ג (א) - בגדרי קנין כסף וקנין חליפין
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' כ"ב אייר תשע"ה

**א**

א] קידושין ד"ג., למעוטי חליפין, סד"א הואיל וגמר קיחה קיחה משדה עפרון מה שדה מקניא בחליפין אף אשה נמי מקניא בחליפין קמ"ל, ואימא הכי נמי, חליפין איתנהו בפמשו"פ ואשה בפמשו"פ לא מקניא נפשה.

ובחי' הרמב"ן שם פירש, ז"ל, ונראה דה"ק מעיקרא דחליפין בכלל קיחה הם ומדין כסף הוא שריבה אותן הכתוב, מה כסף שמחליף הקרקע בו וקונה אף בחליפין, הלכך אף בכלל קיחה שבאשה הם, ומפרקינן כיון דאשכחן חליפין בפמשו"פ לאו בתורת כסף הם קונין אפי' כשיש בהם שו"פ, אלא חידוש הוא שחידשה בהם תורה, כלומר דין אחר הוא שאינו בכלל כסף ולא שוה לו, ואשה לא אמרה בה תורה קני' אלא בכסף, הלכך אין חליפין קונין בה, עכ"ל, ועד"ז פירש הריטב"א.

אך הר"ן פירש דאף לפי האמת הוו חליפין מטעם כסף, והא דאיתנייהו בפמשו"פ הוא משום דהוו כלי ודבר המסוים, וע"כ הו"ל דבר חשוב אע"פ שאינו שו"פ, ואך דכיון דחליפין איתנייהו בפמשו"פ, א"א דקנין חליפין איתי' בכלל כי יקח, דאנ"ס דאשה בפמשו"פ אפי' בכלי שלם לא מיקניא נפשה, הלכך ודאי כשאמר הכתוב כי יקח אין קנין חליפין בכללו, שאילו כן היה אף פמשו"פ בכלל ואי אפשר, ומעתה בדמים דיבר הכתוב ולא בחליפין, עכ"ד.

וצ"ב הנידון אם חליפין מטעם כסף או אינו מטעם כסף, והרי ודאי דחליפין הוי קנין בפנ"ע ואינו קנין כסף, והרבה חילוקי דינים מצינו בין חליפין לכסף, ומאידך ודאי דחליפין כשמם דהו"ל החלפה, וכאשר כ"ה מבו' ממש"א בב"מ די"א: דהו"ל דרך מו"מ, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן קי"א, ז"ל, דאין קונין אלא בכליו של מקנה והיינו דקרינן לי' חליפין שזה כמחליף נכסיו בסודר זה של קונה, ומה שאנו קונין בסודר של אחרים, שבעל הסודר מקנה סודרו לקונה, עכ"ל, והרי דאף דהרשב"א ס"ל דחליפין אינם מטעם כסף, מ"מ פירש דקנין חליפין הוא שמחליף נכסיו בסודר זה של קונה, - וצ"ב לפ"ז ביאור הנידון אם חליפין מטעם כסף.

ב] והנה התורי"ד בסוגיין ולקמן ד"ו: וד"ח. נקט, דאף דאשה אינה נקנית בחליפין, מ"מ בדין דיועילו החליפין מדין כסף, ורק אם נתחייב לה מנה וכו' ל"מ, ונת' הטעם בזה להלן, וכ"ה גם בד' הרמ"ה שהביא הטור יו"ד סימן רס"ז, והוא בחי' מכת"י גיטין דל"ט:, דהגם דאין עבד משתחרר בחליפין אלא לקנין ממון מ"מ כל שנתן לו שלא ע"מ להחזיר, ה"ז מועיל בתורת דמים, וכ"ה ביד רמ"ה בסוגיין, עיי"ש דלגבי קידושין חשש וכתב דאי"ז אלא קידושי ספק, וכן מצינו בד' הר"ן ונמו"י ס"פ השותפין, דאם אי תפיס מיתפיס, מהני חליפין באשה דאין לך כסף גדול מזה, ובל' הר"ן שלפנינו נד' בשיבוש אין לך קנין גדול מזה, עי' בהוצ' עוז והדר, וכן מצינו בתשו' הרשב"א ח"ד סימן ר"ב, דאם הקנה לו לאחר ל' בסודר שלא ע"מ להחזיר והוא שו"פ, ה"ה קונה, עיי"ש.

