קונטרס מראי מקומות בסוגיא דמרחץ לגבי חודש העיבור ובדין קרקע בחזקת בעליה עומדת בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / re (4)

בעזרת השם יתברך

**קונטרסמראי מקומותבסוגיא דמרחץ
[ב"מ ק"ב וב"ב ק"ה]**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפא': [PHONE_REMOVED]

**נערך בעזהשי"ת ללימוד זמן חורף תשע"חעבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א**

בעזרת השם יתברך

**פרק א': בטעמיה דשמואל דיחלוקו את חודש העיבור משום דתפיס**

**בב"מ דף ק"ב.ב.** קאמר שמואל דהא דקאמר רשב"ג דיחלוקו את חודש העיבור היינו כשבא באמצע החודש, אבל בתחילת החודש כולו למשכיר, בא בסוף החודש כולו לשוכר, ומקשינן דהא שמואל ס"ל תפוס לשון אחרון בדין כור בל' סאה בסלע דראשון ראשון קנה, ומשנינן 'התם טעמא מאי משום דתפיס הכ"נ קא תפיס', **ובפירש"י ד"ה בבא באמצע החודש** כ' דמסקפ"ל לשמואל אי תפוס לשון ראשון או אחרון, ולכן מספיקא אמרינן העמד ממון על חזקתו על מה שכבר דר, 'ומה שלא עבר מן החודש או יצא או יתן לו שכרו העמד קרקע על חזקתה בחזקת בעליה', וכן הוא **בבבא בתרא ק"ה.א-ב. וברשב"ם שם** עיי"ש.

ויש לעיין בטעמא דשמואל, דכיון דאף לדידיה נחשב בעל הקרקע מוחזק אם בא השוכר לדון עימו לפני שדר בחודש המסופק, א"כ מאי מהני מה שכבר דר בו, והא תפיסה לא מהני בספק ממון כדקיי"ל [לפי דעת רוב הראשונים] כמסקנת הסוגיא **בב"מ ו.ב.** דתקפו כהן מוציאין מידו ולא מהני תפיסה.

ועמדו ע"ז רבותינו הראשונים ז"ל.

**בנידון אי מרחץ הוי תפיסה ברשות**

**[א]: א. בתוס' ב"מ ו.ב. ד"ה פוטר** תי' 'דהתם [במרחץ] בהיתר נכנס לכך מהניא תפיסתו אבל הכא [בתקפו כהן] לא בהיתר תפס כי אם בספק', וכן מבואר **בתוס' בכורות מ"ח.ב. ד"ה לשני כהנים.**

**והר"ן בב"מ ו.ב. בכללי תפיסה שלו** כ' היסוד שכ' הראשונים ד'תפיסה ברשות' מועלת אפי' למאי דקיי"ל תק"כ מוציאין מידו, ומסיק 'ומיהו כי אמרינן דבספיקא דממונא תפיסה ברשות מהניא הנ"מ במטלטלי אבל במקרקע אפילו ברשות לא מהניא, וראיה לדבר מדקיי"ל כרב נחמן דאמר בסו"פ השואל בפלוגתייהו דשוכר ומשכיר בחודש העיבור דאפי' בא בסוף החודש כולו לשוכר משום דקרקע בחזקת בעליה עומדת, והא התם ברשות תפיס, דהתם נמי מדמינן לה לכור בל' סאה בסלע שהוא תופס ברשות ואפ"ה אמרי' דקרקע בחזקת בעליה עומדת ולא מהניא ביה תפיסה', [ועיקר היסוד דבמקרקי לא מהני גם 'תפיסה ברשות' מפורש הוא בד' **הרמב"ן בב"מ ו.ב. בכללי תפיסה שלו ד"ה והוי יודע** עיי"ש היטיב, אך לא הביא הראיה מהא דמרחץ].

ויש לעיין לפי"ז בטעמא דשמואל, אם הוא חולק על עיקר החידוש ד'קרקע בחזקת בעליה עומדת' וס"ל דספק קרקע נידון כספק מטלטלין ומהני ביה תפיסה, וכ"מ מפשטות לשון **הר"ן הנ"ל** שכ' ראיה לדבר דבקרקע ל"מ תפיסה אפי' ברשות 'מדקיי"ל כרב נחמן', ומשמע דלשמואל מהני תפיסה ברשות אפי' בקרקע, וזה גופא פלוגתייהו דשמואל ור"נ, וצ"ב.

ב. ויש לעיין בזה בדעת הרא"ש, דהנה **הרא"ש בבכורות פ"ק סימן ט"ו** העתיק לד' הרמב"ן שכ' דתפיסה ברשות מהני והביא שם כל הוכחות הרמב"ן ז"ל לזה, ומהעתקת הדברים וסתימת הרא"ש משמע בהדיא שהסכים הרא"ש לדבריו, ותמוה לפ"ז מש"כ **הרא"ש בפ"ק דב"מ סימן י"ג** דטעמא דרב נחמן דאפי' בא בסוף החודש כולו למשכיר משום דלא מהני תפיסה בספיקא בטענת שמא, וכדין תקפו כהן, והק' ע"ז מהא דקאמר שמואל דבא בסוף החודש כולו לשוכר, ותי' מדשמואל ס"ל דאמרינן דאודויי אודי ליה עיי"ש, ותמוה דהא הוי תפיסה ברשות דמהני לכו"ע, ולכאו' מפורש בד' הרא"ש דס"ל דבכהא"ג לא הוי תפיסה ברשות, ודלא כתוס' והר"ן הנ"ל.

**ובתרומת הדשן סימן שכ"א** [לפי מה שהבין דבריו **הש"ך בתקפו כהן סימן נ"ז]** עמד בזה, וכ' לחלק דמש"כ הרמב"ן והרא"ש דמהני תפיסה ברשות היינו היכא דהתפיסוהו הבעלים כדי שיהיה הוא הבעלים, אבל היכא דהתפיסוהו בתורת שאלה או פקדון לא מיקרי תפיסה ברשות עיי"ש, ולכאו' כוונתו דהמשכיר הרי לא התפיסו בבית להיותו שלו לגמרי ונתנו לו רק בתורת שכירות, ואינו מובן, דהרי הכא אין הנידון לגבי גוף הבית אלא לגבי שכירות הבית לחודש, ולדירת הבית לחודש שעליו הספק הרי התפיסו בתורת בעלים, [ועיי"ש בש"ך בסוף הסימן שמסיק דלא נתכוין התה"ד לזה 'דהא אין טעם לחלק דפשיטא כי היכי דכור בסלע מיקרי תפס ברשות לדעת הרמב"ן ה"ה חודש העיבור כשאמר בי"ב זהובים לשנה דינר זהב לחודש מיקרי תפס ברשות לדעת הרמב"ן, ולא מסתבר כלל וגם אין טעם לחלק ביניהם', וכוונתו כנראה להקשות כנ"ל], ועי' **בתומים קיצור תקפו כהן סימן נ"ח ד"ה אמנם הרב בעל תרומת הדשן** שפי' בכוונת התה"ד דהך דשוכר הוי תפיסה שלא ברשות, וציין למ"ש **התומים בסימנים מ"ד מ"ה בד"ה ולכן היה נראה בדברי התוס'** דבאופן שאומר המשכיר אני לא הייתי מסכים כלל שידור בבית בחודש הי"ג הוי תפיסתו תפיסה שלא ברשות עיי"ש, [וצ"ע דבד' התה"ד מפורש דשוכר מיקרי תפיס בהיתר].

