חבורה מקואות פרק ו
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקואות - הרב אי_ש סטפנסקי

**פ"ו מ"א כל המעורב למקוה כמקוה**

כתב בחידושי רבינו חיים הלוי הל' טומאת אוכלין, דתרי דינים איכא בכל התורה, דין עירוב ודין חיבור. ותרי שיעורי אית להו, דהיכא דבעינן לדין חיבור שיעורו בטופח להטפיח, והיכא דבעינן לדין עירוב שיעורו כשפה"נ. דין חיבור נאמר על המים עצמן, דלחבר מים שבשני מקומות שיהיו מחוברים ושייכים זה לזה בעינן טופח להטפיח. ודין חיבור נאמר על המקומות, דהיכא שצריך להשלים שיעור מ' סאה בעינן שייחשבו כמקום אחד, ולא סגי בחיבור המים, דאכתי הם בשני מקומות, ולהסיר את המחיצה שביניהם בעינן שפה"נ. עי' להלן שהוכיח כן לפירוש הרמב"ם בעוקת המערה לר' יהודה.

ומשנתינו עוסקת בדין עירוב מקואות שייחשבו במקום אחד להשלים שיעור מ' סאה, וקמ"ל דיש ב' אופנים לערב מקוה, או ע"י שפה"נ, או ע"י חורי וסדקי המערה. והטעם שבחורין אין צריך שפה"נ ביאר בכתבי הגר"ח (מקואות פ"ד מ"ה), דכיון שהוא פרוץ במילואו למקוה אין כאן מחיצה כלל, ולפיכך סגי בחיבור לחוד. אך בעוקת המערה כיון שיש מחיצה בעינן נקב כשפה"נ לערב את המקומות. וכן ביאר בחידושי מרן רי"ז הלוי הל' מקואות, דחורי המערה אין צריכין שפה"נ כיון שאין הפסק מחיצה.

ומצינו בראב"ד (בעלי הנפש ס"ג אות י"ט) נפק"מ בין עירוב ע"י חורין לעירוב ע"י שפה"נ, דלגבי עירוב ע"י שפה"נ חידש הראב"ד שם שצריך שיהא במקוה החסר לכה"פ רביעית, אך לגבי עירוב ע"י חורין אין צריך שיהא בחורין רביעית, דחד מקוה הוא. וביאור הדברים, דעירוב ע"י שפה"נ אינו עושהו לחד מקוה ממש, אלא שאפשר עי"ז להשלים שיעור מקוה, ולפיכך צריך שיהיה לחסר שם מקוה מדאורייתא ורק לאחר מכן אפשר להשלים מ' סאה ע"י המקוה השניה, אך עירוב ע"י חורין עושהו לחד מקוה ממש, ולכן אין צריך שיהיה שם רביעית.

ויתכן לומר על דרך זה נפק"מ נוספת, דהנה קיי"ל שאין ג"ל פוסלין את המקוה עד שיפלו לתוכו ממש, ואם נפלו בצד המקוה אין פוסלין אף שיש ביניהם חיבור שפה"נ, והיינו משום דלא חשיבי כחד מקוה ממש ואין זה נחשב שנפלו לתוכו ממש. אמנם אם יפלו ג"ל לחורי המערה אפשר דכיון שזה נחשב לחד מקוה ממש הרי זה נחשב כנפלו בתוכו. [ואפשר דזה הביאור במשנה י' לדעת הרמב"ם, שאם האביק נמצא בתחתית המקוה ויש בו ג"ל הרי זה נחשב כנפלו לתוכו, ולהנ"ל יש לבאר דאביק שבתחתית המקוה דינו כחורין דהוי כנפלו לתוכו].

והנה הראב"ד הוציא את דינו מהגמ' בזבחים כב ע"א, דאיתא התם אמר ר' פפא אם קדח בו רביעית מטבילין בו מחטין וצנורות, ופירש רש"י שאם קדח בדופן המקוה והמים נמשכין שם אע"פ שנתמעטו המים ואין מעורבין מי המקוה באותה קדיחה מכל מקום מטבילין בו. ומשמע לפי"ז דכל מה שביטלו רבנן רביעית דמקוה למחטין וצנורות זה רק במים שהגיעו מעלמא, אך אם באו ממקוה שלם סגי ברביעית, דהוי כשיירי טהרה. [ברא"ש להלן משנה ח' מבואר דאם בתחילה היתה השקה כשפה"נ סגי לאחר מכן בהשקה כשערה, וביאר החזון איש דהוי כשיירי טהרה ומהני אפילו להשלים למ' סאה. אך ברש"י משמע דאפילו בלא מעורבין כלל מטבילין בו]. ועי' בחזון יחזקאל שתמה בזה.

