טהרות רש פרק ט
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**מקבלין טומאה.** שמוכשרין בשמן היוצא מהן[[1]](#footnote-2):

**זיעת המעטן.** כלי שנותנין בו זיתים, מלשון [איוב כא] "עטיניו מלאו חלב"[[2]](#footnote-3):

**אבל לא זיעת הקופה.** דמשקה היוצא לא לרצון הוא, דאין קופה מחזקת משקין אלא אם כן זפותה, כדאשכחן בפ"ק דשבת [דף יד.] גזירה שמא יבצרנו בקופות מזופפות[[3]](#footnote-4):

**שיעור זיעה שלשה ימים.** דמשקה היוצא תוך שלשה אינו שמן, אלא מוהל בעלמא, ואינו מכשיר[[4]](#footnote-5):

**משיתחברו שלשה זה לזה.** דרך הזיתים מתחברים זה לזה כששהו במעטן:

**משתגמר מלאכתן,** מלאכת הכנסתן. דכל זמן שדעתו להביא עוד זיתים ממקום אחר ולהוסיף על אלו, אין הזיעה מכשרתן, משום דלא ניחא ליה. ומשתגמר מלאכתן, אפילו בן יומו מכשיר[[5]](#footnote-6):

**תניא בתוספתא** [רפ"י, עיי"ש]: רבן גמליאל אומר משתגמר מלאכתן.

הגומר את זיתיו בני יומן, חזרנו לדברי בית שמאי ולדברי בית הלל[[6]](#footnote-7).

רבי יעקב אומר משקה הוא, ומפני מה טיהרו מוחל היוצא מן הזיתים עד שלא גמר מלאכתן, מפני שאינו רוצה בקיומו. רבי יהודה[[7]](#footnote-8) אומר מוחל מי פירות הוא, ומפני מה טמאו מוחל היוצא מן שוקת בית הבד, מפני שאי אפשר לו בלא צחצוחי שמן.

המוחל היוצא מן השמן[[8]](#footnote-9) טמא, מן המעטן טהור, כנסו ועשאו שוקת טמא.

**פירוש. ועשאו שוקת.** שעירבו עם מוחל היוצא משוקת בית הבד[[9]](#footnote-10).

ודיני מוחל מפורשים במסכת שבת בפרק חבית [קמד:]:

**משנה ב, ג:**

**גמר מלמסוק,** מללקט זיתיו. לשון "מוסק" שייך בזיתים, כמו אורה בתאנים, בוצר בענבים, גודר בתמרים, קוצר בתבואה:

**אבל עתיד ליקח.** לקנות זיתים מן השוק ולהוסיף על אלו:

**טהורים.** לפי שלא הוכשרו, כרבן גמליאל דאמר "משתגמר מלאכתן"[[10]](#footnote-11):

**אין טמא אלא מקום מגען.** אין מוכשר אלא מקום נפילת המשקה[[11]](#footnote-12):

**והמוחל היוצא מהן טהור.** הכא איירי במוחל היוצא קודם גמר מלאכתן, אבל בסיפא פליגי במוחל היוצא אחר גמר מלאכתן:

**תניא בתוספתא** [פ"י עיי"ש]: העוטן זיתים בשני בתים, כיון שנגמר אחד מהן הוכשרו לקבל טומאה[[12]](#footnote-13).

המוסק זיתיו בגליל העליון ועתיד להורידן לגליל התחתון, אין מקבלין טומאה עד שיורידן לגליל התחתון[[13]](#footnote-14). אם עד שלא מסקן חישב עליהן, טהורין. ואם משמסקן חישב עליהן, רבי מאיר מטמא, ורבן שמעון בן גמליאל מטהר[[14]](#footnote-15).

הגומר את זיתיו ועתיד למוכרן טהורין, ליפותם בעלים טמאים.

הלוקח מעטן של זיתים מן העובד כוכבים, אם יש מסיק על פני האדמה יעשו בטומאה. ומשל ישראל נאמן לומר לא גמרתיו.

היתה לו אום של זיתים ומבקש לעשותן בטהרה, אף על פי שהוא עתיד להוסיף עליהן קב אחד או שני קבין הרי אלו טהורים. ובלבד שלא יערים, ואם הערים, הרי אלו טמאין[[15]](#footnote-16).

**פירוש. ועתיד למוכרן טהורין.** דלא ניחא ליה במשקה היוצא.

**ליפותן בעלים.** הניח עליהם עלי זית כדי לנאותן[[16]](#footnote-17).

**אם יש מסיק על פני האדמה.** כלומר, אע"פ שיש לעובדי כוכבים מוסקי בזיתים במקום אחר, לא אמרינן עתיד להוסיף ולא נגמרה מלאכתן, אלא יעשו בטומאה[[17]](#footnote-18).

**ומשל ישראל.** כלומר, אם אם קנה מעם הארץ, נאמן לומר לא גמרתיו.

**אם של זיתים.** זיתים שבקרקע מעטן ונדבקו ונעשו אחת קרי "אום".

**אף על פי שהוא עתיד להוסיף.** טפי הוה ניחא אי הוה גרסינן "אם הוא עתיד להוסיף". ויש לפרש דהכי קאמר, אף על פי שאינו עתיד להוסיף אלא קב, כלא נגמרה מלאכתן חשיב, וטהורין[[18]](#footnote-19). והא דנקט "או שני קבין" היינו לפי רוב זיתים שבמעטן.

**משנה ד:**

**שייר קופה אחת.** להפריש ממנה תרומה ומעשר בטהרה:

**לעיני הכהן.** שהכהן עצמו יראה שגמר עכשיו את זיתיו[[19]](#footnote-20):

**יוליך לו את המפתח.** ומהמנינן ליה במאי דקאמר שעתה גמר זיתיו:

**רבי שמעון אומר מעת לעת** של גמר הביא לו את המפתח, שפיר דמי.

ובפרק בתרא דחגיגה [דף כה.] פריך מהכא, אהא דתנן התם דנאמנים בשעת הגיתות והבדים אף על התרומה? ומשני, הא בחרפי הא באפלי:

**תניא בתוספתא** [שם]: העוטן זיתיו בפני עם הארץ ונעל וחתם[[20]](#footnote-21), אינו חושש שמא יש שם מפתח אחר וחותם אחר. ואף על פי שבא ומצא מפתח פתוח וחותם מקולקל טהור.

