10 גט מעושה שנתנו לו דמים
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / סוגיית אונס - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' צום הרביעי יהפכהו ד' לששון

ולשמחה ולמועד טוב בב"א תשע"א

**א**

א] נחלקו הראשונים בדין גט המעושה שנתנו לו דמים, אם חשיב כתליוהו וזבין דזביני' זביני, דדעת הרי"ד בפסקיו ב"ב דמ"ח. וריא"ז בפ' המגרש, ומאירי גיטין דפ"ח: וב"ב ד"מ: ודמ"ט., וחי' מכת"י גיטין דפ"ח: ונראים הדברים שהם ד' הרמ"ה, וריטב"א קידושין ד"נ., ור"י בן הרא"ש בסימן קכ"ז, וריב"ש בסימן קכ"ז, ובתשו' חכמי דורו שנד' בשו"ת ריב"ש החדשות סימן כ"ז ל', וכ"ה גם בסימן כ"ח ל"ב, דל"מ מתן דמים באשה, וכ"כ הרמ"א אהע"ז סימן קל"ד, אך בד' התוס' ב"ב דמ"ח: והרשב"א שם ובתשו' ח"ד סימן מ',[[1]](#footnote-2) מבו' דמהני מתן דמים באשה, ועי' מכתב מאלי' ? שהוכיח כן מד' התוס', וכ"ה בתשו' הרי"ד סימן ע"ט, וצ"ע סתירת דבריו, ובתשו' מהר"ח או"ז סימן קכ"ו, ובתשו' רשב"ש סימן של"ט.[[2]](#footnote-3)

ובטעמא דמילתא נחלקו הראשונים, דהמאירי ב"ב דמ"ט. כתב, ז"ל, כל שכתבנו שנתינת מעות גוררת את הלב להיות גומר מקנה, לא נאמרו הדברים אלא במקום שנתינת המעות ראוי' בו אצל כל בני אדם וזה ל"ה רוצה בהם וכשאנסוהו ונתנו לו מעות חזר לו לנהג העולם וגמר והקנה, אבל כל שאין נתינת מעות ראוי' בו אפילו חדש זה במנהג ונתן מעות אי"ז כלום, ומעתה מתנה וגט שקבל עליהם מעות הואיל ונאנס מ"מ אין אומרים מפני המעות גמר והקנה ומעתה גט מעושה אין כסף מטהרו, עכ"ל, וכעי"ז כתב המאירי בגיטין שם, וזה נ' גם במכוון ד' חי' מכת"י שם, עיי"ש, וכן נ' גם בביאור טעמו הראשון של הר"ר חסדאי קרשקש בשו"ת הריב"ש החדשות סימן כ"ז.

ולפי טעם זה, יש מקום לדחות הראי' מד' תוס' והרשב"א ב"ב דס"ל דמהני נתינת דמים בגט, ובפרט למש"כ המאירי בגיטין דהוא משום שלא חלקו בגיטין ליתן בהם את הדברים לשיעורין, ודו"ק.

אך הרי"ד בפסקיו ב"ב דמ"ח. כתב הטעם בזה, ז"ל, דודאי זוזי דשדה דיהיב לי' שויו אמרינן דאגב זוזי גמר ומקני, אבל זוזי דגירושין מי יודע בכמה ל"ה מתרצה להתבייש וגם להיפרד מאשתו, עכ"ל.

וכעי"ז כתב הריב"ש סימן קכ"ז בטעמא בתרא, ז"ל, ולא שאני אומר שיהי' זה כזביני ממש מפני המעות שמקבל על נתינתו וכו', דאפי' בזביני הסכימו המפרשים ז"ל דלא אמרינן תליוהו וזבין זביני' זביני אלא כשנתנו לו כל שווי הקרקע אבל בפחות משוויו לא, שאין לומר בשום פנים שאם אונסין אותו למכור קרקע שוה אלף זוז בדינר דאגב אונסי' וזוזי גמר ומקנה, ואע"ג דתליוה ואקדישה קדושי' קדושין וכו', אע"פ שהיא מתקדשת בפרוטה. דשאני אשה שכך דרך כל הנשים להתקדש בפרוטה, וגם שהבעל מתחייב לה בשכ"ו, וגם דאיתתא בכל דהו ניח"ל, אבל לכוף האיש לגרש אשתו בקבלת מעות לא נאמר אגב אונסא וזוזי גמר ומגרש ואפי' בכל ממון שבעולם, דאין דמים לאשה, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ב] ומהרח"ש בקונט' המודעא נקט דלדעת רבינו יונה דבקרקע חשיב כזבין אף בשנתן לו פחות משוי', ה"ה באשה מהני נתינת דמים ליחשב כזבין, עיי"ש, אך מד' הרמ"א שכתב באהע"ז דל"מ מתן דמים באשה, אף דבחו"מ סימן ר"ה כתב השו"ע כדעת רבינו יונה, והרמ"א לא השיג ע"ז, מבו' דס"ל דהך דינא הוא גם לדעת רבינו יונה, והדברים מפורשים כן בתשו' הר"י בן הרא"ש שהבאנו להלן סק"ו, ואדרבה כתב הר"י בן הרא"ש שם, דכ"ה דבמטלטלין אם הוזיל יותר מכדי אונאה, לא חשיב כתליוהו וזבין, ה"ה באשה לא חשיב כתליוהו וזבין, עיי"ש, ובקרית מלך רב פ"ו מגירושין הי"ט בסופו, כתב דדמים באשה הוי כאונאה יותר מפלגא, וצ"ב, וגם בד' הר"י ז"ל נ' דדבריו קיימי גם לדעת רבינו יונה דאף ביותר מפלגא ל"ה ביטול מקח, וחשיב כתליוהו וזבין, עיי"ש.

ויש להוסיף, דגם לדעת מהרח"ש, דלדעת רבינו יונה מהני מתן דמים באשה, כ"ז הוא היכא שלא אנסוהו על הדמים, אך היכא שלא נתרצו ליתן לו יותר מדמים אלו, לא חשיב כזבין, וכמש"כ כן בטוש"ע סימן ר"ה לדעת רבינו יונה, דכל הא דבנתן לו פחות משוויו חשיב כזבין, הוא רק אם לא אנסוהו על המעות, עיי"ש, שו"ר מובא כן משו"ת נאות דשא סימן קמ"ד.

