סי_ צד
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / סי_ צד

הערות בסי' צד

**א. אם צריך לשער בכל הכף-**

כתב בשו"ע צד-א כף חולבת שנתחבה בקדירה של בשר משערים בכל מה שנתחב ממנו בקדירה, וי"א שאם הוא של מתכת משערינן בכולו.

ועי' מש"כ במקו"א בדין חם מקצתו חם כולו באורך.

**ב. כף שאינה בת יומא-**

כתב בשו"ע שכל דין זה הוא דוקא אם הכף בת יומא, והש"ך סק"ב פי' דכדי להתיר סגי במה שעבר מעל"ע מבישול החלב ואף אם נתבשל בה אח"כ מים, דחלב לחוד אינו איסור ולא שייך בו דין חנ"נ, וגם הוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא, משא"כ בכף של איסור אם לא עבר מעל"ע מזמן בישול המים נאסר, וכדינו של סה"ת בתוס' ע"ז עו. ושו"ע קג-ז[[1]](#footnote-2).

אבל כתב הש"ך דאף כף של איסור אינה נאסרת אם היה שישים במים כנגד הכף.

א. הטעם מבואר בהג' רעק"א דממ"נ אם יצא הטעם הבלוע בכף ולא נפגם במעל"ע מ"מ נתבטל במים, ואם לא יצא ונשאר בלוע בכף הרי הוא נטל"פ ואף המים שנאסרו מותרים משום שאין הנאסר חמור מן האוסר.

וזה כש"כ ברמ"א-קלד שאם האוסר הוא נטל"פ בתבשיל אין הנאסר שלו יכול לאסור אף הוא נטל"ש שאינו חמור מן האוסר.

אבל ברמ"א קג-ז מבואר לא כן, שהרי מבואר בדינו של סה"ת דאף אם נפגם האוסר ועבר עליו מעל"ע מ"מ אוסר את המים, וכבר תמהו האחרונים על סתירת ד' הרמ"א והבאנו במקו"א תי' הפמ"ג בזה.

והחוו"ד תי' דדוקא בדבר שמעיקרו הוא נטל"פ בזה אמרינן אין הנאסר חמור מן האוסר, אבל דבר שהוא נטל"ש אלא שבמקרה עבר עליו יום ונעשה פגום בזה לא חשיב שנאסר חמור מן האוסר ושפיר יכול לאסור.

אבל בד' הש"ך עפ"י פירושו של רעק"א כאן מבואר לא כן וס"ל להש"ך דאף בכלי שאב"י אמרינן אין הנאסר חמור מן האוסר, וצ"ע מד' הרמ"א בסי' קג הנ"ל.

וצ"ל בדעתו עפמש"כ רעק"א בהג' על החוו"ד שם דמעיקרא דמילתא לא קשיא דס"ל להש"ך שם שהטעם עצמו ג"כ יוצא ע"י המים ושוב אינו נפגם כלל, ולא שייך בזה אין הנאסר חמור מן האוסר, וע"ז נקט הש"ך שאם יש שישים שפיר א"י לאסור שהרי גם אם יצא נתבטל.

[ולפי"ז לשיטת הרמ"א דס"ל שהטעם נשאר פגום ומ"מ לא שייך בו אין הנאסר לפי"ד החוו"ד, הרי יצא לנו חומרא דלית ליה דינו של הש"ך ואף אם יהיה שישים במים ייאסר.

אבל במקו"א נתבאר באורך דלא רק לשיטת הש"ך י"ל שהטעם עצמו אינו נפגם אלא אף לשיטת הרמ"א יתכן שלא נפגם הטעם אלא שלא רצה לאסור אלא מטעם חנ"נ כיון דס"ל שיש להתיר גם נ"ט בר נ"ט דאיסורא, ואכ"מ, והוא תלוי בפי' האחרונים שם בדעת הרמ"א במה פליג על הש"ך, ואכ"מ.

ולפי"ז יתכן שגם הרמ"א יודה שא"א לאסור משום חנ"נ בכלי שאב"י משום אין הנאסר, אלא דהכא לא נפגם הטעם, ויודה לדינו של הש"ך שאם יש שישים במים שרי, וע"ע מש"כ בדין אין הנאסר חמור מן האוסר גבי נטל"פ].

ב. עוד כתב בהג' רעק"א לבאר טעמו של הש"ך שאם יש שישים במים שרי, די"ל שכל המים שנבלעים בכף לא נעשו חנ"נ [גם בלא טעם אין הנאסר] שהרי הוא מקושר עם שאר המים ואחר שהוציאו הוא כלי שני, והרי זהו גם טעמו של הרמ"א צד-ב שאם תחב פעמיים לא נעשה חנ"נ כש"כ התרוה"ד-קפג, וטעם זה א"ש וודאי גם להרמ"א.

**ג. תוחב שתי פעמים-**

כתב השו"ע סעיף ב' אם תחב הכף בקדירה שני פעמים ולא נודע בינתיים צריך ב"פ שישים, והרמ"א הביא י"א דסגי בפעם אחת שישים [וכתב בחכמ"א מו-ז דאף הרמ"א יודה בתוחב שתי כפות שונות הבלועות מחלב שצריך ב"פ שישים משום חו"נ].

דעת השו"ע באר בש"ך סק"ד דמתחילה יצא הבלוע חלב שבכף ונבלע בכף עוד בשר ונ"נ ואיסור בב"ח, ובתחיבה שניה יצא איסור זה [ואף דוודאי כו"ע אית להו סברת תרוה"ד דהבשר שנבלע בכף הוא מקושר עם שאר התבשיל ואינו נאסר בעודה בקדירה וכמו שהוכיח תרוה"ד ממה דמהני קפילא לקולא בקדירה כמבואר צז., מ"מ ס"ל להשו"ע שכשמוציא את הכף נאסר וס"ל דאכתי כלי ראשון הוא ונאסר, כ"כ בפמ"ג שפ"ד סק"ד, וע"ע לקמן בשם הכו"פ].

ואף שנתבטל כבר הבלע שיצא בתחיבה ראשונה שיש שישים כנגדו לחוד, מ"מ אח"כ שיצא עוד בלע חו"נ לאסור [והיינו שיש כאן שני חתיכות בב"ח שונות ומצטרפות לאסור את התבשיל].

