כ - בדין עקירת וסת בג_ פעמים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן כ**

**בדין עקירת וסת בג' פעמים**

**א**

א] **נדה ס"ג ב',** היתה למודה וכו', שאין אשה קובעת לה וסת עד שתקבענה ג' פעמים, ואינה מטהרת מן הוסת עד שתעקר ממנה ג' פעמים.

**והנה** ביבמות ס"ד ב' אמרינן דבנשואין ומלקיות סתם תנא כרבי דהוי חזקה בב' פעמים, ובסתות ושור המועד סתם תנא כרשב"ג דהוי חזקה בג' פעמים, ומייתינן לה מהא דתנן הכא דאינה קובעת וסת עד שתקבענה ג"פ, ואינה מטהרת מן הוסת עד שתעקר ממנה ג"פ.

**ובחי'** הרמב"ן שם כתב, ז"ל, הא דאמרינן סתמי נינהו ופשט לך נשואין ומלקיות כרבי וסתות ושור המועד כרשב"ג, תימה הוא היאך יהא הלכה כאחד בתרי זימני ובמקום אחר בג', ורבי גופי' היכי סתם הכא כנפשי' והכא כאבוה, ושמא י"ל דנשואין לחומרא וכו', אבל וסתות דרבנן נינהו[[1]](#footnote-2) ולקולא,[[2]](#footnote-3) וכן שור המועד המע"ה ועד תלתא זימני לא מייעד, וספיקי סתים לן רבי בהא, וכן שור המועד המע"ה ועד ג' זימני לא מייעד, וספיקי סתים לן רבי בהא, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי והנימו"י שם.

ב] **ובתשו'** חת"ס יו"ד סימן קע"ה ד"ה והנה הב"ח תמה ע"ז, דאם הא דסתם לן תנא הכא כרשב"ג הוא משום דוסתות דרבנן נינהו ולקולא, א"כ מ"ט תנן דאף לענין עקירת הוסת אינה מטהרת מן הוסת עד שתעקר ממנה ג"פ, הרי בזה אדרבה הי' לנו לומר מספיקא דסגי בב' פעמים לעקור הוסת, ועיי"ש שכתב מכח זה לפרש לד' הראשונים בע"א, ועמש"כ בזה הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ב'.

**ועד"ז** הק' הקר"א ביבמות שם במש"כ הראשונים דהא דסתם לן תנא בשור המועד כרשב"ג הוא מספיקא ומשום דהמע"ה, וקשיא דא"כ מ"ט תנן התם לענין חזרה דנעשה תם משיחזור בו ג' ימים, הרי בזה אדרבה יש לנו לומר מספק דסגי שיחזור בו ב' ימים דהמע"ה.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ג] **ונראה** לישב, ובהקדם, דהנה התוס' בב"ק כ"ג ב' כתבו דמודה רבי בשור המועד דאינו נעשה מועד אלא בג' פעמים דמקראי דרשינן, ובשטמ"ק שם בשם תוס' שאנץ מבו' דהוא דין מסוים בהעדאה דבעינן בה ג"פ, ודלא כמש"כ התוס' ביבמות ס"ה א' דבכל דיני ממון ל"ה חזקה אלא בג"פ.

**והנה** יש שפירשו בזה דהיינו, דמלבד הא דבעינן בהעדאה להחזיקו לנגחן, בעינן נמי מעשה העדאה, וע"כ הגם דלענין להחזיקו למועד סגי בב' פעמים, מ"מ למעשה ההעדאה בעינן ג' נגיחות.

**ואמנם** יש להעיר ע"ז ממה שאמרו ביבמות ס"ד ב' דבשור המועד סתם תנא כרשב"ג, וכתבו התוס' שם דהיינו דבזה מתקיימים ד' רשב"ג דלא מתחזק אלא בתלת זימני, ואי נימא דהא דמודה רבי בשור המועד הוא משום דאיכא דין העדאה ולזה בעינן ג"פ, הרי דלא סתם לן כלל תנא כרשב"ג דבעינן ג"פ להחזיקו כנגחן, אלא הוא דין בפנ"ע הוא דבעינן ג"פ להעדאה, ומהו שאמרו דבשור המועד סתם לן תנא כרשב"ג.[[4]](#footnote-5)

ד] **ונראה** לפרש בזה, דהנה התוס' לעיל בסוגיין כתבו דהא דבוסתות שלא מנו חכמים בעינן ג' פעמים אף לדעת רבי דבתרי זימני הוי חזקה, הוא משום דאינו וסת גמור, וע"כ מודה בזה רבי דבעינן ג' פעמים.

