תמורה פרק ג_2
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה - הרב אי_ש סטפנסקי

**זכר לרבות את הולד והלא דין הוא וכו'**

הקשו השפת אמת והגרי"ז הא אצטריך קרא לעיקר הדין שהולד קדוש, ואי אפשר ללמוד בק"ו מתמורה דקרב רק לאחר שיודעים את עיקר הקדושה. ותירצו דעיקר הקדושה ידעינן מסברא מדין גידולי הקדש, וכלשון הגמ' כאן ולד שגידולי הקדש וכו'. והנה בגמ' להלן לא: איתא ואפי' למ"ד מועלין בגידולי הקדש ה"מ גידולין דחזו למזבח וכו', ופירש רש"י כגון ולדות קדשים, והקשו תוס' הא ולדות אינן קדושות מדין גידולין אלא מקרא דיהיו לך אלו ולדות. ולכן פי' דקאי על דם, עיי"ש. ולדעת רש"י יש ליישב קושייתם דסוגיא דהכא ס"ל מועלין בגידולי מזבח, אך לדעת תוס' דליכא דין גידולין בולדות אכתי צ"ע.

עוד הקשה השפ"א בשם חתנו דלמ"ד ולדות בהווייתן הן קדושין משמע דבמעי אמן ליכא קדושה כלל, ואמאי לא יתקדש מיהא מדין גידולין. ואף שבגמ' יא. משמע דבאמת לכו"ע יש במעי אמן קדושה לכה"פ לענין שצריך פדיון, מדלא קתני נאכלין כחולין אלא בכל מקום. אף אכתי יקשה מהא דאיתא לקמן כד: שלמ"ד בהווייתן אפשר להקדיש במעי אמן לקרבן אחר, ומוכח דלא חלה קדושה קודם לכן כלל.

ויש ליישב עפ"י מש"כ השפת אמת בסוף דבריו (וכ"כ בספר מתנת כהן עמ"ס מעילה בשם הגראי"ס בשם הגרי"ז), דודאי מסברא יש דין גידולין בולדות, אלא דתוס' נקטו שבפרשת יהיו לך נתחדש שולדות קדושין רק מדין פרשת ולדות ולא מדין גידולין, והוי הפקעה מתורת גידולין. ולפי"ז אתי שפיר הא דיכול להקדישו לקרבן אחר, שהרי לאחר פרשת ולדות נתחדש דאין דין גידולין בולדות, ומכל מקום לולי קרא היה קדוש מדין גידולין, ושפיר קרי ליה גידולי הקדש.

והנה בזבחים קיד. איתא דהא דאין חייבין על שעיר המשתלח ופרה אדומה משום שחוטי חוץ נלמד מראוי לפתח אהל מועד, והא דאין חייבין על כלאים וטריפה וכיוצ"ב נלמד מלפני משכן ה', ומבארינן שם דלא ילפינן מקרא קמא משום שכלאים היה קדוש קודם לכן לכה"פ לדמיו, וכמ"ד בהווייתן הן קדושים דלא חלה קדה"ג על כלאים בלידה, ומכל מקום קודם לכן היה קדוש לענין דבעי פדיה. וצ"ע מדוע לא יהיה חולין ממש, הא בהוויתן הן קדושים, וביאר הגרי"ז דקדוש מדין גידולין. אך לכאורה זה סותר למש"כ הגרי"ז דבפרשת ולדות נתחדש הפקעה מתורת גידולין. וביאר בספר מתנת כהן דבולד כשר דוקא נתחדש הפקעה, אך בכלאים וכיוצ"ב נשאר פרשת גידולין, ולכן במעי אמן כבר חל קדושה לענין שצריך פדיון.

ובדעת רש"י דיש דין גידולין בולדות יתכן לומר דבאמת בכל ולדות יש ב' דינים, קדושת הגוף מדין גידולין וקדושת הקרבה מדין יהיו לך, וכמש"כ הגר"ח פ"י מאסו"מ לגבי כלאים וטריפה דיש בזה קדוה"ג בלא קדושת הקרבה, וב' דינים הם. ונפק"מ דבהקדיש בהמה מעוברת לפי הס"ד בבר פדא הולד קדוש מטונא דאמיה, והיינו מדין ולדות אף שלא שייך בזה גידולין. ומאידך למ"ד בהווייתן אף קודם לכן איכא קדושה מדין גידולין, (ובכלאים קדושה זו תמשיך גם לאחר לידה ולא יחול עליו קדושת הקרבה), ובזה אתי שפיר טפי הגמ' בזבחים בין בכשר ובין בפסול, דלעולם איכא דין גידולין כבר במעי אמן. ומה שהקשה השפת אמת איך יוכל להקדישו לקרבן אחר, י"ל שדין אין משנין מקדושה לקדושה אינו חיסרון בבעלות אלא דין בפ"ע, שאסור להקדיש קרבן לקדושה אחרת, וכמו שהסיק האחיעזר עי' להלן לב., ויתכן שדין אין משנין נאמר רק בקרבן שחל עליו שם פרטי, אך בקדושה שחלה מדין גידולין לא חל שם קרבן מסויים אלא קדוה"ג באופן כללי, ובזה לא נאמר הדין דאין משנין.

**למאי הלכתא אמר שמואל ליקרב ואליבא דר"א**

תוס' ורגמ"ה נקטו דפליגי שמואל ובר פדא אליבא דר"א האם ולד בעל מום גרע טפי מולד נקבה ואזיל לרעיה לכו"ע, או שמא דינם שוה ולר"א קדוש ליקרב, וטעמא דבר פדא כפי הס"ד בגמ' מהו דתימא וכו', אך לחכמים דאפי' ולד נקבה לעולה רועה לכו"ע ולד בע"מ אזיל לרעיה. ויש לבאר בטעם פלוגתתם, דשמואל סובר שלשון הפסוק משמע להקרבה, ועל כרחיך אתיא כר"א ואין הבדל בין נקבה לבע"מ, ואילו בר פדא דחיק לקרא לענין רעיה, ושפיר י"ל דאף לר"א אזלא לרעיה. ובשפ"א העיר דבגמ' בבכורות טו: איתא לפני פדיונן מיפלג פליגי בהו איכא למ"ד קדשי ליקרב ואיכא למ"ד קדשי לרעיה, ומדוע לא קאמר מפלג פליגי בהו אליבא דר"א, דלפי חכמים לכו"ע אזיל לרעיה. ולכן כתב לולי התוס' וכן נקט החזו"א בבכורות שם דהא דאמר בר פדא ודברי הכל אין כונתו לר"א אלא לחכמים, ופליגי איך להעמיד את הפסוק, בהקרבה לר"א או ברעיה אף לחכמים ולא פליגי לדינא. אך הקשה החזו"א דאם כן הוי פלוגתא דתנאי ולא דאמוראי, ובגמ' לא משמע כן.

והנה הרמב"ם פסק כשמואל דולד בע"מ קרב ופסק כחכמים דולד נקבה לעולה תרעה, והקשו הנו"כ דזה סותר לסוגיין דאליבא דחכמים כו"ע מודו דתרעה. ותירצו השפת אמת הגרי"ז והחזו"א שם דהרמב"ם נקט שלפי שמואל אפי' אליבא דחכמים יקרב, והא דקאמר אליבא דר"א לאו דוקא, והיינו משום דלהדיא איתא בגמ' להלן שאם המיר נקבה בעולה אף לחכמים הולד קרב עולה, משום שבא מכח קדושה מעליא, והכא האם עצמה היתה ראויה קודם שנעשית בע"מ, ואם כן הולד בא מכח קדושה מעליא. ועוד כתב החזו"א דהאם עצמה אם תחזור להיות תמימה הרי היא עצמה כשרה, והוכיח כן מהגמ' ביומא סד. דלגבי מום עובר איכא גזיה"כ שאין דין דיחוי, [אך אבי עזרי כאן ומשנת ר' אהרן קדשים סוגיות סי' י"ג סקי"ד ד"ה ונראה הוכיחו מהגמ' שם להפך, דהאי גזיה"כ נאמר רק לגבי מום עובר, אך מום קבוע שעבר כגון מום שעובר רק ע"י רפואה ועשה לו רפואה ועבר אינו חוזר להכשירו], אלמא המום פוסל רק כל עוד שהמום קיים, והרי הולד אינו בע"מ ומה"ת לפוסלו.

**מהו דתימא כי קאמר ר"א עולה דאיכא שם עולה על אמו וכו'**

יש לפרש דהוקשה לגמ' מדוע ולד נקבה לעולה לר"א יקרב מסברא ולגבי ולד בע"מ בעי קרא, ומשני דהכא איכא סברא דגרע טפי. ופירש רש"י דהתם אינו דחוי כולי האי דהא משכח"ל בעוף נקבה לעולה, משא"כ הכא לא משכח"ל שלמים בע"מ בעוף. ויל"ע דלגבי אשם איתא בגמ' דמודה ר"א שאם הקדיש נקבה לאשם אין הולד קרב משום שאין כיוצ"ב בעוף ומאי שנא ולד בע"מ. וצריך לחלק דפסול נקבה לאשם לא מצינו כיוצ"ב להכשיר כלל, אך פסול מום מצינו להכשיר בעוף, ורק בשלמים לא מצינו, ואין פסול מום מתייחס באופן פרטי לשלמים.

ובתוס' הקשו דאם כן הקדיש עולה ונעשית בע"מ הולד יקרב אף לבר פדא אליבא דר"א, דהכא דמי לנקבה לעולה כיון שמצינו כיוצ"ב בעוף, ובגמ' משמע שלפי בר פדא בכל גוונא אזלא לרעיה, (כן ביאר ברכת הזבח קושייתם). ולכן פירשו דהכא גרע משום דלא קדוש כלל. ומלשונם משמע דאיירי במקדיש בע"מ מעיקרא, (וכתב השפ"א דלפי"ז אתי שפיר הרמב"ם הנ"ל, דלענין תם ונעשה בע"מ לא פליגי כלל), אך בגמ' בבכורות טו: מבואר להדיא דאיירי במקדיש תם ונעשה בע"מ. וצ"ל כמש"כ בשיטמ"ק דבעל מום גרע מנקבה לעולה כיון שיש לה פדיון, ונקבה לעולה אין לה פדיון עד שיפול בה מום. ועי' כתבי הגרי"ז דכיון שיש לה פדיון אקליש קדושתה וליכא קדושת הקרבה. [ולכאורה זה סותר לדברי הגר"ח פ"ג מאיס"מ דבעל מום אינו פסול טפי מרובע ונרבע, אלא שכיון שיש לו פדיון לא חלה בו הקדושה, אך לאחר שהוקדש אין זה פסול חמור, ומשמע שלא אקליש קדושתו, וצ"ע בזה].

בשיטמ"ק נסתפק לדעת בר פדא האם תמורת בע"מ נמי אזלא לרעיה. והקשה דאי אזלא לרעיה ל"ל קרא, הא בלא"ה איכא קדושה מקרא דטוב ברע או רע בטוב. ותירץ הגרי"ז דקרא קמ"ל שלאחר שתרעה יפלו דמיה לאותו קרבן ולא לנדבה, כיון שחל בו שם עולה, ובלא קרא מחמת עצם הקדושה ס"ד דלא חל בו שם עולה אלא קדוה"ג בעלמא, ודמיה יפלו לנדבה, ולהכי אצטריך קרא דחל שם עולה אך עדיין אפשר דלא קרבה. והקשה מדברי רש"י בבכורות טו: דכתב אליבא דאמת שלפי בר פדא דמיה יפלו לנדבה ולא לאותו קרבן, ולפי"ז אכתי קשה מאי קמ"ל קרא.

**דף יח ע"א**

**אי דאשם גמירי לה דלרעיה אזלא דכל שבחטאת וכו'**

הקשו תוס' מדוע לא קאמר אי דאשם זכר הוי, וכתבו דניחא ליה למפרך ממילתא אחריתי. והשיטמ"ק תירץ דכונת הגמ' לולד תמורת אשם. והנה לפי דבריהם דהגמ' קאי על ולדות צ"ע מאי פריך לרעיה אזלא הא תוס' להלן ע"ב ד"ה בדמיהן הוכיחו דלא נאמר כלל דין ולד אשם לרעיה כיון דבעלמא אינה בנקבה וליכא ולד. ולהלן יט: הוכחנו כן להדיא בגמ' שם, וצ"ע.

וברעק"א כתב ליישב קושיית תוס' עפ"י תוס' בנזיר כה. דהכא לא איירי על ולד אלא על תמורה, והיינו שעשה זכר לתמורת אשם ודינו לרעיה, ושפיר פריך כל שבחטאת מתה באשם רועה, אך בעולה ליכא לאוקמי קרא בתמורה, שהרי באמת קרב, ושפיר פריך דאי בולד הא זכר הוי.

**אלא קרא מבעיא ליה דאי עבר ומקריב קאי בעשה**

הקשה השיטמ"ק הא בלא"ה עובר באיסור משום שינוי קודש, שהרי זה נעשה עולה והוא שוחטו לשם אשם. ותירץ דכיון דמכח אשם קאתי לא הוי שינוי קודש. והביאור הוא דאף לאחר שניתק לעולה אכתי שם אשם עליו, עי' להלן (גדר דין רעיה) כמה ראיות לזה. ועי' שפת אמת דכל קושיית השיטמ"ק היא לר"ת דאף קודם ניתוק הוי עולה, אך לרש"י דקודם ניתוק הוי אשם שפיר יש לאוקמי קרא דאיסור עשה קודם ניתוק, דבכה"ג אינו עובר על שינוי קודש.

**אלא קרא ל"ל לכדר' הונא וכו'**

עי' להלן ע"ב ביאור פלוגתת רש"י ותוס' כאן. והנה לדעת ר"ת יש לפרש דברי ר"ע דפליג על ר' ישמעאל בסברת תירוץ השיטמ"ק דלעיל, דכיון דאיכא ניתוק מיד לעולה הרי בלא"ה הוא עובר על שינוי קודש, ושפיר קאמר דאין צריך קרא לאיסור עשה, שהרי קרא אשם הוא וכו' קמ"ל דמיד ניתק לעולה, ואם כן בלא"ה עובר משום שינוי קודש. אך לרש"י דקרא קמ"ל שקודם ניתוק בהוויתו יהא לשם אשם צ"ע מדוע אמר אינו צריך, הא שפיר אצטריך קרא לאיסור עשה קודם ניתוק.

**ר' אליעזר אומר ולד שלמים לא יקרב שלמים**

רש"י פי' דאזיל למיתה ורגמ"ה ריש פירקין והרמב"ם פי' דאזיל לרעיה. ופשוט שהדמים ילכו לשלמים ולא לנדבה, שהרי מדין תורה דין שלמים עליו לכל דבר, והוי כשאר בהמה שנפלה בה מום, דנפדית לשם אותו קרבן. והקשה הגרי"ז מה הועילו חכמים בתקנתם הא עדיין יגדל עדרים ובדמיהן יביא שלמים. ואפשר דכיון שצריך להמתין עד שיפול מום הוי טרחא גדולה ולא יבואו לידי כך. והנה לדעת ר' אמי דר"א מדין תורה קאמר ודאי נראה דאזיל לרעיה, דילפינן מקרא דאם זבח שהולד פסול מהקרבה ותו לא, ורק לדעת רחב"א דהוי דרבנן נקט רש"י שדינו למיתה. [מש"כ רש"י דודאי מסיני לא גמירי אלא ה' חטאות מתות צ"ב, דאי אמר ר"א בהדיא מתה שפיר כתב דעל כרחיך הוי דרבנן דאי מהלכה הא לא גמירי אלא חטאת, אך לר' אמי על כרחיך אזיל לרעיה, ומה שפירש דאזיל למיתה הוא רק מחמת הגזירה שלא יגדל עדרים, ומה"ת דנאמר כן מסיני, ומדוע הוצרך רש"י לשלול אפשרות זו].

**אמר ר' שמעון וכו' ועל ולד ולד תמורה שלא יקרב**

רש"י להלן כ: נקט דולד תמורה הוי כולד שני, והקשו הגר"א שם ותוס' רעק"א כאן מדאמר ר"ש ולד ולד תמורה, אלמא ולד תמורה הוי כולד שלמים. ובאמת בשיטמ"ק איתא דרגמ"ה ורש"י גרסו ועל ולד תמורה, ולפי"ז מבואר להדיא כרש"י דחשיב כולד שני.

**אמר ר' אמי וכו' ואם ולא ולד**

לדעת ר' אמי כתבנו לעיל דודאי אזיל לרעיה ולא למיתה, והא דאמר ר"ש שבולד ולד מודו חכמים שלא יקרב אין זה דומה לר"א, דלר"א אזיל לרעיה והכא למיתה משום דמוכחא שלגדל עדרים בעי לה. ועוד נראה דלר' אמי אף ולד תמורה לא יקרב דהא תמורה כשלמים שהולד פסול מהקרבה, ומש"כ רעק"א דר"א מודה בולד תמורה משום דלא שכיחא היינו לרחב"א.

הקשה הדבר שאול מדוע הוצרך ר"א קרא למעט ולד שלמים מהקרבה ולעיל בעינן קרא לרבות ולדות להקרבה. ולפי מש"כ לעיל בשם הגרי"ז לק"מ, דמסברא אף דולד קדוש כגידולין מכל מקום אין בו קדושת הקרבה, ואצטריך קרא לרבות קדושת הקרבה, ואתא קרא הכא לומר דאינו קרב בפועל אלא ירעה ודמיו יפלו לשלמים, ובלא קרא קמא דמיו היו נופלין לנדבה כמש"כ הגרי"ז לגבי ולד בע"מ.

**אלא מעתה וכו'**

הקשה הגר"א מדוע לא פריך ממתני', ותירץ דבמתני' י"ל דאתיא כחכמים ואתרוויהו פליגי, אך מברייתא שפיר פריך דלא משמע שר"א חולק בתמורה ובחליפין. ועי' חק נתן מש"כ עוד בזה.

**שמא יגדל עדרים עדרים**

כתב רש"י ובתודה היינו טעמא דלא גזר משום דתודה לא שכיחא. ובשיטמ"ק כתב שלפי רחב"א לא שנא תודה ול"ש שאר שלמים גזר ר"א מדרבנן, ואע"ג דמדאורייתא קריבי. והנה הרמב"ם פסק כר"ש דולד ולדה לא יקרבו בין בולד ולד שלמים בין בולד ולד תמורה ובין בולד ולד תודה. והקשה רעק"א מנ"ל דגזרו אף בולד ולד תודה, דלמא כיון שלא שכיחא לא גזרו כלל וכמש"כ רש"י לר' אליעזר דלא גזרו בתודה. ותירץ דלגבי ולד תמורה משמע מר"א דלא גזרו, דקאמר רק ולד שלמים לא יקרב, ועל כרחיך היינו טעמא משום דכיון שאסור לעשות תמורה אין זה שכיח ולא גזרו בלא שכיחא, ומכל מקום ר"ש גזר בולד ולד תמורה, אלמא גזירה דולד ולד היתה גם במקום שלא שכיחא, ושפיר כתב הרמב"ם דהוא הדין בולד ולד תודה. והנה לפי השיטמ"ק דלר"א גזרו אף בולד תודה מעיקרא לק"מ. [ומה שדייק דר"א מודה בולד תמורה דלא גזרו וביאר משום דלא שכיחא, הנה לרש"י דולד תמורה חשיב כולד שני בלא"ה אתי שפיר, דהא ולד תמורה אף לרבנן גזרו ולא הוצרך ר"א להזכיר זאת, וכ"כ הרש"ש].

אך הקשה מדוע פסק הרמב"ם כר"ש הא איכא סתם משנה לקמן דבתודה אף ולד ולד יקרב ודלא כר"ש, והוי מחלוקת ואח"כ סתם. ולולי הרמב"ם י"ל דבתודה לכו"ע לא גזרו משום דלא שכיחא ואין זה סתם ואח"כ מחלוקת, אך להרמב"ם עצמו קשה.

**אמר רבה מסתברא לא נחלקו שלא יקרבו אלא יקרבו**

לרבה אי אפשר לומר כר' אמי דר"א מדין תורה קאמר, דאם כן מה בין ולד שלמים לולד ולד, ועל כרחיך ס"ל כרחב"א ובולד ולד לא גזרו.

**דף יח ע"ב**

**מעצרת בעי מיכליה**

הקשו האחרונים מדוע לא פריך לרבא מהאם גופא, דעל כרחיך איירי בנתעברה לאחר שהקדישה, וכיון שזמן העיבור של פרה הוא ט' חדשים הרי יכל להקריבה ברגל קודם ועבר בעשה כל יום. עי' שפת אמת עולת שלמה ועוד אחרונים.

**אי הכי מאי אסהדותיה**

רש"י ותוס' פי' דפריך על ב' התירוצים, אך השפ"א כתב לפרש דפריך רק לר' אשי, דלרבא י"ל דאפי' היה חולה צריך להביאו מיד דהא רבא אמר שאם לא הביאו ברגל ראשון עובר בכל יום, אלמא אין זה דין רק ברגל עצמו אלא מרגל ואילך, ואם כן בחולה נמי.

