ציונים והערות- 12 חוזר וניעור א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

**שמעתא ד'חוזר וניעור'** אדר א' מס' 12

# תמצית שיטות הראשונים

# בגדרי חוזר וניעור

# הערות בדעת הרא"ש

# דעת הראב"ד

# שיטת הרמב"ן והרשב"א

**הסוגיא היא בדברי הרא"ש סי' ל"ז**, וכן בדברי **הראב"ד והרמב"ן** בעבודה זרה ע"ג. הו"ד **בתורת הבית** כ"ז. **ובר"ן על הרי"ף** שם. ורצוי ללמוד **בזריזות** את הסוגיא בע"ז דף ע"ג. מהמשנה עד כי אתא ר' יצחק, [וכן בכורות דף כ"ב – כ"ג, ותוס' ד"ה יתיב בתחילת דבריו בלבד], אמנם הגמ' שם מורכבת מהרבה פרטי דינים, ולכך אין להתעכב בזה הרבה, דאי"ז מוכרח להבנת עצם הדברים ועיקר ענין סוגיין הוא לברר דעת הרא"ש, הראב"ד, והראשונים בדין חו"נ וסברותיהם.

**הנידונים בסוגיא: א.** יש לברר את יסוד דינא דחוזר וניעור, אי משום דכח ההיתר דרוב אינה היתר דנקבע, ובעינן דסיבת ההיתר תהא קיימת תדיר, או משום שהוה כהוכר האיסור, וכן יש לדון בדרך נוספת, **והרבה נפק"מ יש לדון בזה.**

**ב.** **בדין** חוזר וניעור ישנם כמה וכמה שיטות בראשונים, כדלקמיה, ועלינו לטרוח הרבה לברר ולבאר טעמו של כל אחד ואחד ויסוד פלוגתתם.

**ג.** **עוד** יש לדון, דהנה בפשטות חוזר וניעור הוא דין המפורש בגמ' בבכורות כ"ב. "דמצא מין את מינו וניעור", **ומאידך** ישנו מושג בגמ' בע"ז ע"ג. ד"קמא קמא בטיל". **ולכאו'** ב' המושגים הם סתירה זה לזה, וכמה דרכים נאמרו בראשונים בזה, **ולדעת תוס'** בע"ז שם וחולין פ"ו: קק"ב הוא קולא מסוימת בחומרא של יי"נ במשהו, וע"ז מתבאר שם ד'משהו' אינו חוזר וניעור, אבל שאר האיסורים [וכן יי"נ כאשר יגיע לרוב או נו"ט] שפיר חו"נ, וכן דעת הרא"ש שם, ולפי"ז אין ללמוד כלום מהסוגיא בע"ז לענין חו"נ, **אולם** תוס' בבכורות והראב"ד למדו מהסוגיא שם דאין חו"נ.

# **תמצית שיטות הראשונים**

**דעת הרא"ש -** דלעולם אם נתוסף איסור חוזר וניעור, בין במינו בין בשאינו מינו, בין בלח בין ביבש, וגם בתרומה וערלה (דהצריכו יותר מרוב ויותר משיעור נו"ט) דשיעורם במאה ומאתים, לעולם חו"נ.

**דעת הראב"ד -** הו"ד בראשונים [חידושי הרמב"ן והר"ן ע"ז ע"ג. ובתוה"ב כ"ו:] דלעולם אינו חוזר וניעור, ואף מין בשאינו מינו וניתוסף אח"כ מן האיסור עד כדי נתינת טעם, אינו חוזר וניעור, דכבר נעשה להיתר, ולא רק שאינו חו"נ אלא גם מצטרף עם ההיתר לבטל איסור שיפול.

**דעת הרמב"ן והרשב"א** [שם] - הסכימו עם הראב"ד דבכל דוכתא לא אמרינן חוזר וניעור, אבל היכא דנתרבה עד כדי נתינת טעם חוזר וניעור, וכן במין במינו בלח, כיון שהשוו את דינו לאינו מינו. וכן הוא שיטת תוס' ב"ק דף ק:, ולדבריהם יב"י אינו חו"נ.

**בהוכר האיסור** - מוסכם וברור דחוזר לאיסורו כדאיתא בירושלמי פ"ב דערלה ה"ג, הו"ד **בהגר"א** צ"ח ס"ק י"ח, **ובפר"ח** צ"ט ס"ק כ"א. ועי' **ברא"ש** בתו"ד דכתב "אם אח"כ הוכר האיסור מתוך ההיתר **פשיטא** שאסור לאוכלו".

**להלכה –** **הרמ"א** סי' צ"ט ו' פסק כהרא"ש, **והש"ך** שם תמה עליו שנתעלם מדברי כל הראשונים הנ"ל.[[1]](#footnote-2)

# **בגדרי חוזר וניעור**

**ביסוד דינא דהאיסור חוזר וניעור אע"פ שכבר נהפך האיסור להיתר, (בפרט ביבש ביבש שאינו נו"ט), יש לחקור ג' צדדים.**

**א. בקובץ שמועות** [חולין ל"ו] צידד, דכח המתיר של 'רוב' לא מהני רק כל זמן דאיכא כח מתיר זה, ואם נתרבה איסור דעכשיו ליכא כח המתיר, חזר לאיסורו, ועי' **שער"י** ג' י' [עומקא 484] שדחה צד זה, דא"כ איך מותר לאכול את השתים האחרונות, הלא עכשיו ליכא רוב היתר להתירם מכח אחרי רבים להטות, ונראה דיש לדון הרבה בטענה זו.