ואף שאין כאן בסה"כ טעם בשר או חלב נרגש שיש שישים כנגד כל החלב לחוד או כל הבשר לחוד, מ"מ לכה"פ הוי כאיסור אחד ושני טעמים שנקטו האחרונים לאסור, וכן מבואר בפמ"ג שפ"ד-ה.

ועיי"ש שכתב עפי"ז שאין בו אלא איסור דרבנן כש"כ אחרונים בדעת התבו"ש דאיסור אחד ושני טעמים אין בו איסור תורה וה"נ הכא.

[ואף לפמש"כ אחרונים דבב"ח מדאורייתא מצטרפים לאסור וחמיר יותר מאיסור אחד שהבשר והחלב יחד זהו טעם האיסור, מ"מ מסתבר דהכא אין בו איסור תורה שהכזית חלב שנבלע בו טעם בשר נאסר לחוד והבשר שנכנס לכף ונאסר מכח מעט חלב שנשאר ג"כ נאסר לחוד, וכ"א כלפי חבירו אין להם שייכות רק שיש לבוא עליו משום ששניהם איסור אחד משום בב"ח ולכך מצטרפי, אבל כנגד טעם של כ"א לחוד יש שישים ואין טעמם מצטרף להיות נרגש לכך אין בו איסור תורה].

עוד כתב בפמ"ג כאן טעם נוסף דאין בזה איסור תורה, שהרי הבשר שנבלע בכף ונאסר הוא מין המינו עם שאר הבשר ובטל ברוב, ועיי"ש דתלי בפלוגתת הש"ך והשו"ע צח-ב לענין סלק, עיי"ש ובבדה"ש מש"כ לבאר כוונתו.

**ד. חו"נ בנודע ולא נודע-**

כתב השו"ע דכ"ז דוקא אם לא נודע איסורו אבל אם נודע לא אמרינן ביה חו"נ, וצ"ע דהא קי"ל צט-ו דאף אם נודע מ"מ חו"נ עד שישים דטעמא לא בטיל והוכר האיסור ואף במין במינו כן?

כתב הש"ך דהכא לעולם לא יהיה בקדירה טעם מן הכף, שהרי יש שישים כנגד כל הכף, רק האיסור משום חנ"נ, וכיון שאין בו טעם אין בו דין חו"נ, משא"כ במין במינו דאסרו כיון שכנגדו נותן טעם [והיינו שנתנו גם במינו דין טעם עד שישים שאם היה אינו מינו היה נרגש ולכך חו"נ], אבל כל שלא נודע שלא נתבטל עדיין שפיר אסרוהו, וכעי"ז באר בחזו"א יח-א.

והנה בפמ"ג שפ"ד צד-ד נתקשה לפי"ד השו"ע א"כ כל חתיכה שנפלה לאינו מינו ולא נודע נצטרך כמה פעמים שישים שמא בלע וחזר ופלט כמה פעמים, ומבואר בשו"ע רסי' צב לא כן וסגי בחד שישים, וצ"ע למה החמירו דוקא בשתי תחיבות של כף, וכן האריך בכו"פ צד-ד לתמוה בזה.

[וכן תיקשי בתוחב כף פעם אחת נמי לא תיסגי בחד שישים שמא בלע ופלט.

אלא שכתב שזה יל"ד דשאני כלי שהבלוע שבו מקושר עם הקדירה ולא נעשה חנ"נ, וכסברת תרוה"ד שיובא לקמן, אלא שהשו"ע סבר שכשמוציאו נעשה חנ"נ ולית ליה קולא דכלי שני, אבל באוכל וודאי תיקשי].

וכתב בפמ"ג עפי"ד הפר"ח רסי' צב שעמד בקו' זו למה לא נימא חו"נ, ותי' דכיון שאינו אלא מין במינו דרבנן לא דקו כולי האי לחוש שמא בלע ופלט כמה פעמים, ולכך כל שנפל רק פעם אחת לא החמירו, ורק אם נפל ב' פעמים נראה כאילו נפלו שני חתיכות שונות ובזה החמירו להצריך שישים כנגד כל חתיכה.

אבל נתקשה בפמ"ג ממש"כ הרמ"א צח-ד שאם החתיכה נפלה פעמיים סגי בחד שישים, ובזה וודאי תיקשי למה לא נצריך ב"פ שישים?

וכתב דבאמת אזיל הרמ"א לטעמיה שגם כאן לענין כף לא הצריך אלא חד שישים והשו"ע שהצריך כאן ב"פ שישים ה"נ יצריך בחתיכה שנפלה, ולקמן יתבאר עוד בטעמו של הרמ"א בכ"ז.

ובאמת עיקר קו' הפמ"ג בחתיכה אחת מצאנו ברמב"ן ור"ן שהק' בכל חתיכה שנפלה לאינו מינו למה סגי בשישים או קפילא הרי יש לחוש שבלע כל פעם ופלט ולעולם אין כאן שישים [ותיקשי גם לדעת הרמ"א לפמש"כ תרוה"ד שטעמו משום מקושר שהרי באוכל לא אמרינן כן, ורק למשי"ת לקמן מהש"ך והגר"א לא תיקשי].

ותי' דקמא קמא בטיל ולא אמרינן חו"נ בכה"ג, ובפר"ח רסי' צב תמה ע"ז דהא קי"ל חו"נ?

ומבואר בראשונים דהכא אין לומר חו"נ והוא כסברת הש"ך שהבאנו לעיל בדעת השו"ע דכיון שאין בו טעם רק חנ"נ אין לומר בו חו"נ.

ומ"מ כתב בחזו"א טז-ג דבד' הר"ן מבואר דקמא קמא בטיל ואף בלא נודע, והוא כדעת הרמ"א להקל אף בלא נודע.

אבל לפי"ז אכתי צ"ע למה בתוחב פעמיים החמיר השו"ע והרי אין לומר חו"נ כמו בחתיכה אחת שנפלה ואף בלא נודע.

וכתב בחזו"א דלדעת השו"ע צ"ל דה"נ מה דמשמע בגמ' קח: כזית שנפל ליורה מהני שישים וקפילא אם נח מרתיחתו איירי דוקא בנודע ולא משמע כן, ובפשוטו צ"ל כש"כ הפמ"ג והפר"ח שכתבו להקל מטעם אחר דלא כהרמב"ן.

