37 קרי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק דברים ז' מנ"א תשס"ח

**א**

א] ב"מ דס"ד. ה"ק רב האי מאן דיהיב זוזי לגינאה אקרי וקא אזלי י' קרי בני זרתא וא"ל יהבינא לך בני גרמידא איתנהו שרי ליתנהו אסור, פשיטא, מהו דתימא כיון דממילא קא רבו שפיר דמי קמ"ל, כמאן כי האי תנא דתניא וכו' אבל אם אמר לו מה שעזי חולבות כך וכך מכור לך וכו' ואע"ג דממילא קא רבו כיון דליתנהו בההיא שעתא אסור, איכא דאמרי אמר רבא כיון דממילא קא רבו שפיר דמי, והתניא כך וכך אסור, התם לאו מיני' קא רבו דשקלי לי' להאי ואתי אחרינא בדוכתי', הכא מיני' קא רבו דכי שקלי לי' להאי לא אתי אחרינא בדוכתי'.

ובטעם ההיתר דמיני' קרבו, נחלקו הראשונים, וכבר עמד ע"ז המחנ"א סימן כ"ט, דהנה המאירי בסוגיין פירש, ז"ל, מי שפסק וכו' אע"פ שאין לו עכשיו אלא בני זרת מותר, הואיל והן עצמן שגדלות ובאות לידי שיעור אמה ה"ז כעד שיבא בני או שאמצא מפתח, ואע"פ שלא זכה אותם לו מעכשיו להעמידן באחריות הלוקח, עכ"ל, וכ"כ המאירי לקמן דע"ג., עיי"ש, וכ"ה בנמו"י, ז"ל, דממילא קא רבו וכו' הלכך כאילו הוו גדולות עכשיו ברשותו חשבינן להו ושרי דאוזולי הוא דמוזיל גבי' וכו', התם בגיזה וחלב וכו' הלכך בשעת המכר אין המקח בידו והוי אגר נטר, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א ב"ב דפ"ז., ז"ל, ובדלועין דאזלי בני זרתא זרתא בזוזא בשוקא וקאמר ליה אנא יהיבנא לך בני גרמידא, דכיון דמנפשיהו קא רבו כעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דמו, עכ"ל, וכ"ה בל' הטור סימן קע"ג, ז"ל, ומותר להקדים מעות לגנאה שיתן לו לזמן פלוני דילועין בני אמה אמה בזוז, אע"פ שעתה שווין בני זרת בזוז, אע"פ שאין לו עתה בני אמה חשבינן ליה כאילו הן בידו כיון דממילא רבו, עכ"ל.

ומבו' בדבריהם, דהא דשרי להוזיל ולמכור בני אמה בזוז, הוא משום דחשיב כיש לו משום דמיני' קרבו ממילא, והוי כפסיקה בהוזלה ביש לו שמותרת.

ב] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"ט ממלו"ל ה"י, הנותן לבעל הגנה דמי עשרה קשואין אלו דמי עשרה אבטיחים אלו והרי הן קטנים והתנה עמו שיתנם לו לכשיגדילו ה"ז מותר, שהרי הוא מניחן והם גדלים מאליהן, ואילו קצצן עתה כשהן קטנים לא היו באים אחרים תחתיהן וכן כל כיו"ב מדבר שאין בו הפסד ולא חסרון על המוכר, עכ"ל.

ובביאור ד' הרמב"ם פירש המחנ"א סימן כ"ט דהיינו דמשנתן הדמים על הקטנים קנאם קנין גמור דכל המחובר לקרקע נקנה בכסף, וכי הגדילו ברשותי' הגדילו, וכ"נ בחי' חת"ס הנדמ"ח בסוגיין שפירש כן.[[1]](#footnote-2)

ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ מ"ט הוצרכו בגמ' לחלק בין חלב לדלוען דחלב לאו מיני' קא רבו, הרי אפי' אם הי' אפ"ל בחלב דמיני' קא רבו מ"מ ל"ה שרי לאוזולי גבי', כיון שעדין לא קנאם, שאינם נקנין בכסף, וכתב לישב דאיצטריך לטעם זה דלאו מיני' קא רבו לאסור אף בשהקנה לו הבהמות או החלב בקנין, ואפ"ה אסור כיון דלאו מיני' קא רבו כמו שאסור למכור פירות הפרדס קודם שנגמרו אע"פ שהמחובר לקרקע נקנה בכסף, והיינו משום שהמוכר קא חסר וכמש"כ הה"מ, וה"נ בחלב, עכ"ד.

אמנם צ"ע בזה, דאם אכן קני להו מהשתא ומכח זה הוי התוספת שלו, א"כ הרי ליכא המתנת מעות כלל, ומה לי שהמוכר חסר. [[2]](#footnote-3)

והא דאסרינן בפרדיסא, הוא משום דלא קני הדקל לפירותיו מהשתא, ואי הי' קונה לזה באמת הי' מותר, וכמש"כ התוס' בטעם התירא דמשכנתא דסורא, ואמנם יל"ע בד' התוס' אם תי' בתרא פליגי ע"ז, ויותר נ' דס"ל דבמשכנתא דסורא כיון דמצי מסלק לי', וכמש"כ התוס' לקמן דס"ז: ע"כ לא שרי אלא משום שקנוי לו קרקע לכל דבר, וצ"ע בזה, ועי' עוד בשו"ת מהר"ם אלשיך סימן קל"ו שנראה דפשיט"ל דאיסור פסיקה הוא אף בקנין דקל לפירות, עיי"ש, וצ"ע, ונ' עוד, דגם אף אי נימא דבדקל לפירותיו איכא איסור פסיקה, י"ל דהוא לפי המבו' בכ"ד דבקנין דקל לפירות חייל עיקר הקנין על הפירות עצמן, עי' תוס' ב"ב דקמ"ח. ושו"ת הרשב"א ח"ב סימן ע"ב, (ועי' ל' הרשב"א כתובות דנ"ט:),, ואכמ"ל, אך הכא שקונה את הפירות עצמן, בדין דלא יהא איסור פסיקה.

וגם צ"ע, דבההיא דמה שעיזי חולבות, הרי לא הקנה העז לחלבה, וא"כ אפי' אם הי' מקנה את החלב עצמו בקנין, ג"כ אי"ז טעם להתיר לקבל את החלב שנוצר אח"ז.

והנה אמנם הי' מקום לפרש דזהו גופא מה שחילקו בגמ' בחלב לאו מיני' קא רבו, והיינו דמה"ט אף שקונה את החלב עכשיו, ל"מ זה לזכותו בחלב שנוצר אח"כ, ומשא"כ בדלועין דמכח שקונה את הדלועין עכשיו, הוא זוכה גם בתוספת שהוסיפו.

ובאמת כן נ' בל' רש"י שפירש, ז"ל, אבל הכא הנוסף על הדלועים קטנים ונעשו גדולות, מיני' קרבו, מכח הקטנות בא והקטנות כבר היו בשעת מכר ומדידי' הוא דקא משבח ואזיל, עכ"ל, ומ' דמפרש דטעם ההיתר הוא משום דחשבי' לי' כקנה את הדלועין הקטנים שהיו בשעת מכר, וע"כ מה שנוטל אח"כ דלועין בני גרמידא אי"ז אגר נטר, דדידי' אשבח, וכבר עמד ע"ז המחנ"א דמד' רש"י מבו' שמפרש כדבריו בדעת הרמב"ם, אמנם יש שפירשו ד' רש"י דמדידי' קאי על הדלועין, דהדלועין שהיו בשעת המכר השביחו וע"כ חשיב כיש לו, ודוחק, וזהו מה שחילקו בגמ' דבחלב אסור, דאף דנימא דקנה את החלב שקיים בשעת המכר, אין לו לזכות בשאר החלב שנוצר אח"כ, דלאו מיני' קא רבו.

