=ה בדין אין עירוב מועיל במקום גוי
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**ה**

**בדין אין עירוב מועיל במקום גוי**

א] **עירובין דס"ב. ואמור רבנן אין עירוב מועיל במקום גוי ואין ביטול רשות מועיל במקום גוי עד שישכיר.**

**והנה** בפשוטו מכוון הגמ' דאמור רבנן דל"מ לערב עם הגוי ול"מ שיבטל הגוי רשותו, אלא בעינן שישכיר הגוי רשותו.

**אמנם** הנה ברמב"ם פ"ב מעירובין ה"י, ז"ל, ב' ישראלים וגוי השוכנים בחצר אחת ועירבו הישראלים לעצמן לא הועילו כלום, וכן אם בטלו לגוי או בטל להן או בטלו הישראלים זה לזה ונעשו כיחיד עם הגוי לא הועילו כלום, שאין עירוב מועיל במקום גוי, ואין ביטול רשות מועיל במקום גוי, עכ"ל, ובמ"מ שם הראה מקורו מסוגיין דאמור רבנן אין מועיל עירוב במקום גוי ואין ביטול רשות מועיל במקום גוי עד שישכיר.

**ומבו'** מד' הרמב"ם דמפרש דמש"א דאין עירוב מועיל במקום גוי, היינו דל"מ עירוב הישראלים זע"ז לחשבן כיחיד במקום הגוי, וזהו גם דינא דאין ביטול רשות מועיל במקום גוי, דל"מ ביטול הישראלים זל"ז לחשבן כיחיד במקום הגוי, ואך שבזה נכלל גם דל"מ שיבטלו הישראלים לגוי ושיבטל הגוי להם.[[1]](#footnote-2)

**וכ"ה** בפי' ר"י בן חכמון, דמש"א אין עירוב מועיל במקום גוי היינו דאין עירוב מועיל לישראל בזמן שהגוי גר עמהם, ופי' כן גם בהא דאין ביטול רשות מועיל במקום גוי, וכן פי' גם בפי' ריבב"ן, וכן מבו' גם בפי' ריו"נ במתניתין, ועמש"נ בדעתו להלן סק"ז.

**ומצאתי** מפורש כן בשו"ת הר"ן סי' נ', ז"ל, שהרי אין ספק שכל מקום שיש שם שני ישראלים שהם אוסרים זע"ז בלא עירוב, אין עירובן מועיל לעשותן כישראל יחידי, כדאיתא בהדיא בריש פרק הדר ואמור רבנן אין עירוב מועיל במקום גוי ואין בטול רשות מועלת במקום גוי וכו', עכ"ל.

**וכן** נ' גם בעבוה"ק ש"ד פ"י, ז"ל, כבר ביארנו וכו' וביארנו שאין עירוב וביטול רשות מועיל במקום נכרי עד שישכור את מקומו וכו, עכ"ל, ונ' כונתו למש"כ שם פ"ג, ז"ל, ישראלים שאוסרין זע"ז אע"פ שערבו זה עם זה או שבטלו רשותן זה אצל זה אינן כיחידים והגוי אוסר עליהם, עכ"ל, ונ' להדיא מזה, דמפרש כד' הרמב"ם, דמש"א בסוגיין דאמור רבנן דאין עירוב מועיל במקום גוי ואין ביטול מועיל במקום גוי, היינו דל"מ העירוב והביטול דהישראלים לחשבן כיחיד.

**ונ'** מקור ד' הרמב"ם ודעימי' לפרש כן, דס"ל דלהא דל"מ עירוב עם הגוי ל"ב להא דאמרו רבנן אין עירוב מועיל במקום גוי, שהרי לא עדיף הגוי מישראל שאינו מודה בעירוב דא"א לערב עמו, וע"כ בע"כ לפרש דמש"א דאין עירוב מועיל במקום גוי היינו דל"מ עירוב הישראלים זע"ז לחשבן כיחיד במקום הגוי, אך לגבי ביטול רשות שפיר איצטריך לאשמועינן דל"מ שיבטל הגוי רשותו, וע"כ בזה מפרש הרמב"ם דבכלל דינא דאין ביטול רשות מועיל במקום גוי, נכלל גם דל"מ ביטול רשות דהגוי.

ב] **ויש** להסתפק לדעת הרמב"ם בביאור דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אם היינו דתיקנו חכמים דלא חייל כלל העירוב, וע"כ הוא דלא חשיבי כיחיד במקום הגוי, או דלעולם חייל העירוב, ואך דנתחדש בהך דינא דל"מ עירוב במקום הגוי לחשבן כיחיד.

**ונ'** ללמוד בזה ממש"כ הרמב"ם שם הט"ו, ז"ל, וחצר שישראלים וגוי שרויין בה, והיו חלונות פתוחות מבית ישראלי זה לבית ישראלי זה ועשו עירוב דרך חלונות, אע"פ שהן מותרין להוציא מבית לבית דרך חלונות, הרי הן אסורין להוציא מבית לבית דרך פתחים מפני הגוי עד שישכיר, "שאין רבים נעשים בעירוב כיחיד במקום הגוי", עכ"ל, וכ"ה בפ"ה הי"ח, ז"ל, מבוי שצדו אחד גוים וצדו אחד ישראלים והיו חלונות פתוחות מחצר לחצר של ישראל ועירבו כולן דרך חלונות, אף על פי שנעשו כאנשי בית אחד ומותרין להוציא ולהכניס דרך חלונות, הרי אלו אסורין להשתמש במבוי דרך פתחים עד שישכרו מן הגוים, שאין רבים נעשים כיחיד במקום גוי, עכ"ל.

