סימן פ_ד - בדין פוגם שטרו
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

בדין שבועת הנוטלין דפוגם שטרו ודע"א מעידה שהיא פרועה בטענת שמא, עי' הפלאה כתובות דפ"ז שחילק דבפוגם בעי' טענת ברי ובע"א מעידה שהיא פרועה ל"ב טענת ברי, ועי' מה שהביא מש"ך סימן קמ"ו דבשבועת הנוטלין ל"ב טענת ברי, עייש"ה.

בחי' הרי"מ כתובות דפ"ז: הק' בהא דס"ל לרמב"ח דשבועת פוגמת הוי שבועה דאורייתא, דהא הו"ל כהילך.

ויש להוסיף, דאין לישב דרמב"ח ס"ל כר' חייא דהילך חייב, שהרי לפ"ד בעה"מ ודעימי' כל הא דס"ל דהילך חייב הוא משום דלאו כמאן דנקיט לה בידי', אך בפוגמת הרי ודאי דמה שהודתה שנפרע הוי כמאן דנקט בידי', וא"כ בזה לכו"ע יש לפטור.

ונ' לדון בזה, דכל פטורא דהילך שייך רק בנשבעין ונפטרין, ולא בנשבעין ונוטלין, דעיקר דינא דהילך יל"פ דהוא דכל החיוב דמודה במקצת הוא בשנתחייב במקצת מכח הודאתו, דהוי זה דררא לחייבו על השאר, אך כל שכבר פרע את אותו המקצת ואינו מחויב בכלום, אינו מחויב שבועה על השאר.

וכ"ז הוא בנשבעין ונפטרין, אך בנשבעין ונוטלין דתורת מודה במקצת שבהם הוא דמה שנפטר מן המקצת הוי דררא לפטרו מן השאר, הרי דבזה ל"ש דין הילך, דאף שכבר נפטר לגמרי מאותו המקצת, אכתי איכא בזה לדין מודה במקצת, דכ"ה שהוא פטור מן המקצת, ה"נ יהא פטור מן השאר.

אך אם דינא דהילך הוא משום דאי"ז מכלל התביעה, יל"ע בזה, וצ"ע.

ההפלאה הקשה דלרמב"ח דהוי שבועת מודה במקצת, א"כ מ"ט פוחתת אינה נשבעת, אך הנה ל' הגמ' הוא דפוחתת ל"ה מודה במקצת, ובתוס' מבו' דל"ד הוא, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, ואדרבה פירש הריטב"א דהצד דחייב שבועה הוא משום דלא פלוג במודה במקצת, אך יש מקום לדון דבזה לא חשיב כלל כמודה במקצת, דכיון דע"ז לא הי' חוב, א"כ הדר דינא דדמי לקדמה הודאה לתביעה ודו"ק.

וראיתי לישב עוד, דלפ"ד הרשב"א דחשיב מודה במקצת על השטר, הרי דהכא לית לי' תביעה כלל על השטר, שהרי נתן לה מעיקרא בתורת אמנה, ודו"ק.

במש"כ הרשב"א בתשובה דשבועת ע"א מעידה שהיא פרועה היא גם בשמתחייב מדין משאיל"מ, נ' דכ"ז הוא להרשב"א התם דלא קי"ל כרמב"ח, אך למש"כ במיוחסות סימן ק' ובעוד דוכתי דקי"ל כרמב"ח דמדרבנן חשיב כמודה במקצת על השטר, א"כ ל"ש זה רק במלוה בשטר.

ובלא"ה ד' הרשב"א שם לא אתיין כדבריו במיוחסות, שהרי פשטות דבריו שם דגם אם שבועת ע"א היא רק בטענת ברי, מ"מ שבועת ע"א מעידה שהיא פרועה היא אף בטענת שמא, והרי דחיוב השבועה בזה אינו משום שבועת ע"א.

