=ט - בדין הבדיקה בשעת הוסת
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן ט**

**בדין הבדיקה בשעת הוסת**

**א**

א] **נדה ט"ז א',** בדין הבדיקה דבעינן בשעת הוסת כדי לטהרה, משמע מד' הראשונים בכ"ד דסגי במה שבדקה פעם אחת בשעת הוסת, ול"ב שיהא ידי' בין עיני' כל שעת הוסת.

**וצ"ע** דהניחא אם בדקה בסוף הוסת, שפיר ה"ז מועיל לטהרה, שהרי לפ"מ דקי"ל דוסתות דרבנן אף בדיקה לאחר הוסת מועלת בדיעבד, אך אם בדקה בתחילת הוסת, מה מהני זה לטהרה, הרי אף שנתברר ע"י הבדיקה שלא ראתה, מ"מ מכח החזקה דאורח בזמנו בא יש לנו לומר שתראה אח"כ, וע"ז ליכא בדיקה כלל.

ב] **והנה** אמנם למש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"ה והכ"ב דשעת הוסת היינו הזמן שנמשך ראייתה בה, עיי"ש, שפיר י"ל דכל שבדקה בשעת הוסת, מהני זה כנגד חזקת הוסת, שהרי חזקתה הי' שתראה בכל שעה זו, וכל שבדקה בתוך השעה ומצאה טהורה, חזינן דלא נהג בה הוסת כפי קביעותה, וי"ל דסגי בזה להתירה לאחר הוסת,[[1]](#footnote-2) - אך למשמעות ד' ש"ר דשעת הוסת הוא שעה משעות היום, הרי נמצא דאף כשבדקה בתחילת השעה ומצאה טהורה, אכתי יש לנו לומר מכח חזקת הוסת שתראה אח"כ, ותיקשי דא"כ היאך מועלת בדיקה זו לטהרה.

ג] **ובאמת** בד' החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט נראה שנקט דבאמת ל"מ בדיקה בתחילת שעת הוסת, וע"כ כתב דלכתחילה היא צריכה שתהא ידה בין עיני' כל הוסת, דכיון דלכתחילה לא סמכינן על הבדיקה שבודקת אח"כ, אלא בעינן שתבדוק בשעת הוסת עצמו, בעינן שתבדוק בכל זמן הוסת,[[2]](#footnote-3) ולפי דבריו נראה דאף בדיעבד לא יועיל אם בדקה בתחילת הוסת, דאם הבדיקה בתחילת הוסת מועלת לטהרה, מהיכ"ת דלא סגי בזה לכתחילה.

**והך** מילתא דל"מ אם בדקה בתחילת הוסת, כ"ה גם בפסקי הרשב"ץ בסוגיין דרק אם בדקה בסוף העונה שוב א"צ בדיקה, ולכאו' הוא מטעם זה, דכל שבדקה בתחילת העונה, ל"מ זה מידי כלפי החשש שראתה אח"כ.[[3]](#footnote-4)

**אך** עיי"ש בפסקי הרשב"ץ שהביא די"א שאם בדקה בעונת הוסת ומצאה טהור שוב א"צ בדיקה, ואף כשלא בדקה בסוף העונה, וכ"ה משמעות סתימת ד' ש"ר,[[4]](#footnote-5) וצ"ב הטעם בזה דהיאך מועלת הבדיקה שבדקה בתחילת הוסת כנגד החשש שראתה בסוף הוסת.[[5]](#footnote-6)

**ב**

ד] **והנה** החזו"א בסימן פ' סק"כ כתב לפרש בעיקר דין הבדיקה, דאי"ז כדי לברר שלא ראתה, אלא היינו דדין הוסת הוא שלא תצא מספק טומאה עד שיהא טהרה ודאית דהיינו בדיקה, ועיי"ש שדימה ד"ז לדין הבדיקה דז' נקיים,[[6]](#footnote-7) - ולפ"ז מתישב הא דמהני הבדיקה בתחילת הוסת, דע"י שבדקה עצמה בשעת הוסת והחזיקה עצמה בטהרה, תו לא חיישינן לספק הוסת.

