63 בדיני אתנן
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

אור ליום ה' כ"ו תמוז תשס"ד

**א'**

א] תמורה ד"ל., והא שפחה לעבד מישרא שריא, ופירש"י ואמאי קאמרי רבנן דהוי אתנן, הא ליתא תנא דאסר אתנן המותרת אלא ר' אלעזר לחודי', עכ"ל.

ובפי' הגרי"פ לרס"ג ח"ב דרצ"ט: תמה בזה ע"ד רש"י, דפירש דלדעת ר"א הוי זה אתנן זונה, שהרי אף לדעת רוב הראשונים דפנוי הבא על הפנוי' לי"ב איסור דאורייתא, ואפ"ה אמר ר"א דעשאה זונה, היינו דוקא בפנוי הבא על הפנוי', דנהי דהתורה לא אסרה אף עכ"פ לא התירה, והלכך ס"ל לר"א דביאת זנות היא ומיקריא זונה ליאסר לכהן וגם אתננה אסור דאתנן זונה קרינן בי' וכו', אבל שפחה לעבד בפירוש התירה תורה, והלכך ודאי אי"ז בכלל ביאת זנות אפי' לר"א, עכ"ד, וילה"ק בנוס"א, דשאני פנוי הבא על הפנוי' דהוי זה ביאת זנות, כיון דבישראל איכא קידושין, והוא בא עלי' שלא בקידושין הוי זה זנות, אך משא"כ בעבד הבא על השפחה דל"ש בהו קידושין, אין לחשבו כפנוי הבא על הפנוי'.

אך מאידך קשיא ע"ד רש"י, דאם לדעת ר"א הוי אתנן בשפחה לעבד, משום דהויא כפנוי הבא על הפנוי', א"כ אף לדעת רבנן בדין שיהא זה אתנן, שהרי בפירש"י לעיל ד"ה ל"א מבו' דלדעת רבא גם לרבנן הוי אתנן בפנוי הבא על הפנוי', ואך דבעי' שיפרש הילך זה באתננך, וא"כ מ"ט לדידהו ל"ה זה אתנן בשפחה לעבד, הרי הוי זה כפנוי הבא על הפנוי'.

אך אולי י"ל בזה, דלרבנן הרי לא מיתסר רק היכא דאמר לה בהדיא הילך אתנן, וי"ל לפ"ז דבמתני' דאמר הילך טלה זה ותלין שפחתך אצל עבדי ולא אמר להדיא ל' אתנן, חשיב כסתמא, כיון דיתכן דהוי זה מתנה בעלמא, ואשר ע"כ כה"ג לא אסור האתנן לדעת רבנן, ואי נימא הכי יתישב גם קו' המשך חכמה דלהלן לדעת התוס', דהגם דשפחה זונה היא, הרי דינה כזונה מכבר שאין אתננה אסור בסתמא, והכא הוי כסתמא, אך יש לפקפק בזה טובא, דבפשוטו לישנא דהילך טלה זה ותלין שפחתך חשיב כמפרש, וכן מבו' בפי' רגמ"ה בסוגיין, עיי"ש שפירש דסתמא היינו שבא עלי' ואח"כ נתן לה, (וזה צ"ע, דהרי כה"ג לא מיתסר כלל, כמבו' בסוגיא דלעיל), וע' עולת שלמה מש"כ ע"ד התוס' מה חשיב כסתמא, וגם אין נ' כלל לפרש כן ד' רש"י, שהרי כתב רש"י דליכא תנא דאסר "אתנן" המותרת, ואי נימא דבאמת אילו הי' מפרש הי' זה אתנן, הרי נמצא דאף רבנן אסרי אתנן המותרת, ורק בסתמא הוא דלא אסרי דמתנה בעלמא הוא.

אמנם באמת ילה"ק להיפך, דהנה בעיקר הא דפריך שפחה לעבד משרא שריא עי' משך חכמה בפ' כי תצא שהוכיח מזה כדעת הרמב"ם דל"ה אתנן רק בשנעשית זונה בביאה זו, אך אשה דהויא זונה ועכשיו נשכרת למותר לה אי"ז אתנן, דלדעת התוס' לעיל דכה"ג הוי אתנן, א"כ מה מהני הא דשפחה לעבד מישרא שריא, הרי שפחה אסורה לכהן משום זונה, וכיון דזונה היא הוי זה אתנן, ועיי"ש שכתב דלהסוברים דאיסור שפחה שנשתחררה לכהן אינו משום זונה אלא משום דבעי' מזרע בית ישראל ניחא, עכ"ד, וע' גם בס' עולת שלמה שעמד בזה.

ולכאו' י"ל עוד למש"כ התוס' ביבמות סא. דאף לרבא דזונה גוי' חייב עלי' משום זונה, היינו רק אם זינתה, אך בשלא זינתה אינו חייב עלי' כיון שאינה בת קיחה, ולפ"ז ה"נ שפחה ל"ח זונה בשלא זינתה, וע' כן בס' המקנה קידושין דכ"א:, וע"כ ניחא דל"ח אתנן, דלא איירי הכא בשפחה שזינתה, אמנם לדעת התוס' לעיל בסוגיין דלרבא כל גוי' אסורה משום זונה, הרי דה"נ שפחה הויא זונה אף בשלא זינתה ואין לישב כן.

וי"ל עוד לפ"ד הגר"ח דשפחה אינה זונה בעצמותה אלא ביאתה ביאת זנות היא,[[1]](#footnote-2) וע"כ היא אוכלת בתרומה הגם דזונה אסורה לאכול בתרומה,[[2]](#footnote-3) ולפ"ז נראה פשוט דכלפי עבד כנעני שהיא ראוי' לו לאו זונה היא.

וע"כ נמי כד מוקמי' לה אצל עבד עברי, פריך עלה דשפחה לעבד עברי מישרא שריא, ולא תיקשי דהגם דשריא מ"מ כיון דזונה היא יהא זה אתנן, וכמש"כ בכ' הגר"ח דלהצד דע"ע כהן מותר בשפחה ל"ח כלל זונה, כיון דלעבד איכא אישות בשפחה ואי"ז ביאת זנות, וע"כ בעבד עברי ישראל דודאי שרי בשפחה ואית לי' אישות בה ל"ח כלל זונה.

והעירוני די"ל עוד, דכל הא דזונה מעיקרא הוי אתנן, אף בשנשכרת עתה למותר לה, הוא רק בדאף הביאה השתא הויא ביאת זנות דפנוי ופנוי', אך כל שהביאה השתא ל"ה ביאת זנות, אי"ז אתנן,[[3]](#footnote-4) וע"כ שפחה לעבד דמישרא שריא ול"ש בה קידושין כלל, וכ"ה דרך ביאתה בלא קידושין, ל"ח זה ביאת זנות, וכמו שהבאנו לעיל ד' הגרי"פ, או כמש"נ עוד בזה, וע"כ הגם שזונה היא מ"מ אי"ז אתנן.

אמנם אכתי קשיא למש"כ רש"י ביבמות דס"א. דשפחה נעשית זונה בביאת עבד, וכ"ה בפירש"י שם דס"א: ד"ה אלא גיורת, ופי' הטעם דגוי ועבד כיון דלאו בני קידושין נינהו פסלי, והיינו דהא דגוי ועבד פוסלין בת ישראל, אי"ז רק בת ישראל, אלא אף פוסלין גוי' ושפחה בביאתן, וצ"ע דא"כ מ"ט ל"ה זה אתנן, הרי בביאה זו עצמה נעשית זונה.

ב] ואולי י"ל בזה בדעת רש"י, דהנה באמת בד' רש"י בסוגיין לא נתפרש דעתו אימתי הוי זה אתנן זונה לדעת רבא, ולכאו' נ' להוכיח דלא ס"ל כדעת התוס' דלרבא הוי אתנן זונה היכא שנבעלה תחילה לא' מחייבי כריתות ואף דהשתא נבעלת למותר לה, שהרי כתב רש"י דליכא תנא דאסר אתנן המותרת, וכה"ג הרי אתנן המותרת הוא, וי"ל דע"כ לא פירש"י להא דמשני אף זונה עד דאמר לה הא לך, כפי' התוס' דהיינו בזונה שנבעלה כבר לחייבי כריתות, משום דלדעתו כה"ג ל"ה זה כלל אתנן זונה.

ואשר ע"כ נ' דעת רש"י דלרבא דלא דריש להאי תועבה כאביי כל' רש"י ד"ה ל"א, הוי אתנן בכל ביאת איסור, דכל ביאת איסור חשיבא ביאת זנות לאסור האתנן, ומ' כן ממה שפירש"י דליכא תנא דאסר אתנן המותרת אלא ר"א לחודי', ונ' מזה דיסוד דעת רבנן הוא דאתנן הוי רק מביאת איסור.

והא דגוי' אתננה אסור, צ"ל דכיון דאסירא לי' בפרהסיא חשיב ביאת האסורה.

והא דפירש"י לעיל דלרבא אף פנוי' אתננה אסור, י"ל דהוא משום דס"ל כפשטות דעת הרמב"ם דבכל פנוי' איכא לאו דקדשה מדאורייתא, והראוני ד' רש"י בסנהדרין דפ"ב. ד"ה קדש וד"ה זונה, שנ' דעתו דבפנוי' איכא לאו דקדשה, אך נ' בדבריו דהיינו רק במופקרת, וצ"ע בזה.

אך לכאו' אין לומר כן, שהרי רש"י פירש דר"א אסר אתנן המותרת, ואי נימא דס"ל דפנוי הבא על הפנוי' הוי איסור דאורייתא, הרי נמצא דאף ר"א לא אסר אתנן המותרת, גם צע"ק דאי ביאת פנוי' הויא ביאת איסור מדאורייתא, א"כ מ"ט ל"ה אתנן רק במפרש, דלכאו' בביאת איסור ל"ב שיפרש דהוי באתננה, אך אי"ז מוכח כלל, די"ל דאף בביאת איסור בעי' שיפרש, ורק היכא דכבר מיוחדת לזנות מעיקרא, ל"ב דיפרש, ואף בסתמא הוי זה אתנן.

