25 בדין הישן ביום לצאת מהעולה לתורה או אהבת עולם מחברו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### סיון פ"ד

# בדין הישן ביום לצאת בברכה של העולה לתורה ובאהבת עולם

### בפסק הלכה בישן ביום

א] עיין ב"י סימן מ"ז שהביא דנחלקו הראשונים לגבי שינת היום האם זה מחיב ברכת התורה דדעת הרא"ש והגהות מימוני ועוד דזה מחיב ברכת התורה אמנם הביא שהמנהג לא לברך וע"ש מה שביאר והארכנו בזה בשיעור בליל שבועות והנה דעת הגר"א להכריע לברך וכן הביאו האחרונים מעוד גדולי האחרונים ולכן כתב המ"ב שהמברך לא הפסיד אבל הסכים שעיקר ההנהגה לא לברך שכך המנהג ובאמת צ"ע שהרי ההלכה שכל מקום שהלכה רופפת בידך הלך אחר המנהג וכאן כולם העידו שבכל המקומות נהגו שלא לברך וממילא ביחס למי שאין לו הכרעה א"כ יש כאן הכרעה לא לברך וצ"ע והנה צ"ע עד כמה שהמ"ב נקט שאין כאן הכרעה של מנהג והמברך לא הפסיד א"כ למה שלא יצטרכו לברך מספק מצד ספק דאוריתא לחומרא והרי המ"ב פסק שספק בירך ברכת התורה צריך לחזור ולברך ואולי הכונה שמי שרוצה לסמוך על המנהג יכול לסמוך שיש כזה כח הכרעה אבל מי שלא רוצה לסמוך על המנהג יכול לנהוג כעיקר ההלכה ועדין צ"ע

והנה זה ודאי שראוי לצאת מהספק וצ"ע למה לא כתבו האחרונים שיגיד ברכה ללא שם ומלכות ובפשוטו הדין של שם ומלכות זה רק דין דרבנן [ובבר אלמוגים סימן נ"ז ענף ב' הביא דבמנח"ח ת"ל אות ג' ובפנ"י ברכות ט"ז ובתיו"ט פ"ה מעשר שני נקטו שזה דרבנן אמנם בצל"ח ברכות מ: נקט שזה מדאוריתא] וא"כ כאן ביחס לדאוריתא יש לברך לצאת לפחות את הדאוריתא וגם לראשונים שנקטו שבמקום שרבנן תיקנו לעשות בצורה מסוימת לא יוצא הדאוריתא בפשוטו כל זה במקום שיכול לעשות הדאוריתא בצורה הדרבנן אבל כאן שלא יכול הוא חידוש שרבנן הפקיעו שלא יצא כה"ג ועוד שדברי התוס' מחודשים וודאי שלא בכל מקום זה כך וצ"ע

### בדין שראוי לצאת מהעולה לתורה בשבת במנחה פירוט האופנים שיש בזה

ב] והנה כיון שזה ודאי שראוי לצאת מהספק א"כ אם יכול לצאת ממישהו אחר שמברך ראוי לצאת ולכן בשבת בצהרים שיש קריאת התורה ודאי מן הראוי לצאת מהעולה והנה יש בזה כמה אופנים

א. במקרה שהמברך גם ישן ומכוין לצאת בזה גם ברכת התורה ולהוציא את השומעים בברכת התורה בזה ודאי השומע יוצא ידי ברכת התורה [ולכן ראוי לעולה לכוין להוציא את כולם]

ב. והנה אם המברך ישן ולא מתכוין לצאת ברכת התורה בפשוטו לא יצא שהרי מצות צריכות כונה אמנם יש מקום לדון שכיון שכונתו לברך את התורה שזה המהות של המצוה וכן כונתו לעשות מצוה ממילא בזה מקים המצוה אמנם בפשוטו צריך לכוין לאותו חיוב שלכן עושה את זה וכאן אין את זה [ולגבי אהבה רבה הלשון בתר"י שלא מכוין לברכת התורה אמנם יתכן שהדבר במהותו הוא לא ברכת התורה]

