=ז הערות בד_ התוס_ ד_ה בטילו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**ז**

**הערות בד' התוס' ד"ה בטילו**

א] **עירובין דס"ג: תוד"ה בטילו, ז"ל, פירש בקונטרס וכו', וקשיא לר"י וכו', וכיון שהיו מערבין בחצירות א"כ לא יתכן מה שפירש בקונטרס דאהני ביטול זה לטלטל בכל המבוי כלים ששבתו בתוכו וכלים ששבתו בבית היחיד דהא כיון דעירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין בו אלא בד', עכ"ל.**

**והנה** בטעמא דרב דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', פירשו התוס' לקמן דצ"א: ד"ה וכלים, דהוא משום דכשעירבו אסור לטלטל מחצר למבוי אפי' כלים ששבתו בתוכה אטו כלים ששבתו בבית ואין במבוי שום תשמיש ודמי לכרמלית כיון דאין בו אלא ג' מחיצות, ולכך אין מטלטלין בו אלא בד'.

**ועי'** בחי' אבהעו"ז ובגאו"י ובחזו"א סי' פ"א סק"א שכתבו לישב עפי"ז קו' התוס' הכא, וכבר כ"כ בתור"פ, ז"ל, דכיון דביטלו לגבי חד, א"כ אותו חד יכול לטלטל מן החצר למבוי, והוי שפיר שם מבוי עליו ע"י תשמישו, עכ"ל.

**והנה** בדעת התוס'' שהקשו ע"ד רש"י, הי' מקום לפרש, דהנה באמת בד' ר"פ שם נ' דלא פסיקא לי' ד"ז, והיינו משום די"ל דכיון דלכל בני החצירות אסור להשתמש במבוי, ורק לאותו יחיד מותר להשתמש במבוי אכתי דמי המבוי לכרמלית, אך באבהעו"ז כתב דודאי סגי בזה, עיי"ש בטעמו, ועמש"נ בזה בסימן ל"ג סק"ז, וי"ל דכ"ה דעת התוס', וע"כ הוא שהקשו כן ע"ד רש"י.

**אך** נ' דאי"ז מתישב בד' התוס', דלפ"ז הרי נמצא דלפי קו' התוס' יהא אסור אף לאותו יחיד לטלטל במבוי, דכיון דשאר בני המבוי אין רשאין להוציא מחצירם למבוי דמי המבוי לכרמלית, וממילא יש לאסור אף לאותו יחיד לטלטל בו, ובד' התוס' נ' דלאותו יחיד ודאי מותר לטלטל במבוי, ולא קשיא להו ע"ד רש"י אלא דלא הועיל הביטול "להם", דאינהו עדין אסורים לטלטל במבוי, אמנם יש לדון בזה, דשמא ל"ח המבוי ככרמלית רק לגבי כל בני המבוי שאסורין להוציא אליו כלים מן החצר, ולא כלפי זה דשרי להוציא כליו לשם, וצ"ע בזה.

ב] **ועמש"נ** בזה בסימן ל"ג סק"ו דמשה"ק התוס' ע"ד רש"י, הוא משום דפליגי ע"ד התוס' לקמן, וס"ל דטעמא דרב דאין מטלטלין בו אלא בד' אמות, אי"ז כלל משום דדמי לכרמלית, אלא הוי זה משום גזירה, שאם יטלטל במבוי, יבא להוציא אף כלי הבתים מן החצר למבוי, וכאשר מצינו כן בד' הראב"ד פ"ה מעירובין הט"ו, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בכל ד' התוס', עיי"ש.

**ולפ"ז** מבו' היטב ד' התוס', דע"כ כיון שכל בני החצירות עירבו ושכיחי כלי בתיהם בחצר, אסורין הן לטלטל במבוי, גזירה שמא יבואו להוציא כלי הבית מן החצר למבוי, אך אותו יחיד שפיר מותר לטלטל במבוי, דבדידי' ל"ש הך גזירה, כיון שהוא מותר אף להוציא כלי ביתו למבוי, וז"ב.

ג] **והנה** הרש"ש כתב לישב קו' התוס', ז"ל, דרש"י לא התיר אלא לטלטל במבוי עצמו, אבל להוציא מחצרותיהם לא, דיהי' דומה כחוזרים ומחזיקים, וא"כ דאסור לטלטל כלל מהחצירות למבוי ל"ש תו גזירה דילמא אתו לאפוקי מאני דבתים למבוי, עכ"ל.

**ודבריו** צ"ב, שהרי בכל מבוי שלא נשתתפו בו שאסר רב לטלטל בתוכו, הרי אסור להוציא כלל מן החצירות למבוי, דאף כלי החצר אסור להוציא, גזירה דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים, וא"כ מ"ט אסור לטלטל במבוי, וביותר, שהרי לפמש"כ התוס' לקמן דצ"א: הרי אדרבה עיקר הא דאסר רב לטלטל במבוי הוא משום דאסור להוציא אף כלי החצר למבוי, וע"כ דמי המבוי לכרמלית, וא"כ ה"נ הכא אם אסור להוציא כלי החצירות למבוי משום דהוו כחוזרים ומחזיקים, תו ממילא דמי המבוי לכרמלית, וגם לפ"ד התוס' הכא דהא דאסור לטלטל במבוי הוא משום גזירה שמא יבואו להוציא כלי הבית למבוי, הרי כ"ש דשייכא גזירה זו היכא דאסור להוציא אף כלי החצר למבוי, דבזה יש לחוש טפי שאם יטלטל במבוי יבא להוציא כלי החצר למבוי, וכאשר מבו' כן בד' התוס', דלרבנן דאסור להוציא מן החצר למבוי, ודאי יש לאסור לדעת רב לטלטל במבוי יותר מד' אמות.[[1]](#footnote-2)

ד] **עוד** יש להעיר בעיקר ד' הרש"ש, שנקט דאסורים להוציא כלי החצר למבוי משום דהוו כחוזרים ומחזיקים, ולכאו' זה חידוש רב דיש לאסור משום חוזרים ומחזיקים אף הוצאה שלא היתה אסורה קודם הביטול, שהרי חצירות ומבוי רשות א' הם, ועמש"נ בנידון זה בסימן י"ט סק"ח בהערה.

**אמנם** לכאו' יש לסייע לד' הרש"ש בזה ממש"כ רש"י, ז"ל, ואע"ג דאינהו אסורים להוציא מחצרותיהם למבוי, כדתנן נתנו לו רשותן הוא מותר והן אסורין וכו', עכ"ל, וצ"ב במה שפירש"י דהא דהם אסורים להוציא מחצרותיהם למבוי הוא משום דינא דהתם דנתנו לו רשותם הם אסורין, שהרי הא דתנן התם דהם אסורין, היינו אף להוציא מבית היחיד לחצר, משום דרבים לגבי יחיד ל"ה אורחים, אך מבית הרבים אסור אף אותו יחיד להוציא, משום שלא ביטלו רשות ביתם, והוי ביתם רשות שלהם והחצר רשות שלו, וא"כ ה"נ הכא שלא ביטלו אלא רשותם שבמבוי, אך לא ביטלו רשות ביתם, ודאי אסורים הם להוציא כלי הבתים למבוי.

**ולפ"ז** הרש"ש א"ש,דבאמת להא דאסורין להוציא כלי בתיהם למבוי, א"צ לטעם זה, אלא יש לאסור עליהם משום דמוציאין מרשותם לרשותו, ומה שהוצרך רש"י לטעם זה, הוא לאסור להוציא אף כלי חצרותיהם למבוי, ובזה כל האיסור הוא משום דהוו כחוזרים ומחזיקים.

