פיקוח נפש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / רפואה ופיקוח נפש

בס"ד

סדר הסוגיות המומלץ

[כדאי לראות קודם יומא פה. "מנין לפיקוח נפש שדוחה את השבת וכו']

-הקל הקל תחילה יומא פב. "ת"ר עוברה שהריחה" וכו' פג. "ת"ר מי שאחזו בולמוס" וכו' והמסתעף לענין פיקוח נפש 'הותרה' או 'דחויה'

- רפואה סגולית- יומא פב "ר' מתיא בן חרש" וכו', וכן פד.-פד:

- פיקוח נפש בעובר- "עוברה שהריחה" יומא פב. במשנה

- מאכילין אותו ע"פ בקיאין- יומא פג. "אמר ר' ינאי" וכו'

- "ספק שבת אחרת" – יומא פד:

- "ואין עושין דברים הללו" וכו' – שם

- פיקוח נפש כשעושה עימו דבר האסור – שם "ת"ר מפקחין פיקוח נפש בשבת" וכו'

- רוב בפיקוח נפש – שם "אמר רב יוסף" וכו', וכן ספק ספיקא בפיקוח נפש – שם פה. "מאי קאמר" וכו'

- חיי שעה - שם פה.

יסוד דין פיקוח נפש

מה המקור לפיקוח נפש

- עי' יומא פה.-פה:, וכן שבת קלב. קנא:

ויל"ע האם למסקנה יש גם את הטעם של "חלל עליו שבת אחת" וכו'.

- עי' רמב"ן בתורת האדם שביאר את שיטת הבה"ג שמחללים שבת על עובר אע"פ שאין חייבים על הריגתו דהוא משום "חלל עליו" וכו' [ומשמע שנקט שטעם זה קאי גם למסקנא, אולם צ"ב דשם הרי זה ספק ובגמ' מבואר דלטעם זה אין ראיה גם לענין ספק. ועי' העמק שאלה (קסז יז) וצ"ע. וע"ע בלשון הגר"ח הל' שמירת נפש].

- בשו"ת הלכות קטנות (ח"ב סי' ל"ח) הסתפק אם מחללים שבת על חרש ושוטה, כיון שהם פטורים בכל המצוות.

- עי' בית מאיר סי' ש"ל שנחלק עם הרעק"א האם יש פיקוח נפש היכן שאין שייך שישמור שבתות הרבה, כגון תינוק שנשבה. ובגינת ורדים (כלל ג' ס"א) נקט כהבית מאיר.

וע"ע מנחת חינוך (מצוה לב) מה שהביא בשם האור החיים.

- עי' חת"ס (או"ח עט, פג, פה) שנקט שהטעם של חלל עליו נשאר, אבל הוא רק לענין שבת בלבד ולא לענין שאר האיסורין, עיי"ש.

- עי' בה"ל סי' שכ"ט ס"ד שהוכיח שעיקר הטעם הוא משום וחי בהם בלבד ולא משום "חלל עליו" דהוא רק טעמא בעלמא, [והביא ראיה מהא דמחללין אפי' על חיי שעה אע"פ דליכא שבתות הרבה, וכן מהא דמחללים על תינוק הנמצא בעיר שרובה עכו"ם אע"פ שדינו להתנהג כעכו"ם גמור ולא ישמור שבת כל ימי חייו].

- עי' שבט הלוי (ח"ג סי' לז) דנקט שהטעם של חלל עליו גם קיים, ואפשר לחלל שבת גם משום הא אפי' היכא דאין שייך הטעם דחי בהם, והוכיח כן מסוף סימן ש"ו [וצ"ע דשם מוכח להיפך, עי"ש בב"י דלא למד דין זה מ"חלל עליו", ואדרבה, הרשב"א שם פליג, וגם המג"א שם מסתפק האם מחללים על קטן להצילו משמד אע"פ שלענין פיקוח נפש ודאי מחללים על קטן, וע"כ דשם זה דין אחר].

פיקוח נפש 'הותרה' או 'דחויה'[[1]](#footnote-2)

- הנה נחלקו בגמ' יומא ו: לענין טומאה בציבור האם הותרה או דחויה, עי"ש ונחלקו הראשונים לענין פיקוח נפש האם הגדר הוא הותרה או דחויה [[2]](#footnote-3).

- שיטת המהר"ם מרוטנבורג (הובא ברא"ש פג.) שהגדר הוא הותרה וכן דעת הטור (סי' שכ"ח סי"ד), וכן התשב"ץ (ח"ג סי' ל"ז). [ועי' חת"ס (או"ח עט פה) שנקט שרק שבת הוי הותרה אולם שאר איסורים הוי דחויה וכן כתב הישועות יעקב (סי' שכ"ח ס"ק ג') וכן משמע בתשב"ץ (שם). וכן כתב החלקת יואב (או"ח סי' י"ד) ע"ע שם] וכן נקט המג"א (שם סק"ט).

