חליפין ב - בפמשו_פ ובאיסוה_נ
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ג' י"א אד"א תשע"א

**א**

א] ב"מ דמ"ז. קונים בכלי אע"פ שאין בו שו"פ, וכתבו התוס', ז"ל, וא"ת בפ' כל שעה אמרינן וכו' דאין נתינה פמשו"פ, וה"נ כתיב ונתן לרעהו, וי"ל דהתם הוי תשלומין שגזל ההקדש הלכך ליתניהו בפמשו"פ וכו', אבל נתינת מנעל הוא לרעהו ולא נתינת ממון, וכן ונתן בידה דגט הוי נתינת גט ולא נתינת מנעל, כדאמר בפ"ב דגיטין כתבו על איסוה"נ כשר וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' התוס', דהא דקונים בכלי אע"פ שאין בו שו"פ, הוא משום דבחליפין ל"ב נתינת ממון כלל, וע"כ אין מקום להצריך שיהא הכלי שו"פ.

ב] אמנם הנה הר"ן בקידושין ד"ג. כתב, ז"ל, דחליפין מתורת כסף מהני, ואע"ג דהשתא נמי ס"ל דחליפין איתנהו בפמשו"פ, אפ"ה אפשר כיון דבעינן בהו כלי ודבר המסוים וכו' דבר חשוב הוא אע"פ שאינו שו"פ, כדאמרינן מה כלי דבר חשוב, דמשו"ה אמרינן דטענו ב' מחטין והודה לו בא' מהן חייב דיצאו כלים למה שהן וכו', ומשו"ה איכא למימר דמתורת כסף קונין וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ן, דהא דקונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ, הוא רק משום דהוא כלי ודבר המסוים, וע"כ הוי דבר חשוב אע"פ שאין בו שו"פ, אך אלמלי כן, הוה בעינן שיהא שו"פ, משום דחליפין מתורת כסף מהני, וע"כ ודאי דבעינן נתינת ממון. [[1]](#footnote-2)

ומצינו כן גם בחי' הרשב"א שבועות דל"ט: כתב, ז"ל, דאפשר לומר דכל כלי כיון שהוא ראוי למלאכתו, חשוב הוא כפרוטה ויתר מפרוטה ויושבין עליו הדיינים, ואפשר דאפי' לענין קידושין כן, וכמו שקונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ ואפשר דקנין משום כסף הוא, ואת"ל דקנין לאו משום כסף הוא וכו', עכ"ל, והרי דאם חליפין הוי מטעם כסף, יש לנו להצריך שיהא שו"פ, וכל הא דקונין בכלי אע"פ שאינו שו"פ, הוא משום דכלי שראוי הוא למלאכתו חשוב הוא כפרוטה ויתר מפרוטה.

ג] ונפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא למ"ד דפירי עבדי חליפין, דלדעת התוס' נראה דפירי עבדי חליפין אף בשאינם שו"פ, דבחליפין ל"ב נתינת ממון כלל, אך לפ"ד הרשב"א והר"ן, הרי דאם חליפין הוו מטעם כסף, לא עבדי פירי חליפין בשאינם שו"פ, דרק כלי נעשה חליפין אף שאינו שו"פ, משום שהוא ראוי למלאכתו.

וניחא בזה לישנא דברייתא דקונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ, אשר צ"ע דלמ"ד דפירי נמי עבדי חליפין, מ"ט תני דקונין בכלי, ובפשוטו צ"ל דאתא לפרושי דאיירי בתורת חליפין ולא בתורת דמים, דדרך חליפין בכלי, ולפי הנ"ל ניחא, דהגם דפירי עבדי חליפין, מ"מ הך דינא דל"ב שו"פ, הוא רק בכלי, ומצאתי שכבר כ"כ בנובי"ת יו"ד סימן ר"א. [[2]](#footnote-3)

ד] ובאמת נפ"מ בזה גם לדידן דפירי לא עבדי חליפין, והוא למש"כ הרמב"ן ודעימי' דרק פירי הוא דלא עבדי חליפין, אך שאר דברים שהם קיימים ואינם נרקבים עבדי חליפין, ולפמש"נ נמצא, דלדעת התוס' אף אם אין בהן שו"פ ה"ה נעשין חליפין, אך למש"כ הרשב"א והר"ן, הרי דאם חליפין מטעם כסף, לא יועילו שאר דברים שאינם כלים לעשות חליפין, אלא בשיש בהן שו"פ.