**אך** אכתי לא נתישב בזה, שהרי כיון דאיירי שעירבו החצירות, א"כ בלא"ה יש לאסור לדעת רב להוציא כלי החצר למבוי, גזירה דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים, וא"כ הדר צ"ע מ"ט הוצרך רש"י לפרש הטעם משום דינא דנתנו לו רשותם הם אסורין, וצ"ע בזה.

**ועמש"נ** להלן סק"ו בביאור ד' התוס' שפירשו כן דהא דהם אסורין להוציא הוא משום דחוזרים ומחזיקין, אך כ"ז ניחא בד' התוס' דפירשו דאיירי שכל החצירות עירבו יחד, אך בפירש"י נ' להדיא דלא עירבו כל החצירות יחד אלא כל חצר עירבה לעצמה, וכמש"נ בזה להלן סקי"ח, וא"כ לדעתו יש לאסור להוציא מבתיהם למבוי, משום דהבתים רשות שלהם והמבוי רשות שלו.

**ומד'** התוס' נ' להוכיח דס"ל דרבים שביטלו רשותם במבוי ליחיד, מותרים להוציא כלי החצר למבוי, ושלא כד' הרש"ש, והוא ממה שהאריכו התוס' בקושייתם ע"ד רש"י לפרש דודאי איירי בשעירבו כל החצירות עם הבתים, והוצרכו לזה, משום דאם לא עירבו החצירות, ניחא הא דשרי להם לטלטל במבוי, והנה אי נימא דרבים שביטלו רשותם שבמבוי ליחיד אסורים להוציא מן החצר למבוי, א"כ אף היכא שלא עירבו החצירות עם הבתים, נמי בדין שיהא אסור לטלטל במבוי, גזירה דילמא אתי לאפוקי מן החצירות למבוי, ומוכח מד' התוס' דכל היכא שלא עירבו החצירות עם הבתים, שפיר מותרים הרבים להוציא מן החצירות למבוי, ולא חשיבי כחוזרים ומחזיקים, וע"כ שפיר מותרים הם לטלטל במבוי.

**וכ"ה** מפורש גם בחי' הריטב"א בסוגיין, דשפיר מותרים כל בני החצירות להוציא כלי החצירות למבוי, עיי"ש, אך באמת לדעת הריטב"א פשיטא דיש להתיר בזה, שהרי דעתו דהא דרבים אסורין להוציא אחר חזקה, הוא משום דל"ה אורחים וע"כ ל"מ להו היתר הביטול וחשיב שמוציאין מרשותן לרשות המשותפת, וכמש"נ בדעתו בסימן י"ט סק"ב, וע"כ ודאי אין לאסור עליהם להוציא מן החצר למבוי, שהרי לזה ל"ב להיתר הביטול, וכל מקום הנידון בזה הוא לדעת התוס' דהא דהרבים אסורין להוציא הוא משום דהוו כחוזרים ומחזיקים, ולדעתם יל"ד דמשו"ז יהיו אסורים אףלהוציא כלי החצר למבוי.

ה] **שם בתוס', ומיהו לגבי בית היחיד ודאי מהני ביטול, ואפי' לשתף בתי האחרים מהני לענין שהיחיד שביטלו רשותן אצלו יכול להוציא כלי בתיהן למבוי, שהעירוב עושה אותן כבית אחד, וגם אם החצירות פתוחות זו לזו ועירבו יכול היחיד להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי שנעשין הכל אחד על ידי עירוב וכו', שהביטול אינו מתיר אלא ליחיד אבל השאר אסורין, שאם יוציאו הרי הן מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול, ובטל הביטול בכך והוו להו מרובין במקום נכרי.**

**והנה** בחזו"א סי' פ"א סק"ה הק' ע"ד התוס', דאיך היחיד מותר להוציא מחצר למבוי, הלא החצר של כולם והמבוי שלו, ותירץ דכיון דהבית והמבוי רשות של א', לא חשיב כלים ששבתו בבית לענין לאסור מחצר למבוי והו"ל ככלים ששבתו בחצר שמותר להוציאן למבוי לר"ש, ונת' בזה במק"א, אך הקשה דאכתי היאך מותר לו להוציא כלי בתיהם למבוי, הלא כלים ששבתו בבית אסור להוציא אף מחצר לחצר, וא"כ היאך מותר לו להוציא כלים ששבתו בבתיהם מחצירם למבוי, ועיי"ש שכתב דכלים ששבתו בביתו י"ל דאין לאסור משום עירוב חצירות שנעשה ביתו שותפות לכל, די"ל שאין עירוב מועיל לחומרא, אבל כלי בתיהם אין להתיר, עכ"ד.

**ועד"ז** יש לתמוה גם במש"כ התוס' דהשאר אסורין, שאם יוציאו הרי הן מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול, ובטל הביטול בכך והוו להו מרובין במקום נכרי, עכ"ל, וצ"ב דמה הוצרכו לה"ט, תיפו"ל שהם מוציאין מרשות כולם למבוי של יחיד.[[2]](#footnote-3)

**ובאמת** בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, דאהני הביטול, דההוא דבטילו רשותייהו לגבי, שרי לאפוקי מאני "דביתי'", ודוקא איהו הא אינהו אסירי אפי' מביתו של אותו יחיד כדאמרי' לקמן וכו' ה' לגבי חד ל"ה אורחים, עכ"ל, והרי להדיא דבאמת אסור אותו יחיד להוציא מבתי האחרים למבוי, וגם הא דאינהו אסורין משום דל"ה אורחים, א"צ לזה רק כדי לאסור עליהם להוציא מבית היחיד למבוי, אך מבתיהם בלא"ה אסורין הן, שהרי אף הוא אסור להוציא מבתיהם למבוי, ונ' דטעמו הוא משום דהמבוי הוי שלו לבדו, ואסור להוציא מכל הבתים דהוו של כולם למבוי דהוי שלו לבדו.

**וכ"ה** מבו' גם בד' הריטב"א דל"מ הביטול רק שיהא מותר היחיד להוציא מביתו למבוי, ומה"ט קשיא לי' היאך יבטלו כולם מפני הנאת היחיד, ותי' דלשבת הבאה יבטלו כולם לאחר וכו', ולמ"ד דמבטלין וחוזרים ומבטלין אפשר דאפי' בו ביום, וכ"כ הרשב"א, ולדעת התוס' ניחא, שהרי הועיל הביטול לכולם, שאותו יחיד יוציא כלי בתיהם למבוי.

**והנה** בהא דשרי להוציא כלי ביתו למבוי, י"ל לפמש"נ בסימן כ' בדעת התוס' דאין ביטול רשות מועיל לאסור, ולפ"ז ניחא דשפיר מותר לו להוציא מביתו למבוי, [[3]](#footnote-4) אך לא נתישב בזה דמ"ט מותר לו להוציא כלי בתיהם למבוי, וגם מ"ט אף הם היו מותרים להוציא מבתיהם למבוי, אלמלי הא דהוו כחוזרים ומחזיקים.

