בתי ערי חומה
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אייר תשס"ב

א] ערכין דל"א:, תנו רבנן שנה איני יודע אם שנה לראשון אם שנה לשני כשהוא אומר עד מלאת לו שנה תמימה הוי שנה לראשון, למי חלוט רבי אלעזר אומר לראשון חלוט רבי יוחנן אומר לשני חלוט, בשלמא לר"א דלדידי' קמנינן אלא לר"י מאי טעמא, אמר ר"א בר ממל מה מכר לו ראשון לשני כל זכות שתבא לידו, ופירש"י למי חלוט וכו' מי מן הלוקחין זוכה בחליטה זו, לראשון חלוט דראובן אין גואלה עוד משמעון אבל שמעון גואלה עוד מלוי עד שיגיע שנה למכר שני שהרי ללוי לא נחלטה, לשני חלוט שאין שמעון גואלה עוד מלוי.

והנה בעיקר הסוגיא צ"ב רב, ובעיקר הדברים עמד בשפ"א בסוגיין ועי' גם בס' עולת שלמה, דהנה יש להסתפק בהדין דבכח המוכר לגאול הבית שמכר כל שנה ראשונה, אם הוי דין זה רק במכר בית מאחוזתו, או דאף מי שלקח בית בבתי ערי חומה ולא גאלה ממנו המוכר והוחלט לו הבית ומכרה לאחר נמי בכחו לגאלה כל שנה ראשונה, וערש"ש שם שדן בזה.

והנה לכאו' אין לומר דרק בבית אחוזתו נוהג דין בתי ערי חומה, שהרי דעת ר"א דלראשון חלוט, ופירש"י דהיינו דשמעון מצי אכתי לגאלה מלוי, והרי דאף לשמעון איכא זכות לגאלה מלוי הגם שאינה אחוזתו, ובע"כ מזה דזכות הגאולה בשנה ראשונה הויא אף במי שמכר בית שקנאו מאחר, ול"ד לשדה אחוזה שכתב המנ"ח מ' של"ט בדעת הרמב"ם שאין דין פדיון שדה אחוזה שאין פודה בתוך ב' שנים רק בשדה אחוזה אך בשדה מקנה לא נאמרו דינים אלו ודלא כד' החינוך שם, אך דין בתי ערי חומה שאני שלא נז' בכתוב שיהי' בית אחוזתו, ועי' בזה במנ"ח מ' שמ"א אות ו'.

וק' טובא דא"כ מ"ט דר"י דאחר שנה ממכר ראשון אין הראשון יכול לגואלה מהשני משום דינא דמה מכר, ולכאו' מ"ש בזה כלל דינא דמה מכר, ומי גרע ממוכר בית שנחלט לו מכבר שה"ה יכול לגואלה מהלוקח כל י"ב חדש, ומ"ט נגרע דינו במה שמכרה קודם שעברה שנה למקחו, והגם שמכר לו כל זכות שתבא לידו אך מ"ט יאבד ממנו זכותו לגואלה מן הלוקח, שו"ר מש"כ בזה בס' אבי עזרי פי"ב משמו"י ודבריו צ"ע.

ב] והנה באמת בעיקר הסוגיא נ' מד' החינוך מ' ש"מ שמפרש באופן אחר, שלא כד' רש"י, דהנה ז"ל החינוך שם, ועוד אמרו ז"ל שאם מכר בית בבתי ערי חומה לאחד וכו' הוחלט הבית לשני, מפני שענין מוכר בית בבתי ערי חומה שהוא מוחלט לשנה כעין קנס הוא שקנסה התורה למוכר מפני חיבת הארץ, ומכיון שעמד זולתו שנה ראוי הוא שיוחלט גם ביד השני, ועוד שהראשון מכר לשני כל זכות שלו, ואילו עמדה שנה ביד הראשון כבר היתה מוחלטת בידו, עכ"ל, ונ' להדיא מד' החינוך דנידון הסוגיא לא הוי כלל אם מוחלטת לשני כלפי הראשון שאין הראשון יכול לגואלה ממנו, וי"ל שבזה פשיטא דיכול הראשון לגואלה ממנו כל שנת המכר השני, וי"ל דכלל אין לראשון כח לגואלה ממנו דרק בבית אחוזתו זיכתה לו תורה לגואלה כל שנה ראשונה וכנ"ל, אלא הוי נידון הסוגיא אם הוחלט הבית לשני כלפי המוכר הראשון, די"ל דכיון שלא הי' הבית שנה בידו לא הוחלט לו הבית, ומה דילפי' מקרא דעד מלאת לו שנה תמימה דשנה לראשון היינו דהוחלט הבית לראשון כלפי המוכר, ונ"מ שאם גאלו לוקח ראשון משני אין המוכר יכול לגואלה ממנו דהוחלט הבית לראשון, וזה ניחא טפי אי נימא דאיכא ללוקח ראשון זכות לגואלה מלוקח שני, ובזה הוא שנחלקו ר"א ור"י, ומבו' היטב לפ"ז טעמא דר"י דכיון דמה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו ע"כ מכר לו ללוקח שני גם זכות זו שאין המוכר יכול לגואלה ממנו, ואדרבה צ"ע מ"ט דר"א דאף אחר שנה למכר ראשון יכול המוכר הראשון לגואלה מלוקח שני, ולכאו' כיון שמלוקח ראשון לא הי' לו זכות לגואלה רק כל שנה ראשונה מהיכ"ת שיתחדש לו זכות לגואלה מלוקח שני אף אחר מלאת שנה למכר ראשון, וגם דאף מאן דפליג הוא רק משום דינא דמה מכר וצ"ע מה בעי' בזה לדין מה מכר, הרי כיון דמהראשון לא הי' לו זכות לגאול מהיכ"ת שיתחדש לו זכות לגאול מהשני, וית' בזה בהמשך דברינו בעזה"י.

והנה מד' רש"י שלא פירש כן מבו' דס"ל דלכו"ע ודאי דאין המוכר הראשון יכול לגואלה מהלוקח השני, ואף דלי"ל לר"א בזה דינא דמה מכר, ונ' שהטעם בזה הוא בחד מתרי גווני, או דנימא דלזה ל"ב כלל לדין מה מכר אלא כיון שלא הי' להמוכר כח לגואלה מלוקח ראשון אחר מלאת שנה למכר ראשון, א"כ מהיכ"ת דיהי' לו כח לגואלה משני, וכ"ה שאם כבר הוחלט הבית לראשון ומכרו לאחר ודאי אין המוכר יכול לגואלה ממנו הרי דה"נ אף אם מכרה לוקח ראשון קודם מלאת שנה, הרי שכיון דילפי' מקרא דמונין שנה לראשון, ממילא דודאי דאין יכול לגואלה אף משני, או דנימא כמו שנ' מל' רש"י ד"ה לראשון, דעיקר הדין דאף במכרה לוקח ראשון לאחר בכח המוכר לגואלה, לאו היינו דאית לי' זכות לגואלה מהשני, דלעולם עיקר כחו של המוכר ל"ה רק לגואלה מהראשון, ואך דאף שמכרו הראשון לאחר אכתי קיימא זכותו לגואלה מהראשון, וע"כ אף שהבית ביד אחר מ"מ גואלה המוכר מלוקח ראשון ומכח זה ממילא דגואלה מהשני, דכיון שבטל זכותו של מוכר ראשון ממילא דאין להלוקח השני בבית כלום ונוטלו המוכר ממנו, ואשר ע"כ כל שעברה שנה למכר ראשון ונחלט הבית לראשון ממילא דאין המוכר יכול לגואלה כלל, דכל עיקר זכותו הרי לא הויא רק לגואלה מראשון, וכל שנחלט לו הבית תו לי"ל זכות לגאול כלל, וע"כ פירש"י דהנידון בסוגיין הוי אם נחלט להשני כלפי לוקח ראשון, ואך דזה צ"ב רב וכנ"ל.

