בדין פידון בספק פטר חמור והמסתעף לגדר פדיון
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / פרק קמא דבכורות

**בדין פדיון בספק פטר חמור והמסתעף לגדר פדיון בהמה ואדם וגדר פדיון דמדבר**

1. **יעוין בתוס' דף ד' ע''ב ד''ה ופודה וביתר באור בתוס' בדף יא ד''ה מי שיש לו, דפליג על רש''י במי שיש לו עשרה ספק פט''ח אי מצי לפדות בשה אחת לכולהו דלרש''י לא מהני.** ובפשטות נראה דמעשה הפדיון הוי העמדת השה לממון השבט וכן מבואר בחזו''א ט''ז סק''ז וז''ל, ''דין הפדיון הוא להקנות השה לשבט''. וא''כ בשלמא בפדיון על הספק הראשון העמיד את השה לממון השבט רק דזכה בהו מספק מכח דין מוחזק ולכן למרות שהממון נשאר ברשותו איכא בה תורת פדיון כיון דהשבט זכה בזה והרי אם יתברר הספק לא יצטרכו הכהנים זכיה מחודשת דעצם הבעלות ודאי עדין עומדת לבעלים האמיתי רק דדין מוחזק הוי סיבה שהזכויות בפועל בחפץ יעמדו למי שמוחזק בממון כל זמן דאיכא ספק על הממון, **וכן מבואר בשערי ישר** שער ה פרק ז וז''ל, אבל בירור ענין זה הוא, דבאמת אם החמור הוא בכור נתחדש בהשה ענין זה שנעשה ממון של הכהנים, ואם יבוא אליהו ויאמר דהחמור היה קדוש אז יוחזר השה לכהנים, ורק כל זמן שלא נתברר נשאר השה אצל הבעלים כשאר ספק ממון, אבל במציאות לא נשתנה הזכות והקנין האמיתי של הכהנים, ורק ההשתמשות בפועל נשאר לבעלים מדין המשפטי, ומשו"ה חל הפדיון על השה מה שנעשה ממון כהנים במציאות האמיתית.

**ויעוין עוד בחזו''א** סימן י''ז סק''ח ד''ה ומעשרן וז''ל, דאע''ג דחשיב ממונו של בעלים חשיב נמי ממונו של כהן שאם הוא בכור נעשה השה ממונו של כהן ומה שמוציאין מידו מספיקא חשבינן ''כאילו זכה שעה אחת ונפסד מידו'' והרי אם יבורר הדבר יחזור אליו עכ''ל. [ומלשון החזו''א נראה דבאמת חשיב דהכהן זכה בבכור רק דנפסד מידו, ונראה דכונתו דגם הא דזכי המוחזק הוי כזוכה מההבעלים כל זמן דלא מבררים את זכותם ולא הוי שתי סוגי סיבות אלא הוי אותו דין בעלות רק דהוי כזכיה זמנית מהכהן, ונפק''מ להא דחל קידושין מספק היכא דמקדשה במעות למרות דהאשה לא זכתה בפועל במעות, ולדרך החזו''א דהיא זו שזכתה רק דהמוחזק זכה ממנה ניחא הא דמתקדשת בהנך מעות דאי כל מה דאית לה הוי הבעלות האמיתית צ''ב אי ניתן לקדש בזה ויעוין היטב בחזו''א אבהע''ז ל''ט סק''ג].

**אולם בפדיון בספק פט''ח הבא אחריו קשה טובא איך מצי להעמיד בזה נתינה לממון השבט** הרי להצד דהפט''ח הראשון חייב בודאי, לא שייך זכיה מכח הך פט''ח השני לכהנים וא''כ איך איכא בזה תורת פדיון בנתינה לממון השבט, ויעוין בשערי יושר דמבאר דזהו סידו שיטת רש''י ויעוי''ש מחדש דהיכא דהשני הוי פטר חמור ודאי מצי לפדותו בשה דאית ליה מספק מכח הבעלות דאית ליה מכח דין מוחזק דמקנה אותה לכהן, אלא דלשיטת תוס' דגם היכא דהשני הוי ספק מצי לפדותו צ''ב איך מתקיים בזה ענין פדיון.

