מ מדאורייתא, וכבר תמהו רבים ע"ז ממה שאמרו הכא דאם אכל טבל דרבנן דעציץ שאינו נקוב אין מזמנין עליו, אף דאין מזמנין אלא על הפת והוי דבר שיש לו גורן, וגם אמרו בפסחים ל"ה ב' דאין יוצאין יד"ח מצה בטבל דרבנן שזרעו בעציץ נקוב, והרי דאף דמצה אינה אלא מה' המינים שיש להן גורן, מ"מ אי"ז חייב אלא מדרבנן, - והטעם בזה הוא דפטורא דעציץ שאינו נקוב אי"ז משום דלא חשיב כגדל בא"י, כמבו' בד' החזו"א שם סקכ"א, וכ"כ החזו"א בערלה סימן ב' סקי"ג, אלא משום דאינו גידולי קרקע כלל, כמש"כ כן בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ד', וכ"כ תר"י בריש פירקין והמפרש בנדרים מ"ד ב' דפטורא דעציץ שאינו נקוב הוא משום דלא קרינן בי' היוצא השדה, וע"כ אף אם נתמרח בארץ פטור, כיון דאינו מין החייב בתרו"מ כלל. [↑](#footnote-ref-480)
480. לכאו' דבריו קיימי לדעת הסוברים דאוכל ירק אינו מצטרף לזימון דג', דלדעת הסוברים דהוא מצטרף לזימון דג' י"ל דאיירי הכא בשלישי המצטרף לזימון, וכ"כ הרש"ש בפסחים ל"ו ב' דהא דמוכח כן מהכא הוא משום דאיירי מתניתין בזימון דג'. [↑](#footnote-ref-481)
481. בס' תורת חיים בסימן קצ"ט כתב דנפ"מ בזה **הוא דלדעת החי' המיוחסים להריטב"א כל הא דשמש מצטרף הוא רק כשיש ב' שקבעו יחד דאגב זה חשיב גם השמש כקביעות אך ב' המשמשין לאחד לא חשיב כקביעות, ולדעת הלבוש גם כה"ג חשיב כקביעות.** [↑](#footnote-ref-482)
482. הטור בסימן קצ"ט כתב דהוא משום דאם היו פורשים מהם היו גם הם פורשים מן הציבור לגמרי, והלבוש שם ס"ג הוסיף לפרש דהוא משום דבזה"ז א"א לכל אדם לקבוע סעודה בלא הם דמצויין הם עכשיו, וע"כ יש לחוש דאם יפרשו מהם אפי' בזימון יהיו גם הם פורשין עצמם מן הציבור לגמרי. [↑](#footnote-ref-483)
483. בתשו' ר"ת שם הביא מב"ר פרק צ"א שאמרו דכיון דעושין אותו סניף לעשרה כ"ש דעושין אותו סניף לג', וכתב דפליג אתלמודא דילן, דלתלמודא דילן חמיר דין הצירוף לג' מדין הצירוף לעשרה ולדעת הב"ר קייל דין הצירוף לג' מדין הצירוף לעשרה. [↑](#footnote-ref-484)
484. ובזה מתישב דעת הסוברים די' עבדים מזמנין בשם, ונתבאר בדף מס' 3, וקשיא דמשמעות הדברים דהא דאמר ר"ל דט' ועבד מצטרפין, הוא ע"ד דינא דריב"ל דקטן המוטל בעריסה נעשה סניף לעשרה, ולכאו' מוכח מזה דעבדים אינם מזמנין בשם, וי"ל דמהכא הוא מקורו של הרמב"ם דנשים ועבדים אינם מזמנין בשם, - ולהנ"ל ניחא, דאף די' עבדים מזמנין בשם, מ"מ ט' בנ"ח ועבד אין צירופן צירוף גמור, והא דלריב"ל הם מצטרפין הוא משום דליעשות סניף לעשרה ל"ב צירוף גמור, והוא ע"ד הא דקטן המוטל בעריסה נעשה סניף לעשרה, ובלא"ה י"ל לדעת הסוברים דגם י' קטנים מזמנים בשם, (ונתבאר בדף מס' 3), ואפ"ה אינם מצטרפין עם הגדולים לזמן בשם, וע"כ דמי דין צירוף עבד לעשרה לדין צירוף קטן לעשרה. [↑](#footnote-ref-485)
485. בתשו' בנין ציון החדשות סימן ח' הביא להוכיח מדבריהם דנשים פטורות מקריאת פרשת זכור, דאם נשים חייבות אף עבד חייב, וא"כ מ"ט שחרר ר"א עבדו, ועיי"ש שכתב לדחות דאף אם נשים ועבדים חייבים בקריאת פרשת זכור, מ"מ כיון שאין קוראין בס"ת בציבור בפחות מעשרה וילפינן לה מדכתיב ונקדשתי בתוך בני ישראל בעינן לזה י' אנשים גדולים שנקראו בני ישראל ואין עבדים בכלל, ועמש"כ בזה בס' שלמי תודה פורים סימן ב', ועיי"ש במש"כ באורך בטעם הא דשחרר ר"א עבדו ולא ברא אדם ע"י ספר יצירה. [↑](#footnote-ref-486)
486. ב**פי' הר"ש והראב"ד לתו"כ ר"פ בחוקותי פירשו דהא דילפינן התם מקרא דזכור שתהא שונה בפיך היינו שתהא שונה בפיך הל' מגילה, ולפ"ז אין קריאת פרשת זכור מה"ת.** [↑](#footnote-ref-487)
487. הקר"א במכילתין ד"ה ואיידי דאיירינן כתב דהוא משום דכונת הזכירה היא לנקום נקמת ד' מאת החטאים האלה, והוא דבר המוטל על הציבור, וע"כ צריך לקרותה בציבור, וכ"כ המהר"ם שיק במצוה תר"ה. [↑](#footnote-ref-488)
488. ואף לדעת הסוברים דדבר גזול פסול למצוה אף אחר שקנאו ביאוש, לכאו' הכא ליכא לפסולא דמצהב"ע, דאטו כל ימי חייו יהא עבד זה פסול להצטרף למנין משום מצהב"ע. [↑](#footnote-ref-489)
489. ולכאו' ממקומו הוא מוכרע דאין מכוון הגמ' לפסולא דמצהב"ע, **שהרי כיון דס"ד דמותר לשחרר לצורך מצוה והוי השחרור בהיתר, לא שייך בזה כלל פסולא דמצהב"ע, ובע"כ דמכוון הגמ' הוא דכיון דאין חפץ התורה שתיעשה מצוה ע"י עבירה ע"כ אין להתיר לשחרר לדבר מצוה.** [↑](#footnote-ref-490)
490. הדק"ס כתב דבכתי"פ ל"ג להא דפריך דמצהב"ע היא ומשני דמצוה דרבים שאני, וכאשר ליתא בגיטין ל"ח ב', וי"ל דכן גירסת הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-491)
491. **וכ"ה גם בהא דא"ר אמי דב' ושבת מצטרפין וב' ת"ח המחדדין זא"ז בהלכה מצטרפין, דל"ג אלא, והוא תרי מימרי דר' אמי, וכאשר כ"ה בפסקי רי"ד, וכ"ה מבו' בד' התוס' ורבים מקמאי לקמן בסוגיין, והרמב"ן במלחמות ובחידושיו כתב דהא דלית הלכתא וכו' קאי על תרי מימרי דר' אמי.** [↑](#footnote-ref-492)
492. אך הצל"ח כתב דב' ת"ח המחדדין זא"ז בהלכה חשיבי תמיד כג', דאין החשיבות לחידוד אלא להאנשים המחדדין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-493)
493. התוס' הק' ע"ז דא"כ מהו שאמרו לאתויי קטן פורח, הרי להדיא תניא הכי בברייתא דכל שהביא ב' שערות מזמנין עליו, - אך בד' הרא"ה מבו' דבפשוטו מפרש הא דקטן שהביא ב' שערות מזמנין עליו דהיינו כשהביא ב' שערות לאחר הפרק דהוי גדול, וקמ"ל דמזמנין עליו לעולם אף דאינו יודע למי מברכין דלא גרע משאר מצוות דחייב בהן כיון דגדול הוא, ואך דמהא דתניא דאין מדקדקין בקטן נלמד דאף כשלא בא לכלל שנים מזמנין עליו. [↑](#footnote-ref-494)
494. ואך דבד' תר"י מבו' דהיינו אף קודם תחילת שנת י"ג, - אך בד' הרמב"ן מבו' דהיינו רק כשהוא מופלא הסמוך לאיש, וכ"נ בד' הראב"ן בסימן קפ"ה והראבי"ה בסימן קכ"ח בשם השאילתות דהיינו כשהביא ב' שערות ונכנס בי"ג שנה. [↑](#footnote-ref-495)
495. התוס' כתבו בשם ר"ח דהוא בתוך י"ג שנה וצמחו בו ב' שערות וכו' וסגי בהכי כיון שהוא בתוך י"ג שנה, - וצ"ב אם מכוון דבריהם הוא דאף בשנת י"ג סגי בהכי, אף דקי"ל דתוך זמן כלאחר הזמן, וכמש"כ הבה"ג בהל' צרכי ציבור, או דמש"כ בתוך י"ג שנה היינו כששלמו בו י"ג שנה. [↑](#footnote-ref-496)
496. לכאו' מכוון דבריו הוא כשצמחו בו ב' שערות אלא שאינם כשיעור, דאם לא צמחו בו שערות כלל אי"ז מתישב בלישנא דברייתא דשלא הביא ב' שערות אין מזמנין עליו, ובזה הוא שנתחדש דכל שהוא בן י"ב שנה וצמחו בו ב' שערות מזמנין עליו, ושמא י"ל דמש"כ בפירקין ובהל' מיאון דהא דמזמנין עליו הוא דוקא בדעייל לי' בתלת עשר, היינו שנכנס לתחילת שנת י"ג, והוא כדבריו בהל' צרכי ציבור דהיינו מבן י"ב שנה. [↑](#footnote-ref-497)
