הערות בסוגיא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף לב

חולין לב. הערות בסוגיא

**א. פלוגתת ר"ע ור"י-**

יסוד טעמו של ר"ע הוא כש"כ בכ"ד דיסוד שחיטה להוציא מטומאה סגי במה דלא קרינן ביה כי ימות, ובזה סגי אף במקצת שחיטה כדין שיש לו שם מעשה שחיטה, משא"כ לענין היתר אכילה בעינן כאשר צויתיך דוקא.

[ויל"ע אם יש בו גם איסור נבילה, ובפשוטו נראה שאין בו איסור כפי לשון המשנה דמדמי לטריפה וכ"נ קה"י-י.

אבל יותר נראה דלענין איסור נבילה כיון דלאו שחיטה היא כאשר צויתיך וודאי יש בו איסור נבילה רק טומאה לית ביה, ואינו כטריפה ממש, וכן חזינן בד' הר"מ דמדמי שחיטת עכו"ם לטריפה אף דלהרבה אחרונים בדעת הר"מ יש בו איסור נבילה ובטריפה בפשוטו אין איסור נבילה.

וע"ע במתני' עב. דמדמי אבר היוצא לטריפה אף דלדעת כמה אחרונים יש בו משום אבמה"ח ממש ולא הועילה השחיטה כלל, ואכ"מ].

**ב. בדעת ר"ע כנראה יש ג' שיטות:**

א. תור"פ בשטמ"ק כתב שלא טיהר ר"ע אלא ע"י שחיטת סימן אחד כדין וזהו המשותף לכל המשנה.

וכ"נ ברש"ש וברא"י, והוסיף ברש"ש לבאר דמצאנו שחיטה בסימן אחד בעוף א"כ ע"י סימן אחד יש לו שם שחיטה.

ולפי"ז אם עשה שני הסימנין בחלדה מודה ר"ע לפסול.

ב. בנמו"י כתב דר"ע פליג בהחליד דשחיטה גרועה היא ומועלת לכה"פ להתיר מידי נבילה.

לכאו' לפי"ד לא חלק ר"ע כ"א בבבא דהחליד אבל בשחט סימן אחד ופסק את הגרגרת יודה דמטמא.

וכן מבואר במאירי דכל הפלוגתא הוא רק בסיפא דמתני' דהחליד את הסכין תחת סימן השני, אבל אם לא שחט אלא סימן אחד ופסק את הגרגרת מודה ר"ע דהוי נבילה.

ולפי"ד יש מקום לומר לכאו' דהחליד גם בשני הסימנין יצאה מידי טומאה דסו"ס יש כאן שחיטה גרועה, וכן הביא אמר"מ ב-כט מהתוספתא.

אבל דברי המאירי תמוהים מהסוגיא בע"ב דמשמע להדיא דאף בפסק את הגרגרת חלק ר"ע דמשני מתני' דפסוקת הגרגרת קודם חזרה.

ג. ואולי בדעת הנמו"י י"ל דאה"נ ר"ע חולק גם ברישא דמתני' ולא רק בהחליד, אלא דר"ע חידש יסוד כללי שיש שחיטה גרועה דמ"מ אית בה שם שחיטה ויכולה להוציא מידי טומאה.

וזה באחד משני אופנים או ע"י שחיטת סימן אחד כדין ואף שפסק את הגרגרת, או בשחיטה שיש בה פסול חלדה וכה"ג דמ"מ שם מעשה שחיטה אית ביה ואף אם עשה כן בשני הסימנין, וכל שיש כאן מעשה שחיטה סגי להוציא מידי טומאה ולא גמירי דיני שחיטה לענין טומאת נבילה, וכ"נ אמר"מ ב-כט.

ויל"ע היאך הדין בשחט את הושט בפסול ואח"כ פסק את הגרגרת, אם גם בתרתי לריעותא יטהר ר"ע.

**ג. החליד שני סימנין-**

בעיקר דינו של ר"ע תמה ביה"ל ב-כ לשיטת הרשב"א בדעת בה"ג גבי עיקור דשמוטת גרגרת נמי פוסל בעוף משום דבעינן שני סימנין ראויין לשחיטה, א"כ היאך הכשיר ר"ע הכא?

ובביה"ל נדחק דלא אמר הרשב"א כן בכ"ד אלא לענין עיקור שנפסל מהלמ"מ, ונתבאר במקו"א.

אמר"מ ב-ל הק' לדעת רש"י דפסלינן מיעו"ב את כל השחיטה היאך הכשיר ר"ע הכא ולא פסל את כל השחיטה משום מיעו"ב [ובמקו"א הארכנו בדעת רש"י אם סימן שני בעוף יכול לפסול מטעם מיעו"ב]?

