בכורות פרק ד
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף כו ע"ב**

**עד כמה ישראל חייבין לטפל בבכור**

בספר נזר הקדש חקר האם ילפינן מקרא דזמן הנתינה הוא רק לאחר ל' יום בדקה ונ' יום בגסה, כשם שבבכור אדם זמן הפדיה היא לאחר ל' יום. או שמא זמן הנתינה הוא מיד, וקמ"ל קרא חיוב טיפול בבהמה ותו לא.

וטעמא דקרא מבואר ברמב"ם פ"א הי"ד שאין זו גדולה לכהן, דהיינו שצריך לתת נתינה חשובה. ומהאי טעמא נראה דאף בתם בזמן הבית או בעל מום דרשאי הכהן לומר תנהו לי, מכל מקום הבעלים מצידם צריכים לטפל כדי שהנתינה תהיה חשובה. ומכל מקום רשאי הכהן לומר תנהו לי ואקריבנהו, דכל ענין כהן המסייע הוא משום שהכהן טורח במקום הבעלים, וזה לא שייך לגבי בע"מ בזה"ז או תם בזמן המקדש כיון שאין הכהן טורח כלל אלא מקריבו או שוחטו מיד, ואף שמציל הבעלים מטרחא כל שאינו טורח במקומו שרי. וכן כתבו הרש"ש והגרי"ז, והקשו מדוע כתב רש"י ברישא דאיירי בזה"ז, הא טורח הטיפול מוטל על הבעלים בכל גוונא. ובהערות להגריש"א כתב דעיקר מש"כ רש"י כן הוא משום סיפא דמתני', אך רישא איירי בכל גוונא.

**נולד לו מום בתוך שנתו רשאי לקיימו כל יב"ח**

בפשטות הכונה שחייב לאוכלו תוך יב"ח ולא ישהנו, ואם נולד מום אחר יב"ח ישחטנו תוך ל' יום ולא ישהנו. וכן תם בזמן המקדש חייב להקריב תוך יב"ח. אך הרגמ"ה פירש דאיירי במי שאינו מוצא כהן ליתן לו את הבכור, וקמ"ל שלאחר יב"ח אינו חייב להמתין ורשאי לשוחטו, ולשון רשאי לקיימו פירושו חייב לקיימו, דעד יב"ח חייב להמתין ותו לא. וכתב הרגמ"ה דלאחר שישחטנו מולחו ותולהו עד שיבא כהן, ואם יסריח יקברנו. ותמה בגליון מדוע לא יאכלנו הישראל, הא בכור בע"מ מותר לזרים. ובמרומי שדה ציין דכ"כ רש"י כח. שאם שחטו הבעלים משום שלא מצאו כהן יסריח הבשר, אלמא אסור לזרים. וביאר דלא הותר לאכילת זרים אלא אם קיים מצות נתינה לכהן, אך קודם לכן לא הותר לזרים. והקשה אם כן ספק בכור דאין צריך לתת לכהן יהא אסור לאכילת הבעלים, שמא צריך לתת ואסור לזרים. ותירץ דרק היכא דמחוייב לתת ולא נתן אסור לזרים, אך אם אינו חייב לתת משום המע"ה ליכא איסור זרים, וצ"ב גדר הדבר.

ויל"ע לפי"ז בהא דאיתא בתמורה ח: שאין רואין בכור ישראל אא"כ כהן עמו, ומייתי לה לקמן לו: ופירש רש"י דהבעלים חשודים שלא ליתנו לכהן, דכיון דמום קבוע הוא הרי הוא נאכל לכל אדם אלא שגזילת כהן הוא והאי לא חייש לגזילה ואכיל ליה, עכ"ל, ואם איתא דאסור לזרים מדוע אינו חושש לזה, וצ"ע.

**אלא אמר רבא אמר קרא תעשה הוסיף לך וכו'**

בפשטות רבא בא לחלוק על ר' כהנא דלא ילפינן כלל מבכורים, אלא כולהו ילפינן מבכור אדם ובגסה הוסיף עשיה אחרת. ולכן מקשינן ואימא שיתין דהיינו עוד ל' יום, ומשני מסרן הכתוב לחכמים. ותמה מהריט"א על הרמב"ם בפיה"מ ורע"ב שנקטו את הטעם של ר' כהנא, הא הגמ' דוחה טעם זה.

אך רגמ"ה פירש דתירוץ הגמ' מסרן הכתוב לחכמים שלא ללמוד מתעשה עד שיתין אלא חמישים בלבד ואסמכוה על בכורים. ולפי"ז מיושב שפיר הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב.

תוס' להלן נו. הקשו דבגמ' שם דריש אמרינן דתיבת תעשה מיותרת דהא בכור קדוש מאליו, ואם אינו ענין לבכור תנהו ענין למעשר בהמה ללמוד שלקוח פטור. והא בגמ' כאן דריש רבא מתעשה שהבעלים מטפלין בבכור יותר מל' יום. ותירצו, דדרשינן ליה בבכור לגבי זמן הטיפול משום דכתיב בבכור, אך מאחר דאפקיה רחמנא בלשון עשיה דרשינן ליה למעשר משום דבבכור לא שייך קדושת עשיה, ותרתי שמעינן מיניה. ותמה מהריט"א על תירוצם דכיון דדרשינן ליה על הטיפול בבהמה שפיר שייך עשיה אף בבכור, דלא קאי על גוף הקדושה אלא על הנהגת הבעלים לאחר מכן. וכתב דהיה מקום ליישב בכך מדוע פי' הרמב"ם והרע"ב כהס"ד דגמ', דרבא דהתם באמת פליג וס"ל דלא דרשינן מתעשה אלא מבכורים. אך דחה תירוץ זה דתרוויהו רבא קאמר לה. וכתב ליישב קושיית תוס' באופן אחר, דתעשה קאי בין על שורך בין על צאנך, ור' יוסי יליף מכאן להוסיף בין בשור עד חמישים ובין בצאן עד תשעים, אך ת"ק יליף רק להוסיף בשור עד חמישים, ואידך תעשה דקאי אצאנך דרשינן לפטור לקוח במעשר בהמה.

**ר' יוסי אומר בדקה ג' חדשים וכו' מפני ששיניה דקות**

פירש רש"י ואם לא תהא עם האם תמות. נראה דאין כונתו דעבדינן הכי לטובת הבהמה, אלא שאין כאן מתנה שלמה כל שצריכה לאמה, וצ"ע.

