יד - בדין המתנת ג_ חדשים דיבמה
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] יבמות מ"א א', בהא דהיבמה לא תתייבם בתוך ג' אמרו בגמ' דהוא משום חשש שתפגע באשת אח, ובד' המל"מ בפי"א מגירושין הכ"ד נראה דהוא דינא דאורייתא, וכ"כ העונג יו"ט בסימן קע"ז ד"ה אבל באמת.

אך בד' הב"ש בסימן קס"ד סק"ב מבו' דאי"ז אלא דין דרבנן, דעיי"ש שכתב דאם עבר וייבם בתוך ג' אין מפרישין אותן, ומבו' דאינו אלא מדרבנן.[[1]](#footnote-2)

ואמנם דד' הב"ש צ"ע דמ"ט אין מפרישין אותן ומ"ש מכל דין הבחנה דאם עבר ונשא בתוך ג' כופין אותו להוציא, והאבנ"מ בסימן י"ג סוסק"ה כתב כן דבתוך ג' כופין אותו להוציא, אף דיהא אסור אח"כ להחזירה, וכ"כ הבית מאיר בסימן קס"ד ס"ה דחייב עכ"פ בהפרשה אף אם ידוע דאינה מעוברת וככל דינא דהבחנה, - וכנראה דדעת הב"ש דביבמה דאיכא למצות יבום לא גזרו לדינא דהבחנה דעלמא, ולא אסרו בזה אלא משום חשש אשת אח, ולא אסרו בזה אלא לכתחילה, אך אם עבר וכנס אין מפרישין אותן, ועמש"נ עוד בזה להלן סק"ה, וצ"ע.

ב] והנה עכ"פ מבו' דדין ההמתנה דהכא אי"ז חד דינא עם הא דצריכה להמתין ג' חדשים משום הבחנה, דהתם הוא רק כדי להבחין בין זרעו של זה לזרעו של זה, והכא הוא משום חשש איסור אשת אח, - וכ"ה להדיא בברייתא לקמן מ"ב א' לפי' התוס' שם דבכולן אני קורא בהן משום תקנת ערוה וכאן משום תקנת ולד, והיינו דדין המתנה דיבמה הוא משום תקנת ערוה, ודין המתנה בכל הנשים הוא משום תקנת ולד.

וכ"כ המאירי הכא, ז"ל, היבמה לא תחלוץ ולא תתיבם עד שיהיו לה ג' חדשים ר"ל שמא מעוברת היא ואם תתיבם שמא תלד ולד של קיימא ונמצא פוגע באיסור אשת אח וכו', וכן שאר הנשים שמתו בעליהן אע"פ שאין בהן משום איסור אשת אח לא ינשאו ולא יתארסו עד שיעברו שלשה חדשים כדי להבחין בין זרע ראשון לזרע שני וכו', עכ"ל.

והתוס' כתבו דחמיר מכל הבחנה, דאף למ"ד דלא גזר בקטנה אטו גדולה ביבמה מודה, וזה כנ"ל דחמיר דין המתנת ג' חדשים דיבמה מכל דין הבחנה ג' חדשים, אך הרמב"ן וש"ר נסתפקו בזה.

