מראי מקומות קסח ז-ח פת הבאה בכיסנין
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב יהושע ננקסקי

**פת הבאה בכיסנין**

הגמ' הנצרכות לענין פת הבאה בכיסנין מב., מא: ברש"י ותוס' ד"ה אלא,

וכן בדף לח. גבי כובא דארעא.

**מב.**

★רב הונא אכל תליסר וכו' **ולא בירך** וכו'.

עי' פרש"י ומה שהביא בשם בה"ג דלא בירך כלל משום דלא שבע ותמה עליו.

ועי' פנ"י שביאר את הבה"ג דכל מה דחיבו רבנן בכזית מיירי באכל ואינו מעונין לאכול יותר, ולמרות שלא שבע מחויב מדרבנן.

אבל מי שאכל ועדיין רעב [והפסיק מאיזו סיבה] סבר ר"ה דכה"ג פטור מבהמ"ז אפי' מדרבנן.

וע"ע בצל"ח.

★עי' רי"ף ובתר"י, וע"ע במעדנ"י [ל-נ].

★עי' פנ"י שיש לבאר "ריפתי בני **תלתא תלתא**" מלשון שליש דהיינו שהדגן היה שליש והשאר היה פירות ומיני מתיקה.

וי"ל דמזה הוציא רש"י לעיל את פירושו "שנותנים בה **תבלין הרבה** וכו'".

★א"ל ר"נ עדי כפנא.

עי' רש"י, וע"ע גירסת הרי"ף ופי' הריטב"א.

★אלא כל שאחרים קובעים עליו סעודה צריך לברך.

ברש"י"טעון **ברהמ"ז**" והיינו דכל הנידון רק לב"א אבל ב"ר שלרב הונא ודאי בירך מזונות ר"נ לא פליג, וע"ע [קסח-ו].

וגירסת הרא"ש ולא בירך ברכת **המוציא** וג' ברכות, אר"נ וכו' צריך לברך **המוציא** וג' ברכות, וכ"ה ברשב"א.

וע"ע מעדנ"י [ל]

וע"ע במג"א [יד].

וע"ע בהגהות רעק"א.

★כל שקובעין **עליו** סעודה.

עי' מג"א [קסח-יג] "נ"ל דאם הוא קבע סעודתו עליו אע"פ שאכל עמו בשר ודברים אחרים ואילו אכלו לבדו לא היה שבע ממנו, אפ"ה מברך המוציא וג' ברכות, וכן משמע הלשון בגמ' כל **שאחרים קובעים עליו**".

ועי"ש מחה"ש.

וע"ע שע"ת [ב] שמביא ברכ"י שמסתפק בדין זה.

ועי' בגר"ז [ח] ובחי"א [נד-ד] ובמשנ"ב [כד] סתם כמג"א.

★מהי פת הבאה בכיסנין.

1. ברשב"א [מא.] ובתר"י מובא דעת הר"ח שעושין מהעיסה **כיס** וממלאין בתוכו מיני מתיקה.

וקרויה פת הבאה בכיסנין **מלשון כיס**.

1. עיסה שנילושה בדבש, שמן וכדו' [רמב"ם] וקרויה הבאה בכיסנין שמנהגם היה להביאה ולאוכלה **ביחד עם כיסנין** [דהיינו קליות], וכעי"ז ברש"י [מא:].
2. דעת הערוך פת שנאפית כעבים יבשים **וכוססין** אותם וקרויה כך על שם **הכסיסה.**

**ובדעת הר"ח** דזה מילוי עי' מג"א [מד] שמילוי בשר לא נחשב פת הבאה בכיסנין משום שבא למזון [ורק מילוי מתיקה מגדירו פה"ב דאינו עשוי למזון אלא לקינוח].

וע"ע בט"ז [כ] דפליג עיש"ה. ויבואר לקמן סי"ז.

★וע"ע במג"א [טו] שמביא קושיא למה מברך מזונות "ואע"ג דמוליתא עיקר ואין מכווין לאכול העיסה מכל מקום מין דגן חשוב ולכן מברך בורא מ"מ".

דהיינו שהמילוי בעצם עיקר, רק כל שיש בו מגדיר את הדגן לעיקר.

עכ"פ למדנו מדבריו דמיירי במילוי כזה ששייך לחושבו לעיקר לולא דין כל שיש בו.

ונפק"מ טובא **בעוגות דידן שיש מעט מילוי** [שאין מקום לשאול דמילוי עיקר] מנלן שישנה את שמו מפת לפת הבה"ב מצד המילוי [איה"נ אולי מצד הטעם של הבצק יצטרכו לברך מזונות, אבל ברוב העוגות שמרים וכדו' מצד הבצק לרמ"א צריכים לברך המוציא, וכל ברכתו מזונות מפני המילוי, ויל"ע כנ"ל].

**ובדעת הרמב"ם** נחלקו באיזו כמות שמן מיירי, האם במעט או ברוב.

עי' ב"י מה שדייק ברמב"ם, ודעת השו"ע והפמ"ג.

וגם בדעת הרמ"א בט"ז [ז] מביא מהרש"ל דבעינן **רוב הדבש כנגד הקמח.**

ועי' במג"א [טז] שמצדד דאולי מיירי בדבש **בלי מים.**

וע"ע במשנ"ב.