497. הרוקח בסימן של"ד כתב בשם ר"ח דאיירי כשיש לו ב' שערות ונכנס לשנת י"ג, ולכאו' הוא כדעת הסוברים דקטן פורח הוא קטן שהביא ב' שערות ונכנס לשנת י"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-498)
498. התר"י כתב בדעתם דהיינו כשלא הביא ב' שערות, אך כל שהביא ב' שערות מזמנין עליו אף כשלא הגיע לי"ג שנה, דחדא מהני תרי בעינן או הגיע לי"ג שנה או הביא ב' שערות. [↑](#footnote-ref-499)
499. הרא"ש בסימן כ' והטור בסימן קצ"ט כתבו בשם ר"ח דאיירי בקטן שנכנס בשנת י"ג ולא הביא ב' שערות ידועות שעדיין הוא קטן, והמעדיו"ט פירש דהיינו בתחילת שנת י"ג, והפרישה בסימן קצ"ט סקי"ח כתב דמש"כ דלא הביא ב' שערות ידועות היינו שערות ארוכות כפי שיעור דגדלות, ולפ"ז משמע דבעינן שיהא פורח ויתחילו השערות לצמוח, אך בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-500)
500. אך בד' הברכ"י בסימן קצ"ט סק"ד משמע שפירש בד' הריב"ש דלא נסתפק בכך, אלא היינו דלכתחילה בעינן בן ט' או בן י', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-501)
501. הרמב"ן תמה ע"ז דהרי דחינן להא דריב"ל דט' ועבד מצטרפין, והרי דאף דקטן היודע למי מברכין מצטרף לעשרה מ"מ עבד אין מצטרף, וגרע עבד מקטן, וא"כ ה"נ י"ל לענין צירוף לג', - ובדעת הראב"ד צ"ל דאף דלענין צירוף להזכרת השם דהוא משום דכל בי עשרה שכינתא שריא גרע עבד מקטן, מ"מ לענין זימון לג' עדיפי עבד ואשה מקטן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-502)
502. הרמב"ן במלחמות בפי' הב' כתב כדרך קמא דהא דאין מדקדקין בקטן קאי על קטן פורח שאינו יודע למי מברכין, - וההשלמה בפי' בתרא כתב כדרך בתרא **דלרב נחמן מתפרש הא דתניא דאין מדקדקין בקטן דהיינו דכל דיודע למי מברכין מזמנין עליו אע"ג דלא הביא ב' שערות ואינו פורח.** [↑](#footnote-ref-503)
503. לכאו' לפ"ז כל דאיכא ג' אוכלי פת ואחד אוכל ירק הוא מצטרף עמהן לזימון, ואף למש"נ להלן דאוכל ירק אינו חייב בזימון, מ"מ נפ"מ בזה הוא לדעת הסוברים דאף דברהמ"ז אינה פוטרת לכתחילה יין ותמרים מ"מ כל שהוא מצטרף עמהן לזימון הוא נפטר לכתחילה בברהמ"ז, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' ממש"כ הריטב"א בהל' ברכות פ"ז ה"ד דו' שאכלו פת והשאר אכלו ירק נפטרין כולן בברהמ"ז, ונתבאר להלן בהערה דלכאו' ה"ה בג' שאכלו פת והשאר אכלו ירק, - והמאורות לעיל מ"ה ב' נסתפק בזה אם כ"ה דאוכל ירק מצטרף לי', ה"נ בג' שאכלו פת ואחד אכל ירק הוא עונה עמהן ברוך שאכלנו משלו, ועיי"ש במש"כ בטעם הספק [↑](#footnote-ref-504)
504. למשמעות ד' הרשב"א דהא דאוכל ירק אינו מצטרף לזימון דג' הוא משום דאינו מצטרף לעיקר חובת הזימון אלא להזכרת השם, ודאי דהאוכל ירק עצמו אינו חייב בזימון. [↑](#footnote-ref-505)
505. וכ"ה מבו' ממש"כ החות יאיר בס' מקור חיים בקיצור ההלכות שבסופו דהשותה יין רשאי לברך ולצאת אם ישארו עשרה, והרי דהוא עצמו אינו חייב בזימון. [↑](#footnote-ref-506)
506. הברכת יהונתן בסימן קצ"ג ע"ד המג"א סק"ח כתב דהא דאוכל ירק מצטרף לזימון בג' הוא משום דמדאורייתא אף ב' יכולין לזמן, ואף דמדרבנן בעינן ג', מ"מ הם אמרו והם אמרו, ועד"ז כתב בסימן קצ"ד בהא דקטן מצטרף לזימון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-507)
507. המ"ב בסימן קצ"ז סקי"ג ובשעה"צ סקי"א כתב דהא דבעינן שיהא המברך מאוכלי הפת אף אם ברכת הזימון עד נברך, הוא משום דכיון שהוא מוציא את חבריו בברכת הזימון חמיר טפי, ולכאו' ממה שהוצרך לטעם זה ולא פירש דהוא משום דאינו מחויב בדבר, וכמש"כ הפמ"ג, נראה דס"ל דאף האוכל ירק חייב בזימון, - אך י"ל דס"ל דגם אם אינו חייב בזימון מ"מ יכול להוציאם בברכת הזימון מדין ערבות, דרק בברהמ"ז נאמר דינא דמי שנהנה הוא יברך ולא בברכת הזימון, - וי"ל עוד למשמעות ד' הרשב"א לקמן בסוגיין דלדינא דמי שנהנה הוא יברך סגי במה שהוא מצורף עמהן לאכילת הזימון ול"ב שיהא הוא עצמו חייב בברכה, עמש"נ בדף מס' 25 בסופו ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-508)
508. ולכאו' ד"ז תליא בטעם הא דצריך לשמוע עד הזן, דהחזו"א לטעמי' בסימן ל' סק"ב ובסימן ל"ב סק"א דהוא משום דצריך לצאת בברכת הזימון מן המברך, ולפ"ז עיקר הא דצריך לשמוע עד הזן הוא משום לתא דהשומע שיצא ידי זימון, וכ"כ הנהר שלום בסימן קצ"ג סק"ה דהא דצריך לשמוע עד הזן הוא כדי שיצא הוא ידי זימון, ונתבאר בדף מס' 17 ובהערה שם, וזהו דס"ל דאוכל ירק שאינו חייב בזימון א"צ לשמוע עד הזן, - אך הגר"ז לטעמי' בסימן קצ"ט ס"י דבלא ששמעו עד הזן לא נתקיים עיקר דין הזימון, עיי"ש, והיינו דעיקר החפצא דזימון הוא שהוא מזמן ושומעין ב' את הזימון, וכמש"נ בפתיחה לפירקין, ומכח זה הוא דבעינן שישמעו גם את ברכת הזן, וכ"נ בד' התוס' לעיל מ"ו ב' סוד"ה להיכן הוא חוזר, וע"כ אף דהאוכל ירק אינו חייב בזימון מ"מ בעינן שישמע עד הזן דאל"כ לא נתקיים עיקר דין הזימון. [↑](#footnote-ref-509)
509. צ"ע למ"ד דל"מ הסיבה אלא בפת ויין ולא בשאר מילי ופירשו כמה מקמאי דהוא משום דלי"ב קביעות, ונתבאר בדף מס' 5, דא"כ אי נימא דאף לדין הצירוף דאוכל ירק בעי הסיבה, הי' בדין דלא תועיל בו הסיבה, ועד"ז צ"ע למש"כ כמה מקמאי דבזה"ז אין לנו הסיבה אלא בפת, דא"כ היאך אוכל ירק מצטרף לזימון, - וכבר עמד בזה החזו"א בסימן ל"א סק"י וכתב דהוא משום דהשלישי האוכל פירות נגרר אחר השנים שקבעו, ול"ד להא דבעינן דגם השלישי יקבע עמהן בהסיבה, דהתם הוא משום דבדבר שדרכו בהסיבה כל שאינו מיסב אינו קבע, ומשא"כ באכילת פירות דל"מ הסיבה משום דאין אכילת פירות קובעתן מצטרף השלישי באכילת פירות ונגרר שפיר אחר הב' שקבעו. [↑](#footnote-ref-510)
510. אך הפתה"ד שם האריך דאוכל ירק מצטרף אף כשלא קבע עמהן דהא דאוכל ירק מצטרף אי"ז אלא לזימון רשות ולזה ל"ב קביעות, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-511)
511. ואין לומר דאף בצירוף דאוכל ירק ליכא חיוב זימון אלא דהם רשאין לזמן, וכאשר כ"נ ממש"כ היד הקטנה דה"נ באחד המפסיק לב' הם רשאין לזמן, אף דלא התחילו וגמרו יחד ואין חייבין בזימון, וכ"נ בד' הברכת ראש בריש פירקין, (וזהו שכתב בדעת תר"י דכל שהתחילו ב' יחד ואח"כ בא השלישי רשאין לזמן דלא גרע מטבל בציר), דמשמעות ד' הראשונים והפוסקים דחייבין לזמן, - וכ"ה מבו' ממש"כ ההגמי"י בפ"ה מברכות ה"ח בשם מהר"ם מר"ב שהי' נזהר שלא ליתן לשלישי לשתות לאפוקי נפשי' מפלוגתא, וכ"כ השו"ע בסימן קצ"ז ס"ג, והרי דלדעת הסוברים דאוכל ירק מצטרף לג' הם חייבין בזימון. [↑](#footnote-ref-512)
512. שו"ר בפי' הר"א מלונדריש לעיל בפ' כיצד מברכין שכתב דאוכל ירק שקדם ובירך אינו מצטרף לזימון, וכתב דל"ד לג' שאכלו ובירך אחד מהן דמזמנין עליו, דשאני התם דכיון שהוקבע בתחילה עמהם בפת ונתחייב בזימון לאו כל כמיני' להפקיע הזימון מהם, ומשא"כ היכא דלא הסבו ע"ד זימון ולא הוקבע עמהן בתחילה וגם עכשיו לא אכל דבר שנתחייב בברהמ"ז אלא שאכל עלה של ירק להשלים הזימון בקל מהרה יסתלק הזימון, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-513)
