פרק ר_ אלעזר דמילה 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 19 ר אליעזר דמילה

**דף קל עמוד א**

**בהיתרא דמכשירין ובבאור שרש הנידון אי איכא היתרא במכשירין המתוקן פורים**

**ביסוד התוס' ביבמות י''ד דמצי להביא עצמו במתכוין להיתר**

1. **מתניתין רבי אליעזר אומר אם לא הביא כלי מערב שבת מביאו בשבת מגולה ובסכנה מכסהו על פי עדים ועוד אמר רבי אליעזר כורתים עצים לעשות פחמין לעשות כלי ברזל.** בפשטות מלשון המשנה היה נראה דליכא היתרא לכתחילה להגיע למצב זה רק דאי פשע ולא הביא כלי מותר לו לחלל שבת. אולם יעוין בתוס' יבמות י''ד ע''א ד''ה במקומו של רבי אליעזר, וז''ל, במתכוין היו מביאים עצמם שיהיו צריכים לכך משום חיבוב מצוה. ויעוי''ש בערוך לנר הכרחו של התוס' מהסוגיא שם. ומבואר בתוס' דאיכא היתר לכתחילה להגיע למצב זה משום חיבוב מצוה, והחיבוב הוא בעצם הדבר שמחלל שבת אפילו עבור המכשירין כמבואר בגמ' דמוציאו מגולה משום חיבוב מצוה. וצ''ב דאי בעינן לחיבוב מצוה בשביל לדחות את האיסור היכן מצינו דחיבוב מצוה דוחה את האיסור, ובהכרח דכח הדחיה הוא מכח המילה רק דליכא עליו תביעה למנוע את ההיתר.

ויש לעיין בזה דאמאי ליכא עליו תביעה דגם אי נימא דהוי הותרה [לכה''פ לשיטת ר''א יעוין לקמן מה שנתבאר בזה], מ''מ הרי מבואר בגמ' בעירובין ק''ג ע''ב בישוב הברייתא דכהן שעלתה בו יבלת חבירו חותכה לו בשיניו ולא בכלי דאזלא אליבא דר''א וכל היכא דאפשר לשנויי ולעבור רק על שבות דרבנן משנינן, ועדיף לעשות בשינוי. ורק היכא דמקצר דרכו ע''י דמעבירו ברה''ר בזה איכא היתרא גם אי מצי לעבור דרך חצרות, [יעוין בתוס' ד''ה ר' אליעזר וכן בעירובין ק''ג ע''ב דהוכיחו מזה דלמהר המצוה עדיף] וגם בזה יעוין בתוס' ק''ל ע''ב ד''ה ומי שרי, דדן אי היכא דאפשר בהיתר גמור אי גם בזה אמרינן דלמהר המצוה עדיף. ומבואר מכל זה דגם לר''א לא הוי היתר גמור, וא''כ קשה אמאי מצי להכניס עצמו להדיא למצב של חילול שבת. רק דיעוין ברשב''א וברמב''ן דכתבו דמעירובין קג מוכח דלא מחויב לשנויי ויע''ש ברז''ה דגרס בגמ' שם דהגמ' נשארה עם הדחיה דהברייתא אזלא כרבנן וליכא ראיה דלר''א מחיוב לשנויי, וכן מביא בכתוב שם לראב''ד דכך גירסת הר''ן, וא''כ יוצא דאיכא בזה פלוגתא בראשונים בכח היתרא דמילה. אולם גם אי נימא דלא מחויב לשנויי עדיין קשה הא דמצי להכניס עצמו לכתחילה להיתר דגם אי הוי הותרה סכ''ס הוי דין היתר מחודש.

**ביסוד הקרן אורה דדין הותרה מתיר גם לכתחילה**

1. **ובאמת יעוין בקרן אורה דף קל עמוד ב דמישב את קושית תוס' בהא דליכא הכא לדינא דר''ל דאפשר לקיים שתיהם** וז''ל, ועוד נראה דמן התורה לר' אליעזר דאפילו בלא שכח מותר לעשות כל המכשירין בכל המצות שהתיר ר' אליעזר בשבת, דלא מסתבר לומר דהתורה לא התירה אלא בשכח, ואם כן כיון דהותרה מצוה זו בשבת ע"כ אין צריך לחזור אהיתירא. ומבואר בדבריו דגם זה הוי בכלל ההיתר ויש לעיין דהרי גם בדין טומאה הותרה בציבור מבואר ביומא ו' ע''ב לחד לישנא דהיכא דאיכא באותו בית אב טהורים וטמאים עבדינן בטהורים. וגם להך לישנא דגם באותו בית אב עבדינן בטמאים יעוין במנחת אריאל דמביא מהמאיר לעולם חלק א' סימן כ''ו דנקט דהוי בגוונא דהתם דבאים להפסיד את זכותו של הכהן שעלה בפיי בהקרבה ובזה אמרינן דכיון דהותרה לא יפסיד זכותו, וכן נראה בריטב''א ביומא ז' ע''א ד''ה בכל וז''ל, ואין מבטלין בשביל זה פייסות של כהנים.

**יסוד המשנת ר' אהרון דהיתר מילה בשבת לר''א שאני משאר דיני דחיה**

1. **ובמשנת ר' אהרון שבת סימן טו מביא מהמכילתא** פ' כי תשא פרשה א' פ''י על הפסוק ושמרו בני ישראל את השבת וז''ל ר' אליעזר אומר לעשות את השבת וכו' דבר שברית כרותה לו, ואי זו זו מילה. ומבואר דמילה בשבת הוא מהלכות שבת ובתורת חיוב, ''לעשות בשבת דבר שהוא ברית עולם'', וכן פירש המלבי''ם דר''א מפרש לעשות ברית עולם שיעשה בו המילה שהוא ברית עולם, שבעשית המילה לא מקרא מחלל שבת, כי נכרת במילה ברית על השראת השכינה שהשבת מורה עליו עכ''ל. ולפי''ז מבאר ר' אהרון דשאני היתרא דמילה בשבת משאר היתרא דעלמא דעשית מילה בשבת הוי כשמירת שבת, וא''כ מאחר דמכשירי מילה כמילה נמצא דגם הם בכלל דיני שבת, ולכן שפיר הביאו עצמם לידי עשית המכשירין בשבת משום חיבוב מצוה, ובאמת לדידן דילפינן מ''וביום השמיני ימול'' אפילו בשבת כמבואר בדף קל''ב ע'''א [או לר' יצחק דהוי הללמ''ס או לרנב''י דלמד מגז''ש] בזה הוי כשאר דיני דחיה דהוי דחויה או הותרה, ובזה פשוט דאין שייך להביא עצמו במתכוין לחילול שבת. ולפי זה יצא דרק בשבת מצי להכניס עצמו בידיים להיתר.

**רק דדבריו צ''ב כמו שהוכחנו דגם לר''א איכא בזה ''חילול שבת''** וכל היכא דמצי לשנויי מחויב לשנויי, וצ''ל דהוי רק צורת הילפותא ולא דאיכא בזה קיום של שמירת שבת, וא''כ הדר קושיא לדוכתין דאמאי מצי להכניס עצמו להיתר.