כתב התויו"ט דר' יוסי למד כן מסברא ולית ליה קרא כלל. אך השיטמ"ק כתב דר' יוסי יליף מתעשה בין לגסה בין לדקה דהוי טפי מל' יום, ומסר הכתוב לחכמים לקבוע שגסה נ' יום ודקה ג' חדשים, וכ"כ מהריט"א וכפי שביארנו לעיל.

**תוד"ה מלאתך, מיום הבאת העומר בפסח וכו'**

תוס' נקטו שמתחילים את המנין ביום הבאת העומר ולכן הקשו דמביאים ביום חמישים ואין זה דומה לחיוב טיפול. אך רש"י כתב שהרי בפסח התבואה מתבשלת וכו', ולפי"ז אפשר שמתחילים את המנין ביום א' של פסח, ושפיר הוי עצרת לאחר חמישים.

**באו"ד, וי"ל דבכורי יחיד לא מייתו עד לאחר עצרת (שיטמ"ק)**

בכתבי הגרי"ז הקשה מדוע לא מייתו בכורים עד לאחר עצרת הא אין בזה שום מלאכה. וכן הקשה מהריט"א, ויישב דבכורים באים עם קרבן, וקיי"ל דנו"נ אין קרבין ביו"ט. ומש"כ הרמב"ם פ"ב מבכורים ה"ו אין מביאין בכורים קודם לעצרת, ואם הביא אין מקבלין ממנו אלא יניחם שם עד שתבא עצרת ויקרא עליהם, עכ"ל, משמע דבעצרת עצמו קורא ומביא, היינו משום דאיירי בהביא קודם לכן, אך לכתחילה אין להביא בעצרת. אך המנ"ח צ"א סק"י נקט שאפשר להביא קרבן בכורים ביו"ט משום שיוצא בזה ידי שמחה. ואף שכתבו תוס' בחגיגה ז: שאם הביא כבר שלמי שמחה אינו יכול להביא, מכל מקום שייך שיביא קרבן זה ביו"ט אם עדיין לא הקריב לשם שמחה. ועוד כתבו תוס' שם דאם אינו מביא את עיקר הקרבן לשם שמחה אסור להקריבו ביו"ט, וכתב המנ"ח דהיינו בשאר נו"נ, אך בכורים דכתיב בהו שמחה רשאי להביאם ביו"ט לצאת בהם גם ידי שמחה, וחידוש.

ובעיקר קושיית התוס' מצינו תירוצים נוספים. התויו"ט כתב שלפי רבא דמסרו הכתוב לחכמים לא קשה, דהם קבעו שצריך לטפל עד לאחר נ' יום. המנ"ח מצוה י"ח סק"ג תירץ דכאשר עצרת חל בשבת אי אפשר להביא קרבן זה בעצרת, ולכן ביום שלאחר עצרת הוי מלתא דפסיקתא. ועוד תירץ, דכיון שמביא עם הבכורים גוזלי עולות אין זה דוחה עצרת, שהרי אין יוצאין ידי חובת שמחה רק בבשר בהמה. אך דחה, דאין חיוב מהתורה להביא גוזלות אלו.

**בדין כהן המסייע בבית הגרנות**

מבואר בסוגיא שאסור לכהן לסייע בבית הגרנות, ואם עשה כן חילל, ואף חיוב מיתה איכא, ומכל מקום אינו צריך להפריש שוב שמא יבא להפריש מן הפטור על החיוב. ומשמע שהוא איסור מדברי קבלה, ומכל מקום אינו מחלל את התרומה ונשארת בקדושתה, אאל דעבד איסורא. ומחמת כן כתבו תוס' דמיתה לאו דוקא, אלא קרוב הוא לעון מיתה. אך רגמ"ה כתב דיש כאן מחלוקת בין הברייתות, דברייתא קמייתא דאם עשו כן חיללו ואיכא חיוב מיתה ס"ל דע"י שסייע בבית הגרנות חילל את התרומה ויוצאת לחולין, וצריך להפריש שנית, ולכן איכא חיוב מיתה ממש, דחוזרת התבואה לטיבלה. (וצ"ע הא כאשר סייע בבית הגרנות כבר הפריש את התרומה ונתקן הטבל, ואיך בשעת נתינה תתבטל ההפרשה למפרע). ואידך ברייתא דבקשו חכמים לקונסן וכו' ס"ל דלא חילל וליכא חיוב מיתה, ובקשו לקונסם ולא קנסו. ועפי"ז ביאר באופן אחר גם את המשך הסוגיא, עי' להלן.

עוד מבואר דאע"פ שאסור לסייע בבית הגרנות מותר לבעלים לקבל טובת הנאה ממשית, דהיינו ממון או כל דבר אחר בעד זכות הבחירה לאיזה כהן לתת. ולכן ישראל שאמר לכהן הא לך סלע ותן לבן ביתי כהן שרי, שהרי הוא נותן לו טוה"נ לבחור כהן, אך כהן לכהן אסור. ומכל מקום אף בכהן מותר לו שיהיה טוה"נ, דהיינו שהכהן יכיר לו טובה, דזה כל ענין טוה"נ מהכהן, אלא נראה דאסור לקבל מכהן בקציצה באופן שמחייבו, ואם לא יתן לו יתחייב להחזיר. וזה ההבדל בין כהן לישראל, דלקבל מכהן בקציצה אסור ושלא בקציצה שרי, ולקבל מישראל עבור כהן שרי אף בקציצה. (ולפי"ז מותר לכהן לסייע לישראל בבית הגרנות בלא קציצה, דהיינו באופן שאין זה מחייבו לתת לו את המתנות, וכן מותר לתת לכהן מתנות שיכיר לו טובה מסויימת שזקוק לה, אך לא יתנה עמו על מנת כן דהוי ככהן המסייע). ועי' פרי יצחק ח"ב סי' נ' שנסתפק בסוגיא בקידושין נו. טוה"נ ממון או אינה ממון, האם איירי דוקא בטוה"נ שרשאי לקבל ממון ממש עבור זכות הבחירה, או שמא אפילו כשאינו רשאי לקבל ממון בקציצה עצם הדבר שהכהן מכיר לו טובה חשיב כטוה"נ ממון. ונפק"מ לפי המבואר במסקנת הסוגיא שחכמים אסרו לקבל ממון עבור בכור וזרוע לחיים וקיבה כדי שלא יטעו שהקדושה מתחללת, אמנם ודאי יש לו זכות לבחור כהן שישאר חייב לו הכרת הטוב, האם סגי בזה להחשב טוה"נ ממון לקדש בו אשה או לא.

