1 בגדר חיובא ופטורא דשתים שעשו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 10 פרק  המצניע

יצחק טחן

בגדר חיובא ופטורא דשתים שעשו

1. בגמ' מצינו ג' אופנים בהך מעשה דשתים שעשו. או זה יכול וזה יכול, או זה אינו יכול וזה אינו יכול, או זה יכול וזה אינו יכול. ור''ש פוטר בין היכא דתרוייהו יכולים ובין היכא דאינם יכולים. ור''י מחייב רק בתרוייהו אינם יכולים, ור''מ מחייב בכולהו. ובזה יכול וזה אינו יכול איכא פלוגתא בין ר' המנונא לר' חסדא אי מסייע יש בו ממש, ולהך צד דאית ביה ממש פליגי הראשונים אי רק המסייע חייב, או דתרוויהו חייבים. עוד פליגי הראשונים אי להך צד דתרוויהו מחייבי הוי גם אליבא דר''ש דפוטר גם בתרוויהו אינם יכולים, דברשב''א נקט לכו''ע מחייב. וברמב''ן מבואר דרק לר''י ור''ש דמחיבי בתרוייהו אינם יכולים דנה הגמ' לחייב לאינו יכול, וכן נראה בפשטות בתוס', רק דיעוין במהרש''א דנקט בתוס' כסברת הרשב''א. ויש לעיין ראשית כל מה הצד לחייב לכל חד מנייהו. שנית בגדר פטורא דבעשותה.
2. ובגדר סיבת החיוב בפשטות היה נראה דהוי שיעור ברמת היחס הנדרשת בין האדם לתוצאה כמו שמצינו בגומר את המעשה דחשיב עשיה דידיה, ה''ה היכא דהמעשה נפעל גם מחמתו סגי בהכי להחשב כעשיה דידיה.

רק דלפי''ז יש לעיין בבאור ספק הגמ' בדף צ''ג ע''ב אי בעינן שיהא שיעורא לכל חד מנייהו או סגי בשיעור אחד לכולם, ואי נימא דסגי בהך שיעורא להחשב עשיה דידיה א''כ אמאי לא סגי בחד שיעורא הרי באותו מעשה איכא צירוף לתרוייהו דתרוייהו עבדי להך מעשה. עוד צע''ק גדר המיעוט דבעשותה דהרי כל כמה דלולי קרא היינו אומרים דסגי בהך יחס למשווי כ''עושה'' א''כ חשיב עשית יחיד. וצ''ל לפי''ז דהתורה גילתה את שיעור היחס הנדרש בהלכות מעשים וצ''ב.

עוד יש לעיין דאי בהלכות מעשים גם רמת יחס כזאת חשיב מעשה דידיה אמאי בשנים שהזיקו ליכא לדינא דרצה מזה גובה רצה מזה גובה כמו בגזל ובא אחר ואכלו, והא דדנה הגמ' אי פלגא היזקא עבד או כולה היזקא עבד הוי רק לענין היכא דליכא לאשתלומי מהאי אי משתלם מהאי. עוד יש לעיין לרבנן דס''ל דפלגא היזקא עבד מ''ש משתים שעשו דאיכא סיבת חיוב לתרוייהו לר''מ בכל גוונא ולר''י בתרוייהו אינם יכולים ובגמ' לא מקשרת בין הנך תרי פלוגתות. ויעוין בחידושי הגרש''ש ב''מ סימן ח' דתמה בזה.

עוד תמה שם הגרש''ש בהא דמבואר ביו"ד ס"ס ב' בישראל ונכרי שאוחזין בסכין ושוחטין דשחיטתן פסולה. והטעם משום דמעורב בזה כח נכרי. ולכאורה כיון דבשנים שעושים חשבינן כאילו כ"א עושה מעשה גמור למה לא נימא דהוה הכשר שחיטה ע"י ישראל.

