יורה דעה סימן צ - כחל - טבלה
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך **סמוך ונראה לזמן מתן תורתנו התש"פ**

**סימן צ' - שמעתא דכחל**

* הלכות כחל מבוססות על שתי סוגיות עיקריות. המשנה והסוגיא בדף ק"ט-ק"י, בהלכות קריעת הכחל לכל פרטיו. והסוגיא בדף צ"ז:, לגבי שיעור ביטול הכחל האסור.
* יש לראות תחילה את הסוגיא בדף ק"ט-ק"י., עד "רמי בר תמרי". רש"י ותוס' על כל הסוגיא, רי"ף-ר"ן, רא"ש. [מומלץ לראות אח"כ את הטור ב"י המסכמים את השיטות, ולדלג על החלק העוסק בשיעור ביטול, אשר שייך לסוגיא בדף צ"ז:.]
* לאחר מכן יש לראות את הסוגיא בדף צ"ז: "אמר ר"נ גיד בשישים" עד הנקודותיים, רש"י ותוס'.

**בבסיס הסוגיא עומד הדין של "חלב שחוטה", אשר אינו אסור מהתורה, אלא רק מדרבנן.**

**יש מקום להתעכב על הסברות השונות בגמ' ובראשונים, לגבי ההתייחסות לחלב שבכחל במצב השונים (לפני שפירש, פירש וחזר, עם בשר הכחל, ועם בשר אחר) – ביחס לאיסור הכולל של חלב שחוטה.**

**יש להסתפק האם האיסורים כאן הם רק איסורי אכילה, או גם איסורי בישול והנאה, עי' בסי' פ"ז, ודוק. (ויבואר בהמשך בס"ד.)**

**ויזכנו השם יתברך**

**ללמוד יחדיו בדיבוק חברים, להבין ולהשכיל בתורתו הק'**

**עד לאסוקי שמעתא אליבא דהלכתא**

**שיטת רש"י –**

א, בבישול, כאשר החלב פורש וחוזר, האיסור הוא איסור גמור דחלב שחוטה, ואין להתירו כלל, ועל כן צריך להוציא את כל החלב על ידי שתי וערב וטיחה בכותל, ואם לא עשה כן, הרי אסור בדיעבד.

ההיתר היחיד שייתכן לאיסור זה (בלי קריעה) הוא ביטול החלב במים פי שישים.

[ולכאורה ביטול זה הוא רק בדיעבד, אבל לכתחילה עדיין צריך להיות אסור מדין אין מבטלין איסור לכתחילה. אמנם יש לומר שכיון שמתבטל בשישים, מעיקרא לא חל עליו שם חלב, ולא צריך להגיע להלכה דביטול איסור, ואם כן מותר אף לכתחילה.]

ב, כאשר הנושא הוא רק החלב שלא פירש, אין כאן כלל איסור גמור. אלא רק דין לכתחילה של קריעה. [כך הוא לל"ק דרב, אמנם הל"ב לכאורה חולקת וס"ל שגם על חלב שלא פירש אסרו איסור דבשר שחוטה.] וקריעה זו לא צריכה להיות קריעה שמוציאה את כל החלב. [וטעם הדבר ייתכן בתרתי, א, משום שגם החלב שנשאר, יצא (בזכות הקריעה) תוך כדי הצליה. ב, משום שהאיסור הנ"ל אינו איסור גמור, ובעינן רק שלא יהיה חלב "בעין", ולזה מועילה הקריעה כל דהוא.]

ור"נ, כלל לא חשש לבעיה זו של חלב שלא פירש ועל כן לא הצריך קריעה כלל.

ג, כאשר מבשל עם בשר, אף שיש בבשר פי שישים מהכחל (ואינו מקבל טעם מהחלב), הכחל עצמו נאסר [בדיעבד] מחמת טעם הבשר שנכנס לחלב. וד"ז טעמא בעי, דהא ייסד רש"י שכל שהחלב לא פירש אין לו איסור דבשר בחלב, וא"כ צ"ע אמאי טעם החלב שבתוכו גורם איסור, וצ"ב. (ויתר על כן, דעת רש"י לחשוש כל כך לאיסור זה, עד שס"ל שאף קריעה גמורה אינה מתירה לכתחילה בישול יחד עם בשר, וצ"ב.)

**שיטת ר"ת –**

א, גם חלב שפורש וחוזר (בבישול, ודעת ר"ת דאף בצלי כן היא המציאות), הקלו באיסורו (משום דלא נותן טעם חדש בבשר, ולא יבואו משום כך לאכול בשר בחלב). ועל כן – גם לכתחילה לא הצריכו אלא קריעה בעלמא. ובדיעבד אינו אוסר אף בלי קריעה כלל. [וכל זה לל"ק. אבל לל"ב החמירו בזה כאיסור גמור, ועל כן הצריכו לכתחילה קריעה גמורה, וכל שלא קרעו קריעה גמורה, אסרו אף בדיעבד.]

ב, חמיר טפי הוא כאשר מבשלים את הכחל עם בשר. (ולשון התוס' לפנינו שהוא משום שהחלב נותן טעם בכחל, אמנם בזה אין הסבר מדוע כשיש בבשר פי שישים מהכחל, יהיה הכחל אסור. ועל כן גרס המהר"ם שהחסרון הוא במה שהבשר האחר נותן טעם בחלב הכחל. אמנם סיבה זו צ"ב, דסו"ס גם קודם לכן היה טעם של בשר בחלב הכחל, וצריך להגיד שריבוי הבשר מעלה את טעם הבשר בחלב.)

ויש בזה שתי רמות:

האחת – חלב שנשאר בבשר ללא קריעה כלל, והוא מוגדר ממש כחלב בעין, ועל כן בכה"ג כשבשל עם בשר, אסור אף בדיעבד.

והשניה – חלב שנשאר בבשר לאחר קריעה קצת. ובכה"ג אינו איסור גמור – ועל כן, לכתחילה הצריכו קריעה גמורה, אבל בדיעבד אף בקריעה קצת אינו אסור – בין הכחל עצמו, ובין הבשר שהתבשל עמו (ולל"ב אסור אף בדיעבד).