ג] והנה באבנ"ז סימן קס"ז כתב, דכל ד' הריב"ש הוא רק כשהוא רוצה לדור עמה ומחזיקה לאשתו, דבזה ודאי לא נאמר אגב אונסא וזוזי, דודאי אף אם יתנו לאדם כל הון לא יגרש אשתו, אבל אם בגד באשתו ועזבה מכמה שנים, ודאי סברא הוא אגב אונסא וזוזי יותר מבשדהו מאחר שאינו רוצה בה כלל רק שהי' לו שעבוד עלי' שלא תוכל להנשא לאחר בלא רשותו ויוכל להוציא ממנה ממון ע"י זה ובודאי נאמר שעבור זוזי גירשה, עכ"ד, ופשוט דכ"ז הוא לפום טעמא דהרי"ד והריב"ש, אך לפום טעמא דהמאירי וחי' מכת"י, אף בכה"ג ל"מ נתינת דמים.

ואמנם אף דלכאו' הדברים מוכרחים מסברא, אך מה נעשה דד' הריב"ש שם קיימי בגוונא דלא הי' הבעל חפץ לשוב לאשתו, ודיברו עמו שישוב אלי' ולא נתרצה, וכתב הריב"ש שם שרצה לעגנה והי' דעתו להשיג ממנה ממון רב, ואפ"ה כתב דל"מ נתינת דמים, משום דאין דמים לאשה, וצ"ב הטעם בזה.[[4]](#footnote-5)

ד] ובפשוטו הי' נראה ללמוד מזה, דטעמא דהרי"ד וטעמא דהריב"ש ב' טעמים חלוקים הם, דודאי למש"כ הרי"ד דהא דל"מ נתינת דמים הוא משום דמי יודע בכמה ל"ה מתרצה להתבייש וגם להיפרד מאשתו, ודאי דכל כה"ג שהוא רוצה ליפרד ממנה, אלא שהוא רוצה לעגנה, מהני נתינת דמים.

ומד' הריב"ש דנקט דל"מ נתינת דמים אף בכה"ג שהוא רוצה ליפרד ממנה, נ' דה"ט דאין דמים לאשה אי"ז משום דשווי האשה כלפי הבעל אין לו דמים, אלא היינו משום דכלפי האשה אין לה דמים, וע"כ אף אם אין הבעל חפץ בה כלל, ואינה שוה לו כלום, מ"מ הפקעת האישות והיתר הנישואין לאשה, אין לו דמים לדידה, וע"כ ל"מ כל דמים שיתנו לבעל, דוגמא לדבר יש להביא, במוצא שט"ח של חבירו שאבד, שאינו שוה למוצאו כלום, ואנסו המלוה שימכור לו את השטר במעט דמים, די"ל דאף דלמוצא אינו שוה כלום, מ"מ כיון שלמלוה הוא שוה דמים רבים, לא אמרינן דגמר המוצא ומכר לו, אלא בשנתן לו כפי דמיו, וצ"ע בזה לדינא.

ה] וארווחנא עוד בזה, דהנה צ"ע בעיקר מש"כ הראשונים דל"מ מתן דמים באשה, משום דאין דמים לאשה, דלכאו' אי"ז דבר ברור, שהרי יתכן דאינה שוה לו יותר מדמים אלו, וכאשר כ"ה להדיא בל' הרי"ד ד"מי יודע" בכמה וכו', [[5]](#footnote-6) וכיון דאי"ז אומדנא דמוכח, א"כ מ"ט ל"ה זה כדברים שבלב.

והנה אמנם להרי"ד לטעמי' ניחא, וזה למש"כ בתורי"ד קידושין ד"נ., ז"ל, ואי קשיא א"כ נקשה אמאי דנתן גט מעושה בגויים פסול לרבה, דאלמא דברים שבלב דברים, לא קשיא דאמר לך רבה שאני התם דמה שאמר רוצה אני בעישוי אמר ואפי' דיבור בפה אין כאן ומשו"ה ל"ה גיטא וכו', אבל תליוהו ויהיב מתנה אינה מתנה שלא בכל לב נתרצה, ואפי' דיבורו אינו כלום כיון שע"י עישוי אמר, עכ"ל, וכ"ה גם בתשו' הר"ר חסדאי שבשו"ת זכרון יהודה סימן ע"ג, ז"ל, דאע"ג דגט מעושה בגויים פסול משום דברים שבלב, התם לאו דברים שבלב מיקרו דכל שעושה הדבר ע"י כפי' אין הודאתו הודאה וכו', דהתם ודאי לאו דברים שבלב מיקרו כיון דמתוך כפי' מגרש, דאי דברים שבלב מיקרו מ"ט בגויים פסול וכו', כיון דמתוך כפי' היא לא הודאה, עכ"ל, והובאו דבריו בקצרה בשו"ת הר"ן סימן פ"ה.

ולפ"ז ניחא, דאף היכא דיתכן דאין שווי האשה לדידי' יותר מדמים אלו, ל"מ הגירושין, ולא חשיב כדברים שבלב, משום דדיבורו אינו כלום.

אמנם לדעת ש"ר דהא דגט המעושה ודתליוהו ויהיב ל"מ, הוא משום דהוי דברים שבלבו ובלב כל אדם, הדק"ל, דאף דאין דמים לאשה, מ"מ כיון דיתכן דאינה שוה לו יותר מדמים אלו, וליכא אומדנא דמוכח דלא ניח"ל, הרי דאף אם באמת לא ניח"ל, הי' לנו לחשבו כדברים שבלב דאינם דברים.

אך למש"נ בביאור ד' הריב"ש, ניחא, דכיון דהא דאין דמים לאשה, לאו היינו דשווי האשה לבעלה אין לו דמים, אלא היינו משום דשווי היתר האשה לדידה אין לו דמים, הרי דזה הוא דבר ברור, וע"כ אף שנתנו לו דמים, ודאי דהוי זה פחות מדמי', ולא גמר ומגרש.