ונראה [ויסוד הדברים מבואר בגרש''ש שם] דבאמת לא חשיב עשיה דידה והעשיה דאיתא הכא הוי ''עשית של שתים'', רק דנראה דהחפצא במעשה לא הוי עצם הפעלת כח האדם בתוצאה המחייבת [דזה נדרש היכא דבעינן כח גברא] אלא המעשה הוי היכי תימצי להטיל עליו את האחריות על המעשה, ולכן ניתן לומר דבשביל להטיל עליו את האחריות סגי גם ביחס שלו כמעמיד את המעשה, לא מבעיא ביכול דלולי חבירו המעשה היה עומד מחמתו, אלא גם באינו יכול כיון דסכ''ס המעשה עומד גם מחמתו סגי בהכי להתבע באחריות על הך מעשה.

ונמצא לפי''ז דהך מעשה דאיכא בשתים שעשו לא הוי עצם החפצא דעבירה, דהחפצא דעבירה קיימת בעשיה דתרוויהו רק דהך יחס דאיכא לכל חד הוי סיבה דכל חד מנייהו יתבע באחריות על הך מעשה דתרוויהו. ולפי''ז ניחא היטב הא דבשתים שהזיקו לא שייך למימר רמ''ג רמ''ג כיון דהמחייב דנזק נמצא בעשיה דתרוייהו. וכל מה דשייך לדון דכל חד מנייהו יעמוד כערב עבור חיוב חבירו, ולכן רק היכא דליכא לאשתלומי מהאי או מחמת דלא הוי בר חיובא, או אפילו היכא דלית ליה [יעוין חו''מ תי] , בהא איכא סיבה שיהא אחראי גם על חיוב חבירו.

ולפ"ז מבאר הגרש''ש הא דבישראל ונכרי שאוחזין בסכין שהשחיטה פסולה, דהרי הוה כאילו שחט הישראל בשחיטה שיש בח כח נכרי ופוסל.

1. והשתא נראה לבאר את ספק הגמ' אי בעינן שיעורא לתרוייהו, דכיון דהחפצא דעבירה נמצא בעשיה דתרוויהו א''כ איכא למימר דבשביל שנוכל לתבוע לתרוויהו באחריות על הך מעשה לא סגי בעצם המצב דמתרוייהו אתעביד הך מעשה, אלא בעינן שנוכל לראות שתי תוצאות בהך מעשה, וע''י כך נוכל להטיל לכל חד מנייהו אחריות מכח התוצאות החלוקות. ואפשר דהיכא דחד מינייהו לאו בר חיובא ומחייבינן רק לחד מנייהו בהא פשיטא דסגי בשיעור אחד, ולא רחוק לומר כן דיעוין באמרי בינה שבת לג דהביא מהשמחת יו''ט [מהמהרי'ט אלגאזי] דנסתפק בעיקר פטורא דשתים שעשו דהוי רק היכא דתרוייהו בני חיובא והיכא דרק חד מניהו בר חיובא חשיב יחיד שעשאה [ובאור הך צד נראה דעיקר פטורא דשתים שעשו הוי בתביעת האחריות דלא ראוי לחייבו באחריות על הך מעשה כיון דאיכא אחראי נוסף ולכן כל כמה דהוי לאו בר חיובא הדר דינא דיתחייב הראשון באחריות על הך מעשה] וא''כ חזינן דשייך למימר דאיכא יחס בדינא דשתים שעשו למציאותם כבני חיובא.
2. והשתא יתבאר היטב שרש הנידון בשתים שהזיקו אי כולה היזקא עבד או פלגא היזקא עבד דמאחר דבנזיקין לא שייך לחייב מעיקרא לתרוייהו דלא הוי עונש על המעשה אלא תביעה על החסרון, וא''כ מן הדין האופן שבו מחייבים לתרוייהו על החסרון הוי בחיוב תשלומים שווה לתרוייהו וזהו פלגא היזקא עבד, רק דר''נ חידש דמאחר דאיכא בזה תביעת אחריות על הך ''מעשה דתרוייהו'' הלכך הוי סיבה דגם יהא ערב על חיוב חבירו.
3. אלא דבעיקר ספק הגמ' יעוי''ש בתוס' ד''ה אמר מר, דמביא מר''י דנקט לפי הגירסא שלפנינו דכל ספק הגמ' הוי רק אליבא דר''מ דמחייב בזה יכול וזה יכול. אולם בזה אינו יכול וזה אינו יכול פשיטא לגמ' דסגי בשיעור אחד לתרוייהו. וראיתו ממתניתין דצד צבי דאיירי דרק ע''י שתיהם ננעל הדלת. ומבואר דסגי בחד שיעורא.