**ב. לעולם** די לנו שפעל המתיר זה בשעה ראשונה להתיר את מיעוט האיסור, ושוב לא יופסק היתר זה לעולם, אבל מ"מ היתר זה הוא מוגבל, דכיון דעיקר ההיתר הוא מפני התערובת לא שייך זה ההיתר רק כל זמן שלא נפסק ענין זה של תערובת, אבל אם הוכר האיסור ופסק ענין התערובת לגמרי, לא מהני היתר של ביטול ברוב, וע"י הוספת האיסור חשוב כהוכר[[2]](#footnote-3), כן הכריע **בשער"י** שם, וכן צידד הגרא"ו שם ובעוד דוכתי, דכאשר יש רוב כבר ליכא 'ספק' ויסוד ההיתר דתערובת הוא ה'ספק' וכשיש רוב איסור הוה 'ודאי'. ועי' שיעורי רבי אלחנן[[3]](#footnote-4), דכתב **נפק"מ** בין הטעמים, במחצה על מחצה, שאם הטעם משום הוכר האיסור, צריך שיהא שם רוב איסור דעי"ז הוה כבעין[[4]](#footnote-5), אבל אם הטעם הוא משום שעכשיו אין שם רוב היתר לבטל, סגי אם ריבה כ"כ איסור עד שנעשה מחצה על מחצה, דאמרינן חוזר וניעור, [ועי' לק' דברי האחרונים בזה], ועי"ש שדן **נפק"מ נוספת**, דלפי צד הראשון יהא חו"נ בחמץ בפסח אפי' שלא נוסף איסור מחוץ לתערובת [ועי' לק' בענין חוזר וניעור בפסח], ולדרך השניה לא. ונרא' דיש לדון טובא בנפק"מ זו.

**ג. לכאו'** יש לצדד **דרך נוספת**, דלעולם ההיתר חל ונקבע, אמנם אין ההיתר על החפצא של האיסור, אלא על 'התערובת', ולפיכך כל שהשתנתה התערובת תו ליכא היתרא, ומחצה הוא נמי שינוי בתערובת. **ולכאו'** כן מוכח מד' השו"ע והרמ"א סימן ק"א ס"ב ו**הש"ך** שם (ס"ק ח') דכתבו דאם אחר ההתערבות נעשתה לחתיכה הראויה להתכבד לא נימא חו"נ, וכבר מתבאר כן ברא"ש סי' ל"ו, ולפי ב' דרכים הנ"ל היה ראוי שיהא בזה חו"נ[[5]](#footnote-6) וע"כ כדרך זו, ולכן כל שהשינוי לא קאתי מחוץ לתערובת, היינו שלא נוסף איסור או היתר מבחוץ לא נשתנה עצם "התערובת", [ולפי"ז יותר היה נראה דבפסח לא יהא חו"נ, עי' לק' מש"כ מהראב"ד והרשב"א לגבי חו"נ בפסח, ויש לדחות].

**והנה** כתב **הרא"ש** **דבישל לתערובת יב"י מין במינו** שרי, ולא אמרינן בזה חו"נ, ולכאו' צ"ב דהרי עתה הוא תערובת 'לח' שדינה בס', ויל"ע בזה לפי כל המהלכים הנ"ל[[6]](#footnote-7), ועי' היטב ברא"ש דבאמת טרח להוסיף בזה טעם חדש, דהציר הוא ציר של היתר יעו"ש שהאריך בזה וצ"ב, **ומאידך** יש לבאר הדין **בישל לתערובת במין שאינו מינו** דאסור [ובש"ך סצ"ח דהוא מהתורה], ע"פ כל הנ"ל.

**מחצה על מחצה -** הנה לשון **הרא"ש** "והוי כאילו הוכר האיסור", וכן לשון **מהרא"י** בהג' שערי דורא הובא **בש"ך** צ"ט ס"ק כ"א, ולכאו' היה נראה יותר כצד ב', וכ"כ להדיא **המעדני יו"ט** על הרא"ש, דבעי רוב משום דע"י הרוב נחשב הוכר האיסור. **אמנם** יש לתמוה, דהרי מפורש ברא"ש דלא בעי רוב, דכתב להוכיח מסאה תרומה שנפלה לק' ושוב נפלה עוד סאה דחו"נ והרי שם אין רוב איסור, אלמא אפי' מחצה על מחצה וכל שאינו בטל, הרי הוא חו"נ, וצ"ע. **ובאמת** מצינו בזה פלוגתא גדולה באחרונים **דהפר"ח** בסי' צ"ט דעסק הרבה בשמעתין כתב בכל דבריו דבעינן רוב לאיסור, וכ"כ **בפרי תואר** סקי"ב **ובפלתי**, דבמחצה על מחצה לא אמרינן חוזר וניעור. אבל **ביד יהודה** צ"ט ס"ק כ"ה כתב דפשוט דה"ה במחצה איסור נמי חוזר וניעור, וכדי דלא יהא חו"נ בעינן רוב להיתרא[[7]](#footnote-8). [[8]](#footnote-9). ויש לדון מהי שורש פלוגתתם של האחרונים בזה, ולכאו' תליא בסברות הנ"ל ויש לדון בזה הרבה.

