מי שמת - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

**פרק מי שמת**

**קלט' ב'**

א) מתני' בזמן שהנכסים מרובין וכו' – ברשב"ם בגמ' מבואר דבנכסים מועטין אחר שעמדו בדין לא מהני מכירת הבנים, ומבואר בתוס' דלפ"ז מבואר החילוק בין נכסים מרובין למועטין, דבמרובין אין מוציאין מיד הבנים כלום ואם מכרו מהני, משא"כ במועטין לא מהני המכירה, והק' לפמש"כ שם דלעולם מהני מכירת הבנים, דא"כ מה הנפ"מ בין מרובין למועטין, **והמהרש"א** שם כ' דהא לא קשיא להו בעיקר הדין דמהו החילוק, דזה מבואר במתני' דבמרובין יורשים הבנים, ובמועטין ישאלו על הפתחים, אלא דקשיא להו אמאי אמר רי"ו דינו דמהני המכירה, בנכסים מועטין יותר מנכסים מרובין, **ובבית יעקב** סקי"ב סי"א העיר דלפ"ז לא מובן התי' השני בתוס', **והגרע"א** העיר דבזה י"ל דהא גופא קמ"ל רי"ו דאף דמוציאין לבנות מ"מ מהני המכירה, וכ' דקו' התוס' דנראה בסוגיה דכח הבנות אלים בנכסים מועטין יותר ממרובין ובזה הק' דבמה אלים כוחם, **ובבית יעקב** שם **והרש"ש** כ' דקו' התוס' דכיון דגם אחר שמוציאין יד הבנים שולטת בנכסים א"כ נמצא דאין חילוק בין מרובין למועטין והיה להתנא לומר רק דלעולם יזונו הבנות עד שיבגרו, [וברע"א נראה דזה בודאי דיש חילוק דבמועטין מוציאין מזונות הבנות משא"כ במרובין וכשי"ת, ומשו"ה הוצרך לפרש דקו' דבמה אלים כח הבנות].

והתוס' כתבו בתי' ראשון דבמרובין יכולים למכור לצורך גדול, **ובמרדכי** סתר"א כ' דהיינו לצורך מצוה כגון פדיון שבויים, משא"כ במועטין אין להם למכור לעולם, **והנ"י** כ' דבמרובין אם מכרו הבנים מכרו, **ובד"מ** סקי"ב סק"ג כ' דשי' הנ"י דגם לכתחילה יכולים למכור, והביא דברי המרדכי, אמנם **בב"ש** סקכ"ג כ' דגם הנ"י מודה דרק בדיעבד מהני מכירתם ואין להם למכור לכתחילה, **והרמ"א** בסי"א כ' דין התוס' והמרדכי בשם י"א, **ובב"ש** סקכ"ב כ' דלהשי' דחולקים על התוס' דגם בדיעבד לא מהני המכירה אחר שגבו ב"ד הנכסים, א"כ י"ל דבמרובין אין למכור לכתחילה בשום ענין, ועיין בבית יעקב שם.

והתוס' תי' עוד דנפ"מ דהיכי דהוו מרובין ונתמעטו הדין דיזונו הבנים עם הבנות, ובמועטין מתחילה לא יזונו כלל, וכ"כ **הרי"מ** בתי' השני, אלא דכ' דבמרובין ונתמעטו הוי ההפסד של בנות, **והי"ר** הק' דדין זה הוי גם במועטין מתחילה כגון שלא היה כדי לזון הבנים והבנות עד שיבגרו, דהדין דהבנות יזונו עד שיבגרו והבנים ממה שנשאר, דבזה גם אם נתמעט עוד אח"כ הדין בזה דלא הפסידו הבנים ממה שיש להם, דאמאי יהיה אחריות הבנות על מה שנשאר לבנים בנכסים מועטין יותר מאחריות שיש להם בנכסים מרובין, וזה נראה דהוי קו' גם לשי' התוס' דיזונו הבנים עם הבנות, דגם בכה"ג דהיו מועטים רק דנשאר מקצת לבנים, לא יהיה לבנים פחות ממה שיש להם במרובין ונתמעטו, וא"כ אין חילוק בין מרובין למועטין.

**והרי"מ** בסוף דבריו כ' דיש לפרש דהא דלא קתני בתרוייהו דהבנות יזונו עד שיבגרו והשאר לבנים, הוא משום דאיידי דקתני סיפא דהיכי דאין כדי מזון הבנים והבנות דבנים ישאלו על הפתחים, קתני רישא דבמרובין ירשו הבנים והבנות יזונו, והכי קתני דבזמן שהם מרובין הדבר ידוע שכיון דיש כדי מזונות הבנות וירושת הבנים, הבנים ירשו ובנות יזונו, אבל במועטין שאין כדי שיזונו אלו ואלו, אין אומרים שיזונו יחד אלא הבנים ישאלו על הפתחים, **והי"ר** הק' על זה דא"כ מאי מבעי בגמ' האם בע"ח ממעט בנכסים, דהיינו לגבי הבנות אי חשיב נכסים מועטין משום הבע"ח, ואי נימא דאין נפ"מ בין מרובין למועטין א"כ מאי מבעי לי', ועוה"ק דאי חד דינא הוא א"כ מאי איכא בין ר"ג לרבנן האם שמין מזונות עד שיבגרו או רק עד י"ב חדש, וקו' צ"ב דודאי נתחדש בדין מועטין דאם אין כדי מזונות לבנים ובנות הדין דבנים ישאלו על הפתחים, אלא דהשאלה היא דגם במרובין הדין הכי אלא דשם יש כדי מזונות גם לבנים, וא"כ בודאי דשפיר איכא נפ"מ בין ר"ג לרבנן האם כשיש מזונות עד כדי י"ב חדש האם הבנים יזונו ואח"כ לא יהיה לבנות, או דהבנים ישאלו על הפתחים, וכמו"כ שפיר מבעי האם בע"ח ממעט, והיינו דאם ממעט א"כ מתחילה דנים כאילו ניטל מהירושה שיעור החוב, ואח"כ משאירים כדי מזונות לבנות עד שיבגרו, ואי לא ממעט א"כ מתחילה משערים לפי כל הנכסים, ואם יש בהם כדי שיזונו הבנים והבנות יזונו גם הבנות, ואח"כ כשיטול הבע"ח יפסידו גם הבנות.

**והרי"מ** כ' בתי' ראשון דהנפ"מ בין מרובין למועטין, דבמרובין הבנים מתעסקים עם כל הנכסים גם עם מה שהוי כנגד מזונות הבנות, ובמועטין מפרישים נכסים כנגד מזונות הבנות ולא יתעסקו עם זה הבנים, ולכאורה נראה דס"ל כהתוס' דגם אחר שמוציאין מהני אם מכרו הבנים, ומשו"ה הוצרך לפרש דמ"מ יש נפ"מ אם נותנים לבנים להתעסק בנכסים אלו, **והי"ר** גם כ' דהנפ"מ האם מוציאין הנכסים מתחת יד הבנים או לא, ובדבריו בסמוך מבואר דס"ל כשי' הרשב"ם דאחר שגבו לבנות חלקם לא מהני מכירת הבנים, ולפ"ז החילוק בין מרובין למועטין הוא פשוט, וכן מבואר בשאר **ראשונים** דהחילוק בין מרובין למועטין הוא, דבמרובין אין מוציאין מיד הבנים משא"כ במועטין, וגם הראשונים דס"ל כהתוס' דלעולם מהני מכירת הבנים כתבו הכי, וכן מבואר **ברמב"ם וטושו"ע**.

**ובתו"ח ובב"ח** בסקי"ב כתבו, דמרשב"ם נראה דגם במרובין הדין דמוציאין כדי מזונות הבנות מיד הבנים, וכ' התו"ח דלפ"ז צ"ל דהחילוק בין מרובין למועטין הוא דבמרובין ונתמעטו הפסידו גם הבנות, משא"כ במועטין, והק' דאמאי עדיפי בנות במועטין מבמרובין, וזה קו' הי"ר על הרי"מ וכמשנ"ת, ועיי"ש משה"ק עוד על זה, ועיין לק' ק"מ א' ברשב"ם ד"ה אלמנתו.

**הרא"ש** כ' דבנכסים מרובין אין הבנים מחוייבים לצמצם במזונתיהם, וכ"כ **הטור והרמ"א** בסקי"ב סי"א, **ובפרישה** סקכ"ו כ' דנראה דגם לכתחילה כששמין הנכסים, משערין באופן שיהיה לבנים מזונות שלא בצמצום אלא בריוח, ומ"מ היה ס"ד דיצמצמו שמא יתייקר השער, ולזה כ' הרא"ש דאי"צ לצמצם, אמנם **בבי' הגר"א** סקכ"א כ' דדברי הרא"ש אלו הם תי' לקו' התוס' דמאי נפ"מ בין מרובין למועטין, והיינו דמועטין כיון דמוציאין לבנות ממילא לא נשאר לבנים אלא מזונות בצמצום, אבל במרובין יכולין הבנים לאכול שלא בצמצום, וא"כ מבואר דלא כהפרישה.

**הרא"ש** כ' דאם הב"ד רואים שאין הבנים משגיחים בישוב של עולם ומכלים ממונם באנפרות, מחוייבים להשגיח בתקנת הבנות להפריש חלק הבנות אף בנכסים מרובין, וכ"כ **הטור והרמ"א** בסקי"ב סי"א.

מתני' הבנות יזונו – הרשב"ם מפרש דהיינו מזונות ופרנסת נשואין, והתוס' חולקים דהיינו דוקא מזונות, וכתבו דפרנסה היינו מלבושין וצרכי נשואין, וכ' **הב"ש** בסקי"ב סק"כ דמבואר בדבריהם דס"ל דגם מלבושין לא הוי בכלל מזונות דמתני', [והנה מה שהביאו התוס' מכתובות ס"ח ב' שם דין מלבושין כדין מזונות, ולא הוו בכלל פרנסה, אמנם מה שהביאו דקתני הבנות נזונות ומתפרנסות, זהו בכתובות ס"ח א' ושם מבואר בגמ' דפרנסה היינו לבוש וכסות], **והרמב"ן** הביא דברי הרשב"ם דפרנסה היינו עישור נכסי דנותנים לנשואין, וחולק דזה לא הוי בכלל מזונות, **והב"ח** שם כ' לומר דאין כונת הרשב"ם על עישור נכסי, אלא על כסות וצרכי נשואין וכמו דפירשו התוס' ולא הזכירו עישור נכסי, ויל"ע **ברשב"א** שפירש כהרמב"ן דהיינו עישור נכסי והביא מתני' דלעיל בע"א, ושם אין הכונה בפרנסה לעישור נכסי אלא לכסות, ונראה לפ"ז דגם זה לא הוי בכלל מזונות וכמש"כ התוס', **ובב"י** ססקי"ד הביא תשובה של **הרשב"א** בח"ב סקי"ז דהביא דשי' ריב"ם דכסות לא הוי בכלל מזונות, וכ' הרשב"א דמסתברא דכסות בכלל מזונות, [אמנם שם לא נתפרש דמיירי לענין מתני'], **והריטב"א** כ' דעישור נכסי לא הוי בכלל מזונות, אבל כסות הוי בכלל מזונות, **והנ"י** הביא דברי הריטב"א, **ובהג"א** הביא דברי **האו"ז** דכ' **דריב"ם** כ' דהיינו דוקא מזונות, והוא כ' דקיי"ל כהרשב"ם דגם פרנסת נשואין, [וממה שהביא דבתוספתא מבואר כרשב"ם נראה דגם עישור נכסי בכלל מזונות], **והרא"ש** בסוף הסוגיה כ' דנראה דעישור נכסים אינו ממעט, וכ"כ **הטור** בסקי"ב, **ובב"י** שם הביא הנ"י דגם כסות בכלל מזונות, **ובד"מ** סק"ג כ' דמ"מ פרנסת נשואין לא הוי בכלל מזונות וכמו דעישור נכסים אינו ממעט, **והב"ח** כ' דהמנהג כרשב"ם, [ומיהו כ' דרק צרכי נשואין ולא עישור נכסי וכמשנ"ת], ודקדק לשון **הרא"ש** דכ' דהבנות מתפרנסות דזה כהרשב"ם, ומבואר בדבריו דמדור הוי בכסות, **ובח"מ** סקכ"ב **ובב"ש** סק"כ כתבו דכסות ומדור בכלל מזונות.

**והרשב"א והריטב"א** כתבו דנראה דהרשב"ם לא הזכיר פרנסת נשואין אלא בנכסים מרובין, דיש להם זכות למזונות ופרנסה, אבל מודה דלא שמין זה לענין שעי"ז יהיו הנכסים נעשים מועטין, [**והנ"י** במתני' דכ' דנראה דהרשב"ם ס"ל דגם שמין פרנסת נשואין, ובגמ' הביא דברי הריטב"א], אמנם יל"ע בזה דבגמ' דכמה הן מרובין גם כ' הרשב"ם דכדי שיזונו היינו פרנסה ומזונות, **והאו"ז** ס"ל כהרשב"ם וכמשנ"ת דגם שמין פרנסת נשואין, והביא דכן מבואר בתוספתא, **והרשב"א** הביא דבירושלמי מבואר כהרשב"ם, אך כ' דאין מזה ראיה לדידן דשם מבואר גם דמלוה על פה ממעט, ובגמ' דידן הוי ספק שלא נפשט ואינו ממעט.

מתני' אדמון אומר וכו' – שי' הרשב"ם דהלכה כאדמון, ושי' התוס' דאין הלכה כאדמון, ושי' **הרי"ף** ושאר **ראשונים** דאין הלכה כאדמון, וכן מבואר **ברמב"ם וטושו"ע**, ובתוס' וברי"ף מבואר דהלכה כרבנן משום דסוגיה דגמ' כותייהו, **והרשב"א** הק' על זה דכיון דמבואר בגמ' בכתובות כלל דכל מקום שאמר ר"ג רואה אני דברי אדמון הלכה כותי', אין לנו להוציא המחלוקת הכא מהאי כללא, משום דסוגיה דגמ' דלא כותי', והביא דברי ר"ת דאדמון לא בא לחלוק אלא לתמוה, וכ"כ **הרא"ש** דמשו"ה אי"ז סותר לכלל דהלכה כאדמון, [ומש"כ התוס' דלא משמע הכי מדאמר ר"ג רואה אני דברי אדמון, כ' **התוס'** בכתובות דר"ג דאמר רואה אני את דברי אדמון היינו דתמה שפיר], **והרמב"ן והר"ן** הביאו דברי ר"ת דנפ"מ בהא דמתמה אדמון דמשו"ה אם מכרו היתומים מה שמכרו מכרו, **והרשב"א והריטב"א** כתבו דמשו"ה אם תפסו היתומים לא מפקינן מנייהו, **וברמב"ן ובר"ן** מבואר דמהני המכירה דכיון דמספקא לן אין להוציא מיד הלוקח, **ובאב"מ** סקי"ב סקי"ג הק' בזה דאי מה דמהני המכירה היינו רק משום ספק, א"כ היכי פשט מהכא דמועטין ונתרבו זכו יורשים, הא בזה אין ליתן לבנים מספק, ועוד הק' דלפ"ז נמצא דלרבנן לא מהני המכירה, וא"כ מה מק' הגמ' ביבמות דהא אמר רי"ו דאם מכרו מהני, נימא דמתני' דהתם כרבנן דלא מהני המכירה.

גמ' שנים עשר חדש – **בי"ר** מבואר טעמי' דר"ג, דאפשר דבתוך י"ב חדש מתרמי מאן דזאין להו, **והרמב"ן והר"ן** כתבו דשמא ינשאו תוך י"ב חדש ונמצא דאין להם מזונות יותר, **והריטב"א** כ' די"ב חדש זה הזמן הקצוב למכור בפעם אחת כמבואר בכתובות צ"ז לגבי מכירת מזונות לאלמנה.

גמ' ואי ליכא וכו' – **בש"מ** מבואר דקו' הגמ' דבשלמא לר"ג דאמר דעד י"ב חדש, י"ל דהיכי דאין לאלו ואלו עד י"ב חדש, דבזה הדין דכיון דמוציאין לבנות א"כ כבר אמרינן דהכל יהיה לבנות כיון דעכ"פ הרי דינם לזון יותר מי"ב חדש עד בגר, אבל לפי מה דאמרינן דמוציאין עד בגר, א"כ אין סברא דמשום דהוו מועטין נוסיף להם מזונות יותר מעיקר החיוב מזונות.

**קמ' א'**

ב) גמ' כבר זכו בהן יורשין – ברשב"ם מבואר דהיכי דהוזלו הנכסים, הבנים והבנות כל אחד מפסיד לפי חלקו, וכ"כ **הי"ר**, וביאר הגמ' דכבר זכו, דהיינו דמתחילה אין שעבוד הבנות אלא על שיעור קרקע כפי שיעור המזונות, אבל שאר ערך הקרקע אינו משועבד כלל למזונות, ועל זה אמרינן דכבר זכו יורשים דשאר הקרקע לא תהיה משועבדת למזונות, **וברי"מ** מבואר דכל ההפסד לבנות, **והי"ר** הק' דאמאי יהיה הכי, הא אדרבה אחריות הבנות על נכסי הבנים ולא אחריות הבנין על זכות הבנות, **ובתוס'** כתבו דיזונו הבנים עם הבנות, והיינו דאין מודדין ההפסד כלל לפי חלקם, אלא דכל זמן שיש נכסים נזונות הבנות, **והרמב"ן** כ' דיזונו יחד והנכסים ישארו בחזקת הבנים, **והריטב"א** כ' דיזונו יחד, **והנ"י** כ' דאין מוציאין הנכסים מיד הבנים, **והרא"ש** כ' כתוס', **ובהג"א** כ' דכ"כ **הריב"ם**, והביא דהרשב"ם חולק וכמשנ"ת, **והטור** בסקי"ב כ' שתי השיטות וסיים דשי' הרא"ש דנזונים יחד, **ובב"ש** סקכ"ז כ' שי' התוס', וכ' דהרשב"ם מפרש דכל אחד מפסיד לפי חלקו.

גמ' שם – **הי"ר** כ' דהגמ' יכלה גם לדון במועטין ונתמעטו עוד, רק דבמועטין לא פסיקא דהיה לבנים כלל חלק מעיקרא, ועוד כ' דקמ"ל דגם אחר שנתמעטו אין מוציאין לבנות, ולכאורה זהו לשיטתו כשי' הרשב"ם דכל אחד מפסיד לפי חלקו ומשו"ה גם במועטין ונתמעטו עוד הוי הכי, אבל לשי' התוס' דאין ההפסד על אחד מהם, א"כ בכה"ג יהיה הדין דהבנות לא הפסידו כלום כל זמן שלא הוציאו להן חלקן.

גמ' מועטין ונתרבו מאי – הרשב"ם מפרש דהספק למי מטא הריוח, וכ"כ **הי"ר**, וכ' דהריוח שלהן לארווחי להן במזונות, **ובתו"ר** [בש"מ] כ' על הרשב"ם דלא נהירא, דודאי אין להם זכיה בנכסים אלא שמשועבד למזונות, וכ' דספק הגמ' האם אמרינן דאכתי הוו כמועטין ויפרישו מזון הבנות, או דיזונו יחד, וכ' **דהריב"ם** פירש דנפ"מ היכי דאח"כ שוב יתמעטו האם אמרינן דכיון דנתרבו באמצע הוי כמרובין ונתמעטו או לא, וכן הביא **האו"ז** דברי הריב"ם, **והטור** בסקי"ב כ' דבנתרבו יעמידום בחזקת הבנים והם יזונו הבנות, ואפילו חזרו אח"כ ונתמעטו יש להם דין מרובין ונתמעטו, **והרמ"א** בסי"ד כ' דחזרו לדין מרובין ואפילו חזרו אח"כ ונתמעטו, **והח"מ** בסקכ"ט העיר דאמאי לא אמר דיש להם דין מרובין, לענין מכירה לצורך מצוה ושנזונות מתחת יד הבנים.

גמ' שקדמו ומכרו – שי' הרשב"ם דקדמו היינו קודם שעמדו בדין עם הבנות וכ"כ **רש"י** בכתובות ק"ג א' דהיינו קודם שיבואו לב"ד, והתוס' כאן כתבו דגם אחר שתפסו הב"ד לבנות מהני מכירת הבנים, ומה דאמר דקדמו מבואר **בתוס'** ביבמות דהיינו קודם שיאכלו הבנות, **והריטב"א** כ' דהיינו קודם שירגישו ב"ד דרוצים למכור משום דהיו מונעים אותם מלמכור, **ובי"ר** מבואר כרשב"ם, [וכ' דאחר ששמו לבנות חלקם מכרם בטל, ואח"כ כ' הלשון דאחר שהוציאו להם חלקם], ושי' **הרמב"ן והר"ן ונ"י** כרשב"ם, ושי' **הרי"ו והרשב"א והריטב"א** כתוס', **והרא"ש** כ' כהרשב"ם, **והטור** בסקי"ב הביא שתי השיטות וסיים דשי' הרא"ש דהמכר בטל, וכ"כ **הרמ"א** בסי"ד בשם י"א דהמכר בטל.

**הרי"ו** כ' דנראה הטעם דמכר הבנים קיים, דאין ב"ד מגבין לבנות להקנותם להם, אלא להרשותם במכירה למזונות, ומשו"ה כל זמן שלא מכרו למזונות הוי בחזקת הבנים, וכ' דזהו משום דמיירי בקרקע, דלעולם היא ברשות הבעלים, אבל במטלטלין אחר תפיסה לא מהני מכירת הבנים דחשיב דאינם ברשותם, [**והרשב"א** הק' דמבואר **ברי"ף** דגם אחר תקנת הגאונים דנזונת גם ממטלטלין מ"מ בזה ליכא להדין דנכסים מועטין, וא"כ איך כ' הרי"ו דמהני תפיסה במטלטלין, אמנם הרי"ו כ' דאם תפסה האלמנה דמהני, ובסמוך מפורש בדברי הרי"ו דדברי הרי" הם רק לענין מזונות הבנות, אבל למזונות אלמנה מהני תפיסה], **ובק"ש** אות תע"ה הק' על התוס' דאמאי לא מהני מה שגבו ב"ד דלא יוכלו הבנים למכור עוד כמו כל בע"ח דאחר גבייה הוי לגמרי שלו, וכ' לומר דחיוב מזונות הוי בכל יום, ואין גובין מתחילה לכל הזמן שעד בגר, ובאות תע"ז כ' לומר דמשו"ה לא אמרו התוס' דנפ"מ בין נכסים מרובין למועטין דבמועטין יכולין למכור למזונות, דבאמת גם למכור אינן יכולות, ולכאורה מדברי הרי"ו נראה דאם ירצו למכור הקרקע לצורך מזונות שפיר יכולים למכור, ורק שיהיה שלהם לא מגבים להם, ואפשר דגם דברי הרי"ו דנותנים רשות למכור, היינו רק לפי צורכם בכל זמן, ואינם יכולים למכור לשיעור מזונות שעד זמן הבגר, ועיין **ברא"ש** דכ' דמסתבר כשי' הרשב"ם, דאי נימא כהתוס' א"כ מה הועילו חכמים בתקנתן, שמא הבנות אינן רוצות למכור כי רוצות להתפרנס בשבח הקרקע, ומבואר דנקט דגם אי נימא כהתוס' דמהני מכירת הבנים לעולם, מ"מ נימא דיכולות הבנות למכור ועי"ז להפקיע .

**הרשב"א** כ' דנראה כשי' התוס' דהא אי מתו הבנות מקצתן או כולן נכסים דבנים הוו, ומוכח דגם אחר שגבו אכתי הוו בחזקת הבנים, [ויל"ע דגם אם הוו לגמרי של בנות מ"מ אחר מיתה הוי של בנים מדין ירושה, והרא"ש כ' הגונא דנשאו הבנות], **והרא"ש** כ' מהאי טעמא דהגם דאמרינן כרש"י והרשב"ם דמכרן בטל, מ"מ אמרינן דאכתי יש לבנים תפיסת יד בנכסים אלו מהאי טעמא דאם ינשאו הבנות הוי הנכסים של בנים, **ובבית מאיר** סקי"ב סי"ד כ' לומר דכיון דהרשב"ם מבאר הספק לענין אם הוזלו המזונות האם העודף הוי של בנות או של בנים, והרי העודף בזה דמי לנשאו דאין להם בזה לצורך מזונות, א"כ נראה דבאמת ס"ל להרשב"ם דאחר שעמדו בדין הוי לגמרי של בנות ובנתרבו הוי העודף שלהן, והא דמבואר בגמ' בכתובות נ"ג דאם נשאת אין לה מזונות זה מיירי בנכסים מרובין דלא זכו הבנות בנכסים, אמנם הנה **הי"ר** מבאר ספק הגמ' כהרשב"ם, ובכל זאת מבואר בדבריו בתחילת הסוגיה דגם במועטין אחר שגבו הדין דאם תנשא דיחזור הממון לבנים, ונראה דמשו"ה כ' הכא דהספק באם השביח הוא לענין לארווחי להו במזונות וכמשנ"ת, דלדבר אחר בודאי אין השבח שלהן, **ובאב"מ** סקי"ד כ' לבאר דהא דהמכר בטל לשי' רש"י והרשב"ם הוא משום דכיון דעמדו בדין יש לזה קול והוי כמלוה בשטר, עיי"ש מש"כ דזה תלוי מה הטעם דאין גובין ממשועבדים, ולפ"ז באמת אין המכר בטל לגמרי אלא רק דאפשר לגבות מהלקוחות, **והגרע"א** כ' לבאר דהמכר בטל משום דהוי כמשכון, ולא דהוי לגמרי של בנות, ובכתובות נ"ט מבואר דא"א להקדיש משכון וה"ה דא"א למכור, ועיין בסמוך דיתבאר בע"ה דאי נימא דלא הוי לגמרי של בנות, א"כ לפ"ז נדחו ראיות התוס' שכתבו להוכיח דלא כהרשב"ם, ומהא דהרמב"ן והר"ן והנ"י לא דחו הכי ראיות התוס', מוכח דס"ל דהוי לגמרי של הבנות, [אמנם יל"ע האם גם מוכח דס"ל כהבית מאיר דאף בנשאו הבנות הוי של בנות].

בדברי **הרא"ש** שכ' דשמא הבנות אינם רוצות למכור כי רוצות להתפרנס בשבח הקרקע, כ' **בבית מאיר** סקי"ב סי"א דמבואר בזה דאחר גבית הנכסים הוי השבח של הבנות, אף דקודם גביה הדין דאין גובין משבח קרקעות למזונות הבנות, והנה נתבאר דשי' הרא"ש דגם אחר גביה מ"מ לא נעשה לגמרי שלהן אלא לקנות בזה מזונות, וצ"ל דמ"מ כיון דזכו בקרקע דהוי שלהן ליטול מזונות, גם בשבח היוצא יש להם זכיה ליטול ממנו מזונות, ואה"נ דרק לצורך מזונות הוי השבח שלהן, אמנם **בבית יעקב** שם כ' לפרש כונת הרא"ש באופן אחר עיי"ש.

תוד"ה יתומים – מש"כ להביא ראיה מסוגיה דיבמות, הנה **הרמב"ן** דחה כמש"כ התוס' לדחות, דאין יכולין לגבות משום חלק העובר, ועוד כ' דאי בשגבו א"כ פשיטא דמאכלת, **והרשב"א** כ' דנראה דכיון דאין לבנות מזונות אלא מתקנ"ח ואמרינן דכל זמן שלא נפקא לאויר העולם לא תקנו לה, א"כ כמו כן אין העובר מעכב שלא להגבות הנכסים לבנות הקיימות, **והר"ן** כ' הדחיה דזה פשיטא, **והתוס'** ביבמות כ' דיש לדחות דמשמע הלשון דהבת מאכלת דהיינו מיד גם קודם גביה, **והרא"ש** כ' לפ"ד שנתבאר דגם אי נימא כרשב"ם דאינם יכולים למכור, מ"מ אכתי יש להם בזה תפיסת יד דאם ינשאו הבנות הוי הנכסים של בנים, דלפ"ז מהאי טעמא לא יאכלו העבדים שם דשמא העובר בן וכיון דאכתי יש לו תפיסת יד בזה חשיב בעלים דמעכב מלאכול.

בתוס' מבואר דגם לפי מה שדחו דאין גובין חלק העובר, מ"מ חלק הבנות הקיימות יכולים לגבות ורק דיש חלק שלא גובין, ולשון **הרמב"ן** דאין ב"ד יכולין להגבות לבנות משום חלקו של עובר שמא היא בת, וכ' דא"ת דיגבו חלקו לאלו הבנות י"ל דשמא תמצא עובר נקבה ולא יהיו נכסים באותה שעה שתזון מהם והיא נזונת מחלקם של אלו נמצא שאין מזונות אלו של בנות עדיין, ועוד אם בחלקן שחילקו להן כבר פשיטא דמאכילות, ונראה לכאורה דמתחילה כ' דאין גביה כלל ואח"כ כ' תי' נוסף, אמנם **הרשב"א והריטב"א** הביאו דברי הרמב"ן דאי אפשר להגבות כולן לבת זו שמא ימצא עובר נקבה, ואי בשגבתה הבת חלקה פשיטא דאוכלים, ונראה דהכל תי' אחד, ולעולם ס"ל דחלקן גובים ורק חלק העובר אין גובים וזה כדברי התוס'.

בתוס' נראה דהדחיה היא דאין לנו לגבות הכל לבנות הקיימות משום דשמא יהיה העובר נקבה, ונמצא דע"י שהוצאנו לבנות, לא יהיה לבת שתולד אח"כ מזונות, אמנם מדברי **הרמב"ן** מבואר דהדחיה היא דאף אם נוציא לבנות הקיימות, מ"מ אח"כ כשתולד בת, יהיה הדין דחלק ממה שהוצאנו הוי דידה, וא"כ נמצא דהחלק דידה הוי מעיקרא של בנים, **ובק"ש** אות תע"ד הק' דנימא ממנ"פ דאם ימצא העובר נקבה, א"כ מעיקרא שפיר אכלו משום הבנים דהא אין כאן עובר שלא יאכיל, ואם ימצא זכר נמצא דמה שגבינו מתחילה לבנות הוי הכל דידהו ושפיר אכלו, וכ' דשמא חיישינן דימצא תאומים זכר ונקבה.

בא"ד – מש"כ להביא ראיה מהא דאמרינן בכתובות דבאלמנה מהני משום דתפסה מחיים, וא"כ בבנות נראה דלא מהני תפיסה, כ' **הרמב"ן** דכיון דמשני דבאלמנה לא מצו למכור משום דתפסה מחיים, א"כ כל שכן דאם הגבו ב"ד דשמה תפיסה, אמנם **הריטב"א** כ' דזה ראיה גמורה דמבואר דדוקא תפיסה מחיים מהני ולא אחר מיתה ואפילו גבו ב"ד, **והר"ן** כ' דמש"כ שם דתפסה מחיים הוא לאו דוקא וגם אם תתפוס לאחר מיתה מהני, אלא דלעולם תפיסתה מחיים, **והרא"ש** גם כ' על דרך זה, דהפירוש שם דתפסה מחיים וא"כ לא שייך קדמו ומכרו דמיד בשעת מיתה כבר תפסה, אבל בנות לא תפסי ושייך קדמו קודם שהחזיקום ב"ד.

בא"ד – במש"כ דלשי' הרשב"ם אכתי היה להגמ' למיבעי במועטין ונתרבו אחר שגבו להם ב"ד, הנה **בי"ר** מבואר דבאמת אחר שגבו ב"ד אמרינן דנתרבה לכל אחד לפי חלקו, וכ"כ **הריטב"א** דלשי' הרשב"ם אחר שגבו כבר זכו בנות, וכ"כ **הר"ן** דדינם כמועטין, וכ"כ **הנ"י** דהדין דלא יוציאו מהבנות אפילו אם נתרבו אח"כ, **והרא"ש** בתחילה כ' גם די"ל דאם כבר גבו זה פשיטא דכבר זכו בנות, אמנם בסו"ד כ' לשיטתו דגם אי נימא דלא מהני מכירתם מ"מ אכתי יש להם תפיסת יד, דמהאי טעמא גם אחר שגבו אם יתרבו הנכסים, ישתנה הדין לדין מרובין, והא דבגמ' לא אמר מהאי טעמא דיש להם תפיסת יד דזה טעם גם אחר שגבו להם ב"ד ופשט רק מהדין דקדמו ומכרו, הוא משום דבזה מצינו מימרא מפורשת, משא"כ בהא דיש להם תפיסת יד ליכא מימרא מפורשת, **והטור** בסקי"ב כ' כהרא"ש דלעולם דינם כמרובין, וכ"כ **הרמ"א** בסי"ד בשם י"א.

גמ' מה שמכרו מכרו – **הרי"מ** כ' דגם כשמכרו חייבים הם להוציא סך זה על הבנות, ומה דאמרו דמה שמכרו מכרו היינו לענין שאין מוציאין מן הלקוחות, ולכאורה כונתו דיש זכות לבנות על המעות שקבלו במכירת הנכסים, **והי"ר** כ' בשם **רה"ג** דלבנות יש זכות על המעות, וכ' דמסתבר כותי' דאי לאו הכי מה הועילו חכמים בתקנתן, ועוד דאם אין להם זכות במעות אמאי אמר דמכרו ולא דנתנו, אלא ש"מ דדוקא מכרו דאכתי יש לבנות זכות על המעות עכ"פ, ואף דאם הוציאו המעות אין לבנות כלום, מ"מ בשעת המכירה אכתי יש להם זכות על המעות, אבל אם נתנו לא מהני משום דמפסידים הבנות לגמרי, [ולא מצינו עוד שיטה כותי' דרק מכירה מהני ולא מתנה], ומבואר מדבריו דמעיקר דינא דגמ' הדין דיש לבנות זכות על המעות, **והרמב"ן והרא"ש** ועוד **ראשונים** הביאו דברי רה"ג דרק אחר תקנת הגאונים דגובים מזונות הבנות גם ממטלטלין, אז גם הדין דיש לבנות זכות על המעות, אבל קודם תקנה כיון דהוו מטלטלין אין להם זכות על זה, **והראשונים** הק' על רה"ג דכיון דמעות אלו לא היו אצל אביהם, א"כ אין שעבוד עליהם גם אחר תקנת הגאונים, ודומה זה למלוה על פה שיצאת על היתומים ומכרו הנכסים שירשו דאינו גובה ממעות שבידם, [ועיין **בבית מאיר** סצ"ג סכ"א דכ' לומר דשי' רה"ג, דתקנת הגאונים דיגבו מטלטלין מהיורשים עצמם ולא משום דנשתעבד אצל אביהם, ומשו"ה שפיר יגבו מהמעות שקבלו], **והרא"ש** כ' להוכיח דאין להם זכות על המעות, דאי נימא דיש להם זכות א"כ מאי מייתי בגמ' ראיה מהא דמהני המכירה הא י"ל דכיון דיש להם זכות על המעות משו"ה מהני המכירה, **ובבית מאיר** שם נראה דיש לדחות דמ"מ כיון דגם אם אבדו המעות אין גובין מהלקוחות מוכח דהוו בחזקת יורשים, ועוד הוכיח הרא"ש מהא דמבואר בסוטה כ"א ב' דמשיא עצה למכור בנכסים מועטים הוי רשע ערום, ואם יש להם זכות במעות נמצא דלא מפסידים בזה, והבית מאירשם כ' לדחות דהכונה שם שימכרו ויוציאו גם המעות אח"כ ויכלו אותם, **ובפ"ח** אות ו' הק' דכיון דמבואר ברא"ש דרה"ג אמר דבריו רק אחר תקנת הגאונים א"כ אין הוכחה דלא כדבריו ממה דמוכח בגמ' דאין להם זכות על המעות, **ובפרישה** בחו"מ סק"ז סק"ז ביאר דהרא"ש ס"ל דאי אמרינן כרה"ג על כרחך הוא משום דאמרינן דהמעות הם במקום הקרקע ודין המעות כדין הקרקע, ורה"ג ס"ל דגם אי אמרינן הכי מ"מ מדינא דגמ' אין שעבוד על המעות כיון דהם מטלטלין, ובזה הרא"ש לא ס"ל כרה"ג אלא ס"ל דכיון דחל שעבוד על הקרקע, א"כ באם אמרינן דהמעות הם במקום הקרקע, היה ראוי שגם על המעות יהיה שעבוד מדינא דגמ', ולזה הוכיח מהגמ' דאין לבנות זכות על המעות, וממילא דלשיטתו מוכח דלא אמרינן דהמעות הם במקום הקרקע, וא"כ גם אחר תקנת הגאונים לא יהיה להם זכות, **ובבית מאיר** שם כ' דהרא"ש בסו"ד חוזר לתחילת דבריו עיי"ש.

**והטור** בסקי"ב הביא דברי רה"ג וכ' דהרא"ש חולק, ובחו"מ סק"ז כ' הטור דלפי דברי רה"ג בכל מלוה שימכרו היורשים מה שירשו באופן שהבע"ח אינו יכול לגבות מהלוקח כגון מלוה על פה או מטלטלין בדלא כ' דאקני, הדין דהבע"ח יכול לגבות מהמעות, והביא דהרא"ש תמה עליו, וכ' דנראה לי דאם מכרו קרקע חייבין מטעם מזיק שעבודו של חבירו, ומיהו במטלטלין כיון דהוי רק מתקנת הגאונים אינו חייב משום מזיק שעבודו, ומ"מ הביא דהרא"ש בתשובה כ' דגם משום מזיק שעבודו אינו חייב, **ובשו"ע** סצ"ג סכ"א הביא שתי שיטות לענין אלמנה האם נזונת מהמעות או לא, **והרמ"א** בסקי"ב סי"ד סתם כהרא"ש ודעימי' דאין הבנות נזונות מהמעות, **ובשו"ע** סק"ז ס"ד הביא שתי שי' לענין היכי דמכרו היורשים האם גובה הבע"ח מהדמים שביד היורשים, ובבי' הגר"א ובקצוה"ח ובנתה"מ שם מבואר דהשיטה דגובה הוא משום דחייבים משום מזיק שעבודו, ויל"ע דלפ"ז יכול לגבות מכל דבר ולא דוקא מהדמים שביד היורשים, **ובש"כ** שם סק"ח דכ' דעיקר הדין כרה"ג דיש לו זכות על המעות, והוסיף דגם יש לחייב משום מזיק שעבודו, ועוד הוסיף דיש לחייב משום משתרשי ועיי"ש בנו"כ, **ובב"ש** סצ"ג סקל"ט ובסקי"ב סק"ל כ' דמה דסתם הרמ"א הכא דאין להן זכות על המעות הוא משום דהוי זכותם רק מתקנ"ח ואם מכרו אוקמי' אדאורייתא, ורק גבי בע"ח דשעבודו מדאורייתא שי' הטור דיש לחייב משום מזיק שעבודו, [ויל"ע בלשונו בסקי"ב], אמנם **באב"מ** סצ"ג סקי"ז כ' דאין לחלק בדין מזיק שעבודו, בין שעבוד דאורייתא לשעבוד דרבנן, ועיי"ש מש"כ.

**הרי"ף** כ' בשם **גאון** דבזמן הזה דתקנו לגבות מזונות גם ממטלטלין מ"מ לא תקנו בזה דין נכסים מועטין והבנים נזונים עם הבנות, וכן מבואר בעוד **ראשונים וברמב"ם** בפי"ט מאישות הי"ח **ובטושו"ע** סקי"ב סי"ב, **והרמב"ן** כ' דממש"כ **רה"ג** דיש להם זכות על המעות של מכירת הקרקע אחר תקנת הגאונים מבואר דלא כהרי"ף, דהרי המעות הוו מטלטלין ובכל זאת כ' דיש להם הזכות שהיה להן בקרקע, אמנם **הרא"ש** כ' דדוקא במעות שקיבלו בעבור הקרקע ס"ל לרה"ג דדינם כדין הקרקע, אבל בשאר מטלטלין מודה להרי"ף, **ובב"י** כ' דבזמן הזה דכותבין מטלטלין אגב מקרקעי אפשר דדינם כקרקע, וכ"כ **הרמ"א** בסי"ב דאיכא למימר, וכ"כ לדינא **בפרישה** סקכ"ט.

**הרא"ש** כ' דהיכי דהקרקעות לבד הוו נכסים מועטין, ובהדי המטלטלין הוו נכסים מרובין, הדין בזה דהמטלטלין מצטרפין לקרקעות ונעשו נכסים מרובין, וכ"כ **הטושו"ע** סקי"ב סי"ב, **והח"מ** בסקכ"ה הק' דאמאי הבנות אינן יכולין לומר דלא ניחא לן בתקנה הגאונים ונמצא דיש כאן נכסים מועטין, וכ' דיש לנו למיזל בתר הבנים ולדידהו הוו מרובין, **ובב"ש** סקכ"ה כ' דהתקנה נעשית גם לטובת הבנים היכי דמשכ"ל דהוי טובתם, ומשו"ה תלוי בהם, **ובהפלאה** סקי"ט נראה דתי' הח"מ דהבנים יכולים לומר דלדידהו הוו מרובין, אפילו אם לא היה תקנת הגאונים, והוא כ' לת' לפמש"כ לומר דמה דאין גובין ממטלטלין הוא רק תקנ"ח, וא"כ אדרבה יאמרו הבנים דלא ניחא לן בתקנ"ח שלא לגבות ממטלטלין.

תוד"ה מה – **הב"ח** בסקי"ב הק' על תי' הראשון דאמאי לא אמרינן מהאי טעמא דגם אם היו מרובין מתחילה דיהיה ליורשי קטנה, וכ' דאפשר דמה שנתמעט הוא חלק יורשי הקטנה וצ"ב בכונתו, ועוד תי' דכיון דלא פקע לגמרי דין הירושה משו"ה וכמש"כ התוס' בסו"ד, משו"ה היכי דמתחילה היה דין בנין דכרין לא אמרו שיתבטל, ועיין **בפרישה** שם סקל"ג דכ' דהתוס' תי' על עיקר הקו', דלא פקע הירושה לגמרי, וצ"ב דהתוס' תי' זה על שי' ר"י, ועל הקו' לשי' רש"י אדרבה זה סיבה שיהיה קשה.

ג) רשב"ם ד"ה אלמנתו – במש"כ בתחילה הק' **התו"ר** [בש"מ], דכל הדין דמוציאין למזונות הבנות הוא רק במועטין ולא במרובין, וא"כ לפי הצד דאין אלמנה ממעטת אמאי יוציאו לבנות, ועיין לעיל במתני' דהתו"ח והב"ח כ' לומר דבאמת שי' הרשב"ם דלעולם מוציאין לבנות, **ובבית יעקב** סקי"ב סט"ו כ' דכונת הרשב"ם רק דיוציאו לבנות אחר שיתמעטו הנכסים ע"י האלמנה, ואף דבכל מרובין ונתמעטו הדין דכבר זכו יורשים, הכא חשבינן לי' אחר שנוטלת כאילו למפרע הם מועטין, כיון דמשעת ירושה כבר היה לה זכות ליטול מזונות, אמנם לשון הרשב"ם נראה דמיד מוציאין.

בא"ד – במש"כ באי נמי דיזונו שלשתן יחד, העיר בזה **הב"ח** בסקי"ב דהא הרשב"ם כ' לעיל דהיכי דנתמעטו כל אחד מפסיד לפי חלקו, וא"כ אמאי הכא כ' דיזונו יחד, וכ' דהכא שאני משום דחיוב זה הוי קודם שמת האב ומיד בשעת מיתה כבר איכא לחיוב זה, וא"כ כל שנוטלת חשבינן כאילו מעיקרא לא ירשו אלא מה שנשאר אחר שנוטלת מזונות, וא"כ הדין דיזונו יחד מכל הנכסים, וצ"ל דמ"מ לא מהני זה לענין דיחול על הנכסים דין נכסים מועטין.

**ובמהרש"א** על התוס' מבואר דדברי ההג"ה הראשונה בתוס' הוא כפירוש ראשון ברשב"ם ודברי ההג"ה השניה הוא כפירוש שני, **ובהג"א** הביא שי' הרשב"ם וכ' **דהריב"ם** חולק, **ובטור** סקי"ב מבואר כהאי נמי ברשב"ם.

רשב"ם ד"ה לא וד"ה בעל חוב – **המהרש"א** הק' דאמאי כ' הרשב"ם דיזונו הבנות עד בגר, ולא אמרינן גם הכא דיזונו שלשתן יחד וכמש"כ לעיל באי נמי, וכ' לבאר דהכא מזונות בת אשתו ובעל חוב הוי חוב של אביהם, וזה מוטל על הבנים לפרוע ומשו"ה הם לבד מפסידים, משא"כ באלמנה כיון דניזונת בתנאי ב"ד א"כ אמרינן דההפסד על תרוייהו, [ולכאורה דברי הרשב"ם הם לשיטתו לעיל דההפסד לכל אחד לפי חלקו, ומשו"ה כאן שראוי שיהיה ההפסד רק על הבנים וכמשנ"ת, אמרינן דהבנות לא מפסידות כלל, אבל לפי החולקים על הרשב"ם לעיל דלא שמין כלל חלק של כל אחד, ואמרינן דלעולם ניזונים יחד עד שיכלו הנכסים, א"כ גם הכא יש לנו לומר הכי דיזונו יחד], **ובבית יעקב** סקי"ב סט"ו כ' לפי שיטתו לעיל דהפירוש הראשון ברשב"ם לעיל דמוציאין לבנות היינו רק אחר שנתמעטו הנכסים ע"י נטילת האלמנה מזונות, דדברי הרשב"ם כאן הם כפי פירושו הראשון לעיל, **והתו"ר** [בש"מ] חולק על הרשב"ם וכ' דגם הכא יזונו הבנים והבנות יחד, **ובהג"א** הביא שי' הרשב"ם **וריב"א** חולק, **והרמב"ם** בפי"ט מאישות ה"כ **והטור** בסקי"ב כ' דהבנים יורשים הכל ויתנו לבת אשתו או לבע"ח מה שמגיע להם, ויזונו הבנות עד בגר מתחת ידם, ונראה לכאורה דה כשי' הריב"א, **ובב"ש** סקל"ג הביא שי' הרשב"ם ושי' ריב"א.

**ובי"ר** מבאר הספק בגמ' גבי בע"ח דהיינו אחר שגבה הבע"ח, האם נימא דעכשיו יוציאו לבנות דחזינן כאילו מעיקרא היו מועטין, או דכל אחד יפסיד לפי חלקו, ונראה בדבריו דגם הספק דאלמנה ובת אשתו מבאר אחר שהוציאו להן.

תוד"ה מי – במש"כ דבנות עדיפי מאלמנה משום דהם יוצאי יריכו והם בנות ירושה, בתו"ר[בש"מ] כ' בשם **ריב"ם** דכיון דאין לאלמנה קצבה משו"ז גופא לא תקנו דיוציאו לאלמנה, וכ' על זה **בתו"ר** דלר"ג דאמר דמוציאין רק עד י"ב חדש אכתי יק' דנוציא גם לאלמנה, וכ' דכיון דיכולה לזון מכתובתה משו"ה לא תקנו להוציא לה מזונות, **והרא"ש** כ' דטעם זה מבואר **בירושלמי** דכ' שם משום דראויה לתבוע כתובתה, אמנם **הרמב"ן והר"ן** גם הביאו הירושלמי ופירש דכיון דאם תובעת כתובה אין לה מזונות א"כ אי"ז תקנה גמורה, ועוד כ' כתבו משום דאינה ראויה לירש, **והרי"ו** כ' משום דהבת יוצאת יריכו, **והרשב"א** כ' משום דראויה לירש, **והריטב"א** בכתובות מ"ג א' כ' כריב"ם, **והנ"י** כ' משום דהבת דנזונת הוי בתורת ירושה משא"כ אלמנה, וזה לכאורה כדברי הראב"ד שיתבאר בסמוך.

והנה בע"ב יתבאר דיש שיטות דחולקים על תוס' דמה דמבואר בגמ' בע"ב דמוציאין לאלמנה היינו גם היכי דליכא בנים ובנות, אמנם לכאורה אכתי צ"ל דיש עדיפות לבנות ממה דעכ"פ מבואר בגמ' צד דאלמנה אינה ממעטת וזה קו' התוס' בתחילה, **והרשב"א** הביא **דהראב"ד** הק' דמאי שנא דגבי אלמנתו מספ"ל בגמ', ואילו זה פשוט דבת ממעטת ע"י בת אחרת, דהא שמין לפי מזונות של כל הבנות, ותי' דבנות כיורשות שוינהו רבנן והלכך ממעטי דאלימא זכותם דלאו בנות אחולי נינהו, אבל אלמנה ובת אשתו לאו יורשות הן אלא בעלי חובות ובנות מחילה הן.

בא"ד – מש"כ דמיבעי לי' כשיש כבר בנות שיש כבר דין נכסים מועטין בשביל בנות, מבואר **במהרש"א** דאין הכונה דמיירי באופן שאין כדי מזונות הבנים והבנות דאיכא דין נכסים מועטין, דהא זהו הספק באלמנה ובת, אלא כונתם דיש כאן בנות דבהם איכא התקנה דנכסים מועטין, וכן מבואר **בתו"ר** [בש"מ], ויל"ע **במהרש"ל** דכ' דנראה דהתוס' לא גרסו הספק דאלמנה ובת, דלכאורה נראה דמבאר דברי התוס' דעכשיו הוי נכסים מועטין מחמת הבנות לבד.

בא"ד – בדברי ההג"ה מבואר **במהרש"א** דהפירוש שכ', זהו כשי' הרשב"ם בפירוש הראשון דזה ודאי דמוציאין לבנות והספק האם גם מוציאין לאלמנה, והנה לפ"ז נראה דכיון דפשט דמוציאין מהבנות לאלמנה, א"כ ממילא דנפשט גם הספק דאלמנה מהו שתמעט, דכיון דמוציאין לבנות א"כ יתנו זה לאלמנה, וכן הביא המהרש"א דברי הרמב"ן דנפשט הספק, ובתו"ר וברא"ש דמבואר דלא נפשט וכמשי"ת זהו משום דס"ל דאי אלמנה אינה ממעטת א"כ אין מוציאין כלל אפילו לבנות וכהצד השני ברשב"ם.

גמ' בע"ח מהו שימעט – **ברי"מ** בתשובה ל"א נראה מבואר דכתובה ממעטת, **והרמב"ן** כ' דהספק גבי אלמנה היינו מלבד כתובתה דחיוב הכתובה הוי כבע"ח ועדיפא מיני', [ויל"ע אם כונתו רק דגם זה בכלל הספק דבע"ח וא"כ גם להצד דאלמנה אינה ממעטת אכתי י"ל דכתובתה תמעט, או דודאי ממעט כיון דעדיפא מבע"ח וכן נראה פשטות דבריו], **והריטב"א** הביא דשי' **רבינו שמואל והראב"ד** דממעט כיון דתנאי ב"ד הוא, ושי' **התוס'** דלא ממעט דהוי בחזקת היתומים ורק בע"ח ממעט דהוא אלים, **והרא"ש** כ' דממעט משום דהוי תנאי ב"ד, **ובטושו"ע** סקי"ב סט"ו מבואר דכתובה ממעטת, [ועיין בפרישה סקל"ז מש"כ אמאי עדיף כתובה מבע"ח וצ"ב פירוש דבריו], **ובנ"י** כ' דאפילו מלוה בשטר ממעט והגמ' איירי במלוה על פה, **ובח"מ** סקל"ב כ' דמדברי הפוסקים דכתבו דכתובה ממעט וסתמו דבע"ח אינו ממעט מבואר דגם מלוה בשטר אינו ממעט.

גמ' מחסרי גוביינא – **הריטב"א** כ' דבטעם כל דהו סגי שלא להפקיע ירושת בנים דאורייתא, ושלא להוציא נכסים מחזקתן.

גמ' שם – **הגרע"א** כ' דמדברי התוס' מבואר דאין מוציאין לבע"ח וכל זמן שלא בע"ח לגבות יכולים היורשים לזון, וכ' דזה פלא ולא מצינו חבר לדין זה, וכ' דמדברי הרשב"ם מבואר דגבי אלמנתו ובת אשתו מבאר הספק כתוס', ובבע"ח מבאר הספק לגבי הבנות האם הוי מרובין לדידהו מתחילה, וכ' לבאר משום זה דלבע"ח ודאי מוציאין, אלא דהק' דבת אשתו גם הוי כבע"ח ואמאי לא יוציאו לה, [והנה מהא דהוכיח מתוס' דיכולים היורשים לזון כל זמן שלא בא הבע"ח, והיינו משום דבע"ח אינו ממעט, נראה דס"ל דאם הדין דאין יכולים לזון ממילא הוי הדין דממעטין לבע"ח, ויל"ע דברמב"ן ועוד ראשונים מבואר דבאלמנה נפשט דהוי כנכסים מועטין כיון דהדין דגם בנכסי אלמנה הדין דמוציאין לה וכמשי"ת בע"ב, וא"כ יהיה מוכרח לפ"ד דגם ס"ל כהתוס' דאין ממעטין לבע"ח, דא"כ יהיה הדין דבודאי חשיב נכסים מועטין משום בע"ח, וגם יל"ע במש"כ בשי' הרשב"ם, דאי נימא דגבי בע"ח אי אפשר לפרש הספק גבי בע"ח עצמו, לכאורה מוכרח מזה דגם גבי בת אשתו אין הספק על בת אשתו עצמה אלא גבי הבנות, דהא בחדא נקטינהו].

גמ' ואיכא דבעי – **האו"ז** כ' דאיכא בין שתי הלשונות לאיבעיא האחרונה דאלמנה ובת ולפשיטות הגמ' על זה, **והרמב"ן והנ"י** כתבו **דהרי"ף** לא גרס בלישנא בתרא להספק דאלמנתו מהו שתמעט, דכיון דמספ"ל דלמא אלמנה עדיפא מבת, ומסיק דעדיפא א"כ בודאי דאלמנה ממעטת, וזה לשיטתם דכיון דפשיט דאלמנה עדיפא מבת א"כ ודאי דממעטת, אמנם האו"ז לשיטתו דס"ל כהתוס' דספק זה לא נפשט וכמשי"ת בע"ה, א"כ שפיר גרסינן לה גם ללישנא בתרא.

**קמ' ב'**

גמ' אלמנה ובת – שי' התוס' דהנדון דוקא אם יש גם בנים וגם בנות, ואין כדי שיזונו הבנים והבנות עד בגר דאיכא דין נכסים מועטין, ובזה י"ל דכיון דמוציאין לבנות, ניתן זה לאלמנה, אבל אם אין שם אלא בנים או רק בנות דליכא דין נכסים מועטין, בזה בודאי דאין דין נכסים מועטין משום מזונות האלמנה, **ובתו"ר** [בש"מ] מבואר דמדברי הרשב"ם דמפרש הספק באלמנתו מהו שתמעט דלבנות מוציאין בכל ענין והספק על האלמנה, מבואר דלא כהתוס', ונראה דהיינו משום דלפי פי' התוס' א"כ בהכרח דהספק של הגמ' האם משום האלמנה נימא דיחשב נכסים מועטין לגבי הבנות, אבל לפירוש הרשב"ם הרי כל הנדון האם גם מוציאין לאלמנה, וא"כ מבואר די"ל דאיכא דין מיעוט גם למזונות אלמנה, וחולק וכ' פירוש התוס' בשם **הריב"ם**, וכן מבואר בפסקי **הרא"ש**, [ושםכ' פירוש זה בשם הרמב"ם, והב"ח הגיה הרשב"ם, והב"י הגיה הרמב"ן, ונראה כהגהת הפ"ח דצ"ל הריב"ם דכן מבואר בתו"ר], **ובש"מ** בכתובות מ"ג א' כ' דמדברי **רש"י** שם מבואר דלא כהתוס' עיי"ש, **והראב"ד** [בש"מ] כ' דלשון השאלה בגמ' נראה דהספק היכי דאיכא גם בנים וגם בנות, אבל לשון הפשיטות נראה דהיינו אף דליכא אלא אלמנה ובת בלא בנים, דאיכא דין מיעוט גם למזונות אלמנה כמו לבנות, והנה התוס' הביאו ראיה לפירוש זה **מירושלמי**, אמנם **הרמב"ן** כ' די"ל דכיון דבגמ' דידן לא נתפרש זה, א"כ אין לסמוך על הירושלמי, וכ' דדעתו נוטה דבכל ענין מוציאין לאלמנה, וכן מבואר **בבעה"מ ובמלחמות** בכתובות נ"ד א' דבכל ענין מוציאין, **והרי"ו** כ' כתוס', **והרשב"א** הביא שתי השיטות ונראה מדבריו דס"ל כהתוס', וכן **הריטב"א** כ' כהתוס', **והר"ן** תמה דאי נימא דמוציאין לאלמנה א"כ לא שבקת חיי ליורשים כיון דצריך להוציא כל מזונות האלמנה, והביא הירושלמי דרק היכי דכבר מוציאין לבנות, וכ' דעל זה סמכו רבי המפרשים, אבל דעת הרמב"ם דלא כירושלמי וכן נוטה דעת הרמב"ן, **והנ"י** כ' דרוב המפרשים כתוס', אבל נראה דהרמב"ם חולק, והיינו **דהרמב"ם** בפי"ט מאישות ה"כ כ' דאם הניח אלמנה ובת נותנים לאלמנה, וכ' **הה"מ** דמדלא הביא הירושלמי דזה רק היכי דאיכא גם בנים נראה דלא סבר הכי, **והטור** בסקי"ב הביא דברי הרמב"ם וכ' דהרא"ש חולק, **ובשו"ע** סט"ז ובסצ"ג ס"ד הביא שתי שיטות בזה.

גמ' עשו אלמנה אצל בת וכו' – בגמ' בכתובות מבואר הטעם דגבי מזונות זילותא דאלמנתו ניחא לי', ויל"ע **בריטב"א** שכ' כאן הטעם משום דתקנת מזונות דאלמנה עיקר טפי דאמטולתה תקנו לבנות.

**הרי"ו** כ' דנראה טעם הדבר שהאלמנה ניזונת והבנים יחזרו על הפתחים, כיון דנכסי בעלה משועבדים לה, ואפילו לאדמון דטעמי' דאדמון משום דלא נתכוין אלא לעשות בנים כבנות, ותדע דקיי"ל דאלמנה שתפסה מטלטלין למזונות מהני, ובבנות לא מהני, אלא דגבי אלמנה לא תיקנו הדין של נכסים מועטין ונותנים לה בכל שבוע, אבל היכי דאיכא בנות, כיון שיצאו מרשות הבנים אמרינן דקודמת בהן האלמנה, ויל"ע דמה הוצרך לומר ליתן טעם באלמנה יותר מבנות, דמה דעדיפא אלמנה מהבנות הוא כמשנ"ת הגמ' בכתובות דזילותא דאלמנה עדיפא לי', והרי"ו הביא טעם זה בדבריו קודם, ואילו לאדמון כיון דס"ל דאין מוציאין לבנות, א"כ ממילא לא משכ"ל דיוציאו לאלמנה לשיטת הרי"ו דרק אם הוציאו לבנות נותנים לאלמנה, ואולי מ"מ יש נפ"מ בזה למזונות שנותנים לה בכל שבוע, דאם נשאר רק כדי מזונות היורשים או האלמנה לשבוע דיתנו לה מטעם זה שכתב.

גמ' אלמנה נזונת וכו' – **הרי"מ** בתשובה ל"א כ' דהשיעור הוא כמבואר בגמ' בכתובות צ"ז א' דגובה עד כדי כתובתה וסמוך לה שתגבה כתובתה, והיינו דמבאר כשי' הרי"ף שם דאין לה מזונות אלא עד שיעור כתובתה עיי"ש, **והרמב"ן** כ' דשמין לה כדי מזונות כל ימי חייה, וכ"כ **הרשב"א והריטב"א והר"ן והנ"י** ומבואר בדבריהם דהיינו דשמין כמה היא ראויה לחיות ותהיה צריכה מזונות, **ובב"י** סצ"ג הביא דבריהם, וכ"כ **הרמ"א** שם בס"ד, [והנה **בתוס' ובתו"ר וברי"ו** מבואר בספק הגמ' לעיל דאלמנה מהו שתמעט, דשם ישערו מזון האלמנה עד שיבגרו הבנות, והיינו דכיון דכל מה שמוציאין לאלמנה הוא משום דאח"כ יתמעטו מזונות הבנות, א"כ אין לשער אלא עד שיעור שכבר לא יצטרכו הבנות, אבל הכא לא נתפרש בדבריהם כמה יתנו לאלמנה].

גמ' שם – **התו"ר** [בש"מ] בע"א הק' על הרשב"ם דמבאר הספק גבי אלמנה האם מוציאין לה, דא"כ לפי מה דמסקינן דעדיפא מבנות א"כ בודאי דמוציאין לה וא"כ נפשט גם הספק הראשון ובגמ' אמרינן דפשוט חדא, ומשו"ה פירש דהספק לעיל מיירי דיש כדי מזון הבנות והבנים דבלא האלמנה הוי נכסים מרובין, משא"כ הכא דמיירי דכבר הוו מועטין ע"י הבנות לבד וכמבואר בתוס', וכן מבואר **ברא"ש** דספק דאלמנה לא נפשט, אמנם **הרמב"ן** כ' דבאמת לפי מה דמסקינן הכא דמוציאין מבנות לאלמנה נפשט הספק דגבי אלמנה דכיון דמוציאין למזונות אלמנה א"כ בודאי דיחשב נכסים מועטין לגבי בנות ועדיף מבע"ח דשם ברשות יתומים הוו הנכסים והם מגבים לבע"ח, אבל הכא ברשותה קיימי, והוי כשתי בנות שכל אחת ממעטת לשניה, וכ' **דהרי"ף** לא גרס בלישנא אחרינא הספק דאלמנתו מהו שתמעט, דבאמת לפי המסקנא נמצא דממעטת, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, [וצ"ב בדברי **הריטב"א** דגם כ' דנפשט הספק הראשון ובדבריו מבואר כשי' התוס' דהספק לעיל היכי דבלא האלמנה הוו נכסים מרובין, והספק דאלמנה ובת היכי דהוו נכסים מועטין משום הבנות לחודא, וא"כ אמאי כ' דנפשט הספק הראשון], **והרמב"ם** בפי"ט מאישות ה"כ לא הזכיר דמזונות אלמנה לא ממעטים, **והה"מ** בהכ"א הביא דברי הרמב"ן דנפשט דממעט, **והטור** בסקי"ב כ' דמזונות אלמנה לא ממעט וכשי' הרא"ש, **ובשו"ע** סט"ו כ' שתי שיטות, ומבואר **בב"ש** סקל"ג דזה תלוי במחלוקת האם מה דאמרינן דאלמנה עדיפא מבת מיירי דוקא היכי דאיכא גם בנים והוציאו לבנות דלפ"ז לא נפשט, או דאיירי בכל ענין דלפי זה נפשט, [אמנם הראשונים כתובו דנפשט הספק גבי מזונות אלמנה, הגם דכתבו לומר דהסוגיה מיירי דוקא היכי דאיכא גם בנים והוציאו לבנות מהבנים, וזה צ"ב כמשנ"ת להעיר על הריטב"א].

**ברי"ף** ובעוד **ראשונים** מבואר דכיון דלא נפשט מספק אין מוציאין מהבנים, וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"ט מאישות ה"כ, **ובטושו"ע** סקי"ב סט"ו, **ובב"ש** סקל"ב כ' דמהני תפיסה מספק, והעיר דאמאי כתבו הטושו"ע בהדי בע"ח ובת אשתו גם עישור נכסים, דזה לא הוי מספק אלא בודאי אין ממעט ושם לא יהני תפיסה, וכ' דאפשר דמיירו בעישור נכסים של בת שהגיע כבר זמנה ליטול וא"כ דמי לבע"ח, אמנם **בבית מאיר** כ' דלא מהני תפיסה כיון דהוי ספק תקנה, ואע"ג דמזון הבנות הוי חיוב מתנאי ב"ד מ"מ הדין דמוציאין בנכסים מועטין לא הוי אלא תקנה.

**הריטב"א** כ' דלל"ק הוי את"ל ונפשט באלמנתו ובבת אשתו דלא ממעט, ולל"ב הוי איפכא, וכ' דנקטי רבנן כהאי לישנא, ולפ"ז אלמנתו ובת אשתו ממעטין, וכ' דיש פוסקים כל"ק דכל ספק ממון חומרא לתובע וכן נראה עיקר, ובסוף הסוגיה כ' דבת אשתו ובת אי נמי בת אשתו ואלמנה, בת אשתו קודמת שהיא כבע"ח, ומה שנשאר הוא ברשות בנים, והבת מוציאה מהן והאלמנה ממנה, וצ"ב דהא מסיק דלהלכה בת אשתו אינה ממעטת, וא"כ גם הבת אינה מוציאה.

ד) גמ' מאי קאמר – **רש"י** בכתובות מפרש כהרשב"ם הכא, **והרמב"ן** כאן מפרש דקו' הגמ' דאדרבה ראוי לומר דיפסיד משום זה דהוא יורש כיון דהבנות באות בתורת תנאי ב"ד והוי כעין בעל חוב, והדין דבע"ח מוציא מיד יורשים, **והר"ן** מוסיף דבנים דרכן לטרוח וא"כ מן הראוי דהבנות יזונו יותר מהבנים.

גמ' אמר אביי וכו' – **הרמב"ן** מפרש לשיטתו דהכי קאמר, דודאי לא תקנו חכמים דישאל מי שעוסק בתורה על הפתחים.

גמ' אמר לי' רבא וכו' – **הרמב"ן** מפרש דכיון דלגבי דין ירושה אין חילוק בין עוסק בתורה ללא, א"כ גם בהא דאמר אדמון בשביל שאני זכר אין כונתו דוקא לזכר שעוסק בתורה.

גמ' אלא אמר רבא וכו' – **הרמב"ן והר"ן** לשיטתם מפרשים דרבא מבאר דכיון דבנכסים מרובין אין מוציאין מזונות אלא הבנות נזונות ע"י הבנים, א"כ גם במועטין אין לנו לומר שנוציא אלא כל דין הבנות יהיה שיזונו ע"י הבנים. **וברי"ו** מבואר דטעמי' דאדמון דאמרינן דהאב לא נתכוין אלא לעשות הבנות כבנים לענין מזונות הגם שאינן יורשות אבל לא שיהיו עדיפות על הבנים.

א) מתני' האומר אם תלד וכו' – הרשב"ם כ' דמיירי בשכ"מ ואי נמי בבריא וזיכה ע"י אחר, אמנם **הרי"מ והי"ר** כתבו דמיירי דוקא בשכ"מ דאי בבריא גם קנו לא מהני כיון דאין מטבע נקנה בקנין סודר, **והרשב"א** כ' דמשכ"ל בקנין אגב, [ובי"ר כ' דאינו זוכה אלא באגב], ועוד כ' די"ל דמנה הוא לאו דוקא אלא שוה מנה אמר, ועוד כ' דעל כרחך כשאמר יטול מנה פירש דהיינו מנכסי, דאי אמר יטול סתם יש לחוש דלמא כונתו דיטול מאחר ולא ממנו, וא"כ שפירש מנכסי הרי שזיכה לו בכל נכסיו ולא רק מטבע, וכן **הטור** בסרנ"ג כ' דהכא משעבד נכסיו ומשו"ה מהני, **והב"ח** שם כ' דכונת הרי"מ דמתני' מיירי גם כשיש מנה בעין ומקנה אותו וא"כ על כרחך דמיירי בשכ"מ, **והרי"מ** כ' עוד דכיון דאמר יטול א"כ הוי קנין דברים ולא מהני, **והרשב"א** כ' דיטול הוא לשון מתנה כמבואר לק' קמ"ח ב', וא"כ אינו קנין דברים, והביא עוד די"מ דאפילו אתן לא הוי קנין דברים, וכן נראה עיקר, וכ' דאי נימא דיטול הוי קנין דברים א"כ גם בשכ"מ לא יהני, דכיון דליתא בבריא ליתא בשכ"מ, **והר"ן** לק' קמ"ח ב' הביא דברמב"ם מבואר דמה דמבואר שם דיטול מהני מיירי דוקא בשכ"מ וכשי' הרי"מ, וביאר דהא דמהני הוא משום דכיון דמתנת שכ"מ חלה רק לאחר מיתה א"כ דרך הוא שאומר בלשון יטול וכונתו שיזכה בזה אחר מיתה, **והטור** כ' דלא הוי קנין דברים דמעשה גדול הוא, **והב"ח** הק' על הטור דמאי שנא מחלוקת חצר דלא מהני משום דהוי קנין דברים.

**והרי"מ והי"ר** כתבו עוד דבבריא לא מהני משום דהוי אסמכתא, ומבואר בי"ר דהא דמהני בשכ"מ הוא משום דדברי שכ"מ ככתובין וכמסורין דמי, וכל היכי דמוסר לזוכה את הדבר שנותן אותו באסמכתא הדין דבזה אסמכתא קניא, ועו"כ דבשכ"מ אמרינן דגמר ומקני דאין אדם משטה בשעת מיתה, **ובפרישה** בסרנ"ג סקמ"ב כ' כהטעם הראשון שכ' הי"ר, **והרשב"א** כ' דאין בזה חסרון של אסמכתא דהכא הרי באם יולד לו זכר באמת רוצה שיטול מנה, ודוקא היכי דאם היה יודע שיקרא כמו שהתנה לא היה רוצה ליתן, ורק דקנס עצמו ליתן בזה הוא שיש חסרון אסמכתא, והוכיח זה מכל תנאים דאין בזה חסרון של אסמכתא, וכ"כ **הריטב"א והנ"י** דאין בזה חסרון של אסמכתא, וכ"כ **הטור** שם, **והב"ח** שם כ' דשי' הרי"מ והי"ר דהא דבכל תנאי אין חסרון של אסמכתא הוא משום דבידו לקיים, והכא אין בידו לקיים.

**והרי"ף** כ' דמתני' מיירי בשכ"מ, **ובנ"י** מבואר דכיון דמיירי במזכה לעובר ומבואר לק' קמ"ב ב' דמהני משום דדעתו של אדם קרובה אצל בנו, אמרינן דלא מהני אלא בשכ"מ דתקנו שיזכה וכמשי"ת לק' בע"ה, **והרמב"ם** בפ"ח מזכיה ה"ו הביא דין המשנה בשכ"מ וכ' **הה"מ** דס"ל כהרי"מ, **והב"ח** בסרנ"ג הק' דהא בפכ"ב ממכירה ה"י כ' הה"מ דשי' הרמב"ם דמזכה לעובר קונה גם בבריא, וא"כ אמאי הכא לא מהני אלא בשכ"מ אמנם כבר כ' **הדרישה** בסר"י סק"ג **והש"כ** בסרנ"ג סקל"ה דהכא יש חסרונות אחרים דמשו"ה לא מהני אלא בשכ"מ וכמשנ"ת, **והטור** שם הביא דברי הרי"מ והי"ר וחולק דגם בבריא מהני וכמשנ"ת, **ובשו"ע** סכ"ו מביא זה בשכ"מ, **והש"כ** שם כ' לומר דמש"כ הרי"ף דמיירי בשכ"מ הוא משום דמתני' קתני האומר ואמירה לא מהני אלא בשכ"מ, אבל אה"נ דמהני גם בבריא בקנין, וכ' דאפשר דגם דעת הרמב"ם הכי, וכ' דכן עיקר לדינא.

רשב"ם ד"ה האומר – **הרש"ש** מעיר דאם הטעם משום מצוה לקיים דברי המת, איך מוכיחה הגמ' ממתני' דמזכה לעובר קנה, **ובגדולי שמואל** כ' לישב לפי מה שדן **במחנ"א** בדיני זכו"מ ס"ל דבדבר שאינו ראוי לקנין לא אמרינן בו דמצוה לקיים דברי המת.

מתני' וילדה זכר ונקבה - הרשב"ם כ' דאו או קאמר, אבל אם ילדה תאומים זכר ונקבה, בזה הדין דלא יטלו כלום כדמוכח בגמ', אמנם **הי"ר והראב"ד** [בש"מ] **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** בגמ' לק' כתבו דמתני' מיירי היכי דילדה זכר ונקבה יחד, ולק' יתבאר בע"ה מש"כ לישב דלא יקשה מדברי הגמ' שם, **והרמב"ם** בפ"ח מזכיה ה"ו כ' דגם ילדה זכר ונקבה יחד יטלו, **והטור** בסרנ"ג הביא שתי השיטות וסיים דשי' **הרא"ש** בתשובה דלא כרשב"ם, וכן סתם **השו"ע** בסכ"ו דגם ילדה זכר ונקבה יחד יטלו.

רשב"ם ד"ה ה"ג – **המהרש"א** מבאר מש"כ שני טעמים אמאי תאומים לא הוו בכלל דבריו, דמתחילה כ' דמשום אומדנא יש לנו לומר דלא היה כונתו גם לתאומים, ואח"כ כ' דמעיקר לשונו לא נכלל בזה גונא של תאומים, וכ' דהא דמבואר גבי מקדיש דגם אם נולדו שני זכרים האחד קדוש וכמו שהביא הרשב"ם בגמ' בד"ה רבא, התם הוא משום דגבי הקדש אין אומדנא דבתאומים אין כונתו להקדיש, דאמאי יפסיד ההקדש אם יולד עוד אחד, וגם בכלל לשונו הוי דשני זכרים הוי בכלל אם יולד זכר.

בא"ד – מש"כ ולאשמועינן אתא כ' **הפנ"ש** דאינו יודע איזה חידוש יש בזה, וכ' וכן **הרש"ש** דהיה להרשב"ם לומר דהחידוש הוא דגם אם אמר גם זכר וגם נקבה לא הוי טומטום בכלל, [ולכאורה לפ"ז מ"מ לא היה להתנא לכ' אם זכר מנה ילדה זכר נוטל מנה ואם נקבה מאתים ילדה נקבה נוטלת מאתים, אלא להתחיל באם זכר מנה אם נקבה מאתים].

ב) רשב"ם ד"ה יורש – **התו"ר** [בש"מ] כ' דממתני' שמעינן דטומטום פוטר מיבום, **ובק"ש** אות תע"ח כ' דזה תלוי בשתי הדרשות שכ' הרשב"ם דאי דרשינן מעיין עליו א"כ גם ביבום יפטור דגם שם דרשינן עיין עליו, אמנם אי דרשינן מהקרוב אליו ביבום ליכא דרשה זו, [**וברמב"ם** בפה"מ כ' דס"ד דאינו יורש לבד משום דבריה הוא ואינו ממין האדם השלם, ויל"ע אם לפ"ד באמת לא בעי קרא, אלא אמרינן דאין בזה חסרון מה דהוי בריה ומסברא לא גרע עכ"פ מבת לענין ירושה], **ובתורי"ד** מבואר דאע"פ דאינו זכר ואינו נקבה, מ"מ בכלל בן או בת הוי, ובירושה לא נכתב זכר ונקבה, **וברי"מ** מבואר דגם אינו בן או בת.

**ובתו"ר** מבואר דגם היכי דאיכא בת מ"מ הוא יורש בהדה, דכיון דחזינן דהוא קודם לאב וחשיב זרע המת א"כ הרי הוא כבת, [וכ' דהא דקתני במתני' אם אין שם יורש אלא הוא, דנראה דאם יש בת אינו יורש, הוא משום דבנכסים מועטין לא יירש וכמשי"ת בסמוך], וכן מבואר **בטור** סר"פ לגבי אנדרוגינוס, דאע"פ דכ' דחשיב בריה בפנ"ע והדין בו דדוחין אותו ואין לו כמו דאמר אביי לגבי טומטום בגמ', מ"מ כתב דיורש בהדי בת, **והב"י** שם הק' דכיון דאין לו כלום במקום בן, א"כ גם במקום בת היה ראוי שלא יהיה לו כלום, ולכאורה כונת קו' דאע"פ דיורש מ"מ מנ"ל דהוי כבת, ונימא דבת קודמת לאנדרוגינוס, **והד"מ** בסק"ב כ' דלגבי מזונות אמרינן דלא תקנו לו דלא שכיח, אבל לגבי ירושה הגם דהוי בריה מ"מ לא הוי בריה דגרע מבת, **והב"ח** שם כ' דאנדרוגינוס הוי ספק האם מציאותו חשוב זכר או נקבה, ולא דמי לטומטום דהוי ספק מה הוא, ומשו"ה אינו נזון דלא תקנו אלא לבת ודאית, ומשו"ה לענין ירושה לא גרע עכ"פ מבת, דגם למציאות של ספק בת יש דין ירושה, **ובבאה"ג** באות מ' הביא דברי הב"י וגם מש"כ הב"י עוד דבסוגיה נראה דאין חילוק בין טומטום לבת, וציין דהב"ח כ' טעם לחילוק, וסיים דעדיין צ"ע.

**ברא"ש** מבואר דטומטום ובת הדין דהטומטום נוטל שלש חלקים והבת רביע, דהוי ממון דפלגא בודאי של הטומטום, ואידך פלגא הוי ממון המוטל בספק האם הוא בן או בת וחולקין, **והרמב"ם** בפ"ה מנחלות ה"א כ' דחולקין בשוה, **והטור** בסר"פ כ' כהרא"ש, **והשו"ע** שם בס"ח כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** בס"ט כ' די"א כהרא"ש, **ובזכרון שמואל** סס"ב סק"א הק' על הרמב"ם דבגמ' ביבמות ל"ח א' מבואר דאם יש אב וספק האם הוא בנו או בן אחיו דהדין יחלוקו, וא"כ גם הכא בחצי השני דמי להא, דהבת דמי לאב שם דודאי יש לה סיבת ירושה, והטומטום דמי לספק בן שם, דאם הוא זכר הרי הוא קודם לבת ואם הוא נקבה אין לו ליטול כלום בחצי השני, ואמאי לא נימא דיחלוקו בחצי השני וכשי' הרא"ש, וכ' לישב בסק"ב דחלוק הדין דבן קודם לבת משאר יורשין שקודמין זה לזה, דבשאר יורשין הדין הוא דהקרוב יותר הוי יורש והשני לא חשיב יורש כיון דיש קרוב לו, משא"כ בבן ובת גם הבת חשיבא יורש במקום בן דתרוייהו הוו זרע האב, אלא דיש דין קדימה לבן, ולפ"ז כ' דדוקא בסבא וספק בן אמרינן דיחלוקו ומשום דהספק להצד דהוי בן אחיו ולא בנו לא הוי יורש כיון דאיכא סבא, משא"כ הכא דגם אי נימא דהטומטום הוי בן חשיבא הבת יורשת, א"כ בזה אדרבה אמרינן דהבת היא ודאי בחצי השני, והטומטום הוי ספק, דאם אינו בן אין לו ליטול יותר מחצי, וכיון דהוי ספק בן אין לו להוציא מהודאי בת, דהכא גם להצד דהוא בן אינו מגרע בשם יורש של הבת.

**ובבי' הגר"א** סק"ח כ' דאע"פ דלטומטום יש לו בודאי חלק בנכסים, והבת ספק אם יש לה, מ"מ לא אמרינן משום זה דהוי ודאי וספק ואין ספק מוציא מידי ודאי ונימא דהטומטום יטול הכל, וכמבואר ברא"ש ביבמות ל"ח א', ובתוס' לק' קנ"ח דמה שיש לו ודאי חלק בנכסים אינו סיבה דיחשב ודאי והשני ספק, והנה לא נתפרש בדבריו דאמאי לא נימא דהטומטום הוי ודאי יורש והבת ספק, ובזה מבואר בגמ' דחשיב ספק וודאי והודאי נוטל הכל, **וברע"א** במקום אחד מבואר דדין ודאי וספק זהו דוקא היכי דהספק נולד בזה שבא ליטול מספק, אבל הכא דהספק הוי בטומטום האם יש לו דין ירושה מתורת בן, א"כ אינו חשוב ודאי, דאדרבה הבת הויא ודאי בת, והספק בטומטום האם יש לו זכות ליטול הכל במקום בת, [ובמקום אחר נשאר הגרע"א בצ"ע דאמאי לא נימא דהטומטום ודאי, והמגיה שם כ' דנראה דכונתו להק' לשי' הרשב"ם דחשיב ודאי, בזה שיש לו ודאי במקצת הנכסים].

**הרא"ש** כ' דבטומטום ובת בנכסים מועטין הבת תטול הכל, והטומטום לא יטול כלום, דהיא בודאי יש לה זכות, והטומטום הוי ספק דאם הוא זכר אין לו ליטול כיון דהוי נכסים מועטין, וכ"כ **הטור והרמ"א** בסר"פ ס"ט, **והב"י** שם כ' דאפשר דהרמב"ם מודה להרא"ש, אמנם **הלח"מ** בפ"ה מנחלות ה"א כ' דכיון דהרמב"ם סתם דבהכ"ג יורשות בשוה והרי הוא כאחת מן הבנות נראה דבכל ענין הדין דחולקים, **ובנתה"מ** סק"ה הק' על הרא"ש דהרי להצד דהוי הטומטום נקבה, א"כ אין כאן כלל תקנת מזונות דרק לבת במקום בן תקנו, וא"כ נמצא דהוי ספק אם יש כאן תקנת מזונות והוי ספק האם יש לבת חוב על הטומטום, ומספק אין לה לגבות כלום למזונות, וכ' דנראה דמשו"ה הרמב"ם באמת חולק על הרא"ש, ועוד הק' דעכ"פ יש לנו לומר דיחלוקו הטומטום והבת בחצי השני דהוי ספק האם הוי של בת משום מזונות, או של טומטום שמא הוא בת ואין לבת זכות עליו, **ובאו"ש** כ' לומר בשי' הרמב"ם דכיון דהדין הוא דהבת יורשת במקום טומטום כיון דהוא רק ספק זכר, א"כ לא תקנו לבת מזונות בכה"ג בודאי, דכיון דיש לה ירושה אין תיקון מזונות כמו כל היכי דירשו רק בנות דאין תקנת מזונות, **ובתו"ר** [בש"מ] מבואר דגם אם טומטום הוי בריה הדין דהבת נוטלת הכל משום דלה יש תקנת מזונות, ולכאורה צ"ב דכיון דאם הוא בריה א"כ הבת היא יורשת בודאי, וא"כ לכאורה אין כלל תקנת מזונות בכה"ג, וכמו בבנות גדולות וקטנות דהדין דאין תקנת מזונות לקטנות.

**הטור והרמ"א** שם כ' עוד דהיכי דיש טומטום ובן בנכסים מועטין, הדין דהטומטום נוטל ג' חלקים, דחצי מגיע לו ממנ"פ דאם הוא בן הרי הוא יורש כמו הבן האחר, ואם הוא בת הכל דידי' משום דהוו נכסים מועטין, והחצי השני חולקין דהוי ספק האם הוא בן והוי של הבן האחר או שהוא בת והוי שלו, **והנתה"מ** שם הק' כמו לעיל דכיון דהוי ספק האם יש לטומטום מזונות, א"כ הוי ספק האם יש כאן חיוב מזונות לטומטום על הבן, ואיך יוציא מספק מהבן.

**והטור** כ' דהיכי דיש בנים ובנות וטומטום, הדין דהיכי דיש יותר ממזון הבנות, הדין דהטומטום יטול חלק עם הבנים ממנ"פ, **והב"י** שם כ' דהיינו בכה"ג דאין בחלק שיגיע לו בתורת ירושה כשיעור המזונות דידי', דאז מגיע לו חלק הירושה ממנ"פ, **והב"ח** הק' דאמאי בכה"ג לא נימא דהטומטום יטול יותר מחלקו בירושה וכמו בטומטום ובן בנכסים מועטין דנוטל ג' חלקים, וכ' לומר דבאמת יטול, וכונת הטור דנוטל ממנ"פ היינו דיש לו חלק עכ"פ אלא דפעמים יותר ופעמים פחות, **ובפרישה** סק"ד כ' די"ל בדוחק דהכא דהבנות נטלו מזונות, ואז נדחה הטומטום מליטול עמם, א"כ כבר אמרינן דאדחי מירושה זו ליטול מזונות, ורק משום ממנ"פ יכול ליטול, **והנתה"מ** בסק"ו כ' דעיקר כהב"ח בשי' הטור.

גמ' רבא אמר וכו' – **ברי"ף ובי"ר וברי"ו וברא"ש** מבואר דלהלכה אמרינן דיש לו וגם בסיפא נוטל מנה משום דאין הלכה כרשב"ג, **וברי"ו** מבואר דלפי שי' הריב"ם שיתבאר בתוד"ה דגם לרבא אתיא רישא גם כרשב"ג, א"כ צריך להיות דהלכה כרשב"ג ובסיפא לא יהיה לו כלום, כיון דסתם מתני' כרשב"ג, **וברמב"ם וטושו"ע** מבואר דגם בסיפא נוטל מנה דלא כרשב"ג.

**בי"ר ובריטב"א** מבואר דבאנדרוגינוס גם לרבנן אמרינן דהוי בריה בפני עצמו והדין דברישא אינו דוחין אותו ואין לו ובסיפא לא יטול כלום, אמנם **הנ"י** כ' דגם באנדרוגינוס פליגי רבנן, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ה מנחלות דגם אנדרוגינוס נזון כשיש בנים ובנות, ובפ"ח מזכיה ה"ו כ' דבאומר דאם ילדה יטול דנוטל כפחות שבשניהם, **והה"מ** בנחלות פ"ה ה"א כ' דאנדרוגינוס הוי בריה בפני עצמו, וכ' **הלח"מ** שם דמה דקרי לי' בריה אינו משום דאינו חשוב לא זכר ולא נקבה, דהא מבואר ברמב"ם דדינו כטומטום דהוי ספק, אלא דהחילוק הוא כמבואר **בתוס'** ביבמות פ"ג א' בשי' ר"י שם דטומטום הוי ספק האם מציאותו הוא שהוא זכר או שהוא נקבה, משא"כ אנדרוגינוס מציאותו הוי מציאות בפני עצמה ויש ספק האם למציאות זו יש דין של זכר או דין של נקבה, [ודלא כהתנא שם שהוי זכר ודאי], ורק רשב"ג הוא דס"ל דהוי בריה בפני עצמו לגמרי דאין דינו לא כזכר ולא כנקבה, **ובטור** בסרנ"ג לגבי אם יטול כזכר או נקבה כ' כהרמב"ם דנוטל כפחות שבשניהם, ובסר"פ לגבי אם נזון עכ"פ כבנות כ' דאינו נזון כלל דהוי בריה בפני עצמו, **והב"י** שם חולק דנראה בסוגיה דדין אנדרוגינוס שוה לדין טומטום, **ובשו"ע** בסרנ"ג סכ"ו כ' כהרמב"ם, וכן בסר"פ ס"ח כ' כהרמב"ם לגבי ירושה דיש לו עכ"פ מזונות מהבנים כבת, **והרמ"א** בס"ט כ' די"א כהטור דאינו נזון כלל, **והתיו"ט** במתני' תמה על הטור דגבי אם יטול כשאמר אם ילדה אשתי ס"ל דחשיב ספק, וגבי מזונות ס"ל דאינו נוטל ולא אמרינן דהוי ספק, **ובלח"מ** בפ"ח מזכיה ה"ו נראה דמבאר שי' הטור דגבי אם אמר אם ילדה אשתי כיון דאמר דבין זכר ובין נקבה יטול א"כ גם אנדרוגינוס אמרינן דיטול דדעתו דגם הוא דהוי חצי זכר וחצי נקבה יטול עכ"פ כפחות שבשניהם, אבל גבי ירושה אמרינן דמדין יורש אין לו דזה רק בבנים, ומדין מזונות אין לו דזה רק בבנות, [אמנם יל"ע דכיון דחזינן דרשב"ג ס"ל דגם באומר אם ילדה אשתי אינו נוטל, מנ"ל לומר דלא ס"ל כותי' לדינא, ולהרמב"ם ניחא דס"ל דלהלכה הוי ספק וכמו טומטום], **ובד"מ** בסר"פ סק"ב כ' דאינו נזון משום דלא תקנו לדבר שלא שכיח, ונראה לכאורה דהיינו דאע"ג דנימא דהוי ספק מה הוא חשוב, מ"מ כיון דהוא בריה בפני עצמו וכמשנ"ת א"כ לבריה זו לא תקנו, **ובפרישה** שם סק"ה כ' דכיון דיש בו צד זכר א"כ אמרינן דישאל על הפתחים, ולכאורה לפי דבריהם ניחא החילוק בין הא דגבי אומר אם ילדה אשתי נוטל כפחות שבשניהם, וגבי מזונות אין לו כלל.

**קמא' א'**

תוד"ה אלא – **ברשב"ם** במתני' ד"ה הזכרים, מבאר דברי אביי דטומטום הוי בריה, וכן מבואר **ברי"מ**, **ובנ"י ובתורי"ד** גם כתבו דטומטום הוי בריה, אלא דבדבריהם לא נתבאר דגם באביי אמרינן הכי ואפשר דדוקא לרבא אמרינן הכי דלרשב"ג הוי בריה.

בא"ד – **הרי"ו** כ' בשי' אביי דס"ל דגם לרבנן אמרינן דאין דעת האדם על הספק, ובאמת לא חלה קדושת פיו על טומטום, והא דפליגי על רשב"ג הוא רק האם יחול קדושת האם על העובר, דלרבנן חל כיון דהוי ספק, ולרשב"ג לא חל דהוי בריה.

בא"ד – התו"ר [בש"מ] כ' בשם **ריב"ם** כהצד שדחו התוס' דרבא מוקי גם הרישא כרשב"ג ומשום דהוי תנאי ב"ד הוי טומטום בכלל, ומה דאמר דסיפא אתאן לרשב"ג היינו דבזה מודה דסיפא כרשב"ג, וכ"כ **הריטב"א**,אמנם **התו"ר** הק' על זה כמו שהק' התוס' דכיון דהמחלוקת ברישא היה לו לפרש זה, **והרי"ו** הק' עוד דלפ"ז נמצא דרבא ס"ל גם דטעמי' דרשב"ג משום דאין דעת האדם על ספק, ולא משום דהוי בריה, וא"כ סתמא דסוגיה דתמורה דטעמי' דרשב"ג משום דהוי בריה דלא כרבא.

תוד"ה ולטעמיך – **הרש"ש** כ' דמדברי הרשב"ם בד"ה בשלמא מבואר דמיירי בנכסים מועטין דלא כהתוס', **והתו"ר** [בש"מ] כ' על קו' התוס', דלמה דיורש בנכסים מועטין לא קרינן ירושה, כדחזינן במתני' בריש פרקין דאמר דבנים ישאלו על הפתחים ולא אמר דיורשים מה שנשאר, **והריטב"א** כ' דהגמ' יכלה לתרץ הכי, ועוד תי' בשם מורו ונראה דזה כתי' התוס'.

ג) גמ' למימרא דבת עדיפא לי' – **התו"ח** מבאר דזה ודאי דבן חשוב יותר לירש כמבואר בקרא דקודם לבת, אלא דהגמ' מק' דחזינן דעכ"פ לאב ניחא יותר שיהיה לבת מצד חביבותו לבת, ועל זה מק' דמקרא דמלא עליו עברה מוכח דהוי עונש לאב מה שאין לו בן ליורשו, וא"כ על כרחך לאב עצמו גם ניחא יותר שיהיה ממונו לבנו, ועל זה משני דאה"נ דעיקר הירושה רוצה שיהיה לבנו שיקרא הנחלה על שמו, אבל לענין הרוחה יותר ניחא לו שיהיה לבתו, וע"ע בסמוך.

גמ' והא אמר רי"ו וכו' – **בק"ש** אות ת"פ מבואר דלא על מה שאין לו בן הקב"ה מלא עברה, אלא דמהא דאין לו בן הוי ראיה דהקב"ה מלא עליו עברה, דאם לא כן היה נותן לו בן.

גמ' הא מני ר"י היא – **הרא"ש** [בש"מ] הק' על מש"כ הרשב"ם דר"י ס"ל דלענין הרוחה בתו עדיפא דא"כ היינו שנויא קמא, וכ' דהפירוש בגמ' ר"י היא דאמר דמצוה לזון את הבנות משום דעדיפא לי' בנתא, ויל"ע דבגמ' מבואר משום דלא ליתזלן, **ובתו"ח** כ' דלעיל דאמרינן דבתו עדיפא לי' היינו סתם משום חביבות, ועל זה משני בתחילה דלענין הרוחה בתו עדיפא לי' משום חביבות, ורק לענין ירושה בנו עדיף לי' דיקרא שמו על נחלתו, ועכשיו משני דבתו עדיפא לי' משום דלא ליתזלן, [ואפשר דזה כונת התו"ר].

תוד"ה זכר – **הרא"ש** [בש"מ] כ' דלא משני הכי משום דאין דרך לפחות כ"כ לבת, ועוד כ' דאין דרך התנא לשנות בדנרים אלא במנים, ורק בתי' דהוי בדרך חלוקה שפיר מיירי על דנרים, **והפנ"ש** תי' דבתוספתא מיתניא בהדיא על הגונא דאמר לזכר מנה ולנקבה מאתים, ואמנם לפי תי' הגמ' נראה דצריך להגיה בתוספתא איפכא מ"מ א"א לומר דמיירי כמש"כ התוס' לומר.

תוד"ה אידך – **הרא"ש** [בש"מ] כ' דאי מוקמינן גם לרבנן מיירי דהוציא הממון מתחת ידו וזיכה ע"י אחר, ולכאורה היינו דבלא זה הוי בחזקת האב, ולכל אחד יאמר דיביא ראיה, ובריטב"אמבואר דיכולים להוציא ע"י הרשאה גם מאחרים, אמנם לפ"ז צריך להמתין עד שיגדלו דיהיו בתורת כתיבת הרשאה, **והי"ר** כ' דמתני' גם לרבנן דליכא מוחזק, ויל"ע דהא הי"ר מוקי במתני' דמיירי בשכ"מ וא"כ זוכה לאחר מיתה וא"כ אמאי לא הוי הבן מוחזק, **ובריטב"א** מבואר דגם לרבנן אתי שפיר דמיירי דאיכא עוד אחים וא"כ לא הוי בחזקת תרוייהו, והם מוציאין משאר האחים ע"י הרשאה, ולפ"ז ניחא דברי הי"ר, [אמנם יל"ע בזה דהרי הבן גם יש לו חלק בירושה בהדי האחים, וא"כ בחלק זה לא יחלוק עם הבת דזה ישאר אצלו, ואפשר דבהרשאה הוא נותן לבת כח להוציא גם ממנו חלקו, ולא הוי מוחזק], **והרמב"ן והר"ן** כתבו דאתיא כסומכוס ומשו"ה לא הביא הרי"ף זה.

רשב"ם ד"ה היכי – **הרי"ו** כ' דקו' הגמ' גם דאין להן מבעי לי' לומר, **והתו"ח** כ' דלא נראה דמהכי מק', וגם דבזה י"ל דאתאומין קאי, ובחי' **ר"ש מדעסוי** כ' לפי שי' הרשב"ם דגם במתני' הדין דבילדה זכר ונקבה אין להן כלום, אלא אם פירש דגם אם יולדו זכר ונקבה, דהא דלא משני דבהכי מיירי ברייתא, דכיון דאמר דאם זכר ונקבה יטול מנה יש להן רק מנה, דלפ"ז יק' דא"כ אין להן מבעי לכתוב, [ונראה דמתחילה לא הק' הכי, דאפשר דלא קאי אלא על הזכר].

**קמא' ב'**

גמ' והא זכר ונקבה לא אמר – שי' הרשב"ם דאפילו אם אומר אם זכר ואם נקבה, מ"מ כל שאינו אומר גם אם זכר ונקבה, לעולם לא הוי בכלל זה אם יהיה זכר ונקבה יחד, אמנם כבר נתבאר במתני' דהראשונים חולקים על זה, וס"ל דבמתני' גם אם אומר רק אם זכר ואם נקבה, וילדה זכר ונקבה, הדין דהזכר נוטל כמו שאמר וכן הנקבה, ובביאור הגמ' הכא כ' **הי"ר** דקו' הגמ' דכיון דלא אמר אלא אם זכר או רק אם נקבה, א"כ כשיש זכר ונקבה לא הוי בכלל דבריו, אבל אם יאמר אם זכר ואם נקבה אה"נ דגם זכר ונקבה יחד הוי בכלל דבריו, וכ' דאם יאמר אם זכר מנה אם נקבה מאתים, וילדה זכר ונקבה הדין דיטול ג' מנים, אמנם **הרמב"ן** הביא דמבואר **בתוספתא ובירושלמי** דאם אמר אם זכר מאתים ואם נקבה מנה וילדה זכר ונקבה הדין דנוטל מנה, ואע"פ דילדה גם זכר אמרינן דביטלה צרת הנקבה את שמחת הזכר, [עיין **ברי"ו** דכן נראה לגרוס], וכ' דנראה הטעם דבתאומה לא ניחא לי', ומשו"ה נותן הפחות, וכ' דלפ"ז פירוש הגמ' כהי"ר, דהיכי דאמר רק על אחד מהם י"ל דהשני קשה עליו ביותר, ומשו"ה היכי שיהיו תרוייהו אינו רוצה כלל, ורק כשאומר דבין הוא ובין הוא דחזינן דגם לשני נותן עכ"פ מנה, הכא נמי יטול עכ"פ מנה, [ופרט זה לא הוי כהי"ר דכ' דאם אמר על שניהם הדין דיטול ג' מנים], ומ"מ כ' הרמב"ן דאין פירוש זה נכון בגמ', **והרי"ו** גם הביא פירוש זה, **והנ"י** בסו"ד הביא התוספתא וכ' דלפ"ז צריך לדחוק בגמ' כמו שכ' הרמב"ן לפרש.

**והראב"ד** [בש"מ] כ' דקו' הגמ' דכיון דאמר דהמבשרני במה נפטר, א"כ כשאומר לו דילדה זכר ונקבה ולא אמר לו מה ילדה קודם, נמצא דלא בישר לו במה נפטר וא"כ אמאי נוטל כלל, אבל אה"נ דאם יאמר לו מה ילדה קודם בזה ניחא לגמ' שיטול, **והרי"ו** הביא גם פירוש זה, וכ' דלפ"ז ניחא התוספתא והירושלמי דשם לא מיירי שאמר המבשרני במה נפטר.

**והרמב"ן** בתחילת דבריו ועוד **ראשונים** כתבו לחלק בין הכא למתני' דבמתני' דנותן לבנו ובתו, בזה אין לחלק אם ילדה תאומים או לא, אבל בגמ' הכא דאומר ליתן לזה שמבשרו, בזה י"ל דעל לידת תאומים אינו רוצה ליתן כלל דלא ניחא לו בזה, וכ' הרמב"ן או משום דיש בזה צער לאשה, או משום דאינם בני קיימא כל כך, או משום דאי אפשר לו בסיפוקם, **והרא"ש** בסוף כלל פ"א כ' דחלוק אם נותן לבנו או שמתנה על אחר, **ובש"כ** סרנ"ג סקל"ז כ' לפ"ד הרא"ש דגם אם יתנה ליתן לבנו בלידת אשתו, לא יטול אם תלד תאומים, דאין החילוק אם הוי בנו או אחר, אלא אם נותן לנולד או שמתנה על אחר עיי"ש, **והגרע"א** בסרנ"ג סכ"ח הביא לתשובת הרא"ש דבמבשר לא אמרינן דיטול בתאומים אלא אם פירש, וציין לנ"י.