בעזרת השם יתברך

**כמה הערות ומ"מ בסוגיא**

א, **בישול הכחל בפי שישים**

כתבו התוס' (ד"ה אינו) שגם לרש"י שאוסר אף בדיעבד בבישול ללא קריעה, אם יש בקדירה (ללא בשר) פי שישים מהכחל, הרי זה מותר. וכתבו שכך אפשר להעמיד את הברייתא של "כחל שבשלו מותר" – כשיש פי שישים מהכחל. ועי' **מהר"ם** שהקשה, אם כן היאך יש ראיה מהברייתא נגד הל"ב. עיי"ש. וראה **ברש"ש** שחלק על כל הקושיא[[1]](#footnote-1). [ועי' ברש"ש שם שנשאר בצ"ע מה הקושיא מהברייתא הנ"ל, על ר"נ דשרי בצליה לכתחילה, הא כאן ודאי יהיה אסור לכתחילה מדין ביטול איסור. ויש לפלפל בקושייתו, **ודוק.**]

ב, **בישול הכחל בבשר**

מבואר בסוגיא בדף צ"ז: שכאשר מבשל הכחל עם בשר ללא קריעה, אף אם יש שישים בבשר כנגד הכחל, והבשר מותר, הכחל עצמו אסור אף בדיעבד. ויש לדון בחומרת איסור זו הן לרש"י והן לתוס'.

לרש"י – דהא ייסד לן רש"י שהחלב כל עוד לא פירש מהכחל אין לו כלל דין חלב, וממילא צ"ע אמאי החמירו כאן לאסור. הלא החלב שיצא התבטל מיד, וכל שיש כאן זה רק את החלב שנשאר בפנים שקבל טעם בשר, וצ"ע[[2]](#footnote-2). ולר"ת – דהא הסביר ר"ת שסיבת החומרא בבישול עם בשר היא משום שהבשר האחר משתנה טעמו. וזה אינו שייך בכה"ג שהבשר עצמו מותר ורק הכחל אסור, דהכחל בעצמו לא השתנה טעמו. ועל כן הגיה **המהר"ם** בדברי התוס' שהחסרון הוא מה שהבשר נותן טעם בחלב. ועדיין מחודש דלכאורה סו"ס טעם החלב אינו משתנה, דגם קודם לכן היה בו טעם בשר מחמת הכחל עצמו. (והביאו ב"עוז והדר" שבספר באה"מ יישב גירסא דידן, ולא היה לפני.)

ג, **ביאור הל"ב אליבא דר"ת**

ביאור דעת הל"ב אליבא דר"ת, וההכרחים לכך מתוך הסוגיא, קצת סתומים בדברי התוס' (סוד"ה ההוא לקדירה). ועי' בזה **במהרש"א** (שלמד שאליבא דהרא"ש יש ביאור אחר לל"ב בדעת ר"ת) **ובנימוקי הגרי"ב** על המהרש"א (שמתוך דבריו עולה ביאור העניין).

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | **בישול בבשר** | **בישול** | **צליה** |
| **ללא קריעה** | רש"י: אסור בדיעבד.  ר"ת: אסור בדיעבד.  רי"ף: אסור בדיעבד. | רש"י: אסור בדיעבד.  ר"ת: אסור לכתחילה.  רי"ף: אסור לכתחילה, ושתי לישנות אם מותר בדיעבד, והלכה דמותר | רש"י: לכתחילה אסור ובדיעבד מחלוקת שתי לישנות דרב והלכה דמותר. ולר"נ מותר לכתחילה.  ר"ת: אסור לכתחילה.  רי"ף: מותר לכתחילה |
| **קריעה כל שהיא** | רש"י: אסור בדיעבד  ר"ת: מחלוקת הלישנות והלכה שמותר בדיעבד.  [רי"ף: אסור בדיעבד.] | רש"י: אסור בדיעבד.  ר"ת: לל"ק מותר לכתחילה. לל"ב אסור בדיעבד.  רי"ף: אסור לכתחילה ושתי לישנות אם מותר בדיעבד והלכה דמותר | רש"י: מותר לכתחילה  ר"ת: לל"ק מותר לכתחילה. לל"ב אסור בדיעבד.  רי"ף: מותר לכתחילה |
| **שתי וערב וטיחה בכותל** | רש"י: אסור לכתחילה.  ר"ת: מותר לכתחילה  [רי"ף: מותר לכתחילה.] | רש"י: מותר לכתחילה.  ר"ת: מותר לכתחילה.  רי"ף: מותר לכתחילה | רש"י: מותר לכתחילה  ר"ת: מותר לכתחילה  רי"ף: מותר לכתחילה. |

ד, **לשונות הראשונים והפוסקים בתועלת בקריעה קצת**

**תוס'** (ריש ק"י.) – "דאין החלב בעינה עוד בכחל כמו שהיה קודם".

**רמב"ם** – "קרעו שתי וערב וטחו בכותל עד שלא נשאר בו לחלוחית חלב". [ומשמע שבקריעה קצת החלב בעין יוצא אבל הלחלוחית נשארת.]

**ב"י** – "ולכתחילה מיהא בעי למקרעיה קצת כדי שלא ישאר החלב בעינו בכחל כמו שהיה קודם."

ה, **דעת הראשונים אליבא דרש"י דלעולם אין לבשל בבשר**

הנה ייסדו הראשונים דלדעת רש"י דהסוגיא עוסקת בבישול בלי בשר, נקטינן דרק לבישול גרידא מועילה קריעה וטיחה, אבל לבישול בבשר, אף קריעה וטיחה אינה מועילה. ונחלקו האם אף בדיעבד אוסר או רק לכתחילה.

וצריך להבין מהי נקודת החומרא בבישול עם בשר. ויש להטעים את הקושיא – דהא בבישול במים בפחות משישים, יש כאן נושא של בשר בחלב שחוטה גמור, מאחר שפירש, ואפ"ה מועיל לזה קריעה וטיחה. ואילו בבישול בבשר, כשיש שישים, ונכנס טעם החלב בבשר, יש כאן רק חומרא בעלמא לאסור את החלב שיש בו טעם בשר אף שלא פירש, ודווקא לגבי זה החמירו, אתמהה.

ונראה דיסוד החומרא הוא משום שחיישינן שאף לאחר הקריעה נשאר משהו של חלב שכנוס בתוך הכחל. אמנם לגבי בישול במים אין בזה כדי לאסור, דחלב זה שנשאר, אין בו כדי לתת טעם במים. אך לגבי הבשר שנותן טעם בחלב הנשאר כנוס בתוך הכחל, לא יועיל מה שכמות החלב קטנה היא, דסו"ס נאסר החלב.