**באור האו''ש דהוי מחמת דלא הגיע זמן החיוב ובאור פלוגתת אביי ור' יוסף דף קלא בטעמא דעשית טלית לא דוחה שבת**

1. **יעוין באו''ש הלכות קרבן פסח פרק א הלכה יח דמבאר את יסוד התוס' על פי הגמ' בדף קל"א ע"א דאיתא דמודה ר' אליעזר שאם צייץ טליתו ועשה מזוזה לפתחו שהוא חייב, מ"ט אמר רב יוסף לפי שאין קבוע להם זמן, א"ל אביי אדרבה מדאין קבוע להן זמן כל שעתא ושעתא זמניה. וצריך ביאור סברת רב יוסף מאי קס"ד**. **ומבאר האו''ש על פי יסוד התוס' ביבמות דמצי להכניס עצמו להיתר,** ומבאר דיסוד סברת תוס' היא דאף שיכול לקיים ולעשות מע"ש בלא דחייה, בכ"ז הואיל ולא מטא זמן חיוביה הוי כמאן שלא הגיע חיובו, ואינו צריך לדאוג ולהכין כלל צרכי מצוה על מחר ולפי''ז בציצית ומזוזה, שהחיוב חל מע"ש, א"כ היה לו להכין מע"ש וכיון דמטא החיוב בע"ש אינו דוחה את השבת, והא דלא אמרינן דאם יקנה בגד בשבת או נעשה בן י"ג בשבת דמטא זמן מצותו בשבת לידחי מכשירי ציצית ומזוזה שבת, הוי מכח יסוד הירושלמי (פסחים פ"ו ה"ג) וז''ל, הגע עצמך שנולדה בו יבלת בשבת, ומשני מין יבלת ראוי להיות מאתמול, וכן בהזייה הואיל ושם הזייה ראויה מאתמול ומבואר דכיון שמין מצוה זו אינה מיוחדת אל היום, ויכול להיות חיובה גם מע"ש אינה דוחה שבת, וא''כ כמו לרע"ק באופן שלא היה יכול לקיימה מע"ש, הואיל ומין שלה יכול להיות מאתמול, כן לר"א על החיוב אם יכול להיות חיוב המצוה מע"ש אינה דוחה שבת.

ורק אביי מקשה ליה דזה הוי שייך במצוה שאינה נוהגת רק פעם אחת, כיון שחל חיובה מיום הקודם, והיה לו להכין מאתמול, לא דחייא שבת, ולא דמיא להנך, אבל מזוזה וציצית דכל שעתא ושעתא זמנו הלא הזמן של המצוה תדיר, ואם מתבטלת שעה אחת הלא אותו שעה אינה חוזרת, ומעוות שאינו יכול לתקון, דמצות שעה זו לא יקיים לעולם [ועיין תוס' דף קלא א' ד"ה ושוין] א"כ החיוב של המצוה של הציצת ומזוזה דשבת הוא חיוב בפני עצמו, שלא הגיע טרם שבא הזמן שנתחייב בו, דמה שמחוייב היה מאתמול הלא אינו משום שהיה צריך לעשות ציצית לקיים מצות לבישת ציצית או עשיית מזוזה דזמן שבת, אלא רק כדי לקיים מצות ציצית אותו יום ושעה דחול שכבר עבר, ואם כן לידחו שבת מקו"ח דמצוה חשובה היא שנוהגת תדיר, וזה שדייק אביי אדרבא מדאין קבוע להם זמן כל שעתא ושעתא זימניה הוא, היינו דהשעה שהיא עכשיו לפנינו זימניה הוי, ולא הגיע החיוב מאתמול, וכל שעתא חיוביה בפני עצמו הוא, וא"כ ידחו מכשירים שלהם שבת, כיון שחיוב מצותם לא היה מע"ש, דאז היה חיוב מצות אותו שעה בעצמה הנוכחי של חול, ולא הגיע חיוב מצוה של שבת, זה ביאור דברי הגמ' בעומק עכ''ל.

**ומבואר באו''ש דיסוד סברת תוס' היא דכל כמה דלא מטי זמן חיובא אין לו עדיין חיוב לדאוג לקיום המצוה** ולפי''ז מבואר היטב הא דגם לר''א כל היכא דאיכא לשנויי מחויב לשנויי או היכא דמצי לעשות בהיתר, דכיון דכבר נמצא בזמן החיוב א''כ בזה ודאי דמחויב לדאוג לקיים המצוה בלי חילול שבת, **ויש לדון אי יסוד זה שייך לנידון החיי אדם** נשמת אדם כלל סח סק''ג בגדר המחויבות של האדם לדאוג לקיום המצוה קודם זמן המצוה.

**ויעוי''ש דמבאר לפי''ז באופן נפלא הא דמבואר בעירובין ק''ג דר' יוסף לא ס''ל להא דאביי דכל היכא דאיכא לשנויי משנינן** ולפי''ז קשה מהא דיבלת בכהן דהוכיחה הגמ' דאזלא לר''א, ואפ''ה מבואר דלא מצי לקוצצה בכלי, ומוכח דכל היכא דאפשר לשנויי משנינן כמו שהוכיחה הגמ', ומיישב האו''ש דר' יוסף לשיטתו דכל היכא דזמנה מאתמול ליכא להיתרא דמכשירין ובזה חלוק יבלת בכהן מיבלת בקרבן, דבקרבן מבואר להדיא דר''א מתיר לקוצצה בכלי, והבאור הוא דקרבן חובתו ביום השבת, משא''כ בכהן דמצות עבודה על כל הכהנים תמיד [היכי דלא נמצא מספיקים בבית אב, או במשמר, או שיטמאו וכיו"ב], א''כ היה לו להכין מע"ש ולחותכה מע"ש, ולכן חבירו חותכה לו בשיניו, אבל איהו לעצמו אינו חותכה [דלר''א בחותכה לעצמו בשיניו לא הוי שינוי], דלא אישתרי בכה"ג מכשירין, כיון דאין קבוע להם זמן.

**בבאור הא דצלית פסח לא דחיא שבת על פי יסוד זה**

1. **ויעוי'''ש מה דמבאר עוד הא דצלית פסח לא דחיא שבת לר''א למרות דמכשירין דחי שבת.** וז''ל, ולפ"ז א"ש מה דצליית הפסח אינו דוחה שבת לר' אליעזר, דמשו"ה אמר בע"פ שחל בע"ש מקדימין משום צליית הפסח, וכן מוכח ממשנה ספ"ק דשבת (י"ט ע"ב) ר' אליעזר אומר כדי שיקרום התחתון, משלשלים פסח בתנור עם חשיכה, ולא פליג ע"ז ר"א, חזינא דצליית פסח אינו דוחה שבת, ועל כרחין דגרע מאכילת מצה, משום דאינו נאכל אלא למנויו, ומוכרח ההכנה והחיוב עליו מערב הפסח, לכן רמי עליו להכין מע"ש כל המכשירים כדי שיאכלנו בשבת, לכן צלייתו אינו דוחה שבת, ודוק.