**ועי'** בס' שלום יהודה שכתב לישב בזה, דכיון דל"מ ביטול רשות לאסור, ע"כ דייני' למבוי כרשות כולם, וע"כ מותרים הם להוציא מן הבתים למבוי, דהבתים רשות כולם והמבוי רשות כולם, והגם דאם המבוי רשות כולם הרי הגוי אוסר עליהם, מ"מ כלפי זה מהני מה שביטלו כולם רשותם לאחד שכבר אין הגוי אוסר עליהם, ותו שפיר מצינו לדון המבוי כרשות כולם, וזה חידוש רב.

ו] **ונ'** מזה שדעת התוס' דאיסור הוצאה מבית יחיד לחצר המשותפת אינו משום שלחצר המשותפת יש בעלים אחר, אלא הוא משום דהרשות המשותפת יש בה דיורין אחרים, דיש בה גם דיורי השני.[[4]](#footnote-5)

**ולפ"ז** נ' דכ"ז הוא בחצר שיש בה ב' דיורין נפרדין, דהרי דין עירובי חצירות בחצר נובע מכח הדיורין שבבית שהחצר הויא חלק מדיורי הבית, וע"כ חשיב ב' דיורין נפרדין בחצר, ואוסרין זע"ז, אך משא"כ בסוגיין שעירבו כל בני החצירות יחד, והוו כל הבתים והחצירות חדא דיורין דכל בני החצירות, שפיר מותר להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי המיוחד לו לבדו, כיון דאף בבתים ובחצירות אין דיורין אחרים, אלא איכא עוד שותפין בדיורין אלו.

**ואשר** ע"כ מעיקרא דדינא יש להתיר גם לשאר בני החצירות להוציא מבתיהם למבוי, כיון שמוציאים מרשות משותפת לכולם לרשות דא' מהם, ואין אסורים אלא משום דהוו כחוזרים ומחזיקים.

**ונ'** דזה מדוקדק היטב בל' התוס' שכאשר כתבו דשרי להוציא אף משאר בתים פירשו הטעם שהעירוב עושה אותן כבית א', ושוב פירשו שנעשין כולן כאחד ע"י העירוב, וצ"ב מה הוצרכו להוספה זו, הרי פשוט דהעירוב מתיר לטלטל מזל"ז, ונ' דמכוון התוס' הוא לפרש להך מילתא דשרי להוציא מבתי כולם למבוי, אף דהמבוי הויא רשות של אותו יחיד לבדו, וע"ז פירשו דהעירוב עושה אותן כבית א' ממש, וליכא דיורים חלוקים בבתים ובחצירות, אלא חשיב דיורי כולם כחדא דיורין ממש, וע"כ שרי לטלטל משם למבוי, וכמש"נ.

**ובדעת** הרשב"א והריטב"א דפליגי וס"ל דאסור אותו יחיד להוציא מבתיהם למבוי, נ' דהוא משום דפליגי בזה ע"ד התוס', וס"ל דאסור להוציא מרשות של יחיד לרשות משותפת, אף אם אין ברשות המשותפת דיורים חלוקין, וע"כ אסור אותו יחיד להוציא מבתיהם שהם רשות כולם למבוי שהוא רשות שלו.

**ובאמת** מצינו כן בד' הרשב"א לעיל דכ"ו: ובעבוה"ק ש"ג פ"ט דאסור להוציא מביתו לבית המשותף לו עם אחר, וזהו כדעתו בסוגיין.

**ודעת** הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל דכ"ו:, דלו שרי להוציא, דחשבינן דמרשותו לרשותו קא מפיק, אך לחבירו אסור להוציא, דחשבינן שמוציא מרשותו לרשות חבירו, אך בד' התוס' מבו' דאף לשאר בני החצירות הי' מותר להוציא אלמלי הא דהוו כחוזרים ומחזיקין, וכמש"נ.

**ועמש"נ** באורך בענין זה אם שרי להוציא מרשות יחיד לרשות המשותפת שאין בה דיורים חלוקים, בסימן נ"ב.

שוב העירוני דנידון דהכא אינו שייך לפלוגתת הראב"ד והרשב"א, דהכא שאני דכל הדיורין דהמבוי הוו מכח הבתים והחצירות, ובכל הבתים והחצירות הוו חדא דיורין שכבר עירבו, וע"כ אף שהמבוי לו לבדו אי"ז דיורין אחרים מהבתים והחצירות, ולא נחלקה הרשות, ודו"ק.

**וע'** עוד להלן סק"ט מש"נ לבאר עפ"ז בהמשך ד' התוס'.

ז] **שם בתוס', ומכל מקום יחיד במקום נכרי לא חשיב ע"י עירוב שאם כן לא הי' צריך לעולם לשכור.**

**וע'** במהרש"א שכתב, דאין לפרש כונת התוס' ע"י עירוב לחוד, דאי נמי חשיב יחיד במקום הנכרי, הא קדיירי כדקאמר תלמודא, אלא דר"ל דע"י עירוב וביטול דמילתא דלא שכיח הוא, ואהא קאמרי דע"י עירוב שעם הביטול לא חשיב כיחיד שנעשין הכל א' גם לטלטל משאר הבתים לשם, משום דאל"כ וכו', עכ"ל, ועי' בחי' בית מאיר מש"כ לבאר ד' התוס'.

**אך** הנה בתור"פ, ז"ל, וא"ת כיון דהם פתוחות זל"ז ועירבו יחד א"כ ביטול למה לי, הא עירוב משוי לי' כחד והו"ל יחיד במקום הגוי, וי"ל דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתם להצריך שכירות מן הגוי, עכ"ל, ומפורש להדיא דאם הי' מהני עירוב לאשוויי להו כחד, לא הי' הגוי אוסר אף בלא ביטול.

**ובמשה"ק** המהרש"א דמה מהני דהוו כיחיד, הרי שכיחי דדיירי, ע' בחי' אבהעו"ז שכתב, ז"ל, ר"ל אף דהעירוב עושה אותן כבית א', וע"כ ל"ש לומר הא קדיירי כיון דכבית א' חשיבי, וכ"כ הקר"א.

**וביאור** דבריהם, דמש"א בסוגיין דבדין דלא יועיל מה שביטלו כולם רשותם לחד, משום דהא קדיירי, היינו רק משום דע"י ביטול לא חשיבי כיחיד ממש, שהרי כולם דרים בבתיהם,[[5]](#footnote-6) אך משא"כ היכא שעירבו כולם יחד דחשיבי כולם כדרים בבית א', לא איכפ"ל כלל במה דשכיחי דדיירי.[[6]](#footnote-7)

**וצריך** להוסיף בזה, דמש"כ התוס' דהא דל"מ העירוב הוא משום "דא"כ לא הי' צריך לעולם לשכור", אין כונתם דלעולם ע"י העירוב חשיבי כיחיד ממש ואפ"ה הגוי אוסר עליהם משום דא"כ ל"ה צריך לעולם לשכור, דאי נפרש הכי א"כ מה למדו התוס' בהמשך דבריהם מזה לענין דין ביטול דבעירוב לא חשיבי כחד ממש ול"ד לב' הדרים בבית א', הרי הא דהגוי אוסר עליהם הוא משום דא"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, ולא משום דלא חשיבי כחד ממש.

**ומוכח** מד' התוס' דהא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד הוא משום דע"י עירוב ל"ה כיחיד ממש, ומש"כ התוס' דא"כ לעולם לא הי' צריך לשכור, נ' שכונתם דמזה יש ללמוד כן, דאי נימא דמהני העירוב לחשבן כיחיד, א"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, ועמש"נ עוד בזה להלן סקי"ד.