והנה הרשב"א שם דימה ד"ז לדינא דשמין את הנייר, אך סתימת ד' התורי"ד והרמ"ה והר"ן משמע דל"ב בזה לדינא דשמין את הנייר, דא"כ הי' להם להביא לדינא דשמין את הנייר, ובדבריהם מ' דסברא פשוטה היא דאף דאי"ז מועיל בתורת חליפין, מ"מ אין טעם דלא יועיל זה בתורת כסף, וכ"נ להדיא מל' הר"ן דאין לך כסף גדול מזה.

והנה בד' ש"ר מצינו דפליגי ע"ז, וס"ל דאף אם תפיס מיתפיס ל"מ זה בתורת כסף, עי' בפסקי הריא"ז בסוגיין שדקדק כן מד' רש"י והסכים לזה, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ד"ו: ובד' עוד מקמאי, דלא קשיא להו, אלא דאי נימא דאי תפיס מיתפיס, מ"ט דמי מתנה ע"מ להחזיר לחליפין, אך לא קשיא להו על עיקר הא דל"מ חליפין, ורחוק לומר דס"ל כד' הרי"ד דאיירי בשנתחייב לה מנה.

ונמצא ג' דעות בדבר, דדעת הרי"ד ודעימי' דמהני מדין כסף אף בלא דינא דשמין את הנייר, ודעת הרשב"א דמהני מדינא דשמין את הנייר, ודעת רש"י ודעימי' דל"מ כלל, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.[[1]](#footnote-2)

ג] ויש להוסיף, דהנה אף להני קמאי דבדברים שאינם נקנין בחליפין ה"ז מועיל מדין כסף, מ"מ ודאי מודו דדברים שאינם נקנים בכסף אי"ז מועיל מדין חליפין, אף למ"ד דמטבע נעשה חליפין, וכבר פירשו הראשונים דכל הא דמטבע נעשה חליפין הוא רק בשפירש בתורת חליפין, או שנתנו ע"מ להחזיר, או בייחד מעות, וא"כ מ"ש חליפין דבמקום שאינם מועילין ה"ה מועילין בתורת כסף, וצ"ב טעם החילוק בזה.

**ב**

ד] והנה בדין קנין כסף, נחלקו רבוותא, דדעת הסמ"ע בסימן ק"צ סק"ב דל"מ אלא כשנותן הכסף לפירעון דמי המקח, והט"ז שם נחלק ע"ז, וס"ל דמהני אף אם נותן פרוטה לקנין, והוכיח כן דהרי קנין כסף מהני באשה, ובאשה קונה אותה דרך נתינה לחוד ולא בתורת שיווי מה שהיא שוה, עכ"ד, אך בד' הפרישה שם מבו' להדיא דגם באשה הוי הכסף בתורת שווי, עיי"ש, וזה כמש"כ האבנ"מ בסימן כ"ט סק"ב בדעתו, ושלא הגרח"ע זצ"ל שחילק בזה בין כסף בקנינים לכסף בקידושין, ועי' גם בב"ח שם שכתב דלקנין כסף מהני אף כסף שניתן לקנין, ועי' בדברינו בדין כסף סימן א' דמד' תלמיד הרשב"א (שבס' אור הגנוז) לקמן דכ"ו. מבו' להדיא כד' הב"ח והט"ז, עיי"ש.