ויש לעיין בבאור החילוק דהרי סכ''ס בעינן לחייב תרוויהו על הך מעשה, ומ''ש היכא דשתיהם אינם יכולים מהיכא דתרוייהו יכולים. ונראה דלדעת ר''י ספק הגמ' לא הוי בעיקר האופן של חיובא דשתים שעשו, דגם היכא דבאים לתבעו כאחראי על הך ''מעשה דתרוייהו'' סגי בעצם הדבר דאיכא שיעורא במעשה מצד עצמו, רק דשאני סיבת הטלת האחריות בשניהם יכולים משניהם אינם יכולים. דבשניהם אינן יכולים דכל חד מנייהו אינו יכול מצד עצמו נמצא דהמעשה נעשה מכח שתיהם והוי סיבת חיוב משותפת על הך מעשה, ולכן בהא סגי דבמעשה מצד עצמו איכא שיעורא, משא''כ בתרוויהו יכולים כיון דהמעשה לא צריך לתרוייהו, וגם לולי השני היה המעשה עומד מכח חד מנייהו, הלכך גם אי נימא דכעת דאיכא עמו עוד אחד הרפה מכוחו, מ''מ כיון דלולי חבירו המעשה היה עומד מחמתו הלכך איכא בזה סיבה עצמית להטלת אחריות על הך מעשה לכל חד מנייהו, ובזה דנה הגמ' דבעינן שעורא לכל חד דמאחר דלא הוי תביעה משותפת בעיקר המעשה אלא הוי שתי תביעות שנעמדים בחד מעשה הלכך אפשר דבעינן שיעורא לכל חד, דבזה לא סגי דמצד המעשה עצמו איכא שיעורא כיון דבעינן לדון את התביעה לכל חד מיניהו בנפרד.

1. והשתא נראה לבאר את נידון הראשונים בבאור דעת ר' המנונא דמסייע חייב אי הוי סיבה לפטור את הראשון. ויעוין בראשונים דמביאים מר' משה בר' יוסף דמבאר על פי שיטתו בבאור החילוק בין שניהם יכולים לשניהם אינם יכולים דמעלת אינו יכול הוי מחמת שעשה בכל כוחו, ולפי''ז מבאר דהוי גם סיבה שרק האינו יכול יתחייב כיון שעשאה בכל כוחו והיכול יפטר כמו למ''ד זה יכול וזה יכול פטור. וצ''ב מאי איכא בהא דעשה בכל כוחו כסיבה לחייבו יותר מהיכול. ונראה לפי מה שנתבאר דיסוד חיובא דמעשה בשתים שעשו הוי רק סיבה להטלת אחריות על הך ''מעשה דתרוויהו'' א''כ איכא למימר דבזה איכא יחס להא דעבד בכל כוחו דבזה איכא סיבה יותר להטיל עליו את האחריות בהך מעשה. ואפשר דגם למאן דמחייב בזה יכול וזה יכול מ''מ היכא דזה יכול וזה אינו יכול כיון דאיכא סיבה אלימא להטיל האחריות על האינו יכול הוי סיבה למפטר ליכול. ובזה יתיישב קושית הראשונים על ר' משה בר' יוסף דלר''י דמחייב בתרוויהו יכולים מה הצד לפטור את היכול דמ''ש מהיכא דהשני יכול דלא פטרינן לתרוייהו.
2. ובבאור נידון הראשונים לר''ש דפטר בתרוייהו אינם יכולים אי בזה יכול וזה אינו יכול מחייב גם לאינו יכול. דלכאורה היה נראה בפשטות בשיטת ר''ש דפטר בתרוייהו גם ביכולים וגם באינם יכולים, דס''ל דבהלכות מעשים בעינן את היחס לכל המעשה, ולא סגי במקצת, וא''כ מאי איכפת לן דחד מנייהו יכול הרי חיובא דאינו יכול מגיע ממקצת מעשה.

