ד - בפלוגתת הראשונים בטעם פטורא דזוממין שהעידו על מי שכבר נגמ_ד למיתה, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים / מהדו_ק

יום ב' י"ג אלול תשע"ד

**א**

א] מכות ד"ה., באו ב' ואמרו בחד בשבתא נגמר דינו של פלוני ובאו ב' ואמרו בחד בשבתא עמנו הייתם אלא וכו' אפי' אמרו בתרי בשבתא נגמר דינו של פלוני, אין אלו נהרגין, דבעידנא דקא מסהדי גברא בר קטלא הוא.

והנה יש להסתפק בטעם הפטור בגונא דהוי בר קטלא, אם הוא משום דהעדים הזוממין לאו מידי קעבדי, כיון דבאמת הוא מחויב מיתה, וע"ד מש"א לקמן בתשלומי קנס דאם המזימין מעידין שבשעת עדות הראשונים כבר נגמר דינו, אין הזוממין חייבין, או דהוא משום דכל שנגמר דינו למיתה הוי גברא קטילא וההורגו פטור, וע"כ אין הזוממין חייבין, ודמי להא דזוממי טריפה אינם נהרגין, וכמש"א בסנהדרין דע"ח..

ב] ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בפסקי ריא"ז כתב, ז"ל, העידו הזוממין שכבר נגמר דינו להריגה וכו' אין נהרגין, שהרי בשעת שמגידין עדותן לבי"ד כבר נגמר דינו, שהן מעידין אחר כמה ימים מה שראו בא' בשבת, והואיל ונגמר דינו כבר בשעת הגדתן, "הרי אלה כמי שמעידין על אדם הרוג", וכן לענין תשלומי ממון וכו' הרי אילו פטורין בהזמתן, "שהרי לא היו באים להפסידו כלום שבלא עדותן הי' חייב לשלם בשעה שהן מעידין עליו", עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הריא"ז דהא דפטרינן כשהעידו על מי שנגמר דינו למיתה והא דפטרינן כשהעידו על מי שכבר נתחייב בממון, הוא מתרי טעמי, דכשהעידו על מי שנגמר דינו למיתה, הוי טעם פטורן משום שהן כמעידין על אדם הרוג, והיינו משום דהו"ל כגברא קטילא וההורגו פטור, ובהעידו על מי שכבר נתחייב בממון, הוי טעם פטורן משום שלא באו להפסידו כלום שכבר הי' חייב לשלם בלא עדותן,[[1]](#footnote-2) ועמש"נ להלן ענף ז' בטעם שהוצרך הריא"ז לזה, ולא פירש דכ"ה דבמעידין על המחויב ממון הן פטורין משום דלא באו להפסידו, ה"נ מה"ט יש לפטור במעידין על המחויב מיתה.

וכ"ה מבו' גם בפיר"ח בסוגיין, ז"ל, דבעידנא דמסהדי גברא בר קטלא הוא דהא נגמר דינו מקמי הכי בזמן רב, וכיון דנגמר דינו מקמי הכי בזמן רב כאילו הרוג מאותה העת, עכ"ל, והרי דהא דפטרינן כשהעידו על מי שנגמר דינו למיתה, הוא משום דהו"ל כהרוג, וכ"ה גם בד' השואל בשו"ת ספה"י לר"ת סימן פ"ז, הבאנו דבריו להלן סקט"ז.

ג] אמנם הנה מד' ש"ר נראה ללמוד דפליגי ע"ז, וס"ל דהא דפטרינן כשמעידין על מי שכבר נגמר דינו, אי"ז משום דה"ה כהרוג וההורגו פטור, אלא הוא משום דלאו מידי קעבדי כיון דבאמת הוא מחויב מיתה, דהנה בפירש"י בסוגיין כתב, ז"ל, מ"ט דבעידנא דקא מסהדי וכו' אכתי גברא לאו בר קטלא שלא הועד עליו בבית דין ואילו הוה אתי ומודה הוה מיפטר נמצא שהם היו מחייבין מיתה את מי שאינו ראוי למות, עכ"ל, ומשמעות ד' רש"י דטעם הפטור במעידין על מי שנגמר דינו למיתה, הוא משום דהוא כבר ראוי למות, ולאו מידי קעבדי, ואי"ז משום דהו"ל גברא קטילא וההורגו פטור עליו.

וכ"ה מבו' ממה שהוצרך רש"י לפרש דהא דקודם גמ"ד ל"ה בר קטלא, הוא משום דאילו הוה אתי ומודה הוה מיפטר, ואם כל הא דפטרינן במעידין על מי שנגמר דינו הוא משום דהו"ל גברא קטילא וההורגו פטור עליו, הרי דאין מקום לפטרם אלא כשהעידו עליו לאחר שנגמר דינו דההורגו פטור עליו, אך כל שהעידו עליו קודם שנגמר דינו דההורגו חייב, וכדתניא בספרי פר' מסעי, ר' יונתן אומר הרי שיצא ליהרג וקדם אחר והרגו פטור, או עד שלא נגמר דינו, ת"ל אשר הוא רשע למות עד שלא נגמר דינו חייב משנגמר דינו פטור, אין לנו לפטרם, ובדוחק י"ל, דהא דבאמת קודם שנגמר דינו ההורגו חייב, הוא משום ה"ט דרש"י דאי מודה מיפטר, ויש לפקפק בזה מכמה טעמים.

ועד"ז מוכח גם מד' התוד"ה שכתבו דהא דבעדות נפשות ל"ה בר קטלא קודם גמ"ד, הוא משום דבעינן דו"ח, ובד"ה בעידנא כתבו דהוא משום דשמא לא יבואו עדים ואם יבואו עדים לא יהי' עדותם קיים, והרי דהא דכשהעידו על מי שנגמר דינו למיתה ה"ה פטורין, אי"ז משום דהוא גברא קטילא וההורגו פטור, דהך דינא הוא רק אחר שנגמר דינו, וקודם שנגמר דינו ההורגו חייב אף אם כבר העידו ונחקרה עדותם, אלא הוא משום דלאו מידי עבדי, ובזה הוא שפירשו דהא דלאו מידי עבדי תליא במה שהוא עומד להתחייב בבי"ד, וע"כ כל הא דבהעידו על מי שלא נגמר דינו ה"ה חייבין, הוא משום דשמא לא יבואו עדים וכו' ואכתי לא חשבינן לי' כעומד להתחייב בבי"ד, ועד"ז הוא מבו' גם בד' הריטב"א, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

וכ"ה משמעות ד' הריטב"א לעיל ד"ב., ז"ל, אי נמי כגון שאמר להם הרגתי אבל לא בפניכם דבכה"ג חייבין, וכי תימא והכא למה חייבין שהרי הוא גולה ע"פ עצמו וכו' ומיהו אפי' נימא שהי' גולה ע"פ עצמו, כיון דבעידנא דאסהידו עלי' עדיין ל"ה חייב גלות בבי"ד ע"פ עצמו לוקין אם נמצאו זוממין, ודמיא למאי דאמר רבא לקמן בפרקין עדים שהעידו בחד בבת קטל פלניא לפלניא ובאו שנים ואמרו בחד בשבת עמנו הייתם אבל בער"ש קודם לכן הרג נהרגין דבעידנא דאסהידו עלי' גברא לאו בר קטלא הוא, עכ"ל, ומ' מדבריו דהא דאם כבר נתחייב גלות בבי"ד קודם שהעידו, לא היו העדים חייבין, הוא דומיא דהא דאם כבר נגמר דינו למיתה קודם שהעידו עליו אינם חייבין, ובע"כ מזה דהא דפטרינן בשנגמר דינו למיתה קודם שהעידו עליו, אי"ז משום דהו"ל גברא קטילא וההורגו פטור, אלא הוא משום דלאו מידי קעבדי כיון דכבר הוא חייב מיתה, וה"נ כשהעידו על מי שנתחייב גלות בבי"ד ה"ה פטורין, משום דלאו מידי קעבדי.