ג] והנה במתני' לקמן דל"ג. בתי החצרים נותנין להם כח יפה שבבתי ערי חומה וכח יפה שבשדות ונגאלין מיד וכל י"ב חדש כבתים ויוצאין ביובל ובגירעון כסף כשדות, וז"ל הרמב"ם פי"ב מהל' שמו"י ה"י המוכר בית בבתי החצרים וכו' ה"ז נגאל בכח יפה שבדין השדות ושבדין הבתים המוקפין חומה כיצד אם רצה לגאול מיד גואל כדין הבתים הגיע י"ב חדש ולא גאל ה"ז גואל עד היובל כדין השדות ובשעה שגואל מחשב עם המוכר וגורע לו מה שאכל וכו', עכ"ל.

ועי' בליקוטי הלכות שכתב דנ' מל' הרמב"ם דאף בשנה שני' יכול לגאול, ואף דבתי ערי חומה אין נגאלין רק בשנה ראשונה ושדות אין נגאלין רק אחר ב' שנים, וכ"כ באו"ש שם, וכ"ה מבו' להדיא בתוס' קידושין דכ"א. ובפי' הר"ש לתו"כ בהר פ"ד ו' ובפסקי תוס' בערכין שם ובחינוך מ' ש"מ.

ואמנם דבטעמא דמילתא צ"ע דכיון דעיקר הדין דבתי החצרים הוא שנותנין להם כח יפה שבבתי ערי חומה ושבשדות, א"כ מהיכ"ת שיהיו נגאלין אף בשנה שני' אשר אין נגאלין בה לא בתי ערי חומה ולא שדות.

ולכאו' צ"ל דכיון דמדמי' לה לבתי ערי חומה שגואל מיד ומאידך ל"ד לבתי ערי חומה ואי"ז נחלט לאחר שנה אלא הוי כשדות, ע"כ ממילא שנגאלין אף בשנה שני', דעיקר הדין דשדות אין נגאלין בשנה שני' היינו דאי"ל זכות ללוקח שתהי' בידו שני תבואות, וכיון דבבתי החצרים לי"ל זכות זו דהרי דמי לבתי ערי חומה שגואל בשנה ראשונה, הרי ממילא דמדין הגאולה דשדות מצי לגאול אף בשנה שני', ודו"ק.

ד] אמנם נ' דזה תליא בפלוגתא, דהנה בחי' הרשב"א גיטין דע"ה, ז"ל, ודכוותה בית בבתי ערי חומה דממכר קריי' רחמנא ולא משכונא אלא דזכי לי' רחמנא למוכר שיוכל לגאול ואם לא יגאל עד מלאת לו שנה תמימה קם הבית לחלוטין ביד המוכר וא"צ למוכרו לו פעם שני', אלמא מכר גמור הוא ומה שזיכה לו רחמנא לגאול תוך שנה אינו אלא כמי שהתנה לחבירו שדה זו שלקחתי ממך אם יהי' לך מעות תוך שנה תחזירם לי וכו', עכ"ל, והובאו ד' הרשב"א במשובב ובנתיה"מ סי' נ"ה.

ומבו' מד' הרשב"א דדינא דבתי ערי חומה שבכח המוכר לגאול תוך שנה, ל"ה זכות גאולה שזיכתה לו תורה ע"ד זכות הגאולה בשדות שזיכתה לו תורה לגאול אחר ב' שנים, אלא היינו דמעיקרא חייל המכר על תנאי אם לא יגאלנה ממנו.

וז"ל הרשב"א בתשובה ח"ב סימן רכ"ט, ועוד שלכאורה זה שטוען שאם יתן תוך הזמן שתתבטל המכירה ואם לאו שתהא קיימת מעכשו, ה"ז כענין בית בבתי ערי חומה שגואל תוך י"ב חודש, דודאי כל שמוכר בית בבתי ערי חומה ה"ה כמתנה בפירוש שעל תנאי כן וכן הוא מוכר, ואע"פ שלא התנה כן בפירוש סתמו כפירושו אחר שחייבה התורה כן, ואפילו בלשון הדיוט אנו דורשין לא כתב כמי שכתב, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ומצינו כן גם בשו"ת מהר"ח או"ז סימן רכ"ג, ז"ל, כי המוכר בית בבתי ערי חומה לא הקנה לו מעכשיו לגמרי, אלא אם לא אתן לך מכאן עד י"ב חדש הרי הוא שלך, עכ"ל, אך בדבריו מ' טפי, דאי"ז מכירה מעכשיו בתנאי, אלא אין נשלם הקנין עד לאחר י"ב חודש.

אמנם הנה בחי' הריטב"א ב"מ דס"ג. מבו' דדינא דבתי ערי חומה הוי זכות גאולה שזיכתה לו התורה לגאול תוך שנה ורחמנא אפקעי' ויהב ניהלי' יעוש"ה.

וכן מ' בל' הרמב"ן קידושין דס"א., ז"ל, דרחמנא אזהרי' ללוקח לחזור ולמכור שדהו או חציו למוכר, עכ"ל, וזה נ' כד' הריטב"א שהמוכר חוזר ומוכרה לו ואי"ז ביטול על המכירה למפרע, וכמדומה שכ"ה מוכח מעיקר ד' הרמב"ן שם שכתב דמה"ט כל שגואל לחצאין נפדה חצי השדה, עייש"ה, אך שו"ר מש"כ הר"ן בקידושין ד"כ: בביאור הטעם לחלק בין גאולת חצאין בבתי ערי חומה למשכנתא, ונ' שפירש ד' הרמב"ן בע"א, עיי"ש, גם עי' בחי' הריטב"א קידושין דס"א. בזה.[[2]](#footnote-3)

והנה עי' בנתיה"מ שם שהוכיח דבבתי ערי חומה הוי זה מכירה על תנאי ממש"א לעיל בסוגיין דריבית היא והתורה התירתה, ואם הוי זה מכר גמור ואי"ל זכות פדיון הרי שאי"ז כלל ריבית ובע"כ דהוי זה מכר על תנאי ואם יגאל לבסוף הוו המעות הלואה וע"כ הוי זה ריבית שאוכל הפירות בשכר מעותיו ואך שהתורה התירתה, ולכאו' תיקשי מהתם על' ד' הריטב"א הנז' דהוי זה מכירה גמורה ורחמנא זכיי' לי' לגאול תוך שנה דא"כ מ"ט איכא בזה משום ריבית, אמנם יעו"ש בחי' הריטב"א שמבו' בדבריו הישוב לזה, עיי"ש ואכמ"ל.