**יכול יהו כולן טעונות לחם וכו'**

צ"ע מדוע בעינן תרי קראי בחליפי תודה דקרב ואין טעון לחם. ותירץ הגרי"ז עפ"י מש"כ לייסד דרק מה שנחשב לחליפי התודה אינו טעון לחם, ונפק"מ בג' בהמות דאם קרבה ראשונה אף שהשניה אינה טעונה לחם השלישית טעונה לחם, דאינה נחשבת חליפי ראשונה, ואף שאינה באה בתורת עיקר חובתו מכל מקום טעונה לחם. והשתא בעינן חד קרא ללמד שיקריב רק אחד מהם לעיקר חובתו, והשני נחשב לחליפיו, והדר אתא קרא ללמד מה עושים בחליפי תודה וקמ"ל דקרב בלא לחם.

**הקדמה לסוגיין ג' סוגי רעיה**

א. תנן במס' שקלים פ"ב מותר קיני זבין קני זבות קני יולדות חטאות ואשמות מותרן נדבה, זה הכלל כל שהוא בא לשם חטאת ולשם אשם מותרו נדבה, מותר עולה לעולה מותר מנחה למנחה מותר שלמים לשלמים מותר פסח לשלמים. כלומר, דבמותר חטאת ואשם כיון שאינו בא בנדבה נאמרה הלמ"מ שדמיה יפלו לנדבה, (מלבד קרבן פסח דאף שאינו בא בנדבה קיי"ל דמותרו שלמים). והנה הדין שמותרו נדבה הוא הלמ"מ, והדר אתיא מדרש יהוידע הכהן ללמד על ההלכה דהאי נדבה היינו עולת נדבה, שהבשר לה' והעורות לכהנים, לאפוקי שלמים. ונחלקו תנאים בהאי עולה, לחכמים היינו עולת נדבת צבור, דמים לשופרות ובהמות לקיץ המזבח, ולר' אלעזר היינו נדבת יחיד, ונפק"מ במאי דהוי נדבה שאין טעון סמיכה ונסכים באים משל צבור ולא משלו ואם נדר להביא עולה אין יוצא בזה ידי חובתו, משא"כ מותר עולה לעולה הוי אף לחובת עולה.

ב. קיי"ל מהלמ"מ דכל שבחטאת מתה באשם רועה, ולר' אליעזר דלכל דבר היה עושה אשם כחטאת ליכא הלכה, והרי זה בכלל ההלכה דה' חטאות מתות, עי' להלן כ:. וקאמר ר' הונא אשם שניתק לרעיה והקריבו סתם כשר לעולה, ובפסחים עג. מקשינן אי לא בעי עקירה אפי' קודם ניתוק נמי, ומשני גזירה אחר כפרה אטו קודם כפרה. ומבואר בגמ' דקודם ניתוק אין סתמו לעולה רק מדרבנן, אך מהתורה מיד אחר כפרה נעשה עולה. והקשו הראשונים דלעיל יח. ובזבחים ה: משני על קושיא זו אמר קרא הוא בהווייתו יהא, ומבואר שמדין תורה עד הניתוק נשאר בהווייתו דהיינו אשם. ונאמרו בזה ג' שיטות ראשונים, רש"י לעיל נקט דילפינן מהאי קרא דקודם ניתוק פסול לגמרי, וצ"ל בשיטתו דפליגי הסוגיות אי הוי דאורייתא או דרבנן. ר"ת נקט דלא פליגי, והקרא מלמדינו דמה שאמור להיות אחר ניתוק דהיינו לעולה בהווייתו יהא מיד אחר כפרה, ונעשה עולה מיד. ולפי"ז הלמ"מ דכל שבחטאת מתה באשם רועה אין הכונה רועה אלא באשם עולה, דהא נעשה עולה מיד, אלא דכיון שגזרו חכמים שקודם ניתוק יהא פסול אף בדיעבד ואחר ניתוק לכתחילה מיהא צריך למוכרו ורק בדמיו יביא עולה, קרי ליה באשם רועה, והיינו לאחר הדרבנן. תוס' במנחות ד: הביאו גי' רשב"ם בפסחים אי הכי אפי' לכתחילה נמי, והיינו אחר ניתוק, ועל זה משני גזירה וכו', וכן הוא ברמב"ם פ"ד מפסה"מ הט"ו כמש"כ הלח"מ שם, ולפי"ז לכו"ע קודם ניתוק הוי אשם מהתורה.

ובהא דנאמרה הלכה דה' אשמות דינם לרעיה יל"ע מה נתווסף כאן יותר מההלכה דמותר אשם לנדבה, בשלמא ולד אשם ותמורת אשם אין זה מותר, שהרי קודם שכיפרו יכול להתכפר בהם, אך אבודה ועברה שנתה ומתו בעליה אי אפשר להביא אשם בנדבה וממילא נעשה מותר, ומה נתחדש בזה דאזיל לרעיה. ונראה דמותר אשם לנדבה אין איסור כלל להקריב אותה עצמה לעולה, דלא חל בה שום דיחוי אף לכתחילה אלא שדינה לעולה ולא לאשם, משא"כ בדין ה' אשמות מלבד הא דנעשה לעולה נאמר הלכה שלא יקריבנו לכתחילה לעולה אלא ירעה וישתמש בדמיו. ולפי"ז נראה לכאורה דמיד כשנעשה מותר הרי זה נעשה עולה, ואין צריך ניתוק אף לרש"י, ולכתחילה יקריבנו מיד לעולה. וצ"ע בזה. אך לדעת ר"ת דאף בה' אשמות דאזלי לרעיה אין זה מדין תורה, ובהלכה נאמר רק דבאשם הוי עולה, צ"ע מה הנפק"מ מדין תורה בה' חטאות טפי מכל מותר אשם, וצ"ע.

ג. במס' פסחים צז: תנן המפריש נקבה לפסחו או זכר בן ב' שנים ירעה עד שיסתאב וימכר ויפלו דמיו לנדבה, כן גרסו רש"י כת"י רבינו חננאל ורמב"ם בפיה"מ שם. אך ר"ת גרס ויפלו דמיו לשלמים, וכן גרס רש"י בתשובות והועתק ברש"י לפנינו שם, עי' מהרש"א שם. וכן הוא בתוספתא שם כפי שהובאה בהמשך הסוגיא. ועיקר פלוגתתם מה הכונה ש"מ יש דיחוי בדמים, דלפי ר"ת הכונה דאף שמעיקרא היה קדוש רק לדמיו מכל מקום חל בו דין דיחוי ואינו קרב גם לאחר שעבר הדיחוי, כגון הכא שהפריש נקבה לפסח אף דעיקר הקדושה היא לימכר ולהביא בדמיה פסח, כיון שנדחתה מהקרבה לפסח שוב נדחתה אף משלמים, אך הדמים שפיר יפלו לשלמים. והתוס' בכמה מקומות הקשו לפי"ז דכל דיחוי מעיקרא הוא גם דיחוי בדמים, ותירצו בכמה אופנים. משא"כ שיטת ר"ח וסייעתו דיש דיחוי בדמים הכונה דלאחר שנדחה מהקרבה משום שיש דיחוי בבע"ח ודיחוי מעיקרא הוי דיחוי הרי זה נדחה גם מדמיו, והדמים יפלו לנדבה כדין מותרות דמתני' דשקלים. ולפי"ז המפריש נקבה לפסחו הא דאין קריבה היא עצמה שלמים משום שיש דיחוי בבע"ח ודיחוי מעיקרא הוי דיחוי, ולאחר שנדחית מהקרבה מהטעמים הנ"ל הא דיפלו הדמים לנדבה ולא לשלמים הוא משום שיש דיחוי בדמים. ומש"כ תוס' פסחים שם דקודם פסח יפלו דמיו לפסח היינו לדעת ר"ת, אך לדעת ר"ח כיון שיש דיחוי בדמים בכל גוונא הדמים יפלו לנדבה. ורש"י בבכורות טו: כתב דולד בע"מ ירעה ויפלו דמיו לנדבה, והיינו כשיטתו בכת"י דיש דיחוי בדמים, דלפי ר"ת יפלו דמיו לאותו קרבן של האם. ויותר מזה מצינו בתוס' בזבחים ד. ד"ה וישנן, דכתבו והכי נמי הוי בהפריש שתי שלמים או שתי עולות לאחריות, והתם אזיל לנדבה אפי' בלא דיחוי, עי' מש"כ שם ליישב מאי שנא ממתני' דשקלים.

והנה לקמן יט: תנן המפריש נקבה לאשם תרעה עד שתסתאב ותמכר ויביא בדמיה אשם, ואם קרב אשמו יפלו דמיו לנדבה. ויל"ע דבשלמא לדעת ר"ת וסייעתו קודם שקרב אשמו אין זה מותר והדמים יפלו לאשם, ולאחר שקרב אשמו הו"ל מותר וקיי"ל מהלמ"מ שמותר אשם לנדבה, אך לדעת ר"ח וסייעתו צ"ע דאפי' קודם שקרב אשמו הדמים יפלו לנדבה דיש דיחוי בדמים. וצ"ל דפליגי תנאי האם יש דיחוי בדמים, ותנא דפסחים חולק בזה על תנא דתמורה. וכן הרמב"ם פ"ד דפסה"מ הט"ז פסק דהמפריש נקבה לאשמו תרעה עד שיפול בה מום ותמכר ויביא בדמיה אשם, ואם הקריב אשמו יפלו דמיה לנדבה. ובפ"ד מקרבן פסח ה"ד המפריש נקבה לפסחו ירעה עד שיפול בו מום וימכר ויביא בדמיו פסח, ואם נפל מום אחר שהקריב פסחו יביא בדמיו שלמים. ולהנ"ל צ"ל דפסק אין דיחוי בדמים כסתם משנה דתמורה, ועי' כתבי הגרי"ז להלן יט. מש"כ בזה.

**גדר דין רועה**

יש להוכיח ג' ראיות דאף לאחר ניתוק לעולה נשאר שם אשם עליה, א, השיטמ"ק והשפ"א כתבו בדעת ר' ישמעאל שאם ישחט לשם אשם אינו עובר משום שינוי קודש. ב, תוס' כאן ד"ה בדמיהן הקשו מדוע אין על ולד התמורה דין ולד אשם למיתה, אלמא עדיין שם אשם עליה, וכפי שיתבאר שם. ג, רש"י בפ"ק פירש תירוצו של רבא דבולד תמורת אשם אין שם עולה על אמו משום שאין אשם בעוף, ואף דאיכא עולה בעוף, אלמא שם אשם עליה.

ומאידך י"ל דאף לרש"י דבעי ניתוק כמש"כ לעיל מכל מקום קודם ניתוק נחשב כעומד לעולה. דהנה לעיל ט: מבואר דכאשר ניתק לעולה חשיב ב' קדושות בבהמה אחת, ומספק"ל האם לר"ש אפשר לעשות תמורה פעם שניה, וכתב רש"י שם דאשם שכיפרו בעליו באחר סתמיה לשם עולת נדבת צבור קאי, ומשמע קצת דאיירי קודם מעשה ניתוק מדלא כתב שע"י הניתוק עומד לעולת נדבת צבור, (וכבר העיר בזה הגרמ"ד שם), ומכל מקום חשיב קדושה אחרת מחמת שעומד לינתק לעולה. ועפי"ז כתבנו שם ליישב דברי רש"י דעומד לנדבת צבור, והא אין צבור עושין תמורה כלל, וכתבנו שם דאיירי דוקא קודם ניתוק דאכתי לא נעשה עולת צבור, ומכל מקום חשיב קדושה אחרת משום שעומד לינתק לעולה.

**תמורת עולה ולד תמורה וכו'**

כתב רגמ"ה ואע"ג דההיא תמורה נקבה דלא חזיא לעולה קדשה כדתנן בפ"ק ממירין מן הזכרים על הנקבות ומן הנקבות על הזכרים. ומשמע דהוא חידוש מיוחד בתמורה דחל תמורת עולה על נקבה. ויל"ע האם צריך לדין מיגו דנחתא ולר' שמעון דלהלן יט: באמת לא חייל, או שמא כיון דתמורה חלה על בע"מ הרי היא חלה גם על נקבה לעולה בלא מיגו דנחתא.

**המפריש נקבה לעולה וילדה זכר ירעה עד שיסתאב**

כתב רגמ"ה לנדבת צבור וכו' וכל שכן אמו דרועה. וצ"ע מאי שנא מהא דתנן להלן יט: דהמפריש נקבה לאשם קודם שקרב אשמו הדמים יפלו לאשם, ואם כן בעולה נימא דהדמים יקרבו עולה. ולפי מש"כ לעיל בהקדמה אתי שפיר, דרגמ"ה סובר כשיטת ר"ח וסייעתו דכל שנדחה גופו אף הדמים נדחים, ופי' רגמ"ה מתני' דהכא כמתני' דפסחים שיש דיחוי בדמים, ומתני' דלהלן לגבי אשם ס"ל דאין דיחוי בדמים. ובזה יש לבאר מש"כ רגמ"ה וכ"ש אמו דרועה, דלכאורה אמו פשיטא שהרי אינה ראויה לעולה, אלא כונתו דרועה ודמיה לנדבת צבור ולא לעולת יחיד.

**גדר קדושת נקבה לעולה לאשם ולפסח**

**דעת הגרי"ז בסוגיא זו**

בחי' מרן רי"ז הלוי עמ' ע"ח נחלק עם הגרח"ע בהא דאיתא בקידושין ז. האומר רגלה של זו עולה קדושה ואינה קריבה ש"מ יש דיחוי בדמים, דהגרח"ע פי' שהמקדיש רגל לחוד חל על הרגל רק קדושת דמים ולא קדה"ג, והגרי"ז נקט דחל קדה"ג בלא קדושת הקרבה, וזהו קדושת דמים דסוגיא שם. והוכיח כן דהא לגבי נקבה לפסח נמי אמרינן כן בפסחים צח. והתם ודאי איכא קדה"ג דהא תנן ירעה עד שיסתאב אלמא בעי מום. והא דקרי ליה קדושת דמים היינו משום שאין בה קדושת הקרבה, וכדמוכח בזבחים פה. דמודה ר"ע בעולת נקבה שתרד דכמאן דקדם מומה להקדשה דמיא, ומבואר דעיקר הטעם דתרד הוא משום שדמיא למקדיש בע"מ שמעיקרא לא חלה קדושה, ולכאורה במקדיש בע"מ הוי קדושה לימכר ובנקבה לעולה איכא מיגו דנחתא וחייל קדה"ג, ועל כרחיך דאף בנקבה לעולה חסר בקדושת הקרבה מעיקר קדושתה, ומחמת כן קרי ליה קדושת דמים.

וצריך להוסיף דאף שכתב הגר"ח פ"י מאיסו"מ דכלאים וטריפה ויוצ"ד קדושים קדה"ג בלא קדושת הקרבה, ואף בהמה שקדושה קדושה מעליא ונטרפה פקע ממנה קדושת הקרבה, לא דמי להכא, דהא לעיל סוף פ"ב ביארנו דמחמת כן אין כלאים וטריפה ויוצ"ד עושין תמורה, ואילו נקבה לעולה עושה תמורה כמש"כ הרמב"ם סוף פ"א דתמורה, ועל כרחיך דאין זה הפקעה גמורה מקדושת הקרבה ככלאים וטריפה אלא חיסרון מועט, וכן הוא ברגלה של זו עולה.

עוד כתב (ד"ה והנה), דבקידושין שם מבואר לגבי בהמה של ב' שותפין והקדיש חציה וחזר ולקח חציה השני והקדישה, קדושה ואינה קריבה מדין דיחוי, ועושה תמורה ותמורתה כיוצ"ב דקדושה ואינה קריבה. ולפי האחיעזר דהוי קדושת דמים בעלמא צ"ע מדוע לאחר שהקדיש חציה השני לולי דין דיחוי היתה בר הקרבה, הא חציה הראשון קדש רק לדמיו, ואיך יעשה אח"כ לקדה"ג, ולדעת רש"י לעיל י: לא אמרינן מיגו דנחתא לאחר מעשה ההקדש. ומוכח דלגבי רגלה של זו עולה נמי הוי קדושת הגוף שאין בה קדושת הקרבה, ובזה שפיר י"ל דמיד כשראוי לחול קדושת הקרבה הקדושה מתפשטת ונשלמת, ולמ"ד אין דיחוי בבע"ח הבהמה קרבה, וכן באמת פסק הרמב"ם. ורק מקדושת דמים לקדה"ג דבעינן למיגו דנחתא לא אמרינן לאחר החלות שיתפשט (לדעת רש"י הנ"ל) אך מקדה"ג בלא קדושת הקרבה לקדושת הקרבה הרי זה מתפשט מאליו, ורק מדין דיחוי אינה קריבה.

ומעתה חקר הגרי"ז (ד"ה ובעיקר) מה נאמר בדין דיחוי, האם נאמר עיכוב בהתפשטות הקדושה, דזה נשאר בגדר קדושת הגוף בלא קדושת הקרבה, ומה שאינו קרב לאחר הדיחוי הוא מחמת חיסרון דחסר לבהמה קדושת הקרבה ולא מחמת פסול חיובי. או שמא כיון שירד סיבת הפסול כגון שחזר ולקח חציה והקדישה באמת נשלם קדושת הקרבה, ודין דיחוי הוא פסול חיובי, דחל עליו פסול הקרבה. ונפק"מ בהא דאמר ר' יוחנן שלאחר שחזר והקדיש חציה השני אינה קרבה ועושה תמורה ותמורתה כיוצ"ב, מדוע התמורה אינה קריבה, דאם חוזר קדושת הקרבה והוי פסול חיובי של דיחוי על כרחיך צ"ל דפסול חיובי נמי עובר לתמורה, אך אם נאמר שדין דיחוי מהני לעכב את התפשטות הקדושה אין ראיה שפסול חיובי של דיחוי עובר לתמורה אלא שאין בתמורה קדושת הקרבה טפי מאשר הבהמה עצמה ולכן תמורתה כיוצ"ב.

ודייק מלשון ה"ר חיים בתוס' זבחים יב: דהוי פסול חיובי, דה"ר חיים ביאר דיש דיחוי בדמים היינו שאף תמורתה כיוצ"ב, דס"ד דכיון דאינה קדושה אלא לדמים לא אלימא להתפיס התמורה ולדחותה מקדושתה, והיינו דלא אלימא להחיל את הפסול דיחוי לתמורה, ומשמע מהס"ד דהוי פסול חיובי. אך מלשון הרמב"ם דייק לאידך גיסא, דכתב וכן כל בהמת הקדש שאינה קריבה מפני תחילת הקדשה הרי תמורתה כמוה, ומשמע שהסיבה שתמורתה כיוצ"ב היא מחמת חיסרון בעיקר ההקדש, אלמא לאחר הדיחוי עדיין נשאר חיסרון בגוף הקדושה, ולכן התמורה כמותה דאין לתמורה מהיכן לקבל קדושת הקרבה, דאם הקדושה היתה מתפשטת אף לאחר דין דיחוי והוי פסול חיובי אין זה עובר לתמורה, דבתמורה לא חל הפסול מעולם. עיי"ש שהוכיח עוד ראיות לדבריו. ולפי"ז י"ל דאף בשיטת ה"ר חיים דלולי דיחוי בדמים ס"ד דהוי פסול חיובי ואין הפסול עובר לתמורה, אך דיחוי בדמים קמ"ל שהדיחוי הוא מניעת התפשטות הקדושה וממילא דיחוי זה עובר גם לתמורה, וכנ"ל. ועי' עוד באבי עזרי פ"ד מתמורה שהוכיח כן מכמה ראיות.

והנה פשיטא ליה להגרי"ז דאם אין דיחוי בבע"ח הרי הקדושת הקרבה מתפשטת, דאל"ה כיצד הוכיח ר' יוחנן בכל הנך מקומות שיש דיחוי בבע"ח, דלמא אינה קרבה אף כשירד סיבת הפסול משום שאין הקדושה מתפשטת מאליה ונשאר חיסרון בקדושת הקרבה. ועל כרחיך דלעולם הא בהא תליא, דאם אין דיחוי בבע"ח הקדושה חוזרת ומתפשטת והיא עצמה קרבה, ורק אם יש דיחוי בבע"ח יש לחקור האם הוי פסול חיובי של דיחוי או דהוי מניעת התפשטות הקדושה. ומה שפסק הרמב"ם לגבי בהמה של ב' שותפין דאין דיחוי בבע"ח ולגבי נקבה לפסח דיש דיחוי ואינה קרבה לשלמים וכן אין ולדה קרב פסח, היינו משום דדיחוי דנקבה לעולה ולפסח גרע טפי מבהמה של ב' שותפין.

