טהרות רש פרק י
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**הנועל בית הבד מפני הבדדין.** בעמי הארץ איירי, שטיהרן לעשות בבית הבד. ולפי שאין עם הארץ מקפיד על מגע חבירו, כדאמרינן בפרק בתרא דמסכת עבודה זרה [דף ע:], נועל בית הבד שלא יצאו הבדדין ויטמאו בהן, ושלא יכנסו עמי הארץ לשם[[1]](#footnote-2):

**והיו שם** בתוך בית הבד **כלים טמאין מדרס.** דמטמאין אדם וכלים בין בהיסט בין במגע[[2]](#footnote-3):

**רבי מאיר אומר בית הבד טמא.** דחיישינן שמא נטמאו בהם אותם עמי הארץ הטהורים, וחזרו טימאו את הכל, דאין חוששין ליזהר על הטומאה[[3]](#footnote-4):

**רבי יהודה אומר בית הבד טהור.** דנזהרים על טומאת ודאי, הואיל וחבר זה טיהרם לכך[[4]](#footnote-5):

**רבי שמעון אומר אם טהורים להם** אלו הכלים, כגון שישבה עליהם אשת עם הארץ או שהיו של עם הארץ, דבעיניהם טהורים הם, **בית הבד טמא.** דלא נזהרו עמי הארץ הבדדין בהם ונטמאו:

**ואם טמאים להם.** כגון שישבה עליהם אשה הידוע להם נדה, **בית הבד טהור.** דודאי נזהרו בהם[[5]](#footnote-6):

**אמר רבי יוסי.** כרבי מאיר סבירא ליה, דבית הבד טמא, אלא דטעמא דרבי מאיר משום דאין חוששין בטומאה, ורבי יוסי סבר דחוששין במגע, אבל אין בקיאים, ונטמאו על ידי שהסיטום אף על פי שלא נגעו בהם[[6]](#footnote-7):

**משנה ב:**

**ומשקין טמאין בתוך בית הבד.** שנשפכו לארץ, ודורכין הבדדין עליהם ונדבקין ברגליהן, וחוזרין אותן משקין ומטמאין את הזתים כשהבדדין עולין ודורכין על גב הזתים.

אלא **אם** כן **יש בין המשקין לזתים** ארץ **כדי שינגבו רגליהם** מאותן משקין טמאין.

ובשאין מנעלים ברגליהם איירי, דהא משקה מטמא כלי וחוזרין ומטמאין משקין שעם הזתים. או אפילו אין בהם משקין, משום דטבולים לתרומה, למאן דאמר כתרומה דמי[[7]](#footnote-8):

**נאמנים לומר לא נגענו.** וכגון דחבר עומד עמהן בבית הבד, ואף על פי שהטומאה לפניהם, לא חיישינן דלמא נגעו ולאו אדעתיה דחבר[[8]](#footnote-9):

**התינוקות.** בדדים שהביאו את בניהם עמהם, וטיהרום לכך, וכשבניהם רוצים לפנות יוצאין אביהם עמהן לחוץ כדי שיהא חבר רואן, ונפנים אחורי הגדר, ולא חיישינן דלמא נגע בטומאה ולאו אדעתא דחבר[[9]](#footnote-10):

**משנה ג:**

**הבדדים והבוצרים.** הא דלא נקט הכא ולעיל המוסקין והבוצרים, לפי שגזרו על הבצירה שיעשו בטהרה ולא גזרו על המסיקה, כדאיתא בפרקא קמא דשבת [דף יז.][[10]](#footnote-11):

**בוצרין** בענבים, וטיהרן לעשות בית בדיו בטהרה, ולבצור בטהרה, ונתן להם כלים טמאים להטביל[[11]](#footnote-12):

**לרשות מערה.** שטובלים בה, כמו בורות שיחין ומערות:

**דיו.** ולא חיישינן שמא לא יטבול ויאמר הטבלתי:

**טהורים להם.** כגון כלים של עם הארץ אחר, כדפרשינן לעיל, ורבי שמעון לטעמיה:

**משנה ד:**

**הנותן מן הסלים.** הנך בבות דמכאן ואילך איירי בענבים, מדקתני מן העבט, אבל עד השתא איירי בזתים. ד"מעטן" כלי שנותנים בו זתים, ו"עביט" כלי שנותנין בו ענבים, כדתנן בפרק איזהו נשך [דף עב:] פוסק עמו על הגדיש, ועל העביט של ענבים, ועל המעטן של זתים.

ומיירי הכא בשבצרן לאכילה, דאי בבוצר לגת, היכי אמרי בית הלל בידים טמאות, הא אמרינן בפרק קמא דשבת [דף יז.] הבוצר לגת בית שמאי אומרים הוכשר, ושתיק ליה הלל לשמאי[[12]](#footnote-13). אלא הכא בבצרן תחלה לאכילה, ואחר כך נמלך ונתן **מן הסלים** לגת, או **מן** **המשטח של אדמה** לגת, ענבים השטוחין על פני אדמה.

וקסברי בית שמאי, דכיון דהשתא מיהא נותן לגת, הוכשרו כאילו בצרן מתחלה לגת, לפיכך צריך ליתן בידים טהורים, ואי עביד בידים טמאות טימאן.

ואף על גב דידים שניות, ואין שני עושה שלישי בחולין, דילמא קסברי דטבולין לתרומה כתרומה דמו. אי נמי, בידים תחלות עסקינן, ורבי שמעון בן אלעזר היא, כדאשכחן בפרק שני דחולין [דף לג:][[13]](#footnote-14).

ובית הלל סברי, **דנותן** לגת **בידים טמאות,** **ומפריש תרומתו בטהרה[[14]](#footnote-15),** לפי שלא הוכשרו, כיון דבצרן מתחילה לאכילה:

**מן העבט ומן המשטח של עלים.** שהעלים שטוחין על פני האדמה, ועליהם הענבים נתונים, וכיון דמתחלה בצר ונתן בעבט או במשטח של עלים, אם כן ודאי בצרן לגת, והבוצר לגת הוכשר, ומודו כולהו דצריך לעשות בטהרה[[15]](#footnote-16):

**משנה ה:**

**האוכל מן הסלים.** אע"פ שידיו טמאות והענבים נוטפין יין לגת, הרי הגת טהורה, דאותם טיפים אין להם תורת משקה הואיל ולאכילה נבצרו, ולא ניחא ליה במאי דטייף.

אבל אוכל מן העביט או מן משטח של עלים, אע"פ שאין הענבים מבוקעות ואינן מנטפות, אם נפל ממנו גרגר יחידי, ואין חותם לאותו גרגיר, דהיינו, במקום שהעוקץ על פי הגרגיר יש כמין חותם, ובראש חותם עוקץ[[16]](#footnote-17), כדפרישית בפרק שני דעוקצין, ואותו חותם סותם פי הגרגיר שאין המשקה יוצא, וכשנעקר העוקץ מן הגרגיר עם החותם המשקה יוצא. ואע"פ שנטלם לאוכלם יש לו תורת משקה, כיון דמתחלה בצרם לגת, ונטמא אותו המשקה בידיו הטמאות, וכשנפל לגת נטמא:

**נפלו ממנו ענבים.** כלומר, אשכול של ענבים[[17]](#footnote-18), שהגרגרין מחוברין באשכול ואין המשקה יוצא, ונטמאו בידיו טמאות, דהוכשרו לפי שנבצרו לגת:

**ודרכן במקום המפנה.** מקום פנוי בגת שאין שם כלום לא יין ולא ענבים[[18]](#footnote-19), ודרכוהו בטהרה:

**כביצה מכוון טהור.** דאין אוכל מטמא כלי, ומשיצאת טיפה הראשונה חסר ליה מכביצה, ואין אוכל מטמא אחרים בפחות מכביצה, נמצא דאין טומאה לטיפה זו אלא מחמת טומאה שקיבלה כשהיתה האוכל, הלכך השתא נמי דנעשית משקה אין לה כח אלא כאוכל, כדפרישית לעיל בפ"ג[[19]](#footnote-20):

**אבל יתר מכביצה טמא.** כדקאמר, שהביצה מטמא טיפה הראשונה כדין משקה, וחזרה הטיפה וטימאה את הגת, דמשקה מטמא כלי:

**תניא בתוספתא** [פי"א]: ענבים עד אימתי מטמאין טומאת אוכלין, עד שיהלכו בהן שתי וערב, ומשהלכו בהן שתי וערב ונשתיירו בהן גרגרים שלמים, מטמאין טומאת אוכלים[[20]](#footnote-21).