**והש"ך שם בתקפו כהן** כ' דעיקר קו' התה"ד לא קשיא, דשאני בקרקע דבחזקת בעליה עומדת ולהכי לא מהני בה אפילו תפיסה ברשות, והוכיח מד' כמה ראשונים דבקרקע לא מהני אפי' תפיסה ברשות עיי"ש, **ובתומים קיצור תקפו כהן סימנים נ"ז-נ"ח** כ' דהוכחת התה"ד הוא מקושיית הרא"ש על שמואל דלא ס"ל דקרקע בחזקת בעליה עומדת ומ"מ קשיא ליה להרא"ש אמאי בא בסוף החודש כולו לשוכר והא לא מהני תפיסה, ומאי קושיא והא הוי תפיסה ברשות, וכן באמצע החודש יחלוקו דכלפי מה שכבר דר הוי התפיסה ברשות וכלפי מה שלא דר ואומר לו צא מביתי הוי תפיסה שלא ברשות, ומזה הוא שהוכיח התה"ד דבתורת שאו"פ לא הוי תפיסה ברשות עיי"ש.

**בד' הראשונים דטעמא דשמואל משום דאודויי אודי ליה**

[ב]: **התוס' בכתובות כ.א. בד"ה ואוקי ממונא** תי' דהא דמהני תפיסה לשמואל 'דכיון דלא בא בתחילת החודש איכא למימר דאודויי אודי ליה', וכ"כ **התוס' בב"ב דף ק"ה.א. ד"ה אבל בא בתחילת החודש** עיי"ש, וכ"כ **הרא"ש בפ"ק דב"מ סימן י"ג** דס"ל לשמואל מדלא בא עד סוף החודש ודאי אודויי אודי ליה עיי"ש.

ורבו הקושיות על פירוש זה, א. **בפלפולא חריפתא על הרא"ש על הרא"ש בב"מ שם אות פ'** הק', דהא בגמ' אמרינן דטעמא דשמואל 'משום דתפיס' ולא משום דאודויי אודי ליה, [ועי' **בתומים קיצור ת"כ סנ"ז-נ"ח ד"ה ואמת כי בחידושי** מש"כ ליישב]. ב. **ובפני שלמה ע"ד התוס' בב"ב שם** הק' דא"כ מאי פרכינן בב"מ ובב"ב שם מדשמואל אדשמואל בדין כור בל' סאה בסלע, והרי במרחץ טעמא דידיה משום דאודויי אודי ליה, ועי' **בתפארת שמואל על הרא"ש שם אות ד'** שכ' דכל מה דאמרינן דאודויי אודי ליה הוא רק משום דהוי ספק דאילו היה פשיטא דתפוס לשון אחרון אין סברא לומר דאודי ליה, ג. **בתומים קיצור תקפו כהן סימן מ"ד בד"ה ומה שנ"ל ובחתם סופר ב"מ ו.ב. ד"ה הרא"ש ז"ל בשמעתתין ש**הק' על שיטה זו דא"כ מאי קאמר רב נחמן דאפילו בא בסוף החודש כולו לשוכר משום ד'קרקע בחזקת בעליה עומדת', מה שייך להעמיד הקרקע על חזקת בעלים אי נקטינן דאודויי אודי ליה, ואם חולק על סברת שמואל הול"ל דלא אודי ליה, ד. בבא באמצע החודש למה יחלוקו, דאי אודויי אודי ליה היה צריך להיות כולו לשוכר, **ובתוס' בב"ב שם** עמדו ע"ז וכתבו 'אבל בא באמצע החודש נראה דל"ש כ"כ אודויי אודי ליה ואי אודי [אודי על הכל ומשו"ה] יחלוקו', ועי' **מהרש"א שם** שכ' שכך הגי' **בתוס' ישנים** ומפרש דזה גופא קו' התוס', דאי בבא באמצע החודש שייך לומר דאודי ליה הרי הודה על הכל והו"ל כולו לשוכר ואי לא שייך הודאה אמאי לא הוי כולו למשכיר, ועי' **בחכמת שלמה למהרש"ל ובמהר"ם לובלין שם** מה שגורסים ומפרשים בד' התוס', ועי' **בתומים קיצור ת"כ סמ"ד ד"ה ומה שנ"ל** שתמה על מהרש"א דאין לשונם סובל לומר דנשארו בקושיא.

**ובתומים שם** כ' דבד' התוס' היה אפשר לפרש, דהך 'אודויי אודי' אין הכוונה שהודה שכוונתו לתפוס לשון ראשון בי"ב זהובים לשנה, אלא הכוונה דבאמת המשכיר יכול למנוע השוכר מלדור בחודש העיבור אם אינו רוצה לשלם לו דינר י"ג, ומה ששכח לתובעו ולהוציאו מביתו הוי בגדר תפיסה שלא ברשות דלא מהני, וע"ז ביארו התוס' דשמואל דס"ל דמסתמא כיון שהניחו לדור תלינן שהסכים על עצם הדירה ורק שהיה בדעתו לתובעו ע"ז שכר, וממילא הוי תפיסת השוכר 'תפיסה ברשות' ומהני, ולפי דרך זה מיושב כל הקו' הנ"ל, וגם עולים ד' התוס' בכתובות ובב"ב עם דבריהם בב"מ ובבכורות לדבר אחד, דטעמא דשמואל משום דהוי 'תפיסה ברשות' ומועלת תפיסה כזו.

אבל **בתומים שם** כ' דבד' הרא"ש מפורש בהדיא 'מדשתק ולא בא עד לבסוף הודה שלשנה השכירו ולא לחדשים' והרי בהדיא דהכוונה ד'הודה', ולכן מפרש התומים באופן אחר, דב'סתמא' נקטינן ודאי שהודה השוכר, אבל אם טוען וצווח ככרוכיא שלא הודה ודאי חזר הספק למקומו אי תפוס לשון ראשון או אחרון, ובאמת איירי הנידון במרחץ בכהא"ג שעומד וצווח שלא הודה כלל וממילא חזר הספק למקומו, אבל כיון דעד שבא לטעון בב"ד היינו נוקטים מסתמא דהודה לו, נחשב שנולד הספק רק כשבא לצווח בב"ד ולא בתחילת חודש העיבור, ושוב כשבא המשכיר בסוף החודש הוי תפיסת השוכר 'תפיסה קודם שנולד הספק' ומועלת, וכשבא באמצע החודש הוי תפיסת השוכר על מה שכבר דר תפיסה קודם שנולד הספק ולהכי יחלוקו, ופי' לפי"ז לד' **התוס' בב"ב הנ"ל** בין לגי' מהרש"א ובין לגי' מהרש"ל עיי"ש באורך.