**ולמדנו** מזה, דאף לדעת רבי דבתרי זימני הוי חזקה, מודה דבתלת זימני הוי חזקה מעליא טפי, וע"כ בוסת שאינו גמור לא מחזקינן לה אלא בתלת זימני.

**ומצינו** עד"ז בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות ס"ה ב' די"ל דמודה רבי דלהחזיקה בנפלים בעינן תלת זימני, עיי"ש בדבריהם כמה טעמים בזה, - עוד מצינו עד"ז בד' הריטב"א בשבת ס"א ב' בדין חזקת הרופא שהוא מומחה וחזקת הקמיע שהוא מומחה, ז"ל, ומפני שאי"ז חזקה אלימתא בעינן בהו תלתא זימני, ואפי' למ"ד בעלמא דבתרי זימני הויא חזקה וכו', עכ"ל, ועי' במלבושי יו"ט ח"ב יו"ד סימן כ"ד שהאריך בהך מילתא דבחזקה גרועה מודה רבי דבעינן ג"פ.

**וגדולה** מזו מצינו בזה בחי' הריטב"א ביבמות ס"ה א', שכתב בהא דבעי התם בנשאת לשלישי ולא היו לה בנים מהו דליתבעוה הני קמאי וכו', ז"ל, וא"ת לפי פירושנו גבי שני הא איגלאי לה ומאי שנא השתא מאותה שעה, י"ל דאפ"ה ס"ד דאפי' לרבי אלימא לי' ריעותא דידה בשלישית "וכאילו הוא ודאי גמור", ודין הוא שתחזיר כתובה אפי' לאותן שנשאת להם בהיתר, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף באותם דברים דלדעת רבי מחזקינן להו בתרי זימני, מ"מ ל"ה זה כודאי גמור, ואם הוחזקו בתלת זימני הו"ל כודאי גמור.[[5]](#footnote-6)

ה] **ולפ"ז** נראה, דזהו גדר הא דמודה רבי בשור המועד דבעינן ג' פעמים, דאף דבעלמא סגי בב' פעמים להחזיק, מ"מ בשור המועד גזה"כ הוא דבעינן חזקה מעלייתא דג"פ, וכל שלא הוחזק ג"פ לא מחזקינן לי' בנגחן, וזהו מהו שאמרו דבשור המועד סתם לן תנא כרשב"ג, דבשור המועד מתקיימים דברי רשב"ג דלא מחזקינן אלא בג"פ.[[6]](#footnote-7)

**ג**

ו] **ולפמש"נ** דאף לדעת רבי דבתרי זימני הוי חזקה, מודה דבתלת זימני הויא חזקה מעליא טפי, וע"כ איכא גווני דמודה דבעינן ג"פ, נראה די"ל דבר חידוש, דאף דלרבי הויא גם עקירת החזקה בב"פ, כ"ז הוא כשהוחזק בתרי זימני, אך כל שהוחזק בתלת זימני, אי"ז נעקר אלא בג"פ, - והיינו דהגם דודאי דגם אם הוחזק מאה פעמים ה"ז נעקר בג"פ, ול"ב בעקירה למנין הפעמים שהוחזק בהן, כ"ז הוא משום דבהל' חזקה, ל"ה חזקה דמאה פעמים חזקה מעלייתא טפי מחזקה דג"פ, וע"כ ה"ה נעקרת בג' פעמים, אך בחזקה דג"פ דהויא חזקה מעלייתא טפי מחזקה דב' פעמים, מודה רבי דאינה נעקרת אלא בג"פ.

**וביותר** נראה כן למש"כ הריטב"א ביבמות דמודה רבי דרק חזקה דתלת זימני הוי ודאי גמור אך חזקה דתרי זימני ל"ה ודאי גמור, ולפ"ז מסתברא מילתא, דחזקה דג"פ אינה נעקרת אלא בג"פ.

