טהרות פ_ג מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ג מ"ב**

**ר"מ אומר השמן תחילה לעולם, וחכמים אומרים אף הדבש, ר"ש שזורי אומר אף היין**, בביאור הפלוגתא מצינו ד' שיטות בד' הראשונים.

א]רש"י במנחות דל"א. פירש דפלוגתייהו היא בסתם שמן ודבש ויין, דלר"מ יין ושמן חשיבי משקה ודבש לא חשיב משקה, ולחכמים אף דבש חשיב משקה, ולר"ש שזורי רק יין חשיב משקה, והא דתנן "לעולם" פירש"י דהיינו בין שנטמא באב הטומאה או בראשון או בשני הוי איהו ראשון, והיינו דלר"מ דדבש לא חשיב משקה ולר"ש שזורי דאף שמן לא חשיב משקה, הגם שהן מקבלין טומאה מדין אוכל, (דס"ל לרש"י כדעת הראב"ד דמי פירות מקבלין טומאה, וס"ל שהן מקבלין טומאה מדין אוכל, ועי' להלן אות י"ג), אך לי"ב לדין תחילה, ולחכמים דחשיבי משקה, אית בהו לדין תחילה, וע"כ אף אם נטמאו מראשון או משני הוו תחילה.

ב] התוס' במנחות שם ובעירובין דע"א כתבו בשם ר"ת, דפלוגתייהו קאי על הא דתנן במשנה א' דהרוטב וכו' שקרשו ה"ה שניים, והתוס' שם ובפסחים די"ד: גרסו במתני' גם שמן, ובמתני' דהכא פליגי בדין שמן ודבש ויין שקרשו, דלר"מ יין ושמן שקרשו חשיבי משקה ודבש שקרש לא חשיב משקה, ולחכמים אף דבש שקרש חשיב משקה, ולר"ש שזורי רק יין חשיב משקה אף שקרש, וכ"כ בתורי"ד ב"ב ד"פ..

ג] הר"ש והרא"ש פירשו דפלוגתייהו בשמן ודבש ויין שנטמאו וקרשו ואח"כ נימוחו, דלר"מ יין ושמן שנטמאו וקרשו ונימוחו חזרו לטומאתן ישנה, ולרבנן אף דבש, ולר"ש שזורי רק יין, וטעם הפלוגתא מבו' בד' הר"ש להלן, דהוא משום דפליגי בדינם בעודם קרושין אם מטמאין טומאת אוכלין, דלרבנן אינם מטמאין טומאת אוכלין אף אם חישב עליהן לאוכלין, ולר"מ דבש מטמא טומאת אוכלין ושמן ויין אין מטמאין, ולר"ש שזורי אף שמן מטמא, ולא נתפרש בד' הר"ש אם הני דמטמאין טומאת אוכלין הוא אף בלא מחשבה, וע' חזו"א טבו"י סימן ד' סק"ז שנקט שמטמאין אף בלא שחשב עליהן, והוא משום שנקט שם שאם ל"ה מטמאין טומאת אוכלין אלא במחשבה, הי' הדין שאם קרשו ולא חשב עליהן וחזרו ונימוחו חזרו לטומאתן ישנה, עיי"ש שכתב כן לגבי דם, וע' להלן אות ח' מש"נ בזה, ובזה הוא דתליא הפלוגתא אם כשנטמאו וקרשו וחזרו ונימוחו חזרו לטומאתן ישנה, והיינו שהרי ברוטב וכו' שקרשו וחזרו ונימוחו לא חזרו לטומאתן ישנה, והא דהכא חזרו לטומאתן ישנה פירש הרא"ש דהוא משום שלא נשתנה באמצעיתו ממשקה לאוכל, וע"כ בהני מילי דכשקרשו מטמאין טומאת אוכלין ונשתנו ממשקה לאוכל, אף שחזרו ונימוחו אח"כ לא חזרו לטומאתן ישנה.