גמ' דאמר נמי וכו' – **הרמב"ן** מק' דא"כ אמאי קתני דאין לו אלא מנה, הא פשיטא דאין לו אלא מנה כיון דאמר שיטול מנה, [וברשב"ם מבואר דזהו קו' הגמ' מתחילה דמה חידוש יש בזה דאין לו אלא מנה], וכ' דס"ד דמה דאמר יטול מנה היינו לכל אחד ומנה לזכר ומנה לנקבה וכמו דאמר מתחילה אם זכר מנה ואם נקבה מנה, קמ"ל דלא, **והרי"ו** כ' לומר דלא גרסינן בגמ' אלא דאמר נמי אם זכר ונקבה יטול ולא פירש כמה, וס"ד דכונתו דיטול לזכר כמו שאמר ולנקבה כמו שאמר, **והרשב"א** הביא שתי התי', **והריטב"א** כ' כהרי"ו, **והנ"י** כ' כהרמב"ן, וכ' דגם במתני' הוי הדין הכי דאם אמר אם זכר ונקבה יטול מנה אין להן אלא מנה, ומתחילה כ' דכיון דמה דעובר זוכה הוי רק מתקנ"ח [וכמשנ"ת במתני' שי' הנ"י], א"כ אין לנו ליתן אלא כפי שאמר מפורש, וכ' עוד דאפילו בכה"ג דהוי מדינא כגון שכבר ילדה, מ"מ אין להוציא משאר היורשים, אלא מה שאמר בפירוש.

גמ' למעוטי נפל – **התו"ר** [בש"מ] כ' דהוה מצי לומר גם למעוטי טומטום ואנדרוגינוס, וכ"כ **הראב"ד** [בש"מ] וכ' דנקט נפל לרבותא דגם לו ממעט, **והרי"ו** כ' דלא מסיק אדעתי' דיצא טומטום או אנדרוגינוס דנימא דזה כיון למעט.

ד) תוד"ה נכסי – **הגרע"א** מק' על מש"כ דהלואה ליתא בבריא, דהא הגמ' לק' קמ"ח מק' זה דאמאי מהני בהלואה הא ליתא בבריא ורב אחא מתרץ שם דאיתא בבריא במעמד שלשתן, **והרש"ש** כ' דקו' הגמ' לר"פ שם דמתרץ דחשיב דאיתא בבריא משום דיורש יורשו, וא"כ גם הכא עובר יורש עכ"פ לאחר שיולד, וברע"א מבואר דאכתי ילה"ק דנימא דסוגיה דהכא כרב אחא שם, וכ' לומר עוד דגם לר"פ נימא דהכי קאמר דכיון דאיתא בירושה וא"כ מהני בו הנחלה דריב"ב, משו"ה חשיב דאיתא בבריא, אבל לעובר דמבואר הכא דגם בהנחלה דריב"ב לא מהני, א"כ חשיב דליתא בבריא, אלא דכ' לדון שם האם באמת מהני הנחלה דריב"ב בהלואה עיי"ש, **ובק"ש** אות תפ"ג הביא דברמ"ה מבואר דאפשר ליתן הלואה, אלא דלכאורה שי' התוס' דא"א ליתן, וכמשי"ת בגמ' לק' בקו' דלימא דריב"ב היא, דשי' התוס' דאין מעלה להנחלה דריב"ב, דנימא דיהני הנחלה לעובר יותר מסתם מתנה, ועיין בזה בנתה"מ סרפ"א סק"ג ובאו"ש פ"ו ממכירה הי"א.

בא"ד – מש"כ דא"כ שכ"מ ובריא שוין, תמה **הגרע"א** דהא בשכ"מ לא בעי קנין ובבריא בעי, וכ' לפרש דכונת התוס' על מה דמבואר לק' קנ"ב א' דמתנת שכ"מ שכתוב בה קנין מהני מה דהוי מתנת שכ"מ דיזכה גם בהלואה, ומבואר דמשום קנין לא יזכה בהלואה, **והרש"ש** כ' לבאר דכונת התוס' דמה מק' הגמ' לק' קמ"ח א' דהלואה ליתא בבריא, הא אי נימא דמהני קנין א"כ נמצא דזה איתא בבריא, ואמנם דבשכ"מ לא בעי קנין הא זהו בכל מתנת שכ"מ ובכל זאת מהני ומשום דזהו עיקר דין שכ"מ, וא"כ מה מק' הגמ' דליתא בבריא, **ובאו"ש** פ"א מנחלות הי"ג גם כ' הכי אלא דכ' דתוס' באים להוכיח דגם אגב לא מהני עיי"ש.

רשב"ם ד"ה ולימא – **התו"ר** [בש"מ] מעיר דלפ"ד הרשב"ם דר"ה עצמו סבר כר"מ, נמצא דזה קו' על ר"ה דאמאי אמר דמזכה לעובר לא קנה הא ס"ל כר"מ דאדם מקנה דשלב"ל, ובגמ' נראה דמק' על ר"ה דאמאי לא אמר דמתני' ר"מ היא ולא יק' עליו במה שאמר דמזכה לעובר לא קנה, וכ' לבאר דברי הגמ' דגם בקו' ידעינן דיש לחלק בין מקנה דשלב"ל למקנה לדבר שלב"ל, אלא דקו' הגמ' דר"מ ס"ל דגם מקנה לדבר שלב"ל מהא דאמר דלאחר שאתגייר מקודשת, וזה הוי לדבר שלב"ל, וכ"כ **הרשב"א והריטב"א**, **והרמב"ן והר"ן** כתבו כהרשב"ם דבאמת לפי הקו' גם ר"ה יסבור דמהני, ומ"מ קו' הגמ' דאמאי אמר דאיני יודע מי שנאה מאחר דר"מ ס"ל הכי, **והרי"ו** כ' דבאמת הגמ' יכלה להוכיח דגם לר"מ לא מהני, מהא דר"ה עצמו דס"ל כר"מ אמר דמזכה לעובר לא קנה, אלא דלא חש להאריך דהחילוק מוכרח משי' ר"ה עצמו, **והגרע"א** כ' לומר דהא דר"ה אמר דלא קנה י"ל דזהו משום דלא אמר לכשתלד, ובזה אמרינן דכיון דעובר אין לו זכיה עכשיו משו"ה לא קנה, משא"כ במתני' דאמר אם ילדה א"כ הוי כאומר דיזכה לכשתלד, וא"כ בזה שפיר קונה לר"מ.

גמ' אימור דשמעת לי' וכו' – לשי' הראשונים דקו' הגמ' דמר"מ מוכח דגם במקנה לדבר שלב"ל מהני, מבואר בדבריהם דתי' הגמ' דמ"מ לא שמענו דס"ל דגם אם הזוכה אינו כלל בעולם דמהני, והק' **הריטב"א** דא"כ גם במקנה דשלב"ל לא שמענו דס"ל דמהני היכי דהדבר הנקנה אינו בעולם כלל, וא"כ אמאי מחלקת הגמ' בין דשלב"ל לדבר שלב"ל, וכ' דהכי גמירי דלר"מ מהני גם אם אין הדבר הנקנה כלל בעולם, **והתוס'** בגיטין י"ג ב' כ' דכיון דמצינו בקידושין ס"ב ב' דראב"י אמר דמהני בפירות גם קודם שבאו לעולם, א"כ אמרינן דגם ר"מ ס"ל הכי.

רשב"ם ד"ה אימור – **הרש"ש** מק' על מש"כ גבי לאחר שתתגיירי דהאשה בעולם, דהא רק בלדבר שלב"ל אמרינן דבעי שיהיה הקונה בעולם, אבל האשה הוי כמקנה דשלב"ל, ובזה גם אם אין הגוף כלל בעולם קונה לר"מ.

רשב"ם ד"ה דתנן – מדבריו נראה דהא דאין עובר מאכיל לאמו הוא משום דעובר במעי זרה זר הוא, **והתוס'** ביבמות כתבו דבהכרח אי אפשר לומר הכי, דהא מבואר ביבמות ס"ט דאפילו בן בנה ממזר מאכילה בתרומה, **והרש"ש** כ' לבאר דברי הרשב"ם דהא דעובר במעי אמו זר הוי ראיה דאינו נקרא זרעו של כהן, וא"כ מהאי טעמא גם לא יאכיל לאמו.

תוד"ה דתנן – **בריטב"א** נראה דמק' על מש"כ פירוש רשב"ם דאינו מאכיל לאמו משום דאינו ילוד, דבגמ' ביבמות מבואר לומר דמה דפוסל העבדים הוא משום דהוא זר, אבל בלא זה גם שאינו ילוד היה מאכיל, אמנם כבר מבואר **בתוס'** ביבמות לחלק בין הא דמאכיל לעבדים דבזה לא בעי ילוד, למאכיל לאמו דבזה בעי ילוד.

בא"ד – בפי' שכתבו לומר דהכל קאי על עבדים, מבואר **במהרש"א** דמה דאמרו דפוסל היינו אם הוא זר במעי כהנת, אין הפירוש דהאב היה זר שנשא כהנת, דבכה"ג פשיטא דאין העבדים אוכלים, ואיזה צד יש שיאכלו, וכ' לפרש דבאמת אביו כהן ושאר הבנים היורשים אם כהנים, אלא דהוא חלל דאמו גרושה, ומש"כ התוס' דהאם כהנת הוא לרבותא, [**ובק"ר** כ' דלפ"ז לא מובן מהי השגת התוס' על פירוש זה, ולכאורה הוא פשוט דאם אינו מאכיל והיינו משום דעובר אין לו כח להאכיל דרק יליד ביתו מאכיל או משום דהוא זר, א"כ בודאי דפוסל דהא אפילו אם הוא כהן הוא גורם שלא יאכלו], **והריטב"א** כ' כפירוש זה דהכל קאי על עבדים, ומפרש דכונת התנא דפוסל ואי"צ לומר שאינו מאכיל.

גמ' ולימא ריב"ב היא וכו' – הרשב"ם כ' דמתני' גם מיירי בראוי ליורשו וא"כ י"ל דריב"ב היא, וכ' **הגרע"א** דמזה מבואר דקו' הגמ' דרק בכה"ג דהוא נותן משום ירושה יהני במזכה לעובר, אבל אם יתן מתנה סתם לא יהני, אמנם כ' דבתוס' מבואר לא"ה דכתבו דגם מצי לאוקמי כרבנן ובלשון מתנה, וכ' לבאר דהתוס' מבארים דקו' הגמ' דלימא ריב"ב היא, היינו משום דלשון דריב"ב נראה דגם אם אמר ליתן לעובר מהני דגם עובר הוא ראוי ליורשו, ובאמת ס"ל דאין לחלק בין הנחלה דריב"ב לכל ירושה, [והנה הרשב"ם בד"ה וסביראכ' דאיכא למימר דאיירי בה ריב"ב, ונראה לכאורה מזה כמש"כ הגרע"א בשי' התוס' דהנדון האם מדברי ריב"ב יש לנו לומר דגם מיירי על עובר ואמר דמהני בו הנחלה, וכן מבואר **בק"ש** אות תפ"ד, ולפ"ז צ"ל דמש"כ הרשב"ם דגם מתני' מיירי בראוי ליורשו היינו דגם אי נימא דריב"ב מיירי גם בעובר, מ"מ אין לנו ראיה מזה דמהני כל מתנה וי"ל דרק הנחלה מהני], **ובתו"ר** [בש"מ] **וברמב"ן ובר"ן** מבואר דקו' הגמ' דהנחלה דריב"ב מהני כמו ירושה, וכמו דעובר יורש הכא נמי יהני בו הנחלה, וכתבו דגם לרבנן דס"ל דעובר לא יורש, מ"מ יהני הנחלה דכמו דגם לדידהו לאחר שיולד יורש מה שהניח אביו, א"כ גם הנחלה יהני דירש לאחר שיולד, **וברי"מ** מבואר דרק אי נימא כרבי יוסי דעובר יורש מיד יהני גם הנחלה לעובר, **והריטב"א** כ' דקו' הגמ' דכיון דדרשינן לה מוהיה ביום הנחילו את בניו, נראה דכל מי שראוי ליורשו מהני בו הנחלה.

**הגרע"א** מק' לשי' הראשונים דקו' הגמ' דדוקא משום הנחלה יהני ליתן לעובר, דא"כ אכתי יק' בסיפא דאמר לזכר מנה ולנקבה מאתים, דמבואר דנקבה נוטלת מאתים, דמהא דהוצרך לומר דאם זכר מנה בהכרח דיש עוד בנים, דאי לאו הכי הרי ממילא הוא יורש הכל, וכיון דיש עוד בנים אמאי נקבה נוטלת מאתים, הא הנחלה דריב"ב לא מהני אלא בבן בין הבנים, ולא ליתן לבת בין הבנים, [ולעיל ק"ל א' מבואר צד אחד בגמ' דלריב"ב מהני גם בבת בין הבנים, אך א"כ י"ל דר"ה לא סבר הכי].

גמ' אימור דשמעת לי' וכו' – **התו"ר** [בש"מ] מבאר דחית הגמ' דמנ"ל דהנחלה דינה כירושה דלמא דינה כמתנה, ומי שאינו זוכה במתנה גם אינו בהנחלה, **והרמב"ן והר"ן** מבארים דדחית הגמ' רק דלרבנן דעובר אינו יורש עכשיו גם לא מהני בו הנחלה, אבל לרבי יוסי דיורש מיד גם הנחלה מהני בו אף לפי דחית הגמ' עכשיו, וכן מבואר **ברי"מ** דדחית הגמ' דלא מצינו דריב"ב ס"ל כרבי יוסי דעובר יורש דממילא נימא דגם מהני הנחלה לעובר, **והריטב"א** לשיטתו מבאר דדחית הגמ' דאימור דמש"כ בקרא ביום הנחילו את בניו היינו דוקא בניו הקיימים שנולדו כבר, ובשי' התוס' דהקו' משום דנראה דריב"ב מיירי גם בעובר וכמשנ"ת, כ' **הגרע"א** דדחיית הגמ' דאין הכרח מדבריו דגם בעובר מיירי, ואפשר דלא מיירי אלא במי שראוי ליורשו עכשיו.

גמ' ולימא וכו' וסבר לה כרבי יוסי – לשי' **הראשונים** דמבארים דדחית הגמ' קודם דלרבנן לא מהני, קו' הגמ' הכא דנימא דס"ל כרבי יוסי וא"כ ממילא מהני הנחלה לעובר, ולשי' **התו"ר** דדחית הגמ' דגם לרבי יוסי י"ל דלא מהני הנחלה, כ' דקו' הגמ' עכשיו היא דסלקא דעתי' דמה דדחי דלריב"ב לא מהני הנחלה לעובר הוא משום דפשטא דמתני' נראה הכי דאמר בתי תירשני במקום בן, דנראה דבבתו קיימת דוקא אמר, ועל זה מק' דנימא דס"ל כעובר יורש עכשיו, וא"כ גם בזה איירי ריב"ב, **והריטב"א** לשיטתו כ' דקו' הגמ' דאי ס"ל כרבי יוסי א"כ יש לנו לדרוש קרא גם על מנחיל לעובר, כיון שישנו בכלל זכית ירושת אביו.

גמ' מי יימר דסבר לה – **התו"ר** לשיטתו ביאר דחיית הגמ' דכיון דלא סבר כרבי יוסי, א"כ ממילא יש לנו לומר דלא מיירי אלא על נולד כבר, ועוד כ' לפרש דהיינו דמי יימר דס"ל כרבי יוסי בירושה הבאה מאיליה, ודלמא דין הנחלה כדין מתנה.

גמ' ולימא לי' במבשרני – **הרמב"ן** בגמ' לעיל דמוקי לברייתא במבשרני, כ' דלפמש"כ שם לומר דמה דמק' הגמ' דהא זכר ונקבה לא אמר הוא משום דנותן למבשר, משא"כ במתני' דנותן לנולדים עצמם דעתו דגם תאומים יטלו ומשו"ה קתני דזכר נוטל מנה ונקבה מאתים, א"כ הגמ' הכא יכלה לומר דא"א לומר דמיירי במבשרני, דא"כ אמאי בילדה תאומים נוטל, וכ' דכמו כן יכלה הגמ' לומר דא"כ גבי נקבה היה לומר נוטל מאתים ולא נוטלת.

**קמב' א'**

ה) גמ' לכשתלד קנה – ברשב"ם מבואר דבעי שיאמר לכשתלד, וכן מבואר **בי"ר וברשב"א** וכן **ברמב"ן** לעיל ע"ט ב', **ובש"מ** [וזה נראה מהתו"ר] מבואר, דבכל גונא דמקנה לר"מ דשלב"ל בעי שיאמר דמקנה לכשיבוא לעולם, וכן נראה **בר"ן** בנדרים פ"ה ב', אמנם **בבי' הגר"א** סר"י סק"ו כ' דמדברי התוס' בגיטין י"ג ב' נראה דאי"צ שיאמר לכשתלד אלא הכונה רק דיזכה רק כשיולד.

גמ' שם – הרשב"ם מבאר דס"ל דעובר חשיב כישנו בעולם, וכ"כ **התוס'** ביבמות ס"ז א' בשי' שמואל שם, ובגיטין י"ג ב' כתבו דר"נ ס"ל דיותר אדם מקנה לדבר שלב"ל ממה שמקנה דשלב"ל, ובכתובות ז' ב' כתבו שני חילוקים אלו, **והרמב"ן** לעיל ע"ט ב' **והתורי"ד** כאן כתבו כהרשב"ם, **והתו"ר** [בש"מ] וכן **הרשב"א** כאן כתבו כהתוס' בגיטין, וכן נראה **בריטב"א** דכ' דרב הונא ור"נ הוו סברות הפוכות, וכ"כ **הרשב"א** בקידושין ס"ב ב' בשי' **רה"ג** שהביא שם דכ' דמזכה לעובר לכשתלד קנה, ואילו במקדש בתו מעוברת כ' דלא הוי קידושין, **ובהג"א** כאן מבואר שתי השיטות וע"ע בזה בסמוך, [ויל"ע **בתו"ר** דלכאורה נראה דמביא שי' **הריב"ם** דבאמת ר"נ דאמר דלכשתלד קנה, לא אמר אלא דלר"מ הדין דקנה],

**בקצוה"ח** סקצ"ז סק"ד מבואר דשי' הרשב"ם דעובר אינו בר קנין לגמרי, אבל מקצת קנין שייך בו, ודימה זה למוכר מעכשיו ולאחר שלשים יום דמבואר בתוס' בקידושין ס"ג א' דרי"ו ס"ל דמתחיל מהיום ונגמר לאחר שלשים, דהכא נמי חשיב דמתחיל מהיום ונגמר לאחר שיולד, **ובק"ש** אות ת"צ הק' על שי' הרשב"ם, דכיון דעובר אין לו זכיה בעודו עובר, א"כ אמאי מהני לכשתלד ומאי שנא מכל דשלב"ל, ואי נימא משום דממילא ילדה, הא לאחר מיתה גם הוי דבר שממילא ובכל זאת מבואר במתני' בקידושין ס"ב א' דלא מהני לרבנן, [ולפ"ד הקצוה"ח נראה דל"ק], וכ' לומר לפי המבואר בע"ב דמזכה לבנו עובר קנה מיד משום דדעתו קרובה אצל בנו, ומבואר דבעצם עובר הוי בר קנין אלא דסתם עובר לא קני משום דלא גמר ומקני, וא"כ משו"ה אין בו חסרון של דשלב"ל דהיכי דמקנה לו כשיולד בכל גונא גמר ומקני, אמנם **בתורי"ד** מבואר דדמי לפירות דקל שחנטו דלכו"ע אין חסרון דדשלב"ל, ומבואר דהכא אין חסרון דדשלב"ל משום דחשיב דכבר ישנו ורק חסר גמר הדבר, ולשון **הרמב"ן** דר"נ ס"ל דעובר הוי בא לעולם במקצת אלא דעכשיו אין לו יד לזכות ואין זכין לו, ולכשתלד זכין לו מידי דהוי בירושה דירית.

**ברשב"א** בקידושין ס"ב ב' מבואר דגם אם אמרינן דיותר אדם מקנה לדבר שלב"ל, מ"מ לא מהני זה אלא בעובר דמקצת הוא בעולם, אבל אם אינו בעולם כלל לא קנה, והובא **בקצוה"ח** סר"י סק"ב, ועיי"ש שכ' דהיכי דלא בא לעולם כלל, זה יהיה תלוי במחלוקת ר"מ ורבנן במקנה דשלב"ל, דלר"מ דבדשלב"ל לא בעי שיהיה כלל כל שכן דבלדבר שלב"ל לא בעי, **ובק"ש** אות תצ"ד הק' דאמאי לרבנן לאחר שאתגייר לא מהני, דהא מבואר לעיל דלר"ה עובר חשיב לא בא לעולם טפי מלאחר שאתגייר, וא"כ לר"נ דמהני לדבר שלב"ל אפילו לרבנן אמאי לא מהני לאחר שאתגייר, וכ' לומר דמה דמהני להקנות לדבר שלב"ל הוא משום דיש כאן דעת מקנה להקנות, וא"כ בלאחר שאתגייר דהוא מקדש אשה, בזה אין דעת מקנה דהאשה לא הויא מקנה.

גמ' שם – **הרשב"ם** לק' קמ"ג א' כ' בשם **ר"ח** דהלכה כר"נ דלכשתלד קנה, וכ"כ **העיטור** במאמר זיכוי **והאו"ז והרא"ש**, אמנם **הרי"מ והי"ר והרמב"ן** ביבמותועוד **ראשונים** כתבו דגם לכשתלד לא קנה, **ובב"י** סר"י מבואר דכך שי' **הרי"ף והרמב"ם** דלא הביאו דברי ר"נ, **והטור** בסר"י כ' דשי' הרמ"ה דלא קנה ושי' ר"ח דקנה וכ"כ הרא"ש, **והשו"ע** בס"א כ' דלא קנה, וכ' **הרמ"א** דלא כיש חולקים דקנה, **והגרע"א** ציין לתשובת **שארית יוסף** דכ' בפשיטות דקנה, **והר"ן** כ' להוכיח דלא קנה מהא דלא משני רי"ו בע"ב דמתני' מהני משום דמיירי כשאמר לכשתלד, **והב"י** כ' לדחות דכיון דס"ל לרי"ו דבבנו קנה, ממילא דתו לק"מ.

**בפ"ח** סק"ק הק' על הרא"ש, דבקידושין כ' להלכה דמקדש בתו מעוברת לא מהני, והכא כ' דאם אמר לכשתלד קנה, והנה **הט"ז** בסר"י ס"א כ' דטעמי' דהרא"ש דלכשתלד קנה משום דחשיב עובר בא לעולם, אמנם כבר כתבו **הפנ"י** בגיטין י"ג ב' **והנתה"מ** שם סק"א דשי' הרא"ש דיותר אדם מקנה לדבר שלב"ל, ומשו"ה גם כתב בשו"ת כלל ק"ב ס"י דלקנות עובר הוי דשלב"ל, [והנה **בבי' הגר"א** שם סק"ב כ' דמה דס"ל לרשב"ם דהלכה כר"נ הוא לשיטתו דטעמי' משום דחשיב בא לעולם, אבל לשי' התוס' דס"ל דיותר אדם מקנה לדבר שלב"ל, א"כ נמצא דמה דנזכר בגמ' בכמה מקומות דיותר אדם מקנה דשלב"ל זהו דלא כר"נ, ולפ"ד הפנ"י והנתה"מ אכתי יק' על שי' הרא"ש, **ובתו"ר** [בש"מ] כ' דמה דמק' בגמ' בעלמא דלדבר שלב"ל לא שמעת לי' לר"מ, הוא משום דבשתי מקומות איירי שם רב הונא, ולעיל קל"א מק' הכי לישב הדין גם לר"ה].

**בהג"א** מבואר דמוכר עובר תלוי במחלוקת הראשונים אמאי מהני לכשתלד, דלשי' הרשב"ם דחשיב כבא לעולם, א"כ גם מהני מכירת עובר, ולשי' התוס' דטעמא דר"נ דיותר אדם מקנה לדבר שלב"ל, א"כ במכירת עובר יש חסרון של דשלב"ל, **ובתורי"ד** מבואר דלר"נ הדין דמקדש בתו מעוברת מהני גם לרבנן, וזהו משום דס"ל כהרשב"ם דעובר חשיב בא לעולם לר"נ, **ובטושו"ע** סר"ט ס"א מבואר דאם מוכר מה שתלד השפחה או בהמה לא מהני אפילו אם היא מעוברת, דהוי דשלב"ל, **והקצוה"ח** בסק"א הק' דהא מבואר בכמה מקומות דאפשר להקדיש ולקנות עובר, והנתה"משם סק"א הביא עוד **אחרונים** דהק' זה, וכ' הקצוה"ח דלפי המבואר ברמב"ם דאפשר לקדש עובר, א"כ מוכח דעובר לא חשיב לא בא לעולם, ולדידי' אפשר למכור עובר, **ובהג' אמרי ברוך** העיר דהרמב"ם בפכ"ב ממכירה ה"א כ' דאם מוכר מה שתלד לא מהני וסתם ולא חילק דאם היא מעוברת דיהני, ובסק"ב מבואר בקצוה"ח דהצד דהוי דשלב"ל הוא משום דהוא מכוסה עכשיו, **והנתה"מ** כ' לבאר דבשו"ע מיירי דהוא רוצה לזכות דוקא אחר שיולד דהוא רוצה בן קיימא, ומשו"ה יש חסרון של דשלב"ל, דמה שיהיה בן קיימא לא בא לעולם, **ובקה"י** בבכורות ס"א כ' לומר דגם אם רוצה לזכות עכשיו בחלק בעובר אלא דמ"מ אם הבעלים מעכב שלא יוכל ליטול חלקו עד שיצא לעולם, דגם בזה איכא חסרון של דשלב"ל כיון דלא סמכא דעתי', **ובק"ש** אות תצ"א כ' לומר דחשבינן לעובר כמי דאינו בעולם כלל, דהא מבואר לעיל דמזכה לעובר גרע מלאחר שאתגייר דשם הוי הגוף בעולם, משא"כ עובר חשבינן כאילו אינו בעולם, אלא דהק' דהא שיטת הרא"ש דמזכה לעובר קנה ועל כרחך דחשיב כישנו בעולם, ובריש בכורות מבואר ברא"ש דלהקנות עובר הוי דשלב"ל.

ורב ששת אמר אחד זה ואחד זה קנה – **התוס' והתו"ר** ביבמות ס"ז א' כתבו על שמואל דס"ל גם הכי דמזכה לעובר קנה, דאע"ג דשמואל ס"ל דאין אדם מקנה דשלב"ל, הכא סבר דעובר הוי כבא לעולם, וכ"כ **התוס'** בכתובות ז' ב', ושם כתבו עוד לומר דס"ל דיותר אדם מקנה לדבר שלב"ל וכמשנ"ת, ומבואר בדבריהם דגם אי נימא דעובר הוי בר זכיה מ"מ יש חסרון להקנות לו משום דחשיב לא בא לעולם, **והרשב"א** בקידושין ס"ב ב' גם כ' דנראה דרב ששת מיירי בין באמר לכשתלד ובין אם קנה מיד, וצ"ל דס"ל דיותר מקנה לדבר שלב"ל, [אמנם בדבריו י"ל דלא קשיא לי' אלא היכי דאומר כשתלד דכיון דדעתו להקנות רק לילוד, א"כ שיהיה בזה חסרון דהוי דשלב"ל, וכן נראה לכאורה מדהוצרך להוסיף דלרב ששת מהני בכל ענין], **והטור** בסר"י כ' דמזכה לעובר לא קנה דאין אדם מקנה לדבר שלב"ל, וכ' דבאם אומר לכשתלד קנה, ומבואר דמה שאינו קונה בעודו עובר הוא משום דהוי דשלב"ל, **ובחי' הגרע"א** כאן אות ג' הוכיח גם ממשה"ק הראשונים לעיל על הא דאמר בגמ' דלימא ר"מ היא, דא"כ יק' על רב הונא דהוא ס"ל דאדם מקנה דשלב"ל, ולא תי' דרב הונא לא מיירי כשאמר לכשתלד וא"כ גם אם נימא דאדם מקנה דשלב"ל מ"מ לא יקנה, דמוכח דאי אמרינן דאדם מקנה דשלב"ל היה צריך להיות דיזכה בעודו עובר, ותמה בזה דהמחלוקת אם אדם מקנה דשלב"ל היינו בדבר דא"א לקנותו עכשיו האם אפשר לעשות קנין עכשיו שיחול כשיבוא הדבר לעולם, ומה שייך זה לענין הנדון האם יש זכיה או דאין זכיה לעובר בעודו עובר.

גמ' שם – **השעה"מ** בפכ"ב ממכירה ה"י כ' דמבואר **בשו"ת הרא"ש** כלל פ"ב ס"ד דאפילו לרב ששת דמזכה לעובר קנה, הדין דאינו קונה עד שיבוא לעולם, וכמו דלר"ה דס"ל דאדם מקנה דשלב"ל מ"מ לא קנה עד שיבוא לעולם הכא נמי בעובר, וצ"ב דהרא"ש שם לא מיירי לר"ש אלא לר"נ דס"ל דדוקא לכשתלד קנה, ואדרבה נראה מבואר בדבריו דאם היה בנו דס"ל להלכה דמזכה לבנו קנה משום דדעתו קרובה אצל בנו, הדין דקונה מיד.

גמ' שם – **הק"ש** באות ת"ק הק' דלמ"ד דעובר ירך אמו אמאי מזכה לעובר קנה.

גמ' שם – **הק"ש** בח"ב סי"א סק"א כ' דנראה דקודם ארבעים יום לכו"ע אין זכיה לעובר, ועכ"פ לכו"ע משכחת לה אופן שבשעת מיתה ליכא יורש אלא אח"כ, כגון דהוי תוך שלשה ימים לקליטת הזרע.

גמ' אמר אביי וכו' – **הרא"ש** ביבמות מבאר דהסיבה לחלק בין ירושה הבאה מאיליה למזכה הוא משום דבמזכה לא גמר ומקני, ומשו"ה מבואר בע"ב דבמזכה לבנו קנה הואיל ודעתו קרובה, אמנם **הי"ר** באות ל"ב כ' דעדיפא ירושה דמצינו כמה מילי דמקנו בירושה ולא במתנה כגון דבר שלא בא לעולם ושאינו ברשותו.

ו) גמ' רבא אמר וכו' – **הרי"ו** כ' דמה דמבואר בברייתא דחייבין להחזיר הוא משום דגם אם עובר אינו קונה מ"מ הדין דחייבין להחזיר מיד, אמנם **הרשב"ם** בד"ה חייבין כ' דמהא דחייבין להחזיר מוכח דמזכה לעובר קנה, וכ' **הלח"מ** בפ"ב מזכיה הי"ח דלפ"ז צ"ל דבאמת הגמ' יכלה להוכיח דמזכה לעובר קנה מהא דחייבין להחזיר, ומה דמק' מהא דאמאי ראשון לא קנה הוא משום דמזה קשה טפי, [ובהגהות על הגמ' הביאו דבראשונים ובכת"י לא גרסו בגמ' דהקו' מהסיפא וי"ל דבאמת הקו' גם מהא דחייבין להחזיר], וכן מבואר **בהה"מ** שם דמהא דחייבין להחזיר מוכח דעובר יורש, אמנם צ"ב לפ"ז דאיך מיושב הוכחה זו לפ"ד רבא, דאמנם דלא מהני חזקתם מ"מ אמאי חייבין להחזיר.

**ובתוס'** ביבמות כ' דמסתמא מעשי ידיהם של העבדים הוו של העובר אחר שיולד גם אם עובר אינו יורש, והק' דא"כ אמאי מבואר שם דאם אין עובר יורש אוכלים העבדים משום שאר המשפחה עיי"ש, וכ' שם **הקר"א** דס"ל דאע"ג דאין לעובר זכיה, מ"מ אין הנכסים הפקר, **ובאהא"ז** פ"ב מזכו"מ הי"ח כ', דכמו דגבי יבום דרשינן מובן אין לו דעיין עליו, ואינה מותרת לשוק ואינה מתיבמת, ה"נ דרשינן גבי נחלה דעיין עליו, דאע"ג דאין זוכה בירושה, מ"מ אין רשות ליורשים אחרים ליקח חלק ירושתו, וכמו"כ בגר אין זכות לאחרים לזכות בנכסים עד שיולד, וזה כמבואר ברי"ו כאן דחייבין להחזיר.

**ובנתה"מ** סק"י סק"א כ' דגם אם אין זכיה לעובר מ"מ חלקו מתלא תלי עד שיולד ואין שאר האחין זוכין בו דהא השבח הוי של העובר, ודוקא באיכא עוד אחים אינו מעכב מלאכול בתרומה כיון שיש גם חלק האחים ואוכל בשבילם, וחלק העובר אינו מקלקל כיון דאכתי אינו משועבד לו, **ובמשובב** שם כ' על דברי הנתה"מ, דהא שמואל אמר דאוכלים גם משום משפחה כולה ומבואר דהם זוכים בנכסים, ורק רב ששת בנדה מ"ד א' הוא דאמר דדוקא באיכא עוד אחין אוכלים העבדים, ובמש"כ הנתה"מ דאין זוכים שאר היורשים דהא השבח לעובר, כ' במשובב דכבר הק' כן התוס' דכיון דמסתמא המעשה ידים הוי לעובר אמאי אוכלים מצד המשפחה כולה, ועכ"פ מבואר דזוכים בזה שאר המשפחה.

רשב"ם ד"ה ורבא – מבואר ברשב"ם דגם אם עובר אינו יורש מ"מ כשיולד הדין דיורש הנכסים, **ובי"ר** ססכ"ט כ' דהא דלא אמרינן דלא ירש כלל, הוא משום דמהא דבעי קרא למעט דאינו ממעט בחלק בכורה לאחר שנולד כמבואר בע"ב, מוכח דהוא עצמו יורש, ועוד כ' דכתיב ובן אין לו, א"כ כל היכי שיש לו בן הוי דידי', והכא הרי יש לו בן, **והלח"מ** בפ"ב מזכיה הי"ח כ' דהא דאמרינן דעובר זוכה אחר שנולד, זה תלוי האם אמרינן דמזכה לעובר לכשתלד קונה או לא, וצ"ב אמאי תלוי בזה, וכבר תמה על דבריו **באו"ש** בפ"א מנחלות הי"ג בהגה"ה דבודאי דלכו"ע עובר זוכה אחר שיולד, וגם בדברי הלח"מ אפשר דלא מיירי אלא היכי שקדם אחר וזכה, אבל אם נשאר הפקר יזכה בזה העובר לכו"ע.

**הק"ש** בח"ב ס"י סק"א העיר דאמאי זוכה בנכסים אחר שנולד, וכ' דנראה דמוכח מזה דכל שיחיה המת דיחזרו הנכסים אליו, ולא נאמר דפקע קנינו של המת, דהא דפקע קנינו זהו דוקא בשעה שאינו צריך להם, אבל אם היה אפשר שיצטרך להם לא פקע קנינו כלל, ומשו"ה אמרינן דגם הבן שנולד במקום אביו קאי וכאילו בא אביו בעצמו דהדין דנוטל הנכסים, [ובסי"ב סק"ה כ' דאפשר דזהו דוקא בבן, אבל יורש אחר לא נימא דיזכה אם אינו יורש בשעת מיתה עיי"ש], אמנם **באמרי משה** סל"ח סקכ"ד כ' לומר דבאמת אם יחיה המת לא יחזרו הנכסים אליו, והא דיורש העובר אחר שיולד הוא משום דמתחילה לא היה ההפקר אלא עד זמן שיולד העובר, דכל שעתיד להיות יורש לא נפסק כח המת מנכסיו עיי"ש.

**בפרישה** סר"י סק"ב כ' דאם עובר אינו יורש ושחררו שאר היורשים את העבדים, ואח"כ הפילה, הדין דמהני שחרורם, ונראה מבואר בדבריו דאם יולד לבסוף לא מהני שחרור האחים, **ובק"ש** כאן עמד בזה דהיכי מת גר ואין לו יורשים, דעכשיו הוו העבדים הפקר וא"כ יוצאים לחרור, ואיך יחזרו להיות עבדים אחר שיולד העובר.

גמ' דרפוי מרפיאן – **הרי"ו** כ' דאם יחזיקו בהדיא דאם תפיל דתועיל החזקה, מהני גם לרבא.

גמ' מאי בינייהו – **הריטב"א** כ' דפירוש הגמ' דמאי בינייהו לענין דין הפקר זה, ולפרושי מילתא בעלמא אמר הכי, דהא איכא בינייהו האם עובר יורש או לא, אמנם **העיטור** במאמר זיכוי כ' דגם רבא ס"ל דעובר יורש ורק אמר תירוץ נוסף, ומשו"ה מק' מאי בינייהו, והנה לפי פי' הרשב"ם ועוד ראשונים במה דאמרינן דאיכא בינייהו אין מקום לדברי העיטור, דהרי הטעם דלרבא לא זכה הוא משום דעובר אינו יורש, ונראה דס"ל בביאור הגמ' כמו שיבואר דברי התורי"ד בסמוך, וכן מבואר **בבי' הגר"א** סער"ה סקכ"ט, דביאר הגמ' בסמוך על דרך התורי"ד, וכ' דגם רבא מודה דעובר יורש, ומשו"ה לא אמר דהא איכא בינייהו.

גמ' איכא בינייהו וכו' – **בתורי"ד** מבואר דששמעו בו שמת קאי על הגר, ומיירי דמתחילה החזיקו כשמת כבר, ואח"כ שמעו דבזמן החזקה אכתי לא מת, ואח"כ נתברר דבאמת כן היה מת, דלרבא בשעה ששמעו שלא מת נתרפית החזקה שבידם ובטלה, **ובפרישה** סער"ה סקכ"ג כ' על כה"ג דהם עצמם יאשו נפשם ועשאום הפקר, ועיין בסמוך.

**הרמב"ם** בפ"ב מזכיה הי"ח כ' דאם בזבזו נכסי הגר, ושמעו שעדיין לא מת חייבין להחזיר, החזירו ושמעו ששמועה ראשונה ששמעו אמת והיה מת מתחילה, המחזיק בשניה קנה, **ובהה"מ** שם מבואר דהרמב"ם מפרש דבהכי מיירי הברייתא דמש"כ דאח"כ שמעו שמת אין הכונה כמש"כ הרשב"ם דשמעו שמת אחר החזקה, אלא דשמעו שכבר היה מת בשעת החזקה, והטעם דהמחזיק בשניה קנה הוא משום דכיון דמתחילה שמעו שיש לו בן והחזירו ממילא נתבטלה חזקתם וזה הוי לכו"ע בין לאביי ובין לרבא, והק' על שי' הרשב"ם דאי שמעו שמת היינו רק אחר החזקה הראשונה א"כ פשיטא דלא מהני חזקתם הראשונה, וקו' הגמ' לפ"ז מבואר **במרכה"מ** דאם עובר אינו יורש אמאי אם שמעו שאשתו מעוברת חייבין להחזיר הא לא זכה בנכסים, וכ' דנראה דלא גרס בגמ' ואי סלקא דעתך וכו' [וכבר נתבאר דבראשונים באמת לא נמצא גירסא זו], ורבא אמר דלא מהני חזקתם הראשונה משום דרפיי' בידן, וכ' המרכה"מ דכיון דהיא מעוברת הם חוששין שמא ילדה כבר ומשו"ה לא הוי חזקה, [אמנם אכתי אינו מבואר לכאורה אמאי חייבין להחזיר וכבר נתבאר לעיל להק' הכי], ומה דאמר דאיכא בינייהו היינו בכה"ג דשמעו שמת והחזיקו, ואח"כ נתברר שהיתה מעוברת באותה שעה ואח"כ הפילה, דלרבא מהני החזקה כיון דלא ידעו שאשתו מעוברת, ולאביי לא מהני כיון דבאמת היתה מעוברת, וירש העובר ועד שלא הפילה הוי של העובר, [ובמל"מ שם הבין דמה דאמר הה"מ דאם החזירו דבטלה החזקה זהו רק לרבא, ומשו"ה תמה שם על הה"מ, אמנם כבר מבואר במהרש"ך ובמרכה"מ דכונת הה"מ כמשנ"ת], **ובבי' הגר"א** סער"ה סקכ"ט כ' לבאר דהרמב"ם מפרש האיכא בינייהו באופן זה דשמעו שלא מת והחזירו, ונתברר שהיה מת, וזה כמשנ"ת שי' התורי"ד, ולפ"ז נמצא דרק לרבא אמרינן דבטלה חזקתם, **ובטושו"ע** סער"ה ס"ל כתבו כהרמב"ם, והנה בתורי"ד לא כ' דהחזירו אלא דכיון ששמעו שלא מת בטלה חזקתם, אמנם ברמב"ם וטושו"ע לא כתבו אלא בגונא דהחזירו, **ובפרישה** סקכ"ג הביא דברי הה"מ דכיון דהחזירו נתבטלה חזקתם, וסיים דהם עצמם יאשו נפשם ועשאום הפקר.

ז) תוד"ה בן – מש"כ לבאר הסוגיה בנדה דבאמת גם רבנן מודו דיש זכיה לעובר ורק דלא חיישינן למיעוטא, כן מבואר גם **ברמב"ן** ובעוד **ראשונים**, אמנם **ברי"מ ובי"ר** מבואר דגם לפי הסוגיה בנדה הטעם לרבנן משום דעובר אין לו זכיה, וכן מבואר **ברש"י** בנדה **והרמב"ם** בפה"מ שם גם כ' דטעם המשנה משום דעובר אין לו קנין הגם דהביא לאוקימתא דהיו לו שני נשים, **והרי"ף** ביבמות גם כ' דעובר אין לו זכיה ובכל זאת הביא הגונא שיש לו שתי נשים, ובהגהות **הב"ח** על הרא"ש ביבמות אות א' כ' לומר דס"ל דאע"ג דשמואל אמר דכיון דאין זכיה לעובר א"כ גם אם אין אחין מ"מ העבדים אוכלים משום שאר בני המשפחה, מ"מ רב ששת חולק בזה וס"ל דהיכי דאין אחין אין העבדים יכולים לאכול משום שאר בני משפחת הגם דאין זכיה לעובר, אלא דלא ביאר הטעם בזה, **ובחי' רח"ה** בפ"ח מתרומות ה"ד כ' לבאר דגם אם אמרינן דעובר אין לו זכיה אפילו בירושה, מ"מ זהו דוקא דאין לו קנין ממון, אבל שם וזכות יורש יש לו בנכסים וכבר מעתה יש לו שם וזכות יורש בנכסים, ולפ"ז כ' דהיכי דליכא אחין, א"כ י"ל דבאמת שאר בני המשפחה אינם יורשים כלל כיון דהיורש כאן הוא העובר, וא"כ משו"ה לא יאכילו, ועוד כ' דגם אי נימא דהם יורשים הנכסים עד שיצא העובר לעולם משום דעכ"פ קנין ממון אין לו, מ"מ כיון דהעובר מקרי היורש על הנכסים א"כ זכותו רכיב על זכית בני המשפחה וזה סיבה דלא חשיב קנין כספם של שאר המשפחה, אבל אם יש אחים בזה כ' דבאמת כל אח יש לו שם יורש על כל הנכסים אלא דכיון דאיכא עוד אחים הדין דחולקים הממון ביניהם, וא"כ בעובר שאין לו קנין ממון, ממילא דשפיר אוכלים העבדים משום שאר בני המשפחה עיי"ש בדבריו, ובגליונות **חזו"א** שם העיר דמ"מ אכתי לפ"ז לא יתישב סוגיה דידן דאמאי לא מייתי להק' על רב ששת מרישא דמתני' דהתם, [אמנם זה קו' על הרי"מ דכ' דאין לומר דסיפא דנוחל ומנחיל כרבי יוסי דעובר יורש, כיון דרישא דלא כרבי יוסי], ועיי"ש מה שהעיר עוד, **ובאהא"ז** בפ"ב מזכיה הי"ח כ' לבאר דגם אם עובר אינו יורש מ"מ הדין דגם שאר בני המשפחה אינם יורשים, דכיון דדינו לירש אחר שיולד א"כ הוא מעבר על יורש מאוחר לזכות בנכסים, ורק אם יש עוד אחים, דמצ"ע יש לו זכות ירושה בהכל בזה הוא דכל זמן שלא נולד העובר הוי דידהו, ולעיל הובא דברי **הנתה"מ** דגם כ' הכי, וכ' עוד דאפילו כשיש עוד אחים אינם זוכים בחלקו, ומ"מ שפיר אוכלים בתרומה.

**ובתו"ר** [בש"מ] כ' תי' אחד דס"ל לרב ששת דהגם דעובר יש לו זכיה מ"מ היכי דיש עוד אחים, אוכל משום אחים משום דעדיף כח האחים הנולדים מכח העובר, אבל אם אין עוד אחים הרי אין הממון אלא שלו ומשו"ה לא יאכלו, **ובאו"ש** פ"א מנחלות הי"ג כ' לבאר, דאף דיש לעובר זכיה בירושה, מ"מ אינו פוסל, ומשום דבתו"כ מבואר, דהא דעבד של שני שותפין דהאחד ישראל אינו אוכל בתרומה, הוא משום ילפותא דבעי כספו מיוחד לו, וכיון שכן אמרינן דמאחר דעובר אינו מאכיל, א"כ חזינן דאין קנינו חשוב להיות קנין כספו לענין תרומה, וא"כ ה"ה דאינו מעכב העבדים דלא יאכלו מצד האחים, כיון דחשיבי קנין כספו רק של הנולדים, דזכית עובר לא חשיב קנין כספו, [והעיר שם דלפ"ז בכהן וישראל שותפין ומת הישראל והשאיר רק בן עובר, דא"כ יאכל העבד מצד הכהן, וכ' דצ"ל דרק היכי דאכל מתחילה, אמרינן סברא זו], **ובעיטור** במאמר זיכוי כ' דאע"ג דעובר יורש, מ"מ זהו לענין קנין ממון, אבל לענין דין האכלת תרומה בזה קנין עובר לא חשיב קנין, ובאו"ש בסו"ד ציין לדברי העיטור.

בא"ד – מש"כ בסו"ד דאפילו אם הוי נפל לבסוף עובר יורש, **הרמב"ן** חולק וכ' דהכא דמבואר דיורש מיירי דכלו חדשיו ולא הוציא הפדחת חי, והביא **ירושלמי** דמבואר דגם למ"ד דיש זכיה לעובר זהו דוקא אם יצא ראשו ורובו, וכ' דזה סיוע במקצת דבעי בן קיימא לבסוף, **ובקצוה"ח** סרע"ו סק"א הביא דברי הרמב"ן דזוכה דוקא אם יצא הפדחת, **והנתה"מ** שם סק"ב כ' דהגירסא ברמב"ן דלא יצא, וכ' דכל שנעקר לצאת סגי בהכי, וכ"כ **בבית אפרים** חאה"ע סקל"ד דלא בעי שיצא הפדחת, וכ' דכל שכלו חדשיו ומה דמת הוא משום איזה מאורע בשעת הלידה סגי בהכי שיזכה, וכ' דמשו"ה הירושלמי הוי רק קצת סיוע, דבאמת בירושלמי מבואר דבעי שיצא ראשו, וזה מוכח בגמ' דידן דלא בעי וכמשי"ת, **ובר"ן** מבואר דבעי שיצא רוב ראשו.

**ובקצוה"ח** שם הק' דכיון דעל כרחך דמאי דקתני דהפילה היינו אחר שכבר יצא הפדחת, א"כ מה מייתי רב ששת ראיה לדבריו, הא בכה"ג דנולד בסוף כו"ע מודו דיורש אף דנולד אחר מיתת אביו, **והנתה"מ והבית אפרים** כ' דבאמת הגירסא דלא יצא הפדחת וכמשנ"ת, אמנם אכתי יק' על הר"ן דכתב דבעי שיצא רוב ראשו, **ובאהא"ז** בפ"ב מזכיה הי"ח כ' לומר דכל מה דיצא הפדחת הוי כילוד זהו רק לענין דההורגו חייב, אבל לענין ירושה לא סגי בהכי.

בא"ד – **הקצוה"ח** בסרע"ו סק"א כ' דמבואר מדברי התוס' דהיכי דנולד קודם שכלו לו חדשיו והוי נפל מ"מ הוא יורש, וכמו דמבואר הכי **ברמב"ם** בפ"א מנחלות הי"ג דגם אם לא כלו חדשיו הוא יורש, [ושי' **הה"מ** שם דזהו משום דמסתמא אמרינן דהוא בן קיימא אבל אם אינו בן קיימא אינו יורש, ובהל' יבום פ"א ה"ה כ' דכונת הרמב"ם דידעינן דנגמרו סמניו ומשו"ה כ' דלא בעי דכלו חדשיו אבל מודה דנפל אינו יורש, ואכמ"ל], אמנם **הנתה"מ** שם סק"א **והבית אפרים** חאה"ע סקל"ד כתבו דכל מה דמבואר בתוס' הוא רק דעובר יורש אפילו אם לבסוף לא יצא בן קיימא, אבל היכי דעכשיו הוא נפל גם התוס' מודים דאינו יורש, [ובבית אפרים מבואר בתו"ד דגם יש לחלק דהתוס' מיירו למ"ד דעובר יורש, אבל אי נימא לדינא דעובר אינו יורש א"כ גם נפל אינו יורש, ויל"ע בלשונו שם, וסברא זו כ' גם **האו"ש** בהל' נחלות שם לישב שי' הרמב"ם], והנה **הקצוה"ח** שם כ' לישב קו' התוס' דמה דמבואר הכא דעובר יורש מיירי דעכשיו אינו עומד להיות נפל אלא אח"כ נתחדש סיבה דנעשה נפל, ואין לנו לחוש דהיה עומד להיות נפל מעיקרא, אמנם בגמ' ביבמות דאיכא מחצה נקבות א"כ מצטרף עוד מיעוט דכבר עכשיו אינם ראויים להיות בני קיימא דהם אינם יורשים, והנה התוס' כתבו לישב דשם יש מיעוט דכבר מתים עכשיו, ונראה דהקצוה"ח הבין דדוקא אם מתים ממש, אבל אם רק אינם עומדים להיות בני קיימא לא סגי בהכי, ולפ"ד הנתה"מ והבית אפרים הרי מש"כ הקצוה"ח זה כלול בישוב התוס', וא"כ הקצוה"ח לשיטתו שפיר הוכיח מהתוס' דגם נפל יורש, דהבין דדוקא מת ממש ס"ל להתוס' דאינו יורש.

תוד"ה נוחל – מש"כ התוס' דהיה סבור דהיא מייתא ברישא, כ' **הקצוה"ח** בסר"ט סק"ג דלפי מש"כ התוס' בנדה מ"ד ב' לומר, דהיכי דהאם מתה והעובר עדיין חי, דבכה"ג חשיב כמונח בקופסא והוי כילוד וההורגו חייב, א"כ בכה"ג דהיא מייתא ברישא מיד העובר חשיב כנולד ושפיר יורש, והוי בכלל מה דקתני דבן יום אחד נוחל ומנחיל ולק"מ על רב ששת.

בא"ד – בקו' הגה"ש הראשונה, כ' **הפנ"ש** לישב דכיון דהוצרך שמואל דזו דברי רבי יוסי אבל חכמים חולקים וס"ל דאוכלים משום המשפחה, א"כ מבואר דלא שמעינן לה ממתני' דא"כ מאי קמ"ל, ומשו"ה הוצרכו התוס' לבאר דגם לשמואל אין הכרח ממתני' דנדה דעובר אינו יורש, ומשו"ה הוצרך לאשמועינן דחכמים פליגי.

בא"ד – **הי"ר** כ' לבאר דהס"ד דמה דקתני נוחל, לא מיירי ביורש מאביו אלא דמיירי בירושה הבאה ע"י מתנה וזיכוי, דגם זה מיקריא נחלה כדכתיב והיה ביום הנחילו את בניו, דהאב מנחיל ולא הוי ירושה דממילא, ומצינו לשון ירושה גם במי שאינו ראוי ליורשו כדכתיב ויירשו את ארצו, ומיירי שזיכה ע"י אחר במתנת שכ"מ.

בא"ד – מש"כ דממעט בלא דרשה דוילדו לו, מבואר בחי' **הר"ש מדעסוי** בע"ב דזהו כמשי"ת בע"ב לפרש הגמ' שם דמה דאינו ממעט לא מיירי גם אם נולד לבסוף אלא מיירי בעודו עובר ומשו"ה לא בעי קרא לומר שאינו ממעט אם עובר אינו יורש.

**קמב' ב'**

ח) תוד"ה דהוא – מש"כ כדמשמע בערכין, היינו דשם מבואר דאשה שישבה על המשבר ומתה מקרעין כרסה בשבת להוציא העובר, ומבואר דאכתי עוברה חי, ולשון **הרשב"א והריטב"א והר"ן** דאם מתה מחמת קושי לידה, בזה היא מייתא ברישא.

בא"ד – **הקצוה"ח** בסר"ט סק"ג כ' דלפי דברי התוס' בנדה דהיכי דהאם מתה תחילה מיד הוי העובר כילוד, א"כ ממילא דלק"מ דמשכחת גם אופן שאינו בן יום אחד בגונא דהאם מתה קודם, דבכה"ג מיד הוא נחשב בן יום אחד וכמשנ"ת בתוד"ה נוחל.

בא"ד – **בסמ"ע** סרע"ו סק"ז מבואר דבכה"ג דהיא מייתא ברישא, יהיה הדין דהעובר יורש את אמו ומנחיל לאחיו מן האב, **ובנתה"מ** סק"ג העיר דאמאי לא הוזכר לחלק בזה בשו"ע ורמ"א, וכ' לומר דגם בכה"ג דהאמא מייתא ברישא מ"מ הוי ספק מי מת קודם, וגם אם ראינו אותו מפרכס אח"כ אינו מוכרח דהוא מת אח"כ כמבואר בגמ', ומספק הוי הנכסים בחזקת יורשי האם כמבואר בגמ' לק' קנ"ח, וכ' דהא דהוצרכה הגמ' לומר דהיא מייתא ברישא הוא משום דלק' יש שיטות דמספק לא הוי בחזקת יורשי האם, ולדידהו מספק עובר נוחל גם בעודו עובר היכי די"ל דאמו מתה קודם, וכ' דמשה"ק תוס' דאמאי נקטה המשנה דבעי יום אחד הא יש מקרים דהאמא מייתא ברישא, כונתם להק' על מר בר רב אשי דאינו ממעט בחלק בכורה, דשם אדרבה מספק יש לנו לומר דממעט, אמנם **בריטב"א** בנדה מבואר דקו' היא על רב ששת, [וגם יל"ע דהתוס' בע"א כתבו דהמקשן סבר דהאם מייתא ברישא, ולפ"ד הנתה"מ גם אם סבר הכי, אכתי יכל לומר דמשום הכי בעי שיהיה בן יום אחד, דבלא זה הוי ספק מי מת קודם, וצ"ל דהוא סבר דבודאי יש לנו לומר דהאם מתה תחילה, ואולי י"ל דס"ל דמספק לא הוי בחזקת יורשי האם].

**ובמג"א** סש"ל סק"י כ' לישב קו' התוס' דמה דאמרינן דאיהו מיית ברישא אי"ז דבר מוכרח ואיכא מיעוטא דמיעוטא דאיהי מייתא ברישא, ומשום הכי מקרעין כרסה בשבת דלענין פיקוח נפש חיישינן גם למיעוט, אבל לענין נחלה מוקמינן בחזקת יורשי האם, ומשום הכי לא חילקו השו"ע והרמ"א דלעולם הוי רק מיעוט דאיהו מיית ברישא, **ובפמ"ג** העיר אמאי הוצרך המג"א לומר דהוי מיעוט דמיעוט, הא גם אם הוי ספק גמור מ"מ יש לנו להעמיד בחזקת יורשי האם, ועיי"ש במחה"ש מש"כ בזה ואכמ"ל.

גמ' שממעט חלק בכורה – ברשב"ם מבואר דהיינו דאפילו אם נולד אח"כ אינו ממעט וכמו דאמרינן דבן שנולד אחר מיתת אביו אינו ממעט, אמנם **ברי"מ ובי"ר** מבואר דזה מימרא בפני עצמה, והכא דאמר דעובר אינו ממעט היינו בעוד שהוא עובר ולא מיירי כלל אם נולד אח"כ, **והתוס'** בנדה מ"ד ב' כתבו דמה דאצטריך לאתויי קרא דעובר אינו ממעט, זהו דוקא לרבי יוסי דעובר יורש, וכ' **הרש"ש** שם דס"ל כהרי"מ הכא, ומשו"ה אי ס"ל דעובר אינו יורש ממילא דבודאי דאינו ממעט, **והרמב"ן** כ' כהרשב"ם דמה דאמר אח"כ דאינו ממעט אחר שנולד זהו מימרא אחת עם מה דאמר דעובר אינו ממעט, והביא דכן נראה **בר"ח** ועיקר, אמנם הביא דברי **הרי"ף** לעיל קכ"ז א' דהביא דברי הגמ' הכא ושם מבואר דכל אחד הוי מימרא בפני עצמו, **והר"ן** גם הביא לשתי השיטות, **ובנ"י** כ' כהרי"ף.

**והרי"מ** גרס בגמ' בסמוך דהלכתא ככל הני תלת לשני, והק' לשיטתו דקיי"ל דעובר אינו יורש, א"כ מה דאינו ממעט אינו משום קרא דוילדו לו, ומשו"ה כ' לחדש דכל מה דאמרינן דעובר אינו יורש זהו דוקא היכי דנולד לבסוף, אבל אם מת במעי אמו הדין דירש בעודו עובר, דכיון דלא נול דאגלאי מילתא דנעשה אדם משעה שנוצר ונכנסה בו נשמה, וכבר כ' על זה **הי"ר** דיציבא בארעא וגיורא בשמיא, ועוד הק' דא"כ לרבנן אמאי אין עובר פוסל הא יש לחוש שמא יהיה נפל ונמצא דירש הנכסים, **והרמב"ן** כ' על דברי הרי"מ דדבריו תמוהין, **והי"ר** כ' דמה דיליף מקרא זהו לטעמי' דרב ששת ואה"נ לדידן לא בעי לדרשה זו, וכ' דלא גרסינן ככל תלת לישני אלא כהני לישני, אמנם **הרמב"ן** כ' דגם אי גרסינן הכי מ"מ נראה דגם בזה הלכה כותי', וכיון דאמר מימרא זו לישב המשנה גם אי נימא דעובר יורש, א"כ מבואר לפ"ז דהלכה כרבי יוסי, ועמד בזה דא"כ נמצא דלי גירסת הרי"ף הלכה כרבי יוסי, ואילו ביבמות כ' הרי"ף דלא קיי"ל כרבי יוסי אלא דעובר אינו יורש, **והנ"י** כ' גם דמוכח דקיי"ל דזכה בה עובר, אלא דכ' דאין זוכה בירושה מעתה אלא לכשיצא לאויר העולם וכ"כ הרי"ף ביבמות, [וצ"ב דלכאורה בהכרח צ"ל דמה דאמר דזוכה לכשיצא לאויר העולם היינו דאז זוכה למפרע בעודו עובר, דהא לכשיולד בודאי דזוכה לכו"ע, וברי"ף ביבמות מבואר דאינו זוכה כלל, דאי נימא דכל שנולד לבסוף זוכה למפרע, א"כ אמאי אינו פוסל בתרומה, ועיין בבית אפרים חאה"ע סקל"ד שנשאר בצ"ע על הנ"י], **ובחי' רח"ה** פ"ח מתרומות ה"ד כ' לפ"ד שם דגם אם אין זכיה לעובר מ"מ יש לו זכות ושם יורש, דמהאי טעמא גם היה ראוי למעט בחלק בכורה אי לאו המיעוט דוילדו לו.

תוד"ה בכור – **הרשב"א** הביא **דהראב"ד** כ' בשם **רש"י** דגם אם יולד הבן כשהאב גוסס לא יטול פי שנים משום דאינו ראוי אז להכרה, וכ"כ **הריטב"א** בשם **תוס'** דמשו"ה מייתי הקרא דיכיר ולא מייתי הקרא דוילדו לו כמו גבי דאינו ממעט, והביא דכתבו עוד דאה"נ דיכל לדרוש גם מקרא דוילדו לו, **והנ"י** כ' השיטה דגם אם נולד כשהאב גוסס אינו נוטל פי שנים, **והב"י** בסרע"ז הביא הנ"י, **והרמ"א** שם ס"ג כ' דין זה בשם י"א.

ט) גמ' הואיל ודעתו של אדם קרובה אצל בנו – **הרשב"ם** לק' קמ"ג א' כ' בשם **ר"ח** דקיי"ל כר"נ דמזכה לעובר לכשתלד קנה, ובסמוך כ' דמזכה לבנו קנה, ולכאורה מוכח מזה דס"ל דהא דמזכה לבנו עובר קנה היינו אפילו בעודו עובר, דאי לאחר שתלד הרי הדין דקנה בכל עובר, וכן מבואר מדברי **הראב"ד** בהשגות ביבמות ס"ז ובפ"ח מתרומות ה"ד **והרי"ו** כאן דהביאו ראיה דעובר יורש מהא דמזכה לבנו עובר קנה, ואי נימא דזוכה דוקא אחר שתלד הרי אחר לידה עובר יורש לכו"ע, וכן נראה **בי"ר** דכ' דאינו קונה אלא היכי דאתי לכלל לידה דדוקא לכי יולד אמרינן דדעתו קרובה אליו, ומבואר דמצד עיקר הטעם דדעתו קרובה הוי סיבה דיזכה גם בעודו עובר, וגם נראה דמהני גם בבריא, מהאדכ' דמהגמ' בסמוך דמבואר דגם במזכה לבנו לא מהני, מוכח דמה דמהני בבנו הוא דוקא אם הוא עכ"פ עובר עכשיו, ושם כ' דמיירי בבריא, ומבואר דבעובר מהני בבנו גם בבריא, אמנם **הרמב"ן** ביבמות כ' לדחות ראית הראב"ד, דכל מה דמבואר כאן דמזכה לבנו עובר קנה, היינו דוקא בשכ"מ ומשום תקנה שלא תטרף דעתו, ודוקא לאחר שתלד, **והרשב"א** ביבמות כ' דברי הרמב"ן, אמנם כאן כ' דיש לדחות דהיכי דאיכא דעת מקנה עדיף מירושה, **והריטב"א** כ' כאן בשם **הרא"ה** כהרמב"ן, **והר"ן** כ' דשי' הרי"ף דעובר אינו יורש על כרחך דהכא מיירי דוקא בשכ"מ וכן הביא **מירושלמי** וסיים דאבל הרמב"ם כ' דגם בבריא, **והנ"י** כ' דדוקא בשכ"מ, ודוקא אם יצא לבסוף, ומיהו כ' דכל היכי שנולד הדין דזכה מעתה למפרע, **ובבית אפרים** חאה"ע סקל"ד עמד בזה דברמב"ן מבואר דזוכה רק לאחר לידה ולא למפרע, **והרא"ש** ביבמות דחה דברי הרמב"ן דלא מצינו דתקנו לשכ"מ דיקנה היכי דבבריא אינו קונה אפילו ע"י קנין, ומבואר דס"ל לראית הראב"ד דאם מזכה לבנו קנה כל שכן שיורש, **והרמב"ם** בפכ"ב ממכירה ה"ח הביא דין זה בדיני מתנת בריא, וכ' **הר"ן והה"מ** דס"ל דגם בבריא מהני, **ובטור** סר"י כ' בסתם דקנה, **והשו"ע** בס"א כ' דקנה, וי"א דוקא בשכ"מ, **והש"כ** בסק"א כ' דעיקר דגם בבריא, ועל משה"ק הראב"ד דאיך עדיף מירושה הבאה מאיליה, כ' לפי המבואר בראשונים דהיכי דאומר לזוכה שיקנה על מנת להקנות מהני גם בעובר, דלפ"ז י"ל דכיון דדעתו קרובה אמרינן דדעתו להקנות באופן המועיל והוי כאילו אומר דמודה שנתן לבנו בקני על מנת להקנות, **ובנתה"מ** שם סק"ב תמה על זה דא"כ נמצא דלא יזכה העובר אחר לידה אלא אם יחזור הזוכה ויקנה לו, דזהו קני על מנת להקנות שיקנה אח"כ לשני, [וגם כ' דלפ"ז נמצא דלא יוכל לחזור בו מיד דהזוכה זכה לעצמו מיד בתנאי שיקנה לעובר אח"כ], וכ' נראה דשי' הש"כ דבקני על מנת להקנות יקנה השני בלא שיעשה מעשה קנין, ולא נראה הכי לשון התנאי, ועוד כ' הש"כ די"ל דעשו שאינו זוכה כזוכה, והנתה"מ הק' דמאיזה טעם יעשו הכא שאינו זוכה כזוכה ומה בכך שדעתו קרובה, וכ' הש"כ דבשיטת הרמב"ם על כרחך צ"ל תי' אחר דהא ס"ל דמזכה לבנו קנה גם בבריא, ומ"מ ס"ל דעובר אינו יורש, [ועיין בסמוך דיש הרבה דעות דס"ל דשי' הרמב"ם דעובר יורש], וכבר נתבאר דהרשב"א כ' די"ל דכיון דיש דעת אחרת מקנה עדיף מירושה, **ובחי' רח"ה** פ"ח מתרומות ה"ד **ובאהא"ז** בפ"ב מזכיה הי"ח כ' בשי' הרמב"ם, דהגם דמיירי בבריא מ"מ אינו זוכה אלא לאחר שיולד, וא"כ לא קשיא כלל אמאי אינו יורש, דהא לכו"ע עובר יורש אחר שיולד וכמשנ"ת בע"א.

**והרמב"ן והריטב"א והנ"י** כתבו דאי נימא דמהני גם בבריא, א"כ אינו מבואר מה בכך דדעתו קרובה, הא מ"מ כיון דעובר אינו בר זכיה גם בדעתו קרובה לא יזכה, ואם הוי בר זכיה מה בעי דדעתו קרובה, אמנם **הרא"ש** ביבמות מבאר דהא דמזכה לעובר לא קנה הוא משום דלא גמר ומקני לעובר, [דהא קיי"ל דעובר יורש], ומשום הכי בבנו דדעתו קרובה אליו, אמרינן דגמר ומקני, **ובתו"ר** [בש"מ] כ' דמהכא מוכח דהחסרון בהא דאינו מקנה לדבר שלב"ל הוא משום דאין לו גמירות דעת, ולכאורה מוכח מזה דס"ל דלא קונה אלא אחר שיולד, דהא כ' דיש כאן חסרון של דשלב"ל, אמנם לעיל נתבאר דמוכח בתו"ר ביבמות דבזכיית עובר גם בעודו עובר יש חסרון של דשלב"ל, אלא דמ"מ יל"ע דאמאי כ' הרא"ש ביבמות דמוכח מהכא דעובר יורש, הא י"ל דעובר אינו כלל בתורת זכית ממון, והא דמהני בבנו הוא אחר שיולד ומשום דכיון דדעתו קרובה אצל בנו אין חסרון דמקנה לדבר שלב"ל.

**הי"ר** כ' דהא דאמרינן דדעתו קרובה אצל בנו זהו דוקא אם אתי לכלל לידה, דאם לא נולד לא אמרינן דדעתו קרובה אצלו, ומה דמקנה לו הוא רק אדעתי' דיולד בסוף, ותדע דהא ממתני' מייתי לה ובמתני' מיירי דנולד בסוף, וכ' דאלמא דלא קני מידי אלא לאחר לידה, ומיהו כ' דלא בעי שיאמר לכשתלד, [ובפשטות נראה דכל שנולד בסוף יזכה למפרע], **והנ"י** גם כ' דדוקא אם נולד לבסוף אמרינן שזוכה מעתה למפרע, והביא הירושלמי דאם לא נולד לבסוף אין זכיה לעובר, **והד"מ** בסר"י סק"א הביא דברי הנ"י, **ובסמ"ע** סק"ג גם הביא דבריו ופירש הטעם כמש"כ הי"ר דבלא שנולד בסוף אין דעתו קרובה, **ובבית אפרים** חאה"ע סקל"ד עמד בזה דבנ"י נראה הטעם משום דאינו בתורת זכיה כלל אם לא נולד וכמשנ"ת בע"א שי' הרמב"ן ודעימי'.

**המבי"ט** בח"ב סקל"ז כ' דכמו דמבואר בגמ' דמשום דדעתו קרובה הוא מקנה גם לבנו עובר, הכא נמי הוי הדין דאדם מקנה לבנו דשלב"ל, וזהו כהתו"ר כאן דכ' דמכאן מוכח דהא דאין אדם מקנה לדשלב"ל הוא משום דאין לו גמירות דעת, והכא נמי ס"ל דמהאי טעמא אין חסרון דאין אדם מקנה דשלב"ל, ועיין בשעה"מ בפכ"ב ממכירה ה"י מש"כ בזה.

תוד"ה והלכתא – **הרי"ף** ביבמות כ' להלכה דעובר אינו יורש, וכ"כ **הרי"מ והי"ר** כאן, **והעיטור** במאמר זיכוי **והראב"ד** בהשגות שם וכן בהשגות בפ"ח מתרומות ה"ד כ' דעובר יורש, ושי' **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** דעובר אינו יורש, ושי' **הרי"ו** כאן **והרא"ש** ביבמות דעובר יורש, [ובדברי **הנ"י** יל"ע וכמשנ"ת לעיל, וביבמות הביא דברי הריטב"א שם דעובר אינו יורש], **והטור** בסר"י כ' דשי' הר"ח והרמ"ה דאינו יורש, ושי' הראב"ד דיורש ומסיק דכ"כ הרא"ש, וביו"ד סשל"א מבואר דס"ל דעובר יורש, **והיש"ש** ביבמות כ' דעובר יורש, וכן נראה דעת **הגר"א** בסר"י סק"י ובסער"ה סקכ"ט, **ובש"כ** סר"י סק"א נראה לכאורה דאינו יורש, ובשי' **הרמב"ם** מבואר **במהריק"ו ובכס"מ** בפ"ח מתרומות ה"ד **ובלח"מ** בפ"ב מזכיה הי"ח, **ובבי' הגר"א** סער"ה סקכ"ט **ובאו"ש** בפ"א מנחלות הי"ג דס"ל דעובר יורש, אמנם **בב"י** ביו"ד סשל"א כ' דשי' הרמב"ם דאינו יורש, ובחו"מ סר"י כ' דאין ראיה מהי דעת הרמב"ם, **ובש"כ** שם סק"א **ובחי' רח"ה** הל' תרומות מבואר דשי' הרמב"ם דאין לו זכיה בירושה.

והטעם דאינו יורשמבואר **בי"ר**, דדרשינן מקרא דובן אין לו דדוקא ילוד יורש, דאינו קרוי בן אלא אחר שנולד, וכמו דגבי יבום דוקא ילוד פוטר מיבום דכ' ובן אין לו, אמנם הנה נתבאר שי' **הרי"מ** דגם לרבנן דעובר אינו יורש, זה דוקא אם נולד בסוף, אבל מת בעוד עובר יורש גם לרבנן, ונראה מבואר לפ"ד דאי"ז מילפותא, דא"כ אין לחלק אם מת בסוף או לא, וכמו"כ לפמשנ"ת דברי **רח"ה** דהגם דאין לו זכיה בנכסים, מ"מ זכות ושם יורש יש לו בנכסים, אי"ז מילפותא אלא הוי משום דין בקנין ממון, דעובר אינו בר קנין וזכית ממון, וכמבואר בדבריו בהדיא עיי"ש.

**הרי"מ** כ' דאינו יורש, משום דרבנן פליגי על רבי יוסי וס"ל דעובר אינו יורש והלכה כרבים, וכן סתם מתני' דנדה אתיא דלא כרבי יוסי דקתני דדוקא בן יום אחד פוסל, **והרמב"ן** ביבמות כ' דלפי המבואר בתוס' לעיל לדחות דרב ששת ס"ל דגם רבנן מודו דעובר יורש ופליגי רק דלא חיישינן למעוטא, ממילא דאי"ז ראיה, **והי"ר** כ' דכיון דרבא משני לעיל דרפוי מרפיאן בידייהו, מבואר דלא ס"ל כאביי דירושה הבאה מאיליה שאני, **והרי"מ** לשיטתו דהיכי דלא נולד בן קיימא לבסוף ס"ל דעובר יורש, א"כ בכה"ג דהברייתא דלעיל, הדין להלכה דיורש כיון דהפילה לבסוף, וכ' דרבא דאמר דרפוי מרפיאן לשנויי בעלמא הוא דמשני, [אמנם אכתי נראה די"ל דמ"מ יש ראיה דאינו מחלק בין ירושה הבאה מאיליה לזכיה, דא"כ הרי אפשר לשנויי כאביי], **והרא"ש** ביבמות כ' דרבא בא לדחות דאפילו לרב ששת דס"ל דמזכה קנה וס"ל דאין לחלק בין ירושה דממילא למזכה, מ"מ אין ראיה די"ל דגם אינו יורש, **ובעיטור** במאמר זכוי מבואר דאדרבה מהא דלא אמרה הגמ' דאיכא בינייהו אם עובר יורש, נראה דרבא מודה לאביי.

רשב"ם ד"ה נכסי – **בי"ר** מבואר גם דבעי שתהיה מעוברת, וכן מבואר **בטושו"ע** סר"י ס"א, ובי"ר מבואר דבעי גם שתהיה הוכר עוברה, **והעיטור** במאמר זיכוי כ' דמסתבר דגם קודם ארבעים יום מהני לא בעי הכרת העובר, **ובב"י** סר"י הביא לשון העיטור אלא דבעי הכרת העובר, **ובש"מ** הביא דשי' **הרב אב"ד** דבעי ארבעים יום, **והריטב"א** וכן **הנ"י** במתני' כתבו די"א דדוקא אחר ארבעים יום דבלא זה אין דעתו קרובה אליו, וגם לא תקנו לעובר פחות מארבעים יום דמיא בעלמא הוא, **והמאירי** כ' דגם קודם ארבעים יום, **והב"י** הביא שתי שיטות וכ' דנראה דגם קודם ארבעים יום, **והסמ"ע** בסק"ד הביא שי' הנ"י דבעי ארבעים יום, וכ' דסתימת הטור דגם קודם ארבעים יום וכ"כ הב"י, **והש"כ** בסק"ב כ' דנראה דוקא אחר ארבעים יום, וכמו דחזינן גבי ירושה דקודם ארבעים יום לכו"ע אינו יורש, ומהא דסתמו הטושו"ע אין ראיה, משום דלא מקרי עובר קודם ארבעים יום.

י) גמ' ההוא דאמר וכו' – **הרי"מ** כ' דמיירי הכא בבריא וע"י קנין, דא"א לומר דמיירי בשכ"מ שהרי ליכא אפילו עובר, ולא נתפרש בדבריו דמה בכך דליכא עובר דמשו"ה אין לומר דמיירי בשכ"מ, **ובי"ר** מבואר דאי מיירי דעמד מחליו ואח"כ נתעברה א"כ בטלה מתנתו, ואפילו אי נימא דנתעברה כשהוא שכ"מ, מ"מ לא יקנה דאין לומר בזה שהוא נותן מחמת מיתה, שהרי נתן למי שאינו אפילו עובר עדיין, וכ' עוד דאפילו היא מעוברת מ"מ כל שלא ניכר העובר אינו יודע והכא לא הוכר דא"כ היה קונה דדעתו קרובה אצל בנו, וגם בהוכר עוברה כ' דמ"מ כיון דאמר שנותן לבניה לשון רבים, א"כ בזה בודאי לא סגי מה שהיא מעוברת דמאין יודע דיהיה לו כמה בנים, אלא מיירי בבריא ואחר שאמר לה קנו מידו על זה אלא דלא טרח לפרש כל זה.

גמ' דקשישנא מינייכו – **הק"ש** באות תצ"ט כ' דהם חלקו האם במקום דאינו יכול להכריע הדין, יש להכריע כמו מי שקשיש יותר.

**קמג' א'**

א) גמ' ורב המנונא אמר לא קנה כלום – לשון הרשב"ם דלא נגמרה בדעתו להקנות לזה בלא זה, **והי"ר** כ' דנתכוין לשוויינהו כהדדי וכמו דאמר לקנו כהדדי, **והריטב"א** כ' דהשוה אותן, **והמהרי"ט** בח"ב חחו"מ סנ"ב כ' דאין לומר דמה דלא קנה כלום הוא משום דאמרינן דקנין שבטל מקצתו בטל כולו, דמנ"ל הא ובכמה מקומות מצינו דיכול לחול מקצת ממה שעושה עיי"ש שהביא כמה מקומות, ובכל מקום דאמרינן דכיון דבטל מקצתו בטל כולו יש סיבה לזה, אלא הכא על כרחך הטעם משום דאמרינן דהוא מקפיד שיחולו תרוייהו ואינו רוצה שרק אחד מהם יחול, או דהטעם הוא משום דאמרינן דכיון דאמר לו קני כחמור ויודע דחמור אינו קונה א"כ משטה הוא ואינו מתכוין לקנין וכמשי"ת בסמוך בע"ה, אמנם **באבי עזרי** בפ"ט מאישות ה"ב כ' להוכיח דאי"ז מטעם אומדנא, אלא הוי חסרון במעשה הקנין דכל שמקצתו לא חל הוי חסרון בכולו, ועיין בסמוך.

**המרדכי** בסתר"ה הביא דברי **רבינו שמחה** דהיכי דמקנה קרקע ומעות בקנין סודר, דלא אמרינן דלא יקנה גם הקרקע משום דהוי כאת וחמור דמטבע לא נקנה בסודר, דכיון דהמעות מ"מ הוו בתורת קנין משיכה או הגבהה, א"כ לא הוי כאת וחמור דאינו בתורת קנין כלל, ושם מבואר שיטות דגם בזה יש חסרון של את וחמור ועוד יתבאר לק' בע"ה, **והמהרי"ט** שם כ' לבאר דס"ל דבעלמא איכא קפידא דרוצה דוקא שיחולו תרוייהו, אבל הכא כיון דאפשר עדיין להקנות המעות באופן אחר, א"כ אין לו קפידא דיקנה רק הקרקע, דאפשר להקנות אח"כ המעות באופן אחר, אמנם בסוף הסימן שם כ' דנראה דגם בזה איכא קפידא דהא יכול לחזור בו מקנין המעות, ובאם יחזור בו בסוף איכא קפידא שלא יקנה גם הקרקע, **ובחת"ס** חחו"מ סק"ו מבואר דיש סברא לומר דבזה יודה רב המנונא דדוקא באת וחמור אמרינן דהוא משטה בו, משא"כ בזה שראוי לקנין, [ועיי"ש מש"כ לפרש דברי רבינו שמחה דקאי על דבר אחר], ועיין בסמוך בדברי האבי עזרי.

בגמ' בקידושין מק' כמו דמק' הגמ' בסמוך דאמאי מקדש כמה נשים ושתים מהן אחיות הדין דהנכריות מקודשות, הא הוי את וחמור, ומתרצת הגמ' שם לרבא דמיירי דאמר כולכן ואחת משתי האחיות מקודשות לי, וכ' שם **רש"י** דאע"ג דהדין דאין אחת מהן מקודשות משום דהוי קידושין שאין מסורין לביאה, מ"מ כיון דאם היה ידוע איזה קידש היה מהני, א"כ אין כאן חסרון של את וחמור דגם האחת משתי אחיות היא ראויה בעצם להתקדש, וכבר עמד **בבית מאיר** באה"ע סמ"א ס"ג דמאי נפ"מ מאיזה טעם לא חלו הקידושין, מ"מ נימא דכיון דאחת מהן לא נתקדשה א"כ לרב המנונא לא יחול כלום, **ובאב"מ** שם סק"ג כ' לבאר דברי רש"י לפמשנ"ת שי' רבינו שמחה, דהכא נמי כיון דראויה האחת להתקדש, א"כ הוי מעות שראויים לקנות בקנין אחר, **ובאבי עזרי** שם כ' דאי נימא דמה דלא קנה כלל הוא משום אומדן דעת א"כ אין מקום לחלק כלל מאיזה טעם לא חלו הקידושין באותה אשה, [אמנם נתבאר דברי המהרי"ט די"ל בזה דאין לו קפידא כיון דיכול לקדשה אח"כ באופן אחר], ועל כרחך מוכח דהא דלא קנה כלל הוא משום דהוי מעשה אחד וכיון דמקצתו לא חל הוי חסרון בכולו, ובזה אמרינן דהיכי דלא חלו הקידושין רק משום דאין מסורין לביאה, א"כ אין כאן חסרון בעיקר מעשה הקידושין ובזה ליכא להדין דהוי חסרון בכל מעשה הקידושין שעשה.

הרמב"ן שם הביא **דהראב"ד** ביאר תי' הגמ' דדוקא היכי דמקדש שתי אחיות דיודע דאין קידושין תופסין בשתי אחיות, אמרינן דגם לנכריות לא קני, אבל במקדש אחת משתי אחיות דלמא סבר דיחול הקידושין על אחת, וא"כ דעתו שיחול כל מה שעשה ובזה לא בטל כל מה שעשה, **והרמב"ן** דחה דהא דאת וחמור לא קנה כלל הוי גם היכי שאינו יודע, דהא בגמ' הכא מבואר זה על מקנה לבנו שיולד ולבנו קיים, ובזה גם י"ל דאינו יודע דאי אפשר להקנות למי שיולד דהא לר"מ אדם מקנה דשלב"ל, **והריטב"א** שם הביא דברי הראב"ד לתרץ דמה מק' הגמ' דהוי קני את וחמור הא קיי"ל כר"נ דקנה מחצה, ועל זה תירץ דדוקא היכי שיש לומר שטועה וסבור שאין כאן חמור בזה הדין דקנה מחצה, אבל היכי שיודע דהאחד אינו ראוי לקנות כחמור בזה לא קנה כלום דמשטה הוא, והק' על זה כהרמב"ן דמאן דאמר דלא קנה הוי גם היכי שאינו יודע כמו הכא, **והמהרי"ט** שם כ' דמבואר בדברי הריטב"א דשי' הראב"ד טעמא דרב המנונא משום דאמרינן דמשטה הוא, [וכ' דצ"ל לשי' הראב"ד דלא פליגי רב המנונא ור"נ בהאי גונא דאת וחמור ממש, דבזה בודאי יודע דלא קנה החמור ומשטה הוא לכו"ע וכמש"כ גבי מקדש שתי אחיות, אלא כונת הגמ' דהיכי דעושה קנין בכה"ג דדמי לאת וחמור דאחד לא קנה כמו מקנה למי שיולד], ומשה"ק הריטב"א דאמאי במזכה לנולדים אמרינן דיודע דלא מהני הא ר"מ ס"ל דאדם מקנה דשלב"ל, כ' דהא מבואר לעיל דלדבר שלב"ל גרע וי"ל דס"ל לרב המנונא דיש לומר דהוא יודע ומשטה הוא, [וכ' דקו' הגמ' מתורם קישות, אע"ג דשם גם לרב המנונא לא שייך לומר דלא יקנה כלום דשם לא שייך טעמא דמשטה, מ"מ קו' הגמ' דאמאי קנה הכל ולא רק מחצה וכמו דס"ל לר"נ באת וחמור], ועיי"ש דתמה על דברי הריטב"א דלכאורה אדרבה נראה מדברי הראב"ד דהיכי דאמרינן דמשטה הוא גם ר"נ מודה דלא קנה כלום, וא"כ שי' רב המנונא דגם בלא טעמא דמשטה הוא הדין דלא קנה כלום, ועיי"ש מש"כ לבאר, **והשעה"מ** בפ"ט מאישות ה"ב כ' דכונת הריטב"א להק', דהא הראב"ד מבאר תי' הגמ' דאחת מאחיות משום דאינו יודע דלא תפסי קידושין בכהאי גונא, ותי' זה הוי גם לרב המנונא דמשו"ה קנה מחצה ומבואר דגם לרב המנונא הוי הטעם משום דמשטה הוא, ועל כרחך דפליגי האם במזכה לנולד אמרינן דיודע דלא קנה ומשטה הוא, [ולכאורה י"ל בשי' הראב"ד דבאמת תי' הגמ' לא הוי לרב המנונא, דהא מבאר דהקו' גם לר"נ].

בעיקר הגמ' שם דמבואר דבאחת משתי אחיות אין חסרון של את וחמור, מבואר **בשלנ"ל** שם **ובבית מאיר ובאב"מ** שם לבאר לפי מש"כ הריטב"א בשי' הרמב"ם דקו' הגמ' דלא קנה דהוי גם לר"נ, ומשום דהיכי דאומר לשון כולכן מודה ר"נ דלא אמרינן דקנה מחצה וכמשי"ת לק', א"כ תי' הגמ' דאמר אחת משתי אחיות דבזה הוי כאת וחמור דקנה מחצה לר"נ, [ולרב המנונא נימא כמו דמוקי אביי דאמר הראויה לביאה תתקדש לי].

בגמ' בקידושין שם מבואר דמקדש שתי אחיות לא חלו הקידושין משום דכל שאינו בזה אחר זה גם בבת אחת אינו, ובמרבה במעשרות או שחט תודה על שמונים חלות חל כפי השיעור, וכ' **החזו"א** דאין בזה חסרון של את וחמור, משום דהתם כל אחד בפני עצמו ראוי לקנין וחל בשניהם קנין מעורב שאינו מבורר, **ובאבי עזרי** שם הק' לפי שי' הר"ן דמה דבנכריות ואחיות הדין דלא יחול כלום משום דמקפיד לקנות הכל וכמשי"ת לק', א"כ כיון דעכ"פ אינו קונה הכל נימא דלא יחול כלום.

גמ' ורב ששת אמר קנה הכל – **הק"ש** באות תק"א כ' דנראה דר"נ ורב ששת פליגי בהא, דר"נ סבר דכונתו להקנות לכל אחד מחצה וכמבואר ברשב"ם, ורב ששת סבר דכונתו להקנות לתרווייהו את הכל, והיכי דשניהם ראוין לקנות ממילא הדין דחולקין ביניהם, והיכי דאין שניהם ראוין לקנות קונה האחד הכל, ויל"ע ברשב"ם דכ' דיודע דאין חמור קונה וגמר בדעתו להקנות לזה בלא זה, דנראה דדוקא משום דיודע אמרינן דנתכוין להקנות לו הכל, אבל בלא זה אמרינן דדעתו להקנות לו רק מחצה.

ב) גמ' אין לך מר וכו' – ברשב"ם מבואר דבכל קישות החלק הפנימי מר, ורק חיישינן שמא בזה שתורם יש מר יותר, וכך כ' **הרמב"ן** דיש מעט ויש הרבה, [אמנם הביא אח"כ דברי הירושלמי שהביאו התוס'], וכ"כ **הריטב"א** דפעמים שיש במה שתורם יותר, [והרשב"ם כ' דמוסיף כביצה מקישות אחר, והריטב"א כ' דלוקח קישות מהגדולים], אמנם התוס' כתבו דפעמים שאינו מר כלל, והכא נמצא אח"כ שהיה מר, **וברי"מ ובי"ר** מבואר דיש לחוש שמא בקישות זה, הפנימי מר.

גמ' מוסיף על החיצון וכו' – **הריטב"א** מק' דבשלמא בתרומה יכול להוסיף דאין לה שיעור, אבל במעשרות האיך יוסיף, הא באם אין כאן מר יותר מאחרים נמצא דהוי מרבה במעשרות, וכ' דמשום האי פורתא לא חשיב להיות העודף טבל, ועוד כ' דכיון דאי אפשר בלא שום מרירות נעשה העודף מאותו מר וההוא כיון דלא חשיב לא חייל עלי' שם טבל.

רשב"ם ואמאי – **המהרש"ל** בגמ' מק' דאיך מוכח דלא קנה מחצה, הא אמרינן דחל תרומה של מתוק כנגד מתוק, ומשו"ה צריך להוסיף כדי שיהיה מתוק כנגד שיעור המתוק שנתקן, וכ' דהגמ' הבינה דמה דאמר דכשהוא תורם דצריך להוסיף זהו רק מדרבנן ולא מעיקר דינא ומשו"ה מק' דכשיש במה שתורם מר יותר מאחרים, נימא דלא יחול תרומה על המתוק מעיקר הדין אלא כנגד מ"ט חלקים של מתוק שיש במה שתורם ונמצא דלא נתקן הכל, ומהא בעי להוכיח דקנה הכל, והכא נמי מעיקר הדין אמרינן דחל שיעור המתוק שיש כאן כנגד כל המתוק שיש באחרים ואף דלא הוי אחד מחמישים, דהדין דכל היכי דאין חלק יכול לקנות דהיינו חלק המר, בזה קונה מה שיכול הכל והיינו דחל המתוק שיש במה שתורם כנגד הכל, **והמהרש"א** כ' דנראה לשי' הרשב"ם דקו' הגמ' דאי לא קנה אלא מחצה א"כ כיון שתורם כל הקישות והיינו גם החלק המר שבו, א"כ נמצא דכל מה שיש במה שתורם כולו חל כנגד הכל ואינו מתחלק מתוק כנגד מתוק ומר כנגד מר, אלא הכל כנגד הכל ונמצא דחלק מן המתוק נתקן ע"י המר, וזה לא מהני, ובשלמא לרב המנונא דקנה הכל ניחא, דאמרינן דמ"מ חלק המתוק שראוי לחול כנגד המתוק שיש באחרים מתיר כל המתוק ואף דלפי מעשיו היה צריך להיות דגם חלק מן המר יחול כנגד חלק מן המתוק, מ"מ מאחר שלא חל אמרינן דהחלק המתוק יקנה הכל ויפטור הכל, אבל לר"נ דקנה מחצה קשה דאיך ניתר כל המתוק, והתוס' שהק' דנימא דהמתוק יפטור המתוק היינו דנימא דיעשה בפירוש באופן זה ולא יצטרך להוסיף, דהתוס' הבינו דצריך להוסיף עד כדי שיהיה במה שתורם בחלק המתוק לבד כנגד כל המר והמתוק שיש באחרים כדי שיהיה כאן אחד ממ"ט מתוק כנגד שאר המתוק, ועל זה הק' דסגי שיפרש שמפריש מתוק כנגד מתוק, ולא ניחא להו במש"כ הרשב"ם דחיישינן שמא בזה שתורם יש מר יותר מאחרים ומשו"ה מוסיף, [ויל"ע לפי דבריו, דמ"מ אמאי לרשב"ם סגי שמוסיף כביצה, הא מ"מ כיון דחלק מן המתוק חל כנגד המר א"כ נמצא דאין כאן אחד ממ"ט של מתוק כנגד שאר המתוק, ואע"פ דבדיעבד יחול הגם שאין מ"ט מ"מ לכתחילה אין לו לעשות הכי, ועוד דמלשון הרשב"ם נראה לכאורה דלא חל על המר תרומה כלל ולא רק דלא חל בו תרומה כנגד חלק המתוק].

תוד"ה אין לך – **התו"ר** [בש"מ] מק' כקו' התוס' דלמה לא יתרום אחד מחמישים ותורם ממר על מר וממתוק על מתוק, [ולשונו נראה דממילא יהיה הכי ולא דיצטרך לפרש דתורם ממתוק על מתוק, דלא כהמהרש"א], ומוסיף דלמה נחמיר מספק לומר שמא יש בזה מר יותר מאחרים כיון דמן התורה חטה אחת פוטרת את הכרי, ומק' עוד דכיון דהכא מוסיף כדי שיהיה כאן שיעור אחד מחמישים ממתוק בודאי, א"כ נימא דמשו"ה חל המתוק אף שהמר לא חל, דממה שמוסיף מוכח דדעתו שיחול רק המתוק על המר ולא המר על המר, דהא משו"ז הוסיף כדי שלא ימצא שחל מר על המתוק.

בא"ד – **בתו"ר** מבואר לשי' התוס' דקו' הגמ' על ר"נ היא, דמה דמוסיף על החיצון הוא רק מדרבנן אבל מה"ת חל תרומה על הכל, וזה כרב ששת דקנה הכל, דלר"נ לא היה חל תרומה אלא כנגד החיצון לבד.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר על התוס' דסתם קישות אינו מר כלל, דא"כ אמאי אמרינן דמוסיף מן החיצון על החיצון, הא יכול להוסיף גם מן הפנימי, **והרש"ש** כ' דמ"מ יש לחוש שמא גם באותו שמוסיף הפנימי מר.

**הי"ר** מבאר דקו' הגמ' על ר"נ דלא קנה מחצה הוא מהא דמבואר דמוסיף ותורם משום דחושש דהפנימי מר, ונראה דבאם יתברר לבסוף דהפנימי אינו מר, יהיה הדין דגם הפנימי תרומה, ואף דהוא סבור דהפנימי מר והוי כמקנה לחמור, מ"מ אמרינן דדעתו דכל מה שראוי לחול שיחול ומשו"ה אם נמצא דהוי מתוק גם הפנימי תרומה, והכא נמי כיון דהחמור אינו ראוי לקנות ויש אחד דראוי לקנות נימא דהוא קונה הכל, וצ"ב בזה.

**והרשב"א** כ' בשם **ר"ח** דהפירוש בכשהוא מוסיף היינו דהוא מוסיף את החלק המר שבפנים על החלק החיצון שהוא מתוק, וביאר דהיינו דהכונה דאע"פ דהחלק הפנימי מר, מ"מ כשהוא תורם הוא מוסיף החלק הפנימי שהוא מר על המתוק ועל הכל קרא שם תרומה, וכאילו אמר שהמתוק והמר יהיו תרומה על שאר הקישואין.

ד) רשב"ם ד"ה אין – **הגרע"א** מק' דאמאי כ' הטעם דאין מסורין לביאה דלא הוי להלכה, דהא הלכה כאביי דהוו קידושין, והטעם באחיות משום דמקדשם בבת אחת וכל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו, וכ' לישב דס"ל להרשב"ם דהיכי דאומר כולכן דכולל כולן בלשון אחד בזה לכו"ע לא קנה כלום, וכמשי"ת בסמוך השיטות דכולכן גרע, וא"כ היה קשה לו דאמאי מק' רק לרב המנונא הא גם לרב ששת לא יקנה כלום בכה"ג, ומשו"ה ס"ל דעל כרחך דהשתא ס"ל דמתני' מיירי דאמר ואחת משתי אחיות ואינו כולל האחיות עם הפנויות, וא"כ על כרחך דס"ל כרבא דגם באופן זה לא מהני משום דאין מסורין לביאה.

גמ' הא נכריות מקודשות וכו' – **התורי"ד** בקידושין כ' דהגמ' מדמה דכמו דבשני קונים אמרינן דקנה, הכא נמי בקונה אחד שני דברים נימא דקנה, ועוד כ' לפרש דהקו' מהא דזכו בכלכלה, ובזה הוי שני קונים דכל אשה קונה חלקה.

גמ' שם – ברשב"ם מבואר דקו' הגמ' היא גם לר"נ, אמנם התוס' כתבו דקו' הגמ' היא רק לרב המנונא, והא דאמר בגמ' בקידושין לאביי דהק' לרבא דס"ל דקידושין שאין מסורין לביאה לא הוו קידושין ממתני', דגם לדידי' יק' דאמאי נכריות מקודשות הא הוי את וחמור, אע"ג דלר"נ דקנה מחצה לא קשיא, מ"מ יק' למ"ד שלא קנה כלל, **ובי"ר** מבואר דאם רבא היה מק' שם לאביי, היה מוכח מזה דרבא ס"ל כרב המנונא דלא קנה כלל, אבל כיון דשם הוי דברי הגמ' א"כ שפיר י"ל דמק' לישב גם לרב המנונא, **וברא"ש** בקידושין מבואר דהקו' שם היא, דכיון דלרב המנונא עכ"פ יק', א"כ גם לכו"ע צריך לומר דאין ראיה, דהא בענין זה לא פליגי על רב המנונא.

רשב"ם ד"ה ואמאי – במש"כ הרשב"ם דגם לר"נ קשה מבאר **המהרש"ל** דהקו' מהא דזכו הנשים בכלכלה, ואי לא קנה אלא מחצה, א"כ גם הכא היה מן הדין דלא יזכו בכל הכלכלה אלא הנכריות יזכו בשלש חלקים מהכלכלה, **והמהרש"א** כ' דהתוס' דכתבו דלר"נ לא קשה הוא משום דאין שום ראיה דבאמת זכו בכל הכלכלה ואפשר דלא זכו אלא בשלש חלקים, [ועיין בחי' הגר"ח סקצ"א מש"כ לומר דאם לא יזכו בכל הכלכלה נמצא דיש לבעל חלק בכלכלה ולא יוכלו לזכות מדין חצר דהוי חצר השותפין], **והלח"מ** בפ"ט מאישות ה"ב כ' לומר דהכא דאמר כולכן גם ר"נ מודה דלא קנה מחצה וכמשי"ת בסמוך בשי' הרמב"ם, **והקצוה"ח** בסר"י סק"ה בשם תלמידו הרי"פ כ' דהכא דהוי שליחות לא קנה גם מחצה וכמשי"ת דבריו בשי' הרמב"ם.

**הרמב"ם** בפ"ט מאישות ה"ב כ' דאם אמר לכמה נשים כולכן מקודשות ויש ביניהם שתי אחיות אין אחת מהן מקודשת וכן אם היתה אחת שפחה או ערוה, והראשונים בקידושין הביאו דכ"כ גם **הבה"ג**, אמנם **הרי"ף** בקידושין לא הביא האוקימתא שם בגמ' דאמר דהראויה לביאה, וכתבו הראשונים דס"ל דלהלכה דקנה מחצה אי"צ להאי אוקימתא, וכן מבואר **בתוס' ובי"ר** כאן **וברמב"ן** בקידושין, **והרשב"א** שם הביא הרמב"ם ותמה עליו וסיים דצ"ע, **ובהה"מ** על הרמב"ם מבואר דכונת הרשב"א דצ"ע לדינא ולא הכריע דלא כהרמב"ם, אמנם **החזו"א** כ' על דברי הרשב"א דהניח דברי הרמב"ם בתמיה וצ"ע, **והרא"ש** שם כ' בתחילה דלהלכה הדין דהנכריות מקודשות, והביא שי' הבה"ג וסיים דיש מחלקין דכיון דאמר לשון כולכן וכללם יחד בזה מודה ר"נ דלא קנה כלום וכמשי"ת, **והטור** בסמ"א כ' דשי' הרי"ף דנכריות מקודשות, ושי' בה"ג והרמב"ם דאינן מקודשות, וסיים דשי' הרא"ש כהרי"ף, **והב"י** שם כ' דלכאורה הרא"ש לא הכריע בזה כיון דסיים דיש מחלקין בזה, **והב"ח** כ' דאדרבה נראה דס"ל למסקנא כהרמב"ם, **ובשו"ע** בס"ג הביא שתי השיטות וכ' דמקודשת מספק, **ובחת"ס** חחו"מ סקע"ג כ' לומר דהעיקר לדינא דגם בזה קנה מחצה, אלא דמשום חומרא דקידושין כ' השו"ע להחמיר.

