כח 1
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / כח

כח' א'

סברוה עור האליה. וברש"י דהנידון האם עור האליה יש לה דין אליה להקטרה. והיינו דכמו שהאליה קריבה גם העור שלה קרב עמה, דהרי דין ההקטרה נוהג באימורין מסויימים, ובכללם נמי אליית הכבש, והנידון אם העור נכלל בהך איבר הנקרא אליה או לא. ובפשוטו מבואר, דמצד הסברא כיון דהוא ראוי לאכילה הוי כאליה, ורק ר"ה ממעט לה מקרא ד'חלבו'. אבל רש"י מבאר עוד ד'כי היכי דחשיב בשר לאכילה ה"נ דהוי בשר להקטרה'. ובחי' מרן רי"ז הלוי ריש מעה"ק כ' דלרש"י מבואר דשם אימורין חיילא רק בדבר שיש לו דין בשר.

- והיה אפ"ל דגם לרש"י אימורין אינם צריכים להיות בשר בדווקא, אבל הכא הנה אם אינו ראוי לאכילה כלל, הרי פשיטא דאין שום סיבה שיהיה דינו כדין האליה, דהוא סתם עור בעלמא, וכל הנידון זה רק מחמת שיש עליו שם אוכל, ולכן יש סברא להטפילו לאליה שיהיה כמותו גם לענין הקטרה, דהוי כחתיכה אחת עם האליה. ולכן דווקא הכא בעי' שיהיה לעור האליה דין בשר, דאי נימא דיש לו רק דין אוכל, א"כ שוב י"ל דבזה גופא דאית ליה גריעותא מהאליה עצמה, א"כ נמצא דאינו ממש חתיכה אחת עם האליה, דהרי יש חילוק בתואר דינם, ולכן מוכרחים לומר דהוי בשר ממש.

- ועוי"ל דעיקר ד' רש"י קאי על העולה שהעור שלה טעון הפשט, ולכן אם באמת אין לו דין בשר והוא רק נטפל לעולה, אזי הדין 'עור' היה מכריח להפשיטו, ושוב אינו קרב, ודווקא אם יש לו דין בשר, זה מה שמפקיע ממנו דין עור להפשט. וכן עוד י"ל דבעולה דכתיב 'הבשר והדם', בעי' דווקא בשר, ול"מ מה דהוא נטפל לאליה, ובכדי שיהיה לו דין הקרבה מוכרח להחשב בשר. אמנם זה דוחק ברש"י דכ' בהדיא שלמים, וגם נידון הגמ' במחשב מאכילת מזבח וכו', איירי בכה"ג דאיכא ב' אכילות[[1]](#footnote-1).

- ע"ע בגרי"ז דמד' הרמב"ם שכ' דאליית הכבש קריבה עם החוליות, מבואר דבכלל דין הקטרת האימורין נכללו גם עצמות, ומשמעות דברי הר"מ דהעצמות הרי הם בכלל האימורין ממש, ואין הקטרתם רק מתורת מחוברין. ודינא דעצמות שפירשו לא יעלו וכו', נאמר רק לענין עולה דכתיב בה ועשית עולותיך הבשר והדם, ואיכא בה דין בשר דווקא לאפוקי העצמות, אבל בשאר הקרבנות דאיכא בהו רק דין אימורין, אזי גם העצמות בכלל ואפי' פירשו.

– והנה רב הונא ממעט עור האליה מהקטרה מקרא, ולכאו' אם איכא עליו שם בשר מה שייך למעטו, אבל אם לא הוי כבשר, ורק דהנידון הכא אם הוא נטפל לאליה, א"ש דעל זה גופא קאי המיעוט. וע"ע בגרי"ד דזה גופא הנידון אם לדרוש את המיעוט. וע"ע בצ"ק דמפ' דלר"ה באמת דהוי כבשר, ונתמעט משום דאינו למשחה. ועי' מצפ"א דהק' דמרש"י לא משמע הכי, ועוד דלמשחה לא קאי על חלק הבעלים. ויתכן עוד דר"ה גופיה סובר דעור האליה לאו כאליה מסברא, והיינו דליכא ע"ז שם בשר כלל, אבל רבא מוסיף דגם אם ליכא ע"ז שם בשר, אכתי יחשב כאליה מחמת טפילותו לאליה, וע"ז קאמר דאיכא מיעוט מקרא.