1. **ויעוין בקה''י סימן ג' דמוכיח מתוס' דמעשה הפדיון הוי בעצם ההתפסה לשם פדיון**, וגם אי ליכא בזה הקנאה לשבט הכהונה סגי בעצם ההתפסה לשם פדיון ומאחר דכעת הוא מוחזק וכח העשיה בממון מסור לו הלכך איכא תורת פדיון במעשיו, יעוי''ש דמוכיח כן מהא דמבואר בדף יא בישראל שנפלו לו עשרה פט''ח ודאין מאבי אמו כהן [ואותו כהן נפלו לו מאבי אמו ישראל ולכן חייבים בבכורה] דמפריש עליהם עשרה שיין ומעשרן והן שלו. ומבואר דהוי מעשה הפרשה גרידא דאי בעי להעמידו לממון השבט היאך מצי זכי ביה לאחמ''כ, ובשלמא בנתן את הפטר חמור עצמו לכהן דמבואר במשנה בדף י''ב דמפריש עלייהו הכהן שה בהא איכא למימר דמפקיע את בעלותו הפרטית בשה ומעמידו לשבט והדר זכי ביה מכח שהוא עצמו שבט הכהונה אולם בישראל לא שייך למימר כן.
2. **אלא דעיקר באורו בהאי דינא דישראל שנפלו לו פט''ח דהוי מעשה פדיון גרידא יש לעיין מהגמ' בדף י''א שם דעושה צריכותא בדינא דישראל שנפלו לו מאבי אמו כהן בין טבלים ממורחים לפט''ח ודאים** דמצד אחד בטבל צריך הרמה ומאידך גיסא בטבל ההפרשה היא מיניה וביה בדבר המחויב משא''כ בחמור דההפרשה היא מעלמא ע''י השה. והדברים צ''ב דאי עיקר הך חידושא דכיון דליכא תביעה ממונית א''כ הוי הפרשה גרידא מה שייך שיהא בזה נפק''מ בין טבל לפט''ח.

**ובאמת יעוי''ש בתוס'** וז''ל, שמן הדין הן שלו אף על פי שהן ודאין אם כן בכל פעם ופעם חשוב ''כאילו נתנו לכהן וחזר ולקחן'' דמכח אבי אמו כהן הוא יורש. וכן ברש"י וז''ל, דדמי כמי שהורישו כהן השיין.

**ומבואר דזכותו בשה נובע מכח זכותו של הכהן** בחמור ובהאי זכותא איכא ירושה מסבו. וחזינן מזה דזכותו של הכהן הוי ביחס לחמור דזכותו שיעמוד לו תחת החמור שה, ונמצא דהזכאות של הישראל בשה נובעת מכח זכותו בחמור שירש מסבו הכהן דלולי הך זכות היה צריך להעמיד שה לכהונה ולכן איכא בזה תורת פדיון. ונמצא מבואר לפי''ז דאדרבה בעינן יחס בפדיון לממון כהן וכל זכותו בשה מכח אביו והכונה דכאלו נתנו לכהן וחזר וזכה דבהפרשה מעמיד את השה לשבט רק דזוכה בו מכח זכותו שקיבל מאביו, ובזה יתבאר החילוק של הגמ' בין טבל לפט''ח דהוי חילוקים ביחס של זכות הכהן בפדיון אי ניתן להעמידו כזכאי מחיים בזה.