ובביאור שי' הרמב"ם דכ' דאין נכריות מקודשות אף דפסק דקנה מחצה כר"נ, מבואר **בריטב"א וברא"ש** בקידושין דדוקא היכי דאומר את וחמור דאמר כל אחד לעצמו ס"ל לר"נ דקנה מחצה, אבל באומר כולכן דכלל כולן בחד לישנא בזה אמרינן דגם לר"נ לא קנה כלום, **והמהרי"ט** בח"ב חחו"מ סנ"ב כ' דאין הטעם בזה דהיכי דאמר בלשון אחד אמרינן דהוי מעשה אחד וכיון דבטל מקצתו בטל כולו, משא"כ כשאומר בשתי לשונות הוי שתי מעשים, דהא חזינן דלענין צירוף גם באומר בנפרד מצטרפין, כגון דאומר התקדשי בזה ובזה הדין דמצטרפין לפרוטא כמבואר בקידושין מ"ו, וגם דאין לומר דמשום דמקצתו בטל יתבטל כולו וכמשנ"ת לעיל, אלא דכיון דאמר בחד לשון אמרינן דדעתו דאינו רוצה שיחול רק מקצת, ורק אם חל הכל ניחא לי', **והר"ן** שם כ' דיש לחלק בין מקדש חמש נשים דשם הוא קונה, ובקונה אמרינן דאם לא קנה כולו דלא קנה כלום, משום דקונה יש לו קפידא לקנות הכל, ואע"ג דהוי כלוקח מכמה אנשים, מ"מ גם בזה דרך הוא דמקפיד הלוקח דהוא יקנה הכל, והוא קונה משנים יפה ורע והמוכרים עושים פשרה ביניהם, [**ובאבי עזרי** שם הק' דא"כ מה משני שם דאם אמר אחת משתי האחיות מקודשות דמהני, וכ' רש"י דכיון דלא תפסי רק משום דאין מסורין לביאה אין חסרון בזה דאת וחמור, ולפ"ד הר"ן נימא דמ"מ כיון דלא חל הכל גם המקצת אינו רוצה, וכבר נתבאר לעיל דברי המהרי"ט דכל היכי דיכול אח"כ לקנות באופן אחר בזה י"ל דאין לו קפידא].

**והה"מ** כ' תי' אחד כהריטב"א והרא"ש, ועוד כ' דאין קידושין ודיני ממונות שוין בזה, שאילו לא שהוא היה סבור לקדשן בקידושין אחרים לא היה מקדשן כלל, ועיי"ש **בלח"מ** מש"כ לבאר דברי הה"מ ומשה"ק עליו, **ובב"ש** סמ"א סק"ה מבואר דכונת הה"מ בתי' זה לתי' הר"ן, **ובבית מאיר** שם העיר בזה דלכאורה הוא תי' אחר וציין ללח"מ, **ובקצוה"ח** סר"י סק"ה כ' בשם תלמידו הרי"פ לישב דהיכי דאיכא שני קונים בזה אמרינן דאחד קנה ואחד לא, אבל היכי דאיכא קונה אחד בשני דברים בזה אמרינן דכיון דמקצת הקנין לא חל בטל כולו, וגבי קידושין אע"ג דבאמת כל אשה ואשה הוי קנין בפני עצמו, מ"מ כיון דהוא מקדש ע"י אשה אחת והיינו דהיא נעשית שליח לכולן, ודין שליחות מבואר מדברי התוס' בב"מ ע"א ב' דכל שליח הוי גם שליח של המזכה עיי"ש, וא"כ נמצא דהאשה היא גם שליח של האיש, ובזה הוי מעשה אחד והדין דבטל כולו.

**והח"מ** בסק"ד **והב"ש** בסק"ה הביאו החילוק של הריטב"א והרא"ש והחילוק של הר"ן, וכתבו דיש נפ"מ היכי דיאמר אחיות ונכריות מקודשות, דלריטב"א והרא"ש הוו קידושין ולהר"ן לא הוי קידושין, **והט"ז** בסק"ג כ' הטעם כהר"ן, **ובלבוש ובבאה"ג** סק"ח **ובבי' הגר"א** סק"ה כתבו כהריטב"א והרא"ש.

**הלח"מ** הק' על תי' הריטב"א והרא"ש דאמאי כ' הרמב"ם דאם אמר הראויה לביאה תתקדש מהני, ולא כ' רבותא דגם אם אמר כולכן ואחיות הדין דנכריות מקודשות כיון דלא כללן בלשון אחד, [ובגמ' כ' די"ל דרוצה לישב גם לרב המנונא], וכ' דיש רבותא באומר הראויה לביאה עיי"ש, **והשעה"מ** שם כ' לומר דגם היכי דאומר כולכן ואחיות חשיב דכולל האחיות עם הנכריות בלשון אחד, דמה שהוסיף והאחיות היינו לפרש דמה שאמר כולכן כונתו גם לאחיות.

ה) **הרי"ף והי"ר** ושאר **ראשונים והרמב"ם וטושו"ע** כתבו דהלכה כר"נ דקנה מחצה, אמנם **המאירי** הביא די"א דהלכה כרב המנונא משום דמק' בקידושין דלא יחולו קידושין משום דהוי את וחמור וכמשנ"ת, וכ"כ **בפסקי ריא"ז**, ועיין בסמוך.

**המרדכי** בסתר"ה כ' דהיכי דמקנה קרקע ומעות בקנין סודר, דהדין דעל מעות לא מהני קנין סודר, די"א דכיון דלא קנה המעות גם לא קנה הקרקע דהוי את וחמור, וי"א דמיגו דחל על הקרקע חל גם על המעות, ושי' רבינו שמחה דהקרקע קנה והמעות לא, וכ' דלא דמי לאת וחמור דהמעות ראויים עכ"פ לקנות במשיכה, [ונתבאר חילוקו לעיל], **והב"י** בסר"ג הביא שלש השיטות, וכן **הרמ"א** שם בס"י הביא ג' השיטות, והמגיה על המרדכי הביא **דהמהר"ל** כ' דהני שיטות ס"ל דהלכה כרב המנונא דבאת וחמור לא קנה כלל, וכן מבואר מדברי **הסמ"ע** בסקי"ט, [ושם כ' צד דס"ל דהוי ספק להלכה והדין דהמוציא מחבירו עליו הראיה], וכן מבואר **בנו"ב** במהדו"ק חחו"מ סכ"ה בתשובה של חתנו שם, [ובפתחי תשובה הביא כל דברי הנו"ב], **ובהגהה** שם במרדכי כ' לומר דס"ל דדוקא בקני את וחמור ס"ל לר"נ דקנה מחצה כמבואר ברשב"ם דדעתו להקנות לכל אחד מחצה, אבל במקנה קרקע ומעות, הרי הוא עושה קנין אחד על שניהם, ובזה מודה ר"נ דכיון דבטל מקצת בטל הכל, **ובקצוה"ח** סר"י סק"ה הביא דבריו, **ובבי' הגר"א** סקמ"ב **ובבית מאיר** באה"ע סמ"א ס"ג כ' דס"ל כחילוק הריטב"א והרא"ש דהיכי דאמר בלשון אחד מודה ר"נ דלא קנה כלום, והכא מיירי דהקנה לו הקרקע והמעות בלשון אחד דאמר לו שיקנה אלו, ולא פירט הקרקע והמעות, ודייקו הלשון דכ' דהקנה ביחד, וכ"כ **הנו"ב** שם בסכ"ט, ושם כ' עוד די"ל דס"ל כשי' הר"ן דבקונה מודה ר"נ דלא קנה כלום וכמשנ"ת, והכא מיירי בקונה ומשו"ה לא קנה כלום, ובבית מאיר העיר שם בסוגר דלפ"ז לא נראה החילוק שכ' רבינו שמחה, אמנם כבר נתבאר לעיל דהמהרי"ט מבאר דכיון דיכול לקנות באופן אחר, א"כ אינו מקפיד לקנות עכשיו רק חלק, **ובסמ"ע** סקי"ט כ' דשי' הרמ"א דעיקר כהשיטה האחרונה דקנה הקרקע ולא המעות, וכ"כ לדינא **המהרי"ט** שם, אמנם **בנו"ב** מבואר דהוי ספק והביאו **הפ"ת** בסק"ד.

**הרמ"א** שם סיים דהוא הדין אם קנו באיזה דבר המועיל בו קנין עם דבר שאין בו ממש דהוי קנין דברים, וכ' **הסמ"ע** בסק"כ דגם בזה פליגי כל הני, ויל"ע דבסקי"ט כ' לומר דלא אמרינן מיגו להשיטה השניה אלא בדבר שישנו בתורת קנין באופן אחר, וא"כ דבר שאין בו ממש אינו בתורת קנין בשום אופן ולא נימא בזה מיגו, **ובפתחי תשובה** סק"ד העיר דלפ"ד הנו"ב דטעם השיטות דהכא לא קנה כלום משום דמיירי בכוללן יחד בלשון אחד, דזה לא שייך היכי דמקנה גם דבר שאין בו ממש, דעל כרחו צריך לפורטו בפני עצמו, וכ' לומר דס"ל דהרמ"א לא קאי על השלש שיטות אלא על השיטה האחרונה, דקנה הקרקע ולא המעות, **ובנו"ב** מהדו"ת חחו"מ סמ"ז העיר דכיון דברבינו שמחה כ' הטעם דלא הוי את וחמור, דבמעות מהני קנין משיכה, א"כ בדבר שאין בו ממש לא שייך טעם זה, ואמאי כ' הרמ"א דשוה לדין דקרקע ומעות, וכ' לומר דשי' הרמ"א לומר דקנה הקרקע לא מטעם דרבינו שמחה אלא דס"ל דהלכה בזה כר"נ דקנה מחצה.

**המרדכי** בסתר"ג כ' בשם מורו להסתפק היכי דמקנה דשלב"ל עם דבר שבא לעולם אם קנה, **והרמ"א** בסר"ט ס"ד בשם י"א דהוי כקני את וחמור דקנה מחצה, **ובסמ"ע** סר"ג סקי"ט העיר דאמאי שם לא הביא השלש שיטות, וכ' דהשיטה השניה לא שייכא דלא אמרינן מיגו שיקנה גם דשלב"ל דאינו בתורת קנין כלל, וס"ל עיקר דלא כהשיטה הראשונה דקיי"ל דקני את וחמור קנה מחצה, **ובנו"ב** במהדו"ק חחו"מ סכ"ה בתשובה מחתנו כ' דכיון דכ' רק בשם י"א, א"כ נראה דאינו מוכרע, אלא דהק' דמהא דבאה"ע סק"ח ס"ג מבואר ברמ"א דהיכי דכותב לבתו וחתנו שיטלו כאחד מן הבנים דאינם נוטלים אלא בנכסים שהיו לו בשעת כתיבה, ושם הוי את וחמור, וכ' לומר דשם מתחילה אין דעתו אלא על מה שיש לו בשעת כתיבה עיי"ש, ובתשובה כ"ט כ' הנו"ב לומר דהיכי דמקנה עם דשלב"ל לא שייך לומר דהוא כוללן יחד, דהרי הדשלב"ל אינו לפנינו דיאמר דמקנה לו הכל, וכמו כן טעם הר"ן דלוקח שאני לא שייך דהא גם אם יחול הקנין על הדשלב"ל מ"מ אינו יודע אם יבוא ויזכה בו, ומשו"ה סתם שם הרמ"א דקנה מחצה כמו באת וחמור, ובסכ"ו שם כ' לומר דגם המרדכי שנסתפק בדשלב"ל היינו היכי דמקנה לו עכ"פ דבר שעתיד לבא, אבל אם אינו עתיד לבא בודאי אין לומר דלא יקנה משו"ז גם הדבר שבא לעולם, אמנם **הגרע"א** בסר"ט ס"ד ציין על הרמ"א דלשי' הר"ן י"ל דגם בזה יהיה הדין דלא קנה כלום, **ובחת"ס** חחו"מ סקע"ג כ' לומר דהרמ"א לא חשש לשי' הר"ן דגם לשי' הרמב"ם גבי אחיות י"ל דהטעם כהריטב"א והרא"ש, ושיטתו הוי מיעוטא דמיעוטא, **ובבית מאיר** באה"ע סמ"א ס"ג נסתפק האם יכול לומר קים לי כהר"ן, [ומבואר במהרי"ט ובבית מאיר דבמתנה לא שייך סברת הר"ן אלא במקח].

ו) גמ' נכסיי ליך ולבניך – **הרמב"ן** כ' דאם פירט כמה כגון שאמר לפלוני ופלוני וכלל כמה אחרים דאמר ולבני פלוני, בזה הדין דכל אחד מאלו שפירט נוטל כמו כל אלו דכללם יחד, דאי לא נימא הכי, אלא נימא דמחצה יטלו אלו שפרט ומחצה אלו שכללם, נמצא דפעמים שיטלו אלו שכללם יחד יותר מאלו שפרט אותם, כגון שאמר לפלוני ולפלוני ופלוני דאלו שפרט אותם הם שלשה, ואמר עוד לבני פלוני והם שנים, דהשלשה יחלקו המחצה והשנים יחלקו המחצה, והביא דהרמב"ם חולק, **והרשב"א** הביא שי' הרמב"ם וכ' דאבל הרמב"ן חולק, ומבואר **בריטב"א** דשי' הרשב"א כהרמב"ן וכ"כ הוא, וכ"כ **הנ"י**, וכתבו דמהא דאמרינן דמחצה לאהרן ומחצה לבניו מבואר דאותו שהוא מפרט הוא להחשיבו, וא"כ הכא נמי שפורט כמה הוא להחשיב כל אחד שפרט כנגד כל אלו שכללם יחד, **והר"ן** הביא שי' הרמב"ן וכ' דנראה דזהו משום דס"ל דמה שפורט הוא להחשיבו, אך כ' דלא נראה הכי דהא במה דמייתי בגמ' הא דאמר הרי עלי להביא בשני כלים לא שייך שם דהוא מחשיב האחד יותר, אלא דאמרינן דכשהוא פורט כונתו לחלק נכסיו כפי חלוקת דבריו, וכמו דבדבריו איכא חלוקה לשנים הכא נמי חלוקת נכסיו יהיו לשנים מחצה לאותו שפרט ומחצה לאותם שכללם יחד, וא"כ במפרט שנים וכולל שנים דנמצא דחלוקת דבריו הם שנים, אותם שפרט אותם ואותם שכללם, יטלו מחצה אלו שפרט ומחצה אותם שכלל, והכא נמי אם פרט שלשה וכלל שנים, יטלו מחצה אותם שפרט ומחצה אותם שכלל, דכך הוא חלוקת דבריו, **והרא"ש** כ' כהר"ן, **והרמב"ם** בפי"א מזכיה ה"ו כ' דבגונא דפרט שנים וכלל כמה דאותם שפרט יטלו מחצה ואותם שכלל יטלו מחצה, ולא הזכיר הגונא דפרט יותר מאלו שכלל, **והראב"ד** שם השיג דבשלמא אם אומר לפלוני ופלוני ולבני פלוני אפשר כהרמב"ם, דמה שאמר ולבני מחלקם לשנים, אבל אם אומר לפלוני ופלוני ובני פלוני, בזה הוי כאומר לפלוני ופלוני ופלוני דכל אחד יש לו ליטול שליש, **והטושו"ע** סרמ"ז ס"ה כתבו כהרמב"ם והרא"ש והר"ן.

גמ' ההוא דמי כלילא – **הי"ר** כ' דמבואר הכא דגם לענין מיסים אמרינן דהוי מחצה לזה ומחצה לאלו, וכ"כ **הריטב"א והנ"י** דשמעינן מהכא דבכל דבר אמרינן דהוי מחצה לזה ומחצה לאלו, כגון דאומר הלוו או לויתי, וכן בכל תנאי והסכמת יחיד או רבים, וכ"כ **הרמ"א** בסרמ"ז ס"ה.

גמ' איסטרטיגי – ברשב"ם מבואר דהיינו שרים ונציבים וכ"כ **הי"ר**, **והריטב"א** הביא עוד די"מ עניים.

רשב"ם ד"ה ואיסטרטיגי – **הי"ר** כ' דאע"ג דאלו נפישי מאלו.

**קמג' ב'**

גמ' בשדה ענין ומחצה – **התוס'** לעיל קי"ד ב' כתבו דהא דהוצרך לפסוק כותי' במחצה משום דאביי הק' עליו, **והריטב"א** כ' בשם **הגאונים** דקים לתלמודא דאביי דהק' על רב יוסף מרבה נקיט לה, וא"כ גם זה הוי מחלוקת רבה ורב יוסף.

ז) גמ' פיסקי דשיראי לביתי' – **הרי"מ** בתשובה כ' דאם אומר בהדיא לבני ביתי בזה הדין דהבנים והבנות יזכו בהכל בשוה, והכא מיירי דשלח סתם, **ובמחנ"א** דיני זכו"מ סמ"ג מבואר דגם אם מפרש בהדיא לבני ביתי הוי הדין כמו אם שלח סתם.

גמ' הראויין לבנים וכו' – **הי"ר** כ' דמה שראוי לתרוייהו הוי לתרוייהו, דהא חזינן דלא נתכוין ליתן כירושה דהוי לבנים, ועוד דכיון דאמר דכל אחד זכותו במה שראוי לו, ממילא מה דראוי לתרוייהו הוי לתרוייהו, ועוד דבירושלמי דהביא הרשב"ם מבואר דגם אם אמר בהדיא לבני הוו בנותיו בכלל, וא"כ כל שכן היכי דשלח בסתם, **והנ"י** כ' בתחילה דהירושלמי לא מיירי במה שראוי לאלו טפי מאלו, דבזה מבואר דאם ראוי לבנות הוי לגמרי של בנות, ולפ"ז מבואר כהי"ר דאפילו היכי דאומר לבני הדין דמה דחזי לתרוייהו הוי לתרוייהו, וכ' עוד דאפשר דמה דאמר דבנותיו בכלל היינו דמה דראוי להן הוי להן, ולפ"ז י"ל דמה דחזי לתרוייהו הוי רק לבנים, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ו מזכיה הי"ד דהיכי דאמר דאלו לבני, דוקא מה דראוי לבנות הוי של בנות, אבל מה דחזו לתרוייהו הוי רק של בנים, **והה"מ** שם כ' דכיון דמבואר בגמ' דאפילו אשת בנו עדיפא מבתו ומשום דעל בנו לפרנסה, א"כ כל שכן דמה דחזי לבנו ולבתו דעתו יותר על בנו, [**ובדרישה** סק"א העיר דהא הדין של הרמב"ם הוי גם אם הבנות לא נשואות, ובזה מנ"ל דדעתו יותר על בניו], וכ' **הלח"מ** דלפ"ז נמצא דגם בשלח סתם הוי הדין דיתן לבניו דהא הדין דאשת בנו עדיפא הוא מבואר בגמ' בשלח סתם, **והטור** בסרמ"ז הביא בתחילה דברי הי"ר על גונא דשלח סתם, ואח"כ כ' דברי הרמב"ם באמר דאלו לבני, **ובבדה"ב** שם כ' דהרמב"ם חולק על הרמ"ה, אמנם **הדרישה** סק"א **והב"ח** כתבו דהטור מחלק בין היכי דשלח סתם דאז הוי לתרוייהו, למפרש דאלו לבני דאז הוי לבנים, [וצ"ל דאע"ג דשי' הרמ"ה דגם במפרש לבני דהוי לתרוייהו וכמשנ"ת, מ"מ בזה לא פסק הטור כותי'], **והשו"ע** בס"א כ' דברי הרמב"ם, **והסמ"ע** בסק"ג **והש"כ** בסק"ב כתבו דזה דוקא במפרש לבני, אבל אם שלח סתם בזה הדין דהוי לתרוייהו, ויל"ע **בבי' הגר"א** שם דכ' מקור לדין הרמב"ם דאמר בגמ' דבנותיו שאינם נשואות עדיפי מכלותיו, ונראה דדוקא במה שאמרינן שיטלו כלותיו בזה אמרינן דבנותיו קודמות, אבל במה שלא הוי לכלותיו גם בנותיו אינן נוטלות, דלפ"ז צריך להיות דגם בשלח סתם הוי הדין דהוי רק לבנים, דבגמ' מיירי בשלח סתם.

גמ' לכלתי' שדר – **הי"ר** כ' דמהא מוכח דמה דנותן אדם לכלתו, בנו קונה זכות בזה כמו דיהיב לה איהו גופי', דנותן לה להנאת בנו, דאי לאו הכי ודאי גם בתו נשואה היתה קודמת לכלתו, ויל"ע **בנ"י** שכ' דמה דאמרינן דנותן לכלותיו, הוא משום דעל בניו מוטל לפרנס אותם ודעתו קרובה להם, וכ"כ **הה"מ** וכמו שהובא, דנותן לה משום דעל בנו לפרנסה.

גמ' שם – **באו"ז** כ' בשם **ריב"ם** דכל שכן דהיכי דיש לו בת נשואה ובת שאינה נשואה דיתן לבת שאינה נשואה.

**הריטב"א** כ' די"א דכל זה כשאין לו אשה או דאינה ראויה לאותם דברים, אבל אם יש לה אשה הוי לה, וחולק על זה מדלא פירשו זה בגמ', **והנ"י** כ' דאם יש לו אשה היא קודמת, וכ"כ **הטושו"ע** סרמ"ז ס"ב [בשו"ע בשם יש מי שאומר], ומדברי הריטב"א נראה לכאורה דגם להשיטות דיש לה, זה דוקא במה שראוי לה, אמנם **הב"ח** דהאשה נוטלת הכל גם מה שלא ראוי לה, אמנם **המל"מ** בפ"ו מזכיה הי"ד כ' דנראה דדוקא מה שראוי לה, ונסתפק בדברי שראוי לה ולבנים.

הרשב"ם מביא **ירושלמי** דבריא שאמר שיתנו לבני בנותיו בכלל, ושכ"מ שאמר אין בנותיו בכלל, ולפ"ז כ' דמה דמייתי בגמ' דאמר דנכסי לבניי דאין בתו בכלל, מיירי דאמר בשעת מיתה, **והרשב"א** כ' דנראה דהגמ' דידן חולקת על הירושלמי, דלא הוזכר בגמ' דמיירי דוקא בשכ"מ, וכמו דגבי בן בנו דמיירי גם בבריא הכא נמי כולי' גמ' מיירי גם בבריא, וכ' דאפשר דהאי דירושלמי מיירי בדברים העשויין ללבישה לבנים ובנות, ועיין משנ"ת בזה לעיל שי' הרמב"ם דבאמת רק מה שראוי לבנות ולא לבנים בזה הוא דהוי של בנות, **והריטב"א** כ' דעל כרחך דמיירי בשכ"מ דודאי גם היה שם דברי הראוי לבנות ובגמ' סתמו דהכל לבנו, **והנ"י** כ' דמיירי בין בבריא ובין בשכ"מ, וכ' דאין לבת כלום, ויל"ע דקודם לזה הביא הירושלמי ונראה מבואר מדבריו שם דהגמ' דידן לא פליגא כלל על האי ירושלמי, ונראה שם דמוקי הגמ' הכא בשכ"מ, **והרי"ף והרמב"ם והרא"ש והטושו"ע** הביאו הירושלמי לדינא.

**בנ"י** מבואר דגם בבנותיו נשואות אמרינן דינתן לבנותיו דרוצה שיהיו חביבות בעיני בעליהן, **והב"ח** כ' דמדברי הרא"ש שיובא בסמוך דכ' דנותן משום דחפץ בכבודם שיהיו קופצים לנושאם ומשו"ה בשכ"מ לא שייך זה, נראה דדוקא אינן נשואות הוו בכלל, **והסמ"ע** בסק"ו כ' טעם הנ"י בנשואות וטעם הרא"ש בלא נשואות, ובנדון בסמוך מבואר דס"ל לפוסקים דגם נשואות הוו בכלל.

**בדרישה ובסמ"ע** בסק"א מבואר דגם באומר לבני, הדין דאם יש לו בנות נשואות וכלות דיתנו לכלותיו, **והב"ח** חולק דכיון דאמר בפירוש דינתן לבניו א"כ אין כלותיו בכלל, והביאו **הש"כ** בסק"א, **והמל"מ** בפ"ו מזכיה הי"ד כ' דנראה כהב"ח, [ולפ"ד הי"ר שנתבאר דמה דהוי לכלותיו משום דיש לבנו זכיה בזה, נראה דאתי שפיר דברי הסמ"ע].

**בירושלמי** מבואר דאם הוא שכ"מ בזה הוי הכל לבנו, ומבואר **בי"ר** דלתורת ירושה נחית, ולשון **הריטב"א** דדעתו על יורשיו, **והנ"י** כ' דאינו רוצה לעקור נחלה דאורייתא, **ובשו"ת הרא"ש** כלל פ"ה ס"ג מיירי שם באופן שנתן לבני אחותו והיה לו בת, וכ' שם דהא דמבואר בירושלמי דשכ"מ דעתו דוקא לבנים הוא משום דמחיים רוצה ליתן לבנותיו משום דחפץ בכבודם שיהיו בני אדם קופצים עליהן לנושאן, אבל בשכ"מ דנותן לאחר מותו בזה יש לבנות קצבה של עישור נכסי, ומשו"ה דעתו רק על בניו, ואח"כ כ' עוד הטעם של העברת נחלה, וכ' דשם לא שייך טעם זה דהא העביר נחלתו מבתו.

**במרדכי** סתר"ד מבואר דבשכ"מ שאמר דנותן לבניו ובנותיו ויש נחלות קרקעות ותכשיטי נשים, הראוי לבנים לבנים והראוי לבנות לבנות, והביאו **הרמ"א** בסרמ"ז ס"ג, **והמחנ"א** בדיני זכו"מ סמ"ג הק' דאמאי לא נימא דמחצה לבנים ומחצה לבנות, **ובנתה"מ** סק"ג כ' לבאר דכיון דהוא שכ"מ א"כ אינו רוצה להעביר נחלה, ומשו"ה יש לנו לומר דכונתו דרק מה שראוי לבנות יהיה לבנות, ולפ"ז כ' דכל מה שאינו ראוי לבנות הוי רק לבנים, ודייק הכי דהא המרדכי לא הזכיר אלא קרקעות ותכשיטי נשים, וא"כ מה דאמר דראוי לבנים קאי על קרקעות, ולפ"ז כ' דאם לא יהיה דבר הראוי לבנות על כרחך יש לנו לומר דכל אחד יטול מחצה.

**בשו"ת הרא"ש** כלל פ"ה ס"ג כ' דהא דבשכ"מ לא הוי בנות בכלל הוא משום דיש להם עישור נכסי וכמשנ"ת, ולפ"ז כ' דבמעשה דהתם דאמר ליתמי בזה הוו גם בנותיו בכלל, ואח"כ עוד טעם דאינו רוצה להעביר נחלה ולפ"ז כ' דשם לא שייך טעם זה וכמשנ"ת, **והטור והרמ"א** בסרמ"ז ס"ג הביאו דברי הרא"ש דאם אומר יתמי הוו גם בנותיו בכלל, **ובשו"ת הרשב"א** סתתקס"ג מבואר דגם באומר ליתמי לא הוו בנותיו בכלל, והובא בב"י ובד"מ שם, **והמחנ"א** בדיני זכו"מ סמ"ד כ' דכל דברי הרשב"א הם דוקא משום דאינו רוצה להעביר נחלה, אבל בלא זה מודה דבנות בכלל יתמי, [ויל"ע בדברי הרא"ש דלא כ' דבנות בכלל יתמי אלא כשכתב הטעם הראשון דלשכ"מ אין צורך ליתן לבנות, אבל כשכתב הטעם דמשום העברת נחלה לא כתב דבנות בכלל יתמי, האם זה משום דס"ל דבאמת מטעם זה גם ביתמי לא הוו בנות בכלל וכמש"כ המחנ"א בשי' הרשב"א, או דכיון דכבר כ' זה קודם לא הוצרך לכתוב שוב, וכונתו רק להוסיף דלפי טעם זה דהעברת נחלה יש כאן סיבה נוספת דהוו בנות בכלל].

ט) גמ' ת"ש וכו' – **הריב"ש** בסר"ז ובסד"ש כ' דאע"ג דמצינו דלשון בני אדם אינו כלשון תורה, מ"מ כל היכי דאין ידוע דלשון בני אדם שונה מלשון תורה, יש לנו ללמוד מלשון תורה גם ללשון בני אדם.

תוד"ה תא – **המהרש"ל** כ' דלפי הגירסא בגמ' דלסלוקי ברתא מעישור נכסי, א"כ ממילא מבואר בזה תי' על קו' התוס', ובתוס' מוכח דלא גרסו זה בגמ', [**והב"י** בסרמ"ז העתיק הגמ' כמו הגירסא דלסלוקי ברתא, **והדרישה** בסק"ג כ' דמהראשונים מוכח דלא גרסו זה, וגם הוכיח מדברי הרא"ש שהביא הטור שם דגם בנותן לבניו יש לבת עישור נכסי], וכ' **המהרש"א** דהא דלא ניחא להתוס' לומר מהאי טעמא דמבואר בגירסא בגמ', דאכתי יק' בגמ' בסמוך גבי בן בנו דשם לא שייך תי' זה, [ולפי פירוש אחד ברשב"ם דבן בנו לא היה מבנו הקיים אלא מבנו אחר, א"כ שם הרי הוא מפקיע נחלה מאותו בן הבן, אלא דמ"מ יק' איפכא דאי נימא דכונתו גם לבן בנו א"כ למאי הוצרך לומר הכי], **והרמב"ן** הביא תי' התוס' על הגמ' בסמוך גבי בן בנו, וכ' דאכתי יק' דבבריא אמאי הוצרך לכתוב, והרי גם בבריא הדין דאין בן בנו בכלל, **והרשב"א** כ' דגם בבריא אפשר דכתב לאחר דנותן לו במתנה אם לא אחזור בי, **והנ"י** כ' דדין זה הוי בין בבריא ובין בשכ"מ וכ' דאע"ג דבשכ"מ לא היה צריך לומר כלום מ"מ אורחא דמילתא דאמרי אינשי הכי, ומבואר בדבריו דעל בריא לא קשיא לי' כלל, ולכאורה נראה דהרי מתנת בריא חלה ואינו יכול לחזור בו, וא"כ שפיר יש נפ"מ במה שנותן, ויל"ע ברמב"ן ורשב"א דכתבו דאין לו צורך לכתוב.

תוד"ה שהיו – **התורי"ד** כ' דלבן היה רק בן אחד, ורק דלו נולדו הרבה בנים ומשו"ה נקרא חושים, ומשו"ה נקט קרא לשון רבים.

גמ' רב יוסף אמר וכו' – **התו"ח** מבאר דס"ל דמהקרא דמייתי רבא דבני פלוא אליאב יש לדחות, דהא כתיב אחר זה דובני אליאב נמואל ודתן ואבירם, וא"כ י"ל דמש"כ דבני פלוא אליאב הכונה גם למה שכתוב אח"כ דבני אליאב נמואל וכו', דכיון דבני בנים הרי הם כבנים, א"כ גם בני אליאב הם בני פלוא.

רשב"ם ד"ה ובר ברא – **התו"ח** כ' דנראה כהצד שכ' הרשב"ם דהוי בן של בן אחר, דאי נימא דהוי בן של אותו בן נמצא דאם יש לו חלק לבן הבן, הרי בזה הוא יוציא מידי אביו שהיה דינו לירש הכל, וכיון דמבואר לעיל דעשוי לקרות גם לבן אחד בני, א"כ גם אי נימא דקרו אינשי לבני בנים בני, מ"מ אכתי הוי ספק שמא כונתו היה רק לבנו ממש, וא"כ האיך יוציא מספק מהבן וגם דיש לנו לומר דאינו רוצה להעביר נחלה ונתכוין רק לבנו ממש, וכמו דמבואר לעיל דאי קרו לבן אחד בני, דהבת לא תטול ואף דלכאורה מ"מ שמא נתכוין גם לבתו, ועל כרחך דמספק אמרינן דהוי בחזקת הבן היורש.

גמ' לא קרו אינשי – **בי"ר ובריטב"א ובר"ן** מבואר דאם אין לו בנין כלל אמרינן דכונתו לבני בנים, וכ"כ **הטושו"ע** סרמ"ז ס"ג [בשו"ע בשם יש מי שאומר]. **והריטב"א** מסתפק היכי דאין לו בנים ויש לו בני בנים ובנות, האיך הדין לענין אומר לבני או לענין מודר הנאה, וכ' דדעת **רבותיו** דכונתו לבני בנים שהם ראויים ליורשו ועומדים במקום בנים, **והר"ן** כ' דדעתו לבן בנו או לשניהם, וגבי מודר הנאה לא פירש מה הדין בזה, **והנ"י** הביא דברי הריטב"א, **והב"י** בסרמ"ז הביא דברי הר"ן ודברי הנ"י, **והפרישה** בסק"ה כ' לפרש דברי הר"ן שהביא הב"י דהכי קאמר דהיכי דהוא שכ"מ דאין דרך להעביר נחלה הוי הכל לבן בהן שהוא היורש, והיכי שהוא בריא, בזה הדין דהוי לשניהם, **והרמ"א** בס"ג כ' דהוי לבן הבן גם אם יש בנות, **והסמ"ע** בסק"ט הביא מש"כ בפירוש דברי הב"י, דהיכי דהוא בריא יטלו הבנות מה שראוי להן, [ובאמת דפשוט דגם הרמ"א מודה בזה, והרמ"א מיירי דוקא על שכ"מ כמבואר בסעיף זה, דהא אפילו אם יש לו בן ממש ובת, הדין דהבת נוטלת מה שראוי לה בבריא], **ובמל"מ** בפ"ט מנדרים הכ"ג הביא דברי הנ"י לענין מודר הנאה, והביאו **הגרע"א** ביו"ד סרי"ז סמ"ו דמותר בבנות ואסור בבני בנים.

גמ' תניא כותי' וכו' – **האו"ז** כ' בשם **ר"ת** דהנדון בגמ' היה גם היכי דיש לו שני בנים, ומשו"ה מייתי שפיר ראיה מהאי ברייתא, אבל אי נימא דהספק היה רק היכי שיש לו בן אחד א"כ מה מייתי ראיה דלמא שם מיירי דיש לו שני בנים, **והרא"ש** בתחילת דבריו **והתורי"ד** כתבו דהנדון הוי רק ביש לו רק בן אחד, ומייתי ראיה דברייתא סתמא קתני.

רשב"ם ד"ה מותר – **הנ"י** כ' דבלשון בני אדם לא הוי בני בנים בכלל, **ובסמ"ע** סרמ"ז סק"ז מבואר דזהו החילוק, דבתורה בני בנים הוו כבנים, אמנם בלשון בני אדם לא הוו כבנים.

א) מתני' גדולים וקטנים – בתוס' מבואר דה"ה גדולים וגדולים, אמנם **הי"ר והראב"ד** כתבו דדוקא נקט גדולים וקטנים, דבזה אמרינן דהוא משביח לאמצע, אבל בגדולים וגדולים דינם כיורד בחלק שאר האחין, **והרי"ו והרא"ש** ועוד **ראשונים** כתבו כהתוס' דה"ה גדולים וגדולים, **והרי"ף** בב"מ מ' א' כתב דאם היה לו אח גדול במדינת הים ולא ידע דיש לו אחד דנימא דמחיל גביה, הדין דשמין לו כאריס, **והראב"ד** שם השיג עליו דגם אם ידע שיש לו אח שמין לו כאריס, דדוקא בקטנים אמרינן דמחיל גבייהו, **והרשב"א והר"ן והנ"י** שם כתבו דשי' הרי"ף דמתני' לאו דוקא גדולים וקטנים, אמנם **ברמב"ן** במלחמות ובחי' שם נראה מבואר דס"ל דמתני' הוי דוקא קטנים, ומשום דהכא מיירי דשאר האחין לפנינו, וא"כ כל זמן שלא חלקו דינם כשותפין לדעת דהדין דאם משביח אחד הוי דינו ליטול כאריס וכיורד ברשות, ודוקא בכה"ג דכ' הרי"ף דהאח במדינת הים ומעולם לא נשתתפו מדעת, בזה הוא דאמרינן דהוי דין גדול כקטן, **והרמב"ם** בפ"ט מנחלות ה"ד כ' כהרי"ף דאם לא ידע שיש לו אחד נוטל כאריס, **והראב"ד** השיג דגם אם ידע שיש לו אח, **והה"מ** כ' דשי' הרמב"ם דאם ידע השבח לאמצע, **והטור** בסרפ"ז כ' די"א דמתני' מיירי דוקא בקטנים, אבל הרא"ש כ' דאין חילוק, ובסוף הסימן כ' כהרי"ף דדוקא אם לא ידע שיש לו אח, **ובשו"ע** בס"ג גם כ' דלא ידע שיש לו אח, **ובסמ"ע** סק"ב **ובט"ז** שם מבואר דדינא דמתני' הוי גם בגדולים וגדולים.

התוס' כתבו דהא דנקט קטנים אורחא דמילתא נקט, **והרי"ו והנ"י** כתבו דנקט קטנים לרבותא, דלא מבעי גדולים דמחיל משום דאומר דלמחר ישביחו הגדולים האחרים, אלא אפילו קטנים דיודע דהם לא ישביחו אמרינן דמוחל, **והרא"ש** הוסיף עוד דבגדולים אין דרך שירד לנכסי גדול שיש לו דעת לחלוק וחולק בלא דעתו אי לאו דמחיל לו, [**ובפ"ח** סק"ה כ' דמש"כ דחולק בלא דעתו זהו לשי' הרשב"ם דמשביח רק חלק מהנכסים, אבל לשי' הרא"ש בסמוך דמשביח הכל צ"ל דאין דרך שירד וישביח ולא יודיע דכונתו להשביח לעצמו], **והריטב"א** כ' דנקט קטנים משום סיפא, והיינו לפי המבואר בתוס' בסמוך דהדין בסיפא דהשבח לעצמן הוי דוקא בקטנים וכמשי"ת, וצ"ב דהריטב"א עצמו חולק על התוס' וס"ל דבסיפא נוטל רק כאריס, וא"כ אין חילוק גם בסיפא בין קטנים לגדולים, **והפנ"ש** כ' דהא דלא כתבו התוס' דנקט קטנים משום סיפא, הוא משום דאע"ג דמדבריהם בסמוך מבואר דס"ל דמיירי דוקא בקטנים, מ"מ שי' ריב"ם עצמו דהדין דסיפא הוי גם בגדולים, ולדידי' נקט משום דאורחא דמילתא.

התוס' כתבו דהא דאמרינן הכא דגם בגדולים השבח לאמצע, אע"ג דבכל שותף שמשביח דינו דנוטל כיורד ברשות כאריס, הוא משום דבאחין אמרינן דמחלי אהדדי, וכ"כ עוד **ראשונים**, והוסיפו עוד דהיה להם להתנות דהוי לעצמם, **והריטב"א** מוסיף כיון דהם נזונים ומתפרנסים יחד. **והמהרש"א** מעיר דכיון דמבואר בגמ' דהיכי דהשביחו מחמת עצמן הוי לעצמן, ומתני' מיירי דהשביחו ע"י שנטלו ממון מתפוסת הבית וגם לא טרחו בגופן, א"כ מה מק' התוס' כלל הא בעלמא שותף שיורד הוא מוציא וטורח משלו, וכ' דהתוס' כתבו זה לשי' הריב"ם דמפרש הגמ' באופן אחר דגם אם טרחו בגופן הוי השבח לאמצע וכמשי"ת, אמנם באמת כמה **ראשונים** כתבו גם כהתוס' אף דלא הביאו בגמ' פירוש הריב"ם כלל וכתבו כהרשב"ם דכל שטרחו בגופן או שהוציאו משלהן הוי השבח לעצמן, אמנם כבר כ' **הפנ"ש** דהא מבואר בראשונים דגם במחמת נכסים איכא עכ"פ טורח לשכור פועלים, אלא דבטורח זה אמרינן דהוא מוחל לשאר האחין, ובזה בעלמא בשותפין אמרינן דגם על זה אינו מוחל ומשו"ה שפיר הקשו.

**האו"ז** מביא **דהריב"ם** הוכיח דגם בגדולים וגדולים הדין הכי, דבהא דרב ספרא בגמ' היו האחים גדולים, **והרא"ש** כ' דאי"ז ראיה דאפשר דהיו קטנים, **ובבי' הגר"א** סרפ"ז סק"ד נראה דראית הריב"ם היא, דס"ל כשי' הראשונים דיבואר לק' באות ג' דמה דאמר רבא דכיון דרב ספרא גברא רבה הוי כאילו אמר ראו, זה דוקא משום דמהני אמירת ראו בפני עדים, אבל אם היה בעי לומר בפני ב"ד לא היה מהני, וס"ל כשי' הרא"ש דיבואר שם דבגדולים סגי שיאמר בפני עדים אבל בקטנים בעי שיאמר בפני ב"ד, וא"כ בהכרח צ"ל דבדרב ספרא הם היו גדולים דא"כ לא מהני מה דהוא גברא רבה, וכן פירש **הפנ"ש** ראית הריב"ם.

**הרמב"ן** מביא די"מ דמה דאמרינן דהשבח לאמצע היינו דאין לו כיורד ברשות, אבל עכ"פ נוטלים המשביחים כיורד שלא ברשות, וחולק דהם מוחלין ואינם נוטלים כלום, וכן מבואר **בטושו"ע** סרפ"ז ס"א, **ובד"מ** סק"א כ' דזה דלא כהנ"י בב"מ שכ' דנוטלים שכר טרחם, וצ"ב דנראה דשם מיירי על טורח המבואר בגמ' הכא דבזה השבח לעצמן דטורח בגופו, אבל בטורח זה שמיירו הטושו"ע דהיינו לשכור פועלים וכדומה, בזה לכאורה לא מבואר בנ"י שם כלל דנוטלים שכר טרחם.

בשי' **הראב"ד והי"ר והרמב"ן** דמיירי דוקא בקטנים, מבואר **במלחמות** בב"מ דבגדולים חשיבי שותפין לדעתם ומשו"ה דינו ככל שותף דמשביח, אמנם הראב"ד שם ס"ל דגם אם האח אינו כאן דלא הוי מדעתם דאין השבח לאמצע, **והראב"ד** כאן [בש"מ] כ' דקטנים רמו עלייהו ומשו"ה אמרינן דמחלו להו, **ובי"ר** מבואר דדוקא קטנים אמרינן דהשבח לאמצע, משום דאמרינן דלמצוה מכוני, וכ' דגם בזה לא אמרינן אלא בכה"ג דהם שותפין ויש להם חלק, דכיון דיש להם הנאה לעצמם מחלו ומשביחים גם לקטנים, וגם דוקא משום דהם קרובים דידהו ודעתם קרובה אצלם.

ב) מתני' הרי אנו עושין ואוכלים – שי' הרשב"ם דמיירי דהם משביחים חלק דידהו דוקא ומשו"ה כל השבח שלהן, והתוס' כתבו דמשביחים הכל, ומ"מ הכל שלהן דכיון דהשאר הם קטנים דאינם יכולים להשביח בעצמם אמרינן דמחלו על זכותן, **ובאו"ז** כ' בתחילה דגם בגדולים הדין דנוטלים כל השבח, ואח"כ כ' בשם ר"י ב"ר שמואל כהתוס' דדוקא בקטנים, והביא שי' **ר"ת** דנוטל רק כיורד, **והי"ר** גם כ' דאין להם בחלק שאר האחין אלא כיורד, וכ' דזה מדויק במתני' דקתני דהשביחו לעצמן, ולא אמר דהשבח לעצמן, והיינו דרק כונת השבחתם הוי לעצמן, אבל מ"מ לא יטלו כל השבח דבחלק האחרים אינם אלא כיורד, **והרמב"ן** כ' דנראה כהרשב"ם דמשביחים רק חלקם, או דמיירי דמשביחים הכל ונוטלים בחלק שאר האחין רק כיורד ברשות, **והרשב"א** הביא שתי השיטות האם נוטלים הכל בקטנים, או דרק כיורד ברשות, **והרי"ו והריטב"א והר"ן** כתבו דנוטל רק כיורד ברשות, **והנ"י** כ' דמסתבר דנוטל כיורד ברשות, ולפי דעת ר"י אם השבח בידם לא מפקינן מנייהו מידי, דהא גבי רב ספרא י"מ דהכל שלו, ואע"ג די"ל דלחלוק בעי עדים [וכמשי"ת בדברי התוס'], אפילו הכי משום הא סברא לא מפקינן, **והרא"ש** כ' כהתוס' דהכל של המשביחים ואפילו בגדולים, **והה"מ** בפ"ט מנחלות ה"ב כ' דנראה בדברי הרמב"ם דהכל של המשביחים, וכ"כ **הטור** סרפ"זדהכל שלהן, וכ' די"א דדוקא בקטנים אבל שי' הרא"ש דגם בגדולים, **ובשו"ע** ס"א כ' דהכל שלהן, ומדברי **הסמ"ע** בסק"ב מבואר דמדברי הרמ"א שם מוכח דגם בגדולים הוי הדין הכי.

**הי"ר** כ' דהוי כיורד שלא ברשות משום דאין מורידין קרוב לנכסי קטן וכמשי"ת בתוד"ה השביחו בע"ה, ואינו נוטל אלא הוצאה, ושאר **הראשונים** חולקים דנוטלים כיורד ברשות, [וגבי עיסקא כמו בהא דרב ספרא גם הי"ר כ' דנוטל כיורד ברשות, דבמטלטלין נותנים גם לקרוב להשביח], **ובראב"ד** [בש"מ] כ' הטעם בזה או כדי שלא יתחלקו עמהם ויניחו חלק הקטנים בידם, ואי נמי מפני שיש לו חלק בנכסים וכיורד ברשות הן.

בתוס' מבואר דמשו"ה הכל שלהן דכיון דהקטנים לא ישביחו א"כ מחלי הקטנים, ומהני מחילת קטן בזה, כיון דאינם מפסידים כלום ולא בא הריוח לידם, ובדברי **הגרע"א** מבואר דהחילוק דאינם יכולים להפקיר מה שבא לידם אבל יכולים לסלק זכותם, **ובאו"ז** כ' דכל זמן שלא חלקו יש להם רשות להשתכר ולא הוי שלא ברשות דמה אכפת לקטנים והוי כזה נהנה וזה לא חסר שהם לא היו משתכרים, **והנ"י** כ' דכיון דקטנים אינם יכולים להשביח ולשאר האחין יש להם שייכות בנכסים הכל שלהן, **והרא"ש** כ' דמה יפסידו הקטנים והוי זה נהנה וזה לא חסר.

**ובאו"ז** סיים דכל שכן אם השאר הם גדולים דהואיל ולא מיחו כשאמרו ראו, הרי כאילו הם מוחלין, ולא דמי לשותף דשם נשתתפו כדי להרויח ומקפידים שלא ישתכר האחד יותר, וקבלו כדי שיהא השבח לאמצע, וכן **הרא"ש** כ' דכמו כן בגדולים כיון שאינם רוצים להשביח, וכיון דברישא אמרינן דהמשביחים מחלו כיון דלא אמרו ראו, א"כ כ"ש בסיפא דכיון דאמרו ראו ולא חששו השאר להשביח עמהן, דאמרינן דמחלו להן כל השבח.

תוד"ה ואם – משה"ק דזוזי כמאן דפליגי, כ' **הרמב"ן והר"ן** דזה דוקא אם עכ"פ חלק בעדים, וכיון דרב ספרא לא חלק אפילו בעדים א"כ לא מהני חלוקתו, ומשו"ה בעי להטעם דהוא ת"ח והוי כמו דאמר ראו.

בא"ד – **האו"ז והרא"ש** הק' על הרשב"ם דמה מהני מה דאמרו ראו, הא מ"מ נימא דמאן פלג לך, והנה **הרמב"ן** בגמ' כ' דבדקלא ואלים גם באמרו ראו הדין דהשבח לאמצע, ובמתני' כ' די"ל כשי' הרשב"ם, ומבואר לכאורה מזה דגם אי נימא כהרשב"ם מ"מ לא מהני זה לענין שגם דקלא ואלים יהיה הכל שלהן, ומשום דלא מהני זה שיהיה חלוקה גמורה.

ג) תוד"ה בתוספתא [גי' **הב"ח** בתוספות ר"ח] – **בי"ר** מבואר דסגי בגלוי דעתא כדמוכח מהא דרב ספרא, דמה דהוא ת"ח לא מהני דיחשב כאילו אמר בפני ב"ד, אמנם בתוס' מבואר דכיון דהיה ידוע לב"ד מהני כאילו אמר בפני ב"ד, וכפי שיטתם דהא דבעי ב"ד הוא משום דאז מוכח דלא מצאו לקטנים תקנה לחלוק ומשו"ה מוחלים, **והרשב"א** כ' דמדברי **הראב"ד** נראה דבעי דוקא בב"ד, וכ' דלא נתפרש דבר זה בגמ', וגם דמה מהני הא דרב ספרא היה ת"ח וגם הק' דכיון דבעי שיאמרו ראו דחזינן שאינו מוחל א"כ סגי בהודעה לעדים, דלא בעי נטילת רשות מב"ד, ומיהו הביא **דירושלמי** מבואר דבעי דוקא בב"ד, אלא דהביא שם גירסא אחרת וכ' דיל"פ לפי גירסא זו דאדרבה לא בעי ב"ד עיי"ש, וסיים דצריך לי עיון, **והריטב"א** כ' דבתוספתא וירושלמי מבואר דבעי בפני ב"ד, וי"א דהוי דוקא בעי לראות אם להניח לו ליטול כפי תנאו דכל השבח לו, ולפ"ז כ' דבהא דרב ספרא צ"ל דחשיב כאילו בא לב"ד, וכ' די"א דזה לאו דוקא כיון דבעי רק גלוי מילתא, **והר"ן והנ"י** כ' דסגי בפני עדים לגלויי דעתא, **והרא"ש** כ' דבר"ח ובירושלמי מבואר דבעי בפני ב"ד, וכ' דבלא זה הוי כיורד לשדה שאינה עשויה ליטע דאם היה אומר בפני ב"ד היו מעמידים פועלים לשאר האחין, וכ' לפ"ז דבגדולים סגי בעדים ואי"צ ב"ד, **והה"מ** בפ"ט מנחלות ה"ב כ' דנראה ברמב"ם דאי"צ ב"ד, **והטור** בסרפ"ז הביא דברי הר"ח דבפני ב"ד וכ' חילוק הרא"ש בין קטנים לגדולים, וכ"כ **הרמ"א** בס"א.

וברשב"ם מבואר דאמרו לקטנים, ונראה דגם היכי דאומר בפני עדים מ"מ בעי שיאמר גם בפני הקטנים, ולשון **האו"ז** דשתקו הגדולים כשאמרו מקצת ראו, ונראה דאומרים בפניהם, וכן **הטור** בסרפ"ז כ' דשתקו כשאמר להם ראו, **ובדרישה** סק"ג כ' דנראה מזה דבעי בפניהם, אך הק' דא"כ אמאי בעי עדים או ב"ד כלל, ואי משום דיכולים להכחיש וכי ברשיעי עסקינן, וכ' דנראה דבאמת לא בעי בפניהם דכיון דאומר בפני עדים חברך חברא אית לי' ויבוא לאוזני האחין, וכ' דגבי קטנים בהכרח דלא בעי בפניהם דמה מעלה יש בזה שאומר בפניהם הא אין אמירה להם כלום, וכ' דבנ"י דכ' הטעם דכשאומרים איכא גלוי דעת שאינם מוחלין, א"כ גם בלא בפניהם איכא להאי גלוי דעת, וכ' דאף דהנ"י כ' דשמין כאריס, וא"כ י"ל דלשי' התוס' דהכל שלהן משום דשאר האחין מוחלין לזה בעי שיהיה בפניהם ממש, מ"מ הא הנ"י גם הביא אח"כ שי' הר"י דהכל שלהן וכמשנ"ת, וכן מבואר **בסמ"ע** סק"ט **ובט"ז** דלא בעי בפני שאר האחין וסגי בעדים או בפני ב"ד.

תוד"ה השביחו – **בי"ר** מבואר דבאמת אין לו רשות לירד דאין מורידין קרוב לנכסי קטן, ובאמת נוטל כיורד שלא ברשות וכמשנ"ת, [ונראה דלפמש"כ התוס' דאומר בב"ד, א"כ בהכרח דיש לו רשות לירד דהא נותנים לו לירד, והי"ר באמת כ' דלא בעי שיאמר בב"ד], **והראב"ד** בהשגות על הרי"ף בב"מ כ' דכיון דהם נזונים יחד אינו יכול בכה"ג להחזיק בנכסי הקטן ואין חשש, **והריטב"א והנ"י** הביאו דברי הראב"ד, [ומבואר בריטב"א דבכה"ג גם בגדול לא הוי חזקה אם יחזיק כמה שנים], וכן **הרא"ש** בב"מ הביא דברי הראב"ד, וכ"כ **הטור והרמ"א** בסרפ"ז ס"א, וכתבו דבכה"ג דלא יזונו יחד יטול רק היציאות כיורד שלא ברשות, ועיי"ש בנתה"מ סק"ד מה שהעיר בזה, [ומבואר בדבריו דגם התוס' כאן כונתם דנזונים יחד].

**הרא"ש** בב"מ הביא דברי **הראב"ד** דבגמ' שם שלא היה נזון האח עמו אין לו רשות לירד ולהשביח, ואינו נוטל אלא כיורד שלא ברשות אפילו במה שהשביח מחמת עצמו, ומבואר **בסמ"ע** בספר"ז סקט"ו **ובט"ז** שם דדין זה הוי גם בגדולים, דכל מה דמבואר במתני' דהשבח לעצמן זהו רק היכי דנזונים יחד, וכתבו דגם הדין דנוטל כיורד שלא ברשות הוי גם בגדולים, וכן מבואר **בבי' הגר"א** בסק"ו, אמנם **בנתה"מ** סק"ד מבואר דדוקא בקטנים בעי שנזונים יחד, ונראה דבריו דבגדולים דינו דנוטל כיורד ברשות, אמנם בדבריו **בבית יעקב** באה"ע סצ"ה ס"ז נראה דס"ל דבגדולים הוי הדין דנוטל כל השבח, [ועיין בב"מ מה שיש להעיר בזה].

ד) גמ' ששבחו נכסים מחמת נכסים וכו' – שי' הרשב"ם ותוס' ועוד **ראשונים** דמחמת נכסים היינו דלא הוציא ממון משלו וכן לא טרחו בגופם, אלא רק שכר פועלים מממון של תפוסת הבית, ולשון **הרי"מ** דמחמת נכסים היינו דהוציאו מן הנכסים ונטעו כרמים, ומחמת עצמן היינו דהוי מחמת עמלן ולא מחמת שהוציאו כלום מן הנכסים של תפוסת הבית, **והי"ר** כ' דגם אם בנו חורבה הוי בכלל דמחמת נכסים, וכן אם השכירו הממון לאחרים הוי בכלל דמחמת נכסים, ומחמת עצמן היינו דעשו מלאכה ע"י עצמן ונשכרו בזה לאחרים, **ובאו"ז ובהג"א** הביא שי' **הריב"ם** דמחמת נכסים היינו דהשבח נעשה בגוף הנכסים ואפילו שהיה ע"י טורח גופם, אבל לא היה ע"י הוצאת ממון משלהן, ומחמת עצמן היינו שהשכירו הממון לאחרים דהשבח לא נהיה בנכסים עצמם, והביא שי' **ר"ת** דמחמת עצמן היינו דהיה מתכת ועשה כלים ועורות ועבדן, **והרמב"ן** כ' דמחמת נכסים היינו שלא הוציאו משלהן, ומחמת עצמן היינו שהוציאו משלהן, [ולא נתפרש בדבריו מה הדין בדבר שבא ע"י טורח גופו ולא הוציא ממון משלו, ובב"מ כ' הרמב"ן דרש"י שם מפרש דמחמת עצמן היינו מחמת טרחן, וכ' דאי"ז נכון דא"כ מחמת נכסים היינו דקלא ואלים וזה אינו, [ומבואר בדבריו כאן דאין לומר דהיינו דקלא ואלים דא"כ פשיטא, ועוד דגם בסיפא הוי שבח דדקלא ואלים לאמצע, וגם דבדרב ספרא הוי ע"י מעשיו, ומבואר בגמ' דחשיב מחמת נכסים], וכ' דמחמת עצמן היינו דבא בעמלו ומזונו כלומר שהוציא הוצאות ושכר פועלים משלו, ויל"ע דאי נימא דס"ל דיש לחלק בין טורח של גופו להשביח לבין טורח של לשכור פועלים, א"כ מנ"ל לומר דלרש"י מחמת נכסים היינו דקלא ואלים הא י"ל דהיינו דטורח לשכור פועלים], **ובטושו"ע** סרפ"ז ס"א מבואר כשי' הרשב"ם, **ובנתה"מ** סק"ב כ' דעיקר החילוק הוא, דאם במה שמשביח גם חלק האחין הוי טורח שאינו צריך לחלקו כגון שחופר ונוטע דאם היה רק חלקו הרי לא היה צריך לחפור וליטע אלא מחצה, בזה חשיב מחמת עצמן, אבל היכי דבטורח אחד הוא עושה לעצמו ולאחין, כגון שכירות פועלים דכשטורח למצוא פועל לעצמו ממילא הוא מוצא פועל גם לחלק של האחין האחרים, בזה אמרינן דטורח זה הוי מחמת נכסים, אע"ג דזה גורם לו שיצטרך לטרוח מעט יותר.

בתוס' מבואר החילוק דבמחמת נכסים אם היו אומרים להם ראו היו אוהבי הקטנים או קרוביהם שוכרים להם פועלים, וא"כ מדלא אמרו להם אלא עשו מעצמם אמרינן דמחלו, **והרי"ו** כ' דבטורח מועט דרך הגדולים לטרוח עבור הקטנים ואפילו מי שאינו קרובם פעמים הרבה עושה כן לקטנים, שנעשה אפוטרופוס חנם, וכ"כ **הרשב"א**.

גמ' שם – **הנתה"מ** בסרפ"ז סק"ג כ' דהיכי דהשביחו מממון של עצמם, אבל האחים היו יכולים להשביח מהממון של תפוסת הבית, א"כ בזה לא יטלו כל השבח, דבזה אין לומר דשאר האחין מוחלים דהרי יכלו להשביח מממון של תפוסת הבית, וכמש"כ התוס' דאוהבי הקטנים או קרובם היו שוכרים פועלים בשבילם, אבל מ"מ גם לא יהיה השבח לאמצע דנימא דלא יטלו המשביחים כלום יותר משאר אחים, דכיון דאמרו ראו א"כ לא מחלו והדין דיטלו שכר טרחם.

**קמד' א'**

גמ' אודייני – **הרי"מ והי"ר** מבארים כתוס' וכתבו דהבעלים היו נשכרים עם כלי זה לשמור עליו, **ובאו"ז** כ' בשם **רבינו ברוך** עוד פירוש דהיינו מכתשת, וכ"כ **הריטב"א** בשם **ר"ח**, **ובראב"ד** [בש"מ] מבואר דהיינו מקום שריית הבגדים.

גמ' שאני אודייני וכו' – **באו"ז** כ' בשם **ריב"ם** דכיון דהקטנים יכולים לעשות לעצמם א"כ חשבינן כמו דשכר זה בא ממילא, **והרי"ו** כ' דלפ"ז בגדולים לעולם הוי כמחמת נכסים כיון דהגדולים יכולים לטרוח בעצמם, **והרשב"א** כ' דבגמ' נראה דאפילו בקטן המוטל בעריסה הוי הדין דהשבח לאמצע דלאו לשיעורין נתנו, והיה להגמ' לומר דהא ביכולין לשמור, אלא דכל שהמלאכה קלה שהקטנים יכולים לעשותה, אמרינן דהגדולים מוחלים עליה, **והריטב"א והנ"י** הביאו דברי הרשב"א, וכן **הב"י** בסרפ"ז **והסמ"ע** בסק"ז **והט"ז** בס"א, והנה **בטושו"ע** בס"א כתבו דהא דהשבח לאמצע הוא משום דלא הודיעו לקטנים דהם רוצים להשביח לעצמם, ולפ"ד הרשב"א דגם במוטלים בעריסה הוי הדין דהוי לאמצע, א"כ אין הטעם כלל משום דלא הודיעום דהרי במוטלים בעריסה לא שייך שיודיעום, אלא הטעם דזה מחשיב לטורח זה כטורח מועט, **והב"ח** כ' דמדברי הטור מבואר כדברי הרי"ו דבגדולים לעולם הוי השבח לאמצע, כיון דלעולם הם יכולים לעשות בעצמם והיה להם להודיעם, וכ' דכן מבואר מדברי התוס' דכתבו דהטעם דבמחמת נכסים הוי לאמצע דאם היו מודיעים להם היו אוהבי הקטנים או קרובם שוכרים פועלים בשבילם, ובגדולים שייך זה גם במחמת עצמן.

**הרי"ו** כ' דאע"ג דאין דינו כיורד ברשות מ"מ נוטל ההוצאה, וכ"כ לק' בע"ב דגם היכי דאמרינן דהשבח לאמצע משום דמחלי, מ"מ ההוצאה נוטלים ורק לא נוטלים כאריס, אמנם **בב"ח** שכ' כהרי"ו נראה סתימת דבריו דאפילו הוצאה לא יטלו, וכ"כ **הנתה"מ** בסקע"ז סק"ד דמה דמבואר בטושו"ע דכיון דהקטנים יכולים לעשות אמרינן דהם מוחלין הוי סיבה דאינם נוטלים הוצאה כלל, ועיין לק' בע"ב במתני' שם עוד בענין זה.

**הרמב"ם** בפ"ט מנחלות ה"ב הביא חילוק הגמ' בין אם השביחו מחמת עצמן או מחמת נכסים על הסיפא דאם אמרו ראו, דאם השבח מחמת הוצאה שהוציא המשביח הוי השבח של משביח, אבל אם שבחו מחמת עצמן הוי לאמצע, **והראב"ד** השיגו דבגירסת הגמ' מבואר דקאי על הרישא, **והה"מ** כ' דנראה דגירסת הרמב"ם היתה אחר קו' הגמ' מאודייני, דאלא הכי אתמר לא שנו אלא דהשביחו מחמת נכסים אבל מחמת עצמן הוי לאמצע, ומחמת נכסים היינו מחמת נכסים אחרים של המשביחים, ומחמת עצמן היינו מחמת עצמן של נכסי האחים, וקאי אסיפא, **ובדרישה** סרפ"ז סק"א כ' צ"ל לפ"ד דבתחילת הסוגיה היה הגירסא דלא שנו דהשבח לאמצע אלא מחמת עצמן, אבל מחמת נכסים הוי לעצמן, דאין סיבה לשנות הפירוש במחמת עצמן ומחמת נכסים בין תחילת הגמ' למסקנא, אמנם עיין בחי' רמ"ש דכ' דבאמת הפירוש משתנה בין תחילת הסוגיה למסקנא, **והכס"מ** כ' דנראה דגירסת הרמב"ם בגמ' היתה דלא שנו אלא ששבחו נכסים מחמת עצמן, אבל שבחו מחמת נכסים השבח לאמצע וקאי אסיפא, ופירושו כהרשב"ם דמחמת עצמו היינו מממון המשביחים או ע"י טורח גופם, ומחמת נכסים היינו ששכרו פועלים מממון תפוסת הבית, ומדברי **הדרישה** שם מבואר דגם הכס"מ ס"ל כהה"מ דבתחילת הגמ' ס"ל דקאי ארישא ורק במסקנא אמרינן דקאי אסיפא, וכן **בב"ח** מבואר דגם אי גרסינן כהכס"מ מ"מ זהו בתי' הגמ', [והדרישה העיר על הכס"מ דלפי גיסרתו נמצא דהפירוש בגמ' מחמת עצמו היינו מחמת המשביחים וא"כ אמאי הרמב"ם נקט לשון זה כשבא לומר דהושבח מחמת ממון האחים], **ובלח"מ** מבואר צד דמתחילת הגמ' גרס הכי, אלא דהק' לפ"ז דמה מק' הגמ' מהא דאודייני, [וצ"ב דלכאורה שפיר מק', דאמאי השכר לאמצע הא כיון דהוי מחמת עצמן בזה הוי לעצמן, ותי' הגמ' דהיכי דהם יכלו לעשות א"כ גם במחמת עצמן הוי לאמצע], **ובבי' הגר"א** סק"ב כ' דלשי' הרמב"ם אתי שפיר הסוגיה בב"מ דמבואר דגם במה שהשביח פרדסים הוי השבח לאמצע, ורש"י שם כ' דס"ל דלא כסוגיה דידן דגם במחמת עצמן הוי השבח לאמצע, והראשונים כתבו דצ"ל דשם השביח ע"י ששכר פועלים, אמנם להרמב"ם ניחא דברישא בכל גונא הוי לאמצע, **ובשו"ע** ס"א הביא שי' הרמב"ם וכ' דזה דעת הרמב"ם לבדו ולא מצינו לו חבר, אבל דעת הכל כמו הגירסא דידן.

**בדרישה** שם **ובסמ"ע** סק"ה כ' דלשי' הרמב"ם נמצא דיש נפ"מ בסיפא דמתני' דהיכי דלא הוי ע"י ממון המשביחים או טורח גופם בזה השבח לאמצע, ולשאר הראשונים בכל גונא הוי של משביחים, **והט"ז** בס"ב כ' דלשי' הרמב"ם צ"ל דסחורה הוי כמחמת עצמן, דהא מבואר בגמ' גבי רב ספרא בסמוך דכיון דהוי כאילו אמר ראו הוי השבח לעצמו, אמנם **בנתה"מ** סק"א כ' דלשיטת הרמב"ם דקאי אסיפא א"כ הפירוש במחמת נכסים דהוי לאמצע, היינו דוקא דקלא ואלים, אבל כל היכי דהוי ע"י מעשה המשביחים אפילו שכרו פועלים הוי לאמצע, ולפ"ז כ' דאין נפ"מ בין הרמב"ם לשאר ראשונים בסיפא דמתני' דהיכי דהוי דקלא ואלים גם שאר הראשונים מודו דאף בסיפא הוי לעצמן וכמבואר ברמב"ן, ועיין בחי' רמ"שדכ' דזה תלוי בגירסת הה"מ והכס"מ.

**הדרישה** בסק"א כ' דלשי' הרמב"ם ליכא לדינא דאודייני דהא לפי גירסתו הרי הגמ' באמת חוזרת בה משום קו' זו.

ה) גמ' עבד בהו עיסקא – הרשב"ם כ' דכיון דאי"צ טורח כ"כ הוי כמחמת נכסים, **ובאו"ז** כ' שי' **ריב"ם** דכיון דחשיב שבח במעות עצמם ומשו"ה אף דהוי ע"י טורח מ"מ חשיב מחמת נכסים, **והראב"ד** [בש"מ] כ' דהוא שכר חמרים להביא הסחורה והוא רק יושב בחנות ושונה ומוכר והוי רק דיבור כשכירות פועלים, **וברי"ו** מבואר דחשיב טורח מועט, **והרשב"א** כ' בתחילה דכיון דהוי רק לישב בחנות מוחלין על זה, ואח"כ כ' דלמכור ולקנות במטלטלין גם קטנים יכולים ולפיכך הוי לאמצע, [ומבואר בדבריו דכל מה שהקטנים יכולים לא חשיב טורח כ"כ ומשו"ה הוי לאמצע], **והריטב"א והנ"י** כ' בשם **הרא"ה** דאע"ג דלא ידעי קטנים, מ"מ משא ומתן לא הוי כעושה בגופו, **והה"מ** בפ"ט מנחלות ה"ב כ' דלקנות ולסחור ולישב בחנות הוי כמחמת נכסים, והב"י **בבדה"ב** סרפ"ז כ' דיש לדון ביושב בחנות דכיון דצריך לישב כל היום הוי כמחמת עצמן, וכ' דאפשר דמיירי בדברים שאפשר לקטנים למוכרם, וא"כ בזה גם במחמת עצמן הוי לאמצע, [וכבר נתבאר דכ"כ הרשב"א במקום אחד, אמנם בשאר ראשונים מבואר דהכא חשיב מחמת נכסים], **ובטור** שם מבואר דטירחא בסחורה לא חשיב מחמת עצמן, וכן **בשו"ע** ס"א כ' דמה שנושא ונותן בסחורה לא חשיב מחמת עצמן, **ובערך לחם** שם כ' דהיכי דהולך מעיר לעיר כיון דהדרכים בחזקת סכנה חשיב כטורח מחמת עצמו דלא גרע מטורח גופו, ולכאורה לפי משנ"ת דברי הנתה"מ דעיקר החילוק הוא האם צריך לטרוח לחלק האחין בפני עצמו, או דטורח זה נכלל במה שטורח לעצמו, א"כ הולך מעיר לעיר גם נכלל הטורח במה שטורח לעצמו.

גמ' שם – **בראשונים** מבואר דלהשיטות דבמתני' לא הוי הכל של משביח אלא כיורד ברשות, א"כ הכא גם היה מתעסק רק למחצית שכר ולא היה כל הריוח שלו, אמנם **בתו"ר** מבואר צד אחד דהכא יטול הכל, דהוי כשולחני דיכול להשתמש במעות.

גמ' שם – **הראב"ד** כ' פירוש אחד [הובא ברשב"א כל פירושו], דרב ספרא היה אפוטרופוס שמינה אביהם, ויכל ליתן המעות לנאמן שיטרח בזה למחצית שכר, והוא טרח בעצמו, והם תבעו אותו דעסק בתורת אפוטרופוס וא"כ הוי השבח לאמצע, ובזה אמרינן דכיון דהוא גברא רבה בודאי דעתו היה לעסוק למחצית שכר, **ובש"מ** מובא סוף דברי הראב"ד דכ' דאי לאו הכי היה רב ספרא מתחייב בכל ונותן ריבית.

גמ' גברא רבה – **הנ"י** כ' דבהא דאודייני אפילו הגדול גברא רבה השכר לאמצע, דבכל ענין משמע דאמר השכר לאמצע, והביאו **הב"י** בסרפ"ז, והנה לפי המבואר דברי **הרשב"א** דכ' דבהא דרב ספרא היו גם הקטנים יכולים לטרוח א"כ מבואר דגם בזה הוי הדין דבגברא רבה הוי לעצמו, **ובנתה"מ** סק"ג כ' בפשיטות דגם בהא דאודייני השכר לעצמו.

גמ' שם – **הרמב"ם** בפ"ט מנחלות ה"ה **והשו"ע** בס"ב כתבו דהיינו שאינו מניח תורתו שעה אחת, **ובסמ"ע** סקי"ג כ' דמ"מ לצורך עסק הוא מניח כדי שיהיה לו במה להתפרנס, **והטור** כ' דדאין דרכו ליבטל ולטרוח עבור אחרים. **והנ"י** כ' דבזמן הזה אין ת"ח, **והב"י** הביא דבריו וכ' דלא נראה כלל, **והד"מ** בסק"ד כ' דכבר כתבתי ביו"ד דלא נוהג דין ת"ח בזמן הזה, **והסמ"ע** בסקי"ג תמה עליו שלא השיג על דברי השו"ע דהביא הדין שת"ח שאני, ועיין **בפ"ת** סק"א דהביא דברי **הברכ"י** דהכא גם הרמ"א מודה.

ו) רשב"ם ד"ה אשה – **הרשב"א** כ' לומר דגם אם נזונת מהם מה שמשביחה בקרקע הוי לעצמה וכמשי"ת בסמוך, וביאר דקו' הגמ' דאי מיירי במטלטלין א"כ ממנ"פ אם דעתה להשביח לעצמה א"כ הרי היא כגזלנית דכל השבח לעצמה, ואי דעתה להשביח ליתמי א"כ גם לאמצע לא תיטול אלא הכל ליורשים, ובסיפא דאמרה ראו ודאי הויא כגזלנית וכל השבח לעצמה, ואי מיירי בקרקע, גם יקשה דאמאי ברישא הוי לאמצע, ובסיפא אם הפירוש דנוטלת הכל, א"כ יק' דבשלמא באחים הוי הכי דמוחלין, אבל באשה שאינה יורשת אמאי הכל שלה, ואי הפירוש דלעצמן דנוטל כאריס, א"כ באמת מזה לא קשיא, **ובב"י** באה"ע סצ"ה מביא תשובת הרשב"א דשם מבואר דעיקר קו' הגמ' דכיון דאין לה חלק א"כ מה שייך לומר בזה דהשבח לאמצע.

רשב"ם ד"ה באשה – מש"כ דאם נזונת גם באמרה ראו הדין דהשבח של יתומים משום דמעשי ידיה שלהן, כ"כ הרשב"א גם בשם **הר"ח**, אמנם כ' לדון דלא הוי הכי, דכל מה דאמרינן דמעשה ידיה שלהן זהו דוקא לעשות בצמר כשיעור הקצוב במשנה בכתובות, אבל לבנות ולנטוע אינה חייבת, ומעשה ידיה אלו לא הוו ליתמי, וכ' שני צדדים האם מ"מ תצטרך לשלם לה מה שנתבטלה ממעשה ידיה שהיתה צריכה לעשות בצמר, וכ' דאי מיירי במטלטלין א"כ כיון שאמר ראו הרי היא כגזלנית וכל השבח לעצמה, ואי מיירי בקרקע א"כ תטול כאריס כיון דאין מעשה ידיה שלהן, **ובב"ש** באה"ע סצ"ה סק"ט וסק"י מבואר דמה דכ' הרשב"א דבמטלטלין היא כגזלנית, זה סיבה דגם אי נימא כהרשב"ם דמעשה ידיה של יתמי, מ"מ בזה יהיה לעצמה, אמנם **בבית מאיר** שם כ' דזהו דוקא לפמש"כ דמעשה ידיה לא הוי של יתמי, אבל אם נימא כהרשב"ם דכל מעשה ידיה של יתמי, א"כ מה בכך שהיא גזלנית מ"מ מה שהיא משביחה הוי של יתמי, ובשי' הב"ש כ' דצ"ל דחשיב להאי שבח כמציאה דלא הוי ליתמי, **ובאו"ז ובהג"א** הביא שי' **הריב"ם** דגם חולק על הרשב"ם וכ' דאם השבח הוי יותר ממעשה ידיה שהיתה צריכה לעשות הדין דתנכה שיעור ביטול מעשה ידיה מהשבח, **והטור** הביא שי' הרשב"ם, והביא **דהראב"ד** חולק וס"ל כהרשב"א דמעשה ידיה אלו לא הוי ליתמי, ולענין אם צריכה לשלם ביטול מעשה ידיה יש שתי שיטות בזה, **ובבית יעקב** שם בס"ז כ' לבאר שי' הרשב"ם, דאף דלא הוי בכלל מעשה ידיה מ"מ הוי בכלל מותר מעשה ידיה, והרשב"א ס"ל דכל מלאכה שאינה חייבת גם בכלל מותר לא הוי.

**והרא"ש** הביא כל דברי הרשב"ם, וכ' דמשמע מלשונו דאין נוטלת בשבח כלום, וכ' דלא נהירא דרק יורש מוחל אבל אשה נוטלת שכר טירחא כיורד שלא ברשות, **ובפ"ח** סק"ל מבואר דמש"כ הרא"ש דמשמע מלשונו דאין נוטלת בשבח היינו במש"כ דאם נזונת מהיורשים הכל שלהן, ולפ"ז מבואר דהרא"ש ס"ל דגם בנזונת מן היורשים אין מעשה ידיה שלהן וכשי' הרשב"א, **ובקיצור פסקי הרא"ש** הביא רק שי' הרשב"ם דמעשה ידיה שלהן, **ובפ"ח** סק"ס הק' דכיון דהרא"ש חולק אמאי לא כתב שיטתו, וכן מבואר **במהרש"ל ובב"ח** על הטור דכונת הרא"ש לחלוק על מש"כ הרשב"ם דבנזונת הכל שלהן, אמנם **הדרישה** בסקי"ב כ' דודאי אין כונת הרא"ש לחלוק על הרשב"ם בזה דהא הטור לא הביא דברי הרא"ש אחר שהביא שי' הראב"ד דחולק על הרשב"ם, וגם דאי קאי הרא"ש על דברי הרשב"ם בנזונת, א"כ מהו שכתב דמשמע מדברי הרשב"ם הא כתב הכי בהדיא, וכ"כ **הט"ז** בסק"ד **והב"ש** בסק"ח דהרא"ש לא קאי על דברי הרשב"ם בנזונת, ומש"כ הרא"ש דמשמע מדברי הרשב"ם דאינה נוטלת בשבח כלום כ' הדרישה דהיינו משום דמשמע דאע"ג דכ' הרשב"ם דמיירי שאין בנכסים כדי שיעור הכתובה מ"מ מיירי גם באיכא נכסים מרובים דאז הדין דאינה נוטלת הכתובה כלל מהשבח אלא ממה שהשאיר הבעל, וגם אז הדין דאינה נוטלת בשבח כלום, ועל זה חולק הרא"ש, [ולכאורה נראה דגם ממועטין מוכיח שפיר, דכיון דמבואר ברא"ש דמה שנוטלת מהשבח שיעור הכתובה, היינו משום דיש לה זכות לגבות הכתובה גם מהשבח ומשו"ה מק' על הרשב"ם דאין גובין מהשבח וכמשי"ת, א"כ מהא דלא כ' הרשב"ם דנוטלת גם כפי טירחתה, וגם שבח כשיעור הכתובה נראה דס"ל דאין לה שבח כלל]. וכ' דמש"כ הרשב"ם דמיירי דאין כדי שיעור הכתובה הוא לרבותא דאפילו בכה"ג תטול כשיעור הכתובה מן השבח, וכ' דאי לאו הכי יק' דהא הדין דאם אמרה ראו דהשבח שלה זהו גם במרובין, [ולכאורה נראה דהא שי' הרשב"ם במתני' דגם גבי אחין מה דאמרו ראו היינו דמשביחים רק חלקם, וא"כ משו"ה כ' דמיירי במועטין, אמנם נראה דאכתי יכל לומר דמיירי במרובין והיא משביחה רק כפי שיעור כתובתה].

**ובשו"ע** ס"ז כ' דאם נזונת י"א דאין לה כלום והכל ליורשים וזה שי' הרשב"ם, וי"א דהכל לאשה וזה שי' הראב"ד, וי"א דנוטלת כיורד שלא ברשות, **ובדרישה** סקי"ב כ' דנראה דהשו"ע ס"ל דהרא"ש חולק על הרשב"ם גם בנזונת ומשו"ה כ' הי"א האחרון דזה שי' הרא"ש, אמנם כ' דאפשר דאף דהרא"ש ס"ל כהרשב"ם בזה, מ"מ לפי שיטתו נמצא דגם אי נימא כהראב"ד דמעשה ידיה של עצמה, מ"מ לא תטול אלא כיורד שלא ברשות, ומה שכ' השו"ע דלשי' הראב"ד הכל של האשה תמה **בדרישה** שם דאמאי יהיה הכל לאשה ויהיה לה יותר מיורד ברשות דנוטל כאריס, **ובח"מ** סק"ז כ' לומר דמיירי דוקא במטלטלין ומשום דנעשית כגזלנית וכמשנ"ת, ובקרקע יהיה ידה על התחתונה וכמבואר ברא"ש, **והט"ז** בסק"ג כ' דנראה דאין הכונה דהכל שלה ממש, אלא דרק ס"ל דדינה כיורד ברשות, **ובב"ש** סק"ח כ' דמיירי דאמרה ראו וא"כ השבח לעצמה וכמבואר ברשב"ם דבאמרה ראו הכל לאשה, **ובבית מאיר** כ' לומר דכיון דבהכרח דמיירי הכא דהיתמי נזונים ע"י האשה, דהא נתבאר לעיל אות ג' שי' הראב"ד דדוקא היכי דנוזנים יחד הוא דאמרינן דהשבח למשביח, א"כ גם בלא אמרה ראו י"ל, דכיון דנזונים על ידה לעולם מחלי לה היתמי.

במשנ"ת דברי הרא"ש דחולק על הרשב"ם וס"ל דאשה נוטלת שכר טירחא כיורד שלא ברשות, הנה כן מבואר גם **בר"ן** דתטול כיורד שלא ברשות, **והטור** הביא דברי הרשב"ם והרא"ש, **והב"ח והט"ז** בסק"וכ' לבאר שי' הרשב"ם, דכיון דמבואר בגמ' לומר דאפילו אם אמרה נימא דחזרה בה משום דניחא לה למטרח קמי יתמי, א"כ מהאי טעמא אמרינן עכ"פ היכי דלא אמרה דמהאי טעמא דעתה למטרח קמי יתמי, וכ' הב"ח דבאם נפרש הסיפא באשה יורשת א"כ משמע בזה דבאינה יורשת לא הוי הכי, אמנם הרשב"ם לשיטתו דהסיפא מיירי באינה יורשת.

**הרא"ש** כ' על הרשב"ם דכיון דאין לה חלק בנכסים אינה מוחלת, **ובדרישה** סקי"ב העיר דכיון דהרא"ש בב"מ כ' בשם הראב"ד דגם היכי דיורשים יחד מ"מ לא אמרינן דהשבח לאמצע, אלא אם נזונים יחד וכמשנ"ת לעיל באות ג', א"כ הכא דאינם נזונים יחד גם אם היה לה חלק לא היה הדין דהשבח לאמצע, וכ' דכיון דכ' זה רק בשם הראב"ד, א"כ בזה י"ל דהרשב"ם לא ס"ל כהראב"ד, אבל מ"מ מק' דכיון דאין לה חלק א"כ בודאי דאין לומר דמוחלת, **ובבית יעקב** בס"ז הק' על השו"ע דכ' דאם אינה נזונת הוי השבח לעצמה, דהא בסרפ"ז מבואר דדוקא אם נזונים יחד, [ויל"ע דאי נימא דהכא נוטלת משום דהוי כאילו גבאה לכתובתה וכשי"ת, דא"כ אי"צ כאן שיזונו יחד], וכ' לפי שיטתו שנתבאר לעיל באות ג' דדוקא בקטנים אמרינן הכי, ומשום דאין מורידין קרוב לנכסי קטן, דא"כ בגדולים שפיר השבח לעצמה, אלא דכ' דהכא גם בקטנים יהיה הדין הכא, דבאשה לא שייך הטעם דאין מורידין קרוב לנכסי קטן, **ובבית מאיר** כ' דבאמת צ"ל, דהכא מיירי דהיתמי נזונים על שולחנה מתפוסת הבית.

בא"ד – במש"כ דאם אמרה ראו ונתעצלו ב"ד או יורשים להשביעה השבח שלה, כ' התוס' דכל זמן שלא השביעוה ב"ד אינה יכולה לגבות כתובתה וממילא השבח של יתמי וכ"כ **הרא"ש**, **ובמרדכי** סתר"ו כ' בשם **הר"ש משנץ** כהרשב"ם, **והטור** בסצ"ה הביא שי' הרשב"ם והרא"ש חולק, **ובשו"ע** ס"ז כ' שתי שיטות, **ובב"ח** מבואר דהטעם ברשב"ם הוא משום דאמרינן דמחלי היתמי, [ונראה דאע"ג דהרשב"ם במתני' כ' דרק מה שמשביחים כנגד חלקם הוי לעצמם, כאן גם חשוב כנגד חלקה כיון דראויה לגבות זה לכתובתה], **ובב"ש** סק"י מבואר דאמרינן דהוי כאילו גבאה הקרקע לכתובתה, וכן נראה בנ"י, **ובח"מ** סק"י כ' דמטלטלין י"ל דכו"ע מודו דהוי לאשה, ומבואר **בבית מאיר** דהיינו משום דהויא כגזלנית דהשבח שלה, וכ"כ **בב"ש** סק"ט וסק"י.

בא"ד – במש"כ שהשביחה סתם נוטלת מהשבח כפי שיעור כתובתה, כ' **הרא"ש** דכיון דהדין דאשה אינה גובה משבח קרקעות א"כ לא תגבה כלום, [ואף אחר תקנת הגאונים רק ממטלטלין גובים ולא משבח שאחר מיתה], וכ' דיהיה לה רק שכר טירחא כיורד שלא ברשות, **והנ"י** הק' דאמאי לא נימא גם בזה דהכל שלה כאילו נטלה חלקה, וכ' דאפשר דכיון דעדיין לא נשבעה וי"ל דלמא אין לה כתובה א"כ די לה למשקל כפי כתובתה, **ובמרדכי** סתר"ו כ' בשם **הר"ש משנץ** כהרא"ש, ומיהו כ' בסוף דבריו דהיה נראה דגם בסתם תטול הכל כאילו אמרה כיון דיכלה לעכב הכל לעצמה, אלא דמ"מ כ' דלא מלאו לבו לחלוק בזה על הרשב"ם, **והטור** בסצ"ה הביא שי' הרשב"ם והרא"ש חולק, **והשו"ע** בס"ז כ' שתי שיטות, **והרמ"א** כ' דעיקר כהרא"ש, **ובבית מאיר** כ' דבמטלטלין יש להקל דגם בסתם הוי כאילו אמרה, כיון דבאמרה נתבאר דלכו"ע מהני.

**והב"ח** כ' בביאור שי' הרשב"ם דהוי כאילו פירשה דהריני עושה ואגבה כתובתי והמותר יהיה ליורשים, דאע"פ דאמרינן דכיון דלא אמרה דדעתה לטרוח ליתמי, מ"מ כפי שיעור כתובתה לא תטרח ליתמי, ואח"כ כ' דשי' הרשב"ם דכמו דגבי בעל שהשביח אחר מיתת אשתו הוי השבח לעצמו אף דאינו נוטל בראוי משום דאמרינן דברשותי' אשבח, א"כ הכא נמי כאן חשוב כאילו זכתה בנכסים והם שלה ופשיטא דגובה מן השבח כאילו הגיע זמן גביית הכתובה מן הנכסים אלו וברשותה אשבח, **ובח"מ** סק"ח כ' דמה שהיא השביחה אדעתא דהכי השביחה שתגבה אף דלא אמרה ראו, ודי בזה שהמותר ליורשים, וכן **בט"ז** סק"ו כ' דלשיעור כתובה הוי כאילו פרשה דמשבחת לעצמה.

**ובב"ש** סק"י כ' דאע"ג דהיכי דאמרה חשבינן לה כאשה יורשת והשבח דידה, מ"מ בלא אמרה לא אמרינן הכי דיהיה עכ"פ לאמצע, משום דאם אמרה הוי כאילו גבאה לכתובתה, אבל כל זמן שלא אמרה לא הוי כאילו גבאה, וא"כ ממילא אין לה כלום, **ובבית יעקב** כ' דמהאי טעמא לא אמרינן דעכ"פ היכי דהשביחה מחמת עצמה דיהיה השבח שלה כמו באחין בלא אמרו.

תוד"ה באשה – מש"כ בשם הרשב"ם, כ' **המהרש"א** דברשב"ם לפנינו מבואר דקודם מתו ראובן ושמעון אלא דהתוס' כתבו דקודם מת יעקב כדי לפרש הלשון דמה שהניח בעלי וכמבואר בהמשך דבריהם, והנה **הב"ח** באות ב' כ' דלפי פירוש הרשב"ם דסיפא לא מיירי כלל באשה יורשת ומשו"ה קתני מה שהניח בעלי דמיירי לענין הכתובה, ממילא דאינו צריך לומר דמיירי שקודם מת יעקב, ומ"מ הב"ח גרס ברשב"ם כמו שהובא בתוס'.

בא"ד – מש"כ דטרחא קמי יתמי משמע בני בעלה, **בתו"ר** [בש"מ] מבואר יותר דאם לא הוו בני בעלה א"כ אין לומר האי סברא דטרחא קמייהו, **ובאו"ז** כ' בשם **ריב"ם** דגם לאחיו של ראובן קרי יתמי, **והרי"ף** ועוד **ראשונים** פירשו דמיירי בכה"ג דהיא יורשת עם אחיותיה, דמת שמעון ואח"כ מת ראובן בלא בנים ובנות שמעון יורשות את ראובן, וכך הוא **ברמב"ם** בפ"ט מנחלות ה"ג **ובטושו"ע** סרפ"ז ס"ב, **ובב"ח** בגמ' אות ד' כ' דלפי פירוש זה ניחא הלשון יתמי, **ובי"ר וברמב"ם ושו"ע** מבואר עוד גונא דהיא יורשת עם בנות דודיה, **והריטב"א** כ' דלכולהו יורשים קרי יתמי, **ובב"ח** באה"ע סצ"ה כ' דכיון דהוו קרובים דלא תפסי בהו קידושין ופסולים לעדות, משו"ה גם בהו אמרינן האי סברא דטרחא קמי יתמי, ובבנות דודות יש רק להסיבה דפסולים לעדות.

תוד"ה ואם – מש"כ בתחילה בשם הרשב"ם, כבר עמד בזה **במחצית השקל** דאינו ברשב"ם לפנינו, וכן עמד על משה"ק על הרשב"ם דדוקא לקחה כתובתה אין לה מזונות, דלפי המבואר ברשב"ם דסיפא מיירי דבאה לגבות כתובתה ממילא דלק"מ.

גמ' המשיא אשה לבנו גדול בבית – **הי"ר** כ' דחבת חופה קונה, דבעי בית המיוחד לו ואין לך בית המיוחד לנשואיו אלא בית שהחופה בתוכו, **והנ"י** כ' דהיינו הבית הנעשה בו החתונה, וביחד לו בית ועליה כ' **הריטב"א** דהיינו דהמשתה היה שם, אבל החופה היתה בבית.

גמ' ותלא לי' סנדלא – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו דגם סגי שיודיע שאינו נותן לו, אלא דעביד הכי דסגי בהכי ואי"צ להודיע בפירוש, וכ' הרמב"ן דגם עשה כן כדי שיראו הכל.

רשב"ם ד"ה קנה – **הגרע"א** מעיר במש"כ בעדים, דהא מבואר בתוס' לעיל מ' א' דלא בעי עדים אלא כדי שלא יכחיש, וא"כ גם במעמד שלשתן בעי עדים לזה שלא יכחיש, ומה חילוק בין קנין למעמד שלשתן לגבי עדים.

**קמד' ב'**

א) מתני' האחין השותפין – הרשב"ם כ' דגרסינן השותפין ולא והשותפין, והיינו דמתני' מיירי דוקא באחין ולא בשאר שותפין, וכ"כ **הרמב"ן** ועוד **ראשונים**, והביאו **מירושלמי** דעד שלשה דורות יש להם דין אחין, **והרא"ש** גרס האחין והשותפין, **והטור** בסקע"ז כ' אחין השותפין או שאר שותפין, והיינו כגירסת הרא"ש, ומבואר **בב"ח** דמשכחת לה שנפל מחמת השותפות כגון שהמלך לוקח אחד מכל שותפין, **והב"י** הביא תשובת **הרמב"ן** [במיוחסות סכ"א], דכ' דלא גרסינן והשותפין דדין זה בשותפין אחין בלבד לפי שאנו רואים האחין כל זמן שלא חלקו תפיסת הבית כאילו כולן אחד וכאילו היה האב קיים בנכסים שירשו מהאב והם ובניהם מתפרנסים מתפוסת הבית, ובהמשך דבריו לפני מחודש א' כ' הב"י דשי' הרמב"ן דדוקא בשותפין אחין עסקינן, אמנם **הדרישה** בסק"א כ' לומר דלפ"ד הרמב"ן באמת גם בשותפין דעלמא שישתתפו בפירוש לחלוק בכל הרוחים וגם הם נזונים יחד, יהיה הדין דאם יפלו לאומנות המלך מחמת השותפות דהוי לאמצע, אלא דבאחין בסתמא כל שלא חלקו אמרינן דהם שותפין באופן זה, מה שא"כ בשותפין דעלמא צריכים לפרש דהוי באופן זה, אמנם **הרמב"ם** בפ"ט מנחלות ה"ו כ' דאם מחמת אביהן מינו אותו שהיה אביהן ידוע בדבר זה, ואמרו נעמיד בנו תחתיו לעשות כדי לעשות חסד עם היתומים אז הוי לאמצע, ולפ"ז כ' הדרישה דהוי דוקא באחין דשייך סברא זו דלעשות חסד, אמנם **התיו"ט** במתני' תמה עליו דהא ברמב"ם בפ"ח משותפין ה"ז מבואר בהדיא דדינא דמתני' הוי גם בשותפין דעלמא, וכ' דגם בזה י"ל דרוצה לעשות חסד עם כל השותפין, [**ובתו"ח** כ' לומר דשי' הרמב"ם דבמתני' לא מיירי באותו גונא דמיירי בגמ', ומה דהוי לאמצע במתני' אינו מטעם דעושה חסד, ולפ"ז ניחא דהרמב"ם בהל' שותפין באמת מיירי באופן אחר], **והשו"ע** בס"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' דכל זה באחין השותפין עדיין ולא חלקו, וי"א דהוא הדין בשאר שותפין, **ובסמ"ע** סק"א כ' דלפ"ד השו"ע הוי דוקא באחין, אבל לפי טעם המבואר ברמב"ן גם בשאר שותפין הוי הכי אם פירשו, וכ"כ **בהגהות חת"ס** על השו"ע, דודאי הרמב"ן לא אתא לאפוקי שאר שותפין, אלא לאפוקי אחין שאינם שותפין, ויל"ע בבי' הגר"א שם האם מבואר דלא כהסמ"ע.

**הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו דמתני' מיירי דהם נזונים יחד מתפוסת הבית, וכן הביאו **הב"י והסמ"ע** בסק"א לתשובת הרמב"ן דמיירי בנזונים יחד, אמנם **הנתה"מ** בסק"א כ' דלפי המבואר ברמ"א בס"ג דמיירי שם באינם נזונים יחד, א"כ נראה מבואר מזה דהדין דבס"א דנפל לאמצע, מיירי גם אם אינם נזונים יחד.

מתני' שם – ברשב"ם מבואר דמיירי כמו בגמ' דנפל מחמת אביו, אבל אם מחמת עצמו הוי לעצמו, אמנם **הראב"ד** [בש"מ] כ' לומר דמתני' איירי בכל ענין שנופל ואפילו מחמת עצמו ומשום דמתני' מיירי שהאחין שותפין מה שא"כ בגמ' מיירי כשאינן שותפין, ומבואר בדבריו דגם בגמ' מיירי שלא חלקו הממון של תפוסת הבית דא"כ לא שייך הנדון דרצה לילך ללמוד, אלא דמתני' איירי שהן שותפין לגמרי בכל דבר ואפילו חולקים מציאה שימצא אחד מהן, ומשו"ה גם כל אומנות הויא לאמצע, ומבואר בדבריו דהיכי דאיכא אחין קטנים, בזה ליכא לדינא דמתני' דבכל גונא הוי לאמצע, כיון דלאו בני שותפות נינהו, ועיי"ש שהוכיח כדבריו מהירושלמי, **והרי"ו** גם כ' בסוף דבריו כהראב"ד, דהק' דאי נימא דגם במתני' איירי דוקא מחמת האחין, א"כ אמאי מק' הגמ' פשיטא רק על הברייתא ולא על מתני', **והרשב"א** כ' כהרשב"ם, אלא דכ' דבגונא דנשתתפו בהכל בזה בכל גונא הויא לאמצע, ולפ"ז אין מחלוקת לדינא בין הרשב"ם לראב"ד אלא באוקימתא דמתני', **וברמב"ן ובריטב"א ובנ"י** מבואר גם כהרשב"ם, וכן מוכח **ברי"מ ובי"ר**, וכן נראה **בטושו"ע**,דלא הביאו כלל הגונא דהם שותפין לכל דבר דבזה לעולם הוי לאמצע, והנה **הרמב"ם** בפ"ח משותפין ה"ז כ' דאם אחד מן האחין או מן השותפין שנפל לאומנות המלך הריוח לאמצע, **והכס"מ** העיר דאמאי לא פירש הרמב"ם דהיינו דוקא בנפל מחמת האחין, **והלח"מ** כ' דסמך על מש"כ בהל' נחלות דהוי דוקא אם נפל מחמת אביו, אמנם **בכנה"ג** בסקע"ז סק"א כ' לומר דשי' הרמב"ם דמתני' לא מיירי באותו אופן דמיירי בברייתא, ובברייתא דהוי לאמצע הוא אפילו אם אינם שותפין כיון דהוי מחמת האחין, ומתני' בכל גונא הוי לאמצע כיון דמיירי דהם שותפין כמבואר במתני', וזהו על דרך שי' הראב"ד, אלא דאינו מחלק אם הם שותפין לכל דבר או רק שלא חלקו.

**הראב"ד** כ' לפ"ד דבכל גונא הוי לאמצע, דמה דמבואר בגמ' דמיירי דנפל לאומנות המלך, הוא לרבותא דאפילו דזה הוי כמו שררה בכל זאת אמרינן דגם בזה הוי לאמצע עיי"ש בדבריו, **והרי"ו** כ' דנקט לרבותא דאפילו דאי"ז תלוי בו, וס"ד דבמלתא דלא שכיח ואין בידו לא אסיק אדעתי' להשתתף בזה, קמ"ל דגם בזה אמרינן דהוי לאמצע.

ב) מתני' נפל לאמצע – ברשב"ם מבואר דהיינו דהריוח לאמצע, **ובתו"ר** [בש"מ] כ' דנראה דמיירי לענין הפסד דומיא דחלה, והביא **דבירושלמי** מבואר דבין לשכר ובין להפסד, וכך כתבו **הראב"ד** [בש"מ] **והריטב"א והרא"ש**, וכ"כ **בטושו"ע** סקע"ז ס"א. **ובתו"ר** מבואר דההפסד היינו דבטל ממלאכתו באותו זמן שנופל למלכות, [ולכאורה הכונה לפ"ז דהם מתעסקים ביחד, ומה דהוא עכשיו בטל ממלאכתו לא הוי סיבה דמה שהם מרויחים יהיה רק שלהן], **והה"מ** בפ"ט מנחלות ה"ו מבאר דהיינו דאם המלכות נטלה ממנו ממון מחמת ממון האחין ועשרם, הוי ההפסד לאמצע, וכ"כ **בשו"ע** בס"א.

מתני' שם – **הרי"ו** כ' דמ"מ שכר פעולת כל יום כראוי לפועל נוטל זה שנפל, **והטור** בסקע"ז הביא דבריו, **והרמ"א** כ' דין זה בשם י"א בס"א, **ובנתה"מ** סק"ד כ' דדוקא הכא דרק הוא יכול לעסוק בזה אמרינן דנוטל כפועל, אבל אם שניהם יכולים לעסוק ועסק אחד, בזה אינו נוטל כפועל דאמרינן דמחל, וכמו בגמ' לעיל דבמה דיכולים הקטנים להשביח אין הגדולים נוטלים כלום יותר, והנה ברי"ו מבואר דגם לעיל נוטלים הגדולים כפועל, אלא דהנתה"מ קאי על הרמ"א, דבהא דלעיל לא כ' דנוטל כפועל.

