מעודכן פרק שמנה שרצים 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 14 שמונה שרצים

שמונה שרצים – יצחק טחן

**מראי מקומות לדף ק''ח ע''א וכן לסוגית רפואה עד דף ק''ט ע''ב**

**דף ק"ח ע"א**

1. **קמשמע לן כדאמרי במערבא כל נקב שהדיו עוברת עליו אינו נקב.** יעוין במשנה ברורה סימן ל''ב ס''ק לב דהעיקר שאין הנקב נרגש בקולמוס שכותבין עליו אף על פי שנפל מעט דיו במקום ההוא ונראה נקב דק כנגד השמש כשר ורק היכא דניקב כ"כ שאין הדיו עובר עליו, פסול, כיון שהאות נראית חלוקה לשתים על ידו.
2. **ואי סלקא דעתך עור הוא, היכי מרבי ליה קרא**. יעוין בתוס', ובבאור תירוצו יעוין בשבת של מי דמבאר דטעמא דמקרבינן צמר של ראש רחלים משום דלא בעי' הפשט עור הראש, אבל אי הוה בעי' הפשט עור אה"נ דגם הצמר ממילא אזדא, ולכן הקשה ר' זירא דמאחר דבעולת העוף אי הוה עור היה צריך הפשט דומיא דעולת בהמה א''כ היה אסור להקריב בעור ובנוצתו כמו שאסרה תורה בעולת בהמה.
3. **אלא אם יבא אליהו ויאמר אי פסקא זוהמא מיניה אי לא פסקא זוהמא מיניה.** יעוין בריטב''א [וכן בפירוש הר''ח והמאירי] וז''ל, שיבא אליהו ואמר אי פסקא זוהמא מיניה. או אם עדיין מאוס לגביה משום זוהמא דמעיקרא קודם עיבוד. ומבואר דבשאר עורות מהני העיבוד לבטל את הזוהמא ורק בעיבוד דעור של דג נסתפקה הגמ' אי מהני, וכן מדייק השפת אמת מהרמב"ם ה' תפלין פ"א ה"י דבכל עורות מועיל העיבוד להוציא הזוהמא, אבל בעור הדג י"ל דלא מהני העיבוד.

**ויעוין בחידושי הר"ן (המיוחסים) דתמה על זה** וז''ל, י"מ אי פסקא זוהמא מיני' לאחר עיבודו כמו שפסק מעור בהמה שאין ריחו הראשון ניכר בו, ולא נהיר בעיני דהא קא חזינן, והנכון כשבא נחש על חוה הטיל זוהמא עלי' ועל כל בריות שבעולם ישראל שעמדו על הר סיני נפסקה זוהמא מהם ומן הבריות שהיו שם חוץ מדגים שלא היו שם ולהכי אצטריכי לאליהו להודיענו אי פסקה או לא.

1. **אלא מעתה יאכלו אמר ליה התורה אמרה לא תאכלו כל נבלה ואת אמרת יאכלו אמר ליה קאלוס.** בבאור ישובו מובא מהמהר''ל דמבאר דהך סברא דאיכא חשיבות לנבילות וטריפות הוי רק לענין כתיבת תפילין דהנושא הוא חשיבות העור שכותבין בו, אולם לגבי איסור אכילה ליכא כלל שייכות לחשיבות של המין. **ובזה יתבאר גם החילוק בין דינא דמשקה ישראל מן המותר לישראל בקדשים [יעוין תמורה כ''ט] דתליא בהיתר לאכילה,** **וממעט נבילה וטריפה**, לדינא דתורת ה' בפיך, מן המותר בפיך, דתליא במין המותר לישראל, דבס''ת הנושא הוא חשיבות, משא''כ בקרבן דנאכל למזבח בהא המותר לישראל מתיחס למציאותו כקרבן כ''נאכל'' אי נאכל גם לישראל.

**סוגית רפואה**

1. **מתניתין אין עושין הילמי בשבת אבל עושין מי מלח אבל הוא עושה את מי המלח.** יעוין בגמ' דמבארת דהחילוק הוא בין מרובים למועטין. ויעוין ברש''י דמבאר דיסוד האיסור מחמת דנראה כמעבד אוכלין וכן מבואר במאירי וז''ל, ענין איסורו מפני שנראה כמי שעושהו לתקון אוכלין הניתנין בתוכן שיתקיימו יפה והרי זה כמולח את הבשר להעמידו לצרך חול שלא יסרח ואף על פי שבפרק כלל גדול אמרו אין עיבוד באוכלים פירושו לענין חיוב כרת וחטאת הא מ"מ איסור חכמים יש בו. ויעוי''ש דמבאר את החילוק בין ביו מועטים למרובים דבמועטין אדם מרגיש בהם שאינם נעשות אלא לצורך השבת לטבול שם את פתו או ליתן לתוך התבשיל ולא ליתן שם אוכלין מרובין להתקיים שם אחר שעה עד שיהא סבור שהוא עושה כן לצורך חול.

**אולם יעוין בריטב''א דמבאר דהוי מחמת דמחיזי כעובדין דחול.** ויעוין גם בפסקי רי''ד דנקט כן, ומבאר דפלוגתת ר' יוסי ורבנן הוי ביחס של מעשיו כ''מעשה חול''. וז''ל, המרובין אסורין שלא יעשה כמעשה חול, שנראה כאילו רוצה לעשות כבשין, אבל המועטין לאכול לפי שעה מותרין, ור' יוסי היה אוסר אף המועטין אם נתן מים ומלח תחילה, מפני שהן מעשה חול.

**ובעיקר באור שיטת ר' יוסי יעוין במאירי לפי דרכו דהאיסור מחמת דנראה כמעבד,** מבאר דר' יוסי ס''ל דמאחר שאף המועטת נקראת הילמי יאמרו מ"מ הילמי מותר ואין חילוק בין רב למעט.

