כלים פי_א מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"א מ"ד**

א] **ברזל טמא שבללו עם ברזל טהור, אם רוב מן הטמא טמא ואם רוב מן הטהור טהור,** בפשוטו הא דברוב מן הטהור טהור, הוא מדינא דביטול ברוב, דהברזל הטמא בטל בברזל הטהור, וכ"נ בתשו' הרי"ד סימן י"ז, הובא בתורת הראשונים, וכן נקטו בתפא"י ובמשנ"א ובסד"ט ובאמ"ב שבת סימן י"ט, עיי"ש מה שעמדו בזה, אך מד' הר"ש והרא"ש שהאריכו לפרש דאיירי בשבללן וטרפן זב"ז דאם קאי כל חד לחודי' אזלינן בתר עושה המלאכה, כדתניא בתוספתא, הרי מבו' דמסברא הי' מקום לומר דגם בכה"ג דקאי כל חד לחודי' אזלינן בתר רוב, הגם דל"ש בזה דין ביטול ברוב.

ב] ומצאנו הטעם בזה בתשו' הרי"ד סימן א' הובא בתורת הראשונים, שכתב דזית של איסור שנתבטל בב' זיתים של היתר, אם אכל כל ג' הזיתים חייב חטאת, דהא ממ"נ אכל לההוא זית דאיסורא, וכתב ע"ז, ז"ל, ומברזל טמא שבללו עם ברזל טהור לק"מ, דלא מיבעיא דטומאת ברזל טמא שחוזר לטומאה ישנה דטומאתו היא מדרבנן, אלא אפי' אי הות דאורייתא, כולי כלי בעינן מברזל טמא ואז חשיב להיות טמא, דברזל שבור לא מטמא עד שיעשנו כלי, והכא לית כאן כלי מברזל טמא, ודמי למאי דתנן בפרק בתרא דכלאים צמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זה בזה אם רוב מן הרחלים אסור אם רוב מן הגמלים מותר וכו', וטעמא דמילתא משום דצמר שאינו טווי אינו אסור וכשהוא חוזר וטווהו בעינן שיהא או כולו או רובו מצמר רחלים, עכ"ל.

וביאור דבריו, הוא למש"כ הרמב"ם פ"י מכלאים ה"ו בדין צמר גמלים וצמר רחלים שעירבן זב"ז דאם הי' הרוב מן הגמלים מותר לערבו עם הפשתן, "מפני שצורת הכל צורת צמר גמלים", ואין חוששין לנימות של צמר המעורבת בהן מפני שאינן חוטי צמר, עכ"ל, וביאר בזה בשע"י ש"ג פכ"א, דכיון דאין דין כלאים בנימין אלא דוקא בחוטין או בגד, ע"כ כל שטוה חוט מן התערובת, עלינו לדון על צורת החוטין בכללות אם חשובין חוטי צמר רחלים או לא, וע"כ אזלינן בזה בתר הרוב, וכל שהרוב מן הגמלים, חשיב החוט כחוט של צמר גמלים, ומותר לערבה בפשתן, וכבר מבואר כן בנובי"ת יו"ד סימן קפ"ו, אך כתב שם דמד' הסמ"ג ל"ת ע"ה מבו' דהוא מדין ביטול ברוב דעלמא, וכ"ה מבו' גם בתשו' הראב"ד סימן קי"ז, סה"ת סימן נ"ה, או"ז פסחים סימן רנ"ו וע"ז סימן ע"ר, תשו' ר"ח או"ז סימן י"ז, מרדכי פסחים פ"ב סימן תקנ"ד, ושו"ת הר"ן סימן נ"ז נ"ט, ושם פ"כ כתב, דה"נ הוא בדינא דברזל טמא שעירבו עם ברזל טהור, דכיון דכל חלק בפנ"ע לאו כלי הוא, ע"כ נקבע שם הכלי ע"פ רובו, עכ"ד, ואשר זהו מש"כ הרי"ד, דכיון דברזל שבור לא מטמא עד שיעשנו כלי, ע"כ אין הכלי מקב"ט, אלא בדהוי כולו או רובו מברזל טמא.

ואשר זהו שהוצרכו הראשונים לפרש דלא איירי מתניתין בדקאי כל חד לחודי', דבאמת כיון דיסוד דינא דמתניתין הוא דשם הכלי נקבע ע"פ רובו, שפיר הי' מקום לומר דאזלינן בתר רוב אף היכא דקאי כל חד לחודי', וע"ז הוא שהביאו מתוספתא דבכה"ג דינא הוא דשם הכלי נקבע לפי עושה המלאכה.

ג] אמנם צ"ב בזה, דהניחא בכלי הנעשה מן החלמא ומן הגללים, דכלי חלמא מקבלין טומאה וכלי גללים אין מקב"ט, שפיר אמרינן דשם הכלי נקבע ע"פ רובו, ואם רובו מן החלמא הוי כלי חלמא, ואם רובו מן הגללים הוי כלי גללים, אך בכלי הנעשה מברזל טמא וברזל טהור דהוו מין א', ויש על הכלי שם כלי מתכת, הרי דכל דהוא עשוי גם מברזל טמא, הי' בדין שיהא עליו דין טומאה ישנה, דברזל טמא וברזל טהור, אי"ז שם כלי אחר, דנימא דכל שרובו מברזל טמא יש עליו שם כלי דברזל טמא, וכל שרובו מברזל טהור יש עליו שם כלי דברזל טהור, וצ"ל דכיון דלא חיילא טומאה על מקצת כלי, ובאנו לדון שתחול הטומאה ישנה על כל הכלי, ע"כ אין הכלי טמא אא"כ נעשה עיקרו מברזל טמא, דכה"ג חשיב הכלי ככלי הנעשה מברזל טמא.

והי' מקום לדון עוד, דכיון דלא גזרו טומאה ישנה אלא בכלי מתכות, הרי דכל דרוב הכלי מברזל טהור, דנמצא דתורת כלי מתכות שעל הכלי, אינו מכח הברזל הטמא, שהרי אף אם חלק זה לא הי' ברזל, ג"כ הי' חשוב הכלי ככלי מתכות, ליכא בזה לדין טומאה ישנה, אך אי"ז מתישב עם ד' רש"י בר"ה די"ט. דלמ"ד דהלך אחר המעמיד, כלי זכוכית שנטמאו וניקבו והטיף לתוכן אבר, חוזרין לטומאתן ישנה, כיון דחשיבי ככלי מתכות, והרי דאף דתורת כלי מתכות שעל הכלי אינו כלל מכח החלק הטמא, אלא מכח המעמיד, איכא בזה לדין טומאה ישנה.[[1]](#footnote-2)

ד] **מחצה למחצה טמא,** בטעמא דמילתא דטמא אף שאין רובו מן הטמא, הנה אי נימא דהא דכשרובו מן הטהור טהור, הוא מדין ביטול ברוב, פשוט דע"כ כל שאין רובו מן הטהור וליכא ביטול ברוב, טמא, אך למש"כ הרי"ד שהבאנו לעיל אות ב' דהא דכשרובו מן הטהור טהור, הוא משום דכלי שבור אינו מקב"ט, ולא חשיב כלי מברזל טמא, וע"כ בעינן שיהא כולו או רובו מברזל טמא, צ"ב דמ"ט במחצה למחצה טמא.

ה] והנה בדין צמר גמלים וצמר רחלים או פשתן וקנבוס שטרפן זב"ז, תנן בכלאים רפ"ט דמחצה למחצה אסור, ובנגעים פי"א מ"ב תנן דמחצה למחצה מטמא בנגעים, והר"ש שם הביא מתוספתא דר"ש מטהר, משום דספק נגעים להקל, ובתשב"ץ ח"ב סימן ד' כתב ללמוד מזה, דכל הא דאסרינן במחצה על מחצה בכלאים, הוא משום דא"א לצמצם, אך אם יבא אליהו ויאמר דמחצה על מחצה הוא, בלי ספק הי' מותר, משום דברי' בפנ"ע הוא כיון שנתערבו שניהם בטירוף, ואין חלק מהם שיקרא פשתן, אלא שאם הרוב הוא פשתן אסור, לפי שהמיעוט בטל ברוב ופשתן הוא, עכ"ד, ולדבריו נראה, דגם הא דתנן הכא דמחצה על מחצה טמא, הוא מספיקא, ומשום דא"א לצמצם, וכד איכא רוב טמא, משום שהברזל הטהור בטל בברזל הטמא, וכ"נ מל' הרי"ד שם שכתב דבעי' שיהא כולו או רובו מצמר רחלים, ומ' דלא סגי במחצה, ובע"כ דהא דמחצה על מחצה אסור, הוא משום דא"א לצמצם ושמא הוי רובו מצמר רחלים.

וכ"ה מבו' מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש, במחצה מן החלמא ומחצה מן הגללים, דר"א אומר שורפין עליהן את התרומה ואין חייבין עליהן על טומאת מקדש וקדשיו, ובפשוטו טעמו משום דאי"ז מקב"ט אלא מספק, גם יתכן דס"ל דאי"ז מקב"ט אלא מדרבנן, והאמנם לגיר' הר"ש שם משמע דת"ק דאמר טמא ולא חילק, פליג וס"ל דחייבין עליו על ביאת מקדש, ובע"כ דס"ל דה"ז מקב"ט מה"ת בודאי, אך לגיר' התוספתא שלפנינו לא פליג ת"ק עלי' דר"א בזה, וא"ש.

ו] אמנם באמרי בינה בהשמטות בסוף דיני שחיטה הק' ע"ז, דאם ספיקא הוא, א"כ מ"ט דרבנן דמטמא בנגעים, ולא אמרינן דספק נגעים להקל, ועוד, דא"כ הכא בטומאה ישנה דרבנן, נימא ספיקא דרבנן לקולא, ועיי"ש שדן לומר דהכא שעירב ברזל טמא עם ברזל טהור, ל"ש לומר דהוי ברי' בפנ"ע, וע"כ אף במחצה על מחצה טמא, אך הק' דא"כ אי"ז חד דינא עם מן החלמא ומן הגללים, ועוד דנימא דאיכא ספק ספיקא לטהר, שמא הברזל הטהור רוב והכלי טהור, ואפי' אינו רוב אלא הוי מחצה על מחצה, נמי הכלי טהור, וכמו שמצינו כן בתוס' עירובין ד"ו., והוכיח מזה, דבמחצה על מחצה אין כל א' מכריע לחבירו ונקרא כל א' על שמו וע"כ טמא, ועיי"ש שכתב דאף דא"א לצמצם, מ"מ כיון דלעינינו נראה כמע"מ, נשאר כל א' על שמו, ועד"ז כתב בשע"י ש"ג פ"כ בדין טומאת נגעים, דכל דהוי מחצה על מחצה, חשיב הבגד כולו בגד צמר רחלים כמו צמר גמלים, וע"כ יש לכולו דין בגד צמר גמלים, ומטמא בנגעים כל חלק שבו, ועיי"ש בפכ"א שדקדק כן מל' הרמב"ם בהל' כלאים שכתב דאם הי' החצי מן הרחלים "הרי הכל" כצמר רחלים, ועי' עוד באמ"ב שם מש"כ לפרש בטעמא דר"ש דחשיב לה כספיקא, ועיי"ש שכתב דלדעתו גם הכא בברזל טמא שעירבו עם ברזל טהור מחצה למחצה, יהא טהור, דהוי זה ספיקא דרבנן, עכ"ד, ונמצא לפ"ז דפלוגתת ת"ק ור"א בתוספתא הכא אם חייבין עליו על ביאת מקדש, תליא בפלוגתת תנא דמתניתין ור"ש התם אם ה"ז מטמא בנגעים.