זתים עד אימתי מטמאין טומאת אוכלים, עד שיטענו. רבי שמעון אומר, עד שיטחנו. טחנן ונשתיירו מהן גרגרין שלמים, מטמאין טומאת אוכלין[[21]](#footnote-22).

ואלו הן פריצי זיתים וענבים, היוצאין מתחת הקורה, מן הגפת ומן הזגין, כנסן לאוכלין מטמאין טומאת אוכלין. והחרצנים והזגים[[22]](#footnote-23), אף על פי שכנסן לאוכלין, בטלה דעתו[[23]](#footnote-24).

השוקל ענבים בכף מאזנים, אף על פי שהיין צף על גבי ידיו, ואף על פי שחישב עליו, טהור[[24]](#footnote-25). כנסו לתוך כלי טמא[[25]](#footnote-26).

הדורס ענבים בחבית, אף על פי שהיין צף על גבי ידיו טהור, וכן בעובד כוכבים אינו חושש משום יין נסך[[26]](#footnote-27).

הבוצר כרמו, אם לא מצא להם שוק מחזירן לגת, ואף על פי שמוליכן בסלים טמאים ובקופות טמאות, טהורין. נכנסו לרשות הגת ולרשות הבד, הוכשרו לקבל טומאה[[27]](#footnote-28).

הלוקח משטיח של אדמה, מישראל, יעשה בטומאה. מן העובד כוכבים, יעשה בטהרה. משטיח של עלין, בין מישראל בין מן העובד כוכבים יעשה בטומאה. רבי יוסי בר' יהודה אומר, משטיח של עלין כמשטיח של אדמה, מישראל יעשה בטומאה, מן העובד ככובים יעשה בטהרה[[28]](#footnote-29).

הלוקח משטיח של אדמה מישראל לעשותו צימוקין, הרי זה עושה אותו בטהרה[[29]](#footnote-30).

האוכל מן הסלים ומן המשטיח של אדמה, אכל והותיר כסאה כסאתים וזרקן לגת, אף על פי שניפצן לגת והיין מנתז על גבי ענבים, טהור. וכן בעובד ככובים אינו חושש משום יין נסך[[30]](#footnote-31).

נפל ממנו גרגיר יחידי, אם יש לו חותם טהור, אם לאו טמא. במה דברים אמורים, בזמן שנגע במקום חותם, לא נגע במקום חותם טהור. רבי יוסי בן כיפר אומר משום רבי אליעזר, במה דברים אמורים, בזמן שנגע במקום המשקה, לא נגע במקום המשקה טהור[[31]](#footnote-32).

רבי יוסי אומר, אפילו נפלו הימנו כארבע וחמש ביצים ודרכן כולן בבת אחת, משקה היוצא מהן טהור, שכיון שדרס עליהן בטלו, שאין לו משקין במה יטמא[[32]](#footnote-33).

**פירוש. עד שיהלכו בהן שתי וערב.** דתו לא חזו לאכילה.

**עד שיטענו.** בקורת בית הבד.

**עד שיטחנו.** תחלה טוחנין בריחים ואחר כך טוענין בקורת בית הבד, כדתניא בשלהי כל קרבנות [דף פו:].

**ואלו הן פריצי זתים.** הני דאמרן שנשתיירו.

**היוצאים מתחת הקורה** של בית הבד. **מן הגפת** של זתים. **ומן הזגין** של זתים.

אם **כנסן לאוכלין** מהניא בהם מחשבה, אבל חרצנים וזגים של ענבים בטלה דעתו, דלא חזו כשל זתים.

**שהיין צף על גבי ידיו** טמאות, **טהור היין.** דאין עליו תורת משקה להכשיר, דלא ניחא ליה, והוי כאוכל שלא הוכשר.

**הבוצר כרמו** למכור הענבים לאכילה בשוק, **ולא מצא להם שוק, מחזירן לגת** בסלים טמאים וקופות טמאות, לפי שלא הוכשרו. ובלבד שלא יכניסם לרשות הגת בכלים טמאים, **דמשנכנסו לרשות הגת הוכשרו,** וצריך לעשות בטהרה.

**משטיח של עלין בין מישראל בין מן העובד כוכבים יעשה בטומאה.** כך כתוב בכל הספרים, וטעות סופר הוא, אלא "יעשה בטהרה", דשטיח של עלים מכשיר טפי משטיח של אדמה, כדקתני מתניתין.

**לעשותן צימוקים.** ניחא ליה במשקה דטייף עלייהו, שמתוך כך הם מרבים טעם, כענין שפירשנו בפירקין דלעיל גבי זיתים לעלותן לגג, הלכך אפילו משטיח של אדמה צריך לעשות בטהרה.

**אפילו נפל הימנו כארבע וחמש ביצים.** אמתניתין קאי, דקתני יתר מכביצה טמא, וקסבר רבי יוסי, דכשדרכן ברגל בפני עצמן בבת אחת, כלומר, שאין היין נמשך בפני עצמו, לא נחית תורת משקה על המשקה הנסחט מהם, ומתבטל המשקה עם האוכל, וטהור המשקה הנסחט מלטמא הגת. **שאין לו לגת משקין במה יטמא,** דהאי משקה אין לו אלא טומאת אוכל דהוי מעיקרא, ואין אוכל מטמא כלי:

**משנה ו:**

**וניתזה צינורא מפיו** של עם הארץ המדבר[[33]](#footnote-34), ולא ידיע אי נפלה לבור של יין, או לא. וצנורא דעם הארץ טמאה, כדפירשנו לעיל פ"ז[[34]](#footnote-35):

**טהור.** בתוספתא [שם] קתני, של שמן ספיקו טמא, של יין ספיקו טהור, מפני ששפת הבור קולטת[[35]](#footnote-36). כלומר, כשניתזה הצינורא על שפת הבור של יין, קולטה השפה, ומונעת מלירד ליין, ובבור סיד שאינו מקבל טומאה[[36]](#footnote-37). אבל בבור של שמן שלפני הבד, מתוך שהשמן מחליק ומצחצח שפת הבור, הצינורא מחלקת, ויורדת עד למטה[[37]](#footnote-38):

**משנה ז:**

**הזולף את הבור.** עיקר "זולף" לשון שפיכה, מלשון זילוף. ובפרק רבי אליעזר דמילה [שבת דף קלד.] "מזלפין עליו ביד אבל לא בכלי". ובפרק כל התדיר [זבחים דף צא:] "המתנדב יין מזלפו על גבי האישים". והכא הוצאת יין ושמן מן הבור זולף קרי ליה? ויתכן דנופל לשון זולף בדבר שאין נעשה בבת אחת, אלא מעט מעט.