**ומפרש** הרמב"ם כן בסוגיא לקמן דע"ד:, וכן פי' ר"ח שם, וכ"ה בפי' רחב"ש ור"י בן חכמון שם, וכ"ה בפסקי ריא"ז, וע' בפי' רחב"ש ור"י בן חכמון מה שפירשו לישנא דגמ' שם דאסור לעשות יחיד במקום גוי דאי"ז דין איסור, אלא היינו דל"מ העירוב לעשותן כיחיד במקום הגוי, וע' מאירי בבית הבחירה שעמד דל' הגמ' צ"ב לפי' הרמב"ם.

**והנה** הרי בגוונא שעירבו בתי הישראלים דרך חלונות שביניהם, הרי חייל שפיר העירוב, ואפ"ה אוסר הגוי עליהם, ופי' הרמב"ם הטעם בזה משום שאין רבים נעשים בעירוב כיחיד אצל הגוי, והיינו משום דינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ויש ללמוד מזה דאף דהעירוב חייל, מ"מ דינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי הוא דבמקום הגוי ל"מ העירוב לחשבן כיחיד.[[2]](#footnote-3)

**ונ'** דזהו מה שנתחדש בסוגיא דהתם, דהי' מקום לפרש דכל הא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, הוא משום דלא חייל כלל העירוב, אשר לפ"ז התם דודאי חייל העירוב שפיר הי' לנו לחשבן כיחיד במקום הגוי, וזהו שנתחדש בסוגיא דהתם דבמקום הגוי ל"מ העירוב לחשבן כיחיד.

**ולפ"ז** נ' לדעת הרמב"ם, דליכא כלל דינא דלא חייל העירוב במקום הגוי, וכל עיקר הדין הוא דל"מ העירוב לחשבן כחדא במקום הגוי, וז"ב, וכ"נ גם בל' שו"ת הר"ן, דעיקר הדין הוא דל"מ העירוב לעשותן כישראל יחידי.[[3]](#footnote-4)

ג] **אמנם** בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין מבו' דאיכא דין בפנ"ע דלא חייל עירוב במקום הגוי,

**דהנה** ז"ל הרמב"ן שם, ועוד גוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה למה לי טעמא משום דמפעי והלא מן הדין אסורין הן, דכיון דב' ישראלים אוסרין זע"ז ובעו לעירובי אין עירוב מועיל במקום גוי שהרי יש לו דריסת הרגל כאן ואע"פ שאם הי' ישראל לא הי' צריך לערב עמהן, עכ"ל, וזה שלא כד' ש"ר שם דס"ל דהיכא דאיכא ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אין לאסור אלא משום הגזירה.

**ובביאור** דעת הרמב"ן דכה"ג אוסר הגוי מדינא, נת' בסימן ט"ו סק"ג ללמוד מל' הרמב"ן, שהאריך לפרש דבעו לעירובי ואין עירוב מועיל במקום גוי, דהוא משום דמלבד עיקר ההלכה דדירת גוי אוסרת היכא שיש ב' ישראלים, איכא דין נוסף דאין עירוב מועיל במקום גוי,[[4]](#footnote-5) ודין זה שייך אף היכא דליכא דירת גוי הראוי' לאסור, דמ"מ כל דהוי "במקום גוי" אין עירוב מועיל, וע"כ בב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, כיון דב' הישראלים אוסרין זע"ז וצריכין לערב, אין עירובן מועיל, דחשיב עירוב במקום גוי, כיון דאיכא להגוי דריסת הרגל בחיצונה, והיינו דהגם דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת, מ"מ כיון דבפועל אית לי' דריסת הרגל חשיב זה "במקום גוי", ועמש"נ שם עוד בפרט זה, ואכ"מ.

**ועכ"פ** מבו' לפ"ז בד' הרמב"ן דאיכא דין בפנ"ע דלא חייל עירוב הישראלים במקום הגוי, אף במקום שאין הגוי אוסר עליהם, וכפי הנראה מפרש כן למש"א בסוגיין דאין עירוב מועיל במקום גוי.

**[והנה** הגאו"י בדס"ה: כתב לפי"ד הרמב"ן הללו, דלר"מ דאוסר ביחיד במקום הגוי, יש לאסור מדינא היכא דאיכא ישראל בחיצונה וגוי בפנימית, דכ"ה דלראב"י אם יש ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אסור מדינא, ה"נ לר"מ בדאיכא ישראל בחיצונה וגוי בפנימית אסור מדינא.

**אך** לפמש"נ הרי אדרבה, לר"מ אין לאסור מדינא אף היכא דאיכא ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית, דמש"כ הרמב"ן דכה"ג אסור מדינא, הוא רק משום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך לדעת ר"מ דגוי אוסר אף בדליכא אלא ישראל יחידי, ליכא כלל דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, דכל דין זה נתחדש רק לראב"י דלא אסר ביחיד במקום גוי, אשר לדידי' תיקנו חכמים דלא יהני עירוב במקום גוי, דאילו הי' מועיל העירוב הי' דינם כיחיד במקום הגוי ולא הי' הגוי אוסר, אך לר"מ דאוסר ביחיד במקום הגוי לא מצינו שנתחדש דין נוסף דל"מ עירוב במקום גוי, וע"כ לדידי' אף בדאיכא ב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית אין לאסור מדינא**]**.