והנה באמרי בינה קנינים סימן א' כתב דיש ללמוד כד' הסמ"ע, ממש"כ התורי"ד לקמן דכ"ז. דאם נתן לו דמי שדה אחת ואמר לו קנה כולן בדמים הללו אע"פ שזקפן עליו במלוה לא קנה וכו', ולכאו' הא יכול להקנות ב' קרקעות בפרוטה אחת, א"כ אם נתן דמי שדה אחת ואמר לו קנה כולן בדמים הללו וזקף עליו במלוה אמאי אינו קונה, ועכצ"ל כיון דנותן לו דמי שדה זו וזקף השאר במלוה הוי כסף משדה זו רק דמי קנין על שדות האחרות לכך ל"מ וכדעת הסמ"ע, ועמד ע"ז דמאידך גיסא מבו' מד' הרי"ד כד' הט"ז, והוא ממש"כ דמהני קנין כסף במתנה, וכמו שהבאנו בסימן ג' (ב) סק"ג, ועיי"ש מש"כ בזה, (ועמש"נ בסימן ג' (ב) שם ובהערה, בנידו"ז אם מהני קנין כסף במתנה, ועי' גם בחי' רמ"ש לקמן דכ"ז. שהוכיח כד' הסמ"ע מד' הראשונים לקמן דכ"ז. שכתבו לדין זה דנתינת דמי שדה אחת ל"מ לקנות את כל השדות, וכ"ה גם בקונט' קנין כסף להגרש"ש סימן א'.

ולא זכיתי לעמוד על דבריהם, דלכאו' גם אי נימא דלדעת הט"ז ל"ב לקנין כסף כלל שיתן הכסף בתורת תשלום אלא נותן הכסף לקנין בעלמא, מ"מ הרי פשוט דדוקא כסף שניתן בעד הקנין מהני לקנות בו, אך אם נתן לו כסף שהוא מחויב לו, ל"מ לקנות בו, וע"כ לכאו' פשיטא דכל שנתן הכסף לפירעון דמי שדה אחת, דל"מ למיהוי כסף קנין על שדה אחרת, שהרי הוא מחויב לו בכסף זה בדמי שדה זו, והיאך יועיל נתינתו לקנות בזה שדה אחרת, וצ"ע בזה.

ה] אמנם הנה גם בעיקר מה שנקטו דלדעת הט"ז קנין כסף הוא אף בכסף שניתן לקנין בעלמא, ואי"ז בתורת תשלום כלל, צ"ע ממש"כ הרמב"ן והרשב"א בסוגיין דכסף הוא מחליף בו הקרקע וקונה, ועוד צ"ע, מד' הראשונים לקמן בסוגיא דהאב זכאי בקידושי בתו, דמבו' להדיא דכסף הקידושין ניתן כתשלום בעד הקידושין, עי' בדבריהם, וכגון מש"כ הרמב"ן והרשב"א בכתובות דמ"ז. דמדזוכה האב בכסף קידושי' בע"כ דיכול למסרה לחופה, דאל"כ ל"ה זוכה בכסף כיון דניתן לו רק ע"מ לכנסה, ולכאו' ז"ש רק אם הוי הכסף בתורת שווי ופירעון, דאם הוי מעשה קנין בעלמא לכאו' שפיר י"ל דיזכה האב בהכסף אף אם אינו יכול למסרה לחופה, וכאשר פשוט דיזכה בהשטר לצור ע"פ צלוחיתו, וכ"נ גם מסוגיית הגמ' בב"מ דמ"ח:, עייש"ה, ומוכח כן מכ"ד בסוגיא שם, ובעיקר מהא דמדמינן התם דין עירבון אם קונה לדין מלוה על המשכון, וכ"נ גם מד' הרשב"א בב"ב דמ"ח: שכתב דאשה דמי' קצובין בפרוטה, והרי דהפרוטה הוי תשלום בעד הקידושין.