אמנם הראב"ד (שם אות כא) כתב דאיירי בעוקה המחוברת למקוה ברוחב שפה"נ על רום קליפת השום, ולעיל מיניה אמר ר' פפא שמקוה שנטל ממנו סאה ונתן סאה כשר עד רובו, אך לרביעית אינו כשר בכה"ג, [רש"י שם פירש לענין רביעית דנטילת ידים, אך הראב"ד פירש לענין מקוה, ובאופן שהרביעית מחוברת למקוה בשפה"נ], דאם יש בצד המקוה עוקה שיש בה רביעית ומחוברת למקוה בשפה"נ, ונטל ממנה רובע רביעית ונתן מים שאובין פסלן, דרביעית צריך שתהיה כולה מהכשרים. ועל זה אמר ר' פפא שאם אותה רביעית באה מהמקוה עצמה, הרי היא הוכשרה כבר במקוה, דלגבי מ' סאה כשר בכה"ג עד רובו, ולאחר שהוכשרה לא תפסל אף ברביעית. וכן פירש הרש"ש שם, וכיון מדעתו להראב"ד.

והשתא הוציא הראב"ד מהגמ' שאם משיק למקוה פחות מרביעית אף שההשקה היא כשפה"נ לא מהני, דבעי שם מקוה בפ"ע בשביל להשיקה למקוה בשפה"נ. [הש"ך ס"ק קכ"ד הביא דינו של הראב"ד וכתב דכן מוכח מש"ס ופוסקים, ולכאורה כונתו לגמ' בזבחים ופשוט לו לבאר כהראב"ד ולא כרש"י, וצ"ע]. והנה לפי מש"כ הראב"ד דחורין עדיפי משפה"נ וחשיב כחד מקוה ממש, פשוט דנטל סאה ונתן סאה כשר בו, דנידון כמ' סאה ממש ולא כרביעית.

ובחזון איש (תניינא ס"ו סקי"ב) ביאר ברש"י דאיירי כלפי דין דאורייתא דרביעית כשרה לטבילת כלים, ואם רביעית זו רובה מי גשמים ומיעוטה מי פירות פסולה, דבעינן שכל הרביעית תהיה ממי גשמים, וע"ז אמר ר' פפא שאם אותה רביעית באה ממקוה שלם שמיעוטו מי פירות כשר מהתורה לטבילת כלים כיון שכבר נתבטלו המיעוט מי פירות במקוה.

וכתב החזון איש שלפי רש"י אין מקור לחידושו של הראב"ד שכל השקה צריכה רביעית, והוי ספיקא דדינא, עיי"ש. ובתניינא ס"ט סק"י כתב דהש"ך נקט בפשיטות כהראב"ד ולא הזכיר דרש"י פליג על זה.

ובסיפא דמתני' עוקת המערה וכו' הר"ש והרא"ש פירשו דאיירי בשוקת שבסלע בצד המקוה, וכיון שיש לעוקה מחיצות מהצד שחוצצות בין המים שבעוקה למים שבמקוה בעינן כשפה"נ. ור' יהודה סובר שאם אין מעמדת עצמה אין צריך שפה"נ. ונראה דאיירי באופן שמי המקוה עוברין על פי העוקה, ומחמת כן העוקה נחשבת כחורי המערה, שהרי היא פרוצה במילואה בשפתה למי המקוה, ולפיכך אין צריך כשפה"נ. אלא שיש חילוק בדבר, שאם המים שבמקוה עוברים על פי העוקה רק לאחר שכבר יש בהם מ' סאה, אכתי העוקה חולקת מקום לעצמה ואינה נחשבת כחורי המערה, ולפיכך בעינן כשפה"נ. ורק באופן שהמים שבמקוה עוברים על פי העוקה קודם שיש בהם מ' סאה הרי העוקה נטפלת למקוה ואינה חולקת מקום לעצמה, ונידונית כחורי המערה.

ובחזון איש (קמא ס"ז סק"א) ביאר באופן אחר, דאם מי המקוה מגיעין לנקב שבעוקה קודם שיש בהם מ' סאה הרי זה עירוב אף בלא שפה"נ, ואם יש בהם מ' סאה קודם שיגיעו לנקב צריך שיהיה בנקב כשפה"נ. ולא איירי במתערבין דרך שפתי העוקה כמש"כ לעיל אלא מתערבין דרך נקב שבצידה. והקשה מדוע עדיף דין השוקת משאר כותל שבין ב' מקואות דבעינן נקב כשפה"נ בכל גוונא. ולדברינו מיושב שפיר. ועי' עוד בחזון איש תניינא ס"ט סק"ט.

הרמב"ם פירש דאיירי בגומא שתחת המקוה, וקמ"ל שאם אינה נקובה כשפה"נ אין טובלין בה. וקאמר ר' יהודה שאם אינה מעמדת עצמה, כלומר, שאין קרקעית המקוה מחזיק את הטובל, מטבילין בה כמות שהיא. וביאר המשנה אחרונה לפי שמחיצה כמאן דליתא דמי, והדר דינו כחורי וסדקי המערה. ולפי"ז מסתבר שאפילו פחות מרביעית מהני כמש"כ הראב"ד לגבי חורין. וכן לפירוש הר"ש באופן שמי המקוה עוברין על פי השוקת מסתבר שאין צריך רביעית, דהוי כחורין. אך בש"ך ס"ק קכ"ד משמע שאף בכה"ג צריך רביעית, דהביא על דין זה את הראב"ד דאף כשיש נקב כשפה"נ צריך רביעית, ואם כן אין דינו ממש כחורין. שוב מצאתי שהקשה כן החזון איש תניינא ס"ט סק"י.