**ובחתם סופר ב"מ ו.ב. ד"ה והנ"ל בכל זה** מבאר בד' התוס' והרא"ש לפמ"ש **התוס' בכתובות ע"ו.ב. ד"ה על בעל החמור בשם ריב"א** דלא מהני מוחזק במקום מר"ק אלא כשיש למוחזק טענה ברורה-ודאית, ו'בההיא דכור בשלושים סאה בסלע אני מוכר לך יש לו לומר לכך אמרת ב' הלשונות שבאיזה שארצה אתפוס וכיון שהוא מוחזק אין להוציא מחזקתו כיון שיש לו טענה', וכ' החת"ס דזה שייך רק בכור בל' די"ל שאמר המוכר ב' הלשונות לטובת הלוקח משום דלענין חזקה משתעי, אבל במרחץ שהדבר אינו נוגע לחזרה אלא לתשלומי השכירות ל"ש לומר כן, וע"ז כ' התוס' והרא"ש דמצד אחר נחשב 'טענה ברורה' משום די"ל ד'אודויי אודי ליה' ואין הכוונה שיש בזה הודאה ודאית ולא מהני רק להאלים מוחזקות השוכר להיותה מוחזקות שיש עימה 'טענה ברורה', ולפי"ז מיישב שם כל הקושיות ע"ד התוס' והרא"ש עיי"ש, [וצ"ב בלשון הרא"ש הנ"ל שכ' מדלא בא עד סוף החודש **ודאי אודויי אודי ליה'** ודו"ק].

**ועי' בנתיבות המשפט בכללי תפיסה אות ג' בד"ה ונידון הקושיא בפני שלמה ע"ד התוס' בב"ב שם** מש"כ לבאר בד' התוס' והרא"ש דהוי בגדר 'ספק הודאה', ובפני שלמה ביאר דאף דבספק בעלמא לא מהני תפיסה כשיש ספק הודאה מהני להאלים כוח התופס עיי"ש, ובנתיבות מבאר דלגבי ה'ספק הודאה' נחשבת תפיסתו 'תפיסה קודם שנולד הספק' וביאר לפי"ז ד' **הר"ן בב"מ דף ו.א.** באבעיא דשתק ולבסוף צווח דהוי בגדר 'ספק הודאה', וביאר הנתיבות דלהכי מהני תפיסתו בכהא"ג משום דלגבי ה'ספק הודאה' הוי תפיסתו 'קודם שנולד הספק' עיי"ש, [ואף מהלך זה צ"ע מל' הרא"ש הנ"ל שכ' מדלא בא עד סוף החודש **ודאי אודויי אודי ליה'**].

ועי' עוד **בדברי חיים כללי תפיסה סימן א'** מה שהאריך לבאר בד' התוס' והרא"ש בזה.

**פרק ב': בטעמיה דרב נחמן דאפילו בסוף החודש כולו למשכירמשום דקרקע בחזקת בעליה עומדת**

בטעמיה דרב נחמן דקאמר דאפילו בא בסוף החודש כולו למשכיר משום ד'קרקע בחזקת בעליה עומדת', בפשוטו אי"ז שייך לנידון הסוגיא **בב"מ ו.ב.** אי מהני תפיסה בספק ממון, אלא אפילו אם תפיסה מועלת למ"ד דתקפו כהן אין מוציאין מידו, או באופנים שהיא מועלת [תפיסת ברשות להסוברים דמהני, תפיסה בטוען ברי לסוברים דמהני], מ"מ בקרקע לא מהני התפיסה דלעולם בחקת בעליה הראשונים עומדת, וכ"מ **בר"ן ב"מ ו.ב. בכללי תפיסה שלו** אחר שכתב והוכיח ד'תפיסה ברשות' מועלת, מסיק דבקרקע לא מהני אפילו תפיסה ברשות 'וראיה לדבר מדקיי"ל כרב נחמן דאמר בסו"פ השואל בפלוגתייהו דשוכר ומשכיר בחודש העיבור דאפי' בא בסוף החודש כולו לשוכר משום דקרקע בחזקת בעליה עומדת, והא התם ברשות תפיס, דהתם נמי מדמינן לה לכור בל' סאה בסלע שהוא תופס ברשות ואפ"ה אמרי' דקרקע בחזקת בעליה עומדת ולא מהניא ביה תפיסה', ומפורש כנ"ל.

**דברי הרא"ש שדימה דינא דרב נחמן להא דלא מהני תפיסה בספק ממון בטענת שמא במטלטליןוהקושיות על דבריו**

אמנם **הרא"ש בפ"ק דב"מ סימן י"ג** פסק דלא מהני תפיסה במטלטלין בטענת שמא, והביא מסקנת הגמ' דתקפו כהן מוציאין מידו, וכ' דהכ"נ מבואר בהא דקיי"ל כרב נחמן דאפילו בא בסוף החודש כולו למשכיר 'ואע"ג דתפיס השוכר לא מהני תפיסתו מספיקא', ומסיק הרא"ש דכללא דמילתא דבטענת שמא לא מהני תפיסה ובטענת ברי מהני, וכ"מ בד' **הרא"ש בפ"ב דכתובות סימן י"ג** 'דלא אשכחן דלא מהני תפיסה אלא בספק בכור וכן בבא בסוף החודש דאמרינן דכולו למשכיר דבכל הני אין לתופס טענת ברי, אבל היכא שהמוחזק טוען ברי אין כוח לב"ד להוציא מידו', וכ"כ בד' **תוס' הרא"ש ב"מ ב.ב. ד"ה אי אמרת בשלמא** עיי"ש.

והאחרונים הקשו קושיות חמורות ע"ד הרא"ש בזה.

[א]: **הש"ך בתקפו כהן סימן מ"ד** תמה על הרא"ש, מה הוכיח מהא דר"נ דל"מ תפיסה בספיקות במטלטלין, והרי בהדיא קאמר רב נחמן טעמו משום ד'קרקע בחזקת בעליה עומדת', וחיזק הקושיא מד' **הרי"ף בב"מ פרק השואל [דף נ"ט.ב. מדפי הרי"ף]** שהביא לדברי ר"נ בהא דמרחץ ולדברי שמואל בדין כור בסלע סאה בל' דאזלינן בתר הלוקח דתפיס ומסיק 'והנ"מ במטלטלי אבל במקרקעי קיי"ל כר"נ דאמר קרקע בחזקת בעליה קיימת', והרי בהדיא דדברי רב נחמן הם טעם מיוחד בקרקע שעומדת בחזקת בעליה ולא במטלטלין, וד' הרי"ף הללו הועתקו בד' **הרא"ש בב"מ פ' השואל סימן ל'.**

[ב]: וביותר תמה **הש"ך שם** ע"ד הרא"ש מהא דאי' **בב"מ דף ק"י.א.** בההוא שטרא דהוה כתיב ביה שנין סתמא מלוה אומר חמש ולוה אומר שלוש, דר"י קאמר קרקע בחזקת בעליה עומדת ור"כ אמר פירות בחזקת אוכליהן הם, וקיי"ל כרב כהנא, ופרכינן ע"ז מדרב נחמן דקאמר בדין מרחץ דקרקע בחזקת בעליה עומדת, ומשנינן דבמילתא דעבידי לגלויי לא מטרחינן בי דינא תרי זימנא ולכן אין מוציאין הפירות עיי"ש, **והרא"ש בב"מ פ' המקבל סימן מ'** כ' דכיון דקיי"ל קרקע בחזקת בעליה עומדת ומה שמניחים הפירות ביד המלוה הוא כדי שלא להטריח הב"ד, אם מתו העדים ונשתקע הדבר ולא יוכל להתברר מוציאין הפירות מיד המלוה ונותנין ללוה עיי"ש, והרי התם איירי כשהמלוה טוען ברי, ומ"מ מסקינן דאי הוה מילתא דלא עבידא לגלויי היינו מוציאין הפירות מהמלוה אפי' כבר אכלן משום דקרקע בחזקת בעליה עומדת, ובמטלטלין הרי דעת הרא"ש דמהני תפיסה בטענת ברי, והרי בהדיא דטעמיה דרב נחמן הוא טעם מיוחד בקרקע דלעולם לא מהני בה תפיסה אפי' בטענת ברי לפי שלעולם בחזקת בעליה עומדת, ומה הוכיח הרא"ש מהא דרב נחמן דלא מהני תפיסה בטענת שמא וכ' בהדיא דהא דל"מ תפיסה בהא דר"נ במרחץ משום דטענתו שמא.