ונ' דכל מה די"ל דבבתי החצרים גואל אף בשנה שני', הגם שבבתי ערי חומה ובשדות ל"מ לגאול בשנה שני' וכמש"נ הטעם בזה, הנה לכאו' אין לומר כן רק לשי' הריטב"א, דאף דין הגאולה בבתי ערי חומה בשנה ראשונה הוי זכות גאולה שזיכתה לו תורה, ואך דאין זכות זו רק בשנה ראשונה וכל שלא גאלה בשנה ראשונה נחלט הבית ללוקח, וע"כ י"ל דכיון דבבתי החצרים זיכתה לו תורה לגאול אף אחר שעברה שנה תמימה דבזה דמי לשדות, הרי ממילא דאף מצי לגאול בשנה שני' כיון דלא נאמר בזה הדין דשני תבואות וכדחזי' שגואל בשנה ראשונה וכנ"ל, אך לדעת הרשב"א דדין הגאולה בשנה ראשונה הוא משום דהויא המכירה על תנאי, הרי נ' דאף דבתי החצרים דמו בזה לבתי ערי חומה שנגאלין בשנה ראשונה, אך הרי היינו משום דאף בבתי החצרים הויא המכירה על תנאי אם לא יגאלנו בשנה ראשונה, וממילא נ' דכל שעברה שנה ראשונה ולא גאל דכבר ל"מ לגאול מכח התנאי ואתינן עלה מכח זכות גאולה שזיכתה לו תורה וכשדות, הרי ממילא דל"מ לגאול מכח זה רק אחר ב' שנים וכשדות, דמהיכ"ת שיהי' כחו עדיף מכח שדות, ול"ש למימר בזה הטעם שנתבאר דכיון דבבתי החצרים זיכתה לו תורה לגאול תוך שנה בע"כ דליכא בזה לדין שני תבואות וע"כ יכול לגאול אף בשנה שני', דהרי לדעה זו לא מצי' כלל למילף מהא דגואל תוך שנה, כיון דאי"ז כלל זכות גאולה אלא הוי זה ביטול על המכירה דהויא על תנאי אם לא יגאל תוך שנה, ולא חזינן בזה כלל דליכא בזה דין שני תבואות כיון שאי"ז כלל זכות גאולה, וע"כ ודאי דל"מ לגאול רק אחר ב' שנים, וזה נ' ברור.

והנה לכאו' הי' מקום לומר דהא דליכא בבתי החצרים לדין שני תבואות ילפי' לה מהא דבפגע בו יובל בתוך ב' שנים א"צ להשלים וכדאמר ר"פ לקמן דל"ג. ועי' ליקוטי הלכות דהכי קי"ל ודלא כמש"כ הלח"מ בד' הרמב"ם, אך נר' שאין לומר כן, דאי נימא הכי הרי נמצא שהדין שיכול לגאול בב' שנים ראשונות ל"ה כלל משום דדמי לבתים, דבבתים הרי הא דמצי לגאול בתוך שנה הוי משום דהמכירה הויא על תנאי, ובבתי החצרים הוא משום דזכות גאולתו הויא אף בב' שנים הראשונות כיון דליכא בזה לדין שני תבואות, ואין נ' כן במתני' ובסוגיא דלקמן דל"ג.

ה] ונ' עוד נפק"מ בזה, דהנה בהדין דבתי החצרים נגאלין בשנה ראשונה, לא נתפרש אם היינו כדין הגאולה דבתי ערי חומה דמחזיר כל הדמים או דבזה דמי לשדות דנפדין בגירעון כסף.

והנה עי' ברדב"ז בהל' שמו"י שם שכתב דבגואל תוך שנה מחזיר כל הדמים וכן נקט בפשיטות בשפ"א לקמן דל"ג., אך עי' באו"ש הל' שמו"י שם שכתב שאף בשנה ראשונה מגרע, ועי' בפי' רבינו גרשום לקמן דל"ג במתני' שנראה להדיא מדבריו דאף בשנה ראשונה מגרע.

ועי' בפירוש מהר"י קורקוס פי"ב משמו"י הי"ב שכתב בתו"ד, ז"ל, ונ"מ דבית שאין בו ד' אמות דחשבינן לי' כשדה, כשהוא גואל מגרע מה שאכל, וירושלים דחשבינן לה כבתי החצרים אינו מגרע דבר, כדין בתי החצרים שנותנים להם הכח היפה שבבתי ערי חומה כמו שנתבאר, עכ"ל, וצ"ב שהרי מפורש בד' הרמב"ם שם ה"י דאף בבתי החצרים מגרע, ואולי כונתו בשנה ראשונה, וצ"ע.

ולכאו' נ' שהוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דדין הגאולה בבתי החצרים בשנה ראשונה הוי אף מכח דין הגאולה דשדות, ואך דדמי לבתי ערי חומה דל"ב בהו שיהיו שני תבואות ביד הלוקח, ומה"ט נגאלין אף בשנה שני', הרי ממילא נ' דאף בשנה ראשונה נגאלין בגירעון כסף דלזה יהבי' להו כח יפה שבשדות.

ובאמת שממקומו הוא מוכרע כן, דהרי לשי' זו ה"ה נגאלין אף בשנה שני', והרי פשוט דבשנה שני' ה"ה נגאלין בגירעון כסף כשדות, וכ"ה להדיא בל' הרמב"ם שם לפ"מ שנקטו האחרונים בדעתו דנגאלין בשנה שני', וממילא ודאי אין מקום כלל לומר דבשנה ראשונה יהי' דינם דאין נגאלין בגירוע, וזה נ' מוכרח ודו"ק.[[3]](#footnote-4)

אך אי נימא דדין הגאולה בבתי החצרים בשנה ראשונה ל"ה כלל מכח דין הגאולה דשדות, אלא הוי רק משום דה"ז כמכר על תנאי אם לא יגאלנו ויחזיר המעות, הרי ודאי דאף בבתי החצרים צריך שיחזיר כל הדמים, דל"ש לומר דלענין זה מדמי' לי' לשדות, דהרי דין גאולה זה כלל ל"ה בשדות, וביותר שהרי עיקר התנאי הוא אם יחזיר לו כל הדמים, ודעי"ז הוו המעות הלואה וכנ"ל.

ו] ונ' להוסיף בזה, דהנה בעיקר הא דבבתי ערי חומה צריך להחזיר לו כל הדמים לא מצאתי כעת בגמ' ובתו"כ מהיכן ילפי' לזה, ועי' קרית ספר בהל' שמו"י שם שכתב דהוא משום דלא כתיב בי' חשבון אלא והיתה גאולתו דהיינו כל דמים שלקח, עכ"ד.

ונ' דיל"ב הטעם בזה דליכא בזה דין גירעון, דלדעת הרשב"א דדין הגאולה בזה הוא משום דהויא המכירה על תנאי אם לא יחזיר לו המעות, הרי דמה"ט ודאי צריך שיחזיר לו כל המעות.