והנה לשון הרמב"ם פ"ח ה"ד אפילו אין מעורבין אלא בכל שהוא מטבילין בה, וכן הוא בשו"ע סעי' נ"ט. ודייקו הגר"ח הל' טומאת אוכלין והחזון איש שם דנקב כל שהוא מיהא בעינן. והוכיח מכאן הגר"ח דאף במקום שאין צריך עירוב לפי שאין מחיצה ביניהם מכל מקום חיבור בעינן, דצריך שמי המקוה יהיו מחוברין עם מי העוקה, והחיבור נעשה ע"י מים בשיעור טופח להטפיח.

והקשה החזון איש שם סק"ב מהא דאיתא בתוספתא (הובא בר"ש סוף פ"ה) גממיות על פי המקוה וכן מקום פרסת רגלי בהמה, אם היו מעורבין כשפה"נ מטבילין בהן ואם לאו אין מטבילין בהן. ר' יהודה אומר הרי הן כעוקת המערה. והיינו שגם בזה יש חילוק אם מעמדת עצמה או לא, ולדעת הרמב"ם חילוק זה שייך רק בגומא שתחת המקוה, והתם איירי בגומא שבצד המקוה. וביותר יל"ע שהרמב"ם פסק כאן כר' יהודה, ובפ"ח ה"א הביא את התוספתא כת"ק דאם היו מעורבין עם מי המקוה כשפה"נ מטבילין בהן, ולא פסק כר' יהודה דתוספתא, וצ"ע.

והנה כלי טהור חולק מקום לעצמו בתוך המקוה, וכמש"כ רבינו חננאל בחגיגה כב ע"ב: הדלי כיון שהיה טהור חולק המים כמין כותל בתוך המקוה. וכאשר אין בפיו כשפה"נ אין מטבילין בו מחמת ג' טעמים, א, אין מטבילין בכלים. ב, אין בתוך הכלי מ' סאה, והכלי חולק מקום לעצמו. ג, המים שבכלי שאובין. אך כשיש בפיו כשפה"נ המים שבתוך הכלי מעורבין עם המים שבמקוה כדין עירוב מקואות כשפה"נ, ולפיכך אף שהכלי חולק מקום לעצמו כיון שמחובר בשפה"נ דינו כמקוה שיש בו מ' סאה. וכן אין חיסרון של טבילה בכלים, דהא הגר"ח ביאר שאין פסול בפני עצמו של טבילה בכלים, אלא שבעינן מקוה מחובר לקרקע והכלי חוצץ בין המים לקרקע, ולפיכך כאשר איכא עירוב כשפה"נ חשיב שהמים שבתוך הכלי מחוברין לקרקע גם בעודן בתוך הכלי. וכן פסול שאובין ליכא כיון שחיבור שפה"נ מטהר פסול שאובין, [ולדעת הר"ש להכשיר פסול שאובין אין צריך שפה"נ].

ולפי מש"כ לעיל בחילוק בין עירוב דשפה"נ לעירוב דחורין, לדעת הראב"ד צריך שיהיה בכלי שיעור רביעית. וכן אם יכניס כלי למקוה שיש בתוכו ג' לוגין מים שאובין לא יפסול את המקוה, דהמים שבתוך הכלי חשיבי כמקוה בצד מקוה ולא כחורין מדבעינן כשפה"נ, וכן מבואר להלן משנה ד' לפירוש הרמב"ם והרא"ש.

בגמ' בחגיגה מבואר שבכלי טמא אין צריך שפה"נ, דמיגו דסלקא טבילה לכוליה גופיה דמנא סלקא טבילה לכלים דאית ביה. וביאור הדברים נראה, דכאשר הכלי עצמו צריך את טהרת המקוה אינו חולק מקום לעצמו, והרי הוא מתבטל למקוה, ורק כאשר הכלי טהור הוא חולק מקום לעצמו. ולפי"ז נראה שבכלי טמא אין צריך רביעית אף לדעת הראב"ד, דאין זה מדין עירוב דשפה"נ אלא שאינו חולק מקום לעצמו כלל, ודינו כחורי המערה.

והנה במ"ו תנן גיסטרא שבמקוה וכו' טהרו מטומאתן אבל טמאים על גבי כלי חרס ופירשו הרמב"ם והרא"ש דאיירי בגיסטרא ששפתותיה פגומות והמים שבתוכה מחוברים למי המקוה, ואע"פ שאינם מחוברים בשפה"נ מכל מקום מטבילין בתוכה לפי שאין לה חשיבות כלי לחצוץ מקום לעצמה. והטעם שטמאים על גבי כלי חרס הוא משום שבשעה שמוציא את הכלי ויש על גביו מים, הרי הם נטמאים מאויר כלי חרס שמחוץ למקוה, שהרי שפתותיה יוצאין מהמקוה, ומשקין מטמאין כלים.

אך משמעות הר"ש היא דאיירי בגיסטרא שאינה פגומה, ואין חיבור בין המים שבתוכה למי המקוה כלל, ומכל מקום מטבילין בתוכה לפי שאין לה חשיבות כלי לחצוץ ובטלי מימיה אגב המקוה. והא דטמאין על גבי כלי חרס משמע שאפילו בתוך חלל המקוה טמאין, דאע"פ שהמים שבתוכה בטלים אגב המקוה כלפי דין טבילה בתוכו, מכל מקום אינן בטלים אגב המקוה כלפי דין טהרת המים עצמם.