אבל בכו"פ ופמ"ג כתבו דד' השו"ע הוא חומרא דרבנן משום גזירה וממילא לא החמירו אלא כשנראה כשתי תחיבות ולא בחתיכה אחת שנפלה, ודלא כהחזו"א.

**ה. דעת הרמ"א-**

ובעיקר דעת הרמ"א שאי"צ ב"פ שישים ואף אם לא נודע, וטעמו בפשוטו עפ"י המבואר בתרוה"ד-קפג שני טעמים שלא נעשה חנ"נ בתוך הכף:

א. בעוד הכף בקדירה הרי מה שנבלע בה הוא מקושר עם שאר התבשיל ואינו נעשה נבילה, ואחר שהוציאו את הכף הרי הוא כלי שני ואינו מבשל.

אמנם עיקר סברת מקושר ל"ש אלא בקדירה ולא במאכל שהוא נסרך במאכל, וכדמוכח בסוגיא קח: שהחתיכת בשר בולעת מן החלב ואוסרתו משום חנ"נ ואח"כ חוזר החלב לאסור את המאכלים, וכ"נ להלכה בשו"ע צב-א, וכבר מבואר כ"ז בתרוה"ד, ועי' כו"פ ופמ"ג.

ב. עוד צירף סברת הרמב"ן צז: שהובאה בשו"ע צח-ה דבבלוע בכלי לא אמרינן חנ"נ.

ותרוה"ד הוכיח כן מהא דמהני קפילא לקולא במבשל בקדירה באינו מינו כמבואר לעיל צז., וצ"ע הרי נאסר הבלוע ונ"נ ואח"כ כשנפלט הוי מין במינו ואין הקפילא יכול להבחין בטעם.

ודעת השו"ע צ"ע מה יענה לראיה זו דחזינן דבקדירה לא נ"נ [וכן דעת הסמ"ק בתרוה"ד להצריך ב"פ שישים], ועיין כו"פ צד-ד די"ל דקדירה בקפילא איירי אחר שיש שישים בתבשיל כנגד דפנות הקדירה וס"ל כשיטת רש"י דאף אחר שישים בעי קפילא לחומרא.

אבל תמה ע"ז דתינח בדעת הסמ"ק י"ל כן אבל השו"ע לא פסק כדעת רש"י ואיך הביא חומרא זו [וגם צ"ע דהא כתבו הפוסקים דבסתמא אין בקדירה שישים כנגד דפנותיה, ועיין בהג' ברו"ט].

וכתב דתרוה"ד משמע דכף שאני דכשמוציא את הכף אינו מחובר עם שאר התבשיל ולית ביה סברת מקושר ונ"נ, אלא דתרוה"ד החשיבו ככלי שני ובזה לא פסק השו"ע כוותיה.

ועיי"ש הביא ממהרי"ל קנ-יא שהוא מטעם גזירה לחוד, עיי"ש, ועיין בכו"פ מש"כ לבאר ענין הגזירה וביד יהודה סק"ו.

והדרן לשיטת הרמ"א והיה מקום לבאר ע"ד תרוה"ד הנ"ל, אבל נתבאר לעיל דמד' הראשונים קח: מבואר דאף במאכל הקילו דאין לומר חו"נ ואף בלא נודע, ובע"כ צ"ל סברא אחרת בזה.

ועיין בש"ך ובהגר"א צד-ט נראה אופן אחר בזה, עיי"ש שהביא ד' הרמב"ן דבבלוע לא אמרינן חנ"נ, וכתבו הגר"א והש"ך דאף דלא קי"ל כן מ"מ **בכה"ג** שרי.

והוסיפו לציין לד' הרמ"א צח-ד, ועיי"ש ברמ"א שחתיכה שנפלה פעמיים לתבשיל סגי בחד שישים כנגדה, וגם שם צ"ע שהרי י"ל שבלע ונאסר ופלט?

ומבואר מד' הש"ך והגר"א שאין טעמו של הרמ"א להקל משום סברת מקושר כד' תרוה"ד, שהרי דימו זה לדינו של הרמ"א צח-ד בחתיכת אוכל שנפלה פעמיים ושם לא שייך סברת מקושר, אלא דס"ל להרמ"א דאף בלא זה יש להקל דבכה"ג שרי [וגם מלשונם בכה"ג שרי לא משמע כוונתם לסברת מקושר וכ"כ בחזו"א טז-ג].

א. בפשוטו היה נראה ע"ד הש"ך דלעיל דלא אמרינן ביה חו"נ, אבל צ"ע דא"כ אם לא נודע היה לו לאסור וכד' השו"ע הכא, ומשמע שהתיר בכל ענין.

וצ"ל כש"כ בחזו"א טז-ג דמד' הר"ן והרמב"ן [יו"ד לקמן] משמע שהוא סברא דלא אמרינן ביה חו"נ וקמא קמא בטיל, והוסיף שם בחזו"א דמשמע להדיא ברמב"ן ור"ן דאף בלא נודע לא אמרינן ביה חו"נ.

וטעם הדבר כתב החזו"א בזה"ל:"דלא אמרינן חו"נ אלא כשצורת האיסור קיימת אח"כ אבל בחלב שנאסר ויצא לקדירה כבר נפסד צורת האיסור שהרי טעם החלב נתפשט בכל הקדירה ואין כאן טעם בו"ח", ולא נתברר כוונתו.

ואולי גם לפמש"כ לעיל בפשטות לשון הש"ך דלא שייך חו"נ היכא דלית ביה טעמא וכל איסורו משום חנ"נ, וס"ל להרמ"א דאף בלא נודע י"ל כן, וכ"נ בחזו"א יח-א.

ועכ"פ זהו כוונת הש"ך והגר"א דבכה"ג שרי.

ב. אבל עיין בהגר"א צח-כ נראה טעם אחר בזה וכ"נ בפמ"ג סק"ו בדעת הש"ך, דכל גזירת מין במינו הוא אטו אינו מינו, אבל כאן לא גזרו כיון שא"א באותה קדירה אלא להיות מינו של התבשיל, ולית ביה גזירה זו, ולפי"ד הגר"א משמע שגם אם לא נודע שרי.

