פרק א
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי / דמאי עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד

כ"ח טבת ס"ח

**פרק א**

**משנה א**

**בטעם פטורא דמתניתין**

א]בעיקר פטורא דמתניתין עיין ראשונים שהביאו דדעת ר' יוחנן שרוב המינים האלו הם הפקר ובסתמא זה פטור גם אם זה וודאי לא מעושר ור"ל ס"ל שזה רק פטור מדמאי והטעם הר"ש והרא"ש ביארו וכן הוא לשון הגמ' בפסחים שלא נחשדו על זה דהיינו כיון שזה דבר לא יקר הם מעשרים את זה [ועיין סימן ב סק"ג מה שהערנו בזה] וברמב"ם ביאר שזה מטעם ס"ס ספק אולי זה מההפקר וספק אולי הע"ה עישר את זה

והנה בירושלמי מבואר שאם זה דבר שרובו הפקר לכו"ע זה פטור אפילו מן הוודאי ואם זה דבר שתמיד זה מחצה על מחצה לכו"ע זה חייב אפילו בדמאי דהיינו שכזה דבר אין זה בגדר דבר לא חשוב שלא נחשדו על זה וכל מחלוקתם בדבר שכל המקומות רובו מן ההפקר ובמקום זה הוא מחצה על מחצה דלר"י הקילו שכל שלא ידוע תולים שזה מן ההפקר אפילו בוודאי וצ"ל כי תרומה בזמן הזה דרבנן כמבואר בגמ' יבמות שכך הוא דעתו דר' יוחנן ור"ל ס"ל שכה"ג אם זה מהוודאי הוא חייב ורק בדמאי מקילים ומטעמים הנ"ל וצ"ע על הרמב"ם בפיה"מ שכתב גם בדעת ר"ל שרוב הפקר וזה קולא רק בדמאי הרי בירושלמי אין כזה צד וכנ"ל

**יוכיח שלא פוטרים ממעשרות בספק גם בחיוב דרבנן**

ב]והנה מבואר כאן שספק הפקר חייב אפילו שמעשר בזמן הזה דרבנן ומשמע שדנים את זה כספק דאוריתא ולכאורא מבואר כן מדיני המשניות פ"ג שחוששים אולי זה הוחלף וכה"ג לא שייך לדון מצד חזקה דהנידון איזה פירות אלו ולא אומרים ספק דרבנן לקולא [ועיין חזו"א סט"ו סק"ד שהוכיח שגם בירק זה כך] ועיין ר"ש פ"ד דחלה מ"ו בביאורו על הירושלמי שם דהעמיד בדבר שספק הפריש ממנו תרו"מ דחוזר ומפריש ממקום אחר וכה"ג הקילו לא לעשר את המעשר דמאי כיון שמעיקר הדין צריך להעמיד את הטבל בחזקתו והנה הרי בפשוטו קי"ל שספק דרבנן לקולא אפילו נגד חזקה ומשמע כנ"ל אלא שצ"ע עד כמה שיש חזקה למה לא לסמוך על זה ואם נימא דהירושלמי שם ס"ל מעשר דאוריתא א"כ וודאי צ"ע למה זה לא ודאי מעשר ואולי יש סוג ספק שיש כאן ריעותא בחזקה שמדאורייתא יש כאן חזקה ולא מדרבנן וצ"ע בזה

אחרי כתבתי הנ"ל מצאתי בחזו"א מעשרות סימן ז סקט"ז שכתב וז"ל ומהא דדמאי נוהג בירק ובלקוח ואפילו ס"ס אין ראיה להחמיר בשאר ספיקא דכל שיש ספק שמא פשע אדם ולא עישר במזיד הוי בכלל גזירת דמאי אבל בשאר ספיקות לא מצאנו שהחמירו עכ"ל

**בביאור דברי הירושלמי במחלוקת ר"י ור"ל**

ג]והנה בירושלמי שם בהמשך מובא עוד נפק"מ בין ר"ל לר"י וז"ל נכנס למקום שרובה גויים ספק רוב משמרים ספק אין רוב משמרים דברי הכל פטורים בין דמאי בין וודאי נכנס לעיר שרובה ישראל ספק רוב משמרים ספק אין רוב משמרים דברי הכל חייבים בין דמאי בין וודאי ספק רוב גוים ספק רוב ישראל ספק רוב משמרים ספק אין רוב משמרים מחלוקת ר' יוחנן ור"ל עכ"ל

והנה בפשוטו ס"ל לירושלמי שפירות עכו"ם חייבים במעשר דהרי משמע שמצד רוב עכו"ם זה לא פטור ורק בצירוף שיש מפקירים וזה כדעת הראב"ד [חזו"א ס"א סק"ח] וכאן כיון שזה חיוב דרבנן הקילו שלא חייבו אם יש ספק אם רוב מפקירים או לא דהינו כמו מחצה למחצה מפקירים ובזמן שזה ספק מה הרוב האם של עכו"ם או ישראל כה"ג לר"ל זה סברא לפטור רק בדמאי ולר"י גם בוודאי וצ"ב הקשר בין מחלוקתם

אמנם בגר"א שם נקט כדעת הר"מ שפירות שגדלו אצל עכו"ם ונתמרחו אצל עכו"ם פטורים מהמעשר אלא שכאן לא סמכו לפטור מצד רוב עכו"ם אלא בצירוף שיש מיעוט שמפקירים ולפ"ז אם זה ספק פטור עכו"ם וגם ספק הפקר הקילו לר"ל בדמאי ולר"י בוודאי עכ"ד והנה צ"ב מאי שנא שלעניין שמור אם רוב הפקר זה פטור גם מוודאי וכאן רוב עכו"ם זה לא סיבה לפטור עוד צ"ב למה ספק עכו"ם אם ספק הפקר זה סיבה לפטור ומ"ש מספק הפקר וספק אם הע"ה עישר זה לא סיבה לפטור ועין לקמן סק"ה דהבאינו מהחזו"א שמוכח מהרבה מקומות שהחשיבו את ע"ה כוודאי לא מעשר