1. **ויעוין בחזו''א סימן י''ז ס''ק יא וז''ל, דחיוב נתינה לכהן בפטר חמור אינו דבר המתחדש לאחר הפרשה אלא פט''ח נחייב נתינת שה לכהן כמו ה' סלעים דפדה''ב וכו' כיון דהשה חולין חשיב כמתחייב כבר ליתן שה או שוויו לכהן.** ויעוי''ש דמבאר לפי''ז את החילוק בין טבל לפט''ח וז''ל, ויש סברא בזה דכל שיש כבר חוב הכהן מצי ירית זכות אביו הכהן שכבר היה לכהן זכות בפט''ח שהחוב המוטל על הפט''ח ליתן בעדו שה לכהן זכה הכהן בעצמו ומורישו לבנו, אבל בטבל אין בטבל שום זכות לכהן והוא ענין מתחדש בשעת הפרשה וכיון דבשעת הפרשה הטבל ביד ישראל מתחייב גם בנתינה ומקינן דמ''מ חשיב סכות הכהן בהאי טבל שבידו שיש על טבל שעבוד הכהן וזכותו שהרי הטבל רמי להפרשה ונתינה, ואמרינן דבחד צד טבל עדיף דזכות התרומה הוא בגופו של הטבל וכשירש הטבל ירש זכות אביו הכהן שבטבל שנשתחרר מנתינה לכהן אבל כשיורש פט''ח אין פדיונו בו אלא חוץ ממנו ולא הורישו אלא את החמור ומ''מ מסקינן דזה מקרי זכות הכהן בהאי פט''ח שהוא הסיבה הראשונה המחייבו בשה ושפיר ירש זכות הכהן עכ''ל.**וא''כ הדרא קושיא לדוכתין על רש''י איך איכא בספק קיום של הפרשה.**
2. **ויעוין בחזו''א ט''ז סק''ז דנקט דגם לדעת תוס' הוי הקנאה לשבט** ולכן לא שייך לפדות בב''א על שתיהם וז''ל, דאה'נ בב' ספק פ''ח א''א לפדות בב''א על שניהן דאם הם חייבין הוי פדיונן ממון כהן וא''א בשה אחד ואע''ג דמספקאינו חייב ליתן לכהן מ''מ דין הפדיון הוא להקנות השה לשבט עכ''ל. ומבואר בדבריו דגם בספק השני איכא במעשה הפדיון יחס של הקנאה לשבט. ונראה דתליא בבאור דין מוחזק דאי כדרך הגרש''ש דפועל רק ביחס לזכויות בפועל וגוף הבעלות קיימת לבעלים נמצא דכל מה דשייך לפעול הוי רק בבעלות האמיתית ובזה כל כמה דהראשון הוי פט''ח תו אין לו מה להקנות בספק השני, אולם אי נימא כמו שדייקנו בחזו''א דלא הוי שתי סוגי סיבות סיבה ביחס לגוף הממון וסיבה ביחס לזכויות בפועל אלא בעלות היא אחת רק דהמוחזק חשיב כזוכה מהבעלים בבעלותו למשך זמן הספק ונמצא דכל זמן דהוי ספק ליכא כלל בעלות לבעלים האמיתי וא''כ שייך שיעמיד כעת זכיה מחודשת בגוף הממון ביחס לכהן שמגיע לו את השה מכח הפט''ח השני ורק דזכי ממנו בחזרה כדין מוחזק.
3. **אלא דבעיקר גדר פדיון יעוין בגבורת ארי** יומא ט' ע''א דמקשה מהא דמבואר במשנה בדך י''ב ע''ב המפריש פדיון פטר חמור ומת רבי אליעזר אומר חייב באחריותו כחמש סלעים של בן משום דמקיש בכור בהמה טמאה לבכור אדם, ותנן התם מת פטר חמור אחר שהפריש עליו טלה ועדיין לא הגיע ליד כהן רבי אליעזר אומר יקבר הפטר חמור דעדיין הפטר חמור אסור בהנאה מן התורה כקודם פדיון דהואיל ולא הביא עדיין פדיון ליד כהן אין זה פדיון ואפילו הכי אמר התם מודה רבי אליעזר בישראל שיש לו ספק פטר חמור בתוך ביתו שמפריש טלה עליו והוא שלו, וקשה דהא לרבי אליעזר כל כמה דלא מטי טלה ליד כהן עדיין פטר חמור באיסורו קאי כדמעיקרא אם כן בספק פטר חמור אמאי סגי במפריש טלה והוא שלו כיון דלא מטא ליד כהן ודלמא פטר חמור מעליא הוא ועדיין הוא באיסורו עומד. ומיישב וז''ל, אלא ודאי היינו טעמא כיון שבדבר שבממון קיימא לן המוציא מחבירו עליו הראיה הוה ליה כודאי שאין כאן לכהן כלום וממילא אפילו להקל פקע איסורו בהפרשה לחוד אף על פי שלא הגיע ליד כהן והכא נמי דכוותיה.**ומבואר דלמרות דאיכא עיכוב מכח זכות הכהן בעיקר חלות הפקעת האיסור מ''מ היכא דמצד הדין ממון ליכא זכות לכהן ליכא בזה עיכובא וצ''ב.**
4. **ונראה דיסוד דין הפרשה נתבע מהחמור דבעינן דיעמוד שה שהייעוד שלו בבריאה לעמוד תחתיו** וזה המושג ''פדיון'' דניתן לקבוע את אופן עמידת השה למרות דמבחינה ממונית היא שלו מ''מ מצי לקבוע את אופן ייעודו ולא הוי קביעה קנינית אלא ייחוד וייעוד הדבר דזהו דבר המסור לבעלים על הממון, רק כל היכא דאיכא תביעה לכהן בהא זכותו של הכהן עומדת בעיקר התביעה מהחמור על אופן העמדת השה תחתיו דיעמוד בנתינה לכהן, ולכן היכא דהוי ספק וליכא זכותא לכהן בהא אופן העמידה היא בעצם המצאות השה תחת החמור. ובבאור הא דזכותו של הכהן משפיעה על אופן עמידת החמור נראה דדבר זה יתבאר היטב על פי הא דמוכח בדף יא דהתביעה של הכהן בשה קיימת בגוף החמור. ונראה דבזה יבואר הא דחשיב **''קדושת דמים''** כמבואר בדף ה' ע''ב כיון דכך צורת קיום דינו ע''י העמדת שה במקומו שהחילוק בין קדושת דמים לקדושת הגוף הוא על אופן קימם דין הקדושה היא הוי בוגפו של הדבר הקדוש או בהעמדת דבר אחר מסיבתו.