ויעוין ברשב''א וז''ל, ולרבי שמעון דפטר בכל ענין בין בשניהם יכולין זה לעצמו וזה לעצמו בין בזה אינו יכול וזה אינו יכול, סבירא ליה לרב המנונא דהכא מודה, משום דכשזה יכול וזה יכול והוה ליה לחד למעבד כולה ולא עבד קרינן ביה בעשותה העושה כולה ולא העושה מקצתה, והוא הדין והוא הטעם לזה אינו יכול וזה אינו יכול כיון שאין אחד מהם יכול לעשותה דלא קרינן בהו יחיד שעשאה, אבל בזה יכול וזה אינו יכול היכול על כרחינו חייב דבדידיה קרינן ביה יחיד שעשאה, וכיון שהיכול חייב אי אפשר לפטור את השני משום שנים שעשאוה שאם כן אף היכול ליפטר, וכיון שכן מחייבין אותו מיהא משום מסייע עכ''ל. ונראה בכונתו דגם לר' המנונא דמחייב במסייע אין הכונה דדן את מסייע כשנים שעשאוהו, דגם אי נימא דבאופן דאיכא סיוע מרפה היכול מכוחו ואיכא משמעות למסייע בגוף המעשה, אולם סכ''ס הוא רק מסייע כיון דגם בלעדיו המעשה היה עומד מכח היכול, ונמצא דבגוף המעשה לא הוי ''מעשה דתרוייהו'' אלא הוי מעשה של היכול, רק דכל היחס של המסייע מהני בתביעה על הך מעשה דהיכול, דאיכא סיבה שגם הוא יתבע על הך מעשה.

והשתא נראה דס''ל לרשב''א דיסוד פטורא דר''ש לא הוי במחייב של המעשה מצד הגברא, דבהא מודה ר''ש דשייך להטיל אחריות על הגברא מכח השתייכותו בהעמדת המעשה, רק דס'ל דמיעוטא דבעשותה הוי בעיקר המעשה המחייב, דכל כמה דהוי מעשה דתרוייהו ליכא בזה חיובא, ולכן היכא דחד יכול וחד אינו יכול דמצד המעשה חשיב מעשה דחד וליכא להאי פטורא ושוב שייך לחייב לאינו יכול מכח סיועו בהעמדת המעשה. ומה דכתב הרשב''א דאי היינו פוטרים את האינו יכול הוי סיבה למיפטר גם ליכול כונתו דבשביל לפטור לאינו יכול בעינן למימר דהוי עשיה דתרוייהו, וממילא תרוייהו פטירי מגזה''כ דבעשותה, וזה אין סברא למימר דעשית היכול משותפת עם האינו יכול בעיקר העשיה, ולכן הדר דינא דמחייבים לתרוייהו.

1. ובעיקר הא דמבואר ברשב''א דשייך לחייב לאינו יכול על מעשה היכול מוכיח הגרש''ש בב''מ סימן ח' דיסוד חיובא דשתים שעשו הוי תביעת אחריות על מעשה חבירו דאי בעינן לדון את היחס דאיכא מכח מעשהו לתוצאה, א''כ מאי איכפת לן דעיקר העשיה הוי של היכול סכ''ס בשביל לחייב את האינו יכול בעינן ליחס שלו בהאי עשיה ולר''ש דפטור באינו יכול ודאי חזינן שלא סגי בהאי יחס לחיובא.

ובהא דדנה הגמ' אי מסייע יש בו ממש גם לגבי דינא דזב אי מקרי יושב עליו, וכל לגבי עמידת כהן היכא דמסייעא ליה רגלו שלא עומדת ברצפת העזרה, וקבלת כהן היכא דמסייע ליה ידו השמאלית, נראה דהוי נידון כללי איך היחס לעשיה שכל מה שקיים בה הוי סיוע למעשה אחר אי איכא יחס לתוצאה זו, ולענין עמידת וקבלת כהן וזב סגי בהאי יחס ורק לענין להתבע על המעשה דבעינן יחס לכל המעשה בהא אמרינן דהוי סיבה להטלת אחריות על מעשה חבירו.