וכ"ה להדיא בד' ר"ת בשו"ת ספה"י סימן פ"ז, ועיי"ש שדקדק כן ממש"א הכא דגברא בר קטלא הוא, ולא אמרו דגברא קטילא הוא, והבאנו לכל דבריו להלן ענף ו', עיי"ש, ואך דבד' ר"ת מבו' דהוא רק משום דכשיהרגוהו ע"פ עדותם יתקיים בזה דין מיתתו, ובד' ש"ר מבו' דאף בלא"ה הן פטורין, וכמש"נ להלן ענף ז'.

**ב**

ד] והנה יש להסתפק בגונא דבשעת עדות הראשונים עדיין לא נגמר דינו למיתה, וקודם שנגמר דינו למיתה ע"פ עדותם, נגמר דינו בבי"ד אחר ע"פ אחרים, ואח"כ נגמר דינו בבי"ד זה ע"פ עדים אלו והוזמו, אם כיון דבשעת עדותם אכתי ל"ה גברא קטילא ה"ה חייבין, וכלישנא דגמ' דבעידנא "דקא מסהדי" גברא בר קטלא הוא, או דכיון דאין עדים זוממין חייבין עד שיגמר הדין על פיהן, ע"כ כל דקודם הגמ"ד נעשה גברא קטילא אינם חייבין.[[3]](#footnote-4)

ולכאו' יש ללמוד לזה מהא דתנן לקמן ד"ו:, דאם היו ב' רואין אותו מחלון זה וב' רואין אותו מחלון זה ואין רואין אלו את אלו הרי אלו ב' עדויות, ואם נמצאת כת א' מהן זוממת הוא והן נהרגין והשני' פטורה, - והנה הרי בכה"ג נעשה גברא קטילא בב"א עם הגמ"ד דע"פ הזוממין, שהרי הוי הגמ"ד גם ע"פ העדים הכשרים, וגמ"ד זה אינו בטל, ואפ"ה מחייבינן להו להזוממין, ולכאו' הוא משום דלא פטרינן להזוממין אלא בשהי' גברא קטילא בשעת עדותם, וע"כ התם דבשעת עדותם ל"ה גברא קטילא, הגם דבב"א עם הגמ"ד נעשה גברא קטילא, ה"ה חייבין.

ה] ואמנם נראה דראי' זו תליא בטעם הא דפטרינן בשהי' הנידון מחויב מיתה, דהאמנם אי נימא דהוא משום דלאו מידי קעבדי כיון דבלא"ה הוא חייב מיתה, הרי ודאי מסתברא מילתא דה"נ אם בב"א עם עדותם נעשה מחויב מיתה ה"ה פטורין, כיון דלאו מידי קעבדי, דבלא"ה הוא מחויב מיתה מטעם אחר, ולפ"ז הרי דמהא דאם נעשה מחויב מיתה בשעה שנגמר דינו על פיהם ה"ה חייבין, יש ללמוד דכל דבשעת עדותם ל"ה מחויב מיתה, אף שנעשה מחויב מיתה קודם הגמ"ד, ה"ה חייבין.

אך אי נימא דהא דפטרינן כשהי' הנידון מחויב מיתה הוא משום דהוי גברא קטילא וההורגו פטור וה"נ הזוממין פטורין, הרי שפיר י"ל דכל שנעשה גברא קטילא בב"א עם עדותם, ה"ה חייבין, די"ל דכל הא דההורג גברא קטילא פטור, הוא בדהוי גברא קטילא קודם הריגתו, אך כל שנעשה גברא קטילא עם הריגתו, ה"ה חייב, - ולפ"ז שפיר י"ל דלעולם כל שנעשה גברא קטילא קודם הגמ"ד ה"ה פטורין, והא דבנמצאת כת א' זוממת הוא והן נהרגין, הוא משום דלא נעשה גברא קטילא אלא בב"א עם הגמ"ד.[[4]](#footnote-5)

ו] ולפ"ז נמצא דלדעת רש"י ותוס' ודעימי' דהא דפטרינן בדהוי גברא בר קטלא, הוא משום דהעדים לאו מידי קעבדי, יש ללמוד ממתניתין דלקמן דלא מיפטרי הזוממין אלא בשהי' בר קטלא בשעת עדותם, אך לדעת הר"ח והריא"ז דהא דפטרינן בדהוי גברא בר קטלא הוא משום דהוי גברא קטילא וההורגו פטור, אין ללמוד לזה מהתם, ושפיר י"ל דאף אם נעשה גברא קטילא אחר עדותם קודם הגמ"ד, ה"ה פטורין.[[5]](#footnote-6)

והדברים מתאימים, דהנה בשיעורי הגר"ש ס"ק רל"ח הוכיח מד' התוס' דבכה"ג ה"ה חייבין, והוא דלפמש"כ התוס' דהא דקודם שנגמר דינו ל"ה בר חיובא הוא משום דבעינן דו"ח, הרי נמצא דאחר שנחקרה עדותם הוי בר קטלא אף קודם הגמ"ד, ומש"כ התוס' דל"ה בר קטלא קודם שנגמר דינו, ל"ד הוא, וא"כ תיקשי בההיא דנמצאת כת א' זוממת הוא והן נהרגין, דכיון דתיכף שנחקרה עדותם של הכת השני' נעשה בר קטלא, נמצא דבשעת הגמ"ד כבר הי' גברא קטילא, ומ"ט אינם מתחייבין, ועיי"ש שהוכיח מזה בדעת התוס' דכל דבשעת העדות ל"ה מחויב מיתה, אף שנעשה מחויב מיתה קודם הגמ"ד, ה"ה חייב, - וזה מתאים עם מש"נ דלדעת התוס' בלא"ה יש ללמוד מהא דהוא והן נהרגין, דכל דבשעת עדותם ל"ה מחויב מיתה, ה"ה חייבין, דאם כל שנעשה מחויב מיתה קודם הגמ"ד ה"ה פטורין, בדין דיהיו פטורין אף אם נעשה מחויב מיתה בב"א עם הגמ"ד, וכנ"ל.

**ג**

ז] והנה בעיקר הספק בזה אם כל שנעשה מחויב מיתה אחר עדותם קודם הגמ"ד ה"ה פטורין, נראה דזה תליא בביאור עיקר דינא דאין העדים נעשין זוממין עד שיגמר הדין על פיהם, אם הוי זה תנאה בעלמא בחיובא דכאש"ז, דאינם מתחייבים קודם שנגמר הדין, או דהוא משום דחומר העבירה דעדים זוממין שהן נענשים ע"ז הוא רק כשנגמר הדין ע"פ עדותם.[[6]](#footnote-7)

וכמדומה שנחלקו בזה הראשונים, דהנה התוס' בסנהדרין דס"ה: כתבו, ז"ל, תימה למ"ל למעוטי עדים זוממין מקרבן הא אפילו בשוגג מיקטלי דל"ב התראה, וי"ל דמשכח"ל שהוזמו קודם גמ"ד דאין נהרגין עד שיגמר הדין, עכ"ל, והנה הרי הא דס"ד דיהיו עדים זוממין חייבין בקרבן, הוא משום דהם חייבין על עדותם מיתה, ואי נימא דקודם הגמ"ד אי"ז עבירה המחייבת מיתה כלל, ל"ה בעינן למעוטינהו מקרבן, ובע"כ מד' התוס' דאף קודם שנגמר הדין הויא עדותם עבירה המחייבת מיתה, ואך דאיכא תנאה בעלמא בחיובא דכאש"ז, דאינם חייבין אלא בשנגמר הדין על פיהם, וע"כ אם היו עדים זוממין חייבין קרבן, היו חייבים בכך אף קודם שנגמר הדין.[[7]](#footnote-8)

אמנם הנה בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין י"א נראה דלא כן, ז"ל, אין העדים זוממים נהרגין עד שייגמר הדין על פי עדותן שנא' נפש תחת נפש שכבר נגמר דינו של נידון והרי הוא כהרוג "וכאילו אבד נפשו" וכו', עכ"ל, ומ' בדבריו, דהא דאין חייבין אלא כשנגמר הדין, הוא משום דעיקר חיובם הוא משום דחשבינן כאילו נעשה מה שזממו, וע"כ אין חייבין אלא כשנגמר הדין על פיהם דכבר הוי כהרוג וכאילו אבד נפשו, - וכ"ה משמעות ד' הריא"ז שם הי"ג, ז"ל, חיוב עדים זוממים אינו אלא דרך קנס, שהרי לא נהרג הנידון על פיהם והן נהרגין "הואיל ונגמר דינו על פיהם", וכן כשמעידין על הממון, אע"פ שהממון ביד הבעלים וכו' הן משלמין לו "הואיל ונגמר דינו על פיהם", עכ"ל, ומ' להדיא דטעמא קאמר, דהא דהן חייבין אף שלא נהרג הנידון על פיהם ואף דעדיין הממון ביד בעלים, הוא משום דנגמר דינו על פיהם, - וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן במלחמות בסנהדרין דפ"ו: דהא דאין העדים זוממין חייבין קודם שנגמר הדין, הוא משום דלאו מידי קעבדי, עיי"ש.

