37. ברכת הריח
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

כ"ט כסליו ע"ד

**סימן ל"ז**

**בפרטי דיני ברכת הריח**

**א]בגדר ברכת הריח והאם מותר להריח ואחרי זה לברך**

**ב]מחלוקת הט"ז והמג"א האם צריך כונה בריח ובדין מטעמת**

**ג]שיטות הראשונים בחילוק בין אתרוג לבשמים של בית הכסא**

**ד]ביאור הבית מאיר והגר"ז בדין בשמים של בשם שאינם לריח**

**ה]ביאור ספר הפרדס בכונת תוס'**

**ו]בביאור כונת תוס' שרק הדס מברכים עצי בשמים**

**ז]האם דבר שעומד לאכילה יש בו גם חיסרון לענין מיני בשמים וכן האם הדבר מוסכם שיש חיסרון לענין עצי בשמים**

**ח]בדין שמן אפרסמון**

**ט]בגדרי ריח שיש לו עיקר ובדין ריח סנטטי ובדין הטבק**

**בגדר ברכת הריח והאם מותר להריח ואחרי זה לברך**

א] מבואר בסוגין דתיקנו לברך על הנאת הריח ומבואר בגמ' דבעינן לדרשא דכל הנשמה תהלל יה וצ"ב למה לא חייב לברך מצד שאסור לו לאדם להנות מעולם הזה ללא ברכה ועיין צל"ח ועוד אחרונים דכיון דמצאנו דריח אין בו מעילה ה"ה כאן מסברא אין על זה ברכה דהינו שברכה זה רק על דבר ממשי ובפשוטו נתחדש שגם על הנאה זו יש חובת ברכת הנהנין ובאמת דעת הרמב"ם שזה רק על ריח שיש לו עיקר דהינו שרק מצד שדנים שיש כאן דבר בעין שעליו חלה הברכה וכן הוא בלשון הרמב"ן תחילת פ"ח וכן הוא בלשון הטור והרמב"ם שכמו שאסור לו לאדם להנות מעולם הזה בלא ברכה כך גם בריח והראשונים דנו למה שלא יברך ברכה אחרונה כמו באוכלים ותירצו או כי זה הנאה מועטת או שתמיד זה כמו לאחר שיעור עיכול ובפשוטו לפ"ז הכל אותם גדרים כמו בברכת הנהנין אמנם ודאי שאין לברך אלא אם נהנה וכמבואר בריטב"א בפסחים כ"ה: שאפילו בריח של איסורי הנאה כל שלא נהנה אין כאן איסור ולכן בת תיהא [ע"ז ס"ו:] מותר כי אין הנאה מריח היין והאריך בזה בגנת ורדים כלל א' סימן מ"א

והנה באכילה צריך קודם לברך ואחרי זה לאכול ואסור להתחיל לאכול ואחרי זה לברך ובפשוטו גם בברכת הנהנין זה כך אמנם עיין ב"ח תחילת סימן רט"ז שכתב לדון שכאן כיון שהברכה על החפץ והוא עדין קיים ממילא יכול להריח ואחרי זה לברך וכתב שזה נידון הגמ' לענין ריח שלא יברך עד שיריח והגמ' מסיקה שכמו שבהמוציא תיקנו שקודם מברך כך כאן אמנם היה מקום לדון שהגמ' רק מביאה שאפשר כך לעשות ולא שחייבים אמנם בלשון הרמב"ם והטור מפורש שאסור להנות קודם ברכה וכן עיין תר"י מ"ג. שביאר שמגומר אחד מברך לכולם אפילו שזה באמצע הסעודה ולא עונים אמן מצד שמיד שזה מגיע יש ריח לכולם ואסור להנות ללא ברכה ועיין הלכות הריטב"א שנהגו לברך על הדס במוצאי שבת כדי שלא יריחו ממנו עד הברכה וריחו אינו חזק ועיין ט"ז שביאר שלכן ביש לפניו כמה מיני בשמים מברך מיני בשמים לדעת הטור כדי שלא יריח קודם ברכה ע"ש ועיין מ"ב שהביא מהא"ר שבמביא פרי לאכילה וריח אפילו שאכילה קודם לריח יברך קודם על הריח דהרי מיד נהנה ממנו [ובעיקר הדבר דמבואר בב"ח שהברכה על החפץ ולא על הריח עיין מג"א רי"ח שכתב ביאור אחד למה לא מברכים אחד לשלושים יום דכל ריח זה דבר אחר ועין בדבריו לענין שינוי מקום שדן שזה לא שינוי מקום כיון שמברך על אותו דבר והגר"א חולק שזה על הריח האחר שיוצא]

**מחלוקת הט"ז והמג"א האם צריך כונה בריח ובדין מטעמת**

ב] עיין ט"ז רי"ז סק"א סק"ד וברט"ז סקי"א שכתב לחדש שאין חיוב ברכת הריח אלא אם כונתו להריח אבל אם מריח ממילא כגון שנכנס לחנות של בשם או שעובר בעיר שרובה ישראל ויש שם ריח לא צריך לברך ובסק"ד דימה דבר זה לדין הנאה הבאה לאדם בעל כרחו שלא צריך לברך [אמנם הריטב"א בפסחים ביאר שהכונה ריח שהוא לא נהנה אמנם פשטות הראשונים לא כך] ועיין בשער הציון סימן רי"ז שהביא כמה אחרונים דס"ל כט"ז אמנם הביא דבב"ח ומג"א ועוד אחרונים חלקו עליו וס"ל שכל שהדבר עומד לריח והוא מריח ונהנה מזה צריך לברך והנה ברא"ה והריטב"א כתבו מפורש דבחנות של בשם מברך אפילו אם אין כונתו להריח [אמנם יתכן שזה לשיטתם דמשמע דס"ל דדבר שלא עומד לריח אם מכוין להריח צריך לברך א"כ בהכרח החילוק ללא כוונה] ועיין תר"י שכתב שבמגומר אחד מברך לכולם כיון שמיד כולם נהנים ולא רוצים שיהיו ללא ברכה ולכאורא כל זמן שזה לא הגיע לכל אחד אין כונתו להנות ואולי כל שזה הגיע כדי להריח אפילו שעדין לא חשוב להריח חשיב כונתו להריח ועיין שער הציון שכתב שבמהר"ם חלאוה כתב שבדבר שעומד לריח מברך ולכאורא אין זה מוכרח שרק כתב שכה"ג ריחא מילתא אבל יתכן שלגבי ברכה יש תנאי נוסף שיתכוין להריח

