‏‏עח,ב   -   עט,א     ו 
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / הזורק - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**אר"ח גט בידו ומשיחה וכו'.** עי' שי' ר"י ור"ת בתוס' דלא מהני אם האשה קפצה ידה. אמנם בסוף דבריהם כתבו בגוונא שאוחז הבעל ראש הגט, ונראה דכשר דלא גרע מערק ליה חרציה. וכתבו הב"ח והדרישה קלח סעי' ב' דקאי גם אתחילת דבריהם והתוס' חוזרו בהם וס"ל שמהני בקפצה האשה ידה. עי' בט"ז סק"ב שהאריך בזה. ובשי' הר"י ור"ת הא דגרע קפיצת האשה מערק ליה חרציה, עי' בתור"ג ובאבנ"מ קלח סק"ב.

עי' ברא"ש שהביא בשם הר"י להכשיר כשקפצה ידה, ונחלק עליו וס"ל שלא מהני. הובא בטור קלח. ומאידך פסק הטור בשם הרא"ש בגוונא דאוחז הבעל ראש הגט וקפצה האשה ידה דמהני. ועי' בב"י ודרישה ודרכי משה.

**אמר ר"י היתה ידה עשויה וכו'.** עי' רמב"ן ורשב"א אמאי אינה מגורשת הרי מתגלגל כמונח דמי כמבואר ב"מ יב.

**ותיגרש מאוירא דד"א.** עי' רשב"א. ובית מאיר קלט ט-י ותור"ג.

**והא לא נינטר.** שי' רש"י שהחסרון מצד אויר שא"ס לנוח. והפנ"י תמה בזה טובא. והא דלא פי' כפשוטו שהאויר אינו משתמר עי' ב"ש קלט סק"ה פנ"י ואבנ"מ שם סק"ד. ובריטב"א כתב שקו' הגמ' היא מצד שהאויר שאינו משתמרת.

**תוד"ה כגון,** וא"ת דאמרינן במרובה. עי' רע"א.

**א"ל רב אבא לעולא כמאן כרבי וכו'.** מה ס"ד דבעינן קלוטה כמי שהונחה הרי היא משתמרת במחיצות החצניות, עי' בגר"ח סטנסיל ענין אויר שסופו לנוח, ובקה"י ב"מ יט ב'.

**אבל נמחק דרך עליה לא.** עי' רש"י שהוא חסרון בנתינת גט, ומיושב קו' תוס' [מהר"ם שיף], ודעת התוס' דדרך עליה גרע מאויר שאי"ס לנוח ולא מהני בכה"ג גם בארנקי. ובאבנ"מ קלט סק"ו פי' בדעת רש"י באופ"א.

**אבל קדמה דליקה לגט אינה מגורשת**. עי' רמב"ן שהק' מ"ש מאויר שאי"ס לנוח דהוי ספק. ותי' בב' אופנים. ועי' רמב"ן ב"מ יב. ובאבנ"מ קלט ס"ה ובקה"י ב"מ יט.

**ועי' ברמב"ם פ"ה ה"י** דזרק לה ועבר ברשותה אינה מגורשת. ועי' בר"ן בסוגין ומ"מ שם. ובאבנ"מ קלט סק"ז ובגר"ח סטנסיל בעינן אויר שאי"ס לנוח.

**ועי' עוד ברמב"ם פ"ה ה"ג**. וברמב"ן תמה עליו הרי הגיע הגט לרשותה ומה איכפת לן שנמחק או נשרף. וב' דרכים נאמר בשי' הר"מ עי' בר"ן בסוגיין ובמ"מ. ובב"ש סק"ז.

**אילמיא בגג דידה וחצר דידה למה חלי אויר הגג.** עי' רשב"א שהק' איך תתגרש באויר חצר הרי הוא דרך עליה, ועי' בתור"ג שהק' עוד הרי אינה עומדת בתוך החצר. ועי' שם שכ' לבאר דברי הגמ' באופ"א.

**נעץ קנה**. עי' רש"י שכ' דאיכא ב' חסרונות א' דאי"ס לנוח וב' דאינו משתמר. וצ"ב. ועי' עוד קו' הרשב"א מ"ש מהא דלעיל בסמוך ג' לגג דמהני אף שאינו משתמר. ועי' מהרש"ל מהרש"א ב"ש קלט סקה. וחת"ס.

**משיחה בידו**

אמר רב חסדא גט בידה ומשיחה בידו, אם יכול לנתקו וכו' אינה מגורשת, מ"ט בעינן כריתות וליכא.

א. בגמ' בב"מ ז. מבואר שאפילו שיש כאן נתינה מעליא ובקנין סודר חשיב נתינה, אפ"ה כיון שהבעל יכול לנתקו איכא חסרון של כריתות. והיינו דכיון שלבעל יש שייכות לגט זה עצמו חסרון של כריתות. ומשמע בגמ' שכל החסרון הוא רק כ"ז שהבעל אוחז בידו המשיחה, אבל לאחר שעוזב שפיר מגורשת דשוב אין לו שייכות בגט. וכן משמע בתוס' שדנו האם כשהאשה קפצה ידה אחרי הנתינה וגמרה הנתינה ע"י שיש כאן כריתות האם מהני, ומשמע מדבריהם שבאופן הבעל עשה הסיבה לכריתות כגון שעזב את המשיחה מהני, משום שנשלמה נתינתו. אבל הט"ז קלח סק"ב באמצע דבריו שהעלה צד שאפי' אם אח"כ הניח המשיחה אינו גט, כי בשעת הנתינה לא היה כריתות, ובעינן כריתות בשעת נתינה דוקא. ועי' במהר"ם שיף.

ב. כתבו התוס' דאם האשה קפצה ידה באופן שאין הבעל יכול לנתקו לא מהני וכו', ולכאו' צ"ב, הרי אין כאן חסרון בעיקר הנתינה, אלא שהחסרון הוא דלא הוי כריתות, א"כ מה אכפת לי איך נעשה הכריתות, סו"ס הבעל לא אגיד בזה. וצ"ל שהחסרון בכריתות הוא חסרון חלק ממעשה הנתינה, דכל נתינה שאינה כורתת לא נתינה היא. ונמצא שהשיעור של אגיד גביה בעל, הוא שיעור בנתינה. ועי' ברשב"א ובר"ן שהוסיפו כאן 'דאין זו נתינה אלא כעין גזילה' של האשה. וצריך הסבר למה הוצרכו לזה, ולמה לא כתבו בפשיטות שלא מהני כי אין כאן נתינה גמורה של הבעל.

מ"מ שי' ר"י ור"ת שלא מהני כשהאשה קופצת ידה. וביארו פי' הגמ' אין יכול לנתקו, כל אחד לפי דרכו, לר"י שתחב לתוך ידה קפוצה, ולר"ת בגט כבד.

ועוד כתבו התוס' וצריך ליזהר שתהא יד האשה פתוחה וכו', לכאו' נראה כוונתם שבאופן זה שהבעל אוחז ראש הגט הרי"ז נחשב שכלל לא נשלמה הנתינה עצמה, והאשה היא משלימה את הנתינה, ובאופן זה הוי חסרון טפי ממשיחה בידו, ששם כל החסרון אינו בנתינה אלא בכריתות.

מ"מ כתבו התוס' דנראה דכשר דלא גרע מערק ליה חרציה וכו'. וכתבו הפסקים הב"ח והדרישה קלח סעי' ב' דדברי התוס' קאי גם אתחילת דבריהם ומכשרי נמי בגוונא שהיתה ידה פתוחה וקפצה ידה, דלא גרע מערק ליה חרציה, וכמו שמהני שהאשה שותפה בעצם הנתינה בערק וכו', ה"ה הכא שמעשה הנתינה עשה הבעל והאשה הורידה רק החסרון של בכריתות, ועי' ברשב"א ובר"ן שהוסיפו כאן 'כיון שקפצה ידה מרצון הבעל' ולא רק שמספיק שהבעל יתחיל או יהיה שותף בנתינה.

ג. ובאמת לשי' התוס' דפוסלים כשהאשה קופצת ידה [הרא"ש והטור] צ"ב מ"ש מערק ליה חרציה. ומצינו בזה ב' דרכים.

בתור"ג כתב דהתם באותו שעה שהאשה לוקחת הגט הבעל מסייע בידה ע"י שמקרב לה הגט, ונמצא שאפשר לצרף את הפעולה כולה לבעל, ולומר שאף שלא עשה את כל פעולת הנתינה מ"מ חשוב נתינה לגירושין ויש כאן מעשה אחד שהבעל שותף לו ומהני, אבל הכא מעשה הבעל נגמר מיד כשהניח בידה, ובאותה נתינה לא הוי נתינה טובה כיון שמשיחה בידו, ואח"כ כשסוגת ידה חשיב שהיא עושה הנתינה, ואין מעשה הבעל מצטרף למעשה האשה.

