שיעור יט סימן רו סעיף ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור יט**

**~ סימן רו סעיף ה-ו ~**

# אם בברכה פוטר בע"כ את כל הפירות שלפניו

כתב הרעק"א 'היה לפניו איזה מינים שברכותיהן שוות והיה דעתו לאכול כולם אבל כשבירך על א' לא היה יודע שהמינים אחרים ג"כ ברכתן שוות לזו והיה בדעתו שלא יפטרו בברכה זו צ"ע אם צריך לחזור ולברך על האחרים עיין תבואת שור יו"ד ססי' י"ט'.

ומה שציין הרעק"א לדברי התבואות שור היינו למה שנתבאר שם (ס"ק יז) שהביא דברי הפרי חדש (יורה דעה סימן יט) דטוב שיכוין תמיד בברכת השחיטה שהברכה תחול עד שישיח שיחה בטילה, ובתבו"ש שם חלק עליו דלא מהני מה שמכוין שלא תפטור ברכתו ואם לא הסיח דעתו בין שחיטה לשחיטה הרי הוא פוטר בעל כרחו את כל השחיטות שלאחר מכן כיון שדעתו להמשיך ולשחוט, ואינו יכול להגביל את ברכתו שתחול רק עד זמן מסויים.

והיינו דהצד שיש לחוש שהוא לא פוטר בברכתו את המינים שהוא לא ידע שנפטרים בברכתו, תלוי במחלוקת בין הפר"ח והתבו"ש, דלדעת הפרי חדש שאפשר להגביל את הברכה ולכוין שהוא פוטר רק שחיטה אחת, ה"ה הכא שיתכן שאינו פוטר את הפירות האחרים שלא ידע שהם נפטרים בברכתו, אך לדעת התבו"ש שאי אפשר להגביל את הברכה, הוא פוטר את כל המינים שלפניו ואף שאין דעתו לפוטרם.

ולדינא מצינו במשנ"ב בכמה מקומות שיש סתירות, דהנה בביאור הלכה בהלכות ציצית (סימן ח סעיף יד ד"ה וי"א) שנסתפק שם בשיעור הזמן שאם הסיר ממנו את הטלית קטן שצריך לחזור ולברך עליו, וכתב הביאור הלכה שיכול לכוין בשעה שלובש את הטלית קטן בבוקר שאינו פוטר בברכתו אלא רק עד הזמן שיפשוט אותו במרחץ ע"ש, ומבואר בדבריו שיכול להגביל את חלות הברכה.

עוד מצינו בזה במג"א בהלכות סוכה (סימן תרלט ס"ק יז) שהביא דעת הב"ח לגבי היוצא מחוץ לסוכה ויש ספק אם שהה מחוץ לסוכה משך זמן המחייב לברך ברכת לישב בסוכה כשחוזר לסוכה, שיכול לכוין שדעתו לפטור את ישיבת הסוכה רק עד שיצא מהסוכה, אמנם במג"א שם תמה על דבריו דאינו יכול להגביל את הברכה שתחול עד זמן פלוני וע"ש במשנ"ב שהשמיט דברי הב"ח, ומשמע דס"ל למשנ"ב שאינו יכול להגביל את הברכה עד שייצא מהסוכה.

ובאמת כבר מצינו בשו"ע לעיל (סימן קעד סעיף ד) שהביא מחלוקת באופן שמבדיל ומיד לאחר מכן הוא אוכל סעודתו אם ברכת היין שמברך על ההבדלה פוטרת את היין שבתוך הסעודה, וסיים שם השו"ע 'הלכך המבדיל קודם נטילה יכוין שלא להוציא את היין שבתוך הסעודה' ע"ש. ומוכח דדעת השו"ע שיכול להתנות שתחול הברכה רק עד סעודתו, ובכך אינו פוטר את היין שבתוך הסעודה.