**ועמש"נ** בסימן ה' סק"ה, שמבו' בד' התוס' דפליגי ע"ד הרמב"ם והרמב"ן דהא דל"מ עירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי הוא משום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אלא דעתם דע"י עירוב לא חשיבי כלל כיחיד ממש, ולדבריהם ליכא מקור כלל לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, עיי"ש.

ח] **ועיי"ש** בקר"א שביאר עוד בד' התוס', דהא דקשיא להו רק בהאי גוונא דיועיל העירוב לחשבן כיחיד במקום גוי, ול"ק להו בכל חצר שיש בה ב' ישראלים וגוי דמ"ט ל"מ העירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, הוא משום דבעלמא כיון שהגוי דר בחצר ל"מ כלל עירובן יחד, ורק בגוונא דהתוס' דחייל עירובן דרך פתחיהם, הוא דקשיא להו דאף יחשבו כיחיד במבוי ולא יאסור הגוי עליהם, עכ"ד.

**ועמש"נ** בזה בסימן ה' סק"ה לבאר בזה, דהא דהיכא שהגוי דר עמהם בחצר ל"מ עירובן כלל, וע"כ לא קשיא להו להתוס' בזה שיהא דינם כיחיד במקום הגוי, אי"ז משום דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, דלדעת התוס' כלל ליכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, אלא הוא משום דדירת הגוי אוסרת עליהם, וע"כ ל"ש לערב בלא הגוי, וע"כ הגם דלפי קו' התוס' הרי אילו הי' עירובן מועיל הוו חשובין כיחיד במקום הגוי ולא הי' הגוי אוסר עליהם, מ"מ כיון דבלא דחייל עירובן אוסר הגוי עליהם, תו ממילא ל"מ עירובן, וז"ב.

**ועד"ז** נ' לפרש מש"כ התוס' להלן לדון אם מהני ביטול לא' מן המעורבין כביטול לכולן, ובתי' בתרא כתבו דל"מ, והוכיחו מלעיל דכ"ו: דמפורש דל"מ ביטול לא' אלמלי הא דבעין יפה מבטל, וצ"ע א"כ מעיקרא מה דנו בזה, הרי סוגיא ערוכה היא דל"מ ביטול לאחד.[[7]](#footnote-8)

**אך** פשוט לבאר בזה, דמעיקרא ס"ל להתוס' דהתם שאני דבלא שיחול הביטול לכולם הרי ל"מ העירוב כלל, ורק אם יחול הביטול תו ממילא יהיו כא' ע"י העירוב, וע"כ אמרי' דכ"ז שלא ביטל לכולם לא חייל עירובם, וממילא אין ביטולו לאחד כביטול לכולם, ומשא"כ הכא דחייל עירובן אף בלא הביטול, שפיר י"ל דמהני ביטול לא' מהן כביטול לכולם, וז"פ.

ט] **ויש** להוסיף עוד בביאור ד' התוס', דהנה לעיל סק"ו נת' בד' התוס', דהא דשרי להוציא מרשות כולן המשותפת למבוי דהוי שלו לבדו, הוא משום דע"י עירוב ליכא דיורין חלוקין, אלא הוי חד דיורין דכולהו, ומותר להוציא מרשות משותפת שאין בה דיורים חלוקין לרשות דיחיד.

**ונת'** שם דזהו מש"כ התוס' דהטעם דשרי להוציא הוא משום שהעירוב עושה אותן כבית א', ונעשין כולן כאחד ע"י העירוב, והיינו דמהני העירוב לאשוויי להו כחדא דיורים ממש, וע"כ שרי לטלטל מבתיהם למבוי דיחיד.

**ונ'** דבהמשך לזה הוא שהקשו התוס' מ"ט ל"ח כיחיד במקום נכרי, דכיון שפירשו דעירוב מהני לאשוויי להו כחדא ממש, א"כ בדין שאף יחשבו כיחיד במקום נכרי, ומדוקדק בזה ל' התוס' "ומ"מ" יחיד במקום נכרי ל"ח ע"י עירוב, ול' ומ"מ מורה דהוי זה הגבלה למש"כ לעיל, והיינו דאף שחידשו דעירוב משוי להו כחדא דיורין, מ"מ לא סגי בזה לחשבן יחיד במקום נכרי.

י] **שם בתוס', אבל השאר אסורין שאם יוציאו הרי הן מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול ובטל הביטול בכך והוו להו מרובין במקום נכרי.**

**ועמש"נ** בסימן י"ט סק"ב ללמוד מד' התוס', דרבים שביטלו ליחיד אסורים להוציא מבית היחיד אף לאחר חזקה, ומבו' מד' התוס' שהטעם בזה הוא משום דהוו חוזרים ומחזיקים.

**אך** צ"ב ל' התוס' ד"בטל הביטול בכך" והוו מרובים במקום נכרי, הרי אחר חזקה ל"מ לחזור בהם מהביטול, ועמש"נ לדון בזה בסימן כ' סק"ה.

**וע'** חזו"א סי' פ"א סק"ו, שכתב ע"ד התוס', דיש לאסור גם משום חיסרון שיתוף כיון שבטל הביטול, ואפי' למ"ד דסומכין על עירוב במקום שיתוף, וכמש"כ לעיל סק"ב.

**אמנם** ד' החזו"א הם לטעמי' דפירש לסוגיין דאיירי שהי' המן דר בחצר הישראל, אך למש"נ לעיל סק"ה בהערה להוכיח מד' תוס' וש"ר דאיירי שהי' המן דר בחצר לבדו, הרי לפ"ז נמצא דלמ"ד דסומכין על עירוב במקום שיתוף כל שעירבו כל החצירות יחד שפיר יש להתיר להם להוציא למבוי, ואך דאסירי משום דהוו כמרובים במקום נכרי, אך אם לאו ה"ט אין לאסור כלל משום חיסרון שיתוף, וז"פ.

יא] **שם בתוס', וא"ת כיון שכל החצירות נעשות א', גם בתיהם כמו"כ נעשין א' ע"י העירוב, כשיבטלו המבוי לאחד למה יהיו הם אסורין וכו'.**

**והנה** בתור"פ תי' דא"כ הו"ל כחוזרים ומחזיקים ברשותם, אך פשוט דהתוס' ס"ל דכיון שכולם זוכים בביטול, ע"כ אין הוצאתם חזרה כלל מן הביטול, שהרי אדרבה ע"י הביטול הוי המבוי לכולם, וז"פ.

**וצ"ב** דאם יחול הביטול לכולם, א"כ בדין דלא יועיל הביטול לחשבן כיחיד במבוי, שהרי אף אחר הביטול הוי המבוי לכולם, והדר הוו להו מרובים במקום נכרי.

**והנה** אמנם בתי' הב' תי' התוס' כעי"ז, ז"ל, ועוד דא"א לומר כאן להתיר לכולן מכח שהביטול יועיל לכולן כב' הדרים בבית א', שא"כ אין כאן ביטול כלל, שכמו שמתחילה היתה רשות לכולן ה"נ תהא עתה לכולן, והרי הם כבתחילה מרובין במקום נכרים, עכ"ל, אך ל' התוס' נוטה טפי שאין כונתם לזה, אלא כונתם דכיון דיחול הביטול לכולם, ועדין כולם משתמשים בחצר ע"י הביטול, ל"ח זה ביטול כלל, אך אילו הי' חשיב זה ביטול, הי' מועיל הביטול להתיר לכולם, ול"ה חשיבי כמרובים במקום נכרי, גם בתור"פ כתב לתי' הב' בנוס"א, "דהרואה אמר דנכרי לא אסר", ומבו' דמעיקרא דדינא לא אסר הגוי, ורק הרואה אומר דנכרי לא אסר.