ו] אמנם הנה מד' הר"י בן הרא"ש בשו"ת סימן ע"ג למדנו לפרש בע"א, ז"ל, כי אפי' אם קיבל מעות בגט מקרובי האשה אינו דומה למעות שמקבל במכר, כי במכר עיקר מכירתו הוא בשביל המעות כי אין אדם מוכר דבר אלא בשביל חפצו למעות ולא בשביל סבה אחרת, והן הן האונסין אותו למכור וכו', אבל בגט אפי' אם יתנו לו מעות דבר ידוע שאינו סבת הגט, שאם הי' ביניהם אהבה ושלום כמו שראוי להיות בין איש לאשתו אפי' יתנו לו כל הון ביתו באהבה בוז יבוזו להם, אלא מחמת קטטה שביניהם או שנאה ששונאתו גורמות הגרושין, והמעות אינן אלא טפלים לדברים אחרים הגורמין לגט, הלכך ל"ד למעות המכר דנימא גמר ומקנה וכו', כי אין קבלת ממון של הגט דומה לקבלת ממון של מכר, וגם במכר נמי אם אנסוהו למכור חפץ בפחות משוויו אין מכירתו מכירה, דהא דאמר ר"ה תלוהו וזבין זביני' זביני דאגב אונסי' גמר ומקנה היינה דוקא דלא איזל גבי' אלא כדי אונאה, וכן משמע הלשון וזבין כדין מכר, ואם אוזיל גבי' טפי מאונאה דמיא לתלוהו ויהיב, וכ"כ הר' יונה ז"ל דהוי זביני במקרקעי אפי' לא נתן לו כל שוויו לפי שאין אונאה לקרקע ותורת מכר בכך ומכרו קיים אבל במטלטלין כיון שיש שם אונאה כדי ביטול מקח אין כאן מכר וכו',[[6]](#footnote-7) הנה הוכחנו שאין נתינת הממון גורם אלא שוויו של מקח גורם קיומו, וא"כ בגט נתינת הממון אינו גורם קיומו אם אינו נותנו לרצונו בלא ממון, עכ"ל.

ולכאו' מבו' בדבריו שלא כד' האבנ"ז, אלא אף היכא דאינו חפץ באשתו מחמת קטטה שביניהם או שנאה ששונאתו, ל"מ מתן דמים דמכח זה יגמור ויגרש.

והנה אמנם יש לדחות, דלא איירי אלא בגונא שהוא חפץ בה, ובזה הוא שכתב דאף דמחמת קטטה שביניהם או שנאה ששונאתו, הוא מתרצה לגרשה בעד דמים, לא אמרינן דגמר ומגרש, אך בגונא שאינו חפץ בה כלל, וכל רצונו הוא לעגנה, י"ל דבזה שפיר מהני נתינת דמים, הרי דכלפי זה שפיר מהני נתינת דמים, אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי הר"י ז"ל בא לישב מ"ט כותבין מודעא על הגט אף בדלא ידעינן באונסי', עיי"ש, ונתבארו דבריו ב?, ואם במקום שאינו חפץ בה כלל, מהני נתינת דמים דיגמור ויגרש, א"כ בדין דבכה"ג לא כתבינן מודעא אם לא ידעינן באונסי', ואי"ז במשמע.

והטעם בזה מבו' בדבריו, דל"מ מתן דמים רק במקח שהוא רואה את מתן הדמים כסיבה ראוי' למקח, אך בגירושין כיון דאין דמים לאשה, לעולם לא חשבינן למתן הדמים כסיבה ראוי' לגירושין, דאף כשהוא אינו חפץ באשתו, חשבינן דסיבת הגירושין היא משום שאינו חפץ בה, והמעות אינן אלא טפלים לכך, ובכה"ג לא גמר ומגרש מכח מתן הדמים.

והי' נ' לדון לפ"ז, דה"נ הוא בתליוהו וזבין, היכא שיש למוכר טעם שאינו רוצה בשדה זו, וע"כ הוא מתרצה למכרה בדמים מועטים, ואנסו אדם אחר למכרו לו בדמים אלו, דבפשוטו הי' נראה דחשיב שפיר כתליוהו וזבין, אך לפ"ד הר"י ז"ל יתכן דכה"ג לא חשיב כתליוהו וזבין, דכיון דאין דמים אלו שווי המקח, לא חזינן להו כסיבת המכירה, וע"כ לא גמר ומקני מכח נתינת דמים אלו, אמנם באמת מסתבר דגם בכה"ג אמרינן דגמר ומקני, ול"ד לגט דאין הדמים כלל סיבת הגירושין, ומשא"כ במכר ודאי דאף בכה"ג הוי הדמים סיבת המכירה, ואך דהוא מתרצה למכרה בדמים מועטים מחמת שאינו רוצה בשדה זו, וצ"ע בזה.

ולפ"ז מתישב גם מה שעמדנו לעיל סק"ה, דמ"ט ל"מ נתינת דמים באשה, הרי יתכן דאינה שוה לו יותר מדמים אלו, וליכא אומדנא דמוכח דלא גמר ומגרש, אך לפ"ד הר"י ז"ל ניחא, דלעולם לא חשבינן למתן הדמים כסיבה ראוי' לגירושין, וע"כ ודאי לא גמר ומגרש.

ז] והנה בפת"ש אהע"ז סימן קל"ד סוסקי"א כתב, ז"ל, ועפי"ז נלע"ד להמציא דבר חדש, היכא שמתחילה לא הי' רק אונס ממון ואח"כ מגרש בקבלת ממון זולת ממון שלו, י"ל דלי"ב שום ספיקא וודאי מהני וכו', ע"כ לא כתבו הפוסקים דאפי' קיבל מעות ל"מ, אלא היכא דהאונס הי' בגופו הכאה וחבטה, משום די"ל האשה חביבה עליו מהממון והוא אינו מגרש אלא בשביל האונס דהכאשה, אבל היכא ששניהם חוברו יחדיו, דמתחילה ל"ה רק אונס ממון וא"כ מגרש בקבלת מעות יתירים, י"ל דממ"נ מהני, או דל"ה אונס או דהוי כתליוהו וזבין, עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

אך לפ"ד הר"י ז"ל, לכאו' אין הדין כן, דלעולם אמרינן דהממון חביב עליו וגירש מחמת אונס ממון והו"ל גט המעושה, ומ"מ ל"מ נתינת הממון שיגמור ויגרש מכח זה, כיון דמעות אלו אינם גורמים לגט אלא הן טפלים לדברים אחרים הגורמין לגט, וע"כ לא גמר ומגרש.[[8]](#footnote-9)

**ב**

ח] בשו"ת עבודת הגרשוני סו"ס ל"ה, כתב, ז"ל, והא דכתב הריב"ש בתשובה בסי' קכ"ז אין דמים לאשה, נלע"ד דוקא אם האשה מחויבת להיות יושבת תחתיו ולנהוג עמו כל מיני אישות ואם ממאנת יש עלי' דין מורדת, בהא איכא למימר אין דמים לאשה, אבל במקום שאין לכוף אותה להיות עמו ואין לה דין מורדת כמ"ש הרמב"ם ושארי פוסקים, בהא איכא למימר אגב אונסא וזוזי גמר ומגרש, עכ"ל.