אך באמת נ', דגם לדעת רש"י, לאו היינו דבאמת הן עושין את המקח עתה לקנות את הדלועין שבידו, ומה שגדל אח"כ הוי דילי' מכח הא דדידי' אשבח, דודאי לא קני להו עד שיהיו בני גרמידא, דע"ז הוא שפסק עמו, ומהיכ"ת נימא שיקנה עכשיו להדלועין שבידו, (וכ"ש בחלב דאמר לו מה שעיזי חולבות מכור לך, דודאי לא קני להו קודם החליבה, והרי בגמ' מבו' דאם הוו רבו מיני' הי' שרי), ואך שהקילו חכמים לענין רבית לדון דקני להו מהשתא והוי השבח דילי'.

אך בד' הרמב"ם הרי מבו' דמה שחילקו בין היכא דמיני' קא רבו להיכא דלאו מיני' קא רבו, הוא משום דהיכא דמיני' קא רבו אין הפסד על המוכר, והיכא דלאו מיני' קא רבו יש הפסד למוכר, והרי דאילו ל"ה הפסד למוכר הוה שרינן במה שעיזי חולבות, דומיא דהא דשרינן בדלועין, ואם הא דשרינן בדלועין הוא משום דקני להו מהשתא ומכח זה הוי התוספת שלו, הרי אי"ז טעם להתיר בחלב, וכנ"ל.[[3]](#footnote-4)

ג] ואשר ע"כ נ' לדון בביאור ד' הרמב"ם, דלעולם לא קני להו מהשתא אלא רק אחר שיגדלו ויהיו בני גרמידא, והא דשרי הוא משום הא גופא שאין בזה הפסד וחיסרון על המוכר, והיינו דכל הא דפסיקה בהוזלה אסורה באין לו, הוא רק בשהמוכר נפסד בהוזלה זו, דכה"ג אמרי' דהוזלה זו הויא בעד המתנת המעות וכל אגר נטר לי אסור, אך כל שאין המוכר נפסד בהוזלה זו, אמרי' דאוזולי הוא דקמוזיל לי' ואי"ז בעד ההמתנת מעות, והגם שבאמת הוי זה בעד ההמתנת מעות, מ"מ כל שאי"ז מוכח בעצם המקח לא אסרו חכמים, וכמו שמצינו כעי"ז בסוגיא דטרשא, וכמש"כ הגרע"א בדס"ד:, ולי"ב איסורא.

ועיקר הך מילתא דהא דשרי הוא משום דליכא הפסד למוכר, כ"ה גם בל' הרי"ף, ז"ל, הכא קארי מיני' קא רבו דאי שקיל לי' להאי קארי לא אתי אחרינא וכד שביק לי' התם לי"ל ללוה פסידא בגוי', הלכך שפיר דמי, עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

ד] והנה בל' הרמב"ם מ' להדיא דלא שרי אלא בשנותן את דמי הדלועין הקטנים ואינו מוזיל טפי מדמיהן, וכמש"כ דנותן דמי י' קשואין אלו וכו' וה"ה קטנים, וכ"ה מפורש בד' המ"מ שם, ז"ל, ודרך ליקח קשואין ואבטיחים בקטנן, ונמצא שעתה כשהוא קונה אותן "כך הן נמכרין בשוק וזהו שויין" ומה שמניחן ליגדל מאליהן הן גדלין, עכ"ל, וכבר דקדק כן בגידו"ת ח"ד אות מ"ג.

ועיי"ש בגידו"ת שעמד בזה, דמ"ט לא שרי להוזיל לו טפי, הרי כיון שאינו קונה אלא את הקטנים שהן ביד המוכר, מ"ט לא שרי להוזיל יותר מן השער, כמש"א לעיל דס"ג: בקיראי דכל שיש לו מותר להוזיל, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, אך מתו"ד נ' ללמוד דבאמת לא קני להו מהשתא כלל שאינו רוצה לקנותן רק כשיהיו בני גרמידא, וע"כ לא חשיב כיש לו להתיר פסיקה בהוזלה, והא דשרי למכור בשויין עתה, הוא משום דזה לא חשיב כלל כהוזלה, כיון דליכא פסידא למוכר, וכמש"נ, אך בגידו"ת שם נ' שפירש בע"א, וצ"ע, וזה כמש"נ בדעת הרמב"ם.

אמנם גם לד' המחנ"א דקני להו מהשתא נמי ניחא, שהרי מפורש בד' הרמב"ם דבעי' שלא יהא בזה הפסד וחיסרון על המוכר, ואשר ע"כ אם מוזיל מדמיהן עכשיו שיש בזה הפסד וחיסרון על המוכר ה"ז אסור, אך הא גופא צ"ב, דאם קני להו השתא, מ"ט אסור שיהא הפסד וחיסרון על המוכר, וכנ"ל.

אמנם לדעת ש"ר שפירשו דהא דשרי להוזיל לו, הוא משום דחשיב כיש לו דשרי פסיקה בהוזלה, הרי נ' דמה"ט שרי גם להוזיל פחות מדמיהן עכשיו.

ובאמת כן נ' להדיא בל' הטור שכתב דמותר להקדים וכו' אע"פ שעתה שווין בני זרת בזוז, אע"פ שאין לו עתה "בני אמה" וכו', עכ"ל, ומ' להדיא דאיירי אף בשהדלועין שבידו עתה הוו יותר מזרת ואך שאינם בני אמה, ובכה"ג הרי נמצא שפוסק עמו פחות מדמי הדלועין עכשיו, ואפ"ה שרי, וכ"נ גם בסתימת ל' השו"ע והפוסקים, ואזיל לטעמי' דטעם ההיתר הוא משום דחשיב כיש לו כיון דמיני' קא רבו, וע"כ מה"ט שרי להוזיל אף פחות מדמיהן עכשיו, וז"ב.

ה] ואמנם בעיקר מש"נ בדעת הרמב"ם דטעם ההיתר הוא משום דלא חשיב כהוזלה כיון דליכא פסידא למוכר, צ"ע בזה, דהגם דכה"ג לא חשיב כפסיקה "בהוזלה", מ"מ מ"ט לא אסרינן בזה משום פסיקה בשויו דאסירא בשאין לו.

ולדעת הרמב"ם אין לישב עפמש"כ החוו"ד בסימן קע"ג סקי"א דבפסיקה על דבר מסוים ליכא לאיסור פסיקה בשויו, שהרי בד' הרמב"ם פ"ט ממלו"ל ה"ג מבו' דבמה שעזי חולבות כו"כ לא שרי אלא בשפוסק עמו על שער שבשוק, והרי דאיכא בזה לאיסור פסיקה, וא"כ מ"ט הוה שרינן במה שעזי חולבות כו"כ אילו הוו רבו מיני', הרי הגם דלא חשיב כפסיקה בהוזלה, מ"מ לא עדיף מפסיקה בשויו דאסירא.