- אולם שיטת הרשב"א (ח"א סי' תרפ"ט) והר"ן (ביצה ט: מדפה"ר וכן בחידושי הר"ן שבת קל.) דפיקוח נפש הוי דחויה ולא הותרה, וכן משמע בלשון הרמב"ם (שבת פ"ב ה"א), עי"ש בכס"מ, [וע"ע שו"ת דברי מלכיאל ח"ד סי' ט"ו][[3]](#footnote-4).

- עי' במגיד משנה (שבת פ"ב הי"ד) שחולה מסוכן עושין לו כל צרכיו אף אם אין בהם סכנה [ויל"ע מהו הטעם בזה, עי' בחידושי הגרי"ז הל' שביתת עשור. ויל"ע האם תלוי בהנ"ל אם שבת הותרה או דחויה[[4]](#footnote-5)], וכן דייקו מלשון הרמב"ן (עי' משנ"ב סי' שכ"ח סקי"ד), אולם עי' בבה"ל סי' שכ"ח ס"ד ד"ה כל שהוכיח שהרבה ראשונים פליגי, וע"כ נכון להמנע מאיסור דאו' עי"ש. אמנם עי' בחידושי הגרי"ז שם הוראת הגר"ח. וע"ע שבט הלוי ח"ח סי' ע"א].

נפק"מ במחלוקת זו

- האם צריך לעשות בשינוי

– הרמב"ן בתורת האדם כתב שאם אפשר צריך לעשות בשינוי. (והובא ב"י סי' שכ"ח וכן ברמ"א שם סי"ב). ומבואר בחי' הר"ן (שבת קל.) שהטעם שצריך לשנות הוא משום ששבת דחויה ולא הותרה [משא"כ במילה בשבת דהוי הותרה, עי"ש, ועי' ברמב"ן וברשב"א שם]. וכן מבואר בביהגר"א יו"ד סו"ס קנה ובשו"ע הגר"ז סי' שכ"ח סע' י"ג.

אולם המגיד משנה (שבת פ"ב הי"א) נקט שאין צריך לעשות בשינוי.

- האם צריך להמתין למוצאי שבת כאשר אפשר להמתין- בגר"א ובגר"ז שם מבואר דתליא בהא עי"ש. אולם עי' שו"ת מנחת יצחק (ח"א סי' כ"ח סק"ה) מש"כ בזה.

- ריבוי בשיעורין

הר"ן בביצה שם כתב ששבת דחויה ולא הותרה מהא דמוכח במנחות דריבוי בשיעורין אסור לפיקוח נפש. וכתב המנחת חינוך (מצוה לב) שלפי המהר"ם ששבת הותרה צ"ל שריבוי בשיעורין אסור רק מדרבנן.

הקל הקל תחילה

- דין זה האם הוא מדאורייתא או מדרבנן – עי' קרית ספר (מאכ"א פי"ד הט"ז) שנקט שזהו דין דרבנן, וכ"כ בשו"ת מהרש"ג (ח"ב סי"ד), וכ"מ בשפת אמת (מנחות סד.). אמנם בחת"ס (יו"ד סי' ע') מבואר שנקט שזה דין דאו' וענשינן עליו, עי"ש. ועי' שו"ת מנחת שלמה (ח"א סי' ז' ענף א' סק"ו) שכתב שמסתבר שהוא דין דאו', וכ"כ בשש"כ (פל"ב הע' י"ט) בשמו, אולם אינו חייב חטאת. וע"ע שבט הלוי (ח"ח סי' קלו).

[ועי' בה"ל (סי' רע"ח ד"ה מותר, וסי' תרי"ח ס"ז) שנקט שחייב חטאת, אולם עי' בשש"כ שם בשם הגרשז"א שיש לחלק דהתם אין צורך כלל לפיקוח נפש ולכן חייב חטאת, משא"כ היכן שבכל אופן צריך לחלל שבת ורק יש לו שני אופנים היאך לעשות וצריך לעשות באופן הקל יותר אין בזה חיוב חטאת. ויתכן שיש נפק"מ למעשה בגוונא שיש טרחה גדולה או הפסד גדול, אם יכול לעשות את החמור יותר דהיכן דהוא רק מדין הקל הקל יתכן שבמקום הפסד אין צריך לעשות את הקל כיון שהוא רק דין לכתחילה, אולם אם חשיב כחילול שבת גמור וחייב חטאת אין בזה היתר כלל אף במקום הפסד גדול. וע"ע פמ"ג סי' שכ"ח א"א סק"ח, ויש לחלק].

- יל"ע למ"ד שבת הותרה מדוע צריך לעשות הקל הקל, וגם באיסורי שבת צריך לעשות הקל הקל וכדאיתא במנחות סד. [ועי' תהלה לדוד סי' שכ"ח סק"ד, ויש לחלק].

