29. בעניני בית הכנסת
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

# בעניני בית הכנסת

# בדיני כבוד בית הכנסת [סימן קנ"א]

### באיסור הפשלת חבלים

א] מבואר במשנה שאסור להפשיל חבלים מעל בית הכנסת והנה בסוף סימן קנ"א יש נידון האם עליה שעל בית הכנסת יש בה קדושה ועיין בה"ל שכל זה בעליה שזה בנין לעצמו אבל גג בית הכנסת ודאי אסור לעשות בו שום תשמישין ובחת"ס תשובה ל' כתב ששיטוח פירות זה מילתא דפרהסיא משא"כ עליה זה דבר צנוע

### ביסוד האיסור קלות ראש בבית כנסת

ב] מבואר בגמ' שיש איסור קלות ראש בבית הכנסת ורש"י ביאר שזה הולך על המשך המשנה אמנם ברמב"ם וכן בטור ביארו שזה הולך על שחוק והיתול ושיחה בטילה ועיין מ"ב שהביא מהפמ"ג שזה לא דוקא סתם שיחה אלא ה"ה לצורך פרנסתו וצ"ב דבראשנים מבואר שיחה בטילה דבעלמא זה דיבור סתם סיפורי מעשיות וכמו בגמ' ביומא שכל מי ששח שיחה בטילה עובר בעשה אמנם בגמ' מבואר שגם חשבונות אסור והנה תוס' ביארו שהחידוש שגם זה נחשב קלות ראש אמנם ברא"ש מבואר שיש בזיון מיוחד דהינו שמתישב לעשות חשבון אבל אדם שסתם מדבר אם חברו דבר שנצרך לפרנסתו יתכן שזה לא בכלל האיסור וצ"ע בזה ובחו"ב כתב להקל בזה דבעלמא שיחה בטילה זה ללא סיבה וכן מבואר במ"ב בהמשך הסימן שיש מצבים שמותר אכילה שותיה ומלאכה אבל קלות אסור וזה הדוגמאות של הרמב"ם וודאי שזה רק על סתם שיחה והנה עיין רמב"ם הלכות ת"ת פ"ד שכתב שאסור לומר אסותא בבית המדרש וסיים שקדושת בית המדרש זה יותר מבית הכנסת ומשמע שזה מדין קדשות בית המדרש וכן נקט הא"ר שבבית הכנסת מותר אמנם בגמ' משמע שזה מצד ביטול תורה ועיין חו"ב שם וצ"ע [ועיין יור"ד שס"ח שלא אוכלים בית הקברות וביאר הגר"א דיש איסור של קלות ראש ומבואר ברש"י שזה קלות ראש ולגירסת הרמב"ם אין לזה מקור, ראיתי הערת הגרד"ל]

### באיסור להספיד בבית הכנסת

ג] אין מספידין בהם הספד של יחיד אבל מתר הספד של רבים צ"ע שלכאורא זה דבר מצוה והרי מפורש ברמב"ם שחשבונות של מצוה מותר וביאר הב"י שמסברא אין מעשה מצוה בכלל האיסור ואולי יש בזה חיסרון מיוחד שזה התעסקות בכבוד אדם אמנם יתכן שבאמת גם מצוה כל שאפשר לעשות במקום אחר צריך לעשות במקום אחר ולפ"ז גם הספד של יחיד אם לא יהיה מקום אחר יהיה מותר בבית הכנסת וצ"ע ומצאת בראש יוסף שכתב שבזמנינו שאומרים דברי התעוררות בהספד מותר תמיד בבית הכנסת

### בביאור הדין בתי כנסיות בבל על תנאי הן עשויות

ד] בגמ' מבואר שבתי כנסיות שבבל על תנאי הן עשויות ובביאור סוגיא זו מצאנו כמה שיטות בראשונים א. דעת רש"י וכן נקט באו"ז סימן שפ"ח שמדובר בישובן וזה היתר על כל דבר ומה שאמוראים לא נכנסו מפני החמה החמירו על עצמם ועיין בה"ל סי"א דגם לשיטה זו ודאי ששחוק והיתול אסור דהרי מפורש בגמ' שחשבונות של רבים אסור וכן הוא מפורש באו"ז וצ"ב מה זה גרע מאכילה ושתיה וצ"ל שזה דבר יותר מוכרח לאדם וצ"ע האם שיחה סתם זה אסור עוד כתב האו"ז שלזרוע שם אפילו בחורבנן שזה בזיון אסור ב. דעת תוס' והרא"ש שכל מה שהגמ' מדברת זה רק על חורבנן אבל על ישובן יש על זה קדושה רגילה ומה שהגמ' אומרת שחשבונות אסור תוס' ביארו שהכונה בישובן והכונה שאפילו דבר כזה שהוא דבר קל אסור אמנם הרא"ש ביאר שהכוונה שבחורבנן אפילו שעוזר תנאי אבל אסור דבר של בזיון שזה חשבונות של רבים ג. דעת הרמב"ן והרשב"א בחידושיו ובתשובותיו ח"ד סימן רע"ח וכן ביאר הר"ן שזה הולך בין על חורבנן ובין על ישובן ויש כאן היתר לעשות דבר שיש בהם מעין מצוה מדוחק כגון שאין מקום להשכיב את העניים ד.עיין בה"ל סי"א ד"ה להשתמש שהביא מהמרדכי הובא סימן קנ"ג במ"ב סקנ"א לבאר שזה כלל בכל קדושה שמיחדים דבר רק לזמן לא חל על זה קדושה כלל ורק שאסור חשבונות דהינו תשמיש של גנאי

והנה במשאת בנימין סימן ל"ג מבואר שהדין של הגמ' זה בכל בתי כניסות שבחו"ל וכן משמע באו"ז אמנם המג"א כתב שהכונה רק אם עשו תנאי ושם היו עושים תנאי אבל היום זה לא שייך וכן מדויק בפסקי הריא"ז שכתב שבבל היו צריכים מקום לאורחים ולכן עשו תנאי זה ועיין חת"ס סימן ל' שכן מדויק ברמב"ם שלא הביא גמ' זו כיון שזה היה משהו מיוחד לזמנם ואין זה נוגע לכל דור ובשער הציון י"ט כתב שאין כדאי להקל בזה אמנם בכמה מקומות צירף ספק זה ועיין בה"ל בסו הסימן שעד כמה שהגמ' ההוה נקט אין שום סיבה לומר שזה רק מועיל בחו"ל ולא בא"י ורק אם יש כאן דבר שבסתמא על כל חו"ל יש כאן מקום לדיק שזה רק בחו"ל