אמנם הנה בד' הרי"ד בפסקיו ב"ב דמ"ח. מפורש לא כן, ז"ל, דרב משרשיא ברותא היא וכו', אבל וכו' או גט מעושה בגויים לא אמרינן דגמר ומקני, ואע"פ שנתנו לו מעות אינו גט, עכ"ל, וכ"ה גם בפסקי ריא"ז פ' המגרש, ז"ל, עישוהו גויים לתת גט לאשתו אע"פ שבדין עישו אותו וכו' ה"ז גט בטל וכו', ואפי' אם נתנו מעות למגרש, שאין מתן מעות מועיל בעישוי הגט, עכ"ל, והרי להדיא דאף בגט המעושה כדין, דאין לכוף את האשה להיות עמו, ל"מ מתן דמים.

וכ"ה משמעות ל' הרמ"א אהע"ז סימן קל"ד ס"ח, דבסעיף זה נתפרש דינא דאנסוהו גויים לגרש כדין או שלא כדין, וע"ז כתב הרמ"א, דאפי' אם קיבל מעות על נתינת הגט לא אמרינן משום זה נתרצה, ומ' להדיא דקאי גם על גוונא דאנסוהו לגרש כדין, וכ"ה להדיא בב"ש שם סקי"ד, דאף בשאנסוהו כדין ל"מ מתן מעות.

ונראה דהטעם בזה, דאף בכה"ג שאין האשה מחוייבת להיות יושבת תחתיו, מ"מ סבור הבעל דשמא אם לא יתן לה גט סופה לחזור אליו, וע"כ אינו מתרצה ע"י מתן מעות.

ט] והנה למש"נ לעיל סק"ד לפרש בד' הריב"ש, דהא דאין דמים לאשה אף כשאינו חפץ בה, הוא משום דכלפי דידה אין דמים להפקעת האישות והיתר הנישואין, הרי ודאי דהוא אף בכה"ג דאינה מחוייבת לישב תחתיו.

אך למש"נ לעיל סק"ו לפרש בזה עפי"ד הר"י בן הרא"ש, דהא דאין דמים לאשה אף כשאינו חפץ בה, הוא משום דמ"מ אין המעות עצמן גורמין לגירושין, אלא הם טפלים לדברים אחרים הגורמין לגירושין, יש מקום לדון כד' העבוה"ג.

**ג**

י] כתב התשב"ץ ח"א סימן א' בתו"ד, ז"ל, ועוד שאפילו נעשה זה האונס בגופו ואח"כ נתרצה בזה ע"י פדיון אין לך הוכחה גדולה מזו שאי"ז אונס, עכ"ל.

והנה יש שלמדו מד' התשב"ץ אלו, דס"ל דמהני מתן מעות בגט לחשבו כתליוהו וזבין, וע"כ כל שנתרצה ע"י פדיון, הוי גט.

אך הדברים צ"ע, דבל' התשב"ץ מבו' להדיא דאין הטעם משום דהו"ל כתליוהו וזבין, אלא משום דהוי זה הוכחה גדולה שאי"ז אונס, והיינו דאף אם אנסוהו מתחילה, מ"מ אם לא נתרצה מחמת האונס, אלא נתרצה אח"כ מחמת נתינת הדמים, אין לנו לתלות שנתן הגט מחמת האונס, אלא אדרבה תלינן שנתרצה מחמת נתינת הדמים.

ולמדנו לפ"ז דין חדש, דכל הא דל"מ מתן מעות בגט, הוא רק כשנתן הגט מכח אונסו, ואך דאתינן לדון שיהא דינו כתליוהו וזבין דזביני' זביני, ובזה אמרינן דל"מ מתן מעות בגט, אך כל שאנסוהו תחילה ולא נתן הגט, ואח"כ פייסוהו בדמים ונתן גט, לא חשבינן לה כלל כגט מעושה, אלא אדרבה תלינן שנתרצה ליתן את הגט מחמת נתינת הדמים.

ומצאתי כעי"ז בשו"ת חמד"ש אהע"ז סימן פ', ז"ל, י"ל אף להש"ג שכתב להדיא דאין מועיל ממון בעישוי הגט, י"ל דוקא היכא שלא נתרצה ליתן הגט אלא ע"י הכאה, רק דאנן ניקום ונימא דהוי תלוהו וזבין, בזה י"ל כיון דל"ה דמי שוי' לגמרי אין ראי' שנתרצה, ול"ש לומר סברא הוא אגב אונסי' גמר ומקני, כיון דחזינן שלא נתרצה רק מחמת ההכאה, אבל בגונא שבשעת הנתינה נתן כראוי ולא חזינן שום ריעותא, אף דידעינן שהי' מורא הפסד ממון על ראשו, מ"מ י"ל שבשעת נתינה גמר מחמת טובת הממון שמקבל, כי כן הוא דרך העולם במי שאין זיווגם עולה יפה, שמחמת קטטות ומריבות מפייסין צד השני ליתן גט בשביל איזה פיוס שעושין להן, כי כן נכון, אחר שרואים שזה לתועלת ב' הצדדים, עכ"ל.

אך בד' החמד"ש מ', דאף אם מתחילה לא נתרצה ליתן אף שפייסוהו בדמים והיכוהו וכו', ואח"כ בא ונתן הגט, ולא חזינן השתא שלא נתן הגט אלא מחמת הכפי', תלינן שנתרצה מחמת הדמים, וזה חידוש טפי, אך עכ"פ בגונא שמתחילה היכוהו, ואח"כ פייסוהו בדמים ונתן גט, שפיר י"ל דתלינן שנתרצה ליתן בעד הדמים.