ח] והנה בפירש"י ותוס' לקמן ע"ב פירשו לסוגיית הגמ' שם, דאף דילפינן מקרא דאין העדים זוממין נהרגין עד שיגמר הדין, בעינן קרא גם להא דבהעידו על חיוב מלקות אינם לוקין עד שיגמר הדין, ובהעידו על חיוב גלות אינם לוקין עד שיגמר הדין, ובהעידו על חיוב ממון אינם משלמין עד שיגמר הדין.

אך הנה הריא"ז בקונט' הראיות שם נחלק ע"ז ופירש להגמ' בע"א, והוכיח לזה מהא דלא בעי דמנין דבדיני ממונות אין חייבין עד שנגמר הדין, וכ"ה בפי' ר"ח שם, ולפי דבריהם הרי בע"כ דמהך קרא דעדים זוממין שהעידו על חיוב מיתה אין נהרגין עד שיגמר הדין, ילפינן אף לשאר עדים זוממין דאינם מתחייבין עד שיגמר הדין, ול"ב קרא לכל מיני העדויות, וצ"ב הפלוגתא בזה.

וכמדומה דהוא תלוי בהנ"ל, דאם הא דאין העדים זוממין נהרגין עד שיגמר הדין, הוי זה תנאי בעלמא בחיובם, שפיר י"ל דאף דילפינן מקרא לענין עדי מיתה דאין נהרגין עד שיגמר הדין על פיהם, אין ללמוד מזה לשאר עדים זוממין, ובעינן קרא לכל חד וחד, אך אם הא דאינם נהרגין עד שיגמר הדין, הוא משום דלא נשלמה העבירה דעדים זוממין אלא כשנגמר הדין על פיהם, מסתברא מילתא דיש ללמוד עדי מלקות ועדי גלות מעדי מיתה, דהרי עיקר העבירה המחייבת, היא שוה בעדי מיתה ובעדי מלקות וגלות, - ונמצא דהריא"ז דס"ל דמהא דאינם נהרגין עד שיגמר הדין ילפינן לשאר עדים זוממין, אזיל לטעמי' דס"ל דהא דאינם נהרגין עד שיגמר הדין הוא משום דחומר העבירה דעדים זוממין, הוא רק כשנגמר הדין על פיהם, וכמש"נ.

ט] ונראה דבזה הוא דתלי דין עדים שהעידו לחייב מיתה ונעשה הנידון מחויב מיתה קודם הגמ"ד, דהאמנם אי נימא דעיקר העבירה המחייבת היא רק כשנגמר הדין על פיהם, דחשיב כמו שאיבדו את נפשו, הרי ודאי דכל שנעשה מחויב מיתה קודם הגמ"ד, אינם חייבים, דבשעה שאיבדו את נפשו כבר הוי גברא קטילא, אך אי נימא דעיקר העבירה המחייבת היא העדות עצמה, ותנאה בעלמא הוא דאינם חייבין אלא כשנגמר הדין על פיהם, שפיר י"ל דאף אם בשעת הגמ"ד כבר נעשה מחויב מיתה, ה"ה חייבין.

י] והנה לעיל סק"ה נת' דלדעת רש"י ותוס' מוכח דלא מיפטרי הזוממין אלא בשהי' בר קטלא בשעת עדותם, ולדעת הר"ח והריא"ז אין מקור לזה וי"ל דאף אם נעשה גברא קטילא אחר עדותם קודם הגמ"ד, ה"ה פטורין.

ולפמש"נ נמצא דאזלי לטעמייהו, דרש"י ותוס' לטעמייהו דס"ל דהא דאינם חייבין עד שיגמר הדין על פיהם, הוי זה תנאה בעלמא בחיובא דכאש"ז, ע"כ ס"ל דאף אם נעשה מחויב מיתה קודם הגמ"ד, מ"מ כל דבשעת עדותם ל"ה מחויב מיתה, ה"ה חייבין, אך הר"ח והריא"ז לטעמייהו דס"ל דהא דאינם חייבין עד שיגמר הדין על פיהם, הוא משום דלא נשלמה העבירה דעדים זוממין אלא בשנגמר הדין על פיהם, ע"כ ס"ל דכל שנעשה גברא קטילא קודם הגמ"ד, ה"ה פטורין, אך לעיל שם בהערה נת' דל' הריא"ז מ' דכל דבשעת עדותם ל"ה גברא קטילא, ה"ה חייבין, אף שנעשה גברא קטילא קודם הגמ"ד, וצ"ע.

**ד**

יא] והנה התוס' בסנהדרין דפ"א. הק' במש"א התם דמי שנגמר דינו למיתה קלה ואח"כ העידו עליו שנתחייב מיתה בחמורה, נידון בחמורה, דאמאי נידון בחמורה, הרי הו"ל עשאאי"ל דאי מיתזמי סהדי בתראי לא מיקטלי כיון דבלאו סהדותייהו גברא בר קטלא הוא כמש"א בסוגיין, וכתבו בתי' בתרא, ז"ל, ועוד י"ל כיון דאי מיתזמי קמאי או מיתכחשי מהני סהדותייהו דבתראי עשאאי"ל קרינן בי', עכ"ל.

וצ"ע דהניחא אי מיתזמי קמאי ניחא דמיחייבי בתראי, דנתברר דלא הי' גברא בר קטלא, אך אם מיתכחשי ולא נתברר כלל דל"ה בר קטלא, היאך יהרגו את העדים המוזמין מספק,[[8]](#footnote-9) וי"ל דמכוון התוס' הוא להכחשה דומיא דבא הרוג ברגליו, שנתברר בודאי דהעדים הראשונים עדי שקר הם, אך זה דחוק בסתימת דבריהם.

והנה אמנם בגבו"א בסוגיין נקט בביאור ד' התוס' דכונתם דכיון דמשכח"ל שתועיל עדותם, יש עליהן חיוב הזמה בודאי, ולפ"ז יש מקום לישב לקו' זו, אך כבר תמה הגבו"א ע"ז דא"כ תיקשי מסוגיא דהתם, ובע"כ מכוון ד' התוס' הוא כמש"כ המהרש"א שם, דרק אם מיתזמי או מתכחשי קמאי הוא דמתחייבים הראשונים, ובזה קשיא כנ"ל.

יב] ומכבר נת' בזה, דהנה יש להסתפק בגונא דנתחייב אדם מיתה ע"פ עדים ואח"כ באו אחרים והכחישום, ואח"כ בא אחר והרגו, אם הוא פטור, משום דהו"ל ספק גברא קטילא, או דנימא דכל שהוכחשו העדים בטל הגמ"ד דהמיתה, וע"כ בתורת ודאי ל"ה גברא קטילא, - ואי נימא דכל שהוכחשו העדים בטל הגמ"ד דהמיתה וההורגו חייב, ניחא, דע"כ כל דמתכחשי קמאי וכבר ל"ה גברא קטילא, מיחייבי בתראי.

