שיטת הר_מ דחלבו אסור
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / בן פקועה

חולין עה. בשיטת הר"מ דחלבו של ב"פ אסור

**א. שיטת הר"מ לאסור חלבו וגידו-**

הר"מ פ"ז מאכ"א ה"ג פסק להלכה שיש היתר של ב"פ אף בב"ט חי, אבל מ"מ חלבו אסור ולא ניתר בשחיטת אמו, והו"ד להלכה בשו"ע סד-ב בשם י"א [והראב"ד השיג עליו שנמשך אחר סברת רבינו אפרים אבל כפי המבואר ברשב"א רבינו אפרים פסק כר"מ לגמרי ואין היתר ב"ט חי כלל והר"מ חילק דלעולם קי"ל כר"י אלא דמ"מ חלבו אסור].

ובר"מ פ"ח ה"א ממאכ"א כתב דה"נ לענין גיד אסור בשליל, וע"ע בשו"ע סה-ז לענין גיד הביא ג"כ ד' הר"מ לענין גיד שאינו ניתר בב"ט חי [ועי' ש"ך סד-ד], ועיין לקמן אם בגיד בעינן ב"ט חי דוקא.

ועין בפר"ח סד-ז הכריע להלכה דעיקר הדין כהמתירים אבל מ"מ יש לחוש לשיטת הר"מ כיון שיש בו כרת, ולענין גיד וודאי יש לפסוק כן שהרי גם דעת הרשב"א שאין היתר בגיד כש"כ שיטתו במקו"א.

והנה כל ד' הר"מ הוא גבי ב"ט חי דוקא אבל משמע בר"מ דמודה לענין ב"ח חי או ב"ט מת שאין בו איסור בחלבו, ועיין לקמן ביאור הדבר, והנה משמע מד' השו"ע סה-ז דאף לענין גיד יודה הר"מ להתיר בזה, ועיין לקמן.

**ב. מקורו של הר"מ-**

וכבר תמהו הראשונים על שיטת הר"מ דהא פליגי ר"מ ור"י במתני' פט: אם חלבו מותר, ואמרינן בגמ' עד:,צב: אמר ר"א מחלוקת בב"ט חי והלך ר"מ לשיטתו ור"י לשיטתו, הרי מבואר דלמאן דאית ליה היתר של ב"פ יש גם היתר בחלבו?

וראשית יש להקדים במקורו של הר"מ לחילוקו ועפי"ז יתבאר לנו הדברים.

בעיקר מקורו של הר"מ לדבריו מצאנו שני אופנים:

א. הרשב"א צב: והרא"ש עד. כתבו מקורו מדעת ר"י עה. דחדשים גרמי וחל איסור חלב, והנה כבר נתקשו הראשונים דכיון דס"ל חדשים גרמי היאך יתישב עם ד' ר"י שיש היתר שחיטה בב"פ וע"כ משום דחדשים ואוירא גרמי ולא חשיב בהמה בפנ"ע כל שהוא במעי אמו?

ובאמת רבינו אפרים למד מזה דלא קי"ל היתר ב"פ כלל דהא חדשים גרמי, והראשונים תמהו עליו מכ"ד דחזינן דאף לר"י דחדשים גרמי ה"מ לענין חלבו אבל מודה הוא שניתר העובר בשחיטת האם ולענין זה חדשים ואוירא גרמי.

ורו"ר פי' מכח זה דאף דלענין איסור חלב אמרינן חדשים גרמי וחל איסור חלב, ה"מ בלא שחיטה אבל ע"י שחיטה חוזר להיות ניתר מכל בבהמה, ועי"ז ניתר גם חלבו.

וגדר הדבר נתבאר במקו"א שיל"פ דמ"מ יש היתר מיוחד מכל בבהמה דאף אם חדשים גרמי מ"מ ניתר איסורו מגזיה"כ.

