בדעת הרמב_ם בדין קידוה_ח למפרע
קטגוריות: ש_ס / טז ראש השנה / קדוה_ח ועיבור השנה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' י' אדר תשע"ג

בחי' הגר"ש כתב דבדעת הרמב"ם א"א לומר דגם שלא בזמנו בעי קביעות, דהנה היערות דבש הוכיח בדעת הרמב"ם בספ"ג מקידוה"ח, דהא דמקדשין את החדש למפרע, הוא רק לדידן דקי"ל כר"א ב"ר צדוק, אך לחכמים דמקדשין את החדש אף שלא בזמנו, א"א לקדשו למפרע, אחר שכבר קידשוהו ביום ל"א, דא"א לבטל את מעשה הבי"ד, ואי נימא דגם לדעת ר"א ב"ר צדוק קובעין בי"ד את החדש ביום ל"א, היאך מקדשין אותו אח"כ למפרע ומבטלין את הקביעות.

ונראה לישב דהנה בעיקר דינא דקידוה"ח למפרע, בפשוטו מפרשים דהיינו דמקדשים את ר"ח למפרע, ונתחדש דשייך לקדש למפרע, אך הנה ז"ל הרמב"ם בפ"ג הט"ז, ואם עמדו העדים בעדותן ונמצאת מכוונת וכו' "מקדשין אותו וחוזרין ומונין לאותו החדש מיום שלשים" הואיל ונראה הירח בלילו,[[1]](#footnote-2) עכ"ל, ונ' להדיא בל' הרמב"ם, דאין מקדשין את יום ר"ח, אלא מקדשין את החדש, ומכח זה חוזרין ומונין לאותו החדש מיום ל', דאי נימא דמקדשין את ר"ח ביום ל', מהו שכתב דחוזרין ומונין מיום ל' הואיל ונראה הירח בלילו, הרי זהו היום שקידשו, והול"ל דמקדשין את יום ל' הואיל ונראה הירח בלילו, והרמב"ם לא כתב כן, אלא כתב דמקדשין אותו, וחוזרין ומונין מיום ל', וכ"נ גם מל' הרמב"ם שם הט"ו, ומשתדלין בי"ד "שלא יקדשו חדש זה" הואיל ויצא שמו מעובר, עכ"ל, והרי דהנידון הוא אם יקדשו "חדש" זה, ואין הנידון על קידוש ר"ח.

ונראה מזה, דעיקר הקידוש אינו על ר"ח, אלא הוא על החדש, וכל שנתקדש החדש מכח הראי', דינא הוא דמונין מיום הראי'.

ועפי"ז נראה לפרש מש"כ המנ"ח להוכיח, דהמועדות שעשו עד עכשיו לא היו בטעות וכו', ובפשוטו צ"ל דרק מכאן ולהבא הוא דחייל החדש למפרע, אך להנ"ל נראה דכלל לא חייל למפרע, אלא החדש מתקדש מכאן ולהבא, ומכאן ולהבא מונים להחדש מיום שנראה הירח בלילו, אך לעולם לא חייל מידי למפרע, ודו"ק.

והרנ"כ פירש עפי"ז הא דמבו' בל' הרמב"ם דא"א לקדש אלא באותו החדש, אך אחר סוף החדש א"א כבר לקדש, והיינו משום דלעולם א"א לקדש למפרע, אלא הקידוש הוא על חדש זה, ואחר שכלה החדש כבר א"א לקדש.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דלדעת חכמים שקידשוהו ביום ל"א, א"א לשוב ולקדש, דאי"ז משום דא"א לעקור מעשה בי"ד, אלא היינו משום דעיקר הקידוש הוא על החדש, וע"כ כל שכבר נתקדש החדש א"א לשוב ולקדשו.

ולפ"ז ניחא, דכ"ז הוא לדעת חכמים, אך לדעת ר"א ב"ר צדוק דשלא בזמנו אין מקדשין אותו, ולא "קידשו" את חדש זה, הרי דכשבאין עדים אח"כ יש להם לקדש את החדש, ואחר שמקדשין אותו ע"פ ראי' דליל ל', תו דינא הוא דמונין לו מיום ל'.