**אמנם** צ"ע בזה דלכאו' שאני דין הבדיקה בז' נקיים דלא מחזקינן לה בטומאה כלל, ואף כשלא בדקה אין טומאתה משום ראייתה עכשיו, אלא משום שלא נטהרה מטומאתה הראשונה, וע"כ שפיר סגי במה שבדקה בתחילת היום דעי"ז היא מוחזקת בטהרה, אך הכא הרי בע"כ דהא דאסרינן לה כשלא בדקה, הוא משום דחיישינן שראתה עכשיו משום דאורח בזמנו בא, ולחשש זה ל"מ מידי מה שבדקה בתחילת היום, וזה בכלל משה"ק החזו"א בסימן צ"ב סקכ"ט על דבריו, עיי"ש.

ה] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה לעיל בסוגיין אמרו דאשה שיש לה וסת והגיע שעת וסתה "ולא בדקה" ולבסוף ראתה חוששת לוסתה וכו', ומבו' דכל הא דהיא חוששת לוסתה וטמאה למפרע, הוא רק כשלא בדקה בשעת הוסת, אך כל שבדקה בשעת הוסת, אינה טמאה למפרע, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ה.

**והנה** אי נימא דדין הבדיקה בשעת הוסת מתקיים אף כשבדקה בתחילתו, הרי דה"נ הך דינא דאם בדקה בשעת הוסת ואח"כ ראתה אינה טמאה למפרע, מתפרש אף כשבדקה בתחילת הוסת.

**וצ"ע** דהניחא לדעת ש"ר דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, ואיכא דין בדיקה בעונת הוסת, י"ל כמש"כ החזו"א דדינא הוא דאינה יוצאת מספק טומאה עד שתהא טהרה ודאית דהיינו בדיקה, וע"כ כל שבדקה ונמצאת טהורה, לא מספקינן לה בטומאה כלל, ואף אם מצאה אח"כ טמאה לא מטמאינן לה למפרע, - אך לדעת הרמב"ם דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת וליכא דין בדיקה כלל, מה מהני מה שבדקה בתחילת הוסת, דמכח זה לא מטמאינן לה למפרע כשמצאה אח"כ טמאה.

**ג**

ו] **ונראה** די"ל בזה, דהנה נתבאר בסימן ט"ז סק"ז וסק"י שנחלקו רבוותא בדין מי שוסתה הוא לכל השעה או לכל העונה, אם היא מטמאה טהרות מתחילת וסתה, או דאינה מטמאה טהרות אלא מסוף וסתה, דדעת הרשב"א ודעימי' דהיא מטמאה טהרות מתחילת וסתה, ודעת הראב"ד דאינה מטמאה טהרות אלא מסוף וסתה, עיי"ש, ובסימן ח' סק"ח נת' ללמוד מד' הבית מאיר והגרע"א דאינה מטמאה טהרות אלא מסוף וסתה, עיי"ש.

**ובטעם** הפלוגתא בזה נראה, דהנה בטעם הא דכשראתה אחר הוסת מטמאינן לה למפרע ולא מוקמינן לה בחזקת טהרה, יש להסתפק אם הוא משום החזקה דאורח בזמנו בא, כיון דחזקה היא שראתה בשעת הוסת, ע"כ כל שמצאה אח"כ טמאה, יש לחוש שראתה כבר בשעת הוסת,[[7]](#footnote-8) והיינו או משום דהחזקה אורח בזמנו בא עומדת כנגד החזקת טהרה, או דמשום דחזקה הוא שתראה, איכא ריעותא בהחזקת טהרה, או דהוא משום דביום הוסת ריעא החזקת טהרה, משום שהיא עשוי' לראות ביום זה, וע"כ כל שראתה אח"כ מטמאינן לה למפרע, וכ"כ המגיני שלמה בכללי חזקה, ודימה ד"ז לדינא דיומא דמשלם שית דכל שנמצאת אח"כ בוגרת, אמרינן דמעיקרא נמי בוגרת, עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

