טהרות - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות

**פ"א**

**מ"א:** נע"ט מטמא בבית הבליעה, אולם היא טמאה כשאר אוכלין, ואי"צ הכשר שרץ משום סופו לקבל ט"ח. **אולם** צריכה מחשבה לייעדה לייחשב אוכל, **ובר"מ** מכיון שהוא אסור באכילה לכך צריכה מחשבה, **ועיין מ"א** שתמה דהא נבלת בהמה טהורה שאסורה ומ"מ אי"צ מחשבה. **בר"ש וברא"ש,** וכן רש"י חולין קכא' ע"ב ד"ה שסופה כ' דמיירי ככפרים שאין רגילין לאכול עופות. **והקשה המ"א** א"כ כל עוף אף כשר צריך מחשבה. **ועיין מ"א** שהביא הסוגיא בבכורות דף י' ורש"י שם שצריך ב' דחויין, שלא עומד לאכילה ושאסור באכילה. וכפי איך שעולה שם, הרי שלישראל כל סיבת הכשר מייעד לאכילה ולכן שחיטה מייעדת לאכילה, ואף סימן א' בגמל מייעד לאכילה, ובעכו"ם אם לא מאיסי או בעופות בכפרים אינם מיועדים לאכילה, ובחד מנייהו סגי לייעדו לאכילה, ולכן דוקא בכפרים שאינו מיועד לעכו"ם, וכן אוכל עם איסור שאינו מיועד לישראל הריהו צריך מחשבה, ועיין.

**עיין מקד"ד מב' ג' שהוכיח מהר"מ פ"ג משאה"ט ה"ג** שהצריך בפרים הנשרפים מחשבה, וע"כ שאיסור בלבד מצריך מחשבה, כמבואר בר"מ בפיהמ"ש כאן ,והקשה המקד"ד ממנחות קא' שערלה וכלאי הכרם טמאים בלא מחשבה. **עיין חזו"א עוקצין ה' יב', וקה"י טהרות סי' מ'.**

**בתויו"ט** שאי"צ מחשבה לטומאה חמורה, **וצ"ע** מאי ס"ד בזה, והיכן מצאנו דין אוכל לטומאת נבע"ט. (וכן הוא ברש"י נידה נ' ע"ב ד"ה "טומאה"). **עיין ר"ן שבועות יא' דמייתי שי' ר"ת** שכל סלטט"ח אי"צ כוונה לשם אוכל, ודוקא נע"ט שמטמא באכילה הרי שרק ע"י שיחשיבו לשם אוכל יחול בו שם שסלטט"ח. **ויש לדון אם עולה בדבריו** שנע"ט גם לענין ט"ח צריך מחשבה, עיי"ש היטב.

**עיין חזו"א עוקצין ה' ב'** שדן הא נע"ט מטמא באכילה ואכילה הוי לא גרע ממחשבה , ותי' דאף באכלה בטעות מטמאה אף שלא היה מחשבה. **עיין מקד"ד מב' ג'.**

**בזבחים דף קה'** נחלקו ר"מ ורבנן אם שעיר המשתלח נמי טמא ט"ק משום סופו לטט"ח, ולר"מ גם שעיר טמא, ולכאורה שעיר ל"ש עליו כלל מחשבת אכילה, ועכ"פ מבואר שם לר"מ ששעיר המשתלח נטמא ט"ק אף בלא מחשבה, וצ"ע מ"ש מנע"ט שצריכה מחשבה. **ועיין תוס' ב"ק עז'** דנקט דשעיר משתלח שונה שאם ישחטוהו הוא מיועד לאכילה ולכן חשיב אוכל הלא מחשבה. **ועיין קה"י טהרות סי' מא' בשי' רש"י** בענין. **בתוס' בב"ק ע"ז עולה** לכאורה שפרים ושעיר המשתלח חסרונם כמו נע"ט בכפרים שאינו מיועד לאכילה, ולכן הקשה דלר"מ שסלטט"ח מהני לשעיר המשתלח ה"ה שיהני לנע"ט, וחילק מה שחילק. **אולם רש"י בזבחים קה' נקט** שדלרבנן פרים אין בהם סלטט"ח משום שאינם אוכל, ולר"מ אי"צ אוכל וסלטט"ח מהני לטמא ט"ק אף בלא שם אוכל. וא"כ צ"ע האם לר"מ אף נע"ט אף שאינו אוכל ואף בלא מחשבה האם יהני סלטט"ח. **עוד יש להעיר** לתוס' האם בפרה ופרים לרבנן ושעיר משתלח מהני מחשבה לא גרע מנע"ט ולא מצאנו כן, **וכן צע"ק** שנע"ט דמתני' הוא הגבלה בדין סלטט"ח, ובפשטות משמע שסלטט"ח הוא רק המשך המשנה לענין הכשר שרץ ומים ולא לענין מחשבה לשם אוכל.

**ולכן נראה** שענין מחשבה דנע"ט לאשווי אוכל וענין פרים שאינם אוכל הם ב' עניינים לגמרי, שנע"ט בכפרים הרי שהחפץ הוא אינו אוכל, והוי כעצם ואבנים, ולזה לכ,ע לא מהני סלטט"ח, ומהני ביה רק מחשבה, ומאידך בפרים אין חסרון שהבשר הוא כעצים ואבנים, דהא הוא בשר הראוי לאכילה, אלא הוי רק דין בסלטט"ח , שאם דין פרים לשריפה הוא סיבת הטומאה, הרי שאם מדין פרים הנשרפין הוא מיועד לשריפה ולא לאכילה בזה אולי אין דין סלטט"ח שייחשב טו"א השתא ע"ש סופו לטמא ט"ח, ולזה לא שייך כלל מחשבה, וזה נחלקו רבנן ור"מ, דלרבנן כנ"ל, ולר"מ אף בכה"ג אמרינן סלטט"ח לטמא הבשר טו"א, ועיין, וכמובן כ"ז דלא כשי' התוס' בב"ק הנ"ל.

**לראשונים כאן** סלטט"ח אי"צ הכשר מים ולא הכשר שרץ, **לרש"י בבכורות י' וחולין קכא'** הכשר שרץ בעי, **ולראב"ד פ"ג משאה"ט ה"ג** צריך הכשר מים ואי"צ הכשר שרץ. **רש"י בזבחים דף קה' ע"א** כ' שאי"צ הכשר שרץ, **ועיין ר"ן בשבועות דף יא'** שהקשה הסתירה בר"ש. **ועיין שו"ת רע"א ת' צט'** שהקשה על שי' הראב"ד **מנידה נא' ע"א**  דמבואר שסלטט"ח אי"צ הכשר מים. **עיין קה"י סי' מב'.**

**הובא הגמ' בזבחים קה'** שנחלקו ר"מ ורבנן בשעיר המשתלח אם מטמא ט"ק משום סלטט"ח, ולכ"ע פרה ופרים הנשרפין נחשבים סלטט"ח. **והר"מ בפ"ג משאה"ט ה"ב ג'** חילק בין נע"ט שאי"צ הכשר שרץ, ופרה ופרים צריך הכשר שרץ, **ועיי"ש כס"מ וכן הוא ברמב"ן ור"ן שבועות יא', ובשטמ"ק ב"ק עז'** שפרה ופרים ושעיר המשתלח אינו נחשב סלטט"ח שאין גופן טמא אלא המתעסק בהם נטמא. **עיין פיהמ"ש** זבין ה' ו', וכלים א' ד', ומה שאי"צ הכשר מים, **עיין מקד"ד לז' א'** שזהו משום חיבת הקדש מכשרתו, **עיין חכם צבי קז'.** דהיינו דלרבנן פרה ופרים ושעיר צריכים הכשר מים ושרץ ולר"מ בכולהו אמרינן סלטט"ח אף שהוי טומאת מתעסקין.

**הרש"י בזבחים** קה' נקט בפלוגתת ר"מ ורבנן, שנחלקו דלרבנן סלטט"ח הוא דוקא בדבר שיש עליו שם אוכל, ולר"מ אי"צ. וחל ט"ק אף על שעיר המשתלח אף שאין עליו שם אוכל, **ועיין שם גרי"ז** וכפי הנראה הנידון הוא דלרבנן רק אוכל נחשב שמק"ט מעצמו מחמת שסלטט"ח, משא"כ לר"מ הוי דין מסויים שכל שסלטט"ח מטמא השתא טומאה קלה. ואין הענין שאם סלטט"ח הוא עצמו טמא ט"ק, אלא כמו שבסופו יטמא אחרים ט"ח כ"כ כבר השתא מטמא אחרים ט"ק.

**הר"מ פ"ג משאה"ט ה"ג** מייתי שפרה ופרים צריכים מחשבה, **וצ"ע** הא דוקא עוף בכפרים צריך מחשבה ולא בשר, **עיין חזו"א עוקצין ה' ב' , וקה"י מ'.**

**רש"י זבחים קה' ע,ב ד"ה "צריכה"** מוקים למתני' דידן דנע"ט שצריך מחשבה לענין פחות מכזית נבילה שמצטרף עם חצי כזית בצק לק"ט. **וצ"ע** מדוע לא אוקים בכזית לענין שמטמא אחרים בטו"א. כביאור כל הראשונים כאן, **עיין רש"י חולין פב' ע"א** שהקשה למה צריך לפרה שעת הכושר הא פרה מטמאה אדם ובגדים, ותי' דנ"מ לפחות מכזית ליצטרף לייחשב אוכל ולקבל טומאה משרץ. **וקושיית רש"י צ"ב** הא פרה מטמא מתעסקין, ובאין לחדש שמשום סלטט"ח מטמאה טו"א וזהו דוקא אם יש לו שם אוכל, **וע"כ עולה ברש"י** שסלטט"ח חל אף בלא שם אוכל, וכוונת רש"י שאם הוי פרה בכזית א"כ אף בלא שם אוכל מטמא ט"ק, ולכן אוקים בפחות מכזית, **ולפי"ז א"ש רש"י בזבחים קה'.** שמתני' דידן שצריך לנע"ט מחשבה בע"כ מיירי בפחות מכזיתף דבכזית מטמא ט"ק אף בלא מחשבה, ובמתני' מבואר שצריך מחשבה. **אולם צ"ע רש"י נידה נ' ע"ב** דמבואר שגוזל שחישב עליו לאכילה מטמא ט"ק משום סלטט"ח, ומשמע שגם בכזית צריך מחשבה, **וזהו קושית הרע"א בגליון בזבחים קה'.**

**עיין ספר הישר לר"ת חידושים סי' תמח'** דהביא רש"י בחולין פב', וביאר כוונתו, ואולי כמש"נ שקושית רש"י דמשום סלטט"ח מטמא בלא שם אוכל, **אך צ"ע שיישב שם** דגרסינן "מיטמאה" ולא "מטמאה" , דהיינו דסבר שלטמאות אחרים במגע פרה תטמא בלא שם אוכל ובלא מחשבה, אבל שהיא עצמה תהיה טמאה זהו רק אם יש לו שם אוכל.

**בר"ש מייתי** לדין סלטט"ח אף בפחות מכזית שצירף לו בצק, ועיין כריתות כא' ע"א, **ובתוס' שם ד"ה "רב"** דר' חנינא נחלק בזה, דל"ש סלטט"ח על פחות מכזית ע"י שיכול להשלימו לכזית . ע"ע ר"מ מטו"א ה"ו שאף הבצק לא בעי הכשר, וצ"ע בכ"ז. **עיין חזו"א עוקצין ה' י'.** (עיין גר"ח שצ')

**ע"ע חולין קכט'** בפירש בשר מאבר מן החי אם צריך הכשר, והנידון אם סלטט"ח סגי בתחילה שהיה אבר שלם ואח"כ נפרד בשר מן האבר שאינו מטמא עוד, אם צריך בכה"ג הכשר, **עיין תוס' חולין עג' ע"ב ד"ה "סלקא", עיי"ש רמב"ן ור"ן, חזו"א עוקצין ה' ד'.**

**מבואר** שנע"ט מטמא בבית הבליעה ,וחקרו האחרונים אם המטמא הוא מגע בית הבליעה, או שאכילה מטמאה. **בגמ' בזבחים דף ע'** שנע"ט מטמא בכדי אכילת פרס. **וכן בחולין קכ'** שמרבין המחהו וגמעו משום שתיה כאכילה, ומוכח שהטומאה אינו משום מגע אלא משום שאכילה מטמאה. **וכן גמ' במנחות דף ע'** שבשלא כדרך אכילה אינו נטמא. **וכן בר"ש בזבים פ"ה מ"י** בענין כרכה בסיב לא נטמא ובכרכה בחזרת נטמא , וע"כ שהמטמא הוא שם אכילה ולא מגע. עיין ר"מ פ"ג משאה"ט ה"ה. **עיין אתוון דאורייתא סי' א' חזו"א גליון על הגר"ח הל' אבות הטומאות, חזו"א זבין ד' ט', קוב"ש ביצה ז', גר"ח אבות הטומאה.**

**ועיין גר"ח שם** שהוכיח שהעיקר הוא מקום מגע, **מהא דנידה מב' ע"ב** שנחלקו רבא ואביי אם מקום בליעה חשיב ביה"ס או בלוע, והא ע"פ בביה"ס עדיין לא נעשתה אכילה ומ"מ נטמא ,וע"כ דהוי דין מקום מגע. ומהא דממעטינן טומאה בכך יציאתה, ועוד.

**וא"כ צ"ע איך מהני כא"פ, עיין רש"ש נידה מב', חת"ס או"ח קמ', או"ש פ"ג משאה"ט, וקה"י שם. עיין חזו"א טהרות א' א'** שהדין במשנה בזבים ה' ט' שנע"ט מטמא בחבורין הוא דוקא אם יש כזית שלם בבליעה, ולא באוכל כא"פ.

**ר"מ פ"ג משאה"ט הי"א** שנע"ט יצאה מכלל מטמאה רק בנפסלה מאכילת כלב, ואם הענין המטמא הוא אכילה הרי שיצא מאכילת אדם סגי להפקיעו משם אוכל.

**עיין שעורי גר"ש ב"ב דף יט'** שהוכיח שנע"ט מטמאה כדין מתעסק, ואין היא עצמה טמאה, ומשו"ה נע"ט ממעטת בחלון.

**הר"מ כאן** שאמ"ה אי"צ כזית דאברים אין להם שעור, **עיין תויו"ט, וחזו"א א' ג'.**

**מ"ב: להר"ש והרא"ש** דברי המשנה הם שכנפים ונוצה הוי **יד** תיפו"ל משום סלטט"ר. **עיין מ"א.** ובחזון נחום שבטומאה דבלטט"ח אין דין יד.

**אולם להר"מ** אין המשנה מדין יד ושומר, אלא הנידון שהנ"ל הם אוכל לטמאות וליטמאות, ובאמת אף מצטרפות לכביצה נבילה לענין טו"א, אך אינם מצטרפות לכזית נבילה לענין בית הבליעה.  **ועיין ר"מ פיהמ"ש ריש העור והחלב** לענין עור וכדומה, שחשיב אוכל, ולא חשיב נבילה לטומאת נבילה , ויליף שם שנבילה צריך בשר עצמו, משא"כ לטו"א חשיב אוכל. ועור, וכן צפרנים וכד' חשיב אוכל ול"ח בשר עצמו דנבילה. **עיין ר"מ פ"ג משאה"ט ה"ט. עיין חזו"א א' ה'.**

**עיין מ"א** שהקשה מגמ' בעור והרוטב שהקשו מדוע החרטום וצפרנים מטמאים הא הוי עץ בעלמא, ואם נידון דמתני' הוא משום יד ושומר מה איכפת לן שאינו אלא עץ. עיי"ש עוד מה שהקשה.

**יש להעיר שהרא"ש** כ' לא מצטרפות לכביצה ולכזית, ומה הנ"מ בכזית אם לא לענין ט"ח דנע,ט, ולזה ודאי לא מהני יד ושומר להשלים לכזית נבילה.

**ע"ע מ"א** שהוכיח כהר"מ ממ"ג שבנ"ע טמא מצטרפות, יד ושומר אי"צ להיות חילוק בין נבלת ע"ט לנ"ע טמא, וע"כ בנ"ע טמא מצטרף לטו"א, משא"כ נע"ט אי"מ לנבילה.

**עיין ר"מ פ"ד מטו"א ה"ד** שצפרנים וכו' מצטרפות לכביצה, ועיי"ש כס"מ שתמה ונקט שהר"מ גרס במתני' מצטרפות, אך צ"ע הכס"מ, דכוונת הר"מ שם לטו"א ובאמת מצטרפות, ובמתני' אי"מ לטומאת נבילה.

**בא"ר ובגר"א** ביאר שכנפים ונוצה נטמאים משום יד, אך אינם מצטרפין היות וטומאתן משום סלטט"ח ולט"ח עצמה אין דין שומר, ששומר אינו מצטרף לשעור נע"ט, ולכן גם אין דין שומר לענין סלטט"ח, **וצ"ע** הא לענין טו"א יש דין שומר, ומה איכפת לן אם הטו"א בא ע"י מגע או ע"י סלטט"ח, ועולה שדין סלטט"ח עניינו שאותה טומאה דלבסוף חלה כעת לענין טו"א, ולכן אם לט"ח אין שומר כ"כ לענין הטו"א אין שומר מצטרף.

**עיין חזו"א א' ה'** שכמו שאין אומרים שמדין סלטט"ח יטמא פחות משעור ואח"כ ידביק לו שומר להשלים שעור, כ"כ הדבר הנטמא בתחילה הוא פחות משיעור שיש בו ט"ח, ואחר שנטמא אתה בא לגרור אליו את השומר, וזה א"א, עיי"ש.

**נוצה לר' ישמעאל להר"ש** הוי שומר, ולהגר"א אין שומר ליצטרף לסופו לטט"ח, ולכן נקט שהנוצה הוי אוכל, **ולהר"מ** צ"ל דנוצה חשיב בשר והוי נבילה, **עיין חזו"א א' ה**' **שביאר סוגית חולין נח', דא"ש לגר"א ולר"מ, וצ"ע לר"ש.**

חרטום וכו' מצטרפין, ונמי, **לר"ש** משום שומר, **לגר"א** משום אוכל, **ולר"מ** משום בשר נבילה. **ועיין חזו"א א' י' ומ"א** שהקשו מחולין קכא' שהקשו שחרטום עץ בעלמא הוא, והא משום שומר מה איכפת לן דהוי עץ, וא"ש לר"מ ולגר"א, וצ"ע לר"ש.

**להר"מ** יש לדון אם דין בשר לטומאת נבילה יש לה שייכות לדין בשר לאיסורי אכילה, ולפיגול, דהר"מ פסק **בפ"ד ממ"א הי"ח** שחרטום וצפרנים אינו נחשב נבילה לאיסור,**והפי"ד מפסוהמ"ק ה"ז** שאינו בכלל מחשבת פיגול.

בפיהמ"ש כאן שטו"א לטמא אחרים צריך כביצה, וטומאת עצמו בכל שהו.**עיין רש"י פסחים לג' ע"ב ד"ה "כביצה", וסוטה ל' ע"א ד"ה "ונותנת", ושבת כא' וזבחים לא'. ותוס' בשבת, פסחים שם, ובב"ק עז' ורמב"ן ויקרא יא' לד', ותורי"ד שבת צא,** שמדאו' גם טומאת עצמן צריך כביצה, ורק מדרבנן טמא בכלשהו. **ובעה"מ שבת צא', ורשב"א חולין קיח'** שאף מדרבנןאינו טמא אלא כביצה.

**מ"ג:** נבלת עוף טמא מבואר שאינה סלטט"ח ולכן צריכה הכשר מים, **ובר"מ כאן ובפ"ג משאה"ט הי"ד והפימהמ"ש בעוקצין פ"ג מ"ט** מבואר שאי"צ הכשר שרץ, ועולה שנב"ע טמא אין בה טומאת מגע ולא בית הבליעה, וא"כ צריך להיות רק שנחשב בשר לענין קבלת ט"א משרץ, אולם להר"מ הוא טמא בעצמו בלא מגע שרץ, וצ"ע מהו הענין.

**בר"ש** שגזירה דפסול הגוויה הוא קודם לגזירת מגע דיח' דבר, **ועיין רש"ש שבת יד'** א"כ אין נ"מ בגזירת פסול גוויה, **ותי'** דנ"מ באכל בכא"פ, שמגע ליכא, וטומאת אוכל איכא. (**עיין תויו"ט לעיל מ"ו** מדוע לא תני במ"א שנע"ט פוסל גוויה כבכזית, ועמדו שם האחרונים הא ליכא נ"מ, שעד שיטמא כפרס משום טומאת גוויה כבר יטמא בטומאת נע"ט בכזית, **ועיין חזו"א א' ב'** כמה נ"מ.)

**להר"ש** כל טומאה דרבנן שהינו רק מעלה לתרומה וקדש אי"צ הערב שמש, אבל טומאה דרבנן לחולין צריך הערב שמש.

**עיין בועז פ"ה מפרה אות ד'** שהקשה סתירה בר"מ **שבפ"ט משאה"ט** כ' כהר"ש שטומאות דרבנן אי"צ הע"ש, **ובפי' ה"ב** כ' שטבו"י צריך הערב שמש. **ויישב ששי' הר"מ** שטומאה דרבנן שיש בה סרך טומאה דאו' צריך הע"א, ורק טומאה דרבנן שעניינה מעלה בלבד ללא סרך טומאה דאו' אי"צ הע"ש. עיי"ש. **עיין צל"ח ביצה יז' ,ומקד"ד לט' ג'.**

**בר"מ בפיהמ"ש** יליף מקרא שאינו חייב בביאת מקדש, **וצע"ג** הא מיירי בטומאה דרבנן. ועולה אולי שאלולי קרא ס"ד שמגע בדבר טמא אף שאינו נטמא מ"מ אוסר בביאת מקדש. ודו"ק. **ועכ"פ עולה** שנבלת עוף טמא , אף שאין בו שום דין מטמא, שאין בו מגע ומשא, ולא בית הבליעה ,אך נחשב לדבר טמא, ולכן ס"ד שמגעו אוסר ביאת מקדש, והוי כמגע בראשון לטומאה שצריך קרא להתיר בביאת מקדש, ואולי אסור להכניס נ"ע טמא לעזרה, והעירוני שאולי ייחשב מקום טמא לענין מי חטאת. **ועכ"פ** אולי לכן סבר הר"מ שנ"ע טמא אי"צ הכשר שרץ, ועדיין צ"ב מ"ש שצריך הכשר מים ולא הכשר שרץ, **וי"ל בכ"ז כך,** שהר"מ סבר שבאמת נע"ט ונ"ע טמא חד הם, ויש סיבת טומאה שווה בשניהם, אלא שנ"ע טמא אין לו דרך להוציא הטומאה, שאין בעוף מגע, ובית הבליעה יסבור הר"מ שאין בעוף טמא מכיון שאינו כשר ועומד לאכילה, ועיין. וא"כ הוי כמו ראשון שהוא עצמו טמא אך אין הוא מוציא הטומאה לאחרים, (וכבר הבאנו הר"ן בשבועות יא' שמשמע קצת שטומאת בית הבליעה עצמו צריך מחשבה, ועולה שדין הטומאה באכילה תליא ולכן אולי בנ"ע טמא הופקע תורת הטומאה בבית הבליעה.) ואז מתאים שכמו שצריך קרא שהנוגע בראשון אין לו איסור ביאת מקדש, כ"כ האוכל נ"ע טמא אין בו דין איסור ביאת מקדש. וכאן י"ל שסבר הר"מ שדין סלטט"ח לענין טומאת שרץ הוא תלוי בסיבת דין הטומאה, שאם לנ"ע טמא יש סיבת טומאה חמורה, יהיה בה דין סלטט"ח ואי"צ הכשר שרץ, משא"כ לענין הכשר מים הענין תלוי בכך שהבשר עומד בפועל לטומאה, ונ"ע טמא אינו עומד לטומאה ולכן אי"צ הכשר מים, ועיין.

אין שחיטתה מטהרתה וכו' **ובר"ש** דנ"מ לעכו"ם שבמפרכסת אינה מתה וחייב משום אמ"ה, משא"כ בטהורה מתוך שהיא שחוטה לישראל היא שחוטה לעכו"ם. **עיין תפא"י בועז ט' שמביא קושית רע"א** דבחולין קכא' חזקיה דריש ששחיטת בהמה טמאה מוציאה מידי אמ"ה בבהמה לעכו"ם ואיך יכלכל מתני' דידן, ועיין תפא"י שיישב דלחזקיה אין שחיטה לעוף מן התורה ולכן אינה מוציאה מחזקת אמ"ה, **ובחזו"א א' ח'** ששחיטת בהמה בב' סמנים מוציאה מאמ"ה ושחיטת עוף בסימן א' לא, עוד יישב שמודה חזקיה באוכל בהמה אן עף שלם שיש בו איסור אמ"ה, עיי"ש, ושייך לגדרי שחיטה, ואכ"מ.

**יש להקשות דהר"מ פ"ט ממלכים הי"ג** פסק שגם טהורות אין שחיטה במפרכסת מתירה לעכו"ם משום אמ"ה, ולמרות שלישראל מטהרתה, ועכ"פ לפי"ז יקשה מתני' מאי קמ"ל שאין שחיטת טמאה מוציאה מידי אמ"ה הא אף שחיטת טהורה אינה מוציאה עכו"ם מאמ"ה, ולישראל אין שייך חידוש בזה שבין כה אסור משום עוף טמא, וצ"ע, ולא ראיתי שעמדו בזה.

**והר"מ בפיהמ"ש** כאן לא ביאר כלום בזה.

**י"ל לחדודי** דמתני' אתא לאשמועינן, דס"ד דמכיון דלפמש"נ דעת הר"מ הוא שנ"ע טמא יש בו סיבת דין טומאה ונ"מ לסלטט"ח ואי"צ הכשר שרץ, וא"כ ס"ד ששחיטה תטהר האי דין, ושחיטת טמאה תפקיע דין נבילה וממילא לא יהיה בו דין סלטט"ח, וקמ"ל שאין שחיטה בטמאה.

**מ"ד:** מבואר ששחיטת מפרכסת מכשרת בשר למאכל עכו"ם לט"א. **והקשו האחרונים** דמכיון שמפרכסת כחיה א"כ איך שייך ט"א בחיה. הא חי אמק"ט. **עיין גרי"ז זבחים טז' ,וקה"י סי' מ', ומקד"ד מב' ה'.** והגרי"ז הוכיח שחי אינו מק"ט משום שאינו אוכל , ולא שיש דין שחי אמק"ט, ולכן שחיטת מפרכסת מייעדה לייחשב אוכל. **עיין חזו"א עוקצין ה' ו'** שצריך שחיטת טמאה לשם להאכיל לעכו"ם בעודה מפרכסת, וייישב בזה מימרא דר' אסי חולין קכא' שבהמה טמאה צריכה מחשבה לטו"א, **וזהו משנה בעוקצין** פ"ג מ"ג, ותי' החזו"א שר' אסי הוסיף מחשבה להאכיל בעודה מפרכסת.

**ועיין מקד"ד מב' ד'** שבכריתות דף כא' מקשה הגמ' שבחותך מבשר אדם שלא יצטרכו מחשבה שחתיכה עצמה כמחשבה, וכאן ל"א ששחיטת טמאה כמחשבה, וע"כ שכאן צריך מחשבה מיוחדת שמפרכסת נמי אוכל הוא. הר"מ פ"ג מטו"א ה"ד פסק שישראל ששחט טמאה אי"צ מחשבה, ודלא כר' אסי בחולין קכא', וביאר מרכה"מ שהר"מ פסק כהגמ' בכריתות שחתיכה מן אדם אי"צ מחשבה. **עיין חזו"א עוקצין ה' ז' ח'. בר"ש**  שדוקא בשחט ישראל לעכו"ם, אבל שחט ישראל טמא לישראל אינו אוכל דבטלה מחשבתו. **ובחזו"א א' ט'** דה"ה בשחט עכו"ם לצורך ישראל ל"ה אוכלא.

**ע"ע חזו"א עוקצין ה' ח', ומקד"ד מב' ה'** בביאור הענין שצריך צד היתר אכילה, ולכן דוקא שחיטת ישראל טמאה מפרכסת, או שחיטת עכו"ם כשירה, אבל נחירה אין בה צד אוכל כלל. **ועיין מ"א.**

**כל הנ"ל** הוא משום שמפרכסת כחיה וצריך מחשבה וכו', והראב"ד פ"ג מטו"א ה"ד שמפרכסת כמתה, ואי"צ כלל מחשבה, ועיי"ש מה שביאר מדוע בנחירה אין מפרכסת מטמאה טו"א. **עיין חזו"א שם.**

**עכ"פ** בפשטות בשחטה ומפרכסת הוי אוכל שמקבל טו"א וצריך הכשר מים והכשר שרץ. **וכן מבואר בגמ' בחולין קכא' ע"א** שצריך הכשר מים ולכאורה ה"ה הכשר שרץ. ובגמ' שם מדוע לא נטמא משום סלטט"ח, ותי' מכיון שיכול לגררה קודם שתמות פחות פחות מכזית.ובתוס' שם הקשה מגמ' בכריתות שאף לפחות מכזית אמרינן סלטט"ח שיכול לבא לט"ח ע"י צירוף כזית. ותי' תוס' שכאן שהיא מפרכסת לא אמרינן סופה למות וסופה ליצטרף לכזית.

**הר"מ פ"ג מטו"א ה"ד** שמפרכסת אי"צ הכשר שרץוזהו דלא כהגמ' בחולין הנ"ל. **ובכס"מ** תי' דהר"מ סבר שהסוגיות בכריתות וחולין נחלקו ודלא כתי' התוס' בחולין שם והר"מ פסק כהגמ' בכריתות.**עיין גר"ח שצ' שתי'** שיכול לגררה הוא סיבה למנוע טומאת כזית נבילה שתלוי בשעור כזית ולכן ע"י יכול לגררה לית בה שעור, אולם יש גם טומאת אבר מין החי שאינו צריך שעור אלא שמגמ' בחולין קכט' שאין לאברים סלטט"ח משום ששימש מעשה עץ, והרמ' פליג בזה, וא"כ הגמ' בחולין קכא שאין סלטט"ח באברים והרמ' פליג. **וזכר יצחק ח"ב סי"ד** שתי' שאם נקובת הושט היא נבילה בחייה הרי שמשו"כ הוי סלטט"ח אף בחייה שיש בה שם נבילה אלא שחיותה מעכב בה טומאת נבילה אך טומאה קלה יש בה**. ועיין נאות יעקב כ' י'.**

**ועיין נקה"כ ופלתי ותבוא"ש לג'** שהר"מ סבר שנקובת הושט נבילה, ומפרכסת כחיה. **ותי'** שנקוה"ו הוי נבילה בחייה רק לאיסור ולא לטומאה. **עיין זכר יצחק הנ"ל.**

**מ"ה:** מבואר שחצי ביצה מצטרף עם נמוך ממנו להיות כנמוך, **ובר"ש** מייתי תוס' שזהו משום שראשון גורם לשני. **ועיין חזו"א א' י'** דאף דמבואר במעילה יז' שכל טומאתו ושעורו שוה מצטרפין, מ"מ ס"ד שראשון ושני הוו ב' טומאות ואינם מצטרפין. ועיי"ש שהוכיח שאב וראשון אינם מצטרפין אלא רק אם חישב על האב להיות אוכל, וביאר שאב וראשון הם באמת ב' טומאות, עיי"ש. אולם י"ל שאין צירוף אלא לאוכלים טמאין בשנויי דרגות, אך אין צירוף בין נבילה לאוכל שנטמא ממנו. **עיין ר"מ פ"ד מטו"א הי"א.**

**מבואר** שלטמא צריך שכל הכביצה יהיה טמא, ולכן ראשון ושני הריהם כשני. אך למ"ד שליטמאות צריך ביצה, יש **לחקור** האם צריך את כל הכביצה שייטמא. **עיין קוב"ש פסחים קפה' וקה"י לח' ובאשר לשלמה ח"ג ס"א,** והוכיחו משטמ"ק בכריתות כא' וב"ק עז', שהקשה מה מהני זית נבילה עם בצק הא במגע בנבילה אינו נטמא הנבילה משום דשבעה לה טמאה, עיי"ש מה שתי' שנגע בבצק או שמגע הנבילה הוא כמגע בצק , אך עכ"פ עולה שאין ענין שיחול טומאה בכל הביצה, ויש לדון בזה דמ"מ חל סיבת טומאה בכל הביצה ורק שבעה טומאה מעכב, ועדיין אולי שיחול טומאה רק בחלק לא יהני. ( כגון אם חלק מהאוכל זרוע בקרקע, **וכ' בתוס' בשבת צא' ע"ב ד"ה "פחות"** הוי ב' תי' בביצה שהיתה באהל , ונצטרף לה עוד חצי ביצה אם מק"ט, ובתי' א' נקט התוס' שמכיון שהכביצה שבעה לה טומאה שוב אין בחצי ביצה טמאה. ואולי נחלקו אם שבעה לה טומאה חשיב שאין סיבת טומאה או שהוי שיש סיבת טומאה עם מניעה של שבעה לה טומאה, ועיין.

(בענין כביצה לק"ט – ר"מ בפיהמ"ש פ"א מב', ופ"ד מטו"א ה"א דפחות מכביצה מק"ט מדאו'. – רש"י פסחים לג' ע"ב ד"ה כ"ב. סוטה ל' ע"א ד"ה "ונותנת" זבחים לא' ע"א ד"ה "לטמא קל", כשי' הר"מ – עיין מל"מ פ"ו מטו"א ה"א ופכ"ג מכלים ה"ט שמרש"י חולין קכח' ע"ב ד"ה "החותך" שאינו מק"ט – וכן תויו"ט אהלות יג' ה' בדעת הר"מ התוס' בשבת צא' ע"א ד"ה "אי", ופסחים לג' ד"ה "לאימת", וחולין כד' ע"ב ד"ה "התורה" ,ונידה יז' ע"ב ד"ה "אפילו" ,ור"ש אהלות פי"ג מ"ה, ותורי"ד ובעה"מ שבת ופסחים שם, ורמב"ן עה"ת ויקרא יא' לד', שטמא רק מדרבנן.

רמב"ן ורשב"א שבת שם שטהור לגמרי.

שער המלך פ"ו מברכות ה"א שבקדש משום חיבת הקדש אף פחות מכביצה.

**עיין רמב"ן חולין לד'** ע"א כל הראיות שפחות מכביצה אינו מק"ט. – **מהתו"כ** שמיני ח' יג', ששבירה אינה מטהרת אוכלין, ומשמע שיש לו שעור דאל"כ ל"ש שבירה כלל, **והרמב"ן** דחה שם הראיה שאף אין לו שעור מ"מ אם נטמא בשעור גדול ונשבר ס"ד שיטהר, עיי"ש. ע"ע תוס' בסוכה כו' ע"ב שהוכיח מאהלות פי"ג מ"ה שפחות מכביצה אימק"ט , **ועיין קה"י סימן מד'** להוכיח ממתני' לקמן **פ"ג מ"א.**

**עיין עוד מל"מ פ"ד מטו"א ה"א** שדן שלכ"ע ב' חצאי זיתים שקבלו טומאה כל א' לעצמו ונתחברו שהם מטמאים. **ועיין** שער המלך פ"ו ברכות ה"א שהכריע שאינו טמא.).

**עיין מ"א** שלמאן דאמר שאין פחות מביצה מק"ט, א"כ בע"כ מתני' בב' חצאין א' ראשון וא' שני מיירי שנטמאו כל א' כשהיו ביצה ונחלקו ועתה נתחברו. וע"כ עולה שאם ביצה טמאה כבר קבלה טומאה היא לא פקעה כשנשברה, **ועיין מל"מ כלים פכ"ג ה"ט, ושעה"מ שם** שזהו מפורש בתו"ס המובא בתוס' פסחים לג'.

**עיין מ"א וכן משמע ברא"ש** שבנפלו ב' חצאי ביצה בנפרד אם נגעו בטהור באותו זמן הם מצטרפין לטמא, ועולה שחצי ביצה שאינה מטמאה אין החסרון בחתיכה שאין לה שם "אוכל בשעור ביצה", אלא החסרון שלא נגע בטהור אוכל שעור ביצה, ולכן לא איכפת לן ב' מגעים שהם יחד ביצה, **ועיין א"ר, ורש"י ותוס' זבחים לא', וקה"י סי' מח'. וחזו"א טבו"י ד' ג'.**

**ברא"ש** דמתני' קמ"ל בשני ושלישי שאף לתרומה נמי הולכין אחר הקל. **והקשה המ"א** הא כבר קמ"ל בראשון ושני דהנ"מ רק לטמא תרומה ול"א שלתרומה ניזל בתר חמור, עיי"ש שיישב דס"ד ששני ושלישי הלא הם חצי ביצה חולין וחצי תרומה ואעפ"כ מצטרפין, וצ"ע בכ"ז. ויש לחדש ולומר שאולי תרומה ששייך בו שלישי, הכוונה שבתרומה נתחדש שנפסל, ול"ה טומאה ככל טומאה אלא הוי דין פסול ששני פוסל שלישי (ולא דמי לחולין שראשון פוסל שני, ומ"מ השני טמא ולא רק פסול.) א"כ י"ל שס"ד שבזה אי"צ שכל הביצה תהיה שני אלא סגי במקצתו שני לאשווי לתרומה פסול. ועיין. **ודברי המ"א י"ל** דס"ד שמכיון שחולין מטמאין ותרומה פוסלת הרי שאין להם צירוף יחד שהם ב' פעולות.

**עיין מ"א** שדן שדוקא חצי חצי הולכין אחר הקל, אבל ברוב ראשון כולו ראשון, **ועיין חזו"א א' י'** דל"ש מדין רוב לתת מעלת ראשון לעומת שני. ויש לדון היטב אם ראשון ושני הם כב' טומאות וכהחזו"א, או דהוי טומאה א' עם סדר של ראשון ושני ויהיה שייך בו רובו ככולו, ועיין.

**מבואר במתני'** שביצה ראשון וביצה שני הריהו ראשון, **עיין ר"מ פ"ד מטו"א הי"ג** ומשמע קצת שכולו ראשון ולא רק מה שהיה ראשון, עיין מ"ח שחיבור לביצה ראשון מטמא ראשון, **עיין גרי"ז זבחים לא'.** עיין חזו"א זבחים ז' יג'. **וחזו"א א' י' ויד'** שדן אם יהיה ב' הביצים שני וא' ראשון אם מדין ביטול הכל יהיה שני, או"ד מכיון שאם לא יחול ביטול הכל יהיה ראשון לכן אין ביטול (וכמו טיפה מים טמאין שנפלה למים טהורין טמאתן ול"א ביטול).

**מ"ו: עיין רש"ש** שהוכיח שאין בילה ולכן אזלינן בתר אומדן אם יש בכל חצי ביצה, וביאר שבחילקן לב' הוי ס"ס לחומרא משא"כ בחילקן לג' וד',  **ועיין חזו"א א' יט'. ובר"מ** משמע קצת שאף בלא בילה דנים את כל התערובת כחדא אם חתכן לשיעור ב' ביצים כולם טמאין במעלה של החמור שבהם, וצ"ע. וכביכול אף שהפרידן מ"מ חל עליהם שם שהם קרוצות עם ביצה ראשון אף שבחתיכה א' כבר אולי יש בפועל פחות מכביצה, אך מכיון שבכדי החלוקה היה שייך שיהיה בו כביצה ראשון הכל ראשון, ועיין.

**מ"ז: עיין מ"א** שהביא למתני' בטבו"י פ"ג מ"א שאוכל שנפרס נחשב מחובר דוקא אם אוחז בגדול וקטן עולה עמו, ונקט המ"א שה"ה גם בקרץ דמתני' כן, ויש לחלק, שאוכל שמעיקרו דרכו להיות מחובר ממש, ונתלש הרי ששיירי חבור נחשב חבור כ"ז שעולה עמו. אבל קרץ כך הוא טבע חבורו מעיקרא**. ואולי זה כוונת החזו"א א' יח',** שכמו שיש חבור למשקין אף שאינו עולה עמו כך לקרץ כן, עיין.

**המ"א מייתי למתני' ריש טבו"י** דחבור דחלות הנושכות זל"ז חבור לטבו"י. ויש לבאר שחלות הנושכות הוו ב' חלות עם חבור, ולכן דוקא במגע טומאה עניינו שאוכל שנגע בו טמא נטמא, וחלות מחוברות חל בהם שמגע הטמא נגע בא' אגב חברתה, אולם טבו"י י"ל שמעשה המגדע של הנוגע הוא מעשה הפוסל, (ולא שאוכל שנגע בו טבו"י נפסל, אלא מעשה הטבו"י הוא מעשה הפוסל) וכאן י"ל שמכיון דהוו חלות נפרדות אלא שיש להם חבור , אך מעשה הטבו"י נעשה בחלה א' ולא בחברתה ואין פסול טבו"י עובר מא' לחברתה, ועיין.

**מ"ח:** בר"ש שמגע במקרצת א' כנגע בחברתה, ומשמע שהטהורה נשארת בטהרתה אף כשהיא מחוברת, אלא שהמגע הוא א', **ובגר"א** כ' משום שחבורי טמאה כמותם, (להעיר אם משום חבורי טומאה מדוע צריך שיהיה כביצה טומאה, ומדוע חצי ביצה המחוברת לחצי ביצה נבילה לא תהיה כמותה, ויש ליישב.) ובגר"א דמתני' דלעיל נמי משום חבורין, ויש לדון אם להר"ש נמי מתני' דלעיל בב' ביצים שנחלקו ונפלו יחד על אוכל שטמאוהו משום ב' מגעות בטהור הנחשב ב' מגעות בטמא שיש בו כביצה, ופשוט.

**בקובה"ע יט' ד' תלה ברמב"ן בשבועות יא'** אם חצי ביצה נבילה חצי בצק שנטמא בטו"א אם מהנימגע בנבילה או לא משום שבעה לה טומאה, ואם נקטינן שמוע מקצתו כמגע כולו א"כ אף בנגע בנבילה הרי כנגע בבצק, וכמו שכאן מגע בטהור הוי כמגע בטמא, ויש לחלק שכאן המקיצת הטמאה פועלת מגע ע"י יד שלה שהוא המקרצת הטהורה, משא"כ התם דבר טמא נוגע בנבילה של"ש בו ק"ט, ומתוך שהמגע אין בו תורת מגע לטמא אף המחובר אליו נטמא, ועיין.

**במ"א** שדין חבור דמתני' הוא מדרבנן, **ובחזו"א א' יח'** שזהו מדאו' והביא מקור מתוס' קכא' ד"ה "הרי אמרו" דהוא משום יד, וצ"ע דמשום יד שייך דוקא אם קבלו טומאה בעודם מחוברים ולא אם חברו בצק לדבר טמא, ופשוט, וצ"ע. **וסיפא דמתני'** שבהשייך לשלישי אף בעודם מחוברים טהורים, **ולהר"ש** צ"ע הא אין הנידון משום שנטמאו אלא משום שמגע בטהור כמגע בטמא, **וכן להגר"א** הענין משום חבורין ומדוע צריך שיהיה ראוי לק"ט. **עיין חזו"א א' טו'** שנקט בדעת הר"מ שבאמת בעודם מחוברים הם טמאים.  **ע"ע בקובה"ע שם, ובמקד"ד מד' א'.**

**עיין מ"א ותפא"י סק"פ** שעמדו מדוע כאן אם קרצו לשלישי טהור אף בעודו מחובר, ובכלים פי"ח מ"ז בחבור כרע למיטה טמאה הכרע טמא כמיטה וכשפורש טהור, **ובמ"א** יישב שכאן הא צריך קרץ מדעת, ומהני דעתו להחשיבן לבצק א' רק ע"י שאחר שנטמאו ונתחברו אין להם תקנה והם בין כה טמאין ולכן יש משמעות וקיום לחבורן, משא"כ אם קירץ לשלישי שהם עתידים ליבדל א' מחבירו לכן מעיקרא אין קיום לחבורן, ובכרע מיטה ודאי יש קיום לחבורו ולכן בעודו מחובר טמא. **ובתפא"י** יישב שיש כח לחבור רק אם יש לטמא כח לטמא , ובמיטה יש לה כח לטמא או"מ, משא"כ שלישי אינו מטמא כלל, וצ"ע. וכביכול ענין חבור תחילת דינו משום מגע מטמא. אלא שבחבור המגע מטמאו להיות כמותו ,ועיין.

**עיין גר"א** המודפס בהגהות סוף מסכת נידה, שהסיבה שהקרוץ לשלישי טהור הוא משום שכל דין יש הוא רק להוציא טומאה, וכאן הא שלישי אין לו כח להוציא טומאה ולכן אין לו דין יד, **ועולה** לכאורה שהגר"א סתר עצמו וסבר שקרץ הוא משום יד ומשום שמגע ביד כמגע בטמאה, וכאן כ' משום חבורין. (וצ"ע הא עדיין הקרץ ייחשב יד לעשות רביעי בקדש).  **ועולה** שקרץ המחובר לטמא הוא, יד, מדין חבורין כמותו, והנוגע בקרץ כנוגע בטמא, ויש לחקור ולדון שהכל ענין א', שבאמת עיקר עניינו הוא מגע המטמא, ולכן קרץ לשלישי טהור, ונאמר דין שמגע בטמא באופן שהוא מחובר לו ויד לטמא הריהו כמותו, ועיין.

**הגר"א נקט** שמתני' דלעיל של ביצה ראשון ושני שבללן, עניינן משום חבורי טומאה, וכמו במתני' כאן. **ויש לדון** לדבריו אם באמת ביצה שלישי וביצה טהור שבללן אם יהיו טהורין כמו במשנה ח', שענין זה הושמט ממתני' ה' ו', דבפשטות לעיל הענין משום בלילה שהוא כחדא ולא משום מגע הראוי לטמאו ולעשותו שני ושלישי, ואולם להגר"א גם לעיל בלילת ג' וטהור יהיה טהור, וצ"ע.

**וכן צ"ע** דלעיל מבואר שאם נתערב ביצה ראשון וביצה שני ונתערבו וחלקן ונפלו שניהם כא' שהם מטמאין שניהם יחד משום ראשון, וצ"ע הא אין דין תורת חבורין לחצי ביצה, וא"כ אם נפלו שניהם ונגע החלק שטמא שני באוכל א"כ אין האוכל נטמא, דבישלמא להר"ש הנידון שמחמת חבור מגע הטהור כמגע טמא, אך להגר"א שהענין הוא חבורין הא אין חבורין לחצי ביצה.

עצם הענין שאין תורת חבורין לחצי ביצה, ובהכרח שיסוד חבורין הוא תולדה של דין שראשון עושה שני ואז אם הם מחוברין נעשה כמוהו, ולכן בחבורין לחצי ביצה אין כאן מגע שיכול לעשות הטהור לשני, ופשוט.

**בתוספתא** שבקרץ לשלישי הריהם שלישי, ובנפרדו הם טהורות, ובר"ש דמיירי בקדש שלא קדש בכלי ולכן אינו נעשה רביעי, **ועולה** שמ"מ מיירי בקדש, ואם היה חולין או תרומה לא היה שלישי שלא קדש בכלי ולכן אינו נעשה רביעי, **ועולה** שמ"מ מיירי בקדש, ואם היה חולין או תרומה לא היה שלישי בעודו מחובר, וע"כ דהתוס' נמי סבר שאם אין הטמא מטמא הקרץ אינו נטמא בחבורין להיות כמותו, אבל אם הוא קדש אף שעדיין אינו יכול לק"ט מ"מ מכיון שיכול לקדש בכלי וליטמא משו"כ כבר יכול להיות כמותו בחבורו. **עיין חזו"א א' יג'** וכ' שם עוד שאה"נ אין בקרץ מטמא, ונחשב שלישי רק שאין לקדשו בכלי, **וצ"ע** שפשוט שא"א לקדשם שאם יקדשם יהיה רביעי לכה"פ, וצ"ע.

**ע"ע שם שדן** אם קרץ חולין לשני וקרץ לחולין תרומה אם התרומה נחשב קרוץ לשני, ודן שמכיון שחולין שמפסיק בין תרומה לשני טהור, **ועולה עם מש"נ** שרק הקרץ שהיה נטמא נחשב להיות כמותו, ופשוט.

**בתוספתא** שרביעי בקדש הוא דוקא בקדש שנתקדש בכלי, ובלא נתקדש בכלי הוא כתרומה, **וכ'** הר"ש שלפי"ז מיושב דקדוק דברי ר' יצחק בחולין לה' שאמר שחולין ע"ט קדש טמא שלישי שאינו פוסל הגוויה ולמה לא נאמר שהוא כחולין גמור, וע"כ שאף שאינו עושה רביעי מ"מ הריהו כתרומה שנטמאה, ואסור לקדשה בכלי. עצם הדין דר' יצחק שם הוא דין אחר מהתוספתא, ששם נאמר שרק שלישי של קדש מקודש פוסל גוויה, וכאן נאמר שרק קדש מקודש נעשה רביעי, וצ"ע השייכות ביניהם.

**עצם הענין** של חולין שנעשו על טהרת הקדש אם נעשה רביעי **עיין פ"ב מ"ו מ"ח** ג' דעות בזה, אם הוי כחולין, כתרומה, או כקדש.

**בר"ש** עולה שס"ד שקדש שלא נתקדש בכלי יהיה טהור לגמרי, וקמ"ל התוספתא שהוא טמא לענין שאין לקדשו בכלי, ומשמע שזהו רק מעלה מדרבנן שהוא טמא לענין זה, ומכאן יישב הר"ש את ר' יצחק שגם חולין שנעשו ע"ט הקדש הם עצמם טמאים.

**ועיין ר"מ פי"א משאה"ט ה"ט שחולין**  ע"ט הקדש הם חולין גמורין, ואעפ"כ **בהי"ג שם פסק** שמנחה שלא קדשה בכלי היא כתרומה. **ועיין מקד"ד מ' ב'** שלהר"מ קדש שלר קידש בכלי הריהו קדוש כקדושת תרומה מדאו' ומק"ט מדאו'.

**ועיין או"ש ואבי עזרי שם, וקר"א מעילה ט', ומקד"ד ס"מ,** שהקשו דבמעילה דף ט' מבואר שקדשים שלא קדשו בכלי אינם בטבו"י ומחו"כ, ואם קדושתן כתרומה הא לתרומה יש טבו"י. **ועיין מקד"ד** דמכיון שבלא קדשו בכלי יכול לפדותם ואז יבטל טומאתן לכן חשיב שאינם נפסלים בטבו"י שיכול לפדותם ולחזור ולהקדישן.

**מ"ט: להר"ש** נתחדש שכלי מצרף לקדש, ולחולין ע"ט הקדש, ולא לתרומה, ונקט הר"ש שמדרבנן כלי מצרף אף שאי"צ הככר לכלי. **וברא"ש כ'** דהכא מיירי בתנור שאופין בו לחמי תודה, ויש בו גומות, ויש להם צירוף מדאו' משום שהם צריכים לכלי.

**עיין במנחות כד' תד"ה "שאין"** בתי' השני ועולה שדבר שמעולם לא היה צריך לכלי אין לו צירוף אף לא מדרבנן, **והרע"א שם ציין** להר"ש הכא דלא כהתוס' שם. עיין מקד"ד כט' משכב"ז ,והביא לשי' רש"י במנחות עז' שהרמת ד' חלות מ"מ לחמי תודה צריך צירוף כלי לכל המ' לחמי תודה, ויישב לפי"ז דין דמתני' שבתודה צריך כלי ולכן כלי מצרפו. **ע"ע רש"ש, וחזו"א א' כד'.** דהכא מיירי שלא נגעו זב"ז, ובמנחות שם בעיא אם יש צירוף באופן שלא נגעו זב"ז, והחזו"א מוקים שבאמת מיירי שנגעו זב"ז.

**בשי' הר"מ** עולה שחיבת הקדש אינו רק משוה אוכל, אלא עושה חיבור בין מים לככר ולכן מגע בככר כמגע במים, והמים נעשה תחילה ולכן כל הככרות נעשו שני, **ולא הבנתי** מה צריך לדין מיוחד של חיבת הקדש, דמכיון דמיירי בקדש, הא השרץ שנגע בככר, נעשה הככר ראשון והככר שנגע בככר נעשה שני, והשלישי נעשה שלישי ומטמא המים שבו וחזרו וטמאו את הככר להיות שני וכן הלאה . וראיתי, שהר"מ מעמיד שהמים היו רק על טהרת הקדש, ולעיל בתוס' שחולין על טהרת הקדש הריהם כתרומה, וא"כ שרץ שנוגע בככר ונעשה ראשון ואח"כ נעשה ככר שני ואח"כ נעשה ככר שלישי אין הככר יטמא המים שעליו מכיון שאין המים נעשין רביעי וממילא אין נעשין תחילה, ויש לדון אם יש כלל שאין שלישי בקדש שנוגע במים הקדושים כתרומה שאינם נעשין רביעי אם משו"כ אים נעשין תחילה, וא"כ מיושב הר"מ כנ"ל.

**אולם בר"מ פ"ט ה"י** כ' שכל הככרות ראשון, דמשום חיבת הקדש חיבור נעשו הככרות והמים כמים וכולם נעשו ראשון. וצ"ע מדוע לר"מ בפיהמ"ש נעשו הככרות שני, וכן מדוע בר"מ ביד החזקה מוקים שהיו המים קדש ולא מוקים שהיו המים ע"ט הקדש כמש"נ בפיהמ"ש, וצ"ע לומר שאם היו רק ע"ט הקדש מתוך שאין נעשין רביעי אין נעשין תחילה, הא הר"מ כאן סבר שמשום חבור נעשו כולם כמים, ולכן כל הככרות נטמאין להיות תחילה במגע א' של ככר א' בשרץ.

**עיין מקד"ד לז'** שהוכיח מתוס' בסולה כה' שחיבת הקדש עושה חבור ומשו"כ מועיל לכתותי מכתת שעוריה עיי"ש, אך מסיק שאין כוונת הר"מ חיבת הקדש אלא מעלות בקדש, **עיין חזו"א א' טז'.**

**בא"ר** פי' כמש"נ שלעולם כל כיכר מטמא מים שבו להיות תחילה, וככר שלישי בקדש מטמא מים שעליו להיות תחילה, ויש **לדון** אם כוונתו דמיירי במשקה קדש ממש, או שמיירי במים שנעשו ע"ט הקדש וכמ"ד שהריהו כקדש, או דסבר שכל קדש שלישי עושה מים תחילה אף שאין המים יכולים להיעשות רביעי, ועיין.

**עיין מ"א, חזו"א א' טז', ומקד"ד ח' א',** היכי משכחת לה מים שנתקדשו קדושת הגוף ושיהיה בהם רביעי, או במי כיור, או מי נסוך החג, או מים שנלושו בהם מנחות ודיינינן אם נותר המים קדושים או שרק הבלוע בבצק קדוש.

**מתני':**בתרומה וכו' אם יש ביניהם משקה טופח, ובר"ש הסתפק אם בעי טופח ע"מ להטפיח. ובאמת יש ג' דרכים שיטמאו כל הככרות, שאם יש מים בין כל הככרות הרי שהמים כולם נטמאו כחדא ממגע השרף או ממגע הככר, או שע"י המים יש חבור וכל הככרות נעשו ככר א' ונטמא כחדא במגע השרץ, אולם לשון הר"ש שככר מטמא מים שעליו והמים מטמאין הככר שלידו וכן כולם.**ועיין חזו"א א' יז'** דלאשווי חבור ודאי צריך טופח ע"מ להטפיח, אבל ליטמא ולטמא סגי בטופח. (עיין ר"ש ריש פ"ג, וגר"ח פ"ז מטו"א ה"ה, ומקד"ד מד' ג'.) אולם דברי הר"ש שככר ככר מטמא חבירו לא הבנתי למה צריך לכך ומדוע לא נטמאו כל המים שבין הככרות כחדא ומטמאין הככרות.

הר"ש מייתי תוס' שאוכל שני נעשה שני ומטמא משקין להיות תחילה, עיין ר"מ וראב"ד פ"ח מאה"ט ה"י וחזו"א ס"ב בקט"ז. ומ"א פ"ב מ"ב.

**פ"ב**

**מ"א:** להר"ש העלה שבחוץ נטמא מידיים להיות שלישי ואינו מטמא כל הירקות שבקדירה שאין רביעי לתרומה, ומיירי שיש משקין המחברין בין כל הירקות שבקדירה, אלא שנגעו הידיים במקום הנגוב, **והקשה המ"א הא לקמן פ"ח מח' ובזבחים קה' ומנחות כד'** שמים מצרפים אוכלין זל"ז, וא"כ העלה והירקות כולם א' ונטמאו ממגע הידיים. **עיין חזו"א א' כא'** שעלה חוץ לקדרה אינו חבור לירקות שתוך הכלי ע"י מים. **עיין יד רמה סנהדרין קו' ע"ב. עיי"ש** דמוקים לאשה שהיא ראשון, ובקדירה חולין, ולכן נגעה בעלה נגוב הוא שני ואין עושה הקדירה שלישי, ואם נגע ברטוב המים נעשין תחילה וטמאו כל הקדירה חולין להיות שני. ועיי"ש שאם נגע בעלה במקום הנגוב והיה בעלה מים הרי שהעלה שהוא שני יעשה המים תחילה ויטמא העלה שבקדירה ויטמא כל הקדירה, ולכן מוקים שהיה כל העלה נגוב. והקשה שבנגע במקום משקה מדוע אם אין בעלה כביצה מה שבקדירה טהור ומדוע המשקה לא יטמא מה שבקדירה, ותי' שאין במקום המשקה טופח ע"מ להטפיח, ומ"מ בחזר לכלי טימא כל הכלי שמשקה שאין בו טועמלה"ט שנוגע במשקה גמור הריהו מטמאו, ורק אם נוגע במשקה שהוא ג"כ אין בו כדי להטפיח אינו מטמאו, עיי"ש. וצ"ע על הר"ש קושית היד רמה, מדוע בידיים שנגעו במקום משקה צריך כביצה בעלה כדי שיטמא כל מה שבקדירה.

**להר"מ** מיירי בנידה שנגעה בעלה שחציו בחוץ, וחציו נעשה ראשון, וחציו שבפנים הוא שני, ולכן אינו מטמא חולין שבתוכו, ואם נגע במקום משקה דהיינו שנגע במקום נגוב והיה על העלה משקה שחזר להיות תחילה וטימא כל הירקות שבקדירה, ואם חזר חצי העלה שבחוץ לתוך הקדירה מטמא את כולה, ולכאורה מיירי שיש כביצה בחצי העלה שבחוץ, **עיין תויו"ט שנקט** אף להר"ש שחזר לקדירה הכוונה לעלה, **וצ"ע** הא לר"ש העלה שלישי עושה רביעי. **עיין תויו"ט וחזו"א א' כב'** לבאר להר"מ המשך המשנה דהיתה מגע טמא מת.