ובד' הריא"ז בקונט' הראיות בסוגיין נ' שנסתפק בזה, ז"ל, ועוד שאם כדברי מז"ה דלא ממעט רב נחמן אלא פירי מפני שאינם מתקיימים, יכול לקנות אפי' בעץ בעלמא או באבן בעלמא שיש בו שו"פ וכו', ובהדיא כתב מז"ה במהדו"ק דל"ב בי' שו"פ, עכ"ל, והרי דלא פסיקא לי' להריא"ז הך מילתא שיועילו עצים ואבנים לקנות אף בשאין בהן שו"פ, וע"כ לא קשיא לי' רק הא דיקנה בהן כשיש בהן שו"פ, וע"ז הביא דהרי"ד כתב דקונין בהן אף שאינם שו"פ.

ה] ויש להסתפק עוד לפ"ז, לדעת התוס' והרשב"א לעיל בסוגיין דאין קונין אלא בכלי, אך ס"ל דמטבע ובע"ח חשיבי נמי ככלי, כיון שהן ראויין למלאכה, ויל"ד למש"כ הרשב"א והר"ן דהא דקונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ הוא משום דהוא דבר חשוב, אם ה"נ מטבע ובע"ח מועילין לקנות אף שאינם שו"פ, דכיון שהן ראויין למלאכה, אית בהו לחשיבות זו דכלי, שהיא משום שהוא ראוי למלאכתו, וכמש"כ הרשב"א, או דכיון שאינם כלי גמור, אינם קונים אלא בשיש בהן שו"פ.[[3]](#footnote-4)

ומצאנו שנחלקו בזה הקצוה"ח והנתיה"מ, דהנתיה"מ בסימן פ"ח סק"א כתב לישב ד' הרשב"א בשבועות שם שנסתפק במקדש אשה בכלי פמשו"פ אם היא מקודשת, והק' הקצוה"ח ממש"א בקידושין ד"ג. דהא דאין אשה מקודשת בחליפין הוא משום דחליפין איתניהו בפמשו"פ ואשה בפמשו"פ לא מקניא נפשה, והרי חליפין אינם מועילין אלא בכלי, והרי דאין אשה מקודשת אף בכלי פמשו"פ, וכתב הנתיה"מ לישב, ז"ל, ולק"מ דהא בקנין סודר מהני אפי' תפס מקצת מהכלי מטעם דכמאן דפסיק דמיא וכו', ומקצת כלי ודאי לא חשיב לענין הודאה וקידושי אשה, ועוד אפי' בהמה מיקרי כלי לענין קנין סודר וכן מטבע לחד מ"ד, אלמא דל"ד כלי דק"ס לכלי דהודאה ובקידושי אשה, דשם בעינן כלי חשוב דוקא, עכ"ל.

והקצוה"ח במשוב"נ שם כתב ע"ז, ז"ל, מנם לא מצינו לחלק בין כלי לכלי, ומ"ש דבקנין סודר מהני אפי' מקצת כלי, התם כיון דבעי גע"ג וכו' והוא ככל בגד לענין טומאה, וכל מה דמיקרי כלי לענין קנין סודר ה"ה לענין הודאה ושבועה ואין לנו לחלק, עכ"ל.

והרי שנחלקו הקצוה"ח והנתיה"מ אם הך מילתא דכלי הוי דבר חשוב כיון שראוי למלאכתו, הוא גם בבע"ח ובמטבע ובמקצת כלי, או דהוא רק בכלי גמור, ולפ"ז נמצא לדעת הנתיה"מ, דלמש"כ הרשב"א שם לדון דכל הא דקונין בכלי אע"פ שאינו שו"פ, הוא משום דכלי חשיב כשו"פ, לא יועילו חליפין בבע"ח ובמטבע ובמקצת כלי שאינו שו"פ, אך לדעת הקצוה"ח כ"ה דהני חשיבי כלי לענין חליפין, ה"נ חשיבי ככלי דהוי דבר חשוב דל"ב בי' שו"פ.