ג) גמ' לאומנות המלך – הרשב"ם כ' דאבל אומנות אחרת שנפל מעצמו הריווח שלו, ונראה דאם הוי אומנות אחרת שנפל מחמת אחין גם הוי לאמצע, **ובפי' רגמ"ה** כ' דכיון דהבית גורם הוי כאילו הוי שבח מתפוסת הבית, ונראה לכאורה גם דלפ"ז בכל ענין דיהיה מחמת אחין יהיה לאמצע, אמנם **הרי"מ** כ' דדוקא באומנות המלך הוי לאמצע, אבל באומנות אחרת אפילו מחמת אחין לעצמו, וכ"כ **הי"ר** וכ' דבאומנות המלך ליכא טירחא ונותנים לו בתורת נדיבות וכמאן דיהבי לכולהו, ולשון **הרי"ו** דאם חלקו לא הוי לאמצע משום דאמרינן שלא נתכונה המלכות להרויח אלא לזה, וכ' דהא דהוי לאמצע בלא חלקו משום שכך דרכו למנות מכל בית בשביל כל האחין, **והרמב"ם** בפ"ט מנחלות ה"ו כ' דהלך אמר דנעמיד בנו תחתיו כדי לעשות חסד עם היתומים, **והטור** הביא דברי הרי"מ, וכ' **הב"ח** דלא תקנו חכמים אלא גבי מלך שכך הוא מחוקי המלכות למנות אחד מן האחין והשכר יהיה לכל, [ויל"ע בלשונו דכ' דתקנו חכמים דלכאורה לפמש"כ יש להיות כן מעיקר הדין], **והשו"ע** בס"א כ' לשון הרמב"ם, **והרמ"א** כ' בשם י"א כהרי"מ, וכ' **הט"ז** משום דאומנות המלך הוא דבר מצוי ומעיקרא סמכא דעתייהו על זה, **ובנתה"מ** סק"ב כ' דכיון דהטעם דדעת המלך שיהיה לאמצע, א"כ בכה"ג דבשעה שלקחו לא חלקו עדיין ורק אח"כ חלקו, בזה גם יהיה הדין דהוי לאמצע, דזה תלוי בשעה שלקחו אותו למה היה דעת המלך, [**ובריטב"א** נראה לכאורה דגם אם נפל ורוצה לחלוק דיכול ויהיה הריוח לעצמו, אמנם לא פירש הטעם דהוי לאמצע כהרמב"ם], ובסק"ג כ' דלפי דברי הרמב"ם ושו"ע דהטעם משום דהמלכות עושה לחסד עם היתומים, א"כ בכה"ג דהאב היה אומן אצל אחד, ומת ולקח את בנו, בזה לא יהיה לאמצע כיון דלא שייך טעם זה, **והסמ"ע** בסק"ב דימה אומנות אחרת למה דמבואר גבי אחין שהשביחו דאם מחמת עצמו הוי השבח לעצמן כמבואר לעיל קמ"ג ב', **והנתה"מ** בסק"ג העיר דלפ"ז לשי' הרמב"ם דשם הוי השבח לעולם לאמצע, א"כ הכא גם באומנות אחרת יהיה לאמצע, וכ' לומר דדוקא שם הוי לאמצע משום דהם שותפין ואמרינן דמוחלים לשאר האחין, אבל הכא דלא הוי בממון של תפוסת הבית, בזה לעולם הוי לעצמו.

גמ' שם – **הריטב"א** בשם מורו **והנ"י** כתבו דהיכי דכולם מרויחים בזה גם הוי הדין דהוי לאמצע גם שלא באומנות המלך, והא דמבואר דהוי דוקא באומנות המלך זהו דוקא היכי דרק האחד מרויח.

גמ' מחמת האחין – הרשב"ם מבאר דהיינו דמעמידים מוכס כל חודש מבית אחר, **והי"ר** כ' דלפי הקירבא למלכות היו ממנים, ואם היה משום קירבת האב או האחין הוי לאמצע, **והרמב"ן** כ' דממנים גבאי מחמת עושרו, ואם הוי עושר של כל האחין הוי לאמצע, ואם הוי שלו הוי לעצמו, **והרמב"ם** בפ"ט מנחלות כ' דהיינו מחמת אביו שהיה ידוע בדבר זה.

ד) גמ' אחד מן האחין וכו' – **הנ"י** כ' נקט ללמוד תורה או לאומנות לרבותא דאף דהוי לדבר מצוה, יכולים לומר לו.

גמ' או לאומנות – **הראב"ד** [בש"מ] **והרשב"א** כתבו דבאופן דיהיה הדין דמה שיריוח אח"כ מהאומנות שילמד דיהיה לאמצע, בזה גם אם הולך יש לו ליטול הכל מן האמצע כיון דיש לאחין גם ריוח ממה שהולך ללמוד, אמנם **הריטב"א** כ' דכיון דהוא ידע האומנות הוי הריוח לעצמו, והרי יכול לחלוק אחר שילמד או אולי יבואו כמה מקרים קודם שירויח מאותה אומנות.

גמ' ברכת הבית ברובה – **הי"ר** כ' דשלחן וכסא ומנורה ומפה ועצים וקדרה ונר ושמן לא יתנו לו כלל, ופת ולפתן דשייך פורתא נותנים לפי ברכת הבית, **והרמב"ם** בפי"ז מאישות ה"ד כ' דבאם צריך כל אחד למזונות קב אחד, באם יהיו חמישה יחד יספיקו להם ד' קבין, **והריטב"א** כ' כפי' הר"ח בתוס' דהיינו לענין נר לאחד נר למאה, **והנ"י** כ' בתחילה דברי הרמב"ם וכ' די"א דדוקא לענין לפתן ועצים ושמן דהוי טענה ברורה, **ובטור** באה"ע סצ"ד כ' דנר לאחד נר למאה וכיוצא בו, וכ"כ **בח"מ** שם סקי"ב, **ובב"ש** סק"י כ' דלשי' התוס' הוי רק לענין נר לאחד נר למאה, ולשי' הרמב"ם גם לענין מזונות, **ובטושו"ע** בסקע"ז ס"ד כ' דישומו כמה יגיע לחלקו בהוצאתו כשהם ביחד וכך יתנו לו, **והב"ח** כ' דזה כשי' ר"ת דאפשר לשום דבר זה, אמנם **הסמ"ע** בסק"ז כ' דברי הטור באה"ע דהיינו לענין נר לאחד נר למאה וכיוצא בו, **ובבאה"ג** סק"י כ' על השו"ע וכפירוש התוס' בשם הר"ח.

ה) גמ' אבל באונס וכו' – בתוס' ובעוד **ראשונים** מבואר דהטעם דמתרפא מן האמצע דהוי כמזונות, ומשו"ה דוקא אם אין לה קצבה, ולפי השיטות דיתבאר בסמוך דדין דיש לה קצבה הוי באונס, א"כ מבואר דמה דבאונס הוי מן האמצע הוא משום דהוי בכלל מזונות, אמנם לפי השיטות דבפשיעה הוא דיש חילוק אבל באונס אין חילוק ובכל ענין הוי מן האמצע, א"כ לכאורה מבואר דבאונס הוי מטעם אחר, דאי משום דהוי כמזונות א"כ לכאורה דוקא באין לה קצבה היה לו ליטול מן האמצע כמו בפשיעה, **והרי"מ** כ' דהא דנוטל מן האמצע הוא משום שהוא מתעסק לבדו באותה אומנות וכולן בטלים ונוטלים מן הריוח, אבל שני שותפין באומנות או סחורה אפילו באונס הוי משל עצמו, ומבואר דהא דמבואר דמתרפא מן האמצע הוא דוקא באופן דמיירי ברישא דנפל אחד לאומנות, וכ"כ **הי"ר** דעל זמן שעוסק לאמצע מתרפא משל אמצע, **והטור** בסקע"ז הביא דברי הרי"מ, ואח"כ הביא **תשובת הרא"ש** גבי שותפין דכ' דדוקא רפואה שאין לה קצבה אמרינן שהיא כמזונות, [עיי"ש דאינו נפדה מן האמצע], **והב"י** עמד בזה דלכאורה דברי הרא"ש הם דלא כהרי"מ, וכ' דשמא י"ל דהרי"מ מיירי כשאינם נזונים מן השותפות, וכ"כ **הב"ח**, **ובשו"ע** ס"ג הביא דין הרי"מ וכ' **הרמ"א** דמיירי באופן שאינם נזונים יחד, אמנם **בפרישה** בסק"ג **ובסמ"ע** סק"ה כתב דהרא"ש בתשובה מיירי שכל שותף נתעסק בזמן אחר, ומשו"ה אמרינן דבזמן שהוא מתעסק אם חלה יש לו ליטול מן האמצע, דדמי להא דהרי"מ שרק האחד מתעסק, [ויל"ע דמ"מ מבואר ברא"ש משום דדמי למזונות, וא"כ כל שנזונים יחד יש לו ליטול גם רפואה זו], ועיין **בט"ז** משה"ק על הסמ"ע וס"ל כהב"י והרמ"א, **ובנתה"מ** סק"ה תמה דאי מיירי שאינם נזונים, א"כ אמאי מבואר בס"ב דיש חילוק בין אם יש לה קצבה או לא, הא אין הטעם כלל משום מזונות, וכ' לבאר דודאי מיירי דאותו שנפל למלכות הוא נזון מן האמצע, כיון דהוא מתעסק בשבילם, ומשו"ה אמרינן דהוא מתרפא מן האמצע, ובזה הוא שמחלק בין אחין לשותפין דעלמא, דשם אף אם יתחייב האחד ליתן לשני מזונות מ"מ אין רפואה בכלל, כמבואר בסי' ס' ס"ג, דמתחייב מזונות לא הוי רפואה בכלל, אלא דדוקא הכא משום דמה דהוי השבח לאצמע הוא מדין המשנה, משו"ה גם אמרו דרפואה הוי מן האמצע כמו בתנאי ב"ד דרפואה בכלל מזונות.

תוד"ה חלה – **בב"י** סקע"ז מבואר דכונת התוס' דאם פשע אז יש חילוק בין אם יש לה קצבה או לא, אבל אם היה באונס בכל ענין הדין דמתרפא מן האמצע, אמנם **הב"ח** שם וכאן באות ה' כ' דביאור דברי התוס' דמש"כ ובאונס היינו סוף משפט, והיינו דהחילוק בין אם יש לה קצבה או לא היינו באונס, אבל הכא דמיירי בפשיעה אין חילוק בין אם יש לו קצבה או לא, וכ"כ **הדרישה** שם בסק"ג וכ"כ **המהרש"א**, אמנם **הש"כ** בסק"ג כ' כהב"י, והב"ח והדרישה כ' דאם הפירוש כהב"י א"כ לא היה להתוס' לכ' באונס דהכא, דהא מוקמינן בגמ' למתני' בפשיעה ולא באונס, והש"כ כ' לבאר דכונתם דדוקא באונס דגבי אלמנה יש חילוק בין יש לה קצבה ללא, אבל באונס דהכא אין חילוק בזה אלא בכל ענין הוי מן האמצע, **והנתה"מ** בסק"ה כ' לבאר דשי' התוס' דבסוגיין אין חילוק משום דמיירי דעוסק לבדו וכמשנ"ת, ומטעם זה יש לו רפואה בכל ענין, ובתוספתא מיירי דנזונים יחד וזהו הסיבה דמתרפא מן האמצע ובזה הדין דיש חילוק בין אם יש לה קצבה ללא, דרק רפואה דאין לה קצבה דמיא למזונות, והב"ח הק' עוד דמהו זה שכתבו התוס' דכן תירץ הר"י, הא לא הק' כלום, וכ' לפ"ד דהיה קשה להתוס' דאיזה סיבה יש לחלק בין אם יש לה קצבה ללא בפשע, ועל זה תי' דהחילוק הוי באונס ולא בפשיעה, והנתה"מ כ' לפ"ד דהיה קשה להתוס' דבגמ' דידן לא מחלקים בין אם יש קצבה ללא, ועל זה חילקו כמשנ"ת, והב"ח והדרישה הביאו **דבקיצור פסקי תוס'** מבואר דהחילוק בין יש לה קצבה ללא הוא באונס ולא ברצון, והש"כ כ' דנראה דט"ס הוא שם, והב"ח כ' עוד דבאלמנה החילוק בין יש לה קצבה ללא הוא דוקא באונס, ובפשיעה אין לה כלל, וא"כ גם הכא הוי הכי, אמנם הש"כ כ' דבאלמנה אין חילוק בין אם פשעה או דהוי באונס.

**והרשב"א והריטב"א** כתבו דהחילוק בין אם יש לה קצבה ללא הוא באונס, אבל בפשיעה לעולם הוי משל עצמו, וכן מבואר **בראב"ד** [בש"מ] דאם יש חילוק הוא בגונא דאונס, אמנם **הר"ן והנ"י** כתבו דבאונס בכל ענין הוי מן האמצע, ובפשיעה הוא דיש חילוק בין יש לה קצבה ללא, **והרא"ש** הביא התוספתא ולא פירש האם מיירי באונס או בפשיעה, **ובדרישה** שם כ' לומר דמיירי באונס, ומתחילה הביא הגמ' דיש חילוק בין פשיעה לאונס, ואח"כ הביא התוספתא דאיכא עוד חילוק בין יש לה קצבה ללא, אמנם **הש"כ** שם כ' דכיון דהרא"ש הביא התוספתא בסתם אחר שהביא הגמ' דמתני' מיירי בפשיעה, א"כ מבואר מזה דקאי על גונא דמתני' דפשע, **ובקיצור פסקי הרא"ש** מבואר דבאונס בכל גונא הוי מן האמצע ובפשיעה הוא דאיכא חילוק, **ובפ"ח** סק"פ הביא דיש גירסא אחרת בקיצור פסקי הרא"ש, **והטור** כ' דהחילוק בין יש לה קצבה ללא הוא באונס, אבל בפשיעה לעולם הוי משל עצמו, **והשו"ע** בס"ב כ' דהחילוק הוא בפשיעה אבל באונס לעולם הוי מן האמצע, **והרמ"א** כ' די"א כהטור, **והב"ח** כ' דכן עיקר לדינא, אמנם **הש"כ** כ' דעיקר לדינא כהשו"ע.

**והראב"ד** [בש"מ] כ' דאין חילוק במתני' בין אם יש לה קצבה ללא, ובכל ענין הוי מן האמצע, וכ' דכיון דנתבאר לפרש דמתני' מיירי דהם שותפין בכל דבר, א"כ אין לחלק בין אם יש לה קצבה ללא, ועוד כ' דאם יש חילוק א"כ אמאי לא מוקמינן מתני' אף באונס וביש לה קצבה, [ולהשיטות דאדרבה בפשיעה הוא דאיכא חילוק זה לק"מ], **והרשב"א** כ' דסתם רפואה אין לה קצבה ומשו"ה לא מוקמינן למתני' בגונא דיש לה קצבה, **והרי"ף והרמב"ם** לא הביאו חילוק זה בין יש לה קצבה ללא, **והש"כ** בסק"ג כ' לומר דסמכו על מה שכתבו חילוק זה גבי אלמנה, אמנם **בערך לחם** בס"ג הביא דברי הראב"ד דס"ל דאין חילוק לדינא וכ' דכך היא גם שי' הרי"ף והרמב"ם, [אמנם הראב"ד כ' זה לפי שיטתו דמיירי בשותפין בכל דבר, ומ"מ מבואר דס"ל דבמתני' אין חילוק ודברי רשב"ג הם רק באלמנה], **ובפ"ת** סק"א הביא דברי **החכם צבי** דס"ל לדינא דאין חילוק בין אם יש לה קצבה ללא, וכסתימת הרי"ף והרמב"ם, ואע"ג דבתוספתא יש חילוק גמ' דידן לא סבירא חילוק זה לדינא.

גמ' נתרפא מן האמצע – **הרמב"ן** כ' דדוקא אם לא רצו לחלוק, או שכבר נתרפא, אבל יכולים בעודו חולה דנחלוק עכשיו ויתרפא משל עצמו, **והרשב"א** כ' דכל מה דאמרינן דנזונים ומתפרנסים מן האמצע זהו דוקא בדרך שתיקה דאמרינן דמחלי אהדדי, אבל אם מיחו מיחו, ואפילו נתרפא ובא ליטול מן האמצע יכולין לומר לו ובא וחלוק עמנו ומתרפא משל עצמו, ונראה דגם אם כבר נתרפא כל שלא נטל הרפואה מן האמצע יכולים לומר דנחלוק ולא תטול, **והנ"י והב"י** הביאו דברי הרמב"ן, **ובשו"ע** ס"ב כ' דקודם שנתרפא יכולים לומר חלוק עמנו, **ובפ"ת** סק"א הביא דברי **החכם צבי** שכ' דלפי מה דאמרינן דבחלה באונס יש לו רפואה גם במה שיש לה קצבה, א"כ בזה אף אם ירצו לחלוק מ"מ כבר מיד זכה החולה ליטול מן האמצע כשיעור רפואתו כיון דיש לה קצבה, וכ' על זה דסתימת השו"ע לא נראה הכי, וצ"ע.

תוד"ה אבל – **בראב"ד** [בש"מ] נראה בסוף דבריו דבאמת מה דמבואר הכא דמתרפא מן האמצע הוי דוקא באופן שהם שותפין לכל דבר וגם חולקים במציאה וכמשנ"ת שיטתו לעיל, אבל בלא זה באמת לא יתרפא מן האמצע, וממילא דלא קשיא כלל מלעיל, **והרמב"ן והרשב"א** כתבו דהאחין יכולים לומר דנחלוק וכמשנ"ת, דלא גרע מהא דהביאו התוס' דאין הקטנים נזונים על הגדולים, **והריטב"א** כ' בתחילה דהכא מיירי בגדולים וגדולים דנזונים יחד, וזהו כהתוס' דכיון דהוי באקראי משו"ה הוי בכלל מזונות, ועוד כ' דהתם דאין נזונים מיירי כשמיחו, וכ"כ **הרשב"א והריטב"א** לעיל קל"ט א', **והר"ן והנ"י** כתבו דהכא בגדולים וגדולים, **והנ"י** לעיל הביא דברי הרשב"א, ולכאורה לפ"ז י"ל דהכא מיירי גם בגדולים וקטנים דהא בהכרח מיירי דלא מיחו, אמנם עיי"ש שהביא דהתוס' חולקים בדברי הרשב"א, ולפ"ד התוס' שהביא י"ל דאדרבה מוכח דהדין שם הוי גם בלא מיחו.

תוד"ה חוץ – **התו"ח** כ' לבאר דאע"פ דביד האדם לשמור עצמו, מ"מ רוב בנ"א אינם עומדים בבתיהם אלא גם בשעת צינה יוצאים, ובכה"ג כבר הוי בידי שמים.

בא"ד – **המהרש"א** כ' דלפי המבואר בירושלמי צ"ל כפירוש הראשון ברשב"ם, דפחים לאו היינו חום.

א) האחין שעשו וכו' – הרשב"ם מפרש דהיינו ששלח האב אחד מבניו לשמוח עם החתן, **והרי"מ** במתני' כ' דאחד מן האחין שלח לאחר מנכסי אביו אע"פ שעל שם עצמו שיגרה כיון דמשל אביו שגרה חוזרת לאמצע, ובגמ' בברייתא דשלח לו אביו כ' דהיינו ששלח האב על שם בנו, **ובמאירי** כ' בתחילה במתני' כפי' הרי"מ, וכ' דאין הלכה כן כיון דמבואר בגמ' דכל ששלחה על שם בנו אפילו שהאב הוא ששלח מ"מ חוזרת לאותו אחד ששלחה על שמו, א"כ כל שכן דהיכי דהבן עצמו שלח אע"פ דהוי מנכסי האב דתחזור אליו לבדו, אמנם **בי"ר** מבואר דגם למסקנת הגמ' משכ"ל להאי גונא דשלחו מקצת האחין ממון האב, כגון דשלחו על שם האחין סתם, ואפילו אם לא הרשה האב לשלוח אלא לאלו כיון דהם שלחו על שם האחין סתם חוזרת לאמצע, ובהמשך דבריו מבואר דאיכא שני אופנים, האחד שהאב שלח על שם בניו, והשני דאחד מן האחין שלח מממון האב על שם האחין, וכ' דהיכי דהאב שולח על שם בניו, הוי כמלוה אחרים על מנת שיחזיר לבניו, דבכה"ג אין למלוה זכות במלוה זו אלא הוי ממונא דבניו, **והרי"ו** כ' דמיירי שהאב שולח דורון ע"י מקצת האחין, או ששולח הדורון ע"י אחר ובניו נעשו שושבינים לאכול ולשמוח עם החתן, **והר"ן** כ' דכיון דנעשית מממון האב חוזרת לאמצע, וכיון דהבן שמח עמו משו"ה אמרינן דהוא נעשה השושבין ולא האב עצמו, **וברמב"ם** בפ"ט מנחלות הי"ד מבואר דהיינו ששלח האב שושבינות בשם בניו, **והטור** בסרפ"ו כ' בתחילה כדברי הרשב"ם דשלח שושבינות ע"י אחד מבניו, וכ' דהרמב"ם כ' בדרך אחרת דשלח בשם אחד מבניו, **ובשו"ע** ס"ה כ' כהרמב"ם.

מתני' השולח לחבירו כדי יין וכו' – הרשב"ם כ' פירוש אחד דהיינו שלא בשעת חופה, **והתו"ח** מק' דא"כ פשיטא, **והפנ"ש** כ' דכונת הרשב"ם כמו שהביא **הרי"ו** דיש מפרש דשולח כשעושה סעודת מרעות, וס"ד דגם בזה הוי על דעת שיחזיר לו כשיעשה הוא סעודת מרעות, **ובפרישה** ס"ס סקכ"ד נראה דמבאר דברי הרשב"ם דודאי שלח לו למה שנושא אשה אלא דלא שלח לו בשעת החופה אלא קודם, ועוד פי' הרשב"ם דמיירי דשלח והוא עצמו לא הלך שם, והתו"ח מק' דהעיקר חסר מן הספר, והפנ"ש כ' דבמה דנקט לשון שולח מבואר דהוא עצמו אינו הולך, והא דנקט התנא כדי יין ושמן לפי פי' זה מבואר **בפרישה** בס"ס סקכ"ד בצד אחד דבאמת אם ישלח מעות, הוי הדין דגם אם אינו הולך לשם דחייב להחזיר לו, וכ' עוד דלרבותא נקט דשלח כדי יין ושמן דס"ד דכיון דיש בזה צרכי החתונה א"כ ודאי לשושבינות שלח, וקמ"ל דלא, [ומבואר בדבריו דכ' דכל דבריו הם גם לפי הפי' הראשון ברשב"ם], **והב"ח** כ' דאורחא דמלתא נקט דהיכי דאינו שולח על דעת שיחזיר אלא דרך מתנה, דרך הוא שישלח כדי יין ושמן.

**והי"ר** כ' דדוקא אם שולח כסף או זהב או בגדים יש בזה דין שושבינות ולא אם שולח מאכל ומשתה, וזה החילוק דבסיפא אין דין שושבינות, וכן **הרי"ו** כ' דביין ושמן אין דין שושבינות, וכ' דדין שושבינות הוא כששולח לו מעות שיקנה בהם צרכי סעודה, **ובש"מ** כ' בשם **בעל השרדי** דדוקא מעות ולא כסות, **והריטב"א** גם כ' דבמאכל ומשתה אין דין שושבינות, **והנ"י** כ' בתחילה דמיירי דאינו הולך שם, וכ' דאמר המחבר דאפילו אם הולך וכשי' הריטב"א, **והמאירי** כ' לומר דדוקא בחתיכות הראויות להתכבד וחפצים נאים איכא לדין שושבינות, ולא בתבואה ויין ושמן, וכ"ש דבמעות אין דין שושבינות, **והרמב"ם** בפ"ז מזכיה הט"ו כ' דרק במעות נאמר דין זה, **והראב"ד** השיג דאינו מחוור, **והטור** בס"ס הביא שי' הרמב"ם והראב"ד, וכ' דהרשב"ם כהראב"ד.

גמ' נשתלחה לאביו – **הרי"מ** כ' דהיינו שהאב השיא אשה לאחד מבניו, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, וכ' דהא דחוזרת לאמצע הוא משום דזו השושבינות מכלל המשתה שעשה האב ומכלל ההוצאה שהוציא באותו משתה, וכאילו המשלח הלוה לאב, ואח"כ כ' דדין המשלח הוא עם הבן ששמח עמו, אלא דהוי זכות שזיכה האב לאותו בן שתחזור מן האמצע, והבן הוא שתובע לאחיו להזחיר מן האמצע, **והי"ר** כ' דמסתבר דהא דחוזרת מן האמצע, זהו דוקא היכי דידע האב דנשתלחה אותה שושבינות, וגלי דעתיה דניחא לי' בגוה ולא אהדרה מיד, אבל אם לא ידע רק אח"כ ולא בא לידו לא מחייב אלא ההוא דמטיא לידי', וכ' דאם לא היה האב לבדו בעל השמחה ונשתלחה שושבינות סתם הויא לחתן ואין האב חייב בה, אלא א"כ באה ליד האב, או אם נשתלחה בפירוש לאב ולא צוה להחזירה, ומבואר בדבריו דהיכי דחוזרת מן האמצע הוי החיוב על האב ואם לא השאיר נכסים אין החתן חייב כלום, **והריטב"א** כ' דהיינו בכה"ג דהוא קרא לבני העיר והביאוו לאב שושבינות, ולשון **הר"ן** דהמעות משתרשי לאב, **וברמב"ם** בפ"ט מנחלות הי"ג **ובטושו"ע** סרפ"ו ס"ד כ' בסתם דאם השיא האב את בנו משלו.

גמ' חוזרת מן האמצע – **הרי"מ והי"ר** כתבו דזה שנעשה המשתה בשבילו הוא נעשה לו שושבין, והוא יאכל עם האחר בשמחתו, **והריטב"א** כ' דאיזה שיתרצו האחין שילך לחופתו הולך, **והטור** בס"ס הביא דברי הי"ר.

גמ' כאן בסתם וכו' – הרשב"ם כ' דהיינו שלא פירש דלדעת בן זה שלח, אבל מפרש השושבינות תחזור לאותו הבן חוזרת לו לבדו, ואח"כ כ' דחוזרת לו היכי דנתן לו מעות ושלחו, אבל אם לא ייחד לאחד מבניו אע"פ ששלח ע"י אחד מבניו חוזרת לאמצע, ולכאורה לא נתברר כ"כ האם מפרש היינו דוקא אם אומר בהדיא דלא תחזור אלא לזה ששלחו, **והרי"ו** כ' דהר"ש מפרש דבסתם היינו שאמר לבניו אחד מכם יוליך השושבינות ועמד אחד מהם, ומפרש היינו שקרא לאחד מהם, וכ' דכמו כן יש לפרש באופן זה דאמר דאחד יעשה שושבין או אם קרא לאחד ואמר לו דהוא יעשה שושבין, [והיינו כמשנ"ת במתני' דמשכ"ל דשולח הדורון ע"י אחד מבניו ומשכ"ל דרק נעשה שושבין לאכול ולשמוח], וכ' עוד פירוש דסתם היינו ששלח הדורון בסתם ומקצת שמחו עמו, ומפרש היינו ששלח על שם אחד מבניו, וקמ"ל דלא נימא דלא אמר ששולח על שמו אלא לכבדו אבל לא שרק יחזור לו, וכ' דכן נראה בברייתא דהחילוק הוי בלשון השליחות, וכן מבואר **ברי"מ** דהחילוק אם שלח בשם בניו סתם או בשם אחד מבניו, וכן מבואר **בי"ר** אלא דכ' דגם משכ"ל דהאחין שולחים על שם כל האחין או על שם מקצתן וכמשנ"ת במתני', **והריטב"א** כ' דאם אמר החתן שישלח האב אחד מבניו סתם זהו סתם, אבל אם אמר שישלח אחד במסויים הוי מפרש, **והנ"י** כ' דמפרש היינו שאומר לו הילך לצורך עצמך, **ובפי' רגמ"ה** כ' דהיינו שאומר לאחד אתה תהיה שושבין, **והרמב"ם** בפ"ט מנחלות הי"ד כ' דהחילוק אם שלח על שם בניו סתם או על שם אחד מבניו, **והטור** בסרפ"ו כשהביא פירוש הרשב"ם דשלח הדורון ע"י הבן כ' דאם ייחד ואמר לאחד לך תעשה שושבין היינו מפרש, ואם לא ייחד אלא אמר אחד מכם יעשה שושבין היינו סתם, ואח"כ הביא דהרמב"ם כ' בדרך אחרת והביא דבריו, וכן **בשו"ע** ס"ה כ' דברי הרמב"ם.

**הרי"מ** כ' דהיכי דשמחו עמו כל האחין, בזה אינו מחויב להחזיר אלא אם ישמח הוא עם כולן, ואם שמח רק עם אחד משלם לו לבדו לפי חלקו, דאם יש חמישה אחין משלם לו חמישית, **ובי"ר** מבואר דבכל אופן הדין דמחזיר לכל אחד בשמחתו שלו, וגם אם רק אחד שמח עמו, ומ"מ כ' דאינו משתתף בשמחתם כיון דהם לא נשתתפו בשמחתו, ואינו מנכה להם שיעור האוכל, דדוקא בזה ששמח עמו דיש לו זכות להשתתף בשמחתו בזה ינכו באופנים המבוארים לק' קמ"ה ב', **והריטב"א** כ' דהרשות ביד זה שנתשלח לו לבא לאיזה חופה שירצה, והדין דחוזרת אז לאמצע, אלא דזה שבא אליו ואכל אצלו, הוא נוטל כפי ההוצאה והשאר לאמצע, **והרמב"ם** בפ"ט מנחלות הי"ד כ' דאין חייב להחזיר עד שישמחו עמו הבנים כולם שהרי כולן נעשו שושבינים, ולפיכך אם שמח עם מקצתן מחזיר חלק זה ששמח עמו בלבד והרי הוא לאמצע, **והראב"ד** השיג דכיון דמחזיר רק חלקו יחזור רק לו, והשאר יטלו כשישאו הם נשים, **והה"מ** כ' דבאמת ברי"מ מבואר כהראב"ד, ומ"מ כ' דהדין כהרמב"ם דשמא לא ישאו שאר האחין נשים או ישאו באופן דלא יהיה חייב להחזיר כמבואר לק' קמ"ה ב', וכ' דאפשר דדעת הרי"מ והראב"ד דדעת האב דכל אחד יטול חלקו בזמן שישא אשה, וכ' דהלשון חזורת לאמצע נראה כהרמב"ם, ומבואר **בבי' הגר"א** סק"י דלשי' הרי"מ והראב"ד היה לו לומר חוזרת לכולם, **ובפרישה** סרפ"ו סק"ו הק' על מש"כ הה"מ דשמא לא יבא לידי חיוב לשאר האחין דמה בכך, הא כיון דהחיוב הוא לחלקים א"כ תלוי בכל אחד ואם לא ישא אחד מן האחין אמאי יפסידו שאר אחיו, **והטור** שם הביא שי' הרמב"ם ושי' הראב"ד, ובאה"ע ס"ס כ' דראשון ראשון הנושא נוטל כפי חלקו, והביא דברי הי"ר, ומבואר **בב"ח** דדברי הטור הם כשי' הראב"ד, **והב"י** שם כ' דאי"ז בגמ' אבל הוי דברים של טעם, **ובשו"ע** סרפ"ו ס"ה כ' כהרמב"ם, **והסמ"ע** הביא שי' החולקים.

גמ' ושמואל אמר וכו' – **הר"ן** כ' דגם לשמואל עיקר מתני' מיירי בסתם ובלא מת, אלא דבא לומר דגם במפרש משכ"ל כגון שמת ואיכא יבם, דאי נימא דמיירי רק בכה"ג דמת האח א"כ אמאי נקטה מתני' דעשו בחיי האב, הא דין זה הוא גם באם האח עשה שושבינות משל עצמו אחר מיתת האב, ואח"כ מת דכל האחין יורשים אותו.

ב) גמ' לימא תנו לי שושביני – **הריטב"א** מק' דגם בלא האי טעמא יהיה פטור משום דאכתי לא הגיע זמן גבייתה, כמבואר לק' דאינה נגבית אלא כשנושא המשלח אשה, וכ' דס"ד דמיירי דכנס אשה ורק לא עשה עדיין ז' ימי משתה, **וברי"מ** וכן **הי"ר** בצד אחד כ' דס"ד דמיירי דמת מן האירוסין, וכ' הריטב"א עוד בשם רבו דכיון דאינו יכול לכנוס, א"כ מיד חשיב דהגיע זמן הגביה.

גמ' מקום שנהגו להחזיר וכו' – **הרמב"ן** כ' די"מ דסתם הוי כמקום שנהגו להחזיר, דאי לאו הכי מאי קמ"ל דמחזירה, ועוד דאפילו מת תהיה חייבת להחזיר היכי דנהגו ממש, וכ' די"מ דהא דמנהג הוי דינא זהו רק היכי דהתנו אנשי העיר או ז' טובי העיר, אבל מנהג סתם לא מהני אלא היכי דאיכא הלכה רופפת, וכ' דכן הלכתא, ומבואר **בראשונים** דלפ"ז אמרינן דבמתה היא הויא הלכה רופפת האם אמרינן דקידושין לטיבועין נתנו ומשו"ה מהני מנהג סתם דצריך להחזיר, ולשון **הר"ן** דהוי ספק האם לטיבועין נתנו, **והרי"ו** כ' דהיכי דאין מנהג ידוע או בעיר חדשה הדין דהוי כנהגו להחזיר, **והרשב"א** כ' דלפי פירוש זה מה דקתני בסיפא דמקום שנהגו שלא להחזיר הוא בדוקא שנהגו שלא, אבל אם ליכא מנהג ממילא צריך להחזיר, והביא **דברי"ף** מבואר כהי"מ השני שכ' הרמב"ן, והק' על זה מהא דמבואר בב"מ ק"ד א' דדורשים לשון הדיוט לחייב היכי דאוביר ולא השביח השדה, וכ' לומר דמה דקתני דנהגו היינו מנהג ממש ובסתם אי"צ להחזיר, והא דבמת הוא מבואר בגמ' דצריכה להחזיר הוא משום דתולים המנהג בטעות, ואי נמי היינו דמה דנהגו במתה היא לא מהני להצריך להחזיר גם במת הוא, **והריטב"א** כ' כהרי"ף והר"ן הביא שתי הפירושים ברמב"ן, **והנ"י** הביא הדין דמנהג כהרי"ף, דמנהג סתם לא מהני אלא בהלכה רופפת.

**קמה' א'**

גמ' הכא נמי נימא תנו לי שושביני וכו' – **הרי"ף** הביא דין זה להלכה דהיכי דמת המשלח פטור משום האי טעמא דתנו לי שושביני, וכן מבואר **ברי"מ ובי"ר**, אמנם **הרמב"ן** כ' לומר דאין הלכה הכי דגבי מוהרי מסקינן בגמ' דגם אם מת הוא הדרי, ואינה יכולה לומר תנו לי בעלי ואשמח עמו, והק' דרב יהודה אמר שמואל לק' קמ"ו א' אמר דהעלה רב אחא דמוהרי הדרי גם במת הוא, ואילו כאן אמר מר עוקבא בשם שמואל דיכולה לומר תנו לי בעלי, וכ' לומר דאמוראי נינהו ואליבא דשמואל, ועוד כ' דלק' אמר בשם רב אחא והוא לא ס"ל, והא דלא מייתי הכא דרב אחא ס"ל דאינה יכולה לומר תנו לי בעלי, משום דלק' הוי מימרא ולא ברייתא, ובצד אחד כ' דסבלונות שאני, ולפ"ז אין ראיה מהא דמסקינן גבי מוהרי דהדרי במת הוא דאינו יכול לומר תנו לי שושביני, **והריטב"א** כ' דאע"ג דגבי מוהרי מסקינן דהדרי, מ"מ בשושבינות אמרינן דאינו חייב משום דעדיף דיכול לומר דתנו לי שושביני מטעם דחוזרת בעונתה, ומה דבגמ' תלינן לה בקידושין הוא לרבותא, **והר"ן** כ' דלא דמי למוהרי שהן משלו, אבל הכא מלוה קלושה היא ואפשר דלא יבוא לידי גביה וחיובו רק באותו ענין שנשתלחה לו כמבואר לק' קמ"ה ב', הלכך מבטלא בכל דהו, **והרא"ש** כ' כהרי"ף, וכן הוא **ברמב"ם** בפ"ז מזכיה ה"ט **ובטור** ס"ס.

**הרי"מ** כ' לענין שושבינות, דהיכי דמת זה שנשתלח לו דבזה לא שייך לומר תנו לי שושביני, בזה הדין דתלוי במנהג, וכמו דגבי חזרת קידושין היכי דמתה היא מבואר דתלוי במנהג, הכא נמי חזרת שושבינות, וכ' דאע"ג דמסקינן דגבי קידושין לעולם לא הדרי זהו משום דלטיבועין נתנו, אבל גבי שושבינות דלא שייך האי טעמא תליא במנהג, וכ' דבמקומו היה המנהג שלא להחזיר וכן הרי"ף לא היה כופה היורשים להחזיר השושבינות, אמנם **הי"ר** כ' דהיורשים חייבין, וכ' דאין לדמות לקידושין דשם נותן על דעת שיהיה לאשה משא"כ בשושבינות הרי נותן על דעת שיחזיר לו ושיהיה חוב, וכן **הרמב"ן** חולק דאין זה תלוי במנהג כלל, ולא דמי לקידושין דשם כל הדין להחזיר הוא רק במקום שנהגו ואם לא נהגו אין כאן חיוב כלל, אבל הכא מעיקר הדין יש עליו חיוב להחזיר, ומה שכ' הרי"מ דהרי"ף לא היה גובה כ' דשמא היה מנהג ידוע שלא להחזיר אבל בלא זה גם אם לא נהגו חייב להחזיר, וכן **הריטב"א והנ"י** כתבו דחייבין היורשים, אמנם **הר"ן** כ' כהרי"מ, וכ' דכמו דגבי קידושין אמרינן דכיון דאי"ז ברור האם לטיבועין נתנו או לא וכמשנ"ת, משו"ה מהני מנהג המקום להכריע הדין, הכא נמי גקבי שושבינות כיון דאי"ז ברור האם יצטרך לשלם כיון דמ"מ לא שמח עמו, משו"ה מהני מנהג המקום להכריע הדין, והק' דאי נימא דיש לחלק בין שושבינות לקידושין משום דבשושבינות אמרינן דמעיקר הדין הוא חייב משא"כ בקידושין, א"כ מה מק' הגמ' מעיקרא דנימא גבי שושבינות דתנו לי בעלי ואשמח עמו כמו דמצינו גבי קידושין, הא י"ל דדוקא בקידושין דלא ניתן לה כדי שתחזיר מהני סברא זו, משא"כ בשושבינות דניתן על מנת שיחזיר לא מהני האי טענה דתנו לי שושביני, והרמב"ן הביא ראיה דחייב ואע"פ שמת ואינו יכול לשמוח עמו מהא דמבואר בגמ' בע"ב דהיכי דלא לא הודיע לו דמ"מ הוא חייב לשלם, וא"כ הכא נמי כשמת, והר"ן דחה דשם היה עליו לברר מתי המשלח נושא אשה ומשו"ה בלא היה בעיר חייב דאיהו דאפסיד אנפשי', אבל הכא דמת ולא הוי בידו י"ל דפטור, **והרמב"ם** בפ"ז מזכיה הי"א כ' כרי"מ **והראב"ד** השיג דגבי שושבינות לא מצינו דתלוי במנהג, **והטור** בס"ס הביא שי' הרמב"ם ושי' הראב"ד.

**הרי"מ** כ' דגם היכי דמחזירין מ"מ מנכה לו מה שאכל וכמו בגמ' בע"ב היכי דלא היה בעיר ולא בא לסעודתו, דמבואר דצריך לנכות לו, וכ"כ **הי"ר**, וכן מבואר **ברמב"ם ובטור** שם.

גמ' קידושין לאו לטיבועין נתנו – **הרשב"א** בגמ' בסמוך כ' דמהא דמבואר דאם תחזיר היכא דחוזרת בה, איכא חשש שיאמרו דקידושין תופסים באחותה, מוכח דלהצד דהדרי היינו דכל הקידושין הדרי, ואפילו שוה פרוטה לא נשאר ביד האשה, וכ' דאם תאמר א"כ במה הוו קידושין כיון דמחזרת הכל, [וא"כ אמאי אסור באמת בקרובותיה], וכ' דבההיא הנאה דהוו דידה עד שחוזרת בה, וכ' דתדע דהא היכי דמקדשה במתנה ע"מ להחזיר מבואר בקידושין ו' ב' דמעיקר הדין מקודשת, ורק משום גזירה שלא יאמרו דמתקדשת בחליפין הוא דאמרינן דלא מהני, והלכך הכא דלא אמר הרי זו מקודשת, אמנם **הריטב"א** [**והמאירי**]כאן כ' דבאמת מה דאמרינן דלאו לטיבועין נתנו היינו הכל חוץ מפרוטה, דאי לא נימא הכי במה היא מקודשת, וא"כ לא תצטרך גט וגם לעולם הוי התראת ספק שמא יחזרו הקידושין, וכ' דאע"ג דמתנה ע"מ להחזיר שמה מתנה, מ"מ גבי קידושין אמרינן דלא מהני וזה לכו"ע, [ואע"ג דמבואר בגמ' בקידושין ו' ב' דזהו רק משום גזירה, מ"מ חכמים הפקיעו הקידושין לגמרי כמו שהביא בב"ש סכ"ט סק"ב], וא"כ על כרחך דאף דחוזרין מ"מ פרוטה אחת הויא לטיבועין, ולפ"ד הריטב"א יל"ע אמאי איכא גזירה שמא יאמרו דלא חלו הקידושין מעיקרא, ואי נימא דהיכי דהיא חוזרת בה היא מודה הריטב"א דהכל חוזר, א"כ יק' דאמאי מבואר בגמ' דאסור בקרובותיה, **ובשו"ת חת"ס** חאה"ע סקט"ו מבואר דכיון דהיא מחזרת הטבעת והוא נותן לה פרוטה כנגד פרוטה שיש לה, א"כ חיישינן דיאמרו דלא חלו הקידושין כיון דמ"מ מחזרת לו כל הטבעת, ולשון **המהר"ם לובלין** בתשובה סי"ט דהיכי דחזרה בה היא חוזרין הקידושין מעיקר הדין משום דעל תנאי שתחזור היא לא הקנה לה הקידושין, ולשונו נראה דמעיקרא לא הקנה לה כלל, ולפ"ז יל"ע דא"כ אמאי מבואר דאסור בקרובותיה, **ובב"ש** ס"נ סק"ה כ' דמה דחוזרין הקידושין בחזרה בה היא הוא משום קנס, **ובבית מאיר** שם עמד על דבריו, דלכאורה הוא מעיקר הדין והביא דברי המהר"ם, **והחזו"א** כ' דאין לומר דהוי מתנה ע"מ להחזיר, דא"כ באם לא יחזור אליו הקידושין נמצא דבטלו הקידושין מעיקרא, [אמנם נתבאר דברשב"א ובריטב"א נראה מבואר דמה דחוזר הוי משום דחשבינן לי' כמתנה ע"מ להחזיר], וכ' לומר דע"י הכסף שהוא נותן לה בקידושין היא מתחייבת לו ממון באם לא יתקיימו הקידושין לבסוף, וכ' עוד צד דהנדון האם לטיבועין נתנו, הוא האם קבעו חכמים קדמונים דהיא תחזיר לו הקידושין, [ויל"ע דאי נימא דאין הנדון בדעת האדם, א"כ האיך מבואר בר"ן דאי נימא דהוי ספק האם לטיבועין נתנו, דבזה מהני מנהג המקום לדון האם לטיבועין נתנו או לא, הא להצד דלא קבעו חכמים הכי, מה יהני מנהג המקום דתצטרך להחזיר, ובשלמא אי אמרינן דהוי ספק בדעת האדם, ניחא דע"י המנהג אמרינן דהכי דעתו, ובחזו"א שם נראה מבואר דניחא לו דבר זה].

גמ' והא מקום שנהגו להחזיר וכו' – **הרי"ו** מק' דאמאי לא מק' כמו כן לרבי נתן דאמאי אם נהגו שלא להחזיר אין מחזירין, הא אמרינן דקידושין לאו לטיבועין נתנו, וכ' דכיון דנהגו שלא להחזיר א"כ שם ממילא לטיבועין נתנו דאין דעתו שיחזור לו, אבל לר"י הנשיא מק' דאי אמרינן דלטיבועין נתנו א"כ הרי נתיאש וגמר ליתן על דעת שלא יחזור, ומה שנהגו הוי כמו דנהגו ליתן מתנה דאינה חייבת ליתן, **והחזו"א** כ' דלפ"ד הר"ן שנתבאר לעיל דרבי נתן דס"ל דאזלינן בתר מנהג משום דס"ל דהוי ספק האם לטיבועין נתנו, א"כ אי"צ לומר דמה דבמקום דנהגו שלא להחזיר דאין מחזירין הוא משום דאמרינן דמשום המנהג הוא מוחל ודעתו שלא יחזור, אלא דמהני המנהג לדון שם דלטיבועין נתנו.

תוד"ה נותן – **הרשב"א** כ' דכיון דנותן לה חצי מהקידושין נקט לשון חצאין, **והרש"ש** כ' יותר דנוטלת חצי מכל זוז שקבלה בכתובתה, ומשו"ה נקט הכל בלשון חצאין, **והריטב"א** כ' דהוי לצחות הלשון כענין דבר והיפוכו.

גמ' ורבי יוסי מספקא לי' וכו' – **החזו"א** כ' דלפי המבואר בר"ן דמה דאמר רבי נתן דתלוי במנהג, הוא משום דס"ל דהוי ספק האם לטיבועין נתנו או לא, צ"ל דרבי יוסי מיירי במקום שאין מנהג מסויים.

תוד"ה ורבי – **הי"ר** כ' דהכא לא שייך לומר המוציא מחבירו עליו הראיה, דהכא דהיא באה לגבות הכתובה ממנו, א"כ מספ"ל אי בתר ממונא אזלינן והוי בחזקת הבעל, ואי בתר שטר כתובה אזלינן והא מיתחזק וקאי ואין לך ראיה גדולה מזו, ואי משום דידיע דנקיטא כסף קידושיה הוא לא ידעינן אי מחייבא למחשבינהו מכתובתה משו"ה חולקים, **והריטב"א** כ' דס"ל כסומכוס, **ובחי' רמ"ש** כ' דדוקא כשבאה להוציא ממנו חולקים דיש לה שטר, אבל אם נתן לה ככר ורוצה שתחזיר לו, בזה אמרינן דהיא מוחזקת ולא יוציא ממנה כלום, ומשו"ה לא מיירי ר"י על קדשה בככר כמו ברישא.

גמ' אמר רב נחמן וכו' – **הריטב"א** כ' דלאו משום מנהג הוא דאמר דחזורין, אלא דס"ל דמעיקר הדין קידושין לאו לטיבועין נתנו, ומה דאמרינן נהרדעא היינו דשם הוא מקומו של רב נחמן ודנים כמותו, אבל בשאר בבל על מי נסמוך, **ובפי' רגמ"ה** נראה לא"ה.

גמ' אמר רב פפא הלכתא – **ברי"מ** מבואר דטעמי' דר"פ משום דקידושין לטיבועין נתנו, [ויל"ע **בי"ר** דכ' דדברי ר"פ הם במקום שאין מנהג, אבל אם יש מנהג להחזיר מחזירין קידושין, דקיי"ל בכל כהאי גונא הכל כמנהג המדינה, ולכאורה בגמ' מבואר דאי לטיבועין נתנו גם אם נהגו להחזיר אין מחזירין, וא"כ נראה דס"ל להלכה דלאו לטיבועין נתנו, אמנם כ' דהיכי דאין מנהג הדין דאי"צ להחזיר, וא"כ נראה דרק מכח מנהג אמרינן דלאו לטיבועין נתנו], **והרמב"ן** כ' דקידושין לעולם לא הדרי דלטיבועין נתנו לעולם, וכ"כ **המאירי** דהקידושין אין חוזרין לעולם, הן שגרמה היא את הגירושין, שהקידושין לטיבועין נתנו, [ויל"ע דבהדרה היא מבואר בגמ' דרק משום גזירה לא הדרי קידושין], **והריטב"א** כ' דטעמי' דר"פ דלטיבועין נתנו, **והחזו"א** כ' דיל"פ דברי ר"פ גם אם יש מנהג להחזיר ומשום דס"ל לטיבועין נתנו, ומ"מ בהדרה היא חוזרין דלא מהני מנהג וכמשנ"ת, דבדין ברור לא מהני מנהג, ויל"פ דמיירי במקום שנהגו שלא להחזיר ומשום מנהג הוא דאמר דלא הדרי, וכ' עוד דאפשר דמיירי במקום שאין מנהג.

**ובהג' מרדכי** בקידושין סתקל"ה כ' דלא נתברר הדין האם לטיבועין נתנו או לא, והובא **בב"י** ס"נ, **ובשו"ת מהר"ם לובלין** סי"ט מבואר לומר להלכה דלאו לטיבועין נתנו דהכי ס"ל לאמימר וכמשי"ת בסמוך, **ובח"מ** בס"ס סק"ב מבואר דגם היכי דמת הוא מעיקר הדין הקידושין חוזרין ורק משום גזירה לא הדרי, ומבואר **בבית מאיר** שם דס"ל כמהר"ם לובלין, וע"ע בסמוך.

רשב"ם ד"ה מוהרי – **הרשב"א** לק' קמ"ו ב' כ' בשם **הראב"ד** דמהורי היינו סבלנות, ואיצטריך למה דאמר לק' משום דמוסיף הדין של מאכל ומשתה, וכן נראה **בראשונים** כאן, **והאו"ז** כ' בשם **ר"ב** דמוהר היינו תכשיטין ששיגר לה, ולכאורה ס"ל דהיינו סבלנות, וכ' די"א דהיינו ממון הנותן בתנאי חוץ מן הקידושין, **והנ"י** כ' דנקראו מוהרי משום דדרך למהר לשלחם קודם קידושין.

גמ' והדר בי' הוא – **הרמב"ן** מק' דהכא מבואר דגם בהדר בי' הוא אינה יכולה לומר תנו לי בעלי ואשמח עמו, ולעיל נראה מבואר בגמ' דהיכי דהדר הוא בודאי דיכולה לומר תנו לי בעלי, ורק במת הוא בעינן לומר דר"י הנשיא ס"ל דאינה יכולה לומר, וכ' לומר דנימא דמוהרי שאני ובזה אינה יכולה לומר כלל תנו לי בעלי, ועוד כ' דאה"נ דלפי מה דמבואר הכא דגם בחזר הוא אינה יכולה לומר תנו לי בעלי, הכא נמי גבי קידושין לא תוכל לומר אפילו אם חזר הוא, ועוד כ' לומר דהא דמבואר לעיל דאם חזר הוא בודאי דהוי מעות הקידושין שלה, הוא משום דבזה בודאי אמרינן דלטיבועין נתנו.

ג) גמ' אמימר אמר וכו' – **בשו"ת מהר"ם לובלין** סי"ט מק' דאיך אמר אמימר דאיכא גזירה שמא יאמרו, הא כיון דתנאי פליגי האם חוזרין הקידושין משום דלאו לטיבועין נתנו או דאין חוזרין דלטיבועין נתנו, א"כ מבואר דכולהו תנאי מודו עכ"פ דלא חיישינן שמא יאמרו, וכ' לומר דאמימר ס"ל דכולהו תנאי מודו דלאו לטיבועין נתנו, אלא דטעמא דמ"ד דלא הדרי הוא משום האי טעמא גופא דשמא יאמרו, ועיין בבית מאיר ס"נ ס"א מש"כ לומר בשי' המרדכי דכ' דלא נתברר האם לטיבועין נתנו או לא, **והחזו"א** תמה על המהר"ם דרבי יוסי דאמר דחולקין על כרחך דמספקא לי' האם לטיבועין נתנו או לא, וא"כ מעתה אמאי לא נימא דמ"ד דאין חוזרין הוא משום דס"ל דבודאי לטיבועין נתנו, וכ' לומר דאמימר דאמר דאיכא גזירה הוי תקנה של בית דינו, ולא דס"ל דגם מעיקרא הוי הדין הכי.

גמ' גזירה שמא יאמרו וכו' – **הי"ר** כ' דהיכי דיש מנהג להחזיר מחזירין ולא חיישינן לגזירה, דיודעים דמחזיר משום מנהג, ולא משום דלא הוו קידושין, **ובאו"ז** כ' בשם **ריב"ם** דגם היכי דיש מנהג אין מחזירין משום דפסקינן דקידושין לטיבועין נתנו, והאו"ז מוסיף דאע"ג דקיי"ל דהולכין בתר מנהג, מ"מ הכא משום גזירה לא הדרי, **והחזו"א** כ' לומר דהיכי דנהגו להחזיר גם במתה היא, א"כ ליכא להגזירה, וזהו כשי' הי"ר.

גמ' שם – **בבית מאיר** ס"נ ס"א מבואר צד דזה סיבה רק דב"ד לא יוציאו, אבל אם תפס הבעל מהני.

**המרדכי** בקידושין סתקל"ה כ' דהיכי דמגרש אשה מן האירוסין ותובע הטבעת שנתן לקידושין מבואר בסוגיין דאין מחזרת לו משום גזירה, אבל הדין לא נתברר דהא איכא מחלוקת האם לטיבועין נתנו או לא, ולא נפסק הלכה כמאן, אבל בקידושין על תנאי ולא נתקיים התנאי או בקידושי ספק מוכח בכתובות ע"ו דלכו"ע לאו לטיבועין נתנו, **ובשו"ע** ס"נ ס"א כ' דבדקידושי ספק הדין דהקידושין חוזרין, **ובח"מ** סק"ד **ובב"ש** סק"ה הק' דאמנם דלאו לטיבועין נתנו מ"מ הא איכא להגזירה, ולא גרע מקטנה שנתגרשה דמבואר **ברמב"ן** כאן בשם **גאון** ועוד ראשונים דאין מחזירין הקידושין משום גזירה, ואף דאינה אסורה אלא מדרבנן, וכ' דאע"ג דמהסוגיה בכתובות מוכח דחוזרין הקידושין מ"מ למסקנא אין ראיה, וי"ל דמעיקרא לא אתיא כאמימר, ובב"ש כ' דבמרדכי י"ל דמיירי אחר נשואין דבזה ליכא להגזירה דשמא יאמרו וכמשי"ת בסמוך, אבל בשו"ע קשה, ועיי"ש מש"כ לבאר בשי השו"ע, וכ' דעיקר דלא כהשו"ע, **ובבית מאיר** הק' דלכמה ראשונים מוכח גם למסקנת הסוגיה בכתובות דבספק חוזרין הקידושין, ובמרדכי כ' לומר דהנפ"מ לענין אם תפס הבעל דמשום גזירה מהני תפיסתו וכמשנ"ת, אמנם בשו"ע ובשי' הראשונים בכתובות אכתי יק', וכ' לומר דס"ל דהגזירה היא שיאמרו דנתן לה על מנת שאם תחזור בה שלא יהיו קידושין מעיקרא, אבל היכי דאיכא ספק וצריכה להחזיר משום הספק בזה לא יאמרו דמחזרת משום דעשה עמה תנאי וליכא להגזירה, וסיים דעדיין צ"ע, **ובאב"מ** סק"א כ' לומר לפי המבואר במהרי"ק דאע"ג דבספק קידושין הדין דצריכה גט, מ"מ אם נשאת לא תצא כיון דיש לה חזקת פנויה, ולפ"ז כ' דבאמת קטנה חמורה מספק קידושין, דבקטנה הגם דהוי רק קידושי דרבנן מ"מ בודאי דאם נשאת תצא, **ובמקנה ובישועות יעקב** סק"א כתבו לומר דבקידושי ספק אין לומר דלא תחזיר משום גזירה, דאם לא תחזיר יש לחוש דיאמרו איפכא דבודאי הוו קידושין ולא תפסי קידושין באחותה בודאי.

**בי"ר** מבואר דכל הנדון בגמ' הוא אחר אירוסין אבל אחר נשואין בודאי דאין הקידושין חוזרין, אמנם **הד"מ** באה"ע ס"נ סק"א **והב"ח** שם כ' בשם **מהרי"ל** דכל מה דמבואר דגזרינן זהו רק אחר אירוסין, אבל אחר נשואין כיון דמבואר בכתובות ע"ג א' דאין תנאי בנשואין או משום מחילה או משום דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, א"כ גם אם יחזור המעות אין לחוש דיאמרו דנתבטלו הקידושין למפרע, **ובשו"ת מהר"מ מניץ** סצ"ו כ' דהיכי דמת הוא אחר נשואין שמין טבעת הנשואין בכתובת האשה, **ובשו"ת מהר"ם לובלין** סי"ט הק' דמנ"ל דהדין של המהרי"ל הוי גם במת הוא, דלמא רק במתה היא דאינה יכולה לומר תנו לי בעלי ואשמח עמו הוא דאמר דהקידושין חוזרין, וכ' דגם במתה היא היה מן הדין שלא תחזיר כיון דכבר נשאת, וכיון דאעפ"כ מבואר במהרי"ל דחוזרין א"כ גם במת הוא יש לנו לומר דחוזרין, **והרמ"א** בס"נ ס"א כ' הדין דאחר נשואין חוזרין, **והח"מ** בסק"ה תמה בזה דכיון דכבר נשאת מאיזה טעם יחזרו הקידושין, וכ' לומר דהמהרי"ל מיירי דוקא עד אחר שתי שנים מן הנשואין דבזה איכא תקנת ר"ת דאין הבעל יורש את אשתו עד שתי שנים אלא מחצה, ובזה אמרינן דעכ"פ מה שנתן לה לקידושין זה חוזר אליו מדין ירושה, ולא גזרינן דיאמרו דנתבטלו הקידושין, **ובב"ש** סק"א כ' דברמ"א ודאי דאין כונתו כמש"כ הח"מ, וכ' לבאר הטעם דהקידושין חוזרין דמה ששוה הקידושין יותר מפרוטה אמרינן כאילו נתן לה במתנה ולא בתורת קידושין, והביא שי' אחרונים דגם אחר נשואין חיישינן לשמא יאמרו, וכ' דהוי ספיקא דדינא, **והבית מאיר** שם כ' כהח"מ דבודאי אחר נשואין אין לדון כלל שיחזור הקידושין, דלא מצינו בגמ' ומפרשים אלא נדון על אחר אירוסין ולא על אחר נשואין, והרי כשנשא כבר נתקיימה מחשבתו ואמאי יחזור הקידושין, והק' על סברת הב"ש דרק פרוטה נתן לקידושין דהא בגמ' חזינן דמ"ד דלטיבועין נתנו אמרינן דהכל ניתן לקידושין ולא רק פרוטה, [אמנם לעיל נתבאר שי' הריטב"א והמאירי דבאמת זהו הטעם דמ"ד דלאו לטיבועין נתנו דרק פרוטה ניתן לקידושין בכל ענין], וכ' דלהלכה גם ספיקא דדינא לא הוי, **והחזו"א** גם כ' דודאי לא שייך לומר דקידושין לאו לטיבועין נתנו אחר נשואין, אלא דכ' דהמנהג לשום הטבעת בכתובתה וכמו שכ' המהר"ם מינץ, הוא כמש"כ הב"ש דהקידושין היו רק בפרוטה והוי כאילו התנו, וכ' דכך היו עושים מתחילה דהיו מקדשין באחד מן המתנות שהביא הארוס לכלתו, ומשו"ה אמרינן דבאמת נהגו דלא הכל ניתן לקידושין, וכ' גם הכי לדינא דישומו טבעת הנשואין.

**ובאב"מ** סק"ב הק' על המהר"ם לובלין דאמאי במת הוא אינה יכולה לומר תנו לי בעלי ואשמח עמו, וכמו דגבי שושבינות מבואר בראשונים דיכול לומר תנו לי שושביני וכמשנ"ת, אמנם באמת נתבאר שם דברי הריטב"א והר"ן דרק גבי שושבינות אמרינן הכי.

ד) גמ' בעונתה – **הרשב"א** ועוד **ראשונים** כ' דגם המשלח יכול לומר דאינו רוצה לקבל קודם שנושא אשה, והובא **בב"י** ס"ס.

**קמה' ב'**

תוד"ה ואין – **המהרש"א** כ' דאע"פ דבמלוה על פה לכו"ע הוי ראוי, וא"כ הכא דליכא שטר נימא דמשו"ה כו"ע מודו, מ"מ כיון דנגבת בב"ד בעונתה ואין נאמן לומר פרעתי משו"ה חשיבא כמלוה בשטר.

בא"ד – **הגרע"א** מק' דכיון דמבואר לעיל דאינו חייב אלא אחר שנשא המשלח ואח"כ מת, א"כ נמצא דבשעת מיתה הוי חיובו ברור, וא"כ אמאי לא יטול בכור פי שנים, אמנם **ברי"מ** לעיל קכ"ה מבואר בתירוצו הראשון דכיון דמתחילה לא היה חוב זה דבר ברור, א"כ הגם דבשעת מיתה הוי חיוב ברור, מ"מ כבר חשיב ראוי משום דמתחילה לא היה ברור עיי"ש, **ובי"ר** שם חולק דכיון דבזמן המיתה הוי חיובו ברור, א"כ לא אכפת לן במה שמתחילה לא היה חיובו ברור.

גמ' הוה במתא – **הרי"מ** כ' דאם קרא לו ולא רצה לבוא חייב כל השושבינות ואינו מנכה כלום, וזהו שאמר ר"פ דהוה במתא איבעי לי' למייתי, וזה דאמר ר"פ דשמע קל טבלא איבעי לי' למייתי במקום שנהגו בכך אבל במקום שנהגו שלא לבא אלא בשליחות אינו חייב להחזיר לו אלא עד שיקרא לו וישגר בשבילו, ויל"ע האם מפרש הגמ' דבתחילה מיירי במקום שנהגו לקרות ומיירי שקרא לו, ואח"כ אמר ר"פ דאם דרך רק להשמיע בטבלא גם איבעי לי' למייתי, אמנם **הי"ר והרא"ש** מבארים הגמ' דשמע קל טבלא דמיירי דלא היה בעיר ממש אלא סמוך לעיר במקום ששומעים שם הקול טבלא, **והרמב"ם** בפ"ז מזכיה ה"ה הביא הדין דמבואר ברי"מ דאם דרך לקרוא צריך לקרות לו, ובלא זה לא איבעי לי' למייתי, **והטור** בס"ס הביא דברי הרמב"ם ודברי הי"ר.

גמ' שלומי משלם – **הרי"מ** כ' דאם לא שלח לו ומחמת הכי לא שמח עמו אינו מפסיד, דדוקא אם מת יכול לומר דאם היה חי היה קורא לי, אבל אם לא קרא לו הרי גילה דעתו שלא רצה להתערב עמו בשמחה, הלכך מנכה מה שאכל, אמנם **הי"ר** כ' דאם בא ולא קבלו הוא פטור לגמרי, דאי לאו הכי גם היכי שמת נטעון ליתמי דלא היה לאביהם ניחא לשמוח עמו, ועוד דלא גרע מהיכי דעשה עמו בפומבי וביקש לעשות בצנעה דמבואר דפטור משום דיכול לומר בפומבי אעשה עמך, וא"כ כל שכן דאם לא קבלו כלל דפטור, וכ' דמה דמשלם הכא הוא משום דהוא גרם לעצמו במה שלא היה בעיר ולא שמע, וכ' דאומר לו זה ששלח לו מתחילה דגם הוא לא קרא לו אז, והראב"ד[בש"מ] כ' בשם **הרב הצרפתי** דמה דמבואר דבעי לשלם הוא דוקא אם נודע לו קודם ששלמו שבעת ימי המשתה, **והראב"ד** כ' דאי בכה"ג א"כ אמאי יש לו תערומת עליו, וכ' דבעי לשלם משום דיכול השני לומר לו דלא ידעתי שלא היית יודע, **והר"ן** כ' דעליה דמשלח ראשון רמיא למידע אמתי נושא חבירו.

גמ' ועד כמה – ברשב"ם מבואר דפוחת מה שהיה ראוי לאכול אצלו, וכן מבואר **באו"ז** בשם **ריב"ם ובנ"י**, אמנם **ברי"מ ובי"ר** מבואר דפוחת מה שאכל הראשון אצלו בזמן שמחתו, דכיון דהוא לא אכל ממילא דיכול לתבוע מה שאכל הראשון, וכן נראה מבואר **בראב"ד** [בש"מ], וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ז מזכיה ה"ו, **ובטור** ס"ס מבואר כהרשב"ם.

גמ' פלגא – ברשב"ם מבואר דהיינו פלגא ממה שהביא, וכן מבואר **בנ"י ובטור** ס"ס, אמנם **הראב"ד** [בש"מ] כ' דהיינו פלגא מהיותר על זוז, וכ' הטעם דהיכי דמביא יותר מזוז הוא מביא בנו או שמש ואוכל הוא עד מחצה, ויל"ע בשי' הרי"מ והרמב"ם בסמוך, דלכאורה מבואר דפלגא הוי אפילו דאינו אוכל כל כך.

גמ' מכאן ואילך – הרשב"ם מפרש דלפי מה שהיו מאכילים אותו יפחתו לו, **והרי"מ** כ' דאם הוא אדם חשוב דד' זוזי הם כפחות מנכה לו פלגא, ואם לא כיון דיותר מד' הוי ממון חשוב אצלו בידוע שהיה בדעתו לדקדק עמו הלכך מנכה בכדי שאכל ושמח עמו, ונראה מדבריו דמה דמנכה פלגא הוא הגם דהוי יותר ממה שאכל, ולשיטתו זה תלוי במי ששלח מתחילה, ואם הוא מדקדק במה ששלח, אין פוחתין אלא מה שאכל, **ובראב"ד** [בש"מ] נראה דמבאר דמשלם הכל מה שהוי יותר מד', **והרמב"ם** בפ"ז מזכיה ה"ז כ' דאם הוא אדם חשוב מנכה מחצה ואם הוא צר עין ומדקדק בהוצאתו אינו מנכה לו אלא מה שאכל, **והראב"ד** השיג דאין ענין לחשיבות עם צרות עין, וכ' **הה"מ** דשי' הרמב"ם כהרי"מ, **ובטור** ס"ס מבואר כהרשב"ם.

גמ' עשה עמו בשניה וכו' – **הרי"מ** כ' דהיכי דהיה איפכא דעשה עמו בראשונה, ואומר לו לעשות עמו בשניה, כיון דכשעשה עמו היה נשוי או אלמן, א"כ על דעת זה קבלה ממנו שיחזיר לו כשישא אשה אחרת, [ויל"ע דכיון דהרי"מ כ' דבשניה יש שמחה יותר ומשו"ה יכול לומר לו דרק בשניה יעשה עמו וכמשי"ת בסמוך, א"כ מה בעי טעם אמאי אינו יכול לומר לו דאינו רוצה לעשות בשניה, ואולי הגם דיש שמחה יותר בשניה, מ"מ גם יש מעלה בראשונה וכמו דס"ל להרשב"ם].

גמ' לכשתשא אשה אחרת – הרשב"ם מבאר דבאשה אחרת יש פחות שמחה, אמנם **הרי"מ** כ' דהיכי שנושא שניה בתולה יש בה שמחה יותר מפני שבראשונה הוא טרוד אם יוכל לבעול, **והי"ר** כ' דאם זה הטעם א"כ כשנשא בתחילה אלמנה אמאי יוכל לומר לו הכי, ועוד דלפ"ז יש לו עדיפות בנושא אלמנה מנושא בתולה, ובגמ' מבואר דבבתולה יש יותר שמחה, וכ' דבראשונה חיבתו טורדת לבו לשמוח עם זולתו, וגם זה לבו רעב וזה לבו שבע, ומשו"ה יש לו שמחה עם השושבין יותר בשניה.

**ברמב"ם** בפ"ז מזכיה הל' ג-ד מבואר דהדין בגמ' גבי עשה עמו בפומבי או בבבתולה, הוי גם אם הוי איפכא דאם עשה עמו בצנעה או באלמנה יכול לומר לו דאינו רוצה לעשות עמו בפומבי או בבתולה, וכ"כ **הטור** בס"ס דהאי דינא הוי בין בתוספת ובין בגרעון, וכ"כ הרשב"ם, והיינו בד"ה לכשתשא דאומר לו דאינו רוצה בשמחה יתירה, והביא דהרמ"ה כ' דדוקא יכול לומר דאינו רוצה לפחות, ונתבאר דגם שי' הרי"מ נראה מבואר כהרמ"ה.

גמ' בשתים – התוס' מבארים דנושא שתי נשים ורוצה שיעשה עמו בכל אחת מחצה, אמנם **הרי"מ** מבאר דהוא נושא שתי נשים כאחת, ואומר לו דאין לו שמחה כ"כ כשנושא שתים דבאחת אוהבה יותר, ועוד דכיון דנעשות צרות זו לזו הוא טרוד ביניהן, וכ"כ **הי"ר** דכשנושא אשה אחת דעתו פנויה יותר, **והראב"ד** [בש"מ] מבאר כהתוס', וכ' דגנאי לו לבוא בבית אחד בחצי שושבינות, או דאינו רוצה לטרוח לבא ב' פעמים, **והריטב"א** כ' כהתוס'.

גמ' עתיר נכסין וכו' – עיין פי' רשב"ם, **והמאירי** מבאר דמדמה לעבודת האדמה דבמעט עושר טרוד כל השנה, ופומבי היינו צמר גפן דבמעט סחורה ימלא כמה בתים, כן בעלי אגדה דורשין וידמה שחכמתם עולה עד לרקיע, ובאמת יש בהם מעט.

גמ' עתיר סלעים וכו' – עיין פי' רשב"ם, **ובפי' רגמ"ה** כ' דמדמה להנהו דאין קול כ"כ, וכן בעל פלפול יושב בביתו ומוסיף מפלפולו, **והתורי"ד** כ' דמדמה לעשיר שתקוע וחזק באוצרות שיש לו ואין ידועין לכל וגם אינו חסר דבר שיש בידו מעות מרובות, **והמאירי** כ' דתקוע היינו בתים שאי"צ לעבוד בהם אלא קרן קיימת ופירות באין תמיד, וכמו"כ בעל פלפול מיתוספת דעתו וקרן קיים.

עתיר משח – עיין פי' רשב"ם, **ובפי' רגמ"ה** מבאר דמדמה למי שיש לו דבר המדוד ופקדונות של כסף וזהב דאינו מרויח בזה, וכן הוא שיש לו רק מה ששמע, **והתורי"ד** כ' דמדמה לעשיר משמן ואוצרות חטים ומזונות, שכל העולם צריכין אליו לקנו ממנו וכמו דמסיים וזהו מה דמסיים דהכל צריכין למרי חיטי, **והמאירי** כ' דמדמה לשמן ומרגליות שהם דברים נכבדים, אבל אם ינענעו אותם השמן נעכר והמרגליות מתקלקלות, כך בעלי שמועות לבד אין להם כח לעמוד במשא ומתן, ומ"מ הכל צריכים להם, ובא לומר בכל זה שצריך להזדרז עד שיהא שליט בכל.

גמ' אמר רבי זירא וכו' – **המהרש"א** מבאר דהיה קשה לו דהיה לו לסיים ועשיר דזהו ההיפך דעני עיי"ש.

מסיע אבנים – **המהרש"א** מבאר דנקרא הכי, משום דהיצה"ר נקרא אבן כמבואר בקידושין ל' ב', ואמר דמהני תלמודו להסיר ממנו היצה"ר, אבל לא מהני להכריע מכח תלמודו, ומה דמדמה בעלי גמרא לבקוע עצים הוא משום דת"ח נמשלו לעץ דהקטן מדליק הקטן, והכא נמי מעמיד תלמידים ועי"ז מתרבה חכמתו מהם.

גמ' זה רחמן – **המהרש"א** מבאר דהיינו דמרחם על רשעים, ואכזרי היינו גם על רשעים עיי"ש.

**קמו' א'**

א) מתני' ואכל שם סעודת חתן – **הטור** בס"נ כ' דאם אכל כששלחם שכך דרך להאכילו כששולח הדורון, וכ' **הב"י** דנראה דאם אחר ששלח אכל לא מהני, וכ' דאינו יודע מנ"ל הא, וכ' דאפשר דס"ל דדוקא מתוך אותה שמחה מוחל ולא ע"י אכילה שאח"כ, וכ' דאפשר דאורחא דמילתא נקט אבל גם אם אכל אח"כ מהני, **והב"ח** כ' דמהא דבעי בגמ' דע"י שליח מאי, וזה בודאי לא מהני אלא אם אכל בשעה שהביא הדורון, א"כ גם בארוס עצמו אמרינן דמייירי דוקא על שעה זו.

מתני' שלח סבלונות מרובין וכו' – הרשב"ם מפרש דלא איירי בגונא דרישא אלא הכא מיירי דהוא מפרש האם נותן שיחזרו עמה או שתשתמש בהן, ומה דאיירי במרובין ומועטין אורחא דמילתא נקט, אמנם בתוד"ה סבלונות מבואר דקאי ארישא וכן מבואר **ברי"מ ובי"ר** ובעוד **ראשונים**, **והתו"ר** [בש"מ] מק' על הרשב"ם דבגמ' בע"ב מייתי דברע רבין סבא על סיפא דמתני' והוא מיירי על אכל, ולפ"ד הרשב"ם היה להגמ' להביא זה על הרישא, **והריטב"א** הק' על הרשב"ם דפשיטא דהדין הכי, אמנם הנה **הרי"ו** כ' דקאי על הרישא, וכ' דנראה דאם לא אכל אפילו אם פירש דתשתמש בהם מ"מ לא נתן אלא על דעת דתנשא לו, ואח"כ הביא פירוש הרשב"ם, ומבואר דמסתבר לו לדינא דלא כהרשב"ם, וע"ע לק' בגמ' דבעי לאתויי ראיה מהסיפא.

והא דנקט הלשון מורבין ומועטין, כ' **הי"ר** דבאמת אפילו שוה מאה מנה הדין דאין נגבין, וקרי להו מועטין משום לגבי מה שיבוא עמה דנפישי טפי הוו מועטין, **והרי"ו** כ' דמיירי לענין בגדים, דאם שלח מעט כדי שתלבש בעודה בבית אביה היינו מועטין, אבל אם שלח הרבה אמרינן דאלו כדי שיבואו עמה לבית בעלה, ומה דקתני ברישא מאה מנה משכ"ל בבגדים יקרים, דגם מעט מהם שוים מאה מנה, **והרשב"א** כ' דמרובין היינו דעומדים זמן מרובה, ומועטין היינו דבלין, וכן מבואר **בריטב"א ובנ"י**, והנ"י הביא גם דברי הרי"ו, ומבואר **ברשב"א** דמאכל ומשתה אפילו מאה קרונות כולם דינם כעשויין לבלות, וכל שכן כלים שעשויין להשתמש בהן, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ג סצ"ו מבואר דדוקא כלים קטנים כייבא וסבתכא דינם כסבלונות מועטין אבל כל שאינו עשוי לבלות כגון בגדים ותכשיטים חשובים הוו כמרובין, וסיים דדוקא מאכל ומשתה ודברים קטנים העשויין לבלות אבל כל השאר כגון בגדים ותכשיטין לא, **והר"ן** כ' דגם בגדים בכלל מועטין כיון דעשויין לבלות, **ובב"י** בס"נ כ' דאפשר דכונתו דוקא לבגדים כייבא וסבתכא, **והטור** בס"נ כ' דאם שלח לה בגדים וכלי מילת דברים שעומדים להשתמש בהם בבית אביה ואפשר שישתמש בהן עד שיבלו הוו כמועטין, אבל אם שלח בגדים שאינם עומדים לבלות בבית אביה חוזרים בכל ענין, וכ' **הב"י** דזה כדברי הרשב"א בתשובה, ולכאורה היינו דעיקר החילוק בדברי הרשב"א הוא האם עשוי לבלות עד שתנשא או לא, ואם יהיה בגד חשוב דעשוי לבלות גם דינו בכלל מועטין, **ובב"ש** סק"ו כ' דדין בגדים לפי הענין.

**הרי"ו** כ' דמעות הוו דבר העשוי לבלות דשולחם לצורך הסעודה, והביאו **הנ"י** וכ"כ **הרמ"א** בס"נ ס"ג.

מתני' שתשתמש – **הטור** בס"נ כ' דאם נתן לה שלח לה ושמשה בהם בבית אביה, וכ' **הב"י** דנראה דאם עדיין לא נשתמשה חוזר, וכ' **הב"ח** דלמד זה מדבעי האם דוקא בבלו, אבל שתשתמש לא מבעי לי', **והח"מ** בסק"ט כ' דין זה.

ב) גמ' שלוחו מאי שיגר לו מאי – **הי"ר** כ' דכיון דלא נפשט הוו בחזקת האשה, וכ"כ **הרא"ש והריטב"א**, אמנם **הנ"י** כ' דכיון דלא נפשט אין לנו אלא מה דקתני במתני' אבל שלוחו או שיגר לו לא מחל, **והטור** בס"נ כ' דלא מוציאים, וכ"כ **הב"ש** בסק"ו.

תוד"ה סבלונות – **במהרש"א** מבואר דאין בתוס' שני פירושים, ולא גרס מש"כ בתוס' לפנינו א"נ, ופירש דמש"כ דבמועטות דוקא בעינן היינו דמה דבעי רבא לק' מה הדין בלא בלו היינו דוקא במועטין, אבל במרובין גם אם בלו דהיינו דאבדו הדין דנגבין, וכ' דאין לומר דבמרובין גם אם עשויין לבלות נגבין, דהא בברייתא מיירי דשיגר מאה קרונות וא"כ היו מרובין, ואעפ"כ קתני דמה שעשוי לבלות אינו נגבה, אמנם מדברי **הגר"א** בס"נ סק"ו מבואר דיש בתוס' שני פירושים.

גמ' מהו שישלש – **הי"ר והריטב"א** פירשו הגמ' כהרשב"ם, אמנם **הרי"מ** כ' דפירוש הגמ' דהאם דוקא למאה מנה בעי שיאכל בשיעור דינר, אבל לפחות בעי פחות כפי השיעור כגון דלחמישים מנה נבעי שיאכל חצי דינר, ולכ"ה מנה בעי שיאכל רבע דינר, **והי"ר** הק' דא"כ למנה לא יהיה בעי אפילו פרוטה דבדינר צ"ו פרוטות, וא"כ הוי כאילו לא אכל כלל, **והר"ן** הביא שתי הפירושים, **וברי"ף וברא"ש** הגירסא מהו שישלם שבח סבלונות, ולפ"ז אין כלל לספק זה, אמנם **הב"ח** על הרי"ף כ' דהגירסא ברי"ף ישן כמו לפנינו, **ובקיצור פסקי הרא"ש** גם הביא לספק זה ופירש כרשב"ם, וכן **הטור** בס"נ כ' הספק כהרשב"ם, והובא **בב"ש** סק"ו.

גמ' שבח סבלונות – במה דמבואר בגמ' לפנינו צדדי הספק, כבר כ' **הפנ"ש** דמדברי הראשונים מבואר דלא היה גירסא זו לפניהם, והרשב"ם מבאר הספק היכי דמחזיר הסבלונות האם גם מחזיר השבח או לא, **והרי"מ** כ' פירוש אחד דקאי על הספק לעיל דמהו שישלש, דאי נימא דמשלשין, האם גם היכי דשלח חמישים מנה ואכל בחצי דינר, ואח"כ הושבח ועמד על מאה מנה, נימא דהשתא לא סגי במה שאכל חצי דינר, או דכיון דמתחילה היה שוה חמישים מנה סגי במה שאכל חצי דינר, וכ' עוד לפרש דמיירי היכי דלא אכל דהדרי סבלונות האם השבח גם חוזר, אך כ' דבכה"ג ממנ"פ אי הוו בעינייהו הרי הכל של בעל, ואי לא הרי אין כאן שבח, **ובי"ר** מבואר דהספק בלא אכל וגם באיתיינו בעינייהו, **והנ"י** מפרש הספק בגונא דהשובחו ואח"כ אבדו האם צריך להחזיר מה שהושבח, **והריטב"א** כ' דהיכי דהוי בעין בודאי דחוזר גם השבח, אלא הספק היכי דאכלה או מכרה, האם נימא דחשיבא כשולח יד ומחייבא על שעת האכילה, או דכיון דהוי ברשות דדעתה לינשא א"כ הוי כאילו אתבר ממילא דמשלם כשעת הפקדון, [והנה לכאורה מ"מ יש לחייב גם על מה שנהנית מהאכילה, אמנם בזה י"ל דלא נשום אלא כפי דמים בזול כמבואר בע"ב], **והנ"י** כ' דהספק האם כיון דהיה דעתו לאכול שם וישארו להם לא יפרע אלא כמו שהיו שוין בשעת נתינה, או דלמא כיון דברשותי' קיימי חייבין להחזיר הכל, **ובק"ש** אות תק"ט כ' דמהא דיש צד דהשבח אינו חוזר, מוכח דמה דחוזרין אי"ז משום דמעיקרא לא זכתה בזה, אלא דבאמת זכתה לגמרי אלא דהיא מתחייבת להחזיר באם לא יהיה נשואין לבסוף, [ולכאורה שפיר י"ל גם דהוי מתנה ע"מ להחזיר, והספק האם הוי גם ע"מ להחזיר השבח], וזהו לפי המבואר בי"ר דהספק גם היכי דאיתנייהו בעינייהו, אבל אם הספק רק באין השבח בעין א"כ אדרבה נראה מבואר דאינה זוכה בזה, והנדון רק האם מתחייבת גם על השבח.

**הי"ר** כ' דבשבח כיון דהגוף חוזר לארוס, והנדון רק האם צריך ליתן לארוסה דמי השבח, א"כ בזה חשיב הארוס מוחזק, ומספק אי"צ ליתן לה, **והנ"י** כ' דמספק השבח אינו חוזר, אמנם זהו לשיטתו דכל הספק בשבח היינו כשאבד אח"כ ואינו בעין, וא"כ נמצא דהנדון האם מוציאין ממון מיד האשה או לא, וכן **בטור ובב"ש** ס"נ סק"ו מבואר דאין מוציאין.

גמ' כיון דאי אבדי או מגנבי – **הי"ר** כ' דאם נאנס הסבלונות, הדין דמחייבא האשה דהויא כשואל עלייהו, ואפילו במה דשלח שיבוא עמה לבית בעלה, כיון דמתחזיא בהו בבית אביה הויא לה שואל עלויהו, אמנם **בשו"ת** הריב"ש המיוחסות סכ"ג [עיי"ש בהגהה דמבואר דזה תשובה **למהר"ם חלואה**] מבואר דאם לא נשתמשה עדיין דינה כש"ש דהואיל ויכולה להשתמש נעשית ש"ש כמבואר בב"מ מ"ג א' דהואיל ונהנה מהנה, ואם כבר נשתמשה הוי כמעות שנתנו לשולחני דאם נתשתמש מתחייב באונסים, **והגרע"א** כ' דכיון דמבואר בגמ' צד דהשבח שלה משום דמתחייבת באם נאבד או נגנב, א"כ בהכרח דהדין דאפילו באונס מתחייבת, דאי לאו הכי אין כאן סיבה דהשבח שלה, אך כ' דמ"מ מיד שהדין להחזיר כבר אינה מתחייבת באונסים דפסקה השאלה, דמתחילה הוי שאלה עד זמן חזרה, והעיר שם דלכאורה דינה כלוקח לזמן דהדין בזה דאינו נעשה אלא כש"ח, וכן העיר **בק"ש** אות תק"ט, אלא דכ' דלהצד דהשבח שלה א"כ מבואר דזוכה בזה וא"כ ממילא יש לחייב גם באונסים.

גמ' שם – **בשו"ת** הריב"ש המיוחסות שם מבואר דהיכי דגובה דינו לגבות מאבי הבת כל שהוא נותן הנדוניא, אמנם **הגרע"א והבאה"ט** בס"נ ס"ג הביאו תשובת **מהר"ם גלאנטי** דהיא חייבת ולא אביה ואמה, וכן מבואר **בי"ר** דהאשה נעשית שואל.

ג) גמ' תא שמע סבלונות מועטין וכו' – **הרי"מ** ועוד **ראשונים** מוכיחים מהכא דלא כהרשב"ם דסיפא לא קאי על הרישא, דאי לא קאי א"כ מאי מייתי ראיה מסיפא דמה דאין נגבין מיירי דפירש שתשתמש בהן, **והריטב"א** כ' דשי' הרשב"ם דגם בסיפא י"ל דדוקא אם בלו ומשום דמה שנתן לה הוא רק שתשתמש וכמו דאמר לה, וא"כ לא נתן לה אלא הזכות להשתמש, וכיון דמבואר דגם לא בלו אין נגבין היינו משום דאמרינן דכיון דנותן לה כבר נותן לגמרי, וא"כ ברישא דלא פירש נמי נימא דמ"מ כיון דנותן לה להשתמש א"כ גם נותן לה לגמרי, **והמהרש"ל** כ' דגם לשי' הרשב"ם דקאי על הסיפא מ"מ מה דאין נגבין זהו דוקא בעשוי לבלות, אבל אם אין עשוי גם אם פירש מ"מ נגבין, ומשו"ה מחק ברשב"ם בד"ה תא שמע מש"כ כשאין עשויין לבלות דבאמת גם הסיפא לא מיירי בכה"ג, ולפ"ז כ' דשפיר מייתי ראיה לספק דרבא, כיון דגם בפירש לא הוי אלא משום דעשוי לבלות, ואי אמרינן ברישא דדוקא בלו הוא הדין בסיפא, אמנם **המהרש"א** כ' דלפי שי' הרשב"ם סיפא מיירי גם באין עשויין לבלות וכמו הגירסא לפינו ברשב"ם בד"ה תא שמע, והא דמייתי ראיה לספק דרבא, הוא משום דס"ל דמ"מ לא עדיף אין עשויין לבלות בפירש, יותר מעשויין לבלות היכי דלא פירש אלא אכל, ואי אמרינן ברישא דדוקא אם בלו, א"כ גם בסיפא אפילו דפירש ומשו"ה גם באין עשויין לבלות אין נגבין מ"מ לא יהיה זה אלא אם לא הוו בעין.

גמ' בייבא וסבתכא – הרשב"ם מפרש דהן דבר מועט ומחיל להו לגמרי, **והרי"מ** מוסיף דבמהרה הן בלין, **והי"ר** כ' דלא חשיבי, **והראב"ד** [בש"מ] כ' דהוי דבר מועט ודק שעשוי לבלות מהרה, **והרשב"א** כ' דהם דקים וקטנים, **והריטב"א** כ' דדמיהם קלים, **ובב"ש** ס"נ סק"ו הביא **דהרבינו ירוחם** מבאר דהיינו מנעלים וצעיפי נשים, והעיר דאמאי הטור לא כ' חילוק זה.

תוד"ה תרגמה – **הראב"ד** [בש"מ] כ' דכיון דאמר הלשון שתשתמש מבואר דמיירי דעדיין לא בלו, **והריטב"א** כ' דמיתור דייק דסגי לשנות הדין דבמרובין נגבין.

ד) רשב"ם ד"ה דאי – **בי"ר** מבואר דנפ"מ לענין דבעי לישבע על טענה זו, **והריטב"א** כ' דכיון דהוי טענה נזקקין לו שיודה הנתבע או יכפור וישבע, אבל אם לא הוי טענה כגון בבבל, אין נזקקין כלל לטענתו.

**קמו' ב'**

רשב"ם ד"ה אמרה – **המהרש"ל** בתוס' כ' דלשי' הרשב"ם צ"ל דאע"ג דנמצא דידעה דנטל כותבת מ"מ מ"מ דידעה זה משום דהבינה בשכלה, אבל באמת היתה תותרנית.

תוד"ה נכנס – **הרמב"ן** מק' עוד על הרשב"ם דהרי לא נתן עיניו עד שיתברר המום, ועוד דלפ"ז אפילו אם הקדיחה תבשילו יהיה הדין הכי, וגם כ' דכל מה דמבואר דכיון דנתן עיניו לגרשה דאין לו פירות זה דוקא אם גרשה לבסוף, **ובאו"ז** בשם **ריב"ם** כ' דמה ענין ירושה דהוי משום דהיא שארו לדין פירות, **והרא"ש** כ' דכיון דירושה דאורייתא א"כ אינו ענין לפירות וכי אם הבן יהיה שונא לאביו לא ירשנו, **ובחי' רמ"ש** כ' דרב לשיטתו דירושת הבעל דרבנן כמבואר בכתובות פ"ד א', אמנם **הריטב"א** כ' דבין אם ירושת הבעל דאורייתא או דרבנן לא יפסיד ואין לדמות ירושה לפירות, **והרא"ש** הק' עוד דאם היא נשואה א"כ יכל לבודקה בביתו.

**והתורי"ד** כ' על דרך הרשב"ם וכ' דמפני שנכנס לבודקה והיה רוצה לגרשה אמרו חכמים שאינו דין שיירשנה, וכ' דמכאן מוכח דכל המורד על אשתו וביני וביני מתה אשתו דאינו יורשה כיון דאינו נוהג עמה כשורה.

ושי' **הראשונים** כהתוס', **ובמרדכי** סתרי"ב כ' בשם **ה"ר אברהם** דהלשון בגמ' שאמרו לו על אשתו לא נראה דמיירי בארוסה, ועוד כ' דחורבה אינה מקום סתירה ליכנס לנשואין, **והרי"מ** כ' לפרש דמיירי דהיתה נשואה ורצה להוציאה משום דנמצאת בעלת מום, ומשו"ה אמרינן דאינה יורשה דנמצא דהוי קידושי טעות ואמנם דצריכה גט משום דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, מ"מ כמו דיוצאת שלא בכתובה הכא נמי אינה יורשה, **והרמב"ן** הק' על זה דאי"ז מן המומין הפוסלים באשה, וגם דלא נתברר שהיתה תותרנית, **ובב"ש** ס"צ סקכ"ב כ' דאפשר דמיירי דהתנה כן בפירוש, ומבואר דבעיקר הדין מודה להרי"מ דבאם יש כאן סיבה לקידושי טעות דבזה לא ירש את אשתו אף דצריכה גט, וכ"כ **הרמ"א** בס"צ ס"ה דאם טוען על אשתו שהיו בה מומין ומקחו מקח טעות אינו יורשה, **ובח"מ** סקט"ו כ' דאע"ג דצריכה גט מספק מ"מ לענין ממון הירושה אוקי אחזקתה, וכ' דאף שלא נתברר שהיה בה מום מ"מ הודאת בע"ד כמאה עדים, ומבואר לפ"ז דרק משום דרק צריכה גט מספק אינו יורשה, וברי"מ דאפילו אם בודאי צריכה גט, מ"מ כיון דזהו רק משום דאין תנאי בנשואין אינו יורשה.

ה) גמ' יתיב רבין סבא וכו' – הרשב"ם מבאר דקאי על גונא דאכל שם בדינר, ומה דאמר דסבלונות הדרי היינו שאין עשויין לבלות, ומה דאמר דמאכל ומשתה לא הדר היינו משום דעשויין לבלות והוא הדין לכל דבר העשוי לבלות, **והרי"מ** הק' דאי קאי על כה"ג דאכל ומה דהדרי היינו בסבלונות מרובין א"כ אמאי לא הביאו דבריו על הרישא דסבלונות מרובין, ועוד הק' דא"כ מאי איריא דמאכל ומשתה לא הדר, הא כל סבלונות מועטין דזמנין דלא בלו גם לא הדרי, וק"ו דמאכל ומשתה לא הדר, **וברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר כהרשב"ם, וכ' הרמב"ן דבא לפרש מתני' דאפילו אם הביא כדי יין ושמן שאפשר להן להתקיים עד שתבוא לבית בעלה, מ"מ אמרינן דדינם כדין מועטין ולא הדרי, והוו בכלל סבלונות מועטין דקתני במתני', ועוד כ' דקמ"ל גם דהיכי דהדרה היא אפילו כישא דירקא הדר, **והרשב"א** כ' דקמ"ל דהסיפא קאי ארישא דמתני', **והנ"י** כ' דהא דלא פירש דבריו דמה דהדר היינו באין עשויין לבלות, הוא משום דכיון דאמר דמאכל ומשתה לא הדר ממילא שמעינן דמתחילה מיירי על דבר שלא עשוי לבלות, ונקט מאכל ומשתה לומר דאפילו אם הם הרבה מ"מ כולן לא הדרי, **והריטב"א** כ' דמיירי על כל גונא דלא הדר בין אם אכל ובאין עשויין לבלות ובין אם לא אכל ואף בעשויין לבלות, וקמ"ל דדין זה הוי בכל גונא, וגם קמ"ל דמאכל ומשתה לא הדרי אפילו כמה קרונות כיון דאכל שם, ויל"ע דכיון דאמר דקאי גם על גונא דלא אכל, א"כ לכאורה מה דאמר דמאכל ומשתה לא הדר קאי גם על גונא דלא אכל וכמשי"ת בסמוך, ובדבריו מבואר דדוקא אם אכל.

**והרי"מ** כ' דרבין סבא באמת מיירי בין אכל ובין לא אכל, וקאי על סיפא דמתני' דקתני דמועטין אין נגבין, ובא לומר דאין הלכה כמתני' אלא לעולם הדין דסבלונות חוזרין בין מרובין ובין מועטין, ולפ"ז מבואר דרק מאכל ומשתה לא הדר, וזה לא הדר בין אם אכל ובין אם לא אכל, אלא דהרי"מ כ' דנראה דגם סבלונות מועטין היכי דבלו או נשברו ואינם בעין, דדינם כמאכל ומשתה, **והי"ר** תמה על זה דאיך חולק על מתני' וברייתא בלא שמצינו תנא דס"ל הכי, והיה לו לפרש דדינו בין אכל ובין לא אכל, וכ' הי"ר לפרש דמיירי דוקא על לא אכל, וקמ"ל דאפילו אם חזר הוא חוזרין הסבלונות, וגם קמ"ל דמ"מ מאכל ומשתה לא הדר, וגם קמ"ל דהיכי דהדרה היא אפילו מאכל ומשתה הדר.

**והרמב"ם** בפ"ו מזכיה הל' כ"א-כ"ב כ' כשי' הרי"מ דאין חילוק בין אכל ללא, ולעולם הכל חוזר חוץ ממאכל ומשתה, וכן מועטין שבלו או אבדו ששלח לה שתשתמש בהן לא הדרי, **ובב"י** בס"נ כ' דנראה דהרמב"ם מפרש דמה דקתני בברייתא דהעשויין לבלות היינו דוקא אם בלו, ולכאורה לפ"ז מבואר דדוקא אם אכל הדין דאינם חוזרין בבלו, אמנם ברמב"ם מבואר דאין חילוק בין אכל ללא, **ובלח"מ** שם עמד על דברי הב"י, דשי' הרמב"ם כהרי"מ דרבין סבר מסיק דאין הלכה כמתני', **והטור** בס"נ כ' רק שי' הראשונים דהיכי דאכל חוזר רק סבלונות מרובין, **והשו"ע** בס"א סתם כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כהטור.

ומבואר **ברמ"א** דהיכי דלא אכל שם גם מאכל ומשתה חוזר, ודלא כשי' השו"ע דגם אם לא אכל אינו חוזר, והנה שי' **הי"ר** דהגם דס"ל כשי' הראשונים דהיכי דאכל אינו חוזר אלא סבלונות מרובין, מ"מ מאכל ומשתה אינו חוזר אפילו לא אכל וכמשנ"ת, **ובקיצור פסקי הרא"ש** גם כ' דמאכל ומשתה אינם חוזרין אע"פ שלא אכל, אמנם **בבית מאיר** עמד בזה **דבטור** נראה מבואר דאם לא אכל גם מאכל ומשתה חוזרין וכדברי הרמ"א, דכ' דכן אם שלח מאכל ומשתה אם אכל או שתה אז אינה צריכה להחזירם, **ובמקנה** בסק"ה כ' לומר, דפירוש דבריו בקיצור פסקי הרא"ש דאע"פ שלא אכל היינו דלא נאכל המאכל ומשתה ששלח.

רשב"ם ד"ה ושמין – **הרי"מ** כ' דכיון דחיובו על זמן שכבר היה שחוט, א"כ אינו חייב אלא דמי בשר בזול משום דאז היה הבעלים צריכים למוכרו בשיעור זה, וזה מה שהפסיד, וכ"כ **הי"ר**,וכ' דכיון דהוי ברשות א"כ אין החיוב אלא על ההנאה וזה בשעה שכבר הוא שחוט, **והריטב"א** כ' דהחיוב הוא על הההנאה דנשתרש להו דמי בשר בזול שהיו אוכלים, ולכאורה זה כשי' הרשב"ם, **והנ"י** כ' כהרשב"ם דיכולים לומר דלא היו אוכלים אם לא היו מוצאים בזול, וכן **הט"ז** בס"נ סק"ד כ' טעם זה, **ובב"י** שם מביא **תשובת הרשב"א** דמבואר דגם גבי בגדים שבלו פוחתין, וכן מבואר **בב"ש** סק"ו, וכן מבואר בשאר **הנו"כ** בטושו"ע דס"ל לדינא הכי, **ובבית מאיר** כ' לומר דטעם זה שלא היינו אוכלים אינו אלא במאכל ומשתה ולא בבגדים עיי"ש, וכ' לומר דמשו"ה לא הביא השו"ע דין זה אלא על מאכל ומשתה, ולכאורה לפי הטעם שכ' הרי"מ והי"ר בודאי לא שייך זה אלא במאכל ומשתה.

**והטור** שם מביא **תשובת הרא"ש** דכ' על גונא דאבי הכלה נתן מעות לחתן, והוא נתן לה סבלונות, דמה שנפחתו הסבלונות יכול החתן ליטול מהמעות והשאר להחזיר לאבי הכלה, **ובדרישה** סק"ח העיר דאמאי לא אמר דאין שמין הסבלונות אלא בדמים בזול, ואמאי כתב דנוטל מה שנפחת וכ' לומר דבאמת אה"נ דשמין לפי דמים בזול, אלא דהרא"ש לא נחית לענין זה בדבריו, וכ' עוד דכיון דהחתן מוחזק במעות בזה הדין דאין שמין אלא נוטל כל שווי הפחת, וכ"כ **הב"ש** בסק"ו, [ועיי"ש מש"כ עוד לחלק היכי דהוא מוחזק], **והב"ח** כ' לחלק דכיון דהרא"ש מיירי בשידוכין בלא אירוסין בזה הדין דמשלם הכל ולא רק דמים בזול, אמנם **הב"ש** שם כ' דאין לחלק בזה בין שידוכין לאירוסין כיון דהטעם הוא משום דהוי ברשות, **והט"ז** בסק"ז כ' לומר דכיון דיש לו בידו מעות אמרינן דמעיקרא קבלה הכלה הסבלונות כנגד המעות שיש לו, **והבית מאיר** כ' לומר דבאמת שי' הרא"ש דרק במאכל ומשתה הדין דמשלם דמים בזול אבל בשאר סבלונות משלם כפי שווים וכמשנ"ת.