ג. במקרה שמכוין לצאת ברכת התורה כי ישן אבל לא מכוין להוציא את השומעים בפשוטו למ"ד צריכות כונה כיון שהוא לא כיון להוציאם הם לא יוצאים אמנם יש לדון שכיון שמכוין להוציאם בתור התקנה דרבנן האם ממילא הם יכולים לכוין לקים בזה מצות ברכת התורה ובפשוטו עד כמה שצריך לכוין לחיוב של ברכות התורה א"כ כיון שלא מתכוין לחיוב זה ממילא כלפם הם לא יכולים לצאת ובפשוטו בעל קורא שמתכוין להוציא קריאת התורה והשומע רוצה לצאת חיוב זכור זה לא יועיל אפילו שכיון להוציאו וגם אם נימא שכה"ג יוצאים אבל בפשוטו המברך לא מתכוין להוציא את כולם בברכתו וכל תקנת הברכה היתה על העולה וכדמשמע שזה לא עולה למאה ברכות רק בדיעבד ורק על ידי ענית אמן וכן הוא בנוב"י תנינא ט"ו וברדב"ז ח"א סימן תתקע"ב אמנם בראב"ן סימן ע"ג מבואר שהוא מוציא את הציבור בברכתו

ד. והנה יש מ"ד שמצות אין צריכות כונה והמ"ב סימן ס' חשש להם שלא לחזור ולברך וכן מבואר בשו"ע סימן תפ"ט שלכן מי שאמר לחברו איזה יום היום בעומר יחזור ויספור ללא ברכה שמא יצא ידי חובתו ומבואר בגמ' שכל שהמשמיע כיון להשמיע אפילו שלא כיון להוציא אחרים ידי חובתן הם יוצאים ולפ"ז העולה עצמו אם הוא ישן מקים המצוה של ברכת התורה אפילו אם לא מכוין לזה ולגבי השומע פשטות הגמ' וכן פסק המ"ב שגם ללא כונה לצאת כל ששמע יצא ידי חובתו וא"כ גם כאן יצא ידי חובת ברכת התורה

אמנם יש לדון בזה דעיין ר"ן פ"ד דר"ה שכתב שאם מברך לשם ללמד התינוקות לא יוצא אפילו אם אצ"כ ודימה לקדשים שמינה מחריב בה דהינו שכל שמכוין למטרה אחרת זה גרע וא"כ כאן הוא הרי מכוין לתקנה דרבנן של ברכה לכבוד התורה וא"כ הוא לא יוצא בזה מצות ברכת התורה אמנם אין זה מוסכם בראשונים וכן יתכן שכאן שהמטרה היא לברך על התורה זה לא בגדר דבר אחר

ד. אמנם במקרה שהמברך לא ישן א"כ אצלו זה לא מצות ברכת התורה ובזה אם לא יכוין להוציא השומע בברכתה תורה יש לדון שכאן השומע ודאי לא יצא דכל הסיבה שלא צריך כונה שכל ששומע חפצא של ברכת התורה ממילא עד כמה שהוא שומע כעונה ממילא יש לו את המצוה שהמברך עשה אבל כאן שהוא מברך לא בתור מצוה של ברכת התורה אין לזה שם ברכת התורה ולא מסתבר דבמה שהוא שומע לשם ברכת התורה זה יכול לקבל שם ברכת התורה דיסוד דין שומע כעונה זה שמתיחס אלי הדיבור של השני ולא שייך שיתיחס אלי יותר ממה שיש אצלו ורק שאם יעשה בתור מצוה לשומע ממילא זה נחשב מעשה מצוה ומדין ערבות

### ידון האם כשהעולה לא ישן יכול להוציא את השומעים שישנו בברכות התורה

ג] ה. אמנם במקרה שהמברך לא ישן ואצלו זה נאמר בתור תקנת קריאת התורה אבל רוצה להוציא את השומעים במצות ברכת התורה דהינו שביחס אליו זה קיום תקנת ברכה על קריאת התורה וביחס לשומעים זה יהיה בתור ברכת התורה ויש לדון האם זה יכול להועיל והנה מסברא פשוטה זה ודאי יכול להועיל דהרי אם היה רוצה לומר את הברכה רק בשביל ברכת התורה לחברו יכל לעשות את זה מדין ערבות וכן אם הוא עצמו רוצה שזה יעויל לו לשני החיובים זה מועיל דהינו שזה סוג דבר שיכול להועיל לשניהם א"כ בפשוטו גם יכול לברך בשבילו בתור התקנה של קריאת התורה ולחברו בתור קיום של ברכת התורה