או יל"פ שיש לחלק דאף דחדשים גרמי וחשיב בהמה בפנ"ע ה"מ כלפי עצמו אבל מ"מ חידשה תורה דכלפי שחיטת אמו חשיב כאבר מאבריה ולכך ניתר בשחיטתה, וכשם דחשיב אבר מאברי אמו כלפי שחיטה ה"נ חשיב לענין חלב לא חשיב חלב מכח זה.

והשתא נבוא לשיטת הר"מ, עפי"ז כתב הרא"ש דמקורו של הר"מ לאסור חלבו הוא מד' ר"י הנ"ל דחדשים גרמי, וכתב הרא"ש דס"ל להר"מ דפלוגתא דר"י ור"ל תליא בר"מ ור"י בדין ב"פ, ולר" דחדשים גרמי ע"כ כר"מ ס"ל, וכעי"ז נראה ברשב"א צב:.

אבל זה תימה שהרי הר"מ פסק כר"י שיש היתר של ב"פ ורק לענין חלבו אסר?

וכנראה צל"פ על דרכם של הראשונים דס"ל להר"מ לחלק בין היתר שחיטה להיתר החלב, דאף דאר"י חדשים גרמי ה"מ לענין חלבו אבל מ"מ חשיב כאבר מאברי אמו לענין השחיטה וניתר בשחיטת אמו [וכש"כ הראשונים].

אלא דמה שהוסיפו הראשונים דממילא גם לענין חלבו חשיב כאבר מאברי אמו ואין בו איסור חלב, זה לית ליה להר"מ וס"ל דכיון דחדשים גרמי וחייל ביה שם חלב תו א"א להתירו בשחיטת האם.

וכעי"ז ברדב"ז בתשובה (אלף תקנט), והוסיף שם עוד דלפי"ז למד הר"מ דע"כ ר"י לית ליה דינו של ר"א שתלה דין היתר החלב בדין היתר שחיטה של העובר, שאם תליין זב"ז הרי כיון דלר"י חדשים גרמי לענין חלב ה"נ לענין היתר השחיטה חדשים גרמי ואין היתר של ב"פ בשחיטת אמו כלל כר"מ, וע"כ צ"ל דר"י חילק בין היתר החלב להיתר שחיטה, דאף דלענין חלב חדשים גרמי ואינו ניתר בשחיטת האם מ"מ לענין היתר שחיטה שפיר חשיב חלק מהאם.

[ולית ליה סברת הראשונים דע"י השחיטה שמועלת להתיר הולד מועלת נמי להיתר החלב].

ולפי"ז כתב באבי"ע פ"ז מאכ"א דמה דאר"א צב: דהיתר חלבו לר"י הוא משום שהלך לשיטתו להתיר ב"ט חי בשחיטת אמו כתב הרדב"ז דס"ל להר"מ דדוקא לר"ל שייך זה וכיון דקי"ל כר"י א"א להתיר חלבו.

ולכאו' לפי"ז נמצא דס"ל להר"מ שאין מושג כלל להתיר את החלב כלל אחר שחל בו איסור משום חדשים גרמי, וכ"נ באבי"ע שם, אלא דצ"ע לפי"ז היאך יפרש ר"י המשנה פט: דרבי יהודה מתיר בחלבו וגידו?

וכנראה משמע מזה דוודאי יש מקום להתיר את החלב משום היתר דכל בבהמה, אלא דר"י לא סבר כר"א בפרט זה דהלכו לשיטתם וס"ל שיש לחלק בין היתר שחיטה להיתר החלב, וצ"ע לפי"ז ד' הרדב"ז.

וכנראה צל"פ לפי"ז כש"כ אמר"מ ד-ז ואבי"ע שם דס"ל להר"מ דסוגיא פט: ע"כ לית לה דברי ר"א ואין המחלוקת בב"ט חי, שהרי כבר נתקשו הראשונים טובא בסוגיא פט: דמשמע דפליגי אי נוהג בשליל לא מכח השחיטה אלא מצ"ע פליגי בגיד אי נוהג במעי אמו מיד כשנוצר או דחדשים גרמי, וזה כדעת רמב"ן ובעה"מ שם דסוגיא דהתם דלא כר"א.