**הנ"י** כ' בשם **הריטב"א** דכל הדין דסבלונות מועטין אינם חוזרים זהו דוקא אחר אירוסין, אבל אם רק היה שידוכין בזה חוזר בכל ענין, **והב"י** בס"נ הביאו, וכ' **דמתשובת הרשב"א** שהביא שם לא נראה הכי, דבתשובה שם מיירי על אחר שידוכין וכ' דהחתן חייב להחזיר הכל, דכמו דחוזר מה ששלח החתן הכא נמי חוזר מה ששלחו לחתן, ומיהו מסתבר שמה שבלה אפילו חזר בו הוא פוחת שליש כמו דמבואר בסוגיין, דשמין לו דמי בשר בזול, **והרמ"א** בס"ג כ' שתי שיטות מה הדין אחר שידוכין, **ובח"מ** סקי"א הק' דאמאי אם חזר הוא צריכה לשלם, וכ' לומר דלא מיירי אלא על מה שבעין דצריכה להחזיר אבל מה שנתשמשה כבר אי"צ להחזיר, אלא דהק' דא"כ מנין דהרשב"א חולק על זה הא לא מיירי אלא על דבר שאינו בעין, **ובב"ש** סק"ט כ' דאם אם אינו בעין שפיר צריכה לשלם אפילו חזר הוא, דמבואר בגמ' דדוקא משום דאכל הדין דאינו חוזר אליו אף בחזר הוא, וא"כ קודם שידוכין דלעולם הוי כלא אכל שפיר צריכה להחזיר, אלא דבסק"י הק' דאין שום ראיה מהרשב"א דאחר שידוכין הדין כאחר אירוסין, דמה דפוחת ומשלם רק כפי דמים בזול, זהו משום דהוי ברשות ואין נפ"מ בזה בין קודם אירוסין לאח"כ וגם בלא אכל הדין דישלם רק דמים בזול, וכן הק' **הט"ז** בסק"ו, והגרע"א ציין **למגן גבורים** דכ' לומר דמ"מ מלשון הרשב"א דדימה בסתם לגמ' דידן נראה דס"ל דאחר שידוכין הוי כאחר נשואין, **ובבית מאיר** כ' לומר דעיקר הנדון תלוי האם היכי דאפשר לחזור גם אמרינן דגמר ומחיל, ולפ"ז כ' דבשידוכין דידן דהוי בחרם וקנס כו"ע מודו דהוי כאחר אירוסין, אמנם **בפ"ת** סק"ד הביא דברי **החת"ס** דכ' דאין לחלק בין שידוכין דידן משום דהוי בחרם וקנס לשידוכין דעלמא.

א) מתני' ושייר קרקע כל שהוא – **הרי"ו** כ' דכיון דשייר אין הוכחה שלא היה סבור שיחיה, די"ל דסמך על מה ששייר, וכ' עוד די"ל דכיון דשייר מוכח דהוא סבור שיחיה דלמאי שייר האי כל שהוא, והעיר דא"כ אמאי במצוה מחמת מיתה אמרינן דגם בשייר בטלה המתנה, וכ' די"ל דמ"מ כיון דהוא מצוה מחמת מיתה א"כ חזינן דאינו סבור שיחיה.

מתני' שם – **הי"ר** כ' דאע"פ די"ל דמה ששייר הוא כדי לקיים בזה דין ירושה דאורייתא, מ"מ כיון דכבר אינו מוכרח דנתן רק משום דדעתו על לאחר מיתה, דאפשר דסמך על מה ששייר, א"כ כבר אין להוציא המתנה מחזקתה, **והסמ"ע** בסר"נ סקכ"א כ' דהא דבמקצת הוי כמתנת בריא הוא משום דאם נותן מחמת מיתה היה נותן הכל, **והנתה"מ** שם בסקי"א הק' כמו שהעיר הי"ר די"ל דהשאיר משום דזה רוצה להוריש לבניו, וכ' כהי"ר דמ"מ אין ראיה דנותן מחמת מיתה, **והרשב"א** לק' קנ"א ב' כ' בטעם דמ"ד דבמקצת גם במצוה מחמת מיתה בעי קנין, דכיון דנותן רק מקצת הוי הוכחה דלא הוי מחמת מיתה, וזה כהסמ"ע.

רשב"ם ד"ה שכיב מרע – **הגרע"א והרש"ש** מעירים במה שהביא מאמן של בני רוכל, דשם היתה מצוה מחמת מיתה.

רשב"ם ד"ה לא – **הקה"י** בסמ"א עמד בדברי הרשב"ם דמבואר דהאומדנא היא דלא היה נותן אם היה יודע שיעמוד מחוליו, ולפ"ז לכאורה באם ימות בסוף הרי נתן לגמרי, וא"כ אמאי יכול לחזור בו עד מיתה, אמנם לעיל קל"ז א' כ' הרשב"ם דהאומדנא היא דאין דעתו ליתן עד מיתה, ולפ"ז ניחא דאמאי יכול לחזור בו עד מיתה, וכ' דהיכי דיעשה קנין שיחול מעכשיו בזה ליכא למש"כ הרשב"ם לעיל, אמנם מש"כ כאן י"ל דגם בכה"ג אכתי נימא דלא נתן אלא משום דסבור שימות, והביא דברי הנ"י לק' קנ"א דבאמת בכה"ג יכול לחזור רק אם עמד, אמנם הביא דהרמב"ם בפ"ח מזכיה הי"ח כ' דהיכי דנותן מעכשיו הוי כמתנת בריא, וכ' לומר דבאמת שי' הרמב"ם דכל האומדנא היא רק דאין דעתו ליתן אלא לאחר מיתה, וכמבואר בדבריו בהי"ד שם, ועיין לק' קנ"א א' שי' משי"ת עוד בכל ענין זה.

גמ' מאן תנא – **הרי"ו** מביא דרב ס"ל דמיירי במתני' בלא קנין, ולפ"ז כ' דקו' הגמ' דמאן תנא היינו דמוכח דמשום אומדנא מבטלים דין מתנת שכ"מ שיש לה לקנות בדיבור, ובמתני' כ' צד אחד דהקו' למ"ד דמיירי בקנין, **והקה"י** בסמ"א הק' בהא דמבואר בגמ' דרק משום אומדנא הוא דאין מתנתו מתנה, דהא כיון דמתנת שכ"מ כירושה שויוה רבנן, א"כ מעיקר הדין אין לה לחול אלא לאחר מיתה, וכ' דהא דבעי לאומדנא הוא בכה"ג דהיה קנין, [ומבואר בדבריו שם דכשקנה פירש דיחול מעכשיו, ולכאורה אי"צ לזה, אלא דכל דהיה קנין בלא אומדנא ממילא יש לנו לומר דיתקיים מיד בלא אפשרות לחזור בו], ובאמת **בשו"ת הרשב"א** בסתתקפ"ה והובא **ברמ"א** סר"נ ס"ב כ' דגם אם יאמר בפירוש דרוצה דיחול המתנת שכ"מ לגמרי לא מהני, משום דלא תקנו מתנת שכ"מ אלא דיחול לאחר מיתה.

תוד"ה מאן – **התוס'** בקידושין כ' דהיכי דאיכא אומדנא דמוכח מהני גם דברים שבלב, **והר"ן** שם כ' דלא חשיב דברים שבלב דהוו דברים שבלבו ובלב כל אדם, **ובאו"ז ובהג"א** כאן כ' בשם **ריב"ם** דיש חילוק בין מתנה למכר, דבמתנה דבחנם נותן אמרינן דגם דברים שבלב הוו דברים, וכמו גבי הקדש דמהני שאלה דהואיל ובחנם יהיב גלי דעתי' דלא ניחא לי', אבל במכר וקידושין לאו כל כמיני' ובעי שיאמר בפירוש ובלא זה אמרינן דאגב זוזי גמר ומקני, **והתורי"ד** בקידושין שם גם כ' דשאני הכא דהוי מתנה, ובמכר כ' דיהני משום דאם סבור למות אמאי נטל מעות, [ובגמ' לק' קמ"ט א' מבעי מה הדין בשכ"מ שמכר ומחלק שם אם פרע בחובו או לא, ומבואר דגם במכר אמרינן האי אומדנא, ובתורי"ד שם עמד בזה ויתבאר בזה לק' בע"ה], אמנם בתורי"ד כאן נראה כדברי התוס', דמחלק אם איכא מעשה מוכיח או לא והשוה בין הכא לההוא דזבן משום דבעי למיסק לארעא דישראל, **והרמ"א** בסר"ז ס"ד כ' שתי השיטות די"א דבאומדנא דמוכח דברים שבלב הוו דברים, וי"א דבמתנה הוו דברים, וכ' **הסמ"ע** בסק"י דבקיבל מעות אמרינן דגמר ומקני, **ובאבי עזרי** בפ"ו מזכיה ה"א כ' לבאר דבמתנה מהני דברים שבלב משום דאינו תלוי אלא בדעת הנותן.

**באחיעזר** ח"ג סס"ח [ונדפס בחי' רבי שלמה במכתבים ס"א] מבואר דגם לשי' הריב"ם דדוקא במתנה הוא דאמרינן דמהני האומדנא, מ"מ י"ל דבמצוה מחמת מיתה בזה מודה דאף במכר מהני האומדנא, **ובחי' רבי שלמה** בס"ב שם העיר בזה דלכאורה כיון דהריב"ם לא נח"ל במש"כ התוס', א"כ נראה לכאורה דס"ל דבמכר לעולם לא מהני אומדנא, וכ' דכן נראה מדברי **הגר"א** על הרמ"א שם דכ' דלפי שיטה זו דמתנה שאני אי"צ למש"כ בתחילה דבאומדנא דמוכח מהני דברים שבלב, אמנם כ' דמדברי הרמ"א שהביא לשתי שיטות אלו, ולא כ' דיש מחלוקת ביניהם נראה דגם המ"ד דבמתנה אין חסרון של דברים שבלב מודה דיש אופנים דגם במכר מהני, וכ' לומר דמה דהריב"ם לא נח"ל במש"כ התוס', הוא משום דהרי מבואר בגמ' די"ל דבהלך בנו למדינת הים שאני משום דהוי אומדנא דמוכח, וא"כ מבואר דגבי שכ"מ לא הוי מוכח כ"כ, ומשום הכי לא נח"ל לומר כהתוס' דמהני משום דהוי דברים שבלבו ובלב כל אדם, אבל בעיקר הדבר מודה דגם במכר יש אומדנא דמהני.

גמ' שם – **בחי' הגרע"א** מבואר לומר דכל מה דמהני אומדנא הוא דוקא באופן שלא היה לו לפרש, כגון היכי דסבור שאין לו בן, דמה לו לפרש דמשום הכי הוא נותן, וכן בשכ"מ שסבור שימות, כיון דסבור שימות ממילא אין לו צורך לפרש, אבל אם גם לפי האומדנא מ"מ היה לו לפרש א"כ לא מהני האומדנא עיי"ש.

גמ' הרי שהלך – **הרי"מ** כ' דמיירי דוקא בשכ"מ אבל בבריא כיון דחזינן דשבק לנפשי', אמרינן דגם שביק לבנו, וכ"כ **הרמב"ן** לק' ק"נ ב', וכ"כ עוד **ראשונים** כאן, אמנם **הי"ר** כ' דמיירי גם בבריא, **והרמב"ם** בפ"ו מזכיה ה"א לא הזכיר דדוקא שכ"מ, **והטור** בסרמ"ו הביא שי' הי"ר והרמב"ן שחולק, **והשו"ע** בס"ב כ' שתי שיטות אי דוקא בשכ"מ.

**והריטב"א והנ"י** כ' דהיכי דנותן בבריא גוף מהיום ופירות לאחר מיתה, כיון דשייר לעצמו כל ימי חייו, א"כ בזה דומה למתנה שכ"מ דאמרינן דאם היה יודע שיש לו בן לא היה נותן, אמנם **הר"ן** כ' שני צדדים בזה דאפשר דכיון דמ"מ מסלק כוחו שלא יוכל למכור הקרקע לאחר, א"כ גם בזה אמרינן דכבר שביק לנפשי' וליכא אומדנא דמוכח דלא היה נותן אם היה יודע שיש לו בן, **והב"י** שם הביא לדברי הר"ן, **והב"ח** כ' דנראה דגם בזה כבר ליכא אומדנא, **והסמ"ע** בסק"ג **והט"ז** שם הביאו ספק הר"ן, **ובש"כ** סק"ב כ' דבר"ן לפנינו אין ספק אלא בודאי הוי כשכ"מ, וכבר הביא **הגרע"א** שם דכונת הש"כ לנ"י, אבל בר"ן כ' דהוי ספק.

**והי"ר** כ' דיש ללמוד מכאן דאם צריך לברוח מחמת אויבים או בע"ח, ונתן נכסיו, ואח"כ נתבטלה הסיבה שהיה צריך לברוח, דגם בזה בטלה המתנה, דהא הכא אמרינן דגם בבריא מתבטלת המתנה כיון דאיכא אומדנא דמוכח דלא היה נותן, **והטור** שם הביא דבריו, **והשו"ע** כ' זה בס"ג בשם י"א, וכ' **הב"י** דאפשר דבזה גם הרמב"ן מודה דבזה אין לנו לומר דחזינן דשבק לנפשי' כיון דאמרינן דנותן משום דהוא בורח, אמנם **בפרישה** סק"ג כ' דכיון דמבואר בי"ר דלמד זה ממה דמבואר הכא דגם בבריא אמרינן אומדנא א"כ ממילא להרמב"ן דרק בשכ"מ לא מצינו מקור לזה וכך היא שי' **הב"ח** שם, וכ"כ **בסמ"ע** סק"ד, אמנם **בבאה"ג** אות ה' **ובבי' הגר"א** סק"ד כ' כהב"י.

תודה רבי – **הרי"ו** כ' כהתוס', **והרי"מ** כ' דכיון דמתני' מיירי לענין אומדנא בשכ"מ, א"כ מדמי לה לאומדנא דר"ש שזורי דמיירי במסוכן, **והרשב"א** כ' משום דר"ש שזורי מיירי במסוכן, ואי נמי כדברי התוס' בתחילה, **והריטב"א** כ' כתחילת דברי התוס' והוסיף דאמר כר"ש שזורי משום דהלכה כותי', וכ' עוד דמדמה משום דתרוייהו יש להם פנאי דשכ"מ יש לו פנאי וגם למסוכן יש קצת פנאי, **והר"ן** כ' כהרי"מ.

גמ' רב ששת אמר וכו' – **הנ"י** לק' קמ"ז ב' כ' בגמ' שם דאם אמר ידור פלוני בביתי דלא אמר כלום, דאין להק' דאמאי לא ניזל בתר אומדנא ונימא דדעתו היה ליתן באופן המועיל, כמו דמבואר הכא דאזלינן בתר אומדנא, דדוקא כאן אנן סהדי דודאי לא שביק נפשי', וגבי גט משום עגונא אקילו בה כמה קולות, אבל לגבי מתנת אחרים אע"ג דאי לא בעי לומר בית לדירה הוי דברי בטלה, מ"מ אין לנו אלא מה שהוציא מפיו.

גמ' היוצא בקולר וכו' – **הרי"ף** בגיטין ס"ו א' כ' דכל ארבעה אלו דינם כמצוה מחמת מיתה, וכ"כ **הי"ר** כאן דמתנתם כמתנת שכ"מ דאם עמד חוזר, ונקנה בדיבור בלא קנין, וגם אם משייר דין המתנה כמתנת שכ"מ כמצוה מחמת מיתה, דהיכי דמצוה מחמת מיתה גם במקצת הדין דאם עמד חוזר, אמנם **הרי"ו** כ' דנראה דרק יוצא בקולר ומסוכן דינם כמצוה מחמת מיתה כיון דהולכים למות, אבל מפרש ויוצא למדה"י בזה רק לענין גט אמרינן דסגי מה דאומרים כתבו, דאמרינן ודאי דדעתם ליתן גט לנשותיהם, דחוששין שמא לא יחזרו וישארו עגונות, אבל לענין מתנה כיון דדעתם לחזור א"כ לא היה להם ליתן מתנה, ועל כרחך דגמרו ונתנו, וסוף דברי הרי"ו אינם ברורים, **והנ"י** כ' דמתוך דברי הרי"ו למד טעם הרי"ף דהרבה הולכים על דעת להשתקע במקום שהולכים לשם, וי"ל דמשו"ה נתן, ולבסוף שלא נשתקע שם וחזר הדין דחוזרים במתנתן, דאמרינן דמה שנתנו הוא משום דהיה דעתם להשתקע שם, ואפילו במתנה במקצת ובקנין אמרינן דחוזרים כמצוה מחמת מיתה, והנה זה לכאורה טעם אמאי יוכלו לחזור בהם כשחוזרים, אבל לא נתפרש בזה אמאי סגי בדיבור בלא קנין, דטעם שלא תטרף דעתם לא שייך, **ובקצוה"ח** סר"נ סק"ט באמת כ' לפרש לפי טעם זה דשי' הרי"ו דרק לענין חזרה דינו כמצוה מחמת מיתה, ולא לענין דסגי בדיבור בלא קנין, אלא דכ' דלשון הנ"י נראה דלגמרי ס"ל דהוי כמצוה מחמת מיתה, אמנם באמת בדברי הרי"ו מבואר כן דטעם זה לא מהני אלא דמשו"ה נימא דיכולים לחזור בהם ולא דיהני בדיבור בלא קנין, אלא דהנ"י דאינו מחלק בזה וכמש"כ הקצוה"ח נראה דיש בזה גם טעם דמשו"ה סגי בדיבור בלא קנין וצ"ב בזה, [ועיין בדברי הנתה"מ שם סקי"ב], **והר"ן** בגיטין כ' דכיון דמדמה רב הונא שם מתנתנו לגיטו, א"כ נראה דכמו דבגט אמרינן דמה דאומר כתבו הוא משום דחושש למיתה ומשו"ה נותנים אף דלא אמר תנו, הכא נמי גבי מתנה אמרינן דהוי כמצוה מחמת מיתה כיון דאמרינן דהוא חושש למיתה, והא דסגי בדיבור ולא בעי קנין הוא משום דהשוו חכמים מדותם לכל מצוה מחמת מיתה, דמהני בדיבור בעלמא.

**וברמב"ם** בפ"ח מזכיה הכ"ד מבואר כהרי"ף, **והרשב"א** כ' כהרי"ו דאינו יכול לחזור בו ובמקצת בעי קנין, ויל"ע בלשונו דלכאורה נראה דאם יתן הכל דיהני כמצוה מחמת מיתה, **ובסמ"ע** בסר"נ סקכ"ב כ' בלשונו שם דנותן מקצת הוי כמתנת בריא, **ובנתה"מ** שם סקי"ב עמד בזה דגם בנותן הכל הוי כמתנת בריא וכמבואר מדברי הרא"ש והטור, **והריטב"א** גם כ' דדינו כמתנת בריא וכן מבואר **ברא"ש**, **והר"ן** בגיטין כ' דנראה כהרי"ף וסיים דאבל הרשב"א כ' כהרי"ו, **ובנ"י** מבואר כהרי"ף, **והטור** בר"נ הביא שי' הרי"ף והרא"ש חולק, **והשו"ע** בס"ח כ' כהרי"ף והרמב"ם, **ובנתה"מ** בחי' סקי"ד כ' דהרבה חולקים על זה.

**הר"ן** כ' להביא ראיה להרי"ף, דאי נימא דרב הונא דאמר דמתנתו כגיטו לא קאי אלא על מסוכן ויוצא בקולר, א"כ למאי בעי לדברי רב הונא, דהא מבואר בגמ' לק' דילפינן מתנת שכ"מ מצואת אחיתופל ושם הוי כיוצא בקולר דהמית עצמו, וכ' לדחות דלמסקנא אמרינן דהוי דרבנן, ובגיטין כ' עוד דזה גופא חידוש דילפינן מאחיתופל, וכ' עוד דבדרב הונא מבואר דהוי כמצוה מחמת מיתה דמשו"ה אמרינן דאף במקצת חוזר, וזה לא שמעינן מהא דילפינן מאחיתופל דאפשר דדינו כשכ"מ.

גמ' אף המסוכן – **הרי"ו** מביא **ירושלמי** דמסוכן היינו שקפץ עליו ג' ימים, ופירש דמשעה שנפל למשכב קפץ עליו החולי פתאום, לפיכך חשבינן לי' מסוכן, לאחר ג' ימים, דרך ארץ הקרובים נכנסים אצלו יום ראשון והרחוקים לאחר ג' ימים, וזה אלו ואלו נכנסים מיד, [ויל"ע האם מה דאמר לאחר ג' ימים הוי סיום של מה דאמר דחשבינן לי' מסוכן והיינו דגם בקפץ עליו החולי הוי מסוכן רק אחר ג' ימים, או דהוי תחילת הענין דאמר דרך ארץ], **ובי"ר** לק' אות קל"ב כ' דהיכי דקפץ עליו החולי גם תוך ג' ימים חשיב מסוכן, **והר"ן** הביא הירושלמי דאיזהו מסוכן שקפץ עליו החולי ג' ימים, **והנ"י** כ' דנפל למשכב פתאום וקפץ עליו החולי ג' ימים, **והריטב"א** כ' דמסוכן היינו כל שמצוה מחמת מיתה, ואי נמי כל שקפץ עליו החולי ג' ימים, **והרא"ש** כ' דאם לא קפץ החולי, בזה הוי מסוכן רק אחר ג' ימים, ואם קפץ החולי מיד הוי מסוכן, **והרמב"ם** בפ"ח מזכיה היכ"ד כ' דקפץ עליו החולי והכביד עליו חוליו, וכן בפ"ב מגירושין הי"ב כ' לענין גט דאמר כתבו, כ' אם קפץ עליו החולי במהרה והכביד עליו חוליו מיד, **ובטור** סר"נ כ' כדברי הרא"ש, [ועיי"ש מש"כ אח"כ בשם העיטור ובמש"כ עליו הב"ח שם], וכ"כ באה"ע סקמ"א גבי גט שאמר כתבו, **ובשו"ע** בסר"נ ס"ח ובאה"ע בסט"ז כ' כהרמב"ם, **והט"ז** באה"ע הק' דאמאי לא כ' השו"ע דגם בלא קפץ אם עברו ג' ימים, **ובב"ש** סקכ"ב כ' דה"ה אם עברו ג' ימים, אמנם **בבי' הגר"א** שם סקל"ח מבואר דשי' הרמב"ם והשו"ע דבאמת גם אחר ג' ימים לא הוי מסוכן, ומה דמבואר בירושלמי דיש חילוק אחר ג' ימים זהו רק לענין דרך ארץ.

גמ' שאני התם דאמר כתבו – **באחיעזר** ח"א סכ"ח סק"ג כ' לבאר, דרב נחמן ס"ל דכל שאומר כתבו הוי כאילו גם אמר תנו, ומשו"ה ס"ל דאין ראיה משם, והא דבבריא שאמר כתבו לא מהני הוא משום דכיון דלא פירש בהדיא דגם תנו, א"כ אמרינן דלשחק בה נתכוין, ורב ששת ס"ל דאין בכלל כתבו גם כאילו אמר תנו ובעי לאומדנא.

גמ' אומדנא דמוכח שאני – **הסמ"ע** בסרמ"ו סק"ב כ' דגם להשיטות דבשכ"מ חשיב מתנה במקצת רק אם שייר כדי פרנסתו, מ"מ גבי מי שהלך בנו מודה דבכל שהו ממש כבר אמרינן דהוי מתנה, **והט"ז** הק' עליו דהא בגמ' הכא מבואר דיותר איכא אומדנא בהלך בנו משכ"מ שנותן, **ובדברי משפט** סק"א שם כ' דר"נ חולק גם בזה גופא על רב ששת וס"ל דאדרבה בשכ"מ איכא אומדנא טפי מהלך בנו, עיי"ש שכ' להוכיח זה מדברי התוס' לק' ק"נ ב'.

**קמז' א'**

גמ' עכשיו שאין לי בן – **הראב"ד** [בש"מ] כ' דנראה דלא גרסינן שאין לי בן, דא"כ נמצא דתלה בפירוש במה שאין לו בן, ואמאי לא יהני גם לרבנן, אמנם **התו"ח** כ' לפרש דמה דאמר עכשיו שאין לי בן, היינו דממה דשואלים אותו דנכסיו למי, נודע לו שאין בנו קיים, וכל זה הוא הזכרת צערו.

גמ' דומה שאני – **הגרע"א** בסרנ"ג ס"ה הביא דמהאי טעמא אפילו אם משייר לא הוי מתנה.

ב) תוד"ה מנין – **בתו"ר** [בש"מ] כ' בהא דמייתי קרא דמלכים, דמעיקרא גמירי לה ואתא ישעיה ואסמכי' אקרא, ונראה מבואר דהוי מה"ת ממש, וכן מבואר **ברי"ו**, וכן מבואר **בריטב"א** וכ' על משה"ק התוס' דלק' אמר דהוי מדרבנן דהא דידי' והא דרבי', וכ' דאין לומר כהתוס' דהוי אסמכתא, דהא לק' אמרינן דרבא אמר ר"נ דהוי דרבנן והיינו דבא לחלוק דלא הוי מה"ת, **והמהרש"א** כ' דגירסת התוס' לק' היתה אמר רבא אמר ר"נ ולא ואמר רבא, וכמו שהובא ברא"ש ולא קאי על דלעיל.

רשב"ם ד"ה מנין – **ברי"ו** מבואר דלרב דהוי מן התורה, א"כ גם במתנה במקצת קונה בדיבור בלא קנין, כיון דמ"מ הוי מתנת שכ"מ, והא דמבואר לק' דבעי קנין הוא משום דקיי"ל דהוי רק מדרבנן.

גמ' שהיא כזו – **הרי"מ** מבאר דהיינו שאינה לבתו אלא לאחר ומהני כמו גבי בתו, אמנם **הי"ר** כ' דהיינו שמעביר לבתו היכי דאיכא בן, ומזה ילפינן דה"ה אם מעביר לאדם אחר.

רשב"ם ד"ה שנאמר – **הרשב"ם** בכת"י [הובא בש"מ], כ' דילפינן לה מדלא כתיב והורשתם, וגבי אחיו כ' דהיה לו לכתוב ותהי, **ובתו"ח** כ' גם גבי אחיו דהיה לו לכתוב והורשתם, וכ' דזה כונת הגמ' דר"ז אמר רב ס"ל דזהו אורחי' דקרא, ואין דיוק מדלא כתיב והורשתם, והק' על דברי הרשב"ם דכ' דלא היה לו לכתוב כלל, דא"כ אכתי יק' אמאי כתיב כלל ונתתם גבי אחי אביו, וגם קשה הלשון דרבי דאמר דבכולם אמר ונתתם דנראה דהדרשה רק משום שינוי הלשון, ועוד הק' דבכל מקום בתורה הדרך לכתוב בלשון זה, ולא לקצר ולכתוב רק התוצאה עיי"ש שהביא מקראות לזה, וכ' לישב שי' הר"ח דדריש מאת, דס"ל דקרא דוהעברתם אינו מיותר ומשו"ה רק משום דכתיב את ילפינן למדרש והעברתם ליש לך העברה אחרת.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר על מש"כ הרשב"ם להוכיח דדריש מיתור דגבי ונתתם על כרחך דריש מיתור, דהא בגמ' אמרינן דרבי זירע לא דריש מונתתם משום דאורחי' דקרא הוא, וא"כ מה דדריש מוהעברתם היינו משום שינוי הלשון ובאמת חלוק הדרשה מונתתם מהדרשה מוהעברתם, וכ' דמ"מ משמע להרשב"ם דכמו דונתתם הוי מכח יתור הכא נמי מוהעברתם, ומה דאמר בגמ' דאורחי' דקרא הוא, היינו רק דאחר דנכתב אין לדרוש משום די"ל דאורחי' דקרא הוא, ורק מוהעברתם דריש משום יתור, דבזה לא אמרינן דאורחי' דקרא הוא, והנה **הי"ר** כ' גבי דרשה דוהעברתם דהיינו מדנכתב לשון זה, וגבי ונתתם כ' כהרשב"ם, ולכאורה ס"ל כמו שהעיר המהרש"א, דבאמת כיון דגבי ונתתם אמרינן דאורחי' דקרא הוא, א"כ על כרחך דהדרשה מוהעברתם לא הוי משום דמיותר דזה לרבי זירא אורחי' דקרא, אלא דריש משום דנכתב בלשון זה.

גמ' זרעו חטים – **בתו"ר** [בש"מ] מבואר דכיון דמביאים מנחה חדשה מן החטים משו"ה יש ביום זה סימן לחטים, **והמהרש"א** כ' משום דהוי יום קבלת התורה, והחטים מביאים דעת לאדם כמבואר בכמה מקומות עיי"ש.

תוד"ה לא – בהג' **ראמ"ה** מעיר דלפ"ד התוס' נמצא דמה דאמרינן דהכל צופין לעשן המערכה היינו בני בבל, והרי רוב העולים לגרל היו בני ארץ ישראל וא"כ מסתמא איירי לבני ארץ ישראל.

בא"ד – **הפנ"ש** כ' די"ל דמה דאמרינן דאתי בשפיכותא אינו שכיח וכשבא באופן זה באמת הוא מזיק, וא"כ י"ל דכיון דלא שכיח א"כ לא חיישינן למה דמזיק, אלא דמ"מ בא"י אינם שמחים משום מטר זה כיון דהוא מזיק, וכעי"ז בהג' ראמ"ה.

**קמז' ב'**

רשב"ם ד"ה מתנת – **בשאילתות** שאלה ל"ג כ' לשני הטעמים יחד, ועיי"ש בהעמק שאלה, **ובשאילת שלום** אות מ"ח כ' דמתבאר מדבריו דהא דאמרו דלא בעי קנין להטעם הראשון הוא משום דיש לחוש דאם יאמר לו להחזיק או לקנות במשיכה, דעד שיחזיק תטרף דעתו ואז לא מהני הקנין, וא"כ יש לחוש דלא ידע דנטרפה דעתו ויבוא להחזיק בגזילה, או דלייתו לאינצויי האם היה בר דעת באותה שעה, **והרי"מ** כ' כהפירוש הראשון, **והי"ר** כ' שני הפירושים, **והרי"ו** כ' שני הפירושים, [ולעיל גבי מסוכן כ' דרב הונא דמדמה מתנה לגט היינו דכמו דגבי גט אמרינן דסגי באמר כתבו משום דמה דלא אמר תנו הוא משום דהחולי טורדו, הכא נמי יש לנו לומר דבמתנה לא בעי קנין משום דהחולי טורדו להקנות בקנין, וזה על דרך הפי' הראשון], וכ' עוד דיש לפרש דחיישינן דאם יטרידוהו בקנין תטרף דעתו משום זה, **והרמב"ם** בפ"ח מזכיה ה"א כ' הטעם שלא תטרף דעתו כשידע שאין דבריו קיימין.

ג) גמ' וחזר ומחלו מחול – **בתוס'** לעיל ע"ו ב' מבואר בתחילת דבריהם דהא דיכול למחול הוא משום דמכירת שטרות הוו רק מדרבנן, אך בסו"ד כתבו בשם **ר"ת** די"ל דמכירת שטרות הוו מה"ת אלא דהק' דא"כ אמאי יכול למחול, **וברא"ש** בכתובות פ"ו א' מבואר שי' ר"ת דבכל חוב איכא שני שעבודים שעבוד הגוף ושעבוד נכסים, ומה דיכול למכור הוא רק לשעבוד נכסים ולא שעבוד הגוף, וא"כ משו"ה מהני מחילה דכיון דשעבוד הגוף נשאר למוכר, א"כ כל שמוחל על שעבוד הגוף ממילא פקע השעבוד נכסים, [ועיין ברשב"א כאן משה"ק על זה ובר"ן בכתובות שם ואכמ"ל], וכן היא שיטת **הריטב"א** בכמה מקומות, וכ' דלפ"ז באמת היה הדין נותן דהלוה יוכל לומר ללוקח דלאו בע"ד דידי' הוא, כיון דאינו זוכה בשעבוד הגוף, אלא דבכל מכירה יש בזה כעין הרשאה שיוכל לכופו לגבות ממנו, **ובש"כ** בסס"ו סק"א, כ' טעם אחד דמהני מחילה משום דנמחל שעבוד הגוף וכמשנ"ת, וכ' עוד טעם דכיון דאין גופן ממון משו"ה יכול למחול וצ"ב בזה.

**והרי"ף** בכתובות כ' דמשו"ה במתנת שכ"מ אינו יכול למחול דעשואה כמתנה דאורייתא דמטיא לי' לידי' דמקבל והיינו דאמרינן דדברי שכ"מ ככתובין ומסורין דמי, וכמבואר בסוגיין דמקשינן דאי מתנת שכ"מ דרבנן אמאי אינו יכול למחול ומשני דעשואה כשל תורה דמטיא לידי' דמקבל, **והראשונים** כתבו דמבואר שי' הרי"ף דהא דיכול למחול הוא משום דמכירת שטרות מדרבנן, **והש"כ** בסס"ו סק"א הק' דאיך מוכח הכי מדברי הרי"ף, הא כמו דלשי' ר"ת ביאור הגמ' דעשואה כשל תורה היינו דחשיב כאילו הוא יורש ומשו"ה אמרינן דזוכה גם בשעבוד הגוף הכא נמי נימא לשי' הרי"ף, דכיון דעשואה כשל תורה א"כ חשיב כמו דגוף המלוה והחוב אתיא לידי' דמקבל, **ובתומים** שם סק"א מבואר דההוכחה מדברי הרי"ף הוא ממש"כ דעשואה כמתנה דאורייתא דמטיא לידי' דמקבל, ואי נימא כהש"כ א"כ לא היה לו לומר דעשואה כמתנה, אלא דעשואה כירושה, דבאמת בכל מכירת שטרות גם חשבינן כאילו מטיא לידי' ומשו"ה מהני מכירה מה"ת, ורק דבעי לומר דהוי כירושה כדי דנימא דגם זוכה בגוף החוב.

**והרמב"ן** לעיל ע"ז א' הביא שי' ר"ת, ונראה מדבריו דס"ל כהרי"ף אלא דהק' בסו"ד דבגמ' בקידושין מ"ז ב' נראה דהיא מקודשת מה"ת, **והרי"ו** כאן כ' כר"ת, אמנם לעיל ע"ז א' ובסוף הסוגיה שם בעלה בידינו כ' דמכירת שטרות רק מדרבנן, ושי' **הרשב"א** כאן כהרי"ף, **והר"ן** מביא שתי השיטות, **והנ"י** כאן כ' כר"ת ולעיל ע"ז כ' כהרי"ף, **וברמב"ם** בפ"ו ממכירה הי"ב כ' הטעם דמכירת שטרות מדרבנן, **והש"כ** בסס"ו סק"א כ' לדינא דמהני מה"ת והביאו **הקצוה"ח** בסקכ"ו, אמנם **בתומים** שם סק"א כ' לדינא דהוי מדרבנן, [וכ' דכן הוא דעת הרא"ש והר"ן, ולכאורה אינו מבואר בדבריהם דס"ל הכי].

והא דיכול למחול משו"ז דלא מהני המכירה אלא מדרבנן, מבואר בלשון **הרמב"ם** בפ"י מזכיה ה"ב דמפני שעדיין שלו הוא מה"ת משו"ה מוחלו, וכ"כ **הריטב"א** בב"מ כ' א' דהמכירה מהניא מדרבנן והמחילה מה"ת, וכאןמק' דמ"מ אמאי לא עשואה כשל תורה משום תקנת לקוחות דלא יוכל המוכר למחול, **והר"ן** בגיטין ס"ד ב' כ' דבאמת היה אפשר דמשום התקנת חכמים של מכירת שטרות יהיה הדין דלא יוכל למחול דיהני דיזכה בזה לגמרי, אלא דהם אמרו דמהני המכירה והם אמרו דלא יחשב כזכיה של תורה, **והגרע"א** כ' לומר דכיון דהוי קנין גרוע דמה"ת לא שייך כלל מכירה בשטר חוב, משו"ה לא מהני דיחשב דהוי דידי' מה"ת, ואח"כ הביא דברי הר"ן דכ' רק משום דהם אמרו והם אמרו, ולא דהכא חשיב קנין גרוע, ולשון **הרי"ו** לעיל ע"ז בעלה בידינו דהא דמהני מחילה הוא משום דאמרו דלא מהני המכירה אלא לענין שיוכל הלוקח לגבות החוב אבל אם מחל מהני, **ובאהא"ז** בפ"ו ממכירה הי"ב כ' תקנו המכירה רק דמהני בין המוכר ללוקח, אבל לא לגבי הלוה.

ובגמ' בכתובות פ"ה ב' מבואר דבמכנסת שטר חוב לבעלה אינה יכולה למחול משום דידו כידה, **והריטב"א** שם הק' דלשי' הרי"ף, מה בכך דידו כידה הא מ"מ לא מהני אלא מדרבנן, וכ' דבזה אלמוהו רבנן לשעבודי' דבעל ואמרו דבזה יהיה הפקר ב"ד הפקר לגמרי, **ובחי' הר"ן** שם על הגמ' כ' דכיון דלא הגיע החוב ליד הלוקח משו"ה יכול המוכר למחול, וכ' דמשו"ה בבעל דידו כידה חשיב דהגיע החוב לידו ומשו"ה אינה יכולה למחול, והנה **הש"כ** שם הק' דאי נימא דשי' הרי"ף דיכול למחול משום דהוי מדרבנן, א"כ אמאי הוצרך לומר דבשכ"מ אינו מוחל משום דכמאן דמטיא לידי', הא סגי בזה דעשואה כשל תורה, אמנם בחי' הר"ן שם מבואר דמשו"ה גם במתנת שכ"מ אינו יכול למחול דגם בזה חשבינן כאילו מטיא לידי', והיינו דזהו גדר החילוק דהיכי דחשבינן כמאן דמטיא לידי' בזה לא מהני מחילה, ורק היכי דלא מטיא לידי' בזה מהני מחילה גם אחר שתקנו דמהני המכירה.

**הי"ר** כ' דמשו"ה יכול למחול דלא קניי' לוקח לממונא דשטרא קנין גמור, דאין אדם מקנה דבר שאינו ברשותו, אלא שעבודא דשטרא בלחוד הוא דקני, הלכך יכול למחול דהא ממונא ברשותי' דלוה קאי וכיון דקניי' לוה לממונא כיון דהוי ברשותי' א"כ ממילא פקע לשעבודא דשטרא, וה"ה ליורש דכיון דעדיין יש למוכר זכות זוכה בו היורש, אבל בשכ"מ קונה לגמרי כל היכא דאיתי', ואח"כ כ' דאם הוי מתנת שכ"מ מה"ת א"כ הוי כמאן דירית הלוקח בתורת ירושה דאורייתא, ולכאורה נראה מדבריו דס"ל כשי' ר"ת, אמנם אח"כ כ' דשמעינן דמכירת שטרות מדרבנן, דאי הוי מה"ת א"כ לא היה יכול למחול דהא אמרינן דכל היכי דקונה מה"ת לא מצי מקנה למחול גבי לוה.

**הראב"ד** בהשגות בפ"ו ממכירה הי"ב כ' חולק על הרמב"ם שכ' דהטעם דמהני מחילה משום דמכירת שטרות מדרבנן, וכ' דהטעם הוא מפני שהלוה אומר ללוקח אני לא שעבדתי לך את עצמי, לפיכך אם כתב לו בשטר הריני משועבד לך ולכל הבאים מכחך אינו יכול למחול משמכר שטר חובו, וכ"כ בהשגות על הרי"ף בכתובות פ"ו א', ושם כ' דהיכי דלא כתב הלוה דמשועבד לכל הבאים מכחך, בזה לא מצי הלוקח לגבות אלא א"כ כתב לו המוכר שטר הרשאה דיכול הלוה לומר לו דלאו בעל דברים דידי את, **והרא"ש** שם חולק דגם אם יכתוב לו דמשועבד לכל הבאים מכוחו יהיה הדין דיכול למחול, משום דבודאי אין כונתו דיחול שעבוד לבא מכוחו ויפקע השעבוד מהמלוה עצמו, וכיון שכן ממילא מהני מחילה בין לשי' הרי"ף ובין לשי' ר"ת, **והכס"מ** שם כ' לומר דאדרבה גם הרמב"ם מודה בכה"ג דיכתוב לו דאין המוכר יכול למחול, וכן **בב"י** סס"ו הביא תשובת **הרשב"א והר"ן** דאם כתב הכי אין המוכר יכול למחול, **ובגדולי תרומה** שער נ"א חלק ו' דין א' כ' דשי' הראב"ד כר"ת דמהני המכירה רק על השעבוד נכסים, אמנם **הקצוה"ח** בסס"ו סקכ"ו כ' דנראה דשי' הראב"ד דעצם המכירה יכולה להועיל גם לענין שלא יוכל המוכר למחול, אלא דהלוה יכול לומר דלא משעבדנא לך, וכ' דזה נראה גם שי' **רש"י** בכתובות דכ' דמהני המחילה דאומר לו הלוה דלאו בעל דברים דידי את, **ובחי' הגר"ח** [סטנסל] סקכ"ח וסרע"ו כ' דשי' הראב"ד דעיקר החוב והשעבוד נשאר לעולם למוכר, ורק דהלוקח זוכה בגבית החוב, דהוא זוכה בחוב לענין גבייתו, **ובחי' רבי ראובן** סי"ט כ' דבכל חוב מלבד עיקר החוב שיש על הלוה ואיכא על הלוה מצוה לפרוע, איכא גם דין ממוני גבך, ועיקר החיוב נשאר לעולם למוכר, והלוקח זוכה בכל זכות ממון ודין ממוני גבך, וכ' דמש"כ הראב"ד דאם כותב משעבדנא לכל הבאים מכחך מהני רק לשיטתו הוא משום דאין כונתו בזה אלא דמי שיזכה בדין וזכות ממון שיש בחוב, דהוא גם משעבד גופו ומתחייב גם את עיקר החיוב גם אליו, אבל לשי' הרמב"ם דמהני מחילה משום דמה"ת לא נמכר החוב כלל, א"כ גם אינו משעבד עצמו לו שיהיה משועבד אף מה"ת.

הרי"ף בכתובות הביא שי' **הר"ח** דהחילוק בין מכירת שטרות למתנת שכ"מ, דמוכר שטר דיכול למחול משום דיכול לומר דעיין בחשבונו ולא נשאר לו חיוב אי נמי דיש לו ספק אם פרע או לא, הלכך שכ"מ דלא מצי לומר הכי משום דסתמי' דשכ"מ דמידק דייק ויהיב, אינו יכול למחול, והק' על זה דאמאי אינו יכול למחול הא קיי"ל בשכ"מ דכל שאינו עמד חוזר חוזר במתנתו, ואע"ג דמסתמא מידק ויהיב, אלא ודאי דשכ"מ גופי' יכול למחול והא דאמרינן דמודה שמואל היינו רק דהיורש של השכ"מ אינו יכול למחול, ומטעם שנתבאר וכמבואר בגמ' דזהו משום דעשואה כשל תורה ולא משום דמידק דייק, ויל"ע בקו' הרי"ף דממנ"פ אי נימא דמה דיכול לחזור בו מהמתנה הוי סיבה דיוכל למחול אע"ג דמידק, א"כ מנין באמת דאינו יכול למחול לשי' הר"ח בעודו שכ"מ, ואי לא הוי סיבה א"כ מה קשיא לי' דקיי"ל דכל שעמד חוזר חוזר במתנתו, **והר"ן** שם הביא דקו' הרי"ף דלשי' הר"ח נימא דגם השכ"מ עצמו לא יוכל למחול, ובגמ' לא אמרינן אלא דהיורש אינו יכול למחול, ועוד הק' הרי"ף דלפי דברי הר"ח לא היה לשמואל לומר דאם מחלו אלא דאם אמר דעיין בחשבונו דנאמן, ומדאמר דאם מחלו מבואר דגם אם אומר דעדיין חייב לו אלא דהוא מוחל דמהני, **והרמב"ן** שם הק' על הר"ח דלפי דברי הר"ח אמאי תלי בגמ' האם חייב לשלם לו באם דיינינן דינא דגרמי, הא לפי דברי הר"ח נמצא דהוי מקח טעות, ולכו"ע חייב לשלם לו הדמים שלקח ממנו, וכתב לומר דכונת הר"ח דמתוך שיכול לומר הכי, ממילא אמרינן דלא נסתלק לגמרי מן החוב ועדיין הוי ברשותו למחול עליו, ובאמת שמואל מיירי על מחילה ולא על גונא דאומר דעיין בחשבונו, אך מ"מ הק' על הר"ח דאמאי באמן לומר דעיין בחשבונו כיון דהוי חב לאחרים, ורק אחר דאמרינן דיכול למחול הוי הדין דגם אם אמר דעיין בחשבונו או דפרע נאמן.

גמ' שם – **הבעה"ת** בשער נ"א חלק ו' דין ה' הביא שיטה דהיכי דלוקח ראשון מכר ללוקח שני, יכול הלוקח הראשון למחול, וכ' **דהרמב"ן** חולק, **ובגדולי תרומה** שם תמה על השיטה הראשונה דמאיזה טעם יוכל למחול, דבין לר"ת ובין להרי"ף אין סיבה דהלוקח הראשון יוכל למחול, **והגרע"א** כ' דהיכי דנתן לראשון במתנת שכ"מ והוא מכר לאחר, בזה יוכל הראשון למחול כיון דהוי דידי' לגמרי, דהרי הדין דהיורש אינו יכול למחול.

גמ' אי אמרת בשלמא וכו' – **התוס'** לעיל ע"ו ב' כתבו דנראה מהגמ' הכא דהא דיכול למחול הוא משום דמכירת שטרות הוו רק מדרבנן, והיינו מהא דאמרינן הכא דאם מתנת שכ"מ מדרבנן אמאי אינו יכול למחול, ונראה דהאם מהני מחילה או לא זה תלוי האם מכירת השטר הוי מה"ת או מדרבנן, ואח"כ כתבו בשם **ר"ת** דיש לדחות דהפי' בגמ' דאי מתנת שכ"מ מה"ת א"כ הוי כירושה כיון דילפינן לה מוהעברתם, וא"כ משו"ה אין היורש יכול למחול דהוא חשיב היורש, ולא נתבאר אמאי אם הוי מדרבנן לא נימא גם דמשו"ה אינו יכול למחול כיון דהוי כיורש, **ובריטב"א** הכא נראה מבואר דבקו' הגמ' ס"ל דאי הוי מדרבנן א"כ לא עדיף ממתנה דעלמא ואין בו הכח של ירושה, וזה גופא משני דעשואה כשל תורה דחשיב מדרבנן כיורש ומשו"ה אינו יכול למחול, **והרי"ו** הק' על השיטות דהביאור בגמ' דכל מכירת שטרות יכול למחול משום דהוי מדרבנן, וזהו הביאור בגמ' דאי מתנת שכ"מ הוי מה"ת ניחא אמאי אין יכול למחול, אבל אי הוי מדרבנן קשה, דהא אי נימא דמכירת שטרות דרבנן, היינו משום דא"א למכור חוב ואפילו הוא בשטר, וא"כ יקשה דגם אי נימא דמתנת שכ"מ מה"ת, מ"מ יק' דאיך מהני מתנת שכ"מ גבי שטר חוב, הא כמו דאינו יכול להקנותו בקנין הכא נמי לא יוכל לתנו במתנת שכ"מ, ועל כרחך צ"ל דפירוש הגמ' כמשנ"ת לר"ת דאי מתנת שכ"מ מה"ת א"כ הוי בגדר ירושה, וא"כ ממילא דאין ראיה כלל דמכירת שטרות דרבנן, דפירוש הגמ' דאי הוי מדרבנן א"כ לא הוי כירושה וכמשנ"ת ומשו"ה מהני מחילה, אמנם **ברי"מ** מבואר דכונת הגמ' דאי מתנת שכ"מ מדרבנן, א"כ הגם דהוי כירושה מ"מ לא הוי כירושה אלא מדרבנן, וא"כ משו"ה יכול למחול, וא"כ שפיר מוכח מהגמ' דמה דמצי למחול הוא משום דמכירת שטרות מדרבנן, דאי נימא דזהו רק משום דשעבוד הגוף נשאר למוכר, א"כ מנ"ל להגמ' דאי מתנת שכ"מ דרבנן דיהני מחילה, הא י"ל דגם בדרבנן לא מהני מחילה וכמשנ"ת לעיל דאי"ז הכרח לומר דאי הוי דרבנן דמהני מחילה, ורק בעלמא מהני משום דשעבוד הגוף נשאר למוכר, ועל כרחך דמה דמהני בעלמא מחילה הוא משום דמכירת שטרות מדרבנן, **ובק"ש** אות תרי"ד כ' דאי נימא דמה דמכירת שטרות אינו מה"ת הוא משום דאין קנין שיתפוס בחוב, והוי חסרון מעשה קנין ולא דאיכא חסרון דחשיב דאינו ברשותו, א"כ ניחא דאע"פ דבעלמא מכירת שטרות הוי מדרבנן, מ"מ במתנת שכ"מ יהיה מה"ת כיון דנקנה בדיבור בעלמא ואי"צ קנין.

גמ' ועשואה כשל תורה – הרשב"ם כ' דדברי שכ"מ ככתובין ומסורין ואלימי ממתנת בריא, ויל"ע בכונתו, **ובריטב"א** מבואר לשי' ר"ת דגם אם הוי מדרבנן מ"מ נתנו לזה דין ירושה וזוכה גם בשעבוד הגוף, **והרי"ף** בכתובות כ' דעשואה כמתנה של תורה דמטיא לידי' דמקבל ונתבאר בזה לעיל, **והרמב"ם** בפ"י מזכיה ה"ב כ' דעשואה כשל תורה וכאילו קנה ממון שבשטר מה"ת והגיע לידו ולא נשאר ליורש בו קנין, **והראב"ד** שם כ' דזה טעם טוב יותר ומספיק ממש"כ הרי"ף, וכבר עמד בזה **בגדולי תרומה** בשער נ"א חלק ו' דין א' דלכאורה דברי הרמב"ם הם ממש כדברי הרי"ף, **ובאהא"ז** שם הק' על הראב"ד דלשיטתו דמצי למחול משום דיכול הלוה לומר דלא משתעבדנא לך וכמשנ"ת, א"כ אין הטעם משום דעשו כאילו קנה מה"ת אלא דצריך לומר דעשו כאילו זכה בעיקר החוב, ואמאי הסכים לדברי הרמב"ם, וכ' דאפשר דמבאר דברי הרמב"ם דכאילו קנה וזכה בגוף החוב ועיי"ש מש"כ עוד, ועכ"פ לפ"ז באמת דברי הרמב"ם לא הוו כדברי הרי"ף, **והלבוש** בסר"נ סכ"ג כ' הטעם דעשואוה כיורש, **והסמ"ע** בסקמ"ד כ' מה דהוי כיורש זהו רק לענין דקונה לאחר מיתה כיורש, אבל עיקר המתנה אינה כירושה, וכ' דעשו כאילו זכה לגמרי משום הטעם שלא תטרף דעתו דרוצה ליתן שיהיהי לגמרי שלו, וכבר עמד בזה **הש"כ** שם בסק"ל ובסס"ו סק"א דדברי הלבוש הם שי' ר"ת, דאינו יכול למחול משום דעשואה כירושה וכמשנ"ת.

רשב"ם ד"ה מודה – **השו"ע** בסרנ"ג ס"כ כ' דמתנת שכ"מ במקצת לא קנה גבי שטר חוב אלא אם הקנה בקנין ובמיפה את כוחו או במצוה מחמת מיתה, **ובבי' הגר"א** סקמ"ב מק' דהא אין חוב נקנה בסודר, וכ' דבשלמא בדברי הרשב"ם י"ל דס"ל דנקנה בסודר, [וכן מבואר **בשו"ת הרא"ש** בכלל ע"ה ס"ב דשי' הרשב"ם דמהני קנין סודר בשטרות], אבל על השו"ע דכ' דאינו נקנה קשה, **ובמרומי שדה ובהעמק שאלה** שאלה ל"ג אות ג' הק' דברשב"ם לק' קנ"א א' בד"ה הני מוכח דלא מהני קנין סודר לחוב, דמפרש הגמ' שם דהקנה בסודר, ועל זה מק' הגמ' דאיך מהני הא לא משך, [וכן נראה מבואר מדברי הרשב"ם בסמוך בד"ה הלואתי], ועוד הק' כמשה"ק הגרע"א דמתנת שכ"מ במקצת בקנין הוי כמתנת בריא ואמאי לא יוכל היורש למחול, ובהעמק שאלה שם כ' לומר דשי' הרשב"ם דהגם דבבריא לא מהני קנין סודר במעות ובחוב, מ"מ במתנת שכ"מ מהני והדין בזה דאם עמד חוזר בו ומ"מ אם מת אינו יכול לחזור בו, וזהו מש"כ הרשב"ם דמיהו אם עמד חוזר אם מתנת שכ"מ במקצת היא [**והב"ח** כ' לגרוס מתנת שכ"מ בכולה, **ובאו"ז** מבואר הגירסא כמו לפנינו דמיירי על מקצת], ומש"כ כדפסקינן לק' היינו דמתנת שכ"מ במקצת בעי קנין ומתני' מיירי בקנין ומשו"ה אם עמד אינו חוזר, אבל במקום דלא מהני קנין בבריא כמו במעות וחוב, בזה אפילו דמ"מ בשכ"מ מהני לענין שיחול גם במקצת מ"מ אם עמד חוזר, ועיי"ש שכ' דמקור דין זה הוא מהסוגיה לעיל קי"ג ב' לפי שי' הרשב"ם שם עיי"ש, **ובי"ר** לק' קנ"א א' חולק על הרשב"ם וכ' דדין זה הוי רק במתנת שכ"מ בכולה.

ד) תוד"ה המוכר – מש"כ בשם הרשב"ם, כ' **המהר"ם** דלא גרסינן מה שנתן לו דא"כ נמצא דמבואר בדבריו כשי' ר"י, ובתוס' נראה דרק ר"י הוא דאמר הכי, **ובבעה"ת** שער נ"א חלק ו' דין ז' מבואר דשי' הרשב"ם כר"י דרק מה שנתנו, **והש"כ** בסס"ו סקק"ט כ' דמדברי התוס' משמע דאין הכרח דכך היא שי' הרשב"ם וכמש"כ המהר"ם.

בא"ד – בביאור שי' ר"י דאינו משלם אלא כפי מה שנתנו, [אי לא נימא כהמהרש"א שיבואר בסמוך, דהיכי דבשעת המחילה השטר שוה יותר דמשלם כפי מה ששוה בשעת המחילה], מבואר **ברא"ש** בב"מ בשם **רב שרירא גאון** דכיון דהכא בידו למחול מעיקרא זביני ריעי נינהו, דמבעיא לי' לשנויה לשטרא ולמכתבי' בשמי' כמבואר בכתובות פ"ו א' דיעשה הכי ולא יוכל עוד המוכר למחול, משו"ה דין הוא שלא יטול אלא מה שנתנו בשטר, **והראב"ד** בהשגות על הרי"ף בכתובות פ"ו א' כ' דהכא דגרמא בעלמא הוא וכעין קנסא מאי דשקיל מיני' וקא מפסיד לי' השתא מחייב לשלומי ואידך לא, [ועיי"ש שכ' לבאר אמאי לא נימא דיצטרך לשלם הכל כמו לוקח שדה והשביחה ובא בע"ח וגבה דהדין דמשלם גם השבח].

בא"ד – מש"כ לענין הסוגיה בב"ק, עיין **בתומים** סס"ו סקנ"א דמבואר בדבריו דאם הדין דמשלם רק כפי הדמים שנתנו, א"כ בכתובה דבעודה נשואה עדיין לא נתברר דבא לידי גביה, א"כ באמת הדין דאינה צריכה לשלם אלא אחר שימות או יגרשנה דנתברר דהפסידה להם, אבל אי נימא דצריך לשלם כל החוב, א"כ על כרחך דאם תשלם רק כפי מה ששוה השטר דצריכה לשלם מיד, דאי תשלם אחר שתבוא הכתובה לידי גביה, א"כ באמת הכתובה שוה כפי כל הכתוב בה, דהא מה דשוה עכשיו פחות הוא משום דהוי ספק אם יבוא לידי גביה, אבל אם כל החיוב הוא רק כשיבוא לידי גביה, הרי אז הכתובה שוה את כל החוב הכתוב בה, דאם ירצה לקנות כתובה ולשלם רק כשיבוא לידי גביה בודאי יהיו התשלומין כפי כל חוב הכתובה.

בא"ד – במה שהביאו ראיה מהסוגיה בב"ק, **התוס' והראשונים** שם כתבו לדחות דכיון דעכשיו אין לה מעות לא אכפת לה למחול, **והמהר"ם** כ' דהתוס' ס"ל דכיון דאינה מרוחת במחילתה א"כ ממילא לא תמחל, ורק באם צריכה לשלם רק מה שנתנו י"ל דעשתה קנוניא עם בעלה וזה ישלם לה הבעל וא"כ אין לה הפסד כלל.

בא"ד – מש"כ דהא דאמרינן דמגבי שטרא מעליא הוא לאו דוקא, דהרי אינו מחזיר אלא מה שנתן, העיר בזה **המהר"ם** דאמנם דגבי מוכר שטר חוב ומחלו צ"ל הכי, אבל בשורף שטר של חבירו שם הרי לא מיירי בלוקח אלא בבע"ח עצמו, והתם הרי נתן ללוה כל הדמים הכתובים בשטר, וא"כ שפיר מגבי דמי כל השטר, וכ' לומר דבאמת התוס' לא קאי אלא על מוחל, אמנם כ' דלא נראה הכי, [גם מש"כ דנקט הכי משום דאמר שם לעיל דניירא בעלמא קלאי מינך, לשון זה נמצא רק בב"ק גבי שורף שטרו של חבירו ולא בגמ' בכתובות גבי מוחל], וכ' לומר דמ"מ יש נפ"מ די"ל דישלם כל דמי החוב הכתוב בשטר, ושי' התוס' דאינו משלם אלא כפי מה ששוה השטר היום לימכר וזה גם בשורף שטרו של חבירו לא ישלם אלא כפי מה ששוה לימכר.

ובעיקר דין שורף שטרו מבואר **ברא"ש** בכתובות ובשו"ת כלל ס"ט ס"א דמשלם כפי שוויו של השטר ולא כפי כל שיעור החוב, וכ"כ **הרמב"ן** בכתובות דאם השטר אינו שוה עכשיו כל שיעור החוב אינו משלם אלא כפי שויו של השטר, [ומבואר בדבריו דיש אופן דהשטר שוה ככל שיעור החוב], **והטור** בסשפ"ו כ' דמשלם כפי כל מה שהיה מחזיק בשטר, וכ' **המהר"ם** כאן דנראה דס"ל דמשלם כפי כל שיעור החוב ולא רק כפי שויות השטר, **והשו"ע** שם בס"ב כ' דמשלם כל החוב שהיה בשטר, וכ' **הש"כ** בסקי"ד דהיינו כפי מה ששוה השטר.

בא"ד – מש"כ להביא ראיה מהגמ' בכתובות הנה **הראב"ד** בהשגות על הרי"ף שם כ' בתחילת דבריו, דכיון דעושה הכי להנאת עצמה א"כ בזה אינה חייבת כלל מדין מזיק, [ומבואר בדבריו דבזה לא קנסו דישלם, **והרמב"ן** שם חולק וציין לדבריו בקונ' דינא דגרמי, ולכאורה היינו דשם מבואר דחיוב דינא דגרמי הוי מעיקר הדין], אמנם בסוף דבריו כ' כהתוס' דאינה צריכה לשלם אלא מה שנתנו, **והרמב"ן** שם מביא י"א דרק אם המוכר עצמו מוחל צריך לשלם ולא היורש, וחולק דא"כ גם לא יצטרך לשלם אלא כפי מה שנתנו לו, וכ' לישב דהשיאה עצה כדי שיתפשרו הלקוחות עמה כיון דיכולה למחול ולא יוכלו לגבות, ובאמת היתה צריכה לשלם כל שויות השטר אם היתה מוחלת, וכ' די"א שהיתה קטנה וכמו שדחו התוס' כאן, וכ' עוד דשמא נשואה היתה ואין לה עכשיו מה לשלם, וכן מבואר בעוד **ראשונים** שם לדחות בדרך זו, **ובבעה"ת** שער נ"א חלק ו' דין ז' כ' כהתוס' דתשלם רק כפי מה שהם נתנו, ובדין ח' כ' די"ל גם כהראב"ד דאינה צכירה לשלם כלל כיון דהוי להנאת עצמה, **ובטור** סס"ו כ' דהיכי דמוחל לעצמו שי' הבעה"ת דלא מהני, ושי' התוס' דמהני, **ובב"ח** שם כ' שני צדדים האם כונתו דלשי' התוס' מהני ואינו צריך לשלם כלום כיון דהוי להנאת עצמו, או דצריך לשלם כפי הדמים שנתנו, **ובפרישה** סקכ"ד **ובסמ"ע** סק"מ כ' דחייב לשלם כפי מה שנתנו, **והש"כ** בסקפ"א כ' דנראה דס"ל דפטור לגמרי, אלא דמ"מ בסקפ"ב כ' דלדינא חייב.

בא"ד – מש"כ וא"ת מ"מ הפסידתם הרבה וכו' כ' **המהרש"ל** דיש לגרוס ומ"מ הפסידתם הרבה, והיינו דיש לה תועלת במחילתה דאחר שנתגרשה כבר ראוי לגבות ושוה יותר ממה שנתנו, אמנם **המהרש"א** כ' דגרסינן וא"ת וכ' דגם התוס' דכתבו דאינו משלם אלא כפי מה שנתנו הלקוחות, כונתם רק לאפוקי דאינו משלם כפי כל שיעור החוב, אבל אם בשעת המחילה שוה השטר יותר ממה שהיה שוה בשעה שלקחו מודו התוס' דמשלם כפי מה ששוה עכשיו, והנה גם אי נימא הכי מ"מ כבר כ' **הקרני ראם** דמ"מ **בתוס'** בב"מ מבואר דס"ל דגם אם עכשיו השטר שוה יותר, מ"מ לא ישלם אלא כפי מה שנתנו הלקוחות על השטר, וכן מבואר בהדיא **ברא"ש** שם, **והמהר"ם** כ' לומר דזהו גליון בתוס' עיי"ש, ועיין **בתומים** סס"ו סקנ"ח מש"כ לומר דדוקא הכא כתבו התוס' דצריכה לשלם כל מה שהפסידה להם משום דמיירי בכתובה וביורש, אבל בשאר שטח חוב לא ישלם אלא כפי מה שנתנו.

בא"ד – משה"ק דאיך השיאה עצה, **ברא"ש** בב"מ מבואר דאי נימא דהיתה קטנה ניחא, **והרמב"ן** בכתובות הק' קו' זו אחר שכ' בתי' אחד שהיתה קטנה, **ובתומים** סס"ו סקמ"ב וסקנ"א כ' דמדברי התוס' מבואר דגם בקטנה אסור להשיאה עצה דהא כבר כתבו דשמא היתה קטנה ובכל זאת הק' דאיך השיאה עצה, וכ' דמש"כ התוס' בתי' דצריכה לשלם הדמים מוכח דס"ל דגם בקטנה צריכה לשלם, וכ' לבאר לפמשי"ת לק' דהיכי דאין למוכר לשלם הדין דלא מהני מחילת המוכר כנגד הדמים שקיבל, [אמנם לשון התוס' דהיא תשלם ולא דהמחילה לא תועיל], ובסקנ"ח כ' לומר בשי' התוס' דבשעת המחילה היתה גדולה עיי"ש, **והרמב"ן** אחר שהק' קו' זו הביא דברי הראב"ד דכל שמוחלת להנאת עצמה אין חיוב תשלומין, ויל"ע אם ס"ל דלפי שיטתו גם ניחא דליכא איסור, **והריטב"א** שם כ' דהיתה עניה ומפני כן שהלקוחות לא קנו אלא בטובת הנאה היה נותן עצה זו ועל דעת שתשלם מה שנתנו לה, **ובגדולי תרומה** שער נ"א חלק ו' דין ז' כ' דלפי מש"כ הרא"ש בשם ר"ש גאון, דמה שמשלם רק מה שנתנו הוא משום דאיהו אפסיד אנפשי' ומתחילה זביני ריעי הוי וכמשנ"ת בתחילת דברי התוס', ממילא ניחא גם קו' זו, **והש"כ** בסס"ו סקפ"ב הביא **שלטי גבורים** דכיון שיש לו הנאה לזה שימחול שרי להשיא לו עצה, **ובתומים** סקמ"ב העיר על הש"כ, דהא ברא"ש מבואר רק משום דהיתה קטנה, ובתוס' מבואר משום דמשלמת מה שנתנו, ואמאי כ' הש"כ כשי' השלטי גבורים.

בא"ד – מש"כ להביא ראיה מהסוגיה בקידושין הנה לשי' המהרש"א הרי אם ימחול יצטרך לשלם כפי כל שויות השטר, ולא כמש"כ הרא"ש בב"מ דישלם רק פרוטה דזה מה דנתנה לו כנגד שטר זה כיון דמקדשין בש"פ, ומ"מ מבואר **בגדולי תרומה** שער נ"א חלק ו' דין ז' די"ל דדעתה לגבות החוב ולקבל כולו, ועכשיו שמוחל אינו משלם אלא כפי שויות השטר לימכר.

בא"ד – במש"כ בגמ' בב"מ דאין צריכה לשלם אלא מה שנתנו, הק' **בתומים** סס"ו סקנ"א דלשי' המהרש"א דהיכי דעכשיו שוה יותר מודו דמשלם כפי מה ששוה עכשיו, דא"כ בכה"ג דמכרה שהיתה נשואה ועכשיו היא מגורשת, נמצא דאם תמחול תצטרך לשלם הרבה כפי מה ששוה עכשיו, וכ' לומר דהתוס' ס"ל דמיירי שם דאכתי היא נשואה, עיי"ש הטעם.

ובעיקר ראיתם מהגמ' בב"מ כ' **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** שם דכונת הגמ' דכיון דיכולה למחול א"כ כשאומרת דהשובר הוי של בעלה כדין, א"כ ממילא גם באם באמת השובר לא נפל מהבעל והוא לא פרע הכתובה, מ"מ נחזיר לו השובר משום דבמה שאומרת להחזיר לו השובר איכא בזה תורת מחילה והוי כאילו מוחלת בפירוש, **והריטב"א** שם כ' דכמו דיכולה למחול או משום דהשעבוד הגוף אכתי הוי לה כשי' ר"ת או משום דמה"ת אכתי הוי דידה וכשי' הרי"ף, א"כ מהאי טעמא גופא גם נאמנת לומר דהוא פרוע, דלגבי שעבוד הגוף או מה דהוי דידה מה"ת נאמנת לומר דחוב זה הוא פרוע, וממילא אינם יכולים לגבות מהבעל.

**והש"כ** בסס"ט סקל"ו כ' לדחות ראית התוס', דאי נימא דהיכי דמחלה צריכה להחזיר כל דמי השטר, א"כ גם כשאומרת דהשובר נפל מהבעל ויחזירו לו, הדין דצריכה לשלם כל דמי החוב, דכיון דבלא דבריה לא היו מחזירים השובר, א"כ נמצא דעל פי דבריה החזירו וא"כ הוי כאילו מחלה עכשיו, וכ' דכן נראה להדיא מדברי הנ"י, והיינו ממש"כ כהראשונים דמה דמחזירים הוא משום דאיכא בזה תורת מחילה, וא"כ ממילא צריכה לשלם כמו שהדין באם מחלה בפירוש, **ובתומים** סקכ"ג הק' על דברי הש"כ דאי נימא דצריכה לשלם כל הדמים, א"כ יק' דאיך מחזירין הא יש לחוש דאח"כ יוציא הבעל השובר, והלקוחות לא ידעו שנפל ולא יתבעו מהאשה אלא הדמים שנתנו משום דהוי מקח טעות, וא"כ אין לה מיגו דתמחול דאז תצטרך לשלם כל הדמים, ואי נימא כהראשונים דבאמת לא הוי מטעם מיגו אלא משום דבזה גופא איכא תורת מחילה א"כ ממילא דנדחת ראית התוס' וכמש"כ הראשונים, אמנם מש"כ הש"כ דבנ"י מבואר דצריכה לשלם הכל, הנה **הרמב"ן** שם כ' דאע"ג דאיכא בזה תורת מחילה מ"מ היא לר תשלם אלא הדמים שנתנו, כיון דהיא אומרת דהשובר נפל באמת מהבעל והוי מקח טעות, ואע"ג דבלא שיכולה למחול לא היינו מחזירים השובר לבעל, מ"מ לענין לתבוע מהאשה היא יכולה לומר דבאמת נפל מהבעל.

בא"ד – משה"ק בגמ' בב"מ דמ"מ יטרוף שלא כדין שהרי יחזרו עליה ממה שנתנו לכל הפחות, בפשוטו דבריהם צ"ב דהא גם עכשיו דאומרת שהיה פרוע בזמן שמכרה השטר הדין דצריכה לשלם להם מה שנתנו דנמצא דהוי מקח טעות, **והמהר"ם** כ' דהשתא ס"ל דלא תצטרך לשלם אלא דכ' דזהו תימה, **והמהרש"א** כ' דכונתם דאין לאשה מיגו דתמחול, כיון דאם תמחול תצטרך לשלם להם מה שנתנו, אבל אם תאמר דהשטר פרוע, א"כ בזה חיישינן דעשתה קנוניא עם בעלה והוא יתן לה הדמים שצריכה לשלם ללקוחות, וא"כ אינה מפסדת, אלא דהביא דברא"ש בב"מ נראה דגם במחילה י"ל דתעשה קנוניא עם בעלה וא"כ שפיר יש לה מיגו, **והש"כ** בסס"ו סקפ"ט הק' דמ"מ יש לה מיגו דמעיקרא תעשה קנוניא לומר דזה פרוע, ואח"כ תמחול בעד המעות שקבלה מבעלה, **ובתומים** סס"ו סקנ"א כ' לבאר דהא דגבי מחילה לא נימא דתעשה קנוניא הוא משום דחוששת דבעלה לא יתן לה מעות כיון דבאמת נמצא דכדין הוא נפטר, ורק אם אומרת דזה פרוע שלא כדין בזה סוברת דיתן לה בעלה כיון דמפסדת מעות בשבילו ולפי האמת היה צריך ליתן הוא כל הדמים, והביא דכן מבואר סברא זו בתוס' בכתובות י"ט א', והנה לפ"ז צ"ל דמה דתירצו התוס' דבדבר מועט כזה אין לחוש צ"ל דהאשה אינה חוששת לדבר מועט כזה, והק' הש"כ שם דמ"מ אין לה מיגו דאינה רוצה להפסיד אפילו דבר מועט, והתומים שם כ' לפ"ד דכיון דהוי דבר מועט א"כ בזה אינה חוששת דלא יתן לה בעלה לבסוף, אלא דאכתי מק' הש"כ דלשון התוס' דאין כאן טירפא שלא כדין וכן ממש"כ עוד דיכל להק' מגרושה דשם מפסדת הרבה ללקוחות נראה דאין כונתם דאין לאשה מיגו, **ובש"כ** שם נראה דהבין דברי התוס' דכיון דיש הפסד ללקוחות משו"ה אין לנו להחזיר השובר לבעל, ועל זה הק' דמה בכך דיש הפסד ללקוחות, הא מ"מ הבעל נפטר מדינא, וגם העיר דמנין דיש הפסד ללקוחות הא אפשר דיש לה לאשה מה לשלם ואז נמצא דאינם מפסידים, ועוד הק' על תי' התוס' דהוי דבר מועט, דמאי נפ"מ אם הוי דבר מועט או מרובה הא מ"מ יש הפסד ללקוחות, ועוד דבכתובה מרובה גם מה שנתנו רק כפי מה ששוה מספק מ"מ הוי דמים מרובים.

**ובתומים** שם כ' לבאר דברי התוס' דס"ל כשי' **הראב"ן** שהובא בפוסקים שם דהיכי דאין למוכר לשלם ללוקח דמי השטר בזה לא מהני מחילתו וצריך הלוה לשלם ללוקח, וא"כ מק' התוס' דאיך מחזירים השובר לבעל, הא יש לחוש דאין לאשה לשלם וא"כ נמצא דלא מהני מה שמחלה וצריך הבעל לשלם, ועכשיו דנחזיר השובר לא יוכלו לגבות ממנו כלום, דרק מהאשה יוכלו לגבות כיון דהוי מקח טעות, ועיי"ש מש"כ לפ"ז לבאר תי' התוס' דבדבר מועט לא חיישינן, **והנתה"מ** סקל"ז גם כ' הכי, וכ' דתי' התוס' דבדברי מועט לא חיישינן שלא יהיה לאשה לשלם, וכ' לבאר שם שי' הראב"ן דכל שמוחל לבסוף א"כ אדעתא דהכי לא קנה, ונמצא דחייב להחזיר לו דמי המקח, ומשו"ה יכול לגבות דמים אלו מהמוכר מדין שעבודא דר"נ, דהרי הלוה עדיין חייב למלוה דאכתי לא מחל לו, אלא דכ' דלפ"ז נמצא דגם למאן דלא דאין דינא דגרמי יוכל לגבות מהלוה הדמים שנתן בשטר כיון דנמצא דהוי מקח טעות, וכך היא שיטת הראב"ן באמת כמו שהביא הש"כ בסקק"ט, אבל בתוס' מבואר דרק למאן דדאין דינא דגרמי יכול לגבות, **ובתומים** שם מבואר דהדין של הראב"ן זהו רק למאן דדאין דינא דגרמי, **והרש"ש** כ' לומר דאם הוי מדין מחילה א"כ יש לה דין מזיק ויכול לגבות גם מלקוחות, והבעל חשיב לוקח דבמחילתה זוכה בקרקעות שהיו משועבדים לה, וצ"ב דלכאורה אינה מתחייבת אלא אחר שחלה המחילה, ואז כבר אין הקרקעות משועבדים לה.

בא"ד – משה"ק בסוף דבריהם דניחוש דלמא הכניסה הכתובה לבעלה דאין יכולה למחול, כ' **המהרש"א** דלפמש"כ דאחר שהיא גרושה אין לחוש ממילא דגם זה לא קשיא, ולכאורה הא הטעם דלא חיישינן בגרושה מבואר בתוס' בב"מ דאין לחוש דתעשה קנוניא כיון דצריכה לשלם הרבה אין ריוח בזה, וא"כ לא שייך זה במכנסת לבעלה דשם לכאורה לא תצטרך לשלם לו כלום כיון דלא נתן לה כלום, אמנם נראה דדבריו הם לשיטתו לעיל דהתוס' הכא ס"ל דודאי צריכה לשלם כפי מה ששוה השטר עכשיו, והנדון רק האם צריכה לשלם כל שיעור החוב, או רק כפי מה ששוה השטר.

לענין דינא כמה משלם הנה בתוס' כאן מבואר דמשלם רק כפי שנתנו, ושי' המהרש"ל והמהר"ם דס"ל דגם אם בשעת המחילה השטר שוה יותר מ"מ לא ישלמו אלא כפי מה שנתנו, ושי' המהרש"א דמשלם כפי מה ששוה בשעת המחילה, ושי' **התוס' והרא"ש** בב"מ **והראב"ד** בהשגות על הרי"ף בכתובות, דמשלם רק כפי מה שנתנו על השטר ואפילו אם עכשיו שוה יותר, וכ"כ הרא"ש בשם **רב שרירא גאון**, אמנם **בשו"ת הרא"ש** כלל ס"ט ס"א כ' דמשלם כפי מה ששוה בשעת המחילה, וכך היא שי' **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** בב"מ ובכתובות, ומ"מ מבואר ברמב"ן דאינו משלם כפי כל שיעור החוב אלא כפי שויו של השטר, **ובנ"י** בב"ק כ' בשם **ר"ת** דיש חילוק בין חוב דעלמא לכתובה, דבחוב דעלמא משלם כל מה שהפסיד לו כיון דהחוב ברור, אבל בכתובה דמתחילה שקנה הוי חוב שאינו ברור בזה משלם רק כפי מה שנתן, וכ' **דהרא"ש והרא"ה** חולקים דגם כתובה הויא כהלואה גמורה, ולשון **רש"י** בכתובות דמשלם כל החוב שבתוך השטר, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ז מחו"מ ה"י דמשלם כל מה שבשטר, כמו בשורף וגבי שורף כ' דמשלם כל החוב שהיה בשטר, **ובבעה"ת** שער נ"א חלק ו' דין ז' כ' דכפי מה שנתנו, וכ"כ **הטור** בסס"ו, **והשו"ע** בסל"ב כ' דמשלם כל מה שכתוב בשטר ומיהו שמין השטר כמה הוא שוה, **והרמ"א** כ' דרבים חולקים דמשלם רק מה שנתן, **והלבוש** שם כ' כהשו"ע, **והש"כ** בסקק"ט כ' דכן עיקר, וכ"כ **הנתה"מ** בחי' סקע"ו, אמנם **בתומים** סקנ"ט כ' לומר לדינא כמש"כ הנ"י בשם ר"ת.

ה) גמ' ידור פלוני בבית זה – הרשב"ם ועוד **ראשונים** מבארים דהחסרון דאין בו ממש, אמנם **הראב"ד** [בש"מ] מבאר דגם בזה החסרון דלא בא לעולם, דנותן לו הזמן שיעמוד שם וזה לא בא לעולם דומיא דיאכל, **והריטב"א** כ' תרוייהו.

**ובעיטור** מאמר שני קנין, כ' דלא מהני משום דהוי דבר שאין בו ממש, והביא כן **מרה"ג** דלא מהני דבר שאין בו ממש, וכ' **דרב נחשון** השיב דידור שעה אחת דלא אמר כמה זמן, והובא בהג' **מרדכי** סתרע"א, **והב"י** בסרי"ב הביא דבריו דזהו הטעם דלא מהני אם אמר ידור פלוני בבית זה, **ובהג' דו"פ** סק"א כ' דאפשר דגם רב נחשון מודה דלא מהני כלל, והוצרך לדבריו דאפילו אם יאמר דנותן בית לדירה דאם לא פירש י"ל דהוי רק לשעה, וצ"ב דמבואר דבא לדחות דאין ראיה דלא קנה משום דאין בו ממש, **ובמהרשד"ם** חחו"מ סשכ"ג [צויין ברע"א שם] כ' דשי' רב נחשון דאמנם דא"א להקנות הדירה דאין בו ממש, מ"מ איתא בירושה דיורש יורש אויר, [ועיין בזה בסוף הסוגיה משי"ת] וא"כ כיון דמבואר בגמ' לר"פ דגם אינו בירושה על כרחך דאין הטעם משום דאין בו ממש, **ובשי למורא** סל"ב [צויין ברע"א סרנ"ג סכ"א] הק' דאם הטעם בגמ' דהוי רק לשעה, א"כ אמאי אינו בירושה הא יורש הדין דהוא יורש לעולם ולא רק לשעה, [ולכאורה לפ"ד רב נחשון קו' הגמ' לא קאי כלל על ידור בבית, דשם החסרון דלא נתן לו אלא לשעה ולא דלא מהניא נתינתו], **והרמ"א** בסרי"ב ס"א כ' דאם אמר דידור פלוני ולא קצב זמן, אפילו רק שעה אחת במשמע, וכ' **הסמ"ע** בסק"ג דאע"ג דידור לא מהני כלל דהוי דבר שאין בו ממש, מ"מ נפ"מ דגם אם יאמר דיזכה בבית לדור בו אם לא פירש י"ל דהיינו רק שעה אחת, **והט"ז והש"כ** בסק"ב הק' דהא לשי' רב נחשון מבואר בגמ' דאם אומר תנו בית זה לפלוני וידור בו דמהני, והיינו דבזה זוכה לעולם ולא רק לשעה, וא"כ מבואר דלא כמש"כ הסמ"ע דגם בנותן בית לדור הוי רק לשעה, וכ"כ **המהרי"ט** בח"ב ס"מ וביאר דהיכי דנותן הדירה עצמה י"ל דלא נתן אלא דירה של שעה דלא פירש כמה, אבל היכי דנותן הגוף לדירה, בזה הגוף אין לו יחס של זמן כמו דכל נותן בית לא אמרינן דנותן רק לשעה, **ובשער אפרים** סקל"ג **ובבני יעקב** [צויין ברע"א שם] כתבו דמ"מ מדברי הרמב"ם מבואר כהסמ"ע, דכ' בפ"י מזכיה הט"ו דאם אמר תנו בית זה כדי שידור בו עד זמן פלוני, ונראה דאם לא יפרש לכמה זמן נותן נימא דלא נתן אלא לשעה, וכן הביא **בפ"ת** שם תשובת **החת"ס** דגם כ' הכי, **והנתה"מ** בסק"א כ' לפרש דברי הרמ"א, דמיירי באופן דמתחילה אמר דידור פלוני ואח"כ קנו מידו על מה שאמר, דבזה אמרינן דכיון דעשה קנין על כרחך כונתו ליתן באופן המועיל והיינו דנותן הבית לדור, אבל בזה כיון דמתחילה לא היה בכלל לשונו אלא שנותן לשעה, א"כ גם אח"כ שקנו מידו ואמרינן שנותן הבית לדור, מ"מ אינו נותן יותר מהזמן שנתן מתחילה, אבל באם יאמר מתחילה דנותן הבית לדור בזה באמת הוי לעולם וכמו דמוכח מדברי רב נחשון.

גמ' יאכל פלוני פירות דקל זה – הרשב"ם והתוס' מבארים דהחסרון הוא דהוי דבר שלא בא לעולם, **והרי"מ** כ' דגם בזה החסרון דאין בו ממש, ומשום דכונתו על מעשה האכילה דומיא דידור דאמרינן דדעתו על מעשה הדירה, וכ' דהקנין לא היה בגוף הדקל או הפירות שהן מצויין בעולם, ומבואר דמוקי דהפירות בעולם ומ"מ לא מהני משום דמעשה האכילה אין בו ממש, אמנם **הי"ר** כ' כהרשב"ם, וכ' דבאם היו הפירות בעולם באמת הוי הדין דקנה הפירות, וכ' דאע"ג דבגמ' לק' קמ"ט א' מבעי ביהני האם מהני, מ"מ יאכל כיון דבזה הוא לוקח הפרי לגמרי הוי כאילו אמר יטול דמבואר לק' קמ"ח ב' דמהני, והביא שי' הרי"מ דיאכל גם לא מהני וכ' דס"ל דחלוק מיטול דשם יש לפרש דהיינו נטילת זכיה, אבל הכא לא הוי לשון זכיה, והק' דא"כ מה מבעי לי' ביהני, הא לא עדיף יהני מיאכל, ועוד הק' דאמאי הזכיר דקל כלל, לא היה לו אלא לומר דיאכל פירות אלו לא אמר כלום, **והרי"ו** כ' דלא הזכיר הדבר הנקנה ונראה דמבאר כהרי"מ, וכן מבואר **בר"ן**, **והרשבא והנ"י** כתבו כהרשב"ם, [ויל"ע ברשב"א דכ' דכך פירש הרי"מ, דאמנם דגבי ידור בבית הוי פירושו שכ' כהרי"מ מ"מ גבי יאכל פירות אי"ז שי' הרי"מ], **והריטב"א** כ' דלא מהני לפי שהפירות והדירה לא באו לעולם,, וגם הוא דבר שאין בו ממש, **והרמב"ם** בפ"י מזכיה הט"ו כ' כהרי"מ, וכן **בשו"ע** סרנ"ג סכ"א, **ובב"י** סרי"ב הביא השיטות בזה.

**והטור** בסרנ"ג הביא דברי הי"ר דאם אמר יאכל פירות דקל והם בעולם דמהני, **ובדרישה** סרי"ב סק"א כ' די"ל דגם הרשב"ם ותוס' מודו דגם יש חסרון דאין בו ממש באכילה, והא דפירשו משום דלא בא לעולם הוא משום דלא אמר בגמ' דאמר אכילת פירות דקל זה לפלוני משמע דהפירות אינם בעולם, וגם מדמסיים דעד שיאמר תנו דקל זה לפלוני ויאכל פירותיו, משמע דיזכה בפירות מכח זכיה בדקל והיינו דהפירות עדיין אינם בעולם, ובאמת הריטב"א כ' לשני הדברים וכמשנ"ת, אמנם הטור הביא שי' הי"ר דאם הפירות בעולם זוכה בזה וכמשנ"ת, **והט"ז** שם כ' לומר איפכא דגם הרמב"ם מודה דאם הפירות בעולם ויאמר דיאכל פירות דקל זה דמהני, וצ"ב דכיון דאין בו ממש באכילה אמאי מהני, וברי"מ עכ"פ מבואר דגם אם הפירות בעולם לא מהני.

גמ' שם – **הרשב"א** כ' דמה דלא מהני יאכל פירות דקל הוא גם לר"מ דאדם מקנה דשלב"ל, דהכא דבא לעולם אחר שמת גם ר"מ מודה דלא מהני, **והגרע"א** כ' לדון האיך הדין אם צמחו הפירות קודם שימות האם מהני, וכ' להוכיח מדברי **התוס'** בגיטין דבכה"ג מהני, דאזלינן בתר שעת מיתתו, ואם אז באו לעולם מהני גם אם אמר קודם, ולפ"ז מוכרח לפרש הגמ' הכא דמיירי דבאו אחר שמת וכמבואר ברשב"א, **ובאבי עזרי** בפ"ח מזכיה הי"ב הק' דאי מיירי שבאו לעולם אחר שמת האיך שייך לומר כלל שיהני מה שאמר, הא בשעה שבאו לעולם כבר הדקל לא שלו ונמצא דמעולם לא באו הפירות לידו ואיך יוכל ליתן דבר שלא בא לידו, ועיין בשיעורי הגרש"ר לעיל קכ"ז ב' בענין זה.

גמ' עד שיאמר וכו' – **בי"ר** מבואר דבלשון זה אמרינן דנותן לו בית לדור בו ודקל לפירות אבל לא הוי שלו לגמרי, דאם רוצה ליתן לגמרי היה לו לומר רק דתנו דירה ודקל זו לפלוני, וכן מבואר **בריטב"א**, אמנם **בפי' הרגמ"ה** כ' דמה דאמרינן בגמ' דידור ויאכל הוא לאו דוקא, ולכאורה אי ס"ל דבכה"ג דאומר ידור ויאכל אינו מתנה גמורה, א"כ שפיר י"ל דזה דוקא דהגמ' מיירי על כה"ג דאינו בא ליתן הגוף לגמרי, **והרמב"ם** בפ"י מזכיה הט"ו **והשו"ע** בסרנ"ג סכ"א כ' דאם אמר תנו בית כדי שידור ודקל כדי שיאכל הוי גוף לפירות, **והטור** כ' דאם אמר תנו בית לדור ודקל לאכול פירות הוי גוף לפירות, **ובספר בני יעקב** [צויין ברע"א שם] כ' לומר דדוקא משום דאמר כדי שידור או לדור, אבל אם יאמר רק וידור בזה אמרינן דזוכה לגמרי ומה דאמר וידור היינו ליפות כוחו.

**קמח' א'**

ו) תוד"ה שכ"מ – **בי"ר** נראה מבואר דאגב לא מהני וכך היא שי' **התוס'** ועוד **ראשונים** לעיל ע"ז ב', והתוס' שם הביאו ראיה מכאן, ומבואר **ברע"א** דס"ל דאין לדמות קנין אגב לדקל לפירות, דשם הקנין לא חל על הפירות אל דמכח דקל שלו הוי כגדלו בדקל שלו, משא"כ באגב הקנין נתפס גם על הדבר הנקנה עם הקרקע, וא"כ אם מהני היה חשוב דאיתא בבריא. **ובשו"ע** סר"ט ס"ג מבואר דאגב לא מהני, **והרמ"א** בסס"ו סכ"ו הביא שתי שיטות במקנה באגב האם המוכר יכול למחול והביא שיטה דלא מהני כלל, **והש"כ** שם סקצ"א כ' דלפי המבואר בסר"ג קיי"ל דלא מהני כלל, וכ"כ **מהרש"ל**, ובסר"ג סק"ד נשאר בצ"ע אם אגב מהני, **ובנתה"מ** בסס"ו בחי' סקס"ח כ' דעיקר דלא קנה כלל, ובסר"ג בחי' סק"כ ציין לרמ"א בסס"ו דהביא שיטה דמהני אגב בחוב.

בא"ד – מש"כ דהא דירת בית גם יכול להקנות עי הבית, כ' **הגרע"א** דיש לחלק דשם הוא זוכה בגוף הבית לענין הדירה וא"כ אח"כ ממילא הדירה שלו, ונמצא דאין הקנין על הדירה כלל אלא על הבית, משא"כ באגב הרי הקנין חל גם על המטלטלין אגב הקרקע, ועיין **בחי' רבי ראובן** בב"מ סי"ט דכ' לבאר בשי' התוס' בב"מ ל"ג ב' דדקל לפירות אין הביאור דזוכה בעיקר הדקל דהוי דידי' לגבי הארעי אשבח, אלא דדקל לפירות היינו דהוא זוכה דהפירות שיצאו מהדקל יהיו שלו, דאע"ג דעיקר הארעי אשבח הוי של הבעלים, מ"מ קנינו הוא דהבעלות שבאה על הפירות מכח דין ארעי אשבח הוי לעצמו ולא לבעלים.

בא"ד – במש"כ דאע"ג דיורש יורש נמי דירת הבית ופירות דקל, **בתו"ר** [בש"מ] כ' תי' אחד דכיון דיכול ליתן בלשון דמועיל גם בבריא משו"ה לא מהני בשכ"מ, ומבואר לפ"ז דבאמת חשיב דיורש יורש גם דירת בית ופירות לבד, וכ' עוד דאי נמי לא משכ"ל דירש דירת בית ופירות דאי כששכר אביהם ומת דיורשים השכירות לדור בבית שם חשיב דקנוי לו ליומו, **והבעה"מ** כ' דאין יורש בפנ"ע אלא עם הבית והדקל כגון דאמר מורישו תנו לו בית וידור בו, **והראב"ד** השיג, דהיה לו לומר דביורש ממילא לא מצינו שנחלק הדירה והפירות מהבית והדקל, **והי"ר** כ' דאינו יורש אלא א"כ ירש זכות בגוף, **והרשב"א** כ' דלא משכ"ל אלא ע"י הגוף.

בא"ד – מש"כ גבי הודאה, **הי"ר** כ' דהודאה לאו מתנה היא, ומהני דאיכא למימר דמעיקרא המעות הוו של זה שמודה דהוי שלו, או דהקנה לו במעמד שלשתן, ואינו קונה בהודאה זו אלא הוי גלוי מילתא וראיה דהוי של זה שמודה אליו, **ובבעה"ת** שער נ"א חלק ח' דין א' כ' דלא אמר דאיתא בבריא בהודאה, דלא רצה למנות אלא דברי הקנאה הבאה על דבר שמתחילתו מקנה לו עכשיו, אבל הודאה אין ענינה הקנאה אלא ענין הבא על מה שכבר היה שמגלה האמת, **ובעיטור** מאמר שני קנין כ' דמוכח מהכא דלא מהני הודאה בחוב, **ובמרדכי** סתר"כ כ' בשם **רבינו מאיר** דכיון דאגב לא מהני גם הודאה לא מהני, וכ' דהיכי די"ל בהודאתו דמעיקרא המעות שהלוה היו של זה שמודה אליו בזה מהני הודאה, אבל הכא דמיירי דאמר הלואתי לפלוני דלשון זה משמע דבאמת מעיקרא היו שלו ורק אחר ההלואה נעשו של פלוני, בזה לא מהני הודאה, כיון דאינו יכול להקנותם לו, **ובקצוה"ח** סקצ"ד סק"ד כ' דהתוס' דכתבו דמהני הודאה הוא לשיטתם דאגב מהני וא"כ ישנו בקנין, אבל אם לא שייך קנין כלל גם התוס' מודו דלא מהני הודאה בחוב, וכ' דאע"ג דמהני מעמד שלשתן בחוב, מ"מ כיון דזה הלכתא בלא טעמא, דמעיקר הדין לא מהני משום דחבו הוי דבר שאינו ברשותו, א"כ אע"ג דמעמד שלשתן מהני, מ"מ אודיתא לא מהני, דאודיתא גם הוי כקנין, ולפ"ז נמצא דלהלכה דלא מהני אגב בחוב גם אודיתא לא מהני, **והגרע"א** בסר"ט ס"ג הביא לשתי השיטות.

בא"ד – מש"כ דהא דאמר דהואיל דיורש יורשה לא בעי לומר דמשום זה חשיב דאיתא בבריא, **הפנ"ש** הביא **דבתוס'** בכתובות מבואר דגרסו בגמ' דר"פ אמר דאיתא בבריא הואיל ויורש יורשה, וא"כ א"א לומר כמש"כ התוס' כאן.

תוד"ה שכ"מ [השני] – **הרמב"ן** לעיל ע"ז ב' הביא פי' ה"ר חיים דליתא בבריא שיכול למחול, וכ' דהם הק' דא"כ אמאי לא הביא הא דאמר ר"נ לעיל דמודה שמואל דאין יכול למחול, וכ' דאמר תרתי חד בשטר וחד במלוה על פה, והרמב"ן כ' לומר די"ל דבאמת מה דמייתי הכא זהו המימרא דאמר לעיל רק שקיצר הלשון, [ולכאורה מ"מ אכתי קו' הגרע"א בגה"ש במקומה דכיון דכל עיקר הקו' מהא דאינו יכול למחול היה להגמ' להביא מה דאמר לעיל בפירוש דאין יכול למחול], אלא דכ' דאין לפרש הכי, דזה אינה קו' דאמאי בשכ"מ אינו יכול למחול אף דבבריא יכול למחול, דכיון דעיקר המתנה איתא גם בבריא, א"כ מה דבשכ"מ אינו יכול למחול י"ל דשכ"מ אלמוה רבנן למתנתו, ואין מזה ראיה דגם מה דליתא בבריא כלל דיהיה בשכ"מ, ולכאורה קו' היא לשיטתו דמהני מחילה משום דמכירת שטרות דרבנן וי"ל דבשכ"מ אלמוה דגם מחילה לא יהני, אבל לשי' ר"ת דמהני מחילה משום דשעבוד הגוף לא נמכר, א"כ קו' הגמ' דמצינו דשעבוד הגוף ליתא בבריא כלל, ואיתא בשכ"מ דיכול ליתן גם שעבוד הגוף.

רשב"ם ד"ה במעמד – **בבית אפרים** חחו"מ סמ"א כ' דממש"כ הרשב"ם דמטבע ישנו בבריא מהאי טעמא דהלואתי לפלוני, ולא כ' משום דישנו במשיכה, מבואר דבעי שיהיה בבריא באופן דגם שאם ישאר תחת יד הנותן יכול להקנותו, אבל מה שיכול ליתנו למקבל לא חשיב שישנו בבריא, [ועיי"ש שכ' לומר דאם אין לו קרקע לא מהני מה שישנו באגב, דכיון דתקנו שלא תטרף דעתו א"כ זה שייך דוקא היכי שאם היה בריא היה יכול להקנות, ועכשיו שהוא שכ"מ אינו יכול להקנות, אבל אם גם אם היה בריא לא היה יכול להקנות בזה לא תטרף דעתו], אמנם **הפנ"ש** חולק, וכ' דכונת הרשב"ם דגם היכי דלא הוי תחת ידו דבזה אינו יכול להקנות במשיכה, מ"מ אכתי ישנו בירושה או במעמד שלשתן, ויל"ע דלפ"ז אם הנפקד אינו כאן א"כ לא יהני באמת כיון דאינו בבריא.

ז) **ברי"מ** מבואר דהלכה כרב אחא ובעי שיהיה בו קנין בבריא, [כן מבואר **בתשב"ץ** בח"ב סרל"ה דזהו שי' הרי"מ], **והרי"ף** לא הביא דברי הגמ' אלא כ' רק דזוכה ואי"צ למעמד שלשתן, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"י מזכיה ה"ב דקנה ואי"צ למעמד שלשתן, ובתשב"ץ שם כ' דלשון הרמב"ם נוטה דהלכה כרב אחא, ולפ"ז גם מדברי הרי"ף נראה הכי, אמנם **המהרי"ט** בח"ב חחו"מ סצ"ה כ' דאפשר דהרי"ף לא הביא דברי ר"פ ורב אחא משום דבאמת לא פליגי ומר אמר חדא ומר אמר חדא, וס"ל דאין ראיה מהרי"ף דהלכה כרב אחא, **ובפי' רש"י על הרי"ף** הביא להטעם דמעמד שלשתן, **והריטב"א והר"ן והנ"י** כתבו דהלכה כרב אחא וכן מבואר **ברא"ש**, **והמאירי** כ' דהוי ספק, **והבעה"מ** הביא דברי ר"פ ופירש להם, וכ' המהרי"טשם דנראה דס"ל דהלכה כר"פ, **והב"י והב"ח** ברנ"ג הביאו דברי הר"ן, **והמהרי"ט** שם כ' לומר דהלכה כר"פ, והביאו **הקצוה"ח** בסקכ"ה סק"ה, וכן נראה **במהרשד"ם** חחו"מ סשכ"ג דכ' דאויר ישנו במתנת שכ"מ כמו שישנו בירושה אף דאינו במתנת בריא.

**הריטב"א** כ' דהיכי דשייר אויר יכול להוריש זה לבניו, ולר"פ יכול ליתנה במתנת שכ"מ, וכן מבואר **בר"ן ובנ"י** דשכ"מ שיתן אויר חצר זה תלוי במחלוקת ר"פ ורב אחא, והובא **בב"י וברע"א** סרנ"ג סכ"א, והנה **הטור** בסרי"ב כ' דמהני לשייר אויר משום דאמרינן דבעין יפה משייר וכאילו פירש דמשייר חצר לאוירה, ולפ"ז לכאורה גם לרב אחא לא מהני אם יתן אויר חצר במתנת שכ"מ, דהא מבואר דלא אמרינן דכונתו ליתן חצר דקל לפירות והכא נמי אין דעתו ליתן חצר לאוירה, [ואי נימא דכונתו לחצר לאוירה גם לר"פ צריך להועיל], **ובעיטור** מאמר שני קנין כ' דמסוגיין מוכח דיורש אינו יורש אויר, והובא בהג' **מרדכי** סתרע"א, והיינו דס"ל דידור היינו דנותן לו האויר ולא גוף החצר, ואח"כ הביא **דרב נחשון** פירש הטעם בידור משום די"ל דהוי רק לשעה ונתבאר לעיל, **והמהרי"ט** בח"ב חחו"מ סצ"ה הביא דברי הר"ן דאויר תליא בר"פ ורב אחא כיון דישנו בירושה, וכ' דלפי דברי התוס' גם לר"פ לא מהני ליתן אויר, דיורש אינו יורש דירה ולא אויר בלא בית, והנה התוס' לא מיירו על אויר אלא על דירה לבית, ולכאורה נראה דמבאר דידור היינו אויר, וצ"ב דא"כ יק' על הר"ן דבגמ' נראה מבואר דלר"פ גם לא מהני ידור, ומדברי המהרי"ט נראה דבאמת לר"פ מהני ידור לשי' הר"ן, ומשו"ה כ' דרק לשי' התוס' י"ל דהלכה כר"פ, וצ"ב, **והמחנ"א** בדיני טובת הנאה ס"א כ' דדירה לבד אין בזה ירושה וכגון שמכר את הבית ושייר לעצמו האויר בלא גוף, וכ' דכן כתבו הראשונים בסוגיין, וצ"ב דאדרבה בראשונים מבואר דיש בזה ירושה, ויל"ע **בי"ר** בסוף אות פ"ח דנראה דאויר נקנה גם במתנת בריא.

**במאירי** מבואר דלפ"ד רב אחא לא מהני מתנת שכ"מ באינו ברשותו, אמנם **בשו"ת מהר"ח או"ז** סקי"א מבואר דגם דבר שאינו ברשותו מצי ליתן ומשום דמעמד שלשתן מהני גם בדבר שאינו ברשותו, וכ' **בק"ש** אות תפ"ג דס"ל דמלוה גם חשיב אינו ברשותו, וכמו דתקנו דמהני במלוה ה"ה בכל דבר שאינו ברשותו.