וצ"ע טובא מה בין כהן שנותן עבור כהן אחר לבין ישראל שנותן עבור כהן אחר, ומדוע באמת אסרה תורה לכהן לסייע בבית הגרנות, הא התורה נתנה רשות לישראל לקבל טוה"נ עבור זכות הבחירה למי יתן את המתנות. ואין לומר דכאשר נותן בקציצה חשיב שמוכר את הבכור ואינו נותנו במתנה, דאם כן ישראל נמי יהיה אסור מדין ערב, וכמבואר בקידושין ו. תן מנה לפלוני ואקדש אני לך, דהוי כאילו הוא עצמו קיבל. ועל כרחיך דלא שייך כאן מכירה כלל דאינו נותן את הסלע עבור הבכור עצמו אלא עבור זכות הבחירה באיזה כהן לבחור, ואם כן כהן לכהן נמי לישרי, ואפילו כהן עצמו שהרי התורה התירה לבעלים לקבל ממון עבור זה. ואפשר דהוא איסור דרבנן משום גנאי הכהנים כשאינם מקבלים את המתנות בדרך כבוד אלא צריכים לעשות השתדלות כדי לקבלם, וכן כהן שמשתדל עבור כהן אחר הוי גנאי כהנים, אך ישראל עבור כהן אין זה גנאי לשבט הכהונה.

**האם בכור ניתן לאנשי משמר או למי שירצו**

מבואר בסוגיין דיש לבעלים זכות לבחור למי לתת את הבכור, ואין זה ניתן לאנשי משמר. וברמב"ם פ"א הט"ו כתב דין המשנה שהכהן רשאי לומר בתם בזמן המקדש או בבעל מום תנהו לי, וכתב ויראה לי שהבכור ניתן לכל כהן שירצה. והקשה מהריט"א מדוע כתב ויראה לי, הא דין זה כבר כתבו הרמב"ם פי"ב מתרומות והוא דין פשוט שטובת הנאה לבעלים. וכתב דהרמב"ם קאי על בכור תם בזמן הבית, דהנה במס' חלה פ"ד מ"ט תנן ואלו ניתנים לכל כהן שירצה ומני שם בכורות, ובירושלמי איתא דבכורים ובכורות ניתנים לאנשי משמר, (וכל כהן שירצה היינו בין חבר בין ע"ה, ומיושבת קושיית מהר"י קורקוס מדוע כתב הרמב"ם ויראה לי הא משנה מפורשת היא בחלה), וכן כתב הרמב"ם בפיה"מ, וכן איתא בתוספתא בסוכה. והיינו בבכור דעומד להקרבה, דנותנו לאנשי משמר ואין לבעלים טוה"נ. ועל זה כתב הרמב"ם כאן דאינו כן, אלא שיש לבעלים טוה"נ, והיה לו ראיה לזה ממתני' דאם אמר הכהן תנהו לי שאקריבנהו מותר, אלמא רשאי הכהן לקבלו בתורת מתנה, ואם מתחלק לאנשי משמר אין זה תלוי בבעלים כלל. וכן מוכח במשנה בערכין כח: דיש לבעלים טוה"נ בבכור תם.

ומעתה צ"ע על הירושלמי מב' המשניות הללו, דמוכח שאף בבכור תם איכא טוה"נ. ובקה"י סי' כ"ו כתב לדחוק דאיירי בכהן שמכיר טובה לבעלים בזה שיביא את הבכור לביהמ"ק בזמן המשמר שלו ולא בשבוע אחר כדי שיקבל את חלקו עם אנשי משמר לאחר שחיטה, ודוחק טובא.

ובחי' מרן רי"ז הלוי הל' בכורות יישב דהירושלמי איירי באופן שהבעלים הקריבו את הבכור ולא נתנוהו לכהן שלא כדין, והשתא קמ"ל הירושלמי שהבשר כולו מתחלק לאנשי משמר בין חלק החזה ושוק ככל שלמים ובין חלק הבעלים, דאין להם דין בעלים לקבל את הבשר לאכילה, ובזה אין להם זכות נתינה אלא ניתן לאנשי משמר. [ויש להוסיף מש"כ הגר"ח בהל' ערכין דהבעלים קודם שנתנו את הבכור לכהן נחשבים בעלים של הקרבן ולכן עושים תמורה, ולא הוי כבכורים, ולפי"ז אתי שפיר דיש כאן דין מיוחד של נתינת מתנות כהונה לאנשי משמר]. וכל זה בהקריבו הבעלים שלא כדין, אך בנתנו לכהן והוא מקריבו הרי קיי"ל דכל כהן שהקריב קרבן שלו אף שלא בזמן המשמר שלו הבשר ניתן לכהן עצמו ואינו מתחלק לאנשי משמר, ומש"כ הרמב"ם שהבכור ניתן לכל כהן שירצה היינו בין הבהמה עצמה ובין חלק הבשר שלאחר שחיטה, שהרי הקרבן שלו. ודבריו דחוקים דהתוספתא והירושלמי איירי רק באופן שהוקרב שלא כדין.

ואולי יש מקום לומר דכל מה דקיי"ל שכהן שהביא קרבן שלא בזמן משמר שלו המתנות שלו ואינו מתחלק לאנשי משמר, היינו דוקא כשמקריב מדין ממון שלו, אך כשמקריב בכור שקיבלו בתורת מתנות כהונה ליכא דין זה, והבשר מתחלק לאנשי משמר. ומעיקרא קיבל את הבכור לזכות הקרבה ולקבל את הבשר של חלק הבעלים, אך לא קיבל זכות הקרבה לענין הדין שאף החזה ושוק יהיה לחלקו. ובפרט לפי מש"כ הקה"י סי' כ"ו דהכהן אינו זוכה לגמרי בבכור תם, שהרי אינו רשאי למוכרו כמבואר בתמורה ח: עיי"ש. והתוספתא והירושלמי קאי על חלק הכהנים של כל בכור תם, ואילו הרמב"ם איירי בחלק הבעלים, וחידוש.

