מראי_מקומות_רנג_2
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**סי' רנ"ג – 2**

**הדברים נכתבו רק לעורר את לב הלומדים ולא להלכה**

★לרבנן נאסר שהיה, מצד **שמא יחתה**.

והנה חז"ל לא גזרו **שמא יוסיף** עצים, וכל החשש חיתוי הוא רק חיתוי באש עצמה.

וכן מוכח מזה **שבקש וגבבא** שלא שייך חיתוי מותר, ואמאי ניחוש שמא יוסיף קש, ע"כ שלא חששו לדבר זה שיוסיף וכל החשש חיתוי זה רק באש עצמה.

יל"ע במבושל פחות מב"ד שלכו"ע נאסר להשהותו, או אפי' אחר ב"ד לדעת רבנן שנאסר להשהותו על אש לא גו"ק מצד שמא יחתה, **האם בגז דידן מותר** [גז כשאינו גרוף וקטום].

די"ל דהרי כאן לא שייך חיתוי רק שייך **להוסיף** גז, ועי"ז מגביר את האש, וא"כ הוה **כהוספת עצים** וזה הרי לא נאסר וכנ"ל.

ומסברא נראה לומר, שכל מה שלא חששו שיוסיף עצים וקש דזה פעולה גדולה וזה לא חששו שיעשה בשבת, משא"כ חיתוי זה דבר קל ולכן חששו, וא"כ בגז דידן הגברת האש זו **פעולה קלה** ויש מקום לגזור.

**ויש לדון** אם בע"ש **מניח את האש במצב החזק ביותר**, האם גזרו דכאן הרי אין חשש שיוסיף, דל"ש להוסיף דאוחז במקסימום.

אין הכי נמי באש של חז"ל [דשייך חיתוי] לא מצינו קולא זו, וחז"ל גזרו שמא יחתה **בכל אש** גם באש חזקה.

אבל בנידון דידן אין את הגזירה המקורית של חז"ל דהרי לא שייך חיתוי, אלא **מסתבר** לגזור שמא ירבה גז. כאן לא שייך שמא ירבה.

ואולי כל הבלון גז מוגדר כעין חלק מהעצים והגדלת האש כחיתוי **באש עצמה** לא בתור תוספת הנ"ל.

אבל בכירה חשמלית שיש בה כמה דרגות חימום, פשוט שהגדלת חוזק האש נידון בגזירה שמא יחתה באש עצמה [דלא מוסיף עוד אש אלא מחזק את האש].

★יש לדון **ביו"ט** שחז"ל לא אסרו שהיה והטמנה, דהרי מותר לחתות ביו"ט באש.

וא"כ בכירה חשמלית שאסור להגדיל את חוזק הכירה ביו"ט מצד בונה, **האם נגזור ביו"ט שמא יחתה** דהיינו **שמא יבנה.**

דלא מצינו בחז"ל דגזרו ביו"ט אבל מסברא צריך לגזור שמא יחתה הנ"ל.

וכ"ת לא אשכחן גזירה רק במבשל לא בשאר מלאכות, זה אינו.

דבגמ' בדף יח היה פשוט **שצריך לגזור שמא יגיס** ועי"ש בתוס' דחייב **משום צובע** וא"כ כמו שפשוט לגמ' דגזרו מצד **צובע** אולי ה"נ **מצד בונה**.

★מצינו בסוגין איסור שהיה והטמנה **בשבת**.

כמו"כ מצינו איסור **הטמנה מחודש מעיו"כ למוצאי יוה"כ** הובא בטור סימן תרט וברמ"א בסימן תרט וע"ש בחידושי רע"א ועיין במשנ"ב ס' רנז-ד.

ויש להסתפק האם חז"ל **גזרו שהיה ביו"ט** כגון משהה לצורך גוי או לצורך חול. דאז נאסר חיתוי, האם גזרו ע"ז שלא יטמין שמא יחתה.

ואולי מפני שמדאוריתא אין איסור חיתוי לצורך חול דאמרינן הואיל וכל איסורו הוא מדרבנן אולי כה"ג לא גזרו אטו דרבנן.