ולדעת הריטב"א ודעימי' דאף דין הגאולה בבתי ערי חומה הוי זכות גאולה שזיכתה לו תורה, נ' פשוט שהטעם דליכא בזה דין גירעון הוא משום דעיקר דין גירעון הוי רק בכגון שדה אחוזה שה"ז יוצא ביובל ולא הויא המכירה רק עד היובל וע"כ כל שגואל קודם היובל יש לו לגרע, כיון שאינו גואל לעצמו רק חלק ממה שמכר, וכגון שמכרה מ' שנה קודם היובל והויא המכירה למ' שנה והוא גואל לעצמו לכ' שנה, אך בבתי ערי חומה דאינו יוצא ביובל והוי זה מכירה עולמית הרי ממילא דכשבא וגואלה לעצמו לעולם יש לו להחזיר כל המעות, כיון דגואל לעצמו כל מה שמכר דהמכירה הויא מכירה עולמית וגואל לעצמו גאולה עולמית, ואין לו לגרע הזמן שהי' ביד הלוקח כיון שלא היתה המכירה לזמן כלל אלא הויא מכירה עולמית, ודו"ק.[[4]](#footnote-5)

וע"כ נ' לפ"ז, דבבתי החצרים כשגואל בשנה ראשונה, הרי דלדעת הרשב"א אף בהם הוי הדין דאין מגרע כלום כיון שאף בהו הוי דין הגאולה מכח דהויא המכירה על תנאי, אשר זהו הטעם אף בבתי ערי חומה להא שאין מגרע כלום.

אך לדעת הריטב"א דהא דאין מגרע כלום בבתי ערי חומה הוא משום דאין מכירתן עד היובל אלא הויא מכירה עולמית, הרי ממילא דבבתי החצרים דהויא מכירתן עד היובל ודאי דאי"ב גירעון אף בשנה ראשונה ול"ד בזה לבתי ערי חומה, דשאני בתי ערי חומה שמכירתן הויא לעולם וע"כ ליכא בהו דין גירוע וכנ"ל.

ואולי יש לכוין ד' זה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, ז"ל שם, ודין זה בבתי החצרים וכו' ואם לא יגאל יצא ביובל והואיל ויוצא ביובל ה"ה יוצא בגירעון כסף, וזה דבר מבואר מאד והכרחי כפי מה שהקדמנו מן הדינים, ואולי כונתו כדברינו, דכיון שיוצא ביובל ע"כ דינו בגירעון כסף ול"ה כבתי ערי חומה שמחזיר כל הדמים.[[5]](#footnote-6)

ז] ונ' לבאר עוד בזה בטעם הדין דבתי החצרים נגאלין בשנה שני', דהנה בגדר הדין דבתי ערי חומה אין נגאלין רק בשנה ראשונה נ' מד' המג"א בסי' ק"ח סקי"א והקצוה"ח והנתיה"מ ר"ס נ"ה דהיינו דעיקר זכות הגאולה דילי' ל"ה רק עד מלאת לו שנה, ונ' דכ"ה לדעת הרשב"א דדין הגאולה תוך שנה הוי מכח דהוי כמכר על תנאי, וע"כ ל"מ לגאול לאחר שנה כיון שהתנאי הוא אם יגאל תוך שנה.

אך הנה בכ' הגר"ח בגיטין כתב בדעת האגודה דהוכיח מדין בתי ערי חומה דאונס ביום אחרון ל"ח אונס, והמג"א והקצוה"ח שם דחו דבבתי ערי חומה כל שלא גאל בשנה הראשונה כבר לי"ל זכות לפדותו ומה לי שהי' אנוס במה שלא פדה, דאונס רחמנא חייבי' לא אמרי', דלעולם עיקר דכות הפדיון אינה מוגבלת בזמן, ואך דמה שלא גאל שנה תמימה ה"ז מחליט הבית ללוקח, וע"כ ל"מ אח"כ לגאול, ויש ליתן טעם בזה לפמש"כ החינוך שם דהא דאחר שנה ל"מ לגאול הוי קנס שקנסה תורה למוכר מפני חיבת הארץ, ולפ"ז ודאי מסתבר כן שמה שלא גאלו המוכר שנה תמימה מחליטו ללוקח, ומבו' היטב דע"כ אם הי' המוכר אנוס אין לנו לקנסו ולהחליט הבית, ויעו"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ם, ויש לדון בראי' זו ואכמ"ל, שו"ר בס' מגנזי הגר"ח סימן צ"א שביאר הראי', עיי"ש, וצ"ע בזה.[[6]](#footnote-7)

ונ' להביא ראי' לזה, דהנה להלן בגמ' ילפי' מקרא דאין בית בבתי ערי חומה יוצא ביובל אף בפגע בו יובל בתוך שנתו, והנה לכאו' הי' נ' לפ"ז דהא דאין הבית יוצא ביובל בפגע בו בתוך שנתו והא דאינו יוצא בפגע בו אחר שנתו הוי מחד דינא דליכא דין יציאה ביובל בבתי ערי חומה, ואך דאי לאו קרא דלא יצא ביובל הו"א דבתוך שנתו יוצא ביובל ורק אחר שנתו אינו יוצא מדכתיב וקם וכו' לצמיתות, אך אחר דאף בתוך שנתו אינו יוצא ליכא דין נוסף דאחר שנה אינו יוצא.

אמנם יעו"ש בפירש"י לקמן דל"ג. במש"א שם בגמ' דבעי' לקרא דוביובל יצא בבתי החצרים למקדיש בית בבתי החצרים וגאלו אחר מיד הקדש ופגע בו יובל בשנה שני', למאי מדמית לי' אי לבתי ערי חומה מדמית לי' איחלט לי' ואי לשדה אחוזה מדמית לכהנים נפקא, ופירש"י דלהכי נקט בשנה שני' דאי פגע בשנה ראשונה לא איצטריך וביובל יצא דכי מדמית לי' לבתי ערי חומה אכתי לא איחלט לי' ונפיק ביובל דהא יש לו כח יפה שבשדות, ע"כ.

ועי' שפ"א שם שהק' דמה מהני הא דיש לו כח יפה שבשדות הרי בשדות אינן יוצאין לו כלל אלא יוצאין לכהנים, ועי' בס' חק נתן ובעולת שלמה, ונ' בבי' ד' רש"י עפימש"נ במק"א דהדין דשדה אחוזה יוצא לכהנים ביובל, לאו היינו דכל עיקר הדין יציאה הוי לכהנים, אלא היינו דזכי להו רחמנא בהשדה שתהי' אחוזה להם ומכח זה ה"ז יוצא להם ביובל,[[7]](#footnote-8) וכלישנא דקרא "לכהן תהי' אחוזתו" וכ"ה מבו' מל' הרמב"ם פ"ד מהל' ערכין הי"ט וה"כ, ועי' בתוספתא פ"ד ה"ו, דדין יציאת היובל לא הויא להמוכר אלא למי שה"ה אחוזתו, וכמבו' כן ברמב"ם פי"א מהל' שמו"י הט"ו,[[8]](#footnote-9) ומה"ט אם גאלו בנו של מקדיש דבזה ילפי' מקרא דאין נעשית אחוזת הכהנים ה"ה חוזרת לאביו ביובל, וה"נ במקדיש בתי החצרים ופדאן אחר שאין יוצאין לכהנים ביובל ה"ה יוצאין לבעלים ביובל כדאמרי' לקמן דל"ג., וכן לויים שהקדישו שדה אחוזה שאי"ז יוצא לכהנים ביובל הביא בליקוטי הלכות לעיל רפ"ז דלהדיא תניא בתוספתא פ"ד ה"ו שאם פדאן אחר יוצאין לבעלים ביובל,[[9]](#footnote-10) ואכמ"ל בזה, ולפ"ז הרי דבבתי החצרים בשנה ראשונה דדמיין לבתי ערי חומה דלא איחלט לי' ואכתי הויא אחוזתו של מוכר, הרי ממילא דמכח דין היציאה דיובל דילפי' לה משדות, בדין שיחזרו הבתים להמוכר, והרי אף בשדות אשכחנא גוונא דחוזר ביובל למקדיש בגאלו בנו של מקדיש, ומשום דבכה"ג אין נעשית אחוזת הכהנים, וה"נ הכא דכוותה, ורק בפגע בו יובל אחר שנה, דבזה הרי בין מדין בתי ערי חומה ובין מדין שדות לא הוי הבית אחוזתו, הרי שבזה ס"ד דלא יצא לו ביובל, וא"ש היטב ד' רש"י.

