מ_מ חבט והבל
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / מ_מ

בס''ד

**בור שחייבה עליו תורה להבלו או גם על חבטו**

**בביאור סברת רב ''חבטה קרקע עולם הוא דמזקא ליה''**

מבואר בגמ' בדף נג א דבבור ברשותו מודה רב דחייב על חבטו, וא''כ ע''כ סברת רב אינה אלא בדין עשאן הכתוב כאילו הוא ברשותו, וא''כ כל מח' רב ושמואל אינה שייכת לר''ע אליבא דר' יוסף דבור ברה''ר פטור.

**ב' דרכים בביאור דברי רב**

א. יש לפרש דלא אמרינן עשאן הכתוב וכו' אלא כשיצר דבר שלא היה כאן, אך כשרק הסיר מונע אין דין עשאן וכו', ולכן חייב רק על הבל שלא היה כאן לפני כרייתו, וכרייתו הביאה לכאן הבל, משא''כ קרקעית הבור שניזוקים בה היתה כאן גם לפני כרייתו, וכרייתו רק הסירה את הקרקע המונעת מלהנזק.

ב. יש לפרש דאף בהסרת מונע אמרינן עשאן הכתוב וכו', אלא דאין עשאן הכתוב אלא על דבר המזיק, ולא על דבר שניזוקין בו, ולכן רק על הבל אמרינן עשאו הכתוב וכו' משום שהבל הוא דבר המזיק, משא''כ על חבטו אין דין עשאן הכתוב וכו' - ועי' תוס' להלן דף נ''ג ב' שכתבו ששור שדוחף לבור יש יותר סברא לחייב את בעל הבור משום 'דבור עושה עיקר המעשה ואיהו קטל **בהבליה**' והשטמ''ק שם הביא מהרי''ד שכתב 'אף על גב דבשור ובור שייך טפי למימר כי ליכא לאשתלומי משור משתלם מבור משום דאמר ליה את קטלתיה **בהבל בורך** ובשור ושור ליכא למימר הכי' -.

ג. הלשון של רב קרקע עולם הזיקתו לפי הדרך הראשון קרקע עולם הוא הסיבה שאין עשאן הכתוב וכו', דהיינו משום שקרקע עולם שהיה כאן מעיקרא מזיקתו, אין דין עשאן הכתוב וכו', והכוונה בקרקע עולם הוא לא שאינו שלו, אלא שהקרקע היתה כאן לפני שעשה את הבור, משא''כ לפי הדרך השני קרקע עולם הזיקתו הוא תוצאה מכך שאין דין עשאן הכתוב וכו', דהיינו דכיון שלא יצר מזיק, אין דין עשאן הכתוב וכו', ולכן אין זה בור שלו אלא קרקע עולם הזיקתו, וברש''י נראה דקרקע עולם כוונתו שאינו שלו דכ''כ בדף נ ב ד''ה קרקע עולם, וז''ל ואינו שלו, ובדף נג א ד''ה וזה כתב וז''ל וקרקע עולם דבני רה"ר הזיקתו, ובדף כח ב כתב בד''ה קרקע עולם וז''ל שאין לה בעלים.

**מדברי הראשונים והאחרונים בענין זה**

א. תוס' בדף כח ב ד''ה ונישוף הקשו וז''ל ומיהו ודאי לרב קשה כי היכי דקאמר רב קרקע עולם הזיקתו ה"נ נימא בעל האבן בור של פלוני הזיקו עכ''ל, ולדרך השני לא קשה מידי, שהרי הנידון לדעת רב הוא לחייבו על ההבל שהוא דבר המזיק, ולכא' מבואר בתוס' כדרך הראשון, וכך מדוייק גם בלשון התוס' שכתבו 'ומיהו ודאי לרב קשה ... נימא בעל האבן בור של פלוני הזיקו' ולאופן הראשון ניחא דפטור משום שטוען שלא עשאו, אך לאופן השני אין הפטור משום שטוען שלא עשאו, אלא שכיון שאינו מזיק אין עשאן וכו'.

א. כתב הרמב''ן במלח' בפרק המניח דף יג ב בדפי הרי''ף וז''ל שטעמו של רב משום דאבנו סכינו ומשאו דמי לשור שהוא גוף הנזק וחבטה דידיה משא"כ בבור שהחבטה בקרקע הוא **והוא לא הניח שם אותו קרקע** אלא שהכשיר נזקו כשחפר שם ונטל משם העפר ... ושייך במאי דאמרי' להבלו ולא לחבטו משום **דהבלא שוי איהו התם** וחבטא לאו דידיה הוא אלא גרמא הוא שגרם שיהיה שם חבט כשסלק משם עפר ושוייה בור והחבטא לאו קרקעו היא אלא קרקע עולם עכ''ל.

ב. מבואר בגמ' דרב מודה באס''ו דאפקרינהו דחייב, וכתבו התוס' בדף ג א וז''ל וא"ת הא רב אית ליה לקמן בור שחייבתו תורה להבלו ולא לחבטו וי"ל דהתם משום דקרקע עולם הזיקתו אבל הכא חבטא דידיה הוא עכ''ל, וצ''ב הרי הפקיר את האס''ו ומדוע חבטא דידיה הוא, וע''כ כוונת התוס' במה שכתב דידיה הוא, כוונתם שיצרו - דהיינו שיצר את האס''ו במקום זה - לאפוקי קרקע עולם שלא יצרו, ולדרך הראשון ניחא, אך לדרך השני צ''ב, וצ''ל דכשיצר דבר אמרינן ביה עשאו הכתוב אף כשאינו מזיק אלא רק ניזוקין בו, אלא דצ''ב מהיכי תיתי שיש דין עשאן הכתוב וכו' כה''ג, ולתי' השני בתוס' בדף נ ב י''ל דחייב על מה שהאבן מפיל ונחשב כמזיק ולא רק כדבר שניזוקין בו, משא''כ בור אין בו דבר המפיל, אלא העדר העפר גורם ליפול, אך א''כ אכתי יקשה מדברי הגמ' בדף כח ב דנתקל בקרקע ונישוף באבן חייב לר''נ - ואולי לרב חייב בכה''ג רק כשהאבן שלו -.