ויש לבאר בזה עפ"י מש"כ לעיל בשם הראב"ד דכאשר משיק מקוה חסר להשלימו לשיעור מ' סאה צריך שיהיה בו לכה"פ רביעית, וביארנו לעיל דצריך שיהיה לו עצמו שם מקוה, וההשקה מועילה רק להשלמת השיעור. ומעתה כלפי דין טבילה בתוכו כיון שעיקר שם מקוה הוא בתוך הגיסטרא אלא שמשלים שיעור ע"י ההשקה, לזה אין צריך חיבור כלל, אך כלפי דין טהרת המים עצמם הא בעינן זריעה וחיבור למקוה, ובזה לא סגי לבטל חשיבות הגיסטרא, דמכל מקום זריעה ליכא.

**קטפרס במי מעין**

בשו"ת הריב"ש סי' רצ"ב נשאל במקוה שיש בו אמה על אמה ברום ג' אמות מכוונות, וכאשר האדם טובל שם המים עולים מחמתו ויוצאים לחוץ, ומחוץ למקוה יש רצפה שאין המים נבלעים כלל, האם מותר לטבול בו. מי אמרינן כיון שבשעה שטובל ליכא מ' סאה בגומת המקוה לא עלתה לו טבילה. או שמא כיון שהמים שיוצאים לחוץ מחוברים למי המקוה בעובי כקליפת השום, שהוא שיעור עירוב מקואות על שפתו, חשיב שיש בו מ' סאה.

והשיב הריב"ש דיש חילוק בדבר, אם הרצפה מחוץ למקוה עולה באלכסון (כמין משפך) באופן שכאשר יצא האדם מהמקוה יחזרו המים למקוה, הרי אנו דנים שכל המים בגומת המקוה, והרי יש בו מ' סאה. וכן רשאי לטבול כלים במים שמחוץ למקוה, ולא חשיבי המים כזוחלין, שהרי הם זוחלין בתוך גומת המקוה. אך אם הרצפה מחוץ למקוה ישרה באופן שכאשר יצא מהמקוה לא יחזרו המים למקוה, אפילו אם המים מחוברים בעובי כקליפת השום למקוה לא מהני, מתרי טעמי: חדא, דהמים שחוץ למקוה זוחלין ופסולין לטבילה, ואי אפשר לצרף למ' סאה מים שפסולין לטבילה. ועוד, דערוב מקואות מהני רק באופן שהמים שביניהם (שמחברים את ב' המקואות) יהיו באשבורן, אך בעוד שהן זוחלין הא קיי"ל דקטפרס אינו חיבור, ואין המים הזוחלין יכולין לחבר ב' מקואות כיון שאין חיבור בין טיפה לטיפה. ואף שהמים שמחוץ למקוה אינם בקטפרס אלא בקרקע שוה, נקט הריב"ש דכל מים זוחלין אינן מחוברין, ורק אשבורן הוי חיבור. ומה שנקטה המשנה קטפרס אינו חיבור לאו דוקא, אלא אורחא דמילתא שהמים זוחלין מחמת שהן בקטפרס, והוא הדין כל מים זוחלין אינן חיבור.

והוכיח כן הריב"ש מדברי הרמב"ם פ"ח ממקואות ה"ח, שלשה גוממיות העליונה ותחתונה של כ' סאה ואמצעית של מ' סאה, ושטף של גשמים עובר ביניהם, אע"פ שהוא נכנס לתוכן ויוצא מתוכן אין זה עירוב, ואין טובלין אלא באמצעית, שאין המים הנזחלין מערבין אלא אם כן עמדו. וכן פסק השו"ע סעי' ס'. ומבואר שמים זוחלין אינן מערבין מקוה חסר למקוה שלם לפי שקטפרס אינו חיבור.

והנה בטעם השני של הריב"ש איכא ב' חידושים. חדא, דהא דקטפרס אינו חיבור אינו רק מחמת האלכסון של הקרקע או של המים, אלא אפילו מים שהם זוחלין בשטח שוה לא הוי חיבור, ורק אשבורן ממש דהיינו שהמים נחים ואינן זוחלין הוי חיבור, שהרי באופן דאיירי הריב"ש המים היו בשטח שוה ומכל מקום נקט דלא הוי חיבור. ועוד מבואר מדבריו, דכיון שקטפרס וזוחלין לא הוי חיבור אינם יכולים לערב ב' מקואות, דאפילו הוא עצמו אינו מחובר טיפה לטיפה כל שכן שאינו יכול לערב אחרים. ומה שהוכיח מהרמב"ם הוא לדין השני שקטפרס אינו מערב ב' מקואות, אך לדין הראשון אין ראיה שהרי התם איירי בקטפרס ממש.