חותם שאמרו, אפילו טיט ואפילו קיסם. היו שם חורין וסדקין, אינו חושש שמא מושיט את הקנה ומסיטן[[21]](#footnote-22). היו שם חלונות של ארבעה טפחים, נדונות כפתחים.

העוטן זיתיו בתוך ביתו, עושה להן מחיצה מן הארץ עד הקורות, ובלבד שלא יהו ניסוטין מחמת המחיצה.

רבן שמעון בן גמליאל אומר, אם היתה גבוהה מן הארץ עשרה טפחים, שאינה מגעת לקורות, טהורה[[22]](#footnote-23). והעוטן בבית הבד כעוטן בתוך ביתו.

מי שגמר את זיתיו, ישייר קופה אחת ויתננה לכהן, ויוליך לו המפתח ביד, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר, כל אותו היום. רבי שמעון אומר, מעת לעת. יתר על כן אמר רבי שמעון, אפילו גמר את זיתיו בשש שעות בערב שבת, יוליך לו המפתח מיד ולמוצאי שבת בשש שעות.

**פירוש. שלא יהו ניסוטין מחמת מחיצה.** כגון סדינים פרושין או מחצלת פרוסה.

**ויוליך לו המפתח.** כלומר, או יליך לו המפתח[[23]](#footnote-24).

**ביד.** כמו מיד, ותרי תנאי אליבא דרבי מאיר, דבמתניתין לעיני כהן קאמר.

**רבי יהודה אומר כל אותו היום.** והא דקאמר רבי יהודה במתניתין "מיד", כל אותו היום מיד קרי ליה.

**מיד ולמוצאי שבת.** כלומר, למוצאי שבת לאחר שש שעות מיד.

**משנה ה:**

**כותש.** כלי שמוליכין בו זיתים לבד[[24]](#footnote-25):

**שימתונו.** לשון רפיון, ולשון לחלוח, כמו "מתונא" בפרק לא יחפור [דף יח.]:

**הפוצע זיתים.** בלציי"ר בלע"ז. כדי שיהו רכין מעכן בידים מסואבות:

**טימאן.** דכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחלה[[25]](#footnote-26), והן מוכשרין בפציעתו, דניחא ליה במשקה דטייף עלייהו, שמתוך כך הן מרבים טעם[[26]](#footnote-27):

**תניא בתוספתא** [שם]: רבי שמעון בן יהודה אומר משום רבי שמעון, לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על המניח זיתיו בכותש שימתונו שימלחם, שאינם מוכשרין. על מה נחלקו, על שיהו נוחים ליכתש, שבית שמאי אומרים אינם מוכשרים, ובית הלל אומרים מוכשרים[[27]](#footnote-28).

הזית שפצעו בידים טמאות, הוכשר. סופתו במלח, לא הוכשר. לידע אם יש בו שמן, לא הוכשר. ורבי יהודה אומר הוכשר.

**פירוש. שימתינו שימלחם.** כשהם יבשים אין המלח נדבק בהן.

**סופתו.** כלומר פוצעו לסופתו, שמרככו מבחוץ מעט כדי שידבק בו המלח. **לא הוכשר.** דלא מיכוין דליעקר משקה דידהו.

**לידע אם יש בו שמן.** בפרק חבית [שבת דף קמה.] מייתי לה, וקתני התם "לידע אם הגיעו זיתיו למסוק", והכל אחד, דפוצע בהן לידע אם שמנו נוח לצאת.

והאי שמן אזיל לאיבוד, ופליגי ביה רבי יהודה ורבנן אי מכשיר אי לא, כדאמרינן התם בפרק חבית [שם], דבמשקה ההולך לאיבוד פליגי[[28]](#footnote-29):

**משנה ו:**

**לגרגרם.** לשון "גרגור" שייך בזיתים, כי ההיא דתנן במנחות פרק כל קרבנות [דף פו.] "מגרגרו בראש הזית". והתם ניחא, דלפי שאין מתבשלין יחד מלקטים גרגיר גרגיר בפני עצמו, כי ההיא דתנן לעיל בפרק ג' [מ"ג], ואפילו גרגיר יחידי טמא. ושמא ה"נ כשמעלה אותן לגג למתקן בחמה לסופתן במלח ולאוכלן, אין מתמתקין כולן בבת אחת, ולהכי נקט לגרגרם:

**הרי אלו מוכשרין.** דניחא ליה שיזועו שם, דחזו לאכילה טפי[[29]](#footnote-30):

**נתנן בבית שילקו ועתיד להעלותן לגג.** דרך הזיתים שלוקטין אותן שלשה פעמים, לפי שאין מתבשלין יחד, כדתנן במנחות פרק כל קרבנות [שם] "שלשה זיתים ובהם שלשה שמנים, והזית השלישי עוטנו בבית הבד עד שילקה, ומעלהו לראש הגג". ילקה בלציי"ר בלע"ז.

**נתנן בגג שיפתחם.** שיתבקעו הזיתים וימלחם[[30]](#footnote-31): **הרי אלו מוכשרים.** דבכל הני ניחא בזיעת השמן הנפלט:

**עד שישמר את גגו.** שיתקן שומרה לגג:

**משנה ז:**

**רצה ליטול מהן בד אחד.** בשלא נגמרה מלאכתן איירי, דלא הוכשרו, כדתנן לעיל. ורצה ליטול מהן כשיעור שעושין בבית הבד בפעם אחת או בשני פעמים, ועדיין ישאר בהן במעטן הרבה:

**בית שמאי אומרים קוצה בטומאה.** דקוצה ומוליך בכלים טמאים, דעדיין לא הוכשרו. אבל כשגמר ליקח מה שרצה ליקח, מועלת לקיחתו למותר כאילו נגמרה מלאכתן, ומכסה המותר שבמעטן בטהרה כאילו הוכשר[[31]](#footnote-32):

**ובית הלל אומרים אף מחפה בטומאה.** דאף הנשאר לא הוכשר[[32]](#footnote-33). ומיהו אם עקר כל הזיתים כדי לעשותן בבית הבד, היו מוכשרים. ואתא רבי יוסי למימר, דאף חופר בקרדומות ועוקר כל הזיתים משם ומוליך לבית הבד בטומאה, לפי שלא הוכשרו[[33]](#footnote-34):

**תניא בתוספתא** [ספ"י]: אם עד שלא נגמרה מלאכתן חישב עליהן ורצה ליטול מהן בד אחד או שני בדים, בית שמאי אומרים: קוצה בטומאה ומחפה בטהרה, ומוליך בטהרה לבית הבד. ובית הלל אומרים: אף מחפה בטומאה, ובלבד שלא יעקור את כל האום, אלא מקום שנהגו להניח כדי בד מניח כדי בד, כדי בדידה מניח כדי בדידה, קתכו מניח קתכו[[34]](#footnote-35), ובלבד שלא יעקור את כל האום, ואם עקר כל האום הרי אלו טמאין.