ומבו' עוד בד' הר"ש, דהא דתנן "תחילה לעולם" נכלל בזה תרתי, חדא דאחר שחזרו ונימוחו חזרו לטומאתן ישנה והוו תחילה, ועוד דבעודן קרושין אין עליהן טומאה כלל, ול"ה כרוטב וכו' שנטמאו וקרשו דהוו שניים.

וכדעת הר"ש כ"ה דעת התוס' בפסחים די"ד:, ואמנם במג"א סי' קנ"ח פירש בדעתם דלר"ש שזורי כל שקרש השמן אף שחזר ונימוח אין עליו תורת משקה, אך בחמד משה שם ובחת"ס או"ח סימן מ"ה תמהו ע"ז, דודאי כונת התוס' כמו שפירש הר"ש, דכל פלוגתייהו היא בנטמאו וקרשו ואח"כ נימוחו אם חזרו לטומאתן ישנה, אך באו"ז ע"ז סימן קס"ה כתב בשם הר"ש דלר"ש שזורי שמן ודבש אע"פ שחזרו ונימוחו הוו אוכל, וזה כד' המג"א, וצ"ע, ובקרית ספר פ"א מטומאת אוכלין נ', דשמן שקרש וחזר ונימוח אינו לא אוכל ולא משקה ול"מ לו מחשבה לאוכלין או למשקין, עיי"ש, וצ"ב, עו"כ שם דאם חשיב עליו למשקה בעודו קרוש מטמא טומאת אוכלין, אך משמעות הר"ש דל"מ לו מחשבה בעודו קרוש.

וע' להלן אות ח' מש"נ בביאור טעם פלוגתייהו לדעת הר"ש.

ד] הרמב"ם בפירושו למתני' פירש פלוגתייהו בשמן ודבש ויין ונטמאו ואח"כ קרשו, דלר"מ יין ושמן שנטמאו וקרשו עומדין בטומאתן, ולרבנן אף הדבש, ולר"ש שזורי אף היין, והנה הרמב"ם פ"א מטו"א הי"ט כתב דשמן שקרש אינו אוכל ולא משקה, והראב"ד שם תמה ממתני' דתנן דהשמן תחילה לעולם, ובברה"ז מנחות דל"א. פירש דעת הרמב"ם, דהא דהשמן תחילה לעולם היינו בשנטמא ואח"כ קרש דלא פקעה טומאתו ממנו, אך אינו מקבל טומאה בעודו קרוש, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם רפ"ט מטו"א, ולא נתפרש בד' הרמב"ם אם ה"נ דבש שקרש אינו מקב"ט, ונחלקו בזה האחרונים, ואכ"מ.

ובאו"ש ובכ' הגר"ח ביארו דהרמב"ם לטעמי' אזיל, שדעתו בפ"ב מטו"א דאוכל שנפסד ונסרח ואינו ראוי לאכילת אדם אינו מקבל טומאה, ואם נטמא ואח"כ נפסל מאכילת אדם אינו נטהר עד שיפסל מאכילת כלב, וע"כ ה"נ אף דשמן שקרש אינו עומד לאכילת אדם, וע"כ אינו מקבל טומאת משקין, מ"מ אם נטמא ואח"כ קרש אינו נטהר מטומאתו, והראב"ד שהשיג אזיל לטעמי' דפליג שם ע"ד הרמב"ם וס"ל דכל שלא נפסל מכלב עדין הוא מקבל טומאה אם הי' ראוי מתחילה לאדם, וע"כ אם שמן שקרש אינו מקבל טומאה, בע"כ דפקע מיני' תורת משקה לגמרי, וא"כ אף אם נטמא וקרש הי' בדין שיטהר, וזהו שהוכיח הראב"ד מהא דהשמן תחילה לעולם דבע"כ דאף אחר שקרש אכתי תורת משקה עליו, וע"כ אף הוא מקבל טומאה.

ה] וע' עוד בפוסקים באו"ח סימן קנ"ח במה שנחלקו בדין דבש אימתי חשיב כמשקה לענין דין טיבולו במשקה, וע' פיהמ"ש להרמב"ם ע"ז ספ"ב, ושו"ת חת"ס או"ח סימן מ"ה, ואכ"מ.