ז] **וכן מן החלמא ומן הגללים,** הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' כלים פי"ב ה"ד פירש, דחלמא הוא טיט, וכל שרוב מן החלמא ה"ז מקב"ט מפני שהוא כ"ח, וכן פירש הר"ש מתחילה, וכ"ה בפי' רה"ג ובפי' הרא"ש, וכ"ה בערוך ע' ? וביחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע, אך שוב חזר בו הר"ש בכת"י והוכיח ממש"א בירושלמי דחלמא נעשה אב הטומאה, דאי"ז כלי חרס שהרי אינו נעשה אב הטומאה, וכתב דשמא הוא שחיקה של מתכת, עכ"ד, ועי' בפי' הר"ש בפ"ק דאהלות שהביא לד' הירושלמי וכתב דבפי"א דכלים פירש מהו חלמא, וכונתו לפי' זה. ועמש"נ עוד להלן אות ? בהא דחייבין ע"ז על ביאת מקדש?.

והנה לפ"מ שפירש הרמב"ם דחלמא הוא טיט, הרי בע"כ דהך בבא לא איירי לגבי דין טומאה ישנה, אלא לענין קבלת טומאה מתחילה, וכמו שפירש כן הרמב"ם, אך לפ"מ שפירש הר"ש דהוא שחיקה של מתכת, הי' מקום לפרש דגם הך בבא איירי לגבי דין טומאה ישנה, אמנם בתוספתא שהביא הר"ש מייתי להך דינא לגבי קבלת טומאה מתחילה.

ח] **קלוסטרא טמאה,** הר"ש והרא"ש פירשו שהוא נגר שיש בראשו קלוסטרא שראשו עב וראוי לדוך בו שומין, אך הנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דאין הקלוסטרא עשוי' אלא לנעול את הדלת, ואזיל לטעמי' שפירש בעירובין פ"י להא דתנן נגר שיש בראשו גלוסטרא, דגלוסטרא הוא כעין כדור או רבוע או כיו"ב דבר שמורה עליו שהוא כלי ואינו קורה בעלמא שאסור לטלטלה בשבת, ודלא כפירש"י שם שפירש שהוא ראוי לבוכנא לכתוש ולשחוק בו פלפלין.

והנה לפי' הר"ש והרא"ש, הרי מהא דתנן להא דהוא מקב"ט בשיש בראשו קלוסטרא, מ' דכל הא דהוא מקב"ט, הוא משום תשמיש זה דדיכת שומין, והיינו משום דמכח תשמיש הנעילה אינו מקב"ט, וכדתנן לעיל מ"ב דנגר אינו מקב"ט משום שהוא עשוי לקרקע, ואך משום שהוא ראוי לדיכת שומין ה"ה מקב"ט, וכ"כ בחזו"א סימן י"ד סק"ט, ועמש"נ להלן אות ? לבאר לפ"ז מה שדימו דין שבת לדין טומאה, אך לדעת הרמב"ם דאינו עשוי אלא לנעול בו את הדלת, קשיא דא"כ מ"ט הוא מקב"ט, ומ"ש מהא דתנן לעיל דנגר אינו מקב"ט.

ט] ונראה פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל, שפירש לעיל מ"ב דהא דכלי העשוי לקרקע אינו מקב"ט, הוא מיוסד על הא דהמחובר לקרקע ה"ה כקרקע, ונת' שם אות ח' דלדעתו כל הא דכלי העשוי לקרקע אינו מקב"ט, הוא רק בשנעשה לחברו לקרקע, אך אם נעשה ע"מ להניחו בקביעות בקרקע בלא חיבור, ה"ה מקב"ט, ולפ"ז הרי דקלוסטרא שפירש הרמב"ם שמכניסין אותה בתוך ב' טבעות הקבועות בב' דלתות, ואינה מחוברת כלל לקרקע, שפיר היא מקבלת טומאה, ול"ד לנגר דתנן לעיל דטהור, דהתם איירי בנגר "התלוי" על הדלתות וכמו שפירש הרמב"ם שם, וע"כ חשיב כמחובר לקרקע, ויתכן דמהכא למד הרמב"ם להך מילתא, דכל הא דהנעשה לקרקע אינו מקב"ט, הוא רק כשהוא מחובר לקרקע, ועמש"נ להלן אות ? לפרש לפ"ז הא דתני להך דינא בנגר שיש בראשו קלוסטרא, ולא תני לה בנגר סתם שאינו עשוי לחברו לקרקע.?ועי' להלן פי"ב מ"א אות י"ד שנתבאר עד"ז לדעת הרמב"ם בהא דשלשלת העשוי' לנעילה טמאה?.

אך לפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש למשנתינו, הרי יש ללמוד מהא דאינו טמא אלא כשיש בראשו קלוסטרא, דכל העשוי לשמש לקרקע אינו מקב"ט אף אם אינו עשוי להתחבר לקרקע, אך י"ל דלדעתם איירי מתניתין בנגר שהוא תלוי ומחובר לקרקע, וזה כמש"נ לעיל מ"ב אות י"ב בדעתם, וז"ב, ועמש"נ להלן אות ? בהערה לדון לפרש בזה בע"א.

י] **ומצופה טהורה,** הר"ש והרא"ש פירשו, דהך בבא איירי בדין טומאה ישנה, שעשאה מברזל טהור וצפוי' מברזל טמא, וכה"ג אינה חוזרת לטומאה ישנה, וכדתניא בתוספתא דכלים טהורים שאנכן באנך הטמא טהורים.

אך הרמב"ם פירש דהך בבא איירי בדין קבלת טומאה, שאם היתה מעץ והיא מחופה במתכת, אינה מקבלת טומאה, משום שכ"ע המצופין במתכת אין מקבלין טומאה, והרא"ש תמה ע"ז מסוגיית הגמ' בשלהי חגיגה, דפשוטי כ"ע המחופין במתכת טמאים, ועמש"נ בדעת הרמב"ם להלן אות ט"ו ואילך.

והנה לא נתפרש בד' הרא"ש, דאם אכן פשוטי כ"ע המצופין במתכת טמאים, דאזלינן בתר צפוי, א"כ מ"ט לגבי טומאה ישנה, כל שעשה הכלי מברזל טהור וצפויו מברזל טמא, לי"ב דין טומאה ישנה, ולא אזלינן בתר צפוי, ובתוי"ט לקמן רפכ"ב כתב דהוא משום דלא אזלינן בתר צפוי אלא בשהוא ממין אחר, אך הכא שהצפוי הוא ממין הכלי, לא אזלינן בתר צפוי, וכ"כ במל"מ כלים רפ"י, ועמש"נ להלן אות י"ח, ובחזו"א סימן י"ד סק"ח כתב, דהוא משום דלא אזלינן בתר צפוי אלא בצפוי העשוי לתשמיש, אך הכא דהוי הצפוי לנוי וכמו שפירש הר"ש, ה"ז בטל להעיקר.[[2]](#footnote-3)

אך הנה כבר עמד ע"ז הר"ש בכת"י, ומבו' דפשיטא לי' דהא דאזלינן בתר צפוי הוא אף בצפוי העשוי לנוי, וכתב לישב, דהכא שאני דמשום טומאה ישנה היא ולא גזרו כיון דעיקר הכלי מברזל טהור, עכ"ל.

יא] והנה בעיקר הך דינא דפשוטי כלי עץ המצופין מתכת טמאים, יש להסתפק אם היינו דהצפוי חשיב כעיקר הכלי, וע"כ כל שהצפוי הוא של מתכת, ה"ה מקב"ט, או דלעולם עיקר הכלי הוא הכלי עצמו, ובפרט בצפוי שאינו ראוי לעמוד בפנ"ע, והא דאזלינן בתר צפוי, היינו לגבי קביעות שם הכלי, דאף כלי עץ, כל שהוא מצופה מתכת חשיב ככלי מתכת, כיון שתשמישו הוא דרך המתכת.

והנה הערוך ערך צף כתב, ז"ל, אם היתה מצופה בכסף וכו' "הציפוי" טמא, ואם הי' הציפוי כלי חרס "הציפוי" טהור, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דכ"ע המצופה מתכת טמא, הוי עיקר הטומאה על הציפוי עצמו, אך מסתבר דמכח זה טמא גם עיקר הכלי, וכן נ' ללמוד מד' הר"ש בכת"י לקמן פי"ד מ"ה שכתב דהא דהעול המצופה טהור, הוא משום דהוי ברזל המשמש את העץ, ועמש"נ לעיל מ"ג אות ו' בביאור דבריו בהא דל"ד לכל כ"ע המצופה במתכת, והנה אי נימא דהא דאזלינן בתר צפוי היינו דמכח הצפוי חשיב כל הכלי ככלי מתכת, נ' דל"ה לנו לטהר בזה משום מתכת המשמש את העץ, שהרי לא אתינן לטמאות משום הצפוי עצמו דנימא שהוא משמש את העץ, אלא דמכח הצפוי דמתכת, חשיב כל הכלי ככלי מתכת, ונ' מד' הר"ש דהא דכ"ע המצופה מתכת טמא, הוא משום שהצפוי חשיב עיקר הכלי, וע"כ כל שהוא של מתכת ה"ה מקב"ט, ואשר זהו שכתב הר"ש, דכל שהצפוי משמש את העץ, הוי כמתכת המשמש את העץ שאינו מקב"ט.

יב] והנה אי נימא דהא דאזלינן בתר צפוי, היינו לגבי קביעות שם הכלי, דאף כלי עץ המצופה מתכת חשיב ככלי מתכת, הרי פשוט הא דלגבי טומאה ישנה, כל שעיקר הכלי מברזל טהור לי"ב לדין טומאה ישנה, הגם דהצפוי הוא מברזל טמא, ולא אזלינן בתר צפוי, דכל הא דאזלינן בתר צפוי, היינו רק דמהני הצפוי לחשוב עיקר הכלי ככלי מתכת, אך לעולם עיקר הכלי המקב"ט הוא הכלי עצמו, וע"כ ליכא לדין טומאה ישנה אלא בשהכלי עצמו נעשה מברזל טמא, וכן נ' קצת מד' הרא"ש שהזכיר הכא בתו"ד להך דינא דפשוטי כ"ע המצופין מתכת מקבלין טומאה, ולא עמד כלל לפרש מ"ט הכא לגבי טומאה ישנה לא אזלינן בתר צפוי, ומ' דס"ל דלגבי דין טומאה ישנה ל"ש כלל לילך אחר הצפוי.