**הגדרת האיסור בזמן הביטול -** עי' **קובץ שמועות** שם **ובקוה"ע** ע"א ז' דלהרא"ש דנהפך האיסור להיות היתר, צ"ב דמה לי אם הוכר האיסור, והרי כבר הותר. **וביותר** קשה גבי טומאה דכיון שפקעה היאך חוזרת וניעורה. **וכתב לבאר** דהיתר ביטול בתערובת אינו ככל דברים המתירים לחלוטין ומפקיעין, אלא הוא מתיר רק לשעתו, והיינו **דהספק הוא סיבת ההיתר**, וצריך שיהא המתיר הזה תמיד, היינו הספק הגורם ההיתר, ועי"ש עוד "**דסיבת האיסור**" קיימת בלא האיסור, והדברים אינם מוגדרים כ"צ, ויש להאריך בביאור הדבר.

**והנה בקובץ שמועות** שם כתב, דאדם שנתערבו לו כלים טמאים ברוב כלים טהורים, והטביל כולם, וחזרו וניתוספו שם כלים טמאים עד שרבו על הטהורים, דלכאו' נימא חו"נ, **אמנם** אינו כן, ופשוט שהטבילה שמקודם הועילה, אע"פ שבשעת הטבילה היתה בשעת ביטולם, וזאת משום דעצם הטומאה לא פקעה, אע"פ שהכלי היה בניהוג של טהרה[[9]](#footnote-10). ועי' **בשער"י** פי"ד [עומקא 491] דחקר אם חו"נ למפרע וכגון מעשר דנתבטל ואפ"ה בשעת ביטולו פדאו ושוב חו"נ, האם צריך לפדות שוב, ונקט שם דהפשטות הוא דאינו למפרע, ועי"ש שהאריך, ועי' **משב"ז** סוף סי' ק"ט. [וצ"ע אולי לחלק בין טבילה לפדיון]. **ובעיקר הנידון**, עי' היטב בלשון **הרא"ש** סוף סי' ל"ז דנראה דחלוק בזה טומאה מאיסור, דגבי טומאה כתב חו"נ (ולכאו' משום דגם בשעת ביטולו מטמא במשא) וגבי איסור הוסיף מכאן ולהבא, וצ"ב[[10]](#footnote-11).

**מדאורייתא או מדרבנן** - בכו"פ סי' צ"ט כתב דודאי הך דינא דחוזר וניעור הוא מדרבנן [ואף אם יש רוב איסור], ומשום דאחר דבטל מה"ת איך יחזור לאיסורו. **אבל** הפשטות דהוא דין תורה, וכמש"נ לעיל כמה מהלכים בזה, וכ"כ **היד יהודה** צ"ט ס"ק כ"ה, **והוכיח כן** מדהביא הרא"ש ראי׳ מהא דויקץ כישן הפיגול, ושם מדאורייתא הוא, **וכן** הוכיח מגוף דברי הרא"ש דכתב דהוא כהוכר איסורו אלמא דאוריתא הוא. **וכן** משמע **בתוס'** בע"ז ע"ג. ד"ה כי אתא, שכתבו "וכי תעלה על דעתך דאם אדם מערה חלב בקדרה עד שנו"ט לבסוף יהא מותר, וכ"כ **בחזו"א** [סימן כח סקי"ח] דהא דחוזר וניעור ברוב או בנו״ט אינו חומרא מדרבנן אלא כן הוא מעיקר הדין[[11]](#footnote-12). [[12]](#footnote-13).

# **הערות בדעת הרא"ש**

**דעת הרא"ש דלעולם חו"נ בין בנו"ט בין במינו בין ביב"י**, ועי' הערה[[13]](#footnote-14), ויש להעיר כמה הערות בדבריו וכדלקמיה.

**א. ואף על פי שמותר לאכול שלשתן כאח' וכו', מיהו אם ניתוסף עליו איסור וכו'.** **מבואר בדבריו** דעיקר החידוש שיש בחו"נ הוא דנאסר אע"פ שנהפך להיתר, ונראה, דאי לא היה נהפך היה פשוט דחו"נ, אמנם הרשב"א ס"ל דלא נהפך ואפ"ה ס"ל דיב"י אין חו"נ, עי' לק'.

**ב. ולא מיבעיא מין בשאינו מינו וכו' וגם מין במינו בדבר לח ביתר מששים וכו', אלא אפילו מין במינו בדבר יבש וכו'.** הנה הרא"ש כתב דנו"ט דעתה נוסף בו טעם הוא פשוט, ואח"כ הוסיף דגם מב"מ, ואח"כ הוסיף דאפי' יבש, וצריך לבאר את ג' הדרגות [לפי הסברות דלעיל ביסוד דינא דחו"נ], ועי' מש"נ לק' בדעת הראשונים דס"ל לקושטא דרק בנו"ט חו"נ.

**ג. וליכא למימר דטעמא דרבנן גבי תרומה משום דבעו הרמה הילכך לא נתבטלה וכו',** [בתוס' בכורות כ"ב. ד"ה יתיב דחו את הראיה מה"ט], **הא ליתא דהרמה אינה אלא מפני גזל השבט וכו'.** ועי' **פליתי** צ"ט סקי"ב**, ושער"י** ש"ג פי"א [עומקא] שהקשו דסתר הרא"ש דבריו למש"כ לעיל מיניה להוכיח דאף לרבנן בשאר איסורים דלא בעי' הרמה הידיעה גורמת ההיתר, ושאני תרומה דבעי' הרמה, ומבואר דהרמה אע"פ שהיא משום גזל השבט היא משפיעה ומעכבת בעיקר הביטול, עיי"ש.