ג. מבואר בגמ' בדף נג א דמודה רב בבור ברשותו, ובשלמא לדרך הראשון ניחא דכל סברת רב אינה אלא דלא אמרינן עשאן הכתוב וכו' ולכן בבור ברשותו חייב, אך לדרך השני מהיכי תיתי דחייבה התורה על בור שאינו מזיק אלא שניזוקים בו, ומנלן דהילפותא עד שיפול דרך נפילה הוא סברא רק בעשאן הכתוב וכו' ולא בכל חיובא דבור - אך אין להקשות מאי שנא דעל הבל אמרינן עשאן הכתוב וכו' ועל חבט לא אמרינן, הא בכלל בור אף חבט כדמוכח מבור ברשותו, וא''כ כיון דגילתה התורה דכל דבר שיצר הוי כשלו לענין נזיקין, כיצד אפשר לחלק בין הבל לחבט, משום די''ל דלא גילתה התורה דכל דבר שיצר הוי כשלו, דהרי לא מצינו עשאן הכתוב באש, והלוקח אש ממקום שלא יכל להזיק למקום שיכול להזיק, ושוב החזירו למקום שאינו יכול להזיק, ואח''כ נפרץ הגדר ברוח שאינה מצויה לכא' לא יתחייב אף בנודע לו ויכל לגדור, משום שביטל את מעשיו, משא''כ פותח בור וכיסהו ונתגלה ברוח שאינה מצויה י''ל דכיון דע''י הפתיחה עשאן הכתוב כאילו הוא שלו יתחייב כשהיה לו פנאי לכסות, וא''כ דהוי חידוש בבור ולא בכל מזיק שיצר, י''ל דילפינן מעד שיפול דרך נפילה דהתחדש עשאן הכתוב רק על הבל שהוא דבר המזיק, ועי' בתוס' חכמי אנגליה בפסחים דף ו ב דמקרא דבעל הבור ישלם ילפינן דהוי כשלו, משא''כ באש שאין כתבו בעל האש אין דין עשאן הכתוב וכו' -.

ד. החזו''א בסי' ב' סקי''ד והקה''י בסי' ד' הוכיחו כהדרך השני מכל פותח בור שחייב לדעת רב אע''פ שלא יצר את ההבל - ובקה''י הנוסח דהבל הוא מזיק בעצמותו, משא''כ הקרקע אינה נחשבת למזיק לפני שנפלו בבור עי''ש - ועי' בדברי הרשב''א בדף כב א ד''ה אשו דגזירת הכתוב דפותח ככורה עי''ש, ואולי לפי דבריו יבואר אף לדרך הראשון מדוע פותח חייב, ולפי זה רק בפותח נתחדש שחייב, דבפתיחתו עשה מזיק, אך אין בכלל חידוש זה מניח אבן על פי הבור שהיה הבור מזיק אף בלעדיו, ויבואר היטב לפי''ז קושיית התוס' מדוע חייב במניח אבן על פי הבור, ואינו דומה לפותח שחייב, ועי' חי' הגרנ"ט סימן ק"י דתי' דבכל פותח חייב משום דאף בפתיחה נוצר מעט הבל שלא היה כאן, והעירו ע"ז דאי"ז מתישב בגונא שהי' כיסוי דמעשה רשת מע"ג הבור והסירו.

ה. לכא' יש להוכיח מדעת רש''י כדברי החזו''א, דכתב רש''י בדף כח ב דמפקיר רשותו ובורו חייב, ואע''פ שלא חפר באיסור, וגם אינו ממונו, ס''ל לרש''י - כ''כ המהר''ם שי''ף והדברי משפט, ובחי' ר' מאיר שמחה, ובנחל''ד, ובאמר''מ - דההפקר הוא המעשה כרייה, ולכא' לא עדיף מחבט, דהרי היה כבר הבל, אלא רק גרם בהפקירו שיוכלו להנזק בהבל, וא''כ לא עדיף מחבט ומדוע לדעת רב חייב, ולדברי החזו''א ניחא - ואולי י''ל דשאני בור שהיה כבר ברה''ר אלא שלא יכלו להנזק בו, מבור שכלל לא היה ברה''ר והביאו לרה''ר -.

ו. מבואר בגמ' בדף מח א דשור של חבירו שחפר בור בחצירו - סמוך לרה''ר - כיון דבעל החצר הו''ל למלוייה ולא קא מלייה כמאן דכרייה דמי, והרבה אחרונים נקטו דרק משום שע''י הו''ל למלוייה ולא קא מלייה הו''ל ככורה בור, אך על בור של ממונו בלא כרייה אין חיוב, ולכא' ע''י הו''ל למלוייה אינו עדיף מחופר בור דאמרינן על החבט דקרקע עולם הזיקתו, דהרי ע''י הו''ל למלוייה לא יצר את ההבל אלא נחשב רק שגרם שההבל נמצא כאן, ויוכלו להנזק ע''י ההבל, ולדברי החזו''א ניחא.