ונ' ללמוד מד' רש"י דאף לפי האמת הא דאין בתי ערי חומה יוצאין ביובל בשפגע בו לאחר שנה ל"ה מכח חד טעמא עם הא שאין יוצאין בשפגע בו תוך שנה, דהא דאין יוצאין תוך שנה הוי משום דלא נאמר בבתי ערי חומה דין יציאה ביובל, אך בהא שאין יוצאין אחר שנה אי"ב טעם נוסף, והוא משום שהוחלטה השדה ללוקח ומכח זה אין טעם שיצא השדה למוכר.

והנה אי נימא דעיקר הדין דאחר שנה אין יכול לגאול הוא משום שזהו הזמן שנתנה לו תורה לגאול, הרי לכאו' אי"ז טעם שמכח זה גם לא יצא ביובל, דליכא למימר דהוי זה הגבלת זמן גם בדין יציאה ביובל דהרי אף בשנה ראשונה אינו יוצא ביובל ולי"ב כלל דין יציאה ביובל, ול"ש כלל לומר דמלבד דכלל לי"ב דין יציאה איכא נמי הגבלה נוספת שאינו יוצא אחר שנה, וז"פ.

ונ' מוכרח מד' רש"י דהדין דאחר שנה אין יכול לגאול הוי דין חליטה שאחר שנה נחלט לו הבית ומכח זה הוא דל"מ לגאול, וע"כ מכח זה אף איכא הפקעה נוספת על דין יציאה ביובל, וכמש"נ.

ח] ולפ"ז נ' דמה"ט נמי בתי החצרים נגאלין אף בשנה שני' ואף שבין בתי ערי חומה ובין שדות אין נגאלין בשנה שני', דכיון דאף בתי ערי חומה בעיקר דינם אית בהו דין גאולה אף אחר שנה ראשונה, ורק דכל דלא גאל בשנה ראשונה ה"ז נחלט להלוקח ומכח זה תו ל"מ המוכר לגאול, ואשר ע"כ הרי שבבתי החצרים דאין נחלטין כלל להלוקח, הרי שמה"ט מצי לגאלן אף בשנה שני' כדין בתי ערי חומה, וכ"ה שאף בשנה שני' יוצאין לבעלים ביובל ול"ד לא לבתי ערי חומה דאיחלט לי' ולא לשדות דבעי השלמה, וכדאמרי' לקמן דל"ג., הרי שמה"ט נמי מצי לגאול בשנה שני', וז"פ.

אך כבר נת' לעיל, דכ"ז ל"ש כלל לדעת הרשב"א דס"ל דהא דבתי ערי חומה נגאלין בשנה ראשונה, הוי מכח דהוי כמכר על תנאי, דלפ"ז הרי ודאי ל"ב לדין חליטה אחר שעברה שנה, וז"פ.

ט] ולפ"ז נ' לבאר גם פלוגתא דר"א ור"י במכר לוקח ראשון לשני ועברה שנה למכר ראשון למי חלוט הבית, ומתחילה נבאר הפלוגתא לדעת החינוך דפליגי אם אי"ז חלוט רק לראשון אך לשני אי"ז חלוט אף כלפי מוכר ראשון, או דה"ז חלוט אף לשני משום דמה מכר וכו', וצ"ע דמ"ט נימא דיוכל מוכר ראשון לגאול מלוקח שני, ואף מאן דפליג הוא רק משום דינא דמה מכר, ומהיכ"ת שיתחדש לו זכות לגאול מהשני טפי מזכותו שהיתה לו לגאול מראשון, וי"ל דכך היתה זכות הגאולה שנתנה לו תורה, שיגאל מכל א' וא' עד שנה למקחו.

ולמש"נ הוא מבו' היטב, דכיון דעיקר זכות המוכר לגאול הויא אף אחר שנה ראשונה, ורק דכל דעברה שנה ולא גאל נחלט הבית ללוקח ומכח זה ל"מ לגאול ממנו, הרי י"ל דזכות זו דחליטת הבית לא הויא רק להלוקח הראשון דעברה שנה למקחו, אך להלוקח השני כלל לא חיילא חליטה זו, וע"כ ס"ל לר"א דיש ביד המוכר הראשון לגואלה ממנו, ור"י דפליג ע"ז הוא משום דינא דמה מכר, דמכח זה זכה הלוקח בזכות זו דחליטת הבית, דמה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו, וע"כ בכלל המכירה הוי גם זכות זו שנחלט לו הבית אחר שנה, וא"ש היטב.

ולפ"ז נ' לבאר הסוגיא גם לדעת רש"י, דהאמנם ודאי דבלוקח בית בבתי ערי חומה ונחלט לו הבית ואח"כ מכרה לאחר ודאי דאית לי' זכות לגואלה תוך שנה, ומה דמספק"ל במכר לשני תוך שנה דשמא ה"ז חלוט לשני ואין יכול לוקח ראשון לגואלה ממנו, אשר צ"ע דמ"ש מאילו מכר לו אחר שנחלט לו שיכול לגואלה כל שנה ראשונה, נ' לפמש"נ דעיקר הדין דאחר שנה אין יכול לגאול לאו היינו דעיקר דין הגאולה הוי לשנה אלא הוי זה דין שמכח שלא גאל שנה תמימה נחלט הבית ללוקח, ואשר ע"כ י"ל דכל דמכר לוקח ראשון לשני בשנה ראשונה וכשנשלמה השנה ולא גאל המוכר חייל דין חלוט, הרי די"ל דעיקר הדין חלוט חייל ללוקח שני משום מה מכר וממילא דאף לוקח ראשון ל"מ לגואלה ממנו, דכל דחייל לי' דין חלוט אי"ז רק כלפי כח המוכר הראשון, דהחלוט ל"ש כלל דיהא לחצאין, וכל שהוחלט לו ה"ז מעכב אף גאולת לוקח ראשון, ול"ד להיכא שמכרה לו אחר שכבר הוחלט לו דהתם ה"ה ככל מוכר שגואל תוך שנה, אך הכא שמכר לו קודם שהוחלט לו ס"ל לר"י דמכח דינא דמה מכר חייל עיקר החלוט ללוקח שני, וע"כ אין יכול לוקח ראשון לגואלה ממנו, ומבו' היטב הסוגיא לפי' רש"י וכמש"נ.

י] התוס' לעיל ד"ג: פירשו מש"א כהנים ולויים מוכרין לעולם וגואלין לעולם, דהיינו דס"ד דכיון דגואלין לעולם, אף יצא להן ביובל, וזמש"א דמוכרין לעולם דאי"ז יוצא ביובל.

