דין בריה לענין ביטול
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / בריה

חולין צו. בדין בריה לענין ביטול ברוב

**א. דין בריה לענין ביטול ומלקות-**

בראשונים פי' גדרי בריה לענין מלקות, ושתי שיטות עיקריות מצאנו בזה, שיטת התוס' דתלי בצורת האיסור שאסרה תורה את הבריה בשלימותה, ושיטת שא"ר דתלי בחשיבות החתיכה והאיסור, ונתבארו השיטות בזה במקו"א בהרחבה.

ונתבאר עוד שם דאף התוס' מודו שיש גדר של בריה מטעם חשיבות שמצאנו כן לענין ברכות, והתם וודאי עיקרו מטעם חשיבות המאכל ולא משום צורת האיסור.

ויל"ע בדין בריה לענין ביטול, והנה זה מבואר בכל הראשונים שגדרי בריה לענין ביטול שווים לגדרי בריה לענין מלקות, עיין ברשב"א ורא"ש ור"ן ושא"ר ק. עיי"ש שהצריכו כל התנאים של בריה למלקות גם לענין ביטול.

והנה לשיטת שא"ר דדין בריה למלקות תלי בחשיבות הרי פשוט דה"נ דין בריה לענין ביטול יסודו בחשיבות כמו לענין מלקות.

אבל מבואר בזה דאף להרא"ש יסוד דין בריה של ביטול הוא כגדרי בריה של מלקות ואינו כגדרי בריה של הל' ברכות דמטעם חשיבות הוא.

והטעם בזה מבואר בט"ז ק-א דעיקר הטעם שהחמירו רבנן בדין בריה הוא משום שיש בו מלקות לכך הוא חמיר טפי והחמירו שלא יתבטל, וכבר קדם לו בריטב"א ק., ז"ל:"וכל שהוא בריה כשם שחשוב לענין מלקות שלוקין עליו בכ"ש כך חשוב לענין איסור שאוסר בכ"ש במינו"[[1]](#footnote-2).

אבל לולא ד' הט"ז היה מקום לומר דדין בריה לענין ביטול אף שהוא אותם גדרים עם בריה לענין מלקות מ"מ הם שתי דינים נפרדים, ואינם תלויים זב"ז.

וע"ז חידש הט"ז שאינו כן אלא דדין בריה של ביטול הוא תלוי בדין בריה של מלקות שגזרו עליו חז"ל משום חשיבותו למלקות.

וזה מוכרח לשיטת התוס' והרא"ש דס"ל דדין בריה של מלקות אינו ענין חשיבות ואין טעם להחשיבו לענין ביטול אם לא כש"כ הט"ז, אבל לשא"ר באמת אין דבריו מוכרחים [ויסוד הסברא מבוארת בקה"י-כז ועיין לקמן מש"כ עפי"ז].

אמנם נתקשיתי בענין זה מד' האו"ה לב-ו הו"ד בפמ"ג כאן וברמ"א קג-א דבריה שסרחה אף דחשיב בריה לענין מלקות וחייב עליה ומ"מ לענין ביטול לא חשיב בריה, וצ"ב רב שהרי כל כללי בריה של ביטול הוא כדין מלקות שזהו הטעם שהחמירו בו שלא יתבטל, א"כ מה לי אם סרחה, ושו"ר הערה זו בפמ"א ב-סז ומכח זה דחה ד' הרמ"א.

[ועי' בפר"ח קא-יט שלא התיר הרמ"א אלא אם סרחה לגמרי עד שא"ר לאכילה, אבל בפמ"ג תמה עליו מהאו"ה לב-ה, וגם מלשון הרמ"א דמשמע שבטלה חשיבותה ובטלה ברוב ולא משום שהותרה החתיכה עצמה].

ובכת"ס יו"ד-צא תלה דין בריה במחלוקת הראשונים, דלשיטות דבריה בטלה בתתק"ס ע"כ הטעם שאינה בטלה הוא כד' הט"ז שהוא חומרא מיוחדת שהחמירו בה רבנן משום שחייבים עליה מלקות לעשות בה היכר, אבל לפי"מ דקי"ל בריה לא בטלה אפי' באלף הטעם הוא מתורת חשיבות ולא כד' הט"ז, ודמי לחה"ל דאפי' באלף לא בטיל, ואין לדבריו הכרח.

