בגדר חלות הקדושה בבע_מ מעיקרא
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / פרק קמא דבכורות

**בגדר חלות הקדושה בבע''מ מעיקרא**

1. **בפשטות נראה דהוי קדושת דמים,** אולם בכמה דוכתי חזינן דאיכא בזה יחס של קדושת גוף. האחד בשטמ''ק טו ע''ב לגבי איסור הקרבת בע''מ בבע''מ מעיקרא דיעוי'''ש **דהקשה דמאי ראיה מר''א למשנתינו דאיירי בבע''מ מעיקרו דדיקלא בעלמא הוא**. ומיישב וז''ל, דמצינו דמקדיש בע''מ עובר משום בל תקדישו ומשום בל תזרקו אלמא לא אמרינן דהוה חולין בעלמא דבחולין לא לקי על הקדשם וע''כ דכך גזירת הכתוב דהקדש חל עליהם. ומבואר דגם בבע''מ מעיקרו ליכא הפקעה בעצם על קדושת הגוף.
2. **ויסוד הדברים דאיכא תורת הקרבה בבע''מ מעיקרא יעוין בגרי''ז זבחים** לד ע''א דהוכיח מהרמב''ם דנקט לגבי איסור הקרבת בע''מ דאסור להקטיר ''אימורין'' בשונה מבהמה טמאה דכתב איסור להעלות ''איברי הבהמה''. וז''ל, והנה לגבי איסור בע"מ, נקט הרמב"ם באיסור הקטרתן "אימורין" והכא גבי בהמה טמאה נקט "איברי" בהמה טמאה וכן "אברי" חיה, משמע מדברי הרמב"ם דהאיסור הקטרה דבהמה טמאה וחיה לא הוי דוקא על אימורין אלא דה"ה לבשר ג"כ. והביאור בזה הוא דבבע"מ האיסור הוא איסור של קרבן, דאסור לעשות קרבן מבע"מ, ונראה דכיון דהאיסור הוא איסור קרבן של בע"מ משו"ה אין עוברים אלא אם מקדיש, ואז חייב על שחיטה וזריקה וה"נ על הקטרה. וכיון דאיסור הקטרה הוא באופן שנעשה מעשה קרבן, מבואר הא דהאיסור הוא רק על אימורין דכיון דהאיסור הוא שלא לעשות קרבן מבע"מ להכי זה שייך רק לאימורין דהם הוו דבר הנקרב, משא"כ בבהמה טמאה הוי איסור הקטרה גרידא ולא איסור קרבן וכמו שאור ודבש דאי"ז איסור קרבנות ומשו"ה עוברים על בשר ג"כ עכ''ל. ומבואר דלאיסורא דהקרבת בע''מ בעינן דיהא בזה תורת הקרבה ואי הוי קדושת דמים גרידא מה יגדיר את האימורים כחלוקים משאר הבשר.
3. **עוד מצינו בשטמ''ק לגבי הא דלולי קרא היה דין תמורה גם בבע''מ מעיקרא** ובשטמ'ק ביאר דהיה ניתן לדון אותו כהקדישו ואח''כ נעשה בו מום. ומבואר דגם בבע''מ מעיקרא איכא יחס של גוף וצ''ב.
4. **ונראה בהקדם לשון הרמב''ם פ''א הי''א מאיסורי מזבח** וז''ל, ואם מתה קודם שתפדה נפדית אחר שתמות, שהרי לא חלה קדושה גמורה על גופה אלא על דמיה מפני שהיתה בעלת מום קבוע. ומשמע מלשונו דאיכא קדושה קצת והיה ניתן לומר דכונתו להגדיר את קדושת דמים דהוי תפיסה בחפץ לדמיו וא''כ הוי תפיסה חלקית בחפץ ובדמים פקע הקדושה מהחפץ ומתקימת בדמים. אולם יעוין בפ''ג ה''י וז''ל, המקדיש טומטום ואנדרוגינוס וטריפה וכלאים ויוצא דופן למזבח ה"ז כמקדיש עצים ואבנים, לפי שאין קדושה חלה על גופן והרי הן חולין לכל דבר וימכרו ויביא בדמיהם כל קרבן שירצה, ואינן כבעל מום שבעל מום יש במינו קרבן. ומבואר דמחלק בין דבר שאין במינו קרבן למום דאיכא במינו קרבן דבזה כתב דהוי כחולין גמורים ואי נימא דהרמב''ם קרי לקדושת דמים קדושה לא גמורה מ''ש בע''מ מטריפה הרי בתרוייהו איכא קדושת דמים.
5. **ובאמת דכן נראה מפשטות לשון הרמב''ם דכתב דאינם כבע''מ,** דכבר תמה שם הראב''ד דלענין דלא חל בהו קדושת הגוף ליכא חילוק בין טריפה למום דהרי בתרוויהו לא חל קדושת הגוף, ולמרות דמקור הרמב''ם מהגמ' בתמורה י''ז דמבארת הא דלא חל תמורה בטריפה וכיוצא בה דהוי מחמת דאין במינו קרבן מ''מ כל זה ביחס לתמורה ומאי שיאטיה לגוף ההקדש, ובפשטות נראה דהרמב''ם הוכיח כן מלישנא דר' אושעיא שם דפליג על שמואל דנקט דמקדיש טריפה חל קדושת הגוף ובעי פדיה, ונקט ר' אושעיא דהוי כמקדיש עצים ואבנים ובפיה''מ מבאר דר' אושעיא ס''ל דלית מאן דפליג על ר''א במשנה וכמו דליכא תמורה באין במינו קרבן ה''ה דלא חל חלות הקדש, וא''כ מבואר דהאי לישנא דעצים ואבנים מבטא את החסרון דאין במינו קרבן דלכן לא חל בהו הקדש. [ודלא כרש''י שם דמבאר דכו''ע מודו דרבנן פליגי אר''א וס''ל דחייל בזה תמורה ופליגי על הסברא דאין במינו קרב ורק דפליגי אי כמו דחייל תמורה חייל הקדש מעיקרא או דטריפה לא חלוקה מבע''מ ולפי''ז הכמקדיש עצים ואבנים מתיחס לכל בע''מ וכן מבואר להדיא ברש''י חולין ק''ל דנקט לטעמא דעצים ואבנים על מום מעיקרא וכן העיר הר''מ בולג].