**ו. ולפי''ז יש לבאר את ספק הגמ' בדף י''ב אי ניתן לפדות בפסולי המוקדשים לר' יהודה דפט''ח אסור בהנאה אי חשיב איסור חל על איסור או דכיון דלא תפיס פדיונו אפקועי איסורא בעלמא.** ויש לעיין בבאר ספק הגמ' כיון דסכ''ס לא חל איסורא ונראה לפי מה שנתבאר דביסוד הדבר הפרשת השה הוי חלות פדיון דנקבע שהשה עומד תחת החמור א''כ מן הראוי היה שיאסר בהנאה כמו הפט''ח רק דמאחר דזכות הכהן פתיכא בחמור כמו שנתבאר לעיל הלכך הוי סיבה דאופן קיומו כעומד תחת החמור הוי בנתינה לכהן א''כ נמצא דביסוד הדבר איכא בו סיבה לאיסור רק מכח זכות הכהן איכא סיבה דצורת עמידתו תהא לשימושי הכהן, וא''כ איכא למימר דשייך בזה לחסרון דאין איסור חל על איסור דחסרון דאאחע''א לא הוי ביחס לחלות האיסור בפועל אלא למציאות של הדבר כאסור שזהו הגורם לתביעה של האיסור בפועל, וא''כ ניתן לומר דגם בפדיון למרות דליכא איסור בפועל מ''מ בעינן דהמציאות הדינית שלו כעומד תחת החמור תהא בתורת איסור, רק דדנה הגמ' דכיון דסכ''ס ליכא איסורא א''כ סגי בעצם עמידתו תחת החמור ומאחר דהוי שתי צורות עמידה בחפץ דבאיסור עמידתו כאיסור ובהפרשה עמידתו בעצם מציאותו כעומד תחת החמור הלכך ליכא בזה לחסרון דאאחע''א.

1. **ועיקר היסוד דבפדיון איכא יחס לאיסור יעוין בהערות הגרי''ש** בדף י''ב דמוכיח כן מהא דמבואר בגמ' בדף י''א ע''ב דאיכא חידוש בהא דאם מת השה בבית בעלים קודם נתינה לכהן ליכא איסור הנאה בשה וצ''ב מאי ס''ד דיהא איסור הנאה ולפי מה שנתבאר ניחא דמאחר דכל ההפקעה על האיסור הנאה נובעת מכח זכותו של הכהן שמשפיעה על אופן עמידת השה תחת החמור א''כ אפשר דבשביל השינוי באופן עמידת השה בעינן דיעמוד בפועל ברשות כהן [ובגרי''ש הלך שם בדרך אחרת יעוי''ש], ויעוין באהל משה דהביא מהגרא''ו דאף על פי שאין חל שום איסור על השה, מכל מקום כל מעשה פדיון צריך להיעשות באופן שיוכל לחול איסור ההנאה על הפדיון, ואם אין איסור חל על איסור אין כאן מעשה פדיון כלל והביא בשם הגרי"ז שהסכים עם זה.
2. **והשתא נראה לבאר דגם רש''י מודה דפדיון סגי בהפרשה גרידא** כמו שמבואר בגבורת ארי רק דס''ל דהיכא דאיכא כמה ספיקות למרות דזכי מדין מוחזק בטלה מ''מ ליכא משמעות לפדיון היכא דכבר עומד כפדיון מכח חמור אחר רק דתוס' ס''ל דכמו דמצינו במדבר דשה אחת פדה כמה פט''ח א''כ מבואר בזה דשייך עמידה אחת לכמה פט''ח, ולכן לא שייך לדון דהשה כבר תפוס להאי חמור ולמרות דבמדבר העמידו בב''א לכולהו והכא לא מהני להמעיד מעיקרא שה אחת לכל הספיקות אלא בעינן שיזכה בשה מכח דין מוחזק ובזה איכא יחס של מעשה פדיון נוסף כלפי הספק השני, נראה דבזה חלוק הפדיון במדבר מהפדיון כעת דבמדבר אופן הקביעה היתה מכח הקביעה של שבט הלוי כעומדים תחת בכורי ישראל וממילא איכלל בזה אותם ואת בהמתם וא''כ בהא לא בעינן יחס במסוים להך שה מול החמור, ולכן שה אחת פטר כמה פט''ח של ישראל, משא''כ בזמנינו דבעינן להעמיד את השה ביחס לחמור. והא דהוכיחה הגמ' האי דינא מפדיון דמדבר הוי ביחס לגוף היחס לפדיון דלא עומד כפדיון הקדש וחילול אלא כקביעה וייעוד בשה דעומד תחת בהמות ישראל, דאי איכא בזה תורת פדיון לא היה שייך כלל להאי פדיון דלויים וכן מבואר בחזו''א ט''ז סק''ז וז''ל, ועיקר הראיה דלא חשבינן השה של פדיון כיש עליה ענין בכור שלא יהא ראוי לפדות אחר.
3. **ונראה דכן מוכח ברש''י דביאר דחידושא דר' חנינא דשה אחת פוטר כמה פט''ח הוי בגוונא דהוי ודאי פט''ח ונתנו כבר לכהן ורק חזר וקנאו מהכהן,** וצ''ב מאי ס''ד דלא יהני, ובשטמ''ק כתב דהוה ס''ד דהוי הקדש וז''ל, ושמא קמ"ל דאינו נתפס בקדושת פטר חמור ויכול לחזור לפדות בו עכ''ל ובמהריט''א תמה עליו דהא דפדיון פטר חמור אינו נתפס בקדושת פטר חמור, הא שמעינן ליה מסיפא דמתני' בדף ט' ע''א דקתני ואם מת נהנין בו, ומיישב דהו''א דהוה אמינא דיהא כדין בכור בהמה דאפילו נולד בעל מום חל קדושת בכור עליו ליתנו לכהן וליאסר בגיזה ועבודה ואם נולד תם להקריב אימוריו למזבח, כמו כן בשה דפדיון פטר חמור דאף דפודין בתם ובעל מום דינו כדין הבכור דאסור בגיזה ועבודה אפילו בעל מום ואם הוא תם להקריבו למזבח, וא"כ היינו יכולים לדחות ולומר דמתני' דאם מת נהנים בו מיירי בבעל מום שמת, אבל בתם אין נהנים דהוי כקדשי מזבח שמתו שהם מן הנקברים ואסורים בהנאה. וצ''ב דא''כ איכא בזה חידושא בעיקר היתר הנאה דשה ובר' חנינא נראה דכל הנפק''מ היא לגבי הא דפודה וחוזר ופודה.