ועפי"ז כתב דדברי האו"ה דדברים הפגומים בטלי הוא דוקא לחולקים על הט"ז וס"ל דעיקר בריה הוא משום חשיבות, עיי"ש, ועי' לקמן משי"ת בשמו בדין דברים הפגומים.

**ב. אם תלוי בדין מלקות בפועל-**

אלא שיש לחקור בביאור סברת הט"ז אם יסוד דין בריה לענין ביטול הוא תולדה מדין מלקות שיש בו, דכיון שיש בו מלקות בכ"ש ואי"צ כזית החמירו בו שלא יתבטל ולא אכפ"ל מאיזה טעם יש בו מלקות בכ"ש, או דאותה סיבה הגורמת שיהיה בו מלקות שהוא חשוב כ"כ דאפי' בכ"ש לוקה ה"נ גורמת שלא יתבטל ברוב.

ובפשוטו היה נראה דתלי בפלוגתת הראשונים, דלשיטת התוס' הרי דין בריה של מלקות הוא הלכה מיוחדת בצורת האיסור שאסרה תורה אבל אין בו חשיבות מיוחדת יותר מכל כזית איסור, וממילא מסתבר דאין סברא זו מועלת לענין ביטול, ורק החמירו רבנן כיון שיש בו מלקות ה"נ לא יתבטל.

אבל לשיטת שא"ר דיסודו הוא מטעם חשיבות שפיר מסתבר שאותה הסיבה שגורמת שיש מלקות היא הגורמת ג"כ שלא יתבטל.

ובאמת כ"מ יותר בלשון הריטב"א שהחשיבות גורמת ולא המלקות עצמם, וכפי שיטתו שיסודו הוא דין חשיבות אשה"ט.

ונפק"מ יש לדון בזה באיסורים שאין בהם מלקות וכגון איסור עשה, אם יש בו דין בריה לענין ביטול, שאם עיקרו הוא חשיבות שיכולה לגרום מלקות ה"נ באיסור עשה שחל בבריה ג"כ יהיה בו דין ביטול שהרי אם היה כאן לאו היה בו מלקות, אבל אם עיקרו הוא במה שהחשיבתו תורה לחייב עליו מלקות זה אינו אלא באיסור לאו.

ובפשוטו נפק"מ גם לאיסור דרבנן אם יש בו דין בריה, עיין ראש יוסף צו., ובכו"פ ק-א נקט דאף באיסור דרבנן בריה לא בטלה, ועיין מ"ז סק"א ובפתיחה לתערובות ג-ב דן בזה, והוכיח מש"ך פו-י דביצת נבילה יש בה דין בריה אף שאין איסורה אלא מדרבנן, ונקט שם בדעת האו"ה כה-יג דגיד החיצון שאינו אלא דרבנן לא חשיב בריה.

וע"ע יד יהודה ק-א ד"ה מיהו דייק כן ממשמעות הרמ"א דרק לענין חהר"ל בסי' קא כתב דאף באיסור דרבנן כן, משמע דבריה ל"ח באיסור דרבנן.

וכבר כתב בפמ"ג בפתיחה לתערובות ג-ב ובראש יוסף חולין צו. דבפשוטו תלוי זה בפלוגתת הראשונים דלתוס' עיקרו תלוי במלקות ל"ש זה באיסור דרבנן ולשא"ר בחשיבות הגורמת מלקות וא"כ ה"נ באיסור דרבנן.

אבל ביד יהודה ופמ"ג דחו די"ל דכל דתקון רבנן וכו', ואף לתוס' יהיה בו דין בריה.

וביד יהודה ק-א ד"ה ומיהו מסיק דנראה דאף להראשונים הוא תלוי בחשיבותו לענין מלקות דוקא, ובאיסור עשה אין בו דין בריה [וכן לענין דרבנן י"ל שאין בו בריה אם לא משום כל דתקון כעין דאורייתא תקון], ויישב בזה קו' האחרונים מאינו זבוח, עיין לקמן, אבל בכמה אחרונים שיו"ד לקמן מבואר דפשיטא להו דאף באיסור עשה נמי חשיב בריה.