והנה אם היה הדין שאין יצא מוציא בברכת התורה ורק כשמברך לעצמו יכול להוציא את חברו בזה יש לדון שכל שמברך לעצמו לשם תקנת קריאת התורה ורק לצורך חברו יכוין לשם ברכת התורה זה לא יועיל ועיין שע"ת סימן קצ"ז סק"ג שכתב דהנה מי שמברך ברכת המזון על יין הוא יוצא בדיעבד וכתב הרדב"ז שאם אדם אכל לחם ורוצה להוציא בברכת המזון מי ששתה יין שזה לא מועיל כיון שאצלו זה בתור חיבו ברכת המזון ואצל חברו זה בתור מעין ג' וזה שני חיובים שונים ואדם הרי לא יכול לומר ברכה אחרונה בשביל חברו ורק אם יכול לומר לעצמו מוציא את חברו והמ"ב פסק לא כך דחיוב מעין ג' זה בכלל חיבו ברכת המזון וזה לא כמו שני מחיבים

וכן יש לדון לגבי מי שקורא ק"ש של שחרית קודם הנץ האם יכול להוציא בזה מי שקורא של מעריב דכיון שזה שני שימות ואצלו לא שייך שיגיד את זה בתור שני השימות יתכן שגם לכוין שלצורכו זה ברכה אחת ולצורך חברו זה מצוה אחרת אי אפשר אפילו שכאן יש שומע כעונה [והארכנו בזה במקום אחר] אבל כאן שאדם יכול לעשות לעצמו באותו דבר את שני הדברים וכן לצורך חברו לכאורא אין שום סיבה שלא יוכל לכוין שלצורך חברו זה ברכת התורה

אמנם יש מקום לדון דהנה מצאנו שאדם יכול לצאת מחברו בשני אופנים או שחברו אומר הדבר לעצמו וחברו יוצא מצד ששמע מעשה מצוה וזה גם בדבר שזה לא חובה וכגון ברכת הנהנין ויש גם אפשרות שכל מה שאומר זה לצורך חברו וכדין יצא מוציא ובדברים המחויבים ובפשוטו כל שמברך לצורך עצמו ורוצה להוציא את חברו חברו יכול לצאת משני הסיבות א. כי שומע מעשה מצוה של חברו ב. שזה מעשה מצוה מצד השומע אמנם יתכן לדון שכל שזה נאמר בשביל המברך בעצמו וזה סיבת האמירה בזה חברו לא יכול לצאת אלא מצד ששומע מעשה מצוה אבל לא שייך לדון שזה שם מעשה מצוה שזה נעשה לחברו והסברא בזה שהרי זה לא נאמר לצורך חברו אלא לצורך עצמו וכל המושג שזה יכול לקבל את שם המעשה מצוה שחברו צריך רק בגלל חברו אם זה סיבת האמירה ואם נימא כנ"ל א"כ יש מקום לדון שכאן שהמברך צריך להגיד את הברכה מצד התקנה של קריאת התורה לעצמו ממילא חברו רק יכול לצאת בתור ששומע מחברו מעשה מצוה וא"כ כיון שאצלו זה לא ברכת התורה זה לא יועיל [ועיין שאלת רב לגר"ח קניבסקי עמוד ר"ס]

ולכאורא מצאנו שנחלקו בזה האחרונים דהנה עיין טור סימן תקפ"ה שכתב שאם אדם בירך ברכת השופר להוציא את כולם והתחיל לתקוע ולא יכל להשלים ותוקע מישהו אחר לא צריך לחזור ולברך ואפילו הוא לא התחיל לתקוע וכתב וברכה לבטלה לא הוי כיון שיצא בתקיעת השני ומשמע שאם הוא לא ישמע התקיעות הוי ברכה לבטלה ועיין ב"י שכתב שלא דק אלא גם אם הוא לא ישמע אבל כיון שחברו תוקע ויצא בברכה זו ממילא לא הוי ברכה לבטלה ובפשוטו הביאור כמבואר בב"ח שהרי יצא מוציא וא"כ יכול לומר את הברכה לצורך חברו ואפילו שזה לא ברכה בשבילו