ב. כ"ז לפי מהלך הראשונים דיסוד טעמו של הר"מ הוא מדקי"ל כר"י דחדשים גרמי, אבל המ"מ כתב עוד במקורו של הר"מ מסתמא דמתני' פט: דחלבו וגידו אסור, ומאידך סתם מתני' עד. שיש היתר של ב"פ בב"ט חי דלא כר"מ, ועפי"ז למד הר"מ דאף דקי"ל כר"י להתיר בב"ט חי מ"מ לא קי"ל כוותיה במה שהתיר חלבו וגידו.

אלא דאכתי צ"ע מה"ת להר"מ לפרש דלא תליין הפלוגתות זב"ז ושלא כר"א?

ובפשוטו י"ל כש"כ לעיל דסוגיא פט: ל"מ כר"א וכש"כ בעה"מ.

ובמ"מ כתב שהר"מ פי' שאין כוונת ר"א דלר"י דאית ליה היתר בב"ט חי ע"כ צריך לסבור שחלבו ג"כ מותר, אלא דדוקא לפי דבריו יתכן לומר כן, אבל מ"מ לא קי"ל בזה כר"י וכסתם מתני' הנ"ל.

**ג. מהלך האמר"מ-**

והנה באמר"מ ד-ה רצה לבאר ד' הר"מ באופן מחודש, דס"ל דהיתר החלב תלי בגדר ההיתר של ב"פ, שאם יסודו משום כל בבהמה דגזיה"כ להתיר העובר הרי גם החלב בכלל, אבל אם הטעם משום כאילו נשחט ס"ל להר"מ דא"א להתיר בזה את החלב [ונתבאר במקו"א דעות הראשונים בגדר היתר החלב ודעת הר"ן משמע כן שהוא היתר בעלמא מכל בבהמה].

וענין זה תלה אמר"מ בפלוגתא דרבה ור"ח לעיל עד. דעת ר"ח שכל הפלוגתא דר"מ ורבנן אם שחיטה מועלת להוציא מידי טומאה את האבר היוצא או דאמרינן שחיטה עושה ניפול כ"ז דוקא בעובר חי בשעת שחיטה אבל בעובר מת לכו"ע שחיטה עושה ניפול והאבר מטמא, ולרבה בין בזו ובין בזו מחלוקת.

ובאר אמר"מ ד-ה וקדם לו בלב אריה שם דגדר ההיתר של ב"פ מתחלק בין עובר חי לעובר מת, דבעובר חי חשיב כאילו נשחט אגב אמו אבל עובר מת א"א להחשיבו כנשחט אגב אמו שהרי הוא חשיב כמת וחייל בו איסור נבילה וא"א לשוחטו רק הוא היתר בעלמא משום כל בבהמה ומהני להתיר גם איסור נבילה כמו שמתיר איסור חלב שבו.

ומה"ט ס"ל לר"ח דדוקא בעובר חי שנשחט בעצמו אגב אמו ס"ל לרבנן דחלה השחיטה בכולו והאבר נשחט ע"י הולד כולו וזהו דאמרו אין עושה ניפול, אבל בעובר מת שהוא היתר בעלמא וודאי לא חל ההיתר כ"א במה שבכלל הבהמה ולא באבר היוצא.

ורבה ס"ל דאף בעובר מת חשיב כחי ויסוד היתרו הוא משום דהוי כאילו נשחט אגב אמו.

ולפי"ז לדעת ר"ח מוכרח שיש בב"פ גם היתר מתורת כל בבהמה לחוד וממילא גם חלבו מותר, אבל הר"מ פסק כרבה ולדידיה אין היתר בב"פ אלא משום כאילו נשחט ולא ס"ל הדין ששחיטת האם מתרת את האיסור וממילא גם חלבו אסור ואין מה שיתירנו.