ולכאו' צ"ל בזה, דאיירי הכא בשיצא השער, וע"כ לי"ב לאיסורא דפסיקה בשויו, ואי"ז דחוק להעמידה בכה"ג, דכן הוא פשטות הדברים שלא דנו אלא משום ההוזלה ולא משום עצם הפסיקה, ובע"כ דאיירי בשיצא השער.

אך צ"ע מכמה טעמים אם יש להתיר בזה מכח הא דיצא השער, חדא, שהרי לדעת הרמב"ם לא שרי ליתן לו אלא מאותן הדלועין, וכמש"כ הב"י בסימן קע"ג בדעתו, וא"כ לכאו' ל"ש בזה התירא דיצא השער דהוא משום שיכול לקנות בדמים שקיבל או משום מאי אהנית, גם צ"ע, דכיון שנותן לו פחות מדמי בני גרמידא, הרי הגם דלא חשיב כ"הוזלה", מ"מ לי"ב לטעמי ההיתר דיצא השער, וכמש"כ בתוס' הרא"ש בריש פירקין.

ואמנם למש"נ במק"א לדון דבפסיקה ביצא השער כשאי"ז לזמן מרובה יש להתיר גם משום דלא חיישי' שמא יתיקר בינתים, וז"ל הריב"ש בסימן ש"ו בתו"ד, לפי שכיון שלא נקבע השער, אנו חוששין שמא ישתנה, ויוקרו פירות בתוך הזמן שקבע לו, ונמצא שמרויח הקונה בפסיקא בהקדמת מעותיו, וגם המוכר יצטרך לקנותם כשער היוקר וכו', עכ"ל, ומ' דביצא השער איכא גווני דשרי משום דלא חיישי' שיתיקר, ועי' גם בשו"ת הרשב"א החדשות סימן ע"ה בדינא דלווין על שער שבשוק שהזכיר גם לה"ט דאין חוששין שיתייקר, ניחא דע"כ בדלועין שגדלים בזמן מועט כמש"כ מהר"ם שיף בסוגיין, אין לאסור אלא בדהוי פסיקה בהוזלה, וכל דל"ה הוזלה לי"ב איסורא, וצ"ע עוד בזה.

**ב**

ו] והנה לקמן דע"ג. אסר רב פרדיסא, והתוס' בסוגיין כתבו דגם לאיכא דאמרי דשרי רבא כיון דממילא קא רבו, אתיא אפי' אליבא דרב ואע"ג דהתם נמי ממילא קרבי, איכא לאוקמי דהתם מיירי בפרדיסא כשלא יצא עדיין הפרי כלל, עכ"ד.

אמנם הנה בפירש"י לקמן דע"ג. פירש לההיא דפרדיסא, ז"ל, לקנות יין מן הכרם בדמים פחותים כל פירות שנה זו בכך וכך, ולוקחין "אחר שהן בוסר או סמדר" אבל עדיין לא הגיעו לביכור, עכ"ל, וכ"ה ברא"ש סימן ס"ד, ובטור סימן קע"ג, וכ"ה מבו' גם בל' הרמב"ם פ"ח ממלוה ה"ה, ז"ל, אסור לקנות פרי הפרדס קודם שיגמר ויתבשל וכו', עכ"ל, והרי דאיירי בשכבר יצא הפרי, וקשיא לדידהו קו' התוס' דמ"ש מדלועין דכל דמיני' קא רבו שרי.[[5]](#footnote-6)

והנה אמנם הרי"ף לא העתיק לדינא דפרדיסא, וכתב רי"ו נתיב ח' ח"ב דס"ל דלא קי"ל כרב דאסר בזה, משום דדמי לדלועין דשרו משום דמיני' קא רבו, אך דעת ש"ר דקי"ל כרב דאסר פרדיסא, ולדידהו קשיא מ"ש מדלועין דשרו.

והמ"מ שם ספ"ט כתב בזה, ז"ל, ואינו דומה למש"נ פ"ח שאסור לקנות פרי הפרדס, לפי שבפרדס יש עבודה והרי המוכר חסר בכך, ועוד שאין דרך ליקח פירות פרדס קודם שיגמרו ודרך ליקח קשואין ואבטיחים בקטנן ונמצא שעתה כשהוא קונה אותן כך הן נמכרין בשוק וזהו שויין ומה שמניחן ליגדל מאליהן הן גדלין, עכ"ל.

ולכאו' נ', דכל חילוק זה הוא רק לדעת הרמב"ם, וכמו שסיים המ"מ דזה נראה לחלק בין זו לאותה שלמעלה "לפי לשון רבינו", דהתירא דדלועין הוא משום דלא חשבי' לה כפסיקה בהוזלה כיון דאין הפסד וחיסרון על המוכר, ואשר ע"כ בפרדיסא שהמוכר חסר בכך אסור.

וגם מה שחילק עוד שאין דרך ליקח פירות פרדס קודם שיגמרו, נ' דהוא ג"כ מה"ט, דכל הא דמצינו לחשוב שאין בזה הפסד וחיסרון על המוכר, הוא רק בדבר שדרך למכרו עכשיו בדמים אלו, וע"כ אף שמתרצה להניחן בקרקע עד שיגדלו, לא חשבי' לה כהוזלה, כיון שאינו נחסר בכך יותר מאם הי' מוכרן ונותנן לו עכשיו, אך דבר שאין דרך למכרו עכשיו בדמים אלו, ואין מוכרין אותו רק אחר שיגדל, הרי נפסד המוכר במה שהוא מוכר לפי דמיהן עכשיו, ואלמלי המתנת המעות לא הי' מוכרן עכשיו לאחר, אלא הי' ממתין להן עד שיגדלו ומוכרן בדמיהן, וע"כ הוי זה פסיקה בהוזלה דאסירא.

אך לדעת ש"ר דהתירא דדלועין הוא משום דחשבי' לה כיש לו כיון דמיני' קא רבו ממילא, הדק"ל דמ"ט פרדיסא אסור אף בדהוו הפירות סמדר או בוסר ומיני' קא רבו ממילא.

ז] ומצאנו הישוב לזה בחי' הרמב"ן לקמן דע"ג., ז"ל, ונראה שהם מפרשים וכו', ואי נעשו פירות גמורין ודאי מותר "כדאמרן לעיל גבי גננא", עכ"ל, ובחי' הרשב"א שם, ז"ל, פרדיסא וכו', ואיכא למידק וכו' ולא עוד אלא אפילו אמר לו כך וכך בכך וכך מכור לך מותר כל היכא דקא רבו מיני' כדלועים ופירות דכי פסקת להו לא אתו אחריני בפסקייהו וכדאיתא לעיל וכו', וי"ל דכל היכא דאיתנהו לפירות גמורין ראויין ללקיטה כההיא דכוורת ועזים שרי דהא יש לו וכל שיש לו שרי וכו', אבל היכא דצמחו ולא נגמרו א"נ דהוה סמדר ולא נגמר ללקיטה הו"ל כאגר נטר לי, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן והרשב"א, דכל הא דשרינן בדלועין משום דמיני' קא רבו, הוא רק משום שהן ראויין עתה ללקיטה, וע"כ מצינו לחשבן כיש לו, אך בפרדיסא שעדין אין הפירות ראויין ללקיטה, ל"מ הא דמיני' קא רבו לחשוב דיש לו פירות גמורין הראויין ללקיטה.[[6]](#footnote-7)

