5כפיה להחזרת רבית קצוצה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

כפייה להחזרת רבית קצוצה

(ב"מ סא:) נחלקו רבי אלעזר ורבי יוחנן, אם רבית קצוצה יוצאה בדיינים, וקיי"ל כרבי אלעזר - שיוצאה. ונחלקו הראשונים – אם יורדין לנכסיו כדי להחזיר את הרבית, כדיבואר.

קיי"ל (סימן קסא ס"ה) "רבית דאורייתא שהוא בדרך הלוואה בדבר קצוב יוצאה בדיינים שכופין אותו ומכין אותו עד שתצא נפשו אבל אין ב"ד יורדין לנכסיו". והיא שיטת הרשב"א (סא:, הובא בחידושי הר"ן ובנימוקי יוסף), המבאר – שדין "יוצאה בדיינים" הוא מדין כופין על המצוות, "דכתיב וחי אחיך עמך ובמצות עשה כופין אותו עד שתצא נפשו". מביא הרשב"א ראיה לדבריו, מהא שאין הבנים חייבים להחזיר רבית שאביהם לקח [אלא בדבר מסוים], ואם נימא שהוא חוב ממש – "מדינא נמי חייבין כדרך שהן חייבין בגזלן בגזלה קיימת, אלא כדאמרן דליכא אלא מצות עשה דוחי אחיך עמך וכפיית המצוה איכא לרדת לנכסיו ליכא, כך נראה לי".

כן היא שיטת הרשב"א גם לענין צדקה (הובא בר"ן בכתובות מח:), וכן לענין פריעת בע"ח מצוה למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא (ב"ב קעה:) – שכופין אותו לשלם אולם אין יורדין לנכסיו.

מקשה הבית מאיר (אה"ע סימן עא ס"ג בסוגריים) דדברי הרשב"א נסתרים מגמ' ערוכה (ב"ב ח:) - ש"ממשכנין על הצדקה", הרי להדיא שיורדין לנכסיו. ונדחק הב"מ לאוקמיה - באופן שכבר קבעו סכום לתושבי העיר, עיי"ש שביאר טעמא דמילתא.

דין שיעבוד נכסים ברבית

החינוך (מצוה שמג) מביא שיטות החולקות על הרשב"א הנ"ל, וס"ל - שב"ד יורדין לנכסי המלוה כדי להחזיר רבית קצוצה שגבה, ונחלקו האחרונים בביאור פלוגתתם. המל"מ (פ"ד ממלוה ולוה ה"ג) ביאר פלוגתתם, שנחלקו אם יש שיעבוד נכסים בחיוב החזרת רבית. השיטות הסוברות שיורדין לנכסיו – ס"ל שיש שיעבוד נכסים, והא שאין הבנים חייבים להחזיר [ראית הרשב"א שאין שיעבוד נכסים] - הוא גזרת הכתוב, אולם אינו משום שאין שיעבוד נכסים. ואילו הסוברים שאין יורדין – ס"ל שאין שיעבוד נכסים, וכראית הרשב"א.

הקצות (סימן רצ סק"ג) מבאר את פלוגתתם באופן אחר. דכו"ע ס"ל שאין שיעבוד נכסים, וכהוכחת הרשב"א – מהא שהבנים פטורים. והסוברים שיורדין לנכסיו - הוא מטעמא אחרינא, שבאמת אין זה מדין גביית חוב, אלא מדין כופין על המצוות – וכשיטת הרמב"ן שכלול בזה גם כפייה בממונו, וכמפורש בחידושיו לב"ב קעה: שאף למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא [ופריעת בע"ח מצוה] – נחתינן לנכסים מדין כפיה ומקיימין מצוה עשה שלו בעל כרחו. וכן הוא במחנ"א (מלוה ולוה סימן א') בשם הריטב"א (קידושין יג:) והר"ן (כתובות נ. בדפי הרי"ף), וכלשונם "עד שאתה כופהו בגופו כופהו בממונו". וכן הוא גם בקצות בסימן לט סק"א, כשדן בשיטת הר"ן (כתובות יח. בדפי הרי"ף) – הסובר שבצדקה יורדין לנכסים, וביאר שם ע"פ שיטת הרמב"ן הנ"ל, דאף שאין שיעבוד נכסים – נחתינן לנכסיו מדין כפייה על המצוות [אלא שמחלק בין בפניו לשלא בפניו עיי"ש].