אך י"ל בזה לפ"ד מרן הגרי"ז זצ"ל, שדקדק בל' הרמב"ם, דאף דביאת פנוי' אסירא מדאורייתא, היינו רק בשנותן עלי' שכר, אך בלא שכר ליכא בזה איסור דאורייתא, והביאו בשמו לפרש דזמש"א הכא דבסתמא לא מיתסר, והיינו משום דבסתמא שלא פירש להדיא דה"ז בתורת שכר, ליכא בביאה זו איסור דאורייתא, ורק במפרש שנותן בתורת שכר אי"ב איסור דאורייתא דקדשה, וע"כ כה"ג הוי זה אתנן, ונמצא לפ"ז, דהא דבעי' שיפרש, אי"ז מדיני האתנן דאל"כ ל"ח אתנן אלא מתנה בעלמא, אלא היינו מדיני הזונה, דכל שלא פירש שנותן בתורת שכר ל"ח אתנן "זונה", ונפ"מ רבתא לפ"ז, היכא שנתן לה ב' טלאים, אך לא פירש אלא על א' מהן, דלהפי' הפשוט דאם לא פירש אי"ז אתנן אלא מתנה בעלמא, הרי דאף בכה"ג שפירש על טלה א', מ"מ הטלה השני שלא פירש הוי מתנה בעלמא ולא מיתסר, אך לדרך זו דהא דבעי' דיפרש הוא מדיני הזונה, הרי דכל דפירש על טלה א', והוי זה ביאה האסורה, תו הוי אף הטלה השני אתנן זונה ואסור.

והא דפירש"י דבהויא זונה מעיקרא אף בסתמא הוי אתנן, יל"פ בתרי גווני, חדא דכל דהויא זונה מעיקרא ומופקרת היא אי"ב איסור קדשה אף בשאין נותן ע"ז שכר, דעיקר איסור קדשה הוי במופקרת, וכל' רש"י סנהדרין דפ"ב., ואך דאף בשאינה מופקרת אם מזנה בעד שכר הויא כמופקרת ואסירא משום קדשה, אך כל שמופקרת היא אסירא משום קדשה אף בשאין נוטלת שכר, או דנימא דכיון דמופקרת היא, ע"כ בסתמא מתפרש האתנן כנתינת שכר, וע"כ הוי זה ביאת איסור.

ג] ולפ"ז נ' לישב היטב ד' רש"י, דע"כ לדעת רבנן ל"ה אתנן בביאת עבד בשפחה, דהגם דהוא פוסלה בביאתו ומשוי לה זונה, מ"מ לרבנן ל"ח אתנן רק בביאת איסור, אך בביאת היתר ל"ה אתנן אך היכא דמשוי לה לזונה, ואשר ע"כ ל"ה אתנן בביאת עבד בשפחה דביאת היתר היא.

ובזה ניחא גם מה שפירש"י דלר"א דהוי אתנן בפנוי הבא על הפנוי', ה"נ הוי אתנן בביאת עבד שפחה, ובפשוטו היינו משום דביאת עבד בשפחה הוי כפנוי הבא על הפנוי', כיון דלא תפסי בה קידושין, וזה צ"ע וכמשה"ק לעיל, דלכאו' ל"ד עבד הבא על השפחה לפנוי הבא על הפנוי'.

אך לפי המבואר נ', דהא דלר"א הוי זה אתנן, אי"ז כלל משום דלא תפסי בה קידושין והוי כפנוי הבא על הפנוי', אלא הטעם הוא משום דעבד פוסל שפחה בביאתו ומשוי לה זונה,[[4]](#footnote-5) וע"כ הוי זה אתנן, ואך דלדעת רבנן דל"ה אתנן רק בביאת איסור, הרי דמה"ט הגם דעבד משוי לה לשפחה זונה מ"מ ל"ה זה אתנן, ומשא"כ לדעת ר"א דאף ביאת המותרת הוי אתנן כל דמשוי לה זונה, הרי דמה"ט אף בעבד הבא על השפחה הוי זה אתנן כיון דמשוי לה זונה בביאתוץ.

וזה מדויק היטב בפירש"י, דלהפי' הפשוט בד' רש"י דהא דלר"א הוי זה אתנן הוא משום דהוי כפנוי הבא על הפנוי', צ"ב ל' רש"י דליתא תנא דאסר אתנן המותרת אלא ר' אלעזר לחודי', ולכאו' הול"ל דליתא תנא דאסר אתנן פנוי ופנוי' אלא ר"א לחודי', ומה הוצרך רש"י לפרש דטעמא דשרו רבנן הוא משום דהוי זה ביאת המותרת, (אך העירוני דבפשוטו פירש"י כן משום לישנא דגמ' דשפחה לעבד מישרא שריא), אך למש"נ הוא מדוקדק מאד, דהא דבעבד הבא על השפחה דייני' שיהא זה אתנן אי"ז כלל משום פנוי הבא על הפנוי', אלא משום דעבד משוי לשפחה זונה בביאתו, ואך דזה תליא בפלוגתת רבנן ור"א אם איכא דין אתנן אף בביאת היתר, וז"ב.

ד] ויש להעיר עוד על דרך זו בדעת רש"י, דאם אכן דעת רש"י דלרבנן אין אתנן אלא מביאת איסור, א"כ מנלן דר"א פליג ע"ז ולדידי' יש אתנן אף מביאת המותרת, הרי הגם דס"ל דפנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה, מ"מ י"ל דלגבי דין אתנן ל"ה אתנן רק מביאת איסור, וכדחזי' הכי לדעת רבנן, דהגם דס"ל דעבד הבא על השפחה עשאה זונה, מ"מ ל"ה אתנן, דאין אתנן אלא מביאת איסור, ומנלן דר"א פליג בזה על רבנן.

וי"ל בזה, ע"ד מש"כ התוס' דכיון דמחמיר ר"א בזונה יותר משאר תנאים, ע"כ אמרי' נמי לגבי אתנן דמחמיר יותר משאר תנאים.

אך אי"ז מתישב, שכל ד' התוס' הם לדעת אביי, דלדידי' מוכח מברייתא דלר"א הוי אתנן אף מפנוי לפנוי', וע"כ צ"ל דכיון דמחמיר לא דריש לקרא דתועבה, אך לדעת רבא הרי לית לן מקור לזה, ומהיכ"ת דר"א פליג בזה על רבנן, וביותר שהרי לדעת רבא הא דאין אתנן אלא מביאת איסור לכאו' ליכא קרא ע"ז, אלא הוי זה מסברא, וא"כ מהיכ"ת דפליג ר"א על סברא זו, אך יל"ד ולומר דאף לדעת רבא ילפי' לה מגז"ש דתועבה תועבה דבעי' ביאת איסור, דהגם דס"ל דילפי' במה מצינו זונה ישראלית מזונה גוי', מ"מ אכתי בעי' שיהא זה ביאת איסור, דומיא דתועבה דחייבי כריתות, אך אכתי צ"ע מנלן דר"א לא דריש להך תועבה.

והעירוני די"ל בזה, דהנה יש להסתפק לדעת ר"א דפנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה, אם מודה נמי לדינא דביאת האסורין משוי לה לזונה, והנה לדעת התוס' דאין זונה אלא מחייבי כריתות ליכא נפ"מ בזה, שהרי בכל חייבי כריתות לא תפסי קידושין, וכל דהוי חייבי כריתות הוי נמי בכלל פנוי הבא על הפנוי', אך יתכן נפ"מ בזה, להדעות שהביא המל"מ פי"ח מאיסו"ב ה"ב דפנוי הבא על הפנוי' באונס ל"ה זונה, וכן לדעת הריב"ש דכל שבא עלי' לכונת אישות לא עשאה זונה, אך לדעת רש"י והרמב"ם דביאת חייבי לאוין משוי לה זונה,[[5]](#footnote-6) יש להסתפק בשנשא חייבי לאוין, אם לדעת ר"א משוי לה לזונה, דמודה ר"א דביאת חייבי לאוין משוי לה לזונה, או דנימא דלר"א כל שם זונה היינו רק בפנוי הבא על הפנוי', אך ליכא כלל שם זונה מכח ביאת פסולין ואסורין.[[6]](#footnote-7)

ואי נימא כצד זה דלר"א ליכא כלל שם זונה מכח ביאת פסולין ואסורין, הרי ניחא היטב דע"כ לדעתו ודאי דאף בביאת היתר הוי זה אתנן, ול"ש לומר דלא אסרה תורה אתנן רק בביאת איסור, דהאמנם לדעת רבנן דשם זונה הוי מכח האיסור, שפיר י"ל דשם זונה שהצריכה תורה לגבי אתנן היינו שם זונה שמכח איסור, ולא שם זונה דביאת עבד בשפחה, אך לדעת ר"א דשם זונה ל"ה כלל מכח האיסור, והאיסור אינו מעלה ומוריד כלל בשם זונה, ע"כ ל"ש כלל לומר דשם זונה שהצריכה תורה לגבי אתנן היינו שם זונה דאיסור, דהרי האיסור ל"ש כלל לשם זונה, ואף היכא שאסורה היא, כל שם זונה שעלי' הוי רק מכח דהוי פנוי הבא על הפנוי', ול"ש כלל להאיסור, וע"כ לדידי' ודאי אף פנוי הבא על הפנוי' אתננה אסור.

ובזה מבו' גם מש"א לעיל בסוגיין דאף לדעת אביי דאיסור אתנן הוי רק בהנך דלא תפסי בהו קידושין, ויליף לה תועבה תועבה, מ"מ לדעת ר"א דפנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה, ה"נ הוי אתנן אף בפנוי', והק' התוס' דמנלן דלא דריש ר"א להגז"ש דתועבה תועבה, ותירצו דכיון דמחמיר בזונה יותר משאר תנאים ע"כ אמרי' נמי לגבי אתנן דמחמיר טפי,[[7]](#footnote-8) אך לפי המבואר י"ל עוד בזה, דלרבנן דשם זונה הוא מכח ביאת איסור, ע"כ שפיר י"ל דלגבי אתנן תליא דוקא בביאת איסור דלא תפסי קידושין, כיון דכל איסור הוי שם זונה לעצמו, וע"כ י"ל דאתנן הוי רק בשם זונה דלא תפסי קידושין, אך לר"א דשם זונה לא תליא כלל בביאת איסור, וביאת איסור אינו מעלה ומוריד כלל לגבי זונה, הרי דע"כ ל"ש למדרש דאיסור אתנן הוי רק בזונה דלא תפסי קידושין, שהרי בכל גווני הוי השם זונה מכח הא דה"ז פנוי הבא על הפנוי', וע"כ ל"ש לחלק דרק היכא דלא תפסי קידושין אתננה אסור, כיון דבין היכא דלא תפסי קידושין ובין היכא דתפסי קידושין הוי חד שם זונה.