**וידוע באור הגר''ח** דכונת הרמב''ם דאינם כבעל מום עובר מעיקרא דלא מעכב את הקדושה וס''ל לרמב''ם דחסרון דמום מחמת דאיכא בו דין פדיון ובמום עובר ליכא פדיון ומאחר דבטריפה וכיו''ב אין דין פדיון א''כ הוי כמום עובר, ולכן הוזקק להך טעמא דאין במינו קרבן גם כלפי הא דלא חל בהו קדושת הגוף.

**אולם בפשוטו כונת הרמב''ם למום גמור ובא להשמעינו חילוק יסודי בעיקר דינם של הנך פסולי**. ולפי מה שנתבאר ניחא דהרמב''ם בא לומר דאיכא חילוק בגוף החלות בין בע''מ לדבר שאין במינו קרבן. ויעוי''ש בכס''מ דנפק''מ לגבי איסור הקרבת בע''מ דבאין במינן קרבן ליכא איסורא וז''ל, ואתא למיהב טעמא אמאי לא מחייב מלקות כמו מקדיש בעלי מומין וקאמר דשאני התם שיש במינו קרבן. ולפי מה שנתבאר ברמב''ם לעיל דלאיסור הקרבת בע''מ בעינן דיהא בזה תורת קרבן נראה דלא רק לגבי איסור מקדיש איכא חילוק בין בע''מ מעיקרא לאין במינו קרבן אלא גם לגבי איסור הקרבה וכן נקט בבנין נחום [חבורה י' עמוד רפה]. ויעוין באבן האזל שם דנקט ג''כ דהוי חילוק בין מום קבוע לאין במינן קרבן וכתב דאיכא בזה נפק''מ לאיסורא דגיזה ועבודה דגזרו בקדושת דמים דהוי רק בבע''מ מעיקרו דגדר הגזירה הוא לדון את הקדושה קצת.