ונראה עפי"ז, דגם היכא שקבעו בי"ד את החדש ע"פ חשבון ביום ל', אם יבואו עדים אח"כ שראו את הלבנה בליל ל', ישובו בי"ד ויקדשו את החדש, לקיום מצוה דקידוש.

אמנם צ"ע לפ"ז בהא דתנן דלא הספיקו לומר מקודש עד שחשיכה ה"ז מעובר, ובמנ"ח ובקונט' הגרי"ז כתבו לדעת הרמב"ם דאיירי בגונא דמעברין לצורך, וצ"ע דהניחא לדידן דקי"ל כר"א ב"ר צדוק, ונמצא דמכוון מתניתין הוא דאין מקדשין כלל את חדש זה, וכאשר כ"ה ל' הרמב"ם בפ"ב ה"ח, אך לדעת חכמים דאף שלא בזמנו מקדשין אותו, ונמצא דמקדשין חדש זה, א"כ מ"ט הוא מעובר, - דהניחא אי נימא דהקידוש הוי על הר"ח, הרי די"ל דלצורך מקדשין את יום ל"א, אך למש"נ דהקידוש הוא על החדש ומכח זה ממילא מונים להחדש מיום ל', הרי דכיון דיקדשו את החדש ביום ל"א ע"פ עדות עדים אלו שראו בליל ל', תו ממילא יהא מנין החדש מיום ל', ומהו דתני דה"ז מעובר.

ונראה דאדרבה בזה מתפרש הסוגיא בדכ"ד., א"ר יהודה אמר שמואל הלכה כר"א ב"ר צדוק, אמר אביי אף אנן נמי תנינא ראוהו בי"ד וכל ישראל נחקרו העדים ולא הספיקו לומר מקודש עד שחשיכה ה"ז מעובר, מעובר אין מקודש לא, - ובפשוטו מדייק מלישנא דמתניתין דה"ז מעובר ולא תני דלמחר יקדשוהו, וצ"ב, דהרי לדעת חכמים פשיטא דלמחר יקדשוהו, וודאי דעיקר חידושא דמתניתין הוא דהוי החדש מלא ואינו חדש חסר.

אך לדעת הרמב"ם נ' דפריך, מעובר אין מקודש לא, דלדעת חכמים דמקדשין גם ביום ל"א, הרי ממילא מכח זה יהא מנין החדש מיום ל', ומהו דתני דה"ז מעובר.

ואמנם דהגמ' לא מייתי אלא מלישנא, ולא מעיקר דינא דמעובר, והיינו משום די"ל דלעולם ביום זה יעברו אותו ע"פ החשבון, ולמחר יקדשו אותו, וכמש"כ המרכה"מ לדעת הרמב"ם דמעברין אותו כדי להביא קרבנות ר"ח, וע"ז פריך דלישנא דמעובר מ' דהוא מעובר לעולם, וע"ז משני דמעובר איצטריכא לי' וכו', ודו"ק.

?הא דבניסן ותשרי אין מאיימין על העדים כדי שלא לקדשו למפרע בזמנו, כתבו הרמב"ם ביראה לי, ונראה בטעמו עפמש"כ שם בה"ב, דדינא דקידוש דדוחה שבת הוא רק בניסן ותשרי או לצורך קרבן ר"ח, ולפ"ז נמצא דאחר שכבר עבר ר"ח, תו עיקר מצות קידוש הדוחה שבת היא רק בניסן ותשרי משום המועדות, וזהו שכתב הרמב"ם דמצוה זו אין דוחין אותה, שהרי חזינן דחמורה היא ודוחה שבת, וע"כ כתב דכ"ז הוא קודם המועדות, אך אחר המועדות כבר ליכא למצוה זו, אלא למצות קידוש בעלמא, וע"ז נאמר הדין דמעברין לצורך.