ד] **וכ"נ** גם מד' הרי"ד והריא"ז, דהנה בביאור הלכה ר"ס שפ"ב דן היכא שיש גוי בחצר, אם בעי' שתחילה ישכרו ממנו ורק אח"כ יערבו הישראלים יחד, כאשר כ"ה ל' כמה מן הראשונים, או דמהני אף אם עירבו ואח"כ שכרו מן הגוי, ועיי"ש דמסיק דמהני אף אם שכרו מהגוי אחר שעירבו, וע' גם בבית מאיר שם סי"ז בזה.

**והנה** מד' הראשונים בסוגיא לקמן דס"ה: נ' להוכיח, דכל שעירבו הישראלים ואח"כ שכרו מן הגוי שפיר מהני עירובן, דהנה לא מיבעיא לדעת הראב"ד שם דס"ל דאף בשכרו בשבת מהני העירוב שעירבו תחילה, ובד' הראשונים שם מוכח דהיינו אף היכא שלא חל מעולם, אך בביאוה"ל ר"ס שפ"ב כתב לא כן, וצ"ע, הרי ודאי מוכח דמהני עירוב קודם השכירות.

**אלא** אף לדעת ש"ר שם דל"מ היכא ששכרו בשבת, ג"כ יש להוכיח כן, שהרי הראשונים שם הקשו דמ"ט באמת ל"מ שישכרו מן הגוי בשבת ולא אמרי' דעירובן חוזר וניעור, עיי"ש מש"כ בזה, וכל דבריהם הוא היכא ששכרו בשבת דכה"ג אין העירוב חוזר וניעור, וכמבו' שם להדיא בל' הרשב"א והריטב"א דכל מה דל"מ השכירות להתיר, הוא רק משום ד"בבין השמשות" הי' העירוב בטל, אך היכא ששכרו מן הגוי בע"ש ודאי מהני העירוב שעירבו תחילה, ולא פליגי בזה הראשונים ע"ד הראב"ד, וז"ב,[[5]](#footnote-6) ולפלא על מש"כ בס' האיר יוסף סי' י"ח לדון שמד' התוס' מבו' דל"מ העירוב קודם השכירות.

**אמנם** הנה בתורי"ד שם, ז"ל, שכיון שלא הי' הגוי שם שישכרו ממנו ויסלקוהו אינו מועיל העירוב, שאין עירוב מועיל במקום גוי עד שיסתלק תחילה ואח"כ יערבו, הלכך הוו צריכי למעבד תרתי לשכור בשבת ולבטל, עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו דל"מ עירוב הישראלים קודם השכירות, וע"כ הוא דל"ה מצו לערב בערב שבת, וכן מ' גם בפסקי ריא"ז ה"א דין ד', ז"ל, אחר ששוכרין ממנו מערבין הישראלים ביניהם וכו', אם לא שכרו ממנו בע"ש כגון שלא הי' מצוי אצלם, שוכרין ממנו בשבת, ואינן יכולין לערב זע"ז, שהרי אינם רשאין לערב בשבת, "ובע"ש אינם יכולין לערב שאינן שוכרין מן הגוי", עכ"ל.

**ובפשוטו** נ' בטעמו, דהא דל"מ עירוב קודם השכירות, הוא משום דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וע"כ לא מצו כלל לערב כ"ז שלא שכרו מן הגוי, וכן נ' ל' הרי"ד "שאין עירוב מועיל במקום הגוי עד שיסתלק תחילה ואח"כ יערבו", ונ' דהא דל"מ הוא משום דינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי.

**אך** יש לדחות, דאף אם ליכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום הגוי, מ"מ כיון שדירת הגוי אוסרת, ל"ש לערב קודם שישכרו ממנו, ול"ד לה' ישראלים השרויים בחצר דשפיר מהני שעירבו תחילה ג' מהם ואח"כ עירבו עם השאר, דהתם שאני משום דכולהו חזו לעירובי, ומשא"כ בגוי דלא חזי לעירובי, וכעין מש"כ התוס' והראשונים בסוגיא דס"ה: לפי דרכם, וצ"ע בזה.

**וע'** עוד בדברינו בסימן ג' סק"י מש"נ לדון בד' המאירי לקמן דס"ה:, אם דעתו דאיכא דין בפנ"ע דלא חייל העירוב במקום הגוי, עיי"ש באורך.

ה] **אמנם** הנה בד' התוס' מבו' דפליגי בזה, וס"ל דהא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, אי"ז משום דאיכא דין דאין עירוב מועיל במקום הגוי, אלא הוא משום דכלל לא מהני עירוב לחשבן כיחיד ממש.