אך מד' הר"ש שעמד בזה והוצרך לפרש דהוא קולא בדין טומאה ישנה דלא גזרו בכה"ג שעיקר הכלי מברזל טהור, הרי מבו' דביסוד הדין הי' שייך דינא דאזלינן בתר צפוי גם לגבי דין טומאה ישנה, ואזיל לטעמי' דס"ל דהא דאזלינן בתר צפוי, היינו דהצפוי חשיב כעיקר הכלי, וע"כ הי' בדין דכל שעשה הצפוי מברזל טמא, יהא בזה דין טומאה ישנה, ואך דלא גזרו חכמים בכה"ג,[[3]](#footnote-4) ואמנם עיקר הדבר דאף הכא שאין הצפוי ראוי כלל לעמוד בפנ"ע, ואינו אלא לנוי, הוי עיקר הטומאה על הצפוי, הוא צ"ב.

יג] ונפ"מ רבתא לדינא בזה, בדין כלי שעשאו מברזל טמא וצפויו מברזל טהור, דאי נימא דלגבי דין טומאה ישנה ל"ש כלל הך דינא דאזלינן בתר צפוי, אלא יש לנו לילך אחר עיקר הכלי, הרי דבכה"ג שעיקר הכלי מברזל טמא, יהא בזה דין טומאה ישנה, אך לפי המבואר בד' הר"ש דכל הא דלא אזלינן בטומאה ישנה בתר צפוי, הוא משום דלא גזרו בכה"ג, הרי דבכה"ג שהכלי מברזל טמא וצפויו מברזל טהור, אזלינן בתר הצפוי וטהור, וז"פ.

ובאמת דין זה נתפרש בפי' הרא"ש שכתב דאמרינן בתוספתא דכלים טמאים שאנכן באנך טהור טמאים, אך הר"ש גריס בתוספתא להיפך, ונת' להלן אות ?, ומפורש בזה דבכה"ג שהכלי מברזל טמא וצפויו מברזל טהור אזלינן בתר עיקרו, אך שמא ט"ס נפלה בד' הרא"ש, וצ"ל כמש"כ הר"ש, ולמש"נ אזיל הרא"ש לטעמי' דס"ל דלגבי דין טומאה ישנה ל"ש כלל לילך אחר הצפוי, וכמש"נ בדעתו לעיל אות י"ב.

יד] דעת הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' כלים פ"ד ה"ד, דכלי עץ אף שיש בו בית קיבול המצופה במתכת אינו מקב"ט כלל,[[4]](#footnote-5) ובטעמא דמילתא כתב הרמב"ם בהל' כלים, ז"ל, חפויי מיטה טהורים וכו', שנאמר אשר יעשה מלאכה בהם פרט לחפויי הכלים, וכן כל כלי עץ או עצם שיש בהן בית קיבול שצפה אותן במתכת טהורין ואינם מקבלים טומאה מאחר שציפן ביטלן, והציפוי עצמו טהור כמו שביארנו, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דאי"ז מקב"ט מכח הכלי עץ, הוא משום דכל שציפן ביטלן, והא דאי"ז מקב"ט מכח הציפוי, הוא משום דינא דאשר יעשה מלאכה בהם פרט לחפויי הכלים, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ספט"ז, דהא דאין הצפויין מקבלין טומאה ממעטי' לה מקרא דבהם, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מ' דמקרא דבהם, ילפי' להך דינא דאין כלי המצופה מקב"ט מכח הכלי עצמו, משום שאין המלאכה נעשית בו בגופו אלא באצמעות החיפוי אשר עליו, ולכאו' צ"ל דתרתי ילפי' מינה, וצ"ב, ועי' עוד באבהא"ז פ"א מביהב"ח הי"ח שעמד ע"ז, ומכח זה כתב לפרש ד' הרמב"ם בהל' כלים בע"א, ועי' עוד בביאור הגר"א יו"ד ק"כ סקט"ז מה שהשיג ע"ד הרמב"ם דיליף לה מהך קרא.

ובפי"א ממטמאי מו"מ הי"א כתב הרמב"ם, ז"ל, וכל הכלים היו טעונים טבילה והערב שמש, חוץ ממזבח הזהב ומזבח הנחושת מפני שציפוייהן כבטלין לגביהן, עכ"ל, ומבו' דהא דאין צפויי הכלים מקבלין טומאה, הוא משום שהן בטלין לגבי הכלי, וכ"ה ל' הגמ' בשלהי חגיגה דמיבטל בטיל ציפויין גבייהו, וזה שלא כד' הרמב"ם בהל' כלים דהא דאין מקבלין טומאה, הוא משום דממעטי' להו מקרא, ואף אי נימא דזהו גדר המיעוט, אכתי צע"ק מ"ט לא פירש הרמב"ם לזה בהלכות כלים ששם נתפרש עיקר דינא דצפויין שאין מקבלין טומאה, ועמש"נ בזה להלן אות י"ז, ועי' עוד באבהא"ז שם מש"כ בזה.

טו] בעיקר ד' הרמב"ם דכלי עץ המצופה אינו מקב"ט, ולמד כן ממתני' דשלהי חגיגה,[[5]](#footnote-6) תמה הרא"ש דאדרבה בגמ' שם מוכח דפשוטי כלי עץ המחופין במתכת טמאין.

והנה בגמ' שם מבו' כן בב' דוכתי, חדא הוא בהא דפריך אהא דתנן התם דשלחן מקבל טומאה, ותיפו"ל דכ"ע העשוי לנחת הוא וכו', והדר פריך ותיפו"ל משום ציפוי דהתנן השלחן והדולפקי שנפחתו או שחיפן בשייש ושייר בהם מקום הנחת כוסות טמא וכו', ומשני דשאני שלחן דרחמנא קריי' עץ, ופירש"י דהא דפריך ותיפו"ל משום צפוי היינו, דאף אם הי' השלחן עשוי לנחת הי' מקבל טומאה, משום צפויו שהוא מתכת ולא איתקש לשק, וע"ז מייתי' מהא דתנן דהשלחן והדולפקי שחיפן בשיש דאם לא נשתייר בהם מקום הנחת כוסות הוו ככלי אבנים שאין מקבלין טומאה, אלמא ציפויו מבטלו אפי' להקל וכ"ש להחמיר, וע"ז משני דשאני שלחן דרחמנא קריי' עץ אף כשהוא מצופה, ולא חשיב ככלי מתכת, וע"כ אם הי' עשוי לנחת לא הי' מקב"ט, ומבו' להדיא דכ"ע העשוי לנחת המצופה מתכת, ה"ה מקב"ט.

ובכס"מ פ"ד מכלים ה"ד כתב בשם הר"י קורקוס, דהרמב"ם מפרש דהא דפריך ותיפו"ל משום ציפוי, היינו דומיא דהא דפריך ותיפו"ל דעשוי לנחת, דהיינו דאף אם יגעו בשלחן לא מטמאי לי' משום שהוא עשוי לנחת, ה"נ הא דפריך ותיפו"ל משום ציפוי, היינו דאף אם יגעו בשלחן לא מטמאי לי' משום שהכלי בטל אגב צפוי, וכדתנן בשלחן ודולפקי שחיפן בשיש שאין מקבלין טומאה, וכ"מ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שמפרש כן, ממש"כ דזהו ענין אמרם בחגיגה שאם חיפה אותם כבר ביטל אותם, וכ"כ במי"ט, ומשני שאני שלחן דלא בטל דרחמנא קריי' עץ, והלכך מטמא אע"פ שיש עליו חפוי, משא"כ בשאר כלים דודאי בטלי לגבי ציפוי וטהורים, כיון שהציפוי טהור, והכלי מצופה כולו בדבר הטהור, ובאבהא"ז פ"א מביהב"ח הק', דמאי מהני הא דרחמנא קריי' עץ, הרי לדעת הרמב"ם הא דאין כלי עץ המצופה מקב"ט אי"ז משום דלא חשיב ככלי עץ, אלא משום שאין משתמש בגופו, וצ"ע בזה.

טו] עוד מבו' כן בגמ' שם, דתנן התם כל הכלים שהיו במקדש טעונין טבילה, חוץ ממזבח הזהב ומזבח הנחשת מפני שהן כקרקע דברי ר"א, וחכ"א מפני שהן מצופין, ובגמ' שם, וחכ"א מפני שהן מצופין, אדרבה כיון דמצופין נינהו מיטמאו, ופירש"י, דאי לאו מצופה יש להם לטהרם משום כ"ע העשוי לנחת, אימא וחכמים מטמאין מפני שהן מצופין, ואיבע"א רבנן לר"א קאמרי, מאי דעתך משום דמצופין מיבטל בטיל צפויין גבייהו, ופירש"י מאי דעתיך דילפת טעמא מדקרינהו אדמה הא לא"ה טמאין אע"ג דעשוין לנחת, מפני שהן מצופין, ובעי למימר שהציפוי מבטלן והו"ל ככלי מתכות, מיבטל בטיל ציפויין לגבייהו, דרחמנא קרא עץ לכולהו, ובלאו האי קרא נמי לא מקבלי טומאה, ומבו' להדיא דכלי עץ העשוי לנחת המצופה מתכת מקב"ט, דמה"ט לל"ק ס"ל לרבנן דמזבח הזהב ומזבח הנחושת מקבלין טומאה, ולל"ב זהו טעמא דר"א דבעי קרא למעוטינהו שאין מקבלין טומאה, ורבנן פליגי וס"ל דאין מקבלין טומאה מכח הא שהן מצופין משום דרחמנא קרינהו עץ.

ובכס"מ שם כתב בשם הר"י קורקוס, דצריך לדחוק לדעת הרמב"ם, דאע"ג דלתירוצא קמא ודאי דכלי עץ המצופה מתכת מקב"ט, מ"מ תירוצא בתרא לא סבר הכי, וזהו מש"א מבטל בטיל ציפויין לגבייהו, כלומר אתה סובר דמשום ציפוי ליטמא יותר, והוא בהיפך דציפויין לא מיטמאו דבטלים אגב כלי דלא חשיבי כדי שיטמא הכלי בשבילו, והכלי בשביל עצמו ודאי אינו מטמא כיון שמצופה, והלכך מפני שהן מצופין לא מיטמו, ומש"א דבטל ציפוייהו לגבייהו, לא קאי רק על כלים אלו, אלא קאי על כלים המצופין, עכ"ד.

טז] אמנם קשיא ע"ז, שהרי לפ"מ הרמב"ם למשנתינו, הרי נתפרש הדין במתניתין דכלי עץ המצופה מתכת אינו מקב"ט, וא"כ היאך ס"ל לל"ק דהתם דכלי עץ המצופה מתכת מקב"ט, ועמד ע"ז בחזו"א סימן י"ד סק"ז.[[6]](#footnote-7)

יז] והנה בכ' הגר"ח הישנים כתב לפרש לדעת הרמב"ם, דהא דפריך ותיפו"ל משום שלחן, הוא כפירש"י דמכח הצפוי יהא דינו ככלי מתכת דלא איתקש לשק, ואף דכל כ"ע המצופה מתכת אינו מקב"ט מכח הצפוי, היינו משום דבכל הכלים אין הצפוי מעיקר הכלי ולכן אינו טמא, אבל בשלחן דהכלי שרת אינו של עץ, ואף דהשלחן הוא של עץ, מ"מ הצפוי של מתכות הוא מעיקר הכלי וכדין כלי שרת, ולכן טמא, דדין כלי מתכת עליו, עכ"ד,[[7]](#footnote-8) ונ' לפ"ז דזהו דמשני דשאני שלחן דרחמנא קריי' עץ, וילפי' מינה דאף בזה חשיב העץ כעיקר הכלי, וע"כ הוי ככל כ"ע המצופה מתכת שאינו מקב"ט.