ובעיקר ראייתו מהרמב"ם יש לדחות דהשטף של גשמים אינו יכול לחבר את המקואות מחמת שהוא עצמו פסול לטבילה, ואי אפשר לחבר מקואות ע"י מים שפסולין לטבילה. וכמו דאיתא בפ"ו מ"ג שלשה מקואות בשנים איכא כ' סאה כשרים ובשלישי כ' סאה שאובין, וע"י טבילתו נתחברו המקואות, אם השאוב מן הצד לא נטהר בכך, דכיון ששאובין פסולין לטבילה אינן מחברין בין המקואות. וכן נקט הגר"ח בדעת הראב"ד לגבי סילון כפוף. וצ"ל דשאובין אינן יכולין לחבר מקואות לפי שאין בהם שם מקוה כלל, אך זוחלין יכולים לחבר אילו היה חיבור בין טיפה לטיפה, לפי שאין זה חיסרון בעצם השם מקוה אלא שהוא פסול לטבילה.

בביאור הגר"א סק"ו הוכיח מדברי הריב"ש שמעין מטהר בכל שהוא אף לאדם, ולא כהראשונים שלגבי אדם אף מעין צריך מ' סאה. דהא מים זוחלין חשיבי כקטפרס לדברי הריב"ש, וכיון שאינו חיבור נקט הריב"ש שאינן משלימין לשיעור מ' סאה. ומעתה כיון שמעין מטהר בזוחלין אף לאדם על כרחיך שאין צריך מ' סאה אף לאדם.

והנה במס' חולין לא ע"ב איתא דאין טובלין בחרדלית של גשמים, ופירש רש"י זרם גשמים המקלח מההר בכח, ואין טובלין בו דהנצוק והקטפרס אינו חיבור ולא הוו מקוה דמ' סאה, שהרי אין מ' סאה במקום אחד, ואע"פ שיש הרבה למטה ולמעלה. ובתוס' כתבו דבחנם פירש כן, דאפילו יש כמה סאין באותו מדרון אסור לטבול בו דמקוה אינו מטהר בזוחלין. וכתב בקהלות יעקב סי' נ' דרש"י סובר כהגר"א שעיקר פסול זוחלין הוא משום שקטפרס אינו חיבור והוא הדין זוחלין, וליכא מ' סאה, ולפיכך כתב רש"י את עיקר החיסרון. ובדעת תוס' מוכח דיש חיסרון נוסף של זוחלין מלבד חיסרון שיעור, וכדילפינן בתו"כ מ"אך מעין ובור מקוה מים" דמקוה מטהר באשבורן ולא בזוחלין. ואין זה סתירה לדברי הגר"א דיתכן שיש ב' סיבות לפסול זוחלין, גם מצד חיסרון שיעור דקטפרס וזוחלין אינן חיבור, וגם מצד פסול זוחלין כדילפינן בתו"כ, [וצריך ביאור מה הנפק"מ בפסול העצמי של זוחלין].

אך הש"ך ס"ק קכ"ט כתב שהרמב"ם ושו"ע איירי רק במי גשמים, משא"כ מעין מערב אף בזוחלין, דכיון שמטהר בזוחלין הרי הוא מערב בזוחלין. ולפי"ז מוכח דבמעין אף זוחלין חיבור, ואתי הש"ך לשיטתו שלאדם בעינן מ' סאה אף במעין אע"פ שמטהר בזוחלין, ועל כרחיך דבמעין אף זוחלין חיבור ודלא כהגר"א. וצ"ב האם הש"ך חולק רק על הגר"א ומודה לעיקר דינו של הריב"ש, או שמא על כרחיך הוא חולק גם על הריב"ש.

והנה בעיקר ראייתו של הגר"א מהריב"ש דבמעין סגי בכל שהוא אף לאדם יש לדחות דאע"ג שבמי גשמים נקט הריב"ש שאין המים הזוחלין מצטרפין למ' סאה לפי שאין חיבור בין טיפה לטיפה, מכל מקום במעין מצטרפין למ' סאה. דהנה כתב הגר"ח דאף לשיטות הראשונים שאין מעין נפסל בשאיבה גם כלפי אדם, לפי שהמים השאובין נטהרין בכל שהוא דמעין גם לשיטות הראשונים שלאדם צריך מ' סאה, מכל מקום אין מים שאובין נטהרין ברביעית דמקוה לאדם על אף שמהתורה סגי ברביעית לכלים. והחילוק הוא, דבמקוה כל השם מקוה חל במ' סאה, ובפחות משיעור זה חסר בשם מקוה, ומהתורה כלפי אדם לא הוי מקוה כלל בפחות ממ"ס, ולכן אין השאובין נטהרין בהשקה כלפי אדם, דכלפי אדם לא הוי מקוה. אך במעין לשיטות הראשונים שצריך מ' סאה היינו מחמת מעשה הטבילה ולא מחמת עצם השם מקוה, ולכן השאובין נטהרין בכל שהוא דמעין אף כלפי אדם. ומעתה יש לחלק דכל מש"כ הריב"ש דכיון שאין חיבור בין טיפה לטיפה לא חשיב מ' סאה, היינו דוקא במי גשמים דהמ' סאה צריך בשביל ליצור שם מקוה. משא"כ במעין דכל הדין מ' סאה שבו הוא במעשה הטבילה, י"ל דלזה אין צריך חיבור ממש, אלא שיהיו מ' סאה במקום אחד. ועי' באמרי משה ריש סי' א' שכתב כעין זה.

