יח - סימן ש_ז ס_א - ס_ח
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## טעם האיסור דאמירה לנכרי

א] בטעם האיסור דאמירה לנכרי מצינו כמה דרכים, א] בפירש"י בע"ז ט"ו א' (ד"ה כיון דזבנה) כתב דהוא משום ממצוא חפצך ודבר דבר דיבור אסור, וכ"כ הראבי"ה בסימן שצ"א (ד"ה מי האדם). - ב] הרמב"ם בפ"ו משבת ה"א כתב דד"ז אסור מד"ס כדי שלא תהיה שבת קלה בעיניהן ויבואו לעשות בעצמן, ועד"ז כתב האו"ז בסימן פ"ד (אות כ"ה) דאיסור אמירה לנכרי הוא כדי שלא יביא עצמו לידי שיעשה, וכ"כ האהל מועד בריש דרך ח'. - ג] בתשו' היראים שבראבי"ה סימן שצ"א כתב דהוא משום שנראה כשלוחו ואע"ג דאין שליחות לנכרי ואמרינן נמי אין שלד"ע מיהו מדרבנן אסור, וכ"כ ההגמי"י בפ"ו משבת ה"ב והשיטה להר"נ בשבת קנ"ג א', וכן משמע בפירש"י בשבת שם (ד"ה מ"ט). - ד] הריטב"א בשבת קכ"ב א' כתב דהוא כדי שלא יעשה אדם מלאכתו בשבת ע"י נכרי ונעשה השבת חול.

## לדעת רש"י ודעימיה מצינו ב' טעמים באיסור אמירה לנכרי והנפ"מ בזה

ב] בעיקר מש"כ בפירש"י בע"ז דאיסור אמירה לנכרי הוא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, יש להעיר מכ"ד, חדא, דא"כ מ"ט אסור לומר לנכרי בער"ש שיעשה מלאכה בשבת, (כמו שהוכיחו הראשונים בכ"ד, וכ"כ השו"ע הכא בס"ב), אף דאינו אומר לו בשבת ולי"ב משום ודבר דבר, ועוד, דבשבת קכ"א א' מבו' דאם היה הנכרי עושה ע"ד הישראל היה אסור להניחו לכבות, אף דלא אמר לו הישראל כלום ולי"ב משום ודבר דבר, ועוד, דבב"מ צ' א' מיבע"ל אם אמרינן אמירה לנכרי שבות אף בשאר איסורי תורה, ואם איסורא דאמירה לנכרי הוא משום ודבר דבר אין מקום לאסור בשאר איסורי תורה, (ואף לפ"מ דמיבע"ל התם דבשאר איסורי תורה שרי, הוא משום דלא אסרו אלא בשבת דאיסור סקילה, ולא משום דבשאר איסורי תורה ל"ש איסורא דודבר דבר).

ג] ומצאנו בד' הראבי"ה בסימן שצ"א (ד"ה מי האדם) דמבו' בדבריו דמלבד הא דאמירה לנכרי אסורה משום ממצוא חפצך ודבר דבר ומכח זה אסור גם כשאומר לו בשבת לעשותו אחר השבת, מ"מ כל שעושה הנכרי כן בשבת על פיו ה"ז אסור בלא"ה, דלא עדיף מהיכא דאמר לו בער"ש לעשות בשבת דאסור, עיי"ש, וכ"כ האבנ"ז בסימן מ"ג סק"ו דיש ב' טעמים באיסורא דאמירה לנכרי, חדא, משום ודבר דבר, וכמש"כ בפירש"י בע"ז, ועוד, משום שהנכרי נעשה שלוחו של ישראל, וכמש"כ בפירש"י בשבת קנ"ג א', וכ"כ הקה"י בשבת סימן נ"ה סק"א.