והנה עיין כה"ח סק"ג שהביא מהבן איש חי פ' ואתחנן דברוצה לבדוק אם יש ריח או לו או לדעת מה ברכתו או האם חושיו חדים כדי להריח מותר להריח ובפשוטו גם נפק"מ בקונה בשמים ורצה לבדוק את ריחם מותר להריח ללא ברכה והנה בפשוטו כל זה שייך לט"ז שיש דין כונת הנאה א"כ כל שמריח למטרה אחרת ולא למטרת הנאה לא צריך לברך אבל לשיטות שגם ללא כוונת הנאה צריך לברך א"כ לכאורא כאן זה לא גרע ממריח מאליו שלא צריך לברך

והנה לגבי אכילה מבואר שגם אם אוכל לרפואה צריך לברך כל שנהנה ובפשוטו מבואר שאפילו שאין כוונתו להנות כלל אבל כל שלמעשה נהנה חייב לברך אמנם הנה לגבי מטעמת [ר"י ס"ב] נחלקו הראשונים האם בבולע צריך לברך דדעת רוב הראשונים שצריך לברך אמנם דעת הרמב"ם שלא צריך לברך ובפשוטו נחלקו בנ"ל האם יש דין כונת הנאה דלרמב"ם כל שלא מכוין להנות לא צריך לברך ולשאר הראשונים צריך לברך אמנם הנה צ"ע על הרמב"ם מה זה שונה מכונה לרפואה שנהנה ובפשוטו החילוק ששם מכניס לגופו לצורך גופו וחשיב כונה להנאה משא"כ כאן שמכניס כדי לבדוק מה המאכל ולא לצורך גופו כלל ולכאורא לדעת הרמב"ם כל שמריח לצורך בדיקת הדבר הוי כמטעמת שלא צריך לברך אמנם הרי קי"ל שלכתחילה אסור לטעום ללא לברך כשאר ראשונים [ועוד יש לדון שהרי בשיעור אסור אמנם מסתבר שריח תמיד זה כמו פחות משיעור שלכן ביאר רש"י שאין ברכה אחרונה]

והנה לכאורא לדעת הרמב"ם שמטעמת פטור חזינן שכל שלא חשיב כונת אכילה לא מברך אפילו שנהנה בפועל א"כ בריח שזה מחייב פחות א"כ ודאי שאם מריח ללא כוונה אין סיבה שיצטרך לברך וצ"ב על האחרונים שסתמו לברך ולא חששו לדעת הרמב"ם אמנם יתכן לחלק דבאכילה דהתקנה לברך על מעשה אכילה כל שאוכל למטרת החפץ חשיב שזה לא מעשה אכילה אמנם לגבי ריח יתכן שבהכרח הגדר שמברך על ההנאה שבדבר ולא על המעשה הרחה דאין כזה מושג וממילא כאן מברך גם ללא כונת הנאה ולפ"ז במטעמת גם לדעת הרמב"ם צריך לברך ודברי הבן איש חי צ"ע

**שיטות הראשונים בחילוק בין אתרוג לבשמים של בית הכסא**

ג] והנה מבואר בגמ' נ"ג. דבשמים של בית הכסא ושל מתים ולהעביר את הזוהמא וכן בשמים שמונחים במחסן של בשם לא מברכים על זה כיון שזה לא עומד לריח והקשו הראשונים דהגמ' מ"ג: אומרת שהאי מאן דמורח באתרוגא ובחבושא מברך הנותן ריח טוב בפירות והרי שם זה עומד לאכילה ושתיה ולא לריח ולמה מברכים על זה ולכאורא מצאנו בזה כמה שיטות ונבארם בס"ד

א. עיין חידושי הרא"ה וריטב"א בסוגין וכן הוא בהלכות הריטב"א פ"ד ה"ג שכתבו שכל הגמ' שדבר שלא עומד לריח לא מברכים אלא אם אין כוונתו להריח אבל באתרוג מדובר שכונתו להריח וכה"ג מברך דהינו שבדבר שעומד לריח אפילו שאין כונתו להריח מברך אבל דבר שלא עומד לריח בזה אם כונתו להריח מברך ואם אין כונתו להריח לא מברך ובפשוטו לפ"ז גם בבשמים של בית הכסא או של מתים ולגמר בהן את הכלים אם יריח בהם במיוחד כדי להנות בהם יצטרך לברך ולכאורא יסוד הסברא שריח שעומד להנאה יש לו חשיבות משא"כ דבר שלא עומד להריח אין חשיבות להנאה זו אמנם אם מכוין להנות זה סיבה לברך כי מחשיב את זה [ועיין בה"ל שנקט שזה כוונת הגר"א בדעת הרא"ש שגם דבר שלא עומד להריח כל שמכוין הריח צריך לברך וכן הבין הבית מאיר בתחילתו אמנם דחה דבר זה]

ב. עיין תוס"ר וברא"ש ועוד ראשונים שכתבו שבאתרוג מברך רק בלקחו להריח או לאוכלו ולהריח דהיינו שאפילו שאתרוג שעומד לאכילה זה כמו בשמים שעומדים למתים וכדו' שהמריח בהם זה לא סיבה לברך ואפילו במכוין להריח אבל כאן כיון שלוקחו כדי להריח צריך לברך וביאר השער הציון [רי"ז סק"ב ובבה"ל רט"ז ס"ב ד"ה כשנטלו] שכל שלקחו להריח כרגע מיחדו לריח וחשיב שזה עומד להריח ובלקחו לאוכלו ולהריח בו בזה בפשוטו נקט הגר"א [וכפי שביארו בדמשק אליעזר] שנחלקו בזה הראשונים האם חשיב שיחדו לריח דברא"ש מבואר שחשיב יחדו לריח ובתוס' משמע שרק בלקחו רק להריח חשיב שיחדו לריח אבל בלקחו גם לאוכלו ומריח בו זה לא נחשב יחדו לריח והבה"ל נקט בכונת הגר"א בדעת הרא"ש שגם בלקחו לאוכלו וברגע שזה בידו מתכוין להריח זה גם סיבה לברך