ובאבנ"מ קלח סק"ב [בד"ה ולכן] כתב דערק ליה חרציה מהני רק אם בזמן שערק לה אמר לה שעושה כן לשם גירושין, וע"י זה נחשב שהוא התחיל הנתינה ומהני גם כשהאשה גומרת הנתינה, אבל כאן כשהניח ביד האשה ונשאר המשיחה בידו ורק אח"כ אמר לה לסגור היד לשם גירושין, בזה כל הנתינה מתחילה ממעשה האשה והוי כטלי גיטך, ומחדש שם שאם לפני הנתינה לידה אומר לה שתתגרש ע"י שתסגור ידה מהני לכו"ע דנחשב שסייע גם בקפיצה כמו ערק ליה חרציה. והביא ראיה לדבריו דלדברי הראשנים שבערק ליה חרציה סגי במה שקירב לה הגט, ואי"צ שייסיע בנטילתה, [הובא לעיל הרא"ש בשם הר"ח] א"כ לדבריהם בטל דין טלי גיטך, דכל מקום שהבעל מביא גט לאשתו ומקרב לה הגט ומניחו עג"ק והיא תטלנו מהני, אע"כ דכל שלא היה אמירה של הבעל שרוצה שהיא תתגרש ע"י שהוא מקריב לא מהני מעשה האשה. וע"ש בדבריו המחודשים[[1]](#footnote-2).

ד. כתב הרא"ש בשם ר"י [אינו ר"י שלפנינו בתוס', ק"נ אות ז] דכל שהאשה קפצה ידה באופן שאין הבעל יכול לנתקו כשר, [אבל לא מטעם שהובא בסוף התוס' דלא גרע מערק ליה חרציה אלא מטעם אחר], דכיון שהוא התחיל הנתינה קרינן ביה שפיר ונתן אע"פ שהיא גמרה הנתינה, ודמי להאומר לאשה אל תתגרשי אלא בבי"ד פלוני או למגרש לאחר ל' דאף שבעינן שבזמן חלות הגירושין יהי' הגט בידה, לא אכפת לי אם בתוך הזמן הוציאה הגט מידה וחזרה והכניסה לרשותה אפ"ה מהני, הרי שבלא מעשה האשה לא היתה מתגרשת אעפ"כ אינו נחשב כטלי גיטך כיון שהוא התחיל, ה"ה כאן כיון שהוא התחיל הנתינה אף שהאשה גמרה הנתינה מהני.

וכתב ע"ז הרא"ש ולא דמי, דמגרש לאחר ל' או אל תתגרשי אלא בבי"ד פלוני מעיקרא הוי נתינה מעליתא, ואף שיצא הגט ונכנס ע"י, אין זה טלי גיטך משום שהנתינה נעשה ע"י הבעל, אבל כאן כ"ז שיכול הבעל לנתקו לא הוי נתינה וע"י מעשה שלה שסגרה ידה נעשה הנתינה ולכך לא מהני.

ונראה ששורש מחלקתם תלוי בסיבת החסרון של אגיד גביה, דהר"י סבר דאין כאן חסרון בעצם הנתינה אלא הוא חסרון צדדי שבעינן שהבעל לא יהיה לו שייכות בגט, אבל מצד הנתינה היתה כאן נתינה גמורה. ולכך כתב דדמי למגרש לאחר ל' יום, דאף שהאשה היא הביאה את הגט בסוף ל' יום לרשותה אין זה טלי גיטך, והיינו משום שהיה נתינה גמורה מצד הבעל, והאשה לא בא אלא לסלק את החסרון הצדדי. אבל הרא"ש סבר דעד כמה שיש כאן חסרון של כריתות אין זה נתינת גט, וממילא פשוט דלא דמי למגרש לאחר ל' יום דהתם כבר קיים את כל הנתינה. אבל כאן הנתינה נעשית ע"י האשה.

והקשה הב"י קלח ב' דדברי הרא"ש סותרים, דאילו בדין היתה ידה פתוחה וקפצה ידה סובר דפסול, ואילו בגוונא שהבעל אוחז ראש הגט והושיט לה וקפצה ידה באופן שאין הבעל יכול להביאו אצלו מגורשת, וכתב הב"י 'דשאני התם שהניח הגט בידה, אבל הכא שעדין המשיחה בידו לא גמרה נתינה'. ועי' בב"ש קלה סק"ה. ובתור"ג בשו"ע שם

ובדרכי משה חילק דאם קפצה ידה מרצון הבעל כשר, דע"י ציווי הבעל שתחזיק בגט הוי נתינה, משא"כ כשלא מרצונו. ועי' ברמ"א קלח ב' שהביא כן להל' דהיכא שציוה הבעל לאשה לקפוץ ידה מהני אף שמשיחה בידו. ועי' בט"ז שתמה בזה מה מעלה ומה מוריד שנעשה בצווי הבעל.

ועי' עוד בב"י שדאפילו שליטות שפוסלים בגוונא שהיתה ידה פתוחה וקפצה ידה אחר נתינה, מ"מ אם אח"כ גם הבעל ינתק או יעזוב המשיחה בזה מהני לכו"ע. ועי' בב"ש שם סק"ד שמכריע לפסול, וע"ע בתור"ג שם מש"כ בדעת הרמב"ם.

**בדברי הרמב"ן והרשב"א.**

אמר ר"י הייתה ידה עשויה קטפרס וכו' אינה מגורשת, חזינן דכיון שאין הגט עשוי לנוח ביד אינה מקום נתינה ולא מהני, והק' הרמב"ן והרשב"א דב"מ יב. משמע שכל הספק הוא רק בזרק ארנקי באויר שאי"ס לנוח, בזה איכא ספק אי חשיב כמונח, אבל גבי צבי שמתגלגל בתוך החצר הרי הוא בודאי כמונח אפי' שהוא יוצא, וא"כ הכא נמי הרי הגט הוא מתגלגל בתוך ידה ממש. ותי' הרמב"ן ''דשאני מתגלגל דהתם כגון צבי שבור שאפשר שינוח שם, אבל הכא אין מקום לנוח בידה'' ולכאו' הביאור הוא שמתגלגל של צבי שבור אינו חסרון בחצר כלל, שהרי החצר היא טובה לקנין, אלא שהצבי הוא מתגלגל, בזה מהני כיון שיכול להיות שהוא ינוח שם. אבל הכא אין 'מקום לנוח בידה' היינו שכאן יש חסרון בעצם החצר דהוי חצר שאינה ראויה שהגט ינוח שם, ובכה"ג לא מהני גם מתגלגל.

אבל הרשב"א הביא דברי הרמב"ן בשינוי לשון יש מפורשים ''דהתם שאני דאפשר לו לצבי שינוח, אבל כאן בע"כ מתגלגל לאו כמונח דמי'' והיינו דבצבי כלל לא בטוח שהוא לא ינוח, אבל כאן הוא בודאי לא ינוח, דאין מה שיעצור אותו. והרשב"א הק' עליו דא"כ מדוע לא הסתפק שם רבא במתגלגל בע"כ, ולמה הסתפק רק בזרק ארנקי לחצר אי אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי או לא, הרי היה יכול רבא להסתפק גם על ארנקי המתגלגל בע"כ אי כמונח דמי[[2]](#footnote-3).

ותי' הרשב"א דאין ה"נ בעלמא במציאה בכה"ג שהוא מתגלגל על הארץ קונה, אבל גט שאני בין באויר שאי"ס לנוח ובין מתגלגל, כל שלא נח ברשותה אינה מתגרשת, דמשום דכתיב ונתן בידה משמע שיתן ממש ברשותה, כלומר שינוח ברשותה. והא דתנן כיון שהגיע לאויר מחיצות מגורשת, ואוקמא שמואל בגג שיש לו מעקה וכו' הרי מבואר שאפי' שנשרף קודם שהגיע קרקע הגג מגורש. היינו טעמא דהתם הוא נחשב כנח באויר מחיצות וכו', ולאחר שנח באויר וראוי לנוח קלטתו הרוח וזרקתו, וכו' הא למה זה דומה לשרפתו או שהטילתו לים לאחר שזכתה בו דמגורשת[[3]](#footnote-4).

**ותיגרש מאוירא דד"א**. ברשב"א העיר דלכאו' כל קו' הגמ' היא רק על הצד שאויר שאי"ס לנוח כמונח דמי, אבל לצד דהוא לאו כמונח דמי לא קשה כלל, וכוונתו שאפילו אם בשעה שיצא הגט מידה עדין לא היתה השריפה קיימת, מ"מ כיון שהוברר שלא סופו לנוח, חשיב כאויר שאי"ס לנוח. ובאמת הרמב"ן והריטב"א כתבו דמה שתי' בגמ' דלא נח אין הכוונה שיש כאן בירור למפרע שהגט היה במצב שאינו ראוי לנוח, אלא כוונת הגמ' שהיה ראוי לנוח בתחילה, ואח"כ בא הרוח ונטלתו, ולכך הק' בגמ' שתקנה מאויר שסופו לנוח. אבל הרשב"א הבין בקו' דגם כאן הוברר שכשנפל מידה לא היה סופו לנוח.