**בדין רוב לפטור ממעשר**

ד]והנה בפשוטו מבואר שרוב מפקירים פטור גם וודאי ומשמע שתקנת דמאי זה לא היה דבר כללי לחייב ברוב ולחשוש למיעוט אלא רק לעניין הרוב ע"ה מעשרים לא סמכו עליהם ועיין חזו"א דמאי ס"א סקט"ו שהביא שמבואר שגם לעניין חו"ל אם רוב מחו"ל זה פטור וכנ"ל ועיין מעשרות פ"ג מ"ד במצא גרוגרות אם רובם לא דרסו יכול לאכול ללא ראית פני הבית ועיין לקמן פ"ג מ"ב דרעק"א נקט שהמוצא דבר במקום שרובם חברים והם וודאי עישרו אפילו שיש מיעוט ע"ה לא צריך לעשר וכן נקט החזו"א [סי' ז סק"ה וסי' ט"ו סק"ד ד"ה ופירות] אמנם עיין פ"ג מ"ד בירושלמי שאם הוחלף קופתו אצל הטוחן אם יודעים שטחן שם ע"ה אחד אפילו שרובם חברים צריך לעשר דמאי ומשמע דלא כרעק"א והחילוק בין זה להפקר או חו"ל, דשם יש רוב שזה דבר שהוא לא בכלל תקנת דמאי משא"כ כאן זה פירות שוודאי היו בכלל תקנת דמאי וכל שיש צד שזה לא מעושר צריך לעשר דמאי ואולי זה רק כשצד הספק הוא ע"ה ועיין לעיל סק"ב מהחזו"א שכשהרוב שהוא לא פשע ולא עישר זה לא עוזר שזה בכלל גזירת דמאי א"ש

אמנם בדברי הגר"א הנ"ל מבואר שיש אופן שהחמירו אפילו כשצד הספק שזה פירות עכו"ם שהם לא בכלל גזירת דמאי דרק בצירוף שזה הפקר הקילו ועיין רמב"ם בפיה"מ מכשירים פ"ב מ"י דמבואר שאוצר שרובו עכו"ם שפטורים מן המעשר וישראל אחד מטיל שם הקונה משם צריך לעשר דמאי ואולי שם זה מדין תערובת ושאין ביטול וצ"ע

**בדין ס"ס לפטור מדמאי**

ה]בעיקר חומרת חז"ל שאע"ג שרוב ע"ה מעשרים בכל אופן חייבו לעשר היה מקום לומר דבהצטרף עוד ספק אפשר להקל בזה וכדין ס"ס וכאן עדיף מכל ס"ס דצד אחד הוא רוב אמנם עיין סוף פרק ג דבמפקיד אצל ע"ה ויש ספק האם החליף כגון בחמותו וכדו' צריך לעשר אע"ג שיש כאן ס"ס ובפשוטו מבואר שחז"ל החמירו את הע"ה לדון כוודאי לא מעשר ולכן זה לא מצטרף לשום ספק וכן הוא בכס"מ פי"א הי"ג ובחזו"א סימן ז סק"ח

אמנם היה מקום עדיין לדון שבשאר מקומות סומכים על ס"ס לעניין מעשרות אמנם מצאנו כמה מקומות שלא סומכים א.עיין שיטת הר"מ פי"א הי"ג שהמפקיד אצל טוחן עכו"ם מה שמקבל דמאי כי אולי החליף בע"ה שגם מסר לטחון אע"ג דאיכא צד שלא הוחלף וכן יש צד שהוחלף בשל עכו"ם בכל אופן זה פטור ב.עיין סוף פ"ה שלא מעשרים מהדמאי על הדמאי אע"ג דאיכא ספק אולי שניהם מעושרים ואולי שניהם לא מעושרים וכבר הוכיח משם רעק"א שלא סומכים על ס"ס

אמנם מאידך מבואר בירושלמי בסוגין שאם זה ספק של עכו"ם ספק של ישראל וכן ספק אם זה הפקר או לא שזה כן פטור וכן עיין ראב"ד בהשגותיו על הר"מ שאם פירות עכו"ם פטורים א"כ בטוחן צריך להיות פטור כי יש ס"ס אולי לא הוחלף ואולי הוחלף בעכו"ם וצ"ב החילוק

ועיין חזו"א סימן ט"ו סק"ד שנקט בספק א"י ספק חו"ל ובא"י עצמו זה ספק אם זה מע"ה או מחבר כה"ג אסור וכן ספק חו"ל וספק עכו"ם חייב וצ"ב מ"ש מהמקרים שמצאנו שהתירו וכנ"ל וע"ש שנראה שחוץ ממה שמצאנו בחז"ל שהתירו הכל בכלל האיסור[[1]](#footnote-2)

אמנם עיין סימן י"ג סק"ח בעיסה שעיקרה משיפון של חו"ל אבל מרננין שמערבים בה מקמח מא"י ויש שם משגיח שממונה לעשר וכתב להקל לעשר מיניה וביה כדעת הרא"ש דבקמח יש בילה כיון שיש כאן ס"ס אולי לא עירבו קמח ואולי זה מחו"ל ואולי זה מעושר חזינן שצירף את הס"ס ואחרי זה הוסיף שזה לא חמירא מדמאי שקי"ל יש בילה ויתכן כונתו שהמגיח הוא כמו רוב ע"ה מעשרים ולכן יש כאן מקום להקל כמו בדמאי או שנקט שכיון שיש כאן כמה ספיקות אפילו אם צריך לעשר אבל זה אם גדרי דמאי לעניין יש בילה ועיין סימן ג

ועיין רעק"א שהקשה מר"ל שטעם פטור המשנה מצד ס"ס אולי זה הפקר ואולי הע"ה עישר ודבריו צ"ע דהר"מ הרי ביאר כי רוב הפקר והרא"ש ור"ש ביארו שדבר שמחצה הפקר תולים שעישר דמאי ומבואר שאין להתיר מצד ס"ס רגיל ובפרט כשאחד מהצדדים שהע"ה עישר

ו]והנה לר"י שמשנתינו זה מצד שזה דבר שרוב מפקירים צ"ב דמצאנו עוד משנה בשביעית פ"ט כמה דוגמאות שפטורות מהמעשר וכן סוף מעשרות ולמה לא מנו את כולם יחד ועיין דרך אמונה בבה"ל שהאריך בזה וע"ש שרצה לומר שדברים שאף אחד לא זורע אם גדל בשדהו ואומר שלא מפקיר הוא לא נאמן והדברים מחודשים ויתכן שיש כאן נאמנות של ע"א אם אומר קודם שמישהו זוכה

ולעניין הלכה הרמב"ם פסק כר"י שגם וודאי פטור אלא שלא הדגיש החידוש שגם אם במקום זה אין הרוב מפקירים אמנם הר"ש והרא"ש והרע"ב והגר"א כתבו שהבבלי בברכות ס"ל כר"ל ומשמע שכך ההלכה

**בדין חומץ שביהודה**

ז]**החומץ שביהודה:**עיין גמ' פסחים מ"ב ע"ב שמביאה בריתא בראשונה הלוקח חומץ מע"ה אינו צריך לעשר מפני שחזקתו אינו בא אלא מן התמד ועכשיו הלוקח חומץ מע"ה צריך לעשר שחזקתו אינו בא אלא מן היין והגמ' שואלת סתירה שהרי רבי יהודה אומר שהמתמד חייב במעשרות והגמ' עונה שרק דמאי פטור כי לא נחשדו על זה אבל וודאי חייב ותירוץ שני הגמ' עונה שתלוי ממה עושים את זה אם מהקליפות זה פטור ואם מהשמרים זה חייב וביאר הר"ש במשנתינו דמהשמרים הרי בתחילה זה לא היה הפקר וזה כבר התחייב אמנם רש"י בפסחים ביאר שמהחרצנים זה קיואה בעלמא ולפ"ז אין זה ענין להפקר