ה] והנה בסוגיא לעיל מוקמי' לברייתא דזונה ישראלית אתננה אסור כגון אלמנה לכה"ג, דאתיא כר"א דאמר פנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה, ופריך אי ר"א מאי איריא אלמנה ליתני פנוי', ומשני אלמנה איצטריך ס"ד הואיל ובנין אב הוא לא ניתסרו קמ"ל, ופירש"י, ז"ל, אי נקט פנוי' הו"א פנוי' אין דליכא איסורא, אבל כל אתנן של אשה האסורה לו לא ליתסר, דהא כתיב בקרא זונה וסתם זונה היינו בפנוי ופנוי' לר"א, עכ"ל, והתוס' כתבו ע"ז וקשה להבין, ופירשו התוס', ז"ל, ורבינו נתנאל פירש הואיל ובנין אב הוא דמשוי דין אתנן לדין איסורא דכהן מזונה כדאמרינן דכל ביאה שהיא אסורה לכהן הוי אתנן ואפי' מפנוי אפנויה, ה"נ ילפינן דין אתנן מכהן דומיא דזונה דכהן הוי אתנן כלומר שאין בה שם אחר, אבל מאלמנה לכ"ג דאין בה איסור משום זונה אלא שם אחר יש בה ל"ה אתנן, קמ"ל דבהאי נמי היא אתנן, עכ"ל.

והנה בביאור פי' רבינו נתנאל, נ' לכאו', דהא דתניא כגון אלמנה לכה"ג, איירי בשנשאה, דכה"ג אין בה איסור משום זונה כל' התוס', אלא אית בה איסור אלמנה, וע"כ ס"ד דבזה אף לר"א ל"ה אתנן, דבעי' דומיא דזונה לכהונה, ואלמנה לכה"ג אינה נעשית זונה לכהונה, וע"ז קמ"ל דבהאי נמי הוי אתנן, ויל"פ הטעם בתרי גווני, חדא, דכיון דר"א לא יליף תועבה תועבה, ע"כ לדידי' אף בכל ביאת איסור הוי זה אתנן, ואף היכא דלא משוי לה זונה בביאה זו, וי"ל עוד, דלעולם בביאת חייבי לאוין כיון דלא משוי לה זונה, אף ל"ה זה אתנן, ורק באלמנה לכה"ג דהגם דזונה לא משוי לה אך משוי לה חללה, ע"כ כה"ג נמי הוי אתנן, דכל שפוסלה בביאתו הוי זה אתנן, בין היכא דמשוי לה זונה ובין היכא דמשוי לה חללה.

אך בד' רש"י נ' להדיא דהא דתניא כגון אלמנה לכה"ג איירי בפנוי', וכמש"כ רש"י דהו"א פנוי' אין דליכא איסורא, אבל כל אתנן של אשה האסורה לו לא ליתסר, ונ' מזה דעיקר החילוק הוא דבפנוי' אינה אסורה לו ומשא"כ באלמנה לכה"ג דאסורה לו, ואי הא דאלמנה לכה"ג איירי בשנשאה, הרי דזהו טעם לחלק ביניהם, דדוקא פנוי' הוי אתנן, ולא בנשואה, ונ' להדיא מד' רש"י דאלמנה לכה"ג נמי איירי בפנוי', ואעפ"כ ס"ד דרק פנוי' המותרת לו הוי אתנן ולא פנוי' האסורה לו, וצ"ב רב לפ"ז דמה ס"ד דל"ה זה אתנן, ואטו משום דאף אסורה היא עליו לאו זונה היא.

ולכאו' צל"פ בד' רש"י, דס"ד דכל הא דפנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה, היינו רק בדשריא לי' בנישואין, וע"כ כיון שהיא ראוי' לינשא לו והוא בא עלי' שלא בנישואין הויא זונה, אך משא"כ היכא דאיכא עלי' איסורא ואינה ראוי' לינשא לו, ס"ד דכה"ג אף בדהויא פנוי' אינה בכלל זונה דקרא, וקמ"ל דכל פנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה, ואף בדאסירא עלי'.

ואם כנים הדברים יש להוכיח מזה כמש"נ לעיל דלדעת ר"א ל"ה זונה אלא בפנוי הבא על הפנוי', אך ביאת חייבי לאוין לא משויא לה לזונה, דאי נימא דלר"א אף ביאת חייבי לאוין משויא לה לזונה, א"כ מה ס"ד דבאלמנה לכה"ג לא ליתסר אתננה, הרי אף אי נימא דכה"ג כיון שאין ראוי' לינשא לו ל"ה בכלל פנוי הבא על הפנוי', מ"מ הרי ביאת חייבי לאוין נמי משויא לה לזונה, ובע"כ מוכח מזה דלדעת ר"א ביאת חייבי לאוין לא משויא לה לזונה כלל.[[8]](#footnote-9)

וכן נ' גם בל' רש"י, שכתב דלר"א סתם זונה היינו בפנוי ופנוי', ומ' דזהו כל זונה לר"א, וליכא שם זונה כלל מכח ביאת איסור.

ומ' כן עוד, מעיקר מה שהעמידה רש"י להא דתניא אלמנה לכה"ג בפנוי', וע"כ הוצרך רש"י לפרש הס"ד דהגם דפנוי' היא מ"מ ל"ה זונה כיון דאסירא עלי', וצ"ב מ"ט לא פירשה בשנשאה, ואפ"ה כיון דאסירא לי' הוי זה אתנן, ולפ"ז הי' מת' הס"ד בפשיטות וכמש"כ התוס', ונ' מזה דס"ל לרש"י דלדעת ר"א כל שם זונה הוי רק בפנוי הבא על הפנוי', וע"כ פשיטא דלדידי' בנשא אלמנה לכה"ג אין אתננה אסור, דל"ה זונה כלל, דאין זונה אלא בפנוי ופנוי', אך אי"ז מוכח כלל, די"ל כנ"ל דאף אי נימא דמודה ר"א דביאת חייבי לאוין משויא לה לזונה, מ"מ באלמנה לכה"ג דלא משוי לה לזונה אלא לחללה, ע"כ ס"ל לרש"י דלי"ב דין אתנן.

?שוב אחז"ר נבוננתי דאי"ז מתישב כלל, שהרי כה"ג באלמנה ודאי פסיל לה ועביד לה חללה, וא"כ מכח זה יהא זה אתנן, וכמש"נ לעיל בהערה?

**ב'**

ו] ז"ל הרמב"ם פ"ד מאיסו"מ ה"ח ה"ט, אי זהו אתנן האומר לזונה הא ליך דבר זה בשכריך, אחד זונה כותית או שפחה או ישראלית שהיא ערוה עליו או מחייבי לאוין, אבל הפנויה אפילו היה כהן אתננה מותר, וכן אשתו נדה אתננה מותר אע"פ שהיא ערוה, נשא אחת מחייבי לאוין כל שיתן לה מחמת בעילה הרי זה אתנן ואסור וכו', עכ"ל.

והנה בפשוטו יסוד הדין לדעת הרמב"ם הוא, דכל ביאה דמשויא לה לזונה הויא אתנן, אך בביאה דלא משויא לה לזונה ל"ה אתנן, אף אם האשה זונה היא שנבעלה מכבר לחייבי כריתות, ודלא כדעת התוס' בסוגיין דלרבא אף כה"ג הוי זה אתנן, ואשר ע"כ בביאת חייבי כריתות וחייבי לאוין דמשוי לה לזונה הוי זה אתנן.

והא דבביאת גוי' ושפחה הוי זה אתנן, ולכאו' הגם דזונה היא מ"מ הרי דעת הרמב"ם דל"ה אתנן רק בשנעשית זונה בביאה זו, בפשוטו צ"ל, לפמש"כ הרמב"ם רפי"ח מאיסו"ב דנבעלה לאדם שהיא אסורה לינשא לו הויא זונה, וכתב הרמב"ם שם ה"ב דמה"ט הנבעלת לגוי ולעבד הואיל והיא אסורה לינשא לו ה"ז זונה, ואזיל לטעמי' שם רפי"ב דישראלית שנבעלה לגוי דרך אישות לוקה מה"ת, ולפ"ז הרי דמה"ט אף ביאת ישראל בגוי' ושפחה משוי לה לזונה, ואך דבלא"ה זונה היא אף בלא שזינתה, כיון שאסורה היא לינשא לו, וע"כ הוי זה אתנן.

אך י"ל עוד בזה, דיש מקום לפקפק בהטעם הנ"ל, די"ל דכל הא דנבעלה למי שאסורה לינשא לו הויא זונה, היינו רק בבת ישראל וכל' הרמב"ם שם, ולא בגוי' ושפחה, לפ"ד הגר"ח דהא דכהן לוקה על שפחה משום זונה, היינו משום דביאתה ביאת זנות, אך ל"ה פסול זונה בגופה, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאתננה אסור, דיסוד הדין לדעת הרמב"ם הוא דאיסור אתנן הוי בביאת זנות, וע"כ הוא דתליא בביאה דמשויא לה זונה, דפסול זונה חייל בביאת זנות, וע"כ בכל ביאה דמשויא לה לזונה וביאת זנות היא, אף אסור האתנן,[[9]](#footnote-10) ואשר ע"כ אף גוי' ושפחה דביאתן ביאת זנות היא, ע"כ אתננן אסור.

ומקור לזה נ', דהנה דעת הרמב"ם רפי"ח מאיסו"ב דהנבעלת לחלל הויא זונה, וצ"ע דא"כ מ"ט אין אתננה אסור, הרי איסור אתנן הוא בכל ביאה דמשויא לה לזונה, אך לפמש"נ ניחא, דאיסור אתנן לא תלי כלל בביאה דמשויא לה לזונה, אלא יסוד הדין הוא דבכל ביאת זנות אתננה אסור, ואך דמדמי' שם ביאת זנות לאיסור אתנן לשם ביאת זנות הפוסל האשה משום זונה, אך משא"כ הא דחלל פוסל בביאתו הרי אי"ז כלל משום דהוי ביאת זנות, שהרי היא מותרת לו, אלא הוי זה דין אחר דהוא פוסלה בביאתו, ואשר ע"כ ליכא בזה איסור אתנן, דאיסור אתנן הויא בביאת זנות, ובביאת חלל דל"ה ביאת זנות ליכא איסור אתנן, וז"ב.