513. בהגה' הב"ח כתב דלפירש"י ל"ג ששה ודאי לא מיבעיא לי, אלא גרסינן **ששה ווי לא קמבעיא לי, דקבל ע"ז שלא נסתפק בכך, וכ"כ הב"ח בסימן קצ"ז ס"א, - והצל"ח כתב בשם זקינו מוהר"ר העשל דגרסינן ודאי והוא ר"ת וד' אוכלי ירק, - והדק"ס כתב דבכת"י ליתא לתיבת ודאי, וכן גירסת הפסקי רי"ד והאו"ז בסימן קצ"ז ששה לא בעי מיני'.** [↑](#footnote-ref-514)
514. האו"ז שם כתב דגירסת הספרים ולא היא רובא דמינכר בעינן, וכתב דלגירסא זו משמע דתלמודא קאמר לה דבעינן רובא דמינכר, ולפ"ז קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-515)
515. הערוה"ש שם ס"ה כתב דהא דשותה מים אין מצטרף הוא משום דבעינן עכ"פ דבר שיש בו חשיבות קצת, וכתב לפ"ז דשותה מים מתוקנים כסעלצע"ר לימאנא"ד וכו' מצטרף. [↑](#footnote-ref-516)
516. ועיי"ש שכתב דה"נ אם אכל תמרים וגרוגרות דכיון דזייני מיפטרי בברהמ"ז, ונתחדש בדבריו דאף גרוגרות זייני ונפטרים בברהמ"ז, ובזה ניחא הא דתניא דאפי' לא אכל עמהם אלא גרוגרת אחת מצטרף. [↑](#footnote-ref-517)
517. וזה לטעמי' שם פ"ג ה"א דדברים הנפטרין בברהמ"ז פוטרן לכתחילה בברהמ"ז שמברך על הפת, ונתבאר במ"מ לפ' כיצד מברכין דף מס' 47, וס"ל דכיון דהמזמן מברך ברהמ"ז על הפת, נפטר בכך האוכל ירק, ולכאו' הוא משום דכל הא דאינו מברך עליהן לכתחילה ברהמ"ז הוא משום דהוי כברכה שאינה צריכה, וס"ל דבכה"ג שהוא יוצא בברהמ"ז שמברך המזמן על הפת, לי"ב משום ברכה שאינה צריכה במה שהוא יוצא בברכה זו. [↑](#footnote-ref-518)
518. לכאו' ל"ד נקט לה בו' שאכלו פת, אלא כל דאיכא ג' שאכלו פת וכבר איכא לעיקר חובת הזימון, מצטרף עמהן האוכל ירק לצאת בברהמ"ז, ומה שנקט לה בו' שאכלו פת הוא לאשמועינן דאף דהם נפטרין בברכתו, מ"מ אינם מצטרפין עמו להזכרת השם. [↑](#footnote-ref-519)
519. בד' הרשב"א בסוגיין משמע כן להדיא דכל הא דאינו נפטר בברהמ"ז הוא משום דברכת ג' אינה פוטרת מעין ג', אך אם היתה פוטרת מעין ג' הי' נפטר בברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-520)
520. משמע דאם לא נתכוין שלא לצאת נפטרו בברהמ"ז אף שלא נתכוין להדיא לפטרם, - והשעה"צ שם סקי"ג כתב דלדעת האהעו"ז והגר"א אין נפטרין בברהמ"ז אלא כשנתכוין להדיא לפטרם, ונתבאר פלוגתת רבוותא בזה במ"מ לפ' כיצד מברכין דף מס' 47. [↑](#footnote-ref-521)
521. הגר"א שם כתב דראייתו היא ממה שאמרו ט' שאכלו פת ואחד שאכל ירק ומשמע שאינו חלוק מהן אלא במין שהוא אוכל ירק אבל בשיעורין שוין, והק' ע"ז ממה שאמרו גרוגרת אחת והוא פחות מכזית כמ"ש בר"פ י' דשבת וג"כ אמרו עלה של ירק, וצע"ג דבשבת שם אמרו דגרוגרת הוא יותר מכזית, ועמש"כ בזה הדמש"א שם ומש"כ בהקדמת ס' תקלין חדתין, והביאוה"ל שם כתב בדעתו דנקט לעיקר דא"צ כזית. [↑](#footnote-ref-522)
522. לכאו' יש לדחות דמש"כ הרא"ה דממתניתין דהשמש שאכל פחות מכזית נלמד דאין אוכל ירק מצטרף, הוא משום דמשמעות מתניתין היא דבעי כזית דגן, וכמש"כ כן המאורות בסוגיין ולעיל מ"ה א', וכ"נ גם בד' השיטת ריב"ב בריש פירקין, עיי"ש, ונתבאר בדף מס' 1 בסופו בהערה. [↑](#footnote-ref-523)
523. אך הנה בפירש"י לעיל שם פירש להא דעד כמה מזמנין דנפ"מ להוציאן יד"ח אם יתנו לו הכוס לברך, והשיטת ריב"ב שם כתב בדעתו דהוא משום דלהצטרף לזימון ל"ב שיאכל כזית דגן, ונתבאר בדף מס' 1 בסופו, ולפ"ז אין ללמוד מהתם דהאוכל פחות מכזית אינו מצטרף לזימון. [↑](#footnote-ref-524)
524. הא"ר בסימן קצ"ו סק"ו פירש בד' הלבוש שם ס"ד דלדעת הסוברים דהאוכל עלה של ירק מצטרף לזימון דג' אף אם אכל פחות מכזית פת מצטרף לזימון, ותמה ע"ז מהא דתנן דהשמש שאכל פחות מכזית אין מזמנין עליו, ומשמע דאף דב' אכלו כזית אלא שהשמש אכל פחות מכזית אינו מצטרף, וכתב דאין לומר דשמש גרע, דא"כ מאי פריך לעיל מ"ז ב' פשיטא, - וי"ל דמש"כ הלבוש דאף אם לא אכל כזית פת מצטרף, היינו דלא אכל כזית פת אלא אכל כזית משאר מילי, והרי כתב דנתבאר דינו בסימן קצ"ז ושם לא כתב דסגי באכילת פחות מכזית פת. [↑](#footnote-ref-525)
525. והיינו דכיון דעיקר הא דאוכל ירק מצטרף הוא קולא דאף דסגי באכילה זו להצטרף לזימון אף דאי"ז אכילת דגן, לא הקילו עוד דסגי באכילת פחות מכזית דיש בזה תרתי לריעותא, ומשמע לפ"ז דאוכל פת פחות מכזית דליכא אלא חדא לריעותא מצטרף, - אך קשיא טובא מהא דתנן דהשמש שאכל פחות מכזית אינו מצטרף, ולהראבי"ה הרי אוכל ירק מצטרף לזימון דג', וה"נ באוכל פחות מכזית פת, - ושו"ר בפי' הר"א מלונדריש בריש פירקין שנקט דפחות מכזית מצטרף לזימון, וכתב דהא דשמש שאכל פחות מכזית אין מצטרף הוא משום דאיכא תרתי לגריעותא פחות מכזית ושלא בקביעות, וצ"ע דא"כ מאי פריך לעיל מ"ז ב' אהא דשמש שאכל פחות מכזית דפשיטא, ועמד ע"ז הא"ר בסימן קצ"ו סק"ד. [↑](#footnote-ref-526)
526. וזה כמש"כ הרשב"א בתו"ד דכל שאינו יוצא בברכתן אינו מצטרף דהיאך יזמנו עליו והא אינו בן זימון, ואף למש"כ הרשב"א דכיון דאי"ז אלא להצטרף להזכיר את השם ל"ב שיאכל, דומיא דמ"ד דארון מצטרף וקטן מוטל בעריסה מצטרף, מ"מ כתב דבעינן שיהא חייב בברכה כלל, אלא דל"ב שיהא מחויב ממש בברהמ"ז. [↑](#footnote-ref-527)
527. וזהו שהק' במה שהוכיח מד' התוספתא דאף אם אכל פחות מכזית דגן מזמנין דמ"ט הוא מצטרף **כיון שהוא פטור מלברך לאחריו.** [↑](#footnote-ref-528)
528. דלמש"כ שם דאין מצטרף לזימון אלא כשהוא יוצא בברכתן, לכאו' כל שלא אכל כשיעור ואינו חייב בברכה אחרונה אינו מצטרף לזימון, - אך בתשו' יוסף אומץ סימן ע"א מבו' די"ל דלדעת הריטב"א אף אוכל פחות מכזית מצטרף, וכתב די"ל דזהו דתניא דאם אכל גרוגרת אחת מצטרף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-529)
529. אך כתב דאפשר דרק בדגן סגי בפחות מכזית דחשיב טפי מירק, - ולכאו' כ"נ ממש"כ השבה"ל דאי נימא דמכוון התוספתא הוא דבין הטיבול ובין הדגן הי' כזית תיקשי דמ"ט הזכיר דגן שאפי' הי' ירק מזמנין, והרי דאם אכל רק פחות מכזית דגן ניחא הא דנקט דגן, דבירק לא סגי בפחות מכזית, וכ"נ קצת בתחילת דבריו דפשיט"ל דבעלה של ירק איירי בכזית, ומה שעמד בהא דהשמש שאכל פחות מכזית דלא יהא אלא עלה של ירק, הוא משום דפשיטא לי' דפחות מכזית דגן חשיב טפי מכזית עלה של ירק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-530)
530. וכ"כ התוס' הרא"ש, ומשמעות דבריהם דרק משום דאסורין מלאכול בלא ברהמ"ז הוא דאינו מצטרף עמהן, אך אם אינם אסורין לאכול אלא בלא ברכה לפני' שפיר הוא מצטרף עמהן, וזה כמש"כ המכתם לעיל מ"ז א', ועמש"נ בזה בדף מס' 22. [↑](#footnote-ref-531)