והנה אמנם אכתי ילה"ע בזה, דאף דנימא דכל שהוכחשה עדותם מתבטל הגמ"ד, מ"מ היאך נחייב מכח זה את העדים שהעידו תחילה בעוד שהי' עליו תורת גברא קטילא, והרי לא נתברר לנו למפרע דלא הי' גברא קטילא, - וי"ל אי נימא דהזורק חץ על גברא קטילא, וכשפגע בו והרגו כבר ל"ה גברא קטילא, דלא פטרינן לי', משום דבשעה שהרג כבר אינו גברא קטילא, וה"נ אם העידו עדים זוממין על גברא קטילא, ובשעת גמ"ד ל"ה גברא קטילא, י"ל דיתחייבו, ולפ"ז י"ל דאף אם אחר הגמ"ד בטל מיני' תורת גברא קטילא, ג"כ יש לנו לחייבם, דאין חיובם רק על שעת הגמ"ד, אלא כ"ז דהגמ"ד קיים הוי זה טעם לחייבם.[[9]](#footnote-10)

יג] אך כעת נראה דא"צ לזה, ואף אי נימא דכשהוכחשו העדים לא בטל הגמ"ד בודאי והוי ספק גברא קטילא, מ"מ שפיר יש לחייב את המזימים, ונתעוררתי לזה מכ' הגרא"א, דהנה הרי בד' התוס' שם מבו' דדעתם דהא דפטרינן להזוממין בשהעידו על מי שכבר נגמר דינו למיתה, אי"ז משום דהוי גברא קטילא וההורגו פטור, אלא משום דאין עדותם מועלת, וכמש"כ דאי מיתזמי קמאי או מיתכחשי "מהני סהדותייהו דבתראי", והרי דפטורם הוא משום דאין עדותם מועלת, וכן מ' גם ממש"כ דהא דלא מיקטלי הוא משום "דבלאו סהדותייהו" גברא בר קטלא, - ולפ"ז הרי דכל שהוכחשו הראשונים ואין הורגין מכח עדותם, ונמצא דעדות האחרונים מועלת להרגו, ה"ה חייבין.

ויש להוסיף, דזה מיוסד ע"ד התוס' בסוגיין דמבו' דהא דלאו מידי עבדי, לא תליא אם הוא מחויב בחיוב זה או אינו מחויב בחיוב זה, אלא תליא אם הוא עומד להתחייב בכך בלא עדותם או אינו עומד להתחייב בכך, וע"כ שפיר י"ל דאף אם כשהוכחשו העדים אין הגמ"ד בטל, מ"מ כיון דאין מחייבין אותו מכח גמ"ד זה, ה"ה חייבין.

**ה**

יד] והנה המאירי בסנהדרין שם כתב, ז"ל, שמא תאמר ומאחר שנגמר דינו האיך מקבלין עוד עליו עדות והרי עשאאי"ל הוא שהרי יכולין לומר הואיל וכבר נגמר דינו לא באנו להרוג אלא מי שכבר נהרג, יראה מכאן שאין יכולין לומר כן הואיל ואף לאחר גמ"ד מחזירין לזכות ואי"ז [אלא] כגוסס בידי שמים, עכ"ל.

והנה מבו' בד' המאירי דאף מי שנגמר דינו למיתה לא חשיב כגברא קטילא, וע"כ כל שהעידו עליו לחייבו מיתה חמורה והוזמו ה"ה חייבין, וקשיא ע"ז ממש"א בסוגיין דכה"ג שהעידו על מי שכבר נגמר דינו למיתה, דה"ה פטורין, - ובפשוטו הי' נראה בדעתו, דהא דפטרינן הכא, אי"ז משום דהוי כהרוג, שהרי כתב דלא חשיב כהרוג, אלא הוא משום דלאו מידי עבדי, והא דהתם לא פטרינן משום דלאו מידי עבדי, י"ל דדוקא הכא שכבר הי' מחויב באותה מיתה עצמה ועל אותו מעשה עצמו, וע"כ הגם שהם העידו על גמ"ד אחר, חשיב דלאו מידי אתו למעבד, ומשא"כ התם שבאו לחייבו במיתה חמורה דאין דינו למות בה וגם באו לחייבו על עבירה אחרת, לא חשיב דלאו מידי קעבדי.

טו] אך בעיקר ד' המאירי דאף לאחר גמ"ד, כיון דמחזירין לזכות ל"ה כגוסס בידי שמים, ול"ה כהרוג, צ"ע מהא דתניא בספרי פר' מסעי, ר' יונתן אומר הרי שיצא ליהרג וקדם אחר והרגו פטור, או עד שלא נגמר דינו, ת"ל אשר הוא רשע למות עד שלא נגמר דינו חייב משנגמר דינו פטור, ע"כ, והרי להדיא דההורג מי שנגמר דינו להריגה פטור משום דהו"ל גברא קטילא.

ובפשוטו נראה בזה בדעתו, דהא דאחר שנגמר דינו אין חייבין על הריגתו, אי"ז משום דחשיב כהרוג כיון שהוא עומד למות, וכאשר כ"ה משמעות ד' הריטב"א בסוגיין וכמש"נ לעיל סק"ב בהערה, אלא הוא דין בפנ"ע דחייל בי' מכח הגמ"ד, דאין לו דם ואין חייבין על הריגתו, וכ"ה מבו' בד' הגרי"ז בספרו בהל' רוצח, עיי"ש.

ולפ"ז נראה, דע"כ אף דאין חייבין על הריגתו, מ"מ אין לפטור מכח זה את העדים זוממין, דלא מיבעיא למש"כ הרמ"ה בסנהדרין דע"ח. דהא דזוממי טריפה פטורין הוא משום דא"א לקיים בהן תורת הזמה, משום דלא אפשר לאשתלומי שלם בדמי טריפה, וכ"כ הריטב"א לעיל ד"ב. בטעמא קמא, דכ"ז הוא בזוממי טריפה דחשיב כהרוג, וע"כ א"א להרוג את העדים דהו"ל טפי מכאש"ז, אך בזוממי מי שנגמר דינו למיתה דלא חשיב כהרוג, והמיתה שזממו להרגו בה הוי מיתה גמורה, הרי דהגם דאין חייבין על הריגתו, מ"מ הזוממין חייבין, שהרי אף בזוממי טריפה לא פטרינן להו מכח הא דאין חייבין על הריגתו, אלא מכח דאין מיתתו מיתה גמורה, וא"א להשתלם שלם בדמי טריפה, - אלא אף למש"כ בחי' הרמב"ן לעיל ד"ב. דהא דזוממי טריפה פטורין הוא משום דגברא קטילא בעו למיקטל ולאו מידי בעו למעבד, וכ"כ הריטב"א שם בטעמא בתרא, וכ"ה מבו' בד' התוס' בכתובות דל"ג., עיי"ש, ג"כ נראה דכ"ז הוא בטריפה דחשיב כהרוג, אך במי שנגמר דינו למיתה דלא חשיב כהרוג, והא דההורגו פטור הוא מגזה"כ דאין לו דם, אין לפטור את הזוממין.

אך הנה למש"כ הרמב"ם בפ"כ מעדות ה"ז דהא דזוממי טריפה אינם נהרגין, הוא משום שאפי' הרגוהו בידיהן אין נהרגין לפי שהוא טריפה, הרי לכאו' בדין דכיון דמי שנגמר דינו למיתה ההורגו פטור, אף הזוממין שהעידו עליו להורגו יהיו פטורין, ויש לדחות, דדוקא אם ההורגו פטור משום דהו"ל כהרוג ולא חשיב זה כהריגה, הוא דאף הזוממין פטורין, אך אם ההורגו פטור מגזה"כ דאין לו דם, אי"ז טעם לפטור את הזוממין, וצ"ע.