ד] וכמה נפ"מ בדבר, א] בד' הראבי"ה שם מבו' דהא דאסור לומר לנכרי בשבת לעשותו אחר השבת, אף שאינו עושה מלאכה בשבת על פיו, הוא משום איסורא דודבר דבר, ומאידך הא דאסור לומר לו בער"ש לעשות בשבת הוא רק משום דהוי כשלוחו, (וה"נ הוא בהא דאסור כשעושה הנכרי בשבת לדעת הישראל בלא שאמר לו הישראל), וכ"כ בתשו' רדב"ז סימן תרפ"ד דאמירה לנכרי לעשות אחר השבת אינה אסורה משום עיקר איסור אמירה אלא משום ודבר דבר, (וכתב דמה"ט לא כתב הרמב"ם בפ"ו משבת לאיסור זה בכלל דיני אמירה לנכרי), וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסק"א. - ב] הראבי"ה שם כתב דכשאומר לו לעשותו אחר השבת דאין האיסור בזה אלא משום ודבר דבר, הרי דכל דאפשר למצוא לו תקנה לעשותו בהיתר כגון הבאה ברה"ר דאם יש שם מחיצה מביא, מותר לומר לו, אך כשעושה על פיו בשבת ה"ז אסור אף בכה"ג משום דהוי כשלוחו. - ג] הרמ"א בסכ"ב כתב דאף דאסור לרמוז לנכרי לעשות מלאכה בשבת, מ"מ מותר לרמוז לו לעשות מלאכה אחר שבת, ובד' הלבוש שם מבו' דהיינו משום דאמירה לנכרי לעשות בשבת אסורה משום דהנכרי הוי כשלוחו וע"כ ה"ז אסור לרמוז לו, ומשא"כ אמירה לעשות במוצ"ש דאינה אסורה אלא משום ודבר דבר מותרת ברמיזה דהו"ל כהרהור, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סק"ב והגר"ז בס"ז. - ד] הפמ"ג במש"ז בסק"א כתב דאמירה לנכרי לצורך מצוה אינה אסורה משום ודבר דבר, וכ"כ התו"ש בפתיחה לסימן רמ"ג אות י"א, וכ"ז הוא כשאומר לו לעשות אחר השבת דבכה"ג אין האיסור בזה אלא משום ודבר דבר, אך כשעושה על פיו בשבת ה"ז אסור אף לדבר מצוה משום דהוי כשלוחו, וכמש"כ השו"ע בס"ה. - ה] בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז כתב דכל שהוא צורך היום לי"ב משום ממצוא חפצך, (ונתבאר בגליון מס' 16 סק"ב), ולפ"ז הרי דבאמירה לנכרי לעשות בשבת לצורך השבת אין לאסור משום ודבר דבר, אלא משום דהוי כשלוחו. - ו] הפמ"ג במש"ז בסק"א נסתפק דאף דבאמירה לנכרי לעשות מלאכה בשבת דה"ז אסור משום שבות, לוקה מכת מרדות, מ"מ באמירה לנכרי לעשות מלאכה אחר השבת דאי"ז אסור אלא משום ודבר דבר אינו לוקה מכת מרדות.

## אם יש לאסור באמירה לנכרי משום ודבר דבר

**ה] בעיקר מש"כ רש"י והראבי"ה דיש לאסור באמירה לנכרי משום ודבר דבר, הנה ממש"כ המאירי והשיטה להר"נ בשתב ק"נ א' בשם י"מ דלא נאסר כלל אמירה לנכרי באיסור דרבנן, (וכ"כ בס' הבתים בשערי הקידוש שער ד'), יש ללמוד דס"ל** דלא נאסר אמירה לנכרי משום ודבר דבר, שהרי איסורא דודבר דבר הוא אף כשמדבר על איסור דרבנן, (כמבו' בסוגיית הגמ' בשבת ק"נ ב' וקנ"א א' בדיבור על הילוך חוץ לתחום ועל טלטול מוקצה ועל עשיית מו"מ), וכ"כ בתשו' חוו"י סימן נ"ג דאין באמירה לנכרי משום ודבר דבר, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, והסכים לזה בתשו' חת"ס חו"מ סימן קפ"ה, עיי"ש.

אך בד' הגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סק"ח מבו' לפרש בזה, דהוא משום דאיסורא דודבר דבר הוא רק כשמדבר בשבת לעשות דבר האסור, וע"כ כל שאומר לנכרי לעשות מלאכה, כיון דמלאכת נכרי הויא דבר המותר בשבת, לי"ב משום ודבר דבר, - ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאחר שנאסרה אמירה לנכרי בשבת, אסור אף לומר לו שיעשה אחר השבת משום ודבר דבר, דכיון דלעשות בשבת אסור, א"כ כשאומר לו לעשות למחר הרי מתעסק בדבר האסור לו היום דהיינו עשיית הנכרי בשבילו שהיא עצמה אסורה. (וזה ע"ד מש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז דאלמלי הא דאסור מו"מ ושכירות פועלים בשבת, ל"ה אסרינן בזה משום ממצוא חפצך).

## איסור חשבונות

**ו] השו"ע בס"ו כתב דאסור לחשב חשבונות אפי' כבר עברו, ובטעם האיסור בזה כתב המ"ב בסקכ"ה דהוא משום ודבר דבר, וכ"ה בפירש"י בשבת קי"ג ב' (ד"ה משום חשבונות) ובכתובות ה' א' (ד"ה משום חשבונות), והרמב"ן וש"ר בשבת שם כתבו דהוא משום ממצוא חפצך, (וזה לטעמייהו דס"ל דגם כשעוסק בחפציו ע"י דיבור ה"ז בכלל ממצוא חפצך), - אך הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ח כתב דהוא גזירה שמא יכתוב, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכ"כ הא"ר הכא בסקי"ז והגר"ז בסי"ג.**