### ביסוד ההיתר דחכמים ותלמידיהם

ה] בגמ' מבואר שחכמים ותלמידיהם מותר ומדיקת דבר זה מהלשון בי רבנן ולכאורא מצאנו בביאור גמ' זו כמה שיטות דבר"ן כתב שזה סברא מיוחדת לגבי בית מדרש שזה כמו ביתו ובאמת מותר שם גם להיכנס בחמה מפני החמה ומה שאמוראים לא נכנסו דזה היה לבית הכנסת ומשמעות דבריו שגם בית המדרש שהוא לא מיוחד להם זה בכלל היתר דאל"כ לא קשה ממה שאמוראים לא נכנסו אמנם עיין רמב"ם שכתב שחכמים ותלמידיהם מותר לאכול ולשתות גם בבית הכנסת מדוחק ומקורו מסוגין ומבואר שנקט שזה לא סברא מיוחדת בבית המדרש אלא שהגמ' מביאה ראיה מהלשון בי רבנן שיש כזה היתר והנה הוקשה לו מאמוראים שלא נכנסו מפני הגשמים ולכן כתב שזה רק היתר מדוחק ועיין ב"י שגשמים זה לא דוחק דדרך אנשים להיות בשוק גם כשיש גשם ויש שביארו כיון שיכלו ללכת לבית אחר אין זה בגדר דוחק ועיין רמב"ן וברשב"א ח"ד סימן רע"ח דמבואר דנקטו כנ"ל ג.עיין שער הציון י"ב שכתב שבאו"ז מבואר שלת"ח מותר שלא מדוחק וכן משמע בסמ"ק ומשמעות דבריהם שזה גם בבית הכנסת וצ"ל שמה שאמוראים לא נכנסו מפני הגשמים מחמירים על עצמם היו אמנם גם לדבריהם אין הכונה שמותר להם שחוק וקלות ראש כמבואר בפוסקים אלא רק מה שזה צורך חייהם

והנה עיין פרישה ובמג"א שכתבו שכל ההיתר זה רק בבית הכנסת שרגילים ללמוד בו וכן שזה רק אם יושב ולומד שם שיהיה לו ביטול תורה לצאת ולאכול בחוץ אמנם הרמב"ן וכן האו"ז הביאו מהירושלמי שאכסנאי ת"ח שהגיע לעיר מותר להשכיבו בבית הכנסת ומבואר שאפילו שזה לא בית מדרשו וכן לא משמע שהנידון לחסוך לו ביטול תורה אלא הכונה שגופו קדוש והבית הכנסת מיוחד למה שנצרך לו וכן הוא ברבינו מנוח על הרמב"ם וצ"ע ופשטות הירושלמי שהוא דר שם ועושה כל צרכיו וגם משוחח וכדו' וצ"ע

והנה השו"ע פסק כרמב"ם שאין היתר מיוחד בבית המדרש אלא שיש היתר לת"ח מדוחק אמנם הרמ"א הביא את ההיתר של בית מדרש לת"ח והנה לפ"ז אין מקור להקל בבית הכנסת מדוחק וכן הקשה בפמ"ג ובבה"ל אמנם ברמ"א לא משמע שבא לחלוק על דין השו"ע ובפשוטו צ"ל שיש לזה מקור מהירושלמי ובאמת גם הר"ן שהעתיק חלק זה מהרמב"ן כונתו שזה היתר נפרד וכמבואר ברמב"ן והנה במ"ב כתב להקל לת"ח בבית מדרש לכל צרכיהם דתמיד זה נחשב מדוחק שזה יגרום ביטול תורה ועיין בה"ל שהרמ"א לא הקיל לגבי מפני החמה אלא רק לשימושיו הנצרכים לו וצ"ב מה זה גרע משאר שימושים וצ"ל דשם זה לא גורם לו ביטול תורה ועיין מאמר מרדכי שלדבר דברים בטלים זה ודאי אסור לת"ח שכיון שצורת הלימוד זה ללא דברים בטלים ודאי שלזה לא שייך ההיתר כלל

### באיסור כניסה בחמה מפני החמה

ו] בגמ' מבואר שאסור להיכנס בחמה מפני החמה ומבואר בגמ' שזה גם בזמן שלמדו דהינו שלא עוזר מה שאחרי זה משתהים בבית הכנסת או אומרים ד"ת וכבר דייק כן הבה"ל וצ"ב החילוק ממי שנכנס לקרוא לאדם אחר וצ"ל דשם אין לו הנאה בית הכנסת אלא הנידון רק על האיסור להיכנס לבית הכנסת שלא לצורך אבל כאן יש איסור שנהנה מבית הכנסת ובאמת הרמב"ם את האיסור להיכנס שלא לצורך כתב על הדין לקצר הדרך ולא על החמה אמנם מרש"י משמע קצת שהכל זה מצד כניסה שלא לצורך ובעמק ברכה כתב שכיון שלמדו כבר קודם א"כ ניכר שהכניסה לא לצורך לימוד אבל סתם אם שנכנס מפני החמה ולא למד קודם ועכשיו לומר שזה נראה שזה לצורך הלימוד מותר ולדבריו אדם שלמד קודם אסור להיכנס לבית הכנסת לקרוא למישהו גם אם לומד ולא משמע כדבריו וכן הרי הם יכלו לשהות בבית הכנסת ואת זה לא עשו קודם אלא בהכרח כמ"ב וראיתי לדון שאולי כשיש גשם ונכנס זה נראה שזה כדי להינצל מהגשם ולא די ללמוד משא"כ סתם אדם שנכנס ואומר פסוק [וראיתי הערה מהגרד"ל דביור"ד סימן שס,ח מבואר שביה"ק לא עושים קפנדריא ושם לא מצאנו איסור להיכנס שלא לצורך ובהכרח שזה בזיון בעצם]

אמנם עיין שער הציון ב' שכתב שכל ההיתר לומר פסוק כיון שאין לו צורה אחרת אבל כאן שיכולים ללכת לבית אחר אין ההיתר הנ"ל ולדבריו אם אין להם מקום אחר באמת יהיה מותר

ועיין טורי אבן שהקשה שכתבו שבזמן חוני המעגל עלו להר הבית להינצל מרוב הגשמים והקשה שבפשוטו זה יותר קדוש מבית הכנסת וראיתי לבאר ששם לא הבית המקדש מנע אלא עצם הדבר שזה גבוה רק שמקום זה קודש וזה פחות בזיון מנכנס לבית הכנסת שכל הצלתו בבנין של בית הכנסת וצ"ע