לפי"ז, מקשה הקצות (סימן לט סוף סק"א) סתירה בשיטת השו"ע. שבסימן רמח ס"א קיי"ל לענין צדקה – שיורדין לנכסיו, ואילו ברבית קיי"ל בסימן קסא [כנ"ל] – שאין יורדין לנכסיו, אף שבתרוויהו לכאורה שייך כפייה על המצוות. והיא באמת סתירה גם בשיטת הר"ן, שברבית - הביא את שיטת הרשב"א שאין יורדין לנכסיו וכנ"ל, ואילו בצדקה - ביאר כשיטת הרמב"ן שיורדין לנכסיו וכנ"ל.

שיטת השערי ישר

השערי ישר (ש"ה פ"ב) דן בשיטת הרמב"ן הנ"ל, ומאריך לבאר בשיטה זו את החילוק בין פריעת ב"ח מצוה [למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא] – שיורדין לנכסיו, לבין רבית שאף בו אין שיעבוד נכסים – ואין יורדין לנכסיו.

מבאר ר' שמעון, שדבר פשוט הוא שלא שייך ירידה לנכסים – בלא שיעבוד בממון הנתבע, שהרי ללא שיעבוד – אין לתובע זכות בממון הנתבע, וע"י ירידה לנכסים לא תעבור הבעלות לידי התובע. וא"כ ללא הסכמת הנתבע – הוי גזל ביד התובע. משא"כ באופן שיש שיעבוד – אזי יש לתובע זכות בנכסי הנתבע, וע"י ירידה לנכסים מממש את זכותו בממון – ללא צורך בהסכמת הנתבע.

מבאר ר' שמעון את שיטת הרמב"ן. דס"ל, שהמ"ד שיעבודא לאו דאורייתא, כוונתו רק שאין שיעבוד נכסים לענין לקוחות [קנין ממש בנכסי הלווה], אולם מודה הוא - שיש שיעבוד הגוף, ועי"ז - יש לו זכות בנכסי הבני חורין של הלווה, "דכיון דיש להמלוה זכות בגוף המתחייב על הסכום הזה יכול ליטול מנכסיו בלי דעתו אף דאין לו בהנכסים שום זכות בעולם", ומשום כך שייך ירידה לנכסים לגבות את החוב אף בלא הסכמת הנתבע. משא"כ השבת רבית, שאין בו אף שיעבוד הגוף [שהיא מצוה בעלמא ולא חוב ממון. וטעמא דמילתא, משום הגזרת הכתוב שאין הבנים צריכים להחזיר – ע"כ שאין גם שיעבוד הגוף], אין לתובע זכות כלל בנכסי הנתבע – ולא שייך כלל ירידה לנכסים.

חידוש הריטב"א

ב"שיעורי ר' שמואל" למכות (ב: אות קב), מבאר ע"פ דברי השערי ישר הנ"ל - את שיטת הריטב"א. דאיתא בריטב"א (במכות שם) דאף למ"ד ממשכנין על הכופר (ב"ק מ.) – היינו רק שנוטל נכסים בתורת משכון, אולם אין יורדין לנכסיו בתורת גבייה. וביאורו ע"פ הנ"ל, דלמ"ד כופרא כפרה, אין כאן זכות ממון או שיעבוד נכסים – ולכן לא שייך ירידה לנכסים ע"מ לגבות. אולם אף בזה שייך סברת הרמב"ן "עד שאתה כופהו בגופו כופהו בממונו" [שהרמב"ן השתמש בו לענין גבייה ממש] – אולם רק לענין כפייה. והיינו שממשכנין את נכסיו עד שיאמר "רוצה אני", אולם ודאי לא שייך העברת בעלות – אא"כ יסכים הנתבע. ובפשטות, אף ברבית שייך דין זה – לשיטת הריטב"א.