1. ובעיקר סברת הרשב''א יעוין בריטב''א דכתב דאין דעתו נוטה בטעם זה. ומבאר באופ''א וז''ל, אלא הטעם משום דאפי' רבי שמעון לא פטר כששניהם יכולים או כשאין אחד מהם יכול, אלא משום דכיון ששניהם שוין אין אחד מהם מתחלק מחבירו והוו להו כשותפים במלאכה ההיא והויא ליה שנים שעשאוה, אבל בשלא שוו בעניינם שזה יכול וזה אינו יכול, הרי כל אחד מהם עומד לעצמו וכאילו לא נשתתף חבירו עמו, וזה חייב מפני שיכול והוא כעושה מעשה גמור ולא היה צריך לחבירו וחייב בפני עצמו, שעשה כל כחו ונמשך גם בכל המלאכה. ונראה דהריטב''א פליג על הרשב''א בעיקר היסוד וס''ל דבעינן את היחס של האינו יכול בגוף המעשה [רק דגם בזה איכא למימר דבשביל להתבע באחריות על הך מעשה בעינן שיהא לו יחס בגוף המעשה ולא רק כמכשיר מעשה חבירו] וממילא הדרא קושיא לדוכתי דמ''ש מהיכא דתרוייהו אינם יכולים דפוטר ר''ש. ובבאור תירוצו נראה דמחדש דר''ש לא פליג בעיקר היסוד דסגי בהך יחס לחייבו באחריות על עשיה דידיה, רק דס''ל לר''ש דבגזה''כ דבעשותה נאמר דכל היכא דהוי חד מעשה דתרוייהו והוי מעשה משותף נמצא דתביעת האחריות היא בשיתוף ובזה נאמר לגזה''כ דבעשותה, דלא ניתן להעמיד את החיוב בשיתוף, ולכן היכא דחד אינו יכול וחד יכול דכל חד הוי עשיה בפני עצמה נמצא דתביעת האחריות לא הוי תביעה משותפת אלא לכל חד איכא סיבה נפרדת לאחריות, ובזה ליכא לגזה''כ דבעשותה.

ויעוין בספר הזכרון לגר''י אברמסקי בהא דאיתא בתוספתא שבת פי''ב ה''ד דשנים שבשלו ע''י דכל חד מנייהו עשה חלק ממלאכת הבישול דמחייבי כולהו ותמה בחזון יחזקאל דאמאי לא קשה מהתוספתא על מאן דפוטר בשתים שעשו. ומחדש דהיכא דהוי מעשים נפרדים ליכא להך מיעוטא. ויסוד זה מתאים מאחר לסברת הריטב''א דהיכא דכל חד מנייהו עומד כמעשה בפני עצמו ליכא להך פטורא

1. והשתא יש לעיין בגדר פטורא דבעשותה והנה בגמ' מצינו שתי נוסחאות בהך פטורא, דבברייתא בדף צ''ב ע''ב איתא דבעינן עושה את כולה ולא את מקצתה, ובדף צ''ג ע''א בדברי ר''ש איתא דיחיד שעשאה פטור ושתים שעשאוה פטורים. ובתוס' כתב דבשיטת ר''ש דפטר גם בתרוויהו אינם יכולים מתאים יותר לישנא דשתים שעשאוה פטורים. ובראשונים כתבו דעיקר דרשא הוא העושה את כולה ולא העושה את מקצתה, וז''ל הרשב''א, אלא הא דאמר הכא בעשותה יחיד שעשאה חייב פירושא הוא, לומר בעשותה העושה את כולה הוא לבדו ולא העושה את מקצתה כלומר וחברו מקצתה, כלומר אף על פי שעשאוה כולה בין שניהם.