**ונראה לפי מה שנתבאר דאיכא תורת פדיון בהפרשת השה דעומד תחת החמור** א''כ היה מקום לומר דלעולם ועד כך אופן עמידתו וכל קיומו בבעלות הכהן הוי מכח העמדתו במקום החמור ותו לא שיך בזה פדיון נוסף וזה מה שהוכיח ר''ח מפדיון דמדבר דאי הוה בעינן את היחס של הפדיון בגוף עמידת השה לכהן א''כ לא היה שייך לפדות כמה שיין בחמור אחד. ומוכח דהיחס של הפדיון הוי רק במעשה ההפרשה ולא בגוף העמדתו אצל הכהן ולכן כל היכא דזכה הכהן הוי כזכיה עצמית בלי שייכות להא דהוי פדיון פט''ח.

1. **ובאמת דיסוד הדבר דפדיון תוכנו עמידה תחת החמור מתבאר בפדיון דמדבר,** דהרי התם אין מה שיעמיד את זכית השה כנגד חמורי ישראל דהרי הממון היה שייך להם כבר ודוחק לומר כמו שנקט הראשית בכורים דבהוית שבט הלוי לעבודת המשכן התחדש מצב של ממון לויים ובזה הוי כנתינה, דדבר זה קשה לאומרו כיון דבבעלות על הממון ליכא שינוי. ומוכח דהוי צורה באופן עמידת הממון וברגע שנבחרו לעבודה השתנה אופן עמידתם דעומדים חלף הבכורים וכן בהמתם עומדת חלף בהמות הישראל, ורק בהעמדתם תחת הבכורים לא שייך עמידה תחת כמה כהנים כיון דעמידת הלויים הוא ביחס לעבודה ולכן כל לוי עומד ביחס להאי בכור דעומד תחתיו [ויעוין בהעמק דבר במדבר פ''ג פסוק מא דהיה עשיה במסוים כל לוי עבור הבכור דעומד תחתיו רק דזה כבר העיר הרב א.י. קרלנשטין דלאחר דנבחרו הלויים תו בהיקשא דלויים להדדי נתחדש דההעמדה חלה ביחס לשבט הלויה כללותו רק דהמעשה שעל ידו חל שינוי זה הוי מכח הפדיון המסוים שנעשה בכל שבט לוי שהיו יותר מבן חדש דבזה איכא ייצוג לכל שבט הלוי ולאחמ''כ כשנקבע היחס לשבט הלוי אכללו גם אותם דהוי פחות מבן חדש] משא''כ בפט''ח דההעמדה של השה היא לא בקדושה שתחול בה חלף החמור אלא בעצם הויתה דעומדת תחת הבכור א''כ בהא שייך להכליל בזה כמה חמורים.
2. **ונראה דבזה יתבאר גם דין פדיון אדם** דיעוין בשערי יושר ש''ה פכ''ה דמוכיח דמצד אחד מבואר דאיכא בזה דין ממון וחוב לכהן ומצד אחד מבואר דאיכא בזה תורת פדיון בגופו יעוי''ש מה דדן בצירופא דהנך תרי עניני דמצד אחד פידון מורה על קודשה הקיימת בבכור דבפידון פועל בהאי קודשה ומצד אחד חוב ממון מעמיד דהוי כמתנות כהונה. ונראה דביסודו הוי כהעמדת ערך תחתיו [כמו שמבואר בספורנו פר' בא פי''ג פסוק ב' דהחמש סלעים הוי כשיעור ערכין דחשיב בהכי דהממון בא כחליפי האדם], ורק כמו שמצינו בפדיון פט''ח דזכות הכהן משפיעה על אופן עמידת השה ה''ה הכא זכות הכהנים לא מתחילה מההפרשה של הה' סלעים אלא הוי בעיקר דין הבכור דהוי זכות לכהנים בהאי בכור לענין דמיו [ומכאן מגיע הנוסח בפדיון הבן דמאי בעית טפי וכו' דהוי כעשיה עם הכהן] ולכן כל כמה דאיכא תביעה ממונית לכהנים אופן ההעמדה של החמש סלעים הוא בנתינה לכהן.
