42 תפיס לי_ אאגרי_
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

סיון תש"ע

א] בדין תפיס לי' אאגרי', דעת הש"ך סימן ע"ב דכל מש"כ התוס' דבמלוה על המשכון ליכא לה"ט, הוא רק במשכנו בשעת הלואתו, אך במשכנו שלא בשעת הלואתו כיון שלא הי' ממה לגבות ומשכנו, ודאי הוי זה הנאה, והוכיח כן מההיא דתפסו ניזק לגבות הימנו.

אמנם בד' הרא"ש בקידושין פ"ק מפורש דגם במשכנו שלא בשעת הלואתו ליכא לה"ט, ומשה"ק הש"ך מתפסו ניזק לגבות הימנו, כתב הקצוה"ח שם לחלק, דשאני התם דיש לו הנאה גדולה כיון שאין יכול לגבות אלא מגוף השור, וגם למש"כ בעה"מ שם דגם בשור מועד שתפסו הוי ש"ש, היינו משום דל"ד למלוה שהוא נתן לו מדעתו.

וי"ל עוד ע"ד חילוק קמא דהקצוה"ח, למש"כ הריטב"א ב"מ דפ"א:, ז"ל, וטעמא דר"א היינו משום דס"ל דלא תפיס לי' מלוה אלא לכוף לבו לפרעו, ולעולם סמך שלו על נכסי הלוה הוא ואינו נעשה עליו ש"ש, עכ"ל, וה"ט ל"ש בתפס שור תם, שתפסו לגבות הימנו, וע"כ שפיר נעשה עליו ש"ש.

והנה אמנם הרא"ש בר"פ דו"ה כתב, ז"ל, אבל לרבי ישמעאל שאין לו חלק מבורר בגוף השור ולשעבודא בעלמא הוא דתפיס ליה הוי כמו ראובן שחייב לשמעון מנה ותפס שמעון משל ראובן חפץ ששוה מאתים כדי ליפרע ממנו. מילתא דפשיטא הוא שחייב בשמירת כל החפץ, עכ"ל, אך פשוט שאין הדברים סותרים, דהגם דודאי חייב בשמירת כל החפץ, מ"מ אינו ש"ש, דלית לי' הנאה, ומ"מ כיון שהוא תופסו לגבות הימנו, ה"ה חייב בשמירתו.

ולפ"ז נ' דיש ללמוד מד' הרא"ש, דה"ט דאית לי' הנאה במה תפיס לי' אאגרי', ל"מ אלא כד הוי שומר, דמכח ה"ט נעשה עליו ש"ש, אך כל דבלא הנאה זו ל"ה שומר כלל, ל"מ הנאה זו לעשותו לשומר, וע"כ רק משום דגם בתפס בעד מלוה ה"ה חייב בשמירתו, הוא דאם תפסו לגבות הימנו לנזקיו הוי שומר שכר, ודו"ק.

ב] ובעיקר משה"ק ע"ד הרא"ש מסוגיא דר"פ דו"ה, יש מקום לישב, דלעולם ל"ה שומר שכר, ומש"א שם בגמ' דהוי ש"ש לנזיקין, היינו שהרי כתבו התוס' בב"ק דנ"ו: דלענין נזיקין נקרא שומר מי שבידו לשמרה, וע"כ כל שתפס שלא מדעת הבעלים, הוי שומר גמור לענין נזיקין, והא דשומר חינם אינו חייב בנזיקין בששמר שמירה פחותה, היינו משום דעדין היא ברשות הבעלים לגבי יתר על שמירתו, ומשא"כ בתפסו ניזק, וזמש"א דנעשה עליו ש"ש לנזקין, ועיי"ש בתוס' שדנו דה"נ נימא בשותף שיהא חייב גם בנזקי חלק חבירו, והנה אם הי' הדין כן, הרי ודאי הי' דינו כש"ש לנזיקין, שהרי בלא"ה לא קיבל עליו שמירה כלל, ואפ"ה הוא חייב בנזקי', ומ"ט יהא דינו כשומר חינם דסגי לי' בשמירה פחותה, וא"כ ה"נ בתופס לגבות הימנו דינו כש"ש לנזיקין.