ועפי"ז נראה לפרש המבו' בד' הרמב"ם בפי"ח, דבזמן שמקדשין ע"פ החשבון מעברין לצורך, ומבו' דהיינו גם בניסן ותשרי, ולכאו' כיון דבניסן ותשרי אין מעברין לצורך משום המועדות, א"כ מה נפ"מ אם מקדשין ע"פ החשבון או ע"פ הראי', אך לפי הנ"ל הרי עיקר הדין דאין מעברין לצורך הוא מיוסד על מצות קידוש, דמוטל עליהן לקדש ואסור להן לעבר, ובניסן ותשרי דהוא מצוה מחויבת טפי אף אח"כ מוטל עליהן לקדש, אך כשמקדשין ע"פ החשבון דאין מוטל עליהן לקדש כלל, שפיר הן מעברין לצורך- ובאמת בלא"ה י"ל, דכל הא דתקנת המועדות היא שלא לעבר, הוא רק משום דנראה החודש, אך כל שלא נראה החודש, אי"ז סתירה כלל לתקנת המועדות לעבר, וז"פ.

?מש"כ הרמב"ם דכשאין מקדשין ע"פ הראי' מעברין לצורך, ומה"ט בקביעות דילן מעברין לצורך, הוא לכו"ע, והיינו משום דמ"ד דאין מעברין לצורך, הוא משום מצות קידוש, אך כשקובעין ע"פ החשבון דאין "מקדשין", שרי לעבר לצורך, וז"פ.

צ"ע דכיון דמאיימין על העדים על החדש שלא נראה בזמנו לקדשו, א"כ מ"ט היו מחללין שבת, הרי אם הי' בזה תיקון המועדות, בלא"ה היו מאיימין, - ושמא לא בכל גוונא היו מאיימין, וע"כ היו צריכין להעיד.

אך נראה עוד, דהנה בפירש"י פירש דבאדר הסמוך לניסן דלעולם חסר אף בלא עדים כלל יקדשוהו, ומשא"כ בהא דמאיימין הרי לא יקדשוהו רק ע"י העדים.

ולפ"ז י"ל, דכיון שלא יקדשוהו רק ע"י העדים, שפיר ניחא הא דמחללין שבת ע"ז, שהרי חזינן דבנראה בעליל מחללין את השבת, אף דא"צ לעדותם, דמ"מ יהא קידוש החודש גם ע"פ עדותו, ומשא"כ באדר הסמוך לניסן דא"צ לעדות כלל, הוא דפרכינן דלא יחללו.

הרש"ש הק', דמ"ט אין מחללין את השבת על אדר מפני תקנת המועדות, דאם יעברוהו אפשר דיהא המולד קודם יום ל' וא"א לקדשו לר"ח.

ונראה לדון, דעיקר דינא דתקנת המועדות, הוא דמוטל עלינו לעשות המועדות בזמנם ולא לאחרם, וזה אינו טעם אלא לקדש ר"ח ניסן בזמנו, אך אי"ז טעם לקדש ר"ח אדר בזמנו, דאם אם יקדשוהו ביום ל"א, הרי לא יהא הזמן הראוי להיות ר"ח ניסן אלא יום ל' דאדר, ושפיר יתקיים הדין לקדש את ר"ח ניסן בזמנו, ומה שלא קידשו את ר"ח אדר בזמנו לית לן בה.

והיינו דהא דצריך לקדש בזמנו משום תיקון המועדות, לאו היינו דבעינן שיתאים זמן המועדות לזמן הלבנה, אלא היינו דבעינן שיהא קביעותם בזמן הראוי להיות ר"ח, וכיון דיום כ"ט אינו ראוי להיות ר"ח, הרי ממילא דכשקובעין ר"ח ביום ל' מקיימים שפיר את דין תיקון המועדות, ודו"ק היטב.