**והפמ"ג במש"ז בסק"ה הק' דאם איסור חשבונות הוא מגזירה שמא יכתוב, מ"ט הותרו חשבונות של מצוה, הרי לא הותר שום שבות למצוה, (ורק דבר הנאסר משום ממצוא חפצך ודבר דבר הותר למצוה מדכתיב חפצך), וכמש"כ כן המ"מ בפכ"ד משבת ה"ה, והמג"א בסימן ש"ו סקי"ב,[[1]](#footnote-2) - גם צ"ע מסוגיית הגמ' בשבת ק"נ א' דפריך הגמ' דדיבור מי אסור והא וכו' חשבונות של מצוה מותר לחשבן בשבת, והרי דיש לאסור חשבונות מקרא דממצוא חפצך ודבר דבר, (וזהו דפריך אהא דדיבור אסור מהא דחשבונות מותרין), וכ"ה מבו' ממה שאמרו שם דהא דחשבונות של מצוה מותרין ילפינן לה מדכתיב ממצוא חפצך ודבר דבר חפציך אסורים חפצי שמים מותרין, ולהדיא דאיסורא דחשבונות הוא מקרא דממצוא חפצך ודבר דבר.**

**ז] ובתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן ב' כתב בדעת הרמב"ם, דהא דחשבונות אסורין הוא מתרי טעמי, גם מגזירה שמא יכתוב, וגם משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ואמנם כל הא דחשבונות אסורין מגזירה שמא יכתוב, הוא רק חשבונות של עסקו, אך חשבונות של מצוה ושל צדקה אין דרך לכתבן, ואין מקום לאסרן אלא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, וכיון דהוו חפצי שמים שרי.**

ח] ואמנם לא נתפרש דמ"ט בעינן לאסור חשבונות מגזירה שמא יכתוב, ותיפו"ל משום ממצוא חפצך ודבר דבר, וי"ל בזה בכמה גווני, חדא, למש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז דכל שהוא צורך היום לי"ב משום ממצוא חפצך, י"ל דבכה"ג הוא דבעינן לאסור מגזירה שמא יכתוב, - וי"ל עוד למש"כ המג"א בסקי"א לדון בדעת הרמב"ם דאיסורא דממצוא חפצך ודבר דבר הוא רק בדיבור המועיל לחפציו, אך מותר לומר שיעשה מלאכה למחר כיון דאין אמירתו מועלת, ולפ"ז הרי דה"נ כשמחשב חשבונות צרכיו ואי"ז מועיל לו למלאכתו אי"ז בכלל ממצוא חפצך ודבר דבר ואי"ז אסור מגזירה שמא יכתוב, (והרי הא דחשבונות אסורין הוא אף בכה"ג שאין החשבון מועיל למלאכתו, שהרי לא הותרו אלא חשבונות שעברו אך חשבונות שהוא צריך להן אסורין אף בכה"ג שאין תועלת במה שמחשב).

## חשבונות שאינם של ממון

**ט] בפי' ריבב"ן בשבת ק"נ א' כתב דחשבונות של מצוה הוא כגון תקופות וגימטריאות, ונתחדש בדבריו דאלמלי הא דהוו חשבונות של מצוה, היה בזה לאיסור חשבונות אף דאי"ז חשבון ממון כלל, ולפ"ז יש לאסור לחשב גימטריאות שאינם של מצוה בשבת, - אך בפירש"י בשבת שם ועוד מקמאי משמע דאיסור חשבונות הוא בחשבונות של ממון, אך חשבונות שאינם של ממון לי"ב איסור כלל, והיינו משום דכל הא דחשבונות הוו בכלל ממצוא חפצך ודבר דבר הוא כשמחשב בדבר האסור בשבת.**

**ובשבת שם אמרו דחשבונות של מלך מותרין, ובפי' ר"ח שם גריס חשבונות של מי לך, ופירש דהיינו חשבונות של אורחים דמותר אדם לחשב אורחים הקרואים להסב אצלו בסעודה, (כדתנן שם קמ"ח ב' מונה אדם את אורחיו), וכ"כ הערוך בע' חשב, ולכאו' יש ללמוד מדבריהם דאיסור חשבונות הוא אף כשאינם של ממון, - אך יש מקום לומר דזהו גופא טעם היתר חשבונות אלו, דהוא משום דאינו מחשב בדבר האסור בשבת, ואינו בכלל ממצוא חפצך, וצ"ע.**

1. ואמנם הנה דעת ר"ת שהביאו התוס' בביצה ל"ו ב' בהא דאין דנין ואין מקדשין וכו' דכל דהוי מצוה גמורה שרי, וכ"כ הרשב"א שם, והרי דאף דאיסורם הוא מגזירה שמא יכתוב (כמו שאמרו בביצה שם) הותרו במקום מצוה, אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם, דבדבריו מבו' דהא דאין דנים ואין מקדשין וכו' הוא בכל ענין, (וכמש"כ הב"י בסימן של"ט ס"ד בדעתו), והרי דדברים שנאסרו מגזירה שמא יכתוב לא הותרו במקום מצוה. [↑](#footnote-ref-2)