א. באמר"מ ב-כט הביא מתוספתא דמשמע דאף בהחליד בשני הסימנין הכשיר ר"ע, ועפי"ז תי' קו' אלו דדעת ר"ע דלא אכפ"ל בסימן השני כלל ולא גמירי דיני שחיטה לטהר מידי נבילה וכל שעשה מעשה שחיטה סגי.

ב. ובפשוטו רגילים לבאר דלא דמי סימן אחד בעוף דיסודו הוא משום דהוי כשנים משא"כ לר"ע סגי בסימן אחד להוציא מידי נבילה אף בלא דהוי כשנים ונותן בו שם מעשה שחיטה.

ולפי"ז א"ש דלא שייך בו הדין דבעינן שניהם ראויין לשחיטה.

וכן ל"ש לפסול ע"י סימן שני מתורת מיעו"ב דיסוד פסול מיעו"ב הוא משום דבעינן רובו מתורת רובו ככולו דהוי כאילו נשחט כולו, אבל הכא לא בעינן סימן השני כלל וא"י לפסול מתורת מיעו"ב.

**ד. הערות בסוגיא לב:-**

בגמ' מקשי סתירה ממתני' דאלו טריפות נקו"ה ופסוה"ג, והכא חזר בו ר"ע וסבר דהויא נבילה, ועי' ברש"ש תמה מאי קושיא לישני דהכא במתני' איירי שפסק את הגרגרת ולא שחטה אח"כ, אבל התם איירי ששחט את הגרגרת אחר שנפסקה ובזה הועילה שחיטתו להוציא מידי טומאה, וזה כעין תי' דרבא ור"ל, וכתב דפשיטא להגמ' דאם שחט במקום חתך הוי כמנח בדיקולא.

רבא לב: תי' כאן שחט ולבסוף פסק נפסלת בשחיטתה היא, פסק ולבסוף שחט כי דבר אחר גרם לה.

בלב אריה תמה דהא סו"ס לא שחט שני סימנין רק סימן אחד ואיך ס"ד דיהני?

ולכאו' לאו קו' גדולה היא שהרי לר"ע חזינן דסגי במעשה שחיטה בסימן אחד כדי להוציא מידי נבילה, א"כ י"ל דאף למאי דחזר בו ר"ע מודה בכה"ג שפסק ואח"כ שחט דמהני לענין להוציא מידי נבילה ולא חזר בו מכל וכל, ורק אם שחט ואח"כ פסק נפסלת בשחיטה היא וחשיב שהכל בפסול, וצ"ע.

בלב אריה כתב לדון שהוא מתורת אאחע"א ולא חל איסור נבילה אחר שנטרפה.

אבל באמר"מ ב-כה תמה דהא טומאה וודאי חלה ואין בה חסרון אאחע"א?

וגם לענין איסור אכילת נבילה מבואר בתוס' לב. דחייל על טריפה, ונתבאר הטעם במקו"א.

[ועיי"ש באמר"מ האריך להוכיח כן מרש"י כ: דכל שחיטה היא טריפה בתחילתה ומ"מ חל בה נבילה, מבואר דעתו דכל שחיטה חשיב טרפות עד שגומר את השחיטה ורק כשגומר מתכשר למפרע, וכ"כ בקו"ש-יז והוכיח כן מגמ' לקמן קמ: דבעי רב הושעיא בשחט מקצת סימנין של האפרוחים אם נפטר משילוח משום דהשתא הוו טריפה אף שאח"כ גומר השחיטה כדין משמע שכל שעדיין לא גמר לשחוט חשיב טריפה.

ולפי"ז אם שהה ודרס צ"ע היאך הויא נבילה והרי כבר חל בו טרפות ואין נבילה חל על טריפה, וע"כ שפיר חייל נבילה על טריפה, ולפי דעה זו כל שנתנבלה בשחיטה יש בה גם איסור טריפה.

מיהו באמר"מ דחה ודעתו דדוקא בגמר השחיטה נטרפת שהרי אם יגמור כדין היא כשרה, וצל"ע בסוגיא קמ: וי"ל.

ועיי"ש באמר"מ דמ"מ מוכח להצד שיש פסול במיעו"ק דושט הרי היא טריפה מכח נקו"ה וא"א יותר להכשירו ואיך חל נבילה אח"כ].

ובאמר"מ ב-כז באר סברת רבא דכשם שבקנה ח"ק פגום כשר שהעיקר בעשיית הרוב, ה"נ בשני הסימנין לרבא העיקר הוא בשחיטת רוב שניהם יחד.

בתפא"י פי' דאיירי שגם שוחט אח"כ שלא במקום חתך ומ"מ אם חתך ואח"כ פסק נפסלת בשחיטה היא ונפסלה כל השחיטה [ולפי"ז הוא כעין תי' דר"ל אלא דמשום מנח בדיקולא לא ניח"ל בתירוצו].