**בקושית תוס' דיביאו התינוק אצל כלי אי הוי מכח דינא דר''ל דבאפשר לקיים שתיהם לא אמרינן דדחי**

1. **יעוין בתוס' ד''ה ר''א, דהקשה דאמאי לא יביאו התינוק אצל כלי דהשתא ליכא איסור שבת כלל דהחי נושא את עצמו** ויעוין במהרש''א ובמהרש''ל דהא ודאי דאיכא איסור שבות רק דהקשה דאמאי לא עדיפא לעבור על שבות, וכן מבואר ברשב''א וברמב''ן, [רק יעוין בשמועת חיים סימן ד' א' דמדייק מלשון תוס' דליכא כלל איסורא ומביא מהרמב''ם פי''ח הט''ז דכתב דאינו משאוי ולא כתב פטור ומשמע דמותר לגמרי, ומביא שם מהגר''י קמנצקי בספרו אמת ליעקב על הש''ס דף צד דנקט כן ויעוי''ש מה דמיישב את ראית המהרש''א].

**ובבאור קושית תוס' יעוין במהרש'א דמכריח דלא הוי מחמת דינא דר''ל דזה הקשה תוס' לקמן.** וז''ל, אלא דמסברא נחתי הכא להקשות אמאי נקט לר"א תיקון דהבאת איזמל טפי ה"ל למינקט הבאת תינוק כו', ובפשטות כונתו דהקושיא על התנא אמאי נקט בתור הוראה מה לעשות את האופן האסור מדאוריתא, וצ''ב דכל כמה דאיכא היתר גם על אופן זה א''כ התנא השמעינו את כח היתר של מילה דמהני גם להתיר איסור דאוריתא.

**בבאור קושית תוס' אי נימא דלא הוי על לשון התנא אלא על עיקר היתרא דמכשירין**

1. **ובעיקר הבאור בקושית תוס' דלא נובע מדינא דר''ל, מבואר כן להדיא ברשב''א וברמב''ן**, דבתחילה הקשו את קושית תוס' ולאחמ''כ הקשו מדינא דר''ל, אולם נראה יותר דלא הוי קושיא על לשון התנא אלא על עיקר התירא ד''מכשירין'' דלמרות דלר''א הותרו מכשירין מ''מ כיון דלא הוי גוף המצוה, א''כ כל כמה שמעשה זה לא מוכרח לקיום המצוה הדר דינא דלא נדונו כ''מכשירי מילה'' אלא כעשיה בפני עצמה דליכא לה היתר, ועיקר הבאור דהוי קושיא על היחס של המעשה כמכשיר יעוין במשנת הגרח''ש בסופו סימן--- דמבאר כן בכונת תוס'. ויעוי''ש בראשונים דמישבים דלא מחויב לא לטרוחי ולא לשנויי ועל זה מקשים מדינא דר''ל דאפשר לקיים שתיהם, ונראה דבתירוצם חדשו דליכא גרעון ביחס של מכשירין אי לא טורח או משנה מהפעולה כיון דהפעולה בצורתה הרגילה נצרכת למילה סגי בהכי למחשב מכשירין, רק דעדיין הקשו דגם אי איכא כח דחיה למכשירין עדיין איכא להגבלה דאפשר לקיים שתיהם.

רק דיש לעיין ברשב''א דקודם שהקשה מר''ל כבר הביא להא דלא הוי כ''חיה'' דמחויב לשנויי רק דמקשה דאמאי ליכא לדינא דר''ל, ויש לעיין דמה הוקשה לו מדינא דר''ל יותר מדינא דחיה, ונראה דדינא דחיה לא נובע מדינא דר''ל אלא הוי גרעון בעיקר סיבת הדחיה, דכיון דבפקו''נ ליכא סיבת היתר למכשיר מצד עצמו רק דלצורך פקו''נ הותר כל מה שנצרך לפקו''נ והלכך כל כל כמה דאפשר לשנויי ולא נצרך העשיה בצורה זו ליכא היתרא, משא''כ הכא דאיכא היתר במכשיר בהא אמרינן דלא מחויב לטרוחי ולשנויי, דכל כמה דהפעולה בצורתה הרגילה נצרכת למילה הוי מכשיר, רק דעדיין קשה אמאי ליכא בזה את דינא דר''ל דהוי הגבלה בעיקר דין דחיה.

**בעיקר היסוד דבהיתרא דמכשירין בעינן שהיחס לפעולה כמכשירין יעמוד בגוף המעשה**

1. ועיקר היסוד דבהיתרא דמכשירין בעינן שהיחס לפעולה כמכשירין יעמוד בגוף המעשה יעוין ברמב''ן בסוף דבריו וכן ברשב''א דנקטו דלעשות סכין בשבת היכא דמצי לאתויי דרך רה''ר ליכא היתרא למרות דהוי מכשירי מילה וז''ל, ומיהו אם אפשר להביא איזמל דרך רה"ר אסור לעשותו בשבת מפני שמלאכה זו מעיקרא שלא לצורך היא ונמצאת עשייה זו לצורך הכלי לא לצורך המצוה ולמה זה דומה למי שיש לו כלי בביתו והלך והביא אחר דרך רה"ר. ומבואר דהיכא דליכא צורך כלל בהך מעשה ולא הוי רק שינוי בצורה או בחומרת האיסור, אלא דלא בעי כלל לעשית סכין וכן לא בעי כלל העברת סכין דבהא המעשה עומד בפני עצמו ולא נדון כ''מכשיר'',

**וגדולה מזו מצינו בשו''ת חלקת יואב** או''ח סימן י''א דמבאר את רש''י בפסחים ס''ט ע''ב דנקט דערל לר''א אסור למול בשבת כדי לעשות פסחו ובמהרש''א תמה דהרי מכשירין דוחה שבת לר''א ומיישב בחלקת יואב דכיון דאיכא מטרה בפני עצמה של ''מצות מילה'' א''כ הך עשיה דמילה עומדת בפני עצמה ולא נדונית כ''מכשיר לפסח'' ,והא דמצי לעשות כלי למילה אף דהכלי ישאר אח''כ לצורך תשמישו בהא איכא לסברת תוס' כ''ד ע''ב וביצה כ''ז ע''ב דכיון דעיקר נעשה לצורך מצוה בטל בזה הצורך הדיוט.