**ויעוין עוד במיוחס לר''ן** דמבאר בשיטת רבנן כמו רש''י והמאירי דהוי מחמת דמחזי כמעבד ובשיטת ר' יוסי מבאר, וז''ל, וטעמא דר' יוסי משום דאורחא דאינשי דזימנין דעבדי לה למורייסא ''ומיחזי כמאן דמבשל''.

**ובאמת יעוין ברמב''ם פכ''ב י' דמבאר גם את רבנן דהוי מחמת דנראה דנראה כעושה מלאכות ממלאכות התבשיל.** ויעוין גם ברבינו פרחיה וז''ל, דנראה כעושה מלאכה מלאכת התבשיל.

**ויעוין בירושלמי [מובא ברשב''א] בבאור החילוק בין הילמי למלח דכתב מה בין הילמי מה בין מלח, הילמי צריכה אומן מי מלח אין צריכה אומן** ויעוין בריטב''א דכתב דאפשר דמשום דהילמי הן מי מלח מרובים מפני כן צריכה אומן. ומשמע דאיכא איסורא בגוף המעשה ולא הוי מחמת דמחזי כמעבד ע''י שמכין לחול דלפי''ז העיקר תליא במה דהוי מרובין דבזה נראה שעושה למשך זמן. ונראה כמו הרמב''ם דהוי כ''מבשל'' ובזה בעינן שיהא ''מעשה אומן'', דבזה נראה את מלאכתו כ''מלאכת התבשיל''. ויעוין בריטב''א דמביא גם את הירושלמי וכתב דגם סוגיא דילן אזיל בהך טעמא, ונראה דהוי לשיטתו דהוי מחמת עובדין דחול ובזה איכא יחס למעשה.

**ויעוין בעולת שבת שכא א' דדן במועטין היכא דדעתו להכניסם לכבשין וכן במרובין היכא דדעתו לתת לתבשיל**, ואי נימא דהוי איסור בעצם המעשה דהוי כמעשה בישול לכאורה פשיטא דלא תליא בדעתו ובמועטין בכל גוונא מותר ובמרובים בכל גוונא אסור. **ויעוין באליהו רבה** וז''ל, הרבה וכו'. פירוש אז אסור אפילו לתוך התבשיל אפילו לסעודה זו, דנראה כעושה מלאכה ממלאכת התבשיל, אבל לעשות מעט מותר כל שצריך לשבת זה אף שלא לסעודה זו. ומבואר דלדעת הרמב''ם תליא במעשה. ויש לעיין אמאי במועטין אסור היכא דכונתו לחול ואולי מצד מכין משבת לחול, או דכל כמה דהעמיד את עשיתו לחול הוי סיבה לדון את עשיתו כבישול.

**ואי הוי מחמת עמידתו לזמן מרובה יעוין במ''ב ס''ק ט' דמדייק מהמאירי שכתב דרק במעט התירו מפני שניכר שאין עושה רק לצורך שעה,** משא"כ בהרבה יסברו שעושה לצורך חול, דעצם מה דהוי הרבה הוי סיבה לגזירה דיאמרו שעושה לחול.

**ויעוין במג''א דאוסר גם במועטין היכא דלא הוי לאותה סעודה** דהעיקר תליא בהא דמשהה לזמן, אולם במ''ב סקי''א פליג עליו ורק אוסר היכא דכונתו לחול, ואפשר דבזה ודאי הוי כמעבד כיון דלא עומד לשימושו בשבת או דהוי מאיסורא דמכין.

**דף ק"ח ע"ב**

1. **ואלו הן מי מלח המותרים נותן שמן ומלח או שמן ומים בתחלה ואח"כ נותן את המלח.** יעוין ברש''י דעי''ז מחליש את כח המלח, אולם יעוין בריטב''א ובפסקי רי''ד ורבינו פרחיה דמהני מחמת דחשיב כשינוי. ויעוין בפמ''ג שכ''א ד' דדן אי הך היתרא הוי רק במועטין או גם במרובין לרבנן, ואי הוי מחמת דמחליש כח המלח צ''ל דמחליש רק כמות מלח מועטת, אולם אי הוי מדין שינוי א''כ אפשר דכל כמה דהוי מרובין מחזי יותר כמלאכה ובזה לא מהני שינוי. ויעוין בריטב''א וז''ל, מסתברא דבשינוי זה לא שרי רבי יוסי אלא מי מלח מועטים
2. **תני רבי יהודה בר חביבא אין עושין מי מלח עזין.** יעוין ברמב''ם שבת כ''ב י' דהוי איסור מחודש מפני שנראה כעושה מורייס לכבוש בו דגים שכן דרך לעשות מורייס. ובזה כו''ע מודו דמועטין אסירי.
3. **תני רבי יהודה בר חביבא אין מולחין צנון וביצה בשבת**. יעוין ברש''י דהוי מחמת שהמלח מעבדן ונעשין קשין והוי תיקון, והכא חמיר יותר מהילמי כיון דפועל את גוף התיקון משא''כ בהילמי דרק מכין את מי המלח. אולם יעוין ברמב''ם וז''ל, מפני שנראה ככובש כבשים והכובש אסור ''מפני שהוא מבשל'' ומבואר ברמב''ם דכובש אסור בשבת והמליחה היא אטו כובש, ובאיסורא דכובש יעוין במ''ב ס''ק ט''ז דנקט דאסור מדרבנן דאינו תולדות האור, אולם יעוין באבנ''ז יו''ד פ''ח ג' דמוכיח דאסור מה''ת ומבאר דכל החסרון דתולדות חמה מחמת דלא הוי כדרך משא''כ בכובש דדרך כבישה בכך, ויעוין עוד בשו''ת בית מאיר סימן יא.