ובס' משנת יעקב פ"ד מערכין הכ"א הק', דא"כ מאי קאמר בגמ' שם דליתנייהו במצוה דיובל, הרי שוין כהנים לישראלים דלכולם אינו יוצא ביובל, ומש"כ שם לישב דבישראל מה שאינו יוצא ביובל הוא משום שהוחלט לו אחר שנה, צ"ע רב, שהרי אף בפגע יובל בשנה ראשונה אינו יוצא, וכדילפי' בסוגיין מקרא, וע' רש"ש ע"ד התוס' שם שעמד בכעי"ז, אך לשונו אינו ברור.

ונ' דיש ללמוד מד' התוס', דדינא דבתי ערי חומה שאין נגאלין אחר שנה, היינו דבהמכירה גופה הוחלט הבית ללוקח, ורק דאית לי' זכות לגואלה תוך שנה, ומסתבר לפרש ע"ד הרשב"א דהוי זה תנאי בהמכירה, אך אחר שנה דלי"ל לזכות זו, ל"מ לגאלה משום שבמכירה הוחלטה ללוקח, וע' לעיל סק"ז בהערה שנת' ללמוד כן גם מד' התוס' לעיל דל"א:, עיי"ש, וע"כ מה"ט אף אין יוצא ביובל.

ומשא"כ בכהנים ולויים דגואלין לעולם, הרי הי' בדין שיצא ביובל, וכאשר ס"ל לרש"י ודעימי' דה"ז יוצא ביובל, ואכ"מ, ומה שאי"ז יוצא ביובל הוא משום שלא נאמר בהו דין יציאת יובל, ואשר זהו מש"א דליתניהו במצוה דיובל.

יא] ויש להעיר עוד, במשה"ק התוס' בגיטין דע"ה, דמ"ט בבתי ערי חומה ל"מ נתינה בע"כ, הרי כיון דהוי כפירעון חוב דעליו לקבלו, פשיטא דהוי פירעון, עיי"ש מש"כ לישב, וצ"ע מאי מדמו לה לפירעון חוב.

ונ' מדבריהם דדין הגאולה בבתי ערי חומה ל"ה זכות גאולה, רק היינו כד' הרשב"א דהוי המכר על תנאי שלא יחזיר לו המעות, וע"כ דימו זה לפירעון חוב, וע' משנת יעקב שעמד בזה.

אך נ' דיל"פ דבריהם, דזכות הגאולה ביסודה ל"ה ע"י נתינת המעות, אלא היינו שיש לו זכות ליקח הבית בחזרה לעצמו, ורק דה"ה מחויב ליתן הדמים ללוקח, ובלא זה ל"מ לגאול, אך אין עיקר הפדיון מכח נתינת הדמים, וע"כ שפיר דימו התוס' לפירעון חוב.

יב] בפירש"י קידושין די"ז: ד"ה ולשדה אחוזה מבו', דהמקדיש שדה אחוזה ופדאה אחר מיד ההקדש, אין המקדיש יכול לפדות ממנו בע"כ, וע' מאירי שם דפליג ע"ז, וצ"ב הפלוגתא בזה.

ובפירש"י לקמן דל"ג. ד"ה וגואלו כתב, דילפי' לה מדכתיב לא יגאל עוד, ולדעת המאירי צ"ל דלא יגאל עוד קאי על אחר שהגיע היובל ולא פדאה דיוצאת לכהנים ולא יגאל עוד, וכרישא דקרא דאם לא יגאל את השדה, דהיינו שלא גאל עד היובל.

והנה בפירש"י לקמן דל"ג. מבו', דבתי החצירים שהקדישן וגאלן אחר, גואלה מידו, ול"ד לשדה אחוזה, והשפ"א שם הק' דמנלי' לרש"י ד"ז.

ונ' פשוט בזה, דהנה בעיקר דעת רש"י דאין יכול לגאול מיד הפודה, צ"ב דמ"ש ממכר שדה אחוזה ומכרו הלוקח לאחר, דביד המוכר לגאול אף מיד השני, ומ"ט נשתנה דין הקדש מזה, והאמנם ילפי' לה מקרא, אך צ"ב גדר הדין.

ונ' דהטעם בזה הוא, שהרי נחלקו הראשונים בפדה אחר מיד ההקדש וגאל המקדיש מידו אם יוצא לכהנים ביובל, דדעת רש"י לעיל דכ"ה: ותוס' דכ"ו. והראב"ד פ"ד מערכין דיוצאת לכהנים ביובל, ודעת הרמב"ם שם דאין יוצאת, ותליא הפלוגתא בהגירסאות במתני' לעיל דכ"ה..

ונ' דלרש"י ודעימי' דאף אם גאלה מיד הפודה יוצאת לכהנים ביובל, הרי נתחדש בזה דע"י שפדה אחר מיד ההקדש פקע כח הבעלים בזה, ול"מ שיחזור ויגאל ממנו להעמידה בידו, ויל"פ דהיינו דפקע תורת אחוזה דילי' מזה, וע"כ מה"ט אף ל"מ לגאול ממנו בע"כ, ומשא"כ לדעת הרמב"ם דלא פקע כח הבעלים, ודאי יכול לגאול ממנו בעל כרחו, וע"כ המאירי שם לטעמי' דס"ל כהרמב"ם, ס"ל דיכול הבעלים לגאול מן הפודה בע"כ.

ומבו' היטב לפ"ז גם מש"כ רש"י דבבתי החצרים יכול לגאול מן הפודה בע"כ, אשר צ"ע מנלי' לרש"י הא, אך לפמש"נ הוא מבו' בפשיטות, דכיון דבבתי החצרים אם גאלה אחר מיד ההקדש חוזרת לבעלים ביובל, והרי דלא פקע כח הבעלים, הרי ממילא ודאי דיכול לגאלה ממנו בע"כ, וככל מכר שאף שמכר הלוקח לאחר מצי המוכר לגאלה ממנו, וה"נ דכוותה, וז"פ.

ועי' מש"נ עוד בדברינו בענין רבית בהא דילפי' התירא דמשכנתא משדה אחוזה, מש"נ ללמוד מד' הרשב"א שם דס"ל דיכול המקדיש לגאלה מיד הפודה בע"כ, ומש"נ עוד בזה.

ונת' שם עוד, דאם גאלה בנו מיד ההקדש, ודאי יכול לגאלה ממנו בע"כ, שהרי כל שגאלה בנו לא פקע כח המקדיש, וגם אי"ז בכלל קרא דלא יגאל עוד דמינה יליף רש"י דל"מ לגאלה ממנו בע"כ, דהרי כתיב בקרא ואם ימכור את השדה לאיש אחר, ואין בנו בכלל זה, וכמש"א לעיל דכ"ה:, ומה"ט אם גאלה בנו יוצאת לאביו ביובל, וז"פ.