ולפ"ז מת' טפי ד' הגר"ח, שהק' בהא דפריך הגמ' דשפחה לעבד עברי מישרא שריא, וק' לדעת הרמב"ם דאיסור שפחה לישראל הוי רק מדרבנן, א"כ מאי נפ"מ בין שפחה לישראל דהוי זה אתנן לשפחה לעבד עברי דל"ה זה אתנן, וביאר הגר"ח דשפחה אינה זונה בגופה, ואך דביאתה ביאת זנות היא, ומכח זה הוא דהוי זה אתנן, ואשר ע"כ שפחה לע"ע שהתירתה תורה ואית לי' אישות בה ל"ה זה אתנן, ולמש"נ יש להוסיף בזה, דאף אי נימא דשפחה נמי הויא זונה בגופה, מ"מ הרי לדעת הרמב"ם אי"ז טעם כלל לאיסור אתנן, וכל הא דאתנן שפחה אסור הוא רק משום שביאתה ביאת זנות היא, וע"כ בשפחה לע"ע שאי"ז ביאת זנות, כיון דאית לי' אישות בה, וראוי' היא לינשא לו, ע"כ אתננה מותר.

ז] ויש לסייע לזה עוד, מל' הרמב"ם שם א' "זונה" גוי' או שפחה, ותיבת זונה לכאו' שפת יתר היא, וכבר עמד ע"ז המג"א סי' קנ"ג סקמ"ח, וכתב ע"ז, ז"ל, ונ"ל מדנקט זונה כותית ולא נקט סתם כותית, משמע דוקא היכא דכבר בא עליה א' נעשית זונה, וא"כ כשבא עליה אח"כ א' ונתן לה אתנן הוי אתנן זונה, וכ"כ רש"י דף ע"ו ע"א וכ"כ התוס' פ"ו דתמורה ריש ד"ה גי' ראשונה, וכ"כ ביבמות דף ס"א סוף ע"א, וז"ל, דרבא לא פליג אלא היכא דזינתה דיליף לה מזונה ישראלית, אבל לא זינתה מודה דלא מתסר' לכהן משום זונה מדאורייתא דלא שייך בה חלול, אבל היכא דנתגיירה דשייך בה קיחה אסורה מדאורייתא אפי' לא זינתה, עכ"ל, וכן כתב בע"א דף ל"ו ע"ב ובב"ק דף ע' ע"ב בתוס', ובגמ' משמע דכהונה ואתנן שוין הן, דהא בתמורה יליף להו רבא במה מצינו מהדדי, והרמב"ם לשטתיה אזיל דס"ל דגם חייבי לאוין הוי זונה וכמ"ש באה"ע סי' ז', ולכן כתב כאן נמי דהוי אתנן וכו', עכ"ל.

אמנם ד' רבינו המג"א צ"ב רב, דמה טעם נימא דל"ה אתנן בגוי' רק היכא שכבר בא עלי', וזה ק' מתלת טעמי, חדא, דהגם דדעת רש"י ותוס' שהביא המג"א דגוי' ל"ה זונה רק בשזינתה כבר, ומה שהביא מתוס' ב"ק ד"ע: לא נמצא שם, וע' מחה"ש שהגי' בדבריו, אך הרי דעת הרמב"ם רפי"ח מאיסו"ב דגוי' הויא זונה לכהן אף בשלא זינתה, וא"כ לדעתו מ"ט נימא דאיסור אתנן הוי רק בשכבר בא עלי' א'.

עוד צ"ע, שהרי דעת הרמב"ם דאיסור אתנן הוא רק בשנעשית זונה בביאה זו, אך במי דהויא זונה מכבר ליכא איסור אתנן, וא"כ הרי הא דגוי' אתננה אסור, בע"כ אי"ז משום דהויא זונה מכבר, אלא משום דביאה זו משויא לה לזונה, או משום דביאתה ביאת זנות וכמש"נ, וא"כ מה יתן ומה יוסיף מה שזינתה כבר, הרי אף אם נימא דע"י שזינתה חייל עלי' פסול זונה, אך הרי פסול זונה שעל גופה אינו גורם כלל איסור אתנן, וא"כ ליכא נפ"מ כלל אם זינתה אם לאו.

ועוד צ"ע, דאף לדעת התוס' דאף בדהויא זונה מכבר אתננה אסור, אך הרי ה"נ אם נעשית זונה בביאה זו אתננה אסור, ובזה פשיטא טפי ואף אביי מודה בזה, וגם לדעת רבא עדיף היכא שנעשית זונה בביאה זו דבכה"ג א"צ לפרש הילך אתנן, וכמש"כ התוס', וכמו שהביא המג"א להלן, וא"כ מ"ט לא יהא איסור אתנן בגוי' שלא נבעלה לאחר, הרי ביאה זו משויא לה לזונה, שהרי לדעת רש"י ותוס' הנ"ל נעשית גוי' זונה בשזינתה, (אך רש"י כתב דביאת גוי ועבד פוסלין אותה, ולא נתפרש אם ה"נ ביאת ישראל פוסלת אותה, וצ"ע בזה), ובדין שיהא אתננה אסור, וצע"ג בזה.

גם מש"כ המג"א דכ"כ התוס' בסוגיין ריש ד"ה גיר' ראשונה, ופי' המחה"ש שם דהיינו מש"כ זונה גוי' שהיתה מופקרת, וצ"ע רב, דמש"כ התוס' מופקרת קאי על ישראלית ולא על גוי', והאמנם דבריהם צ"ע וכמו שתמה המג"א שם, דהרי בפשוטו קי"ל דלא כר"ע ביבמות דס"א: דזונה זו מופקרת, וע' חזו"א שנקט דהתוס' אזלי הכא כדעת ר"ע, וצ"ע בזה, וביותר תמוה, שהרי בדעת התוס' בסוגיין מוכח דס"ל דלרבא הויא גוי' זונה אף בשלא זינתה, וזה ממשה"ק דמהו שגזרו בי"ד של חשמונאי על הגוי' משום נשג"ז הרי מדאורייתא זונה היא, ואי ס"ל דגוי' ל"ה זונה רק בשזינתה, הרי ל"ק כלל, וכמש"כ התוס' ביבמות ובע"ז, ובע"כ שדעתם דגוי' הויא זונה אף בשלא זינתה.

גם מש"כ המג"א דבגמ' מ' דכהונה ואתנן שוין הן דהא בתמורה יליף לה רבא במה מצינו מהדדי, צ"ב דהא רבא יליף במה מצינו גוי' וישראלית זמ"ז, אך לא מצינו דיליף כהונה ואתנן במה מצינו מהדדי, ועיי"ש במחה"ש שעמד בזה, ופי' מכוון המג"א למש"א דלר"א דפנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה אף אתננה אסור, וכן למש"א דבביאת חייבי כריתות דמשוי לה זונה א"צ לפרש, עכ"ד, אך אי"ז מתישב בל' המג"א שכתב דיליף להו "רבא" במה מצינו מהדדי, וצ"ע בזה.

ואשר ע"כ אולי י"ל, דמש"כ הרמב"ם א' "זונה" גוי' או שפחה, בא לפרש דל"ד הא דגוי' או שפחה אתננן אסור, להא דבערוה או חייבי לאוין אתננן אסור, דהא דבערוה וחייבי לאוין אתננן אסור, הרי לאו זונות הן, והא דאתננן אסור הוא משום דביאה זו משויא להו לזונה, ומשא"כ גוי' או שפחה י"ל דביאה זו לא משויא להו לזונה, והא דאתננן אסור הוא משום דאינהו גופייהו הוו זונות שביאתן ביאת זנות היא, ומכח זה אתננן אסור, וזמש"כ הרמב"ם זונה גוי' או שפחה, דבגוי' או שפחה הא דאתננן אסור הוא משום דהוו זונה, ול"ד לערוה וחייבי לאוין דל"ה זונה ואתננן אסור.

ח] והנה לא נתפרש בד' הרמב"ם אם איכא איסור אתנן בחייבי עשה ובחייבי לאוין דכהונה, והפמ"ג בסי' קנ"ג אש"א מ"ח כתב דבחייבי עשה ודאי הוי אתנן, כיון דאף משוי לה זונה לכהונה, אך בחייבי לאוין דכהונה דלא משוי לה זונה לכהונה, אף אתננה מותר.

אמנם צ"ע בזה, דהרי תניא בסוגיין דא' זונה ישראלית אתננה אסור כגון אלמנה לכה"ג, ומשמעות הסוגיא דלרבא ניחא, והיינו משום דלדידי' דאיסור אתנן הוי אף בדתפסי בה קידושין, הוי איסור אתנן אף באלמנה לכה"ג, אך לעיל סק"ה בהערה נת' דדעת רש"י ותוס' נ' דאף לדעת רבא אין אסור אתנן אלמנה לכה"ג, וכן נ' להדיא מד' הכס"מ שם ה"ט דקי"ל דאף אלמנה לכה"ג אתננה אסור, עיי"ש בדבריו, וע' מנ"ח מ' רס"ו שעמד בזה דל' הרמב"ם נ' דאף אלמנה לכה"ג אתננה אסור הגם שאינה נעשית זונה, ובמ' תקע"א פירש הטעם בזה, דאם הביאה אסורה לו ואינו ראוי לישא אותה דאסורה לו הוי אתנן.

ובס' אבהא"ז שם ביאר בזה, דלגבי אתנן לא תליא בשם זונה, אלא תליא במה דהוי זה ביאת זנות, וזה כמש"נ לעיל סק"ו עפי"ד הרמב"ם בפיהמ"ש, ואשר ע"כ אף דגבי זונה דכהן לא נעשית זונה ע"י ביאת איסורי כהונה, זהו משום דגילתה תורה דאיכא זונה ואיכא חללה והן ב' שמות וכו', אבל בדין זונה דאתנן, כיון דהעיקר הוא אתנן של ביאת זנות, אין נפ"מ בין שם זונה לשם חללה, דלגבי הביאה בשניהם הוי ביאת זנות, ולכן לגבי אתנן הוי אתנן זונה, דרק לגבי כהן חילק הכתוב בין זונה לחללה, אבל לגבי אתנן מתרוייהו הוי ביאת זנות והוי אתנן, עכ"ד.

ט] ובמש"כ הרמב"ם בה"ט ד"נשא" אחת מחייבי לאוין כל שיתן לה מחמת בעילה הרי זה אתנן ואסור, כתב הכס"מ שם שהטעם הוא משום דמשעמ דכי אוקימנא אליבא דרבא כגון אלמנה לכה"ג וכרבנן דתופסין בה קידושין, אפי' בקידשה ונשאה מיתוקמא, עכ"ד, ובס' אבהא"ז שם העיר ע"ז שאין דרך הרמב"ם לכתוב מה שלא נזכר בגמ', ועיי"ש שכתב דהרמב"ם לא גריס בגמ' הואיל "ובנין אב" הוא לא ליתסרו, אלא גריס הואיל "ובנישואין" הוא לא ליתסרו, וזהו מקורו של הרמב"ם, עיי"ש בדבריו.