ו] הר"ש הוכיח כדבריו דבעוד השמן קרוש אינו מקבל טומאה כלל, מהא דתניא בתוספתא דהשמן לא אוכל ולא משקה, אך לדעת ר"ת דאף בעודו קרוש הוי משקה, צ"ל דהתוספתא אתיא כר"ש שזורי דס"ל דשמן שקרש אינו משקה, אך זה דוחק, שהרי ע"ז אמרו בתוספתא כיצד אמרו השמן תחילה לעולם, והרי דאתיא כר"מ, ויל"פ עוד ד' התוספתא כמו שפירש הראב"ד בפ"א מטו"א ה"ד והי"ט, דאיירי בשמן שיצא מעצמו, עיי"ש.

ז] עוד סייע הר"ש לדבריו דטעמא דר"ש שזורי הוא משום דלעולם אין ליין תורת אוכל דאם קרש ה"ה טהור, מהא דתניא בתוספתא גבי מים שהגלידו דאין עליהן לא תורת אוכל ולא תורת משקה, והר"ש לעיל מינה סייע מד' התוספתא הללו לעיקר דבריו דבדברים שכשקרשו אין עליהן תורת אוכל, הרי שאם נטמאו וקרשו וחזרו ונימוחו חזרו לטומאתן ישנה, אך לדעת ש"ר הרי לא מצינו להך מילתא, ועי' להלן אות י"ד שהבאנו דבתוספתא שלפנינו הגיר' היא דמי חטאת שהגלידו טהורין חזרו ונימוחו חזרו לטומאתן הישנה, וכן הובאו ד' התוספתא בשו"ת הראב"ד סימן כ"ב, אך באו"ז ע"ז סימן קס"ה ובשו"ת הרא"ש כלל ל"א סימן ב' הביאו ד' התוספתא כגיר' הר"ש, ולפ"ז לא מצינו כלל שמים שהגלידו אין עליהן תורת משקה, וגם לא מצינו דין חזרה לטומאה ישנה.

ח] במה שנקט החזו"א שהבאנו באות ג', דדם שנטמא וקרש ולא חישב עליו לאוכלין וחזר ונימוח, חזר לטומאתו ישנה, כיון שכ"ז שלא חשב עליו לא חייל עלי' תורת אוכל, נ' לדון בזה דאף הני משקין שכשקרשו אינם נטמאין טומאת אוכלין אלא במחשבה, מ"מ כל שקרשו וחזרו ונימוחו אין חוזרין לטומאתן ישנה אף שלא חישב עליהן כשקרשו.

והטעם בזה, דהנה בעיקר הנידון בזה בהני דקרשו אם מטמאין טומאת אוכלין, דלדעת ר"ש שזורי רק יין שקרש אינו מטמא טומאת אוכלין וכן מים שהגלידו, אך שמן ודבש מטמאין טומאת אוכלין, ולדעת ר"מ אף שמן שקרש אינו מטמא טומאת אוכלין אך דבש מטמא טומאת אוכלין, ולדעת רבנן אף דבש אינו מטמא טומאת אוכלין, ואילו דם שקרש לכו"ע מהני לו מחשבה לטמא טומאת אוכלין, צ"ב הטעם בכ"ז, דמ"ט חלוקין דין המשקין שקרשו זמ"ז, וגם מ"ט פליגי בדין שמן ודבש שקרשו אם מטמאין טומאת אוכלין, ובפי' הרא"ש פירש דטעמא דשמן שקרש לא חשיב אוכל, הוא משום שאין דרך לאכול שמן קרוש, וצ"ב דא"כ מ"ט דמאן דפליג, אטו פליגי אם דרך לאכול שמן קרוש וה"ז ראוי לאכילה.