ולפ"ז ניחא גם הא דס"ל לל"ק התם דמזבח הזהב ומזבח הנחושת מקבלין טומאה מכח הצפוי, דהגם דתנן הכא דכלי עץ המצופה מתכת אינו מקב"ט, מ"מ בכלי שרת המצופין מתכת דהוי הצפוי מעיקר הכלי, ס"ל להך לישנא שהן מקבלין טומאה, ולל"ב פליגי רבנן בזה עלי' דר"א, וס"ל דאף בכלי שרת מיבטל בטיל ציפוייהו לגבייהו, ואפשר דהוא כמו שפירש"י דילפי' לה מדקריי' רחמנא עץ, וכמש"א כן בגמ' לעיל מינה לגבי שלחן, וכנ"ל, וע"כ אינם מקבלין טומאה מכח הצפוי.

וניחא לפ"ז מש"כ הרמב"ם בהל' מטמאי מו"מ, דהא דמזבח הזהב ומזבח הנחושת אין מקבלין טומאה הוא מפני שציפוייהן כבטלין לגביהן, אשר צ"ע דבהל' כלים כתב דהא דאין הצפויין מקבלין טומאה ילפי' לה מקרא, ולפמש"נ עפי"ד הגר"ח ניחא, דהא דאיכא במזבח הזהב ומזבח הנחושת להך דינא דאין הצפויין מקבלין טומאה, ולא חשבינן לציפוייהן שהן מעיקר הכלי, הוא משום שציפוייהן כבטלין לגביהן, וכמש"א בגמ' בשלהי חגיגה, שו"ר בחזון יחזקאל בחידושים בסוף מס' חגיגה שכתב בדומה לזה, ועי' גם במי נפתוח פרפר מ"א ד'.

ועי' עוד באבהא"ז פ"א מביהב"ח הט"ז מש"כ באורך בישוב סוגיית הגמ' בחגיגה לדעת הרמב"ם.

יח] יש להסתפק לדעת הרמב"ם דכלי עץ המצופה מתכת אינו מקב"ט, אם ה"נ כלי מתכת המצופה במתכת אחרת אינו מקב"ט, או דשאני כלי מתכת המצופה מתכת מכלי עץ המצופה מתכת, ובס' זרע אפרים להגאון בעל בית אפרים בפי' לפסיקתא דחנוכה כתב, ז"ל, נראה שאין לחלק בכך, דכמו דכ"ע שיש לו בית קיבול שהוא מקב"ט, טהור ע"י החפוי, כמו"כ בב' מיני מתכות, "כיון דמ"מ כל א' הוא מין אחר", המתכת העליון מיקרי חיפוי, וכללא הוא דכל החפויין טהורין, עכ"ל, וציין לדבריו בשע"ת סימן עת"ר, ודבריו מתישבים טפי למש"כ רש"י בר"ה די"ט:, דהא דאין כלי זכוכית טמאין מדאורייתא, הוא משום דאין כלי מתכות טמאין דאורייתא אלא המנויין בפרשה הזהב והכסף והנחשת והברזל וגו', עכ"ל, ומ' דאין כל מין מתכת מקב"ט אלא ו' מינים המנויין בפרשה, וכן נ' באלי' רבה ריש כלים, ולפ"ז מסתברא מילתא, דכלי ממין א' דמתכת המחופה במין אחר, חשיב ככלי המחופה, אך למשמעות ד' הרמב"ם בפ"א מכלים דליכא חילוקי מינים בכלי מתכות, אלא כל דתורת כלי מתכת עליו טמא, ?ועמש"נ בזה ב?, מסתבר טפי דכלי ממין א' המחופה במין אחר, לא חשיב כלל ככלי המחופה, ויש להעיר עוד בזה, מד' התוי"ט והמל"מ (שהבאנו לעיל אות י') שכתבו לדעת הר"ש ודעימי', דבכלי מתכת המצופה מתכת אחרת לא אזלינן בתר ציפוי, והרי דס"ל דכל מיני מתכת חשיבי כחד, וצ"ע בזה, ועמש"נ עוד בזה להלן אות ? ושם נתבאר דמד' הרמב"ם נ' דכלי מתכת המצופה במתכת אחרת מקב"ט, עיי"ש?.

יט] הגר"א ביו"ד סימן ק"כ סקט"ז כתב, ז"ל, ואע"ג דלענין טומאה בציפוי מתכת על פשוטי כלי עץ לא אזלינן בתר הציפוי וטהורה, כמ"ש בסוף חגיגה ואב"א רבנן לר"א קאמרי כו', ור"ל ל"ד בשלחן של מקדש דרחמנא קרייה עץ ובמזבח כמ"ש רש"י שם אלא ה"ה בכל הכלים, כמ"ש בפי"א דכלים קלוסטרא טמאה ומצופה טהורה ושם הכוש כו' ומצופין טהורין, ונדחק הר"ש שם דעל ברזל טמא קאי ולא היא דלא מיירי שם בהכי וכו', וז"ש במתני' דחגיגה מפני שהן מצופין, ר"ל שר"א מטמא מפני המתכת שבהן, ורבנן מטהרין מפני שהמתכת הוא בציפוי, וכמ"ש הכוש כו' ומצופין טהורין, וכן פי' הרמב"ם שם ובחיבורו פ"ד דכלים, אלא שדעתו אף בכלי קיבול המקבל טומאה הציפוי מבטל לכלי וטהור, וסוגיא דשמעתין לא משמע כן וכו', עמש"נ בזה לעיל אות ט"ז בהערה, ומ"מ דבריו בזה נכונים דבטל הציפוי לכלי וכמ"ש בפי"א מה' מטמאי מו"מ הלכה י"א שציפוייהן בטלין לגביהן, וכאן הולך אחר הציפוי שתשמישו בהציפוי מבפנים, עכ"ל, ועיקר הדברים מבוארים גם בחי' הגר"א ובאלי' רבה במתניתין ולקמן מ"ו.?וכ"נ גם בדעת הרע"ב במתניתין ולקמן מ"ו, ומיושב מה שעמד התוי"ט שם על דבריו, ועיי"ש במשנ"א?.

והנה במש"כ הגר"א דכלי קיבול המקב"ט אין הציפוי מבטל לכלי וה"ז טמא, פשוט דכ"ז הוא בשהוא מצופה במין המקב"ט, אך כל שציפהו במין שאינו מקב"ט, אין הכלי מקב"ט, משום שאין ראוי להשתמש בגופו, וכדתנן לקמן פכ"ב בשלחן ודולפקי שחיפן בשיש, ומשא"כ בגוונא דהכלי עצמו ראוי לקב"ט וציפויו הוי ממין המקב"ט, מצינו לדון להכלי וציפויו יחד כחד כלי, וע"כ הוא מקב"ט.[[8]](#footnote-9)

ובמש"כ הגר"א דהא דפריך ותיפו"ל משום ציפוי הוא לשנויא קמא, היינו דלשנויא קמא ס"ל דהא דהשלחן והדולפקי שחיפן בשיש טהורין, הוא משום דהציפוי קובע שם הכלי, וע"כ ה"נ כלי עץ המצופה מתכת חשיב ככלי מתכת, אך שנויא בתרא פליג, דלעולם אין הצפוי קובע שם הכלי, דאדרבה הוא בטל לגבי הכלי, וע"כ כלי עץ המצופה מתכת חשיב ככלי עץ, והא דשלחן ודולפקי שחיפן בשיש טהורין, הוא משום שהצפוי הוא ממין שאינו מקב"ט, והכלי בפנ"ע אינו ראוי לקב"ט כיון שאינו משתמש בגופו, וכמש"נ, ואמנם צ"ע לד' הגר"א דמפרש למתני' דפירקין דכלי עץ המצופה מתכת אינו מקב"ט בתורת כלי מתכת, דא"כ היאך ס"ל לשנויא קמא דגמ' דכלי עץ המצופה מתכת מקב"ט בתורת כלי מתכת, ועמד ע"ז בחזו"א סימן י"ד סק"ח.

כ] הר"ש בכת"י הביא להא דפליגי רב אחא ורבינא בשלהי ע"ז בדין קוניא שהוא כלי חרס המצופה בעופרת לגבי טבילה, דחד אמר כתחילתו וחד אמר כסופו, וכתב ע"ז דצריך לדקדק דלא תיקשי הנך מתניתין לא למר ולא למר, והיינו דלמ"ד דכתחילתו קשיא מהא דתנן לקמן מ"ז דמצופית טמאה, והרי דאזלינן בתר ציפוי, אך צ"ע מאי קשיא מהנך מתניתין למ"ד התם דכסופו, והגר"א ביו"ד שם עמד לפי דבריו דפשוטי כלי עץ המצופין מתכת אין מקבלין טומאה, דא"כ מ"ט דמ"ד התם דאזלינן בתר הצפוי, וכתב דהוא משום דתשמישו בהציפוי מבפנים.

כא] והנה מד' הר"ש מ', דטעמא דמ"ד התם דכסופו, הוא משום הך דינא דאזלינן בתר צפוי, ולפ"ז הרי פשוט דכ"ז הוא בשהוא מצופה מבפנים, אך כשהוא מצופה מבחוץ דליכא בזה לדינא דאזלינן בתר צפוי, וכמש"כ בחזו"א סימן כ"ג סקט"ו, א"צ טבילה.

אמנם הנה בראבי"ה סימן תס"ד כתב דהא דמאני דקוניא טעונין טבילה, הוא אף היכא שמחופה מבחוץ ולא מבפנים, והביא כן מתשו' רש"י, והתוס' בע"ז שם כתבו דכשמחופין מבחוץ אין טעונין טבילה, משום דאין משתמשין בהן דרך המתכת, וכלי סעודה האמורים בפרשה היינו שמשתמשין בהן, וכ"ה בתוס' ר"י מפריש שם בשם ר"י, והרי דבלא ה"ט היו מתחייבין כלים המצופין מבחוץ טבילה, אף דלענין טומאה לא אזלינן בכה"ג בתר ציפוי, ובע"כ מדבריהם דמ"ד התם דכסופו, אי"ז משום דינא דהכא דאזלינן בתר ציפוי, אלא דין אחר הוא, וצ"ע בזה.