**בא"ר** דמוכח שלטמא אחרים כביצה ולק"ט במשהו, ועיין שעה"מ פ"ו מברכות ה"א ליישב השי' שפחות מביצה אמק"ט אף לא מדרבנן. **בא"ר** שמשקין מטמאין בכ"ש, עיין רש"י פסחים יז' ע"ב ולג' ע"ב שמצריך רביעית, וצ"ע מהכא. **עיין מ"א.**

**להר"מ** סיפא דמתני' דהיתה טבו"י, עיקרא דמילתא שאין מים שנטמאו מידים מטמאים כלים אלא רק אוכלין, **ועיין חזו"א א' כד'** שע"כ להר"מ לא גרסינן ספק נגע, שאין כאן ענין של ספק, אלא הוי דין ודאי שמים שנטמאו מידים אינם מטמאות כלים. **הר"מ** כ' שמתני' מיירי בטבו"י לאפוקי ממ"ד בתוס' שלא גזרו ידיים לטבו"י. **ובגר"א** מוקים בטבו"י שלא הסיח דעתו מהטבילה ולכן אינו בטומאת ידיים, ומתני' אתא לאפוקי מהאי מ"ד, ועולה שטבל ולא הסיח דעתו ומ"מ ידיו טמאות, וצ"ע הטעם עיין גר"א על התוספתא.

**ובמקד"ד מה' ה'** שהנידון אם גזרו טומאת ידיים שעיקרה משום ליתא דתרומה, אם בין כה טבו"י מטמא תרומה, עיי"ש.

**הרש"ש** העיר מדוע לא מיירי מתני' כשהאשה ראשון לטומאה, וספק אם נגעה בעלה, והעלה ספק שני, והוכרע משום ס"ד לחומרא שהוא שני, ואז לענין אם מטמא המים להיות תחילה חוזר להיות ספק דרבנן, ולכן הירק טמא והקדירה טהורה, והוכיח מכאן שמכיון שעל הירק הוכרע לגבי דאו' שהוא טמא הוא ימשיך לטמא מדרבנן ולא יאמרו שלענין דרבנן הוי ספקא לקולא. עיי"ש שהאריך בזה בראיות וחילוקים. **ועיין חזו"א א' כד'** שהוכיח מתוספתא שבכה"ג אמרינן שהירק טמא והקדירה טהורה, עיי"ש.

**מ"ב:**אוכל דבר טמא לפסול הגוויה, **בר"ש** שהיו ב' גזירות, גזירה קדמונית על אוכל ב' בצים, ומשום שיאמרו שטמא שבמעיו מטמא תרומה שבמעיו, ופסלוהו רק מלאכול בתרומה אך אינו מטמא.וביח' דבר תקנו טומאת מגע אף בכביצה, **עיין תוס' שבת יד' ד"ה "זמנין" ותו"י שם. ותוס' ביומא פ' ע"ב, וסוטה לא' ע"א. אולם בכל הנ"ל ובתוס' רי"ד בשבת שם, ובכס"מ בדעת הר"מ פ"ח משאה"ט הי"א**  עולה שהיתה תקנה א' ביח' דבר וחששו שמא יכניס משקין של תרומה לפיו, וגזרו רק בחצי פרס משום שבפחות מכאן לא חששו שיכניס משקין לפיו. (ועיין בכל הנ"ל מדוע משקין שמטמאין במשהו, ומ"מ גזרו דוקא בשותה רביעית , עיין מרכה"מ קונטרס יח' דבר א' טז'. תורי"ד שבת שם, תוס' ביומא ותו"י בשבת שם, ומ"א.)

**בביאור פלוגתת ר"א ור"ש,** אם אוכל ראשון ראשון או שני, ומדוע לר"ש אוכל שני שני, וכן באוכל שלישי אם שלישי או שני, **עיין סוגית חולין לג' ע"ב לה' ע"א. ועולה** דנחלקו ר"א ור"ש אם יש חולין ע"ט קדש, ועוד נחלקו דלר"ש חולין ע"ט תרומה הם כתחילה לקדש, ולכן האוכל שלישי לתרומה הוא שני לקדש ולא לתרומה, דלתרומה הא אכל שלישי ורק אסור לאכול תרומה ואינו מטמא תרומה, אבל לקדש נחשב שאכל ראשון ונעשה שני לר"ש.

**ועיין גמ' שבת יד'** שעצם טעם שגזרו טומאת גוויה שמא יאכל אוכל ומשקה טמא עם או"מ תרומה. ועיי"ש תוס' א"כ פשוט שאוכל שני נעשה שני ולמה הוצרך שם לטעם שמשכחת לה שני עושה שני, עיי"ש. ועולה שם דלר"א גזרו טומאה דומיא דנע"ט ולר"ש לא, עיי"ש ראשונים.

**עיין רמב"ן בחולין שם** שהקשה מנא לן דלר"ש לית חולין ע"ט קדש אולי איתא, אלא שבאוכל חולין ע"ט קדש שלישי אינו כתחילה ולא יעשה את האדם לשני. **ועיין א"ר** שכ"כ באמת שחולין שלישי שנעשו ע"ט קדש האוכלן רביעי, אלא שדחה שכמו שלר"ש אוכל שני שני משום שמצינו ששני עושה שני ע"י משקין, כ"כ שלישי יעשה שני משום שמצאנו ששלישי קדש יעשה משקין תחילה. וע"כ שר"ש סבר כמ"ד שאין חולין ע"ט הקדש ומאחר ומיירי בחולין ע"ט תרומה הרי שאינו עושה רביעי ולכן לא יעשה תחילה, ורק משום שהוא כראשון לקדש לכן עושה האוכלו שני.

**מבואר בר"ש ובסוגיא בחולין** דלר"ש אף שאין כלל שאוכל חצי פרס נעשה גופו כאוכל כמו נע"ט, ואוכל שלישי הוא שני רק משום שמיירי באוכל השמור לתרומה והוא כתחילה לקדש, אולם כ"ז לענין לטמאות אבל לענין פסול אכילת תרומה חל דין אוכל שלישי כשלישי, והדבר תמוה אם אין דין שגופו כאוכל מדוע לענין פסול אכילת תרומה יש דין שהאוכל כאוכל. וצ"ע.

**עיין רש"ש בשבת שם** דמאחר ותקנו יח' דבר שמטמא באכילת כביצה א"כ למאי נ"מ עוד בתקנה קדמונית שנפסל לאכול בתרומה באוכל ב' כביצים, עיי"ש מה שתי'.

**עיין אתוון דאו' א'** שהוכיח שנע"ט הוא טומאת אכילה, ורק לכן שייך לר"א שידמה גזירת אוכל טמא לנע"ט, ועיין.

**בתוס' בחולין לג' ע"ב ד"ה "האוכל"** משמע שלר"א מעיקר הדין האוכל ראשון צריך להיות שני, ורק משום שאוכל שני שני ושלישי שלישי לכן השווה מדותיו שגם ראשון ראשון. ומשמע שהדמיון לנע"ט הוא רק שמצאנו שהאוכל כמאכל ולא שיש הכרח מסויים שטומאת מעשה אכילה יש בו דין שאוכל כמאכל. דא"כ מאי קשיא ליה לתוס' ועיין.

**ויש להעיר** מדוע כלל תקנו שהאוכל שלישי שלישי הא אין נ"מ לטומאת תרומה, ואם משום השוו מדותיהן עכ"פ תוס' היה צריך להקשות אף על שלישי, וכן צע"ק שמשום שני שני השוו לראשון ראשון ולשלישי שלישי, וכן צ"ע מדוע תקנו שישראל שאינו שייך כלל בתרומה כל האי תקנה, וע"כ לר"א עיקר התקנה היא שאחר שתקנו שאוכל מטמא שוב בהכרח הוי דומיא דנע"ט ולכן ראשון ראשון ושלישי שלישי , **ובאמת ר"י** דפליג וסבר שאין לדמות לנע"ט הרי שנשאר רק עיקר התקנה משום תרומה, ולכן אוכל ראשון ושני שני ושלישי נמי שני והכל משום סרח תרומה, (ועיין מהרש"א שבת שם)

בעיקר הענין של חולין ע"ט תרומה או קדש, **בחזו"א יו"ד צז' ה'** שעניינו תקנ"ח למי שנוהג ומקבל ע"ע לנהוג כן, ולא משום נדר.

אם מותר לטמא הני חולין, **עיין רש"י ורמב"ן חולין ב', וחזו"א טבו"י ב' ד', ומקד"ד מ' א'.**

**מ"ג:**והשלישי נאכל בנזיד הדמע, **בר"ש וברא"ש ובר"מ** שחולין עטה"ת שנטמא יכול לתת בתוכו תבלין תרומה בשעור שאין בו כא"פ, ואז יכול לאכול, אף שבאכילת החולין נפסל הגוויה לאכול בתרומה, מ"מ אין איסור פסול גוויה בפחות מכא"פ, וכן אין איסור לפסול הגוויה. **ועיין רש"י חולין לה'** דכ' שיש איסור לטמאות את גופו בפסול הגוויה ולכן דחה פי' זה. והא דלא אסרו בפחות מכא"פ, **עיין תוס' חולין שם** שכ' דאף דאית איסור חצי שעור, כאן לא החמירו, **עיי"ש רש"ש ומהר"ץ חיות** שעולה שבאיסור דרבנן לא החמירו ח"ש בתערובת.

**הר"ש כאן מזכיר פ' נוסף, וזהו פי' רש"י שם וכן ר"ת שם,** (שבאמת אין היתר לפסול הגוויה) ומיירי בשלישי שיש בתוכו תבלין תרומה, או שדעתו להשים שם תבלין תרומה, וא"כ בע"כ חשיב שהחולין נשמר עטה"ת ונטמא ע"י שנגע בשני, ומ"מ מותר לאכלו וחזינן שאין פסול גוויה בשלישי, ומתרצינן שמכיון שדעתו לתבלין פחות מכא"פ הרי שמשו"כ אין דעתו לשמור על החולין שיהיו עטה"ת, ולכן אין איסור לאכלו, עיי"ש. **והר"ש והתוס'** הקשו ע"ז דא"כ לס"ד דמיירי שיש תרומה כשעור אכ"פ למה החסרון רק מה שאכילת החולין פוסל הגוויה, הא הוא אוכל כזית תרומה שנגעה בשני ואוכל תרומה טמאה, **עיי"ש רמב"ן ור"ן.**

**בא"ר**  ביאר המשנה שמותר לערב בתרומה חולין, דאף שבגדי חולין מדרס לתרומה, מ"מ אוכל חולין אינו טמא לתרומה, שמעלות לא נאמרו באוכלין.

**עיין מקד"ד מ' א'** שהוכיח מהנ"ל שמותר לאכול חולין טמאין שנעשו עטה"ק, **ובר"מ פ"ג מטמו"מ ה"ט** עולה שאסור, וחילק בין קדש לתרומה.

**מ"ד:** ובקדש, הרביעי נאכל בנזיד הקדש. **וברא"ש כ'** דהכא נמי מיירי בפחות מכא"פ, דהיינו שהגוויה נפסלת באכילת רביעי לקדש, ורק לא אסרו פחות מכשעור. **ועיין חזו"א ב' ז'** דנקט שאין פסול גוויה באכילת רביעי בקדש, ולכן כאן אי"צ פחות מכא"פ. (קצת צ"ע מאי קמ"ל מתני' שנאכל בנזיד הדמע.)

**ובגמ' בחולין לד' ע"ב לה' ע"א** סבר עולא ור' יונתן שאוכל שלישי של תרומה או של חולין שנעשו עט"ת נפסל גופו, ור' יצחק בר שמואל בר מרתא שם סבר שהאוכל חולין שנעשו עטה"ק טהור לאכול קדש, ובתד"ה "האוכל" בסופו שדין זה תנאי היא, **ובמהרש"א** שאין הסברא לחלק בין חולין עטה"ק לעל טה"ת, וכן אף שלישי בתרומה ורביעי בקדש עצמו אין בו פסול גוויה לר' יצחק, ועולה שר' יונתן ועולא נחלקו עם ר' יצחק דלעולא ור' יונתן אף אכילת טומאה שאינה מטמאה פוסלת גוויה, ולר' יצחק אם אין הטומאה עושה רביעי אין אכילתה פוסלת הגוויה. עיי"ש היטב במהרש"א.

**אולם החזו"א הנ"ל בהכרח** פליג וסבר שחולין עטה"ת עושה רביעי ולכן אמרו עולא ור' יונתן שפוסל גוויה, אבל חולין עטה"ק אינו עושה רביעי ולכן אינו פוסל גוויה, ולא פליגי אמוראי, ולכן מוקים מתני' בנזיד הקדש אף ביותר מא"פ, ודבריו הם דלא כהרא"ש והמהרש"א הנ"ל.

**עיין ר"מ פי"א משאה"ט ה"ט – יב'** ועולה שסבר שאין כלל חולין עטה"ק והם כחולין. ובאוכל רביעי בקדש הטמא נפסל הגוויה אף לאכילת פחות מכא"פ, והאוכל שלישי דתרומה או דחולין עטה"ת נפסל הגוויה ודוקא בכא"פ. ובהי"ב כ' שהאוכל שלישי דחולין עטה"ק אינו מטמא, וכ' הלשון משום שאין עושה רביעי אלא קדש מקודש, וצ"ע הא הטעם שאין מושג של חולין עטה"ק, וכן להר"מ גם חולין עטה"ת פוסל גוויה, **ועיין כס"מ** שהר"מ פירש הגמ' בחולין לה' דלר' יצחק אין אוכל חולין עטה"ק פוסל הוא גופא משום שאין כלל מושג של חולין עטה"ק, **עיי"ש רשב"א ורמב"ן כן.**

**שי' הר"מ** בביאור המשנה שרביעי נאכל בנזיד הקדש, שמכיון שרביעי בתרומה ליכא, ולכן טהור ונאכל בנזיד הקדש, כ"כ בפיהמ"ש, ושהו לשי' דל"ש כלל חולין עטה"ק, ובקדש ממש אם יאכל רביעי יאסר אף פחות מכא"פ וייאסר אכילה בנזיד הקדש, ולכן ע"פ פי' שמיירי ברביעי דתרומה שהוא טהור ולכן נאכל בנזיד, ופשוט.

**מ"ה:** והחמישי נאכל וכו' מיירי בנעשה ע"ט חטאת ויש בו חמישי, ופוסל הגוויה לחטאת, ומ"מ מותר לאכול קדש היות ואין טומאת ה' לחטאת נחשבת טומאה לקדש. וצע"ק למאי נחשב פוסל את גופו, וי"ל או לענין איסור כשי' רש"י בחולין, או אולי לענין מקום טהור דמי חטאת, שאדם בפסול הגוויה אין הוא מקום טהור אף שאינו מטמא במגע אלא רק באכילה, והריהו כנע"ט. ועיין.

**הר"ש והרא"ש הקשו** אם רביעי פוסל ולא מטמא דהיינו מי חטאת או ע"ט חטאת, מדוע רק פוסל הא מטמא דבחטאת ה' עושה ו' עד ק'. **ועיין ראש יוסף חולין שם** שאין דין טומאה עד עולם רק בחטאת ולא בנעשה ע"ט חטאת.

(**עיין חי' רמ"ש חולין** שם מדוע להר"מ שאני רביעי בקדש שאינו נאכל אף פחות מכא"פ, משום דלהר"מ שכע"ק לאו דאו', ולכן ביותר מכא"פ מדאו' מותר, אבל בקדשים יליף שטכע"ק דאו'.)

**מ"ו: מתבאר** במתני' שתרומה נטמית דוקא משני דחולין, אבל קדש נפסל אף מתרומה טהורה שטהרת תרומה כטומאה לקדש, ואין טהרת חולין כטומאה לתרומה.

**עייין גמ' חולין לה' ע"א** שנחלקו רבא ור' יצחק אם טהרת תרומה טומאה לקדש, וצ"ע דהא הוי משנה מפורשת כאן להר"ש. **עיי"ש תוס', ועיין חזו"א ב' ו'**

**מתבאר** ששני שבחולין מתוך שפוסל תרומה מטמא משקין אף של חולין להיות תחילה, אבל שלישי דתרומה מתוך שפוסל קדש לכן עושה משקין תחילה דוקא משקין של קדש, **עיין מ"א.**

**עיין ר"מ פי"א משאה"ט ה"ח והשגת הראב"ד שם,** וצ"ע כוונת הראב"ד, **עיי"ש מרכה"מ** ועולה דנקט הראב"ד בדעת הר"מ שדוקא שלישי דתרומה עושה קדש תחילה, אבל שלישי דקדש אינו עושה משקה קדש תחילה, וזהו השגתי שם על הר"מ.

**ולי נראה דהר"מ שם כ'** ששלישי שבתרומה עושה משקה קדש תחילה, ורביעי אינו מטמא משקה קדש. **וסבר** הראב"ד שכוונת הר"מ שאותו משקה קדש שנעשה תחילה, וקורא אותו רביעי מכיון שנגע בשלישי שבתרומה, וע"ז כ' הר"מ שהוא אינו מטמא משקה אחר דרביעי שבקדש אינו מטמא, ובאמת הא הוא תחילה וצריך לעשות שני, והראב"ד השיג עליו שאותו תחילה פוסל משקה ואוכלי תרומה, וצ"ע הא להראב"ד אותו משקה שהוא כתחילה צריך לעשות משקה אחר נמי כתחילה, ומדוע נקט שרק פוסל משקה אחר. **עיין כס"מ** שהעיר כן. **ועיין מ"א,** ועדיין צ"ע.

**שי' הר"מ בפיהמ"ש** ששלישי דתרומה עצמה מטמא קדש, ומטמא אף חולין ע"ט הקדש, ונקט הר"מ שזוהי משנה ראשונה. דמתני' דחגיגה הוא שאין רביעי בחולין שנעשו עטה"ק.

**אולם** חולין שנעשו ע"ט תרומה אין להם האי חומרא, והם עושים רק שלישי ואינם עושים רביעי בקדש, לא מבעיא אם שלישי הוא חולין עט"ת שאינו עושה רביעי, אלא אף ראשון חולין על טהרת תרומה שנגע בקדש ועשאה שני ושני עשה קדש שלישי אין אותו קדש עושה רביעי, שכל טומאה שמקורה בחולין עטה"ק אינו עושה רביעי.

**ובאמת גם לפי' הר"ש והרא"ש,** הא מבואר שטהרת תרומה היא טומאה לקדש, ולכן מטמא ב' ופוסל א' בקדש ול"א שאותו קודש שהוא שלישי יעשה רביעי, וע"כ מכיון שמקורו בחולין שנעשו עטה"ק. אולם צע"ק דלהר"ש אין סיבה להעמיד את המשנה שהמקור היה חולין, אלא מיירי בתרומה שנעשית על טהרת תרומה, וא"כ צ"ע מ"מ מדוע אין הקדש עושה רביעי.

**בר"מ פי"א משאה"ט ה"ט** פסק לכל הנ"ל, אבל לא הביא החי' שאפי' אם חולין עטה"ק ראשון עשה קדש שני ושלישי שאינו עושה רביעי, **עיין חי' רמ"ש חולין לו', ומקד"ד סי' מ' סק"ג.**

**עיין תוס' חגיגה כ' ע"א ד"ה "רבי"** וגיהש"ס שם, ותוס' בפסחים יד' ע"ב ד"ה "ואילו", ורש"י בסוטה ל' ע"א ד"ה "ופוסל", ועולה ברש"י שם ובתוס' החגיגה שיש מ"ד שאין רביעי אלא מקדש, אבל תרומה ראשון שעשה שני ושלישי אינו עושה רביעי, עיי"ש היטב. **וצ"ע** דבמתני' דהכא מבואר שרק חולין עטה"ק אינו עושה רביעי אבל תרומה טמאה עושה רביעי.

**כבר הבאנו לעיל המהרש"א** על תוס' חולין צב' דנקט דלר' יצחק שאין עושה רביעי אלא קדש מקודש, דה"ה אין תרומה עושה רביעי בקדש, עיי"ש.

**מ"ז:** ר"א פליג, **לר"ש** פליג אתנא דמתני' ו' דסבר שטהרת טומאה לקדש, ור"א פליג וסבר שכולם טהרתם טהרה לקדש, ולכן שלישי דתרומה אינו עושה שני בקדש. **ולהר"מ** ר"א פליג דאף שלישי שהוא חולין עטה"ק עושה רביעי, ודלא כמשנה ו' דסבר שכל שמקורו מחולין עטה"ק אינו עושה רביעי. **ובא"ר** הוסיף דר"א פליג וסבר דשלישי דחולין עטה"ק עושה רביעי ודלא כר' יהושע, וכוונתו למשנה ג' ששלישי נאכל בנזיד הדמע משום שאין שלישי בחולין, ור"א פליג שיש שלישי בחולין, **וצ"ע** דהתם בגר"א כ' שנאכל בנזיד הדמע משום שאין אוכל חולין נחשב טומאה לתרומה, וכאן נקט הגר"א שנאכל בנזיד הדמע הוא משום שאין שלישי דחולין עושה רביעי, וצ"ע. וכנראה כוונת הגר"א כאן שסבר ר"א שכל חולין יש להם שלישי לטמא קדש, שהיה לו דוחק מש"כ הרע"ב שר"א אמר שחולין עושה רביעי דמיירי דוקא בנעשה עטה"ת, וא"כ שוב אין יכול שיאכל בנזיד הדמע, ועדיין צ"ע הא מכיון שהחולין שלישי מה החסרון שיאכל בנזיד הדמע ואולי משום שאסור לו לטמא עצמו לקדש, וצע"ג.

**עיין חזו"א ב' יא' טו'.**

**מ"ח:** מבואר שאוכל שני נעשה שני ועושה משקה תחילה, **עיין ראב"ד פ"ח מאה"ט ה"י** שכ' שדין זה הוא רק בתרומה, ודלא כמתני' דהכא, ויש לדון דמכיון דבמתני' מיירי בבית הבד טבל, הרי שנעשו המשקין תחילה לענין אם יפריש אח"כ תרומה, ויש לדון להראב"ד אם המגע היה בעודו חולין ונעשה תרומה אם גזרו בכה"ג, ועיין. **עיין חזו"א ב' טז'** שכ' דהראב"ד לא פליג כלל בזה שמשקין נעשין תחילה בחולין.

**עכ"פ מבואר במתני'** דלת"ק חולין עטה"ק כחולין, ולראב"ד כתרומה, ומתני' ו' וז' הוא כמ"ד שכקדש דמו, וג' דעות בדבר.

**והר"מ פי"א משאה"ט ה"י** פסק שהריהם כחולין, **ובפ"ג מטמו"מ ה"ט**  פסק לענין מעת לעת כנידה שחולין עטה"ק כקדש, **וכן בפי"ג משאה"ט ה"א**  שבגדי חולין עטה"ק אינם מדוע לקדש, וע"כ שכקדש דמו, **עיין חזו"א ב' ח'.** ועיין השגות הראב"ד פי"א ה"י שהקשה מהגמ' בנידה וחגיגה , ובאמת כמש"נ הר"מ סתר עצמו.

**עיין מקד"ד מ' ב'** בגדר שי' ראב"ד שחולין עטה"ק כתרומה הוי.

**פ"ג**

**מ"א:** הרוטב וכו' שהן משקה טופח, **ובר"ש** שהכוונה ע"מ להטפיח, **ובסוף פ"א נסתפק הר"ש** אם טומאת משקין צריך טעלה"ט, וכאן פשיטא ליה, **ואולי** לעיל מיירי במשקין, והנידון הוא שעור במשקין, ולזה נסתפק אם צריך שעור טועמלה"ט או סגי בטופח, אולם הכא באוכל שנימוח, ואולי אינו נחשב נימוח אא"כ הוא טועלמלה"ט, ועיין. **ובספר זכרון בנימין עמ' קפח' בשם מרן הגר"ש רוזובסקי**  **עיין מ"א, וחזו"א אהלות כב' יט'** שבר"מ משמע שבמתני' נמי סגי בטופח.

**קרשו הרי אלו שני, ובר"מ פ"ט מטו"א ה"ב ופ"א ה"כ** שצריך מחשבה כשנהפך מאוכל למשקה וכד', והראב"ד השיג עליו שם, **עיין ר"ש מ"ב** דמייתי תוס' שאי"צ מחשבה. **ועיין חזו"א טבו"י ד' ז'** שאם צריך מחשבה א"כ איך המשקה שקדש מטמא את עצמו בתורת אוכל הא מיד שקרש פקע טומאת משקה ושם אוכל חל רק ע"י מחשבה ואין האוכל נוגע במשקה טמא. **אם** המשקין שקרשו נטמא הקרש מחמת המגע במים א"ש קושייתו שעד שחשב על הקרישה הוא אינו לא מים ולא אוכל, וא"כ הקרש כשהוא אוכל ע"י מחשבה כבר אינו נוגע במים טמאים, **אולם אם כמו שנבאר** שהקרש נטמא מחמת שהוא עצמו היה מים וכאילו נגע בעצמו אולי פחות קשה קושית החזו"א, ועיין.

**ובא"ר** דבקרשו אי"צ כביצה, וע"כ שקבלת טומאה במשהו, וכל הנקרש נטמא ממשקה במשהו, וטיפה אחרונה שקדשה נטמית מחמת שהיא גוש א' עם הטמא, ולא מחמת שנגעה בעצמה, ובאמת הא יש לטמאות את המשקה שקרש מחמת שנגע בעצמו. וכמו שמצינו בהרבה מקומות שדבר נטמא מעצמו, **עיין כלים פכ"ז מ"ט. עיין חזו"א אהלות כג' טז'** ועולה שם שאולי הקשה על סיפא דמתני' דקרישה שנימוחה שבכביצה טהור מדוע לא נטמא מחמת שנגעה בעצמה, ולכאורה הטיפה הראשונה נוגעת ברוב כביצה שעדיין קרוש וכן נוגעת בעצמה וא"כ סך הכל הטיפה נוגעת בכביצה, **ויש לדון** אם טיפה שנטמית ע"י מגע בכביצה אם אפשר לדון שתיטמא ע"י מגע שחלקו מגע גמור וחלקו מגע בעצמו, ונוטה לומר שלא מצרפין ב' מגעות כאלו ולכן מיושב שכביצה שנימוחה טהורה.

**עיין קה"י טהרות מד'** שהקשה על הרשב"א שקב"ט נמי כביצה, דע"כ סבר דהכא בקרש נטמא מעצמו. וביאר משום טומאה לאן הלכה, ועדיין היה מקום ליישב שנטמא מעצמו. אלא שיש לדון אם בדבר הנטמא מעצמו צריך המק"ט להיות בשעור כביצה, ויש גם לדון אם המטמא צריך להיות שעור כביצה, ואם לא צ"ע מתני' מדוע בקרש ונימוח צריך כביצה. והסברא הפשוטה שצריך כביצה, אולם צ"ע מדוע ענין זה לא הוזכר כאן במתני'.

**חזרו ונמוחו: בר"ש** שבכביצה מכוון אין נעשין תחילה אולם נשאר בהם דין שני לטומאה משום טומאה לאן הלכה. **וכן בתוס' ורשב"א בתור"פ פסחים לג',** והקשו האחרונים שעתה כל המשקין שהם שני יטמאו זא"ז ויהיו תחילה, ותי' דמשקה אינו מטמא את עצמו משום טומאת ביה"ס. **עיין מקד"ד מד' ג'.**

**ועיין חזו"א טבו"י ד' ו', וקה"י מד'.** שמים שטומאתם שני מכח שהיו אוכל אין בהם דין משקין שמטמאין במשהו, וצריך שיהיה בהם כביצה.ולמרות שבמתני' מיירי שהיו משקין ונטמאו ונעשו תחילה וקרשו וחזרו להיות שני ונימוחו, וא"כ מדוע לא נומר שחזרו להיות משקין כמו שהיו, ובישלמא אם כשנקרשו נטמאו במגע במשקין הרי שטומאתו של הקרישה אינו מחמת טומאת משקין שקדם לה, אולם למש"כ האחרונים שכשקרשו נשארו טמאין מכח טומאת משקין שהיתה א"כ השתא שחזרו ונימוחו יחזרו טומאת משקין במשהו, **וצ"ל** שטומאה להיכן הלכה איננה יכולה לחדש דין שכבר פקע, ומכיון שהמשקה קרש ואינו מטמא אלא בכביצה שוב כשנימוח אינו מטמא אלא בכביצה, ועיין.

וכמובן כל הנ"ל הוא רק ע"י שנומר שמה שמשקין אי"צ כביצה אינו משום שמשקה אין לו שעור, ומשהו משקה הוא כביצה אוכל, דא"כ אף אוכל אם נהפך למשקה אי"צ שעור, אלא ע"כ שאוכל צריך שעור טומאה גדול כביצה ומשקה סגי במטמא קטן, ואם היה אוכל וכבר חל עליו שמטמא בשעור גדול תו לא פקע.

**עיין דברי יחזקאל א' ד', ומקד"ד מב' ז'** שהקשו אם באמת טומאה לאן הלכה, א"כ ברישא שהיה משקה ראשון שקרש מדוע אינו נשאר ראשון, **ובר"ש כ'** דהקרישה שני שנגע במשקין ותיפו"ל משום טומאה לאן הלכה. **ובדברי יחזקאל** שמשקין תחילה הוא חל רק על משקין וכשקרש פקע מיניה טומאת תחילה, **ובמקד"ד הוסיף** שדוקא באוכל שהפך למשקה נשאר למשקה טומאת אוכל מכיון שבשעת קבלת הטומאה אם היה משקה היה ג"כ נטמא, אבל במשקה שנהפך לאוכל הא אם בשעת קב"ט היה אוכל ל"ש שיהיה תחילה לכן ל"א טומאה לאן הלכה שיהיה תחילה. **עיין מקד"ד** דמוקים דברי הר"ש במשקה שקרש שהוא משום שהאוכל נגע במשקה, דמיירי שהמשקה נטמא משני שאם היה אוכל ל"ה נטמא ולכן ל"ש בו טומאה לאן הלכה, ולכן צריך לכך שחשבינן שנגע האוכל במשקה. **אך צ"ע** דמכיון שמעיקר הדין המשקה שני א"כ כשקרש שישאר שני משום טומאה לאן הלכה ולא משום שהוא כנגע במשקין. ואולי מכיון שתקנו שיהיה ראשון פקע שני, ועתה שנעשה אוכל אינו יכול להיות ראשון, ושני כבר פקע ולכן אתינן משום שהוא כנגע במשקין, ודוחק דהא מדאו' היה שני ול"ש לכאורה שע"י שנעשה ראשון מדרבנן יפקע שני דאו'.

**ועיין קה"י שם דלהרשב"א** שאין דבר נטמא בפחות מכביצה, וע"כ מים שקרשו טמאים משום טומאה להיכן הלכה, וא"כ בשני שנגע במשקה וקרשו הא ראשון ל"ש ושני מעולם לא היה, ונקט דהמשקין שהיו ראשון נגעו זב"ז ונעשו גם שני וזה לא פקע.עיי"ש.

**הרא"ש פליג על הר"ש** וסבר דדוקא בענבים בלועים במים אף אם מבלע בליעי מ"מ יש להם שם משקה ולכן כשם שהיו טמאים בעודם בענבים כשיצאו טומאה לאן הלכה, אבל באוכל שנעשה משקה שנפקע שם אוכל ופקע הטומאה וצריך ליטמא מחדש בעודו משקה.

**עיין חי' הגר"ש פסחים סימן י' וקה"י סי' מה'** ,דהא ודאי שמשקין שיוצאין מאוכל חשיבי אוכל בדיני סחיטה בשבת וכו'. וודאי משקין היוצאין מענבים חשיבי אוכל שנהפך למשקה, וא"כ בע"כ סברת הרא"ש, שבאמת אוכל ומשקה תורת טומאתן שווה, וכל הסיבה שאוכל הנהפך למשקה נטהר הוא מחמת פנים חדשות באו לכאן, ובזה אמרינן שמשקין בלועין ששם אוכל עליהם מ"מ אף כשנתהפכו להיות משקה הריהם אותו צורה כמו שהיו אף שנשתנו משם אוכל לשם משקה ואין בזה משום פנים חדשות באו לכאן. משא"כ במתני' שנהפך אוכל משקה ולהיפך הריהו נטהר לגמרי.

**ולשי' הר"ש** אין כלל מושג שאוכל שנהפך למשקה הוא נחשב פנים חדשות.

**בגר"ש** שאם יצא מהענבים משקה שאין לו שם משקה ודאי לכ"ע נטהר, **ובקה"י שם** שכ"ז שלא נפסל מאכילת כלב ישאר לו שם של אוכל ולכ"ע טמא, ורק אם נהפך מאוכל למשקה סבר הרא"ש שפנים חדשות באו לכאן, אבל אם לא נהפך מאוכל למשקה אלא לדבר שאינו אוכל ואינו משקה יהיה טמא. **וצ"ע** שבאמת כל אוכל שנהפך למשקה מדוע נטהר, ומדוע לא ישאר טמא מחמת שהיה אוכל ועדיין לא נפסל מאכילת כלב, וצ"ל שאם לא נהפך מאוכל למשקה עדיין שם אוכל עליו עד שיפקע מאכילת כלב, אך אם נהפך למשקה פקע ממנו שם אוכל, ופשוט.

בענין רוטב דמתני' דחשיב משקה אם מיירי ברוטב היוצא מהבשר, או במים מבחוץ, **עיין מג"א קנח' י', וגר"א טז' ומ"ב כד', וחזו"א קנו השמטות לסי' קנח, מכשירין ו' ד', או"ח נה' ו', טבו"י ד' א'. שו"ת חת"ס או"ח מה'.**

**בר"מ פ"ט מטו"א ה"ב**  משמע שגריסין שקרשו אם נשאר בהם טיפה משקה טופח עדיין כל הקרישה נחשב משקה. **עוד עולה בר"מ שם וכן בפהמ"ש כאן,** שמתני' ברישא מיירי משקה שקרש שנעשה שני ובסיפא בקרישה שקיבלה טומאה ונימוחה, שבכביצה נשאר שני, אבל במשקין שקרשו וחזרו ונימוחו חזרו לטומאה ראשונה. **עיין מרכה"מ.**

**מ"ב: להר"ש והרא"ש וכן בפסחים יד' ע" בתוס' וראשונים שם** שיין שמן ודבש שקרשו בזמן קרישתם אינם לא אוכל ולא משקה וטהורין הן, כשחזרו ונימוחו חוזרין להיות תחילה, ולכן הם לעולם תחילה. **עיין רא"ש** שמכיון שלא נהפכו להיות אוכל לכן לא פקעה טומאתן ולכן כשחזרו ונימוחו חוזרין מעצמם לטומאתם הראשונה. **ועיין גרי"ז מנחות לא'** שהקשה דאף שלא נהפך להיות אוכל אך מ"מ מכיון שבזמן שקרשו הם טהורים הא הכלל שכל שפקע טומאה אפי' ע"י ביטול ברוב וחזר וניכר מכיון שפקע טומאה שוב לא חוזרת הטומאה, וא"כ איך יתכן כאן שבקרישה שאינם לא אוכל ולא משקה ופקע טומאה ומ"מ בנימוחו חוזר הטומאה. **ובחזו"א טבו"י ד' ז'** כ' שבאמת חזרו לטומאה רק מדרבנן. **ולהרא"ש** שבנהפך ממשקה לאוכל נטהר, ה"ה בנהפך ממשקה דבר שאינו אוכל ומשקה נטהר, אולם להר"ש שבנהפך מאוכל למשקה אמרינן טומאה להיכן הלכה, א"כ בנהפך לדבר שאינו לא אוכל ולא משקה מדוע פוקעת הטומאה הא לא נפסלה מאכילת כלב. ובאמת לשון הר"ש סתום, ואולי אף משמע בדבריו שכל הני שקרשו גם בזמן קרישתם הריהם תחילה משום שלא נהפכו לאוכל, וטומאה שלהם להיכן הלכה ולכן נשארו תחילה, ולהרא"ש נטהרו. **אולם בר"ש להלן בתוספתא** עולה דסבר שכאן שקרש ואינו לא אוכל ולא משקה הריהו טהור, עיי"ש.

**שי' הר"מ והא"ר** שיין ושמן ודבש קרישתם אינה מוציאתן מליחשב משקה וטמאין תחילה, ובעיקרון הדין ייצא כהר"ש שדינם תחילה אף בקרישתם, אלא שלהר"מ משום שהם עדיין משקין, ולהר"ש משום שטומאת תחילה שהן להיכן הלכה.

**ופלוגתא דמתני'** דלר"מ דוקא שמן אבל דבש ויין שקרשו חשיב אוכל, ולכן לרש"ש שמן ודבש שקרש הוי אוכל כגריסין שבקרשו ונימוחו הוו שני ולא תחילה.

**עיין חזו"א טבו"י ד' יח' ,** דהא פשוט שבחזרו ונימוחו הוו משקין לכל דבר, אלא רק נחלקו אם חזרו לטומאתן הישנה. **ותמה על הפוסקים באו"ח קנח' מג"א סק"ז ומ"ב סקי"ד** דנקטו שבנימוחו לא חזרו להיות משקין, ומשום דהלכה כרש"ש שדבש שקרש אוכל הוא ואינו חוזר עוד להיות משקה, עוד נקט החזו"א שם שאין הל' כרש"ש, עיי"ש.

**הר"מ בפיהמ"ש** ששמן וכו' לעולם חשיבי משקין אף בעת שקרשו. **וכן בר"מ פ"ט מטו"א ה"א עיי"ש נו"כ. וסתר עצמו מפ"א הי"ט** שכ' ששמן שקרש אינו לא אוכל ולא משקה, **ועיין גרי"ז מנחות לא' וחזו"א טבו"י ד' ז' שהר"מ לשי' פ"ב הי"ד** שאוכל שנפסד ממאכל אדם אינו מק"ט, ובהי"ח כ' שאם כבר נטמא אינו נטהר אלא בנפסד ממאכל כלב, ולכן שמן שקרש אינו ראוי למאכל אדם ואינו מק"ט אבל לא נטהר מטומאה שעליו.

**ולהר"מ**  פלוגתות דמתני' הוא אם שמן או דבש שקרש אם עדיין משקה הוא או לא.

**גוש של זיתים וכו'** וביותר מכביצה הטיפה היוצאת נטמית ומטמאה הכלי, **עיין תוס' עז' לע"ב ותורי"ד פסחים לג'** שמכיון שמשקין מטמאין במשהו ולא ברביעית, **ספר הישר לר"ת תשעה'.[[1]](#footnote-1)**

אם היו פרודין אפי' הם מאה, בפשטות משום שאין להם חבור לטמאות, **עיין חזו"א טבו"י ד' ד'** בזה אם צריך חבורגוש או נוגעין זב"ז. **ועיין א"ר** שביאר שכל טיפה שיוצאת נשרפת והיא נגעה רק בפרוד שלה, אבל אם לא היו הטיפות נשרפות והיו מצטרפות היו נטמאות, ולא נתבאר דממ"נ אם יש צירוף בין הפירודין א"כ הטיפה נוגעת בכולן, ואם אין לפירודין חבור מה מהני מה שכל הטיפות מצטרפות , ואולי כוונתו שאם כל הטיפות יתכנסו יחד וכל טיפה נגעה בפרוד א"כ כל הטפות המצורפות נגעו בסה"כ בכל הפרודין, הוי חידוש גדול שמצרפין מגעות שונות של טיפות בפרודין לצירוף מגע בכביצה.

**יש להעיר להר"מ** שמשקה שקרש שנהפך להיות אינו אוכל ואינו משקה ולכן הריהו כמו שהיה והוא תחילה, **וכמש"נ** שמכיון שנטמא לא נטהר עד שיפסל מאכילת כלב. ומ"מ לעיל בגריסין שקרשו נעשה שני, וכנראה מכיון שנהפך לאוכל פקע טומאת משקה וצריך שהאוכל יק"ט מחדש, וכמבואר במשנה א' שמשקה שנהפך לאוכל חשיב כאילו נגע אוכל במשקה וכן מבואר בפיהמ"ש שם, ואוכל שנהפך למשקה צריך יותר מכביצה, וע"כ שפקע טומאה ראשונה, ורק כשנהפך לדבר שאינו אוכל ואינו משקה נשאר בטומאתו, **ולפי"ז צ"ע שי' מרכה"מ בר"מ שהובא לעיל סוף מ"א.** שמשקה שנהפך לאוכל וחזר להיות משקה חזר לטומאתו הראשונה להיות תחילה, וצ"ע הא בהכרח נטהר לגמרי מטומאה ראשונה ואיך חזרה טומאת משקין אחר שחזר ונימוח, ומדברי המרכה"מ עולה שמשקה שקרש נשאר בטומאתו הראשונה אלא שקיבל דיני אוכל ולכן הוא שני וכשנימוח חוזר לטומאת משקין. ולפי"ז יקשה מדוע אוכל שנימוח צריך להיות יותר מכביצה , וי"ל שמכיון שלהר"מ סיפא דמ"א מיירי בקיבל טומאה בעודו קרוש ונהיה שני הרי שכשנימוח לא נוסף בו תחילה, (אף שלהר"מ להנ"ל טומאת אוכלין ומשקין הם א' אלא שבעודו אוכל הוא שני ובעודו משקה הוא תחילה.) אך מ"מ צ"ע לשון הר"מ ברישא שמשקה שנהפך לאוכל הוי מגע משקה באוכל לטומאותו. ולע"ע צ"ע.

**הר"ש מייתי התוספתא** השמן לא אוכל ולא משקה, והר"ש מוקים שקרש, **והראב"ד** פ"א מטו"א הי"ט מוקים שיצא מעצמו, ובתוס' "אם לא נשאר ממננו אלא כפול" **ועיין חזו"א ד' יב'** שביאר שאם יצא כל השמן אף שיצא מעצמו הריהו משקה, עיי"ש חזו"א שתמה מדוע אם נשאר בפרי שמן אין היוצא נחשב משקה. **ולהר"ש** הכוונה שבנמחה הוי משקה ואי"צ כביצה וסגי בכפול. ולהר"מ ששמן לעולם נחשב משקה, **עיין בועז ס"ג** שהר"מ גריס בתוספתא שומן.

**הר"ש והגר"א גרסי בתוספתא** שגריסין בזמן שיש עליהם משקה טופח הריהן משקין, וכמו שהבאנו לעיל בר"מ שאם הגריסין מעט מהן לא קרשו הכל נשאר משקה, ועיין.

**בתוס' ג'** מדוע במשקין , והר"ש ביאר, א', שבגריסין שקרשו אי"צ מחשבה לאוכל. ב, ביין ודם שקרש צריך מחשבה לאוכל, ג', ששמן שקרש לא מהני מחשבה.

**ולהר"מ** שגריסין נמי צריך מחשבה, **עיין חזו"א טבו"י ד' ז'** שיש שמהני מחשבה לאוכלין כגון חלב ודם שקרשו, ושלג מהני מחשבה למשקין, ושמן לא מהני מחשבה לא לאוכלין ולא למשקין.

דבש הזב וכו', **להר"ש** דבש שזב מעצמו הינו משקה אא"כ חשב עליו לאוכל, **ובגר"א על התוס'** שדבש שזב מעצמו אינו לא אוכל ולא משקה אא"כ חשב עליו לאוכל. **והוסיף הגר"א** שבנטל מכוורת הוי ודאי משקה, ולא נתבאר לי א"כ מדוע בזב מעצמו אינו יכול לחשוב עליו למשקה. **עיין חזו"א שם סק"ז.**

**נחלקו הפוסקים** אם דבש שרדה ונחשב משקה, ואם יכול לחשוב עליו לאכילה, או שרק דבש שזב מאליו יכול לחשבו לאכילה. **עיין מג"א קנח' ז', וט"ז שם סק"ז.**

**ועולה** שדבש שרוצה הוא בהכרח משקה, ובזב מאליו להגר"א הנ"ל הוא בהכרח אוכל, וצ"ב.

**עיין חזו"א טבו"י ד' כ'** שדוקא דבש יכול לחשוב בו לאכילה, ולא בשאר משקין, עיי"ש.

**בתוספתא** שדם שקרש יכול לחשבו לאכילה ולא לשתיה, וכן דבש תמרים, ושאר מי פירות אין יכול לחשוב לא לאוכלין ולא למשקין, **עיין חזו"א**  **טבו"י ד' ט' י'** שהקשה על שי' **הר"מ פ"א מטו"א ה"ד** שרק ז' משקין מק"ט וא"כ מ"ש כלל לדון על מי פירות שאין בהם טומאת משקין משום שבטלה דעתו.

**באו"ש פ"א מטו"א חי"ט** הקשה על הגמ' בפסחים טז' דלא משכחת לה דם שנטמא משום משקה בי מטבחיא דנן, הר משכחת לה בדם שקרש, **ותי' האו"ש והגרי"ז מנחות כא'** דל"ש מחשבה בקדשים שאין להם בעלים וצריך מחשבת בעלים, **ודחה הגר"ח** דהא מכיון שאם מהני מחשבה בע"כ שדם יש לו צורת אוכל אלא רק שאינו מיועד לאכילה, ולזה צריך בקדש להועיל משום חיבת הקדש, ולכן יישב הגר"ח שבע"כ שדם שקרש אינו ראוי לזריקה, ולכן מקשה הגמ' איך משכחת לה דם טמא שהוזה בדיעבד הורצה.

**בתוס'** דשלג נטהר ולא נטמא**,ובר"ש**  ששלג נחשב שכל טיפה נוגעת בחברתה ואינה מחוברת לה, ולכן לענין השקה וצירוף למקוה סגי בטיפות הנוגעות ואי"צ שיהיו מחוברין זל"ז, ולענין קב"ט כל א' הנוגע בחבירו הוא מטמא חדש ואין הכלח תחכה א' לק"ט בב"א, **עיין מקד"ד מד' ג' ואמר"מ ס"א.**

**מ"ג:** מבואר שבענבים יותר מכביצה נטמית הטיפה, **ועיין רש"י פסחים לג' ד"ה "לאימת"** שהטיפה נוגעת בכל הענבים יחד, **עיין חזו"א טבו"י ד' ח' וטהרות ג' א',** אם משום שנוגע וחוזר ונוגע, או שמיירי שכל הזיתים נוגעים זב"ז, או משום שהיין והשמן מחברין כל הזגין להיות א'. **ע"ע חת"ס** בפסחים לג' שאשכול ענבים נחשב מצורף ע"י חבור הענבים לאשכול.

**יש להעיר להראב"ד** פ"ו מטו"א הי"ז שזיתים שנוגעין זב"ז מצטרפין לכזית לטמא, א"כ מדוע אם משקין מפקד פקידי מ"מ יטמאו מהענב הנוגע יחד עם הענבים שעמו. **ועיין רש"י פסחים שם ד"ה "משקה"** ב' טעמים מדוע לא נטמאו מיא דפקידי או משום שאין עליו שם משקה או משום שאין שעור ביצה לטמא, ולהראב"ד צ"ל שהטעם רק משום שאין עליהם שם משקין.

**ע"ע חזו"א שם** שדן שהמיא מפקד פקידי ייחשבו כחדא עם הזג משום שומר, או משום צרוף אוכלין ומשקין, **עין מקד"ד מד' ד'.**

**עיין יתרון אור** (לגדול ממינסק) שדייק לשון הר"מ שמפקד פקידי הוי כגוף א', וביאר שאם מפקד פקידי א"כ המים נטמאין כחלק מן הזג,שמפקד פקידי משווה ליה להיות כחדא ונחשב אוכל כהזג, ולכן כשיצא נטהר כשי' הר"מ שאוכל שנהפך למשקה נטהר, ודם שם שהר"מ מייתי דין דמפקד פקידי עם דין של אוכל שנהפך למשקה ותלאן זב"ז. ואם מבלע בליעי הוו ב' דברים נפרדים והוי משקה התוך אוכל, והמשקה נטמא מן האוכל, וכשיצא לא פקע הטומאה. ומיישב לפי"ז שצ"ע דהר"מ פסק שכלשהו מק"ט, והר"מ השמיט שכלשהו אין בו הכשר , וע"כ שהכשר אי"צ כביצה, וא"כ צ"ע קושית תוס' שאם מבלע בליעי אף בפחות מכביצה יטמא ע"י מגע הזב בנגין, ולהנ"ל מיושב שמכיון שמבלע בליעי הוא משום שמשקה נוגע בזג, א"כ א"ש שאין בזג כביצה לטמא המים. וכ' שם שלהר"מ מבלע ומפקד הם ההיפך הגמור מלשאר ראשונים. עיין חזו"א שם מה שחלק בכ"ד.

**ע"ע ראשונים פסחים שם** ורמב"ן רבנו דוד ומהר"ם חלאווהן שתי' קושית התוס' והר"ש, שאף למ"ד מבלע בליעי מ"מ משהתחיל לסחוטן חשיבי פקידי ושוב אינם נטמאים אגב המגע בזגין, וצריך שייטמאו בזה הזגין נוגעין בהן וצריך כביצה. עיי"ש מאירי.

**מ"ד: עיין מנח"ח שבת סי' ח'** שהוכיח מתוס' בשבת עז' שחלוק יין יבש מאוכלין שנצטמקו דמתני', דבמתני' לא יכול להשיבן לקדמותן ולכן זית שצמק ל"ח שיש בו שעור, משא"כ יין שיבש שיכול להחזירו לקדמותו הרי שאף בעודו צמוק נחשב שעומד בשעורו. **ע"ע מקד"ד מט' ב'.** שייסד שרביעית שנתייבש לכזית הוי אותו שיעור, או משום שרביעית משקין הוא הוא כזית אוכלין, או סברא בדם דוקא, שתלוי בנפש הרי שנפש נמצא ברביעית ובכזית יבש.

**עיין סוגיא במנחות נד'** שרק בהיה כזית ונתמעט ונתפחו בגשמים חוזר לשעורו, אבל חצי זית שתפח לא מחשיבין המים לשיעור, ובפשטות שמים רק מחזירין הזעור ואינם יוצרים שעור, **עיין אגרות משה או"ח ח"א סע"א** שאם היה כזית ונעשה ע"י תפיחת גשם ב' זתים וחתכן לב' הם טמאים, שרק חצי זית שהוא טהור אין תפיחה מחילה שעור טומאה, אבל זית טמא שתפח כל התפיחה טמאה, **ועיין חזו"א עוקצין ג' ה'** כמש"כ שהסברא היא רק שאם היה זית ונתמעט הרי שתפיחה משיבה השעור, אבל תפיחה אינה יוצרת שעור, ולכן כזית שנעשה כ' כזתים לא חשיב שיש כאן ב' זיתים, עיי"ש.**עיין קה"י** סל"ח שהוכיח שאי"צ כזית טומאה, אלא אם יש חתיכת כזית כל משהו שבה מטמא, דהא תפיחה ע"י מים אין המים חלק מהנבילה. אלא הוי רק השלמת שעור, ושוב רק הנבילה מטמאה, עיין.

**יש להקשות** שמעצם דברי הגמ' במנחות קשה מאד על דברי הר"ש סוף מ"ג שמיא מפקד פקידי מצטרף לשעור ביצה של הזג לענין לק"ט, אף שלא היה כאן שעור שנתמעט, ולכאורה קשה לב' הצדדים הנ"ל, דהא הכא היה חצי ביצה ונתנפח ואיך מהני, אולם י"ל א,נ כהצד שכזית שנעשה ב' כזתים נחשב ב' שעורין, הגדר בזה שחצי זית איסור או טומאה נחשב כהיתר וכטהור וכשנתנפח ההיתר מתנפח ולכן מותר וטהור, משא"כ כזית אסור או טמא שנתנפח האיסור והטומאה מתנפח, וא"נ לפי"ז י"ל שזהו דוקא באיסור וטומאה, אבל לדוגמא חצי זית פת שנתנפח יחול עלה שם פת לענין ברכהמ"ז, מכיון שאי"צ לנו אלא רק דין פת, וא"כ ה"ה בר"ש לענין הכשר טומאה סגי בכך שיש לו שם דבר הראוי לק"ט וזהו בעצם זה שהוא פרי, אולם א"נ שרק אם היה שעור ונצטמק חוזר לשעורו צ"ע מה שהר"ש דימה אותם, ועיין.

**עיין תפא"י מ"ג בועז ס"ה** שעמד על דברי הר"ש והקשה כנ"ל , ועוד הוסיף שבשר שנתמעט ונתרחב בימי גשמים אין הכוונה שהמ"ג מצטרפין אלא הקור של הגשם ניפח את הבשר, עיי"ש בארוכה. ולדבריו אין להביא ראיה מה שכ' הקה"י מכאן שאי"צ כזית טומאה, דהא מיירי שהבשר עצמו נהפך לכזית. **אולם ברש"י פסחים לג' ע"ב ד"ה "טמא מת"** כ' כהר"ש שנתפחו היינו ע"י מים, וכ' שאף שאינם חתיכת איסור מ"מ מצטרפין, עיי"ש. **עיין משנת ר' אהרן** טהרות מ' דנקט בדעת הר"מ כשי' התפא"י.

עוד שמעתי שכוונת הר"ש שכמו שאם כבר היה שעור נחשבים המים כחלק מהבשר, כ"כ בפרי שנולד עם מים נחשבים המים כחלק מן הפרי. שצריך רק סיבה לצרף המים לחתיכה, אם מחמת שהוא שומר, אם מחמת שכך צמחו מים בזג, אם משום שהיה כביצה ונצטמק הרי שע"י המים חזר לצורתו הראשונה הרי שהמים כחלק מהבשר ולא נפרדים ממנו, וצ"ע.

**מ"ה: מבואר במתני'** דאזלינן בתר חזקה דהשתא, דאף כנגד חזקה דמעיקרא, ואף ברה"י או ברה"ר, וכגון מי שנמצא מת תלינן שהיה מת אף שיש לו חזקת חי, **ומבואר במתני'** שדין זה הוא בין לקולא בין לחומרא. **ועין תוס' נידה דף ב'** ע"א דנקט שודאי מדאו' אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, והכא הוי חומרא דרבנן לטהרות דאזלינן בתר חזקה דהשתא, **אולם מתני' דאם טהורות טהורות,** וכדמוקמי במחט שנמצאת חלודה או שבורה, ומדוע אזלינן לקולא בתר חזקה דהשתא. ומדוע לא מוקמינן על חזקה דמעיקרא של מחט שלם, וכן מדוע לא נטמא משום ס"ט ברה"י ספיקו טמא אף כנגד חזקת טהרה. **ועין תוס' נידה דף ד' ע"א ד"ה "כל"** שזהו משום דמוקמינן טהרות אחזקתייהו. ועדיין צ"ע כנ"ל. **ועיין חדוד הלכות שם** שלמחט אין חזקה, מכיון שאין הספק מה קרה למחט, אלא הספק מתי נפל המחט, ובזה ל"ש חזקה, ומשום ס"ט ברה"י לא דיינינן מכיון דהוי ספק למפרע ולא ילפי' מסוטה לטמא ברה"י למפרע.

**ועיין מקו"ח תסא' יא' וחזו"א אבהע"ז פ' י'** והכל נראה בכוון א', שמכיון שהפירות בחזקת טהרה, ואין לפנינו מציאה של מחט מטמאה, אלא באם לחדש שהיה מחט שלמה מאתמול הרי שבכה"ג אף ברה"י טהור, **עיין חזו"א שכ'** שכמו שברה"ר תרתי לרעותא טמא, כ"כ ברה"י תרתי לטיבותא, חזקת טהרות וחזקת מחט שבורה, הוי טהור. ונראה הכוונה א', שכמו במקוה שיש טמא לפניך, ומקוה חסר לפניך, לכן נחשב שאין מתעורר נידון לטהר, כ"כ במחט שבור לפניך וחזקת טהרות לא מתעורר סיבה לטמא. ויעלה שתרתי לרעותא עניינו של כל הספיקות כשעת מציאתן, שהענין כאן שמכיון שמצאת מחט שבור אין לעורר צד טומאה, כ"כ אם מצאת מקוה חסר אין צד לעורר סיבת טהרה, ועיין. אולם צריך להיות שכמו שבמקוה שטבל בו, ואח"כ נמצא חסר נחשב שאין סיבת התעוררות ספק לטהר, א"כ ה"ה בנגע במחט ונמצאת אח"כ שבורה ג"כ יהיה טהור, ודלא כחדוד הלכות שבכה"ג מוקמינן למחט בחזקת שלימה וטמא, **ועולה שלחזו"א ואולי למקו"ח** ענין כשעת מציאתן הוא עצם זה הספק נולד ע"י מציאת מקוה חסר או מחט שבור אף אם מיירי שמקור הספק הוא טבילה או מגע במחט קודם שנמצאו שבורין או חסרין, מ"מ לא מעוררין צד שהיה מקוה שלם ומחט שלימה, וזהו ג"כ נחשב שהספק הולך אחר שעת מציאתו. **ולחדוד הלכות** זהו דוקא אם כל התיילדות הספק רק במציאת מחט, אבל אם היה מגע במחט או טבילה מוקדמת במקוה, שוב מוקמינן למקוה ולמחט בחזקתן. ובאמת צ"ע על החדוד הלכות דאה"נ סברת שעת מציאתן תלוי בכך שנמצא מחט שבורה בלא שנגע קודם במחט, אולם מדוע באמת שלא יהני סברת תרתי לטיבותא לטהר, דמחט שבורה וטהרות טהורות לפניך, ובאמת החזו"א עצמו מסתפק אכן כמו שלא מטהרין ברה"ר בתרתי לרעותא אם ה"ה שאין מטמאין ברה"י בתרתי לטיבותא, וצ"ב הנידון.

**ועכ"פ** ביארנו היטב הענין של כשעת מציאתן במחט לקולא, אולם צ"ע לשי' התוס' מאי שייטא לרישא שבנמצא מת מטמאין נשים כשעת מציאתן, הא כ' התוס' שזהו רק משום חומרא דטהרות, ויש לבאר שיסוד החומרא דטהרות הוא שטהרות צריך להוכיח טהרתן, ולכן ל"ש בהו חזקת טהרה, ומשו"כ בנמצא מת, ומכיון שחזקת הטהרות אינם בטהרה עד שיוכח, ומכיון שנמצא מת הרי שכל הספיקות כשעת מציאתן ומהיכי תיתי לטהרן.