שו"ר עוד בשו"ת דרכי נועם אהע"ז סימן נ"ג, ז"ל, וראיתי בתשובה כתיבת יד להרב כמוהר"ר יעקב אבולעאפייא ז"ל וכו', שרצה הרב לדקדק מדברי הריב"ש שלא אמר אין דמים לאשה אלא כשאנסוהו לגרש ולקבל מעות, אבל אה"נ שאם אנסוהו לגרש והוא ברצונו פתח ואמר תנו לי כך וכך מעות ואגרש אפשר לומר דאגב אונסא וזוזי גמר ומגרש ונתרצה באותם דמים, דוק לישני' דהריב"ש דקאמר דליכא למימר בשום פנים שיהי' מן הדין לכוף האיש לקבל מעות ושיגרש את אשתו, וכן כתב בסוף לשונו אבל לכוף האיש לגרש אשתו בקבלת מעות לא נאמר אגב אונסא וזוזי גמר ומגרש אפילו בכל ממון שבעולם שאין דמים לאשה, משמע שלא דיבר אלא דוקא במי שאנסוהו לקבל מעות לגרש, אבל אם אנסוהו לגרש והוא מעצמו פתח פיו שיתנו לו סך ידוע ונתפשרו עמו יודה לדברי הרשב"א דאגב אונסא וזוזי גמר ומגרש, עכ"ל, ועיי"ש בדרכי נועם שפקפק בזה.

והנה אמנם משמעות דבריו דהא דמהני בכה"ג הוא משום דחשיב כתליוהו וזבין דזביי' זביני, וזה מתפרש ע"ד מש"כ הטור בדעת רבינו יונה, דאף דאין אונאה לקרקעות ומהני תליוהו וזבין בקרקע אף שלא נתן כל דמי', מ"מ כשאנסוהו גם על המעות ל"מ, אך לכאו' בגוונא דידי' נראה דדמי לד' התשב"ץ, דתלינן שנתרצה מחמת המעות, ולא נתן הגט מחמת האונס.

**ד**

יא] בתשו' הר"ח ב"ר שמואל בשו"ת הריב"ש החדשות סימן ל', הוכיח דל"מ מתן מעות בגט, ז"ל, ועוד ראי' וכו' דאמר רב משרשיא ד"ת גט המעושה בגויים כשר, ומה טעם אמרו פסול, שלא תהא כל אחת ואחת הולכת ותולה עצמה ביד גוי ומפקעת עצמה מיד בעלה וכו', ואם אונס שלא כדין נמי אגב זוזי גמר ומגרש, א"כ מה תירץ רב משרשיא ומה הועיל לפסול הגט, לעולם אם תרצה להתגרש מבעלה תשכור גוי אנס ותתן מעות לבעלה, והגוי יאנוס לבעלה ואגב זוזי גמר ומגרש וכו', עכ"ל.

אמנם בדעת התוס' והרשב"א דמהני מתן מעות בגט נראה, דהאמנם לדעת רב משרשיא דאף גט המעושה ביד גויים הוי גט, דתלינן שנתרצה מחמת שהוא מחויב לגרש, או דחשיב כתליוהו וזבין, ואפ"ה פסלוהו חכמים כדי שלא תהא וכו', הרי דה"נ כשקיבל מעות על הגט, פסלוהו חכמים, שהרי גם בשלא נתן מעות דמי לתליוהו וזבין, ואפ"ה פסלוהו חכמים, וא"כ מה יועיל שקיבל מעות, והרי אף בכה"ג איכא לטעם התקנה, וכמש"כ הר"ח ב"ר שמואל, ומשא"כ לדידן דקי"ל דלא כרב משרשיא, אלא הא דגט המעושה בגויים פסול, הוא מדאורייתא משום דלא גמר ומגרש, הרי דכל שקיבל דמים, דאגב אונסי' וזוזי גמר ומגרש, שפיר הוי גט.

ונמצא לפ"ז, דלדעת הרמב"ם דקי"ל כדעת רב משרשיא דגט המעושה בגויים כדין הוי גט מדאורייתא, ומדרבנן הוא דמיפסל, הרי לכאו' הדבר ברור דל"מ מתן מעות בגט להכשירו, דלא עדיף מגט המעושה ע"י גויים כדין, דהוי גט משום דגמר ומגרש, ואפ"ה פסלוהו חכמים שלא תהא כל אחת וכו', וה"נ יש לפסול כשקיבל הבעל דמים, דגם בכה"ג שייך ה"ט שלא תהא וכו'.

והדברים מבוארים כן בתשו' הר"ח קרשקש שבשו"ת הריב"ש החדשות סימן כ"ז, דאף כשקיבל דמים יש לפסול הגט מטעמא דרב משרשיא, ונת' בזה לעיל סוסק"א בהערה, ועיי"ש שנת' לדון כן גם בביאור ד' הריב"ש, עיי"ש.

יב] עוד כתב שם בתשו' הר"ח ב"ר שמואל, ז"ל, ועוד אי הוי אמרינן משום זוזי גמר ומגרש, באלו שכופין להוציא הי' להם לרבנן לעשות תקנה שיתנו מעות למגרש כדי שיגמור ויגרש, כדי לעשות בהיתר ככל היכולת, אלא ודאי לא אמרינן משום זוזי גמר ומגרש, עכ"ל.

ובדעת התוס' והרשב"א צ"ל, דאין בזה תוספת היתר, שהרי בלא"ה אמרינן דכל שכפוהו כדין ה"ה גומר ומגרש משום דמצוה לשמוע דברי חכמים, ומ"ט נצריך גם מתן מעות.

וי"ל עוד בזה, דהנה בעיקר מש"כ הרשב"א דמהני מתן מעות בגט לחשבו כתליוהו וזבין, כתב בתשו' מהריב"ל ח"ב סימן ע"ז ללמוד מזה, דס"ל דתליוהו וזבין זביני' זביני אף בשלא נתן לו כל הדמים, עיי"ש, וכן מבו' גם בדבריו בח"ג סימן כ"ח, וכן הביא מהרח"ש בקונט' המודעא משמו, עיי"ש באורך.