ז] **וסמך** ליסוד הדברים נראה, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דהי' מקום לומר דוסת שנקבע ג"פ נעקר בג"פ, ווסת שנקבע בב"פ נעקר בב"פ, והיינו משום דגם קביעות דב"פ הויא קביעות קלישתא, וע"כ אינה נעקרת אלא בב' פעמים, ומבו' מזה דמצינו לחלק בדיני העקירה בין היכא שנקבע קביעות מעלייתא להיכא שנקבע קביעות קלישתא, ולפ"ז שפיר י"ל כן גם לדעת רבי, דאף דאם נקבע הוסת בב"פ, ה"ה נעקר בב"פ, מ"מ אם נקבע בג"פ, אינו נעקר אלא בג"פ.

ח] **ולפ"ז** מתישב היטב מש"כ הראשונים דהא דבוסתות ושור המועד סתם לן תנא כרשב"ג, הוא משום דוסתות דרבנן ולקולא ובשור המועד המע"ה, ולא תיקשי מהא דתנן דאינה מטהרת מן הוסת עד שתעקרנו ג"פ, ומהא דתנן דתם משיחזור בו ג' ימים, דכיון דאיירי מתניתין בשנקבע הוסת ג"פ ובשנעשה מועד בג' ימים, דבב"פ אינה קובעת וסת מספק ואינו נעשה מועד מספק, אי"ז נעקר אלא בג"פ.

**ד**

ט] **אמנם** הנה בעיקר מש"נ בדעת הרמב"ן ודעימי' דכל שהוחזק בג"פ מודה רבי דאינו נעקר בג"פ, הנה בד' כמה מקמאי מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דלדעת רבי אף דבר שהוחזק בג"פ, נעקר בב' פעמים.

**דהנה** בשטמ"ק ב"ק כ"ג ב' הביא מתוס' שאנץ, דמה שאמרו ביבמות ס"ד ב' דבשור המועד סתם לן תנא כרשב"ג, אף דמודה רבי בשור המועד דאינו נעשה מועד אלא בג' נגיחות כדדרשינן לה מקרא, הוא מהא דתנן דלענין חזרה בעינן ג' ימים, דקרא דבעינן ג"פ הוא רק לענין העדאה ולא לענין חזרה, ומבו' להדיא בדבריו, דלדעת רבי סגי בחזרה ב"פ, אף כשהוחזק נגחן בג"פ.[[7]](#footnote-8)

י] **והעירוני** דיש ללמוד כן גם ממש"כ הרשב"א במשמה"ב בית ז' שער ג' ט:, דלמש"כ הרא"ה דוסת הפלגה לרבי נקבע בב' ראיות שיש ביניהם הפלגה אחת, נמצא דאם היתה למודה להיות רואה מכ' לכ' ושינתה פעם לל', הותר יום כ' ונאסר יום ל', שהרי בין ב' ראיות הללו הוקבע יום ל' ונעקר יום כ', ומבו' מזה דלדעת רבי אף וסת הנקבע בג' פעמים נעקר בב' פעמים, וע"כ אף שהיתה למודה פעמים רבות לראות רואה מכ' לכ', נעקר וסתה ע"י שבאו ב' ראיות בהפלגת ל' ביניהם,[[8]](#footnote-9) ואף אי נימא דהתם הוי העקירה מכח הא שקבעה וסת ליום ל', (ונת' בזה בסימן כ"ח סק"ד), מ"מ אי נימא דוסת שנקבע בג"פ אינו נעקר בב"פ, לכאו' הדין נותן דגם לא יהא נעקר ע"י שקבעה וסת אחר ב"פ.

**ה**

יא] **והנה** לעיל בסוגיין א"ר הונא בר חייא אמר שמואל, הרי אמרו לימים שנים לוסתות אחת למה שלא מנו חכמים שלשה, למה שלא מנו חכמים לאתויי מאי וכו' אמר אביי לאתויי אכלה שום וראתה וכו'.

**והתוס'** שם כתבו דאתיא כרבי דבתרי זימני הוי חזקה, ובהני שלא מנו חכמים ג' הואיל ואינו וסת גמור מודה רבי דבעי ג' זימני, עכ"ד, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א שם, והראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ו.

**והנה** לא נתפרש בגמ' דין עקירת וסתות אלו, אם כולם נעקרין בב' פעמים, דלרבי בתרי זימני הוי חזקה, ואף דלענין קביעותם חלוקין הן זמ"ז, מ"מ לענין עקירתם שוו זל"ז דהן נעקרין בב' פעמים, או דחלוקין הם זמ"ז גם לענין עקירתם, ולא מצאתי למי שעמד בזה.