[ג]: ועוד תמה **התומים בקיצור תקפו כהן סימן מ"ד-מ"ה בד"ה קושיית הש"ך**, דאדרבה לכאו' מדברי רב נחמן מבואר סתירה להכלל דלא מהני תפיסה בטענת שמא במטלטלין, דמדקאמר דהטעם דכולו למשכיר משום ד'קרקע' בחזקת בעליה עומדת, משמע בהדיא דאם הדבר השכור היה 'מטלטלין' שהם ביד השוכר היה כולו לשוכר, [ואמנם יש ליישב בפשטות דמהני התפיסה בכהא"ג משום דהוי 'תפיסה ברשות', איך לפי"ז תמוה עיקר הוכחתו של הרא"ש מהא דמרחץ דל"מ תפיסה בספק והרי הכא הוי תפיסה ברשות, ובע"כ דקרקע שאני דל"מ בה אף תפיסה ברשות וכמ"ש **הר"ן בב"מ ו.ב. בכללי תפיסה שלו הנ"ל** וא"כ מה הוכיח מהכא הרא"ש דל"מ תפיסה שלא ברשות בטענת שמא במטלטלין].

[ד]: וכ"מ בהדיא **ברא"ש ב"מ פרק השואל סימן ל"ד** לגבי שואל מרא למירפק בה פרדיסי דרפיק בה כולהו פרדיסי דאית ליה, והק' הרא"ש מהא דאי' **בב"ב ס"א.ב.** בההוא דזבין לחבריה ארעתא דאמרינן מיעוט ארעתא שנים, ותי' בתי' השני דספיקא הוי, ובקרקע אזלינן בתר חזקת הבעלים הראשונים, אבל הכא השואל מוחזק 'ולא חשיב משאיל מוחזק .....כדאמר לעיל קרקע בחזקת בעליה עומדת ואפילו בא בסוף החודש, דהיינו דוקא קרקע שא"י להצניעו ולשומטו מיד בעליו הילכך אזלי' בתר חזקמר"ק, אבל במטלטלין אזלי' בתר מאן דתפיס', ומפורש בהדיא בד' הרא"ש דב'אותו האופן' של מרחץ אם יהיה במטלטלין השוכר נחשב מוחזק [ואעפ"י שהוא ג"כ בטענת שמא בע"כ הא דמהני משום דהוי 'תפיסה ברשות' וכ"כ בהדיא **הש"ך בחו"מ סימן שי"ב סקי"ד]**, וכל הטעם במרחץ הוא מחמת דין מיוחד דקרקע בחזקת בעליה עומדת, וזה סותר לד' **הרא"ש הנ"ל בפ"ק דב"מ ובפ"ב דכתובות** שכ' בטעמא דרב נחמן משום דלא מהני תפיסה בספיקות בטענת שמא גם במטלטלין, ותימה מה הדמיון בין תפיסה 'ברשות' בטענת שמא 'בקרקע' לתפיסה 'שלא ברשות' בטענת שמא 'במטלטלין'.

**כמה דרכים מדברי רבותינו האחרונים [ש"ך, בנו של הש"ך, תומים, נתיבות, דברי חיים]
 בישוב ד' הרא"ש**

**[ד]: והש"ך בתקפו כהן שם** כ' בדעת הרא"ש, דבהא דפ' המקבל באמת נחשב הספק 'בקרקע' לפי שידוע כמה פירות יש בקרקע והספק הוא כמה זכות יש למלוה ליטול מהם, ובזה אמרינן דכיון דהפירות באים מהקרקע הרי הם נידונים כקרקע עצמה ובחזקת בעליה עומדת ולכן אפילו אכלן כבר המלוה בטענת ברי מוציאין מידו, אבל במרחץ הספק הוא כמה פירות יש בקרקע אם שווי י"ג דינרין או רק שווי י"ב דינרין ועל ספק זה ל"ש לומר קרקע בחזקת בעליה עומדת כשטוען השוכר שמא עיי"ש, ודבריו צריכים ביאור בעצם חילוקו כמו שתמהו **התומים תקפו כהן שם והנתיבות בכללי תפיסה סק"ג**, וגם תמוה דהא בהדיא קאמר רב נחמן על דינא דמרחץ דקרקע בחזקת בעליה עומדת, ומשמע בהדיא דאם היה החפץ מטלטלין היה מועיל בכהא"ג תפיסת השוכר אע"פ שטוען שמא, וכבר תמה ע"ד **התומים שם בקיצור תקפו כהן.**

**והנתיבות שם** כ' בבי' ד' הש"ך דדברי עשירים במקום אחר במש"כ **הש"ך בסימן שי"ז סק"ה** שהחילוק בין כשדמרי השכירות כבר הוחלטו למשכיר כמו בהא דמשכנתא דסורא וכל הספק לכמה זמן זכה הקרקע עבור דמיו, בכהא"ג הוי הספק בקרקע ול"מ בזה תפיסה אפי' בטענת ברי דקרקע בחזקת בעליה עומדת, אבל במרחץ אינו הספק כמה יכול להשתמש אלא כמה דמי שכירות צריך ליתן, ובכהא"ג אין הספק בקרקע ודוקא משום שטוען שמא ל"מ התפיסה, אלא שאיירי באופן שצריך להקדים דמי השכירות לפני שימושו דאל"כ אפילו בא בתחילת החודש כולו לשוכר שהשוכר משתמש כדינו ואח"כ כשהספק כמה צריך לשלם הוא המוחזק, אלא אינו יכול להשתמש אלא בהקדמת המעות ולכן כשבא בתחילת החודש הספק בקרקע אם יכול להשתמש בה ובחזקת בעליה עומדת, וכשבא בסוף החודש נחשב כתפיסת השוכר להמעות ולא מהני תפיסתו לר"נ משום דל"מ תפיסה בטענת שמא, עיי"ש בדבריו העמוקים, והדברים צ"ב רב, ועיי"ש משה"ק על הש"ך.