אמנם במשנ"ב בהלכות הבדלה (סימן רצט ס"ק כו) הכריע בפלוגתא זו שלא יברך על היין שבתוך הסעודה, והביא שם השעה"צ (ס"ק לט) שהט"ז השמיט בכוונה את מש"כ השו"ע שיכול לכוין שלא לפטור את היין שבתוך הסעודה, וכמש"כ בתוספת שבת. וכוונתו למש"כ שם התוספות שבת (ס"ק יד) דאין לעשות את התקנה שכתב השו"ע ולכוין שאין בדעתו לפטור את היין שבתוך הסעודה, משום שגורם ברכה שאינה צריכה [וע"ע בשיעורים על הלכות הבדלה שיש שדחו את הראיה דברכת בפה"ג של הבדלה היא כברכת המצוות וכמבואר בתבואות שור].

# ברכה אחת על כמה מצוות שלפניו

והנה בהמשך דברי התבו"ש שם מבואר לעניין מי שבירך על השחיטה ובדעתו היה לשחוט בהמות רבות, שיכול לתת לאחר שישחוט בהמה אחת ויברך עליה. וכבר הבאנו (בשיעור הקודם) שהשו"ע הרב (או"ח סימן ריג סעיף ז) חלק על דבריו ונקט שכיון שהברכה שבירך הראשון חלה על כל הבהמות אין רשאי האחר לברך עליהם כי הם נפטרו בברכה הראשונה והוא גורם ברכה שאינה צריכה.

ולעניין בדיקת חמץ מצינו במשנ"ב (סימן תלב ס"ק יא) דכתב שאם בעה"ב בירך על הבדיקת חמץ ולא גמר לבדוק את ביתו, ואח"כ הטיל על שליח להשלים את הבדיקה דהשליח אינו מברך על הבדיקה כיון שבדיקת כל הבית היא מצוה אחת, ואין מברכים על חצי מצוה.

# כמה אנשים עושים בדיקת חמץ בבית אחד

ולפי זה יש להזהיר בבדיקת חמץ שלא לחלק את הבדיקה לכמה אנשים שכל אחד יבדוק חדר ויברך עליו, דכיון שבדיקת כל הבית היא מצוה אחת לבער את כל החמץ מביתו, הרי בברכה אחת הוא פוטר את אותו חיוב ואם אחר מברך שוב על אותו הבית הוי ברכה שאינה צריכה.

והנה בנודע ביהודה (קמא סימן מא) מבואר שיש מצוה לבער כל חלק וחלק מהבית, וע"ש שכתב ראיה לדבר דאטו 'מי שנודע לו בפסח שמת מורישו קודם פסח ונפל לו בירושה חמץ או שהיה לו תבואה בשדה ונתחמצה ונודע לו בפסח והוא מקום רחוק שאי אפשר לו להשביתו ועל כרחו עובר עליו וגם נתחמץ לו בביתו חמץ גמור הכי יעלה על הדעת הואיל ואינו יכול לקיים מצות תשביתו בחמץ ההוא לא יהיה מצווה מן התורה להשבית גם החמץ שבביתו הא ודאי לאו מילתא וכל חתיכת חמץ מצוה עליו להשביתו ואין אחד מעכב את חבירו', ולדעת הנודע ביהודה לכאורה אין חיסרון שיבדוק כל אחד חדר אחד ויברך עליו כיון שכל חדר וחדר הוא מצוה בפני עצמה. אכן לפי המבואר במשנ"ב דהכל הוא מצוה אחת, וכמו שנתבאר דמשום כך אינו מברך רק על חלק מהבית כי הוא 'חצי מצוה', ולדעתו נראה שאם ירש חמץ במקום רחוק לכאורה אינו יכול לברך על הבדיקה דאין מברכין רק על חצי מצוה [וכמו דפשוט שמי שיכול להספיק לקרוא רק חצי מגילה קודם עלות השחר דפשוט שלא יברך כיון שלא יוכל לקיים את כל המצוה, ואין לו לברך על חצי מצוה], וא"כ ה"ה שאין לחלק את מצוות בדיקת החמץ לכמה אנשים.