ז. כתב הרמב''ן במלח' בפרק הפרה דף כג ב בדפי הרי''ף בשם הראב''ד דבאס''ו דאפקרינהו ונתקל באבן ונישוף בקרקע חייב אף לרב, מכיון שהאבן דוחפו והוי כשור שדחף לבור, ולא דמי לכל בור שפטר רב על חבטו ולא חייב על מה שהבור דוחפו 'אבל בור אף על פי שהוא גרם לו שהרי חפר שם ומ"מ לא נתקל בגוף מעשיו אלא העפר שנסתלק משם הוא הגורם' ויש לבאר דבריו לפי ב' הדרכים, לדרך הראשון לא יצר את המפיל, אלא רק הסיר את המונע מליפול, ולדרך השני י''ל דבבור אין דבר המפיל, אלא נופל מחמת שאין קרקע, משא''כ באס''ו שהאס''ו דוחפו - דהיינו שהאס''ו משתמש עם הילוך השור להפילו, משא''כ בכל בור מחמת ההעדר קרקע נופל, ואין דבר הגורם ליפול -.

ח. בדף נא ב נח' בהרחיבה,דמצד אחד מיעט הבלא, ומאידך קירב הזיקא, ולדרך החזו''א אף לרב יש לחייב על מה שקירב הזיקא, דגרם להבל להזיק ועי''ז נעשה שותף בבור, אך לדרך הראשון הרי לא יצר מידי ואין עשאן הכתוב בכה''ג וא''כ לכא' לדעת רב פטור, ודברי הגמ' שם אינם אלא לדעת שמואל, ובלאו הכי דברי הגמ' הם כשמואל מדאמרו אי בחבטא מיית וכו' - ואף גרע ממניח אבן על פי הבור שיצר את האבן במקום הזה -.

ט. הגמ' בדף נג א שאלה על רב ותי' רב חסדא מודה רב בבור ברשותו דחייב, ובשלמא לדרך הראשון י''ל דס''ד דאין חייב בבור שלו בלא כרייה, ולרב הכרייה הוי רק כשיצר דבר ולא כשסילק מונע - ובאמת יש לעיין לפי מש''כ כמה אחרונים דלא די בממונו כדי לחייב בבור, אלא רק כשיש מעשה כרייה חייב, הרי לרב אין נחשב מעשה כריה על החבט ומדוע באמת חייב, וצ''ל דדי בכרייה כל דהו לחייב, ורק לדין עשאן הכתוב וכו' ס''ל לרב דלא די בהסרת מונע אלא צריך עשייה - אך לדברי החזו''א הרי מפורש בדברי רב שפטור משום שאינו שלו, דקרקע עולם אינו טעם לחלק בין הבל לחבט, אלא מכח החילוק שיש בין הבל לחבט אין דין עשאן הכתוב וכו' על חבט, וא''כ כתוב להדיא בדברי רב שפטור כי אינו שלו ומהו קושיית הגמ' על רב, ומה חידש רב חסדא.

י. לפי דרך החזו''א יש לדון מדוע אין הבור נחשב כמזיק בזה שהבור מפילו, י''ל דאין הבור מפילו אלא הילוכו מפילו, ולא דמי להבל דהוי כאש השורפת לבדו, וא''צ את ההילוך של השור, אלא כשנמצא השור בתוך ההבל ההבל מזיקו, עי''ל דבכל בור אין הבור מפילו, אלא מחמת שאין כאן עפר נופל, ואין כאן דבר המזיק אלא מחמת העדר עפר נופל, ואין העדר יכול להחשב למזיק, ונ''מ בין ב' האופנים באבן, דבאבן אפשר לומר שהאבן מפיל.

**בביאור סברת שמואל**

יש לחקור במה נח' שמואל, בפשטות ס''ל דאמרינן עשאן הכתוב וכו' אף על החבט אע''פ שלא יצרו, אלא רק הסיר את המונע מהקרקע להזיק, או דס''ל דאמרינן עשאן גם על חבט אע''פ שאינו דבר המזיק, אך י''ל דנח' משום דס''ל דחייב על מה שהבור דוחפו ומפילו.

א. הרמב''ן במלח' בדף נג כתב בשם הראב''ד דבנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב גם אליבא דרב, והא דאינו מחייב בכל בור על מה שהבור דוחפו כתב הראב''ד וז''ל דבשלמא אבנו סכינו ומשאו שנתקל בהם הם שדחפוהו בקרקע עולם ודינם כשור שדחף ... אבל בור אף על פי שהוא גרם לו שהרי חפר שם ומ"מ לא נתקל בגוף מעשיו אלא העפר שנסתלק משם הוא הגורם עכ''ל - ואין לפרש בדבריו דבבור מחמת העדר העפר נופל, ואין דבר המפילו, אלא ההילוך מפיל, ובאבן י''ל דהאבן מפיל, דא''כ מה הוקשה לו מעביד גובה, הא בגובה נמי נופל מחמת העדר עפר - ומבואר בדבריו דרב פטר על מה שהבור דחפו משום שגם על זה אמרינן קרקע עולם דחפתו, דלא יצרו אלא רק סילק את המונע מלהפיל, וא''כ מבואר דלכו''ע חייב על מה שהאבן מפיל, ונח' אי אמרינן עשאן הכתוב וכו' כשלא יצר את הבור, לרב לא אמרינן עשאן הכתוב וכו' ולכן אינו חייב לא על החבט, ולא על מה שהבור מפיל, ולשמואל אמרינן עשאן הכתוב וכו' ולכן חייב בתרוויהו, ועל פי זה כתב הראב''ד דאם עשה גובה ונפל מהגובה חייב גם לדעת רב, וכוונת הגמ' דעבד גובה הוא רק שסילק עפר ועי''ז נעשה מאליו הגובה.