1. וילה"ע בזה ממש"כ הרשב"א בשו"ת החדשות סימן פ"א, ז"ל, ועוד דכיון שאוכל בנכיתא, כל בנכיתא הרי הוא כמכר עד שיפדה, וכשהוא פודה הרי זה כאלו המלוה חוזר ומוכר לו, אלא שא"צ שטר מכר, "כענין בית בבתי ערי חומה" ושדה אחוזה, עכ"ל, והרי דבבתי ערי חומה כשפודה המוכר הוי זה כאילו חוזר הלוקח ומוכרה לו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכבר עמד בפלוג' הרשב"א והריטב"א בחי' הגרש"ר כתובות סי' ב', ועי' מנ"ח מ' שמ"א שדן אם כשגואל המוכר צריך לעשות קנין בהבית, ותלה לזה בפלוגתא זו, ובכ' הגרי"ז לעיל במתני' נקט דצריך לעשות קנין וע"כ הוא ששובר את הדלת יעו"ש, אך בד' הריטב"א הנז' מבו', דאף דהוי זה זכות גאולה, מ"מ א"צ לעשות מעש"ק משום דרחמנא אפקעי' ויהבה ניהלי' כדכ' כי לי הארץ, וע' עוד במחנ"א ריבית סימן י"ג שנקט דאי"צ לעשות קנין משום דמעיקרא הי' המכר על תנאי זה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם שו"ר ברש"ש ערכין דל"ג. שנקט דבתי החצרים נגאלין אף בשנה שני' ומ"מ כל שגואל בשנה ראשונה אינו מגרע, ולענ"ד צ"ע אם ב' הדינים מתישבים יחד וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונ' נפ"מ בזה, דהנה יש להסתפק בלויים שגואלין בתי ערי חומה לעולם, אם גואלין בגירעון, או משיבים כל הדמים, ולפמש"נ נ' דהוא תלוי בפלוגתת הראשונים אם בתי ערי חומה דלויים חוזרין להן ביובל, ע' תוס' לעיל ד"ג: ורש"י לקמן דל"ג., וע' מה שצוין בה בהגה' למנ"ח מ' שמ"א, ודו"ק.

   ועד"ז נ' בדין אילנות שאין יוצאין ביובל, דודאי הן נפדין בשוין, דל"ש בהו גירעון, דכפי מה יגרע, הרי אין מכירתן עד היובל, ומה דל"ה כבתי ערי חומה דהוי ריבית, הנה לדעת הרשב"א דבתי ערי חומה הוי מכירה על תנאי, הרי דמה"ט הוא דהוי כריבית, אך משא"כ באילנות דאי"ז כן, ל"ה זה ריבית, וגם לדעת הריטב"א נ' דשאני בתי ערי חומה דאף אם הוזלו מחזיר לו הדמים שנתן, וע"כ הוי כריבית, ומשא"כ באילנות הרי ודאי דינם כשדה אחוזה שאם הוזל נותן כפי מה שהן שוין השתא, וע"כ ל"ה זה ריבית.

   אך בעיקר הדברים יש לציין לד' מהרש"א קידושין ד"כ: שמבו' מדבריו דבמכר בית בבתי ערי חומה והוקר או הוזל מחזיר לו הלוקח כפי"מ דשוה השתא, והמקנה שם תמה דודאי אי"ז תלוי כלל בשווי הקרקע השתא ובכל גווני מחזיר הדמים שלקח, וכ"מ להדיא בל' הרמב"ם רפי"ב מהל' שמו"י, ועי' בשפ"א בסוגיין דאף במתנה נותן לו שווי הבית בזמן המתנה אף שאח"כ הוקר או הוזל, ולפ"ד המהרש"א צ"ב מ"ט הוי זה כריבית.

   ויש להוסיף, דפשוט שד' מהרש"א אין להם מקום לדעת הרשב"א דהא דמחזיר לו הדמים שנתן הוא משום דמכר לו ע"ת זה ושאם יחזיר יהיו כל המעות הלואה, ורק לדעת הריטב"א ודעימי' יש מקום לדון דמחזיר לו כפי השיווי דהשתא.

   שו"ר בפי' הר"ן בקידושין שם שמפורש יוצא בדבריו דבבתי ערי חומה שהוקר או הוזל מחזיר לו הלוקח כפי"מ ששוה השתא, וכד' המהרש"א, ופירש דזה הנפ"מ בהא דגואל לחצאין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואגב יש לתמוה על ד' הזבח תודה במכילתין לעיל דכ"ז שכתב דכהנים ולויים דמקדישין לעולם וגואלין לעולם מחשבין לכל שנה שקל ופונדיון כמו בישראל, ולכאו' הדבר תימה רבתא, דהרי הקדש הלויים אינו יוצא ביובל וא"כ מ"ש בזה שיעור דסלע ופונדיון לכל שנה, הגע עצמך, הרי שבאו לפדות ב' שנים קודם היובל נותנין ב' סלעים וב' פונדיונים ואם לא פדו ועבר היובל ובאו לפדות ב' שנים אחר היובל נותנין מ"ז סלעים ומ"ז פונדיונים, ולכאו' זה לא יתכן.

   אח"ז רב ראיתי במנ"ח מ' שנ"ה שכתב, ז"ל, ואינו מבואר אם ערך קצוב הוא ג"כ בכהנים וליים או נפדה בשוי', ומצד הסברא אינו נותן כאן ערך הקצוב, דערך הקצוב הוא עד היובל דיוצא מיד ההקדש, אבל כאן דהיא ביד ההקדש לעולם אין שייך קצבה, "וגם אין שייך גירוע כי יהי' לעולם להקדש כ"ז שאינם פודים", כן נראה ומ"מ צ"ע, עכ"ל, וזה כמש"נ.

   אמנם שוב נתבוננתי דעד"ז תיקשי לדעת ר"א לעיל דכ"ה: דהגיע יובל ולא נגאלה אין הכהנים נכנסין לתוכה, דא"כ הרי נמצא דההקדש הוי לעולם וא"כ מ"ט אי"ב שיעור גאולה דסלע ופונדיון לשנה, וע"כ דמ"מ כיון שאם גאלה אחר יוצאת לכהנים ביובל חשיב דדמי ההקדש הוו סלע ופונדיון לכל שנה עד יובל זה, ונ' להוסיף טעם, דהרי אחר שגואל מיד ההקדש ודאי אין נותן רק סלע ופונדיון לכל שנה שעד היובל, דהרי לא יהי' השדה בידו רק עד היובל, וממילא שנמצא שאין להקדש בשדה זו רק שווי השדה עד היובל, דהרי הפודה אין נותן טפי מזה, וממילא דע"כ אף הבעלים הפודה נותן כפי ערך זה, דזהו השווי דאיכא להקדש בזה, וזה נ' נכון.

   ועכ"פ לפ"ז נמצא שצדקו ד' רבינו הח"ח, דה"נ כהנים הגואלין נותנין סלע ופונדיון לכל שנה, וזהו ע"פ שיטתו שם דאם גאלה אחר מיד ההקדש יוצאת לבעלים ביובל, ועי' להלן סק"? בהערה מד' כמה מהראשונים דלא ס"ל כן, וע"כ השווי דאיכא בזה להקדש הוא סלע ופונדיון לכל שנה עד היובל, וע"כ אף הכהנים הפודין נותנין סלע ופונדיון לכל שנה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להעיר במה שנסתפקו התוס' לעיל דל"א: בדין מתנה לדעת ר"מ אם ל"מ לגאול אף בשנה ראשונה, או אדרבה ה"ה גואל לעולם, ולכאו' הי' מקום לתלות לזה בפלוגתא זו בגדר הדין דבתי ערי חומה, אם היינו דה"ז נחלט מיד ורק נתחדש זכות גאולה כל שנה ראשונה, או היינו דמה שלא גאלו שנה תמימה מחליטו ללוקח, ודו"ק.

   אך הדבר רחוק לומר שהתוס' נסתפקו בזה, וע"כ נ', דדעת התוס' הוא כמש"נ להלן סק"י להוכיח מדבריהם, דדינא דבתי ערי חומה הוא דה"ז נחלט מיד, ורק נתחדש זכות גאולה כל שנה ראשונה, וזה מוכח ממה שדנו שמא במתנה ל"מ לגאול אף בשנה ראשונה.