**ובעיקר הא נקט הרמב''ם דהוי מחמת דמחזי ככובש יעוין בפוסקים דאיכא בזה כמה נפק''מ** דיעוין במג''א סק''ו דמביא מהב''ח דהיתרא דמולח כמה חתיכות ומניח כל אחת בפני עצמה הוי רק לטעמא דהרמב''ם דנראה ככובש כבשים ובזה היכא שכל חתיכה מונחת לבדה אין בזה משום כובש כבשים, אבל כל הפוסקים סוברין כרש"י דהטעם משום שהמלח מעבדן והוי תיקון וא"כ אסור למלוח יותר מב' ואף בב' יש להחמיר. אולם יעוין במ''ב ס''ק י''ד דנקט דלשתי הטעמים מותר.

**ויעוין עוד בערוך השולחן סעיף לב דלטעמא דהרמב''ם לא מהני בנותן שמן בתחילה דמהני רק להפקיע את העיבוד, ע''י המתקת המלח**, אולם אי האיסור מחמת מיחזי כמבשל לא תליא בכח המלח, אולם יעוין במג''א סק''ז דמתיר בנותן שמן מיד גם לרמב''ם, ובשלמא לרש'י ניחא דליכא בזה עיבוד אולם לרמב''ם מה מהני בזה להפקיע עת מעשהו כמעשה בישול, ויעוין בקצות השולחן [לגר''ח נאה] סימן קכ''ח בבדי השולחן סק''ג דרוצה לגרוס תחילה, ובזה גם לרמב''ם מהני כיון דמחליש כח המלח וא''כ לא הוי ככובש כבשים, ומבואר דלכה'פ בנתן שמן בתחילה מותר גם לרמב''ם.

**ויעוין עוד בקצות השולחן** סימן קכ''ח בבדי השולחן סק''ב מה דמבאר הא דאיתא בשו''ע סעיף ו' דאסור למלוח גם עדשים שנתשלו בקליפתן, ולכאורה קשה דאי הוי מצד בישול, הרי אין בישול אחר בישול, ומיישב או דגזירת חכמים בכובש היתה בסתם ולא פלוג אם נתבשל כבר, או דכיון דלא הוי בישול ממש הוי כצליה ואפיה דאסירי גם לאחר בישול. ויעוי''ש עוד בסק''ב וסק''ג כמה נפק''מ בין הרמב''ם לרש''י.

1. **כיון דשמענא להא, דכי אתא עולא ואמר במערבא מלחי כישרי כישרי, ממלח לא מלחנא, טבולי ודאי מטבילנא.** יעוין ברש''י ד''ה מימלח לא מלחנא, וז''ל, שתים יחד. וד''ה טבולי, וז''ל, בשעת אכילה מטבילנא ואכילנא. ומבואר בדבריו שתי יסודות באחד ביחס לאיסור מליחה דהוי משתים ומעלה. שנית בהיתרא דטבילה דהוי סמוך לאכילה. ויעוין בתרומת הדשן סימן נה דלמד ברש''י דהאיסור למלוח כמה ביחד הוי רק היכא דלא בא לאוכלם ביחד בזה אחר זה אבל אי בא לאוכלם בזאח''ז מותר למלוח כמה ביחד, ומה דכתב רש'י דמטבלין בשעת אכילה אין כונתו שכל ההיתר למלוח הוי רק בסמוך לאכילה ממש אלא דבעינן שיהא שעת אכילה לאפוקי אם היה רוצה לשהות זמן ארוך כגון מתחילת הסעודה עד לאחר גמר הסעודה אבל לאוכלו מיד זו אחר זו אין קפידא. וצ''ל דלמד ברש''י דממלח הכונה למליחה ע''מ להשהות ולאכול אחר זמן ומטביל הכונה למליחה ע''מ לאכול בזה אחר זה.

**ויעוין עוד בתרומת הדשן** דמוכיח מהסמ''ג וסמ''ק דבחתיכה אחת אין קפידא למולחה אפילו ע''מ להשהותה הרבה זמן. ומבואר דכל הדמיא לעיבוד הוי רק היכא דמולח כמה ביחד. אולם יעוין בט''ז שכא סק''ג דתמה על הא דנקט התרוה''ד דלהשהות מתחילת הסעודה לסופה לא הוי שעת אכילה דהרי בדיני בורר אותה סעודה חשיב לאלתר. ומכריח דכונת רש''י כפשוטה דבעי שעת אכילה ממש רק דמבאר שם דבהאי איסורא דמליחה איכא שתי סיבות למחזי כמעבד. האחד. היכא בגוף מעשה המליחה היכא דמולח כמה ביחד. שנית. השהיה של החתיכה להזיע ובזה אפילו היכא דמטבל חדא חדא ומניח לקצת זמן אסור. ולכן נקט רש''י דבעי שיאכלנו מיד ולא ישהנו ולפי''ז ממלח לא ממליחנא מתיחס לאיסור בגוף המליחה דלא מחל כמה ביחד וטבולי מטבילנא מתיחס לאיסור בשהיה להזיע ומכיון דלא מצוי שימלח במסוים רק כחתיכה אחת וחייב להיות שיישפך מלח גם על החתיכה הסמוכה ובזה כבר איכא להאי איסורא דשהיה להזיע לכן הטביל ואכל מיד ונמצא דלא נשאר אף פעם שתים שעומדים להזיע. ויעוי''ש דמישב לפי''ז את הא דלעיל באיסור מליחת צנון נקט רש''י ג' או ד' והכא נקט תרי דלעיל עסיק באיסור על מעשה המליחה ובזה בעינן ריבוי ולא סגי בתרי, אולם הכא מה דנקט תרי הוא ביחס לדין טיבול דנובע מחמת השהיה להזיע ובזה כבר בתרי אסור.