ועפי"ז צע"ג במש"כ הנתיה"מ לישב עפי"ז לד' הרשב"א, דמכוון הגמ' דחליפין איתניהו בפמשו"פ אף בדבר שאינו כלי גמור, שהרי הרשב"א שם כתב לדון דכל הא דקונין בכלי אע"פ שאינו שו"פ, הוא רק משום דכלי הוא דבר חשוב, ולפ"ז לא יועילו חליפין בפמשו"פ בדבר שאינו כלי גמור, והדק"ל, וכבר תמהו ע"ז האחרונים ז"ל.

ו] ובאמת מצינו גדולה מזו בד' המאירי עירובין דמ"ט. בשם הראב"ד, ז"ל, וי"ג בסוגיא זו איכא בינייהו כלי שאין בו שו"פ וקטן, ואין נראה, שהכלי אין לנו בו אם שו"פ אם לאו, וכמו שאמרו בענין מודה מקצת יצאו כלים למה שהן, וכן אמרו בתוספתא קונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ, וכתבו בה גדולי המפרשים בכאן, שמטלטלין אחרים כגון בגדים והדומים להם צריכין שו"פ, עכ"ל.

והנה מש"כ הראב"ד דבגדים צריכין שו"פ, לכאו' קאי על קנין חליפין, שהרי דינא דהתם דמהני עירוב מדין קנין ע"י כלי, הוי זה מדין קנין חליפין, וס"ל דכל הא דקונין בכלי אע"פ שאינו שו"פ, הוא רק בכלי דהוי דבר חשוב, וכמש"כ הרשב"א והר"ן, אך בשאר מילי אין קונין כשאין בהן שו"פ, ונתחדש בדבריו דבגדים לא חשיבי ככלים לענין זה, ומזה מקור לומר דא"א לטמאות בבגדים משום טומאת כלים דעלמא, דתשמיש בגד לא חשיב כתשמיש כלי, ואכמ"ל.

**ב**

ז] והנה בעיקר מש"כ התוס' דהא דקונין בכלי אע"פ שאינו שו"פ, הוא משום דבחליפין ל"ב נתינת ממון, ודימו להא דנתינה דגט אינה נתינת ממון, וע"כ אף אם כתבו על איסוה"נ כשר, כתב המהרש"א, דהא דל"מ חליפין באיסוה"נ, וכמש"א להלן בסוגיין, ול"ד לשטר דמהני אף באיסוה"נ, הוא משום דבעינן דומיא דנעל, וכ"כ המהר"ם שיף, וכ"ה בסמ"ע ר"ס קצ"ה, והיינו דכ"ה שנתמעט דדבר שאינו מסוים ודמוריקא לא חשיבי לקנות בהן, ה"נ כלי שאינו ראוי ליהנות בו לא חשיב לקנות בו.

אמנם למש"כ הרשב"א והר"ן דאם חליפין מטעם כסף, הרי דהא דקונים בכלי אע"פ שאינו שו"פ, הוא משום דהוא ראוי למלאכתו וחשיב כפרוטה, מתבאר בפשיטות הא דל"מ כלי של איסוה"נ לקנות בחליפין, דכלי של איסוה"נ לאו כסף הוא.

ח] ויל"ד עוד בזה, דגם לדעת התוס' דבחליפין ל"ב נתינת ממון, ודמי לנתינה דגט דל"ב נתינת ממון, מ"מ חלוקין הן חליפין משטר, דשטר מהני שפיר על איסוה"נ, כיון דל"ב בי' נתינת ממון, אך בחליפין, הגם דל"ב בהו נתינת ממון, אך מ"מ כיון דעיקר קנין החליפין, הוא במה שהסודר הוא חליפי ותמורת החפץ, הרי דכל שהסודר הוא איסוה"נ ולא שוה מידי, ל"מ הוי חליפי ותמורת החפץ, וע"כ הוא דל"מ.