**אך** הפשוט בביאור ד' התוס', דל"ח מרובים במקום נכרי, אא"כ יש להם רשויות נפרדות במבוי, אך כל שביטלו כולם רשותם לחד וזכו כולם בהביטול, איכא רשות אחת לכולם במבוי, וע"כ שפיר חשיבי כיחיד במקום נכרי.

יב] **והנה** עי' מהרש"א שהקשה, מ"ט הקשו התוס' רק בכה"ג שהחצירות פתוחין זל"ז ועירבו החצירות יחד, הרי גם אם לא עירבו זל"ז ילה"ק כן כלפי בני אותה חצר, ועיי"ש מש"כ לישב וצ"ב הסברא בזה, גם בעיקר מה שנקט דאף בני אותה חצר ביטלו רשותן שבמבוי ליחיד זה, לכאו' למה שדנו התוס' לקמן דע"ד: דבני חצר אחת חשיבי כיחיד במקום נכרי שבמבוי, ל"ה צריכין לבטל רשותן שבמבוי ליחיד זה, וע' בסימן ז' ס"ק ג' ז' שנת' בד' הרא"ש דל"מ בני חצר כלל לבטל רשותן שבמבוי לא' מבני אותה חצר, עיי"ש הטעם בזה.

**ולכאו'** יל"פ מכוון התוס' בע"א, דמש"כ שכל החצירות נעשות א', היינו מה שחידשו לעיל מינה דעירוב מהני לאשוויי להו חד ממש, וע"ז מיוסדת קושייתם דא"כ ביטול לא' מהן יועיל לכולן, וזהו מש"כ דכיון שנתחדש דמהני העירוב לעשות כל החצירות כאחד ממש, א"כ ה"נ הבתים נעשין א', ולפ"ז אין מכוון התוס' להקשות רק באופן שעירבו החצירות יחד.

**אך** צ"ע על דרך זו, דהרי מש"כ התוס' לעיל דעירוב משוי להו לחד ממש, אי"ז להחצירות אלא להבתים, וכמש"כ התוס' לעיל מינה דהעירוב משוי להו כבית אחד, וא"כ אי נימא דמכוון התוס' הוא לפ"מ שכתבו לעיל מינה, א"כ מהו שכתבו דכיון דהחצירות נעשות א' גם בתיהם נעשים א', הרי בדבריהם לעיל מתבאר דהבתים נעשים א'.

**אך** אולי בב' חצירות שעירבו דרך פתח שביניהם לא היו צריכין התוס' לעיל להא דבתיהם נעשין א' אלא להא שהחצירות נעשין א', וזהו שהוסיפו תוס' דה"נ הבתים נעשין א', וצ"ע.

יג] **ואשר** ע"כ נ' לפרש ד' התוס' בע"א, דהנה עיי"ש במהרש"א שהק' עוד ע"ד התוס', דמה הקשו דיועיל הביטול לכולם, הרי א"כ לא יצטרכו לשכור, ועיי"ש מה שתירץ, וצ"ב איך ה"ז מתישב בפי' ד' התוס', ועמש"כ באבהעו"ז ובחזו"א.

**ונ'** לדון בזה, דהנה במש"כ התוס' דא"כ לעולם לא יצטרכו לשכור, נ' מד' המהרש"א דפירש דהוא טעמא דמילתא, דכיון דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור, ע"כ תיקנו חכמים דלא יועיל העירוב לשוויי להו כחד, וזהו שהק' המהרש"א דא"כ מה"ט בדין דלא יהני הביטול להתיר לכולן, כיון דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור.

**אך** צ"ע דא"כ מה דימו התוס' להלן דה"נ לגבי דין ביטול ל"ח ע"י עירוב כחד ול"ד לב' הדרים בבית א', דומיא דהא דל"ד לענין דין יחיד במקום נכרי, ואם כל מה דע"י עירוב ל"ח יחיד במקום נכרי הוא משום דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור, א"כ לא חזינן בזה דע"י עירוב ל"ח כ"כ יחיד כמו ב' הדרים בבית א'.

**אמנם** י"ל בזה, דס"ל להתוס' דאי לאו דע"י עירוב ל"ח כ"כ יחיד, א"כ אף דאיכא טעמא דא"כ לעולם לא יצטרכו לשכור, מ"מ ל"ה חכמים מחלקים בזה, והי' הדין ככל יחיד במקום נכרי שאינו אוסר, ורק משום דל"ח כ"כ כיחיד, ע"כ הגם דמדינא הי' סגי בזה ליחשב כיחיד, מ"מ כיון דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור ע"כ לא סגי בזה לשם יחיד במקום נכרי, אך נ' דזה אינו, דא"כ הא גופא מנלי' להתוס', דילמא באמת ע"י עירוב חשיב ממש כיחיד כמו ב' הדרים בבית א', ובאמת בגונא שעירבו יחד ב' חצירות הפתוחין זל"ז אין הגוי אוסר עליהן, דהגם דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור, מ"מ כיון דהוו ממש כיחיד לא אסרו בזה חכמים, וי"ל.

**ולכאו'** נ' מזה כמש"נ לעיל סק"ז, דמש"כ התוס' דא"כ לעולם לא יצטרך לשכור, מכוון דבריהם להביא ראי', דאם הי' הדין דכה"ג חשיב כיחיד א"כ לעולם לא הי' צריך לשכור, ובע"כ שהדין הוא דכה"ג ל"ח יחיד, אך הטעם דל"ח יחיד אינו משום דלעולם ל"ה צריך לשכור, אלא משום דל"מ עירוב לחשבן כיחיד ממש.[[8]](#footnote-9)

**ומש"כ** התוס' עוד ואין לומר כיון דע"י הביטול מישתרי לא הי' צריך לשכור עוד, אשר מזה מ' לכאו' דמכוון ד' התוס' הוא בתורת טעם, דכיון דא"כ ל"ה צריך לשכור, ע"כ אמרו חכמים דלא יהני עירוב לעשות כיחיד במקום נכרי, וזהו דקשיא להתוס' דא"כ מה"ט גם לא יהני ביטול, יל"פ דמכוון התוס' הוא להקשות על מה שהוכיחו דל"מ עירוב לאשוויי כחדא, דאם הי' מהני א"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, וע"ז הק' התוס' דחזינן דאי"ז ראי' כלל, שהרי בלא"ה לאביי מהני ביטול, וא"כ באמת לעולם ל"ה צריך לשכור, וע"ז דחו התוס' דבביטול אסורין הן להוציא, וע"כ שפיר יצטרך לשכור.

**ולפ"ז** נ' דזהו משה"ק התוס' דיועיל הביטול לכולן, ול"ש לתרץ דא"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, שהרי זה אינו טעם דלא יהני כה"ג, ואי"ז אלא ראי' דכה"ג ל"מ, אך הרי בלא"ה ידעו התוס' דכה"ג ל"מ, ואך שדנו בטעמו של דבר, וע"ז ל"ה מצו לתרץ דא"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, דזה אינו טעם לדין זה, ואי"ז אלא ראי', וכמש"נ.