**ובעיקר הסתירה ברש''י יעוין בב''ח** שכא סק''ג מה דדחק בזה דמעיקר הדין איסורא בג' או ד' רק דהוי חומרא מתרי.

**אולם יעוין בפמ''ג במשבצות זהב סק''א**, דמחלק בין מליחה דמפזר מלח בזריקה עליו, ובזה נראה כמלאכת עיבוד, לטיבול דרק מטבל במלח. ורש''י לעיל מיירי לזמן מרובה דהיינו עד סוף הסעודה ובדרך כלל כשמניח ג' וד' הדרך להניחן לסוף הסעודה ובזה אסור גם טיבול, והאי דמימלח לא מלחנא דאיירי בפיזור בהא אסור גם לאלתר, ובזה סגי בתרי דדרך עיבוד הוא ע"י פיזור שתים יחד, הא אחת לבדה ע"י פיזור שרי.

1. **אמר מר עוקבא אמר שמואל שורה אדם קילורין מערב שבת ונותן על גב עיניו בשבת ואינו חושש.** בעיקר האי היתרא דקילור יעוין ברש''י דמצריך דיהא היכר גם לחולה עצמו ע''י השריה מע''ש, והא דביין לא בעי היכרא לו עצמו, יעוין במשנה ברורה ס''ק ס''ט וז''ל, וצ"ל דהא דלא חששו בסעיף כ' משום הוא עצמו, שאני התם דכיון שדרך לרחוץ ביין לתענוג בעלמא לכך ליכא משום חשש כלל אבל הכא שאין עושים כן אלא לרפואה צריך הכירא.

**ובעיקר הקושיא מיין יעוין בתוס' רי''ד** וז''ל, ואף על גב דכוונתו לרפואה לא גזרי' בי' משום שחיקת סממנין דת"ח ידע ולא גזרי אלא מפני עמי הארץ הרואין ואפי' אי אתי עם הארץ ונמלך אם הוא מותר ליתן יין ע"ג העין לרפואה שרינן לי' שאין לחלק ולומר שלא הותר אלא לת"ח ואי אמרת כיון דעם הארץ הוא דילמא אתי למישחק סממנין אתה צריך לומר דמודעינין לי' שלא ישחוק אבל הרואין ליכא דמודע להו ואתי למישחק ומש"ה אסרי' דבר המוכיח.

**ובעיקר היתרא דקילור יעוין בתוס' דף י''ח ע''א ד''ה ומתרפאת** דהקשה מהא דמבואר התם, דמניחין קילור על גבי העין, ואיספלנית על גבי מכה ע''ש עם חשיכה ומתרפאת והולכת כל היום כולו. ומבואר דבשבת עצמה לא מצי להניח את האיספלנית, ובתוס' מיישב דהכא איירי באדם בריא דאינו מניח לרפואה אלא לתענוג וליכא בזה לעיקר הגזירה דשחיקת סמנין והא דבעינן שיכין את זה מע''ש יעוין בפמ''ג שכ''ח ס''ק כ''ב וז''ל, והנה לתוספות מה אריא מערב שבת, בשבת נמי שרי, ואפשר מפרשין קילור מטלניות משוח בו תחבושת, ובשבת שרייתו זהו כיבוסו. ועיין רש"י י"ח ע"א ד"ה קילור, פירוש קילור תחבושת. או י"ל בשבת אסור משום גיבול אם הוא שחוקים סמים.

**ובעיקר ישוב הסתירה יעוין ברא''ש** פ"א סימן לג ובר"ן [שם ו, א ד"ה והאי קילור] דמחלקים בין צלול לעב, ובדף י''ח איירי בעב וכן פסק השו''ע רנ''ב סעיף ה'. ובבאור החילוק עוין בתורא''ש שם וז''ל, דהתם מיירי בקילור שהוא רך וצלול מדקתני שורין ונראה כרחיצה בעלמא שרוחץ את עיניו וליכא למגזר משום שחיקת סמנים, אבל הכא מיירי בדבר עב שמשים על גב העין ושייך למגזר משום שחיקת סמנים ומשום שמא ימרח

**ויעוין עוד בתו''י שם** דמחלק בין היכא דשורה את הקילור בתחבושת ומניח את התחבושת להיכא דשורה במים ונראה דכונתו דהיכא דמניח בתחבושת מחזי כרפואה ורק בשורה במים לא מחזי כרפואה דהוי כרחיצה.

**ויעוין עוד בריטב''א שם** וז''ל, דהכא על גב העין ממש בתוכו, והתם על גביני עיניו, דעראי היא, וליכא למיחש לשחיקת סממנין.

**ובמאירי מיישב** וז''ל, ואיפשר שבכאן התירו אפי' בעמיץ ופתח שהדבר ניכר שלרפואה הוא עושה [ולכן אסור בשבת עצמה] אבל בלא כן מותר אף בשבת, **ויעוין באבן האזל** פ''ג ה''א דמדייק כן מהרמב''ם דנקט מעבירו ע"ג העין. ומבואר דדוקא מעביר מותר כמש"כ המ"מ שם דבא לומר דעמיץ ופתח אסור, אבל במניח אסור דודאי יהי' עמיץ ופותח.