ו] וע"כ נראה וראיתי דכעי"ז נקט בס' זכרון שמואל דודאי דגם לדעת הט"ז עיקר קנין כסף הוא בכסף שניתן לתשלום על המקח, ועיקר מה שנחלק על הסמ"ע, דלדעת הסמ"ע קנין כסף הוא רק כשפורע את הדמים שהמקח מחייב, ולדעת הט"ז מהני קנין כסף אף כשאינו לפירעון הדמים שהמקח מחייב, אלא הוא נותן תשלום בפנ"ע המחייב את המוכר בעשיית המקח, ויל"פ דהו"ל תשלום על ההקנאה, והיינו דאי"ז תשלום על החפץ עצמו, אלא תשלום המחייבו לקיים את ההקנאה.

ולפ"ז מתפרש בפשוטו גם לדעת הט"ז הא דל"מ כסף שניתן כפירעון דמי שדה אחת לקנות לשדה אחרת, וא"צ למש"נ לעיל בזה, ומש"כ הראשונים דכסף הוי חליפי הקרקע, וגם ניחא אידך דוכתי שהבאנו לעיל דמבו' דהכסף הוי כתשלום על הקנין.

**ג**

ז] וכשנבא לדון בגדר חליפין, להסוברים דהוא מטעם כסף, הנה לדעת הסמ"ע נראה דזהו עיקר החילוק שבין כסף לחליפין, דכסף הוי פירעון דמי המקח, וחליפין אינם פירעון דמי המקח, אלא הוו תשלום בפנ"ע שמשלם לו לחייבו בקיום המקח, ואדרבה אם מתפרש דהוו החליפין דמי המקח, ל"מ, וזהו מה שדנו בב"מ דמ"ז. בדין חליפין ומקפיד עליהן, עיי"ש בפירש"י.[[2]](#footnote-3)

אך לדעת הט"ז דאף בקנין כסף ל"ב שיהא זה מדמי המקח, אלא אף אם משלם תשלום בפנ"ע בעד קיום המקח ה"ז מועיל לקנין, צ"ב, דאף דחליפין הם תשלום בפנ"ע ואינם מדמי המקח, הרי גם כסף מהני גם כשהוא תשלום בפנ"ע.

וצ"ל, דבכסף הוי התשלום בדמיו, ובחליפין הוי התשלום בגוף החפץ, וזהו שדנו בדין חליפין ומקפיד עליהן, דאם מקפיד על הדמים, אין התשלום בגוף החפץ אלא בדמיו, וזה ל"מ.[[3]](#footnote-4)

ח] ולדעת הסוברים דחליפין אינו מטעם כסף, נראה דהיינו, דאף דחליפין כשמן והו"ל החלפה, מ"מ לאו היינו דנתינת הסודר הויא תשלום המחייב את קיום המקח, אלא הוא קנין בפנ"ע, דכיון דהו"ל עסק א' דהחלפת חפצים, הרי דע"י שנתקיים מקצתו וזכה זה בסודר, זכה חבירו בחליפיו.

וגדולה מזו מצינו בקונט' הראיות להריא"ז ב"מ דמ"ז., ז"ל, וזה דומה ודאי לחליפי' דפרה וחמור שזה עושה רצונו של זה, וזה עושה רצונו של זה וכו', דסו"ס הכל ענין א' הוא שזה עושה רצונו של זה וזה עושה רצונו של זה, עכ"ל, ומבו' דעיקר חלות החליפין אינו כלל חלות דהחלפה, אלא עיקר הקנין הוא דכיון שהוא עושה רצונו של זה ונותן לו סודר, אף חבירו עושה לו את רצונו ומקנה לו, ואמנם שפיר קרינן לה חליפין, כיון דמכח מה שהוא נותן לחבירו את הסודר, משיב לו חבירו כגמולו ונותן לו חבירו את החפץ, אך לעולם אין הסודר מחייב כלל את החפץ, וגם אי"ז חלות דהחלפה, אלא הוא נותן לו מתנהובעד זה נותן לו חבירו מתנה.[[4]](#footnote-5)

וכ"ה מבו' גם בד' המאירי ב"מ דמ"ה:, ז"ל, והקנאת החליפין ענינה שהקונה נותן למקנה איזה דבר שיהא עליו שם כלי וכו' חליפין לאותו דבר שהוא קונה ממנו, וענינו שכשם שהוא מקנה לו ד"ז בלב שלם ובלא שום סיג כך יהא הוא מוכר לו אותו דבר בלא שום סיג והערמה, עכ"ל.