ח) גמ' איבעיא להו וכו' – שי' הרשב"ם דמיירי לענין שכ"מ אי חשיב שייר קרקע כל שהוא, ושי' התוס' דמיירי לענין שיור האם אמרינן דשייר מקום צימוח ומהני שיהיו הפירות שלו, או דלא שייר אלא פירות ולא מהני השיור, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, **והנ"י** כ' כהראשונים וכ' דגם יש לפרש כהרשב"ם. **ובקצור פסקי הרא"ש ובטור** סרנ"ג מבואר דגם לפי שי' התוס' דהנדון אם שייר מקום הצימוח כדי שיהני שיור הפירות, אמרינן דשייר הענפים ויש לו לראשון רק הגזע לכשיבש, וכ"כ **הכס"מ** בפכ"ג ממכירה ה"ד דהוא משייר הענפים.

רשב"ם ד"ה איבעיא – **בתו"ר** [בש"מ] הביא דברי הרשב"ם וכ' דאם לא שייר מקום פירות הראשון לא קנה, ופירי לא הוי שיור משום דעדיין לא באו הפירות לעולם, או שמא לא מיבעיא לי' אלא לאותו שנתן הפירות, אבל בעל הדקל קנה שהרי שייר הפירות, והק' על הרשב"ם דלא היה לו לומר דנתן פירותיו לאחר שהרי יאכל פלוני פירות דקל לא מהני, והיה לו לומר הספק בכה"ג דדקל לאחד ודקל לפירות לאחר, ויכול ליתן הדקל לפירות לאחר דלראשון לא נתן אלא העצים לכשייבש ולשני נתן גוף הדקל ששיר לעצמו ליניקת הפירות בעודו לח, ועוד מק' דמשמע דהספק רק אם עמד חוזר אבל אם מת פשיטא דקנה השני, ואמאי הא כיון דיש לו צד דנתן לראשון גם מקום הפירות א"כ איך יזכה השני, ומבואר מדבריו דלשי' הרשב"ם מיירי באופן שאין עכשיו פירות והנדון על הפירות שיצמחו אח"כ, אמנם **בנ"י** מבואר דלפי פי' זה מיירי דיש עכשיו פירות בעולם, ואותם בודאי לא נתן לראשון ויכול ליתנם לשני, והנדון על מקום הפירות, וכן נראה לכאורה בתוס' דהק' דכיון דקיי"ל דגם שייר מטלטלין מהני א"כ מה מיבעיא לי', ולכאורה היינו משום דעכ"פ יש כאן פירות דהוא משיירם, והתו"ר כ' דפירי לא הוי שיור משום שלא באו עדיין לעולם.

בא"ד – מש"כ דמיירי דנמלך כ' **המהרש"א** דפירש הכי, דאי לאו הכי בודאי לא נימא דשייר לשני מקום פירות, כיון דעיקר המתנה לראשון א"כ בודאי לו נתן מקום הפירות.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דכיון דמיירי בנמלך א"כ נמצא דהספק היכי דמשייר לעצמו, וא"כ כיון דאמרינן דלא הוי שיור אמאי אמרינן אח"כ דבחוץ הוי שיור, וכ' דהכא אין יתור לשון דלא פירש דמשייר הפירות, וכ' דבאמת כמו"כ הגמ' יכלה להסתפק בשייר לעצמו בלא שנתן לאחר פירות האם שייר מקום פירות, ולפי הגירסא דשייר לעצמו לא תירץ מה מיבעיא לי', **והמהר"ם** כ' דגם בכלל הספק דיש צד לומר דלא הוי נמלך, ומשו"ה לא מהני מה שנותן לשני כיון דמתחילה לא שייר לעצמו, ומשו"ה מיבעי עוד דאם שייר לעצמו האם יהני.

בא"ד – **בתו"ר** [בש"מ] מבואר דאע"ג דאין בענפים כדי פרנסתו, מ"מ הספק היכי ששייר עוד קרקע רק שאין בו כדי פרנסתו, האם זה מצטרף להשלים השיעור דכדי פרנסתו.

רשב"ם ד"ה או – **המהרש"א** כ' דלעיל גם יש לפרש הספק לענין זה דיקוץ ענפיו, אלא דמפרש לענין שייר קרקע כל שהוא שיהיה שייך הספק לכאן, וכ' דמ"מ מה דלא פירש הכא הספק לענין שיור, הוא משום דכיון דשייר לעצמו עכ"פ הפירות א"כ יש כאן שיור, אמנם כבר תמה על דבריו **הרש"ש** דשי' הרשב"ם כאן דפירות לא הוי שיור וכמבואר בדבריו בד"ה שייר.

גמ' ופירותיו לאחר – **בתו"ר** [בש"מ] מבואר דהצד דנותן לשני דקל לפירות, אף דמבואר לעיל דאם נותן לאחד פירות אין כונתו ליתן דקל לפירות, הוא משום דאמרינן דכמו דנתן לראשון בעין יפה הכא נמי נותן לשני, **והראב"ד** [בש"מ] כ' דהספק האם מה דאמר תנו דקל שאמר לראשון מי מועיל לשני או לא, ולכאורה כונתו כמש"כ **הרשב"א** דהספק האם לשון דקל שאמר לראשון נמשך גם למה שנותן לשני, וכ' הרשב"א עוד די"ל דכמו דגמר דעתו ליתן לראשון גוף הדקל הכא נמי לשני, וממש"כ **הי"ר** בסמוך גבי דיוטא נראה דהספק דכיון דנתן לראשון א"כ תו אין לו הפסד במה שנותן לשני ומשו"ה י"ל דנותן לו דקל לפירות.

תוד"ה איבעיא – מש"כ ושייר מקום צימוח, מבאר **המהר"ם** דהיינו דמקום הצימוח לא פירש בדבריו, והיינו דשייר מלפרש.

בא"ד – מש"כ ואע"ג דאמר לעיל, מבואר מדברי **הגרע"א** דקו' דאמאי הכא מספ"ל והא לעיל מבואר גבי על מנת שמעשר ראשון שלי דהוא משייר מקום, והק' דמה מק' דהא בסמוך כתבו די"ל דחוץ לא הוי כעל מנת, וא"כ משו"ה מיבעיא להו הכא בחוץ, ולכאורה הא התוס' מיירו עכשיו לפי הגירסא דשייר לעצמו, וא"כ לא מבואר דדוקא בחוץ מיבעי לי', אמנם **התו"ר** [בש"מ] הק' הכי על הגירסא דחוץ מפירותיו, וכ' דמיבעי דאפשר דדוקא בטובת הנאה דאי"ז אלא דבר מועט אמרינן דאין לוקח חושש בזה כ"כ, ומשו"ה אמרינן דהוי שיור מקום, אבל כאן דהוי שיור פירות י"ל דכל שאינו מפרש לא מהני.

בא"ד – מש"כ הכא בשכ"מ, אין לו לומר דשייר קרקע, נראה קצת מדברי **הגר"א** סר"ט סקכ"ד, דמשו"ה י"ל כסברת הראב"ד דלא חשיב דשייר לעצמו וכמשנ"ת.

גמ' לאחר לא הוי שיור – **הריטב"א** כ' דכל מה דלא מהני כשנותן לאחר הוא דוקא אם נתן הכל בבת אחת, אבל אם נתן בזה אחר זה, כיון דמתחילה נמצא ששייר לעצמו, א"כ הוי שיור של דקל לפירות וכשנתן לשני נתן לו כל מה ששייר לעצמו.

גמ' שם – **בראשונים** מבואר דכיון דלא הוי שיור לאחר ממילא זוכה הראשון גם בפירות שיצאו מהדקל, וכ"כ **הטור** בסר"ט, **ובדרישה** סק"ז כ' דתורת הפקר לפירות וזוכה הראשון מהפקר, ויל"ע דמה נהיה הפקר, וכי בכל מקום שיש לאחד שדה ואילנות, אמרינן דהפירות שיוצאים הם הפקר וזוכה הראשון מהפקר.

גמ' חוץ מפירותיו מהו – ברשב"ם ובתוס' ובעוד ראשונים מבואר דהספק היכי דמשייר לעצמו, אמנם **בתוס' ישנים** כ' לבאר דהספק גם באחר ומיבעי היכי דאמר מתחילה דנותן פירות לפלוני, ואח"כ כשנתן הדקל לאחר פירש שוב דנותן לו חוץ מהפירות, דכיון דלא הוצרך לפרש זה י"ל דכונתו לשייר מקום אפילו דהוי לאחר.

גמ' כל לגבי נפשי' – **הראב"ד** כ' דמיירי במתנת בריא דאי במתנת שכ"מ כיון דאינה אלא לאחר מיתה, א"כ נמצא דלא הוי שיור לעצמו אלא ליורשיו, אמנם **הרשב"א** כ' דלולי דבריו היה אומר דגם בשכ"מ, דכיון דמשייר נמצא דמעיקרא לא זכה המקבל במקום הפירי, וא"כ חשיב לגבי נפשי', ועוד כ' דבניו ויורשיו כגופו חשיבי, **והריטב"א** הביא הראב"ד וכ' די"ל עוד דמשכ"ל בשכ"מ ומשייר ליורשיו דכגופו הם, **והר"ן** כ' שי' הראב"ד וכ' דאבל הרשב"א חולק, **והרמ"א** בסר"ט ס"ז כ' שתי השיטות, **ובנתה"מ** בחי' סקכ"ג כ' דקצת יש לגמגם על שי' הראב"ד דאמרינן דדעתו של אדם קרובה אצל בנו.

**קמח' ב'**

גמ' ודיוטא לאחד – **התו"ר** [בש"מ] כ' דאע"ג דלעצמו אמרינן דמשייר משום דאיכא יתור לשון, והכא הרי צריך לומר דנותן הדיוטא לאחד, דבלא זה לא יזכה השני כלל, מ"מ לא היה לו להזכיר זה כשאומר שנותן הבית לראשון, **והרי"ו** כ' דהוא מתנה במה שנותן לראשון דעל מנת שדיוטא של פלוני, **והמהר"ם** כ' דבשעה שנתן לראשון הוא אומר שיתן הדיוטא לאחר דלא היה צריך לומר שיתן לאחר, **ובתוס' ישנים** כ' דבשתי לקוחות י"ל דגם בלא יתור הוא משייר לשני, דכמו דנותן לראשון בעין יפה הכא נמי לשני, כמבואר סברא זו לעיל ל"ז ב'.

גמ' חוץ מדיוטא – ברשב"ם ובתוס' מבואר דספק זה הוא כשמשייר לעצמו בלשון חוץ האם הוי כמו דאמר על מנת או לא, וכ"כ **הרשב"א והריטב"א והר"ן**, אמנם **הראב"ד** [בש"מ] כ' דהספק דחוץ הוא גם בנתן לאחר ומיבעיא דלמא בלשון חוץ עדיף וגם לאחר משייר, וכן מבואר **בנ"י**, [ויל"ע בלשונו דכ' דלגבי עצמו נמי, אפילו בלא על מנת אלא חוץ הוי שיור, דלפי דבריו אדרבה חוץ עדיף מעל מנת ולא הוי אפילו], **והראב"ד** מק' דמאי מבעי להגמ' הא ר"ל מיירי על הברייתא דעל מנת שמעשר ראשון שלי, ומבואר דעל מנת כחוץ, וא"כ הכא נמי בדיוטא על מנת כחוץ, וכ' דאיכא למימר דדוקא במתנות כהונה דלא מהני בזה תנאי משום דהוי במקח והאי גברא ללישנא דמהני לי' איכוון, אבל במכירה ומתנה בעלמא לא הוי על מנת כחוץ, ומיהו ס"ל לר"ל דכל לגבי נפשי' על מנת גם משייר, והכא מיבעיא בנתן לאחר, [ויל"ע בקו' דהא בברייתא מיירי דמשייר לעצמו ובזה אין נדון דעל מנת גם מהני, והספק דלמא באחר יש חילוק, ואולי קו' משום דבברייתא מיירי גם שאומר לי ולבניי, אך לכאורה שם כיון דמשייר גם לעצמו א"כ כמו דמתפרש השיור לעצמו הכא נמי מתפרש לבניו, וכך מבואר **ברמ"א** סרי"ב ס"ג דאם משייר לו ולאחר, אמרינן דגם לאחר שייר כמו לו, וכל שכן בברייתא לעיל דמשייר לבניו את מה שמשייר לעצמו ממש, וצ"ב].

גמ' ואליבא דרב זביד – **הרמב"ן והר"ן** כתבו דלרב פפא לא מבעיא שהרי אין שם דיוטא ונמצא דמוכר אויר חורבתו דלא מהני, וזהו לשיטתם שם דהא דאמר רב פפא שאם רצה לבנות על גבה בונה, היינו לבנות באויר ולא לענין להשתמש בדיוטא עצמה עיי"ש,

**והרי"ו** כ' דלרב פפא בודאי נותן לו זכות בגוף הקרקע לענין שעבוד לדיוטא העליונה ורק לרב זביד מיבעי לי'.

א) גמ' אם כנמלך – **באו"ז** מבואר דהיינו אם שהה הרבה, **ובהג"א** כ' משמו אם שהה יותר מתוכ"ד, וכ' דמיהו אם נראה דמחשב מה לעשות במותר גם בשהה הרבה לא הוי כנמלך, **ובשו"ע** סר"נ סי"א כ' דאם הפסיק כמי שנמלך.

גמ' אם כנמלך מת קנו כולם – **הפרישה** בסר"נ סקי"ז כ' דהא דקנה האחרון מדין מתנת שכ"מ גם בלא קנו מידו, הוא דוקא בגונא דנתן לראשונים בקנין דזכו במה שנתן להם, אבל אם נתן לראשונים בלא קנין כיון דהם לא קנו, א"כ גם האחרון לא יקנה בלא קנין, דכיון דלא זכו הראשונים נמצא דלאחרון הוי מתנת שכ"מ במקצת, והביאו **הגרע"א** בסי"א וכ"כ **הנתה"מ** בסקי"ד, ויל"ע **בט"ז** שם בסי"ב דכ' בדברי הרמ"א שם דאם קנו מהראשונים, גם בלא נמלך לא הוי מתנה בכולה דהקנין הוי הוכחה דלראשונים הוי מתנה במקצת, ואח"כ נמלך ליתן גם לאחרון, והנה בשו"ע בסי"א מבואר בהדיא דאם כמחלק גם אם קנו מידו חוזר בכולם, ואפשר דכל דברי הט"ז הם רק בגונא דלראשונים הקנה בקנין, ולאחרון נתן בלא קנין, ולפ"ז מבואר דלא כהפרישה.

ב) גמ' חיישינן – בתוס' מבואר דמספק יש לנו לומר דהמתנה קיימת, וכ"כ הרי"ו והרא"ש, **והרי"ו** כ' הטעם דכיון דאיכא קנין א"כ אין לנו לבטלו אלא באומדנא דמוכח, וכיון דחיישינן דיש לו נכסים אחרים תו ליכא אומדנא דמוכח והקנין בחזקתו, ועוד דהוה לי' אומדנא כעין דברים שבלב כיון דלא מוכחא, **ובק"ש** אות תקכ"ז כ' דהטעם הראשון ברי"ו הוא דאין ספק מוציא מידי ודאי, והטעם השני הוא דהוי דברים שבלב, **והרא"ש** כ' דמספק לא אמרינן אומדנא לבטל המתנה, ורק היכי דאיכא אומדנא ברורה מהני לבטל המתנה, **ובמהרי"ט** בח"ב חחו"מ ס"כ **ובקצוה"ח** סר"נ סק"ה ביארו דכונת הרא"ש דהוי דברים שבלב, **ובק"ש** אות תקכ"ח גם כ' הכי, וכ' דאין לומר דכונתו למש"כ הרי"ו בתחילה דאין ספק מוציא מידי ודאי, דברא"ש בתשובה מבואר דבספק תנאי לא נתבטל המעשה, כיון דתנאי חידוש הוא והוי מילתא אחריתי, ויש כאן ספק אם יש כאן דבר המבטל המעשה, ולפ"ז כ' דהכא גבי שכ"מ דאי נימא דאין לו עוד נכסים נמצא דמתחילה אמרינן דלא הוי מתנה אלא לאחר מיתה, וא"כ גם בלא דין תנאי יכול לחזור בו, א"כ כיון דליכא למש"כ הרא"ש בתשובה ממילא דצריך להיות דמספק נימא דלא חל עדיין הקנין, וא"כ על כרחך דכונתו משום דהוי כדברים שבלב, והרי"ו דכ' דגם הכא אמרינן דאין ספק מוציא מידי ודאי, ס"ל דכל דמצד עיקר המעשה הוא ראוי לחול ויש ספק האם מאיזה סיבה לא יחול, אמרינן דאין מוציא מידי ודאי, אמנם **בחזו"א** מבואר דכונת הרא"ש דכיון דהמתנה ודאי והאם איכא אומדנא הוי ספק א"כ חשיב הנותן כמוציא, ועיין עוד לק' בשי' הרא"ש גבי הקדש, **והי"ר** בסוף אות צ"ג כ' דכל שלא נתברר שכתב כל נכסיו אין לנו להחזיקו בהכי.

ובמשה"ק התוס' מלעיל כ' **הרי"ו והרא"ש** כתוס', והרא"ש כ' עוד בשם **ריב"ם** דקו' הגמ' לעיל היא על הדין דאם כמחלק חוזר בכולם, דאמאי חוזר ולא חיישינן שמא הוא נמלך, ומתני' מיירי דקודם אחר דנותן כל נכסיו לאלו ואח"כ פירט מה נותן לכל אחד.

אמנם **הרמב"ן** מק' בשם **הר"א אב"ד** דיש לנו לומר דהוי בחזקת נותן מספק, וכ' כיון דפירט מה שנותן ולא אמר סתם דנותן כל נכסיו, הוי סיבה לומר דבאמת יש לו עוד נכסים שלא נתן אותם, וכ' הרמב"ן דזה סיבה רק בכה"ג דנותן המתנה רק לאדם אחד, אבל אם מחלק נכסיו לכמה אנשים, הרי בזה הוא צריך לפרט מה שנותן לכל אחד וא"כ אין ראיה כלל ממה שלא נתן נכסיו סתם, **ובריטב"א** מבואר דגם בנותן לכמה אנשים באם נתן לכולם בשוה אכתי יש רעותא מדלא אמר דכל נכסי לאלו האנשים, **והרשב"א** הביא דברי הר"א אב"ד ומש"כ הרמב"ן דזה טעם רק באם נתן רק לאדם אחד, וכ' בשם **הראב"ד** פירשה באומר נכסי, דכיון דאמר נכסי ולא כל נכסי חיישינן דיש לו עוד נכסים, ובשו"ת ח"א תשובה אלף נ"ח ובח"ב סקל"ג הביא דברי הר"א אב"ד ומש"כ הרמב"ן, וכ' דנראה דגם בנותן לכמה אנשים כיון דלא אמר לאחרון דנותן לו כל שאר נכסיו, א"כ מוכח שיש לו עוד נכסים, [**ובמל"מ** בפ"ח מזכיה ה"כ הק' דלפ"ז יכל לשנות דמתני' מיירי שנתן כל נכסיו ביחד לכמה אנשים, וא"כ ליכא אחרון שנימא שיאמר דנותן לו שאר כל נכסיו, וכ' דמ"מ ניחא לי' לשנויי דמיירי גם אם איכא אחרון], וכ' עוד דכיון דעשה קנין הוי ראיה דהוי מתנה במקצת דבעיא קנין, **והריטב"א** כ' דברי הר"א אב"ד וכמשנ"ת, **והר"ן והנ"י** הביאו דברי הר"א אב"ד ומש"כ הרמב"ן, וכ' דאלא אף בזו י"ל שדרך שכ"מ לגלות שהוא מחלק כל נכסיו, וכיון דהכא לא גילה מוכח דיש לו עוד נכסים ומשו"ה חיישינן.

**והט"ז** בר"נ ס"י הביא דברי הרא"ש, וכ' דאין להק' דהא קיי"ל גבי שכ"מ שהקדיש דהוי ספק בגמ' דהדין דהוי בחזקת נותן, ואף דשם גם אין אומדנא דמוכח, [והרא"ש באמת גם שם כ' דהוי הקדש מספק וכמשי"ת], דהכא היה לו לומר דנותן כל נכסיו וכמש"כ הר"ן, ולכאורה לפ"ז אין הטעם כמו שהתחיל משום דליכא אומדנא ברורה, **והגרע"א** בגליון על הסמ"ע בסק"י כ' דלפי דברי הרשב"א דמשום דעשה קנין, א"כ בהקדש לא שייך טעם זה דהא באמת אינו עושה קנין, וא"כ משו"ה לא דמי להכא, ולפ"ז כ' בס"י דבאם יתן נכסיו בלא קנין, דבזה ממנ"פ לא הוי מתנה דאי ניחוש דיש לו עוד נכסים א"כ לא חל כלום, אלא דמ"מ גם מחל על חוב בתוך מתנתו, דבזה אי נימא דיש לו עוד נכסים ממילא אינו יכול לחזור מזה, דבזה לא ניחוש דיש לו עוד נכסים ויוכל לחזור, כיון דאין כאן ראיה לחוש דיש לו עוד נכסים, **ובי"ר** בסוף אות צ"ג מבואר דהיכי דלא ידעינן אם כ' כל נכסיו לא מחזיקים אותו בכך, אבל במקדיש דידעינן דהוי כל נכסיו מספק הוי בחזקת נותן, **ובנתה"מ** סק"ה כ' לחלק דהכא הוי ספק במציאות ומספק לא מבטלים קנין ברור, אבל במקדיש הוי ספק בלשון האם כונתו שיחול מיד כמתנת בריא או ררק לאחר מיתה כמתנת שכ"מ, ובזה אמרינן דאין כונתו אלא על מה שהוי ודאי בכלל לשונו, **ובק"ש** אות תקל"ב כ' דגבי הקדש אין לומר דהוי דברים שבלב משום דהוי ספק, כיון דהספק הוא בכל אדם וחשיב ספיקא דדינא, ורק הכא דחיישינן אם יש לו עוד נכסים דהוי בכל אדם ספק לעצמו חשיב דברים שבלב, ולפ"ז ממילא דניחא החילוק בין ספק דגבי הקדש להכא.

גמ' שם – **הי"ר** כ' דכמו דחיישינן לענין שלא לבטל המתנה במקצת, הכא נמי בעי קנין ובלא זה לא יקנה אפילו לא יחזור בו, דאם להוציא מיד הנותן חיישינן, כל שכן דלענין לאוקמי ממונא ביד הנותן דניחוש ובלא קנין לא יקנה כלל, אמנם **הה"מ** בפ"ח מזכיה ה"כ כ' דגם בלא קנין יקנה דרק לתועלת המקבלים חיישינן, **ובמל"מ** שם כ' דלפ"ד הרשב"א דהא דחיישינן הוא משום דאמרינן דלא היה לו לעשות קנין, א"כ בלא קנין ממילא אין לנו לחוש שיש לו עוד נכסים, וממילא הדין כהה"מ, **והטור** בר"נ כ' דחשבינן לה כמתנת בריא וצריכה קנין **ובד"מ** סק"ח כ' דמשמע מזה דבלא קנין לא יזכה כלל דלא כהה"מ, **והב"י** שם הביא דברי הה"מ, **ובפרישה** סקי"ז כ' בסוגר דמדברי הרמב"ם דכ' דהרי זו כמתנה במקצת ואם קנו מידו אינו חוזר, נראה כהה"מ דהא דבעי קנין הוא רק לענין שלא יוכל לחזור אבל עיקר המתנה מתקיימת גם בלא קנין, **והרמ"א** בס"י הוסיף על השו"ע דצריך קנין, **ובסמ"ע** סקכ"ח הביא גם שי' הה"מ, **ובבאה"ג** סק"ב הביא בסתם דברי הה"מ.

גמ' באומר כל נכסי – הרשב"ם מפרש דהיינו דנתן כל נכסיו ולא שפירטם, וא"כ גם אם יש לו נכסים במדינת הים מ"מ גם אותם נתן, וכ' **דהר"ח** גרס באומר כל נכסי אלו הן, **והתו"ר** הק' על גירסת הרשב"ם דא"כ הא דאמר לעיל דאם במחלק קנו כולן במאי מיירי, דשם הרי מפרט הנכסים, וכ' כגירסת הר"ח והיינו דאומר דאלו כל נכסיו ולא חיישינן דיש לו עוד נכסים, **וברי"ף** לפנינו כ' כמו שכ' הרשב"ם בשם הר"ח דאומר כל נכסי אלו הן, אמנם **בראשונים** מבואר דגירסתם ברי"ף היתה דרק אומר כל נכסי אלו, וכ"כ **הרי"מ והאו"ז** בשם **רבינו ברוך**, והק' **הראב"ד** [בש"מ] **והרשב"א** דלשון זה גרע דאדרבה נראה דיש לו עוד נכסים ועכשיו נותן רק כל נכסים אלו, **ובי"ר** מבואר דמתחילה אמר כל נכסי אלו, ואח"כ חילק נכסיו, דכיון דלא היה לו צורך לומר מתחילה כל נכסי אלו אמרינן דאמר זה לגלות דאין לו עוד נכסים, **והר"ן** הביא על דברי הרי"ף **דהרמב"ם** בפ"ח מזכיה ה"כ מפרשה דאומר כל נכסי שהן אלו, והיינו דלא אמר רק נכסי אלו אלא אמר דהן אלו, והיינו דאין לו עוד נכסים, **והה"מ** הביא על הרמב"ם שם דברי הרשב"א דכ' דאדרבה לשון נראה גרע, **והכס"מ** שם כ' דלפי המבואר ברמב"ם דאמר שהן אלו גם הרשב"א מודה דמהני וכמשנ"ת דכ"כ הר"ן, **והרא"ש** כ' כגירסת הר"ח, **והטור** בר"נ הביא שי' הרשב"ם ושי' הר"ח וכן פי' ר"י, **ובשו"ע** ס"י כ' כלשון הרמב"ם.

**והי"ר** כ' פירוש אחד לפי הגירסא דכל נכסי אלו, דקאי על ר"נ דאמר דחיישינן שמא יש לו דהיינו באמר כל נכסי אלו, ומתני' מיירי באמר כל נכסי סתם, ומר בר רב אשי אמר דר"נ מיירי במוחזק והיינו דדוקא אם מוחזק שיש לו נכסים במדינת הים ואפילו בקול בעלמא, וכ"כ **בש"מ** בשם **שיטה** וכ' דלפי הגירסא דמוחזק לן דלית לי' אי אפשר לפרש הכי, והי"ר כ' דמסתבר כפירוש ראשון.

גמ' במוחזק לן דלית לי' – **התו"ר** כ' בשם **ריב"ם** דהיינו דאיכא עדים שאין לו שהיו עמו כל הזמן ולא קנה קרקע מעולם חוץ ממה שיש לו כאן, וכ' דאע"ג דאפשר שזיכו לו ע"י אחר, מ"מ כיון דלא שכיח לא חיישינן להכי, וכ' דנראה דכיון דלא הזכיר כאן דמוחזק בעדים כמו דאמרינן לעיל מ"ד ב' דאיכא עדים שלא היתה לו קרקע מעולם, א"כ בחזקה בעלמא סגי שלא ניחוש לזה, **והי"ר** כ' דמוחזק אצל מכיריו, **והנ"י** כ' שלא הרגיל מימיו ללכת ולהתעסק במקומות אחרים, וכן **בפי' רגמ"ה** שלא היה שם מעולם, **והטור** בסר"נ כ' בשם רשב"ם [ואפשר דזה ט"ס וצ"ל ריב"ם וכמש"כ בתו"ר] דבעי עדים, ור"י כ' דבחזקה בעלמא סגי, **והסמ"ע** בסקל"א כ' דסתימת השו"ע כשי' ר"י דבחזקה בעלמא סגי.

ג) גמ' וכולן לשני – הרשב"ם כ' דהיינו דחזר בו ממה שנתן לראשון ונתן כולו לשני, **והב"ח** כ' דכולן היינו כל מה ששייר ולא נתן לראשון, [ומש"כ דכן מבואר ברי"ף לכאורה שם לא מבואר אלא דהשני זוכה במה שנשאר ממה שנתן לראשון ולא דנתן לשני רק מה שנשאר ממה שנתן לראשון], **ובתו"ר וברא"ש** מבואר הכי שנותן לשני רק מה ששייר מן הראשון, אמנם **הרי"ו** כ' דמה שנתן לשני הוי כאת וחמור, והיינו דנותן לשני הכל גם מה שנותן לראשון וכיון דלא מהני חזרה נמצא דחלק ממה שנתן לו לא מהני והוי כחמור, וכ' דלא נראה דאתיא רק כמ"ד קנה מחצה, וכ' די"ל דכיון דמצ"ע ראוי לקנין הכל, רק דלא מהני משום דכבר נתן לראשון, בזה לכו"ע הדין דקנה מחצה, **והנ"י** כ' דכולן לשני היינו מקצת הנכסים הנשארים, ולשון **הרמב"ם** בפ"ט מזכיה הי"ח דאח"כ נתן את כולן לאחר, **ובטושו"ע** סר"נ סי"ב מבואר דהמותר נתן לשני, **ובמחנ"א** דיני זכיה ס"א הביא נדון באם נתן מתנה ונמצא דחלק לא היה שלו, **ובאו"ש** בפ"ט מזכיה הי"ח הק' דדבר זה מבואר בסוגיין דקנה לפי' רשב"ם, ועיי"ש.

גמ' לא בשעמד – **הריטב"א** כ' דמסתבר דלא לדחות עיקר הראיה דאיך אפשר דטעו בהא דרב יימר דגם אי מיירי בעמד אכתי איכא ראיה, אלא רק לדחויי מה שאמר בשמת, אמנם **התו"ח** כ' דס"ל דבאמת בכה"ג אם עמד אינו חוזר מהשני גם אי נימא דלא הוי חזרה בכולה, ומשום דעכ"פ אין לנו ראיה שמה שנתן לשני הוי רק מחמת מיתה, דכיון דעכשיו אינו נותן כל נכסיו א"כ אפשר דמה שנותן עכשיו דעתו למתנה גמורה, דליכא להוכחה דמדנותן כל נכסיו דרק משום מיתה נותן.

גמ' והלכתא וכו' – **הריטב"א** כ' די"א דאם נתן לשנים בשטר אחד וחזר מאחד לא הוי חזרה מהשני, וי"א דגם בזה הוי חזרה משניהם כיון דהם בשטר אחד, וכ' דאם נתן מקצת לאחרים ומקצת ליורשיו וחזר ממה שנתן ליורשיו דעת **הרמב"ן** דבזה לא הוי חזרה מאידך דזה זכו בתורת ירושה וזה בתורת מתנה, וכ' דכן נראה עיקר, **והנ"י** מחלק בשנים אם האחד יורש או לא כהרמב"ן, וכ"כ **הרמ"א** בסר"נ סי"ב, **והט"ז** שם כ' דהא דאם נותן מקצת ליורשיו חשיב מתנת שכ"מ בכולה אע"ג דהם לא זכו מכח מתנת שכ"מ, הוא משום דמ"מ מהני דיחשב כמפרש דנותן במתנת שכ"מ דבכה"ג גם למקצת יש דין מתנת שכ"מ.

**הריטב"א** כ' דהיכי דפירש דחוזר רק ממקצת לא הוי חזרה בכולה, וכ' דאע"ג דבשעת חזרה נמצא דמה שנתן מתחילה הוי עכשיו מתנה במקצת באם חוזר לשייר לעצמו, מ"מ בתר שעת מתנה אזלינן ויש לזה דין מתנת שכ"מ בכולה, **והנ"י** כ' דין זה דמצא כתוב לאחד מן האחרונים, ובהמשך דבריו לענין אם חזר מיורשיו דלא הוי חזרה בכולה וכמשנ"ת, דנראה לי דהיינו כשנותן זה הנשאר שחזר בו ממנו לאחרים דסוף סוף נותן כל נכסיו, אבל אם משייר לעצמו הא גלי דעתי' דלאו מתנת שכ"מ יהיב אלא מתנת בריא, וא"כ אי אפשר בלא קנין, וכ' **המל"מ** בפ"ט מזכיה הי"ז דזה נראה דחולק על מש"כ מתחילה בשם אחד מן האחרונים, **והרמ"א** בסר"נ סי"ב כ' דהיכי דפירש דחוזר רק במקצת דהראשון אי"צ קנין, וי"א דדוקא אם נתן מה שחזר בו לאחרים, וגבי נתן מקצת ליורשיו וחזר מיורשיו כ' **הסמ"ע** בסקל"ו דאם נשאר אותו חלק אצלו נראה דפשיטא דצריכים גם הראשונים קנין וצ"ע, **ובנתה"מ** בחי' סקכ"ג כ' דצ"ע בזה, ולכאורה אי נימא דאינו תלוי במחלוקת שכ' הרמ"א מעיקרא גבי חזר ופירש דאינו חוזר בכולה, א"כ לא מצינו שתי שיטות בחזר בו ופירש דאינו חוזר בכולה, דלכאורה שי' הי"א דדוקא אם נתן לאחרים, היא שי' הנ"י דכ' גבי חזרה מיורשיו, דדוקא אם נתן לאחרים וכמש"כ המל"מ.

ד) גמ' הקדיש כל נכסיו – **בי"ר ובנ"י** מבואר דהצד דלא יוכל לחזור משום דמצוה עביד.

גמ' הפקיר כל נכסיו – בצד דלא יוכל לחזור מבואר ברשב"ם משום דלבו לשמים, וכ' עוד טעם משום דכיון דהפקיר ולא נתן לחלק לאוהביו חזינן דאינו חושש בזה הממון, **ובי"ר** מבואר דאין בזה מצוה, אלא כיון דאכתי יכול לזכות לעצמו גם אחר שהפקיר משו"ה י"ל דהפקיר בכל ענין, **והר"ן** כ' לפי הגירסא דידן דמבעי בהפקר קודם לחילק לעניים, היינו טעמא משום מילתא יתירתא, והביא גירסא דקודם מבעי בחילק לעניים, דאי נימא דבחילק אינו יכול לחזור אכתי תבעי בהפקר, **והנ"י** כ' בצד שלא יוכל לחזור משום דשמח דרבים מברכים אותו, ובצד דיכול לחזור כ' שזוכין עשירים ליכא מצוה.

גמ' חילק לעניים – בצד דלא יכול לחזור כ' הרשב"ם משום דיד עניים כיד הקדש וכ"כ **הר"ן** דחמור הקדש עניים כהקדש בדק הבית, **והי"ר** כ' דהצד שלא יוכל לחזור משום דמצוה קעביד, והצד דיכול לחזור משום דהדין דלא יבזבז יותר מחומש.

**והב"ח** בסר"נ כ' דלפי הגירסא בגמ' הוי הספיקות איפכא, דאת"ל דבהקדש לא גמר ומקני בהפקר מאי משום דאף לעניים כעשירים, ואת"ל דבהפקר לא בחילק לעניים דהוי רק לעניים מאי.

גמ' שם – **התוס'** לק' קע"ד ב' הק' על הגמ' שם דאמר ר"ה דהקדיש כל נכסיו ואמר מנה פלוני בידי דנאמן דחזקה דאין אדם עושה קנוניא על הקדש, דמבואר דבלא זה לא היה נאמן דאמאי לא נפשוט מזה הספק הכא דהקדיש כל נכסיו, דאי נימא דיכול לחזור בו א"כ פשיטא דנאמן לומר דמנה לפלוני בידי ומאי קנוניא שייך, וכן הק' עוד **ראשונים** שם, **והרי"מ** שם כ' דבאמת הדין כאן מספק דהוי הקדש ואינו יכול לחזור בו וכמשי"ת בסמוך, וכ"כ הרשב"א שם בשם **הראב"ד** דהכא הוי הקדש לדינא משום דספק לחומרא, [ולכאורה מתוס' אין הכרח דלא ס"ל הכי, רק דהק' דכיון דמר"ה מוכח דהוי הקדש אמאי לא פשטינן הכא מדברי ר"ה], והרשב"א בתשובה ח"ג סקכ"ב הביא דברי **הרא"ה** דכ' דכל הספק הכא הוא רק בעמד, אבל אם לא עמד אינו חוזר, דזה ודאי דההקדש חל מיד רק דיש ספק האם איכא אומדנא דמוכח דבאם יעמוד לא הקדיש, [וכ' דאין לומר דההקדש יחול רק לאחר מיתה דהקדש אינו בכלל תקנת מתנת שכ"מ דאינו בירושה ויתבאר בע"ה לק' קמ"ט א'], **והרשב"א** שם חולק וכ' דמהראשונים דהק' מהגמ' לק' מוכח דס"ל דגם אם לא עמד יכול לחזור בו דהא שם לא עמד, וכ' דגם בהקדש להצד דעמד חוזר לא הוי הקדש אלא לאחר מיתה, **והריטב"א** כאן כ' כהרא"ה וישב בזה קו' הראשונים מלק', **ובנ"י** לק' קנ"א א' מבואר בתוך דבריו כהרא"ה, אמנם לק' קע"ד ב' הק' קו' הראשונים שם, וכבר עמד בזה **באחיעזר** בח"ב סכ"ב סק"א, [ועיין בחי' רבי שלמה במכתבים בס"ב], **והרמ"א** בסר"נ ס"ג כ' דיכול לחזור בהקדש כמו במתנה, **והסמ"ע** בסקי"א **ובבי' הגר"א** סקי"ג מבארים כונתו דהיינו דיכול לחזור גם אם לא עמד כמו במתנה, אמנם **הקצוה"ח** בסק"ו כ' דיש לפרש דברי הרמ"א לענין אם עמד עיי"ש, **ובנתה"מ** בסק"ו גם כ' כהקצוה"ח והביא דברי הנ"י דרק אם עמד יכול לחזור בו, ובחי' בסק"ז הביא דברי הסמ"ע וכ' דהרבה חולקים על זה דרק אם עמד חוזר, ובסרנ"ה סק"ב כ' דגם אי נימא דמשום דהוי שכ"מ אין דעתו שיחול אלא לאחר מיתה מ"מ בהקדש לאחר שלשים הדין דאינו יכול לחזור בו, וא"כ משו"ז לא יוכל לחזור בו, והביא דברי הרשב"א בנדרים כ"ט ב' דלמסקנא שם י"ל דבלאחר שלשים יכול לחזור בו גם בהקדש, אבל להשיטות דאינו יכול לחזור בו א"כ גם הכא לא יוכל לחזור, **ובק"ש** אות תקל"ו כ' די"ל דכיון דחל רק מדבריהם נימא דיכול לחזור בו.

**ובמחנ"א** דיני צדקה ס"ד הק' דאמאי לא יהיה חייב לקיים דברו משום נדר, והביא דברי **המרדכי** בשם **מהר"ם** דהכא ליכא משום נדר כיון דאינו חל אלא לאחר מיתה ואז כבר אינו קיים, **ובקצוה"ח** סק"ו הק' דעל כרחך הכא הנדון דוקא אם עמד אם חוזר או לא, דאם מת גם אם לא חזר בו אמאי הוי צדקה לאחר מיתה, דכל חיובו ליתן לצדקה הוא רק משום נדר, וכיון דמת לא שייך כאן נדר, אמנם **הנתה"מ** בסק"ד כ' דאם אומר סלע זו לצדקה נתפס הסלע בצדקה וגם מיד היורשים מוציאים סלע זה.

גמ' תיקו – **באו"ז ובהג"א** כ' בשם **רבינו ברוך** דמספק אמרינן דלא קנו דלא מפקינן מיד הנותן מספק וכ"כ **הי"ר**, אמנם **הרי"מ** כ' דמכי אקדיש קנה ההקדש, וכשחוזר בעי להביא ראיה שיכול לחזור, וכ"כ לק' קע"ד ב', **והרשב"א** כאן כ' דגבי הפקר הוי בחזקת הנותן, ובהקדש הביא שתי שיטות האם חשיב ספק ממון או ספק איסור, ולק' קע"ד ב' הביא דשי' **הראב"ד** דחשיב ספק איסור, והביא גם שי' הרי"מ, ובתשובה בח"א סתרנ"ו נראה דס"ל דגם גבי הקדש אזלינן בתר חזקת ממון, ובח"ג סרצ"ה כ' דנראה להקל דמוקמינן בחזקת נותן, אלא דכ' דמ"מ לצאת ידי כולם טוב שישאל על ההקדש, **והריטב"א** גם הביא שתי שיטות האם בהקדש חשיב ספק איסור, **והר"ן** כ' דגבי הקדש גם כיון דממון בחזקתו אפשר שהרי הוא בודאי דאין איסור, ואי נמי דמחלל ההקדש על שוה פרוטה כיון דמצד הממון יש לנו לילך בתר חזקת הנותן, **והנ"י** כ' דהוי בחזקת הנותן ואין כאן ספק איסור מעילה משום דשכ"מ ידע בנפשי' למה היתה כונתו, **והמרדכי** בסתרי"ח כ' בשם **ראב"ן** דגבי הקדש חשיב ספק איסור, **ובד"מ** סר"נ סק"ה הביא דברי המרדכי גם בספק צדקה דהוי ספק איסור, ועיין **בשע"י** שער ה' פ"ח דהוכיח מדברי הראשונים דכתבו דיש לדון בזה משום ספק איסור, דלא אמרינן דכיון דבדיני הממון אמרינן דהממעה"ר ממילא יהני גם לענין הספק איסור שיש בזה.

**והרא"ש** כ' דמספק מוקמינן מתנה אחזקתה וקנו דאין כאן אומדנא ברורה שלא נתן לגמרי, **ובמהרי"ט** ח"ב חחו"מ ס"כ **ובקצוה"ח** סר"נ סק"ה כתבו דכונת הרא"ש דכיון דהוי ספק ממילא גם אם באמת דעתו דרק משום מיתה מ"מ הוי דברים שבלב, **והמחנ"א** בדיני צדקה ס"ד כ' דכונת הרא"ש דבספיקות הכא כיון דראוי לחול בדיבור, א"כ גם אם איכא אומדנא דאינו נותן אלא משום מיתה, מ"מ דעתו שיחול מיד, ורק דאם יעמוד יוכל לחזור בו וכמשנ"ת שי' הריטב"א, ומשו"ה אמרינן דאיכא קנין בודאי וספק האם יש כאן דבר המבטל את ההקדש, **ובק"ש** אות תקל"ב גם כ' לבאר הכי, וכ' דאין לומר משום דברים שבלב, כיון דהכא הוי ספק בגמ' והוי ספיקא דדינא, [וכ"כ **החזו"א** דהכא לא שייך לומר דהוי דברים שבלב משום דהוי ספיקא דדינא, אמנם **בשע"י** שער ו' פט"ו כ' דלפמשנ"ת דברי הנ"י דאמרינן דהוא ידע בנפשי', א"כ מבואר דגם אחר ספק הגמ' תלוי בדעתו, וגם בט"ז ביו"ד סרנ"ט סק"ח כ' דאם יאמר דדעתו היה מחמת מיתה הוא נאמן לגבי האיסור], אלא דהק' בק"ש דהא הרא"ש משוה ספק זה דהכא להא דמבואר בגמ' דחיישינן שמא יש לו נכסים במדינת הים, ושם הרי באם אין לו נכסים אחרים הרי הוי ככל מתנת שכ"מ דלא חלה אלא לאחר מיתה, ובכל זאת כ' הרא"ש שם דכיון דלא הוי אומדנא ברור הוי המתנה בחזקתה, וא"כ מבואר דלא כהמחנ"א דהכא הטעם משום דחל מיד ורק הוי ספק אם יכול לחזור בו כשעמד, **והחזו"א** כ' גם דהטעם ברא"ש משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, אלא דהוא ס"ל דגם גבי חיישינן שיש לו עוד נכסים הוי הביאור ברא"ש מטעם זה וכמשנ"ת.

**והרמב"ם** בפ"ט מזכיה הי"ט כ' דחוזר בכולם, [**ובבי' הגר"א** סרנ"ה סק"ה כ' לומר דזהו רק אם עמד דהמתנה בטילה מעיקרא, אבל אם בא לחזור בו בעודו שכ"מ בזה אמרינן דההקדש בחזקתו ומספק אינו יכול לבטלו, וכ' דכן דייקא דברי הרי"מ, ועיין **באחיעזר** ח"ב סכ"ב סקי"א שהק' דהא אי נימא דהוי כמתנת שכ"מ א"כ חל לאחר מיתה, וא"כ ממילא יכול לחזור בו, וכ' לומר דשי' הגר"א דחל מיד עיי"ש], **והטור** בסר"נ ובסרנ"ב כ' דשי' הרמב"ם והרמ"ה דהוי בחזקת נותן, ושי' הרא"ש דאין לבטל אלא בראיה ברורה, **ובשו"ע וברמ"א** בסר"נ ס"ג כתבו דהוי בחזקת הנותן ואם עמד חוזר, **והט"ז** מק' דגבי הספק אם יש לצדקה בגמ' בנדרים ז' א' שי' הרא"ש והרשב"א דחשיב ספק איסור ולהחמיר, וא"כ אמאי הכא לא אמרינן דהוי ספק איסור, וכן הק' **הש"כ** ביו"ד סרנ"ט סקי"ד, **והט"ז** שם בסק"ח כ' לישב דהיכי דהוי ספק בדין דאי אפשר להתברר בזה אזלינן לחומרא, אבל היכי דתלוי בכונתו כמו הכא ובאם יאמר דכונתו היה מחמת מיתה יהיה נאמן, א"כ בזה אזלינן לקולא, **ובנתה"מ** בכללי תפיסה ס"ב כ' דהיכי דהוי נדון לגבי היורשים, בזה אמרינן דגבי דידהו ליכא ספק בל יחל כיון דהם לא נדרו כלום והוי רק ספק ממון, משו"ה אזלינן בתר חזקת ממון דידהו [וכמבואר סברא זו כבר בש"כ שם], והיכי דהוי נדון גבי דידי' ואיכא גם ספק דבל יחל, בזה משום הספק איסור דבל יחל הוא נאמן לומר דנתן מחמת מיתה וכמש"כ הנ"י דהוא ידע בנפשי', ורק דיש לדון על הממון ובזה אמרינן דהוי ספק ממון ובחזקת הנותן.

ה) גמ' יטול ויזכה וכו' – **הרי"מ** בע"א כ' דיטול וינתן ומאי דדמי לי' מהני בשכ"מ כדקיי"ל דהוו ככתובים ומסורים, אבל בבריא לא מהני, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** הביאו על זה דברי הרמב"ם שיבואר בסמוך דלא מהני בבריא משום דמשמע לשון עתיד ולא שיקנה בקנין זה, **והי"ר** כאן כ' דיטול ויחזיק לא מהני בבריא, והביא דבבריא מבואר בגמ' דבעי שיאמר לך חזק וקני, וכ' דגם אם קנו מידו בלשון זה לא מהני דקנין דברים בעלמא הוא, וכ' דמשו"ה בעי שיאמר שדי נתונה לך ולא סגי שיאמר שדי לך, ומבואר בדבריו דלא מהני משום דאינו מוכרח דהוי לשון הקנאה, ובדבריו לא מבואר אלא דיטול ויחזיק לא מהני ובמקום אחד כ' דיטול ויחזיק ויחלוק ויאכל מהני בשכ"מ ולא בבריא, ולכאורה נראה דיזכה ויקנה מהני גם בבריא, אמנם **בטור** סר"נ הביא שי' הי"ר דבבריא לא מהני הני לישני, ונראה מבואר דכל הלשונות לא מהנו, **והרמב"ן והרא"ש** ועוד **ראשונים** כתבו דגם בבריא מהני, [**והר"ן** הביא שי' הרמב"ם והרי"מ, וכ' דהק' עליהם דא"כ אמאי בשכ"מ מהני, וכ' דלדידי לא קשיא וכמשי"ת], **והרמב"ם** בפ"ט ממכירה ה"ג הביא לשונות אלו גבי שכ"מ, ובפ"ב ממכירה ה"ח כ' דאם אמר משוך ותקנה לא קנה דמשמע תקנה להבא ועדיין לא הקנה לו, אלא צריך שיאמר משוך וקנה שמשמע שיקנה עכשיו בעת שימשוך, **והראב"ד** שם השיג והביא הגמ' דידן דמבואר דגם לשון עתיד הוי לשון הקנאה, [ועיי"ש מה שהשיג מעוד מקומות ומש"כ הה"מ לישב], **והטור** בסרנ"ג הביא שי' הרמ"ה דלא מהני בבריא, והרא"ש חולק וכן הרמב"ן, **והשו"ע** בס"ג כ' שתי שיטות אם מהני גם בבריא.

**והראשונים** הק' על הרי"מ דאי בבריא לא מהני אמאי בשכ"מ מהני, **ובי"ר** מבאר דשכ"מ בודאי אינו משטה וכונתו לקנין, אבל בבריא אפילו אם אצל רובא הוי לשון הקנאה מ"מ לא מוציאים ממון ע"י רוב ואימור דרצה לשחק בו, וכמו דגבי גט דאם אמר כתבו ולא אמר תנו דלא מהני, וכ' עוד טעם דכמו דאי"צ קנין הכא נמי לא הטריחו אותו לומר לשון מתנה ממש שלא תטרף דעתו, ומה דמספקא לן גבי יראה הוא משום דאינו מוכח דבאמת כונתו לקנין, והא דלא מהני ידור בבית הוא משום דאע"פ דמוכח דרוצה להקנות לו הדירה מ"מ אינו מוכח דדעתו להקנות הבית לדירה, ולהקנות הדירה לבד אי אפשר, **והר"ן** כ' לפ"ד הרמב"ם דלא מהני משום דמשמע לשון עתיד, דגבי שכ"מ כיון דאינו קונה אלא לאחר מיתה א"כ משו"ה אומר לשון עתיד.

גמ' שם – **הרי"ו** כ' דנראה דקמ"ל דיטול הוי לשון מתנה, ועוד כ' דגבי שכ"מ קמ"ל בכל לשונות אלו דלא נימא דכונתו דיזכה רק אחר שיעשה קנין ואין קנין לאחר מיתה, וכ' דאי נמי גבי שכ"מ שאין שם משיכה ולא קנין לא מהני יטול, והיינו דקמ"ל דגם בשכ"מ מהני לשון יתן, וכ"כ **הנ"י** דקמ"ל דמהני גם בשכ"מ שאין שם משיכה או קנין.

רשב"ם ד"ה א"ר ששת – **המהרש"א** מעיר במה שהביא הא דידור בבית פלוני דשם אין החסרון דלא הוי לשון מתנה, אלא דנתן דבר שאין בו ממש, **ובפנ"ש** כ' לומר דכונת הרשב"ם לסוף דברי הגמ' שם דעד שיאמר תנו דבעי לשון מתנה, ועוד כ' לומר דכונתו דכמו דלעיל לא נימא דיהני מה דאמר ידור בבית פלוני דנתרץ דבריו דכונתו דנותן בית לדירה, הכא נמי לא נימא היכי דאינו אומר לשון מתנה דנתקץ דבריו דכונתו למתנה.

**קמט' א'**

גמ' יהנה בהן מהו – **הי"ר** לעיל קמ"ז ב' כ' דמוכח מהכא דאם אומר יאכל פירות על פירות שהם בעולם דמהני, דאי נימא דגם בזה אמרינן לעיל דלא מהני, א"כ מה מבעי הכא ביהנה הא גרע מיאכל, אמנם **הרשב"א** כאן הק' דמאי שנא יהנה מידור דמבואר לעיל דלא מהני, וכ' בשם **הראב"ד** דהספק הכא דוקא אם אומר נכסי לפלוני שיהנה בהם האם כיון דאמר שיהנה גרע דמשמע לפי שעה, וכן הביאו **הריטב"א והנ"י**, **וברמב"ם** בפ"ט מזכיה ה"ד **ובטושו"ע** סרנ"ג ס"ב הביאו דין זה ביהנה סתם דלא קנה, **והה"מ והב"י** שם הביאו דהראב"ד פירשה אפילו אם אמר נכסי לפלוני שיהנה בהם.

גמ' תיקו – **הרמב"ם** בפ"ט מזכיה ה"ד כ' דלא קנה ולא כ' דמהני תפיסה, **והלח"מ** בפי"א מזכיה הט"ו כ' דהכא דהוי ספק אם הוי מתנה או לא ס"ל להרמב"ם דגבי מתנת שכ"מ דהוי דרבנן לא קנה, **ובאו"ש** שם כ' דחשיב כספק תקנה ולא מהני תפיסה.

ו) גמ' מכר כל נכסיו מהו – **הי"ר** מבאר הספק האם אמרינן דכיון דמקבל מעות הרי זה כמו שמשייר נכסים, או דאמרינן דמ"מ לא עביד דמזבין כל נכסיו דחושש דלמא מגנבי המעות, **והנ"י** כ' דלא עביד אינש דמוכר כל נכסיו.

גמ' שם – **בריטב"א ובנ"י** מבואר דדוקא אם מכר בקנין מהני, דלא תקנו דדברי שכ"מ ככתובין וכמסורין אלא במתנה, וכ"כ **בנתה"מ** בחי' סר"נ סק"ח.

גמ' שם – **התורי"ד** בקידושין מ"ט ב' הק' על מש"כ שם דרק במתנה אמרינן דדברים שבלב אינם דברים, דא"כ מה מבעי הכא במכר, הא בזה לא מהני אומדנא, וכ' דזהו מה דמשני דהא דאתנייהו והא דלא איתנייהו דלא אמרינן דעמד חוזר אלא אם פרע בחובו, ולא ביאר דאמאי אם פרע בחובו ניחא דמהני אומדנא, **ובאחיעזר** בח"ג סס"ח הק' זה על שי' הריא"ז דכ' כהתורי"ד, וכ' לומר דבאמת אומדנא דמוכח מהני גם במכר, ורק דאומדנא דשכ"מ לא הוי אומדנא דמוכח ומשו"ה אמרו דלא מהני אלא במתנה, ולפ"ז כ' דיש בזה מחלוקת בירושלמי האם הוי אודמנא דמוכח ורב דהכא ס"ל דהוי אומדנא דמוכח עיי"ש, ועיין לעיל קמ"ו ב' משנ"ת דברי ר"ש היימן על דבריו, ובאחיעזר בסו"ד הביא דברי התורי"ד, אך העיר על הרמ"א דכ' י"א דבמתנה דברים שבלב הוו דברים, ואילו גבי מכר לא הביא שי' התורי"ד דמפרש כהרי"מ.

גמ' וזמנין אמר וכו' אם עמד חוזר – הרשב"א בתשובה ח"ג סקכ"ב הביא שי' **הרא"ה** דדוקא אם עמד חוזר, אבל אם לא עמד אינו חוזר, דהמכר בודאי חל מעכשיו רק די"ל דכיון דמכר מחמת מיתה א"כ הוי אומדנא דמוכח דדעתו דאם יעמוד דלא יחול המכר, **והרשב"א** שם חולק וכ' דאמר שמואל לק' קנ"א א' כלל שכל שאילו עמד חוזר, חוזר במתנתו, **והריטב"א** כאן כ' כהרא"ה, וכן מבואר בתוך דברי **הנ"י** לק' קנ"א א', **והרשב"א** שם כ' דמ"מ גם בעמד לא אמרינן דבטל ממילא אלא דיכול לחזור בו, ולא דמי למתנה דהדין דכל שעמד ממילא בטלה המתנה, **והגרע"א** בסר"נ ס"ג **והנתה"מ** שם בסק"ז הביאו דבריו, והנתה"מ שם כ' דנראה דאם לא עמד וחזר בו דלא מהני, כיון דמבואר בנ"י דלא מהני בדיבור אלא בקנין, ובעי שיקנה מעכשיו דאי לאו הכי הרי יש חסרון של כלתה קנינו, א"כ ממילא לא יוכל לחזור בו בלא עמד, והנה ברשב"א מבואר דיכול לחזור בו גם בלא עמד, **ובאחיעזר** בח"ב סכ"ב סקי"א כ' לומר דגם אי נימא דחל מיד מ"מ י"ל דאיכא אומדנא דיוכל לחזור בו אפילו לא עמד, **ובק"ש** אות תקל"ו הביא לשון הרשב"א בתשובה שם דיכול לחזור בו בלא עמד דהיינו כזבין ולא איטריכו לי' זוזי, [**והרא"ה** בתשובה שנדפסה בשו"ת הריטב"א סע"ט הק' דמה שייכות יש בין שכ"מ להא דלא איצטירכו לי' זוזי, ואיזה סיבה יש בשכ"מ דיחשב כלא איצטריכו לי' זוזי, ועיין לק' קנ"א א' בגמ' דלאחר מי אמר, משנ"ת ביאור הי"ר אמאי יוכל לחזור גם אם לא עמד], וכ' דנראה מזה דבאמת מה דחוזר אינו משום דאכתי לא חל, אלא דגם בזה יש אומדנא דיכול לחזור בו וכדברי האחיעזר.

גמ' הא דאיתנייהו – שי' הרשב"ם דאם איתנייהו חוזר דלהכי שבקינהו, וכ"כ **הרשב"א** בשם **ר"ח** ושאר מפרשים וכן מבואר בעוד **ראשונים**, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ט מזכיה הכ"א **ובטושו"ע** סר"נ ס"ג, אמנם **הרי"מ והי"ר** כ' דאם איתנייהו אינו חוזר דנמצא דאיכא שיור, ואם ליתנייהו חוזר דנמצא דלא שייר לעצמו כלום, וכ' הי"ר דדוקא אם פרע חוב שהיה חייב קודם שמכר דאמרינן דמתחילה להכי מכר ונמצא דלא שייר לעצמו, אבל אם אח"כ לוה, א"כ י"ל דבשעת מכר מ"מ הרי שייר לעצמו, **ובתורי"ד** בקידושין מ"ט ב' גם מבואר כהרי"מ, אלא דשם מבואר דאינו חוזר משום דלא מהני אומדנא במכר וכמשנ"ת.

ז) גמ' שכ"מ שהודה מהו – שי' הרשב"ם דהספק האם אמרינן דאמר הכי שלא להשביע את בניו והמסקנא דהויא הודאה, והק' דמאי שנא מהא דמבואר בסנהדרין דאם אמר דחייב לאחרים דאמרינן דאמר הכי שלא להשביע את בניו, וכ' דהתם שאני דמודה דהוא חייב ועושה עצמו עבד לוה לאיש מלוה, אמרינן דלא הודה אלא שלא להשביע את בניו, וכ"כ **הנ"י**, **ובתו"ר** הק' דוכי משום דנעשה עבד לאיש מלוה, נימא דמשו"ה לא יאמר אמת במה שהוא חייב, **ובאו"ז** בשם **הריב"ם ובמרדכי** סתר"כ כ' דכיון דהכא הוא מודה בדבר שהוא בעין י"ל יותר דהודאתו אמת ולא הוי רק שלא להשביע את בניו, ואח"כ ביאר באו"ז יותר דכיון דהוי בעין אינו יכול להשתמט כשיאמר לו שיתן לו מה שהודה עליו, משא"כ במה שאינו בעין יכול להשתמט ממנו שלא ליתן עד שיבוא ליד יורשיו ומשו"ה י"ל בזה דלא אמר אלא שלא להשביע את בניו, וכ"כ לדינא, **ובתו"ר** הק' עוד דהיה להגמ' להביא סוגיה זו בסנהדרין ולא הכא, ועוד הק' דעל כרחך דהספק בכה"ג דלא אמר אתם עדי, דאם אמר אתם עדי לא שייך לומר דאמר שלא להשביע את בניו, וא"כ מה מייתי מאיסור דשם אמר אתם עדי וגם היה בשטר כדאמרינן דנפיק אודיתא מבי איסור, **והריטב"א** מק' דהיה להגמ' לפרש הספק אי בעי שיאמר אתם עדי או לא, וכמו דלק' קע"ה א' גבי הספק אי משטה בשעת מיתה מספקינן אי בעי שיאמר אתם עדי או לא, אמנם הנה **בטושו"ע** ספ"א סי"ד ובנו"כ שם מבואר דיש שיטות דגם באומר אתם עדי יכול לטעון שלא להשביע, וי"ל דגם הרשב"ם ס"ל הכי ומיירי הכא גם באמר אתם עדי.

והתוס' הק' מה פשט מאיסור כיון דשם לא שייך לומר שלא להשביע את בניו, **והגרע"א** מבאר דקו' התוס' דכיון דנותן לבנו ממילא דלא שייך לומר שלא להשביע את בניו, וכ' די"ל דשי' הרשב"ם דגם שייך לומר דאמר הכי שלא להשביע את עצמו, וא"כ גם באיסור שייך חשש זה, ועיי"ש שכ' עוד לומר דמייתי ראיה דכמו דלא חיישינן באיסור דבאמת לא הוי הודאתו אמת אלא הודה כדי שיוכל להוציא רב מרי אע"פ דהוי שלא כדין, כמו"כ לא חיישינן דאמר הכי שלא להשביע, ולפ"ז כ' דצ"ל דשי' הרשב"ם דאודיתא לא מהני לקנות אלא דאמרינן דבאמת הוי כמו הודאתו, וכ"כ **הפנ"ש**.

ובתוס' ועוד ראשונים מבואר דהכא לא חיישינן כלל שמא אמר שלא להשביע את בניו, **והרי"מ** כ' גם בלא שיאמר אתם עדי הוי הודאה כמבואר לק' קע"ה א' דלא חיישינן למשטה בשעת מיתה, וכן **הרי"ו והרשב"א** הביאו הגמ' שם דגם בלא שאומר אתם עדי הויא הודאה, והנה **בתוס'** לק' קע"ד ב' מבואר דשם מיירי דתבעו אותו והודה אבל אם הודה מעצמו יש לחוש דהודה שלא להשביע את בניו, **והש"כ** בסר"נ סק"ב כ' דצ"ל ברי"מ דמיירי שהודה בפני התובע, אמנם יל"ע דאי בכה"ג א"כ לכאורה בודאי דאין לומר דכונתו למתנת שכ"מ ומה מספ"ל בגמ' דלמא אם עמד חוזר, ואפשר דאין הכונה דוקא שהוא תובע אלא דמודה בפני זה שאומר שהוא שלו, **והרמב"ם** בפ"ט מזכיה ה"ט הביא דין זה כשאמר תנוהו לו, וכ' **הה"מ והכס"מ** דבלא שאמר הכי יש לחוש דאמר הכי שלא להשביע את בניו, ובפ"י ה"ג כ' הכס"מ דבאיסור בלאו הכי אין לחוש משום דאין לו יורשים, והה"מ שם הביא דברי הרי"מ, **ובהג"א** כ' בשם **ר"י** דמיירי הכא דוקא באופן דקים לן דנתכוין לזכותו דומיא דאיסור, אבל בלא זה יש לחוש דאמר שלא להשביע, [ומש"כ דאבל באו"ז מבואר דדוקא בשכ"מ ולא בבריא, מבואר באו"ז דהיינו טעמא משום דבבריא יש לחוש דאמר שלא להשביע או שום אמתלא וכשי' הרשב"ם דבפקדון אין לחוש בשכ"מ], **והריטב"א** כ' דהכא מיירי בהודאה גמורה דאמר אתם עדי.

**והמהרש"א** הק' על התוס' דאמאי באמת אין לחוש דאמר שלא להשביע את בניו, וכ' דהיכי דמוחזקין שהוא שלו י"ל דלא שייך לומר דאמר שלא להשביע את בניו, אלא דהעיר על לשון התוס' דכתבו דמיירי אע"פ שאנו מוחזקין ונראה דכל שכן דבלא מוחזקין מיירי, וכ' דכיון דמבארים הספק בעמד א"כ הרי האו אומר דרוצה לחזור בו ולא דאמר שלא להשביע ומשו"ה לא חיישינן לזה, **והקרני ראם** הק' דהא בהא דאיסור מיירי שהוא מת בסוף, ועל כרחך כמש"כ המהרש"א בתחילה כיון דמוחזקין שהוא שלא אין לחוש, ולכאורה בהא דאיסור אין לחוש כלל שלא להשביע את בניו כיון דלא היו לו בנים וכמשנ"ת, אמנם **בדרישה** סר"נ סק"ג מבואר דגם היכי דמוחזקין שהוא שלו יש לחוש דאמר שלא להשביע את בניו, ובסר"נ הביא **הב"י** דברי הה"מ, **ובפרישה** שם סק"ג כ' דמיירי דאמר תנו או דאמר אתם עדי, **והב"ח** שם כ' דמיירי דתבעו אותו והודה או דאמר הוו עלי עדים גמורים, **והלבוש** בסר"נ ס"ג כ' דאי"צ לומר אתם עדי משום דאינו משטה בשעת מיתה, **והסמ"ע** בסק"ח הק' דמ"מ אכתי יש לחוש דאמר שלא להשביע, **והש"כ** בסק"ב כ' דלענין זה נימא דמיירי דמודה בפני התובע, **ובבאה"ג** אות ו' הביא הה"מ דמיירי דאמר תנו, וכ' דאם היתה הודאה בפני בעל דבר אין חשש זה, אפילו תבעו אי"צ לומר אתם עדי ואפילו לא אמר תנו, וכ' דהתוס' כתבו דהבעיא כשהודה בדבר שאנו מחזיקין שהוא שלו ופשט דלגמרי קני, ויל"ע אם כונתו דבזה מיושב אמאי לא חיישינן שמא שלא להשביע, כיון דמיירי במוחזקין שהוא שלו וכמש"כ המהרש"א.

גמ' שם – בתוס' מבואר דהספק האם ההודאה מהניא שיקנה בתורת קנין של בריא או לא, ונראה מבואר בדבריהם דלמסקנא דמבואר דמהני גם בבריא א"כ הודאה הויא קנין וגם אם באמת אינו של זה שהודה לו מ"מ ההודאה עצמה מהניא דיקנה אותו שהודה לו, **וברי"מ** כ' דהספק האם הויא הודאה ולא מתנה ואם עמד אינו חוזר, או דלמתנה איכוין ומהניא רק כמתנת שכ"מ, וכ' דנפ"מ גם אם מודה על דבר שאינו בר הקנאה שאין לו גוף, דאם למתנה איכוין לא קנה, ואם להודאה מהני, וכ' דיש לפרש עוד האם מיקניא הודאתו כמו מתנתו או דמתנה תקון הודאה לא תקון, [ויל"ע בהצד דמיקניא כמו מתנתו, דפשטות דבריו נראה דהיינו דגם הודאה תקון, אך אי נימא הכי יקשה אמאי באיסור מהניא הודאתו], ולפ"ז להצד דלא מהני לא מהני אפילו אם לא עמד, וכ' דנראה כפירוש ראשון דהוי דומיא דמכר דהספק רק באם עמד אם חוזר או לא, **והי"ר** כ' דהספק האם לאקנויי נתכוין ויכול לחזור בו, או להודאה גמורה ואינו יכול לחזור, וגם מהני לדבר שאינו ברשותו ולא בא לעולם, ולעיל קמ"ח א' נתבאר דברי הי"ר גבי הודאה בחוב, דהודאה לאו מתנה היא, ומהני דאיכא למימר דמעיקרא המעות הוו של זה שמודה דהוי שלו, או דהקנה לו במעמד שלשתן, ואינו קונה בהודאה זו אלא הוי גלוי מילתא וראיה דהוי של זה שמודה אליו.

**והרי"ו** כ' האם הויא הודאת בע"ד או דהודה מחמת מיתה ואמרינן כמו דדרכו ליתן כך דרכו שמודה לפי שחפץ ליתן לו במתנה, וכ' דנראה דלפי צד זה גם אם ימות לא מהני משום דאין הודאה לשון מתנה וממילא לא מהני כלל, וכ' דמשו"ה פשט מאיסור דהוי הודאת בע"ד אע"ג דשם מת, ובשם **הר"א אב"ד** כ' דאם היה בתורת מתנה לא היה מהני באיסור כיון דהיה גר וכ' דנכון הוא, [ויל"ע מה ס"ל בתחילה דכ' להוכיח מהא דמייתי ראיה מאיסור דאי לא הוי הודאת בע"ד הדין דלא מהני כלל], **והרשב"א** כ' דהספק האם הוי הודאה או מתנה ואם עמד חוזר, ובשו"ת הרשב"א בח"ד ס"נ כ' דהודאת בע"ד לא הויא הקנאה, ואע"פ שמוחזקין שלא הוי של זה שמודה לו, מ"מ כל שהודה נאמן יותר ממאה עדים, ואם היה הקנאה לא היה בעי שיאמר אתם עדי, **והריטב"א** כ' דהכא מיירי בדבר שמוחזקין שהוא שהוא שלו ואינו אומר הכי אלא בדרך מתנה, האם הוי כמתנה שאם עמד חוזר או תהוי כהודאת בריא לגמרי ועמד אינו חוזר דזכה הלה בהודאתו, **והנ"י** כ' בשם **הריטב"א וחכמי פרובינצ"א** דמהכא מוכח דאפשר לחייב עצמו בלשון הודאה אע"ג דידעינן דלא היה מחויב מעיקרא, ואח"כ כ' הנ"י דהודאה לאו קנין הוא לא בבריא ולא בשכ"מ והספק האם נאמן בהודאתו או לא וכפי' הרשב"ם.

**ובבעה"ת** שער מ"ב חלק ד' דין ב' כ' גבי הודאה בשכ"מ דאע"פ שמוחזקין אין לו ממנו כלום ובמתנה רצה להקנותם, כיון דדרך הודאה אקני הוה לי' כהודאת בריא ואם עמד אינו חוזר כאיסור דקנה לגמרי כמתנת בריא ע"י הודאתו, ובדין ג' כ' דמכאן למדו דמאן דמודה במידי דלא מחייב אלא שרצונו להקנות לו אותו דבר דקונה, ולפיכך כתבו הודאה בחבוריהם באחד מדברי ההקנאות, וכ' בשם **הראב"ד** דמהני לאו מטעמא דבמתנה רצה ליתן לו, דרב מרי לא קנה מחמת מתנה דהא מתנת שכ"מ לא מהניא בי', אלא דהוי הודאה גמורה ומהני דאפשר דהוא ידע דהוי של זה שמודה לו והשני אינו יודע כדאמרינן שמא זיכה לו ע"י אחר, **ובגדולי תרומה** שם הק' על הראב"ד דאמאי לא אמר דהוי מתנה רק דמהני מדין מתנת בריא ולא הוי מתנת שכ"מ, ובשער נ"א חלק ח' דין א' כ' דלא אמר לעיל קמ"ח א' דאיתא בבריא בהודאה, דלא רצה למנות אלא דברי הקנאה הבאה על דבר שמתחילתו מקנה לו עכשיו, אבל הודאה אין ענינה הקנאה אלא ענין הבא על מה שכבר היה שמגלה האמת.

**והרמב"ם** בפי"א ממכירה הט"ו כ' דהמחייב עצמו בממון לאחר בלא תנאי כלל אע"פ דלא היה חייב לו כלום הרי זה חייב שדבר זה כמו מתנה הוא ואינו אסמכתא, **והכס"מ** שם כ' דזה נלמד מסוגיין דאמר דלקנינהו באודיתא, וכ"כ **בקצוה"ח** ס"מ סק"א, [ובאהא"ז שם הק' דהרמב"ם מסיים דהוא חייב עצמו כמו שישתעבד הערב, ולפ"ז אינו שייך לשעבוד של ערב], **והתוס'** בב"ק ק"ד ב' כתבו דהא דלא אמר בגמ' בב"מ דיקנה לו המעות באגב ע"י שיודה שיש לו קרקע, הוא משום דהתם מדאורייתא בעינן שיהיה לו קרקע דאם אין לו לא היו קרויין מעותיו מדאורייתא שיוכל לפדות בהן פירות מעשר שני, אבל לענין לגבות כיון שהודה שיש לו והקנה לו אגב קרקע למה לא יגבה, **והקצוה"ח** בקצ"ד סק"ד כ' דמבואר בדבריהם דאודיתא מהני רק מדרבנן, וכן מבואר **בתו"ר** כאן דזוכה במה שמודה לו מדרבנן כאילו משך, אמנם **הגרע"א** נסתפק בכונת דבריהם, דמסוף דבריהם נראה דאודיתא מהני רק שיוכל להוציא בב"ד אבל אי"ז קנין כלל, **והט"ז** ביו"ד סקס"ח סקי"ד כ' דאודיתא לא מהני לענין איסור, **והקצוה"ח** שם האריך לומר דודאי מהני גם לענין איסורים כיון דאודיתא הוי קנין וממילא מהני גם לענין איסורים, **ובאמרי בינה** הל' הלואה סט"ז כ' דרוב הפוסקים ס"ל דהודאה לא הוי מתורת קנין אלא דנאמן בהודאתו יותר ממאה עדים, **ובחזו"א** כ' דהודאה אינה קנין אלא כח הדין לדון על פי הודאתו כל שאינו חב לאחרים אלא לעצמו, וממילא כל התוצאות קובע הדין כפי הודאתו, וזהו שקראוהו הפוסקים קנין אודיתא, ומשו"ה כ' דיהני גם בדבר שאינו ברשותו, וציין לקצוה"ח דכ' דלא מהני באינו ברשותו.

**התורי"ד** כ' דבריא שהודה על מנה שיש לו אצל אחר, לא מהני ההודאה שיוכל זה שהודה לו לתבוע מהנפקד, דיכול לומר לו דלאו בעל דברים דידי' הוא, ומספקא להגמ' בשכ"מ שהודה האם אמרינן דכמו דתקנו דמהני אמריתו כקנין הכא נמי מהניא הודאתו כמו דיש עדים כדבריו, ואז יוכל להוציא מיד הנפקד, דגם בזה י"ל דתקנו שלא תטרף דעתו, ומסיק דגם בזה תקנו, ונראה לפ"ד דאע"ג דמבואר בגמ' דגבי איסור לא מהני אמריתו דיזכה רב מרי, זה דוקא לגבי זכיה דשויוה כירושה, אבל לענין הא דתהני הודאתו כמו שיש עדים שמעידים כמו שאומר זה איכא גם בגר.

**העיטור** במאמר הודאה כ' דלא מהני הודאה אלא בשכ"מ דדבריו ככתובים ומסורים, אבל בבריא יכול לומר דמשטה הוא בו, וכ"כ **התשב"ץ** בח"א סקל"ב, **והש"כ** בס"ס סקל"ב כ' דלדינא אין חילוק וגם בבריא מהני, ועיי"ש דכ' לומר דלא מהני הודאה לגבי שטר חוב, **והקצוה"ח** שם כ' דכיון דאודיתא הוי קנין א"כ גם בשט"ח מהני.

תוד"ה שכ"מ – **המהרש"א** מעיר במה שהביאו מר"ח דמה יש בדבריו יותר מלשון הגמ' דליקנינהו באודיתא.

ח) גמ' ת"ש וכו' – **הגרע"א** מביא להק' דכיון דאמר רבא דאי בחליפין מבואר דהיה מתנה במקצת, דבכולה גם בקנין אמרינן דנותן בתורת מתנת שכ"מ, וא"כ מה ראיה איכא דבשכ"מ הוי הודאה כהודאת בריא, וכ' בתחילה לישב לפ"ד הרשב"א שנתבאר לעיל קמ"ח דהא דחיישינן שיש לו נכסים במדינת הים היינו משום דכיון דעשה קנין מוכח דהוי מתנת בריא, וא"כ באמת איסור היה נותן הכל, אלא דאם יעשה קנין חליפין ניחוש דיש לו נכסים במדינת הים ונמצא דהוי מתנה במקצת, אבל כשמודה ואין קנין באמת לא חיישינן והוי מתנה בכולה, ובסוף כ' דבאמת קים להגמ' דהיה הודאה בכל הנכסים, ורבא שאמר דאי בחליפין היינו דאם ירצה ליתן רק המעות שביד רבא בחליפין ולא יקנה הכל בחליפין.

גמ' ובי רב הוה – **ברמב"ן** מבואר דיש ספרים דלא גרסי לה, וכ' לבאר גירסא זו דאי רב מרי היה אצל איסור היה יודע לומר לו שישכור קרקע כל שהוא ויקנה אגבה, **והחזו"א** כ' לומר דכונת הגמ' לומר דהיה צורבא מרבנן לא היה משתדל לעכבם משום חילול השם, אבל כיון דהיה צורבא מרבנן ידע דרבא מעשיו לשם שמים וכמשי"ת בגמ' לק'.

גמ' כירושה שויוה רבנן – **הרשב"א** מק' דהא מתנת שכ"מ חלה לאחר גמר מיתה, וירושה הוי עם גמר מיתה, וכ' דאפשר לומר דלאו דוקא כירושה ממש, אלא שאינה קונה מעכשיו ואם עמד חוזר כירושה.

גמ' כל דאיתא בירושה וכו' – הרשב"ם כ' דהיינו דרב מרי היה גר, והיינו דבעי שהמקבל יהיה בר ירושה, וכן מבואר **בי"ר**, וכ' דאע"ג דהוא ראוי לירש את אמו וכן ראוי לירש את בניו אם ימותו בלא בנים, מ"מ רבנן שויוהו למתנת שכ"מ כירושת בן את אביו דאין קודם לו בירושה, דהכא נמי מהני מתנת שכ"מ דהוא יהיה קודם לכל אדם, ובן שיורש אמו הא בעלה קודם לירשנה, וכ"כ **הרמב"ן** בשם **רבותינו**, אמנם שי' **התוס'** דבעי דהנותן יהיה בר ירושה שיהיה לו יורשים, ולפ"ז כ' דאם היה לאיסור בנים אחר שנתגייר היה יכול להוריש, וכ"כ **הראב"ד** בהשגות על הרי"ף, [**והב"ח** בסרנ"ו כ' דלא נמצא חילוק זה בפוסקים], וכ"כ **הרשב"א והרא"ש** דתלוי בנותן, **ובבעה"מ** לא נתפרש בדבריו מי בעי שיהיה בתורת ירושה, **והרא"ה** בתשובה שנדפסה בשו"ת הריטב"א סע"ט כ' דשי' הבעה"מ דבעי דתרוייהו יהיו בירושה וכ"כ **הנ"י** כאן, והרא"ה שם וכן **הריטב"א** כאן גם כתבו דבעי שיהיו תרוייהו בתורת ירושה, וביארו דדין מתנת שכ"מ היא מתורת ירושה דכיון דראוי ליורשו ע"י משמוש א"כ חזינן כאילו הוא עכשיו הראוי ליורשו, ומשו"ה אם אחד מהם גר נמצא דגם בתורת משמוש אינו יכול ליורשו ומשו"ה לא מהני, **ובשו"ת הרשב"א** בח"ג סקכ"ב העיר דלפ"ז נמצא דגר אפילו אחר עשרה דורות לא יועיל בו מתנת שכ"מ לישראל, כיון דאינו ראוי ליורשו ע"י משמוש, ועוד העיר שם דכיון דגמירי דלא כלה שבט מישראל א"כ נמצא דאי אפשר דאחד משבט פלוני ירש אחד משבט אחר, וא"כ יהיה הדין דלא יוכל ליתן לו מתנת שכ"מ, והריטב"א כאן כ' דמ"מ אילו היה כלה שבט היה ראוי ליורשו וחשיב דראוי ליורשו ע"י משמוש.

**והרי"ף** כ' בשם **רה"ג** דדוקא הכא דבעי איסור להקנות לבנו אמרינן דלא מהני משום דליתא בירושה, והיינו משום דכיון דבעלמא בנו ראוי ליורשו א"כ כל מה שנותן לבנו הוי מתורת הנחלה דריב"ב ולא בתורת מתנה, וכמבואר לעיל קל"ג א' דהיכי דנותן למי שראוי ליורשו זוכה מתורת הנחלה דריב"ב ולא מתורת מתנה, ומשו"ה אינו יכול לומר דאחריך לפלוני, והיכי דאין בנו ראוי ליורשו ממילא דאינו זוכה כלל, וכן נראה מבואר **ברי"מ**, **והרמב"ן** במלחמות ובחי' מבאר שי' הרי"ף דלא תקנו מתנת שכ"מ לבן שיקנה בדיבור אלא מדין ירושה הוא נותן לו, ובנו שאינו יורשו אין לו במה לקנות, וכ' דיש מוסיפין בזה טעם אחר דכיון דירושה היא עד דאמרינן דמי שראוי ליורשו דכל שנותן לו לא הוי בתורת מתנה אלא בתורת הנחלה דריב"ב, אם תאמר דגר בנו יורשו עשיתו כאילו יורש והתורה אמרה לא יירש, ואיך יהיה בכלל התקנה והם עשו המחזיר לבניו כעובר על דתם ואמרו אין רוח חכמים נוחה הימנו במקצת הגרים, [ויל"ע דשי' הרמב"ן בקידושין י"ח נראה עיקר דהא דאין רוח חכמים נוחה היינו בהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה כמו האי דהכא, ואמאי לא כ' דבאופן זה דהכא אין רוח חכמים נוחה].

**והי"ר** הק' דא"כ היה לרבא לומר דלא מהני משום דאין זה לשון מתנה אלא לשון ירושה, ולא לומר דלא מהני משום דכל שאינו בירושה אינו במתנה, ועוד הק' דהיכי דמפרש דנותן בתורת מתנה גם בראוי ליורשו הוי מתנה, **והרמב"ן** כ' דמוכח מדברי הרי"ף דגם אם אומר בפירוש לשון מתנה הוי הנחלה דריב"ב, והי"ר הק' דא"כ אמאי בהשוה להם את הבכור מבואר לעיל קכ"ו ב' במתני' דיש חילוק בין אם אמר בלשון מתנה או לשון ירושה, **והרשב"א** לעיל קכ"ט ב' כ' דכיון דיש בכור שאינו יכול להעביר חלקו לאחר משו"ה בכה"ג הוי לשון מתנה גם בראוי ליורשו, **והגרע"א** בגליון בסרנ"ו ס"א מביא דברי **המהרי"ט** דרק אם יש לו כמה בנים יכול ליתן לאחד מהם בדרך מתנה עיי"ש, **והרשב"א** הק' דכיון דכאן אינו ראוי ליורשו א"כ אמאי לא יהיה בו מתנה, וכ' דאפשר דס"ל דמה דאמר רבא דכיון דראוי ליורשו אין הכונה דהוא עצמו ראוי ליורשו אלא דכשנגדו ראוי לירש, והכא בנו אחר גרות ראוי ליורשו, [אמנם יל"ע דכיון דכ' דאפילו היכי דיש בכור יכול ליתן בדרך מתנה, א"כ אמאי הכא אינו יכול], **והרא"ש** כ' על הרי"ף דדבריו תמוהין דכיון דאינו ראוי באופן זה ליורשו הרי הוא כאחר ואין אלו אלא דברי נביאות, **והב"י** בסרנ"ו כ' דאיכא טעמא רבה דיאמרו דגר יורש אביו, אמנם **הדרישה** בסק"א כ' דמ"מ ברי"ף לא מבואר טעם זה.

**והרמב"ם** בפ"ט מזכיה הל' ז-ח כ' כהרי"ף דלשון מתנה וירושה גבי יורש אחד הוא ואם תאמר יקנה נמצא כאילו ירש אביו, **והראב"ד** שם השיג עליו, **והטור** בסרנ"ו הביא שי' הרי"ף והרמב"ם, וכ' דהרא"ש וכן הראב"ד חולקים, **ובתה"ד** סשנ"ב כ' דהממעה"ר ואם שניהם מוחזקין הדין דיחלוקו, **והשו"ע** בס"א כ' כהרי"ף **והרמ"א** כ' די"א דלשום אדם אינו יכול ליתן, וכן עיקר, [ובהמשך דבריו הביא דברי התה"ד דהוי ספק **והסמ"ע** בסק"ו פירש דקאי על מחלוקת זו, אמנם **הט"ז והש"כ** בסק"ג כ' דקאי על מצוה לקיים דברי המת בגר וכמשי"ת, דבזה כ' דעיקר כהי"א], **והב"ח** כ' דעיקר כהרי"ף.

תוד"ה כל – מש"כ להוכיח מהגמ' בגיטין דאפשר ליתן מתנת שכ"מ לעבד, כ' **בדברי אמת** ס"ג **ובק"ש** אות תק"מ דלפמש"כ התוס' שם דמיירי דכ' לו מהיום, א"כ באמת אינו קונה מתורת מתנת שכ"מ.

**התה"ד** בסשנ"ב כ' דשתוקי הוי כגר לענין מתנת שכ"מ, וכ"כ **הרמ"א** בסרנ"ו ס"א, **ובקצוה"ח** סק"א תמה בזה דהא נאמנת לומר דנבעלה מישראל, וא"כ הרי הוא דומה למי שבא ממקום אחר ולא ידעינן מי הם יורשיו דודאי ישנו במתנת שכ"מ, **ובנתה"מ** סק"א כ' דכיון דהכא אי אפשר לעולם לידע מי הם קרוביו, הוי כיאוש והפקר לאחר מיתה, ועיין פ"ת סק"א.

גמ' אי במשיכה – **הריטב"א** מק' דאכתי יכל לעשות שליח שימשוך את זה ברשות רבא, וכ' דרבא הצניע המעות תחת הקרקע כדין שמירת כספים שהיו במקום רחוק.

גמ' לית לי' ארעא – **התו"ר** מק' דיקנה או ישכור קרקע כל שהוא, וכ' דלא היה מי שיקנה לו משום דרבא היה מקפיד עליו, **והרמב"ן והנ"י** כ' דהא דלא חשש דיקנה איסור קרקע כל שהוא הוא משום דלא היה בקי בדינים ולא יקנה קרקע לצורך קנין אגב,

והא דלא הקנה אגב המקום שהיה דר שם כ' **התו"ר והרשב"א** דהיה מקום מושכר וכלתה שכירותו שם, **והריטב"א** כ' דלא מהני להקנות אגב מקום המושכר אלא מדעת המשכיר או בסתם והכא היה עושה רבא שימחה המשכיר.

גמ' איקפד רבא וכו' – **החזו"א** מק' דכיון דמזונות האדם קצובין והאדם חייב רק בהשתדלות, אין ראוי לת"ח להשתדל להפסיד את רב מרי, וכ' דאפשר דהיה לרבא צורך למעות בשביל צרכי ציבור, ובשביל זה נתחייב בהשתדלות יתירא, וגם רב מרי לא היה קפיד בזה שידע שבמעות מתעביד צדקה.

ט) תוד"ה דקא – משה"ק דלא בעי לדין דדברי שכ"מ ככתובין ומסורין, הנה **הרא"ש** בכתובות ס"ט ב' גם הק' הכי והק' עוד דאמאי אמרינן לק' קנ"א ב' דמתנת שכ"מ במקצת בעי קנין, הא גם בלא קנין איכא עכ"פ מצוה לקיים דברי המת, וכן הק' כמה **ראשונים** בגיטין י"ג א' דאמאי מתנת שכ"מ במקצת לא מהני בלא קנין.

בא"ד – **הרמב"ן** בגיטין כ' דאין לומר דאי משום מצוה לקיים דברי המת יש רק מצוה ואין כופין על זה, ודין מתנת שכ"מ מהניא בע"כ של יורשים, דבגמ' בגיטין מ' א' מבואר דכופין, ועיי"ש מש"כ לדחות הראיה משם ומ"מ מבואר בסו"ד דכופין, וכן מבואר **בר"ן** שם, **ובמרדכי** סתרס"ו כ' גם דכופין וכ' דמ"מ לא זכה ממילא ואם מכרו היורשים מהני מכירתם, וכ' לישב בזה קו' התוס' דאמאי בעי לדין דברי שכ"מ ככתובין ומסורין דנפ"מ דזוכה מיד, **והק"ש** באות תרמ"א כ' דהתוס' דהק' נראה דס"ל דזוכה מיד, [והנה הראשונים בגיטין גם הק' אע"פ דס"ל דאינו זוכה, אלא דהם הק' מדין מתנת שכ"מ במקצת וי"ל דשם נראה דלא זכה כלל ואפילו מצוה ליכא, אבל התוס' הק' דלמאי בעי לדין מתנת שכ"מ], **והתוס'** בגיטין ל"ח א' כ' גבי אומר דאל ישתעבדו בשפחתו דאם אמר לשון שחרור כופין היורשים לכתוב לה גט שחרור ולא אמרינן דאסור משום דעוברין על עשה דלעולם בהם תעבודו, דהתם כיון דאין רשאין להשתעבד בה משום מצוה לקיים דברי המת לא קרינן בה לעולם בהם תעבודו ומשום נתינת גט לחודא אין איסור, **וברשב"א** שם מבאר דברי התוס' דפקע ממנה השעבוד משום דאמר דישחררו אותה, ומשמעות דבריו שם דהיינו משום דכונתו להפקיע ממנה שעבוד ומהני מדין מפקיר עבדו, אמנם **בתו"ר** שם מבואר דמשום מצוה לקיים דברי המת פקע ממנה השעבוד, וכ"כ **המחנ"א** בדיני זכי' ומתנה סכ"ט בביאור התוס', וכ' דשי' התוס' דמשום מצוה לקיים דברי המת אמרינן דזוכה המקבל מיד, ועיי"ש שכ' דכן נראה מבואר בסוגיה שם לעיל י"ד ב', **והרשב"א** שם **והריטב"א והר"ן** שם בדף מ' א' דמצוה לקיים דברי המת לא הוי סיבה שיפקע הזכות ממון שיש ליורשים בשפחה, והמחנ"א שם כ' לחלק דאם תולה דבריו ביורשים ואומר דהם יעשו בזה לא זכה מיד, אבל אם נתן לשליח להוליך בזה זוכה מיד כיון דלא תלה ביורשים, אמנם בתו"ר שם מבואר דגם אם אומר דיעשו לשפחתי קורת רוח אמרינן דפקע שעבודה משום מצוה לקיים דברי המת, **והרמ"א** בסרנ"ב ס"ב הביא דברי המרדכי דאם ימכרו היורשים מהני מכירתם דלא זכה מיד.

**קמט' ב'**

בא"ד – מש"כ להוכיח דדוקא אם הושלש מתחילה לכך דאי לאו הכי אמאי הכא לא אמרינן דמצוה לקיים דברי המת, **בתוס'** בגיטין כ' דיש לדחוק דליכא מצוה אלא אם זה שהוי בידו מתרצה לקיים דבריו.

בא"ד – מש"כ דגבי שחרור י"ל יותר מצוה לקיים דברי המת, הנה **הרמב"ן** בגיטין ועוד **ראשונים** שם כ' דשפחה שאני דזכו בה שמים וכמוסר מתנתו לאחר דמי, וכ' **הרשב"א** שם דלפי שי' הרי"ף דאין כונתו דלא ישתעבדו בה כלל, אלא רק דלא יתנו לה מלאכה כבדה, א"כ נמצא דלא הוי זכיה לשמים כיון דאינה משתחררת, **והרא"ש** בכתובות ס"ט ב' כ' דשאני שפחה כיון שהיא מוחזקת בגופה, וכ' **הקצוה"ח** בסרנ"ב סק"ד כ' דלפ"ז אתי שפיר גם לשי' הרי"ף, וכ' דאע"ג דבעלמא לא חשיב העבד מוחזק כנגד רבו כיון דהוא קנוי לרבו, מ"מ לענין זה שיחשב כאילו מסר סגי במה שהיא מוחזקת בעצמה.

בא"ד – משה"ק דאמאי לא מוקמינן למתני' דגיטין י"ג א' דיתנו לאחר מיתה משום מצוה לקיים דברי המת, **בתוס'** בגיטין כתבו עוד דא"כ אמאי אמר רב דמיירי בצבורין, הא גם באין צבורין איכא מצוה, ורב גופי' דלא אוקמי משום מצוה הוא כמש"כ כאן לומר דס"ל דהלכה כר"י דסבר דליכא מצוה לקיים דברי המת, **ורש"י** שם כ' על הגמ' דאמר דבבריא גם בצבורין לא מהני, דהיינו אליבא דמאן דלית לי' מצוה לקיים דברי המת, וכ' **התו"ר והרשב"א** דהא דלא אמר דס"ל דמצוה לקיים דברי המת, הוא משום דא"כ צבורין נמי, ועל כרחך דרב לית לי' מצוה לקיים דברי המת, וכתבו עוד דעל כרחך דתנא דמתני' לית לי' דמצוה לקיים דברי המת, דא"כ אמאי לא מסיים ברישא גבי שחרור דכופין היורשים לשחררו, וכתבו דאין לומר דהתנא ס"ל כרבי בירושלמי שם דליכא מצוה אלא היכי דאומר ליורשים שחררו ולא אם אומר תנו שטרח שחרור זה, דאי נימא דס"ל דאיכא מצוה, א"כ מסתמא גם ס"ל כרבנן דגם בתנו איכא מצוה ולא ניחא להגמ' לאוקמי כרבי, **והרמב"ן** גם כ' הכי אלא דכ' דמשום זה בהכרח דמתני' לא מיירי באופן שיש מצוה אלא מיירי דאמר לעדים ולא ליורשים דבכה"ג ליכא מצוה לקיים דברי המת וכמשי"ת בע"ה, וכ"כ עוד **ראשונים** שם, **והר"ן** על הרי"ף שם כ' דעל כרחך דמתני' דאמר דיתנו לאחר מיתה היינו משום דמשעת דבורא זכה ולא משום מצוה [ונפ"מ אם היורשים קטנים], דדומיא דשטר שחרור דקתני דלא יתנו לאחר מיתה, דשם כונת התנא לומר דלא זכה מחמת דיבורו, ועל זה אמר דבתנו מנה זכה, וכ' עוד דאפשר דס"ל להתנא דתנו לא הוי לשון צואה ומשו"ה ליכא מצוה, וכמבואר בירושלמי שיש מחלוקת בזה האם הוי לשון צואה, וזהו המחלוקת שהביאו התו"ר והרשב"א לעיל דרבי ס"ל דרק שחררו הוי לשון צואה, ומבואר בזה מחלוקת בין התו"ר והרשב"א לר"ן, דהתו"ר והרשב"א ס"ל דרבי דאמר דבתנו ליכא מצוה זהו רק גבי תנו שטר שחרור, אבל בתנו מנה מודה רבי, והר"ן ס"ל דלרבי גם בתנו מנה ליכא מצוה.

בא"ד – מש"כ דהכא ליכא מצוה משום דהיה גר וכיון שמת בטל כוחו, כן הביא גם **בהג"א** בכתובות ס"ט ב', אמנם **הרא"ש** שם כ' רק דהכא לא נמסר מתחילה לשם כך וכמש"כ התוס' בתחילה, **והרמב"ן והרשב"א** בגיטין כתבו דרק היכי דמצוה ליורשיו או למקבלי מתנתו אמרינן דאיכא מצוה, והכא כיון דזכה רבא מן ההפקר משו"ה ליכא עליו מצוה, **ובר"ן** על הרי"ף שם מבואר דתי' ר"ת ותי' הרמב"ן אי"ז שיטה אחת, **ובמרדכי** סתרס"ו מבואר דרק על יורשים איכא מצוה, **ובטור** סרנ"ו מביא תשובת הרא"ש דבגר ליכא מצוה, אלא דמוסיף דבהא דהתם אפילו אי נימא דאיכא מצוה מ"מ שם לא יהיה עיי"ש, **והרמ"א** בס"א שם כ' שתי שיטות אם איכא מצוה בגר, וכ' דכיון דיש מחלוקת בזה אמרינן דהממעה"ר, ואם שניהם מוחזקין יחלוקו, **ובלבוש ובט"ז ובש"כ** סק"ג מבואר דדברי הרמ"א דיש מחלוקת קאי על דין זה, דלא כהסמ"ע בסק"ו דמבאר דקאי לענין המחלוקת במתנת שכ"מ בגר.

ובעיקר הקו' אמאי הכא ליכא מצוה כ' **הריטב"א** דכיון דרבא לא קיבל עליו לקיים דברי המת ליכא מצוה וכמשי"ת.

בא"ד – מה שהביאו בסו"ד הגמ' בגיטין מ' ב' העיר **המהרש"א** דלפנינו לא נמצא זה דלחכמים כופין את היורשים, **ובקצוה"ח** סק"ג כ' דכונתם לתוספתא כאן בפ"ט מתני' ה' דמסיים שם דלחכמים כופין את היורשים.

בדין מצוה לקיים דברי המת, הנה נתבאר בתוס' שי' **ר"ת** דלא אמרינן דאיכא מצוה אלא אם הושלש מתחילה לשם כך, וכן מבואר **בי"ר** בסצ"ד ושם כ' צד אחד דשכ"מ דאמר תנו באמת לא הוי לשון מתנה, והא דמבואר בגמ' בגיטין י"ג דיתנו לאחר מיתה זהו משום דכיון דדברי שכ"מ ככתובין ומסורין א"כ מהני מה דאומר תנו דיהיה בזה מצוה לקיים דברי המת כאילו התפיס הממון לשליש כיון דדבריו ככתובין ומסורין, וכך שי' **הרא"ש** בכתובות ס"ט ב' כר"ת, **והרשב"א** בגיטין הביא דברי ר"ת וכ' בסו"ד דאו במה שהוא ביד אחרים, והיינו דס"ל בשי' ר"ת דלא דוקא אם הושלש מתחילה לשם כך, ומשו"ה הק' אח"כ דאמאי הכא לא היה צריך רבא ליתן לרב מרי משום מצוה, **והרמב"ן** בגיטין הביא תוספתא דמבואר דאם אומר תנתן שדה לפלוני דאיכא מצוה לקיים דברי המת, ובשדה הרי לא שייך שישליש ואע"פ כן מבואר דאיכא מצוה, **והקצוה"ח** בסרנ"ב סק"ג כ' לישב על פי דברי הה"מ בפכ"ב ממכירה הט"ו דאם נדר ליתן איכא מצוה לקיים דבריו כיון דיש על האב חיוב לקיים נדרו, והיינו דאע"ג דלא מסר ליד שליש, מ"מ כיון דאהני דבריו להתחייב ליתן אלים כמו אם מסר ליד שליש, ולפ"ז כ' דבתוספתא שם מיירי דכתב בשטר דתנתן שדה ויש כאן קנין אתן, ולהשיטות דמהני קנין אתן א"כ נמצא דהוא מתחייב ליתן לו, דגם להשיטות דמהני היינו רק דמתחייב ליתן ולא דזכה במה שנתחייב לו, וכיון דאיכא חיוב מהני כמו אם מסר ליד שליש.

והתוס' הביאו שי' ריב"ם דאם אומר בלשון תנו סגי, וכן **הרמב"ן** בגיטין כ' דסגי שימנה שליח או יצוה ליורשיו, וכ' דאם אמר לעדים הוו עלי עדים ותנו מנה לפלוני שאני חייב לו שהוא כמוסר דבריו לעדים ואינו מצוה אותם לקיים דבריו ליכא מצוה, **והרשב"א** שם הביא שי' הרמב"ן דאם מצוה ומוסר לעדים ליכא מצוה ואפילו אם אומר להם אמרו ליורשי, אלא אם מצוה ליורש או לנפקד, ושי' **הר"ן** שם כהרמב"ן, **והריטב"א** כאן כ' דדוקא אם מצוה לאחרים ואינו רוצה לעשות בעצמו, ומשו"ה אם אומר אני נותן או יטול פלוני אין בזה מצוה, וגם בעי שלמי שמצוה אותו יהיה בידו לקיים, ומשו"ה דוקא אם מצוה ליורשים או לאחרים שהמטלטלין תחת ידם, וגם בעי שיקבלו עליהם או ישתקו בשעה שאומר להם.