1. **ובעיקר הא דמבואר בסוגין דמהני הך שינוי דעושה בע''ש יעוין בד.ש.ש. שהביא מהשש''כ פרק ל''ד סעיף ה' דהבאי מהגרש''ז דהוכיח מסוגין דמותר ליטול תרופה שערבה במים בע''ש.** אולם יעוין בשו''ת אגרות משה אורח חיים חלק ב סימן פו דס''ל דהוי רק הכא שדרך הרפואה היא לשרותה קודם במים ומבאר בזה שתי אופנים. או דכל ההיכר הוא בהא דהצריכוהו לעשות חלק מהרפואה בע''ש למרות דהך חלק של השריה הוי דבר היתר ובזה איכא היכר שיזכירהו שאסור לעשות שום דבר לרפואה, כיון שאף מה שהדרך ללקיחת הרפואה בשעת מעשה והוא דבר היתר אסרו, ולא יבא להתיר גם בשבת כשישכח לשרות מע"ש, אבל כשלרפואה עצמה אין צורך שוב לעשות כלום ורק שיצריכוהו סימן והיכר בעלמא שיתן לתוך מאכל לא ראו חכמים לסמוך ע"ז.

**אופן נוסף** מבאר האגרו''מ שכיון שהדרך לשרות בשעת הנחת הקילור על העין א''כ השריה בע"ש הוי כהתחלת הנחה על העין שלדידיה נחשב כהניח על העין כבר מע"ש מצד שהצריכו לעשות התחלת ההנחה ע"י השריה שעושין בשעת ההנחה.

**אולם יעוין בשולחן שלמה** שכ''ח ס''ק ל''ט דכתב דבתוס' בדף י''ח כמעט מפורש דהרגילות היתה להשתמש ע''י הקילור עצמו וההיתר הוא בגלל השינוי וכן משמע במאירי שם וכתב דלכן אין מסתבר כלל דברי האגרו''מ. ויעוין במגיה שם דכתב דלפי''ז יצא דלגרש''ז בעינן בדוקא דלא יהא דרך לשרותה במים דאל''כ ליכא בזה שינוי, ולגרמ''פ אדרבה רק היכא דהדרך לשרותה במים איכא בזה להאי היתרא.

1. **בעיקר גזירת רפואה דהוי מחמת שחיקת סמנין** כמבואר בשבת נג ע''ב, יעוין ברש''י ד''ה מהו למימשי ובד''ה שפיר דמי דהגזירה היא דאי יתירו רפואה יטעו להתיר גם שחיקת סמנין, ולכאורה צ''ב דאיך ילמדו מהיתר רפואה לשחיקת סמנין דחיובו משום טוחן, וכן הקשה באגלי טל טוחן לו סק''ז, ויעוי''ש דמוכיח מהרי''ף דהוי כהך גזירה דאיתא בשבת קי''ז דמתוך שבהול על ממונו אי שרית ליה אתי לכבויי וה''ה הכא משום דבהול על רפואתו אי שרית ליה רפואה שאינה ע''י מלאכה ירפא גם ע''י מלאכה, רק דמדייק מרש''י דנקט ''דאתי למשרי שחיקת סמנין'', דנראה דמתוך עצם הדבר דרפואה מותרת יתירו שחיקת סמנין, ומבאר האגל''ט שיחשוב שרפואה גופא היא מלאכה משום מתקן גברא רק שהתירו אותה משום חולי או גם בריפוי בהמה מחמת הפסד הבהמה, ולכן יחשוב שגם שחיקת סמנין מותרת, רק דזה הוי דוחק שיחשבו שהתירו מלאכה דאוריתא בשביל הפסד בהמה, אופן נוסף מבאר האגל''ט דיחשבו שרפואה הוי כמו ''אכילה'' שהותר בה לרש''י ברירה בכלי לאלתר וה''ה טחינה מותרת בה לפי מה שמדמה הריב''ש סימן קפ''ד טחינה לברירה.

**ובעיקר גזירת שחיקת סמנין יעוין ברמב''ם הלכות שבת פרק כא הלכה כ וז''ל, לפיכך אסור לבריא להתרפאות בשבת גזרה שמא ישחוק סממנין.** ויעוין עוד בהלכה ל"א וז"ל, ומותר לכפות כוס על הטבור בשבת להעלותו וכן מותר ליחנק וללפף את הקטן ולהעלות אזנים בין ביד בין בכלי ולהעלות אנקלי שכל אלו וכיוצא בהן אין עושין אותן בסמנין כדי לחוש לשחיקה ויש לו צער מהן. ומבואר דהגזירה שייכא רק ברפואה דיש בה שחיקת סמנין, ובזה גזרינן שמא יאמר דמותר לעשות כן בשבת עצמה.

**ויעוין באגל''ט לח ס''ק כ' דמדקדק את לשון הרמב''ם בהלכה כ' דאסור ''להתרפאות'' דהאיסור הוא על ''המתרפא''** אפילו אינו מרפא את עצמו רק אחרים מרפאים אותו, דהמתרפא יכול לבא ג''כ לידי שחיקת סמנין כדי שירפאו אותו בהם. ונראה דזה שייך רק לשיטת הרמב''ם דהגזירה שמא ישחוק בעצמו ונמצא דהגזירה היא לא במעשה הרפואה עצמו אלא בהא דמעמיד מצב שגורם לו לשחיקת סמנין ובזה שווה גם המתרפא, דאי נימא דהוי גזירה מכח היתר הרפואה א''כ תליא במי שמעמיד את הרפואה כמותרת וזה תליא בעושה המעשה.