אמנם עיין הגהות מהרל"ח שם שנקט שרק מחמת שזה מועיל לו זה מועיל לחברו ובמאמר מרדכי חלק עליו אמנם ביאר שכיון שכשהוא בירך היה צריך לברך יש לזה שם ברכה שיכול להוציא את חברו דהינו שכה"ג זה לא נידון כברכה לבטלה אמנם מבואר שנקט בשורש הדין שכל שמברך לעצמו ממילא אין כאן ההלכה של יצא מוציא אלא יסודו מצד שזה ברכה שלו וממילא חברו יוצא וכן מבואר מהפר"ח יור"ד סי"ט סוף סק"ד ובתבואות שור סק"י השיג עליו דשם זה מועיל מצד יצא מוציא ויש מקום לדון שכל המחלוקת שם כי עד כמה שבסוף לא תקע א"כ זה לא ברכה בשבילו וממילא זה ברכה לחברו אבל כאן שזה באמת ברכה בשבילו לשם קריאת התורה בזה ודאי לא שייך לדון שזה יועיל לחברו לדין יצא מוציא וצ"ע בזה

וראיתי לדון עוד דעיין חמדת שלמה אבן העזר סי"ז סק"ה שדן שכיון שכל הדין שגם יצא מוציא זה רק מצד דין ערבות ממילא זה רק אם השומע חייב בזה אבל אם מצד עיקר הדין הוא פטור כה"ג אין לו חיוב ערבות וממילא לא יכול לברך בשביל חברו אם לא שמברך לעצמו ולפ"ז יש לדון שכאן שהמנהג ששינת היום לא מחיב ברכה א"כ אין על זה דין ערבות וא"כ אם הוא לא ישן ביום וביחס אליו זה לא ברכת התורה זה לא יועיל לחברו אמנם הדברים מאוד מחודשים ובקריאת המגילה בספיקות תמיד גם יצא מוציא גם במקום שמעיקר הדין פטור והסברא שהרי מוציאו על הצד שהוא חייב ומה שבכללי הנהגה הוא פטור זה לא מחסר בדין ערבות

### האם השומעים צריכים ללמוד או שיוצאים בקריאת התורה

ד] והנה בכל ברכת התורה צריך ללמוד מיד ומעיקר הדין פסק המ"ב שאם דיבר לא יצא ידי חובתו ולפ"ז השומע צריך ללמוד מיד ויש לדון האם יכול לצאת במה שהבעל קורא קורא בתור שיחשב שהוא לומד והנה על הרהור קי"ל שלא מברכים ברכות התורה אמנם יש לדון האם שומע כעונה מחיב ברכת התורה דהנה זה מבואר בגמ' שגם למ"ד הרהור כדיבור אין חיוב ברכת התורה רק על דיבור ויש לדון האם דרגת דיבור של שומע כעונה זה גם מחיב ברכת התורה או שכאן צריך דיבור גמור ועיין בשע"ת סמ"ז סק"ג שהביא שבהלכות קטנות כתוב שזה מחיב ברכה וכן הוא במשכנות יעקב סימן ס"א וראיתי מצינים דבשו"ת האלף לך שלמה סימן ל"ה נקט שזה תלוי ברש"י ותוס' האם הוי הפסק באמצע שמונה עשרה שחזינן ברש"י שאין זה כדיבור גמור וא"כ זה לא מחיב ברכת התורה

והנה בפשוטו יסוד הדבר שהרהור לא מחיב ברכת התורה ודיבור מחיב דיש מצוה של והגית בו יומם ולילה ויש מצוה של ודברת בם או ושננתם לבניך שזה מתקים רק בדיבור והמצוה של ברכות התורה זה על קיום המצוה בדיבור והנה בפשוטו כמו שכל המצוות יש בהם דין שומע כעונה ומברכים על זה וכמו במקרא מגילה ה"ה כאן וא"כ עד כמה שיתכוין לצאת מחברו מצות דיבור בת"ת וחברו יתכין להוציאו הוא ודאי מקים מצות ת"ת בדיבור וזה מחיב ברכה ורק אם נימא שמה שכאן צריך דיבור לא מצד הקיום של ודברת אלא שזה מצד שכתוב כי שם ה' אקרא שזה הלכה רק על דיבור יתכן לחדש שכאן צריך דיבור גמור וכל זה חידוש