**בבאור תרוצי תוס' והראשונים על הך קושיא דיביאו את התינוק**

1. **כבר הבאנו מה דנקטו הרמב''ן והרשב''א דלא מחויב לא לטרוח ולא לשנות** והבאנו לעיל מה דנראה בגמ' בעירובין בפשטות דמחויב לשנויי, וכן נקטו רש''י ותוס' שם, רק דתליא בגירסא שם בגמ' אי דחתה את הראיה מהברייתא ומצי אזלא כרבנן, והבאנו בכתוב שם לראב''ד דמביא מהר''ן דגרס בגמ' כמו ברז''ה דהגמ' דחתה את הראיה, ונמצא לפי''ז פלוגתא יסודית בין תוס' והראשונים אי מחויב לשנויי. **ונראה דגם בזה הנידון הוא בהיתרא דמכשירין אי הא דאפשר לשנויי מגרע בהיתרא דמכשירין** ולזה הוכיחו הראשונים דכמו דאפשר לשנויי לא מגרע ה''ה מה דאפשר לטרוח לא מגרע כיון דהעיקר תליא בהא דהפעולה בצורתה הרגילה נצרכת למילה.

**רק דבעיקר הא דמבואר בראשונים דכל כמה דאיכא סיבה להיתר לא מחויב לטרוחי ולשנויי יש לעיין אי שייך לנידון אי מילה דחויה או הותרה ויעוין באור שמח** הלכות מילה פרק ב הלכה י וז''ל, אולם הך דמילה דחויה לא מכרע כלל, דהרשב"א ז"ל ריש פרק ר' אליעזר דמילה תירץ על שהקשו אמאי התירו להביא האיזמל לרשות הרבים לתינוק, יביאו התינוק, או כלאחר יד, משום דמילה היתירא הוא וגם מכשירין לר"א היתירא היא.

**ויעוין עוד במיוחס לר''ן** וז''ל, ואף על גב דלעיל בפקוח נפש אמרינן דכל היכא דאפשר לשנויי משנינן שאני פיקוח נפש דלא הותרה שבת לידחות אצלו היכא דאפשר בלא חילול והילכך לא מחללין אבל גבי מילה דניתנה שבת לידחות אצלה אפילו אפשר בלא חילול ולא מהדרי' במילה לעשותה בשמאלו או לשנות בה משום ''דלא חשבינן מילה דחייה לשבת אלא היתר גמור אצלו'' שהתורה התירה בפירוש למול בשבת, ה"ה מכשירי מילה לר' אליעזר דלדידיה מכשירי מילה כמילה הם ''וכללא דמלתא לר' אליעזר שבת לענין מילה ומכשירי' כחול גמור היא ''ולא משנין כלל.

ועיקר הנידון אי מילה דחויה או הותרה יעוין במנחת אריאל ס''ק י''א מה דמביא בזה מגדולי הפוסקים והאחרונים והנפק''מ בזה לרמ''א יו''ז רסו דמתיר לשתי מוהלים למהול בשבת יעוי''ש בבהגר''א, וכן הא דמבואר בטור רסו דאם האב יודע למול אין לו למול בשבת אם יש אחר שיודע למול דכלפי דידה הוי פס''ר כיון דמכוין לתקן את בנו משא''כ אחר דלא הוי תיקון כלפיו.

**ולפי מה שנתבאר דפלוגתת תוס' והראשונים הוי רק במכשירין א''כ ליכא מזה ראיה לעיקר הנידון אי הוי הותרה או דחויה** ואפשר דכו''ע מודו דהוי הותרה רק דפליגי אי חשיב ''מכשירין'' בכה''ג.

**וגם יש לדון דאיכא חילוק נוסף בין פקו''נ למילה** דבפקו''נ ההיתר לא קיים בגוף המעשה אלא מכח התוצאה של הצלת נפשו ובזה כל היכא דאיכא לשנויי משנינן דהעיקר הוא להגיע לתוצאה של ההיתר, משא''כ היכא דההיתר קיים בגוף המעשה דבזה איכא הגבלה בגוף התביעה על הצווי ולא בעינן למימר דהוי הותרה.

**בבאור תרוץ התוס' דמחמת דיהא צריך להחזירו לאמו מחמת פקו''נ מצי מעיקרא לחלל שבת בשביל המילה**

1. **יעוין בתוס' דמחדש דמאחר דלאחר המילה הוי ככפות דליכא בו להיתרא דחי נושא את עצמו** א''כ יהא מחויב לעבור על הוצאה דאוריתא והלכך מעיקרא כבר מתירין לו לעבור על ההוצאה בשביל המילה, וברשב''א וברמב''ן הביאו להך תירוצא רק דנקטו דתינוק קטן כל כך ככפות דמי אפי' קודם מילה **ומבואר בזה פלוגתא ביחס של חולה ככפות** אי הוי רק מכח השינוי מצב שנעשה בו או מעצם המציאות דלא מצי לילך.

**ורק ברשב'א תמה על עיקר תרוץ התוס'** וז''ל, דמכל מקום עכשיו אינו ככפות למה נחלל עליו עכשיו יביא תינוק אצל איזמל כיון דהשתא מיהא ליכא אלא שבות, ודלמא לאחר מילה תהא שם מניקה, ואפילו דלתות מדינה נעולות מכל מקום כל שאפשר עכשיו בלא חלול נעשה עכשיו בלא חלול, ולאחר מילה כיון דלא אפשר נביאהו אצל אמו דהא הותרה אצלו מלאכה זו. ונראה דלפי איך שמבאר המהרש''א דקושית תוס' היתה על התנא דאמאי נקט אופן שיש בו מלאכה דאוריתא א''כ ניחא היטב תרוץ התוס' דכיון דבין כה יצטרכו לעבור על איסור דאוריתא אין ענין לתנא לנקוט את האופן של הבאת התינוק.

**אולם אי נימא דהקושיא היא על עיקר היחס של המעשה הוצאה כ''מכשירי מילה''** א''כ בזה יש מקום לדון אי מאחר דלפי המצב שלפנינו לא מוכרח לעבור על הוצאה דאוריתא א''כ דנמצא ש''המילה'' לא מכריחה את ההוצאה ותו לא חשיב מכשירי מילה, או דכיון דכתוצאה מהמילה יהא מחויב לעבור על הוצאה למרות דהמתיר לאחר המילה הוי פקו''נ, מ''מ כיון דסכ''ס המילה גורמת היתר הוצאה א''כ נמצא שההוצאה נצרכת למילה ולכן גם קודם שייך לדון אותה כ''מכשירי מילה'', וברמב''ן נראה שהסכים לסברת תוס' רק דהקשה דגם קודם מילה הוי ככפות.

**בבאור החילוק בין הנידון באשתפוך חמימי להכא**

1. **ויש שהעירו מהא דאיתא לקמן דף קלד ע''ב היכא דאשתפיך חמימיה דלאחר המילה קודם מילה דפליגי בראשונים אי מצי למולו** כיון דכעת עומד לפניו מצות מילה שדוחה שבת, ומה שאח''כ יצטרך לחלל שבת זה כבר מותר מדין פקו''נ, או דמאחר דכבר כעת מוכרח מכח המילה החילל שבת הבאת המים דהוי מכשירין ליכא בזה להיתר חילול שבת מכח המילה, וברמב''ן שם נקט דאין למצוה אלא שעתה, והרשב''א פליג עליו וס''ל דדינינן להיתר של הפקו''נ, ולכאורה הוי איפכא מסוגין דהרי הכא הרמב''ן הסכים עם תוס' שדנים את ההיתר העתידי והרשב''א ס''ל דדיינינן לפי השתא.