ונ' הטעם בזה, והעירוני ליסוד הדברים, דהנה לדעת הראב"ד דמי פירות מקבלין טומאה, ודעת רבים מן האחרונים דהיינו שהן מקבלין טומאת אוכלין, צ"ב דא"כ למ"ד דטומאת משקין לאו דאורייתא, או דטומאתן לטמא אחרים לאו דאורייתא, מ"ט אין מקבלין טומאה ומטמאין אחרים בתורת אוכל, דמי גרעי ז' משקין ממי פירות, ובאמת בשו"ת עמודי אור סימן קי"ט חידש דאף למ"ד דטומאת משקין לאו דאורייתא, מ"מ יין ושמן מקבלין טומאה בתורת אוכל, עיי"ש, ובע"כ דכיון דז' משקין איכא עלייהו תורת משקה, ה"ז מפקיען מליחשב אוכל, וע"כ גריעי ממי פירות דליכא עלייהו תורת משקה, ושפיר מצו חשיבי כאוכל.

ולפ"ז נ' דאם באנו לדון בדין משקין שקרשו אם הן מקבלין טומאת אוכלין, ה"ז תלוי אם אף בעודן קרושין איכא עלייהו תורת משקה, דאם איכא עלייהו תורת משקה, הגם שאין מקבלין טומאת משקין, משום שאין ראויין לשתי' באופן זה, ל"מ חשיבי כאוכל ואינם מטמאין טומאת אוכלין אף במחשבה, ומשא"כ אם ליכא עלייהו תורת משקה, שפיר מצינו לחשבן כאוכל.

ואשר זהו טעם הא דחלוק דין משקין שקרשו זמ"ז, דמים ויין שקרשו לכו"ע איכא עלייהו אכתי תורת משקין, וע"כ אינם מטמאין טומאת אוכלין אף אם חישב עליהן לאוכלין, ודם שקרש לכו"ע כבר אין עליו תורת משקין, וע"כ מהני לו מחשבה לאוכלין, ואילו בשמן ודבש שקרשו פליגי אם אכתי איכא עלייהו תורת משקין או לא, דר"ש שזורי ס"ל דאין עליהן תורת משקין וע"כ הן מטמאין טומאת אוכלין, ולר"מ שמן שקרש יש עליו תורת משקין וע"כ אינו נטמא טומאת אוכלין, ומה שפירש הרא"ש דהא דאינו אוכל הוא משום שאין דרך לאכול שמן קרוש, היינו דמה"ט הוא דאכתי תורת משקה עליו, משום שאין דרך לאכלו בעודו קרוש, אך אם הי' דרך לאוכלו בעודו קרוש, הי' עליו תורת אוכל, ואילו דבש שקרש אין עליו תורת משקין וע"כ הוא נטמא טומאת אוכלין, ולרבנן אף דבש שקרש יש עליו תורת משקין וע"כ אינו נטמא טומאת אוכלין.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז נמצא, דהגם דפליג הר"ש ע"ד ר"ת שפירש דפלוגתייהו הויא בדין השמן והדבש בעודן קרושין אם הן מקבלין טומאת משקין, אלא ס"ל דפלוגתייהו הויא בקרשו וחזרו ונימוחו אם הן חוזרין לטומאה ישנה, מ"מ מודה לד' ר"ת דיסוד פלוגתייהו היא אם איכא על שמן ודבש שקרשו תורת משקה, ודיין שקרש לכו"ע יש עליו תורת משקה, ואך דלדעת ר"ת אם אך איכא עלייהו תורת משקה, ה"ה מקבלין טומאת משקין, וע"כ לדידי' יין שקרש מקבל טומאת משקין, ופליגי בשמן ודבש שקרשו אם הן מקבלין טומאת משקין, ואילו לדעת הר"ש הגם דאיכא עלייהו תורת משקה, מ"מ כיון שאין ראויין לשתי' בעודן קרושין אינם מקבלין טומאת משקין, ול"מ הא דאיכא עלייהו תורת משקין אלא דמכח זה ל"מ להו מחשבת אוכלין ליטמאות טומאת אוכלין, וגם דמכח זה אם נטמאו וקרשו וחזרו ונימוחו חזרו לטומאתן ישנה, וכמש"נ.