אבל צ"ע בד' הגר"א דכיון שלא גזרו בו גזירת מין במינו על הפליטה, א"כ ה"נ בהא דסי' צב-א נמי למה לא מהני קפילא לקולא והרי לא גזרו כלל על הבלוע שנפלט, ותינח בד' הגמ' דאזלינן למ"ד מין במינו דאורייתא לא בטיל, אבל השו"ע פסק כן אף למ"ד מין במינו בטל ורק מגזירת חכמים בעי שישים, וא"כ למה לא יהני קפילא לומר שאין כאן טעם כיון שלא גזרו שישים על הבלוע?

ועכצ"ל כמשמעות ד' הש"ך והרמב"ן דאית ביה גזירת שישים אף דלא שייך בו טעם אטו אינו מינו, אלא דלענין כמה פליטות כתבו דלא שייך לומר חו"נ בכה"ג, דדין חו"נ תלוי דוקא בדין טעם שלו.

ומשמע מדבריהם שיש שני עניינים בגזירת שישים גם שנתנו שיעור ביטול בכל אופן, וגם שנתנו בו דין טעם היכא שיכול לתת בשכנגדו באינו מינו, והכא לא שייך שיהיה בו דין טעם ולכך לא שייך בו דין חו"נ.

ואולי הוא ג"כ כוונת הגר"א דס"ל דתקנו שישים במינו גם כשיעור ביטול ובזה לא שייך להקל גם היכא דליכא טעמא דאטו אינו מינו [וגם י"ל עוד שהוא תקנה אחת עם השוו מידותיהן דל"מ קפילא רק שישים], ודלא כמשמעות הרא"ש שגם תקנת שישים הוא אטו אינו מינו.

אבל דין חו"נ לא שייך אלא בטעם הנרגש ממש, אלא דתקנו במינו ענין זה ג"כ אטו אינו מינו, והכא לא שייך גזירה דאטו אינו מינו [וי"ל ענין זה גם בנו"א והמחוור כתבתי], ודו"ק, ועוד נתבאר בסוגיא דחו"נ דאזיל הגר"א לשיטתו בזה.

עוד מבואר כאן בהגר"א שאף שהאוסר הוא אינו מינו מ"מ כשהנאסר הוא מינו א"י לאסור, ולא אמרינן דהוי כמו האוסר, ונתבאר ענין זה במקו"א מד' רעק"א והכו"פ, ואכ"מ בנידון זה.

וכנראה פי' הגר"א גם טעם הרמ"א כאן ע"ד זו דלכך התיר גם בלא נודע הכף [מיהו בתרוה"ד מבואר דלא ס"ל טעמם של הש"ך והגר"א].

ג. בפמ"ג שהבאנו לעיל משמע קצת שפי' גם טעם הרמ"א עפ"י ד' הפר"ח דכיון שמין במינו דרבנן לא דקו ביה רבנן כ"כ והקילו כל שאינו נראה כאילו נפלו כמה איסורים שלא יצטרכו שישים כנגדו וסגי ברוב, אלא שחידש הרמ"א להקל בזה אף בלא נודע ודלא כהשו"ע [כ"מ קצת מלשון הפמ"ג וכן ראיתי בבדה"ש שהבין כן אבל בפמ"ג בביאור ד' הש"ך מבואר שכוונתו בדעת הרמ"א כהגר"א ולא משום האי טעמא].

וכתב הפמ"ג שהרמ"א לשיטתו צח-ד בחתיכה שנפלה פעמיים לאותה קדירה זה ג"כ טעם הרמ"א לקמן צח-ה שהקיל בחתיכה שנפלה אף דלא שייך בו סברת מקושר, וכנ"ל.

וכ"מ קצת לשון הלבוש שכתב טעם שיטת הרמ"א משום דעכ"פ אין כאן אלא איסור אחד, משמע כטעם זה.

ומכ"ז העיר בפמ"ג על הב"ח ויש"ש שהשיגו על הרמ"א כאן לענין תוחב ב' פעמים כף להצריך ב"פ שישים, ואילו בסי' צח לא השיגו להצריך ב"פ שישים בחתיכה שנפלה ב"פ.

ויש מקום לומר בזה טעם חדש בשיטת הרמ"א צח-ד דחתיכה שנפלה ב"פ סגי בחד שישים וקפילא הוא משום דס"ל כדעת החוו"ד צב-א דאין הנאסר חמור מן האוסר וכיון שגם באוסר היה מועיל שישים וקפילא ה"נ בהנאסר מהני קפילא וחד שישים.

ואין לצרף את האוסר והנאסר יחד להצריך שישים כנגד שניהם כנראה משום דאזיל החוו"ד כפי שיטתו בכ"ד דלשיטות דמהני קפילא לקולא ה"נ איסור אחד שיש בו שני טעמים מבטלין זא"ז, ואכ"מ, ונתבאר באורך במקו"א.

וא"כ י"ל דעת הב"ח ויש"ש היטיב דכ"ז שייך בכך איסורין אבל בב"ח לא שייך זה שהנאסר אינו תלוי בדינו של האוסר כלל ויתכן שיהיה חמור מן האוסר ובזה צריך שישים כנגד האוסר והנאסר יחד, ולכך בתוחב כף חולבת הצריכו ב"פ שישים.

וי"ל דאף הרמ"א מודה להו בכ"ז ואין טעמו כש"כ הש"ך והגר"א רק משום קמא קמא בטיל כש"כ לעיל מהחזו"א או משום מקושר כתרוה"ד [וע"ע בחזו"א שג"כ כתב דטעמו של הגר"א בסי' צח לא שייך כאן אבל לא הבנתי טעמו].

**ו. כף הבלוע מקצתה מאיסור ותחבה ב"פ-**

ועיין בפמ"ג שפ"ד סק"א בכף שבלועה מאיסור וידוע כמה בלוע בה א"כ בתחיבה ראשונה וודאי אי"צ כנגד כולה שהרי אף שנבלע בה הוא מקושר עם שאר הקדירה ולא נעשה נבילה.

אבל אם תחב פעם שניה כתב בפמ"ג שיש מקום להצריך שישים כנגד כולה שהרי הבלוע נ"נ.