דמתניתין בממלא כלים מן הבור זה אחר זה, שהכניס חבית ראשונה בבור, ונתמלאת שם, וכן שנייה וכן שלישית נתמלאו בתוך הבור זו אחר זו, ונמצא שרץ בחבית ראשונה, כולן טמאות. דמראשונה נטמא כל מה שבבור, בין שהיה שרץ בבור, בין שהיה בחבית.

אבל נמצא שרץ **באחרונה היא טמאה וכולן טהורות.** דממנה היה השרץ ולא מן הבור, ואפילו היה מן הבור, שמא נפל בבור אחר שנתמלאו כל הראשונות[[38]](#footnote-39):

**אימתי בזמן שהוא זולף בכל אחד.** שבתוך הבור עצמו מכניס את החבית, כדפרישית. אבל היה זולף במחץ, שהחביות עומדות כולן חוץ לבור, והוא ממלא כלי אחד ששמו מחץ, ועשוי ליין, כדאמרינן בשלהי מסכת ע"ז [דף עד:], "הגת והמחץ והמשפך", מכניסו לבור וממלאהו, ושופך לתוך החבית עד שנתמלאו, אפילו נמצא שרץ בראשונה היא טמאה בלבד, דבתוך החבית היה השרץ הזה, ולא בבור:

**אימתי בזמן שהוא בודק.** המחץ והחביות שבדקן שלא היה בהן שרץ קודם שנתן לתוכן שמן, אבל **לא** היה **מכסה** לא הבור ולא החבית כל שעה שהיה מביא המחץ מזה לזה, דאימא בהליכתו נפל השרץ בחבית. וכן **מכסה ולא בודק** נמי, שמא היה בחבית מקודם לכן.

אבל **היה בודק ומכסה,** שבדק החבית, ובכל פעם שהיה מוליך במחץ מזה לזה היה מכסה בין בור[[39]](#footnote-40) ובין חבית, וממה נפשך שרץ זה בבור היה מתחלתו, **בין שנמצא בחבית בין בבור בין שנמצא במחץ[[40]](#footnote-41)**:

[**הגה"ה:** תוספתא פליגא אהך, דאמר "היא טמאה בלבד"[[41]](#footnote-42). ושיבוש הוא לפי המשנה. ותו, מאי אמרת אימור לא כיסה יפה ואחר כך נפל לכאן היא טמאה בלבד, ואימא איפכא, אימור לא בדק יפה ובטומאה זילף הכל? הלכך מתניתין דוקא, ותוספתא משבשתא היא. כך נראה לעניות דעתי, ע"כ י"א]:

**תניא בתוספתא** [פי"א]: השרץ שנמצא צף על שפת הבור של גת, לתרומה ספיקו טמא, לפועלים ספיקו טהור, מפני שזה ספק טומאה צפה.

**פירוש. לפועלים.** אוכלי חוליהן בטהרה. ולעיל בפרק רביעי הבאתי ברייתא, דספק טומאה צפה טהורה אף לתרומה, ועל כרחין פליגא אהך, ועיקר "טומאה צפה" שנינו שם[[42]](#footnote-43).

**משנה ח:**

**בין העיגולים לזגים.** הם עיגולי הגת, ועושין אותם לעצור הזגים לאחר שדרכו הענבים בגת, ויצא מהם היין כל מה שיכולין להוציא ברגל, עושין כמין תפוח מן הזגים, ומניחין עליהם עיגול של טיט, כמו שפירש בערוך שמביאין טיט, ומערבין בו תבן ונעורת של פשתן, ועושין כמין רחיים גדולה, ומתוך כובדה צריך בני אדם הרבה להעלותה על התפוח ולהורידה, לפיכך נחשב רשות הרבים לטהר ספק טומאה, משום דרבים מצויים שם[[43]](#footnote-44):

**לפני בוצרים רשות היחיד.** דיראים בני אדם ליכנס, משום שנתפס עליהן כגנב:

**אחר הבוצרים רשות הרבים.** שיש לכל רשות ליכנס:

**כלי בית הבד של גת.** כלומר, ושל גת. דבד לשמן, וגת ליין:

**והעקל.** הוא עקל בית הבד, ועושין העקלין כמין קופה מסורגת כמצודה, ואחרי סחיטת הזתים נותן הגפת באותו עקל, ומניח עליו דבר המכבידו להוציא המשקה הנשאר[[44]](#footnote-45):

**מנגבן.** אם נטמאו לא מהניא בהו טבילה אלא אם כן הוציא מהן המשקה הטמא שנדבק בהן. ובפרק בתרא דמסכת עבודה זרה [דף עד:] מפרש במה מנגבן[[45]](#footnote-46):

**מיישנן שנים עשר חדש.** וכלה מהן טעם היין והשמן[[46]](#footnote-47):

**חולטן.** אשקלדי"ר בלע"ז. מלשון חלוט דפרק כל שעה [דף לז:], והחלטה דקאמר התם מוגלשין על גבי קמח, הכא נמי שופך עליהם מים רותחים:

**בשבולת הנהר.** מלשון [תהילים סט] "ושבולת מים שטפתני", והוא מקום שהמים רודפין. לפי שדרך הספינות ללכת נקרא שבולת, מלשון שביל. ובשלהי מסכת ע"ז [דף עה.] אמרינן דמניחן שם עונה, או יום או לילה, גבי מעיין שמימיו רודפין:

**תניא בתוספתא** [שם]: גת העליונה רשות הרבים, והתחתונה רשות היחיד. אימתי, בזמן שהרבים נכנסים בזו ויוצאים בזו, אין שם אלא פתח אחד או פרצה אחת, זו וזו רשות היחיד[[47]](#footnote-48).

מי שהיו גתיו ובדיו טמאין ומבקש לטהרם, הדפין והלולבין והעדשות, מנגבן והן טהורין. העקלים, של נצרים ושל בצבוץ, צריך לנגב, ושל חשיפה ושל גמי, צריך ליישן. כמה הוא מיישנן, שנים עשר חדש. רבן שמעון בן גמליאל אומר, מגת לגת, ומבד לבד. רבי יוסי אומר: אם רצה לטהרן מיד, חולטן ברותחין, או מולגן במי זיתים. רבן שמעון בן גמליאל אומר משום רבי יוסי: נותנן בנהר שמימיו מהלכין מלא עונה, או תחת הצנור שמימיו מקלחין.

וכשם שהוא מנגב לטהרות, כך הוא מנגב ליין נסך.

**פירוש. גת העליונה.** מקום שדורכין שם הענבים. **גת התחתונה.** מקום שיורד היין שם לבור. וכן משמע בפ"ק דפסחים [דף טו.][[48]](#footnote-49).

**הדפין.** כל הני דחשיב הכא כלי בית הבד הן, דאשכחן בשילהי איזהו נשך [דף עד.], דגבי עביט של ענבים פריך, והא מיחסר מיכמר ועיולי לבי מעצרתא, וגבי מעטן של זתים פריך, והא מיחסר מיכמר ועיולי לבי דפא, והיינו דפין דהכא. ובפרק המוכר את הבית [דף סז:] תניא, המוכר את בית הבד מכר את הנסרים, והן דפים העשויים כמין דלת, ונותנים על התפוח[[49]](#footnote-50).