ותי' הרשב"א דכיון דדין אויר שא"ס לנוח הוא ספק דלא אפשיט, א"כ זוהי כוונת הגמ' דתפשוט חדא מתרתי, או דלאו כמונח דמי, או דד"א אין להם אויר.

ותמהו בבית מאיר קלט ט-י ובתור"ג דדברי הרשב"א סותרים את דבריו שכ' לעיל דשאני גט מממון ופשיטא שלא מהני בגט סופו לנוח, ואיך כתב דדין גט תלוי באיבעיא גבי ממון. ובאמת בבית מאיר כתב דדברי הרשב"א כאן הם בשם הרמב"ן.

אך בתור"ג כתב דיש ג' חלוקי דינים לדעת הרשב"א. א. אם נתחדשה הדלקה לאחר שהגיע הגט לאויר רשותה, זה חשוב ממש סופו לנוח ומהני בין בגט ובין בממון, וזה דומה למתני' לקמן שנשרף הגט לאחר שהאשה התגרשה בו. ב. נתחדשה הדלקה אחר שזרק הבעל ולפני שהגיע לאויר רשותה הוא אויר שאי"ס לנוח, ובזה העמיד הרשב"א קו' הגמ' ותתגרש מאוירא דד"א, ותלוי באיבעיא דלא איפשטא בממון. ג. נתחדשה הדלקה קודם שזרק הבעל, בזה ס"ל לרשב"א שבממון הוא איבעיא דלא איפשטא, ולגבי גט ודאי לא מהני, ובהיתה ידה עשויה קטפרס דמי שקדמה דלקה משום דמעיקרא לאו למינח קאי.

ולא נתבאר החילוק בין נתחדשה הדלקה קודם שזרק הבעל או אחר שזרק הבעל, סו"ס נתחדשה הדלקה לפני שהגיע לאויר חצר האשה, וזהו אויר שאי"ס לנוח, ואם גבי גט לא מהני, מה איכפת לן שנתחדשה הדלקה אחר שזרק שזה ספק גם לדברי הרשב"א.

**עט**

**היתה עומדת על ראש הגג.** עי' תוס' דלר"א שלא בעינן עומדת בצד ביתה ממש ה"נ לא בעי שתעמוד על הגג אלא הרי היא כמי שעומדת בראש הגג. וכתב מהרש"א דלולי דבריהם היה נראה לפרש דכיון דאמרינן בסיפא דמתני דמחיצות החיצניות עודפות על הפנמיות ה"נ י"ל דגם ברישא בהכי איירי דאין לה מעקה ומ"מ מחיצות החיצניות עודפות, אך מ"מ בעינן שתעמוד בחצר משום שאינו משתמר מפני בני החיצנה כמוש"כ התוס' בע"ב ד"ה פנמיות. וכתב באבנ"מ קלט סק"ג בשם בנו דהתוס' לא רצו לפרש דאיירי רישא במחיצות החציניות עודפות, דא"כ מה פריך והא לא מינטר, הא מינטר שפיר ע"י המיחצה החיצונה, ע"כ דלא איירי בהכי.

והוסיף בזה דמה שבאמת הגמ' לא רוצה לעמיד כך ולא תקשי והא לא מינטר, דבמתני' מבואר שיש חידוש שכיון שהגיע לאויר הגג מגורשת, משמע שיש מעלה לאויר הגג, אבל אי קונה מצד מחיצות העודפות היה צ"ל כיון שנכנס הגט בגג נתגרשה.

**והא לא מינטר.** מצינו בביאור קו' זו ב' דרכים.

רש"י פי' דאתי זיקא ושדי ליה וכו' ואמאי מגורשת הא בעינן אויר שסופו לנוח, והיינו דקו' הגמ' אינו מחמת שאינה יכולה לשמרו, אלא דהוי אויר שא"ס, ותמה ע"ז בפנ"י מנין פסיקא לו שבעינן אויר שסופו לנוח הרי הוא איבעיא דלא איפשטא, וביותר דמשמע מהפוסקים דבגוונא שלא יהיה בגג מעקה ולא יהיה פחות מג' סמוך לגג אינה מגורשת בודאי, ולכאו' לרש"י היא מגורשת מספק דהרי הוא איבעיא דלא איפשטא. ובדעת רש"י כתב הט"ז קלט סק"י דאף דבממון מספקא להו, מ"מ בגט פשיטא להו שלא מהני, וכמוש"כ הפסקים בשי' הרמב"ם [יבואר לקמן] והטעם הוא כמוש"כ הרשב"א לעיל שבגט בעינן נתינה ובכה"ג לא חשוב נתינה.

ובעיקר דברי רש"י יל"ע דלא דמי כלל לבעיא דרבא בזרק ארנקי, דהתם הרי בכח הזריקה מונח כח שלא ינוח הארנקי בחצר, אבל כאן וכי כל הגיטין מתפזרים באוויר, הרי ודאי שכוונת הגמ' שהרוח רק 'יכולה' לקחתו אבל אינו בודאי שלא ינוח בגג, וא"כ למה הוא דומה לאויר שאי"ס לנוח. וצ"ב.

מאידך בריטב"א מבואר דקו' הגמ' היא כפשוטו וקאי על החצר, וכמו שהחצר לא קונה אם אינה משתמרת, כך גם האויר אינו קונה אם הוא אינו משתמר. וכן נקט בפנ"י. וכן הוכיח רע"א ד"ה ולכאו'. וכן משמע בתוס' לעיל עח: ד"ה ותתגרש שכתבו שהאשה עומדת חוץ לד"א של הגט ולכך אינה יכולה לשמרו. משמע שהנידון אי יכולה לשמרו, וביותר מבואר שם דבתוך ד"א שיכולה לשמור מהני גם באויר גג שלא מינטר, ואם החסרון מצד אויר שא"ס לנוח מה מהני שיכולה לשמרו מהרוח, סו"ס אין סופו לנוח בחצר אלא בידה כשתתפסנו מהרוח.

ומה שלא פירשו כרש"י מחמת אויר שא"ס לנוח, כתב רע"א ד"ה ולכאו' דבזרק ארנקי יש בכח הזריקה שודאי יצא מחוץ לחצר, משא"כ כאן דאפשר דלא שקיל ליה זיקא וחשוב שסופו לנוח, אך לא משתמר.

אלא שלפי פירוש זה צריך הסבר רב מה תי' הכא בפחות מג' סמוך לגג, מה בכך שהוא סמוך לגג והוי כגג עצמו מדין לבוד, סו"ס אינו משתמר. ועמד בזה באבנ"מ קלט סק"ד. וע"ע במהר"ם שיף.

והא דלא פי' רש"י שאינו משתמר. מצינו כמה דרכים.

א. בב"ש קלט סק"ה כתב דכיון שהגט על הגג, ובגג הוא משתמר מפני בני אדם, והכי סגי להחשיבו חצר המשתמרת, אף שאינו משתמר מפני הרוח. ודייק כן מל' רש"י שפי' דלא מינטר כיון שיש זיקא, ולא כתב שלא מינטר מבנ"א. וע"כ שאין כאן חסרון של אינה משתמרת. אלא רק של אויר שא"ס לנוח. וזה צ"ב רב מסברא מה נפק"מ יש הוא סו"ס אינו משתמר, ומה לי מחמת גנבי ומ"ל מחמת זיקא. ועוד הק' עליו באבנ"מ קלט סק"ד מסוגיא דנעץ קנה דמבואר שם ברש"י 'אינה מגורשת שאי"ס לנוח בארץ דאתי זיקא ושדי ליה חוץ למחיצות וטעמא דגיטא משום חצר המשתמרת הוא דומיא דידה והא לא מינטר', הרי דאף שהוא בחצרה ומשתמר מבנ"א מ"מ כיון שאינו משתמר מהרוח לא הוי חצר המשתמרת. ועוד הק' רע"א ד"ה ולכאו' דמבואר בב"מ דרץ אחריו [בחצרו] ואין מגיעו חשוב אינו משתמר, אף שמשתמר מגזלנים, מ"מ אמרינן כיון שהוא רץ ויוצא לא הוי משתמר, והרי"ז דומה ממש לרוח דכיון שהרוח לוקחתו משם אינו משתמר. אלא ע"כ חצר המשתמרת מקרי שמור מכל דבר מבנ"א ומזיקא וכדו'.