ובדברי השו"ע הרב (שם) מבואר להדיא דה"ה לעניין מילה של ב' תינוקות דהוי מצוה אחת למול את שניהם ולכתחילה יברך ברכה אחת על ב' התינוקות, אכן בפת"ש (יו"ד סימן רסה סעיף ה) מבואר להדיא שהמנהג הוא למול ב' תינוקות ולברך על כל תינוק בפנ"ע והוא מנהג ותיקין.

וכבר הבאנו לעיל ששאלה זו נשאלה למעשה בקביעת מזוזה שכיבד בעה"ב אדם אחר שיברך על המזוזה בכניסה לבית והוא רצה לברך בעצמו על המזוזה שבשאר החדרים, ולפי דברי השו"ע הרב כיון שיש עליו חיוב לקבוע את המזוזות בכל הפתחים צריך לברך ברכה אחת על כולם ובלאו הכי הוא גורם ברכה שאינה צריכה. אך נראה דכיון שהתבו"ש בהלכות שחיטה מיקל בזה, וכן הפת"ש מיקל בזה לעניין מילת ב' תינוקות נראה שיש להקל וע"ע בשיעור הקודם.

### [סעיף ו] נטל בידו פרי לאוכלו ובירך עליו, ונפל מידו ונאבד או נמאס, צריך לחזור ולברך אף על פי שהיה מאותו מין לפניו יותר כשברך על הראשון. הגה: רק שלא היה עליו דעתו. וצריך לומר ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד על שהוציא שם שמים לבטלה.

# בירך על הפרי ונפל מידו

ובביאור הלכה (ד"ה רק) ביאר שנחלקו בזה השו"ע והרמ"א דלדעת השו"ע הברכה חלה על הפרי שמחזיק ושאר הפירות נפטרים מדין גרירה, ולכן אפילו אם הוא מכוין להדיא לאכול את כל הפירות שלפניו אם נפל הפרי מידיו צריך לחזור ולברך, אך לדעת הרמ"א אם היה בדעתו לאכול עוד פירות, אינו צריך לחזור ולברך, דלדעתו הברכה חלה על כל הפירות שלפניו.

אמנם משמע ברמ"א דכל זה הוא רק כשדעתו להדיא לאכול עוד פירות אך בסתמא הברכה חלה רק על הפרי שלפניו, ומה שהוא יכול לאכול עוד פירות הוא מדין גרירה. אלא שבמשנ"ב (ס"ק כו ובביה"ל שם) הביא דדעת הרבה ראשונים שאפילו בסתמא אם נפל הפרי מידו יכול לקחת פרי אחר, משום דאפילו בסתמא הברכה חלה על כל הפירות שלפניו.

ולקמן (סימן רט סעיף ב) התבאר ברמ"א שאם בירך על בפה"ג על היין ואח"כ נמצא שהיה שם מים או שכר, כשחוזר ושותה אחר כך יין אין צריך לברך עליו דכיון שהיה בדעתו לשתות עוד יין, הרי הוא יוצא בברכה שבירך על כוסו אע"פ שהיה בטעות. וכתב שם המשנ"ב דלפי מה שנתבאר כאן אפילו אם בירך בסתמא ולא היה בדעתו להדיא לשתות עוד יין, א"צ לחזור ולברך.

[ואגב יש לציין דהנה לשון המג"א (שם ס"ק ה) 'וקשה דלהוי הטעימת מים הפסק בין הברכה לשתיית היין כמ"ש סי' קס"ז, ואפשר דס"ל דטעימה כיון שהיא ג"כ אכילה לא הוי הפסק' ומדוקדק מדבריו דמשום דהוי רק 'טעימה' לא הוי הפסק. אמנם לשון המשנ"ב (שם ס"ק ח) 'ואף דכוס זה היה מים [יא] והתחיל לשתותו אפ"ה לא מקרי הפסק [יב] כיון שלא הפסיק בדיבור בינתים' והיינו דלדבריו הטעם ששתיית היין אינה נחשבת כהפסק הוא משום שהוא לא דיבר. וכבר הובא (בשיעור הקודם) דמצינו מחלוקת באחרונים האם הבעיה הוא להפסיק ב'פעולה' בין הברכה לאכילה, או שמפסיק בשהיית הזמן, ומדקדוק לשון המג"א משמע שהוא הפסק ב'פעולה' שמפסיק ועושה ענים אחר ולכן כיון שהטעימה היא חלק מפעולת האכילה אין לחוש משום הפסק, אמנם מלשון המשנ"ב משמע דכיון שלא הפסיק בזמן מרובה אין חיסרון של הפסק אם הוא לא דיבר בינתיים ואכמ"ל].