תוס' אמר שמואל. הק' דאם מתני' אתיא כר"א דמחשבין מאכילת וכו' ליתני על אליה גופה. ועי' גרי"ד די"ל החידוש הוא דעור האליה הוי כאליה גם לענין הקטרה, ולא נמעטו מקרא דחלבו האליה. וכ' דאפ"ל דר' אליעזר אם הוא נאכל הגם דאינו מוקטר, שייך בו מחשבה מאכילת אדם לאכילת מזבח, וא"כ גם אם מבואר במתני' דשייכא מחשבה, סו"ס אכתי לא שמעי' מינה דאיכא בו דין הקטרה.

רב הונא אמר עור האליה וכו'. בחי' מרן רי"ז הלוי וכן בקר"א וב\*זבח תודה ואהא"ז ושפ"א דקדקו דהרמב"ם פוסק כר"ה, ולכן השמיט דמהני מחשבת הקטרה באליה, אבל הק' למה לא הזכיר דבעולה מהני מחשבת הקטרה. ועוד דקדקו השפ"א והאהא"ז דהרמב"ם במעה"ק כ' דבעולה מפשיטו 'כולו', ומשמע דגם עור האליה בכלל, ואינו בכלל דין ההקטרה.

- והיה אפ"ל דכיון דמהני המחשבה באכילה בכל הקרבנות, הרי דממילא שמעי' דזה מהני נמי בעולה בתורת מחשבת הקטרה, וכעי"ז באהא"ז דאחרי שהר"מ כ' לגבי טומאה דהוי כבשר, ממילא דזה מהני לענין הקטרת עולה, חוץ משאר קרבנות דנתמעטו מחלבו האליה. ומש"כ הר"מ ד'מפשיטו כולו' היינו חוץ מעור האליה, דכבר ביאר הר"מ במקו"א דדינו כבשר, ולא הוצרך לבאר עוד פעם.

- והגרי"ז כ' דהר"מ פסק כמתני' דנקטה רק אכילה ולא הזכירה דאיכא מחשבת הקטרה בעולה, והטעם דכיון דאיכא דין הפשט על עור העולה, וכל מאי דאית ביה דין עור דינו להיפשט מהבשר, ולכן הגם דאית ביה גם דין עור וגם דין בשר, דין הפשט העור מונע ממנו מלהיות מוקטר עם האימורין. אבל בשאר הקרבנות דליכא דין הפשט[[2]](#footnote-2), שפיר נאכל ושייך בו מחשבת אכילה.

- ובגרמ"ד מבאר דהפלוגתא דתנא דמתני' עם הברייתא, האם העור גובר על הבשר או להיפך[[3]](#footnote-3). וצ"ב מאי אולמיה דהעור גובר על הבשר, ועי' בקר"א דבתו"ד ר"ל דזה גופא נלמד מהמיעוט של ר"ה דאי"ל דין עור, וא"כ ה"ה דבעולה אינו מוקטר. ודחה דכיון דהוי ראוי לאכילה, בודאי דאינו בכלל העור.

- ועי' באהא"ז דמק' דא"כ למה לא כולל הר"מ עור האליה בהדי הני שהזכירן דהם ראויים רק לאכילה ולא להקטרה. ולכאו' י"ל דרק ההפשט מונע ממנו מלהיות ראוי להקטרה, אבל לו יצוייר דלא יהיה הפשט שוב יהיה דינו להקטרה. ועי' בגרמ"ד לדון דבעולה פסולה דליכא הפשט שוב יהיה ראוי להקטרה.

- והנה בהמשך הסוגי' מייתי' ברייתא דמחשב להקטיר וכו', וילה"ק מאי קמ"ל, הא תנינא דעורותיהן כבשרן, וא"כ ממילא דה"ה דמהני בהו הקטרה, ובאמת דלד' הגרי"ז א"ש דקמ"ל בעולה, דהעורות הללו מוקטרין ואינם מופשטין. אבל ק' דא"כ מה מק' הגמ' מאי איריא עולה ליתני זבח, והרי בעולה איכא החידוש הנ"ל. ועי' גרי"ד שתי' דקו' הגמ' דניתני גם זבח וגם עולה, אבל מק' ע"ז דא"כ מה מתרץ דתני זבח, והרי קו' הגמ' היתה דליתני גם זבח וגם עולה.

- ועוד היה אפ"ל דיתכן דר"ה גופיה סובר דעור האליה לאו כאליה מסברא ולא מקרא, והיינו דליכא ע"ז שם בשר כלל. ורבא מוסיף דגם אם ליכא ע"ז שם בשר, אכתי היה צריך ליחשב כאליה מחמת טפילותו לאליה, וע"ז קאמר דאיכא מיעוט מקרא. ולפ"ז יש ליישב הא דבעולה ליכא מחשבת הקטרה העור האליה, דהרי נתברר דלמסקנא דר"ה עור האליה אינו בשר, והגרי"ז ביאר דגם להר"מ דבאימורין א"צ שיהיה בשר, מ"מ עולה שאני דכתיב בשר דווקא. אמנם בהמשך הגמ' אמרי' בהדיא דר"ה ניח"ל הברייתא דקתני דאיכא הקטרה בעור האליה.