כשנבוא לדון מסברא, כחל שהתבשל עם בשר בפחות בשישים – האם נעשה חפצא דאיסורא –

א, אם אמרינן חנ"ן בשאר איסורים – ודאי נעשה חפצא דאיסורא. וצריך כעת שישים כנגדו.

ב, אם לא אמרינן חנ"ן בשאר איסורים – תלוי, לשיטת רש"י (אשר חשש לה הרמ"א) – שבישול אף בלי בשר, כל שאין שישים אוסר בדיעבד, בגלל חומרת החלב שפירש, ממילא הוא הדין הכא, וממילא מתחנ"ן הכחל ונעשה חפצא דאיסורא, וודאי דבעינן שישים חוץ ממנו. אמנם לשיטת שאר כל הראשונים, שבבישול לבד מותר בדיעבד, וממילא אין איסור בכחל מצד החלב שבו, וכל איסורו הוא מחמת שבלוע בו איסור, וממילא צריך להיות שיוכל להצטרף.

ודבר פלא הוא, שאף אחד מרבותינו הראשונים לא ניחא ליה בפירוש זה אמאי מצטרף הכחל אף שנאסר. דרוב הראשונים הוכיחו מזה שאף הכחל לא נאסר מעיקר הדין, והרמב"ם חידש שבאיסורים דרבנן הקלו שהאיסור עצמו יכול להיות חלק מהשיעור (ויש לעיין בתכנה של קולא זו[[3]](#footnote-3)).

**הסוגיא בדף צ"ז: - כחל בשישים**

**א, באיזה בישול מיירי הסוגיא**

הנה לרש"י שיעור זה של "כחל בשישים" נצרך לכל בישול. דהא שיטתו דכחל שהתבשל ללא קריעה אסור בדיעבד לכ"ע. אבל לשאר הראשונים דהלכה כל"ק דרב, דכחל שהתבשל מותר בדיעבד, בהכרח כל הסוגיא מיירי רק בכחל שהתבשל בבשר. אמנם גם לרש"י, המשך הדברים, דכחל עצמו אסור, היינו רק כשהתבשל עם בשר, דבלא"ה אין סיבה שיהיה אסור, וכדביאר זאת התוס' בדף ק"ט: ד"ה אינו עובר עליו ומותר.

**ב, כחל מן המניין, וכחל עצמו אסור**

התחבטו הראשונים בשאלה, אם הכחל עצמו אסור, היאך מצטרף הוא לשיעור השישים של ההיתר. ונתבארו בזה בדברי הראשונים שלוש דרכים.

**דרך אחת** – דאין איסורו של הכחל איסור אמיתי מחמת עצמו, אלא משום גזירה כל שהיא השייכת לחלב שבתוכו, ועל כן הוא עצמו מוגדר היתר ויכול לבטל. (תוס', רשב"א, ר"ן.)

ומה שאין הכחל אסור מחמת עצמו, משום שאינו בולע את החלב שבתוכו, דהחלב יוצא ומתפשט בשווה בכל הקדירה.

ומה שאסרוהו – יש בזה ג' לשונות בראשונים: לתוס' הוא גזירה שמא יוציאנו לפני גמר בישולו בשעה שעדיין נשאר בו חלב האסור. לרשב"א בתוה"ב הוא משום חשש שלא יצא כל החלב ועדיין נשאר כנוס. ולר"ן הוא משום "מראית עין", ולכאורה כוונתו שלא ידוע לאנשים שיצא כל החלב.

**דךך שניה** – כיון שכחל איסורו רק מדרבנן (דחלב שחוטה אסור מדרבנן) – וכל שאיסורו מדרבנן סגי בחמישים ותשעה בהיתר כנגדו. (רמב"ם.)

**דרך שלישית** – כיון שאינו חלב אמיתי, אין כאן בשר בחלב המתחנ"ן, אלא רק איסור גרידא לאכול את החלב עם בשר, ועל כן נשאר הבשר עצמו חפצא של היתר, ומצטרף לבטל את הבשר (ולכאורה הוא מעין מה שסובר הרמב"ם בבשר עוף בחלב, **ויש לעיין** אמאי כאן צריך הרמב"ם להגיע לטעם חדש. ודוק). (רא"ה.)

**דרך רביעית** – הכחל עצמו לא נאסר כלל מחמת החלב, וכדחזינא בכחל שבשלו בפחות משישים מים. וכל האיסור הוא מחמת הבשר האחר שמעורב בחלב, ולגבי הכחל הוי כשאר איסורים, וחנ"ן בשאר איסורים לא אמרינן. (רעק"א על השו"ע.)

בעזרת השם יתברך **"ערב ראש חודש סיון"** – התש"פ

**קצת הערות ומראי מקומות לסוגיא בדף צ"ז**

**"כחל בשישים"** –

עי' **תוס' צ"ט**: דלשיטת רש"י מיירי כאן אף בבישול הכחל לבד, ואילו לתוס' (וש"ר) מיירי דווקא בבישול עם בשר. אבל בישול לבד מותר בדיעבד גם ללא ביטול ברוב.

**"וכחל עצמו אסור"** –

וזה גם אליבא דרש"י מיירי דווקא בבישול עם בשר, כמבואר בתוס' שם.

**"כחל מן המנין... וכחל עצמו אסור"** –

כאן עמדו הראשונים היאך ייתכן שהכחל עצמו אסור ובכל זאת מצטרף לביטול. ראה **תוס', רשב"א** בתורת הבית (ב"ד ש"א [מ"ז:, פסקאות מ"ו מ"ז])) **ורא"ה** שם, **ר"ן** כאן. (ודברי **הרש"י** סתומים קצת, ועי' מלא הרועים [בילקו"מ] שכתב שדעת רש"י כהתוס'.)

**והרמב"ם** (הלכות מאכלות אסורות פט"ו הלי"ח) הוציא מכאן יסוד כללי לכל איסורים דרבנן – וכמו שהביאו הראשונים הנ"ל בשמו.

[ויש להעיר שאם לא אמרינן חנ"ן בשאר איסורים, לכאורה קושיית הראשונים אינה קשה כלל – ראה **רעק"א** על השו"ע על הט"ז סק"ד.]