והנה עיין ר"ש וכן הוא בשנות אליהו דדברי הגמ' שם תלויה בר"י ור"ל דבתחילה ביארה הגמ' כר"ל שזה פטור מיוחד בדמאי ואחרי זה ביארה הגמ' כר"י שזה פטור גם בוודאי והנה יש לעיין האם בתחילה שחילקה הגמ' בין וודאי לדמאי מדובר גם בתמד משמרים או שזה וודאי שמדובר מתמד מקליפות רק לר"ל גם כה"ג בוודאי חייב ולכאורא כלפי הסברא של ר"ל שלא נחשדו זה סברא אפילו אם זה כבר התחייב ולפ"ז אין סיבה לא להעמיד גם בשמרים והנה לכאורא לר' יוחנן אין מקור דדבר שבוודאי הוא חייב שיהיה פטור כי לא נחשדו על זה אמנם עיין רמב"ם פי"ג ממעשר ה"ב שאע"ג שפסק כר"י כתב שחומץ שהוא מהתמדים פטור ולא חילק ממה זה ומשמע שס"ל שר"י מודה לסברת ר"ל ועיין ירושלמי שחילקו דבתחילה שהיה ענבים מרובים התמד לא היה חשוב אבל עכשיו שאין ענבים מרובים זה חשוב ולפ"ז לא היה לר"מ לפסוק שפטור מהדמאי וצ"ל שס"ל כבבלי שלא חילק כך

והנה בעיקר הדין המבואר כאן שהנעשה מהחרצנים הוא פטור וביאר הר"ש כי זה הפקר צ"ב דאפילו שלא מתכונן להשתמש בזה אבל כל זמן שזה מחובר לפרי ומשמש לקליפה של הפרי לכאורא הוא וודאי צריך את זה וכי הוא מרשה לאדם אחר לקחת את הקליפות והגרעינים וא"כ תמיד זה הפקר לאחר גמר מלאכה ואולי הגמר מלאכה של הקליפות בעשיתם לתמד וכבר קודם הוא הפקיר את זה וצ"ב

**בדברי הירושלמי בפטור מסויפות ויש שומר לענבים**

ח]עיין ירושלמי שהביכורות דהיינו אלו שמבכרים קודם שרוב הפירות מבכרים והדרך להפקירם וכן סיפות דהיינו אלו שנשארים לאחר שקיפלו המקצועות שהדרך להפקירם וע"ש בירושלמי נסתיפו התאנים והוא משמר שדהו מפני הענבים אם נכנס הוא הפועל ובעל הבית מקפיד עליו אסורות משום גזל ע"כ ומבואר שכה"ג זה לא בחזקת הפקר וצ"ע א"כ גם אם בעל הבית לא מקפיד אבל הפקר בלב לא מועיל והניחא אם זה דבר שרוב בני אדם מפקירים א"כ זה אומדנא דמוכח אבל כאן איך יחול ההפקר ואם מצד זה שמרשה לפועל וכי זה מעשה הפקר וצ"ע [ודבר זה הובא פסחים ו: וברמב"ם פ"א ממעשרות הי"ב] ואם נימא דפטור ידך וידו שוין הוא גם עד כמה שזה לא הפקר אלא שזה מצב שהוא מרשה לכולם עיין תוס' ב"ק ס"ט יתכן שא"ש דעד כמה שהוא מצידו מרשה לכולם אפילו אם לא חל כאן הפקר זה סיבה לפטור וצ"ע ועיין תרומות פ"א מ"ה סק"א שהוכחנו שכה"ג זה לא עוזר

משנה ב

א]**ונאכל לאונן:**לכאורא צ"ב כמו שחששו לאיסור מעשר שני למה לא חששו לאיסור אכילה לאונן ששניהם איסור דאוריתא ומשמע שבאמת לעניין לאו אין סיבה לגזור וכשיטת הרמב"ם ורק מעשר שני שאין בזה הפסד גזרו אבל לעניין אונן השאירו על עיקר הדין ועדיין צ"ב

ב]**ונכנס לירושלים ויוצא:**עיין בר"ש פ"ג דמע"ש בשם הירושלמי דכל זה דוקא אם זה עדין טבל אבל אם זה מעשר שני כבר אסור ועיין שנות אליהו שתמה דבפשוטו מתניתין מדובר על מעשר שני עצמו ולא טבל למעשר שני וע"ש שביאר שהמשנה כונתה שזה יוצא וחוזר ונכנס אבל באמת אסור לפדות ובטבל מותר גם לפדות

**בדין חיוב הצלת תרומה מאיבוד מצד דיני תרומה ומצד השבת אבידה**

ג]**ומאבדין את מיעוטו בדרכים:**עיין ירושלמי שהובא בר"ש והנה לשון התוספתא שאם היה חיה אוכלתה מביאה ונוטל דמים מן השבט מפני חילול ה' והגר"א על הירושלמי ביאר מפני בזיון תרומה ולפ"ז היה מקום לבאר דברי הירושלמי כפשוטו שמצד החיוב נתינה ודיני תרומה מספיק שהוא יפריש וישאיר את זה במקומו ורק אם חיה תבוא ותאכל שזה בזיון יש תקנה דרבנן שיכניס לעיר אבל אם ישאיר וזה יפסד מעצמו אין איסור להשאיר ולכן הירושלמי שואל שפה שהוא משאיר מיעוטו בדרכים גם בוודאי מותר והירושלמי דוחה שיש גם חיוב השבת אבידה אם זה טירחה מועטת וכדיני השבת אבידה שאם היה עושה בשלו עושה גם במציאה וכאן בדמאי אין דין זה ולפ"ז במקום חיה גוררתה יש חיוב אפילו אם זה הפסד מרובה וא"ש המקשן שסבר שפה זה לא דומה לחיה גוררתה שזה מצד בזיון וכאן זה לא שייך

אמנם עין ר"ש שביאר שהדין חיה גוררתה זה מצד השבת אבידה ובאמת בירושלמי לא הובא הטעם בגלל חילול ה' ולפ"ז מבואר שהירושלמי מחלק דבהפסד מרובה אין מצות השבת אבידה אבל במועט יש וכאן גם במועט אין מצווה זו ולפ"ז גם בחיה גוררתה אין מצוה אם זה טירחה מרובה ולפ"ז צ"ב מה המקשן שואל הרי מפורש שבמקום חיה אסור להניח ומדין השבת אבידה וכאן לא והיה מקום לומר שהוא ס"ל שזה רק מצד בזיון תרומה וכה"ג שזה סתם ירקב זה לא שייך וסבר שכיון שזה ממון שאין לו תובעין אין גם מצוות השבת אבידה והירושלמי דוחה שיש מצות השבת אבידה וזה כוונת הבריתא ובחזו"א ס"ג סק"א ביאר שהמקשן סבר שבמקום חיה יש היתר להביא לעיר ולגבות דמים מהכהן אבל לא שחייבים וע"ש שכתב שלכאורא גם למסקנא אין כאן דין השבת אבידה רגיל דהרי מותר לו לקחת דמים ותמיד כל שאם זה היה שלו היה טורח ומביא לעיר גם כאן חייב להביא לעיר ע"ש