**והרמב"ם** בפ"ד מזכיה ה"ה כ' דאם ראובן שלח מעות ליתן לשמעון ומת ראובן יתן השליח לשמעון שמצוה לקיים דברי המת שהרי המעות בידו של שליח עדיין, וכ' **המהרי"ט** בח"ב חחו"מ ס"נ דנראה מזה דשי' הרמב"ם דדוקא אם השליש המעות מחיים, **ובטור** בסר"נ הביא שי' ר"י דאם אמר תנו יש מצוה, ושי' הרמ"ה דדוקא אם התפיס ביד שליש, ובסרנ"ב כ' דדוקא אם השליש מתחילה לשם כך איכא מצוה, **ובשו"ע** בסר"נ סכ"ג הביא שתי שיטות האם באמר תנו איכא מצוה, ובסרנ"ב ס"ב כ' דדוקא אם נתנו עכשיו לשליש לשם כך, וכ' **הרמ"א** דאם נתנו קודם לשליש לא מהני, **ובנתה"מ** בחי' סק"ד כ' דלא מיירי דאמר ליורשים בפניהם תנו דבזה יש בשו"ע שתי שיטות וכמשנ", **ובבי' הגר"א** סק"י הביא דיש עוד שיטה והיא שי' הרמב"ן והביא ראיתו מהתוספתא גבי שדה, ולכאורה נראה דס"ל כשיטה זו.

**בי"ר** לעיל קמ"ז ב' מבואר דהדין מצוה לקיים דברי המת לא הוי אלא בדבר שישנו בבריא, וכ' דקורת רוח ישנו בבריא דהוי רק לפוטרה כמו דמהני קנין לפטור משבועה.

א) גמ' כדי פרנסתו – **הריטב"א** בשם תוס' **והרא"ש** כתבו דהיינו שישייר קרקע שהפירות היוצאים ממנה שנה שנה יהיה כדי פרנסתו, ובמטלטלין כדי שיהיה לו בריוח עסק המטלטלין פרנסה כפי צרכו, **והעיטור** במאמר מתנת שכ"מ כ' דאיכא למימר דהיינו כדי שיוכל לזון מזה י"ב חודש, **והטור** בסר"נ הביא הרא"ש והעיטור, **והלבוש** בס"ד כ' כהעיטור, **והסמ"ע** בסקי"ז כ' דמדברי הרמ"א שסתם מבואר כהרא"ש.

**והרא"ש** כ' גבי קרקע שיהיה כדי פרנסת בני ביתו, וכ"כ **הטור** בסר"נ, **ובפרישה** סק"ו כ' דכונתו רק למשרתיו ולא לשאר בני ביתו, דדעת אדם גם לשייר כדי צרכו שיהיה לו משרתים, וכ' דיותר נראה דדוקא בקרקע דבעי לעבוד אותה ובעי לאנשים שיעזרו לו, בזה בעי כדי פרנסת אלו שיצטרך שיעזרו לו והיינו בני ביתו, וכ"כ **בסמ"ע** סקי"ז בשי' הרמ"א שלא הזכיר בני ביתו.

גמ' שם – **הרי"ף** כ' דכיון דרבא אמר ר"נ לק' ק"נ ב' דחמשה עד שיכתבו כל נכסיהם ובכולהו לא בעי דוקא כדי פרנסתו, א"כ גם בשכ"מ לא בעי כדי פרנסתו, ולהלכה אי"צ כדי פרנסתו, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, **והאו"ז** כ' דכן מבואר **ברשב"ם** לק' ד"ה אמר רבא, אמנם **העיטור** במאמר מתנת שכ"מ כ' דבעי כדי פרנסתו וכן **הרא"ש** כ' דאין הכרח מזה, ובסוגיין אין מי שחולק דלא בעי כדי פרנסתו, וגם רב יוסף לא חלק אלא מתמה על מה ששבח רב זירא את דבריהם וגם אביי הק' על רב יוסף ודחיית רב יוסף אינם עיקר, וכן נראה **בר"ש** בפאה בעי כדי פרנסתו גם להלכה, **והרמב"ם** בפ"ח מזכיה הט"ו כ' כהרי"ף, **והטור** בסר"נ הביא שי' הרי"ף והרמב"ם, והרא"ש חולק וכן העיטור, **ובשו"ע** ס"ד כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א כהרא"ש.

רשב"ם ד"ה כמה – מדברי הרשב"ם נראה דאיכא מ"ד דבעי קרקע ואיכא מ"ד דגם מטלטלין ורבי זירא בא לבאר תרוייהו, אמנם לשון **הרי"מ** על דברי רבי זירא דודאי הכי עיקר דאפילו מטלטלי, ויל"ע בלשון **הב"ח** בסר"נ דכ' דהלכה כרבי יהודה וקרקע לאו דוקא, דלכאורה נראה דמה דרבי יהודה אמר קרקע כדי פרנסתו י"ל דהוא לאו דוקא, ומודה דגם מטלטלין כרבי ירמיה בר אבא.

גמ' קרקע תנן – **הרי"מ** מבאר הטעם דנבעי דוקא קרקע משום דמטלטלי מגנבי ואינו סומך על זה.

גמ' כל שהוא תנן – **הי"ר** לעיל קמ"ו ב' מבאר דסגי בכל שהוא משום דדעתו שיהיה לו לאתזוני מניי' זמן מועט עד דרוח מידי אחריני, **והרי"ו** שם כ' דבזה שהשאיר שיעור זה גילה בדעתו שהשיור ההוא חשוב בעיניו, **ובבדק הבית** סר"נ כ' הב"י דשמא דעתו מעתה לחיות חיי צמצום, **ובפרישה** סק"ז **ובסמ"ע** סקי"ז כ' דסבור דמדבר מועט יעשה הון רב.

גמ' שייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין – הרשב"ם מבאר משום דאיכא למימר דעל העבד הוא אומר שמשייר כיון דעבד הוקש לקרקעות ודינו כקרקע, וכ' לפ"ז דאם מסיים הקרקע שמשייר יצא בן חורין דאין לומר דכונתו על העבד עצמו, **והראשונים** בגיטין הק' דבתוספתא מבואר דגם במשייר קרקע מסויימת פליגי, ובתוס' כאן כתבו דנראה דבשבוש מיתניא, ועוד הק' הראשונים דכיון דאמר רבא בשם ר"נ לק' ק"נ ב' דחמשה עד שיכתבו כל נכסיהם, א"כ כמו דבשאר גם אם מסיים מה שמשייר כבר חשיב שיור הכא נמי בשיור של עבד, **והרמב"ן** שם כ' דלמסקנא דהטעם משום דלאו כרות גיטא וכמו דמסיק לק' ק"נ ב', א"כ ניחא דגם אם יסיים מה שמשייר מ"מ לא הוי כרות גיטא, [אמנם זה ניחא רק לפירוש הראשון שכ' הרשב"ם שם, וכן יל"ע דברשב"ם לק' ק"נ א' ד"ה א"ל נראה מבואר דמה דמסיק הטעם משום כרות גיטא, רב אשי הוא דאמר לה אבל ר"נ ס"ל משום דאיכא למימר דשייר העבד, והרי הא דחמשה עד שיכתבו כל נכסיהם ר"נ הוא דאמר לה], **ורש"י** בגיטין כ' הטעם דכיון דנחית לשיורא חיישינן דגם דעתו לשייר העבד, **וברשב"א** שם מבואר דאמרינן דמש"כ מתחילה דנותן לו כל נכסיו לא היה דעתו גם על עצמו, **ובתורת גיטין** שם מבואר, דאע"ג דעל שאר נכסים לא נימא דדעתו לשייר גם אותם, מ"מגבי עבד כיון דהשחרור הוי בזה שנותן לו את עצמו, א"כ י"ל דלא היה דעתו אלא ליתן לו דברים אחרים כמו כל מתנה, אבל את עצמו לא היה דעתו בכלל הנתינה, ועוד כ' דכיון דמבואר **בריטב"א** כאן **וברשב"א ובר"ן** בגיטין דגבי נותן לעבדו לא סגי שיכתוב נכסיו סתם אלא בעי שיכתוב כל נכסיו, ובלא זה אמרינן דנותן רק שאר נכסיו ולא את עצמו בכלל, א"כ כל שמשייר כבר יש חסרון בכל נכסיו, [ומה דמבואר בגמ' שם דרבי שמעון דאמר דהוא משוחרר ס"ל דפלגינן דבורא, עיי"ש ברש"י ותוס' מש"כ דזה מוכח לא מעיקר הא דחיישינן דהיה דעתו לשייר גם העבד עצמו], **והרי"מ והי"ר** כאן כתבו דכיון דהעבד כלול עם הקרקעות בלשון אחד, א"כ כיון דיש שיור בלשון זה, כבר הוי חסרון כמו אם משייר בגוף העבד, דבעי שלא יהיה שיור גם בלשון השחרור, ומשו"ה אם אמרינן דפלגינן דבורא נמצא דשחרור העבד והקנאת הנכסים כל אחד עומד לעצמו, ואין כאן שיור בלשון שחרור העבד, וכן מבואר בעוד **ראשונים** בגיטין, ובתוס' כאן מבואר בד"ה שייר כשי' רש"י בגיטין אלא דביארו דהא דאמרינן דכיון דמשייר קרקע כל שהוא גם י"ל דמשייר בעבד עצמו, זה גופא תלוי אי פלגינן דבורא או לא, דאי פלגינן דבורא אין לנו לומר דמשייר גם העבד, כיון דהעבד הוי הקנאה לעצמו, ואינו יחד עם הקנאת הקרקעות.

תוד"ה שייר – בסו"ד הק' **הרש"ש** דלשיטתם דהוי משום דכיון דשייר אמרינן דמשייר גם בעבד, א"כ יק' אמאי באמת איכא ראיה דעבדא כמטלטלין מהא דלא יצא בן חורין אם משייר מטלטלין, וכ' דצ"ל דאי הוי כקרקע א"כ כיון דהלשון דכל נכסיו הוי בשלימות על קרקעות אין לומר לומר דשייר בעבד, **ובתו"ר** בגמ' לק' כ' דכיון דלא מקרי מטלטלין אין לנו לומר דמיגו דמשייר מטלטלין משייר גם העבד.

**קנ' א'**

רשב"ם ד"ה ולא – **הי"ר** מבאר דלא נתן לבניו הכל אלא שייר מטלטלין, ולאשה נתן קרקע, **והמאירי** כאן כ' שתי פירושים, **והגרע"א והרש"ש** עמדו על דברי הרשב"ם דאמאי לא פירש כהי"ר דזה נראה הפירוש הפשוט.

גמ' ואיידי דתנא רישא וכו' – **הראב"ד** [בש"מ] מק' דאמאי לא אמרינן דנקט קרקע אגב הכותב נכסיו לבניו וכתב לאשתו קרקע כל שהוא דמייתי בסמוך, דזה סמוך יותר למשנה דכותב נכסיו לעבדו, וכ' דשם גם לא הוי קרקע דוקא, דמבואר בגמ' בסמוך דאם כתב מטלטלין דאיתנייהו בעינייהו גם הוי שיור, **והתו"ר** [בש"מ] כ' דכיון דהמשנה דכותב נכסיו לבניו נכתב אגב המשנה דר"ע דקרקע כל שהוא, א"כ לא היה להתנא לנקוט קרקע אגב משנה זו.

תוד"ה וכל – בקו' **הגרע"א** בגה"ש בחידושים מוסיף דאין לומר דכונת התוס' דבגמ' בקידושין בעי להוכיח ממתני' זו דאגב לא בעי צבורים, דא"כ איך קונה בקרקע כל שהוא ומבואר דכל שהוא דוקא, דשם רב יוסף אמר לה, והוא ס"ל הכא דכל שהוא דוקא, **ובפנ"ש** כ' לומר דכונת התוס' להגמ' לעיל כ"ז א' דבעי להוכיח ממתני' דלא בעי שיהיה לו קרקע ט"ז אמה כדי להביא בכורים, ודחי דמתני' מיירי בחיטים ואמר דדיקא נמי דקתני כל שהוא, ועיי"ש מש"כ על זה.

בא"ד – מש"כ דמסתבר טפי הכי, כ' **הפנ"ש** להגיה הכא, ומבאר דהכא מסתבר דכל שהוא לא הוי דוקא.

תוד"ה וכמה – **התו"ח** מק' דכיון דס"ל דכל שהוא דוקא, א"כ ממילא נמצא דיחלוק גם שם, ועוד הק' דשם באמת עולא אמר דכל שהוא דוקא וא"כ אמאי לא ניחא לומר דס"ל כעולא, וכ' לומר דבאמת רב יוסף לא בא לחלוק אלא דמתמיה דאמאי שיבח לדבריהם כיון דאי"ז פשטות המשנה, [וכן מבואר **ברא"ש**], ורק דבהכרח צ"ל הכי משום הסברא, ולזה אמר לו אביי דחזינן דרב אמר דכל שהוא לאו דוקא גם היכי דאין הכרח לומר הכי, וא"כ שפיר שיבח דבריהם, דמשום הלשון כל שהוא אי"ז דוחק.

תוד"ה מנה – **בק"ש** העיר דלכאורה י"ל דהוי הלכה למשה מסיני כמו דאמרינן דשעורין הלכה למשה מסיני.

ב) גמ' בר מחיטי – הרשב"ם כ' דה"ה לבהמות, וכן הביא **הרא"ש**, **והמאירי** הביא שיטה דגם בהמות הוו בכלל, **ובטור** סרמ"ח כ' כהרשב"ם, **ובי"ר** מבואר דגם אם עבדים הוו בכלל מטלטלין זה דוקא אם אמר כל, וכן מבואר **בהה"מ** בפי"א מזכיה הי"ג בשי' הרמב"ם, והביאו **בבאר הגולה** אות ט', אמנם **במאירי** מבואר דגם בלא כל הוי בכלל.

**והראב"ד** בהשגות על הרי"ף כ' דכל שכן שאר מיני אוכלין דאינם נוחים לטלטל, וכ' לומר דאפילו אם אמר כל מטלטלי לא יקנה, **והי"ר** כ' דה"ה שאר סחורות שלא עביד להשתמש בבית, דלא הוו בכל מטלטלי, אבל באם אמר כל גם זה הוי בכלל, **והטור** סרמ"ח הביא דין זה בשם הרמ"ה, **ובב"י** מבואר דאין בזה מחלוקת אמנם **הפרישה** בסקט"ו כ' לומר דהרשב"ם חולק, וס"ל דרק בהמות לא הוו בכלל, **והרמב"ם** בפי"א מזכיה הי"ב **והשו"ע** בס"י כתבו דחיטי ושערי וכיוצא בו לא הוו בכלל, **ובסמ"ע** סקל"ו מבאר דהיינו כגון שאר מיני סחורות, דרק דברי תשמישו הוו בכלל, ולפ"ז מה דחיטי ושערי לא הוו בכלל הוא משום דלא הוו בכלל תשמישי הבית, וכ"כ **בפי' רגמ"ה**, אמנם **הרבינו יהונתן** **והנ"**י כ' דהא דלא הוו חיטי ושערי בכלל מטלטלי, הוא משום דיש להם שם אחר לעצמם דנקראים תבואה.

גמ' לבר מריחים התחתונה – **הרשב"ם והנ"י** כתבו דלא הוי בכלל כל מטלטלי משום דמתקנים אותה במקומה, ולכאורה נראה דאינה מחוברת, דאם היא מחוברת לכאורה מהאי טעמא אינה בכלל, והרשב"ם כ' דאינו מחובר ממש, **והי"ר** כ' דאינה בכלל משום דמחוברת היא, וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"א מזכיה הי"ג **ובשו"ע** סרמ"ח ס"י, **והב"י והפרישה** סקט"ו הביאו דברי הרשב"ם, **ובסמ"ע** סקל"ח כ' דאין דרך לטלטלה לאחר שהוקבעה במקומה וגם מנקרה במקומה.

גמ' אפילו ריחים התחתונה – **הראב"ד** בהשגות על הרי"ף כ' דכל דבר שצריך לסותרו כדי לטלטלו לא הוי גם בכלל כל המטלטל, **ובי"ר** נראה דתנור וכירים הוו גם בכלל כל המטלטל, וכ' דמ"מ עצי הבית ואבניו לא הוו בכלל דאי גם זה בכלל א"כ מה ממעט, ועוד דדוקא ריחים התחתונה דמ"מ דרך פעמים ליטול זה את זה.

ג) גמ' איבעיא להו עבדא וכו' – **הרי"ף** כ' דמהא דאמר ר"נ לעיל קכ"ח א' דאין גובין מן העבדים, ונפסק שם דהלכה כותי', יש לפשוט גם הכא דעבדא כמטלטלי, אמנם **הי"ר** כ' דלא נפשט, וכ"כ **העיטור** במאמר מתנת שכ"מ, וכ' דהספק דכיון דלא אמר נכסים שכולל הכל, ומצינו דברים שדינו כקרקע ודברים שדינו כמטלטלין, א"כ מה הוי הכא, **והריטב"א** גם כ' דלא נפשט וביאר דהתם הטעם דאין גובין משום דלא סמכא דעתי', **ובש"מ** כ' דהכא הספק בלשון בני אדם וכמש"כ הרשב"ם ואינו שייך להתם, וכ"כ **באו"ז** דלפמש"כ הרשב"ם אינו שייך להתם, **והנ"י** כ' תרוייהו, דלא נפשט דהכא הנדון לענין לשון בני אדם, ושם הנדון לענין סמיכות דעת וכיון דאפשר להבריחם אין סמיכות דעת, **והתוס'** בב"ק י"ב א' גם כתבו דהספק כאן לא שייך לשם דהכא הנדון לענין לשון בני אדם, אמנם התוס' כאן כתבו דמבעי לענין מילי דרבנן, ולפ"ז מבואר כהרי"ף, דגם הספק שם הוי לענין מילי דרבנן וכמש"כ התוס' בב"ק שם, וכן **הרא"ש** כהרי"ף, וכ"כ **הרמב"ם** בפי"א מזכיה הי"ג דעבדא כמטלטלי, **והטור** בסרמ"ח כ' בתחילה דלא נפשט וכ' הי"ר דלא קני מספק, וכ' דשי' הרי"ף דקנה וכך שי' הרא"ש, **ובשו"ע** בס"י סתם דקנה כהרי"ף ורמב"ם ורא"ש.

**ובש"מ** מק' על הרי"ף דאמאי לא מייתי בגמ' הכא דברי ר"נ שם לפשוט הספק, **והלח"מ** שם כ' לפי מה דנראה ברשב"ם בד"ה א"ל דמה דאמר רב אשי הטעם דלא יצא בן חורין משום דלאו כרות גיטא, אין כונתו דכך השיב ר"נ לרבא וכמש"כ התוס' בע"ב, אלא דבא לומר טעם אחר מר"נ, דלפ"ז נמצא דבאמת ר"נ אמר דעבדא כמטלטלי, וא"כ שוב לא היה להגמ' להביא דברי ר"נ דאמר דאין גובין מן העבדים, דכבר הביאה הגמ' דר"נ ס"ל דעבדא כמטלטלי, ורק רב אשי דחה דאין ראיה.

גמ' שם – **הי"ר** כ' דגם להצד דעבדא כמקרקעי, מ"מ אפילו אם יכתוב כל מקרקעי לא יקנה העבד, כיון דהוא קרקע המטלטל, ואינו בכלל קרקע אלא אם יכתוב כל מיני קרקע, **והריטב"א והנ"י** כ' בשם **הרא"ה** דנתסתפק בזה, והריטב"א הביא די"א דקנה.

גמ' ת"ש הכותב וכו' – **הי"ר** כ' דאע"ג דגם אם משייר קרקע לא יצא בן חורין, ודאי אשכחן כמה מילי דהוה כקרקע, ואצטריך לאשמועינן דאף הוי כמטלטלי.

**קנ' ב'**

גמ' לאו כרות גיטא – הרשב"ם כ' שני פירושים, והפירוש הראשון הוא שי' **הרי"ף** בגיטין, והפירוש השני הוא שי' **רש"י** שם, **והי"ר** כ' דשייר מקצת דבר הקנוי בגט ונמצא בגט ענין שאינו כריתות, **והרשב"א** בגיטין כ' פירוש אחד דאם כתב לו עצמך ונכסי קנויים יצא בן חורין גם במשייר, והיינו דלפ"ז הטעם דלאו כרות גיטא הוא משום דמשייר דבר באותו לשון שמשתחרר העבד, ואפילו אם עבדא כמקרקעי, מ"מ יש שיור במה שכתב לו נכסי דבלשון זה הוא משתחרר, ועוד כ' דברי הרי"ף דכיון דמשייר א"כ לא הוי הגט כולו לעבד, ולפ"ז גם אם יכתוב עצמך ונכסי לא יצא בן חורין, **והריטב"א** כ' דעיקר כהרי"ף, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ז מעבדים ה"א דבעי שלא ישאר לאדון זכות בגט וגם בעצמך ונכסי לא יצא בן חורין, ולשון **הנ"י** דיש לו זכות שממנו יביא ראיה, **ובתורת גיטין** ביאר דכיון דהרב צריך לגט לראיה מה שייר לעצמו, א"כ יש לו זכות בוף הגט להשתמש בו בתורת ראיה.

ד) תוד"ה ואלו – **הרמב"ן** כ' בתחילה די"ל דהוי בכלל כותב נכסיו לבניו, ועוד כ' דשם הוי משום מיגו דנחתא לשיור ופשיטא, ועוד הביא שי' **הרי"מ** דגם אם כתב לה רק מקצת מ"מ מאותם נכסים שכתב אינה גובה, וא"כ דין זה גם במשייר וכ' דכן עיקר.

בא"ד – **הגרעא** מק' על מש"כ דבפלוגתא לא איירי, דהא ר"נ אמר לעיל קמ"ו ב' דמתני' אתיא כר"ש בן מנסיא, וא"כ נמצא דדינא דמתני' גם הוי פלוגתא, **ובדברי משפט** סרמ"ו סק"א כ' די"ל דמה דאמר ר"נ דאתיא כר"ש בן מנסיא היינו דכותי' בודאי אתיא, אבל באמת י"ל דגם רבנן מודו במתני' די"ל דבמתני' איכא אומדנא דמוכח טפי.

בא"ד – מש"כ תוס' דבמברחת איכא פלוגתא, כ' **המהרש"ל** דהיינו מחלוקת רבנן ורשב"ג כמו שהביא הרשב"ם דפליגי האם במקצת גם איכא לדין מברחת, **והמהרש"א** הק' דא"כ מה כתבו דהיכי דגליא דעתי' כו"ע מודו, הא אדרבה הכא מיירי בלא דגלי דעתי' דאם גלי דעתי' הרי גם אם לא כתבה כל הנכסים יש לזה דין מברחת, וכ' דברשב"ג אין להק' כלל כיון דמודה מ"מ דבכולה איכא דין מברחת ורק דחולק דגם במקצת וא"כ מה דאמר דבכל הנכסים איכא דין מברחת אין בזה מחלוקת, וכ' לבאר דהיינו רב ענן דס"ל בכתובות דליכא כלל דין מברחת, וזהו שי' המיתיבי שהביא הרשב"ם, **והגרע"א** מק' דכיון דרק אמוראי פליגי בזה, א"כ מה קשיא כלל אמר אמר לה רב נחמן, הא איהו ס"ל דכולהו מודו בדין זה, ולא דמי כלל למה שהביאו קודם דשם פליגי תנאי, **והרש"ש** כ' לומר דהיינו רבנן דפליגי על רבי שמעון וס"ל דגם נכסים שאינם ידועים זכה בהם בעל, וא"כ על כרחך דנתנה לגמרי, דאין לאו הכי הרי יזכה בזה הבעל ואינה מרווחת כלום, וכמו דמבואר הכי **בתוס'** בכתובות, ולפ"ז צ"ל דמש"כ התוס' כמו דהביא הרשב"ם, היינו מה שהזכיר בדבריו דמהאי טעמא גם הבעל לא קנה, ועיין לק' קנ"א א' בתוד"ה אפילו.

בא"ד – **הרמב"ן** מק' דאמאי לא הביא גם הא דלעיל קמ"ו ב' דשמע שמת בנו ואח"כ נמצא שהיה בנו קיים, וכ' די"ל דהיינו שכ"מ דר"נ אוקמי' למתני' כר"ש בן מנסיא דאמר שם דהמתנה בטלה, וגם ההיא מיירי דוקא בשכ"מ שנתן.

גמ' ואיתנייהו בעינייהו הוי שיור – **בתו"ר** [בש"מ] מבואר דשי' הרשב"ם דלא מיירי בייחד דוקא, [והיינו דלא גרס בגמ' דכתיבי בכתובה, וכמש"כ **המהרש"א** בתוס'], והק' דא"כ דגובה ממטלטלין גם אם אינם בעין כגון מלוה גם גובה, ועוד הק' דקיי"ל דאין גובין ממטלטלין, [ובתוס' כ' דרבינו שמואל פירש דמיירי בייחדן, אמנם בהגה"ה כ' דיש לגרוס בתוס' כדפי' רש"י], וכ' דמיירי בייחדן וכמש"כ התוס', **והרשב"א** כ' בתחילה דאמר איתנייהו בעינייהו לאפוקי מלוה וכ' דלא מחוור, ופירש דהיינו שייחדן.

גמ' מברחת וכו' – **בי"ר** מבואר דבאם תמות היא בחיי הבעל קנה זה שכתבה לו, דעל דעת כן כתבה דאין רצונה דבעלה יירשנה, ורק אם ימות הבעל או יגרשנה יחזור אליה כיון דלא נתנה לגמרי, ומבואר בדבריו עוד דלגבי הפירות בעודה נשואה זה תלוי האם ימות הבעל בסוף קודם דכיון דנמצא דזכה לאחר מיתה הכא נמי הוי מיד שלו, אבל אם תמות היא קודם דנמצא דלא זכה אח"כ הכא נמי לא זכה מעיקרא כלום, וכ' דמספק אין לו לאכול פירות, **ובמאירי** מבואר דאם מתה קנה המקבל וכ' גם דיש למקבל פירות ולא תלה זה באם תמות היא קודם או ימות הוא, ועיין עוד לק' קנ"א א' בתוד"ה גליא.

רשב"ם ד"ה מברחת – בדברי הרשב"ם לא נתבאר בהדיא דמבריחה כדי שאם תתאלמן יחזרו לה נכסיה, דיש לפרש דרוצה שלא יהיה זכאי בעלה בנכסיה, וכיון דרוצה גם שיחזור אליה משו"ה אינה נותנת במתנה גמורה, אמנם לשון **הנ"י** דרוצה לינשא ולהבריח כדי שאם תתאלמן יחזרו לה נכסיה וכדי להבריחן נותנן לאחר.

גמ' שתכתוב כל נכסיה – **ברא"ש** בכתובות ע"ט א' **ובטור** באה"ע ס"צ מבואר דגם בזה בעי שתשייר כדי פרנסתה.

ה) גמ' אמר נכסי לפלניא – הרשב"ם הביא הגמ' כפי גירסא זו, אמנם **בתוס'** לעיל ס"ב א' מבואר דגרסו כאן דאמר כל נכסיי, וכן מבואר **בפי' הרגמ"ה** כאן, **והרי"ף** כאן גרס דאמר נכסאי, ובגמ' לעיל ס"ב א' מבואר דאם מכר נכסי הוו בתי ועבדי בכלל, **והרשב"ם** שם כ' דמ"מ מטלטלי לא הוו בכלל עד שיאמר כל נכסי, **ובעיטור** במאמר מתנת שכ"מ מבואר דהכא גם בלא כל הדין דנתן הכל, ולעיל דמיירי במכר לא הוו מטלטלין בכלל אלא אם אמר כל, ומבואר **בנ"י** דזה גם שי' הרשב"ם, דהכא לא גרס דאמר כל, **והתוס'** שם כתבו דאין לחלק בין נכסי לכל נכסי, דא"כ אמאי לא מחלק הכא בסוגיין בין אמר כל ללא אמר, וכמו דמחלק לעיל גבי מטלטלי, אלא דהחילוק דהכא אמר נכסיי, ושם אמר נכסי, ועוד כתבו די"ל דהחילוק דלעיל מיירי במכר והכא במתנה, **והרשב"א** שם כ' דהכא אמר נכסאי ושם אמר נכסי, **והי"ר** שם כ' דמה דאמרינן שם אף בתי ועבדי לא בא לאפוקי מטלטלין, **והרמב"ן** שם כ' דכן עיקר, **והרי"ו** שם כ' דהתם מיירי דאינו מוכר נכסיו סתם אלא אומר נכסי דבי חייא וכמו דמיירי שם בגמ' לעיל, דהיינו מה שקנה מבי חייא, ומשו"ה אמרינן דמטלטלין לא נקראים על שם מי שקנה ממנו, ואפילו אם אמר כל נכסי לא הוו מטלטלין בכלל, **והריטב"א** שם כ' די"א דהכא אמר כל ושם לא, וי"א דהכא אמר נכסאי, וכאן מבואר בדבריו דלא בעי שיאמר כל, **והר"ן** שם כ' די"א כהרשב"א וי"א דהכא במתנה, והביא דגירסת **הר"ח והרי"ף** בגמ' שם דאמר כל נכסאי, [ולפנינו הגירסא ברי"ף נכסאי], ולפ"ז כ' כהי"ר דגם מטלטלין בכלל, וכ' דנראה דגם אם לא יאמר כל יהיה הדין הכי, **והרא"ש** הביא דברי התוס' ודברי הרי"ו, **והרמב"ם** בפי"א מזכיה הט"ו כ' דאם אמר נכסי לפלוני הכל בכלל, ובפכ"א ממכירה הי"ח כ' דאם מכר נכסי לא הוי בתים ועבדים בכלל ואם אמר כל נכסי הוי הכל בכלל גם מטלטלין, **והה"מ** שם כ' בשם המפרשים דאם אומר נכסים שלי בעי שיאמר כל, אבל אם אומר נכסי אי"צ שיאמר כל, [וזה לא הוי שי' הרמב"ם], **ובב"ח** סרי"ח **ובש"כ** שם סק"ה מבואר דשי' הרמב"ם כהרשב"ם דבמתנה הוי הכל בכלל גם בלא שאומר כל, ובמכר דוקא אם אמר כל, **ובטור** סרמ"ח כ' גבי מתנה דאם אומר נכסי הכל בכלל, ובסרי"ח גבי מכר הביא שי' הרשב"ם לעיל ושי' הרי"ו, **ובשו"ע** סרמ"ח סי"א כ' דבמתנה באומר נכסי הכל בכלל, ובסרי"ח סכ"ד כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** שם הביא דין הרי"ו דאם אמר דבי חייא לא הוו מטלטלין בכלל, **ובסמ"ע** סקס"ד הביא שי' הרי"ו והרא"ש דגם בלא כל הדין דגם במכר הוי אפילו המטלטלין בכלל.

גמ' דתנן ושאין להם אחריות אין נקנין אלא במשיכה – **התו"ר** [בש"מ] כ' דמזה יכל לפשוט גם זוזי ובהמה דנקנים במשיכה, אמנם **הי"ר** כ' דמתני' לא מיירי בזוזי, דהמעות שנותן הלוקח למוכר לא קנה עד שימשוך הלוקח הדבר הנקנה, ושטר גם לא יכל לפשוט משום דקיי"ל דאינו נקנה במסירה לבד, ובהמה נמי קתני דרך קנינה במתני' שם לעיל, ועופות הוו כבהמות.

גמ' שטרא איקרו נכסי – הרשב"ם כ' דהסוגיה מיירי גם בבריא שהקנה בסודר, **ובשו"ת הרא"ש** כלל ע"ה ס"ב כ' דהרשב"ם לשיטתו לעיל ע"ז א' דס"ל להלכה דאותיות נקנות במסירה לחוד, והלכך ס"ל גם דנקנים בקנין סודר, וכ' דאין לומר דאיירי שמסר לו השטר דא"כ פשיטא דגם זה הוי בכלל, וכ' דלפי שי' הראשונים דבעי כתיבה ומסירה לא יקנה בבריא, וכ' עוד דאפילו אם אגב מועיל בשטר מ"מ בעי שיאמר קני הוא וכל שעבודא, וא"כ גם אם יקנה באגב מ"מ לא יקנה השעבוד אם לא פירש דיקנה הוא וכל שעבודו, **והטור** בסרמ"ח הביא **תשובת הרא"ש** דגם אם הקנה כל נכסיו והיה השטר בתוך הבית דנמצא דיש כאן מסירה על השטר כיון דדזוכה בחצר שהשטר שם, מ"מ כיון דלא אמר דיקנה וכל שעבודו לא קנה, והנה לפמש"כ הרא"ש ברשב"ם נמצא דשי' הרשב"ם דשטר נקנה בקנין סודר וכ"כ **הב"ח** שם, אמנם לעיל קמ"ז ב' נתבאר דברי הנצי"ב דברשב"ם מוכח דאין שטר נקנה בקנין סודר, **ובתו"ח** כאן כ' די"ל כמו שמבואר בטור דיקנה השטר עי"ז שקונה המקום שהשטר שם, וא"כ נמצא דיש כאן מסירה על השטר, **ובי"ר** סקי"ז מבואר כהרא"ש דהכא מיירי בשכ"מ, וכ"כ **הרשב"א** וכ' דאע"פ שלא אמר דיקנה שעבודו מ"מ אמרינן דכיון דנתן כל נכסיו גם זה הוי בכלל, וכיון דטריחא לי' לפרוט לא אמר גם דיקנה כל שעבודו, אבל בודאי דעתו גם שיקנה השעבוד ומשו"ה מהני, אבל בבריא כל שאינו מפרש לא הוי השעבוד בכלל נכסים, **והריטב"א** כ' כהרשב"ם דגם בבריא מהני ואי"צ שיאמר דיקנה כל שעבודו, וכ' דכ"כ **הרא"ה ור"י הלוי**, **ובנ"י** גם נראה מבואר דגם בבריא מהני וכ' דשעבוד גם הוי בכלל נכסי, [**ובד"מ** סרמ"ח סק"ט כ' דהכי משמע קצת בנ"י דגם בבריא מהני, אמנם **הש"כ** בסס"ו סקי"ב **ובבי' הגר"א** שם סקט"ו שם כתבו בהחלט דכך היא שי' הנ"י], **והטור** בסרמ"ח הביא דברי הרא"ש דלא מהני אלא בשכ"מ, **ובשו"ע** בסס"ו ס"ג ובסרמ"ח סי"ג כ' גם דמהני רק בשכ"מ, אמנם **הש"כ** בסס"ו סקי"ב הביא כמה שיטות דגם בבריא מהני, וכן **בבי' הגר"א** שם סקט"ו כ' דהרבה חולקים דגם בבריא מהני, **ובתומים** שם סקי"א **ובנתה"מ** בחי' סקי"ג כתבו דעיקר כהשו"ע.

גמ' שם – **הגרע"א** בגליון בסרמ"ח סי"ג כ' בשם **הראנ"ח** דמלוה על פה לא הוי בכלל נכסי.

**קנא' א'**

גמ' תפילין אקרי נכסי – **בי"ר** מבואר דהצד דלא היה בכלל נכסי משום דהוי צורך מצוה ולא סגי בלאו הכי.

תוד"ה איבעיא – **בתו"ר** [בש"מ] כ' דהגם דאקרו נכסים מ"מ לא מקרו נכסי משום דאינו יכול למוכרם להתפרנס מהם, **והריטב"א** כ' דהצד דלא הוו בכלל מפני חשיבותם ועוד משום שאינו יכול למוכרם, **והנ"י** כ' דלא דמי לתפילין דהם מלבוש אבל ס"ת הוי דבר חשוב ויש לו שם לעצמו.

**והריטב"א** כ' דשאר כתבי הקודש הוו בכלל, ורק בספר תורה מבעי לי', וכ"כ **הנ"י**, וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"א מזכיה הט"ו דכ' דתפילין ושאר ספרים הוו בכלל, וכ"כ **הטור** בסר"נ בשם **הרמ"ה ובשו"ע** בסי"א, **ובב"י** כ' דאפילו למש"כ הרא"ש והטור ביו"ד סע"ר דאין למכור בזה"ז מקרא ומשנה וגמרא מ"מ לא חמירי כס"ת, ומעשים שבכל יום שמוכרים אותם.

גמ' תיקו – **הי"ר** כ' דמספק לא קנה, **והרמב"ם** בפי"א מזכיה הט"ו כ' דהוי ספק ולפיכך אם תפס אין מוציאין מידו, וכ' **הלח"מ** דלא דמי לספק לעיל קמ"ט א' האם יהנה הוי לשון מתנה דשם לא כ' דמהני תפיסה, דשם הוי ספק האם איכא כלל מתנה, אבל הכא ודאי איכא ורק דהוי ספק האם גם ס"ת הוי בכלל, ועוד דסברא דקנה וכמש"כ התוד"ה איבעיא דבעצם נקרא נכסי, ועיין באו"ש מש"כ לחלק בין הכא לספק דיהנה בהן, **והטושו"ע והרמ"א** בסרמ"ח סי"א וי"ב כ' כהרמב"ם, וכ' **הדרישה** בסקט"ו **והסמ"ע** בסקמ"א דכיון דהוי ספיקא דדינא ועומד להתברר כשיבוא אליהו, משו"ה גם הטור והרמ"א ס"ל דמהני תפיסה, **והש"כ** בסקי"ד ציין לכמה מקומות דמבואר ברמ"א דלא מהני תפיסה גם בספיקא דדינא, [ועיין **בקונה"ס** כלל ד' שהביא דברי הש"כ **בתקפו כהן** שכ' לומר דהרא"ש והטור מודו דמהני תפיסה בספיקא דדינא בממון ורק בקנס לא מהני, ודחה דבריו שם, וכ' דגם הש"כ עצמו חזר בו ואכמ"ל].

**הש"כ** בסרמ"ח סקי"א כ' דהיכי דאמר מטלטלין לא הוי ס"ת בכלל, ובשם **המבי"ט** כ' דאף שאר ספרים לא הוו בכלל מטלטלין, **וברמ"א** שם בסי"ב כ' דאם מכר מטלטלין אם תפס ס"ת אין מוציאין מידו, **והגרע"א** בגליון על הש"כ כ' דהרמ"א חולק על המבי"ט דס"ל דמטלטלין הוי כנכסי, ויש ספק גבי ס"ת ושאר ספרים הוו בכלל.

**האו"ש** בפי"א מזכיה הט"ו כ' לומר דהיכי דשכ"מ יתן כל נכסיו חוץ מס"ת, האם יחשב מתנה במקצת או לא, דזה תלוי בספק הכא האם כשנותן נכסיו הוי ס"ת בכלל או לא.

א) גמ' והא אינסיבא – **הנ"י** כ' דס"ל דמה דפירשה דאם תנשא, היינו דאז כבר אינה צריכה לזה ומשו"ה נותנת.

תוד"ה אפילו – **התו"ר** כ' לבאר דמאן דאמר היינו רבנן דפליגי על ר"ש וס"ל דגם נכסים שאינם ידועים זכה בעל, וא"כ אי לא הוי מתנה גמורה זכה הבעל ונמצא דלא הועילה להבריח מבעלה וכמשנ"ת לעיל ק"נ ב' בתוד"ה ואלו, [וכ' דאי במקצת הא לכו"ע קנה], **והרא"ש** בכתובות כ' דגם לרבנן דר"ש איכא דין מברחת ולכאורה נראה דכך היא גם שי' התוס' ומשו"ה לא פירשו הכי, אמנם **הרש"ש** בתוס' לעיל כ' לומר דהתוס' דלא פירשו הכי הוא משום דס"ל דלרבנן גם גלוי דעת לא יהני דלא יקנה המקבל.

ב) הכי אמר שמואל וכו' – **הריטב"א והנ"י** כתבו דאינו כלל גמור, דאם נתן בקנין מעכשיו הוי הדין דאינו יכול לחזור בו אם לא עמד, ומ"מ אם עמד חוזר דאיכא אומדנא דמוכח דלא נתן אלא משום דסבור שימות, ובהמשך הסוגיה מבואר בדבריהם דאם התנה בפירוש שנותן מתנה קיימת לעולם וקנו מידו במעכשיו דהרי היא כמתנת בריא לגמרי וגם עמד אינו חוזר, **והרמב"ם** בפ"ח מזכיה הי"ח כ' דאם כתב כל נכסיו ופירש שנתן הכל מעכשיו והקנה מחיים, דאין זו מתנת שכ"מ אלא הוי כשאר כל מתנות הבריאים שאם הגיע השטר ליד המקבל או שקנו מיד הנותן קנה הכל ואינו יכול לחזור בו, **ובדברי אמת** ס"ג **ובדברי משפט** סר"נ סק"ג **ובאחיעזר** בח"ב סכ"ב **ובקה"י** סמ"א כתבו דהרמב"ם חולק על הריטב"א והנ"י וס"ל דכל שמקנה מעכשיו תו אינו חוזר כלל, אמנם הנה **השו"ע** בסר"נ ס"ט כ' דאם כתב כל נכסיו ומפרש שנותן הכל מעכשיו ומקנה לו מחיים הרי היא כמתנת שכ"מ שאם הגיע שטר ליד המקבל או שקנו מיד הנותן קנה הכל ואינו יכול לחזור בו, וכ' **הנתה"מ** בסקי"ג דמש"כ ומקנה לו מחיים הוא מיותר, וכ' לומר דבאמת דוקא אם אומר שם שמקנה לו מחיים אז הוא דהוי כמתנת בריא לגמרי, אבל אם רק יאמר דמקנה לו מעכשיו בזה אם עמד חוזר וכשי' הריטב"א, והיכי דמוסיף לומר דמקנה לו מחיים הרי זה כמש"כ הריטב"א דאם מפרש דנותן מתנה קיימת לעולם בזה אינו חוזר כלל, ולפ"ז נראה דגם ברמב"ם הוי הכי, דאע"ג דהרמב"ם כ' דהקנה מחיים ולא דמקנה לו מחיים, מ"מ נראה דאין כונת הרמב"ם במש"כ דהקנה היינו דעשה קנין ולא הוי רק אמירה בעלמא, דהא מסיים דהוי כמתנת בריא שאם הגיע השטר ליד המקבל או קנו מיד הנותן קנה הכל, ואי נימא דמש"כ דהקנה מחיים היינו דעשה קנין א"כ הרי כבר כ' דמיירי דעשה קנין, ועל כרחך דכונתו דהוא אומר דהקנה מחיים וכמש"כ הנתה"מ בדברי השו"ע במש"כ דמקנה לו מחיים, וא"כ אדרבה דברי הרמב"ם הם כשי' הריטב"א, וכן נראה **בריטב"א**,דבמה שכ' דאם מפרש דנותן מתנה קיימת לעולם הוי כמתנת בריא לגמרי מסיים דכ"כ הרמב"ם.

**והרמ"א** על השו"ע שם כ' די"א דה"ה מתנת שכ"מ שכתב בו שמקנה לו מהיום הוי כמתנת בריא וצריך קנין, **ובסמ"ע** סקכ"ו ועוד נו"כ מבואר דכונת הרמ"א להוסיף דגם אם לא שמענו ממנו שאמר דמקנה מהיום, אלא דכך כתוב בשטר, גם הוי כאילו אמר ולא אמרינן בזה דזה ט"ס וכמו דמסיים הרמ"א ובא לאפוקי מתשובת ב"י דכ' דעל מה שכתוב אמרינן דהוא ט"ס וכמו שהביא הסמ"ע בסקכ"ז, **והנתה"מ** שם עמד בזה דלפ"ד דלא סגי במה שאומר דמקנה מעכשיו ובעי שיפרש עוד דמקנה לו מחיים, דהרמ"א לא כתב אלא דכתוב דמקנה מעכשיו, וכ' דצ"ל דהרמ"א קאי על דברי השו"ע ואה"נ דמיירי דגם הוסיף לפרש דהוי מתנה מחיים, ועוד כ' דהרמ"א באמת לא כ' דמהני דלא יוכל לחזור בו, אלא דבעי קנין וי"ל דבאמת אם עמד חוזר וכמש"כ הריטב"א, **והגרע"א** ציין על הרמ"א לדברי הנ"י בשתי המקומות וכ' דצ"ע, ואפשר דבדוקא ציין על הרמ"א וכמשנ"ת, אמנם **בחי' הגרע"א** בגיטין ט' א' מבואר דגם בשו"ע מבואר דלא כשי' הריטב"א והנ"י, והעיר אמאי לא הביא השו"ע שיטתם.

**ובתוס'** בגיטין ע"ב ב' כ' בשם **ר"ת** דהא דאמרינן דמתנת שכ"מ אם עמד חוזר בו זהו משום דלא חלה המתנה אלא לאחר מיתה, אבל בגט של שכ"מ דחייב לחול מחיים בזה אם עמד אינו חוזר, [ושאר **הראשונים** שם ס"ל כשי' **רש"י** שם, דשכ"מ שנותן גט בסתם הדין דאם עמד הגט בטל מעיקר הדין ורק משום גזירה לא עיי"ש], ומבואר דס"ל דלא כהריטב"א דגם אם נותן מעכשיו הדין דאם עמד חוזר, **ובדברי אמת** בס"ג הביא דברי **הרשב"ם** לק' קנ"ו א' דכ' דר"א דס"ל דמתנת שכ"מ בעי קנין, ה"ה דאם עמד אינו חוזר, [**והרשב"א** שם גם כ' הכי, אמנם **הרי"ו** לק' קנ"ג א' כ' דמודה ר"א דאם עמד חוזר], וכ' דזה נראה כשי' ר"ת, **ובתוס'** בגיטין ט' א' כתבו על הגמ' שם דשכ"מ שכתב כל נכסיו לעבדו, דאינו חוזר בעבד משום שיצא עליו שם בן חורין, דמיירי דכתב לו מהיום דאי לאו הכי הוי גט לאחר מיתה, וכ' עוד דאפילו בסתמא י"ל דדעתו שיקנה בשעה שראוי להשתחרר, **והגרע"א** בגיטין ע"ב ב' הק' על שי' ר"ת שם דאיך יפרש הסוגיה בדף ט', דלדידי' א"א לומר כמש"כ התוס' שם, דהא ס"ל דאם חל מחיים מעיקר הדין אינו יכול לחזור בו ובגמ' מבואר דרק משום דיצא עליו שם בן חורין, וכ' דלפי התי' השני בתוס', אולי י"ל דכיון דלגבי הנכסים הדין דאם עמד חוזר דאותם אינו קונה אלא לאחר מיתה, א"כ שוב אמרינן דגם בעבד הגם דמקנה אותו מחיים, מ"מ איכא לאומדנא דאם עמד חוזר וכ' דדוחק, **ובדברי אמת** שם כ' לומר דס"ל דמתנת שכ"מ כל שמת חלה למפרע וכמש"כ התוס' שם בדף י"ד ב', וא"כ שפיר יכול להשתחרר אפילו אם הוי מתנת שכ"מ גמורה, וכ' דאע"פ דהוי קנין רק מדרבנן מ"מ ס"ל דמהני גם לדאורייתא עיי"ש, ומבואר בדבריו דלשי' הרמב"ם דבכל מעכשיו הדין דהוי כמתנת בריא לגמרי וכמשנ"ת, א"כ גם צריך לישב הכי, אמנם **בדברי משפט** סרנ"ד סק"א **ובאחיעזר** בח"ב סכ"ב אות ז' כ' די"ל דדוקא במתנת ממון דיכול לחול לאחר מיתה, בזה אמרינן דאם נותן מעכשיו דעתו שיחול כמתנת בריא לגמרי, דאי לאו הכי אמאי לא נתן במתנת שכ"מ, אבל גבי גט ושחרור עבד, דשם בהכרח צריך שיחול מחיים, בזה שפיר אכתי איכא אומדנא דאינו נותן אלא באם לא יעמוד.

**ובי"ר** לק' קנ"ג א' אות קל"א מבואר דהיכי דאומר מעכשיו הוי כמתנת בריא לגמרי וגם עמד אינו חוזר דלא כהריטב"א והנ"י, וכן אם כתב רק מחיים או מהיום הדין דקנה לגמרי כמתנת בריא, **וברשב"ם** שם בד"ה הרי גם מבואר אם כתב רק מחיים דאם עמד אינו חוזר, **והרי"ו** שם כ' דהיכי דהקנה בפירוש מהיום אם עמד אינו חוזר, **והריטב"א** שם כ' על הגמ' דאם כתב מחיים ובמות דהוי מתנת שכ"מ, דהיכי דכתב בה מעכשיו או מהיום זכיה מחיים היא, ואם יש בה קנין קנה לגמרי, וכ' דמיהו אם כתב בה מעתה ועד עולם מתנה גמורה היא מחיים, **והנ"י** שם כ' בשם הריטב"א דאם כתב מעתה ועד עולם וכיוצא בזה דמשמע מתנה גמורה שוב אינו יכול לחזור בו, ויל"ע בדברי הריטב"א במש"כ דמעכשיו דהוי זכיה מחיים ואם יש בה קנין קנה לגמרי, דלכאורה כונתו דאפילו עמד אינו חוזר, ובסוגיין כ' דבמעכשיו עמד חוזר, ואפשר דשם מיירי על היכי שכתב מחיים ובמות, דכיון דגם כתב מחיים וגם מעכשיו משו"ה אמרינן דהוי מתנת בריא לגמרי.

**בדברי משפט** בסר"נ שם כ' דהיכי דמפרש דהוא נותן מחמת מיתה בזה מודה הרמב"ם דאם עמד חוזר אף דהקנה מעכשיו, ולפ"ז כ' דאין ראיה מהתוס' בגיטין ט' א' דס"ל כהריטב"א, די"ל דשם מפרש דנותן מחמת מיתה, וכדבריו מבואר **בי"ר** אות קל"א.

גמ' לאחר מי אמר – הרשב"ם כ' דשמא לאו חזרה גמורה היא, **והי"ר** כ' דס"ל דבשלמא אם חוזר לעצמו, אמרינן דכמו דאם עמד חוזר משום דלא נתן אלא משום דסבור היה שימות, הכא נמי חוזר אף אם לא עמד משום דאמרינן דעשכיו נשתנה דעתו והוא סבור שיחיה ובדעת זו לא נתן, אבל כשנותן לאחר הרי עדיין סבור שימות וא"כ אינו יכול לחזור בו.

ג) גמ' הוה לה מלוגא דשטראי וכו' – **הי"ר** כ' דכיון דמתנת שכ"מ כירושה שויוה רבנן, א"כ הגם דאמרה סתם דיהיה השטרות לעמרם ברי, זוכה בהם ואע"ג דלא פירשה דיקנה אותם וכל שעבודם, וכך היא שי' **הר"ן** לעיל קמ"ז ב', וכן נראה מבואר **בשו"ת הרא"ש** כלל פ"ג ס"ד, אמנם **הרשב"א** לעיל קמ"ז ב' כ' דהכא מיירי דגם פירשה דיזכה בהם ובכל שעבודם, דאי לאו הכי לא יזכה אלא בגוף הנייר וכמו בבריא דאם אינו מפרש דיקנה לכל שעבודו דאינו קונה אלא לגוף הנייר וכמבואר לעיל ע"ו ב', וכ"כ **הריטב"א והנ"י**, **והרמב"ם** בפ"י מזכיה ה"ב לא הזכיר דבעי שיאמר דיקנה גם השעבוד ומבואר **בר"ן ובנו"כ** שם דשי' הרמב"ם כהי"ר, **והטור** בסרנ"ג כ' דאינו צריך לכתוב דיקנה השעבוד, **ובפרישה** סקל"ו מבואר דשיטתו כהי"ר, אמנם **הב"ח** כ' בתחילה דאדרבה נראה דרק לכתוב אי"צ אבל לומר צריך, אך כ' דאפשר דגם לומר אי"צ וכמו דמשמע בהדיא בשו"ת הרא"ש, **ובשו"ע** בס"כ סתם כדברי הרמב"ם, **והש"כ** בסקכ"ט הביא דברי **המבי"ט** דס"ל דדוקא אם אמר, וכ' דעיקר לדינא דגם אם לא אמר.

**והרשב"א** לעיל הק' על שי' הי"ר, דאין לומר דכיון דהוא שכ"מ אמרינן דמתקנים את דבריו, ואמרינן דבודאי נתכוין ליתן גם את החוב ואע"פ שלא פירש, דא"כ אמאי מבואר שם דאם אמר ידור פלוני או יאכל פירות דקל דלא קנה, ואמאי לא מתקנים לשונו דכונתו דיזכה בבית לדירה ובדקל לפירות, ולכאורה בדברי הי"ר מבואר דכיון דהוי כירושה א"כ כשנותן שטר הוי כאומר שיזכה בזה כמו שזוכה יורש, ויורש זוכה גם בחוב עצמו, אבל גבי ידור ויאכל פירות הרי גם יורש אינו יורש דבר זה, ובי"ר בסוף סצ"ה כ' דהא דלא אמרינן בידור ויאכל דנימא דיזכה בבית לדירה ובדקל לפירות כיון דמוכח דרוצה להקנות לו, דכיון דהוא לא נתכוין אלא ליתן לו הדירה והפירות א"כ אין לנו להוסיף בהקנאתו מידי דלא איכוין, **והר"ן** כ' לישב קו' הרשב"א דדוקא הכא דעכ"פ חלה אמריתו לענין גוף הנייר, אמרינן גם דיקנה לגמרי, וכמו גבי גט דאם אמר כתבו אמרינן דדעתו היה דגם יתנו, הכא נמי אמרינן דדעתו שיזכה גם בגוף החוב, אבל בידור ויאכל פירות דבזה לבד אינו זוכה בכלום, א"כ אין לנו לפרש ולומר דיזכה במידי, **והה"מ** בפ"י מזכיה ה"ב כ' דדוקא היכי דנותן שטר י"ל דגם החוב הוי בכלל כיון דהחוב הרי הוא בתוך השטר, אבל בידור ויאכל פירות דבית אינו בכלל הדירה והדקל אינו בכלל הפירות אלא אדרבה הדירה בכלל הבית והפירות בכלל הדקל, בזה אין לנו לומר דבכלל המתנה גם בית לדירה ודקל לפירות, **והכס"מ** שם הביא דברי הר"ן.

גמ' אמר להו דברי שכ"מ וכו' – **הנתה"מ** בסרפ"א סק"ג העיר דכיון דהיה ראוי ליורשה א"כ מהני מדין הנחלה דריב"ב, ובגמ' מבואר דבעי לדין מתנת שכ"מ, וכ' להוכיח מזה דאינו יכול להנחיל בהנחלה דריב"ב דבר שאינו ברשותו, [ועיין בזה לעיל קמ"א ב' באות ד'], **ובאו"ש** בפ"ו ממכירה הי"א כ' דאכתי יק' לשי' ר"ת דאפשר למכור שטרות, [ולכאורה גם לדידי' יש נפ"מ לענין שעבוד הגוף], והביא בשם **המחנ"א** דכ' לישב דגם להשיטות דאף היכי דנותן בלשון מתנה מ"מ בראוי ליורשו אמרינן דחל מתורת הנחלה דריב"ב, מ"מ זה רק אם נותן כל הנכסים אבל אם נותן רק מקצת ואומר לשון מתנה, בזה בודאי דלא אמרינן דיש כאן תורת הנחלה דריב"ב, אמנם **בי"ר** כאן מבואר דבאמת זכה בזה מדין הנחלה דריב"ב.

רשב"ם ד"ה הני – **המהרש"א** מעיר דכיון דמהני מדין דברי שכ"מ ככתובין ומסורין א"כ בהכרח דמיירי דלא שיירה כלום, וכ' דמש"כ הרשב"ם וכגון דלא שיירה קאי גם על תחילת דבריו דקנו מידו, וכ' דעוד יש לישב, **והרש"ש** ציין לדברי הרשב"ם לעיל קמ"ז ב' דמבואר דגם במתנת שכ"מ במקצת מהני הא דדברי שכ"מ ככתובין ומסורין לענין דיזכה בקנו מידו, ועיי"ש משנ"ת.

ד) גמ' אחתי' דרב טובי וכו' – **בי"ר** מבואר דזכה בזה מדין הנחלה דריב"ב כיון דהיה ראוי ליורשה, ואע"פ כן הוי הדין דיכול לחזור בו, והגם דהדין בזה דירושה אין לה הפסק, מ"מ כל שלא חלה ההנחלה יכול לחזור בו.

**קנא' ב'**

גמ' וכי קיימא הות הדרא בה – **הריטב"א והנ"י** בע"א כתבו דהא דעמד חוזר בו, אי"צ שיחזור בפירוש אלא בטלה מאליה, דעל מנת שימות נתן והרי לא מת, וכן מבואר **בתוס'** לק' קנ"ג א' דאי"צ שיחזור בו בפירוש, **והריב"ש** בסר"ז כ' דאין חולק בזה, והנה **הרשב"א** בח"א סתתקע"ה **והריב"ש** שם כתבו דבמתנת שכ"מ גם אם יפרש בהדיא דיחול אפילו אם יעמוד לא מהני, דלא מהני מתנת שכ"מ אלא שיזכה לאחר מיתה וכיון שעמד ליכא להתקנה, וכ"כ **הרמ"א** בסר"נ ס"ב, אמנם **בתוס'** לק' קנ"ג א' מבואר דמהני בלא פירש רק משום דאמרינן דמסתמא חזר בו, וכן **הרשב"ם** שם במתני' בד"ה הוא אומר כ' דחוזרני בי ומבואר דבעי לחזרה, ולא דממילא בטלה המתנה, **ובש"מ** לק' קנ"ג א' כ' בשם רש"י דאם עמד יש לחוש שמא חזר בו, וכ' דבחנם פירש שמא חזר דגם אם לא שמענו שחזר בו אין מתנתו מתנה וכמו דמוכח בסוגיה בגיטין וכמש"כ התוס' שם, **והרי"מ** לעיל קמ"ח ב' כ' בספק בגמ' גבי חזרה במקצת האם הוי חזרה בכולה, דהיינו בגונא דעמד וחזר במקצת והשאר הניח בו הדבר סתם ומת לאחר כך, ומבואר דלא בטל ממילא, והנה מלשון הגמ' כאן נראה דבעי חזרה, ועיין בריב"ש שם מש"כ בזה.

גמ' מאי איתי – **הק"ש** באות תקנ"א כ' לבאר דסבר דכיון דאין כאן נדון בעיקר המעשה איך היה, אלא נדון בהלכה, א"כ כיון דהוא יודע דהדין כמו שסבור ממילא אינו צריך לילך, אבל אם יש נדון בעיקר המעשה איך היה בודאי דצריך לילך לכו"ע.

רשב"ם ד"ה אמרה – מבואר ברשב"ם דלא אמרה בשעה שנתנה המתנת שכ"מ, וכ' **הרא"ש** דמבואר כאן דאי"צ להזכיר בשעת המיתה, **והב"ח** בסר"נ כ' בביאור שי' הר"ש בן חפני שהביא הטור שם דחולק על זה, אמנם הב"י והפרישה ביארו דבריו באופן אחר, **ובבאה"ג** אות צ' הביא דברי הרא"ש, וכ' דכן מבואר ברמב"ם דסגי בגלוי מלתא.

ה) גמ' והרי היא כמתנת שכ"מ דלא בעיא קנין – **הראב"ד** [בש"מ] **והרשב"א** כתבו דס"ל דגם בזה איכא להחשש שלא תטרף דעתו, ומשו"ה אמרו דיקנה באמירה בעלמא, **והריטב"א** הק' דכיון דמתנת שכ"מ כירושה שויוה רבנן א"כ איך יהני במקצת דאמרינן דקונה מיד, וכ' די"ל דלא סברי דכירושה שויוה רבנן, ואי נמי ההיא לרבותא דאפילו אם נותן לאחר מיתה מ"מ מהני דכירושה שויוה וכל שכן דמחיים מהני, וכ' דעוד י"ל דמיירי הכא דהחזיק בנכסים אלא דלא אמר לו לך חזק וקני, ומשו"ה ס"ל דבשכ"מ אמרינן דדעתו דיקנו אע"פ שלא אמר לך חזק וקני, ומסקנא דגם בשכ"מ בעי שיאמר לך חזק וקני.

גמ' הרי היא כמתנת בריא ובעי קנין – **הי"ר** בסקכ"ד כ' גבי מתנת שכ"מ במקצת דלא שייך האי טעמא, ולכאורה קאי על מש"כ קודם דהטעם במתנת שכ"מ שלא תטרף דעתו, ובזה אמרינן דהיכי דהוי במקצת לא שייך האי טעמא, וכן מבואר **ברי"ו** לעיל קמ"ו ב' דבמתנה במקצת לא שייך החשש דשמא תטרף דעתו, **והריב"ש** בסר"ז כ' דכל שמוציא צואתו מכלל צואת שכ"מ אין מקיימין אותה צואה משום שלא תטרף דעתו כמו שלא מקיימין במתנת שכ"מ במקצת אפילו כשמת, דכיון דדעתו להקנות לעולם הרי הוא כבריא ואין חוששין לטירוף דעתו, וכ' עוד גבי מה דמיירי שם בעמד דנתבטלה המתנה ממילא, דגם נתבטל בזה הטעם דשמא תטרף דעתו, ולכאורה מבואר בדבריו דבמקצת בעי קנין לא משום דתו ליכא לטעם התקנה, אלא דלא תקנו אלא מתנת שכ"מ ולא כשנותן כמו מתנת בריא, **והריטב"א** כ' כאן דמסקנא דמילתא דלא תקנו אלא בנותן לאחר מיתה שהוא כירושה, **ובלבוש** בסר"נ ס"ד כ' דהיכי דמצוה מחמת מיתה איכא להחשש דשמא תטרף גם אם נותן במקצת, משא"כ בסתם שכ"מ, **והסמ"ע** בסקכ"א כ' דאי"ז הטעם אלא דהיכי דמצוה מחמת מיתה אמרינן דנותן משום מיתה, משא"כ בנותן סתם.

גמ' איתיבי' רבא לר"נ וכו' – **התו"ר** מעיר דאמאי לא תירץ לו דמתני' מיירי דכתב השטר בלשון מתנה ומשו"ה במקצת קנה ואע"ג דלא קנו מיני', וכ' דאי מיירי בכה"ג א"כ גם בזה קשה לו דאמאי בכולה יכול לחזור בו.

תוד"ה מתה – משה"ק דאמאי נקט ומת, העיר **המהרש"א** בסמוך דלכאורה יק' למ"ד דמוקי במעמד שלשתן ובבריא, דא"כ אמאי נקט ומת, וכ' דבשלמא אי מיירי בבריא ובמעמד שלשתן, א"כ אין מקום לחלק בין מחיים למת, וא"כ י"ל דנקט מת אגב רישא דקתני דאם מת לא יתן, אבל אי מיירי בשכ"מ דמצינו דאינו זוכה אלא לאחר מיתה, א"כ באם הוי גם מחיים לא היה לנקוט ומת.

בא"ד – משה"ק דשמעינן לר"נ לעיל דמתנת שכ"מ במקצת אינו יכול לחזור בו, ביאר **המהרש"ל** דקו' דסתמא איירי כל היכי דקונה, וא"כ גם היכי דלא היה קנין נראה דאינו יכול לחזור בו, **והמהרש"א** הק' דא"כ יק' בכל ענין דמשמע מדברי ר"נ דמהני גם בלא קנין, [ולכאורה רק אם הדין דחלה המתנה ממילא משמע דגם אינו יכול לחזור, דמיירי בכל אופן של מתנה במקצת, אבל אם לא חלה כלל בלא קנין, א"כ אין שום משמעות דמיירי גם בלא קנין], ועוד הק' דלמה נקטו התוס' בקו' דאין נראה דיחלוק רבא, היה להם לומר דאין נראה דיחלוק רב משרשיא, **והרש"ש** כ' דגירסת המהרש"ל היתה דיחלוק על רבא וקאי באמת על רב משרשיא, ועוד הק' דא"כ מה תירצו בעוד י"ל דבאמת היכי דלא היה קנין יכול לחזור בו, הא מ"מ מדברי ר"נ משמע דגם באופן זה אינו יכול לחזור וכמו דהקשו משם, וכ' לבאר דברי התוס' דבקו' ס"ל דמה דאמר רבא דמהני בקנין אמרו הם דמהני בלא קנין, וכיון דבקנין אינו יכול לחזור לרבא, ממילא לדידהו בלא קנין גם אינו יכול לחזור בו, ועל זה כתבו לומר דשמא נימא דגם רבא דאמר דהוי כמתנת בריא היינו רק לענין דבעי קנין, אבל מ"מ יכול לחזור בו, וממילא מה דאמרו דמהני בלא קנין לא הוי לענין דאינו יכול לחזור בו וזה מש"כ דנימא דרבא חולק דכל מה דהוי כמתנת בריא היינו רק לענין דבעי קנין, וזה הוכיחו מדברי ר"נ לעיל לא"ה, וכ' דהא דלא הוכיחו ממתני' דמבואר בהדיא דחלוק ממתנה בכולה והדין דקנה, הוא משום די"ל דמתני' מיירי במת, ובזה הדין דרק במקצת קנה, [ואפשר דהביאור בזה דאם נתן הכל אמרינן דדעתו דיחול רק לאחר מיתה ולא מהני, משא"כ במקצת דעתו דיחול מיד, אלא דמ"מ איכא אומדנא דנותן רק משום דסבור שימות לבסוף], וכ"כ **הב"ח**, ובעוד י"ל כתבו דאלו דאמרו דלא בעי קנין לא הוי כמו דאמר רבא בקנין, אלא דבזה אם עמד חוזר.

ו) תוד"ה תנו – **המהרש"א** לא גרס בתוס' תן גט זה, אלא תן גט, וכתב דס"ל דגם בלא זה מתפרש מתני' דכבר יש גט בעולם, דאי בעי אכתי כתיבה יש לו לומר לשנים דבעי חתימה של שנים, ומשו"ה מבואר דמיירי דהגט בעולם וליתן לה סגי באחד.

בא"ד – **הרי"ף** בגיטין גרס במתני' זה, וכ' דהא דלא יתנו לאחר מיתה אע"ג דתן כזכי, הוא משום דהא דהוי כזכי הוא רק לענין דאין האדון יכול לחזור בו, אבל מ"מ בעי שיבוא ליד העבד, ולאחר מיתה לא מהני, ואכמ"ל בביאור שיטתו.

בא"ד – מש"כ דתן כזכי הוי דוקא אם נותן מיד ליד, הק' **הגרע"א** ועוד אחרונים דמבואר דאם היה תן כזכי גם בלא מיד ליד היה העבד משתחרר מיד, ואמאי הא יש בזה חסרון של טלי גיטך מעל גבי קרקע, דזה שלוקח הגט שחרור הוא כשליח קבלה של העבד, **והתו"ג** בגיטין כ' דבגט שחרור אין חסרון של טלי גיטך מעל גבי קרקע עיי"ש ואכמ"ל.

בא"ד – משה"ק דמה מק' הגמ' בגיטין דהיה לו למתני כתבו, הא בתנו גט זה איכא חידוש שאין בכתבו, כ' **בקצוה"ח** סרנ"ו סק"ג לישב, דמה דשנה התנא תנו גט זה, הוא משום דאם לא היה אומר גט זה, א"כ ס"ל דאיכא מצוה לקיים דברי המת, וכמו שהביאו התוס' בסוף דבריהם דכך היא שי' רבנן דרבי, ומשו"ה קתני גט זה דבזה בודאי דלא שייך מצוה לקיים דברי המת, דגם אם יתנו גט זה לא יהני כלום דלא הוי גט דידהו, ולפ"ז ממילא דאם היה התנא שונה מתני' באמר כתבו, ממילא דלא היה צורך כלל שיהיה כתוב במתני' תנו גט זה, דאם אומר כתבו לכו"ע אין מצוה לקיים דברי המת וכמבואר בתוס' בסוף דבריהם.

בא"ד – מש"כ דאשמועינן דגם היכי דנכתב הגט מחיים ומינה שליח מ"מ לא מצי לגרש אחר מיתה, הק' **הגרע"א** דאכתי גם זה שמעינן ממתני' דגיטין כ"ח א', דאם הניחו זקן או חולה נותנו בחזקת שהוא קיים, ומבואר דאחר מיתה אינו יכול ליתן.

תוד"ה תנו (ב) – **הב"ח והמהרש"א** ביארו מש"כ התוס' בדאין נראה לומר, דכונתם דהשתא ס"ל דמעמד שלשתן מהני גם בשטר, וא"כ אי נימא דברישא באמת בא לומר דלא מהני מעמד שלשתן על כרחך דמיירי דאכתי לא כתבו הגט, וכיון שאינו בעולם לא שייך מעמד שלשתן, ובעוד י"ל ס"ל דלא מהני מעמד שלשתן בשטר, וא"כ אפשר לאוקמי דהגט שחרור כתוב כבר, **והגרע"א** בגיטין כ' דמהא דס"ל דאיכא למימר דמהני מעמד שלשתן בגט, על כרחך דס"ל דמהני קנינים בגט, והק' על **הר"ן** דכ' גם לדון דיהני מעמד שלשתן והר"ן ס"ל דלא מהני קנינים בגט, **ובקה"י** בגיטין סי"ז סק"ח כ' די"ל דאחר דתקנו מעמד שלשתן, א"כ אמרינן דהנפקד הוא שומר לזוכה ורשות שומר כרשות הזוכה, וא"כ שפיר יש כאן נתינה עיי"ש.

גמ' רב הונא ברי' דרב יהושע וכו' – **הרשב"א** מבאר דס"ל דהגם דהוא מצוה מחמת מיתה מ"מ שיורו מוכיח דאינו נותן מחמת מיתה, ועיין לעיל קמ"ו ב' במתני' דנתבאר דברי הי"ר דאין הוכחה ממה שמשייר די"ל דזה רוצה להשאיר ליורשיו.

**קנב' א'**

א) גמ' משמי' דרב אמרי וכו' – שי' הרשב"ם דרב מיירי בכל גונא דהיה קנין במתנת שכ"מ וגם אם לא היה שטר כלל, ושי' התוס' בשם ר"י דדוקא אם כתב הקנין בשטר, ובשם ר"ת כתבו כהרשב"ם, **ובתוס'** בכתובות נ"ה ב' כתבו בשם **ריב"ם** כשי' ר"י, ובשם **ריב"א** כתבו כהרשב"ם, אמנם כ' דזהו דוקא אם קנו בקנין סודר, אבל בקנין אחר כגון חזקה בזה לא אמרינן דארכבי' אתרי ריכשי, **ובתו"ר** כאן מבואר כשי' ר"י, ובתי' אחד מבואר דאם קנו מידו וצוה לכתוב לו שטר הוי כאילו כתוב קנין בשטר, ובכמה **ראשונים** כאן מבואר כשי' הרשב"ם.

התוס' מק' על שי' הרשב"ם דמתני' דמחלק בין שייר ללא במה איירי, דאי בלא קנין הא גם במקצת לא קנה כמו דמסקינן לעיל, ואי בקנין הא לרב גם בלא שייר הוי מתנה ועמד אינו חוזר, וכתבו בשם ר"ת דבאמת לא הוי סיפא דומיא דרישא ורישא דשייר איירי בקנין וסיפא דלא שייר איירי בלא קנין, והק' דא"כ מה דקתני ברישא שייר הוא לאו דוקא וכן מה דקתני בסיפא דלא שייר הוא לאו דוקא דהעיקר הוא חלוק האם איכא קנין או לא, **והרמב"ן** כתב דפירוש דמתני' דהיכי דשייר צריך ליתן בענין דאינו יכול לחזור בו דהיינו בקנין, אבל אם לא שייר יכול ליתן באופן דיכול לחזור בו דלא בעי קנין, **והרשב"א** בתחילת דבריו הביא דברי ר"ת, וכ' עוד דהפירוש כמבואר ברמב"ן, וכ' עוד לפרש דהכי קאמר דאם שייר מתנתו קיימת לפי שצריך קנין במתנה זו, ואם לא שייר אינה מתקיימת לפי שאי"צ קנין באופן זה, [ואחר שכ' הפירוש של הרמב"ן כ' דלדידן דקיי"ל כשמואל אי"צ לדחוק הכי, ונראה דס"ל דמה שפירש בסוף אינו דוחק, ומשו"ה הק' אמאי רבא לא פירש הכי], וכ' דהא דרבא לא פירש הכי מתני' לעיל קנ"א ב', אלא פירש דרישא וסיפא בקנין הוא משום דנח"ל לישב אליבא דמקשה דס"ל דמתני' איירי בחד גונא, וכיון דקיי"ל כשמואל דגם בקנין יכול לחזור בו, ממילא לא הוצרך לומר דסיפא בלא קנין, **והרמב"ן** כ' עוד דמיירי במתני' דרק נתן שטר ולא היה קנין דבזה גם לרב הוי כמתנת שכ"מ, וכ"כ **הריטב"א**, ועיין בזה בע"ב גבי כתב וזיכה, **והתוס'** בכתובות כ' לפי שי' ריב"א דמתני' איירי בקנין חזקה ולא בקנין סודר, דבזה בשייר הדין דאינו חוזר ובלא שייר חוזר, **והרי"ו** במתני' לעיל קמ"ו ב' כ' דרב ס"ל דמתנת שכ"מ במקצת לא בעי קנין ומתני' איירי בלא קנין, ומשום דס"ל לעיל קמ"ז א' דמתנת שכ"מ מן התורה, וא"כ כמו דמהני במתנת שכ"מ בכולה הכא נמי מהני במקצת, וכיון דבזה ליכא אומדנא דנותן רק מחמת מיתה ממילא הדין דקונה מיד ואינו יכול לחזור בו, ורבא דאמר לעיל קנ"א ב' דדוקא בקנין הוא משום דאזיל בשי' ר"נ דנתבאר לעיל קמ"ז ב' דס"ל דמתנת שכ"מ מדרבנן שלא תטרף דעתו וזה שייך רק במתנת שכ"מ בכולה וכמשנ"ת שם, ומשו"ה במקצת ליכא להתקנה ובעי קנין דוקא.

גמ' ארכבי' אתרי רכשי – **בי"ר** מבואר דגם היכי דהיה מצוה מחמת מיתה הדין דארכבי' אתרי רכשי לרב, וכן מבואר ברמב"ן בשם **הר"א אב"ד**, וכ"כ **הרשב"א** גם בשם **ר"ח**, אמנם **הרמב"ן** כ' דנראה דבזה מודה רב דלא נתן לו במתנת בריא, **והריטב"א** כאן כ' דגם במצוה מחמת מיתה איירי, אמנם בדבריו לק' קנ"ג א' במתני' דכ' דרב מוקי למתני' שם במצוה מחמת מיתה, נראה מבואר דס"ל דבמצוה מחמת מיתה מודה רב דלא קנה כמתנת בריא.

ב) גמ' ושמואל אמר וכו' – שי' הרשב"ם דשמואל מיירי גם אם קנו מידו ולא היה שטר כלל, והתוס' כתבו בשם ר"י דרק אם גם כתב שטר, ואמנם לא בעי שיהיה כתוב הקנין בשטר אבל מ"מ בעי שגם כתב שטר, ובשם ר"ת כתבו כהרשב"ם, וכ"כ **התוס'** בכתובות גם בשי' ריב"ם דגם אם רק קנו מידו אמר שמואל, ובשם **ריב"א** כתבו דדוקא אם היה קנין סודר משום דלכתיבה עומד אבל אם רק היה חזקה לא אמרינן הכי, וכן מבואר **ברא"ש ובתו"ר** כאן ובעוד **ראשונים**, **ובאו"ז** מבואר דדוקא אם כתוב קנין בשטר וכמש"כ התוס' בשי' רב, **ובטושו"ע** סר"נ סי"ז מבואר כהרשב"ם.

גמ' שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר וכו' – ברשב"ם מבואר דעיקר דברי שמואל הוא דשמא אין דעתו להקנות אלא ע"י קנין ולא באמירה, ובקנין אינו יכול להקנות לאחר מיתה, **ובתו"ר** מבואר דמה דאמר שמואל אלא בשטר היינו בזכות הכתוב בשטר, והיינו מה דכתוב דהיה קנין, **והתוס'** בכתובות העירו דכיון דהכונה דאין קנין לאחר מיתה, א"כ אמאי נקט דהחסרון משום דהוי לאחר מיתה, דנראה דאם היה חל מחיים היה מהני, הא גם אם היה חל מחיים כיון דעכ"פ אינו חל בשעת הקנין א"כ יש בזה חסרון של כלתה קנינו, **והרי"ו** כ' דהא דנקט שמואל דאין שטר לאחר מיתה ולא דאין קנין, הוא משום דבא לומר דהגם דאיכא תרתי גם שטר וגם קנין מ"מ חיישינן דלא גמר להקנותו אלא בקנין ושטר, ועוד כ' דנקט דאין שטר לאחר מיתה משום דבקנין איכא חסרון נוסף דגם מחיים אינו יכול לקנות לאחר זמן ומשום דכלתה קנינו וכמשנ"ת, ומשו"ה נקט דאין שטר לאחר מיתה דגם בשטר אינו יכול לקנות ומשום דאין שטר לאחר מיתה, וכ"כ **הרשב"א** בסוף דבריו, וכ"כ **הריטב"א והנ"י** ומבואר בדבריהם דבבריא בכה"ג דיקנה לאחר זמן בקנין ושטר יהני משום דעכ"פ השטר מהני לאחר זמן, והכא דהוי לאחר מיתה לא מהני, והרשב"א הביא עוד דברי **הר"ח** דמה דאמר דאין שטר ולא דאין קנין הוא דהכל עולה לטעם אחד משום דסתם קנין לכתיבה עומד אמר דאין שטר לאחר מיתה, ונראה דבאמת גם בקנין אמרינן דשמא לא גמר אלא בקנין, אלא דכיון דלכתיבה עומד ממילא דלעולם יש לנו לומר דאין שטר לאחר מיתה משום דגם איכא נדון על שטר בכל קנין.

**והתוס'** בכתובות כתבו בשם **ריב"א** דגם היכי דהיה קנין בלא שטר מ"מ חיישינן דלא גמר להקנותו אלא בשטר דכיון דסתם קנין לכתיבה עומד א"כ יש לחוש דאין דעתו שיגמר הקנין אלא בכתיבת השטר ובמסירתו ליד המקבל מתנה ועקר מיני' כח מתנת שכ"מ שקונה באמירה בעלמא ואין רוצה שיקנה אלא לאחר מיתה ואז פקע כוחו, ונראה דעיקר החסרון הוא כמשנ"ת דברי הראשונים לגבי קנין, אלא דלא אמרינן הכי אלא אם דעתו על כתיבת שטר אבל על קנין גרידא בזה לא אמרינן דאין דעתו להקנות אלא בקנין, ומשו"ה כ' דאם היה שאר קנינים כגון חזקה בזה מודה שמואל דקנה כדין מתנת שכ"מ, אמנם **הי"ר** כאן ולעיל קל"ה ב' גם כ' כהריב"א דהא דאמר שמואל דלא גמר להקנותו אלא בשטר הוא גם באם רק קנו מידו ומשום דסתם קנין לכתיבה עומד, אך כ' דאם כתבו ומסרו לו מחיים גם לשמואל קנה כדין מתנת שכ"מ, ושמואל לא מיירי אלא היכי דאכתי לא מסרו לו השטר דחיישינן שמא לא גמר להקנותו אלא אחר שיבוא השטר לידו, ואז האמנם דדעתו שיקנה בתורת מתנת שכ"מ מ"מ לא מהני, דמתנת שכ"מ מהניא רק אם חלה מיד בשעת מיתה אבל לאחר זמן שכבר זכו היורשים תו לא חיילא מתנת שכ"מ, **וברא"ש** בש"מ בע"ב מבואר בדבריו גם דאם מסר השטר מחיים מהני גם לשמואל, ואח"כ כ' דאי אפשר לומר לשמואל דמיירי דנמסר לו השטר דא"כ היה קונה לגמרי כמתנת בריא לשי' הרשב"ם בע"ב דזיכה וקנו מידו היינו דקנו מידו וגם נמסר השטר ליד המקבל, ועיין בסמוך משי"ת עוד בשי' הרא"ש היכי דנמסר השטר ליד המקבל מחיים האם מהני לשמואל.

**והרי"ו** חולק על משנ"ת דברי הר"ח וריב"א והי"ר, דגם היכי דאמרינן דסתם קנין לכתיבה עומד יש לנו לחוש דשמא לא גמר להקנותו אלא בשטר זה, וכ' דכל שלא אומר בפירוש שיכתבו לו שטר אין לנו לחוש דלא גמר להקנות אלא בשטר.

**הרא"ש** בש"מ בע"ב כ' דאם מסר השטר מודה שמואל דקנה, [ואח"כ כ' דבכה"ג קונה לגמרי משום דגם קנו מידו וגם זיכה וכמבואר בע"ב דבכה"ג גם לשמואל הוי כמתנת בריא, וזהו לשי' הרשב"ם דזיכה היינו דמסר לו השטר, אבל לשיטתו שם כשי' התוס' דזיכה היינו דמסר לאחר שיעשה קנין עבור המקבל, אם רק קנו מידו ומסר השטר לא הוי כמתנת בריא לשמואל], **והרא"ש** בפסקים כ' דאם הוי שטר צואה הדין דאם מסר לו דקונה גם לשמואל כדין מתנת שכ"מ, אבל אם הוי שטר מתנה י"ל דלא גמר להקנות לו אלא ע"י שטר וגם אם מסר לא יקנה, **והטור** בסר"נ כ' דברי הרא"ש, **והב"י** תמה דמה מהני הא דהוי רק שטר צואה, הא אכתי יש לחוש דדעתו היה להקנות דוקא בקנין כיון דקנו מידו, וגם הק' דאמאי בשטר מתנה כ' דלא מהני משום דדעתו להקנות בשטר, תפו"ל דדעתו היה להקנות בקנין, **והדרישה** בסקכ"ז כ' דהרא"ש והטור מיירו בכה"ג דלא נכתב הקנין בתוך השטר, ומשו"ה בשטר צואה אמרינן דבמסירת השטר נתכוין לבטל הקנין וחל המתנת שכ"מ כפי השטר, אבל בשטר מתנה אכתי י"ל דדעתו להקנות בשטר ומשו"ה לא מהני, [ועיי"ש שהאריך בביאור לשון הרא"ש], וכ' דהא דלא משני בגמ' על מימרא דרב יהודה אמר שמואל דמיירי בשטר צואה ובא השטר לידו ובלא נכתב הקנין בתוך השטר, הוא משום דא"כ היה לו לפרש דמיירי דנמסר השטר לידו, **והב"ח והט"ז** בסי"טכ' דודאי הרא"ש והטור מיירו על גונא דלא היה קנין כלל אלא רק כתב לו שטר דבזה יש חילוק בין צואה לשטר מתנה, וכ"כ **המהרי"ט** בח"ב חחו"מ ס"נ וכ' דיש חסרון בדברי הרא"ש וקאי על גונא דלא עשה קנין כלל, **ובשו"ע** סי"ט חילק בין לשון צואה ללשון מתנה, **והסמ"ע** בסקנ"ז הביא דבריו בדרישה דגם אם קנו מידו יש חילוק, **והש"כ** בסק"כ כ' דעיקר כהב"ח, וכ"כ **בנתה"מ** סקכ"ד.

גמ' שם – **ברמ"א** סר"נ סכ"א מבואר דאם נהגו שכולם מקנין בצואה ואין מכונים להקנות בשטר, בזה קונה גם בלא יפוי כח.

גמ' שם – **בי"ר וברמב"ן וברשב"א ובריטב"א** בשם **הר"א אב"ד והר"ח** מבואר דדינא דשמואל הוי גם היכי דהיה מתנה במקצת והיה מצוה מחמת מיתה, **וברמב"ם** בפ"ח מזכיה ה"י מבואר דדינא דשמואל הוי גם במתנה במקצת ומבואר ברמב"ן ובהה"מ שם דכונתו היכי דהיה מצוה מחמת מיתה, וכן מבואר **בטושו"ע** סר"נ סי"ז, [ובשו"ע כ' זה בשם יש מי שאומר], אמנם **במהרי"ט** בח"ב חחו"מ ס"נ מבואר דבכה"ג מודה שמואל דקנה, ומבואר מדבריו דיש לזה דין מתנת בריא אלא דאם עמד חוזר אבל אם לא עמד אינו יכול לחזור בו דאמרינן דדעתו דיחול מעכשיו ורק דהוי בתנאי דאם ימות, [אמנם לפי מה דהביא בהגהות שם לגרוס אפילו אם כתוב בשטר מעכשיו י"ל דהיכ דלא כתוב מעכשיו בזה לא הוי כמתנת בריא], **והנתה"מ** בסקכ"א **והגרע"א** בגליון על השו"ע ציינו דבמהרי"ט מבואר דלא כמש"כ השו"ע והגרע"א סיים דצ"ע.

ג) תוד"ה מתנת – **המהרש"א** מבאר שי' התוס' דאם רק קנו מידו הוי כמתנת שכ"מ גם בלא יפוי כח, ואם קנו מידו וגם כתוב שטר בזה בעי יפוי כח אפילו שלא נכתב הקנין בתוך השטר, וכ' דמתני' על כרחך מיירי כשהיה יפוי כח דהא מיירי דכתב נכסיו ואיכא שטר, ומש"כ התוס' דדוחק להעמיד משנתינו במייפה כוחו דבסמוך לא משמע הכי, היינו דבהא דאמרינן בגמ' לעיל דמתנת שכ"מ במקצת בעי קנין ולא אמר דבעי יפוי כח, [ולכאורה כונתו על מה דמסיים דמצוה מחמת מיתה עמד חוזר ואע"ג דקנו מידו, ולא הוזכר דבעי יפוי כח, אבל ממתנת שכ"מ במקצת לק"מ דשם הוי כמתנת בריא לכל דבר], **ובק"ש** אות תקנ"ג כ' לומר דגם מתני' איירי בלא יפוי כח, ומש"כ במתני' דשכ"מ שכתב נכסיו מיירי בשטר צואה ולא בשטר קנין.

בא"ד – במש"כ התוס' לבאר קו' הגמ' מדרב יהודה אמר שמואל, כ' **בפרישה** סר"נ סקכ"ז דמבארים דקו' הגמ' דשמואל אמר דעמד חוזר ונראה דדוקא אם עמד, ואמאי רק אם עמד חוזר, דכיון דהוי כמתנת שכ"מ לגמרי א"כ גם אם לא עמד יחזור בו וכמו דלרב אמרינן דגם אם לא עמד חוזר, [ויל"ע דאמאי ס"ל להגמ' דמה דאמר שמואל דעמד חוזר היינו דוקא עמד, דאע"פ דאפשר דהוי דוקא מ"מ שפיר י"ל דלא הוי דוקא, דשמואל עצמו אמר לעיל קנ"א ב' דכל היכי דעמד חוזר, חוזר במתנתו], ולפ"ז מבואר דהיכי דמיפה כוחו הדין דרק אם עמד חוזר אבל אם לא עמד אינו חוזר, **ובדברי משפט** שם סק"ה כתב להוכיח דגם במיפה כוחו חוזר גם אם לא עמד, אמנם כבר כתב **בחי' רמ"ש** דודאי לשיטת הראשונים דבכל קנו מידו חיישינן דלא גמר להקנותו אלא בשטר ובעי יפוי כח, א"כ בודאי דהדין דחוזר גם אם לא עמד הוי גם מיפה כוחו דהא לעולם בעי יפוי כח, והתוס' לשיטתם דס"ל דבכל קנו מידו לא בעי יפוי כח ורק באיכא גם שטר בעי יפוי כח, וא"כ שפיר י"ל דכל מקום דמבואר דחוזר גם אם לא עמד דמיירי דקנו מידו בלא יפוי כח, [ויל"ע בדברי הדב"מ דס"ל בדעת הפרישה דבכל קנו מידו בעי יפוי כח עיי"ש, וא"כ שפיר מק'].

בא"ד – במש"כ בסוף דבריהם דאפשר לומר דמיירי גם במתנת שכ"מ במקצת, הנה מדברי הראשונים נראה מבואר דאין לומר הכי אלא אי מיירי במצוה מחמת מיתה, ודברי התוס' מבואר דבאים להעמיד במתנת שכ"מ במקצת גם בלא מצוה מחמת מיתה, **ובדרישה** סר"נ סקכ"ג כ' דאע"ג דבכל מתנת שכ"מ במקצת לא אמרינן דדעתו דיחול לאחר מיתה אלא אמרינן דקנה מיד, מ"מ כאן דגם כתב שטר י"ל דדעתו דדוקא ע"י השטר יקנה, ולכאורה נראה דמ"מ בזה באם ימסרו השטר מחיים בודאי דמהני ומיירי שלא נמסר השטר מחיים, אמנם מדברי הדרישה שם נראה דגם אם ימסור השטר לידו מחיים לא יהני וצ"ב, [דכ' על דברי הרמב"ם דכתב לו בשטר ומיירי שהיה עוד קנין ומשו"ה ס"ל דאין לזה דין מתנת בריא, ואי נימא דמיירי דלא נמסר השטר ליד המקבל א"כ בהכרח דהיה עוד קנין דבמה יקנה], וגם יל"ע אמאי לרב אמרינן דאם אמר הלואתו לפלוני דזכה הא לכאורה אין כאן מתנת שכ"מ, **ובי"ר** לעיל קל"ה ב' מבואר דגם במתנת שכ"מ במקצת אם אמר כשקנו מידו דיכתבו לו שטר חיישינן דלא גמר להקנותו אלא בשטר ולא קנה אלא אם ימסרו לו השטר מחיים.

**והרמב"ם** בפ"ט מזכיה הט"ו כ' דשכ"מ שכתב לזה וחזר וכתב לאחר האחרון קנה שיש לו לחזור בין בכל בין במקצת בין לעצמו בין לאחר, ובהט"ז כ' דאם כתב וזיכה וקנו מידו אין יכול לחזור בו בין שנתן הכל בין שנתן מקצת, **והטור** בסר"נ כ' הדין דמסר וזיכה וכ' דהרמב"ם כ' דהוא הדין במתנה במקצת וכ' דלא נהירא דמתנת שכ"מ במקצת דינה כמתנת בריא לכל דבר, **והב"י** שם כ' לומר דכונת הרמב"ם במש"כ דגם במקצת דהיינו באופן שפירש בשעת מתנה דנותנו במתנת שכ"מ דכה"ג גם במקצת הוי דינה כמתנת שכ"מ, אמנם **הדרישה** שם סקכ"ג כ' לומר דשי' הרמב"ם כהתוס' דהיכי דאיכא שטר, גם במתנת שכ"מ במקצת חיישינן דלא גמר להקנות לו אלא בשטר, **והב"ח** שם כ' דמש"כ הרמב"ם בהט"ז דבין שנתן מקצת אה"נ דבזה סגי בקנו מידו לבד דלא יוכל לחזור אלא דמשום מתנה בכולה כ' גם דכתב וזיכה, ונראה דממש"כ בהט"ו דיש לו לחזור בין בכל בין במקצת לא קשיא לי' כלל, ומדברי **הגר"א** בסק"ל מבואר דהכונה דחוזר בו במקצת ולא דחוזר בו ממתנה של מקצת, **והרמב"ם** בפ"ח מזכיה ה"י כ' דמתנת שכ"מ שכתוב בה קנין בין היתה במקצת בין היתה בכל נכסיו לא קנה, **והטור** שם הק' גם על זה, **ובהה"מ** שם **וברמב"ן** מבואר דכונת הרמב"ם במקצת במצוה מחמת מיתה, **והב"ח** כ' לומר דשי' הרמב"ם דהיכי דכתוב הקנין בשטר בזה גם במקצת חיישינן דלא גמר להקנותו אלא לאחר מיתה, [וזה כדברי הדרישה שנתבאר אלא דבדרישה נראה דגם אם לא כתוב הקנין בשטר ס"ל דלא קנה], **והרשב"ש** בסשמ"ט כ' דשי' הרמב"ם דבכל מתנת שכ"מ במקצת בעי שייפה כוחו.

**ובשו"ע** סי"ג כ' דאם כתב לאחד וחזר וכתב לאחר האחרון קנה שיש לו לחזור בין בכל בין במקצת, **והרמ"א** שם כ' דהיינו אם פירש שיהא במתנת שכ"מ, **ובסמ"ע** סק"מ כ' דהיינו דמה דיכול לחזור ממתנה במקצת היינו דוקא אם פירש שיהא במתנת שכ"מ, אמנם **בש"כ** סקט"ז מבואר דדברי הרמ"א קאי על מש"כ שם בסוף הסעיף, דאם זיכה וקנו מידו דאין יכול לחזור בו בין בכל בין במקצת, דזהו אם פירש שיהא במתנת שכ"מ, וזהו כמשנ"ת דברי הב"י דמוקי דברי הרמב"ם בפירש דיהא במתנת שכ"מ דאי לאו הכי בקנו לבד אינו יכול לחזור בו, **ובאו"ש** על הרמב"ם שם בהט"ו עמד על דברי הב"י, דלפ"ז נמצא דגם אם פירש דיהא במתנת שכ"מ הדין דאם זיכה וקנו מידו דאין יכול לחזור בו, ובע"ב יתבאר דבכה"ג דפירש, לכו"ע יכול לחזור בו גם בזיכה וקנו מידו, וכמו"כ יק' על הש"כ דבשו"ע בסי"ד מבואר דאם פירש דנותן מחמת מיתה דיכול לחזור גם בזיכה וקנו מידו.

ד) גמ' ורמי דרב אדרב – **ברא"ש** בש"ממבואר פירוש אחד דקו' הגמ' דיקנה שם לגמרי כמו הכא, **ובאו"ז** גם מבואר הכי וכ' דהגמ' בקו' ס"ל דרב איירי שם גם בקנו מידו דאי נימא דלא קנו א"כ ממילא דאינו יכול לקנות בלא שיכתבו לו שטר דאין כאן קנין, ופירוש אחד כ' הרא"ש שם דהיינו דעכ"פ יקנה כמתנת שכ"מ דנימא דמה דאמר כתבו ותנו היינו ליפות כוחו ולא לגרע כוחו כמו דאמר בקנו מידו, וכ"כ **הרי"ו** וכן **הרשב"א** בפירוש אחד, דהקו' דעכ"פ יקנה מדין מתנת שכ"מ וכמו דאמרינן גבי הלואה דכיון דלא מהני מדין מתנת בריא קונה מדין מתנת שכ"מ, ועוד כ' הרשב"א דעיקר הקו' לשמואל.

גמ' אין כותבין ונותנין וכו' – **ברשב"ם** כ' דהיינו לאחר שמת ומבואר דאם נתנו לו השטר מחיים מהני, והא דלא מהני אם נתנו לו השטר לאחר מיתה מבואר בדבריו דשטר לאחר מיתה לאו כלום הוא, אמנם **הרי"מ והי"ר** לעיל קל"ה ב' כ' דכיון דלא זיכה לו עד שיכתוב השטר, א"כ כשהוי לאחר מיתה כבר נכנס הממון לרשות היורשים ואינו יכול לזכות במתנת שכ"מ, ומבואר בי"ר דהיכי דנתנו לו מחיים מהני שאז זוכה בשעת מיתה כדין מתנת שכ"מ, דנתקיים דעתו דיחול רק אחר שימסר השטר ליד המקבל, **וברי"ו** גם מבואר הטעם דלא מהני לאחר מיתה משום דמתנת שכ"מ יכולה לחול רק בשעת מיתה, ובע"במבואר בדבריו דהיכי דבא השטר לידו מחיים מהני דיזכה בתורת מתנת בריא דזוכה ע"י השטר, [ונראה דס"ל דמהני גם בתורת קנין וגם בתורת מתנת שכ"מ דאם אינו יכול לקנות ע"י השטר דמ"מ יקנה בתורת מתנת שכ"מ וכמו דאמר רב לעיל דארכבי' אתרי רכשי, דהא מבואר בדבריו דאם מתנת שכ"מ יכולה לחול גם לאחר מיתה היה הדין דכותבין ונותנין גם לאחר מיתה], וכן מבואר **ברשב"א** דיחול כדין מתנת בריא ואם נתן לו קרקע יזכה מיד ע"י השטר, ומ"מ מבואר בדבריהם דזה דוקא לרב, אבל לשמואל גם אם ימסור לו מחיים לא יקנה דשמא דעתו להקנות בתורת מתנת שכ"מ ע"י שטר וכמו דאמרינן גבי קנין, ולשון **הרמב"ן** דמשכחת לרב דלא שייר קרקע דקנה לאחר מיתה ובשייר יקנה מיד במתנת קרקע דקונה בשטר בלא קנין ובשאמר כתובו ובמיפה את כוחו, ונראה דדוקא אם מיפה כוחו קונה בלא שייר, אבל אם לא ייפה כוחו לא יקנה ואפילו אם בא השטר לידו מחיים, **והריטב"א והנ"י** לעיל הביאו דשי' הרשב"ם והרמב"ם דאם נתנו מחיים קנה, וכתבו דשי' **ר"י** דלא קנה דשמא דעתו להקנות דוקא בקנין שטר לאחר מיתה ולא באמירה כדין מתנת שכ"מ, וכן הסכימו דלא קנה אפילו אם נמסר לו מחיים.

**והרמב"ם** בפ"ח מזכיה הי"ב כ' דאם מת קודם שיכתבו ויתנו אין כותבין ואין נותנין שמא לא גמר להקנות אלא בשטר, **והראב"ד** השיג דאפילו אם כתב מחיים לא יתנו לאחר מיתה כיון דמת האומר מעשה השליחות בטל, שהרי לא נתקיים מעשה השליח אפילו שעה אחת מחיים, **ובהה"מ** שם הבין דשי' הראב"ד דגם אם נמסר לידו מחיים לא מהני, והק' על זה דאמאי לא מהני וכ' דנימא דהוי מתנה לאחר מיתה ולפיכך השטר בטל, **והלח"מ** העיר על זה דאי"ז דברי הראב"ד שכ' דהחסרון דלא נתקיים השליחות מחיים, ולא משום דאי אפשר לקנות בשטר לאחר מיתה אלא במתנת שכ"מ, **ובדרישה** סר"נ סקל"ד כ' דביאור דברי הראב"ד דכיון דמתקיים הזכיה רק לאחר מיתה אז כבר בטל שליחותן ומשו"ה לא מהני, [ולכאורה אכתי אינו מבואר דגם אם נימא דלא יתבטל שליחותן לאחר מיתה מ"מ לא מהני כיון דאין קנין לאחר מיתה, ואפשר דכיון דאמרינן דדעתו להקנות בשטר א"כ הרי הם כשלוחים להקנות לו ע"י השטר, ואי אמרינן דשליחות לא בטלה לאחר מיתה א"כ יהיה מבואר בזה דשליח יכול להקנות גם אחר מיתת המשלח וזהו שכ' הראב"ד דלא מהני משום דבעי דהשליחות תתקיים מחיים], וכ' דהה"מ ס"ל הכי דלהראב"ד לא מהני גם אם ימסר מחיים דאי לאו הכי נמצא דאינו חולק על הרמב"ם, **והכס"מ** כ' דבאמת הראב"ד לא בא לחלוק על הרמב"ם, וכן מבואר **בטור** סר"נ דהביא דברי הרשב"ם דאם מת קודם שנכתב השטר אין כותבין ונותנין לאחר מיתה וכ' דהראב"ד כתב דגם אם נכתב השטר מחיים אין נותנין, ומבואר דאם גם נמסר מחיים מהני גם להראב"ד.