### בדין אמירת פסוק בקורא לחברו

ז] משמעות גמ' שבהיתר לקרוא למישהו עדיף ללמוד הלכות ומי שלא יודע שיגיד פסוק וכן משמע שלשהות זה רק מי שלא יודע לומר פסוק ולשון השו"ע יקרא מעט או יאמר דבר שמועה ומשמע שאין עדיפות באמירת דבר שמועה ועיין סמ"ג שכתב רק שישהה מעט ומשמע שזה לכתחילה לכל אדם ובלשון הגמ' ישב אבל בלשון הרמב"ם והרי"ף מבואר ישהה מעט דהינו שגם יושבי ביתיך הכונה מי ששוהה בבית הכנסת

### ביסוד האיסור קפנדריא

ח] מבואר בגמ' שיש איסור לעשות קיצור דרך מבית הכנסת אבל אם היה מעיקרא מותר וגם בזה מבואר בכס"מ שראוי להימנע ועל זה הגמ' אומרת שהאריכו ימים כי לא עשו בית הכנסת קפנדריא ועיין בה"ל שאם אומר פסוק מותר ומקורו מהכלבו וצ"ע דהראשונים שכתבו שאם נכנס להתפלל מותר לעשות קפנדריא הרי מפורש שאפילו שהתפלל שם זה היתר מיחד כי נכנס לא לצורך קפנדריא וכן דייק האו"ש מהרמב"ם [וראיתי מביאים מהמקור חיים שבנכנס לקרוא לחברו ואמר פסוק אסור לעשות קפנדריא] ולגירסא מצוה אין מקור לנ"ל ועוד צ"ע דלמה דביאר המ"ב דמה שאסור בחמה זה מצד שיכול אחרת א"כ גם כאן תמיד הרי יכול להאריך קצת את דרכו זה נחשב שיכול אחרת ואין שום מקור להתיר מהדין של מי שרוצה לקרוא ואם אין לא אפשרות אחרת יתכן ששם וודאי מותר וצ"ע להקל בזה

### בדין קידוש וסעודת מצוה בבית הכנסת

ט] הגמ' בפסחים אומרת שהיו מקדשים בבית הכנסת לצורך אורחים וצ"ע איך אכלו בבית הכנסת ומצאנו כמה ישובים תוס' במקום כתבו שהכונה בחדר ליד בית הכנסת באו"ז כתב שסעודת שבת זה סעודת מצוה שמותר והראשונים שלא תירצו כך או שס"ל שזה לא בגדר סעודת מצוה דזה סעודה שאדם אוכל גם מצד שזה הרגלו או שכאן שיש חשש של קלות ראש כי זה סעודה גדולה אסור כמבואר במג"א בשם הסמ"ק או שמשמעות הגמ' שגם ביום חולו היו בבית הכנסת ולא רק בשבת ובאו"ז הלכות קדוש כתב שמדובר באורחים ת"ח ובר"ן בפסחים כתב בתירוץ אחד שזה נחשב צורך מצוה להושיב העניים ובפשוטו שאר הראשונים שלא תירצו כך מצד שהעניים עצמם מצידם זה סתם אכילה וזה לא נחשב סעודת מצוה וברמב"ן ביאר שזה בתי כנסיות בבל שעל תנאי עשויות ולכן במקום הדחק שיש בזה קצת מצוה להושיב עניים מותר וכנ"ל ועיין מ"ב שער הציון ז' שכתב להקל בצירוף לסברא זו ולא הביא שכן הוא בר"ן אמנם כל הראשונים שלא תירצו כן משמע שלא ס"ל כך ולכאורא בא"י אין להקל בזה וכמשמעות המ"ב

### בדברי המג"א למה שלא יועיל תנאי בבית הכנסת

י] עיין מג"א שהקשה על מה דמבואר בשו"ע שלא מועיל תנאי בא"י הרי מה זה שונה מהדין של סימן קנ"ד דמבואר שבכל תשמישי קדושה מועיל תנאי כגון ארון קודש שלא מיעדו רק לתורה וע"ש שחידש שרק לתשמיש של גנאי לא מועיל תנאי אבל באמת לסתם תשמישים מועיל והנה כאן לא צריך גנאי ממש אלא גם לאכול ולהכנס מני החמה זה בגדר גנאי ועיין מ"ב סימן קנ"ד סקל"ד שלפ"ז גם בארון קודש לא יועיל תנאי לעשות בו דבר מגונה ועיין בה"ל שתמה על זה דברא"ש מבואר שאפילו לקרוא בו אדם אסור בישובו וממבאר בלשון התוס' שלא מועיל תנאי ולכאורא היה מקום לומר שכאן האיסור של כל ההלכות זה לא מצד שזה הוקדש למצותו אלא כיון שבפועל זה משמש להשראת השכינה ממילא זה בזיון להקב"ה ולא שייך בזה תנאי אמנם כונת המג"א שעד כמה שלא חל היחוד זה גם סיבה שלא יהי בזה בזיון ועיין בה"ל שכתב שכיון שיש מצוה להעמיד בית המקדש מעט ממילא רבנן גזרו שלא יועיל התנאי וצ"ע א"כ למה בחורבנן מותר ויתכן שבאמת בעיקר הדין חל התנאי רק יש כאן הנהגה מדרבנן ביחס לזמן בנינן אמנם יתכן שמדרבנן זה נחשב כמו שיחדו את זה לזמן עד החורבן שבזה לכאורא זה כמבואר במ"ב קנ"ג ס"ח שאם מיחדים בית הכנסת לרגלים בזמן הרגל יש קדושה ושלא בזמן הרגל אין קדושה [והנה המ"ב העתיק כמג"א וכן סיכם הדינים בבה"ל בד"ה אבל וצ"ל שכיון שנקט שדברי התוס' שלא מועיל תנאי בא"י מחודשים לכן הקל בזה אמנם צ"ע ששלא לדחק זה גם דעת הרמב"ן לאסור וצ"ע