**ד. ועוד דאפי' לקולא אמרינן מצא מין את מינו וניעור וכו', לעורר אף את ההיתר שכבר נאסרו וכו'.** מש"כ ד'ההיתר נאסר' אי"ז דין מסוים בתרומה שמדמעת (עי' שער"י ג' פ"י, וצ"ע) דהרי בהמשך כ"כ גבי כל האיסורים "דבכל איסורין אמרינן מצא מין את מינו לעורר אף את ההיתר שכבר נאסרו להתירו", וא"כ צ"ע **דההיתר לא נאסר** אלא **דלא היה בתערובת שיעור ביטול** ועי' **בתשובת מהר"ם מרוטנבורג** שהובא בשו"ת הרשב"א [ח"א סימן תשל] שהעיר כעי"ז. **ובשיעור** 'בביאור דעת הרא"ש' נתבאר דעת הרא"ש בזה דבכל תערובת אפי' מחצה על מחצה נאסר הכל. **אמנם** עדיין צ"ע איך אפשר ללמוד משם חו"נ אחר דין רוב, והרי חלוק האיסור שע"י רוב **דהוא דין ודאי,** ממה דנאסר ההיתר משום שאין שיעור ביטול, ואיך נלמד שאפי' אחר חלות דין רוב חו"נ. וצריך להתייגע בזה הרבה, דלכאו' אפשר ללמוד מזה יסודות לענין חו"נ.

**עי' פרי מגדים** בפתיחה [ח"א פרק א'] דדן לומר שכל הדין ביטול ברוב שמהפך את דין הדבר, היינו בביטול איסור ברוב היתר, אך היתר שמתבטל ברוב איסור איננו מתהפך לאיסור (ואינו משלים לשיעור כזית איסור). **ולדבריו** צ"ע איך למד הרא"ש משם דאיסור שנהפך להיתר חו"נ, והרי התם ההיתר לא נתהפך לאיסור, ולכך הוא חו"נ, וצ"ע.

**ה. וכך אנו אומרים אף בקדשים וכו', אלמא אע"פ דכבר נצטרף חצי זית דחוץ לזמנו עם חצי זית דחוץ למקומו לפסול וכו'.** עי' לעיל ג' מהלכים בביאור דינא דחו"נ, וצריך להתייגע הרבה להבין הדימוי של צירוף חצי זית דחוץ לזמנו עם חצי זית לחוץ למקומו לענין 'תערובת' ו'ביטול ברוב'[[14]](#footnote-15).

**ו. וכי האי גוונא נמי אמרינן גבי טומאה בפ"ג דבכורות וכו'.** יש לתמוה מ"ט לא הביא ראיה זו בתחילה, דהרי גמ' ערוכה היא דמצא מין את מינו וניעור. **ולכאו'** מבואר דהיה סברא לחלק בין טומאה לבין איסור, וכן דעת **תוס' ב"ק** ק:, **והראב"ד** בתמים דעים סי' ל"ו, אולם **תוס' בכורות** כ"ב. הקשה סתירת הסוגיות בין חו"נ וקמא קמא בטיל, ולא תירץ דטומאה שאני, ואדרבה כתב **דבאיסור ראוי יותר** שיהא חו"נ. **ובאמת** צריך להתייגע הרבה מהיכ"ת לחלק בזה בין טומאה לאיסור, והלא לכאו' גדרי תערובת וגדרי רוב שווים בהם.

# **דעת הראב"ד**

**ע"ז** עג. מתני' יי"נ אסור ואוסר בכ"ש[[15]](#footnote-16), **ובגמ'** כי אתא רב דימי א"ר יוחנן המערה יין נסך מחבית לבור, אפילו כל היום כולו, ראשון ראשון בטל, ומסקינן שם דמתני' דאוסר בכ"ש מיירי בנפל יין היתר לתוך יין אסור, ור' דימי איירי בנפל האיסור לתוך ההיתר[[16]](#footnote-17). **ונחלקו הראשונים** בדינא דקמא קמא בטל המבואר שם דלכאו' הוא סותר לדינא דחו"נ. **והנה** דעת תוס' שם ובחולין פ"ז: דכל דברי הגמ' שם הם לענין החומרא דיי"נ **במשהו**, דקמ"ל דהוא דוקא בנפיל לגו איסורא, אבל בנפיל לגו התירא יש לדון דמיד מתבטל להיתר, ולא נחשב דיש כאן אפילו 'כל שהוא איסור', אבל כאשר נפל **שיעור רוב** במינו, או **שיעור נו"ט** באינו מינו, ודאי אסור דחו"נ, וכ"כ הרא"ש בע"ז סי' כ"ח. **ולדבריהם** לא שמענו מסוגיא שם סתירה לדין חו"נ.

