בדיקות קו_ת ואח_ת
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

אור ליום ד' י"א טבת תשס"ו

**א'**

א] רמ"א סי' קפ"ו ס"ב, ואין צריכין לבדוק עצמם אחר כל תשמיש ותשמיש שעושין בלילה א', אלא מקנחין עצמן כל הלילה בעד ולמחר צריכין בדיקה, ואם מצא דם טמאה, קנחה עצמה בעד ואבד לא תשמש עד שתבדוק עצמה הואיל ואין לה וסת.[[1]](#footnote-2)

ובביאור הגר"א שם סק"ו, ז"ל, הואיל כו', ברמב"ם כ' סתמא, אלא שהוא כתב לשיטתו בס"א, עכ"ל, והיינו דהרמב"ם לא העמידה באשה שאין לה וסת, משום דס"ל דאף אשה שיש לה וסת צריכה בדיקה אח"ת, והרמ"א שהעמידה באשה שאין לה וסת אזיל לטעמי' בס"א דס"ל דאשה שיש לה וסת א"צ בדיקה כלל, וע"כ ל"ש כל הך דינא רק באשה שאין לה וסת.

ב] אמנם הנה בעיקר מה שהביא הרמ"א לדין זה דא"צ לבדוק עצמן אחר כל תשמיש ותשמיש באשה שאין לה וסת, צ"ע רב בזה, וכמו שיתבאר.

דהנה לקמן דט"ז. תנן דב"ש אומרים צריכה ב' עדים על כל תשמיש או תשמש לאור הנר, וב"ה אומרים די' בב' עדים כל הלילה, ודעת התוס' והרא"ש בביאור הפלוגתא, דכו"ע מודו דצריכה לבדוק אחר כל תשמיש, ולכו"ע א"צ לעיין בעד לאור הנר אחר כל תשמיש, אלא רשאין להניח העד לבוקר, ופלוגתת ב"ש וב"ה היא, דלב"ה מצו לבדוק בעד א' כל הלילה, ולב"ש ל"מ לבדוק בעד א' כל הלילה שמא יהא ע"ג העד טיפת דם כחרדל בבדיקה שאחר ביאה ראשונה, וכשיבדקו אחר ביאה שני' תחפנו ש"ז, וע"כ צריכין ב' עדים חדשים אחר כל תשמיש, או שישמשו לאור הנר ויעיינו אחר הבדיקה דליכא טיפת דם ע"ג העד, וכה"ג רשאין לבדוק באותו העד פעם שני', וכ"ה מבו' דעת הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב.

והנה עיקר דינא דמתני' מיוסד ע"ז דמעיקרא דדינא א"צ לעיין בעד דאחר תשמיש לאור הנר קודם תשמיש אחר, אך אם הי' צריך לעיין בעד, הרי מה"ט ל"ה לשמש ב' פעמים אא"כ ישמשו לאור הנר.

ובפשוטו הי' נ', דכ"ז הוא משום דכל דין הבדיקה אחר תשמיש הויא רק לטהרות, אך לבעלה ל"ב בדיקה, דלגבי בעלה לא חיישי' שתראה דם מחמ"ת, וע"כ מותרין לשמש פעם אחרת בלא לעיין בעד, אך אילו הי' דין הבדיקה לבעלה, ודאי הי' אסור לשמש פעם אחרת, קודם שעיינו בעד דאחר תשמיש ונמצאת טהורה.

ולפ"ז הרי דלדעת הר"ח ודעימי' דאשה שאין לה וסת צריכה בדיקה לבעלה אחר תשמיש בעד שלה, הרי דמשום חובת בדיקה זו ודאי יש לאסור לשמש פעם אחרת עד שיעיינו בבדיקה שאחר תשמיש הראשון ותמצא טהורה.

ולפ"ז צ"ע במה שפסק הרמ"א דמותרת לשמש כמה פעמים בלילה א' בלא לעיין בהבדיקות שאחר תשמיש לאור הנר, וזה צ"ע רב, דעד כאן לא מצינו דא"צ לעיין בהבדיקה קודם תשמיש אחר, רק באשה שיש לה וסת, דהא דבעיא בדיקה אחר תשמיש הוא רק משום חומרא דטהרות, אך לבעלה ל"ב בדיקה, וע"כ מותרין לשמש פעם אחרת אף בלא שעיינו בהבדיקה דאחר תשמיש ראשון, אך אשה שאין לה וסת דצריכה בדיקה לאחר תשמיש לבעלה, מהיכ"ת שיהא מותר לה לשמש פעם אחרת בלא לעיין בהבדיקה שאחר תשמיש ראשון, הרי הא דבעיא בדיקה אחר תשמיש הוא משום דחיישי' שראתה בשעת תשמיש, וא"כ מה"ט נמי יש לאסור עלי' לשמש פעם אחרת כ"ז שלא התברר שלא ראתה בשעת תשמיש ראשון.

ואין לומר דסתמא דמתני' מ' דאיירי אף בדין בדיקות דאשה שאין לה וסת לבעלה, ואף בזה א"צ לעיין לאור הנר, דודאי מתני' איירי על דין הבדיקות לטהרות, שהרי מתני' איירי בדין עד שלו ועד שלה, ואילו בדין הבדיקות לבעלה באשה שאין לה וסת, מבו' בד' הרא"ש דל"ב בדיקה אלא בעד שלה, ול"ב בדיקה בעד שלו.

וכבר עמד בזה הגר"ז שם סק"ז, וכתב דהרמ"א סמך להקל, משום דלדעת רש"י ותוס' ודעימייהו כלל ל"ב בדיקה קו"ת ואח"ת, ורק חיישי' להחמיר משום דעת הרמב"ם והרא"ש, ולדעת הרמב"ם מוכח דאף בבדיקות דלבעלה א"צ לעיין לאור הנר, שהרי לדעת הרמב"ם אף אשה שיש לה וסת בעיא בדיקה אח"ת לבעלה, ואפ"ה תנן במתני' דדי' בב' עדים כל הלילה, וא"צ לעיין בעד שאח"ת לאור הנר, וע"כ אף דלדעת הרא"ש אין מקור לזה דגם בבדיקה דלבעלה א"צ לעיין לאור הנר, מ"מ סמך הרמ"א להקל בזה כדעת הרמב"ם, עכ"ד.[[2]](#footnote-3)

ג] אמנם גם לדעת הרמב"ם יל"ע הרבה בדין זה, דהרי בפשוטו נ' לדעתו, דמתני' שלא הצריכה אלא ב' עדים לאחר תשמיש, איירי באשה שיש לה וסת, שהרי אשה שאין לה וסת צריכה גם בדיקה קו"ת.