והנה עיין חולין קל"ד: דלעניין לקשו"פ אין חיוב להניח לעורבים ולהטלפים והגמ' שואלת מבריתא שכתוב אין מביאים תרומה לא מגורן לעיר ממדבר לישוב ואם אין שם כהן שוכר פרה ומביאה מפני הפסד תרומה והב"ח גרס מפני הפסד כהן דהינו דפה מבואר שצריך להפריש והגמ' דוחה דשם יש דין טבל לכן חייב להפריש ועוד עונה שיש פסוק נתינה שזה סיבה שהוא חייב להפריש והנה לגירסת הב"ח מבואר שיש חיוב רק מצד השבת אבידה ולא מוזכר כל חיוב מצד בזיון תרומה וא"ש אם ביאור הר"ש ולגירסתינו אפשר לבאר שזה מצד בזיון תרומה אלא שא"כ משמע שגם אם זה ירקב יש חיוב מצד בזיון תרומה ולא הוזכר השבת אבידה וצ"ב

והנה כתב הרמב"ם פ"ב מתרומות הי"ז וז"ל אין ישראל חייבים להיטפל בתרומה ולהביא אותה מן הגורן לעיר ומן המדבר לישוב אלא כהנים יוצאים לגרנות וישראל נותנים להם חלקם שם ואם לא יצאו הרי זה מפרישה ומניחה בגורן ואם היתה חיה ובהמתה אוכלתה ואינה משתמרת שם מהם התקינו חכמים שיטפל בה ויביאנה לעיר ויטול שכר הבאתה מהכהן שאם הפרישה והניחה לחיה ולבהמה הרי זה חילול ה' עכ"ל והנה פשטות לשון הר"מ שאין חיוב השבת אבידה אלא רק מצד בזיון תרומה ולכן הזכיר רק אם החיסרון שחיה אוכלת וגם אז זה תקנה דרבנן אלא שזה נגד הירושלמי שמשמע שיש חיוב תמיד מצד השבת אבידה ואולי ס"ל שכל הירושלמי רק אם הכהן לא יודע שהפריש דאל"כ זה אבידה מדעת או שס"ל שלמה דנקטינן שמדובר על מעשר שני אין מקור לומר מצד השבת אבידה וס"ל שכונת הבבלי מצד בזיון ורק בחיה ולא בכל מקרה והחזו"א ביאר שכוונת הר"מ בכל מקרה שזה יפסד אפילו אם ירקב ומדין השבת אבידה וצ"ע שכל זה לא הוזכר בר"מ ועוד שכתב חילול ה' ומשמע במתנות עניים גם אם יחול כגון אם כשהניח לא היה לעורבים לא יהיו חייבים להביא לעניים ועיין דרך אמונה בבה"ל שהביא כן מהר"מ בהלכות מתנות עניים ודלא כמו שנקט החזו"א שם

והנה צ"ב למה אין חיוב להביא את זה מצד משמרת תרומותי וכמו שמצאנו בחבית שנתגלתה שיש חיוב לכסותה כדי שלא תיפסד וכמשמעות הירושלמי לעניין שביעית שיש חיוב לדאוג שזה יאכל עיין שביעית שהארכנו בזה וצ"ל או שזה רק חיוב על הכהן ולא על הישראל ובדרך אמונה כאן כתב שזה רק חיוב דרבנן ובמקום הפסד כמו כאן לא חייבו

ד]והנה בירושלמי יש עוד ביאור שמדובר לעניין מעשר שני ושם וודאי שיש חיוב להעלות לירושלים שזה מצות עשה לאוכלו וכמבואר ברמב"ן בהשמטות למ"ע ג ששכח הרמב"ם וגירסת הר"ש והראב"ד שלעניין דמאי הקילו שמועט לא צריך והשיעור בשלם עד גרוגרת ופרוס מחלוקת האם כביצה או שתמיד זה כמו דבר מועט והר"מ גרס דתמיד השיעור עד גרוגרת

ועיין פי"א מתרומות דמובא שיש קולא לעניין תרומת מעשר שאם זה שמינית שבשמינית מהלוג לא צריך להוליך לכהן והר"ש והראב"ד גרסו בירושלמי שוודאי תמיד צריך להביא לכהן ורק בדמאי אם זה טמא ושיעור קטן כזה לא צריך להביא לכהן והר"מ גרס שגם בוודאי שיעור קטן כזה לא צריך לתת לכהן ורק ביין ושמן צריך לתת לכהן וגם שם רק בטהור ובוודאי ולא בדמאי וצ"ב מהו הקולא של שיעור קטן וצ"ל שהכהנים מוחלים אלא שצ"ב איך זה מתיר להפסיד את זה

ה]**ונותנו לע"ה ויאכל כנגדו:** הר"ש ביאר שהכונה ויאכל וכו' שהוא פודה את כסף המעשר שני על פירות הע"ה ולא חוששים בגלל אכילתו בטומאה ועיין משנה ראשונה דמה דלא כתבה המשנה שנותן לו מתנה דמעשר שני לא ניתן במתנה אמנם הרמב"ם ביאר שהכונה שנותן לו פירות אלו של מעשר שני אבל צריך לאוכל כנגדן והנה מבואר שהתירו מתנה וצ"ב מהו הדין לאכול כנגדן ולמה צריך לחללן ואם מחללן מה טעם שיאסר לתת לו ובשנות אליהו ביאר כי הוא גורם טומאה לפירות וצ"ב א"כ למה כאן מותר אמנם המשנ"א הקשה שהרי זה כבר מגיע מע"ה וא"כ זה בין כה טמא ומסתבר שבאיסור לטמאות חולין בספק טמא מותר ועוד דהר"מ פסק שמותר לטמאות חולין בא"י וא"כ צ"ע מה ההיתר כאן ועיין חזו"א סימן ג סק"ב שרצו להכביד עליו שלא יהיה רגיל לעשות כן וע"ש שהקשה מ"ש מהדין המבואר במעשר שני שמותר לעשות כפירוש הר"ש ושם לא כתוב שיאכל כנגדן ואולי אופן דכאן יותר מצוי

ועיין דרך אמונה פ"ו מתרומות סקכ"ב שדיק מלשון הרמב"ם שאסור לתת תרו"מ של דמאי לכהן ע"ה ויש מקום לומר שזה הרמב"ם לשיטתו שגם במעשר שני לא התיר אלא ביאכל כנגדם אבל לדעת הר"ש וודאי מותר