סתירה בדברי הגרי"ז

אמנם מה שהסיק הגרי"ז במכתב שדיחוי גורם למניעת התפשטות הקדושה צ"ע מדברי הגרי"ז עצמו בספרו, דהנה בסוף הסוגיא מבואר דהא דפליגי ר' אלעזר וחכמים במקדיש נקבה לפסח האם הולד קרב הוא עצמו לפסח או רק דמיו הוא באופן שהקדיש בהמה מעוברת לפסח, דהולד אינו קדוש מטונא דאמו אלא מחמת מעשה דידיה, ולכן לר' אלעזר הוא עצמו יקרב לפסח ולא חל בו דין דיחוי. והרמב"ם פ"ד מתמורה ה"ז כתב ולד תמורת הפסח כתמורת פסח וכו', הפריש נקבה לפסחו וילדה או שהפרישה מעוברת היא וולדה ירעו עד שיפול בהן מום ויביא בדמיהן פסח. והקשה הלח"מ הא קיי"ל כר' יוחנן דאם שיירו משוייר ומדוע חל בו דין דיחוי. ותירץ דהרמב"ם פסק שיירו אינו משוייר ומכל מקום אדם מתכפר בשבח הקדש. ובלק"ה תמה דהגמ' דחתה אוקימתא זו, ולכן תירץ דכיון שבחדא קדושה אקדיש האם עם הולד ובאמה ודאי לדמי אקדשה דהיא אינה ראויה לפסח ה"נ גם הולד לדמי. ומשמע דהוי אומדנא דאינו מתכוין להקדיש הולד אלא לדמי כמו האם ולכן חל בה דין דיחוי. ודבריו צ"ע דהא לגבי הולד נימא מיגו דנחתא שהרי הולד זכר וראוי לפסח. ועוד קשה לפי מש"כ הגרי"ז דבאם חל קדושת הגוף בלא קדושת הקרבה איך יעשה קדושה כזו בעובר שהוא זכר.

ותירץ הגרי"ז הל' תמורה דהנידון אם שיירו משוייר או לא, דהיינו אם עובר ירך אמו וחל מטונא דאמיה או דלאו ירך אמו וחייל מעשה דידיה, הוא רק במעשה ההקדש, אך לאחר שחל ההקדש מדין קרבן ודאי הוי קרבן אחד עם האם, וכדחזינן מהא דנאכל ליום ולילה כאמו, ולכן אף לר' יוחנן דהוי מעשה הקדש דידיה ס"ל לחכמים שחל דיחוי האם על העובר, עיי"ש שהרחיב בזה, ושפיר פסק הרמב"ם כרבנן וכר' יוחנן ואין בזה סתירה כלל. וכבר תמה האבי עזרי שם על דבריו איך יעבור הדיחוי לולד, הא דיחוי הוי חיסרון בקדושת הקרבה, ולולד הרי ליכא חיסרון בעיקר הקדושה דהא חייל מחמת מעשה דידיה, ולא שייך בו דיחוי כלל. ואולי יש לדחוק בדעת הגרי"ז דכיון שמיד בשעת ההקדש הם נחשבים כקרבן אחד והאם דחויה מהקרבה הרי זה גורם אף למעשה דידיה בולד להיות דחוי מהקרבה, ודוחק.

ויתכן לומר בדעת הגרי"ז דתרתי איתנייהו, שבכח דין דיחוי לעשות ב' דברים, כאשר חסר בקדושת הקרבה יש בכחו למנוע התפשטות הקדושה וישאר בחיסרון קדושת הקרבה, ומחמת כן החיסרון חל גם בתמורה ולכן תמורתה כיוצ"ב, ומלבד זה יש בכח הדיחוי לעשות פסול חיובי אף במקום שאין חיסרון קדושת הקרבה, ולכן שייך לומר שחיסרון זה עובר לולד כמש"כ הגרי"ז בספרו. ואם כנים הדברים יהיה מוכח מדברי הגרי"ז שיש הבדל בין תמורה לולד בדין דיחוי, דתמורה מקבל מהמקור רק את החיסרון השלילי, דאין לו מהיכן לחול קדושת הקרבה, כמש"כ הגרי"ז במכתב, משא"כ ולד כיון דהוי קרבן אחד ממש עם אמו הרי הוא מקבל גם את החיסרון החיובי של פסול הקרבה, וכמש"כ הגרי"ז בספרו. ולפי"ז פלוגתת ר"א ורבנן היא בתרתי, (ושניהם מטעם אחד), דר"א שמכשיר את הולד על כרחיך ס"ל שאין דיחוי בבע"ח ואינו מקבל מהאם לא את הפסול החיובי ולא את השלילי והרי הקדושה חוזרת ומתפשטת, ואילו לרבנן כיון שיש דיחוי בבע"ח יש לולד גם את החיסרון החיובי וגם את השלילי דהיינו שאין קדושת הקרבה.

[יש להעיר בדברי הגרי"ז בספרו שם דר"א ורבנן פליגי לגבי ולד נקבה לפסח האם קרב שלמים או ימכר, וביאר הגרי"ז דחכמים סוברים שדיחוי האם מהני אף לולד ור"א סובר שדיחוי האם לא מהני לולד. ודבריו צ"ע דהא בכריתות כח. מקשינן מר' שמעון דולד פסח יקרב הוא עצמו על ר' אושעיא דיש דיחוי בבע"ח, ומוכח שאם יש דיחוי בבע"ח פשוט שאין הולד קרב, או משום דמונע מהתפשטות הקדושה או משום שאף דיחוי חיובי עובר לולד וכנ"ל, וכן בתוס' להלן כו: נקטו שר"א ורבנן פליגי האם יש דיחוי בבע"ח, ומוכח שאם יש דיחוי בבע"ח אף הולד לא קרב, ואין צד שהאם דחויה והולד אינו דחוי].

**דעת ר' אהרן בסוגיא זו**

במשנת ר' אהרן קדשים סי' י"ג סק"ה נקט לגבי נקבה לעולה דמיגו דנחתא מהני להחיל קדוה"ג אך ליכא קדושת הקרבה, וכנ"ל. [ונקט בגדר הדבר דבאמת הוי קדושת דמים בעלמא אלא שמדין מיגו דנחתא נעשית הקדושת דמים לקדושה בגוף הבהמה לגבי הא שאי אפשר לפדותו בלא מום, ומחמת כן לבד עושה תמורה. וכן דייק מרש"י יט: לגבי מיגו דנחתא דמהני להא מילתא דבעי מומא, וכן בהגהות הגר"א כז: אות ד', אע"ג דלא קדיש אלא לדמי, קדיש קדה"ג לזה דבעי מום. ואין זה ראיה כ"כ, דרש"י והגר"א בעיקר אתו לאפוקי הקדיש זכר לדמיו דחל קדוה"ג גמורה]. וקרי ליה קדושת דמים בגמ' בפסחים משום שעיקר הקדושה היא לדמיה אלא שזה נקבע בגופו לגבי שאי אפשר לפדות בלא מום. וחקר בסק"ו האם כשם דאמרינן מיגו דנחתא מקדושת דמים לקדה"ג שכאשר יכולה לחול קדה"ג מיד חלה (כן נקט בפשיטות, ודלא כמו שהוכיח הגרי"ז מרש"י דמיגו דנחתא מהני רק במעשה ולא בחלות) כך אמרינן מיגו דנחתא מקדושת הגוף בלא הקרבה לקדוה"ג בהקרבה, דכאשר ירד סיבת הפסול פשטה קדוה"ג מאליה לקדושה גמורה, אלא דיפסל בפועל להקרבה מדין דיחוי חיובי. או שמא אין הקדושה מתפשטת מאליה, ואף בלא דין דיחוי (ודלא כהגרי"ז שבלא דין דיחוי ודאי הקדושה מתפשטת), ולפי"ז אף למ"ד אין דיחוי בבע"ח כשיורד הפסול אין הקדושה מתפשטת ואינה קרבה.

ונקט דפליגי בזה אמוראים, דהנה ר' יוחנן שהוכיח בפסחים מהא דהמקדיש נקבה לעולה תמכר לשלמים ולא תקרב היא עצמה דיש דיחוי בבע"ח, ומוכח דס"ל שהקדושה מתפשטת מאליה ונפסל רק מדין דיחוי. ומאידך הוכיח מג' מקומות בסוגיין דאין הקדושה מתפשטת כיון שחל קדה"ג קלושה, וגרע מקדושת דמים בעלמא דהיכא דמצי חייל לגמרי חייל. [ולא העלה כלל צד שהדיחוי גופא עושה מניעת התפשטות הקדושה כהגרי"ז ואבי עזרי, אלא נקט בודאי שדיחוי הוא פסול חיובי, ועפ"י דבריו יישב שיטת הרמב"ם לגבי בע"ח נדחין וכפי שיבואר להלן, משא"כ לפי הגרי"ז].

א, ביאר בזה פלוגתת רבא ורבב"ח האם חכמים מודים בתמורה דולד נקבה לעולה יקרב עולה, דרבא סובר כיון שתחילת הקדושה באה מעולה שיש בה קדושת הקרבה שפיר קרבה. והביאור בזה דלאחר שחלה קדושת הקרבה שוב אינה נפקעת, והתמורה נחשבת כסוף הקדש ושפיר חל בה קדושת הקרבה אף שהיא נקבה לעולה, ולכן הולד קרב. ולכן המקדיש מתחילה נקבה לעולה כיון שלא חלה קדושת הקרבה אף הולד אינו קרב, כיון שאין הקדושה מתפשטת מאליה, משא"כ בולד נקבה של תמורה כיון שחל בה קדושת הקרבה הולד קרב. ואף שבאם איכא דין דיחוי חיובי רבא סובר שאין בע"ח נדחין וכאשר יש סיבה שירד הפסול שוב הוא עצמו קרב, ולכן הולד שאין בו פסול נקבה לעולה שפיר קרב הוא עצמו. ולדבריו באמת אין ראיה ממתני' דפסחים שיש דיחוי בבע"ח, שהרי באם ליכא קדושת הקרבה ואין הקדושה מתפשטת מאליה, ולכן אף בלא דיחוי אין הולד קרב. ובדעת רבב"ח שלא חילק בזה כתב לפרש ב' אופנים, א, ס"ל שהקדושה מתפשטת מאליה, ואין מקום לחלק בין מקדיש נקבה לעולה מתחילה לבין תמורה, ולדידיה שפיר יש להוכיח מהא דאין הולד קרב לפסח שיש דיחוי בבע"ח כר' יוחנן. ב, ס"ל דאף בסוף תמורה ליכא קדושת הקרבה. [לדעת הגרי"ז שרבא אינו סותר לר' יוחנן ומודה שבע"ח נדחין יש לבאר דבעלמא דיחוי מהני רק מניעת התפשטות הקדושה, ולכן אין הולד קרב, אך בתמורה דאיכא קדושת הקרבה וכנ"ל שפיר הולד קרב ולא איכפת לן מדין דיחוי. אך לפי מש"כ הגרי"ז בספרו דפסול חיובי של דיחוי נמי עובר לולד וכמקדיש בהמה מעוברת, אי אפשר לפרש כלל דברי רבא כדלעיל, ועל כרחיך הוי סברא בעלמא דכיון שתחילת הקדושה היתה כהוגן מודו חכמים שפסול דיחוי של האם אינו עובר לולד והולד קרבן].

ועפי"ז יתיישבו דברי רגמ"ה בסוגיין, דהנה רגמ"ה פי' קושיית הגמ' מדוע לא פליגי נמי ברישא בין על התמורה עצמה ובין על הולד, והנה התמורה עצמה ודאי אינה קריבה לעולה שהרי היא נקבה, וצ"ל דאזיל לשיטתו דמחמת דין רעיה יפלו דמיה לנדבה, ושפיר פריך מדוע לא פליגי חכמים אף ברישא בין לגבי התמורה בין לגבי הולד, לגבי התמורה דיפלו דמיה לנדבה ולא לעולה ולגבי הולד שולד תמורה לא יהיה קרב. ולפי"ז מוכח דפלוגתת ר"א וחכמים אינה רק לגבי הולד האם הדיחוי עובר לולד, אלא בגוף הפסול שאצל האם דלפי חכמים איכא חיסרון קדושה ומחמת כן יפלו דמיה לנדבה ולא לאותו קרבן, וכמש"כ לעיל דזה יסוד שיטתו של ר"ח וסייעתו, ולכן גם הולד אינו קרב, ולפי ר"א הוי פסול חיובי ואין כאן דיחוי ולכן יפלו דמיה לעולה והולד קרב. אך יש להעיר דלפי"ז לר' אלעזר עולת נקבה לר"ע אם עלתה לא תרד.

ב, עוד ביאר בזה פלוגתת רבא ור' חסדא האם ר' אלעזר מודה בנקבה לאשם שלא יקרב הוא עצמו, ושאני נקבה לעולה שישנו בעוף. דרבא סובר שאף לר' אלעזר אין הקדושה מתפשטת מאליה וכל שאין באם קדושת הקרבה אין הולד קרב, אלא דס"ל דבמקדיש נקבה לעולה כיון שישנו בעוף חייל מתחילה קדושת הקרבה, וממילא הולד נמי קרב, (ומדין דיחוי כבר כתבנו דס"ל שאין דיחוי בבע"ח), ובזה פליגי רבנן דלא מהני סברת ישנו בעוף להחיל באם קדושת הקרבה. משא"כ בנקבה לאשם דאינה בעוף וליכא קדושת הקרבה באם מודה ר' אלעזר שאין הולד קרב. ור' חסדא ואביי שלא חילקו בכך ס"ל דלר' אלעזר קדושת הקרבה מתפשטת מאליה וכדעת ר' יוחנן שהוכיח מרבנן שיש דיחוי בבע"ח, ולכן אין מקום לחלק בין עולה לאשם.

ג, בסוגיא להלן יט: אמר ריב"ח דר' אלעזר מודה בנקבה לאשם שאין הולד קרב לאשם כיון שאינו בעוף, וכדאמר רבא לגבי ולד תמורת אשם, ואילו ר' אבין בר כהנא פליג עליה להלן כ: דלר' אלעזר אף ולד נקבה לאשם הולד קרב, וכדעת ר' חסדא ואביי שם.

ובעיקר פלוגתת ר"א וחכמים אליבא דרבא וריב"ח האם מהני ישנו בעוף לומר שתחול באם קדושת הקרבה כתב ר' אהרן דפליגי בזה תנאי בדעת ר' שמעון דבמקדיש נקבה לאשם לא אמרינן מיגו דנחתא, האם מודה בנקבה לעולה, והיינו דכל מקום שיש קדושת הקרבה אף שאינה קרבה בפועל חשיב חזיא לגופיה, והשתא אי מהני סברת ישנו בעוף למיחת קדושת הקרבה חשיב חזי לגופיה ואמרינן מיגו דנחתא אף לר' שמעון, ואם לא מהני למיחת קדושת הקרבה חשיב לא חזי לגופיה ולא אמרינן מיגו דנחתא לר"ש אף בנקבה לעולה.

וכן ביאר בזה בסקי"ג פלוגתת ר' יוחנן ור' זירא בזבחים לה: האם ר"ע דאמר לגבי בע"מ עלו לא ירדו משום דישנו בעוף מודה בנקבה לעולה דלא חייל, דר' יוחנן סובר שאע"פ שלגבי בע"מ קדושת הקרבה לא פוקעת ולכן עלו לא ירדו מכל מקום מתחילה לא חלה קדושת הקרבה אף בדבר שישנו בעוף, ולכן מודה ר"ע בנקבה לעולה שעלו ירדו, ואילו ר' זירא סובר דכל שישנו בעוף מהני למיחת קדושת הקרבה ולכן אף לגבי מקדיש נקבה לעולה ס"ל לר"ע שאם עלו לא ירדו. [ובנקבה לאשם באמת אף לר"ז מודה ר"ע דירדו].

ובזה יישב ר' אהרן קושיית האחרונים על הרמב"ם דפסק לגבי בהמה של ב' שותפין דאין דיחוי בבע"ח, ולאחר שחזר והקדיש חציה הרי היא עצמה קרבה, ואילו במקדיש נקבה לפסח פסק שלאחר פסח אינה קרבה לשלמים אלא תרעה ויפלו דמיה לשלמים, והא ר' יוחנן הוכיח ממשנה זו שבע"ח נדחין, וכיון שפסק דאין דיחוי מדוע לא תקרב. ולהנ"ל מיושב שפיר דהרמב"ם פסק כרבא שאף למ"ד אין דיחוי בבע"ח אין קדושת הקרבה מתפשטת מאליה, ואף הולד אינו קרב מטעם זה כמש"כ לעיל לדעת רבנן. משא"כ בבהמה של ב' שותפין התם הוי קדושת דמים בעלמא (עי' תחילת הסימן שהאריך להוכיח כן בדעת הרמב"ם), ומקדושת דמים לקדושת הגוף אמרינן מיגו דנחתא אף לאחר שחל קדו"ד, והקדושה מתפשטת מאליה, ולכן היא עצמה קרבה. [משא"כ להגרי"ז אי אפשר ליישב כך, דהא אף בהקדיש חציה איכא קדושת הגוף בלא הקרבה, והקדושה בכה"ג מתפשטת מאליה אלא שמדין דיחוי איכא מניעת התפשטות הקדושה, ואין סתירה כלל בין רבא לר' יוחנן, וכיון שאין דיחוי בבע"ח קשה טובא מדוע לא יקריב את הולד עצמו לעולה או לפסח ושלמים].

ועוד יישב שיטת הרמב"ם אף אליבא דר' יוחנן, דהרמב"ם ס"ל כשיטת ר"ח ורש"י כת"י דגרסי' בפסחים יפלו דמיו לנדבה, וכן הוא להדיא בפיה"מ שם, והשתא הא דאמר ר' יוחנן ש"מ תלת ש"מ אין זה מגוף הדין דאין הנקבה קריבה לשלמים, דאף בלא דין דיחוי אינה קריבה משום שאין בה קדושת הקרבה ואין הקדושה מתפשטת מאליה כשיטת רבא, אלא ש"מ מהא שהדמים יפלו לנדבה ולא לשלמים, שזה רק מדין דיחוי, וכפי' ר"ח דיש דיחוי בדמים היינו שהדמים נדחין מאותו קרבן ויפלו לנדבה. והשתא כיון שפסק הרמב"ם אין בע"ח נדחין שפיר פסק שהדמים לא יפלו לנדבה אלא לפסח או שלמים, ומכל מקום היא עצמה וכן הולד אינן קריבין כיון שאין בהן קדושת הקרבה. [משא"כ להגרי"ז אי אפשר לומר כן, דהא בלא דין דיחוי לכו"ע הקדושה מתפשטת מאליה, ועל כרחיך הא דהיא עצמה והולד אינן קריבין הוא מדין דיחוי].

**קושיית האחרונים מנקבה לפסח לר' אלעזר**

**ודרך שלישית ממוצעת בסוגיא זו**

בגמ' יט. מייתי ברייתא דהמקדיש נקבה לפסח קודם פסח בין היא עצמה בין ולדה ימכרו לצורך פסח, ולאחר פסח היא עצמה תמכר לשלמים והולד לרבנן ימכר לשלמים ולר"א קרב הוא עצמו לשלמים. ומקשה שם לדעת רבא אליבא דר"א מדוע קודם פסח לא יקרב הולד עצמו לפסח, וקאמר רבא דאה"נ פליג ר' אלעזר אף קודם פסח. והקשו האחרונים מדוע לא מקשה לרבא מדוע הנקבה עצמה לא קרבה לאחר פסח לשלמים, הא על כרחיך לית ליה לר"א דיחוי בבע"ח והקדושה מתפשטת מאליה, דאל"ה מדוע הולד קרב, ומאי שנא האם מהולד. [לפי פשטות לשון הגרי"ז בהל' תמורה שלר' אלעזר נמי בע"ח נדחין אלא שאין הפסול עובר לולד לק"מ, אך כבר כתבנו להקשות על זה מהסוגיא בשלהי כריתות דאי אפשר לחלק בין האם לולד]. ועי' מש"כ בכתבי הגרי"ז ליישב דכלפי האם עצמה מלבד הדין דיחוי שעובר לולד איכא דין דיחוי נוסף שדחיה בידים מהקרבה, ולכן אף לר' אלעזר שאין דיחוי בבע"ח והולד קרב מכל מקום האם עצמה אינה קריבה מדין אחר, עיי"ש שהרחיב בזה.

ובמשנת ר' אהרן שם סקי"ב כתב לחדש דסוגיא זו סוברת שמותר פסח שלמים אינו שלמים רגילים אלא שלמי פסח, שהרי נאכל ליום ולילה, ולכן נקטה הסוגיא שאף שלמי פסח אינו בא בנקבה. ואף דאיכא מחמת כן קדושת הקרבה בנקבה לפסח כדאמר רבא בדעת ר"א שהולד קרב, היינו משום ששם שלמים בעלמא איכא בנקבה, אך שלמי פסח גופא ליכא בנקבה, ולכן היא עצמה קרבה. ור' יוחנן שהוכיח בפסחים מהא דתמכר לצרכי שלמים שבע"ח נדחין היינו מהא שהדמים יפלו לנדבה ולא לשלמים, אך היא עצמה ודאי אינה קריבה לשלמי פסח, ואף אם אין דיחוי בבע"ח.

ונראה לומר דרך שלישית בסוגיא שלפי"ז תתיישב קושיא זו. דהנה הגרי"ז במכתב נקט בדעת הרמב"ם שדיחוי חיובי של האם אינו עובר לתמורה, אלא מהני מדין מניעת התפשטות הקדושה וממילא אין התמורה קריבה. וי"ל סברא זו גם לענין הולד, שדין דיחוי אינו עובר לולד ואינו קרב רק מדין מניעת התפשטות הקדושה. והשתא למ"ד בע"ח נדחין מהני דין דיחוי באם מב' טעמים, חדא לפסול את האם בפסול חיובי, ועוד דזה מונע מהתפשטות הקדושה, והא דאין הולד או התמורה קריבין אין זה מדין פסול חיובי אלא רק משום שאין בהם קדושת הקרבה. וכל זה הוא לכו"ע, בין לרבא ובין לר' יוחנן.