ב. באבנ"מ פי' דס"ל לרש"י דכיון שהאשה עומדת שם הרי היא משמרת את הגט אף מזיקא, ולכך פרש"י שכל החסרון הוא דלא מהני שמירתה כיון שאי"ס לנוח ואינו ברשותה. דזה דיון דאויר שאי"ס לנוח אינו קונה אע"פ שהיא עומדת שם ויכולה לשמור.

והוסיף שם דקדוק בדברי רש"י שכ' דאתי זיקא וכו', ואם אירע דבר אחר שבא הכלב ונטלו או גשמים ומחקהו וכו' הוי אויר שאי"ס לנוח, ולכאו' אף אם לא אירע כלום ונפל לגג אינה מגורשת בשעה שהוא באויר שהרי אין סופו לנוח, ולמה הוצרך רש"י לומר ואם אירע וכו'[[4]](#footnote-5). וביאר בזה דרש"י לשי' שכל החסרון הוא רק מצד אויר שא"ס לנוח, ולכך הא דאמרינן לאו כמונח דמי הוא רק אם באמת לא נח בסוף כגון שקלטו כלב, אבל אם לא אירע דבר ונח בסוף בגג, איגלאי מילתא למפרע בשעה שהוא באויר שהיה סופו לנוח, אפילו שקודם לכן לא היה הדבר בודאות שינוח, ולכך הוצרך רש"י לפר' שבא הכלב ונטלו וכיון שנטלו לא ידעינן אם היה נח דשמא גם אם לא נטלו לא היה נח[[5]](#footnote-6).

וראיתי שהעירו בזה דבשלמא כשבא הכלב ונטלו אמרינן דאפשר שגם בלא הכלב לא היה נח, אבל בגוונא שמחקהו גשמים הרי בסוף הוא נח אלא שנפסל באויר ע"י גשמים ונימא כיון דחזינן שנח אף שנח כשהוא מחוק תהא מגורשת דאגליאי מילתא שהיה סופו לנוח.

[וצ"ל דהמעלה של סופו לנוח כמונח הוא להחשיב הגט כאילו הוא כבר עכשיו נח ברשותה, אבל מ"מ צריך שינוח ברשותה גט כשר, אך במקום שגם שהוא נח הוא גט מחוק לא יועיל סופו לנוח, דדין סופו לנוח אינו הל' בהל' חצר משתמרת, שאפשר לומר שהוברר שהניר היה משתמר].

ג. בפנ"י כתב וז"ל 'ורש"י ז"ל סובר דאי ס"ד דאויר שסופו לנוח כמונח דמי הו"ל כחצר המשתמרת דכמונח בחצר דמי, וכן משמע מהסוגיא דפחות מג' ועדין צ"ע'. ונראה בביאור דבריו דלא בעינן שחפץ זה דוקא היה שמור בחצר, אלא שהחצר יהיה מקום המשמר את מה שבתוכו, וכל חצר שמשמרת חפציה חשיב רשות קונה, ואפי' שאין החפץ הזה משומר בה, ולכך אי אויר שאי"ס לנוח כמונח דמי קונה בחצר אף שהחפץ עצמו אינו נשמר באויר. וכן הא דאמרינן סמוך לג' לגג היינו דכיון שכן הוי מונח בחצר המשתמרת, ומהני אף שאין החפץ נשמר בפועל.

[והא דאמרינן בב"מ יא. צבי רץ כדרכו אינו קונה בחצר אף שהחצר משמר שאר דברים, התם הוי חסרון שאינו נחשב כמונח בחצר כלל].

ובדרך זה כתב גם רע"א והוסיף דאף אי נימא דבעינן שיהיה החפץ נשמר בחצר, מ"מ זהו דווקא כשאין דעת אחרת מקנה, אבל היכא דאיכא ד"א מקנה לא בעינן שיהי' החפץ נשמר בחצר, וסגי בזה שהחצר הוא מקום המשמר מה שמונח בו, וגט הוי דא"מ ולכך ס"ל לרש"י שאם החצר משמר מה שמונח בו סגי אף שאין הגט נשמר בו, וזה תלוי אם אויר שא"ס לנוח כמונח דמי או לא.

ומדויק היטב ל' רש"י שכ' בפחות מג' לגג 'דהוי כמאן דנח והלכך קנאתו בהנחותו, דכיון דהגג גבוה י' הוא הויא לה חצר המשתמרת לכל דניח בגויה', משמע דאין תי' הגמ' שהגט משתמר בגג, אלא תי' הגמ' שהגט כמאן דניח, והגג עצמו חשוב חצר המשתמרת לכל דניח ביה, ולכך מהני אפי' אי אין הגט משומר.

ד. בתור"ג כתב דאין כאן חסרון לא של חצר או אוויר המשתמרת ולא של אויר שאי"ס לנוח, דאין ה"נ מיירי כמו שכתב האבנ"מ שהיא עומדת כאן ומשמרת את הגט, וגם אין כאן חסרון של אויר שאי"ס לנוח כיון שלא מייר שבאופן ודאי הוא לא ינוח. אלא הנידון כאן הוא האם אפשר להחשיב את האוויר כחצר, דזה ברור שאויר של חצר קונה, משום שכשם שהחצר היא רשותו של אדם כך גם האויר עד כמה שהוא משרת ומשמש את החצר הרי הוא כרשותו, ומה שנשמר באויר הרי הוא כאילו נשמר בחצר, אבל באויר שמעל המחיצות אם יש אפשרות שהרוח תבא ותקח את הגט שוב לא הוי כרשות חצר, ואין הדבר בשליטת החצר, וזה כל השקו"ט של הגמ' והא לא מינטר דאין זה אויר שקונה כיון שהוא לא נחשב ברשות בעל החצר. וע"ז תי' או דמיירי באויר עם מחיצות, או דהוי סמוך לגג ג"ט והרי הוא נחשב כמונח בחצר ממש ולכך הוא קונה.

והנה התוס' ד"ה כגון הק' על הא דאמרינן בב"ק זרוק גניבותך לחצרי ותקני לי גניבתך, והק' בגמ' שם הא איסור שבת וגניבה באין כא', והק' בתוס' דלענין שבת חייב אף קודם שהגיע לאויר מחיצות, אבל לענין גניבה בעינן שיבא לתוך אויר המחיצות. ולכאו' קשה הרי כאן מיירי בשור ושה [שיש בהם דו"ה] ובזה אין חשש שהרוח תקח אותם, וא"כ אין כאן חסרון לא של אויר שא"ס לנוח ולא שהגניבה אינה משתמרת שהרי בודאי שהיא תפל בחצר, ומה הק' התוס'. ועמד בזה בקה"י בב"מ. ולהנ"ל ניחא דהנידון כאן האם אויר שמעל המחיצות הוא כחצר דמי או לא, וכיון שאויר כזה הוא מקום שבעלמא אנשים יכולים לקחת, או שהרוח יכולה להעיף, שוב אין זה אויר שמשמר עבור רשות החצר, ולא חשיב כרשותו של אדם.

**הכא בפחות מג' סמוך לגג וכו'.** עי' פרש"י 'והלכך קנאתו בהנחתו דכיון שהגג גבוה י' הו"ל חצר המשתמרת לכל דניח בגויה'. ותמה במהר"ם שיף אם הוא משתמר למה צריך להגיע ללבוד, ואי אינו משתמר מה מהני לבוד. וכבר כתבנו לעיל בשם הפנ"י ורע"א שכוונת רש"י שכיון שהגג גבוה י' והוא מקום המשתמר לכל מה שמונח בו מהני אף שהגט עצמו אינו משתמר מ"מ כיון שהוא סמוך פחות מג' לגג כמונח בגג.

ובשם האבנ"מ כתבנו שמשו"ה פרש"י דאין חסרון במשתמרת דאיירי שהאשה עומדת שם ומשמרתו, וכל החסרון הוא רק מחמת אויר שא"ס לנוח, וע"ז משני בסמוך לג' והוי כמאן דניח בגויה. אלא שבל' רש"י משמע שהוסיף שהוי משתמרת כי הגג גבוה י', ולא מחמת שהאשה משמרתו, וצ"ב.

ועי' בריטב"א כת"י שהק' מ"ש פחות מג' שמגורשת מהא דלעיל היתה ידה עשוה קטפרס דאינה מגורשת, הרי תוך ג' ולא נח גרע מקטפרס. ותי' 'דהתם כיון דמעיקרא אינו ראוי לעמוד דהא ידה עשויה קטפרס כמאן דלא נח דמי, אבל הכא גבי גג אי נח ראוי הוא לעמוד בקרקע הגג דהא אשבורון הוא, וכי מטי לפחות מג' נמי כמי שנח דמי'. ולכאו' כוונתו כמוש"כ לעיל בשם הדברי יחזקאל בביאור דברי הרמב"ן דהתם החסרון הוא בגוף החצר-היד דאינה ראויה להיות רשות קונה. ולא חשוב מקום כלל.