ג] ועד"ז הוא גם בהא דגם כשחלץ לה היבם צריכה להמתין ג' חדשים משעת המיתה, דאי"ז מדין הבחנה דעלמא, אלא היינו משום דאם היא מעוברת הרי חליצת מעוברת לא שמה חליצה, ואף לר' יוחנן דשמה חליצה הרי מ"מ כשהולד בן קיימא לא שמה חליצה וולד אינו פוטר עד שיצא לאויר העולם, וע"כ היא אסורה מדינא משום דחיישינן דיש בה לאיסור יבמה לשוק, - וזהו שאמרו לקמן מ"ב א' דלאיסור כרת התרת לאיסור לאו לא כ"ש, ופירש"י לאיסור לאו לשוק, ובפי' ריב"ן כתב דהוא הלאו דלא תהי' אשת המת החוצה לאיש זר, והרי דדין ההמתנה הוא מכח איסור לאו דיבמה לשוק, - וכ"ה להדיא בהא דתניא לקמן שם דבכולן אני קורא בהן משום תקנת ערוה וכאן משום תקנת ולד, והתוס' פירשו דהא דבכולן אני קורא וכו' איבמה לחוד קאי ונקט לשון כולן משום דאיירי בכל יבמות בין ארוסות בין נשואות בין להתייבם או להנשא לשוק אם חלצה תוך ג' כולן צריכות להמתין ג' חדשים, ולהדיא דהא דיבמה שחלצה בתוך ג' צריכה להמתין ג' חדשים אי"ז משום תקנת ולד אלא משום תקנת ערוה, והיינו משום חשש איסור דיבמה לשוק, ומבו' בל' הבריתא דאיסור יבמה לשוק חשיב כאיסור ערוה, (וכ"נ לעיל ל"ט ב' דלא סגי בזה בע"א), ולכאו' היינו משום דיסוד האיסור הוא מכח אישות המת הקיימת אצל היבם, ואף דקייל איסורה והוא בלאו, מ"מ הו"ל איסור ערוה.

ונפ"מ בזה הוא למש"כ התוס' דאף למ"ד דלא גזר קטנה אטו גדולה ביבמה מודה, ולהנ"ל אי"ז רק בהא דהיבמה אסורה להתייבם בתוך ג', אלא הוא אף בהא דיבמה שחלצה תוך ג' אסורה לינשא, דגם דין המתנה זה חמיר מדין הבחנה דעלמא, כיון דדין המתנה זה הוא משום חשש איסור יבמה לשוק, וחמיר מדין הבחנה דעלמא, וכמו שאמרו דבכולן אני קורא בהן משום תקנת ערוה וכאן משום תקנת ולד.

ד] אך הנה החינוך במצוה תקצ"ח כתב, ז"ל, ומה שאמרו ז"ל שהיבמה לא תתיבם ולא תחלוץ עד שתמתין צ' יום חוץ מיום המיתה ומיום היבום או יום החליצה כדי להבחין בין זרע ב' האחים, עכ"ל, ומבו' בדבריו דדין ההמתנה ביבמה הוא כדין ההמתנה בעלמא דהוא כדי להבחין בין זרע ב' האחים, וכ"כ בחי' הר"א מן ההר במשנתינו, ז"ל, ג' חדשים, כשאר נשים, להבחין בין זרעו של ראשון לזרעו של שני, עכ"ל.

וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ם בפ"א מיבום הי"ט, ז"ל, היבמה לא תתיבם ולא תחלוץ עד שתמתין צ' יום חוץ מיום המיתה ומיום היבום או יום החליצה כשאר כל הנשים, עכ"ל, ומשמע דליכא בפנ"ע ביבמה, וכל הא דאינה מתיבמת בתוך ג' חדשים הוא כדין הבחנה דשאר נשים.

ואמנם קשיא טובא, דלהדיא אמרו בסוגיין דהא דצריכה להמתין ג' חדשים הוא משום דשמא פגע באשת אח, ואמרו דיש בזה חשש דאיסור כרת, ומהו שכתבו דהא דצריכה להמתין ג' חדשים הוא כשאר הנשים והוא כדי להבחין בין זרעו של ראשון לזרעו של שני.