יב] **ולפמש"נ** נראה דדין עקירת וסתות שלא מנו חכמים, תליא בפלוגתת הראשונים, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דמודה רבי בכל וסת שנקבע ג"פ, דאינו נעקר אלא בג"פ, הרי דה"נ בוסתות שלא מנו חכמים, אחר דבעינן ג"פ לקביעותם, תו אינם נעקרים אלא בג"פ,[[9]](#footnote-10) - אך לדעת התוס' שאנץ ודעימי' דלדעת רבי אף אם נקבע הוסת ג"פ הוא נעקר בב"פ, ודאי דאף וסתות אלו נעקרים בב"פ, דאף דוסתות אלו גריעי ואין נקבעין אלא בג"פ, אין בזה טעם שיהיו עדיפים משאר הוסתות ולא יהיו נעקרים אלא בג"פ.[[10]](#footnote-11)

**ואמנם** אכתי יש להסתפק בדין וסת הגוף הנקבע בפעם אחת, אם הוא נעקר בפעם אחת, והנפ"מ בקביעותו הוא לדינא דדי' שעתה, ולאסרה כשעבר הוסת ולא בדקה, או דאינו נעקר אלא בב' פעמים.

**והי'** מקום לדון דגם ד"ז תליא בפלוגתא זו, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דמודה רבי דכל שנקבע הוסת ג"פ אינו נעקר אלא בג"פ, והרי דעקירת הוסת היא כפי מידת הקביעות, וע"ד הא דס"ד לקמן בסוגיין דחד לחד ותרי לתרי ותלתא לתלתא, י"ל דע"כ וסת הגוף נקבע פעם אחת, נעקר בפעם אחת, ואם נקבע בב"פ, הוא נעקר בב"פ, ואם נקבע בג"פ, הוא נעקר בג"פ, אך לדעת התוס' שאנץ ודעימי' דאף כשנקבע הוסת ג"פ, הוא נעקר בב"פ, והרי דאין העקירה כפי הקביעות, אלא לעולם העקירה היא בב"פ, הרי דה"נ וסת הגוף שנקבע בפעם א', אינו נעקר אלא בב' פעמים.

**אך** מסתבר טפי דאף לדעת הרמב"ן ודעימי' אין וסת הגוף נעקר בפעם אחת, דאף דהוא נקבע בפעם אחת משום דמסתבר לתלות בו, מ"מ אינו נעקר בפעם אחת, כיון דיתכן דמה שלא נהג פעם אחת הוא מקרה בעלמא, וצ"ע בזה.

**ו**

יג] **שוב** הראוני בחי' הר"א לעיל בסוגיין, ז"ל, הרי אמרו לימים שנים וכו', פי' הרי אמרו חכמים שהאשה קובעת וסת לימים בב' פעמים, שאם ראתה ב"פ באחד לחודש קבעה לה וסת, וצריך עקירה "ג' פעמים", עכ"ל.

**וצ"ע** במש"כ דכשקבעה לה וסת לימים בב"פ, צריך עקירה ג"פ, שהרי הא דקבעה לה וסת בב"פ, הוא כרבי דבתרי זימני הוי חזקה, וכמש"כ הר"א שם בהמשך דבריו, וא"כ מ"ט צריך עקירה ג"פ, ולא סגי בעקירה ב"פ.

יד] **ונראה** ללמוד מד' הר"א דבר החדש, דאף לדעת רבי דבתרי זימני הוי חזקה, כ"ז הוא לקביעות חזקה, אך בעקירת חזקה מודה רבי דבעינן תלת זימני.[[11]](#footnote-12)

**והטעם** בזה הוא לפמש"נ, דמודה רבי דחזקה דתלת זימני הויא חזקה מעליא טפי, ואך דס"ל דסגי בחזקה דתרי זימני, ואשר ע"כ י"ל דכ"ז הוא רק לקביעות חזקה, אך כל שבאנו לעקור את מה שהוחזק לפנינו, בעינן לזה עקירה מעליא דתלת זימני.