ובתוס' קידושין ד"ג. פירשו, דהא דפריך דתקנה אשה בחליפין, הוא כשיש בהן שו"פ כעין כסף דקרא, טפי משטר שיש בו שו"פ שא"צ שישוה השטר פרוטה כדאמרינן גיטין כתבו על איסוה"נ כשר, עכ"ל, ותמהו האחרונים, שהרי אף בחליפין א"צ שו"פ, ומ"מ ס"ד דתתקדש אשה בהן כשיש בהן שו"פ, וא"כ אף בשטר נימא הכי, ופירשו דכונת התוס' דשאני שטר דכשר אף על איסוה"נ, ומשא"כ בחליפין דהגם דל"ב בהו שו"פ, מ"מ ל"מ באיסוה"נ, והגם דל' התוס' לא מ' כן, שכתבו דא"צ שישוה השטר פרוטה, אך ראי' גדולה לדרך זו, ממה שהביאו התוס' מהא דאמרינן בגיטין לענין גט דכתבו על איסוה"נ כשר, ולא הביאו למש"א בקידושין ד"ט. ודמ"ח. בשטר קידושין דמהני אע"פ שאינו שו"פ, וזה ניחא רק אי נימא דהא דל"מ חליפין באיסוה"נ, הוא משום דאיסוה"נ ל"מ הוו חליפי ותמורת החפץ, וע"כ אף דמהני חליפין פמשו"פ ליחשב כחליפי ותמורת החפץ, מ"מ כל שיש בהן שו"פ, הוו כעין כסף דקרא, ומשא"כ בשטר דמהני אף על איסוה"נ, ע"כ אף כשיש בו שו"פ, אי"ז מענין הקנין כלל, ול"מ זה מידי, אך לד' המהרש"א והמהר"ם שיף דהא דל"מ חליפין באיסוה"נ הוא משום דל"ה דומיא דנעל, לכאו' אי"ז מתישב, וצ"ע בזה. [[4]](#footnote-5)

ט] ובאבנ"מ סו"ס קל"ט כתב לישב, דהא דל"מ חליפין באיסוה"נ, הוא משום דאין זכי' באיסוה"נ, ול"ד לגט שכתבו על איסוה"נ כשר, דהתם ל"ב שתזכה האשה בגט, עיי"ש בדבריו, וצ"ב ד' המהרש"א והמהר"ם שיף שפירשו דכל הא דל"מ חליפין באיסוה"נ הוא משום דל"ה דומיא דנעל, ולכאו' תיפו"ל דאין זכי' באיסוה"נ.

י] אמנם באמת יש מקום לדון בזה, דאי נימא דזכיית המקנה בחליפין אי"ז עשי' בפנ"ע, אלא הוא מכח דינא דקנין חליפין, דזוכה המקנה בסודר, י"ל דיש בזה זכי' באיסוה"נ, וצ"ע, אך בל' המאירי לעיל בסוגיין נ' להדיא דהזכי' בסודר היא ככל זכי', שזוכה בהגבהה או במשיכה בדבר שאין דרכו בהגבהה, ואחר שזוכה בזה, נקנה החפץ לחבירו.

יא] ועיקר הך מילתא מצינו בד' הרשב"א נדרים דמ"ח: שהק' בהא דמייתי ר"נ דקני ע"מ להקנות קנה, מהא דסודר הוי קני ע"מ להקנות וקנה, והק' הרשב"א, ז"ל, מה ענין סודר לזה, דדברים הנקנים שאדם קונה ומקנה אותם לחוד, ודרכי הקניות שאדם קונה על ידם לחוד, וקנין סודר אינו מדין קני', שא"כ תהא בו אונאה וכ"ש ביטול מקח, ועוד שהרי קנינן בכלי אע"פ שאין בו שו"פ ואין קונין בפירות ואפי' בבשר שוה מנה, ועוד דהא איכא למ"ד קונים בכליו של מקנה, עכ"ל.