רבי ישמעאל בר רבי יוסי אומר משום אביו, אף על פי שעוקר את כל האום הרי אלו טהורין, ובלבד שלא יערים, ואם הערים הרי אלו טמאים. והעוטן בבית הבד כאילו עוטן בתוך ביתו.

**פירוש. אום.** הם זיתים שבקרקעית המעטן, כדפרישית לעיל, שמדובקין זה עם זה.

**בדידה.** פחות מכדי בד. **קתכו.** פחות מכדי בדידה.

**ובלבד שלא יערים.** אדרבי יוסי אי אפשר ליישבו, דהא בכל ענין טהורין, דלא הוכשרו. אלא אעתיד להוסיף קאי, כי ההוא דלעיל, ודומיא דסיפא[[35]](#footnote-36) **בעוטן בבית הבד.** כלומר שמניח זיתים במעטן בבית הבד. **כעוטן בביתו.** דכל זמן שעתיד להוסיף לא נגמרה מלאכתן:

**משנה ח:**

**ברחיים.** שטוחנים בהם זיתים קודם נתינתם לבד, ואחר כך נותנם בבית הבד וטוענים בקורה, כדאיתא במנחות פרק כל קרבנות [שם][[36]](#footnote-37):

**ואם היה משקה מהלך הכל טמא.** בשלהי מסכת ע"ז [דף עה:] גבי עם הארץ שהושיט ידו לגת ונוגע באשכולות, פריך מהכא למ"ד אשכול וכל סביבותיו טמא וכל הגת כולה טהורה? ומשני, דגבי זיתים לא מפסקי אשכולות, שהמשקה מחברם[[37]](#footnote-38), דאין אשכולות בזיתים, אבל בענבים יש אשכולות שמפסיקן, לפיכך כל הגת טהורה:

**ישאלו הבדדין.** עמי הארץ הן, שטיהרן לעשות זיתיו בטהרה, ונאמנים לומר לא נגענו בשרץ שעל העלים, ולא נטמאו[[38]](#footnote-39). ועלה נמי לאו בר קבולי טומאה הוא[[39]](#footnote-40):

**ואם היה נוגע באום.** שיוצא מן השרץ מעט חוץ לעלים, אפילו שער אחד מן השרץ נוגע באום, טמא כל האום, דחשיב חיבור. דלא דמו זיתים המדובקים לעיגולי דבילה דלא הוו חיבור תאנים המדובקים[[40]](#footnote-41), כדפרישית בפ"ק, דקתני בתוספתא "מפני מה בזיתים חיבור, שמתחלה לא נתנן אלא על מנת שיינקו זה מזה"[[41]](#footnote-42):

**תניא בתוספתא** [שם]: היתה לו אום של זיתים ועתיד להופכה, כיון שתקע בה את היתד, אע"פ שיש בה גושין הרבה הרי אלו אינן חיבור. משהפכן נעשו אום, רבי יהודה אומר אינו חיבור, רבי יוסי אומר חיבור.

**פירוש. ועתיד להפכה.** דרך הזיתים שמתפרדים בשעת הפיכה.

**שיש בה גושים הרבה.** שיש כמה זיתים מדובקים בגוש.

**הרי אלו חיבור.** דמכיון שבא להפרידן שוב אין חיבורן חיבור, מידי דהוה אתאנים המדובקין, כדפרישית במתניתין, דבזיתים חיבור דרוצה שיינקו זה מזה, והרי השתא אין רוצה שיינקו.

**משהפכן ונעשו אום.** כלומר, אם לאחר שהפכן ונתפרדו חזרו ונתחברו ונעשו אום, פלוגתא דרבי יהודה ורבי יוסי אי הוי חיבור או לא, דמר מדמי לה לדבילה ותמרים וגרוגרות וצימוקים המחוברים דלא הוי חיבור, כדפרישית בשלהי פ"ק, דתו לא ניחא ליה שיינקו, ומר סבר דאכתי ניחא ליה שיינקו[[42]](#footnote-43).

**משנה ט:**

**נמצא על גבי פרודים.** היינו כשתקע היתד והפריד האום, ונחלקה האום לכמה גושים, שיש הרבה זיתים מדובקים בגוש אחד[[43]](#footnote-44). ומאי דקרי ליה בתוספתא "גוש" קרי ליה במתניתין "פירוד":

**והוא נוגע בכביצה.** שאם באת לצרף זיתים שהשרץ נוגע בהן יש בהן כביצה:

**טמא,** כל הגוש. אע"ג דהגוש אינו חיבור משתקע בו היתד, כדקתני בברייתא[[44]](#footnote-45), מכל מקום, כיון שיש בגוש זה זיתים טמאין כשיעור לטמא אחרים, דהיינו כביצה, נעשו חיבור לטמאות כל שאר הזיתים שבו[[45]](#footnote-46).

אי נמי, משום דשמא אם עכשיו עומד השרץ בצד זה של גוש, שמא נגע כמו כן בצד אחר, דלענין גוש אחד לא שייך למימר כשעת מציאתן, אבל גבי שאר הגושים אמרינן כשעת מציאתן וטהורין.