**משנה ג**

**האם חל חיוב דמאי בע"ה שלקח מע"ה ואח"ז לקח חבר בצורה של פטור**

א]מבואר במשנה שכל לוקח שלא לצורך אכילה זה פטור מהדמאי אבל אם קנה לצורך אכילה ואחרי זה רוצה להשתמש לזרע חייב לעשר ובפשוטו אם חבר קנה והתחייב בדמאי גם אם אחרי זה יקנה ממנו חבר אחר לצורך זריעה יהיה חייב וכן הוא בחזו"א וחזינן שהגדר שאצל הע"ה לא חל חיוב ומסתברא שגם אם ע"ה אחר קנה כיון שיש לו חיוב לעשר דמאי אפילו שהוא לא מעשר זה כבר התחייב ורק לעניין בעל התבואה שהוא הרי יודע שעישר שייך לדון שכלפיו לא חל עדיין חיוב דמאי אמנם וודאי שסתימת הדברים לא כך [וכן מוכח מחולין ו.לענין תבלין דלא מסתבר שגדלו אצלה התבלינים אלא קנתה את זה ממישהו אחר] ואולי גדר דמאי שזה דין על הגברא ודנים כל אחד ולכן כל שהוא קנה בצורה שזה לא סיבה להתחייב אפילו אם קנה מחבר הוא פטור וצ"ע

אחרי זה ראיתי בדרך אמונה פי"ג צה"ל ס"ק קפ"ג שהביא לדיק מדברי החזו"א סי' ד סק"ד שכתב שהלוקח טבל ע"מ למכור זה מתחייב דזה כמו לוקח ע"מ לאכול ולכן גם אם לוקח שני קונה את זה לזרע הוא חייב בין מכח המוכר שכבר נתחייב ובין מכח הלוקח כיון שפירות אלו נתחיבו ביד "חבר" עכ"ד ומבואר שרק אם חבר קנה חשיב שנתחיב וכנ"ל ובמקד"ד סק"ג ד"ה הנה ובהוצאה חדשה סימן כ"ג שנסתפק בזה

וע"ש בחזו"א שהוכיח שאם חל חיוב אצל המוכר זה נשאר גם אצל הלוקח מהגמ' בחולין ז: שאם לקח לאכילה אסור ליתן לפני בהמת חברו והכונה למכור לחברו לצורך הבהמה עכ"ד וצ"ע דוודאי ניתן לפרש שנותן לבהמה בתור שלו כמו הסוגיא שם אבל אם ימכור לחברו יהיה באמת מותר וכנ"ל דהוא חיוב על הגברא

**בדין קונה ע"מ למכור האם חל חיוב ובדין מכירה לעכו"ם**

א.ב]והנה החזו"א שם נקט שקונה ע"מ למכור זה שימוש המחייב במעשר וצ"ב הרי זה לא שימוש של אכילה ובמשנה אחרונה במשנתינו נקט שפטור והמקד"ד שם נסתפק בזה

והנה כתב הר"מ פי"ג הט"ו הלוקח פירות לאכילה ונמלך עליהם לבהמה הרי זה לא ימכרם לגוי ולא יאכילם לבהמה וכו' עכ"ל ומבואר שאם קונה מלכתחילה ע"מ למכור לגוי זה פטור וכן דיקדק החזו"א ומבואר לכאורא שזה לא שימוש שמחייב דמאי ורק שאם קונה כדי למכור אסור למכור לע"ה כי הוא הרי לא יעשר אמנם זה אינו נכון דהרי גם לחבר אין היתר למכור אלא בגסה ובודאי סתם מוכר הוא קונה כדי למכור ומבואר שלמכור טבל למטרת אכילה חל כבר חיוב אצל המוכר אלא שיתכן שזה מיתלא תלי למה מטרת הקניה ולכן קניה של גוי שזה לא דבר המחייב לכן מותר וצ"ע

ובעיקר דברי הר"מ שאסור למכור לגוי צ"ע הרי מבואר ברש"י גיטין מ"ח: שהאיסור למכור טבל מצד משתרשי ליה וא"כ הניחא את תרו"ג שיש דין נתינה לכן אסור אבל מעשר שני למה שיהיה אסור ואע"ג שאסור למכור טבל גם אם הלוקח יעשר שם הוא דין זריזות כיון שזה צריך מעשר אבל פה במוכר לעכו"ם זה לא שייך ועיין רדב"ז שזה מצד אולי זה יגיע לישראל והכונה שלכן עדין נשאר עליו חובת הזריזות הנ"ל שכבר חלה וצ"ב בגדרי איסור מכירת טבל

ב]**מבואר במשנה דמכזיב ולהלן פטור מן הדמאי:** עיין רמב"ם שהכוונה שמקום זה כבשו רק עולי מצריים ולא עולי בבל ולא חייבו דמאי ועיין חזו"א סי' ה סק"ד שה"ה מצרים עמון ומואב וכן הוא בתוס' חולין בשם ר"ת אמנם בר"ש הביא מהירושלמי שגם וודאי פטור וביאר שזה מהמקומות הרחוקים מא"י ועיין זרעים סימן ז שהארכנו שהיה שני כזיב וכאן מדובר על כזיב שזה חו"ל עוד ביאר שכל החיוב של מקומות הקרובים זה רק אם יש שם פירות שדומים לשל א"י ומצד שיבאו להחליף ובגר"א ביאר שזה היה של עכו"ם וכה"ג כיון שזה דרבנן יש קנין להפקיע וכן מבואר לדינא בר"ש והחזו"א נקט שזה לא לעניין שביעית ובפשוטו אין חילוק **ועיין זרעים סימן ז שהארכנו בזה ובדיני א"י וחו"ל**

**בפטורי דמתניתין האם זה גם לאחר שחל חיוב**

ג]**חלת ע"ה:**עיין חזו"א סימן ד סק"ח שנקט מסברא שכל פטורי המשנה זה רק עד כמה שלא חל עדין חיוב אבל אם חל חיוב כגון שקנה פירות דמאי ואחרי זה חילל עליהן מעשר שני או שקנה קמח ועשה מזה עיסה או שקנה קמח והקדיש למנחה כה"ג אין בכוחו ע"י פעולתו להפטר והנה היה מקום לדון סברא שאחרי שהתחייב הוא לא יכול להיפטר אמנם מהדין של מדומע שקי"ל כר"י שאפילו שנדמע אצלו בכל אופן הוא פטור מדמאי אלא ששם לא עשה דבר זה במזיד משא"כ כאן שמדעתו עושה דבר שזה סיבה לפטור ס"ל לחזו"א שזה לא סיבה לפטור

אמנם ע"ש דהקשה דבירושלמי מבואר שאם קנה מהנחתום עיסה החלה צריכה להיפטר מדמאי אע"ג שהנחתום קנה קמח וחזר בו לעניין עיסה ועיין דרך אמונה שכאן כיון שמלכתחילה קנה לצורך מטרה זו הוא פטור ובפשוטו אין משם ראיה דשם הרי הנחתום היה פטור כמבואר במשנה שהטילו על הלוקח וא"כ חשיב שלא היה על זה עדין חיוב דמאי אמנם ס"ל לחזו"א שחשיב שזה חייב אלא שעליו זה לא מוטל וי"ל, ולמה שכתבנו לדון סק"א שכל אחד דנים בנפרד ואם חל חיוב על חבר ומכר לחבר אחר הוא פטור אם קונה לזרע א"ש.