**"נפל לקדירה אחרת"** –

דנו הראשונים האם גם בקדירה האחרת מצטרף הכחל לשישים. ונידון זה מתחלק לשניים: א, כאשר בקדירה הראשונה היה שישים כנגד הכחל, ונאסר הכחל לבדו. ב, כאשר בקדירה הראשונה לא היה שישים כנגד הכחל, ונאסרה הקדירה כולה. ראה **רשב"א ורא"ה** שם, **ובר"ן** הנ"ל.

**"כי משערינן בדידיה משערינן או במאי דנפק מיניה משערינן"**

ראה רש"י, ועי' **מ"מ ולח"מ** על **הרמב"ם** פ"ט הלי"ג, שלרמב"ם פשט אחר בגמ', עיי"ש היטב. והביאם **הגר"א** בביאורו כאן אות י"א.

**תוד"ה "וכחל מן המניין"** –

א, קושיית **רעק"א** בגליון הש"ס, מה שייך אפשר לסחטו אסור עד כמה שאין החלב בלוע בבשר. ראה **יד יהודה** מה שכתב בזה.ב, יש להקשות מהמבואר בתוס' כאן שכיון שהיה שלב של חלב אסור בתוך הכחל, שוב נאסר מדין אפשר לסחטו, על המבואר בתוס' לקמן דף ק. שאף אם בתחילה היה טעם חלב בבשר, כיון שסופו להתפשט החוצה, אין החתיכה נאסרת. ויישב **הגר"י ברגר שליט"א** ע"פ הגרע"א שבשר בחלב צריך ששניהם יאסרו – ובחתיכה אין בשר שנאסר, וממילא גם החלב אינו נאסר. אבל בכחל – יש בחלב שבגומות טעם בשר שמקבל טעם חלב (כיון שאינו מקושר לבשר הכחל), וממילא נאסר גם הכחל.

בעזרת השם יתברך

**נפל לקדירה אחרת**

ג' אפשרויות:

א, **איכא מאן דאמר** שהובאו בר"ן: בקדירה אחרת - לעולם אין הכחל מצטרף לשישים. [ושיטה זו אפשר להבין אליבא דהתוס' שהחשש הוא שיוציא את הכחל מוקדם. ונימא שעד שכל החלב יוצא, הרי הוא נבלע בבשר עצמו (דלא כמשמעות התוס' דרק כנוס ואינו בלוע), אלא שאינו נאסר כיון שסופו להבלע. ואם כן – כיון שיוציאנו מהקדירה הראשונה, מיד יאסר ויתחנ"ן, ומעתה אינו מצטרף להיתר.]

ב, **רשב"א (וכן משמעות דעת ה"אחרים סוברים" שבר"ן):** כחל שנפל לפחות משישים, נאסר מדינא ומתחנ"ן, וצריך בקדירה השניה שישים כנגדו. אבל אם נפל ליותר משישים שאין איסורו מעיקר הדין, אלא רק מצד החלב שבו, ממילא גם בקדירה השניה מצטרף הוא לביטול.

ג, **רא"ה:** גם כשבקדירה הראשונה לא היה שישים – אין כאן בשר בחלב אמיתי, ועל כן מצטרף הכחל – וכן גם שאר הבשר שהיה בקדירה – לבטל את החלב בקדירה השניה. (ולכאורה עיקר טעמו דאף שאסרו חז"ל אף חלב שחוטה, יש בזה רק איסור לאכלו ביחד עם בשר, אבל אין כאן התחננו"ת אשר תעשהו כחפצא של איסורא שלא יכול לבטל.)

ד, **רמב"ם:** דעת הרמב"ם תהיה שווה לדעת הרא"ה, דהא ס"ל שכל דרבנן לא צריך שישים נגדו, וכאן הוי דרבנן. (והגדר לפי הרמב"ם צ"ע. ויש לומר שהיינו הרמב"ם לשיטתו שאין שיעור שישים קשור לטעם, אלא הוא שיעור בעצם של חוסר חשיבות. וממילא יש לומר שבאמת בכל שיעור יש לדון האם לשערו מלגיו או מלבר, ובדרבנן הקלו לשערו מלגיו.)

ומה שהוצרך לזה הרמב"ם, ולא כתב שהוא משום שאין חנ"ן בב"ח דרבנן, כמבוארת שיטתו בבשר עוף בחלב, אשר לכאורה הוא צ"ע. ולכאורה מוכח מזה, דאין הפשט ברמב"ם שבכל דרבנן אין חנ"ן (כמו שהוציא ממנו הט"ז), אלא דווקא בבשר עוף שמבוארת שיטת הרמב"ם שהוא הרחקה בעלמא, ובזה לא שייך חנ"ן. אבל בדברים שהרחיבו רבנן את גדר הבשר או גדר החלב – בזה מדרבנן הוי איסור בשר בחלב גמור, ונעשה חפצא של בשר בחלב, וממילא אין אפשרות להסביר את הביטול אלא מדין דרבנן, וצ"ע בזה.

**בדידיה משערינן או במאי דנפק מיניה משערינן** –

שתי הבנות בראשונים:

א, האם ישנה אפשרות לשער כמה חלב יצא מהכחל, ולא נצטרך לשער כנגד כל הכחל.

וספק זה הינו דווקא בכחל, דפליטות של איסורים גמורים פשיטא שאין בידינו לשער, אבל כמות החלב שבכחל, אולי כן.

ב, האם צריך לשער כנגד הכחל כפי שהיה גדלו בשעה שנפל לקדירה, או שסגי לשער כנגד כמותו לאחר שהצטמק.

ולכאורה ביאור זה שייך רק אליבא דהרמב"ם, דהצרכת השיעור כנגד הכחל, נובע מכך שאכן הכחל התחנ"ן (ומה שמצטרף לשיעור שישים הוא רק משום שהוא איסור דרבנן, כמבואר בדבריו). וממילא יש להקל ולומר שעד שהתחנ"ן הכחל, כבר פחת שיעורו ועל כן סגי לשער רק כנגד שיעורו לאחר הצטמקותו. ועל כן מיוחד נושא זה דווקא לכחל, ולא לשאר איסורים.