**תוד"ה כגון.** וא"ת דאמרינן במרובה וכו' והא לענין שבת מיחייב אפי' למעלה וכו'. והק' רע"א ד"ה וכדברינו הרי דעת התוס בב"מ יב. דבמקום דא"מ מקנה לא בעינן משתמר, וא"כ התם בגניבה דאיכא דא"מ קונה אף באויר חצרו. ודוחק לו להעמיד דברי התוס' בשי' הרמב"ן שם דלא מהני דא"מ. וסיים רע"א וחידוש שלא התעררו בזה האחרונים.

וביאר רע"א ששי' תוס' בסוגיין [אינו מחמת אויר שא"ס לנוח, אלא מחמת שאין החצר משמר הגט] וחצר קונה רק אם היא יכולה לשמר חפצים אחרים, דכל שיכולה לשמור הו"ל שם חצר והוי רשות הבעלים וקונה ע"י דא"מ גם אם חפץ זה אינו משתמר, וכיון דאויר שמעל למחיצות דאינו משמר כל דבר לית ליה כלל שם חצר, ולכך גם בדא"מ אינו קונה ע"ש.

**א"ל ר' זירא לר"א כמאן כרבי** דאמר קלוטה כמי שהונחה דמי. מבואר דאף דאמרינן שהגט משתמר במחיצות החצר, מ"מ בעינן לדין קלוטה כמי שהונחה, וכמו דחזינן לענין שבת שחייב אע"פ שלא נח, ה"נ קנין חצר קונה אף שלא נח, ולרבנן דקלוטה לאו כמי שהונחה אינו קונה עד שיגיע לקרקע ממש אף שכבר במחיצות הוא משתמר. ודחו בגמ' דהכא לענין קנין דבעינן משתמר קונה אף לרבנן. ולא נתבאר מה ההו"א דגמ'.

ועי' בקה"י ב"מ יט שנסתפק אם מה שאויר קונה הוא משום דהוי כמונח בקרקע או שאויר מצד עצמו הוי רשות קונה. והבין דבס"ד הכא הגמ' למדה דהא דאויר מהני הוא משום דהוי כמונח ע"ג קרקע, ולכך תלוי במח' רבי ורבנן לענין שבת, והא גופא דחו בגמ' דלא פליגי אלא לענין שבת שבעינן להחשיב האויר כמונח, אבל לגבי קנין האויר מצד עצמו הוי רשות קנין, וסגי שיהי' מינטר ולא צריך שיחשב כמונח.

ובאמת שלפי דרכו אפש"ל שגם למסקנה נשאר כמו סברת ההו"א דהאויר קונה משום דהוי כמונח, ואפ"ה אינו תלוי מח' רבי ורבנן, דהתם בעינן הנחה ממש בחצר, אבל כאן תלוי באינטורי של החצר, וכל מקום שמשתמר נחשב כרשות חצר וקונה מחמת החצר אף שאינו בקרקע החצר ממש. ועי' ל' התוס' שאנץ הובא בשטמ"ק ב"מ יב. 'אפי' למ"ד קלוטה לאו כמי שהונחה דמי, לענין קנין כמי שהונחה דמיא דמשום אינטורי הוא והא מינטרא'.

ועוד [ונראה שזהו כוונת הגר"ח בסטנסיל בדין אויר שסופו לנוח] לשי' הראשנים שלא מהני קנינים בגט ובעינן שיכנס הגט ברשותה ממש, דסבר ר"א דדוקא לרבי דס"ל קלוטה כמי שהונחה מהני לתת גט באויר חצר דלדידיה מה שבאויר הוי ממש ברשותה דכמונח דמי, ויש כאן נתינה לתוך רשותה ממש. אבל לרבנן אף שהחצר קונה לה מ"מ בגט בעינן שיהי' ברשותה ממש ולא מהני קנינים, ותי' לו עולא דגם לרבנן סגי באינטורי כדי לעשותו כגוף החצר ממש ומהני בגט.

**תוד"ה כמאן וכו',** העולה מתוס' שהביאו דוקא דברי רבי דסבר שזרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע, ולא מר"ע דמיירי שזרק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע, משום דלר"ע דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה גם כשאין מחיצות כלל כמו ברה"ר, ולדידיה בהו"א של הגמ' דענין שבת וענין קנין שווין, מהני לזרוק הגט אפי' לפני שיגיע לאויר המחיצות ולא צריך מחיצות עודפות. ועי' מהרש"א שהק' דא"כ אמאי לא תי' בגמ' על הקו' והא לא מינטר דקאי כר"ע, וכתב דלא רצו להעמיד דלא כהילכתא. אבל לרבי ס"ל שרק ברה"י כמי שהונחה דמי ס"ד שהוא מטעם המחיצות, קמ"ל דקאי אפי' לרבנן.

ואין להק' איך יועיל לר"ע אף אם נחשב כמי שהונחה סו"ס הרי הגט אינו משתמר וכמו שחצר שאינה משתמרת אינה קונה כך לא יועיל לתת גט בכה"ג, וא"כ צריך להגיע למחיצות גם לר"ע בכדי שיהי' הגט משתמר. וצ"ל כמוש"כ לעיל בשם רע"א דכל שהחצר משמר מהני אף שאין החפץ הזה משתמר, משום שהוא נמצא במקום המשתמר, וכמו דחזינן דלבוד מהני אף שאינו משתמר משום שהוא כמונח בגג, ה"נ לר"ע כיון דקלוטה כמי שהונחה מהני אף בלא מחיצות, משו"ה נחשב החפץ בחצר המשתמר, אף שהוא עצמו עדין אינו משתמר.

ובעיקר קו' התוס' שהק' שבשבת לא קאמר רבי קלוטה כמי שהונחה אלא במקורה. עי' ברשב"א שהביא בשם הירושלמי 'אמר ר' אילא בשבת כתיב לא תעשה כל מלאכה נעשית היא מאיליה, ברם הכא ונתן בידה ברשותה'. והיינו דרק לענין שבת מלאכת מחשבת של הנחה הוצרך רבי לומר קלוטה כמי שהונחה רק במקורה, משא"כ לגבי גט שמספיק ונתן בידה בזה אפשר לומר קלוטה כמי שהונחה גם בלי מקורה.

**אר"נ אמר רבה בר אבוה ל"ש אלא שנמחק דרך ירידה וכו'.** ונחלקו רש"י ותוס' בחסרון דדרך עליה. דרש"י פי' דדרך סילוקו לא מקרי נתינה, והיינו דבגט איכא הלכה חדשה דבעינן ונתן בידה וכשהולך ומתרחק מידה או מחצרה אינו נחשב ונתן, ועל דרך מש"כ הרשב"א לעיל גבי היתה ידה עשויה קטפרס דאף דלענין קנין קי"ל דמתגלגל כמונח דמי, מ"מ לענין גט דבעינן ונתן בידה אין זה נחשב נתינה. ולפי"ז לענין קנינים כגון בזרק ארנקי בדרך עליה בחצר בגוונא שהוא אויר שאי"ס לנוח, הדין הוא שהוא ספק דהוא איבעיא דלא איפשטא בב"מ. וכתב במהר"ם שיף שלדברי רש"י מיושב קו' התוס' הכא.

אך דעת התוס' דחסרון דדרך עליה הוא גם בקנין, דאינו קונה כ"ז שהחפץ בדרך עליה, וגרע מאויר שאי"ס לנוח, דא"א להחשיב החפץ שסופו לנוח במקום שהוא מתרחק מהחצר, כמבואר בתוס' וברשב"א.

והעירו בזה דאף שס"ל לרש"י דדרך עליה אינו נחשב נתינה, מ"מ רש"י לשי' דמהני קנינים בגט, הרי דיכול להתקיים הונתן או ברשותה או ע"י שהגט יהי' שלה, וא"כ דל מהכא שהנתינה לא חשובה בכדי שיחשב ונתן ברשותה, מ"מ לענין קנין ס"ל לרש"י שקונה [או עכ"פ תלוי בספק דאויר שאי"ס לנוח], ונמצא שהיא זוכה בגט ויתקים הונתן ע"י שזוכה בו. וצ"ב. וצ"ל דמיירי במתגרשת בע"כ שבזה לא מהני קנינים. אלא שיצא כאן חידוש שכל הדין שדרך עליה אינה מגורשת זה רק בגרושין בע"כ, אבל אם האשה חפצה בו מהני אפי' דרך עליה ומדין קנין הגט. וצ"ע.