**[ה]: ובהגה"ה על התקפו כהן שם מבן הש"ך** כ' ליישב ד' הרא"ש, דגבי מרחץ נחשב השוכר כטוען ברי שאומר שדעתו היה לשכור המרחץ בי"ב זהובים על כל השנה כולל חודש העיבור, והוכחת הרא"ש הוא מהא דכשטוען ברי הוצרך ר"נ לומר דל"מ התפיסה משום דקרקע בחזקת בעליה עומדת ובמטלטלין מהני, ומשמע דבטענת שמא ל"מ התפיסה אפילו במטלטלין עיי"ש, ודבריו תמוהין דבהדיא כ' **הרא"ש בכתובות שם** על דין תקפו כהן ודין מרחץ '**דבכל הני אין לתופס טענת ברי'** ומפורש דבמרחץ נחשב טענת השוכר לשמא ושלא כדבריו, **ובתומים שם** הקשה על דבריו, דל"ש בזה כלל 'טענת ברי', דמה שכיוונו המשכיר או השוכר בליבם אינו משנה כלל, דאם ההלכה דתפוס לשון אחרון דדינר זהב לחודש מה שכיון השוכר בליבו ללשון ראשון הוי 'דברים שבלב' ואינם דברים', וכלפי הספק איך ההלכה אי תפסינן לשון ראשון או אחרון הוי טענת השוכר טענת שמא, עיי"ש, [אמנם לכאו' מד' **התוס' בכתובות ובב"ב והרא"ש בב"מ ובכתובות** שהובאו לעיל שכ' דשייך 'אודויי אודי' ליה מצד המשכיר שנתכוין ללשון ראשון מבואר לכאו' כסברת בנו של הש"ך דתלוי בדעתם, דאי כהתומים דדעתם בזה הוי 'דברים שבלב' מה שייך הודאה בזה, ודו"ק], ועוד הק' **בתומים שם** על פשט הדברים, דמנ"ל להרא"ש ללמוד משם דלא מהני תפיסה בטענת שמא במטלטלין, דילמא טעמא דקרקע בחזקת בעליה עומדת נצרך אף לגבי תפיסה בטענת שמא ובמטלטלין מהני עיי"ש.

[ו]: **ובתומים שם** כתב בזה כמה דרכים ובנה וסתר, ובמסקנת דבריו העלה בדעת הרא"ש, לפ"ד **הטור בסימן שי"ב סט"ו** 'דמבואר בדבריו דאין המשכיר יכול להוציא לגמרי השוכר מהבית בתחילת החודש הי"ג ואם רוצה השוכר לשלם שכרו חייב להניחו לדור בבית, ובכהא"ג כשבא בתחילת החודש הי"ג ויש ספק אי חייב להניחו לדור בחינם או שאין חייב להניחו אם אין משלם לו, אין בזה 'קרקע בחזקת בעליה' גמור שדינו ממש כ'מוחזק' במטלטלין שהרי ממנ"פ חייב להניחו לדור בקרקע אם ישלם לו, ואין בזה אלא גדר של 'חזקת מרא קמא' כמו במטלטלין בעומדת באגם, ואם תפיסה מועלת בכהא"ג במטלטלין היתה צריכה להועיל תפיסת השוכר, ולכן הוכיח הרא"ש שפיר מדר"נ דל"מ תפיסה בכהא"ג בטענת שמא, אבל בדין דמבואר **בב"מ ק"י.א. הנ"ל** כשיש ספק כמה שנים יש זכות למלוה מכוח המשכנתא הוי ספק גמור בקרקע ואמרינן ע"ז דהלוה נחשב מוחזק גמור כמו בכל ספק בקרקע דהמר"ק ממש מוחזק משום דבחזקת בעליה עומדת ול"מ בזה תפיסה כלל אפי' בטענת ברי עיי"ש בדבריו העמוקים, [ועיי"ש מש"כ ליישב לפי דרכו את הקו' על שיטת **התוס' בב"מ ק.א. ד"ה הא מני בשם רבינו שמואל** דהא דפליג סומכוס ארבנן הוא רק בעומדת באגם אבל במקום מוחזק גמור מודה סומכוס דהממע"ה, א"כ אמאי פליג סומכוס במרחץ וס"ל דיחלוקו וכמש"כ **התוס' בב"ה ל"ה.א. ד"ה ומאי והרמב"ן בב"מ ק"ב.ב.** דרב נחמן מוקי הברייתא דקתני יחלוקו את חודש העיבור דקאי כסומכוס, והרי כשאמרינן קרקע בחזקת בעליה עומדת הוא נידון כמוחזק גמור במטלטלין ומודה בזה סומכוס, והוכיח מזה התומים כדבריו הנ"ל דגבי מרחץ הא דקרקע בחזקת בעליה מהני להיות רק כמר"ק במטלטלין בקיימא באגם ומטעם הנ"ל].

[ז]: **והנתיבות בכללי תפיסה סק"ג** כ' בישוב דברי הרא"ש בדרך נפלא, דאם הדבר המושכר הוא מטלטלין כמו בעובדא דפרדיסי הנ"ל הרי זה בחזקת השוכר כמש"כ **התוס' בב"מ ק"ג.א. ד"ה פרדיסי [**וכ"כ **הרא"ש בס"פ השואל הנ"ל],** ואעפ"י דהוא בטענת שמא מהני משום דהוי 'תפיסה ברשות' על עצם החפץ המושכר שנתנו לו המשכיר מדעתו, וכלפי זה הוא דאמרינן דאין השוכר נחשב מוחזק בעצם המרחץ משום שהתפיסו בו המשכיר דקרקע בחזקת בעליה עומדת, אמנם אם נידון על 'ההשתמשות' של חודש הי"ג זה נחשב 'תפיסה שלא ברשות' שהרי היה יכול היה המשכיר להוציאו מהבית אם לא יתן לו הדינר הי"כ כמש"כ **רש"י בב"מ ק"ב.ב. ד"ה בבא לבי"ד**, וזה כבר נחשב לתפיסת מטלטלין שלא ברשות כיון שהנידון לענין 'הדמים' [כמש"כ הנתיבות בדעת הש"ך], ושפיר הוכיח הרא"ש משם דלא מהני תפיסה במטלטלין בטענת שמא.

[ז]: **ובדברי חיים דיני תפיסה סימן ב'** כ' ליישב בד' הרא"ש, דבאמת במרחץ אילו היה טענת ברי היתה מועלת תפיסתו כמבואר בד' הרא"ש, אך היסוד הזה שכ' הרא"ש דמהני תפיסה בטענת ברי הוא רק במקום 'דררא דממונא' כמו בתקפו כהן ומרחץ, אבל בעובדא **בב"מ ק"י.א. הנ"ל** אינו נחשב דרד"מ לפי שסתם 'שנין' הכתוב בשטר הם שנים והספק אינו נולד אלא בטענותיהם ובכהא"ג ל"מ תפיסה אפילו בטענת ברי, ועיי"ש מה שביאר השייכות שתלו בגמ' הא דרב נחמן במרחץ דל"מ תפיסה רק בטענת שמא להא דבעובדא דשטר משכנתא ל"מ תפיסה המלוה אפי' בטענת ברי.

**פרק ג': בגדרי הספק במרחץ ובמה שנחשב הספק ב'קרקע' ולא 'במעות'
קו' הר"ן למה בא בתחילת החודש אין נחשב ספק במעות והממע"ה**

**[א]: הר"ן בב"מ ק"ב.ב. ד"ה ושמואל אמר** הק' בהא דקאמר שמואל דאם בא בתחילת החודש כולו למשכיר ומשמע דאיירי אפי' לא פרע עדיין השוכר השכירות, והא כי היכי דמשכיר מוחזק בקרקע שוכר מוחזק במעות שלו והיכי מפקינן מיניה, וכוונת קושיתו מבוארת, שהק' על 'שמואל' אמאי כשבא בתחילת החודש כולו למשכיר והיינו דמחייבים השוכר ליתן י"ב זהובים עבור י"ב חדשים שדר בבית, והרי ספק הוא כמה נתחייב עבור י"ב חדשים אם י"ב דינרים כלשון אחרון או י"א [ועוד קצת] דינרים כלשון ראשון, ובזה הרי השוכר מוחזק במעותיו ואיך מפקינן מיניה.