ומיהו לא יתכן טעם זה, דמאי שנא כביצה דנקט!? ואי אפשר דנקט כביצה כדי לקבל טומאה, דהא אוכל מקבל טומאה בכל שהוא, כדפרישית בפרקין דלעיל:

**פרודים על גבי פרודים.** כלומר, שיש גושים על גבי גושים, והשרץ על גוש העליון:

**אע"פ** שהשרץ **נוגע בכביצה** של אותו גוש, **אין טמא אלא מקום מגעו** של שרץ, כלומר, אותו גוש בלבד, אבל שאר הגושים טהורים, דכי מנית ביה נמי ראשון ושני הוו להו שאר גושים שלישי[[46]](#footnote-47):

**נמצא בין הכותל לזיתים טהור.** ולא חיישינן שמא היה על הזיתים:

**נמצא בגג.** במעלה זיתים מן המעטן לגג איירי, ונמצא שרץ בזיתים שעל הגג, לא אמרינן עם הזיתים הובא והיה במעטן:

**נמצא במעטן הגג טמא.** זיתים שבגג דמקודם היה:

**נמצא שרוף על גבי זיתים.** היינו הא דתנן לעיל בסוף פ"ד [מי"ב] "ספק שרצים כשעת מציאתן".

שרוף לא מטמא משום דכתיב "במותם", כעין מותם, כדאיתא בנדה [דף נז.]. והתם פריך מהכא לריש לקיש דאמר "שרץ שנשרף ושלדו קיים טמא"? ומשני, הא בכולו, הא במקצתו:

**מהוהא.** בלויה:

**טהורה.** מלטמא הזיתים[[47]](#footnote-48), דאמרינן הכי נפל עלייהו כשעת מציאתן, אפילו להקל, כדדייק מהכא בפרק קמא דנדה [דף ד.]:

**תניא בתוספתא** [רפי"א]: היה קוצה מן המעטן ומעלה לראש הגג, ונמצא שרץ בגג, המעטן טהור. במעטן, הגג טמא, דברי רבי. וחכמים אומרים, נמצא בגג אינו טמא אלא גג, במעטן אינו טמא אלא מעטן[[48]](#footnote-49). נמצא בגוש ובגג, בתוך ג' ימים המעטן טמא, לאחר ג' ימים המעטן טהור.

הקורץ מקרצות מן העיסה ונמצא שרץ במקרצת, העיסה טהורה. בעיסה, המקרצת טמאה, דברי רבי. וחכמים אומרים, נמצא בעיסה אינו טמא אלא עיסה, במקרצת אינו טמא אלא מקרצת. נמצא בתוכה של מקרצת, הכל טמא.

המערה מכלי אל כלי ונמצא שרץ בתחתון, העליון טהור. בעליון, התחתון טמא, דברי רבי. וחכמים אומרים, נמצא בעליון אינו טמא אלא עליון, בתחתון, אינו טמא אלא תחתון.

פירורין על גבי פירורין, אף על פי שנגע בכביצה, אינו טמא אלא מקום מגעו. כיצד הוא עושה, רבי אליעזר בן יעקב אומר משום רבי חנינא, עודהו השרץ שם תוחב בהן קומוס.

**פירוש. אינו טמא אלא מעטן.** אבל זיתים שבגג טהורין, דאחר שנקצצו מן המעטן בא השרץ.

**נמצא בגוש ובגג.** שקצץ גוש אחד מן האום והעלהו לגג.

**בתוך ג' ימים המעטן טמא.** דעל כרחין במעטן היה, דאי על הגג אתא, על הגוש איבעי ליה לאישתכוחי, ולא בתוך הגוש. דמאי אמרת, דלמא האי גוש מן הזיתים פרודים שלא נתחברו מעולם ונפל שרץ בתוכם על הגג ואחר כך נעשו גוש, כיון דתוך ג' ימים הוא אי אפשר להם ליעשות גוש. אבל לאחר ג' המעטן טהור, כדפרישית, דנפל בזיתים שעל הגג ונעשו גוש.

**הקורץ.** מלשון [ירמיה מו] "קרץ מצפון":

**מקרצות.** חתיכות של בצק. ופלוגתא דעיסה כפלוגתא דמעטן, הכל טעם אחד.

**המערה מכלי אל כלי.** טעמייהו נמי הכא כי הני דלעיל.

**פירורין על גבי פירורין.** בכל הספרים כתוב כאן פירורין ברי"ש, ובמתניתין כתוב פרודין בדל"ת. ובערוך הביא פירודין דמתניתין בערך "פרד", ופירש, "נמצא השרץ על הזיתים פרודין ועדיין לא נכתשו", משמע כמו שפירשתי, דתחלה עוטנין אותן בבית הבד כדי שילקו, ואחר כך מעלין אותן לגג לנגבן מן המוחל, ואחר כך כותשן במכתשת או טוחנן ברחיים, כדמשמע בפרק כל קרבנות [דף פו.].

וגרסינן נמי בברייתא פרודין כמו במתניתין, ואף על גב דפרישית במתניתין פירודין וגושין הכל אחד, והכא נקט ברישא לשון גושין ובסיפא לשון פירודין, אפשר דפירודין זוטרי מגושין, ובין בזה בין בזה יש זיתים מדובקין זה עם זה.

ולהכי נמי כתב בספרי פירורין ברי"ש, דכשקוצצין האום בקרדומות דרכו ליפרד הזיתים, ויש פרורין הרבה עם הגושין שיש בהן כביצה.

ולכך קתני **כיצד הוא עושה,** דאם יאחז בשרץ יתערבו הפירורין שנגעו בו בטהורים. גם פעמים כשמעלהו ונדבק בו פירור אחד, וחוזר ונופל עם השאר ולא ידיע, משום הכי קתני עודהו השרץ שם **תוחב בהן קומוס** בין הפירורין הנוגעין בו לפירורין שתחתיהן, שיכנס השרץ פירורין[[49]](#footnote-50) בתוך הקומוס. ובידו אין יכול לאחוז בכל, פן יגע בשרץ ולא יטמא.