ובאבנ"מ קלט סק"ו פי' בדעת רש"י באופ"א. דמבואר בראשנים בכמה מקומות דקנין הגבהה אינו בדוקא שהוא מגביה בידו, אלא כל שהוא מוגבהה מכוחו חשוב קנין הגבהה, ובקצה"ח רעג סק"ד כתב שהגבהה זו מהני גם ברשות המוכר, [ודלא כשיטת הרשב"א שהביא שם שרק הגבהה בתוך ידו מהני ברשות מוכר, דהגבהה מכוחו נחשב כמשיכה שאינה קונה ברשות מוכר]. ונמצא אפי' שהחצר הוא של האשה, מ"מ כל זמן שהגט מוגבהה מכח הבעל הרי הוא כאילו עדין ברשות הבעל, ואין האשה מתגרשת בגט שבידו.

ונחלקו הב"ח והב"ש האם הא דבדרך עליה אינה מגורשת הוא רק בנמחק, אבל אם לא נמחק הגט ונפל לבסוף ברשותה מגורשת כבר בשעה ראשונה או או, דעת הב"ח שאף שלא נמחק אינה מגורשת בדרך עליה. אך בב"ש קלט סק"ז חולק וס"ל דבלא נמחק מגורשת משעה ראשונה אף שהיה דרך עליה.

ולכאו' לדעת התוס' דלא הוי כמונח וכן לביאור האבנ"מ ברש"י ודאי לא הוי מגורשת בדרך עליה אף אם לא נמחק. אך בדעת רש"י יל"ע.

ועי' בסמוך בדברי הרשב"א גבי גג דידה וחצר דידה, ובתור"ג שם, ויבואר בסמוך בס"ד.

**אר"נ וכו' אבל קדמה דליקה לגט לא מ"ט מעיקרא לשריפה קאזיל.** והק' הרמב"ן ובריטב"א ובר"ן אמאי לא פשיט רבא בב"מ יב. ספיקו מהכא, דחזינן הכא דבקדמה דליקה אינה מגורשת משום דלאו למינח קאי אלא לשריפה, ה"נ באויר שאי"ס לנוח לאו כמונח.

וכתב הרמב"ן לעיל עח: ליישב בב' אופנים, 'דהתם איכא אויר אבל הכא אויר דליקה הוא, והכי אמרי' בהדיא בפרק השואל התם לא מפסיק מידי הכא מפסיק כלי, כ"ש הכא דמפסקא דליקה. וי"ל דאפי' לא מפסקא דליקה, כגון שזרק לאויר חצר והיתה דליקה בראש החצר השני, אינו גט, דמאבדו לדעת הוא דמעיקרא לאיבוד זרק'.

והביאור דבתי' הראשון כתב דהא דארנקי חשיב כמונח הוא רק בגוונא שאם נחשיבו כנח יהי' מונח ע"ג קרקע, אבל אם גם כשנחשיבו כמונח לא יהי' מונח ע"ג קרקע, כמו בכלי מפסיק שגם אם נחשיבו כמונח יהי' בכלי ולא בחצר, בכה"ג לא אמרינן כמונח, וה"נ גבי דליקה כיון שאם נימא כמונח יהי' בתוך הדליקה ולא בחצר, ולכך לא מהני להחשיבו כמונח[[6]](#footnote-7).

ועוד תי' דאף שהדליקה בצד השני של החצר ועבר הגט באויר החצר עד שהגיע לדליקה, מ"מ גרע מארנקי משום שהכא מאבדו לדעת הוא ואין צד שהוא יקנה דאדרבא הוא מאבדו. משא"כ באויר שאי"ס לנוח שאין החפץ אבוד מן העולם. וצ"ע.

ובאבנ"מ קלט סק"ה פי' בדעת הרמב"ן באופ"א, דהרמב"ן לשי' דקיי"ל כמ"ד דזרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו, השובר פטור דאזלינן בתר מעיקרא ומנא תבירא תבר. ה"נ גט שהולך לאיבוד הוא כמנא תבירא ופסול לגרש בו דהוי כנשרף ע"ש.

**שי' הרמב"ם גבי אויר שא"ס לנוח.**

כתב הרמב"ם בפ"ה ה"י דאם זרקו לה לרשותה ועבר כל רשותה ויצא חוץ לרשותה אינה מגורשת. אע"פ שהי' בתוך ג"ט סמוך לקרקע כיון שלא הי' סופו לנוח ברשותה. הובא דבריו בשו"ע קלט סעי' ח. וכתב וי"א שהיא ספק מגורשת.

והק' המ"מ הרי הוא איבעיא דלא איפשטא בב"מ יב. באויר שאי"ס לנוח. ותי' המ"מ והר"ן דכיון דחזינן בסוגיין דבקדמה דליקה דאינה מגורשת הרי דבגט פשיטא שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי, וכל הספק הוא רק לענין ממון. [ולא ניח"ל לרמב"ם התי' של הראשנים לעיל].

וכן אמרו בדרך עליה שאם נשרף וכו' אינה מגורשת, הרי שהחסרון בדרך עליה הוא שמעיקרא לא היה עומד לנוח ברשותה, ולכך לאו כמונח דמי.

וכן הוכיח הט"ז קלט סק"י בדעת הטור, דלגבי ממון פסק חו"מ רמ"ג דהוי ספק, ובאהע"ז קלט פסק דאינה מגורשת.

ובאבנ"מ קלט סק"ז תמה עליו, דלדבריו עולה שאינה מגורשת מהדין 'דהוי אויר שאי"ס לנוח', ובגט לא מהני בתורת ודאי, ולכאו' קשה הרי ברישא דמתני' דהיתה עומדת בראש הגג וכו' הק' בגמ' והא לא מינטר ופרש"י דהוי אויר שאי"ס לנוח, וע"ז תי' דאיירי שהוא בתוך ג' לגג, הרי דאם הוא בתוך ג' לגג אין הוא נחשב באויר אלא בחצר, וא"כ גם ברמב"ם אפי' שאויר שאי"ס לנוח לא מהני בגט בתורת ודאי, מ"מ אם הוא סמוך לג' הרי הוא כמונח בחצר, וברמב"ם כתב מפורש אע"פ שעבר סמוך לקרקע ג"ט, ובכה"ג הוא נחשב כמונח בקרקע, וע"כ שהחסרון ברמב"ם אינו משום שהוא אויר שאי"ס לנוח.

ולכך פירש דאין החסרון ברמב"ם מצד אויר שאי"ס לנוח אלא אפי' אם הוא היה מתגלגל על החצר נמי לא היה מהני בגט, והטעם הוא כמו שכתב הרשב"א לעיל דבגט לא מהני אפי' שהוא מתגלגל בחצר גופא דיש חסרון בנתינה, ואם בשעה שיצא מרשות הבעל אינו ראוי לנוח לא הוי נתינה ואינה מגורשת בתורת ודאי.

אלא דלדבריו יש פלא גדול שאם זהו סברת הרמב"ם א"כ אין חילוק בין גט באויר ובין גט המתגלגל על הארץ, והרמב"ם אמר חידוש אע"פ שעבר סמוך לג' לארץ, ולהנ"ל הרי הרמב"ם יכול היה לומר שאפילו במתגלגל על הארץ לא מהני. ומהרמב"ם משמע שהנידון הוא מצד האויר. וצ"ע.

ובדרך אחר י"ל עפ"י מה שחקרו באחרונים האם אויר חצר קונה מצד האויר עצמו, או משום שהוא חשוב כמונח בקרקע, [עי' דב"א ח"א כא אות ז' ודברי יחזקאל כה אות יב והאריך בזה בקה"י ב"מ יט]. והנה על הצד שאויר שאי"ס לנוח קונה ע"כ שאין הוא קונה מחמת החצר [שהרי אי"ס לנוח] אלא שהוא מצד עצמו מהני, וכל הנידון הוא אם אויר שאי"ס לנוח לא מהני כאן יש לחקור האם האויר מצ"ע קונה או משום שהוא כמונח בחצר. וא"כ י"ל דכ"ז הוא בממון שמהני בו קנינים בזה י"ל שגם האויר מצד עצמו קונה. משא"כ בגט דבעינן נתינה לרשותה דוקא בזה לא סגי בקנין האויר מצד עצמו, ואף שיש לו כח קנין מ"מ לא הוי כחצר ממש להיות כרשותה. ובגט צריך לרשותה דוקא. וכעי"ז כתב בחי' הגר"ח סטנסיל בעינן אויר שאי"ס לנוח.

**עוד כתב הרמב"ם פ"ה ה"ג** 'היתה עומדת בראש הגג שלה והוא מלמטה בחצרו וזורקו לה למעלה, כיון שהגיע לאויר מחיצות המעקה או לפחות מג"ט סמוך לגג נתגרשה, ובלבד שינוח, אבל אם נמחק או נשרף קודם שיגיע לה, אע"פ שנמחק לאחר שהגיע לאויר מחיצות או אחר שהגיע לפחות מג"ט סמוך לגג, כגון שנשבה הרוח והעלתהו ונמחק או נשרף, הואיל ואינו הולך לנוח אינו גט ולא נתגרשה'.