**דהנה** ז"ל התוס' לקמן דס"ג: ד"ה בטילו, וגם אם החצירות פתוחות זו לזו ועירבו יכול היחיד להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי שנעשין הכל אחד על ידי עירוב ומכל מקום יחיד במקום נכרי לא חשיב ע"י עירוב שאם כן לא הי' צריך לעולם לשכור וכו', כי שנים בבית אחד כאיש אחד דמו וגם לענין להיות יחיד במקום נכרי אבל ע"י עירוב אין נעשין יחיד במקום נכרי וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בד' התוס', דהא דל"מ עירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, לאו היינו משום דאיכא דינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, אלא היינו משום דע"י עירוב לא חשיבי כלל כחד ממש, ול"ד לב' הדרים בבית א' דחשיבי כחד ממש.[[6]](#footnote-7)

**ויש** להוסיף בזה, דהנה במהרש"א שם הק' ע"ד התוס', דמהא קשיא להו דיועיל עירוב לחשבן כיחיד במקום גוי, הרי אכתי שכיח דדיירי, ועיי"ש באבהעו"ז ובקר"א שביארו ד' התוס', דאילו ב' המעורבין יחד הוו חשיבי כחד ממש, לא הי' הגוי אוסר עליהם ואף דשכיח דדיירי, דדמי לב' הדרים בבית א' דאין הגוי אוסר עליהם אף אם שכיח דדיירי, וגם דמי למש"כ התוס' בדס"ה: דביחיד במקום גוי דשכיח דדייר אין הגוי אוסר דלא פלוג רבנן, ועמש"נ בסימן ז' סק"ז לבאר דל"ד למה שדנו בסוגיא שם דבביטלו רשותם זל"ז יש לאסור משום דשכיחי דדיירי, עיי"ש.

**והנה** עיי"ש בקר"א שביאר בד' התוס', דהא דקשיא להו רק בהאי גוונא דיועיל העירוב לחשבן כיחיד במקום גוי, ול"ק להו בכל חצר שיש בה ב' ישראלים וגוי דמ"ט ל"מ העירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, הוא משום דבעלמא כיון שהגוי דר בחצר ל"מ כלל עירובן יחד, ורק בגוונא דהתוס' דחייל עירובן דרך פתחיהם, הוא דקשיא להו דאף יחשבו כיחיד במבוי ולא יאסור הגוי עליהם, עכ"ד.

**ולמש"נ** נ' דהא דהיכא שהגוי דר עמהם בחצר ל"מ עירובן כלל, וע"כ לא קשיא להו להתוס' בזה שיהא דינם כיחיד במקום הגוי, אי"ז משום דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, שהרי לדעת התוס' אין כלל מקור לדין זה, שהרי לדעתם אף היכא דחייל העירוב לגמרי מ"מ לא חשיבי כחד במקום הגוי, וא"כ מהיכ"ת נימא שנתחדש דין נוסף דאין עירוב מועיל במקום גוי, אלא הוא משום דדירת הגוי אוסרת עליהם וע"כ ל"ש לערב בלא הגוי, וזה לפי מש"כ המאירי בר"פ חלון, דהיכא שבית א' שבחצר אין רוצה לערב, ל"מ כלל עירוב שאר בתי החצר זע"ז, ואף אסורין לטלטל מזל"ז דרך חלונות למעלה מי', ונת' בזה במק"א, והגם דלפי קו' התוס' הרי אילו הי' עירובן מועיל הוו חשובין כיחיד במקום הגוי ולא הי' הגוי אוסר עליהם, מ"מ כיון דבלא דחייל עירובן אוסר הגוי עליהם, תו ממילא ל"מ עירובן, וז"ב.

**ויש** להוסיף, דמה"ט לא פירשו התוס' ודעימייהו לקמן דע"ד: בסוגיא דמבוי שצידו א' גוי כפי' הר"ח והרמב"ם, דכל פי' הר"ח והרמב"ם מיוסד ע"ז דביסוד הדין מהני העירוב לאשוויי להו כיחיד במקום הגוי, ואשר ע"כ הי' מן הדין דיהני התם העירוב דרך חלונות לאשוויי להו כיחיד במקום הגוי, ואך שנתחדש דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, והיינו דל"מ העירוב לאשוויי להו כיחיד, אך לדעת התוס' ודעימייהו הרי כלל ל"מ עירוב לחשבן כיחיד, ול"ב כלל לדינא דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, וז"פ.

ו] **ויש** להוסיף, דמד' הראשונים בסוגיא דס"ה: שנתחבטו היכא שבא הגוי בשבת ושכרו ממנו מ"ט אין העירוב חוזר וניעור, ומ"ש מישראל ששכח ולא עירב וביטל רשותו בשבת דמהני עירוב שאר בני החצר, יש ללמוד דס"ל דליכא דין בפנ"ע שאין העירוב חל במקום הגוי.

**דהנה** לדעת הרמב"ן ודעימי' דתיקנו חכמים שאין העירוב חל כלל במקום הגוי, הרי ניחא בפשיטות, דשאני גוי שאין העירוב חל כלל במקום הגוי, וע"כ בטל העירוב לגמרי ושוב אינו חוזר וניעור, ומשא"כ בישראל דהעירוב לא בטל מעולם, ואך שדירת ישראל זה אסרה, ע"כ כל שביטל רשותו בשבת שפיר דמי, ומד' הראשונים שלא חילקו כן, מבו' דס"ל דליכא דין בפנ"ע דאין עירוב חל במקום הגוי, אך אכתי י"ל שפירשו כד' הרמב"ם, דהא דאין עירוב מועיל במקום גוי, לאו היינו דלא חייל העירוב כלל, אלא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד.

ז] **והנה** עד עתה נתבאר, דודאי יסוד הדין דגוי אוסר היכא דאיכא ב' ישראלים בחצר הוא דדירת הגוי אוסרת עליהם, ואך דלדעת הרמב"ן איכא דין נוסף דאין עירוב מועיל במקום הגוי, וע"כ לא חשיבי ע"י העירוב כיחיד במקום הגוי, ולדעת הרמב"ם נתבאר דלעולם חייל העירוב אף במקום הגוי, ואך דנתחדש דבמקום הגוי ל"מ העירוב לחשבן כיחיד.