וע"ע במש"כ במקו"א לענין אבמה"ח דדעת הכו"פ דאף בלא כזית אית ביה דין בריה לענין ביטול, ונתבאר שם באורך דעתו שהוא משום צירוף גו"ע, אבל מ"מ מבואר דאי"צ שיהיה פועל דין מלקות דוקא דהא אבמה"ח אינו אלא בכזית, וכן הוכיח בראש יוסף צו. ובפמ"ג מ"ז-ק ובפתיחה לתערובות ג-ב, וע"כ תלי בחשיבות הדבר מצ"ע וכיון דבעלמא אבמה"ח מתקיים בו כללי בריה [כשנ"ת שם באורך דעת הכו"פ] הרי אף דגזיה"כ להצריך כזית אכתי חשיב בריה, אבל אם תלוי בחשיבות הפועלת מלקות דוקא צ"ע להחשיבו בריה [ובאמת בפר"ת חולק על הכו"פ והצריך כזית אבל שיטתו תמוהה וכש"כ במקו"א, ואכ"מ].

**ג. אינו זבוח-**

הק' רעק"א במשניות מכות-יד על מש"כ הראשונים בטעם דנבילה לא חשיבא בריה שאין איסורה מתחילת ברייתה, והא אית בה איסור אינו זבוח שהוא מתחילת ברייתו.

ותינח במש"כ הראשונים כן בסוגיא קב: דאיירי בדין בריה לענין מלקות שפיר דעשה שאינו זבוח אין בו מלקות, אבל בראשונים כתבו כן גם לענין ביטול איסורין, ובזה למה לא ייחשב בריה ע"י עשה דאינו זבוח?

ובאמת עיין בכו"פ ק-ד בשם הגש"ד שנקט דנבילה בשחוטה חשיב איסורו מתחילת ברייתו ולא בטיל, וצ"ב, ועיין בב"ח מש"כ בזה, וצ"ב.

ובכו"פ פי' דעתו דכיון שבפועל היתה אסורה מאבמה"ח חשיב בריה אף דהשתא אין איסורה אלא מחמת נבילה, אבל זה תימה מסוגיא קב: דמבואר דאין בו דין בריה למלקות, וצ"ע.

אבל דבריו תמוהים מסוגיא קב: דלא חשיב בריה, ובקה"י-כח כתב לבאר דעת הש"ד באופ"א דלענין ביטול איכא עשה שאינו זבוח וכנ"ל, אבל בלשון הש"ד מבואר להדיא דמטעם אבמה"ח אתי עלה, וע"ע קה"י שם מה שהביא עוד מהכו"פ ומכנסת ישראל ה-מז.

וביישוב דעת שא"ר כתב בפמ"ג שפ"ד ק-ד דאין איסורו מחמת עצמו רק חסרון שחיטה הוא.

וכעי"ז עיין בחוו"ד ק-ה, והוסיף לבאר דיסוד הדין דבעינן איסורו מתחילת ברייתו אין הכוונה שיהיה מתחילתו אסור דוקא, רק העיקר שאיסורו מחמת עצמו ולא ממקרה חיצוני [אלא דבסתמא הכי הוא דכל מחמת עצמו מתחילת ברייתו הוא].

ומה"ט השיג על הכו"פ שנקט שהעיקר תלוי שהוא אסור מתחילת הווייתו, ומזה דן בתולעים שאין נאסרים עד אחר שפירשו שאינו בכלל בריה[[2]](#footnote-3).

וכתב ע"ז בחוו"ד דוודאי זה אינו דסו"ס איסורם אינו בא במקרה רק מגופם, וכ"מ לשון הר"ן דאין העיקר תלוי בתחילת ברייתו דוקא רק שיהיה האיסור מגופו, ועי' בפמ"ג שפ"ד פד-לא דחה ד' הכו"פ מהלכה.

וכן נפק"מ בזה למש"כ הפר"ח הו"ד בפמ"ג בפתיחה להל' תערובות ח"ג-ב דטריפה ממעי אמו נמי ל"ח בריה דסו"ס אין איסורו מגופו רק דבר אחר גרם לו, והוא ע"ד החוו"ד.

[ובחלק"י יו"ד-יט (ובדה"ש-ק ציונים-מה) הביא לשון האשכול בזה:"ולא מיקרי בריה אלא דבר הנאסר מתחילת ברייתו כגיד ואבמה"ח ואין איסורו בא במקרה אלא בסדר הבריאה", והוא כד' החוו"ד].