וכעין זה הקשה ברע"א ביצה כא: אמאי צריך עירובי תבשילין גבי הטמנה במוסיף הבל, הרי כל האיסור להטמין במוסיף הבל שמא ירתיח. וביו"ט מדאוריתא מותר להרתיח וא"כ שיהיה מותר להטמין דלא גזרו **אטו דרבנן**.

וכן בשפ"א הקשה כה"ג, ותירץ דמיירי בהטמנה המבשלת עי"ש עכ"פ פשוט לו דלא גזרו אטו דרבנן, וא"כ ה"נ.

[וד"ז נפק"מ למעשה במי שלא עושה מלאכה מיו"ט לשבת כ"א הטמנה, האם צריך עירוב תבשילין].

★כשחז"ל אסרו שהיה [לרבנן אפי' במבושל כ"צ ולחנניה בבשיל ולא בשיל] זה לא איסור במעשה, אלא **המציאות שהאוכל שוהה את זה חו"ל אסרו.** ועיין במ"ב סק"ה "והוא הדין אם היה נתון צריך לסלק כשהגיע זמן חשכה אם לא נתבשלה כל צרכה או מצטמק ויפה לו".

יש להסתפק **מתי זמן האיסור**, האם **בביה"ש** נאסר שהיה, וצריך לסלק מיד בשקיעה או שביה"ש מותר והאיסור הוא רק **מצאת הכוכבים**.

איסור הטמנה הותר בביה"ש להטמין, אבל שם הטעם, "דסתם קדירות רותחות בביה"ש" ואין סיבה לגזור, ולולי טעם הנ"ל היו גוזרים, וא"כ לכאורה ה"ה הכא.

ונידון זה אינו קשור לנידון "קדירא חייתא" מתי הזמן הקובע האם שקיעה או צאה"כ. דשם סיבת ההיתר מפני **היסח הדעת** והשאלה מתי **נקבע אצל בנ"א ההיסח דעת** [כביכול היה מקום לומר שמאכל שחצי שעה לפני שבת עדיין חי, בנ"א מסיחים בעצם מזה].

משא"כ נידון דידן **מתי חז"ל גזרו** האם בשקיעה וביה"ש נאסר, או בצאה"כ לחוד.

ואולי נאסר **שהיה בקבלת שבת,** שהרי משקיבל שבת נאסר לו לחתות וא"כ אולי גזרו שמא יחתה, או דלא חששו לזה היות ויכול לבקש לאחר שיחתה עבורו [דהרי מי שקיבל שבת מותר באמירה לאחר שיעשה עבורו מלאכה] לא גזרו.

★וכן יש להסתפק על מי נאמר איסור שהיה האם על **הבעלים.**

או על מי שמוטל עליו **לדאוג** לאוכל, שעליו שייך לגזור כגון בעלת-הבית שעליה מוטל לדאוג לסעודה וכן מלצר וכדו'.

או על **כל בני-הבית** שהם **יכולים** לחתות.

★הרי"ף פסק כרבנן שנאסר שהיה גם במבושל כבן-דרוסאי, וכן במבושל כל צורכו ג"כ נאסר, ופסק גם את הגמ' בדף יט "שאין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום ואמר רב עלה וכמה כדי שיצולו כמאכל ב"ד", ולכאורה זה סותר זה את זה.

ותירץ הר"ן דשאני התם בתנור דאין דבר המפסיק בין האוכל לאש, ולכן אם הגיע לב"ד לא חששו שמא יחתה שאם יחתה יחרך וישרף לו האוכל, ולכן לא חששו שיחתה. וכעין זה בכס"מ.

וכן בשו"ע פסק את שני הדינים הנ"ל.

ויש לעיין **בתנורים שלנו** האם מותר [לדעת השו"ע שאוסר נתבשל כב"ד ובתנור היקל] להכניס מאכל לתנור סמוך לשבת, ועד כניסת שבת יאפה כבן-דרוסאי, וימשיך לאפות בשבת, ואח"כ התנור יפסק מאליו ע"י שעון שבת.