- אם האיסור הקל אינו לפנינו – עי' קובץ שיעורים כתובות אות יג דאם הקל אינו נמצא לפנינו אין צריך לטרוח להביאו. וכעי"ז מבואר ברמב"ם (ביאת מקדש פ"ד הי"ד) לענין טומאה דחויה בציבור שאם הטהורים אינם נמצאים בעיר אין צריך להביאם.

- לשחוט בשבת לחולה או להאכילו נבילה – עי' ברא"ש מש"כ בשם הראב"ד ועי' בתשב"ץ (ח"ג לז) מש"כ לבאר דבריו, וע"ע בחת"ס (או"ח סי' ע"ט) [וע"ע ברדב"ז (סי' אלף ר')]. ובדברי המהר"ם מרוטנבורג צ"ע מה בכך ששבת הותרה, והרי סכ"ס יש דין דמאכילין הקל הקל, וא"כ מדוע נבילה עדיפא והרי שבת חמירא טפי דהיא בסקילה. [והחת"ס נקט שטעמו הוא שרק שבת הוי הותרה ולא שאר איסורים][[5]](#footnote-6). ועי' ארחות שבת (פרק כ' הערה מ"ה) מה שביאר בזה.

ועי' במג"א (סי' שכ"ח סק"ט) שכתב שאפילו אם יש מאכל שאסור מדרבנן עדיף לשחוט מאשר להאכילו איסור זה, עיי"ש, וע"ע בפמ"ג שם.

- עי' בר"ן (יומא פג.) שכתב שעדיף לעבור איסור חמור פעם אחת מאשר כמה איסורים שפחות חמורים.

והקשו על הר"ן מהגמ' ביומא פג. שיש מ"ד שעדיף איסור טבל על תרומה אע"פ שבטבל יש יותר כזיתים של איסור מאשר בתרומה [וכן קשה מהגמ' פג: שאפילו באיסורים שווים לא אזלינן בתר הריבוי האיסורין אלא עדיפא לן הגזירה של אטו טבל דאו' עי"ש] [[6]](#footnote-7). יש שישבו שהר"ן פי' בגמ' באו"א דלא כרש"י. ויש שכתבו שבאיסור דרבנן מודה הר"ן שאין עדיפות לריבוי האיסורין.

- וע"ע בפרשת דרכים (שם) שהקשה לפרש"י אמאי יאכל תרומה למ"ד דתרומה קיל מטבל, והרי אפשר לבטל את התרומה ברוב לאחר שהפריש אותה, דהיינו שיפריש את התרומה ויחזור ויערבנה עם שאר הפירות ותתבטל ברוב, ואיסור ביטול ברוב הרי הוא איסור קל יותר מאשר האיסור של אכילת תרומה.[[7]](#footnote-8)

ותי' הפרשת דרכים שהאיסור לבטל תרומה אינו נצרך בעצמותו עבור החולה, אלא רק בכדי שהחולה לא יעבור איסור חמור יותר באכילת הנבילה, ורק האיסור של הנבילה נצרך עבור החולה, ובכה"ג אמרי' 'אין אומרים לאדם חטא בשביל שיזכה חבירך' אפילו להצלה מאיסור חמור יותר [אלא דלפי"ז החולה עצמו יכול לבטל, כ"כ הפמ"ג סי' שכ"ח א"א סק"ט. ויש לדון האם גם למ"ד הותרה שייך לומר כן.] [[8]](#footnote-9).

האם עדיף לאכול טבל או להפריש ממנו בשבת

עי' יומא פג: שנחלקו בזה התנאים. ובמג"א (תריח על סעיף ט') מבואר שהלכה כרבי מחבירו שאין צריך אלא לאכול טבל [וצ"ב לפי המהר"ם מרוטנבורג אמאי עדיף טבל ומ"ש ממה שכתב המהר"ם שעדיף לשחוט מאשר לאכול נבילה, ועוד צ"ב לפי הר"ן שעדיף איסור חמור אחד מאשר הרב איסורים קלים יותר]. אולם הנוב"י (או"ח סי לו) חולק על המג"א עי"ש, והביאו השע"ת (סו"ס תריח) וכתבו שכך הורה החזו"א (דרך אמונה מעשר פ"ט צה"ל סקפ"ט) להפריש בשבת. (וע"ע חו"ב זרעים ח"ב סי"ג). וע"ע קצות השולחן סי' קלה סק"ו.

רפואה סגולית

יומא פג. במשנה "ר' מתיא בן חרש וכו'"

עי' בפרש"י במשנה לפי שאינה רפואה גמורה [וצ"ב בכוונתו].

עי' רמב"ם בפירוש המשניות (משנה ביומא פג.), וע"ע ברשב"א ח"ד סי' רמ"ה שאם ידוע שמרפא מחללים על זה שבת. וכ"כ חת"ס (יו"ד סי' של"ט) [אלא דכתב שרק אם זה ודאי מועיל, אבל לא בספק]. וע"ע מחז"ב סי' ש"א סק"ו, שו"ת מהרש"ם ח"ג סי' רכ"ה. [וע"ע מנחת יצחק ח"י סי' ל"א. שבט הלוי ח"ה סי' נ"ה].