531. הצל"ח פירש דהוא משום דגם אם ל"ה טועם כלום הי' יכול להוציאם משום ערבות, וכל הא דשתה את הכוס הוא רק כדי שיוכל לומר שאכלנו ולא בשביל שיצטרף עמהן, ובטעמא דהתוס' רי"ח ודעימי' דפליגי ע"ז, י"ל למש"נ להלן בהערה דמכח הא דלא מצי למימר שאכלנו משלו א"א כלל שיברך ברכה זו בעד חבירו, עיי"ש, - אך בד' האו"ז מבו' דהוא משום דאף שאחר שסילקו עצמם מלאכול ל"מ להצטרף עמהן לעיקר חובת הזימון, מ"מ כל שכבר נתחייבו בזימון הוא מצטרף עמהן, ואלמלי הא דהי' מצטרף עמהן ל"ה מצי להוציאן ידי זימון. [↑](#footnote-ref-532)
532. ועמש"נ בדף מס' 26 פלוגתת רבוותא בגונא דהויא ברהמ"ז חובה מטעם אחר אם ג"כ אינו מברך כשלא אכל כזית דגן משום דמי שאכל הוא יברך, או דבכה"ג הו"ל ככל ברכות דחובה דאע"פ שיצא מוציא. [↑](#footnote-ref-533)
533. הא"ר בסימן קצ"ז סק"ח כתב דכל מש"כ התוס' לטעם זה הוא לדעת שמעון בן שטח, אך לדידן אין יכול להוציא אלא כשחייב בברהמ"ז מדרבנן, וכתב דלפ"ז גם כשהם שנים אין אחד שלא אכל יכול להוציא את חבירו, - והראש יוסף תמה ע"ז דלהדיא כתבו התוס' דמה"ט בעינן שיאכל כזית דגן, והרי דדבריהם קיימי לדידן דבעינן שיאכל כזית דגן. [↑](#footnote-ref-534)
534. וי"ל עוד בזה דעיקר מש"כ התוס' דאינו יכול לברך משום דלא מצי למימר שאכלנו משלו, לאו היינו דהגם דאיכא דין ערבות על ברכה זו ומצי לברך ברכה זו בעד חבירו מ"מ בפועל ל"מ למימר הכי משום דהוי זה שקר, אלא היינו דכיון דמטבע ברכה זו הוא ברוך שאכלנו לא שייך כלל שיברך ברכה זו בעד חבירו, - והיינו דעיקר דינא דערבות הוא דהגם דהוא עצמו אינו מחויב בכך מ"מ מצי לברך ברכה זו בעד חבירו וע"כ יש עלי' תורת ברכה, וכ"ז הוא רק בברכת המצוות וכיו"ב דמברכין על הדבר עצמו ובזה מהני דין ערבות דמכח זה יש עליו לברך ברכה זו לצורך מי שנתחייב בה, אך בברכת נברך שאכלנו משלו ל"מ כלל לברך ברכה זו על אכילת חבירו דא"א שיברך ברכה זו אלא האוכל בעצמו , - וע"כ אף דאם אכל ירק ושתה יין מצי למימר שאכלנו משלו, מ"מ כיון דבברכת הזימון ל"מ לברך על אכילת אחרים ואין על ברכתו תורת ברכה אלא כשהוא מברך על אכילת עצמו, הרי דכל שהוא עצמו אינו מחויב בזימון אין על ברכתו תורת ברכה מכח אכילתו וע"כ ל"מ להוציא את האחרים. [↑](#footnote-ref-535)
535. ועיי"ש שכתב דמשה"ק הטור ע"ז ממה שאמרו דלהוציא חבירו עד שיאכל כזית דגן, הוא משום דמשמע דאף כשאינו מוציא אלא את אחד צריך שיאכל כזית דגן, וכתב דלגירסא דילן דלהוציא את הרבים עד שיאכל כזית דגן י"ל דהיינו רק בג' שאכלו דחייבין בזימון, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-536)
536. אך צ"ע, שהרי אף ב' שאכלו מצוה ליחלק ולברך כל אחד בפנ"ע, וכ"ש שלא יברך מי שלא אכל להוציא את אותם שאכלו, - וצ"ל דהכא איירי כשאין חבירו בקי, דבכה"ג דינא הוא דסופר מברך ובור יוצא, - ולפ"ז נמצא לדעת התוס' ודעימייהו דהא דסופר מברך ובור יוצא הוא אף כשלא אכל הסופר, - ועמש"נ בדף מס' 4 פלוגתת רבוותא בזה. [↑](#footnote-ref-537)
537. ומד' קמאי שהביא הטור בסימן תפ"ד מבו' דאף היכא דליכא דין זימון א"א להוציא אחרים בברהמ"ז כשלא אכל הוא כזית דגן, וכמש"כ המהרש"ל שם, ועמש"כ הב"ח שם לפרש בע"א. [↑](#footnote-ref-538)
538. ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן קצ"ז סק"ד בדעת הבה"ג דהוא משום דערבות לא שייך אלא במה שמחויב וא"א ליפטר ממנו משא"כ באכילת רשות, ואך דבדבריו התם משמע דאי"ז משום דלא חשיב כמחויב בדבר אלא משום דליכא ערבות ע"ז כיון שהי' בידו שלא לאכול. [↑](#footnote-ref-539)
539. ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז דכל שאכל ועדיין לא נתעכל המזון שבמעיו אף אם כבר בירך לעצמו, מ"מ חשיב כמחויב בדבר ומוציא אחרים, דכיון שאכל ועדיין לא נתעכל המזון הוי גוף המחויב בברהמ"ז אלא דכבר יצא יד"ח. [↑](#footnote-ref-540)
540. הגר"א סימן קצ"ז ס"ד כתב בדעתו דהא דילפינן מקרא דמי שאכל הוא יברך הוא ילפותא גמורה מדאורייתא, ודלא כמש"כ התוס' והרא"ש דאי"ז אלא אסמכתא, וע"כ הוא דכל שלא אכל כדי שביעה אינו מוציא למי שאכל כדי שביעה דחייב בברהמ"ז מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-541)
541. לכאו' יש מקום לפרש בזה בע"א דהוא מכח הא דב' שאכלו מצוה ליחלק, ורק בג' דאיכא דין זימון אחד מברך לכולם, וי"ל דהיינו משום דבכה"ג שהם מצורפין זל"ז חשבינן לה כחיוב אחד על כולם לברך וע"כ הוא דאחד מברך לכולם, ולפ"ז י"ל דכל שאחד חייב מה"ת ואחד אינו חייב אלא מדרבנן ומברך אותו שחייב מדרבנן, הרי דכלפי חיוב ברהמ"ז דאורייתא איכא להמצוה ליחלק, **שהרי הא דהמחויב מדרבנן מוציאו אינו מכח מה שאכל ונתחייב עכשיו בברכה אלא מכח דין ערבות, וע"כ מצוה שיברך זה שאכל כדי שביעה, אך ממש"כ התוס' רי"ח והרא"ש דהוא מצוה מן המובחר, לא משמע כן, דהא דמצוה ליחלק אי"ז רק למצוה מן המובחר, (ואף דהרשב"א לעיל מ"ה ב' נסתפק דהוא רק למצוה מן המובחר, אך בד' ש"ר לא מצינו כן).** [↑](#footnote-ref-542)
542. מבו' בדבריו דפשיט"ל דינאי וחבריו אכלו ושבעו, וכ"כ התוס' והרשב"א, והראבי"ה בסימן קכ"ט הוסיף דהוא משום דאין עניות במקום עשירות, - והצל"ח בתו"ד עמד בזה דודאי שעל שלחן מלכים כשלחנו של ינאי לא על הלחם לבדו יחי' רק היו אוכלים למעדנים כל מיני אוכלים כיד המלך כדי שבעם, וי"ל דלא שבעו מן הלחם אלא משאר מיני מאכלים, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, - אך מד' רש"י ודעימי' משמע כמש"כ הביאוה"ל בסימן קפ"ו ס"ו דכל שאוכל שאר דברים ללפת את הפת ה"ז מצטרף לכדי שביעה. [↑](#footnote-ref-543)
543. למש"כ הזכרון שמואל בסימן י"ט סק"ג דכל מש"כ רש"י דמהני הא דהוא מחויב מדרבנן הוא לענין הא דבעינן שיהא על ברכתו תורת ברכה, ונתבאר להלן, י"ל דע"כ שפיר סגי לזה בהא דמדרבנן הוא חייב בדבר דמכח זה יש ע"ז תורת ברכה אף כלפי דאורייתא, - ועד"ז י"ל למש"נ בדף מס' 26 מד' המג"א דכל הא דבברכת הנהנין אם יצא אינו מוציא הוא משום דהויא ברכתו ברכה לבטלה, ולזה סגי במה שהוא מחויב מדרבנן דכבר אין ברכתו ברכה לבטלה. [↑](#footnote-ref-544)
544. היש"ש בב"ק פ"ז סימן ל"ז נקט כן דעיקר הא דקטן אינו מוציא את הגדול הוא מדרבנן, והמג"א בסימן קצ"ט סק"ז תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-545)
545. בתשו' הריטב"א שם כתב דאי נימא הכי צ"ל **דברהמ"ז שאני דכיון דמה שחייבו חכמים בברהמ"ז בשיעורא דרבנן היא חומרא יתירה שהכתוב אמר ואכלת ושבעת והם דקדקו עצמן בכזית, הפריזו ג"כ במדתם וחייבו בו את הקטן חיוב גמור, ואף אם לא חייבוהו חיוב יותר משאר מצות, כדאי הוא להוציא את זה שחיובו הוא חומר גדול ולפנים משורת הדין והם אמרו והם אמרו, ודרך קמא אינה מתישבת בד' רש"י שכתב הכא דאף לענין ברהמ"ז לא חשבינן לקטן כבר חיובא, אך דרך בתרא מתישבת גם בדעת רש"י.** [↑](#footnote-ref-546)
546. המחה"ש בסימן רפ"ב סק"ו פירש לדבריהם דס"ל כדעת רש"י דקטן ל"ה בר חיובא אף מדרבנן, ובע"כ דהא דהוא מוציא את הגדול כשאכל שיעורא דרבנן הוא משום דרשות מוציא בר חיובא דרבנן. [↑](#footnote-ref-547)