1. דתנורי דידן יש דבר המפסיק בין האוכל לאש [אם החום מלמטה].
2. וכן גם אם יחתה [דהיינו יגביר את חוזק האש] לא ישרף האוכל וא"כ יש לגזור כנ"ל.

★בסוגיא הובאו ג' דעות, **דעה א** כרבנן דנאסר אפי' מבושל כ"צ כ"ז שמצטמק ויפה לו. **דעה ב** מבושל ב"ד נאסר, נתבשל כל צורכו מותר. **דעה ג** כחנניה דנתבשל כמאכל ב"ד מותר.

**בשו"ע** פסק כדעה א'. **הרמ"א** היקל כדעה ג'.

הבאה"ל החמיר לכתחילה כשו"ע וז"ל "ועל כן לפי זה לכתחלה בודאי טוב להזהר שיהיה מבושל כל צרכו קודם חשיכה ולסלקו מן האש וכו'.

והנה ברא"ש מביא את דעת הר"ח שמבושל כב"ד נאסר, **ומבושל כ"צ מותר גם במצטמק ויפ"ל**, ובכלל ד כתב הרא"ש **"ואנא כתיבנא לעיל מצטמק ויפה לו מותר"**, משמע **שדעתו מדינא כר"ח**.

וכן בריטב"א לז: ד"ה "א"ל אביי לרב יוסף מהו לשהות" פ' במצטמק ויפה לו קא מיבעיא וכו' דמדינא כחנניה דמותר, ומשום מידת חסידות קא מביעא ליה, דהיינו רק במצטמק ויפה לו הסתפקו האם יש מידת חסידות להחמיר ועי"ז פשט להיתר.

א"כ דעת הריטב"א שב"ד יש מקום להחמיר, וכל צורכו אין צורך להחמיר.

וא"כ גם מי שאין לו אפשרות להחמיר כביה"ל שיהיה גו"ק, עכ"פ יש מקום להחמיר שיהיה מבושל כ"צ, להרויח את דעת הר"ח והרא"ש והריטב"א הנ"ל.

★יש להסתפק מה נחשב כל צרכו שמותר לדעה ב', האם מה **שראוי לאכילה לרוב בנ"א**, דהיינו חנניה לא חשש בראוי לב"ד ורבנן אמרו שכ"ז שלא ראוי לרוב בנ"א יש לחוש שיחתה, ואם ראוי לרוב בנ"א אין מקום לחשוש.

או "כל צרכו" הכונה שהתבשל **כפי מחשבתו,** והיות והתבשל כפי רצונו בזה לא חששו שיחתה. ונפק"מ בצ'ולנט שהתבשל בע"ש במצב שראוי לאכילה אבל עדיין הוא **לא צ'ולנט**, האם מותר לדעה ב' הנ"ל [זה לא קשור למצטמק ויפ"ל דהתם מיירי שהתבשל כפי מחשבתו דכבר נעשה צ'ולנט רק ע"י התוספת משתבח עוד ועוד, משא"כ הכא זה ראוי לאכילה אבל עדיין לא צ'ולנט כמחשבתו].

ויש להסתפק ספק זה גם בדאוריתא לשיטות שאפי' אחר בן-דרוסאי **יש בישול עד שיגיע לכל צרכו** האם כל צורכו תלוי באכילת **רוב בנ"א**, או בהגיע למחשבתו וכנ"ל.

★איבעי להו "מהו לסמוך וכו'" עיין בתוס' דלרבנן הספק היה בשהיה האם מותר להשהות בסמיכה. ולחנניה הספק בחזרה ובפחות מב"ד.

וא"כ מסקנת הגמ' **שמותר לסמוך**, לרבנן מצינו שהותר רק להשהות בסמיכה ולא מצינו היתר חזרה בסמיכה. ולחנניה מצינו היתר להחזיר לסמיכה.

עיין במג"א ובדג"מ וברע"א ועיין בביה"ל, ובמ"ב [ס"ק טו] מביא שיש מקילין אפי' נתינה לכתחילה בסמיכה.

ויל"ע בפח הנתון על האש היכן מוגדר על גבה והיכן **סמיכה,** ואולי הכל נחשב דבר אחד והכל אסור.