?ל' יחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע, במאני דקוניא פליגי בהו ר"א ורבינא לענין לקוחין מן הגוי אם צריכין טבילה, חד אמר כתחילתו שהוא חרס וא"צ טבילה, וחד אמר כסופו דהוא מתכת והוא עיקר וצריך, והלכתא כסופו דהיינו לחומרא, ואיני יודע אם מפני כיון שכולו מחופה בקוניא, מעמיד כזה חשוב לדברי הכל, עכ"ל, ומבו' דדין צפוי הוא משום דין מעמיד, ועי' בל' התוס' ביומא דע"ב., שמעמידין ציפויין - נ"ל דאפי' ציפוי זהב שעליהן בטל לגבי דידהו דבכל דוכתא העץ בטל לגבי המתכת לענין טבילה ולכל מילי דאמר הלך אחר המעמיד ובעצי שטים אינו כן שהרי שלחן של עצי שטים היה ומצופה זהב ואפי' הכי תורת כלי עליו שהציפוי בטל לגבי העץ כדאיתא בשלהי חגיגה (דף כו:) ויליף לה התם מקרא, וצ"ע.

כב] **הפין והפורנא טמאין,** הרא"ש כתב דאע"פ שכלי זה עשוי מב' חתיכות ומשמשין מלאכה אחת טמא, ולא נתפרש בדבריו אם ה"ה מקבלין טומאה אף כשכל א' בפנ"ע, וכן נקטו בתפא"י ובשו"ת דברי מלכיאל ח"ב סימן ס"ד, או דאינם מקבלין טומאה אלא כשהן מחוברין, וכן נקטו במשנ"א ובחזו"א סימן י"ד סקי"ב.

ובסד"ט כתב, דהא דלא מטהרינן להו משום משמש עם הקרקע, הוא משם שאינם מחוברין לדלת ועשוין נמי לתיבות וכדומה שאינן מחוברין לקרקע.?ועי' שבת דפ"א. דמנעול שעשוי למחובר אינו מקב"ט, ורק מנעול העשוי לשידה תיבה ומגדל מקב"ט, אך התם איירי במחובר לדלת ממש, עיי"ש בפירש"י?.ועי' טהרת הכלים ח"א עמ' רט"ז.

כג] **והקלוסטרא וכו',** בפי' הר"ש כתב, דמ' דאתי למימר דרישא דקתני קלוסטרא טמאה לאו ד"ה היא אלא פלוגתא דר' יהושע ור"ט, דלר"י טהורה דטומאה ושבת כי הדדי נינהו, כדאמרינן בפ' כל הכלים מדלענין טומאה לאו מנא הואי לענין שבת נמי לאו מנא הואי וכן מ' בהדיא בתוספתא וכו', אבל לפי סוג' דשבת לא יתכן כלל וכו', עכ"ל.[[9]](#footnote-10)

וצ"ב הנידון בזה, דלפי משמעות מתני' והתוספתא תלי דין הטלטול בשבת בדין טומאה, ולמ"ד שאינה מקב"ט אף אסור לטלטלה בשבת, ולפי הסוגיא בשבת לא תלי דין הטלטול בשבת בדין טומאה, ואף אם אינה מקב"ט מ"מ מותר לטלטלה בשבת, וגם קשיא לפום סוגיא דשבת, דמ"ט באמת לא אמרינן בזה דמדלענין טומאה לאו מנא הואי לענין שבת נמי לאו מנא הואי, וכמש"א שם בריש פירקין.[[10]](#footnote-11)

והנה אמנם התוס' בשבת דמ"ט: ודקכ"ג. כתבו דכל דהוי מנא לענין טומאה ע"י יחוד, י"ל דהוי מנא לענין שבת אף בלא יחוד, כיון דיכול להיות כלי ע"י יחוד, ולפ"ז הכא שנגר זה ראוי להיות כלי לדיכת שומין ע"י יחוד, שפיר הוי מנא לענין טומאה, וכ"כ בראשון לציון, אך מד' הר"ש מבו' דס"ל דלא סגי במה דהוי מנא לענין טומאה ע"י יחוד, וזה כדעת התוס' בזבחים דצ"ד., אך לפ"מ שדן הר"ש בכת"י לעיל פ"ב מ"ב דשברי כלי חרס אין מקבלין טומאה אלא ע"י יחוד, הרי מוכח דכל שראוי להיות כלי ע"י יחוד, הוי כלי לענין שבת אף בלא יחוד, וכמו שהוכיחו התוס' בשבת שם, ולמש"כ המג"א סימן ש"ח סקכ"ד דשאני היכא שדרך לייחדן, ואכמ"ל.

כד] והנה בעיקר מה שפירש הר"ש מתחילה דתלי דין הטלטול בשבת בדין טומאה, צ"ע, דהנה הר"ן בפ' כל הכלים כתב, דכל הא דשבת וטומאה כי הדדי נינהו, ה"מ בדבר שהוא כלי מעיקרו ונשבר כגון מחט שניטל חורה או עוקצה, אבל בכלי מעיקרא, שבת וטומאה לאו כי הדדי נינהו, כדאמרי' בפ' במה אשה בירית טהורה וכו' ותנן נמי בסמוך גבי קנה של זיתים וכו' ניטל בשבת, עכ"ל, וכ"ה במאירי שם, ולפי דבריהם הרי לכאו' בקלוסטרא שהיא תחילת כלי, ל"ד כלל שבת לטומאה, אך מד' הר"ש שפירש דתלי דין הטלטול בשבת בדין טומאה, הרי מבו' דאף בתחילת כלי מדמינן שבת לטומאה, ותיקשי דא"כ מ"ט בירית וקנה של זיתים ניטלין בשבת.

ובחזו"א סימן י"ד סק"ט הק' עוד ע"ד הר"ש, שהרי נגר נמי ניטל בשבת כדמשמע בעירובין ק"ב א', אע"ג דאינו מקב"ט, ובע"כ דלא אמרו מדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת לאו מנא הוא, אלא בשברי כלים, ולא בכלי שאינו מקב"ט מטעם פשוטי כ"ע או מטעם משמש את הקרקע, וכעי"ז הק' בחזו"א או"ח סימן מ"ב סקט"ו, עוד הק', דאם אכן לדעת ר' טרפון הוי קלוסטרא מוקצה, א"כ מ"ט הותר לגררה, הרי לא הותר טלטול מוקצה דעלמא בגרירה.

כה] ונ' בדעת הר"ש, דהך כללא דמדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת לאו מנא הוא, הוא בגוונא דמה שאינו כלי לענין טומאה, הוא משום דלא חשבינן לי' כראוי ועומד לתשמיש זה, ובזה מדמינן דה"נ ל"ה כלי לענין שבת מכח תשמיש זה, וע"כ במחט שניטל חררה או עוקצה, שדנו בגמ' להתיר לטלטלה בשבת משום שהיא ראוי' ליטול בה את הקוץ, אמרינן דכ"ה דלענין טומאה לאו מנא הוא, ובע"כ דאינה עומדת לתשמיש דנטילת הקוץ, ה"נ לענין שבת לאו מנא הוא, אך משא"כ בבירית ובקנה של זיתים, שהן עומדין לתשמישן, הרי דהגם דאינם מקבלין טומאה, משום דמשמשי כלים ופשוטי כלי עץ אין מקבלין טומאה, מ"מ הן ניטלין בשבת, וז"פ, ויתכן שלזה כיונו הר"ן והמאירי, ואכמ"ל.

ולפ"ז נמצא, דאם באנו לדון לענין קלוסטרא אם כ"ה דאינה מקבלת טומאה לדעת ר' יהושע, ה"נ אינה ניטלת בשבת, הרי דהדבר תלוי, דאם באנו להתיר ליטלה בשבת מכח שהיא ראוי' לנעול בה, ל"ש לדמות בזה שבת לטומאה, שהרי הא דאינה מקבלת טומאה מכח שהיא ראוי' לנעול בה, אי"ז משום שאינה עומדת לכך, אלא הוא משום דהוי תשמישה עם הקרקע, והך דינא ל"ש כלל לגבי שבת, ומה"ט נגר שיש לו בית יד ניטל בשבת, אע"פ שאינו מקב"ט, אך אם באנו להתיר ליטלה בשבת מכח שהיא ראוי' לדוך בה, הרי דע"ז שפיר אמרינן, דכ"ה דאינה מקב"ט מכח תשמיש זה, והרי דלא חשבינן לה כעומדת לכך, ה"נ אינה ניטלת בשבת מכח תשמיש זה.

כו] והנה בעירובין דק"א: תנן, נגר שיש בראשו גלוסטרא ר"א אוסר ור"י מתיר, ובחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, אבל הראב"ד ז"ל נראה שהוא סובר וכו', ומשנתינו דהכא וגמ' דעלה לענין היתר טלטול בלחוד היא שנוי' ומשום מוקצה נגעו בה, דר"א אומר דגלוסטרא לא משויא ליה כלי לטלטלו ומוקצה הוא, ור"י מתיר דתורת כלי עליו, עכ"ל, ולפ"ז נראה, דזהו מה שפירש הר"ש לפי משמעות מתני' והתוספתא דטעמא דר' יהושע שאינה ניטלת בשבת הוא דומיא דהא דאינה מקב"ט, דכיון דנגר אין תורת כלי עליו ומן הדין אסור לטלטלו, ואך שבאנו לדון דמשום הקלוסטרא שעליו יהא עליו תורת כלי, הרי דכל הא דמהני הקלוסטרא ליתן עליו תורת כלי, הוא רק אם חזינן לי' כעומד לדוך בו, שהרי הקלוסטרא אינה שייכת לתשמיש הנעילה, וע"כ ל"מ לחשוב הנגר ככלי לצורך נעילה, אלא כל תורת כלי שעליו הוא משום שהוא עומד לדוך בו, וע"כ ר"י לטעמי' דס"ל דאינו מקב"ט ולא חשיב כעומד לדוך בו, ה"נ אסור לטלטלו בשבת, וכמדומה דזהו מש"א בירושלמי פ"י דעירובין, אמר ריב"ר, כדברי מי שמתיר עושה הנגר טפל לקלוסטרא, כדברי האוסר עושה הקלוסטרא טפל לנגר.

ולפ"ז נ', דסוגיא דשבת דס"ל דמודה ר' יהושע דשרי לטלטלה בשבת אף שאינו מקב"ט, ולא מדמינן שבת לטומאה, היינו משום דס"ל דנגר מותר לטלטלו אף בשאין עליו תורת כלי, ול"ב תורת כלי אלא לגבי איסור בנין, ואכ"מ, וע"כ אף דס"ל לר"י דאינו מקב"ט משום דלא חשיבא כעומדת לדוך בו, מ"מ מותר לטלטלה משום שהיא ראוי' לנעול בה, דהגם דתשמיש הנעילה ל"מ לענין טומאה, הרי היינו משום דהוי תשמישו עם הקרקע, וזה ל"ש כלל לגבי שבת.[[11]](#footnote-12)

ונמצא דהנידון אם למ"ד דקלוסטרא אינה מקב"ט ה"נ אסור לטלטלה בשבת, תליא אם נגר שאין עליו תורת כלי אסור בטלטול, וכל הא שיש להתיר קלוטסרא בטלטול הוא משום שהיא ראוי' לדוך בה, דלפ"ז למ"ד דאינו מקב"ט ולא חשיבא כעומדת לדיכה, ה"נ אסור לטלטלה, או דאף נגר שאין עליו תורת כלי מותר בטלטול משום תשמיש הנעילה, ולפ"ז אף למ"ד דקלוסטרא אינה מקב"ט, מ"מ מותר לטלטלה בשבת, וז"ב.