**ו**

טז] אמנם הנה מצאתי בזה דברים חדשים בד' ר"ת בשו"ת ספה"י סימן פ"ז, עיי"ש שהביא ד' השואל, ז"ל, דקשיא לי' ואימא ה"נ דיוצא ליהרג הוה כטריפה שהרג, ול"ה לידון בחמורה אחר שנגמר דינו לקלה וכו', וההוא דבאו ב' בחד בשבא ונגמר דינו דמכות וכו' תליא טעמא משום טעמא דטרפה דהו"ל עשאאי"ל, עכ"ל.

והשיב ר"ת, ז"ל, יוצא ליהרג ל"ה כטריפה, דטריפה מיחתכי סימני' והאי לא מיחתכי סימני', ואפי' רבנן דפליגי בגוסס בידי אדם וכו' ודמי לי' לטריפה, בגמר דינו מודו דדמי לגוסס בידי שמים דהא לא איתעביד בי' מעשה וכו', והא דאמרינן במכות וכו' עד דבשעתא דקא מסהדי גברא בר קטלא הוא, ואילו היו ממיתין אותו בכל מיתה שהם יכולין להמיתו [שלא] ע"י בי"ד מצוה עבדי, אבל לא מן המובחר, א"נ טעו ומה בכך, תדע דקאמר ה"נ גבי ממונא דבעידנא דקא מסהדי בר תשלומין הוא וכו', אלא זה גורם לפרוע החוב בכל ענין ותבא עליו ברכה, אלא אינו מן המובחר משום מדבר שקר תרחק, א"נ טעו וכו', ודוק לישני גבי טריפה קמפרש דהוי לה עדות שאי אתה יכול להזימה וגבי אחר קמפרש גברא קטילא הוא, פי' והפקר הוא כיון שהוא בר קטילא, וההוא דבאו ב' ואמרו לו בחד בשבא וכו' גברא בר קטלא גברא בר תשלומין ואינו אומר גברא קטילא, ובהנחנקין לא אמר גברא בר קטלא הוא אלא גברא קטילא הוא דהוי הפקר וכו', עכ"ל.

והנה מבו' להדיא דפליגי החכם השואל ור"ת בטעם הא דפטרינן הכא בזוממין שהעידו על מי שנגמר דינו למיתה, דהחכם השואל ס"ל דהוא משום דהו"ל כזוממי טריפה דפטורין, ור"ת נחלק ע"ז וס"ל דמי שנגמר דינו למיתה לא חשיב כלל כהרוג ול"ד לטריפה,[[10]](#footnote-11) אלא הא דפטרינן לי' הוא משום דכבר הוא חייב מיתה, וההורגו בכל מיתה שהיא פטור כיון דמתקיים בזה דין מיתתו, וע"כ ה"נ העדים המעידין עליו ובאו להמיתו מכח עדותם, כיון שהי' מתקיים בזה דין מיתתו, ה"ה פטורין, ומדמי לה ר"ת להא דלענין ממון פטרינן בדהוי בר תשלומין, אשר הוא משום דהן גורמים לפרוע החוב בכל ענין ותבא עליהן ברכה, וה"נ לענין מיתה דכוותה, ודקדק ר"ת כן, ממש"א הכא דהא דפטורין הוא משום דגברא "בר קטלא" ובר תשלומין, ולא אמרו דהוא משום דגברא קטילא הוא, כאשר כן אמרינן בר"פ הנחנקין להס"ד דמה"ט פטורין על חבלתו.

יז] והנה לא נתפרש להדיא בד' ר"ת דהיאך נתישב לפ"ז דינא דסנהדרין דמי שנגמר דינו למיתה קלה והעידו עליו לחייבו בחמורה ה"ה מתחייב ע"פ עדותם ולא חשבינן לה כעשאאי"ל.

ונראה דהישוב לזה נלמד מתוך דבריו, שפירש דטעם הא דהזוממין פטורין, הוא משום דאילו היו ממיתין אותו בכל מיתה שהם יכולין להמיתו [שלא] ע"י בי"ד מצוה עבדי, ולפ"ז פשוט דכ"ז הוא ברוצח,[[11]](#footnote-12) דדינא הוא דאם א"א להמיתו במיתה הכתובה בו ממיתין אותו בכל מיתה שהיא וביד כל אדם, אך בשאר חייבי מיתות דאין ממיתין אותן אלא ע"י העדים, ואין מתקיים דין מיתתו ע"י שאר בנ"א, ועי' מנ"ח מ' רצ"ה שנסתפק דאם הרגוהו שאר בנ"א נהרגין עליו, ע"כ כל שהעידו עליו הזוממין לחייבו מיתה אחרת, דאילו הי' נהרג במיתה זו בידיהם ע"פ עדותם, ל"ה מתקיים בזה דין מיתתו, ע"כ ה"ה חייבין, וז"ב.[[12]](#footnote-13)

יח] והנה בד' ר"ת בתשו' שם נראה להדיא דההורג מי שנגמר דינו למיתה חייב, וע"כ כתב שם דלפי דבריו א"צ לחלק בין חבלה למיתה, וצ"ע מהא דתניא בספרי שהבאנו לעיל סקט"ו דלאחר שנגמר דינו ההורגו פטור, וק' כן גם על המנ"ח שנסתפק בשאר חייבי מיתות דאם הרגום שאר בנ"א נהרגין.

ונראה ברור בזה בדעת ר"ת, דכל הא דתניא בספרי דההורגו לאחר שנגמר דינו פטור, הוא רק ברוצח, דאיירי התם בקרא דרוצח, דבזה באמת ההורגו לאחר שנגמר דינו פטור, ואי"ז משום דהו"ל כגברא קטילא, אלא הוא משום דנתקיים בזה דין מיתתו, וכמש"כ ר"ת דאם היו ממיתין אותו בכל מיתה שהן יכולין להמיתו שלא ע"י בי"ד מצוה עבדי, ומשא"כ בשאר חייבי מיתות דכל שהרגו אחר אין מתקיים בזה דין מיתתו, ה"ה חייב מיתה, וי"ל כן בדעת הרמב"ם, שלא הביא לדינא דהספרי דההורג מי שנגמר דינו למיתה, פטור, וז"ב בעזה"י.

ולפ"ז מתישבים גם ד' המאירי שהבאנו לעיל ענף ה' שכתב דיוצא ליהרג ל"ה אלא כגוסס בידי שמים, וע"כ הזוממין שהעידו עליו חייבין, אשר צ"ע מסוגיין דכל שהעידו על מי שנגמר דינו למיתה ה"ה פטורין, וצ"ע מהא דתניא בספרי דההורג מי שנגמר דינו למיתה פטור, ולפמש"נ מד' ר"ת ניחא, דדינא דסוגיין ודינא דהספרי הוא רק ברוצח, דממיתין אותו בכל מיתה וע"י כל אדם, וע"כ כל שהעידו עליו למיתה אינם חייבין, כיון שאם היו ממיתין אותו ע"פ עדותם, הי' מתקיים בזה דין מיתתו, וע"כ נמי ההורגו לאחר שנגמר דינו פטור, משום דמתקיים בזה דין מיתתו.

**ז**

יט] והנה נת' לעיל דדעת הר"ח והריא"ז דהא דפטרינן הכא בשהעידו על מי שנגמר דינו למיתה הוא משום דה"ה כהרוג, וצ"ע דמ"ט הוצרכו לטעם זה, ומ"ט לא פטרינן להו משום דלאו מידי קעבדי, דומיא דהא דפטרינן בשהעידו על מי שנתחייב ממון.

ונראה די"ל בזה לפמש"נ מד' ר"ת, דכל הא דפטרינן בשהעידו על מי שנתחייב ממון, הוא רק משום דכשיפרע את הממון מכח עדותם דינא קעבדי, ואי"ז כלל הוצאת ממון שלא כדין, ולפ"ז י"ל בדעתם דבהעידו על מי שנתחייב מיתה אי"ז כן, דהגם דרוצח ממיתין אותו ביד כל אדם ומתקיים בזה דין מיתתו, י"ל דמ"מ כ"ז הוא כשהן ממיתין אותו ע"פ בי"ד, אך כל שממיתין אותו שלא ע"פ בי"ד, אין מתקיים בזה דין מיתתו,[[13]](#footnote-14) וע"כ אין לפטור בזה משום דלאו מידי קעבדי, וכל הא דפטרינן בזה הוא משום דהו"ל כהרוג.