מאי קמ"ל תנינא. עי' עול"ש דהביא דבירושלמי פליגי ריו"ח ור"ל, אם עורתיהן כבשרן רק לענין טומאה אם גם דלוקה על אכילתן, דלריו"ח כיון דרובא דאינשי לא אכלי אין לוקין. וכ' דא"כ מוכרחין לומר דלריו"ח עור האליה שאני, דהרי הכא אמרי' דמכח המחשבה על עור האליה הוי פיגול וחייב כרת. וא"כ מק' דהא גופא קמ"ל דהגם דבשאר העורות ליכא מלקות, ול"מ בהו מחשבה, מ"מ עור האליה שאני. ומסיק דסוגין אזלא כר"ל.

וכל שמנו חכמים שעורותיהן כבשרן. עי' בגרמ"ד דהגרי"ז הסתפק אם איכא להו דין הקטרה בפנ"ע, או רק בהיותם מחוברים. ועי' \*בשיעורי הגרי"ד דק' למה הנידון במתני' רק האם מהני בהו מחשבה, ולא קתני את עצם הדין דאיכא בהו הקטרה. ותי' דאם היה כתוב רק דאיכא להו דין הקטרה, היה אפ"ל דזה רק מחמת דין מחוברין, וא"כ לא יהיה מהני בו מחשבה, והשתא דאשמועי' דמהני מחשבה בהני עורות, הרי דבהכרח דזה מחמת דאי"ל דין הקטרה מחמת עצמו.

- ועי' מקד"ד ה' ג' דנקיט בפשיטות דלר"ה דעור אליה לאו כאליה, מ"מ בקרבן עולה מקריבין אותה למזבח ואינה בכלל ההפשט. ולדבריו בהכרח דהני עורות יש להם דין בשר מצ"ע, דאם הקטרתם רק מדין מחוברין, א"כ הם טעונין הפשט. אבל יש לדחות דדינא דמחוברין היינו דזה נטפל לאליה, וא"כ שוב גם ליכא ביה דין הפשט מחמת זה.

הו"א דווקא לטומאה אבל קדשים למשחה וכו'. לתי' הגמ' נפקא דעיקר החידוש דשייכא אכילה על עור האליה, אבל הא דאיכא ע"ז שם בשר ילפי' כבר מטומאה, וא"כ לפי זה פשיטא דמהני מחשבה על הקטרה דבזה אין הלכתא דלמשחה. והגרי"ד מק' ע"ד רש"י בראש העמוד, דהא דמהני מחשבה בהקטרה כי היכי דהוי בשר לענין אכילה, ולכאו' אדרבה לענין הקטרה א"צ כלל קרא. אמנם בפשוטו דלהקטרה בודאי דאיכא חידוש, וכל תורף הסוגי' סובב האם עור האליה מוקטר או לא, והשתא קמ"ל דאיכא חידוש גם לענין אכילה.

- עי' שפ"א דאין להקשות דא"כ ניתני דין עור האליה רק הכא. דא"כ הו"א דבאמת אינו כבשר, ורק דאי"ל אכילה ע"י הדחק, ורק בקדשים משום הפסד קדשים אוכלין אותו ומחשבין בו, אבל לענין חולין אינו נחשב אוכל דרוב אינשי לא אכלי לה.

- ברש"י כ' אימא לא תהא מחשבה. ומשמע דמצד דין האכילה נשאר בו מצוות האכילה, ורק דלענין מחשבה בעי' מחשבה באכילה החשובה של הקרבן.

ואחד עור הראש של עגל הרך. ועי' קו' תוס' דקמ"ל הכא דבעור האליה ליכא פלוגתא, והגם דלענין עור האליה פליגי. ועי' בשיט"מ אות ד' שתי' דפליגי רק בעור הראש של העגל שסופו להקשות, ומשא"כ בעור האליה דלכו"ע הוי כבשר. וד' השיט"מ צ"ב מה מתרץ, וה"ז גופא מק' התוס' דזה מה שבאה הברייתא לחדש.