1. כתב **המשנה אחרונה,** דמש"כ הר"ש "בשמן" היוצא מהן לאו דוקא, דהא המשנה כאן איירי בזיעת המעטן ולא בשמן. אך **החזון איש** [מכשירין ח ב] כתב, דהזיתים הוכשרו בזיעת המעטן משום שיוצא עמהם קצת שמן, והשמן הוא המכשיר ולא הזיעה. [החזון איש כתב כן בדעת רבי שמעון דמוחל לא נחשב למשקה, דמכל מקום הזיתים הוכשרו מחמת השמן היוצא עמהם, ואילו הר"ש כתב כן בדעת ב"ש, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-2)
2. וברמב"ם בפיה"מ כתב דמעטן הוא חפירה בקרקע. [↑](#footnote-ref-3)
3. משמע מהר"ש דזיעה היוצאת בקופה מזופפת מכשירה את הזיתים, וכן מבואר ברא"ש. ולפי"ז מבואר דזיעת הקופה נחשבת למשקה, אלא דליכא רצון הבעלים, ולכן אינו מכשיר. וראה בהערות על המשנה שנחלקו בזה הראשונים. [↑](#footnote-ref-4)
4. משמע מהר"ש דלרבי שמעון בעינן שלשה ימים כדי להחשיב את הזיעה למשקה, ולא משום ניחותא דבעלים. ולפי"ז כל שכן שזיעת הקופה אינה מכשרת את הזיתים משום שאין עליה שם משקה, ומש"כ הר"ש לעיל דאינה מכשרת משום שהולכת לאיבוד הוא לשיטת ב"ש, דיש שם משקה לזיעת המעטן מיד, והבין הר"ש דהוא הדין לזיעת הקופה יש שם משקה, אך לרבי שמעון בלא"ה ליכא שם משקה.

   ומסתבר דאף לב"ה דבעי שיתחברו שלשה זיתים הוא שיעור בשם משקה, אך לר"ג וחכמים דתלוי בגמר מלאכה איכא שם משקה מיד, אלא דקודם גמר מלאכה ליכא ניחותא דבעלים. ולפי"ז לדעת ב"ש ור"ג וחכמים איכא שם משקה מיד, ונחלקו האם איכא ניחותא דבעלים קודם גמר מלאכה. ואילו לדעת ר"ש וב"ה ליכא שם משקה עד שישהו שלשה ימים במעטן, או עד שיתחברו שלשה זיתים זה בזה.

   והנה החזון איש שם ביאר דלפי רבי שמעון המוחל עצמו אינו מכשיר לעולם, אלא דיוצא עם המוחל מעט צחצוחי שמן, והוא המכשיר את הזיתים. ודבריו צ"ע מלשון הר"ש כאן, דלפי רבי שמעון תוך שלשה אינו שמן אלא מוהל בעלמא, משמע דלאחר שלשה ימים המוחל עצמו חשיב שמן, דלפי החזון איש היה צריך הר"ש לומר דתוך שלשה לא יוצא צחצוחי שמן אלא לאחר שלשה? [↑](#footnote-ref-5)
5. ולהלן הביא הר"ש מהתוספתא, דלאחר שגמר מלאכתן חזרנו לדברי ב"ש וב"ה, ואם כן לא יוכשרו הזיתים מיד אלא אחר ג' ימים או שיתחברו זה עם זה, וצ"ע מדוע כתב הר"ש דאפילו בן יומו מכשיר?

   **ובחזון איש** שם סק"ג תירץ, דכונת הר"ש לומר דזימנין משכח"ל שיוכשרו בני יומן, כגון שגמר להכניס אחר כמה ימים, דהשתא יוכשרו הזיתים הראשונים במוחל היוצא מהן מכאן ולהבא, דהם שהו כבר שלשה ימים במעטן, עיי"ש מה שכתב עוד בזה.

   אך **החסדי דוד** כתב, דהר"ש הבין מסתימת המשנה דהתוספתא חולקת על המשנה, ולתנא דמתניתין הדבר תלוי רק בגמר מלאכה. וכן מבואר **ברמב"ם** שהזכיר רק התנאי דגמר מלאכה, ולא הזכיר שלשה ימים או חיבור כלל. [ובפרט דהרמב"ם כתב דאחר גמ"מ אין צריך זיעה כלל, וכמש"כ בהערות על המשנה בשם החזון איש, ולפי"ז ודאי לא יתכן להצריך חיבור, וכבר תמה החזון איש שם דהרמב"ם סותר לתוספתא]. [↑](#footnote-ref-6)
6. כלומר, דצריך להמתין עד שלשה ימים או עד שיתחברו זה עם זה, וראה מש"כ בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-7)
7. במסכת שבת קמד ע"ב הגירסא רבי שמעון, והוא רבי שמעון דמשנה ג' דהמוחל היוצא מן המעטן לכו"ע לא נחשב משקה. [↑](#footnote-ref-8)
8. כלומר, מבית הבד, וטמא משום צחצוחי שמן. [↑](#footnote-ref-9)
9. כתב **החזון איש** [מכשירין ח ד], דסיפא אתיא כרבי יהודה דמוחל לא חשיב משקה. אך אין לומר דאתיא אף כר' יעקב וקודם גמר מלאכה, חדא, מדקתני סתמא דיוצא מהמעטן טהור, משמע אף אחר גמר מלאכה. ועוד, מדמסיים כנסו ועירבו עם השמן טמא, משמע דבכינוס לחוד לא סגי, ואילו לר' יעקב דיש עליו שם משקה אלא דקודם גמר מלאכה ליכא ניחותא, בכינוס סגי. [↑](#footnote-ref-10)
10. בתפארת ישראל כתב בשיטת הרמב"ם, דלכו"ע בעינן גמר מלאכה, עיי"ש. ולפי"ז מתניתין אתיא ככו"ע.