ובאמת זהו מש"כ הנתיה"מ בסימן ע"ב לישב דלענין נזיקין שאני והוי ש"ש, וכונתו היא כמש"נ, ועי' גם במחנ"א שומרים סימן ל"ו שדן לפרש כן דרק לענין נזיקין הוא דהוי שומר שכר על חלק חבירו, וזה מתפרש כנ"ל, וז"פ.

ג] ובעיקר ענין זה, הנה עי' באו"ש פ"ד מנז"מ ה"ד שכתב, דלמש"כ רש"י ב"ק דמ"ה. דש"ח ששמר שמירה פחותה ויצא והמית חייב בכופר, ה"נ הוא חייב בנזקין, אך עיי"ש שהוכיח מד' הרשב"א שם דאינו חייב אף בכופר ודלא כד' רש"י, ואך שכתב דליכא נפ"מ בזה, דבלא"ה אם בשור מועד ובשאר נזיקין הרי סגי בשמירה פחותה, ואם בשור תם דבעי שמירה מעולה, הרי הוא גובה מגופו, וכיון דכלתה לו שמירתו אינו חייב לשלם לבעלים, עכ"ד.

אמנם לכאו' נפ"מ רבתא בזה, למש"כ הראשונים בדצ"ג: דבעייל בעידנא דעיילי אינשי, ובאיבעי לך לאעבורי חדא חדא, הגם דסגי בהו בשומר חינם, מ"מ ה"ה חייב בנזקין, דאין המזיק נפטר אלא בששמר שמירה פחותה, עי' בדבריהם, ולפ"ז נמצא דלפ"ד האו"ש יהא חייב הש"ח בנזקי השור אף אם נטר כדנטרי אינשי, וצ"ע.

ועכ"פ אי נימא כדבריו, לא א"ש מש"נ, דלפ"ז הרי בע"כ דמש"א בגמ' דנעשה ש"ש לנזקין, קושטא דמילתא הוא, ואין מכוון הגמ' דרק לגבי נזיקין הוי כש"ש, שהרי לגבי נזיקין ליכא נפ"מ בין ש"ש לש"ח, וצ"ע עוד בזה.

ד] דעת הראב"ד בב"מ דפ"ב. דהא דבמלוה על המשכון לא אמרינן דהוא ש"ש מכח דתפיס לי' אזוזי, הוא משום דלא קי"ל כהך לישנא, או משום דלא אמרי' תפיס לי' אאגרי', אלא באומן בתוך ימי האומנות שהוא מתכבד בזה, עיי"ש.

ולפ"ז צ"ע דמ"ט טול את שלך והבא מעות הוי שומר שכר, הרי הגם שפירש להדיא שתופסו בעד חובו, מ"מ הרי ל"מ תפיס לי' אאגרי' לחשבו כשומר שכר, ונ' מוכח מזה כמש"כ הקצוה"ח סימן ע"ב סק"ד דהטעם בזה הוא משום שכל שאינו מתרצה להחזיר לבעלים, עדין הוא מחויב בשמירת ש"ש, עיי"ש.

וגם מד' הריטב"א יש להוכיח כן, דעי' בד' הריטב"א בדפ"א: שעמד על מה שפירש שם לדעת רש"י דטעמא דמלוה על המשכון ש"ש משום דתפיס לי' אאגרי', מהא דגמרתיו ל"ה ש"ש, וצ"ע שהרי בהבא מעות וטול את שלך חזינן דהוי ש"ש, והרי דכל שתופס כבר על שכרו הוי ש"ש, וא"כ ה"נ במלוה על המשכון שתופסו על שכרו הוי ש"ש, ומוכח כד' הקצוה"ח דבטול מעות והבא את שלך איכא טעמא אחרינא.

ה] בד' הש"ך בדעת הריטב"א והנמו"י דבנו של המלוה הוי ש"ש, משום דאיהו לא הוציא ממון, וע"כ שפיר הוא נהנה במה דתפיס לי' אאגרי' וכו', וזה מתישב היטב לד' הריטב"א, שכתב בב"מ ד"פ: כד' התוס' שם דטעמאא דמ"ד דמלוה על המשכון ל"ה ש"ש, הוא משום שאין לו שום הנאה באותה תפיסה שהרי נתן מעותיו במקום המשכון, עכ"ד, הק' התומים והנתיה"מ דא"כ גם המלוה עצמו יהא ש"ש אחר שעבר רגע א', ועי' ישוע"י סקי"א שכתב לישב, דבכל מלוה על המשכון, כיון שמתחילה קיבל ע"ד שיהא ש"ש עד שיחזיר ומדעת בעלים הי', הרי נתרצה שלא יהא אלא ש"ח עד חזרה, ומשא"כ היכא שהי' האב ש"ש, הרי דכל שיש גם להבן שכר, הוי הבן נמי ש"ש.