- והביאו מהגר"ח (גרי"ד גרמ"ד גרי"מ ומנח"א) דהנידון בעור הראש של עגל, זה רק לענין אם יש לו שם 'בשר' מאחר שסופו להתקשות כשהעגל יגדל, וא"כ א"א להגדירו כבשר העגל, אבל שם אוכל בודאי שיש לו, דזה אינו תלוי ב'סופו', אלא רק במה שהוא ראוי עכשיו לאכילה. ונחלקו תנאי התם לענין טומאת נבילות דבעי' בשר דווקא, אבל לענין טומאת אוכלין דתלוי בשם אוכל לא נחלקו, וכ"מ מהרמב"ם. אבל ברש"י כ' דהנידון הוא גם לענין טומ"א.

- והגר"ח נוקט דלענין קדשים סגי במה שהוא אוכל וא"צ שיהיה לו דין בשר, וא"כ עור הראש של עגל הרך שיש לו שם אוכל, הרי דבודאי דמהני מחשבה בו מחשבת פיגול לכו"ע, וכ"ש דמהני נמי בעור האליה. ועי' בגרי"מ דזה כוונת הדשיט"מ לתרץ דהכא ל"ש הנידון של סופו להקשות, ולכן ליכא חידוש הכא במה דלא פליגי לענין קדשים.

- ואמנם דבברייתא דמבואר דהנידון הוא גם לגבי קדשים, וכן בסוגי' דחולין מוכח דאית להו חד דינא עם טומ"נ. ועי' בגרי"ד דהברייתא איירי לענין עולה דכתיב ביה בקרא דבעי' 'הבשר והדם', וא"כ בעי' בהו 'בשר' דווקא, וא"כ מה שנחלקו שם תנאי לענין טומ"נ, נחלקו גם לענין מחשבה בעולה בעור הראש. אבל קו' הגמ' דמאי קמ"ל תנינא, היא על שאר הקדשים דבזה ליכא שום חידוש. [והיה אפ"ל דהנידון בברייתא דמאחר ויש בעולה דין הפשט, א"כ גם אי נימא דאי"ל שם בשר, מ"מ בשר שסופו להיות עור, אזי אין הבשר יכול להפקיע מדין ההפשט, דדין הפשט נידון בסופו דמתקשה].

- ולפ"ז נמצא דבכל הני עורות שייכא מחשבת אכילה, וק' דהר"מ כ' דרק בעור האליה שייכא מחשבה לאכילה. והגרי"ד מבאר דלהר"מ בעי' מחשבה על 'אוכל חשוב', אמנם לפ"ז שוב אין לתרץ קו' התוס' הנ"ל, כי אכתי איכא חידוש דעור האליה הוי אוכל חשוב.

- ועי' \*מנח"א דלפ"ז צ"ב מה מק' הגמ' מאי איריא עולה ליתני זבח, דהרי איכא חידוש בעולה, דהגם דבעולה בעי' בשר דווקא, מ"מ עור האליה נחשב כבשר האליה ממש.

- ויעוי' ברש"י בריש סוגיין דכ' דלענין אכילה נמי צריך בשר דווקא. ועי' צ"ק דזה מבואר במתני' במה דמהני מחשבה ע"ז, דאל"ה הו"ל מחשב בדבר שאין דרכו לאכול. אמנם אפ"ל דגם לרש"י בסתם קדשים א"צ בשר, אבל הכא אם לא יהיה לו דין בשר ממש, אזי ישאר בו דין עור להפשט, ורק הדין בשר מפקיע ממנו תורת עור. אמנם לפי סברא זו סו"ס בכל הני עורות, מוכרח שיהיה עליהם שם בשר להפקיע מדין הפשט של העור. ועי' \*בחי' הגר"ח דנוקט דרש"י בפסחים פד' והרמב"ם נחלקו, אם צריך בשר לענין אכילת קדשים.

עור הראש של עגל הרך. עי' תוס' דהביאו הסוגי' בחולין דהך ברייתא הוי כיחידאה ות"ק פליג ע"ז. ויעוי' רש"י לקמן לה' ב' דכ' דמהני מחשבה בעור הראש, ומסתימת דבריו דמהני בכל עור הראש ולאו דווקא של עגל הרך. ועי' קר"א דמבואר מרש"י דעור הראש יש לו הקטרה מצ"ע[[4]](#footnote-4), ואין הקטרתו כדין צמר שבראשי הכבשים דמהני רק מתורת מחוברין, ולכן רק בעור הראש מהני מחשבה. ומק' דא"כ נמצא דעור הראש דינו כבשר ממש, וק' למה פליג ת"ק על עור הראש של עגל הרך, והרי אפי' בעור הראש סתם של עולה הוי בר הקטרה.