ולפי"ד האמר"מ מתיישבות הסוגיות החלוקות ע"ד הר"מ דאזלי כר"ח אבל לרבה חלבו אסור, מיהו כל דבריו מחודשים מאוד מכמה טעמים מובנים.

אבל ד' האמר"מ צ"ע דהא מתני' היא דלר"י מותר החלב ואיך יתפרש זה לדעת רבה דלית ליה היתר כל בבהמה להתיר החלב, וע"כ לא תלי זב"ז כלל.

וגם לקמן יתבארו שני ראיות שהר"מ ג"כ מודה להיתר החלב משום כל בבהמה, ועמד ע"ז כבר באמר"מ ד-כ, ועיין לקמן משי"ת בזה.

**ד. היתר חלב בב"ח וב"ט מת-**

והנה בעיקר ביאור שיטת הר"מ דא"א להתיר את החלב ע"י השחיטה, ובפשוטו היה נראה דס"ל שאין מושג של היתר כל בבהמה כלפי החלב כלל, ורק הולד עצמו הוי כנשחט והותר.

אבל שני ראיות איכא דאף הר"מ מודה להיתר כל בבהמה כלפי החלב:

א. הרשב"א עה. הק' על הר"מ דהא חזינן דאף הר"מ מודה דב"ט מת נמי לר"מ שרי ואף חלבו מותר, וע"כ אף אם חדשים גרמי ואית ליה חדשים מ"מ ניתר אגב אמו בשחיטתה, וא"כ כיון דקי"ל דאף בב"ט חי מהני שחיטת אמו להתירו א"כ החלב ג"כ יותר?

מבואר מד' הרשב"א דפשיטא ליה דבדינא דר"י דתולש חלב דחדשים גרמי נאסר גם בב"ט מת [כל שלא היה שחיטה], ולזה הק' לשיטת הר"מ דשחיטה אינה מתרת את החלב א"כ ב"ט מת נמי לא יותר והוכיח מזה ששחיטה מתרת את החלב.

אבל במ"מ פ"ז מאכ"א כתב דלכו"ע ב"ט מת חלבו מותר משום שאין חדשים בלא חיות, והיינו שאין מושג של חדשים גרמי היכא שנמצא מת.

ולפי"ז גם יחלוק על דינו של הרשב"א וגם לענין תולש חלב בב"ט מת שרי. אלא שהדברים צ"ב אחר שחל המושג חלב איך יפקע האיסור ממנו.

גם עי' באמר"מ ד-כב דקדק מלשון הר"מ ז-ד גבי הושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב של העובר חייב אם כלו לו חדשיו ולא הזכיר כלל דדוקא אם הוא חי אסור, ורק לענין עיקר הדין דחלבו של ב"פ אינו ניתר בשחיטה כתב דוקא בב"ט שמצאו חי.

ומשמע מזה דעתו דחדשים גרמי סגי אף בלא חיות ולכך בתולש חלב חייב גם בב"ט חי, אלא שאם נשחט הרי השחיטה מתרת את החלב בב"ט מת, וצ"ב לפי"ז מקו' הרשב"א מ"ש מב"ט חי דל"ל להר"מ היתר על החלב?

ומ"מ בעיקר דיוקו של האמר"מ עיין בשו"ע סד-ג כתב גם לענין תולש חלב מב"ט דדוקא בב"ט חי נאסר, וכד' המ"מ, ועיין בחי' ר"מ קזיס שהר"מ סמך א"ע על דבריו בה"ג גבי שוחט דה"נ לענןי תולש חלב אין איסור בב"ט מת וכד' המ"מ ומתיישבת בזה הערת האמר"מ.

ב. עוד כתב הר"מ ז-ד הושיט ידו למעי בהמה וחתך מחלב העובר שלו לו חדשיו והוציאו ה"ז חייב עליו, ועיין בכס"מ דקדק מלשונו דדוקא אם הוציאו לחוץ חייב עליו אבל אם נשאר בבהמה אחר שתלשו ניתר כדין חותך מעובר שבמעיה, וכ"פ בשו"ע סד-ג וש"ך סק"ו, ועיין בפמ"ג מ"ז סק"ד.