ויש להוסיף שהדברים מפורשים כן בד' הש"ך, שכתב שם סקל"ח דלהי"א שהביא הרמ"א בס"ב לא הפסיד רק כנגד מעותיו, והעירוני דמ"ט אינו ש"ש על הכל מכח דתפיס לי' אאגרי', וכמו שנקט הש"ך בסקי"ז ובסקל"ו דמכח תפיס לי' אאגרי' הוי ש"ש כנגד כולו, ובע"כ דכיון דלדעה זו האב הי' לו זכות במשכון בלא להיות ש"ש, אף הבן ל"ה ש"ש.

ו] ויש להוסיף דברים בזה, דהנה עיקר ד' הישוע"י מסתברים מאד, דאטו נימא דירשו פרה שאולה שהתנה אביהם להיות פטור מתשלומין, יהיו היורשים חייבין כש"ש משום דהואיל ונהנה מהנה, ולכאו' הדבר פשוט דכיון דלהאב הי' זכות זו בלא להיות חייב, אף היורשים כמותו, ורק היכא דלהאב ל"ה זכות זו בלא להתחייב, ואך דמ"מ כיון שלהיורשים ליכא הנאה אינם מחויבים, הרי דכל דאית להו הנאה, הדר דינא דלא עדיפי מן האב וה"ה חייבין.

והדברים מתבארים טפי למש"כ הנתיה"מ סימן רס"ז דלמ"ד דשומר אבידה ל"ה ש"ש משום דפרוטה דרב יוסף לא שכיח, הרי דאף אם לבסוף נפטר מפרוטה דרב יוסף ל"ה ש"ש, עיי"ש שכתב דל"ד לדין שלח דורון בסימן קפ"ה ס"א ובסימן ש"ג ס"א, ולפ"ז הרי דה"נ לדעת הרמ"א דמלוה על המשכון ל"ה ש"ש, הרי דהגם דליורש יש הנאה, אינו נעשה ע"ז ש"ש.

ועי' עוד באחיעזר ח"ג סימן ו', שכתב בתו"ד, ז"ל, ועוד דבש"ח ששמר יותר מחיובו אף שיש לו פרוטה דר"י מ"מ הא לא קבל קנין מתחילה רק על חיובי ש"ח, ואפי' אם נימא שא"צ קנין כשי' הראשונים דבהסתלקות המפקיד משמירת החפץ סגי מ"מ אמירה והסכמה בעי שנתחייב הנפקד בדין ש"ש, ובמלוה על המשכון אנו דנים מתחילה דמשום פרוטה דר"י הרי נעשה ש"ש. וכן היתה הפסיקה, אבל מה שהשומר הוסיף על חיובו והי' לו הנאה בפרוטה דר"י אין זו אמירה ופסיקה המחייבת להיות ש"ש, עכ"ל.

ובהמש"ד כתב, ז"ל, ומש"כ כת"ר עמש"כ דש"ח ששמר יותר מחיובו ויש בו פרוטה דר"י מ"מ הא לא קבל קנין מתחילה רק על חיובי ש"ח, ואפי' אם נימא שא"צ קנין מ"מ אמירה והסכמה מחדש בעי, וע"ז השיב דכל שהוא כבר ש"ח א"צ קנין ואמירה עוד, והביא ראי' מב"מ כ"ט ע"ב דמדמי אבידה נעשה ש"ש אף דמתחילה הוי ש"ח לרבה ולרב יוסף נעשה שואל עכ"ד. הנה במכתבי הראשון קצרתי בזה, ובאמת הדברים מפורשים ברש"י בהשואל צ"ח ע"ב בד"ה אי אמרינן שכירות לחודא קיימא דבשעת שכירות ברשותו היתה ולא מיחסרא משיכה וקני חצרו כו' וכן בשכרה בבעלים ושאלה שלא בבעלים ופירש"י וחיוב זה לא מחמת משיכה ראשונה בא עלי' כו' או דילמא כיון דשייכי במקצת דחיוב גניבה ואבידה שעליו יש לתלות במשיכה ראשונה כו' יעויש"ה. הרי מבואר דאפי' לפי הך צד כיון דשייכי במקצת שייכי בכולה משום דעל חיוב גו"א סגי משיכה הראשונה מהני לפטור בבעלים, אבל על חיוב אונסין של שואל צריך קנין מחדש כיון שלא נתחייב מתחילה במשיכתו הראשונה של שוכר, וה"נ בש"ח שנעשה ש"ש צריך קנין על חיוב דגו"א שלא נתחייב במשיכתו הראשונה אם לא דקיימא בחצרו, וגם בקיימא בחצרו בעינן אמירה שלו שנעשה ש"ש.