**ויש** להוסיף טעם בזה, למש"כ הרמב"ן והר"א בסוגיין, דהא דלרשב"ג ל"ה חזקה אלא בתלת זימני, הוא משום דמיקל בחזקת חששות, ומבו' דטעמא דרבי דהוי חזקה בתרי זימני, הוא משום דמחמיר בחזקת חששות, וע"כ ס"ל נמי דוסת הגוף נקבע בפעם אחת, וע"כ כ"ז הוא לענין קביעות חזקה, אך לענין עקירת חזקה, הרי דאדרבה כיון דאף לדעת רשב"ג דמיקל בחזקת חששות אין החזקה נעקרת אלא בג"פ, כ"ש דלדעת רבי דמחמיר בחזקת חששות, דאין החזקה נעקרת אלא בג"פ.[[12]](#footnote-13)

טו] **ולפ"ז** מתישב בפשיטות מש"כ הראשונים ביבמות דהא דבוסתות ושור המועד סתם לן תנא כרשב"ג, הוא משום דוסתות דרבנן ולקולא ובשור המועד המע"ה, ולא תיקשי מהא דתנן דאינה מטהרת מן הוסת עד שתעקרנו ג"פ, ומהא דתנן דתם משיחזור בו ג' ימים, והיינו משום דאף לדעת רבי אין הוסת נעקר ואינו חוזר לתמותו אלא בג' פעמים, - וכל מה שאמרו בגמ' דסתם לן תנא כרשב"ג, הוא בהא דתנן הכא דאין הוסת נקבע אלא בג"פ, ובהא דתנן התם דאינו נעשה מועד אלא בג' ימים, וע"ז שפיר כתבו הראשונים דהא דסתם לן תנא הכי, הוא מספיקא.

טז] **ולדרך** זו נראה, דלמ"ד דוסת הגוף נקבע בפעם אחת, אינו נעקר אלא בג"פ, דכי היכי דוסת הימים הנקבע בב"פ אינו נעקר אלא בג"פ, ה"נ וסת הגוף הנקבע בפעם אחת, אינו נעקר אלא בג"פ.

**וכ"ה** משמעות ד' הר"א שם, שפירש להא דאמר שמואל דלימים שנים, דהיינו דקבעה לה וסת וצריך עקירה ג"פ, ומשמע דעיקר ד' שמואל דבב"פ קבעה וסת, הוא לענין הא דבעי עקירה ג"פ, ולפ"ז הרי דה"נ הא דקאמר דלוסתות א', הוא לענין הא דבעי עקירה ג"פ, וז"ב.

1. ומבו' מדבריהם דאף דין הפרישה סמוך לוסתה אינו אלא מדרבנן, שהרי הא דתנן הכא דאין האשה קובעת לה וסת עד שתקבענה ג"פ הוא גם לדין הפרישה, דאם לא נקבע אלא בב"פ הוא נעקר בפעם אחת וליכא דין פרישה, וכדמפרשינן לה לקמן בסוגיין, - ועוד, דאף אי נימא דהא דתנן דאינה קובעת לה וסת עד שתקבענה ג"פ הוא לגבי דינא דדי' שעתה ולגבי האיסור כשעבר הוסת ולא בדקה, מ"מ מהא דקי"ל דגם לגבי דין פרישה אין הוסת נקבע אלא בג"פ, יש ללמוד דדין הפרישה אינו אלא מדרבנן, שהרי בפשוטו לפ"ד הרמב"ן ודעימי' ביבמות, קי"ל הכי דהוא ספק אם חזקה היא בב"פ או בג"פ, וכל הא דאין הוסת נקבע אלא בג"פ, הוא משום דוסתות דרבנן נינהו ולקולא, וזה כמש"כ הרמב"ן גופי' בהל' נדה פ"ה ה"י ופ"ח ה"י, אך צ"ע בזה בסתירת ד' הרמב"ן למש"כ בחי' שבועות י"ז ב' וי"ח א' ובמלחמות שם דדין הפרישה סמוך לוסתה הוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-2)
2. מבו' בדבריהם דבספק וסת אזלינן לקולא, ולא אמרינן דכיון דבהצד דקבעה וסת איכא קולא דא"צ לחוש לעונה בינונית ולוסת שאינו קבוע, הו"ל כתרתי דסתרי דלא אמרינן בזה ספד"ר לקולא, וי"ל דהטעם בזה הוא, משום דשורש הדין היא שקבעה וסת, ובתולדה מזה הוא דאינה חוששת לחששות אחרים, וזה דלא כמש"כ בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' כ"ה דטעם הא דמחמרינן בפלוגתת רב ושמואל בוסת הדילוג, אף דוסתות דרבנן, הוא משום דבהצד דקבעה וסת איכא גם קולא דא"צ לחוש לשאר חששות, ושו"ר בתשו' חת"ס יו"ד סימן קע"ה ד"ה והנה הב"ח ובפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ב' שכבר עמדו בזה, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובגליון אור גדול בב"ק פ"ב כתב להוכיח מד' הראשונים אלו כמש"כ הרע"ב שם דקי"ל כר"מ דאינו נעשה תם אלא משימשמשו בו התינוקות ואינו נוגח, עכ"ד, וצ"ע דאף דקי"ל כר"מ, מ"מ מ"ט סתם לן תנא דלמ"ד דנעשה תם משיחזור בו, אינו נעשה תם אלא בג' ימים ולא בב' ימים. [↑](#footnote-ref-4)
4. גם בעיקר הך מילתא דמלבד דבעינן בהעדאה להחזיקו כנגחן, בעינן נמי מעשה העדאה, והוא דין בפנ"ע, ואינו כלל להחזיקו בנגחן, צ"ע, דמהיכא ילפינן דבדין העדאה נכלל תרי מילי, ושמא עיקר דין העדאה הוא להחזיקו בנגחן.