ולפ"ז הי' נ', דכל ד' הרמב"ם דהמשמש מיטתו פעמים רבות א"צ לבדוק ב' העדים על כל ביאה וביאה, הוא רק באשה שיש לה וסת, אך אשה שאין לה וסת דבעיא בדיקה אף קודם תשמיש, אסורה לשמש ב' פעמים בלא לבדוק ביניהם ולעיין לאור הנר, שהרי הא פשיטא דבהבדיקה קודם תשמיש צריך לעיין לאור הנר קודם התשמיש, דלא מיבעיא לדעת הרמב"ן וש"ר דאף בבדיקה קו"ת באשה העסוקה בטהרות צריך לעיין לאור הנר קודם התשמיש, אלא אף לדעת רש"י ותוס' דא"צ לעיין לאור הנר, הרי פי' הראשונים דטעמייהו משום דעיקר חובת הבדיקה הוא משום מיגו דטהרות, וע"כ פשוט דבבדיקה קו"ת באשה שאין לה וסת להרמב"ם ודעימי', צריך לעיין לאור הנר קודם התשמיש, וא"כ ה"נ קודם שאר התשמישים צריך לבדוק ולעיין לאור הנר, וכבר עמדו בזה הפליתי והסד"ט שם.

אמנם בד' הרמ"א מבו' לא כן, אלא אף אשה שאין לה וסת מותרת לשמש כמה פעמים בלילה א', בלא לבדוק לאור הנר בין התשמישים, וצ"ב הטעם בזה.

ד] וצ"ל בדעת הרמ"א, דלקיום דין בדיקה קו"ת, סגי לבדוק קודם תשמיש ראשון, וא"צ כלל לבדוק קודם שאר התשמישים, ורק משום דינא דבדיקה אח"ת הוא דצריך לבדוק אחר כל תשמיש, וע"כ בזה אין לחלק בין אשה שיש לה וסת לאשה שאין לה וסת, וז"ב.

אמנם צ"ע בזה, דהנה אמנם בעיקר דין זה אם משום דין בדיקה קו"ת צריך לבדוק קודם כל תשמיש, או סגי לבדוק קודם תשמיש ראשון, נחלקו הראשונים, דבד' התוס' לקמן דט"ז. מבו' דצריך לבדוק קודם כל תשמיש, וכ"נ דעת תוס' הרא"ש שם, ודעת הרמב"ן וש"ר שם דסגי לבדוק קודם תשמיש ראשון.

ולדעת הרמב"ן ודעימי' הוא מוכח כן דסגי לבדוק קודם תשמיש ראשון, שהרי דעתם דבבדיקה קודם תשמיש צריך לעיין לאור הנר קודם התשמיש, וא"כ אי נימא דבעי בדיקה קודם כל תשמיש, א"כ הי' צריך לעיין לאור הנר לפני כל תשמיש בהבדיקה דקודם תשמיש, וע"כ בע"כ דא"צ לבדוק קודם כל תשמיש, והתוס' דס"ל דצריך לבדוק קודם כל תשמיש, אזלי לטעמייהו דס"ל דא"צ לעיין בהעד דקו"ת לאור הנר קודם התשמיש, וע"כ שפיר י"ל דצריך לבדוק קודם כל תשמיש, וז"פ.

ובפשוטו הי' נ', דה"נ אם נבא לדון לדעת הר"ח והרמב"ם דאשה שאין לה וסת צריכה בדיקה קודם תשמיש, אם בעיא בדיקה קודם כל תשמיש, או סגי בבדיקה קודם תשמיש ראשון, דהוא תלוי בפלוגתת התוס' עם ש"ר, ולפ"ז הי' מתישב ד' הרמ"א שפסק כדעת הרמב"ן וש"ר דסגי בבדיקה קודם תשמיש ראשון.

ה] אמנם יל"ע בזה, די"ל דכל הא דס"ל להרמב"ן ודעימי' דלדין בדיקה קו"ת סגי בבדיקה קו"ת ראשון, הוא רק בדין הבדיקה באשה העסוקה בטהרות, דבזה כל דין הבדיקה קו"ת הוא רק משום מיגו דבעיא בדיקה לטהרות בעיא בדיקה לטהרות, ובזה הוא דס"ל דסגי בבדיקה קודם תשמיש ראשון, אך בדין בדיקה קו"ת באשה שאין לה וסת, אשר בזה חובת הבדיקה הוא משום דחיישי' שמא ראתה, הרי י"ל דלא סגי בבדיקה קו"ת ראשון, אלא בכל תשמיש בעי' בדיקה לפניו שמא ראתה.

ויש להוסיף, דהנה הראשונים פירשו דהטעם דסגי בבדיקה קו"ת ראשון, הוא משום דבשאר התשמישים עולה הבדיקה שאחר התשמיש הקודם, לדין בדיקה קו"ת זה.

והנה צ"ב בזה, שהרי דעת הראשונים דבבדיקה דקו"ת צריך לעיין לאור הנר קודם התשמיש, וא"כ היאך עולה הבדיקה שאח"ת לקיום דין בדיקה קו"ת, הרי הבדיקות שאח"ת מניחין אותן עד הבוקר, ואין מעיין בהן קודם תשמיש הבא.

וצ"ל בזה, דכיון שהבדיקה שאחר תשמיש זה הויא נמי בדיקה לפני תשמיש זה, ע"כ מעיקרא לא תיקנו חכמים חובת בדיקה קודם תשמיש שני, והיינו דהגם דס"ל להראשונים דצריך לעיין בהבדיקה דקו"ת לאור הנר קודם התשמיש, היינו רק משום דבעיא בדיקה נמי לבעלה, ול"ח בדיקה לבעלה אא"כ בודקת ורואה ואח"כ תשמש, אך מ"מ עיקר הבדיקה היא לטהרות, וע"כ כיון שבודקת אח"ת ראשון לטהרות, לא הצריכוה כלל בדיקה קו"ת שני, ואכתי צ"ע בזה.

ועכ"פ לפ"ז הרי פשוט דל"ש כ"ז אלא בדין הבדיקה קו"ת באשה העסוקה בטהרות, דבזה שפיר י"ל דלא הצריכוה בדיקה קו"ת שני, משום שהיא בודקת אח"ת ראשון, אך בדין הבדיקה קו"ת באשה שאין לה וסת, דמדינא צריכה היא לבדוק ולעיין לאור הנר קו"ת, הרי בזה ל"מ מידי מה שהיא בודקת אח"ת ראשון, שהרי אינה מעיינת בעד זה קודם תשמיש שני, וע"כ אין מתקיים בזה כלל דינא דבדיקה קו"ת.

ולפ"ז הדר צ"ב ד' הרמ"א, דלכאו' בדין דמשום חובת בדיקה קודם תשמיש ניבעי בדיקה קודם כל תשמיש ותשמיש, וממילא צריך לעיין בעד קודם כל תשמיש.