כז] ובזה מתישב משה"ק החזו"א דאם טעמא דר' יהושע דאסור לטלטלה, הוא דומיא דהא דל"ה כלי לענין טומאה, א"כ מ"ט התיר לגררה, הרי לא הותר טלטול מוקצה בעלמא בגרירה, ולהנ"ל נראה די"ל, דבהך דינא דנגר שאין עליו תורת כלי אסור לטלטלו אף שהוא ראוי לנעול בו, הקילו חכמים דמותר לגררו, ול"ד לשאר מוקצה דלא חזי דאסור לגררו, וע"כ הגם דלר' יהושע ל"ה מנא לענין שבת דומיא דהא דל"ה מנא לענין טומאה, הרי נתבאר דכל שיש להתירו בטלטול מכח זה שהוא ראוי לנעול בו, אין לדמות שבת לטומאה, וע"כ אף דלענין טלטול גמור לא שרינן לה מכח זה שהוא ראוי' לנעול בה, ובאנו להתיר מכח זה שהיא ראוי' לדוך בו, ובזה ס"ל לר"י דכ"ה דאינה מקב"ט ה"נ ל"ה כלי לענין שבת, אך לענין גרירה דסגי במה שהיא ראוי' לנעול בה, הרי דהגם דאינה מקב"ט משום דתשמישו עם הקרקע, מ"מ מותר לגררה.

כח] לעיל אות ח' נתבאר בדעת הרמב"ם, דס"ל דקלוסטרא אינה עומדת כלל לתשמיש אחר, אלא לנעול בה, ונתבאר דטעמא דהיא מקב"ט ולא חשיבא ככלי המשמש עם הקרקע, הוא משום שאינה עומדת להתחבר לקרקע, וכל הא דהמשמש עם הקרקע אינו מקב"ט, הוא רק בשהוא עומד להתחבר לקרקע, ולפ"ז צ"ב דמ"ט דמ"ד בתוספתא דאינה מקב"ט, ויתכן דגריס כגיר' הגר"א דהפלוגתא בתוספתא היא רק לענין שבת, ולא פליגי כלל לענין טומאה.

ונ' פשוט, דהנה צ"ב לד' הרמב"ם, דאם אכן הא דקלוסטרא מקבלת טומאה, הוא משום שאינה עומדת להתחבר לקרקע, א"כ מ"ט תני במתניתין להך דינא בקלוסטרא שהוא נגר שיש בראשו כעין כדור או רבוע או כיו"ב, ולא תני לה בכל נגר שאין עומד להתחבר לקרקע, ויתכן דכמו שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש עירובין פ"י, דהא דאסור לטלטל נגר שאין בראשו גלוסטרא, הוא משום דהוי כקורה בעלמא שאסור לטלטלה בשבת, ע"כ כ"ה שאין עליו תורת כלי לענין שבת, ה"נ אין עליו תורת כלי לענין טומאה, וע"כ אינו מקב"ט אלא בשיש בראשו קלוסטרא, דעי"ז יש עליו תורת כלי, ולפ"ז נ' דזהו טעמא דמ"ד בתוספתא דאינה מקבלת טומאה, דס"ל דל"מ הקלוסטרא ליתן על הנגר תורת כלי, ואכתי הוי כקורה בעלמא, וע"כ אינה מקבלת טומאה.

ומתפרש היטב לפ"ז משמעות מתני' והתוספתא דתלי דין קלוסטרא לענין שבת בהפלוגתא אם היא מקב"ט, דלמ"ד דהיא מקבלת טומאה, ומהני הקלוסטרא ליתן ע"ז תורת כלי, ה"נ מותר לטלטלה בשבת, ולמ"ד דאינה מקב"ט ול"מ הקלוסטרא ליתן ע"ז תורת כלי, אך אינה ניטלת בשבת, וז"פ.

כט] למ"ד בשבת דמוקי להא דר' יהושע קודם התרת כלים, כתב בחזו"א סימן י"ד סק"ט, דלפ"ז אין כאן פלוגתא, אלא ר"י קודם התרת כלים ור"ט לאחר התרה, ועיי"ש שעמד ע"ז מלישנא דהתוספתא, ולפלא שלא הביא ד' התוס' בשבת דקכ"ג: שמפורש בדבריהם דגם הא דמתיר ר"ט הוא קודם התרת כלים, ומש"א ה"ה ככל הכלים, היינו כעין כוסות וקערות, ומצאתי מפורש כן בירושלמי פ' כל הכלים, דפרכי' דאי קודם להתרת כלים שנו, הדא היא דתנינן ה"ה ככל הכלים ומיטלטלת בחצר, ומשני כג' כלים המיטלטלין בחצר וכו'.

כט] **שם בר"ש, תניא בתוספתא כלים הטהורין שאנכן באנך הטמא טהורין,** גיר' הרמב"ם פי"ב מכלים ה"ה, דכלים הטהורין שאנכן באנך הטמא טמאים, וצ"ב שהרי לדעתו כלי המצופה אינו מקב"ט כלל, וא"כ מ"ט הן טמאין, ובפשוטו מוכרח מזה, דכלי מתכת המצופה במין אחר דמתכת, ה"ה מקב"ט, וכ"כ בחס"ד, אך הוא קאי שם לפי דבריו דד' הרמב"ם הם רק בצפוי לנוי, אך זה שלא כדברי הזרע אפרים שהבאנו לעיל אות י"ח, ולדבריו צ"ל, דהכא איירי בשציפהו לנוי, וכה"ג לא חשיב ככלי המצופה שאינו מקב"ט, אך צע"ק לפ"ז, דמ"ט סגי במה שציפוי זה הוי מכלי טמא, לטמאות את הכלי.

ובפי' הרא"ש הביא דאמרינן בתוספתא דכלים טמאין שאנכן באנך הטהור טמאין, ואם לא נפלה ט"ס בדבריו, למדנו מזה, דהא דלא אזלינן הכא בתר צפוי, אי"ז קולא בגזירת טומאה ישנה, וכמש"כ הר"ש בכת"י, דא"כ הרי בכה"ג דהצפוי מן הטהור, הי' לנו לילך אחר הציפוי ולטהר, אלא היינו דלגבי דין טומאה ישנה ל"ש כלל דינא דאזלינן בתר צפוי, וכמש"נ לעיל אות י"ב, וע"כ כל שעיקר הכלי טמא וצפויו טהור, ה"ז טמא, ונת' בזה לעיל אות י"ג, גם יל"פ לדעת הרא"ש, דהא דלא אזלינן בזה בתר צפוי, הוא משום דבכלי מתכת המצופה מתכת לא אזלינן בתר צפוי, או משום דבצפוי לנוי לא אזלינן בתר צפוי, וכמש"כ האחרונים שהבאנו לעיל אות י'.

ל] **שם, העושה כלים מן האנך הטמא טמאין,** מפורש בזה, דהעושה כלים מצפוי כלי טמא חוזר לטומאתו ישנה, והא דתנן לעיל מ"ג דהעושה כלים מן הצפויין לי"ב לגזירת טומאה ישנה, הוא משום דהתם איירי בצפויין שאין מקבלין טומאה, וכמש"נ שם אות ו', אך שו"ר בחס"ד שעמד בזה, וכתב בע"א, וצ"ע.

וגיר' הרמב"ם פי"ב מכלים ה"ה, העושה כלים מן האנך הטמא טהורין, ומבו' לדעתו דלא גזרו טומאה ישנה אלא בעושה כלים מגוף הכלי הטמא, ולא בעושה כלים מצפוי כלי טמא, ולא נתפרש הטעם בזה, ואולי איירי בשלא נשבר הכלי הטמא, אלא הסיר ממנו את הצפוי, ובכה"ג י"ל דלא גזרו טומאה ישנה, כיון שלא נטהר הכלי הטמא עי"ז, ומצינו סברא זו בחזו"א סימן י"ד סק"א, עיי"ש.

לא] **שם, קרדום שעשאו מן הטמא וכו',** גיר' התוספתא שלפנינו, קרדום שעשאו מן הטמא ועשפו מן הטהור טהור, עשאו מן הטהור ועשפו מן הטמא טמא, הכל הולך אחר עושה המלאכה, וכ"ה גיר' הרמב"ם פי"ב מכלים ה"ו, וכ"ה גיר' הגר"א בתוספתא שם, אך בהגה' הגר"א לר"ש גריס בע"א, וצריך פירוש, ועיי"ש בחס"ד שעמד בזה, שהרי לקמן פי"ג מ"ג תנן דקרקום שניטל עשפו טמא מפני בית ביקועו ניטל בית ביקועו טמא מפני עשפו, וא"כ מ"ט הכא אזלינן בתר עשפו, וכתב דכיון דעשפו הוא רחב ובית ביקועו הוא צר, וכמו שפירש הר"ש שם, אזלינן בתר רוב הכלי, א"נ י"ל, דעיקר הכלי הוא למלאכת הנגרים שעושין בעשפו, וע"כ הולכין אחר רוב העושה מלאכה, עכ"ד.

לב] **שם, קיתון וכו' הכל הולך אחר המקבל,** בטעם הא דאזלינן בתר המקבל, בפשוטו הי' נ' דהוא מדינא דהכל הולך אחר עושה המלאכה, וכ"ה בל' הרמב"ם פי"ב מכלים ה"ח, הכל הולך אחר המקבל והעושה מלאכה, עכ"ל, והיינו דהשולים המקבלין הם דחשיבי כעושה המלאכה, והגם דבלא הדפנות אין הכלי ראוי לקבלה, צ"ל כמש"כ בחס"ד דעיקר מלאכה הוא שוליו שטוען עליו את המשקה, והדפות אינן אלא כמסייע, עכ"ד.

אמנם מצאתי בס' יחוסי תנו"א ע' ר"י בן שמוע, שהאריך שם בדינא דהכל הולך אחר המעמיד, והביא לדינא דהתוספתא, ופירשה, ז"ל, אבל אם השולים ממין טהור והוא מקבל, כיון דא"א לכלי בלא שולים, אע"פ שדפנות אותו הכלי ממין אחר, דברי הכל שולים עיקר, שזה ודאי מעמיד כל הכלי, והוא ככל הכלי מאותו מין של שולים, עכ"ל, ובהמש"ד פירש דעת רבנן דס"ל דבטבעת וחותם אזלינן בתר הטבעת, אף שעיקר התשמיש הוא בחותם, ז"ל, וחכ"א כשם ששולי כלי הם העיקר, מפני שהן מעמידין את הדפנות המחזיקין משקין ומרק שנותן בהן, וא"א להשתמש בשולים אם אין דפנות שהדפנות הם עיקר שימושן, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דלעולם חשיבי הדפנות כעיקר המשמש, והא דאזלינן בתר השולים, הוא מדינא דמעמיד, דהשולים הם מעמידין את הכלי, וע"כ אזלינן בתרייהו.