אמנם הנה המהר"י קורקוס שם כתב ע"ד הרמב"ם, ז"ל, לא מצאתיו מבואר, אבל ממה שנזכר הוא נלמד ומוכרח הוא שם דאפי' לשם אישות כל שהיא חייבי לאוין אתנן נקרא, עכ"ל, ונ' כונתו, דזה נלמד ממש"א לוי דאשתו נדה אתננה אסור, והרי דאף דאשתו היא אתננה אסור, ואף רב לא פליג עלה אלא משום דלאו זונה היא, אך אילו הויא זונה הי' אתננה אסור, הגם דאשתו היא, וע"כ בחייבי לאוין דנעשין זונה בביאתו, ה"ז אתנן אף בשנשאן, וז"פ.

ובכס"מ שם עמד עוד במה שהשמיט הרמב"ם לדינא דשכר הפקעתה מותר, ועיי"ש באבהא"ז שכתב דזה נלמד מל' הרמב"ם בה"ח, אך לכאו' נ' בפשיטות דזה נכלל מש"כ הרמב"ם בה"ט דכל שיתן לה "מחמת בעילה" אתננה אסור, ונכלל בזה דשכר הפקעתה שריא, ושו"ר כן במרכה"מ שם.

י] והנה עיי"ש בכס"מ בה"ח, שעמד ע"ד הרמב"ם דפסק כרב דאשתו נדה אתננה מותר, והק' הכס"מ שהרי אמרו בגמ' דרב האי תועבה מאי עביד לי' מיבעי לי' לכדאביי, וכיון דהרמב"ם פסק כרבא, היאך פסק כרב, וכתב לישב דלדידן דלא קי"ל כאביי נימא דלרב תועבה לרבות הזכור, וע' גם במהר"י קורקוס שם שכתב דהא דזכר אתננו אסור ילפי' לה מתועבה.

אמנם לכאו' עיקר קו' הכס"מ צ"ב, שהרי לכאו' מפורש בגמ' דאף רבא דריש לקרא דתועבה, שהרי אמרו בגמ' דלרבא ילפי מהדדי, מה אתנן זונה גוי' אסור אף אתנן זונה ישראלית אסור, והרי דאף רבא דריש להגז"ש דתועבה, ומינה יליף דזונה גוי' אתננה אסור, ותו יליף במה מצינו דאף זונה ישראלית אתננה אסור, וצ"ב ל' רש"י ד"ל. ד"ה ובנין אב, "דהא רבא לא דריש להך תועבה כאביי", ואולי כונתו דלא דריש לה כאביי דרק חייבי כריתות, אך לעולם דריש לקרא דתועבה, גם צ"ע ד' הלח"מ בהל' איסו"מ שם שכתב בדעת התוס' דלרבא לא דרשי' כלל לקרא דתועבה, וא"כ שפיר ניחא ד' הרמב"ם, דהגם דקי"ל כרבא, מ"מ שפיר קי"ל כרב, כיון דאף לרבא דרשי' להגז"ש דתועבה תועבה וכמפורש כן בגמ', וראיתי באבהא"ז שם שכתב ע"ד הכס"מ, דהא רבא אמר בגמ' דזונה דאתנן וזונה דכהן ילפי מהדדי, וע"כ עובר כהן בזונה כותית דילפי' מזונה דאתנן, א"כ גם לרבא ילפי' דזונה כותית אסור באתנן מתועבה, עכ"ד, ואינו מובן היכן נמצא כן בגמ', ואולי שיטפא דלישנא הוא וכונתו הוא להנ"ל, דילפי' זונה ישראלית מזונה גוי'.

[ויש להוסיף, דלדעת התוס' ביבמות דמ"ד: והרא"ש ריש כלל כ"ט, דהא דאין זונה אלא מהנך דלא תפסי בהו קידושין ילפי' לה מגז"ש דתועבה תועבה, הרי בע"כ דאף רבא יליף להך גז"ש, דאטו לדעת רבא הוי זונה אף מחייבי לאוין, וע"כ ברור דאף רבא יליף מהך גז"ש דמהנך דלא תפסי בהו קידושין הויא זונה, והדר יליף במה מצינו דאף היכא דהויא זונה מכבר ולא נעשית זונה בביאה זו אתננה אסור, אך לדעתם צ"ב היאך ילפי' זמ"ז, הרי שאני זונה גוי' שנעשית זונה בביאה זו, (שהרי דעת התוס' ביבמות דס"א. דלרבא גוי' הויא זונה לכהן רק היכא שזינתה, והרי דביאת ישראל משוי לה זונה), ומנלן דאף היכא דהויא זונה מכבר אתננה אסור, וצ"ע בזה].

ואמנם באמת צ"ב, מ"ט איצטריך לרבא גז"ש דתועבה תועבה, הרי לכאו' אף בלא גז"ש זו הוה ידעינן דכל זונה אתננה אסור, וכדכ' בקרא אתנן זונה, ולכאו' רק לדעת אביי בעי' להך גז"ש ללמדנו דאין אסור אתנן רק מהנך דלא תפסי בהו קידושין.

אמנם באמת לישנא דגמ' מ' דלאביי עיקר מה דאיצטריך הגז"ש הוא ללמדנו דזונה גוי' אתננה אסור, ולא ללמדנו דישראלית אתננה מותר, וצ"ב, וי"ל בתרי גווני, חדא, למש"כ התוס' ביבמות דמ"ד: והרא"ש בריש כלל כ"ט דהא דזונה הויא מהנך דלא תפסי בהו קידושין ילפי' לה מהך גז"ש, וע"כ אלמלי הך גז"ש הו"א דגוי' ל"ה זונה כלל, שהרי אינה אסורה כלל מדאורייתא, וע"כ בעי' להך גז"ש ללמדנו דזונה גוי' אתננה אסור, וי"ל עוד דאביי לטעמי' דזונה גוי' אין כהן לוקה עלי' משום זונה, וכיון דל"ה זונה לכהן, ע"כ הי' בדין שאף יהא אתננה מותר,[[10]](#footnote-11) וע"כ בעי' להך גז"ש למילף מינה דאתננה אסור, ולדרך זו ל"ב להך גז"ש ללמדנו דזונה גוי' אתננה אסור רק לאביי לטעמי' ולא לדעת רבא.

ואולי נימא, דהא דאיצטריך גז"ש דתועבה תועבה לרבא, הוא ללמדנו דאתנן זכור אסור, וכמש"כ המהרי"ק והכס"מ, ואף דאחר שלמדנו הך גז"ש, תו הי' לנו לומר דאין אסור אתנן דחייבי לאוין, וע"ז יליף רבא במה מצינו, דכ"ה דזונה גוי' אתננה אסור אף זונה ישראלית אתננה אסור, וצ"ע עוד בזה.

יא] ובעיקר הא דיליף רבא במה מצינו דמה זונה גוי' אתננה אסור אף זונה ישראלית אתננה אסור, צ"ב דמ"ט יליף רק מזונה גוי', ולא מכל חייבי כריתות דילפי' מגז"ש דתועבה תועבה דאתננן אסור.

ונ' פשוט, דודאי משאר הנך דאתננן אסור ליכא למילף, די"ל דמשום דהוו חייבי כריתות אתננן אסור, ומשא"כ חייבי לאוין, אך מזונה גוי' דנמי לי"ב כרת, ואך לאו לי"ב אלא בנישואין לדעת הרמב"ם, ולש"ר אף בנישואין לי"ב לאו, ואפ"ה אתננה אסור, ובע"כ דכל דהויא זונה אתננה אסור, וע"כ ילפי' מינה דה"נ אתנן חייבי לאוין אסור.

ולפי' התוס' בסוגיין יל"פ בזה בע"א, דמכל חייבי כריתות ליכא למילף, כיון דנעשית זונה בביאה זו, וליכא למילף מינה לזונה ישראלית דהויא זונה מכבר שיהא אתננה אסור, ורק מזונה גוי' הוא דיש ללמוד, משום דגוי' לא מצינו שהיא נעשית זונה בביאת ישראל, והא דאתננה אסור הוא משום דאית בה פסול זונה, וא"כ ה"נ זונה ישראלית דאית בה פסול זונה אתננה אסור.

אך למש"כ התוס' ביבמות דלרבא ל"ה גוי' זונה אא"כ זינתה, לכאו' היינו דביאת ישראל פוסלתה, ולפ"ז אין לומר כמש"נ, שהרי אף זונה גוי' נעשית זונה בביאה זו, וכמו שעמדנו בזה לעיל ס"ק הקודם, אך התוס' בסוגיין פליגי ע"ד התוס' ביבמות, וכמש"נ לעיל סק"ז, (ויש להוסיף עוד, דנפ"מ בספק זה אם גוי' נעשית זונה בביאת ישראל, למש"כ התוס' בסוגיין דהיכא שנעשית זונה בביאה זו א"צ לפרש הילך באתננך, ויש להסתפק אם בזונה גוי' נאסר בסתמא או צריך לפרש, וזה תליא בהספק הנ"ל).

ויתכן עוד, דאביי דפליג וס"ל דלא ילפי' זמ"ז, אזיל לטעמי' דס"ל דזונה גוי' אין כהן לוקה עלי' משום זונה, ול"ה זונה כלל, וע"כ לדעתו אין ללמוד שיהא אתנן זונה ישראלית אסור מזונה גוי', שהרי הא דזונה גוי' אתננה אסור אי"ז משום שם זונה שעלי', שהרי ל"ה כלל זונה לכהונה, אלא הוי דין בפנ"ע דאתננה אסור, ואין ללמוד מזה לזונה ישראלית, ורק לדעת רבא דזונה גוי' נמי זונה היא, הרי דלפ"ז הא דאתננה אסור הוא משום שם זונה שעלי', ושפיר ילפי' מינה דאף זונה ישראלית אתננה אסור, ודו"ק.

**ג'**

יב] שם, הילך טלה זה ותלין שפחתך אצל עבדי.

צ"ב מ"ט הוי אתנן, הרי לא נתן האתנן לשפחה עצמה, והשפ"א כתב דחשיב כנתן לשפחה מדין ערב, וכן דן לפרש בכ' הגרי"ז, וצ"ב רב, דלכאו' ל"ש דין ערב רק אם השפחה אומרת תן טלה לאדון ואלין אצל העבד, אך כה"ג שלא נתן הטלה לאדון ע"פ השפחה ל"ש כלל דין ערב.