אמנם שו"ר בפרד"ר שכתב בדעת הרמ"א, דא"צ לבדוק קודם כל תשמיש, משום דבדיקה שאח"ת זה עולה לבדיקה שקו"ת זה, והגם דבדיקה שקו"ת צריך לעיין בה לאור הנר קודם התשמיש, מ"מ בבדיקה שקודם תשמיש שני א"צ לעיין לאור הנר, עיי"ש בדבריו, וצ"ע.

ו] ונ' בדעת הרמ"א, דהנה הרמב"ן כתב טעם נוסף דסגי בבדיקה קו"ת ראשון, ז"ל, ולעולם לפני תשמיש ל"ב ב"ש בדיקה אלא לפני תשמיש ראשון בלבד, "שהרי די' בדיקה אחת לעונה אחת", ולא הוצרכו הללו שבין תשמיש לתשמיש אפי' לטהרות אלא מפני חשש רואה מחמ"ת, הלכך די' בבדיקה שאחר כל תשמיש ותשמיש, עכ"ל.

והנה אמנם הרמב"ן הוסיף טעם אחר משום דבדיקה שאחר תשמיש זה היא שלפני תשמיש זה, וכ"כ ש"ר, אך י"ל דהא דלא סגי להו בה"ט דדי' בדיקה אחת לעונה אחת, הוא משום דחובת הבדיקה קו"ת הויא במיגו דבעיא בדיקה לטהרות, וע"כ כיון דבעיא בדיקה לטהרות אחר כל תשמיש, הי' בדין להצריכה בדיקה לבעלה קודם כל תשמיש, דכל תשמיש שהיא צריכה בדיקה אחריו היא צריכה בדיקה לפניו, וע"כ הוצרכו הראשונים לטעם אחר דבדיקה שאחר תשמיש זה היא שלפני תשמיש זה.

ולפ"ז י"ל, דלגבי חובת הבדיקה קו"ת באשה שאין לה וסת, ודאי סגי בבדיקה קו"ת ראשון, שהרי די' בדיקה אחת לעונה אחת, להחזיקה בכל העונה בטהרה, ולפ"ז א"ש היטב ד' הרמ"א.

ובעיקר ד' הרמב"ן יש להוסיף, דהנה בחי' הרמב"ן לעיל מינה כתב, ז"ל, חוץ מבדיקה שלפני תשמיש ראשון וכו' לפיכך בודקת ורואה מיד לאור היום ביהשמ"ש או לאור הנר אם התחילה משחשיכה לגמרי, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמהני שתהא הבדיקה דקו"ת ביהשמ"ש, אך מ' דקודם ביהשמ"ש ל"מ לבדוק, וצ"ב דכיון דמציא לבדוק ביהשמ"ש, מ"ט ל"מ לבדוק מבעו"י, אך לפ"ד הרמב"ן דהא דסגי בבדיקה אחת קודם תשמיש ראשון הוא משום דדי' בבדיקה אחת לכל העונה, הרי מבו' דבכח הבדיקה להחזיקה בטהרה בכל עונה זו, וע"כ י"ל דהגם דמהני בדיקה קו"ת אף אם אינה סמוכה ממש לתשמיש, מ"מ בעי' שתהא בעונה זו, וע"כ בעי' שתהא ביהשמ"ש דכבר חשיב כעונה זו, וכדתנן במתני' דפעמים היא בודקת שחרית וביהשמ"ש, אך קודם לכן ל"מ הבדיקה להחזיקה בטהרה בלילה, ודו"ק.

ז] וי"ל עוד בדעת הרמ"א, לפמש"כ הפליתי בסי' קפ"ד סק"י, דהא דס"ל להרמב"ם דאשה שאין לה וסת צריכה בדיקה קו"ת, אין הטעם משום דחיישי' שמא טמאה היא, אלא הטעם הוא משום שהמקרים גורמים ראייתה וחיישי' שתראה מחמ"ת, וע"כ הצריכוה בדיקה קו"ת כדי שאם תמצא דם ג"פ אח"ת תוחזק כרואה מחמ"ת, אך אם לא תבדוק קו"ת לא נחזיקנה כרואה מחמ"ת, שמא ראתה כבר קודם התשמיש, עכ"ד.

וצריך להוסיף בביאור דבריו, דצ"ב שהרי לדעת הרמב"ם אף אשה שיש לה וסת צריכה בדיקה אח"ת מחשש שמא ראתה מחמ"ת, וא"כ מ"ט לא הצריכוה בדיקה קו"ת, וצ"ל דרק באשה שאין לה וסת דאיכא למיחש טפי שתראה מחמ"ת, הצריכוה בדיקה קו"ת כדי שאם תמצא דם ג"פ אח"ת תוחזק כרואה מחמ"ת, ומשא"כ באשה שיש לה וסת דלא חיישי' כ"כ שתראה מחמ"ת, ל"ב שיועילו הבדיקות להחזיקה כרמ"ת, והפליתי סתם ולא פירש בזה.

ולפי דבריו נמצא, דא"צ לעיין בהעד דקו"ת קודם התשמיש, כיון דל"ב כלל להבדיקה להחזיקה בטהרה, וכ"ה בפליתי שם.

ולפ"ז ניחא בפשיטות ד' הרמ"א, דע"כ אף אי נימא דמשום חובת בדיקה קו"ת צריכה לבדוק קודם כל תשמיש, מ"מ א"צ לעיין בהבדיקה לאור הנר, ושפיר כתב הרמ"א דא"צ לבדוק עצמן אחר כל תשמיש ותשמיש לאור הנר.

אמנם ד' הפליתי צע"ג, שהרי לדעת הרמב"ם מבו' בגמ' די"ב. דבדיקות שאחר תשמיש א"צ לבדוק מיד אחר כל תשמיש, וסתימת ד' הרמב"ם שלא חילק נ' דאין חילוק בזה בין אשה שיש לה וסת לאשה שאין לה וסת, ואף באשה שאין לה וסת א"צ לבדוק מיד אחר תשמיש, וא"כ הרי בלא"ה ל"מ הבדיקות להחזיקה כרמ"ת, וא"כ מ"ט הצריכוה לבדוק קודם תשמיש.

והאמנם די"ל דהגם שהיא בודקת אחר אחר, ואין בדיקה זו מחזיקתה כרואה מחמ"ת, מ"מ הרי בדיקת הבעל בעד שלו מועלת להחזיקה כרואה מחמ"ת, וא"כ י"ל דמשום זה הצריכוה לבדוק קודם תשמיש, אך לכאו' נ', דאם חזינן שהבדיקה בעד שלה א"צ להיות סמוכה לתשמיש, בע"כ דלא הצריכו לבדוק כדי להחזיקה כרמ"ת, דא"כ היו מצריכין אותה לבדוק בעד שלה מיד אחר תשמיש, וא"כ אי"ז טעם להצריכה לבדוק קודם תשמיש, וצ"ע בזה.