ובד' הרשב"א בכ"ד מבו' דשבועת פוגם שטרו הוא רק בשטר, ולא במלוה על המשכון, עייש"ה, והנה אם בעינן התם למודה במקצת, הוא פשוט, דבמלוה על המשכון כשמודה שפרע לו כו"כ אינו מודה במקצת כלל, דרק בשטר חשיב מודה במקצת מכח דאיכא שטר על כ"ז, וגם אם ל"ב התם למודה במקצת, י"ל דכל הדררא דפוגם שטרו, הוא דאיכא ריעותא בחזקת שטרך בידי מאי בעי, וזה ל"ש במלוה על המשכון, ודו"ק.

הגרע"א במערכה אות ט"ז הק' במשה"ק התוס' מ"ט אינו מתחייב בלא פוגם, הרי בפשוטו י"ל דרק בפוגם איתרע החזקה דשטרך בידי מאי בעי, וכמש"כ במל"מ פי"ד ממלוה, וכתב דהוכיחו כן מהא דבעי בפוגם בעדים, אך תמה על רבא גופי' מ"ט פירש הטעם משום דמיפרע לא דייק, ולא פירש משום דאיתרע החזקה דשטרך בידי מאי בעי.

והנה בתשו' הרשב"א מבו' דגם במתחייב מדין משאיל"מ איכא להך דינא דע"א מעידה שהיא פרועה, ולד' הרשב"א במיוחסות לכאו' אי"ז כן, אך נ' שהרשב"א שם אזיל להדרך שכתב בח"א סימן אלף מ' ובח"ב סימן שפ"ז. דרמב"ח סבר דהתביעה היא על השטר, ואידחי דאין התביעה על השטר אלא על השעבוד, ולפ"ז לפ"מ דקי"ל דלא כרמב"ח, הוי שבועה זו אף בשהוא מתחייב מדין משאיל"מ.

ובד' הרשב"א במיוחסות סימן פ"ה ובח"א סימן תתקע"ז נ' להדיא דבמלוה על המשכון ליכא לשבועת פוגם שטרו, ונ' דלא מיבעיא לדעתו במיוחסות דשבועת פוגם היא משום שתובע החוב הגבוי בשטר, דודאי ל"ש כן במשכון, שאין לו עליו תביעה כלל, והאמנם י"ל דהוא תובע ממנו את המשכון, אך ע"ז כתב הרשב"א בכ"ד שאינו יוכל לתבוע את המשכון, וע"כ ליכא עליו תביעה כלל.

ועד"ז ראיתי לישב קו' ההפלאה דלדעת רמב"ח מ"ט פוחתת אינה מחויבת שבועה, הרי הוי מודה במקצת.

ובפשוטו נ', דלפ"ד התוס' הרא"ש דהתביעה היא להחזיר את השטר, ודאי לק"מ, דבפוחתת לפ"מ דמוקמי' לה באומרת אמנה הי' ביני ובינו, אינה מודה לו כלל, שהרי הוא האמינה ואינה מחויבת לכתוב לו שובר.

וגם לפ"ד הרשב"א דהתביעה היא על הממון הכתוב בשטר, נ' דכה"ג ודאי לא חשיב כגבוי, דמעיקרא לא הי' השטר על חוב זה, וע"כ ודאי דאינו כגבוי, וע"כ ליכא תביעה כלל עלי' על חוב זה.

וראיתי לישב עוד, דגם לדעת הרשב"א, עיקר תביעתו עלי' היא שתכתוב לו שובר, דאל"כ מה לי שהחוב גבוי בידה, אך אין לו תביעה עלי', וע"כ באומרת אמנה היתה ביני ובינו, ל"ש חיוב כלל.

והנה החי' הרי"מ הק' דהו"ל הילך, ונ' לישב, דבנוטלין ל"ש לפטור משום הילך, וכמש"נ לעיל.

ונמצא לפ"ז, דכל הא דחשיב כמודה במקצת, הוא רק משום דאיכא שטר, והיא מודה במקצת שבטל, וכ"ז שייך בדהוי השטר על כל המאה, אך בפוחתת דמעיקרא ל"ה שטר אלא על נ', ליכא כלל הודאה במקצת.