ב. הרמב''ן שם נח' על הראב''ד וכתב ואני אומר שלא חייבו הדוחף אלא בממונו כגון אבנו שלא הפקירה שהוא חייב על הדחיפה כשור אבל בור שהפקירו אינו חייב על הדחיפה כיון שלא הוזק אלא בקרקע עולם ולא חייבתו תורה אלא בהבלא דכתיב ונפל עד שיפול דרך נפילה ובבור ברשותו הא מודה רב עכ''ל, ומבואר בדבריו דרב מודה דחייב על מה שהבור מפיל, אלא דס''ל דלא אמרינן על זה עשאן הכתוב וכו' אף כשיצר את המפיל, ולדבריו לכא' צ''ל דאף שמואל לא נח' על זה, דהרי לא מצינו דנח' בתרתי, וא''כ אף לשמואל אינו חייב בעבד גובה על מה שהבור מפיל אלא על מה שנחבט בקרקע, וס''ל דהקרקע הסמוך לגובה הוי כקרקע הבור, וככל בור שיש את המקום שממנו נופלין וא''צ דווקא ד' כתלים לבור - ותוס' נח' על זה מדדימהו לאחורי הבור, וס''ל דרק כשיש ד' כתלים יש לכל המקום שם של בור - ולא דמי לנפל לאחורי הבור דא''א להחשיב את הקרקע שמחוץ לבור כקרקע הבור, וכ''כ בפסקי רי''ד דף נ''ג א' - כן חילק הפלפולא חריפתא -.

ג. בדברי התוס' בדף נ ב בתי' השני, נראה שנח' רב ושמואל אם התורה חייבה על מה שהבור מפיל, וא''כ י''ל דרק בזה נח' רב ושמואל, ולשמואל אינו חייב על החבט, אלא חייב על מה שהבור מפיל, ומודה שמואל לסברת קרקע עולם הזיקתו, אלא דא''כ יקשה מדוע חייב בנפל לתוך הבור מקול הכורה, ועי' להלן.

(ד. בדברי ר' יהונתן - הובא בשטמ''ק - נראה דרך שלישית בביאור מח' רב ושמואל וז''ל דקרקע שאין לו בעלים הזיקתהו דרב סבר דבבור שיש לו בעלים דבר הכתוב ושמואל סבירא ליה דהאי בעל הבור בעל התקלה רוצה לומר באיזה ענין שיזיק עכ''ל, ויש שכתבו שכן נראה ברש''י, דרש''י כתב בדף נ' ב' ודף נ''ג ב', ודף כח ב דסברת רב דקרקע עולם הזיקתו הכוונה 'דאינו שלו' ובסבת שמואל כתב רש''י בדף כ''ח ב' וז''ל ואף על גב דקרקע עולם עבדה ליה חייב דשמואל לטעמיה דאמר בור שחייבה עליו תורה להבלו וכ"ש לחבטו **ואף על גב דקרקע עולם אזקתיה** עכ''ל, והיה נראה בדבריהם שנח' רב ושמואל אם החיוב בבור ברה''ר הוא משום שנעשה שלו וכדאמר ר''א שני דברים אינם ... ועשאן הכתוב וכו', או שאע''פ שאינו שלו חייב מחמת מה שיצר את המזיק וכאש, דרב ס''ל דעשאן הכתוב וכו' וא''כ יש סברא שלא נאמר עשאן הכתוב וכו' כשלא יצר את הבור, אלא רק גרם שהקרקע שהיתה כאן יכולה להזיק, ושמואל ס''ל דחיוב בור הוי כעין חיוב אש, ולכן אין נ''מ בין חבט והבל)

**בביאור התי' השני בתוס' בדף נ' ב'**

א. תוס' בדף נ' ב נקטו בביאור דברי הגמ' דעבד גובה הכוונה שעשה גובה - דאל''כ מה הוקשה לתוס' דאף לרב חייב בנישוף בגובה - ואפילו הכי פטר רב ואינו חייב על מה שהבור מפילו, ובתי' בשני כתבו התוס' דנח' רב ושמואל בעבד גובה גם בנחבט בקרקע עולם, ולכא' משום דשמואל מחייב על מה שהבור הפילו, ורב נח' וס''ל דאין חייב על מה שהבור מפילו.

ב. וצ''ב מהיכי תיתי דנח' רב ושמואל בתרתי, ומנ''ל דרב נח' בעביד גובה, הרי יש לחייבו בגובה על מה שהגובה מפילו, ולא פטר רב אלא בבור דלא יצר מידי, ואף את המפיל לא יצר.

ג. ואין לומר דאף לפי התי' השני אף לשמואל לא חייבה התורה על מה שהבור מפיל, אלא שדנים את אחורי הבור כמו קרקעית הבור, דא''כ מאי שנא בנפל מקול הכורה לתוך הבור או אחורי הבור, וע''כ דאין חייב על מה שנחבט אחורי הבור אלא חייב על מה שהבור הפילו, ועי' בפסקי רי''ד דף נ''ג ב' דנקט דבעביד גובה הקרקע נחשבת כקרקע הבור, משא''כ באחורי הבור אין הקרקע נחשבת כקרקע הבור עי''ש - ושמעתי לדחות דאף אם הקרקע הסמוך לבור הוי כקרקע הבור, כל זה רק בהזק בקרקע הקשורה לבור, אך הנתקל בקרקע ונפל בקרקע שסמוך לבורו פשוט שאינו חייב, וא''כ י''ל שלכן נפל מקול הכורה שלא נפל רק מכח הבור אינו חייב, אך לכא' בדברי השטמ''ק בריש דף נג א בשם הר"א מגרמישא מבואר דלתי' השני של תוס' חייב על מה שהבור הפילו עי''ש -.