והנה עיין שו"ע סימן רי"ג שכדי לצאת בשומע כעונה צריך כונת שומע ומשמיע ועיין ר"ה כ"ט דדעת הבעל המאור שזה גם למד מצות אין צריכות כונה ומצד שאם אין כונה למשמיע להשמיע לשומע אין כאן דין שומע כעונה אמנם דעת הרא"ש וסיעתו וכן קי"ל להלכה שגם אם כיון לדבר עמו אבל צריך כונה לצאת אמנם יתכן שכולם מודים ליסוד הבעל המאור ולפ"ז מי שלומד לעצמו וחברו שומע בזה אין דין שומע כעונה אמנם במתכוין לדבר לחברו בזה אין חסרון לדין שומע כעונה אמנם יש מקום לדון שכל דין שומע כעונה זה רק כשיש דין שיהיה דיבור בזה הוא כעונה אבל במקום שאין ענין שיהיה כדיבור אין זה כעונה ויש לדון שכיון שלימוד התורה מתקים גם ללא שזה כדיבור אולי כה"ג אין דין כדיבור

והנה מבואר בגמ' ברכות כ: שגם אם הרהור כדיבור אבל בעל קרי מותר בהרהור כדאכשכחן בסיני שהרהור לא נאסר וכתבו התוס' שמה שנאסר מצד שומע כעונה ועיין תבואות שור סימן א' סקס"ט דשם בפשוטו לא היה דין לצאת חובה ובכל אופן חזינן דיש שומע כעונה דכל ששומע את חברו מדבר הוי כעונה אמנם כתב עוד שאולי זה רק שם כיון שהיה להם חיוב לשמוע את דברי הקב"ה אבל ללא זה לא הוי כעונה שיאסר בבעל קרי וצ"ב מה מעלה שצריך לשמוע ובגמ' כ"א. מבואר שבעל קרי אינו נכנס לבית המדרש כל עיקר דהינו גם כדי לשמוע ד"ת

אמנם הנה המקור של שומע כעונה מבואר בגמ' סוכה ל"ח שקראו את הס"ת לפני ישיעהו ובלשון הנביא שהוא קרא את הס"ת והנה שם לא היה חיוב קריאה או שמיעה אלא עצם זה שקראו לפניו שהוא ישמע זה נחשב בדיני התורה כאילו הוא קורא ועיין שו"ת חת"ס ח"ו סי"ט שכתב מפורש דשם זה היה כמו דבר הרשות ומבואר שהמציאות של שומע כעונה זה כל ששומע את חברו מדבר אליו

אמנם עדין יש לדון דכיון דכדי לצאת מצוה צריך כונה לצאת ידי חובה ולהוציא את חברו ידי חובה א"כ כל שמדבר אם חברו ולא מתכוין להוציאו במצות ת"ת ממילא לא יוצא וביחס לדין דיבור הוא לא יוצא אמנם יש לדון שהרי הוא מכוין לדבר אם חברו בלימוד בתור להשמיע לו ד"ת וגם השומע רוצה לשמוע ד"ת ואולי זה מספיק ואם היה הדין לא כך היה ראוי להדגיש שכל לומד אם חברו יכוין כל אחד להוציא את חברו במה שמדבר עמו עוד יש לדון שאם ת"ת זה מהמצות שלא צריך כונה כיון שיסוד המצוה זה לדעת את התורה או מסברות אחרות א"כ כאן גם ללא כונה הוי שם של ת"ת ובפרט יש לדון שלמ"ד מצות אין צריכות כונה שגם ללא לכוין להוציא את חברו מקים מצוה א"כ כאן ודאי זה נחשב שיש כאן קיום מצות ת"ת בדיבור וצ"ע בכל זה

וראיתי מביאים דבחידושי הפלאה ברכות י"א: מבואר שרב שבירך ברכת התורה הוציא את תלמידיו מצד ששמעו ממנו דברי תורה