ומשה"ק כת"ר מדמי אבידה דנעשה ש"ש אף דבקבלת אבידה הי' ש"ח, שאני אבידה שאין הדבר תלוי בקבלת שמירתו וא"צ קנין רק התעסקות גרידא ורחמנא שעבדי' בע"כ וכמו דרחמנא שעבדי' להיות ש"ח היכא שאין לו הנאה, ה"נ בדמי אבידה דרשאי להשתמש ואוקמוה ברשותו מחוייב ג"כ מדין ש"ש. ויעוי' בשמ"ק בב"מ כ"ט מה שהביא בשם הר"ן והריטב"א דלא תיקשי לך ההיא דפ' המפקיד דשאני התם לפי שאין אדם נעשה שואל ולוה בע"כ כו' אבל מעות אבידה שאין הדבר תלוי בו להחזירן שמו חכמים דעתן של בני אדם, ומלשון הריטב"א אבל הכא שלא באו המעות לידו ברשות הבעלים ובי"ד הוא דיהבו לי' רשותא לאפקינהו דאילו מדינא לא הי' לו ליגע, לא רצו חכמים לתת לו רשות אא"כ הוא אצלו מעכשיו במלוה גמורה להתחייב באונסין.

עכ"פ בדמי אבידה דפנים חדשות באו לכאן, כמו בתחילת אבדה נעשה ש"ח כ"כ אוקמוה רבנן ברשותו ע"י היתר השתמשות להיות ש"ש, וגם הא דמי אבידה ברשותו וחצירו קיימי ויש לו קנין מחדש והסכמתו או רצונו א"צ דרחמנא שעבדי' בע"כ, משא"כ בסתם ש"ח שהדבר תלוי בדעתו ורצונו ואינו נעשה שומר בע"כ מהכ"ת יתחייב אח"כ מדין ש"ש כל שלא קבל עליו השמירה, ולשי' הפוסקים שצריך קנין בודאי דצריך קנין על התחייבות ש"ש כמו שמבואר מדרש"י ב"מ צ"ח ע"ב וע"ע בחו"מ סי' ע"ב ס"ד ובתומים שם ס"ק י"ט דאף דהרשהו הלוה להשתמש במשכון מ"מ אינו ידוע אם המלוה קבל עליו יעוש"ה, ובודאי מיירי דקיימי בחצרו ואין חסרון מצד הקנין והספק הוא מצד הסכמת השואל ורצונו, עכ"ל האחיעזר.

אך בעיקר הדברים ילה"ע מד' הגר"א בסימן קפ"ה שכתב אהך דינא דשולח דורון, ז"ל, כמו שומר אבידה משום פרוטה דרב יוסף שהנאה הוא אח"כ, עכ"ל, ומ' דא"צ קבלה חדשה, אך צ"ע מה מדמי לשומר אבידה, הרי התם מעיקרא הי' עתיד לבא לו הנאה אח"כ.

ועי' עוד בד' הגרע"א בגל' סימן ש"ג שנקט דכל שהציל ש"ח ברועים ומקלות בשכר הוי ש"ש בההיא הנאה דל"ב למיתב ריפתא לעניא, אף שבשעה זו אי"ז ברשותו ולא משכו, ולכאו' מבו' מזה דמכח השמירה הקודמת הוא נעשה עתה שומר שכר, אך שוב העירוני דיל"פ דמכוון הגרע"א הוא דנעשה שומר אבידה, ואף דלא עשה קנין, י"ל דבחיוב שומר אבידה סגי במה שהוא מתעסק באבידה, עי' אחיעזר שם, וצ"ע.