3. **ובזה יתבאר הא דמצות פדיון דפר' בא דקדש לי כל בכור נתנה למרות דעדיין איכא להו קדושת בכורה** וחיזנן מזה דהתוכן של הפדיון לא בא כחילול הקדושה אלא בעצם העמדת ערך תחתיו והא דבפר' במדבר נאמר ליתנה לכהן לא הוי דין נוסף אלא אלא רק שינוי באופן העמדתם כמו שנתבאר לעיל בפדיון פט''ח דזכות הכהן משפיעה על אופן עמידתם תחת הבכור דכך צורת עמידתו בנתינה לכהן.

**אלא גם אי נימא כמו שמבואר ברמב''ן פרשת בא פי''ג פסוק יא כתב דהך צווי דפר' בא ניתן רק לאחר החלפת הלויים**, וז''ל, ולא צוה להם עתה פדיון עד שהחליפם בלוים וצוה בפדיון העודפים. ומבואר בדבריו דהא דנצטוו בפדיון העודפים בנתינת ה' סלעים לא הוי מפני המהלך של הההחלפה בלויים באופן דנימא דכיון דאין להם לויים צריכים פדיון להפקיע קדושתם אלא סיבת חיובם מכח המצוה דפר' בא וכן מבואר בחזו''א או''ח קכה סק''ז, וצ''ל לפי מה שנתבאר לעיל דלאחר דהעמיד את הלויים כחליפי הבכור למרות דהך עשיה הוי כפדיון דהעמיד כל לוי מול בכור בישראל מ''מ לאחר דכל שבט לוי היותר מבן חדש נעמדו ללויה כחליפי הבכורות תו נקבע שקדושת הלויה עברה מישראל לשבט הלויה ולכן הפדיון הנצרך לעודפים הוי רק מכח חיוב מצות פדיון הבן, ולפי''ז היה ניתן לומר דהוי דין נתינה לכהן רק דעדיין צ''ב דא''כ אמאי הבכורים שעמד כנגדם לויים נפטרו מפדיון דלכאורה הוי שתי נושאים נפרדים האחד העברת הקדושה. שנית. חיוב פדיון. ויעוין ברמב''ן במדבר פרק ג פסוק מה דנראה דאיכא בזה לקיומא דפדיון וז''ל, ועתה החליפם בלוים והם פדיונם וצוה שיפדו הנותרים ונתן הפדיון לאהרן ולבניו כאשר היא מצוה לדורות עכ''ל. וצ''ב מאי שיאטיה להדדי.

**ומבואר דגם פדיון ענינו העמדת הה' סלעים תחת הבכור** ולפי''ז ניחא הא דפדיון הלויים אהני לקיום מצות פדיון דלאחר שנקבע את השינוי בהעמדת הלויים תחת הבכורים נתחדש בזה דע''י העמדת הלויים תחתם איכא הפקעה בעיקר קדושתם וגם זה מישך שייכא לפדיון כיון דמהות הפדיון הוא ע''י העמידה תחת הבכור וכל כמה שנקבע שהלויים עומדים תחתם ממילא פקע קדושתם כיון דבזה הקיום של העמידה תחתם הוא בגוף קיום עבודתם וממילא תו ליכא מקום לחיוב פדיון דה' סלעים כיון דאיכא להנך בכורים עמידה תחתם ע''י הלויים.