**ב'**

ח] החוו"ד בסי' קפ"ו סק"ב ובסי' קפ"ז חידושים סק"א נקט לדעת הראב"ד, דכל שראתה פעם א' בליל התשמיש אף מופלג ממנו, הוי זה ריעותא שרואה היא מחמת תשמיש, וצריכה לבדוק ג"פ.

ומקור דבריו הוא ממש"כ הראב"ד בבעה"נ דפעם הראשונה אינה מצטרפת משום דא"צ לבדוק בו, והיינו דמה"ט לא בדקה רק אחר שיעור אשם תלוי, ואפ"ה הוי זה ריעותא וצריכה לבדוק ג"פ אחר תשמיש.

אך לולי דבריו הי' נראה, דכל ד' הראב"ד הם רק בשראתה עכ"פ סמוך לתשמיש, כל' הראב"ד שם, אך אם ראתה מופלג מן התשמיש א"צ לבדוק.

ונ' הטעם בזה, דלעולם וסת דראי' מחמת תשמיש הוא רק בראי' בשעת התשמיש או תוך שיעור וסת, דכיון דראי' מחמת תשמיש היינו שהתשמיש מוציא הדם מן המקור, וכמש"כ האמרי ברוך בכ"ד, ע"כ ל"ש שיגרום התשמיש שתראה לאח"ז.

ומה"ט יל"ד גם במש"כ החוו"ד בסי' קפ"ז סוסק"א, דכל שראתה ג"פ מופלג מן התשמיש, אסורה לשמש ב"פ בלילה א', ומצאתי בזית רענן ח"ב יו"ד סי' כ' דפליג עליו מה"ט, דאין ראי' מחמת תשמיש מופלגת מן התשמיש.

ולפ"ז נ' דמש"כ הראב"ד דאף ראי' אחר שיעור אשם תלוי הויא ריעותא וצריכה לבדוק ג"פ אחר תשמיש, היינו משום דחיישי' שמא ראתה בשעת תשמיש עצמו, אך לעולם אילו בדקה אחר תשמיש ולא מצאה דם, ואח"כ בדקה ומצאה דם אי"ז ריעותא כלל, דודאי אין הדם מחמת התשמיש, ובכה"ג לא תהא צריכה לבדוק ג"פ.

וצריך להוסיף בזה, דהרי בעלמא אמרי' דכל שראתה אחר הנה"ח לא חיישי' שמא הויא הראי' קודם לכך, וא"כ מ"ט הכא חיישי' שראתה קודם לכן, אך נ' שהטעם בזה הוא דכל הא דלא חיישי' שראתה קודם לכן, הוא משום דמהיכ"ת לחוש לכך, אך הכא דיש לנו טעם לומר דראתה קודם, משום שהתשמיש גרם הראי', שפיר הוי זה ריעותא, אך לפ"ז הי' בדין דאילו ראתה אחר וסתה נחוש שראתה קודם לכן, וצ"ע, גם י"ל דהגם דדיני וסתות נקבעין כפ"מ שראינו לפנינו, מ"מ לענין דין הבדיקות אחר תשמיש, דהא דבעי' שתראה פעם א' בשעת תשמיש, הוא משום דבעי' שיהא ריעותא לפנינו, וכמו שביאר החוו"ד דמה"ט אף שראתה רק פעם א' צריכה לבדוק ג"פ, י"ל דסגי בזה לאשוויי ריעותא,

שו"מ בעזה"י הדברים מפורשים בד' הראב"ד בכתוב שם פ' אלמנה ניזונת, ז"ל, אין אשה צריכה בדיקה וכו' גם לאחר תשמיש, אם לא ראתה דם סמוך לתשמיש "דשמא בשעת תשמיש הי' דם", עכ"ל, וזה מפורש להדיא כמש"כ, וברוך ד' שהנחני בדרך אמת.

ולפ"ז נ' עוד, דאפי' אם לא בדקה אחר תשמיש ומצאה טהורה, מ"מ כל שלא ראתה אלא מופלג הרבה מן התשמיש, אף שהוא באותו לילה, א"צ לחוש שהי' הדם בשעת התשמיש, דכולי האי לא מוקמי כתלי בית הרחם דם, ובכה"ג לא תהא צריכה לבדוק.

וזה מדויק היטב בל' הראב"ד בבעה"נ ובכתוב שם שהצריך בדיקה רק אם ראתה דם "סמוך לתשמיש", אך אם ראתה מופלג ממנו א"צ בדיקה.

ונ' דמאידך איכא נפ"מ בזה לחומרא,והוא בששימשה סמוך להנה"ח ומצאה דם סמוך לתשמיש אחר הנה"ח, דלדעת החוו"ד נ' דכה"ג לא תהא צריכה בדיקה, כיון שלא ראתה דם בעונה ששימשה, אך לפמש"נ עפי"ד הראב"ד אף כה"ג תהא צריכה בדיקה, כיון דחיישי' שמא ראתה הדם בשעת תשמיש, ודו"ק.

שו"ר עוד בבית מאיר סי' קפ"ז ס"א שנקט בדעת הראב"ד דטעם חובת הבדיקה הוא משום דחיישי' שמא ראתה מיד בשעת תשמיש, ומ"מ נקט דיש לחוש לכך אף בשראתה מופלג מן התשמיש, עיי"ש בדבריו, והביא גם מש"כ בשו"ת מהר"י ווייל סי' קפ"ד שכל שיש נדנוד ספק שכבר ראתה בשעת תשמיש חייבת לבדוק, אפי' אם ראתה למחרת בבוקר, עיי"ש.

ועכ"פ ביסוד הדברים מבו' בדבריהם כמש"נ, דטעם חובת הבדיקה הוא משום דחיישי' שראתה בשעת התשמיש.

ט] ובעיקר דעת הראב"ד, הנה יעו"ש בד' הראב"ד שמבואר דמפרש סוגיית הגמ' בדס"ו. כד' המרדכי, וע"כ ס"ל להוכיח משם דגם אשה שאין לה וסת א"צ לבדוק עד שתראה פ"א מחמת תשמיש.

ונ' גדר הדין, דכל דאתילד ריעותא הדר דינא דהרי"ף, דהגם דל"ב להחזיקה באינה רואה מחמת תשמיש, מ"מ כל דאתילד ריעותא חיישינן, וכ"ה בחוו"ד.

ולפ"ז הי' נראה, דאם כבר הוחזקה ג"פ, תו ל"ש כל דין זה, דמהיכ"ת דפעם א' שרואה יעשה ריעותא שמא נשתנה טבעה, הרי כבר ידעי' שאינה רואה.

ולפ"ז ממילא לש"ר דס"ל כהרי"ף ל"ש כלל דין זה, ובחוו"ד אין נ' כן.

שוב הראוני בפרד"ר סי' קפ"ז שפ"ח ב' שדן בזה, אם אף היכא שהוחזקה ג"פ ואח"כ ראתה בשעת תשמיש צריכה לבדוק ג"פ, עיי"ש.