**דף כז ע"א**

**ובכולן יש בהן טובת הנאה לבעלים**

השיטמ"ק הביא גירסא אם היה כהן אסור, רשב"א אומר אף במתנות כהונה כן, כיצד ישראל שהפריש ר' זוז למתנות כהונה ומצאו ישראל אחר וכו'. וביאר בתוס' רא"ש דאיירי בישראל שהפריש מעות מתחילה ליתנם לכהן להיות מפריש עליהם מתנות כהונה, ולא יצטרך שוב לתת כל פעם לכהן, וכדאיתא בגיטין ל. לגבי תרו"מ, ובזה לא שייך הטעם שיטעה שנתחללה הקדושה ולא יאכלם בדרך גדולה, שהרי במעות אין צריך לנהוג דרך גדולה. ופליגי רשב"א וחכמים האם גזרו אטו תרו"מ או לא. וכתב מהריט"א דלפי"ז אתי שפיר מדוע כתב רש"י דכולן לאו דוקא, דלכאורה היה מקום לומר דאין הבדל בין תרו"מ למתנות כהונה אלא אם שייך החשש שיתחלל הקדושה גזרו אפילו בתרו"מ, והיכא דלא שייך החשש אפילו במתנות כהונה לא גזרו, כגון בכור תם דאין קדושת גופו מתחללת, ומאידך תרו"מ אם אין שם כהן מעלה בדמים ואוכלן מפני הפסד כהן, ובזה לא שייך שיתחלל הקדושה. אמנם להנ"ל ניחא דלפי ת"ק גזרו חכמים דאף במקום שלא שייך טעם הגזירה אסור.

ולפי מסקנת הסוגיא נקטו רש"י ותוס' שחכמים אסרו לבעלים לקבל טוה"נ בבכור ובמתנות בהמה. והא דקתני וכולן וכו' לאו דוקא, וקאי רק על תרו"מ כדמסיים בסיפא כיצד וכו'. והקשה השיטמ"ק בשם תוס' חיצוניות מהא דתנן בערכין כח: דאם החרים בכור תם צריך לשלם לבה"ב כמה שאדם רוצה לקבל מישראל על מנת שיתנם לבן ביתו כהן, ומבואר דרשאי לקבל ממון עבור זה ולא אסרוהו חכמים. ותירצו דכיון שמהתורה רשאי לקבל ממון הרי זה שוה כסף ושפיר חייב ליתנו להקדש. אך הקשה הרש"ש דלאחר שאסרוהו חכמים שוב אינו שוה ממון אף מהתורה, ואינו חייב ליתנו להקדש, עי"ש.

ובאמת הרמב"ם פי"ב מתרומות ה"כ כתב דרשאי ישראל לומר לישראל אחר הא לך סלע זו ותן תרומה או בכור או שאר מתנות לפלוני הכהן בן בתי או בן אחותי. וכבר תמה הטור סי' של"א דבסוגיין מבואר שרק בתרו"מ מותר לומר כן, אך במתנות כהונה חיישינן שמא יאמר שנתחללה הקדושה. וכן הבית יוסף בס"ס ס"א כתב בשם רבינו ירוחם דבמתנות כהונה אסור לעשות כן, וכן פסק הרמ"א שם. וכתב הרש"ש דאפשר שהרמב"ם סמך על המשנה בערכין הנ"ל, וס"ל דברייתא זו פליגא אמתני' ולא קיי"ל כן.

עוד תירץ מהריט"א דעת הרמב"ם עפ"י פי' הגרמ"ה בסוגיין, דלפי הרגמ"ה פליגי תנאי האם כהן המסייע חילל את התרומה לגמרי או לא, והשתא מקשינן לת"ק דהיינו ברייתא ראשונה דחילל מדוע נקט אין נותנין להם תרו"מ בשכרן ולא קאמר בכורות תרו"מ וזרוע לחיים וקיבה. ומתרץ דהתנא העדיף לנקוט חילול בתרו"מ דכיון שאין להם פדיון לא אתו לזלזולי בהו, משא"כ בכור ומתנות בהמה דקדושת דמים נינהו אי אמינא חיללו אתי למטעי בהו ולנהוג בהם מנהג חולין ולהאכילן לכלבים. ולפי"ז לא איירי כלל לגבי קבלת ממון מישראל, ולא מוזכר כלל שחכמים אסרוהו, ואתי שפיר פסק הרמב"ם.

**כיון דלא מתחלא לא אתי למיטעי בה וכו'**

נראה דעיקר החילוק בין תרו"מ לבכור וזרוע הוא דבבכור וזרוע הדין לאוכלו באופן של גדולה הוא מחמת שקיבלו במתנות כהונה, אך כשימכור לאחר אין הלוקח צריך לאוכלו בגדולה, כיון דהוי חולין בעלמא ולא קיבלו בתורת מתנות כהונה אלא במכירה. משא"כ בתרו"מ אפילו אם היה דין לאוכלן באופן של גדולה אין זה מחמת שקיבל אותם במתנות כהונה אלא מחמת שיש בהם קדושה בעצמם. ומעתה בבכור ובזרוע כאשר הבעלים קיבלו עבור הבחירה ממון יסבור הכהן דהוי כמכירה ואין כאן מעלת מתנות כהונה לאוכלו בגדולה, ואתו לזלזולי בהו, משא"כ בתרו"מ אפילו אם ימכור לאחר צריך לאוכלו בגדולה מחמת קדושת עצמם, ואין מקום טעות לכהן. והשתא הקשו תוס' דלא מצינו משום מקום שצריך לאכול תרו"מ בגדולה, ותירצו דאין גדולה אלא בבשר, ותוס' בזבחים עה: נקטו דאף בפירות שביעית איכא דין לגדולה, ולפי"ז באמת צריך לאכול תרו"מ בגדולה.

וצ"ב לדעת תוס' דידן מדוע הוצרכה הגמ' לומר שבתרו"מ לא אתי לזלזולי משום שאינם מתחללים, תיפו"ל שאפילו מתחללים אין דין כלל לאוכלם בגדולה, ואיזה זלזול שייך בהם. ואולי היה חשש זלזול אחר, ושוב מצאתי שכן כתב בהערות להגריש"א, עיי"ש.

**קולות בתרומת חו"ל**

א. כהן המסייע בבית הגרנות שרי, ולכן מותר לתת תרומה בשכר לשמש. ומשמע דמכל מקום דין נתינה איכא ואסור למוכרו לכהן, והקילו רק בתורת שכר.

ב. אין דין דימוע שאוסר עד ק"א אלא בטל ברוב. לרש"י אפילו לאכילת זרים, ולתוס' רק לאוכלה בימי טומאתו, אך לגבי זרים איכא דין דימוע.

ג. מותר לבטל את התרומה לכתחילה ברוב. ונראה דהוא הדין מותר לבטל בק"א להתירה בזרים לתוס'.