# בדין מכירת בית הכנסת [סימן קנ"ג]

### האם מותר לכתחילה למכור בית הכנסת לצורך מצוה יותר חשובה

א] מבואר במשנה פרק בני העיר שמוכרים בית הכנסת לקנות דבר יותר קדוש ממנו והגמ' דנה האם ס"ת מותר למכור לקנת ס"ת אחר והגמ' מבארת שהצד להתיר כיון שאי אפשר לקנות משהו עדיף ממנו והגמ' מדיקת מלשון המשנה שס"ת לא קונים תיבה ומשמע שס"ת מותר והגמ' אומרת שהכונה בדיעבד והנה הגמ' לא פשטה הספק ודעת רבינו מנוח לקולא שמותר למכור ס"ת לקנות ס"ת כמהו וכגון שאין לחוש לפשיעותא ודעת הר"ן והטור בהלכות ס"ת לחומרא שלכתחילה אסור אבל בדיעבד מותר והנה יש לדון מה הדין לגבי שאר דברים האם מותר למכור כדי לקנות משהו כמהו ועיין ר"ן דכתב מפורש שלגבי לכתחילה וודאי אסור דהרי הגמ' מסתפקת בס"ת כיון שאי אפשר לקנות משהו יותר ממנו ומבואר שכל שאפשר לקנות משהו יותר ממנו וודאי שאין למכור אלא בשביל זה והנה בפשוטו מבואר בדבריו שגם בדיעבד כגון שמכר אסור לקנות בדמיו משהו כמהו שביאר שהסיפא שמבואר שאם מכר אסור לקנות משהו פחות ממנו זה אגב רישא דהרי גם כמהו אסור ולא העמיד שזה בדיעבד כמו לגבי ס"ת ועיין רשב"א שכתב שרק ס"ת או מטפחת ס"ת שזה כבוד התורה בעצמה בזה אסור לדבריו כמותו אבל בשאר דברים יתכן שודאי מותר

והנה הטור סימן קנ"ג כתב שאסור למכור כדי לקנות דבר שפחות ממנו והב"י דייק שדבר כמהו מותר והביא כן בשם רבינו יונה ועיין ט"ז שתמה שאם זה דיוק א"כ זה גם לגבי ס"ת והרי בזה מפורש בטור בהלכות ס"ת שקי"ל לחומרא בספק הגמ' וצ"ל שכונתו בשאר דברים חוץ מס"ת דהינו שנקט שכל נידון הגמ' לגבי ס"ת ולא לגבי שאר דברים אמנם כל האחרונים כתבו שדעת הטור רק לגבי בדיעבד שאם כבר מכרו שלא על דעת לקנות דבר יותר מותר למכור גם על דעת לקנות אותו דבר

והנה עיין מג"א שהביא את לשון הרמב"ם בה"ה שבני העיר שרצו למכור בית הכנסת אסור למכור לד' דברים וכתב המג"א דמשמע שדעתו שאפילו לכתחילה אפשר למכור בית הכנסת אפילו לקנות אותו דבר וע"ש שביאר הסברא לחלק בין זה לס"ת שמבואר בגמ' שרק מצד שאי אפשר דבר שהוא יותר אפשר לדבר כמהו דשם כיון שהס"ת לא פוקע מקדושתו זה חמור מבית הכנסת שאפשר להפקיעו מקדושתו ולפ"ז מטפחות זה כמו ס"ת שאסור למכור כדי לקנות דבר שהוא אותו דבר אמנם עיין מ"ב שכתב שהאחרונים ביארו שכונת הרמב"ם במקרה שמותר למכור כגון דחזו ביה תיואה או שאין מספיק מקום וכן הוא בחידושי ר"א מן ההר במגילה

ועיין מג"א שהקשה סתירה שהרמב"ם בהלכות מתנות עניים כתב שלא מוכרים בית הכנסת אפילו לפדיון שבוים וזה ודאי נחשב מצוה יותר מזה דהינו זה כמו להעלות קדושתו והב"י דייק שדעתו דלא כרא"ש שמותר לכתחילה למכור בית הכנסת לצורך ס"ת וע"ש שכתב לחלק אם יש בית הכנסת אחר או שאין בית הכנסת אחר והנה המג"א סקל"ג כתב שכל הדין המבואר ברמב"ם שאין למכור בית הכנסת לפדיון שבוים אין הכונה שזה אסור אלא הכונה שראוי לטרוח ולא למכור ולפ"ז כתב רעק"א דבהכרח כונת המג"א שגם דין זה הוא רק באין לו בית הכנסת אחר

והנה הגמ' בב"ב אומרת שאדם לא יסתור בית הכנסת לבנות אחר שמא יפשע ורק לאחר שבנו את הבית הכנסת האחר אפשר לסתור הראשון והנה דעת הר"ן שם והרמב"ן במגילה שכל זה באין בית הכנסת אחר אבל אם יש בת הכנסת אחר מותר וכן הכריע הט"ז אמנם דעת המג"א כסתימת הרא"ש שם שגם ביש בית הכנסת אחר יש חשש פשיעותא ולדבריו הגמ' מדברת אפילו אם יש בית הכנסת אחר וכתב רעק"א שלפ"ז מדויק בגמ' שגם שם לכתחילה לא מוכרים לפדיון שבוים או מצוה יותר גדולה וזה דלא כמג"א שהעמיד שרק באין בית הכנסת אחר אסור למצוה יותר גדולה וצ"ע

### בדין גבו כסף האם מותר להורידו מקדושתו

ב] הגמ' מגילה כ"ז. אומרת שבני העיר שגבו כסף לבית הכנסת או לס"ת והותירו מותר להוריד את הקדושה ועיין ט"ז שהכונה לשאר דבר מצוה ועיין רשב"א שהקשה מה זה שונה ממותר עניים לעניים ותירץ ששם כיון שמצוי עניים זה אומדנא שרוצים שהמותר יהיה לאותה מטרה אבל כאן שגבו למטרה מסוימת ואין צורך ביותר האומדנא שיתנו את זה לשאר צרכי הציבור