**והלולבין.** מלולבי דקל עושין טאטיתא, ומכבדין בו את הבד לאסוף הזתים המתפזרין.

**העדשות.** לא כמו שפירש בקונטרס בשילהי מסכת ע"ז [דף עה.] דהיינו גת עצמה שקורין מי"ט, דהא תנן בפרק המוכר את הבית [דף סז:] מכר את הבית הבד מכר את הים, ואמרינן מאי ים טלפחא, ועדשים מתרגמינן טלפחין, ואי היינו גת עצמה לא היה צריך למנותה, דפשיטא שהיא עיקר המכר? אלא הוא העיגול של טיט שפירשתי במתניתין. ולפי שהוא עגול כמין עדשה נקרא "עדשה", ועל שם שהמשקין יוצאין על ידו בשפע כמין ים נקרא "ים".

וקצת קשה, דאותו עיגול הוא של גת, והכא איירי בבית הבד כדפרישית? ולא מסתבר למימר שגם לבד עושין כן, דבכל מקום משמע שהוא לגת במקום קורה לבד, כדתנן בפ"ק דשבת [דף יח.], ושוין שטוענין בקורות בית הבד ובעיגולי הגת[[50]](#footnote-51).

**מנגבן והן טהורין.** כל הני לא בעו טבילה, דפשוטי כלי עץ לא בעו טבילה, אלא צריך להסיר משקה הטמא שנדבק בהן.

ובשלהי מסכת ע"ז [דף עה.] מייתי ברייתא זו, וכתוב שם בכל הספרים "מדיחן", וכאן כתוב בכל הספרים "מנגבן". וגירסא זו עיקר, דהא התם נמי תניא "הגת והמחץ והמשפך של עובד כוכבים, רבי מתיר בניגוב, וחכמים אוסרין", אבל בהדחה לא אשכחן תנא דשרי. והא דתנא עקלים של נצרים ושל בצבוץ לחודייהו, ולא עריב להו, אף על גב דכולהו בניגוב, משום דבעי לפלוגי בעקל של נצרים ושל בצבוץ לשל שיפה ושל גמי. ומיהו אין כל כך ראייה מההיא דשל עובד כוכבים, דגרע של עובד כוכבים, דבליע טפי משל ישראל שנגע בו עובד כוכבים. ומכל מקום אין להקל.

ובקונטרס פסק בשלהי מסכת ע"ז [שם], על משנה זו יש לסמוך שאין צריך אפר לגת, מדפשיט מינה רבי אבהו, ולא אמרי ליה זו אינה משנה, דקתני בה דסגי לגת בהדחה, ומתניתין קתני דבעי ניגוב[[51]](#footnote-52), שמע מינה קמו בה רבנן בתראי, ופשוט הילכתא כוותיה. וחס ושלום אין להקל, אחרי שכתוב כאן בכל הספרים "מנגבן".

**עקלים.** פירשתי במתניתין. **של נצרים.** מלשון "צורי דקל שתים" דשלהי אמר רבי עקיבא [שבת דף צ:], שמביאין נצרים והוצין וקורעים אותן, ועושין אותן כמין חוטין, ועושין מהן חבלים בעקלים.

ובערוך פירש "העקלים של נצרים" היינו, לאחר שימלאו כל הגת מן הענבים או מן הזיתים, מפנין סביב סביב, ועושין שביל שילך ויפול אל הבור. ולפי שלא יתפזרו הענבים ויפלו אל השביל, מביאין נצרים של דקל, וכורכין סביב סביב לענבים כמין סייג קטן, כדי שלא יתפזרו. ולהכי נקרין "עקלין", שעוקלין ועוקמין אותן, וכורכין אותן סביב.

**בצבוץ.** פשתן, מלשון בוץ. ויש אומרים קנבוס.

**שיפה.** מין אחד של גמי.

**מגת לגת.** בשלהי מסכת ע"ז [דף עה.] אמרינן, איכא בינייהו חרפי ואפלי.

**חולטן ברותחין.** מולגן במי זיתים. דרך לבשל את הזיתים להיות רכין להוציא שמנם, שמא לפי שאין מימיהן חמין כשאר רותחין, שאין דרך להרתיחם כל כך שלא יתקלקלו הזיתים, נקט לשון מליגה, שמחממין אותם כדי מליגת שיעור, כדתניא בפרק המביא כדי יין [דף לד.] "מולגין את הראש ואת הרגלים". ובשלהי מסכת ע"ז [דף עה.] כתוב בכל הספרים "מגעילן ברותחין או חולטן במי זיתים":

סליק פירקא, וסליקא לה מסכת טהרות, בעזרת יוצר מאורות.

1. אבל אם סגר את הדלת ולא נעל, עדיין יש מקום לחשוש שמא יצאו לחוץ או שמא יכנסו אחרים לתוכו. וראה **משנה אחרונה** דאם לא נעל לכו"ע לא חיישינן, דמרתתי שמא יכנס ויראה אותם, ודבריו צ"ע, דהא המשנה אחרונה עצמו פירש ברבי מאיר דהחשש הוא לטומאה בלא דעתם, ואם כן לא נעל נמי יש מקום לחשוש? ועוד צ"ע, דבמשנה ב' מבואר דבעינן שהחבר יהא רואה אותם תמיד, ולא סגי באופן שמרתתי? [↑](#footnote-ref-2)
2. אך אם אינם מטמאים מדרס אלא מגע בלבד, אין מקום לחילוקו של רבי שמעון בין טמאים להן לטהורים להן, וכן אין מקום לחילוקו של רבי יוסי בין מגע למדרס. [↑](#footnote-ref-3)
3. כלומר, דאינם רגילים להזהר מטומאה, וחיישינן שמא נגעו בלא דעתם, וכן כתבו **המשנה אחרונה** כאן **והתויו"ט** להלן משנה ד'. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך אם לא טיהרם לכך, חיישינן אפילו בטומאת ודאי, וככל טומאת עם הארץ. ומש"כ הר"ש "טומאת ודאי" צ"ע מה בא לאפוקי, שהרי לרבי יהודה חיישינן אף לטומאת מדרס שעל ידי אשת עם הארץ, ובזה הוא נחלק על רבי שמעון? [↑](#footnote-ref-5)
5. **הרמב"ם** פירש באופן אחר, דרואים מה דעתם על אלו הבגדים, דאם רואים שהם חושבים את הבגדים לטמאים, בית הבד טהור, ואם הם חושבים את הבגדים לטהורים, בית הבד טמא. [↑](#footnote-ref-6)
6. **התוספות יום טוב** הקשה על דברי הר"ש, דהנפק"מ בין הטעמים הוא בכלי שאינו מטמא בהיסט אלא במגע, והא הכא איירי בכלי שמטמא מדרס, ומדוע קאמר וכי מפני מה הם טמאים, הרי באופן שלפנינו גם לרבי יוסי הם טמאים בכל אופן? [אמנם איכא נפק"מ בכלי כבד, שאין חשש שיסיטו אותו, דלרבי מאיר טמא ולרבי יוסי טהור].