ולפי"ז שפיר יש לפרש כל הסוגיא כר' אהרן, דרבא קאמר שכל היכא שיש קדושת הקרבה מעיקרא, בין לרבנן בתמורה ובין לר' אלעזר בדבר שישנו בעוף, הולד קרב, ואף שבע"ח נדחין אין הדיחוי עובר לולד, ומצד מניעת התפשטות הקדושה ליכא חיסרון כיון שחל מעיקרא קדושת הקרבה. והא דהוכיח ר' יוחנן מהמשנה בפסחים שבע"ח נדחין היינו מהא דאין האם קריבה בעצמה לשלמים. אמנם הסוגיא בשלהי כריתות דמוכיח מר' שמעון שבע"ח נדחין מהא דהולד קרב אינה סוברת כרבא שר' אלעזר מודה באשם שאין הולד קרב, דלפי רבא אף לר"א יש דיחוי בבע"ח אלא שבנקבה לעולה ונקבה לפסח איכא קדושת הקרבה ומחמת כן הולד קרב, אך הסוגיא שם סוברת כר' חסדא ואביי שר' אלעזר סובר בכל אופן שהולד קרב, ואף במקום שאין קדושת הקרבה, ועל כרחיך ס"ל אין בע"ח נדחין.

ולפי"ז לק"מ מדוע לרבא אליבא דר"א האם עצמה אינה קריבה לשלמים, דהא לגבי האם עצמה אף שיש קדושת הקרבה מעיקרא יש דין דיחוי נוסף חיובי, ורק לגבי הולד ליכא לדין החיובי ומהני קדושת הקרבה דאם. וכן הא דאיתא בתמורה ל: שולד רובע ונרבע קרב וביארנו לעיל משום דאיכא קדושת הקרבה, מכל מקום מדוע לא נפסול מדין דיחוי למ"ד בע"ח נדחין. ולהנ"ל אתי שפיר דכלפי הולד ליכא דין דיחוי אלא מדין מניעת התפשטות הקדושה, וכיון שעל רובע ונרבע מעיקרא חייל קדושת הקרבה שפיר קריבין הן עצמן. שוב ראיתי שכן כתב בעולת שלמה בקיצור נמרץ.

**ולד בע"מ רובע ונרבע וכלאים**

בריש פרקין נחלקו שמואל ובר פדא אליבא דר"א האם ולד בע"מ קרב או לא, ולהרמב"ם פליגי אף אליבא דרבנן כמש"כ לעיל. והנה ולד רובע ונרבע ושאר פסולין יתבאר להלן דקרבים משום שיש בהם קדושת הקרבה, והחיסרון הוא רק באם, ומצד דיחוי בבע"ח כתבנו לעיל דהדיחוי לא עובר לולד. ולד כלאים טריפה טו"א להרמב"ם נראה דלכו"ע אינו קרב, דהרי כתב הגר"ח שפקע מהם קדושת הקרבה, ואף אם אין בע"ח נדחין מכל מקום אין להם מהיכן לקבל קדושת הקרבה. ולד נקבה לעולה פליגי להגרי"ז האם יש דיחוי בבע"ח וממילא אין בהם קדושת הקרבה, ולר' אהרן לדעת רבא לכו"ע אין דיחוי בבע"ח ופליגי אי יש בהם קדושת הקרבה. ולגבי ולד של בע"מ פליגי שמואל ובר פדא, ונראה שלפי הגרי"ז פליגי אליבא דר"א שאין דיחוי בבע"ח האם הכא גרע משום דהוי פסול גדול לרש"י משום שאינו בעוף ולרבא מודה בזה ר"א דהפסול עובר לולד אף שאין דיחוי בבע"ח, או שמא חשיב ישנו בעוף כמש"כ רש"י, ולתוס' כיון שיצא לכלל פדיון אין הקדושה חוזרת ומתפשטת מאליה אף למ"ד אין דיחוי בבע"ח, וגרע מנקבה לעולה. ולהרמב"ם דלשמואל אף לרבנן קרב דמי לתמורה דאע"פ שיש דיחוי בבע"ח היכא דהקדושה התחילה עם קדושת הקרבה אין הדיחוי עובר לולד. ולפי ר' אהרן יש לבאר בפשיטות טפי דשמואל ובר פדא פליגי אליבא דר"א דכל שישנו בעוף איכא קדושת הקרבה האם חשיב ישנו בעוף או לא, ולתוס' יש לבאר דפליגי האם בע"מ שיצא לכלל פדיון חיסרון זה עובר נמי לולד ואינו מתפשט מאליו או לא. ולפי הרמב"ם דלשמואל אף לרבנן קרב בע"מ עדיף טפי מנקבה לעולה כיון דחייל ביה קדושת הקרבה, ומה שאינו בעוף או שיצא לכלל הקרבה אינו מגרע בקדושתו עד כדי שיעבור החיסרון לולד. [וצריך להוסיף דאף שקדושת הגוף בלא קדושת הקרבה אינה מתפשטת מאליה ולכן הולד אינו קרב מכל מקום פסול מום אינו מגרע בקדושת הקרבה, דהא עושה תמורה, ועל כרחיך הוי גריעותא בעלמא, וחיסרון זה ס"ל להרמב"ם דאינו עובר לולד אף אליבא דרבנן].

**אבל תמורה דאמיה נמי קרבה אפי' רבנן מודו**

יל"ע מה הדין בולד תמורת שלמים היכא שהתמורה בע"מ, וכן ולד שלמים בע"מ שילדה בהמה, האם אזלינן בתר שורש הקדושה שאינה בע"מ, ומודו רבנן שהוא עצמו קרב, או שמא בע"מ גרע וכדאמר בר פדא לעיל דלדברי הכל אזיל לרעיה, ובמקום בע"מ לא מהני סברת רבא. [ואפשר דכל הסברא דאזלינן בתר תחילת מעשה ההקדש זה רק לגבי החיסרון של נקבה לעולה או נקבה לאשם ולפסח, שהחיסרון הוא בקדושת עולה ואשם, אך לגבי חיסרון בע"מ שהוא פסול בגופו אין תחילת מעשה ההקדש משפיע כלל, וצ"ע בזה].

**ר' אלעזר אומר יביא בדמיהן עולה בדמים אין הוא עצמו לא**

הקשו תוס' מאי פריך, הא הכא איכא דין רעיה מדין כל שבחטאת מתה באשם רועה, ודין זה קיים גם בולד עצמו ולא רק מחמת דחיית אמו. [ואף דאמר ר' הונא דניתק מיד לעולה מכל מקום מדרבנן ודאי צריך למוכרו ולהשתמש בדמיו]. ומחמת כן חידשו שלא נאמר דין כל שבחטאת מתה באשם רועה רק בתמורה אבודה עברה שנתה וכפרו בעליה, אך בולד כיון שסתם אשם הוא זכר ולא משכח"ל ולד שוב לא נאמרה ההלכה אף באופן שהפריש נקבה לאשם. [בשיעורי הגרמ"ד הקשה דתמורה נמי משכח"ל רק באיסור, ונראה דאין כונת תוס' מחמת האיסור להקדיש נקבה לאשם, אלא שאין זה האופן הרגיל של אשם, משא"כ תמורה כך הוא האופן הרגיל של תמורה]. ובחי' הגרז"ס הקשה דמכל מקום הולד הוא תמורת אשם, ומצד זה יהיה דינו לרעיה. וצ"ל בשיטת תוס' דההלכה שתמורת חטאת מתה ותמורת אשם רועה הוי רק בתמורה עצמה ולא בולדה, ואין זה תלוי בקדושת תמורה אלא בבהמה שנעשה בה מעשה תמורה, וחידוש.

ויל"ע מדוע לא יביא לר' אלעזר את הולד לאשם עצמו, ולא מסתבר להעמיד בכיפרו בעליו דוקא. וי"ל דכיון שהוא ולד של תמורת אשם שדינה לעולה שוב גם הולד הוא אשם דאזיל לעולה ואינו יכול להביאו לאשם, דאינו עדיף מהאם שבא הולד מחמתה. ואף לרש"י שקודם ניתוק דין האם לאשם מכל מקום הוי אשם שדינו כבר עכשיו לעולה, וכמש"כ בהקדמה לסוגיין, ודין זה עובר גם לולד.

הגרי"ז כתב ליישב קושיית תוס' דתמורת אשם כיון שדינה לרעיה, (לדעת ר"ת דינה כעולה מיד ולדעת רש"י לאחר ניתוק), שוב אין על האם דין אשם כלל, ואף הולד אין לו דין רעיה מחמת דין ולד אשם, דהוא נחשב ולד עולה ולא ולד אשם. (עי' הערות להגריש"א דנראה שנתכוין לזה). ובדעת תוס' צ"ל דכיון דהאם היא עולה שבאה מאשם נשאר בה דין אשם לגבי ולד אשם לרעיה, וכפי שביארנו בהקדמה. ומכל מקום תמה הגרי"ז דהא פשיטא שמותר חטאת דאזלא לרעיה (ולא למיתה משום שאינה אבודה) וילדה הולד לא אזיל למיתה, דלא יתכן שיהיה גרוע מאמו, ועל כרחיך דהולד נחשב לולד עולה ולא לולד חטאת, ולא מהני בזה שמו הקודם. ובדעת תוס' יש לחלק בין ניתוק דמותר לניתוק דרעיה, דבאשם שדינו לרעיה מדין תמורת אשם אין זה ניתוק גמור, שהרי לכתחילה לא יקריב את הבהמה עצמה לאשם, ואף לולד יש דין של ולד אשם, אך במותר שאפשר להקריב את המותר עצמו לעולה וכמש"כ לעיל בהקדמה לדיני רועה הרי זה ניתוק גמור, ומודו בזה תוס' לסברת הגרי"ז.

ועי' להלן יט: דכתבנו להוכיח להדיא כדעת תוס' דאין דין רעיה בולד אשם, דהתם איירי בולד נקבה לאשם שאין דין האם לרעיה ומכל מקום הגמ' דנה שהולד יקרב אשם או עולה, עי' מה שיתבאר בזה להלן, ואין צד אחר ליישב כלל. וצ"ל דאף הגרי"ז לא בא לומר שאפשר לחלוק על עיקר חידושם, אלא דהכא אין צריך לזה, דבלא"ה כיון שדין האם לעולה אף הולד נחשב כולד עולה, ונפק"מ בחטאת וכנ"ל.

**תוד"ה אלא לדידכו, ומורי הרמ"ר פי' וכו'**

כתבו תוס' דסברת רבא דאזלינן בתר מקור הקדושה ולא הוי דחוי כולי האי זה רק במקום ששניהם עולה, אך לגבי ולד תמורת אשם כיון שתמורה דינה לעולה לא אזלינן בתר תחילת ההקדש וחשיב כהקדש ראשון דלרבנן אמרינן דחוי כלפי הולד. ולפי מש"כ בטעמו של רבא דכיון שתחילת ההקדש הוי קדושה מעליא הרי זה נשאר גם בתמורה כיון דהוי סוף קדושה, יש לבאר ב' הצדדים בתוס' האם סגי בסברא זו גם לגבי קדושת העולה שלאחר מכן, דכיון שקדושה זו התחילה בקדושה מעליא הרי זה נשאר כן גם לאחר שהחליף מאשם לעולה, או שמא כיון שקדושה אחרת היא כלפי העולה חשיב כתחילת הקדש דצריך לדון מחדש האם הקדושה חלה על נקבה. ועי' להלן כ: דסוגיית הגמ' שם פליגא על רבא בסברא זו, והרמב"ם פסק דלא כרבא.

והגרי"ז ביאר יותר סברת הרמ"ר, דהכא מצד הדין רעיה הרי היא נדחית מקדושת הקרבה, ולכן חיסרון זה ודאי עובר לולד. ועפי"ז ביאר מש"כ רש"י ד"ה הוא עצמו ב' טעמים מדוע לרבנן יש לפסול הולד, חדא דאין נדבה קריבה עולה, וחל בה דין דיחוי שעובר לולד, והיינו כסברת רבב"ח, ועוד, דאפי' אם נאמר כסברת רבא שאף לרבנן אין הדיחוי עובר לולד מכל מקום הכא איכא חיסרון הקרבה מחמת דין רעיה, ולכן קשה רק לר"א ולא לרבנן, וכמש"כ בכונת הרמ"ר. ועוד ביאר עפי"ז תירוץ רבא דאיכא שם עולה על אמו משא"כ באשם, והיינו דאף דס"ל לר"א לגבי החיסרון של נקבה לעולה שאין זה חיסרון בעיקר הקדושה, ולגבי תמורה אף רבנן מודו וכנ"ל, מכל מקום באשם דהאם דינה לרעיה ליכא שם אשם על אמו, דחסר בקדושת הקרבה, ואף ר"א מודה דהיכא דחסר בקדושת הקרבה הולד נמי נדחה. אך הקשה דלאחר דינו של ר' הונא שאם שחטו סתם כשר לעולה, אף שלכתחילה צריך רעיה מכל מקום לא שייך לומר שחסר בקדושת הקרבה מחמת כן.

יל"ע לפי מה שפי' רגמ"ה במתני' דהמפריש נקבה לעולה הדמים יפלו לנדבה, וכשיטת ר"ח וסייעתו, וכל שכן שהעושה תמורת עולה על נקבה שהדמים יפלו לנדבה, דאם כן מבואר להדיא שאף באופן שתחילת הקדושה היא לעולת חובה והתמורה אזלא לנדבה מכל מקום אמר רבא באופן זה דרבנן מודו שאין דיחוי בולד. ודוחק לחלק בין אשם דאזיל לעולה לבין עולת חובה דאזיל לעולת נדבה, דהא נמי קרבן אחר הוא מדין מותרות. ונראה ליישב דשאני דינו של ר"ח דהדמים יפלו לנדבה משום שחל דיחוי גם על הדמים, אך אין זה נותן לנקבה עצמה דין אשם קודם שפדאה, ורק בדין רעיה נאמר שהיא עצמה נהפכת לנדבה, ופשוט. אך עי' מש"כ להלן יט: בשם הגרמ"ד דר' אבין סובר שאפילו בכה"ג הולד נעשה לעולה, דחל שם עולה על הנקבה קודם פדיה, ודלא כמש"כ, וצ"ע.

**רבא אמר עד כאן לא אמר ר"א הוא עצמו יקרב עולה אלא וכו' דאיכא שם עולה על אמו**

לפי המתבאר לעיל בשם הגרי"ז ר' אלעזר סובר שבפסול גדול יש דיחוי בבע"ח, וזה מונע מהתפשטות קדושת הקרבה, ועוד, דהדיחוי עובר לולד, (ולפי מש"כ להכריע בין השיטות אין הדיחוי עובר לולד), וממילא הולד לאו בר הקרבה, ובפסול קטן אין דיחוי בבע"ח וקדושת הקרבה מתפשטת והולד כשר. ולפי ר' אהרן רבא סובר שלכו"ע אין דיחוי בבע"ח וכמו שפסק הרמב"ם, ולכו"ע אין קדושת הקרבה מתפשטת מאליה, אלא שבפסול גדול ליכא קדושת הקרבה באם וממילא הולד נדחה מהקרבה, ובפסול קטן איכא באם קדושת הקרבה והולד קרב.

וביאור סוגיית הגמ' לפ"ק דרש"י, בולד נקבה לעולה איכא שם עולה על הנקבה בעולת העוף, והוי פסול קטן, משא"כ ולד תמורת אשם כיון שאין אשם בעוף הוי פסול גדול ואף לר' אלעזר אינו קרב. ולפ"ב דרש"י בולד תמורת אשם מלבד זה שהתמורה עצמה אינה ראויה לאשם יש חיסרון נוסף שאין שם עולה על אמו, דהאם היא אשם והתמורה היא עולה, ומה שיש הפרש בין מקור הקדושה לנקבה הרי זה מוסיף בה חיסרון, משא"כ בולד עולת נקבה יש רק חיסרון באם עצמה ואין הפרש בין מקור הקדושה לנקבה.

ומקשה מפסח דלאחר הפסח פליגי ר"א ורבנן האם הולד קרב שלמים או ימכר, והכא איכא לב' הסברות דלעיל, דפסח אינו בעוף, (ומש"כ תוס' שאין שלמים בעופות כבר תמהו החק נתן ועוד דשלמים כשר בנקבה, והכא סיבת הפסול הוא מה שהקדיש נקבה לפסח), וכן אין האם קדושה באותה קדושה שהוא עצמו עשה, דהוא הקדיש לפסח ועכשיו היא שלמים, ומדוע לא מודה בזה ר"א שאין הולד קרב.

ומתרץ רבא דשאני מותר פסח דאיהו עצמו קרב שלמים. לפי הפירוש השני יש לבאר בפשיטות דכיון שפסח עצמו אם ישחטנו לשם שלמים הרי זה כשר, אלמא מונח בפסח גם שם שלמים ואין זה שינוי מקדושה שהוא עצמו עשה לקדושה של עכשיו. אך לפי הפירוש הראשון צ"ע דהא מכל מקום אין שם פסח בעופות. וצ"ל דכיון שבקדושת פסח מונח גם שלמים ואין חיסרון של נקבה לשלמים שוב אין הדיחוי של נקבה לפסח גדול כל כך, ואף דליתא בעופות מכל מקום אין הדיחוי גדול מצד אחר, ומיושבת בזה קו' תוס'.

ומקשינן אי הכי ניפלוג נמי ברישא, דכיון דחל באם קדושת הקרבה שוב יש גם בולד קדושת הקרבה והוא עצמו יכול ליקרב לפסח. ומש"כ רש"י שקושיית הגמ' היא שקודם פסח נמי יהא קרב לשלמים יש לפרש שאם ירצה להשתמש בדמי האם לפסח אזי ישתמש בולד עצמו לשלמים, אך ודאי אם ירצה להשתמש בולד לפסח ובדמי האם לשלמים שפיר רשאי בכך. וכן מוכח דלהלן פריך מאידך ברייתא דהולד קרב פסח, ומבואר שלפי רבא לא קשה, ועל כרחיך דלרבא ר"א פליג אף ברישא דקרב לפסח, וכן איתא להדיא בכריתות כח. לדעת ר' שמעון והוא הדין לדעת ר' אלעזר. [וצ"ב שינוי הלשון ברש"י דבתירוץ הגמ' פי' שאם נתכפר באחר קרב שלמים ובקושיא אי הכי וכו' פי' אי שחיט פסח לשם שלמים]. והא דלא פריך על האם עצמה שתקרב שלמים הארכנו בזה לעיל.

אך תוס' נקטו דקושיא זו ליתא לפי' ראשון, ומכח זה דחו פי' ראשון של רש"י, והקשו אכתי מדוע לא משני דפליגי בסיפא ולא ברישא משום שבסיפא הדיחוי אינו גדול וברישא הדיחוי גדול, דאין פסח בעופות, ומכח זה נקט הרמ"ר דאין בזה סברא כלל. וצ"ב מדוע נקטו בפשיטות שלגבי קודם פסח כיון שאין פסח בעופות הוי דיחוי גדול ולגבי אחר הפסח אין זה דיחוי גדול, וצ"ע.

ואביי משני דבאמת לר' אלעזר לעולם אין הדיחוי עובר לולד, ומכל מקום יש לולד דין חדש של מותר פסח, ואף קודם שנעשה מותר (שעדיין לא הקריבו את הפסח מדמי האם) חל על הולד דין מותר. ולכן בולד נקבה לעולה וולד שלמים אחר פסח שאפשר להקריב אף את המותר לאותו קרבן (כמבואר במשנה בשקלים שהובא בריש סוגיין) אף הולד קרב לאותו קרבן, משא"כ בולד תמורת אשם ובולד נקבה לפסח קודם פסח, כיון שהמותר אינו קרב לאשם ולפסח דאינו בא בנדבה הוא הדין הולד אינו קרב הוא עצמו. ולפי"ז צ"ל דמותר פסח אינו קרב הוא עצמו לשלמים אלא ירעה, דאל"ה מדוע אין מקריבין את הולד עצמו לשלמים. והקשה בכתבי הגרי"ז מעברה שנתה קודם פסח דנעשה מותר וקרב הוא עצמו לשלמים גם לפני פסח.

ותוס' ביארו דברי אביי דכל מקום שהקרבת הולד לאותו דבר סותר לדמי האם לא יקרב הוא עצמו אלא דמיו, ולכן בולד נקבה לעולה וולד נקבה לפסח לאחר פסח דאזיל לשלמים אין סתירה ביניהם, אך ולד תמורת אשם דאם יקריבו לאשם אינו יכול להקריב ב' אשמות הרי זה לרעיה, וכן בפסח. וצ"ע דהקושיא בולד תמורת אשם לא היתה שיקריב הולד לאשם אלא לעולה, וכלפי עולה אין זה סותר לדמי האם. ועוד, מדוע זה סיבה שירעה ולא יקריבנו לגמרי, הא יכול להקריבו לשלמים שלגבי שלמים אין סתירה ביניהם.