547. אך **זה דלא כהגירסא שלפנינו לעיל כ' ב' דהא דמברך לאביו הוא משום דאתי דרבנן ומפיק דרבנן, - והדק"ס שם כתב דבכת"י ל"ג לה.** [↑](#footnote-ref-548)
548. בהגה' ברוך טעם שם מבו' לישב בזה דהא דנשים אינם מוציאות את האנשים אף שהם מחויבות מדרבנן הוא משום דאינם בכלל ערבות, וכמש"כ הרא"ש לעיל פ"ג סימן י"ג, עיי"ש, וצ"ל לפ"ז דקטנים הוו בכלל ערבות, וע"כ אם היו מחויבין מדרבנן היו מוציאין את הגדול, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין. [↑](#footnote-ref-549)
549. ואמנם הנה לפ"ז נתחדש בד' רש"י דבקטן דלאו בר חיובא הוא אלא על אביו מוטל לחנכו אף אין על ברכתו תורת ברכה, וזה צ"ב, וגם לפ"ז קשיא טפי הא דקטן מוציא את אביו כשאכל שיעורא דרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-550)
550. צ"ב דאם אינו נפטר בברהמ"ז היאך מתקיים בזה דינא דמי שאכל הוא יברך, ומה מהני הא דהוא מחויב בברכה אחרת אף דברכה זו אינה עולה לו לאכילתו. [↑](#footnote-ref-551)
551. וגדולה מזו מוכח בד' התוס' בר"ה ט"ז ב' ד"ה ותוקעין ומריעין דאף מי שאינו חרש אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר אם אינו שומע בעצמו את התקיעה, והוכיח כן האבנ"ז בסימן תל"ט סק"ה, - אך בד' התשב"ץ שם משמע להדיא דבכה"ג יצא השומע יד"ח, דרק כשאינו שומע אף כשצועקין באזניו אינו מוציא אחרים משום דהוא פטור מתקיעת שופר, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן תקפ"ז סוסק"א והמ"ב שם סק"י, ובד' הפמ"ג שם והשעה"צ שם סקי"ח מבו' דהיינו משום דחשבינן לי' כמחויב בדבר, והיינו דל"ד לחרש שאינו ראוי לשמוע ולא חשיב כבר חיובא. [↑](#footnote-ref-552)
552. ועמש"נ להלן דלדעתם עיקר הא דהמחויב בדבר אע"פ שיצא מוציא ושאינו מחויב בדבר אינו מוציא, הוא משום דהמחויב בדבר הוי בכלל ערבות ושאינו מחויב בדבר ל"ה בכלל ערבות. [↑](#footnote-ref-553)
553. אך י"ל דשאני אשה דאם היתה בכלל ערבות, הרי דמכח זה הו"ל כמחויבת במצוה והו"ל חפצא דמעשה מצוה לגבי דידה, שהרי באשה ליכא גריעותא בצורת מעשה המצוה, אלא שאינה מחויבת, וכל שהיא מחויבת בכך מדין ערבות סגי בהכי, ול"ד למי שיודע אשורית וקורא בלעז דאי"ז כלל חפצא דמעשה מצוה לגבי דידי', משום דהוי זה גריעותא בצורת מעשה המצוה. [↑](#footnote-ref-554)
554. אך הראבי"ה בסימן תקס"ב כתב בתו"ד דבן עיר מוציא בן כרך בט"ו משום דאע"פ שכבר יצא מוציא, והביאו המרדכי במגילה סימן תשע"ה. [↑](#footnote-ref-555)
555. וכ"כ המהר"ם בן חביב בתשו' גו"ר כלל א' סימן י"ג ד"ה ויש לתמוה דלפ"מ שאמרו בתלמודין דבכל הברכות אע"פ שיצא מוציא משום דכל ישראל ערבין זל"ז הדין נותן דבן עיר מוציא בן כרך, ואך דמה שנקט דהירושלמי פליג על דינא דיצא מוציא צע"ג דלהדיא אמרו כן בירושלמי בברכות פ"ג ה"ג דכל שהוא חייב אף אם יצא מוציא. [↑](#footnote-ref-556)
556. וזה דלא כמש"כ הרשב"א והר"ן שם והתוס' ביבמות י"ד א' והרא"ש שם סימן ט' דבן עיר אינו מוציא לבן כפר. [↑](#footnote-ref-557)
557. והך מילתא דהא דאע"פ שיצא מוציא הוא מדין ערבות כ"כ גם השאילתות בסימן נ"ד והרי"צ גאות בהל' ר"ה והאשכול בהל' סעודה והתוס' ותר"י בברכות מ"ח ב' והרא"ש שם סימן כ"א ותר"י בברכות כ' ב' והרא"ש שם סימן י"ג והריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"א. [↑](#footnote-ref-558)
558. אך י"ל דהיינו רק בתקיעת שופר דעיקר המצוה היא בשמיעה, ואף דבעינן שיהא מחויב בדבר דאל"כ לא חשבינן לה כתקיעה דמצוה, מ"מ א"צ להוציאן, אלא הן יוצאות בעצמן בשמיעה, וע"כ ל"ב בזה לדין ערבות. [↑](#footnote-ref-559)
559. וי"ל עוד למשמעות ד' הריטב"א בסוגיין דהא דבעינן לדין ערבות הוא משם דדינא הוא דבעינן שיברך כל אחד בעצמו, ול"מ לברך ולהוציא את חבירו אלא משום דמדין ערבות חשבינן להו כגוף אחד וכערב הפורע חוב חבירו, וי"ל דהיינו רק בברכות, אך בד' הריטב"א משמע דהיינו גם במצוות דדינא הוא שיעשה המצוה בעצמו, - וי"ל עוד דהיינו משום דבמצוה שייך שיעשה את המצוה ב' פעמים ויש עלי' שם מעשה מצוה, וע"כ אף דיצא מוציא, ומשא"כ בברכה שאחר שבירך פעם אחת א"א לברך עוד, וע"כ כל הא דאע"פ שיצא מוציא הוא מכח דין ערבות, וכדרך זו נראה בד' הריב"ש בסימן שצ"א דבברכה לא חשיב כמחויב בדבר אחר שיצא אלא משום דין ערבות, אך במצוה עצמה חשיב כמחויב בדבר אף בלא דין ערבות, (וע"כ הביא מהא דיצא מוציא בכל הברכות, ולא הביא מהא דיצא מוציא בקריאת המגילה), - ולב' דרכים אלו מתפרש המבו' בד' התוס' בברכות מ"ח ב' ותר"י שם והרא"ש שם סימן כ"ב דאף כשהוא מחויב עכשיו מדרבנן ואין ברכתו ברכה לבטלה אינו מוציא את חבירו אלא מדין ערבות, וכ"כ תר"י שם כ' ב' והרא"ש שם סימן י"ג, וכ"נ גם בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ח, דמשמעות דבריו דגם המחויב מדרבנן בברכה אינו מוציא את המחויב מדאורייתא, אף דגם הוא הוי בר חיובא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-560)
560. אך התבו"ש בסימן י"ט סוסק"י כתב די"ל דכל מש"כ המג"א דאם בירך בשוגג מוציא אחרים הוא כשענו אחריו אמן, ולכאו' הוא מדינא דהעונה אמן ה"ה כמברך, ואכמ"ל, - וגם בעיקר מש"כ המג"א צ"ע מכ"ד דחזינן דאף אם ל"ה ברכה לבטלה אינו מוציא אחרים, ועמש"כ בזה בס' בירורי ברכות סימן ג'. [↑](#footnote-ref-561)
561. אך בסימן כ"ט סק"א נקט דאי"ז דין מסוים בברכה, אלא הוא דין בכל שומע כעונה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם דבעינן בזה לדין ערבות. [↑](#footnote-ref-562)
562. אך הנה התוס' רי"ח והתוס' הרא"ש שם מ"ח א' כתבו דאף דמדאורייתא אע"פ שיצא מוציא בברהמ"ז משום דהוי כברכת חובה, מ"מ מה"ת צריך לברך מי שאכל אם יודע לברך קודם למי שלא אכל, ולכאו' הוא כדעת הבה"ג ודעימי' דכל הא דבברכת חובה אע"פ שיצא מוציא הוא כשאינו בקי, - ומש"כ התוס' רי"ח והרא"ש שם דמי שאכל כזית דגן מוציא את מי שאכל כדי שביעה, ורק למצוה מן המובחר בעינן שיברך אותו שאכל כדי שביעה, הוא מתפרש למש"נ להלן דכל הא דאם יצא אינו מוציא את הבקי הוא משום דהו"ל כמוציא ש"ש לבטלה, ולזה סגי במה שאכל כזית דגן והוא מחויב מדרבנן, ובזה ניחא גם הא דאיש שיצא יד"ח קידוש מדאורייתא מוציא את האשה בקידוש אף שהיא בקיאה, אך אי"ז מתישב אי נימא דהא דאינו מוציא את הבקי הוא משום דבכה"ג ליכא לדין ערבות, והרי התם כתבו התוס' רי"ח והרא"ש דהא דמוציא את מי שאכל כדי שביעה הוא מדין ערבות, (וכן נקטו הדגמ"ר והגרע"א דהא דאיש שיצא יד"ח קידוש מדאורייתא מוציא את האשה הוא מדין ערבות), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-563)