אמנם לביאור זה קשה מאוד מאוד קושיית הגמ': "אלא מעתה", דאדרבא, כיון שאמרינן שמשערים לאחר הצימוק, בהכרח שיסוד האיסור הוא מחמת ההתחנ"נות, וברור שיאסור גם אם נפל לקדירה השניה. ועמד בזה הרדב"ז וכתב שהרמב"ם יסביר כהתוס', ששאלת הגמ' מתייחסת להא דהכחל עצמו מצטרף לביטול. אבל לכאורה לפי הרמב"ם אין זה שייך. כיון שלרמב"ם יסוד הצטרפות הכלל אינה מחמת שהוא חפצא דהיתרא, אלא מחמת שהוא רק איסור מדרבנן, וצע"ג לע"ע.

ובעצם קושיית הגמ' – גם לפי תוס' – יש להעיר שלשון הגמ' בתירוץ: כיון דאמר... כחל עצמו אסור, שוויוהו רבנן כחתיכה דנבילה, דמשמע שעד כעת לא עסקנו באיסורו של הכחל. וזה קשה מאוד, דהא כל שאלת הגמ' היתה רק שהכחל לא יאסור את הקדירה השניה, ומשמע שהא שהוא אסור, פשיטא הוא, א"כ היתה צריכה הגמ' לומר שעצם זה שהוא אסור הוא סיבה לעשותו נבילה.

והיה נראה משום כך לבאר ששאלת הגמ' היא על כחל שנפל לקדירה שלא היה שישים כנגדו, ונאסרה כל הקדירה. ותהיה השאלה, עד כמה שידעינן שכחל שמתבשל שלא עם בשר, אינו נאסר, ובהכרח שאין החלב שלא פירש מוגדר חלב (ונימא שברור שגם בבישול, נשאר טעם חלב בכחל, ודלא כהתוס') – וע"כ שכל איסורו הוא רק מחמת טעם הבשר שבלע את החלב וחזר ונבלע בו, מדוע א"כ אוסר הוא את הקדירה הבאה בשיעור שלם ולא רק לפי ערך בליעתו (בגוונא שהבשר השני שהיה בקערה היה גדלו פחות מגודל הכחל) – ועל זה הגיע התירוץ, שאם חזינא שגם כאשר הקדירה אינה נאסרת, הכחל עצמו נאסר – בהכרח שכל שיש בשר אחר בקדירה, נתנו דין בשר בחלב גם לכחל עצמו, וממילא נעשה חפצא דאיסורא ואוסר את הכל.

**ראשון משלושת ימי ההגבלה – תש"פ**

ד' מקרים:

א, התבשל במים פחות מששים.

ב, התבשל במים בשישים.

ג, התבשל בבשר פחות מששים.

ד, התבשל בבשר שישים.

**ולפי** העמדתו של רש"י ז"ל, יש חומרא במקרה א' יותר מאשר במקרה ד', משום שבמקרה א' חוזר חלב אל הכחל מבחוץ ונאסר הכחל עצמו, מחמת החלב. אבל במקרה ד', החלב מתבטל בבשר. אלא שהבשר נותן טעם בחלב שבכחל, אשר אין לו שם חלב גמור, כיון שלא פירש.

ואפ"ה נקטו הראשונים בדעת רש"י, שאף שבמקרה א' מועילה קריעה וטיחה, במקרה הרביעי – לא. ולכאורה צריך לבאר שהוא משום שגם אחר הקריעה ניחוש שנשאר חלב קצת, והבשר נותן בו טעם, אבל ודאי שאין במעט החלב שנשאר כדי לתת טעם בקדירה כולה, גם כאשר אין בה שישים כנגד הכחל.

בעזרת השם יתברך

**קצת ציונים והערות בסי' צ' – פסקי ההלכה לשמעתא דכחל**

**מעיקר הדין**

**המחבר**[[4]](#footnote-4) פסק כשיטת הרמב"ם (וכלשונו): **צלי** בעי לכתחילה קריעה קצת. **בישול לבד** בעי לכתחילה קריעה שתי וערב וטיחה בכותל – ובדיעבד בשני מקרים אלו מותר אף אם לא קרע כלל. **בישול עם בשר** בעי קריעה שתי וערב וטיחה בכותל, ואם לא עשה כן אסור אף בדיעבד. [והנה לשון הרמב"ם סתומה קצת ולא התפרש בדבריו האם בבישול עם בשר קריעה שו"ע וט"ב מעכבים בדיעבד, אמנם כן ביאר הר"ן בדעתו, וכן שאר המפרשים.]

**הרמ"א[[5]](#footnote-5)** החמיר את שיטת רש"י: **צלי** בעי לכתחילה שתי וערב וטיחה בכותל (כן נקט הרשב"א בדעת רש"י והובא בב"י[[6]](#footnote-6)). ובדיעבד מותר אף בלא קריעה כלל. **בישול**, אף לבד, בעי קריעה שו"ע וט"ב – ומעכבים דיעבד. בישול עם בשר – אסור לכתחילה בכל גווני (כיון שיש ראשונים[[7]](#footnote-7) שנקטו כן בדעת רש"י, ודלא כהתוס'[[8]](#footnote-8) בדעת רש"י). ויש האומרים[[9]](#footnote-9) אליבא דרש"י שאסור אף בדיעבד, ועל כן התיר הרמ"א בדיעבד רק במקום הפסד גדול[[10]](#footnote-10).

**חומרות ממנהגא**

**המחבר** החמיר לכתחילה שלא לבשל עם בשר אף על ידי קריעה גמורה – לחשוש לשיטות האוסרות כן בדעת רש"י. **הרמ"א** החמיר שלא לבשל כלל אף על ידי קריעה גמורה, גזירה[[11]](#footnote-11) שמא יבוא לבשל עם בשר[[12]](#footnote-12). אמנם בדיעבד התיר הרמ"א את הבישול, כל שאינו עם בשר. אך ה**מהרש"ל**[[13]](#footnote-13) הביא דנהגו להחמיר יותר, ולאסור אף בדיעבד כל שבשל את הכחל. חומרא נוספת - "טוב להחמיר לכתחילה" אף לא לאפות את הכחל בתנור אחד עם בשר אחר[[14]](#footnote-14).