והנה משמעות הגמ' שאין היתר לשנות את כל הכסף אלא רק אם נותר אבל את הכסף חייבים לתת לאותה מצוה או להעלות בקדושה וכן הוא ברמב"ם ועיין הגהות הרמ"ך שהקשה הרי מבואר בגמ' שהזמנה לאו מילתא ואפילו ארגו בגד לס"ת לא חל על זה קדושה וכן עיין ס"ח שהובא הרא"ש שאפילו בנו בית הכנסת ועוד לא התפללו בה לא חל על זה עדין קדושת בית הכנסת והנה זה ודאי הכונה שם שלא חל קדושה לגבי שאסור לעשות דברים של קלות ראש וכדו' אמנם משמעות הדברים שזה גם לגבי לשנות שכה"ג מותר למכור את זה ולעשות אם זה מצוה אחרת וצ"ב החילוק ועיין ב"י שכתב שצריך לחלק בין אם אנשים נתנו אבנים סתם או שזה בא לידי גבאי שאם כל אחד הביא אבנים לבית הכנסת ובנו בתור הציבור בזה הוא הזמנה בעלמא אבל אם היה גבאי שאסף והביאו לו בזה הדין שאסור לשנות וצ"ב מה נהיה על ידי שגבאי אסף ובב"ח משמע שזה בגדר מעשה ובאמת כה"ג זה כמו בית הכנסת גמור וכן הביא בש"ך יור"ד סימן רנ"ט ס"ב ובט"ז כתב שזה רק לגבי קיום הנדר שכה"ג מצד האומדנא שרוצה למצוה זו או מצוה יותר מזה אבל באמת אין כאן הדין של אכחושי מצוה ואם רוצה ללות את זה בנתיים הוא יכול ועיין מאמר מרדכי שכיון שהוא ודאי לא יכול לחזור בו א"כ קיום הנדר בזה שמביא לציבור ואם מצד ההלכה יכולים לשנות ודאי שזה לא מגרע בקיום נדרו וכמו בתורם מנורה לבית הכנסת דמבואר בגמ' שיכולים לשנות למצוה אחרת והמג"א נקט שכה"ג גם אסור ללות דדעת התורמים שזה עצמו יעמוד למצוה וממילא יש כאן גם אכחושי מצוה אמנם כתב שזה רק אם בני העיר גבו ולא אם אדם תרם מעצמו

### בביאור שיטת רבי מאיר במכירת בית הכנסת ולענין הלכה מרבים ליחיד

ג] מבואר במשנה ר"מ אומר אין מוכרין בית הכנסת של רבים לחיד מפני שמורידין אותו מקדושתו דברי ר"מ אמרו לו אף לא מעיר גדולה לעיר קטנה ובמשנה בהמשך אין מוכרין בית הכנסת אלא על תנאי שאם ירצו יחזירהו וחכ"א מוכרים אותו ממכר עולם והלוקח מה שירצה יעשה והקשו הראשונים סתירה שבתחילה ר"מ אומר שאסור למכור ולבסוף אומר שעל תנאי מותר ועיין רש"י שביאר שהכונה שזה ודאי צריכים למכור אותו בתור בית כנסת ואפילו ליחיד אסור שזה הורדה בקדושה ויש עוד הלכה שגם מתי שמוכרים לרבים זה צריך להיות על תנאי ועיין רמב"ן שר"מ ס"ל שבית הכנסת זה כמו תשמישי קדושה שזה לא יוצא לעולם מקדושתו כמו ס"ת ומטפחות וע"ש שלגבי הדמים בפשוטו זה כמו לרבנן שאם זה בשבעה טובי העיר במעמד אנשי העיר יכולים להוציאם לחולין וללא זה הם בקדושתן כמו מי שמוכר ס"ת שאפילו שזה נשאר בקדושתו בכל אופן הדמים קדושים ואין לקנות בהם אלא משהו יותר קדוש

והנה רבנן מוכיחים שכמו שמותר מעיר גדולה לקטנה כך מותר ליחיד ומבואר ברש"י שזה ראיה שאפשר להוריד בקדושה דהינו שאפשר למכור גם לחולין ולכאורא לפ"ז מבואר שאם זה בצורה שאסור להוריד בקדושתו כה"ג גם הם מודים שגם מרבים ליחיד זה הורדה מקדושתו ולפ"ז אם רוצים להשכיר הבית כנסת ואחרי זה יחזור לקדושתו שבזה מבואר בגמ' שאסור כיון שלא מפקיעים את לחולין לגמרי זה יהיה אסור להשכירו ליחיד ללמוד בו או להתפלל בו

אמנם עיין ריטב"א שהביא מהירושלמי שהעמיד את ר"מ שלא מוכרים של רבים ליחיד שמדובר בס"ת דשם כיון שזה דבר שנשאר בקדושתו צריך שלא להורידו ורבנן חולקים שכל שזה עומד עדין לדבר שבקדושה זה לא הורדה בקדושתו ויש עוד הלכה במכירה של בית הכנסת ששם זה נהיה חולין שבזה ר"מ גם מודה רק שס"ל שצריך על תנאי שאם ירצו יחזירו שיש בזה פחות בזיון והנה לפ"ז מבואר מרבנן שמותר אפילו ס"ת ושאר תשמישי קדושה מרבים ליחיד ולפ"ז מסתבר שגם הית הכנסת ובית מדרש כל שזה בקדושתו אפילו שזה מרבים ליחיד זה מותר

ועיין בעל המאור שהביא לבאר שברישא שהדמים לא בקדושתו בזה יש הלכה שאסור למכור רק בצורה שזה נשאר בקדושתו ובסיפא מדובר שהדמים קדושים במקום הבית הכנסת ובזה צריך רק על תנאי והנה יש כאן חידוש שאפילו שבס"ת אפילו שהדבר עומד בקדושתו בכל אופן הדמים קדושים אבל בית הכנסת שיש מושג להפקיעו מקדושתו כל שעושה בצורה שלא מפקיע מקדושתו אין הדמים קדושים והנה גם לפ"ז מבואר ברבנן דיחיד זה נחשב קדוש ולא רואים את זה כהורדה מקדושתו

ועיין ר"ן שכתב לבאר שאם מוכרים אותו ממכר עולם בזה יש הלכה שצרך שלא להורידו מקדושתו ואם מוכרו על תנאי בזה גם ר"מ מודה שאפשר אפילו אם זה נהיה חולין והנה לפ"ז כונת רבנן להוכיח שגם מתי שזה לא על תנאי אפשר למכור להוריד בקדושה שהרי אתה מודה שאפשר מרבים ליחיד ולפ"ז לכאורא מבואר כרש"י שבאמת יחיד זה הורדה בקדושה ונפק"מ אם רוצה להשכיר

והנה עיין מג"א סקכ"ז שכתב שמרבים לחיד אם יש דבר שחל על זה קדושה מותר כרבנן אבל אם אם אין דבר שחל על זה קדושה כגון שזה לזמן כה"ג לכאורא אסור וכתב אבל שסתימת הפוסקים להתיר וכן הוא בט"ז סק"ו ועיין פמ"ג שתמה שלכאורא למבואר ברש"י זה אסור כמו שנקט המג"א מסברא אמנם לביאור הבעל המאור והריטב"א א"ש וצ"ע בזה ויתכן נפפק"מ ליחד בית הכנסת לעזרת נשים שזה כמו תפילת יחיד ועיין במ"ב דרשו תחילת סימן קנ"ד מה שהביאו על זה והנה בשו"ע סימן קנ"א ס"ב מבואר שבית המדרש של יחיד אין עליו קדושה כל כך ולכאורא א"כ ודאי שזה הורדה בקדושה והיה מקום לומר שזה תלוי בראשונים הנ"ל וצ"ע