**פי' הראב"ד** [הובא ברמב"ן ובר"ן שם ובתוה"ב כ"ז.] דרב דימי קאמר קק"ב והיינו באיסורא לגו התירא, דאז שרי אפי' נתרבה האיסור ואפי' האיסור נו"ט, דכיון דנתבטל הותר ואינו חו"נ, **ודעתו** דאע"פ דלהלכה לא קיי"ל כר' דימי הנ"ל, היינו ביי"נ משום דס"ל דהחומרא דהחמירו בו דאוסר במשהו ראוי שתאסור מ"מ, ואפי' בנפיל להתירא יאסור ולא יהני בזה קק"ב, אבל בעצם מה ששמענו מדבריו דקק"ב ואין חו"נ אפי' בנו"ט, קי"ל כוותיה[[17]](#footnote-18), **ונפק"מ בשאר איסורין**, וכן **ביי"נ במבשא"מ** (דאין בו את החומרא של יי"נ במשהו) ובהם אמרינן קק"ב ואינו חו"נ, זוהי שיטת הראב"ד. ועי' הערה **דרש"י** פירש נמי כהראב"ד[[18]](#footnote-19).

**ועי' ש"ך** צ"ט כ"א דבפשטות משמעות הראב"ד דאינו חוזר וניעור הוא אפי' אם ישנו רוב איסור, וכפשטות לישנא דר' דימי "אפילו כל היום כולו" וכן נקט **ביד יהודה** צ"ט ס"ק כ"ה. **אמנם ד' הפר"ח** צ"ט כ"א והסכימו עמו **הפרי תואר והפלתי** סקי"ב, דאי ירבה איסורו אי"ז שייך לקמא קמא בטיל, והוכיח לה מתרומות פ"ה מ"ז, **ודעתם** דכאשר יש רוב איסור הוה כבעין וכהוכר. ויל"ע בשורש פלוגתתם.[[19]](#footnote-20). [[20]](#footnote-21).

**והנה** הרבה יש להתבונן בדעת הראב"ד, דא"א לבאר שיטתו בפשיטות ולומר דס"ל דאחר שהותר האיסור **נעשה היתר גמור**, ולפיכך אינו חו"נ, דהרי זה פשוט דבהוכר האיסור מודה הראב"ד, כדאיתא **בירושלמי** פ"ב דערלה ה"ג, הו"ד **בהגר"א** צ"ח ס"ק י"ח, **ובפר"ח** כאן, אלא דס"ל דאע"פ **שלא נעשה היתר גמור** אפ"ה אינו חו"נ בכל אופן. ועי' **שער"י** ג' י' עומקא 485. ועי' **פר"ח** דהקשה אמאי בנו"ט לא אמרינן דטעימתו זו הכרתו והו"ל כהוכר האיסור, ועי' הערה[[21]](#footnote-22).

**והנה הרמב"ן והראשונים** חלקו על הראב"ד כאשר האיסור נו"ט, ומשום דטעמא לא בטיל, והיינו דענין ס' אינו חלות ביטול אלא דנאבד הטעם, וכיון דאיכא טעמא יש לו לאסור, וכן מבואר בתוס' שם הקשו בזה"ל "אם היה אדם מערה חלב בקדירה של היתר מעט מעט, בסירוגין, עד שנתרבה החלב לבסוף כל כך שהיה בו בנותן טעם לקדירה, וכי תעלה על דעתך שהוא מותר משום קמא קמא בטיל", ויל"ע הרבה בביאור דעת הראב"ד ומהי שורש פלוגתתו עם הראשונים.

**עי'** חידושי **החת"ס** שם שחידש בדעת הראב"ד חידוש גדול (דלא כראשונים), וז"ל דדוקא כגון יי"נ שאין אדם מרגיש אם הוא נתנסך או לא, אעפ"י שמרגיש האיסור ערלה וכלאי הכרם ויי"נ, מ"מ איננו מרגיש שהוא ערלה או כלאים או נתנסך, אבל חלב שמרגיש טעם חלב לאחר שנתרבה, בזה לא אמרי' שיאכל ויטעום חלב, ובזה נסתלק' תמיהת תוס' וק"ל, עכ"ל. וע"ע **יד יהודה** צ"ט סקכ"ה דאף להראב"ד חלב שנפל לבשר קמא קמא חו"נ, דכיון דהוי היתר בהיתר אינו בטל כלל, ועוד דהא סוף סוף מבשל טעם בשר וחלב יחד, יעו"ש, וזהו ישוב על תמיהת התוס'.

**והנה** שיטת הראב"ד צ"ע מהסוגיא בבכורות כ"ג. דאמרינן התם חו"נ, ועי' **תוס' ב"ק** ק: חומרא שהחמירו בטומאה ואע"פ שבדר"כ החמירו באיסור יותר מטומאה עכ"ד. ויש בזה דברים מפורשים **בראב"ד** גופיה בספרו תמים דעים סל"ו וז"ל אפשר דטהרות חמירי להו כדאשכחן דאפילו מיין נסך חמירי [ולפי זה היינו מדרבנן], ועוד כי הטומאה כבר נגעה בטהרה והיתה ראויה לטמא אותה לולא שבטלה במיעוטה[[22]](#footnote-23), וכיון שמצאה עוד מעורר אותה לטמא, אבל איסור והיתר אין אוסרין זה את זה במגע, אלא או בטעם או בשיעור גדול, הלכך כיון שבטל שוב אינו ניעור, עכ"ל. [ולתירוץ זה הוא סבר' דאורייתא]. ותי' זה צ"ב טובא.