רפואה שאינה ידועה

- ומבואר ברש"י שרפואה שאינה ידועה אין מחללין עליה שבת, וכ"פ הרמ"א סו"ס קנ"ה [ובדרכי משה שם הביא כן מאסור והיתר הארוך (נ"ט ל"ה) והגהות מימוני (מאכ"א פי"ד אות ב')], וכ"כ המג"א סי' שכ"ח סק"א. והקשה בתוספת יוהכ"פ אמאי אין מחללין והרי ספק נפשות להקל, וכה"ק הפמ"ג (שם) [ועי' שבט הלוי (ח"ג סי' ל"ו וח"ח סי' ס"ט) וחוט שני ח"ד פ' פ"ט סק"ו] מש"כ בזה.

פיקוח נפש בעובר

יומא פב. "עוברה שהריחה" וכו'

-נחלקו הראשונים האם החילול שבת הוא על העובר, או על אמו, או על תרווייהו. עי' רש"י במשנה, רמב"ן בתורת האדם בשם הבה"ג, ר"ן ורא"ש כאן.

וע"ע בטושו"ע סי' ש"ל ס"ז שחידשו שספק בן ז' ספק בן ח' אין מחללין עליו [וצ"ע אמאי לא והרי ספק נפשות להקל. ועי' ביד אפרים שם]. ועי' במגן אברהם שתלה דין זה במחלוקת ראשונים אם מחללין שבת על עובר. והאחרונים תמהו בזה, עי' בנו"כ שם ובבה"ל שם (ד"ה או).

בקיאין

יומא פג.

- עי' ברא"ש שנחלקו הראשונים האם בעינן שהחולה יאמר שאם לא יאכל ימות, או דסגי אם אומר שיסתכן [ויל"ע במאי פליגי].

- נחלקו הראשונים האם הלכה כמר בר רב אשי. ועוד נחלקו הראשונים האם למסקנה אזלינן בתר רוב רופאים, דדעת השאילתות (שאילתא ל"ח) שאזלינן בתר רובא, וכ"מ ברש"י

(פד: ד"ה אבל מצטרפין), וכן מבואר ברמב"ם (שביתת עשור פ"ב ה"ח) [וצ"ב שהרי איתא בגמרא להלן פד: שלא אזלינן בתר רובא בנפשות. אמנם שיטת הרמב"ם שם שרק היכן שיש כעין קבוע לא אזלינן בתר רובא, אולם היכן דהוי פריש גמור אזלינן בתר רובא עי"ש, אולם ברש"י שם מבואר דכל היכי שאתחזק כאן ישראל לא אזלינן בתר רובא, ולכאו' ה"ה כאן. ועי' בחוט שני (ח"ד פ"ט סק"ג) מה שביאר בזה]. ועי' היטב ברי"ף. אולם שאר הראשונים פליגי וס"ל כפשטות הסוגיא דלא אזלינן בתר רובא ברופאים, מלבד באופן שיש רופא אחד כנגד שנים דבכה"ג דאמרי' "אין דבריו של אחד במקום שנים".

- עוד נחלקו הראשונים האם בגוונא שיש עדיפות בחכמה למיעוט על פני הרוב, האם אזלינן בתר המיעוט. ונחלקו בזה הרמב"ן (בתורת האדם) והר"ן (כאן), עי' היטב ברמב"ן בפנים כמה חילוקים בזה. (וע"ע ברמב"ן סנהדרין לב.) [וכע"ז מצינו שנחלקו הראשונים ביבמות יד. לענין מחלוקת בין החכמים בגוונא שלמיעוט יש עדיפות בחכמה על הרוב, ע"ש ובחינוך מצוה עח]. ועי' בשיטת הרמב"ם (שביתת עשור פ"ב ה"ח) וע"ע ברא"ש, ובטור סי' שכ"ח סע' י' וסי' תרי"ח סע' ב'.

- הנה שיטת המגיד משנה (שבת פ"ב הי"ד) שחולה שיש בו סכנה עושין כל צרכיו אפי' אם אין סכנה אם לא יעשנו. ובבה"ל (סי' שכ"ח ס"ד ד"ה כל) הקשה מסוגיין דחזינן דבעינן אומדנא אם ליתן לחולה לאכול, אע"פ שבחול וודאי נותנים לו לאכול לחזק אותו. ועי' בחי' הגר"ז (הל' שביתת עשור) מה שביאר בזה.

פד: ספק שבת אחרת

- יל"ע מהו הטעם שאין צריך להמתין למוצ"ש, והרי פסק השו"ע סי' שכ"ח סע' ד' שרפואה שאפשר להמתין ולעשותה רק במוצ"ש, צריך להמתין למוצ"ש ואסור לעשותה בשבת. [והנה למ"ד ששבת הותרה, א"ש בפשיטות שיתכן שאין צריך להמתין למוצ"ש, עי' לעיל. אולם השו"ע יתכן שפסק כמ"ד דחויה].