ובתוס' נראה דשאני פטורא דשתים שעשוהו דר''ש דפטר בכל גוונא מר''י דפטר רק בתרוייהו יכולים, דלר''ש הוי כללא דכל היכא דאיכא שתים שעשוהו פטורים, ובגדר האי פטורא יש לעיין אי הוי בעיקר היחס הנדרש בהלכות מעשים דבעינן מעשה גמור דידיה או דהוי בהלכות המעשה עבירה דכל היכא דהוי מעשה דתרוייהו הוי גרעון במעשה המחייב כמו שהבאנו לעיל מהרשב'א. אולם אי הוי רק בתרויהו יכולים בהא הוי גזה''כ דעושה מקצתה פטור, ובגדר הך גזה''כ דמקצת נראה כמו שמבואר ברש''י ד''ה מפני שיכולה לעמוד על שלש. וז''ל, הלכך כל אחד ואחד הוה ליה רביעי, ואינו אלא מסייע, וסתמא כר' יהודה, דזה יכול וזה יכול קרי מסייע. ומבואר דבזה יכול וזה יכול חשיב כל חד כלפי חבירו כמסייע, ונראה דלכן קרי ליה ''מקצת מלאכה''. וכן מבואר בשו''ת הרשב'א חלק א סימן כח וז''ל, ועוד מסתברא שלא נאמרו דברים הללו של מסייע אלא לענין שבת ולענין זב. וטעמא משום דלענין שבת אמרינן שנים שעשו פטורין דכתיב בעשותה. ''וכשזה יכול וזה יכול לרבי יהודה נקרא מסייע'' והילכך שניהם פטורין. אי נמי בזב משום דבעיא שינשא רובו עליו.

ובישוב שיטת רש''י מהא דנקט בריש סוגין דפטורא דזה יכול וזה יכול הוי מחמת דלאו אורחיה למעבדיה בתרי יעוין במהרש''א דהוי באמת שתי טעמים נפרדים ויעוי''ש מה דמבאר אמאי הוכרח רש''י לשנות מהטעם שכתב בריש סוגין.

1. אולם בראשונים מבואר דגם בתרוייהו אינם יכולים הוי מחמת דחשיב מקצת מלאכה. ובאמת יעוין ברש''י ד''ה ור''ש מטהר, דנקט דטעמא דר''ש דפטר בתרוויהו אינם יכולים הוי ג''כ מחמת דכל חד הוי כמסייע ולכן גם לגבי זב דבעינן שיהא נישא עליו חשיב כל חד כמסייע. ויעוין בראשונים דנקטו כרש''י. ובתוס' תמה דמאי שיאטיה לזב, הרי הוי גזה''כ במלאכת שבת, ונראה דתוס' לשיטתיה דהוי גזה''כ מחמת דהוי עשיה דתרי, וזה הוי גזה''כ באיסורא דמלאכת שבת, אולם הראשונים לשיטתם דהגדירו גם את אינו יכול כעשית במקצת ניחא היטב דגם לגבי זה הוי סיבה דלא יחשב דהזב נישא עליו.

ובבאור הא דחשיב כמסייע למרות דבאינו יכול המעשה נצרך לתרווייהו שזה באמת הסיבה לחלק בין אינו יכול ליכול כמו שמבואר בראשונים. מ''מ דיינינן לכל חד כמסייע למעשה חבירו ולכן ליכא בזה סיבת חיוב דחשיב לכל חד כעשיה במקצת, רק דכבר הוכחנו מהא דנקט הרשב''א דביכול ואינו יכול ס''ל לר' המנונא דגם לר''ש מחייב האינו יכול מחמת דהיכול חשיב כיחיד שעשאה, דגדר הך גזה''כ הוי במעשה המחייב דבעינן שיהא בזה עשית כולו ולכן היכא דמצד היכול איכא בזה עשית כולו תו ניתן לחייב בהך עשיה גם לאינו יכול.