לג] **שם, כירה שעשאה מן החלמא ושולי' מן הגללים וכו' הכל הולך אחר השולים דברי ר' נתן, רבי אומר עד שיהיו השולים מקבלין,** בהא דפליגי הכא ר"נ ורבי, ואילו לעיל בקיתון לא פליגי ולכו"ע אזלינן בתר השולים,[[12]](#footnote-13) הנה לפי גיר' הר"ש שלפנינו דאיירי בכירה, הרי פשוט דחלוקין טובא כירה מקיתון, דבקיתון דעשוי לטלטל, הוו השולים מעיקר עושה המלאכה, וע"כ אזלינן בתרייהו ומשא"כ כירה שאינה עשוי' לטלטל בה, ואין השולים מעיקר עושה המלאכה, וסתם כירה אין לה שולים, וע"כ ס"ל לרבי דאין הולכין בה אחר השולים, ובחזו"א סימן י"ד סקי"א מבו' דזהו דקאמר רבי עד שיהיו השולים מקבלין, והיינו, דלא אזלינן בתר שולים אלא בשולים העשויין לקבלה, ולא בשולי הכירה שאינה עשוי' לקבלה, ודעת ר"נ דאף בכירה אזלינן בתר השולים, ובזה מדוקדק לישנא דהתוספתא, דבקיתון קתני דהכל הולך אחר המקבל, ובכירה קתני דהכל הולך אחר השולים, והיינו משום דבקיתון שתשמישו לקבלה, הא דאזלינן בתר השולים הוא משום שהן המקבלין, ובכירה שאינה עשוי' לקבלה, נתחדש דהשולים הוו עיקר הכלי ואזלינן בתר השולים.

ולד' היחוסי תנו"א שהבאנו לעיל אות ל"ג, יל"פ דפלוגתא דרבי ור"נ היא, דלר"נ אזלינן בתר השולים שהן המעמיד, אף באופן שכל השימוש הוא בדפנות, ולרבי לא אזלינן בתר המעמיד אלא במקום שהשולים מקבלין, והתשמיש הוא גם בשולים.

לד] אך בחס"ד כתב, דממש"כ הר"ש לעיל דחלמא טיט עבה שעושין ממנו כיורות כדמשמע בתוספתא, מבו' דגירסתו בתוספתא הי' "כיור" שעשאו מן החלמא, וגיר' התוספתא שלפנינו היא כוורת שעשאה מן החלמא, ולגירסאות אלו צ"ב דמ"ט לא פליג רבי ברישא, ובחזו"א סימן י"ד סקי"א כתב דאפשר דהא דרבי אתרוייהו קאי בין אקיתון ובין אכוורת, וצריך רב, עכ"ד, ולגיר' כוורת, שמא י"ל דשאני כוורת שעיקרה הוא לשמש במקומה, וע"כ אין עיקר התשמיש בשולים.

אך יתכן, דלעולם מודה רבי בדינא דקיתון שעשאו מן הטמא וכו', ולא פליג אלא בעושה כיור וכוורת מן החלמא וכו', והיינו משום דס"ל דלא אזלינן בתר עושה המלאכה, אלא לגבי דין טומאה ישנה, דבזה סגי במה שעושה המלאכה הוא מן הטמא, אך בכלי העשוי ממין המקב"ט ומין שאינו מקב"ט, לא סגי במה שעושה המלאכה הוא ממין המקב"ט, אלא בעינן שיהא שיעור כלי הראוי לקב"ט ממין המקב"ט, ובאמת בד' הרמב"ם לא מצינו להך דינא דהכל הולך אחר עושה המלאכה, אלא לגבי טומאה ישנה, בפי"ב מכלים ה"ו וה"ח, ולא לגבי קבלת טומאה מתחילה, וצ"ע בזה.

?יש להוסיף מש"כ בהגמ"ר ע"ז סימן תר"כ, והובא בב"י יו"ד סימן ק"כ, ז"ל, המחבת שניקבה ותקנה אם ניקבה למטה בשוליה בכדי טהרתה דהיינו בכונס משקה נתבטלה לגמרי מתורת כלי וכשחזר ותקנה פנים חדשות באו לכאן וצריכה להטביל ואם כן מן הצד נמי כיון דמן הנקב למעלה כמאן דליתיה דמי דאין מקבל ממנו ולמעלה אם חזר ותקנו הוי ליה ככלי מתכת שאינו מחזיק אלא סאה והוסיף עליו בגבהו והעמידו על סאתים שיש לחזור ולהטבילו עבור תוספת הכלי כיון דהולך אחר המעמיד הוי ליה כאילו הוא כולו חדש ממנו ולמעלה. ובתוספתא דמסכת כלים יש קיתון שעשאו מן הטמא ושוליו מן הטהור טהור עשאו מטהור ושוליו מן הטמא טמא הכל הולך אחר המקבל עכ"ל, ועיי"ש בב"י מש"כ ע"ז, וצריך בדיקה בענין זה?.

לה] **שם, מחצה על מחצה טמא, ר"א אומר שורפין את התרומה ואין חייבין על ביאת מקדש וקדשיו,** בירושלמי בנזיר פרק כה"ג מדייק מהך ברייתא דאם כולו מן החלמא חייבין עליו על ביאת מקדש, ובחס"ד תמה, שהרי אמרו בעירובין דק"ד: דהמכניס כ"ח טמא למקדש פטור, משום שאין לו טהרה במקוה או משום שאינו נעשה אב הטומאה, וכן הק' החזו"א סימן י"ד סקי"א, ולמה שדן הר"ש בכת"י דחלמא הוא שחיקה של מתכת, ניחא.

והנה לפי גיר' הר"ש משמע דת"ק פליג עלי' דרשב"ג וס"ל דחייבין עליו על ביאת מקדש, ולעיל אות ו' נתבאר להוכיח מזה דס"ל דכלי זה שחציו מן החלמא וחציו מן הגללים טמא מה"ת בודאי, אך בתוספתא שלפנינו מחצה על מחצה ר"א אומר וכו', ולגיר' זו לא פליג ת"ק עלי' דר"א בזה, וזה מתישב עם ד' הרי"ד והתשב"ץ שהבאנו שם שנראה לדעתם דהא דמחצה על מחצה טמא הוא משום דא"א לצמצם.

לו] **שם, אמר וכו' בפיקה וכו' א"ל טמאה, א"ל אף אני אומר כן אלא שעקיבא מטהר,** בהגה' הגר"א הגי' א"ל טהורה וכו' אלא שעקיבא מטמא, והוא משום דלקמן מ"ו תנן דפיקה של מתכת ר"ע מטמא וחכמים מטהרין, אך בפי' הר"ש שם כתב דתרי תנאי ואליבא דר"ע, ובחי' הגר"א שם הגי' במתניתין ר"ע מטהר וחכמים מטמאין.

לז] **שם, קלוסטרא ר"ט מטהר וחכמים מטהרין,** בהגה' הגר"א הגי' ר"ט מתיר וחכמים אוסרין, והוא משום דלגירסתינו מבו' דדין שבת ודין טומאה תליין זב"ז, וכמש"כ הר"ש והרא"ש, וזה דלא כסוגיא דשבת שהביא הר"ש לעיל דאמרו דמ"ד דאסר לטלטלה טלטול גמור, איירי קודם התרת כלים, או דהוא בחצר שאינה מעורבת, וכמו שעמד ע"ז הר"ש.

לח] **שם, חסימתו וכו' וקצת תימה אמאי טהור דהא חסימה עושה עיקר מלאכה, ותנן נמי לקמן פי"ג גבי מעצד ואיזמל ניטל חיסומן טהורים,** הגר"א בזר זהב כתב דהא דהכא טהור, הוא משום שעושפו הוא העיקר שאף בלא חסימה יכול לעשות מלאכה בעושפו בדוחק, וכעי"ז כתב בחס"ד ופירש דל"ד למעצד ואיזמל, דשאני קרדום דמתוך כבדו ומתוך מה שמכה בו בחוזק, ראוי לחתוך בו אפי' בלא חיסום, והחיסום אינו אלא מסייע, הלכך אזלינן בתר עיקר הכלי ולא בתר המסייע, עכ"ד.

ובעיקר מה שהביא הר"ש מהא דבמעצד ואיזמל תנן שאם ניטל חיסומן טהורים, כבר עמד בסד"ט, שהרי להדיא תניא בתוספתא פ"ג ה"ה דקרדום אע"פ שניטלה מחסומה טמאה, והר"ש לקמן פי"ג מ"ד כתב דצריך לחלק בין מעצד ואיזמל לקרדום, וא"כ מאי מייתי הר"ש הכא מהא דבמעצד ואיזמל אם ניטל חיסומן טהורין, הרי באמת בקרדום תניא שאף אם ניטלה חסימתו טמא, והרי דקרדום ראוי למלאכתו גם בלא חסימתו, וע"כ כל שהקרדום מן הטהור, אף שחסימתו מן הטהור, ה"ה טהור, וצ"ע בזה.

ובמה שהביא הר"ש מהא דאם ניטל חיסומן טהורין, צ"ב, דהגם דהתם חזינן דאין הכלי ראוי למלאכתו בלא חיסומו, מ"מ לא שמעינן מזה דהחיסום חשיב כעיקר עושה המלאכה, דלעולם י"ל דהכלי עצמו חשיב כעושה עיקר המלאכה, ומ"מ אם ניטל חיסומו טהור משום שאין הכלי ראוי למלאכתו בלא החיסום, וכנראה ס"ל להר"ש, דכיון שהמלאכה נעשית במקום החיסום, ע"כ כל שאין הקרדום ראוי למלאכתו בלא החיסום, חשיב החיסום כעיקר עושה המלאכה, ויתכן עוד דס"ל דכל שמקצת מעושה המלאכה הוא מן הטמא, סגי בזה לטמא, אך לפ"ז תיקשי דמ"ש מהא דבקיתון שעשאו מן הטמא ושוליו מן הטהור טהור, אף שדפנות הקיתון הם מכלל עושה המלאכה, וצ"ע, ולמש"כ היחוסי תנו"א שהבאנו לעיל אות ל"ב דהא דהכל הולך אחר השולים הוא משום שהוא מעמיד כל הכלי, הרי יתכן דמה"ט הכא אזלינן בתר הקדרום עצמו, שהוא מעמיד את החיסום, וצ"ע בזה.