**אמנם** הנה במ"מ פ"ב מעירובין ה"ט כתב בדינא דאם היו ב' ישראלים אוסר הגוי עליהפ, ז"ל, דוקא בשאין הישראלים אוכלין על שלחן אחד וצריכין לערב אבל אם היו אוכלין על שלחן אחד אין הגוי אוסר עליהן. וזה ברור ומבואר בדברי רבינו, עכ"ל.

**וכתב** ע"ז הלח"מ שם, ז"ל, כוונתו להוכיח דכשהישראלים אוכלים על שלחן אחד א"צ עירוב דאין הגוי אוסר, והוכיח כן ממ"ש רבינו בהלכה י' דטעם האיסור שאין עירוב מועיל במקום גוי, ואילו איסור הגוי אין תלוי בעירוב איך תלה הטעם שאין עירוב מועיל במקום גוי משמע דדוקא כשצריך עירוב הגוי אוסר דאין עירוב מועיל במקום גוי, אבל אי לא אינו אוסר, עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

**ונ'** להדיא מד' הלח"מ דכל הדין דהגוי אוסר הוא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך ליכא כלל דין שהגוי אוסר.

**אך** באמת נ' שאין לפרש כן ד' הלח"מ, חדא שהרי הרמב"ם בה"ט כבר פירש לדינא דהגוי אוסר, ורק בה"י כתב לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, והרי דב' דינים נפרדים הם, גם תיקשי מדינא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דדעת הראב"ד ודעימי' דאוסר הגוי, הגם דל"ש בזה דינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי,[[8]](#footnote-9) גם בעיקר הדבר כבר העירו דא"א לומר דכל עיקר הדין הוא דל"מ עירוב במקום גוי, דא"כ מ"ט אסור להוציא מבית הגוי לחצר כמפורש בסוגיא דס"ב:.

**ובע"כ** מוכח מכ"ז, דודאי עיקר הדין הוא שדירת הגוי אוסרת, ואך דמלבד זה בעי' לדין נוסף דל"מ עירוב הגוי לחשבן כיחיד, משום דאילו הי' מועיל עירוב הגוי הי' דינם כיחיד במקום הגוי שאין הגוי אוסר.

**ובע"כ** צל"פ ד' הלח"מ, שכונתו דכיון שמבו' בד' הרמב"ם דאילו הי' מועיל העירוב ל"ה הגוי אוסר, ע"כ ה"נ בשאוכלין על שלחן א' דא"צ עירוב וחשיבי כחד, אין הגוי אוסר.

**ועד"ז** נ' דצל"פ בד' הגר"א, דהנה בשו"ע ר"ס שפ"ב כתב שאין הגוי אוסר עד שיהיו ב' ישראלים דרים בב' בתים "ואוסרין זע"ז", וכתב שם ובביאור הגר"א, ז"ל, ל' הטור וכ"כ רש"י, ונתכוין למש"כ המ"מ דאותן שאין אוסרין כמו האחין שאוכלין כו' אינו אוסר, ודייק מל' המשנה אוסרין דוקא, וכמ"ש רש"י שם ובאין לערב וכו' דאין עירוב מועיל, עכ"ל.[[9]](#footnote-10)

**ובפשוטו** נ' מד' הגר"א, דכל עיקר הדין דגוי אוסר, הוא רק דהיכא דב' הישראלים באין לערב אין עירובן מועיל, וליכא כלל דין דהגוי אוסר על הישראלים.

**אך** לפי המבו' בע"כ צריך לדחוק בד' הגר"א שכונתו, דמהא דבעי' לדינא דאין עירוב מועיל, ש"מ דהיכא שאין אוסרין זע"ז חשיבי כחד, וע"כ גם ע"י העירוב הוי חשיבי כחד, אלמלי דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך זה דלא כמש"נ בסימן א' סק"ח בדעת הרמב"ם והרמב"ן, דאף דל"ב אוסרין זע"ז, מ"מ בעי' לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, דאילו הי' עירוב מועיל במקום גוי, הוי חשיבי כחד ממש, ולא הי' הגוי אוסר עליהם, וצ"ע בזה.

**אמנם** שו"ר בפי' ריו"נ במתני', ז"ל, עד שיהיו ב' ישראלים וכו' שהם אוסרין זע"ז והם צריכין לערב ביניהם, ואמרו חכמים שלא יועיל עכשיו עירוב להם וכו' אע"פ שמועיל במקום אחר, עד שישכרו מן הגוי וכו', הצריכום חכמים לשכור ממנו והגוי לא ישכיר משום כשפים ובטלו עירובם וכו', עכ"ל, ונ' מכל לשונו דכל עיקר הדין דגוי אוסר לראב"י, הוא שהוא מבטל עירובם, וכמשמעות ד' הלח"מ והגר"א, וצ"ע בזה.

ח] **והנה** הב"י בסי' שפ"ב כתב, ז"ל, וכתוב בספר האגור ע"ז בשם מהרי"ו שמזה הטעם התיר לטלטל החמין של ישראל לתוך חצר העירונים ומחצר העירונים לבית ישראל אחר עכ"ל וכו', ואפשר שהתיר להם לערב כגון שהיו חלונותיהם פתוחות לחצר העירונים והיו ד' על ד' אע"פ שהגוי מפסיק ביניהם, דכיון דאינו אוסר עליהם אינו מעכבם מלערב, עכ"ל.