**ונראה לפי מה שנתבאר דהנידון בסוגין הוי ביחס של מעשה ההוצאה כ''מכשירין''** א''כ לא שייכא כלל לנידון התם דהתם הרי אזלינן לרבנן דלא מתירים מכשירין ובעינן לדון את ההיתר מכח המילה גרידא ובזה טען הרשב''א דכיון דהמילה מכריחה את החילול שבת במכשירין א''כ בעינן שכבר כעת יהא סיבת היתר על מה שמוכרח מהמילה ורק בכה''ג יש מקום להתיר את המילה, ובזה לא מהני מה דכעת עומד לפנינו רק המילה, ורק לענין דנדון את ההוצאה כמכשירין בזה דנים מה מוכרח ''כעת'' למילה. והרמב''ן ס''ל דלגבי מכשירין כיון דסכ''ס ההוצאה מוכרחת בשביל המילה א''כ גם ההוצאה חשיב מכשירי מילה, משא''כ היכא דאיכא לפנינו כעת סיבת היתר מכח המילה בהא לא דיינינן מה שמוכרח מכח המילה לגרע בסיבת ההיתר שלפנינו ביחס למילה.

**מהלך המרומי שדה בבאור קושית הרשב''א**

1. **אלא דבעיקר באור קושית הרשב''א יעוין במרומי שדה דהבין דקושית הרשב''א היא דמאי אולמא דחיה דהשתא מדחיה שלאחר המילה** **שהוצרכו משום פקוח נפש**, ובמרומי שדה מישב על פי מה דמוכיח דאיכא חילוק בין מילה בשבת דהוי הותרה לפקו''נ דהוי דחויה והלכך יותר טוב לחלל שבת לפני המילה דהוי הותרה, משנחלל משום פקוח נפש דהוי דחויה.

**בבאור תרוץ התוס' דלמהר המצוה עדיף**

1. **בפשטות נראה דהוי סברא רק לגבי היחס של ההוצאה כמכשירין** דמכיון דמסייע למהר את המצוה חשיב כמכשיר למילה כיון דמסייע סכ''ס לגוף המילה ותו לא אמרינן דע''י דמצי להוציא בלי איסור דאוריתא לא חשיבא ההוצאה כמכשירין, רק דלפי''ז היה נראה דה''למהר את המצוה'' לא הוי מעלה בפני עצמה של חיבוב מצוה וזריזין מקדימים אלא הוי ''קיום בגוף המילה'' ודבר זה יתכן אי הדוחה במילה לא המעשה מילה אלא מציאותו כמהול [ותליא בבאור מצות ''ביום השמיני'' ובדף קל''א יתבאר בזה] ובזה איכא למימר דכל כמה דממהר את הקיום הוי מכשירי מילה דאי הוי מעשה גרידא א''כ כל כמה דלמעשה מילה לא בעי לעבור על הוצאה דאוריתא תו לא הוי מכשירין וזה דוחק לומר דמכשיר לזירוז מצוה חשיב ''מכשירי מילה''. ויעוין בשמועת חיים סימן ב' דגם הלך בדרך זה. ולפי''ז ניחא היטב הא דתוס' לא תירץ כן ביחס לקושיא מדינא דר''ל דאפשר לקיים שתיהם דבזה לא יהני הך סברא דהתם לא הוי גרעון במעשה שמכוחו איכא את סיבת ההיתר אלא בהיתר בפועל כיון דאפשר לקיים באופן אחר וא''כ ה''ה הכא כיון דאפשר לקיים בהיתר א''כ ליכא כח דחיה.

**מהלך התורא''ש דהך סברא דלמהר את המצוה מהני גם למחשביה כא''א לקיים שתיהם**

1. **אולם יעוין בתורא''ש** וז''ל, וי"ל דמשום חיבובי מצוה שרי ר' אליעזר להביאו דרך הקצר כדי למהר המצוה וחשיב ליה כאלו אי אפשר כיון דיותר בקל נעשה דרך הקצר ואיכא חיבוב מצוה. ומבואר בתורא''ש דהך סברא דלמהר עדיף חשיב כלא אפשר לקיים שתיהם. ויש לעיין בבאור הסברא בזה דהרי את גוף המילה אפשר לקיים בהיתר. ויעוין עוד ברמב''ן והרשב''א שלאחר שהביאו את הקושיא מר''ל ומישבים אותה מביאים את פירוש התוס' דלמהר עדיף, ויש לעיין אי כונתם רק לתרץ אמאי חשוב מכשירין או גם את הקושיא מר''ל.

**ובעיקר הבאור בהא דלמהר עדיף יעוין בדברי יחזקאל** סימן י''ב סק''ד דמוכיח מזה דהידור מצוה אינה מצוה כללית בפני עצמה אלא כל הידור מצוה הוא חלק מגוף המצוה ויש לו כח לדחות את השבת כמו גוף המצוה, ויעוי'שש בסק''ג מה דדחק לפי''ז בקושית תוס' מר''ל דהרשב''א בתוס' שם ס''ל דאין המצוה מתמהרת ע''י שיבאוהו מרה''ר יותר מדרך גגות ואע''פ שמפיש בטירחה מ''מ הדרך יותר קרובה. אולם המהר''ם שיף מבאר דתוס' הוכיח מקושית הגמ' לעיבד ע''י אחר דלמרות דע'י'ז מתאחר המצוה לדא חשיב אפשר לקיים שתיהם, ובדברי חזקאל דחה את דבריו דמנלן לתוס' דהאיכא אחר לא הוי באותו מעמד, ומכח זה מבאר דעיקר כונת תוס' להוכיח דהיתרא דמילה הוי דחויה ולא הותרה וכן מוכח בתורא''ש דהקשה ממילה ומישב דלמהר במצוה עדיף. ומבואר דלא בא להוכיח דלמהר לא מהני.

**היוצא מהדברים דאיכא שתי דרכים יסודיות בהך סברא דלמהר במצוה** אי הוי רק סברא לדונו לדון את ההוצאה כמכשיר למילה, או דהוי דין דחיה בפני עצמו מכח חביבות המצוה דחשיב כחלק מהמילה ובהך קיום אי אפשר לקיים שתיהם.

**בקושית התוס' והראשונים מדינא דר''ל ובגדרי הותרה ודחויה בעלמא**

1. **יעוין בתוס' בעמוד ב' דתמה דאמאי ליכא הכא לדינא דר''ל דכל היכא דאפשר לקיים שתיהם לא דחינן**, ובמגיני שלמה מחלק בין מילה בצרעת דהוי דחויה למילה בבת דהוי הותרה, ובבאור הדבר יעוי''ש דבמילה מוכרח לעבור על איסור שבת משא''כ בצרעת דהוי רק במקרה והלכך די לנו היכא דא''א ע''י אחר להתיר לאב לקוץ את בהרתו.