והנה לאחר כל הנ"ל הנה בקריאת התורה הרי יסוד הענין שהציבור ילמד ויש לדון האם הבעל קורא מוציא אותם מדין שומע כעונה דהינו שזה יחשב להם לימוד תורה כדיבור או שיסוד הענין שישמעו דברי תורה ומדין לימוד תורה בהרהור ובפשוטו כיון שיש דין קריאה מתוך הכתב ודאי משמע שיש ענין ליחס אליהם את הקריאה מהתורה ועיין ראב"ן סימן ע"ג דכתב מפורש שהוא מוציא אותם בברכה ובקריאה אמנם עיין רא"ש בברכות פ"ז שהקשה איך קטן עולה למנין שבעה הרי כל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא רבים ידי חובתן והרי הוא לא מחויב במצות ת"ת ותירץ שתורה לשמיעה קאי ולכאורא כונתו שיסוד הדין לשמוע את הד"ת וזה עצמו נחשב לימוד ולא צריך שזה יהיה שמיעה של חפצא של חיוב מצות ת"ת ולכאורא לראב"ן שמכוין להוציאו ודאי שיש כאן לימוד תורה של שומע כעונה אבל לרא"ש שאין כאן דין להוציא את השומע שיחשב כמדבר יש לדון ככל הנ"ל אמנם ודאי גם לרא"ש יתכן שבפשוטו הוא מוציא את כולם במצות ת"ת ורק שגם בקטן מתקים הדין

ובאמת יש לעיין בשומע דברי תורה מקטן או אשה אם נימא שזה לא מחיב ברכת תורה האם זה מחיב אותו מדין שומע כעונה ומסתבר שזה לא מחיב אלא זה בגדר הרהור אמנם אם נימא שהחפצא של תורה צריך ברכה וזה לא קשור למצות ת"ת א"כ ודאי שגם אצלם זה חפצא של תורה וודאי שלגבי ברכת התורה יש כאן שומע כעונה רק דיש לדון האם קטן יכול לכוין להוציא הגדול וצ"ע בזה

והנה יש לעיין בשומע ד"ת מול ערוה האם חשיב הרהור או דיבור והנה אם רוצה לצאת ברכה בזה מפורש שאסור ובפשוטו מצד שכיון שהוא שומע כעונה הוי כמדבר מול ערוה אמנם יש לדון האם שי איסור לשמוע ד"ת ולכאורא בפשוטו אם נימא כנ"ל שהמציאות של שומע כעונה זה בעצם זה ששומע גם כאן זה כעונה מול ערוה רק לקיום מצות ת"ת זה תלוי בדין כונה אמנם יתכן שהאיסור מול ערוה זה לא קשור למצות ת"ת אמנם יתכן שאם אדם יכוין שלא יחשב כעונה שבזה הוא לא נחשב כעונה וכמבואר בריטב"א לגבי הבדלה שגם אם אל מועיל לכוין שלא לצאת אבל בשמיעה ודאי מועיל וצ"ע בזה

### בדין שראוי לצאת באהבת עולם

ג] עוד מבואר בגמ' ברכות י"א: שהשכים לקרות קודם ק"ש מברך ברכת התורה אבל אם אמר ק"ש הוא נפטר באהבה רבה דהינו שזה פוטר ברכות התורה ועיין רעק"א שנקט שגם באהבת עולם של מעריב יוצא ברכת התורה וכן הביא התהלה לדוד בשם התר"י ובאמת יש כאן חידוש שרש"י כתב שאהבה רבה יש את תוכן הג' ברכות שותן בלבינו זה נגד והערב נא דהינו שיש כאן בקשה אבל כאן אין בקשה דבפשוטו על כן נשמח זה לא בקשה אלא זה אמירה ואולי באמת זה רק קיום של אשר בחר בנו שמעיקר הדין דאוריתא אין חיוב יותר וצ"ע ולכן ודאי שראוי לכוין לצאת באהבת עולם את ברכת התורה והנה בפשוטו צריך לכוין לצאת עד כמה שמצות צריכות כונה וכן מבואר בתר"י אמנם המאמר מרדכי הביא מהירושלמי שיסוד דין אהבה רבה זה ברכת התורה על מצות ת"ת של ק"ש ולפ"ז זה עצמו שעושה בתור ברכה על הלימוד תורה זה הכונה לברכת התורה וכמבואר בבה"ל