**פשטידא [אפיה של הכחל בין שכבות בצק]**

מעיקר הדין – פשטידא יש בה את החומרא של בישול על פני צליה, מחמת שטעם החלב נבלע בבצק וחוזר אל הכחל. ועל כן אליבא דכ"ע בעינן בה קריעה גמורה. ולגבי מנהג הרמ"א שלא לבשל כלל כחל בקדירה, לא החמירו בפשטידא, עד כמה שלא מכינים את הפשטידא במחבת[[15]](#footnote-15). אמנם הפרושים החמירו גם בכה"ג.

**כחל יבש**

כחל שעברו עליו שלושים יום, אף שמדינא נשאר לחלב שבתוכו דין חלב, הקלו בו כמה קולות: א', בדיעבד אינו נאסר אף אם בשלו עם בשר, ואף בלא קריעה וטיחה[[16]](#footnote-16). ב', בפשטיד"א, התירו לכתחילה לכ"ע – שלא במחבת. ובמחבת – לרמ"א התירו ולמהרש"ל לא התירו.

**דין הכלים**

העמיד הסמ"ק המובא בב"י שני צדדים האם האם מחמירים על שימוש בבשר באותם כלים שהשתמש בהם בכחל. ומבואר בדבריו שאף בצד שאסור, היינו דווקא שימוש בבשר לאחר שימוש הכחל, ולא חשש לשימוש בכחל לאחר שימוש הבשר, וצ"ע אמאי. ולכאורה צ"ל שלגבי בליעות בכלים חששו רק לשינוי ניכר של טעם חלב בחתיכת הבשר, וזה שייך רק כאשר מבשלים בשר באותו כלי של הכחל.

אמנם מסקנת הסמ"ק שאנן נהגינן להתיר את הכלים, וכן הוא בשו"ע ס"ג שמור לחתוך כחל רותח בסכין בשרי ולהפך.

**בישול עם בשר אחר**

בהא דהחמירו מאוד לגבי בישול עם בשר אחר, אשר אסרוהו אף לאחר קריעה וטיחה, ואף בדיעבד, שלא במקום הפסד מרובה – היה מקום לומר שהיינו דווקא כשאין בבשר שישים, ומקבל טעם חלב. אבל כאשר יש בבשר שישים, והנושא הוא רק חלב הכחל עצמו [שלא פירש] שקבל טעם בשר, כאן יכול להיות שקיל הרבה יותר. אמנם בט"ז ס"ק ו' מבואר שאין חילוק, וצ"ע במקורות שציין, דלכאורה לא מצאנו בהם להדיא כדבריו, וצ"ע.

**איסור הנאה**

עי' פמ"ג ש"ד סק"ג שכתב שפשיטא שגם כשאסור, אינו אסור בהנאה, וציין לרמ"א בסי' פ"ז סעיף א'. אך ראה רעק"א על השו"ע סי' פ"ז סעיף ו' בשם התפל"מ, דלכאורה פליג על כך, ודוק.

**סוגית צליית כחל ובשר יחדיו – קי"א א'**

שתי נקודות מבוארות למסקנת הסוגיא:

א, בדיעבד – בכל גווני מותר.

ב, לכתחילה – צריך שהבשר יהיה מעל הכחל. ושתי נקודות אלו צריכות ביאור[[17]](#footnote-17):

**בדיעבד – בכל גווני מותר**

דבר זה צריך עיון מדוע. הלא בישול של כחל ובשר ביחד אוסר בדיעבד, ומדוע צלי יותר טוב הימנו.

ואכן התוס' העמידו בכחל שקרעו כדין, וממילא אינו אוסר. אך הרשב"א למד דמיירי ללא קריעה כדין . וכתב דלר"ת יש לומר שהיתה קריעה קצת המתירה בדיעבד. ולשאר הפירושים כתב שצריך לומר שצליוה יותר קלה מבישול כיון שהאש מייבשת ולא הרבה נבלע מאחד בשני.

**לכתחילה – צריך שהבשר יהיה מעל הכחל**

וגם זה צריך ביאור, מה לי אם הכחל נוטף לבשר, ומה לי אם הבשר נוטף לכחל.

ולתוס' – מדינא הכל צריך להיות מותר, דהא קרע כדין. וביארו שבכחל מעל בשר החמירו כיון שרואים בעיניים כיצד החלב נוטף לבשר.

ולרשב"א – צריך להבין אמאי בבשר מעל כחל הקלו אף לכתחילה, ולא ביאר ד"ז. ונראה שלכל הראשונים שסברי שבישול בלא בשר חמיר מצליה, בהכרח סברי לסברת רש"י שישנה חומרא בחלב שפירש, וממילא פשוט החילוק. [אמנם עי' ברשב"א בדף ק"ט שמשמע שיסוד הקולא בצלי הוא מחמת שהחלב יוצא דרך הקריעה קצת, וזה לכאורה אינו שייך כאן – באשר הבשר נוטף על הכחל.] והר"ן כתב שהוא משום שאין טעם השומן ניכר בכחל, וצ"ע מ"ש מבישול דאסרינן מחמת שחלב הכחל מקבל טעם מהבשר, כמבואר בבישול בבשר בשישים.

בעזרת השם יתברך  **ערש"ק בהעלותך**

שמעתא דדף צ"ז:

הנה במו"מ בסוגיא זו ישנם כמה קשיים, ועל חלקם העמידני הגר"י ברגר שליט"א, וננסה לבארם כסדר הדברים:

**אר"נ כחל בשישים וכחל מן המניין.**

**א"ר יצחק בריה דרב משרשיא וכחל עצמו אסור, ואי נפל לקדרה אחרת אוסר.**

חידש בזה ר' יצחק שגם כשהתבשל הכחל בקדירת שישים שלא נאסרה, הכחל עצמו אסור. וזה – או משום שספג טעם חלב יתר מכל הקדירה, או משום שכנוס בו חלב שקיבל טעם בשר.

**אמר רב אשי ...** **כי משערינן בדידיה משערינן או במאי דנפק מיניה משערינן**

בפשטות, יש צד לגמ' שנוכל לשער מהי כמות החלב שיוצא מהכחל, וממילא לא נצטרך שיהיה בקדרה שישים נגד כל הכחל אלא כנגד כמות החלב המשוערת.

**פשיטא דבדידיה משערינן – דאי במה דנפק מיניה, מנא ידעינן.**

פשטות כוונת הגמ' שאין אפשרות לשער, וממילא מספק צריך לשער בהכל, וכמו בכל הלכות תערובות.