   ואמנם הנה מצינו בד' התוס' בב"ק כ"ד ב' שכתבו דשמא אין העדאה מועלת אלא בבני חיוב, אך נראה דלאו היינו משום דאיכא דין בפנ"ע דהעדאה, דודאי דעיקר דין העדאה הוא להחזיקו בנגחן, ואך דכיון דאם יוחזק לנו בנגחן שלא ע"י נגיחות, אלא ע"י שנכיר בו שזהו טבעו, ל"מ מידי, דגזה"כ הוא דאינו נעשה מועד אא"כ הוחזק לנגחן ע"י נגיחות, הרי דה"נ י"ל דבעינן שיוחזק נגחן ע"י נגיחות דחיוב, ונגיחות דהפקר אינם מועילות להחזיקו לנגחן לאשוויי לי' מועד. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה מתפרש גם מש"כ התוס' ביבמות ס"ה א' דלענין ממון מודה רבי דבעינן תלת זימני, והיינו משום דמודה רבי דחזקה דג"פ הויא חזקה מעליא טפי, ולענין ממון לא מחזקינן אלא בחזקה גמורה דג"פ. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה הטו"א בחגיגה ד' א' כתב, דאי נימא דהא דבשור המועד מודה רבי דבעינן ג"פ, הוא דין מסוים בשור המועד, הרי דכ"ז הוא לענין תשלומי נ"ש, אבל להא דנעשה מועד לכל סגי בב' מינים, ואם נגח ב' שוורים וגמל א' נעשה מועד לכל לשלם נ"ש, דהא איכא ג' נגיחות כדין מועד דקרא, וגם איתחזק בב' מינים, עיי"ש, - ונראה דזה מתישב גם למש"נ דהא דמודה רבי בשור המועד דבעינן ג"פ, הוא דלא מחזקינן לי' בנגחן אלא בג"פ, ואי"ז גזה"כ בעלמא מדיני העדאה, והיינו משום דל"ב ג"פ, אלא להחזיקו בנגחן, אך כל שנגח ג' נגיחות והוא מוחזק לנו בנגחן, ואך שבאנו להחזיק שאינו מקפיד על המינים, הרי דלענין זה סגי בב"פ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם הנה התוס' בב"ק שם עמדו בזה במה שאמרו דבוסתות סתם לן תנא כרשב"ג, ולא כתבו לישב כמש"כ התוס' שאנץ דהוא מהא דתנן דגם בחזרה בעינן שיחזור בו ג' ימים, וי"ל דהוא משום דס"ל כדעת הרמב"ן ודעימי', דמודה רבי דכל שהוחזק בג"פ אינו נעקר אלא בג"פ, וע"כ כיון דלענין העדאה גזה"כ הוא דבעינן ג"פ, אינו חוזר לתמותו אלא בג"פ, אך י"ל עוד דהוא משום דס"ל כמש"כ התוס' ביבמות ס"ה א' דאי"ז דין מסוים בהעדאה דבעינן ג"פ, אלא בכל דיני ממון בעינן ג"פ, וע"כ אף לענין חזרה בעינן ג"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. וצ"ע לפ"ז בסתירת ד' הרשב"א, דמדבריו ביבמות ס"ד ב' שכתב דהא דבוסתות ושור המועד סתם לן תנא כרשב"ג, הוא משום דוסתות דרבנן ומשום דהמע"ה, ולפ"ז הרי מהא דתנן דגם בעקירתם בעינן ג"פ, יש ללמוד דמודה רבי דכל שנקבע בג"פ אינו נעקר אלא בג"פ, וכמש"נ לעיל סק"ח, וזה דלא כמש"כ במשמה"ב דלדעת רבי אף וסת הנקבע בג"פ נעקר בב' פעמים.