**ונראה** דבזה הוא דתליא הפלוגתא אם מטמאינן לה למפרע מתחילת הוסת, דאי נימא דהא דמטמאינן לה למפרע ולא מוקמינן לה בחזקת טהרה, הוא משום דהחזקה אורח בזמנו בא עומדת כנגד החזקת טהרה, הרי דאין לטמאותה אלא מסוף הוסת, דע"ז איכא להחזקה דאורח בזמנו בא, דעל תחילת הוסת ליכא חזקה שראתה, שהרי אפשר שלא תראה עד סוף הוסת, - אך אי נימא דהא דמטמאינן לה למפרע לא מוקמינן לה בחזקת טהרה, הוא משום דריעא החזקת טהרה משום שהיא עשוי' לראות ביום זה, י"ל דהיא טמאה מתחילת הוסת, דדמי למה שאמרו בקידושין ע"ט א' בדין יומא דמישלם שית, דכל שנמצאת בוגרת, אמרינן דבצפרא נמי בוגרת, ופירש"י שם דהוא משום דביומא דמשלם שית לא קיימא בחזקת נערות דהיום היא עשוי' להשתנות.

ז] **והנה** אמנם בעיקר דרך זו דבשעת הוסת ריעא החזקת טהרה משום שהיא עשוי' לראות בשעה זו, יש לפקפק בזה, דעד כאן לא מצינו דליכא חזקה מכח הא דהיא עשוי' להשתנות, אלא כשהיא עשוי' להשתנות בודאי, אך בשעת הוסת דאינה עשוי' להשתנות בודאי, שהרי מדאורייתא לא מטמאינן לה כלל, ואף מדרבנן לא מטמאינן לה אלא מספק, לא מצינו דהוי זה ריעותא בחזקתה.

**ובפשוטו** צ"ל בזה, דאף דודאי דעיקר החזקה קיימת, ול"ד ליומא דמשלם שית, ומה"ט מטהרינן לה מדאורייתא אף כשמצאה אח"כ טמאה, מ"מ כל שבדקה אח"כ ומצאה טמאה החמירו חכמים לטמאותה למפרע, משום דאיכא ריעותא כ"ד בהחזקת טהרה.

ח] **אך** נראה דיש לפרש בזה בע"א, וזה לפמש"כ בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן קי"א ד"ה ונלע"ד, בביאור מש"כ רש"י דביומא דמשלם שית ל"ה בחזקת נערה, ז"ל, ונלע"ד דודאי גם רש"י מודה דחזקה העשוי' להשתנות הוי חזקה מעליא, ושאני הך דיומא דמשלים שית שהדבר ידוע שבאותו יום מסתלק חזקת נערות לגמרי, לפי שאנו חושבין כל יום בפנ"ע, כיון שבטבע תולדות האדם הוקבע ו' חדשים לנערות וביומא דמשלים טבעה להשתנות מנערות לבוגרת, והאי יומא לחודי' קאי, ומה איכפת לן בחזקת נערות שהיא בימים שלפניו, ואתחלת' דההיא ענינא מהאי יומא דחשבינן וכו', והימים הראשונים יפלו ואין חזקתם מועלת דהך מילתא תליא בשינוי הימים וכו', משא"כ בשאר חזקה כגון חזקת חי, שטבע האדם שהוא חי וטבעו להשתנות ולצאת מגדר חי בלי זמן מוגבל, לכך מוקמינן לי' אחזקה שעדיין לא נשתנה וכו', שאין זמן מוגבל ואין אדם יודע באיזה יום ימות ואין יום שיהי' סיבה הגורמת למיתה וכו', ומוקמינן לי' אחזקתי' ולא חיישינן בזה שיהי' עכ"פ סופו למות כיון שאין שינוי הזמן גורם, עכ"ל, והיינו דאף דחזקה העשוי' להשתנות הויא חזקה, מ"מ ביומא דמשלם שית ל"ה כלל בחזקת נערות, דיום זה עומד לעצמו, ומעיקרא לא הוחזקה בנערות כלפי יום זה.

**ולפ"ז** י"ל דה"נ הוא בשעת הוסת, דהגם דליכא חזקה גמורה שתראה, מ"מ כיון דמדרבנן חיישינן שתראה בשעה זו, ל"מ מה שהוחזקה בטהרה מעיקרא, דשעת הוסת עומדת לעצמה, ומעיקרא לא הוחזקה בטהרה כלפי שעת הוסת.