    ובהערות על המשנה ביארנו בשני אופנים מדוע עתיד להוסיף לא חשיב גמ"מ ואינו מכשיר, הגר"א ביאר דכיון דצריך להמתין עד שיתחממו החדשים, ובתוך כך יתקלקלו הישנים, לכן לא ניחא ליה שהישנים יוציאו זיעה. ואילו ברמב"ם מבואר דכל עוד שאין הזיתים מוכנים לדריכה לא ניחא ליה בזיעה היוצאת, ואפילו אם רוצה להשהותן במעטן, דהזיעה לא מועילה לחימום שבמעטן אלא היא מועילה לדריכת הזיתים בבית הבד. ולפי"ז עתיד להוסיף טהור משום דאינם מוכנים לדריכה, והוא הדין אם אינו עתיד להוסיף אלא רוצה להשהותן כמות שהן במעטן. [↑](#footnote-ref-11)
11. הר"ש גרס נפלו עליהן משקין אין טמא וכו', והיינו, שנפלו משקין טהורים, והנידון הוא אם הם מכשירים את הזיתים לקבל טומאה, ולכן כתב הר"ש "אין מוכשר". אך הרמב"ם גרס נפלו עליהן משקין טמאים, ולפי"ז אתיא תיבת "טמא" כפשוטו, ואין צריך לומר דטמא היינו מוכשר. וראה מש"כ בהערות על המשנה בשם משנת טהרות דהר"ש והרמב"ם נחלקו לשיטתם בריש מכשירין. [↑](#footnote-ref-12)
12. כתב **החזון איש** [מכשירין ח ד], דקמ"ל דאינו רוצה להמתין בדריכתן עד שיגמור את שניהם, אלא אותו בית שגמר מוכן לדריכה. וכתב, דאם באמת הוא רוצה להמתין עד שיגמור את שניהם הרי הם טהורים, דהוי כחישב להורידן לגליל התחתון, דכיון דאינם מוכנים לדריכה לא חשיב גמר מלאכה.

    ונסתפק החזון איש האם מה שנקטה התוספתא שני בתים הוי דוקא, אך שני בדין בבית אחד לא הוכשרו עד שיגמור את שניהם, או שמא, אף בשני בדין בבית אחד מה שגמר הוכשר. וכתב, דהרמב"ם פי"א מטו"א ה"ט כתב העוטן זיתיו בשני בדין וכו', ולפי"ז צ"ל דמה שנקטה התוספתא שתי בתים לאו דוקא. [ברמב"ם מהדו' פרנקל הגיהו עפ"י כת"י ודפו"י שתי בתים כמו בתוספתא]. [↑](#footnote-ref-13)
13. ביאר **החזון איש** שם, דלא ניחא ליה במשקין היוצאין לפי שהזיתים הרכים מתקלקלים בדרך. ועוד, דמחמת שיהוי הזמן של הדרך הם מתרככים יותר מדאי ומתקלקלים. [↑](#footnote-ref-14)
14. הקשה **החזון איש** שם במה איירי, אם הזיעו כבר והוכשרו, מ"ט דרשב"ג דמטהר, הרי הם כבר הוכשרו. ואם עדיין לא הזיעו מ"ט דר"מ, הרי הזיעה שיוצאת לאחר מכן אינה לרצון? ותירץ [שם סק"כ] לפי שיטת הרמב"ם דחכמים גזרו על זיתים שנגמרה מלאכתן אפילו לא הזיעו כלל, דהם הוכשרו לטומאה גם בלא משקין כלל. והשתא ס"ל לרשב"ג דכיון דהטומאה היא מדרבנן בעלמא לא החמירו היכא דנמלך להורידן לגליל אע"פ שכבר הוכשרו מדרבנן. [וביאר שם הא דפסק הרמב"ם לחומרא כרבי מאיר, אף דזה נידון של דרבנן, לפי שסתם משנה משמע כרבי מאיר דבגמר מלאכה הוכשרו ותו לא מהני מידי]. [↑](#footnote-ref-15)
15. **החזון איש** שם הקשה במה איירי, אם אליבא דאמת הוא רוצה להוסיף עוד זיתים, מדוע הם הוכשרו, הרי הוא עדיין לא גמר מלאכתו, ומה איכפת לן דעשה כן כדי שלא יוכשרו. ואם אליבא דאמת אינו רוצה להוסיף עוד זיתים אין כאן הערמה, ופשיטא דהוכשרו?

    ותירץ, דאיירי באומר לנו שהוא רוצה להוסיף זיתים ואחר כך חזר בו. ולפי"ז אם באמת הוא מוסיף עוד זיתים אין זה הערמה ולא הוכשרו. ועוד תירץ, דאף באופן שהוא מוסיף עוד זיתים קנסוהו שיוכשרו הזיתים, דכיון שבכל שעה יכול לחזור בו ולמסוק מיד, חשיב הערמה.

    ויש לעיין בהא דתנן במשנה ד' ישייר קופה אחת, וביארו התוספות רי"ד ועוד אחרונים דישייר כדי שלא תהא גמר מלאכה לשאר המעטן. ולכאורה הוי הערמה, דהוא משייר כדי שלא יחשב גמ"מ? ואולי הערמה הוי רק באופן שמוסיף זיתים ממקום אחר, אך אם יש לו כמה קופות ומשייר אחת מהן כדי שלא יוכשרו, אין זה נחשב הערמה, ולא קנסוהו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ביאר **החזון איש** שם, דמוהל היוצא מהעלים מטיב את טעם השמן ומראהו, ולכן הוא רוצה לכבוש את הזיתים עם העלים. וס"ד דכל עוד שהוא רוצה להוסיף את העלים לא חשיב גמר מלאכה, קמ"ל דכיון דאין העלים עיקר אלא לטעם ומראה, אין ממתינים על העלים, וחשיב גמ"מ. [↑](#footnote-ref-17)
17. **החזון איש** שם הקשה, מדוע מספק תלינן שאינו עתיד להוסיף, הרי ספק הכשר לא נחשב הכשר [כמו שהוכיח שם], ומספק נימא דהוא עתיד להוסיף? ותירץ, דהכא יש על הזיתים ודאי משקה, אלא דיתכן שרוצה להוסיף על הזיתים ולא נגמרה מלאכתן ולא מהני ההכשר, ובכה"ג ספק הכשר הוי הכשר. ועוד כתב, דאין חוששים בסתמא לזיתים שבמקום אחר.

    **וברמב"ם** כתב יעשו בטומאה שזה בחזקת שגמר. וכתב החזון איש, דיתכן לפרש בדעתו ד"מסיק" הוא הכלי שמוסקים בו, ורגילים להניחו על הקרקע בגמר העבודה, והשתא אם יש מסיק על פני האדמה תלינן שגמר למסוק, ויעשו בטומאה.

