בדין חלב וגיד דשליל
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

התוס' כתבו בדע"ה. ד"צ. ודק"ג. דאף לר' יוחנן דחדשים גרמי מ"מ אינו נאסר עד שיצא לאויר העולם.

וצ"ע דמ"ש מהא דמבו' בר"פ גיד הנשה דלדעת ר"מ גיד הנשה נאסר בשעת יצירתו, ול"ב שיצא לאויר העולם.

ועד"ז צ"ע עוד, שהרי התוס' בדע"ה. הקשו דכיון דס"ל לר' יוחנן דחדשים גרמי, א"כ מהו דבעי רב אושעיא שמא ל"מ שחיטת עובר שבמעי', ותירצו דגם לר' יוחנן אינו נאסר עד שיצא לאויר העולם, וצ"ע שהרי רב אושעיא בעי גם לדעת ר"מ, ולדעתו הרי חזינן דאיסור גיד חל מיד ואף קודם שיצא לאויר העולם, וא"כ מאי בעי אם מהני לו שחיטת עצמו.

אך הישוב פשוט, דכל הא דבעי' שיצא לאויר העולם, הוא רק באיסורים שחלים על העובר בתורת בהמה לעצמה, כאיסור טריפה דהאם לא נטרפה אלא העובר בפנ"ע הוי טריפה, וכן איסור חלב דבעי' חלב שור כשב ועז ובעי' שיהא על העובר בפנ"ע תורת בהמה, אך באיסור גיד לר"מ דחל בתחילת יצירתו, הרי היינו משום דל"ב לזה שיהא על העובר תורת בהמה בפנ"ע, אלא חייל האיסור על הגיד אף דאינו אלא חלק מן האם, וע"כ אין מקום להצריך שיצא לאויר העולם.

וע"כ נמי שפיר בעי רב אושעיא לדעת ר"מ אם מהני שחיטת עובר שבמעי בהמה, דהגם שנקטו התוס' דאם חלב בן ט' אסור אף קודם שיצא לאויר העולם, ה"נ בדין שתועיל לו שחיטתו, הרי היינו משום דחלב דאינו אסור עד שיהא בן ט', והיינו משום דבעי' שיהא על העובר תורת בהמה, ומדחזינן דכשהוא בן ט' ה"ז אסור, בע"כ דיש עליו תורת בהמה גמורה אף קודם שיצא לאויר העולם, וא"כ בדין שתועיל לו שחיטתו.

אך משא"כ בהא דס"ל לר"מ דגיה"נ אסור אף קודם שיצא, אשר היינו משום דאיסור גיד חל אף בשאין עליו תורת בהמה בפנ"ע, אי"ז ענין כלל להנידון אם מהני שחיטת עובר שבמעי בהמה, וז"פ.

ועכ"פ לפ"ז נמצא, דהגם דס"ל לר"מ דאיסור גיד חל גם קודם שיצא לאויר העולם, מ"מ באיסור חלב דס"ל דאינו חל עד שיהא בן ט', מודה ר"מ שאינו חל עד שיצא החלב לאויר העולם, ולר"ל אינו חל אלא בשנולדה הבהמה, וז"פ.

צ"ע על דרך השאילת דוד, דמאי פריך בגמ' דצ"ב: אילימא חלבו דשליל מיפלג פליגי בי', הרי כיון דהא דתנן דנוהג בשליל איירי בבן ח', הרי דע"ז שפיר קאמר שמואל דחלבו מותר, שהרי חלבו דבן ח' מותר משום דחדשים גרמי, וקשיא כן גם למש"כ הרשב"א בשם תוס' והסכים כן להלכה, וכנראה צ"ל דל"ה ניחא להגמ' לפרש כן, דלישנא דשמואל מ' דבכל שליל קאמר דחלבו מותר.

הבעה"ע הוכיח דפלוגתייהו אף בשנשחטה, מדתלינן דין הקרבה בפלוגתייהו, והתם הוא לאחר שחיטה, ולא ס"ל כמו שיישב הרשב"א בזה.

מבו' בד' בעה"ע כמש"נ לדון דדין אוירא מתקיים אף בבהמה שחוטה, ואך דלר"י מהני התירא דכל בבהמה תאכלו להתירה.

מבו' בד' בעה"ע דהגם דקי"ל כר"י דשחיטת אמו מטהרתו, מ"מ חלבו וגידו אסורין, ודוקא בבן ט' חי, אבל בבן ח' חי או בבן ט' מת, חלבו וגידו מותרין, ופליג על דעת הסוברים דגיד אסור אף בבן ח', ופירש דמש"א בר"פ גיד הנשה דחייל איסור גיד בשעת יצירתו, היינו היכא דלבסוף כלו לו חדשיו ונולד, דכה"ג איגלאי מילתא למפרע דחייל עליו איסור גיד, אך אם לא כלו לו חדשיו ונולד, לא מיתסר הגיד כלל.