ומדברי הטור מבואר דאם גם נמסר מחיים בזה מהני וכמש"כ **בב"י** שם, **ובהג' דו"פ** סק"ה **ובב"ח** מבואר דזהו דוקא אם הוי שטר צואה אבל בשטר קנין גם אם נמסר מחיים לא מהני וכמשנ"ת החילוק לעיל, **ובשו"ע** סי"ח כ' כדברי הטור דאפילו אם נכתב מחיים אין נותנין לאחר מיתה, ובסי"ט כ' דהא דאמרינן דאפילו אם הגיע השטר ליד מקבל לא קנה היינו בכתוב בלשון קנין אבל בכתוב בלשון צואה אם נמסר לידו מחיים מהני כיון דאינו אלא לראיה, ולפ"ז מבואר דכשנמסר הוא קונה מדין מתנת שכ"מ, **ובהה"מ** שם כ' דאם נמסר מחיים הוי כמתנת שכ"מ במקצת עם קנין, **ובדרישה** שם הק' דאי ס"ל דמיירי הרמב"ם במתנת שכ"מ במקצת א"כ בודאי לא יקנה אם לא נמסר מחיים כיון דליכא קנין ואי"צ להטעם דלא גמר להקנות אלא בשטר, ואי מיירי במתנת שכ"מ בכולה א"כ אמאי הוי כמתנת שכ"מ במקצת הא מבואר בגמ' בע"ב דאם כתב ומסר לזה דיכול לחזור בו, וכ' דס"ל דמסירת שטר זה הרי היא כמו קנין ולא ביאר אמאי, **ובלח"מ** שם כ' דלפ"ד הה"מ צ"ל דמה דאמר מנה אין הכונה מנה ממש, דא"כ הוי מטבע ואינו נקנה בשטר אלא היינו קרקע שוה מנה.

מדברי הראשונים שנתבאר מבואר דזה ודאי דאם רק כתבו ולא נתנו לא קנה לרב, ולשון **הרי"מ** לעיל דלא קנה לרב משום שעדיין אינו כתוב, **והריטב"א** בכתובות כתב **דרש"י** שם כ' בדברי שמואל דלא מצינן למכתב שטר בשם הנותן אחר שמת, וכ' דנראה דס"ל דאם כבר נכתב מחיים סגי, וכ' דכ"כ **הרשב"ם** ולכאורה כונתו למש"כ בד"ה אין כותבין, דביאר החסרון בכתיבת השטר אחר מיתה, [**ובפרישה** סר"נ סקל"ד דגם שי' הרשב"ם דלא מהני כתיבה לבד ואורחא דמילתא נקט, ולעיל כ' הרשב"ם דמת קודם שכתבו ונתנו], אמנם כתב דאינו נכון דכיון דאין רוצה ליתן אלא לאחר מיתה א"כ איך זכה בשטר מחיים, **והנ"י** כאן כ' דברי הריטב"א, [והנה שיטתם דגם אם נמסר השטר מחיים דלא מהני, ויל"ע לפ"ז באי נימא דאם מסר מהני, מה ס"ל אם רק נכתב].

גמ' שם – **ברשב"ם** לעיל קל"ה ב' מבואר דגם אם אמר איפכא תנו וכתבו הדין דלא קנה, אמנם **הרי"ו** לעיל קל"א ב' כ' דדוקא אם קודם אמר כתבו ואח"כ תנו דתנו קאי על השטר, אבל אם אמר תנו דהיינו המנה ואח"כ אמר כתבו כיון דלא הזכיר דדעתו דיבוא השטר ליד המקבל אין קפידא בזה, **והטור** בסר"נ הביא שתי השי', **והשו"ע** בסכ"ב כ' בשם יש מי שאומר כהרי"ו.

גמ' שם – **הרי"ו** לעיל קל"א ב' כ' דאם אמר תנו ואחר כדי דיבור אמר כתבו ותנו אין חסרון בזה, כיון דמתחילה לא תלה נתינתו בנתינת השטר, וכ"כ **בטושו"ע** סר"נ סכ"ב.

**ובטור** שם כ' דאם מסדר ענינו וגמר צואתו ומצוה לכותבה הוי לזכרון ולא אמרינן דלא גמר להקנותו אלא בשטר, וזה מבואר גם בשי' הרשב"ם דגם אם אומר תנו וכתבו דלא הזכיר נתינה על השטר דלא קנה, דמ"מ בכה"ג קנה, **ובד"מ** סקט"ו כ' דכ"כ גם הנ"י דכ' דאם כתב בכת"י שדי נתונה או אמר לעדים שיכתבו למזכרת צואתו דבכה"ג לא אמרינן שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר, ואח"כ כ' בשם **מהרי"ק** דגם בשטר צואה בעי עכ"פ שיבוא השטר ליד המקבל מתנה, **ובשו"ע** סכ"א כ' דברי הטור, **והרמ"א** כ' על זה דכבר נתבאר בסי"ט דבעי שיבוא הצואה ליד המקבל, והיינו משנ"ת לעיל דברי הרא"ש והטור דיש חילוק בין שטר צואה לשטר מתנה, ובשטר צואה סגי שיבוא השטר לידו מחיים, **ובסמ"ע** סק"ס כ' דדברי הרמ"א לא קאי על סוף דברי השו"ע דאם מסדר ענינו דבעי שיבוא הצואה ליד המקבל מתנה, דבזה אי"צ כלום, אלא קאי על תחילת דברי השו"ע דאם צוה שיכתבו שטר למקבל עם הנתינה דבזה חיישינן שמא לא גמר להקנות אלא בשטר, דעל זה כתב דאם מסר השטר ליד המקבל קנה, **והגר"א** בסק"נ ציין לסמ"ע, וכן **הנתה"מ** בחי' סקל"ח כ' כהסמ"ע, אמנם יל"ע בזה דכיון דמבואר ברמ"א על דברי הטור דכ"כ הנ"י וכמשנ"ת, ובסי"ט דמבואר בשו"ע דבצואה אם בא ליד המקבל מתנה סגי, כ' דכמו"כ אם כתב בכת"י שדי נתונה הוי כצואה בעלמא, א"כ נראה דמדמה זה לשטר צואה דבעי שיבוא השטר ליד המקבל, וכן בד"מ הביא דברי המהרי"ק שיבוא ליד המקבל על דברי הטור דמסדר ענינו, אמנם באמת צ"ב דמדברי הטור מוכח דגם לא בעי שיבוא השטר ליד המקבל, דקודם לזה כ' דברי הראב"ד דאפילו אם נכתב השטר מחיים אין נונתים לו ונתבאר לעיל דמבואר בזה דאם כבר נמסר מחיים מהני, וא"כ מש"כ דאם מסדר ענינו וגומר צואתו דקונה בלא יפוי כח היינו אפילו אם לא נמסר לידו השטר מחיים וכמש"כ הסמ"ע.

**ובסמ"ע** שם מבואר דמסדר ענינו היינו גם אם מצוה לכתוב וליתן לו השטר, **ובנתה"מ** סקכ"ז העיר דמהו האופן דחשבינן דהוא מסדר ענינו וגומר צואתו ומהו האופן דחשיב דאומר כתבו ותנו, דאי נימא דמסדר ענינו היינו דאומר אחר כדי דיבור הא זה כ' אח"כ דבכה"ג אין חסרון וכמשנ"ת, וכ' דאפשר דהיכי דנותן לכמה בני אדם ואחר כל אחד אומר דיכתבו ויתנו לו בזה חיישינן דלא גמר אלא בשטר, והיכי דקודם אומר לכל אחד כמה יקבל ואח"כ אומר על כולם דיכתבו ויתנו להם זהו מסדר, ובסוף דבריו כ' לומר דט"ס הוא בסמ"ע ומסדר היינו דלא מזכיר כלל נתינת השטר, וכ"כ בחי' סקל"ח, **ובחת"ס** בחחו"מ סקל"ח כ' דמסדר ענינו היינו דאינו מזכיר שיכתבו השטר לזה שנותן לו המתנה אלא אומר סתם דיכתבו צואתו.

גמ' הא דלא קנו מיני' – הרשב"ם לשיטתו מבאר דאם קנו מיני' לבד סגי שיקנה כמתנת בריא, והתוס' לשיטתם כתבו דהיינו דלא קנו מיני' בתוך השטר, **והרא"ש** בש"מ כ' דלפי הפי' דהקו' דגם בהא דרב יקנה כמתנת בריא, דלפ"ז מבואר בתי' הגמ' דאם קנו מיני' בהא דרב היה קונה כמתנת בריא ואע"ג דלא כתוב בתוך השטר, וכ' דכיון דקנו מידו וגם צוה לכתוב שטר גם בזה סגי דנימא דדעתו להקנות לו כמתנת בריא, ולפי הפי' השני דקו' הגמ' דעכ"פ בהא דרב יקנה לאחר מיתה דלא נתכוין לגרע כוחו, כ' דתי' הגמ' דדוקא היכי דקנו מידו בזה אמרינן דדעתו ליפות כוחו אבל בשטר לבד אפשר דדעתו דוקא בשטר, ולפ"ז באם יקנו מידו ולא יהיה כתוב בתוך השטר יקנה רק לאחר מיתה כדין מתנת שכ"מ דנתכוין רק ליפות כוחו ולא לגרע, וכן ביאר **הרשב"א** תי' הגמ' דרק בקנו מידו אמרינן דדעתו למתנת בריא, [אמנם לשיטתו בקנין לבד גם אמרינן דדעתו למתנת בריא], **והרי"ו** כ' דתי' הגמ' דבהא דרב לא נתקיימה דעתו שיכתבו ויתנו לו את השטר, משא"כ בכתוב בה קנין הרי נתקיימה דעתו, ובאם יאמר שיקנו מידו ולא קנו גם יהיה הדין לרב דלא קנה כיון דלא גמר להקנותו אלא באם יקנו מידו, ורק אחר שנתקיימה דעתו אמרינן דארכבי' אתרי ריכשי.

גמ' במיפה את כוחו – **הרא"ש** בש"מ כ' צד אחד דרב דאמר שמא לא גמר להקנות אלא בשטר ס"ל דגם מיפה לא מהני, דפירוש דבריו דאף כתבו היינו דרוצה גם שיכתבו ואינו מסתפק באמירה גרידא, וצד אחד כ' דאינו חולק ומר אמר חדא ומר אמר חדא, **והי"ר** לעיל קל"ה ב' כ' דרב חולק דגם מיפה לא מהני, **וברמב"ן** נראה דמודה דכ' דמשכ"ל לרב בשאמר כתבו ובמיפה, **והרשב"א** כ' דחולק, **והריטב"א** כ' דמסתבר דמודה.

גמ' מי אמר שמואל וכו' – **התוס'** בכתובות כ' דיכל להק' לשמואל ממתני' דאם לא שייר אין מתנתו מתנה, דאמאי קונה כדין מתנת שכ"מ דעל כרחך מיירי בקנין דומיא דרישא דמתנת שכ"מ במקצת וכמשנ"ת, רק דניחא להגמ' להק' מדידי', **והרמב"ן** כ' דכיון דלעיל אמרינן דטעמי' דמתני' דגם בקנין הוי כמתנת שכ"מ משום הא דשמואל דבידוע דלא נתן אלא מחמת מיתה, משו"ה מק' מדידי', ועוד דבמתני' לא מבואר בהדיא דמיירי גם בקנו מידו, **והגרע"א** תמה על עיקר קו' הראשונים, דהא במתני' לא מבואר דקונה לאחר מיתה כמתנת שכ"מ ויש לפרש מתני' דאין מתנתו מתנה ולא קנה כלל אף לאחר מיתה.

**קנב' ב'**

ה) גמ' כתב וזיכה – הרשב"ם מבאר דהיינו שמסר לו השטר, והתוס' מבארים דזיכה והקנה לו ע"י אחר בחזקה או משיכה, וכ"כ **הראב"ד** [בש"מ] דהיינו דזיכה הנכסים, וכ"כ **הי"ר** [וכ' דזיכה לו מטלטלין ע"י אגב], **והרי"ו** כ' כהרשב"ם, **והרמב"ן והרשב"א** הביאו שני הפירושים, **והריטב"א והנ"י** כתבו כהרשב"ם וכתבו דמיירי דבשעה שמסר לו השטר אמר לו זכה בנכסים אלו שנתתי לך בשטר זה, **והרא"ש** כ' כהתוס', **והה"מ** בפ"ט מזכיה הט"ו הביא שתי השי', **והטור** בסר"נ הביא שתי השי' ומסקנת הרא"ש כהתוס', ונפ"מ לענין זיכה וקנו מידו דמבואר בסמוך דמודה שמואל דהוי כמתנת בריא, דלרשב"ם היינו דמסר השטר וגם היה קנין סודר ולשי' התוס' והרא"ש היינו דמסר השטר וגם זיכה בקנין חזקה או מסירה וגם היה קנין סודר, **ובסמ"ע** סקמ"ב ציין לשתי השיטות וכ' כשי' התוס', וכן **בבאה"ג** אות נ' כ' דברי התוס'.

תוד"ה כתב – במשה"ק דלעיל מבואר במתני' דאם נמצא דייתיקי לא יתן ואמאי הכא זכה בכתב לבד, כ' **הרמב"ן והרשב"א** דמיירי הכא דאמר לו שיקנה כל נכסיו שמזכה לו בשטר המתנה, [והיינו דזה מיירי בכתב וזיכה, ובכתב לבד מיירי דאמר לו שיקנה וכתב ולא מסר לו השטר], **והנ"י** כ' דהכא מיירי דאמר בפני עדים נכסי לפלוני וכתבו השטר ולא מסרו לו, [והנה **הרשב"ם** לעיל כ' דהא דלא יתן הוא משום דאמרינן דלא גמר להקנותו אלא בשטר, וכאן כ' דכתב בשטר לברר מתנתו, ולכאורה נראה דהכא מיירי באופן דאין לחוש דגמר להקנותו רק בשטר, ושי' התוס' נראה דהא דלא יתן לעיל הוא משום שמא חזר בו וכמש"כ הרי"מ שם].

בא"ד – משה"ק דבגמ' בב"מ מוכח דגם אם מסר אכתי יכול לחזור בו, כתבו בשם ר"ת לישב דשם מיירי בשטר צואה והכא בשטר קנין ומשו"ה אינו יכול לחזור לרב דהוי כמו דקנו מידו, וכ"כ **הרי"ו** בסוף דבריו, וכ' עוד דגם היכי דהוי ביד המקבל מ"מ בעי להביא ראיה דבא לידו מחיים, כיון דאפשר דלא היה דעתו להקנות לו בשטר זה, וא"כ ממילא דאין חשש כשיתנו לו השטר דכיון דבעי לברר אמתי בא לידו א"כ ידעו שבא אחר שכתב לשני ולא זכה משעת כתיבה, **והרמב"ן והרשב"א והריטב"א** כתבו דהכא מיירי דנותן לו השטר, ואומר לו שיקנה הנכסים שמקנה לו בשטר המתנה, דבזה אמרינן דנתן לו השטר לקנין.

גמ' ושמואל אמר שני קנה – ברשב"ם מבואר דהא דשני קנה ולא אמרינן דשמא לא גמר להקנותו אלא בשטר כמו דאמר שמואל לעיל, הוא משום דהכא אין קנין דנימא הכי, **והרא"ש** בש"מ כ' בתחילה דאין כאן קנין, ומוסיף דלעיל איירי שמת קודם מסירת השטר אבל מסר השטר מודה שמואל [ועיין משנ"ת בזה לעיל], ואח"כ מבואר בדבריו דהכא היה צורך לכתוב ולמסור לשני כדי שלא יגרע מתנתו מן הראשון ואין ראיה לומר דלא גמר אלא בשטר, ואח"כ כ' דמיירי הכא במיפה את כוחו, **והי"ר** כ' דהכא מיירי או במיפה כוחו או שמסר לו השטר, וזה לשיטתו דגם בהא דשמואל לעיל אם מסר השטר מודה שמואל דקנה כמתנת שכ"מ, [ומש"כ או שמסר השטר זה גם לשיטתו דזיכה היינו דהקנה לשני ע"י אחר וכמשנ"ת, דלשי' הרשב"ם זיכה היינו דמסר השטר], **והרמב"ן והרשב"א** כתבו דזיכוי כמיפה כוחו דמי, **והריטב"א והנ"י והרא"ש** כתבו דמיירי הכא במיפה כוחו, וכ"כ **הטור** בסר"נ.

**וברי"מ ובי"ר** לעיל קל"ה ב' מבואר כמש"כ הרא"ש בש"מ דהיכי דנותן לשני בזה לא אמרינן שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר, די"ל דמה שכתב לשני הוא כדי שלא יהיה נתינתו פחותה מהאופן שנתן לראשון, **והטור** בסר"נ כ' זה בשם **המהר"מ מרוטנבורק**, **והפרישה** בסקכ"ב הק' דא"כ אמאי כ' הטור בכתב וזיכה מיירי דוקא במיפה כוחו וכמשנ"ת, וכ' לחלק דהיכי דכתב לראשון יפוי כח בזה גם בעי שיכתוב לשני יפוי כח ובלא זה אמרינן דלא גמר להקנותו אלא בשטר, והמהר"מ מיירי דלא כתב לראשון יפוי כח, אמנם **הב"ח** כ' דבאמת מה שהצריך הטור יפוי כח זהו דלא כמו שכ' אח"כ דברי המהר"מ, **ובשו"ע** ס"כ כ' דין הראשונים דבכתב לשנים אין השני צריך יפוי כח בשם יש מי שאומר, **ובסמ"ע** סקנ"ט כ' כחילוקו בפרישה, **והב"ח** הק' דמ"מ אכתי אמאי לא ניחוש דשמא לא גמר להקנות אלא בשטר, וכן הק' **הט"ז** דכיון דבראשון אמרינן דהיה סבור להקנות לו בשטר, א"כ אמאי לא נימא הכי גם בשני, והב"ח כ' לדינא דלא כהמהר"ם אלא דישאר בחזקת היורשים, **והש"כ** בסקכ"א הביא דברי הב"ח וכ' דצ"ע לדינא, **והגר"א** בסקמ"ח כ' דעיין בב"ח שתמה על דין זה דכ' השו"ע, [והט"ז כ' להעמיד דברי המהר"ם באופן שכתב לשני מה שלא כתב לראשון עיי"ש, אמנם כבר עמד בזה בחי' רמ"ש דמדברי הראשונים מבואר לאו הכי].

גמ' שם – **בטור** סר"נ מבואר דהא דיכול לחזור בו הוא כל זמן שלא הגיעה המתנה ליד המקבל, **והרמ"א** בסי"ג כ' דצ"ע מנא לי' הא, והנה בטושו"ע סקכ"ה מבואר דברי הרמ"ה דשכ"מ שמסר לשליח ליתן למקבל דהדין דזכה מיד ומ"מ אם עמד חוזר ורק אם מת אינו יכול לחזור בו, **ובפרישה** סקכ"ב **ובסמ"ע** סקי"ד הק' דא"כ אמאי מבואר הכא דאם זיכה ע"י אחר דיכול לחזור בו וליתן לאחר הא הוי כמסר לשליח, וכ' דהכא מיירי דזיכה ע"י אחר ואמר לו שישאר בידו ולא יתן למקבל מתנה, ובסקמ"ד כ' צד אחד דמה דמבואר בטור דאם הגיעה המתנה ליד המקבל דאינו יכול לחזור בו זהו דוקא אם לא עמד והוי כמו הא דסקכ"ה, וכ' עוד צד דהכא דגם מסר לו שטר הדין דקנה לגמרי כמתנת בריא, וחילוק זה מבואר כבר **בד"מ** סק"ו, וכ"כ **הט"ז**, וכ' דמקור דברי הטור הוא מדלא אמר בגמ' רבותא דאפילו בא ליד המקבל ס"ל לשמואל דיכול לחזור בו, **ובנתה"מ** בחי' סק"ל כ' כהצד בסמ"ע דרק אם מת אינו יכול לחזור בו, ובסקי"ח הק' דאי נימא דאינו יכול לחזור בו אפילו עמד, א"כ אכתי יק' משה"ק התוס' דאמאי מחזירין דייתיקי, הא יש לחוש דיביא עדים דהגיעה המתנה לידו, ועכשיו דאיכא גם מסירת השטר יזכה לגמרי דאפילו עמד אינו חוזר.

**והרמ"א** בס"ד הביא דברי **המרדכי** בסתרכ"ח שכ' תשובת **מהר"ם** דגם אם תפס המקבל מתנה לא מהני במתנת שכ"מ, **ובסמ"ע** סקי"ד מבאר דשם לא מיירי דנתן לו שיקח המקבל מתנה לביתו ומשו"ה לא מהני תפיסה, אבל אם מסר על דעת שיבוא ליד המקבל מתנה בזה הדין דרק אם עמד יכול לחזור בו וכמשנ"ת, אמנם **הט"ז** שם כ' דבהא דמהר"ם מיירי דלקחה לביתה מדעת הנותן ובכל זאת מבואר דלא מהני, וכ' דזה באמת דלא כדברי הרמ"ה שכ' הטושו"ע בסקכ"ה.

**ובסמ"ע** סקמ"א כ' דמה דמבואר כאן דזיכה ע"י אחר דלא מהני, מיירי בגונא דאמר לו שיתן ליד המקבל כשימות, **והט"ז** הק' דא"כ היינו מצוה מחמת מיתה, ובכה"ג גם זיכה וקנו מידו הדין דיכול לחזור בו וכמשי"ת, **ובנתה"מ** סקי"ז על דברי הסמ"ע דאמאי כ' כאן דאמר שיתן לאחר שימות ולא כ' כמש"כ בסקי"ד דלא זיכה על דעת שיתן למקבל, וכ' דמ"מ נראה דהכונה אחת.

גמ' והא אפליגו בה וכו' – בתוס' מבואר דעיקר הקו' מרב, דהא שמואל אמר כאן דשני קנה ולעיל אמר דלא קנה כלל, **והרא"ש** בש"מ כ' לומר דכיון דהכא לא שייך לומר דשמא לא גמר להקנות אלא בשטר וכמשנ"ת די"ל דעשה זה כדי שלא לגרוע מתנת השני, א"כ ממילא דיש ללמוד דהשני יקנה ממה דאמר לעיל דשמא לא יקנה כלל, **והרשב"א** נשאר בקו' דלשמואל לא קשיא.

ו) גמ' אין אחר קנין כלום – **הרי"ו** כ' דדוקא אם זיכה ואח"כ קנו מידו אז הדין דהוי כמתנת בריא, אבל אם קנו מידו ואח"כ זיכה לא הוי כמתנת בריא די"ל דמסר השטר לראיה, וזה לפי שי' הרשב"ם דזיכה היינו דמסר לו השטר.

גמ' שם – **הרי"מ** כ' דהיכי דנתברר דנתן מחמת מיתה גם בזיכה וקנו מידו לא מהני, וכ' דאפילו אם לא אמר בפירוש אלא דחזינן דהיכי דעתו כמו הא דלעיל דאמרה וי דקא מיתה, ונראה דזה קאי גם על מש"כ דגם זיכה וקנו מידו דלא מהני, ואח"כ כ' דאם נותן כל נכסיו וזיכה וקנו מידו אינו חוזר כיון דלא אמר בפירוש דנותן מחמת מיתה, **ובי"ר** מבואר דדוקא אם אמר בהדיא דנותן מחמת מיתה לא הוי כמתנת בריא, אבל אם רק יש הוכחה כגון דאמר וי דקא מית בזה הוי כמתנת בריא, **והרמב"ן** כ' הביא דעת הרי"מ, **והרשב"א** גם הביא וכ' דלא נראה הכי דעת ר"ח והר"א אב"ד ונראה כונתו דהיינו מהא דכתבו במחלוקת רב ושמואל לעיל דמיירי גם במקצת ובמצוה מחמת מיתה וכמשנ"ת, ומבואר דרב דאמר שם דהוי כמתנת בריא הוי גם במצוה מחמת מיתה, וא"כ גם הכא נימא הכי, וי"ל דהרמב"ן לשיטתו דכ' לעיל דרב מודה במצוה מחמת מיתה סתם הכי דעת הרי"מ, **והריטב"א** הביא דברי הרי"מ, [והנה לעיל כ' הריטב"א דרב איירי גם במצוה מחמת מיתה, אמנם כבר נתבאר דלק' במתני' נראה דס"ל דבמצוה מחמת מיתה מודה רב], וכ' לחלוק דדוקא אם עמד הדין דחוזר אבל כל זמן שלא עמד אינו יכול לחזור בו דאמרינן דאע"ג דנתן מחמת מיתה מ"מ דעתו להקנות מעכשיו, וכ"כ בשם **הרא"ה**, **והנ"י** הביא דברי הרי"מ ודברי הריטב"א, **והה"מ** בפ"ט מזכיה הט"ז הביא דברי הרי"מ, **והטור** בסר"נ הביא דברי הרמ"ה, **ובפרישה** סקכ"ה כ' דבנ"י נראה דבכל ענין גם אם לא אמר בהדיא הדין דיכול לחזור בו, **והב"ח** כ' דכן נראה גם בהה"מ, וכ' לדינא דאין מוציאין מיד היורשים דהם מוחזקין, **ובשו"ע** סי"ד כ' דיכול לחזור בו, וי"א דדוקא אם פירש בהדיא, **ובנתה"מ** סק"כ כ' דהנ"י חולק בהדיא דגם אם לא פירש בהדיא.

גמ' שם – **בי"ר** מבואר דאם רק קנו מידו י"ל דעשה זה כדי שיכתבו לו השטר [דסתם קנין לכתיבה עומד], וע"י השטר ידעו הזמן שנתן לו המתנה ואפשר דנתן לאחר קודם ועכשיו יזכה הוא כיון דהוא בתרא, וכמו"כ אם רק זיכה י"ל דהוא סבור דלא סגי באמירה גרידא ומשו"ה גם מוסר לו אבל לעולם דעתו שיקנה רק כדין מתנת שכ"מ, [ולפי משנ"ת שי' הראשונים דאם דעתו להקנות בקנין לא קנה כלל משום דביטל מזה תורת מתנת שכ"מ שקונה באמירה, לכאורה בכה"ג גם יהיה הדין דלא יקנה כלל, אמנם הי"ר לעיל גם כ' דאם נמסר השטר לידו מחיים הדין דקונה גם לשמואל], **והריטב"א והנ"י** כתבו גבי קנין די"ל דעשה קנין להראות על גמירות דעתו שנותן בלב שלם.

**קנג' א'**

גמ' הני מילי לאחר – **הרי"מ** גרס איפכא דהני מילי לעצמו אבל לאחר לא.

גמ' ההוא דקנו מיני' וכו' – הרשב"ם מבאר דמיירי דזיכה וקנו מידו, וכ"כ **הי"ר והרי"ו** בשם **גאונים**, אמנם **הריטב"א** כ' דרק קנו מידו וס"ל כרב, **ובאו"ז** כתב שני פירושים.

ז) גמ' רב אמר וכו' – ברשב"ם מבואר דמיירי במתנת שכ"מ במקצת וכל שכן בכולה, **והראב"ד** [בש"מ] העמיד הגמ' במתנת שכ"מ בכולה, **ובי"ר** מבואר דמיירי במתנת שכ"מ בכולה וה"ה במקצת, וכן **הרמב"ן** כ' דגם במקצת הדין הכי, **וברי"ו** מבואר דמיירי במתנת שכ"מ בכולה, דכ' דאי לא כתיב ובמות קונה מחיים ולא אמרינן דלא גמר להקנותו אלא לאחר מיתה, ואי מיירי במקצת בודאי דקנה מחיים דהרי זה מתנת בריא, **והנ"י** כ' דהוה לי' כמתנת שכ"מ ובכל נכסיו בין בקנין בין בלא קנין קנה לאחר מיתה ואם עמד חוזר דהא מתנת שכ"מ היא וגילה דעתו דמחמת מיתה יהיב, **והרמב"ם** בפ"ח מזכיה הי"ט כ' דמיירי בין בכל בין במקצת, וכ' **הה"מ** דהיינו במצוה מחמת מיתה, ומבואר **בלח"מ** דס"ל דאי לא הוי מצוה מחמת מיתה א"כ במקצת לא נימא דדעתו למתנת שכ"מ אע"ג דכתיב ובמות, **ובטושו"ע** סרנ"א ס"א מבואר דגם במקצת הדין דהוי מתנת שכ"מ, **ובסמ"ע** סק"א מבואר דאפילו אם קנו מידו וכדין מתנה במקצת יש לזה דין מצוה מחמת מיתה, **והש"כ** בסק"ב הביא דהה"מ לא פירש הכי, והביא דדעת **המהריב"ל** כהסמ"ע, **ובבאה"ג** אות ב' הביא דברי הה"מ.

רשב"ם ד"ה הרי – עיין לעיל קנ"א א' אות ב' משנ"ת לענין נותן מחיים או מעכשיו האם עמד חוזר.

גמ' ואפילו הכי לא איפרק מטיבעא – **הריטב"א והנ"י** כתבו דכיון דטעה בדין והיה לו לדקדק יותר, משו"ה דבקה קללתה בו ששגגת תלמוד עולה זדון, **והמאירי** כ' דכיון דבמה שהטעה אותה לכתוב דבר שלא מענין השטר יש בזה שייכות למדת ליצנות ומשו"ה נענש, והדיינים נענשים על מידה זו ביותר.

א) מתני' לא כתב בה וכו' – **הרי"ו** כ' די"מ דמיירי בכתוב בו קנין בשטר זה, ובאם היה שכ"מ לא קנה כלל דשמא לא גמר להקנותו אלא בשטר כשמואל, דאי נימא דאיירי דכתוב דהוא מיפה כוחו א"כ בודאי הוי הוכחה דהיה שכ"מ, **וברשב"ם** מבואר דהיה קונה לאחר מיתה דלא כהי"מ, והק' הרי"ו דאי איכא קנין א"כ יק' לרב דאמר דבכה"ג ארכבי' אתרי ריכשי דא"כ גם אם היה שכ"מ מ"מ קנה לגמרי, [וכ' עוד דגם בשטר בלא קנין יהיה הדין לרב דיקנה לגמרי לשיטתו לעיל דכתב וזיכה היינו דמסר לו השטר], ומשו"ה כ' דמיירי מתני' דכתוב בשטר דנתן פלוני לפלוני ולא נתפרש איך, ובאם היה שכ"מ ממילא מפרשינן דנתן במתנת שכ"מ, ובאם היה בריא על כרחך דנתן באופן המועיל במתנת בריא דהיינו בקנין, [ומבואר בסוף דבריו דגם בשטר זה לבד אפשר להקנות באם היה קרקע, אלא דלשון זה לא מהני דיחשב ככתב וזיכה לרב], **והריטב"א** כ' דלשמואל צ"ל דמיירי בקנין, [ומבואר בדבריו בקידושין ע"ט ב' דמיירי במיפה כוחו], ולרב איירי במצוה מחמת מיתה, [והיינו כשי' הרמב"ן לעיל קנ"ב א' דבמצוה מחמת מיתה מודה רב, ועיי"ש משנ"ת סתירת דברי הריטב"א], וכ' דאי נמי כהרי"ו דרק כתוב דהוא נתן לפלוני, **ובטור** סרנ"א מבואר דמיירי דכתוב בה קנין, וכ' **בדרישה** בסק"ג **ובסמ"ע** סק"י דעל כרחך דמיירי גם במיפה את כוחו, ואכתי יכול לומר דבריא היה, אמנם **הט"ז** שם כ' כהי"מ ברי"ו דאם כתוב דמיפה כוחו אינו יכול לומר דבריא היה, **ובנתה"מ** בחי' סק"ז כ' כהסמ"ע.

מתני' המוציא מחבירו עליו הראיה – **המל"מ** בפ"ט מזכיה הכ"ב מק' על דברי הרשב"א בתשובה שנתבאר לעיל קמ"ח ב' באות ב', דהא דחיישינן שמא יש לו נכסים במקום אחר הוא משום דכיון דעשה קנין א"כ הוי הוכחה דיש לו עוד נכסים והוי מתנה במקצת ומשו"ה הוצרך לקנין, דא"כ במתני' נמי אמאי לא נימא דכיון דעשה קנין, דאי לאו הכי הרי באם היה בריא נמצא דלא מהני מידי, א"כ הוי הוכחה דהוי מתנת בריא, ולפמשנ"ת דברי **הרי"ו** דמתני' מיירי דכתוב דפלוני נתן לפלוני ולא נתפרש אם היה קנין או לא ממילא דלק"מ, **והפנ"ש** כ' דכנגד הוכחה זו, איכא הוכחה אחרת שהיה שכ"מ מהא דנתן כל נכסיו, ואין דרך בריא ליתן כל נכסיו דהא משו"ה הוא דאמרינן בשכ"מ דנתן מחמת מיתה דאין דרך שיתן כל נכסיו.

**קנג' ב'**

ב) גמ' אמר רבה – ברשב"ם ובתוס' גרסו רבה וכן הוא בעוד כמה **ראשונים**, אמנם **הרי"ף** ועוד כמה **ראשונים** גרסו רבא, **והרא"ש** כ' דאין לגרוס הכי דאביי מלך לפני רבא, וא"כ לא היה מעשה בא לפני רבא שאביי היה משיב על דבריו.

גמ' אמר לי' אביי וכו' – **הרי"מ** כ' דכיון דאח"כ אמר דרבה כר"נ ואשכחן תנא דקאי כותי', ממילא איסתלקא קו' אביי, ולכאורה נראה מזה דאביי דהק' הוא דבא להוכיח דאין לנו למיזל בתר השתא, דאי נימא דאביי הבין סברת רבה מטעם אחר ומשו"ה הק', א"כ היה לו לומר דכיון דאמרינן דטעמי' דרבה משום דאזלינן בתר השתא ממילא דליכא לקו' אביי, ולא לומר דכיון דאשכחן תנא דס"ל כותי', [ואולי י"ל דאי לאו דאשכחן תנא דאזיל בתר השתא, א"כ לא היינו אומרים דזה טעמו של רבה], **והרמב"ן** כ' דרבה לא הדר בי' משום דשמעתי' כר"נ, ואע"ג דאית לי' מתני' דספינה שאני הכא דאזלינן בתר השתא, [ויבואר המשך דבריו לק' בע"ה], **והרשב"א** כ' דלא חש לקו' אביי, דאיהו כר"נ ס"ל והכא נמי בתר השתא אזלינן, **והריטב"א** כ' דלא חש לקו' אביי, כיון דלא חזינן דמת אמרינן דהרי הוא כמו שהיה ור"נ מודה במתני' דספינה, ולפי דבריהם י"ל דאביי לא סבר דטעמי' דרבה משום דאזלינן בתר השתא ומשו"ה הק' על דבריו.

**החזו"א** כ' על פי התי' השני בתוד"ה השתא דאביי שהק' ידע דטעמו דרבה משום דאזלינן בתר השתא, אלא דמ"מ מק' דכיון דהנדון הוא על זמן שהיה חי ואין הנדון ממתי מת, א"כ לענין זה שנימא שהיה שכ"מ באותו זמן ולא בריא, לא מהני מה דעכשיו הוא מת, דכיון דעכ"פ צריך לומר דהיה שינוי מחיים למיתה, א"כ כמו די"ל דהיה שכ"מ הכא נמי י"ל דהיה בריא, וזה בא להוכיח מהא דספינה דמוכח דגם היכי דרובן לאיבוד, מ"מ חשבינן דמה שימות שהוא שינוי ולא אמרינן דאדרבה כיון דהוא במצב דעומד לאבד הרי זהו חזקתו שיאבד, אלא דאכתי חשיב מה שיאבד שינוי לענין מצבו עכשיו, וא"כ כמו"כ הכא אע"ג שהיה שכ"מ מתחילה, מ"מ לומר דימות מחמת אותו חולי ולא יבריא זהו שינוי, וא"כ אמאי לא ניחוש שמא הבריא, וכ' דרבה ס"ל דכיון דהיה שכ"מ ועכשיו הוא מת, א"כ לומר שהבריא בינתיים חשיב נגד חזקה, ולא דמי לספינה דמ"מ לא חזינן שהוא מת לבסוף.

**הרי"ו** מק' דמה מק' אביי מהא דספינה הא רבה אמר טעמו דכיון דמת קברו מוכיח עליו שלא עמד, ואי נמי משום חזקה דהשתא וזה לא שייך בספינה דשם אין שום דבר המוכיח שמת, וכ' לבאר דס"ל לאביי דהא ודאי דאין טעמו של רבה משום חזקה דהשתא לבד דבכל מקום בעי תרתי לרעותא ולא אזלינן בתר חזקה דהשתא וכמבואר בריש נדה דמעיקר הדין אשה שרואה דם דיה שעתה, ולא אמרינן דמשום חזקה דהשתא תהיה טמאה למפרע, ועל כרחך דס"ל לרבה דמה דהיה חולה מעיקרא חשיב דיש לו חזקת חולה ואמרינן דמת מחמת החולי ואדרבה גם חשיב החזקה דמעיקרא דימות מחמת החולי, ועל זה הק' אביי דמספינה מוכח דלא חשיב חזקה שימות אלא אע"ג דהוא חולה אכתי חשיב דיש לו חזקת חיים, [ולכאורה זהו כמש"כ **הריב"ש** בסשע"ט דהא דמחמירים בספינה אע"ג דאיכא רוב, הוא משום דהוי נגד שתי חזקות חזקת אשת איש וחזקת חיים של האיש, דאילו לפמש"כ האחרונים לומר דהטעם דלא הוי רוב גמור עיין בחזו"א כאן, א"כ אין ראיה משם דחשיב דיש לו חזקת חיים], וא"כ ממילא יש לנו להחזיק כאן דעמד, דמשום חזקה דהשתא לבד לא מהני וכמשנ"ת, ובמה דמסיק דטעמי' דרבה כר"נ דאזלינן בתר השתא, כ' הרי"ו דהא דגבי נדה מעיקר הדין דיה שעתה, הוא משום דשם ראית הדם הוי סותר לחזקת טהרה דידה, אבל בדר"נ מה דאמרינן דהוא בחזקת בריא אינו סותר לשום חזקה, [ולכאורה כונתו דאע"ג דבאים להוציא מחזקת ממון, מ"מ זהו תוצאה ממה דאמרינן דהוא בחזקת בריא, אבל מ"מ החזקת בריא מצד עצמה אינה סותרת לשום חזקה, משא"כ גבי נדה עצם הראיה סותרת לחזקת טהרה דידה], ואח"כ כ' דלדעתי' דרבה דאמר דהרי קברו מוכיח עליו, י"ל דהא דגבי נדה לא אזלינן בתר השתא הוא משום דשם יש טעם אחר דאשה מרגשת וכמו דאמרינן טעם זה בריש נדה, ויל"ע דהא כבר כתב דשם הוא סותר לחזקת טהרה, ובהא דרבה גם לכאורה אינו סותר לכלום, מה דנימא דמת מחמת אותו חולי שהיה בו ולא עמד בינתים.

תוד"ה השתא – **בק"ש** אות תקנ"ז כ' בביאור תי' הראשון דכיון דאמרינן דלמחר ימות, א"כ אפשר גם להחזיק מכח מה שיהיה מחר על עכשיו, [אמנם צ"ב בזה, דכיון דבלא שנימא דסופן לאבד הרי חיישינן שמא ניצל, א"כ כל דאמרינן שמא ניצל הרי גם מחר לא ימות, והרי גם למחר הדין דנותנים עליו חומרי חיים ומשום שמא לא מת, וא"כ היכי חזינן דלא אזלינן בתר השתא], **והרמב"ן** כ' דבחולה יש להעמידו בחזקתו שהוא חי עד שיודע לך שהוא מת, ולא דמי להכא דחזינן דמת לבסוף וקברו מוכיח עליו, ואביי שהק' מספינה הוא משום דכיון דרובן לאיבוד גם שם יש לנו לומר דאיבודן מוכיח עליהם, וכ' דרבה לא הדר בי' ומודה לדין של ספינה, אלא דס"ל דשאני הכא דאזלינן בתר השתא, ולכאורה דבריו הם כתי' הראשון בתוס', ונראה דבאמת אביי לא הבין דטעמי' דרבה משום דאזלינן בתר השתא, אלא דכיון דמת יש לנו לתלות דמת מחמת אותו החולי, וכן **הרשב"א** כ' דאביי מק' דכיון דרובן למיתה יש לנו לומר דמתוך זה מת, כמו דרבה אמר הכא דאם מת אמרינן דהוי מתוך החולי.

**והריטב"א** כ' דמהא דגיטין לא קשיא, דאדרבה כמו דהתם מוקמינן אחזקה דלא מת, הכא נמי נוקי אחזקה דלא עמד, וכיון דחזינן שמת ממילא נמצא דמת מחמת אותו חולי, וכ' דמשו"ה לא חש רבה למשה"ק אביי, דהתם נמי י"ל דמוקמינן כמו שהיה ולא מת, ולא ביאר מה ס"ל לאביי דהק' מהא דספינה.

ג) תוד"ה כמאן – **הרי"ו** כ' דמדברי ר"מ אין הכרח דאלזינן בתר השתא, דאפשר דס"ל דגם אם עכשיו הוא שכ"מ ס"ל דעליו להביא ראיה משום דרוב בריאים הם, ואפילו תימא דלכו"ע לא אזלינן בתר רוב, מ"מ י"ל דטעמו דלא היו כותבין שטר סתם דנראה דהוי עדות על מתנת בריא, ועוד דכיון דרוב בריאים סתמא משמע מתנת בריא, אבל ר"נ תלה בזה שהוא בריא עכשיו, **והרשב"א** הביא סוף דברי הרי"ו ודברי התוס', **והריטב"א** כ' דעיקר משום דאיכא לק' מ"ד דפליגי בקיום השטר ולא במחלוקת ר"נ ורבי יעקב, [וזהו לשיטתו לק' דלהאי מ"ד דפליגי בקיום השטר, באמת י"ל דהא דעליו להביא ראיה לא הוי משום דאזלינן בתר השתא, אלא על דרך דברי הרי"ו].

גמ' כרבי נתן וכו' – **הרמב"ן** מבאר טעמי' דרבה משום דאזלינן בתר השתא, ומוסיף דאמרינן דהעדים לא היו כותבים ומוסרים לו שטר זה אי לאו דאתברר להו דמת מחמת חולי זה ולא חיישינן לעדים טועים, וכמו כן בר"נ אמרינן דאי לאו דהיה בריא לא היו כותבים לו שטר בלשון זה, דיש לחוש דאח"כ יהיה בריא והמקבל יאמר דהיה בריא בשעת מסירה, ורבי יעקב סבר דהעדים חותמים וסומכים דהב"ד יבררו האם היה שכ"מ או לא כיון דלא נתפרש בשטר שהיה בריא, וכמו"כ יבררו ב"ד אם מת מחמת חולי זה, ולפ"ז הק' בהא דר"נ, דאמאי באם הוא שכ"מ על המקבל להביא ראיה, הא כיון דאמרינן דלא היה לעדים לכתוב שטר דלא מפורש שם שהיה שכ"מ, א"כ מהאי טעמא יהיה נאמן גם אם עכשיו הוא שכ"מ, וכ' דחוששין דבאמת היה שכ"מ ורצה שיכתבו סתם דהוא סבור שאם יבריא יחזור מיד כשעדים מצויים לו דנתן כשהיה שכ"מ, ומשו"ה לא חשש לכתוב שטר בסתם, ויל"ע בדבריו דנראה דאי לאו הטעם דהעדים לא היו כותבים ומוסרים שטר זה לא היינו הולכים בתר השתא, ובגמ' בקידושין מבואר דמדמי לה למחלוקת רב ושמואל לענין הרי היא בוגרת לפנינו, ואפשר דהוצרך להוסיף זה רק משום דבלא זה לא היה מהני להוציא ממון, ובשאר ראשונים לא מבואר אלא דס"ל דאזלינן בתר חזקה דהשתא.

גמ' הוא מוציא מידיהן וכו' – **הריטב"א** בכתובות נ"ה ב' כתב דהיכי דהוי ספק אם הוי מתנת שכ"מ או מתנת בריא, גם אם תפס המקבל לא מהני, כמבואר הכא דהוא מוציא מידן, **והרמב"ם** בפ"ט מזכיה הכ"ג כ' דזה דוקא בקרקע, אבל במטלטלין נאמן מתוך שיכול לומר שלי הן, **והה"מ** שם כ' דנראה דגם בלא מיגו יהיה נאמן כיון שיש עדים שבא מחמת מתנה זו חזר הנותן להיות מוציא, וסיים דזה צ"ע, **והכס"מ** שם כ' דפשיטא דכהאי גונא נחייב להחזיר כיון שיש עדים דהוי מחמת מתנה זו הרי כאילו לא החזיק, **ובטור וברמ"א** סרנ"א ס"ב מבואר דנאמן במיגו, **והש"כ** בסק"ו כ' כהכס"מ, **ובקצוה"ח ובנתה"מ** סק"א כתבו דהיכי דנתן לידו זכה מיד גם אם הוי מתנת שכ"מ וכמבואר בסקכ"ה דהיכי דנותן לשליח שיתן למקבל דזוכה מיד, ורק דאם הוא שכ"מ יש כאן אומדנא דלא נתן אלא על הצד דימות, ומשו"ה אם עמד חוזר בו, וא"כ כיון שיש כאן ודאי מתנה וספק תנאי אין להוציא מידו, והנתה"מ כ' עוד דכיון דנתן לו א"כ הוי תפיסה ברשות, **ובדברי משפט** שם סק"א כ' דכיון דיש כאן דררא דממונא והוא טוען ברי, א"כ מהני תפיסתו וכמבואר בתוס' בב"מ ק' א', ועיי"ש מש"כ עוד.

גמ' שם – **בשו"ת הר"ן** סס"ו כ' דטעמי' דרבי יעקב דחיישינן שמא היה שכ"מ, הוא משום דהחולי מצוי, ועיין עוד בסמוך.

גמ' רבי נתן אומר – **החזו"א** כ' לומר דהיכי דידוע שהיה שכ"מ והספק מתי נתן המתנה, בזה מודה ר"נ דלא מהני מה שעכשיו הוא בריא דיוציאו ממנו הממון, וכ' דאע"ג דגבי טומאה מבואר בסמוך דהגם דידעינן דמעיקרא היה ימות החמה ובכל זאת אזלינן בתר השתא, מ"מ כאן לא ניזל בתר השתא להוציא ממון עיי"ש, אמנם **במקנה** בקידושין מבואר דגם בכהאי גונא אמר ר"נ.

תוד"ה והן – **ברא"ש** בש"מ מבואר דהצד דס"ד דגם ראיה בעדים לא יהני הוא משום דכיון דלא כתב דהוי מתנת בריא, מסתמא דעתו להקנות כדין מתנת שכ"מ ולחזור בו אם ירצה, קמ"ל דבראיה מוציאים, **ובתו"ר** בקידושין מבואר דהיינו דהיה ס"ד דגם אם היה בריא, מ"מ כיון דלא נכתב בלשון מתנת בריא לא גמר ומקני כמתנת בריא.

תוד"ה רבי נתן – **הרי"ו** כ' כהתוס', וכ' דס"ל דכיון דאין הולכין בממון אחר הרוב, אין מעלה לזה שרובן בחזקת בריאים שיועיל לסייע להוציא ממון, [ועיין בכתובות ט"ז א' דמבואר **בת"י** ובעוד **ראשונים** שם דע"י רוב וחזה"ג מוציאין ממון לכו"ע].

הרשב"ם כ' דהלכה כרבה כיון דאתיא כרבי נתן דאמרינן בעלמא דדיינא הוא ונחית לעומקא דדינא, וכן מבואר **באו"ז** וכ' דכן נראה מריב"ם דכ' כמש"כ בתוס' דמייתי הא דרבי נתן ולא למתני' משום דרבי נתן דיינא ונחית לעומקא דדינא, אמנם הנה **הרשב"א** גם כ' דברי התוס' אלו, ובכל זאת מבואר בדבריו דאין הלכה כרבה, וכן **המרדכי** בסתרכ"א מביא תשובת **מהר"ם** דמבואר דהלכה כרבי נתן, [ועיי"ש דכ' דאפילו אי נימא דדוקא שם משום דרוב בריאים], אמנם **הרי"ף** ושאר **ראשונים** כתבו דאין הלכה כרבה, דחכמים דמתני' חולקים על רבי נתן והלכה כרבי יעקב, **וברי"מ** כ' עוד דרבה שתק לאביי ומשום דחזר בו, **וברמב"ם** בפ"ו מזכיה הכ"ז מבואר כאביי, ובפ"ט שם הכ"ב מבואר כרבי יעקב, וכן **בטור** סרנ"א מבואר מסקנת דבריו כאביי וכרבי יעקב, **ובשו"ע** שם ס"ב מבואר כאביי, **וברמ"א** שם כ' גם דהלכה כרבי יעקב.

**המרדכי** שם כ' דמהאי טעמא דהלכה כר"נ, הדין במלמד שהשכיר עצמו ואמר לו בעל הבית שילך לקרובו שיראה אם יודע ללמד, ולא הלך, ואחר שלימד אומר שילך עכשיו ויראה שהוא יודע, דהדין עם המלמד דאמרינן דמהשתא ידע מעיקרא גם ידע, וגם איכא בזה להסברא דאמרינן בגמ' בקידושין דכו"ע בחזקת בריאים דהכא נמי המשכירים עצמם בחזקת שיודעים, **והרמ"א** כ' דין זה להלכה בסשל"ה ס"א, **ובבי' הגר"א** שם סק"ט כ' דזה נכון לשי' הרשב"ם דהלכה כר"נ, אבל לפי מה דקיי"ל דאין הלכה כר"נ, א"כ גם בזה לא יוכל להוציא ממון מכח זה שיודע עכשיו, **ובש"ש** שער ג' פרק י"ב כ' לישב דברי הרמ"א על פי תשובת הר"ן שהובא לעיל דטעמי' דרבי יעקב משום דהחולי מצוי, וא"כ בזה אינו מצוי דלא ידע מעיקרא ומשו"ה מודה רבי יעקב בזה.

ד) גמ' כמחלוקת – **הרי"מ** כ' דבזה גם לרבה הוי כת"ק דר"נ דלא אזלינן בתר השתא אלא כמו דאמר רבא דאם עבר ימות הגשמים לעולם הוי כרה"י, וכן פירשו **הי"ר והראב"ד** [בש"מ] ומבואר בדבריו דגם ר"נ מודה בה, וכ' דטומאה שאני דאזלינן בה לחומרא, ואי נמי דגבי ממון טעמי' דר"נ דכולי עלמא בחזקת בריאים והוא גם היה בחזקת בריא, [ויל"ע דאיזה שייכות יש כלל בין הדין דטומאה לדין הכא, ומה שייך שם לומר דניזל בתר חזקה דהשתא], **והריטב"א** הביא פי' הרשב"ם, וכ' בשם **התוס'** דמה דאמר במחלוקת היינו דבזה גם רבי יעקב מודה דאזלינן בתר השתא דדיינינן בי' לחומרא.

רשב"ם ד"ה אמר – **בק"ש** אות תקנ"ט **ובחזו"א** עמדו בזה דלכאורה מה דאמרינן דניזל בתר חזקה דהשתא, זה שייך היכי דיש ספק האיך היה המצב בזמן מסוים, דאמרינן דכיון דעכשיו הוי המצב הכי הכא נמי היה באותו זמן המסופק, אבל הכא דהרי ברור לנו אמתי התחיל ימות הגשמים והספק באיזה זמן נכנס, מה שייך בזה לומר דניזל בתר השתא להכריע דנכנס בזמן ימות החמה, **ובאו"ש** בפ"ח משחיטה הי"ב גם עמד בזה, ועיי"ש מש"כ לבאר הסוגיה אך דבריו הם דלא כמבואר ברשב"ם, [ועיין בחזו"א שכ' לומר דמהאי טעמא דאין הספק על זמן מסויים מה היה אז המצב, לא אמרינן דאדרבה ניזל בתר חזקה דמעיקרא שהיה ימות החמה, דלא שייך חזקה לענין זה, אלא דהעיר דלכאורה גם חזקה דהשתא לא היה מהני בזה וכמשנ"ת].

רשב"ם שם – **בק"ש** אות תקס"א העיר דכיון דעל כרחך דלא הוי כספק סוטה דא"כ היה טמא בודאי, אמאי הוצרך הרשב"ם לומר דטעמי' דרבי יעקב משום דמוקמינן אחזקת טהרה, הא בספק טומאה ברה"ר דספיקו טהור זהו גם היכי דליכא חזקת טהרה, וכ' דשמא דעת הרשב"ם כהתוס' בנזיר נ"ז דגם ברה"ר טהור דוקא משום חזקת טהרה, **ובחזו"א** נראה דהיכי דהוי ספק אם הוי רה"י או רה"ר, י"ל דאין לזה דין ספק טומאה ברה"ר ויהיה טהור גם בלא חזקה, כיון דיש כאן צד שמא הוי ספק טומאה ברה"י, ורק לאפוקי מחזקה אי אפשר מספק זה, אלא דאכתי העיר דלשי' הרמב"ם דהא דספק טומאה ברה"ר טהור משום דספיקא דאורייתא לקולא, גם בלא חזקה יהיה טהור.

**והחזו"א** הק' על שי' הרמ"ה שהובא בטושו"ע באה"ע סל"ז ס"ה דהא דפסקינן כרב דאזלינן בתר השתא שהיא בוגרת, זה דוקא אם היא אומרת בריא שהיתה בוגרת מצפרא, אבל בלא זה חיישינן דאכתי לא בגרה כשמואל, דאמאי הכא בנכנס לבקעה, אמרינן דלר"נ אזלינן בתר השתא, הא הכא הוא מסופק ואינו בריא, אמנם באמת נתבאר דהרמ"ה מבאר הגמ' באופן אחר.

גמ' לא שנו וכו' – **הרי"מ והי"ר** כתבו כפי' הר"ח, וכ"כ **הראב"ד** [בש"מ], וכ' דאע"ג דמבואר בטהרות בפ"ו דאם נעשה רה"ר ושוב נעשה רה"י כל זמן הוי לפי מה שהוא בשעת הספק, שם מיירי דנפלו מחיצות רה"י וניכר השינוי, אבל הכא אי נימא דבימות החמה הוי דינו כרה"ר הוי כחוכא, ומבואר דרק מדרבנן הוא דאמרינן דהוי לעולם כדין ספק טומאה ברה"י, אמנם **הרמב"ן** גם כ' כהר"ח, וביאר דהלכתא גמירי לה מסוטה דכל דהוי בתחילת הספק רה"י, דין טומאה זו כספק טומאה ברה"י וספיקו טמא, **והריטב"א** ביאר הגמ' כמש"כ התוס' בשם ר"י, **והרמב"ם** בפ"כ מאבות הטומאה ה"ו כ' דבקעה שעברו עליה ימות הגשמים היא רה"י לטומאה גם בימות החמה.

תוד"ה אמר – **הרמב"ן** מק' עוד דלא הוזכר בסוגיין דמיירי דאיכא גדר, אמנם **המהרש"ל** כ' לומר דבאמת מש"כ הרשב"ם דעברו ימות הגשמים משגדרוה, היינו למ"ד דדוקא אם איכא גדר הוי רה"י, אבל למ"ד דגם אם לא גדר הוי רה"י, א"כ גם דינו של רבא הוי אף אם לא גדר, אלא יהיה תלוי משעה שנעשית שדה.

בא"ד – **החזו"א** כ' לומר בשי' הר"ח דגם אם נכנס בימות החמה קודם ימות הגשמים, כל שבא לשאול בימות הגשמים דיינינן לה כימות הגשמים, ומשו"ה לא משכחת לדידי' כלל דברי ר"א דלטומאה כמחלוקת, דהא אפילו אם נכנס ודאי בימות החמה דינו כימות הגשמים, אלא דלא ביאר טעם בזה דאמאי יהיה דינו כאילו נכנס בימות הגשמים, [ולפ"ד הראב"ד נראה דיש מקום לזה].

**קנד' א'**

ה) גמ' ראיה בעדים – **הריטב"א** כ' דגם העדים החתומים בשטר נאמנים לומר דהיה מתנת בריא ולא חשיב חוזר ומגיד, דהוי רק בירור על מה חתמו בשטר, ומבואר **בנ"י** דחשיב דלא גמרו עדותם בשטר כיון דלא נתפרש אם הוי מתנת שכ"מ או מתנת בריא.

גמ' רב חסדא וכו' – ברשב"ם מבואר דלפ"ז דראיה בקיום השטר, גם רבנן ס"ל כר"נ דאזלינן בתר השתא, וכ"כ **הראב"ד** [בש"מ], אמנם **הרמב"ן** הק' דא"כ בהא דלק' דמק' רבי יוחנן לר"ל מברייתא דמעשה בבני ברק, דאמאי לא סגי שם בקיום השטר, אמאי לא משני דהאי ברייתא אתיא כרבי יעקב דלא אזלינן בתר השתא, [דהא גם לרבי יוחנן תלוי זה במחלוקת ר"נ ורבי יעקב, ורק פליגי במתני' מאי טעמייהו דרבנן], וכ' לומר דלפי מה דמוקמינן דפליגי בקיום השטר, א"כ גם רבי יעקב ור"נ פליגי בכה"ג דהשטר לא מקויים, וטעמי' דרבי יעקב משום דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, ור"נ ס"ל דגם באינו מקויים אינו יכול לומר דשכ"מ היה, וכ' דהוי כעין מכריע בין ר"מ לרבנן, והיינו דלר"מ לעולם אי"צ לקיימו, ולרבנן לעולם צריך לקיימו, ור"נ ס"ל דדוקא לענין טענת שכ"מ הייתי אי"צ לקיימו, **והריטב"א** כ' דלרב חסרא ורבה בר"ה י"ל דגם ר"מ וגם רבנן לית להו דר"נ, והא דבשטר מקויים הן מוציאין מידו לא הוי משום דאזלינן בתר השתא, אלא אפילו אם הוא שכ"מ עכשיו אמרינן דמוציאין מידו דבמתני' לא פריש דיש חילוק אם הוא עכשיו בריא או לא, והטעם דמוציאין משום דאמרינן דסתם מתנות ורובן מתנת בריא הן, ועוד דלא מפקעינן שטרא מחזקתי', [ויל"ע דכיון דרב הונא מוקי מתני' כשעכשיו הוא בריא, מנין לומר דרב חסדא ורבה בר"ה חולקים בזה].

גמ' והא איפליגו – **הריטב"א** מק' דכאן הוי מחלוקת במתני' ושם הוי מחלוקת בברייתא, וכ' דהרשב"ם מבאר דשם אמתני' קאי ופליגי במתני' דהתם, וכ' דעוד י"ל דכיון דפליגי גבי עדים הוה לי' לפרושי, או לנקוט ברייתא לישנא דמתני'.

גמ' אלימי עדים – **הריטב"א** מבאר משום דגם ביוצא ממקום אחר, ע"י עדים הוי תרי ותרי, [ויל"ע דזה רק בעדים אחרים].

רשב"ם ד"ה בההיא – **ברי"מ ובי"ר** בע"ב כ' דהא דעדים נאמנים לרבנן היינו כשהשטר מתקיים על פיהם, ובתוס' בכתובות י"ט א' נראה דבכהאי גונא דיודה הלוה, כיון דהוא אינו נאמן לאורועי לשטרא, ממילא גם העדים לא יהיו נאמנים, ועיין בספר קיום שטרות למו"ח סכ"ג מש"כ בביאור שי' הרשב"ם.

תוד"ה וכן – **הרשב"א והריטב"א** כתבו דהכא גרסינן רבא ולעיל רבה, **והרא"ש** כ' דרבה חזר בו.

גמ' אמר לי' אביי וכו' – **הרי"ו** מבאר דאע"ג דלעיל אביי לא ס"ל כרבה דניזל בתר השתא, [ולפ"ד החזו"א לעיל לק"מ, דדוקא לענין אם מהני מה שמת לומר דלא הבריא בינתיים חולק], מ"מ ס"ל לומר דיהיה עליו להביא ראיה משום דיש לנו לומר דהוי מתנת בריא דכיון דכתוב סתם נראה דהמתנה קיימת כבריא, **והריטב"א** כ' דאביי בא לברר האם הטעם של רבא משום דיש לנו למיזל בתר חזקת ממון ואין להוציא ממון בלא ראיה, או טעמו משום דכיון דלא כתוב בשטר דהוי מתנת בריא, אין לנו לומר דהיה מתנת בריא, וכיון דאמר לו דמשום חזקת ממון הודה לו, **והמהרש"א** כ' דלעיל דהק' אביי הוא משום דאיכא רובא דחולים לחיים, **ובפנ"ש** הק' דהא רבא הק' מספינה דשם רובן לאבד, וס"ל דגם בכה"ג אין לנו למיזל בתר השתא, [אמנם לפי המבואר לעיל דאביי דהק' הוא משום דלא סבר דטעמי' דרבה משום דאזלינן בתר השתא, א"כ י"ל דלענין מה דמבואר מדבריו דלא אזלינן בתר השתא הוא רק היכי דאיכא גם רוב], וכ' לומר דאביי ס"ל כמבואר בסוגיה בקידושין דטעמי' דר"נ משום דכו"ע בחזקת בריאים, וכמבואר בתוס' לעיל דאי זהו טעמי' דר"נ א"כ לא שייך זה להא דרבה.

גמ' ומת – **הרמב"ן והרשב"א** כ' דצ"ל דמת מיד אחר המכירה, דאי לאו היכי איך יועיל מה דרצו לבודקו להצד דהיינו הלקוחות ורצו להוכיח שהוא גדול, הא יש לחוש שמא הביא שערות בין המכירה למיתה ובזמן המכירה אכתי היה קטן, והרשב"א כ' **דהרי"מ** פירש דקטן היה בשעת מיתה וכל שכן בשעת מכירה, וכ' דכן מבואר מהגירסא לפנינו דערערו לומר קטן היה בשעת מיתה, ולא אמרינן באותה שעה, ומבואר **בריטב"א** דלפ"ז מבואר דבאמת לא היתה שעת המיתה סמוכה לשעת המכירה, ואמרינן דאי היה קטן בשעת מיתה כל שכן בשעת מכירה, ולפ"ז יק' דאיך בעי לומר דהלקוחות רצו לבודקו להוכיח שהוא גדול, הא י"ל דבשעת מכירה היה קטן ולא הביא שערות אלא אחר המכירה, **ובשו"ת הרא"ש** כלל ל"ג ס"ה כ' דכל שבודקים אותו ורואים שיש לו שערות, מהני דנחזיקו גדול למפרע מבן י"ג, ומשום חזקה דרבא דהביא שערות מזמן שהיה בן י"ג, וכן מבואר **בטושו"ע** חו"מ סל"ה ס"א דהיכי דבדקו לאחר זמן ומצאו שערות מחזיקים אותו כגדול בודאי משנהיה בן י"ג, **ובב"י** באה"ע סמ"ג הביא מרבו **דהתשב"ץ והרשב"א** חולקים על הרא"ש, וציין לרשב"א בסוגיין, **ובנו"ב** מהדו"ק חחו"מ ס"ד כ' דכיון דהוי מחלוקת ראשונים אין להוציא ממון בכהאי גונא, אמנם בחאה"ע סס"א כ' הנו"ב די"ל דהרמב"ן מודה להרא"ש בעיקר הדין דיש להחזיקו גדול למפרע, ומה דהוצרך הרמב"ן לומר דמת מיד י"ל דס"ל כמבואר בתוס' דבסוגיין מיירי דבדקו אותו אחר שנהיה בן י"ג ולא מצאו שערות, דאי לאו הכי יש להחזיקו כגדול מכח חזקה דרבא וכמשי"ת בסמוך, ובכהאי גונא בודאי דלא מהני מה שמוצאים לאחר זמן להחזיקו כגדול למפרע, דהא חזינן דהיה איזה זמן עכ"פ שלא הביא שתי שערות ובטלה חזקה דרבא, **ובש"ש** שמעתא ה' פט"ז כ' בשי' הרא"ש, דאע"ג דהיכי דיש ספק אם היה ברי או שכ"מ ס"ל להלכה כרבי יעקב, דעל הלקוחות להביא ראיה שהיה בריא ואפילו אם עכשיו הוא בריא, ולא אמרינן דיהני חזקה דהשתא לומר דגם מעיקרא היה בריא ואף דרוב העולם בריאים, הוא משום דבכל אדם היה פעם אחת בחייו חולה, וא"כ כבר איתרע חזקת בריא דידי', משא"כ הכא מעולם לא איתרע חזקה דרבא שיביא שערות משנהיה בן י"ג, ובפי"ז הביא דמהסוגיה בנזיר כ"ט א' לשי' המפרש והתוס' בשם ר"ח שם מוכח דלא כהרא"ש, ותמה על פסק השו"ע דסתם כהרא"ש, מאחר דמצינו כמה שי' ראשונים דחולקים עליו, **והגרע"א** ציין **למהרח"ש** דכ' דהוי ספק, **ובנתה"מ** סרל"ה בחי' סקכ"ה כ' דהוי מחלוקת ראשונים אי מהני בדיקה בעודו חי להחזיקו גדול למפרע מבן י"ג, **ובחזו"א** תמה על מש"כ הרמב"ן דמיירי דמת מיד, דהא עכ"פ היה איזה זמן עד שמת וניחוש דבזמן זה הביא השערות וכ' דראית הרא"ש מכרחת.

**ובפנ"ש** הביא דברי **הרמב"ם** בפכ"ט ממכירה הי"ז דכ' דקטן שמכר בנכסי אביו וכשנעשה בן עשרים לא מיחה אינו יכול לחזור, דכיון דלקח המעות ונתשמש הלוקח בקרקע זו בפניו כשהוא בן עשרים ולא מיחה נתקיימה ביד הלוקח שהרי רצה בממכרו, וכ' לומר דמקור שיטתו הוא מכח קו' הרמב"ן דאמאי לא ניחוש דהביא השערות בין המכירה למיתה, דלפ"ד גם אם הביא השערות אחר המכירה, מ"מ כיון שאח"כ הביא שערות והוא לא מיחה במכירה, הרי רצה בממכרו ושפיר הוי מכר.

גמ' אי אתם רשאים לנוולו - בש"מ כ' בשם **הרא"ש** דהיינו דיש להם לעשות לפנים משורת הדין.

תוד"ה ועוד – מש"כ התוס' בשם ר"ת, הנה **הרמב"ן** הביא זה בשם **ר"ח**, וכ' דהוא מפרש הכי הגמ' לק' קנ"ו דאמרינן דבעי שירבה השחור על הלבן, ונראה דהיינו דמבואר שם דבעי שיהיו השערות שחורות, **ובחזו"א** כ' דס"ל דבלבנות יש לתלות בשומא.

**הראשונים** כתבו פי' הר"י דעשוי להשתנות לענין גומות, **והי"ר** כ' עוד דהיכי דהעור באותו מקום גבוה או משונה משאר מקומות הוי ראיה דהוי שערות של שומא, ובזה אמר דעשוי להשתנות דלא יהיה ניכר שנוי באותו מקום משאר מקומות, **והרמב"ן** כ' לפרש עוד דעשוי שינשרו השערות ויש לנו לומר בודאי דנשרו, וא"כ אין לנו לנוולו בסתם.

**והריטב"א** כ' דגם לפי מה דאמרינן דבני משפחה ערערו לומר שהוא קטן מה דאמר דעשויין להשתנות, היינו דעשוי שלא יראה שם גומא אע"פ דמחיים היה גומא, ולא ניחא לו לפרש דנשרו דלשון להשתנות לא נראה דהיינו שינשרו, **ובנ"י** כ' תרוייהו.

בא"ד – בדברי **הגרע"א** בגה"ש, הנה מבואר דבריו בחי' דאי כהגירסא לפנינו יק' דמה תי' דסגי בגומות וזה עשוי להשתנות, הא אכתי יק' דנימא לקוחות דרוצים לבדוק שמא יש לו שערות, וע"כ צ"ל משום דשערות בלא גומות לא הוו סימן, וא"כ יש להתוס' להביא לגמ' זו דשערות בלא גומות לא הוי סימן, ומשו"ה כ' לגרוס גמ' זו דבעי גומות בהדי שערות.

**קנד' ב'**

בא"ד – **הרא"ש** בש"מ כ' דכמו דאמרינן דלענין חליצה לא מהני חזקה דרבא, הכא נמי לענין הוצאת ממון לא מהני חזקה דרבא, **ובנו"ב** מהדו"ק חחו"מ ס"ד הק' על התוס' דחזקה דרבא מהני גם להוציא ממון, ומה דהכא לא מהני הוא משום דמיירי דבדקו מתחילה ולא מצאו, דא"כ אמאי מבואר בגמ' בסמוך דיש חזקה דאין העדים חותמין על השטר אלא א"כ נעשה בגדול, הא יש לחוש דהעדים לא ידעו דבדקו ולא מצאו שהוא גדול, והם סמכו על חזקה דרבא דהוא גדול, וא"כ עכשיו שידוע לנו דבדקו ולא מצאו יש לחוש דהיה קטן והעדים לא ידעו ומשו"ה חתמו, וכ' לבאר בקו' התוס' דודאי גם התוס' מודו דמשום חזקה דרבא לחוד אין מוציאין ממון, אלא דקו' דכיון דהיכי דימצאו עכשיו סמנים הדין דמהני להחזיקו גדול למפרע וכמשנ"ת דברי הרא"ש, א"כ כיון דמבואר בגמ' דהא דחזקה דאין העדים חותמין אלא א"כ נעשה בגדול שוה לחזקה דהשתא, וכמבואר בתוד"ה אלא דר"ל משוה החזקה דאין חותמין אלא א"כ נעשה בגדול לחזקה דהשתא, ממילא הכא גם לרי"ו יש לנו לומר דנוציא ממון משום החזקה דאין חותמין אלא א"כ נעשה בגדול בצירוף חזקה דרבא, וכמו דמצרפים חזקה דהשתא לחזקה דרבא, ובחהא"ע סס"א כ' לבאר דמה דמבואר בתוס' דמהני חזקה דרבא להוציא ממון הוא דוקא היכי דאי אפשר לברר, וא"כ דוקא אחר שמת דכבר אי אפשר לברר מק' התוס' דנוציא ממון מכח חזקה דרבא, אבל בשעה שחותמין העדים כיון דיכולים לברר אם הוא גדול, א"כ עליהם לברר זה, וא"כ שפיר איכא חזקה דהעדים בררו שהוא גדול וידעו שיש לו סמנים בשעת המכר, **והפנ"ש והחזו"א** כתבו לבאר קו' התוס' דמה בכך דסמנים עשויים להשתנות לאחר מיתה, הא מ"מ כיון דאיכא חזקה דרבא א"כ שפיר יהני מה דעכשיו יש לו סמנים של גדול הגם דיש לומר דשמא הוי מחמת מיתה, ואדרבה נימא דמה שעכשיו לפנינו היה גם מחיים כיון דחזקה דהביא סמנים מיד, וכ' החזו"א דהרא"ש דכ' דאין להוציא ממון, ס"ל דכיון דעשוי להשתנות א"כ הוי כמו דאין סמנים לפנינו.

**הנו"ב** שם מק' דבגמ' בסמוך אמרינן דרי"ו הק' לר"ל דאי הוי ראיה בעדים, איך משכחת לה דנחתי לקוחות בנכסים, ולפ"ד התוס' דרק משום דבדקו ולא מצאו חיישינן שהיה קטן, א"כ נימא דמיירי כפשוטו באופן שלא בדקו ומשו"ה הוי בחזקת גדול ושפיר נחתי לקוחות לנכסים, **ובש"ש** שמעתא ה' פי"ד הביא דברי **המהרי"ט** שכ' דגם היכי דאחר שנעשה בן י"ג בדקו ולא מצאו סמנים, אמרינן דמסתמא הביא שערות ונפלו, וא"כ יק' דאיך מבואר דרצו לבדוק עכשיו שאין לו סמנים, הא מ"מ גם אם לא נמצא סמנים נימא דהיו ונשרו, ומשו"ה בהכרח צ"ל דמיירי באופן שיודעים שלא הביא שערות מיד בתחילת י"ג ומשו"ה ליכא להחזקה, ומשכחת לה באופן המבואר **בב"ש** סקנ"ה סקכ"ט כגון דבדקו קודם שנעשה בן י"ג והיה שם שערות דהם שומא, ואחר שנעשה בן י"ג בדקו שוב וראו דשערות אלו לא נשרו, דא"כ אין לנו לומר דהביא עוד שערות של גדלות ונשרו כיון דחזינן דהשערות של שומא לא נשרו, וא"כ ממילא דאין לומר דמיירי בברייתא באופן שלא בדקו, דא"כ גם אם עכשיו לא ימצאו שערות לא יהני להוציא מיד לקוחות, [ופט"ו חולק על עיקר דברי המהרי"ט עיי"ש], וכ"כ **הגרע"א** במקום אחד, אלא דהק' דאכתי י"ל דאף דבדקו קודם שהיה בן י"ג וראו שיש לו שערות, מ"מ אחר שנעשה בן י"ג לא בדקו, ורוצים עכשיו לבדוק שעדיין שערות אלו קיימים ושערות אחרים ליכא, וכ' די"ל דבכהאי גונא גם אחר מיתה יהני בדיקה דאין לתלות דדוקא השערות שגדלו אח"כ נשרו אחר מיתה, ועל כרחך דלא היה מיירי באופן זה, אלא דמ"מ הק' דנימא דמיירי דרצו לבדוק דאין גומא, דלא שייך בזה חשש נשרו.

גמ' בשלמא לדידי וכו' – **הרי"ו** כ' דלשי' רי"ו דבעי ראיה בעדים שהיה גדול, א"כ גם אם היורשים אינם טוענים בברי שהיה קטן טוענים להם שהיה קטן, **והמהרי"ט** בח"א ס"ט הביא דבגמ' כאן מבואר דאין טוענים שהיה קטן, דהא מבואר דמעמידים הנכסים בחזקת לקוחות, ואע"ג דהשתא לא ס"ל להחזקה דאין העדים חותמין אלא א"כ נעשה בגדול [עיין במשי"ת בתוד"ה אלא דיש בזה מחלוקת ראשונים האם עכשיו ס"ל לחזקה זו], ובאם היה המוכר קיים וטוען בבריא שהיה קטן היה נאמן, ובכל זאת מבואר דלא טוענים ליורשים, ומבואר דהנדון בגמ' הוא האם טוענים שהיה קטן, וזה כהרי"ו דלרי"ו גם טוענים שהיה קטן, אמנם צ"ב דמבואר בדבריו דגם ר"ל דאמר דהוי בחזקת לקוחות הוא משום דאין המוכר טוען שהיה קטן, והא בגמ' משוה נדון זה לענין שכ"מ, ובשכ"מ גם אם טוען שהיה שכ"מ אינו נאמן.

תוד"ה אלא – **הרא"ש** בש"מ כ' דמשמע בברייתא דאין ערעור על השטר שהיו יכולין לקיימו, **והרמב"ן** כ' דמשמע שלא הודו כלום דלמה להם להודות, וכיון דהיו צריכים לטעון דהיה קטן על כרחך דהיה השטר מקויים, **והרי"ו והרשב"א** בשם י"מ כ' דאי הוי רק משום דלא נתקיים א"כ היה להתנא לפרש דלא נתקיים השטר כיון דעיקר כח הערעור הוי מחמת זה שלא נתקיים, וכ"כ **הריטב"א** וכ' דהכי אמרינן ברוב דוכתין היכי דהנאמנות הוי משום מיגו דמזוייף, והוסיף מש"כ התוס' דכיון דמודים מסתמא היה אפשר לקימו, והרי"ו כ' עוד דהם לא טענו בבריא שהיה קטן אלא שמא היה קטן, וא"כ אין לומר דבאו מכח מיגו, דרק למי שטוען בריא שייך מיגו, וכבר כ' **בק"ש** אות תקס"ג דזה דלא כמבואר בתוס' בריש גיטין ובעוד מקומות, דטוענים ליתומים פרוע מיגו דמזוייף, וא"כ גם הכא יש לטעון להם שהיה קטן במיגו דמזוייף, [ובח"ב ס"ג כ' לתלות זה האם מיגו הוי ראיה או כח טענה], **ובקצוה"ח** סרל"ה סק"ה הק' על מש"כ התוס' דהא במתני' לר"ל הראיה היא בקיום השטר, ומבואר דאע"ג דהוי אמת מ"מ אין מצויין לקיימו, [אמנם במתני' מיירי על עיקר הדין ולא על מעשה שהיה], וכ' לתרץ קו' התוס' לפמשנ"ת דברי הרא"ש דהכא מיירי דמת לאחר זמן ומ"מ מהני אם מוצאים אח"כ סמנים לומר שהיה גדול למפרע, ולפ"ז כ' דאין לומר דבאמת אין השטר מקויים, דא"כ מה יהני אם ימצאו אח"כ שהוא גדול, הא כיון דיש להם מיגו יהיו נאמנים לומר דלא היה גדול למפרע, [וכ' דמיירי בטוענים בריא], דהא חזינן במסקנא דאפילו דאיכא חזקה דאין העדים חותמין אלא א"כ נעשה בגדול, וס"ל לרי"ו דחזקה זו עדיפא מחזקה דהשתא, מ"מ אם אין השטר מקויים יכול לומר דהיה קטן במיגו, וא"כ כל שכן דיהיו נאמנים במיגו נגד חזקה דהשתא.

בא"ד – ברשב"ם מבואר כתוס' דגם עכשיו ס"ל דהא דהוי בחזקת גדול הוא משום דאין העדים חותמין אלא א"כ נעשה בגדול, אמנם **הראב"ד** [בש"מ] כ' דהשתא ס"ל דהא דמחזיקים שהיה גדול הוא משום חזקה דרבא שהביא שתי שערות, ומשוים חזקה זו לחזקה שהיה בריא, **והריטב"א** כ' על הרשב"ם דהשתא לא אסיק טעם זה, אלא דמשוה לענין אפוקי ממונא דנוקי השטר והגברא בחזקתי', וזהו כהראב"ד דמחזיקים שהוא גדול שהביא שתי שערות.

**והרי"ו** כ' דרי"ו דמדמה הנדון דהכא לענין אם היה קטן, לנדון האם היה שכ"מ או בריא, ס"ל דטעמי' דר"מ דעל הנותן להביא ראיה שהיה שכ"מ, הוא משום דאין העדים חותמים על שטר בסתם, אלא א"כ המתנה קיימת הכי בסתם בלא שום תנאי, ומה דבמסקנא אמרינן דגבי קטן איכא חזקה יותר, הוא משום דאם היה קטן אין השטר מתקיים כלל, משא"כ בשכ"מ דרק הדין דאם יעמוד חוזר בו, וטעמי' דרבנן לפ"ז דכמו דגבי קטן אמרינן דאינו ראיה ממה דחתמו משום דלא חשו לברר אם הוא קטן, הכא נמי בשכ"מ אינו ראיה דלא חשו לברר אם הוא בריא או שכ"מ.

גמ' נכסי בחזקת לקוחות קיימי – **הרמב"ן** כ' דהיינו דמן הדין יש לנו להחזיק הקרקע בחזקת הלקוחות דיש לנו לומר דהיה גדול, אבל אין הפירוש דכבר החזיקו בקרקע במציאות, דהא בקרקע אמרינן דבחזקת בעליה ולא מהני תפיסת הלקוחות, וכ"כ **הריטב"א**, אמנם כ' דמדברי הרשב"ם נראה דס"ל דבעי שיחזיקו הלקוחות בקרקע.

גמ' וקא אתו בני משפחה וכו' – **בשו"ת הר"ן** סל"ג הוכיח מזה דכיון דסמנים עשויין להשתנות לאחר מיתה, משום זה אמרינן דאפילו ספק ליכא מחמת מה שמוצאים לאחר מיתה, דאי לאו הכי אמאי לא היה מהני הבדיקה להחזיק בחזקת בני המשפחה.

תוד"ה בחזקת – **הגרע"א** מק' במש"כ דהשתא ניחא הא דאמר דעשויין להשתנות, דהא אכתי יכולים לערער דרוצים לבדוק שמא יראו שאין גומות, וע"כ צ"ל דגם זה עשוי להשתנות שהיה גומא ועכשיו לא נראה הכי, וא"כ מ"מ לא הוי ניחא יותר ממה דבעי לומר מעיקרא דעשויין להשתנות היינו שעכשיו נראה גומא אף דמחיים לא היה.

רשב"ם ד"ה לינוול – **התו"ח** מק' דאמאי הפסדם מרובה, הא היורשים צריכים להחזיר להם המעות כיון דרוצים לומר דהוי מקח טעות, **והפנ"ש** כ' דר"ע ס"ל דשעבודא לאו דאורייתא, וא"כ לא יגבו מהיורשים כלום עיי"ש.

גמ' ת"ש וכו' – **הרי"מ** הביא דאיכא נסכי דלא גרסינן ת"ש, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו דכן יש לגרוס בלא ת"ש, אמנם הרי"מ כ' לבאר גירסא זו דמייתי ת"ש דלדינא אמרינן דמודה בשטר שכתבו דצריך לקיימו, דלפי מה דאמרינן עד עכשיו דרי"ו ס"ל דראיה בעדים, א"כ לענין קיום יש לנו לומר דכו"ע סברי דאי"צ לקיימו, [ויל"ע דלכאורה גם אי אמרינן דראיה היינו בעדים, מ"מ לענין קיום י"ל דאדרבה לכו"ע הדין דצריך לקיימו, ואפשר דכיון דר"מ בודאי ס"ל דאי"צ לקיימו, א"כ רבנן לא פליגי עלי' בזה], ולזה אמר ת"ש דלאו הכי, אלא דכמסקינן דרי"ו הוא דאמר ראיה בקיום השטר ובזה פליגי, וקיי"ל כרבנן דס"ל דאי"צ לקיימו, וזהו כמשי"ת לק' שיטתו דמה דאמרינן בגמ' דמפכינן לרבנן ור"מ אי"ז מדברי רי"ו, דרי"ו עצמו ס"ל דלא מפכינן, **והי"ר** כ' לפרש גירסא זו, דמייתי ראיה דרי"ו הוא דס"ל דראיה בעדים, ודלא כמו דמסקינן לדברי ר"ז דאיפוך לדברי רי"ו ור"ל, אלא מהאי דשאל ר"ל רי"ו והשיב לו שאני אומר דדברי הכל דאי"צ לקיימו מוכח דס"ל דפליגי בראיה בעדים, וזהו כמשי"ת שיטתו לק' דמה דאע"ג דאמרינן בגמ' איפוך מכח מה דאמר לרבי ינאי, מ"מ אמרינן דאח"כ חזר בו וס"ל דפליגי בראיה בעדים, ועוד כ' די"ל איפכא דאמר ת"ש כר"ז דמפכינן לדרי"ו ור"ל, ודלא כמו דאמרינן עד עכשיו דרי"ו הוא דאמר ראיה בעדים.

גמ' שטר פסים – הרשב"ם מבאר דהיינו שנתפייס לכתוב לו שטר להחזיקו עשיר, וכ"כ **הרי"מ והריטב"א** דהוי לשון פיוס, אמנם **הי"ר** כ' דהיינו לשון מפסק וחותך דכותב שטר זה כדי להפקיע זכותו של אחר, כגון אשה דכותבת שטר להבריח מבעלה או דכותב שדה זו לאחר כדי להפקיע שלא ישתעבד לבע"ח, וכ' דמשו"ה שטר זה ניתן ליכתב ורק שטר אמנה לא ניתן ליכתב.

גמ' ולא נתת לי דמים – **בי"ר והרי"ו** מבארים דהיינו באופן שאינו קונה עד שיתן דמים, וכ"כ **הריטב"א** בסוף דבריו, ובתחילת דבריו כ' הריטב"א דבאמת הדמים לא הוו אלא חוב, ומ"מ נאמן לומר דלא פרע לו הדמים במיגו דהיה אומר דהשטר מזויף, ואע"ג דלא אמרינן מיגו מממון לממון, מ"מ כאן אמרינן דהשדה ודמיו דבר אחד הם, **והנ"י** כ' דין זה לגבי שטר אמנה באופן דהאמינו ליתן לו השטר קודם שנתן לו דמים דאע"פ דקנה הקרקע נאמן במיגו דעדיין לא פרע לו הדמים.

**הרשב"א והריטב"א** כתבו דמכאן מוכח דאין המוכר נאמן לומר דהלוקח לא פרע לו הדמים אפילו בתוך שלש, דמבואר בגמ' דאם השטר מקוים אינו נאמן לומר דלא נתת לי דמים, ודלא כדברי **העיטור** בשם **רבינו אפרים** דבתוך שלש נאמן המוכר לומר דעדיין נתן לו הלוקח דמים, ותמה גם דמצד הסברא אין סיבה שלא יהיה המוכר נאמן לומר דנתן דמים, [ולפמש"כ הראשונים דמיירי באופן דאם לא נתן דמים לא קנה, א"כ מבואר דאפילו בכהאי גונא אין המוכר נאמן לומר שלא נתן דמים].

גמ' אם יש עדים הלך אחר עדים – **הרי"מ** כ' דאין אחר עדותם כלום ובטל השטר מעיקרו, **והרי"ו** כ' בתחילה לומר דהוי תו"ת, כיון דהעדים שבשטר הוי כמעידים שאינו שטר אמנה, דהא מבואר בגמ' לעיל מ"ט א' דעדים שאמרו אמנה היו דברינו דאינם נאמנים, אמנם כ' דלשון הגמ' נראה דהעדים האחרים נאמנים לגמרי, וכ' לומר דהכא מיירי שלא נתקיים השטר אלא על פי העדים האחרים ומשו"ה נאמנים לגמרי, ואע"ג דר"מ ס"ל דמודה בשטר שכתבו דאי"צ לקיימו ומשו"ה אין הלוה נאמן כאן, מ"מ דוקא הלוה אינו נאמן ולא אמרינן דיהיה נאמן במיגו, משום דס"ל דהוא ירא לטעון מזויף שמא יקיימו השטר, אבל באחרים דגם אם יקיימו הוי תו"ת, לא אכפת להו לומר מזויף ואית להו מיגו, ועוד כ' דלפי מה דמבאר הר"ח דטעמי' דר"מ דהעדים אינם לומר אנוסים היינו משום דלא אתי על פה ומרע לשטרא, דא"כ בעדים אחרים לא שייך זה, דהא גם בשטר מקוים הוי תו"ת, וא"כ משו"ה היכי דליכא קיום הם נאמנים לגמרי, ובהשמטה כ' עוד דהכא מיירי דאינם אומרים דהעדים ידעו דחותמים על שטר אמנה, וא"כ ליכא כאן כלל תו"ת, ורק היכי דאומרים דהעדים ידעו דחתמו על שטר אמנה הוי תו"ת.

גמ' או שטר אמנה – ברשב"ם מבואר דיש כאן אנן סהדי דאין העדים חותמין על שטר אמנה, והיינו דמיירי באופן שידעו העדים שנעשה לאמנה, וכן מבואר **בתוס'** לעיל מ"ט א' דמה דמבואר בסוגיה כאן דאם נאמן לומר שהיה שטר אמנה תלוי במחלוקת במודה בשטר שכתבו אי בעי לקיימו, זהו דלא כהסוגיה שם לעיל דמבואר דעדים שאמרו אמנה היו דברינו לכו"ע אינם נאמנים משום דלא חתמי אעולה, וא"כ גם הלוה אין לו להיות נאמן בזה לכו"ע, אמנם **הרי"ו** כ' די"ל דמיירי דאומר דהעדים לא ידעו דנעשה שטר אמנה נאמן ומשו"ה תלוי במחלוקת וכ"כ **הריטב"א**, **ובי"ר** מבואר דלהלכה הלוה נאמן לומר דהיה שטר אמנה ולא נתפרש בדבריו אי אומר דידעו העדים, ועיין בקצוה"ח ספ"ב סק"א ואכמ"ל.

גמ' והלא משמך אמרו וכו' – התוס' כתבו דמטעם קיום השטר ולא מטעם עדים, ואפשר דכונתם דהיינו דכך אמרו בהדיא, וכ"כ **הרי"מ** דאמרו בהדיא דהטעם משום חסרון קיום, וכ' דלא עוד אלא שלשון יפה משמע דאין כאן שטר כלל, דאי משום חשש קטן היה לו לומר לשון אחר כגון הממעה"ר, **והרא"ש** בש"מ כ' דס"ל דאין לומר משום דבעי עדים דא"כ לא היה קורא לזה ערעור דאי בעי עדים א"כ הוי טענה וזכות גמור, ולכאורה אי"ז דברי הרי"מ ויל"ע **בש"מ** דכ' על הרי"מ דכן תי' הרא"ש והביא דבריו, **והי"ר** כ' דס"ל דאין יכולים לטעון דקטן היה, ולכאורה כונתו כמש"כ **הרמב"ן והריטב"א** דהשתא ס"ל כמו דמסיק דגם אי נימא דגבי שכ"מ לא אזלינן בתר השתא מ"מ לכו"ע אינו יכול לטעון דקטן היה דחזקה דאין חותמין על השטר אלא א"כ נעשה בגדול, **והרשב"א** כ' תי' הרי"מ הראשון ודברי הרמב"ן.

גמ' דאמר רבי ינאי וכו' – **הרי"מ** מביאר גירסא דאמר דאינו צריך לקיימו, וכ' דלפ"ז צ"ל דרי"ו הק' לו דבמתני' מבואר לאו הכי.

גמ' אין ראיה אלא בקיום השטר - **הראב"ד** [בש"מ] כ' דאי אמרינן דראיה בעדים א"כ כל שכן דבעי קיום, וכבר עמד על דבריו **הרשב"א**, דלכאורה אין שייכות בין הנדון אי בעי קיום בעלמא לנדון כאן אי יכול לטעון דקטן היה, ואי אמרינן דהכא הפירוש ראיה בעדים, א"כ שפיר י"ל דבעלמא אי"צ אפילו קיום שטר.

גמ' ברם נראין וכו' – הרשב"ם מבאר דזהו ביאור שי' רי"ו דס"ל דמפכינן לדר"מ ורבנן, ומה דאמר דברי הכל לרבנן קרי דברי הכל, והתוס' גם כ' דזהו ביאור שי' רי"ו אלא דכתבו דלפ"ז צ"ל דלא אמר רי"ו מעולם לר"ל דדברי הכל דאי"צ לקיימו, **והרא"ש** [בש"מ] כ' כהרשב"ם ומיהו כ' דמה דקאמר דדוקא עדים אלימי לאורועי שטרא, בזה צ"ל דלא אמרו מעולם, דהא אמרינן דבאמת גם רי"ו דאיכא פלוגתא בזה בין חכמים לר"מ אלא דמהפכינן לפלוגתייהו, וכ' דמה דאמר דבר זה אלעזר אמרה והא דאמר לרבי ינאי לאו משנתינו היא, זה היה קודם שהפך לפלוגתייהו, ונראה דהיינו משום דלא ניחא לי' במש"כ התוס' דלא הקשה לו אלא הזכיר המשנה, ומשו"ה הוצרך לומר דזה היה קודם שהפך דבריו, ומה דהוצרכה הגמ' לומר דרי"ו מפיך לפלוגתייהו, זהו משום דאמר דברי הכל היא, אמנם צ"ב במה דאמר דמה דאמר אלעזר אמרה זה היה קודם שהפך לפלוגתייהו, דהא זה המשך דבריו דאמר דברי הכל אי"צ לקיימו, וזהו אחר שהיפך לפלוגתייהו.

**והרי"מ והי"ר והריטב"א** כתבו דמה דאמרינן בגמ' ברם לא קאי על דברי רי"ו אלא הוי דבר בפנ"ע וי"ל דרבי זירא אמרה, ובאמת ממה דאמר לרבי ינאי ולאו משנתינו היא מוכח דס"ל דפליגי בקיום השטר, ובי"ר והריטב"א כתבו דמ"מ במה דאמר לר"ל שאני אומר דברי הכל וכו', חזר בו ממה דאמר לרבי ינאי וס"ל דפליגי בראיה בעדים, וכן מבואר **ברמב"ן**.

גמ' שם – **בי"ר** מבואר דהא דניחא לו לומר כרב יוסף דאיפוך ר"מ לרבנן, דלפ"ז סתם ברייתא דבר קפרא אתיא כרבנן, ואע"ג דעכשיו דמפכינן נמצא דסתם מתני' דכתובות י"ח ב' כר"מ ולא כרבנן, מ"מ זה ניחא דסתם מתני' ר"מ.

גמ' והא רי"ו וכו' – **הרמב"ן** כ' דקו' הגמ' דאע"פ דחזר בו רי"ו, מ"מ מעיקרא היכי דאמר דפליגי בעדים, ולא נתפרש בדבריו אמאי לא ניחא להגמ' לומר דמה דפליגי זהו אחר שחזר בו, והריטב"א כ' דכיון דשאל ר"ל לרי"ו, נראה דשאלו כדי להביא ראיה למה שנחלק עם רי"ו במה פליגי בברייתא, ורצה להביא לו ראיה דפליגי בראיה בעדים ולא בקיום השטר, דא"כ יהיה נמצא דברייתא דבר קפרא אתיא רק כר"מ, והשיב לו רי"ו דבאמת חזר בו ופליגי בראיה בעדים ועיי"ש מה שפירש המשך דברי ר"ל ורי"ו, ולעיל נתבאר דברי הי"ר לפרש הגירסא ת"ש, דבאמת לפי מה דמבואר דרי"ו חזר בו, נימא דלא מפכינן לדרי"ו ור"ל, ומה דאמרינן כאן דאיפוך זהו מדברי ר"ז.

**קנה' א'**

רשב"ם ד"ה אלא – **הרא"ש** [בש"מ] מק' דכיון דעיקר הקו' משום דלא מפיך למתני', א"כ לא היה לו לתלות הקו' במה דפליגי האם הראיה הויא בעדים או בקיום השטר, אלא באם מפכינן למתני' או לא, [אמנם מדברי הרשב"ם בד"ה הכי מבואר דאם נימא דראיה בקיום השטר גם אי לא מפכינן ניחא די"ל דמיירי דקיימו השטר], וכ' לבאר דבאמת זה היה קודם שהיפך רי"ו למתני' והק' לו דלדידי' ניחא דמיירי דקיימו השטר, וזהו כשיטתו לעיל דכשאמר רי"ו לרבי ינאי דלאו משנתינו היא ס"ל דאל מפכינן למתני', אמנם לפי המבואר בתוס' שם גם אז ס"ל דמפכינן למתני', ובהכרח צ"ל כהרשב"ם.

גמ' חזקה אין העדים חותמין וכו' – **בי"ר** סקל"ו כ' דאם השטר מקוים אין העדים החתומים נאמנים לומר שהיה קטן, אבל אם אין כת"י יוצא ממקום אחר נאמנים לומר דהיה קטן, ולא דמי לאומרים שהיה אמנה דאינם נאמנים אפילו אין כת"י יוצא ממקום אחר כמבואר לעיל מ"ט א' משום דלא ניתן ליכתב ואין אדם משים עצמו רשע, דכאן מעיקר הדין יכולים הם לחתום בלא שידעו אם הוא קטן או לא והב"ד הם יבררו אם היה קטן בשעת כתיבת השטר, אלא דחזקה דאין העדים חותמים אם אינם יודעים שהוא גדול משום דחיישי לב"ד טועין ויכולים לומר דלא ידעו שהוא קטן, וגם יכולין לומר דהיו סבורין דגם בקטן המקח קיים, וכ"כ **הרי"ו** דנאמן לומר דקטנים היו במיגו דמזויף משום דאין העדים נעשים רשעים אם לא דקדקו לראות שהוא גדול, **והנ"י** הוכיח דמהני מיגו לפי שי' הרמב"ן שתנבאר לעיל דמה דאמר ר"ל לרי"ו דהלא משמך אמרו דיפה ערערו והוכיח מזה דס"ל דמודה בשטר שכתבו דצריך לקיימו, הוא משום דסמיך אמסקנא דהכא דאינו נאמן לומר שהיה קטן, ומבואר דמ"מ במיגו נאמן.

גמ' שם – **הרי"ו** כ' דמ"מ באם בדקו ולא נמצאו סמנים אמרינן שמא קטן היה וכמבואר בברייתא דדוקא בדיקה לאחר מיתה לא מהני אבל מחיים מהני, ולא אמרינן דמכח זה שחתמו בהכרח דהיה לו סמנים ונשרו, דכנגד החזקה דאין העדים חותמין אלא א"כ נעשה בגדול, איכא גם חזקת מר"ק וזה אלים מחזקה זו.

גמ' שם – **הרי"ו** כ' דאין העדים בודקים אלא שהוא בן י"ג דאז יכול למכור קרקעות שקנה אם יודע בטיב משא ומתן, ואינם צריכים לחקור אם הוי מנכסי אביו דאז לא מצי למכור עד שיהא בן עשרים, כמו שאין עליהם לחקור דקרקע זו אינה גזולה, וזה על הלוקח לחוש לעצמו, וסיים דכיון דבדקו על הסמנים הרי השנים עשויים להתברר והוי כמילתא דעבידא לאגלויי כיון שכתוב זמן המכר בשטר, אבל סמנים אי אפשר לברר אחר זמן אם היה לו בזמן המכר, [ולכאורה לשי' הרא"ש דנתבאר לעיל דמהני גם למפרע, א"כ גם סמנים אפשר לברר אחר זמן, ואפשר דכיון דאם ינשרו לא נדע שהיה גדול עליהם לברר], ולכאורה לפ"ז גם אי"צ שידעו שהוא בן י"ג אלא רק בעי שידעו שיש לו שערות, אמנם **בריב"ש** סשע"א מבואר דבעצם איכא חזקה גם שלא חתמו עד שידעו שהוא בן עשרים, אלא דמבואר שם דכיון די"ל דאין העדים יודעים דין זה משו"ה ליכא חזקה.

**הריב"ש** שם כ' לומר דלא אמרינן חזקה זו אלא במוחזקין שיודעים הדין, וכ' דעכ"פ לענין שהיה בן כ' אמרינן הכי וכמשנ"ת.

**הרמב"ם** בפכ"ט ממכירה הט"ז כ' דמי שמכר ומת ובאו קרוביו וערערו לומר שהיה קטן ובקשו לבודקו אין שומעין להם לנוולו, ועוד שהסמנים משתנים במיתה, וחזקה היא שאין העדים חותמין אלא א"כ ידעו בודאי שהמוכר גדול, **והטור** בסרל"ה הביא רק להטעם דחזקה שאינם חותמין אלא א"כ נעשה בגדול, וכ' **הב"י** דנקט חד טעמא, **והרמ"א** בסי"ג כ' הטעם שכ' הטור ועוד שתי הטעמים שכ' הרמב"ם, **ובנתה"מ** סקט"ו כ' דאיצטריך להטעם דעשויין להשתנות, בגונא דליכא שטר אלא רק עדים שמכר דבכהאי גונא ליכא להחזקה, והלקוחות רוצים לברר שהיה לו שערות דבהו ליכא להטעם דאין שומעין לנוולו כמבואר בגמ', ובעי להטעם דעשויין להשתנות, ובגונא דהלקוחות רוצים לבטל המקח והיורשים אינם רוצים ותובעים דמי המקח, והם רוצים לבדוק אחר סמנים שהיה סריס, דבזה ליכא להטעם דעשויין להשתנות, ובעי להטעם דאין שומעין להם לנוולו.