ז] ועיקר ד' הש"ך דכל הא דל"מ הא דתפיס לי' אאגרי' במלוה על המשכון, הוא רק בשעת הלואתו, וכ"כ הש"ך גם בסקי"ז, וכ"ה גם בסק"ט בתו"ד ע"ד הרמב"ן, כ"ה להדיא בחי' המיוחסים להריטב"א בדפ"א: בשם הרא"ם, עיי"ש, והנה אמנם בפשוטו מד' התוס' בס"פ האומנים שפירשו דהא דשלא בשעת הלואתו הוי ש"ש הוא רק משום דקני לי' לקדש בו את האשה וכו', מוכח לא כן, אך הש"ך בסקי"ז בתו"ד כתב, ז"ל, והא דלא פירשו דטעם דרבי יצחק הוא כן, היינו משום דס"ל דכיון דאמר רבי יצחק בעל חוב קונה משכון משמע שקונה אותו לשום דבר שיכול לעשות בו כמו בשלו, וע"כ הוכרחו לומר דקונה אותו לקדש האשה ולעשות קנין עבדים או קרקעות, אבל אה"נ דמודים מבחוץ דהוי ש"ש מטעם ההיא הנאה דתפיס ליה אחוביה אחר ההלואה, עכ"ל, וצ"ע דא"כ מ"ט באמת הוצרכנו לההיא דר' יצחק, וגם מ"ט דמ"ד דאינו ש"ש, הרי הגם דלית לי' דר' יצחק, מ"מ יהא ש"ש משום דתפיס לי' אאגרי', ובע"כ דס"ל דאי"ז טעם אף במשכנו שלא בשעת הלואתו, וא"כ מהיכ"ת דאידך מ"ד נחלק עליו גם בזה.

ח] בעיקר ד' הריטב"א בכתובות דל"ד: והנמו"י דמלוה על המשכון בנו הוי נמי ש"ש בההיא הנאה דתפיס לי' אאגרי', אשר כתב הש"ך דהוא משום דרק בשעת הלואתו הוא דלא חשיב כהנאה מה דתפיס לי' אאגרי', לכאו' יש מקום לומר עוד בזה, לפמש"כ הריטב"א בב"מ דפ"א: לדעת רש"י דבאמת טעמא דר"ע דהוי ש"ש הוא משום דתפיס לי' אאגרי', והרי דאף בשעת הלואתו הוי ש"ש מכח דתפיס לי' אאגרי', אך באמת בד' הריטב"א שם נ' דלמסקנת הסוגיא אי"ז הטעם, ולא א"ש, אך בתשו' מיי' משפטים סימן כ"ג הביא תשו' ר"ת, ז"ל, ועוד כלום הלויתני דא"ר עקיבא דש"ש הוי למיתפסה אזוזי דלא צריך למיעל ומיפק כשיעור שוה המשכון כדאמר לעיל גבי אומנין שומרי שכר הן וכו', עכ"ל, עייש"ה בדבריו, וצ"ע.

והנה בקצוה"ח הק', דמ"מ הרי מהא דגמרתיו ל"ה ש"ש, חזינן דכל הא דהוי ש"ש בהבא מעות וטול את שלך הוא רק משום דתפיס לי' להדיא אאגרי', וא"כ גם במלוה על המשכון ומת בדין שלא יהא בנו ש"ש אלא בשפירש, אך ל' הריטב"א לא מ' כן, ואולי י"ל דכיון דהאב תפיס לי' להדיא אאגרי', סתמא דמילתא דעת הבן לכך, וי"ל עוד, דכיון דאית לי' בזה זכות משכון, ל"ב תפיסה להדיא, ורק באומן בעי' תפיסה להדיא, דכ"ז שלא פירש אכתי לא חשיב כמשכון, וכמש"כ כן הרשב"א בקידושין דמ"ח ובב"ק דצ"ט, וצ"ע, גם אכתי תיקשי במש"כ הריטב"א שם כן גם לגבי אומן שמת והניח כלי אומנותו, דהוי הבן ש"ש, ומזה מוכח דהא דאומנים הוו ש"ש היא בההיא הנאה דתפסי אאגרי', וע"כ גם הבן הוי ש"ש בהנאה זו, וזה צ"ע שהרי קי"ל דבגמרתיו ל"ה ש"ש.