1. **ומצינו עוד בכס''מ פ''א אסו''מ ה''י דנקט דלמרות דפסק הרמב''ם כר''י דבע''מ מעיקרו לא בעי העמדה והערכה מ''מ איכא חילוק בין מחיים לאחר מיתה**, והיכא דפודה מחיים בעי העמדה והערכה, ומאידך גיסא בפ''ג איסו''מ ה''י במקדיש את הטריפה לא הזכיר הרמב''ם כלל לדין העמדה והערכה, ומדייק ר' נחום [בבנין נחום חבורה י] דבאין במינו קרבן גם מחיים ליכא העמדה והערכה ומבואר ג''כ דאיכא חילוק בינייהו.
2. **ונראה בהקדם הא דמצינו ברמב''ם דמחלק בין הדין פדיה בדמים בבע''מ מעיקרו למקדיש דבר שאין במינן קרבן**, דיעוין בפ'''א ה''י לגבי מום מעיקרו וז''ל, המקדיש בעלת מום למזבח אף ע"פ שלוקה הרי זה נתקדשה ''ותפדה בערך הכהן'' ותצא לחולין ויביא בדמיה קרבן. ובפ''ג ה''יבמקדיש דבר שאין במינן קרבן כתב וז''ל, ''וימכרו ויביא בדמיהם כל קרבן שירצה''.
3. **ויעוין בבנין נחום שם דמחדש דמלבד חלות קדוה''ג איכא חלות שם קרבן** ושייך שמצד אחד יחול חלות קרבן ומאידך גיסא בחלות הקדושה הוי קדושת דמים, ויעוי''ש דמוכיח כן מהא דמבואר במנחות דף קא דמנחה טהורה אינה נפדית אפילו קודם קידוש כלי, אע''ג דאין בה אלא קדו''ד, ולמרות דברש''י שם מבואר דהוי רק מדרבנן, מ''מ בלשון הרמב''ם פ''ו אסו''מ ה''ה נראה דהוי מדאוריתא. וז''ל, אבל טהורין אע''פ שעדיין לא קדשו בכלי אין פודין אותן חוץ ממנחת חוטא שנאמר בה מחטאתו וכו'. וכן מדייק הקרן אורה מנחות קא. וצ''ב דמאחר דהוי רק קדו''ד אמאי לא נפדית ומ''ש משאר קדושת דמים. ומבואר דלמרות דאין בה קדוה''ג מ''מ שם מנחה אית ביה ורק דהקידוש כלי נצרך בשביל שיחול בה קדושת הגוף אבל שם מנחה יש לה מיד. וכתב שם דדן בזה לפני מרן הגרי''ז.
4. **ונראה לבאר בזה דחלות קרבן נעשה בשתי שלבים.** ראשית כל קביעת הבהמה כחפצא של קרבן דהייעוד שלה להעמד לגבוה, וכתוצאה מכך חל בה חלות קדושת הגוף דבהך חלות נקבע בה דיני הקרבן בפועל. ונמצא דהוי שתי חלויות נפרדות ולפי''ז יתבאר היטב ההיא דמנחה דמצד אחד הקביעה שלה כמנחה חל בהפרשה בפה, רק דבשביל שיחול בה הדינים בפועל מחמת זה בעינן לקידוש כלי, דבזה איכא בה עמידה בפועל לקיום דיני המנחה, ולכן ניתן לומר דעצם הא דאיכא עליה תורת מנחה הוי סיבה דלא מצי לפדותה.
5. **ולפי''ז ניחא היטב באור החילוק בין בע''מ מעיקרו לאין במינן קרבן,** דבבע''מ מעיקרו ליכא הפקעה על עיקר השם קרבן אלא רק לענין חלות קדושת הגוף, דמציאותו כבעל מום סותרת רק את עמידתו בפועל כקרבן, אולם בחפצא הוי קרבן. ולפי''ז מבואר היטב לשון הרמב''ם ד''תפדה בערך הכהן'' וכונתו דמאחר דהוי חפצא של קרבן נמצא דהדמים עומדים כפדיון על קדושתו, מאחר דצורת דינו ע''י העמתדו כקרבן בדמיו. והשתא נראה דבזה עומד החילוק בין אין במינו קרבן לבע''מ דבאין במינו קרבן לא מצי לחול בהו עיקר השם קרבן כיון דמופקעים בעצם מציאותם מתורת קרבן, ולכן כתב הרמב''ם דימכרו ויבא בדמיהם קרבן דבזה הקדושת דמים עומדת כזכות בבהמה לדמיה.
6. **והשתא יתבאר היטב הא דקרי לה הגמ' ''קדושת דמים''** דבחלות קדושה הוי ''קדושת דמים'' וליכא שום תפיסה בגוף, וכל היחס לגוף הוא במציאותה כחפצא של קרבן. ולפי''ז נראה דזהו הבאור בלשון הרמב''ם דלא חל בהו קדושה גמורה וכונתו דחל בהו רק את החלק הראשון דחשיב חפצא דקרבן אבל עדיין לא חל בגופם קדושת הגוף.