# **שיטת רמב"ן ורשב"א**

**הרמב"ן הרשב"א והר"ן** פליגי על הראב"ד משום "דטעמא לא בטיל"[[23]](#footnote-24), וכן במין במינו דשווה דינו לטעם דגזרו אטו שאינו מינו, דבזה חו"נ. וה"מ איסורים דאוסרים בס', אבל תרומה וערלה ביתר מס' דלית בהם נתינת טעם אין חו"נ, והיינו דינא דמתני' דערלה דהביא הראב"ד, **ובזה** נדחתה ראיית הראב"ד יעו"ש[[24]](#footnote-25). **ועי' ש"ך** צ"ט סקכ"א דאף להרמב"ן וסיע' יבש ביבש מב"מ [דליכא למיחש שמא יבשלם ויתנו טעם דהרי מין במינו הוא], אין חו"נ[[25]](#footnote-26).

**והנה הרא"ש** הוכיח את שיטתו ממתני' תרומות פ"ה מ"ט דאף לקולא אמרי' חו"נ וכ"ש לאיסור, ולהסוברים דאין חו"נ, עי' **תוס' אנשי שם** דצ"ל דאיירי התם בלא נודע דעדיין לא חל ההיתר ונחשב דקאתו יחדיו, ועוד י"ל דהיכא דפיחתו איגלאי למפרע שההיתר היה יותר ממה שהיו סבורים ולעולם לא נאסר. **וע"ע** מש"כ התוס' אנשי שם משנה ה'. **ומ"מ** צריך לבאר את יסוד סברת פלוגתת הראשונים עם הרא"ש האם אומרים חו"נ ביב"י.

**עי' בתוספות יבמות** דף פב: ד"ה "נתן סאה ונטל סאה", שכתבו ועוד י"ל דמדאורייתא קמא קמא בטיל ואפ"ה בעינן רובא מדרבנן, לכך פריך שפיר כו', והיינו שאף במקום שהוסיף מן המיעוט עד שנעשה רוב, עדיין אין בזה אלא איסור דרבנן. **אמנם** יעויין בתוספות שם ד"ה אמר רבי יוחנן, לגבי מין בשאינו מינו, "שאם הוסיף עד שהוא נו"ט, א"א להתבטל כיון שיש נ"ט לבסוף, דהא טעם כעיקר מן התורה הוא". **ומתבאר** לכאו' חילוק בין מין במינו למין בשאינו מינו, דבמין בשאינו מינו כיון שהצטרף האיסור ליתן טעם בהיתר [ובמקום שטעם אוסר היינו במאכלות אסורות] כיון דטעמא לא בטיל הרי הוא חו"נ. **והיינו** כדברי הראשונים הנ"ל, אמנם במין במינו יש לנו לומר שכיון שהתבטל האיסור בשעה ראשונה שוב איננו חוזר וניעור מדאורייתא, וכן **במקוה אף באינו מינו כיון דלא שייך שם טכ"ע**, אולם מדרבנן בעי רוב דחו"נ, ועי' **רשב"א וריטב"א ביבמות שם** יעו"ש.