**ויעוין עוד במרומי שדה דמאריך ביסוד זה דיסוד החילוק בין הותרה לדחויה נובע מחמת ההכרח** [ובמנחת אריאל מביא עוד אחרונים דנקטו כן הישועות יעקב או''ח שלא ג', ובעמק יהושע סימן א', ובמאיר לעולם ח''א סימן כו] **ולתועלת הענין נצטט את דברי המרומי שדה שדבריו יסוד גדול בגדרי הותרה ודחויה** וז''ל, דבכל מקום שבעל כרחך יהיה צריך לעבור כמו מילה בשבת, וכן עבודה בשבת, לכן הותרה לגמרי. אבל מילה בצרעת, וכן פיקוח נפש בשבת, דאפשר שיתרפא ולא יוצרך לדחות כלל. ולכן כשרשאי אינו אלא דחיה. וע"כ צריך אתה לכללא, דמאי טעמא עבודה הותרה בשבת לכולי עלמא. ופיקוח נפש דחויה לכולי עלמא כמוש"כ הרמב"ם בפ"ב מהל' שבת והר"ן בפ"ב דביצה. ובטומאה נחלקו במס' יומא דף ח'. ותו דאי ההלכה מקובלת בכ"ד דזה דחויה וזה הותרה, א"כ האיך רוצה למילף בריש יבמות דעשה דוחה לא תעשה שיש בו כרת, מעבודה בשבת. הא יש לומר דשאני התם דהוי הותרה, אבל עשה דוחה לא תעשה אינה אלא דחויה. אלא ודאי שאינו אלא סברא בעלמא, כל שאפשר בלא דחיה לגמרי, מיקרי דחויה, וראוי למעט כל שאפשר. אבל מה שבעל כרחך מוכרח לדחות הותרה לגמרי. וזהו סברת התוס' במנחות דף מ' א' ד"ה כיון שאפשר במינן, [בהא דבכלאים בציצית הותר גם היכא דאפשר לקיים שתיהם]. ונחלקו במס' יומא לענין טומאה אי דחויה או הותרה, משום דאם נדון לגבי כהן הטמא, מוכרח הוא לעשות בטומאה שאינו יכול להטהר היום בשום אופן. ואם אנו דנינן לענין עבודה, הא אפשר בטהורים. ובזה נחלקו, והלכה דהוי דחויה.

ונראה להוסיף בזה **דגם בהך אופן של הותרה.** יסוד ההיתר נובע מהמצוה ורק דאיכא שתי אופני היתר, דאיכא אופן של היתר שבו ליכא כלל דרישה להתיחס לאיסור כאיסור וזה מיקרי הותרה. ואיכא אופן שעדיין נשאר הדרישה להתיחס לאיסור רק דהתירו לו לעבור על האיסור. והחילוק הוא היכא דאפשר לקיים שניהם כמו דמבואר ביומא ו' ע''ב דאי טומאה הותרה לא איכפת לן בהכי, משא''כ אי הוי דחויה היכא דמצי לקיים גם את האיסור נדרש ממנו לא לעבור על האיסור. אולם גם בהותרה יסוד הדין הוא מכח המצוה רק דנאמר בזה דמכח המצוה איכא סיבה דליכא כלל דרישה להתיחס לאיסור.

**ויסוד הדבר דגם הותרה נובע מכח המצוה נראה מוכח מהגמ' ביומא שם** דלחד לישנא מבואר שם דגם לצד דהותרה היכא שבאותו משמר איכא כהן טהור אסור לטמא לעבוד, ולכאורה אי הוי הפקעה בעיקר החפצא דטומאה מה שייך שיהא בזה חילוקים ביחס לגברא המצווה אי יכול בקל לעבוד בטהרה. ונראה מוכח מזה דגם הותרה נובע מהמצוה והלכך שייך להבין דהיכא דמצי בקל לא לעבור על האיסור הוי הגבלה בעיקר המחייב דהותרה, דאין סיבה להפקיע ממנו את הדרישה לאיסור בכה''ג. דרק באופן דהוי בקושי בהא שייך שיהא הגבלה בצווי שלו. רק יעוי''ש בגבורת ארי דהוי רק מדרבנן ויש לעיין.

**ויעוין בקובץ הערות סימן ט' סק''ג דמביא את שיטת הרמב''ן דף קל''ב ע''ב דכלאים בציצית הותרו אפילו במקום שאפשר לקיים שתיהם** מכח היקשא דגדילים תעשה לך ומבאר הקובץ הערות דהוי הותרה מכח דחויה דודאי דשרש ההיתר נובע המצוה ולכן ילפינו לכה''ת כולה דעשה דוחה ל''ת ונראה דלמרות דהתם הוי גילוי להרחבה על הדחיה מ''מ בעלמא תליא ביחס של המעשה לדחית האיסור אי מוכרח הדחיה בגוף המעשה. ויעוי''ש עוד דמבאר בזה את שיטת ר''ת במנחות מ' ע''ב ד''ה תכלת, דכלאים בציצית הותרה אפילו בלילה דלאו זמן ציצית דכל לבישה הותרה ומחדש הקובה''ע דגם בזה למרות דההיתר לא בעי למצוה בפועל מ''מ נובע מהמצוה, ונראה דגם בזה הבאור דכיון דהבגד מעמיד אפשרות לקיום מצוה הלכך שייך לומר דלא נתבע להתיחס כלל לאיסור כל כמה דבהך לבישה מעמיד את הכסות כבגד כיון דבהך בגד איכא קיום מצוה.

**בבאור תרוץ הרשב''א והרמב''ן בהא דליכא הכא לדינא דר''ל**

1. **ובעיקר הקושיא מדינא דר''ל הבאנו לעיל מהרמב''ן והרשב''א דס''ל דלא מחויב לשנויי** דבפשטות חזינן מזה דהוי הותרה, ואפ''ה הקשו מדינא דר''ל על ההיא דמכשירין, ומבואר דעצם מה דהוי הותרה לא הוי סיבה להתיר גם את המכשירין, ויעוין ברשב''א וברמב''ן דמישבים וז''ל, דשאני הכא דאי אפשר שלא לדחות מיהא לגבי מילה עצמה והלכך אף היא ומכשיריה כמילה אריכתא דמו. ובמרומי שדה הבין דכונתם להך יסוד דכל היכא דהמצוה מכריחה את עבירת האיסור הוי הותרה וכל כמה דהוי הותרה א''כ ממילא מותר לגמרי כל מה שנכלל בהיתר. וז''ל, אבל מחידושי הרשב"א ז"ל למדתי ישוב על זה, דבכל מקום שבעל כרחך יהיה צריך לעבור כמו מילה בשבת, וכן עבודה בשבת, לכן הותרה לגמרי. אבל מילה בצרעת, וכן פיקוח נפש בשבת, דאפשר שיתרפא ולא יוצרך לדחות כלל. ולכן כשרשאי אינו אלא דחיה. ולפי דבריו צ''ל דרק כעת חידשו הראשונים דהוי הותרה וצ''ב.