והנה הראשונים הביאו מהירושלמי שהוא דשנה על אתר והרא"ש ביאר שזה רק אם למד אחרי התפילה וא"כ יש להיזהר ללמוד מיד לאחר התפילה [ושמעתי שהגר"ח והגרי"ז כשחששו שישכחו היו חוזרים על פסוק במצות ק"ש לשם ת"ת והנה המ"ב סימן ס"א הביא בזה מחלוקת האם אסור לכפול סתם פסוק בק"ש אמנם לכאורא כאן שאין כונתו מצד הידור בק"ש כגון שלא כיון אלא עושה בתור ת"ת הוי הפסק והרי אסור להפסיק באמצע ק"ש ובפרט שזה באמצע ברכות ק"ש]

אמנם יש לדעת שגם אם לא למד אחרי התפילה יש בזה תועלת

א. דהרמב"ם והרי"ף לא העתיקו הירושלמי ובפשוטו דנקטו שמועיל מה שאומר ק"ש בתור ק"ש והרשב"א הביא מהראב"ד לבאר שאם קורא ק"ש זה השנה על אתר ורק בא לאפוקי שאם קרא ק"ש קודם התפילה ועכשיו לא קורא ובשם הגר"ח שזה בא לאפוקי במקרה שעונה מפני הכבוד שכה"ג יש הפסק בין הברכה לקריאת שמע וכן נקט המשכנות יעקב לדינא [וצ"ע למה פסקו כירושלמי שזה נגד משמעות הבבלי והרי דעת הרי"ף והרמב"ם להקל בזה]

ב. גם אם נפסוק כירושלמי הנה צ"ב למה הק"ש לא עוזר ויש שביארו שק"ש זה מצות ק"ש וזה לא ת"ת וכן משמע בשעה"צ ס"ה סק"י שלכן זה לא מחיב ברכות התורה וצ"ע א"כ למה התפילה לא הפסק ואולי כיון שיש לזה שם ברכה גם ללא שזה ברכת התורה בזה אין מושג של הפסק והנה מבואר בגמ' במנחות צ"ט שכיון שקרא אדם ק"ש שחרית וערבית יוצא מצות והגית בו יומם ולילה ומבואר שיוצא בזה מצות ת"ת ועיין לחיד"א בתשובותיו יוסף אומץ סימן ס"ו ובאו"ש הלכות ת"ת פ"א ה"ב ומגן גיבורים סק"ט שכתבו שבגמ' שם מדובר שכיון גם לשם מצות ת"ת אבל בסתמא זה לא כך ולפ"ז אם יכוין כשקורא ק"ש לשם ת"ת גם אם לא ילמד אחרי זה זה יעזור וצ"ע למה לא הוזכר עיצה זו ויתכן שעיצת הירושלמי יותר טובה [וראוי לכוין שהק"ש יהיה גם בתור ת"ת]

ג. באמת הדבר מחודש לומר שק"ש זה לא ת"ת הרי כבר האריך השאגת אריה שיסוד דין ק"ש זה מצות ת"ת ומשמעות הראשונים שזה רק סברא דרבנן שצריך שיהיה ניכר שזה נאמר בתור ברכת התורה וזה על ידי שלומד סמוך לתפילה [וכן האריך בדמשק אליעזר בכונת הגר"א] ובזה א"ש שאין התפילה הפסק ולפ"ז יוצא שגם אם שכח ללמוד אחרי התפילה אבל את הדאוריתא הוא יוצא אמנם בשלמי תודה פורים סימן ג' הביא מהגראי"ל לברך שאפילו שזה ת"ת אבל כיון שמבואר בגמ' סוגיא שלה איזה ת"ת מחיב ברכה יתכן שכל שאומר דבר זה מצד מצות ק"ש זה סוג ת"ת שלא מחיב ברכה ע"ש