ותי' **הר"ן שם**, דל"ד חיוב שוכר לחיוב משכיר, דשוכר חיובו ברור שהוא חייב ליתן י"ב זהובים לשנה, שאפי' את"ל דחודש העיבור דשוכר הוי מ"מ אם ירצה משכיר שידור בו (שנים עשר-גי' השיטמ"ק והתומים) [שלושה עשר-גי' הקונטרס הספיקות וכ"ה בכת"י הר"ן] א"א שיפטר מחיובו דהיינו י"ב זהובים, משא"כ חיוב המשכיר אינו ברור דשמא אין חודש העיבור בכלל, ולכן אם בא בתחילת החודש מחייבין השוכר לפרוע שחיובו ברור ולא מפקינן ארעא מחזקת משכיר מספיקא עיי"ש, וצ"ב מה תירץ, היכי מפקינן מהשוכר י"ב זהובים עבור דירת י"ב חדשים, והרי בספק זה כמה נתחייב על י"ב חדשים כשאין מניח לו לדור החודש הי"ג המוחזק הוא השוכר.

**תירוצי האחרונים על קושיית הר"ן הנ"ל**

**[ב]: והתומים בקיצור ת"כ סימן ס"ו [מד"ה ואמת כי יש לבעל תרומת הדשן]** עמד בעיקר קו' הר"ן מדעתו, ביאר דגם כשאמר 'י"ב זהובים לשנה' תשלומי הי"ב זהובים הם עבור 'י"ב חדשים' ורק שתקנו חז"ל שיהיה חודש העיבור תוספת וצריך ליתנו לו במתנה, וממילא כל הספק מתחיל רק בחיובו של משכיר אי צריך ליתן לו החודש הי"ג במתנה, אבל חיובו של שוכר בי"ב זהובים כבר ברור לפני החודש הי"ג, וכ' ששוב מצא ד' השיטמ"ק בשם הר"ן וכ' דאולי כוונתו לדבריו הנ"ל, **ובקונטרס הספיקות כלל ז' אות ב'** תמה על דבריו דודאי חודש העיבור הוא בכלל עצם ה'שנה' וכמבואר **בנדרים ס"ג.א.** באומר קונם ייין בשנה אסור בה ובעיבורה, וא"כ כשאמר י"ב זהובים ל'שנה' כ"ז שלא עבר חודש העיבור לא נתחייב עדיין.

**[ג]: ובקונטרס הספיקות שם** בי' ד' הר"ן, דבי"ב זהובים נתחייב השוכר בודאי מיד בתחילת השכירות, ואילו חלות השכירות הוי ספק אי חייל תמורת הי"ב זהובים על י"ב חדשים או על י"ג חדשים, וכל כהא"ג חייב השוכר ליתן הי"ב זהובים שנתחייב בהם בודאי והמשכיר אינו צריך ליתן החודש הי"ג שלא נתחייב בו בודאי על הי"ב זהובים, ודימה הקונה"ס למש"כ **הרמב"ם בפכ"ח ממכירה הלכה י"א** באומר לחבירו בית כור עפר אני מוכר לך הן חסר אין יתר מדה בחבל הלך אחר פחות שבלשונות, **ובהשגות הראב"ד שם** השיגו דהדבר תלוי אם כבר שילם הלוקח דמי המקח דאז המוכר מוחזק ואזלינן בתר פחות שבלשונות, אבל אם לא שילם הלוקח עדיין הרי הוא המוחזק ואינו משלם לו המעות היתירים על הלשון הפחות עיי"ש, **ובמ"מ שם** שכ' בשם **הר"י מיגש** דבכהא"ג יד בעל השטר על התחתונה, **והרשב"ם ב"ב ק"ה.א. ד"ה הלך אחר פחות** כ' דהמוכר נחשב המוחזק דקרקע בחזקת בעליה עומדת, וזה דעת הרמב"ם דאין נפק"מ אם כבר שילם המעות או לא 'ואפילו בא מוכר ליקח מעות כופין את הלוקח ליתן כשהותיר לפי שהקרקע בחזקת בעליה עומדת, וכן אמרו לענין שכירות בב' לשונות סותרים כמו שיתבאר בפ"ז משכירות', ומפורש בד' המ"מ בדעת הרמב"ם דבכהא"ג שקנה מקח ספק גדול ספק קטן נתחייב הלוקח בכל דמי המקח והמוכר נותן לו רק המקח הקטן, ולמד כן מדין שכירות בסתירת ב' הלשונות, ומפורש כנ"ל דזהו טעם הדין בשכירות.

ועיין **בש"ך סימן רי"ח סק"ב** מש"כ בבי' ד' **הרמב"ם והמ"מ הנ"ל** ומש"כ לפרש לפי דרכו ראיית המ"מ מהא דמרחץ, ועי' מש"כ על דבריו **בקונטרס הספיקות שם אות ג' ובאבן האזל פכ"ח ממכירה הי"א].**

[ד]: ועדיין לא נתיישב תי' הקונה"ס לפי דעת **השגות הראב"ד בפכ"ח ממכירה הי"א הנ"ל** שדעתו דאף במקח בכהא"ג אם לא שילם הלוקח עדיין לא נתחייב הלוקח בתשלומי המקח במלואם על הפחות שבלשונות, וא"כ אמאי בשכירות בכהא"ג מחייבינן ליה לשלם י"ב זהובים עבור י"ב חדשים, ומ"ש ממקח דאי לא שילם הלוקח עדיין הוא המוחזק ואין מוציאין ממנו כל דמי המקח.

**וברשב"ם ב"ב ק"ה.ב. ד"ה אלא** מפורש דס"ל כדעת הראב"ד בזה, ומ"ש **המ"מ הנ"ל בשם הרשב"ם** דס"ל כהרמב"ם הוא תמוה, וכבר עמד ע"ז **בדרישה סימן רי"ח סק"ח** עיי"ש.

ועי' **בספר קרית מלך רב [מבנו של המחנ"א]** שכ' לבאר בד' הר"ן כעין ד' הקונה"ס, וכ' ליישב הדברים אף לפ"ד הראב"ד והרשב"ם הנ"ל דבמקח אינו מחוייב לשלם הלוקח עבור הלשון הפחות כל דמי המקח אם לא נתן עדיין הדמים, וצ"ב, ועי' עוד מש"כ בזה **באמרי בינה דיני דיינין סימן מ"ב.**