**דף ק''ט ע''א**

1. **אמר מר עוקבא מי שנגפה ידו או רגלו צומתה ביין.** מבואר דשיכוך דם לא הוי רפואה, ויש לעיין אי הוי מחמת המעשה דליכא בזה עשיה חיובית אלא רק מניעת יציאת הדם ולכן לא הוי מעשה רפואה או דהוי מחמת דלא חידש מצב חדש בגופו אלא רק השאיר את הדם בגופו ויעוין במשמרת שבת דהוכיח מדף נג ע''ב דאיתא התם דבהמה שאחזה דם [שמחמת חימום הגוף הדם מתרכז בגופה] אין מעמידין אותה במים בשביל שתצטנן משום גזירה דשחיקת סמנין ורק באדם דנראה כמיקר ליכא איסורא. ומבואר דלמרות דליכא בזה חידוש מצב בגופו אלא רק גורם להחזרת הדם לגופו מ''מ כיון דאיכא בזה עשיה חיובית אסור משום רפואה. אולם יעוין ברמב''ם פכ''א הלכה ל' דנוקט דאיכא בזה פלוגתא בסוגיא שם ופסק דגם בזה ליכא גזירת שחיקת סמנין.
2. **דאמר רב אדא בר מתנה אמר רב גב היד וגב הרגל הרי הן כמכה של חלל ומחללין עליהן את השבת**. יעוין ברמ''א שכח סעיף ל''ז דנקט דבחולה שנפל למשכב מותר ליטול רפואה ובבאור שיטתו יעוין במ''ב שכ''ח קכא דמביא מהרמב''ן והרדב''ז דרק למי שיש לו מיחוש גזרו משום שחיקת סממנים ובחולה גמור לא גזרו, רק דיעוין בביאור הלכה שם. וז''ל, ומשמע מסוגיתנו דאין מתירין אפילו לשתות דבר רפואה כ"א בחולי מסוכן וכן משמע בכמה ראשונים היינו במאירי דף קל"ד ע"ב אין נותנין חמין ושמן ע"ג המכה במקום שאין בו סכנה גזירה משום שחיקת סממנים, וכ"כ בשיבולי לקט סי' קי"ז וז"ל, אוכלין ומשקין שדרך לאוכלן וכו' מותרות אבל הני שאין דרך וכו' אסור אא"כ היה בו סכנה כן פי' ר' ישעיה עכ"ל. וכן ברוקח סוף סימן ק"ט כתב וז"ל, וכל מקום שנכרת הרפואה ואין בו סכנה אסור עי"ש.

**''והנה עיקר סייעתא לדעת המקילין הוא מדאיתא בגמרא דצרכי חולה שאין בו סכנה עושין ע"י א"י'',** והרי אפילו אם הא"י מכין לו הרפואה ע"כ השתיה של רפואה גופא הרי עושה הישראל בעצמו ואפ"ה שרי, והנה הפוסקים שהבאנו להחמיר ע"כ יתרצו דהכא כיון שהא"י מכין לו הרפואה ומושיט לו איכא היכר שלא יבוא הישראל אח"כ לשחיקת סממנים [ועיין בב"י].

**ובעיקר ישוב שיטות המקילים מהא דמבואר בסוגין דמותר לצמות את המכה ביין רק היכא דאיכא סכנה יעוין בבית מאיר** שכ''ח סעיף לז דמוכיח מהר''ן במתניתין דמוקים לאיסורא דאכילת רפואות במיחוש בעלמא, ומבואר דבחלה כל גופו מותר ומקשה הבית מאיר מהא דפסק הר''ן דאפילו שבות אסור ע''י ישראל בנפל למשכב. ומיישב וז''ל, אלא ודאי כדמחלק הב''י שאינו אוסר אלא מעשה הרפואה הא השתיה ודאי שרי, וכונתו לב''י דהובא בבאור הלכה דמבאר הא דמהני אמירה לעכו''ם לשחוק לו סמנים למרות דהישראל שותה את הרפואה דהוי מחמת דכל כמה דמעשה הרפואה נעשה ע''י הגוי תו לא גזרינן על שחיקת סמנין על מה ששתה את הסמנין. ובפשטות היה נראה בב''י דהוי היכרא כמו שהבין בבאור הלכה, אולם בבית מאיר נראה דהוי מחמת דהשתיה לא הוי מלאכת שבות. וידידי ר' ח. שומרוני ביאר דמבואר בזה דגם בדרבנן איכא שתי גדרים. האחד ''איסור מלאכה''. שנית. איסור על המצב שגורם שיטעו לעבור על איסור שחיקת סמנין, ובשתיה ואכילה לא הוי איסור מלאכה, ולפי''ז מיושב היטב הא דלצמות ביין אסור רק במקום סכנה דבזה הוי איסור ''מלאכת שבות''.

**ועיקר החילוק בין אכילה ושתיה להתעסקות גרידא יעוין בשונה הלכות** בסעיף לז שהקשה על המ''ב מהא דפסק בכמה דוכתי דבעינן שינוי בלקיחה לרפואה ובהוספות ותיקונים מחלק הגר''ח בין רפואה באה ע''י אכילה ושתיה לשאר הרפואות.

**ובעיקר הבאור בהא דאכילה ושתיה שאני יעוי''ש בבית מאיר** דמצדד דהוי מהטעם המבואר בר''ן בפרק חבית סא ע''א [בדפי הרי''ף] ד''ה גרסינן, לגבי גונח דהיכא דאי אפשר בענין אחר ליכא לאיסורא דשבות [יעוין בשו''ע הרב שכח סעיף י''ט בסופו] ולפי''ז לא הוי שתי גדרים באיסורי שבות.