563. וזה מתפרש למש"נ לעיל מד' כמה מקמאי דעיקר הא דבעינן לדין ערבות הוא בברכה, דבלא דין ערבות אינו רשאי לברך והו"ל כברכה לבטלה, וע"כ הוא כל שהוא בקי דבכה"ג ליכא לדין ערבות, דאין מוטל עליו אלא להוציא את שאינו בקי שאין בידו לצאת בעצמו, אינו רשאי לברך כדי להוציאו והו"ל כברכה לבטלה. [↑](#footnote-ref-564)
564. ובזה ניחא מש"כ הטוש"ע בסימן קצ"ז ס"ד דמי שאכל כזית מוציא למי שאכל כדי שביעה אף אם הוא בקי, ורק למצוה מן המובחר בעינן שיברך אותו שאכל כדי שביעה, אף דהא דהוא מוציא למי שאכל כדי שביעה הוא משום דכל ישראל ערבים זל"ז, וכמש"כ התוס' וש"ר, והיינו משום דכל שאכל כזית דגן והוא חייב בברהמ"ז מדרבנן כבר אינו מוציא ש"ש לבטלה ושפיר מוציא להוציא את מי שאכל כדי שביעה אף שהוא בקי. [↑](#footnote-ref-565)
565. ואמנם ל' הרי"צ גאות שם משמע דגם הא דהוא מוציאן במצוה עצמה הוא רק כשאין בקיאין להוציא את עצמן, אך י"ל דדבריו קיימי רק לגבי הברכה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-566)
566. אך אכתי י"ל דהוא דין מסוים בברכה דיש לכל אחד לברך בעצמו וכל הא דמצי לברך לחבירו הוא מדין ערבות, וכמש"נ לעיל מד' הריטב"א, אך בתקיעת שופר ובמגילה שפיר הוא מוציא אף את הבקי. [↑](#footnote-ref-567)
567. עוד יש להעיר בד' הב"י דלמש"כ הצל"ח בברכות כ' ב' והגר"ש איגר בהשמטות לתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ז' דאף אם ליכא ערבות לנשים, מ"מ כל שהוא מברך להוציא את האיש חשבינן לי' מדין ערבות כמחויב בדבר והוא מוציא את האשה, הי' בדין דה"נ הכא דכוותה כיון דעיקר הא דאינו מוציא את הבקי הוא משום דלי"ב לדין ערבות, הרי דכל שהוא מברך להוציא את שאינו בקי דיש בזה לדין ערבות, מוציא אף את הבקי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-568)
568. האבנ"ז בסימן מ' תמה ע"ז דא"כ היאך מי שיצא מוציא בתקיעת שופר הרי ל"ש בזה עניית אמן, ועיי"ש שכתב לדון דתקיעת שופר שאני ודחה לזה, וגם יש להעיר מהא דמי שיצא מוציא את חבירו בקריאת המגילה, דרק בבן עיר ובן כרך נחלקו אם מוציאין זא"ז, אף דל"ש בזה עניית אמן. [↑](#footnote-ref-569)
569. ועיי"ש שכתב דהוא משום דמדין ערבות חשיב כמחויב בדבר, וכ"ה דכשמברך לעצמו ומוציא אחרים בברכתו יצאו יד"ח אף אם לא ענו אמן, ה"נ הוא כשמוציא אחרים מדין ערבות, - ובדעת הגרע"א דבכה"ג אינו יוצא יד"ח אלא כשענה אמן י"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דמדין ערבות לא חשיב כמחויב בדבר, ומה"ט ס"ל דאף אם מוציא את חבירו מדין ערבות, אינו מוציא בכך לאחר שאינו ערב לו, ונתבאר בדף מס' 27, (ונתבאר שם דמצינו כן עוד בדבריו בכ"ד), וע"כ אף דכשמברך לעצמו מוציא אחרים בברכתו אף כשלא ענו אמן, מ"מ כשמוציא אחרים מדין ערבות י"ל דלא יצאו יד"ח אלא כשענו אמן. [↑](#footnote-ref-570)
570. בדעת הריא"ז דס"ל דחשבינן לה כמי שאינו מחויב בדבר ואינו מוציא את חבירו, י"ל דאזיל לטעמי' דמשמעות דבריו דבברהמ"ז מדינא אינו מוציא את חבירו ולא חשיב כמחויב בדבר, ועמש"נ בדף מס' 25 לפרש הטעם בזה, וטעמים אלו שייכי גם בברכת מילה ופדיון הבן. [↑](#footnote-ref-571)
571. כן פירש הב"י בסימן רע"ג בדבריו, - אך הבגדי ישע שם כתב בשם המהרש"ל שפירש לד' המרדכי דמש"כ דאם יצא אינו מוציא הוא במי שמתענה דאינו שייך לאותו ברכה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-572)
572. אך בד' רבינו דוד שם מבו' דהא דאם יצא אינו מוציא בברכת בפה"ג דקידוש דשחרית הוא מטעמא אחרינא, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-573)
573. לכאו' הוא מתפרש לפי המבו' בכ"ד דעיקר הברכה היא על האכילה הראשונה, וע"כ אף שהוא פוטר בברכה זו את המרור, מ"מ לא חשבינן לה כברכת חובה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-574)
574. ואמנם לא נתפרש בד' הרי"ף דהוא משום דאכילת הכרפס גופי' חשיבא כחובה, וי"ל דהוא משום דפוטר בברכת בפה"א את המרור דהוי חובה. [↑](#footnote-ref-575)
575. וזהו שכתב דכשמברך בפה"א ולאכול מרור על טיבול אחד, הו"ל ברכת בפה"א כברכת המוציא דמצה וברכת בפה"ג דקידוש היום שאע"פ שיצא מוציא. [↑](#footnote-ref-576)
576. הריטב"א בסדר פסח כתב דבכל ברכות של סדר הלילה הזה דהיינו ברכת הכוסות וברכת מצה ומרור וירקות אחד מברך לכולם משום דבכל מידי דאכילה ושתיה מהניא הסיבה שאחד מברך לכולם, וצ"ב דמ"ט הוצרך לזה, ותיפו"ל דהוו ברכות אלו חובה ואף אם יצא מוציא, וממילא דלא שייך בזה דין הסיבה כלל, וכמש"נ בדף מס' 6 בדעת הריטב"א גופי', - ושמא נקט לה"ט משום ברכת הכוסות והירקות דס"ל דאם יצא אינו מוציא, וזה לטעמי' בר"ה כ"ט ב' דכל הא דבברכת הלחם של מצה וברכת היין של קידוש היום אף אם יצא מוציא הוא משום דנגררת ברכת הנהנין אחר ברכת חובה להיות כמוה, ובד' כוסות ובכרפס ליכא לה"ט, - ובזה מתפרש גם מש"כ הריטב"א שם דבנט"י בליל פסח כל אחד מברך לעצמו משום דלי"ב הסיבה, אף דהנט"י בליל פסח היא חובה, להריטב"א לטעמי' בסוכה כ"ה א' ובהל' ברכות פ"ג הי"ט דאף כזית בעי נט"י, די"ל דגם בזה ליכא לה"ט דנגררת ברכת הנהנין אחר ברכת החובה, דברכת על אכילת מצה היא על האכילה וברכת על נט"י היא על הנטילה, - אך בעיקר הדברים צ"ע ממש"כ הריטב"א בר"ה כ"ט א' בתו"ד דאף אם ל"מ הסיבה לפירות ואין אחד מוציא את חבירו, מ"מ בברכת הירקות בפסח אחד מברך לכולם משום דהויא חובה. [↑](#footnote-ref-577)
577. צ"ב בדבריו שהרי אף בברכת המוציא דאכילת מצה משכח"ל שבירך המוציא על בציקות של נכרים וכשאוכל כזית מצה אינו מברך המוציא. [↑](#footnote-ref-578)
578. הלבוש בסימן רע"ג ס"ד כתב דבברכת המוציא שאחר הקידוש יכול לברך להוציא אחרים אף שאינו אוכל עמהן דהו"ל חובה משום דאין קידוש אלא במקום סעודה, - אך הב"ח שם ס"ד כתב דאף בכה"ג אם יצא אינו מוציא, וכ"כ הנחלת צבי שם סק"ד והט"ז שם סק"ג והשעה"צ שם סקי"ט. [↑](#footnote-ref-579)
579. הראב"ן בשלהי פסחים הביא לד' ר"ע גאון, אך לעיל מינה כתב דבידו לברך להם ברהמ"ז, ומשמעות דבריו שם דאי"ז כמש"כ הטור דבברהמ"ז דליל פסח אע"פ שיצא מוציא, אלא הוא משום דהוא מחויב בברהמ"ז על אכילתו, ואף דמתכוין שלא לצאת בעצמו בברהמ"ז זה, מ"מ מצי להוציא אחרים בכך, - ועמש"כ בזה בס' בר אלמוגים סימן קנ"ג ענף ב' בהערה. [↑](#footnote-ref-580)
580. הט"ז שם סק"ג כתב לדון כן מטעם אחר, דכ"ה דבברכת המוציא של מצה אע"פ שיצא מוציא ה"נ הוא בברהמ"ז שעל אכילת המצה, ועיי"ש שכתב דל"ד זל"ז, דשאני ברכת המוציא שהיא הכשר לאכילת המצה, ומשא"כ בברהמ"ז שמברך לאחר אכילתו, וצ"ב, והמג"א שם סק"ג נקט דבאמת חשבינן לה בחובה מכח הא דחייב לאכול מצה, ואפ"ה אינו מוציא מכח הא דמי שאכל הוא מברך. [↑](#footnote-ref-581)