ומקשה סתירה בברייתות, ובשלמא לרבא באמת פליג ר' אלעזר גם ברישא, אך לאביי קשה. ומוקי לה במקדיש בהמה מעוברת, ולעיל ביארנו בהרחבה במאי פליגי חכמים.

תו קאמר ריב"ח דולד נקבה לאשם אף לר' אלעזר לא יקרב הוא עצמו, דהא ליכא שם אשם על אמו. ולפ"ק דרש"י מבואר שפיר דאין אשם בעוף, אך לפי' ב' קשה טובא, דהא הקדישה מתחילה לאשם ועכשיו היא אשם, והרי שם אשם על אמו ומדוע מודה בה ר"א. ותירצו תוס' דמודה ר' אלעזר מטעם אחר, דאם יקריב את הולד לאשם לא יוכל להקריב את דמי האם לאשם, ולכן ירעה.

**דף יט ע"ב**

**אמר ריב"ח וכו' דאין בנה קרב אשם**

להלן כ: פליג ר' אבין בר כהנא וס"ל דבנה קרב עולה, ופליגי בתרתי, דלריב"ח אינו קרב כלל ואם היה קרב היה דינו לאשם, ולר' אבין הוא עצמו קרב, וקרב לעולה. והנה פלוגתתם אם קרב הולד עצמו הוא בסברת ר' אלעזר, האם לית ליה דיחוי כלל או שמא רק בדבר שאינו בעוף, ולר' אהרן לריב"ח ליכא באם קדושת הקרבה ולר' אבין איכא קדושת הקרבה אף שאינו בעוף או דקדושת הקרבה מתפשטת מאליה, ודיחוי בבע"ח לית ליה. אך פלוגתתם לענין אשם ועולה צ"ע טובא, דבשלמא בולד תמורת אשם יש לדון האם דין תמורת אשם נאמר גם בנקבה, דתוס' להלן כ: ד"ה אבל כתבו לפי הס"ד דבנקבה לא נאמר דין רעיה ונשאר דינה לאשם, ואם כן הולד נמי אשם, ולפי הסוגיא דלעיל יח: מוכח דאף בנקבה איכא דין רעיה לעולה, (דהא מקשינן לר"א מדוע לא יקריבו את הולד עצמו לעולה ולא פריך שיקריבוהו לאשם), וממילא הולד נעשה עולה. ובלא דין דיחוי הוא עצמו קרב לעולה או לאשם, ופליגי רבא ור' חסדא לעיל יח: האם יש דין דיחוי לר"א בדבר שאינו בעוף. אך במפריש נקבה לאשם אין צד שהאם דינה לרעיה, ולכו"ע תמכר והמעות ילכו לאשם כמבואר להדיא במתני' דלהלן, ואם כן מאי טעמא דר' אבין שהולד יקרב עולה.

וביותר קשה דרש"י כתב דהשתא ומה לעולה דאימיה לדמי עולה אזלא וכו', והא להדיא איתא במתני' דהמפריש נקבה לאשם תמכר ויביא בדמיה אשם. ובאמת בתוספתא פ"ב דתמורה איתא דהמפריש נקבה לאשם תמכר ויפלו דמיה לנדבה, אך צ"ב מדוע הדין כן ובמאי פליגי מתני' ותוספתא, וכן העיר הגרמ"ד.

ויתכן לומר דרש"י אזיל לשיטתו בפסחים צח: דס"ל כשיטת ר"ח דהמפריש נקבה לפסחו המעות יפלו לנדבה, והיינו מדין דיחוי על הדמים, דכשם שחל דיחוי על האם מהקרבה כך חל דיחוי על הדמים מקרבן פסח ויפלו לנדבה, ונתבאר לעיל בדיני רעיה בהרחבה. והשתא אע"פ שאין דין רעיה במפריש נקבה לאשם מכל מקום כיון שנדחתה מהקרבה אף הדמים נדחו ויפלו לעולה. ומתני' דלהלן סברה דאין דיחוי בבע"ח ואין דיחוי בדמים, ולכן הדמים יפלו לאשם וכן באמת פסק הרמב"ם וכשיטתו דפסק אין דיחוי בבע"ח, אך הסוגיא כאן סוברת כמתני' דפסחים. [ולשיטת ר"ת שם דגרס שהדמים ילכו לשלמים ולית ליה דין דיחוי בדמים, מכל מקום התוספתא ודאי סברה כן]. אך עדיין צ"ב מדוע זה סיבה שהולד יקרב עולה, הא הוי דין דיחוי על הדמים עצמם, והאם עצמה אינה עוברת מאשם לעולה, ומאי טעמא דר' אבין. ולעיל יח: כתבנו להוכיח בדעת ר"ח דלא כדברינו, דר"ח נקט במתני' דעולה שדמי האם יפלו לנדבה, ועל זה קאמר רבא דמודו חכמים בתמורת עולה משום שמקור הקדושה מועיל לתמורה, ועל כרחיך דקודם שפדאה שם עולה עליה, וצ"ע.

עוד יש להקשות טובא, דכל הנידון בסוגיא האם הולד עצמו קרב או לא הוא מדין דיחוי לר' אלעזר, האם מודה בדבר שאינו בעוף שאינו קרב או לא, ולכאורה תיפו"ל שאינו קרב משום שולד אשם דינו לרעיה, ולכתחילה אסור להקריבו כלל לא לאשם ולא לעולה. בשלמא בולד תמורת אשם כתבנו לעיל יח: בשם הגרי"ז דכיון שהאם ניתקה לרעיה ונעשית עולה הרי זה ולד עולה ולא ולד אשם, אך במפריש נקבה לאשם אין דין רעיה ולא ניתקה לעולה, ומדוע לא חל דין רעיה בולד שלא יקרב אלא יפלו דמיו לנדבה. ומוכח מכאן להדיא כשיטת תוס' שם דלא נאמר כלל דין ולד לרעיה באשם, וכן הרמב"ם לא הביא דין זה, ואף הגרי"ז לא בא לחלוק בזה אלא לומר שבולד תמורת אשם אין צריך לזה ונפק"מ בולד חטאת וכמש"כ לעיל.

**קונטרס מיגו דנחתא**

**סימן א**

**גדר דין מיגו דנחתא**

בגמ' מקשינן מדוע לת"ק המפריש נקבה לאשם תרעה עד שתסתאב, למה לי תסתאב כיון דלא חזיא למילתא היינו מומא. ומשני אמר ר' יהודה אמר רב היינו טעמא מיגו דנחתא קדו"ד נחתא נמי קדה"ג. והדברים צ"ע טובא, דאם היה פשוט לגמ' שאין קדושה חלה על נקבה לעולה משום היינו מומא, מה מועיל מיגו דנחתא יותר ממה שהוא עצמו עשה, מדוע מעשה דידיה לא מהני מחמת היינו מומא וכאשר חל מאליו ע"י מיגו דנחתא מהני.

עוד צ"ע דאם פשוט לגמ' דנקבה לעולה היינו מומא, והמקדיש בע"מ אין הקדושה חלה כדתנן במס' בכורות יד. דאם קדם מומו את הקדישו הרי זה קדוש לימכר בלבד, מאי משני מיגו דנחתא וכו', אם כן לגבי בע"מ נמי נימא הכי. [הא דנקטה הגמ' בפשיטות להשוות פסול נקבה לעולה לפסול בע"מ מצינו כן בכמה מקומות, לעיל ז. נקטו תוס' דמקדיש נקבה לעולה לוקה משום מקדיש בעל מום, ולעיל יז: מדמה שמואל פלוגתת ר"א ורבנן לענין ולד נקבה לעולה לולד בע"מ, וכן בגמ' בזבחים פה: מודה ר"ע בנקבה לעולה שאם עלתה תרד דכמי שקדם מומה להקדישה].

עוד צ"ע על דברי הגר"ח פ"ג מאיסו"מ ה"י, דברמב"ם שם איתא דיש ב' דרגות של פסולי מזבח, היכא דיש במינו קרבן כרובע ונרבע הקדושה חלה, והיכא דאין במינו קרבן ככלאים יוצ"ד וטריפה אין הקדושה חלה, שהרי הם כחמור וגמל, ואינם כבעל מום דיש במינו קרבן. והשיג הראב"ד דלגבי בע"מ נמי אין הקדושה חלה והרי הם ככלאים וטריפה. ותירץ הגר"ח דבע"מ מצד פסולו כיון דיש במינו קרבן הו"ל לקדושה לחול כרובע ונרבע, אלא דיש חיסרון אחר דכיון שלאחר שיקדש מיד יוכל לפדותו אין הקדושה חלה, ונפק"מ במום עובר דאי אפשר לפדותו והקדושה חלה כמבואר במשנה שם, וכונת הרמב"ם דאינו כבע"מ עובר שיש במינו קרבן. ומעתה צ"ע טובא מאי פריך לגבי נקבה לעולה היינו מומא, הא לגבי בע"מ נמי הקדושה צריכה לחול ויש סיבה צדדית מדוע אין הקדושה חלה, וסיבה זו לא שייכת בנקבה לעולה שהרי פשוט שאף להס"ד דהיינו מומא אם היתה הקדושה חלה לא היה אפשר לפדות עד שיפול בה מום (וכן נקט בפשיטות השפ"א).

והנראה לבאר בזה, דהנה יש לחקור מדוע לולי מיגו דנחתא אי אפשר להקדיש נקבה לעולה, האם הוי חיסרון במעשה ההקדש, כלומר, דכאשר אומר הרי זו לעולה הוי ככוחא ואיטלולא שהרי אי אפשר להקריבו לעולה, ואין כאן מעשה הקדש. או שמא הוי חיסרון בחלות ההקדש, דשם עולה לא יכול לחול על נקבה. ויש לבאר דהגמ' נקטה בפשיטות שכל החיסרון הוא רק במעשה ולא בחלות, ולכן כאשר צריך למעשה הקדש מצידו לא יתכן להקדיש נקבה לעולה, אך לאחר שחל קדושת דמים שפיר שייך לומר מיגו דנחתא שקדה"ג תחול מאליה, ותו ליכא חיסרון במעשה שהרי אין זה ע"י מעשה דידיה, ובחלות ההקדש ליכא חיסרון כלל, וזהו תוכן התועלת של מיגו דנחתא.

ומעתה י"ל דלגבי בע"מ יש ב' חסרונות, חדא במעשה ההקדש, דהוי ככוחא ואיטלולא להקדיש בע"מ למזבח, ועוד חיסרון דכיון שיש לו פדיון אין קדושה חלה עליו כלל, וכמש"כ הגר"ח, וחיסרון זה הוא בחלות ההקדש. ובאמת לגבי בע"מ נמי אמרינן מיגו דנחתא לגבי החיסרון של המעשה הקדש, אך זה לא יועיל כלום דיש חיסרון נוסף בחלות ההקדש. והא דמקשינן לגבי נקבה לעולה היינו מומא כל זה לגבי מעשה ההקדש, דהיה פשוט לגמ' שבמום איכא חיסרון במעשה ונקבה לעולה נמי הוי כבע"מ דיש חיסרון במעשה, ועל זה משני מיגו דנחתא, אך לגבי הפסול בחלות לא איירי כלל. ומיושב שפיר דברי הגר"ח דבע"מ מצד פסולו הוי כרובע ונרבע שקדושה חלה עליהם אלא שיש סיבה מיוחדת שלא תחול הקדושה, דכל זה לגבי החלות אך לגבי המעשה איכא חיסרון נוסף שעל חיסרון זה מועיל מיגו דנחתא, וזהו סוגיית הגמ' כאן.

והנה בכתבי הגרי"ז העיר מדוע תלינן פסול נקבה לעולה בפסול בע"מ, הא אין מקור לומר שבע"מ איכא חיסרון במעשה טפי מנקבה לעולה. ולפי מה שיתבאר להלן סי' ו' בשם מנחת אברהם לגבי מחוסר אבר בעוף יש ליישב דיש מקור דלגבי בע"מ איכא פסול במעשה ממחוסר אבר, ותירוץ הגמ' לא שייך משום דבעוף לא אמרינן מיגו דנחתא.

וביד אליעזר תמורה מובא שהגרנ"פ (שיעור ד') אמר כעין דברינו להגרי"ז, ונקט שם דכל מש"כ הגר"ח דכיון דמהני פדיון לא חלה קדה"ג היינו רק במיגו דנחתא, דלא חלה מאליה קדה"ג אלא במקום שאין פדיון, אך היכא דחל קדה"ג ע"י פיו אפי' כשיש פדיון חלה קדה"ג. ולפי הס"ד דלא ידענו מיגו דנחתא באמת בע"מ הוי חיסרון גדול בחלות ככלאים, ולכן פריך מאי שנא מנקבה לעולה, ומשני דבאמת איכא חיסרון גדול בחלות ומצד פיו לא מהני אלא מדין מיגו דנחתא דחל מאליו, ולזה מהני סברת הגר"ח דבמקום שיש פדיון לא אמרינן מיגו דנחתא. וכן יישב הקושיא ממחוסר אבר בעוף עפ"י הירושלמי, וכמש"כ המנח"א. והנה לפי"ז לר' שמעון אם נאמר דלא אמרינן מיגו דנחתא היכא דלא חזי לגופיה על כרחיך צ"ל דלא כהגר"ח, אלא הוי פסול גדול ככלאים וטריפה. ועי' בהגהות שם שהקשה מדברי הגר"ח עצמו שדימה מום עובר למום קבוע בגודל האיסור, ולפי הס"ד (וכן לר' שמעון) היאך חלה קדה"ג במום עובר. [ולפי מש"כ לעיל אפשר דכלפי החיסרון במעשה מודה הגר"ח דמום קבוע הוי חיסרון טפי ממום עובר, וכל מה שדימה אותם הגר"ח זה רק כלפי החיסרון בחלות].

דרך נוספת יש ליישב דברי הגר"ח, דבהא דאפשר לפדות בע"מ ולא שאר פסולים נתחדש תרתי, חדא דאף שקדה"ג הוא דבר שלא שייך בו פדיון וכמש"כ הגר"ח דהוי תרתי דסתרי, מכל מקום ע"י מום נגרעה קדושת הגוף בכך שכבר שייך בה פדיון. ועוד נתחדש דשייך להוריד קדושה זו ע"י פדיון בפועל. ומצינו כמה דברים שנקראים מום לענין איסור מקדיש בע"מ, ולענין חילול עבודה בכהן, ומכל מקום אי אפשר לפדות עליהן, כגון זקן חולה ומזוהם כמש"כ הרמב"ם בהל' איסו"מ, וכן טו"א דאין לך מום גדול מזה ומכל מקום אין פודין עליהם, וכן מחוסר אבר מבפנים. ויש לבאר דעיקר פסולן הוא מדין מום דאיכא חיסרון בקדה"ג ויש בהם סיבת פדיון, ומכל מקום לפדות בפועל צריך מום ממש, דאין הקדושה יורדת ע"י פדיון אלא במום ממש. ומעתה י"ל דנקבה לעולה נמי הוי כמום לענין סיבת פדיון אך לא מהני פדיון בפועל, ולכן נקטו תוס' דלוקה משום מקדיש בע"מ כיון דהוי ממשפחת המומין, ולו יצוייר מום באדם כה"ג היה מחלל עבודה מדין מום. ולפי"ז יש לפרש דקושיית הגמ' היינו מומא משום דס"ד דסגי בסיבת פדיון שלא יחול מעיקרא קדה"ג, וכמש"כ הגר"ח דהוי תרתי דסתרי דהוי קדושה ששייך בה פדיון, והוא הדין נקבה לעולה. ומשני דלזה מהני מיגו דנחתא דכל עוד שאין פדיון בפועל הקדושה מתפשטת לקדה"ג, ומכל מקום מום ממש שאני דכיון שאפשר לפדות בפועל לא שייך שיחול קדה"ג אף ע"י מיגו דנחתא.

**סימן ב**

**מיגו דנחתא בכלאים ויוצ"ד**

כפי שהובא לעיל בשיטת הרמב"ם מצינו ב' סוגי פסולי מזבח, פסול כלאים שאין במינו קרבן דהוי כחמור וגמל, ואין קדושה חלה עליהם, ופסול רובע ונרבע וכדו' שיש במינו קרבן וחלה עליהם קדה"ג. ואפשר לבאר הא דאין קדה"ג חלה על כלאים בג' אופנים, א, בכלאים ויוצ"ד נמי איכא חיסרון במעשה ההקדש ובאמת מהני לזה מיגו דנחתא שהקדושה חלה מאליה, אלא דכיון דהוו כחמור וגמל איכא נמי פסול בחלות ומחמת כן אין קדושה חלה עליהם. ועי' תוס' זבחים קיד. דנקטו אליבא דשמואל לעיל יז. שקדושה חלה על הטריפה, דמהני מדין מיגו דנחתא, ועי' שיטמ"ק לעיל דהביא גירסא כזו בדברי שמואל ודחאה, והתוס' שפיר גרסו כן. והיינו שאף לתוס' איכא חיסרון במעשה ההקדש אלא שלזה מועיל מיגו דנחתא, והשתא לדעת הרמב"ם דאין קדושה חלה עליהם איכא חיסרון נוסף בחלות הקדושה ושמואל פליג על זה.

ב, תוס' בנזיר כו: כתבו לגבי מקדיש בהמה לדמי נסכים דלא אמרינן מיגו דנחתא משום דהתם לא חזו כלל לשום נסכים בעולם, אבל נקבה לעולה נהי דלא חזו לקדושת הגוף דהאי קרבן שהפריש עליו מכל מקום ראוי לקרבן אחר. כלומר, דאף רבנן מודו לר"ש דהיכא דלא חזי כלל לגופיה לא אמרינן מיגו דנחתא. ונראה דהוי הגבלה בחידוש של מיגו דנחתא, דכל אופן שאינו ראוי כלל לא אמרינן מיגו דנחתא ונשאר החיסרון במעשה ההקדש. ולפי"ז י"ל דבלכאים ויוצ"ד נמי ליכא חיסרון בחלות ההקדש, אלא דכיון שאין במינו קרבן הרי זה דומה למקדיש בהמה לדמי נסכים דמודים חכמים לר' שמעון דלא אמרינן מיגו דנחתא, ונשאר החיסרון במעשה ההקדש.

ג, באבן האזל איסו"מ שם הוסיף על דברי הגר"ח דהנה מצינו ב' דרגות של קדושת דמים, בעצים ואבנים הוי כבדק הבית שכל הקדושה היא לימכר ואין קדושה בגופן כלל, ובבעל מום הקדושה חלה בגופן לגבי לימכר, וכמש"כ הרמב"ם פ"א מתמורה דאין תמורה חלה על בהמה שקדם מומה להקדישה שהרי לא נתקדש גופה קידוש גמור, משמע שקצת קדה"ג יש בה, והיינו דהקדושת דמים שבה חלה על גופן ונעשים קצת קדה"ג. ולפי"ז הא דאין קדושה חלה על כלאים ויוצ"ד משום דהוי כחמור וגמל, והא דאין קדושה חלה על בע"מ משום שמיד יוכלו לפדותו כמש"כ הגר"ח, ב' דרגות הם, ונפק"מ בהא דחלה עליהם קדושה לימכר, דבכלאים ויוצ"ד כיון דהוי כחמור וגמל קדושת דמים שבהם היא כעצים ואבנים, ואין בהם התחלה של קדושה בגופייהו, אך בע"מ כיון שיש במינו קרבן ואינם מופקעים מקדושת הגוף כחמור וגמל אלא שקדה"ג לא חלה עליהם מטעם שאפשר לפדותן, שפיר חלה עליהם קדושת דמים בגופן כמש"כ הרמב"ם. והשתא מש"כ הרמב"ם ואינם כבע"מ היינו אפי' מום קבוע, דהדין כחמור וגמל שבהן גורם להם שהם מופקעים מקדה"ג לגמרי, ונפק"מ לקדושת דמים. ולפי"ז י"ל דבכלאים ויוצ"ד איכא נמי חיסרון במעשה ההקדש ולא אמרינן מיגו דנחתא, דכל החידוש שמיגו דנחתא קדושת דמים נחתא נמי קדושת הגוף הוא מקדושת דמים שחלה בגופן כבע"מ, שהוא כעין פשטה, דאגב שחלה מקצת קדה"ג חלה קדה"ג גמורה, אך קדושת דמים שהיא כעצים ואבנים ואין בה התחלה של קדושה בגופן לא שייך מיגו דנחתא כלל.

**סימן ג**

**מיגו דנחתא ברובע ונרבע**

יש לחקור בהא דקדושה חלה על רובע ונרבע, האם איכא חיסרון במעשה ההקדש אלא דמועיל לזה מיגו דנחתא, וכאמור לגבי בע"מ ונקבה לעולה, או שמא כיון שהם ראויין לגמרי להקרבה ויש בהם חיסרון צדדי ליכא חיסרון כלל במעשה ואין צריך למיגו דנחתא. ונפק"מ לגבי עוף שהוא רובע ונרבע לפי הירושלמי דבעוף לא אמרינן מיגו דנחתא, עי' להלן סי' ו', האם חלה קדה"ג על עוף רובע ונרבע או לא. ועי' שו"ת אבני נזר או"ח סי' של"א דפשיטא ליה דרובע ונרבע חלים רק מדין מיגו דנחתא.