אך הנה דעת הרשב"א בחידושיו ב"ב דמ"ח: ובגיטין דנ"ח: ובתשו' ח"ב סימן רע"ח מבוארת דס"ל דל"מ תליוהו וזבין אלא בשנתן כל הדמים,[[9]](#footnote-10) ותיקשי דא"כ היאך מהני מתן מעות באשה, הרי אין דמים לאשה.

וכבר עמד ע"ז מהרח"ש בקונט' המודעא, וכתב לישב, ז"ל, ויראה דהיינו טעמא דלא ס"ל כההיא דכתב הרב מהריב"ל דאין שיווי לאשה מטעמא דמאן לימא לן דאפילו בתרקבא דדינרי מחיל אאונסי', אלא ס"ל דדוקא בממון בעלמא כגון קרקע או מטלטלין דרגילות למכור בשוק בדמיהם שייך בהו שיוויו או פחות משיוויו, אבל במגרש אשה לא שייך לומר בגוי' דגירש פחות משיוויו, דסתם מגרש אינו מקבל דמים ואינו דבר הנמכר בשוק, ולכך כל שקבל זוזי כל דהוא איכא למימר אגב זוזי גמר וגירש, עכ"ל.

אמנם יש מקום לדון עוד בזה, דלעולם אם נתן דמים מועטין, ודאי דל"מ, וכל ד' הרשב"א דמהני מתן דמים, הוא רק בשנתן דמים דראוי לו לבעל להתרצות בעד דמים אלו לגרש, וה"ז תלוי לפי הענין, אם יש לו לתלות שתשוב אליו וכו', וכיון דאין דמים ידועים לאשה, ע"כ שפיר סגי בדמים אלו לחשבו כתליוהו וזבין, ושו"ר במשכנו"י סימן מ' אות ה' שנקט כן בפשיטות דאף אם מהני מתן דמים, ודאי לא סגי בקצת דמים.

ולפ"ז י"ל, דהאמנם אם הי' די בנתינת דמים מועטין, הי' להם לחכמים לתקן בגט המעושה שיתנו לו דמים מועטין, כדי לעשות בהיתר ככל היכולת, אך כיון דלא סגי בזה בדמים מועטין, לא הצריכו חכמים את האשה ליתן דמים מרובין, אחר דמן הדין הוי גט מעליא גם בלא נתינת דמים.

ולפ"ז יל"ד קצת גם במש"כ הר"ח ב"ר שמואל להוכיח, דאי נימא דמהני מתן דמים, א"כ אכתי יש לחוש שתהא כל אשה ואשה וכו', ולמש"נ דל"מ אלא בנתינת דמים מרובין, י"ל דלזה ליכא למיחש כ"כ, אך באמת מסתבר דיש לחוש גם לכך.

**ה**

יג] כתב בתשו' הרשב"א ח"ד סימן מ', בדין מי שקיבל על עצמו קנס אם לא יגרש, וחזר בו ולא רצה לגרש, וגירש מחמת אימת הקנס, ז"ל, ואם נפשך לומר כתליוהו וזבין הוא זה, דכיון שקבל על עצמו מדעתו בקנס אלף דינרים ובנתינת הגט הרויח ממון זה שקבל על עצמו מדעתו בלא שום אונס ה"ז כמקבל ממון דעלמא, לא היא, שאי"ז כמקבל ממון אלא כנפסד מהפסד ממון ניצל, וגריע טובא מהפקעת שאר וכסות דלא חשבי' לי' קבלת ממון וכו', עכ"ל.

והמהרח"ש בקונט' המודעא כתב ע"ז, ז"ל, ואגב אורחין יראה לומר דודאי מודה הרשב"א דאם הי' חייב בשטר מנה לחבירו ואנסו אותו שיגרש ומחלו לו אותו חוב, ודאי דחשבינן לי' תלוה וזבין ולא הוי כהפקעת שאר וכסות, דודאי כיון דהוא חוב קבוע בין יגרש בין לא יגרש חייב באותו ממון ועתה בשביל שגירש מרויחין לו אותו ממון הוי כמקבל ממון דעלמא, ויראה לי שזה פשוט למודה על האמת, עכ"ל, ועי' בשו"ת עבוה"ג סימן ל"ה שג"כ כתב כן, והטעם שכתב שם צ"ב, אך בשו"ת חמד"ש אהע"ז סו"ס פ' נקט דטעמא דהרשב"א הוא משום דמחילת חוב לא חשיב כנתינת דמים, וצ"ע.

ונ' בביאור הדברים, דודאי דלדין תליוהו וזבין ל"ב נתינת ממון, אלא ה"ה אם מחלו לו ממון חשיב כתליוהו וזבין, והא דבקנס שנפטר ממנו לא חשיב כתליוהו וזבין, הוא משום דכל חיוב הקנס הוא אם לא יגרש, וכל שגירש נמצא דמעיקרא ל"ה חייב בקנס, וע"כ לא חשיב כלל שקיבל ממון בעד הגירושין, ולמד הרשב"א לזה מהא דלא חשבינן לגירושין כתליוהו וזבין מכח הפקעת שכ"ו, והיינו נמי מה"ט, דכל עיקר חיוב שכ"ו הוא בעודה אשתו, וכל שגירש נמצא דתו ליכא לעיקר המחייב דשכ"ו, ולא חשיב דקיבל ממון בעד הגירושין, וז"ב.

יד] והנה בחי' הרשב"א ב"ב דמ"ח. כתב, ז"ל, אלא מסיפא וכן בגיטי נשים וכו', איכא למידק וכו', אמאי לא דחי לי' דלמא שאני הכא דמיפטר מינה משכ"ו ואגב אונסי' והרוחת שכ"ו גמר ומגרש, אלא מיהא שמעינן דשכ"ו לא חשבינן להו בהא לכלום לא לדידי' ולא לדידה, עכ"ל, ובחי' הרשב"א שם ע"ב כתב, ז"ל, דהא אשה כשדה זו דמיא ואמר אמימר תלוה וקדשה קדושי' קדושין, וא"ת והכא מאי זביני איכא והא לא קבלה זוזי, ואם תאמר משום שכ"ו דמתחייב לה, הא אמרינן לעיל דלא חשבינן להו כזוזי, עכ"ל.