ונתפרשו הדברים יותר במאירי שם, ז"ל, ושמא תאמר וכו' יראה לי שהדלועין והקשואים ראויים לאכילה מעתה ואין שם חידוש אלא תוספת הבא מאליו וה"ה כעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, אבל הבסר והסמדר אינו ראוי למה שהפרי המבושל ראוי כלל, עכ"ל, והיינו דהא דבדלועין חשבינן דיש לו, הוא משום שכבר עתה הן ראויין ואין מחוסרין אלא תוספת, וע"כ מצינו לחשוב שבכלל דלועין אלו שהן עתה בידו נכלל דלועין בני גרמידא, ומשא"כ בפרדיסא שאין הבסר והסמדר ראוי כלל למה שהפרי המבושל ראוי, הרי דהגם דמיני' קא רבו, מ"מ לא מצינו לחשוב דכבר עתה יש בידו פירות הראויין ללקיטה, ועי' גם בד' רי"ו נתיב ח' ח"ב (הובא בב"י סימן קע"ג) מש"כ לדעת הרמב"ם בטעם החילוק בין פרדיסא לקרי, ונ' שנתכוין כד' הרמב"ן, ועי' עוד בחי' תלמיד הרשב"א שכתב בנוס"א קצת, דשאני בדלועין שאף שהן קטנים שמן עליהן, ומשא"כ בפרדיסא דבוסר לא חשיב כענבים, עיי"ש.

ח] ובעיקר מש"נ דכל מה שחילק המ"מ בין דלועין לפרדיסא הוא רק להרמב"ם לטעמי' דההיתר בדלועין הוא משום שאין המוכר נפסד, אך לדעת ש"ר דההיתר הוא משום דחשיב כיש לו לכאו' אין לחלק כן, הנה שו"ר להעיר בזה בד' הנמו"י, שפירש בסוגיין דטעם ההיתר הוא משום דחשבי' כאילו הן עכשיו גדולות ברשותו ואוזולי הוא דמוזיל גבי', ולקמן דע"ג: פירש דטעם החילוק בין פרדיסא לקרי, הוא משום דבדלועין אף שהן קטנים הן ראויין ללקיטה וכך הי' מוכרם ואם הלוקח מניחם שם לגדל מה איכפ"ל למוכר, הרי הלא אינו מפסיד בזה כלום וכו', אבל פירות הכרם לא נגמרו ללקיטה ומפסיד בו המוכר טובא וכו', עכ"ד, וצ"ב היאך מתישבים הדברים זע"ז.

ואף אם נמצא טעם לומר דבהא דחשיב עתה כגדולות ברשותו לא סגי ובעי' גם להא דאין המוכר מפסיד, אכתי תיקשי דמשמעות דבריו בסוגיין דכל האיסור במה שעיזי חולבות הוא משום דאין המקח בידו, אך אם הי' חשוב שהמקח בידו הי' מותר אף שהמוכר מפסיד.

אמנם באמת בד' הנמו"י שם מת' להדיא, דלפירש"י בההיא דפרדיסא ל"ק לי' כלל מ"ש מקרי, ורק לפי' הרמב"ם הוא דקשיא לי', ולפ"ז לא רחוק לומר דמה שחילק בין פרדיסא לקרי דבקרי אין המוכר מפסיד בכך וכו', הוא להרמב"ם לטעמי', אך אה"נ להנמו"י לטעמי' אין לחלק כן, ואך דלדידי' מעיקרא ל"ק מ"ש פרדיסא מקרי, דמפרש לה כפירש"י.

ואמנם לא נתפרש בד' הנמו"י, מ"ט לפירש"י לא קשיא לי', ובאמת עיקר המפורש בנמו"י דפירש"י ופי' הרמב"ם ב' פירושים הם, צ"ב, דלפי פירש"י שלפנינו לכאו' הוי חד פירושא עם פי' הרמב"ם.

ואולי יל"פ בזה, דהנה בפירש"י שם פירש, ז"ל, "לקנות יין" מן הכרם בדמים פחותים כל פירות שנה זו בכך וכך ולוקחין אחר שהן בוסר או סמדר אבל עדיין לא הגיעו לביכור, עכ"ל, והרמב"ם כתב, ז"ל, אסור לקנות פרי הפרדס קודם שיגמר ויתבשל וכו', עכ"ל, והרי דרש"י מפרש דאינו קונה כלל את הפירות אלא את היין, והרמב"ם פירש דהוא לוקח את הפירות, אשר לפ"ז נ' דע"כ לרש"י לטעמי' י"ל דל"ד כלל לקרי, דבקרי כיון דכבר יש בידו דלועין קטנים, חשיב כיש לו, ומשא"כ בפרדיסא שעדין אין בידו יין כלל, דהסמדר והבוסר אין ראויין כלל לעשות מהן יין, וגם אם היו ראויין לעשות מהן יין, יש מקום לומר דלא סגי בזה, ודו"ק, ורק לפי' הרמב"ם דקונה את הפירות הוא דקשיא לי' דמ"ש מקרי, וז"ב.

שו"ר במלבושי יו"ט חובת קרקע סו"ס י"ד שכתב, דאף לדעת רש"י לקמן דס"ו: דפירות דקל אחר חנטה חשיבי כדשבל"ע, מ"מ בפרדיסא כיון שפירש"י דמוכר לו יין, הרי דכ"ז שהוא בוסר לגבי יין מיקרי דשלבל"ע, ותמה לפ"ז ע"ד התוס' לעיל דס"ד. שהוצרכו לחלק בין פרדיסא לקרי דבפרדיסא לא יצא הפרי כלל, וכיון שהתוס' עצמם לעיל מינה פירשו שמכר לו יין, א"כ אפי' אם יצא הפרי כיון שעדין הוא בוסר הוי גבי יין כמו דשלבל"ע, עכ"ד, והנה אמנם בדעת התוס' נ"פ דס"ל דכל שכבר יצא הפרי, הרי דהגם דלגבי יין חשיב כדשלבל"ע, מ"מ כיון דמיני' קא רבו שרי

ט] והנה לקמן דע"ג. א"ל שמואל להנהו דשבשי שבשא הפוכו בארעא כי היכי דקני לכו גופא דארעא, ואי לא הו"ל כהלואה ואסור.

ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ומדברי הר"מ הספרדי ז"ל דהנך שיבשי איתנהו אלא שפוסקין קודם זמן הזמיר ועדיין הן קטנות, אלא כיון דלא ידיע איזו זמורה תיבש ותזמר ואיזו תשאר אסור לפסוק עליהן, ועוד דבשאר פירות אי בעי לוקח קונה ולוקח מעכשיו אבל הזמורות כיון שאין בעל השדה רוצה שיקח אותם אלא בזמנם אסור דלא מיקנו ליה מעכשו עד דמהפך בהו, עכ"ל, ובחי' הר"ן שם כתב לתי' קמא.

והנה מה שהוצרך הרמב"ן להני טעמי, נ"פ דהוא משום דקשיא לי' מ"ש מקרי דשרי משום דממילא קא רבו, וה"נ הכא הזמורות מיני' קא רבו.

והמאירי שם דן להדיא ע"ז דמ"ש מדלועין, ז"ל, אף אלו אין דומות לדלועים וקשואים שא"א לזמרם עכשיו, עכ"ל, ונ' דמפרש דאיירי בזמורות שאין ראויין עדין לזמירה, ודמי למש"כ לעיל מינה בטעם הא דלא שרינן בפרדיסא מכח הא דמיני' קא רבו, והריטב"א שם תירץ דלא שרינן משום דמיני' קא רבו, משום שהשבח הוא גדול והענפים החדשים שמתחדשים לא היו בעולם היה נראה כרבית, עכ"ד.