הרי שפי' דהא דתנן ברישא כיון שהגיע לאויר הגג מגורשת, היינו דווקא אם נח בסוף בגג. והק' הרמב"ן 'וזה אי אפשר שאם כדבריו הכי תנן מגורשת סתם כיון שאם נמחק או נשרף אינה מגורשת'. כוונתו דממתני' משמע דמגורשת כל גווני אפי' בנשרף או נמחק, והטעם הוא דכיון שהגיע לתוך ג"ט לגג או לתוך המחיצות הרי הוא ברשותה, ומה איכפת לן שנמחק או נשרף[[7]](#footnote-8). [ועוד מה החידוש שהיא מגורשת משהגיע לאויר הגג הרי תפ"ל שמתגרשת בזה שהגט נח שם]

ובשי' הרמב"ם איכא ב' דרכים.

א. כתב הר"ן דאה"נ מודה הרמב"ם דאם נמחק או נשרף דרך ירידה תוך ג' לגג או בתוך מחיצות הגג מגורשת, והא דכתב דבנמחק אינה מגורשת היינו כל זמן שהוא בדרך עליה, ולכך לא כתוב ברישא נמחק או נשרף מגורשת, דלא פסיקא ליה משום שיש גווני שאינה מגורשת כגון בדרך עליה, ויש אופנים שמגורשת כשהוא בדרך ירידה, משא"כ בסיפא דהוא למעלה והיא למטה מסתמא לעולם הוא דרך ירידה שפיר קתני אפי' נמחק או נשרף. ולפי"ז פי' הגמ' כך היא, לא שנו שנמחק או נשרף הי"ז מגורשת אלא בדרך ירידה כמו בסיפא דמתני', אבל בדרך עליה כמו בגוונא דרישא שהוא למטה והיא למעלה, אינה מגורשת כל זמן שהוא בדרך עליה.

ב. במ"מ כתב באופ"א דברישא כיון שהוא למטה והיא למעלה ותחילת דרכו של הגט הוא בדרך עליה, גם אח"כ כשהוא בדרך ירידה נמחק אינה מגורשת, דכיון שהבעל היה צריך לעלות לה הגט שלא בדרך תנועתו הטבעית, לאו למינח קאי, פי' שלא הי' כח הבעל דרך הנחתו שהוא בירידה, וממילא הירידה אינה מכח הבעל ולכך אינה מועילה דנחשב כל הזריקה דרך עליה, ואינה מגורשת עד שיגיע לה לגג. והא דאמרינן במתני' כיון שהגיע לאויר הי"ז מגורשת היינו אם אח"כ הגיע לידה, ונפק"מ אם מת הבעל או קיבלה קידושין מאחר בזמן הזה.

אך עדין ק' הרי הגט כבר ברשותה דהרי הוא פחות מג' לגג או בתוך המחיצות.

וכתב בב"ש קלט סק"ז בשם הרש"ך דלפי"ז גם בסיפא אם היה מעקה לגג וזרק דרך עליה בכדי לעבור המעקה, דינו כמו ברישא שאפיו שהתחיל הגט ליפול דרך ירידה לחצר, אינו גט עד שיגיע לידה, ואם נמחק או נשרף אינה מגורשת ועי' בט"ז סק"ט.

**במאי עסקינן אילמיא בגג דידה וחצר דידה למה לי אויר הגג.** כלומר דכיון שאויר החצר גם שלה מיד שזרק נתגרשה באויר החצר. והק' הרשב"א הרי כיון שזורק לגג אין אויר חצר אינו יכול לזכות משום שהוא בדרך עליה, ואין אויר חצר קונה אלא בדרך ירידה, כדאמרינן לעיל לא שנו אלא שנמחק בדרך ירידה אבל דרך עליה לא, דדרך עליה לא חשבינן כמינח. וכיון לקו' זו ברש"ש.

וכתב הרשב"א 'ואין לומר דהני מילי כשנמחק או נשרף, אבל בשנח אויר שסופו לנוח הוא, ואפי' בדרך עליה זכה לה, ומשקבלה קידושין בנתיים[[8]](#footnote-9). דהא ליתא, דהא אין סופו לנוח בחצר אלא בגג. וכוונתו שלא תאמר שכל מה שלא מהני נמחק או נשרף הוא רק בגוונא שלא נח בסוף, אבל אם הוא נח בסוף מהני גם בדרך עליה. וכתב ע"ז הרשב"א דסו"ס כלפי החצר הוי כנמחק דרך עליה, שהרי הוא לא נח בחצר אלא בגג. [וא"כ שוב קשה מה הק' בגמ' שתתגרש כבר מאויר חצר הרי הוא דרך עליה]. ויש לדון בדבריו למה מה שנח בגג נחשב כמו נמחק לגבי אויר החצר, סו"ס הרי הוא נח ברשותה, ומה נפק"מ יש אם נח בחצר או בגג.

ותי' הרשב"א 'דהכי פי' למה לי אויר הגג דנקט', כלו' אמאי נקט שיגיע לאויר הגג, דמשמע דאינה יכולה להתגרש עד שיגיע לאויר הגג ודרך ירידתו, אפי' בחצר עצמה דרך ירידתו מגורשת.

והק' בתור"ג מאי מקשי ותתגרש מאויר חצר, לשי' הראשונים שצריך שהאשה תעמוד בתוך החצר עצמה, [הובא לעיל תוס' בערובין] והכא היא עומדת בגג, ולכך היא לא יכולה להתגרש בחצר.

ובנתיה"מ רב סק"ה הוכיח מקו' זו כשי' הראשנים שסגי עומדת בצידה. וכן הוא להדיא ל' הריטב"א 'ומיהו היכא דאושילי לה שתי מקומות בהכי ודאי מגורשת, דאע"ג דהיא בחצרה וגיטא בפיסלא, ואנן בעי' היא עומדת בצד חצרה, בכה"ג בצד חצרה מיקרי, כל היכא שהגט משתמר בראייתה מאותו מקום שהיא עומדת שם'. הרי דס"ל דלא בעינן עומדת ממש בתוכה.

**הא כדאיתא וכו'**. וכתבו הראשנים דמ"מ הכא הילכתא דחד מקום מושלי אינשי תרי מקומות לא מושלי, כמבואר לעיל עז:

ועי' באבנ"מ קלט ססק"ט שכתב דאף לשי' המ"מ פ"ה ה"ט שהבעל משאיל רק מקום הגט לצורך קבלתו, ולא שאר מקומות החצר, מ"מ כשנפל הגט באויר החצר קנתה גם קרקע החצר שכנגד האויר הגט, דאל"כ לא תקנה הגט באויר החצר, שהרי אפי' היכא שמפסיק כלי לא מהני החצר כמבואר בב"מ קב. כ"ש היכא דקרקע גופא לא קני אלא רק האויר, שא"א לקנות באויר ע"כ שמשאיל לה גם הקרקע. וראיתי שהעירו שאפשר שרק אויר שמעל כלי לא מהני, משום שאינו נחשב אויר קרקע אלא אויר כלי, אבל היכא שמשאיל לה האויר אף שלא משאיל הקרקע, מ"מ באויר יכולה לקנות שהוא מקום קנין בפנ"ע.

**נעץ קנה ברשה"י ובראשו טרסקל** וזרק ונח ע"ג אפי' גבוה וכו', ה"מ לענין שבת אבל הכא משום אינטורי הוא. עי' פרש"י שפי' שאי"ס לנוח בארץ דאתי זיקא וכו' וטעמא דגיטא משום חצר המשתמרת היא דומיא דידה, מבואר בדבריו דאיכא ב' חסרונות חדא דאי"ס לנוח ועוד דאינו משתמר. [והובא לעיל דבאבנ"מ הוכיח מרש"י דלא כב"ש שכתב שחצר שאינו משתמר רק מחמת אויר אינו נחשב חצר שאינה משתמרת. דהכא הרי אינו משתמר רק מאויר וחשוב אינו משתמר, ע"כ שאפי' שעומדת שם אינה יכולה לשמרו]. ומ"מ צ"ב ל"ל לרש"י לשניהם. וגם פתח באי"ס לנוח וסיים באינה משתמרת.

ולדברי הפנ"י ורע"א דסגי במה שרשות הקונה משתמרת אף שאין חפץ זה משתמר, אתי שפיר, דכוונת רש"י שיש כאן שני נידונים, נידון על הטרסקל ונידון על החצר. וכתב רש"י שאם דנים על הגט שהוא על הטרסקל אין חסרון של אי"ס לנוח שהרי הוא מונח בו, אלא כאיכא חסרון שאינו משתמר אפי' מה שעליו ממש מחמת זיקא, והוי כחצר שאינו משתמרת מה שיש בה, ואם נדונו מחמת שסופו של הגט לנוח בחצר, ומצד החצר אין חסרון של אינה משתמרת, כיון שהחצר עצמה משמרת מה שיש בה, בזה איכא חסרון של אי"ס לנוח.