ועפי"ז דן בחוו"ד די"ל דאינו זבוח לא חשיב איסורו מעצמו שאינו דין מאכ"א רק מחוסר שחיטה וחיוב חיצוני לשוחטו.

ועיין בהג' רעק"א על חוו"ד שתמה דהא אף איסור אבמה"ח הוא בבקר וצאן ולמה ייחשב מחמת עצמו, עיי"ש, ולפמש"כ לק"מ.

וברעק"א תי' הקו' דרק בלאו שיש בו מלקות שייך דין בריה, וביאור דבריו עפי"ד הט"ז שהבאנו לעיל דעיקר דין בריה לענין ביטול הוא מכח חשיבותו למלקות, וי"ל כחד צד שנתבאר לעיל שעיקר חשיבותו הוא מכח שיש בו מלקות בפועל ובעשה ל"ש זה.

[ויל"ע ממה שהוכיח בפמ"ג מ"ז-ק מהא דאבמה"ח חשיב בריה לענין ביטול אף בפחות מכזית לשיטת הכו"פ, ע"כ אין הביטול תלוי במלקות בפועל, וכמו שהבאנו לעיל].

**ד. דין בריה לר"ש-**

והנה זה פשוט דאף לפמש"כ הט"ז עיקר דין בריה תלוי במלקות מ"מ לר"ש דבכל איסורין לוקה בכ"ש לדעת ר"י מכות יז., וודאי לא ייחשב בריה בכ"ש, שהרי אין בו חשיבות מיוחדת בכ"ש, א"נ י"ל עפמש"כ הריטב"א מכות שם דחיובו בכ"ש לר"ש הוא משום דאחשביה באכילתו ואינו עושה דין בריה.

אבל תמה רעק"א ע"ד הט"ז שאם עיקר דין בריה תלוי במלקות לכאו' לר"ש לא יהיה דין בריה שהרי אןי משמעות לשיעור בריה לדידיה, והרי בתוס' בסו"ד הק' לדעת ר"ש דחשיב חיטה בריה א"כ היאך תרומה עולה בק"א מבואר דעתם דאף לר"ש יש דין בריה.

וכה"ק בראש יוסף צו. ותי' דקו' התוס' הוא לר"ב דס"ל דלא חייב ר"ש במלקות בכל איסורין רק ע"י בריה.

ועיין בתשובת הרשב"א-תרס הביא קו' התוס' ונראה שנסתפק אם לר"ש נמי מודה בדין בריה דלא בטלה ועוד כתב די"ל דאף אם בריה לא בטלה לר"ש ה"מ בבריית נשמה ורק לענין מלקות ס"ל דאי"צ בריה נשמה, ומבואר מזה דעתו דלא כש"כ הט"ז דדין בריה הוא מכח חשיבותו למלקות.

ועכ"פ בדעת התוס' יתכן הביאור בזה דאף לר"ש לענין קרבן מודה דבעי כזית וע"ז מהני דין בריה.

או משום דע"י תערובת מודה ר"ש שאין בו חיוב בכ"ש כמבואר בתוס' ע"ז סח., ובזה נפק"מ בדין בריה ללקות ע"י.

ובקה"י כתב דכל ד' הט"ז דדין בריה תלוי במלקות הוא רק לשיטת התוס' בדעת רבנן דדין בריה הוא מכח שכך אסרתו תורה וזה לא שייך לענין ביטול אבל גם התוס' מודו דלר"ש דין בריה הוא מתורת חשיבות דאפי' חטה של טבל חשיב בריה לדידיה, אף דלא אסרה תורה חיטה בשלימותה, וע"כ לדידיה תלי בחשיבות ולפי"ד י"ל דדין בריה לא יהיה תלוי במלקות רק בחשיבות בעלמא ודלא כהט"ז.

**ה. טכע"ק מבריה-**

נתערב בריה עם שאר חתיכות היתר, ולקח אחת מהם ובישל בקדירה אחרת, דעת רעק"א בדו"ח בתשובה בסוה"ס דאף שאין בריה בטלה ביבש חד בתרי מ"מ הפליטה שלה אינה אוסרת הקדירה שהרי פליטתה אין לה שם בריה ויכולה להתבטל עם תערובת הראשונה שהיתה בה [שהרי גם השתא מעורבת עמה שא"י מי האיסור].