ל' בעה"ע שם, . ואיכא מ"ד דלגבי גיד כי היכא דפליגו בבן ט' ה"נ בבן ח' חי או בבן ט' מת דא"כ היכא אמרינן בריש פירקא ולדות קדשים במעי אמן הן קדושים. וקא סליק נוהג בשליל ואיסור גיד איסור קודש בהדי הדדי קאתו והא דאמרינן בר"פ ול"ד לבן ח' חי דהתם כיון דאתילידי לי' לולדות קדשים והו"ל בן ט' איגלאי מילתא למפרע דמעיקרא איסור גיד חל עליו

מד' התוס' מוכח דגם כשחל איסור לגמרי מהניא השחיטה להתירו, שהרי כתבו בר"פ גיד הנשה, דלר"מ חל איסור גיד בשעת יצירתו, ואפ"ה מהניא שחיטת אמו להתירו.

צ"ע לדעת הרשב"א דמ"ט לא משני דמש"א דחלבו מותר היינו בבן ח', וכאשר כ"כ הרמב"ן דמה"ט מייתי' לדרב אושעיא, ושו"ר בחי' הגרע"א שהק' כעי"ז.

בד' התוס' בר"פ גיד הנשה, נ' דאף לל"ק דגמ' דהפילה נפל חלבו כחלב בהמה, כ"ז הוא בשהפילה נפל דאיכא אוירא דלידה, אך בשתלש חלב ממעי הבהמה ודאי דשרי.

אך צ"ע מה הוצרכו להוכיח ממשמעות, הרי להדיא אמרו שם דלל"ב אם לא כלו לו חדשיו לאו כלום הוא.

ממש"א דחלבו כחלב חי', נ' כמש"כ הראשונים דהוי זה היתר מסוים על חלב, דלא חשיב כחלב בהמה, וע"כ ל"ש היתר זה במילי אחריני.

צ"ע מ"ט התוס' בר"פ גיד הנשה הקשו מל"ב, ושם ד"ק: הק' מלישנא קמא, ובתוס' הרא"ש בר"פ גיה"נ תירץ דגיד שאני, ובד"ק כתב ב' תירוצים.

ולכאו' צ"ל, דבד"ק: דאיירי בבהמה טמאה דלי"ב להתירא דכל בבהמה תאכלו, דמי להפילה נפל, ותלי בתרי לישני, וכמש"כ התוס' שם דבהמה טמאה חשיבא כאוירא, אך בר"פ גיד הנשה דאיירי בבהמה טהורה דשחיטת אמו מתירתו, הרי דבזה אף לל"ק יש להתיר.

אך אכתי צ"ע מ"ט לא הקשו התוס' מר"פ גיה"נ ממש"א להדיא לל"ב דבהפילה נפל לכו"ע מותר, וביותר צ"ע ד' הרא"ש דאחר שבריש פירקין ניח"ל דשאני גיד, מ"ט בדף ק: לא פסיקא לי' הך מילתא.

בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא נדבה פר' י"ד מבו' דהא דמיעטי' קרא מעונש ואזהרה, היינו דמיעט קרא מהקרבה וממילא ידעינן דאינו חייב כרת, כדכתיב כל אוכל חלב מן הבהמה אשר יקריבו ממנה קרבן לד' ונכרתה, וגם מיעטי' קרא מאזהרה דבהאי ענינא כתיב כל חלב לא תאכלו, דמשמע דאינו מוזהר אלא ע"ז בלבד, וזה שלא כדברי התוס', והתוס' הביאו גיר' אחרת בתו"כ, דאמרו את החלב המכסה את הקרב ולא את השליל, וזה דלא כגיר' שלפנינו, דממעטי' לה מקרא דחלב ושתי כליות, ופי' הראב"ד דאי קא מייתת נמי חלב דשליל הרי ד' כליות קריבות בבהמה אחת.

וקשיא טובא לפ"ז, בד' בעה"ע שפירש דר"י ור"ל תרוייהו ס"ל כר"מ דחלב דבן ט' חי אסור, דהרי התו"כ לא אתיא כוותי'.

ונ' דצ"ל לדעתם, דהא דממעטי' לי' מעונש ואזהרה, היינו רק שאינו אסור מחמת אמו, אך כל שכלו לו חדשיו דמצינו לחשבו כבהמה לעצמה, הרי דזה ליכא למעוטי מהך קרא, ורק מדדרשי' דומיא דאשם דמוצא בכלל שליל, הוא שלמדנו דאף חלבו של בן ט' חי אינו קרב, דומיא דאדם דמוצא מכלל שליל בן ט', ואכתי צ"ע בביאור סוגיית הגמ'.