   **הרמב"ם** פירש את המשנה באופן אחר, דרבי יוסי מהדר אדברי רבי שמעון, וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **המשנה אחרונה** תמה דלעיל פ"ח מבואר, דאחורי כלים מטמאים משקין ואין מטמאין אוכלין, ואפילו אוכלין של תרומה, והכא המשקין הם מאחורי הסנדל, ומדוע הם יטמאו את הזתים אפילו למ"ד כתרומה דמי? ובאמת **הרא"ש והרע"ב** כתבו הזכירו רק את טומאת השמן ולא טומאת הזתים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ראה בהערות על המשנה מה שהקשה בזה התויו"ט, ומה שיישבו האחרונים. [↑](#footnote-ref-9)
9. הר"ש פירש דהכל בבא אחת, דאיירי בתינוקות טהורים, וקמ"ל דהם יכולים לצאת אחורי הגדר כל עוד שהחבר רואהו. **ובחידושי הגר"א** כתב, דאשתמטתיה הסוגיא בברכות [סב ב], והיינו דהתם מייתי ראיה ממתניתין דמותר להפנות מאחורי הגדר, ואי איירי בתינוקות מה הראיה לכל אדם דשרי, דלמא דוקא תינוקות שלא הגיעו לחינוך שרי. וראה מה שכתבנו בהערות על המשנה ביאורים אחרים במשנתינו. [↑](#footnote-ref-10)
10. ראה בתוספות שם ד"ה גוזרני בטעמא דמילתא. [↑](#footnote-ref-11)
11. הרמב"ם פירש לגבי טומאת עצמן, ואין חילוק בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך הרמב"ם פירש דמשנתינו נשנית קודם שחזרו בית הלל להודות לדברי בית שמאי, וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ראה בהערות על המשנה שהרחבנו בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. כלומר, דכיון שלא הוכשרו הרי הוא יכול להפריש מהם תרומה בטהרה אף שנגע בהם בידים טמאות. אך הרמב"ם פירש באופן אחר, וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-15)
15. הגר"א פירש, דבסיפא הוכשרו הענבים מעיקר הדין, כיון שהמשקין אינם הולכים לאיבוד. וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-16)
16. הראב"ד בהשגות פ"ט מטו"א ה"ד כתב, דהחותם הוא העוקץ עצמו. [↑](#footnote-ref-17)
17. ביאר החזון איש [יג ח], דהר"ש בא לבאר מדוע לא תני להדיא נפלו ענבים שיש להם חותם? ולכן כתב הר"ש, דהתנא נקט ענבים ולא גרגירים בכדי לומר דהם תלויים באשכול, וממילא מובן שיש להם חותם. [↑](#footnote-ref-18)
18. דאם יש שם ענבים הרי הגת טמא, ראה מה שכתבנו בזה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-19)
19. כלומר, דהוקשה לר"ש הרי גם כשאין כביצה המשקה טמא למ"ד משקין מבלע בליעי, דהם מקבלים טומאה עם האוכל, ולאחר שיצאו הם נשארים בטומאתם דטומאה שבהם להיכן הלכה, כדאיתא בפסחים [לג ב], ומדוע לא יטמאו לאחר מכן את הגת? ותירץ הר"ש, דטומאת המשקין הבלועים באוכל היא בתורת אוכל ולא בתורת משקה, ואינם נעשים תחילה גם לאחר שיצאו, ולכן אינם מטמאים את הכלי. [↑](#footnote-ref-20)
20. הר"ש פירש דתו לא חזי לאכילה. והקשה **החזון איש** [יג ח], הרי עדיין הענבים ראויים לאכילת אדם, ומדוע הם טהורים? ובפרט לשיטת הראב"ד דאם חל עליהם שם אוכל אינם טהורים עד שיפסלו מאכילת כלב, דהכא ודאי הם ראויים לכלב? ותירץ, דכיון דעשה בהן שינוי מעשה לבטלן מתורת אוכל, הרי הם עולין מטומאתן, אף שהם עדיין ראויים לאכילת אדם. [עיי"ש שנסתפק האם שינוי מעשה מועיל גם בלא מעשה אדם, היכא שחושב עליהם באותה שעה ורוצה שישתנו].

    **והמקדש דוד** [מב סק"א] נקט, דבאמת אינם ראויים לאכילת אדם, אך הקשה לדעת הראב"ד הנ"ל, דאם חל עליהם שם אוכל בעינן שיפסלו מאכילת כלב, והכא הם ראויים לכלב? ותירץ, דהכא שאני, דגם מעיקרא קודם שדרך עליהם כל מה שהיו ראויים לאכילת אדם זה רק מחמת המשקה שבתוכם, וכאשר הוציא את המשקה הרי הם עצמם מעולם לא היו ראויים לאכילת אדם, ולכן אף שהם ראויים לכלב אינם מק"ט.

    וכל זה לשיטת הר"ש דהם טהורים לגמרי משום שאינם ראויים לאכילה, אך **הרמב"ם** פ"א מטו"א הכ"ד כתב, דמשיהלך בהם שתי וערב הרי הם מטמאין טומאת משקין ולא טומאת אוכלין, וכן בזתים משיטענו הם מטמאין טומאת משקין, ואם נשארו גרגירים שלמים הם מטמאין טומאת אוכלין. ולפי"ז אין כונת התוספתא לומר דמשיהלך שתי וערב אינם ראויים לאכילה, אלא דיש עליהם תורת משקין ולא תורת אוכלין. וראה **בחידושי מרן רי"ז הלוי** הל' תרומות עמ' 58 דהר"ש והרמב"ם פליגי לשיטתייהו לגבי תרו"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-21)
21. **הראב"ד בהשגות** שם פירש, כגון שלא דחקה עליהם הקורה כל הצורך, דאם דחקה עליהם הקורה ומכל מקום נשארו שלמים, הרי הם בכלל פריצי זתים, דאינם מקבלים טומאה. [↑](#footnote-ref-22)
22. זגין דלעיל הם של זתים, וזגים דהכא הם של ענבים. [↑](#footnote-ref-23)
23. הר"ש פירש, דאלו הן פריצי זתים קאי אדלעיל, דאם נשתיירו זתים או ענבים מק"ט, וזהו הנחשב פריצי זתים. והדר קתני דהיוצאין מן הגפת והזגין מהני כנסן לאכילה. והקשה **החזון איש** שם, הא בפ"ג דעוקצין מ"ו תנן דפריצי זתים אינם מקבלים טומאה כלל, [אלא אם כן כנסן לאכילה], והכא קתני דענבים וזתים שנשתיירו מק"ט?

    ולכן פירש דאלו הן פריצי זתים קאי אדלהלן, [וכן מוכח בפירוש הר"ש בעוקצין שם], דמעיקרא קתני דאם נשתיירו ענבים וזתים שלא דרך עליהם כלל דהם מק"ט. ומקשה התוספתא, אם כן אלו הן פריצי זתים דתנן בעוקצין שהם טהורים? ומתרץ, דהתם איירי בזתים היוצאים מהגפת והזגין, שהם יוצאים מחמת שהם קשים, ולפיכך אינם מק"ט אלא אם כן כנסן. והדר קתני, דפריצי ענבים אפילו כנסן לא מהני. ולפי פירוש זה לא איירי כלל לגבי הגפת והזגים עצמם, ויתכן דאף בזתים לא מועיל בהם כינוס, ורק לגבי הפריצים קתני דבזתים מהני כינוס.