1. וזה נראה במש"כ הרי"ד בתחילת דבריו, דיל"פ דהא דאם רוב מן הטהור טהור, הוא משום דהא דברזל טמא חוזר לטומאה ישנה הוא מדרבנן, וצ"ע דאכתי תיקשי מעושה מן החלמא ומן הגללים דאם רוב מן הגללים טהור, הגם דהנידון הוא לגבי קבלת טומאה מתחילה, כמפורש בתוספתא ונת' בזה להלן אות ז', ולהנ"ל נראה דבזה פשיטא לי' דהוא משום ששם הכלי נקבע ע"פ הרוב, ורק בברזל טמא שבללו עם ברזל טהור, לא פסיקא לי' הך מילתא, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה בנובי"ק או"ח סימן א' דכל הא דאזלינן בתר הצפוי הוא רק בצפוי שהוא לתשמיש, וכתב שם דגם צפוי כלי המקדש הי' לתשמיש, אך בצפוי שהוא לנוי לא אזלינן בתר צפוי, אך שוב דן שם דבצפוי זהב שהוא חשוב, אזלינן בתר הצפוי אף אם הוא לנוי, וכתב לפ"ז דע"כ אף אי נימא דצפוי כלי המקדש הי' לנוי, ניחא מה שדנו בשלהי חגיגה דניזל בתר צפוי, ועיי"ש שהוכיח כן, ממש"כ בהגהת סמ"ק סימן קצ"ט, דכלי חרס המצופה באבר מבפנים, צריך טבילה אבל לא בברכה, לפי שאינם עשויים אלא לנוי, וכן פסק הרמ"א סימן ק"כ ס"א, ועי' עוד במשנ"א לקמן מ"ו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואי נימא דהרא"ש פליג ע"ז, יתבאר הא דהרא"ש לקמן פי"ד מ"ה פירש להא דעול המצופה טהור, דהוא בעול מברזל טהור ומצופה מברזל טמא, ומ' דאם העול מעץ והצפוי מברזל ה"ה טמא, ודלא כמש"כ הר"ש לטהר בזה משום דהוי מתכת המשמש את העץ, דלהרא"ש לטעמי' דהא דאזלינן בתר צפוי היינו דהכלי עצמו חשיב ככלי מתכת, ל"ש ה"ט, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובתוי"ט פכ"ב מ"ד נקט בפשיטות, דה"נ אינו נטמא במדרס, עיי"ש משה"ק לפ"ז במתני' דהתם, אך הרש"ש והמשנ"א שם והחזו"א סימן כ"ו סקי"ג דנו לומר דה"ה נטמא במדרס, עי' בדבריהם. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע מה שלמד הרמב"ם ממתניתין דהתם דאף כלי עץ שיש לו בית קיבול המצופה במתכת אינו מקב"ט, שהרי התם המזבחות עצמן לא היו ראויין לקב"ט, משום שהן עשויין לנחת, וכמו שפירש"י, ובפי' ר"ח שם כתב דהוו פשוטי כלי עץ, ולדעת רש"י צ"ל דמזבח הזהב הי' חשוב ככלי קיבול מכח הזר זהב שהקיפו, ומזבח הנחושת נמי י"ל שהי' חשוב ככלי קיבול, מכח הכרכוב שהי' לו, עי' זבחים דס"ב. ובפירש"י שם, ואך שבאנו לדון שיקבלו טומאה מכח הצפוי, וע"ז אמרו חכמים דמיבטל בטיל ציפויין גביהן ואין מקבלין טומאה מכח הצפוי, וצ"ל דמ"מ לישנא דמתניתין משמע דמה שהן מצופין הוי טעם לטהר, אף אם היו הן עצמן ראויין לקבל טומאה, ועי' מל"מ פ"ד מכלים ה"ד שמבו' בדבריו כן, ועי' עוד במי נפתוח פרפר מ"א ה' מש"כ לפרש בזה בדרך מחודשת. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומשה"ק עוד דמ"ט לא הביאו בגמ' מתניתין דמצופין טהורין השנויות קודם מתני' דשלחן ודולפקין, ובמתני' דשלחן הציפוי של שיש, ומתני' דמצופין טהורין במצופין מתכת איירי, לכאו' י"ל, דהך דינא דכלי הראוי לקב"ט המצופה במין אחר אינו מקב"ט, לא נתפרש במתניתין דילן, אלא במתני' דשלחן ודולפקי, ונידון הגמ' שם הוא על הך דינא, שהרי פריך דמה"ט אין השלחן ראוי לקב"ט בתורת כלי עץ משום שהוא מצופה, וע"כ מייתי למתניתין דהתם, ובזה ניחא גם משה"ק שם עוד, דלא יתכן דסתמא דגמ' פריך בפשיטות ותיפו"ל משום ציפוי לטהר, והדר פריך בפשיטות להיפך אדרבה כיון דמצופין ליטמו, ולהנ"ל ניחא, דהא דפריך מעיקרא דתיפו"ל משום ציפוי לטהר, היינו דמה"ט אינו ראוי לקב"ט בתורת כלי עץ, והתם אמרינן דמקב"ט בתורת כלי עץ, וע"כ אינו מקב"ט אלא משום שאינו עשוי לנחת, ואילו הא דפריך אדרבה כיון דמצופין ליטמו, היינו דמה"ט הוא ראוי לקב"ט בתורת כלי מתכת, וע"ז לא דנו לעיל מינה כלל, והרי ע"ז אין מקור כלל ממתני' דשלחן ודולפקי.

   ובביאור הגר"א יו"ד סימן ק"כ סקט"ז כתב ע"ד הרמב"ם דכלי עץ שיש לו בית קיבול המצופה מתכת אינו מקב"ט, ז"ל, וסוגיא דשמעתין לא משמע כן, דפריך אדרבה כו', ואף לאב"א ל"ק אלא דהציפוי בטל לכלי וכאלו לא היה מצופה, עכ"ל, וצ"ב, שהרי אף לפ"מ דפריך אדרבה וכו', שפיר י"ל דכלי עץ המצופה אינו מקב"ט בתורת כלי עץ, אלא הוא מקב"ט בתורת כלי מתכת, ובזה קי"ל כשנויא בתרא שאין הצפוי ראוי לקב"ט, ומה מייתי הגר"א מהתם דכלי עץ שיש לו בית קיבול המצופה מקב"ט בתורת כלי עץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש לסייע לעיקר הדברים, ממש"כ הרמב"ם פ"א מביהב"ח הי"ח, ז"ל, המנורה וכלי' והשלחן וכליו ומזבח הקטורת וכל כלי שרת אין עושין אותן אלא מן המתכת בלבד, ואם עשאום של עץ או עצם או אבן או של זכוכית פסולין, עכ"ל, והרי דאף השלחן ומזבח הזהב דינם הוא ככל כלי שרת שאין עושין אותן אלא מן המתכת, ואף שהן עצמן של עץ, מ"מ כיון שהן מצופין מתכת, מתקיים בזה דינא דכלי שרת שיהיו עשויין מן המתכת. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובמי נפתוח פרפר מ"א ג' תמה בזה ע"ד הגר"א, דאם נחלק כן בין היכא שהצפוי הוא ממין המקב"ט להיכא שהצפוי אינו ממין המקב"ט, א"כ מאי מדמי הגמ' בחגיגה דין שלחן המצופה זהב לדין טבלא ודולפקי שחיפן בשיש, עכ"ד, וכ"ז קשיא אם נפרש דמכוון הגמ' הוא דתיפו"ל שאינו מקב"ט משום צפוי, וכמו שפירש מהר"י קורקוס לדעת הרמב"ם, אך לפ"מ שפירש הגר"א גופי' ביו"ד דמכוון הגמ' שם הוא כפירש"י דכ"ה דאזלינן בתר צפוי לטהר, ה"נ ניזיל בתר צפוי לטמא, לק"מ, וז"פ. [↑](#footnote-ref-9)
9. במה שסיים הר"ש דמסוגיא דשבת משמע דבחצר מעורבת הוה שרי ר' יהושע אע"ג דמטהר בברייתא וכו', העירו לנכון בס' דעת אליהו, שהרי בתוספתא לא נתפרש כלל דר' יהושע מטהר, אלא דס"ל דאסור לטלטלו, ומש"כ הר"ש מתחילה דר' יהושע מטהר, בפשוטו הוא משום דמדמי שבת לטומאה, ולפ"ז הרי דלפי המבו' בסוגיא דשבת דכו"ע מודו דמותר לטלטלו, ופלוגתייהו הוא בחצר שאינה מעורבת, לכאו' לא מצינו כלל דר' יהושע מטהר, וצ"ב ד' הר"ש, עיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובחזו"א סימן י"ד סק"ט ושבת סימן מ"ב סקט"ו נ' שפירש שהר"ש בסו"ד שכתב אסוגיא דשבת, דמשמע דבחצר מעורבת הוי שרי ר"י אע"ג דמטהר בברייתא, ולא אמרינן מדלענין טומאה לאו מנא הוא, וצריך לישב הדבר, כונתו להקשות כן, דמ"ט לא אמרינן בזה דמדלענין טומאה לאו מנא הוא וכו', וכן פירש בהגה' ראשון לציון, אך יל"פ שאין מכוון הר"ש להקשות כן, אלא פירש דסוגיא דהתם ס"ל דלא אמרינן לענין זה מדלענין טומאה לאו מנא הוא, ומש"כ וצריך לישב הדבר, היינו דצריך לישב הסוגיא דשבת עם משמעות מתניתין והתוספתא דפלוגתייהו לענין שבת תליא בפלוגתייהו לענין טומאה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובזה מבו' מש"כ הר"ש בתו"ד בפי' הסוגיא דשבת, דחשיב נגר שיש בראשו גלוסטרא ככלי שמלאכתו להיתר, שהרי תורת כלי שעליו הוא מכח תשמיש הנעילה, וכ"ה גם בפירש"י בשבת שם, אך עיי"ש במהרש"א שפירש, דלעולם תורת כלי שעליו לענין טלטול הוא מכח הגלוסטרא, ואך דמ"מ כיון שהוא עשוי לנעול בו חשיב כמלאכתו להיתר, וצ"ב מה הוצרך לזה, הרי לדעת רש"י בעירובין דק"א:, כל הא דבעינן שיהא בראשו גלוסטרא, הוא משום איסור בנין, אך לענין טלטול ל"ב לזה, וסגי במה שהוא ראוי לנעול בו, וע"כ ודאי דחשיב כמלאכתו להיתר, (ושו"ר בס' יד דוד שם שעמד בזה), אך יתכן י"ל דמכוון המהרש"א הוא לפ"מ שפירש"י בשבת דקכ"ו: בדעת ר' יוחנן דכל המשמש תשמיש בנין אסור לטלטלו אא"כ הוא ראוי לתשמיש אחר, אך בחי' הריטב"א שם מבו' דחשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, והרי דמפרש לסוגיא דהתם, דכל הא שיש עליו תורת כלי לענין שבת, הוא מכח תשמיש הדיכה, וע"כ הוי כלי שמלאכתו לאיסור, וזה דלא כד' המהרש"א הנז', ונ' דזה מתפרש טפי להריטב"א לטעמי' שם קכד: דכלי שמלאכתו לאיסור אין איסורו מדין מוקצה, אלא מגזירת כלים, ודו"ק, וזה מתאים עם דבריו בעירובין בשם הראב"ד, אך שם בעירובין דחה לד' הראב"ד, ועי' עוד בדבריו שם דקכ"ו:, ועי' עוד בשיטה להר"נ שן שכתב דהא דמותר לטלטלה, הוא משום דתורת כלי גמור עלי' שראוי' לפצוע בה אגוזים, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם בחס"ד כתב דכיון דתני התם הכל הולך אחר המקבל, ש"מ דאיירי בשהשולים מקבלין, ואתיא כרבי, אך לכאו' ל' התוספתא שם מ' דאיירי בשולים לבד, ואפ"ה אזלינן בתרייהו משום שהם המקבלין, וכ"כ בחזו"א סימן י"ד סקי"א. [↑](#footnote-ref-13)