ד. וי''ל דמסברא יש חיוב בבור גם על חבט, וגם על מה שהבור מפיל, ורב דרש מקרא עד שיפול דרך נפילה שאינו חייב לא על חבט ולא על ההפלה, ושמואל שלא דרש כן ס''ל דחייב בין על חבט ובין על מה שהבור מפילו, אלא שלכא' אין ראיה דאינו חייב על ההפלה בעבד גובה, ואולי לא חייבה התורה כשנפל שלא בדרך נפילה אינו משום שאינו חייב על ההפלה אלא מטעמא דקרקע עולם הפילתו כמוש''כ הראב''ד, שהרי רב ביאר דמהאי טעמא לא חייבתו התורה על החבט,

ה. י''ל דתוס' נח על הראב''ד וס''ל דאף בעביד גובה אין הגובה מפילו, אלא נופל מחמת שאין עפר, ולכן לרב פטור אף בעביד גובה, אך באס''ו אף לרב חייב על מה שהאבן מפילו, ולא נח' אלא רק בסברת קרקע עולם, ויתיישב היטב לפי''ז מה שכתבו התוס' בדף נ ב בסוף דבריהם דיתיישב הא דהניח אבן על פי הבור, ולא הקשו על רב כדהקשו בדף כח ב ומשמע שאף לרב ניחא דחייב על מה שהאבן הפילו.

ו. עי''ל להפך דנח' התוס' על הראב''ד וס''ל דאילו בור היה חייב על מה שהבור מפילו לא היה שייך בו סברת קרקע עולם, משום דסברת קרקע עולם אינו אלא על מציאות שהיתה כאן לפני חפירתו, ולכן על הקרקע שהיתה כאן לפני שחפר אין אומרים קרקע עולם הזיקתו, אך החלל שנוצר ע''י החפירה, הוא מציאות שלא היתה כאן קודם, וס''ל לתוס' שעל זה אין סברת קרקע עולם הזיקתו, והראב''ד נקט דכיון שחלל אינו אלא העדר, אין שייך לומר שיש כאן יצירה של החופר בכדי שנאמר עשאן הכתוב וכו' אך תוס' ס''ל דא''צ יצירת דבר, אלא די שע''י החפירה יש כאן מצב שלא היה קודם, ולפי''ז יש לישב כנ''ל באות ה' דמקרא דעד שיפול דרש רב דאין חיוב לא על חבט ולא על מה שהבור מפילו, ושמואל שלא דרש כן ס''ל דחייב בתרוויהו - וכן י''ל לפי דרך החזו''א דרק חבט אינו מזיק, אך מה שנחשב שהבור דחפו הרי הוא מזיק, והראב''ד ס''ל דכיון שנופל מחמת שאין כאן עפר אין כאן דבר המזיק, או דס''ל דסברת קרקע עולם הוא מחמת שלא יצר מזיק, ולא מחמת שעל חבט אין שם מזיק -.

ז. ולפי דרך זו י''ל דלא נח' בתרתי, אלא י''ל דנח' רב ושמואל רק אם יש חיוב על מה שהבור מפילו, אלא דכיון שיש חיוב על מה שהבור מפיל, והבור מפיל לחבט, ממילא עשאן הכתוב גם על החבט, מכיון שהבור הוא אחד - עי' במה שנתבאר בארוכה בענין ביאור דברי התוס' בדף נ ב -.

**נתקל באבן ונישוף בקרקע**

מצינו בזה ד' שיטות, בדברי התוס' בדף נ ב בתי' הראשון מבואר דלכו''ע פטור, וכ''ה בדברי התוס' בדף כח ב, בתוס' בדף נ ב בתי' השני נראה דנח' בזה רב ושמואל, וכ''כ הרשב''א, וכן הוא בתוס' רי''ד דף נג א, הרמב''ן במלח' הביא בשם הראב''ד דאף לרב חייב, וכן הוא בשטמ''ק בסוגיין מהראב''ד ומר' יהונתן, ודעת הרמב''ן שם דבאס''ו דלא אפקרינהו חייב גם לרב, ובאפקרינהו פטור - לדעת רב -

א. מבואר בגמ' בדף נ ב דנח' רב ושמואל בעבד גובה, ומצינו כמה פירושים בראשונים, הראב''ד - הובא בשטמ''ק - הביא שיש שפירשו שעשה גובה, ועלה השור על הגובה ונפל ונחבט בקרקע עולם, והראב''ד פי' כגון שהיה גבשושית ברשות הרבים משופעת מכל צדדיה ולא היה שם חבט שהעולה בה מצד אחד נופל מצד אחר ובא אדם וחפר בצד אחד, ועלה השור לגובה ונפל, אך בציור הראשון אף לרב חייב, ולמפרשים כהאופן הראשון, מפורש דלרב פטור בנתקל באבן ונישוף בקרקע - ובראשונים הנ''ל ובטור סי' ת''י מבואר דאיירי בעלה על התל ונפל, ועי' בשו''ע סי' ת''י סעי' י''ח שכתב וז''ל עשה תל גבוה בר"ה, ונחבטה בו הבהמה ומתה, אם היה גבוה י' טפחים חייב לשלם עכ''ל, ומשמע שלא עלה על התל אלא רק נחבט בו וכ''ה בסמ''ע שם -.

ב. איתא בגמ' דף נג א אמר רבא הניח אבן ע"פ הבור ובא שור ונתקל בה ונפל בבור באנו למחלוקת ר' נתן ורבנן, דהיינו דלכו''ע המניח את האבן חייב, ונח' אם יש לחייב את בעל הבור, ומבואר לכא' להדיא בגמ' דנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, ומאידך בדף כח ב מבואר דרב פטר בנתקל במים ונישוף בקרקע, וא''כ מדברי הגמ' בדף נג א מוכח כדעת הראב''ד דאף לרב חייב בנתקל באבן ונישוף בקרקע, ומאידך בדף כח ב מפורש שרב פטר בנתקל במים ונישוף בקרקע, ובאמת הקשו כן תוס' בדף כח ב ולא תי' ורק בדעת שמואל כתבו לחלק בין נתקל באבן ונישוף בקרקע, לבין נתקל באבן ונפל לבור עי''ש, ועי' בתוס' רי''ד בדף נג א דכתב דכל דברי הגמ' בהניח אבן וכו' אינו אלא לדעת שמואל, ולרב אין המניח את האבן חייב.