עי' ברש"ש כאן שחידש חידוש גדול. וע"ע בבית מאיר (סי' שכ"ח סע' י"א). ובמשנ"ב (שם סקל"ב) תי' דהכא איירי שיש חשש שאם ימתין עד מוצ"ש יגיע ריעותא לחולה [אלא שלפי"ז צ"ב מה נתחדש בגמ' והרי לכאו' פשיטא שאם ימתינו יהיה סכנה טפי דאין ממתינים]. ועי' היטב בלשון הרמב"ם (שבת פ"ב ה"ב).

פד: חילול שבת לפיקוח נפש שעושה עימו מלאכה אסורה

- נחלקו הראשונים האם מותר אפי' אם מכוין למלאכה האסורה, דהמאירי כאן כתב שאסור לכוין למלאכה, וכ"כ בלחם משנה (שבת פ"ב הי"ז) בדעת הרמב"ם, אולם הר"ן (שבת לח. מדה"ר) נקט שמותר אפי' אם מכוין לאיסור, עי"ש היטב. [ועי' בשעה"צ סי' שכ"ה סקי"ז שהביא את הדעות בזה] וע"ע תוספת יוה"כ כאן, וברכי יוסף (סי' שכ"ח סק"ו). אמנם לכו"ע אין חיוב חטאת וכמבואר בגמ' מנחות סד. שנחלקו רבה ורבא בגוונא שנתכוין לעלות דגים והעלה דגים ותינוק, שלדעת רבא פטור משום דאזלינן בתר מעשיו ולא אזלינן בתר מחשבתו, וכן פסק הרמב"ם (שבת פ"ב הט"ז), אלא שאע"פ שפטור מ"מ אסור [אולם יש לעי' מהו גדר האיסור, האם הוי כמתכוין לאכול בשר חזיר, או עובר באיסור שבת ממש ורק פטור מקרבן, עי' בפמ"ג סי' שכ"ח א"א סק"ח שמשמע דחשיב במתכוין לאכול בשר חזיר. ועי' בשש"כ פל"ח הע' קל שהגרשז"א הסתפק בזה דיתכן במחלל שבת ממש. וע"ע בבית הלוי עה"ת פ' שמות].

וע"ע בבה"ל סי' שט"ז ס"ז (ד"ה הצד) שנקט כהר"ן ולכאו' סותר למה שהכריע במשנ"ב סי' שכ"ח להחמיר שאסור לכוין לדבר האסור, ועוד צ"ע בכ"ד הבה"ל שם עי"ש היטב.

- יל"ע מהו הגדר של "מתכוין" כאן, האם הכוונה שגם לולי ההיתר של פיקוח נפש היה עובר במזיד, או שהכוונה שנהנה מהמלאכה [דאם הכוונה שיעבור במזיד א"כ וכי ברשיעי עסקינן שבא לעבור במזיד, ואדם כזה הרי לא לפנינו לשאול אם להתכוין לאיסור או לא להתכוין. ועי' בספר נתיבות שלום להביא ראיה גדולה משבת קלג. ד"מתכוין" אינו שרצונו לעבור במזיד. ולפי"ז י"ל שהיכן שהיה עובר במזיד לכו"ע אסור. ועי' בבית הלוי עה"ת פ' שמות. וצ"ע בכ"ז].

אין הולכין בפיקוח נפש אחר הרוב

הטעם שאין הולכין אחר הרוב: התוס' פה. ד"ה ולפקח דהוא משום "וחי בהם ולא שימות בהם, שלא יוכל לבוא בשום ענין לידי מיתת ישראל". והר"ן כאן כתב "משום חומרא דפיקוח נפש דיינינן ליה כמחצה על מחצה".

ועי' בפמ"ג (סי שכ"ט מ"ז סק"א) שהסתפק האם הא דאין הולכין אחר הרוב הוא רק דין מדרבנן, ורק מלאכות דרבנן עושים, אבל מלאכות דאו' אין עושין והולכים אחר הרוב, או שהוא דין דאו' ואף מלאכות דאו' עושין. וכ' הפמ"ג שבתוס' משמע שהוא דין דאו', וכ"כ השעה"צ (סי' שכ"ט סק"ו) ע"ע שם.

- למסקנת הגמ' הא דאין הולכין אחר הרוב הוא רק בגוונא שפרשו מקצתייהו אבל פרשו כולהו אזלינן בתר הרוב. ונחלקו הראשונים בביאור הגמ', עי' רש"י ותוס', ועי' ברמב"ם (שבת פ"ב הל' כ'-כ"א) שפירש באו"א, וכ"כ הר"ן בדעת הרי"ף, וכ"כ הרא"ש. ויש גם את פירוש הראב"ד (שם) והרמב"ן (תורת האדם).