לפי"ז, מיושב כמין חומר קושית הבית מאיר הנ"ל. ששאל על הרשב"א [הסובר שאין יורדין לנכסיו ברבית] – אמאי ממשכנין על הצדקה, אף שבתרוויהו ליכא שיעבוד נכסים. אולם בדברי הריטב"א חזינן שאינו סתירה כלל, דוודאי ממשכנין מדין כפיה על המצוות, אולם אין יורדין לנכסיו בתורת גבייה - אא"כ קיים שיעבוד נכסים, והביאור כנ"ל ע"פ דברי השערי ישר.

יישוב דברי השו"ע

הבאנו לעיל את סתירת דברי השו"ע ודברי הר"ן, דס"ל לענין צדקה – שיורדין לנכסים, ואילו ברבית – אין יורדין [קושית הקצות].

הכס"מ (סוף נחלות) פשיטא ליה – שבצדקה יש שיעבוד נכסים [אלא שביצא למדינת הים אין יורדין – משום שמסתמא "עושה צדקה בכל מקום שהוא"], וממילא אתי שפיר שיורדין לנכסים לשם גבייה. וא"כ ליכא סתירה כלל בדברי השו"ע. שהרי השערי ישר ביאר, שרק במקום שיש שיעבוד נכסים שייך ירידה לנכסים – והיינו צדקה לשיטת השו"ע [בכס"מ]. משא"כ ברבית, שוודאי אין שיעבוד נכסים [אף לא שיעבוד הגוף מכח המצוה, כמו שביאר השערי ישר שם] – ס"ל לשו"ע שאין יורדין.

אמנם בדברי הר"ן לא יהני תירוץ זה, שהרי להדיא בדבריו שם - שאף בצדקה אין שיעבוד נכסים, ואעפ"כ יורדים לנכסיו לשם גבייה – משום "כופהו בממונו", ומאי שנא מרבית שאין יורדין. וע"כ צריך לחלק כדברי ר' שמעון - שלענין רבית אין אף שיעבוד הגוף, משא"כ בצדקה ובשאר מצוות, כמו שנתבאר טעמו לעיל.

ירידה לנכסים בחיוב תלמוד תורה

בהלכות תלמוד תורה (סימן רמה ס"ד) פוסק הרמ"א – שכופין את האב לשכור מלמד לבנו "ואם אינו בעיר ויש לו נכסים אם אפשר לאודועי לי מודיעים ליה ואם לאו יורדים לנכסיו ושוכרים מלמד לבנו".

מבאר הקצות (סימן רצ סק"א) דבשלמא אם הרמ"א ס"ל כדעת הכס"מ הנ"ל – שיש שיעבוד נכסים בצדקה, א"כ הוא הדין בכל המצוות [פרט לרבית – שמיעטיה קרא]. ואף שהכס"מ מודה בצדקה - שאין יורדין שלא בפניו, הא פירש טעמא דמילתא – דוודאי עושה צדקה בכל מקום שהוא, וטעם זה לא שייך בנידון תלמוד תורה לבנו. ואתי שפיר פסק הרמ"א – שיורדין לנכסיו אף שלא בפניו.

אולם אם הרמ"א ס"ל כר"ן – שאין שיעבוד נכסים במצוות, והא שיורדין לנכסיו בצדקה – הוא משום "כופהו בממונו" וכשיטת הרמב"ן. א"כ צ"ב, דכמו שבצדקה ס"ל לר"ן שדין זה הוא רק בפניו [ואינו מטעמא דהכס"מ, שהרי איירי בנשתטה], לכאורה הוא הדין בתלמוד תורה, ומנין לרמ"א – שיורדין לנכסיו אף שלא בפניו.

מיישב הקצות, שגם פרט זה תליא בפלוגתא. ואף ששיטת הר"ן שדין "כופהו בממונו" שייך רק בפניו, אולם ההגהות מיימוני (תלמוד תורה פ"א אות א') - שהוא המקור לדברי הרמ"א, פליג עליה - וס"ל ששייך כופהו בממונו אף שלא בפניו. וא"כ אתי שפיר דברי הרמ"א – אף אם ס"ל שאין שיעבוד נכסים. דבאמת ס"ל כרמב"ן וכר"ן – שיש דין ירידה לנכסים אף בלא שיעבוד משום דינא ד"כופהו בממונו", אלא שס"ל כדברי ההגהות מיימוני – שדין זה שייך אף שלא בפניו.