ובפשוטו יש להקשות על דברי החזו"א מהירושלמי סוף פ"ה דאם מפריש מדמאי על דמאי המעשר נפטר מהפרשת דמאי כי הוא קדוש אע"ג שהוא עשה דבר זה מדעתו וצ"ע

**בדין חלת ע"ה עיין פ"ה מ"א**

**בדין פטורי דמאי בעבר והפריש לאחר הפטור וקודם הפטור**

ד]עיין ירושלמי שבכל דוגמאות המשנה הוא יכול להפריש גם אם לא חייב חוץ משירי המנחות כי זה לא שלו וכן מעשר שני אם הוא ממון גבוה ועיין חזו"א סימן ד סק"ח שהכונה שאם עשה חל איסור לאכול לישראל את התרומת מעשר וכן לאכול את המעשר שני חוץ לירושלים וע"ש שלפ"ז ה"ה אם כבר הפריש מעשר שני או תרו"מ ואחרי זה נדמע זה נשאר תרומה דזה לא גרע מאם הפריש אחרי דהינו שגדר הקולא היה פטור מהפרשה ולא עד כמה שהפרישו

וע"ש שכתב שלפ"ז ה"ה מה שדמאי מותר לעניים זה רק פטור מהפרשה אבל אם הפרישו לא הותר להם לאכול את המעשר שני או התרו"מ אמנם עיין ריטב"א סוכה ל"ד: ובר"ן שם דהביאו מהרמב"ן שמותר לעני לאכול את התרו"מ או המעשר שני וצ"ב מה זה שונה מהירושלמי והיה מקום לחלק בין אם זה פטור מצד החפצא שכה"ג עד כמה שהפריש א"כ זה חל משא"כ אם זה פטור ביחס לאדם מסוים כה"ג אפילו שמפרישים זה נשאר פטור ביחס לגברא המסוים

אמנם עיין פ"ג מ"א שגם עניים שפטורים אם רצו לתקן יכולים ולכאורא גם שם כה"ג זה חל לגמרי ואסור לעני לאכול התרומה וכמו שדיק החזו"א שם ובהכרח לחלק שאם הפרישו במצב הפטור כה"ג זה חל על אף הפטור משא"כ אם ההפרשה היתה ללא הפטור כה"ג ביחס לפטור זה נשאר פטור ולפ"ז גם בכה"ג שהפריש דמאי ואח"ז נדמע זה יהיה פטור וצ"ע

**האם יש ענין להחמיר לא לסמוך על רוב בדרגת דמאי**

ה]והנה בפשוטו בכל דיני התורה שסומכים על רוב גם אם אדם החמיר אין חיוב לדון לפ"ז וכגון אם אחד עישר במקום שהרוב מחו"ל או שהרוב הפקר וכן הוא במהריק"ו ובחזו"א שבמשנה א גם אם עשה אין בזה חיוב לנהוג כדין מעשר וצ"ב למה כאן זה אחרת וצ"ל שבתקנת דמאי היה שני דברים א.שיש חיוב להפריש ועד כמה שמפריש זה חל ובמקומות אלו שהקילו זה רק לעניין שלא חייב אבל לא לעניין שאם יפריש זה לא יחול ובפשוטו הטעם כי יש ענין להחמיר ולעשר וכן הוא בפשוטו לקמן לעניין עניים שמבואר שאם רוצים לתקן יכולים והדבר צ"ב דלכאורא בכל התורה כולה שסומכים על רוב אין ענין להחמיר ורק כאן חז"ל תיקנו כיון שעד כמה שיסמכו על רוב וודאי יהיה מכשול במקרים מסוימים אמנם על מקרים שאין התקנה ואדם מסתפק על מקרה מסוים אין ענין להחמיר כמו כל רוב וצ"ב דכאן מבואר לא כך

ולכאורא מבואר כאן שדרגת רוב כמו דמאי יש ענין להחמיר ולא לסמוך על זה ועיין תוס' בשבת י"ג. ד"ה רבא שביארו דמה שכאן חששו יותר מכל רוב כי זה היה מיעוט דשכיח טובא ע"ש ומה שמצאנו שבדברים שלא גזרו דמאי גם אמוראים סמכו על זה יתכן שודאי שיש מצבים שזה גדר רוב גמור ועד כמה שאין תקנת דמאי אין גם שום ענין להחמיר

ועיין סימן ג סק"ד שהוכחנו מהמשנה סוף מעשר שני לדעת הרש"י הר"ש והרא"ש שגם קודם תקנת דמאי היו שהחמירו לעשר כל מה שקונים מע"ה

**בדברי הירושלמי דמע"ש ממון גבוה או שירי המנחות לא יכול להפריש תרו"מ ובדין הפרשת הבעלים תרו"מ בדמאי אפילו שזה לא שלהם ובגדרי הממע"ה ובדין הפרשה דגיזבר בשל הקדש**

ו]עיין ירושלמי שכיון ששירי המנחות זה ממון גבוה לכן הוא לא יכול להפריש מזה מעשרות והנה הר"מ הביא את הירושלמי לגבי כל הפטורים שלא חייב להפריש אבל אם הפריש זה חל והכונה שחיבים לנהוג בזה אם דיני דמאי שתרו"מ רק הכהן יאכל ומעשר שני יאכל רק בירושלים ולא חילק ששירי המנחות זה אחרת ומשמע שפסק דלא כירושלמי הנ"ל וצ"ע

ועיין חזו"א שהקשה הרי מעשר שני שהקדימו בכרי שהוא נשאר חייב במעשר ראשון ותרו"ג הדין שהוא יכול להפריש ולא אומרים שהוא לא בעלים וביאר ששם כיון שמדיני הפירות שזה חייב במעשר ממילא אפילו שזה נהיה ממון גבוה אפשר להפריש שנשאר בזה זכות לכהן משא"כ כאן שזה דמאי ומעיקר הדין זה פטור אפילו שכל מה שמפרישים זה על הצד שזה לא מעושר זה סיבה שלא יכול להפריש ובזה ביאר הדין של שירי המנחות שהירושלמי תולה בדין מקדש בחלקו וקשה כנ"ל הרי עד כמה שזה טבל זה לא כשר לקרבן ואם כן זה לא מגיע לכהן וביאר שכיון שמעיקר הדין זה לא חייב במעשר חשיב שהוא בעלים דהינו שהקובע הוא הדיני הממון אפילו אם זה לא אמת