ג. עיין חזו"א סימן ל"ה שהאריך דכונת הגר"א לתוס' שלא מספיק מה שלוקחו להריח בו בדרך ארעי אלא רק אם מיחד הפרי לריח עד האכילה כה"ג חשיב שזה עומד לריח ומברכים עליו אבל כל שעומד לאכילה ורק לוקחו לרגע להריח זה לא חשיב מיחדו לריח ולא צריך לברך עליו וכן נקט בשו"ת רב פעלים בכונת הגר"א

והנה עיין מ"ב רי"ז סק"י שכתב שבשמים של בית הכסא אפילו אם מתכוין להריח לא מברך [וזה דלא כריטב"א לעיל] דהינו שכיון שזה לא עומד לריח אפילו אם מתכוין לריח זה לא עוזר ועיין בשער הציון סקט"ז שהביא דהפמ"ג הסתפק בנוטלם כדי להריח האם כה"ג יברך כמו באתרוג דבנוטלו להריח מברך וע"ש שכתב שבהלכות בשמים של מוצאי שבת משמע שלא מברך וכוונתו דהרי מבואר שבשמים של בית הכסא ומתים לא מברכים ושם הרי צריך לקחת הבשמים בידים ובהכרח שגם כה"ג לא מברכים [אמנם אין זה מוכרח דיתכן שנידון השו"ע שמגיע ריח מהבית הכסא וכמו מבשמים של עכו"ם דמשמע שזה מגיע ממסיבת העכו"ם] וכן נקט החזו"א כדבר פשוט וכן הוא בגר"ז פי"א ס"י אמנם צ"ב טעמא דמילתא ועיין בה"ל ד"ה של שכתב שכיון שעכשיו זה עדין משמש להעביר הזוהמא זה לא נחשב שזה מתיחד לריח וצ"ע דבפשוטו ודאי שבמוצאי שבת עכשיו זה לא נמצא בבית הכסא ובכל אופן לא מועיל ליחדו לריח ובפשוטו צ"ל שכיון שהריח שלו מיועד למטרה מסוימת שהיא לא בגדר ריח בזה יחוד ארעי להריח להנות זה לא עוזר ואין זה דומה למקום שהחיסרון שזה לא עומד לריח כלל שכל שמיחד הריח לשימוש זה סיבה לברך

ועיין שו"ע רט"ז סי"ד דהובא מחלוקת האם על אתרוג של מצוה מברכים ובביאור הגר"א ביאר שיסוד מחלוקתם בדין לאכול ולהריח האם צריך לברך והבה"ל [שם ובס"ב ד"ה או לאוכלו] ביאר שלפ"ז בלוקחו להריח ודאי מברך וכמו באתרוג שעומד לאכילה והוסיף שיתכן לבאר שכאן כיון שזה עומד למצוה גם בלוקחו למצוה ולהריח עיקר הלקיחה נחשב למצוה וזה לא נחשב מיוחד לריח אמנם פשטות הדברים שגם בלוקחו להריח לבד לא מברך ועיין חזו"א שלשיטתו שצריך יחוד קבע בזה א"ש שאתרוג של מצוה תמיד יחודו הוא בגדר יחוד ארעי ועיין גר"ז ס"י שביאר שכיון שזה עומד למצוה זה דבר אלים שזה עצמו סברא שלא שייך ליחדו לריח ואין זה דומה לאתרוג רגיל שמצד שימושו הטבעי הוא גם לריח

**ביאור הבית מאיר והגר"ז בדין בשמים של בשם שאינם לריח**

ד] ד. והנה עד עכשיו נקטנו כהבנת הבה"ל והחזו"א שיש כאן יסוד דהדבר צריך לעמוד לריח ונידון הראשונים איך מגדירים בפרי של אכילה שיחשב שהוא עומד לריח וזהו כל נידון הסוגיא האם החפץ חשיב עומד לריח או שחשיב שאינו עומד לריח אמנם הנה מבואר בגמ' שחנות של בשם לולי שמעונין שיהיה ריח טוב בחנות ואנשים יריחו ויהנו מהריח וירצו לקנות לא היה צריך לברך וצ"ב הרי זה עומד לריח דהרי בשמים כל מטרתם שאנשים יקנו כדי להריח ובפשוטו צ"ל שכיון שהבעלים כרגע מחזיק כדי למכור וזה אצלו לא עומד להריח חשיב שדבר זה לא עומד לריח ועיין חזו"א ל"ה סק"א שעמד על זה וכתב שגם כה"ג חשיב שאין לו עדין שם בשם והוא חידוש

אמנם עיין גר"ז פי"א ס"י וכן ביאר הבית מאיר דכונת הגמ' שיש כאן תנאי דרק אם הדבר הובא למקום כדי שיהיה כאן ריח ויהנו מריחו אבל כל שכרגע הימצאות הדבר במקום לא למטרה שיהנו מהריח כה"ג לא צריך לברך על הריח ולכן בחנותו של בשם אפילו שודאי שהחפצא של בשמים זה במטרה להריח אבל מה שכאן יש ריח במקום זה הוא לא למטרה להריח לכן לא צריך לברך על זה ועיין גר"ז שכתב שאדם שיש לו בביתו בשמים לריח אם כרגע זה נמצא בארון לשומרם ופתחו הארון ויש ריח כה"ג לא צריך לברך דזה לא נמצא במקום זה למטרת ריח ורק בחנותו של בשם שזה נמצא כאן למטרת ריח כמבואר בגמ' צריך לברך ועיין בית מאיר דכוונת הראשונים לשאול שמשמעות הגמ' שכל שיש ריח מאתרוג מברכים והקשו תוס' הרי בסתמו זה נמצא במקום למטרת אכילה וא"כ אין הימצאותו בתור ריח ולכן כתבו שמדובר שהביאו את זה למקום כדי להריח או לאוכלו ולהריח שכה"ג הימצאותו כאן לצורך ריח ועיין גר"ז שהוסיף שלפ"ז אפילו אם נטלו לאכולו אבל אם מקריבו כדי להריח גם חשיב שהובא למקום זה כדי להריח וצריך לברך עליו [אמנם בפשוטו זה רק אם לפני זה הוא לא הריח את הריח]