אמנם באמת מד' הרשב"א נ' לא כן, שהרי כתב בחי' ובתוה"ב, שעשאה הרי"ף כהא דתניא ראתה דם מחמ"ת וכו', ומ' דהתם ג"כ צריכה בדיקה ג"פ כיון שראתה פ"א מחמ"ת, והרי לדעת הרי"ף כל שאין לה וסת צריכה לבדוק מתחילה ג"פ, וגם ע"ז קאי הך ברייתא.

האמנם בלא"ה כתב הש"ך דלש"ר ליכא לראית הראב"ד מהתם, משום דאינהו מפרשי יש לה וסת בע"א, ולפ"ז י"ל דהתם איירי בשיש לה וסת, אך בפשוטו הי' נ' די"ל בזה בע"א, דהתם איירי אף באין לה וסת, ואך דכל הוכחת הראב"ד הוא משום דגריס "נשאת" וראתה דם מחמ"ת, ומ' דהוי זה בתחילת הנישואין, אך לש"ר דלא גרסי הכי אין ראי' משם, ולפ"ז אכתי קיימי דברינו דסתימת הדברים מ' דאיירי אף באשה שיש לה וסת ואף שלא בדקה תחילה.

ובאמת מעיקר דינא דרמ"ת נ' דמחויבת לבדוק עכ"פ פעם א', דאל"כ היאך יודעת דראתה ג"פ מחמת תשמיש, הרי א"צ כלל לבדוק, וא"כ לא תבדוק ולא תאסר, וע"כ דחייבת לבדוק לכה"פ פעם א'.

אך באמת סתימת הפוסקים מ' דא"צ לבדוק ג"פ, שהרי ברמ"ת מבו' דמהני בדיקת שפופרת וכן מהני עברה ושימשה, ולא נזכר דבעי' עוד ב' בדיקות, והרי דאף אחר שהוחזקה ג"פ, מ"מ סגי פעם א' לעקור, ול"ב עוד בדיקה, ולדעת הש"ך והחוו"ד צ"ל, דלא איירי' רק על האיסור לבעלה לקיימה, אך אה"נ צריכה היא לבדוק.

וזה כפי שלא נזכר בשו"ע שבעל שני ושלישי צריכין לבדוק, ובפשוטו מ' דודאי צריכין לבדוק עכ"פ פעם א', דאל"כ מהיכן יודעים שראתה מחמת תשמיש, אא"כ נימא שהרגישה, ולא עיכבה הרגשת שמש, וצ"ע בזה.

אך מחזו"ו סי' תצ"ט פירשה בראתה דם פעם ראשונה סמוך לתשמיש כשיעור אשם תלוי, או שנמצא על שלו, ואה"נ פעם ראשונה הויא ממנינא, ולדידי' ליכא מקור דאם ראתה מופלג יותר מכך צריכה לבדוק כלל.

וכן נ' גם בהל' הרמב"ן דפעם ראשונה ממנינא, וגם לדידי' אין מקור כלל מהתם.

י] עוד נ' לכאו' דאשה שיש לה וסת אפי' ראתה פעם א' א"צ לחוש כלל, שהרי הראב"ד מפרש להגמ' שם באין לה וסת, ומהיכ"ת דגם ביש לה וסת.

ובפרט, דהרי דעת הראב"ד גופי' דביש לה וסת אפי' ראתה ג"פ מחמת תשמיש שריא לבעלה, וא"כ מהיכ"ת דנחוש לה בפעם א', ובפרט למש"כ האחרונים דכל וסת שאינה קובעת אין חוששת לו, וגם למש"כ החוו"ד בדין הי' להתירה לבעלה גם בפ"א ורק דבפ"א אמרי' דשמא מקרה הוא ול"ש לתשמיש, וא"כ לכאו' אין טעם דתצטרך לבדוק.

אמנם החוו"ד לא כתב כן, אך דבריו צ"ב, שכתב שם דתחילת הגמ' איירי אף ביש לה וסת, וזה צ"ב, דא"כ מנלי' להראב"ד דצריך בדיקה ג"פ, הרי הגמ' קאי גם על יש לה וסת ובזה א"צ ג"פ, וגם מסברא ק' טובא וכדלעיל, וצע"ג.

אך יל"פ כוונת החוו"ד, דברייתא מ' דאם יש לה וסת אזי אפי' ראתה ג"פ מחמת תשמיש תולה בוסתה, ואם כל שיש לה וסת א"צ לבדוק אפי' פעם א', א"כ לעולם לא תבדוק והיאך חזינן כלל דראתה ג"פ מחמת תשמיש.

אך באמת י"ל דאה"נ סיפא דברייתא קאי על רישא, ויל"ע גם בדינא דתולה במכתה, די"ל דג"כ מה"ט כלל א"צ לבדוק מעיקרא.

אמנם זה תלוי, דאי נימא דכשיש לה מכה תולה במכה ואף מתירין אותה לבעלה בלא ז' נקיים, א"כ כלל אין טעם להצריכה בדיקה, דהרי בלא"ה נתירה לבעלה, אך אם ל"מ יש לה מכה רק לגבי להתיר לבעלה לקיימה, שפיר י"ל דעכ"פ כל פעם צריכה היא לבדוק, וצ"ע בזה.

גם יל"פ דאם יש לה מכה, איירי כשאח"כ מצאו לה מכה, אך זה תלוי בהפלוגתא אם כה"ג תולין במכה, וצ"ע כעת.

**ג'**

יא] ברש"י די"א: מבו' דבדיקה לטהרות לאחר תשמיש, הוא משום חשש שמא ראתה מחמת תשמיש, ומבו' לפ"ז דאף באשה שיש לה וסת יש מקום לחוש לכך, ומכח זה הצריכו בדיקה לטהרות, ומיגו דהצריכו בדיקה אחר תשמיש הצריכו בדיקה קודם תשמיש.

וכעי"ז מבו' ברמב"ן לדעת הרמב"ם דאף אשה שיש לה וסת צריכה בדיקה אחר תשמיש, ומבו' ברמב"ן שהטעם הוא משום דחיישי' שראתה מחמת תשמיש ואינה מרגשת, והגם שנת' לעיל דלדעת הר"ח הטעם הוא משום חשש ראי' סתם, אך לדעת הרמב"ם ס"ל להרמב"ן דאין לומר כן, שהרי היא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה, ומהיכ"ת נחוש שראתה, ובע"כ דחיישי' שמא ראתה מחמת תשמיש, דע"ז ל"מ סילוק הדמים, וראי' דע"ז ל"מ סילוק הדמים, הוא ממה שהוצרך הרמב"ן לפרש מ"ט באשה שיש לה וסת ל"ב להחזיקה ג"פ לדעת הרי"ף, ומ"ט לא פירש דהוא משום סילוק דמים, אלא מוכח דע"ז ל"מ סילוק דמים, ולפ"ז נ' דהך דינא הוא גם במעוברת ומינקת, וצ"ע בפוסקים בזה שכמדומה אין דעתם כן, אך אולי בסילוק דמים גמור ל"ש ראי' מחמת תשמיש, ורק בסילוק דמים דיש לה וסת דאינו סילוק גמור, וכדחזי' דרואה שלא בשעת וסתה לא אמרי' די' שעתה, ע"כ ל"מ זאת לגבי חשש ראי' מחמת תשמיש, וצ"ע בזה.