וסברא זו לכאורא מוכרחת עוד דעיין ר"ש לקמן פ"ד מ"ד דלדעת רבנן אין הבעלים יכול להפריש התרומת מעשר אלא רק הלוי וצ"ע א"כ איך בדמאי אפשר להפריש התרו"מ ע"י הבעלים הרי ממ"נ עד כמה שזה טבל אין בזכותו להפריש ולנ"ל א"ש שכיון שבדיני ממון המוציא מחברו עליו הראיה חשיב וודאי שלו ויכול להפריש והראוני דבקה"י בב"מ סימן י"א וביומא סימן ג הביא קושיא זו מהטורי אבן ויישב כנ"ל

אמנם ע"ש דהביא להקשות דהגמ' בב"ב אומרת שהקונה שני אילנות בתוך שדהו שזה ספק האם קנה קרקע מביא ואינו קורא וקשה כיון שמדין המוציא מחברו עליו הראיה זה שיך לראשון א"כ וודאי שאין לו קרקע ולמה צריך להביא וע"ש שהביא מהחזו"א שכיון שעד כמה שקנה קרקע כלפי שמיא זה שלו גם כלפיו חשיב שהוא בעלים

ולפ"ז צ"ב הא דמבואר בירושלמי שמעשר שני הוא לא יכול להפריש מצד שזה ממון גבוה הרי עד כמה שזה חייב א"כ יש כאן זכות להפריש כמו בכל מעשר שני שטבול למעשר ראשון וכנ"ל וא"כ גם כאן כיון שכלפי שמיא יש הזכות הזו למה שזה לא מספיק כדי שיוכל להפריש ואולי זה רק סברא שחז"ל כה"ג לא תיקנו תקנת דמאי

ז]ואולי היה מקום לדון דבאמת צריך להפריש תמיד לא מיניה וביה אלא מדבר אחר אלא שכל זה אם משלו על חברו לא צריך לשליחות אבל אם צריך לשליחות א"כ יש לדון שכאן שזה ממון גבוה זה לא יעזור

והנה בירושלמי פ"א דתרומות ה"א דן האם אפשר להפריש מהפקר דהינו האם אין דין להיות בעלים רק עד כמה שיש בעלים צריך הפרשה של הבעלים או שיש דין שרק בעלים יכול להפריש והירושלמי מוכיח מהא דגיזבר יכול להפריש דהינו ששם זה כמו הפקר לעניין דין זה והירושלמי עונה שגיזבר זה כמו בעלים וע"ש דנחלקו בזה אמוראים והנה עד כמה שננקוט שגיזבר זה כמו בעלים עדיין נראה שזה רק דבר שבאמת נצרך להקדש ולפ"ז א"ש הירושלמי שכיון שרבנן לא תיקנו דמאי א"כ מצד סמכות הגיזבר אין לו סמכות להפריש ורק כשזה חייב א"כ מדין גיזבר הוא יכול להפריש ולא צריך להגיע לסברת החזו"א שיש זכות מעצם הפירות להפריש מהם ולפ"ז לא קשה מה שהקשינו שיוכל להפריש על הצד שזה חייב כיון שבפועל אין חיוב א"כ מתוקף גיזברותו הוא לא יכול להפריש וא"ש הכל

ולפ"ז היה מקום לישב דעת הר"מ שהשמיט סוגיא זו דנימא דפסק כמאן דאמר שהפקר אפשר לעשר וזה גם הביאור בהקדש ולפ"ז אין שום חיסרון שזה ממון גבוה שאין דין להיות בעלים ובפשוטו הדברים מוכרחים שלצד זה דהירושלמי אין חיסרון שהוא לא בעלים

**בדין הפרשת מעשר עני האם יסודו הקנאה ונפק"מ למי שלא יודע שזה נהיה של עניים או במקום שיש זכיה של הממע"ה**

ח]והנה יש להקשות בכל הפרשת מעשר עני של דמאי כיון שהמוציא מחברו עליו הראיה א"כ זה לא נהיה ממון העני וזה לא יעזור אמנם לנ"ל מהחזו"א שעד כמה שכלפי שמיא גליא שזה טבל הוא נחשב גם בעלים א"ש

אמנם לכאורא היה מקום לומר שיסוד דין מעשר עני אינו חלות ממון עניים אלא הוא חלות שם מעשר עני ומכח זה הוא נהיה של העניים וכן בשאר תרו"מ ולכן לכאורא גם אם זה לא יהפך לממון עניים זה לא חיסרון וכן מוכח מהא דבגדל אצל עכו"ם אין דין נתינה כמבואר בגמ' בבכורות וכל דין הפרשה הוא רק חלות שם ובירושלמי מבואר שזה גם לעניין מעשר ראשון אמנם לעניין מעשר עני עיין מה שכתבנו זרעים סימן ג שנחלקו בזה אחרונים ויתכן שכאן גרע דאין על זה שום דין

וראיתי מביאים מהמנחת שלמה סי' נ"ג שדן בחנויות ששולחים שליח לעשר ואינם יודעים מעניין תרו"מ שזה לא עוזר כי הם לא התכונו מעולם להסכים שיקנו מממונם תרו"מ לאחרים והנה לנ"ל יש לדון שההפרשה הוא לא חלות הקנאה ולזה מה איכפת להם ואם נבוא לדון שיש פה אומדנא דמוכח שהוא לא מוכן לחלות מעשר כיון שזה גורם שזה לא יהיה בבעלותו בזה לכאורא כיון שלמעשה מדין המוציא מחברו עליו הראיה הוא יכול להשאיר אצלו א"כ מה איכפת לו וודאי שאין כאן אומדנא דמוכח וכל טענת המנח"ש שעד כמה שעשיתו היא הקנאה הוא לא התכוין לזה

**בחילוק בין מוקף למן הרע על היפה בדמאי ובהפרשה שהממע"ה האם יש דין מן היפה**

ט]עיין ר"ש בתוך דבריו דלפי דברי ר"ת מוכח מהגמ' בחולין שדמאי צריך להפריש מן המוקף וצ"ב מאי שנא מן הרע על היפה דמבואר בגמ' בב"מ נ"ו. ובריטב"א שם שמותר ולכאורא אם נימא שכל הדין מן הרע על היפה שאסור מצד דין הנתינה שבזה א"כ במקום שביחס לנתינה יש דין המוציא מחברו עליו הראיה א"כ אין ענין להפריש מן היפה וגם התרו"מ שנותנם לכהן זה לא מעצם סיבת התקנה אלא שאחרי שכבר בין לא יכול לאכול חיבו לתת כמבואר בתוס' ביומא עיין מה שהבאינו בפתיחה ולדעת הר"מ שזה מעיקר התקנה באמת ס"ל שמותר בדמאי שלא מן המוקף וצ"ע בזה ונפק"מ גם בקונה טבלים מן הגוי שמפרישם והם לעצמו האם יש דין להפריש מן היפה וראיתי בדרך אמונה דהביא מהספרי שגם כהן שמפריש לעצמו צריך להפריש מן היפה אמנם יתכן דשם ביסודו יש דין נתינה אלא שלוקח לעצמו וצ"ע

