14 חרדל ד - בד_ ר_ת ובעה_מ
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

מוצש"ק יתרו אור לי"ט שבט תשע"ב

א] כתב ר"ת בספה"י סימן תרט"ז, ז"ל, הני מזקי הני והני לא מזקי הני. ותקנתא מעליתא היא לארחוקי מזיק דמילתא דשכיחא לא חייש לפסידא דחברי' וסמיך, אלא חרדל ודבורים תרוייהו מזקי אהדדי ומילתא לא שכיחא היא למיסמך משום דחייש אפסידא דידי' והך תקנתא בכדי היא, דאע"ג דאדם רשאי לחבל בשלו אבל לא בשל חבירו מכל מקום הך תקנתא דרבנן לית לתקוני כיון דמזקי אהדדי. ורבנן דבורים לחרדל לא מזקי לי' ושכיחי דסמכי ומזקי כי הנך, עכ"ל, ועד"ז כתב בעה"מ.

ומבו' בדבריהם דדין הרחקה הוא מתקנ"ח, ובמילתא דלא שכיחא לא תיקנו חכמים.

והרמב"ן במלחמות כתב ע"ז, ז"ל, אינו נכון ואינו עולה כלל דאטו גזרה היא זו להחמיר באיסורין שנאמר בה כן, והרי בבורות שניהן מזיקין ומצרכינן בהו הרחקה, וכן בשרשין דאמרינן זה סומך לגדר מכאן וזה מכאן דאוקימנא במפסיק צונמא, עכ"ל.

ויתכן דקו' הרמב"ן היא רק על ל' בעה"מ דמילתא דלא שכיחא לא "גזרו" בה רבנן, וע"ז כתב דאי"ז גזירה להחמיר באיסורין, אך לפי ל' ר"ת דתקנתא בכדי היא, שפיר י"ל דאף דאי"ז גזירה אלא תקנ"ח, לא הוצרכו לתקן בכה"ג, אך יתכן דעיקר קו' הרמב"ן הוא משום דס"ל דדין הרחקת נזיקין אי"ז מתקנ"ח, אלא הוא דינא דאורייתא.

ב] ומשה"ק הרמב"ן ע"ד בעה"מ מב' בורות ומשרשין, נ' די"ל בזה, דהנה בעיקר ד' ר"ת ובעה"מ צ"ע, דאטו אם יסמוך א' מן המזיקים באופן דלא שכיח לא יהא חייב להרחיק משום דהוי מילתא דלא שכיחא, הרי בפשוטו הוי זה תקנ"ח כללית דעל המזיק להרחיק את עצמו, ומה לי דהוי ההיזק באופן דלא שכיח.

וי"ל הביאור בזה, דבחרדל ודבורים כיון דההיזק נעשה ע"י שניהם, אי"ז בכלל התקנ"ח הכללית דהרחקת נזיקין, שהרי אינו המזיק לבד, אלא שניהם מזיקין בהיזק זה, וע"כ בזה אמרינן דלא תיקנו חכמים בזה להרחיק, משום דלא שכיחא ותקנתא בכדי היא.

ולפ"ז י"ל דבבור ושרשים דכל א' הוא מזיק בפנ"ע, הוי זה בכלל תקנ"ח להרחיק, ולא איכפת לן דבכה"ג הוא מילתא דלא שכיחא.

ג] עוד נראה די"ל בזה, דבבור הרי גם הראשון צריך להרחיק, וע"כ לא שייך לומר דהיא מילתא דלא שכיחא, שהרי שפיר שכיח שיסמוך הראשון, שהרי יודע דהשני ירחיק הכל, משום שלא ירצה לינזק, וע"כ שפיר הוצרכו לתקן הרחקה, וכיון שתיקנו הרחקה בבור, אף השני צריך להרחיק, אף דהוי זה מילתא דלא שכיחא.

ועד"ז נראה בשרשים, שהרי היזק השרשים הוי אף כשרק אחד נוטע אילן, וכיון דתיקנו הרחקה באילן, ע"כ אף כששניהם נוטעין אילן איכא לדין ההרחקה.

ובדעת הרמב"ן שהק' מהתם, נ' דהוא משום דס"ל דל"ה תקנת ההרחקה במסוים על כל מזיק ומזיק, וא"כ אי נימא דבחרדל ודבורים א"צ להרחיק משום דתרוייהו מזקי אהדדי, בע"כ היינו דבעיקר תקנת הרחקת נזיקין הגבילו דא"צ להרחיק בגונא דתרוייהו מזקי, וע"כ אף במיני נזיקין דפעמים שאין שניהם מזיקין זא"ז, מ"מ בגונא דתרוייהו מזקי אהדדי לא יהא דין הרחקה.

וכ"ד ר"ת ובעה"מ הם רק בחרדל ודבורים דלעולם תרוייהו מזקי אהדדי, וע"כ לא תיקנו חכמים בזה הרחקה.

ובזה ניחא מה דילה"ע בד' ר"ת בסימן תרט"ו שהק' על פירש"י דאם איירי במכר חצי שדהו והלוקח העמיד דבורים, א"כ מ"ט הוא פטור משום דתרוייהו מזקי אהדדי, וצ"ע דמ"ט לא פירש כמש"כ איהו גופי' בסימן תרט"ז דלא גזרו בזה חכמים, ולמש"נ ניחא דכל פי' ר"ת ובעה"מ הוא רק לפ"מ דמסיק דגם לדעת רבא הבא לסמוך סומך, אך לס"ד דהבא לסמוך אינו סומך, ל"ש הך טעמא כלל, שהרי אילו לא היו מתקנים הרחקה הי' הראשון סומך, דיודע שהשני שיבא אחריו ירחיק.