והנה לפ"ד הרשב"א בתשו', דהא דגט לא חשיב כתליוהו וזבין משום הפקעת שכ"ו, הוא משום דהפקעת שכ"ו לא חשיב כנתינת דמים, כיון דע"י הגירושין ליכא לעיקר המחייב דשכ"ו, וכנ"ל, הרי לכאו' אי"ז טעם דקידושין לא חשיבי כתליוהו וזבין משום שמתחייב לה שכ"ו.

ולכאו' מד' הרשב"א בחי' מבואר, דהא דשכ"ו לא חשיבי כדמים, הוא משום דאי"ז דמים שמקבל הבעל בעד חלות הגירושין ומקבלת האשה בעד חלות הקידושין, אלא הם מדיני האישות, דוגמא לדבר יש להביא, באופן שיש לו חצר עם ב' בתים, ואנסוהו ליתן בית א', ויש לו ריוח בדבר דעי"ז יתחייב המקבל להשתתף עמו בכל הוצאות החצר, דסברא גדולה היא לומר דלא חשיב כתליוהו וזבין, וצ"ע סתירת ד' הרשב"א.

טו] שוב נתבוננתי די"ל דד' הרשב"א אתיין זע"ז, דס"ל להרשב"א דטעמא דגירושין לא חשיבי כתליוהו וזבין משום הפקעת השכ"ו, הוא משום דלא חשיב דהאשה נותנת לו ממון בעד הגירושין, דהרי ע"י הגירושין ממילא פקע חיוב השכ"ו, וא"צ לדעת האשה למחול על חיוב שכ"ו, דנימא דהיא מוחלת לו השכ"ו בעד הגירושין, וע"כ שפיר למד הרשב"א בתשו' מזה, דה"נ הפקעת הקנס לא חשיב כדמים, משום דממילא הוא דנפטר מחיובו, ואין שכנגדו נותן לו כלום מדעתו, וע"כ נמי למד הרשב"א בחי' מזה דה"נ קידושין לא חשיבי כתליוהו וזבין מכח חיוב שכ"ו, דלא חשיב שהבעל נותן ממון לאשה בעד הקידושין, אלא ע"י הקידושין ממילא חייל עליו חיוב שכ"ו, וא"צ לדעת הבעל להתחייב בשכ"ו, דנימא דהוא מתחיבי לה בזה בעד הקידושין, ודו"ק, ושו"ר מובא משו"ת בני שמואל למהרש"ח סימן ו' שפירש כן בטעמא דהרשב"א דהפקעת שכ"ו לא חשיב כנתינת דמים, עיי"ש.

1. עי' בתשו' מהריב"ל ח"ב ע"ז ותשו' הר"ב אשכנזי ט"ו ומהרשד"ם אהע"ז ס"ג ודברי ריבות רצ"א ומבי"ט ח"א סימן כ"ב ומהרח"ש בקונט' המודעא ומהריט"ץ סימן מ' ומכתב מאליהו ש"ז פי"ב שלמדו כן מד' הרשב"א בתשו' שם, והנה אמנם בתו"ג סו"ס קל"ד דחה הראי' מד' הרשב"א, אך כבר תמה ע"ז באבנ"ז אהע"ז סימן קס"ז, עיי"ש, ועי' משכנ"י סימן מ"א אות כ"ה שנדחק בד' הרשב"א דכתב כן לרווחא דמילתא.

   ועמש"נ עוד להלן סקי"ב במש"כ מהריב"ל ללמוד מד' הרשב"א אלו דבתליוהו וזבין מהני אף בשלא נתן כל דמיו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והרשב"ש שם נקט כן בדעת אביו התשב"ץ ובדעת בעה"ע, והנה ד' בעה"ע לא נמצאו לפנינו, וגם מה שנקט כן בד' התשב"ץ צ"ע, דהתשב"ץ ח"א סימן א' לא כתב, אלא דכה"ג שקיבל דמים ל"מ מודעא בדלא ידעינן באונסי', אך לא מצינו בדבריו דחשיב זה כזביני דאף אם ידעינן באונסי' הוי גט, ועי' מהרי"ט ח"א סימן ל"א שנקט כן דד' התשב"ץ קיימי רק לגבי הא דבעינן ידעינן באונסי'.

   ונ' בביאור ד' הרשב"ש ז"ל, דהנה התשב"ץ שם נקט דבגט ומתנה מהני מודעא אף שאינו אנוס כלל, ולפ"ז צ"ע דמ"ט לא תועיל המודעא כשקיבל דמים, ורבינו חסדאי והריב"ש שכתבו דל"מ מודעא כשקיבל דמים, הוא משום דכה"ג ל"ה המודעא ראי' שהוא אנוס, אך מבו' בדבריהם דלדעת הסוברים דמהני מודעא אף כשאינו אנוס, שפיר מהניא המודעא אף כשקיבל דמים, ובע"כ מזה דס"ל דכל שקיבל דמים הוי כזביני, ול"מ בזה מודעא בלא אונס, וז"ב בדעתו, שו"ר בשו"ת בית אפרים אהע"ז סימן קכ"ה ד"ה אמנם שכבר כתב כן בדעת התשב"ץ.

   ובתשב"ץ ח"ד הטור הג' סימן ל"ה, כתב דמהני מתן מעות בגט אף בדידעינן באונסי', וכתב כן בשם בעה"ע והתשב"ץ, וזה כדעת הרשב"ש, אך מש"כ שם כן בשם הריב"ש הוא תמוה מאד, דהריב"ש כתב להדיא דלא חשיב כתליוהו וזבין, ול"מ קבלת מעות בגט אלא דבכה"ג ל"מ המודעא בדלא ידעינן באונסי'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובטעמא קמא כתב הריב"ש שם, ז"ל, דהכא איכא טעמא אחרינא דליכא למימר בשום פנים שיהי' מן הדין לכוף האיש לקבל מעות ושיגרש את אשתו, וכיון שאינו מן הדין אם עשה כן הרי הוא גט מעושה שלא כדין, עכ"ל, והדברים צ"ב רב, ועמד ע"ז במכתב מאליהו ?, עיי"ש מש"כ לישב, וגם דבריו צ"ב, ועמד ע"ז בקרית מלך רב פ"ו מגירושין הי"ט, ועמש"כ בזה בקוב"ש ב"ב אות ק"ע.