    **הגר"א** גרס "יעשו בטהרה, ואם לאו יעשו בטומאה", וביאר בביאורו על התוספתא, דאם יש לו עוד זיתים למסוק הרי הם טהורים, דליכא גמ"מ, ואם לאו, שאין לו עוד זיתים למסוק הרי הם טמאים, דהוכשרו לקבל טומאה, ואינו נאמן לומר שגמר מלאכתו, ועל זה קתני דעם הארץ נאמן לומר שלא גמר, ורק עכו"ם אינו נאמן. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכן כתבו הרמב"ם בחיבורו והגר"א. [↑](#footnote-ref-19)
19. ראה בהערות על המשנה שני פירושים נוספים במשנה. [↑](#footnote-ref-20)
20. ביאר **החזון איש** [יב ט], דהיינו בביתו של עם הארץ. וכתב, דסיפא דעושה לו מחיצה נמי איירי בכה"ג, אלא דהכא תני תקנתא דנעילה וחתימה, והתם תני תקנתא דמחיצה. [↑](#footnote-ref-21)
21. **החזון איש** שם הקשה, מדוע נקטה התוספתא האי דינא בהסט על ידי קנה, הא אף לנגיעה בידו לא חיישינן? [↑](#footnote-ref-22)
22. הקשה **החזון איש** שם, מדוע הכא פליגי אי מהני מחיצה י' טפחים, ואילו בחצר פנימית או חצר שחילקו במסיפס לכו"ע מהני מחיצה י' טפחים? ותירץ, דהכא שנמצא עם הארץ עם הזיתים כל היום בתוך ביתו, חיישינן טפי, ולכן לת"ק לא סגי במחיצה י' טפחים. ובטעמא דרשב"ג כתב, דבכל אופן אינו נכנס לרשות שאינו שלו, ועל ידי המחיצה חשיב כרשות של אחר. ועוד כתב, דכיון דטיהר את בדו על ידי חבר, חמירא ליה ולא אתי להכנס. [↑](#footnote-ref-23)
23. בביאור הגר"א גרס בתוספתא "ישייר קופה אחת לכהן דברי רבי מאיר, רבי יהודה אומר יוליך לו את המפתח מיד, רבי יוסי אומר כל אותו היום, רבי שמעון אומר מעת לעת". ולפי"ז ניחא הכל, דכולהו תנאי איתא במתניתין מלבד רבי יוסי, דס"ל שיכול להוליך את המפתח כל אותו יום. [↑](#footnote-ref-24)
24. הרע"ב גרס כופש, וביאר, דהוא סל גדול שמניחים בו זיתים לכמור. והרמב"ם ביאר, דהיינו המכתש שכותשים בו את הזיתים. [↑](#footnote-ref-25)
25. ולפי"ז איירי אף בזיתים חולין, דהזיעה נעשית תחילה ומטמאת את הזיתים להיות שני. אך הרמב"ם כתב דאיירי בזיתים תרומה, וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-26)
26. כן כתב רש"י במסכת שבת קמה ע"א. **ובחזון איש** [מכשירין ח ה] הקשה, מה יועיל הא דניחא ליה במשקה, הא מכל מקום אין זיעה נחשבת משקה כלל? ואין לומר דאתיא כר' יעקב ולא כרבי מאיר ורבי יהודה, דהא בתוספתא נמי מייתי לה, והתם פליג רבי יהודה בסיפא במשקה ההולך לאיבוד, משמע דברישא מודה. ותירץ, דכאשר פוצע את הזיתים יש שמן טופח עליו. [↑](#footnote-ref-27)
27. הקשה **החזון איש** שם, מ"ט דב"ש דאפילו הניחן לכתש לא הוכשרו, מ"ש מזיעת המעטן דס"ל לב"ש במשנה א' דהוכשרו? [↑](#footnote-ref-28)
28. **החזון איש** שם סק"א כתב, דדוקא בזיתים וענבים פליגי במשקה ההולך לאיבוד, דס"ל לרבנן דכיון שהולך לאיבוד לא חשיב משקה כלל, אך מים שהולכים לאיבוד ודאי מכשירין, עיי"ש שהוכיח כן. [↑](#footnote-ref-29)
29. והא דתנן אפילו הן רום אמה, פירש הרא"ש, דאפילו התחתונים הוכשרו, דאי אפשר שלא יזועו קצת, דאע"פ שאין החמה שולטת בהם הם מזיעים מכובד העליונים.

    אך הרמב"ם גרס אינם מוכשרים, וביאר, דאיירי במעלה לגג לייבשם שלא יהיו לחים, וכיון דלא ניחא ליה במשקה שהרי הוא רוצה לייבשם אינם מוכשרים. והא דתנן אפילו הן רום אמה פירש הרמב"ם בפיה"מ, דאפילו שהתחתונות עדיין לחות ולא התייבשו עדיין, מכל מקום אינם מוכשרים כיון דלא ניחא ליה בלחותן. [↑](#footnote-ref-30)
30. משמע בר"ש שגרס "נתנן בגג שיפתחם וימלחם", וראה מש"כ בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-31)
31. ביאר **החזון איש** [מכשירין ח י], דחכמים גזרו על כל המעטן שיוכשר, שמא יטול את כל המעטן מעט מעט קודם שיוסיף עוד זיתים. [↑](#footnote-ref-32)
32. **הגר"א** כתב דב"ש וב"ה פליגי רק לגבי המעט שנטל להוליך לבית הבד, אך הנשאר במעטן לכו"ע לא הוכשר. [↑](#footnote-ref-33)
33. הרבותא בקרדומות פירשו הרא"ש והרע"ב, דכאשר הם נטמאו ממת הם נעשים כמת עצמו, וטומאתם חמורה, ומכל מקום לא גזרו בזה טומאה. [ובדעת הרמב"ם ראה תויו"ט]. **ובתפארת ישראל** בועז ה' הקשה מה הרבותא בזה, הרי כל עוד שלא הוכשרו לקבל טומאה אינם מקבלים טומאה אפילו ממת עצמו, ומה הרבותא במתכת? עיי"ש מש"כ ליישב באופן אחר.