אמנם אכתי ק' הקו' דהו"ל הילך לד' הרשב"א, שלדעתו נ' דאחר שהודתה שאינו חייב לה אלא נ', תו אין לו עלי' תביעה כלל, דכבר אי"ז כגבוי בידה, וצ"ע בזה.

בד' הרשב"א לא נתפרש היאך מתישב לפי דבריו קו' רבא השנית דהו"ל כפירת שעבוד קרקעות.

והנה לפ"ד הרשב"א בח"א סימן אלף מ' ובח"ב סימן שפ"ז דהנידון הוא על תביעת השטר, ניחא, דע"כ אי"ז כלל כפירת שע"ק, והאמנם הוי זה תביעת שטרות, אך זה דמי למש"כ הקצוה"ח בסימן צ"ה, דכה"ג כיון שלדברי התובע אי"ז שטר כלל אלא נייר בעלמא, ע"כ אין כפירת הנתבע בשטר ראי' אלא בנייר בעלמא, אך צ"ע דאי"ז שו"פ, ובפרט בפוגמת דבעי' ב' כסף, הרי בשטר עצמו ליכא ב' כסף, ואם דכיון שע"י השטר יכול לגבות את החוב, חשיב השטר כשוה ב' כסף, הרי מ"מ זה אין גופו ממון, והיאך איכא שבועה ע"ז, וצ"ע בזה.

שו"ר בחי' הרי"מ בדבריו על גמ' דעד א', שפירש דהא דאיכא שבועה כה"ג על שטרות, הוא משום דכשהשטר ביד המלוה והוא יכול לגבות בו, ותובעו הלוה שיחזירו לו, חשיב זה כתביעה על הממון, עיי"ש.

ולפ"ד הרשב"א במיוחסות דהתביעה היא על הממון הגבוי בידה, י"ל דזה לא חשיב ככפירת שעבוד קרקעות, וזה ניחא אי נימא דהכגבוי אינו רק הקרקעות, אלא גם המטלטלין הוו כגבויים בידה, וע"כ נמצא שהוא תובע ממנה גם את המטלטלין, וע"כ הוי זה כפירת מטלטלין, ודו"ק.

בל' רש"י שבועות דמ"ה. ודמ"א. מבו' דהא דפוגמת חייבת שבועה, הוא משום דאיתרע הראי' דשטרך בידי מאי בעי, וכ"ה בבעה"ת שער כ"א ח"א דין א', ועי' חי' הרי"מ שכבר עמד ע"ד רש"י, ועמד מ"ט לא אמרו כן בסוגיא שם, ופירש דהוא משום דאכתי אית לי' מיגו.

ועי' רע"א שפירש דהוא משום דבעדים ל"ש טעם זה, ומזה הוכיחו התוס' שאי"ז הטעם, אך בשו"ת הרא"ש כלל ס"ח סימן ט"ז, מבו' דגם בעדים הוי זה הטעם.

ועפי"ז נ', דל"ש כ"ז אלא בדהוו הכתובה והתוספת בשטר א', אך כל דהוו בב' שטרות, מה לי דהוי זה חוב א', הרי סו"ס שטר זה לא איתרע כלל, והרי ל' בעה"ת דאיתרע שטרא, וזה שייך רק בשטר א', וע"כ ל"ה מצי רש"י לפרש כפי' התוס', ודו"ק.

ובראבי"ה סימן תתקצ"ה כתב, ז"ל, ומדאישתבע לי דלא פרעתיך שהבאתם שניכם ראייה דנשבעין על כפירת שעבוד קרקעות, לא צהריתו בה, דמה עניין היכא שכופר ואומר לשקר ואברי השטר, להיכא שמודה לשטר אלא שטוען שפרע. דהתם ודאי נשבע לאמת דבריו כדאמרינן בהכותב דפרע דייק דמפרע לא דייק ורמו רבנן שבועה עליה כי היכי דתידוק. ומדפריך עלה. בשבועות (מא ע"א) וכי מה בין זה לפוגם את שטרו וכו', ש"מ (שטען) [שטעם] אחד להם ולאלו השבועות. ודוק ותשכח שכדברי כן הוא. ואע"ג דגבי עד אחד מעידה שהיא פרועה מסיק כדי להפיס דעתו, הכל טעם אחד הוא ותלוי זה בזה, עכ"ל.