**ב**

ה] ונראה די"ל בזה, דהנה אף דודאי דעיקר דיש להצריך את היבמה להמתין ג' חדשים משום דשמא פגע באשת אח, וחמיר הך איסורא מדינא דהבחנה דעלמא, מ"מ מאידך גיסא איכא חומר בדין הבחנה דעלמא מדין המתנת ג' חדשים משום חשש אשת אח, דדין המתנת ג' חדשים משום חשש אשת אח דהוא משום החשש שהיא מעוברת, הרי אין האיסור אלא איסור ספק, דיש לחוש להצד שהיא מעוברת, ומשא"כ בדין הבחנה, דאי"ז איסור ספק, אלא הוא איסור ודאי, דאף אם אינה מעוברת הרי יש לחוש שתתעבר מן השני ולא יהא ידוע אם הוא זרעו של ראשון או זרעו של שני.

ומצינו כן במש"כ הב"ש דאם יבם בתוך ג' חדשים אין מפרישין אותה דדוקא כשהיא מעוברת מפרישין אותה ולא בספק מעוברת, ונתבאר לעיל סק"א דס"ל דביבמה לא גזרו לדין הבחנה דעלמא ואין האיסור אלא משום חשש אשת אח, ואין מפרישין אותן מספק, - ולכאו' אכתי צ"ע דמ"ט בדין הבחנה דעלמא אם עבר וכנס מפרישין אותן, וביבמה אין מפרישין אותן, ושמא ג"ז הוא מכח מצות יבום, - אך נראה פשוט דדוקא בדין ההמתנה דיבמה דהוא משום החשש שמא היא מעוברת ואין האיסור אלא מספק, לא אסרו אלא לכתחילה אך כל שכנס אין מפרישין אותן מספק, וסומכין על הצד שאינה מעוברת, ומשא"כ בדין הבחנה דהוא איסור ודאי אף אם עבר וכנס מפרישין אותן, או אף צריך להוציא בגט, משום דהיא אסורה עליו בודאי.

ו] ולפ"ז י"ל בדעת הרמב"ם ודעימי', דהא דאסרו אף היכא דידוע דאינה מעוברת ואף בארוסה ובקטנה הוא רק מדין הבחנה דעלמא, ולא משום החשש דפגע באשת אח, וזה להיפך ממש"כ התוס' דאף למ"ד דלא גזר קטנה אטו גדולה ביבמה מודה, והיינו משום דבהחשש דפגע באשת אח דהוא חשש מעוברת וכל האיסור הוא איסור ספק, הרי דכל שידוע לנו שאינה מעוברת ליכא לעיקר האיסור, ואין לאסור בזה אטו גדולה נשואה, שהרי גם בגדולה נשואה כל האיסור הוא איסור ספק, ובקטנה וארוסה הרי ליכא ספק, ומשא"כ בדין הבחנה, דהוא איסור ודאי דאף אם אינה מעוברת יש לחוש שתתעבר מן השני וצריך להבחין בין זרעו של ראשון לזרעו של שני, הרי דכיון דהוי האיסור אף אם אינה מעוברת, ע"כ אסרו אטו זה אף בקטנה ובארוסה, דאף דבזה ליכא לטעם התקנה, מ"מ אסרו בזה אטו גדולה נשואה דאסורה בנישואין בודאי אף להצד דאינה מעוברת, ודו"ק.[[2]](#footnote-3)

ז] אך אכתי הדבר סתום בד' הרמב"ם ודעימי' שפירשו כן בעיקר הא דצריכה להמתין צ' יום דהוא כשאר כל הנשים והוא כדי להבחין וכו', שהרי עיקר הא דצריך להמתין ג' חדשים הוא משום חשש איסור כרת, ורק בהא דצריכה להמתין אף כשידוע שאינה מעוברת בעינן לה"ט דכדי להבחין, וזה סתום בדבריהם.