    **הגר"א** הגיה "ואלו הן פריצי זתים, היוצאים מתחת הקורה. הגפת מן הזתים, כנסן לאכילה מטמא טומאת אוכלין". ולפי"ז ביאר החזון איש, דפריצי זתים וענבים אינם מק"ט כלל, ואפילו כנסן לא מהני, ורק לגבי גפת עצמו יש חילוק, דבזתים מהני כינוס ובענבים לא מהני כינוס. וראה **ב"חברותא למסכת עוקצין"** בהערות על הר"ש שם. [↑](#footnote-ref-24)
24. פירש **הגר"א,** דאע"פ שחישב עליהם לגת, וניחא ליה במשקין היוצאים, מכל מקום אינם מכשירים, כיון שמשקין אלו הולכין לאיבוד, וטפי הוה ניחא ליה אם המשקין היו נשארים בפנים ויוצאים לאחר מכן בגת. [↑](#footnote-ref-25)
25. כלומר, דכיון דכנס את המשקין לתוך כלי, הרי הוא מחשיב אותם, ומעתה הם מכשירים. ומוכח מכאן, דאפילו חשב על הענבים לאכילה, אם כנס את המשקין היוצאים מהם הרי הם מכשירים. [↑](#footnote-ref-26)
26. ביאר **החזון איש** שם, דאיירי באופן שבצרן לאכילה, והכניס אותם לחבית, ודרס עליהם מעט בידו כדי שיוכל להכניס עוד ענבים לחבית. וקמ"ל דאף שיצאו המשקין על ידי מעשיו מכל מקום אינם מכשירים, כיון דלא ניחא ליה במשקין אלו. [↑](#footnote-ref-27)
27. הקשה **החזון איש** [מכשירין ח טו], לפי דעת הר"ש דב"ש וב"ה נחלקו באופן שבצר לאכילה ונמלך לגת, וקיי"ל כב"ה דלא גזרו בזה חכמים ואינו מכשיר, מדוע כאשר נכנסו לרשות הגת הוכשרו, הרי זה לא עדיף מנמלך? ותירץ, דאיירי הכא באופן שכבר מתחילה חשב שאם לא ימצא קונים שיכניס אותם לגת, ובזה מודים ב"ה דלאחר שנמלך לגת גזרו בזה חכמים שיכשיר מכאן ולהבא, כיון שחשב על זה מתחילה. ועוד תירץ, דאיירי הכא באופן שיש עליהם משקה טופח, וכיון שהכניס אותם לגת ורוצה לדרכן, הרי הם מכשירים מכאן ולהבא מעיקר הדין, דמעתה המשקין הם לרצון.

    אך לדעת הרמב"ם דב"ש וב"ה פליגי בעיקר הגזירה, ואין חילוק בין חשב מתחילה לבין נמלך, ולפי מה דקיי"ל כב"ש גזרו חכמים אף בנמלך, אתי שפיר אף בחשב מתחילה לשוק בלבד ונמלך לגת, דקודם שהכניסם לרשות הגת עדיין הוא חושב שאם ימצא קונים ימכור אותם, ולא חשיב נמלך, ולאחר שהכניסם לרשות הגת חשיב נמלך, והוי בכלל הגזירה דבוצר לגת. [↑](#footnote-ref-28)
28. לדעת הר"ש "יעשה בטומאה" היינו שהם לא הוכשרו, ויכול לעסוק בהם בידים טמאות, ו"יעשה בטהרה" היינו שהם הוכשרו, ואינו יכול לעסוק בהם אלא בטהרה. וביאור התוספתא לפי"ז, דבמשטיח של אדמה יש שבוצרים לאכילה ויש שבוצרים לגת, וישראל נאמן לומר שבצר לאכילה, ולכן לא הוכשרו, אך עכו"ם אינו נאמן, וחיישינן שמא בצר לגת והוכשרו. [והקשה החזון איש שם ס"ק ט"ז, מדוע יכול לעשותן בטהרה, ניחוש דלמא העכו"ם נגע בהן או הסיטן ונטמאו?]. אך במשטיח של עלין אף שבצר לאכילה הוכשרו, וכדביאר החזון איש שם, דגזרו מפני הרואין. ורבי יוסי בר"י לא גזר מפני הרואין, ואם אומר ישראל שבצר לאכילה אע"פ שהניחם במשטיח של עלין לא הוכשרו.

    אך **הגר"א** גרס להיפך, "משטיח של אדמה, מישראל יעשה בטהרה מעכו"ם יעשה בטומאה, משטיח של עלין, בין מישראל בין מעכו"ם יעשה בטומאה. ריבר"י אומר וכו', מישראל יעשה בטהרה מעכו"ם יעשה בטומאה". ולפי"ז הפירוש הוא להיפך, ד"יעשה בטהרה" היינו שהם לא הוכשרו, ויכול לעשותם בטהרה, ואילו "יעשה בטומאה" היינו שהם הוכשרו, ואינו יכול לעשותם בטהרה, דחיישינן שנגע בהם העכו"ם או עם הארץ ונטמאו.

    ובביאור התוספתא כתב הגר"א, דמשטיח של אדמה היין הולך לאיבוד, ולכן מישראל לא הוכשרו, דהוא נאמן לומר שמתחילה הניח שם, אך מעכו"ם הוכשרו, דאינו נאמן, וחיישינן שמא מתחילה הניח בכלי שאין היין הולך לאיבוד, והוכשרו כבר. אך משטיח של עלין דאין היין הולך לאיבוד, הוכשרו מעיקר הדין. וריבר"י ס"ל דגם במשטיח של עלין היין הולך קצת לאיבוד, ולא מהני להכשיר.

    והקשה החזון איש שם, דמשמע מדברי הגר"א דבמשטיח של עלין הוכשרו אפילו אם בצרן לאכילה, כיון שאין היין הולך לאיבוד, וזה לא יתכן, וכדמוכח מהתוספתא לעיל בהניח במשקל ובדורס בחבית? עיי"ש מה שכתב לדחוק בדברי הגר"א. [↑](#footnote-ref-29)
29. לדעת הר"ש דיעשה בטהרה היינו דהם הוכשרו, מבואר דאם בוצר לעשות צימוקין הוי כבוצר לגת, והוכשרו. ובטעמא דמילתא כתב **החזון איש** שם בתרתי, או דהם מכשירים מעיקר הדין, דניחא ליה במשקין שישביחו את הצימוקים, ולכן אף שהולכים לאיבוד מכשירים. או דהם מכשירים מחמת הגזירה דבוצר לגת, ובוצר לצימוקים הוי כבוצר לגת, ורק בבוצר לאכילת הענבים עצמם לא גזרו. וכן מבואר **בתוספות ישנים** בשבת [יז א], דבוצר לצימוקים הוי כבוצר לגת וגזרו אף בזה.

    אך לדעת הגר"א דיעשה בטהרה היינו דהם לא הוכשרו, מבואר דאם בוצר לעשות צימוקים הוי כבוצר לאכילה. וכתב הגר"א, דס"ד דמכשיר אף שהולך לאיבוד כיון דניחא ליה במשקה, קמ"ל דאינו מכשיר. [↑](#footnote-ref-30)
30. וכן פסק הרמב"ם פי"א מטו"א ה"ג, אלא דכתב דאע"פ שהיין מנתז עליהם לא הוכשרו, [ולא כתב דהם טהורים כלשון התוספתא]. **ובחזון איש** במכשירין שם הקשה בדין זה כמה קושיות:

    א. מדוע לא יוכשרו הענבים מחמת היין שנמצא בגת, הרי היין שבגת יצא לרצון? וכתב לדחוק דאין כונת הרמב"ם שלא הוכשרו כלל, אלא שלא הוכשרו מחמת המשקין שעל גביהן קודם שזרקן לגת, ולכן אם זרק אותם לגת בידים טמאות לא טימא אותם, אך באמת מכאן ולהבא הוכשרו.

    ב. מדוע המשקין שעל גביהן לא יכשירו אותם משעה שזורק אותם לגת, הרי מכאן ולהבא הוא רוצה את המשקין הללו לגת, והם קיימים לרצון? ותירץ, דכיון שהם נעקרו מהענבים שלא לרצון, אינם מכשירים אף לאחר שהוא רוצה בקיומם עד שיעשה בהם מעשה ככינוס לכלי וכדו'.