ולמדנו לפ"ז מד' הרמב"ן, דכל הא דשרינן בדלועין משום דמיני' קא רבו ממילא, הוא רק בשפוסק על דלועין ידועין, וגם דל"מ אלא אם רשאי הלוקח ליקחן מיד, וצ"ב הטעם בזה.?

וזה כד' הגמ"ר והב"י ושאר פוסקים הביאו לזה להלכה, וצ"ע בזה.?

אך נ' דכל ד' רמב"ן אלו הם רק בהוזלה, אך בפסיקה ביש לו בלא הוזלה שרי שפיר אף אם אין רשאי הלוקח ליקחן מיד, דבפסיקה בהוזלה לא התירו רק משום דחשיב דקני להו מהשתא, כאשר כן נ' ל' רמב"ן, דזהו טעם האיסור בהני גווני, משום דלא מצינו לחשוב דקני להו מהשתא, והיינו כמש"כ רמב"ן במלחמות בסוגיא דטרשא דמה"ט לי"ב כלל המתנת מעות.

] במלבויו"ט סימן י"ד עמד ע"ד רש"י שפירש בפרדיסא דדהוי בוסר, דגם אם כבר קרוב לביכור מ"מ הוי מחוסר ג' מלאכות, וכתב דיל"פ שפירש כן לדעת שמואל, צ"ע דהוי מחוסר בידי שמים, אך אי"ז במשמעות ד' רש"י, וכתב דאם הי' קרוב לביכור הי' היין דבר שבא לעולם, וכל שהקנה לו את היין הי' קונה ואף לרב שרי, ול"ד למעטן של ענבים שלא הקנה לו אלא פוסק עמו, אך הכא הוא מקנה לו את היין, וכה"ג ליכא איסורא, הרי שנקט דבהקנאת דשלבל"ע לר"מ ליכא איסור פסיקה ולרבנן איכא איסור פסיקה, וע' מרדכי בדין פירות דקל לרבנן, דאם החזיק בקרקע לי"ב איסור פסיקה, וע"כ רק משום דהוי סמדר או בוסר והוי היין דשלבל"ע הוא דאסור, ומזה ראי' לד' מהר"ם אלשיך דמחוסר ג' מלאכות ל"ה דשלבל"ע.

] חי' רמ"ש בדס"ד. דקדק מהתוספתא דהמוכר דשלבל"ע בגוונא דקנה לי"ב איסור רבית, ובגונא דלא קנה אי"ב איסור רבית, עיי"ש

] בפלוגתת רש"י והריטב"א י"ל דטעמא דרש"י משום שאינו רוצה בני זרתא כלל רק בני גרמידא, ועי' חי' רמ"ש לסימן קע"ה ס"א.

שו"ר דבד' הריטב"א נ' דכל מה שמתיר הוא רק משום שבידו למכרן עתה לאחרים בדמים אלו, וע"כ מה שמתרצה ליתן לו בני גרמידא אי"ז כלל משום המתנת המעות, אלא מתנה בעלמא הוא דיהיב לי', אך אם אין בידו למכרן עתה לאחרים לא התיר הריטב"א, וזה דלא כמש"כ בחי' רמ"ש שם לדמות ד' הריטב"א לדינא דמהר"י הלוי.

ועפי"ז נ' דלא התיר הריטב"א אלא בשנותן לו מאותן דלועין, וכאשר כ"ה להדיא בהמש"ד לגבי ב' כורים, שכתב שנשתעבד ליתן לו כור זה שבידו, אך אם נותן לו מדלועין אחרים, תו שפיר י"ל שהוזיל לו משום המתנת המעות, וליכא למימר שהי' בידו למכרן לאחרים בלא הוזלה, שהרי באמת הוא עתיד למכרן לאחרים, ואינו נותן לו אלא דלועין שאינם עדין בידו, וע"כ הוא מוזיל לו, ודו"ק.

] צ"ע בסוגיין שהרי הוי מחוסר מלאכה דצריך לתלוש ולחלוב, ולדעת התוס' בכה"ג הרי אסור להוזיל.

גם ק' לדעת הטור ודעימי' דקמ"ל דחשיב כיש לו משום דממילא קרבו, וצ"ע דמ"מ מי עדיף ממחוסר מלאכה, ועי' מחנ"א סימן כ"ט וחוו"ד סימן קע"ג שעמדו בזה.

ועי' בדבריהם שמבו' דצ"ל בזה, דכיון דאיירי בפסיקה על דבר מסוים עדיף טפי, וצ"ל דהגם דאם לא יהא פירות יחזיר לו המעות, מ"מ כיון שאין המקח אלא על ד"ז שמא ליכא בזה להחיסרון דמחוסר מלאכות.

ובזה י"ל גם קו' פסקי רי"ד מסוגיין לדעת שמואל, ועי'.

גם י"ל בישוב הא דמהני הכא דממילא קרבו ולא חשיב כמחוסר מלאכה, ע"פ הנראה מל' המאירי דהכא עדיף דממילא קא רבו וא"צ מעשה כלל והוא עומד ודאי לכך, ול"ד למחוסר מלאכה שאי"ז דבר ברור שיהא רוח זו וכיו"ב, וצריך בדיקה בזה, גם י"ל דהכא כיון שכבר הן ראויין ואין חסר אלא תוספת עליהן עדיף טפי מדבר שצריך להתייבש וכה"ג שעדין אי"ז ראוי לקיום המקח, וכאשר חילקו הראשונים עד"ז דמה"ט ל"ד לקרי לל"ב דהואיל וממילא קרבו שפיר דמי, גם י"ל דמש"כ פסקי רי"ד בתי' בתרא דהגם דמחוסר בידי שמים אינו פוסק לשמואל, מ"מ הכא עדיף דאינו מחוסר עוד בידי אדם, י"ל דאי"ז רק טעם דמה"ט לי"ב לההיא דשמואל, אלא מה"ט לא חשיב כלל כמחוסר מלאכה, כיון שה"ז נעשה ממילא, ורק היכא שמחוסר גם בידי אדם, והתם כל ההיתר משום דהוי כבידו, הרי דכל שמחוסר גם בידי שמים לא חשיב זה כבידו, וע"כ לדעת שמואל אינו פוסק ע"ז כלל.

] בל' הרמב"ם בעה"ת ומאירי מבו' דבמה שעיזי חולבות איכא איסור פסיקה, ולא שרי אלא בשפוסק עמו בשויו על שער שבשוק, ועי' גם בחי' המיוחסים להריטב"א שמבו' כן, ומבו' בדבריו דהיינו דכל פסיקה שלא על שער שבשוק חשיבא כהוזלה.

ואמנם בל' רש"י נ' דכל האיסור הוא בהוזלה, וכ"ה ל' הגמ"ר והטור, אך נ' דהוא משום דסתמא איירי אף ביצא השער, וכה"ג אין לאסור אלא בהוזלה.