[ה]: **ובב"ב ק"ג.ב.** מבעיא לן במוכר לחבירו בית כור עפר שאם יש סלע יחידי אין נמדד עימה ואם סמוך למיצר נמדד עימה, וקמבע"ל כשמופסק עפר בינתיים אי נמדד עימה, ועוד אבעיות שם בהאי דינא עיי"ש, וכ' שם **בחידושי הר"ן ז"ל** 'ולענין הלכה בכל הני בעיין דסלקי בתיקו כתב **ר"ח ז"ל** דקיי"ל כל תיקו דממונא לקולא כלומר קולא לנתבע, וכ"כ **הרמב"ם ז"ל בפכ"ח מהלכות מכירה,** וכתב **הרשב"א ז"ל ויש אומרים** ספיקא הוי וקיי"ל ממון המוטל בספק חולקים, ע"כ, ולא ירדתי לסוף דעת זו, דהא דקיי"ל ממון המוטל בספק חולקין היינו בשאין א' מהם מוחזק, והכא המוכר מוחזק דקיי"ל קרקע בחזקת בעליה עומדת כדאיתא בפרק השואל, אא"כ אומרים כן כגון שהלוקח לא פרע המעות שכשם שהמוכר מוחזק בקרקע כך הלוקח מוחזק במעות שבכהא"ג איפשר הוא שאם באו שניהם לקיים המקח חולקין ביניהם' וכו' עיי"ש, ומפורש בד' הר"ן דבאופן שלא שילם עדיין הלוקח דמי המקח יש לדון בזה שכ"ז שאין נותן לו המוכר גם את התוספת המסופקת 'חולקין' במעות, דנחשב 'חזקת המעות' נגד 'חזקת הקרקע', והנה מלבד שהדבר צ"ב רב מסברא, הרי הדבר סותר לסוגיין בדין שכירות דאמרינן לכו"ע דאם בא בתחילת החודש כולו למשכיר [והברייתא דקתני יחלוקו את חודש העיבור מוקי לה שמואל בבא באמצע החודש ורב נחמן מוקי לה כסומכוס כמש"כ **הר"ן בב"מ שם ד"ה וא"ת הני אמוראי** וצע"ג].

[ו]: **ובקונטרס הספיקות שם אות ד'** הקשה על ביאורו בד' הר"ן הנ"ל, וכ' שלכאו' אינו דומה לספק במקח שחייב הלוקח ליתן כל המעות עבור הפחות שבלשונות [לשיטת הרמב"ם], דהתם משעת מעשה הקנין נתחייב הלוקח בכל התשלומין וממילא נחשב דחיובו ברור, אבל בשכירות דקיי"ל 'ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף' וכל שעה ושעה שעובד הפועל מתחייב עבורה הבעה"ב בתשלומין, א"כ הרי לא נתחייב השוכר מתחילה בתשלומי כל הי"ב זהובים, וכשנגמרו י"ב חדשים ויש ספק כמה נתחייב עבור השתמשות חדשים הללו הרי השוכר הוא המוחזק במעותיו ואמאי בא בתחילת החודש כולו למשכיר, וכ' לחדש, דבשכירות קרקע ומטלטלין לא נאמר האי כללא דישנה לשכירות מתוע"ס אלא מחוייב הוא לשלם מיד בתחילת השכירות עבור עצם הקנין כמו במקח, ורק בשכירות פועל שיכול לחזור בחצי היום נאמר האי דינא, והסמיך עצמו על ד' **תשו' הרשב"א ח"א אלף כ"ח** והובא **בב"י חו"מ סימן שי"ב** עיי"ש, אמנם כבר העירו על דבריו **באמרי בינה דיני דיינים סימן מ"ב ובקובץ הערות סימן נ"ג סקי"א** דברשב"א שם מפורש בהדיא דאף בשכירות בית אמרינן לכללא דישנה מתוע"ס היפך ד' הקונה"ס עיי"ש, וכ"מ **בשו"ת הרשב"א המיוחסות סימן רכ"ג** דבהלואה בריבית הריבית מתרבה בכל שעה משום דישנה לשכירות מתוע"ס עיי"ש.

**בדעת רב נחמן דאפי' בא בסוף החודש כולו למשכיר ולמה לא אמרינן דהספק במעות והשוכר מוחזקובנידון אם יכולים המשכיר והשוכר לכוף זא"ז על שכירות חודש הי"ג**

**בקובץ שיעורים ב"ב אות ע"ר** ביאר היטיב, דכל קושיית הר"ן הנ"ל ותירוצו קאי על 'שמואל' לגבי בא בתחילת החודש אמאי כולו למשכיר, ולמה צריך לשלם י"ב זהובים על דירת י"ב חדשים גרידא, וע"ז תי' הר"ן דחיוב הי"ב זהובים הוא חיוב ברור, אבל עדיין יש להקשות על רב נחמן דקאמר דאפי' בא בסוף החודש כולו למשכיר וצריך לשלם י"ג זהובים, והרי הספק הוא אם צריך לשלם לו על דירת החודש הי"ג ובזה השוכר מוחזק ונימא דהמשכיר מוציא מחבירו ועליו הראיה, וע"ז ל"ש תירוץ הר"ן הנ"ל דהא חיובו ברור בי"ב זהובים ולא בי"ג עיי"ש.

**ובפירש"י ב"מ ק"ב.ב. בד"ה בסוף החודש כולו לשוכר** ביאר בדעת שמואל 'העמד ממון על חזקתו', **ובפירוש רבינו אשר מלוניל ב"ב ק"ה.ב. בד"ה מדה בחבל** 'דספוקי מספק"ל בתפוס לשון ראשון או אחרון ואוקים ממונא בחזקת מריה...אלא דר"נ אזל בתר חזקת קרקע ושמואל אזיל בתר חזקת ממון', וצ"ב מה סברת רב נחמן דבסוף החודש אזלי' בתר חזקת קרקע, והרי כל הספק הוא אם יש עליו חיוב תשלום דינר נוסף על חודש הי"ג והרי הספק בממון ולא בקרקע.

ובאמת הדבר תלוי לכאו' בנידון אם כשאמר לו 'דינר זהב בחודש' אם יכול למנוע המשכיר מהשוכר להשתמש בבית בחודש הי"ג שנח' בזה גדולי האחרונים ז"ל, **בתומים קיצור ת"כ סימן מ"ה בד"ה והנה קשיא ליה להרא"ש** כ' דודאי אין המשכיר יכול להוציא השוכר מהבית ורק יכול לתבוע ממנו שכר חודש העיבור, וכ' שכ"מ בלשון **הטור חו"מ סימן שי"ב** שכ' 'צריך להוסיף לו על חודש העיבור' דמשמע דאין יכול למונעו מלדור שם ורק יכול לתבוע ממנו השכר, אמנם **בקונטרס הספיקות כלל ז' סק"ד** נקיט בפשיטות דאם מדינר זהב לחודש 'אין ביד השוכר לכוף את המשכיר לדור בחצירו אפילו אם יאמר לך מעלינא כנכסי דבי בר מריון', **והנתיבות בכללי תפיסה סק"ג** נסתפק בזה עיי"ש, והנה אי נימא דלהצד דדינר זהב לחודש אין יכול לכופו על חודש הי"ג ניחא בפשטות הקו' הנ"ל, דכיון דבתחילת החודש הי"ג יש ספק אם יש לו זכות לדור בקרקע והוכרע על ספק זה קרקע בחזקת בעליה עומדת ממילא חשיב כנשתמש בקרקע של חבירו וצריך להעלות לו שכר, אבל אי נימא דעצם הדירה בבית הוא בזכותו של שוכר לדור אפי' כשאמר דינר זהב בחודש ורק שצריך להוסיף לו שכר, א"כ אינו מובן אמאי נחשב ספק בקרקע שמכריע ע"ז חזקת הקרקע, והרי בקרקע ממנ"פ יכול לדור ותחילת הספק הוא בתשלומין אם צריך לשלם על חודש הי"ג ובזה השוכר כבר מוחזק, ואמנם **בתומים שם ובנתיבות שם** כתבו כ"א לפי דרכו דמה"ט אינו נחשב ספק גמור ב'קרקע' ולכן אילו היה שייך בזה טענת ברי היה מועיל בזה תפיסת השוכר אף לר"נ וכמבואר בד' **הרא"ש בפ"ק דב"מ ובפ"ב דכתובות,** אבל דבריהם צריכים ביאור, דאי נימא דתחילת הספק בתשלומי השכירות אי צריך לשלם על החודש הי"ג אין כאן כלל 'תפיסה' אלא השוכר מוחזק מתחילתו בספק זה שנולד עליו אם הוא צריך לשלם, ולמה לא נימא בזה הממע"ה.