    ג. **הראב"ד בהשגות** שם הקשה, מדוע אין כאן את הגזירה של הבוצר לגת, הרי הוא זורק אותם לגת, ואף בלא הכשר הם מק"ט? וביאר החזון איש שם, דקושיה זו היא לשיטת הרמב"ם דקיי"ל כב"ש דאף בנמלך גזרו, דאילו לדעת הר"ש דקיי"ל כב"ה דלא גזרו בנמלך לא שייך כאן גזירת בוצר לגת.

    ובדעת הרמב"ם תירץ **הכסף משנה,** דדוקא היכא דלקחן מתחילה על דעת לזורקן לגת חשיב נמלך, והוי בכלל הגזירה דבוצר לגת, אך הכא דלקחן על דעת לאוכלן ולאחר מכן זרקן מידו לגת לא הוי בכלל הגזירה. והחזון איש תמה על חילוק זה, דהא גזרו בכל מקום שעומד לגת, ומה לי כלי ראשון מה לי כלי שני?

    **ובחזון איש** בטהרות [יג ח] תירץ דעת הרמב"ם, דאיירי הכא באופן שחושב לחזור וליטלם לאכילה לאחר מכן. ולפי"ז מיושבות ב' הקושיות, דאינם בכלל הגזירה דבוצר לגת כיון דלא איירי בנמלך לגת, וכן המשקין שעל גביהן לא יכשירו אותם כיון דרוצה לאוכלן. [אך אין זה מיישב את הקושיה הראשונה, דהיין שבגת ודאי יכשיר אותם]. [↑](#footnote-ref-31)
31. **הגר"א** ביאר פלוגתתם, דפליגי באופן שלא ראינו משקין במקום החותם, דלפי ת"ק נטמאו משום שסתם חותם יש בו משקין, ולפי ריב"כ לא נטמאו אלא אם כן ראינו שיש שם משקין. [↑](#footnote-ref-32)
32. הר"ש להלן ביאר, דלפי רבי יוסי אין תורת משקין ליין המעורב בענבים עד שימשך היין מהענבים ויעמוד בפני עצמו, אך כל זמן שהם מעורבים יש להם תורת אוכלין, דהם שני לטומאה, ואינם מטמאים כלים.

    **והחזון איש** שם ביאר באופן אחר, דלפי רבי יוסי כיון שהתחיל לדרוך עליהם פקעו מהם תורת אוכלין, וכדתניא לעיל דאם דרך עליהם שתי וערב טהורים, ולכן אינם מטמאים את המשקין היוצאים מהם. [ולפי"ז אין הענבים מטמאין את המשקין היוצאים מהם עד שיהא בהם כביצה של ענבים שלמים שעדיין לא דרך עליהם]. [↑](#footnote-ref-33)
33. הר"ש העמיד את המשנה בעם הארץ, וכתבו **המשנה אחרונה והחזון איש** [יג ט] דהוא הדין בזב, דצינורא שלו טמא מהתורה, אלא דסתמא דמתניתין משמע דבסתם אדם איירי, ולא דוקא בזב. ובאמת הרמב"ם כתב טמא שעומד וכו'.

    אך כתב החזון איש שם, דלא איירי בטמא מת, דצינורא שלו אינו טמא אלא מחמת שנגע בו, והוי כמשקין טמאים דעלמא, דספק משקין לטמא אחרים טהור, אלא איירי או בזב או בעם הארץ. [↑](#footnote-ref-34)
34. לדעת הר' משה מפונטייז"א [חגיגה יט ב], דעם הארץ מטמא רק משום דחיישינן שמא נגע במדרס של אשתו, ואין רוקו טמא אלא כמשקין שנגעו בראשון, ודלא כהר"ש לעיל פ"ז, על כרחיך צ"ל דמתניתין איירי בזב גמור דוקא, דאי בעם הארץ פשיטא דספיקו טהור, שהרי ספק משקין לטמא טהור, וכמש"כ החזון איש לגבי טמא מת. ואולי יש לומר דאיירי בעם הארץ, וזה גופא הטעם שהמשנה מטהרת את הגת, דספק משקין לטמא טהור. [↑](#footnote-ref-35)
35. בתוספתא לפנינו איתא "מפני שהבל הבור קולטת". [↑](#footnote-ref-36)
36. וכן כתב הרע"ב. והקשה **המשנה אחרונה,** הא בור אינו מקבל טומאה אפילו הוא מחופה בעיצים, לפי שהוא מחובר לקרקע? והיכן מצינו שהסיד מציל מטומאה? ובפשטות י"ל דכונת הר"ש לאפוקי מבור של כלי תלוש המקבל טומאה, דבאופן זה הכלי יטמא אף שנפל הצינורא בשפת הבור, והכלי מטמא את כל המשקין, ואם כן אין מקום להסתפק כלל. ולכן כתב דאיירי בבור של סיד, דהיינו בחפירה בקרקע, דאינו מק"ט. [↑](#footnote-ref-37)
37. **הרמב"ם** פסק דבור של יין טהור אפילו ברה"י, ואילו בור של שמן ברה"ר טהור וברה"י טמא. וראה בהערות על המשנה שהרחבנו בזה. [↑](#footnote-ref-38)
38. **בחידושי הגר"א** הקשה על הר"ש, מדוע כתב דיש צד לומר שנפל השרץ לבור אלא דתלינן שנפל בסוף, הרי אין מחזיקים טומאה ממקום למקום? אמנם בדעת הר"ש בכל המשנה משמע דאף ממקום למקום מחזיקים טומאה, אלא דתלינן כחזקה דמעיקרא שהשרץ נפל בסוף, ולא תלינן כשעת מציאתן. וכן מבואר בדברי הרא"ש והרע"ב. וראה בהערות על המשנה שהרחבנו בדעתם.

    **וברש"ש** העיר על דברי הר"ש, דאין צריך למה שכתב דאפילו אם נפל לבור תלינן לקולא שנפל בסוף, דאפילו אם אין צד כזה תלינן לקולא שנפל השרץ לחבית ולא לבור, וכדמוכח להלן לגבי ממלא במחץ, דאפילו שרץ בראשונה כולן טהורות, דתלינן שהשרץ נפל לחבית ולא לבור, [אף דאם נפל לבור ודאי היה שם מעיקרא], אלא הר"ש כתב כן לרווחא דמילתא, דהכא אפילו אם נפל לבור יש לתלות לקולא שנפל בסוף. [↑](#footnote-ref-39)
39. לדעת הר"ש על כרחיך איירי במכסה גם את הבור, דאל"ה תלינן שנפל השרץ לחבית בסוף. אך לדעת הגר"א דמזמן לזמן תלינן כשעת מציאתן למפרע אין צריך לומר דכיסה את הבור, אלא מאחר שידעינן שהשרץ הגיע מהבור, ממילא תלינן דהיה שם בתחילה. [↑](#footnote-ref-40)
40. לדעת הר"ש גם סיפא דנמצא בבור ונמצא במחץ קאי על היה בודק ומכסה, אך לדעת הגר"א הוי בבא בפני עצמה, וכפי שביארנו בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-41)
41. ראה בהערות לפירוש הר"ש השלם דקאי על היה בודק ומכסה, דבמשנה תנן הכל טמא, ובתוספתא תניא היא טמאה בלבד. ועל זה כתב המגיה, דזה שיבוש, חדא דבמתניתין תנן הכל טמא. ועוד, דמסברא לא יתכן לומר כן, דמה"ת לומר שלא כיסה יפה ונפל השרץ בסוף, נימא דלא בדק יפה ונפל השרץ בתחילה? ובאמת הגר"א שם הגיה הכל טמא.