אבל בחוו"ד ק-ו חלק ע"ז וביסס דבריו על הט"ז קי-ה דמקצת החתיכה ראויה להתכבד א"י להתבטל כלל וה"נ הכא כיון שיש מקצת מהאיסור בריה ומקצתו פליטה אינו בטל בחתיכות ההיתר חד בתרי [ומ"מ שישים וודאי סגי דתו אין בו טעם], ונתבאר עוד במקו"א.

**ו. בריה בביטול דלח-**

נראה דדין בריה ושאר דברים החשובים דלא בטיל אינו דוקא בביטול יבש ביבש אלא אף בלח לו יצוייר אופן שהוא נחשב בריה אינו בטל.

וזה מבואר בפוסקים רסי' קד לענין שרץ שנפל למשקה וא"א לסננו דאין כאן נידון של יבש ביבש רק לח בלח ומ"מ אינו בטל והטעם בזה לכמה פוסקים שהוא כעין בריה, עיי"ש בש"ך.

דין בריה באבמה"ח נתבאר במקו"א.

דין לעיסת הבריה נידון במקו"א.

1. ובתוס' ב"מ ו: משמע דבריה לא בטלה מדאורייתא וצ"ע, וכבר עמד ע"ז במהרצ"ח שם עיי"ש מש"כ ליישב. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה הפוסקים דנו ללמד זכות על שאין נזהרים בתולעים לבררם כראוי ונביא כמה מההיתרים שהביאו:

   א. ד' הכו"פ הנ"ל דלאו בכלל בריה אינון שאין איסורן מתחילת ברייתן ובטלי ברובא אם א"א לסננן.

   ב. באמ"ב בב"ח-ד הביא בשם גאון אחד ללמד זכות בזה דמתעסק הוא באכילתן ואף דבחלבים ועריות חייב ה"מ היכא דנהנה משא"כ באכילת תועלים המאוסים, וכ"ה בדרכ"ת פד-כח משו"ת בית אפרים, וכ"נ בשיבת ציון א-כח.

   ולא ציין לנו האמ"ב מי הוא גאון זה, ואולי כוונתו למרן הגרי"ס, עיין בתשובת רעק"א א-ח ובביאור אחיזה בעקב שם מה שהביא בענין זה שהגרי"ס בצעירותו שאל כן להגרע"א למה לא נתיר משום מתעסק, וע"ז נסובה תשובת רעק"א שם דמתעסק הוא רק פטור מחיוב קרבן אבל איסורא מיהת עבר, עיי"ש מה שהביא עוד בזה [ועי' תשובות והנהגות ד-קצ שהביא מעשה זה], וע"ע בשיבת ציון-כח שג"כ נטה להתיר מטעם זה, וכן הביא בדרכ"ת פד-כח משו"ת בית אפרים החדשות.

   אבל באמ"ב דחה סברתו דיסוד ענין שכן נהנה אינו תלוי בהנאה דוקא רק יסודו דחיובו הוא מכח שגופו נפגש באיסור ואי"צ מעשה ל"ש בו פטור מתעסק, ועיין תוס' סנהדרין סב:, ועוד הארכנו במקו"א.

   [וע"ע בפמ"ג פתיחה כוללת ג-ה נסתפק לענין מרור הו"ד בהג' רעק"א תעה-ד ובביאוה"ל שם, ועפנ"י ר"ה כח. וערל"נ שם כט. דל"ש בו שכן נהנה, אבל במאירי ר"ה כח. מבואר להדיא שיש בו שכן נהנה, וכ"כ בחת"ס בסוגיא דמצ"כ מתוס' פסחים קטו. (ד"ה מתקיף) וכתב שהוא פשוט כביעא בכותחא דתלי במה שנכנס לגופו].

   אבל בעיקר מה שדימה ענין זה למתעסק יש להשיב בתרתי, חדא דכיון שידוע לו מראש שיתכן שיש שם תולעים אינו מתעסק כלל והוא מודע לכך מראש, מיהו לפי"ז יש להתיר לכה"פ משום דבר שא"מ [וכנראה דמי לנידון האחרונים בספק פס"ר לשעבר], שו"ר שעמד בזה בהליכות שלמה פסח פ"ז בהע' דכל שיש חיוב בדיקה משום מיעוט המצוי לא חשיב מתעסק, וכ"כ בתשובות והנהגות שם.