**אלא דיש לעיין בלשון הראשונים דכמילה אריכתא דמי דנראה דבאו לחדש בזה יסוד בעיקר התירא דמכשירין** וצ''ב דבריהם, וביותר קשה דהרי דינא דר''א דמכשירין דחו שבת הוי גם בשאר מצוות למרות דגוף המצוה לא דוחה שבת.

**ביסוד הפלוגתא בדינא דמכשירין והמסתעף לבאור הראשונים דכמילה אריכתא דמיא**

1. **ונראה בהקדם מה דיש לעין בעיקר הנידון במכשירין אי דחו שבת** דאי נימא דדין דחיה ענינו דהקיום של העשה עדיף על העבירה ולכן התירה התורה את האיסור או דחאתו א''כ מאי איכפת לן דהוי ''מכשירין'' סכ''ס המטרה של קיום המצוה מתקיימת ע''י כך, ואין לומר דהחסרון מחמת דלא הוי בעידנא דלא מצינו דפלוגתת ר''א **ור''ע אי מכשירין דוחין שייך לכללא דבעידנא.**

**ואפשר היה לומר כמו שמצדד בקובץ הערות סימן י''ג סק''ה דרק היכא דהוי הותרה שייך לדון דליכא לחסרון דבעידנא,** וא''כ ניתן לומר דשרש פלוגתתם בהא גופא אי הוי הותרה או דחויה אולם זה דוחק לומר דנידון הפוסקים אי מילה הוי דחויה או הותרה יהא תלוי בפלוגתת ר''א ורבנן.

**ולכן נראה דדין דחיה לא הוי רק היתר לעבור על האיסור בשביל להגיע לקיום מצוה אלא דמאחר דהוי הגבלה בתביעתו על הצווי בעינן שבגוף מעשהו יעמוד סיבת הדחיה**, ולכן בעינן שהתעסקותו תהא במצוה, ואפשר דזהו גם היסוד בהא דבעי בעידנא, ונראה דזהו מה שבאו הראשונים לחדש דהא דר''א מתיר מכשירין הוי מחמת דדיינינן כבר בעשית המכשירין להיתרא דמילה מאחר דעומדים כמכשיר לעשית המצוה חשיבי כחלק מהמילה והלכך איכא בהו את כח היתרא דמילה, ומאחר דבמעשה מילה איכא בו סיבת היתר על גוף המעשה כיון דמוכרח בו חילול שבת הלכך כבר בתחילת המעשה איכא להיתר כיון דהתחיל לעשות מעשה דאיכא בו סיבת היתר. ולפי''ז בשאר מצוות דהם עצמם לא דחו שבת ליכא להך היתרא והיכא דאפשר לעבור באיסור דרבנן לא הותרו מכשירין.

**ובעיקר יסוד הרשב''א יעוין בחיי אדם חלק א כלל סח דהוציא מזה כלל בהגבלה של בעידנא גם לדידן** וז''ל, ודוקא דבאותו רגע שעובר הלא תעשה מקיים העשה, כגון מילה בצרעת וסדין בציצית, שעקירת הלא תעשה וקיום העשה באין בפעם אחת. אבל אם צריך לעקור הלאו קודם לזה אפילו רגע א', אינו דוחה. ודוקא בענין שלא ידחה הלאו ולא יעשה האיסור. אבל אם אף על פי כן צריך לדחות הלאו, אף על פי שאינו מקיים העשה עכשיו, מכל מקום דוחה (וכן מצאתי בהדיא בחי' רשב"א שבת ריש פ' ר"א דמילה שמתרץ בזה קושית תוס' שם ד"ה שלא ברצון). ויש לעיין דלדידן דליכא היתרא דמכשירין מה ההיכי תמצי דיהא היתר לעבור על איסור קודם המצוה וצ''ב, וגם יש לעיין בעיקר הבנתו ברשב''א.

**בהיתרא דמכשירין אי הוי גם בלילה**

1. **יעוין בחת''ס ריש פרקין דפשיטא ליה דבלילה קודם זמן החיוב ליכא להיתרא דמכשירין**, אולם יעוין באמרי בינה דיני שבת סימן לא דמביא מהירושלמי דגם בלילה איכא להיתרא דמכשירין. וז''ל, אולם בירושלמי ר"ה (פ"א ה"ח) איתא דבר שהוא דוחה את השבת ביום מכשירין מהו שידחו את השבת בלילה ועיין שם במפרש דהיינו מכשירין שאי אפשר לעשותם מע"ש, כגון להחם חמין לצורך מנחות, וקאמר והא תנינן העמידו עושה חביתין לעשות חביתין, תנא ר"ח בר אדא זה סדר תמיד לעבודת בית אלקינו בין בחול ובין בשבת, הרי דמכשירין שדוחה שבת דוחה גם בלילה שעשיות החביתין היה קודם עלות השחר. ויש לעיין דבשלמא אי היתרא דמכישירן הוי מחמת הקיום של המצוה דמחמת זה תהירו לעבור גם איסור שאין בו שייכות עדיין למצוה כיון דעי''ז נגיע לתוצאה של קיום העשה א''כ ניחא דגם בלילה איכא להך היתרא, אולם אי נימא דבעינן שההיתר יעמוד בגוף המעשה א''כ כל כמה דעושה בלילה לא יכול להחשב כתחילת מילה ויש לעיין. אולם יעוין במשנת הגרח''ש סימן --- דנקט דכיון דסיבת ההיתר קיימת בו בתור ''מכשיר'' א''כ יחס זה קיים גם קודם הזמן ולא בעי דוקא שיעשה ביום ורק לר''ע אי נימא דהא דמתיר באי אפשר לעשותו הוי מחמת דהוי כחלק ממעשה המילה בהא ודאי בעינן שיעשה ביום ויש לעיין.

**ביסוד כללא דר''ע דכל מלאכה שאפשר לעשותה מערב שבת אינה דוחה את השבת**

1. **יש לעיין אי תליא בהעדר יכולת העשיה בפועל או דבעינן דליכא שום גוונא שיעשה שלא בשבת** ויעוין בקובץ הערות סימן י''ג סק''ז דמוכיח מהירושמי הלכה א' דלא תליא באפשרות עשיה בפועל. וז''ל, בירושלמי פ' ר"א דמילה [סוף ה"א] התיבון הרי מזבח שנפל בשבת אינו ראוי לבנות בשבת, ומשני מין מזבח ראוי לבנות מע"ש, ע"כ. וביאור הדבר, דהא דאמר ר"ע דכל דאפשר לעשותו מע"ש אינו דוחה את השבת, אין הטעם משום אפשר לקיים שניהם, אבל הטעם הוא משום דלדחות את השבת צריך שתהא חובת היום, ומשו"ה מפלגינן במילה בין בזמנה לשלא בזמנה, דעולת שבת אמר רחמנא ולא עולת חול בשבת, עיין ברש"י שבת (קל"ג ע"א [ד"ה ולא עולת]). וזהו החילוק בין אפשר לעשותו מע"ש, דהיכא דא"א לעשותו מע"ש מיקרי חובת היום, ובאפשר לעשותו מע"ש לא מיקרי חובת היום. וזהו כונת הירושלמי, כיון דמין מזבח ראוי לבנות מאתמול לא הוי חובת היום, והוי כמילה שלא בזמנה דאינה דוחה את השבת, אפילו לא היה אפשר למול אתמול. וצריך לחלק מדינא דמכשירי אוכל נפש ביום טוב, דהתם מפלגינן בין שיפוד שנפגם בערב יום טוב לנפגם ביום טוב, כמבואר בביצה (כ"ח ע"ב). ובבאור החילוק נראה דהיתרא דאו''נ תליא ביחס של המעשה כחלק מהמעשה המותר ובזה תליא ביחסו בפועל דכל כמה דמוכרח כעת הדר דינא דנדון כחלק מהמעשה המותר, אולם בדחיה בעינן שכח ההיתר יעמוד בגוף המעשה ולכן בעינן דהמכשיר גם מחייב את ההיתר בשבת ורק בזה איכא סיבת דחיה במעשה.