    [יתכן ליישב, דהמשנה איירי באופן שבדק את החבית וכיסה את הבור ואת החבית, וכפי שביארנו לעיל, דהשתא תלינן שהשרץ נפל מתחילה לבור, שהרי הוא לא בדק מתחילה את הבור. אך התוספתא איירי באופן שבדק גם את הבור וגם את החבית, דהשתא על כרחיך או שלא בדק יפה או שלא כיסה יפה, ומספק תלינן כחזקה דמעיקרא שהשרץ נפל בסוף, ועדיף טפי מאשר לתלות כשעת מציאתן שהשרץ נפל בתחילה, כיון שהוא בדק בתחילה, וכפי ששנינו לגבי נגע באחד בלילה, שאם ראהו מבערב שהוא חי אזלינן בתר חזקה דמעיקרא]. [↑](#footnote-ref-42)
42. אמנם **הרמב"ם** פי"ד ה"ה כתב, עריבה שהיא טמא מת וככר תרומה כרוך בסיב וכו' הרי הוא בטהרתו, מפני שהוא צף, ומבואר דגם בתרומה מטהרינן ספק טומאה צפה. ואילו שם ה"ו כתב, שרץ שנמצא צף על גבי בור בתוך הגת, לתרומה ספיקו טמא, ולפועלין ספיקן טהור מפני שהיא טומאה צפה, ומבואר דלתרומה לא מטהרינן ספק טומאה צפה, ובדעת הרמב"ם אי אפשר לומר כתירוץ הר"ש דפליגי, דהא פסק לתרוויהו? ומצינו בזה כמה תירוצים:

    **א. הכסף משנה** שם תירץ, דיש חילוק בין יין למים, דצפה על פני המים מטהרינן אף לתרומה, ואילו צפה על פני יין לא מטהרינן אלא לחולין. וראה משנה אחרונה פ"ד מ"ח דחילוק זה לא ניתן להאמר, דאין בזה סברא לחלק כלל.

    **ב. הגר"א** בביאורו לתוספתא פירש את התוספתא, דאין חילוק בין תרומה לחולין, אלא דלתרומה איירי באופן שהפריש תרומה ונמצא שרץ, והספק הוא אם היה השרץ בשעת ההפרשה, וכיון דמחזיקים טומאה מזמן לזמן, תלינן שהשרץ היה שם מקודם. אך לפועלין איירי באופן שארע ספק אם נגעו הפועלין בשרץ, וספק טומאה צפה טהור. ולפי"ז אין סתירה כלל לדין עריבה, דודאי טומאה צפה מטהרינן גם לתרומה, אלא דהכא דלתרומה טמא לא איירי בספק מגע אלא בספק מתי נפל שם השרץ. [מבואר מדברי הגר"א, דטומאה צפה מטהרינן רק בספק מגע, אך הספק הוא מתי נפל השרץ ואיכא ודאי מגע, תלינן כשעת מציאתן לחומרא אף שהטומאה היא צפה]. והקשה על זה החזון איש [יג י], אם כן לתרומה ולפועלין אין זה דבר והיפוכו, אלא הם שני אופנים של ספק, ולא משמע כן?

    **ג. המשנה אחרונה** שם תירץ על דרך הגר"א, דהספק הוא מתי נפל שם השרץ, אלא דדוקא לתרומה מחזיקים טומאה מזמן לזמן כשעת מציאתן, וכמש"כ התוספות בנדה, ולפיכך לחולין אף שהספק הוא מתי נפל השרץ תלינן לקולא. [אך צ"ע מדוע נקט מפני שזה ספק טומאה צפה, הא בלא"ה מטהרינן משום חזקה דמעיקרא].

    **ד. החזון איש** שם תירץ על פי מש"כ שם, דבצף על גבי יין ושמן לא מטהרינן משום טומאה צפה, לפי שהספק הוא האם השרץ צף או לא, אך אם הוא צף הוא ודאי מטמא. ולפי"ז כונת התוספתא, דלתרומה דהספק הוא על היין והשמן עצמם, ספיקו טמא, לפי שהספק הוא האם השרץ צף או לא, אך לפועלין דהספק הוא אם נגעו בשרץ או לא, ספיקו טהור, לפי שהטומאה היא צפה.

    **ה. המקדש דוד** [מו סק"ז] תירץ על פי מה שייסד שם, דטומאת משקין לגבי טומאת עצמן אזלינן לחומרא אפילו ברה"ר ואבד"ל וטומאה צפה. ולכן לתרומה, דהנידון הוא כלפי טומאת המשקין עצמן, אזלינן לחומרא אף בטומאה צפה, אך לפועלין דהנידון הוא על הפועלין, אזלינן לקולא. אך באמת אין חילוק בין תרומה לחולין. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך הרמב"ם בפיה"מ כתב, דהם הכלים שבהם הענבים צבורים לדריכה. [↑](#footnote-ref-44)
44. והרמב"ם פירש, דהוא ההקף שעושים סביב הזיתים בעת הסחיטה כדי לאספם ולקבצם [שלא יפלו הזיתים לחוץ]. ורש"י במסכת ע"ז [עה א] הביא את שני הפירושים הללו, אך פירש כן בענבים ולא בזתים, וראה עוד בר"ש להלן בשם הערוך. [↑](#footnote-ref-45)
45. כלומר, דניגוב הכונה לקינוח, וצריך לזה מים ואפר, ויש בגמרא שם כמה פרטי דינים בסדר הקינוח. [↑](#footnote-ref-46)
46. משמע שהמשקה שיפלט לאחר מכן אינו מטמא, דכלה הטעם שבו. וראה מה שכתבנו בהערות על המשנה בשם המשנה אחרונה. [↑](#footnote-ref-47)
47. **בביאור הגר"א** כתב, ואפילו גת העליונה. ולפי"ז קאי על גת דלעיל ולא על כרם דמתניתין. אך בהערות לפירוש הר"ש השלם נקט דקאי על כרם דמתניתין ולא על גת דלעיל. [↑](#footnote-ref-48)
48. **ובביאור הגר"א** כתב, דאם היו שני גיתין זה למעלה מזה, העליונה רה"ר והתחתונה רה"י. וצ"ב בטעמא דמילתא. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך **רש"י** בע"ז שם פירש כל הברייתא על ענבים ולא על זתים, וכן פירש בעקל דמתניתין. [↑](#footnote-ref-50)
50. אך לפי מה שפירש רש"י דכל הברייתא בענבים איירי ניחא. [↑](#footnote-ref-51)
51. כלומר, דבברייתא דהגת והמחץ מבואר דצריך ניגוב, דהיינו קינוח במים ואפר, ואילו בתוספתא הכא קתני דסגי בהדחה במים בעלמא. וכתב רש"י דפליגי בזה הברייתות, ומהא דפשיט רב אבהו מהתוספתא לספיקו בגורגי דארמאי, מוכח דהאי ברייתא עיקר. ולכן פסק דאין צריך ניגוב אלא הדחה.

    אך הר"ש דחה דבריו, דגם בתוספתא לפנינו גרסינן מנגבן, ולפי"ז אין סתירה בברייתות כלל, ולכו"ע בעי ניגוב. [והנה כל הסתירה בברייתות זה רק לפירוש רש"י דעדשים היינו גת עצמה, ובברייתא דהגת והמחץ קתני דגת עצמה בעי ניגוב. אך לפי פירוש הר"ש דעדשים היינו העיגול של טיט, בלא"ה לא קשה כלל, דהתוספתא הכא לא איירי בגת עצמה כלל. אלא הר"ש נקט האמת, דגם העיגול של טיט בעי ניגוב, לפי שהגירסא בתוספתא לפנינו מנגבן]. [↑](#footnote-ref-52)