**ואם** כנים הדברים בד' התוס', נ' להוסיף עוד, דלכאו' צ"ב משה"ק התוס' דמ"ט לא יותרו כולן ע"י הביטול, והיכן מבו' בסוגיין שאין כולן מותרין, דילמא באמת כולן מותרין, ולפי הנ"ל נ' שד' תוס' באו כהמשך לדבריהם לעיל מינה שפירשו דבביטול ל"ש הא דא"כ לעולם לא יהיו צריכים לשכור, כיון דלא שרי לכולהו, וע"ז הקשו התוס' דבדין שאף ביטול יתיר לכולן, וא"כ נמצא דלעולם לא יצטרכו לשכור, וחזינן דאין להביא ראי' מזה, ודלא כמש"כ התוס' לעיל.

**ולפ"ז** ניחא שהק' התוס' רק בגונא דהחצירות פתוחין זל"ז, דבגונא שאין פתוחין זל"ז י"ל דבאמת שרי לכל בני אותה חצר להוציא למבוי, ואי"ז סתירה להראי' דא"כ לעולם לא יצטרכו לשכור, שהרי בכה"ג שפיר יצטרכו לשכור משום בני שאר חצירות, וע"כ הק' התוס' רק בגונא שעירבו כל החצירות יחד, דכה"ג בדין שיהא מותר לכל בני החצירות להוציא, וחזינן דשפיר איכא גונא דלא יצטרכו לשכור, ודו"ק.

יד] **שם בתוס', וכי אם שנים דרים בבית אחד ובטלו בני החצר רשותן לאחד מהשנים, וכי לבדו יהא מותר להוציא מן הבית לחצר וחבירו הדר עמו יהא אסור, ולא יועיל הביטול לו, זה אינו קשיא כלום כי אם נרצה נוכל לומר אה"נ וכו'.**

**וצ"ב** מ"ט בעי' שיזכה אף השני בביטול, ובלא זה אסור לו להוציא מביתו לחצר, הרי לכאו' בלא"ה אין לאסור עליו להוציא מן הבית לחצר, דהבית הוי של שניהם, והחצר נמי הויא של שניהם.

**ולכאו'** מוכח מזה, כמש"נ בסימן כ' סק"ג בהערה לדון בדעת התוס', דהא דהמבטל צריך לבטל לכל א' וא', אי"ז משום לתא דזה שביטלו לו שאוסר על האחרים, אלא הוא משום לתא דהמבטל, דאכתי הוא אוסר על אלו שלא ביטל להם, דכל היתר הביטול רק כלפי מי שביטלו לו.

**ולפ"ז** ניחא, דע"כ אם לא חייל הביטול לשניהם אסור השני להוציא מן הבית לחצר, דאכתי רשות האחרים אוסרת עליו.

**ובאופ"א** יל"פ ד' התוס', לפמש"נ בסימן נ"ב סק"ד ואילך לדון, דהיכא דיש בחצר ב' בתים א' של ראובן לבדו וא' של ראובן ושמעון, אסור להוציא מהבית המשותף לחצר, והגם דבין הבית ובין החצר הוו משותפין לראובן ושמעון, מ"מ אסור להוציא מזל"ז, כיון שבבית דיירי תרוייהו יחד, ובחצר יש לראובן חלק לעצמו מכח ביתו השני, עיי"ש מש"נ להוכיח כן, ולפ"ז י"ל דמה"ט אם לא זכה השני בביטול אוסר עליו חבירו, דאף שבבית הן משותפין, מ"מ בחצר איכא לחבירו חלק בפנ"ע, שהרי זכה בחלק המבטלין שיש להן חלק בפנ"ע בחצר, וצ"ע בזה.

**אמנם** צ"ע על דרך זו, דא"כ לפ"מ שדנו התוס' דשמא ל"מ הביטול לחבירו הדר עמו, א"כ מ"ט הוא מותר להוציא מן הבית לחצר, הרי כ"ה דלחבירו אסור להוציא מן הבית לחצר, משום שהוא יש לו חלק בפנ"ע בחצר, א"כ מה"ט יהא אף הוא עצמו אסור להוציא מן הבית לחצר, אמנם י"ל בזה עפמש"כ הרשב"א לעיל דכ"ו: בשם הראב"ד ואכמ"ל.

**גם** נ', דלמש"נ לעיל סק"ו בדעת התוס' שדעתם דמותר להוציא מרשות משותפת דאית בה חדא דיורים לרשות של א' מהם, א"כ ל"ש כלל לאסור להוציא מרשות משותפת לרשות שיש לא' מהם חלק לעצמו, דכיון דשרי להוציא מרשות משותפת לרשות של א' מהם, ל"ש כלל לאסור להוציא מרשות משותפת לרשות שיש לא' מהם חלק לעצמו, וז"ב.

טו] **והנה** ילה"ע בד' התוס', דלכאו' כיון שנקטו דבב' הדרים בבית א' וביטלו כולם לא' מהם אסור לשני להוציא לחצר, אא"כ זכה גם הוא בביטול, א"כ הכא בסוגיין שהוכיחו התוס' דלא זכו כולם בביטול, א"כ בדין דיהא אסור לכולם להוציא מבתיהם לחצר מדינא, וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל דכל מה שאסורים כולם להוציא מבתיהם למבוי הוא רק משום דהוו כחוזרים ומחזיקים.

**ולפמש"כ** בספר שלום יהודה לבאר ד' התוס', הבאנו דבריו לעיל סק"ה, ניחא בפשיטות קו' זו, ודו"ק.

**אך** נ' פשוט בזה, שהרי נת' דמה שנקטו התוס' דאם לא זכה השני בביטול אסור לו להוציא מביתו לחצר, הוא משום דהיתר הביטול הוא רק לזה שביטלו לו, אך כלפי השני שלא ביטלו לו אכתי אוסרים המבטלים.

**והנה** הרי פשוט דהיכא שביטלו כל בני החצר רשותם לאחד, מותר לאדם מעלמא להוציא מבית היחיד לחצר, ולא אמרי' דכלפי דידי' ל"מ היתר הביטול, אך הטעם בזה, דאיהו שאין לו חלק בחצר ה"ה מוציא בתורת אורח של זה שזכה בביטול, וע"כ שפיר מותר לו להוציא, ומשא"כ א' מבני החצר שיש לו חלק בחצר, ה"ה מוציא לשלו, ולא חזינן לי' כאורח של זה שביטלו לו, וע"כ אסור הוא להוציא משום דכלפי דידי' ל"מ היתר הביטול.

**ואשר** ע"כ שפיר כתבו התוס' לעיל דכל הא דאסורין הרבים להוציא מבתיהם למבוי הוא רק משום דהוו חוזרים ומחזיקין, ואין לאסור בזה משום הא דל"מ להו היתר הביטול, שהרי כיון שביטלו חלקם שבמבוי לאותו היחיד ותו אין להם חלק במבוי, ה"ה מוציאין בתורת אורח של אותו היחיד, וע"כ אין לאסור עליהם מדינא, ולא אסרינן להו להוציא רק משום דהוו כחוזרים ומחזיקים, וצריך להוסיף, דהגם דאמרי' לקמן דס"ט: דרבים לגבי יחיד ל"ה אורחים, הנה לדעת התוס' ודעימייהו אי"ז טעם רק דמשו"ז חזינן להו כחוזרים ומחזיקים, אך כד אתינן לאסור עלייהו מדינא משום דל"מ כלפי דידהו היתר הביטול, ע"ז שפיר אמרינן דכיון שאין להם חלק במבוי ומוציאין הם לרשות היחיד, הוו כאורחים דידי', ומהני להו היתר הביטול שחייל כלפיו.