והישוב לזה נ' עפי"ד הריטב"א בדפ"א:, ז"ל, ולא דמי לאומן שאמר גמרתיו דהתם גלי אדעתיה דלא תפיס ליה אזוזי אבל הכא שלא רצה להלוות לו אלא על המשכון גלי אדעתיה דתפיס ליה אזוזי וכאילו אינו סומך אלא על משכון זה ונעשה עליו ש"ש, עכ"ל, ומבו' דבגמרתיו חשיב דאיכא גילוי דעת דלא תפיס לי' אזוזי, ולפ"ז הרי י"ל דאף אם באומן הוי ש"ש גם משום דתפיס לי' אאגרי', מ"מ בגמרתיו ל"ה ש"ש, וכ"כ בתוס' הרא"ש דפ"א..

ואמנם הריטב"א בדפ"א. עמד בקו' הראשונים דמאי פריך הא גמרתיו ש"ש, הרי י"ל דהוא משום דתפיס לי' אאגרי', ולא תירץ כתי' תוס' הרא"ש, אך י"ל דקשיא לי' דמאי פריך, הרי י"ל דגם בכה"ג הוי ש"ש מכח דתפיס לי' אאגרי', אך אחר דמסקינן דגמרתיו ל"ה ש"ש, י"ל דהוא מתישב גם ללישנא דתפיס לי' אאגרי', דבאומר גמרתיו גלי דעתי' דלא תפיס לי' אאגרי'.

ולפ"ז מתישבים גם ד' הריטב"א בדמ"ב: שכתב דאומן הוי ש"ש משום דתפיס לי' אאגרי', ומ' מדבריו דקי"ל כטעם זה, וכ"נ גם בנמו"י במתניתין ד"פ:, וקשיא דא"כ מ"ט בגמרתיו ל"ה ש"ש, ולהנ"ל ניחא, והנה אמנם במלוה על המשכון קי"ל דל"ה ש"ש מטעם דתפיס לי' אאגרי', אך התם הוא כמש"כ הריטב"א בד"פ: משום דלית לי' הנאה, כיון שנתן המעות בעד זה, ומשא"כ באומן.

ולפ"ז שפיר כתב הריטב"א בכתובות דמלוה על המשכון ואומן שמתו נעשה הבן ש"ש, אף שלא פירש דתפיס לי' אאגרי', והיינו משום דקי"ל דאומנים הוו ש"ש גם משום הא דתפסי' לי' אאגרי', ורק באומר גמרתיו הוא דקי"ל דל"ה ש"ש.

והנה אמנם נמצא לפ"ז, דהא דאומן הוי ש"ש הוא אף לדעת ר' יהודה דשוכר ל"ה כש"ש, אך בל' הריטב"א קידושין דמ"ח: מ' דלדעת ר' יהודה ל"ה ש"ש, ואינו מוכרח, עיי"ש.

ט] בעיקר מש"א בר"פ דו"ה דנעשה עליו ש"ש, הנה הר"ח שם פירש דהוא כדינא דהמלוה על המשכון ש"ש, ונ' בדעתו, דהא דהוי ש"ש הוא משום דחייל בזה קנין משכון, וכמש"כ כן הרמב"ן במלחמות פ' שבועת הדיינים, עיי"ש שהוכיח מזה דאף במשכנו שלא בשעת הלואתו אינו חייב באונסין, וע"כ הוי ש"ש משום דינא דר' יצחק, ולפ"ז לא למדנו משם דמהני הא דתפיס לי' אאגרי' לאשוויי לי' ש"ש.

ואמנם מחודש בד' הרמב"ן, דקנין משכון דר' יצחק מהני לאשוויי לי' ש"ש אף שלא כנגד חובו, ומבו' טפי מזה, שנקט הרמב"ן דלדעת רש"י דקנין משכון דר' יצחק מהני לחייב באונסין, היינו אף ביותר מכדי חובו, והש"ך בסימן ע"ב סק"ט חילק בזה.

ויש לציין לד' הרמב"ן ב"מ דמ"ח: שמבו' בדבריו דכל שאמר הלוה למלוה שאם לא יפרענו עד זמן פלוני יזכה במשכון, ל"ה זה אסמכתא, משום דאית לי' בזה קנין משכון דר' יצחק, עיי"ש, ומבו' דמצי לזכות זכי' גמורה אף ביותר מכנגד חובו, מכח קנין משכון דר' יצחק.