והנה אפילו דהגר"ז והבית מאיר שניהם ביארו כנ"ל אמנם יש חילוק גדול ביניהם דבבית מאיר מבואר שזה כל חיסרון סוגין דהינו שגם בשמים דבית הכסא כל החיסרון כי זה הגיע לכאן לא כדי להנות מריחו ולפ"ז אם יטלם משם למקום אחר כדי להנות מריחם יצטרך לברך וכן משמעות פסקי הרי"ד שביאר בסוגיא דבית הכסא שכל החיסרון כי זה הגיע למקום זה שלא לכוונת ריח אמנם הגר"ז נקט שזה שיש כאן שני חסרונות בסוגין א. בשמים של בית הכסא שזה חיסרון מצד החפצא שהוא לא עומד כלל לריח ובזה גם אם יטלו לריח לא יברך עליו אמנם יש עוד חיסרון הנלמד מחנותו של בשם שללא שמעונין בריח שלא מברכים שבזה נתחדש שגם דבר שעומד לריח אבל צריך שזה יגיע למקום זה כדי להנות מריחו אבל כל שזה הגיע למקום זה לא כדי להנות מריחו לא צריך לברך וכנ"ל אלא שצ"ע מנ"ל שיש שני חסרונות הרי הגמ' שאלה על בשמים של בית הכסא מחנותו של בשם ומשמע שזה אותו חיסרון ולנ"ל יש כאן שני חסרונות שונים וצ"ל שיש כאן נידון כללי האם עצם זה שבמציאות נהנה זה סיבה לברך ולא איכפת לן למה הדבר עומד וא"כ גם בית הכסא צריך לברך או דנימא שצריך שהדבר יעמוד לריח וממילא זה גם מחייב דגם בעומד לריח אבל כל שלמקום זה הוא לא הגיע למטרת ריח אין בזה המעלה של עומד לריח והדברים מחודשים אמנם לכאורא הביאור הפשוט כבית מאיר שכל חיסרון סוגין רק דומיא דבשם שיש תנאי שהדבר צריך להגיע למקום זה למטרת הנאת ריח

והנה מבואר בגמ' שריח שעשוי לגמר בו את הכלים לא מברכים עליו וכתב הרמב"ם שגם על כלים מגומרים לא מברכים והטור תמה עליו דהרי זה עומד שבמצב זה יריחו בו ולמה שלא יברכו אמנם ביארו האחרונים בדעת הרמב"ם דס"ל דחשיב ריח שאין לו עיקר ולא מברכים עליו ועיין ביאור הגר"א שכתב שמקור דברי הרמב"ם מהגמ' שגימור שנעשה לצורך הכלים לא מברכים דהינו דלנ"ל נחלקו הרמב"ם והטור במגמר בשמים כדי שיקלט בדבר ואז יריחו בו דהרמב"ם נקט שאם לאחר הגימור יברכו גם עכשיו יברכו והטור נקט שעכשיו זה לא עומד לריח לכן לא מברכים אבל לאחר שזה נכנס בבגד שזה עומד לריח יברכו ולכאורא יש מקום גדול לומר שזה תלוי בנ"ל שאם כל יסוד החיסרון האם זה בעצם מציאותו עומד לריח בזה וודאי מסתברא כדברי הרמב"ם שאם כשזה תוך הבגד מברכים גם בשלב קודם שנעשה כדי שיהיה בבגד ויברכו שצריך לברך אמנם אם נימא שגם דבר שעומד לריח אבל כל שבמקום זה אינו עומד להריח לא מברכים א"כ גם כאן שזה לא עומד כלל שיריחו בו קודם שיכנס לבגד א"כ ודאי שזה סיבה לא לברך עליו

והנה כתב המ"ב שבמחסן של בשם אם לוקח להריח ודאי צריך לברך כמו בלוקח אתרוג שעומד לאכילה כדי להריח בו והחזו"א כתב שכל שזה יחוד ארעי זה לא עוזר אמנם כל זה לשיטתו שכל נידון סוגין בדין יחוד לריח אמנם לנ"ל שכאן הרי זה עומד לריח רק שבמקום זה ריחו לא נמצא למטרת ריח א"כ כל שלוקחו למטרת ריח בזה ודאי צריך לברך וכמו שהבאינו מהגר"ז והבית מאיר

והנה עיין חזו"א ל"ה סק"א שכתב שבשמים שעומדים לריח שלקחם כדי לסלק ריח רע לא מברכים עליהם [וע"ש שדן מכח הגמ' שמן להעביר את הזוהמא] והנה לשיטת האחרונים שיחוד ארעי זה גם יחוד א"כ יתכן שגם איפכא אמנם למה דנתבאר לעיל דבשמים של בית הכסא כיון שהריח עצמו עומד לבית הכסא גרע א"כ ה"ה איפכא אמנם לדעת החזו"א שנקט כגר"א שצריך יחוד קבע א"כ לכאורא עד כמה שלוקח לארעי לסלק ריח רע למה שלא יברך אמנם אם נימא כנ"ל שיש תנאי שזה יגיע למקום זה לצורך ריח א"כ כיון שזה הגיע לכאן כדי לסלק ריח לא צריך לברך על זה

והנה עיין בה"ל ריש סימן רי"ז שהביא נידון לגבי בית מרקחת שהרוקח מעונין שיהיה ריח כדי שיגיעו לקנות והנה שם לכאורא זה לא עומד לריח כלל ולא רק שבמקום זה הוא לא עומד לריח ולגר"ז יש מקום לדון שכל הדין שניחא ליה שאנשים יריחו זה לא סיבה שזה יחשב שם בשמים ורק בעומד לריח רק שבמקום זה הוא לא עומד לריח זה עוזר

והנה עיין בה"ל בתחילת הסימן שהביא מכנסת הגדולה דגינה שיש בה אילנות אם פירות או אילנות מריחים צריך לברך עליהם [בהגהת מהרל"ח מובא אתרוג והדס] ועיין חזו"א שכתב שלכאורא זה רק בלוקחם בידו או במתקרב עליהם כדי להריח אבל ללא זה לא מברך וכתב שלפי שיטתו בכונת הגר"א כל שזה לא עומד לריח לא מברך גם אם לרגע רוצה להריח בהם אלא כתב דשמא סתם גינה עומד גם שיבאו ויריחו בזה והנה מבואר בדבריו חידוש שאם מתקרב לבשמים כדי להריח בהם זה כמו שנוטלם בידו והדבר חידוש שכיון שצריך ליחד הדבר לריח לכאורא זה רק על ידי שנוטלם בידו והנה לביאור הגר"ז והבית מאיר הנ"ל עד כמה דנימא שזה לא עומד במקום זה לריח לכאורא ללא שיביאם למקום מסוים שריחם ישמש לריח אין לברך וצ"ע