**ועיין ש"ש ש"ג פ"ה** שהמחט הוי אבד"ל ולכן טהור, אלא שהרי יש חזקת טומאה דמחט שהיא שלימה, אלא שכנגד יש חזקת טהרת פירות, ומספק באבד"ל טהור, **וכ"כ בחזו"א טהרות ג' ג', ובשע"י ש"ב פ"ד** פליג וסבר שכמו שברה"ר טהור אף כנגד חזקת טומאה כ"כבאבד"ל טהור אף כנגד חזקת טומאה.**ובחזו"א** השווה, שכמו שברה"ר בתרתי לרעותא טמא, כ"כ הכא אלולי שנמצאת שבורה וחזקת טהרה דטהרות, **וצ"ע** הא אף בלא חזקת טהרה דטהרות הא המחט היא ספק ובאבד"ל טהור, ומהיכי תיתי חזקת שלמה של מחט ועוד במצב של חזקה דהשתא ששבורה לפניך שייחשב כמו תרתי לרעותא ושאבד"ל או ברה"ר יהיה טמא, וצע"ג. ואולי כוונתם שבאמת אין התוס' מצריך חזקת טהרה של הפירות, אלא העיקר שאין להם חזקת טומאה, ואז החזקה דהשתא עם חזקת שלמות המחט היו כמו תרתי לרעותא לטמא אף באבד"ל, וזהו דוחק. **וכן צ"ע** לפי"ז דבמתני' משמע שיסוד ההיתר הוא משום כשעת מציאתן אם טהורות טהורות, ולהחזו"א ולש"ש עולה שהעיקר לבסוף הוא משום אבד"ל ורק צריך שלא יהיה תרתי לרעותא ואז שוב ההכרעה משום אבד"ל. ובאמת צ"ע על פי' החדוד הלכות וכו' הנ"ל שבאמת ההיתר משום כשעת מציאתן, מדוע לא מטהרין משום אבד"ל, וצ"ע. **וכנראה צ"ל** שענין אבד"ל עניינו משום כל הספיקות כשעת מציאתן, ובאבד"ל נחשב שלא נולד ספק מכיון שבשעת המקרה אין מי שהסתפק את הספק. **ושו"מ שכ"כ כאן המ"א ליישב** מתני' מדוע לא אתינן משום אבד"ל, **ומייתי כן מהר"מ פט"ז מאה"ט ה"ח.**

**שי' הרמב"ן רשב"א וריטב"א ריש מסכת נידה** שבנמצא מת מדאו' טמא, ולא מוקמינן טהרות אחזקתייהו, ולא מוקמינן על חזקת חי, **ועיין חזו"א ג' ד'** שאין מעמידים טהרות על חזקה משום ששרש הספק במת, ועיי"ש מה שחילק בין מקוה למת. והא דלא מוקמינן על חזקת חי, ומיירי שלא ראוהו חי אתמול דבזה לכ"ע מוקמינן על חזקת חי, אך עדיין צ"ע הא מכיון שכל א' היה חי א"כ יש להעמיד כל א' בחזקת חי. **עיין חכם צבי סי' ג' ש"ש ש"ג פ"ח נוב"י אהע"ז לא' קב"י טהרות סא', ואבי עזרי פ"ט מאי"ב, ופ"ג ממו"מ. שע"י ש"ב פי"ב.**

**שי' הר"מ פי"ח משאה"ט הי"ד** מייתי לנמצא מת טמא משום אזלינן בתר מציאתן, ולא חילק בין חולין לתרומה, וע"כ כהני ראשונים.

**ונראה לבאר** שיסוד "דכשעת מציאתן" הוא שהמספק תמיד הוא המימצא, שמצאת מת, או מחט שבורה, ואין הידיעה שהיה חי או שהמחט היתה שלימה גורמת לשנוי בלידת הספק, שספיקות חלין ע"י מציאתן דהיינו מימצאיהן ולא עפ"י ידיעה של המספק מעצמו, ולכן בנמצא מת ולא ראוהו חי הרי שהמימצא המספק הוא רק ראית אדם מת ואין לעורר צד שהיה חי, משא"כ בראוהו חי בלילה הרי שהראיה מאתמול היא ג"כ נתון המגדיר הספק ולכן אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, ונראה שהתוס' ל"פ בכ"ז להתוס' מ"מ יש חזקת טהרות, וע"ז כ' התוס' שמשום חומרא דטהרות קבעו שאין דילך בתר חזקת טהרות, אולם לראשונים הנ"ל אין לילך בתר חזקת טהרות משום ששרש הספק נמצא באדם המת, ולכן שוב אין חזקת חי כמש"נ, שאזלינן בתר מציאתן.

**נבא לבאר** מדוע לראשונים והר"מ לא אזלינן בתר חזקת הטהרות, ומדוע כאן יש סיבה יותר להכריע עפ"י מציאת המת ולא עפ"י חזקת דין של טהרות בחזקת טהורות, והחזו"א כ' מה שכ'. עיי"ש. **ונראה** שבנגע באדם בלילה ונמצא מת בבוקר, כל המספק וכל לידת הספק הוא מציאת המת בבוקר, שהמגע בלילה אין לה שום דין שמתעורר בכך שנגע במשהו בלילה ובבוקר מתברר שאותו משהו זה מת, ומקרה המגע בלילה איננו תחילת נידון כלל, ולכן הכל הולך אחר המציאה שביום ומכרעינן מהיכי תיתי ליסתפק שאם נמצא מת היה מת, טמא ול"ש לדון חזקת הטהרות, משא"כ בטבל במקוה ונמצא חסר הרי שמציאת המקוה חסר מעורר סיבה של ספק בעת הטבילה שמאז האדם שטבל ע"ד ליטהר מסופק שמא לא טבל, ומכיון שהספק מתגלגל לעת הטבילה הרי שכנגד חזקת כשרות המקוה עומד חזקת טומאת הטובל,ועיין היטב.

**עיין תוס' רי"ד קדושין עט'** שהקשה מ"ש נמצא מת דאזלינן בתר שעת מציאתן, ובנידה אמרנן דיה שעתה ולא שניזל בתר שעת מציאתן, וכן בבוגרת לפניך נחלקו רו"ש אם בוגרת מלמפרע, **ותי' התורי"ד** ונראה כוונת דבריו שבנידה ובוגרת מצאנו ודאי נידה וודאי בוגרת, והספק רק על דבר העבר, משא"כ במת המת אינו מציאה של דין ודאי אלא הוא המציאה המספקת את המגע שנגע בלילה, ולכן בנידה ובבוגרת המציאה שמצאה נידה או בוגרת אין לה שם מציאה המספקת אלא הוי מציאה של ודאות והספק נולד לנו מעצמינו למפרע, ובזה ל"ש ליזל בתר שעת מציאתו, ורק במציאת מת שהוא רק מקרה המיילד ספק על המגע, דאתמול בזה מכריעין עפ"י המקרה לומר ולדון שהספיקות כשעת מציאתן.

**והעירוני** שהתורי"ד לא הקשה ממקוה שנמצא חסר דניזל בתר שעת מציאתו, ושם א"א ליישב כנ"ל דהא המקוה החסר אינו מציאת דין כמציאת נידה ובגרות אלא מציאת מקרה המוליד ספק על טבילה דאתמול, **וצ"ל** שממקוה התורי"ד לא הקשה כמש"נ שהספק קיים מעת הטבילה ול"ש לדון את מציאת החסר כשעת הספק ולכן כאן ודאי ל"ש לדון כשעת מציאתן, ורק בנידה ובוגרת ומת הרי שמציאת הדם והבוגרת והמת הוא לידת הספק ולכן היה צריך להיות בכולםך שנדון כשעת מציאתן, וע"ז כ' התורי"ד שבנידה ובוגרת המציאה היא מציאת דין ודאי והנידון ממתי היא נידה ובוגרת ולכן ל"ש בזה ענין דשעת מציאתן.

**העולה מכל הנ"ל שמתני' דהכא** הוא גדר מסויים מאד בספיקות, שאם הספק נולד מתוך המציאה בלבד ללא מציאה מן העבר, הרי שאזלינן בתר מציאה ולא בתר חזקה קמייתא, בין לחומרא בין לקולא, ורק בענין חזקת טהרות לכל הראשונים נמי המציאה היא המכרעת , ולתוס' החזקת טהרות אינה מוכרעת מכח המציאה, ורק בטהרות ביטלו חזקת טהרה, וכמש"נ.

**עיין ש"ש ש"ג פ"ו** שהקשה על התורי"ד מנידה דף ד' שהשוו נגע בא' בלילה לקופה שהשתמשו בשרץ בזוית זו ונמצא טומאה בזוית אחרת, ונקט הש"ש שמציאת השרץ בזוית הוי כמו נידה ודאי ובוגרת ודאי שבזה ל"א בתר שעת מציאתן, ויש ליישב לפמש"נ שבנידה ובוגרת הספק הדיני הוא רק על העבר שהיא ודאי ניקה או בוגרת והספק ממתי, ובזה ל"ש לדון כשעת מציאתן שהספק ביסודו חל על העבר, משא"כ בקופה הא המציאה בזוית זו מהווה ספק נגיעה בזוית אחרת ואזלינן בתר מציאה, ופשוט.

**עיין מ"א** שענין דאזלינן כשעת מציאתן הוא רק בטהרות ולא באיסורין. **עיין ש"ש ש"ג פ"ה, וחזו"א ג' ו', עיין שטמ"ק כתובות עו'** שאולי משמע שם כן.

**בפיהמ"ש** שהנידון במחט הוא אם נטמא המחט, שמכיון שמצאה שבורה ל"ח שמא נטמאה בעודה שלימה, **וצ"ע** מהו המספק שמא נטמאה, ולהר"ש א"ש, דמיירי במחט טמאה שנמצאה שבורה על הטהרות ומחזקינן אחזקת מציאתה, **ועיין רע"א** שהקשה מהגמ' בנידה שדיינינן אם לאוקמי למחט בחזקת שלימה ולפרוש פיה"מ מאי שייטא הא הנידוןאת קיבלה טומאה, ועיי"ש דמוקים שמחט שבורה נמצאת באהל המת והנידון אם נפלה שבורה או שלימה, ולכן דיינינן חזקת שלמות המחט, עיי"ש. **ועכ"פ להר"מ** הנ"מ אם תחזור להיות שלימה אם חוזר טומאתה, **ועיין מ"א ורש"ש ותוס' אנשי שם,** דהא טומאה ישנה דרבנן וס"ד לקולא בלא כשעת מציאתן, עיי"ש.

**בתוספתא** באבד שיפה ונמצאת חלודה, **ובר"ש** שאין אומרים שהשיפה נהפכה לחלודה, ולכאורה נ"מ שהחלודה טהורה, והשיפה שתימצא בחזקת טמאה, **עין חזו"א ג' ז'. וצ"ע** מדוע לא פי' הברייתא כפשוטו, שאבד מחט טמאה שיפה ומצאה חלודה כל מה שנגע בה בחזקת שיפה וטמאים. וע"כ שבכה"ג אזלינן בתר חלודה כשעת מציאתן לקולא, ועיין.

**בסיפא** שאבד חלודה ומצאה שיפה לכאורה ודאי מכיון שמצאה שיפה אזלינן בתר השתא וכל מה שנגע למפרע טמא.

**בתוספתא עפ"י הגר"א** שבאיבד טומאה בזוית זו ונמצאת בזוית אחרת, הרי שתלינן דהוו ב' שרצים וב' הזוויות בחזקת טמאות ראשונה משום חזקה קמייתא ושניה משום חזקת מציאה דהשתא.

**בתוס'** איבד כזית מן המת בקשו ולא מצאו טהור, מצאו טמא למפרע אף שסמכינן על בדיקה לטהר, אם נמצא פקע מעלת הבדיקה. **עיין חזו"א שם.**

**מ"ו:** חש"ו שנמצאו במבוי וכו' בחזקת טהרה. וכו' שאין בו דעת להשאל ספיקו טהור. **וברע"ב ותיו"ט** מייתו לב' הדרשות לאבד"ל שטהור, מסוטה דיבד"ל וברה"י טמא משא"כ אבד"ל ברה"י טהור, וכן ילפי' מוהבשר וכו'. **עיין סוטה כט'.** עיי"ש צריכותא לב' הילפותות, שמוהבשר ס"ד שביבד"ל טמא אף ברה"ר, ומסוטה ס"ד שצריך דעת נוגע למגיע עיי"ש.

**עיין תוס' ריש נידה** שבספק למפרע ברה"ר אין הדין של ס"ט ברה"ר ספיקו טהור מכיון שטמאה לפניך, אולם כ"ז רק ברה"ר דילפי' מסוטה שאינה למפרע, אולם באבד"ל אף בלמפרע ספיקו טהור מכיון דקרא דוהבשר מיירי אף בלמפרע, עיי"ש.

**עיין תוס' חולין פו' ע"ב ד"ה "סמוך"** ועולה שמסוטה ילפי' רק בספק דפלגא ופלגא שברה"ר טהור, ובאבד"ל ילפי' אף ספק שאינו שקול ע"י רוב מטפחין ומ"מ טהור. **ועיין שו"ת רע"א ת' קח'** שנקט שבאבד"ל טהור אף כנגד רובא דאיתא קמן.

**עיין פי' הרא"ש ריש נידה** שכ' שברה"ר ס"ט משום שהספק עשוי ליתברר,.וכנראה הכוונה שמכיון שספק ברה"ר אמור ליתפרסם ואם לא נודע שטמא סתמא טהור. **וזהו להיפך מהר"מ כאן** שברה"י יכול לשאול היחיד וברה"ר אינו יכול לשאול לרבים.והכוונה בזה שברה"ישיש את מי לשאול הרי אין ספק, דהא יש יחיד שיודע ודאי, ורק צריך לשאול אותו, ולכן חשיב שאין ספק. **ומאידך** כ' שם הרא"ש ביבד"ל טמא מכיון שעשוי יותר ליתברר, דהיינו שברה"ר עשוי ליתברר הוא סיבת טהרה, וביבד"ל היא סיבת טומאה. ואולי כמש"נ שביבד"ל הרי יכול לברר אצל היחיד ולכן ל"ח ספק אלא חוסר ידיעה ומכיון שיכול לברר בנתיים טמא. משא"כ ברה"ר מה שיכול ליתברר הוא להיפך שאם לא נודע שטמא מסתמא טהור.

**ובמ"א** כ' הטעם באבו"ל שטהור, שביבול יש מי שנסתפק ,באבד"ל אין מי שמסתפק, וזהו עפ"י היסוד שנתבאר שספק חל מחמת מציאה מספקת ולא בודים ספק בלבנו, ולכן ביבד"ל חל ספק בשעת הספק מחמת ידיעה של המסתפק, משא"כ באבד"ל, וכבר הבאנו שהמ"א תלה טעם זה שזה הענין של כל הספיקות כשעת מציאתן. **ועיין מ"א שמשו"כ** נקט דה"מ אם אבד"ל קרה בו ספק מקרה טומאה , אולם אם אבד"ל נגע ודאי בספק טומאה ל"ש בו הדין של אבד"ל טהור. **ועיין חזו"א ו' ב'** שהקשה מנידה דף ה' ע"ב באשה ששכבה על מיטה ונמצאת טמאה דמיטה הוי אבד"ל אף שהמיטה ודאי נגעה בספק טומאה. וכן בנידה דף ד' ע"ב ברש"י שמחט שבורה או חלודה שנמצאת על פירות חשיב אבד"ל, אף שהיה ודאי מגע בספק טומאה, וכן בקדושין דף ב' לרש"י שם שתנוק הוא ספק טמא שודאי נגע בטהרות ונחשב שם אבד"ל. **ויש ליישב בכל הנ"ל** שבודאי נגע בספק טמא מפורסם, כגון בדם תבוסה או בית הפרס הרי שלא נולד ספק היום אלא יש ספק מפורסם שהוליד נידונים חדשים ובזה ודאי ל"ש ענין אבד"ל, אולם בכל הנ"ל הא מיירי שהשתא נולד לנו ספק שמקורו ודאי מגע בדבר שהשתא נולד לנו ספק אם וממתי היה טמא, ובכה"ג שייך לומר עדיין שמכיון שהספק נולד כלפי מי שאבד"ל לכן אין מי שיתעורר לחלות ספק וחשיב שאין מציאת צדדי ספק ולכן טהור, ועיין.

**בשע"י ש"ב פ"ד, וכן במקור חיים תפז' ט', וחמדת שלמה יו"ד ה' ה',** שס"ט ברה"ר וכן אבד"ל טהור אף כנגד חזקת טומאה. אולם בש"ש ש"ג פ"ה וש"ד פ"ב ובחזו"א ג' ג' שבמקום חזקת טומאה טמא.

ברה"ר נחלקו הראשונים אם טהור בלא חזקה. אולם באבד"ל לכ"ע טהור אף בלא חזקה, אך עדיין נחלקו אם טהור אף כנגד חזקת טומאה, **עיין תוס' נידה דף ב' ד"ה הלל, ובחולין ט' ע"ב ד"ה התם, וסוטה כח' ע"ב. ונזיר נז' ע"א וע"ז לא ע"א.**

**עיין א"ר** שסומא נחשב יבד"ל, **ובמ"א** שעכו"ם נחשב יבד"ל אף שאין מאמינים לו. ומשמע בדבריו שקטן אבד"ל. **עיין** קוב"ש כתובות אות ל' שקטנה שיש בה דעת חשיב יבד"ל **והוכיח כן ליישב קושית הש"ש ש"א פט"ז** שהקשה דלהר"מ יש דין סוטה בקטנה וא"כ סוטה אבד"ל, ויישב שקטנה שיש בה דעת הוי יבד"ל . עיין קה"י יבמות לב', ושע"י א' יח', ואחיעזר ב' ז' סק"ד. **והא"ר** מייתי שישן נמי כסומא וחשיב יבד"ל.

**עיין מקד"ד מו' ב'** דנקט דר"ש שלא יליף ס"ט מסוטה פליג על דין אבד"ל.

**מ"ז: עיין רש"ש** הא גם ע"י אחר הא האחר נעשה אב והקטן נעשה ראשון והאחר הוא נחשב יבד"ל, ונקט שמכיון שלא ידעינן לאחר חשיב אבד"ל, עי"ל אולי באמת הקטן רק טהור מטומאת ל',ובאמת י"ל שמכיון שאין לפנינו שום מציאה הרי שאין כאן תורת ספק כלל, ושושנים בידו ל"ח מציאת דררא של ספק היות ויש דרך כלשהו שהשושנים הגיעו ליד התינוק בלא שנטמא. ואין דנים את האדם שאינו לפנינו כנידון שיש להכריע עליו שספק טמא, וחשיב שלא נולד לנו שום ספק.

**עיין ר"מ פטז' משאה"ט ה"ה** שעירב טעם אבד"ל וכשעת מציאתן, וכמש"נ לעיל שהענין שאין מימצא מספק, ודו"ק.

**מ"ח:** תינוק וכו'. והנידון הוא שרוב תנוקות מטפחין, ולר"מ חיישינן למיעוטא וסמיך מיעוטא לחזקה והוי פלגא וטהור משום שאבד"ל, ולרבנן לא חיישינן למעוטי ולכן מכרעינן ע"פ רוב ולכן ל"ח ספק ול"ש לטהר משום אבד"ל.

**הר"ש והרא"ש והר"מ, וכן תוס' בקדושין פ', וחולין פו', ונידה יח',** שהתנוק ודאי טמא והנידון אם טפח בעיסה וטימאה.

**אולם רש"י** סבר שהתנוק ודאי טיפח בעיסה מכיון שבצק בידו, והנידון אם טיפח בשרצים, דלרבנן עפ"י הכרעת רוב ודאי נגע בשרץ , ולר"מ חיישינן למעוטא וסמוך מיעוט שאין מטפחין בשרצים לחזקת העיסה ומטהרין משום אבד"ל.

**עיין רמב"ן בחולין ותורי"ד בקדושין** שהקשו דמכיון שהתנוק ודאי נגע בעיסה והספק בתנוק, שוב ל"ש להעמיד טהרות על חזקתן. **ובאחרונים** שדוקא כאן שהתנוק יכול להיות מוכרע משום רוב, שוב חזקת הטהרות נגררין בהכרעתן אחר התנוק, אולם אם לא הוכרע אצל שרש הספק יוכלו להכריע על חזקת טהרות אף שודאי נגע. **עיין חזו"א ידים ו' ו' ז', קוב"ש ב' ב', קה"י טהרות סב', בית הלוי ב' ז'.**

**הרמב"ן בחולין פו'** מקשה עוד על רש"י הא מה שיש בצק ביד תנוק ל"ח ודאי, וכמו תינוק ושושנים בידו, שתולין שאחר הביא לו. **ולכן תי' הרמב"ן** שבאמת הספק אצל התינוק אם נטמא ואצל העיסה אם נגע בה, ולמרות שאתינן ב' פעמים משום רוב לרבנן חשיב שליכא ספק, ולר"מ הוי ספק וטהור משום אבד"ל.

**בראשונים כאן** מבואר דלר"מ טהור מכיון דהוי פלגא ואבד"ל וטהור, ולרבנן טמא משום רוב וברוב טמא אף באבד"ל.

**ובסוגיא בקדושין, ועיין תוס' שם ד"ה "סמוך"** עולה כפי המבואר שם בברייתא שבאמת רבנן גזרו שספק דתנוק נחשב כיבד"ל, אלא שהרוב אינו גמור, ולכן לרבנן ליכא ממש רוב וטמא דוקא משום שעשאוהו כיבד"ל, ומשמע שבאבד"ל טהור וע"כ דל"ה רוב גמור, ולר"מ מכיון שעשאוהו כיבד"ל לא מהני סמוך מיעוטא לחזקה והוי פלגא, אלא מכיון דל"ה רוב גמור הרי שמיעוט וחזקה הוי רוב להכריע שלא נטמא. **ועיי"ש רע"א** דסבר שאף אם יש רוב לטמא מ"מ חשיב עדיין ספק ובאבד"ל טהור, ולכן לרבנן טמא דוקא משום שעשאוהו כמי שיבד"ל. ועיי"ש דלר"מ לא עשהו כיבד"ל ולכן בפלגא טהור, עיי"ש.

**ע"ע רע"א שם** דלריב"ש שרוב מול ב' חזקות הוי פלגא. ומכיון דהכא לרש"י גם התינוק וגם הטהרות יש להם חזקה, הרי שלר"מ סמוך מיעוטא לחזקה א' והוי פלגא וחזקה האחרת תכריע, ולרבנן רוב נגד ב' חזקות הוי פלגא ועשו אבד"ל כיבד"ל עיי"ש.

**עכ"פ** לשי' הראשונים כאן דלר"מ סמיך מיעוטא לחזקה והוי פלגא ולכן טהור משום אבד"ל, משא"כ לרבנן הוי רוב הכרעה ודאי, וא"כ לר"מ סמוך מיעוטא לחזקה הוי דין שמועיל לקולא מדאו', **ודלא כתוס' ביבמות קיט' ע"א** ד"ה "מחוורתא" דהוי סברא דרבנן. **עיין רע"א על המשניות פ"ה מ"ז.**

**עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א יבמות קיט', ובעה"מ קדושין דף פ',** ועולה דסברי דלר"מ מיעוטא וחזקה הוא עצמו מכריע כרוב נגד רוב. והקשו מיבמות שם דלר"מ מיעוטא וחזקה כנגד רוב הוי פלגא, **ותי'** שזהו סברא בטהרות דאפושי טומאה לא מפשינן, ובאמת הוי פלגא ופלגא ובעלמא הוי ספק איסור, ובטהרות מכריעין להקל. דהיינו שסברת אבד"ל לא נקטו כלל, ובתחילה סברו דלר"מ מיעוטא וחזקה מכרעת, ולבסוף נקטו דאף לר"מ הוי פלגא, אלא שבס"ט בפלגא טהור משום אפושי טומאה, וצע"ג. **וצ"ל** לפמש"נ שענין אבד"ל הוא איננו סתם ג"ה, אלא זהו גדר שאם נולד ספק שלא ע"י אדם בר דעת שמסתפק אין לחוש לכהאי ספק, והוי כמו ספק ללא מציאה, וזהו דין שנאמר דוקא בטומאה, שלחדש טומאה נחשב יותר לחדש ,(וכאילו שלכ"ע ספיקא דטומאה מדאו' לקולא באופן שלא נולד ספק ממש.) וזהו ענין אבד"ל וזהו ענין אפושי טומאה לא מפשינן הכל ענין א'.

**אולם בראשונים שם נקטו לבסוף** שסוגיא דיבמות דפלגא ופלגא הוא בין לר"מ בין לרבנן, ועולה שם שלרבנן רובא וחזקה הוי ספק איסור, וגם בתינוק מטמאים מספק, ולר"מ מטהרין משום אפושי טומאה, **וצ"ע** מהו פלוגתת ר"מ ורבנן ששניהם מודו שרובא וחזקה הוי פלגא, ולר"מ משו"כ טהור משום אפושי טומאה, ולרבנן הוי ספק טמא.

**והנה זה ברור שנחלקו ר"מ ורבנן** אם חיישינן למיעוטא, באילונית, ובכותים כמבואר בכמה מקומות, (עיי"ש יבמות) וצ"ע איך מזה נולד מחלוקת, דבישלמא לשי' הר"ש והרא"ש כאן הא לר"מ הוי פלגא ואבד"ל ולרבנן מכריעין עפ"י רוב וא"ש דלר"מ הוי פלגא משום דחיישינן למעוטא. **אולם לרמב"ן והריטב"א הנ"ל** הא כל פלוגתתם הוא סברת אפושי טומאה ומאי שייטא לנידון אם חיישינן למיעוטא. **והנראה בזה** דכמש"נ לר"מ ולרבנן רובא וחזקה כפלגא, ור"מ ורבנן נחלקו בעלמא אם סמכינן על הכרעת רוב, דהיינו דלרבנן שסמכינן על הכרעת רוב הרי שרובא וחזקה הוי פלגא עם צד נוטה כהרוב, שהחזקה באה למנוע הכרעת רוב, משא"כ לר"מ שמעיקרא אין הכרעת רוב הרי שרובא וחזקה הוא עם צד נוטה כהחזקה. ולכן לר"מ במקום טומאה שכשהפלגא הוא עם צד נוטה לטהרה הרי שאין דררא לחדש טומאה, וכמש"נ שלחדש טומאה חשיב להוציא דבר מחזקתו. שאפושי טומאה לא מפשינן, משא"כ לרבנן הא רובא וחזקה הוי פלגא עם צד נוטה כהרוב, ולכן הספק עם צד נוטה לטומאה, ולכן נשאר ספק ותולין ולא שורפין.

**ולפמש"נ** ענין שעת מציאתן, וענין אבד"ל, וענין אפושי טומאה הוא ענין א', ומתני' באה לחדש שאבד"ל באופן שיש רוב לטמא, ומכיון שענין אבד"ל עניינו שלא מתעורר ספק, הרי שע"י רוב צריך ליתעורר ספק וזהו הכוונה שתקנו בו כאילו יבד"ל, שמתעורר ספק מעצמו, ולר"מ מכיון שחיישינן למיעוטא משו"כ אין המיעוט והחזקה באים להוציא מרוב, ולכן חשיב פלגא ואבד"ל טהור, ולרבנן דאזלינן בתר רוב, ולמרות שמיעוטא וחזקה כפלגא מ"מ יש כאן ספק עם צד נוטה כהרוב, וחשיב לכה"פ שנולד ספק וזהו שעשאוהו כיבד"ל.

**וכן בצק** שיש בו נקירת תרנגולין, ומבואר בברייתא קדושין פ' שאם אין כדי שינגבו טמאין מדרבנן משום שעשאום כמי שיבד"ל, **וצ"ע** מהו המושג שעשאוהו כמי שיבד"ל (בישלמא בתינוק עשאוהו כגדול אך מ"ש בתרנגול עשאוהו כיבד"ל), ולהנ"ל שהמושג אבד"ל שלא מתעורר ספק, הרי שבמקום שנוטה שנטמא הרי שהספק מתעורר מעצמו, וזהו הכוונה יבד"ל וכש"כ במ"א שיש מי ששואל ומסתפק, וכאן שהספק מתעורר מעצמו הוי כיבד"ל. **ויש לדון** לפי"ז שאין כאן תקנ"ח , אלא הוי דין דאו' שחכמים עפ"י שקול דעתם קבעו שנחשב שיש ספק כיבד"ל. **עיין חזו"א ג' יג'** שבתרנגולין מודה ר"מ, ופשוט שיסוד הנידון שם אינו תלוי בנידון אם אזלינן בתר רוב, ולכן אין הבדל כאן בין ר"מ לרבנן. **עיין מ"א** שמכיון שודאי התרנגול שתה וניקר, והספק אם ניגב, א"כ אי אבד"ל טמא דהוי כמו טמא ספק טבל שבאבד"ל נמי טמא. ויישב שכאן סברינן שמשקין מטמאין מדרבנן, והוי ספק טבל בטומאה דרבנן שספיקו טהור כמבואר בפ"ב ממקואות. **ובחזו"א ו' ג'** דחה קושייתו דחשיב ספק נמי שמא לא שתה וספק ניגב. **ובאמת יש לדון** שאם מתעורר ספק ע"י מציאת עיסה מנוקרת האם היא טמאה, הרי שמה שיודעין ששתתה וספק שמא ניגב ל"ח כנטמא וספק טבל, אלא מעיקרא הכל מוגדר ספק מעיקרא האם מציאת דררא דנטמא לפניך, ובאבד"ל טהור, ופשוט.

בתוספתא המובא בר"ש, **עיין חזו"א ג' יב' יג'.**

**עולה בחזו"א**  שברה"י סמכינן על תינוק לטהר, משום דממ"נ, אם אינו נאמן הוי אבד"ל וטהור, ואם הון יבד"ל א"כ הוא נאמן ומה שסמכינן עליו לטמא כ' דמכיון שאם התנוק אומר שהוא טמא הוי ספק נוטה לחומרא, ומשו"ה הוי כיבד"ל ברה"י וטמא, **ועולה שוב** שענין יבד"ל הוא סיבת התעוררות ספק, וככל מש"נ.

**פ"ד**

**מ"א:** לת"ק זורק כיכר או מפתח חשיב אבד"ל, ולכן טהור, ולר"י חשיב יבד"ל, ולכן רק בזורק מפתח טהור משום אין לו מקום. **כן פי' בר"ש וברא"ש. ובא"ר** ביאר שלכ"ע הוי יבד"ל, ולת"ק בין אם לטומאה בין אם לככר אין מקום טהור, ולר"י אם יש לטומאה מקום ולא לככר טמא.

**ובפיהמ"ש יש לדון** אם כוונתו כא"ר, ועיין, או שכוונתו שלכ"ע יש לו מקום הוא בטומאה ולא בככר, וזהו טעמו של ר"י, ות"ק סבר סברא חדשה שספק שנולד ע"י שככר או מפתח עובר אין בו חלות שם ספק לטמא. (ואולי זהו דומה לאבד"ל, שאין כאן כ"כ דררא לספק.) וכמש"נ אולי כוונתו לא"ר, וענין קביעות מקום הוא הא גופא, שאם הספק נולד ע"י דבר שרק עובר כאן ולא קבע מקום אין בו משום לידת דררא לספק. ולכן לרבנן משום קביעות מקום אף באין מקום לככר נמי טהור, ועיין. **שו"ר הר"מ פט"ו משאה"ט ה"ו** שכ' שבככר או טומאה עוברת זה משום שלא ראינו מגע וכל הטומאות כשעת מציאתן, ואולי אבד"ל ושעת מציאתן ויש לו מקום, הכל ענין א'.

**עיין תויו"ט** ואולי משמע בדבריו שאבד"ל ואין לו מקום הוא ענין א'.

**עיין תויו"ט מ"ח** שהכל דרבנן.

**עיין חזו"א ר"פ ד'** שבתחילה נקט שבעובר ל"ח רה"י, ולכאורה הא מ"מ גם ל"ח רה"ר וצ"ע. ולבסוף מסיק כמש"נ שטומאה עוברת אינה מוחזקת כדי לעורר ספק. **ע"ע שהביא תוספתא כהגר"א.**

**מ"ב:** מבואר שפי חולדה נחשב מקום שאינו קבוע, **עיין מ"א** שדן מדוע יד אדם נחשב יש לו מקום ופי חולדה לא, והסיק שהיות וקשה להוציא מפי חולדה חשיבא כאבוד. **ונראה,** שמכיון שהענין כולו הוא ענין של סיבת התעוררות והתיילדות ספק, וידיעת אדם הוי סיבה לקביעות ספק, וקביעות מקום הוי סיבה להתיילדות ספק, הרי שאין לו מקום ביד אדם הרי שידיעת האדם היא סיבה להתעוררות ספק, למרות שככר ביד אדם לא ומשום שאין לטומאה מקום, מ"מ אם הטומאה ביד אדם חשיבא כיש לו מקום, ועיין.

**ועיין רע"ב** שאם אדם אוחז בחולדה והשרץ בפי החולדה חשיב עדיין שאין לו מקום, וזה צע"ק הן לפי' המ"א הן למש"כ, וצ"ע. **ועיין יכין** שכ' דהוי ט"ס, **ועיין תויו"ט** שהאריך בזה.

**מ"ג: הר"ש מייתי לדרשא דגמ' בנזיר סד' ע"א** שטומאה צפה ספיקה טהור וילפי' מקראי. **ובר"ש והרא"ש** שמשם מקור לכל פרקין שצריך לכל הטומאות שיהיה להם מקום. אולם בר"מ פי"ד משאה"ט ה"ג שזהו דוקא בשרץ, **ובאמת בפט' ה"ו ז'** כ' משום כשעת מציאתן, וכמש"נ.

**עיין תוס' נזיר סג' ע"ב ד"ה "צפה"** שמסתפק אם דוקא צפה ע"פ המים או אף צפה באויר, **ועיין חזו"א ד' י'** וזהו הספק הנ"ל אם הוי דין מיוחד של צף ע"פ המים, או שזהו דין של טומאה עוברת.

**עיין גר"ח פי"ט מטו"מ** שצפה הוא ילפותא מקראי, ונזרקין הוי הלל"מ.

**בר"מ פט"ו ה"ח** שטהרת אין לו מקום הוא באבד"ל, עיין תויו"ט מה שהקשה **וחזו"א ד' ז'** שגריס בר"מ עיי"ש ולפמש"נ אולי כוונת הר"מ שכל הני סברות הם להעמיד מצב שלא נולד ספק , וזה הכוונה אבד"ל.

**עיין גרי"ז נזיר סד'** שחקר אם טומאה צפה הוא דין ברה"י שטהור, או שזהו דין לעצמו שטהור, אף במקום שברה"ר בכה"ג היה צריך להיות טמא כגון כנגד חזקה, ולדעתי זהו חקירת החזו"א רי"פ ד' אם סברת צפה הוא של"ח ס"ט ברה"י או שאין הטומאה מוחזקת שיוולד ממנה ספיקות, ועיין.

**בתוספתא ,** שכל הנתלין והנגררין חשיב יש להם מקום, ולענין טומאת אהל ומשכב ומושב אין ענין שיהיה לטומאה מקום, **ועיין תוס' בנזיר סד' ע"א ד"ה "והמאהיל"** דלא ילפי' משרץ אלא מגע, וכן מיעט התם היסט. **ועיין ביאור הגר"א בתוס'** שדבר שמטמא באהל הוא נחשב יש לו מקום מכיון שמטמא למעלה ולמטה ובוקעת ויורדת ולכן חשיבא כמונחת, ויש לדון סברא זו גם בדבר שמטמא עליון ותחתון ומשא, וכן יש לדון דלהגר"א אם חשיבא מונחת הוי כ"כ גם לענין מגע, **א"כ יש לבאר עפי"ז את שי' הר"מ** שדוקא שרץ שצפה צריך מקום שלענין מגע אין דבר שאין לו מקום מעורר ספק, אולם במת וטומאת מו"מ ומשא אף שאין להם מקום יש להם חשיבות לטמא היות והם בוקעים למעלה ולמטה, ועיין.

**להתוס' בנזיר סד' ד"ה "בעי"** כל ענייני אין לו מקוםמיירי בדף ע"פ מים עיי"ש. **ועיין חזו"א ד' י'** שמעלה צד שלתוס' כל אין לו מקום הוא דוקא במים והמבואר ברי"ס דהזורק הוא מטעם כשעת מציאתן, ולבסוף גריס גירסא בתוס', עיי"ש.

בתוספתא, טהורה הנזרקת ע"ג טמא, ובר"ש והרא"ש שאין טומאת מאהיל בעוף הפורח, ובפשטות עוף הפורח אינו נחשב מאהיל על אחר לטומאתו, אבל הוא עצמו נטמא אם מאהיל. **עיין חזו"א ד' יג'** שהוכיח שטומאה נזרקת נטמית באהל. **וכן בהוספות על אהלות סק"ט** בענין ליסוע באוירון לכהן ע"ג ביה"ק שנקט דלהר"ש כאן מותר שאין מטמא באהל. עיי"ש. **ובעצם דברי התוספתא ביאר החזו"א** שהנזרק הוא אבד"ל ולכן טהור, וברישא תוספתא מיירי בכזית מת הנזרק על אדם שיבד"ל, ובסיפא כזית חפץ טהור הנזרק על טומאה והוי אבד"לף ותלה בנידון אם נזרק ע"י יבד"ל אם חשיב יבד"ל. ולבסוף ביאר שטומאה נזרקת חשיב יש לו מקום לענין אבל, אבל טהרה נזרקת לא. ולא ברור מדוע החזו"א מסתפק בזה, דברור כן מסברא שטומאה שיש בה אבל חשיב יש לה מקום ולא הטהרה הנזרקת.

**בתוספתא** היה שרץ וכו' **עיין ר"ש וגר"א** שביארו שאם היה שרץ תלוי ונפל והספק אם נגע בו חי או מת טהור משום אין לו מקום. ובתוספתא שאם מצאו מת טמא, **ובגר"א** משום כשעת מציאתן, ואם ידע שהיה השרץ חי טהור משום חזקת חי, ועיין חזו"א ג' יד' שהקשה הא באדם שנמצא מת אזלינן בתר מציאתן מכיוןשזהו מקום המגע ומקום מציאתו, אולם כאן הא נגע באויר ונמצא מת ברצפה ובכה"ג לא בתר מציאתן, **וכן הקשה לתוס' בנידה דף ב'** שאזלינן לחומרא כשעת מציאתן רק לתרומה, וכן הא מבואר שם שבאבד"ל לא אזלינן בתר שעת מציאתן ורק הרה"ר אזלינן בתר מציאתן, וא"כ ה"ה בצפה צריך להיות כאבד"ל ונומר שצפה אינה מטמאה. (וכוונתו שכמו שאבד"ל ילפי' מוהבשו כ"כ אין לו מקום , לפי' משרץ, ולא ילפי' מסוטה, ולכן אף במקום שנמצא טמא יש לטהר.) **וקושיא ראשונה של החזו"א יש ליישב,** שבנגע במישהו בלילה הרי שעד הבוקר שמצא מת לא מתעורר שום ספק, ולכן מכיון שהמציאה בבוקר של המת הוא המספק הרי שאין נולד ספק ממל"מ, אולם בשרץ הא השרץ נפל ספק מת ונגע בטהור ודאי שנולד לנו ספק כבר בשעת מגע, וראינו שנפל ונמצא מת בכה"ג שהספק מתעורר ונמשך עד שנמצא מת אין חסרון של ממל"מ ומחזקינן כשעת מציאה, ועיין. וכןב' קושיויתיו האחרות, וי"ל בכ"ז דיסוד אין לו מקום הוא כמש"נ שאין קביעות המעוררת צדדים ודררא, ולפי"ז אם האי שרץ נפל ונעלם הרי שיש ספק בשרץ אם הוא טמא, אך ודאי נגע, והיה מקום לדון שזה אינו נחשב טומאה צפה, דהא יסודה הוא שאין לה מקום ואינה ראויה לספק, ולכאורה כ"ז שהספק אם נגעה ולא כשודאי נגעה ספק אם היא מתה. וכנראה מכיון שהיה שרץ לרגע ונעלם עדיין נחשב שאין לו חשיבות לעורר ספק אף שודאי נגע, אולם כשהטומאה לפנינו מתה על הארץ, והיא ודאי נגעה בטהרות, והספק אם היתה מתה באויר, ודאי ל"ש לומר שמכיון שעברה יש לה דין טומאה צפה שאין לה מקום, שהיא לפנינו וודאי נגעה, ולכן בכה"ג טמא, עיי"ש היטב בחזו"א ויש לדון אם זה כוונתו שם.

**מ"ד:** הממלא בי' דליים וכו'. **בר"ש** מוקים או שמילא בי' דליים בב"א ונמצא בא' מהדליים שרץ, וחיישינן שמא השרץ היה בבור ונגע בכל הכלים, ולא חיישינן משום טומאה צפה. **עוד פירש** שמילא י' דליים מבור של יין, ונמצא שרץ בדלי האחרון, וחיישינן שמא היה שרץ בבור וטמא כל היין, וקמ"ל דתלינן שהשרץ היה רק בכלי האחרון, **עיין היטב תוס' נידה ג' ע"ב. בא"ר** כ' וכפי' הראשון ושטהור משום כאן נמצא כאן היה, ואולי טומאה צפה וכנכ"ה יסודו א' שאין מעורר ספק ולכן לא קפדינן להזכיר הטעם של טומאה צפה. **עיין חזו"א אהע"ז פ' ז'.**

**בראשונים משמע** שלאוקימתא דבור יין מטהרינן משום שלא מחזקינן מדלי לבור ולא משום טומאה צפה, ובחזון נחום משנה ח' שביין ושמן ל"א טומאה צפה, **ובחזו"א יג' ט'** שודאי אף ביין אמרינן טומאה צפה. **אולם הסברא נותנת** ששרץ שיש ספק אם נפל לבור אף שאם נפל היא טומאה צפה מ"מ מטמאה המים שודאי אין כאן הקולא של טומאה צפה, שכל הענין בצפה שהספק שמא נגע הרי שאין קביעות טמא לספק, אך זה ל"ש בטומאה ספק נפלה ואם נפלה היא צפה וא"כ אם יש ספק אם השרץ היה בבור שמן וטימאו ל"ש לומר שהא אם היה בבור היה טומאה צפה, **ועיין חזו"א יג' ט'**.

**הר"מ פי"ז שאה"ט ה"א** שממלא בדלי י' כלים ונמצא שרץ בא' מן הכלים רק הכלי טמא משום אבד"ל, ומשמע שגם הדלי טהור, וביש לדלי אוגנין כולם טמאים, **וצ"ע** מדוע לא נטהר משום אבד"ל, וכי אוגנין גורם למצב שודאי היה שרץ בדלי ונפל לכלי. **עוד צ"ע** אם כשנמצא בכלי תלינן כנכ"ה ולא מטמאין הדלי, א"כ מדוע אם יש אוגנין תולים בכלל שנפל מהדלי לכלי, הא נמצא בכלי וכנכ"ה, וצע"ג. **וכן** מש"כ בר"מ בממלא י' דליים ומילא י' כלים ונמצא שרץ בא' מן הכלים כל הדליים והכלים טהורין מלבד הכלי שהשרץ בו. ואם היו לדליים אוגנין כולם טמאין, וצ"ע אם אמרינן כנכ"ה א"כ מדוע אם לדלי אוגנין לא אומרים שאם נמצא בכלי כנכ"ה.

**ובכס"מ ביאר** שהכלי שנמצא בו תלינן שהיה בו השרץ קודם שהטיל בו מים ולכן טמא, אבל הדלי וט' הכלים, גם אם נחשוש שמא השרץ היה בדלי וממנו נשפך מים לטמא הכלי, מ"מ לא מטמאין משום שהשרץ צף במים וטומאה צפה אינה מטמאה, ועולה לכאורה דסבר דיש ג"ה שטומאה צפה אינה מטמאה, ולכן הכלי שהשרץ נמצא בו תלינן שנפל השרץ לשם קודם שהיה בו מים ולכן טמא, אבל הדלי אף אם השרץ נפל לתוכו מ"מ אינו נטמא משום שהוא טומאה צפה, **וצ"ע** מהו לשון הר"מ שמטהרין משום אבד"ל הא טהור משום טומאה צפה, **עוד צ"ע** מדוע לא מטמאין הדלי ע"י שנתלה שהשרץ היה בו קודם שמילא בו מים, **עיין חזו"א ג' ט' ,** ודבריו הם שהפשטות המצוי יותר הוא שרץ בדלי שבו ממלאים הרבה מים מבורות,ורק כשאין לו אוגנין הרי שאין שרץ מצוי שם שאם נכנס יצא, ולכן בנמצא שרץ בכלי ואין לכלי אוגנין הרי שתולין השרץ בכלי שנמצא בו, וביש לדלי אוגנין הרי שהשרץ היה בדלי ומשם טימא את כל המי בורות ונטמאו כל הכלים, עיי"ש. **ועולה**  שאבד"ל אינו טהור אם יש סבירות ראשונית שהשרץ מצוי יותר בדלי, וצ"ע. **ובכס"מ** שאם יש לדלי אוגנין הרי שתלינן שנשפכו המים ונשאר שרץ בדלי באופן שאינו צף וטימא דלי והדלי טימא כל הכלים. **ועולה** שאם נולד ספק טומאה צפה טמא, **וי"ל** שיסוד טומאה צפה כמש"נ הוא שאין שעור דררא מחמת שאין לו קביעות, ואז י"ל שרק ודאי אין לו קביעות הריהו אינו חשוב לעורר ספיקות משא"כ כשיש ספק שמא הוא היה קבוע בשעת טומאה זה כבר מעורר ספק. ועוד עולה בכס"מ שאם יש ספק אם שרץ בא מן הבור לדלי ולכלי, הרי שמכיון שגם אם עלה הוא צף הריהו נחשב אינו חשוב לעורר ספק למרות שהספק הוא אם עלה לדלי ולכלי ואז ממ"נ אם עלה מטמא אף בצפה, מ"מ מכיון שיש ספק אם עלה וכעת הטומאה צפה לא דיינינן את הספק.עכ"פ להכס"מ מובן הר"מ, ואי"צ לדברי החזו"א, אלא בלית אוגנין, הרי שהשרץ תמיד היה צף, ויש ספק אם נכנס השרץ לדלי ולכלי, ומכיון ששרץ צף אינו חשוב וקבוע כדי לעורר ספיקות לכן טהור, וביש אוגנין שיש לדון שהשרץ היה בדלי בלא מים הרי שלפנינו ספק טומאה צפה, ובספק ט"צ הוי די קביעות לעורר ספיקות , ולכן טמאין.

**ובראב"ד השיג** בכל דברי הר"מ ה"א וה"ב שכ' שהם ספיקות שאבד"ל, והא הוי טומאה הבאה ביד אדם, **ועיין כס"מ** שמכיון שלא נודע לאדם ל"ח באה בידי אדם, **ועיין תויו"ט** שהקשה מנידה דף ה' דיושבת על המיטה חשיב יבד"ל אע"פ שלא ידעה שנטמאה, **וחילק** שבנידה שדרכן של נשים ליטמא חשיב יבד"ל. **עיין בכל הנ"ל במקור חיים תסז' ט',** מרכה"מ כאן, **וחי' הגר"ח סי' ריג' ,** שייסד שפלוגתת הר"מ והראב"ד אם ספק הנולד בדבר שאבד"ל אולם גם חלק מהספק הוא דליית הדלי ע"י יבד"ל דהוו יבד"ל ואבד"ל אם בכה"ג טמא או טהור, עיי"ש שהאריך בכ"ז.

**באמת קושית הראב"ד על הר"מ יש לדון,** דהא ודאי שהספק נולד ע"י מציאת שרץ בכלי וזה ספק הנולד במצב שאבד"ל, אלא שמתעוררים מעצמינו לדון שאולי מה שאדם שפך מדלי לכלי הוא הביא השרץ, וזה להראב"ד נחשב כספק הבא ע"י אדם, ולהר"מ לא, וי"ל דלהראב"ד דיינינן ליהפך, שאדם שפך ומצא שרץ הרי שמסתפקים שמא בא ממנו, אלא שעולה גם צד שמא השרץ נפל מעצמו לכלי. אך עכ"פ ודאי לא כל לידת הספק בא מכח מעשה אדם, ולא דמי לנידה היושבת על המיטה שכל הספק נולד ע"י שיושבת על המיטה והוי כולו ספק ע"י יבד"ל. ואולי דברי הכס"מ שכאן מכיון שהאדם לא ידע מהספק לכן חשיב אבד"ל הכוונה שמכיון שהספק לא נולד בשעת העסק של האדם אלא רק נמצא שרץ בכלי זהו סיבה שהספק מתייחס למציאת השרץ ואז אבד"ל.

**אולם הגר"ח** סבר שודאי שהספק נולד הן ע"י הערוי הן ע"י המציאה לבסוף, והא גופא פלוגתת הר"מ והראב"ד אם ספק שיש בו חלק שיבד"ל הוי טמא, או שדוקא ספק שכל מעורריו הם ביבד"ל אז טמא.

**עי"ל** פשוט שהספק הוא שמא היה שרץ עוד לפני שהדלה, ומה שהכלי אח"כ בידו אינו שעת התעוררות הספק, **עיין חזו"א ג' ט', יג' ט', ומקד"ד מו' ב'.**

נמצא שרץ בתחתון העליון טהור, **לר"מ** משום אבד"ל, **לראב"ד** משום דלא תלינן טומאה ממל"מ, ובא"ר שבנמצא בעליון תחתון טמא משום שתלינן מזמן לזמן ואמרינן שהיה כאן שרץ לפני שהדלה, **ובחזו"א ג' י'** דה"מ ביש לה אוגנין.

**בתוספתא** שרץ בפי החולדה ונגע בככרות דלרבי טמא שחזקת שרץ בפי חולדה מת, ולרבנן לית להו האי חזקה, ומספק הוי טומאה עוברת וטהור, וצ"ל דלרבי הוי חזקה המבררת עד כדי שאין כאן ספק שודאי השרץ מת. ובנמצא מת לכ"ע טמא משום כשעת מציאתן, **עיין גר"א, וצ"ע.** הא מ"מ הוי ספק, ובטומאה עוברת מטהרין אם יש ספק. **עיין אחיעזר ג' ט' ו', מקד"ד מו' ב', או"ש טו' ז',** ורצו לטעון דהא לרבי חזקת שרצים מתים, ורבנן פליגי, הרי דמודו שיש חזקת שרצים מתים אלא דלא מפקיע האי חזקת שרצים מתים את שם "הספק" ולכן בטומאה צפה עדיין טהור, אולם אם מצטרף לזה שמצאו מת ויש חזקת שרצים מתים עם ספיקות כשעת מציאתן, בזה פקע שם ספק מיניה ולא מטהרינן בטומאה צפה, אבל בספק שקול באמת אין חזקת שעת מציאתן מפקיע טהרת טומאה צפה.

**נחש** מהלך וכו' דרך נחש להגביה ראשו. **עיין חזו"א ד' יד'** למה הוצרך לכך תיפו"ל דהוי ספק טומאה צפה, ותי' דאלולי שמגביה ראשו הוי טומאה נגררת.

**שרץ** בפי תרנגול וכו' אין מטמאין למפרע וכו' **ובגר"א** משום שהשרץ מהלך והוי כנזרקין. **ובחזו"א ד' ו'** דמכיון שהספק שמא היה בקרקע קודם ל"ש טומאה עוברת, אלא כ' הטעם שלא תולין טומאה מפי תרנגול לחצר דחשיב ממל"מ, ונראה שהכל א', דמכיון שהמציאה בפי תרנגול הרי שנקבע שלפנינו טומאה עוברת שאינה מעוררת ספיקות למצב של אולי לא היתה עוברת. ובתרנגול מנקר חשיב שיש לטומאה מקום. ועיין.

**קבר** הנמצא וכו' ומבואר שבנמצא אזלינן בתר מציאתן ותלינן טומאה למפרע, אבל בידוע שפעם לא היה קבר חשיב כמו ראוהו חי ונמצא מת שיש חזקת טהרה. עיין ר"מ פ"ח מטו"מ ה"ח פסק כנ"ל. **ובראב"ד שם השיג** ממתני' בנידה כו' ששרץ הנמצא טמא למפרע עד שעת הכיבוד, ומשמע שאם ידוע על כיבוד לא מהני לטהר משעת מציאתן אלא רק עד שעת הכיבוד, **אולי יש לחלק** בין ידיעת טהרה שגורם לחזקה, משא"כ ידיעה על שעת כיבוד אינו אלא עקירה של מציאה דהשתא ולא יותר. **עיין נשמת אדם רוב וחזקה סי' לב'. וחזו"א ד' יד'.**

**גרעינה** וכו' להר"ש גרעין מגפת שיש בו בליעת שמן טמא, שנמצא על ככר רותח תלינן שטיפה שמן טמא נפלט וטימא הככר, ובצונן אין הגרעין מטמא הכיכר שאין בו כזית, **ובגר"א**  שאין הגרעין אוכל ולכן אינו מטמא, **עיין חזו"א ד' יד', עיין ר"מ פי"ז ואה"ט ה"ו** דמיירי בגרעין שנמצא בתוך כיכר, שברותח תלינן שהפרי נימוח בככר, **עיין חזו"א ד' טו'.**

**פשתן שטוואתו נידה וכו'. עיין סוגית זבחים עט' ע"ב. עיין חזו"א ד' טז'** מ"ש ביטול לענין טומאת היסת וכמבואר בבכורות שאין ביטול לטומאת משא. **עיין קה"י** סח' שיישב עפ"י ר"י קורקוס פ"א מאה"ט הי"ז, שביטול לח בלח יש אף לענין משא.

**מ"ה:** על ו' ספיקות שורפין וכו'. ומיירי בספיקות טומאה שעשאום כודאי, וגזרו ששורפין, ולמרות שמפסיד תרומה, **עיין ריטב"א בב' כד'** דמיירי בתרומה דרבנן. **אולם בר"ן ותוס' רשב"א פסחים יג'** שאין איסור מדאו' לשרוף תרומה.

**רש"י שבת טז' ד"ה "עבדי"** דדוקא הנך ו' שורפין, עיין תוס' שבת טו' ע"ב ד"ה "על" ,נמוקי הגרי"ב שם, מקד"ד יז' א', שפ"א שם. ראש יוסף שם.

**עיין מ"א** בטעם הדבר ששאני ספיקות דמתני' שהם כודאי, ובמה נשתנו משאר ספיקות, **ומייתי ר"מ** פי"ג מאה"ט הי"ג שזהו משום שעיקר טומאתם מדאו' ותמה שכל ספק מגע שרץ עיקר טומאתו מדרבנן, ולכן ביאר שכוונת הר"מ שכאן יש ודאי ספק טמא וחשיב כמטמא עצמו. **ומייתי תוס' בכתובות שלהי פ"ב** שכ' דמכיון שאין הספק במגע אקראי אלא יסוד הספק הוא קבוע על בית הפרס וכו' הרי שכאן החמירו חכמים למרות שמדאו' מקילין. והתוס' שם אינו מבאר למה ודאי טמא, אלא תוס' רק מבאר מדוע לא מטהרינן ברה"ר, וביאר שמכיון שהספק קיים ועומד ולא הוי ספק אקראי לכן לא רצו לטהר. **והמ"א השווה לריטב"א קדושין עט'** שודאי מגע בספק טומאה לא מוקמינן טהרות על חזקתייהו. **אולם המ"א** נקט שמכיון שבכל ודאי מגע בספק טומאה שורפין, **והחזו"א ו' ב'** פליג דדוקא הכא גזרו. **המ"א** נקט שחלב כוי שהוא ספק בהמה מטמא טומאת נבילה ושורפין עליה, וכן חתיכה ספק כזית מת או נבילה שנגעה בתרומה ונאבדה דהוי ודאי מגע ספק טמא, הדין ששורפין. **והחזו"א הנ"ל** הקשה מכמה מקומות שודאי מגע בס"ט ברה"ר טהור. **ונראה** שדוקא בכל הני דמתני', וכן בכוי, שכבר הוקבע דבר כחפצא האסורה מספק, שוב האיסור הוחזק והנוגע בו דנים אותו כודאי טמא, ולא דמי לנוגע בספק טומאה, דמיירי שנודע לו היום שודאי נגע בדבר שהוא ספק טמא, שבהל' חזקה נחלקו הראשונים אם מעמידים על החזקה, אבל ברה"ר ודאי טהור, והענין שהתעוררות הספק נולד היום על ודאי מגע בספק טמא, אבל בית פרס וכל הני דמתני' כבר הכריעו שיש לפנינו חפצא האסורה מספק, ובזה ודאי ל"ש שהודאי מגע בה יהיה לו חזקה או טהרה ברה"ר, דהא כבר נוהגין בחתיכה טומאה והנוגע בה כמותה, ועיין היטב.

**בית הפרס,** בר"ש ב' ביאורים, אם נאבדה בה קבר והוי ס"ט מדאו', או שנחרש בו קבר והוי רק ספק דרבנן, והר"ש הוכיח דמיירי בספק דרבנן דאל"ה מדוע בספק מגע ברה"י תולין ולא מטמאין ככל ס"ט ברה"י. וענין זה הוא פלוגתת רש"י ותוס' שבת טו' ע"ב **עיי"ש ראש יוסף** דמאידך קשה ליהפך, אם מיירי בספק דרבנן א"כ מדוע בספק מגען לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא ומדוע תולין. ובקושית הר"ש על רש"י שאם מיירי בספק טומאה דאו' א"כ בספק ברה"י שיהיה טמא ודאי. **עיין ראש יוסף, ובינת אדם קנז' ושע"י ש"ב פי"ג, ואבי עזרי פ"י מאי"ב הט"ו** שס"ס ברה"י אף שספיקו טמא מ"מ אין שורפין ועיין שע"י שהכרעת רה"י רק בהל' טומאה ולכן אין בזה הכרעה לשרוף תרומה. עיי"ש. ובחזו"א **ו' ב'**  ששורפין אף בס"ס.

**ספק עפר ,**או ספק רקב, או ספק קבר, **עיין תויו"ט. עיין רע"א. עיין חזו"א זבים ב' ג'.**

**ספק בגדי ע"ה** לר"ש דהכא בע"כ מיירי בספק דרבנן כמש"נ לעיל, צ"ע מדוע בגדי ע"ה ל"ח ספיקא דאו', ומדוע בס"ס ברה"י תולין, **עיין חזו"א ב' ג'** שמדאו' ע"ה נאמן שטהורים, **וי"ל עוד** דאין מושג של ספק ללא מעורר ספק, ואין שום דררא לומר שישבה נידה על הבגדים. **עיין תוס' בשבת טו'** שבגדי ע"ה טמאין משום שע"ה כזב,  **עיי"ש מהרש"א וחזו"אזבין ב' ד'.**

**ספק כלים הנמצאים** לתוס' ופי' א' בר"ש דהכא מיירי בספק דרבנן, וצ"ל שספק כלים ל"ח ספיקא דאו' דליכא דררא המספקת, **ובמהרש"א שבת טו', ובחזו"א ז' ד'** דאזלינן בתר רוב כלים טהורים, וצריך בירור לשי' רש"י ופי' האחר בר"ש דמתני' מיירי דוקא בספקות דאו' דאל"ה מדוע ל"ח ספיקא דרבנן לקולא, ועולה שספק כלים וספק בית הפרס הוי ספיקא דאו', וא"כ עולה פלוגתת ראשונים אם ספק ללא דררא חשיב ספקאו לא, ועיין.