    [ברא"ש משמע דרבי יוסי מוסיף קרדומות של מתכת, ולא הזכיר שרבי יוסי מטהר אפילו עקר כל האום. ולפי"ז צ"ל דב"ה באמת מטמאים בקרדומות של מתכת, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-34)
34. כלומר, דנהגו להניח במעטן כדי בד או כדי בדידה שלא יחשב שנטל את כל האום, ואם הניח במעטן פחות מזה חשיב שנטל הכל ולדעת ב"ה הוכשרו כולם. **ובחזון איש** שם ביאר הטעם דתלוי במנהג המקום, לפי שמעיקר הדין לא הוכשר כלל ואפילו בנטל כל האום, אלא דחכמים גזרו בנטל הכל שיוכשר, ולכן כאשר הניח במעטן כפי מנהג המקום שוב לא גזרו בזה. [↑](#footnote-ref-35)
35. כלומר, דכמו דסיפא דעוטן בבית הבד כעוטן בביתו הוי בבא בפני עצמו, ואינו שייך להא דלעיל, כך הבבא דובלבד שלא יערים הוי בבא בפני עצמו.

    וכתב **החזון איש** [יב א] דהיה מקום לפרש האי בבא לתנא קמא, שאם נטל בתחילה בד אחד והיה בדעתו לגמור כל האום, והערים ואמר שהיה בדעתו לשייר ולאחר מכן חזר בו, הוכשר הכל. והא דלא פירש כן הר"ש משום שאם כן לא היה מפסיק התנא בנתיים בדברי רבי יוסי.

    אמנם **בביאור הגר"א** בתוספתא גרס ובלבד שלא יערים אחר דברי ב"ה קודם דברי ר' ישמעאל בר' יוסי, וביאר כהנ"ל דאם שייר כדי שלא יחשב גמ"מ הוכשר. [↑](#footnote-ref-36)
36. ועל ידי טחינתם יוצא מעט שמן, והוא מכשירם לקבל טומאה לכו"ע. ואף שאין משקה מהלך בין הזיתים לחברן לגמרי, מכל מקום הוא טופח על גביהן להכשירן, וכן כתב **החזון איש** [יב א]. [↑](#footnote-ref-37)
37. כן לשון רש"י שם. ומשמע דהמשקה מחברן להחשב אחד, ולכן הכל טמא. אך **הרמב"ם והרא"ש** כתבו דהכל טמא משום שהמשקה נטמא ומטמא את הזיתים, וראה מש"כ בזה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-38)
38. כתב **המשנה אחרונה,** דאיירי הכא אפילו באופן שיש דררא לומר שהם נגעו, אך כשאין דררא אין צריך לשאול אותם כלל, דמהכי תיתי להסתפק שמא הם נגעו.

    הגר"א גרס "ישאלו הבדדין לומר לא נגע", כלומר, דיאמרו שהשרץ לא נגע בזיתים. והקשה **החזון איש** [יב ד] מדוע צריכים לעדותם, הרי בדבר שאבד"ל ספיקו טהור? ותירץ, דזה שכיח טובא שיצא שערה אחת מהשרץ לאום, ולכן צריכים שהם ידקדקו לראות שלא נטמא האום. [↑](#footnote-ref-39)
39. וגם אין העלה משמש כ"יד" או כ"שומר" לזיתים לטמאות אותם, כדתנן ריש פ"ב דעוקצין. ועוד כתב **המשנה אחרונה,** דהכא העלים תלושים ואינם מחוברים לזיתים, ובזה אין שייך כלל יד ושומר. [↑](#footnote-ref-40)
40. דהתאנים המדובקים בעיגולי דבלה אינם נחשבים כמחוברים זה לזה, כדתנן ריש פ"ב דתרומות. [↑](#footnote-ref-41)
41. כתב **החזון איש** שם, דמשמע בר"ש דהחיבור של האום אינו מחמת המשקה שמהלך ביניהם, אלא אפילו באופן שאין משקה מהלך איכא חיבור מחמת הזיתים עצמם. ודין זה קיים דוקא בזיתים ולא בשאר האוכלין, משא"כ חיבור משקה קיים בכל האוכלין. [↑](#footnote-ref-42)
42. **הרמב"ם** פ"ו מטו"א הט"ז פסק דאינו חיבור, וכתב הכסף משנה דפסק כרבי מחבירו. והנה גירסת הר"ש "רבי יהודה אומר אינו חיבור רבי יוסי אומר חיבור", ולפי"ז קיי"ל כרבי יוסי לגבי רבי יהודה דהוי חיבור. אך בתוספתא לפנינו הגירסא "רבי אומר אינו חיבור ורבי יוסי ברבי יהודה אומר חיבור", וכן גרס הרמב"ם, ולכן פסק דלא הוי חיבור כרבי מחבירו. [↑](#footnote-ref-43)
43. שאם לא כן, הכל נחשב חיבור, וכשנגע השרץ בזית אחד כל האום טמא. וברמב"ם ובאליהו רבה פירשו את המשנה באופנים אחרים, ראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-44)
44. וכן מוכח מהמשנה גופה, דאי הוי חיבור היה נטמא הכל בנגיעת השרץ, וכמש"כ לעיל. [↑](#footnote-ref-45)
45. כתב **המשנה אחרונה,** דאין כונת הר"ש לומר דהזיתים הטמאים נחשבים חיבור לשאר הזיתים, דאם כן היו כל הזיתים טמאים ראשון לטומאה כנוגעים בשרץ, ואילו להלן כתב הר"ש דגושים אחרים טהורים לפי שאין שני עושה שלישי בחולין, ומבואר דשאר הזיתים שבאותו גוש אינם אלא שני לטומאה. אלא כונת הר"ש לומר דמצרפים את כל הזיתים הטמאים להחשב כביצה לטמאות אחרים, כיון שבמציאות הם מחוברים.

    וכתב **החזון איש** [יב ג], דלא מצאנו סברא זו בשום מקום, וצ"ל דהוא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-46)
46. כלומר, דהזיתים שנגעו בשרץ הם ראשון, ושאר הזיתים שבאותו גוש שנטמאים מהם, הם שני, ואין שני עושה שלישי בחולין. ולפי"ז בזיתים של תרומה אף גוש הסמוך לאותו גוש נפסל, אך גוש שלישי לא. [↑](#footnote-ref-47)
47. וכן כתב רש"י בנדה שם, וראה בהערות על המשנה פירושים נוספים במשנתינו. [↑](#footnote-ref-48)
48. וסתם מתניתין כרבי דאם נמצא במעטן הגג טמא. וראה בהערות על המשנה שהרחבנו בביאור פלוגתתם. [↑](#footnote-ref-49)
49. בגליוני קה"י הגיה "והפירורין". [↑](#footnote-ref-50)