**סימן ד**

**מיגו דנחתא לדעת ר' שמעון**

א. יש לחקור בדעת ר' שמעון דלית ליה מיגו דנחתא, האם מודה לת"ק דבנקבה לאשם איכא חיסרון במעשה ההקדש ולא בחלות ההקדש, אלא דפליג בעיקר הדין דמיגו דנחתא וס"ל שאין הקדושה מתפשטת במידי דלא חזי לגופיה. או שמא אף לדידיה אמרינן מיגו דנחתא אלא דס"ל דכל שלא חזי לגופיה אין קדושת הגוף יכולה לחול עליו, והחיסרון הוא בחלות ולא במעשה. ונראה דיש בזה נפק"מ לגבי תמורת נקבה לאשם, דבגמ' מבואר לדעת רבא שרבנן מודו דולד תמורה קרב לפי שהקדושה באה מכח קדושה מעליא, וביארנו בשם ר' אהרן דכיון שתמורה הוי סוף קדושה דנים כאילו הקדושה חלה כבר ושוב אינה פוקעת, ולכן איכא קדושת הקרבה בתמורה. ונראה דסברא זו מהני רק לגבי החיסרון בחלות הקדושה, דאנו דנים כאילו חלה כבר הקדושה ושוב לא פקעה בכדי, אך לגבי חיסרון במעשה אף בתמורה איכא חיסרון זה, דאין כאן מעשה תמורה כלל. ולרבנן באמת מהני תמורת אשם על נקבה מדין מיגו דנחתא ושוב ליכא חיסרון בחלות, אך לר' שמעון אם החיסרון הוא במעשה, דלית ליה מיגו דנחתא במידי דלא חזי לגופיה, אף תמורה לא חלה על נקבה לאשם, אך אם החיסרון הוא בחלות הקדושה, היכא דעשה תמורה הרי זה כסוף קדושה וקדושה חלה.

ובכתבי הגרי"ז ד"ה והרי מחוסר זמן נקט בפשיטות דר' שמעון פליג רק בדין מיגו דנחתא, ולכן נקט דר' שמעון איירי רק בקדושת פה ולא בקדושה שחלה מאליה, והקשה היכי אמרינן בגמ' דר' שמעון מודה במחוסר זמן שקדושה חלה משום דיליף מבכור שהקדושה חלה על מחו"ז, הא בבכור הקדושה חלה מאליה ואין צריך למיגו דנחתא, אך במחו"ז שצריך לדין מיגו דנחתא מנ"ל שהקדושה חלה. ומבואר מדבריו דר' שמעון נמי מודה שאין חיסרון בחלות הקדושה ופליג רק ביסוד דין מיגו דנחתא. ושוב כתב הגרי"ז שם דהתוס' בזבחים קיד. כתבו דכל מה דאיתא להלן כה. שלמ"ד במעי אמן קדושים קדושת ולדות חל גם על כלאים היינו מדין מיגו דנחתא ולרבנן, אך לר' שמעון דלא אמרינן מיגו דנחתא באמת לא חל על כלאים אף למ"ד במעי אמן, והתם מבואר בגמ' דקדוש מאליו מטונא דאמיה, ומבואר אם כן מהתוס' דר' שמעון פליג אף בקדושה הבאה מאליה.

ב. עוד יש לחקור מה הקובע לר' שמעון מתי נחשב חזי לגופיה ומתי לא, ומצינו שנחלקו בזה ר' אהרן והגרי"ז, במשנת ר' אהרן סי' י"ג סק"ז נקט דזה תלוי בקדושת הקרבה, דכל מקום שחל אף קדושת הקרבה מודה ר' שמעון דחשיב חזי לגופיה, ועפי"ז פי' דפלוגתת התנאים כאן האם ר' שמעון מודה בנקבה לעולה דאמרינן מיגו דנחתא היא האם מהני סברת ישנו בעוף שתחול קדושת הקרבה. [וכן לדעת רבא פליגי ר' אלעזר וחכמים האם ולד דנקבה לעולה קרב או לא, וכפי שנתבאר לעיל דלכו"ע בנקבה לאשם ליכא קדושת הקרבה ואין הקדושה מתפשטת מאליה ופליגי אי מהני סברת ישנו בעוף שתחול קדושת הקרבה לכתחילה].

אך הגרי"ז הוכיח ממחו"ז לר' שמעון דאף שיש קדושת הקרבה (דהא לרבנן כששחטו לשם עולה כשר ולא עולה, ועל כרחיך דאיכא קדושת הקרבה, ולא מסתבר דר' שמעון חולק גם על זה, ועי' להלן דהוכחה זו היא רק לתירוץ קמא בתוס') מכל מקום לא אמרינן מיגו דנחתא, ועל כרחיך דאף במקום שיש קדושת הקרבה יתכן דלא חשיב חזי לגופיה כיון דהוי פסול גדול טפי מנקבה לעולה.

ג. והנה בנדה מא. מבואר דאם הקדיש בהמה לאחר שנרבעה אין צריך קרא שאם עלו לא ירדו, ופירש רש"י דלא קדיש, וכיון דחולין הוא ל"ל למיעוטי פשיטא דירדו, וכן הוא ברשב"א שם. וצ"ע מדוע לא קדיש וחולין נינהו הא קדושה חלה על רובע ונרבע. ותירץ החזו"א תמורה סי' ל"ב סק"ו דהסוגיא שם אתיא לר' שמעון, ור"ש לית ליה מיגו דנחתא. אך האבי עזרי איסו"מ שם נקט דר' שמעון מודה לגבי רובע ונרבע שקדושה חלה עלייהו, כיון שיש במינו קרבן, וכמו שמודה לגבי נקבה לעולה כיון שישנו בעולת העוף. [ובקרן אורה כתב ליישב דברובע ונרבע ליכא קדושת הקרבה ולכן פשיטא דאם עלו ירדו, אך מלשון רש"י משמע דחולין נינהו לגמרי. ועי' מנחת אברהם זבחים פד. מש"כ ליישב דפליגי הסוגיות מהיכן ילפינן פסול רובע ונרבע].

ונראה דלפי הגרי"ז פליגי האם רובע ונרבע נחשב לפסול גדול ולא חזי לגופיה או לפסול קטן וחשיב חזי לגופיה, אך לפי ר' אהרן נראה דפליגי האם ברובע ונרבע איכא קדושת הקרבה, שהרי זהו הקובע מה נחשב חזי לגופיה. ועי' בשלמי יוסף זבחים סי' כ"ט דה"ר יעקב סטפנסקי הוכיח דאיכא קדושת הקרבה ברובע ונרבע מהגמ' להלן כח: דמדמה רובע ונרבע למום עובר, ובמום עובר ודאי איכא קדושת הקרבה דהא לר' עקיבא אם עלתה לא תרד. ובזה ביאר מדוע ולד רובע ונרבע קרב כמבואר להלן ל: וברמב"ם פ"ג מאיסורי מזבח, ואילו ולד נקבה לעולה לרבנן אינו קרב, ולהנ"ל ניחא דולד רובע ונרבע איכא קדושת הקרבה וולד נקבה לעולה לא. וכן יש לדייק מהגמ' בזבחים פה: דפריך אם איתא דרובע ונרבע כשר בעוף לימא ר"ע דאף רובע ונרבע אם עלו לא ירדו, ומבואר דאיכא קדושת הקרבה דאל"ה לא שייך לומר לא ירדו.

ולכאורה מדברי הגר"ח מוכח כהחזו"א שרובע ונרבע לא נחשב חזי לגופיה, דהגר"ח נקט שפסול בע"מ שוה לפסול רובע ונרבע שיש במינו קרבן, ובגמ' אמרינן דנקבה לאשם היינו מומא, וכיון שלר' שמעון נקבה לאשם לא חשיב חזי לגופיה על כרחיך דאף בע"מ דדמי ליה וכן רובע ונרבע להגר"ח שדימה אותם לא חשיבי חזי לגופיה. אך צ"ע טובא דאם כן מדוע במום עובר מודה ר' שמעון דחייל, הא הגר"ח דימה רובע ונרבע למום עובר, וכן צ"ע לדברי החזו"א מאי שנא רובע ונרבע ממום עובר.

ולפי מש"כ לעיל דפליגי בדין מיגו דנחתא ולכו"ע ליכא חיסרון בחלות הקדושה יש לדחות דכל דברי הגר"ח אמורים לגבי החיסרון בחלות הקדושה, דבכלאים כיון דהוי כחמור וגמל אין קדושה יכולה לחול עליהם וברובע ונרבע וכן בע"מ כיון שיש במינן קרבן קדושה יכולה לחול עליהם, אך לגבי החיסרון במעשה אינם שוים, דיתכן שנקבה לעולה ובע"מ חמורים טפי מרובע ונרבע מצד הגריעותא במעשה הקדש, וברובע ונרבע אין צריך למיגו דנחתא.

ועי' בשיעורי הגרמ"ד יט: דנקט מסברא דמחוסר זמן דמי לרובע ונרבע, והוכיח ממחו"ז דאף ברובע ונרבע פליג ר' שמעון וס"ל דלא חייל, ועל כרחיך דלא חשיב חזי לגופיה וכהחזו"א.

**סימן ה**

**מיגו דנחתא בבהמה לדמי נסכים**

הקשו הראשונים מדוע נקבה לעולה פליגי ר"ש ורבנן האם אמרינן מיגו דנחתא, ואילו בדמי נסכים אמרינן במס' שבועות יא. דלא אמרינן מיגו דנחתא. ונאמרו בזה כמה תירוצים בראשונים. א, תוס' כאן תירצו דההיא דהתם אתיא כר' שמעון. [לפי"ז מוכח להדיא דר' שמעון מודה בזכר לדמיו דאמרינן מיגו דנחתא, דהא הסוגיא בשבועות אתיא כר"ש ואמרינן הא דאמר לדמי עולה, ודלא כהכס"מ פט"ו ממעה"ק].

ב, תוס' בנזיר כו: תירצו דהתם לא חזו כלל לשום נסכים בעולם, אבל נקבה לעולה נהי דלא חזו לקדושת הגוף דהאי קרבן שהפריש עליו מכל מקום ראוי לקרבן אחר. כלומר, דאף רבנן מודו לר"ש דהיכא דלא חזי כלל לגופיה לא אמרינן מיגו דנחתא. ולפי"ז פליגי ר"ש ורבנן רק בדרגא של נקבה לעולה, אך בנקבה לעולה דישנו בעוף אמרינן מיגו דנחתא לכו"ע, דחשיב חזי לגופיה, ומאידך בדמי נסכים לא אמרינן מיגו דנחתא לכו"ע, ופליגי רק בנקבה לעולה.

ג, בחי' מרן רי"ז הלוי עמ' פ"ב הוכיח מדברי הראשונים דהא דקיי"ל מנחות שלא קדשו בכלי אינן קדושים קדה"ג אלא דמים בלבד ואפשר לפדותן, אין זה דין בסוג הקדושה של קדושת מנחה אלא בסולת ויין, אך בהמה שקדושה קדה"ג של מנחה אינה צריכה קידוש כלי, דאל"ה מה הקשו הראשונים נימא מיגו דנחתא, אכתי ליכא קידוש כלי ואפשר לפדותן בלא מום. ובאמת במיוחס להרשב"א מנחות קא. תירץ כן קושיית הראשונים, והובא באחיעזר ח"ב סי' מ"ט סק"ה. [והנה מכל הראשונים מוכח דקדושת הגוף של מנחה יכולה לחול על בהמה, ועי' לעיל יג. העופות והמנחות אין עושין תמורה שלא נאמר אלא בהמה מש"כ עפי"ז בשם הגרמ"ד].

ד, הרמב"ם פ"ג ממעילה הי"ג כתב הקדיש בהמה ועוף למזבח קדושת דמים, כגון שאמר דמי בהמה זו לנסכים ודמי בן יונה זה לשלמים, הרי הן כקדשי בה"ב ומועלין בחלבן ובביציהן. וצ"ע מדוע לא אמרינן מיגו דנחתא, ואין לומר כתירוץ התוס' כאן דהא הרמב"ם פסק כרבנן לגבי נקבה לעולה. והיה אפש"ל כתוס' בנזיר דנסכים גרע מנקבה משום דלא חזיא לשום נסכים בעולם, אך אכתי קשה דמי בן יונה זה לשלמים, דאכתי ראוי לעולה ונימא מיגו דנחתא. ובכתבי הגרי"ז צידד לומר דנקבה לעולה עדיף טפי דזכר מיהא ראוי לעולה והוי מין בהמה, משא"כ עוף לשלמים שאין שום מין עוף ראוי לשלמים. אך הקשה ממתני' דשקלים שאם הקדיש עוף זכר לדמי עולת בהמה לא אמרינן מיגו דנחתא וימכר לצורך עולת בהמה, והכא העוף עצמו ראוי לעולה אלא שהוא הקדישו לדמיו משום שרוצה עולת בהמה, ומדוע לא אמרינן מיגו דנחתא. ולפי מה שיבואר להלן בשם הירושלמי דלא אמרינן כלל מיגו דנחתא בעופות ניחא.

אך אכתי יל"ע דהרמב"ם פט"ו ממעה"ק ה"ה כתב האומר דמי בהמה זו עולה או הרי זה לעולה אם היתה ראויה ליקרב עולה נתקדשה קדושת הגוף והיא עצמה תקרב עולה, ואם אינה ראויה תמכר ויביא בדמיה עולה. וצ"ע מדוע תמכר נימא מיגו דנחתא וצריכה מום. ובכס"מ כתב לדחוק דהיינו תמכר לאחר שיפול בה מום, אך האחרונים כתבו דזה דוחק לפרש כן ברמב"ם. ולכן תירצו מרכבת המשנה ואבן האזל מעה"ק שם ואחיעזר שם דהרמב"ם סובר שאם אמר על נקבה הרי זה לעולה שפיר אמרינן מיגו דנחתא וחייל קדה"ג, כיון שלא הקדיש דמיה אלא את הבהמה עצמה, ואף דחייל רק לגבי לימכר מכל מקום הוא עצמו רצה להקדיש את גופה. וכן הקדיש זכר לדמיו אף דפירש להדיא שיחול לדמיו, מכל מקום הוא עצמו ראוי לעולה, ותרוויהו הוי חד לטיבותא וחד לגריעותא, אך היכא דאיכא תרתי לריעותא דאמר דמי וגם נקבה לעולה לא אמרינן מיגו דנחתא לכו"ע. (האחיעזר כתב דתרי מיגו לא אמרינן). ואם כי צריך להבין מאי שנא חדא מתרתי מכל מקום בזה מתיישבים היטב דברי הרמב"ם, דבהל' מעילה ובהל' מעה"ק איירי בלא חזי לגופיה ופירש לדמי. ולפי"ז מיושבת קושיית התוס' באופן נוסף, דהסוגיא בשבועות איירי בדמי נסכים וכו"ע מודו דלא אמרינן בכה"ג מיגו דנחתא.

**סימן ו**

**מיגו דנחתא בעופות**

במס' כריתות כח. אמר ר' אלעזר אמר ר' אושעיא מטמא מקדש עשיר שהפריש קן לכבשתו והעני הואיל ונדחה ידחה. והיינו דכיון שהקדישו בשעה שהיה עשיר ולא היה ראוי להקרבה הרי זה נדחה אף לאחר שהעני ונעשה ראוי להקרבה. ואמרינן ש"מ תלת, בע"ח נדחין וקדושת דמים נדחה ודחוי מעיקרא הוי דחוי. והקשה רש"י שם איך אפשר לומר ש"מ יש דחוי בדמים הא אין פדיון לעוף מן התורה, ואין הקדושה חלה לדמיו, (הקושיא היא על הלשון קדושת דמים דמשמע שאפשר להשתמש בדמיו בפועל). ומכח זה חידש דרק היכא דחל כבר קדה"ג ונעשה מחוסר אבר וכדו' אין לו פדיון, אך קודם שחל קדה"ג שפיר יש לו פדיון. והקשה השיטמ"ק (הודפס מעל"ד) מדוע לא חלה קדה"ג קודם שהעני מדין מיגו דנחתא, ושוב לא יהיה לו פדיון כלל. וצ"ל בדעת רש"י דפסול קן למטמא מקדש עשיר הוא פסול גדול שאף רבנן מודו דלא חייל קדה"ג, וככלאים ויוצ"ד. ולפי מה שיתבאר להלן בשם הירושלמי בשקלים דאין בעוף מיגו דנחתא בלא"ה לק"מ.

עוד כתב בשיטמ"ק שם דיש להוכיח כרש"י דיש פדיון לעוף קודם שחל קדה"ג מהא דבעינן העמדה והערכה, אלמא יש להם פדיון. אך הקשה מהגמ' במעילה יב. דאין פדיון לעוף אף בתורין שלא הגיע זמנן, והתם לא חייל קדוה"ג מעולם ומכל מקום אין פדיון. ותירץ דכיון שעומד לבא לידי קדושת הגוף אין להם פדיון, אבל מטמא מקדש עשיר שהפריש קן כיון שבשעת הפרשה היה עשיר לא הוה חזי לקדה"ג. ויש לבאר דבריו עפ"י האבן האזל שהובא לעיל דיש ב' סוגי קדושת דמים, היכא דהקדיש עוף לדמיו ואינו עומד כלל להקרבה הוי כעצים ואבנים דאין הקדושת דמים נתפסת בגופו, והתם ודאי יש פדיון, אך היכא דראוי לאחר זמן קדושת דמים שבו נתפסת בגופו והוי התחלה של קדה"ג והתם אין פדיון לעוף.

אך תוס' להלן כו: נקטו דחייל בעוף קדה"ג מדין מיגו דנחתא, והקשו מדוע חשיב קדושת דמים הא הוי קדה"ג. ותירצו דהכי פירושו ש"מ יש דיחוי אפי' בדבר דלית ביה קדה"ג וה"ה אפי' קדושת דמים לית בה, עכ"ל. וכ"כ בשיטמ"ק כריתות שם דאע"ג דאין לו פדיון שייך למימר יש דיחוי בדמים, דנהי דאין לו דמים ע"י פדיון מכל מקום לא חזי להיות גופו קרב ולא אלימא קדושתיה טפי מקדושת דמים, עכ"ל. וביאר בחי' מרן רי"ז הלוי עמ' ע"ח כונתם דקדושת דמים דהתם הכונה לקדה"ג בלא קדושת הקרבה, דאף זה נחשב לקדושת דמים כיון שאין לו קדושה גמורה. [ומש"כ השיטמ"ק בסוף דבריו לא אלימא קדושתיה טפי מקדושת דמים צ"ב]. והוכיח מכאן הגרי"ז שקדה"ג בלא קדושת הקרבה נמי נקראת קדושת דמים, ודלא כהאחיעזר לגבי בהמה של ב' שותפים. אך כתב דמכל מקום מרש"י מוכח כדברי האחיעזר, דקדושת דמים היינו שאין בו קדה"ג.

ומבואר מדבריהם דאף בעופות אמרינן מיגו דנחתא, אך בהמשך דבריהם מבואר דלא כן, דבגמ' שם מקשה על ר' אושעיא מהא דס"ל לר' שמעון שאם הפריש נקבה לפסח הולד קרב, ואם נאמר דיש דיחוי בבע"ח מדוע הולד קרב, ודחי דס"ל כרבנן דפליגי. והקשו תוס' תמורה שם ושיטמ"ק כריתות שם מאי ס"ד להקשות מדברי ר' שמעון, לסייעיה מרבנן. ועוד מדוע לא מקשה כן לר' יוחנן דאמר בכמה מקומות יש דיחוי בבע"ח. ותירצו דר' יוחנן איירי בקדושת הגוף בלא קדושת הקרבה, ובזה שפיר הוכיח מכמה משניות דיש דיחוי בבע"ח, אך ר' אושעיא איירי בעוף דלא שייך בזה מיגו דנחתא, דכי אמרינן מיגו דנחתא היינו דוקא בדבר שיש לו פדיון ע"י מום, דלא מיעקרא מיניה קדושת מזבח לגמרי, דירעה עד שיסתאב ויביא בדמיו למזבח, דהשתא הויא קדושת הגוף זו כעין קדושת דמים, הלכך נחתא ע"י מיגו ותו לא פקע לגמרי, אבל עוף לא שייך ביה מיגו, דקדושת דמים דידיה עומדים הדמים למזבח, ואי נחתא ליה קדושת הגוף שוב אין לו תקנה למזבח, דאין לעוף פדיון. וחידש ר' אושעיא דאף בזה אמרינן יש דיחוי בבע"ח, ושפיר מייתי מר' שמעון דלית ליה מיגו דנחתא כלל, וס"ד דמהאי טעמא ס"ל שהולד קרב פסח, ואף רבנן לא פליגי עליה אלא דס"ל מיגו דנחתא ואיכא דיחוי בקדושת הגוף, אך אי לא אמרינן מיגו דנחתא כו"ע מודו דליכא דיחוי. ומשני דר' אושעיא יאמר דרבנן היו חולקים על ר' שמעון אף בלא מיגו דנחתא.