לד' הרא"ש ניחא מש"כ דר"ל אתיא אף כר"מ, דהגם דבהמה טמאה חשיב כאוירא, אך הכא לא חשיב כאוירא משום דהוא ניתר בשחיטת אמו כ"ז שלא יצא, אך התוס' לטעמייהו ל"ה מצי למימר כן.

אמנם הרשב"א ג"כ כתב דר"ל אתי אף כר"מ, אך בד' הרשב"א לא מצינו להך מילתא דבהמה טמאה חשיבא כאוירא.

ביד יהודה ד"ה אבל הרמב"ן לג: כתב דלדעת התוס דגם לר' יוחנן אין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם, דבעי' נמי אוירא, ל"מ זה אלא בעוד הבן ט' חי, דשייך בו יציאה לאויר, וכמו"כ מהני להחלב עצמו, אבל אחר שמת ואין שייך בו כלל אוירא עוד, איך נימא דמהני אוירא להחלב,

בד' ר"י מלוניל מבו' דגם להצד דקי"ל כר"מ בדין חלבו וגידו, מ"מ היינו רק בבן ט', וכ"ה גם דעת בעה"ע.

ביד"י לה: כתב לדעת הרמב"ם, דגיד אסור אף בבן ח', וחלב אינו אסור אלא בבן ט' חי, דכיון דבא לכלל בהמה, מ"מ החלב אסור, ואם מת אחר שחיטה בעודו במעי אמו, ה"ה מותר, אך בדינא דתולש חלב הוא אף בשמת העובר אחר שכלו לו חדשיו,

ולא נתפרש, דמ"ש דבגיד בכל גוונא אין שחיטת אמו מתירתו, ובחלב הוא רק אם נולד חי,

יש להסתפק בשחט עובר במעי בהמה, ואח"כ שחט את אמו, אם החלב והגיד מותרין, כיון דעתה הוא בן ט' מת, גם יל"ע בשחט עובר טריפה, אם אח"כ הוא ניתר בשחיטת אמו.

והנה לפ"ד ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, הרי דלפמש"כ הרמב"ן דהחילוק בין חי למת, הוא משום דבחי שניתר בשחיטת עצמו, לא התירתו תורה בשחיטת אמו, הרי דה"נ אם כבר שחטו, הגם דהשתא מת הוא, מ"מ כיון דחייל בי' היתר שחיטת עצמו, תו אינו ניתר בשחיטת אמו, ואף אם הוא טריפה, הרי בפשוטו הא דס"ל לר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, הוא אף בבן ט' טריפה, כיון דשייכא בי' שחיטה, וא"כ ה"נ הוא כשנשחט, אך לדעת רבנן יל"ע בזה, וצ"ע.

ראבי"ה אלף קל"ט כתב, ז"ל, כי פליגי היכא דהושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב מבן תשעה חי ואכלו. ולא דמי הך לההיא בעיא דלעיל (עד א) דבעי רב הושעיא הושיט ידו למעי בהמה וכו', וכי מעיינת בה אינם תלוים בסברא אחת שחיטה ואכילת חלבו. ונראה דאליב' דר' יהודה פליגי דאמר לעיל (עד ב) חלב שליל מותר ואוקימנ' בבן תשעה חי, והתם מיירי שנמצא השליש במעי אמו לאחר שחיטה, אבל לרבי מאיר (שם) פשיטא דאסור. והך ברייתא דפרכינן מה חלב ושתי הכליות מוצ(י)א מכלל שליל וכו', לרבי מאיר מוצא, מידי (דהוא) [דהוה] אמחוסר זמן דאיצטרך למעוטי משום דבהמה הוא ואפילו נמצא במעי אמו ולא תלש (מעי) [מצי] לאוקמ'. ור' יהודה לא מצי לאוקמ' בבן ח' או ט' שנמצא [במעי אמו, דפשיטא [ד]כגופא הוה ולא איצטרך קרא ולא דמי למחוסר זמן. אבי העזרי.

אך הרשב"א ותוס' הרא"ש כתבו דמצי סבר כר"מ.

ועי' יד יהודה שמבו' דהצד לומר דלא אתיא כר"מ, הוא משום דלר"מ דס"ל דחדשים גרמי לאסור הולד שלא יהא ניתר בשחיטת אמו, ה"נ ודאי דהוא חשוב כחלב, אך כתב שם דלדעת הרא"ש דגם לר"מ חדשים ואוירא גרמי, שפיר י"ל דהחלב מותר, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרא"ש דהוא תלוי בזה.

אך בד' הרשב"א אי"ז מתישב, שהרי כתב בדע"ד. דלא כתוס', ולר"מ אינו ניתר בשחיטת אמו אף שמת אחר שחיטה בעודו במעי', ואפ"ה כתב בדע"ה. דר"ל אתי אף כר"מ, ובע"כ צריך לחלק דהגם דס"ל לר"מ דחדשים גרמי דתו אינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ לא סגי בזה לאסור החלב, וצ"ע בזה.