**והאהעו"ז** שם תמה ע"ד הב"י, דכיון שעירבו דרך חצר הגוי נתבטל העירוב, דבמקום גוי אמרו אין עירוב מועיל כמ"ש הש"ס והרמב"ם, עכ"ל, והבית מאיר שם כתב ע"ז, דכל מה שאמרו חכמים שאין עירוב מועיל במקום גוי, היינו היכי דיש להגוי חלק בחצר או דירתו, שמפני שלא ילמד אמרו שרשותו חשוב כשל ישראל וחלקו או דירתו אוסר ואין עירוב הישראלים מועיל מפני חלקו בחצר או דירתו שנשאר אסור, אבל בנידון הרי"ו אחרי שדן כהרא"ש שרשותו נשאר כדיר שאינו אסור, שפיר קאמר הב"י דכיון דאינו אוסר עליהם אינו מעכב מלערב וכו', עכ"ל.

**אמנם** מכוון האהעו"ז הוא לטעמי', דס"ל כמו שהבאנו לעיל סוסק"ב בהערה דאיכא דין בפנ"ע דאין העירוב חל כלל במקום הגוי, וכאשר מבו' גם בד' הרמב"ן דאיכא דין בפנ"ע דאין העירוב חל במקום הגוי, ואשר ע"כ ס"ל דאף היכא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ אכתי קיים הך דינא שהגוי מבטל העירוב.

**אך** הבית מאיר נקט, דליכא כלל דין בפנ"ע שהגוי מבטל העירוב, אלא יסוד הדין הוא שהגוי אוסר עליהן, וממילא ל"מ עירובן כ"ז שלא שכרו מן הגוי, ואשר ע"כ כתב דהיכא שאין דרין עם הגוי ואינו אוסר עליהן, אף יכולין לערב דרך רשותו.

**אמנם** יל"ד בזה, דאף אם איכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, י"ל דכ"ז הוא היכא דחשיב שדרים ב' הישראלים עם הגוי, דבכה"ג תיקנו חכמים שלא יועיל העירוב במקום הגוי, וגם בההיא דהרמב"ן, כיון שהגוי אית לי' דריסת הרגל על בני החיצונה, ס"ל דחשיב כב' ישראלים במקום גוי, אשר בכה"ג ל"מ עירובן, אך בנידו"ד שאין דרים ב' ישראלים עם הגוי, וליכא לעיקר תקנ"ח, י"ל דאין הגוי מבטל עירובן.

**ועמש"נ** בסימן ג' סוסק"י, דאי נימא בדעת המאירי לקמן דס"ה: דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, יש להוכיח מדבריו שם דכל דין זה הוא רק היכא דאיכא ב' ישראלים האוסרין זע"ז, עיי"ש.

**ולכאו'** יש להוכיח כן, שהרי בסוגיא דס"ה: מבואר, דהא דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אוסר הגוי על החיצונה לדעת ר"ע, הוא רק משום דשכיח דדיירי, אך אם ל"ה שכיח דדיירי לא הי' אוסר הגוי על החיצונה, והנה הרי לדעת ר"ע דהפנימית אוסרת על החיצונה אין להתיר החיצונה אלא היכא שעירבו, וכמש"א כן בסוגיא שם, ומבו' לפ"ז דכל דלא שכיח דדיירי אף מהני עירוב במקום גוי, ולכאו' ה"נ כל דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז אף מהני עירוב במקום גוי.

**אך** אולי יש לחלק דהיכא דלא שכיח דדיירי ליכא כלל לעיקר התקנה, אך משא"כ היכא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז שייכא שפיר עיקר התקנה, וע"כ איכא בזה לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, ובפרט ניחא לפ"מ שנראה בד' האבהעו"ז דכל עיקר דינא דגוי אוסר הוא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ולפ"ז נ' פשוט, דליכא כלל תנאה שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, ומה שנזכר אוסרין זע"ז הוא משום דכל עיקר הדין הוא דהגוי מבטל עירובן, וע"כ ל"ש זאת רק בשאוסרין זע"ז ובאין לערב.

ט] **ויש** לדון עוד כמה מילי לפ"ז.

**חדא** הוא מש"נ לעיל בסימן ג' לדון היכא דבחצר אחת יש ישראל וגוי ובחצר השנית יש ישראל א' ועירבו ביניהם, אם מהני העירוב להתירן לטלטל מזל"ז, ונת' שם לדון דאי נימא דאיכא דין בפנ"ע דלא חייל עירוב במקום הגוי, לא יהני עירובן להתיר לטלטל מזו לזו, ועיי"ש באורך בענין זה.

**עוד** יש לדון בזה, דהנה היכא דאיכא ב' ישראלים בחצר וא' מהם הניח את ביתו, לכאו' פשיטא דכה"ג אין אוסר הגוי בחצר, כיון שאין ב' ישראלים בחצר, אך לדעת הריטב"א דס"ל דאף בישראל יחידי דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, ונת' בזה בסימן ב', יש מקום לדון דה"נ בכה"ג יאסור הגוי עליו, דחשיב שכיח דדייר, וצ"ע בזה, אך יל"ד בזה לדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, ונת' בסימן מ"ז סקי"א דמהני עירוב להתיר לטלטל בתוכה, ויש להסתפק אם בכה"ג אם כה"ג יועיל עירוב הישראלים במקום הגוי, ולכאו' זה תלוי בנידון זה אם איכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך למש"נ בסוסק"ז דהיכא שאין דרים ב' ישראלים עם הגוי אין הגוי מבטל עירובם, לכאו' אף הכא שפיר יועיל עירובם.