ולכאורא ראוי להיזהר לסים אחרי החזן דאם יסים קודם ויאמר אמן הוי הפסק ויתכן שכה"ג לא יצא חובת קריאת התורה לשיטות שאם מדבר לאחר ברכת התורה קודם הלימוד הוי הפסק אמנם יתכן שכאן שיש לזה שם ברכה גם ללא התורה שלומד בזה אין דין הפסק וכנ"ל ולכאורא לפ"ז בכוין לצאת באהבה רבה רק לא למד אחרי התפילה בזה יוכל לצאת מקטן שכיון שהוא חייב מדרבנן והקטן חייב מדרבנן ולא מסתבר שרבנן הפקיעו המצוה ללא שילמד אחרי התפילה שכאן השאירו שזה ראוי לקיום המצוה ואם לא לומד אחרי התפילה ממיאל יש עליו חיוב מדרבנן וצ"ע

### האם יכול לצאת באהבת עולם ממי שמתפלל

ד] והנה יש לדון האם בשכח לכוין באהבת עולם האם יכול לבקש ממי שמתפלל מעריב שיוציאו וכן נפק"מ במי שהיה ער כל הלילה ולא שמע ברכות ולא למד אחרי התפילה האם יכול לכוין לצאת ממישהו אחר ברכת התורה באהבה רבה והנה יש לדון כנ"ל סק"ג אות ה' ו' שכיון שהמברך לא מברך בתור ברכת התורה ממילא השומע לא יוצא אמנם ע"ש שמסתבר שכה"ג יוצא ואין בזה חסרון וכמו שנתבאר לעיל

אמנם יש לדון דהוי משנה מטבע שטבעו חכמים ורק אם אומר בתור המחיב של אהבה רבה או אהבת עולם שזה הנוסח עכשיו אפשר לצאת אמנם זה לא מסתבר דכל שאומר את המכון שבנוסח חז"ל זה מועיל וכמו באמר בריך רחמנא

עוד יש לדון שזה לא פותח בברוך והרי כל ברכה שאין בה שם ומלכות אינה ברכה והנה בכל ברכה הסמוכה לחברתה נחלקו הראשונים האם באומרה עכשיו ללא הסמיכות האם צריך לפתוח בברוך דבתר"י תחילת ברכות כתב לגבי מי שהתפלל בפלג המנחה שצריך לומר ק"ש בלילה אם אהבת עולם וכתב שאין חסרון שזה לא פותח בברוך שכיון שחז"ל תיקנו ברכה זו ללא פתיחה כי היא סמוכה לחברתה ממילא היום תקנת הברכה שלה היא ללא פתיחה וגם אם יאמרנה לבדה לא פותח בברוך אמנם הרשב"א ברכות י"א. חולק ונוקט שכה"ג צריך לפתוח בברוך ורק כאן כיון שסדר ברכות לא מעכב לכן זה נחשב שתיקנו ברכה ללא פתיחה וכן הוא בתשובותיו ח"א סימן שי"ח [ובפשוטו נפק"מ לשבע ברכות האם אדם שלא שמע הברכה הראשונה לא יכול לברך ההמשך ובשערי אפרים שער ט' ס"ל פשיטא ליה שאין לחלק הברכות של הז' ברכות אמנם הבה"ל סנ"ג ס"ב כתב שפשיטא שמי שלא אמר ברוך שאמר שיכול לומר ישתבח חזינן שנקט שבדיעבד ודאי אפשר לומר ללא פתיחה ולא הוי ברכה לבטלה] והנה כאן מבואר בגמ' שזה גם מועיל לברכת התורה והנה אם נימא שמראש זה ברכת התורה א"כ בהכרח שכאן תיקנו שברכת התורה דרך אהבה רבה מועיל אפילו ללא פתיחה וכמו שכתב הרשב"א אבל אם נימא לא כך יתכן שבאמת בתור ברכת התורה זה רק מצד שאומר אחרי יוצר וזה סמוכה לחברתה ולפ"ז צריך לכוין לברכות התורה כבר קודם יוצר אור ולפ"ז לדעת הרשב"א יתכן שאם יאמר ללא פתיחה זה לא יעזור ויש מקום לומר שגם לתר"י כאן שזה לא נוסח הברכה לברכת התורה אלא שיכול לצאת ויתכן שבזה ודאי צריך פתיחה וצ"ע ולא מסתבר

###