ד. קמא קמא בטיל - בגמ' איתא דר' הונא ברדר"י הוה רמי תרי נטלי דחולין וחדא נטלא דתרומה ושקיל חד, מכאן ואילך רמי חדא ושקיל חדא. והרמב"ם לא גרס ושקיל חד, אלא לאחר שהיו ג' לוגין (ב' חולין וא' תרומה שבטלה) הוסיף לוג א' דתרומה ויש לפניו ד' לוגין, והוציא חד ושרי. והשיג הראב"ד דענין זה אסור כיון שלפניו ב' חולין וב' תרומה ואין כאן ביטול ברוב. ויישב הר"י קורקוס דאמרינן קק"ב, וחשיב ג' חולין וא' דתרומה. והא דאינו רשאי להוסיף לעולם תרומה, לפי שאמרינן קק"ב רק כל עוד שאין רוב תרומה. ונמצא שלדעת הרמב"ם כדי לבטל בעינן רוב חולין, ושוב אמרינן קק"ב עד שירבה התרומה. ולהראב"ד לא אמרינן קק"ב, וצריך להוציא אחד ולתלות שהשתים שנשארו הם חולין.

ה. תרומת חו"ל אוכל והולך ואח"כ מפריש. ומונח בזה ד' קולות, א, אין דין טבל בחו"ל אלא חיוב על הגברא להפריש. ב, אמרינן ברירה לבסוף אפילו שלא היה מתחילה מעשה שנוכל לבררו. ג, אין צריך מן המוקף. ד, אין צריך שייריה ניכרים.

ו. מותר לטמאות תרומת חו"ל בידים ואפילו ע"י טומאה יוצאה מגופו, ואין בזה דין משמרת תרומתי.

ז. מותר לאכול בטומאה שאין יוצאה מגופו, כגון טמא מת וטמא שרץ, ואפילו בלא טבילה. וכן מותר לאכול בטומאה שיוצאה מגופו אחר טבילה קודם הערב שמש. אך אסור לאכול בטומאה שיוצאה מגופו קודם טבילה. וחלה שניה במקומות הרחוקים אף זה שרי, ורק לזרים אסור.

ח. תוס' נקטו דאין צריך שיעור לתרומה וחלה במקומות הרחוקים לב' ההפרשות.

**דיני ב' חלות דחו"ל**

מבואר בתוס' דיש ד' חילוקי מקומות:

בארץ ישראל צריך להפריש חלה אחת כשיעור ונאכלת בטהרה כדין.

בעולי מצרים צריך להפריש ב' חלות, אחת כשיעור כפי עיקר הדין והיא נטמאת מיד בטומאת ארץ העמים ולכן נשרפת, ועוד חלה שלא ישתכח תורת חלה ואינה צריכה שיעור ונאכלת למי שאין טומאה יוצאת מגופו.

בחו"ל במקומות הקרובים כמו בסוריא מפרישין ב' חלות, הראשונה אין לה שיעור ונשרפת והשניה יש לה שיעור ונאכלת למי שאין טומאה יוצאת מגופו.

בחו"ל במקומות הרחוקים מפריש חלה אחת ואין לה שיעור ונאכלת למי שאין טומאה יוצאת מגופו, ואם אין אדם כזה ישרוף ויפריש חלה נוספת ונאכלת אף למי שטומאה יוצאת מגופו.

**דין אכילה בתוך שנתו**

בספרי ילפינן מריבויא דכל הבכור דאף בעל מום נאכל בתוך שנתו. ואיכא מ"ד דיליף לכל הקדשים דעובר עליהם בבל תאחר לאחר שנה. וכן איתא במס' ר"ה ו: אחד בכור ואחד כל הקדשים כיון שעברו עליהם שנה בלא רגלים רגלים בלא שנה עובר בבל תאחר, וכתבו תוס' שם דלהכי נקט בכור דעיקר שנה בבכור כתיב, מדכתיב כל הבכור אשר יולד מלמד שהבכור נאכל כל שנתו, ושאר הקדשים דריש התם מדכתיב כל. והנה הרמב"ם פ"א מבכורות ה"ז כתב דבכור נאכל בתוך שנתו בין תם בין בעל מום שנאמר לפני ה' אלוקיך תאכלנו שנה בשנה וכי יהיה בו מום, וביאר מהריט"א דילפינן שאף בע"מ נאכל בתוך שנתו מ"וכי יהיה בו מום" ו' מוסיף על ענין ראשון, ואתא כמ"ד דילפינן מריבויא דכל הבכור לבל תאחר בשאר קדשים.

ובפשטות ילפינן מהכא ב' דינים שונים זה מזה, א, דין בל תאחר בהקרבת הבכור, שאם איחר והקריבו אחר שנה עובר בבל תאחר, ומכל הבכור ילפינן לשאר קדשים. ובגמ' שם שו"ט איך משכח"ל שנה בלא רגלים, עי' להלן. ב, דין נאכל בתוך שנתו, ואין זה מליתא דבל תאחר דהא דין זה נוהג אף בבעל מום שאינו קרב כלל, אלא הוא דין בפ"ע באכילה. וכתב הגרי"ז דבכל בכור תם איכא ב' סיבות להביאו בתוך שנתו, חדא מדין בל תאחר שנוהג בכל הקדשים, ועוד מהדין המסויים של בכור שנוהג אף בבע"מ דנאכל בתוך שנתו דוקא.

ותוס' כאן כתבו דצריך לאוקמא הך שמעתא בשנה בלא רגלים שברגלים לחודייהו בלא שנה איכא ב"ת. ותמה הגרי"ז דהכא קיימינן בדין השני שנאכל בתוך שנתו, ואין זה שייך לרגלים כלל, ונפק"מ שאף בבע"מ נוהג דין זה, ועוד דהוי דין באכילה ולא בהקרבה, עי' להלן. והגמ' בר"ה דנה בדין הראשון שיש ב"ת לאחר שנה, ועל זה פריך איך משכח"ל שנה בלא רגלים. ועוד נפק"מ נראה לומר היכא דהבעלים נתנו לכהן לאחר כמה חדשים כדינו, דמצד בל תאחר פשוט שאין הכהן עובר אלא אם היה בידו להקריבו ג' רגלים או שנה, ומנינן משעה שבא לידו, אך מצד הדין שבכור נאכל תוך שנתו צריך להקריבו תוך שנתו דוקא.