ובפשוטו ביאור הדבר דאף דחדשים גרמי וחל בו איסור חלב מ"מ ניתר אח"כ משום כל בבהמה בשחיטתו מבואר מזה שהשחיטה יכולה להתיר איסור חלב, וצ"ב מ"ש משחיטת ב"ט חי לשיטת הר"מ דל"מ להתיר חלבו?

וע"ע רא"י צב: חלב הנתלש ומונח בבהמה ילפינן מכל בבהמה וזה מודה הר"מ שמתיר גם את החלב, משא"כ בב"ט חי היתרו מטעם 'בהמה בבהמה', והיתר זה ל"ש על החלב, ואכתי אין הדברים מבוארים כה"צ.

וכבר תמה בזכ"י-לה שהרי כבר חל האיסור שהרי חדשים גרמי ואיך יותר אח"כ החלב, ומזה דחה ד' הכס"מ עיי"ש מש"כ לפרש לשון הר"מ.

כנראה יש בזה שני מהלכים עיקריים-

א. בפשוטו מבואר מכ"ז דאף הר"מ מודה להיתר כל בבהמה, אלא דה"מ בב"ט מת או ב"ח חי שאין להם חיות בפנ"ע רק אגב אמו וא"א להחשיב אותם כאילו נשחטו בסימניהן, וכל דינם הוא מכח היתר בעלמא מכל בבהמה, ובזה ניתר החלב ג"כ, אבל ב"ט חי ס"ל להר"מ שא"א לבוא עליו מטעם היתר בעלמא שהרי הוא חי בפנ"ע ורק משום כאילו נשחט דמי, וזה ל"ש כלפי החלב.

או י"ל ההסבר בנו"א, דס"ל להר"מ דשאני ב"ט מת וב"ח חי דכ"כ הם טפלים לאמם עד שאין להם שם בהמה בפנ"ע וחשיבי כאבר מאברי אמם וממילא לא חל בהו שם חלב כלל, אבל ב"ט חי יש לו חיות בפנ"ע וחל בו שם חלב, אלא שלענין שחיטה נטפל לאמו מגזיה"כ דכל בבהמה אבל לא אמרינן דעי"ז נחשב טפל לאמו כ"כ עד דנימא דלאו בהמה הוא לכל מילי וגם לענין החלב שלא ייחשב כחלב, וכעין כ"ז מבואר בזכ"י-לה.

יסוד המקור לחלק ביניהם מבואר ברשב"א פה: דב"ט חי גרע שהרי חזינן דלר"מ אין היתר של ב"פ בב"ט כלל דלא חשיב טפל לאמו, ויתכן דאף רבנן מודו בזה דב"ט חי אינו טפל לאמו כ"כ, ורק כל היתרו הוא רק משום דהוי כאילו נשחט.

ועי' ברשב"א פה: דדוקא בב"ט חי ס"ד דמהני באם טריפה כיון דהוי כאילו נשחט הוא עצמו והוא שחיטתו כשרה, משא"כ בב"ט מת א"א לומר דהוי כאילו נשחט, ולפי המבואר הוספנו עוד דב"ט חי א"א לבוא אלא דוקא מטעם כאילו נשחט ולא משום היתר בעלמא אגב אמו, ועוד נתבאר בכ"ד עוד דב"ט חי א"א לבוא להתירו מטעם כל בבהמה רק משום דהוי כאילו נשחט.

[ודעת ר"י במתני' פט: דאף חלבו ניתר נראה דס"ל דאף בב"ט שייך להתיר חלבו והוא טפל לאמו כ"כ, ובזה לא קי"ל כן, ומקורו של הר"מ לזה הוא ממתני' פט: אבל מצד הסברא שייך לומר ההיתר גם בב"ט חי וכש"כ לעיל שכן נראה עיקר].