גזירת כלים באוכלין, **עיין תוס' חולין ט' ע"ב ד"ה "שאני", ורמב"ן נידה דף ד'. וחזו"א ז' ו'.**

**עיין ר"מ פי"ג משאה"ט ה"ד** שחיישינן לטמא מת, **ובעה"מ פסחים יט' ע"ב** שגזרו רק טומאת שרץ, **וראב"ד שם** תמה ממשנתינו.

ספק רוק , לרש"י בשבת שם הוי ספק רוק זב ולכן הוי ספק דאו', לתוס' שם מיירי ברוק של ע"ה ולכן הוי ספק דרבנן. **עיין מהרש"א** דמיירי בודאי רוק של ע"ה שגזרו עליו מספק, **עיין רע"א** כאן ובשבת שם שהקשה על תוס' בנידה לד' (נקט כהמהרש"א) , **עיין חזו"א זבים ב' ד'** דפליג עליהם דמיירי בספק רוק ע"ב.

**ספק** מי רגלי אדם וכו' לפי קמא בר"ש מיירי בס"ס שספק של בהמה ספק של טהור. **ובתוס' בשבת** טז' ונידה לג' ע"ב הקשו הא על ס"ס אין שורפין, **ועיין מ"א** דחשיב שם א' ששל טהור ושל בהמה א' הוא  **ובמצפה איתן** בשבת שאינו מתהפך. **עיין חזו"א זבין ב' ה'.**

**הר"ש מייתי י"מ** שמיירי דוקא בלפני מ"ר בהמה שאז ידוע שאינו של עכו"ם, והר"ש הקשה הא של עכו"ם שרפינן. **עיין ר"ש זבין פ"ב מ"א.** עוד הקשו התו"ר שבת טז' ותוס' נידה לג' ע"ב הא אף ודאי של ישראל שורפין לא גרע מרוקין הנמצאין,  **עיי"ש ערל"נ** שתי' לשי' המהרש"א שספק רוקין הכוונה ודאי רוקין של ע"ה שטמאין מספק, אבל ספק לא שרפינן, עיי"ש עוד מש"נ.

**ספק מגען** ברא"ש שיש ג' דעות, לר"י שורפין, לרבנן ברה"י תולין, ולת"ק אף ברה"י טהור. ושי' ת"ק לא נתבאר לי,ואולי לתוס' מיירי בטומאות דרבנן, דהוי ספיקא דרבנן. ויבואר במשנה י' עיין מהרש"א שבת שם, **עיין מרכה"מ קו"א ג' יב'.**

**מ"ו:** מבואר במתני' שספק הני ו' ספיקות, דהיינו שהוא ספק נגע בא' מהני ספיקות, הוי ס"ס ולכן ברה"י תולין וברה"ר טהור. אולם ברוק לח תולין, **ובר"ש** שרק במגע טיהרו משום הכירא , ובאמת ההיתר לא משום ס"ס אלא משום היכר שלא ישרפו. **ועוד נקט וכן ברא"ש ובר"מ** שרוק לח שעל גבי נוגע חשיב מונח ברה"י, ונקט הר"ש דלמרות שהנוגע ברה"ר וא"כ הטומאה ברה"י והטהרה ברה"ר, דהכא כר"י שאף בכה"ג טמא.

**הנה בפי' ראשון של הר"ש** שבאמת ספק רוקין אף ברה"ר תולין, וביבש הקילו כדי לעשות היכר. (ועיין **מקד"ד מא' ג'** דמכאן שהכירא עבדינן אף אין שום טעם בדבר, דאין שום טעם לחלק בין לח ליבש.)**וצ"ע** במה נשתנה ספק ב' רוקין ממתני' דלעיל בספק נגע בהני ו' ספיקות שברה"ר טהור, **וי"ל** דלעיל במתני' מיירי בספק נגע באותה ו' ספיקות, משא"כ כאן מיירי שיש לפנינו ב' רוקין ונגע בא' ואינו יודע במה נגע, דהוי איקבע איסורא, ונתחדש כאן שבכלל הגזירה דו' ספיקות הוא שבכל הני ו' ספיקות בספק נגע מטהרין דוקא בספק שאינו איקבע איסורא, ועיין. (ויש לתת קצת טעם שבספק נגע הרי שחשיב ס"ס, ספק אם הני ו' ספיקות טמאין הן, וספק נגע, אולם בודאי נגע אין דין ס"ט ברה"ר כמש"נ שהספק כבר ידוע והוכרע לחומרא, וי"ל שבב' רוקין וודאי נגע, הרי ששם הספק אינו ספק נגע אלא יש גם "ספק של ודאי נגע", ובודאי נגע אין שם ספק, ולכן בספק ודאי נגע אין ס"ס, ועיין).

**ע"ע חזו"א ז' יג' שביאר,** דהא מכיון שהתוספתא מייתי לפי' השני של הר"ש שבלח חשיב רה"י, למה הוצרך הר"ש להמציא פשט אחר, וביאר דהר"ש סבר שענין לח דחשיב רה"י הוא לר' יהושע פ"ו מ"ב, ולכן נטה לפרש מתני' שאינו בדוקא כר' יהושע.

**עכ"פ** הא מתני' מיירי דוקא בב' רוקין, ולפי' קמא דהר"ש א"ש כמש"נ, שמטהרין יבש ומטמאינן לח דוקא משום דהוי ב' רוקין וודאי נגע וכמש"נ. אולם לפי' בתרא דהר"ש ולהר"מ שמטמאינן לח משום דהוי רה"י, א"כ מדוע התנא מיירי דוקא בספק דב' רוקין ולא בסתם ספק נגע, **ועיין מ"א** שכ' שבספק נגע אף בלח חשיב רה"ר, דמכיון שאף הרוק ברה"י והאדם ברה"ר וספק נגע א"כ הוי כמו טומאה ברה"י ואדם ברה"י ספק נגע דחשיב ס"ט ברה"ר כ"כ הכא הרוק ברה"י והאדם ברה"ר ספק נגע הוי כספק ברה"ר וטהור, ויש מקום לחלק, דהכא יש לפנינו ספק שמא רוק נמצא על האדם וא"כ הוי ספק שאם הוא טמא הוי ברה"י, והוי ספק ס"ט ברה"י , ואולי בכה"ג טמא. ומסתמא אם אדם יושב ברה"י ונולד ספק שמא יושב עליו שרץ חשיב ס"ט ברה"י ומ"ש רוק, שאדם הנחשב רה"י יש לו ספק שמא נמצא עליו רוק, וכנראה סבר המ"א שמכיון שהספק נולד מכח ספק מגע ברוק הנמצא ברה"ר משו"כ חשיב ס"ט ברה"ר, ורק בספק בב' רוקין דהוי ודאי רוק על האדם הרי שהספק אינו נמשך מהמקרה, אלא דנים את הרוק שעל האדם אם הוא טומאה או טהור. ולסיכום, אדם היושב ברה"ר והוא ספק נגע בטומאה ברה"י טהור, אולם כאן אדם המוגדר יושב ברה"ר, ויש ספק שמא יושב עליו רוק טמא אולי חשיב ס"ט ברה"י, וזה ודאי שבב' רוקין שודאי רוק נח על האדם והספק אם הרוק טמא דחשיב בכה"ג ס"ט ברה"י, ועיין.

**ע"ע מ"א** שהקשה על תוס' ריש נידה שלא תי' כהר"ש כאן שספק דמעל"ע חשיב ספק ברה"י בגלל שדם על האשה נחשב רה"י, וכן מייתי המל"מ פ"ג מטמו"מ שהרמב"ן והרשב"א סברי שבאמת מעל"ע מדאו' טהור, וא"כ צ"ע איך יפרשו המשנה כאן דברוק על האדם חשיב רה"י. ויש מתרצים שברוק הרוק הוא הטומאה והוא מונח על אדם וחשיב שנמצא ברה"י, אבל בנידה לא הדם מטמא אלא האשה נידה היא כשרץ, והיא מונחת ברה"ר. ויש לדון בזה. שאם דנים את האשה אם נטמית (אף מחמת שהיא עצמה שרץ) מ"מ האדם עצמו חשיב רה"י. ואני נוטה לומר, שאדם שנמצא ברה"ר וקרה מקרה לאדם שלא מדעתו, הוי חשיב ספק ברה"ר, ורק מקרה שקורה לאדם מדעתו, כגון מגע רוק, הרי שספק שנולד לאדם בגופו ומדעתו חשיב ספק הנולד ברשות יחיד, ועיין. ולכן בספק מעל"ע חשיב רה"ר. ועיין.

**ע"ע מ"א** שב' רוקין דהכא מיירי שידוע מי טמא, והספק רק במה נגע ואז ברה"י תולין, אולם אם נתערבו הרי שאז דנים כל א' כודאי, וכמש"נ הש"ך שחתיכת איסור שנתערבה בא' כ"א נחשב כגופו של איסור, ואז בנגע ברה"י שורפין וחשיב ספק א' ולא ס"ס. ולפמש"נ לעיל עולה ג' דרגות, ספק נגע דהוי ס"ס ותולין ברה"י ומטהרין ברה"ר, ב' רוקין שנתערבו אז בנגע בא' ברה"י שורפין, ובספק שלא נתערב, הוי אקבע איסורא ולפי' קמא בר"ש לא יטהרו ברה"ר. ועיין.

(עיין מקד"ד מו' א', וחי' ר' פסח מקוברין כתובות סי' ח'.)

**תוספתא** בענין תערובת דם בדם, דלר"י מב"מ לא בטיל, ולרבנן רואין, ועיין סוגית זבחים עט' וכן בחולין פרק אותו ואת בנו, וביארנו שם שבמאכלים דין ביטול בנותן טעם, ובענין דם קדשים ודם טמא אין הענין תלוי בטעם שאינו מאכל, ולכן תלוי בחזותא. **עיין חזו"א מקוואות י' יד'** שהוכיח שמיירי בדם שהוא אה"ט אבל דם שנטמא אין בו דין חזותא, ותלה דבריו בתוס' שם שכ' שחזותא לא נאמר בכל מקום עיי"ש, **ולהנ"ל** ניחא שבדם המק"ט הכוונה טומאת אוכלין, ושוב דיינינן ליה בטעם ובנו"ט ולא בחזותא. וכן יין במקוה תלוי בחזותא מכיון שאינו מאכל וצ"ע דיין הוא מאכל, אך מכיון שדיינינן דין מקוה אין הענין תלוי בטעם אלא בחזותא, ועיין.

**בתוספתא** מ"ר שנפלו ביין רואין כאילו (היין) מים, ובנפלו למים רואין המים שהם כיין, ובנפלו למ"ר רואין כאילו הן יין שנפל למים, דהיינו שמ"ר שהוא צבע אמצעי צריך לבדוק אם הוא ניכר ביין ואם הוא ניכר במים, ומ"ר במ"ר בודקין כמים ביין, עיין פי' הגר"א על התוס'. **הר"מ פ"ב ממו"מ ה"ו** פסק רק שצריך לבדוק המ"ר במים ולכן בנפל למים בטל, ובנפל ליין רואין כאילו הן מים. והסברא נותנת שכמו שבאוכלין השעור לעולם ס' שבו בטל טעם, ולמרות שיש מאכל הבטל טעמו בפחות מס' מ"מ קבעו שעור של ביטול כל המאכלים, כ"כ הכא קבעו שעור ביטול של יין במים. והר"מ נקט שקבעו רק שעור ביטול שהמבטל יהיה מים והמתבטל כמות שהוא. ואולי יהיה הדבר תלוי שלהר"מ במאכלים הרי שכל דבר מתבטל בס' אף אם יש בו טעם חזק דהיינו שנתנו שעור למבטל ולא למתבטל, ולגי' התוספתא כאן שנתנו שעור גם לדם ולמ"ר, הרי שה"ה במאכל יש שעור למתבטל ואם טעמו חזק לא יתבטל בס', ואכ"מ.

**מ"ח:** נחלקו ר"ש ורבנן אם טומאה צפה במים שבכלי אם יש בו דין טומאה צפה. ובנזיר סד' ילפי' להו מקראי עיי"ש. **ובפשטות הנידון** הוא אם שרץ במים שבכלי חשיב מונח במים או מונח בכלי, **כך משמע בר"ש, עיין מ"א,** ועיין. **אולם בא"ר** שמים בקרקע הוא דבר טהור שהם מקוה. וצ"ע השייכות. עיי"ש בנזיר סד' הילפותא דר"ש מאך מעיין ובור, יטמא. שצף ע"פ קרקע טהור וע"פ כלי טמא. **ובתוס' שם** שטהרת טומאה צפה היא דוקא דומיא דמעיין ובור, אך מלשון הא"ר משמע שסיבת טעם הטהרה בכך שהטומאה במקום טהרה, והיה שייך אם אף ודאי מגע בטומאה צפה אינו מטמא אם הטומאה במקום טהור, אך מאי שייטא לדין ספק טומאה צפה שיהיה דוקא במונח במקום טהור, **ויש לבאר** שאם המים מק"ט הרי שהנידון נולד על השרץ והמים שהשרץ בו. מכיון שהמים נטמאו, וחשיב שהספק נולד בשרץ ובמים המונחים בקרקע, ודוקא במים שאינם מק"ט הרי שהספק נולד רק בשרץ והוא צף ע"ג מים. **עיין חי' רמ"ש נזיר שם** שרצה לתלות, דלרבנן שמשקין אינם מק"ט מדאו' לכן שם מים שבכלים חשיב צפה, משא"כ ר"ש סבר שמק"ט מדאו' ולכן ל"ש טומאה צפה וא"ש עם מש"נ. **עיין גמ' בנזיר סד'** דאבעיא שרץ ע"ג נבילה שנימוחה, ע"ג שכבת זרע, ע"ג מי חטאת, **ובתוס' שם** שהנידון שהיה שרץ ע"ג נבילה וכד' על גבי מים, והנידון אם חשיב הנבילה או המי חטאת הפסק בין שרץ למים, או שהוא עצמו מים, **ובחזו"א ד' ח'** הקשה שהגמ' תדון בשרץ ע"ג נבילה שנימוחה בלא מים, אם חשיבא שרץ ע"ג מים. והוכיח שטומאה ע"ג טומאה ודאי אין לה דין טומאה צפה. **ולהנ"ל** א"ש ששרץ ע"ג טומאה אחרת, הרי שנחשב כל הדבר כולו כחתיכה א' המונח בקרקע, ששם טומאה חד הוא, ורק זה שהמים טהורים הרי שהשרץ נידון לעצמו כמונח על המים.

**הר"מ בפיהמ"ש, וכן פי"ד הי"ג,** שטומאה צפה דוקא בשרץ, (ונזרקין הוי דין אחר והוי בכל הטומאות כמבואר בר"מ פט"ו מאה"ט ה"ו ז'.) **עיין קר"א נזיר סד', או"ש פי"ד ה"ג, חזו"א ד' ח'. בגמ'** בנזיר מת בכלי הצף וכו' **וצ"ע** על הר"מ, **עיי"ש גי' הגר"א.**

**הר"מ פי"ד ה"ה** בטהרה צפה (שיסוד היתירה כטמאה צפה) נקט שם הר"מ אף בטמא מת. **ובחזו"א ד' ט'** שעולה שחלוק טומאה צפה שהיא דוקא בשרץ וטהרה צפה היא אף בספק שאר טומאות. עיי"ש וצ"ע. **ובאו"ש שם** שכוונת הר"מ באמת שכל הטומאות שהם מטמאות במגע כשרץ.

**המ"א** מייתי הגמ' בנזיר בשרץ בכלי והכלי במים (ליהפך ממתני' שהשרץ במים שבכלי) וברש"י ותוס' שם אם בתר כלי אזלינן ונייח או בתר מים וצפה, והקשה שהגמ' בשבת דף ה' דנה לענין שבת אם בתר כלי ונייד, ליהפך מהכא. **וברש"ש** שבת שם הקשה שהר"מ כאן פסק כמונח ובשבת פסק דכנייד דמי.

**אם** ענין טומאה צפה הוא שצריך שיהיה לטומאה מקום חשוב כדי לעורר ספיקות, א"כ נידון דשבת נמי ענין א' הוא, אם מונח על כלי המונח במים אם עיקר מקומו במים ולא נייח או בכלי ונייח.

**אולם אם** דין צפה הוא דין מסוים שצף במים טהור ולא משום דנייד, א"כ לענין שבת תלוי בנייד ובאמת מה שתוך הכלי נמי נייד, אך לענין טומאה הנידון הוא אם דין צפה תלוי במגע השרץ במים ולכן בתוך כלי טמא, או שצריך רק שמקומו יהיה במים וודאי השרץ עם הכלי מקומם במים. **עיין שלמי יוסף עמ' פח' בשם מרן הרב דסלר זצ"ל.**

כמובן עולה לן שצפה עניינה מקום טהור, וכדמשמע בא"ר הנ"ל, ואמרתי אחכמה והיא רחוקה ממני.

**ונראה** שלענין טומאה דיינינן אם השרץ נחשב מונח גם בכלי או שמעיקרא נחשב רק כמונח במים, ומסקינן שהוא כמונח בכלי, דהיינו שהספק היה שאולי זה שהכלי מונח במים עיקר הנחת השרץ נגרר נמי רק אחר המים, ונפשט שמה שמונח בכלי יש לו תורת דין מונח בכלי. **ובשבת** דיינינן אף אחר שהאגוז מוגדר גם מונח בכלי כפשיטות דגמ' בנזיר, האם מה שהכלי מונח במים מגדיר עדיין את האגוז שבכלי כנייד, ובזה פשטינן דאף שנחשב גם כמונח בכלי לענין טומאה מ"מ אזלינן בתר כלי ונחשב נייד, ועיין. **וא"ש לשון הגמ' בנזיר** אם אזלינן בתר כלי דהיינו שרק הכלי במים והמת בכלי, או בתר מת דהיינו שהמת עצמו נמצא במים, דהיינו שהספק אם יש כלל תורת "מת בכלי" , **ובשבת** ודאי לן שיש תורת אגוז בכלי, ודיינינן האם אזלינן בתר כלי והוא נייד ממילא האגוז נייד, או"ד אזלינן בתר אגוז והוא כבר הוגדר שהוא כמונח בכלי, ועיין.

**וא"ש לשון הגמ' בנזיר** אם אזלינן בתר כלי דהיינו שרק הכלי במים והמת בכלי, או בתר מת דהיינו שהמת עצמו נמצא במים, **ובשבת** ודאי לן שיש תורת אגוז בכלי, ודיינינן האם אזלינן בתר כלי והוא נייד וממילא האגוז נייד, או"ד אזלינן בתר אגוז והוא כבר הוגדר שהוא כמונח בכלי, ועיין.

**במתני':** פלוגתת ר' יהודה ור' יוסי בספק נוטה דלר' יהודה טמא ולכן בירידתו נוטה שנטמא. ולר' יוסי אפילו אין שם אלא מלא אדם וטומאה טהור, **בר"ש** משמע לכאורה שצפה אינה מטמאה, **וצע"ג** מדוע דוקא בירד למקום מלא אדם הא אפילו בודאי נגע. **ולהרא"ש** טהור מכיון שלא ראה שנטמא, דהיינו שאומד אינו טמא. **ובר"מ** כ' דלא הוי ודאי נגע. דהיינו שלהר"מ הוי עדיין ספק אלא שהוא נוטה לטומאה ובזה נקטינן שבצפה טהור. **ועיין חזו"א ו' ז'** שהוכיח שבאיבד"ל בספק הנוטה לטומאה טמא, **עיין ר"מ פט"ז ה"ג, ועיין אחיעזר ח"ג ס"ט סק"ו.** ונקטו האחרונים שדין טומאה צפה אינו בהל' ספיקות כמו אבד"ל, אלא הוי הלכה בהל' טומאה שאין טומאה צפה מטמא, או שאין טומאה צפה מטמא בלא ראיה או שיש צד טהור, ואמרתי אחכמה והיא רחוקה.

**ונראה לומר** שודאי הכל ענין א', והוי הל' בהל' ספיקות, אלא שענין דעת לישאל הוא במסתפק, שאין תורת ספק אם אין ידיעה המספקת, ובאמת אולי יש ספק , אלא שאין האדם הנמצא שם ראוי לחול עפ"י ידיעתו שם ספק, ובכה"ג אם הוי צד נוטה טמא, ורק ספק השקול מטהרינן מכיון שלא נודע הספק ע"י בעל ידיעה, והכלל שאם אין ידיעה המספקת אין לחשוש. אולם ענין של טומאה צפה הוא שאין לפנינו שעור דררא ליסתפק, שדבר שעובר במקום ואין לו קביעות הרי שחסר בעצם השיעור של דבר המעורר ספק, ובזה לא נאמר שספק נוטה טמא, שבמקום שהחסרון הוא בשעור דעת להחיל ידיעה המספקת נאמר שכשיש צד נוטה הספק מתעורר מעצמו בלא ידיעה המספקת, אולם במקום שהחסרון שהדבר המעורר ספק הוא אינו שיעור היכול לעורר נידון, בזה אף בספק נוטה טהור. ולא מהני כאן לומר שמכיון שיש צד נוטה שהספק יתעורר מעצמו, דהחסרון מעיקרא אינו חסרון ידיעה, אלא שאין שיעור לדבר המעורר ספק, ודו"ק. **והר"מ** סבר שרק ספק נוטה טהור אבל ידיעה ודאית עפ"י אומד ודאי טמא, ולהרא"ש מכיון שהידיעה עפ"י אומד, כמו שאין דנים נפשות עפ"י אומד כ"כ הכא, שאומד נחשב ספק המוכרע ואינו נחשב ודאי , ומכיון שנחשב ספק המוכרע עפ"י אומד שוב דיינינן שצפה אין בה כח לעורר ספיקות, **ולהר"ש י"ל** שודאי מודה שבנגע בצפה טמא, אלא כ"ז שדנים רק עפ"י ידיעה אין חוששין ואינו טמא, וכן נלע"ד.

**הר"ש מייתי תוספתא** שיש גם דין של טהרה צפה שאינה מק"ט, **ולפמש"נ קצת צ"ב** דהענין הוא שמטמא שאינו נייח אינו מעורר ספיקות, ונטמא שנמצא לפניך קיים אלא שבשעה שנגע היה נייד ג"כ צ"ל שהמקרה שקרה בשעת הספק הוא מקרה שאינו מספק מכיון שהנטמא היה נייד ולכן פעולתו בעת דנייד אינו חשוב לעורר ספיקות.

**ומבואר בתוספתא**  אופן של טהרות כרוכות בסיב מלמטן והספק אם נגעו בעריבה מלאה מים. ותלוי בר"ש ורבנן במים שבכלים, **ובחזו"א ד' ט'** הקשה אם הטהרה מונח בסיב הא הוי כמונח שרץ בכלי והכלי צף. **והיה נראה לומר** ששרץ מונח בכלי, והכלי במים, אך אין האוכל מונח בסיב והסיב במים, אלא אוכל כרוך בסיב הוי חתיכה א' המונח במים, ואה"נ שרץ כרוך בסיב נמי חשיב צפה, ועיין.

**הר"ש מקשה** סתירה שבתוספתא כאן עולה שלתרומה ג"כ יש טהרת טומאה צפה, ובסוף טהרות לגבי שרץ צף בבור לתרומה אין טהרת טומאה צפה, **והר"מ סתר עצמו בזה בפי"ד ה"ה ו',** ותי' הכס"מ שבצפה ביין טהור רק לחולין ובצפה במים טהור אף לתרומה , והדברים תמוהין. **ולמש"נ** יש ב' ענייני צפה, משום שאין לה מקום ומשום שהטומאה על מים במקום טהור כדברי הגר"א, א"כ י"ל שעל יין הוי רק שאין לה מקום דל"ה יין מקוה טהור, משא"כ במים הוי טהור משום מקום טהור, וי"ל שהג"ה שטומאה במקום טהור אינה מטמאה הוי אף בתרומה, אבל דין אין לו מקום שזהו סברא בהל' ספיקות בזה החמירו בתרומה, ועיין. **עיי"ש מרכה"מ, מ"א, מקד"ד מו' ז'.**

**מ"ט – י':** מבואר דת"ק ור' יוסי נחלקו אם משקין מטמאין אחרים מדאו', ולת"ק אינם מטמאים מדאו' ולכן מקל שבראשו משקין שזרקו ספק נגע בטהרות, טהור, ולר' יוסי משקין מטמאין מדאו' ולכן ספק אם משקין נגעו בעיסה טהור. ובע"כ מיירי ברה"י וביבד"ל, דאל"ה מ"מ לכ"ע טהור, עיין ר"ש דהמקל שזרק חשיב יבד"ל משום שבא מכח יבד"ל, ומאידך מיירי שהספק נולד אחר שנח דאל"ה יש לטהר משום טומאה הנזרקת. דהיינו שאף אחר שנח עדיין מייחסים את הספק לזורק המקל ולכן הוי יבד"ל, וצ"ע. וכן צ"ע דבריש פרקין נחלקו ת"ק ור"י אם נזרק נחשב ישבד"ל, **עיין מ"א ובועז ט"ז.**

**שי' הר"מ כאן בפיהמ"ש** שאף באבד"ל מ"מ ספק טומאת משקין טמא, והדבר קשה מדוע משקין חמיר שספיקן טמא אף באבד"ל. ומביאים בשם מרן הגר"ח שמואלביץ זצ"ל שלמ"ד שמשקין אינם מטמאין, הרי שדין טומאה שלהם נידון כאיסור, ודינו ככל ספיקות איסור, ואין בו חלוקי רשויות, ודפח"ח.

**השמטה:** בדברי הר"מ בפיהמ"ש שספק משקין בטומאת עצמן טמא אף ברה"ר ואף באבד"ל, **ונראה** דמכיון שמדרבנן משקין לעולם נעשים תחילה, הרי שמשו"כ אין משקין נחשבים שהם מק"ט ממטמא, אלא משקין במגע כל טומאה הם טמאין כשרץ עצמו, דל"ש ששני שיגע במשקה יטמא המשקה להיות תחילה, וע"כ דהמשקה עצמו הוא טמא כשרץ גופא, הרי שכמו שספק בשרץ עצמו אין חלוקי רשויות כ"כ במשקין אין חלוקי רשויות, ועיין.

**האחרונים נקטו בדעת הר"מ רפ"ז משאה"ט עיי"ש** שאוכלין מטמאין מדרבנן, **עיין רש"ש** בכורות ל' ע"ב, **וגרי"ז** מנחות נד' ע"א, ומקד"ד ל"ט, ובמתני' מבואר שככר טמא ספק נגע במים טמא, **והקשה הרש"ש שם** הא הוי ספיקא דרבנן. **עיין חזו"א** סוף טהרות. על הר"מ אה"ט פ"ז ה"א. שדייק שלהר"מ אוכלין מטמאין מדאו'.

**מבואר בר"ש** דר' יוסי פליג דוקא במשקין טמאין שעשה מהם עיסה ולא בזרק מקל ובראשו מים. שבאמת מודה ר' יוסי שמשקין אינם מטמאין, אלא שבעשה מהם עיסה חשיב שדנים טומאת עצמן. **עיין חזו"א ה' כ'** שהר"ש בהכרח סבר שהמים שנהפכו לבצק טמאין משום דהוי כמו משקה שקרש, ואין הקרישה טמאה משום מגע אלא טמאה מעצמה.

**ועיין מ"א וחזו"א** דמ"מ הא הקמח לא נטמא ורק המים טמאין א"כ למאי נ"מ הוי ספק טמא הא מודה ר' יוסי שמים אינם מטמאין, ואין שום מונע לשתות המים. ולכן מוקים ביין ושמן של תרומה שאסור לשתות אותם. **ואז עולה** שפלוגתת ת"ק ור' יוסי היא דלר' יוסי היין לא בטל ולכן אסור לאכול העיסה, ולרבנן היין בטל בקמח ולכן מותר לשתות אותו. ולכאורה א"כ אין שום רמז שרבנן פליגי, דבמ"ט מיירי בספק מגע ולכ"ע טהור דמשקין מטמאין מדרבנן וספיקו טהור. ובמ"י מיירי במים עצמם ומהיכי תיתי שיחלקו בדין ביטול ברוב. **אולם הרא"ש** כ' שלר' יוסי משקין מטמאין, אלא שמטמאין רק בכה"ג שעשה מהם עיסה דהוי כמו משקה שקרש שנטמא מחמת שנגע בעצמו, ועיין חזו"א שמשמע דנקט שהר"ש והרא"ש בחדא שי', וא"כ באמת יש לדון שלא רק המשקין טמאין אלא כל העיסה חשיב קרישה של המים וכולו נטמא, ואז אם הקמח היה תרומה אסור לאכלו, עיי"ש בחזו"א שכ"כ. ובחזו"א שלהרא"ש ברפ"ג שקרישה טמאה משום מגע שנגעה בעצמה כ"כ הכא, ולהר"ש טמא משום טומאה לאן הלכה. ולהרא"ש קצת צ"ע מאי שנא מגע ממש שאין משקין מטמאין, ומגע בעצמו משקין מטמאין. (ונראה בזה שענין שאין משקין מטמאין אינו מחמת קלישות כח הטומאה, אלא עניינו שלמגע יש סדר, שאדם נוגע בכלי, וכלי באוכל, ואוכל אין לו תורת מגע עם אוכל, ולא משקה עם משקה, ואוכל דיינינן אם יש לו תורת מגע במשקה, וכן להיפך. ועכ"פ ודאי לפי"ז שייך לחלק, ויש תורת מגע של משקה שקרש, שרק מגע משקה באוכל אינו מן הסדר, אבל משקה שקרש הינו מן הסדר).

**בתוספתא** הלך במבוי וכו', ובפשטות מיירי שהלך במבוי ועשה עיסה ונמצא שרץ במבוי, ונולד ספק שמא נגע בשרץ, ואח"כ במים, וטימאו העיסה, וטמאו הכלי. ומספק מטמאינן למים ולעיסה ומטהרין הכלי. **ועיין גר"א** שכ"ז מכיון שנמצא השרץ אחר שעשה העיסה. אך ספק טמא ידוע שנגע במים ועיסה וכלי כנ"ל מטמאין הכלי מתוך שכבר נהגו טומאה בעיסה. דהיינו שלמרות שספיקא דרבנן היא לכלי , מ"מ אם כבר נהגו ופסקו שהעיסה טמאה מספק כל מגעה יטמא מספק אף בספיקא דרבנן. **ובאמת כ"כ הגר"א לעיל** ב' חביות שדוקא באופן שנעשו העיסה בכלי הרי שנולד הספק בכולם יחד אבל אם עשה ונגעה בכלי טמא. והתם הא העיסה נוגעת גם אחרי שעשאה, ומ"מ מכיון שזהו אותו מגע בהמשך א' עם עשיית העיסה חשיב כנולד הספק יחד, וצ"ע בכ"ז. **ויש להעיר** דמכיון שהלך במבוי, אם ברה"ר טהור ואם ברה"י טמא ואז ודאי שכל מגעו טמא ודאי. **עיין חזו"א ב' כא' .** עולה עכ"פ שספקשנולד באדם וממנו לאוכלין ולכלי, יש הבדל שאם נודע הספק אחר שעשה העיסה חשיב שהספק בכלי ובאוכלין איננו בתולדה מן האדם, ולכן אינו דומה לספק שנודע כן טומאתו ואח"כ נגע בכלי שטמא, ועיין. **ע"ע חזו"א ה' כא'.**

(**תוספתא** מגע ט"מ שהכניס ידו, **ובר"ש** שמכיון שאינו אלא ראשון אין הכלי נטמא, ואלולי כן היה הט"מ מטמא כלי מאויר, וצ"ע הא אין אדם מטמא לאברים, ועיין חזו"א ה' כא' דע"כ להר"ש בט"מ מטמא לאברים. עיין בזה מקד"ד מח' א', ואו"ש יד' משאה"ט ח'. זכר יצחק נא' ב').

**עיין היטב שו"ת רע"א סד',** שהוכיח מהתוספתא שלמרות שהמים טמאים משום ס"ט ברה"י מ"מ אין הם מטמאין הכלי, דכל ספק דאו' שהוכרע ונתגלגל לדרבנן עדיין יש בזה קולא דספיקא דרבנן לקולא, והקשה הרע"א מדין ביו"ד סי' שיד' שספק בכור אסור להטיל בו מום בזה"ז אף שבזה"ז הטלת מום מדרבנן מ"מ מכיון שהוכרע על הבכור לענין גיזה אסור שוב להטיל בו מום, והרע"א תי' לחלק ביו חתיכה א' שאם הוכרעה לאיסור דאו' נוהג בה נמי איסור דרבנן, **ועיין שע"י ש"א פ"ח** שחילק שאיסור מום הוא תולדה של איסור גיזה, משא"כ מה שטמא מטמא הוא איננו תולדה למה שהוא עצמו טמא. עיי"ש.

וכבר ביארנו דברי הגר"א שאם היה נודע הספק לפני שעשה העיסה היה נטמא הכלי, וייסד שידיעת הספק בסוף מגדירה שהספק נולד בב"א על המים עיסה וכלי ואין כאן תולדה, וא"כ אולי ה"ה מה שהמים הוכרעו בס"ט ברה"י אינו יגרום הכרעה לכלי מכיון שהספק נולד בו ביחד, **ועיין רש"ש נדרים יט', ופנ"י פסחים טז'.**

**עיין כס"מ פי"ד מאה"ט ה"ח** דגריס בתוספתא כאן שאוכלין אינם טמאין מדאו' ולכן ספק עצמן טהור, **ותמה המ"א** לעיל מ"ט בזה.

**בתוס'** ב' חביות, ומיירי שניתז מהחבית על או"מ וטמא, ולא מיירי בטומאת עצמן, ומ"מ טמא **עיין חזו"א** ה' כא'.

**בתוס'** חבית וכו' ונפלו לאוירה וכו', והענין שאם נפלו ספק משקין טמאין לדופני הכלי הכלי טהור, ובנפלו למים המים טמאין, וכר"ע בפסחים שם דסבר שמשקין מטמאין אוכלין מה"ת ולכן ספק טמא, **וצ"ע** הא בפסחים יח' דלכ"ע משקין אינם מטמאין משקין אלא רק אוכלין.( ואולי מגע משקה במשקה אינו סדר מגע ואינו מטמא, אולם תערובת טמאין בטהורין חשיב מגע המטמא מדאו'. וזהו חי' גדול, וכן הא כל מגע משקין במשקין הוי תערובת.) **והר"מ פי"ד ה"ח** מייתי להאי דינא למרות שלא פסק כר"ע, ומדוע בנפלו המים בתוך המשקין ספיקו טמא. **עיין חזו"א כב' ואו"ש יד' ח', ומקד"ד מו' ז'.** ובישלמא לר' יוסי אולי מים שנתערבו הוי כמו עיסה ,אולם הר"מ לא פסק שעיסה כטומאת עצמן. ובחזו"א שכוונת הר"מ שנאסרו כל המים משום תערובת ותמה מדוע לא יבטל ברוב. (עכ"פ א"נ חי' גדול שתערובת מים טמאין במים טהורין הוי מגע טומאה שלכ"ע מטמא מדאו' א"כ אולי זהו כוונת הר"מ, וצע"ג.)

**בתוס'** זילף וכו' ועיין גירסת הגר"א שאם זילף וניתז מים על אוכל ונשאל על הנתז לפני שיבש והוכרע על הנתז טמא ממילא הוכרע על הפרי שהוא טמא, אבל בנשאל באחר שיבש הרי שדיינינן מגע ספק משקין וטהור. וכ' הגר"א שזהו משום שהמשקין על הפרי אחרי שכבר הוכרע שהם טמאים, עיי"ש.

**אולם גירסת הר"ש** שבלא ניגבו ספיקו לקולא, ובניגבו ספיקו לחומרא, וביאר דהוי כמו כל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת, ומזמן שא"א לברר ספיקו טמא. והיה מקום להבין שכ"ז שאפשר לדון המים כשלעצמו הרי שהנידון על המים הוא נידון א' ומגע הפרי הוא נידון אחר, אך אחרי שנתייבש המים הרי שנידון המים על הפרי, ומכיון שהמים הוכרעו שהם טמאים הוכרע גם הפרי, אך כ"ז ל"ש בלשון בילה מעכבת בו. **עיין חזו"א ה' כב',** ולע"ע צ"ע. **עיין ר"מ פי"ד ה"י ,** ומש"כ בביאור הר"ש יכול לבאר את שי' הר"מ שאם יבש המים הרי שדנים דין א' את המים והפרי ולכן אם המים ספיקו טמא נגרר אחריו הפרי. וצ"ע.

**מי"א**: ידיים נמנו כדבר לעצמו ואינו נכלל בכלל שאר דברי סופרים, **עיין רש"ש** ששאר ד"ס בספק אב הטומאה להחמיר, ובידיים להקל, **ועיין מ"א ומקד"ד מו' ז'.**

ספק ברה"ר טהור, **ובתוס'** דברה"י טמא מסוטה, וברה"ר טהור מפסח, ולרשב"ג שניהם מסברא דברה"ר אפשר לישאל (ולכן ל"ח ספק) וברה"ר א"א לישאל (ולכן חשיב ספק ולקולא). **עיין תויו"ט** מדוע לא ילפי' ברה"ר טהור מסוטה, דהתם משום דמוקמינן על חזקה עיין שהאריך. **ועיין תפארת ישראל, ועיין גרש"ש** כתובות **סימן ו'**. **ועיין אבי עזרי** פט"ז משאה"ט ה"ב, ו**אחיעזר** א' ז' א'.

**ר"מ** פ"ח שאה"ט הי"ב שתינוק ספק נטמא מחלב אמו טהור משום ס"ס, **וכן בשטמ"ק** כריתות יג' ע"א, **ור"ש** מקוואות פ"י מ"ז, וצ"ע תיפו"ל שטומאת גוויה דרבנן וספק טהור. **עיין רש"ש** כריתות יג', **ומקד"ד** מו'.

**הר"ש והרא"ש** מנו בית הפרס בכלל ספק אה"ט, והר"מ לא, **עיין רש"ש** ולדבריו לא נחלקו עיי"ש. **עיין** **רש"ש** בענין ספק אם טבל כלל ידיו אם נחשב ספק לטהר.

**הר"ש מייתי התוספתא** שנחלקו ת"ק וריב"י אם משקין שנטמאו מספק ראשון לטומאה, דלת"ק הוי ככל ספק דרבנן, ולריבר"י הוי כספק נגע בשרץ, **וי"ל** שמכיון שספק נוגע באה"ט דרבנן טמא, ומכיון שמשקין נעשית לעולם תחילה, סבר ריבר"י שלעולם משקין הנוגעין בראשון מכיון שהם נעשים ראשון הוי כנגעו באב דרבנן וטמאים ,ופלוגתת ת"ק וריבר"י אם החמירו בספק אה"ט או החמירו בנטמא ספק ראשון, ומשקין לעולם ספיקן הוא ספק ראשון וספיקו טמא. **עיין** **או"ש פט"ו מאה"ט ה"א**.

**מי"ב:** טהרת פרישות, בר"ש בתחילה בענין ספק ט' שרצים וקבוע, וברה"ר טהור, והקשה הר"ש דהיינו ס"ט ברה"ר טהור, **ועיין שטמ"ק כתובות טו'** דקמ"ל שאף קבוע נמי ברה"ר טהור. והר"ש נקט עוד שישבה במיטה ועסקה בטהרות וראתה דם לא מטמאין למפרע אף ברה"י. **ואולם בסוף כ' הר"ש, וכן בר"מ ורא"ש** שהנידון ס"ט לענין ספק בגדי ע"ה מדרס לפרושין, **ובר"מ** כ' גם לענין אכילת חולין בטהרה, **עיין תוס' נידה** **ד' ע"ב** ד"ה "ואב"ו", שספק מדרס ע"ה ברה"י טמא. ע"ע **מ"א וחזו"א** ו' ה', **וחזו"א זבים ב' ז' עיין ר"מ** **פט"ו ה"ב** ומלשונו קצת משמע שלענין חולין בטהרה צריך דוקא ודאי טומאה, **והקשה המ"א** מנידה דף ז' שספק טמא שהלך בא' מב' שבילין הריהו טמא לחולין עטה"ק. עיין חזו"א ו' ה'. **ומקד"ד מא' ד'.**

ספק שרצים, **ובר"מ** בנזרקין , **ועולה שוב** בדברי הר"מ שנזרקין טהרתם משום כשעת מציאתן, ושאם אין לו מקום אין כאן חפצא מספקת וחסר במציאת הספק, ודו"ק. **וברא"ש** ביאר שמכיון שעתה אין אתה מוצא שנגע בו כ"כ אין אתה חושש שנגע בו בעברו. וצ"ע הא ראה אותו עובר ואין מציאתו בשעה שנח, ואולי כמש"נ לעיל.

**לפלא** מה שמונה המשנה בכורות כספיקות לקולא, הא הוי רק בענין דין הממון וככל הממע"ה, ואין כאן שום דין לקולא, ואולי זהו למ"ד שמותירין בגו"ע, דהיינו שדין באיסור נגרר אחר דין הממון, ונומר שמה שאזלינן בתר דין הממון ולא שדין האיסור יגרור דין הממון זהו דין להקל מספק. ועיין.

**עדיין צ"ע שהר"מ מי"ב** ביאר שבקרבנות יש ענין טהרה, ואם הוצרך לכך, איזה ענין טהרה יש בבכורות, וצ"ע

**פ "ה**

**מ"א: עולה** דנחלקו ר"ע וחכמים, **לפי' הר"ש**, האם ברה"ר ויכול ליטבול, דלרבנן רק משום עצה אומרין לו לטבול, ולר"ע מדינא לא מכריעין לקולא דיכול לטבול. (יש להטעים דהחילוק בין רה"י לרה"ר כמבואר בתוספתא לרשב"ג, דברה"י יכול לשאול ול"ח ספק וברה"ר אינו יכול לשאול את כולם ולכן חשיב ספק ומותר, וממילא יכול לטבול הוי לא גרע מיכול לשאול, שיכול בפועל לפשוט הספק ולהתיר.)

**צ"ב** מדוע מתני' מיירי דוקא באופן שהוא ודאי נגע ספק במה, ובאמת הר"ש מסיק מכח התוספתא שבספק נגע לכ"ע אף ביכול לטבול טהור. וצ"ב מהו החילוק, והאם דין הנ"ל הוא דרבנן וממילא בדרבנן ספיקו להקל. עיין **מל"מ פי"ט מאה"ט ה"א, וחזו"א ה' י', ומ"א כאן. ואו"ש שם.**

**בא"ר** ביאר שנחלקו, דלר"ע ור"י ס"ט ברה"ר טהור הוא דוקא בספק שנולד לרבים, וספק נגע הוא ספק שאמור ליוולד לכל עובר ברה"ר שיש בו שרץ, משא"כ בודאי נגע ספק שרץ הוי ספק הנולד ליחיד, ונוטה דסבר שטהרת רה"ר ילפי' מפסק שהתורה התירה ספק לרבים, **עיין או"ש פי"ט ה"א**.

**עיין מ"א ומל"מ פי"ט ה"א ובחזו"א פרה טו'** כ' שאם מעיקר הדין טהור ברה"ר ומחייבינן ליה להזות מספק, הא אם טהור הוא ההזאה מטמאתו, והוכיחו שהזאה לצורך ספק נמי חשיבא הזאה שאינה מטמאה.

**ובחזו"א** הקשה מיומא יד' שהקשתה הגמ' שבהזאות ז' ימים לפני א"כ שיטמא, הא הוי הזאות לצורך, עיין דברי יחזקאל יד' יא', ואכ"מ.

**עיין ש"ש ט"ו פ"ט** דהבמתני' שודאי נגע ספק שרץ א"כ הוי אקבע איסורא, ומכיון שכ' הר"מ שיסוד היתר טומאה ברה"ר הוא מחמת שספיקא מדאו' לקולא, ובאקבע איסורא הא ספיקא לחומרא, ובש"ש יישב דבמתני' מיירי שיד לנוגע חזקת טהרה ובכה"ג אף באקבע איסורא טהור מדאו'. **ונראה ליישב** שיסוד איסור אקבע איסורא הוא שאף שספיקא דאו' לחומרא מ"מ אפ לפניו איסור ודאי אסור לו לאכול א' מן החציכות שמא יפגע באיסור, שרק חסרון ידיעת איסור מתרת, אבל ידיעת ודאי איסור והספק במעשה האיסור אם יפגע בו, ודאי אסור. אולם בטומאה מיירי שנגע ולא ידע במה נגע זה ודאי נחשב ספק איסור לקולא, ועיין.

**יש לעיין** גם אם לר"ע ור"י לא מטהרין ס"ט ברה"י, אולם הא הגברא בחזקת טהרה. **וצ"ע** הא הר"ש כ' שבמגורה של דסקית מודה ר"ע דאזלינן בתר חזקה.

**ובאמת גם למסקנת הר"ש** שדוקא סדאיכא בידו לטבול לט מטהרין אף ברה"ר, **יש לדון** אם גם לא יטהרו משו"כ עפ"י חזקה. וכמו בספק דאיכא לאברורי, **ונראה** דדוקא בטהרת רה"ר שענין חילוק בין רה"י לרה"ר הוא כרשב"ג שברה"ר יש ספק וברה"י יש מי לשאול, ובזה סבר ר"ע שבידו לטבול נמי נחשב שבידו לצאת מן הספק ולכן בכה"ג פקע מעלת רה"ר וחזר להיות כרה"י, אך אין בזה סיבה שלא לסמוך על חזקה, ודו"ק.

**לשון הרא"ש** משמע דס"ד דלר"ע ס"ט ברה"ר טמא, ולא רק שאין דין ספיקו טהור. וכנראה דס"ד דלר"ע יש מעלה בטהרות שאינו טהור עד שיוברר שטהור. אולם לפי"ז צ"ב מאי תירוצא דבמגורה של דסקית הוי טהור (אלולי חזקת טומאה דגברא) משום חזקת שלם דמקוה, הא ס"ט ברה"ר כברה"י שספיקו טמא, וצע"ג. ואולי במקוה שנמצא חסר הרי טבילה לפניך והמקוה בחזקת שלם, ולכן יצא מכלל לומר שבטומאה טמא עד שיוברר דטהור, שהספק נוטה שטהור ואתה בא לחדש שטמא, וגם י"ל דמכיון שהספק נולד במעשה המטהר ולא בטומאה, הרי שכאן אין את הכלל שמטהר מטהר רק אם ודאי טיהר, ול"ד לטומאה שכל דבר בחזקת טומאה עד שיוברר שטהור, ועדיין צע"ג בכ"ז.

**בתוספתא**, דלרשב"ג נבילה א' בעיר לא אזלינן בתר רוב שחוטות, מפני שברה"ר בנבילה מצויה, **עיין גר"א**, דהיינו דלרשב"ג רוב ומצוי אזלינן בתר מצוי לחומרא, ובענין דם שרצים הנמצא על ככר ביאר הגר"א שמכיון שמצוי שחי מתיז לרחוק לכן מכריעין לקולא מכח מצוי לעומת רוב. ואולי דם הנמצא על ככר לר מיירי ברוב טהורים. יש להעיר אם כל דין בשר הנמצא ופירש דאזלינן בתר רוב אם זהו תלוי בפלוגתא דת"ק ורשב"ג כאן. **הר"מ פסק פ"ז הי"ז** שבדם על ככר תולין שבא מחי למרות שיש רוב דם טמא, (ובאמת צע"ק ברייתא והר"מ שבתחילה ברוב דמים טמאין לחומרא, ובנמצא על ככר טהרו אם נמי מיירי ברוב טמאין.) והעירוני שלשון הר"מ שטיהרו משום ספק שרץ ספק חי והוי ס"ס לקולא, ודלא כהגר"א. עיין **חזו"א ו' ג'.**

**בתוספתא** שפירש בפנינו נחשב קבוע, **ובר"ש** שאם ניידו כולהו בטל קביעותם אף שנעשה בפנינו. **ולע"ע** **נראה** שאם מעשה המספק קרה ע"י פרישה בעניינו הרי שנשאר מעלת קבוע, שהספק נולד על קבוע שנתנייד ובשעה זו נולד הספק, אולם אם ניידו כולהו ולאחמ"כ נולד הספק בא' מהם הרי שהספק נולד בניידי, וזמן שנעשה הקבוע לנייד אינו קשור לשעת הספק ולכן בטל מעלת קבוע.

**עוד עולה** בתוס' שהכרעת רוב מהני יותר מרה"ר ומרה"י, **ודלא כרע"א שו"ת ת' ק"ח.**

**ובתוספתא** בי' חתיכות שא' מהם טמא, ה' ראשונים טמאין וה' אחרונים טהורין שיש להם במה לתלות. **ובר"ש** הזכיר שה' ראשונות טמא משום קבוע, **ובגר"א** לא הזכיר זאת. והר"ש לכאורה כוונתו מדוע הנטילה אינה פריש ותי' דהוי כלפנינו, וצ"ע הא פשוט כן ומה בא לחדש, ואולי מכיון דמיירי שהספק נולד אחר שאכלו ה' הרי שלכל א' וא' יש ספק של פריש, דחשיב כפריש שלא בפנינו אלא נמצאו ה' אנשים שהם ספק א' מהם טמא. וצע"ק.

**ועדיין צ"ב** מהו ההיתר של ה' אחרונים, אם משום שנחשב מהיכי תיתי ליסתפק, דחשיב שאין מציאה המספקת שאולי אין שם כלל טמא (למרות שידענו שהיה וספק אם הלך מכאן, וצ"ע.) **או** דחשיב ס"ס, ספק אולי יצא מכאן, ואף אם לא יצא הא הוי ספק א' מתוך ה' ולכן מס"ס טהור, וצ"ע דברה"י ס"ס טמא, וצ"ע.

**עיין חזו"א ה' טו'** שדוקא באכלו ה' ראשונים נטהרו אחרונים, אבל באכל א' לינן שאיסורא ברובא איתא, ויש בזה נושא גדול אם מכריעין בכל פריש א' שהאיסור נשאר ברוב, ונ"מ שאם יאכל א' את כל הט' הנותרים ילקה עפ"י הכרעת רוב, ואין הדין כן, וא"כ ע"ז שאין הכרעת איסורא ברובא איתא, וא"כ צ"ע מדוע לא סגי בכך שא' אכל שכל הט' בנ"א שאכלו אח"כ יטהרו, וצ"ל דלמרות שאין הכרעת איסורא ברובא איתא אך מ"מ הוי צד נוטה שהאיסור נשאר בט' ולכן חשיב שנולד ספק, או חשיב ספק א' ולא ס"ס.

**מ"ב:** ר' יוסי מטהר בשבילין, **ובר"ש** משום ס"ס, וצ"ע במה נחלקו רבנן ור"ע. **עיין מ"א**.

**ובר"מ** כאן ביאר שבשביל מכיון שא"א שלא להלך בשביל לכן ספיקו טהור, **עיין תויו"ט, ומקד"ד מו' א'** דהא להר"מ היתר רה"ר ילפי' מפסח שהתירו לרבים. **ובא"ר במ"א** ביאר כאן דחשיב שנולד ספק לרבים עיי"ש. **עיין גר"א כאן**.

**מ"ג: עיין מ"א** שהקשה דמכיון שיש תערובת ב' שבילין שידוע שבא' מת, א"כ הוי ככל ספק תערובת שנהפכו שניהם להיות כגופו של איסור, **ותי'** שלענין רה"ר ספיקו טהור אף שנחשב כגופו של איסור. **וי"ל** עוד שבב' שבילין לא חל שום חלות דין איסור מספק, ודוקא אם ב' חתיכות נאסרו בפועל מספק דיינינן להו כחתיכה דאיסורא, ולא בכה"ג שרק נודע שיש מת בא' מהם ואין שום חלות ניהוג איסור בזה. עיין רש"ש כתובות כח' דמכיון שודאי יש מת בא' מן השבילין א"כ הוי כבית הפרס ושיטמאו שניהם מדרבנן, ואולי שאני שדה א' שלא ידוע היכן הקבר, לבין עירבוב ב' שבילין, **ועיי"ש רש"ש. ועיין מקד"ד מו' ה'.**

**ולכאורה** בהכרח מיירי שיודע השביל שעבר בו, והספק באיזה שביל המת, ולכן שייך ששב והלך בשביל השני, **ובר"מ פי"ט ה"א** לכאורה משמע שהספק שאינו יודע היכן הלך **ועיין מ"א** שא"כ מ"ש שהלך בשניה, עיין מה שיישב.

**ולכאורה י"ל** דהר"מ לא רצה להעמיד כפשטות, שידע היכן הלך ורק נתערבו השבילין, או דסבר הר"מ שבכה"ג הוי בית הפרס, או שבכה"ג אין כאן ספק מקרה ברה"ר אלא הספק הוא על רה"ר ובכה"ג אין סין ספיקו טהור. או שמכיון שאקבע איסרא אין בו דין ס"ט מדאו' טהור, וממילא אין דין ספק ברה"ר טהור. **וצ"ל** דלהר"מ מיירי שכשהלך הפעם א' לא ידע שיש בא' מהם מת ואח"כ נודע שבא' מהם מת ולא ידוע היכן, ובכה"ג שהספק הראשון נולד במצב שכשהלך לא ידע הוי חשיב ספק מגע ולא ספק דאקבע איסורא, ואולי יש כאן יסוד שחומרת אקבע איסורא אינו חל למפרע אלא צריך שיהיה בשעה שעושה את המעשה שבו טמון הספק, ולכן חשיב מקרה ברה"ר, ולכן גם ל"ח בית הפרס, שבית הפרס הוא דוקא אם הערבוב לפני שהלך בשביל, ועיין.

**ברע"א כאן השם מל"מ** שדוקא מיירי בהלך בשביל ועשה טהרות ואכלן ההולך, ואח"כ היזה וטבל ואח"כ הלך בשביל השני אז טהור, אבל אם אכלן לטהרות הראשונות אחר שאינו לפנינו הרי שכשהלך בשביל השני ידוע לן שיש א' מב' ודאי טמא ותולין. וכן אם אכלן ההולך בשביל אחר שטבל הרי שהוא יהיה טמא ודאי ממ"נ, דהא אכל ב' טהרות שא' מהן ודאי טמא, **ובמ"א** כ' שה"ה בהיזה ואח"כ נאכלו **וצ"ע** הא צדק המל"מ דהא השתא האוכל אכל ודאי טמאות דממ"נ או ראשונות או שניות טמאות.

**במתני'**: אם לא טיהר באמצע הראשונות תלויות והאחרונות ישרפו, ממ"נ. **ובר"ש** מייתי תוס' שהראשונות טהורות, **ובא"ר** גריס במתני' נמי ראשונות טהורות, ולכאורה מכיון שהשניות ישרפו ממ"נ א"כ אין עוד סתירה ויכול להעמיד את הראשונות בחזקתן, **אולם עיין או"ש פי"ט מאה"ט ה"א וחזו"א ה'** יט' שמכיון שהשניות טמאות ודאי מכח ממ"נ שהשביל הראשון ספק טמא א"כ א"א לטהר את הראשונות. דהא הוי סתירה לטמא בודאי את השניות וטהר את הראשונות.

**עיין רש"י** פסחים י' ד"ה "אם נשאלו", שענין בב"א הוא שאז דנים את ב' השבילין כחדא. וא"כ יש להבין גם שאף שהשניות ישרפו מ"מ מכיון שדנים את הודאות מכח ב' שבילין הרי שדנים בב"א את ב' השבילין ומטמאין את שניהם מספק. **אולם הרא"ש** כאן כ' הטעם שבב"א לא מטהרין שזהו משום חשש שמא יאכל שניהם ויטמא מספק, ובסוף פי' שאף אם השניות ישרפו הראשונות תלויות מכיון שהם לפניך, וצ"ע שכאן ל"ש לטעם שמא יאכל שניהם, דהא את השניות ודאי אסור לו לאכול ול"ש עוד שום חשש, וצ"ע.

**בתוספתא,** אדם בטהרות וטהרות באדם וכו'. בר"ש פי' מה שפי', **ובגר"א** שלא רק ב' בנ"א וב' טהרות מוכיחות, אלא גם אדם בשביל א' וטהרות שנגעו באדם בשביל אחר מוכיחות, עיי"ש. **עיין מל"מ ומרנה"מ** **פי"ט ה"א. עיין חזו"א טז' יד'** דדוקא טהרות וטהרות מצטרפין לספק א' ומוכיחות,אבל אדם ואדם ואדם וטהרות הרי שספיקא דאדם הוא ספק לעצמו ואינו מצטרף להיות חדא ספיקא ודנין כ"א לעצמו.

**בתוספתא** שאם הראשונות נאכלו קודם שעשה שניות, שניות טהורות**, וצ"ע** הא מיירי באדם א' החל בשביל א' ועשה טברות, ונטהר והלך השביל השני , וכעת הוי האדם והטהרות ממ"נ א' טמא, ומה מהני שנשרפו הראשונות קודם שעשה השניות. **והחזו"א** שם הוכיח מכיון מש"נ שאדם וטהרות אינם מוכיחות, **עיין מל"מ שם.**

**ע"ע מל"מ** דלכאורה אף אם עשו ב' הטהרות וא' נאבד מדוע לא נטהר השני, ונוכיח שהדין שנפלה א' מן התערובת זהו דוקא לפני שנולד הספק, ובחזו"א ה' יז', ומ"א תמהו דהדין אינו כן, ובתערובת מהני נפלה א' מהם אף לאחר שחל הספק, עיי"ש.

**במל"מ** בענין שבמתני' אם השניות ישרפו עדיין הראשונות תלויות, ובתוספתא שהראשונות טהורות, והמל"מ לא נקט ששריפת השניות הוא סיבה לתלות בהם, ולכן נקט דהתוספתא סבר שאם נגע בראשונה בטהרות ואוקמינהו על חזקה וטיהרנו שוב לא יהני מה שהלך בשני ועשה טהרות, דסבר שאין אמרינן מוכיחות אחר שכבר הוכרע לטהר. **והגדר בזה** שענין מוכיחות הוא שדנים את ב' השבילין כחדא, ואם כבר דנו את השביל ואת הטהרות לעצמו כך נשאר הנידון והוא אינו משתנה אח"כ ע"י שנתערב עם ספק אחר.

**מ"ה:** בבאו בב"א טמאין, מדרבנן, ומדאו' מטהרינן לכ"א או משום ס"ט ברה"ר, או משום חזקה, **עיין** **רש"י** פסחים י' וכתובות כז', שהוא משום ס"ט ברה"ר, והתוס' בנידה ב' ע"א דבהכרעה סותרת ל"ש לטהר משום רה"ר אלא רק משום חזקה. **ונראה לבאר** שי' התוס'. מ"ש הכרעת רה"ר דלייכא בתרתי דסתרי, לחזקה דאיכא, (ובאמת זהו משום דל"ד לסוטה, **עיין מל"מ** פי"ט מאה"ט) **ונראה** שיסוד טהרת רה"ר עניינו בענין לידת ספק, שרה"י חשיב ספק אלים וברה"ר חשיב יותר נוטה למהיכי תיתי ליסתפק, וכ"כ באבד"ל, הרי שאם ממ"נ א' טמא חשיב שלכה"פ ודאי יש לידת ספק, משא"כ חזקה הוי סילוק והעמדת הדבר מספק על מה שהיה וזה שייך אף בתרתי דסתרי.