טז] **שם בתוס', וא"ת כיון שעל ידי עירוב שהניחו כל החצירות יחד הי' מתיר לכולן הא דפריך רבא א"כ ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי ומשני דמערבי מעיקרא נמי דווקא ע"י עירוב הי' מתיר וכו', וי"ל דרבא סבר שבא להתיר כלים ששבתו בבית היחיד בלא עירוב החצירות ולא הי' יודע שפתוחות זו לזו וכו', עכ"ל.**

**וע'** מהרש"א מש"כ בביאור ד' התוס', וע' חזו"א סי' פ"א סק"ט שתמה על דבריו, ז"ל, והדברים תמוהים מאד, דבגמ' נסתיים במילתא דרבא ונדחו דברי אביי, והתוס' פירשו דהעיקר כדברי אביי ורבא לא ידע דהיו פתוחות זל"ז, ועוד דמ"ש לסמוך אעירוב במקום שיתוף שהרי אותה חצר שהמן בתוכה לא עירבה עמהן, ועוד שהמן אוסר ואין העירוב מועיל, ואין ההיתר אלא משום ביטול, ואם יסמכו אעירוב יאמרו עירוב מועיל במקום גוי, עכ"ל, ומש"כ החזו"א דהחצר שהמן בתוכה לא עירבה, הוא רק לפ"מ שנקט שהי' המן גר בחצר אחת עם ישראל, אך כבר הארכנו לעיל סק"ה בהערה להוכיח מד' התוס' דהי' גר בחצר לבדו.

**אמנם** לכאו' ד' המהרש"א פשוטים, דודאי לפי האמת ל"מ אף שעירבו כל החצירות יחד, והגם דסומכין על עירוב במקום שיתוף, שהרי אחר דמשני דמערבי, ופי' התוס' דהיינו שעירבו כל החצירות יחד דרך פתחיהם זל"ז, פריך דיאמרו עירוב מועיל במקום גוי, והיינו משום דע"ז ל"מ מידי מה שסומכין על עירוב במקום שיתוף, שהרי מ"מ היכא דחצר הגוי פתוחה למבוי, ל"מ עירוב החצירות במקום שיתוף להתיר המבוי, אלא הגוי אוסר עליהם, וכל ההיתר הוא משום ביטול, וא"כ יש לחוש שיאמרו עירוב מועיל במקום גוי, וע"כ ודאי דאף שעירבו כל החצירות יחד ל"מ משום שיאמרו עירוב מועיל במקום גוי.

**וכל** ד' מהרש"א הם לבאר משה"ק התוס' במשה"ק רבא תחילה דא"כ ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי, וע"ז הוא שכתבו התוס' דקו' זו היא רק לפי שהי' רבא סבור שלא היו החצירות פתוחות זו לזו, דאם היו פתוחות זל"ז א"כ לא ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי, שהרי עירבו כל החצירות יחד וסומכין על עירוב במקום שיתוף, והגם דמדינא הגוי אוסר, מ"מ כיון שביטלו כולם רשותן במבוי ואין הגוי אוסר, תו יש לסמוך על העירוב, וע"ז משני בגמ' דמערבי, והיינו שהיו כל החצירות פתוחות זל"ז ועירבו יחד, וע"כ לא ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי, וע"ז פרכי' דמ"מ יאמרו עירוב במקום גוי, וז"פ מאד.

יז] **והנה** בהא דמשני בגמ' דמערבי, פירש"י, ז"ל, דמערבי ביניהם אע"ג דלא מהני, עכ"ל.

**ונ'** מזה שדעת רש"י דאיירי הכא שלא היו החצירות פתוחות זל"ז, אשר לפ"ז נמצא דבאמת העירוב שביניהם ל"מ מידי, ואך דמ"מ מהני זאת דעי"ז לא ביטלת תורת עירוב מאותו מבוי.

**אך** לפ"ד התוס' דאיירי שהיו החצירות פתוחות זל"ז, הרי דהא דמשני דמערבי, היינו משום דבאמת מהני העירוב שביניהם, וכיון שסומכין על עירוב במקום שיתוף תו ליכא למיחש לביטלת תורת עירוב, וכמש"נ לעיל סקי"ז, וז"פ, ועמש"נ עוד בפרט זה, בסימן ח' סק"ג.

1. ובאמת כ"ה מבו' בסוגיא דלקמן דצ"א: דלדעת רב יש לאסור לדעת רבנן לטלטל במבוי אף בשלא עירבו בחצר, ועיי"ש בתוס' מה שביארו לפי דרכם, אך לפ"ד התוס' בסוגיין יתבאר סוגיא דהתם, דלרבנן דאסור להוציא מן החצר למבוי, יש לאסור לטלטל במבוי אף בשלא עירבו החצירות, גזירה דילמא יבא להוציא מן החצר למבוי. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע' בתור"פ שכתב ד' התוס' בע"א, ז"ל, דגם לדידהו איכא שפיר נפקותא, כגון שהחצירות פתוחות זל"ז ועירבו ביחד, והשתא הם יכולים להביא כליהם בחצר אותו יחיד שביטלו אצלו, ואותו יחיד יוציא כליהם מחצירו למבוי, והם ישתמשו בהם במבוי, אבל הם המבטלים אסורין להוציא מחצירו של היחיד למבוי כדאמרי' לקמן דה' לגבי יחיד ל"ה אורחים, עכ"ל, ונ' מזה דפליג ר"פ ע"ד התוס', וס"ל דאה"נ ודאי אסור להוציא מחצרותיהן למבוי, כיון שהחצירות שלהן והמבוי שלו, ול"מ אלא להוציא כליהן מחצירו למבוי, והיינו משום דהגם דעירב חצירו עם שאר החצירות, מ"מ אין לאסור עליו להוציא כליהם מחצירו למבוי, משום שלא אמרו עירוב להחמיר כדאמרי' לעיל דמ"ח, וע"כ שפיר שרי להוציא כליהם מחצירו למבוי, והגם שסוף דבר נמצא שיצאו הכלים מחצרותיהם למבוי דיחיד, אין בזה איסור, כיון שתחילה הוציאום לחצירו המעורבת עמהן, ושוב הוציאו מחצירות למבוי דהוו חד רשותא, ויל"ד בזה בדין ג' חצירות לעיל דמ"ח, אם כלים ששבתו בחצר הראשונה ובאו לחצר השני' אם שרי להוציאן לחצר השלישית, ובפשטות הסוגיא לקמן דצ"א מבו' דאסור וכ"ה בפירש"י בע"ב שם, וע' כן במ"ב, וע' בקובץ ביאורי ענינים ר"פ כל גגות, וצ"ע בזה, והמגי' לתור"פ לא דק בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בחזו"א שדן לישב כן, ודחה לזה, דהכא גרע דהא איכא חד חצר שלא עירב עמהם ונתן חלקו שבמבוי ליחיד, והיינו לפ"מ שנקט שם סק"ב דאיירי הכא שהי' המן דר באחת מן חצירות הישראלים, ונמצא דבחצירו כלל לא עירבו הישראלים זע"ז, אלא ביטלו כולם חלקם שבחצר ושבמבוי ליחיד מאותה חצר.

   אמנם ד' החזו"א צ"ע רב, דמנלי' דאיירי שהי' המן דר עם הישראלים בחצר ולא הי' דר בחצר לעצמו, דבפשוטו הי' דר בחצר לעצמו.