וזה כד' הגר"א דשבועת אישתבע לי דלא פרעתיך מיוסדת על הא דמיפרע לא דייק, וחידש ראבי"ה דגם שבועת ע"א מעידה שהיא פרועה מיוסדת ע"ז.

ולפ"ז ודאי דכל שבועות אלו הם רק בטענות פירעון ולא בשאר טענות, וכמש"כ כן הגר"א בטעם הסוברים דאין משביעין בטענת מחילה, אך צ"ע לפ"ד הגר"א מ"ט בטענת תנאי מודו כו"ע דמשביעין, ולכאו' הי' נ' לדעת ראבי"ה דאין משביעין בטענת תנאי.

סמ"ע סימן נ"ח סק"ג דהמקור לד' ר"ח דשטר דאיתרע בעי שבועה הוא מפוגם שטרו דאיתרע השטר ובעי שבועה.

אך בפשוטו נ' דהוא שבועת הנוטלין, דכיון דאיתרע שטרא, הדר אית בי' לדינא דכל הנוטלין אין נוטלין אלא בשבועה.

יל"ע אי נימא דלא תיקנו חכמים שבועת ע"א ומודה במקצת בקרקע, מהיכ"ת דע"א מעידה שהיא פרועה יהא חמור מזה.

ועי' גר"א סימן צ"ו שמבו' לכאו' דתיקנו שבועת השומירם בקטן, וזה צ"ע, דא"כ בדין דיהא זה שבועה בנק"ח, ומ"ט כתב השו"ע שם דבמודה במקצת ובע"א בקטן אינו חייב אלא שבועת היסת, וצ"ל דהתם החיסרון משום דליכא טענה, וע"כ ליכא שבועה דרבנן, אך בשבועת השומרים דל"ב טענה, ומ"מ ליכא חיוב שבועה, דאין נשבעין על תביעת קטן, הרי דבזה מדרבנן איכא שבועה בנק"ח, ודו"ק.

ועי' שער משפט דאדרבה הוכיח מהא דאין שבועת השומרים בקטן מדרבנן, דלא תיקנו חכמים שבועה בכל הני, עיי"ש, והוכיח כן מהא דלא מפרש הש"ס למתניתין הכי, עיי"ש.

בשבועות פוגם שטרו, בד' התוס' מבו' דעיקר השבועה היא מכח הא דלא דייק, ומכח זה הוא שחייבוהו שבועה, ואף בלא פוגם הי' בדין שיתחייב שבועה, ואך דכה"ג לא אמרי' דלא דייק, ולזה הוא דמהני הא דפוגם למימר דלא דייק, ותו איכא חיוב שבועה.

אך בד' רש"י שבועות דמ"א. ודמ"ה. ובד' בעה"ת מבו' דדינא דפוגם הוא משום דאיתרע שטרא, משום שפרע מקצתו, וע"כ כבר א"א לסמוך ע"ז.

והנה הגרע"א כתב דמשה"ק התוס' ולא ניח"ל למימר כן, הוא משום דקשיא להו מפוגמת בעדים, דגם בזה ליכא ריעותא, ואפ"ה איבעיא להו בזה, אך בתשו' הרא"ש כתב דגם בזה איכא ריעותא, עיי"ש, ועפי"ז כתב דבכתב ביני שיטי ל"ש הך דינא.

שער משפט ע"ה סק"ז, דא"י אם פרעתיך, והמלוה מודה שפרע מקצת, אינו חייב אא"כ ישבע המלוה, דאל"כ חשיב זה כטענת שמא, ולי"ב לדינא דאיני יודע אם פרעתיך.

וצ"ע שהרי אמרו בגמ' דהטעם הוא משום דפרע דייק, ונ' דרק משו"ז הוא דחשיבא טענתו כטענת שמא.

ובפרט אי נימא דלא חשיב זה כטענת שמא, אלא הוי זה ריעותא המחייבת שבועה, א"כ ודאי י"ל דכ"ז הוא רק אם טוען ברי.