**ד**

ט] ונראה דזהו שנחלקו הראשונים בדין סודר דאי תפיס מתפיס, דדעת הרי"ד ודעימי' דה"ז מועיל בתורת כסף, ול"ב בזה לדינא דשמין את הנייר, ודעת הרשב"א דהוא רק מדין שמין את הנייר, - דהרי"ד והר"ן ס"ל דחליפין הוו מטעם כסף, וכאשר כ"ה דעת הר"ן בסוגיין דחליפין מטעם כסף, וכיון דאף חליפין הו"ל תשלום המחייב את המוכר בעשיית המקח, ע"כ אף אם אי"ז מועיל בתורת חליפין, ה"ז מועיל בתורת כסף, - וזה ניחא להרי"ד לטעמי' דמתנה נקנית בקנין כסף, והרי דאף כסף שלא ניתן לפירעון דמי המקח מהני לקנין, וע"כ ס"ל דאף בדבר שאינו נקנה בחליפין ה"ז מועיל בתורת קנין כסף.

אך הרשב"א לטעמי' דחליפין ל"ה מטעם כסף, ול"ה תשלום כלל בעד המקח, וע"כ כל הא דחליפין דאינם מועילין בתורת חליפין מועילין בתורת כסף, הוא רק מכח דינא דשמין את הנייר.

י] ומאידך נראה, דמש"כ הרשב"א דיש בזה לדינא דשמין את הנייר, הוא רק לטעמי' דחליפין אינם מטעם כסף, אך לדעת הרי"ד ודעימי' דהם מטעם כסף, ונמצא שנתן את החליפין כתשלום המחייב את הקידושין, ליכא בזה לדינא דשמין את הנייר, - דכל הא דמצינו דשמין את הנייר, הוא רק דומיא דשטר דקנין השטר הוי בהאותיות שבו, וע"כ אמרינן דדעתה נמי אנייר, ומשא"כ בחליפין דקנין החליפין הוי ג"כ בהתשלום שבו, - ורק להרשב"א לטעמי' דחליפין אינם מטעם כסף, הוא די"ל בזה לדינא דשמין את הנייר.

ובזה ניחא מש"כ התורי"ד בסוגיין דאם נתחייב לה מנה וכו' ל"מ החליפין בתורת כסף, וקשיא דמ"ש משטר שיש בו שו"פ דשמין את הנייר ומ' דהיינו אף כשנתחייב לה מנה בעד הקידושין, ובע"כ דבחליפין ליכא לדינא דשמין את הנייר, וכנ"ל.

יא] ובדעת ש"ר דפליגי וס"ל דליכא בחליפין לדינא דשמין את הנייר, נראה דס"ל דאף דחליפין אינם מטעם כסף, מ"מ ל"ד לשטר דאמרינן בי' דשמין את הנייר, דשאני חליפין דקנין חליפין הוי ע"י נתינת החפץ, וליכא דבר נוסף מלבד החפץ, ומשא"כ בשטר דקנין השטר הוי בהאותיות ולא בנייר, וכנ"ל, ועי' בשיעורי הגר"נ שעמד בזה.