דין שבועה ברבית

המחבר (סימן קעז סי"א) פוסק "האומר לחבירו מנה לי בידך מרבית קצוצה שגבית ממני ולווה אומר – להד"ם, משביעין את הנתבע היסת" [והוא רשב"א בח"ב תשובה רלא]. שואל הקצות (סימן פז סק"ל), דאם נימא כשיטת הריטב"א [וכן ס"ל לרשב"א ועוד ראשונים, כמו שהאריך בשערי ישר שם פ"ג) הסובר שאין יורדין לנכסיו ברבית - והיינו שהוא מצוה בעלמא, א"כ לא שייך להשביע ע"ז היסת, כמפורש ברמ"א בחו"מ סימן פז סל"ד "אם אמר שנתן לו כפו ליתן לו מתנה והוא כופר, פטור מן השבועה", וביאר הש"ך (סקפ"א) "השבועה אינה כמו שיעבוד או קנין להתחייב רק שיתחייב מצד שבועה ואין שייך להשביעו על זה", ובלשון הקצות הנ"ל "לפי שהשבועה אינה עושה קנין להתחייב רק שמחוייב לקיים השבועה ואין שייך להשביע ע"ז". וא"כ דברי הרשב"א סתרי אהדרי, דס"ל ברבית שאין יורדין לנכסיו ומאידך גיסא ס"ל שאפשר להשביע ע"ז.

מבאר השערי ישר (ש"ה פ"ב) – שוודאי שייך שבועה אף בלא שיעבוד, וחיליה – משבועת מודה במקצת למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא. ואתי שפיר ששייך שבועה ברבית – אף שאין בו שיעבוד.

והא שמוכח בסימן פז – שללא שיעבוד אין שבועה, מבאר ר' שמעון – שחלוק חיוב הנובע משבועה [תקיעת כף] מאשר חיוב רבית וצדקה וכדו'. דרבית וצדקה – החיוב הוא כלפי חבירו, "ואף שאין להתובע זכות ממון אצל הלוה שלקח ממנו הרבית, אבל הוא תובע שיקיים חיוב התורה שעי"ז יזכה הוא בהממון". מה שא"כ בשבועה, אינו חיוב לחבירו כלל – אלא מצוה כלפי שמיא לקיים שבועתו, ובזה לא שייך תובע ונתבע, וממילא אינו יכול להשביעו. [וכן הוא בחזו"א חו"מ סימן י' אות כ'].

תפיסה הלווה ברבית קצוצה

הרא"ש (סימן ה') מביא את שיטת הראב"ד, דאף שאבק רבית אינה יוצאה בדיינים, אולם "אם תפס הלווה משל המלוה רבית שנתן לו, לא מפקינן מיניה", והראש חולק על הראב"ד וס"ל שהוא ממון גמור של המלוה ולא מהני בזה תפיסה. אולם ברבית קצוצה, ודאי מהני תפיסה אף לדעת הרא"ש - כמפורש בדברי הש"ך (סימן קסא סק"ד).

לפי מה שנתבאר לעיל, דברי הרא"ש צ"ב. שהרי קיי"ל שאין יורדין לנכסיו [שלא כמחנ"א (סימן א') שפליג על השו"ע וס"ל שיורדין], והיינו שהוא מצוה דידיה – ואין ללוה זכות בנכסי המלוה [ולשיטת הריטב"א, המלוה יכול לקדש בזה אשה אף בזמן שהוא ביד הלווה - למ"ד המקדש במלוה מקודשת, הביאו השערי ישר בראשית דבריו שם]. וא"כ הוי ממון המלוה לכל דבר, ולפי מה שנתבאר לעיל בשם השערי ישר, אף אם יתפוס - לא יהא לו קנין בזה והוי גזל בידיה. וא"כ קשיא טובא, היאך יהני תפיסה ע"י הלווה. אא"כ נדחוק בדברי הש"ך, שכוונתו - שיתפוס רק בתורת משכון ולא בתורת גביה.