**הר"מ** סתר עצמו בפי"ט **ה"א** פסק סמהלך בב' שבילין ועשה טהרות שממ"נ א' מהם טמא ששניהם תלויות**, ובה"ב** לגבי הבא לשאול על עצמו ועל חבירו שעשו טהרות, שב' הטהרות ישרפו, וצ"ע החילוק, עיין **מל"מ ומרכה"מ**.

**התוס' בכתובות שם** שב' הטהרות אף שבזא"ז מטהרין, מ"מ אסור לאכלם בב"א, **ובמל"מ** תלה זאת בנידון אם דבר שנתבטל ברוב אם מותר לאכול את כל התערובת כולו, עיי"ש. **עיין שטמ"ק כתובות שם. וקוב"ש ח"ב סמ"ה.**

**מ"ו:** בתוספתא, עשו שניהם טהרה א' טמא, והוי ראיה למש"כ תוס' בכתובות הנ"ל, ודלא כהמל"מ הנ"ל שהשווה לביטול ברוב, ואולי התוספתא מיירי לפני שהוכרע כל א' בהכרעת ס"ט ברה"ר טהור, ועכ"פ עולה נידון שאחר הכרעת ס"ט ברה"ר טהור נטהר בתורת ודאי ונמי בביטול ברוב, ועיין.

**התוספתא** דימה נשאלו בב"א לתרומה שנתערבה בק', **והקשו המ"א והחזו"א ה' יד'** הא התם באמת בטל חד בק', **ובחזו"א** תי' ולא הבנתי כוונתו. וצ"ע כל דמיון התוס' דהתם מיירי בביטול ברוב וכאן ל"ש ביטול ברוב דגברי, וצ"ע. **עיין בחזו"א** שתי' דמיירי שאכל א' את כל הטהרות, ול"ש ביטול ברוב כמו של"ש ביטול ברוב לענין טומאת משא כ"כ ל"ש ביטול בענין טומאת גוויה, וצ"ע הא בתוס' מיירי ב' בנ"א שעשו ב' טהרות שנמצאו לפנינו ומאי שייטא לומר שמיירי שאכלן א', וכן צ"ע לומר שכהאי נחשב לתערובת, שתערובת צריך שיתערבו במקום א' ולא שיחול ספק על כמה חתיכות שאין בינהם שום צירוף, ויש לבדוק ענין זה ועצם הדמיון למשא הוא צ"ע דהתם הוא נושא נשיאה א' שיש בה טומאה, וכאן באכילה הוא אוכל הרבה אכילות שיודע שא' מהם מטמאתו ,והוי ככל אוכל כל התערובת יחד שנחלקו בזה הראשונים ולא תלינן בענין כמאן דאיתא, וצע"ג**. ע"ע מקד"ד מו' ו'**.

ע"ע בהנ"ל **בקוב"ש** כתובות עה', **שע"י** ש"א פ"ב, **או"ש** פי"א משגגות ה"ו.

**מ"ז:** על רוקו שורפין, **בר"ש** כמבואר במתני' פ"ד מ"ה שעל ספק רוקין שורפין, **וברא"ש** משום ספק רוק טמאין, **עיין תוס' שבת טו'** ע"ב ד"ה "ועל בגדי" **ובמהרש"א** שם, ועוה שכל רוק ע"ה טמא, ובמהרש"א יש לדון שם אולי כוונתו שרק רוק ע"ה ודאי טמא ולא סתם רוקין, **וכן בגר"א כאן** כ' שלא גרסינן לעיל במתני' פ"ד מ"ה "רוקין הנמצאין", ואולי כוונתו שרק רוק ע"ה ודאי שורפין עליו, וכמו שקצת משמע במהרש"א בדעת תוס', ( אם כי שאולי כוונת המהרש"א שרוק גזרו הן על ודאי ע"ה הן על ספק ע"ה עיי"ש), **ועיין א"ר** פ"ד מ"ה שכ' דלא גרסינן "רוקין הנמצאין" דהא אפי' על כותית או זבה א' מטמאין וכל העור, **וצ"ע** דא"כ כן שייך למיגרס "נמצאין" שאין צריך ודאי רוק של ע"ה. **ועיין חזו"א זבין ב' ד'** שהוכיח דהא מתני' הכא מיירי ברוק הנמצא, וע"כ דלא כמהרש"א. וצ"ע כוונת הגר"א כאן שלא גורסין הנמצאין.

**ועל בגדיו** הולכין אחר הרוב, **וברא"ש** ביאר מ"ט על רוקו גזרינן ועל בגדיו לא, שטמאין פרושין מעושי טהרות, ולכאורה כל הנ"ל ברה"י ספיקו טמא, ורק ברה"ר ברוק טמא, ובבגדים בתר רוב, ונפקא שרוב לא מכריע ברה"ר, וכאן החמירו ליזל בתר רוב לטמא , **ובר"ש** הקשה הא לר"מ נוקים חזקה דנוגע למיעוט טהורים והוי ליה ספיקא מע"מ. **ועיין או"ש** פי"ח מאה"ט ה"ו **וחזו"א ז' יא'** דהא ברובא דאיתא קמן לא סבר ר"מ סמוך מיעוטא לחזקה. **הר"מ כאן ובפי"ח ה"ו** שברוב טמאין טמא וברוב טהורין טהור, וצ"ע הא אף במע"מ טהור הרה"ר. ובאמת יש להעיר אם ברה"ר רוב טמא מכריע לטמא, א"כ אין בבגדים שום דין מיוחד אלא רוב לטמא טמא ומע"מ טהור, ואף אי ברה"ר רוב אינו מכריע לא מסתבר שרק זה החמירו שרוב יכריע, ולכן סבר הר"מ שבע"כ גדר התקנ"ח הוא להפקיע בבגדים תורת ס"ט ברה"ר טהור, ולכן ברוב טמא טמא וברוב טהור טהור, ובמע"מ ספק.

**הר"ש** הקשה מדוע לר"מ ל"א סמוך מיעוטא טהורין לחזקת טהרת בגדים וטהור, עיין תויו"ט, **רע"א כאן, ובועז יג'.**

**ובמתני':** ישן ברה"ר ועמד וכו' נחלקו דר"מ מטמא וחכמים מטהרים, **ובר"ש וברא"ש** דר"מ מטמא אף ברוב טהורין, דחיישינן שמא כולם דרכו עליו, ולכאורה הוי ספק לעצמו שמא כל רה"ר דרכו כליו, והוי ספק השקול ומ"מ ברה"ר טמא, ולרבנן מכיון שאין דררא שהיתה דריסה כלשהו לא חל שם ספק וטהור. **ולשון הר"ש כנ"ל** שהחשש שמא כולם דרסו עליו, ואולם לשון הרא"ש שכולם עברו, ואולי כוונתו שהחשש שמא א' דרס אלא דרוב לא מהני מכיון שכולם עברו אצלו, ואולי הוי סברא בפריש, שפרש כל התערובת ואז החשש שמא א' דרס הוי ספק בקבוע והוי כמע"מ, ועיין. ועכ"פ עולה שוב שבע"כ שהיתה תקנה שברה"ר בכה"ג אין הדין שספיקו טהור. ועיין. **עיין חזו"א** ז' ה', וחי' **ר' מאיר שמחה** חולין יא'.

**ובגר"א** ביאר דמיירי שיש רוב טמאין, ור"מ מטמא משום דלית ליה "כל הספיקות כשעת מציאתן" ולכן חיישינן שמא דרס עליו, ולרבנן מכיון שאין מציאה אין ספק, דהיינו שפלוגתת ר"מ ורבנן הוא אם יכול ליוולד ספק ללא דררא, ואז צריך לדחוק שאם רוב טהורין אז מודה ר"מ שלמרות שספק יכול ליוולד ללא דררא, אולם צריך דררא כלשהו לעורר ספק, וצ"ע. **או י"ל** שבאמת מצוי שהישן ברה"ר מאן דהוא ידרוך עליו, ולכן אם יש רוב הרי שיש הכרעת רוב שהצריכה שמסתמא היתה לישן היתה של טמא, ורק משו"כ מטמאין לר"מ, ולרבנן למרות שכנ"ל, מצוי דריכה לישן, ורוב מכריע שהיה הדורך טמא, ובאמת הסברא נוטה לטמא, ורבנן מטהרין אך ורק משום שמ"מ לא היה לידת דררא המספקת על מקרה טומאה לפנינו, ועיין היטב.

**מתני':** נגע בא' בלילה, לר"מ טהור משום ס"ט ברה"ר טהור, דהוי ככל הספיקות שמא היה חי. **ולרבנן** חשיב דליכא ספק, דודאי נגע, וודאי מת לפניך, ולהמציא שמא היה חי לא ממציאין, ומשום שכל ענייני ספיקות הוא עפ"י מציאה וצד ודררא העומד לפניך, ולא ממה שאנו בודים בלבינו.

כבר ביארנו הרבה בפ"ד מ"ה, **והתוס' בנידה דף ב' ע"א** שבאמת מדאו' בנגע כא' בלילה מוקמינן על חזקת הנוגע, או על חזקת המת שהיה חי ,ומדרבנן החמירו לטהרות. וצ"ע הענין של אזלינן בכל הספיקות כשעת מציאתן, ובפרט להגר"א שפלוגתת ר"מ ורבנן בישן ברה"ר הוא לשי' עם פלוגתתם בנגע והא אין שייכות, דלעיל הענין שנחלקו אם ספיקות נידונות עפ"י מציאה או שממציאין ספק מעצמינו, וצאי שייטא לנגע בלילה שהענין הוא חומרא לקדשים, וכן צ"ע מתני' לעיל פ"ד מ"ה שנחלקו הן לקולא הן לחומרא, עיי"ש.

**ונראה** שהתוס' סבר שהסיבה שלא מוקמינן על חזקת חי הוא הא גופא מכיון שהנידון דחי או מת הרי שלרבנן שאזלינן בתר מציאה, הרי שלפנינו ספק עם מימצא שמת לפניך, ואין לפנינו ממצא שהיה חי, אלא הוי רק ידיעה, ובכה"ג לרבנן אזלינן בתר המציאה בלבד וטמא, ולר"מ טהור משום שצדדי ספק עולין אף עפ"י סברא וידיעה ושלא עפ"י מציאה לפנינו, ועדיין יש להעמיד על חזקת טהרה דטהרות, וע"ז כ' התוס' שזהו חומרא דטהרות. (ומובן שבראוהו חי מבערב יש לכ"ע לטהר משום שגם צד הטהרה של חי לפניך הוא מכח מציאת ספק, ולכן אזלינן לכ"ע בתר חזקה.) והראשונים בריש נידה פליגי וסברי שלרבנן מדאו' טמא, **ובחזו"א ג' ד'** דסברי שאין לדטו את חזקת הטהרות אלא את שרש הספק שהוא במת, ולכן נחלקו בענין שעת מציאתן, ומדאו'. **ועולה** דלכולם נידון דמתני' הוא חזקת המת, שאם לא ראוהו חי והמציאה היא רק מת לפניך, אז נחלקו רבנן ור,מ אם ספיקות נידונות כשעת מציאתן, ועיין.

**לפמש"**נ לכאורה אין שייכות בין נידון דסוגיין לענין של אם אזלינן בתר חזקה דהשתא, וכאן הנידון הוא בהל' ספיקות אם ספק נולד ע"י מציאה או לא. **ועיין ש"ש ש"ג פט"ז, וחזו"א אהע"ז סי' פ'**.

**ובענין** מ"ש ראוהו חי, הא אף בלא ראוהו חי ידוע שהיה חי, וכבר יישבנו שראוהו חי חשיב מציאת צד בספק לעומת מה שמצאוהו מת, משא"כ אם רק יודעים שהיה חי אין זה צד ודררא מספקת כנגד מצאוהו מת, ועיין משכב"ז **חכם צבי סי' ג'**, **נוב"י** אהע"ז לא, **ש"ש** ג' ח', **שע"י** ש"ב פי"ב, **קה"י** טהרות סא', **אבי** **עזרי** פ"ט מאי"ב ופ"ג ממו"מ.

**השמטה ממ"ז:**

**הר"ש מייתי תוספתא** שבנגע ונמצא מת לר"מ טהור משום ס"ט ברה"ר, **וצע"ג מסוגיא בעירובין לה'** דמבואר שם שבהניח עירוב ביה"ש, ובלילה נמצא שנאבד או נשרף העירוב, דלר"מ ל"א בתר חזקת עירוב והרי"ז חמר גמל, והוכיחה הגמ' שר"מ אינו הולך בתר חזקה, ומקשה הא במקוה שנמצא חסר בטומאה דרבנן אזלינן בתר חזקה, ותי' הגמ' שתחומין דאו', ובדאו' ל"א בתר חזקה, ומשקה הגמ' ממתני' דידן דבדאו' אזיל ר"מ בתר חזקת חי, **וא"כ עולה** שטעמו של ר"מ דאזיל בתר חזקה, ובתוספתא כאן מבואר שטעמו משום ס"ט ברה"ר.

**ועוד צ"ע כל הסוגיא שם**, הא פשוט דאזלינן בתר חזקה ,הן בדאו' הן בדרבנן, ובמקוה שנמצא חסר הענין הוא תרתי לרעותא, ובערוב ל"ש תרתי לרעותא, וא"כ מדוע באמת ל"א בתר חזקה בעירוב. וכן בנגע בא' בלילה הא חזקת טהרה וחזקת חי הם יחד לטהרת הנוגע, אלא שדנים משום כשעת מציאתן, והסוגיא שם משמע שהנידון אם אזלינן בתר חזקה, וצע"ג.

**והנראה בזה** שנידון הסוגיא בערובין הוא דוקא במקרה שמתיילד ספק ע"י מציאה של ודאי מת או נאבד או נחסר, ואין לפנינו צד שני לפנינו, אלא הנידון ממתי המקרה שלפנינו, שדוקא בלידת ספק עם ב' צדדים אזלינן בתר חזקה , אבל אם נולד ודאי לפנינו והספק ממתי, בזה עולה נידון אם אזלינן בתר חזקה. וסברה הגמ' בדעת ר"מ שבדאו' ל"א בכה"ג בתר חזקה, והענין שכשנולד ספק עם ב' צדדים הרי שההכרעה לא לשנות ממה שהיה עד השתא, אבל בנולד צד ודאי עתה, ונולד ספק ממתי השתנה, הרי להעמיד על החזקה זה נחשב לשנות ולחדש ולומר שמה שלפנינו השתא לא היה אתמול, ובדרבנן מכריעין עפ"י חזקה אף בכה"ג.

והגמ' מוכיחה מנגע בא' בלילה, שבאמת אתינן משום ס"ט ברה"ר, אלא שהנידון אם לטהר ברה"ר הוא אותו נידון, שאם יש ספק שקול הרי שברה"ר נוטין להקל, אולם אם נמצא מת ומעלים מעצמינו שאולי אתמול לא מת, הרי שלומר לא מת נחשב לחדש, ובזה ל"א לקולא ברה"ר, ואם ר"מ מטהר, בע"כ דלא סבירא ליה האי סברא, וחשיב ליה לספק ככל הספיקות, וממילא צריך להיות שבכהא. ספיקות אזלינן בתר חזקה, ומדוע בעירוב אף דהוי דאו' מ"מ ליזל בתר חזקה וכמו שאזלינן בתר הכרעת ס"ט ברה"ר טהור. (ובאמת בנגע בלילה ברה"ר יש לטהר משום רה"ר ומשום חזקה, אלא שכדי שלא נומר שבאמת חזקה ליכא ולכן העירוב מחמירין, ומטהרין רק משום רה"ר, בזה סברה הגמ' שאם חשיב ספק אלים למנוע הכרעת חזקה ה"ה ימנע הכרעת טהרה דרה"ר.) ולהנ"ל ענין תרתי לרעותא הוא כנ"ל, שמכיון שנמצא חסר או מת, לא מחדשים למפרע ולכן ל"ש לאוקים על חזקת מקוה, ועיין.

**עיין קה"י סא', נוב"י קמא יו"ד סה'. אבי עזרי פ"ג ממו"מ ה"ט. שע"י ב' ה'.**

**מ"ח**: שוטה א' בעיר וכו' כל הרוקין טמאין, ועולה שגזרו רק באשה שוטה ולא באיש שוטה שאין זיבה מצוי. **וברא"ש ובגר"א** שגזירת רוקין דפ"ד מ"ה הוא דוקא בכה"ג שיש שוטה או עכו"ם בעיר. ומייתי מתני' שבירושלים גזרו או רק למעלה או רק באמצע, ועכ"פ לא גזרו בכ"מ. ועיין מה שהקשה **החזו"א** זבין ב' ה', דהא בפ"ד מיירי באיש, וע"כ דמיירי בעכו"ם, דבישראל לא חוששין לספק זב אף בשוטה כמבואר כאן, וא"כ מדוע שורפין. ועיין **חזו"א** טהרות ז' א' שמודה הרא"ש שבע"ה גזרו משום רוקו, ורק באיש שוטה לא גזרו.

**שי' הר"מ** דבפ"ד מיירי בספק אם יש זב, וכאן מיירי שיש ודאי זב, ולכן כאן טמא ודאי ולעיל טמא ספק, ודברי הר"מ צ"ע הא מ"מ הן הכא והן לעיל שורפין, ומה נשתנה לחומרא כאן שידוע לן שיש זב לפנינו. **ובמקד"ד מא' ג'** דנ"מ בספק מגע ברוק, דלעיל דהוי ספק זב הרי שבספק נגע הוי ס"ט ותולין, משא"כ הכא שיש זב לפנינו דהוי ס"ס שמא אינו רוק הזב ושמא לא נגע מ"מ שורפין.

**ונראה לבאר** דלעיל סתם רוק מכיון שמספק טמא שוב ודאי מגע בו חשיב ודאי מגע בדבר שכבר נקבע והוכרע שהוא טמא, ולכן הנוגע ישרף מספק, שכבר נקבע שהדבר נוהג כטמא מספק, ולכן הנוגע בו ישרף, ובספק מגען לרבנן אף שס"ט ברה"י טמא, אך מכיון שהענין רק שברה"י איכא לאברורי ולכן אין לנהוג היתר מספק ,אך מאידך א"א לשרוף מכיון שהצד שהוא טמא הוא צד רחוק, שמא הוא רוק טמא ושמא נגע. ורק ברה"י לא מקילין הספיקות מכיון שאיכא לאברורי. (כמש"נ שזהו יסוד גדר חומרת ספק ברה"י). אבל בודאי נגע הוי ספק שקול ושורפין, ורק אם הספק אינו שקול אין שורפין למרות שמחמירין ברה"י. משא"כ בשוטה בעיר שיש חזקת רוק טמא בעיר, אז הספק יותר מתעורר לפנינו ע"י שהעיר בחזקת שיש בה רוק טמא, ושוב הספק אינו כ"כ נוטה מעצמו לקולא, ולכן שורפין. **ועדיין צ"ע על הר"מ** מדוע אף ברה"ר שורפין, הרי לא יצא מחזקת ספק וברה"ר טהור. עיין **חזו"א זבין ג' ה'. ונראה לבאר הר"מ** שמכיון שהוחזק רוק טמא בעיר, וכל רוק הנמצא נוהגין בו ודאי טמא שוב ל"ש בו חילוקי רשויות ופקע מיניה ספק טומאה ברה"ר, אולם ייצא שברה"ר דוקא בודאי נגע טמא אף ברה"ר, ובזה אין הבדל בין הוחזק זב או לא, והא דמוקמינן נ"מ להר"מ בין הוחזק זב לפנינו ה"מ בספק נגע ברה"י, שבלא הוחזק אין שורפין ובהוחזר אין שורפין, ועיין. (האחרונים הבינו את לשון הר"מ שכאן שהוחזק רוק הזב שיש טומאה "קבועה" בעיר, שהכוונה לדין קבוע, והחזו"א הקשה מהא דנמצא תינוק וכד' דחשיב פריש, ולהנ"ל יש לבאר שכוונת התוס' שמכיון שיש טומאה קבועה הרי שמכח זה כל רוק הוא בחזקת שהנוגע בו טמא ולכן ברה"י ספק נגע שורפין וכמש"נ.

**סוגיא דפסחים יט'** שר"א ור"י חידשו שבירושלים לא גזרו אף דאתחזק זב, ועולה דמתני' דשקלים מיירי בדף אתחזק זב, ולהרא"ש צ"ע הא בלא אתחזק לא גזרו כלל, וכן להר"מ הא באתחזק חיישינן מעיקר הדין ומ"ש לומר שלא גזרו בירושלים, ועיי"ש רש"י שאתחזק זב היינו שעבר שם, וא"כ א"ש דחשיב קצת אתחזק ובירושלים לא גזרינן, ולהרא"ש פ"ד שבכה"ג ג"כ גזרו. **עיין חזו"א טהרות ז' ג'.**

**מ"ט:** עד אומר נטמא והוא אומר לא נטמתי טהור. **ובקדושין סה' ע"ב** שבשותק הריהו טמא. **ובתוס' שם** שאם הוי בידו של עד הוא נאמן אף באומר לא נטמיתי. ובלא בידו נאמן דוקא בשותק. (ויש לברר הא לרבנן שהוא נאמן אף כנגד עדים ק"ו שיהיה נאמן אף נגד ע"א שבידו.) **ובהמשך נחלקו** ר"מ ורבנן בב' עדים שהוא מכחישן דלרבנן הוא נאמן, אולם בע"א כ"ע ל"פ שהוא נאמן. ובר"ש מייתי הגמ' בכריתות אם טעמיהו דרבנן משום שאדם נאמן ע"ע יותר מק' עדים, או משום מה אם רוצה לומר מזיד הייתי, ועכ"פ נגד ע"א ל"פ ולכ"ע אדם נאמן ע"ע יותר מאחרים, וצ"ב גדרו. ויש לדון לר"מ שאדם לא נאמן נגד עדים אם הוא נאמן נגד ע"א שבידו, ובאמת צ"ב אם לר"מ אין מעלה של שלעצמו נאמן יותר א"כ מדוע כנגד ע"א הוא נאמן ומדוע ל"ה חד וחד דהוי ספק וברה"י טמא. וכנראה לכ"ע אדם נאמן ע"ע רק נחלקו אם אף כנגד עדים כן.

**הר"מ** מייתי תוספתא שבב' אומרים נטמא לרבנן שהוא נאמן נגד ב' רק לעצמו ולא לאחרים, **ויש לדון** בנאמן נגד ע"א אם נמי נאמן רק לעצמו ולגבי אחרים ייחשב חד וחד והוי ספק וברה"י טמא.

**בגמ' בקדושין סה'** מבואר שהנידון שאדם נאמן יותר מע"א הוא נידון לא רק לקרבן, אלא אף ברובע וכו', דהיינו שבאיסורין נמי אדם נאמן ע"ע יותר מע"א, וכחילוקי התוס' שם שבידו נאמן יותר מבעלים, ובלא בידו ע"א נאמן רק בהודאת בעלים ולא כנגדו.

**אולם כנגד ב' עדים**, האם אדם נאמן ע"ע יותר מב' עדים, עיין גמ' בכריתות יב' ועולה שכן סבר ר' יהודה שם לחד לישנא ברש"י שם, שאדם נאמן לטומאה אף שלא לקרבן יותר מב' עדים. **ובאמת סתימת** המשנה כאן הוא לאו דוקא לקרבן, אלא מיירי סתם לטומאה, ובזה נחלקו ר"מ ורבנן, וצע"ק.

**בגמ' שם בכריתות**  שהל' כר' יהודה בינו לבין עצמו, דהיינו שאדם נאמן בשאר איסורין יותר מב' עדים לעצמו ולא לאחרים, וצ"ב אם הנידון בכ"ז הוא נידון של ברי לי נגד עדים. והאם הנידון העולה הוא ניהוג בספר בזמן שעדים אוסרים והוא יודע שמותר.

**בר"ש** דהתוספתא שאדם נאמן רק ע"ע ולא על אחרים זהו למ"ד שאדם נאמן ע"ע ולכן מהני רק לדידיה ולא לאחריני, שאם משום מיגו א"כ צריך להיות נאמן גם על אחרים, **ועיין ר"מ פט"ו משאה"ט הי"א** שאינו נאמן על אחרים, **ובשגגות רפ"ג** נקט שנאמן רק משום מיגו, ודלא כהר"ש. **ויש לבאר** דלהר"מ הענין של מה אם הייתי אומר מזיד הייתי הוא סיבה שיהיה לו בעלות לומר לטהרתו, ולא מהני לאחרים.

**במתני':** עא"א נטמא ועא"א לא נטמא ברה"ר טהור וברה"י טמא, ולכאורה פשוט שע"א בה נחשב גורם לידת ספק, ולמרות שהע"א שאומר נטמא אינו נאמן כנגד אתחזק מ"מ נולד מחמתו ספק, **ועיין ש"ש ש"**ו **פכ"ג ומקד"ד מב' ג',** וכן עיין תרה"כ לא'. ומחנ"א עדות ח', ולא הבנתי דבריהם. **ועיין קה"י** **כתובות כה'.**

**ע"ע שמעתא ש"א פ"ח.**

**בתוספתא**  מביא ע"י בנו וכו' בגר"א שבנו וכו' נאמנים לחייבו בקרבן, **ובר"ש** שחייב להביא בעבורם. **והקשה** דאמה עבריה לאחר יב' יצאה, ולפני יב' לא ילדה. **עיין זר זהב** דמשכחת לה בקטנה זבה.

**בתוס'** אמרו לא נדרת ואמר תנאי היה בליבי, אבל משהגיעוהו, שאמר לא נטמיתי והזכירוהו ואמר תנאי היה שוב אינו נאמן, ובפשטות אזיל לרבנן, ושנאמנותו מכח מה אם ירצה וכו' ולא מהני משהגיעוהו, **ובגר"א** משמע דאף אם נאמן יותר מק' מ"מ אם כבר אמר לא נטמיתי וחזר ואמר תנאי היה לא נאמן, וצ"ב הגדר. **ועיין תו"כ** ויקרא דבררא דחובה פ"ז הל' ג' – ה' שכ' דאף לר"מ נאמן לומר תנאי היה בתחילה ולא משהגיעוהו, **ועיי"ש** ראב"ד שדוקא בנדר שיכול לישאל יכול אף לר"מ לטעון תנאי היה עיי"ש.

**בתוספתא** מביא ע"י בנו וכו' **בגר"א** שבנו וכו' נאמנים לחייבו בקרבן, **ובר"ש** שחייב להביא בעבורם. **והקשה** דאמה עבריה לאחר יב' יצאה, ולפני יב' לא ילדה. **עיין זר זהב** דמשכחת לה בקטנה זבה.

**בתוס'** אמרו לא נדרת ואמר תנאי היה בליבי, אבל משהגיעוהו , שאמר לא נטמיתי והזכירוהו ואמר תנאי היה שוב אינו נאמן, ובפשטות אזיל לרבנן, ושנאמנותו מכח מה אם ירצה וכו' ולא מהני משהגיעוהו, **ובגר"א** משמע דאף אם נאמן יותר מק' מ"מ אם כבר אמר לא נטמיתי וחזר ואמר תנאי היה לא נאמן, וצ"ב הגדר**. ועיין תו"כ** עיקרא דבררא דחובה פ"ז הל' ג'- ה שכ' דאף לר"מ נאמן לומר תנאי היה בתחילה ולא משהגיעוהו, **ועיי"ש** ראב"ד שדוקא בנדר שיכול לישאל יכול אף לר"מ לטעון תנאי היה ,עיי"ש.

**הר"ש** מייתי התוספתא בתו"ת ברה"ר ספיקו טהור, **והקשה מהגמ' בעירובין לה'** שמקשינן דר"מ בעירוב אזיל לחומרא, ובנגע בא' בלילה אזיל לקולא, **ומסקינן** דר"מ דעירוב מיירי בתו"ת ולכן אזלינן לחומרא, משא,כ בנגע לא מיירי בתו"ת, והקשה הר"ש דמוכח שבתו"ת לא מטהרין ברה"ר, **ודבריו צע"ג** היכן מצא זאת, הא אין שום רמז שבנגע בלילה אם יהיה תו"ת לא יטהרו ברה"ר, וצע"ג.

**ולפמש"נ לעיל** נראה לבאר, דמכיון שכל הסוגיא סובבת על זה, שאם הספק אינו שקול, אלא הצד שלפנינו שמת או ערוב שרוף לפניך אין ליזל בתר חזקה, ולכן גם אין ליזל בתר הכרעת ס"ט ברה"ר, ומסקינן דר"מ סבר שכהאי ספק של טמא לפניך הוא ככל הספיקות, אולם בספק דתו"ת חשיב ספק אלים שא"א להעמיד על חזקה ולהוציא מחזקת העדות של תרי אומרים נשרף, ה"ה אין הכרעת רה"ר להוציא מידי עדות שאמרו שמת קודם שנגע, שסבר הר"ש, שכמו ששעת מציאתן מונח הכרעת חזקה ומונע הכרעת רה"ר, וכ"כ תו"ת אם מונע הכרעת חזקה כ"כ מונע הכרעת רה"ר.

**עיין ש"ש א' ח, קה"י סב', אבי עזרי פ"ג ממו"מ ה"ט, מקד"ד מו' ג'.**

ביישוב קושית הר"ש י"ל פשוט דמתני' ותוספתא דידן מיירי בתו"ת בלא נמצא טמא לפניך ובכה"ג ודאי מהני חזקה ומכרעינן עפ"י טהרת רה"ר, ובאמת תו"ת ספיקא דרבנן.

ובגמ' בעירובין מיירי בנמצא מת שבכה"ג אף אי לר"מ אין בזה כדי לערער הכרעת חזקה ורה"ר, מ"מ בצירוף תו"ת מודה ר"מ שאם נמצא שרוף או מת לפניך והוי תו"ת לא מכריעין משום חזקה ומשום רה"ר, **ועיין תויו"ט** שזה כוונת התי' **בתוס' ריש דף לו' ע"א בעירובין**.

**פ"ו**

**מ"א:** מקום שהיה וכו'. היה מקום לבאר דמיירי בודאי טומאה ספק נגע, ואז ברה"י שנתחלף לרה"ר המסופק בזמן שהוא רה"י טמא ובזמן שהוא רה"ר טהור, וצ"ע מה החידוש בזה.

**אולם י"ל** דמיירי בודאי נגע יספק אם החתיכה טמאה, וצ"ל שגם בכה"ג יש חילוק רשויות, וברה"ר טהור וברה"י טמא. אולם יעלה ששייך לדון אותו ספק, אם החתיכה טמאה או לא, כמה פעמים ול"א כיון שהוכרע הוכרע. ומאידך אם אדם נגע ברה"י והינו טמא מספק, ואח"כ חזר האדם ונגע ברה"ר באוכלין ברה"ר לא יאמרו שברה"ר ספיקו טהור, אלא נקטינן שכבר הוכרע שהאדם טמא, משא"כ על השרץ אין הכרעה, ולכן שייך לשוב ולדון כל מגע אם דינו טמא או טהור, אלא שצ"ע דמכיון שעל השרץ אין הכרעה ויש ודאי מגע א"כ איך שייך להכריע על הגברא טמא או טהור כשהספק על השרץ ובו אין הכרעה. **עיין חזו"א ה' ג'.**

**אולם יש לדון** אם רישא מיירי בספק שרץ וודאי נגע, א"כ כל הכרעה הוא סתירה לחבירו, ולר"ש דסיפא בכה"ג לא מוקמינן הכרעות בסתירה. וצריך להיות דלר"ש ברישא ספק ברה"י ואח"כ ברה"ר ואח"כ ברה"י לעולם בכל הרשויות טהור, ועיין להלן.

**ברא"ש ובהגה"ה** שדבר שאבד"ל כגון כלים שנגעו ברה"י טמא, וצ,ע מדוע במסוכן שאני שאין מטהרין משום אבד"ל ברה"י. **ואולי י"ל** שמכיון שענין אבד"ל כבר נתבאר שנחשב שלא מתעורר ספק אם אין מי שראוי ליסתפק, הרי שבמסוכן שיש ודאי נגע ספק מת שהספק אינו במקרה שקרה למי שאבד"ל, שבכה"ג מטמאין. **אולם מתבאר שאינו כן בגמ' בנידה דף ה'** שאם אשה היושבת במיטה ספק אם ראתה שהמיטה אבד"ל למרות שהמקרה באשה ויבד"ל. וכן הנוגע בשוטה חשיב יבבד"ל אף שיש ודאי נגע והספק מתעורר אצל האשה השוטה שאבד"ל. **עמשכב"ז במס' נידה**.

**וי"ל** דמכיון שהיה ספק ראשון שנגעו כלים, וספק ברה"ר שנגע אדם, אף שברה"ר מטהרין, מ"מ כבר נולד אותו ספק ע"י יבד"ל ושוב נחשב ספק אף על הכלים שנגעו ברה"י ואין כאן מעלת טהרת אבד"ל, ודו"ק. ועיין רש"ש שהעיר דבמתני' מיירי ברה"י רה"ר ורה"י, והא יכל לאוקים נמי בנגע ברה"י אבד"ל ואח"כ יבד"ל ואח"כ אבד"ל, ולפמש"נ אולי בכה"ג לכ"ע חשיב כל הספיקות כספק שיבד"ל. ועיין.

**הרש"ש העיר** מדוע לר"ש הכרעת רה"ר גוררת הכרעת רה"י לטהרה, ומדוע לא נומר שמכיון שכבר הוכרע ברה"י שטמא הרי שהספק שלאחריו ברה"ר טמא. **והרש"ש יישב עפ"י הרע"א כאן דמייתי מהש"ש ש"ד פ"ד** שר"ש ורבנן לשיטתייהו, דלרבנן ברה"י ודאי טמא, ולר"ש ברה"י ספק טמא, ולכן לרבנן הא הכרעות ורה"י ודרה"ר ודאין הם ואין א' מכריע את חבירו, משא"כ לר"ש דרה"י הוא ספק ורה"ר הוא הכרעת ודאי הרי שהודאי מכריע את הספק. ולפי"ז גם אם נגע בתחילה ברה"ר ואח"כ ברה"י הרי שהכרעה לקולא עפ"י הכרעת רה"ר. **והעירוני** שאולי הכלל הוא שנידון דרה"ר השתא הוא עם נידון דרה"י דאתמול, ולכן דנים את ב' הספיקות עתה ומכריעין עפ"י רה"ר דהיום, משא"כ ההכרעה של רה"י אין לפניה ספק דלמחר דרה"ר ולכן אין הכרעת רה"י גוררת ההכרעה של המקרה שיקרה למחר.

**ע"ע אחיעזר ב' א' ז', חזו"א ה' ג', ושע"י ג' יד'. ואבי עזרי פי"ט משאה"ט ה"א**

**עיין ר"ן נידה דף ב'** שכ' אין חילוקי רשויות בודאי נגע בספק טמא, והרע"א הקשה ממתני' דהכא. עיין אבי עזרי שם.

**עיין תוס' ב"ב קנג' ע"ב** ד"ה "אמר", דמייתי ר"ח שבקעה שבימות הגשמים דנו שם טומאה וחשיבא ס"ט ברה"י ואח"כ בימות החמה אף שהיא רה"ר מ"מ היא טמאה, **והתוס'** שם חמה מסברא מדוע נידון שמתעורר כשנעשה ברה"ר נידון לטמא **ועיי"ש שטמ"ק.**

**מ"ב:** ארבע וכו' הטמא עומד והטהור עובר, וכן להיפך, ולעיל פ"ד מ"א הבאנו דעות אם רק טומאה עוברת טהורה או אף טהרה עוברת טהורה, ובר"ש שם שטהרה עוברת טהורה רק משום אבד"ל, וא"כ יעלה כאן שר' יהושע יחלוק הן על טומאה עוברת הן על אבד"ל, וצ"ע. **והגר"א** שם נקט שיש גם טהרת טהרה עוברת, ועיי"ש שנקטנו שאולי הכל ענין א', ואז ר' יהושע יחלוק באמת על שניהם. **ובחזו"א ד' ב'** עולה דנקט שטמא עומד הכוונה שרץ בפי חולדה עומדת ונחשב כמהלך, ובאמת לעולם הטומאה עוברת ותמה מהו הכפילות. **עיין בחזו"א** שר' יהושע לא פליג על טומאה עוברת אלא פליג רק שבפי חולדה ל"ח עוברת.

**עיין תויו"ט** דמייתי שר' יהושע בעדיות פ"ב מ"ז מטהר שרץ בפי חולדה המהלכת ע"ג ככרות, ותי' דהתם משום אבד"ל. וכאן מיירי שיבד"ל. וא"כ בהכרח כהחזו"א הנ"ל או כהגר"א שאף טהרה עוברת טהור. ול"ש לומר שר' יהושע חלק אף על אבד"ל, וק"ל.

**והר"מ פי'** דמיירי במצורע תחת אילן ספק עבר טהור, או ספק עמד מצות דנחלקו אם טהור או טמא. **והרא"ש** תמה מה הנידון הא הוי ככל ס"ט. **ועיין כס"מ פ"י מטו"ז הי"ב** שהנידון משום ספק נגעים להקל, או ס"ט ברה"ר ותחת אילן הוי רה"ר. **ובמל"מ תמה** הא הוי ספק מגע נגע ולא ספק נגע ומדוע טהור. עיין **חזו"א ד' ג'. ועיין אבי עזרי פכ' משאה"ט ה"ט** שיישב דר' יהושע סבר שספק ביאת מצורע באהל ל"ח ס"ט שיש בו חילוקי רשויות וזאת מכיון שתורת טומאת ביאת אבל דמצוות אינו טומאה ככל טומאה. ואינו כמגע ואהל, אלא הוי מעשה ביאה המטמא ואינו בכלל חלוקי רשויות.

**יש לדון** דמכיון שמצורע מטמא בביאה הוי גדר אחר מטומאת אהל, והוי כמו סוג מגע למי שנמצא עמו במחיצה א', הרי שאף שבטומאת אהל אין טהרת צפה, בביאת מצורע יש טהרת צפה, ופלוגתת ת"ק ור"י הוא בהולך ועומד אם יש טהרת טומאה צפה, **עיין מקד"ד מו' ב'.**

**בגר"א** שר' יהושע סבר שס"ט ברה"ר הוא דוקא דרך הילוך, שמצוי שהולכים הרבה בנ"א, ועומד חשיב כרה"י ולכן טמא וסבר ר"י שצריך מטמא ונטמא ברה"ר ולכן צריך ששניהם יהיו בהילוך. ורבנן פליגי בכל הנ"ל.

**ומבואר** שטומאה ברה"י וטהרה ברה"ר וכד' נחלקו ר"י ורבנן אם צריך כדי לטמא שיהיו שניהם ברה"י. **וברא"ש ובר"ש** שהטומאה ברה"י והספק אם נכנס, ועולה שלמרות שיש ספק אולי שניהם היו ברה"י מ"מ לרבנן טהור,ועולה שספק אם הספק ברה"י חשיב כרה"ר. **ובחזו"א ס"ד סק"ג ובגר"ח ריג'** שה"ה ספק אם אבד"ל טהור. **וכבר נתבאר** שמכיון שכל ענין ס"ט ברה"ר ורה"י וכן אבד"ל ויש בד"ל הינו שעור בהתעוררות ספיקות, שברה"ר לא מתעורר ספק וכן באבד"ל, הרי שספק אם מתעורר ספק ל"ח ספק, ולר"י ליהפך מכיון שברה"י איכא לאברורי, הרי שכל ספק שיש בו צד דאיכא לאברורי אין לסמוך על הספק וצריך לחשוש אולי הספק ידוע כודאי טמא, ועיין היטב.

**ובחזו"א ד' ד'** שמודו חכמים שאם עומד ברה"י וספק אם נכנס לרה"י אחרת, דבכה"ג לרבנן טמא, אף דהוי ספק ביאה, מ"מ מכיון שעומד ברה"י חשיב ס"ט ברה"י, ורק בעומד ברה"ר ויש ספק אם נכנס לרה"י חשיב ספק ספק רה"י וטהור, ועוד יבואר.

**ולכאורה בהכרח כן,** שאם עומד ברה"י וספק אם נכנס לרה"י, אף שאין טומאה ודאי דרה"י לרבנן, אך מדוע טהור טהרת רה"ר. וע"כ שעומד ברה"ר, והנידון שהספק מתעורר ברה"ר עם ספק שפתיך ביה רה"י, ונקטינן שרה"י אינו סיבה לדון מספק סיבת טומאה ולר"י צד רה"י הוא סיבה שלא לסמוך על הכרעת ומחמירין. ולפי"ז כ"ז ל"ש לספק אבד"ל, דהתם ל"ש רשות שעומד בה ירשות שמסתפק עליה שם. וצריך להיות לכ"ע שמספק ל"ח שעור ידיעה של יבד"ל ואף לר"י יהיה טהור. **ועכ"פ עולה** שנידון דמתני' הוא בספק שנולד ברשות א' ומסתפק על מקרה דרשות אחרת, דחשיב שב' הרשויות בספק, ולרבנן עד שאין כולו רה"י הריהו רה"ר, ולר"י עד שאינו כולו רה"ר הריהו רה"י.

**שי' הר"מ** דמתני' שהיה ברה"ר דבר טמא וברה"י דבר טהור, או ליהפך, ואדם לא ידע אם נכנס לרה"ר או לרה"י, וממילא מסופק אם נגע בטמא או בטהור, דלרבנן לעולם חשיב רה"ר אף שהספק הוא ע"י שיש טומאה ברה"י שאולי נכנס לשם, ולר' יהושע הוא טמא למרות שהצד טומאה הוא שיש טומאה ברה"ר והחשש שמא נכנס לרה"ר ונטמא שם.

**ועצם דין הר"מ הוא צ"ע** , הא אם הטומאה ברה"י הרי שהספק הוא ספק ברה"י ומה מוסיף הרה"ר לספק, וכן אם הטומאה ברה"ר הוי רק ספק שמא נכנס לרה"ר ונטמא ומה מוסיף לספק מה שיש טהור ברה"י.

**עוד עולה** דהר"מ לא כ' היכן עומד הנוגע, ומשמע שבין אם עומד ברה"ר בין אם עומד ברה"י מ"מ על הענין סובב רק אם יש ב' רשויות שיש בא' טהור ובא' טמא והספק להיכן נכנס, אולם אם יש רק רה"י ספק אם נכנס, או רק רה"ר ספק אם נכנס בזה לא נחלקו רבנן ור"י, אך לא נתבאר מה יהיה הדין בכה"ג, ואולי בספק אם נכנס לרה"י טמא ובספק נכנס לרה"ר לכ"ע טהור, עיין מתני' להלן מ"ג, **או אולי** סבר הר"מ דק"ו הוא, לא מבעיא שהעומד ברשות א' והספק ברשות אחרת שנחלקו בזה, אלא אף בעומד בא' מן הרשויות וךפניו ספק בין ב' רשויות נמי נחלקו וכמש"נ, וצ"ע.

**עצה ענין להר"מ** צ"ל שמכיון שהספק נולד מכח עירוב רה"ר ורה"י, הרי שלרבנן למרות שהשרץ ברה"י וצד רה"ר אינו מעניינא לספק, מ"מ מכיון שיסוד ההסתפקות הוא עירוב רשויות זה נחשב שצד רה"ר פתיך ביה (ואולי לפמש"נ מכיון שרה"ר התירו משום ליכא לאברורי, הרי שאם גם הרה"ר יוצר את הספק הרי שהספק ליכא לאברורי) וכן לר"י אם השרץ היה ברה"ר ורה"י אינו צד בספק מ"מ מכיון שההסתפקות מכח עירבוב רה"ר ורה"י (וכמש"נ דענין רה"י שידוע ע"י א' מרה"י ולכן ל"ח ספק, ומכיון שרה"י חלק מיצירת הספק ויכול שם ליתברר ולכן טמא). **עיין שע"י ש"א פי"ד, וגרש"ש כתובות ו', אבי עזרי פ"כ משאה"ט ה"ג.**

**מ"ג:** אילן וכו' חנות וכו' ספק נכנס וכו', **לר"ש ולרא"ש** מיירי בעומד ברה"ר וספק נכנס לרה"י, ומתני' כרבנן דלעיל מ"ב. שספק נכנס לרה"י טהור ובסיפא שהיו ב' חנויות ספק למי נכנס לכ"ע טמא, **ולר"ש והרא"ש** בהיו לפניו רה"י ורה"ר ספק להיכן נכנס לא נתבאר.

אבל ב' חנויות א' טמא א' טהור מספק לאן נכנס טמא. והכא צ"ב הא נמי עומד ברה"ר ועיקר ספיקו אם נכנס לרה"י הטמא, וע"כ מכיון שודאי נכנס לרה"י ואינו יודע להיכן אין כאן צד רה"ר ולכ"ע טמא, וצ"ע.

**ולהר"מ** מתני' מיירי שהיה רק חנות א' רה"י ספק נכנס אליה, והי כל החנות כשרץ ברה"ר וטהור, ופלוגתת רבנן ור"י דוקא בב' חנויות כמש"נ בר"מ מ"ב.

**הנה הר"ש והרא"ש**  השמיטו האופן של עומד בכל מקום, ורה"י ורה"ר לפניו, דלהר"מ בהני נחלקו רבנן ור' יהושע, ולר"ש לא הוזכר מקרה כזה, **וצע"ק**  שאם סברי שגם בזה נחלקו מדוע הזכירו דוקא האופן של רשות א' ספק נכנס, ואם בזה לא נחלקו לכאורה בכה"ג חמיר ולכ"ע טמא, וצע"ק. **וי"ל**  דסברי שמכיון שאם הטומאה ברה"י שהרה"ר אינו מכלל הספק, וכן ליהפך, הרי דסברי שבכה"ג אם הטומאה ברה"י לכ"ע הרה"ר אינו מעניינא וטמא ואם הטומאה ברה"ר לכ"ע הרה"י אינו מעניינא וטהור. **וי"ל** דסברי שצד רשות הוא דוקא אם האדם ברשות א' והטומאה ברשות אחרת, אבל בספק היכן הטומאה הוי כמו רשות א' והספק אם הוא רה"י ורה"ר שבכה"ג נקטו האחרונים שאין בו דין ספק רשויות,  **עיין ש"ש ש"א פט"ו וחזו"א ד' ג', ומהרי"ט אלגאזי בכורות פה' סקמ"ב.**

**לשון הר"מ** שהחנות פתחה ממש ברה"ר, אבל אם יש חנות שבה טומאה הפתוחה לרה"י שהוא פתוח לרה"ר ועומד ברה"ר ומסופק אם נכנס לרה"י וממנה לחנות אז אולי טמא, וכן משמע בפיהמ"ש שהגדיר אץ החנות כטומאה ברה"ר וזה דוקא בפתח החנות ברה"ר. וכנראה הגדר דלהר"מ צריך שייחשב שמקום הטהרה ברה"ר והספק רק אם קרה מקרה ברה"י ולכן אם פתח החנות ברה"ר חשיב החנות כשרץ והעומד ברה"ר מסתפק אם קרה לו מקרה ברה"ר שנכנס לרה"י, אולם אם הנידון אם נכנס לרה"י ומשם לחנות שוב הספק היכן הטהור נמצא והוי ספק רשויות ול"ח ס"ט ברה"ר. ולא משמע שבכה"ג נחלקו רבנן ור"י דהא הר"מ פלוגתתם בב' חנויות, ובאמת צ"ע מ"ש ב' חנויות מ"ש ספק חנות א' ומדוע בספק נכנס לרה"י להר"מ יהיה ספק רשויות.

**עולה להר"מ** שספק שנולד מכח ב' רשויות שנחלקו בו ר"י ורבנן אז לא איכפת לן היכן עומד המסתפק, כגון אם הספק אם נכנס לרה"י ולרה"ר ובא' מהם טומאה, הרי ששם הספק מכח ערוב רשויות, וכן מקום עומדו אין לו נ"מ ובין בעמד ברה"י בין ברה"ר כל דין הרשות הוא מכח הב' רשויות שהוא מסופק להיכן נכנס, משא"כ אם ספק נכנס לרה"י בלבד אז מקום עומדו קובע ואם עמד ברה"ר לכ"ע טהור. ובזה לא נחלקו ר"י ורבנן. וצע"ק מדוע בעומד ברה"ר וספק אם נכנס לרה"י או רה"ר לא ייחשב כב' סיבות לדרך רה"ר, א' צד כניסה לרה"ר ב' שעומד ברה"ר, **וצ"ל** שמכיון שודאי יצא ממקומו הרי ששוב אין דנים שקרה לו מקרה במקום עומדו אלא דנים שקרה לו מקרה כשהקובע מקום המקרה והוי ספק רשויות, וזהו הביאור בסיפא דמ"ג שאם שניהם רה"י ספק לא נכנס ספיקו טמא וזהו משום שמקום עומדו הוא איננו מקום מקרה הספק, **והשגת הראב"ד** צ"ע שהשיג שאין הבדל בין רה"י א' לב' רה"י. וצע"ג. **ואולי י"ל** דהראב"ד סבר שכל מקרה שקרה ברה"ר בין אם נכנס בין לאן נכנס צריך לייחשב מקרה שקרה ברה"ר, ולכן תמה שאם ספק נכנס לרה"י חשיב מקרה ברה"ר כ"כ עומד ברה"ר ספק לאן נכנס חשיב ספק ברה"ר, ומה שביאר הראב"ד (שכ' דברים דומים לדברי הר"מ) י"ל דנקט כהרא"ש והר"ש ומ"ג הוא כמ"ב ונחלקו רבנן ור' יהושע בספק נכנס לרה"י ומשום צד רה"ר, ועומד ברה"ר ספק נכנס לרה"י הוי ספק שיש בו צד רה"ר וכן ב' רשויות א' רה"ר וא' רה"י הוי צד רה"ר שנחלקו בזה, ואז בעומד ברה"ר ספק נכנס הרי שרה"ר הוא צד בספק וכן ספק נכנס לרה"י ספק לרה"ר הוי צד רה"ר אבל בודאי נכנס לרה"י אין צד רה"ר ולכן טהור. משא"כ בדעת הר"מ שהענין שדנים שהמקרה קרה ברה"ר טען הראב"ד דא"כ אין הבדל בין רה"י לב' רה"י, ועיין היטב. **עיין אבי עזרי משכב"ז.**

**הנה הר"ש והרא"ש** השמיטו האופן של עומד בכל מקום, ורה"י ורה"ר לפניו, דלהר"מ בהכי נחלקו רבנן ור' יהושע, ולר"ש לא הוזכר מקרה כזה, **וצע"ק** שאם סברי שגם בזה נחלקו מדוע הזכירו דוקא האופן של רשות א' ספק נכנס, ואם בזה לא נחלקו לכאורה בכה"ג חמיר ולכ"ע טמא, וצע"ק. **וי"ל** דסברי שמכיון שאם הטומאה ברה"י הרי שהרה"ר אינו מכלל הספק, וכן ליהפך, הרי דסברי שבכה"ג אם הטומאה ברה"י לכ"ע הרה"ר אינו מעניינא וטמא ואם הטומאה ברה"ר לכ"ע הרה"י אינו מעניינא וטהור. **עי"ל** דסברי שצד רשות הוא דוקא אם האדם ברשות א' והטומאה ברשות אחרת, אבל בספק היכן הטומאה הוי כמו רשות א והספק אם הוא רה"י ורה"ר שבכה"ג נקטו האחרונים שאין בו דין ספק רשויות, **עיין ש"ש ש"א פט"ו וחזו"א ד' ג', ומהרי"ט אלגאזי בכורות פ"ה סקמ"ב.**

**לשון הר"מ** שהחנות פתחה ממש ברה"ר, אבל אם יש חנות שבה טומאה הפתוחה לרה"י שהוא פתוח לרה"ר ועומד ברה"ר ומסופק אם נכנס לרה"י וממנה לחנות אז אולי טמא, וכן משמע בפיהמ"ש שהגדיר את החנות כטומאה ברה"ר וזה דוקא בפתח החנות ברה"ר. וכנראה הגדר דלהר"מ צריך שייחשב שמקום הטהרה ברה"ר והספק רק אם קרה מקרה ברה"י ולכן אם פתח החנות ברה"ר חשיב החנות כשרץ והעומד ברה"ר מסתפק אם קרה לו מקרה ברה"ר שנכנס לרה"י, אולם אם הנידון אם נכנס לרה"י ומשם לחנות שוב הספק היכן הטהור נמצא והוי ספק רשויות ול"ח ס"ט ברה"ר. ולא משמע שבכה"ג נחלקו רבנן ור"י דהא הר"מ פלוגתתם בב' חנויות, ובאמת צ"ע מ"ש ב' חנויות. מ"ש ספק חנות א' ומדוע בספק נכנס לרה"י להר"מ יהיה ספק רשויות.

**עולה להר"מ** שספק שנולד מכח ב' רשויות דנחלקו בו ר"י ורבנן אז לא איכפת לן היכן עומד המסתפק, כגון אם הספק אם נכנס לרה"י ולרה"ר ובא' מהם טומאה, הרי ששם הספק מכח ערוב רשויות, וכן מקום עומדו אין לו נ"מ ובין בעמד ברה"י בין ברה"ר כל דין הרשות הוא מכח הב' רשויות שהוא מסופק להיכן נכנס, משא"כ אם ספק נכנס לרה"י בלבד אז מקום עומדו קובע ואם עמד ברה"ר לכ"ע טהור. ובזה לא נחלקו ר"י ורבנן, וצע"ק מדוע בעומד ברה"ר וספק אם נכנס לרה"י או לרה"ר לא ייחשב כב' סיבות לדון רה"ר, א' צד כניסה לרה"ר ב' שעומד ברה"ר, **וצ"ל** שמכיון שודאי יצא ממקומו הרי ששוב אין דנים שקרה לו מקרה במקום עומדו אלא דנים שקרה לו מקרה כשהקובע מקום המקרה והוי ספק רשויות, וזהו הביאור בסיפא דמ"ג שאם שניהם רה"י ספק לא נכנס ספיקו טמא וזהו משום שמקום עומדו הוא איננו מקום מקרה הספק, **והשגת הראב"ד** צ"ע שהשיג שאין הבדל בין דה"י א' לב' רה"י. וצע"ג. **ואולי י"ל** דהראב"ד סבר שכל מקרה שקרה ברה"ר בין אם נכנס בין לאן נכנס צריך לייחשב מקרה שקרה ברה"ר, ולכן תמה שאם ספק נכנס לרה"י חשיב מקרה ברה"ר כ"כ עומד ברה"ר ספק לאן נכנס חשיב ספק ברה"ר, ומה שביאר הראב"ד (שכ' דברים דומים לדברי הר"מ) י"ל דנקט כהרא"ש והר"ש ומ"ג היא כמ"ב ונחלקו רבנן ור' יהושע בספק נכנס לרה"י ומשום צד רה"ר, ועומד ברה"ר ספק נכנס לרה"י הוי ספק שיש בו צד רה"ר וכן ב' רשויות א' לרה"ר וא' לרה"י הוי צד רה"ר שנחלקו בזה, ואז בעומד ברה"ר ספק נכנס הרי שרה"ר הוא צד בספק וכן ספק נכנס לרה"י ספק לרה"ר הוי צד רה"ר אבל בודאי נכנס לרה"י אין צד רה"ר ולכן טהור, משא"כ בדעת הר"מ שהענין שדנים שהמקרה קרה ברה"ר טען הראב"ד דא"כ אין הבדל בין רה"י לב' רה"י, ועיין היטב. **עיין אבי עזרי משכב"ז.**

**בתוספתא** יש דברים ברה"ר ועשאום כרה"י קופה גבוה י'. **עיין קוב"ש פסחים סקע"ט ומקד"ד מו' א'** הא ענין רה"ר ורה"י הוא תלוי במקום סתירה וזה ל"ש בקופה גבוה י"ט. (וברש"י בנידה דף ב' שמקרה שנמדד מיירי אף ברה"ר והא לא משכחת לה, דמקוה לעולם רום ג' אמות, ויש ליישב). **ולהלן במשנה ז'** מבואר שרה"י ורה"ר לטומאה הוא אינו של שבת, ורה"י יכוןל להיות מקום בלי מחיצות כלל כגון בקעה, שבימות גשמים שאין נכנסים לשם חשיב רה"י, וא"כ צ"ע מדוע בקופה דנים הלכות מחיצות לגרום מקום שהוא רה"י.

**עוד בתוספתא** כפישה על כתיפו וככר בתוכה ספק נגע טהור ספק הכניס ידו טמא, וכנ"ל, **אולם בר"מ** פ"כ הי"א שאף בספק נגע טמא, **והראב"ד השיג**  הא בספק נגע מבחוץ טהור. **ובכס"מ** יישב או שלעיל מיירי שהשרץ בקופה אז בנגע מבחוץ טהור, וכאן מיירי שהככר תרומה הניטמאת בתוך הכפישה ולכן חשיב ס"ט ברה"י. ועוד שמונח על כתיפו ולכן חשיב רה"י, וטהרה ברה"י ספיקו טמא, **וצע"ג** הא במשנה ב' תנינן טהור ברה"ר וטמא ברה"י ספק נגע טהור, ומדוע הכא הר"מ פסק שטמא. **ובאמת הר"מ** מוקים מ"ב בכה"ג שהספק אם נכנס ספק אם נכנס לרה"ר ספק נכנס לרה"י ובזה נחלקו, אולם כה"ג דידן הוא במ"ג שספק נכנס לחנות שיש בה טומאה שהחנות כשרץ ברה"ר ולכ"ע טהור. וצ"ע מ"ש ספק נגע בכפישה דבכה"ג ל"ח הכפישה כשרץ ברה"ר וספיקו טהור. **ובאמת אדרבה,** דהענין של צד רה"ר שטהור מוקים הר"מ בנכנס ספק לרה"י ספק לרה"ר, ובעומד ברה"ר ספק נכנס לרה"י הגדיר בר"מ זאת כשרץ ברה"ר, אולם ליהפך בטהרה ברה"י ספק אם נגעה בטומאה ברה"ר אולי כאן אזלינן רק בתר המקבל טומאה הנמצא ברה"י, **ובאמת זהו צ"ע** שכמו שחנות עם שרץ חשיב טומאה ברה"ר כ"כ קופה עם ככר תרומה צריך לייחשב כטהרה ברה"ר. **עיין או"ש שם. וגר"ח סי' ריג'. וחזו"א ה' ח.**

**בתוספתא** זה רכוב על חמורו וזה רכוב על חמורו ספק נגעו זב":ז וכו' דנחלקו ר"ע ור' יוסי. **ובר"ש** ביאר דהטמא שעל החמור נחשב רה"י והוי ספק נגע ברה"י דנחלקו בזה במתני' ובברייתא. **אולם להר"מ** הא במתני' נקט שבספק נכנס לחנות לכ"ע טהור, וא"כ עולה שבמתני' לא נחלקו ובתוספתא נחלקו בזה ר"ע ור"י וי"ל דלהר"מ ר"ע מטמא משום דשניהם נחשבים ברה"י, ור"י מטהר או משום ששניהם נחשבים ברה"ר, או שהטומאה נחשבת ברה"י והטהרה ברה"ר ספק נגע טהור. **עיין רי"ש פ"ה מ"ב** ועולה שם נמי דנקט שזה רכוב על חמורו חשיב הטהור ברה"ר והטמא ברה"י ולכן היקשה לו מדוע ר"ע שמטהר בקופה ברה"ר ספק נגע בה ומטמא בב' רכובין, ומשמע ששניהם הם נחשבים טומאה ברה"י וטהור ברה"ר, אולם **הר"ש פ"ד מ"ו** מייתי שנחלקו כאן בתוספתא אם למעלה מי"ט חשיב רה"י, ואולי כוונתו לקופה. **אולם** בתוספתא תני בפי' שטעמו של ר"ע שמטמא משום שלמעלה מי' כרה"י, וא"כ לכאורה בב' תופין או ששניהם ברה"י או ששניהם ברה"ר, **וצ"ע** שהר"ש כאן כ' שלר"י שמטהר זהו לשי' תנא דמתני' שטהור ברה"ר וטמא ברה"י ספק נגע טהור, דהיינו שהתוספתא סבר כת"ק דמתני' שעומד ברה"ר ספק נגע ברה"י טהור ולכ"ע בב' רכובין טמא משום שגם הרוכב הטהור חשיב ברה"י, **וצ"ע** שעילה שלכ"ע הטומאה הרוכבת הוי רה"י ונחלקו ר"ע ור"י אם הטהור הרוכב חשיב רה"י, וצ"ע.