ולמש"נ לעיל בדעת רש"י ודעימי' דעיקר השבועה היא משום דאיתרע שטרא, ואך דבעי' נמי להא דמיפרע לא דייק, הרי דל"ש זה כלל באיני יודע אם פרעתיך, שלא בא לגבות מכח השטר.

ועי' הפלאה שכתב דאם אינו טוען ברי ודאי א"צ שבועה, דהו"ל כא"י אם פרעתיך, וזה שלא כד' השער משפט, ודבריו ז"ל צ"ע.

עי' עוד בשער משפט סימן פ"ט סק"ג שדן בשכיר שמודה שקיבל מקצת שלא ישבע ויטול, כיון שגם טענתו ריעא, שהרי דמיפרע לא דייק וחשיב כטענת שמא, וכתב שמד' הפוסקים לא נראה כן, עיי"ש מש"כ בזה וסיים דעדין צריך ישוב, והנה השער משפט אזיל לטעמי', אך למש"נ ניחא, דלא מיבעיא לדעת רש"י ודעימי' לא מצינו כלל שחייבו שבועה מכח הא דמיפרע לא דייק, אלא מכח הא דאיתרע שטרא, אלא אפי' לדעת התוס' דחייבו שבועה מכח הא דמיפרע לא דייק, כ"ז הוא היכא שהלוה טוען בברי שפרע, אך בבעה"ב שטרוד בפועליו וחשיב כשמא, לא חשבינן לטענת המלוה כטענת שמא.

ע' עוד בשעמ"ש סימן פ"ט סוסקי"א שכתב, דאף דאין מגלגלין לשכיר כיון שא"צ לישבע אלא להפיס דעתו, מ"מ היכא שהודה השכיר שפרע מקצת, מגלגלין עליו, דכה"ג צריך לישבע מן הדין שהרי הוי כפוגם שטרו, ואף דגם בעה"ב טרוד בפועליו ואינו יודע, מ"מ הוי כטוענים שניהם איני יודע אם פרעתיך שפטור מלשלם, עכ"ד, ואזיל לטעמי', אך למש"נ יש לדון בזה, וכמש"נ.

ח] בקצוה"ח שם כתב, ז"ל, ונראה ראי' דאין המלוה גובה בטוען שמא מהא דאמרינן פרק הכותב בטעמא דפוגמת צריכה שבועה משום דפרע דייק דמיפרע לא דייק, והתם ודאי למשקר במזיד לא חיישינן וכו', וא"כ מוכח דהיכא דהמלוה הוא מסופק בפירעון אינו גובה, דאם גובה בספק נהי דלא דייק ויאמר בפני הב"ד דאינו יודע נמי גובה ושבועה זו מה טיבה, עכ"ל.

ובנתיה"מ שם כתב, ז"ל, אכן נ"ל שאם היורשין מודים שאביהם נפרע ואינם יודעים אם כולו או מקצתו, הוי כאומר המלוה מקצתו פרוע ואיני יודע כמה דאינו גובה בו אפי' הלוה ג"כ מסופק, דאיתרע שטרא, ובזה נסתרה הראיה שהביא בקצוה"ח מפוגמת, ע"ש בדבריו, עכ"ל.

ואמנם יש לדון בעיקר הראי' משם למש"נ לעיל בדעת רש"י ודעימי' דאין עיקר חיוב השבועה משום הא דמיפרע לא דייק, אלא משום הא דפגם שטרו ואיכא ריעותא בהשטר, ואך דבעי' נמי להא דמיפרע לא דייק, וזה כעין ד' הנתיה"מ, ואך דלהנתיה"מ הוי זה מדינא, אך י"ל דאי"ז אלא מתקנת שבועת פוגם, אך ביורשים שאין יכולין לישבע, ה"ה גובין אף בכה"ג בלא שבועה.

עי' היטב בשו"ת הרשב"א ח"א סימן אלף מ', ולא זכיתי עדין לעמוד על עיקרי דבריו שם, וצ"ע.