אחרי זה נתעוררתי שסתם ע"ה הוא לא מקפיד על הטהרות א"כ על הרוב שזה מוכשר זה בין כה לא עומד לאכילה ואין בזה דין מן היפה כי זה תמיד יהיה רע כמבואר בשו"ע בזמן הזה ויתכן שלכן תיקנו שלא צריך להפריש מן היפה אמנם כל זה טוב לר"מ שסיבת התקנה בגלל תרו"מ אמנם לראשונים שזה גם בגלל מעשר ראשון ועני דשם הרי גם אם זה טמא מותר א"כ לא שייך סברא זו

י]בטעם פטור דשמן ערב עיין ר"ש שכתב שזה עומד למשיחה דהינו לסיכה ובעלמא זה חייב אמנם כיון שזה בתערובת תבלין לכן זה פטור מהדמאי והנה כאן זה הרוב שמן וכה"ג אין פטור תערובת ורק כאן כי זה לסיכה אמנם הרמב"ם כתב לפי שעיקרו לא לאכילה וביאר הגר"א בשנו"א שזה עומד לריח

ובעיקר דין תערובת כתב החזו"א שאם יש כזית בכא"פ זה לא בטל מכ"ש מתבלין שלטעמא עבידי שלא בטל ועיין דרך אמונה פי"ג צהה"ל רי"ד שהקשה מיור"ד סקי"ב סי"ד שמפורש לעניין פת עכו"ם שלמדו מכאן בין בתערובת יבש ביבש או לח בלח ולא משמע דוקא אם אין כזית בכא"פ

י"א]עיין לשון הר"מ דבקולי דמאי צריך לשאול את הע"ה ועיין סימן ג שלכאורא זה מדין איכא לברורי אבל אם לא יכול לברר מותר גם ללא לשאול

**משנה ד**

א]מבואר במשנה דמברכין עליו ועיין ר"ש שביאר או הכונה על הכוס והכונה יין של דמאי ועיין חזו"א שהכונה שאחד מהמסובים הוא עני שמותר לו דמאי או הכונה שיכול להוציא אחרים והא דלא ביאר שמברך ברכת המזון דס"ל שזה נלמד ממזמנים עליו והא דלא ביאר כפשוטו שאם עשיר אוכל דמאי הוא מברך על זה לכאורא מבואר דעתו דפשיטא ליה שלא מברכים ברכה ראשונה על אכילת איסור וכן ביאר החזו"א אמנם באמת נחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד אבל גם לדעת הר"מ שאין לברך נקט שבדמאי אפשר לברך כיון שזה ראוי לעשירים ובזה ביאר מתניתין שמברכין עליו ברכה ראשונה והכונה עשיר דעני זה פשיטא שהוא צריך לברך ועיין רמב"ם אצלינו שביאר שהכונה ברכת המזון והכונה אם אכל באיסור

ב]בביאור הקדים מעשר שני לראשון לעניין דמאי עיין ר"ש או שמותר לכתחילה או שזה לא מעכב בווידוי מעשר ועיין רמב"ם ולא הבנתי כוונתו

והנה במקדים מעשר שני לראשון עיין רמב"ם שזה וודאי צריך לעשר מעשר ראשון גם על המעשר שני דמתחילה חל חיוב על הכל אמנם במעשר שני שהפריש בתחילתו במהדורא ראשונה כתוב שצריך גם עשירית וצ"ל הטעם דרק מה שזה מעשר ראשון תמיד זה פוטר אותו ממעשר שני אבל כאן שמפריש קודם ממילא הכל חייב במעשר שני אמנם במהדורא אחרונה חזר בו וס"ל שצריך רק תשע חלקים דהיינו שלא חל כלל חיוב על חלק המעשר ראשון אמנם לכאורא זה תלוי בברירה דהרי מתכוין שעל החלק שיהיה מעשר ראשון לא מפריש

ועיין ירושלמי שדן האם יכול להפריש מעשר ראשון מחלק המעשר שני ועיין גר"א שהספק רק אחרי שפדה אותו וצ"ב הטעם הרי זה טבל למעשר ראשון ולמה לא יוכל להפריש ממנו קודם ויתכן כי זה ממון גבוה וס"ל שבאמת מקדים מעשר שני לראשון צריך לעשר על המעשר שני ממקום אחר וצ"ל שמשלו על של חברו לא צריך שליחות או כי הוא כמו אפוטרופוס וכן צ"ב ספק הירושלמי בזה

ג]מבואר בסיפא ההבדל ששמן שנבלע בגופו אסור ואם זה רק בצמר מותר והנה בעלמא וודאי שזה אסור דהרי הוא הנאה של כילוי אלא שכאן לא גזרו רק על הנאת אכילה או שתיה כסיכה ועיין רא"ש שהקשה הרי כאן זה לא לתענוג סיכה וכונתו שבדמאי שלא אסרו אלא את הסיכה כשתיה א"כ אין סיבה לאסור ועל זה תירץ שהוא נהנה מזה וממילא יש כאן סיכה כשתיה ולכן גם מותר בשביעית דאל"כ לא הותר שמן ששיך בו אכילה או שתיה לשימוש אחר עיין ר"ש שהוצרך לדין סיכה כשתיה ועיין שביעית סי' י"ג שהארכנו בזה

**בדין עשית מצוה במרחץ**

ד]עיין ירושלמי שיכול לחלל מעשר שני של דמאי במרחץ כיון שאין דין לברך ולכאורא מבואר שמותר לעשות מצוה במרחץ ועיין בבה"ל סי' תקפ"ח שדן בזה אמנם יש לחלק שרק מעשה מצוה שיסודו הוא עשיה אסור אבל מקום שהעיקר זה התוצאה כגון כאן שזה היכי תימצי שיוכל לאוכלו ודאי מותר כמו שמותר לעשות חסד בבית המרחץ ובפשוטו החילוק המודד האם זה דבר שיש בו הדין מצוות צריכות כוונה

1. ועיין אור לציון ח"א שדן שם לעניין מעשר במקרה שהמשגיח עישר שלא כדין ואדם קונה ממקום שלא יודעים מאיפה זה שיש להתיר מצד ס"ס ולנ"ל במעשרות כשהצד הוא שאדם לא עישר כדין לא עוזר ס"ס ועוד יש לדון שמשגיח זה שלא ידע ההלכות פירותיו וודאי דמאי [↑](#footnote-ref-2)