7. **ולפי''ז יבואר היטב הא דרק בבע''מ מעיקרו איכא איסור הקדש והקרבה** דאיסור הקרבת בע''מ מתיחס לחפצא דקרבן וכן לאיסור הקדש בעינן דיחול בהקדשו חפצא דקרבן. **וכן ניחא הא דס''ד דאיכא בזה תמורה**, דאפשר דלדין תמורה סגי בהא דהוי חפצא דקרבן, ולפי''ז מיעוטא דרע מעקרו הוי בעיקר דין תמורה דנתחדש בזה דלדין תמורה בעי שיחול בבהמה קדושת הגוף וכל כמה דהוי קדושת דמים ליכא בה דין תמורה. וכ''נ בלשון הרמב''ם הלכות תמורה פ''א הי''ג וז''ל, המקדיש בעלת מום קבוע אינה עושה תמורה מפני שלא נתקדש גופה קידוש גמור ואינה אלא ''קדושת דמים''.
8. **והשתא יתבאר היטב יסוד הכס''מ דבבע''מ מעיקרו לא בעי העמדה והערכה רק לאחר מיתה**. ונראה דהא דבע''מ מעיקרו לא בעי העמדה והערכה הוי רק כל כמה דעצם מציאותו הוי קדושת דמים, וא''כ כיון דבבע''מ מעיקרו בעצם מציאותו הוי קרבן לכן בעי העמדה והערכה מחיים, ורק לאחר מיתה דפקע מציאותו כקרבן בהא ליכא דין העמדה והערכה ולמרות דהיכא דקדם הקדשו למומו גם לאחר מיתה כל זמן שלא נפדה חשיב עדיין כקדושת הגוף שקיום דינה בדמים להצריכו העמדה והערכה, נראה דבזה איכא חילוק בין חלות שם קרבן לחלות קדושת הגוף, דחלות שם קרבן חלה על מציאותו והוייתו כבעל חי, וכל כמה דמת פקע ממנו שם קרבן, ורק החלות קדושת הגוף דחלה כלפי הדינים בפועל של עמידתו לגבוה, בהא ליכא יחס רק לעמידתו כבעל חי אלא דחל בגופו ממש.
9. **ונראה עוד לפי''ז יתבאר היטב הא דבעי קרא דליכא הקרבה בבכור בע''מ וכן במעשר ותמורה ולד קדשים כמו שמבארת הגמ' דכיון דחיילי על מום מעיקרא ס''ד דיקרבו כבעלי מומין** וצ''ב מאי שיאטיה הא דחל בהו קדושת הגוף לענין דיהא בהם תורת הקרבה, ובפרט לפי באור הגרי''ז דהא דבכור חל על מום מעיקרא הוי מחמת דבבכור מלבד החלות קדושת הגוף איכא שם בכור ובשם בכור ליכא הפקעה דמום, וא''כ מאי שיאטיה להקרבה. ונראה לפי מה שנתבאר דמלבד חלות קדושת הגוף להקרבה איכא שם קרבן א''כ ניתן לומר דהשם בכור ומעשר קיים בעיקר השם קרבן דידהו דמכח מעלתם כבכור ומעשר חל בהו שם קרבן בעיקר הויתם, והמום לא מגרע את עמידתם לקרבן, כיון דסיבת עמידתם לא נובע מהקדשתם להקרבה אלא מעצם מציאותם כבכור ומעשר. וכן בתמורה וולד קדשים כיון דסיבת חלות הקדושה לא נובע מחמת הקדשתם להקרבה אלא מעצם מציאותם כולד קדשים או כתמורת קדשים הלכך בהא המום לא מגרע בעמידתם כקרבן.

**ולפי''ז נראה לומר דההפקעה דמום צריכה לעמוד בגוף ההתהוות של הקרבן דע''י כך חשיב כ''קרבן בעל מום'' ובזה איכא איסור בהקרבתו,** ומאחר דבבכור ומעשר ותמורה וולד קדשים המום לא מנגד את התהוותם לקרבן כיון דסיבת התהוותם כעומדים לגבוה לא מתחילה מהקדשתם לקרבן, א''כ נמצא דבגוף התהוותם כקרבן ליכא גרעון דהמום לא פוגע בחפצא דקרבן דידהו, וא''כ היה מן הראוי דליכא איסור בהקרבתם ולכן בעינן קרא דגם בהם המום פוסלם מהקרבה.

**ונראה דהגדר במיעוטא דבעל מום לא הוי גילוי על איסור בע''מ דהוי במעשה ההקרבה דא''כ אמאי בעי מיעוט לכל קרבן בפני עצמו,** אלא דגם לאחר המיעוט נתחדש דלענין עמידתו כקרבן איכא גרעון בהיותו בעל מום, וע''י כך איכא פגם בגוף הקרבן, ובזה בעי לחידושא כלפי כל קרבן בפני עצמו.