   ומה שנסתפקו התוס' שמא הוא גואל לעולם, נ' דהוא משום די"ל דאף הך דינא דבתי ערי חומה נחלט, אי"ז אלא במכירה ולא במתנה, וע"כ ממילא ה"ז נגאל לעולם, ודו"ק.

   וע' תוס' דכ"ח. ודו"ק?. [↑](#footnote-ref-7)
7. וזה נראה בביאור הא דתנן לעיל דכ"ו: דשדה מקנה אין יוצאת לכהנים ביובל דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו.

   והנה עי' חזו"א שנקט לפ"ז, דלמ"ד דמתנה אינה כמכר ואין חוזרת ביובל, הרי דאם הקדיש שדה שקיבל במתנה יוצאת לכהנים ביובל, וכן אי נימא דהפקר אינו חוזר ביובל, הרי דאם זכה בשדה מן ההפקר והקדישה, יוצאת לכהנים ביובל, ועפי"ז הוכיח ממש"כ הרמב"ם דשדה אחוזה הוא שדה שירש, דהפקר חוזר לבעלים ביובל, דאל"כ הרי אף שדה שזכה מן ההפקר הויא שדה אחוזה, עכ"ד.

   אך הנה מרן הגרי"ז זצ"ל העיר בזה ע"ד התוס' לעיל די"ג ד"ה יש, ואכ"מ.

   ונ' דיל"ב בזה, דהא דבשדה מקנה ליכא דין יציאה לכהנים ביובל, הוא משום דעיקר דין היציאה לכהנים הויא מכח שה"ה אחוזה להן, וע"כ רק אם הקדיש הבעלים דהויא לדידי' "אחוזה" וחייל ההקדש על תורת שדה אחוזה שבזה, ה"ה נעשית אחוזה לכהנים, אבל בהקדיש שדה מקנה שאינה אחוזה לדידי' אלא להמוכר, ל"מ למיהוי אחוזה לכהנים ואינה יוצאת להן, שו"ר בספר משנת יעקב ערכין רפ"ד מה שהביא בשם מרן הגרי"ז, ואולי כונתו למש"נ.

   ולפ"ז נמצא, דאף אם מתנה והפקר אין חוזרין לבעלים ביובל, מ"מ אם הקדישן הזוכה בהן אין יוצאין לכהנים ביובל, כיון דלא הויא אחוזה דילי' ואכתי הוי אחוזה דהראשון, וכמש"נ בהערה להלן, דאם מכרה הזוכה בה לאחר, ה"ה חוזרת ביובל לראשון, ע"כ ל"מ למיהוי אחוזה לכהנים, וע"כ אין יוצאת להן ביובל.

   אך עי' בפיהמ"ש להרמב"ם במתניתין שם שנראה דמפרש למתני' כפשטה, ונ' מדבריו שם דכל הדינים דהוו בשדה אחוזה ואינם נוהגים בדשדה מקנה, הוו מכח זה דבשדה מקנה אינו מקדיש רק להפירות, יעו"ש.

   וע' עוד בס' דברי דוד להט"ז בפר' בהר, שמבו' בדבריו דשדה שאין חוזרת ביובל לא חשיבא שדה אחוזה רק לבנו, דבעי' שיירשנה ממורישו, וזה חידוש רב, ועיקר ההיכ"ת שכתב שם ל"ז להבין. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומה"ט בעי' קרא לעיל דכ"ו: דבשדה היוצאת לכהנים ומכרה לאחר והקדישה וגאלה אחר שלא תחזור לבעלים הראשונים, ולכאו' מהיכ"ת שתחזור לבעלים הראשונים והרי מהכהן עצמו לא הי' חוזר להן ומהיכ"ת דמשום שמכר וכו' יחזור להן, אך הבי' הוא ע"פ הנ"ל דכל שמכר וחייל ע"ז דין יציאה ביובל ס"ד דיחזור לבעלים הראשונים שזהו אחוזתן, וילפי' מקרא דאי"ז חוזר להם, והטעם הוא עפ"מ דתניא בתוספתא פ"ד ה"ו וברמב"ם שם דבדין היציאה לכהנים ביובל נתחדש דהויא השדה אחוזה להם, וע"כ חוזרת השדה להם ולא לבעלים הראשונים, ונ' לפ"ז דאף לר"מ דמתנה אין חוזרת ביובל וכן להשיטות דהזוכה מן ההפקר אין חוזר ביובל, מ"מ אם מכרן לאחר ה"ז חוזר ביובל לבעלים הראשונים, (ועי' מנ"ח מ' של"ט ואבי עזרי רפי"א משמו"י דנסתפקו אם בכה"ג איכא דין יציאה להזוכה הגם שאי"ז אחוזתו, ולמש"נ הרי שבכה"ג יוצא לבעלים הראשונים). [↑](#footnote-ref-9)
9. אך עי' ליקוטי הלכות שהביא מד' הראב"ד בתו"כ שנסתפק בזה, וע' גם בל' רש"י בר"ה דכ"ט. והובא בתוס' לעיל ד"ג: שנראה להדיא שאין יוצא להם ביובל, ומה שהביא בליקוטי הלכות מהתוספתא, נ' לכאו' שהוא ט"ס בתוספתא שם ולשון זה הוא כפילות למה דאי' לעיל מינה, וככל ל' התוספתא בהמשך שם שהוא כפילות, עייש"ה ודו"ק, ועכ"פ לפ"ז יש להעיר על דברינו, דלכאו' חזי' מזה דבמקדיש שדה אחוזה ליכא כלל דין יציאה ביובל לבעלים, ודלא כמש"נ דרק מכח דנעשית אחוזת הכהנים הוא דאין יוצאת לבעלים, וצ"ע בזה.

   ובעיקר שי' זו דאי"ז יוצא להם ביובל אף בגאלו אחר לכאו' יש להעיר מלקמן דל"ג. דמבו' לכאו' דמה דאי"ז יוצא ללויים ביובל מן ההקדש הוא משום שלא יאמרו הקדש יוצא בלא פדיון, וא"כ בדין שאם גאלה אחר מיד ההקדש יצא להם ביובל, וכדין מקדיש בתי החצרים דמדמי' לה התם, וצ"ע.

   ובעיקר מש"א שם שהטעם הוא שלא יאמרו הקדש יוצא בלא פדיון עי' בזה בכ' הגר"ח - ובכ' הגרי"ז לעיל דכ"ה ובתמורה דכ"ז, שפירשו דהיינו דאיכא בזה דין יציאה ביובל ורק דדין הקדושה מעכב, ומדמו לה שם להא דקי"ל דשדה אחוזה דיוצאת לכהנים ביובל נותנים הכהנים את דמי' וכ' הרמב"ם פ"ד מערכין הי"ט (והוא מתו"כ פ' בחוקותי), שהטעם הוא שלא יאמרו וכו', ויש להעיר דא"כ מ"ט אמרי' במקדיש בתי החצרים ובלויים שהקדישו דאין יוצא כלל ביובל, ומ"ט לא נימא דכשהגיע יובל נכנסין הבעלים ונותנין את דמי' וכאשר כן הדין בשדה אחוזה היוצאת לכהנים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-10)