ועיי"ש בכ' הגרי"ז דמסיק דחשיב אתנן משום דהאדון הוי בעלים על שפחתו ליתנה לעבד, וע"כ חשיב אתנן בנתינתו לאדון, וכ"כ המנ"ח מ' תקע"א, וע' אחיעזר ח"א סי' ל"ג בזה, ותחילת דבריו נקט האחיעזר דהא דחשיב אתנן, הוא משום דהאדון זוכה בהאתנן לשפחה, והק' לפ"ז מ"ט לא מפרשינן דבזה הוא דפליגי ר"מ ורבנן, דר"מ לטעמי' דאין קנין לעבד בלא רבו, עיי"ש בדבריו, אך ודאי פשטות הדברים אין מ' כלל דזוכה להשפחה בטלה.

אמנם יל"ע בזה, דהרי בגמ' לקמן ל. מוקמי' למתני' בשאין לו אשה ובנים ורבנן ס"ל דאין רבו מוסר לו שפחה, ולהסוברים דכה"ג אף אסור הוא בשפחה, א"כ מ"ט חשיב זה אתנן, הרי לכאו' אינו בעלים על שפחתו ליתנה לאסור לה, ואף להסוברים דאף בשאין לו אשה ובנים שרי בשפחה, אכתי תיקשי בהא דבעי הגמ' לפרש למתני' דאצלו קאמר, וזה הוי ביאת איסור, ולכאו' אינו בעלים ע"ז, ושמא אף דאין יכול לכופה ליבעל לאסור לה, מ"מ חשיב בעלים ע"ז, אך בפשוטו אין בעלות האדון על שפחתו כשורו וחמורו, וכדחזי' בדעת מ"ד דאין יכול הרב לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך, וע"כ ודאי מסתבר דאינו בעלים עלי' למסרה לאסור לה.

אך י"ל לפ"ד הצל"ח בברכות דאיסור שפחה לישראל הוי רק על הישראל אך השפחה אינה מוזהרת, ולפ"ז ניחא דכיון דלדידה ל"ה זה ביאת איסור הוי האדון בעלים ע"ז, אך עיקר ד' הצל"ח הם שלא כד' התוס' בפסחים דפ"ח. ובכ"ד, דפירשו דהא דלישא שפחה אינו יכול, הוא משום דידה דליכא עשה דאפשר לה בעבד, והרי דשפחה נמי מוזהרת, ונ' בזה באורך במק"א.

ובהא דמהני מה שנותן האדון הטלה, ול"ב שיתן הבועל עצמו הטלה, וברמב"ם פ"ד מאיסו"מ מבו' דאי"ז דוקא באדון שנותן לצורך עבדו העברי, אלא ה"נ אם נותן לזונה טלה ואומר לה ליבעל לפלוני, וכ"כ התוס' בב"ק ד"ע:, ע' בכ' הגרי"ז בסוגיין שנ' שנקט שהוא מדין עבד כנעני, וכן נקט בחי' הגר"מ הלוי.

אך בפשוטו י"ל דל"ב בזה לדין עבד כנעני, אלא היינו דבדין אתנן ל"ב כלל שישכרנה הבועל לכך, אלא אף אם אחר שכרה לכך נמי הוי זה אתנן, ול"ב כלל שיתן האחר האתנן בעבור הבועל.

וראיתי להוכיח כן, ממש"כ התוס' בב"ק ד"ע: דבגונא שאחר נותן אתנן, הרי דבגונא שאמר לה הילך טלה זה ושכבי עם בנך, ל"ש לדון משום קלב"מ, כיון שהאחר המתחייב בהטלה אינה מתחייב מיתה, ואי נימא דהא דמהני נתינת הטלה הוא מדין עבד כנעני שנותן בעבור הבועל, הרי דאף בכה"ג שייך דין קלב"מ, דכיון דהבועל מתחייב מיתה לית לי' חיוב בעד הביאה, וממילא דמה שנותן האחר בעדו אי"ז אתנן, ומוכח מד' התוס' דהא דאחר נותן האתנן אי"ז כלל מדין עבד כנעני, אלא היינו משום דאף מה ששוכרה אחר לביאה נמי חשיב אתנן, וע"כ ל"ש בזה קלב"מ, וז"ב, וצריך בדיקה בתשו' הגרע"א שנד' בשו"ת הגרש"א ח"ב שציינו בסהמ"פ ע"ד תוס' ב"ק הנז'???

יג] שם, אי הכי מ"ט דרבנן שפחה לעבד עברי מישרא שריא וכו', והנה המהרש"א בגיטין דמ"א. כתב דלא הותר עבד עברי רק בשפחה כנענית של האדון, וכן נסתפק בזה בשו"ת תורת חיים למהרח"ש ח"ג סי' מ"ד, והשעה"מ פ"ג מעבדים תמה ע"ז מסוגיין, דאמרי' דשפחה לע"ע מישרא שריא וע"כ אי"ז אתנן, והרי הכא הוי זה שפחה של אחר, וכן תמהו בזה רבים.

ויש שכתבו, דהכא שוכר האדון להשפחה לחלוק בולדות, ע"ד מש"א בפ' הניזקין בבנו ובתו של ר' ישמעאל דנחלוק בולדות, וכה"ג חשיב כשפחה דהאדון, אך זה מחודש מאד.

ולכאו' י"ל, עפמש"כ בכ' הגר"ח לבאר לדעת הרמב"ם דמדאורייתא שפחה מותרת לישראל, וקשה דא"כ מה פריך שפחה לעבד מישרא שריא, הרי גם לישראל הותרה שפחה ומ"מ הוי זה אתנן, ומ"ש עבד דאי"ז אתנן, וכתב הגר"ח דלדין אתנן ל"ב שיהא זה ביאת איסור, שהרי אמרו לעיל דלמ"ד דפנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה הוי זה אתנן הגם שאי"ז איסור, וע"כ בשפחה לישראל כיון דלא תפסי בה קידושין הוי ביאת זנות והוי זה אתנן, ומשא"כ בשפחה לעבד כיון שהותר לו שפחה אף אי"ז ביאת זנות, והיינו משום דלעבד איכא אישות בשפחה, שהרי לחד מ"ד שפחה חרופה היא שפחה המיוחדת לעבד עברי.

ולפ"ז י"ל דאף בשפחה דאחר שלא הותרה לו, מ"מ כיון דלעבד איכא אישות בשפחה, שהרי אם יקחנה האדון תהא מותרת לעבד זה, וכיון שבת אישות היא תו ל"ה אתנן, ויש להוסיף, למש"כ הרמב"ם דזונה הויא אשה האסורה לינשא לו, ולפ"ז י"ל דאף שפחה דאחר כיון שהיא ראוי' לינשא לו אם יקחנה האדון, ל"ה זה ביאת זנות.

ועפ"ד הגר"ח י"ל גם משה"ק האחרונים מסוגיין על דעת הריטב"א דאף היכא שאין לו אשה ובנים נמי שרי בשפחה כנענית, ואך דאין רבו יכול לכופו ע"ז, דא"כ מ"ט דרבנן דהוי זה אתנן.

ולפ"ד הגר"ח י"ל, דהא דאף מי שאין לו אשה ובנים מותר בשפחה כנענית, היינו משום דעבד אין אסור בשפחה, ובזה אין לחלק בין יש לו אשה ובנים לאין לו אשה ובנים, אך הדין דעבד אית לי' אישות בשפחה הוא מכח שהאדון מיחדה לו, ובלא יחוד האדון לית לי' בה אישות, וע"כ כל שאין רבו יכול למסור לו שפחה, לי"ל בה אישות, וע"כ הוי זה אתנן, וכבר כתב המנ"ח סי' תקע"א בדומה לזה, ע' בדבריו, וע' גם מש"כ הגרי"פ ח"ב.

וכ"ה גם ל' רש"י בסוגיין רבו מוסר לו שפחה כנענית בע"כ של עבד, והגרע"א עמד ע"ז דמ"ש זה לסוגיין, ע' בדבריו, וראיתי להעיר דלפי הנ"ל ניחא, דרק מכח הדין דרבו מוסר לו בע"כ הוא דל"ה זה אתנן, אך צ"ע דהרי רש"י לעיל כתב דליכא תנא דאסר אתנן "המותרת" אלא ר"א לבדו, וחזינן מזה דלרבנן בעי' בדוקא שתהא אסורה עליו, וא"כ אי נימא דאף בשאין לו אשה ובנים שרי בשפחה כנענית, א"כ מ"ט הוי זה אתנן, ואולי הגם דביאה זו היתר היא, מ"מ חשבי' שהאשה הויא אשה האסורה עליו, ולשם אתנן ל"ב ביאת איסור, אלא בעי' אשה אסורה, וכל' רש"י דאתנן "המותרת" אינו אסור, אך מלבד מה דק' לפרש דחשיבא אשה האסורה עליו, גם ממש"כ רש"י לעיל מינה דלרבא אף לדעת רבנן הוי אתנן בפנוי', הגם דאשה מותרת היא, חזינן דל"ב שתהא אשה האסורה אלא שתהא הביאה אסורה.

יד] וי"ל עוד בישוב ד' המהרש"א, דהנה בהא דמשני דהבמ"ע כגון דלי"ל אשה ובנים, פירש"י דרבי דאמר אי"ז אתנן ס"ל דאף בשאין לו אשה ובנים רבו מוסר לו שפחה כנענית.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דטעמא דרבי דאי"ז אתנן הוא משום שהותר מכללו בשפחה כנענית, וכן הביאו מל' התוס' בב"ק ד"ע: דטעמא דר"מ הוא משום דשפחה לעבד שריא כדמפרש התם "דיש לו אשה ובנים" רבו מוסר לו שפחה כנענית, ולפ"ז י"ל דאף רבנן מודו לה"ט דהיכא שהותר מכללו ל"ה זה אתנן, ואך דס"ל דזה שאין לו אשה ובנים שכלל לא הותרה לו שפחה, ועמל"מ שדן לומר שאם בשעה שלקחו האדון ל"ה לו אשה ובנים, לא הותר בשפחה אף אם אח"כ נשא אשה וילדה לו בנים, לא מהני מה שהותרה שפחה לעבד עברי, אך משא"כ במי שיש לו אשה ובנים, הרי שהגם שלא הותרה לו רק שפחה של האדון, מ"מ אף בשפחה של אחר ל"ה זה אתנן כיון שהותר זה מכללו, וביותר שהרי באיסור שפחה לא נפ"מ בין שפחת האדון לשפחת אחר, וגם שפחת אחר מותרת לו אם יקחנה האדון, אלא גדר הדין הוא שלא הותרה לו שפחה רק לביאה שמכח עבדותו, ולא לביאה בעלמא, ואף שפחת אחר מותרת לו לביאת עבדות, ואשר ע"כ כיון שהיא מותרת לו לביאת עבדות, ע"כ אף לביאה שאינה מותרת לו נמי ל"ה זה אתנן.