והנה הבאינו לעיל לדון ברוצה לקנות בשמים ורוצה לבחון את ריחם האם מותר להריח ללא ברכה והנה לכאורא כה"ג זה לא נחשב שכונתו לריח כיון שלא מתכוין להנות מהריח ולפ"ז בחנות דמבואר בגמ' שחשיב שזה עדין לא עומד לריח א"כ במריח מדבר סגור וודאי מותר אמנם בקנה כבר וזה נמצא בביתו ורצה עכשיו להריח לדעת האם לברך או מה לברך זה לא שייך דכאן הרי זה עומד להריח ובזה לא צריך כוונת ריח אמנם למה דנתבאר לעיל מהגר"ז והבית מאיר שגם דבר שעומד לריח כל שלא הגיע למקום זה כדי להריח אין לברך עליו א"כ כאן שלוקחו כדי לבדוק את ריחו לא חשיב שזה הגיע לריח דהרי הביאו שתחילת ריחו יהיה לבדיקה שזה לא ריח של הנאה אמנם אם הביאו לבית הכנסת בשמים להריח והא רוצה לבדוק בזה כיון שזה הגיע לריח אין להתיר אלא לט"ז לעיל וצ"ע בכל זה

**ביאור ספר הפרדס בכונת תוס'**

ה] והנה עד עכשיו ביארנו כמבואר ברא"ש ובשאר הפוסקים שיסוד הנידון באתרוג שלא מברך אלא בלקחו להריח מצד אותו חיסרון של בשמים של בית הכסא או בשם ללא שמעונין בריח וביארנו שזה או מצד שחשיב שזה לא עומד לריח או מצד שזה הגיע למקום זה שלא למטרת ריח אמנם הנה תוס' כתבו דבר זה סתם ולא כתבו דבר זה מכח הגמ' לקמן וקצת משמע שלא דנו כלל מכח הגמ' לקמן אלא דנו מסברא שאתרוג כיון שזה עומד לאכילה ולא עומד שישתמשו בריחו ממילא אין לריחו חשיבות לענין ברכה ולכן כתבו שרק בנוטלו כדי להריח בו שיחדו לריח זה עוזר ועיין ספר הפרדס שער ז' שהביא את דברי התוס' והקשה עליהם מה טעם בחידושם וכתב שסברתם מצד שקי"ל בבת תיאה שריחא לאו מילתא והקשו התוס' מה זה שונה מורד והדס של ע"ז שאסור לעבור ליד בית ע"ז אם הוא מריח ונהנה מהם וכתבו לישב שיין לא עומד לריח ובזה ריחא לאו מילתא משא"כ ורד והדס זה עומד לריח וס"ל לתוס' שאתרוג זה כמו יין שזה לא עומד לריח וריחא לאו מילתא וזה סיבה לא לברך ולכן צריך שיטלם להריח שבזה ריחא מילתא עכ"ד ועיקר דבריו מבואר במהר"ם חלאוה פסחים כ"ו. שהביא גם את חילוק תוס' והקשה מהא דמריח מאתרוג מברך וכתב שבמתכוין להנות ריחא מילתא והדין של בת תיהא שאינו מתכוין להנות ומבואר כנ"ל שבאתרוג חשיב שלא עומד לריח וצריך יחוד כדי שיחשב ריחא מילתא [אמנם בריטב"א בע"ז י"ב: וכן בספר המכריע סימן ל"ה מבואר שאתרוג חשיב כדבר שעומד לריח שריחא מילתא דהינו שיש איסור גם אם לא מתכוין להריח] ועיין ב"ח שהקשה על אתרוג שצריך כונה להריח מה זה שונה מחנות של בשם ותירץ ששם זה עומד לריח והנה אם סברת תוס' מצד הגמ' לקמן א"כ זה חילוק הגמ' עצמה ובהכרח שנקט שסברת תוס' כאן לא מצד דין הגמ' לקמן

אלא שצ"ב למה אין כאן את החיסרון של הגמ' לקמן שגם בשמים שודאי ריחם מילתא אבל כל שלא עומדים כרגע להנות מריחם זה לא סיבה לברך ואולי משמעות התוס' שגם אם אדם אחר הביאם כאן כדי להריח מי שלא מכוין להריח לא מברך וזה מצד שריחא לאו מילתא ויתכן עוד שס"ל שכיון שבמציאות יש מזה ריח כל שמביאים סתמא חשיב שזהגם מגיע לריח אמנם יתכן עוד שנקטו שהחיסרון של הגמ' לקמן שדבר שלא עומד לריח זה רק סברא בברכת בורא מיני בשמים או עצי בשמים שאין לדבר זה שם בושם אבל ברכת הנותן ריח טוב בפירות אין בזה חיסרון הנ"ל וזה רק מצד חיסרון חדש שריחא לאו מילתא ולפ"ז פרי שייחדהו לריח ומטבעו עומד לריח בזה לא יהיה חיסרון של חנותו של בשם וצ"ע ועיין בזה לקמן סק"ו ז'