### במחלוקת הרמב"ן והר"ן ביסוד הקדושה שיש כאן

ד] מבואר במשנתינו שיש הלכה שבמכירה של בית הכנסת יש דין לקנות קדושה יותר מזה ובפשוטו מבואר שזה תשמישי קדושה ולכן יש דין להעלות את הקדושה וכן מבואר שהדמים בקדושתן עומדין ומשמע שיש כאן קדושה ולכן זה עובר על הכסף ועיין רמב"ן שתמה על זה דאם יש על זה קדושה איך זה נפדה עוד הקשה למה על ידי ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר זה יוצא לחולין ולכן חידש שבאמת בית הכנסת זה רק תשמישי מצוה שהדין שלאחר זמן מצותן נזרקין ולכן על ידי ז' טובי העיר יכולים להוציאו מקדושתו דהם קובעים שזה כבר לא עומד למצוה ממילא זה כמו לאחר זמן מצותו ומה דמבואר שתמיד אי אפשר סתם להפקיע מקדושה אלא הדמים קדושים זה מצד אכחושי מצוה שדעת בני העיר שנתנו הכסף שרוצים שלא תתבטל מצותם ולכן כל שזה על ידי ז' טובי העיר כיון שכל בני העיר סומכים עליהם ממילא אין חיסרון זה וזה גם הטעם שיש קדושה בכסף של מכירת ס"ת אפילו שזה נשאר בקדושתו שכיון שהם שילמו זה חשיב אכחושי מצוה מה שהדמים שנתנו לא יעמוד למצוה והנה מבואר בגמ' שלתת מתנה את הבית הכנסת יש מ"ד שאסור ויש מ"ד שמותר שאם לא שעשו להם נחת רוח לא היו נותנים וביאר הנ"ל שאם זה על ידי ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר בזה לא צריך להגיע להסבר הגמ' אלא יש בכוחם להפקיע את הקדושה אמנם בגמ' מדובר שלא על ידי ז' טובי העיר ובזה הרי צריך שלא יהיה אכחושי מצוה לפ"ז צריך לבאר שודאי עשו להם נחת של מצוה ולכן מביאים להם ובזה אין בני העיר מקפידם ולא הוי אכחושי מצוה וכיון שמבואר ברמב"ן שכל מה שהותר למכור מצד שזה כמו לאחר זמן מצותן ממילא כתב שזה רק אם יש להם בית הכנסת אחר אבל אם אין להם כה"ג כמו דמבואר בגמ' שאסור לסתור בית הכנסת כך אסור למכור עכת"ד

ועיין ר"ן שהקשה עליו א. מה שייך ביזוי מצוה לגבי הדמים שלא היו קדושים מעולם ואם מצד דעת המקדישים א"כ שגם בדיעבד זה לא יועיל ובגמ' מבואר שכל שקונים באותה דרגא בדיעבד זה חל ב. אם כל הנידון זה ביזוי מצוה למה צריך להעלות בדבר יותר קדוש הרי כל שלא מורידים ממה שהיה מה בזיון יש וכמו שכתוב שמדליקין מנר לנר ג. עוד הקשה דבגמ' לא משמע שמה שמותר מתנה זה בגלל שפעם עשו להם טובה של מצוה ד. שהרי"ף העמיד את הגמ' של מתנה בז' טובי העיר ושם אין שום סיבה לאסור מצד אכחושי מצוה

ולכן ביאר הר"ן שכיון שמתפללים בתוך הבית הכנסת רבנן עשו את זה כמו תשמישי קדושה ולכן הכסף קדוש אבל אם מוכרים בז' טובי העיר במעמד אנשי העיר כיון שהוקלש הקדושה על הכסף ממילא כה"ג הם יכולים להפקיע וכן במתנה זה נחשב שהם מחללים את הקדושה על ההנאה שקיבלו מהם קודם ולכן זה יוצא לחולין ולכן במתנה אם זה רק במעמד אנשי העיר זה דואי אסור דשם הרי לא הקילו להפקיע את הקדושה אלא הדמים קדושים עכ"ד

והנה עיין מג"א שהקשה על הדין שצריך בכסף לקנות דבר יותר יקר הרי מבואר בגמ' שאפשר למכור מנורה של בית הכנסת וע"ש שגם שם מדובר שמעמיד אחר במקומו אמנם עיין פמ"ג שהביא מהש"ך ביור"ד סימן רנ"ט שכתב שמנורה זה תשמיש בית הכנסת ובזה אין דין להעלות בקדושתו וכל הגמ' כאן זה בתשמיש קדושה אמנם לרמב"ן הרי סוגין זה תשמיש מצוה ובכל אופן יש דין מעלים עוד הביא המג"א מהמשאת בנימין שאין ז' טובי העיר יכולים סתם להפקיע הקדושה מהבית הכנסת אמנם עיין בה"ל שזה רק לר"ן אבל לרמב"ן יכולים להוציא

והנה מבואר בגמ' שלהשכיר את הבית הכנסת לצורך חולין אסור ועיין פמ"ג שכתב שלר"ן מדובר אפילו בז' טובי העיר שכיון שאי אפשר להפקיע סתם מקדושתו א"כ כאן שלא העמידו משהו במקום זה נשאר קדוש גם ביחס לזמן שרוצים להפקיע מקדושתו על ידי שכירות אמנם לרמב"ן שנקט שיכולי להפקיע הדבר מקדושתו גם ללא שיעמידו משהו במקומו גם כאן יכולים להפקיעו מקדושתו אמנם עיין שער הציון שהאריך דיתכן שכיון שלא רוצים להוציאו מקודשתו ולאחר השכירות יחזור לדבר שבקדושה לכו"ע זה נחשב בזיון לבית הכנסת

והנה בפשוטו כל מה שהרמב"ן כתב שזה תשמישי מצוה והר"ן נקט שזה קדושה זה ביחס לדין שלא יכולים להפקיע מקדושתו או ביחס לדין שהמעות קדושים אבל הדין שבבנינם אסור לנהוג שם קלות ראש ושאר הדינים בסימן קנ"א זה מצד שזה מקדש מעט ומדין מורא מקדש אמנם ברמב"ן מפורש שמה שבחורבנן יש דין כבוד מצד שזה עדין עומד למצוה ומצד הדין תשמישי מצוה ולכאורא זה דלא כיראים והסמ"ק דמבואר שזה מצד דין מורא מקדש