1. ומחודש לפ"ז, דאיסורא דזונה לכהונה ל"ה רק בדהויא בגופה זונה, אלא אף בדהויא ביאתה ביאת זנות.

   והעירוני דלכאו' נ' לפ"ז, דכהן הבא על חייבי כריתות, דמשוי להו זונה בביאתו, אף ילקה על ביאה זו משום זונה, דהאמנם אילו הי' איסור זונה במי שהיא בגופה זונה, הרי דכה"ג דל"ה זונה אינו לוקה ע"ז משום זונה, אך לפ"ד הגר"ח דאף על ביאת זנות לוקה משום זונה, הרי לכאו' ביאה דמשויא לה לזונה, אין לך ביאת זנות גדולה מזו, ויהא חייב ע"ז משום זונה.

   אמנם לכאו' גמ' ערוכה היא דכה"ג אין חייב עלי' משום זונה, והוא בקידושין דע"ז:, הלכך כהן הבא על אחותו זונה משוי לה חללה לא משוי לה חזר ובא עלי' עשאה חללה, והיינו דבביאה קמייתא לא משוי לה חללה משום דאין חללה אלא מאיסורי כהונה, ואכתי ל"ה אסירא לי' משום זונה, ולכאו' יש ללמוד מזה דהגם דביאה זו משויא לה לזונה, מ"מ אין עובר על ביאה זו משום לאו דזונה.

   אמנם הנה בחי' הגר"ח פ"א מאיסו"ב, ז"ל, וע"כ שפיר לוקה משום זונה על ביאה זו, כיון דנעשית בה זונה והויא ביאתו ביאה של זונה, עכ"ל, והרי דבאמת נקט הגר"ח דלוקה על ביאה שנעשית בה זונה משום איסור זונה, ואזיל לטעמי' דלאיסור זונה ל"ב שתהא זונה בגופה, אלא כל שביאתה ביאת זנות היא לוקה ע"ז משום זונה.

   ומה שהבאנו מסוגיא דקידושין, הנה עיי"ש בגל' הגרש"ר שעמד בזה ע"ד הגר"ח, וכתב דצ"ל דכיון דבה עדין אין חלות זונה, אף דהביאה הויא ביאה של זונה, מ"מ אינה נעשית חללה, דרק היכי דהוי איסור כהונה בגופה אז בביאתו משוי לה חללה וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בפשוטו מפרשים, דהא דשפחה אוכלת בתרומה הגם דזונה היא, הוא משום דאכילתה בתרומה אינה מכח קדושתה, אלא היא כשורו וחמורו, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דגיטין, ז"ל, שזה העבד שאוכל תרומה וכו', אין זה מפני שנוספה לו מעלה כדי שתאמר ששחרורו חובה הוא לו, אלא הרי הוא בזה כמו שאוכלת בהמת כהן תרומה מפני שהיא קנין כספו, לא שהיתה לו מעלה והפסידה. וע"כ בזה אף זונה אוכלת.

   וראי' לזה, לדעת התוס' ביבמות דס"א. דאף לרבא דכהן לוקה על גוי' משום זונה, היינו רק אם כבר זינתה, ולדעתם ה"נ אין לוקה על שפחה משום זונה רק אם זינתה, והנה לדעתם הרי ודאי היינו דחייל בה גופה פסול זונה, דאם רק ביאתה ביאת זנות היא, ל"ש לומר דהיינו רק אם זינתה, וא"כ מ"ט אוכלת בתרומה, וק' לומר דבאמת כל שזינתה אינה אוכלת בתרומה, ולדעת רש"י ביבמות דס"א. דביאת עבד פוסלת שפחה, ודאי מוכח כן, דהרי ודאי שפחה אוכלת בתרומה אף אם נבעלה לעבד, ובע"כ דבדין אכילת שפחה בתרומה ליכא כלל פסולא דזונה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה לכאו' מוכח כן, דהרי פשיטא דמודו התוס' דהנותן אתנן לאשתו שנבעלה מכבר לחייבי כריתות, אי"ז אתנן, ולכאו' הטעם בזה משום דהגם דזונה היא, מ"מ כיון דלאו ביאת זנות היא ל"ה זה אתנן, ולפ"ז י"ל דה"נ בשפחה לעבד דלאו ביאת זנות היא ל"ה אתנן.

   אך באמת יש לפרש הטעם בזה בע"א, דבאשתו דקנוי' לו, והויא הביאה מכלל זכותי האישות, ל"ח זה אתנן, ול"ד להא דס"ל ללוי דאשתו נדה הוי אתנן, דשאני אשתו נדה דבזמן נדתה אינה משועבדת לו לאישות, ועד"ז הוא גם מש"כ הרמב"ם דנשא חייבי לאוין כל שיתן לה מחמת בעילה הוי זה אתנן, והיינו משום דכל דאסורה היא עליו אינה משועבדת לו לביאה.

   ונ' לפ"ז, דנתן אתנן לאשתו נדה שנבעלה מכבר לחייבי כריתות, יהא בזה דין אתנן, דכיון דנדה היא ואינה משועבדת לו לאישות, תו הדר דינא דכיון שזונה היא אתננה אסור, וגם לדרך הראשונה לכאו' הוא כן, דכיון דנדה היא הוי זה כביאת זנות, וכדחזי' דללוי דאתנן נדה אסור, היינו אף באשתו נדה, אך יל"ד ולומר, דהא גופא תליא בפלוג' דלוי ורב, דללוי דמכח שם נדה אתננה אסור, הרי דמה"ט אף חשיב זה כביאת זנות, אף משא"כ לדידן דאתננה מותר, אף ל"ח זה לביאת זנות, ויהא אתננה מותר אף אם זונה היא מכבר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואף למה שיתבאר להלן בדעת רש"י, דלר"א רק פנוי הבא על הפנוי' הויא זונה, אך ביאת חייבי לאוין לא משויא לה לזונה, מ"מ בביאת גוי ועבד מודה ר"א דפוסלין לכהונה, וכדילפי' לה ביבמות דס"ח: מקרא, ונ' ליתן טעם לזה, דהאמנם לא ס"ל לר"א לדינא דביאת איסור משויא לה לזונה, אך הא דביאת גוי ועבד פוסלין דלדעת רש"י אי"ז כלל מכח דהוי ביאת איסור, שהרי ס"ל דהן פוסלין בביאתן אף גוי' ושפחה, וכמו שהבאנו לעיל, והיינו כמו שפירש"י ביבמות דס"א: ד"ה אלא גיורת, דגוי ועבד הואיל ולאו בני קידושין נינהו פסלי, וזה שלא כדעת הרמב"ם פי"ח מאיסו"ב דהא דהן פוסלין בביאתן הוא משום דאסורה לינשא להן, (ואזיל לטעמי' דכל גויים אסורין בדרך חיתון), ולדעתו ודאי דאין ביאתן פוסלת גוי' ושפחה, (ואך דהן פסולין מצד עצמן), וע"כ לא תליא זה בפלוגתת רבנן ור"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. אגב יש להעיר, שהאמנם דעת רש"י מבוארת בכ"ד במס' יבמות דאף ביאת חייבי לאוין משוי לה זונה, אך צ"ע בזה במה שפירש"י בסנהדרין דע"ג: ד"ה אפגמה רבה, ז"ל, כגון עריות דכריתות שהן חמורות והויא חרפתה מרובה שהולד ממזר ונעשית זונה בבעילתו, אבל כה"ג באלמנה אינה נעשית זונה אלא חללה, עכ"ל, וביד רמ"ה שם העתיק ד' רש"י, ונוסף שם דאף אין הולד ממזר, ולכאו' מפורש בד' רש"י דביאת חייבי לאוין לא משוי לה לזונה, דהאמנם אלמנה לכה"ג ודאי לא משוי לה זונה, אך לכאו' בד' רש"י מבו' דהא דבחייבי לאוין לא ניתן להצילו בנפשו הוא משום דלא משוי לה זונה, אך שו"ר בערול"נ שם שדחק בזה, עיי"ש.

   וילה"ע עוד, דלפ"ד רש"י אלו נמצא דברודף אחר הנדה דלא משוי לה זונה ואין הולד ממזר, לא ניתן להצילו בנפשו, וע' מנ"ח מ' ת"ר שעמד בזה, ודקדק שם מל' הרמב"ם דפליג ע"ז, ואף הרודף אחר הנדה ניתן להצילו בנפשו, והיינו דלדעת הרמב"ם הא דניתן להצילו בנפשו אי"ז כלל מכח הא דפגים לה ועושה אותה זונה, ויתכן דהרמב"ם לטעמי' דאף בחייבי לאוין משוי לה זונה ואפ"ה לא ניתן להצילו בנפשו, ובע"כ דלא תלי בזה, אלא מכח חומרת חייבי כריתות, ומכח חומרתן הוא דחשיבי פגמא רבא, וע"כ ה"נ הרודף אחר הנדה ניתן להצילו בנפשו, ועי' ביד רמ"ה בסנהדרין שם שהביא ב' פי' בהא דחייבי כריתו הוי פגמא רבא, אם הוא משום דחמיר איסורייהו, או דהוא משום דהולד ממזר ומשוי לה זונה, ולפ"ד המנ"ח הרי דפירושא קמא הוא כדעת הרמב"ם.