**בביאור כונת תוס' שרק הדס מברכים עצי בשמים**

ו] הגמ' אומרת שעל מגומר מברכים כמו הדבר שממנו זה מתגמר והגמ' שואלת מברייתא שלא מברכים אלא על הדס והגמ' מתרצת הדס וכל דדמי ליה ועיין תוס' שביארו שכונת הגמ' לא לשאול ביחס למגומר אלא שחזינן שעל סתם עץ לא מברכים והגמ' מתרצת שכל שזה דומה להדס מברכים על זה ועיין תוס' שכתבו שהכונה לאפוקי תפוחים וחבושים שאין עיקרם לריח שלא מברכים על זה ועיין ביאור הגר"א ס"ב וחזו"א סק"ג שביארו שכונתם למה שכתבו בע"ב שפרי שלא עומד לריח לא מברך אלא א"כ נוטלו כדי להריח בו אמנם עיין תוס' רי"ח שכתב וז"ל כלומר לאפוקי תפוחים וחבושים שריחן טוב ואין עיקרן עשוי לריח כמו הדס ולכך לא מיקרו עצי בשמים עכ"ל ומשמעות הדברים שהכונה גם בנוטלם להריח שהגמ' בע"ב אומרת שמברכים על זה הנותן ריח טוב בפירות אבל אין לברך על זה בורא עצי בשמים כיון שעיקרו לאכילה זה לא נחשב עצי בשמים וכן מבואר בבה"ל סי"ד שהביא מהאחרונים לבאר למה על אתרוג לא מברכים שכיון שבעיקרו אינו עומד להריח אלא לאכילה לא חשיב בשמים וציין לדברי התוס' הנ"ל והנותן ריח טוב בפירות לא שייך לברך כיון שזה אסור באכילה והבה"ל חלק שוודאי יש לזה עדין שם פרי [ועיין בה"ל ס"ב ד"ה או דגם מבואר כך] ועיין ב"י שהביא מהרא"ש סימן ו' שכתב לגבי קנה שמברכים הנותן ריח בפרי האדמה וכתב שלמה לא מברכים בורא פרי בשמים כיון שעיקרו לאכילה לא חשיב פרי בשמים

והנה עיקר היסוד הנ"ל דיתכן דדבר שיש כאן ריח שזה סיבה לברכה ובכל אופן אין לברך בלשון בשמים מצד שאין לזה שם בשמים מצאנו בכמה דוכתי

א. עיין ב"י סימן רצ"ז שהביא שיש שדנו לברך על ריח טוב של פת ויש שברכו בורא מיני בשמים אמנם הביא מהראשונים שאין לברך אלא הנותן ריח טוב בפת מצד שזה לא נחשב בשמים

ב. עיין מג"א סימן רצ"ז שהביא שהט"ז והש"ך דנו לגבי פלפלין האם זה חשיב בשמים או לא וכתב המג"א שצ"ע מה הנידון דמ"מ יש לברך עליהם הנותן ריח טוב בפירות דגם אם דבר זה עיקרו לתבלין ולא לריח ולכן אין לו שם בשמים אבל אין סיבה שלא יברכו עליו הנותן ריח טוב בפירות [ועיין גר"ז שביאר שגם ברכת הנותן ריח טוב בפירות צריך שדבר זה יעמוד גם לריח ופלפלין זה לא עומד לריח כלל [וכמו שאם אדם נהנה מריח התבשיל לא מצאנו שיברכו על זה או מי שנהנה מריח היין] ויש שכתבו שאין זה בגדר ריח טוב כלל]

ג. עיין רש"י שכתב שלהעביר את הזוהמא אפילו שלא מברכים עצי בשמים אבל מברכים בורא שמן ערב ובפשוטו הביאור שכה"ג אין לזה חשיבות של ריח שזה סיבה לברכה וצ"ב א"כ למה ברכת בורא שמן ערב זה כן סיבה ולנ"ל א"ש שכל שזה לא עומד לריח חסר בשם בשמים אבל עד כמה שמברכים בורא שמן ערב אין חיסרון זה

והנה מבואר בטור דבדיעבד אם בירך בורא מיני בשמים על כל דבר זה מועיל ומבואר בדבריו שזה גם על הנותן ריח טוב בפירות וצ"ע לנ"ל שכוונת תוס' שזה לא נחשב בשמים ולא שמצד מעלתם תיקנו לזה ברכה מיוחדת א"כ גם בדיעבד זה צריך לעכב וצ"ל שאין הביאור שגם לענין בדיעבד זה סיבה שלא יחשב מיני בשמים אלא זה רק סברא שלכתחילה לא מתאים בזה מיני בשמים ואין זה כמו פת דמשמעות הב"י שגם בדיעבד לא מועיל מיני בשמים וכן פלפלין דמשמעות המג"א שהט"ז דן שגם בדיעבד לא מועיל מיני בשמים דשם אין לזה שם בושם כלל אבל כאן זה רק סברא לענין לכתחילה

והנה מבואר במג"א בשם השל"ה שיש שנהגו במוצאי שבת כדי שלא יהיה טעות לברך על כל דבר מיני בשמים ולנ"ל יש מקום לדון שזה רק בדבר שזה עצי בשמים או עשבי בשמים דהינו שיש לזה שם בשמים אבל דבר שאין לו שם בשמים לענין לכתחילה כה"ג ודאי שגם במוצאי שבת זה לא סיבה לומר נוסח שזה רק בדיעבד ועיין לבושי שרד ופמ"ג שנקטו לענין פלפלין שכונת המג"א שגם אם בדיעבד יוצאים במיני בשמים אבל בזה גם במוצאי שבת מברכים הנותן ריח טוב בפירות וזה כנ"ל אמנם המחצית השקל ביאר ששם זה מעכב אפילו בדיעבד ולכן צריך לברך הנותן ריח טוב בפירות