תפיסת המלוה ברבית קצוצה

באופן שהמלוה תפס רבית מהלווה [באופן שלא רצה לשלם], איתא בש"ך (קסא סק"ח) שהוא גזלה בידו, והיינו שס"ל שאין חיוב כלל. ודלא כהבנת השערי ישר (שם פ"ג), הסובר שיש חוב – אלא שהתורה אסרה עליו לגבותו, ומשום כך ס"ל לר' שמעון - שמהני תפיסת המלוה.

דברי הש"ך הם לכאורה דלא כדברי הריטב"א הנ"ל - הסובר שיכול לקדש בזה אשה. והיינו להבנת רוב האחרונים בדברי הריטב"א [מחנ"א (סימן ב'), אבנ"מ (סימן כח סקכ"ב), שערי ישר הנ"ל], ודלא כחזו"א (יו"ד סימן ע' אות א' ואה"ע סימן מב אות א'), - שנדחק טובא בדברי הריטב"א, וכן נראה שהבין הבית שמואל בסימן כח סקכ"ו.

וקשיא כנ"ל, שהרי קיי"ל שאין יורדין לנכסיו, והוא לכאורה כשיטת הריטב"א – שיש למלוה זכות בנכסי הלווה. ולכאורה אין זה מתאים לדברי הש"ך הנ"ל – שלא מהני תפיסת המלוה בנכסי הלווה. וכן קשיא כנ"ל - היאך מהני תפיסת הלווה בנכסי המלוה ברבית קצוצה.

דברי הדגול מרבבה

הדגול מרבבה (סימן קסא ס"ו) דן באופן שהלווה מת, האם המלוה חייב להחזיר רבית קצוצה שגבה – ליורשי הלווה. ומקום הספק הוא "כיון שעיקר חזרת רבית הוא משום "וחי אחיך" אהדר ליה כי היכי דיחיה, וכיון שמת הלווה לא יבוא לחיותו".

בשערי ישר (ש"ה פ"ב) טוען שאין מקום כלל להסתפק בזה, ולא בעינן לגזרת הכתוב - כדי לפשוט ספק זה. דפשיטא ליה שאין ענין להחזיר ליורשי הלווה, והוא לשיטתו כנ"ל - שחזרת רבית היא מצוה בעלמא ולא זכות שיש ללווה בנכסי המלוה. וא"כ מהיכי תיתי לומר - שמצוה זו קיימת גם ביורשי הלווה, שהרי אין כאן זכות ממון שעוברת בירושה.

אמנם נראה שאינו פשיטא כל כך, ושפיר שייך ירושה אף בכה"ג. דיעויין שיעורי ר' שמואל (מכות ב: אות ק') המוכיח שדין כופר ליורשים – הוא משום דין ירושה [ופליג על האור שמח (נזקי ממון פ"ט הי"א) והמנחת חינוך (מצוה נא אות יז), הסוברים שכן היא צורת המצוה - לתת ליורשים, אולם אינו דין ירושה]. חזינן, דאף שכופרא כפרה - שייך ביה דין ירושה. והוא דומה למה שנתבאר לעיל, שאף שייך להשביע שבועת היסת על חיוב מצוה לחבירו, כיון שהמצוה היא לתת ממון זה לחבירו, וא"כ יתכן שסגי בזכות זו – כדי שיהא שייך בו ירושה. לפי"ז נראה - שאף ברבית יתכן ששייך בזה ירושה, ושפיר הסתפק בזה הדגול מרבבה, והוצרך לגזרת הכתוב "וחי אחיך" - שברבית אינו כן.

והיינו, שכופר ורבית דמיין להדדי, שבשתיהם אין יורדין לנכסים – משום שאינם זכות ממון אלא חיוב מצוה לחבירו, וסגי בהכי כדי להשביעו היסת, וסגי בזה שיהא שייך ירושה בחיוב זה. משא"כ בחיוב הנובע משבועה, ביאר השערי ישר שהוא חיוב לשמים בעלמא, ובזה א"א להשביע כלל וכנ"ל.