ובאמת צ"ב בזה אף בדעת שמואל דמודה דאם בא בתחילת החודש כולו למשכיר, וצ"ב דאם אמנם כשנידון על חיוב הי"ב דינרים יכול המשכיר לחייבו מסברת הר"ן הנ"ל, אבל הרי עכ"פ עצם דירת החודש הי"ג היא בזכותו של שוכר ממנ"פ, ואחר שכבר דר הרי הספק אם נתחייב בתשלומין ונימא הממע"ה, **ובפירש"י ב"מ ק"ב.ב. ד"ה בבא לב"ד באמצע החודש** ביאר בזה 'ומה שלא עבר מן החודש או יצא או יתן לו שכרו העמד קרקע על חזקתה בחזקת בעליה', ומפורש בדבריו דביד המשכיר למנוע מהשוכר לדור בבית אם לא יתן לו שכרו מעכשיו על החודש הי"ג, וצ"ע דהא ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ואפי' אי נימא כשי' הקונה"ס שהבאנו לעיל דבשכירות בתים חייל חיוב התשלומין מתחילה, אבל עכ"פ 'זמן התשלומין הוא ודאי בסוף גם בשכירות בתים כמפורש **בב"מ ס"ה.א.** עיי"ש, וא"כ הרי יכול לדור בבית אפי' כשלא שילם עדיין השכר ואח"כ כשיהיה הספק לגבי תשלומי השכר הספק הוא בתשלומי ממון ולא בקרקע.

ועי' **בנתיבות כללי תפיסה סימן ג'** שכ' דע"כ איירי בסוגיין כשצריך השוכר להקדים שכרו על חודש הי"ג מדכ' **התוס' בכתובות ובב"ב הנ"ל והרא"ש בב"מ ובכתובות הנ"ל** דטעמא דשמואל משום דאמרינן מדלא בא עד סוף החודש 'אודויי אודי ליה' ואי אין צריך להקדים לו השכר איזה הודאה יש במה שהניחו לדור, ולפי"ז מיישב הנתיבות דלכן נידון דירת השוכר בחודש הי"ג כ'תפיסה', שהרי לא היה לו זכות לדור לפני תשלומי השכר וכשדר ללא התשלומין הוי 'תפיסה' עיי"ש, ולפי"ז יש ליישב גם הקו' על רב נחמן ודו"ק.

**בנידון מתי הוי 'לידת הספק' בהאי עובדא דמרחץ**

**ג' דרכים בזה. [א]: בפירש"י ב"מ ק"ב.ב. ד"ה ורב נחמן** כ' דהספק נולד בתחילת חודש העיבור [ולכן ס"ל לר"נ דאמרינן העמד קרקע על חזקתה אפי' כשבא בסוף החודש עיי"ש], וכן מפורש **ברשב"ם ב"ב ק"ה.ב. ד"ה דהתם בא"ד** בטעמיה דרב נחמן עיי"ש, וכן מפורש **ברא"ש ב"מ פ' השואל סימן ל'.**

**[ב]: בתרומת הדשן סי' שכ"א** [הביא לשונו **הש"ך בתקפו כהן סי' נ"ז]** נקט בפשיטות דלא נולד הספק עד סוף החודש, ולכן הוכיח מדברי הראשונים שכתבו דבמרחץ לא מהני תפיסתו משום דל"מ תפיסה בטענת שמא דמוכח מדבריהם דלא מהני תפיסה בטענת שמא גם קודם שנולד הספק, **והש"ך בתקפו כהן סימן ס"ו** השיג על דבריו מד' **רש"י והרא"ש הנ"ל** שכ' בהדיא דהספק נולד מתחילת החודש, וכ' דאדרבה מדהוצרך הרא"ש לבאר דהספק כבר נולד בתחילת החודש משמע בהדיא שאם היה נולד הספק בסוף החודש היה מועיל תפיסתו ומוכרח דס"ל דמהני תפיסה קודם שנולד הספק, **ובקונטרס הספיקות כלל ג' סעי' ב'** דחה הוכחת הש"ך, די"ל שאם היה נולד הספק בסוף החודש הרי זה נחשב שהתחיל הספק בחיוב תשלומי השכירות ולא בזכות הקרקע וממילא השוכר שהוא מוחזק המוציא ממנו עליו הראיה, אבל הסכים לעצם ד' הש"ך דבד' הראשונים מפורש דהספק נולד בתחילת החודש ודלא כהתה"ד.

**ובקובץ שמועות [קוב"ש ח"ב] ב"מ אות מ'** כ' דמד' **רש"י הנ"ל** משמע דבזה גופא פליגי שמואל ור"נ, דשמואל ס"ל דהספק נולד רק בסוף החודש וממילא תפיסת השוכר באכילת חודש העיבור הוי קודם הספק ומהני, ור"נ סובר דהספק נולד בתחילת החודש כמש"כ רש"י ולכן לא מהני.

ואמנם יעוי' **בשיטמ"ק ב"מ ק"ב.ב. ד"ה וז"ל תלמיד הר"פ** שהק' בהא דכור בל' סאה בסלע דמסקינן בגמ' דראשון ראשון קנה 'משום דתפיס' והא הוי תפיסתו אחר שנולד הספק, ותי' ד'אית הוי ספק כשבא לדון לפנינו' עיי"ש, ומזה משמע לכאו' כתה"ד הנ"ל, ויש לדחות, דהתם כל הנפק"מ הוא לגבי 'חזרה' ולכן הספק מתחיל רק כשחוזר בו ודו"ק.

[ג]: **בתומים קיצור ת"כ סימן מ"ה ד"ה ולכן היותר נראה דכך הוא** עמד ע"ד הראשונים הנ"ל דאמאי נחשב שנולד הספק רק בתחילת חודש העיבור ולא מיד בשעת השכירות כשאמר ב' הלשונות המתחלפים, ותי' דכיון שאפשר שיפול הבית לפני החודש הי"ב ולא יהיה נפק"מ נחשב שנולד הספק רק כשמגיע החודש, והסמיך לזה ד' **השיטמ"ק הנ"ל בשם תלמיד הר"פ והמהרש"א בב"ב ק"ה.** לגבי כור בל' סאה בסלע עיי"ש.

ואמנם **הנתיבות בכללי תפיסה סקט"ו** כ' דמד' **הרמב"ן והרא"ש בפ"ק דבכורות** שהוכיחו מהא דכור בל' דמהני 'תפיסה ברשות' משמע דנחשב שנולד הספק מיד כשאמר ב' הלשונות, דאל"כ אין הוכחה מהכא לענין תפיסה ברשות דהא דמהני הוא משום דהוי קודם הספק ע"ש.