אך דעת הראב"ד והמרדכי, דאשה שיש לה וסת אינה נאסרת אם ראתה ג"פ מחמת תשמיש, וע' חוו"ד וסד"ט שביארו דבפעם א' אסרינן לה דיש לתלות במקרה, אך בג"פ בע"כ לתלות בגורם א', וכיון דאין לומר דהתשמיש גרם לה כיון דיש לה וסת, ע"כ דמהצדדים הוא, ולפ"ז ביאר דזהו טעם הבדיקה לטהרות, ולפ"ז בע"כ דהבדיקה היא משום דבעלמא סמכינן מדלא ארגשה, אך הכא יש לחוש שמא מחמת שמש הוא דאינה מרגשת, וכמו שרמז לזה הרמב"ן לדעת הרמב"ם, וע"כ הצריכוה בדיקה, וזה חידוש.

**ד'**

יב] לפמש"נ לעיל נ' לדון, דגם מסולקות צריכות בדיקה לדעת הרי"ף.

ואמנם דין בדיקה לטהרות, מבו' ברא"ש סי' ד' דל"ש במעוברת, ודן שם שמא לטהרות החמירו, אך עכ"פ לטהרות ליכא דין בדיקה, אך מ"מ י"ל דדין בדיקה זה שהוא מחשש שהתשמיש יגרום שייך אף בזמן עיבור.

וע' רי"ו, ויל"ד אם כונתו דגם לי"ב לדינא דהר"ח, אך עכ"פ י"ל דדין הרי"ף שפיר שייך בזה, ודו"ק.

ומקור לזה, ממה שהוצרך הרמב"ן לטעמים מ"ט ל"ש דין הבדיקה באשה שיש לה וסת, ואם מסולקת הוא טעם שאינה רואה גם מחמת תשמיש, א"כ הי' להרמב"ן לפרש דמה"ט אינה חוששת משום שהיא מסולקת שלא בשעת וסתה, דומיא דמש"כ הרמב"ן טעם זה לגבי חשש עונ"ב, והאמנם סילוק דוסת גרע, אך אכתי י"ל דמהני לגבי זה, ובע"כ דכל שהמקרה גורם לראיותי', כלל ל"ש ע"ז ענין סילוק דמים.

אך מ"מ י"ל דסילוק דמעוברת שאין לה דם כלל, שייך גם בראיות המקרה, ויל"ד בזה.

וי"ל דתלוי בנידון החזו"א בוסת הקפיצות אם שייך במעוברת, וע' מה שהביאו בזה מד' הראב"ד דגם וסת זה אינה קובעת במעוברת.

והנה אמנם בגמ' דל"ט. מבו' דדינא דר"מ ל"ש בימי זיבה משום דהויא מסולקת, אך למש"נ דינא דר"מ ענין אחר הוא, ואינו כלל מחשש רואה מחמת תשמיש, וע"כ אין ללמוד ממנו לדין הבדיקות שלא יועילו בימי זיבה, ואדרבה משמעות סתימת הדברים דמהני הבדיקות גם בימי זיבה, שהרי סתמא דמילתא אלו הם התשמישים הראשונים, אך י"ל דאחר שכלל הרמב"ן דכל הוסתות קובעת אף בימי זיבה, שוב שפיר מהני הבדיקות בשעה זו, אך אכתי ילה"ע בד' הראב"ד דלא ס"ל כן, וגם לישנא דר' חנינא מ' דמהני אף בימי זיבה, הגם דאינה קובעת וסת בימי זיבה, וזה מבו' היטב לפמש"נ.

**ה'**

יג] ברמב"ם נ' דגם בי"א ימי זיבה צריכה לבדוק שמא תראה מחמת תשמיש, ולדעתו ל"מ דא"צ לבדוק בימי זיבה, רק בדין בדיקות דכל היד המרבה, אך בדיקות דמחמ"ת י"ל דשייכי אף בי"א ימי זיבה.

ולפ"ז נמצא דל"ד הא דאע"פ שאמרו די' שעתה צריכה להיות בודקת, דלא איירי בימי זיבה, להא דמשמשת בעדים דהוי אף בימי זיבה.

ובדין בדיקה קו"ת באשה שאין לה וסת, נ' מסברא דל"ב לזה בי"א ימי זיבה, והדברים ק"ו אם בדיקות דכל היד המרבה דהוי אף באשה שיש לה וסת, מ"מ כל י"א יום קאי בחזקת טהרה וא"צ לבדוק, כ"ש דבדיקות דקו"ת א"צ לבדוק, אא"כ נימא דלא פלוג רבנן והצריכו בדיקה, דאל"כ יש לחוש שלא תבדוק גם בימי נדה.

ובגמ' מבו' דדינא דר"מ ל"ש בימי זיבה, ובתוס' והרא"ש מבו' דשאר אמוראי פליגי ע"ז, ויל"פ לפ"ז דה"נ דין הבדיקה קודם תשמיש ג"כ תלוי בפלוגתת אמוראים זו.

אך לפ"ז תיקשי מ"ט לא פירשו מתני' לגבי דין בדיקות קודם תשמיש וכהלכתא, ומ"ט פירשוה כר"מ, ומזה נ' דדין הבדיקות ודאי הוי אף בי"א ימי זיבה.

ובעיקר מה שהעמיד התם כר"מ, ולא ניח"ל לאוקמה לגבי דין בדיקות שחרית וערבית, י"ל דס"ל דכיון דה"ז גם באשה שיש לה וסת, ה"ה בי"א ימי זיבה, ומשא"כ דינא דר"מ דהוי רק באשה שאין לה וסת, הרי דה"נ אינו בי"א ימי זיבה.

בחוו"ד נקט דכל שראתה באותו הלילה חשיב ריעותא.

וילה"ע בזה, דלכאו' מכח החולי דממלאה ונופצת בהכרח שתראה בשעת תשמיש עצמו ולא אח"כ, וא"כ מהיכ"ת תתלה ד"ז בתשמיש.

וגם למש"כ החוו"ד דברמ"ת איכא גם וסת, אך הרי משום וסת זה לא אסרינן לה, וא"כ אין להצריכה משו"ז בדיקה, שהרי הרי"ף פירש דהבדיקה היא עיוותי' לידע אם היא רמ"ת, והרי דחיישי' שהיא רמ"ת דממלאה ונופצת.