1. ובעיקר יסוד פטורא דשתים שעשו יש לעיין אי הוי בכה''ת כולה או רק לענין שבת, ויעוין בפנ''י דף צ''ג ע''א וז''ל, מיהו בעיקר מילתא דזה יכול וזה יכול נראה דלא שייך בשאר כל איסורים היכא דמשכחת לה בכה"ג דהא לענין שחוטי חוץ אשכחן דשנים אוחזין בסכין אחד ושחטו פטורים ובשנים שאחזו באבר אחד והעלוהו חייבים כדאיתא בזבחים בפרק השוחט והמעלה (דף ק"ח ע"א) מקראי ע"ש אם כן לענין שאר איסורין צ"ע בסוגיית הש"ס. ולכאורה היה נראה דתליא ביסוד הפטור דאי הוי מחמת בעשותה ולא מקצת דכפי איך שנתבאר הוי גרעון בגוף העשיה דחשיב כמסייע א''כ הוי בכה''ת, אולם אי הוי מחמת עצם המצב דהוי עשיה משותפת בהא יש מקום לדון אי הלכתא רק באיסור שבת או כמו שדן בהגהות מקור חיים למגיני ארץ סימן רסו דהוי רק בעבירות שיש בהם חיוב כרת וקרבן.

ויעוין בקונטרסי שעורים בב''ק בקונטרס דאש ובור דהביא מהיבין דעת לגאון ר' יהושע מקוטנא סימן פז דהוכיח משו''ת הרשב''א א' כ''ח דהוי רק בשבת מהא דנקט דבגוונא דשתים שעשו דפטירי מחמת דחשיב כמסייע הוי רק לענין שבת דאיכא לקרא דועשותה וזב דבעינן רובו של זה ניסת עליו, אבל לענין משא והיסט המת לא דיינינן כמסייע שאין בו ממש. ונראה דעיקר כונת הרשב''א דהיחס של שתים שעשו כמסייע הוי רק היכא דבעינן לדיני מעשים כמו בשבת וכן בזב דבעינן יחס לכל הזב משא''כ לענין היסט דסגי בהך חלקיות למשווי מגע והיסט בשונה מזה יכול וזה אינו יכול דליכא משמעות לאינו יכול גם כחלקיות במעשה.

1. אלא דבעיקר קושית הפנ''י מההיא דשחוטי חוץ יעוין בריטב''א קידושין מג ע''א דהקשה דאמאי בעינן שנים אוחזין בסכין תפוק ליה מקרא דבעשותה ומיישב דכיון דמרבינן לשנים שהעלו אבר לכן בעינן קרא למיפטר שנים ששחטו. ומבואר דהוי פטור בכה''ת רק דעדיין ליכא ראיה לאיסורי לאוין אי נימא דאיכא חילוק בינייהו.

ובעיקר הקושיא משחוטי חוץ יעוין בתפארת ישראל במשניות בזבחים פי''ג מ''ג וז''ל, והא דלא מחלקינן בכה"ג בין יכול א' להעלהו או לא יכול, כדמחלקינן בכה"ג בשבת דנ"ל דרק גבי מלאכה מחלקינן בכה"ג שלא יתחייב משום מלאכה בשהיה כל א' יכול לבדו לעשותו, דהרי לא עשה רק חצי המלאכה, אבל כל שחיובו אינו תלוי במלאכה רק במעשה, דהיינו בתכלית הפעולה אפילו עשו שנים חייבים, ורק היכא דמיעטיה קרא פטור, וכ"כ בשנים שאחזו מקל אחד או סכין א' והרגו נפש, לולא דמיעטיה קרא ואיש כי יכה, היו שניהן חייבי וזה דלא כרבינו אלי' זצוק"ל בספרו אלי' רבה [זבים פ"ד מ"ז].

ומבואר דכל היכא דהחיוב על התוצאה ליכא להאי פטורא. ונראה לפי מה שבארו הראשונים דיסוד הך פטורא מחמת דחשיב מסייע בזה איכא למימר דרק היכא דבעינן את המעשה כגורם החיוב בהא איכא גרעון ביחס שלו כ''עושה'', אולם אי המעשה הוי היכי תמצי ליחס אליו את התוצאה א''כ בהא סגי עצם הדבר דיש לו שייכות להעמדת המעשה. ויעוין ביבין דעת לגר''י מקוטנא סימן פז דגם נקט להך סברא, ודן לפי''ז דבשנים שבשלו בשר בחלב או שנים שחמצו את המנחה דילקו גם בגוונא דבשבת פטירי.

.

.