**ויש לעיין אי הך כללא דהירושלמי הוי גם במצוה עצמה או רק בהיתרא דמכשירין** ויעוי''ש בקובה''ע סק''י דמביא מהירושלמי דפריך מהזאה בשביעי שחל בשבת תדחה שבת, דלא היה אפשר לעשותה מע"ש, ומשני מין הזאה אפשר לעשותה מע"ש. ופירשו במפרשים שם, דמין הזאה אפשר להיות בע"ש אם היה שביעי שלו קודם השבת. ותמה בקובה''ע דמאי שנא ממילה בזמנה, דדחיא שבת, ולא אמרינן אילו היה שמיני שלו בע"ש לא דחי שבת השתא נמי לא תדחה שבת. ואי נימא דהוי ככלא רק במכשירין ל''ק מידי.

**אלא דיעוין בקובץ הערות סימן י''ג סק''ה דמביא מהתוס' פ"ק דיבמות [**דף ו' ע"ב סד"ה טעמא] וז''ל, דבכל דוכתא משוינן מכשירי מצוה שא"א לעשותן מע"ש כמצוה עצמה, כדתנן כלל אמר ר"ע כל שאפשר לעשותו מע"ש אינו דוחה את השבת וכו' עיין שם. ומבאר דכונתם להביא ראיה מלשון המשנה, דאינו מחלק כלל בין הכשר לגוף המצוה, אלא בין אפשר ללא אפשר, וא"כ היכא דלא אפשר לעשות מע"ש, גם הכשר מצוה דוחה שבת כמו המצוה עצמה ומוכיח שם דגם באופן דהוי דחויה איכא להך יסוד ומוכח דכונת תוס' דחשיב כחלק ממעשה המצוה וחשיב בעידנא. ויעוי''ש בסק''א מה דמביא מתרומת הדשן דהוכיח מהא דנקט תוס' דשחוט לי בשל לי חשיב עשה דכיבוד ועל זה הגמ דנה להוכיח דעשה דוחה ל''ת, דכל מכשיר דמוכרח למצוה חשיב כגוף המצוה ומכח זה פוסק דגם המדליק בע''ש נרות חנוכה איכא בזה לדינא דכבתה אין זקוק לה דחשיב דעשה את מעשה המצוה. ויעוי''ש בקובץ הערות דמוכיח דאיכא חילוק בין שחוט לי בשל לי דהוי השלב האחרון למחמר דהוי ''מכשיר דמכשיר'' דבזה מבואר בגמ' שם דחשיב הכשר מצוה ולפי''ז גם בההיא דר''ע יהא חילוק בין סוגי המכשירים.

**ויעוי'ש עוד דמבאר דלתוס' איכא ראיה מהגמ' בעירובין ק''ב ע''ב דפליגי על הירושלמי** דיעוי''ש במשנה גבי נימא שנפסקה, דאיכא בזה חילוק בין נפסקה בשבת לנפסקה מע"ש, לענין לקשור אותה בשבת. ומיירי בקשר של קימא, ומוכח לפי"ז דגם במזבח שנפגם, יש לחלק בין נפגם בשבת לנפגם מע"ש, ודלא כהירושלמי וכמו במכשירי אוכל נפש. ובבאור הך משנה אליבא דהירושלמי יעוי''ש בקובץ הערות דמפרש דמיירי בקשר שאינו של קימא, דלא הוי אלא שבות, וכן פירש הרע"ב [שם משנה י"ג], ועיי"ש בתוי"ט.

**ובעיקר הא דמבואר בעירובין קב יעוין בחזו''א** קי''ב סקי''ד וכן בחת''ס ד''ה מילה, דמוכיחים דאיכא בזה שתי שיטות בבבלי אי תליא בבפועל.

**ובעיקר באור טעמא דתליא בבפועל יעוין במאירי דהוי מחמת דפשע,** וז''ל, כלל אמר ר' עקיבא כלומר בא לחלוק על ר' אליעזר לומר שמכשירי מילה אינן דוחין את השבת ואמר דרך כלל שכל מלאכה שאפשר לעשותה מערב שבת **''**ו**פשע ולא עשאה''** אינה דוחה שבת.

**ובעיקר טעמא דר''ע יעוין בשיעורי ר' יושע בער מנחות ע''ב דמביא מהגרי''ז דהוכיח מהגמ' בפסחים דף סו עמוד א' דיסוד דינא דר''ע הוי בעיקר דין דחיה דשבת,** דבמצות מילה דבעינן שהעשיה בשבת תחויב בגוף המצוה וכל כמה דניתן לעשות את המעשה קודם שבת ליכא בזה דין דחיה דשבת, דיעוי''ש במשנה דר''ע אמר להאי כללא על מצות שחיטת פסח דדוחה שבת דהוי מחמת שא''א לעשותה מע''ש, ומבואר דהוי כלל בעיקר דינא דדחית שבת, וכן נראה ברש''י במתניתין ד''ה ושאי אפשר לעשות מערב שבת, וז''ל, כגון מילה עצמה שאי אפשר לה ליעשות דזמנה ביום השמיני דוחה שבת. ויעוין עוד בגמ' מנחות ע''ב ע''א דמבואר שם דגם אי קצירת העומר בט''ז ניסן הוי מצוה מ''מ אי אפשר לעשותה מע''ש וזה לא יעכב במצוה ליכא בזה דין דחיה ומבואר דגם בגוף המצוה איכא להאי הגבלה.

**ובעיקר איסורא דמכשירין אליבא דר''ע יעוין במאירי מגילה ד' ע''א דכתב דמדאוריתא לכו''ע איכא היתרא על מכשירין ורק מדרבנן לא דחו,** ומיישב לפי''ז את הקושיא אמאי לא גזרו רבנן במילה שמא יעביר את הסכין ד''א ברה''ר. וז''ל, ועוד שהרי מן התורה אף מכשירי מילה דוחין את השבת אלא שחכמים אסרו בכך. ויעוי''ש דמביא עוד ישובים להך קושיא.