ויל"ד לפי טעם הגר"א בשיטת הרמ"א שלא הצריך שתי פעמים שישים משום דלא שייך בו גזירה אטו אינו מינו ה"נ בכף מסתבר שלא שייך בזה גזירה דאינו מינו, ואי"צ לשער אלא כנגד הבלוע.

וה"נ לדעת השו"ע כל שנודע יש להקל שהרי לא שייך בו חו"נ ע"י מינו, וכש"כ הש"ך והגר"א.

אבל לדעת הפמ"ג בשיטת השו"ע והרמ"א שעיקר הקולא משום שבתחיבה אחת לא החמירו [להשו"ע בנודע או להרמ"א אפי' בלא נודע] הרי יל"ד דכל כה"ג לאו תחיבה אחת מיקריא שהרי נבלע בכף עוד שיעור יותר ממה שהיה בלוע מקודם ואולי בכה"ג שפיר החמירו, וצ"ע.

**ז. תוחב ג"פ-**

א. כתב הש"ך שגם לשיטת השו"ע שצריך ב"פ שישים אי"צ כנגד כל תחיבה ותחיבה, ואף בתוחב ג"פ הכף לא יצטרך אלא ב"פ שישים.

וטעמו כתב משום דשיטת השו"ע דלא אמרינן חנ"נ בכל איסורין, וא"כ כשתחבו פעם שנית א"א לומר שנעשה נבילה מכח האיסור בב"ח [אבל להלכה דאמרינן חנ"נ בכל איסורין יש מקום להצריך שישים כנגד כל תחיבה].

ועיין בפר"ח סק"ד שתמה עליו דהא דעת השו"ע קג-ז מבואר דכל שנאסר מבב"ח יש בו דין חנ"נ, ועיין בפמ"ג מש"כ ליישב שלא החמירו חומרא זו שמא פלט כמה פעמים אלא באיסור תורה אבל הנאסר מבב"ח גם אם עושה חנ"נ אין בו איסור תורה, ונתבאר במקו"א.

עוד תמה בפר"ח דאף שנאסר כבר מבב"ח בתחיבה ראשונה מ"מ בתחיבה שניה הרי מתווסף עליו עוד חלב או בשר למה לא ייעשה גם הוא בב"ח, ומה ענין זה לחנ"נ דשאר איסורין?

והנה בפמ"ג הבין סברת הש"ך ע"ד סברת הט"ז סי' פז דבשר טריפה בחלב אין בו דין חנ"נ, וסברתו דכל דין חנ"נ גבי בב"ח כתבו הראשונים הטעם דכל חד בפנ"ע שרי וע"י התערובת נאסרו, אבל היכא שכבר היה אסור אין בו חנ"נ דבב"ח.

וה"נ הכא אחר שנעשה בב"ח ונאסר תו א"י לחול בו דין חנ"נ עם המין הנוסף.

אבל מלבד שסברת הט"ז שם תמוהה מאוד דהא מ"מ לענין בב"ח כל חד בפנ"ע שרי וצירוף שניהם אוסר ולמה לא יחול בו דין חנ"נ, עוד תמה בפמ"ג דהש"ך עצמו בנקוה"כ סי' פז דחה ד' הט"ז בזה.

ובחת"ס יו"ד-פב ובשו"ת נפש חיה-ל כתבו דמבואר כאן דעת הש"ך דכל שנעשה כבר בב"ח ומתערב עם עוד חלב או בשר אינו נעשה בב"ח, והוא חידוש מופלא.

וכן נראה שהבין החוו"ד בתחילת דבריו כוונת הש"ך אבל תמה ע"ז טובא דלא שמענו כן מעולם ולמה לא ייעשה בב"ח, וע"ע בחזו"א כב-א שכתב לצדד כן אלא שכתב שהחוו"ד הרחיק את הדבר [ושו"ר בפמ"ג פתיחה לבב"ח שג"כ כתב כדבר פשוט שבב"ח שנתבשל אח"כ בחלב אוסר את החלב].

וסברת החת"ס היה נראה עפמש"כ בחת"ס יו"ד-צב ובחזו"א יו"ד כב-א דדין בב"ח תלוי במה שהוא אוסר את שני המינים יחד, וכל שלא חל איסור על שני המינים לא חל בו דין בב"ח כלל, ועוד נתבאר במקו"א סברא זו.

אבל לפי"ז אכתי תיקשי סתירת ד' הש"ך מדבריו בסי' פז דא"כ מבשל נבילה בחלב נמי לא יחול בו דין חנ"נ של בב"ח שהרי הבשר כבר היה אסור.

וצ"ל שסברת הש"ך כאן הוא סברא מסויימת דהיכא שנאסר מתורת בב"ח עצמו תו לא שייך להוסיף בו עוד ממין זה, דעיקר האיסור של בב"ח הוא במה שנעשה תערובת של בב"ח אבל אם כבר היה בב"ח הרי מה שמוסיף בשר או חלב אינו עושה את המין השני לתערובת בב"ח שהוא כבר היה תערובת של בב"ח, ולכך לא חייל בו כלל דין בב"ח.

[ומ"מ יש כאן מקום עיון דכל סברות אלו שייכות רק לשיטת הרמב"ן דדין בב"ח תלי זב"ז ואם לא נתן טעם זב"ז לא נאסרו כלל, אבל לשיטת התוס' שיכול להעשות בב"ח רק בבשר או בחלב לחוד הרי ה"נ הכא לכה"פ ייעשה המין הנוסיף בב"ח, וצ"ע לפמשי"ת לקמן מד' החזו"א הוכיח מדין זה של השו"ע דע"כ קי"ל כשיטת התוס' ודלא כהרמב"ן, וע"ע לקמן בזה לדון בראיית החזו"א].

ב. עוד הק' רעק"א-פג ע"ד הש"ך, דכשם שבתחיבה שלישית אי"צ שישים משום דכל הבלוע כבר נאסר מתורת בב"ח וא"י לעשות שוב בב"ח, ה"נ תחיבה שניה נמי לא תצריך שישים, שהרי החלב הבלוע בכף מתחילתו נעשה מיד כולו בב"ח והבשר שנכנס בכף אינו נאסר שהרי הוא מקושר, וכיון שכבר חל בחלב תורת בב"ח ה"נ לא יוכל לאסור הבשר שנכנס בו וכטענת הש"ך, וא"כ ל"ל תרי שישים כלל.