אמנם אי"ז ברור לי, שהרי הרשב"א בדע"ה. כתב שזה כדעת רבותינו בעלי התוס', ויל"פ שכונתו לדבריהם בדע"ד. דגם לר"מ אינו נאסר רק בשיצא לאויר העולם, ואף דהתם דחה לדבריהם, וצ"ע.

הר"ן בדע"ה. כתב דטעמא דר"ל הוא מדילפי' מכל בבהמה תאכלו, וודאי חלב לא שרי רחמנא, ובע"כ דלא חשיב כחלב דבעי' חדשים ואוירא.

וקשיא, שהרי בגמ' אמרינן דטעמא דר"ל הוא מדמיעטי' קרא מהקרבה, וגם בחי' הר"ן בדע"ד. כתב דטעם היתר החלב אחר שחיטה הוא מכל בבהמה תאכלו, ולילפותא דאשם בעי' כדי להתיר בתלש ממעי הבהמה, עיי"ש, וצ"ע היאך זה מתישב עם דבריו הכא.

עוד ילה"ע על דבריו, שהרי הרמב"ן והרשב"א בפרק גיד הנשה כתבו דבגיד ודאי דאם תלש ה"ז אסור, ואפ"ה אחר שחיטה שרי, ותיקשי לר"ל, והאמנם דדבריהם מיוסדים על הא דטעמא דר"ל הוא מדמיעטי' קרא מהקרבה, אך לפ"ד הר"ן דמקור דינא דר"ל הוא מדשריי' רחמנא, שמא אה"נ גם גיד שרי, וצ"ע בכ"ז.

מתני' השוחט את הבהמה ומצא בה בן שמנה חי או מת או בן תשעה מת קורעו שאין צריך שחיטה. ובזה גם ר' מאיר מודה דאתרבי מכל בבהמה תאכלו דלאו חדשים איכא בבן שמונה ולאו אוירא איכא בבן תשעה מת הלכך לאו בהמה הוא. ומוציא את דמו דחלבו הוא דמותר כדקתני לקמן מה חלב ושתי הכליות האמורים באשם מוציא מכלל שליל אף כל מוציא מכלל שליל. אבל דמו לא גרע מדם האברים דקיי"ל בכריתות דם אברים עובר עליו בל"ת ומסתברא דגידו נמי מותר דהא לאו בהמה הוא.

מבו' בדבריו כמש"כ האחרונים בדעת רש"י דגם לר"מ בעינן אוירא, ודע"כ הוא דבן ט' מת מותר, גם מבו' מזה דבן ט' מת לא חשיב כאוירא, דאוירא הוא כשיצא חי לאויר העולם, וזה כמו שנקט המנ"ח דהפילה בן ט' מת חלבו מותר לל"ב דגמ', אשר לכאו' צ"ע דכל הא דפליגא ל"ב על ל"ק הוא בנפל, אשר היינו עובר שלא כלו חדשיו כלישנא דגמ', וכאשר כ"ה בל' רש"י בריש פירקין דזהו דחשיב נפל, אך בבן ט' מת, הרי כלו לו חדשיו ואיכא חדשים, וכל שיצא לאויר העולם איכא נמי אוירא, שהרי בל"ק אמרו דהפילה נפל אית בי' אוירא, וכל הא דפליגא ל"ב הוא משום דבעי' נמי חדשים, אך בד' האו"ז אלו מבו' דבן ט' מת שנשחטה אמו לא חשיב זה כאוירא, וצ"ע בזה.

עי' פי' הראב"ד לתו"כ בדין אבר מן החי בעובר, שכתב דרק לגבי חלב הוא דלא חייל איסור על עובר, אך איסור אבר מן החי חל עליו, ומבו' דהאיסור הוא מכח העובר, ודלא כמש"כ בס' אמרי משה דהאיסור הוא מכח דהוי אבר מן החי דאמו.

מל' הרמב"ם כאילו חתכו מחלב האם עצמה, נ' דגדר האיסור הוא דחשיב כחלב האם, ולפ"ז צ"ב דמה בעינן להא דחדשים גרמי, הרי לכאו' אדרבה הא דחדשים גרמי הוא טעם דע"כ חשיב כבהמה בפנ"ע, והוי האיסור מכח בהמה זו עצמה.

אך אי"ז מתישב כלל, דא"כ מ"ט בבן ח' חלבו מותר, ופירש הרמב"ם דהוא משום דהוי כאבר מאברי, והיינו דכל דהוי כאבר מאברי', אי"ז חלב הכליות, או דאי"ז חלב שור כשב ועז, ונפק"מ בדין גיד, והרי דאדרבה כל איסורו הוא רק משום דהעובר עצמו חשוב כבהמה.