אך זה מחודש, דאי נימא דחייב ליתן לו ממה שעיזיו חולבות ואין יכול ליתן חלב אחר, ל"מ מידי הא דיצא השער, וגם הא דמאי אהנית ל"ש בזה, שהרי ל"ה יכול ליקח חלב זה, והוא פסק בדוקא על חלב זה, וצ"ל שיכול ליתן לו חלב אחר, ויל"פ עוד כמש"נ במק"א לדון דביצא השער איכא היתר נוסף דלא חיישי' שיתיקר, וצ"ע עוד בזה.

ועי' עוד בשטמ"ק בשם הרמ"ך שמבו' דשרי למכור בשויו משום דחשיב כבא לעולם, וצ"ל לפ"ז דלגבי פסיקה בהוזלה בעי' יש לו גמור, ע"ד מחוסר מלאכה, וע"ד אשראי במתא, שנחלקו בזה הראשונים, דדעת המיוחס לריטב"א לקמן דע"ב: דחשיב כיש לו לגבי פסיקה בשויו, ודעת המאירי שם דלא חשיב כיש לו, אך באמת נ' דלא נתכוין הרמ"ך לבאר מ"ט לי"ב לאיסורא דפסיקה בשויו, אלא נתכוין לפרש דכל האיסור בזה הוא משום הרבית, אך בלא זה הי' חל המקח, וע"כ אילו הי' בשויו דלי"ב משום רבית ולא פירש הטעם דלי"ב איסור פסיקה שפיר חל המקח, וז"ב.

ויל"פ גם לפ"ד החוו"ד דפסיקה על דבר מסוים לי"ב איסור פסיקה.

גם י"ל דהוי זמן מועט שאין לחוש בו ליוקר, וע"כ ל"ש בזה איסור פסיקה, ועכ"פ מותר לפסוק וליתן לו אם לא יתייקר, וא"צ לחוש שיתייקר, ועי' תפאל"מ בזה.

ולמש"נ בדעת הרמב"ם דההיתר בממילא קרבו הוא משום דאי"ז הוזלה, הרי מוכח דפסיקה בשויו מותרת.

אך לדעת המחנ"א אין להוכיח מזה, שהרי כבר הוי הקנין עכשיו, אך למש"נ שאינו קונה אלא לאח"ז, נמצא דהוי "פסיקה", ומוכח דפסיקה בשויו מותרת, ולכאו' ל"ש להתיר בזה מכח דיצא השער, שהרי סו"ס אינו יכול ליקח בדמים אלו בני גרמידא, וצ"ע בזה.

] בעגל צ"ל דל"ש מיני' קא רבו כיון דאית לי' פסידא, אך לטעמא בתרא דהמ"מ צ"ע,

] לדעת הריטב"א מוכח דשרי אף בשמוזיל טפי מבני זרתא, שהרי אם יש לו בני זרתא שרי, ומ' דה"נ אם הם גדולים יותר מבני זרתא שרי, דגם בכה"ג מצינו למימר דהוי פסיקה בהוזלה ביש לו, והשאר הוי מתנה בעלמא.

] בד' הגר"א בסימן ר"ט סק"ח מ' דמפרש, דהא דממילא קא רבו מהני לחשוב דאי"ז דשלבל"ע, וממילא שפיר חשיב כיש לו, כיון דחייל המקח ע"ז עכשיו, וכ"נ קצת מל' הרשב"א בשו"ת ח"ב סימן ע"ב, עיי"ש.

אך יל"פ שנקט דטעם ההיתר הוא כמש"כ המחנ"א, ונקט דזהו גופא הטעם דמהני להקנות פירות אחר שחנטו, עמש"נ לעיל בהערה.

גם יל"פ דנקט דכל התירא דהוזלה ביש לו הוא רק בשקנה למי שפרע, וע"כ הוכיח דאפשר להקנות פירות שחנטו, דא"כ ל"ה שייך בזה התירא דהוזלה ביש לו.

] בפסקי רי"ד לקמן דע"ד., ז"ל, ושמואל אמר וכו' בידי שמים אפי' אחת אינו פוסק וכו', ומאי דאמר רבא לעיל האי מאן דיהיב זוזי לגינאה וכו' אע"ג דליתניהו שרי, איכא למימר כרב ס"ל, א"נ אפי' כשמואל ס"ל, וע"כ לא אמר שמואל דבידי שמים מעכב אלא היכא דמחוסר מלאכה גם בידי אדם שאינם יכולים לתקנה, אבל אם אינה חסירה מלאכה אלא בידי שמים בלבד דומיא דקרי דכיון שגדלו מיד תולשם ואינם חסירים כלום, כיון דממילא קא רבו שפיר דמי, עכ"ל.

ולכאו' מבו' שדעתו דההיתר בקרי הוא משום דחשיב כיש לו, וזהו שהק' דלדעת שמואל מ"ט חשיב כיש לו.

ואזיל לטעמי' בדע"ב: דס"ל כפירש"י שם דגם במחוסר מלאכה שרי להוזיל, דאם הוה ס"ל כדעת התוס' דאסור להוזיל, הרי גם לדעת רב תיקשי דמ"ט שרי להוזיל, ובע"כ דהכא שאני וכמש"נ לעיל, ול"ה קשיא גם לדעת שמואל, ודו"ק.

אך יש לדחות, דלעולם ס"ל דההיתר להוזיל הוא כמש"כ הרי"ף והרמב"ם דלא חשיב זה כהוזלה כיון דזהו שויו עכשיו ואין המוכר מפסיד בכך, ואך דקשיא לי' דמ"ט לי"ב איסור דפסיקה בשויו שמא יתיקר, ובע"כ דלגבי זה חשיב כיש לו, אף דהוא מחוסר מלאכה בידי שמים.

] במיוחס לריטב"א דע"ג. ישב הקו' מקרי, ז"ל, דהתם בקרי אע"פ שהם קטנים ראויים הם באותה שעה ולא מיחזי כאג"נ לי דהא איכא רוב בנ"א שקונים אותם כמו שהם קונים בני גרמידא, משא"כ בבוסר שאין אדם קונה אותן הפירות עד גמר בישולן ועד שעת גמר מלאכתן, והכל יודעין שאין דרך לקנות אותן עד גמר בישולן ומיחזי כאג"נ לי, עכ"ל.

בחי' חת"ס הנדמ"ח הק', לדעת הרמב"ם וההגמ"ר דבקרי צריך ליתן לו מאותן הדלועין שפסק עליהן, א"כ מה מועיל מה שיש לו דלועין אחרים, הרי אין יכול ליתן לו מאותם, ולכאו' צ"ל, דלאו היינו דכל הפסיקה היתה על דלועין אלו, רק היינו דהיתר הפסיקה הוא רק בשיתן לו מדלועין אלו.