ב. באמר"מ ד-כב ואבי"ע שם כתבו לבאר דעת הר"מ עפי"ד התוס' קג. דלא חל איסור חלב אלא משעה שיצא לאויר העולם, ואם שחטו קודם שיצא לאויר העולם תו אח"כ א"א להתחדש בו איסור חלב שהרי בשרא בעלמא הוא.

וה"נ לענין ב"ט מת הרי כיון שהותר תו לא חייל ביה איסור חלב, משא"כ לענין ב"ט חי אחר שנשחט ויצא לאויר העולם הרי השתא חל בו איסור חלב, ולא אמרינן דהשתא מיהת בשרא בדיקולא הוא ולא יחול בו חלב שהרי רהיט ואזיל וכמו שדנה הגמ' עד: לענין לפדות בו וכה"ג [וסברא זו מוזכרת ברא"י צב:].

ולפי"ז ה"נ אם ימות במעי אמו אחר השחיטה לא יהיה בו איסור חלב שהרי לא חל בו איסור חלב כל שלא יוצא עדיין לחוץ והשתא לאו בהמה הוא.

ועפי"ז תי' ד' הכס"מ שאם תלשו והניח במעי האם ואח"כ שוחט שפיר ניתר כיון שעדיין לא חל האיסור שפיר הותר הבשר בשחיטה וא"י אח"כ לחול בו איסור חלב.

**ה. אם בעי אוירא דחלב לשיטת הר"מ-**

אבל עיקר דבריהם לכאו' אין להם מובן שהרי כל הטעם שלא חל האיסור חלב עד שיצא לאויר העולם מבואר בראשונים בכ"ד שהוא מטעם כל בבהמה כיון שעומד החלב להיות ניתר אח"כ בשחיטה, א"כ לשיטת הר"מ שאין השחיטה מתרת מצ"ע איסור חלב לא שייך זה כלל, ואדרבה מהשתא נמי יחול בו איסור חלב, ויל"ע בזה.

ובאמת הק' הרשב"א צב: לשיטת הר"מ דכיון שאין השחיטה מתרת את החלב בב"ט חי למה לא יחול בו איסור חלב מהשתא קודם שיצא לאויר העולם?

ובמקו"א הבאנו ד' הרא"י צב: ג"כ נראה שדרך ע"ד האמר"מ ואבי"ע כאן, ואולי ביאור דבריהם דס"ל בדעת הר"מ דעצם מה שהבהמה יכולה להשחט אגב האם [כיון דקי"ל כר"י שיש היתר של ב"פ] הרי לא חשיבא עדיין בהמה בפנ"ע ואכתי לא יחול בה ממילא איסור חלב ואף דכלפי החלב עצמו ל"ש להתירו בשחיטה, מ"מ אין כאן עדיין בהמה ולא חל איסור חלב עד שיצא לאויר העולם, ויל"ע בזה.

והנה יל"ע לשיטת הר"מ היאך הדין בב"ט חי שהוא טריפה אם ניתר בשחיטת האם, והראשונים הסיקו להתיר שלא כדעת ראבי"ה ולאסור, ועיקר טעמם משום דהוי כחלב שניתר ע"י השחיטה ה"נ איסור טרפות.

ולפי"ז לשיטת הר"מ הדין נותן שכשם שחלב נאסר ה"נ איסור טריפות של הול לא ניתר, וצ"ע שלא מצאנו להפוסקים שיזכירו כן.

עוד הק' הרשב"א דהא מבואר קג. דלא חל איסור חלב עד שיצא לאויר העולם, והטעם משום שיכול להיות ניתר בשחיטה ולשיטת הר"מ א"י להיות ניתר [ועיין לעיל מש"כ]?

ושמעתי מהגרג"כ לבאר דהנה כתבו התוס' והרא"ש דאף לר"מ דחדשים גרמי מ"מ בעי נמי אוירא וכל שהוא במעי אמו שפיר יש בו היתר אלא שאח"כ כשיוצא לחוץ חי פקע ממנו ההיתר, ומה"ט דעת הרא"ש שאם בשעת שחיטה היה חי ואח"כ יצא מת הותר גם לר"מ.