**ד**

ט] **והנה** למש"כ הבית אפרים דהא דביומא דמשלם שית לא מוקמינן לה בחזקת נערות, הוא משום דמעיקרא לא הוחזקה בנערה כלפי יום זה, הרי נראה דכל שבדקנוה בתחילת יומא דמשלם שית ולא היו לה סימני נערות, שפיר קיימא בחזקת נערות, ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ז' ד"ה אלא אף, שכתב כן מטעם אחר.[[9]](#footnote-10)

**ולפ"ז** מתפרש היטב טעם הא דמהני בדיקה באמצע שעת הוסת לטהרה, ונתעוררתי לזה מח"א, די"ל דכל הא דאסרינן לה כשעבר הוסת ולא בדקה, עכ"פ למ"ד דוסתות דרבנן, הוא רק משום דבשעת הוסת ריעא חזקתה משום שהיא עשוי' לראות בשעה זו, ומה שהוחזקה בטהרה מעיקרא ל"מ כלפי שעת הוסת, וע"כ כ"ז הוא כשבאנו להתירה מכח מה שהוחזקה בחזקת טהרה מעיקרא, אך כל שבדקה בשעת הוסת עצמה ומצאה טהורה, דאית לה חזקת טהרה מעליא בשעה זו, ה"ה מותרת.

**ומה"ט** מהני מה שבדקה באמצע הוסת ומצאה טהורה, דמכח זה לא מטמאינן לה למפרע אף כשבדקה אחר הוסת ומצאה טמאה, - והיינו משום דכל הא דכשמצאה טמאה מטמאינן לה למפרע משעת הוסת, הוא משום דבשעת הוסת ריעא חזקתה דהיא עשוי' לראות בה, ומעיקרא לא הוחזקה בטהרה כלפי שעה זו, וע"כ כל שבדקה בשעת הוסת ומצאה טהורה, דהוחזקה בטהרה בשעה זו עצמה, ואית לה חזקת טהרה מעליא, הרי דאף אם בדקה אח"כ ומצאה טמאה, לא מטמאינן לה למפרע.

1. ואמנם לטעם זה נמצא, דכל הא דמהני שבדקה פעם אחת בתוך הוסת, הוא רק כשיש לה שעה קבועה לוסתה, ובדקה בתוך שעת וסתה, וזהו שכתב הראב"ד בשער הספירה סימן ג' ה"ג דהיא צריכה בדיקה בשעת הוסת, אך כל שאין לה שעה קבועה, ל"מ לה בדיקה בתוך הוסת, ותהא צריכה בדיקה בסוף הוסת או אחר הוסת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה בתוספתא פ"ט ה"ב תניא דאין מחייבין אותה שתהא ידה בעינה כל היום, אלא בודקת פעמים לוסתה, ומבו' דאף לכתחילה ל"ב לבדוק בכל שעת הוסת, אלא סגי שבודקת פעמים, וגיר' הגר"א שם הוא דבודקת סמוך לוסתה, וצ"ע במכוון הדברים.

   וכ"ה מבו' גם ממש"כ בס' הפרדס לרש"י דבעונת הוסת היא בודקת תדיר, וכ"כ הרוקח בסימן שי"ז, והגהות שערי דורא בס"ז, וכ"ה מבו' גם בד' הנובי"ק יו"ד סימן מ"ו, והרי דל"ב שיהא ידי' בין עיני' בכל עונת הוסת, - ומבו' עוד בדבריהם, דזמן הבדיקה הוא בכל עונת הוסת, ודלא כמש"כ החוו"ד דזמן הבדיקה הוא רק בשעת הוסת, (אך בד' הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סימן ג' ה"ג והמרדכי בסימן תשל"ה משמע קצת דעיקר דין הבדיקה הוא בשעת הוסת, וכמש"כ החוו"ד). [↑](#footnote-ref-3)
3. אך לא נתברר לי אם מכוון הרשב"ץ הוא דל"מ אלא אם בדקה בסוף העונה, או דסמוך לסוף העונה נמי מהני, - וכדרך בתרא משמע ממש"כ שם די"א דל"מ הבדיקה, ומשמע שם דפליגי גם עמש"כ דמהני הבדיקה בסוף העונה, ואם דבריו קיימי בסוף העונה ממש, מ"ט ס"ל דל"מ, ומה גרע מבדיקה לאחר העונה דמהניא. [↑](#footnote-ref-4)
4. והעירוני דכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז שכתב בסימן קפ"ט סק"א בדעת רש"י ודעימי' דבעונה בינונית ליכא אלא דין בדיקה, וע"כ אף ביום העונה היא מותרת ע"י בדיקה, ותיקשי דמה מהני שבדקה, הרי כיון שעדיין היא ביום העונה, יש לחוש שראתה אחר בדיקתה, ובע"כ דאיסורא דעבר הוסת ולא בדקה הוא רק כשלא בדקה בו כלל, אך אם בדקה בתחילתו, ה"ה מותרת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש שפירשו דהוא משום דכל האיסור כשעבר הוסת, הוא מכח כל הוסת, וכל שבדקה בתוך הוסת ומצאה טהור, וכבר אין לחוש מכח כל הוסת, אינה אסורה.