כ] ויש להוסיף בזה, דהנה בעיקר ד' ר"ת דכל הא דלאו מידי קעבדי, הוא רק משום דכשיהרגוהו מכח עדותם יתקיים בזה דין מיתתו, הנה הרי בד' התוס' בסנהדרין מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דאף בשאר חייבי מיתות אם נגמר דינם למיתה והעידו עליהן והוזמו ה"ה פטורין ואף דאם היו הורגין אותם ע"פ עדותם ל"ה מתקיים בזה דין מיתתם, ולא ס"ל כד' ר"ת דאם העידו על שאר חייבי מיתות שנגמר דינם והוזמו ה"ה חייבין, משום דאם היו הורגין אותם על פיהם ל"ה מתקיים בזה דין מיתתם, - ומבו' לפ"ז בדעתם, דהא דלאו מידי קעבדי, אי"ז משום דיתקיים בזה דין מיתתו, אלא דכיון דבלא"ה הי' עומד למות, ע"כ אף שהרגוהו במיתה אחרת דאין מתקיים בזה דין מיתתו, לאו מידי עבדי.

ואמנם תיקשי דמהיכן למדו התוס' לכך, הרי הא דפטרינן בסוגיין בהעידו על מי שנגמר דינו איירי ברוצח, וברוצח הרי אם היו ממיתין אותו ע"פ עדותם הי' מתקיים בזה דין מיתתו, וכמש"כ ר"ת, ומהיכ"ת נימא דאף בשאר חייבי מיתות דאם היו הורגין אותו ע"פ עדותם ל"ה מתקיים דין מיתתו, ג"כ הן פטורין.

ונראה ללמוד מזה בדעת התוס', דס"ל כמש"נ בד' הר"ח והריא"ז דאף ברוצח דדינא הוא דממיתין אותו ביד כל אדם ומתקיים בזה דין מיתתו, כ"ז הוא כשהן ממיתין אותו ע"פ בי"ד, אך כל שממיתין אותו שלא ע"פ בי"ד, אין מתקיים בזה דין מיתתו, ובע"כ דהא דפטרינן להזוממין שהעידו עליו לחייבו מיתה, אי"ז משום שאם היו הורגין אותו על פיהן הי' מתקיים בזה דין מיתתו, אלא הוא משום דבלא"ה הי' עומד למות ולאו מידי עבדי, וע"כ ה"נ יש לפטור בשהעידו על שאר חייבי מיתות שנגמר דינם, וז"ב.

כא] ושוב נתבוננתי, דיש ללמוד כן גם מד' רש"י ותוס' בסוגיין, דהנה לפ"ד ר"ת דהא דפטרינן במעידין על גברא בר קטלא, הוא משום דאם הי' נהרג ע"פ עדותם הי' מתקיים בזה דין מיתתו, הרי פשיטא דכ"ז הוא כשהעידו על מי שכבר נגמר דינו ונתחייב מיתה, דאם הי' נהרג ע"פ עדותם הי' מתקיים בזה דין המיתה שנתחייב בה, אך כל שהעידו על מי שעדיין לא נגמר דינו ועדיין לא נתחייב מיתה, הרי דאף אם הוא עומד שיגמר דינו, מ"מ כיון דאם הי' נהרג ע"פ עדותם ל"ה מתקיים בזה דין מיתתו, ל"ה לנו לפטרם, ובד' רש"י ותוס' הרי מבו' דכל הא דכשהעידו עליו קודם שנגמר דינו ה"ה חייבין, הוא רק משום דאי מודה מיפטר, או משום דאי"ז עומד שיתחייב מיתה בבי"ד, - ובע"כ מדבריהם, דאף דאם הי' נהרג ע"פ עדותם ל"ה מתקיים בזה דין מיתתו, מ"מ כל שהוא עומד ליהרג, אינם חייבין מיתה על מה שזממו להרגו, כיון דבלא"ה הי' נהרג, ולאו מידי קעבדי.[[14]](#footnote-15)

כב] ושו"ר דאין ללמוד מכ"ז דאם הי' נהרג ע"פ עדותם ל"ה מתקיים בזה דין מיתתו, וע"כ למדו מזה דאף בגונא שלא הי' מתקיים בזה דין מיתתו, מ"מ כיון שהוא עומד למות, ה"ה פטורין, דלעולם י"ל דאם הי' נהרג ע"פ עדותם הי' מתקיים בזה דין מיתתו, ואפ"ה ס"ל דזה אינו טעם כלל לפטרם, ובע"כ דפטורם הוא משום דהוא עומד למות ולאו מידי קעבדי.

והטעם בזה, דהנה הרי בד' התוס' בסוגיין מבו' דאף בעדי ממון, כל הא דמיפטרי בכה"ג שכבר הי' חייב, הוא רק משום דל"ב דו"ח וכו', וצ"ע דמה הוצרכנו לזה, הרי אף בלא"ה לאו מידי עבדי, כיון שכבר הי' חייב לשלם לו, ואם הי' משלם מכח עדותם הי' מתקיים בזה חיובו, וכמש"כ כן ר"ת בספה"י שם.

ובע"כ מד' התוס', דאף אם כשהי' משלם על פיהם הי' מתקיים בזה חיובו, ולא הפסידוהו כלום, מ"מ כיון שחייבוהו בחיוב בי"ד, והוא ל"ה עומד להתחייב בחיוב בי"ד, סגי בזה לחייבם, ונתחדש בזה, דאף דמדיני מזיק דעלמא אין לחייב בכה"ג, דאי"ז נזק והפסד כלל, מ"מ בעדים זוממין נתחדש דה"ה חייבין על מה שחייבוהו חיוב בי"ד בדבר דאינו מחויב בבי"ד, וצ"ע, וע"כ כל הא דהן פטורין, הוא רק משום דהוא הי' עומד להתחייב בבי"ד ולאו מידי עבדי.

ולפ"ז הרי נמצא, דאף אי נימא דמי שנתחייב מיתה בבי"ד והומת אח"כ שלא ע"פ בי"ד, מתקיים בזה דין מיתתו, מ"מ הא דפטרינן להעדים בכה"ג שבאו עדים אחרים שכבר נגמר דינו תחילה, אי"ז מכח ה"ט, דזה אינו טעם כלל לפטרו, וע"כ שפיר למדו התוס' מזה, דכל דהוא עומד למות, אין העדים זוממין חייבין, דלאו מידי קעבדי, וז"ב.

**ח**

כג] נת' בדברינו בדעת רש"י ותוס' ודעימייהו, דהא דפטרינן בהעידו על מי שנגמר דינו, אי"ז חד דינא עם הא דפטרינן בזוממי טריפה, דהא דפטרינן בזוממי טריפה, הוא משום דהו"ל כהרוג ולאו מידי בעו למעבד, אך הא דפטרינן בהעידו על מי שנגמר דינו, הוא משום דבלא"ה הוא עומד למות, ולא מידי קעבדי.

אמנם הנה אחר העיון נראה דיש לדון בזה, דהנה בחי' הרמב"ן לעיל ד"ב. כתב בדין זוממי טריפה, ז"ל, דכיון דגברא קטילא בעו למקטל אין עדותן כלום ומילקא נמי לא לקו דהא לא בעו למעבד ולא מידי, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א שם בדרך בתרא, וכ"כ התוס' בכתובות דל"ג., עיי"ש.