ולפ"ז נ', דהא דבמשקין שקרשו וחזרו ונימוחו תלי דין חזרה לטומאה ישנה, אם הן מטמאין טומאת אוכלין בעודן קרושין או לא, לאו היינו דמכח שחל עליהן תורת אוכל כשקרשו הוא שאין חוזרין לטומאה ישנה, אלא הוא משום דהני משקין שחל עליהן תורת אוכל כשקרשו, הרי היינו משום שכשקרשו פקע מינייהו תורת משקה לגמרי, וע"כ הוא דמצי חייל עלייהו תורת אוכל, וכיון שפקע מינייהו תורת משקה לגמרי פקעה עיקר טומאתן, ואשר ע"כ אף שחזרו ונימוחו אין חוזרין לטומאתן ישנה, ומשא"כ הני משקין דל"מ חייל עלייהו תורת אוכל כשקרשו, אשר היינו משום שאף בעודן קרושין לא פקע מינייהו תורת משקה לגמרי, הרי דע"כ כל שחזרו ונימוחו חזרו לטומאתן ישנה, כיון שמעולם לא פקע מינייהו תורת משקה, וע"כ אף שפקעה טומאתן משום שאינם ראויין כלל לשתי', מ"מ כל שחזרו ונימוחו והן ראויין לשתי', חזרו לטומאתן ישנה, ודו"ק.

ואם כנים הדברים, הרי דאף הני משקין שאין מקבלין טומאת אוכלין כשקרשו אלא במחשבה, מ"מ אם נטמאו וקרשו ולא חישב עליהן וחזרו ונימוחו אינם חוזרין לטומאתן ישנה, שהרי הא דלי"ב דין חזרה לטומאתן ישנה אי"ז כלל משום דחייל עלייהו תורת אוכל לטומאת אוכלין, אלא הוא משום שפקע מינייהו תורת משקה לגמרי, וע"כ כל שקרשו ופקע מינייהו תורת משקה לגמרי וכדחזינן דמהני להו מחשבה לאוכלין, שוב אף שחזרו ונימוחו אין חוזרין לטומאתן ישנה.

?ועי' מש"נ בזה בע"א בדברינו בענין סוחט ודש, והבאנו שכן פירש האג"ט, ושורש החילוק הוא דכשחל עליהן תורת אוכל לא הדר עליהן אח"כ תורת משקה שהי' עליהן מתחילה, ומשא"כ כשלא חל עליהן תורת אוכל.

ועיי"ש עוד שהבאנו דמדינא דחרסין וגפת בפ"ט דכלים, מבו' דהגם דפקע מינייהו תורת משקה כשנבלעו, מ"מ כשיצאו מן החרסין ה"ה טמאין, וזה ע"ד דינא דהכא.

ט] **אם היו פרודין אפי' הן סאה טהור,** וכתב הגר"א, פי' שאין המשקה היוצא לתנור נוגעת בכביצה, שהרי ודאי אין משקין הרבה בתנור שהרי ראשון ראשון נשרף, עכ"ל, ובפשוטו הגר"א שהוצרך לכך אזיל לטעמי', דס"ל בא"ר לעיל פ"א מ"ה ולקמן פ"ח מ"ח דיש נוגע וחוזר ונוגע בטומאת אוכלין, ואם נגע בב' חצאי כביצה טמאין כאחד ה"ה טמא, וע"כ אם היו משקין הרבה בתנור והי' המשקה נוגע בכביצה מן הזיתים הי' המשקה נטמא, הגם שאין הזיתים מחוברין זע"ז, אך לדעת הסוברים דהנוגע בב' חצאי כביצה טמאין כאחד אינו נטמא, ועמש"נ בזה להלן משנה ג' אות ג', הרי דאף אם יש משקין הרבה בתנור ונוגעין בכביצה זיתים אינם נטמאין, וכן נ' להדיא בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, אבל אם היו וכו' פרודים וכו' אינו מתטמא התנור, כי השמן היוצא צריך שיגע בו כביצה אוכל טמא "ושיהי' מחובר" ואז יטמאנו, עכ"ל, והאמנם יל"ד דכה"ג יחבר המשקה הזיתים זל"ז, אך יתכן דאיירי בדלי"ל ניחותא בחיבורן, ע' חזו"א טבו"י סימן ג' סקכ"א וסימן ד' סקי"ג וסקט"ז וסימן ה' סק"א דכה"ג אינם מחברין.