- ויל"ע מהו טעם החילוק בין פירשו מקצתייהו לפרוש כולהו.

- ובדעת רש"י עי' ריטב"א כתובת טו: ובמאירי כאן. [וע"ע אבי עזרי שבת פ"ב ה"כ].

- עי' ברמב"ם (איסו"ב פט"ו הכ"ו) שפסק דבתינוק הנמצא אזלינן בתר רובא ובעיר שרובה עכו"ם דיינינן ליה כעכו"ם ואין מחללים עליו את השבת. ועי' בנו"כ מש"כ בזה, וע"ע בפרישה אבה"ע סי' ד' מה שתירץ בסתירת הרמב"ם. וע"ע בחי' הגר"ח בסטנסיל מש"כ בזה.

- על שיטת הרמב"ם שאזלינן בתר רובא [היכי דלא נשארו מקצתם] הקשו כמה קושיות, א' הגמ' פה. מבואר בפשטות שבספק ספיקא מחללים [עיין להלן], ועוד מצינו בתוס' נידה מד: שגוסס מחללין עליו את השבת אע"פ שרוב גוססים למיתה, משום דבפיקוח נפש לא אזלינן בתר הרוב. אולם בשו"ת בית יעקב סי' מ"ט הקשה שהרי בפריש כולהו אזלינן בתר רובא, ורק בגוונא דפרשו מקצתייהו לא אזלינן בתר רובא. אולם הקרבן נתנאל (אות כ') ובשו"ת שבות יעקב (ח"א סי' י"ג) חלקו על הבית יעקב ויישבו את התוס' עי"ש. [והנה התוס' יתכן דסברי כרש"י שאם אתחזק ישראל לא אזלינן בתר רובא, ולכן בגוסס שידוע לנו שהוא ישראל לא אזלינן ביה בתר רוב, אולם גם לפי הרמב"ם, שכוותיה פסק השו"ע, מ"מ יש ליישב]. וי"א דכל מה דאזלינן בתר רובא היינו רק להכריע שאין כאן ישראל שמצווים עליו להחיתו, אבל אם הרוב לא הכריע שאין כאן ישראל, צריך לחלל אפילו על צד רחוק. עי' שו"ת מהרש"ג (ח"ב סי"ד) ועוד.

ספק ספיקא

יומא פה: "מאי קאמר" וכו'

עי' במגי משנה (שבת פ"ב הי"ח) ובטור (סי' שכ"ט סע' ג') שפירשו דהני תלתא ספיקי היינו בחדא מילתא והוי ספק ספיקא. ועי' בלח"מ שם שפירש מהו ההכרח לפרש כן. ועי' במאירי שהביא שי"א שגם בספק ספיקא אין מחללים [ואולי רש"י אזיל לשיטתו שאם לא איתחזק ישראל אזלינן בתר רובא, וממילא אם יש ספק אם זה ישראל או עכו"ם ויש ספק ספיקא אם להצילו, אין מחללים עליו].

- עי' עולת שבת סי' שכ"ט סק"ד שיתכן דדוקא אם היה ידוע מעיקרא שהיה שם ישראל ויש ספק אם הוציאו משם לאחר שנפלה המפולת, אולם אם יש ספק אם היה שם ישראל מעיקרא, אין מחללין. אולם שה"פ חלקו וסברו שאין חילוק בזה.

- ועי לעיל שהקשו האחרונים מדוע מחללים בספק ספיקא והרי אזלינן בתר רובא היכן דפרשו כולהו, וס"ס הרי עדיף מרוב [כמ"ש הרשב"א]. עי' חת"ס (כתובות טו:) ישועות יעקב (סי' שכט), שערי יושר (פ"ד), מנחת שלמה (תנינא סי' לז סק"ב).

מכניס עצמו לפיקוח נפש

עי' בבעל המאור שבת יט. דג' ימים קודם השבת אסור להכניס את עצמו למצב שבו יצטרך לחלל שבת מפני פיקוח נפש, דהנה איתא בגמ' שם דג' קודם לשבת אסור להפליג בספינה, וביאר בעה"מ שהטעם הוא משום שיתכן שיצטרך לחלל שבת בספינה מפני פיקוח נפש, וג' ימים קודם השבת מוטל עליו לדאוג לכך שלא יצטרך לחלל את השבת, אבל בג' ימים הראשונים של השבוע מותר להפליג, משום שאינם שייכים לשבת הבאה אלא לשבת שעברה, וכן אם מפליג לדבר מצוה מותר אפי' תוך ג' ימים. וכעי"ז כתב הר"י מלוניל.

וכן פסקו התשב"ץ (ח"א סי' כ"א), הריב"ש (ח"א יז,יח, קא) והרשב"ש (סי' ת"ח). וכ"פ השו"ע סי' רמ"ח ס"ד, וכן נקטו רוב הפוסקים.