**גדר הדין**

נראה לבאר מחלוקת אחרונים בגדר דין אכילה בתוך שנתו. המקדש דוד סי"ד סק"ה נקט דהוא כעין דין בל תאחר, דצריך לקיים מצות אכילה בתוך שנה דוקא. ומחמת כן הקשה איך יתכן איסור בל תאחר על אכילת בכור, הא בבכור ליכא מצות אכילה כלל, דהא מאכילו אף לנכרים ולכלבים. ומחמת כן חידש דאין המצוה לאוכלו תוך שנתו אלא לשוחטו תוך שנתו. ועוד הוכיח כן ממש"כ רש"י דמפני השב אבדה נתנו לו ל' יום, ופירש רש"י דאי לא משכח כהן שוחטו ומולחו עד שימצא כהן. ואם המצוה היא רק באכילה מדוע צריך לשחוט תוך שנה הא בלא"ה לא יוכל לאוכלו עד שיתן לכהן, ולא ירויח בזה כלום, ומוכח דעיקר הדין הוא שישחוט תוך שנה, ולאחר ששחט כיון שפקע ממנו קדושת הבכור דהא נאכל אף לנכרים וכלבים שוב אין מצוה לאוכלו תוך שנתו, דאין מצוה באכילה כלל. ולדבריו צ"ל דיש מצוה לשחוט בכור בע"מ, ועל זה שייך דין ב"ת שישחטנו תוך שנתו. [ומה שחקרו האחרונים האם דין ב"ת תוך שנתו או בג"ר הכונה שאסור לאחר אפי' מעט אלא שעובר בלאו רק לאחר שנה או ג"ר, או שמא כל האיחור הוא רק לאחר זמן זה וקודם לכן לא חשיב איחור, חקירה זו שייכת גם לגבי המצוה לשחוט בכור בע"מ, דגדר הדין הוא כעין ב"ת].

ובעיקר חידושו של המקדש דוד כן נקט הגרי"ז והוכיח כן מג' מקומות ברש"י, א, רש"י הנ"ל דאם אינו מוצא כהן שוחטו ומולחו. ב, בהא דאיתא בגמ' שנה בשנה לימד על הבכור שנאכל לב' ימים ולילה פירש רש"י דכי שוחטו ביום אחרון לשנתו יכול לאוכלו אותו היום ויום המחרת שהוא משנה שניה, עכ"ד, ומבואר דרש"י לשוחטו ביום האחרון לשנתו ולאוכלו למחרתו. ג, רש"י בתמורה כא: ד"ה יום אחד כתב שוחטו כמצותו בסוף שנתו, ומשמע שכך הוא עיקר הדין לשוחטו תוך שנתו. [הגרי"ז לא כתב כהמקדש דוד שהמצוה היא בשחיטה ולא באכילה, אלא שכך הוא עיקר הדין שישחטנו תוך שנתו, ויתכן דאין מצוה בשחיטה כלל, ואין זה בגדר ב"ת].

וכן נקט מהריט"א אך לא מטעמיה דהמקדש דוד אלא עפ"י מש"כ הדרישה והט"ז דאכילת בכור בע"מ בתוך שנתו הוא דין דרבנן ומצד שמא ישהנו ויעבור על איסור גו"ע, וכיון ששחטו שוב ליכא חשש זה.

אך ברמב"ם לא משמע כן, דכתב פ"א ה"ח הבכור נאכל בתוך שנתו וכו' נולד לו מום אחר שנתו אינו רשאי לקיימו אלא עד ל' יום ויאכל, עכ"ל. ומשמע שצריך לאוכלו תוך ל' יום, ולא סגי בשחיטה. וכן דייק בכתבי הגרי"ז מירושלמי, עיי"ש. ולפי"ז צ"ל דלא נאמר שצריך לקיים מצות שחיטה או אכילה תוך שנה כעין בל תאחר, אלא הוא דין בפ"ע שיאכל תוך שנתו. [היה מקום לפרש גדר דין זה כעין מצות שביעית, דהוי כעין ממון גבוה וניתן לאכילה בתנאים מסויימים, וכן כאן ניתן לאוכלו בתוך שנתו ותו לא. ובזה היה ניחא מדוע אין מצוה בסה"מ לאכול הבכור תוך שנתו, דהוא דין ומצוה בפ"ע, וכמש"כ המנ"ח והנה מצוה לאכול הבכור תוך שנתו בין תם ובין בע"מ שנאמר וכו', ולהנ"ל ניחא דהוי רק תנאי ופרט במצוה איך ניתן לאוכלו. אך מהא דרשאי ליתנו לנכרים וכלבים לא משמע כן, ועל כרחיך שהוא דין מסויים לאכול בכור תוך שנתו, וצ"ע].

**האם בע"מ נאכל תוך שנתו מהתורה או מדרבנן**

מהריט"א הוכיח מהרמב"ם דהוי דאורייתא, חדא מלשון הרמב"ם משמע דהוי דרשא גמורה, ועוד דלגבי צמר בכור שנשר ושחטו גזרו רבנן שלא יהנה ממנו שמא ישהנו, ופי' הרמב"ם שאם ישהנו יעבור על דין שנה בשנה תאכלנו, ומדגזרו רבנן מוכח דהוי דין תורה דאל"ה הוי גזירה לגזירה.

ומאידך בדעת רש"י שלא פירש כן אלא פירש שאם ישהנו יעבור על איסור גו"ע משמע דאיסור שנה בשנה תאכלנו בבעל מום הוי דרבנן. ועוד הוכיח דהוי דרבנן מהא דהתירו להמתין ל' יום אחר שעברה שנתו מפני השב אבדה, אלמא האיסור הוא דרבנן, דלגבי איסור דאורייתא מבואר בריש פ"ה דלא התירו משום השב אבדה. וכן דעת לבוש דרישה וט"ז דבעל מום אסור רק מדרבנן, וכדמוכח מהא דהתירו משום השב אבדה.

ובדעת הרמב"ם כתב מהריט"א לחלק דבזמן הבית אף בע"מ אסור מהתורה, ובזה"ז מותר מהתורה, דעיקר אזהרה היתה על בכור תם שלא יאחר הקרבתו עד אחר שנתו, ולחיזוק אזהרה זאת דהקרבת התם תוך שנתו הזהירה תורה גם על הבכור בעל מום שלא יאחר אכילתו עד אחר שנתו כדי שלא יבא לטעות וכו'. וכן כתב הרש"ש מטעם אחר דמהתורה מונין לבכור שנה משעה שנפל בו המום, דקודם לכן הוי כלא נראה להרצאה, וכל האיסור תוך שנתו הוא דרבנן, משא"כ בזמן הבית דקודם שנפל בו המום היה בר הקרבה אסור לאוכלו אחר שנתו כלל. אך לפי"ז כל ההיתר להמתין ל' יום אחר שנתו הוא בזה"ז, וכל האיסור בצמר שנשר הוא בזמן הבית, ודוחק.