י] **שם בר"ש, ומיירי בגוש שהוא שני דאי ראשון כגון שנגע בשרץ א"כ גם המשקה היוצא ממנו ראשון למ"ד בפרק כל שעה משקין מיבלע בליעי ואפי' פחות מכביצה, אבל בגוש שני ניחא דאין משקין שניים מטמאין כלי,** בהגה' הרש"ש דן לומר דאף אם הוי הגוש ראשון, מ"מ כיון דלא נחתא להו טומאה אלא מכח האוכל דינייהו כמו אוכלין ראשונים שאין מטמאין כלים, ובאמת כ"ה משמעות ל' הר"ש והרא"ש לקמן פ"י מ"ה, וצ"ע.

ועמש"נ עוד לעיל משנה א' אות ו' ואילך, במשה"ק האחרונים דאף דהמשקין שניים הן, מ"מ מ"ט אין מטמאה טיפה לחברתה ויהיו תחילה.

ועיי"ש באות ז' שנתבאר, דמעיקר קו' הר"ש מוכח דאף דנטמאו בתורת אוכלין, מ"מ כיון שנהפכו למשקין הן מטמאין אחרים בפחות מכביצה.

ובעיקר קו' הר"ש, עי' בתורי"ד פסחים דל"ג: שכתב לישב, ז"ל, שג"ז יכול לדחות ולומר בזיתים טהורים שלא הוכשרו מיירי והתנור טמא והתנור רוצה לטמא את הזיתים, עכ"ל.

יא] **שם, תניא בתוספתא וכו' דבש הזב מכוורת דבורים מטמא משקין חישב עליו לאוכלין מטמא טומאת אוכלין,** והגר"א הגי' דבש הזב מכוורת דבורים אינו מטמא לא טומאת אוכלין ולא טומאת משקין, חישב עליו לאוכלין מטמא טומאת אוכלין למשקין מטמא טומאת משקין, ורשב"ם ב"ב ד"פ. הביא להתוספתא כגיר' ר"ש, וכ"ה ברמב"ם פ"א מטו"א הי"ח, והנה בפשוטו לא פליגי הר"ש והגר"א לדינא, אלא דלדעת הגר"א ברייתא דתוספתא היא הברייתא שהובאה בב"ב ד"פ:, ומוקי לה אביי באותן ב' חלות, ורבא מוקי לה כר"א ובשזב ע"ג כלי מאוס או ע"ג קשקשין, ואילו להר"ש אתיא ברייתא כרבנן דר"א ולא איירי באותן ב' חלות, וע"כ ה"ז מטמא טומאת משקין אף בלא מחשבה, וכ"כ בחזו"א טבו"י סימן ד' סקי"א.

אמנם יתכן דהגר"א שהגי' בד' התוספתא, הוא משום דפליג לדינא וס"ל דבדבש הזב מכוורתו לרבנן שהוא מטמא טומאת משקין בלא מחשבה, ל"מ לי' מחשבה לטמא טומאת אוכלין, שכיון שכבר ירד עליו תורת משקה, אינו עולה מזה בלא שינוי מעשה, ובחזו"א שם סק"כ עמד בזה, דלגבי משקה הבא לאוכל, מבו' בגמ' דאף אם דינו כאוכל, מ"מ אם כבר חל עליו שם משקה לא פקע, וכדתנן בריש פירקין בגריסין שמשקה טופח שלהן משקה, וא"כ מ"ש דבש דאף דהוי משקה מ"מ מהניא לו מחשבה לאוכלין, עיי"ש מש"כ בזה, ולהנ"ל יתכן בדעת הגר"א דאה"נ כל שחל עליו שם משקה ל"מ לו מחשבה לאוכלין.