- ובחי' מרן רי"ז הלוי ר"ל דד' רש"י איירי בעור הראש של עגל הרך דמצ"ע אי"ל דין בשר, ורק דבכל הקרבנות הוא טעון הפשט ושוב ל"מ ביה מחשבה, [וכמו שהובא לעיל יסוד הגרי"ז בזה], ומשא"כ בעור הראש של עולה שיצא מכלל הפשט, שוב מהני ביה מחשבה, אבל עור הראש שאינו של עגל הקטרתו רק בתורת מחוברין ול"מ ליה כלל מחשבה. אמנם העירו דגם בעור הראש של עגל הרך אמרי' דזה כיחידאה.

עור שתחת האליה. עי' קר"א דברש"י בחולין מדוקדק דלא כל עור האליה בכלל, ורק ש'תחת האליה' הוי רך. ועי' גרמ"ד שאחד רצה לדקדק דבחולין קתני ש'תחת האליה', כי לענין טומ"נ בעי' בשר דווקא, אבל במתני' קתני עור האליה, משום דאימורין א"צ בשר דווקא. והק' הגרמ"ד מהברייתא הכא דאיירי במחשבת פיגול, וקתני 'תחת' האליה, ותי' דהברייתא איירי בעולה שיש בה דין של 'הבשר' והדם, ולכן דווקא 'תחת' האליה מהני מחשבה דשם הוי כבשר. אבל מק' דהרי למסקנא לחד תי' מוקמי' להברייתא בשלמים, ושוב הדק"ל דלאימורין א"צ בשר.

להביא עור של בית הבושת. ה\*רמב"ם כ' דכל העור אינו ראוי לאכילה ולהקטרה חוץ מעור האליה דראוי לאכילה. והקר"א ו\*זבח תודה וח"נ מק' דלכאו' עור בית הבושת הוי כבשר, כמבואר בד' \*הר"מ מאכ"א ד' כא' ואבות הטומאות א' ט', דהוי כבשר לענין טומאה ואיסור אכילת נבילה. ועי' \*לח"מ דדקדק מ\*רש"י חולין קכב' ב' דפליגי גם בזה. ותי' הח"נ וכעי"ז ב\*חזו"א דהגם דהוי כבשר, מ"מ אי"ז למשחה דלא רכיך כ"כ, ולכן ל"מ לענין קדשים.

מנחת אברהם לקמן לה'

רמב"ם כאן ובהל' טומאה איזה עורות בכלל בשר.

1. ויל"ד אליבא דר"א מה הדין במחשב העולה דכולה למזבח להאכיל הבשר להדיוט למחר, אם גם בכה"ג דליכא ב' אכילות, שייך נמי לחשב מאכילת מזבח לאדם. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' בגרי"ד דהפשט שמצינו בשאר קרבנות זה רק בכדי להוציא האימורין, ואמנם בקרי"ס דמבואר דדין ההפשט בשאר הקרבנות ילפי' מעולה, היינו דילפי' רק דאיכא דין הפשט ביחס לאימורין. ועוד מה\*גרי"ד דדווקא הפשט של עולה מפקיע מההקטרה, ומשא"כ בשאר הקרבנות דאין 'דין' הפשט. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועי"ש דלפ"ז ק' מה מק' הגמ' בשבת קח' א' על ר' זירא דמכשיר עור העוף לתפילין, מברייתא דקתני דעור העוף נקטר, דאיכא למימר דהך ברייתא סברה כברייתא דידן, דהגם דעור הוא מ"מ אכתי איכא ביה דין הקטרה ומפקיע לדין הפשט, ומתרץ דבברייתא שם מבואר דבעי' קרא להכשיר עור העוף להקטרה, ואי ס"ל דההקטרה מפקיע להפשט א"כ א"צ לזה קרא. ולפ"ז נמצא דבברייתא שם דבעי קרא להכשיר להקטרה, מבואר דהקטרה מפקיע להפשט ודלא כהרמב"ם. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויעוי' עוד מקד"ד טז ו' ולענין, דבעצם דין העור שהוא טפל לבשר, ורק דבעולה ההפשט מפקיעו מלהיות נטפל לבשר, משא"כ עור הראש דאינו בכלל ההפשט, וא"כ הוי גופיה דזיבחא דחייבין עליו ומחשבין בו. ובמילואי קר"א דאיכא דין הקטרה מחודש על העור, ובזה ליכא דין בשר, ועוד מנח"א לקמן לה' ב' [↑](#footnote-ref-4)