581. הר"י מלוניל כתב דטעמא דר' יהודה דקטן כשר לקרוא את המגילה הוא משום דאתי לכלל חיוב, ולכאו' לפ"ז מיירי אף בקטן שלא הגיע לחינוך, והיינו דאף דבגמ' מוקמינן לה בקטן שהגיע לחינוך, היינו רק אם כולה ר' יהודה היא, אך אם רישא ר' יוסי היא אין מקור לזה, (וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' והרשב"א דיש מקום לפרש דאיירי ר' יהודה בקטן שלא הגיע לחינוך, אלא דקשיא להו דא"כ מ"ט דר' יהודה), אך בד' הנימו"י לא משמע כן, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-582)
582. ואך דבדבריו מבו' דטעמא דרבנן אי"ז משום דהגדול הוי חד דרבנן והקטן הוי תרי דרבנן, אלא משום דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, וכמו שאמרו בפסחים קט"ז ב', - ובדעת התוס' דלא אתו עלה מה"ט, י"ל דס"ל כמש"כ בפי' רשב"ם בפסחים שם דמה שאמרו דכל דתקון וכו' היינו דמה"ט אין סומא חייב מדרבנן אף בזה"ז, - וי"ל עוד כמש"כ בתשו' הריטב"א שם דלא אמרו כל דתקון וכו' אלא במצה בזה"ז, משום דבזמן הבית הוי חיוב מצה מדאורייתא, וכ"כ הריטב"א והר"ן בקידושין ל"א א', ובזה ניחא משה"ק הטו"א לקמן כ"ד א' על מש"כ התוס' בעירובין צ"ו ב' ובר"ה ל"ג א' דאף רשות מוציא בר חיובא מדרבנן, ומה"ט סומא מוציא בהגדה למ"ד דמצה בזה"ז דרבנן, והק' הטו"א שהרי מסקינן דאינו מוציא משום דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון. [↑](#footnote-ref-583)
583. המאירי כתב דגם בלא"ה אינו מוציא בקריאת המגילה משום דהוא אינו חייב אלא מדרבנן וחיוב קריאת המגילה הוא תקנת נביאים, - אך הרשב"א כתב בשם התוס' דאף דחיוב קריאת המגילה הוא מדברי קבלה דברי קבלה כדברי סופרים ואתי דרבנן ומפיק דרבנן. [↑](#footnote-ref-584)
584. ועיי"ש שכתב דטעמא דרבנן דס"ל דלא חייבו בזה את הקטן אף שהי' באותו הנס, הוא משום דל"ד לנשים דבעלמא בנות חיובא נינהו וע"כ מיחייבי במגילה שעשו אותם כאילו הי' מצוה שאין הזמ"ג, ומשא"כ בקטן דפטור אפי' מאיסורין חמורין של תורה ומעונשין אף במצוה זו לא נחייב אותו מטעם שהי' באותו הנס, - ובפי' הר"ן בסוגיין תמה כן על מש"כ בשם הרמב"ן דטעמא דר' יהודה הוא משום דהקטנים היו באתו הנס, דל"מ הא דהיו באותו הנס אלא בנשים דהוו בר חיובא בשאר מצוות, ומשא"כ בקטן דאי נימא דאף מדרבנן ל"ה בר חיובא במצות ולא שייך בו חיובא, ל"מ הא דהי' באותו הנס לחייבו. [↑](#footnote-ref-585)
585. לכאו' לפ"ז איירי אף בקטן שלא הגיע לחינוך, וזה כמש"נ לעיל בהערה בדעת הר"י מלוניל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-586)
586. ועיי"ש שנסתפק אם קטן מוציא את הנשים ונשים מוציאות את הקטן משום דתרוייהו פטורין מקריאתה וחייבין בשמיעה, או שמא אין חייבין בשוה. [↑](#footnote-ref-587)
587. ובטעמא דר' יהודה יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דקטן חייב אף בקריאה, משום דהי' באותו הנס או מכח דין חינוך, או הוא משום דס"ל דרשות מוציא בר חיובא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-588)
588. ואמנם יש לדון בזה, דלכאו' מלבד הא דקטן חייב בשמיעת המגילה משום דהי' באותו ספק, וחיוב זה אינו מדין חינוך, אלא הוא מחויב בעיקר המצוה, והראבי"ה שם צידד דגם קטן שלא הגיע לחינוך אלא אלא שיודע להבין חייב בשמיעת המגילה, גם הוא חייב בקריאת המגילה מדין חינוך וככל המצוות, ובד' הראבי"ה יש לפרש דאף דהוא חייב גם בקריאה מדין חינוך, מ"מ מכח זה לא חשיב כבר חיובא להוציא את הגדולים, והיינו או משום דתרי דרבנן אינו מוציא חד דרבנן או משום דמצוה שעיקרה מדרבנן חמירא ממצות חינוך או משום דחיוב חינוך הוא על האב, וכל הא דיש לדון שיוציא את הגדולים הוא מכח הא דהוא חייב במגילה משום שהי' באותו ספק, וע"ז הוא דאמרינן דמכח זה אינו חייב אלא בשמיעה וע"כ אינו מוציא את הגדולים, - אך בד' רבינו שמחה מבו' דאף מדין חינוך אינו חייב אלא בשמיעה, וכן נקטו הא"ר והפמ"ג שם, וכ"נ ממש"כ הראבי"ה שם לדון אם נשים מוציאות את הקטן, והרי דאף קטן שהגיע לחינוך אינו חייב אלא בשמיעה, דאל"כ ודאי דאין נשים מוציאות אותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-589)
589. ומשמעות דבריו דר' יהודה דמכשיר בקטן הוא משום דס"ל דאף מי שאינו מחויב בדבר מוציא את הרבים, עיי"ש, ולכאו' היינו היכא דאתי לידי חיוב, וכמש"כ הר"י מלוניל, ומה"ט הוא דמודה ר' יהודה דחרש אינו כשר לקריאת המגילה. [↑](#footnote-ref-590)
590. וכ"נ קצת בד' התוס' בעירובין צ"ו ב' ובר"ה ל"ג א' דקי"ל כר' יהודה, - ואך דבדבריהם מבו' דאי"ז משום דאתי דרבנן ומפיק דרבנן, אלא משום דאף רשות יכול להוציא בר חיובא מדרבנן, והיינו משום דס"ל דקטן לא חשיב כלל כבר חיובא דרק על אביו מוטל לחנכו, וע"כ אינו מוציא אחרים בקריאת המגילה אלא משום דרשות מוציא בר חיובא. [↑](#footnote-ref-591)
591. ואמנם מבו' בדבריו דכ"ז הוא לדעת ר' יוסי גופי', אך לפ"מ דקי"ל דלא כר' יוסי, חלוק הוא חרש דלאו בר שמיעה דאינו מוציא אחרים דלא חשיב כבר חיובא, ממי שאינו חורש וסותם את אזניו דמוציא אחרים משום דבר חיובא הוא. [↑](#footnote-ref-592)
592. וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן רצ"ז ס"ה דמי שאין לו חוש הריח אינו מוציא אחר בברכת הבשמים במוצ"ש אף אם חשבינן לה כברכת המצוות, דכיון דאין לו חוש הריח חשיב כאינו מחויב בדבר, וכתב לדמותו להא דחרש חשיב כאינו מחויב בתקיעת שופר, - ועמש"כ ע"ז האמרי בינה בדיני שבת סו"ס י"א והחלקת יואב בדיני אונס ענף ד', ועמש"נ בדף מס' 26 בפלוגתת הגרע"א והאמרי בינה בזה. [↑](#footnote-ref-593)
593. ואי נימא דהא דאין חרש מוציא אחרים הוא משום דלגבי דידי' אי"ז חפצא דקריאה של מצוה, בפשוטו ה"נ אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר כיון דאינו שומע ולגבי דידי' אי"ז תקיעה של מצוה, ואמנם לפ"ז הדין נותן דאף מי שראוי לשמוע, מ"מ אם תקע ולא שמע את התקיעה אינו מוציא אחרים, ובד' התשב"ץ בח"ג סימן קי"ג משמע להדיא דלא כן וכל שהוא שומע כשצועקים באזניו מוציא את הרבים בתקיעת שופר אף אם אינו שומע תקיעה זו, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן תקפ"ז סוסק"א והמ"ב שם סק"י ובשעה"צ סקי"ח, (אך לכאו' מד' התוס' בר"ה ט"ז ב' מוכח דבכה"ג אינו מוציא אחרים, וכמש"כ האבנ"ז בסימן תל"ט סק"ה), - אך שמא י"ל דשאני לענין מגילה דהמצוה היא בקריאה ואפ"ה אינו יוצא כשאינו משמיע לאזניו וע"כ לא חשבינן לה כקריאה של מצוה, ומשא"כ בתקיעת שופר דאף כשאינו שומע הויא התקיעה תקיעה מעליא, אלא דהוא אינו יוצא בה משום דהמצוה היא בשמיעה. [↑](#footnote-ref-594)
594. וכ"כ האבי עזרי שם דאם הא אינו מוציא בקריאת המגילה הוא משום דלא חשיב כדיבור, שפיר הוא מוציא בתקיעת שופר, ואמנם לדעת ר' יוסי דקרא ולא השמיע לאזניו לא יצא, יש מקום לומר דאף בתקיעת שופר אינו מוציא, אך לפ"מ דקי"ל דיצא, הרי דאף דבתקיעת שופר לא יצא משום דהמצוה היא בשמיעה, מ"מ שפיר הוא מוציא אחרים, (וגם לדעת ר' יוסי י"ל דדינא דלא השמיע לאזניו הוא רק הוא רק במצוות התלויות בדיבור ולא בתקיעת שופר), - אך האבנ"ז שם נקט דאינו מוציא בתקיעת שופר, ואף פקח שתקע ולא שמע אינו מוציא אחרים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-595)