### בדין סתירת בית הכנסת והמסתעף לדין מכירת בית הכנסת

ה] מבואר בגמ' בב"ב ג: שאין סותרין בית הכנסת אפילו על מנת לבנות אחר והגמ' אומרת שני טעמים או מצד פשיעותא דהיינו שיתעצלו מלבנות השני עד הרבה זמן ועם שני מצד דליכא דוכתי לצלויי והגמ' אומרת שנפק"מ אם יש מקום להתפלל והגמ' אחרי זה מביאה שמר זוטרא בנה בקיץ בית חורף עוד מביאה בגמ' שיש חשש פשיעה אפילו אם כבר מונחים לבנים שמא יצטרכו לפדיון שבוים או שאר מצוה והנה עין ב"י שנקט שזה ודאי שהלשון של פשיעותא מודה ללשון שצריך בית כנסת להתפלל רק הוסיפה שיש חשש פשיעותא אמנם עיין בחידושי הרמ"ה שנקט לא כך והוכיח מקושית הגמ' על בית המקדש ומתרצת שהיה בזה תיואה או שאין חשש פשיעותא במלכות והרי בזמן הבנין אין בית המקדש אלא בהכרח שאין כזה חשש ובדעת הב"י צ"ל כדביאר הפמ"ג דכיון שמקרובים אפילו שאין בית זה לא נחשב שאין בית הכנסת להתפלל והנה לענין הלכה משמעות הראשונים שפסקו את הטעם של פשיעותא דהגמ' הרי מאריכה בזה אמנם עיין גמ' במגילה שהגמ' דנה האם הטעם משום פשיעותא ואומרת שא,כ ביש כבר קורות ואבנים מוכנים זה לא שייך והגמ' אומרת שבכל אופן זה אסור ובפשוטו הכונה שגם כה"ג יש חשש שיקרא להם אונס שלא וכלו לבנות אמנם האו"ז למד מזה שהכונה שסיבת האסירו לא בגלל פשיעותא אלא בגלל שאין מקום להתפלל ונקט שכך ההלכה דהינו שנקט שזה מחלוקת וכנ"ל מהרמ"ה ודלא כב"י

והנה הגמ' אומרת שנפק"מ ביש להם מקום אחר להתפלל אין הטעם של דוכתא לצלויי ומבואר שהטעם של פשיעותא שייך גם בכה"ג והנה מבואר בגמ' שסתרו בית הכנסת של החורף בקיץ ועיין רא"ש שכתב שהם סברו שהטעם בגלל שיש מקום להתפלל אבל לטעם ל פשיעטוא גם כה"ג אסור ובר"ן ורשב"א כתבו שרק אם המקום שיש הוא לא בית הכנסת והא מקום ארעי אבל אם הוא בית הכנסת בזה גם אין חיסרון של פשיעותא ובפשוטו הרא"ש חולק על זה וכן הוא בעליות דרבינו יונה שגם אם יש בית הכנסת אחר להתפל זה אסור אמנם עיין רעק"א על הגליון שכתב לדון שאולי שם מה שהיה להם בית הכנסת של חורף ביחס לקיץ זה כמו שאין בית הכנסת אמנם עיין רשב"א ור"ן שהוסיפו דהרי לא יפשיעו לעולם ומבואר מדבריהם שגם כשיש בית הכנסת אחר אם היה חשש שלא יבנו כלל בזה היה אסור רק שאין חשש שלא יבנו כלל ולפ"ז כאן שזה להרבה זמן עד שיגיע הקיץ לכאורא לסברת הראשונים אין חיסרון ועיין סימן קנ"ב דנחלקו בזה הט"ז והמג"א דהט"ז כתב שאין יש בית הכנסת אחר אין האיסור לסתור על מנת לבנות והמג"א כתב שרק אם העמידו בית הכנסת במקום הקודם כה"ג אפשר לסתור

והנה מבואר בגמ' שכשמוכרים בית הכנסת על ידי ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר אפשר להפקיע את הקדושה לגמרי וביאר הרמב"ן שזה מצד שזה כמו תשמישי מצוה לאחר תשמישן שפוקע קדושתן והוסיף שכל זה כשיש להם בית כנסת אחר כמבואר בגמ' לענין לסתור דהינו שהוקשה לו איך אפשר למכור בית הכנסת הרי מבואר שאסור לסתור מצד שאין להם איפה להתפלל וכתב שאם יש להם איפה להתפלל אין איסור הנ"ל ועיין רמ"א ס"ז שהביא את הרמב"ן הנ"ל וכתב עליו המג"א שהכונה שבנו בית הכנסת אחר במקום דאל"כ אסור להם למכור ללא להעמיד משהו במקום אמנם בפשטו הכונה שאין בית הכנסת כלל וכמבואר בגר"א שהביא על הרמ"א את הר"ן בב"ב

והנה מבואר בשו"ע שמותר למכור בית הכנסת לצורך פדיון שבוים דהינו שאם מעלה אותו לדבר יותר חשוב מותר וכן להשיא יתום או לתלתוד תורה וכתב הר"ן סק"ד שזה רק אם יש בית הכנסת אחר אבל אם אין בית הכנסת אחר אסור למכור אמנ המ"ב הביא שהמג"א חולק שאם מוכר לדבר יותר חשוב אין החיסרון של הגמ' שם רק צריך להיזהר שלא יהיה החיסרון של פשיעותא

והנה מבואר במשנה שאפשר למכור לצורך דבר יותר חשוב ועיין מג"א סקי"ז שאם אין חשש פשיעותא אפילו אם אין בית הכנסת אחר מותר וזה דלא כט"ז הנ"ל

ובפשוטו יש כאן שני מחלוקות א.האם ביש בית הכנסת אחר להתפלל יש איסור בהורדת הקדושה מהבית הכנסת ללא שמעמיד אחר במקומו ב. האם כשאין בית הכנסת כל יש ההיתר למכור לדבר יותר קדוש או שאין כזה היתר וצ"ע בכל זה

והנה בעיקר הגמ' בב"ב מבואר שיש כאן הלכה שאסור לבטל בית הכנסת ללא שיעמיד אחר במקומו והט"ז כתב שזה רק כשאין בית כנסת אחרת והמג"א כתב אפילו שיש בית כנסת אחר אמנם למה דהבאינו בראשונים לכו"ע אסור לסתור ללא שיעמיד אחר במקומו וכל הנידון האם חוששים לפשיעה אבל אם באמת לא מעמיד כה"ג מבואר שלכו"ע זה חסרון ולא אומרים שכיון שיש כבר בית הכנסת אין חיסרון להפקיע את הקדושה ולפ"ז ודאי צדקו דברי המג"א שאין למכור בית הכנסת ולהפקיע קדושתו אם לא שמעמידים משהו במקומו אפילו קדושה יותר חמורה