אך אכתי דברי הש"ך צריכים ביאור, מדוע במעין מהני אף זוחלין לערב מקואות, הא קטפרס אינו חיבור, ואי אפשר לחבר ב' מקואות ע"י דבר שהוא עצמו אינו מחובר. [וכאן אין לומר דבמעין דין מ' סאה הוא רק במעשה הטבילה, דהא השו"ע איירי באופן שהטבילה היא במי גשמים, והמעין רק מחבר ב' מקואות]. ואין ליישב דברי הש"ך לפי מש"כ הגר"ח דמעין שרבו עליו מים שאובין מטהר בכל שהוא ואינו מטהר בזוחלין, לפי שלגבי שיעור מ' סאה סגי בטיפה אחת של מעין להשלים שיעור, שהרי יש לטיפת מעין כח לטהר כל דבר כארבעים סאה, ומחמת כן מהני נמי להשלים שיעור. אי אפשר ליישב כך, דלפי"ז יוכל לטבול אפילו במקוה יחיד שיש בו כ' סאה אם עובר בו חרדלית של מעין, ובש"ך משמע שחרדלית זו של מעין מערבת ב' המקואות.

ויש ליישב דברי הש"ך עפ"י מש"כ החזון איש (תניינא ס"ט סק"א), דהא דאין קטפרס חיבור הוא משום שזחילת מי גשמים הוא הפסדו ואפיסתו, משא"כ זחילת מעין הוא חיותו ועיקרו, ומחמת חשיבותו הוי חיבור אף בזוחלין. וכעין זה כתב הגר"ח בהל' מקואות דבמעין אף זוחלין חיבור, ואפשר דכונתו לדברי החזון איש, עיי"ש.

עוד יש ליישב עפ"י מש"כ תוס' בגיטין טז ע"א דכאשר יש מקוה שלם הוי קטפרס חיבור, והכא איכא מקוה שלם, ובמי גשמים החיסרון אינו מחמת שאין חיבור בין טיפה לטיפה שהרי במקוה שלם הוי חיבור, אלא משום שמים פסולים לטבילה אינם יכולים לחבר שני מקואות חסרים, וכדתנן לגבי היה שאוב באמצע. והשתא שפיר כתב הש"ך דבמי מעין מהני, דהא זוחלין כשר במי מעין ואין כאן מים פסולים לטבילה. [ועיקר הביאור בתוס' דבמקוה שלם קטפרס חיבור ביאר באמרי משה דכאשר אנו באים ליצור מקוה צריך שיהא חיבור גמור של מ' סאה, אך כאשר כבר יש מקוה שלם ואנו באים רק לחבר אליו מקוה חסר, לזה סגי בחיבור קלוש של קטפרס. וכעין מש"כ הגר"ח לגבי השקה לטהר טומאה או לטהר שאובין דסגי בחיבור קלוש ואין צריך שפה"נ, והכא אף דצריך שפה"נ מכל מקום סגי בחיבור קלוש של קטפרס].

באמרי משה הקשה על הגר"א מהא דתנן בפ"א מ"ז מעין שמימיו מועטין וריבה עליו מים שאובין שוה למקוה לטהר באשבורן ולמעין בכל שהוא, ואם כל פסול זוחלין נובע מהא דצריך מ' סאה, הכא אין צריך מ"ס ומה"ת לפסול זוחלין. ותירץ הקה"י עפ"י הגר"ח הנ"ל שהסיבה שמעין מטהר בכל שהוא הוא משום שכל שהוא של מעין דינו כמקוה שלם ויכול להשלים שיעור מ' סאה, אך המי גשמים בעצמם אינם כמעין, והם עצמם פסולים בזוחלין.

והנה בפ"ו מ"ח תנן מטהרין את המקואות העליון מן התחתון כיצד מביא סילון וכו'. והקשה הר"ש מדוע אין לפסול מדין קטפרס אינו חיבור, והכא המים שמחברין בין העליון לתחתון הם קטפרס. ותירץ דבשאובין דרבנן הקילו, כמו שהקילו לגבי דאין צריך שפה"נ. אמנם הגר"ח הבין דאיירי אף לגבי לטהר מים טמאים מטומאתן, והקשה דזה נידון דאורייתא ואיך מהני. ותירץ דרק לגבי השקה של מקוה חסר צריך שפה"נ, אך לגבי השקה של טומאה או שאובין סגי בחיבור כל שהוא. וצ"ב כיצד תירץ בזה הגר"ח איך מהני חיבור של קטפרס. וצ"ל דלגבי השקה של טומאה ושאובין מהני נמי חיבור של קטפרס, כיון דכל טיפה נוגעת בחברתה חשיבי כמחוברין לגבי זה, וסגי בהכי. והנה לפי מש"כ תוס' דבמקוה שלם אין פסול קטפרס י"ל דהכא התחתון שלם ולפיכך מהני.