595. ומבו' בדבריו דלפ"ז הרי דכ"ז הוא בחרש שאינו יכול כלל להשמיע לאזניו, אך כל שיכול להשמיע לאזניו ולא השמיע לאזניו אינו מוציא אחרים לכתחילה, - וצ"ע דא"כ אכתי תיקשי דמ"ט לא הביא הרמב"ם לדין זה. [↑](#footnote-ref-596)
596. הט"ז שם סק"א כתב טעם אחר בזה דהוא משום דחרש שאינו ראוי לשמוע שמיעה מעכבת בו, וכ"כ בתשו' שבו"י ח"ב סימן ל"ג, - ונפ"מ הוא במי שקרא לעצמו ולא השמיע לאזניו, דלדעת הב"י לא יצא, כמש"כ השעה"צ שם סק"ז, ולדעת הט"ז והשבו"י יצא, וכ"כ השבו"י שם דמי ששומע קול גדול מוציא אחרים אף כשקורא בקול בינוני, עיי"ש, - ונפ"מ עוד בזה דלדעת הט"ז והשבו"י אף החרש עצמו לאו בר חיובא הוא, אך לדעת הב"י י"ל דהחרש עצמו בר חיובא הוא, כמש"כ הביאוה"ל שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-597)
597. המוצל מאש שם בסו"ד כתב לדון בזה דשמא דוקא במ"ע שאין האשה חייבת אינה ערבה לאיש, אך במצוות ל"ת ובמ"ע שלא הזמ"ג דהיא חייבת אף היא ערבה לאיש, וכתב דמסתברא דהערבות אינו תלוי בחיוב אלא כך גזרה חכמתו ית' דנשים אינן ערבות לאנשים ולא האנשים להן, ועיי"ש שכתב להוכיח כן לפ"מ דנקט דפשיטא דישראל ערבים לכהנים אף במצוות שלא נצטוו אלא הכהנים. [↑](#footnote-ref-598)
598. והנה אמנם בהא דחרש אינו מוציא בקריאת המגילה י"ל דאי"ז משום דחשיב כאינו מחויב בדבר, אלא הוא משום דלא חשיב כדיבור לצאת בו, וכמש"כ האבנ"ז, ונתבאר לעיל, אך קשיא מהא דאינו מוציא בתקיעת שופר משום דחשיב כאינו מחויב בדבר, לדעת הארחות חיים ודעימי', וכן פסק השו"ע בסימן תקפ"ט ס"ב. [↑](#footnote-ref-599)
599. אך ממש"כ התוס' לקמן מ"ח ב' דגדול שהוא בר חיובא וכו' מחויב בדבר קרינן בי' אפי' לא אכל כלל וכו' והיינו טעמא דכל ישראל ערבין זב"ז, משמע להדיא דמהני דין ערבות דמכח זה חשבינן לי' כמחויב בדבר, - וכ"ה בפי' הר"א מלונדריש לקמן בפרק ז' דהא דבברכת הנהנין רק אם לא יצא מוציא הוא משום דמיגו דמהני הברכה לדידי' מהניא נמי לאחריני אבל אם יצא דלא מהניא לי' אינו מוציא, אך בברכת קידוש וכו' אע"פ שיצא מוציא דכל ישראל ערבים זב"ז ולהכי אע"פ שיצא יד"ח "עדיין מחויב הוא מערבותו ובעבור חיוב הערבון מגיע עדיין הדבר אליו ומוציא". [↑](#footnote-ref-600)
600. אך צ"ב בגדר הדברים, דלכאו' מהא דהא דהוא מוציא את האנשים מכח דין ערבות, בע"כ דמכח דין ערבות חשבינן לה כברהמ"ז מעליא, וא"כ מ"ט לא יוציא בברהמ"ז זו את הנשים. [↑](#footnote-ref-601)
601. בתשו' הריטב"א סימן צ"ז כתב דהיינו דכיון דמאן דאכיל שיעורא דרבנן שחייבוהו חכמים בברהמ"ז היא חומרא יתירה שהכתוב אמר ואכלת ושבעת והם דקדקו עצמן בכזית, כדאי הוא שיוציא הקטן את זה שחיובו הוא חומר גדול ולפנים משורת הדין והם אמרו והם אמרו, ועיי"ש שכתב די"ל גם דכ"ה שהחמירו לחייב בכזית, הפריזו ג"כ במדתם וחייבו בו את הקטן חיוב גמור, וע"כ הוא מוציא את הגדול. [↑](#footnote-ref-602)
602. לכאו' יש מקום לדון בזה, דאף דאם יאכל הקטן כדי שביעה יהא חייב בחד דרבנן, מ"מ על חיוב ברהמ"ז שעל אכילת כזית לית לי' ערבות, כיון דהוא אינו מחויב בברהמ"ז זה אלא בתרי דרבנן, - ויש להוסיף, די"ל דגדר דין ערבות הא דכ"ה שהוא חייב לברך על אכילת עצמו כך הוא מחויב לברך על אכילת חבירו, וכל דעל אכילת עצמו כה"ג לא הי' חייב לברך אלא בחיוב דתרי דרבנן, גם על אכילת חבירו זו אינו חייב לברך אלא בתרי דרבנן. [↑](#footnote-ref-603)
603. ובד' הגרע"א שעמד בזה, לכאו' הוא לטעמי' דהא דמהני דין ערבות אי"ז משום דעי"ז הוי כמחויב בדבר והוי כמעשה מצוה לדידי', אלא הא דין בפנ"ע דמכח דין ערבות מצי להוציא את המחויב, ונתבאר לעיל, וע"כ לא חשיב כתרי דרבנן. [↑](#footnote-ref-604)
604. וכן נקטו בפשיטות החקרי לב באו"ח סימן מ"ח והפמ"ג בפתיחה כוללת ח"ב אות י"ז והטו"א במגילה י"ט ב' דליכא ערבות כלל בקטנים אף במצוות דחייבין בהן מדין חינוך, - אך בד' הגרע"א מבו' דאף דמה"ת אין קטן בכלל ערבות, כמש"כ המג"א בסימן קצ"ט סק"ז, מ"מ אחר שחייבוהו חכמים במצוות הוי מדרבנן בכלל ערבות. [↑](#footnote-ref-605)
605. ולכל הדרכים משמע מהכא **דהא דכשעונה אמן יוצא יד"ח ל"ב בזה לדינא דשומע כעונה, אלא הוא דין בפנ"ע דהעונה אמן הרי הוא כמברך, ועמש"נ בזה בדף מס' 22 ובהערה שם.** [↑](#footnote-ref-606)
606. והיינו משום דדינא דהודאה בפני י' אינו תנאי בעלמא בצורת ההודאה דנימא דכל ששמע הודאה שנאמרה בפני י' יצא יד"ח מדינא דשומע כעונה, וע"ד הא דיוצא יד"ח כששומע קידוש הנאמר על הכוס אף דהוא אין לו כוס. [↑](#footnote-ref-607)
607. ולפ"ז גם אם בירך אחד ברכת הגומל לעצמו ושמע אחר לא יצא יד"ח בלא עניית אמן, - ובזה מתפרש מש"כ הטור בסימן רי"ט דאם בירך אחד הגומל לעצמו ושמע אחר וכיון לצאת יצא בלא עניית אמן, והדרישה שם סק"ב עמד בזה דמאי קמ"ל הרי כבר כתב בסימן רי"ג דשמע ולא ענה יצא, ולהנ"ל מכוון ד' הטור הוא לאפוקי מפי' תר"י דלדידי' אף בכה"ג לא יצא בלא עניית אמן משום דאי"ז הודאה בפני י'. [↑](#footnote-ref-608)
608. האבנ"ז בסימן מ' סק"ד כתב דאי"ז משום דבברכת הגומל ליכא לדינא דאע"פ שיצא מוציא, אלא הוא משום דכל הא דאע"פ שיצא מוציא אינו אלא כשאינו בקי, עמש"נ בדף מס' 26 פלוגתת רבוותא בזה, וכ"כ התבו"ש בסימן א' סק"ס, - ועמש"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן כ"ז ד"ה שוב ראיתי. [↑](#footnote-ref-609)
609. ועיי"ש דלא פסיקא לי' הך מילתא, ונסתפק דשמא אף בלא עניית אמן יצא אף שלא נתכונו להוציאו משום דבכל כי הני ברכות בהכי סגי, וכתב די"ל דהוא משום דהיו מברכין עליו ועל חליו. [↑](#footnote-ref-610)
610. וכ"נ למש"כ הבעה"מ לעיל כ' ב' ועוד מקמאי דאף דהמחויב מדרבנן אינו מוציא את המחויב מדאורייתא מ"מ כל שענה אמן יצא, והראב"ן בסימן קצ"ד כתב דהוא משום דהעונה אמן ה"ה כמברך, ולפ"ז לכאו' ל"ב שיתכוין להוציאו, דכיון דחזינן דאף אם אין המברך מחויב בדבר יוצא בעניית אמן, (אם אך אין ברכת המברך ברכה לבטלה), לכאו' בע"כ דל"ב שיוציאנו המברך יד"ח, וכ"ה גם למש"כ כמה מקמאי דכל שעונה אמן יוצא יד"ח אף כשלא שמע כלל את הברכה, ונתבאר בדף מס' 21. [↑](#footnote-ref-611)
611. ובטעמא דהראשונים דלא כתבו כן, כתב הזכרון שמואל בסימן י"ח סק"ב בהג"ה דהוא משום דדין שומע כעונה אינו דוקא על לשון הברכה אלא גם על תוכן וענין הברכה, - וי"ל קצת בע"א, דדינא דשומע כעונה אי"ז דהשומע חשיב כאומר תיבות אלו שאמר המברך, אלא היינו דחבירו מוציאו בברכתו, וע"כ אף דאם יברך הוא עצמו שגמלך כל טוב לא יצא יד"ח, משום דבל' זה ליכא הודאה על נס דידי', מ"מ ככל שחבירו מברך כן דהוי זה הודאה על נס דידי' שפיר הוא יוצא יד"ח בכך. [↑](#footnote-ref-612)