**ענין חוזר וניעור בפסח ופסק ההלכה בחוזר וניעור וכל ענין ידיעת התערובת ייצא בעזה"י בדף מס' 13 בימים הקרובים.**

1. **מצינו** עוד שיטת ר"ת בתוס' בכורות כ"ב: וב"ק ק:, דס"ל דכאשר האיסור נשפך לתוך ההיתר בהפסקות אמרינן קמא קמא בטיל, ואע"פ שלבסוף יש רוב איסור, אבל כאשר נשפך בלא הפסקות שפיר אמרינן "חוזר וניעור", ואע"פ שבתחילת השפיכה היה האיסור מיעוט בתערובת ושריא, דמ"מ לבסוף שנתרבה האיסור אמרינן חו"נ, והיינו דקמא קמא היא סיבה לדון ביטול עד כדי שלא יהא ראוי לדון בו חו"נ, אולם כאשר שופך יחד ליכא לסיבה דקק"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ועי"ש** שדרך ראשונה היא ביאור רק בדעת הרא"ש, אבל דרך זו היא יכולה להיות ביאור לכל שיטות הראשונים, רק איפליגו אם ע"י כל הוספת איסור חשוב כהוכר, או רק ע"י טעם נחשב כהוכר. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ובקובץ** שמועות שם הדברים מעורבבים דכתב דגם לצד שהוא משום הוכר האיסור יהא חו"נ בפסח, והוא תמוה דעי"ש דבעינן דיהא ספק וכאשר הוכר האיסור ונעשה ודאי לא שייך תורת ביטול, אבל חמץ בפסח עדיין ספק הוא, ונקוט מש"כ בשיעורי רבי אלחנן. [↑](#footnote-ref-4)
4. **באמת יש לתמוה בזה דאי נקיטנא דרק ע"י 'דין רוב' איסור, נחשב כהוכר האיסור, א"כ כיון דכבר בטל ונעשה היתר אין כאן דין רוב איסור.** [↑](#footnote-ref-5)
5. **ובשער"י** שם הביא, דלדרך א' ודאי צריך להיות שלא יהא בטל, אולם להגר"א שבדרבנן נקטינן דאינו חו"נ, א"כ ניחא דברי הש"ך דחתה"ל מדרבנן הוא, אבל לדרך ב' מתבאר בדבריו דשפיר בטל, ויש לדון בזה דלכאו' גדר הדין דבריה וחתה"ל דהם חשובים ואינם כמעורבים. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ולמהלך** א', הרי אין ראויה התערובת עתה לביטול חד בתרי, וכן יש מקום לדון למהלך ב' דגדרו כטעם, וכן למהלך ג' הרי נשתנתה. ועי' ב"י בשם רבינו ירוחם "בישל היבש ביבש שמותר, כיון שהיה בטל כבר בעודו יבש, ולא נאמר כבר נפלט טעמו ואוסר **ולא התירוהו אלא בעודו יבש**, ונראה קצת כמהלך ג'. [↑](#footnote-ref-7)
7. **חידושו** הגדול דהפרי תואר – הפרי תואר חידש דלהרמב"ם והראב"ד דספק דאורייתא לקולא מה"ת, גם באיקבע איסורא שרי במחצה על מחצה, ורק ברוב איסור אסור, [וכתב היד יהודה דלדבריו הגוונא דחייב אשם תלוי הוא כשהיה יכול לברר לפני שאכל, אמנם חלק עליו שם בכל תוקף], וא"כ לדבריו במחצה על מחצה שרי מדינא מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ועי'** רש"י בכורות כ"ג. ד"ה גזירה, עכשיו מוצא טמא ראשון את טמא שני וניעור מתורת טהורה ומצטרף עם זה **והוו להו פלגא ופלגא** ולא מיבטל, אלמא טומאה שבטלה חזרה וניעורה מתורת טהרה, ועי"ש בצ"ק וחידושי הגרי"ז, **ועי' ביאור הגר"א סי' ק"ט ס"ק ח' בליקוט דמחצה על מחצה הוה כבעין.** [↑](#footnote-ref-9)
9. **עי'** בכורות כ"ב. דמבואר שם דלא מהני השקה למים טמאים כאשר רובם ציר, וכאשר חזרו וניעורו הרי הם בטומאתם הראשונה, ולכאו' הוא סתירה לדבריו. וי"ל דשאני התם דהיא תערובת לח בלח מין בשאינו מינו, דאז הנידון הוא על הגדרת הדבר אם הוא ציר היינו אוכל או מים היינו משקה, וכמו שפרש"י שם ד"ה משום הך מיעוטא, "והשקה לא מהניא להו הואיל ורובא ציר ובאוכל לא סלקא השקה", אבל משום עצם זה שנהוגים לפנינו כטהורים אי"ז מונע את ההשקה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וע"ע** בקו"ש ח"ב בקובץ שמועות ב"מ אות כ', ובקובץ ביאורים על מסכ' בכורות סימן ה'. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ויש** עוד לדון להוכיח כן מהא דכתב הרא"ש דמהני חו"נ גם לקולא [ולא רק בתרומה אלא בכל האיסורים]. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ועי'** ברשב"א ובריטב"א יבמות פ"ב:, ומתבאר דס"ל דחו"נ מדרבנן הוא, אמנם איירי התם כשליכא לנו"ט, ולטעמייהו דלא ס"ל חוזר וניעור בכל גוונא, וכמבואר לק'. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי'** פר"ח ופר"ת דכתבו דלדעת הרא"ש אף באיסורים שדינם ביותר מס', חו"נ, מדכתב להוכיח ממתני' דסוף פ"ה דתרומות, **אולם** עי' פליתי צ"ט סקי"ב דהכריח דהרא"ש ס"ל בזה כהרמב"ן [הו"ד לק'] דיותר מס' אין חו"נ, ממאי דפסק ע"ז ע"ג. דאמרי' קק"ב ואין חו"נ עד שיעור נתינת טעם, וכ"כ הפר"ח בסוף דבריו. **וע"ע** שו"ת הרשב"א תש"ל דמבואר שי' המהר"ם מרוטנבורג כהרא"ש, **אולם** ס"ל דה"מ שאר איסורים וה"ה תרומה דשיעורו קרוב לס', אבל ערלה דשיעורה במאתים אין חו"נ, [דשיעור 'מאה' הוא בגדרי טעם כמו דמצינו מ"ד דכל נו"ט שיעורו במאה, אבל מאתים אינו ענין לטעם]. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ועיין** בתו' שם דכתבו "לא שייך הכא מצא מין את מינו וניעור". [↑](#footnote-ref-15)