**ועכ"פ לכל הנ"ל** עולה דאף לר"י שמטהר משום שלמעלה מי' כרה"ר ה"מ הטהור אבל הטומאה היא ברה"י, וא"כ לר' יהושע דמתני' בטהור ברה"ר ספק נגע ברה"י טמא, היה בב' רוכבין יהיה טמא.

**ובראב"ד פ"ג מעדויות מ"ז** בסופו, ועולה בדבריו שודאי מהלכים ברה"ר ע"ג חמור חשיבי רה"י, אולם כל זמן שהם מהלכים אין להם תורת רשות, וחשיבי כרה"ר, דהיינו לכאורה דלר' יוסי טהור משום ששניהם רה"ר, **וצ"ע** דנקט הראב"ד התם שר"י מטהר דוקא לרבנן ולא לר' יהושע דמתני' דסוגיין, וצ"ע הא נקט שחשבי שניהם רה"ר, **ועיין חזו"א ה' ו'** שביאר שבאמת מהלכים ע"ג חמור צריכים לייחשב רה"י, אלא שבעודם מהלכים אין למצב חשיבות מקום,ורק בזמן המגע חשיבי שקרה מקרה ברה"י, ולכן לר' יהושע הוי לא גרע ממהלך ברה"ר ספק נגע ברה"י שטמא, אולם לרבנן שבכה"ג טהור כזה נחלקו אם רק בשעת מגע הוי רה"י וחשיב כנכנס מרה"ר לרה"י וטהור, או"ד חשיב רה"י לפני המגע וטמא, עיי"ש.

**ע"ע חזו"א ה' ז'** דנקט בשי' הר"ש פ"ד מ"ו שר"י ור"ע נחלקו או שב' הרכובין חשיבי רה"ר או ששניהם חשיבי רה"י, ונקט שר' יוסי מטהר אף לר' יהושע ששניהם כרה"ר, וכבר נתבאר שזהו דלא כהר"ש במתני' שר' יוסי מטהר משום ספק נכנס לרה"י דמתני' שטהור, וצ"ע.

**מ"ד:** כל וכו' ספק ספיקות ברה"י טמא. **ובתויו"ט מייתי התוס'** ב"ב נה' ע"ב ד"ה "רבי"ופסחים י' ע"א ד"ה "ביאה" שזהו מדאו'. **ובראב"ד פ"ט מטו"מ הי"ב, ובקרית ספר** פי"ח משאה"ט דהוי מדרבנן. **עיין בינת אדם קנד'.**

**עיין מ"א** שתמה ע"ד תוס', דהא חזינן שספיקא א' מדאו' לחומרא, ובס"ס לקולא, א"כ מהם דברי תוס' שמכיון שמעיקר הדין בספק א' נמי צריך למיזל קולא משום חזקה ומחמרינן הרי שב' ספיקות נמי, הא מכיון שספק א' הוא לחומרא וב' ספיקות לקולא א"כ מנא לן לחדש וללמוד מסוטה להחמיר במקום שבעיקר הספק אזלינן לקולא. **ע"ע פנ"י קו"א והפלאה** סופ"ק דכתובות שהקשו על הרשב"א שס"ס משום רוב ועדיף מרוב, ורוב ברה"י טהור, ומדוע ס"ס טמא. עיין בכ"ז בשע"י ש"א פי"ט, **קוב"ש** ב"ב רמו, **חי' ר' שלמה, ומשנת ר' אהרן** קדשין בכורות יז'. **ערוך השלחן קנד' ז'. אחיעזר א' ז' ז'.**

**לפמש"נ כמה פעמים** שענין ס"ט ברה"י טמא הוא כעין ספק דאיכא לאברורי, וכלשון התוספתא שברה"י הספק ידוע ויש מי לשאול, ולכן הדבר נחשב לודאי שאינו ידוע ויכול לבררו שאין בו תורת הכרעות מספק, הרי שא"ש שכמו שמחמת שהדבר נחשב למבורר ולכן ל"א בתר חזקה כ"כ ל"א בתר רובא דס"ס. וגם אם אזלינן בתר רוב זהו משום שרוב הוא תורת בירור, אף שהוא הנהגה והכרעה , אך הוי הנהגה שעפ"י רוב נחשב הספק למבורר עפ"י רוב, ולכן אם כל חסרון רה"י הוא שצריך לברר הספק י"ל שרוב מברר הספק. אולם חזקה וס"ס יסודם אינה בירור אלא יסודם ספק במצב שאין בכחו לשנות להנהיג דין איסור, אם משום שמספק לא משנים ממה שהיה, אם משום שהספק מעיקרא אין לו שעור ספק מחמת ס"ס, אך עכ"פ הוי הל' בהתיילדות ספק, שמכריעין להיתר מכח שאין דררא מספקת לאסור, ובזה נאמר שבאיכא לאברורי ברה"י שהספק נחשב למבורר אלא שלא נודע האדם שיודע, הרי שבכה"ג אין לסמוך על כלליהסתפקות ולעולם טמא. באחרונים הנ"ל דהא חזינן שרוב לא מהני להוציא ממון וס"ס מהני כמבואר בתוס' כתובות דף ט', ולהנ"ל לא קשיא שס"ס נחשב ספק קלוש שמכחו אין להחזיק ממון ביד המוחזק, א עכ"פ הוי ספק ולית ביה סיבת הכרעה אלא רק דיינינן שהספק הקלוש אין בו צד להעמיד הממון בחזקתו, אך עדיין שם ספק עלה לענין שברה"י הספק ידוע למאן דהוא ולכן מחמירינן.  **ועיין ערוך השלחן הנ"ל** ואולי זה כוונתו.

הנה האחרונים הנ"ל תי' שס"ס מעלתו אם משום ספק א' נעשה ספקא לחומרא, הרי שספק ספיקא הוי ספק דספק, משא"כ בס"ט ברה"י שספק א' כודאי א"כ הספק השני הוא ג"כ ספק ודאי איסור ולא ספק ספק. **והענין** מתבאר היטב בשע"י שם. ואין הכוונה בהכרח שהתורה אסרה ברה"י ספק כודאי, אלא שהתורה צוותה לנהוג ברה"י עם ספק כאילו היה ודאי וככל מש"נ, ומכיון שס"ס יסוד היתרו הוא ספק איסור של איסור ספק, ורק אם הספק הראשון הוריד את האיסור מניהוג איסור ודאי לניהוג איסור ספק, אבל ברה"י צוותה התורה לנהוג בספק כאילו ידוע שהוא אסור, ולכן ס"ס הוי ככל ספק איסור ודאי. ועיין.

**מתני':** ברשות הרבים טהור, **עיין תויו"ט** דהא ברה"ר ספק א' נמי טהור, **וברש"ש** שברה"ר טהור אף בס"ס לחומרא.

**מתני':** רא"א ספק ביאה טהור וכו', **לרשב"ם ב"ב נה'** נחלקו רבנן ור"א אם ספק ביאה חשיב ספק א' אף ב' ספיקות. **עיי"ש תוס' ורמב"ן**  שלשון המשנה כל כמה שאתה מרבה ספיקות וכו' משמע שאף ס"ס לחומרא ולא שלרבנן ל"ח ס"ס. **תוס' שם ובפסחים י'** דהא גופא נחלקו אם ס"ס ברה"י טמא.

**רש"י בע"ז ע', ומובא בתוס' ב"ב נה' ע"ב ד"ה "רבי",** שר"א מטהר גם ברה"י כולה מליא טומאה, מ"מ ספק ביאה טהור. **ובתוס' שם** שזהו משום שאינו דומיא דסוטה. עיין **רמב"ן ותוס' רי"ד** ב"ב שם, **וראב"ד** עדויות פ"ג מ"ז, **וראב"ד** פ"כ משאה"ט **ה"ט.** והרמב"ן הקשה דבע"ז ופסחים שם הגמ' לומדת שלר"א ספק ביאה מותר בשאר איסורין, ועיין **רמב"ן**  שם **וברבינו דוד ומהר"ם חלוואה** פסחים י' שנקטו שספק ביאה הוי ספק רחוק.

**בראב"ד ב פ"כ ה"ט** מייתי ביאה לדין ספק ביאה טהור. ומבואר שרבנן מודו דספק ביאה טהור, אלא שמרה"י לרה"י ל"ח ספק ביאה שרשות א' היא, ובאמת מרה"ר לרה"י טהור משום ספק ביאה. **עיין חזו"א ד' יא'** שהגדר שהספק רחוק הוא מכח שאין לחשוש מרשות לרשות, ולכן ב' רה"י ל"ח ספק רחוק. עיי"ש פרטי הדברים. **ועיי"ש בחזו"א, ובאבי עזרי חמץ ומצה פ"ו הי"ב ופ"כ מאה"ט ה"ט** דלפי"ז הא בע"ז שיש ספק אם נכנס עכו"מ לבית, ובפסחים הספק אם נכנס עכבר, היה צריך להיות שמודו רבנן שאין לחשוש דהא הוי כמו מרה"ר לרה"י, עיי"ש. והחזו"א הוכיח כ"כ מתוס' בפסחים דנקט לכ"ע ספק ביאה טהור.

**ונראה לבאר** שי' בתוס' שספק ביאה טהור משום דל"ה דומיא דסוטה, והקשו הראשונים מה שייך ענין זה לבדיקת חמץ ולאיסור סתם יינם, **וי"ל**  שיסוד הילפותא מסוטה הוא שצריך שהספק יוולד ברשות היחיד, ולא שיוולד ספק על רה"י, דהיינו שצריך שישהו ברה"י ויוולד ספק מה קרה ואז חל שם שהספק הוא ברה"י, אך בספק נכנס לרה"י הרי שיש ספק שמא קרה מקרה לרה"י ולא ברה"י, ונראה שגדר תקנ"ח לבדוק חמץ וענין בדירת חמץ על הספק ניתקנה הוא דוקא אם קרה מקרה בבית של ספק חמץ, כגון ודאי עכבר ספק חמץ, הרי שקרה מקרה בבית והבית בכלל בית שיש בתוכו ספק חמץ וחייב בבדיקה, משא"כ בספק נכנס עכבר הרי שאין בבית נתון של ודאי מקרה ספק חמץ, אלא יש ספק על הבית אם נכנס עכבר וע"ז אין הגדר של בדיקה על ספק נתקנה, וי"ל שה"ה איסור וגזירה של יין, הוא שאסרו יין שעשה בו עכו"ם מעשה ספק אם ניסך, אבל אין גזירה על יין שיש ספק אם נעשה בו מעשה ע"י גוי.

**ושי' הרמב"ן ודעמיה**  שספק ביאה עניינו ספק רחוק, והוי כמו כאן נמצא כאן היה, שאם מסופק אם נכנס או לא מספק לא מחדשים שנכנס, ועיין. מ"א שהקשה באמת מדוע ל"א כאן נמצא כאן היה, **ועיין חזו"א ה' ב'** שיישב שאם המספק הוא מציאה שייך כנכ"ה, אבל כאן אין הספק נולד מחמת מציאה אלא הוא מעצמו מסופק אם נכנס, ומ"מ דיינינן דלר"א לא מעוררים ספק שמא נכנס, עיי"ש עוד שדן שמכיון שכעת הוא בחוץ נומר חזקה דהשתא עיי"ש מה שביאר, וי"ל שחזקה דהשתא זה אם יש מציאה של ניהוג דין, למשל מחט שבורה שהיא טהורה, אך כאן מה שנמצא בחוץ אין זה שום מציאה של דין במצב מסויים שיהיה אפשר למשוך ממנו הכרעה להחזיקו כמו שהוא עתה.

**החזו"א סי' ה' סק"א** הקשה קושיא עצומה, דלכאורה בגמ' בע"ז מיירי שיש ספק אם נכנסו עכו"ם או ישראל ונגעו ביין, והוי מצב שנכנסו ודאי, והספק אם עכו"ם אם ישראל, ומ"מ החשיבה זאת הגמ' לספק ביאה, וא"כ ה"ה בכל ספק בבית אם יש או אין טומאה צריך להיות ספק ביאה טהור, וא"כ במתני' כל שאתה מרבה ספיקות הא הוי ספק על הבית אם יש בו טומאה, ספק אם יש לה שעור, ספק טמאה ספק טהורה, הרי שבכה"ג צריך להיות ספק ביאה וטהור, וצע"ג. ואולי צריך לדחוק דבספק עכו"ם ספק ישראל אין מתייחסים שיש חפץ ברשות ספק טמא ספק טהור, אלא אף באדם הנמצא, תמיד הוא נחשב נכנס ויש ספק רק על העכו"ם ספק נכנס ספק לא נכנס, ולכן חשיב ספק ביאה, ועדיין צע"ג. (ובאמת עצם ההבנה בספק דבר טמא שהוא ספק ביאה זהו צע"ג.) וקושייתו היא דוקא להראב"ד שלכ"ע ספק ביאה טהור וא"כ כמאן מתני' דספק שעור טמא הא הוי כספק עכו"ם ספק ישראל, ועיי"ש שחידש שר"א ורבנן נחלקו אם ספק ביאה הוא דוקא בהוחזק טומאה ברשות א' ויש ספק שמא עברה לרשות אחרת, או"ד כל ספק הנולד ברה"י אם הוי טומאה הוי ספק ביאה, ולכן בע"ז באופן שיש ספק על הנוגע בחבית אם הוא עכו"ם או ישראל , זה חשיב סכין ביאה רק לר"א, ולרבנן הוי ס"ט ולכן במתני' דידן טמא לרבנן ולא לר"א.

**מ"ה:** נכנס לבקעה וכו' **עיין א"ר** שקמ"ל שבקעה שאין בה מחיצות בין מקום למקום אעפ"כ לר"א חשיב ספק ביאה.**עיין ר"מ** פ"א מזכיה הי"ב שכל מה שגורם לחילוק רשות לענין ספק ביאה מפסי' לזכיה בנכסי הגר. **ובלח"מ** שם תמה הא לרבנן ספק ביאה טמא ואין חילוק רשויות בבקעה, וסבר שזהו דוחק שמ"מ כל מה שחלוק לר"א חשיב ב' שדות לרבנן, דמשמע שחילוק השדה הוא מחמת עצם ניהוג ב' רשויות לטומאה. **עיי"ש אבן האזל ואו"ש .**עיי"ש או שהר"מ מיירי בשדה שהוחזק חלק ממנה שיש בה טומאה, הרי שהחלק שלא הוחזק נחשב כשדה אחר . או שספק ביאה הוי ספק רחוק שבאיסורין מקילינן ורק לטומאה לרבנן ס"ט ברה"י טמא אף בספק רחוק, ועכ"פ יש נ"מ בפועל שיש חלוק רשויות בין הרה"י לרה"י לענין שאר איסורין. עיי"ש.

**מ"ו:**ספק רה"י טמא עד שיאמר לא נגעתי. **וברע"ב** דעד שיאמר הוא לאו דוקא, ואם יש מקום לתלות שלא נגע טהור, **ובתויו"ט** מייתי ראיה הסוגיא בפסחים בספק נפל במקום שמצוי ברדלס שטהור **ובתוס' שם** משום ספק הרגיל. **והתויו"ט דקדק את לשון הר"מ** שהוא כפשוטו שכ"ז שלא ודאי ליה שלא נגע הריהו טמא. אלא שצ"ע מהסוגיא בפסחים מדוע בודאי נפל ספק אכלוהו אם ספק מוציא מידי ודאי הרי שטהור ברה"י, הא לא יצא מכלל ספק, **וצ"ל** דהתם הנידון הוא שאם מחד יש ודאי נפל בבור, ומאידך רגיל שיאכלוהוברדלס,הרי שהנידון אם כלל נולד דררא לספק, ולמ"ד אסממ"ו הרי שאין כלל ספק ויש ודאי נפל בבור, (ובמהרש"א נידה טו' שאף ברה"ר טמא) ולמ"ד שסממ"ו הרי שליהפך שנחשב שאין סיבה כלל לחשוש ולכן אף ברה"י טהור, ועכ"פ מכיון שהנידון שם הוא ביסוד התיילדות הספק הרי שאין משם סתירה לדברי הר"מ שברה"י טמא עד שיוודע שלא נגע דהיינו במקום שנולד ספק, ופשוט.

**הר"מ פי"ח ה"ג** שספק הנוטה לטומאה טמא ברה"ר. כגון במת המונח לכל רוחב רה"י עיי"ש. וכן נקט התוס' חולין ב' ע"ב, **וברמב"ן שם מייתי התוס**' שכ' ק"ו, ומה ברה"י ספק הנוטה והרגיל טהור כמבואר בפסחים ט', ספק הנוטה ברה"ר ודאי טמא. ולכן שם בשוחט שהוא טמא שמסתמא נגע בבהמה טמא, ול"א ס"ט ברה"ר טהור, והרמב"ן פליג שדוקא ברה"י ספק הרגיל טהור, אבל ברה"ר הא ביסוד הילפותא הוא ברגלים לדבר שטהור, ולכן כל ספק אף הרגיל ברה"ר טהור. ודברי הרמב"ן תמוהין דסתירה אין בה רגלים לדבר כדי לאוסרה על בעלה, אלא יש רגלים לדבר להוציא חזקת כשרות, ובזה ברה"ר טהור, ומנא ליה שמכאן שברה"ר יטהרו אף רגלים לדבר של שוחט ספק נגע דהוי רגלים לדבר שיש בו כח להכריע את הספק, וצע"ג.

**מתני':** איזהו רה"ר וכו' **ומבואר בר"ש ורא"ש** שברה"ר טהור אף דליכא אינשי, וברה"י בדאיכא ג' אנשים חשיב רה"ר. **עיין חזו"א ה' כג'.**

ובענין קנוי בב' בנ"א דחשיב רה"י, עיין **מנח"ח**  שסה' ד', **בית הלוי**ב' מב', **שע"י** א' טז', **גרש"ש** כתובות ו', **ערול"נ** נידה ב'.

**עיין ר"מ פ"ט מנזירות הט"ז** שכל שיש בו ג' בנ"א חשיב רה"ר, **ובראב"ד שם** דדוקא אם הספק נפל בין שלשתן, **ולמל"מ שם** כוונת הראב"ד שצריך שהספק יפול בין שלשתם, ואם א' אינו בכלל הספק ל"ח רה"ר, **ועיין שע"י א' טו' וקר"א נזיר נז'** שנקטו שלהראב"ד צריך רק בשעת לידת הספק יהיו שם ג' בנ"א באופן שהספק היה יכול ליפול בין שלשתם, ועיין גרש"ש שהקשה על המל"מ היכא שהספק בטו"א שאין כלל שייכות לג' בנ"א אם באמת בכה"ג ל"ה רה"ר. עיי"ש מל"מ שרש"י ותוס' בנזיר נז' פליגי בפלוגתת הר"מ הראב"ד, **ע"ע מל"מ** דמייתי רשב"א נידה ה' שמכח נשים אין רה"ר וק' נשים ברה"י ל"ח רה"ר, ולכן ייחוד של איש א' וב' נשים אוסר על הבעל וחשיב רה"י כמש"כ **הר"מ פ"א מסוטה ה"ג** והכל משום שרבוי נשים חשיב כולם כחדא, ואשה א' עם ב' אנשים הוי רה"ר דאשה נחשבת לא'. **ועיין רע"א שם** דמייתי מהסדרי טהרה שהקשה מהגמ' בנזיר נז' שבגמ' דיינינן לגבי ב' נזירין שאמר א' להם שנפל טומאה בין שניהם דהוי רה"ר וטהור, ושו"ט התם, הא שם מוקי בב' נשים נזירות וא"כ ל"ה רה"ר. **ועיין או"ש** פט"ז משאה"ט **ה"ב** שיישב דהא התוס' שם כ' שמכיון שא' מהם ודאי טמא ל"ש כלל ענין דרה"י ורה"ר, וברה"ר טהור משום חזקה, ולכן אף בנשים מ"מ טהור, **ועיין אבי עזרי שם.**

**הרע"א שם** מייתי נידון בג' עכו"ם אם חשיב רה"ר דאינם שייכים לדיני טומאה.

**עיין גר"א פ"ה מ"א** שכ' שבנגע ספק אם הדבר טמא, דלר"ע ל"ח רה"ר מכיון שאין הספק נולד לרבים, וביארנו שם דסבר שיסוד היתר רה"ר שהתורה התירה לרבים וכמו בטומאה בפסח. וא"כ ג' עכו"ם ל"ח רה"ר. אולם אם ענין רה"ר הוא משום איכא לאברורי אולי גם עכו"ם כן.

**עיין רמב"ן בנידה דף ה'** שתי' הקושיא שבנושאות חברתה במיטה הא הוי ג', ותי' שהאשה עצמה שהיא ודאי טמאה אינה מכלל הספק ולכן אינה מצטרפת לג', וע"כ תלוי בהנ"ל, שאם הענין להתיר הספק לרבים א"ש, ואם הענין הוא איכא לברורי וכי הא האשה שהיא טמאה נמי יכולה לברר.

**עצם דברי הרשב"א הנ"ל** שכ' שאיש א' עם ב' נשים נחשב ייחוד מכיון שב' נשים כא', וב' אנשים ואשה א' אין איסור יחוד מכיון שהוו ג'. ומשמע דסבר שאיסור ייחוד תלוי ברה"י דטומאה, ואם איש א' וב' נשים חשיב רה"ר ל"ש איסור ייחוד, ומלבד שמסברא יש לחלק שאיסור ייחוד אינו תלוי ברה"י ורה"ר, אלא שיש להוכיח זאת דהא ברה"ר אף בזמן שאין אנשים מצויים חשיב רה"ר לטומאה ויש בו איסור ייחוד.

אולי יש לתת טעם לדברי הרשב"א שק' נשים כחדא, שאם ענין רה"ר הוא משום שאין למי לשאול, אז אולי דנים לפי הל' עדות, ואנשים כל א' הוא עד, ובנשים ק' נשים הם כא', שנאמנותםבתורת נאמנות ולא עדות**,** ולכן ע"א כנגד ק' נשים הואכמו נגד אשה א' כידוע. (עיין יבמות רי"פ האשה רבה).

שבילי בית גלגול , בר"ש מייתי הגמ' עירובין כב' דהוי תל המתלקט, וא"כ הוי רה"י, וברע"ב כאן דהוי כרמלית, וצ"ע. וכן עיין גיהש"ס שבת דף ז' כהרע"ב, וצ"ע.

**מ"ז:** הבקעה וכו' ובר"ש בהגה"ה מייתי לסוגיא ב"ב קנג' דרבא אמר דה"מ שעומד ביה"ח ולא עבר עליו, על האדם, ימות הגשמים, וכ"כ התוס' שם , והכוונה פשוטה שהענין הוא חזקה דהשתא כמבואר שם לענין שכ"מ, שאם עומד ביה"ח ומסתפק מתי נגע אם ביה"ח דהשתא או ביה"ג שלפני כן הוי חזקה דהשתא, אך אם עומד ביה"ח ומסתפק אם נגע ביה"ג או ביה"ח שלפני כן אין כאן חזקה דהשתא, ופשוט. **עיין חזו"א אבהע"ז פ' ד', ואו"ש שחיטה פ"ח ה"ב.**

**עיין קוב"ש ב"ב תקנט'** שכ' שהאי חזקה דהשתא שייך דוקא אם ידוע יום שאמר ולא ידוע אם אז היה שכ"מ, ועתה הוא שכ"מ דאמרינן שכמו שהשתא הוא שכ"מ כך בשעה שאמר היה שכ"מ, אבל בידוע מתי היה שכ"מ ורק לא ידע מתי אמר ל"ש חזקה, והקשה דא"כ הא יה"ח ויה"ג ידועין ורק לא ידע מתי קרה מקרה הספק ומ"ש כאן חזקה דהשתא. **ואין הדברים כן,** שלשי' מכריעין את יום האמירה אם הוא דשכ"מ או דבריא, **ולא כן הוא,** אלא שאם אדם מסופק על מקרה מתי קרה מהיום ולמפרע, הרי שדנים שקרה כמו העת שמתעורר הספק ולא דוחים למפרע באופן שמשנה את משמעות המקרה, ולכן אדם שמסופק מיום כלשהו ולמפרע מתי אמר תנו, או מתי ספק נגע בטומאה, האם קרוב לעכשיו והוא שכ"מ, או הוי רה"ר, או יותר רחוק והוא בריא או רה"י שלא דוחים מקרה רחוק יותר באופן שמשתנה הדין. ופשוט.**יש לדון ולומר** שאם אדם מתעורר לו ספק מחמת מאורע מסוים שמאז קרה מקרה או אז או לאחריו כמה זמן, אז החזקה היא ליהפך, כגון אם עומד בימות החמה ומתעורר ספק מחמת מאורע שקרה בימות הגשמים מתי קרה אם אז או לאחר מכן אז הדין שיכריעו דהוי בימה"ג. **וכן נראה** שאם אין רצף זמן מסופק , אלא שיש לו ספק על ב' זמנים אם קרה ביום זה או ביום זה, דבכה"ג ל"ש כלל חזקה שאין משך הזמן בכלל הספק כלל. **ועכ"פ** בעומד ביה"ח ומסתפק אם קרה בסוף ימה"ח הקודם או בתחילת יה"ג שבאמצע, הדין דהוי רה"י שנחשב שהאדם עומד בסוף יה"ג ומסתפק למפרע ולכן לא תולים שקרה ביה"ח.

**עיין חזו"א אהע"ז פ' ג' ד', וחו"מ לקוטים יד ג'** וכן בקוב"ש שם שהקשו מעירוב שהניח בע"ש ונמצא שאבד, שתולין שקרה לאחר כניסת השבת משום חזקה דמעיקרא, ומדוע הכא אזלינן בתר חזקה דהשתא. והענין פשוט שבעירוב היה מצב מציאותי ומצב דיני שיש ערוב ושביתה ונולד ספק מתי הפסיק המצב, ואזלינן בתר חזקה שלא נשתנה הדין והמציאות עד לאחר זמן. אולם כאן השכ"מ והיה"ג והיה"ח אין בהם שום ניהוג דיני שנוכל להעמידם בחזקה כלשהו, אלא שקרה מקרה ולא יודעים מתי קרה, הרי שתולים שלא קרה מקרה שמשנה יותר ממקרה שקרה השתא או בזמן הקרוב להשתא, ול"ש כאן כלל חזקה דמעיקרא וגן ל"ח חזקה דהשתא, שאין כאן ניהוג דין הנוהג מהשתא למפרע, אלא שעפ"י ידיעה דהשתא אני קובע את המקרה באופן שלא משתנה הדין לעומת השתא, ועיין.

**יש לברר** כהאי ספיקא שיודע שנכנס למקום ואינו יודע הזמן. והיה זמן שאותו מקום היה רה"י ועתה הוא רה"ר, **האם לדמות** זאת לב' חצירות א' רה"י וא' רה"ר ואינו יודע לאן נכנס **דלהר"מ בפ"ו מב'** בכה"ג חשיב ספק רה"ר טהור משום צד רה"ר. **או"ד יש לדמות** לעומד ברה"ר ספק נכנס לרה"י דלכ"ע הוי רה"ר וטהור דמכיון שהשתא עומד ביה,ח שהוא כרה"ר ומסתפק שמא המעשה נעשה מזמן לאחור ונכנס לזמן של יה"ג א"פ יש לדמות לעומד ברה"ר ספק נכנס לרה"ר, (ודמי למש"נ לעיל בב' רוכבין שבעודם רוכבין אין להם דין רה"י ויש ספק שמא נגעו זב"ז דחשיב ככניסה לרה"י, עיי"ש חזו"א.) **או"ד** לדמות ונכנס למקום שהוא ספק אם הוא רה"י או רה"ר דבכה"ג הוי ספק איסור לחומרא, כמבואר **בש"ש** ש"א פט"ו, **ובקוב"ש** בב' תקסא', **שע"י** א' טז'. וכן הוכיח **החזו"א** טהרות ד' ג', שבכה"ג דהסוגיא ב"ב קנא' בע"כ הוי ספק רה"י ספק רה"ר דהוי ככל ספק איסור, ובאמת מסברא הצד נוטה שמכיון שנכנס למקום ספק ביום פלוני ספק ביום פלוני דהוי כמו שיש לפניו ב' רשויות ספק לאן נכנס וא"כ קשיא מדוע ל"ח צד רה"ר לטהר. **ונראה** דאה"נ אם עומד ביה"ח ומסתפק אם נכנס ביה"ג אף בלא חזקה דהשתא טהור משום דהוו כב' חנויות וחשיב צד רה"ר לטהר, אולם בעברו ימי גשמים וכש"ב התוס' שכאילו עומד ביה"ג ומסתפק על יה"ח שאז מדין חזקה דהשתא טמא, ומכאן מוכיחה הגמ' בב"ב ענין של חזקה דהשתא, ועיין.

**והרשב"ם והר"מ פ"כ מאה"ט ה"ו** שהנידון הוא שאם בבקעה עברה יה"ג חשיבא לעולם רה"י, ועיי"ש שטמ"ק שעמד ע"כ מ"ש מפ"ו מ"א, וחילק בין שנוי בבקעה עצמה לחילוק שכבר עליה יה"ג. והענין דהא רה"ר הינו שם מקום, ואף אם אין שם אנשים חשיב רה"ר לטומאה, ונאמר כלל ששם מקום רה,ר יכול ליווצר רק ע"י שנוי במקום כגון במחיצות וכד', ולא ע"י שנוי של עוברים ושבים שם. ועיין.

**והתוס' בב"ב מייתי ר"ח, וכן עיי"ש ר"י מגאש,** שאם הטומאה היתה ביה"ג אף שהספק והשאלה היו ביה"ח חשיב רה"י, והתוס' תמה מה הענין שעל הטומאה עבר יה"ג. ויש להוסיף להעיר מפ"ו מ"א דמבואר שמקום שהיה רה"י ונהפך לרה"ר וכו' שברה"י טמא וברה"ר טהור, ואולי מיירי בספיקות טומאה שונים ולא באותו ספק טומאה. ואולי הר"ח מיירי בודאי נגע בספק טמא, שמכיון שהספק כבר היה במצב של רה"י שוב דנים שהספק נמשך מהזמן שהיה רה"י, דהא הספק אינו חדש, אלא אותו ספק היה מאז ועד היום, אלא שצ"ע דלפי"ז צריך ליזל בתר תחילת הספק ואם נולד הספק ביה"ח ועבר יה"ג ניזל בתר יב"ח, והוי רה"ר. אלא שצ"ע מפ"ו מ"א במסונן שהעבירוהו מרשות לרשות , ול"א שמכיון שהספק כבר נולד ברה"י ממנו ימשך הספק. וצ"ל שאם מעבירם הטומאה ממקום למקום זה נחשב לידת ספק חדש. ורק אם הטומאה באותו מקום, ואותו מקום מתחלף הגדרתו, הרי שאם היה כבר נחשב רה"י, והספק אותו ספר שוב ישאר טמא, ובפרט א"נ שיסוד רה"י הוא אפשר לישאל, ולכן אם הספק שלפנינו אפשר לבררו בזמן שהיה רה,י שוב אף ברה"ר טמא, אך במקום שמעבירין ממל"מ חשיב כמה ספיקות נפרדות ולא דנים להכריע מ"א לחבירו, ועיין.

**בתוספתא** שדה בורות אם רואין הנכנסים והיוצאים הוי רה"ר. עיין להלן.

**מ"ח:** בסילקי וכו' רי"א אם עומד וכו' **ועולה** שלר"י אם רואה הנכנס והיוצא הוי סיבה לרה"י, ולעיל בתוספתא הוא ליהפך, **כן הקשה הר"ש, וברא"ש** שלר"י אם העומד בפנים רואה את הנכנס הרי שיכול ליתייחד ואינו חושש שמא יבא מישהו פתאום ולכן חשיב רה"י. משא"כ בתוספתא שעומד בשדה מגולה ואינו יכול ליסתר הרי שאם רואים אותו מכל צד הוי רה"ר ואם לאו הוי רה"י, ויש לבאר שהתוס' מיירי בבקעה שיש בה סיבה שתייחשב מקום רה"י, ובזה נאמר שיעור שאם הוא רה"י שרואים אותו מכל צד חשיב רה"ר, אבל אם רואים אותו רק מצד א' נשאר בגדרו שהוא רה"י. משא"כ במתני' בסילקי מיירי במקום שיש בו סיבה לייחשב רה"ר, ומ"מ אם הוא יכול ליסתר ומיד ליסתלק כשרואה שנכנסים, הרי דהוי כרה"ר שאין מצוי בו אנשים ולכן חשיב רה"י, ועיין היטב.

**בתוספתא** גרס היפכא שגם בבסילקי שברואה הנכנס והיוצא הוי סיבה לרה"ר, **וכן גירסת הגר"א** במתני' .

**ובתוס'** שבסילקי עם פתחים זה כנגד זה אמצעו רה"ר וצדדיו נחלקו ר"י ורבנן, ובפתחים שלא זה כנגד זה לכ"ע צדדיו רה"ר, ובחצר בפתחים זה כנגד זה לכ"ע צדדיו רה"י. וכל הני נידון הוא מה נחשב רה"ר אף בלא ג' בנ"א. ומתבאר שבסילקי וחצר בפתח א' הוי ודאי רה"י ובב' פתחים נחלקו כנ"ל. ויש לברר מה מגדיר רה"ר, האם רבים מצויים שם, ואז כל החלוקות והמחלוקות הוא ממתי נחשב רבים מצויים שם. ודוחק לומר שצדדי חצר מפולשת שונה מצדדי בסילקי מפולשת, ומדוע בבסילקי צדדיו נעשה רה"ר מחמת אמצעיתו ובחצר לא. **וע"כ נראה** שהקובע רה"ר ורה"י הוא ייעוד הרשות, וחצר יותר עשוי לתשמיש פרטי, ומ"מ ב' פתחים ורבים בוקעים מפקיע שם רה"י, אך צדדי החצר כדקאי קאי, ובסילקי המיועד לרבים אלא שבפתח א' עדיין גם לרבים יש להם תשמיש עם שם של תשמיש של יחיד, אך ע"י פתחים חוזר כל הבסילקי להיות מקום לרבים, שלבסילקי יש סיבה לייחשב תשמיש רבים, וע"י סתימתו נעשה לרשות יחיד, ובנפתח חוזר להיות מקום לרבים. ועולה שבשבת רה"ר הוא ע"י שלמקום אין שם רשות אלא הוא של כל ישראל, ולטומאה אף רשות לרבים חשיב רשות הרבים, ורק מקום ששמו רשות לתשמיש יחיד חשיב רה"י, **עיין חזו"א ה' כג' כד'** בכל הנ"ל, ועיי"ש שהעיר דעולה שבפתח א' לכ"ע הוי רה"י, ובגמ' קדושין פא' שבפתח א' פתוח אין איסור ייחוד, וע"כ שאיסור ייחוד תלוי במירתת וס"ט ברה"י תלוי בשם מקום רה"י. וכבר הערנו לפי"ז על הרשב"א נידה ה' שענין רה"י ורה"ר נקבע לפי ייחוד א' עם ב' נשים שאסור וב' אנשים ואשה א' שמותר, ומשמע שיש קשר בין איסור ייחוד לשם רה"י ורה"ר. **וכן נחזו"א שם סקכ"ה** הוכיח מהא דתוספתא כ' שבסילקי ננעלת בלילה, ומשמע שבלא ננעלת נשארת רה"ר, ולמרות שאסור ליתייחד בלילה.

**ע"ע חזו"א** שהקשה מהתוספתא לעיל בשדה בורות, דמיירי שמהשדות אפשר לראות את הבקעה ולכן חשיב רה"ר, וא"כ כל בית אשר רואין אותו מרה"ר ייחשב רה"ר, **ותי'** שבקעה מעיקרה אינה נחשבת רה"י אא"כ אין מי שרואה אותה, ולכן בבקעה הפתוחה לשדה בורות נחשבת רה"ר אולם בית שיש לו שם רה"י לא יפקע ממנו שם זה אלא ע"י שרבים יהיו בתוכו ולא שיצאו מרה"ר מה שבתוך הבית.

**בתוספתא** לכאורה מוכח שבסילקי בלילהחשיב רה"ר רק בנעול, **וצ"ע מהתוס' סוטה** כח' ע"ב ד"ה "ברשות" שכ' שלילה לעולם רה"י. **עיין אחיעזר ז' ג', והתוס' מייתי ירושלמי** בסוטה שלילה רה"י לסוטה, **עיין מקד"ד מו' א'.** והאחיעזר תלה הבנידון אם ילפי' רה"י מפסח אז אין חילוק לילה, לבין אם ילפי' מסוטה ואז חלוק לילה שהוא מקום סתירה.

**מ"ט:** הפרן וכו' **עין תויו"ט** מדוע ר"י לא חילק ברואה הנכנסים שחשיב רה"י בפרן כמו שחילק בבסילקי. ונקט התויו"ט שאם כגירסת התוספתא (והגר"א) שברואה נכנסים חשיב רה"ר, א"כ א"ש ואולי כוונתו שדוקא בסילקי המיועד לרבים הרי שרואין מבחוץ נמי נחשב משא"כ פרן אינו מיועד כ"כ לרבים.

ר"מ עושה צדדין רה"י, ובתוס' סבר ר"מ כן נמי בבסילקי, ומחלק באין פתחים מכוונים (שרק בב' פתחים מכוונים נחשב בין הפתחים רשות א' וצדדיו רשות אחרת, משא"כ באין מכוונים אין להבדיל בין צדדים לאמצע) ויש לדון אם בפרן נמי כן, והושמט, וצ"ע. **ובא"ר** משמע שבסילקי ופרן שווין הם והם ענין א' לכל פרטיו, ועיין.

**מ"י:** חצר וכו' **ובא"ר** דר"י ל"פ משום דהכא ודאי רואה הנכנסים ולכן הוי רה"ר, וכ"ז לגירסת הגר"א, אך לגירסא דידן צ"ע מדוע ר"י ל"פ שברואה, (ובפרט להגר"א שהחצר ודאי רואה) הוי רה"י לטומאה. עוד כ' הגר"א דר"מ ל"פ דמיירי בפתחים שאינם מכוונים ולכן לכ"ע הוי רה"ר, דהיינו שסבר הגר"א שמתני' מחדש שחצר כנגד הפתחים רה"ר, ולא חילק ר"מ בצדדים. ולכן נקט שע"כ צדדי חצר הוא ודאי רה"ר מכיון שבחצר אין צדדיו מכוונים. וצ"ל דהתוספתא דמודו חכמים לר"מ בחצר שצדדיהם רה"י מיירי המכוונים, ובחצר מודו רבנן שבמכוונים צדדיהם רה"י, וצ"ע מדוע לא נקט הגר"א שבחצר לעולם צדדים הוי רה"י ,ומתני' מיירי באמצע ולא בצדדין, ולא קפליג ר"מ משום שרבנן לא נחלקו עליו בזה, וצע"ק.

**פ"ז**

**מ"א:** הקדר וכו' חיצונות טמאות, **ובר"ש וברא"ש** החשש שמא בגדיו נגעו בכלים. דהיינו שלא חוששין שמא הוא עצמו נגע. **ובר"מ** שהחשש שמא הוא עצמו משמש ונגע. ובאמת ע"ה הריהו כזב מדרבנן, **ונחלקו הראשונים** לענין מה הריהו כזב. **יש שיטות** שכל התקנה הוא שמא אשתו נידה ישבה על בגדיו, והוא נטמא מהבגדים, וא"כ הוא ראשון ובגדיו אב, ולכן כ' הר"ש שהחשש שמא נגעו בגדיו, דהוא עצמו אינו מטמא כלים. **אולם יש שיטות** שע"ה כזב, ומטמא במגע ובמשא ובמרכב ומושב ובמעיינותיו, ורק אינו מטמא בהיסט, **ויש שיטות** שהריהו כזב אך אינו עושה מו"מ. ועכ"פ הר"מ כאן שהחשש שמא יגע ויטמא הכלים יכול לפי ב' השיטות האחרונות הנ"ל.

**בר"ש לקמן מ"ה** בשם ר"מ, וכן **תוס' בחגיגה** יט' ע"ב ד"ה "בגדי" , **ותוס' בשבת** טו' ע"ב ד"ה "ועל" סבר שע"ה אינו כזב ורק חיישינן שישבה אשתו על בגדיו. **תוס' נידה לג' ע"ב** ד"ה "ותיפוק", **והרמב"ן והריטב"א שם והר"ש מב'** שהריהוכזב אך אינו מטמא מו"מ, **והריטב"א בשם ר"ת** שם שמטמא אף מו"מ ורק אין לו היסט.

**ובמתני':** דלר"י באגודות מותרות, **ובגר"א**  שאין ע"ה יכול ליטלם באגודות, **והר"ש** תמה מהו חילוקו של ר"י, וזהו לשי' דלבו"ש החשש נגיעת בגדים וליכא חילוקא דאגודות, ולגר"א החשש שמר יגע ולכן איכא חילוקא.

**ובר"ש** מייתי לסוגית כתובות כד', ובחילוק כלי אומנותו, עיין **ר"מ** פי"ב ממו"מ הכ"ז **וראב"ד** שם. **ונו"כ. וחזו"א** ט' א'. **עיין חזו"א ח' ט'** דבכלי אומנותו בידו טמא אף ברה"ר ובאין כלי אמנותו בידו טהור אף ברה"י.

**עיין תויו"ט** מה שתמה דבגד עובר על הכלים ל"ח אבל ולא הבנתי דבריו. ועוד הקשה הא אין מדרס מטמא באהל.

**ובר"מ** גרס דלר"י באגודה כולם טמאות משום חשש היסט, **וכן ברע"ב, ובתויו"ט** הקשה מהרע"ב מ"ב שאין ע"ה מטמא בהיסט.

**מתני':** מסר מפתח הבית טהור, ובתוספתא דלר"ש הבית טמא אף הפנימי. **ובר"ש** שמסר לו את כל הבית, **ובחזו"א ט'** ח' תמה מהגמ' בע"ז ע' שפנימי אין חשש יין נסך.

**עיין סתירת הר"מ פי"ב** ממד"מ ה"ג שאין חשש במפתח, **ובפ"ג** ממא"ס ה"ה התיר דוקא אם נתן ואמר לו עד שאבא, **עיי"ש לח"מ.**

בתוספתא לענין זיזין למעלה מי', **עיין חזו"א ט' ח-ט.**

**עיין מ"א ובועז ב'** שהקשו בפנימי מדוע טמא הוי הוי ספק נכנס, ותי' דספק מרה"י לרה"י אין טהרת ספק נכנס. ותלוי עמש"נ לעיל בספק ביאה מרה"י לרה"י לר"א ולרבנן. **ונראה ליישב** שספק רשויות הוא במקרה שיש בו דררא, או אף בחתיכה מסופקת, משו"כ כאן אין ספק מקרה, אלא דנים אם ע"ה שמפתח בידו אם יש להעמיד את הטהרות בחזקת טמאות , ואין כאן מקרה אלא ספק על חתיכה אין היא בחזק טמאה ובכה"ג לא נאמר ספק רשויות, ואולי דמי לפ"ד מ"ה כגון בית הפרס, שדנים שהדבר בודאי ספק טמא, ועיין.

**מ"ב:** בר"ש תמה מ"ש עד ומצאו עד לישן ומצאו עד. **וברא"ש** שמכיון שהניח שמירה מעולה ומצא שמירה פחותה גרע, וצ"ב. **ובגר"א** ביאר שהע"ה שהניחו עד אינו מעיז ליגרע שבטוח שבע"ב שומר עליו, ובהניחו ישן חושב שבע"ב סומך ע"כ שישן ואינו חושש ליגע.

**וברע"ב** ביאר שבישן אינו יודע ומכיר הכלים ולכן הולך לראות, **ותמהו הרש"ש והחזו"א ט' ז'** הא לא מיירי שהביאו ישן אלא הניחו ישן. **וברש"ש** תי' שאדם הניעור משנתו הוא מבולבל והולך ונוגע בכלים. **החזו"א תמה על** הגר"א מפ"ח מ"ה שנכנס שלא ברשות טהור אף שאינו חושב שבע"ב שומר עליו. **ע"ע חזו"א**  ח' ט'. וט' ב'.

**ע"ע חזו"א ט' ז'** בביאור דברי הרא"ש שבהניחו ישן ומצאו עד הרי שירד משמירה מעולה לפחותה, והוי כשנוי מעלות בטהרה המבואר בחגיגה דף כ'.

**ע"ע חזו"א ח' ח'** שבאמת כל הספיקות בע"ה אין סיבה לטמא דהוי אבד"ל, ואין כלל דררא לספק, אלא שהכל כלול בגזירה של ע"ה, שכל כלי שספק נגע בו הוי כבגדיו, וצ"ע.

**עיי"ש שייסד** שיש ב' יסודות שתקנו חכמים, בגדי ע"ה, ובזה כלול כל דבר שהיה תחת שליטת ע"ה ותחת רשותו, ולכן כל הני בכלל בגדי ע"ה, ולפי"ז כל פלוגתות וחילוקים דמתני' איננו בכח החשש אם החשש על כל הבית או רק עד מקום ידו מגעת, אלא הנידון הוא מה נחשב תחת שליטת ורשות הע"ה, ועיין. וצ"ע בהניחו ישן ומצאו עד אין כאן כ"כ ענין שנמסר לע"ה שליטה בכלים, ולא דמי לשאר האופנים שהנידון שנמסר לו לרשותו ולכן חשיב כבגדיו, **וי"ל** או שגם זה נחשב נמסר לו, שמתוך שחושב שבע"ב אינו שומר עליו (להגר"א שם) חשיב כאילו נמסר לו. **או י"ל** דהחזו"א שם ייסד עוד תקנה של כלים הנמצאים, שגזרו על כלי שנמצא שהוא טמא, וע"ז כ' שהניח ע"ה ישן ומצאו עד הוא בכלל כלים הנמצאים, ועדיין יש לברר החילוקי דינים בין בגדי ע,ה לכלים הנמצאים, ויבואר עוד להלן. **עיין פיהמ"ש סוף מ"ה** שכ' כנ"ל.

**מ"ג:** בר"מ שכל הבית טמא חוץ ממקום גבוה, ובמ"ב טמא רק יכול לפשוט ידיו ממקום שכיבתו, **עיין חזו"א** ט' ו' שבאומנין חשיב שנמצאים בכל הבית, משו"כ לישן יש את מקומו, ופשוט.

**מ"ד: עיין חזו"א ט' טו' .**

**מ"ה:** המניח ע"ה וכו' בזמן שהוא רואה וכו' **בר"ש וברא"ש** שע"ה מטמא במגע ואינו מטמא במשכב והיסט, ולכן בזמן שהע"ה רואה ושומר גזרו רק על מגעות , ובזמן שאינו רואה חיישינן יותר לכניסת עכו"ם ומטמאין אף משום משכב והיסט. **ובר"מ** פי' שבזמן שבע"ב רואה את הנכנסים לבית הרי שלא חיישינן אלא למגע, ובזמן שאינו רואה בע"ב, וע"ה לא מירתת הרי שגזרו אף על משכב והיסט, דהיינו שלהר"מ ע"ה מטמא במשכב והיסט. **ובחזו"א ט' י'** שכוונת הר"מ שכשאין בע"כ רואה חיישינן שנכנס עכו"ם. והר"מ נמי כשי' עכו"ם אינו מטמא בהיסט. **ע"ע תוס' חגיגה יט' ע"ב** ד"ה "בגדי" שביאר שהחשש שהע"ב פתח את הצ"פ, עיי"ש, ולא מובן מ"מ א"כ מדוע גם חוששין על משכבות **עיין חזו"א ט' טו'.**

**הר"ש מייתי** ר' משה מפיונטושא שע"ה אינו כזב ורק חששו שאשתו ישבה על בגדיו ונטמא מהם, והר"ש הוכיח דלא כשי'. **עיין תו"ר חגיגה יט'.**

**הר"ש והרא"ש, והתוס'** חגיגה יט' ע"ב, גיטין סא' ע"ב, נידה לג' ע"ב, **ורמב"ן, רשב"א, ריטב"א** בנידה וגיטין שם, שע"ה כזב למעט מו"מ והיסט, והטעם שהיסט ומו"מ הוי חומרא שאין יכולים לעמוד בה. **ובחזו"א** יו"ד קיט' י' כ' טעם חדש שעיקר הגזירה דע"ה כדי ליתרחק ממנו שאינו זהיר בטהורות ולכן גזרו רק בדברים שאפשר ליזהר בהם, אך אין סיבה שע"ה יהיה בחשש זב שאין זיבות מצוי.

**שי' הריטב"א** בשם ר"ת נידה לג' שע"ה כזב למעט היסט. **ושי' התורי"ד** שם ובחגיגה יט' שהריהו כזב לכ"ד. **ע"ע חזו"א יו"ד קיט' יג'** שאף אם הוא כזב אי"צ ז' נקיים.

**בר"ש מייתי ירושלמי** שהחשש של אשת ע"ה נידה שגזרו בה מדרס, הוא דוקא מדרס עם מגע, ודוקא מגע בכל רגלה, ומשום שצריך שינשא רובו של זב. והדברים תמוהים, שאתינן משום חשש מדרס, אך צריך מגע, ולא סגי במגע מקצת אלא צריך מגע כולה ומשום שצריך רוב כובד של זב, וצע"ג. **עיין מקד"ד מא' ג'.**

**ע"ע בר"ש** שמכיון שגזירת ע"ה הוא דוקא במרכב או היסט ע"י נגיעה לכן נסתפק הר"ש בהיסט כלי חרס מגבן, שהנגיעה אינה מטמאה, האם זה בכלל הגזירה. דהיינו האם הצריכו היסט ע"י מגע המטמא שתקנו שאם יש חשש מגע המטמא והיסט המטמא של אשת ע"ה חששו, וא"כ מגע כ"ח מגבו אינו בתקנ"ח, או"ד צריך רק מגע בפועל. **ועכ"פ עולה בר"ש** שאף אם צריך מגע המטמא, מ"מ אוכלין שבתוך הכלי נטמאין בהיסט אף שלא היה בהם מגע, וסגי שבכלי היה מגע המטמא, ועיין.

**מ"ו: עיין מתני', ותוספתא** המובא בר"ש, **ולהר"ש** עכו"ם עמהם הוא סיבה שאף באין משכון ואין עדים אינם נאמנים לומר נכנסנו ולא נגענו, ולא מהני פה שאסר. וכן גרס בתוספתא. **ולהר"מ** ליהפך, עכו"ם עמהם ששומרין עליהם הרי שנאמנים לומר לא נגענו אף במשכון בידם ויש עדים שנכנסו.

**בחגיגה** כו' ע"א מייתי סתירה דמתני' דהכא דבנכנסו שבאין הכל טמא, ובחגיגה שם שנאמנים שלא נגעו. **ותי' הגמ'** הא בעכו"ם עמהם הא באין עכו"ם עמהם. והר"ש מייתי מהתם סייעתא לשי'. ועולה שמתני' דידן מיירי כולה בעכו"ם עמהם, ובאמת בפשיטות רישא דמתני' מיירי בלא עכו"ם שהכל טמא, ועכו"ם דסיפא הוא רק שעם עכו"ם אינם נאמנים לומר נכנסנו ולא נגענו. כמבואר בר"ש, וא"כ הגמ' צריכה ליישב שמתני' דידן ברישא שידענו שנכנסו, ומתני' דחגיגה שלא ידענו דנכנסו ולכן נאמנים, והגמ' תי' שמתני' דידן בעכו"ם ולא משמע כן, **עיין חזו"א ט' יב'.** ולהר"מ (וכן הר"ח בחגיגה) דלהיפך, שמתני' דחגיגה בעכו"ם עמהם ואין חוששין, ומתני' דידן באין עכו"ם עמהם (ויודעין שנכנסו) ולכן חיישינן.

**במתני' בחגיגה** שגנבים שהחזירו נאמנים שלא נגעו, ואם ע"ה מטמא בהיסט הא כבר נטמאו בהיסט, **ובתורי"ד**  העמיד שנאמנים רק על כלים שלא נטלו, וכן עולה בר"ח שם, (עיין ר"מ פי"ב ממו"מ הי"ד שמשמע נמי כן.) **וברש"י** שם ד"ה "נאמנים" משמע קצת שנאמנים שלא נגעו בתוך הכלים, וע"כ דסבר שע"ה אינו מטמא היסט. **ברש"י שם** שנאמנים לקדש ולא לתרומה, וזהו חומר תרומה מקדש. עיי"ש מאירי הטעם. **עיי"ש טו"א, וחזו"א ט' יב' ובטו"א** שם דא"כ הא הגמ' יכלה לתרץ דמתני' דידן לתרומה ודחגיגה לקדש, עוד הקשה מדוע כ"ח עם צ"פ טהורים הא לקדש אין חילוק ואין צ"פ מציל.

**במאירי** נידה דף ה' שגבאין מיירי בב' ולא בג' דהוי רה"ר וספיקו טהור, והבאנו כבר **החזו"א** ח' ח' דהכא הוי משום גזירת כלים הנמצאים ואין בזה חלוקי רשויות.

**מתני':** הגנבים וכו' אלא מקום רגלי וכו', **וברא"ש** הכוונה לחדרים שגנבו משם, ולא חיישינן לחדש אחר. **ובר"מ** שחיישינן רק דרך הלוכם. ובחגיגה כו' שבעשו תשובה נאמנים שלא נגעו.**וכן בר"מ** פי"ב מו"מ יד'. **ובחזו"א** ט' יג', **ומקד"ד** מא' ב', דמבואר לקמן פ"ח מ"א **בר"ש** וכן **בר"מ** פ"י מ"מ ה"ז שע"ה שקיבל ע"ע להיות חבר אינו נאמן על אחרים לשעבר, וא"כ מה מהני מה שעשו תשובה, עיי"ש. ותלוי אם חשש גנבים הוא משום גזירת כלים הנמצאים הרי שהוי כמו כלים ברשות ע"ה, ואם שם לא מהני קבל ע"ע להיות חבר כ"כ לא מהני עשו תשובה, אולם אם נידון דמתני' הוא חשש נגיעה בעלמא א"כ מאי שייטא, אולי כל אי נאמנותו מחמת שהוא גנב ובעשה תשובה נאמן, דלא מצאנו שע"ה אינו נאמן. ובע"כ כן הוא דהגמ' בחגיגה אינה מזכירה שקסלו ע"ע ניהוג חבר, אלא שעשו תשובה והשיבו הגזילה, וא"כ הם עדיין ע"ה, וע"כ שאין הנידון גזירת כלי ע"ה אלא הוי חשש נגיעה בלבד, ולכאורה דלא כהחזו"א ח' ח'.

**תוס' ב"ק סו' ע"ב ד"ה "וגזל"** הוכיח שע"ה מטמא משכב חבירו, ודלא כרש"י שאין אדם עושה משכב לבגד שאינו שלו. **להר"מ** כד' מכלים ה"ז כ' כרש"י, עיי"ש **מל"מ** שגזילה אינה נטמית במשכב.( שאין הזב יכול לעשות ולייחד כלי חבירו למשכב), אבל כאן מיירי בנכנס לשל חבירו שאין קפידא שלא ישב על בגדיו, ולכן מהני מדרס הזב לטמא. **ובתוס' בב"ק שם** תי' דטומאה דמתני' הוי דרבנן, ואם מדרבנן רק חיישינן שמא נגע הא מ"מ אין מה לחשוש דאינו יכול לטמא מדרס בגדי חבירו, וע,כ שגזרו טומאה לבגדי ע"ב והוא מדרבנן, שתקנו שכלים שברשות ע"ה טומאת ע"ה עליהם, ודו"ק. ובשטמ"ק שם הקשה מבגדי ע"ה מדרס לפרושים.

**בתוספתא** הגנבים שנכנסו וכו' **ובר"ש** רשב"ג היינו ת"ק ורבי כחכמים. **ובגר"א** גרס לפני פלוגתת רשב"ג ורבי "נמצא מקום הגניבה" וביארו שרישא מיירי בגנבים שלא נמצא מקום הגניבה ונחלקו ת"ק וחכמים אם כל הבית טמא, ובסיפא נחלקו בידוע מקום הגניבה ונחלקו רשב"ג ורבי אם טמא כל הבית עיין חי' הגרי"מ חגיגה כו'.