1. וצ"ע בזה, אם אכן כ"ה בדיני ממונות דכל שקונה הפירות זוכה גם במה שהן גדלין אח"כ, דלכאו' אם אינו זוכה אלא בפירות עצמן, בדין שלא תהא התוספת שלו, שהרי הן גדלין מכח הקרקע או הדקל של המוכר, וצ"ל שכיון שהתנה עמו להניחן בקרקע, זכה גם בזכות היניקה דפירות אלו בקרקע, וע"ד הא דהקונה אילן בשדה חבירו זוכה גם בזכות היניקה בקרקע, ועי' בד' הראשונים ב"ב דף ל"ז ודף ל"ח, ואכמ"ל, ועי' היטב בקצוה"ח סימן ר"ט סוסק"ב ובחזו"א דמאי סו"ס י"ז, ומה שפירש החזו"א דהא דאחר חנטה יכול להקנות הוא משום שקונה את הפירות כפ"מ שהן והמוכר מוחל לו יניקתו והפירי קנה שבחו בכל שעה מיד המוכר, צ"ע דבפשוטו איירי התם שמוכר לו פירות גמורים, ואם לא יגמרו לבסוף הפירות יחזיר לו מעותיו, וא"כ היאך נימא דקנה הפירות עכשיו. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם באמת המחנ"א אזיל לטעמי', דס"ל דאף כה"ג מחזי כרבית, דהנה בכס"מ פ"ח ממלו"ל ה"ה כתב בההיא דפרדיסא, ז"ל, נ"ל שיש תקנה לזה שיקנה אילנות הפרדס לפירותיהן של אותה שנה ויחזיק בהם לקנותם מיד, עכ"ל, ובמחנ"א דשלבל"ע סימן ב' כתב דנראה מד' הכס"מ דקודם שיתבשלו הפירות ל"מ להקנותם ע"י נתינת כסף משום דחשיב דשלב"ל אם לא שיקנה האילן לפירותיו, וזה שלא כד' רש"י לקמן דס"ו: דמבו' דאחר שחנטו הפירות חשיבי כדשב"ל, ועיי"ש שכתב עוד דמד' המ"מ ספ"ט נ' דאף בפרדיסא כיון שבאו הפירות לעולם מצי להקנותם, ומיהו כיון שהמוכר צריך לעבוד בהן מיחזי כאגר נטר, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ בסוף דבריו לדקדק מד' התוס', ויל"ע בזה דלדעת התוס' לא תלי כלל במה שקנה להן עכשיו, ועי' גם בדבריו בדיני רבית סימן ל' שנחלק ע"ד הכס"מ, וכתב שאף אם קני להו בקנין גמור אסור, שהרי בלא"ה קני להו משום דאחר חנטה לא חשיב כדשלבל"ע, ואפ"ה אסור משום שהמוכר צריך לעבוד את הקרקע ומיחזי כרבית, עכ"ד.

   אמנם בדעת הכס"מ נ' פשוט, דס"ל דכל דקני להו בקנין גמור אין מקום כלל לאסור, שהרי ליכא המתנת מעות כלל, ורק היכא דלא קני להו ואיכא המתנת מעות, הוא דיש לאסור בשהמוכר צריך לעבוד וכו' וה"ה נפסד בכך, דהוי זה כאגר נטר.

   ולפ"ז מתישב היטב משה"ק עליו המחנ"א דאחר שחנטו הפירות חשיב כדשב"ל וכמש"כ רש"י, אך לפמש"נ ניחא, דהגם דחשיב כדשב"ל, הרי מ"מ לא חייל הקנין עד שיגמר הפרי, ונמצא דמה שנתן לו מעות עתה הוי זה הקדמת מעות, וע"כ תו כל שהמוכר נפסד יש לאסור משום אגר נטר, אך אם נפרש דהא דאחר חנטה מצי להקנות, הוא משום שזוכה עתה בפירות, ע' חזו"א דמאי סו"ס י"ז לא א"ש, (ועמש"נ בזה לעיל בהערה), גם עי' במלבויו"ט חובת קרקע סימן י"ד שדקדק מד' רש"י דמשחנטו הפירות אין יכול לחזור בו, והרי דחייל הקנין מיד, אך באמת בעיקר ד' רש"י דפירות אחר חנטה חשיבי כדשב"ל, ע' אבנ"מ סימן מ' סוסקי"ג שהביא דעת כמה מן הראשונים דפליגי ע"ז, וז"ב.

   ובחוו"ד סימן קע"ג סקט"ו כתב דבפרדס ל"מ שיהפוך בו להיות כקונה אילן לפירותיו, כיון שהמוכר נחסר במה שמשהה אצלו, תדע דהא קונה עגל אף שקונה כל הגוף ומכירה גמורה מעכשיו היא, מ"מ אי לאו טעמא דנפיש פסידיהיהו דאמר בש"ס הי' אסור, אלמא דבדבר שיש פסידא במה שמשהה אצלו ל"מ במה שקונה הגוף, עכ"ד ושוב הביא דבהג"א מבו' דגם בפרדס הי' מועיל אם הי' מחזיק בקרקע לקנות הפירות, (ולכאו' הוא מבו' כן בד' התוס' דהא דמשכנתא דסורא שריא לדעת רב הוא משום שקונה קרקע מעכשיו לפירותיו, ומבו' דגם בפרדיסא אם יקנה דקל לפירותיו יהא מותר, וכ"כ בהגה' יד אברהם שם סעיף י'), ולפלא שלא הביא ד' הכס"מ המפורשים דמהני בפרדיסא אם קנה האילן לפירות.

   ומה שהוכיח החוו"ד מעגל, למש"נ ניחא, שהרי אין העגל נקנה בכסף אלא למי שפרע, וע"כ חשיב כהקדמת מעות, וכל שהמוכר נפסד בכך אסור, ומשא"כ בפרדיסא כל שקנה קנין גמור בדקל לפירות ליכא הקדמת מעות כלל, וע"כ אף שהמוכר נפסד לי"ב איסורא, אמנם בחי' הרמב"ן לקמן דע"ג. תמה כן על פי' ר"ח דאסרו בעגל, ז"ל, ואין כ"ז מספיק דהא היכי ליתסר כלל הרי הוא מכור מעכשיו, עכ"ל, וצ"ב, ועיי"ש בהגה' הגרא"ז ובאבהא"ז פ"ח ממלו"ל ה"ה, ולפי דבריו נדחה עיקר הוכחת החוו"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. עוד ילה"ע ע"ד המחנ"א, שהרי מהא דמדמי' בסוגיין דינא דקרי לדינא דמה שעיזי חולבות כו"כ מכור לך, הרי מבו' דגם בקרי אם ל"ה לבסוף בני גרמידא וכ"ש אם נפסדו לגמרי מחזיר לו מעותיו, דאל"כ שפיר י"ל דשרי משום צד ההפסד, ול"ד כלל לההיא דמה שעיזי חולבות כו"כ, דליכא צד הפסד, ואי נימא דכיון דההיתר בסוגיין הוא משום שקונה את הדלועין המחוברין לקרקע בכסף וברשותי' קא גדלו, א"כ הי' בדין דגם אם לבסוף לא נעשו בני גרמידא לא יחזיר לו מעותיו, והאמנם שמא יש מקום לומר הוי זה תנאי בעלמא דהוי המקח ע"ד זה שיהיו לבסוף בני גרמידא, אך אי"ז כלל במשמעות הלשון, ואולי נימא, דבאמת לפ"מ דמשני דשאני הכא דמיני' קא רבו, חייל הקנין מיד ואין המוכר חייב באחריותן, אך כד פריך ומדמי להו למה שעיזי חולבות כו"כ, הרי דס"ל דגם הכא לא קני להו מהשתא, וע"כ באמת הי' חייב המוכר באחריותן, ושפיר מדמי' לה למה שעיזי חולבות כו"כ, ודו"ק.

   אמנם לפמש"נ דגם לדעת הרמב"ם לא קני להו מהשתא, וה"ט דמיני' קא רבו הוא דכיון שאין הפסד על המוכר לא חשבי' לה כפסיקה בהוזלה, הרי ודאי דאם לא הוו לבסוף בני גרמידא צריך המוכר להחזיר לו מעותיו, וע"כ שפיר מדמי' לה למה שעיזי חולבות כו"כ.