1. **אמר רבי יוחנן לא קשיא הא רבי מאיר הא רבי יהודה דתנן כל הימים כמקוה שנאמר ולמקוה המים קרא ימים דברי רבי מאיר וכו'.** יעוין בתוס' דתמה דהיכי מדמי הא פלוגתא לפלוגתא דלעיל דמיירי ברפואה, ויעוין בחידושי הר"ן דמבאר דהוי פלוגתא יסודית ביסוד ההפקעה של ים מתורת מעין. וז''ל, ונ"ל דסבירא ליה דכי הדדי נינהו מדתנן במסכת מקוואות המים המוכן פסולים למי חטאת וכשרים בטבילה ומטהרים בזוחלים ואלו הם המים המוכן המלוחין והפושרין, הילכך סבירא ליה לרבי יוחנן לר' יהודה דמפיק מקרא דים הגדול במקוה, היינו טעמי' דקרא לפי שאע"פ שכל הימים מלוחים הם, ים הגדול נשתנה מהם שהוא מלוח יותר, ומ"ה פסולים למי חטאת, הלכך לענין שבת נמי מההיא טעמא גופיה אין רוחצין, בו אף על פי שרוחצין בשאר ימים. ולר' מאיר דאמר כל הימים כמקוה אלמא לאו מפני מליחות שבהן פסלה אותן תורה שהרי שאר ימים אין מלוחין כל כך ולדידיה הוא דאיכא למימר דלענין שבת נמי לא שני לן בין ים הגדול לשאר ימים, ואפילו הכי אתקיף לה רב נחמן בר יצחק דאמר דכי היכי לר' מאיר לא תליא בטעמא אלא בגזירת הכתוב הכי נמי איכא למימר לר' יהודה.

**ויעוין עוד בחידושי המהר''ל** [שבת] דמבאר דלר''מ דאין שם מיוחד לים הגדול נמצא דהוי כשאר ימים שאין בהם רפואה, ולא מחזי כרוחץ לרפואה, ורק לר''י דאיכא לו שם בפני עצמו בהא חשבינן את רחיצתו במסוים בים הגדול וא''כ איכא בזה מחזי לרפואה.

**ויעוין עוד בר''ח וז''ל, סבר לה ר' יוחנן פלוגתא ר' מאיר אסר ור' יהודה שרי**. ומבואר בדבריו להיפך מרש''י, דלר''מ איכא איסורא ולר' יהודה שרי וצ''ב, ויעוין בתורת רפאל [לגר''ר שפירא מוולוזי''ן] סימן לט דמבאר דים הגדול דכתיבא בברייתא הכונה לים התיכון שמקיף את הארץ, והא דס''ל לר' יהודה דים הגדול הוי כמקוה הכונה לאוקינוס שכל ימים נקוים בו, ונמצא א''כ דלר''מ דכל הימים כמקוה ים הגדול פסול לטבילה, ולר' יהודה כשר לטבילה, וס''ל לר''ח דכל היכא דניתן לפרש שבא לטבול כדי ליטהר ליכא בזה גזירת רפואה, ולכן לר''מ דפסול לטבילה אמרינן שבא לרחוץ לרפואה משא''כ לר' יהודה, ובבאור טענת רנב''י יעוי''ש דמבאר דס''ל כשיטות האמוראים דגזירת טבילת כלים הוי מחמת מתקן מנא וגם בטבילת גברא אי רוחץ לטהר הוי מתקן גברא, ולכן לא מהני מה דנוכל לפרש את טבילתו להטהר.

**דף ק''ט ע''ב**

1. **מתניתין כל האוכלין אוכל אדם לרפואה וכל המשקין שותה חוץ ממי דקלים וכוס עיקרין מפני שהן לירוקה אבל שותה הוא מי דקלים לצמאו.** יש לעיין בגדר איסורא דאוכלין ומשקין דלא הוי אוכלי אדם אי מהני גם היכא דנתכון להדיא לאכילה,ויעוין ברש''י דמפרש בהיתרא דשותה לצומאו דהוי באינו חולה ומבואר דהיכא דשותה לרפואה גם באינו חולה אסור, ומאידך גיסא בחולה אסור גם היכא דנתכון לצומאו.

**ויעוין בבאור הלכה דמבאר דהמקור של רש''י הוא מסוגית הגמ' בברכות** דף ל"ח ע"א, שתירץ שם אביי דלהכי כל האוכלין אוכל לרפואה דגברא לאכילה קמיכוין ורפואה ממילא הויא, ולפי''ז הא דמבואר במשנה דחוץ ממי דקלים מוכרח דגם אי יכוון לשתיה יהא אסור, משום דאין אדם עושה כן כ"א לרפואה, וא"כ בהכרח הא דמסיימת המשנה אבל שותה הוא לצמאו הוי רק באינו חולה דאז לא שייך עליה כלל הגזירה דשחיקת סממנים.

**ויעוי''ש עוד דמוכיח מהר"ן** שהעתיק כל הרש"י שעל המשנה הזו והשמיט דברים אלו ולא העתיקם ומשמע דלא ס"ל כוותיה בזה, וכתב דמצא בפיר"ח בסוף פרקין וז"ל, הלכך אף על גב דשמן וורד ע"כ מסי, אם סך הוא כדרכו ואין מתכוין לרפואה אף על גב שמתרפא בין בדוכתא דשכיח שמן וורד בין בדוכתא דלא שכיח שרי עכ"ל. וה"ה בעניננו פשוט דס"ל דאפילו במקום שיש לו מיחוש והוא שותה דברים שמרפאין אותו כיון שאין מתכוין לרפואה אלא לצמאו שרי.