   אך מסברא נראה דמה שנתברר לנו שבתחילת הוסת לא ראתה, אי"ז טעם כלל להתירה, דהרי עיקר חזקת הוסת הוא שתראה במשך הוסת, ודאם לא תראה בתחילתו תראה בסופו, וע"כ אף אם נתברר לנו שלא ראתה בתחילת הוסת, אכתי קיימא חזקת הוסת שתראה אח"כ, ולא נתברר כלל ע"י הבדיקה, דלא כפי מה שהחזקנו מתחילה, וע"כ הי' לנו לאסרה מכח הא דעבר סוף הוסת ולא בדקה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שכתב כן גם למ"ד דוסתות דאורייתא, ופירש בזה מש"כ רש"י דדין וסתות דאורייתא הוא מהלמ"מ, וצ"ע דבד' הרא"ש בריש מכילתין מבו' דההלמ"מ הוא על עיקר הא דאורח בזמנו בא, ועוד יש להעיר, דא"כ מ"ט נקטו הראשונים דתליא דין הפרישה בעונת הוסת ודינא דעבר וסתה ולא בדקה זב"ז, הרי שפיר י"ל דאף דדין הפרישה בעונת הוסת הוא דאורייתא, מ"מ אם עבר וסתה ולא בדקה מותרת ולא נאמרה ההלמ"מ להצריכה בדיקה, וגם י"ל להיפך, דאף דאיכא לההלמ"מ להצריכה בדיקה, מ"מ ליכא דין פרישה בעונת הוסת. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"ה מבו' בד' הנובי"ק יו"ד סימן נ"ה, עיי"ש שפירש דאף למ"ד דוסתות דרבנן, מ"מ כל שבדקה ומצאה טמאה מטמאינן לה למפרע מדאורייתא, כיון דחזקה הוא דאורח בזמנו בא, וכל הא דכשבדקה ומצאה טהורה מטהרינן לה, הוא משום החזקת טהרה, אך כל שבדקה ומצאה טמאה דאיתרע החזקת טהרה, אזלינן בתר חזקת אורח בזמנו בא, עכ"ד, אך עיקר דבריו הם שלא כד' הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב הי"ג ובפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ט דהא דמטמאינן לה למפרע אינו אלא מדרבנן, והוא רק לתרומה וקדשים, ואינה מטמאה את בועלה, ואינה מקולקלת למנינה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועד"ז יש להסתפק בטעם הא דלמ"ד דוסתות דאורייתא היא טמאה כשעבר הוסת אף בלא הא דמצאה טמאה, אם הוא משום החזקה דאורח בזמנו בא, דהיא מועלת לטמאותה כנגד החזקת טהרה, או דהוא משום דלא קיימא כלל בחזקת טהרה, כיון שהיא עשוי לראות ביום זה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם הנה הבית אפרים גופי' שם סימן מ"ז ד"ה ולפ"ז צ"ל כתב לדינא לא כן, אך דבריו התם הם לדעת התוס' דטעמא דאמרינן דמעיקרא נמי בוגרת הוא משום דרגילות לבא מצפרא, ולדעתם אין לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-10)