וכן הוא להדיא בירושלמי פ"ד דשקלים ה"ד לגבי פלוגתת ר' אליעזר ור' יהושע במקדיש נכסיו והיו בהן עופות, דס"ל לר"א ימכרו לצרכי עולות לפי שדעתו לקנות מהם עולת בהמה, ומקשינן נימא מיגו דנחתא, ומשני א"ר יוסי כל שאינה יכולה ליקרב לא היה ולא דמיה לא קדשה אלא הקדש דמים. והיינו שחל בה רק קדושת דמים ונפדית.

ולפי"ז מיושב מש"כ הרמב"ם פ"ג ממעילה דבהקדיש דמי עוף למזבח לא חייל קדה"ג ומועלין בחלבן וביציהן, והיינו דבעוף שליכא פדיון לא אמרינן מיגו דנחתא.

ועיקר הביאור בירושלמי נראה עפ"י מש"כ רש"י לעיל יא: ושבועות שם ובשאר הראשונים שם דענין מיגו דנחתא הוא כעין עד שאתה משתמש בדמיו תשתמש בגופו, (כעין דין בר מצרא, דגופו קודם לגוף אחר). וצ"ע איך אפשר לפרש כן בנקבה לעולה וכדו' דחזי רק לדמיו, מדוע יתפשט קדה"ג לגופו הא אין משתמש בו. וצ"ל דכאשר חל קדה"ג ופודה לאחר שיפול מום נמי חשיב שימוש בגופו לקדושת עולה, שהדמים שלו קרבים תחתיו, אך כאשר קדוש לימכר בעלמא ולא חל על גופו קדוה"ג לא חשיב שמשתמש בו עצמו לדמיו, וצ"ע בזה. ועכ"פ היכא שלבסוף לא יוכל להשתמש לא בגופו ולא בדמיו לא שייך כל ענין מיגו דנחתא. [ועי' שיעורי הגרמ"ד שהקשה על זה ממקדיש את הטריפה לשמואל דחל קדוה"ג מדין מיגו דנחתא כמש"כ תוס' בזבחים קיד. והא לא יוכל להשתמש לא בגופו ולא בדמיו דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים. ותירץ דכאשר יש סיבה צדדית שלא יוכל לפדות אין זה נחשב לא חזי לדמיו, ורק בעוף שבעיקר קדושת הגוף שבו אין לו פדיון חשיב לא חזי לדמיו].

ובשיעורי הגרמ"ד ביאר דעת הירושלמי באופן אחר, דכל מאי דאמרינן מיגו דנחתא מקדו"ד לקדה"ג הוא באופן שחל קדו"ד בגופו, וכמש"כ הרמב"ם שהרי לא נתקדש גופה קידוש גמור, וכאשר חל קצת קדה"ג הרי זה מתפשט כדין גמרי קידושי ראשון בגיטין מג: דקדושה קלושה מתפשטת ונגמרת. ובעוף לא נתחדש כלל מושג של קדושת דמים בגופו, ואף קודם שמתפשט לעולם הקדושת דמים היא כעצים ואבנים בעלמא, ולכן אין פדיון לעוף לאחר שחל בו קדה"ג, דקדושת הגוף שבו הוא כאיסור והיתר בעלמא ולא כקדושה שחלה בדמיו. ולכן לא אמרינן מיגו דנחתא בעופות, כיון שלעולם ליכא קדושת דמים שהיא מקצת קדה"ג ואין לקדושה מהיכן להתפשט. ולפי"ז הא דאין פדיון לעוף מן התורה הוי סימן בעלמא שאין בו קדושת דמים שנתפס בגופו, ולשון הירושלמי לא חזי לדמיו משמע טפי דהוי סיבה ולא סימן. ועוד, דבשיטמ"ק שלהי כריתות שמחלק בין תורין שלא הגיע זמנן למטמא מקדש עשיר שהפריש קן, וביארנו לעיל דיש ב' סוגי קדושת דמים, מוכח דאף בעוף שייך קדושת דמים שנתפס בגופו.

והגרנ"פ ביד אליעזר שם כתב כעין זה, דענין מיגו דנחתא הוא כעין פשטה, דקדושת דמים שבו מתפשטת לקדה"ג, ומשום הכי בעינן שאף לאחר שיחול בו קדה"ג ישאר בו קדושת דמים שזה גרם לו להתפשט, משא"כ בעוף שלאחר שיחול קדה"ג יפקע קדושת דמים ממנו לא שייך ענין פשטה, ולפי"ז אתי שפיר ב' הקושיות הנ"ל.

הקשה המנחת אברהם מנחות ק. לדברי הגר"ח דבע"מ הוי כרובע ונרבע, והא דאין קדוה"ג חלה עליו הוא משום דלאחר שתחול הקדושה הוי בר פדיון, מדוע אין קדה"ג חלה על עוף מחוסר אבר, [כן משמע בתוס' מנחות ק: דעוף שקדם מומן להקדישן לא חייל, ועל כרחיך איירי במחוסר אבר], הא לאחר שיחול קדה"ג אין לו פדיון דאין פדיון לעוף. ואין לומר דמחוסר אבר חמור טפי מבע"מ והוי ככלאים, דאם כן בבהמה נמי, עיי"ש. ותירץ דכל הטעם שרובע ונרבע ובעל מום וכדו' חל קדה"ג (לולי החיסרון שבע"מ יש לו פדיון) הוא מדין מיגו דנחתא, וכמש"כ לעיל דמלבד החיסרון בחלות הקדושה איכא חיסרון נוסף במעשה ההקדש, וצריך לדין מיגו דנחתא, ובעוף כיון דלא אמרינן מיגו דנחתא כמבואר בירושלמי שוב נשאר החיסרון הנוסף במעשה ההקדש, והוא הדין בעוף שהוא רובע ונרבע לא יחול הקדושה מחמת החיסרון במעשה, עיי"ש שדייק כן ברמב"ם. ועי' מש"כ לעיל סי' א' לבאר עפי"ז קושיית הגמ' היינו מומא.

והנה לקמן כא. מבואר דאין פדיון לבכור ומעשר, ויל"ע לפי מה שנקט הירושלמי דלא אמרינן מיגו דנחתא בעוף משום שאין פדיון לעוף מן התורה, האם בבכור ומעשר נמי לא אמרינן מיגו דנחתא. [וקשה למצוא הנפק"מ, דהא בין קדושת בכורה ומעשר ובין תמורה חלים מאליהם אף במקום דלא אמרינן מיגו דנחתא]. ולפי מה שביאר הגרמ"ד את הירושלמי דעוף שאני לפי שמעיקרא הוי קדושת הגוף של איסור ואינו חל על הדמים של העוף, נראה דבכור ומעשר אינו כעוף, דאף שאי אפשר לפדות מכל מקום ביסוד הקדושה אינם שונים משאר הקדשים. ואפילו לפי מש"כ לעיל לבאר את הירושלמי דלא שייך לומר כאן עד שאתה משתמש בדמיו תשתמש בו נראה דהוי כטריפה דלשמואל אמרינן מיגו דנחתא, דהוי רק דין צדדי שאי אפשר להשתמש בדמיו ואין זה מחמת עצם דינו, ויל"ע בזה.

**דין מיגו דנחתא אי הוי פשטה במעשה ההקדש או בחלות ההקדש**

עי' מש"כ בזה לעיל י: בפלוגתת רש"י ותוס' האם אמרינן מיגו דנחתא לאחר זמן כולד קדשים לאחר שנולד. ועי' מש"כ לעיל יא: לגבי בהמה של ב' שותפין בשם האחיעזר והגרי"ז. ובמשנת ר' אהרן סי' י"ג דן בזה בהרחבה וכמש"כ לעיל בסוגיית דיחוי, ולא הביא כלל פלוגתת רש"י ותוס' הנ"ל.

**תוד"ה ר' שמעון, ותנא גבי אשם לאשמועינן דאפ"ה יפלו דמיו לנדבה**

פי' השיטמ"ק דס"ד דלא מיקרי מותר אשם אלא מקדה"ג ולא בדבר שקדוש רק לימכר. ותמה הגרי"ז דאף אם נאמר כן לגבי ה' חטאות המתות וכנגדן באשם רועות מכל מקום לאחר שקרב אשמו איכא לדין רעיה דמתני' דשקלים, שכל מותר חטאת ואשם אזיל לנדבה וכמדרש יהוידע הכהן, ודין זה נאמר בעיקר על מעות שניתותרו, ומצד זה ודאי יפלו דמיו לנדבה.

**תוד"ה זאת אומרת, ושמא י"ל דההיא דהתם אתיא כר"ש דאמר כל מידי דלא חזיא לגופיה וכו'**

עי' צ"ק שהעיר מדוע כתבו דההיא דהתם, הא רבה גופיה ס"ל התם הכי. ודבריו צ"ע דהתם קאמר ר' יוחנן דתמידין שלא הוצרכו לצבור ילכו למותר תרומה ישנה, ופירש רש"י דתנן בשקלים פ"ד מ"ד שלוקחין מהן ריקועי פחים ציפוי למזבח, ומקשינן קדושה שבהן להיכן הלכה, ומתרץ רבה משום לב בי"ד מתנה עליהם מעיקרא שאם לא יצטרכו להם יוקדשו רק לשופרות. והקשה אביי והא מר הוא דאמר הקדיש זכר לדמיו קדוש קדה"ג והכא נמי נימא מיגו דנחתא, ומשני הא דאמר לדמי עולה הא דאמר לדמי נסכים. ופירש רש"י דרבה איירי באמר יהא להביא בדמיו עולה, דכיון דאיהו חזי להכי לא מזבנינן ליה, אבל אמר יהא לדמי נסכים כיון שאינו ראוי לנסכים לא חייל קדה"ג, וכל שכן הכא דמתנו בי"ד שיהא לדמי מותר תרומה שהיא לרקועי פחים. והנה לגוף התירוץ אין צריך להזכיר כלל דמי נסכים, דהא ריקועי פחים אינו הולך למזבח כלל ולא שייך בזה קדה"ג, אלא לרווחא דמילתא הזכירה הגמ' שאף דמי נסכים לא חייל כיון דאין גופו ראוי לזה, ואין זה מדברי רבה עצמו, ושפיר כתבו תוס' דההיא דהתם וכו' ואין ראיה שרבה עצמו סובר כן.

והנה הרמב"ם פסק כמ"ד בשקלים דמותר תרומה ישנה לקיץ המזבח, וצ"ע דאם כן אכתי קשה נימא מיגו דנחתא, דהא חזי לגופיה, והרמב"ם עצמו פסק כר' יוחנן וכרבה דלב בי"ד מתנה עליהם. ותירצו החזו"א ואבן האזל דאף שמותר תרומה ישנה לקיץ המזבח אין המעות קדושים לזה עכשיו, אלא עד שיקנו בהמות לקיץ המזבח הוי קדושת בדק הבית בעלמא, אלא שבי"ד ישתמשו לזה לקיץ המזבח בעתיד, ואם יראו צורך לשנות לדבר אחר שפיר מצו לשנות, ולא דמי לדמי עולה שהדמים מיוחדים לזה כבר עכשיו.

**אשם בן שנה והביאו בן שתים בן שתים והביאו בן שנה כשרה ולא עלו לבעלים לשם חובה**

הקשו תוס' דבגמ' במנחות איתא דהקרבן פסול בכה"ג, ותירצו בג' אופנים, א, התם אתיא כר' שמעון דלא חלה עליהם קדה"ג, ופסול משום שחיטת חולין בעזרה, אך לרבנן כשרה ולא עלו. וצ"ע טובא איך יתכן דכשרה הא אין אשם בא בנדבה, ובשחט שלא לשמו איכא גזיה"כ דכשר ולא עלו אך בשחט לשמו קודם שהגיע זמנן מדוע כשרה. ועוד הקשה הגרי"ז דאי כשרה בדיעבד מדוע פליג ר' שמעון דכל דלא חזי לגופיה לא אמרינן מיגו דנחתא, הא חזי לגופיה שהרי אם שחטו בדיעבד כשר, ודוחק לומר דר' שמעון חולק דאפי' הקריבו דיעבד פסול ופליגי בתרתי, דאם כן הו"ל לתוס' לתרץ בפשיטות דהתם אתיא כר' שמעון דפסל בדיעבד. ובשיעורי הגרמ"ד כתב ליישב בשם הגרי"ז דכל דלא חזי לגופיה כדינו אלא בדיעבד לא חשיב חזי לגופיה, עיי"ש שהוכיח כן.

ב, עוד תירצו עפ"י הגמ' בזבחים קיד: שאם שחט אשם מחוסר זמן בבעלים כגון אשם מצורע קודם יום השמיני בחוץ לשמו פטור, דאינו ראוי בפנים, שלא לשמו אלא לשם עולה חייב, כיון שבפנים כה"ג כשר. ומבואר דכיון שמותר אשם קרב עולה כאשר שחט אשם לשם עולה הוי עקירה ונעקר הקרבן מאשם לעולה, ואם כן יש להעמיד ברייתא דהכא בשחט לשם עולה דנעקר לעולה ולכן כשר. ולפי"ז יש ליישב קו' הגרי"ז דלעיל, דאין להקשות שיחול קדה"ג משום שחזי לגופיה ע"י שיעקרנו לעולה, דעולה קרבן אחר הוא ולאשם לא חזי לגופיה כלל.

ג, הכא מיירי אחר שניתק לרעיה, דאם שחטו לעולה כשר, אך התם מיירי קודם שניתק לרעיה דלרש"י וסייעתו פסול מהתורה ולר"ת מדרבנן. ולפי"ז נמי מיושבת קו' הגרי"ז, דלפי ר' שמעון מעיקרא לא חלה קדושת אשם ולא ניתק לרעיה. והקשה השפת אמת דזה מיישב רק בן שנה והביאו בן שתים, אך בן שתים והביאו בן שנה לא ניתק לרעיה ומדוע כשר לעולה.

**והרי מחוסר זמן דלא חזי וא"ר שמעון דקדוש**

פירשו רש"י ותוס' דאמרינן בחולין פא. כל הראוי לבא לאחר זמן השוחטו בחוץ עובר בל"ת, והוא משנה מפורשת בזבחים קיג., ולפי"ז מבואר בתירוץ הגמ' דילפינן מבכור לכל הקדשים שהמקדיש מחוסר זמן דהיינו תוך ח' ימים הרי זה קדוש, אלא שעובר בל"ת. והקשו תוס' מהגמ' בבכורות כא: ומזבחים יב. דמשמע דלא חלה קדושה כלל, ותירצו דהתם איירי לענין איסור, וכן שיטת תוס' בזבחים קיד: עיי"ש, ולפי"ז צ"ל דילפינן מעשר בהמה מבכור העברה העברה, והדר ילפינן כל הקדשים ממע"ב בגז"ש דתחת תחת. ועיקר פירושם דקושיית הגמ' היא משחוטי חוץ צ"ע טובא, דהתם מבואר רק שעובר משום שחוטי חוץ, ואפשר דלא איירי בהקדישן השתא אלא בולדות קדשים או בהקדיש בהמה מעוברת וילדה, דודאי קדושה חלה עליהם. ואפשר דעיקר קושיית הגמ' היא מהא דתנן בזבחים שם תורין שלא הגיע זמנן, ושם לא שייך ולדות ולא הקדש במעי אמן כיון דבאים מביצים, ואי אפשר להקדיש ביצי עוף קודם שנעשה אפרוח וכן אין דין ולדות ועל כרחיך איירי בהקדיש כשהן מחו"ז.

אך שיטת תוס' תוס' בזבחים יב. ושיטת רש"י ותוס' בכורות כא: דאף בדיעבד לא חלה קדושה על מחו"ז, והקשו תוס' בכורות מסוגיין ותירצו דהכא איירי לענין מעשר בהמה בלבד. ולפי פירושם קושיית הגמ' היא מהא דר' שמעון סובר שמחו"ז נכנס לדיר להתעשר אלמא קדושה חלה עלייהו, ועל זה משני דילפינן מבכור, אך שאר קדשים לא ילפינן מבכור. ועי' כתבי הגרי"ז שהקשה דמהא דמחו"ז נכנס לדיר להתעשר אין ראיה שחלה עלייהו קדה"ג, דעצם מעשר בהמה הוי מצוה בפ"ע ואין זה שייך לקדה"ג שחלה אח"כ, ובלא המיעוט דכלאים וטריפה אין נכנסים לדיר היו נכנסים אף שלא חלה עליהם קדה"ג. ועוד דמע"ב הוי כתמורה דקדושה חלה מאליו, (עי' מש"כ לעיל ב: בשם הגר"ח שמואלביץ), ואף על כלאים וטריפה היתה חלה, וה"ה מחו"ז.

ועי' מנחת אברהם זבחים יב. שהביא בשם הגרי"ז והחזו"א להקשות על שיטת תוס' בזבחים וסייעתו מהא דתורין שלא הגיע זמנן דחלה קדה"ג, ומאי שנא ממחו"ז דלא חלה קדה"ג. ותירץ הגרי"ד דתוך ח' ימים אינו ראוי בכל הקרבנות והוי פסול בעצם הבהמה, אך תורין שלא הגיע זמנן הוי מחוסר זמן בעלמא ואין זה פסול כל כך.

**מה בכור קדוש לפני זמנו אף מחו"ז וכו'**

הקשה השיטמ"ק אות י"ד אם כן בן שתים והביאו בן שנה נמי נילף מהכא דחלה קדושה, דהיינו מחו"ז. ותירץ דכיון שראוי לקרבנות אחרים מגרע גרע, דהתורה דחאתו מקרבן אשם. הרש"ש והגרי"ז תירצו דאשם בן שנתו נקרא כבש ובן שתים נקרא איל, והם ב' שמות של קרבנות, והרי זה גרע טפי ממחו"ז בעלמא.

**דף כ ע"א**

**לעולתו עושה תמורה לפסחו ואשמו אינו עושה תמורה**

פירש רש"י עושה תמורה דאיכא שם עולה עליה בעוף, וכן מבואר בגמ' להלן קס"ד וכו'. ולעיל כתבנו ב' צדדים בסברת ר"ש האם תליא בקדושת הקרבה, וכיון שישנו בעוף אינו פסול גדול וחייל ביה קדושת הקרבה, או שמא תליא בפסול גדול וקטן בעלמא, דבפסול גדול לא אמרינן מיגו דנחתא, ואינו שייך לקדושת הקרבה. ולפי מש"כ הרמ"ר לעיל לחלוק על סברת ישנו בעוף על כרחיך צ"ל דהתם לענין קדושת הקרבה נקט דאין חילוק, אך הכא איירי בפסול גדול וקטן בעלמא ובזה מודה דיש סברא שאם ישנו בעוף הוי פסול קטן.

**ולימא אין אני רואה דבריו של ר"ש באשם וכו'**

הקשה השיטמ"ק בהשמטות אות ד' דלעיל רבא חילק בין פסח לאשם ולא מקשה עליו מידי, ועל כרחיך דפסח קרוב לשלמים טפי מאשם דאזיל לעולה, דהעולה נחשב לקרבן חדש ואין זה מונח בגוף האשם. ותירץ דהתם איירי בנולד הולד אחר פסח שכבר נעשית האם שלמים. ודבריו צ"ע, דהתם להדיא אמר רבא דלפי סברתו פליג ר' אלעזר אף קודם פסח שהולד קרב פסח.

**ואין תמורה בצבור**

תוס' ביארו דכיון דהשתא הוי אשם יחיד שעושה תמורה ולאחר שניתק לעולה הוי קרבן צבור שאינו עושה תמורה הרי זה סימן בעלמא שהם ב' סוגי קרבנות ואין זה נחשב ראוי השתא לכך, וכ"כ השיטמ"ק בהשמטות בפירושו השני. ובפירושו הראשון כתב דכיון שלאחר שיעשה עולת צבור אינו בנקבה ואינו בעוף אין זה גורם שיחול השתא קדושה על הנקבה, משא"כ שלמים שישנו בנקבה.

**קס"ד היינו טעמא דר' שמעון וכו'**

תוס' גרסו דאיכא שם עולה עליה גבי עני בעולת העוף, ולפי"ז איירי ר' שמעון בעולת מצורע דוקא, דלא מהני מה שיש נקבה בעולת העוף אלא אם שייך אותו חיוב בעוף, ולחיוב זה אפשר להביא נקבה, ואף שאינו עני מכל מקום שייך בחיוב זה להביא נקבה בעני. ועפי"ז ביארו כל קושיות הגמ' דלהלן דכשם שמהני נקבה לעולה משום שיכול להביא עוף נקבה, כך מהני זכר לחטאת משום שיכול להביא זכר זה לחטאת אחרת. ומסיק דלא מהני אלא באופן שהיה יכול להביא נקבה בפועל, כגון בנדבה לראב"ע דרשאי להתנדב עוף, ולפי"ז לא קשה כל הקושיות כיון שאי אפשר להביא בפועל זכר לחטאת זו. וכתבו תוס' דלמסקנא איירי ר' שמעון באומר הרי עלי עולה דוקא. אך העולת שלמה הקשה על זה מקושיית הגמ' להלן אימור דאמר ר' שמעון גבי נקבה לאשם דליכא שם אשם על אמו אבל נקבה לעולה וכו', והא מסיק דרק באופן שאמר הרי עלי עולה, ובמתני' דשקלים לא איירי באופן זה. ולכן כתב דודאי ר' שמעון איירי בכל גוונא, דסברת ישנו בעוף מועילה לכל נקבה לעולה כמו בסוגיא לעיל, עיי"ש.