ובדעת תוס' הוכיח מהריט"א דאסור רק מדרבנן, מדכתבו שאם נולד לו ספק מום אין צריך לטרוח ללכת לחכם במקום רחוק לברר הדבר, אף שעי"ז יצא קולא שיכול להמתין עוד ל' יום כשיולד לו מום ודאי, ואי הוי איסור תורה ודאי צריך לטרוח ולברר.

וכן הוכיח הטורי אבן מהגמ' בר"ה ז. דלבעל מום מונין משעה שנולד, ואמרינן דאיירי בקים לן דכלו לו חדשיו, דאל"ה אסור לשחטו ולאוכלו מספק שמא נפל הוא. והא דין זה דספק נפל אסור באכילה הוא דרבנן שמהתורה אזלינן בתר רוב ולדות, ומהתורה כיון שמותר באכילה אסור לשחטו אחר יב"ח משעה שנולד, ועל כרחיך דאיסור אכילה קודם שנתו בבע"מ אינו אלא מדרבנן, והם אמרו שאם מדבריהם הוא אסור באכילה אין מונין אלא בשעה שנראה לאכילה. [וכן הקשה מהריט"א לפי הרמב"ם דספק דאורייתא מהתורה לקולא, הא מהתורה ספק נפל שרי באכילה ומהתורה יש לנו למנות שנה משעה שנולד, ותירץ שבדבר שיכול להתברר מודה הרמב"ם דאסור מהתורה, עיי"ש].

ולפי הצד שכל איסורו דרבנן צ"ע מדוע אסרוהו. ומצינו בזה ג' ביאורים, א, בלבוש סי' ש"ו ס"ז משמע דגזרו אטו תם, דכתב תם בזמן הבית היה מצוה להקריבו תוך שנתו וכו' לפיכך אמרו חז"ל גם בע"מ מצוה לאכלו תוך שנתו, עכ"ל. וצ"ע שהרי בתם האיסור הוא משום בל תאחר דקרבנות ואין זה שייך בבעל מום כלל, דהא לא גזרו על בע"מ שיעבור בג' רגלים. [וכל מש"כ לעיל דבבכור איכא ב' סיבות לשחטו תוך זמנו הוא רק להצד דבע"מ אסור מהתורה]. ב, הדרישה שם סקט"ז וט"ז סק"ו כתבו דגזרו דלא לאשהויי דלא ליתי לידי תקלה, כלומר, דגזרו שמא ישהנו ויעבור על איסור גו"ע. ובזמן המקדש י"ל עוד דגזרו שמא ישהה בכור תם עד שיפול מום ויעבור על בל תאחר. ובהגהות חשק שלמה נמי כתב כן, והקשה מדוע נתנו לו קצבה שנה, הא כיון דחיישינן שמא יעבור על איסור גו"ע יש לגזור שישחוט מיד כשאפשר, ולא מצינו שיעור שנה לחשש שמא ישהנו. ג, מהריט"א ביאר דעשו בזה"ז זכר למקדש.

**מאיזה זמן מונין שנה**

בר"ה ו: מייתי פלוגתא מאימתי מונין לו שנה, אביי אמר משעה שנולד ראב"י אמר משעה שנראה להרצאה, ואמרינן דלא פליגי הא בתם הא בבע"מ, דתם אינו ראוי להקרבה עד יום שמיני, אך בע"מ בקים לן שכלו לו חדשיו ראוי לשחיטה ואכילה מיד. והקשה הגרי"ז כאן מדוע בזה"ז אם נולד לו מום אחר שנתו אין מונין לו אלא ל' יום, הא הוי כלא נראה לאכילה עד אותו זמן ונמנה לו שנה. וכן הקשה הרש"ש ותירץ דבאמת מהתורה שרי ורק מדרבנן אסרוהו, כלומר דאף אם נאמר דאיסור אכילה תוך שנתו דאורייתא מכל מקום מהתורה מונין לו משעה שנולד לו המום, ורק מדרבנן קבעו דלאחר שנתו מונין לו ל' יום. ובזה יישב מדוע התירו ל' יום מפני השב אבדה, דאפילו נאמר שאיסור אכילה בבע"מ דאורייתא מכל מקום מהתורה מונין לו שנה משעה שנולד המום.

וכן יש להקשות היכא דהבעלים נתנו לכהן לאחר כמה חדשים מדוע חדשים הראשונים מצטרפין והכהן צריך לאוכלו תוך שנתו, הא הכהן אינו עובר על בל תאחר כיון דלא היה בידו להקריבו אלא משעה שהגיע לידו, ומדוע כלפי איסור אכילה מנינן משעה שנולד או שנראה להרצאה, הא אין זה בידו להקריבו. מיהו י"ל דכלפי נאכל תוך שנתו כל שהיה מותר בהקרבה או באכילה הרי זה מצטרף.

ואולי יש ליישב דאם אסור באכילה משום ספק נפל שפיר י"ל דכלפי אכילה חשיב כנולד רק באותה שעה, ומונין לו שנה משעה שראוי לאכילה, אך אם אסור באכילה משום איסור בכור עד שיולד לו מום או כל טעם אחר אין זה נחשב שנולד מאותה שעה כלפי איסור אכילה, ומונין לו שנה מתחילה. ודין הרצאה בקדשים מקורו משום איסור נפל, אלא דהתורה אסרה אף בקים לן דכלו לו חדשיו, עי' תוס' שבת קלו. ויבמות פ:.

**איך משכח"ל שנה בלא רגלים**

במס' ר"ה ו: אמרינן בשלמא רגלים בלא שנה משכח"ל, אך שנה בלא רגלים היכי משכח"ל. בשלמא לר' שמעון דבעינן כסדרן שפיר משכח"ל, אך לת"ק דלעולם מנינן ג"ר היכי משכח"ל. ומשני בשנה מעוברת וכרבי דלעולם מונים רק יב"ח, ונמצא דלא עברו ג"ר ועברה שנה, או כמ"ד דעצרת פעמים ד' פעמים ה', עיי"ש. והקשה ברכת הזבח סוף מס' ערכין על הרמב"ם דפסק כת"ק דאין צריך ג"ר כסדרן, וכן פסק כרבנן דמונים שנה ועיבורה, ופסק כאחרים דאין בין עצרת לעצרת אלא ד' ימים בלבד, ואם כן לא משכח"ל שנה בלא רגלים, ומדוע כתב בהל' י"ג עבר ואיחר הבכור לאחר שנתו אע"פ שהוא עובר בל"ת אם היה תם הרי זה לא נפסל וכו', הא לא משכח"ל שיעבור על בל תאחר בשנה אלא בג"ר. ומהריט"א כתב דאין זה דיוק, דמכל מקום לאחר שנה ודאי עובר. אך כתב להקשות מטעם אחר דברמב"ם משמע שמשכח"ל אופן שעברה שנתו ולא עבר על ב"ת מדהוצרך לומר דאפילו באופן שעבר על ב"ת לא נפסל, והא בשנה לעולם עובר על ב"ת.