אלא שכתב שיש לדון דכיון שהבשר שנבלע כעת בכף אינו נאסר משום מקושר ה"נ החלב הבלוע בה מעיקרא לא ייאסר, ותלה זה בפלוגתת התוס' והרמב"ן גבי נ"ט בר נ"ט אם שייך דין בב"ח כשלא קבלו טעם שניהם זמ"ז, ועפי"ז יישב דעת הש"ך דס"ל כהרמב"ן דאין בזה דין בב"ח וא"כ כיון שלא חל דין בב"ח בהמקושר ה"נ לא חל בבלוע בכף דין בב"ח ורק כשמוציאו חל בו דין בב"ח ושפיר אית ביה חנ"נ.

אבל בחזו"א כא-ד תמה ע"ד רעק"א טובא, דע"כ כל דין זה המבואר בשו"ע לא אזיל אלא כשיטת התוס' שיש בב"ח גם בלט נתינת טעם זב"ז, שהרי לשיטת הרמב"ן לא נאסר החלב בתחיבה ראשונה כלל כיון שהבשר עודנו מקושר עם הקדירה גם החלב לא נאסר, וא"כ היאך כתב השו"ע שבתחיבה שנהיה אמרינן חו"נ לאסור והרי החלב מעיקרא לא נאסר ואיך יצטרף עם הכזית בב"ח של אח"כ לאסור, וע"כ אזלינן כשיטת התוס' דמעיקרא שפיר נאסר החלב אף שהבשר עוד לא נאסר, וכ"כ בחזו"א טז-ה.

ודעת רעק"א מבואר דדין זה אזיל גם לשיטת הרמב"ן, וס"ל דאף שהכזית חלב לא נאסר מתורת בב"ח מ"מ מצטרף עם הבב"ח לאסור את שאר הבשר, וצ"ב בסברא.

ולדעת החזו"א שדין זה הוא לשיטת התוס' צ"ע מקו' רעק"א על הש"ך, דא"כ הרי החלב הבלוע בכף מעיקרא נאסר מיד בתחיבה, והבשר שנבלע כעת אכתי מקושר הוא ולא נאסר עד שמוציא את הכף, ואיך יחול אח"כ דין בב"ח ע"י החלב שכבר נאסר מתורת בב"ח?

ואולי י"ל דכל מה שא"י לחול בב"ח הוא בחלב שנאסר כבר עם בשר אחד ואח"כ בא בשר אחר א"י להאסר מתורת בב"ח שהחלב כבר מעורב בבשר אחר, אבל הכא החלב נעשה בב"ח עם בשר זה, ואף שהוא מקושר מ"מ יכול לחול בו איסור בב"ח ע"י חלב אף שהחלב כבר נאסר מתורת בב"ח, ודו"ק.

והנה כ"ז לפי ביאור שמשמע בלשון הש"ך בדין זה, אבל בחוו"ד באר דינו של הש"ך מטעם אחר, וזה עפי"ד הרשב"א שהובא בטור סוס"י צג שאם בשלו ירקות בקדירה של בשר נקלש הטעם והקדירה הותרה דהוי כנ"ט בר נ"ט, ועיי"ש דלא מהני זה אלא לחול בב"ח דהוי היתר מעיקרא וא"י לחול עליו איסור בטעם קלוש, אבל אם כבר נאסר לא אכפ"ל מה שהוא נקלש ולא פקע איסורו.

וממילא גם כאן ע"י שתחבו הכף בקדירה פעם אחת הרי נקלש הטעם חלב הבלוע בה מעיקרא וממילא בתחיבה שניה א"י לחול בו בב"ח חדש, ולכך לא נאסר בשאר תחיבות [מיהו עיין בב"י-צג דדוקא במים אמר הרשב"א ולא בבשר או חלב וא"י להקליש את הטעם הבלוע, ועיין לקמן עוד בענין זה].

אבל תמה ע"ז בהג' רעק"א דא"כ אף בתחיבה ראשונה לא ייאסר הבשר שנבלע בה כעת, שהרי כל שהוא בקדירה הוא מקושר ואינו נאסר והחלב נקלש ואח"כ כשיוצא והבשר רוצה להאסר הרי החלב כבר קלוש ואינו נאסר.

ובחזו"א כא-ד תי' דכל שהכף עדיין בקדירה עדיין לא נקלש החלב שבכף שהרי הוא מחובר עם החלב שיצא לשאר התבשיל, ורק כשיוצא נקלש וקלישתו ואיסורו באים כאחד ושפיר יכול לאסור [אבל כתב שמסברא נראה דכיון שנקלש בב"א א"י לאסור].

**ח. עוד הערה בדין זה-**

עוד יש לתמוה בעיקר דין זה, עיין בדרכ"ת-לו בשם ס' שערי שמחה שהעיר עמש"כ החכמ"א שגם הרמ"א מודה בתוחב שתי כפות שונות של חלב לאסור משום חו"נ, ותמה ע"ז דהו"ל נ"ט בר נ"ט דהיתרא שהרי החלב מעולם לא נאסר שיש שישים בבשר כנגדו וא"כ כשהחלב יוצא מן הכף לקדירה הוא נ"ט בר נ"ט ועדיין היתר הוא?

וגם ילה"ק כן בעיקר ד' השו"ע היאך אפשר לצרף את החלב עם הבב"ח והרי החלב הוא היתר והו"ל נ"ט בר נ"ט דהיתרא?

אבל זה לק"מ שהרי כבר הבאנו לעיל מהחזו"א לפרש דין זה דהחלב הבלוע בכף נאסר בעודו בכף ואח"כ יוצא לחוץ והוא איסור משום בב"ח, ותו הו"ל נ"ט בר נ"ט דאיסורא ומצטרף לכזית השני של בב"ח לאסור.

ובאמת גם בשערי שמחה שם עמד שיש לומר כן, אלא שדחה משום ד' הרמב"ן דאין איסור בב"ח אלא בשנתנו טעם זב"ז, וכבר הזכרנו ד' רעק"א והחזו"א בזה, וא"ש היטיב.