וע"כ לכאו' הי' נ', דהמבו' בראב"ד דצריכה לבדוק אף שראתה מופלג מן התשמיש, היינו משום דחיישי' שמא ראתה כבר בשעת תשמיש, ואע"פ דבעלמא לענין וסתות לא חיישי' לכך, הוא משום דאין לנו לתלות הראי' בשעה קודמת, אך בתשמיש דאיכא למיחש שהוא גורם, חיישי' שמא ראתה בשעת תשמיש והוי זה ריעותא.

ולפ"ז ל"ש דין זה היכא שבדקה אח"ת ומצאה טהורה, ואח"כ ראתה באותו לילה.

גם לפ"ז נ', דלא תלי באותו עונה, אלא תלי בשיעור זמן שיש לנו לתלות שמא ראתה כבר בשעת תשמיש, וצ"ע מהו השיעור בזה.

ובעיקר ד' החוו"ד דתלי באותו לילה, ילה"ע דהרי לענין קפיצות מ' דלא תלי באותה עונה אלא באותו יום, ע' שו"ת שבה"ל שדקדק כן, וצ"ע בזה.

בנוס"א - חוו"ד נקט, דכל שראתה פעם א' בליל התשמיש אף מופלג ממנו, הוי זה ריעותא וצריכה לבדוק ג"פ, ומקור דבריו הוא מד' הראב"ד דפעם הראשונה אינה מצטרפת משום דא"צ לבדוק בו, והיינו דמה"ט לא בדקה רק אחר שיעור אש"ת, ואפ"ה הוי זה ריעותא.

אך לול"ד הי' נראה, דכ"ד הראב"ד הם רק בשראתה עכ"פ סמוך לתשמיש, כל' הראב"ד שם, ונ' דהיינו משום דלעולם רמ"ת הוא רק בראי' בשעת התשמיש או תוך שיעור וסת, דכיון דרמ"ת היינו שהתשמיש מוציא הדם מן המקור, וכמש"כ האמר"ב, ע"כ ל"ש שיגרום התשמיש שתראה לאח"ז.

ומה"ט יל"ד במש"כ החוו"ד כל שראתה ג"פ מופלג מן התשמיש, אסורה לשמש ב"פ בלילה א', וע' זית רענן ח"ב יו"ד סי' כ' דפליג עליו מה"ט, דאין ראי' מחמת תשמיש מופלגת מן התשמיש.

ולפ"ז נ' דמש"כ הראב"ד דאף ראי' אחר שיעור אש"ת הויא ריעותא, היינו משום דחיישי' שמא ראתה בשעת תשמיש עצמו, והגם דבעלמא אמרי' דכל שראתה אחר הנה"ח לא חיישי' שמא הויא הראי' קודם לכך, אך הכא דיש לנו טעם לומר דראתה קודם, משום שהתשמיש גרם הראי', שפיר הוי זה ריעותא, גם י"ל דהגם דדיני וסתות נקבעין כפ"מ שראינו לפנינו, מ"מ לענין דין הבדיקות דבעי' שיהא ריעותא, וכמו שביאר החוו"ד דמה"ט אף שראתה רק פעם א' צריכה לבדוק ג"פ, סגי בזה לאשוויי ריעותא, אך לעולם אילו בדקה אחר תשמיש ולא מצאה דם, ואח"כ בדקה ומצאה דם אי"ז ריעותא כלל, דודאי אין הדם מחמת התשמיש, ובכה"ג לא תהא צריכה לבדוק ג"פ.

שו"מ בעזה"י הדברים מפורשים בד' הראב"ד בכתוב שם פ' אלמנה ניזונת, ז"ל, אין אשה צריכה בדיקה וכו' גם לאחר תשמיש, אם לא ראתה דם סמוך לתשמיש "דשמא בשעת תשמיש הי' דם", עכ"ל, וזה מפורש להדיא כמש"כ, וברוך ד' שהנחני בדרך אמת.

ולפ"ז נ' גם דאפי' ראתה באותו לילה, כל שהוא מופלג הרבה מן התשמיש א"צ לחוש שהי' הדם בשעת התשמיש, דכולי האי לא מוקמי כתלי בית הרחם דם, ובכה"ג לא תהא צריכה לבדוק.

וזה מדויק היטב בל' הראב"ד בבעה"נ ובכתוב שם שהצריך בדיקה רק אם ראתה דם "סמוך לתשמיש", אך אם ראתה מופלג ממנו א"צ בדיקה.

ונ' דמאידך איכא נפ"מ בזה לחומרא, בשימשה סמוך לנה"ח ומצאה דם סמוך לתשמיש אחר הנה"ח, דלדעת החוו"ד כה"ג לא תהא צריכה בדיקה, ואילו לפמש"נ עפי"ד הראב"ד אף כה"ג תהא צריכה בדיקה, ודו"ק.

ל' רש"י נ' דהא דיש לה וסת די' שעתה, הוא משום דאורח בזמנו בא אך לא חשיבא מסולקת.

לפז"נ דמה"ט דעת רש"י דמתני' דאע"פ שאמרו די' שעתה צריכה להיות בודקת קאי רק על יש לה וסת, כיון דהוי זה דין די' שעתה אחר.

והאמנם כמדומה דגם דין די' שעתה זה מיוסד על הא דאין לנו לחוש שלא בזמן הוסת, וזהו דקמ"ל מתניתין דאעפ"כ צריכה שתבדוק.

ותוס' דל"ט. תמהו מ"ט צריכה לבדוק שלא בשעת הוסת, ומבו' מדבריהם כמש"כ גם בד"ס. שהטעם הוא משום דהיא מסולקת, וזהו דקשיא להו, וצריך בדיקה בד' הרשב"א אם ג"כ הק' כן.

ובעיקר הענין מה הויא מסולקת טפי, יל"ד עפי"ד הרשב"א במשמה"ב דדינא דדי' שעתה אינו כלל משום מסולקת, אלא משום דהראיות הוו כמקרה, ובראיות המקרה לא תיקנו טומאת מעל"ע, ולפ"ז אין להקשות כלל, והתוס' שהקשו משום דס"ל דטעמא דדי' שעתה הוא משום דהויא מסולקת.

בתוס' דל"ט. צ"ב, מה הוצרכו לפרש דטעם הבדיקה בשעת וסתה הוא משום אורח בזמנו בא, תיפו"ל דבזמן וסתה אינה מסולקת, וממילא אי"ב חיוב בדיקה ככל הנשים, ונ' מדבריהם דענין סילוק דיש לה וסת, הוא משום שאין המקרים גורמים לראייתה, וע"כ אינה עלולה כ"כ לראות, וע"כ אינה מטמאה מעל"ע, ומה"ט גם בזמן וסתה לי"ב לדין מעל"ע, וזהו שהוצרכו לפרש דמ"מ צריכה לבדוק כיון דאורח בזמנו בא, ועדין צ"ע בזה.