והנה מבואר בגמ' שרב אשי קנה בית הכנסת בז' טובי העיר צ"ע הרי לא העמיד משהו במקום ולראשונים שאם יש בית הכנסת אחר ניחא אבל למג"א צ"ע וצ"ל שכל שבפועל זה לא משמש לבית הכנסת אין איסור זה עוד צ"ע דבגמ' מגילה כ"ז מבואר שלמכור ס"ת כדי לקנות אחר גם אם מותר אבל יש חשש פשיעותא וזה רק אם מונח אחד במקומו ובכל אופן מבואר ברא"ש שאם זה פרטי של אדם מסוים זה כמו זט"ה שיכול למכור והדמים לא קדושים וצ"ע למה אין חיסרון של פשיעותא דהרי לא מעמיד משהו במקום וצ"ל שכאן שזה נשאר בקדושתו אין חיסרון של פשיעה רק אם דין הדמים להיות קדושים

והנה הב"י בסי"ג דיק מהרמב"ם שלא מוכרים בית הכנסת לשום דבר והב"י תמה מהמשנה דמבואר שמותר למכור כדי לקנות דבר יותר קדוש והנה האחרונים כתבו שברמב"ם מדובר שאין בת הכנסת אחר אמנם יתכן לומר עוד דעד כמה שאם לא ימכרו הבית הכנסת יעמוד לשימוש בית הכנסת כה"ג כתב הרמב"ם שלא ימכרו אותו אבל אם הוא בין כה לא עומד לשימוש בית הכנסת כה"ג יכולים למוכרו אמנם בט"ז מבואר שבית הכנסת שמחוץ לעיר מותר למוכרו כדי לקנות בו בית הכנסת אמנם שם זה סברא מיוחדת שזה תחליף לאת בית הכנסת וכא מדובר שסתם רוצים לתת לאיזה שהוא בנין בית הכנסת וצ"ע בכל זה

### סימן קנ"ד

]עיין בה"ל ד"ה השוכרים שהאריך ששכירות לזמן קסוע יש קדושת בית כנסת וצ,ע מה זה שנה מהמרדכי הובא במ"ב קנ"ג ח' שאם זה לזמן אן בזה קדושה ואולי הנידון לגבי קלות ראש דמבואר שם שאסור

] בדין מה נחשב תשמיש קדושה עיין מ"ב סקי"ד שהביא מהפמ"ג שיש שלש דרגת א. שמיועד רק לכבוד בזה גם אם זה לא נוגע הוי תשמישי קדושה חוץ מפרוכת שכיון שזה כמחיצה ולא מכסה או מקבל הקדושה אין לזה שם תשמישי קדושה ב. אם זה לכבוד ושמירה בזה יש הבדל אם נוגע או לא ג. אם זה רק לשמירה בעלמא אין בזה קדושה אמנם הבה"ל הביא מרבינו ירוחם והמאירי שביארו הגמ' מהו דתימא שזה לנטורי בעלמא הכונה שקמ"ל שגם בזה יש קדושה אמנם בזה רק אם הוא נוגע ולא אם הוא לא נוגע והנה הגר"א על הרמ"א של ארון בקיר כתב מצד הגמ' קמ"ל שצריך לכבוד אמנם על הרמ"א שלא נוגע הביא את הגמ' של ארגז שאם נוגע זה אסור ומשמע ששמירה לבד זה סיבה לקדושה אם זה נוגע וצ"ל שביאר את הרמ"אבתחילה לדעת הרמ"א ואחרי זה ביאר לדעתו ועיין רבינו ירוח שביאר את הרי"ף שאם זה כעין חדר זה עצמו סיבה שלא יחשב תשמיש קדושה גם אם זה לשמירה

] עיין שער הציון ח' לגבי הבימה שאפילו שהיום לא נותנים ללא המטפחת אבל כיון שלפעמים המפה מתגלה לכן זה אסור וצ"ע הרי זה ארעי בעלמא דהרי זה לא מיועד למטרה זו אלא שלפעמים זה קורה ומהיכי תיתי לחלק בין שולחן דמצד עצמו זה משמש לס"ת למפה שמצד עצמה לא משמשת לס"ת וצ"ע

] מבואר ברמ"א בשם התרוה"ד שאין לעשות מהכלונסאות סימן על הס"ת אפילו שגם זה נחשב בית הכנסת אבל חזינן שגם בתוך הבית הכנסת יש דרגות וצ"ע המקור לזה אמנם לגבי תשמיש קדושה מבואר בגמ' שהארון ז יותר מהבימה שזה כל הזמן וזה רק בזמן הקריאה ומבואר שגם בדבר שיש בו קדושה יש בזה דרגות וצ"ע

]מבואר במג"א שלהניח בארון קודש יריעות פסולות כיון שנוהגים אפשר אבל להניח חמשים אסור והנה בפשוטו חומישם זה יותר קדוש ומבואר שבתנאי זה לא מפקיע הקדושה לגמרי אלא רק ביחס לדבר שממנו עשו התנאי ון לגבי להניח עטרה של הס"ת בראש החתן תורה ודאי זה מצד תנאי ובכל אופן לצורך חתנים זה לא מתיר

והנה מבואר במג"א שגם אם הארון לא מופקע מקדושתו אלא שמשתמש עוד דברים בזמן שמניח בו את הס"ת זה גם נחשב הורדה של קדושה והב"ח הוכיח שגם לחד פעמי אסור כמו שמצאנו שלא גוללים במטפחת ס"ת חומשים וצ"ע א"כ איך אפשר לקרוא המגילה לנשים בבית הכנסת הרי השימוש של נשים הוא פחות מהשימוש של גברים אמנם הרי כל דבר מצוה מותר וזה דבר מצוה וצ"ל שכה"ג זה לא נחשב כלל הורדה בקדושה מה שבית הכנסת עושים עוד דבר ורק צריך לדון האם זה היתר וכן מקובל שבימים נוראים עושים מהבית כנסת עז"נ וצ"ע למה זה לא הורדה ואם מראש התנו על זה מותר ולפעמים זה לב בדי"ד מתנה עליהם וכן ראיתי להעיר שלקחת ספסלים מבית הכנסת לביתו יש כאן שימוש של חולין והרי בתרוה"ד מבואר שגם בבית ההכנסת עצמו אסור להורידו