והנה במה שהוכיח הרשב"א דאין קנין סודר מדין קני', נ' בביאור דבריו, דכונתו להוכיח דאין גדר קנין סודר דזוכה המקנה בסודר, ותמורת זה ה"ה מקנה לקונה את החפץ, דא"כ הי' בו אונאה וביטול מקח, כיון דהוי המקח תמורת הסודר, וגם א"כ מ"ט קונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ ואין קונין בפירות שוה מנה, הרי ודאי דנתינת פירות שוה מנה מחייבת תמורה טפי, ובע"כ דגדר קנין חליפין הוא, דבנתינת החליפין למקנה חייל הקנין, ומכח קנין חליפין הוא דזוכה המקנה להסודר.

ומשה"ק הרשב"א דלפ"ז מה ענין סודר לזה, נ' לבאר, דהנה בטעמא דמ"ד דקני ע"מ להקנות לא קנה, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דל"ש בעלות וזכי' שאינה גמורה.

אך נ' להוכיח לא כן, ממה שנקטו הראשונים בפשיטות, דאי דינא הוא דכל מתנה שאם הקדישה אינה מוקדשת אינה מתנה, בדין הוא דגם במתנה ע"מ להחזיר לא תהא מתנה, עי' בדבריהם, וכ"ה בירושלמי, והגרע"א כתב, הביאו בשו"ת חת"ס, דשאני מתנה שאין יכול להקדישה דהוא שיור במתנה, ומשא"כ במתנה ע"מ להחזיר דהיא מתנה גמורה, ואך מכח התנאי אין בידו להקדישה דעי"ז תתבטל המתנה, וצ"ע ד' הראשונים שדימו לזה, ולא עמדו כלל לחלק כן.

ונ', דהאמנם אם הא דאינה מתנה הוא משום דל"ש בעלות כזו, הרי ודאי דזה ל"ש היכא דבעלותו גמורה היא, ואך דאיכא תנאי מילתא אחריתא המעכבו, אך מד' הראשונים שדימו זל"ז יש ללמוד, דהצד דל"מ המתנה בכה"ג, אי"ז משום דל"ש בעלות כזו, אלא הוא כלישנא דמתניתין דאינה מתנה.

ויל"פ בזה בתרי אנפי, או דהוא חיסרון בגמ"ד הנותן למתנה, וכ"ה בל' התוס' שם דמ"ח: בתו"ד דבקני ע"מ להקנות לא גמר בדעתו, או דהוא משום דאין שם מתנה עלי', וכל דאי"ז מתנה, ל"מ המקבל לזכות, דל"מ אדם לזכות בנכסי חבירו, אלא ע"י נתינת המקנה, וכל שאינו נותן לו נתינה גמורה, ל"מ לזכות בזה.

ואשר זהו משה"ק הרשב"א, דכ"ז הוא בנתינת מתנה, אך בנתינת סודר ודאי מהני, והיינו דלא מיבעיא לדרך בתרא דהא דל"מ קני ע"מ להקנות, דהוא משום דאין המקנה נותן לו נתינה גמורה, הרי דל"ש להך דינא בהסודר, כיון שאין זכיית המקנה בו כלל מכח נתינת מתנה דהקונה, אלא בתורת קנין סודר, אלא גם אי נימא דהא דל"מ קני ע"מ להקנות הוא משום דלא גמר ומקני, י"ל דבקנית הסודר ל"ש הך דינא, וזה לפ"מ שהוכיח בשערי חיים קידושין מכ"ד, דבקנין כסף ל"ב גמ"ד דהקונה על הקנאת הכסף, וה"נ הוא בקנין חליפין דכוותה.