ויש פוסקים שנקטו שלדעת הרי"ף יש איסור להכניס עצמו לפיקוח נפש אפי' קודם ג' ימים, אם ודאי יעבור איסור [כ"כ המהר"י בן לב (סי' נג) והרדב"ז (ח"ד סי עז), והביאם המשנ"ב (סי' רמח סקכ"ו, ובה"ל שם ד"ה ופוסק). ולמדו כן מקושיית הרי"ף על הר"ח, דהנה הר"ח ביאר שהטעם שאסרו להפליג בספינה הוא משום איסור תחומין, דע"י הפלגת הספינה יוצא מתחומו, והקשה הרי"ף דלפי"ז מדוע מותר להפליג קודם ג' ימים, וכן מדוע לדבר מצוה מותר, (ולכן ביאר הרי"ף באו"א את האיסור להפליג). וחזינן שהרי"ף נקט בפשיטות שאסור להכניס א"ע לפיקוח נפש ואפי' קודם ג' ימים[[9]](#footnote-10)]. אמנם רוב הפוסקים נקטו שאין הכרח שהרי"ף חולק על בעה"מ, עי' מהרי"ק (שורש מה)[[10]](#footnote-11).

עוד מקור לאיסור להכניס א"ע לפיקוח נפש מצינו בבעל המאור שבת קלד. דתינוק שצריך למולו בשבת [ולרפואתו היו רוחצים אותו במים חמים לפני המילה ואחרי המילה], ונשפכו המים החמים ואין בהם כדי לרחוץ אותו גם לאחר המילה, כתב בעה"מ שאין למולו בשבת, משום שאם ימולו אותו יצטרכו לחלל שבת להחם לו מים. אמנם הרמב"ן שם חולק וס"ל שמותר למולו, דאין איסור לגרום חילול שבת ע"י פיקוח נפש.[[11]](#footnote-12) והרשב"א ועוד ראשונים שם נקטו כבעה"מ.

גדר האיסור

בטעם האיסור להכניס את עצמו לחילול שבת מחמת פיקוח נפש, מבואר בבעה"מ (שבת יט.) דהוא מדרבנן, משום שנראה כמתנה לדחות את השבת. והטעם הוא דמדאו' אין כלל איסור משום שהרי נמצא במצב של פיקוח נפש. ועי' זכרון שמואל (סי' ס"ה סקל"ד) בשם הגרש"ש שכל זה רק במכניס א"ע לפיקוח נפש, אבל מי שמכניס את עצמו למצב של אונס, הרי שיש בזה איסור מדאו', עי"ש. וע"ע קובץ הערות (סי' כג סק"א) דכתב שבעה"מ ס"ל ששבת הותרה בפיקוח נפש ולכן הוי רק מדרבנן, אולם לשיטות דהוי דחויה, הרי שיש בזה איסור דאו'.

שבת עצמה

האחרונים הקשו שבבעה"מ לכאו' יש סתירה, דבשבת קלד. כתב בעה"מ שאסור למול תינוק אם מחמת כן יצטרכו לחלל עליו שבת ואילו בשבת יט. מבואר בבעה"מ שמותר להפליג בספינה לצורך מצוה אע"פ שבהמשך יצטרך לחלל שבת.[[12]](#footnote-13)

ותירצו האחרונים דבעה"מ ס"ל דשבת עצמה חמיר טפי להכניס את עצמו לפיקוח נפש, ואפילו לדבר מצוה אסור, כ"כ החתם סופר (ח"ו סי' צז), חכמת שלמה (סי' רמ"ח ס"ד), ועוד. [ויש שנקטו דבשבת עצמה האיסור הוא מדאו' ולכן אסור אפילו לדבר מצוה, כ"כ הקה"י (שבת סי' טו), חוט שני (שבת פ"ח סק"א) ועוד]. אמנם המנחת שלמה נקט שהוא איסור דרבנן עי"ש.

לדאוג לפני השבת שלא השבת שלא יצטרך לחלל שבת

הנה כתב בספר חסידים (סי' תתנה) שמעוברת שהגיעה לחודש התשיעי, תכין את כל צרכי הלידה קודם השבת כדי שלא תתצרך לחלל שבת. [והובא במשנ"ב סי' של סק"א]. אמנם כתב המנחת שלמה (ח"א סי' ז' ענף א' סק"ו) שאין זה חיוב מעיקר הדין, שהרי באמת אין זה חילול שבת אלא היתר גמור. אולם בחת"ס (יו"ד סי' שלא) דמשמע שהוא חיוב.

וע"ע בשעה"צ סי' שדמ סק"ט ויש לדון.