**מ"ז :** המניח וכו' **בר"ש בר"מ וברא"ש,** עיין **מ"א** פירוש אחר.

המניח את כליו מגת זו וכו' **לר"ש ורא"ש** בעכו"ם ומשום ע"ז לא חיישינן, ובע"ה ומשום מגע חיישינן, **ולהר"מ** בכהן אצל ע"ה לא חיישינן משום דע"ה מרתת, ובישראל חיישינן. **בגר"א** שבעכו"ם אף לטומאה לא חיישינן שחושב ששומרין עליו, ומיישב מש"כ הר"ש שאם לענין טומאה מ"ש עכו"ם או ע"ה. **עיין חזו"א ט' יד'.**

**בתוספתא** נשמטים מאחוריהן ובר"ש שחיישינן שמא נגע מאחוריו ולא ראה, עיין **חזו"א** ט' ד' מה ענין לא ראה כאן.

**בתוס'** מצא מפתח מקולקל טהור, עיין **חזו"א** ט' ד' דמכיון שהיה נעול לא חיישינן בפתוח שמא נגעו בו. **בר"ש** דה"ה לענין יי"נ, **ובתרה"ד דה'** הביא בזה מחל' ראשונים, ויישב שאם נראה שיד אדם קלקלה חיישינן, ורק אם מקולקל באופן שאפשר לתלות שנעשה שלא בכוונה טהור, עיין **נוב"י** ת' יו"ד עב' מה שהקשה מהר"ש כאן, עיין **שו"ע** יו"ד קל' ח' **וגר"א.**

**בתוס'** חדש כליו, **בר"ש** שהניח בשנוי, עיין **חזו"א** ט' ה' מה שהעיר ופי' **כהגר"א.**

**תוס'** הלוקח כלים מאומני ע"ה, **עיין ר"מ** פי"ב ממו"מ ה"א, **ובראב"ד** שם. וחזו"א ט' ד'.

**תוס'** הניחו על כתיפו טמאין אף ט"מ, **בר"ש** שבכה"ג חיישינן אף בע"ה משום חשש עובר תחת הזיז, עיין **חזו"א** ט' ה'.

אולם **הר"מ** פי"ב ממו"מ ה"ב עפ"י ביאור נו"כ **והחזו"א** ט' ג' שבמפקיד אצל ע"ה חשיב כלי ע"ה, ובמניח כליו לפני ע"ה ל"ח כלי ע"ה ולכן גזרו רק מדרס משום אשתו ולא ט"מ, ומניח על כתיפו הוי כמו מפקיד אצלו וגזרו אף ט"מ, עיי"ש נו"כ. **ולהר"מ** עולה שהנידון הוא לטו"מ, שפשוט שלעולם טמא מדרס, ורק טו"מ נחלקו במוסר לרבים ומניח ליחיד, ולכ"ע במניח ליחיד טהור לטו"מ, עיין **חזו"א** ט' ב-ג.

**בתוס'** מעשה בא' ששכח, עיין **חזו"א** ט' ב' שהוכיח שהנידון אינו חשש מגע, אלא הוי נידון אם מכיון שיש לע"ה שייכות ובעלות בביהמ"ד חשיב מסר לע"ה, עיי"ש שהוכיח זאת.

**בתוס'** ע"ה שבא להזות. עיין **ר"מ** פי"א ממו"מ הי"ב ופי"א מפרה ה"ב. **ובטו"א** חגיגה יב' שה"מ ביש עדים שנטמא, אך אם טמא י"פ עצמו נאמן במיגו, **ובמקד"ד** מא' ב' שאין כאן ענין עם נאמנות אלא החשש בע"ה שאינו נזהר בדרך ונטמא בלא שידע.

**בתוס'** הי סל על כתיפו, **ובחגיגה** כ' ע"א **וזבחים** צט' ע"ב ,**ובתוס'** שם, שאוכלין שבתוך המגריפה אינם נטמאין דמיירי ששמר מטומאת ראשון ולא שמר משני. עיי"ש **רש"ש וחזו"א** י' יג'. דחיישינן שנטמא ממשקין מגבו שאינו מטמא תרומה.

**והר"מ פי"ג** ה"ו שהאוכלין נטמאין ודלא כהסוגיא שם עיין נו"כ.

**בתוס***'* אר' דוסתאי וכו'. **ולהר"ש** הנידון לטהר לגמרי במניח לרבים, ונחלקו ב"ש וב"ה במוסר לרבים ומניח ליחיד.

**מ"ח:** מי שהיה טהור וכו **בר"מ פי"ג ה"ג** מתבאר שבהסיח דעתו מלאכול תרומה צריך טבילה ואי"צ הערב שמש, דהיינו שזהו רק מעלה, (וכן יש להוכיח קצת שהר"מ הביא דין זה אחר דיני מעלות של טובל לחולין לא נטהר לתרומה) ואין באמת חשש שמא נטמא. **עיין מ"א וכן בחזו"א י' ד'** השווה למעלה של בגדי פרושין טמאים לתרומה. ונקט דבאמת אינו מטמא תרומה אלא רק אסור לאכול בתרומה. **ובכס"מ** משמע דהכא מיירי שהסיח דעתו מטומאה כלל, וכך יישב קושית הר"י קורקוס שהר"מ פסק פי"ב הט"ו שהסיח הדעת אינו מצריך טבילה לתרומה, ויישב דהתם לא הסיח דעתו מגופו וכאן כן, **והקשה המקד"ד לט' ב' כנ"ל** הא יזינן שאי"צ הערב שמש וע"כ דהוי רק מעלה. והדרא קושית הר"י קורקוס. ועיין מ"א שיישב קושית הר"י קורקוס שבאופן שמותר בתרומה לכן ל"ה היסח הדעת.

**בתוס'** חבית בחזקת חולין ונמצאת תרומה טהורה ואסורה באכילה, **ובר"ש** ששמרה מטומאה כחולין ולא מטבו"י. ולכן הוא פסול ואינו טמא. **עיין חזו"א י' ה'** שדימה מתני' לגמ' בחגיגה ששימר בחזקת כלי חול ונמצא כלי שבת טמא שנתכוון לשמירה פחותה, וא"כ הכא נמי נתכוון לחולין ונמצא תרומה הא נתכוון לשמירה פחותה, וצריך להיות טמא, ונקט החזו"א דאה"נ התם בכלי שבת נמי רק שגזרו טבילה ואין באמת חשש טומאה, דהיינו שבכלי שבת וחול ששמר לגמרי הוי תקנת טבילה, וכאן יש ה' סיבות לפסול, כמו בהחלפת כלי שבת בכלי חול, וכן משום חשש שמא נגע טבו"י, **והחזו"א דקדק זאת בר"מ פי"ג ה"ו** שכ' בחבית דידן שפסול משום חשש טבו"י, ומשום ששמירת חולין לא מהני לתרומה, דהיינו ב' סיבות לפסול, עיי"ש.

**מ"ט:** האשה וכו' ר"ע מטמא וחכמים מטהרים, ור"א בן פילא תמה מפני מה ר"ע מטמא, **ונראה** דהכא לא מיירי בהניח או מסר לע"ה, אלא נולד סתם חשש נגיעה, ואין לחשוש בלא דררא. וע"ז ביאר ר"א בן פילא משום נשים גרגרניות, ולהגר"א ר"א פליג ומוקי דוקא באשב וקדירה מכוסה. **ע"ע תפא"י, וחזו"א ט' טו'.**

**פ"ח**

**מ"א:** המשנה משווה דר בחצר עכו"ם ושכח כלים בחצר לפ"ז מ"ה באופן שאין רואין הניכנסים והיוצאים שגזרו אף עלמרכב והיסט הזב, או משום חשש אשתו או עכו"ם, או כמש"כ שם הר"מ שרק באופן שאינו חושש מאין רואין אותו חוששין אף על מרכב, ועיי"ש. (ולרש"י שבת פד' ע"ב ד"ה "מי" שאין כ"ח עם צ"פ נטמא במרכב והיסט, וצ"ע מתני' ומתני' פ"ז מ"ה, ועיי"ש תו"ר דמ"מ אכלין שבתוך הכ"ח נטמאין בהיסט, וא"כ הוא חיישינן לאוכלין ולא לכלי עצמו). בתנור דלת"ק טמא לר"ש אטו כ"ח, ולרא"ש ולר"מ שמא יסתם הצ"פ. ( וא"כ ה"ה לרש"י בשבת י"ל דחיישינן שמא יפתח הצ"פ.) ר' יוסי מטמא כת"ק, ומוסיף תקנת מחיצה. **עיין תויו"ט.** ועיין תפא"י שמחיצה מועלת משום שמבדיל בין רשות ע"ה לתנור. וכן לשון **הר"מ**  פי"ב ממו"מ הי"ז.

**עיין חזו"א ח' ז'** שבאופן שחוצץ ומפריד כל החצר במצחיצה אי"צ גובה י"ט, ורק להקיף הכלי עצמו בלבד צריך יט', והוכיח כן מע"ז ע' ע"ב דמבואר שבמעשה מסיפס אין חשש יותר.

**בתוספתא** לזה סוכה ולזה סוכה וכו' טהורין. ובר"מ פי"ב ממו"מ הי"ח חבר וכו' לפני פתחו. או ע"ה. ופסק שטמאין. **ובחזו"א ח' ד'** נקט שהר"מ גרס בתוספתא או או, דהיינו שיש לע"ה חצר פתוח לפתח חבר או ליהפך, ולכן המונח שם טמא, וכגירסת **הגר"א** שטמאין.

**בתוס'**  ע"ה שהניח או"מ ע"ג מעיין, **בר"ש** מוקי בע"ה שנאמן עיי"ש. **ועיין חזו"א ח' י'** מה שהעיר.

**שם:** אבל חבר וכו' עיין **חזו"א** ח' י' שעמד הא לא מיירי שהיה ברשות ע"ה, וא"כ הוי סתם ספק הנולד ואבד"ל וטהור.

**שם:** נאמנין ע"ה על ט"מ ולא על כלים, **ובר"ש** ביאר עפ"י הגמ' בחגיגה כב' שע"ה אינם נאמנים על טבילת כלים משום חשש דכלי בתוך כלי, ורבא שם פליג שע"ה נאמן אם אמר שלא טבל כלי בתוך כלי, **וצ"ע** הר"ש שכ' דררא ל"פ, עיין **חזו"א** ח' י'. **ע"ע** מה שהעיר החזו"א. **והר"מ** במ"ב וכן פי"א ממו"מ הי"ב שא"ה נאמן על כלי משום טו"מ ולא משום טומאת מדף שאינו מדקדק בה, וצ"ע החזו"א שהבין שע"ה נאמן לומר טבלתי משום טו"מ ולא משום מדף, ולא כן מתבאר בר"מ, וצ"ע.

**שם:** הניח כלים הרי אלו טמאין ומיירי בחבר, **בר"ש** משום שיש להם תקנה, **בגר"א** שאוכלין אינו משהה אותן משא"כ כלים. **ובמקד"ד** מא' ג' דבתוס' בחולין ט' ע"ב ד"ה "שאני" שאין גזירת כלים הנמצאים באוכלין, ואז י"ל שחבר שהניח כלים חשיב ככלים הנמצאין שגזרו בכלים ולא באוכלין. עיי"ש.

**הראב"ד** פי"ג ממו"מ ה"ז פליג על הר"מ וסבר שכלי חבר שמת טמאין דוקא לקודש ותרומה, **ובמקד"ד** מא' ג' מייתי **להר"מ** פי"ג משאה"ל **ה"ו** שכ' שסכין שנמצאת צריכה הזאה, ובראב"ד פליג שם דאי"צ אלא טבילה, **וצ"ע** הא התם הוי סכין לשחיטת קדשים, והראב"ד בזה סבר שחבר שמת צריך הזאה וק"ו בסכין שנמצא. **והחזו"א ח' י'** ביאר שי' הראב"ד באופן מחודש, שאין כוונתו שחיישינן רק לתרומה וקדש, אלא שמה שמשומר לתרומה וקדש חשיב מה שהחבר מת כהיסח הדעת, ולפי"ז י"ל שבסכין שנמצא הוי רק חומרא.

**שם:** ע"ה שקיבל עליו וכו' ע"ג עצמו מותרות לו וכו' ר"ע אומר וכו' אסורות לו.ולר"ע מכיון שאינו נאמן לאחרים אינו נאמן לעצמו. **עיין גר"א.** ועיין חזו"א ח' י' שביאר הסברא מדוע ע"ה שקיבל דברי חברות אינו נאמן. ולבסוף ביאר שאין הענין משום נאמנות, אלא רבנן אסרו כלי ע"ה ולכן לא מהני מה שנאמן אחר שנעשה חבר, והוקשה לו שם מדוע לעצמו אינו אסור, וכן סבר באמת ר"ע, ולרבנן כ' שם שלעצמו אין כ"כ את טעם הגזירה שעניינה ריחוק מע"ה, עיי"ש, וי"ל אולי שאין כלל מושג לאסור עליו מכיון שכשהיה ע"ה נמי אצלו היה בחזקת טהור ולא נשתנה הדין בכך שנעשה חבר, וודאי יסוד הגזירה הוא מכח חשש ולכן לע"ה עצמו לא חל מעיקרא הגזירה, ועיין.

**מ"ב:** המפקיד כלים אצל ע"ה טמאין ט"ע, ואם מכיהו שומר מפני טומאת מת, שעכו"ם עשוהו כזב, ולכן מטמא במגע ואף במדרס משום תקנת זיבות, **וקצ"ע** דברי כל הראשונים שמטמא מדרס משום אשתו, תיפו"ל שהוא עצמו כזב, ובזה לא מהני מכירו, וקצת ראיה לר"א מפומטיישא, או שקמ"ל מתני' שטמא אף מדרס ולא רק מגע, **עיין תפא"י ,** וע"ה נאמן משום טמא מת כדיבואר להלן, ואינו נאמן משום זב. **וברש"ש וחזו"א** ח' ג' ע"ה נאמן על ט"מ,  **וברש"ש וחזו"א** ח' ג' הא ע"ה נאמן על ט"מ, **ובר"מ ספי"א ממו"מ** שדוקא במעיד ובלא מעיד חיישינן לט"מ וכאן אינו מעיד. ובר"מ שם מבואר שבירושלים שלא גזרו כלים הנמצאים ה"ה לא גזרו על כלי ע"ה שלא העיד עליהם, דהיינו שכלי ע"ה שאינו מעיד עליהם הוי ככל כלים הנמצאים. **ועיין חזו"א ח' ג'.** מה שהעיר בזה. **יש לדון** אם חילוק זה דבמכירו אין חשש ט"מ ולכן אין הזאת ג' וז', אם זהו בעל פרק ז' דלעיל שע"ה או אומנין בתוך ביתו, ואם מכירו טמא רק לטבילה ואם אינו מכירו טמא ט"מ וצריך הזאה. **אולם הר"מ פי"ב מו"מ ה"ב וכך גרס בתוספתא** המובא בר"ש פ"ז מ"ז שבמניח לפני ע"ה גזרו רק טומאה לטבול ולא להזות ולא גזרו משום טמא מת, והגדר צ"ע, **עיין חזו"א ט' ג'** ולפי"ז יש לדון שכל פרק ז' שאינו מפקיד אצל ע"ה חשיב מניח ולעולם אין גזירת ט"מ, ודברי הר"ש בביאור התוספתא פ"ז מ"ז שחלוק בין מכירו ואינו מכירו מיירי כפי גירסתו במוסר לע"ה, והוי כמו מתנ' דידן שבכה"ג גזרו טו"מ, וגם להר"ש בפרק ז' שע"ה ואומנין בתוך ביתו לעולם לא גזרו בו טו"מ, וצ"ע. **וסתימת הר"מ פי"ב משאה"ט ה"א** שבלקח כלי מע"ה טמא טו"מ ואין חילוק שבירושלים לא גזרו, **וצע"ג שהר"מ פי"א הי"ב** שם כ' שהלוקח כלי מע"ה לא גזרו בירושלים, דהיינו שלהר"מ גם כלי שברשות ע"ה אינו גזירת כלי ע"ה, אלא הוא ככל כלים הנמצאין, ומ"מ יש חילוק בין מסר לפני ע"ה שלא גזרו טו"מ ובמסר לע"ה יש בו טו"מ, וצ"ע.

בזמן שהיא רוצצת, **בר"מ ובר"ש** שעי"כ אשתו דוחקת את הבגדים ומטמאתן, **ובגר"א** הקשה הא זבה מטמאה באבן מסמא ,ולכן פי' שרוצצת הכוונה מלא עד למעלה, ואינה רוצצת שיש אויר ביניהם ואז אינה מטמאה, וכ' שזהו דלא **כרש"י בשבת דף פב'.** ועיין ר"מ כאן שרבנן פליגי וסברי שאף סאינה רוצצת טמאה, **ועיין מ"א** שנחלקו בפלוגתא בדברי רש"י אם יושב למעלה ע"ג יתדות וכלים למטה אם חשיב אבן מסמא. **עיין חזו"א ח' יא'.**

ובמתני' אע"פ שהמפתח ביד בעלים, וצ"ע הא החשש להיסט ומה מוסיף מפתח ביד בעלים, עיין משכב"ז **חזו"א ח' יא'.**

**מ"ג:** המאבד ביום וכו', **היה מקום לומר** שכאן המשנה מדברת משום גזירת כלים הנמצאים, אולם לכאורה כלים הנמצאים הכוונה שמוצא כלי ספק אולי מעולם היה טמא, וכאן מיירי שאיבד כלי טהור והוי ספק אם קרה לו מקרה טומאה, ולכן כאן יש נידון דס"ט ברה"י ורה"ר, משא"כ בנמצא כלי ספק אולי היה מעולם טמא בזה אין חילוקי רה"י ורה"ר. הר"ש מייתי תוספתא שברה"י טמא אף ביום משום ס"ט ברה"י, **וכן בפיהמ"ש וכן פסק הר"מ** פי"ח משאה"ט ה"ז, אולם הגירסא בתוספתא שלפנינו, **וכן בגר"א, ובראב"ד שם** שגם ברה"י טמא רק בעבר לילה, ומ"מ חלוק רה"י שטמא ט"מ וברה"ר לא החמירו אלא למדרס ששניח טפי. ושי' הראב"ד יש לבאר שבלא עבר לילה אין כלל דררא המספקת ול"ש ס"ט ברה"י ס"ט, ובעבר לילה חשיב שיש דררא, וצ"ע, ובאמת שי' הר"ש והר"מ צע"ק איך יתכן שבלא שום דררא יאמרו ס"ט ברה"י טמא, ולשון הר"ש נוטה קצת שהחמירו ברה"י, דהיינו שבאמת מתני' משום כזירת כלים הנמצאים אלא שמשום חומר רה"י החמירו יותר, ויש לדון איך הדין בירושלים אם באמת לא גזרו אף ברה"י. **וכן לשון הר"מ פי"ח מאה"ט ב"ח.**

**עיין תוס' סוטה כח' ע"ב** ד"ה "ברשות" שמוכיח מהתוספתא כאן שלילה כרה"י, ויש לדון אם מוכרח שסבר שמתני' אינו משום גזירה אלא מדינא.

**ובאמת הדבר תמוה** לומר שחפץ שאבד אין בו שום דררא חשיב ס"ט ברה"י ורה"ר, **ועיין חזו"א ז' ד' וז',** וע"כ צ"ל שגדר גזירת כלים הנמצאים הוא שכל כלי הנמצא ברשות שאינה ידועה הרי שמספק העמידוהו בחזקת טמא עד שיוברר זהותו, ולכן כל כלי הנמצא ואינו ידוע מהו, ודאי דל"ש חילוק בין רה"י לרה"ר שהספק הנולד הוא במהות הכלי למי הוא שייך אולי לע"ה וטמא. אך כלי של חבר שנאבד, אף שאין בו דררא, אך הוא היה מצוי ברשות שאין ידוע מקרה החפץ, הרי שכאן בצירוף כללי ספיקות, ולמרות שאין דררא להחיל שם ספק, אולם יש דררא להחיל שם על חפץ הנמצא ברשות שאין ידוע מקרה החפץ, ומכיון שברה"י חיישינן טפי למקרה טומאה וברה"ר אין עולה כ"כ צדדי טומאה , משו"כ ברה"י חל עליו שם של כלי הנמצא ברשות שיש להחזיקו בטומאה וברה"ר לא, ועיין. וכן טעמו של ר"ש דאף ברה"י כנכ"ה, ולכאורה הנידון הוא גזירת כלים הנמצאים, וע"כ שכללי הספיקות אם יש בהם משום שם ספק, הרי שהימצאות החפץ במצב המספק הזה יוצר מצב של חפץ הנמצא ברשות שצריך להחזיקה בטומאה ככלים הנמצאים.

**מתני':** השוטח , עיין ראשונים ומפרשים, **ועולה** ששוטח אין בו חשש מדרס אלא רק חשש מגע, ולכן ברה"ר טהור, ולא נתבאר מדוע אם היה חשש מדרס לא נומר ג"כ שחלוק רה"י מרה"ר. **ועיין תויו"ט** דבשוטח ברה"ר טהור אף בעבר לילה, ומשום שבלילה החשש רק מדרס ול"ש בשוטח, **אולם צ"ע לשון הר"ש והר"מ** שמכיון שאין חשש מדרס לכן חשיב ספק וברה"ר טהור, ובר,מ משמע שס"ד שחשיב ודאי, ומשום שאין חשש מדרס הוי ספק. **ואולי** חשש מדרס חשיב ודאי טמא שהעמידוהו בחזקת טמאין, שלילה איננה סיבה לרה"י אלא הוא סיבה לחשוש חשש גדול למדרס ולכן טימאוהו ודאי, ולכן טמא אף ברה"ר, משא"כ בשוטה שהוא רק חשש מגע והריהו ספק, הרי משו"כ ברה"ר טהור, ועיין.

**בתוספתא** מודים חכמים במניח ושכח ברה"ר טהור וברה"י טהור מט"מ, **ובגר"א** ששוטח ברה"ר ל"ח ברשות ע"ה, וכנראה משום שלא נאבד חשיב שמור קצת ול"ח ברשות ע"ה ולכן הוי רק חשש מדע וברה"ר טהור, וברה"י לא החמירו בטו"מ, **וצ"ע** מ"ש ממתני' דשוטח כליו דנמי ל"ח אבור וברה"י טמא טו"מ. **עיין ר"מ פי"ח מאה"ט ה"ח וב"י, ועיין חזו"א ז' ט'** שעמד בזה.

**מתני':** נפל דליו וכו' **עיין ר"מ ותויו"ט וכס"מ פי"ב ממו"מ הכ"ב** ולכאורה משמע שאף אם אין חשש שמא נגע ע"ה גזרינן משום ע"ה ומשום לא פלוג, **ובגר"א** כ' משום חשש נגיעה, ונראה שודאי אין כוונת הנ"ל שגזרינן בלא חשש כלל, אלא יש קצת חשש ובע"ה חששו כל חשש משום לא פלוג, ולא יעלה על הדעת שגם בעומד ושומר ברשות ע"ה יהיה טמא.

**עיין תוספתא** שבנפל לבור טמא, ובהעלהו טהור, ובגר"א שמהני טבילה ללא מחשבה, **ובחזו"א ז' י'** העיר הא מבואר כאן בר"מ דטמא ט"מ וצריך ג' וז' עיין מה שיישב. **ועיין או"ש פי"ב ממו"מ** שביאר מדוע הכלי טמא בעודו בבור הא הוא טבול, ותי' או שטהרה דוקא ביצא מהמקוה, או שבעודו ברשות ע"ה הוא כנוגע בשרץ, ועולה דסבר שרשות ע"ה הוא מטמא, ואינו רק חשש שמא נגע, וצ"ע.

**הר"ש מייתי תוספתא** דפליגי ר"ש ורבנן בשוטח מעל גובה י"ט, **ובגר"א** ביאר שנחלקו אם למעלה מי"ט ל"ח רשות ע"ה, או שרשות ע"ה הוא עד לרקיע וטמא.

**ובתוס'** גגו של חבר בצד גגו של ע"ה אם יכול הע"ה לפשוט ידו וליגע טמא, ובגגו של חבר מעל גגו של ע"ה נחלקו ר"ש ורשב"ג אם יכול לפשוט ידו אם טמא, **ועיין גר"א** וביאור הדבר נראה שבגג לצידו חשיב כמו חצר א' וחשיב ברשות ע"ה ולכן צריך שלא יכול ליגע, אבל בגג מעל גג אין מצב כלל של רשות ע"ה דהוו ב' רשויות ולכן נחלקו אם בכה"ג יש גזירה.

**עיין גמ' ע"ז ע' ע"ב** ומבואר פלוגתת רב ור"י בחצר ע"ה וחבר שיש מסיפס ביניהם אם חיישינן להושטת יד ע"ה לרב חיישינן ולר"י לא, ומקשה הגמ' מגגו של חבר למעלה משל ע"ה, דמבואר דלרשב"ג חיישינן להושטת יד,

ודמיון הגמ' הוא שגג מעל גג הוי כמו מסיפס שמפריד הרשויות ול"ח ברשות ע"ה, ומדוע בגג לרשב"ג חיישינן, ובחצר עם מסיפס לר"י לא חיישינן, ומתרצת הגמ' שבגג יש חשש מיוחד משום אמדרנא. ומקשה הגמ' על רב משי' ר"ש בגג לצד גג, והגמ' מביאה גירסא דבכה"ג לר"ש לא חיישינן להושטת יד, ודלא כגירסא דידן. ומסקינן דרב כרשב"ג.

ועכ"פ צ"ע הא בחצר לכ"ע צריך מסיפס ומדוע בגג נחלקו רשב"ג ור"ש בלא מסיפס , וע"כ שאין מסיפסהוא חלוקת רשויות, וחצר מעיקרה רשות א' היא וצריך מסיפס לחלקו, וגג מעיקרא חלוק תשמישו ולכן אי"צ מסיפס ורק נחלקו אם יש חשש הושטת יד. **עיין חזו"א ח' ה – י.**

**הר"מ פי"ב ממו"מ הי"ט** שבשווין חיישינן לפשיטת יד, ובפי"ג מאכא"ס ה"ז שבגגין שווין ויש מסיפס ל"ח למגע יד , ועולה בר"מ שיש בגג תורת מסיפס, ומסיפס מהני למנוע חשש הושטת יד, ועולה דהר"מ פסק שיש חשש הושטת יד בגג בלא מסיפס , ובגג עם מסיפס אין חשש הושטת יד, וכן הר"מ פי"ב הכ"א שבחצר עם מסיפס אין חשש הושטת יד, ומכיון שלהר"מ לר"י לחשוש בין בגג בין החצר משום מסיפס, וברייתא הא מיירי בלא מסיפס והנה נחלקו ר"ש ורשב"ג וא"כ אין בברייתא מי שאוסר במסיפס וא"כ לרב קשיא מנא ליה לאסור במסיפס, ובגמ' מבואר דרב כרשב"ג, והא רשב"ג אסר דוקא בלא מסיפס ובמסיפס אין מקור שאסרינן, וצ"ע.

**מ"ו:** כלל אמרו וכו' , **שי' הר"מ** שכל אוכל שאינו ראוי לאדם, אף אם היה ראוי לאדם ונהפך לראוי רק לבהמה אינו מק"ט, ורק אוכל שנטמא ניטהר דוקא בנפסל מאכילת כלב. **ולכאורה גוזל** הוא אוכל שלא נטמא ולכן בנפסל לאדם אינו נטמא, **ולא הבנתי הר"מ** שכ' שגוזל הוא באופן שאם כבר היה ראוי לאדם אינו מסתלק יכולת היטמאותו עד שיפסל מאכילת כלב, הא זהו ליהפך שמכיון שאינו נטמא לכן אינו מק"ט אלא אם חשב עליו לאדם. ולע"ע צ"ע.

**עיין בהנ"ל בר"מ פ"ב מטו"א הי"ד יח', ופ"א ה"ח, ובכס"מ** שמקור הר"מ גמ' בבכורות דסרוחה מעיקרא אי"צ קרא דעפרא בעלמא, וסבר הר"מ שהכוונה נפסל מאכילת אדם. **ותמהו** דסרוח מעיקרא **מסברא, זוהי** סברת בר פדא בבכורותשם**, דהר"מ** פסק כר' יוחנן וצריך קרא סרוח מעיקרא לאדם, וא"כ הוי ילפותא דוקא לטומאת נבילה ולא לטומאת אוכלין. **עיין מ"א, נמח"ח קס', ואב"י ק' כו', ואחיעזר יו"ד יא' ט – יא'.** ובאמת הר"מ כאן ובפ"ב מטו"א הי"ד מייתי קרא שאוכל סרוח אינו מק"ט, והכס"מ נקט שזהו מסברא דסרוח מעיקרא. דהיינו דלר"י דבכורות דרשינן קרא שסרוח מעיקרא אין בו טומאה חמורה והר"מ כאן מביא ילפותא דסרוח מעיקרו אין בו טומאה קלה.

**ועולה לע"ע** דלהר"מ כל סרוח מאכילת אדם לפני חלות הטומאה חשיב סרוח מעיקרא,ולכן בענין טו"ח סרוח לפני שנתנבלה לר' יוחנן ילפי' מקרא, ולבד פדא מסברא אינו מטמא. ולענין טומאת אוכלין אם אף היה ראוי למאכל אדם וסרח לפני שקיבל טומאה, אין הוא מק"ט אוכלין, והר"מ כאן מייתי קרא.

**ואולי יעלה לן** דלהר"מ ענין ט"ח וענין טומאה קלה גדר א' הוא שבנפסל לאדם לא מק"ט , אך אם קבל טומאה אינה נפקעת עד שיפסל מכלב. ואז יש לפרש שהר"מ בגוזל סבר שאי"צ הכשר ומגע שרץ, אלא הגוזל עצמו טמא טו"א מכח טומאת נבילות שבו, עיין משנב"ז פ"א מ"א ומ"ד, ועיין עוקצין פ"ג מ"ג. וסבר הר"מ שלענין טומאת נבילות חשיב שנטמא ואח"כ נפסל מאכילת אדם, אולם אם יחשוב עליו לאכילה ל"ש לומר שהשתא יחול עליו טו"א, שיסוד הטו"א חל בזמן שחל טו"ח, והטו"א הוא פרט בחלות הטו"ח שחל מעיקרא, ולכן בהכרח שאם חל טומאה ושוב לא פקעה עד שיפסל מלאכול לכלב, וחשיב שקיים סיבת הטו"א מכח הט"ח ושיתעורר בעת שחושב עליו לאכילת אדם.

**שי' כמה וכמה ראשונים** בביאור המשנה הוא, שאוכל שמעולם ל"ה ראוי לאדם אינו מק"ט, ואוכל שפעם היה ראוי למאכל אדם הריהו מק"ט עד שיפסל מאכילת כלב. **עיין ראב"ד פ"ב הי"ד, רש"י פסחים מה' ע"ב, רשב"ם ב"ב פ' ע"ב ד"ה ע"ג ותוס' שם ד"ה דבש, ובנידה נ' ע"א ד"ה שזרען, רמב"ן חולין לד', רשב"א חולין ע"א.**

**ואולי יעלה לן** דלהר"מ ענין ט"ח וענין טומאה קלה גדרן א' הוא שבנפסל לאדם לא מק"ט, אך אם קבל טומאה אינה נפקעת עד שיפסל מכלב. ואז יש לפרש שהר"מ בגוזל סבר שאי"צ הכשר ומגע שרץ, אלא הגוזל עצמו טמא טו"א מכח טומאת נבילות שבו, עיין משנב"ז פ"א מ"א ומ"ד, ועיין עוקצין פ"ג מ"ג. וסבר הר"מ שלענין טומאת נבילות חשיב שנטמא ואח"כ נפסל מאכילת אדם, ולכן הוא טמא ט"ח. אולם שינהג טו"א מכח ובתולדה מהט"ח ל"ש שכביכול זה קורה אחר שנפסל מאכילת אדם, אולם אם יחשוב עליו לאכילה ל"ש לומר שהשתא יחול עליו טו"א, שיסוד הטו"א חל בזמן שחל טו"ח, והטו"א הוא פרט בחלות הטו"ח שחל מעיקרא, ולכן בהכרח שאם חל טומאה שוב לא פקעה עד שיפסל מלאכול לכלב, וחשיב שקיים סיבת הטו"א מכח הט"ח ושיתעורר בעת שחושב עליו לאכילת אדם.

**שי' כמה וכמה ראשונים** בביאור המשנה הוא, שאוכל שמעולם ל"ה ראוי לאדם אינו מק"ט, ואוכל שפעם היה ראוי למאכל אדם הריהו מק"ט עד שיפסל מאכילת כלב. **עיין ראב"ד פ"ב הי"ד, רש"י פסחים מה' ע"ב, רשב"ם ב"ב פ' ע"ב ד"ה ע"ג ותוס' שם ד"ה דבש, ובנידה נ' ע"א ד"ה שזרען, רמב"ן חולין לד', רשב"א חולין ע"א.**

**עיין תויו"ט, ורש"ש** מה שהוכיחו כשי' הר"מ מהגמ' בכריתות כא', ופסחים מה'. **ונוב"י** כו' בזה.

**עוד הביאו** הגמ' בפסחים טו' שתרומה שנפסלה מאכילת אדם מותר לטמאותה משום שמותר לטמאות תרומה שאי"ר לאכילה, וצ"ע הא להר"מ אינה נטמית אחר שאי"ר לאדם, **עיין נל"ח שם, ומנח"ח קס' ח', מאירי פסחים מה', וקוב"ש שם קצב', ואחיעזר יו"ד יא' ט' י' יא'. ע"ע חזו"א מכשירין ט' ז'. ודברי יחזקאל א' י'.**

**עוד הקשו האחרונים הנ"ל מהגמ' בנידה נ' ע"ב** שמבואר מהא שגוזל צריך מחשבה ע"כ מחשבה מחיים ל"ה מחשבה, וצ"ע להר"מ אף אם מחשבה בחיי הגוזל הוי מחשבה, מ"מ במיתתו בגת שנפסל מאכילת אדם שוב לא יק"ט, וע"כ שאם כבר היה אוכל לא נפקע ממנו עד שיפסל לכלב, **עיי"ש תוס' בנידה ד"ה "מחשבת", ונראה** ליישב הר"מ, דכמש"נ הא הר"מ בפיהמ"ש כאן כ' שהגוזל נחשב כנטמא, ואינו יוצא מידי טומאתו עד שיפסל מכלב, וכמש"נ שהט"ח שחלה בו היא סיבה לטו"א, אלא שאין הטו"א יכול לנהוג אלא אם חשב עליו לאכילה, ולזה צריך מחשבה, ומוכיחה הגמ' שמחשבה מחיים ל"ש מחשבה שא"כ היה מועיל המחשבה מחיים להחשיב את הגוזל לאוכל. ועיין.

**בראשונים** שריב"נ פליג משום דסבר דגת לא מאסתו, ובגמ' בנידה נ' ע"ב טעמו משום ק"ו, **וכ"כ הר"ש, עיין גיהש"ס כאן, ורש"ש כאן, ותוס' בנידה שם ד"ה "אלא"** נמי שריב"נ פליג אף בכפרים משום ק"ו ודלא כהר"מ והרא"ש כאן. **ועיין מ"א** שמה איך עביד ריב"נ ק"ו, הא ט"ח אי"צ שם אוכל ולכן אי"צ מחשבה משא"כ טו"א צריך שם אוכל ולכן צריך מחשבה, **וכן הקשה התוס' בנידה נא' ע"א ד"ה "שום",** ותי' במ"א שבאמת טומאת נבילת בהמה אי"צ מחשבה, וכאן בנע"ט שמטמא באכילה צריך שיהיה לו שם אוכל, ומ"מ אי"צ מחשבה כ"ז לטו"א אי"צ מחשבה. **עיין חזו"א יו"ד רטו' לדף נ'** שכ' כהמ"א שדוקא נע"ט יש בו ק"ו כנ"ל, **ועיין חזו"א עוקצין ה' ג'** דל"כ.

**בתוספתא,** עיין ר"מ פ"ב מטו"א הי"ד וראב"ד, כס"מ, משך חכמה ויקרא יא' לד'.

**חטין היוצאות** עיין מנחות סט' ע"א רש"י ור"ג שם. ור"מ פ"ב הי"ז.

**מ"ז: אחורי הכלים** וכו'. במתני' נתחדש כמה חידושים, שמשקין שהם תחילה מטמאין אחורי כלים להיות שני, ולמרות שכלי אינו נעשה שני, מ"מ גזרו משקין טמאין אטו מעיינות זב. והכלי נעשה שני, ומ"מ לר"א אינו פוסל תרומה להיות שלישי, אך מטמא מים אף חולין להיות תחילה, **ואולי** מכיון שאין כלי באמת יכול להיות טמא שני, הרי שיש בו רק ניהוג טומאה ואינו טמא ממש שיוכל לטמאות אחרים, אך דין משקין נעשין תחילה הוא אינו מעשה מגע המטמא, ולכן זה שייך אף בכלי שאינו טמא באמת, ועיין. **ולר"א** אם המשקין שנטמאו מאחורי הכלי נגעו באוכל בתרומה לא טימאתו, וכמש"נ שאם אחורי הכלי אינו מטמא מכיון שאינו טמא באמת, כ"כ המשקה שנגע בו כן. אולם המשקה יעשה משקה אחר תחילה וכמש"נ. **ולר' יהושע** אחורי הכלי פוסל מק"ו דטבול יום, ואולי כמו שטבו"י שאינו טמא כלל ומ"מ פוסל תרומה , הרי שאין דין מטמא תרומה תלוי במעשה מגע טומאה, ולכן כ"כ אחורי כלי אף שאינו טמא מ"מ מגעו פוסל, ועיין. דלר' יהושע יש לדמות טבו"י לאחורי כלי שאין בהם תורת טומאה ומגע טומאה, אך יש בהם דין שאם נגעו פסלו, ועיין. **ולשמעון אחי עזריה**, הרי דסבר כר"א שהאחורי כלי אין בו תורת מטמא ופוסל לעשות שני ושלישי, אך המשקין שנגעו בו ונעשו תחילה יש בהם תורת טומאה לטמא ראשון ושני ושלישי, דהיינו דלר"א א"א שהמשקין יהיו יותר מהאחורי כלי ולשמעון א"ע שייך, וכמש"נ. **וכ"ז להר"מ בפיהמ"ש.אולם להרא"ש ולרע"ב** לשמעון א"ע רק משקין דתרומה שנגעו באחורי הכלי יש בהם כל תורת טומאה, אבל משקין דחולין כמו שטבו"י אינו מטמאין כ"כ אחורי הכלי אינו מטמא משקין חולין,ויליף מטבו"י שפוסל תרומה ואינו מטמא משקין, **וצ"ע** א"כ מדוע אחורי כלי מטמא משקין הא טבו"י אינו מטמא משקין, ולפמש"נ אחורי כלי הוא ניהוג טומאה ולכן שייך ביה תורת משקין נעשין תחילה לעומת טבו"י שאינו טמא כלל ולכן ל"ש ביה משקין נעשין תחילה, אלא שטבו"י ואחורי כלי יש להם דמיון שאין להם תורת מטמא ככל טומאה, ולכן כמו שטבו"י רק פוסל תרומה ,אך מ"מ שאני שטבו"י אינו עושה משקין תחילה שאין בו כלל ליתא דטומאה, משא"כ אחורי כלי שיש בו משום ליתא דטומאה הרי שמשקין נעשין תחילה, אך הם נעשין תחילה רק מכח שאחורי כלי פוסל כטבו"י ולכן רק לתרומה ולא לחולין, וצ"ע.

**עיין רש"י נידה ז' ע"ב ד"ה "קילי"** שבאמת משקין טמאין שטימאו כלי בתוכו שנטמא כל הכלי, הרי שהוא יפסול או"מ ככל כלי טמא, **ועיין חזו"א כלים כט' ג'** הא כל הענין שבנגעו אחורי הכלי לא נטמא תוכו הוא רק משום הכירא שלא ישרפו התרומה, ומדוע חשיב כלל קולא שמשו"כ אינו פוסל אוכלין, ולפמש"נ א"ש שגדר טומאת אחורי כלי אינו חפצא של טומאה שיש בה כדי לטמא, ולכן אוכלין צריך לטמאן, ול"ש מגע אחורי כלי, משא"כ משקין שנעשין תחילה ל"ח מגע מטמא אלא הוי דין שמשקין הנוגעין בדבר טמא נעשין תחילה ולכן זה שייך אף באחורי הכלי.**ועיין חי' רא"ל ב' סה', ומייתי ר"מ פ"ז מאה"ט ה"ג** שכלי חרס נטמא מגבו ממשקין, **והראב"ד השיג** איך יתכן שמשקין דרבנן יטמאו יותר משרץ ומת. (ויש ליישב שמגע דאו' המטמא את כל הכלי, הרי שכלי חרס אין חשיבות לגבו לטמא כל הכלי, אולם אם מדרבנן אחורי הכלי הוא כלי לעצמו לק"ט ודאי שייך שיחול טומאה אף בכ"ח.) ובחרא"ל הוכיח שע"כ טומאת גב כלי הוא טומאה חדשה עיי"ש. ולפמש"נ עניינו ניהוג טומאה ולא חלות טומאה וככל מש"נ וצ"ע.

**ועיין א"ר** שלא גרס "אלא" משקין שנטמאו, ואינו מדברי שמעון בן עזריה אלא דברי ר"א דסבר שאחורי כלי עושין משקין תחילה לטמא שני ושלישי, וכפי' הא' בר"מ, **ועיין רש"ש** הא הגר"א יכל לאוקמי כר"ש עיי"ש.

**מ"ח:** עריבה וכו' **להר"ש והרא"ש לת"ק** חיבור בין ב' חתיכות ע"י משקה טופח הוי חבור, וע"י נגיעה ל"ה חבור. ולכן בקטפרס, ויש ג' חתיכות, הב' המחוברות במשקה מצטרפות, והעליונה הנוגעת אינה מצטרפת, ובעומד שהמשקה מתפזר בכולה כולם מחוברות ע"י משקה. ולר' יוסי משקה מחבר דוקא בשיעור הנפלט מחמת דוחק. ולר' דוסא אין משקה מחבר,או אין משקה מחבר פירורין קטנים. והנידון הוא או לענין אם החתיכות טמאות אם מטמאות המשקה וחוזר המשקה ומטמא העריבה **וכ"כ הרע"ב**, או נ"מ לענין אם החתיכות נטמאות, **ובר"ש** מבואר שהנידון הנ"ל הוא נידון **דמנחות כד'** לענין אם החתיכות נטמאות, וכן תלה בסוגיא **דזבחים קה'** שהחיבור מחבר נבילות לטמא, דהיינו שלהר"ש משקה מחבר חתיכות לטמא וליטמא. **ועיין הג"ה ברא"ש להלן מ"ט** שהקשה שהיות ומשקה קטפרס לעצמו אינו חבור ק"ו לחבר חתיכות מכאן ומכאן ל"ש שיהיה חבור, **ועיין תוס' במנחות כד' ע"א ובזבחים קה' ע"ב ובגר"ח פ"ז מטו"א ה"ה ד"ה "והנה בטהרות".**

בעצם הענין שמשקין מצרפין אוכלין, למרות שאוכלין חבורן בנשיכה **עיין קה"י סי' עב'** שמים המלחלחים חשיב כנושכים. **ובחי' רא"ל ב' לח'** שהמשקה מתחבר בנגיעה לאוכל וממילא האוכל מחובר למשקה.

**עיין חזו"א טהרות א' טז' וג' א'** שהוכיח שמשקין שמחברין אוכלין אין המשקין נחשבים מחוברים, ולכן משקין בתוך גומות של כיכר אינם נטמאים המים והכיכר כחדא, וכן זיתים וענבים סחוטין ומעורב הפרי ומימיו אין מגע הזית מטמא המים, וע"כ שמשקה ואוכל אינו חבור ורק ב' האוכלין מחוברין.

**הר"מ כאן, ובפ"ז מטו"א ה"ו** מוקי באוכלין טמאין אם מצטרפין ע"י מים לטמא העריבה, ואין מקור להר"מ שמהני צירוף אף ליטמא. **ועיין פ"ו מטו"א הי"ז** שחבור לטמא קל מחבור ליטמא עיי"ש. **עיין ר"מ עדיות פ"ג מ"ב.**

**וכן את הגמ' במנחות כד'** שלכאורה הנידון שם הוא לענין ליטמאות, **ביאר הר"מ פי"ב מאה"ט ה"ב** שמיירי בב' צבורין המחוברין ע"י צירוף כלי, והנידון אם מצטרפין לטמא המים, דהיינו דלא נקט כלל צירוף לענין ליטמאות. (בענין חילוק לטמאות או ליטמאות, **עיין ראב"ד פ"ו מטו"א הי"ז, תורי"ד חגיגה כג', ומל"מ פ"ד מטו"א ה"ג בשם רש"י בחולין קיח' ע"ב ד"ה "אין יד".)**

**הא"ר** אינו סובר שנידון דמתני' הוא חבור ע"י משקין, אלא הנידון הוא שמשקה קטפרס שאינו חבור, הרי שכדי ליטמא מהחתיכות אוכלין הוא צריך ליגע בב"א בכביצה, ולכן בב' חתיכות הטיפה מים נוגעת בשניהם יחד ונטמית ומטמאה כל המים משא"כ בג' חתיכות אין טיפה א' הנוגעת בשיעור כביצה. (וכנראה מיירי בחתיכות הסמוכות זל"ז וטיפה א' נחשבת נוגעת בב' חתיכות.) **ולר' דוסא** אין בב' חתיכות בב"א מטמא, ור"ד לשי' **ממה** דסבר בפ"ו מאהלות שב' חתיכות אינם מטמאות באהל, ורבנן שם נחלקו והם ג"כ לשי'.

**עיין א"ר פ"א מ"ה** נמי נקט שב' חצאי ביצה מצטרפין לטמא. **עיין רש"י ותוס' זבחים לא' ע"א, ועיין מ"א פ"א מ"ה** שהוכיח **מהר"מ והראב"ד פ"ו מט"א** הי"ז שאין אוכלין מטמאין אלא במחוברין, ודלא כהא"ר, **ותמה המ"א** מ"ש מב' חצאי נבילות שנחלקו בזה ר"ד ורבנן. **עיין חזו"א טבו"י פ"ד סק"ד. וקה"י מח'. ע"ע חזו"א טבו"י ד' יד'** שהקשה אליבא דאמת מדוע הגר"א הוצרך לטמא משום נוגע וחוזר ונוגע ולא משום שהמים מצרפים ב' החתיכות כמבואר **בזבחים קה' ומנחות כד'** ומדוע לר' דוסא טהור משום חוזר ונוגע הא מ"מ יטמא משום צירוף.

**ועצם סוגית הגמ' בזבחים קה'** שיש חבור ב' חצאי נבילות לט"ק ולא לט"ח, ובגמ' דנה שם אם לאו"מ יש מ"מ ראשון ושני. **ולהר"ש** כאן מבואר שנבילות מצטרפות ע"י חבור מים לטמא דוקא או"מ ולא לטמא אדם וכלים, ומ"מ דיינינן שבאו"מ יהיה ראשון ושני, **וצ"ב** הגדר מדוע נבילות מצטרפות רק לטמא או"מ, **ובחזו"א טבו"י ד' יז'** שהב' נבילות מצטרפות כאוכל ולא כנבילה, וטמאות מחמת שנגעו בעצמן, ודחה דבחולין עא' מבואר שאין מטמאות עצמן משום טומאת ביה"ס. עוד הקשה דמי לא משכחת לן דמיירי בנבילה שצריכה מחשבה ועדיין איננה אוכל. **ובחזו"א** שהכל מדרבנן.

**שי' הר"מ פי"א מאה"ט ה"ו** שהנידון הוא חבורי אוכלין ע"י מים, אם מונים בהם ראשון ושני, דהיינו אם מכיון שמחוברין הם הרי שהטמא שנגע בחצי ביצה טימא את כל החתיכה להיות ראשון, או"ד החתיכה המחוברת ע"י מים הוא שני, **והדבר תמוה** שלכאורה או שהיא ראשון או שהיא טהורה. **ע"ע קר"א שם וכן מקד"ד מד' ב'** הא אם החתיכה השניה הוא בין כה שני א"כ הא הראשון שנגע בטמא הוא ראשון ועושה המשקין תחילה ומטמאין את השני להיות שני בלא שום חיבור. **ועיין חזו"א טבו"י ד' יז'** שביאר לבסוף שהנידון שם הן להר"מ הן להר"ש הוא א', שחבורי אוכלין ע"י מים מועילים לענין שהם טמאים, אבל לא לענין למנות ראשון ושני, והכוונה שלצרף נבילות הוא צירוף לטמא, וכן צירוף ב' אוכלין לענין להחשיבן א' ושהם נחשבים ראשון לטמא שני הוא ג"כ נידון לטמא, ולענין זה אין חבור מים הוי חבור, ולכן ב' החתיכות אוכלין המחוברין ע"י מים ונגע שרץ בא' השני טמא מכיון שליטמא הם א', אבל לטמא אחרים אין חבורן חבור, ולכן אין החתיכה המחוברת ע"י מים נחשבת ראשון לענין לטמא אחרים וכמו שנבילות אינם מצטרפות ע"י מים לטמא אחרים ,וא"כ ביסוד ביאור הגמ' שי' הר"מ והר"ש א' הם.

**הר"ש** שדוקא מים מחברין, ומי פירות לא, ומייתי מתני' בטבו"י פ"ג מ"ד, וראב"י איש ברתותא מיירי נילושו במי פירות, **ובתיו"ט** פליג ומתני' דטבו"י מיירי בטבו"י שקליש טומאתו ולזה מי פירות אינם מחברין. **ודברי התיו"ט נסתרים מתוספתא עוקצין פ"א מ"ד ובר"מ פ"ו מטו"אר הי"ג.** ודברי הר"ש הם שחבור שע"י לישה אי"צ מים אלא צריך שיחול על הבצק שם של בצק א' ע"י שנילוש משא"כ חבור ב' חתיכות אינו משום לישה, דהא שייך אף בשאר אוכלין כגון ב' נבילות, ולזה צריך דוקא משקה חשוב מז' משקין. ופשוט.

**בתוס'** עריבה הטמאה ט"מ, ובר"ש שנטמאה מט"מ. שאסור לעשות בה עיסה חולין הטבולה לחלה, **ובגר"א** שהעריבה נטמאה ממשקין ונעשית שני ומטמאה המים ונעשו תחילה והם מטמאין הבצק.

**ומבואר בר"ש** שנדבק קמח טמא בכביצה לבצק של תרומה מכיון שאין הם מצטרפים כחצי ביצה דמי, **ובחזו"א יא' ב'** דע"כ להר"ש אין ב' חצאי ביצה שנוגע בב"א מטמא, וכן אין צירוף אלא בדבוקים ונשכין זא"ז, **ועכ"פ צ"ע** הא הוי כביצה ראשון וכביצה שני שהכל ראשון, כ"כ הכא הוי כביצה טהור וכביצה טמא שהכל טמא, ועיין משכב"ז **בפ"ק** אם חל שם ראשון על כל החתיכה או שרק הכביצה ראשון לא בטלה, ויש לדון אם נעשה הכל ראשון ה"מ בראשון ושני, ולא בטהור וטמא אין הכל נעשה טמא, ואף אם הכל נעשה טמא אין הכוונה שנטמא, אלא מחמת שהחתיכה היא א' נוהגים בכל החתיכה כחדא ואז יש לדון אם יש איסור לעשות כן לתרומה, שאינה נטמית, והאם יש איסור לגרום לה דין ניהוג טומאה, ובאמת אף בב' חצאי ביצה הא החצי ביצה טמא אינו בטל ברוב, וצריך לנהוג עם כל החתיכה הטומאה וא"כ יש לדון האם מותר לגרום לתרומה ניהוג טומאה, ומדוע שלא יהיה לכה"פ עוון של משמרת תרומותי. וצ"ע.

**מ"ט:** מבואר שלמ"ד קטפרס אינו חבור, אין קטפרס נחשב השקה למקוה, וע"כ שהשקה צריך חבור ולא סגי במגע, **עיין גר"ש גיטין דף טז' (בר"ש לעיל פ"ג מ"ד** מייתי תוס' וגמ' בנידה יז' ששלג אינו חבור לטמא והוי חבור לטהר, ועולה שלטמא צריך חבור ולהשקה סגי במגע **והקשה הגר"ש שם**  דהכא עולה שקטפרס אף שמגע יש מ"מ אינו השקה משום שאינו חבור, **ועיי"ש שיישב** שבשלג כל חתיכה שלג מחוברת לחברתה אך אין הכל נעשה חתיכה א', ובאמת להשקה צריך חבור, וקטפרס אינו חבור, אך שלג נחשב חבור זל"ז ואינו נחשב כולו כחדא, ולהשקה סגי ולק"ט לא סגי.) **עיין אמרי משה א' ב'.**

**נצוק וקטפרס** האם רק אינם מחברים תחתון לעליון, והם עצמם הוי חבור, או שהם עצמם ג"כ ל"ה חבור. **עיין ר"מ מטו"א ה"א** שהנצוק אינו חבור אף לעצמו, אולם ברש"י ותוס' חולין לא' ע"ב ד"ה "חרדלית",וכן ברשב"א שם, משמע שקטפרס רק איננו מחבר עליון לתחתון, **עיי"ש רש"ש. ע"ע רש"ש מכשירין פ"ה מ"ט.**

**עיין א"ר** שטמא שנגע בקטפרס הא כל טיפה נעשית תחילה ונטמא כל הניצוק, ומיירי בטבו"י שנגע שאינו עושה תחילה, **ועיין ר"ש טבו"י פ"ב** מ"ז כנ"ל.**וחזו"א מכשירין ה' ט' .**

**בר"מ כאן** משמע שקטפרס וטופח חד הם, וקטפרס אינו חבור דוקא אם המשקה רק טופח, ובמשקין רבים יהיה קטפרס חבור, **עיין חת"ס יו"ד רט', ובחזו"א מקוואות ת' י' יב'**  נקט שודאי אין זה כוונת הר"מ.

**קטפרס** בפשטות הוא דוקא בשפוע, **עיין חזו"א מקוואות ג' יב', עיין ב"י יו"ד רא' נד', ודרכי משה סק"ו,** רש"י גיטין טז', חגיגה יט', ע"ז עב', **אולם בריב"ש** רצב' שכל זוחל הוא קטפרס, ועיין מאירי גיטין טז'. **וידוע הגר"א רא' ה' צא'** שזוחל הינו קטפרס אינו חבור, ולכן במעין שאי"צ מ' סאה אין פסול קטפרס ולכן זוחל כשר. **ועיין ר"ש מקוואות פ"ד מ"ד** שגם במעין יש חסרון קטפרס, ובלא כהגר"א הנ"ל, **ועיין ב"י הנ"ל נמי כן.** וכן  **בתוס' בחגיגה יט' ד"ה "ניגזור".עיין תוס' בבכורות נו'**  ע"א ד"ה אין "המים".

**ועולה** נידון אם קטפרס חסרונו, זוחל, או מדרון, ונ"מ אולי במדרון שאינו זוחל אם ג"כ אינו חבור, **וכן להגר"א** הנ"ל שקטפרס עניינו זוחל א"כ אף לגבי הקטפרס עצמו ל"ה חבור, ולעיל הבאנו שקטפרס רק אינו מחבר עליון לתחתון, ועיין. **השו"ע רא' סנ"ב** פסק כהר"י שצריך במקוה ערוב מים בשפה"נ.

**בביאור ר"ת עיין גרי"ז מקוואות, עיין גר"ח טו"א, וגר"ש גיטין סי"ז.**

**עיין גר"ח בפ"ז מטו"א ה"ה** שהוכיח מהר"מ שטופח באשבורן הוי חבור בעצם מה שעומדים יחד, ורק בקטפרס צריך טופח ע"מ להטפיח לחבור, ולמ"ד שקטפרס אינו חבור א"כ אין נ"מ לדין טופח כלל, שממ"נ בקטפרס לא מועיל ובאשבורן אי"צ לחבור דטופח. לשון הר"מ כאן הוא שטופח וקטפרס הוא נידון א' אם בקטפרס מהני טופח, דהיינו שקטפרס במים רבים ודאי חבור, ואולי טופח בלא קטפרס ג"כ חבור כהגר"ח, ורק קטפרס וטופח אינו חבור, וא"כ עדיין צ"ע קושית הגר"ח מדוע הר"מ השמיט זאת.

**הר"ש** מייתי ר"ת שמתני' קטפרס אינו חבור בב' חצאי מקואות, אבל במקוה וחצי מקוה ודאי קפרס מחברן, וכן הוכיח שטמא שטבל ויצא דאמרינן גו"א, ולמרות שע"י קטפרס משלימים מקוה, וע"כ שמכיון שסופו לירד חשיב כחבור מקוה שלם לחצי מקוה (וצ"ב הגדר בזה), **והוכיח** ר"ת זאת מהגמ' בגיטין דאבעיא אם טופח וטופח ע"מ להטפיח אם הוי חבור לנט"י, ומוכחינן מברייתא דטעלה"ט חבור, וסבר ר"ת שזהו מתני' דידן, ושם שמתני' כר"י דטמא שירד ועלה וכו' דאמרינן גו"א, וע"כ דמתני' דידן כר"י, וא"כ הא כאן מבואר דקטפרס אינו חבור וא"כ בטמא שירד ועלה הא אף אי איכא גו"א וטועלה"ט הא עדיין הוי קטפרס ואינו חבור, וע"כ שבכה"ג מודה מתני' דמכיון שסופו לירד הוי כשלם וחסר. **וצ"ע** הא הגמ' מעמידה מתני' כר"י רק לענין טועלה"ט ולא לענין קטפרס **עיין תוס' בחגיגה יט' ע"ב ד"ה "בתחתונה", ובגיטין טז' ד"ה "הנצוק" ובמהרש"א ומהר"ם שם כנ"ל. ועכ"פ עולה** דלר"ת לר"י בטמא שירד ועלה כדי להכשיר טבילת שני צריך שיסבור שטעל"ט חבור ושקטפרס חבור ושאמרינן גו"א, וצ"ע אם קטפרס וטעלה"ט חבור למאי צריכים לגו"א. ולע"ע צ"ע.

**עיין אמרי משה א' ו' וברכ"ש גיטין כח'** בביאור הענין שליצור מקוה לא סגי בחבור אלא צריך שם מקוה א', וקטפרס הוי רק חבור בין ב' דברים, משא"כ לצרף למקוה סגי בחבור בין ב' מקוואות. וצ"ל שבסופו לירד דירד ועלה אין למים שעל גופו שם מקום ודבר נפרד ואם נתחבר הוא נטפל להיות עצמה של מקוה.

**הר"ש מייתי** ר"ת שהקשה שכאן שעור טעלה"ט חבור, ובמקוואות מבואר שצריך שפופה"נ, **ותי' הר"ש** דמתני' דידן בהשקה וסגי בטלה"ט, ובמקוואות צריך שפופה"נ או קליפת השום. אלא שהר"ש נשאר בקושיא לר' יהודה שטלה"ט חבור ברגליו נוגעות במים, ובמקוואות מצריך שפה"נ. **ולכן הר"ש הסכים לתי' ר"ת** ששפוה"נ הוא שיעור פירצה ולא שעור חבור המים. **והתוס' בגיטין טז' וחגיגה יט'** מייתי בשם ר"י ליישב שלר' יהודה טעלה"ט דוקא בגוד אחית , ובלא גוד אחית מודה שצריך שפה"נ או קלה"ש. **דהיינו שלהר"י** שעור טלה"ט נאמר דוקא בהשקה, ומקוה צריך שעור של שפוה"נ או קלה"ש. **עוד נקט הר"י** שנצוק וקטפרס דמתני' להשקה אינו חבור, ולמקואות הוי חבור ולכן מיושב מתני' דגממיות, ורק תמה שלשאר טעלה"ט השקה קילא, ולענין נצוק וקטפרס מקואות קילי.