   ועוד יש לדון שהוא מתכוין לאכול כל מה שלפניו ומה שאינו יודע שחלק ממנו תולעת לא חשיב מתעסק או חסרון כוונה, ועי' מנח"ש א-ו שדן בסברא זו.

   ג. ע"ע בערוה"ש סי' ק' יג-יח הביא מהכו"פ ומשכנו"י-לא שיש לסמוך על הסוברים דבריה בטלה בתתק"ס, עיי"ש שכן סוברים בה"ג והרי"ף ועוד, והרי בשעה"ד סמכינן באיסור דרבנן אפי' על יחיד כנגד רבים.

   ד. לימוד זכות נוסף כתב בכת"ס יו"ד-סג באורך עפ"י לשון הרמ"א-קג דמשמע בריה פגומה בטלה, אלא שבתשובת הרשב"א נקט דזבוב הוי בריה [ועי' בכת"ס שהרשב"א לשיטתו שלמד מירושלמי דעכבר בטל בתתק"ס והר עכבר הוא מדברים המאוסים].

   ומסיק שם שהכל תלי בטעם דבריה לא בטלה שאם הוא מטעם חשיבות הרי הוא כחה"ל דלא בטל אפי' באלף ובדברים הפגומים ליכא, אבל דעת הרשב"א שהוא משום שחייב עליו מלקות החמירו בו חז"ל לעשות בו היכר ולכך בטלה בתתק"ס שאינו כדבר חשוב, ולשיטתו גם בפגומים יש דין בריה.

   ועפי"ז כתב דכיון דקי"ל בריה לא בטלה אפי' באלף ממילא עיקרו משום חיבות ובפגום שרי, אלא דמ"מ יש לנו להחמיר כדעת הרשב"א דפגום אינו בטל כש"כ בשו"ע-קז אבל היכא שיש תתק"ס שרי ומזה לימוד זכות עכ"פ באופן שיש תתק"ס.

   ועי' חוו"י-קה דבפרעוש שנפל לקדירה אוסר אותה כדין בריה, ובפמ"א ב-סז העיר עליו מלשון הרמ"א-קג דבפגום ליכא דין בריה, אבל באמת הפמ"א הצדיק דעת החוו"י לאסור וכתב דד' הרמ"א שהתיר תמוהים שהרי מבואר בשו"ע קד-ג דזבובים יש להם דין בריה [בב"י הביא בשם הא"ח דבפגום נמי יש דין בריה וכתב שאין דעת הפוסקים כן בטור-תמז, וגם ע"ז כתב הפמ"א דהיינו דוקא לענין איסורי משהו דס"ל שישהיתר נטל"פ גם באיסורי משהו אבל לענין בריה וודאי יודה הב"י לאסור גם בפגום].

   ובכת"ס כתב ליישב ד' הרמ"א שאין כאן סתירה דד' השו"ע-קד הוא מד' הרשב"א והחמיר כוותיה דוקא באופן שאין תתק"ס אבל באלף שפיר בטל, וכנ"ל.

   אמנם מה דפשיטא ליה להפמ"א וכת"ס דבריה פגומה בטלה לדעת הרמ"א, עי' בפר"ח ובהג' בי"מ על הרמ"א סי' קג דבריה שהיא סרוחה מעיקרא אינה בטלה ורק אם הסריח אח"כ אין בו דין בריה, וזה הפשוט ביישוב סתירת השו"ע לד' הרמ"א, וכ"פ בפשיטות בפמ"ג שפ"ד ק-א ובפתיחה ג-א, וממילא אין כאן שום לימוד זכות, אמנם בערוה"ש ק-יח הצדיק ד' הפמ"א הנ"ל וכפשט לשון הרמ"א.

   [בדברים המאוסים שנפגמו ונסרחו מצ"ע נתבאר במקו"א בדין עכברא השיטות בזה].

   ה. בערוה"ש שם הביא עוד מהמשכנו"י דדין בריה דלא בטלה הוא רק באופן שהבריה קיימת בפנ"ע אבל כאן אינו עומדת לעצמה אף פעם רק נדבקת לתערובת ואין בכה"ג דין בריה. [↑](#footnote-ref-3)