והק' הרשב"א דהרי כשנח ממש ברשותה לא בעינן שיהי' משתמר מצד עצמו, אלא סגי שהוא בחצרה והיא עומדת שם, כמבואר לעיל בזרק לד"א ברה"ר דאינו משתמר מחמת המקום אלא מחמת שעומדת שם מגורשת, וכן ברישא דמתני' היתה עומדת בראש הגג וכו' ואמרינן וא לא מינטר ותי' דכיון שזרק סמוך לג"ט לגג דהוי כמונח ברשותה, ומגורשת משום שהיא עומדת שם. א"כ כי נח בקרסקל שלה ממש אמאי לא מהני ומה איכפת לן שהגט אינו משתמר. ומצינו בזה כמה דרכים.

א. ברשב"א תי' דאיכא למימר דטרסקל שאני שהוא קצר ביותר ואזיל מיניה אפי' ברוח מצויה ולא מינטר כלל וכו', אבל בגג דידה אע"ג דלית לה מחיצות מינטר הוא קצת מתוך שהוא רחב. וצ"ע. וכ"ה בריטב"א.

והבין בב"ש קלט סק"ה שבתי' זה חזר בו הרשב"א ממה שהניח בקו' ששמירת האשה היא שמועילה, אלא סבר שבתוך ג"ט לגג הוא מינטר מחמת עצמו כי הוא רחב. וא"כ הקשה שם דאף למעלה מג' לגג הוי מקום המינטר מטעם שהוא רחב.

אמנם באבנ"מ שם סק"ד ביאר דברי הרשב"א כפשוטו, ואיירי שהאשה יכולה לשמור הגט בעצמה, אלא דאי הוי למעלה מג' הוי אי"ס לנוח מחמת זיקא, [ואם אירע בו דבר לא מהני שמא לא היה סופו ליפול כמבואר לעיל], אבל בסמוך לג' מהני כיון שהוא כמונח ומשתמר ע"י מהני. אבל בטרסקל שהוא קצר אינו משתמר כלל, דאין האשה יכולה לשמרו מפני הרוח.

וביאר בחת"ס דברי הרשב"א דאם הדבר מונח בתוך החצר ממש, אע"פ שאין החצר משתמרת מהני אם היא משתמר ע"י שעומדת בצידה, כמו בזרק לה גט בד"א ברה"ר. אך בחצר שאינה שמורה מחמת רוח שאינה מצויה, ס"ל לרשב"א שתלוי היכן הוא מונח אם הוא על הארץ ממש בכה"ג סגי שהיא שמורה מרוח מצויה ואע"פ שאינה שמורה מרוח שאינה מצויה, אך אם הוא באויר צריך להיות שמור אף מרוח שאינה מצויה, ולכך היכא דמונח בתוך ג' לגג נחשב כמונח וסגי ששמורה מרוח מצויה, ואף שברוח שאינה מצויה לא שמורה. וזה הנידון לעיל והא לא מינטר מרוח שאינה מצויה, ותי' דכיון שהוי בתוך ג' לגג כמונח דמי ולא איכפת לן שאינו משתמר מרוח שאינה מצויה. אבל בטרסקל שהוא באויר אם אינו משתמר ברוח שאינה מצויה לא מהני. ועי' מהר"ם שיף.

ב. במהרש"ל כתב דהתם גבי לבוד כיון דאמרינן דדינו כמונח אע"ג דלא נח, וה"ה לענין משתמר עשאו לאינו משתמר כמשתמר, ועי' מהרש"א. בית מאיר סעי' ד'

ג. בב"ש שם כתב דהא דלבוד לגג נחשב מינטר מגנבי סגי ולא איכפת לן שאינו מינטר מזיקא, אך שאינו ג' סמוך לגג או ע"ג טרסקל חשוב שאינו משתמר כלל, ובאבנ"מ שם תמה עליו שהרי עומד בצידו מהני אף בעומד ברחוק ואינו מוחה בחזק יד, מ"מ כיון שעומד בצדו תו לא אתו גנבי וזה איכא גם בטרסקל. ועוד של' רש"י מבואר שאינו משתמר מזיקא ולא מצד גנבי.

1. והעירו בזה שהרי מפורש לעיל במתני' שאם מצאתו מאחוריו אינו גט עד שיאמר וכו', וביארו הראשנים שאין עסוקין מועיל בכה"ג שהבעל לא גמר את הנתינה, זאת אומרת שלא מדובר שם שהבעל אמר לה שתקח את הגט, וע"ז הגמ' אומרת שמדובר בערק ליה חרציה, הרי שמהני ערק ליה חרציה גם בגוונא שהבעל לא אמר לה כלום. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בדברי יחזקאל סי' כה שהעמיד חקירה האם אוויר קונה מחמת עצמו, או שאויר קונה על שם סופו שבסוף הוא נח בחצר. וכתב שהרמב"ן נקט שכל מה שמהני אויר הוא רק בגלל שהוא בסוף נח בחצר, ולכך ס"ל לרמב"ן דהכא איכא חסרון בגוף החצר שלה, דהיינו היד, כיון שהוא לא מקום שאפשר לנוח בזה. אבל הרשב"א למד שהאויר קונה מחמת עצמו, ולכך הוא לא יכל לפרש כרמב"ן שהחסרון הוא בגוף החצר, שהרי גם אוויר מצד עצמו קונה. ולכך הוא פירש דהכא הוא מתגלגל בע"כ. ועי' שם אות ד'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש כאן הבחנה מחודשת, דעד עכשיו מצינו שגט כיון שסגי בו בנתינה בעלמא הרי יותר קל לקבלו מאשר קנינים, ולכך אפי' בק"א והיא יכולה לשומרו מהני, ואילו כאן מצינו איפכא שאפי' שלגבי קנינים מהני מתגלגל, מ"מ לענין דין נתינה לתוך ידה לא מהני, משום שצריך שיוכל הגט לעמוד ברשותה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובאמת בתור"ג כתב דדברי רש"י לאו דוקא הם, וה"ה בלא קלטו הכלב אינה מגורשת ע"י האויר דאי"ס לנוח, אלא שהיא היתה מתגרשת מיד שהיה מגיע הגט לגג עצמו. ורש"י רצה לפרש שהנפק"מ תהיה אם מתגרשת או שאינה מתגרשת ולכך פי' שהכלב נטלו. [↑](#footnote-ref-5)
5. והוסיף שם האבנ"מ שרש"י לא רצה לפרש שהגט לא הוי סופו לנוח מחמת הכלב או הגשמים, משום שהם דבר שמתחדש אח"כ, אבל בזמן שזרק לגג היה סופו לנוח, ולכך הוצרך לפרש רש"י שלא הוי סופו לנוח מחמת זיקא, ובזה אם בא בסוף הכלב או הגשמים חשיב שאין סופו לנוח דשמא הרוח היתה מעיפה את הגט, אבל אם לא קלטו הכלב או הגשמים, הוברר הדבר שהיה סופו לנוח. [↑](#footnote-ref-6)
6. והראיה של הרמב"ן הוא מהגמ' בב"מ קב: לגבי גללים שיצאו מגוף הבהמה לתוך כלי דאין בעל החצר קונה, ואפי' לא באויר חצר, וגרע מאויר שאי"ס לנוח, דהכלי מפסיק. ועי' בקה"י ב"מ יט שהביא את החקירה הנ"ל האם אויר קונה מחמת עצמו או שהוא קונה משום דהוי מונח בקרקע. [והיינו דזה ברור שהאויר קונה מחמת שהוא חלק מהשליטה של הבעלים בקרקע, דמי שהוא בעל הקרקע הרי האויר הוא משרת ומשמש את הקרקע, אלא שהספק הוא האם אויר שמשמש את הקרקע הוא קונה מחמת עצמו או מצד שהוא נחשב כמונח דמי]. והביא הקה"י ראיה מהגמ' הנ"ל דאם אויר קונה מחמת שהוא כמונח בחצר, שפיר י"ל שהיכא שהכלי מפסיק הרי הוא כמונח בכלי, אבל אם האויר קונה מחמת עצמו מה בכך שהכלי מפסיק, הא סו"ס האויר שמעל הכלי הוא של בעל החצר. ויש בזה אריכות דברים. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכתב הרמב"ן דהא דלא תני ברישא נשרף או נמחק, אורחא דמלתא נקט דבגג איכא רוח ובחצר דליקה. ועי' בר"ן. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו כשיטת הב"ש קלט סק"ז המובא לעיל דהא דאין קונה בדרך עליה הוא רק אם נמחק או נשרף, אבל אם נח בסוף מהני אף מזמן שהיה בדרך עליה, ודלא כב"ח. [↑](#footnote-ref-9)