התוס' שבת די"ב: חגיגה דט"ז: וחולין ד"ה: נקטו דבאמת עברו בני הגולה על איסור יוהכ"פ כשעיברו את יוהכ"פ, עיי"ש, וצ"ע דבד' התוס' בחולין דק"א: נראה דס"ל כדעת התוס' בר"ה דאמרינן ע"ז אתם אפי' שוגגין, וע"כ קשיא להו דמ"ט התם לא אמרינן אתם אפי' שוגגין, וסתרי ד' התוס' זל"ז.

בד' התוס' בדכ"א., לכאו' הי' נראה דאין דעתם כדעת הרשב"א בתשו' ח"ד סימן רנ"ד והריטב"א דהי' קביעות בפנ"ע לבני בבל, וכ"ז שלא ידעו מקביעות בני א"י, חיילא קביעות זו, דא"כ מה הק' התוס' ע"ז מכל הני דוכתי, - וגם חזינן דהתוס' הק' דהיאך הניחם לאכול, ונ' דגם קודם שידעו מקביעות בני א"י, הוי קביעותם בטעות, אך הרשב"א והריטב"א לא הק' כן, ובד' הריטב"א מבו' להדיא דאם אין לוי נאמן, ניחא דלא עברו איסור כלל, עיי"ש, והיינו משום דיש בידם לקבוע קביעות לעצמם, ואין הקביעות בטעות, ורק אחר שנודע להם שבני א"י עיברוהו, הוא דיש להם ליגרר אחר א"י, ובזה הוא שדנו אם הן רשאין לעמוד בקביעותם מדינא דאתם אפי' שוגגין.

ועי' חזו"א שנקט כן בדעת התוס', ותמה ע"ד התוס' דמאי שייך דינא דאתם אפי' שוגגין בכה"ג.

אך הנה שו"ר בתוס' הרא"ש שכתב ככל ד' התוס', אך הוסיף ע"ז, ז"ל, מיהו אי הוה מסהיד בהו היו צריכין לעשות כבני ארץ ישראל כיון שהן נגררין אחריהם, עכ"ל, ואי נימא דלדעת התוס' ליכא קביעות בפנ"ע דבני בבל, אלא דאם הם סבורים כן אין עליהן עוון, א"כ הרי פשיטא דאם הי' מעיד בהן היו צריכין לעשות כעדותו, ול"ב להא דהן נגררין אחריהן, ובע"כ מד' תוס' הרא"ש דגם ד' התוס' מתפרשים דהי' להם קביעות בפנ"ע, וע"ז הוא שפירש דמ"מ כל שנודע להם קביעות דא"י, ה"ה נגררים אחריהם, וצ"ע בזה.

לכאו' לדעת רבנן דריב"ק, הי' בדין דגם בעדות קידוה"ח לא יועיל אם ראו בזאח"ז, וזה לא שמענו, והרי תנן דאב ובנו ילכו וכו' יצטרף עם אחר, ובפשוטו היינו עם אחר שאינו שם ולא ראה יחד עמו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בר"ה דכ"ב:.

אך נראה פשוט, שהרי מבו' בגמ' דבבועל את הערוה כיון שמעידים על אותו מעשה, אף שראו בזאח"ז, ה"ז עדיף טפי מב' חלונות, וא"כ בעדות קידוה"ח שמעידים ב' העדים על אותה הלבנה, ודאי דהן מצטרפין.

והנה אמנם במנ"ח כתב דלפמש"כ בב"י די"א דבעדות איסורים ל"מ עדות מיוחדת, ומבו' בב"י דהיינו אף בשאינו בא לידי דיני נפשות, ה"נ בעדות קידוה"ח ל"מ עדות מיוחדת, וצ"ע שלא הזכיר להא דשמא יצטרף עם אחר, אשר מזה מבו' דל"ב שיראו שניהם כאחד.