ובפשוטו הדברים מחוסרים ביאור, דאף דהוי גברא קטילא, וכל שזממו להרגו לא חשיב זה כהריגה, מ"מ מי גרע זה מהיכא דזממו לחייב את הטריפה מלקות, דודאי הן חייבין בכאש"ז ולא אמרינן דלאו מידי בעו למעבד, וכל שזממו להרגו לא גרע מהיכא דזממו להלקותו.[[15]](#footnote-16)

כד] ונראה ללמוד מד' הרמב"ן ודעימי', דהא דזוממי טריפה פטורין, אי"ז משום דהריגת טריפה לא חשיבא כהריגה, אלא הוא משום דחשיב דלאו מידי קעבדי, כיון דבלא"ה הי' עומד למות, - ואשר ע"כ ה"ה פטורין אף ממלקות, ול"ד להיכא שזממו עליו להלקותו, דכשזממו עליו להלקותו, כיון שאינו עומד ללקות, ה"ה חייבין בכאש"ז, אך כשזממו עליו להמיתו, כיון דבלא"ה הוא עומד למות, לאו מידי קעבדי, ואף דיש לו צער בהריגתו וכו', מ"מ אין חייבין ע"ז, דהזממה היא מה שחייבוהו מיתה, וע"ז אין לחייבם, כיון דבלא"ה הוא עומד למות.

ונמצא לפ"ז לדעת הרמב"ן ודעימי', דבאמת הא דפטרינן בהעידו על מי שנגמר דינו למיתה, והא דפטרינן בזוממי טריפה חד דינא הוא, דבתרוייהו הוי הפטור משום דבלא"ה הוא עומד למות ולאו מידי עבדי, - ולפ"ז לא תיקשי דמ"ט הוצרכנו לפטור במעידין על מי שנגמר דינו למיתה משום דלאו מידי עבדי, תיפו"ל משום דהוי כהרוג ודומיא דזוממי טריפה, (ובפשוטו צ"ל בזה כמש"נ לעיל סקט"ו בדעת המאירי, עיי"ש), דלהנ"ל הרי לדעת הרמב"ן ודעימי' באמת גם הא דפטרינן בזוממי טריפה, אי"ז משום דהוי כהרוג, אלא הוא משום דלאו מידי עבדי.

1. והנה בד' הריא"ז שם מבו' להדיא, דהא דכשהעידו בחיוב קנס על מי שעדיין לא נגמר דינו ה"ה חייבין, הוא משום דחיוב קנס לא חייל אלא ע"י גמ"ד, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בב"ק דע"ד. ובתוס' הרשב"א כתובות דמ"א., וזה שלא כד' התוס' והריטב"א בסוגיין שפירשו דהוא משום דאינו עומד להתחייב בכך בבי"ד, - ונראה דהריא"ז לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דבהעידו על מי שנגמר דינו למיתה ה"ה פטורין, הוא משום דהו"ל כהרוג, והך דינא דהו"ל כהרוג, הרי לא תליא במה שהוא עומד להתחייב בבי"ד, אלא תליא במה שנגמר דינו למיתה, דעי"ז הוא נעשה כהרוג, וע"כ כ"ה דמש"א לענין חיוב מיתה דנגמר דינו, הוא משום דע"י הגמ"ד חייל עליו תורת גברא קטילא, ה"נ מש"א לענין חיוב קנס דנגמר דינו, הוא משום דע"י הגמ"ד חייל עליו חיוב הקנס. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם התוס' כתבו עוד, ז"ל, ועוד שאסור להורגו עד שיגמר דינו וכשנגמר דינו כבר ודאי בר חיובא הוא הואיל וכבר באו עדים ונתקבל עדותן וההורגו פטור, עכ"ל, והרי שהזכירו גם להא דקודם גמ"ד אסור להרגו, ואחר גמ"ד ההורגו פטור, אך כפי הנראה דהוא טעם בפנ"ע, וכ"ה להדיא בתור"פ, - ויש להסתפק אם לטעם זה הוי מכוון הגמ' כד' הריא"ז, דכיון דההורגו פטור דהו"ל גברא קטילא, ה"נ הזוממין פטורין, ודומיא דזוממי טריפה דפטורין, או דמכוון דבריהם הוא בתורת ראי', דמזה חזינן דקודם שנגמר דינו אכתי לא חייל עלי' חיוב מיתה, דמה"ט הוא דההורגו חייב.

   ובד' הריטב"א שהזכיר גם להא דקודם שנגמר דינו ההורגו חייב, נראה מדבריו דהוי זה בתורת ראי', דמהא דקודם גמ"ד ההורגו חייב, חזינן דקודם גמ"ד חשבינן דאין חיוב מיתתו ברור ולא חזינן לי' כעומד ליהרג, דס"ל דהא דאחר שנגמר דינו ההורגו פטור, אי"ז משום דע"י הגמ"ד חייל בו דין דאין לו דם, אלא הוא משום שהוא עומד ליהרג, וע"כ כל הא דקודם גמ"ד ההורגו חייב הוא משום דעדיין אין חיוב מיתתו ברור ולא חשבינן לי' כעומד ליהרג, ועמש"נ בזה להלן סקט"ו, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובדינא דזוממי טריפה פטורין, נקט האו"ש בפ"כ מעדות ה"ח בפשיטות דכל שנעשה טריפה קודם הגמ"ד, ה"ה פטורין, דכיון דאינם חייבין עד שיגמר דינו, ואם היו הורגין אותו בשעה זו הי' ההורג פטור, כ"ש דהעדים שנגמר דיו על פיהן פטורין, עיי"ש, ולכאו' לדעתו ה"נ הכא כל שנעשה מחויב מיתה קודם הגמ"ד ה"ה פטורין, ואף אם הפטור הכא אי"ז משום דהוי גברא קטילא, אלא משום דלאו מידי קעבדי, לכאו' לענין נידון זה אין לחלק ביניהם.

   ובשיעורי הגר"ש בהערה ת"ע כתוב להוכיח כד' האו"ש ממש"כ התוס' בחולין די"א: דאף לאחר גמ"ד אם הי' מן הדין לעכב ההריגה בפועל י"ב חדש ובינתים נעשה הבע"ד טריפה, ל"ה העדים מתחייבין בהזמה, - אך אין מזה ראי' כלל, דהתם כיון דדינא הוא דאין הורגין אותו עד י"ב חדש, הרי דכל שנעשה טריפה קודם י"ב חדש, נמצא שלא זממו כלל בעדותם להרוג את השלם וע"כ הן פטורין, אך כל שנעשה טריפה קודם הגמ"ד, כיון שהי' ראוי לגמור את דינו קודם לכן, דעדיין הי' שלם, הרי שפיר חשיב דזממו להרוג את השלם, וע"כ שפיר י"ל דה"ה חייבין. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך הנה התוס' בחולין די"א: כתבו דאם הי' הדין במעידין לחייב מיתה, דאין הורגין את הנידון עד י"ב חדש, ונעשה טריפה קודם י"ב חדש, והוזמו העדים, אינם חייבין, כיון דלא באו אלא להרוג את הטריפה, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' ה"נ אם נעשה גברא קטילא בב"א עם הגמ"ד, הי' לנו לפטרם, כיון דגם בלא ההזמה ל"ה נהרג ע"פ עדותם, אלא אחר הגמ"ד דכבר הוי גברא קטילא, ויש לחלק. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם הנה בפסקי ריא"ז בפירקין ה"א דין ז' כתב, ז"ל, העידו הזוממין שכבר נגמר דינו להריגה, אע"פ שמעידין המזימין שלא נגמ"ד עד ב' בשבת והזוממין היו מעידין שנגמ"ד בא' בשבת והוזמו, אינן נהרגין, שהרי בשעה שמגידין עדותן לבית דין כבר נגמר דינו, שהן מעידין אחר כמה ימים מה שראו בא' בשבת, והואיל ונגמר דינו כבר בשעת הגדתן, הרי אלה כמי שמעידין על אדם הרוג, עכ"ל, ומ' מדבריו דרק אם בשעת הגדת עדותם נגמר דינו ה"ה פטורין, אך כל שנגמר דינו אחר הגדת עדותם, ה"ה חייבין, וע"כ גם הוצרך לפרש שהן מעידין אחר כמה כמה ימים מה שראו בא' בשבת, - אך יש לדחות, דכיון דאיירי בשהעידו שכבר נגמר דינו להריגה, ע"כ א"צ גמ"ד חדש בבי"ד זה להרגו, אלא כל שנחקרה עדותם בבי"ד זה, הו"ל כגמ"ד, וע"כ הוצרך לפרש דהן מעידין אחר כמה ימים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והעירוני לדון נפ"מ לדינא בזה, בגונא שנתחייבו העדים מיתה אחרת בשעת הגמ"ד, אם ה"ה פטורין מתשלומי הזמה משום קלב"מ, דאי נימא דהא דבעינן גמ"ד אי"ז אלא תנאה בעלמא בחיובא דכאש"ז, לכאו' ל"ש בזה פטורא דקלב"מ, אך אי נימא דעבירת הזממה נשלמת בשעת הגמ"ד, שפיר שייך בזה פטורא דקלב"מ, וצ"ע בזה לדינא.