אבל עוד הביא בדרכ"ת מתשובת נפש חיה-כח שאף אם כבר נאסר החלב מ"מ יש לדון דהוי כנ"ט בר נ"ט דהיתרא וכש"כ בהג' רעק"א תנב-א דכל שהאיסור בטל בשישים הדר הו"ל כנ"ט בר נ"ט דהיתרא וא"י להאסר אח"כ שהרי הוא טעם קלוש כבר ולא נאסר מעולם.

וא"כ ה"נ אף אם נימא שהחלב נאסר מ"מ כיון שהחלב שיצא לחוץ נתבטל בשישים תו לא שייך לאוסרו משום חו"נ שהרי הוא נ"ט בר נ"ט והיתר הוא.

וזה תיקשי גם על עיקר ד' השו"ע, וכבר תמה בשו"ת נפש חיה שם ע"ד רעק"א שהוא נסתר מד' השו"ע כאן.

ועיין בדה"ש שכתב דכל ד' רעק"א שם דהוי כנ"ט בר נ"ט אינו אלא בנודע ונתבטל, ודוחק טובא, וגם עיי"ש שלא תי' בזה ד' החכמ"א, וגם לפי"ד לא תיקשי קו' ש"ך דנימא חו"נ דשא"ה שהוא נ"ט בר נ"ט דהיתרא, ומד' הש"ך מבואר שלא כדבריו, וצ"ע בזה.

**ט. תוחב כף עם תבשיל-**

כתבו בחוו"ד חידושים וחכמ"א שאם הוציאו ע"י הכף מהתבשיל ואח"כ תחבה פעם שנית צריך שישים גם כנגד התבשיל שהרי מה שיצא לחוץ נאסר גם הוא שאינו מקושר עם שאר הקדירה ולא שייך בזה סברות תרוה"ד להקל [עיי"ש שאין להקל משום כלי שני שכיון שיש בו עוד תבשיל וודאי חשיב ככ"ר], והביא כן בבאר היטיב בשם התמים דעים-קמ.

ובבדה"ש דן בזה לפי טעם הגר"א שלא גזרו חו"נ היכא שהוא באותו קדירה יל"ד דאף בכה"ג שרי, ואינו מוכרח כלל.

וע"ע בבדה"ש דן היאך הדין בנודע אם יש להתיר כמו לשיטת השו"ע בשתי כפות שאף שיש לאסור לא אמרינן חו"נ, וצ"ע.

וע"ע בדרכ"ת-לז הביא מעטרת צבי דלפי"ז הרי גם לשיטת הרמ"א שאי"צ שישים כנגד כל תחיבה, היינו דוקא בהוציא את הכף ריקנית אבל אם הוציא עמה תבשיל אף אם לא החזיר את התבשיל לקדירה צריך שישים כנגד כל תחיבה ותחיבה, שהרי כל פעם נבלע מן התבשיל לכף ונ"נ ואח"כ נפלט לקדירה, ולא שייך בזה הקולא של תרוה"ד.

אבל דקדק שם מלשון הפמ"ג להקל בזה, וכ"כ בחכמת שלמה למהרש"ק, וטעמו כתב דאף שכשמוציא מאכל עם הכף חשיב ככ"ר היינו רק לרגע אחד אבל אינו מספיק להפליט ולהבליע יחד, ולכך אף שהתבשיל שבכף נ"נ מ"מ אינו מספיק להבליע אח"כ בכף זה, ועצ"ב שהרי סגי במה שיבליע התבשיל ישירות בכף והוי בב"ח, ועיין בדה"ש מש"כ לבאר בזה.

**י. תחב לשתי קדירות-**

אם תחב הכף לקדירה שאין בה שישים, ואח"כ לקדירה נוספת שאין בה שישים כנגדה, וחזר ותחב בקדירה ראשונה וודאי בעי ב"פ שישים לכו"ע.

אבל אם בקדירה אמצעית היה שישים הרי לדעת הרמ"א אי"צ פעמיים שישים, וכתב טעמו עפי"ד תרוה"ד שעיקר הקולא משום דמקושר לא נ"נ וה"נ הכא הרי בקדירה השנית לא נ"נ וכשיוצא הוא כלי שני.

אבל להגר"א בכה"ג שהגיע משתי קדירות שונות שפיר י"ל שהוא בכלל דין חו"נ אף במינו גזירה אטו שיהיה באינו מינו.

וכן להפמ"ג בדעת השו"ע דעיקר הקולא הוא משום שאינו נראה כשתי בליעות [ואולי גם בדעת הרמ"א כן כש"כ לעיל] הרי בכה"ג שפיר יש לאסור אף בנודע לדעת השו"ע או לדעת הרמ"א, וע"ע בבדה"ש בזה.

**יא. תחב הכף בקדירה אחרת-**

כתב השו"ע צד-ג אם הכף נתחבה בשישים הרי אף שהתבשיל מותר מ"מ נאסרת הכף ואם תחבה אח"כ כשהיא בת יומא קדירה אחרת אוסרתה.

ואף להרמ"א דלא נעשה חנ"נ בכף מ"מ יש בו בשר וחלב בלוע ואוסר את התבשיל של אח"כ משום בב"ח חדש.

[ובעיקר דין זה צ"ע למה לא ייחשב הגעלה בתחיבה לקדירה ראשונה לפי"ד הרשב"א, וכדקי"ל סי' תנב דבדיעבד אף בשאר משקין מהני, ועיין בב"י ובט"ז דהגעלה בעי רותחין ויש לחוש שלא בעבעו המים, ועוד דאתי למיטעי, עיי"ש.

וכן יל"ע לפי"ד הרשב"א דע"י בישול בעלמא ג"כ הוקלש הטעם ה"נ הוקלש טעם החלב הבלוע בה ולא ייאסר הבשר, ועיין בב"י שם בשם רי"ו דל"מ להקליש חלב ע"י בשר ולהיפך שאין בדין שיתירו זא"ז, ונתבאר במקו"א, ועוד כתב בב"י שלא אמר הרשב"א אלא במים שכוחם להפליט ולא בשאר מילי.

וע"ע בהגר"א סקי"א שהק' כן דלא קי"ל למסקנת הסוגיא בע"ז כהגעלה של הרשב"א, ואכ"מ].