   אך העירוני דבלא"ה מצינו שחזר בו הרשב"א שם מדבריו ביבמות, דבמשמה"ב שם לעיל מינה, כתב, ז"ל, ואע"ג דבעלמא אית לי' לרבי בתרי זימני, בוסת דגופא אית לי' אפי' בחד, דאנן נמי לא נסבינן כולהו מילי בחד גונא, דהא פסקינן כרשב"ג בוסתות ובשור המועד, ובנשואין ובמלקיות כרבי, כל חד וחד לפ"מ שהוא ענין, עכ"ל, וזה דלא כמש"כ ביבמות דספיקא הוא וכו'. [↑](#footnote-ref-9)
9. ורחוק לומר דכיון דקביעותם גריעא ודע"כ אין נקבעין אלא בג"פ, ע"כ אף אם נקבעו בג"פ, לא עדיפי משאר וסתות שנקבעו בב"פ, והן נעקרין בב"פ, - דלכאו' כל שנקבעו בג"פ, הוי זה חזקה מעליא ככל וסת הנקבע בג"פ, ומה"ט גופא הוא דבעינן בהו ג"פ, דבעינן בהו חזקה מעליא. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואכתי יש לדון לדעת הרז"ה בשער הוסתות אות י"ח והרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ג' דהא דאמר שמואל לימים שנים לוסתות אחד למה שלא מנו חכמים ג', לא אתיא כדעת רבי, אלא הוא דעה שלישית, ולפ"ז יש להסתפק בכמה פעמים נעקרים וסתות אלו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. והעירוני להוסיף בזה, דהנה בחי' חת"ס לעיל ט' ב' הוכיח מסוגיא דהתם, דדין סילוק דמים כשעברו עלי' ג' עונות, הוא גם לדעת רבי, ועיי"ש שהק' דמ"ט לא סגי לדידי' בב' עונות, ועיי"ש מש"כ בזה, - ולפמש"נ נראהדהחת"ס לטעמי' אזיל דס"ל דלדעת רבי דבתרי זימני הוי חזקה, אף עקירת חזקה היא בתרי זימני, וכמו שהבאנו לעיל סק"ב, אך לפמש"נ מד' הר"א דמודה רבי דעקירת חזקה היא בתלת זימני, ניחא, דע"כ מודה רבי דאינה נעשית מסולקת דמים אלא בג' עונות, וכבר כתב כעי"ז במשנ"א לעיל בפ"ק, ויל"ע עוד בחוסן ישועות ובמרומי שדה ובערול"נ שם, עיי"ש, והי' מקום לומר עוד, למש"נ לעיל לדון דכל שנקבעה החזקה בג"פ, מודה רבי דאינה נעקרת אלא בג"פ, אך מסוגיית הגמ' לעיל שם משמע, דגם כשלא ראתה אלא ב"פ, אינה נעשית מסולקת אלא בג' עונות שלא ראתה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. והך מילתא דלא כל דבר המועיל לקבוע את החזקה מועיל אף לעקור את החזקה, מצינו כן למ"ד בב"ק כ"ג ב' דאין השור חוזר לתמותו אלא כשיהיו התינוקות ממשמשין בו ואינו נוגח, והרי דאף דהוא נעשה מועד ע"י ג"פ שנגח, מ"מ אין חזקת העדאתו נעקרת ע"י ג"פ שלא נגח.

    ויש להוסיף עוד, דכ"ז הוא משום דעקירת החזקה אינה מועלת לעקור את החזקה למפרע, ואינה נעקרת אלא מכאן ולהבא, אך אם עקירת החזקה, היתה מועלת זה לעקור את החזקה למפרע, ודאי דכל שנקבעה החזקה בב"פ אף היתה נעקרת בב"פ. [↑](#footnote-ref-13)