   אך ראיתי להעיר בזה, דא"כ מ"ט חשיב דאין המוכר נפסד במה שמניחם אצלו, הרי אם הי' מוכרן עכשיו ל"ה חייב באחריותן, ועכשיו שאינו מוכרן רק כשיהיו בני גרמידא הרי שאם לא יגדלו לבסוף או שיפסדו צריך להחזיר המעות, ונמצא שה"ה נפסד במה שמניחם אצלו ואינו מוכרן עכשיו, ועי' חוו"ד סימן קע"ג סקי"ח שכמדומה מת' כן בדבריו, דכל שהמוכר מקבל עליו אחריות ה"ז אסור משום דהמוכר נפסד במה שמניחם אצלו.

   אך נ"פ, דלא אסרינן בגונא שהמוכר נפסד, אלא אם ה"ה מתחייב מכח המכר יותר ממה שיש לו עכשיו, דבכה"ג אם הוא מוכרן כפי דמיהן עתה, דנמצא דנותן לו בעד מעותיו טפי ממה שנתן, הוי זה הוזלה ואסור, אך משא"כ הכא, הרי דהגם דאם לא יגדלו לבסוף או שיפסדו צריך להחזיר המעות, מ"מ כיון שלא יתחייב ליתן לו אחרים בני גרמידא, ואינו מתחייב במכר זה ליתן יותר ממה שיש לו עכשיו, הרי נמצא שאינו נותן לו בעד מעותיו טפי ממה שנתן ואי"ז הוזלה.

   אך עכ"פ נ' לפ"ז, דאין להתיר אלא בשפוסק עמו על דלועין מסוימים כל' הרמב"ם, דאם יכול ליתן לו מכל דלועין שהיו בידו, הרי דהגם דנימא דלא שרי אלא בשהיו דלועין אלו בידו בשעת המכר, מ"מ כבר לא חשיב דליכא פסידא למוכר, שהרי נתחייב ליתן דלועין בני גרמידא, ואף אם דלועין אלו לא גדלו, צריך ליתן מדלועין אחרים שבידו, וכל כה"ג חשיב שנותן לו בעד מעותיו יותר ממה שנתן, והוי זה פסיקה בהוזלה דאסירא, ובעיקר הנידון בזה אם שרי ליתן מדלועין אחרים שהיו בידו, עי' מאירי וגידו"ת ומחנ"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונ' נפ"מ לדינא בזה, במה דיש להסתפק אם שרי למכור בזוזא גם אם מפרש דאם לא ישלם רק כשיהיו בני גרמידא יקח ממנו יותר, ונ' דזה תלוי בפלוגתת הראשונים, דלהסוברים דטעם ההיתר הוא משום דחשיב כיש לו, הרי לכאו' תליא זה בפלוגתת הראשונים שהביא הטור בסימן קע"ג אם פסיקה בהוזלה ביש לו שריא אף במפרש, אך להסוברים דטעם ההיתר הוא משום שאין למוכר הפסד בזה, ונת' דהיינו דכה"ג לא חשיב כפסיקה בהוזלה דלא חזינן לההוזלה בעד האגר נטר, הרי נ"פ דכ"ז הוא בשאינו מפרש, אך כל שמפרש דאם לא ישלם רק כשיהיו בני גרמידא יקח ממנו יותר, ה"ז אסור.

   עוד ראיתי לדון נפ"מ בזה, אם שרי הלואת סאה בני גרמידא בשיש לו בני זרתא, דאי נימא דהא דשרינן הכא בדאית לי' בני זרתא, הוא משום דחשיב כאית לי' בני גרמידא, יש להתיר בזה גם בהלואת סב"ס, אך אי נימא דהא דשרינן הכא הוא משום דאין המוכר נפסד בזה וע"כ לא חשיב "כהוזלה", אין לנו להתיר בהלואת סב"ס, ואמנם בהלואת סב"ס בלא"ה יש להתיר, משום שיש לו מקצת ויש לו סאה א' לווה עלי' כמה סאין, אך נפ"מ היכא שחייב לפרוע לו בדלועין בני גרמידא, ואין יכול לפרוע לו כלל בבני זרתא, וגם נפ"מ להסוברים דלא שרי ביש לו סאה א' אלא בשאומר שתהא ההלואה בזאח"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה בד' הב"י בסימן קע"ג מ' קצת, דכל קו' התוס' דמ"ש פרדיסא דאסור מקרי דשרינן מכח הא דמיני' קא רבו, הוא רק לפום תי' בתרא דהתוס', אך לתי' קמא ל"ק מהתם, וכן מ' גם בל' תוס' הרא"ש, אך צ"ב מה טעם נימא הכי, ועי' מהר"ם שיף שפירש דקו' זו היא גם לפי תי' קמא, וכ"כ המחנ"א בהגהתו על הטור, והביא כן מד' הג"א. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם כתב הרמב"ן אח"כ דאי"ז מחוור, וגם הרשב"א כתב דכ"ז אינו שוה לי, אך נ' דלא קאי על מה שחילקו בין פרדיסא להא דשרי רבא בדלועין משום דמיני' קא רבו, שהרי קו' זו לא נתישבה במש"כ הרמב"ן אח"כ דפסק עמו סאה בדינר, ודו"ק, ושו"ר שכבר עמד ע"ז באבהא"ז פ"ח ממלו"ל ה"ה, עיי"ש באורך.

   אמנם הנה שו"ר בשו"ת הרשב"א החדשות סימן ע"א, ז"ל, והביאו לי ראיה מהרמב"ן ז"ל, שפירש פרדסא וכו' כגון שאמר לו סאה בדינר וכו', ומדעתי יפה פירש, ותמהני על פשט פירש"י ז"ל שפירש פרדיסא לקנות פירות שנה זו בכך וכך ולוקחין אחר שהן בוסר וסמדר אבל עדיין לא הגיעו וכו', והשתא איכא לאתמוהי על פרש"י ז"ל, אי כפשטי' היכי אסר רב, ומאי שנא מקרי וכו' דפסקי בין איתנהו בני גרמידא בין ליתנהו שרי כיון דממילא רבו, ואין ספק דבני גרמידא שוי טפי, ואי בהא ליכא אגר נטר לי כ"ש היכא דלוקח מקבל עלי' תיוהא, אלא העיקר כפירוש הר"ם ז"ל וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הרשב"א דכל הקו' מקרי דשרינן אף בדליתניהו כיון דממילא רבו, הוא רק לפירש"י בההיא דפרדיסא, אך לפי' הרמב"ן דאיירי בשאמר לו סאה בדינר, ל"ק כלל מקרי, וצ"ב הטעם בזה.

   והי' מקום לפרש דהיינו משום דלפירש"י בע"כ לפרשה בשכבר הוו הפירות בוסר או סמדר, (דאם לא יצא הפרי כלל ודאי שרי וכמבו' בתוספתא וכמש"כ הרמב"ן), וע"ז קשיא מההיא דקרי, אך לפי' הרמב"ן שפיר יל"פ דאיירי בשעדין לא יצא הפרי כלל, וע"כ ל"ק מההיא דקרי (וכמש"כ כן התוס' בסוגיין), אך בד' הרשב"א שם אי"ז מתישב, שהרי אסר שם ליקח בציר בסך ידוע וכו', ומ' דאיירי אף בשהפירות קיימין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)