מצינו במשניות ד' אופנים של השקה, וחלוקים הם זה מזה במהותם. א, השקה כשפה"נ להשלים שיעור מ' סאה למקוה חסר או כששניהם חסרים, ולזה בעינן השקה בשעת הטבילה עצמה לכו"ע. ב, לטהר מים טמאים, ולזה סגי בהשקה רגע אחד לכו"ע. ג, להוריד פסול שאובין מהמים, ובזה דעת רוב הראשונים דסגי ברגע אחד לטהר פסול המים, אך הרא"ש הל' מקואות כתב בשם הר"מ דכאשר מפסיק את ההשקה חוזרין המים לפסולן. ד, מ' סאה בתוך כלי, ובזה בעינן שפה"נ וצריך השקה כל רגע.

א, לגבי השלמת שיעור כתבנו כבר בשם הראב"ד דבעינן שיהיה לכה"פ רביעית באותו מקום, וביארנו דבריו דהשקה אינה עושה שיהיו כמקום אחד ממש, אלא דהמקוה הוא רק כאן והמקוה השני המעורב אליו משלים לו שיעור מ' סאה. ובחזון איש נקט דרש"י בזבחים חולק, אמנם הש"ך נקט להלכה כהראב"ד.

ב, לגבי לטהר מים טמאים, כתבנו לעיל פ"א דמים שלא נתלשו כלל אינם מק"ט מדין מחובר, אך מים שנתלשו וחזרו לקרקע אינם מק"ט רק מדין מקוה. ולדעת הראב"ד נתחדש שאע"פ שביטלו רביעית דמקוה לגבי כלים, מכל מקום רביעית דמקוה לגבי שהמים לא יקבלו טומאה לא ביטלו, ומים שנשפכו לקרקע ויש בהם רביעית אינם מק"ט מדין מקוה. אך אם נטמאו כבר אינם נטהרים ע"י רביעית אלא ע"י מ' סאה, דלגבי זה ביטלו רביעית דמקוה, ורק במקדש לא ביטלו. [אך לדעת הרא"ש שהמשנה שם איירי במים שלא נתלשו מעולם אין ראיה לחידוש זה]. וכאשר השיק מים טמאים למ' סאה מים כשרים המים נזרעו למקוה ונעשו חלק מהמקוה, ונאמר בתורה "אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור", והרי גזיה"כ הוא דכל שיש עליו שם מקוה הוא טהור, וממילא ע"י השקה פוקעת הטומאה שהרי המים הטמאים נעשו מקוה.

ג, לגבי פסול שאובין, לדעת רוב הראשונים מה שחל שם מקוה על המים מהני להפקיע ממנו שם שאובין, דכמו שגזיה"כ הוא דמקוה הוא טהור ולא טמא, כך מקוה הוא כשר ואינו שאוב, אלא שצריך להחיל עליו שם מקוה, ולזה מהני עירוב למקוה וכדלעיל. אך לדעת הר"מ שהובא ברא"ש שם מקוה לא מהני להפקיע לגמרי שם שאובין, אלא שכל עוד שהוא מחובר למקוה ומחמת כן שם מקוה עליו הוא כשר לטבילה אע"פ שהוא שאוב, ולפיכך כאשר הפסיק את החיבור חזר פסול שאובין למקומו.

ועי' בשיעורי הגרש"ר למכות ד ע"א שביאר עפי"ז דעת רש"י שם שחבית שנפלה לים הגדול הטובל שם לא עלתה לו טבילה לפי שהוא נטמא מחמת שבא ראשו ורובו במים שאובין. ומבואר שהטומאה הקודמת פקעה כיון שהמים שבחבית הושקו לים הגדול, ומכל מקום חשיב מים שאובין לגבי בא ראשו ורובו. וביאר הגרש"ר דרש"י סובר כשיטת הר"מ שלא פקע שם שאובין מהמים ע"י ההשקה אלא שהם כשרים באותה שעה, ולפיכך לגבי בא ראשו ורובו כיון שהם שאובין נטמא, ורק לגבי טהרה מטומאה מהני ההשקה בשעת הטבילה לטהרו.

ד, לגבי טבילה בכלים, תנן פ"ו מ"ה השדה והתיבה שבים בעינן נקב כשפה"נ, ושם בפשטות איכא מ' סאה בשדה עצמה דאל"ה תיפו"ל שצריך שפה"נ מצד השיעור. ומבואר דאף שלגבי שאובין וטומאה סגי בחיבור דטלה"ט מכל מקום לגבי טבילה בכלים צריך שפה"נ. וטעם הדבר פשוט לדעת הגר"ח דענין טבילה בכלים הוא דבעינן חיבור לקרקע, ולכן לא סגי לתת שם מקוה למים שבשדה דאכתי אינן מחוברים למקוה, אלא צריך שיהיו מחוברין לקרקע, ולזה בעינן שפה"נ כמו בהשלמת שיעור.