# בירך על המים ושמע שיש מת בעיר

כתב המשנ"ב (ס"ק כו) שאם בירך על המים ושמע שיש מת בעיר ישתה מעט מן המים וישפוך השאר, ואם אמרו לו שהתקופה נופלת ויש אז חשש סכנה לשתות המים ימתין מעט עד שתעבור התקופה ואח"כ ישתה, ואפילו למ"ד שיש חשש סכנה אף בכה"ג כיון שהיו אז המים תלושים מן הקרקע אפ"ה שפיר דמי כי שומר מצוה לא ידע דבר רע.

ועניין זה שלא לשתות מים כשיש מת בעיר נתבאר בשו"ע (יורה דעה סימן שלט סעיף ה), ושם נתבאר דהיינו דווקא בבתים שבשכונת המת, וביאר הט"ז (שם ס"ק ד) דג' בתים נחשבים כשכונה אחת [היינו דצריך לחוש רק בב' בתים הסמוכים לאותו בית שהמת שם. פת"ש שם]. ונראה שבבית עם כמה קומות יש לחוש רק בשתי הקומות שמעל הבית שהמת שם.

ובפת"ש (שם ס"ק ד) כתב דכל האיסור הוא דווקא במים, אך בשאר משקין אין לחוש. ונראה שגם בסודה יש להקל כי האיסור הוא רק במים ממש. וכ"כ שם שבשבת גם יש להקל דא"צ לשפוך את המים. ויש אומרים (שו"ת בית דוד סימן קסא) שכל האיסור הוא דווקא במים מגולים, ועל כן אם יש דוד של מים על הגג והוא סגור מלמעלה יש להקל שהמים שבו אינם נפסלים. עוד מצינו (ערמ"א או"ח סימן תנה לעניין יום התקופה) שאם המים נמצאים בכלי העשוי ממתכת יש להקל דא"צ לשופכם.

# אמירת 'למדני חוקיך'

### [סעיף ו] ואם אמר כשנפל ברוך אתה ה', ולא אמר אלהינו, יסיים ויאמר 'למדני חוקיך', שיהא נראה כקורא פסוק ואין כאן מוציא ש"ש לבטלה.

הנה מקור דברי השו"ע הוא מהרמב"ם (פרק יב מהלכות שבועות הלכה יא) ווז"ל 'ולא שבועה לשוא בלבד היא שאסורה אלא אפילו להזכיר שם מן השמות המיוחדין לבטלה אסור ואף על פי שלא נשבע, שהרי הכתוב מצוה ואומר ליראה את השם הנכבד והנורא, ובכלל יראתו שלא יזכירו לבטלה , לפיכך אם טעה הלשון והוציא שם לבטלה ימהר מיד וישבח ויפאר ויהדר לו כדי שלא יזכר לבטלה, כיצד אמר ה' אומר ברוך הוא לעולם ועד או גדול הוא ומהולל מאד וכיוצא בזה כדי שלא יהא לבטלה'. ובשו"ע הוסיף שאם אמר רק 'ברוך אתה ה' יאמר 'למדני חוקיך' דבכך אינו נחשב כמוציא שם שמים לבטלה.