וממילא י"ל דכל שהוא במעי אמו לא חל בו האיסור חלב וטריפה שאז עדיין הוא חלק מאמו לגמרי ושייך בו שחיטת אמו להתירו ג"כ, א"כ אף דקי"ל כר"מ לענין חלב מ"מ כמעי אמו לא נאסר וא"ש הגמ' קג., ודו"ק [וחלב של ב"ט חי בעודו במעי אמו יותר לפי"ז גם להר"מ].

ומ"מ לענין טריפה שפיר לא נאסר שהרי לענין שחיטה קי"ל כר"י שיש היתר של ב"פ גם אחר שיוצא לחוץ, ויסוד טעמו משום דס"ל שאין השחיטה מתבטלת כשיוצא לחוץ ואכתי הוא טפל לאמו לענין שחיטה, א"כ חשיב כשחוט ולא חל בו טרפות כלל.

והנה הק' הפר"ח סד-ז קו' עצומה על שיטת הר"מ מגמ' לעיל סט. גבי מהו להתיר את זרעו וכו' אי לר"מ איסור חלב ודם איכא איסור יוצא ליכא, ואי לר"י איסור יוצא איכא איסור חלב ודם ליכא, והרי להר"מ סתם מתני' היא שיש היתר של ב"ט חי ומחמת זה יש איסור אבר היוצא ומ"מ חלבו אסור והו"ל תלתא איסורי, ולמה לא העמידו הספק כהך תנא שהוא כהלכתא, וצ"ע דעת הר"מ.

וכתב באמר"מ ליישב עפי"ד דלעולם כל שעדיין לא יצא לאויר העולם אין בו איסור חלב גם לשיטת הר"מ, וממילא שפיר נתקשתה הגמ' דאין הולד נגרם מאיסור חלב שלו שהרי עדיין לא יצא, ודו"ק [משא"כ לר"מ דל"ל פרשת כל בבהמה גבי ב"ט חי הרי וודאי אי"צ אוירא ויש בו איסור חלב].

**ו. גיד בב"ט מת-**

והנה בלשון הר"מ פ"ז מבואר דלענין חלב אין איסור אלא בב"ט חי, אבל בפ"ח ה"א לענין גיד לא הזכיר דדוקא בב"ט חי הוא נוהג.

ועי' מנח"ח-ג צידד מתחילה דה"נ בגיד בב"ט מת או ב"ח שרי, וכן מבואר להדיא בשו"ע לעיל דדוקא בב"ט חי אסר הר"מ.

אבל בהג' הרמ"ך נקט דגיד ייאסר, וכ"מ לשון הר"מ הנ"ל ועמד ע"ז במנח"ח שם [וע"ע במרומי שדה עד.,פט:,צב:].

וכנראה הוא תלוי בביאור ד' הר"מ, דבפשוטו היה נראה עפמש"כ התוס' פט: דאי"צ חדשים גרמי בגיד כש"כ תוס' פט:, וגם לענין ב"ט מת י"ל דיסוד ההיתר של הר"מ הוא משום חדשים גרמי וכשנ"ת דעת המ"מ דל"ש בב"ט מת חדשים גרמי לפי"ז שפיר בגיד ייאסר.

אבל לפמש"כ האמר"מ דיסוד ההיתר משום דבעי אוירא דחלב וגיד א"כ ה"נ בגיד כן ואח"כ כשנשחטה הותרה ותו ל"ש בה איסור גיד כמו בחלב, או כש"כ שיש היתר כל בבהמה בב"ח או ב"ט מת שמתיר גם איסורים הרי ה"נ לענין גיד.

[אבל יתכן דס"ל להר"מ כהרשב"א בדעת הרי"ף שאין היתר כלל בגיד משום כל בבהמה דאי"צ גיד של בהמה דוקא ולא דמי לחלב לכך אסר ול"ש בו היתר זה].