ובביאו"ה [ד"ה "הרבה" ובד"ה "והלכה" בסופו].

ויל"ע אי בעינן רוב או סגי בטעם ניכר [וגם אם יווצר טעם ניכר ע"י מיעוט ה"נ יברך מזונות].

**ובדעת הערוך** מצות דידן לכאו' נחשבים לכסס וא"כ צריך לברך מזונות, וכן המנהג אצל בני ספרד מלבד בימות הפסח דאז אין לחם אחר והמצות הן עיקר המזון ושפיר חשיב ללחם.

★עי' ב"י "דכיון שספיקא דמידי דרבנן הוא נקטינן כדברי כולם להקל".

ועי' משב"ז [ג] שהקשה דבאכל כדי שביעה מפה"ב הוה ספקא דאוריתא ויצטרך לברך ברהמ"ז.

וע"ע ב"אבן העוזר" ובהגהות רעק"א שם.

כל דברי הב"י אם נסבור שכל השיטות הנ"ל חולקים אחד על השני ולכן זה ספק.

אבל י"ל דבאמת כל השיטות לא חולקים אחד על השני אלא שלושתם אמת, דהיינו יש פת שלא עשויה למזון ולא קובעים עליה סעודה, ויתכן שגם נכסס, וגם ממולא וגם נילוש, כולם חשיבי פת הבאה בכיסנין ולכן שפיר מברך מזונות.

לדברי הב"י שזה ספק יל"ע איך מברכים מזונות אולי זה לחם.

וצ"ל דגם אם זה לחם יפטר במזונות.

ועי' בב"ח ובשע"ת [קסז-יג].

וע"ע בט"ז [ו].

וע"ע בביאו"ה [קסו-י ד"ה "במקום" בדיעבד בירך על לחם מזונות יצא.

ויל"ע גם אם מהני בדיעבד מאי אילמא מזונות מהמוציא.

ועי' בט"ז [י].

ובגר"ז [יב].

ולהצד שברכתו מזונות ובירך המוציא עי' ריטב"א [הל' ברכות פ"ב-יח] דיצא.

וע"ע בח"א [ח-ב].

ועי' בא"ר [כ] שהוכיח דלא יצא מזה דאנו מברכים מספק על פה"ב מזונות [והרי זה ספק לחם] ולמה לא נברך המוציא מספק, ע"כ דלא יצא בהמוציא על הצד שברכתו מזונות, ובמזונות תמיד יוצא.

★ועוד הקשו אם זה גדר ספק למה לא נוטלים ידים.

וע"ע [קס-יא] גבי מים שספק נעשה בהם מלאכה, או כל ספק במים טהור [ובמשנ"ב דנטילת ידים מדרבנן היא ולא החמירו בספיקא] ויש מי שאומר שעל כל זאת **אם יש לו מים אחרים יטול ידיו ויוציא עצמן מן הספק** [וזה דעת הראב"ד].

ובמשנ"ב הטעם דס"ל "כיון שאפשר לצאת בקל ידי ספיקא".

וא"כ לכאורה לראב"ד הנ"ל היו צריכים להחמיר וליטול ידים על עוגות דידן.

★ועוד הקשו כל מי שבירך מזונות על עוגה ואח"כ שותה מים שלא יצטרך לברך דהרי אם אוכל לחם ובירך עליו מזונות לסוברים דיצא ודאי מותר לו לאכול עם הלחם את כל הדברים הבאים מחמת סעודה.

וא"כ ה"נ על הצד דעוגה היא לחם שפיר יוכל לאכול את שאר הדברים ולשתות מים.

★ועוד הקשו דאם זה ספק כל מי שסובר דנילוש הוא פת הבה"ב, א"כ נכסס וממולא הוא ודאי לחם, וכן לסובר דנכסס הוא פת הבה"ב נילוש וממולא הוא ודאי לחם.

וא"כ כל מי שאוכל שני דברים יצטרך לברך המוציא.

★ולענין מי שאוכל פה"ב לפני סעודה אם צריך לברך דעל הצד שזה ספק פת לא יצטרך לברך ב"א דיפטר בבהמ"ז.

עי' ביאו"ה [קעו ד"ה ברך על הפרפרת].

ועי"ש דמביא ח"א שצריך לברך ב"א.

★פה"ב בתוך סעודה

דעת הרשב"א [מא:] דלא בעי ברכה.

ותר"י ס"ל שחייב בסעודה.

והשו"ע פסק [ח] גבי לחמניות שמברך עליהם בסעודה.

וע"ע בט"ז ובמג"א דה"ה גבי פה"ב בסעודה דמברך.

וע"ע בהגהות רעק"א.

ולענין דינא בעוגות דידן עי' ברע"א ובדג"מ דאינו מברך בסעודה כי הם רק ספק לחם.

וע"ע באבן העוזר.

ובדעת המג"א יל"ע אי ס"ל דמברך או לא.

ולדינא הביאה"ל [ד"ה "טעונים"] הכריע דלא יברך על הנילוש או נכסס, ועל ממולא **המברך לא הפסיד.**

ואם יאכל דבר שיש בו את ג' התנאים ודאי שיצטרך לברך או שאוכל דבר כעין "וואלאפאטקס" המובא במשנ"ב [לח] שדקין וקלושים הרבה, שבהם אין ספק לחם ויוכל לברך גם בתוך הסעודה.