גם אולי י"ל, דכיון דיש לה וסת אלימא חזקת טהרה דילה, וע"כ הי' מקום לדון דגם בשעת וסתה לא תהא צריכה לבדוק.

ברש"י ד"ד: פירש דהא דבראתה שלא בשעת וסתה לא אמרי' די' שעתה, הוא משום דבזה ל"ש למימר דאורח בזמנו בא, ואמנם כ"ז הוא לטעמי' דהא דדי' שעתה הוא משום דאורח בזמנו בא, אך לדעת התוס' ודעימייהו ל"ש ה"ט, וצל"פ לדעתם דאע"פ שהיא מסולקת, מ"מ כיון שאי"ז סילוק גמור הרי דכל שראתה בזמן הסילוק ה"ה מטמאה מעל"ע, ובאמת זוהי קו' הרשב"א במשמה"ב ע"ד הרא"ה, עיי"ש.

בדין בדיקות דטהרות, מבו' בל' רש"י די"ב: ובל' הרמב"ן די"א: די"ב. דט"ז. דט"ז:

וכן בדין הבדיקות לדעת הרמב"ם, מבו' ברמב"ן די"ב. דהוא משום דחיישי' שמא ראתה מחמת שמש ואינה מרגשת, וכ"ה בהמשך דבריו דהחשש הוא שמא ראתה מחמת תשמיש.

אך לדעת המרדכי דאשה שיש לה וסת אין נאסרת מחמת רמ"ת, וע' פליתי קפ"ז סק"ה שתמה דא"כ מ"ט לטהרות צריכה בדיקה אח"ת הרי אין נאסרת משו"ז, וע' חוו"ד דכ"ז שלא ראתה ג"פ חיישי' שמא במקרה ראתה, ולפ"ז הרי בהכרח דאין צורך הבדיקות משום רמ"ת, אלא משום דחיישי' שמא ראתה בשעת תשמיש, ואף באשה שיש לה וסת, וזה חידוש.

וע' חזו"א סי' פ"א ד"ה במה, וסי' פ"ב סק"ג במשה"ק ע"ד המרדכי מסוגיא די"ב. וצ"ע כעת.

ברמב"ן בהלכות שכתב על הבדיקה שלפני תשמיש, דאם מצאה טהור משמשת, נ' להדיא דצריכה לראות לאור הנר, והנה אם כל דין הבדיקה הוא כדי שלא לקלקלה או כדי להחזיקה כרמ"ת, לכאו' בדין דלא תהא צריכה לעיין כלל בעד קודם תשמיש, ורק אם תראה דם אח"ת, הוא שצריכה להסתכל בעד, ובע"כ דהטעם הוא משום מיגו, או משום דחיישי' שראתה מחמת חימוד תשמיש.

בלקט יושר ח"ב עמ' י"ח ענין ד', מבו' דטעמא דהמרדכי, אי"ז משום דאין המקרים גורמים ראייתה, אלא משום דאין אורח בא אלא בזמנו, וע"כ תלינן שלא ראתה מחמת תשמיש.

אבנ"ז יו"ד סי' רכ"ט, הוכיח דל"מ וסת תרוה"ד לענין עונה בינונית, עיי"ש.

1. והאחרונים עמדו על ל' הרמ"א, דא"צ לבדוק עצמן אחר כל תשמיש ותשמיש, שהרי באמת צריכין לבדוק עצמן, ורק א"צ לעיין בעד, ע' בדבריהם.

   ובפשוטו נ' בביאור ל' הרמ"א, דקיום דין בדיקה הוא רק ע"י שמעיינים בעד ונמצאת טהורה, ואשר זמש"כ דליכא חובת בדיקה בין תשמיש לתשמיש, אלא סגי בקינוח, ושעי"ז יתקיים דין הבדיקה דאח"ת בבוקר.

   וזה נ' בביאור ל' הרמב"ם שנקט בבדיקות דאח"ת ל' קינוח, והנוב"י למד מזה דא"צ בדיקת חורין וסדקין, וכבר תמה ע"ז בלחו"ש שהרי להדיא פסק הרמב"ם דבדיקה דאח"ת ממעטת כפקידה, ול"ה כעד שקודם תשמיש שאינו ממעט משום שמהומה לביתה ואינה מכניסתו לחו"ס, אך ראיתי לישב בזה, דמ"מ דרך הוא שמכניסתו לחו"ס וע"כ הוא ממעט, וכאשר עד"ז צל"פ לד' הראב"ד והרמב"ן דבדיקות לבעלה ל"ב חו"ס, וא"כ מ"ט הוצרכו לה"ט דמהומה לביתה, וע"כ דבלא ה"ט סתמא דמילתא מכניסתו לחו"ס, וע' הגה' אמרי ברוך לנובי"ק סי' מ"ו, וע"כ נ' לפרש ל' הרמב"ם, דכיון דא"צ לעיין בעדים קודם תשמיש אחר, ע"כ נמצא דבלילה סגי להו בקינוח וא"צ בדיקה, דקיום דין בדיקה הוא רק ע"י שמעיינים בעדים ונמצאת טהורה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר המבו' לדעת הרמב"ם, דאף דכל אשה בעיא בדיקה אח"ת, מ"מ א"צ לעיין בעדים בין תשמיש לתשמיש, נ' דלפ"ז יל"פ מש"א ר' זירא בסוגיין דבעל נפש לא יבעול וישנה, והכס"מ כתב דלדעת הרמב"ם בעל נפש לאו דוקא, וע' פליתי קפ"ו סק"ד מש"כ לישב בזה בע"א וצ"ב.

   ונ' דיל"פ עוד בזה, דמכוון ר"ז הוא דכיון דחזינן דחיישי' שמא ראתה מחמ"ת וע"כ צריכין לבדוק אחר תשמיש, הרי דאף דהקילו חכמים שא"צ לעיין בעדים בין תשמיש לתשמיש, מ"מ בעל נפש לא יבעול וישנה בלא לעיין בהעדים שבדקו בהן אחר תשמיש ראשון, דיש לחוש שמא ראתה דם מחמ"ת ראשון, ודו"ק,

   שו"ר עיקר פי' זה בערול"נ, ואך שהוא פירש דלא יבעול וישנה משום דין בדיקה קו"ת, ופירש לפ"ז דזהו דפליג רבא דכל דין בדיקה קו"ת אינו אלא לטהרות, וקי"ל כרבא, עכ"ד, וצ"ב שהרי ר' זירא אמר דמדברי כולם נלמד דבע"נ לא יבעול וישנה, ואם כונתו משום דין בדיקה קו"ת, הרי דין זה לא נזכר כלל במשנתינו.

   אך שו"ר בביאוה"ג סי' קפ"ו סק"ב שכתב דלדעת הרמב"ם מש"א בגמ' דט"ז: כי תניא ההיא לטהרות קאי על בדיקה שקודם תשמיש, עכ"ד, וזה לכאו' מתפרש כפי ד' הערול"נ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)