**אלא מעתה, נפל לקדירה אחת לא יאסר**

בפשטות כוונת השאלה, דאם משערים בהכל, על כרחך שיצא הכל, ואם כן קשה, אמאי הקדירה הבאה אסורה.

וכאן צריך להבין, הלא התרצן פירש דבריו באר היטב, שהכרחו הוא דמחמת הספק צריך לשער בהכל, ולא מחמת שידעינן משהו, והיאך אפשר מכח זה לבנות היתר בקדירה השניה.

ובתוס' כאן פירשו שני פירושים בקושיית הגמ'. השני – שכוונת שאלת הגמ' היא שמספק אין לאסור את הקדירה השניה, משום שספק דרבנן לקולא. [אבל בקדירה הראשונה לא קשה אמאי מצריכים שישים מספק, כיון שחל כאן כללו של הר"ן, שכל שודאי שיש פליטת איסור, אלא שלא ידעינן שיעורה – נוקטים את צד החומרא. חידושי הרי"מ.]

ולפירוש זה יש לבאר את קושיית הגמ' – דכיון שענה התרצן שמספק צריך לשער כנגד הכל, אלמא – יש צד שיצא כל החלב, וממילא יש צד שבקדירה השניה לא יוצא חלב כלל, ואם כן – אמאי אסורה הקדירה מספק.

והפירוש הראשון שפירשו התוס' הוא ש"ידוע היה להם אם יוצא כולו או מקצתו". והדברים צ"ע, דהא מבואר להדיא בגמ' שלא ידוע שום דבר, והכל הוא מחמת ספק (וגם לזה העירני הגר"י ברגר שליט"א)[[18]](#footnote-18). וצריך לומר שהכוונה שאף שלתרצן אינו ידוע – מהא דלא פירשו הקדמונים שיעור אחר, ולהם הרי כן היה ידוע, בהכרח שידעו שיוצא הכל, ועל כן שיערו שישים כנגד הכל, וממילא שואלת הגמ' אמאי נאסרת הקדירה השניה.

ובין כך ובין כך צריך להבין אמאי קושיית הגמ' היא רק על איסור הקדירה השניה, ואינה על איסור הכחל עצמו. ועד כמה שהגמ' מבינה שהכחל עצמו אסור – תהא הסיבה אשר תהא, היאך ייתכן שלא תאסורנה פליטותיו את הקדירה השניה.

ולשאלה זו נזקקו התוס', והעמידו שבהכרח לא מבינה הגמ' שהכחל אסור כיון שחלבו נותן בו טעם, דאם כך, היה מתחנ"ן, ובהכרח היה אוסר את הקדירה השניה. אבל יש הכרח לגמ' דהכחל לא התחנ"ן, דא"כ לא היה מצטרף לשיעור ההיתר, ובהכרח שיש כאן איסור מחמת שבלוע חלב בגומות הכחל, אבל אינו נותן בו טעם.

{ויש כאן חידוש בהלכות חנ"ן, למאן דאית ליה חנ"ן בשאר איסורים. דלכאורה הו"א שהגדרת תערובת – היא כל שנמצאים במצב מאוחד ואינם יכולים להפרד זה מזה, וממילא ההיתר אסור באכילה מחמת האיסור הצמוד אליו, וממילא חל כאן דין חנ"ן למאן דאית ליה. וכאן חזינן דבשביל חנ"ן צריך דווקא עירוב בצורה של נתינת טעם. ודבר זה יש לבאר לפי שני טעמי חנ"ן בשאר איסורים. אם הוא מחמת גזירה אטו בשר בחלב, היינו דווקא בצורה שבשר וחלב נאסרים. **[ויש לעיין** האם בהיתר שהועמד על ידי איסור, ועל כן אין האיסור בטל בו, נימא חנ"ן, או דלא – כיון שאינו בצורה של נתינת טעם.] ואם הוא מחמת שהיתר נהפך לאיסור, היינו רק על ידי נתינת טעם גמורה ולא על ידי מציאות "שכנית" של אחד ליד השני.}

אלא שכיון שברור לגמ' שהחלב יוצא כולו, צריך לבאר אמאי באמת הכחל עצמו אסור. ועל זה ביארו התוס' שני ביאורים: א, אפשר לסחטו אסור. [ורעק"א ראה בזה חידוש רב שאמרינן גם בכה"ג אפשר לסחטו. אבל היד יהודה אמר שכתוב כאן שאפשר לסחטו אינו שייך כלל לדין חנ"ן.] ומה שאינו אוסר את הקדירה השניה, צריך לומר שאסרו את הדבר עצמו כאילו החלב בו, אבל באמת אינו אסור, ועל כן גם פליטותיו אינן אוסרות. ב, דחיישינן למקרה שיוציא את הכחל קודם גמר הבישול, ואז יישאר חלב. אמנם לביאור זה לא התברר מדוע מחמת סיבה זו אין לומר שיאסור הכחל את הקדירה השניה, וצ"ע.

לפירושם השלישי של התוס' – עובדה זו שכל החלב יוצא בתחילה, היתה ידועה לגמ' מסברא. וממילא לא מחמת החלב נאסרת הקדירה השניה. והשאלה "אלא מעתה" מתייחסת לכך שהכחל עצמו לא התחנ"ן, וכדמוכח מהא דמצטרף לשיעור ההיתר. וממילא קשה, מה גורם האיסור בקדירה השניה.

ומ"מ, תוכן שאלת הגמ' "אלא מעתה" זהה לפי ג' פירושי התוס'. דבהצטרף שתי נקודות: א, שהכחל עצמו לא התחנ"ן. ב, שכל החלב יצא כבר (או שמספק נקטינן שיצא) בקדירה הראשונה. – ממילא אין מה שיאסור את הקדירה השניה. למרות שאיסורו של הכחל עצמו, מובן לנו.

**כיון דאמר ... כחל עצמו אסור, שויוהו רבנן כנבילה.**

בפשטות תירוץ הגמ' הוא שאף שמעצם העניין – לא היה הכחל צריך לאסור, אבל כיון שאסרוהו, נעשה כחפצא של איסור. וצריך לדעת אמאי לא נימא כן בכל אפשר לסחטו אסור. ועוד צריך לידע, כיון שהגדירוהו כחפצא דאיסורא, אמאי באמת מצטרף להיתר. ונראה שיש כאן איזו קולא לדונו כחפצא דאיסורא רק לאחר יציאתו מהקדירה הראשונה (ומיושב יותר לטעם התוס' שהוא גזירה אטו יוציאנו קודם גמר הבישול), וצ"ע. ומ"מ נראה שבאמת בקדירה השניה לא יצטרף הכחל להיתר, וכדעת הי"מ המובאים בר"ן.