**ויעוין עוד דמוכיח כן מהרמב''ם** שכתב שם בהלכה כ' אסור לבריא להתרפאות בשבת גזירה שמא ישחוק הסממנים כיצד לא יאכל דברים שאינם מאכל בריאים וכו' ואח"כ בהלכה כ"ב כתב אוכל אדם אוכלין ומשקין שדרך הבריאין לאכול ולשתות וכו' אף על פי שהן מרפאין ואוכלן כדי להתרפאות מותר הואיל והן מאכל בריאין עכ"ל. משמע מזה דברישא שאסר מיירי ג"כ באופן זה שאוכלן כדי להתרפאות ולהכי אסור אבל אם לרעבונו שרי, וכן משמע מלשונו שכתב אסור לבריא להתרפאות בשבת גזירה שמא ישחוק הסממנים, משמע דאם אינו מכוין להתרפאות ממילא לא שייך גזירה שמא ישחוק סממנים עכ''ל. ונראה דהרמב''ם לשיטתו בגזירת שחיקת סמנין דלא הוי מחמת היתר הרפואה אלא מחמת דהוי סוג רפואה שיש בה שחיקת סמנין וחיישינן דאי התעסק ברפואתו בהנך רפואות יבא גם לשחוק סמנין, וא''כ כל היכא דלא מתעסק לרפואה לא שייכא האי גזירה.

1. **ויעוין בבאור הלכה דכתב דלפי''ז הא דאיתא בברכות דגברא לאכילה קא מכוון,** הכוונה דלכו"ע אין ניכר הדבר, דיאמרו גברא לאכילה קמיכוין. ויעוין באגלי טל [טוחן אות מו סק''ד] דמוסיף לבאר הא דאיתא בתו' בדף קי''א דגם אזיל בשיטת הר''ח דהיתרא דסיכה בשמן דקלים הוי מחמת אינו מכוון דקי''ל כר''ש דאינו מכון מותר, וכתב שם תוס' דת''ק אסר אפילו לתענוג משום דזימנין לרפואה עביד. ולכאורה קשה דלמה לי טעם זה הלא הטעם משום דאסר דבר דאינו מתכון. ומיישב דכונת תוס' לבאר אמאי לא הוי כההיא דברכות דליכא בזה את עיקר הגזירה, ולכן כתב דזמנין לרפואה עביד, דרק התם כיון דהוי מאכל בריאים הלכך ליכא את עיקר סיבת הגזירה דשחיקת סמנין, משא''כ בשמן דקלים או בסיכת שמן ורדים דזימנין לרפואה עביד אז נאסר הסיכה כיון דלא הוי לגמרי שמן בריאים. הלכך בהא המעשה הוי מעשה אסור והדר דינא דתליא בלא מכוון.

**ויעוי''ש עוד בסק''ו דמחדש דיסוד זה דהיכא דאין ניכא דכונתו לרפואה לא הוי בכלל הגזירה הוי רק באוכלין ומשקין** כיון דאם נאסור את האכילה והשתיה בכל גוונא כל כמה דגורמים לרפואה א''כ כל שתית מים תאסר דכל שתית מים היא לרפואה כמבואר ברמב''ן ובר''ן דף ע''ח בשם הר''ח. ולכן מוכרח דבמידי דאכילה ושתיה הגיזרה היתה רק בדבר דניכר דעומד לרפואה, אולם בשאר דברים לא פלוג רבנן ונאסר בכל גוונא. ויעוי''ש מדבאר על פי זה הא דאיתא ברש''י בסנהדרין קא בהא דסכין ומשמשין בבני מעים וז''ל, ואין בו משום רפואה דסיכה אתקיש לשתיה. וצ''ב דלמאי הוצרך להא דאתקיש לשתיה הרי העיקר תליא בהא דאינו ניכר דלרפואה עביד ומוכח דאי סיכה הוי דבר בפני עצמו אז היתה נאסרת בכל גוונא.

1. **ובעיקר הבאור בגמ' בברכות יעוין בחזון יחזקל דף ק''ט ע''ב דמבאר ג''כ דהוי הגבלה בעיקר גזירת רפואה רק דמביא את שתי לשונות הגמ'** אלא מה אית לך למימר גברא לאכילה קא מכוין, הכי נמי גברא לאכילה קא מכוין. לישנא אחרינא אלא מה אית לך למימר גברא לאכילה קא מכוין ורפואה ממילא קא הויא, הכי נמי לאכילה קא מכוין ורפואה ממילא קא הויא. ומבאר החזון יחזקאל דללישנא קמא שלא הזכירה להא דרפואה ממילא אתיא משמע דאיכא אפשרות אמיתית דנתכון לאכילה ורק בזה איכא בזה היתר. אולם ללישנא אחרינא גם בתליה רחוקה מאד איכא סיבה להיתר דהעיקר לראות את הרפואה כממילא ולא בגוף המעשה ובזה מהני כל צד תליה.

**ויעוין בד.ש.ש. דמציין לריטב''א שם [וכן ברשב''א שם] דמחדשים דדבר שעיקרו אוכל גם אי נעשה בצורה שעומד כעת רק לרפואה לא הוי בכלל גזירת סמנין.** ויעוין בהגהות הר''מ הרשלר שם דכתב דהאריך בספר הלכה ורפואה ח''א עמוד ע''א על פי יסוד הריטב''א דכל שיש שם אוכלין עלה לא הוה בכלל גזירת שחיקת סמנין.

1. **בהא דמבואר ברש''י דגם בבריא אסור היכא דמכוון לרפואה.** יעוין במג''א ס''ק מ''ג דמאריך להוכיח כן מכמה דוכתי ויעוין במ''ב ס''ק ק''כ דלחזק מזגו אסור. ויעוין באגרות משה חלג ג' נ''ד מה דמאריך בבאור דברי המג''א ומה דמסתעף מזה לענין לקיחת ויטמינים. ויעוין במאירי בסוגין וז''ל, ומה שאמ' כל האוכלי' אוכל אדם לרפואה ענינו כי כל דבר שדרכו שאוכלין אותו הבריאים שנזונין בו שהוא מותר לאדם לאכלו על דרך רפואה כיון שהוא מזון אצל בני אדם בכלל.