**ועד"ז** נ' גם לדעת המג"א בסי' שצ"א ע"פ המרדכי דאסור להוציא מבית האורח לחצר, ומ"מ מבו' בשו"ע שם דל"ב שכירות בחצר משום דאין האורח אוסר, ויל"ע אם יהני עירוב עם בית האורח להתיר לאורח להוציא מביתו, או דנימא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ועמש"נ בסימן א' סק"י דיל"ד מטעמים אחרים דלא יהני העירוב להתיר לאורח להוציא מביתו, ולמש"נ נ' לכאו' דכיון דחשיב דליכא ב' ישראלים במקום הגוי, וע"כ אין הגוי אוסר עליהם בחצר, תו שפיר מהני העירוב במקום הגוי, וצ"ע עוד בזה.

י] **עוד** יש להעיר בזה, במש"כ האבהעו"ז בחידושיו בדס"ב: בביאור ד' המרדכי, דכ"ה דלר"מ בשדר ישראל א' עם הגוי וליתי' לגוי, אסור להוציא מביתו של הגוי לחצר, ה"נ לראב"י היכא דאיכא ב' ישראלים עם הגוי וליתא לגוי אסור להוציא מביתו של גוי לחצר, עיי"ש, וראיתי בס' האיר יוסף סי' כ"ז שכתב לדון בזה, שהרי לפ"ד האהעו"ז גופי' הי' מן הדין דכל שעירבו ב' הישראלים יחד חשיבי כיחיד במקום גוי ואין אוסר הגוי עליהם כלל, והא דאוסר הגוי עליהם הוא משום דאיכא דין בפנ"ע שאין עירוב מועיל במקום גוי, ולפ"ז הרי לכאו' היכא דליתי' להגוי דכה"ג מהני עירוב הישראלים יחד, תו בדין שאף יהא מותר להוציא מבית הגוי לחצר, דדמי להיכא דאיכא ישראל יחיד במקום הגוי, דשרי אף להוציא מבית הגוי לחצר, ועיי"ש שכתב שאולי לא כתב כן האבהעו"ז אלא לדעת המרדכי, דמבו' דס"ל דע"י עירוב לא חשיבי כחד במקום גוי, וכמש"כ באבהעו"ז בסי' שפ"ב ולקמן דע"ד:, וצ"ע בזה.

**עוד** ראיתי שם בסי' כ"ח שכתב לפרש בזה טעמא דהחכם צבי בסי' ו', דס"ל דכל ששכרו מן הגוי את החצר, תו שרי אף להוציא ולהכניס מבית הגוי, דכיון ששכרו ממנו המקום שבו הישראלים אוסרי זעז, שוב אין שום ישראל אוסר על בית הגוי, שהרי אין לשום ישראל דרך ודריסת הרגל על הגוי בבית הגוי, עכ"ד, וצ"ב דמ"ש מהא דמבו' בסוגיא בדס"ב: דלדעת ר"מ אף היכא דליתי' להגוי ואינו אוסר בחצר, מ"מ אסור להוציא ולהכניס לביתו של הגוי, וכתב לפרש בזה ע"פ הנ"ל, דכל ד' החכם צבי הם לדעת ראב"י דאין הגוי אוסר אלא בדאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והא דל"מ עירובן לחשבן כחדא, הוא משום דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ואשר ע"כ כל ששכרו מן הגוי רשותו שבחצר ועירבו הישראלים יחד, תו חשיבי כיחיד במקום הגוי, וע"כ אף ביתו של הגוי מותר, עכ"ד.

**אמנם** באמת אי"ז מתישב כלל בל' החכם צבי, וע"כ נ' בביאור ד' החכם צבי כמבואר בלשונו, דלדעת ראב"י כיון שאין הגוי אוסר אלא בשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ע"כ אין לנו לאסור אלא היכא שיש דריסת רגל להגוי במקום שב' הישראלים אוסרין בו זע"ז, וע"כ כל ששכרו מן הגוי רשותו שבחצר, ולית לי' רשות במקום שב' הישראלים אוסרין זע"ז, שהרי בביתו של גוי אין להם דריסת רגל כלל, ואין אוסרין שם זע"ז, תו אף ביתו של הגוי מותר, ומשא"כ לדעת ר"מ דאף בישראל יחידי אוסר הגוי, שפיר י"ל דאף היכא דליתי' להגוי ואינו אוסר בחצר, מ"מ ביתו מיהא אסור, וז"ב.

**וע'** עוד בסימן ג' סק"ו בהערה שהבאנו להקשות בסוגיא דס"ה: דמ"ט פנימי במקומו מותר, הרי כיון שעירבו יחד איכא הרגל עירוב, וחשיב דהחיצון אית לי' דריסת הרגל בפנימית, וא"כ איכא ב' ישראלים במקום גוי, והבאנו לישב בזה אי נימא דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב חל במקום גוי, וע"כ י"ל דליכא בזה הרגל עירוב, עיי"ש.