**ה**

יב] ובטעם הא דלא אמרינן דאם נתן מעות לקנות בדברים שאינם נקנים בכסף, דיועיל זה בתורת חליפין, למ"ד דמטבע נעשה חליפין, נראה פשוט דהוא משום דאף אם חליפין הוו מטעם כסף והוו תשלום המחייבו בקיום המקח, הרי כל כח הקנין דחליפין הוא רק משום דאינם דמי המקח, ואין המקח מחייבם, אלא הו"ל תשלום נוסף המחייב את קיום המקח, אך תשלום דמי המקח שהוא מחויב בו, ל"מ להועיל בתורת חליפין, וע"כ כל שנותן מעות בתורת דמי המקח, ל"ש שיועילו מעות אלו מדין חליפין, דתשלום דדמי המקח אינו מועיל כלל לחליפין, וליכא למימר דיחול התשלום שלא בתורת דמי המקח, דא"כ יהא חייב ליתן לו מלבד זה גם את דמי המקח, ואין דעתו לכך.

אך לפ"ז הדין נותן, דבגונא שנותן כסף לקנין שלא מדמי המקח, והיינו למש"כ התורי"ד לקמן די"ג. דמתנה נקנית בקנין כסף, או לדעת הב"ח והט"ז דגם במקח מהני שיתן פרוטה לקנין מלבד דמי המקח, הרי דאם ל"מ מהני בתורת כסף, שפיר יועיל זה בתורת חליפין לדעת הרי"ד ודעימי', למ"ד דמטבע נעשה חליפין, ושמא י"ל דאה"נ הוי הדין כן.

ויותר נראה, דליחשב כחליפין ודאי דבעינן שיהא דעתו ע"ז, ובלא"ה אין תורת חליפין ע"ז, והרי חזינן דאף בחליפין ומקפיד עליהן נחלקו אם מהני, וכ"ש דאם נתנו בתורת דמים, דל"מ בתורת חליפין, וצ"ע עוד בזה.

1. וי"ל דטעמא דהני קמאי דל"מ זה מדין שמין את הנייר, הוא כמש"כ בקה"י סימן א', דעיקר הא דשמין את הנייר, הוא משום דדעתה נמי אניירא, וע"כ בסודר דכיון דרגילות להחזיר את הסודר ודעתה לכך, אין דעתה לקבל הסודר בתורת כסף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה מבו' גם הא דבקנין כסף מבו' בר"פ הזהב דטיבעא קני לפירא, אך פירא לא קני לטיבעא, והיינו משום דלעולם חשיב הפירא כדבר הנקנה והטיבעא כדמים, וא"א לחשוב את הטיבעא כדבר הנקנה ואת הפירא כדמים, ואף בב' מטבעות כיו"ב, נת' במק"א מד' קמאי דאין א' קונה את חבירו בקנין כסף, אך חליפין שפיר מהני אף בב' מטבעות שוות, למ"ד דמטבע נעשה ונקנה בחליפין, והיינו משום דאף אם חליפין הוו מטעם כסף, אי"ז דהסודר הוא דמי החפץ, אלא הוי תשלום בפנ"ע על החפץ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבו' לפ"ז, דאף חליפין דשוה בשוה, הוי ההחלפה בגוף החפץ ולא בדמיו, שהרי הסוגיא דחליפין ומקפיד עליהן איירי בחליפי שוה בשוה, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם, וצ"ב לפ"ז במש"כ התוס' בב"מ דמ"ו: דאם הוה כפלים בדמיו לא חשיב כחליפי שוה בשוה, אשר מזה מוכח דבחליפי שוה בשוה הוי ההחלפה גם בערך החפץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בד' הריא"ז מבו' דגם בחליפי שוה בשוה הוא כן, ולכאו' לפ"ז ל"ש כלל דין אונאה בחליפי שוה בשוה, אך הראשונים נחלקו בזה, ומבו' מדבריהם דפליגי וס"ל דחליפי שוה בשוה הוי חלות דהחלפה, - ויש שפירשו דמש"כ הראשונים דחליפין לאו מטעם כסף, הוא בחליפי סודר, אך חליפי שוה בשוה הוו מטעם כסף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)