והנה בפ"ו מ"ח איתא דמטהרין את המקואות העליון מן התחתון וכו' ומשיקו אפילו כשערה ודיו, והקשה הר"ש הא בכל מקום בעינן כשפה"נ, ותירץ דלא איירי הכא במקוה חסר אלא במים שאובין, ולגבי פסול שאובין דרבנן הקילו. אך הגר"ח הקשה דבפשטות מתני' איירי אף לגבי מים טמאים שרוצה לטהרן, ובזה הוי פסול דאורייתא ומכל מקום סגי בשערה. ולפיכך תירץ דלגבי טהרת המים עצמן סגי בחיבור ואין צריך עירוב, כלומר, דסגי בחיבור כל שהוא מצד המים ואין צריך עירוב שיחשבו במקום אחד, לפי שטהרת המים בהשקה חלה ע"י שחל שם מקוה על המים האלו, דכל המחובר למקוה דינו כמקוה, ולאחר שחל בהם שם מקוה ממילא הם טהורים דגזיה"כ הוא אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור. ואף שלגבי השלמת שיעור מ' סאה בעינן שפה"נ, התם לא סגי במה שחל שם מקוה על המקוה החסר, אלא צריך ששני המקואות ייחשבו כבמקום אחד לגבי מ' סאה, ולזה צריך עירוב, אך לגבי טהרת המים עצמם אין צריך שייחשבו כמקוה שלם אלא שיש בהם שם מקוה.

כתב השו"ע סעי' מ', ואם הם מים נובעים אין צריך לכך, כי המעין אינו נפסל בשאיבה. וכתב הרמ"א ומכל מקום נהגו להחמיר גם במעין כי יש חולקין אפילו במעין ואומרים דשאיבה פוסלת, ולכן לכתחילה יש להחמיר לנקוב הכלי וכו'. וביאור המחלוקת, דהנה הראשונים נחלקו האם מעין מטהר אדם בכל שהוא או דצריך מ' סאה, והשו"ע סעי' א' כתב דצריך מ' סאה לאדם. ולשיטה זו נחלקו הראשונים האם כלפי טבילת אדם דין מקוה ודין מעין שוין, וכאשר בא להשיק מים שאובין למעין שאין בו מ' סאה הרי המים נטהרו כלפי כלים, לפי שמעין מטהר לכלים בכל שהוא, ולא נטהרו כלפי אדם, לפי שכלפי אדם גם מעין צריך מ' סאה. או שמא רק לגבי טבילת אדם ממש צריך שיהיה במעין מ' סאה, אך כאשר דנים על המים עצמם לטהר שאיבתן סגי במעין כל שהוא אף כלפי אדם. ובזה נחלקו השו"ע והרמ"א, דהשו"ע נקט שאין מעין נפסל בשאיבה לפי שהוא מטהר את השאובין בכל שהוא, והרמ"א כתב להחמיר כלפי טבילת אדם, לפי שצריך לאדם מ' סאה אף במעין.

והקשה המשכנות יעקב, דהרא"ש נקט שמעין אינו נפסל בשאיבה, לפי שהמים נטהרו בכל שהוא דמעין אף כלפי אדם, ומאידך נקט הרא"ש דשאיבה פוסלת ברובה מן התורה. והשתא קשה טובא, דהא לכלים סגי מהתורה ברביעית, כדמוכח בפסחים יז ע"ב, ואם כן מהתורה כאשר מים שאובין נפלו על רביעית מים נטהרו כולן בהשקה כמו שיש שם מ' סאה, דמאי שנא כל שהוא דמעין מרביעית דמקוה, ואיך יתכן שרובו שאוב פסול מהתורה, הא נטהר בהשקה.

ותירץ הגר"ח וביתר ביאור בשיעורי ר' שמואל מכות, דטהרת שאיבה הוא משום שחל על המים עצמן שם מקוה, ובזה יש חילוק, דכל שהוא של מעין שם מקוה עליו אף כלפי אדם, אלא דבעינן שמעשה הטבילה באדם יהיה במ' סאה, ובפחות מזה חסר במעשה הטבילה אך שם מקוה איכא, ולפיכך כל שהוא דמעין מטהר שאובין אף כלפי אדם, שהרי יש עליו שם מקוה גם כלפי אדם. משא"כ רביעית דמי גשמים אף דמהני מהתורה לטבילת כלים מכל מקום כלפי אדם חסר בשם מקוה, דלגבי אדם פחות ממ' סאה אינו מקוה כלל, ולפיכך דין המים השאובין נמי כן, שאם הושקו לרביעית הרי הם טהורים כלפי כלים ולא כלפי אדם, שהרי אין לזה שם מקוה כלל כלפי אדם.

מצינו ד' אופני עירוב להשלים שיעור מ' סאה ע"י השקה: חורין, נקב שפה"נ, נפרצה מלמעלה וסדק. ולגבי נקב שפה"נ מצינו בראב"ד דצריך רביעית בכל אחד מהן, דאין זה עירוב גמור, משא"כ לגבי חורין אין צריך רביעית, דהוי עירוב גמור ומקום אחד ממש. ויש לדון בנפרצה מלמעלה אי דינו כחורין או כנקב שפה"נ לגבי להצריך רביעית להראב"ד. ולגבי סדק לדעת ר"י בעינן צירוף לשפה"נ, ולפי"ז מהני מדין נקב שפה"נ. ולפי הרמב"ם מהני מדין פרצת המחיצה, ולפי"ז איכא סוג רביעי של עירוב, ושוב יש לדון האם צריך רביעית כנקב או לא, וכחורין.