ובאמת מצינו דכשמסיים למדני חוקיך אינו ממש מתקן את ברכתו חשיב קצת כברכה לבטלה דהנה מבואר במשנ"ב בהלכות קריאת התורה (סימן קלה ס"ק יט) שאם הקדים ישראל ובירך על קריאת התורה במקום כהן, וכבר אמר ברוך אתה ה' אינו פוסק, כדי שלא תהיה ברכתו לבטלה. ומבואר דאף שיכול לסיים ולומר 'למדני חוקיך', עדיף שיתבטל הדין קדימה לכהן, מאשר שיסיים למדני חוקיך, ומוכח דאף שמסיים למדני חוקיך אינו מתקן את הברכה לגמרי שלא תהיה כברכה לבטלה.

אבל לקמן בביאור הלכה בסימן קמ (סעיף ג ד"ה וברך) לעניין מי שבירך על התורה ואחר שהתחיל לברך הראו לו שצריך לקרוא במקום אחר, דאם הראו לו במקום שאינו נכון והתחיל לברך ברוך אתה ה' צריך לגלול ולברך במקום הנכון, אמנם אם צריך לגלול למקום אחר שאינו סמוך לו ויהיה הפסק גדול יאמר 'למדני חוקיך', ויגלול ואח"כ יחזור ויברך. אכן אם כבר אמר 'בא"י אלוקינו מלך העולם' דאינו יכול לומר 'למדני חוקיך', לא יפסיק אלא יגלול וימתין עד שיגללו למקום הנכון אפילו שיש הפסקה גדולה, ומוכח דכשאומר למדני חוקיך אינו נחשב כברכה לבטלה, ועדיף לומר למדני חוקיך ולא לעשות הפסק מרובה. ומוכח דכשמתקן ואומר למדני חוקיך הוי קצת ברכה לבטלה, וכשיש צורך גדול התירו לומר למדני חוקיך דבזה מתקן שלא יהיה ממש ברכה לבטלה.

# אם יכול לסיים את הברכה על פרי אחר

הנה בעיקר הדין המבואר בשו"ע דאם אמר בא"י ונפל הפרי מידו יסיים למדני חוקיך, יש להקשות מדוע אינו יכול ליקח מיד פרי אחר ולסיים עליו את הברכה ולומר בורא פרי העץ. והגריש"א הוכיח מדין זה שאם התחיל לברך על דבר אחד אינו יכול להעביר את ברכתו על דבר אחר, כיון שתחילת ברכתו הייתה על אותו פרי.

אכן במשנ"ב (סימן קפח ס"ק כג) הביא מהחיי אדם על מש"כ השו"ע שאם שכח לומר רצה והחליצנו בשבת והתחיל ברכת הטוב והמטיב דחוזר לראש, דהיינו דווקא כשאמר 'בא"י אמ"ה הקל וכו', אך אם רק אמר 'ברוך אתה ה' אלוקינו מלך העולם' ואז הוא נזכר שלא אמר רצה, יסיים אשר נתן שבתות למנוחה וכו'. [וע"ש בביאור הלכה (ד"ה עד) שתמה על דברי החיי אדם ואכמ"ל]. ומבואר דאף שהתחיל לברך כדי לומר ברכת הטוב והמטיב יכול לשנות ולסיים ב'אשר נתן שבתות למנוחה'.

וכן מבואר במשנ"ב בסימן ח (ס"ק מא) לגבי מי שהתחיל לברך על הטלית וקודם שסיים הברכה לקחו לו את הטלית, והתפילין מונחים לפניו, שיכול לסיים אשר קדשנו במצוותיו וציוונו להניח תפילין, ואף שבתחילת הברכה חשב לברך על הטלית.

ועל כרחך צריך לחלק בין ברכת הנהנין לברכת המצוות דבברכת הנהנין צריך לכוין מתחילת הברכה לאותה ברכה שהוא מתכוין לברך, משא"כ בברכת המצוות שמוטל עליו לברכם הרי הוא נחשב כאילו מעיקרא הייתה דעתו לברכה זו והוא יכול לשנות את דעתו אחר שהתחיל בברכה, [ולכן בברכת המזון ובברכת הציצית הוא יכול לשנות את ברכתו].