ג. הרשב''א בדף כח ב הקשה מאי שנא שור שדחף לבור שחייב בעל השור, למים שדחפוהו על קרקע עולם שאינו חייב, ותי' הרשב''א בתרי אנפי, בתי' הראשון כתב 'דשאני מים שאף הן לא דחפו אלא גרמא בעלמא הוא דעבדו שהחליקוהו ואינו אלא גרמא בעלמא' ולא התבאר ברשב''א מאי שנא מאבן על פי הבור, עוד תי' הרשב''א 'ועוד שאין גופן של מים מחליקין אלא על ידי העפר שנעשה רפש וטיט' ולפי''ז לא קשה מאבן על פי הבור, דשאני אבן שהאבן דוחפו, משא''כ מים אינם דוחפים אותו בלא העפר, והעפר הוא קרקע עולם - וצ''ע מאי שנא מהבל, הא הוא עשה את העפר לרפש וטיט, ולב' הדרכים הנ''ל קשה, דהרי גם יצר רפש וטיט, וגם הרפש וטיט דוחפים אותו, ועי' להלן -.

ד. הרמב''ן במלח' - דף כ''ג ב' בדפי הרי''ף - חילק בין אס''ו שלו שחייב גם בנחבט בקרקע עולם, לבין אס''ו הפקר, ובדף נג א איירי באבן שלא הפקירו ולכן אף לרב חייב, אלא דאכתי לא התבאר מדוע בדף כ''ח ב' פטר רב אע''פ דאיירי שלא הפקיר את המים.

ה. בדברי רש''י נראה שחלוק אבן ממים, דאבן הוי כמפילו בידים, ומים הוי רק כמפילים בגרמא, דרש''י בדף נ''ג א' כתב להדיא דהאבן המפילו הוי בידים ולא בגרמא, ובדף כח ב כתב להדיא דאין המים מפילים בידים אלא בגרמא, וצ''ב - ועי' במה שנתבאר בענין נתקל באבן ונישוף בקרקע -.

ו. תוס' בדף כ''ח ב' ובתי' הראשון בדף נ' ב' כתבו דבנפל לאחורי הבור, או בנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור גם לשמואל משום דקרקע עולם הזיקתו, והיה נראה מלשון התוס' דבבור ברשותו חייב גם בכה''ג, וכל החסרון רק משום שאינו שלו אלא קרקע עולם הזיקתו, אך החזו''א ביאר בטעמא דמילתא שאין הקרקע הסמוכה לבור נחשבת בור, משום שאין עליה צורת בור, וא''כ לכא' פטור גם בבור ברשותו, וא''כ הלשון קרקע עולם שכתבו בתוס' אינו כהקרקע עולם שכתוב בגמ' וצ''ע, וכן לפי מה שפירשו שאין שם מזיק על מקום שיש בו רק אפשרות להנזק בלא תקלה, א''כ גם בבור ברשותו יפטר בכה''ג, אך אולי י''ל דרק לדין עשאן הכתוב וכו' צריך ליצור דבר שיש עליו שם מזיק, אך בכדי לחייב בבור שלו א''צ שיהיה שם מזיק על הבור.

ז. ועי' פסקי רי''ד בדף נ''ג א' שכתב שרק הקרקע שבתוך הבור נחשב כבורו וז''ל וכל קרקע שבתוך הבור הוא בור גמור, אבל בקרקע עולם שחוץ לבור ... והוחלק אחר במים ... התם משום דבורו הוה פרוש על גבי ההוא קרקע ודמי לקרקע עולם שבתוך בור ... ומאי דאמרן לעיל בפירקין דשמואל מחייב אגובהא, התם משום דבורו מושך מלמעלה ועד למטה ואותו הקרקע שלמטה כבורו הוא חשוב, דהא כל דנפיק מעילאי בודאי להתם אזיל ולא דמי לקרקע עולם דחוץ לבור, ועי''ש.

ח. עי' מאירי בדף נ''ב ב' שכתב דנפל לאחורי הבור פטור, אך נתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, וביאר דאין חייב על מה שהבור מפיל, משום שכותל הבור המפיל הוא קרקע עולם, משא''כ אס''ו הוא מעשה ידיו, ונראה בדבריו דשמואל מודה לרב לענין כותלי הבור דארמינן קרקע עולם הזיקתו, ורק לענין קרקע הבור אין אומרים כן.

ט. כתב הפרישה בסי' תי''א סק''א וז''ל אבל אם נתקל באבן והוזק בקרקע פטור אפילו לשמואל כיון דהחבטה היתה בקרקע עולם ואינו דומה לנפל לבור **שבחפירתו הוא גילה לאותו קרקע** עכ''ל**.**

**האם חייבה התורה על מה שהבור או האס''ו דוחפים ומפילין, או רק על מה שניזוקו בבור.**

הנמוק''י - בדף י''ג ב' בדפי הרי''ף - כתב דאם נתקל בקרקע ונישוף באבן חייב כ''ש נתקל באבן ונישוף בקרקע חייב וז''ל **וכ"ש איפכא דהגורם עיקר.**

א. בגמ' בדף נ''ג א' מבואר דהמניח אבן על פי הבור, בעל האבן חייב, ולכא' מפורש בגמ' שבאס''ו חייב על מה שהם מפילין, וכן לכא' מפורש ברש''י שם דכתב דמה שהאבן מפילו אינו מפילו בגרמא אלא בידים.