ולמש"כ בס' בני ציון דבעדות קידוה"ח כל א' מעיד על ראייתו, וע"כ לי"ב משום נמצא א' קאו"פ, הרי דמה"ט גם ל"ש לפסול בזה עדות מיוחדת, אך מד' הרי"ד שהק' דמ"ט לא פסלינן לכל העדים מדין נמצא א' קאו"פ מבו' שלא כדבריו, - ונראה דהיינו דודאי עיקר עדות קידוה"ח הוא להעיד שהלבנה נראית, והגם דאנן ידעינן ע"פ החשבון שהיא נראית, מ"מ גזה"כ הוא דבעינן שיתברר הדבר ע"י עדי ראי', גם י"ל עוד, דבעינן שיתברר לנו שהלבנה נראית בפועל ואינה מוסתרת ע"י העבים, וצ"ע עוד בזה.

בגמ' ערכין די"א: ס"ד דנסתפק חזקי' ביום ט"ז בקביעות החדש, וצ"ב, גם הק' התוס' שם דמאי פריך מפסח ומצה ולא פריך משאר מילי.

ובס' ערך דל שם כתב לפרש לפ"ד הרמב"ם דבניסן ותשרי מקדשין את החדש למפרע, ולפ"ז י"ל דאיירי בכה"ג שבאו עדים ביום ט"ו על החדש שנראה בזמנו ונסתפקו בעדים אלו אם עדותם מכוונת, ומכח זה נסתפקו אם לקדש החדש למפרע, וניחא דע"כ נתעורר הספק רק ביום זה.

ועיי"ש שפירש דהא דפריך מפסח ומצה, היינו דכיון דעי"ז יתברר שלא קיימו פסח ומצה, אין מקדשין למפרע, - אך זה צ"ע מד' הרמב"ם דמבו' להדיא דגם בניסן מקדשין למפרע עד אחר חצי החודש, ואין חוששין לפסח ולמצה, והטעם בזה הוא כמש"כ המנ"ח דאין הקידוש מועיל אלא מכאן ולהבא, ועי' לעיל מש"נ לפרש בזה, ולפ"ז לא א"ש.

והרח"פ ברמן אמר לפרש בזה, דיש להסתפק בכבש הבא עם העומד, אם הוא מקרבנות המועד, או הוא מקרבנות יום ט"ז בניסן, ונפ"מ אם כל המשמרות שוין בו, ונחלקו בזה האחרונים.

ולפ"ז י"ל, דמעיקרא ס"ד דהוא מקרבנות ט"ז בניסן, וכיון דקידשו החדש למפרע, ונעשה יום זה ליום ט"ז בניסן, יש להקריב בו את כבש הבא עם העומר, - וע"ז פריך דאי"ז כן, דכיון דכתיב בקרא בי"ד לחדש פסח לד' ובט"ו יום לחדש הזה חג המצות לד' שבעת ימים מצות תאכלו וגו', והניף את העמר לפני ה' לרצנכם ממחרת השבת יניפנו הכהן וגו', הרי דדין הבאת העומר הוא ממחרת השבת, והוא ממחרת היום שאכלו בו את המצה, וכיון דלא נשתנית הקביעות למפרע, נמצא דהוי יום א' עם היום שאכלו בו את המצה, דאמנם אם נשתנית הקביעות למפרע, הרי דחשיב דהוא למחרת השבת, אף דבפועל באונס לא אכלו בו את המצה, אך כיון שלא נשתנית הקביעות למפרע, נמצא דהוי אותו היום שאכלו בו את המצה, ואי"ז ממחרת השבת.

1. מש"כ הרמב"ם הואיל ונראה הירח "בלילו", הוא כפי' המבו' בפי' הרמב"ם ר"פ ראוהו בי"ד, דא"א לקדש את יום ל' ע"פ ראי' שראו ביום ל' קודם שקיעה"ח, וכ"נ גם בד' הרמב"ם שם הט"ו ובפ"ח ה"ח, עיי"ש, ועי' במאירי שם שהאריך בזה, - ועפי"ז מבו' מקור ד' הרמב"ם דאם ראו ביום כ"ט קודם השקיעה מקדשין ע"פ ראי' זו את יום ל', וזה מהא דפריך דלמ"ל חקירת עדים ומשני כגון שראוהו בלילה, ומ' דאם ראוהו ביום ה"ה מקדשין מיד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפירושו שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)