**בר"ש** שמתני' כר"י דטלה"ט חבור, ולרבנן אינו חבור, א"כ כמה צריך לחבור לרבנן , וכ' בקלה"ש. והוכיח מפרה פ"ה מ"ח.

**ועיין חזו"א** מקואות ק' ג' ז', ות' ט' ז'.

**הר"ש** כאן בסוף רצה לומר שמים המעורבין דרך פירצה בקיר צריך חבור שפה"נ, ומלמעלה מן הקיר סגי או בטלה"ט או בקלה"ש. דהיינו **דלר"י** מקואות צריך לעולם שפה"נ, **ולר"ש** תלוי אם מלמעלה או בקיר, שבקיר צריך שפה"נ ומלמעלה סגי בקלה"ש או טלה"ט. ולר"ת חבור מים לעולם בקלה"ש או טלה"ט. **עיין ראב"ד שער המים ש"ג הט"ז** כר"ת אך צריך מים עד החצי לשעור רוחב שפה"נ ורק בגובה סגי בטלה"ט. **עיין מקואות חזו"א ג' ח'. ות' ט' ז'. וב"י שם, ורמ"א סנ"ד.**

**עיין חזו"א ת' י' יב'** בגדר אשבורן שצריך כתלים סביביו. וכן משמע בר"ש וברא"ש שכ' שאשבורן הוי גומא, וכן משמע בר"מ קצת שקטפרס מיירי בטופח, שהמים נחים על השפוע, **עיי"ש חזו"א.**

**בתוס' בגיטין טז'** שסברת ר"ת בסופו לירד דמהני אף אם יש פחות ממ"ס, דה"מ בקטפרס ולא בניצוק, **וברמב"ן ור"ן שם פליגי. עיין אמרי משה א' יז' .** ולעיל ביארנו סברא דסופו לירד שזהו משום שאין כאן חבור ב' מקומות, שהמים שסופן לירד אין להם שם מקום, ולפי"ז ק"ו בניצוק כן. **וע"כ צ"ל** שדוקא קטפרס שיש למים מקום ומכיון שסופן לירד מקומם טפל למקוה. אך ניצוק שאין לו כלל מקום אין הוא מתייחס למקוה מכח סופו לירד, וצ"ע.

**ברא"ש** דן מ"ש אשבורן לטומאה, ונקט **או** מגע ב' כלים (ויש לדון בין ב' כלים שניקבו באמצען אם יהיה חבור במשהו או בשפה"נ. וצ"ע.) **או** בריצפה ובפחות מרביעית דאינו חשיב מקוה . דהיינו שמים שנתלשו אף אם נתחברו עדיין שייך שיהיו מי תשמיש ומק"ט, ורק אם הם נהפכו למקוה הראוי לטבילה הוא המחזירן להיות מים מחוברין. ונ"מ גם לענין מכשירין . **עיין ר"מ וראב"ד פט"ו מטו"א ה"א , ועיין חזו"א מכשירין סי' א' קי"ח.**

**פ"ט**

**מ"א:** מבואר שזיעת הקופה אינה מכשרת מכיון שאין יוצאין לרצון, והכשר טומאה הוא דוקא במשקין היוצאין לרצון. **עוד מבואר** שפחות מג' ימים או משיתחברו ל"ח שמן אלא מוחל ואינו מז' משקין המכשירין. ובאמת בקופה אף אחר ג' ימים אינו מכשיר משום שהולך לאיבוד, ורק במעטן חלוק שקודם ג' ימים ל"ח כלל משקה אלא מוחל. **ור"ג** הוסיף שכ"ז שלא נגמרה מלאכתן אין רצונו בשמן ואינו מכשיר, אולם אחר גמר מלאכה עדיין צריך לב"ה ג' ימים, **עיין תוספתא וביאור הגר"א. אולם** הר"ש כ' שבנגמרה מלאכתו מכשיר אפי' בן יומו, ודלא כמבואר בתוספתא, **וצ"ע** הא גמר מלאכה הוא סיבה שיצאו לרצונו, אולם עדיין הוי מוחל שאינו משקה המכשיר. **וכן הר"מ פי"א מטו"א ה"ו** בפירוש שאחר שנגמרה מלאכתן הריהן מוכשרין ע"י מוחל שלהם ואי"צ ג' ימים. **ועיין חזו"א מכשירין ח' ג'** שנשאר בדעת הר"מ בצע"ג.

**ועיין תויו"ט מ"ה** ומבואר דנקט שתנא דהתם נקט בב"ה שצריך גמר מלאכה ותנא דיבן סבר דלב"ה אי"צ גמר מלאכה אלא לאחר ג' ימים מכשירין. ור"ג פליג וסבר בדעת ב"ה שצריך גם גמר מלאכה, עיי"ש.

הא דלא גזרו בזיתים אלו מסיקה במזופפות, **עיין מהרי"ח. עיין תוס' בשבת יז' ע"א ד"ה "גוזרני"** שכ' שחלוק בצירת ענבים שגזרו אטו מזופפות דשאני בשמן שהוא מוהל ולא יהני מסיקה במזופפת, **וצע"ג** מדוע עכ"פ לאחר ג' ימים לא גזרו בקופה אטו קופה מזופפת. ואולי התם כל התקנה היא רק בשעת בצירה, וממילא בשעת מסיקה קודם ג' ימים אין לגזור משום שאינה משקה אלא מוחל.

**בר"מ פי"א ה"ח** שנתים שנגמרה מלאכתן הוכשרו בלא משקה כלל, ותמוה מדוע אי"צ הכשר מים, **עיין חזו"א מכשירין ח' ג'** ואולי יש לדחוק שאותו מוחל אחר ג' ימים נחשב לשמן והוא המכשיר. **ובאמת דברי הר"מ ה"ו** ששמן היוצא קודם שנגמרה מלאכתן אינם מכשירין מכיון שאינו רוצה בקיומו, דהיינו ששם מוחל הוא על שמן שאינו רוצה בקיומו לרכך הזיתים, וא"כ אחר שנגמרה מלאכתו אף שמן זה מעתה הוא רוצה בקיומו. ופשוט. **ועיי"ש חזו"א** דנקט שלא מהני מוחל שיצא לפני גמר מלאכה דמכיון שכשיצאו לא היה ניחא ליה בהו שוב צריך לקבלן בכלי לשם שתיה עיי"ש, ויש לדון בר"מ כמש"נ. **ועיין חזו"א ח' א'** שהוכיח שמים שיצאו שלא לרצון מהני בהו מחשבה משא"כ שמן אם יצאו שלא לרצון צריכים קבלה לשתיה.

**בתוס'** דלר' יעקב מוחל משקה, ולר"ש אינו משקה, ומ"מ לר"י אינו מכשיר מכיון שלא נגמרה מלאכתן, ובשבת קמד' ע"ב דנ"מ במוחל היוצא בתר איצצתא. **וברש"י שם** שלכ"ע אינו מטמא בתחילה זהו בתחילת טעינתם. **ובר"ש מכשירין פ"ו מ"ה** שהכוונה למוחל דשעת מסיקה, **ובחזו"א מכשירין ח' ח'** דהא אי"צ לטעם שאינו רוצה בקיומו אלא הוי זיעה בעלמא.וכמבואר במתני' כאן.

**ועכ"פ** ביוצאין בתחילתן לכ"ע טהור שם משום שלא נגמר מלאכתו, אם משום שאינו משקה ואין בו צחצוחי שמן ולאחר שנסחט לכ"ע טמא אם משום שמוחל משקה אם משום צחצוחי שמן ונחלקו בדחקו זה את זה, **ע"ע א"ר מכשירין שם. ע"ע חזו"א שם סק"ד.**

ובתוס' שבכנסו ועשאו עוקל טמא, **ובר"ש** משום צחצוחי שמן, **ובגר"א** משום שחשב עליהם, ועולה שאף אי מוחל אינו משקה יכול לחשוב עליו למשקה.

**מ"ב:** גמר מלמסוק ועתיד ליקח או ללוות אינו מכשיר משום שאינו רוצה בקיומו, ובר"ש וברא"ש שמתני' כר"ג שאינו מוכשר אלא בנגמרה מלאכתו. **ובא"ר** נקט טעם מיוחד שלא ניחא ליה שיצרו המים, ויש לדון אם כאן מודו תנאי דפליגי על ר"ג. **עיין תורי"ד חגיגה כה' ע"א , וחזו"א מכשירין ח' ב'.**

**בפיהמ"ש וברע"ב מ"ג** ביאר שלאחר גמר מלאכה בנפלו משקין טמאין נטמאו כולם שזהו משום שהמוחל נטמא וחוזר ומטמא כל הזיתים, ולפי"ז א"ש שמשקין טמאין אף שמכשירין מ"מ אין כל הזיתים נטמאים מכיון שאין המוחל נטמא ולכן לא נטמאו כל הזיתים. **ולהרא"ש להלן מ"ג** הרי שבנגמרה מלאכתן הזיעה מצרפתן לתבשיל א' ולכן נטמאין ומוכשרין כחדא, משא"כ בלא נגמרה מלאכתן כל זית עומד לעצמו ולכן אין נטמא ומוכשר אלא מקום מגעו בלבד.

**מ"ג:** נגמרה וכו' נפלו וכו' טמאין, **ובר"מ** משום שהמוחל נטמא ומטמא, **וברא"ש** שהמוחל מצרף את כל הזיתים להיות א'. **הר"מ פי"ט מוה"ט ה"ו** שאין משקין מחברים אוכלין לק"ט ולכן הוצרך לפרש שהמוחל נטמא ומטמא.

המוחל היוצא וכו'. **ברא"ש ובר"מ ובאר"ר** מכשירין דלת"ק מוחל היוצא לחכמים הוא עצמו כמשקה, ולר"ע אינו כמשקה. אולם לר"ש לכ"ע מוחל אינו כמשקה ולחכמים דוקא מוהל מן הבור טמא משום צחצוחי שמן. עיי"ש ר"ש וא"ר במכשירין צג' מיני מוחל הן עיי"ש.

**עיין מ"א** שהקשה דכ"א בתרומות סבר שמי פירות מכשירין וק"ו מוחל, ולכן מייתי מי שגורס במתני' ר' אלעזר. **ועיין חזו"א מכשירין ח' יז', ומקד"ד מג' ב'.** עיין **ירושלמי** פי"א מתרומות ה"ב **ובגר"א** שם.

**הרש"ש הקשה** כאן מדוע צחצוחי שמן אינם בטילים ברוב, **וי"ל** שמשום צחצוחי שמן כל המשקה נחשב משקה. ועיין רע"א שבת קמד' שהקשה נמי כהרש"ש, ועוד הקשה שם על תוס' שעולה בדבריו שמשום צחצוחי שמן המוחל פוסל המקוה, והקשה הרע"א הא אין כל המוחל משקה ואיך פוסל המקוה, ולהנ"ל ניחא, ועיין.

**בתוספתא, עיין גר"א**  שאם חישב לגליל תחתון לפני מסיקה הוכשר, ואחר שהתחיל למסוק לא מהני מחשבה, ולמרות שחשב לפני גמר מלאכה ועדיין לא הוכשרו, וא"כ מדוע לא יהני מחשבה לדחות גמר מלאכתן, **וצ"ל** שמכיון שכשמספק חשב שלא להורידן לגליל תחתון חל שעם גמר מסיקתן קבען לישאר בעליון ולענין זה נגמר מלאכתן, ועיין היטב. **עיין ר"מ פי"א מטו"א ה"י.** עתיד למוכרם טהורים, **בר"ש** דלא ניח"ל במשקין היוצאין, **ובגר"א** שתלוי בדעת הלוקח אולי רוצה להוסיף במעטן. הלוקח וכו' מן הגוי וכו' ומבואר שגוי אין שייך בו חסרון גמר מלאכה. **עיין חזו"א מכשירין ח' ד'.**

הלוקח מעטן וכו' מן הגוי וכו'. **ובר"ש** דאע"פ שיש מסיק נחשב שנגמרה מלאכתו, **וצ"ע** מדוע בגוי אין הענין שעדיין לא גמר מלאכתו. **עיין ר"מ** פי"א מטו"א הי"א, **ובחזו"א** מכשירין ח' ד', **ובגר"א** שאם יש מסיק לא נגמרה מלאכתו. ורק אם אין מסיק אין הגוי נאמן שלא גמר מלאכתו, משא"כ ישראל נאמן. **וצ"ע** הא הוי לכה"פ ספק אולי לא הוכשר, **וצ"ל** שמכיון שאין הגוי נאמן הרי שאין מקום ליסתפק ובפשטות מכיון שאין מסיק נגמרה מלאכתו.

**וי"ל בשי' הר"ש** שרק בישראל יש כוונה שאם יש עוד מסיק מתכוון שלאר לגמור מלאכה ושלא יק"ט, ובזתים של"ש אצלו טומאה, הרי שאין אצלו מחשבה למנוע הגמר מלאכה בכך שיש עוד מסיק. וצ"ע.

ובלבד שלא יערים , **עיין חזו"א** שם מדוע לא מהני להערים הא מ"מ לא נגמרה מלאכתו.

**מ"ד:** הגומר וכו' בר"ש ברא"ש וברש"י ותוס' בחגיגה כה', שהיות ואין ע"ה נאמן על טהרה לכן ימסוק קופה לפני הכהן, **עיין תורי"ד שם** שהכוונה שימסוק לעיני הכהן. **והקשה שם התורי"ד** הא ע"ה נאמן שלא הוכשרו, ולכן ביאר שישאיר קופה ויוסיף למעטן לפני הכהן ואז הכהן רואה שכל המעטן לא נגמרה מלאכתו. **וצ"ע** דעדיין קשה קושייתו דהא הע"ה נאמן שלא הוכשרו. **ועיין מ"א** שפיראש כהתורי"ד מטעם אחר.

**ובר"מ** שאין ע"ה נאמן על טהרת שמן ולכן ישאירם זיתים ויתננה לעני (שדרכו לקבל אף זיתים) **ועיין מ"א** שהקשה הא גם זיתים עשויים להיות מוכשרין ולק"ט, וכן הא א"א להפריש מזיתים של שמן, **ועיין מאירי** חגיגה שם.

**בר"מ בפיהמ"ש** נקט שכל דברי המשנה הם אף אחר גמר גיתות, דמהני מפתח או מעל"ע, **וכן לכאורה** מוכח הסוגיא דחגיגה כה' דמודים למתני' באפלי דהיינו אחר הגיתות. ולא הבנתי מה הקשה **החזו"א יב' ח'** עיי"ש.

**בתוספתא** נחילקו אם מהני מחיצה בפני ע"ב של יט', **ועיין חזו"א יב' ט'** שדן מ"ש ממתני' לעיל פ"ח דלכ"ע מהוי מחיצת י"ט.

**מ"ה:**המניח זתים בכותש וכו' **ובמ"א** שקמ"ל שכלי קטן כשמניח אין דעתו להוסיף ולכן לא שייך כאן דעתו להוסיף למנוע גמר מלאכה, **ועיין חזו"א מכשירין ח' ה'** שע"כ מיירי בשעור נתחברו זל"ז דאל"כ הא הזיעה הוי מוחל.

**ובמניח** למולחן לב"ה אינם מוכשרין, **וברא"ש** מפני שלא ניח"ל במשקין היוצאין, **עיין תפא"י משכב"ז. ולשון פיהמ"ש** שלא נגמרה מלאכתן, וצ"ע הא הנידון כאן אם ניחא ליה במשקין ומה שייך כאן גמר מלאכה. **ובתיו"ט** הקשה הא לב"ה לעכיל מ"א לא סברי כר"ג שצריך נגמרה מלאכתן וסגי בנתחברון ג' זיתים, ונקט דר"ג ותנא דמתני' דידן נחלקו בשי' ב"ה. ותנא דידן כר"ג בדעת ב"ה. **ועיין חזו"א ח' ה'.**

**עיין מ"א** מה שעמד ממשנה **בעדויות פ"ד מ"ו** שנחלקו ב"ש וב"ה ליהפך עיי"ש מה שיישב, **ועיי"ש ר"מ פיהמ"ש** ביאור אחר בפלוגתת ב"ש וב"ה. (**עיין רש"י יבמות טו' ע"ב** ד"ה "אין צריך לנקב" שכ' שב"ש וב"ה נחלקו אם מוחל הוא מי פירות או משקה, ותימה הא ב"ש וב"ה כאן בפרקין מודו שניהם שמוחל הוא משקה להכשר. **עיין חזו"א מכשירין ח' ט'.**

הפוצע זיתים , טמאות. **ובר"ש** דניחא ליה במשקה, **ובגר"א על התוס' כאן פ"י** ה"ז שניחא ליה שהזיעה תצא להפיג מרירותן וגם זה נחשב הכשר מים.

**ועיין מ"א** דבפשטות מיירי בזיתים חולין והשמן כטמא מידיים ונעשה תחילה ומטמא את הזיתים, **ובר"מ** כ' שהזיתים תרומה ונטמאין מהידיים. ועיי"ש מה שכב"ז. **ע"ע מ"א פרה פ"ח מ"ז, ועיין ר"מ פ"ח מאה"ט ה"י, ופט"ו מטו"א ה"ז.**

**בתוספתא** הזית שפוצעו וכו' נחלקו ר"י ורבנן אם הוכשר, **ובשבת קמה'** שנחלקו במשקין ההולכין לאיבוד אם מכשירין, **ובחזו"א** מכשירין ח' א' דהא מבואר שכל תלישת מים לתשמיש אף שהמשקין הולכין לאיבוד מ"מ מכשיר, כגון פשט ידו למדוד כמה מים יש בו וכו', וחילק החזו"א בזה בין מים לשמן שמים זהו רק דין תלישת מים לרצון משא"כ שמן צריך להפוך מאכל למשקה. **ובגר"א** כאן דמיירי שיכול לבדוק הזית בלא הוצאת שמן, ובזה נחלקו ר"י ורבנן.

**מ"ו:** ר"ש, **ר"מ ר"מ** פי"א מטו"א הי"ג **וראב"ד** שם, תויו"ט, **חזו"א** מכשירין ח' ו' ויט'.

**מ"ז:** מבואר שזיתים שהם במעטן ואינם מוכשרים לק"ט, לב"ש אם נוטל מהם לבית הבד, מה שנוטל אינו מוכשר, והנשאר מוכשר, ולב"ה אף הנשאר אינו מוכשר. ובנוטל כולם לבית הבד לב"ה הוכשרו ולר' יוסי לא הוכשרו, **ודין זה קשה להבנה,** דהא נטילה לבית הבד אמור להכשירו ולגמור מלאכתו, וא"כ מדוע מה שנטל אינו מוכשר ודוקא מה שנשאר מוכשר, **ואולי** מה שנטל מקצת מגלה בדעתו שנגמר זמן הזיתים במעטן, ולכן לב"ש כל מה שבמעטן נגמר מלאכתו, ורק מה שנטל הרי שמכיון שעושה בהם מעשה לקיחה לבית הבד הרי שגמר היותם במעטן הוא כשבאו לבית הבד, אך הנשאר קבע עליהן שנגמר עליהם היותם במעטן עם נטילתו מהם לבית הבד, ודו"ק היטב . **ולב"ה** אין נטילה מן המעטן מגדרת את הנשאר שפקע מהם גם היותם במעטן. **אולם** בנטל את כל המעטן דלב"ה הוכשר הכל, וצע"ג מ"ש מנטל מעט שאותו מעט לא נגמר גדרו שהיותו במעטן לכ"ע אלא כשהגיע למעטן, ובנטל את כולו סברי שפקע מיניה היותם במעטן מיד, **וי"ל**  שאם נטל מקצת והשאיר במעטן הרי שבאים להחיל במה שנטל עקירה מהמעטן ואינו נגמר עקירתו אלא כשהגיע לבית הבד, אבל בנטל הכל הרי שבעצם טלטלו לשם בית הבד חל בכולו שאינו עוד מונח במעטן ולכן לב"ה הוכשרו מיד, ול"ד לנטל במקצת שמכיון שנשאר במעטן צריך להחיל עקירה במה שנטל מהמעטן ועד שמגיע לבית הבד לא נעקר, ועיין.

**ועיין א"ר וגר"א על התוס'** שלב"ש הקיצוץ בבד שנוטל יכול להעשות בטומאה אבל הנטילה לבית הבד נעשה בטהרה, שבקיצוץ נגמרה מלאכת הבד שנוטל, **ולב"ה** כשקוצץ מעט מהמעטן לא נגמרה מלאכתו עד שמגיע לבית הבד ולכן אף החפוי עד בית הבד יעשה בטומאה אבל בנוטל כולו נגמרה מלאכתו עם הנטילה ולכן החפוי בטהרה , ולר"י לעולם לא נגמרה מלאכתו רק כשהגיע לבית הבד. **בתוספתא משמע כביאור הגר"א** שכ' שמוליך בטהרה עיי"ש.

**עיין חזו"א מכשירין ח' י'** ונקט לכל עניינא משום גזירה דרבנן, עיי"ש שהוכיח קצת מהתוס' כן שאם מנהגא לשייר בד חשיב שיור עיי"ש. **התפא"י אות מב'** הקשה הא לב"ש זיעה מכשרת אף בלא נגמרה מלאכתו (להר"ש) וא"כ כאן ממ"נ אם הזיעו הוכשרו במעטן, ואם לא הזיעו א"כ בנטילת בד א' לא יוכשר מכיון שאין עליהם משקין, ועיין תויו"ט מ"ה שרמז לקושיא זו עיי"ש מה שתי'.

**מ"ח:** השרץ וכו' **ובר"ש** שמשקה מצרף כל הזיתים למאכל א', **ובר"מ וברא"ש** שהמשקה נטמא ומטמא הכל. ולהר"ש הוי מדאו', ולהר"מ מדרבנן, וצ"ע הר"מ והרא"ש מדוע לא נקטו לטעם הר"ש מדאו', **ועיין מ"א,** או שלהר"מ פ"ח מ"ח משקה מצרף לטמא אחרים ולא ליטמא, עיין ר"מ פי"א מאה"ט ה"ו, וכן ברא"ש פ"ח מ"ח, שמשקה מצרף אף לק"ט. **עוד** תי' המ"א שמשקה קטפרס אינו מחבר.

**הר"ש** מייתי לגמ' בע"ז עה' לחלק בין ענבים לזתים, שבענבים אשכולות מפסיקין.**עיין חזו"א יב' ה'** דבענבים מיירי שהמשקה צירף את הזמורות. ולא את הענבים, ואין חבור ידות נחשב צירוף עיי"ש שהאריך, **ועדיין תמה** מה סובר מאן דפליג וסבר שכל הענבים טמאות. והרמב"ן והרשב"א שם שהטופח שע"ג האשכולות בטל אליהם ואינו מצרף כל הענבים יחד, ועולה שם שדוקא ב' צבורי משקין וטופח בינהם הוא מחברן, אבל מים שע"ג אשכולות מופקעות מתורת חבור, **עיי"ש חזו"א.**

**עיין ר"מ ה"ט מטו"א ה"ח** ולא מיירי במשקה מחברן עיי"ש וצ"ע. **עיין חי' הראב"ד שם** שהנידון אם לטומארת ע"ה מחמירין שמשקין מחברין, אך עדיין צ"ע שהמשקה יטמא ויטמא הכל. וכן צ"ע על הרמב"ן והרשב"א מדוע המשקין שעל אשכולות לא יטמא ויטמא.

נמצא ע"ג עלים ישאלו הבדדין שמא הם נגעו, **ובא"ר** שישאלו שמא נגע השרץ, **ועיין חזו"א יב' ד'** הא הוי אבד"ל ומדוע חוששין, עיי"ש.

היה נוגע באום אפי' כשעורה וכו' **בר"ש** הכוונה כשעורה מן השרץ, **ובר"מ פ"ו מטו"א הט"ז**  כשעורה מן האום, **וצ"ע** מה החידוש בזה.

**ובר"ש** ששאני אום דזיתים מענבים, **ועיין ר"ש פ"א מ"ח ובתוספתא פ"א ה"ב ובגר"א שם. ועיין חזו"א יב' ב'** שהאום נחשב מחובר בלא משקין, ולכן בענבים אינו כן, ובזיתים כן הוא משום שהם יונקים זמ"ז והניחם ע"ד כן. אולם הגר"א שפ פי' שהחבור משום המשקין, ומ"מ חלוק ענבים מזיתים. **ועולה שם בגר"א** שמשקין מחברין הוא ג"כ תלוי בדעת ומחשבה שיכנסו לתוכן ועי"כ הוי דבר א', ולכן רק בזיתים כן ולא בענבים ותמרים וגרגורות.

**מ"ט: עיין ר"ש ורא"ש** ועולה דבר קשה, שהמעטן נתחלק להרבה גושים, ושרץ בגוש א' נוגע בכביצה זיתים, שוב אותה ביצה מטמאה את כל הגוש אף זיתים שאינם נוגעים בשרץ, ולמרות שהגוש כבר אינו חבור מכיון שנתכוון להפרידם בתקיעת יתד, דהיינו שתקיעת יתד מבטלת החבור לענין שמגע שרץ בזית א' יטמא את כל הגוש, אבל אם ביצה שלימה נגעה בדרץ הרי שלענין לטמא את שאר הגוש יש לגוש חבור. ויש לדון ולומר שע"י שנתכוון להפרידם אין להם חבור שייחשבו לחתיכה א' לענין מגע בא' הוי מגע בכולו, אולם אם יש כביצה טמא והוא מחובר לגוש הרי שיש לגוש שם דבר א' לענין להגדיר שהביצה הטמאה מחוברת לכל הגוש, ובאמת הטומאה מתפשטת לכל הגוש מכגח חבורו לביצה ולא מכח מגע, וצ"ע. **ובחזו"א יב' ג'** שהנ"ל הוא דרבנן, עיי"ש. ויש לדון אם כל הגוש ראשון מחמת חיבור לכביצה שנגעה בשרץ, או שע"י חבור נעשה שני, ונתחדש שכמו שמגע מטמא חבור נמי מטמא, ומ"מ כמו שלענין מגע צריך כביצה כ"כ לענין טומאה ע"י חבור צריך שעור כביצה לטמאות. עוד יש להוסיף על הנ"ל איך הזיתים שנגעו בשרץ מצטרפין לכביצה, וא"ש רק למ"ד יש נוגע וחוזר ונוגע, ולהנ"ל אולי א"ש, שמכיון דאתינן שהטומאה מטמאה כל האום ע"י חבור ולא ע"י מגע ולענין חבור לאום חבור אף שנתכוון להפרידו, וא"כ גם הזיתים שנטמאו יהיה להם חבור עם כל האום ואז ודאי הנטמאים שנגעו בשרץ הם ג"כ מחוברים לענין לטמא כל האום בחבור, ועיין היטב.

**עיין ר"מ פ"ט מטו"א ה"ז**  ובפשטות ביאר את מתני', שאם השרץ נגע בכביצה וכן המעטן מלא בשמן הרי שהביצה טימאה השמן והשמן טימא כל הגוש, ואם השמן רק למטה אין מגע השרץ בכביצה מועיל לטמא כל הגוש, ולכארורה אין כאן שום חידוש, וכן צ"ע אם ברישא מיירי שהזיתים כולם על שמן א"כ מדוע צריך מגע בביצה הא מגע בכל מקום הוא כמגע בכל השמן (עיין ר"מ פי"א מאה"ט ה"ו) ואולי סבר הר"מ שחבור זיתים ע"י שמן כשבאמת כבר דעתו לחלקם, מהני רק לענין שחבור כביצה טמא מטמאן ולא מהני לענין שמוע בא' מהם הוי מגע בכולם, וכמוט בר"ש בענין עצם חבור גוש כ"כ להר"מ חבור ע"י משקין בזיתים שעתיד להפרידם.

**עיין א"ר** שביאר שברישא מיירי שפרודות פחות מביצה נמצאות על אום, ולכן אם השרץ נגע בכמב פרודות שיחד הם ביצה שכ"א נטמא אף בפחות מביצה**,** ולטמא מטמא דוקא בכביצה, ומכיון שהחתיכות יושבות על האום והאום הוא חתיכה א' ולכן אם הוא נוגע בכמה פרודות טמאות הכל טמא משום נוגע וחוזר ונוגע, משא"כ בסיפא מיירי שפרודות יושבות על פרודות וא"כ כל פרודה נוגעת בפרודה א' טמאה ואין מטמא בפחות מכביצה.

**מבוא במתני'** שבנמצא שרף בגג אמרינן כנכ"ה ולא מטמאין מה שבמעטן, ובנמצא במעטן מטמאין את שבגג משום שמה שבגג בא מן המעטן, **ובתויו"ט** הקשה מדוע לא מחזקינן שנפל השרץ למעטן אחר שהעלו זיתים לגג ואיך מחזקינן ממל"מ. ומייתי שבאמת בתוספתא (מובא בר"ש) לרבנן כנ"ל ולרבי בנמצא במעטן אין טמא מה שבגג, והר"מ פסק סאמת כרבי ומכח קושיא הנ"ל, **ועיין מ"א** מה שתמה על התויו"ט . **ועיין מ"א** שכ' לחלק בין שאין מחזיקנן ממל"מ אבל מחזקינן באותו מקום מהיום לאתמול דמחזקינן מזמן לזמן. **ובמ"א** הקשה מר"י בדף ד' שתולין ממל"מ ותי' עפ"י הראב"ד פי"ז מאה"ט ה"א שר"י מחמיר ממל"מ רק בכלי א', ולא מכלי לכלי, וכן מ"א תי' לפי הרא"ש כאן שבנמצא בגג המעטן טהור משום שמסתמא אם היה במעטן היה רואהו, עיי"ש מה שהקשה על דברי הרא"ש.

**בתוספתא** דלרבנן נמצא במעטן הגג כשר דתלינן שנפל במעטן אחר שהעלה לגג, **ובגר"א** שנחלקו רבי ורבנן תלינן מזמן לזמן. **ובחזו"א יב' ו'** דלרבנן סתכינן ע"כ שאם היה קודם היה רואהו. נמצא שרץ, **עיין ר"ש רא"ש, ופיהמ"ש ותויו"ט** .

**פ"י**

**מ"א:**הנועל וכו' **עיין חזו"א יג' א'** שמדאו' אין ספק טומאה ברה"י דהוי איבד"ל מכיון שהוא אומר שלא נגע ורק אין מאמינים לו. ובאמת יש לדון אולי הכא מיירי דוקא שלא אמרו הבדדין שלא נגעו, עיין מתני' פ"ט מ"ח שבדדין נאמנין, וא"כ הכא מיירי שלא שאלום ולכן הוי ספק, ויעויין לקמן. **ולכאורה י"ל**  שבכה"ג נחשב שלא נולד כלל שום דררא של ספק. א', מכיון שהבדדין עצמם אומרים שלא נגעו ולכן אף שאינם נאמנים מ"מ הם מעמידים מצב שאין כלל לידת ספק, וב', שאין שום צד ודררא שנגעו, ול"ד לנמצא שרץ במנטן שיש ודאי מגע שרץ במעטן ורק יש ב' צדדים אם שבגג היו במעטן, ועיין.

**במ"א** דאף לר"מ שאף בכלים טמאי מת חיישינן, **וצ"ע** דהא ע"ה נאמן שאינו ט"מ, עיין חגיגה כב' ור"מ פי"א ממו"מ חי"ב.

**עיין תוס' בחגיגה יט' ע"ב ד"ה "בגדי"** שמוכיח ממתני' שע"ה מטמא מדרס, דהיינו שהבין שהיו כלים טהורין שנטמאו מהע"ה **עיי"ש מהרש"א וחזו"א ט' טו'.**

**מ"ב:** הבדדין וכו' **עיין חזו"א יג' ג'** שבספק שמא ניגבו סגי משום משקין ספק לטמא טהור, **עיין מ"א.** ובדברי הר"ש שאין מנעלים לרגליהם, **עיין משנ"א.**

**ובהמשך** שנאמנים הבדדים **ובר"ש ורא"ש** שמיירי שבע"ב עמהם, **ותמה בתויו"ט** ממתני' פ"ט מ"ח שבדדין נאמנין בלא בע"ב עמהם, **ועיין מ"א.** מה שדחה להוכיח מסיפא דמתני' כהר"ש . **ועיין חזו"א יג' יב'.**

**בתנוקות להר"ש** בדדין נאמנים עליהם , **לא"ר** בדדין נאמנים שלא נגעו בהם, והם טמאין מחמת נידות שמגפפות אותן, **ולהר"מ** התנוקות עצמם נאמנים. **וברש"ש** הקשה הא נידות מגפפתן הם נעשו ראשונים ואין מטמאין אדם, ותי' שהחשש שנגעו בהם בדדין בידיהם. **עיין חזו"א יג' ותפא"י.**

בפשטות החשש שלא טבל , **ובר"מ** בתחילה כ' כנ"ל, ובסוף כ' חשש שאינם בקיאין בהל' טבילה, **עיין חזו"א יג' ד'** שהקשה דהא מטו"מ ע"ה נאמן שטבל, עיי"ש.

**מ"ד: להר"מ נחלקו** ב"ש וב"ה אם כלל גזרו על בוצר לגת שהוכשרו , דלב"ש גזרינן ולב"ה ל"ג. **וצ"ע** מדוע מתני' מיירי בבצרן לאכילה ושינה דעתו לגת, הא אף בבצר לגת נמי לב"ה לא גזרו, **עיין חזו"א** מכשירין ח' יג' . מתני' מיירי בבצרן לאכילה ושינה דעתו לגת, הא אף בבצר לגת נמי לב"ה לא גזרו, **עיין חזו"א** מכשירין ח' יג'. **ובגר"א כאן כ'** שהר"מ תמוה מפי"ח דאהלות. דמבואר שלכ"ע גזרו בבוצר לגת מלבד בית הפרס עיי"ש. **ובמ"א** תמה מגמ' בע"ז לט' וחולין לו', **עיין בכ"ז בחזו"א שם.**

**ולהר"ש** לכ"ע גזרו בבוצר לגת, ונחלקו בבוצר לאכילה ונמלך לגת, דלב"ש חשיב כבוצר לגת ולב"ה לא. ויש לברר דלכאורה מעת שהענבים בגת ודאי רוצה במשקין והוכשרו. ואם הנידון במגע לפני שהגיא לגת אז לכאורה ודאי עדיין לא הוכשרו, **וי"ל** שהנידון בגזירת בוצר לגת אם נאמרה בכה"ג , ולב"ש אף אם היה מגע לפני ששינה דעתו מ"מ מכיון שלבסוף הניח בגת נתברר למפרע שנחשב בוצר לגת והוי בכלל הגזירה, ולב"ה אף אחר שהגיע לגת מ"נ לא גזרו בו מכיון דהוי מילתא דלא שניחלא,**וכמבואר ברא"ש.**

**ובגמ'** בשבת מבואר שבוצר לגת הוכשר מיד מכמה טעמים עיי"ש, **הא"ר** נוטה מדעת הראשונים , והנידון במתני' אינו משום גזירת בוצר לגת, אלא דהנידון אם משקין שיוצאין מעכבים נחשבים משקה להכשר, ולב"ה דוקא בחשב על המשקין שלא הלך לאיבוד הם נחשבים מעצמם משקין (וזהו חי' דהא הם אוכלין עם הענבים ולא חשב עליהם למשקין) ולב"ש אף במשטיח שהולכין לאיבוד חשיבי משקין להכשר.

**בר"ש** שלא יגע בידיים טמאות, או למ"ד חולין טבול לתרומה וידיים עשהו שלישי, או למ"ד ידיים תחילה לחולין, **וצ"ע** דהר"מ פסק ידיים שניות וטבול לתרומה כחולין, וא"כ מדוע יעסוק בענבים בידיים טהורות, וכן פסק הר"מ פי"א מטו"א ה"ד , **עיין מקד"ד מה' ב', חזו"א מכשירין ח' יד'.** ובאו"ש שם דלהר"מ חיישינן שמא יגע בטומאה וכן הוא לשון הר"מ שם.

בה"א וכו' ומפריש תרומתו בטהרה, **ובר"מ** שלמרות שלא הוכשרו מ"מ מפריש בטהרה, **ועיין מ"א** שתמה שלא מצאנו חומרא לתרומה בטהרה כשלא הוכשרו. **ובמקד"ד מג' ט'** שעצם הפרשת התרומה מכשרת המשקין שעל הענבים, עיי"ש. ומשום שודאי כוונתו לגת, **עיין חזו"א מכשירין ח' יג'.**

מן העבט וכו' נותן בידיים טהורות וכו', **ולהר"מ** צ"ע הא סבר דלב"ה לא גזרו כלל בבוצר לגת ומדוע על העלים הוכשרו, **ועיין מרכה"מ פי"א מטו"א ה"ד** שדייק שלהר"מ באמת הוכשרו לא משום גזירת בוצר לגת אלא משום משקין שעל הענבים שדעתו עליהם . וכן מבואר כאן בפיהמ"ש. **ועיין חזו"א שם.**

**מ"ה:** האוכל מן הסלים וכו' מנטפות לגת הגת טהורה, **וברא"ש** שמכיון שבצרן לאכילה ואין מחשבה המכשרת למשקין משו"כ אינם נטמאיען כמו שאינם מכשירין, **ובגר"א** דע"כ תנא דמתנהי' דלא כר"מ בשבת יז' שמשקין מוכשרין בכלי טמא אף שלא לרצון , וכן הוא במתני' סוף פ"ח מכלים. **ובחזו"א מכשירין ח' יב'** שמשקין שיצאו מענבים שנבצרו לאכילה ל"ש בהם תורת הכשר שלא לרצון אף לר"מ, ולא ביאר הטעם, ואולי מכיון שבלא מחשבת הכשר שם אוכל עליהם כחלק מהענבים, ולכן ל"ש בהו הכשר שלא לרצון, עיי"ש.

**ועכ"פ עולה** שמכיון שבוצר לגת גזרו על המשקין שמוכשרין הן ממילא גם המשקין נחשביחם משקין לק"ט. ויש מעירים דהר"מ פי"א מטו"א ה"א משמע שבוצר לגת הוכשר אף בלא יציאת משקין כלל, וא"כ מנא לן שהמשקין שיצאו ממנו מק"ט. **ועיין חזו"א ח' יב'** שדן בזה אם גזירת בוצר לגת הוא רק על הענבים או אף על המשקין היוצאין ממנו, והוכיח מהגמ' ע"ז לט' ע"ב שמשקה הגמ' מדבדניות הנוטפות דאינם מוכשרות, ומקשינן מבוצר לגת, וא"נ שבוצר לגת רק הענבים מוכשרין א"כ מה קשה על משקין הנוטפין מדובדבניות, וע"כ שגזרו אף על המשקין, ועכ"פ כן מוכרח מהא דמבואר כאן שמתוך האי גזירה המשקין עצמם מק"ט. **ובאמת יש לדון** שאולי משקין היוצאין מענבים שבצרן לגת הם מוכשרין מדאו' ולא הוי בכלל גזירה דבצירה לגת, וכן עולה בא"ר במתני' לעיל מ"ד, אלא שצ"ע לפי"ז למה הגמ' בשבת יז' אמרה שסיבת גסזירת בוצר לגת הוא משום חביות מזופרות או שמא יסחוט ענבים, תיפו"ל משום שמר יצא משקין מהענבים והם מוכשרין מדאו', ולכן נראה שכוונת הגר"א והחזו"א שגזירת בוצר לגת כולל נמי גזירה על המשקין, ועיין.

מן העבט וכו' אין לו חותם טמא. **ובר"ש ובפיהמ"ש** שידים מסואבות נגעו במשקה היוצא ואותו משקה מטמא הגת. **ובמג"א** הקשה הא שי' הר"מ שמשקה שנעשה תחילה מחמת ידיים מסואבות אינו מטמא כלים, עיי"ש, **ועיין ר"מ פ"ט מטו"א ה"ד**  דהכא מיירי באדם טמא שנגע במשקה היוצא וא"ש.

נפלו ממנו ענבים וכו', וברא"ש ור"ש שהענבים נטמאו בידיים מסואבות, **וצ"ע** הא אין חולין נעשה שלישי. **עיין רש"ש.** ובר"מ מבואר שהמשקין שיוצאין נטמאו ונעשו תחילה וחוזר ומטמא הגת. **ועיין חזו"א טהרות יג' ז'.**

במקום המפנה, **עיין ר"ש רא"ש תויו"ט מ"א ורש"ש.** ובתויו"ט שאם היה שם ענבים היו נטמאין, ןתמה **המ"א והרש"ש** הא היו נעשין שלישי ואינם מטמאין עוד, ולכן מוקים שהיה היין נטמא ונעשה תחילה. **ע"ע רע"א כאן ורש"ש. ובועז סק"ח.**

**בתוספתא** עד שיהלכו הדרונות, שאז היין הוי משקה , **ועיין ר"מ פ"א מטו"א הכ"ד, ועיין חי' מרן הגרי"ז (עמ' 58)** שכל היין אף שבתוך הענבים חשיב משקה, ותלה זאת בר"מ ובר"ש אם תורמין מיין על ענבים שנדרכו.

זיתים וכו' עד שיטענו, **עיין ראב"ד פ"א הכ"ד** דמיירי שאינם פרוצים, **ועיין חזו"א עוקצין ו' ה'** שבפרוצין (זיתים קשים שלא נפרכים בבית הבד) אין הם לא אוכל ולא משקה כבוסר, עיין עוקצין פ"ג מ"ו.

**אלו הם פריצי** וכו' בפשטות אין הכוונהה לנשתיירו שלמים דלעיל שבהם סתמא עומד לאכילה, ופריצי צריך דעת לאכילה, וצ"ע הר"ש שכ' שפריצי היינו שלמים דלעיל, **עיין חזו"א יג' ח'.**

**השוקך ענבים בכף** וכו' בפשטות מכיון שאין כוונתו לאפוף היין לשתיה בכף משקולת לכן ל"ח משקה, **אולם בגר"א** כ' משום שהולך לאיבוד, ובחזו"א מכשירין ח' א' כ' שאף בשומר שלא ילכו לאיבוד נמי שם אוכל עליהם ולא שם משקה.

הבוצר וכו' ולא מצא להם שוק וכו', **עיין חזו"א מכשירין ח' טו'** הא להר"ש לעיל הרי שבבצר לאכילה לא מהני מה שחזר בו להניח בגת, ןע"כ כאן שחשב שאם לא יהיה שוק יניח בגת חמיר טפי והוכשר.

משטיח של אדמה וכו', להר"ש, מישראל יעשה בטומאה, **ועיין חזו"א מכשירין ח' טז'** שבאדמה הוי נספק אם בצרן לאכילה או למשקה, ולכן ישראל נאמן ועכו"ם לא. **ובגר"א ביאר** שודאי איםןן הכשר משקין במשטיח אדמה, אלא בעכו"ם חיישינן שמא ההיה בכלי אחר וכבר נטמא ולכן יש לעשותו בטומאה, ובישראל נאמן שלא הוכשר בכלי אחר ולכן יש לעשותו בטהרה, שבחזקת טהור הוא. **ובחזו"א ח' טז'** שע"כ אם היה היין בכלי אף שלא חשבן כלל למשקין הוכשר. **ועיין או"ש** פי"א מטו"א ה"ד שחידש חידוש עצום, שבעכו"ם לא גזרו כלל משום ידיים מסואבות מכיון שאין לו דין הפרשת תרומה, וזהו כוונת התוספתא לגי' הגר"א, שבעכו"ם יעשה בטומאה וטהור, עיי"ש.

הלוקח וכו' לעשותו צימוקין וכו' בטהרה. **ובר"ש** משום שניחא ליה במשקה, **ועיין תו"י בשבת יז'** שבוצר לצימוקין נמי הוכשרו, **וברש"ש** שם תמה הא בצרן לאכילה, **ובחזו"א מכשירין ח' יב'** דע"כ דהר"ש כאן שניחא ליה במשקה, **אולם רש"י בשבת טו' ע"א ד"ה "הבוצר"** שבוצר לצימוקין אינו מוכשר, וע"כ יבאר תוספתא דידן **כהגר"א** שבאמת לא הוכשר , אלא שמישראל הוא נאמן שלא היה בכלי אחר, ועכו"ם אינו נאמן, (לפר"ש צ"ע החילוק בין ישראל לעכו"ם.)

האוכל וכו' והותיר סאה וכו' וזרקן לגת וכו' טהור. **ובר"מ פי"א מטו"א ה"ג** דאף בלוקח ממשטיח וזורק לגת לא הוכשר. **ובראב"ד תמה** דבכה"ג הא מכיון שזרקן לגת נתכוון למשקין, ול"ד לתוספתא דמיירי שמנטפין מעצמן לגת. **ובכס"מ** שבכה"ג שבצרן לגת או נטלן מן המשטיח לגת חשיב נמי בצירה וגזרו בבוצר לגת, אבל בנטלן לאכילה ושינה דעתו לגת לא גזרו בו שאינו בצירה. **ותמה החזו"א ח' טז'**  דהא מ"מ כשזיקן לגת הם משקין מדאו', עיי"ש. ולכן מוקים שבם בידו ולא זרקן עדיין לגת.

נפל גרגר יחידי וכו' חב"כ אומר וכו' **עיין גר"א**  שנחלקו בנגע במקום החותם טפ חזקתו שיש בו משקין, אך לכ"ע צריך שיגע במשקין. **והר"מ** פ"ט מטו"א ה"ד השמיט שצריך שיגע במקום החותם **עיי"ש ראב"ד כס"מ וחזו"א טהרות יג' ה' א' טז', וטבו"י ד' ה'.**

ר' יוסי אומר וכו' ודרכן בב"א וכו' **בר"ש** שאם אין היין נמשך לגת עדיין הוא אוכל ואינו מטמא את הגת. **ובגר"א** שאם דרכן בב"א וריסקם אין לענבים חבור ביניהם ולכן אין להם כביצה לטמא את המשקין.

**ועיין חזו"א יג' ח'** שציין למש"כ במכשירין ח' יא' וכנראה כוונתו שהמשקין יחברו את כל הענבים ויצרפום לשיעור ביצה ויחזרו ויטמאו את המשקין, ובחזו"א ביאר שדעת ר"י שענבים ונמעכו יצאו משם אוכל ונטהרו, ולרבנן דמתני' ביותר מכביצה ונמעך טיפה הם הצריכו פציעה ניכרת לבטל מהענבים שם אוכל.

**מ"ו:** מי שהיה וכו' **ובתוספתא** שבור יין תלינן שהצנורא נקלטה בשפת הבור, משא"כ בבור שמן היא מחליקה לתוך הבור. **ובא"ר** דטעם דמתני' שטהור משום שאין לטומאה מקום, **ובגר"א** משום טומאה צפה, **ועיין חזו"א יג' ט'** דהספק היכן הצנורא וא"כ ל"ה נזרקת וכן אם דיינינן אם הצינורא מונחת על היין ל"ח טומאה צפה, שטומאה צפה הוא רק בספק נגע בטומאה צפה ולא אם הספק האם הטומאה צפה ע"ג יין. ועיי"ש שדן שאם צפה ונזרקת חדא מילתא היא א"כ הוי נזרקת, ודחה שאם הצנורא על היין חשיב שזה מקומו ול"ח נזרקת. ועוד דלהר"מ נזרקת הוא רק בשרץ. ולבסוף נקט שאם כהר"ש שנזרקת משום אבד"ל א"ש. והקשה דהא כששואב הוי שוב ספק ביבד "ל ודן שמכיון שכבר נולד הספק באבד"ל לא מהני השאיבה להחשיבה יבד"ל, אך דן דהא מתעוררר ספק חדש לטמא הכלי ששואב בו, וביאר דאף כהגר"א מ"מ בשמן טמא מכיון דיש רוב שנפל לתוכו ורוב טמא אף ברה"ר, **אולם הר"מ** פסק שבשמן ברה"ר טהור, וע"כ הר"מ דלא כהגר"א, וחשיב ספק גמור וברה"ר טהור, וברה"י ביין טהור משום רוב שנקלט בשפת הבור. ובשמן הוי ספק וברה"י טמא מספק.

**ע"ע בחזו"א** דמיירי דוקא או בע"ה או בזב אבל בט"א הרי שצנורא דיליה הוא משקה הנוגע בט"א שאינו מטמא אוכלין.

**ועיין מ"א** שדן כאן משום טומאה ממל"מ, ועיין מה שדחה **בחזו"א.**

**מ"ז:** הזולף וכו' באחרונה וכו' וכולן טהורות, **ובפשטות** משום כנכ"ה והשרץ שנמצא בחבית אינו מעורר ספק עך הבור או חביות אחרות, משא"כ בנמצא בראשונה האא טימאה הראשונה את כל הבור.

**וברא"ש** דאף ברישא נומר שנפל לחבית אחר שהעלה מן הבור, משום דמיירי שהחבית לפניו ואם היה נופל היה רואה. **וצ"ב** דבנמצא בחבית אמרינן כנכ"ה, אך מדוע אם נמצא בחבית נכריע שנפל השתא ולא קודם, ולכאורה עולה ברא"ש דלא מסתפקינן מעכשיו לזמן קודם וכמו חזקת כנכ"ה.

**ומבואר בר"ש** שבנמצאת באחרונה תלינן שנפלה באחרונה, ואף אם היה בבור אולי נפל אחר ששאב שאר כלים, ואולי נמי מוכח שלא מסתפקינן מזמן לזמן, (וצע"ק למה הוצרך בר"א לכך ולא סגי ליה בכנכ"ה שבתוך החבית) **ועוד צ"ע** דממ"נ אם להר"ש לא תלינן מזמן לזמן א"כ בנמצא בחבית לא מתעורר ספק למפרע ויש לטהר הבור לגמרי, ואם מציאת שרץ בחבית מעורר ספק למפרע ומכיוון שהיה החבית בבור א"כ נולד ספק אולי היה שרץ בבור, א"כ מכיון שמתעורר ספק למפרע א"כ ה"ה בבור עצמו נדון הספק למפרע ואולי נפל השרץ בבור לפני שהכניס הט' חביות. אך יש ליישב שבאמת ודאי אם היה נמצא בבור לא יקילו מכח שנומר שהשתא נפל, ולא קודם, ורק כאן שנמצא בחבית, הרי שהכלל שאין לנו לדון הדררא אלא כלפי אותו חבית ואין להוליד ספק בבור שמא היה קודם בבור, ויש להוסיף שבאמת הא ידוע לן שהחבית היה בבור וא"כ אולי בכה"ג בטל חזקת כזכ"ה, ששרץ הנמצא בחבית וידוע שהחבסית היה בבור א"כ חשיב שנולד ספק בייחס לבור, ובזה כ' הר"ש שגם הספק שנולד בבור מכח החבית הוא אינו נולד יותר מכך שמא היה השרץ בזמן שהכניס החבית לבור ולא קודם, אך זהו מכח כזכ"ה של מציאת השרץ בחבית וזה ל"ש לנידון אם תלינן מזמן לזמן , ועיין היטב. **ועוד צ"ע** דממ"נ אם להר"ש לא תלינן מזמן לזמן א"כ בנמצא בחבית לא מתעורר ספק למפרע ויש לטהר הבור לגמרי, ואם מציאת שרץ בחבית מעורר ספק למפרע ומכיון שהיה החבית בבור א"כ נולד ספק אולי היה שרץ בבור, א"כ מכיון שמתעורר ספק למפרע א"כ ה"ה בבור עצמו נדון הספק למפרע ואולי נפל השרץ בבור לפני שהכניס הט' חביות. **ובחי' הגר"א** הקשה כנ"ל על הר"ש דהא תלינן מזמן לזמן ומדוע כ' שאף אם היה בבור שמא היה אחרי ששאב שאר כלים. ויישבנו כנ"ל מה שנראה בזה.

**הר"מ פי"ז מאה"ט ה"ג** כ' נמי שבמצא באחרונה כולם טהורין משום שתלינן שנפל לבור אח"כ, ומוכח נמי, או כהרא"ש שבאמת לא תלינן מזמן לזמן, או כמש"נ שעיקר ההכרעה מכח כנכ"ה ושלא תלינן ממל"מ אולם כאן שהערה הכלי לבור צריך מכח כנכ"ה לומר שההכרעה היא זמן נפילת השרץ לבור.

**ובאמת יהיה נ"מ בהנ"ל** שבנמצא באחרונה אם לא מסתפקינן מזמן לזמן כמו שעולה ברא"ש א"כ גם מה שבבור טהור, שנמצאת השתא באחרונה ולא תלינן שהיה בה לפני שעירה ומטהרין הבור, אולם לפמש"נ בר"ש ובר"מ שמסתפקינן מזמן לזמן, א"כ בנמצאת באחרונה מטמאין הבור מכיון שמספקינן אם היה בחבית לפני שעירה בה מן הבור.

**ועיין בינת אדם רוב וחזקה לט', ומקו"ח תסז' ט', ומג"א או"ח תסז' טז',** ובאמת צ"ע מהסוגיא בנידה ג' ע"ב ד' ע"א, דלמסקנא לר"י חיישינן ממל"מ, וכאן עולה דלא חיישינן ממל"מ, **ועיין מ"א פ"ט מ"ט** דמייתי ליישב ולחלק בין נמצא בקופה שהיתה במקום אחר דלר"י מחזקינן ממל"מ, לבין תליה מקופה לקופה דודאי לא תלינן ממל"מ.

**בתוספתא** ששרץ שצץ ע"ג הבור לתרומה טמא ולפועלין טהור, ומשום טומאה צפה, ולתרומה מחמרינן, **ובר"ש** דהאי תוספתא פליגא על מתני' פ"ד מ"ח שטהרת צפה הוא אף לתרומה.

**והר"מ סתר עצמו בפי"ד מאה"ט ה"ה ו',** שבהל' ו' פסק כהאי תוספתא שבשרץ בבור לתרומה טמא ולפועלין טהור.ושם בה"ה פסק בכיכר כח תרומה בסיב דמטהרינן משום טומאה צפה. **ובכס"מ שם** שחלוק צפה ע"מ מים מע"פ יין, שע"פ מים טהור אף לתרומה, וע"פ יין טהור לחולין וטמא לתרומה, **וצע"ג** דעולה שגם ע"פ יין נחשב צפה אך רק לחולין ולא לתרומה, וע"ג מים לעולם חשיב צפה. **ואולי** יש ב' דיני צפה, הא' חפצא של צפה שהוא ג"ב שטהור ודוקא ע"פ מים, וב', צפה משום אין לטומאה מקום והבוי סברא שלית כ"כ התעוררות ספק, וככל משנב"ז בריש מסכתין, וזה שייך אף בדף ע"פ יין, אך לתרומה חיישינן יותר ולכן אף ספק קטן מעורר ספק ולכן לתרומה טמא ולחולין טהור.

**ובגר"א** ביאר התוספתא שהיה ודאי שרץ בבור, ותרמו ממנו קודם מציאה, ומטמאין התרומה מחמת דתלינן מזמן לזמן, והפועלים הם ספק נגעו בבור ולכן טהורין. **ויש לדון** שלגבי התרומה ל"ש לדון ענין של טומאה צפה, שודאי שהשרץ בבור והסתק ממתי, ובזה ל"ש גריעותא דצפה, שצפה הוא נחשב אתיליד דעותא קלוש של חפץ שאינו כ"כ לפנינו ואין לו מקום, אך כאן ל"ש זאת מכיון שהשרץ ודאי בבור והספק ממתי, משא"כ לגבי פועלים הוי ספק מגע ול"ח בטומאה שאינה לפנינו שאין לה מקום. **ועיין מ"א פ"ד מ"ח** שיישב באופן דומה, שלענין תרומה הוי כודאי היה מתחילה משום שתולין מזמן לזמן וע"ז ל"ש טהרת טומאה צפה, ולפמש"נ אי"צ לחדש שתליא מזמן לזמן הוי ודאי, אלא הוי רק ספק, ודי לנו שאין אומרים שלא תולין מזמן לזמן וטהור, אלא שמ"מ בכה"ג ל"ש טהרת צפה, וכמש"נ. **ע"ע חזו"א יג' י', ומקד"ד מו' ז'.**

**מ"ח:** בין העגולין וכו' אחר הבוצרין וכו' אימתי בזמן וכו'. **עיין חזו"א** ה' כו' שגת הוי קצת רה"י ולכן מהני מה שעוברין שם רבים לעשותו לרה"ר, משא"כ ברה"י גמור לא מהני רבים מכיון לאשווי רה"ר שלא דוקא ג' אנשים, **ולעיל סקכ"ד** כ' החזו"א שבקעה מפני רואין מרחוק לאשווי רה"ר, משא"כ גת דהוי רה"י לכן צריך דוקא רבים מצויין שם, וכביכול יש ג' דרגות של רה"י, רה"י גמור, גת, ובקעה. וצ"ע. ע"ע בחזו"א שם. **בפלוגתת רש"י ור"ש** אם מנגבן או מדיחן, **עיין חזו"א יד' ט' יא'.**

**בר"ש** שמיישנן כדי שיכלה מהם טעם יין ושמן, ומשמע שלא שהם מסתלקים אלא שהם מתקלקלים ואינם טמאים. **עיין מ"א, ושו"ת חכם צבי עב'.**

1. ספר הישר לר"ת (חלק החידושים) סימן תשעה

   +חגיגה כ' א' (סי' (תקס"ז) [תרס"ז], ס"ב ב')+

   חגיגה פרק ב'. נימא נפסקה לי וקשרתיה בפה. גימגומין הרבה יש בה. אם היא חבירה ומה בכך. ואם אינה חבירה א"כ הרי טמאתה. ופיר' הרב ר' יום טוב נימא נפסקה לי וקשרתיה בפה והיה רוק עליהם ואח"כ נגעה בהן ביד וסתם ידים שניות הן ועושין משקה להיות תחלה ונימ' נטמא (הרוק) מן המשקה וחוזר ומטמא את הכלי וכדתנן כלי שנטמא מן המשקין דנראה דהא כל זמן שלא היה על הבגד שום משקה לא נטמא משום דבר. אבל אחר שניטמא עליו הרי הוא משקה וחוזר ומטמא מן הידים ומטמא את הבגד. ואין לומר והלא אין משקה מטמא בפחות מרביעית וכדאמרי' לטמא טומאת משקין ברביעית. אין לומ' כך. דלכלים לא בענן רביעית דאמרי' נוטלין לידים תחילה מ"ט שמא יצאו מים חוץ לכוס ויחזור ויטמא את הכוס וב"ה אומ' נוטלין את הכוס תחילה שמא יטמאו המשקין שבידו ויטמאו את הכוס. והתם ליכא רביעית. [↑](#footnote-ref-1)