1. עוד בגדרי ההיתר דפיקוח נפש עי' קובץ הערות (סי' כ"ג) ומנחת שלמה (ח"א סי' ז' ענף ד') שהרבה לחלוק עליו. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"ע בראשונים ריש פרק רבי אליעזר דמילה דמילה בשבת הוי הותרה ולא דחויה. אמנם עי"ש בתוס' ויש לדון אם נקטו דהוי דחויה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובדעת הגר"א לכאורה יש בזה סתירה, דבסי' שכ"ח סע' י"ד משע שנקט ששבת הותרה, אולם ביו"ד סו"ס קנ"ה וכן בסי' רס"ו סקכ"ה נקט ששבת דחויה [ראה ערוה"ש יו"ד סו"ס רס"ו]. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובאחרונים האריכו בזה, עי' רדב"ז (אלף ר'), נשמ"א (כלל סט סק"ג), אבני נזר (או"ח סי' תנג-תנה), קובץ הערות (סי' יח), שו"ת מנחת שלמה (ח"א סי' ז' ענף א' סק"ח). [↑](#footnote-ref-5)
5. וע"ע נשמת אדם (כללל ס"ט סק"ג ), שו"ת חסד לאברהם (תנינא סי' ס"ז), אתוון דאורייתא (סי' י'), מרומי שדה (יומא פג.), אמרי בינה (דיני שבת סי' כ"ח). [↑](#footnote-ref-6)
6. עי תשב"ץ (שם) וכן בפרשת דרכים (דרך החיים דרוש י"ט) תוספת יוהכ"פ, יד אהרן (סי' שכ"ח), אמרי בינה (דיני שבת סי' כ"ח). [↑](#footnote-ref-7)
7. והאחרונים הרחיבו בקושיה זו, עי' שו"ת שאלת יעב"ץ (ח"א סי' קל"ה), מרכבת המשנה (מאכ"א פי"ד הי"ז), אבני מילואים (חלק התשובות סי' י"ח), חת"ס (יו"ד סי' שי"ט), אתוון דאורייתא (כלל כ"ה), שו"ת שו"מ (מהדו"ק ח"ב סי' קע"ד, קע"ה), חזו"א (דמאי סי' ט"ו סק"י) ועוד. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה בפרשת דרכים שם מבואר שאפי' באיסור דרבנן אמרי' אין אומרים לאדם וכו', אולם באבני מילואים (שם) נקט שבאיסור דרבנן צריך לעבור בשביל להציל מאיסור דאו', עי"ש. ועי' בשעה"צ סי' ש"ו סק"נ שהפמ"ג הסתפק האם צריך לעבור על איסור תחומין בשביל להציל מעבירה גדולה, דאיסור תחומין אינו מלאכה גמורה אלא רק לאו בלבד. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה המהר"י בן לב נקט שבגוונא שודאי יחלל שבת אסור לכו"ע, ונחלקו רק בגוונא שזה ספק, אולם הרדב"ז נקט שנחלקו בגוונא של וודאי, אולם בספק כו"ע מודו לרז"ה שמותר. ובגדר החילוק בין ספק לוודאי, עי' שבט הלוי ח"ב סי' ר"ה, ובספר אורחות שבת פ"כ הע' צט.

   ועי' במשנ"ב (סי' רמח סקכ"ו) שכתב [בשם המג"א] שע"פ דברי המהר"י בן לב יש שהיו יוצאין בשיירה ומסכנים עצמם קצת שלא לחלל שבת כדי שלא יהיה איסור למפרע על מה שיצאו באיסור, עכ"ד. וצ"ע, דאם יש כאן פיקוח נפש האיך רשאים שלא לחלל שבת, ועי' באחרונים מה שכתבו בזה [קובץ הערות (סי' כ"א סק"ג) מנח"ש (ח"א סי' ז' ענף ד' סק"א), ואגרו"מ (ח"א סי' קכ"ז). וע"ע ארחות שבת (פ"כ הע' צ"ט)]. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולכאו' יש לחלק דהרי"ף הרי לא איירי בגוונא של פיקוח נפש, אלא בגוונא שעובר באונס, דהיינו שנמצא בספינה בלב ים והספינה מוציאתו בע"כ מתחומו, וכגון דא אין היתר כלל להכניס אם עצמו לידי חילול שבת, דאין זה אונס אלא עובר ברצון, אולם הבעה"מ אייירי בגוונא של פיקוח נפש, ובהא יתכן שהרי"ף מודה דקיל טפי כיוון דחשיב כהיתר גמור. [↑](#footnote-ref-11)
11. עי' חת"ס אבה"ע סי' א' שהרמב"ן התיר רק בספק אם יחללו עליו אבל לא בוודאי. אמנם הרבה אחרונים נקטו לא כך, עי' מנחת שלמה ח"א סי' ז' ענף ב' סק"ו. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם להרמב"ן שם שהתיר למול בשבת לא קשה, שהרי שם הוי דבר מצוה. וכ"כ החכמת שלמה (סי' רמח ס"ד). אמנם החת"ס (יו"ד סי' שלח) כתב שהרמב"ן ס"ל שאין איסור כלל להכניס עצמו לפיקוח נפש. [↑](#footnote-ref-13)