ב. תוס' בדף נ' ב' כתבו ב' צדדים בדעת שמואל בדין נתקל באבן ונישוף בקרקע, ולכא' ב' הצדדים הם אם שמואל מחייב על מה שהבור מפיל או רק על מה שניזוקו בבור, ולפי הצד הראשון אין חיוב על מה שהבור הפילו ולכן בנפל לאחורי הבור פטור אף כשהבור הפילו ולא היה קול הכורה, ולפי הצד השני חייב על מה שהבור מפילו, ולכן חייב גם בנפל אחורי הבור, אולם הברכ''ש בסי' י''ב סק''א כתב דבבור ברשותו חייב גם על מה שהבור הפילו, וכל מה שפטור הוא רק משום ששמואל מודה לרב דקרקע עולם הזיקתו לענין זה, ורק החבט הוא בכלל כרייתו, משא''כ מה שהבור דוחף אינו בכלל הכרייה אף לשמואל עי''ש.

ג. ובדברי התוס' בתי' השני היה נראה שנח' רב ושמואל אם יש לחייבו על מה שהבור מפילו, דהרי בעבד גובה עשה את הגובה וא''א לומר דקרקע עולם הפילתו, ועי' רש''י בדף כ''ח ב' בד''ה הזיקתו כתב וז''ל וממונו של זה גרמא בעלמא עבד ליה עכ''ל, ומבואר ברש''י דמשום הכי לא חייב רב על מה שהמים החליקוהו והפילוהו על הקרקע, ובדעת שמואל כתב רש''י בד''ה אבל וז''ל ואף על גב דקרקע עולם עבדה ליה חייב דשמואל לטעמיה וכו עכ''ל, ומבואר ברש''י דשמואל לא נח' על רב משום דס''ל דחייב על מה שהבור מפיל, אלא אע''פ שא''א לחייב על מה שהבור מפיל, חייב על מה שניזוק בקרקע עולם, ועי' להלן אות ה'.

ד. בתוס' בדף כ''ח ב' מבואר כהתי' הראשון, ואין חייב בנתקל באבן ונישוף בקרקע, והקשו תוס' ממניח אבן על פי הבור ונפל לבור - והקשו משור שדחף לבור ואולי כוונת התוס' דמכיון ששור שדוחף לבור חייב, ומצינו שהמניח אבן על פי הבור חייב, וע''כ משום דהוי כדוחף לבור וחייב כמו ששור דוחף לבור וא''כ מדוע בנישוף בקרקע פטור, ותי' דאין ראיה שאבן הוי כשור שדוחף - ותי' וז''ל יש לחלק כיון שיש שם תקלה על הבור עכ''ל, ולכא' כוונתם דהאבן הוי חלק מהבור, וכיון שהוסיף מפיל לבור הוי כעין הרחיבה, ומבואר בדף נא ב דלחד מד''א המרחיב חייב אף כשנפל מהצד שלא הרחיב, וע''כ משום דהמוסיף מזיק בבור נעשה עי''ז שותף בבור וחייב אף על נזק שהיה קורה אף בלעדיו, וא''כ הכא נמי י''ל דע''י שהניח את האבן נעשה שותף בבור וחייב על מה שנחבט בבור ולא על מה שהאבן הפילו, וא''כ אין ראיה מדברי הגמ' בדף נ''ג א' שיש חיוב על מה שהבור מפילו, ולפי''ז המניח אבן על פי הבור יתחייב גם כשנפל מאידך גיסא דומיא דהרחיבה וצ''ע - עי' חי' הגרשש''ק סי' א' סק''ב, ועי' חזו''א סי' ה' סקי''ב ד''ה ובעיקר -.

ה. הרשב''א בדף כ''ח ב' הקשה מאי שנא שור המפיל לבור שחייב, ממים המפילים על קרקע עולם דפטר רב, ותי' וז''ל אלא י"ל דשאני מים שאף הן לא דחפו אלא גרמא בעלמא הוא דעבדו שהחליקוהו ואינו אלא גרמא בעלמא והו"ל כנפל לבור מקול הכריה שהכורה פטור, ועוד שאין גופן של מים מחליקין אלא על ידי העפר שנעשה רפש וטיט עכ''ל, ולכא' מבואר בתי' השני שבאס''ו חייב על מה שהאס''ו מפיל, ורק במים שאינן מפילים בלא העפר אינו חייב, וכ''כ הרשב''א בדף נ' ב' דבעבד גובה חייב לשמואל אף בנישוף בקרקע משום שבורו דחפו וז''ל ולשמואל חייב אפילו נישוף בקרקע ואף על גב דליכא הבלא **משום דבורו דחפו** עכ''ל, וכ''כ הרשב''א בדף כח ב ד''ה אלא וז''ל דלשמואל כל שנתקל בבורו אף על פי שנישוף בקרקע חייב **שהדוחה והמכשיל חייב** כדמוכח בפרק הפרה דמחייב אגובהה ומשמע אפילו נישוף בקרקע עולם, ונתקל בבור ונפל לאחורי הבור דפטור טעמא אחרינא הוא שאז הבור אינו מכשיל אלא הכורה עכ''ל, וצ''ב אם בורו דוחפו מדוע רב פוטר, הא מבואר ברשב''א בדף כ''ח ב' בתי' השני דרב פטר בהוחלק במימיו משום שלא המים הפילוהו אלא הרפש והטיט, וא''כ מבואר ברשב''א דאף לרב אם האס''ו הפילו חייב, וא''כ מדוע כשהגובה הפילו פטור - ומהאי טעמא כתב הראב''ד דבעבד גובה אף לרב חייב אפי' בנישוף בקרקע, ורק כשהיה גובה וחפר וכו' פטר רב - וצ''ל דשאני אס''ו מגובה, דבאס''ו האס''ו מפילין ודוחפין אותו, משא''כ בגובה אין הגובה דוחפו אלא ההילוך מהגובה לחלל מפילו, והמפיל הוא הגובה בצירוף החלל, וכיון שהחלל הוא קרקע עולם אין על זה עשאן הכתוב וכו' לדעת רב, משא''כ לשמואל דאף על חבט אמרינן עשאן הכתוב וכו' הכא נמי אמרינן על החלל דעשאן הכתוב וכו', ולכן רק לשמואל אמרינן דבורו הפילו, וכך יש לפרש גם בדברי התוס' בתי' השני דאף רב מודה דבנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, ולא דמי לעבד גובה, ולכו''ע חייב על מה שהבור מפילו, אלא דבכל בור וכן בעבד גובה לא חייב רב משום שקרקע עולם מפילתו, ויתיישב היטב לפי''ז מה שכתבו התוס' בדף נ ב בסוף דבריהם דיתיישב הא דהניח אבן על פי הבור, ולא הקשו על רב כדהקשו בדף כח ב ומשמע שאף לרב ניחא דחייב על מה שהאבן הפילו.