1. **ובעיקר גדר חלות הפדיון דפר' בא אי נימא דהוי דין פדיון בפני עצמו שנהג כבר אז יעוין במשך חכמה** פרשת בא פרק יג פסוק יג וז''ל, פדיון בכור אדם היה הקדש או שקרב למזבח, והשה היה מפריש לעצמו ושוחטו ואוכלו. וזה עומק פשט המשנה פרק קמא דבכורות, 'מפריש טלה לעצמו'', שנאמר ''וכל פטר חמור תפדה בשה''. פירוש שאף שעדיין לא ניתן לכהן, היה מצוה בהפרשה לאפקועי איסוריה. כן הכא שלעצמו ואינו נותנו לכהן מפריש אותו לעצמו, ודו"ק היטב עכ''ל. וכונתו דבזה מבואר דאיכא תורת פדיון בלי שייכות לנתינה לכהן וגדר הך פדיון להעמיד במקום הבכור או ה' סלעים באדם או שה עבור הפט''ח, ומאחר דבאדם איכא קדושת עבודה לכן המעות שעומדים תחתיו דינם להקרבה ובחמור דליכא לו דין הקרבה אלא רק איסורא, א''כ מצב זה דאיכא שה תחתיו הוי סבה להפקיע את האיסור למרות דלא חל איסור בהאי שה מ''מ עצם הדבר דעמידתו הוא במקום החמור והשתמשותו בשה הוא כחליפי החמור הוי סיבה להתיר את האיסור דכך דינו של החמור דכל כמה דאיכא לו קיום ע''י השה ליכא איסורא בחמור, ומבאר האו''ש דזה מה שהוציאה המשנה מדינא דפדיון דפט''ח דפר' בא.

**ונראה דניתן לומר דגם אי נימא דליכא קדושה בהנך מעות מ''מ גם בהנך מעות איכא למימר דהקיום בעצם הדבר שעומדים תחת הבכור** והוי כהפרשת שה דמפרישן והוא לעצמו. ונראה דאפשר לבאר בזה את הספורנו פר' בא פי''ג פסוק ב' דנקט דהך דין פדיון הוי דין פדיון אחר מהדין פדיון של פר' במדבר דהכא הדין פדיון בא להפקיע איסור עבודה דהיה בהנך בכורים שהיו ביציאת מצרים ויעוי''ש דמדמי ליה לפדיון הקדש וצ''ב דא''כ אמאי ליכא קדושה בהנך מעות. ונראה דגם בזה גדר הפדיון הוא דע''י דהה' סלעים עומדים תחתם הוי סיבה להתיר את איסורם דהוי כמו בחמור דכך דין איסורם דכל כמה דאיכא להו קיום ע''י הפדיון פקע איסורם.