ותירץ ברכת הזבח דהרמב"ם נקט להלכה דבכור אינו בכלל ב"ת דרגלים, דלא התרבה בכור לענין זה, ודלא כברייתא ר"ה ד: וברייתא שם ו: אחד בכור וכו', ולכן לא הביא דין זה דבכור עובר בבל תאחר דרגלים, אלא עובר בב"ת לאחר שנה בלבד. עוד תירץ דאיירי בהיה חולה ברגלים כמש"כ תוס' שם לדעת ר' מאיר דעובר ברגל אחד ולדעת ראבר"ש דעובר בב' רגלים, ולדידהו אי אפשר ליישב תירוצי הגמ' ועל כרחיך צ"ל דנפק"מ בהיה חולה ברגלים. ומהריט"א הקשה על זה דלפי מה שפסק הרמב"ם דאף חולה וזקן חייבים בשמחה אכתי קשה, דכיון שמחוייב לבא לביהמ"ק משום מצות שמחה שוב עובר על ב"ת דרגלים. ולכאורה י"ל דאיירי בהיה אנוס ברגל ולא יכל לבא בשום אופן, דמצד ב"ת דרגלים אינו עובר ומצד שנה עובר.

**לימד על הבכור שנאכל לשני ימים ולילה**

הקשה הרש"ש אפילו נאמר שנאכל ליום ולילה מתקיים כאן הפסוק שנה בשנה, דהא הלילה נחשבת כיום מחר ונמצא שאוכל בלילה אף שהוא שנה שניה. ותירץ דקיי"ל שעות פוסלות בקדשים, וכיון שמונין לתם רק משעה שנראה להרצאה אין מונין לו אלא מיום שמיני בבוקר, ונמצא שכל בכור תם נגמר שנתו בבוקר שלאחר שנה מיום שמיני, ולכן לא משכח"ל שנה שניה אלא אם נאכל לשני ימים ולילה.

**דף כח ע"א**

**אבעיא להו היכי קאמר וכו'**

לפי הצד שאף כשנולד המום בתוך שנתו רשאי להמתין עוד ל' יום אחר שנתו, צ"ע טעם הדבר, מדוע התירו עוד ל' יום בלא טעם. ולפי הצד שדוקא בנולד המום אחר שנתו רשאי להמתין ל' יום ודאי הוא הדין בנולד בסוף שנתו דנותנים לו השלמה לל' יום, דמאי גרע נולד בסוף שנתו מנולד אחר שנתו.

**אבל מפני השבת אבדה לבעלים אמרו רשאי לקיימו ל' יום**

רש"י נקט דאיירי בבכור ביד בעלים, דרשאי להמתין ל' יום עד שימצא כהן לתת לו, ואם לא מצא צריך לשחטו ולמלוח הבשר ויתן לכהן. ולפי"ז השבת אבדה לבעלים היינו שהתירו לישראל לעבור על הדין לטובת הכהן. ונקט המנ"ח מצוה י"ח שלפי רש"י כאשר נתן כבר לכהן לא התירו לכהן לעבור על דין שנה בשנה אלא ישחוט מיד. אך תוס' נקטו דאיירי בבכור ביד כהן, דהתירו לו להמתין ל' יום עד שיצטרך לבשר לאכול, ולישראל התירו אף טפי מל' יום עד שימצא כהן. ולפי"ז השבת אבדה לבעלים היינו הם עצמם שלא יפסידו ממונם. וברמב"ם משמע דבכל גוונא התירו ל' יום בין ביד בעלים ובין ביד כהן, וכן כתב המנ"ח.

הקשה מהריט"א מדוע לגבי מתנות דזרוע לחיים וקיבה קיי"ל דאם שחט בהמת חולין ואינו מוצא כהן לתת לו מתנותיו מעלה בדמים ואוכלו, כיון דהמתנות מותרות לזרים, ואילו הכא דחו דין נאכל בתוך שנתו ותקנו עוד ל' יום, ולתוס' ביד ישראל תקנו שימתין עד שימצא כהן, נימא דיעלה בדמים וישחטנו מיד כדי שלא להפסיד המצוה. ותירץ דהיכא שיכול להמתין מלשחוט עדיף שיתן את גוף הבכור לכהן מאשר שיקיים מצות אכילה תוך שנתו, משא"כ התם דאיירי בבהמת חולין ושוחטו לעצמו ונשאר לו מתנות שפיר מעלה בדמים מפני הפסד כהן. ולכאורה י"ל עוד דעיקר המצוה היא שיאכל בתורת בכור וכאשר מעלה בדמים ואוכל בלא נתינה אינו מקיים עיקר המצוה. אך אכתי הקשה מהריט"א מש"כ רש"י דכאשר לא מצא כהן שוחטו ומולחו, ואינו אוכל את הבשר בעצמו, ומדוע לא יאכל הבשר וישום הדמים.

**השוחט את הבכור וכו'**

נחלקו הראשונים לדעת ר' מאיר האם הוי קנס או גזירה, רש"י בביצה כז: ותוס' כאן נקטו דהוי קנס וכלשון הגמ' קנסא קא קניס, ולכן פסקו תוס' דאין הלכה כר' מאיר. והרמב"ם והרא"ש פסקו דהוי גזירה ולכן פסקו דהלכה כר' מאיר. ובשו"ע פסק כהרמב"ם והרא"ש והט"ז הביא דברי הטור שיש מקילין בזה. ועי' ביאור הגר"א מש"כ בזה.

ונראה דאי הוי גזירה הרי מדרבנן חשבינן ליה כבכור שלא הותר, שהוא ספק קדשים, אך אי הוי קנס בעלמא ודאי אינו עובר על איסור קדשים. ואפשר שיש בזה נפק"מ האם קנסו בנו אחריו, דאם הוי קנס אפשר דלבנו שרי.

עוד נראה דאם החכם ראה את הבכור קודם שחיטה ולא התירו משום שלא היה עדים שנפל המום מאליו וכל כיוצ"ב, ואחר שחיטה הביא עדים, מודה ר' מאיר שיכול החכם להתיר לו עכשיו על סמך ראייתו של קודם לכן, דבכה"ג לא גזרו.