**האם דבר שעומד לאכילה יש בו גם חיסרון לענין מיני בשמים וכן האם הדבר מוסכם שיש חיסרון לענין עצי בשמים**

ז] והנה בפשוטו לענין הנותן ריח טוב בפירות דהבאינו מתוס' רי"ח שהחיסרון מצד שזה לא בשמים זה סברא גם לענין עצי בשמים וגם לענין מיני בשמים וכן מבואר בבה"ל הנ"ל לענין אתרוג אמנם הנה עיין מ"ב סימן רט"ז סק"ו לענין צפורן שיש שכתבו שאין לברך על זה הנותן ריח טוב בפירות אלא מיני בשמים כיון שזה לא עומד לאכילה אלא בתור תבלין וצ"ע הרי כאן עיקרו לאכילה ועד כמה שאין לברך עליו הנותן ריח טוב בפירות דאין לו שם פרי א"כ גם מיני בשמים אין לברך עליו אמנם עיין חידושי הרשב"ץ בסוגין שכתב מפורש בשם תוס' שדבר שעומד לאכילה זה סיבה שלא לברך על זה עצי בשמים אמנם מבואר בדבריו שמיני בשמים אפשר לברך על זה ולכן כתב שתבלין שלא חשיב פרי אין לברך עצי בשמים ולא הנותן ריח טוב בפירות אלא מיני בשמים וכן הוא במאירי בסוגין שכתב וז"ל וכל שאינו נעשה לריח כגון אתרוג וכדו' אע"פ שאין מברכין עליו עצי בשמים מברכים על זה הנותן ריח טוב בפירות או מיני בשמים עכ"ל ע"ש ומבואר כנ"ל ועיין ב"י בשם האגור שקנה וקינמון מברכים מיני בשמים והביאור כנ"ל שזה לא פרי דזה עומד לתבלין אמנם זה לא עצי בשמים כי עקרו לא לריח וממילא זה מיני בשמים וצ"ל הסברא שעצי בשמים שזה מתיחס על העץ כל שמצד עיקר הדבר זה לא עומד לריח לא שיך לקרוא לזה עצי בשמים אבל לענין מיני בשמים שמדובר על הדבר עצמו כל שעכשיו מיחדו לריח חשיב מיני בשמים ולפ"ז אין זה דומה לפת או פלפלין או דבר שזה להעביר הזוהמא הנ"ל דשם יתכן שלא חשיב מיני בשמים כלל וכנ"ל אבל כאן זה רק חיסרון בשם עצי בשמים וא"ש הטור שיוצאים במיני בשמים גם על פירות דבאמת הלשון מיני בשמים מתאים בזה ולפ"ז גם על פירות במוצאי שבת יש את המנהג לברך מיני בשמים וכן הוא בגר"ז ובמאמר מרדכי שם [אמנם הבאינו לעיל דהרא"ש כתב שלא מברכים פרי בשמים כי זה לא בשמים אמנם עיין תוס"ר שהגירסא שלא מברכים מיני בשמים והביאור שאם לא היה תורת פרי אפילו שזה לא עומד לריח היו מברכים מיני בשמים וצ"ע]

והנה בעיקר דברי התוס' שהסיבה שמברכים הנותן ריח טוב בפירות ולא עצי בשמים זה מצד שלא חשיב עצי בשמים מצאנו ראשונים שחולקים בזה א. הרמב"ם כתב שעל שמן כבוש שנודף ממנו ריח מברכים עליו בורא עצי בשמים ועיין מ"ב שהביא מהלבוש שלא מתאים הנותן ריח טוב בפירות כיון שזה לא הריח הטבעי ומבואר שבכל אופן אפשר לברך עליו עצי בשמים ב. עיין טור שהביא מהמהר"ם שעל ריח קנה וקינמון מברך עצי בשמים וביאר הב"י שאין זה עיקר הפרי ולכן אין לזה שם של פרי ומבואר שמברך עצי בשמים ודלא כרשב"ץ ומאירי דמברך מיני בשמים דהינו שכל שיש בו ריח אפילו שמצד עצמו זה לא עומד לריח אפשר לברך עצי בשמים

והנה יש לדון בבירך בדיעבד על פירות עצי בשמים האם יצא או לא ובפמ"ג סק"ד נקט שיצא אמנם בגר"ז פי"א ס"ג משמע שלא יצא ובפשוטו זה תלוי בנ"ל שאם באמת מתאים על זה הלשון עצי בשמים רק למעלתו תיקנו לו לשון פרי א"כ בדיעבד וודאי יצא משא"כ אם נימא שלא מתאים על זה הלשון עצי בשמים א"כ יתכן שזה מעכב גם בדיעבד ולכאורא הוא תלוי במחלוקת הראשונים הנ"ל והנה השו"ע ס"ו פסק את דין הרמב"ם ששמן כבוש מברך עצי בשמים ובהכרח שפסק דלא כתוס' וא"כ בדיעבד וודאי יוצא ובדעת הגר"ז צ"ל שזה לשיטתו שאם בירך על יין בורא פרי העץ לא יצא ורק בשהכל יצא דהינו שכאן שתיקנו ברכה מצד מעלתו כל שבירך ברכה אחת שזה לא מין ברכה כולל כמו שהכל לא יצא ולפ"ז גם מה שפסק המ"ב לברך על צפורן מיני בשמים זה לא מצד שחשש לתוס' אלא מצד שכיון שזה ספק הנותו ריח וכו' לכן מברך מיני בשמים [ולכאורא נפק"מ לנענה שעומד לתבלין שזה ספק עשבי בשמים או הנותן ריח טוב בפירות דאין לברך מספק עשבי אלא מיני ולכאורא כאן אין את חיסרון התוס', והברכי יוסף הביא בזה מחלוקת ובסוף הכריע מכח שיבולי הלקט שזה עשבי אמנם בשיורי ברכה כתב שבכת"י של השיבולי הלקט זה לא נמצא]

**בדין שמן אפרסמון**

ח]מבואר בגמ' ששמן אפרסמון מברכים עליו בורא שמן ערב ועיין תר"י שזה מצד שהוא שבח א"י וברבינו מנוח כתוב שזה שמן שיש לו חשיבות מיוחדת אמנם עיין רא"ה וריטב"א שכתבו שכיון שזה שמן שנסחט מהעץ לא חשיב עצי בשמים כמו בפרי שסחטו ממנו מימיו שמברכים שהכל ולכן כאן מברכים בורא שמן ערב ומשמעות הדברים שגם מיני בשמים אי אפשר לברך וצ"ע הרי יש כאן יצירה של חפץ שיש בו ריח ולכאורא משמע שזה כיצירה חדשה וגם מיני בשמים זה רק דבר שנוצר אם ריח וזה מקור לריח סנטטי שלא מברכים עליו אמנם אין זה מוכרח דכוונתו שמיני בשמים לא מברכים אלא יתכן שבורא שמן ערב זה עדיף ועיין תר"י שהביא מהראב"ד דמי וורד מברכים מיני בשמים וביאר הנ"ל שמים שבעץ אין זה העץ עצמו ומבואר שמיני בשמים אפשר לברך וצ"ע והנה יש לדון בבירך על שמן אפרסמון האם יצא ידי חובתו ולפשטות הגמ' שיש כאן תקנה מצד מעלתו א"כ יצא אמנם לסברת הרא"ה והראב"ד לא מתאים בזה עצי בשמים ולא יצא ועיין מ"ב סקכ"ג שציין לדברי האחרונים שדנו בזה