1. **והשתא נראה לבאר הא דאיתא במתניתין דף ד' ע''ב דכהנים ולויים פטורים מק''ו ופליגי אביי ורבא אי הא דבהמתם פטורה מפט''ח הוי גם מהך ק''ו דאי בהמתן פטרה את של ישראל ק''ו דפטירי הם בעצמם או דלגבי בהמתם ליכא לק''ו ובעינן להיקשא דאדם.** ורבא טען לאביי דאי דיינינן להך ק''ו כלפי בהמותיהם א''כ גם בכור בהמה טהורה יפטר ויעוין במפרשים שדנו אי במדבר באמת פטרו את בכורות הטהורות של ישראל וכן מבואר בתוס', או דהוי סיבה רק כלפי הלויים עצמם דלמרות דלגבי ישראל לא אהני פטורא דבהמתם מ''מ לגבייהו הוי סיבה דיהני וכן מבואר בשטמ''ק. ובבאור סברת אביי דלא מהני האי ק''ו לגבי בכור בהמה טהורה יעון בתוס' ד''ה ועוד, דמבאר דס''ל לאביי דכיון דכהנים ולויים קרובים לצד מזבח איכא סיבה דיחול בבהמתם דין הקרבה יעוין בשטמ''ק תוספת באור בזה. וז''ל, דכיון דחזי להקדש בקדושת הגוף להקריב והקב''ה חפץ בלויים כי בעבודתו קירבן לא תפקע קדושת בכורתם לפי שהשם ירצה בקרבנם עכ''ל וצ''ב כונתו. ובבאור סברת רבא דלא דן להך ק''ו יעוין בתוס' ד''ה אם, דמבאר דכיון דאין בשה עצמו קדושה לא שייך למעבד ק''ו, ובשטמ''ק מבאר דכיון דלא החמורים של הלויים פטרום אלא השה הלכך לא שייך למילף דלא יחול דין פט''ח ללויים ויש לעיין בבאור כונתם.
2. **ונראה בהקדם הא דמבואר דלענין בכור אדם כו''ע מודו דהא דפטרו הלויים את בכורי ישראל הוי סיבה לפטור את עצמם** וכל פלוגתתם לגבי בהמת הלויים. ובבאור הדבר נראה דמאחר דיסוד פטורא דהלויים את בכורי ישראל נובע מחמת העמדתם במקום בכורי ישראל בקדושת הלויה נמצא דעצם הוייתם של הלויים הוא בתורת פדיון דכל הויתם כלויים הוא מכח עמידתם כחלף בכורי ישראל ויחס זה קיים בעצמותם, הלכך גם לדורות הוי סיבה דלא שייך שיחול בהם דים פדיון דה' סלעים דכל הויתם הוי חפצא של פדיון, ורק בבהמתם בהא יש לדון בגדר פטורא דבהמתם את בהמת ישראל אי גם בזה אמרינן דכמו שהלויים עצם הויתם הוא כחלף הבכורים ה''ה דהך יחס נקבע בממונם דממונו של האדם הוא חלק ממציאותו, ונמצא דגם ממונם עומדים בעיקר הויתם כחפצא של פדיון, או דנימא דלגבי ממונם ליכא סיבה להגדיר את עצם הויתם כפדיון, אלא דרק בשעת העמדת הלויים חלף הבכורים הוי סיבה להגדיר את בהמותם בהאי שעתא כעומדים ג''כ כחלף בהמות ישראל כיון דבשעה שנעמדו תחת בכורי ישראל איכא גם יחס לממונם דגם בממונם נעשה השינוי דנהיה ממון של קדושת הלויה, ולכן הוי סיבה לדון תורת קיום של פדיון בהך ממון שהיה בשעת העמדת הלויים תחת בכורי ישראל, אולם ליכא בזה סיבה להעמיד בעיקר הויתם יחס של פדיון.

**ונראה דזהו שרש סברות התוס' והשטמ''ק** דעיקר כונתם לבאר הא דלא נעמד יחס של פדיון בעצמות הבהמות דהתו' מבאר דכיון דליכא בהו קדושה אלא רק בלויים א''כ לא שייך לדון בעצמותם תורת פדיון אלא רק מכח טפילותם לקדושת הלויים, דמאחר דלא הוי מעשה פדיון אלא רק מכח העמדת הלויים בקדושת לויה הלכך בעינן את הקדושה. ובשטמ''ק מבאר דכיון דהמחייב דפט''ח נובע מהחמור א''כ אי בעינן לפטור את החמור מדין פט''ח בעינן שיהא יחס לחמור כעומד תחת בכורי ישראל, ומכיון דהפטור נעשה מכח שיין של הלויים א''כ לא ניתן לדון את חמוריהם כחפצא של פדיון ומוכח דהוי רק כמעשה פדיון גרידא מכח השינוי שנעשה בהם שפעל גם שינוי בממונם ובזה הוי סיבה לדון את השה כעומד תחת בהמת ישראל. ובדעת אביי צ''ל דעל החמורים לא שייך למשוווי תורת פדיון דלא הוי כלויים שעומדים תחתם לעבודה וכל הצורה היא רק דרך השה דזהו דינו של החמור דיעמוד תחתיו שה, אולם לענין למפטר מבכורה דידהו דבהא לא בעינן תורת פדיון אלא רק הפקעה על המחייב דפדיון בהא מהני מה דסכ''ס חזינן בהא דבהמתם פטורה דהקביעה של שבט לוי כעומד תחת ישראל התפשט ונקבע גם בממונם.

**ובבאור סברת אביי דלא מהני למיפטר מבכור בהמה טהורה** נראה דכיון דיסוד הך פטורא נובע מכח עמידתם של הלויים לעבודה תחת בכורי שיראל נמצא דעיקר עמידתם הוא לעבודה רק דבממונם כיון דלא שייך תורת עבודה א''כ ביחס לממונם איכא רק את החלק של העמדתם תחת ישראל, אולם בבכור בהמה טהורה כיון דשייך שיחול בזה דין הקרבה הלכך אדרבה דין העמדתם תחת ישראל יהא סיבה לקדושת הקרבה, וזהו כונת תו' והשטמ''ק דקרובים למזבח דלכן הוי סיבה דמכח היחס שלהם כעומדים תחת בכורי ישראל יחול דין הקרבה ולא שייך להשתמש בעצם מציאותם כפדיון למיפטר מהקרבה.