והנה דעת הרשב"א שסיבת איסור הכחל הוא מחמת הספק שמא נשאר חלב. וכתב הש"ך שכך יסביר הרשב"א את תירוץ הגמ' שויוהו כחתיכה דאיסורא. ולכאורה הכוונה שרצתה הגמ' להתיר מספק, כביאור התוס', ושוב אמרה שכבר אסרוהו באופן מוחלט. אבל עדיין אין זה מצד הכחל עצמו אלא מצד החלב שייתכן שיש בו – ועל כן מובן שפיר אמאי הכחל מצטרף להיתר, וכדעת הר"ן עצמו.

**דברי היד יהודה**

דעת הר"ן שאין כאן סיבה אמיתית, הן לאיסור הכחל, והן לאיסור הקדירה השניה. והוא משום דברי התוס' שבסופו של הבישול אין כאן חלב יותר בכחל, ואין סיבה לאסור. אלא סיבת האיסור היא – **מראית עין**. וביאר היד יהודה דתוכן המראית עין הוא שכיון שהכחל אוסר קדירות בשר, הרי הוא נראה כחתיכת איסור. ואם כשנפל לשישים יהיה מותר, יראה כאילו חתיכת איסור שנופלת לשישים, מתבטלת היא עצמה. והוא הוא הטעם של איסורה של הקדירה השניה. [ומה שאין מראית עין בצירופו של הכחל, אולי משום שאינו ניכר כל כך.]

**והעמיד** היד יהודה שלטעם זה, אין צריך שיהיה שום בסיס של איסור, אף לא החלב הכנוס בגומות. וממילא היה יכול להיות זה טעם טוב גם להסוברים דהחלב שלא פירש, אין לו שם חלב. אמנם למעשה רש"י עצמו לא פירש כך, והר"ן עצמו סובר שגם החלב שלא פירש, יש לו שם חלב.

הכחל

חנ"ן, או לא חנ"ן.

דין הקדירה השניה.

ביאור הא דסגי בנ"ט.

הכחל אסור – מחמת חלב כנוס, ולא מחמת חלב בלוע.

לפי הרמב"ם – הכל יכול להיות רק צריך לדעת מה היתה שאלת הגמ', ומה תשובתה.

קיצוניות –

מחד – אף בחמישים ותשע – הקדירה מותרת. ומאידך – אף בשישים ויותר, הכחל עצמו **אסור**. **ואוסר**.

הרמב"ם – הוציא מהסוגיא כאן קולא בדרבנן. והיינו, משום שיש חנ"ן. אמאי יש חנ"ן, הלא לא הוי יותר מבשר עוף בחלב.

1. דכתב שהכחל עצמו מקבל את טעם החלב גם בבישול בשישים, ואם כן שוה דינו לצלי. וכן הוא במהר"מ שיף. אמנם הקשה הגר"י ברגר שליט"א דהוא דלא כהמבואר בתוס' בדף צ"ז: שבבישול נפלט טעם החלב כולו מהכחל. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ושו"ר שגם הבדי השלחן נשאר בזה בצ"ע. אמנם עי' חוו"ד ויד יהודה מה שכתבו בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומסתבר שהיינו לשיטתו שאין עניין שיעור השישים עניין של טעם, אלא שיעור דרבנן גרידא של ביטול האיסור בעוצם מיעוטו, ובזה ישנן שתי אפשרויות של הסתכלות – פי שישים כולל האיסור, ופי שישים שלא כולל האיסור. ובאיסורים דרבנן הקלו. [↑](#footnote-ref-3)
4. סעיף א'. [↑](#footnote-ref-4)
5. סעיף ב'. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועי' בב"ח שהרחיב כיצד יש לבאר כן בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-6)
7. תרומה, מרדכי הגה"מ – הובאו בב"י. [↑](#footnote-ref-7)
8. קי"א. ד"ה תותי בשרא. [↑](#footnote-ref-8)
9. ראבי"ה – הובא בדרכי משה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויש לשים לב לקו החומרא שיש כאן. פסקו את רש"י המחמיר, עם כל הפירושים הכי מחמירים בדעתו: הרשב"א שמצריך גם לצלי קריעה גמורה, והראשונים שאומרים שאליבא דרש"י אין היתר לבישול עם בשר – וחוששים לכך שאסור אף בדיעבד, כדעת יחידאה של הראבי"ה. וכל זה בכחל למרות שכל עיקר איסורו הוא רק דרבנן משום חלב שחוטה. . [↑](#footnote-ref-10)
11. כן מסקנת הסמ"ק המובא בב"י, והעתיקוהו הט"ז והש"ך כאן. אבל הגר"א כתב את טעמו הראשון של הסמ"ק – מצד בישול בשר בכלי אח"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. אף שגם אם יבשל עם בשר ממש, יהיה אסור רק מחמת חומרא בדעת רש"י וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
13. הובא בט"ז סק"ח. (וכבר הקשו האחרונים על דברי הש"ך סק"ח שהביא בשם המהרש"ל להפך.) [וטעמו, מאחר שנהגו כל ישראל הוי כדבר שנאסר במניין. ע"כ. ולא זכיתי להבין, דאטו אין איסורים דרבנן שאסורים רק לכתחילה ולא דיעבד.] [↑](#footnote-ref-13)
14. אף שריחא לאו מילתא ואף בבשר בחלב גמור אינו אסור אלא לכתחילה. [↑](#footnote-ref-14)
15. כיון שאז אין את החשש שיבוא לבשל עם בשר. [↑](#footnote-ref-15)
16. והיא קולא גדולה, דהאיסור בכה"ג הוא מדינא דגמרא, ואפ"ה נקטו שביבש לא אסרו. [↑](#footnote-ref-16)
17. ותוס' התקשו רק בחלק של הלכתחילה, והרשב"א התקשה רק בחלק של הדיעבד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. והראוני שכן הקשה הראש יוסף ונשאר בצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)