   והנה המנ"ח שם כתב, דפליגי רש"י והרמב"ם בדינא דאמרי' התם דנעבדה בה עבירה אין מצילין אותה בנפשו, דדעת רש"י דהיינו דכל שכבר נעבדה בה עבירה וכבר איפגימה לה תו לא ניתן להצילה בנפשו אף בביאה אחרת, אך דעת הרמב"ם דהיינו רק באותה ביאה שכבר נעבדה בה עבירה וכבר הערה בה, תו לא ניתן להצילה בנפשו מגמר ביאה זו, וכ"כ גם הערול"נ בסנהדרין שם דפליגי בזה רש"י והרמב"ם, ולכאו' לפי הנ"ל לטעמייהו אזלי, דלרש"י לטעמי' דהא דניתן להצילה בנפשו הוא משום דפגים לה ומשוי לה זונה, הרי דכל שכבר נעבדה בה עבירה וכבר הויא זונה, נמצא דלא פגים לה בביאתו, וע"כ לא ניתן להצילה בנפשו, אך משא"כ לדעת הרמב"ם דהא דניתן להצילה בנפשו הוא משום הא דפגים לה בביאת האיסור, ואי"ז שייך כלל להא דמשוי לה זונה, הרי שאף בשכבר נעבדה בה עבירה וכבר הויא זונה, מ"מ כל ביאת איסור פוגמתה עוד, וע"כ שפיר מצילין אותה בנפשו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-6)
6. והעירוני דלכאו' יש להוכיח בזה, מדעת התוס' ביבמות דס"ט., דאף לר"א דפנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה, מ"מ לא מיפסלא בתרומה דאי"ז לאיש זר, ולדעתם לא מיפסיל לתרומה לדעת ר"א רק משום ביאת הנך דלא תפסי קידושין, והרי דאף לדעת ר"א איכא דין בפנ"ע דהנך דלא תפסי בהו קידושין פוסלין בביאתן, אך יל"ד בזה, דטעמא דהתוס' דלר"א לא מיפסל בתרומה, הוא משום דשם זונה אינו פוסל בתרומה, והפסול בתרומה הוי פסול אחרינא דכי תהי' לאיש זר, וע"כ יש מקום לומר דהגם דביאת הנך דלא תפסי קידושין פוסלת בתרומה, מ"מ לא משוו לה זונה לכהונה, ושם זונה לכהונה הוי רק בפנוי הבא על הפנוי', (ועד"ז יל"ד לדעת ר' אליעזר ביבמות דס"א: דאין זונה אלא אשת איש, ולכאו' י"ל דהיינו רק לכהונה, אך לתרומה מיפסלא בדהויא לאיש זר, וצריך בדיקה בזה), אך זה תלוי במה שהאריכו התוס' ביבמות דמ"ד: אם פסול זונה לכהונה ולתרומה שייך זל"ז, ואם ילפי' חד מחברי', עייש"ה, וגם בד' התוס' שם דל"ה., וצ"ע עוד בזה, ושו"ר באפיקי ים ח"א סי' ט"ו, שהביא מד' התוס' בגיטין דע"ג: דמבו' דעתם דלר"א דפנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה אף מיפסלא מתרומה, וציין שם לד' הגרע"א והנתיה"מ בזה, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ובסו"ד הביא ד' הגדול ממינסק שאמר דזה תליא בפלוג' התוס' ביבמות אם פסול זונה לתרומה נלמד מדכללי' קרא בהדי חללה או נלמד מקרא דכי תהי' לאיש זר, וזה כמש"נ לעיל בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולמש"כ התוס' ביבמות דמ"ד:, דהא דאין זונה אלא מחייבי כריתות ילפי' לה מהך גז"ש דתועבה תועבה, והיינו דהא דס"ל לאביי דאתנן הוי רק בדלא תפסי קידושין, הוא משום דרק ביאת הנך דלא תפסי קידושין משויא לה לזונה לגבי כהן, וכ"ה מבו' גם בתשו' הרא"ש כלל כ"ט סי' א', עיי"ש, א"כ הרי ניחא בפשוטו, דע"כ ר"א דפנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה, בע"כ דלא יליף להגז"ש דתועבה תועבה, וע"כ לדידי' אף הוי אתנן בפנוי הבא על הפנוי', וי"ל עד"ז בנוס"א, שהרי לדעת התוס' ביבמות והרא"ש דהא דלאביי אין אתנן אלא בדלא תפסי קידושין, הוא משום דל"ה אתנן רק בביאה דמשויא לה לזונה, וע"כ לר"א דפנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה, ומשוי לה בביאה זו לזונה, הוי זה אתנן, אך כ"ז לא יתכן לדעת רש"י והרמב"ם דאף בביאת חייבי לאוין הויא זונה, ולדעתם הא דס"ל לאביי דל"ה אתנן רק בדלא תפסי קידושין הוי דין מסוים לגבי אתנן, ואי"ז תלוי כלל בדין זונה לכהן, ולדעתם אין לפרש דמה"ט תלינן לה בפלוגתא דרבנן ור"א. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם יש לדחות, דהגם דביאת חייבי לאוין משוי לה זונה, מ"מ הרי ביאת כה"ג באלמנה לא משוי לה זונה אלא חללה, וע"כ ס"ד דכה"ג ל"ה אתנן.

   ובאמת אינו ברור לדעת רש"י דלרבא הוי אתנן בביאת איסור, אם היינו רק בביאת איסור דכל חייבי לאוין דמשוי לה לזונה, או אף בביאת איסור דחייבי לאוין דכהונה דלא משוי לה לזונה אלא לחללה, ופשטות דעת הרמב"ם דאף כה"ג הוי זה אתנן, וע' מנ"ח דהוא משום דלגבי איסור כהונה נתחלקו השמות לזונה ולחללה, אך לגבי אתנן ליכא נפ"מ בזה, וכל ביאה הפוסלת הוי זה אתנן, ולכאו' מהא דתניא כגון אלמנה לכה"ג נ' דמכח הא דהויא אלמנה לכה"ג אתננה אסור.

   אך מאידך מהא דפריך עלה דלרבא מ"ש דקתני כגון אלמנה לכה"ג, ומשני דומיא דאלמנה וכו' אף זונה עד דמתרי בה, ופירש"י דקאי על פנוי', נ' דכל הא דהויא זונה הוא רק מכח דהויא פנוי', אך תמוה מאד לפ"ז הא דקתני בברייתא כגון אלמנה לכה"ג, אחר דהא דהוי אתנן אינו כלל מכח הא דהויא אלמנה לכה"ג, ולא אתי אלא לאשמועינן דבעי' שיפרש דהוי זה באתננה, ומאי כגון אלמנה לכה"ג דקתני, ואף הגמ' לא פריך רק מ"ש דקתני אלמנה, והיינו לכאו' דמ"ט נקט הך גוונא דאתנן, אך אי נימא דבאלמנה לכה"ג אי"ז אתנן הרי ק' טובא, דמה ענין אלמנה לכה"ג לדין אתנן, (והעירוני דשמא י"ל דאף לדעת רבא אתיא כר"ע דאין קידושין תופסין בחייבי לאוין, דלדידי' אף מחייבי לאוין דכהונה הויא זונה, אך אין מ' כן בד' רש"י), אך כן ק' גם לדעת התוס', שנ' להדיא בדבריהם דאלמנה לכה"ג ל"ה אתנן אף לדעת רבא, וכמש"כ המג"א בסי' קנ"ג דלהתוס' הוי אתנן רק בביאה שנעשית בה זונה או בדהויא זונה מעיקרא, אך באלמנה לכה"ג ל"ה זה אתנן, וכ"נ מכל ל' התוס', וגם מדבריהם בסוף הדיבור כד פירשו אימתי בעי' לפרש ואימתי נאסר אף בסתמא, ולא פירשו כלל גוונא דאלמנה לכה"ג, נ' להדיא דכה"ג ל"ה זה כלל אתנן, וצ"ב דא"כ מהו דקתני כגון אלמנה לכה"ג, אך דבאלמנה לכה"ג ל"ה כלל אתנן, ואיירי בשזינתה מעיקרא, ונמצא שהעיקר חסר מן הספר, וכבר עמד בזה הלח"מ פ"ד מאיסו"מ ה"ח, ומכח זה כתב שלדעת התוס' גם באלמנה לכה"ג הוי זה אתנן, וצ"ע רב בזה.

   ?שוב אחז"ר נתבוננתי, דגם אי נימא דלרבא הוי אתנן בכה"ג, מ"מ לכאו' אין מתישב כלל מש"נ דלר"א ל"ה אתנן משום דלדידי' אין זונה אלא מפנוי הבא על הפנוי', שהרי הכא לא אתינן עלה כלל משום זונה אלא משום חללה, והרי כה"ג הבא על האלמנה משוי לה חללה, וא"כ מ"ט לא יהא זה אתנן, ואין לומר דכיון דלר"א אין זונה אלא בפנוי הבא על הפנוי', ע"כ גם אתנן ל"ה אלא בפנוי הבא על הפנוי', שהרי בביאת עבד בשפחה הוי אתנן, ונת' לעיל דכיון דמודה ר"א דמשוי לה זונה אף הוי זה אתנן?. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכאשר כן נ' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, ז"ל, אבל פנויה כבר בארנו כמה פעמים שאם נבעלה אינה נאסרת לכהן משום זונה "לפי שאינה בעילת זנות" ולפיכך אתננה מותר, עכ"ל, ונ' מזה דהא דבביאה דמשויא לה לזונה אתננה אסור, אי"ז משום ילפותא בעלמא זמ"ז, אלא הוא משום דאיסור אתנן הוי בבעילת זנות, וע"כ מה"ט תליא באיסור זונה, משום דשם זונה לכהן חייל בשנבעלה בעילת זנות, וע"כ מה"ט פנוי הבא על הפנוי' שאין נפסלת לכהן משום דאי"ז ביאת זנות, אף אתננה מותר, (אך בל' המג"א סי' קנ"ג סקמ"ח שהעתקנו להלן נ', דלדעת הרמב"ם ילפי אתנן וכהונה מהדדי, וע"כ כל ביאה דמשויא לה זונה אתננה אסור, וצ"ע בזה). [↑](#footnote-ref-10)
10. וזה ניחא טפי אי נימא דהא דס"ל לאביי דזונה גוי' אין כהן לוקה עלי' משום זונה משום דאין זרעו מיוחס אחריו, אין הפי' בזה דלעולם זונה היא ואך דדינא הוא באיסור זונה לכהן דבעי' שיהא זרעו מיוחס אחריו, אלא הפי' הוא דמזה ילפי' דכל שאין זרעו מיוחס אחריו לא חייל בה שם זונה לכהן, וע"כ ס"ד דאף אין אתננה אסור.

    ונ' מקור לזה, ממש"כ התוס' ביבמות דס"א.סוד"ה אין זונה, ז"ל, דרבא לא פליג אלא היכא שזינתה וכו', אבל לא זינתה מודה דלא מיתסרא משום זונה כדקאמר אביי משום דכתיב לא יחלל, אבל גיורת דשייך בה קיחה וחילול אסורה משום זונה אע"ג דלא זינתה, עכ"ל, ולדעת רבא הרי אין לומר שדינא הוא באיסור זונה לכהן דבעי' שיהא זרעו מיוחס אחריו, דא"כ מ"ט אם זינתה הויא זונה לכהן, אלא ודאי דהוי זה ילפותא דל"ח בה פסול זונה, ורבא יליף מזונה ישראלית דאף זונה גוי' כהן לוקה עלי', והיינו משום דכל הא דילפי' מקרא דל"ח בה פסול זונה, היינו רק פסול זונה שמכח גיותה, אך פסול זונה דומיא דישראלית שפיר חייל בה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-11)