והראב''ד נח' וס''ל דאם עשה גובה חייב אף לרב, ויש לעיין במה נח' הרשב''א והראב''ד, וי''ל תרי אנפי, י''ל דס''ל לראב''ד דדי שעשה חלק מהבור בכדי לומר עשאן הכתוב על כל הבור, וי''ל דס''ל להראב''ד דהגובה לחוד נחשב כמפילו, ודי בעשאן הכתוב וכו' על הגובה אע''פ שאין עשאן הכתוב וכו' על החלל, משום דנחשב שהגובה משתמש עם הילוך השור ומפילו, והרשב''א ס''ל דאין שם בור על הגובה בלא החלל, מכיון שבלא הילוך על החלל לא היה נופל, והראב''ד ס''ל דיש על הגובה לחוד שם בור.

צ''ב בדברי הרשב''א בדף כ''ח ב' בתי' השני, שרב פטר בהוחלק במים ונישוף בקרקע משום שלא רק המים דחפוהו אלא מה שנעשה העפר לרפש וטיט, וצ''ב הרי הוא הפך את העפר לרפש וטיט, ולא דמי לכל קרקע עולם שלא עשה מידי אלא רק סילק את המונע מליפול ולהחבט בקרקע עולם, וצ''ל דס''ל לרשב''א דלא די בהפיכת העפר למזיק, אלא צריך את יצירת הדבר בעצמו בכדי שיהיה עשאן הכתוב וכו', ולא דמי לאס''ו שעשה את כל הדבר במקום הזה, משא''כ ברפש וטיט שהעפר היה כאן אלא שלא היה יכול להזיק בלא שנעשה רפש וטיט, ולדברי החזו''א י''ל באופן אחר, דרק הבל נחשב למזיק, אך עפר המחליק אינו מזיק, דהרי לא יחליק בלא הליכתו, משא''כ ההבל מזיק בעצמו כשנמצא אדם בתוך ההבל.

ו. כתב התוס' רי''ד בדף נ''ג א' וז''ל אבל כשנתקל בבור ונפל לאחורי הבור לא הבור הזיקו אלא קרקע עולם, והבור לא עשה אלא תקלה בעלמא ואמנם כי שמואל מחייב בהאי תקלה **כאילו הבעלים דחוהו שם**.

ז. תוס' בדף כח ב דימו שור שדוחף לבור, לאבן שמפיל לבור, וכתב הגרשש''ק סי' א' סק''ב דמבואר בתוס' דדנים שהאבן מפיל כמו ששור מפיל, וכתב שם וז''ל דהנה זה ודאי דמעשה הדחיפה של שור שאני ממעשה הבור, דמעשה הבור הוא רק כגורם להפלה ומעשה שור הוא כחו ממש, ורק דבבור חייבה תורה גם על מעשה כזה.

ח. כתב החזו''א סי' ב' סקי''ד וז''ל דחיוב בור מחשיבתו כאילו הבור הפילו ... וחייב על נפילת השור לבור כאילו ממונו דחפו בבור ... עכ''ל, ולכא' קשה לומר שאין חייב על מה שהבור מפילו וחייב רק על מה שנחבט בבור, דאם חייבה התורה על מה שנחבט וניזוק בבור כ''ש שיש לחייבו על מה שהבור מפילו, וכ''כ הנמוק''י הנ''ל '**וכ"ש איפכא דהגורם עיקר**', ובדברי התוס' אולי י''ל שבכל בור אין דבר המפיל, שהרי נופל מכח העדר העפר, ואין דבר ששייך לומר עליו שהוא מפיל, ושדבר זה נקרא מזיק, ורק את הקרקע שייך להחשיב כמזיק, אלא דהניחא בכל בור אך אכתי יקשה מאבן המפיל שנראה בתוס' בתי' הראשון ובדף כח ב שאין חייב על מה שהאבן מפיל, וי''ל דאין הבור נידון כמפילו אלא ההילוך של השור מפילו - ואין הבור אלא רק גורם כמוש''כ רש''י והרשב''א בדף כח ב על מים - ולכן בע''כ אין החיוב בבור על מה שהבור מזיק, אלא חדשה התורה שחייב על מה שניזוקו בבור, ולכן חייב על מה שניזוק בחבט, ולא על מה שהבור מפיל.