ומצינו פלוגתת הראשונים כעי"ז, דבשטמ"ק ב"ב ד"פ. הביא בשם הראב"ד, דדבש בכוורתו הגם דהוי אוכל, מ"מ אם חישב עליו למשקין ומבו' בדבריו דהיינו שחישב עליו לשתותו ע"י מים וכיו"ב, וע' חזו"א טבו"י סימן ד' סק"ח וצ"ב, מטמא טומאת משקין, והרשב"א שם פליג ע"ז וכתב, דהא דתניא בדבש בכוורתו דאם חישב עליו למשקין מטמא טומאת משקין, הוא באותן ב' חלות שלא ירדו מעולם לתורת מאכל, ולפיכך צריכות מחשבה, וע"כ אם חישב עליהן למשקין מטמא טומאת משקין, אך שאר דבש שבכוורת שתורת מאכל עליו, אינו יוצא מתורת מאכל אפי' אם חישב עליו למשקה, וכ"כ ביד רמ"ה שם, ולכאו' לדעת הרמ"ה והרשב"א ה"נ דבש הזב מכוורתו דהוי משקה בלא מחשבה, אינו יוצא מתורת משקה אף אם חישב עליו לאכילה, וכמש"נ בדעת הגר"א, וצ"ע בזה.

יב] **שם, השמן לא אוכל ולא משקה חישב עליו לאכילה מטמא טומאת אוכלין,** בחזו"א טבו"י סימן ד' סק"ז כתב דט"ס הוא וצ"ל חישב עליו בין לאוכלין ובין למשקין בטלה דעתו, שהרי הך תנא ס"ל דהשמן תחילה לעולם, ולדידי' ל"מ מחשבה לשמן שקרש כמבו' בד' הר"ש להלן, וכ"ה בתוספתא שלפנינו וברמב"ם פ"א מטו"א הי"ט, אך בקרית ספר שם, הק' ע"ד הרמב"ם מד' התוספתא דמהני מחשבה לאוכלין, ופירש דהרמב"ם איירי בקרוש וחזר ונמחה, והתוספתא איירי בשנטמא קודם שקרש ולא נימוח אח"כ, וצ"ב.

אך בהגה' הגר"א לתוספתא גריס "השומן" ולפ"ז שפיר מתישבת הגיר' דחישב עליו לאכילה מטמא טומאת אוכלין, וכן גיר' הגר"א שם.

יג] **שם, דבש תמרים אינו לא אוכל ולא משקה חישב עליו לאוכלין מטמא טומאת אוכלין ולמשקין בטלה דעתו, ושאר כל מי פירות כולן אינן לא אוכל ולא משקה חישב עליהן בין לאוכלין ובין למשקין בטלה דעתו,** דעת הרמב"ם פ"א מטומ"א ה"ד דמי פירות אין מקבלין טומאה, ולדעתו זהו דתניא דחישב עליהן בין לאוכלין בין למשקין בטלה דעתו דל"מ מחשבתו לאשוויי להו אוכל או משקה, ומש"א בטלה דעתו, אין המכוון שדעתו אינה מועלת משום בטלה דעתו אצל כל אדם, אבל אם היו מיוחדין לכך הן טמאין, אלא המכוון דדעתו שחישב לאשוויי להו אוכל או משקה היא דעת בטלה, דל"ש לחשבן כאוכל או כמשקה, (ועי' חזו"א טבו"י סימן ד' ס"ק ט' י' שתמה ע"ד הרמב"ם מל' בטלה דעתו, וצ"ב דגם להראב"ד תיקשי במש"א בדבש שחישב למשקין בטלה דעתו, ובע"כ דל' בטלה דעתו מתפרש שאין דעתו מועלת, וכנ"ל), אך דעת הראב"ד שם דמי פירות מקבלין טומאה, והאחרונים נחלקו בדעתו, אם הן מקבלין טומאת אוכלין או טומאת משקין, ובר"ש מכשירין פ"ב מ"ג בפי' בתרא מבו' שמי פירות מקבלין טומאה, ומבו' בדבריו שהן צריכין הכשר, והרי שטומאתן טומאת אוכלין היא, ועי' לעיל אות א' שנתבאר שדעת רש"י דכל מי פירות מקבלין טומאה, אך לי"ב דין תחילה, ונ' מזה דטומאתן טומאת אוכלין היא, ואכ"מ, ופירש דהא דתניא דאינן לא אוכל ולא משקה , איירי במשקין היוצאין מאליהן שהן זיעה בעלמא.