ח] וע"כ נראה ע"פ הנ"ל, דהנה לקמן מ"ג א' פליגי אמוראי בדין המתנת ג' חדשים אם מותרת ליארס ביום צ', דדעת אמימר דמותרת ביום צ', ומסקינן דצריכה להמתין ג' חדשים חוץ מיום שמת בו ויום שנתארסה בו, - וי"ל בדעת הרמב"ם ודעימי' דמהא דשרי אמימר ליארס ביום צ', בע"כ דבזה כבר לא חיישינן שהיא מעוברת דהי' עוברה ניכר, והא דקי"ל דצריכה להמתין ג' חדשים חוץ מיום שמת בו ויום שנתארסה בו, אי"ז משום דאנן ס"ל דרק בשיעור זה הוא דהעובר ניכר, וכמש"כ כן המאירי לקמן שם, ועמש"כ בזה הקר"א שם, אלא היינו דכיון דקבעו חכמים זמן דג' חדשים, הוי קביעות זמן חוץ מיום שמת בו וחוץ מיום שנתארסה בו, וכאשר כ"נ מהא דכיילינן לה עם הא דצריכה להמתין כ"ד חדש חוץ מיום שנולד בו וחוץ מיום שנתארסה בו.

ולפ"ז נראה למש"נ, דכל הא דיבמה צריכה להמתין ג' חדשים חוץ מיום המיתה ויום היבום, הוא רק משום דין הבחנה, דאם משום החשש דהיא מעוברת ופגע באשת אח, הרי דכיון דכל איסורה הוא איסור ספק שמא מעוברת היא, הרי דכל שנתברר לנו שאינה מעוברת ליכא לעיקר האיסור, ורק משום דין הבחנה דהוי זה איסור ודאי אף להצד דאינה מעוברת, ע"כ הצריכו להמתין ג' חדשים חוץ מיום שמת בו ויום היבום וקודם לכן לא תינשא אף שידוע לנו שאינה מעוברת.

ואשר זהו מש"כ הרמב"ם והחינוך דהא דצריכה להמתין ג' חדשים חוץ מיום המיתה ומיום היבום, הוא כשאר הנשים וכדי להחבין בין זרעו של ראשון לזרעו של שני.

**ב**

ט] בגמ' מ"ב א' אמרו דג' חדשים שאמרו משעת מיתת הבעל ולא משעת חליצת היבם, ופריך עלה דמ"ש מגט דרב אמר משעת נתינה ושמואל אמר משעת כתיבה, אמר רבא ק"ו איסור כרת התרת איסור לאו לא כ"ש.

והתוס' שם כתבו דטעמא דרב דאמר משעת נתינה הוא כדי שלא יאמרו ב' נשים בחצר אחת זו אסורה וזו מותרת שהעולם סוברים שכתיבת שניהם היתה סמוך לנתינה ויבא להתיר תוך ג', וכתבו דזהו דפריך דה"נ הכא לגבי חליצה נמי יסברו ששתיהן סמוך למיתה חלצו ויבא להתיר תוך ג'.

ומקור ד' התוס' להך מילתא דטעמא דרב הוא כדי שלא יאמרו ב' נשים בחצר אחת זו אסורה וזו מותרת, הוא מסוגיית הגמ' בגיטין י"ח א' דפליגי התם רב ושמואל אם משעת נתינה או משעת כתיבה, ומתקיף לה רב נתן בר הושעיא לשמואל יאמרו ב' נשים בחצר אחת זו אסורה וזו מותרת, ומשני אביי דזו זמן גיטה מוכיח עלי' וזו זמן גיטה מוכיח עלי', ופירשו התוס' דהא דמתקיף לה הכי לשמואל, היינו דזהו טעמא דרב ופרכינן לשמואל דמ"ט פליג על ה"ט.

י] אך הנה בפירש"י בגיטין שם כתב לפרש לה"ט דיאמרו ב' נשים וכו', ז"ל, ב' נשים בחצר אחת של אדם אחד שפירש לים ומסר ב' גיטין לב' נשיו בו ביום אלא שזה קדם לזה כתיבתו חדש ולשמואל זו תינשא לסוף ב' חדשים וזו לסוף ג' יתמהו בנ"א שראו שנתגרשו ביום אחד, עכ"ל, ומבו' בדבריו דה"ט דיאמרו ב' נשים הוא רק בב' נשים של אדם אחד,[[3]](#footnote-4) דבזה יבואו לדמות זל"ז, ויתמהו ע"ז שלא התירו להם לינשא ביום אחד.