15. **הרמב"ם** בפיה"מ שם כתב דאסור בכ"ש דכתיב לא ידבק בידך "מאומה" מן החרם. **והנה** הרי באינו מינו דינו בנו"ט, ומתבאר דביטול בתערובת מין בשאינו מינו, אפי' 'מאומה' אינו, והטעם בזה משום דהתערובת היא על המינים בעצמם, לכך ענין ביטולו הוא דאין כאן כלל ממין יין, ולא נחשב אפי' מאומה, ואין כאן "כל שהוא" של יי"נ, משא"כ מין במינו דמצד המינים עצמם הרי אדרבה מחזקים זה את זה, ואי"ז אלא תערובת "באיסור והיתר" והרוב מגדיר דהכל "מותר", אבל מציאות של י"נ נשארת גם לפי הגדרת הרוב. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ביאור** הסברא לחלק בין איסורא לגו היתרא לבין היתרא לגו איסורא, כתב הר"ן על הרי"ף שם "לפי שאותו דבר שעומד במקומו חשוב יותר מן הבא עליו ולפיכך כשהאיסור עומד במקומו ואפילו משהו אוסר את היין שבא עליו ואפי' חבית גדולה בבת אחת משום חומרא דיי"נ אבל בשהיתר במקומו והאיסור בא עליו ההיתר מבטל את האיסור אא"כ בא עליו איסור מרובה שיש בו כדי ליתן טעם בהיתר". [↑](#footnote-ref-17)
17. **ומדברי** הראב"ד למדנו דשייך גוונא דיטעם טעם איסור והוא יהיה היתר, כיון דהוא בטל ברוב ע"י קמא קמא בטיל. [↑](#footnote-ref-18)
18. **עי'** רש"י ד"ה ראשון דמבואר דהתירא דקק"ב הוא אף אי נתרבה האיסור בשיעור נו"ט, [מדאוקי מתני' דיי"נ שנפל לבור בב"א ולא פי' משום דנתרבה האיסור], וכן דקדקו התוס' בד' רש"י, והיינו כדעת הראב"ד. אמנם לא ברירא לן אי לדעתו קי"ל הכי. **וע"ע** ר"מ פט"ז ממאכ"א דאפשר דמבואר כהראב"ד, **וכ"מ מדברי** הר"ש ערלה פ"ג [ממש"כ ליישב סתירת המשניות ערלה ותרומה כהראב"ד דשאני תרומה דמחוסרת הרמה עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-19)
19. **וע"ע** תוס' בכורות כ"ב. ד"ה יתיב דנסתפקו אי אמרי' חו"נ ע"י שיעור נתינת טעם איסור, או דבעי' דיהיה רוב איסור, [**ועיי"ש** עוד דנסתפקו בדבר מחודש להך גיסא דחו"נ דווקא בשיעור רוב, אי ה"ה בשאר איסורים דוקא בשיעור רוב, או דשאר איסורים אפי' בנו"ט, דקולא הוא דאקילו ביי"נ דל"א חו"נ עד שיהא רוב]. [↑](#footnote-ref-20)
20. א. **עי'** ר"ן דכתב בדעת הראב"ד דה"מ באיסור שנימוח, אבל אי האיסור בעין כיון דאם יפול לקדירה אחרת יאסור, א"כ חו"נ, ולכאו' הוא מחודש והראיות שהביא הראב"ד מהמשניות דערלה וכו' בסתמא איירי בכל גוונא. **ב. ע"ע** פר"ח שם דנקט בד' הראב"ד דה"מ בנודע אבל בלא נודע חו"נ ,ובפרי תואר שם סקי"ב תמה דהא הראב"ד איירי אף בקילוח היורד קמא קמא והתם פשוט דאין ידיעה מתחילת הקילוח לסופו דאי היה יודע ומקלח, היה אסור מטעם אין מבטלין איסור לכתחילה ובע"כ ל"ש ,וכן נקט הש"ך צ"ט סקי"ט. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ועוצם** הקושיא היא, דהרשב"א בדף צ"ח: כ"כ בשם הראב"ד. אמנם תוקף הקושיא הוא רק אי כוונת הרשב"א דניכר הטעם כפשוטו, והוה כמו 'שרואים' אותו ואינו מעורב, אבל כבר נתבאר דאפשר דכוונת הראב"ד לומר דטעם הוא 'חשוב בתערובת' או דטעם 'נעשה חד' עם התערובת, והכא דהוא טעמא דהתירא שרי, ולא דמי להוכר האיסור דיצא מהתערובת ולפי"ז לק"מ. **ובפרי תואר** תי' דכיון דאקליש הטעם בשעת נפילתו קמא קמא, לא הוי טעם גמור להחשב כטכ"ע ואין אסור אלא מדרבנן, (ודבריו צ"ב), ובדרבנן אמרי' אין חו"נ. [↑](#footnote-ref-22)
22. **הנה** זה פשוט דטיפת מים טמאים מטמאה מים טהורים מרובים, ולא אמרינן שבטלים אלא אדרבה מטמאים, ומפני שאי"ז סתירה לדין הרוב אלא **דין הרוב** הוא לקבל טומאה במגעו בטומאה, ודוקא בציר אמרינן דבטל. [↑](#footnote-ref-23)
23. **וכ"כ** הרמב"ן חולין צ"ז: בפשיטות דטעם חוזר וניעור. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ועי'** לעיל בהערה בריש דברינו בדעת הרא"ש, דנחלקו האחרונים מה דעת הרא"ש באיסורים שדינם יותר מס', ואי נימא דס"ל חו"נ, צל"פ מתני' דערלה כמש"פ הרא"ש בערלה שם דאיירי בנטע רבעי, ועי"ש הישוב דמהר"ם מרוטנבורג. [↑](#footnote-ref-25)
25. **הרמב"ן** מקשה בסו"ד מערלה דמבואר שם דחו"נ, ומתרץ דהתם שיעורין במאתים וכו', וצ"ע מה בכלל מקשה והרי התם אינו ענין של טעם, ולכאו' זהו גופא תרוצו וצ"ע מעיקרא מאי קסבר. וי"ל במהר"ם מרוטנבורג מתבאר דשיעור 'מאה' הוא באמת שיעור דומיא דטעם, דיש מ"ד בדף צ"ח. דכל איסורם שיעורם בא' ומאה, והיינו דהחמירו טעם קלוש, וס"ד דה"ה ערלה היא כן, ואהא כתב דשיעור מאתים הוא, והיינו דהוא שיעור אחר בפ"ע ואין גדרו בגדר איסור טעם. [↑](#footnote-ref-26)