יד] **שם, מים טמאים שהגלידו ואין בהן משקה טופח טהורין, נימוחו חזרו לטומאתן הישנה,** כגיר' הר"ש בתוספתא כ"ה בסמ"ג עשין רמ"ח ובאו"ז ע"ז סימן קס"ה ובשו"ת הרא"ש כלל ל"א סימן ב', אך בתוספתא שלפנינו גרסי' דמי חטאת שהגלידו טהורין חזרו ונימוחו חזרו לטומאתן הישנה, וכן הובאו ד' התוספתא בשו"ת הראב"ד סימן כ"ב, ופירשה שם, ז"ל, מי חטאת נמוחו חזרו לטומאתן מפני שטומאתן מן התורה אע"פ שנטהרו באמצע מפני שהגליד ואינן ראויין להזאה, עכ"ל, וגיר' זו מתישבת טפי בד' התוספתא, דלא נקטה דאינם לא אוכל ולא משקה ודין חישב עליו לאוכלין ולמשקין, כמו שנקטה בשאר מילי, ועמש"נ לעיל אות ז'.

טו] **שם, מקוה שאוב שהגליד טהור משום מים שאובין נימוחו כשר להקוות עליו,** בשו"ת חת"ס יו"ד סימן ר' עמד בזה דמשמע דאין כשר להקוות עליו אלא כשנימוחו אך בעודו גליד אינו כשר, ונחלקו בזה הראשונים, עיי"ש מש"כ לישב.

ומצאתי בשו"ת הרא"ש כלל ל"א סימן ב' דמבו' בדבריו דמכוון התוספתא הוא לחלק בין מים טמאין למים שאובין, דמים טמאין הגם שכשהגלידו טהרו מ"מ אם נימוחו חזרו לטומאתן ישנה, ואילו מקוה שאוב שהגליד ונטהר מפסול שאיבתו, אף אם נימוח אינו חוזר לפסול שאיבתו, עיי"ש, גם בשו"ת הראב"ד סימן כ"ב מבו' דזהו עיקר חידוש התוספתא דמים שאובין שהגלידו וחזרו ונימוחו אין חוזרין לפסולן, ולפ"ז הא דתניא נימוחו כשר להקוות עליו הוא לרבותא, ואין ללמוד מזה דאם לא נימוחו אין כשר להקוות עליו, ועמש"נ בזה במקואות פ"ז מ"א.

1. וצ"ל לפ"ז, דהא דבדבש הזב מכוורתו הגם שהוא מטמא טומאת משקין מ"מ מהני לו מחשבה לאוכלין, הוא משום דהגם דהדבש מצ"ע הוי כמשקה, מ"מ כיון שהוא מעורב בשעוה הרי שמכח זה מצינו לחשבו כאוכל, וע"כ הוא דמהני לו מחשבה לאוכלין, ולפ"ז דבש שרדה אותן מן הכוורת והפרידו מן השעוה, ודאי ל"מ לו מחשבה לאוכלין, כדעת הט"ז בסימן קנ"ח, אך הט"ז פירש הטעם בע"א, וכאשר כ"ה מפורש בפיהמ"ש להרמב"ם ע"ז ספ"ב, ז"ל, דבש הזב וכו' חישב עליו לאוכלין מטמא טומאת אוכלין, כלומר שאינו נעשה משקה בלבד עד שיתיכנו האדם בכוונה ויזקקנו מן הדונג, עכ"ל, וזהו כמש"נ, דקודם שהתיכו וזיקקו עדין אינו משקה בלבד, וע"כ מהני לו מחשבה לאוכלין, ומשא"כ אחר שהתיכו וזיקקו נעשה משקה בלבד, ותו ל"מ לו מחשבה לאוכלין, דכל שתורת משקה עליו ל"מ חשיב כאוכל. [↑](#footnote-ref-2)