והישרש יעקב בסוגיין כתב לפ"ז, דבדין ההמתנה אחר חליצה ליכא כלל למיחש להכי, דכיון דכל החשש דב' נשים וכו' הוא בב' נשים של אדם אחד, הרי דכ"ז הוא בגט, דיש לחוש שקדם זה לזה כתיבתו חדש, אך בחליצה ליכא למיחש למידי, שהרי כשנחשוב ג' חדשים ממיתת הבעל יהיו ב' הנשים מותרות ביום אחד.

יא] ובע"כ מד' רש"י דטעמא דרב דמשעת נתינה אי"ז משום ה"ט דשלא יאמרו ב' נשים וכו', דמודה רב דליכא למיחש להכי משום דזו זמן גיטה מוכיח עלי' וכו', אלא הוא משום דעיקר דין המתנת ג' חדשים הוא משעה שיצאה מרשותו, וכ"ה דגזרו בארוסה ובקטנה אף דליכא למיחש למידי, ה"נ גזרו בכל גט להמתין ג' חדשים משעת נתינה, אף דידעינן דלא בא עלי' משעת כתיבה, וכאשר כ"נ בד' המאירי שכתב דבגט א"צ למנות משעת נתינת הגט שיצאה מרשותו לגמרי אלא משעת כתיבה, ומשמע דלרב דס"ל דמשעת נתינה הוא משום דצריכה למנות משעה שיצאה מרשותו לגמרי.

ואשר זהו הא דפרכינן דאף ביבמה נימא הכי, דמונין לה ג' חדשים משעת חליצה, דבשעה זו פקעה אישות הבעל לגמרי, וע"ז משני דלאיסור כרת התרת לאיסור לאו לא כ"ש, וע"כ קבעו חכמים זמן ג' חדשים משעת מיתה ולא משעת חליצה.

1. והמאירי בסוגיין כתב, ז"ל, הואיל ומדאורייתא כשהוכר עוברה אינה בת יבום דכתיב ובן אין לו עיין עליו ודילמא הו"ל ולד של קיימא ואחר שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה, אף כשלא הוכר עוברה כל שיש לחוש לעיבור "אינה בת יבום מדרבנן" ואחר שכן אינה בת חליצה, עכ"ל, ולכאו' מבו' מדבריו דכל הא דאינה עולה ליבום בכה"ג הוא מדרבנן, - אך יש לפרש דמכוון דבריו דהא דחשבינן לה דאינה בת יבום הוא דינא דרבנן שאסרוה באיסור ודאי אף אם יבא אליהו וכו', דאם משום החשש דאורייתא הרי דכל הא דאינה עולה ליבום הוא להצד שהיא מעוברת, ושפיר הו"מ לחלוץ לה דתועיל החליצה להצד דאינה מעוברת ול"ה בזה לדינא דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, וכמו שאמרו בגמ' דהא דל"ד לדינא דהספיקות דחולצות ולא מתיבמות הוא משום דהכא אף אם יבא אליהו ויאמר דלא מעברא לא מיבמינן לה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם כ"ז מתישב לפ"מ דקי"ל דטעם איסור הבחנה הוא כדי להבחין בין זרעו של ראשון לזרעו של שני, אך לדעת רבא דהוא משום גזירה שמא ישא אחותו מאביו וכו', הרי דאין האיסור אלא מכח הצד שהיא מעוברת. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע"כ הוצרך רש"י לפרש בפירש לים, דאל"כ מהיכ"ת יתן את ב' הגיטין ביום אחד, ורק משום שפירש לים הוא שנתן את ב' הגיטין ביום אחד כדי שלא לענגם. [↑](#footnote-ref-4)