והנה הרמב"ם פסק דהמפריש זכר לחטאת אינו קדוש כלל ולא אמרינן מיגו דנחתא כמסקנת הסוגיא. ותמהו המפרשים דהרמב"ם פסק כרבנן דבכל גוונא אמרינן מיגו דנחתא, וכל הסוגיא סובבת אליבא דר' שמעון שמחלק בין עולה לאשם.

**דף כ ע"ב**

**ר' אליעזר אומר ימותו**

רש"י לעיל יח: פי' דאית ליה כחטאת כאשם בריש מס' זבחים, ולדבריו ימותו מעיקר ההלכה דה' חטאות למיתה. אך לגבי ולד תמורה לא יתכן לפרש כן, דהא בגמ' שם מקשינן לר' אלעזר מדוע לא יקרב הוא עצמו לעולה, וביארו תוס' שם דאין דין רעיה בולד אשם, והגרי"ז ביאר דכיון שהאם עולה אין זה ולד אשם אלא ולד עולה, ועל כרחיך הוי גזירה בעלמא. וכן בסוגיא כאן מוכח דהוי גזירה בעלמא, ועי' להלן מש"כ ליישב.

והנה לגבי כיפרו בעליו ומתו בעליו מבואר בגמ' דהגזירה היא שמא יאמר דאף כשנפל בו מום יפלו דמיו לנדבה, ונמצא מקריב אשם לנדבה. אך אם אזיל למיתה לא יטעו בכך, דשפיר ידעו דהוי דין מיוחד במתו וכיפרו כמו בחטאת. (ואף במתו בעליו איכא חשש זה, דהאשם נעשה למותר ונראה לאינשי כמו נפל בו מום שמשתמש עם הדמים). ולגבי תמורה (זכר) וולד מבואר ברש"י דהגזירה היא שמא יחליף ויקריב את התמורה והולד לאשם והאשם לנדבה ועובר בתרתי, דתמורה דינו לנדבה מדין כל שבחטאת מתה באשם רועה. [ולגבי ולד יל"ע דהא כתבו תוס' דאין דין רעיה בולד אשם, ויש מקום לפרש דכיון שהאם ניתקה לעולה שוב הולד עולה ולא אשם, וכמבואר בסוגיא לעיל יח:, אך הסוגיא כאן להס"ד דרבה בר אבוה סוברת דהאם לא ניתקה לעולה והולד באמת קרב אשם, ולפי"ז באמת ליתא לאיסור זה אלא לאידך איסורא]. והאשם לא נעשה מותר כיון שלא יצא ידי חובתו בהקרבת התמורה, דאין מתכפר בעבירה כדאמר רבא להלן.

וצ"ע מדוע לא פירש רש"י בפשיטות דלא יצא ידי חובתו כיון שהתמורה ניתקה לאשם, ואף להס"ד דרבה ב"א דלית ליה דרבא. וצ"ל דרש"י לשיטתו דקודם ניתוק לרעיה באמת דינו כאשם, ואף לר"ת דפליג הא כתב השפ"א לעיל ריש פירקין דאם שחטו להדיא לשם אשם הרי זה אשם ואין כאן שינוי קודש, ומטעם זה היה מקום לומר דיצא בדיעבד, ולכן הוצרך לפרש דאין מתכפר באיסור תמורה.

**אבל קודם כפרה ד"ה הוא עצמו יקרב אשם**

ביארו תוס' דהשתא ס"ל דלא נאמרה ההלכה דתמורת אשם לרעיה בנקבה, ולכן האם נשארת בקדושת אשם, וכן בולד לא נאמרה הלכה כלל דולד אשם לרעיה כמש"כ לעיל יח: ומוכח כן לעיל יט: עי' מש"כ שם ושם, ולכן ולד עצמו קרב אשם. (ומש"כ רש"י אם אבד הראשון אורחא דמילתא נקט, דאף בלא אבד יכול להקריב את הולד לאשם. ואפשר דאדם מתכפר בשבח הקדש הוי רק בדיעבד). אך לאחר כפרה דאזיל לנדבה מדין מותר אשם (כדתנן בשקלים סוף פ"ב) איכא גזירה שמא יאמר דאף כשנפל מום באשם יפלו דמיו לנדבה, ולכן לרבנן גזרו שלא יקרב הוא עצמו ולר' אליעזר גזרו שילך למיתה.

ומקשה דאי אפשר להקריבו מתרי טעמי, חדא מדרבא דאינו מתכפר בעבירה, ואף ולד תמורה נחשב לעבירה, (עי' שפת אמת דהקשה מאי שנא מולד רובע ונרבע, וצ"ע דעבירה בגוף ההקדש גרע טפי, ואף כשאחר עשה את התמורה חשיב עבירה). ועוד דריב"ל אמר שלר' שמעון גזרו על ולד שני שמא יגדל עדרים עדרים ואינו קרב, לרש"י אזיל למיתה ולרמב"ם לרעיה. והנה רש"י פירש דולד תמורה הוי כולד שני, והקשו הגר"א ורעק"א מהמשנה לעיל דבולד תמורה מודה ר' שמעון דקרב, ולכן פי' דקושיית הגמ' דבמתני' תנן נמי ולד ולדן עד סוף העולם. אמנם רש"י לא גרס במשנה לעיל ולד תמורה כמש"כ שם, ולפי"ז ניחא.

**מחלוקת קודם כפרה אבל לאחר כפרה הוא עצמו קרב עולה**

דקודם כפרה כיון ששניהם עומדים לפנינו איכא למגזר שמא יחליף ביניהם, לרבנן גזרו רעיה ולר' אליעזר גזרו מיתה, אך לאחר כפרה לא גזרו ובין לת"ק ור' אלעזר בין לר' אליעזר הוא עצמו יקרב עולה. וצ"ע דלעיל יח: מקשינן מדוע לר' אלעזר לא יקרב הוא עצמו עולה הא לית ליה דיחוי לולד, ומתרץ ר' חסדא דקאמר כן לשיטת חכמים, ורבא תירץ מודה ר' אלעזר באשם דאינו קרב הואיל ואינו בעוף, אך לחכמים לכו"ע ניחא שמדין דיחוי לא יקרב הולד עצמו, ולא משני דמתני' איירי קודם כפרה דוקא ומשום גזירה.

ועל כרחיך צ"ל דפליגי בזה הסוגיות, וביאור פלוגתתם דלעיל הקשו תוס' מדוע לא מקשה לרבא אף אליבא דרבנן מדוע לא יקרב הוא עצמו לעולה, הא לעיל מיניה אמר רבא דבתמורה כיון שתחילת הקדושה היתה קדושה מעליא מודו רבנן דקרב הוא עצמו וליכא דיחוי. ותירצו דכיון שהקדושה מתחילה היתה לאשם ועכשיו נדחתה האם לעולה (דתמורת אשם רועה) לא מהני כלפי קדושת עולה תחילת הקדושה דאשם, והוי כתחילת הקדש גרוע וחל בולד דין דיחוי. והא דאין דין רעיה בולד תוס' כתבו משום שאין דין רעיה כלל בולד אשם, והגרי"ז נקט משום דהוי ולד עולה ולא ולד אשם, כמו שביארנו כל זה בסוגיא שם.

ובדעת הסוגיא כאן יש לפרש בתרתי, דהתוס' נקטו בס"ד דרבה ב"א דלא נאמר דין רעיה בתמורת נקבה והיא נשארת בקדושת אשם, ואפשר דאף למסקנא הסוגיא כאן סוברת כן, ונמצא שקדושת האם היא כמקור הקדושה דהיינו אשם מתחילה ועד סוף, ושפיר מהני סברת רבא דאם תחילת הקדושה היתה מעליא אף לרבנן אין דיחוי בולד, ולכן כאשר נתכפר באחר ונעשה הולד לעולה הוא עצמו קרב עולה, דמעולם לא נדחה מהקרבה. ולפי"ז הא דאין דין רעיה בולד על כרחיך צ"ל כתוס' דאין דין רעיה בולד, ולא מהני כאן סברת הגרי"ז. (והא דאחר כפרה הולד קרב עולה הוא מדין מתני' דשקלים שמותר אשם לנדבה, ומוכח שמחמת דין זה אין צריך רעיה אלא אף לכתחילה יכול להשתמש בו עצמו לנדבה).

עוד י"ל דלמסקנא באמת נאמר דין רעיה בתמורת נקבה לאשם, אלא שהסוגיא כאן חולקת בסברת התוס' שם וסוברת דמהני תחילת הקדושה דאשם אף לעולה, ולכן אף לרבנן אין הולד דחוי מהקרבה. ולפי"ז שפיר י"ל כהגרי"ז דהא דאין דין רעיה בולד הוא משום דהוי ולד עולה ולא ולד אשם.

ונמצא דעל קושיית הגמ' שם מדוע לא יקרב הולד עצמו לעולה איכא ה' תירוצים בגמ', א, ר' חסדא סובר שלפי רבנן האם דינה לעולה וכיון שאין קדושתה כקדושת המקור אין בה קדושת הקרבה, ואף הולד דחוי מהקרבה, ור' אלעזר פליג לגמרי על דין דיחוי בולד ובמתני' קאמר רק לטעמייהו דרבנן, ובאמת לדידיה הולד עצמו קרב עולה. ב, רבא סובר בדעת רבנן כנ"ל (דהא לא הקשה לדעת רבנן), וס"ל דאף לר' אלעזר הולד דחוי משום שאינו בעוף, וגרע טפי מולד נקבה לעולה. ג, אביי מתרץ דכיון שהמותר הולך לנדבה הוא הדין הולד אינו קרב. ד, רבה בר אבוה סובר שהאם לא נדחתה מהקרבה כמש"כ לעיל ב' אופנים, והולד נמי אינו דחוי משום שתחילת הקדושה היתה מעליא כדאמר רבא לגבי תמורת עולה, והא דלא יקרב הולד עצמו משום דמתני' איירי קודם כפרה דגזרו שמא יחליפנו באשם עצמו. ה, להלן מתרץ שינויא דחיקא דבבלאי דמתני' איירי בילדה נקבה עד סוף כל הדורות.

ובתוס' ד"ה בדמיהן הקשו מאי פריך לר' אבין מדוע הולד דחוי הא אמרינן לעיל דגזרו קודם כפרה שמא יחליף הולד באשם, וטעם זה לא שייך במפריש נקבה לאשם (שמא יקריבנו לאשם ולא לעולה כדינו אליבא דר' אבין), דבשלמא בתמורה שיש לפניו ב' בהמות יש לחוש שמא יסבור שדין התמורה לעולה משום שכבר יש לו אשם ומותר אשם לעולה, ולא ידע שתמורה אינה מכפרת על אשם לפי שבא בעבירה, אך במפריש נקבה לאשם אין לפניו ב' בהמות, וכשאומרים לו שהולד קרב עולה לא יחליף ויקריב לאשם. וכן קשה על קושיית הגמ' לעיל יח: מדוע הוצרכו רבא ור' חסדא לתרץ באופנים אחרים. ותירצו דסוגיא זו וסוגיא דלעיל יח: לית ליה סוגיא הקודמת דהולד לא יקרב משום גזירה אלא משום דיחוי, דכיון שהאם נדחתה מהקרבה ונהפכה לאשם מדין רעיה (ואפי' נאמר כתוס' בס"ד דלא נאמר דין רעיה בנקבה מכל מקום כיון שאינה מכפרת על אשם דהיא באה בעבירה שוב נעשית למותר ומותר אשם לנדבה) ממילא הולד נדחה מהקרבה, ושפיר מקשינן הא ר' אלעזר לית ליה דיחוי כלל. [ולשון התוס' דלא אמר הני טעמי דלעיל אלא לגבי התמורה עצמו צ"ב, דלכאורה כונתם לגזירה קודם כפרה שמא יחליף, וזה לא שייך לגבי התמורה עצמה. וצ"ל דכונתם לדברי רבא דאין הנקבה מכפרת על אשם, וצ"ע].

ועפי"ז יש ליישב מש"כ רש"י לעיל יח: דר' אליעזר סובר ימותו לשיטתו בריש זבחים דאשם כחטאת, וכן פי' בכמה דוכתי. דהא לרבא ור' חסדא על כרחיך הא דלרבנן ור' אלעזר אין הולד עצמו יקרב עולה אינו מחמת גזירה כדסבר רבה בר אבוה אלא מעיקר הדין, ואם כן מסתבר שאף לר' אליעזר אינו מחמת גזירה אלא מעיקר הדין, וכל הסוגיא כאן מתחילה ועד סוף סוברת שכל המשנה בין לרבנן ור' אלעזר ובין לר' אליעזר הוא מטעם גזירה, להס"ד שמא יקריב אשם שנפל בו מום לנדבה ולמסקנא שמא יחליף האשם בתמורה ובולד, וכל התנאים במשנה הם מטעם אחד.

והנה הרמב"ם פסק כרבה בר אבוה ולא כר"ח ורבא, ולכן כתב פ"ד ה"ד ולד תמורת אשם וכו' ירעו עד שיפול בהם מום וימכרו ויפלו דמיהן לנדבה, ואם ילדה זכר אחר שהקריב אשמו הולד עצמו יקרב עולה. והיינו דקודם כפרה איכא גזירה שמא יחליף האשם בולד, אך לאחר כפרה ליכא גזירה והוא עצמו יקרב עולה, ואף לרבנן לא נדחה מהקרבה משום דהוי כתמורת עולה כדלעיל. ומש"כ הרמב"ם שהולד נולד אחר כפרה, דאם נולד לפני כפרה ואח"כ נתכפר כבר נעשה הולד עצמו דחוי, ואף שהרמב"ם פסק אין דיחוי בבע"ח, צ"ל כמש"כ לעיל יח. לגבי נקבה לפסח שאף לאחר פסח אין הנקבה עצמה קרבה לשלמים, דמי שחל דיחוי גדול בגופו הרי הוא נדחה לגמרי, עיי"ש. וכתב הרמב"ם שם דאם הפריש נקבה לאשם וילדה תרעה היא ובנה ויביא בדמי שניהם אשם, ולאחר כפרה יביא עולה, והא דהם עצמם פסולים מהקרבה משום דהכא תחילת הקדושה היתה של נקבה לעולה ולרבנן חל דין דיחוי בולד.

**דף כא ע"א**

**תמורת הבכור והמעשר הרי אלו כבכור ומעשר**

פירש"י לכל קדושת בכור ומעשר שלא ימכרו באטליז ולאחר שנפל בהם מום לא יפדו. והגר"א גרס רק לכל קדושת בכור ומעשר. ועכ"פ הוא כמסקנת הגמ' זבחים עה: דתמורתן כיוצ"ב. ולפי הס"ד הרי אלו כבכור ומעשר קאי רק על זה שנאכלין לבעלים לאחר שיפול בהם מום, אך איסור פדיון ואיסור זלזול באטליז ואיסור אכילה לנידות לב"ש ליכא בתמורה. ויסוד הספק שם ביאר הגרי"ז האם ג' דינים אלו נובעים מעצם קדושת קרבן של בכורה, וכיון שבתמורה נמי איכא קדושת קרבן של בכורה אסורים, או שמא הם נובעים מדיני הבכור שבו, וכיון שהתמורה אינו בכור אינו אסור בהם. ומייתי מברייתא דאף בתמורה נוהגים ג' דינים אלו, ורש"י פי' כמסקנא. ומכל מקום אין לומר דכל המשך המשנה קאי על תמורה, דהא אם באו תמימים יקרבו לא קאי על תמורה. והנה אם נאמר דספק הגמ' קאי גם על מעשר בהמה, דאף בה יש ב' מערכות של איסורים, מה שהיא עשירית וקדושת קרבן, עי' מש"כ בזה בקונטרס ה' דרגות בבכור, יל"ע האם ספק הגמ' קאי גם על ולדות, או שמא ולדות פשיטא דיש בהם כל דיני האם וספק הגמ' רק בתמורה.

**אמר ר"ש מה טעם שהבכור ומעשר יש להן פרנסה במקומן וכו'**

רש"י פי' דקאי על הדין לכתחילה שלא להביא בכור ומעשר, ובתוס' להלן ע"ב כתבו דילפינן לה מקרא דכתיב רק קדשיך וכו' תשא ובאת, וממעט מ"רק" דבבכור ומעשר ליכא חיוב הבאה, ור' שמעון מבאר טעמא דקרא כשיטתו בכל מקום. ומקורו מהפסרי ריש פר' ראה. ובשיעורי הגרמ"ד דייק מכאן דאין זה דין לכתחילה שלא להביאם, דודאי אם רוצה רשאי, אלא שהוא פטור מטורח הבאתן, ויכול לכתחילה להמתין עד שיפול בהן מום ויאכלו לבעלים. וכן הוא לשון רש"י לגבי כל הקדשים וצריך אתה לפדותן וכו', וכן לשון הרגמ"ה הלכך אין צריך להעלותן. ויל"ע מדוע שאר קדשים הואיל ובלא"ה צריך להעלות דמיהן צריך להעלותן, הא כשיעלה דמיהן יכול לקנות בהמה בארץ והוי קדושה של ארץ ישראל. ומוכח מכאן שהחיסרון של קדושה בחו"ל אינה בהקדש הבהמה אלא בעיקר הקדושה, שאם פודה בחו"ל ולוקח במעות בהמה בארץ אכתי הוי קדושת חו"ל.

הרמב"ם פי' דקאי ארישא מדוע אין להם פדיון, דכיון שנאכלין במומן לכן אין להם פדיון, אך שאר הקדשים שאין נאכלין בלא פדיון נתנה להם תורה פדיון כדי שלא יהיו בטלין כשנפל בהם מום. ומבואר מדבריו דאף אם היה פדיון לבכור ומעשר היו נאכלין במומן, והאיסור פדיון וכן מה דלא חל הפדיון הוא דין נוסף. ועי' שיעורי הגרמ"ד שהקשה מהספרי ריש פר' ראה דדריש מהאי קרא לבכור בחו"ל שאין חיוב הבאה להקרבה.

**בען במערבא המטיל מום בתמורת בכור ומעשר מהו**

כתבו תוס' דאף לר' מאיר דמטיל מום בבע"מ לוקה הכא אינו לוקה לפי שלא היה ראוי מעולם. ויש לבאר כונתם דכאשר לא היה ראוי מעולם חסר בעיקר קדושת הקרבה, והיינו דתמורת בכור ומעשר וולדן לא נתחדש בהן קדושת הקרבה כלל, ולכן אינו לוקה, משא"כ בע"מ דאיכא קדושת הקרבה. ונפק"מ דבכור ומעשר שהם בע"מ מתחילתן או תמורת עולה ושלמים וכדו' שחל עליהם קדה"ג, אע"פ שמתחילת קדושתן אין ראויין להקרבה מכל מקום לר"מ לוקה על הטלת מום כיון שיש בהם קדושת הקרבה.

ובשיעורי הגרמ"ד הקשה מדוע לא תירצו תוס' כהגמ' בע"ז יג: דר"מ מודה בזה"ז שהמטיל מום אינו לוקה לפי שאינו ראוי אף לדמי, וה"ה תמורת בכור ומעשר לא חזי אף לדמי שהרי אין להם פדיון. ולכאורה צריך לחלק דהתם לא חזי לדמי משום שאין אפשרות להקריב כלל, אך הכא הוי איסורא בעלמא לפדות וחידשה תורה שלא חל הפדיון, אך מצד עיקר קדושתן חזיא לדמי, וצ"ע.

עוד כתב הגרמ"ד בשם הגרי"ז דבכור בחו"ל לר"ע לדעת הרמב"ם דאין קדושת הקרבה כלל כמש"כ הגר"ח המטיל מום אינו לוקה אף לר"מ. וכתב דהוא הדין מקדיש נקבה לעולה ואשם דליכא קדושת הקרבה כמש"כ לעיל בהרחבה. ולפי"ז נראה דהוא הדין במקדיש רגל בהמה דנקט הגרי"ז דאיכא קדה"ג בלא קדושת הקרבה אם הטיל מום אינו לוקה. ולפי"ז יש לבאר ספק הגמ' האם תמורת בכור ומעשר וולדן איכא קדושת הקרבה או לא, ופשיט מסברא דליכא קדושת הקרבה.

והנה הגרי"ז בהל' בכורות הקשה סתירה ברמב"ם דפסק כר' הונא שאם יצא שליש ומכר לעכו"ם ויצא רובו אין זה פוטר מבכורה, כיון שהוברר למפרע שכל מקצת שיצא חשיב לידה כלפי אותו מקצת. ואילו לגבי מום פסק דאם הטיל מום במקצת שיצא כגון גדי שיצא אזניו קודם וצרם אזנו אינו לוקה. וחילק שם בין דין פטר רחם לדין קדושת בכור, עיי"ש. ולדברינו אין צריך לזה, דאפילו אם נאמר שחל למפרע קדושת בכור על האוזן מכל מקום לא עדיף מרגל לחוד דליכא קדושת הקרבה בפועל, ואינו חייב על הטלת מום.