כתב הש"ך סק"י דאף אם אינה בת יומא משעה שבישל בכף זו חלב מ"מ כל שהיא בת יומא משעת תחיבה הראשונה אוסרת שהרי נאסרה משום חנ"נ.

אבל הביא בשם הב"ח דסגי במה שעבר מעל"ע משעת בישול החלב בה, ותמה ע"ז.

א. בהג' רעק"א תי' דעת הב"ח דאין הנאסר חמור מן האוסר וכיון שהחלב נפגם ממילא גם אינו עושה חנ"נ.

וכתב רעק"א דיתכן דעת הש"ך דלענין בב"ח לא אמרינן אין הנאסר, וצ"ע הרי וודאי הוא כן וכן מבואר קח: להדיא דחייל בו דין מין במינו וכל הנידון של אין הנאסר הוא בשאר איסורין, וכ"נ באמת ברעק"א בהג' על החוו"ד סוס"י קג בדעת הש"ך דוודאי גבי בב"ח לא שייך אין הנאסר[[2]](#footnote-3).

ב. בפמ"ג תי' דעת הש"ך דכיון שהטעם נפגם לא חשיב טעם כלל והוי כאילו נפרד הבשר מהחלב והוי כאין הנאסר חוזר ואוסר, והביא כעי"ז משו"ע תמז-י דאף לענין פסח שאיסורו במשהו יש היתר נטל"פ וע"כ לא חשיב אפי' משהו [אבל להרמ"א שם שאסר וחשיב ליה משהו לא חשיב חוזר ואוסר ומזה דחה ראיית הש"ך מהד"מ].

ותלה זה בפלוגתת הש"ך והט"ז קה-יז אם גבי בב"ח אמרינן שהנאסר חוזר ואוסר או לא, והש"ך לשיטתו דאסר והב"ח יסבור שהנאסר אינו חוזר ואוסר אף גבי בב"ח [מיהו תמה ע"ד שהב"ח עצמו בסוס"י קה הסכים להש"ך שהנאסר חוזר ואוסר גבי בב"ח].

אבל בחוו"ד סק"י כתב בפשיטות דהכא אינו כמו חוזר ואוסר רק תלי בנידון אינו חמור מן האוסר, שהרי לעולם יש בו משהו אלא שהוא פגום ואין בכוחו לאסור, ודלא כהפמ"ג.

ג. בחוו"ד סק"י תי' עפי"ד תרוה"ד דבתחיבת הכף בתבשיל אין מה שנבלע בכף נעשה נבילה הרי מקושר עם שאר התבשיל, וכשיוצא לחוץ הוי כלי שני ואין נאסר הבלוע.

וכל איסורו הוא כשנכנס לקדירה שניה ואז כבר לאו ב"י הוא וא"י להאסר.

[ואף לפמש"כ החזו"א דאזלינן הכא בשיטת התוס' והחלב שהיה בלוע מעולם בקדירה שפיר נאסר אף שהבשר לא נאסר משום מקושר, מ"מ הוא פגום וא"י לאסור].

וכתב בחוו"ד דהש"ך סותר א"ע ממש"כ לעיל בסק"ב שאם יש במים שישים לא נ"נ והרי נבלע בכף וחנ"נ, ואף אם הוא פגום מ"מ אינו בכלל הנאסר חוזר ואוסר שהרי יש בו משהו [ודלא כהפמ"ג דלעיל], ומיהו כתב בהג' רעק"א על החוו"ד סוס"י קג דס"ל להש"ך שהוא בכלל אין הנאסר חמור מן האוסר ורק לענין בב"ח אסר משום דבזה אמרינן הנאסר חמור מן האוסר, ופשוט, והבאנו נידון זה גם במקו"א בענין חמור מן האוסר בנטל"פ.

אבל רעק"א חלק על ביאורו של החוו"ד שתרוה"ד לא סמך על טעם דמקושר וכלי שני לחוד, רק הוסיף דיש לצרף שיטת הרמב"ן דבלוע בכלי לא חייל בו חנ"נ וכיון שנידון תרוה"ד הוא לענין דרבנן דמדאורייתא מין במינו בטל ברוב לכך היקל, אבל הכא בקדירה שאינה מינו הוי איסור תורה ולא יקל תרוה"ד.

ועוד דן דאף אם תחבו למינו יש מקום לאסור, ואינו ברור כ"כ טעמו, ואולי עפי"ד הגר"א שאין טעם הרמ"א משום תרוה"ד דמקושר אלא משום דלא גזרו חו"נ באותה קדירה הרי הוא מין במינו, אבל בקדירה אחרת שפיר יש לאסור אטו אינו מינו.

1. ועיין בפמ"ג שאם בשלו בשר בקדירה ואח"כ תוך מעל"ע חלב ואחר לילה חממו בו מים, ואח"כ מבשל בו היתר אחר מעל"ע מבישול החלב שרי אף באין הפסד כמבואר ברמ"א סוס"י קג.

   אבל אם בישל את ההיתר תוך מעל"ע של החלב ואחר מעל"ע של הבשר, הרי נמצא שיש כאן בלע מאיסור בב"ח אלא שהבשר שבו נפגם והחלב לא נפגם, ולכאו' תלי בפלוגתת הט"ז וש"ך סוס"י קה אם הנאסר חוזר ואוסר גבי בב"ח.

   אלא שנסתפק בפמ"ג די"ל דהכא יודה הט"ז לאסור דאף שנעשה נטל"פ מ"מ משהו אית ביה [שהרי בפסח אסרינן נטל"פ] ואינו בכלל אין הנאסר חוזר ואוסר, ועיין לקמן בד' הש"ך סק"י מה שהבאנו עוד מד' הפמ"ג בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני שיתכן שלמד רעק"א טעמו של הרמ"א סי' קלד דע"י נטל"פ הוי כאין הנאסר חוזר ואוסר ולא משום שאינו חמור מן האוסר, ומ"מ לפי"ז צ"ע מש"כ שאולי סבר הש"ך כן והרי מפורש הוא בש"ך סי' קה דלא אמרינן בב"ח אין הנאסר חוזר ואוסר. [↑](#footnote-ref-3)