   ובאמת מוכח כן מכ"ד בד' הראשונים, חדא מפורש כן בד' התוס' במש"כ דאפי' לשתף בתי האחרים מהני לענין שהיחיד שביטלו רשותן אצלו יכול להוציא כלי בתיהן למבוי, שהעירוב עושה אותן כבית אחד, עכ"ל, והרי להדיא דאיירי שבני חצירו של אותו יחיד עירבו עמו, ואם הי' המן דר עמם בחצר הרי ל"ה מצו לערב עמו, וכן מבו' גם ממש"כ התוס' דאם החצירות פתוחות זל"ז ועירבו יכול היחיד להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי שנעשין הכל אחד על ידי עירוב, עכ"ל, ואם הי' המן גר בחצירו של היחיד, א"כ נמצא שלא עירבו שאר החצירות עם חצירו של היחיד, ולא נעשו אחד עם רשותו, וא"כ היאך מותר להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי, וזה נכלל בקו' החזו"א בסק"ה, וכן מבו' גם מסתימת ל' הראשונים שהזכירו שביטלו לו רשות המבוי, ולא הזכירו כלל שבני חצירו ביטלו לו אף את רשות החצר, וכן מבו' גם ממה שלמד הרא"ש בסי' א' מסוגיין דכל בני חצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי, ונת' בדעתו בסימן ז' דאיירי שבני חצירו של אותו יחיד לא ביטלו לו רשותם במבוי, ואי נימא דאיירי שהי' המן גר עמם בחצר, הרי בע"כ היו צריכים לבטל לו רשותם שבחצר, וגם אי נימא הכי א"כ מה דן הרא"ש כלל אי חשיבי כרבים לגבי המבוי, הרי הכא אוסר הגוי עליהם בחצר עצמה, וכן מוכח גם ממש"כ בתור"פ דהיכא שעירבו כל החצירות יחד מותרים הם להביא כליהם לחצירו של אותו היחיד, ואם הי' הגוי דר עם היחיד, הרי א"א להם לערב עמו, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א שהאחרים היו רשאים להוציא מבית אותו יחיד לחצר אף בלא הביטול, כיון שעירבו, והרי דאף חצירו של אותו יחיד עירבו ולא אסר עליהם הגוי, ומוכח מכ"ז דאיירי שהי' המן גר בחצר לעצמו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. וחזינן בדין מת בשבת והניח בית לא' מן החצר דתו ל"מ העירוב, והגם דע"י העירוב כולן משותפין יחד, וגם דירה זו היא של א' מן המשתתפין מ"מ אסור לטלטל מזל"ז, והיינו משום שיש בחצר דיורין נוספין על דיורי הבית, הגם שאין בעלים אחר, אך יל"פ דהתם הטעם דכיון דחלות העירוב הוא ע"י החצר שביניהם, כל שאין החצר מכלל הרשות המעורבת ל"מ, וע"כ כל שיש רשות אחרת בחצר ל"מ העירוב, אך אי נימא דאף היכא שא' מבני החצר לא עירב לא בטל העירוב, כדמ' בתוס' דס"ה: אין לומר כן, ועמש"נ בזה בסימן נ"ב סק"ו. [↑](#footnote-ref-5)
5. וראיתי להוסיף בזה, שהרי איירי שלא ביטלו אלא רשותם שבמבוי, אך רשות הבתים והחצירות לא ביטלו, וא"כ ודאי חשיב שיש דיורים חלוקין.

   ועמש"נ עוד בסימן ב' במה שהוכיח הריטב"א מסוגיין דאף ביחיד דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, ממש"א דיש לאסור בשביטלו כולם ליחיד משום דהא קדיירי, ונת' שם סק"ד בד' התוס' דפליגי דשאני הכא משום דלא חשיבי כיחיד ממש ע"י הביטול, וע"ז גופא אנו דנים אם חשיבי כיחיד שלא יאסור הגוי עליהם, וע"ז אמרו דכיון דהא קדיירי ע"כ לא חשבום רבנן כיחיד לגבי גוי, והבאנו שם ד' מהרי"ל שאדרבה הוכיח מסוגיין דביחיד דשכיח דדייר אין אוסר הגוי עליו, ועיי"ש מש"נ בביאור דבריו. [↑](#footnote-ref-6)
6. והיינו משום דדמי לב' הדרים בבית א' דאין הגוי אוסר עליהם אף אם שכיח דדיירי, וגם דמי למש"כ התוס' בדס"ה: דביחיד במקום גוי דשכיח דדייר אין הגוי אוסר דלא פלוג רבנן, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב', דכל היכא דחשיבי כיחיד ממש אין הגוי אוסר אף דשכיחי דדיירי, והבאנו ד' מהרי"ל שהוכיח ממש"כ הרא"ש דב' בתים בחצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי אף דשכיחי דדיירי, ועיי"ש עוד בזה.

   ויש להוסיף עוד בזה, שהרי אף בדאיכא ב' ישראלים, מ"מ אם אינם אוסרים זע"ז דעת הרבה מן הראשונים דאין הגוי אוסר עליהם, וכמש"נ באורך בסימן א', והרי דאף דשכיח דדיירי אין הגוי אוסר עליהם, וא"כ כ"ש היכא דחשיבי כיחיד ממש דאין הגוי אוסר עליהם אף דשכיח דדיירי. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם ראיתי בספר האיר יוסף סי' ל"א שתמה ע"ד התוס', דמה תירצו דצריך לבטל לכל א' וא', הרי אביי גופי' ס"ל לקמן ד"ע. דא"צ לבטל לכאו"א, עיי"ש שנדחק בזה, ולפ"ז י"ל דע"כ מתחילה קשיא להו להתוס' כן, אך באמת עיקר הקו' לק"מ, דהא דס"ל לאביי דא"צ לבטל לכל א' וא' הוא משום דבעין יפה מבטל, וגם מה שפירש"י שם שהטעם הוא משום דכולהו הוו כחד, נתבאר בסימן כ' סוסק"ז דיל"פ דהיינו דכל הא דבעין יפה מבטל, מהני רק משום דכולהו הוו כחד, אשר מה"ט הביטול הגמור הוא ביטול לכולן, ובזה מהני עין יפה למימר שביטל לגמרי , וגם אם נפרש ד' רש"י כפשוטם, מ"מ תוס' פירשו טעמא דאביי כפשטי' דהוא משום דבעין יפה מבטל, ושפיר תירצו התוס'. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך צ"ב בזה בל' תור"פ, שלשונו שונה מל' התוס', והק' מ"ט ל"מ העירוב לעשותו יחיד במקום נכרי, ותי' דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתם להצריך שכירות מן הנכרי, ונ' להדיא דהוי זה טעמא ודלא כמש"נ בדעת התוס' דהוי זה ראי' בעלמא, והנה גם הר"פ הק' כקו' התוס' דיועיל הביטול לכולן, וגם בתי' הב' כתב דל"ח כיחיד לענין ביטול כ"ה דל"ח יחיד במקום נכרי, ואי הא דא"כ מה הועילו חכמים הוי זה טעם, א"כ מה"ט גם ל"ק קו' זו, וכמש"כ מהרש"א, וגם קשיא דאם הא דל"ח יחיד במקום נכרי הוא משום דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתם, היאך מצינו ללמוד מזה דלענין ביטול ל"ח כחד, וכמשה"ק לעיל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)