1. אמנם צריך לדחוק לפ"ז, דמש"א בגמ' דאין עירוב וביטול רשות מועיל במקום גוי, לא קאי לדעת ר"מ, אלא רק לדעת ראב"י, דלדעת ר"מ הרי ל"ב כלל להך דינא דאין עירוב וביטול מועילין לחשבו כיחיד במקום הגוי, שהרי לדעת ר"מ אף ביחיד במקום הגוי אוסר הגוי עליו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם יש לדחות, דהגם דהתם חייל העירוב לערב הבתים יחד ולערב החצירות יחד, מ"מ לא חייל העירוב לערב החצר שדרים בה עם הגוי והמבוי שדרים בו עם הגוי, והרי מבו' בפירש"י לעיל דמ"ט. דהא דמהני העירוב להתיר החצר הוא משום דחייל העירוב אף כלפי החצר, עיי"ש, ואשר ע"כ שפיר י"ל דהגם דחייל העירוב כלפי הבתים, מ"מ החצר לא נתערב, אך ל' הרמב"ם מבו' להדיא דשפיר חייל העירוב, ואך שאין רבים נעשים יחיד בעירוב במקום הגוי, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם הנה בחי' אבהעו"ז לקמן דע"ד: פירש לא כן, אלא לעולם עיקר הדין הוא דאין העירוב חל כלל במקום הגוי, והא דאסרינן במבוי שצידו א' גוי וכו', באמת אי"ז מעיקר הדין, אלא רק משום הגזירה דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, ועיי"ש שביאר דלדעת רב בירושלמי יש לאסור בזה מעיקר הדין, משום דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, וע"כ ל"מ עירובן לחשבן כחד במבוי, ועמש"נ בזה בסימן כ"ב ס"ק ז' ח' ובהערה שם, אך לכאו' אי"ז מתישב כ"כ בל' הרמב"ם, שנראה שאין בזה גזירה בפנ"ע, אלא הא דל"מ עירובן להתיר הוא משום עיקרא דדינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ומש"א בגמ' דאסור לעשות יחיד במקום הגוי כבר הבאנו מה שפירשו רחב"ש ור"י בן חכמון שאין מכוון הגמ' לדין איסור, אלא לדינא דל"מ עירוב לאשוויי ליחיד במקום הגוי.

   ועי' עוד בלח"מ פ"ב מעירובין ה"ט, שמת' בדבריו דמפרש ד' הרמב"ם דכלל לא חייל העירוב במקום הגוי, וזה כד' האבהעו"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועמש"נ שם להוכיח מד' הרמב"ן גופי', דלאו היינו דכל דינא דהגוי אוסר הוא דל"מ העירוב במקום הגוי, אלא ודאי עיקר הדין הוא שדירת הגוי אוסרת, ואך דאיכא דין נוסף דאין עירוב מועיל במקום הגוי, וזה מוכח ממש"כ הרמב"ן שם דבישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית אסור מן הדין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה בביאוה"ל שם דן לומר, דכל מה דבשכרו אחר העירוב מהני העירוב, הוא משום דלא גרע משותפין בפת, וחשיב דאיכא עירוב אחר השכירות, וכ"ה בבית מאיר שם סי"ז, אך מד' הראשונים נ' להוכיח דא"צ לטעם זה, שהרי היכא ששכרו בשבת ל"ש להתיר משום טעם זה, אלא רק משום דמהני העירוב שעירבו מתחילה, ואפ"ה קשיא להו להראשונים דיהני השכירות בשבת, ואף לפ"מ שתירצו דל"מ השכירות בשבת, היינו רק משום דבביהשמ"ש בטל העירוב, ותו אינו חוזר וניעור, אך מ"מ בשכרו בערב שבת ודאי חוזר העירוב וניעור, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועמש"נ בסימן ז' סק"ז להוכיח, דמש"כ התוס' דהא דל"מ העירוב הוא משום "דא"כ לא הי' צריך לעולם לשכור", אין כונתם דלעולם ע"י העירוב חשיבי כיחיד ממש ואפ"ה הגוי אוסר עליהם משום דא"כ ל"ה צריך לעולם לשכור, אלא כונתם דהא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד הוא משום דע"י עירוב ל"ה כיחיד ממש, ואך שהוכיחו התוס' לזה, דאי נימא דמהני העירוב לחשבן כיחיד, א"כ לעולם ל"ה צריך לשכור. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך באמת כבר עמדו המרכה"מ שם והגאו"י לעיל דס"ה: שודאי כונת המ"מ הוא לד' הרמב"ם בפ"ה הט"ז, שכתב להדיא דהיכא דאוכלין על שלחן א' חשיבי כיחיד במקום גוי. [↑](#footnote-ref-8)
8. וגם אי נימא דדין זה הוא משום גזירה, לכאו' כ"ז ניחא אם עיקר הדין הוא שהגוי אוסר, אשר בזה י"ל דמשום הגזירה הוא אוסר אף בכה"ג, אך אם כל עיקר הדין הוא דל"מ עירוב במקום גוי, הרי ל"ש כל עיקר דין זה היכא דא"צ לערב, ואין נ' דמשום הגזירה נתחדש דין נוסף שאף רשות הגוי אוסרת. [↑](#footnote-ref-9)
9. וצ"ב, דבפשוטו מה שפירש"י שבאין לערב, היינו משום דאם אין באין לערב ליכא נפ"מ בהא דאוסר הגוי עליהם, דבלא"ה אוסרין הם זע"ז, והיאך למד הגר"א מד' רש"י דכל עיקר הדין הוא דבבאין לערב אין עירובן מועיל. [↑](#footnote-ref-10)