**בגדרי ריח שיש לו עיקר ובדין ריח סנטטי ובדין הטבק**

ט] מבואר בגמ' מ"ג. שכשורתא לכו"ע מברכים בורא עצי בשמים ומסקנת הגמ' שגם בכבישא ובטחינא והנה בביאור כוונת הגמ' מרש"י משמע שכבישא זה שיש שם חתיכות כבושות וטחינא שהבשמים טחונים אבל הכל מדובר שיש שם בעין אמנם אם יוציאו הכל לא יברכו עצי בשמים ועיין רא"ש בשם הראב"ד וכן הוא בטור בשמו שיברכו מיני בשמים וכן הוא בריא"ז, וברא"ה כתב שיברכו בורא שמן ערב ועיין תוס' שכתבו לבאר כבישא ששרו הרבה זמן וטחינא שקצת זמן ובפשוטו מבואר שאפילו שאין כאן היום עיקר כלל בכל אופן מברכים כפי הדבר שממנו הגיע הריח ובפשוטו זה סותר לראב"ד הנ"ל וצ"ע על הרא"ש שהעתיק את שני הדברים ועיין רשב"א שנקט כדבר ברור ששמן שקלט ריח מברך כפי הדבר שממנו הגיע הריח אפילו שהוציאו לגמרי את הבשמים ובטור הביא שני דעות בהוציאו הבשמים האם כלום או בורא שמן ערב וזה שני הדעות שבריטב"א ובפשוטו כל זה דלא כרא"ש והראב"ד שמברכים לכל הפחות מיני בשמים והשו"ע כתב שראוי לא להריח אמנם מעיקר הדין משמע שנקט לא לברך והמ"ב הביא שהכרעת האחרונים לברך על זה [ושמעתי לבאר שחשיב יש לו עיקר כל שזה דבר שנספג ולא נעלם עוד רגע וזה החילוק בין מגומר שעובר לבגדים לבשמים שנחלטו בשמן]

והנה צ"ב סברת הראב"ד שמברכים מיני בשמים ולא עצי בשמים דמה ההבדל ועיין רש"י לעיל לגבי מגומר שגם נקט שכיון שהעץ לא קיים מברך מיני בשמים [והרא"ה והריטב"א נקטו שלא מברכים וזה לשיטתם ולפ"ז מבואר שאם לא שמן ערב לא מברכים כלל אמנם יתכן שכאן גרע] וצ"ע מה החילוק ולכאורא משמע שמיני בשמים זה כל מציאות של ריח ולא משנה מה מקורו ולכן כיון שיש כאן שמן אם ריח זה נחשב מין בושם וכן מגומר ס"ל לרש"י שכיון שיש כאן עשן אם ריח אפילו שזה לא עץ בשמים אבל יש כאן מציאות של ריח ולכאורא לראשונים שמברכים בורא שמן ערב הכונה כנ"ל שדנים שזה שמן מריח ולא משנה שזה לא מעצם בריאתו ועיין לעיל דיתכן שזה גם סברא למיני בשמים וכן נראה בטור שכל דבר מועיל מיני בשמים ולכאורא א"כ ה"ה כל ריח סנטטי כיון שהיום יש כאן מציאות של ריח מברכים מיני בשמים ובפשוטו זה לא גרע ממוסק שרש"י ביאר שזה צואה של חיה אמנם שמעתי לבאר שסברת הראב"ד שחומר הריח חשיב שנשתנה ואין לו את המעלה של עץ וכמו פירות שנשתנו ולכן ברכתו מיני בשמים ובזה א"ש שחשיב יש לו עיקר אפילו שזה לא עצי בשמים ולפ"ז אין זה ענין לריח סנטטי

והנה מבואר ברמב"ם שאם גמר בגדים לא מברכים על הבגדים והטור חלק עליו ועיין ב"י שנקט שזה אותו נידון של שמן כבישא שהוציאו ממנו כל הבשמים וכן הוא בספר המאורות אמנם האחרונים כתבו שזה לא דומה דשם בתחילה שרפו הבשמים וזה נהפך לאין לו עיקר ממילא אחרי זה שנכנס לבגד זה לא סיבה לברכה אמנם בכבש שמן או שרה שזה בלע ממנו עצמו חשיב שנכנס כאן יש לו עיקר ובפשוטו הטור גם מודה שצריך יש לו עיקר רק דס"ל שגם כאן חשיב עיקר שהכל מגיע מהבשמים עצמם וצ"ע

ויש מקום לומר שכל נידון הראשונים רק בשמן שעיקרו לא לריח אלא לסוך וכן בבגדים אבל בושם שמצוי היום שכל המטרה שזה יהפך למי ריח בזה הרי הוא עצמו מיני בשמים וכמו שס"ל לרא"ה שיש עליו ברכה של שמן ערב

והנה עיין באר היטב שדן לגבי טבאק וכתב שלא לברך והנה הכף החיים הביא בזה שיש שביארו שזה רק לסלק את הריח הרע של הטבק והיום זה לא שייך שכל הענין זה הריח שנותנים בו עוד יש שביארו שזה ריח שאין לו עיקר והנה לדעת השו"ע דשמן שקלט ריח והוציאו הבשמים לא מברכים כלל בפשוטו גם כאן זה כך אמנם כתב שראוי שלא להריח בזה והמ"ב הכריע לברך עליו אמנם יש לדון דהרי במגומר וודאי קי"ל שלא מברכים והטעם ביארו האחרונים כי זה נהיה עשן ואחרי זה מגיע לכלי ולא שישר מהבשמים זה ממגיע לשמן ויש לדון שכאן זה מגיע לשמן ואחרי זה השמן נמצא בטבק והא עצמו מתנדף ורק הריח נשאר האם זה כמו שזה הגיע ישר לטבק או שגרע ובפשוטו אין בזה חיסרון שזה עבר עוד מקום

והנה בלשון המ"ב בשמן שקלט הריח כתב שזה ריח קלוש וצ"ע דהטעם כי זה אין לו עיקר ומה זה משנה אם זה קלוש או לא ולכאורא יש מקום לומר שאם זה ריח חזק ס"ל שזה בשמים בעצם דהשמן נחשב למיני בשמים ועיין לעיל שכתבו לדון כסברא הנ"ל שמים שקלטו הריח וכל מטרתם רק לריח וכן בשמן כה"ג דהינו שאין לו מטרה לסוך וכדו' כה"ג זה ודאי נחשב כמיני בשמים וצ"ע