   עוד העירוני להוכיח בזה, ממש"כ היש"ש בפ' מרובה סימן כ"ז, דכל הא דליכא הזמה כשמודה לדבריהם, הוא רק כשהודה קודם שהעידו, דליכא למימר כאש"ז לעשות, דהוא עצמו הודה כדבריהם שבפניהם גנב וטבח א"כ כמאן דליכא עדות דמי, אך אם הודה אחר שהעידו, ה"ה חייבין, עיי"ש, ואי נימא דעיקר המחייב הוא רק כשנגמר הדין על פיהם, הי' בדין דכל שהודה הנידון קודם שנגמר הדין, לא יהיו חייבין, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם הי' מקום לומר, דכ"ה דגם עדי ב"ג אינם לוקין עד שיגמר הדין, והרי דתנאה דגמ"ד הוא גם בשאר עונשים, ה"נ לא יתחייבו קרבן קודם גמ"ד, אך נ' בפשיטות, שהרי באמת הא דאינם לוקין עד שיגמר הדין, ילפינן לה לקמן מקרא, ולענין קרבן דליכא קרא להכי, שפיר הי' לנו לחייבם אף קודם גמ"ד. [↑](#footnote-ref-8)
8. עוד קשיא בזה, דהיאך מחייבינן להו, והרי היו שוגגין, שלא ידעו שיוזמו או יוכחשו הראשונים, והעירוני די"ל דאיירי בשלא ידעו כלל שנגמר דינו, והיו מזידין גמורים, - ובכ' הגר"ח הוכיח מזה כדעת הרמב"ם דעדים זוממין חייבין אף בשוגג, אם אך נתכוונו לעדות זו, והכא חשיב שנתכוונו לעדות זו, דאף דהיו סבורים דגברא קטילא הוא, אך הרי נתכונו להמיתו, ואך דהיו סבורים דאין חייבין ע"ז משום הזמה, ובאמת דכ"ה מפורש בד' התוס' שם דס"ה: דעדים זוממין חייבין אף בשוגג, עיי"ש, ומש"כ התוס' שם ד"ט: דהא דלאסרה על בעלה באנו היינו דלא ידעו שיתחייב הנידון ע"ז, אי"ז משום פטור שוגג, אלא היינו משום דאי"ז בכלל זממתם, וכמש"כ בחי' הגר"ח, ומשא"כ הכא דידעו שהוא מתחייב מיתה עפי"ז, והוי זה בכלל זממתם, לא איכפת לן במה דהיו סבורים דאין חייבין ע"ז משום הזמה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש מקום לומר, דמכוון התוס' הוא דאי מתכחשי סהדי קמאי קודם הגמ"ד שע"פ עדות בתראי, ואח"כ נגמר הדין ע"פ הבתראי והוזמו, דה"ה חייבין, וי"ל דסגי בזה לדין עשאי"ל, וכבר נחלקו בזה בגונא דבשעת העדות הי' עשאי"ל, ובשעת הגמ"ד כבר א"א להזים, ואכמ"ל, וגם לדרך קמא יש בזה חידוש, דאף דלא יתחייבו בהזמה מכח גמ"ד זה, אלא מכח הגמ"ד שיהא קיים אחר שהוזמו סהדי קמאי, סגי בכך לדין עשאי"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש בתו"ד שכתב, ז"ל, ועוד דסתמא כר' יהודה נמי בערכין יוצא ליהרג דמקדיש ומעריך לכל דבריו כחי, עכ"ל, ומ' מדבריו דהוכיח מזה דלא חשבינן לי' כטריפה וכגוסס בידי אדם, ומבו' לפ"ז דטריפה וגוסס בידי אדם אין נידונים לכל דבריהם כחי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובזה מדוקדק מה שנקטו בסוגיין להך דינא ברוצח, דבאמת הוא דין מסוים ברוצח, אך בשאר חייבי מיתות אין הדין כן, - ועי' באו"ש פי"ט מעדות שכתב טעם אחר להא דנקטו להך דינא ברוצח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך תיקשי לדעת ר"ת, מהא דמייתינן התם מקרא דוהוליד בן פריץ שופך דם וכו', והתם הרי נתחייב מיתה על רציחה, וא"כ היאך מחייבין אותו במיתה החמורה, הרי הוי עדות שאי אתה יכול להזימה, - ואולי התם מודה ר"ת לתי' התוס' דאיירי בשעבר בפני בי"ד, דקרא לא אתי אלא ללמדינו לעיקר הדין דדנים אותו בחמורה, וסגי במה דאיכא גוונא דמשכח"ל להך דינא, ולא קשיא לי' אלא ממתניתין, דבסתימת הדברים לא משמע דאיירי דוקא בכה"ג, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש לסייע לזה, מהא דתניא בספרי דאחר שנגמר דינו ההורגו פטור, ואיירי התם ברוצח, ולדעת ש"ר דפליגי ע"ד ר"ת וס"ל דכל מי שנגמר דינו למיתה ההורגו פטור, מתפרש בפשוטו דזהו גם טעמא דהספרי דההורגו פטור, וצ"ע דמאי בעינן לזה, תיפו"ל דמתקיים בהריגתו דין מיתתו, ובע"כ דכל שהורגין אותו שלא ע"פ בי"ד, אין מתקיים בזה דין מיתתו, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-14)
14. והעירני הרמ"ש מינצר, דלפ"ז י"ל, דגם הא דההורגו אחר שנגמר דינו פטור, אי"ז משום דהו"ל כהרוג, או משום דחייל בו דינא דאין לו דם, אלא הוא משום דלאו מידי עביד כיון דבלא"ה הוא עומד למות, ובזה יתפרש מש"נ לעיל סק"ג לדקדק מד' הריטב"א דהא דההורגו פטור הוא משום דהוא עומד למות, דלאו היינו דמכח זה הו"ל כהרוג, אלא היינו דכיון דהוא עומד למות, ע"כ ההורגו לאו מידי עביד, ובזה פירש לד' התוס' בסוגיין שהזכירו גם להא דקודם שנגמר דינו אסור להורגו, ואחר שנגמר דינו ההורגו פטור, ונת' בזה לעיל סק"ג בהערה, ולהנ"ל י"ל דהוי זה חד טעמא עם מש"כ בתחילת דבריהם, והיינו דקודם שנגמר דינו דעדיין אינו עומד למות, ע"כ ההורגו חייב, אך אחר שנגמר דינו דכבר הוא עומד למות, ע"כ ההורגו פטור, דלאו מידי קעביד. [↑](#footnote-ref-15)
15. ויש שפירשו בד' הרמב"ן, לפי המבו' בד' הרמב"ם בכ"ד, דבטריפה ל"ש שיחול חיוב מיתה, וכל הא דממיתין אותו הוא משום דובערת הרע מקרבך וכמש"א בסנהדרין דע"ח., וע"כ ליכא בזה לחיוב הזמה, - אך מלבד דאי"ז מתישב היטב בל' הרמב"ן, גם הנה מד' הרמב"ן לקמן די"ב. מ' דמפרש למש"א התם לטעמא דובערת הרע מקרבך בע"א, ונת' בזה במק"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)