   ואולי יל"פ ד' הריב"ש, דהנה בתשו' הר"ר חסדאי קרשקש בשו"ת הריב"ש החדשות סימן כ"ז כתב לפרש הא דל"מ נתינת דמים באשה, ז"ל, ועוד שאף בזו יש משום שלא תהא כל א' וא' תולה עצמה בגוי ומפקעת עצמה מיד בעלה, בפרוטה, שהרי אין דמים לאשה ידועים, שזהו טעמו של גט המעושה בגויים כדר' משרשיא, עכ"ל, ועי' גם בתשו' הר"א מזרחי סימן צ"ה שעמד בכעי"ז, דאם מהני מתן מעות באשה, א"כ לא הנחת בת לאברהם אבינו עומדת תחת בעלה ולא שום בעל עומד עם אשתו שכל מי ששם עינו על שום אשת איש יקים מאיימים עליו להרגו אם לא יגרש ע"י מעות במה שירצה לתת לו, עכ"ל, ויל"פ דזהו גם מכוון ד' הריב"ש, דהואיל ואין מן הדין לכופו בכה"ג, הו"ל גט מעושה שלא כדין, ופסלוהו חכמים, אך בעיקר טעם זה, צ"ע אם הוא מתישב גם לדעת רוב הראשונים דלא קי"ל כר' משרשיא, ועמש"נ להלן סקי"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם באמת צ"ע בזה, בד' הר"ח ב"ר שמואל בשו"ת הריב"ש החדשות סימן ל', שכתב כמה טעמים דל"מ בזה נתינת דמים, ז"ל, דגבי תלוהו וזבין אמר אגב אונסי' גמר ומזבין משום טעמים הרבה, חדא כמו שפירשב"ם לשם, ועוד כשיש לו מעות ימצא שדה אחרת כמו זה שהוא מוכר, אבל גבי מגרש מי יימר דימצא אשה אחרת תיכף, ואפי' אם ימצא שמא יקדמנו אחר, ועוד אפי' אם ימצא שמא לא יהא לו קורת רוח כבראשונה, ועוד אמרינן כי המגרש אשתו ראשונה אפי' מזבח מוריד עליו דמעות, ועוד בזה המגרש יש טעם טוב שאין לומר גמר ומגרש, כי הגירושין באין על שאומרין עליו כי אין כאיש גבורתו, א"כ בדוחק ימצא אחרת כי יחושו לזה, א"כ ליכא למימר אגב זוזי גמר ומגרש וכו', עכ"ל, וצ"ע דלכאו' כל הני טעמי לא שייכי אלא בשהוא חפץ באשתו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף, דכ"ה מבו' גם ממש"כ התו"ג והנודע בשערים והפת"ש שהבאני להלן סק"ז ובהערה שם, דאם גירש משום אונס הממון וחזינן דהממון חביב עליו, אמרינן שפיר דגמר ומגרש מכח הדמים, והרי דאי"ז דבר ברור דל"מ מתן דמים באשה שיגמור ויגרש מכח זה. [↑](#footnote-ref-6)
6. מבו' בדבריו, דרק אם אוזיל גבי' יותר מכדי אונאה, הוא דאין מכירתו מכירה, אך אם אוזיל גבי' כשיעור אונאה, מכירתו מכירה, וכאשר כן נקטו הפרישה והב"ח בסימן ר"ה, והובא בגל' הגרע"א שםפ, אך בל' הטור שם נ' להדיא דאם אוזיל גבי' כדי אונאה אין מכירתו מכירה, וכן נקטו כמה מגדולי האחרונים, ומתשו' זו שחתום עלי' גם רבינו הטור סייעתא לד' הפרישה והב"ח, אך כמדומה דתשובה זו נכתבה ע"י הר"י אחי הטור, (כאשר כן מ' מלשונו בסוף תשובתו השני'), ושמא אין להוכיח ממה שחתם הטור ע"ז, שהסכים גם לפרט זה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז מבו' בד' התורת גיטין סו"ס קל"ד, וכמו שהעיר הפת"ש שם, וכן הביא בעונג יו"ט סימן קס"ח מס' נודע בשערים, ועיי"ש שנחלק ע"ז, ז"ל, אבל לדעתי זה אינו כלום, דמה ענין זל"ז, דאף מי שאינו רוצה ליטול דמים ולגרש את אשתו, עם כ"ז אם נוטלין את ממונו חשיב אונס לגבי', וכי בשביל שממונו חביב עליו נאמר שהי' מגרש את אשתו בשביל הרווחת ממון, ועוד דלפעמים גם גזילת ממונו נוגע גם לחיי נפשו כאמרם כל הגוזל את חבירו שוה פרוטה כאילו הוא נוטל את נפשו שנאמר וקבע את קובעיהם נפש, אבל אם נותנין לו את ממונו לא יגרש את אשתו בשביל כל הרווחות שבעולם, עכ"ל, וכ"כ העוניו"ט גם בסימן קס"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם יש לפקפק בזה, דכיון דאמרינן דאין המעות גורמין לגט אלא הם טפלים לדברים אחרים הגורמין לגט, א"כ מה"ט גם לא חשיב כגט המעושה, דכל הא דבאונס הוי גט המעושה, הוא רק כשהגירושין הם מכח האונס, אך כשהאונס הוא טפל לדברים אחרים הגורמין הגירושין, לא חשיב כגט מעושה, ומה"ט כתבו האחרונים דבאונס ממון מועט או הכאה מועטת, לא חשיב כגט המעושה, אף דאפשר שהוא מכלל גורמי הגירושין, ונת' במק"א ?.

   אך לפ"ד העונג יו"ט שהבאנו לעיל בהערה, ניחא, דהגם דאין נתינת מעות גורמת לגט, מ"מ אונס ממון שפיר הוא גורם לגט, וע"כ הו"ל גט המעושה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"ה דעת רוב קמאי בב"ב דמ"ח, וכ"ה דעת רה"ג בספר המקח שער ל"א, ז"ל, מי שנטל קרקע של חבירו וכו' או שנתן מן הדמים מה שרצה ולא לקחו בשויו וכו' אין לך בעולם ביטול מכירה יותר מזה, אבל וכו' במי שנתן לו דמי הקרקע בשויו וכו' כיון שנתן את שויו אין עלינו מאותו אונס כלל, לפי שנאמד את דעתו כיון שנתן את שויו שמא נתרצה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-10)