1. וצ"ע בזה ממש"כ הר"ן שם ד"ז., ז"ל, איכא למימר דלוי אמר לך, דנהי דבכ"ע איכא למימר דבההיא הנאה דמקבל מיני' מתנה גמר ומקני, ואפי' היכא דלאו אדם חשוב הוא, היינו משום דאע"ג דההיא הנאה לא שויא פרוטה אפ"ה לגבי שאר קנינים מהניא מדין חליפין, דהא קי"ל דקונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ, אבל גבי אשה דבפמשו"פ לא מקניא נפשה, דוקא באדם חשוב וכו', עכ"ל, ולכאו' למש"כ הר"ן בד"ג. דהא דקונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ הוא משום שהוא כלי ודבר המסוים, הרי דלדעת לוי דקונה בההיא הנאה, הי' בדין דאם לא שויא ההנאה פרוטה ל"מ לקנות בה, ואין לומר דבאמת לדעת לוי הא דל"ב שו"פ הוא מטעם דחליפין ל"ה כלל מטעם כסף, דא"כ מה הוצרך הר"ן לפרש דהא דל"מ באשה הוא משום דלא מקניא נפשה, הרי תיפו"ל דלא למדנו מגז"ש דקיחה קיחה אלא לכסף, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שדקדק כן מד' רש"י שפירש מש"א אבל בפירי לא, אפי' שוה הרבה, וכונתו דאם אינו שו"פ, אף לרב ששת ל"מ, עכ"ד, ולול"ד יש לדון בזה, דכוונת רש"י לפרש, דלא נימא דלא אמר רב נחמן דפירי לא אלא בשאינו שו"פ, דקאי על הא דתניא דקונין בכלי אע"פ שאינו שו"פ, וע"ז קאמר דפירי לא, ויל"פ דהיינו דבפירי ל"מ בפמשו"פ, אלא אף בשהוא שוה הרבה ל"מ, אך שפיר י"ל דלמ"ד דאפי' פירי, מהני אף בשאינו שו"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם משמעות הברייתא דקונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ, מ' דכל דהוי בכלל כלי קונין בו אע"פ שאינו שו"פ, וכיון דלדעת התוס' הוו דברים אלו בכלל כלי, מ' דל"ב בהו שו"פ, ומשא"כ לדעת הרמב"ן ודעימי' דכל דברים שאינם נרקבים נעשים חליפין, אשר לדידהו לאו היינו דחשיבי כלי, אלא היינו דל"ב כלי, ורק פירי הוא דלא עבדי חליפין, הרי די"ל דכל הא דמהני בפמשו"פ הוא רק בכלי, ומ' כן מלישנא דברייתא דקונין בכלי אע"פ שאין בו שו"פ, ומ' דרק בכלי הוא דקונין כשאין בו שו"פ.

   ועיקר הך מילתא, דלדעת התוס' בעינן כלי ואך דמטבע ובע"ח חשיבי כלי, ולדעת הרמב"ן ל"ב כלל כלי, ולא נתמעטו אלא פירות, נ' לדון עפי"ז גם בדין קרקע, דבד' תור"פ בסוגיין מבו' דפשיטא לי' דקרקע ל"מ לחליפין, והובא בקצוה"ח סו"ס ר"ג, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בקידושין דכ"ח. בסוף דבריו, אך י"ל דהתם קאי רק לדעת ר"ת דגם בע"ח חשיבי כפירי ובתשו' ח"א סימן אלף קכ"ו שפירש להתוספתא דהחליף קרקע בקרקע מדין דמים, וכן נקט הגר"א בסימן ר"ג והוכיח עפי"ז דחליפי שוה בשוה מהני אף בפירי, וכ"ה מבו' גם בתו"ד בסימן קצ"ה, אך בד' הרמב"ן בקידושין דכ"ח. מבו' להדיא דקרקע מועלת לחליפי סודר, עיי"ש.

   ונ' דהוא תלוי בהנ"ל, דלדעת התוס' דבעינן כלי, ואך דכל דחזי למלאכה חשיב ככלי, י"ל דקרקע שאינה מטלטלת לא חשיבא ככלי, אך לדעת הרמב"ן דל"ב כלי, ולא נתמעטו אלא פירות, הרי דקרקע שהיא קיימת לעולם, לא חשיבא כפירות, וה"ה מועלת לקנות בה, אך אי"ז מוכרע, דגם לדעת התוס' יש מקום לומר דקרקע נמי חשיבא ככלי כיון שהיא ראוי' למלאכה, ומאידך גם לדעת הרמב"ן יש מקום לומר דל"מ חליפין אלא בדבר המטלטל דומיא דנעל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפ"ד המהרש"א והמהר"ם שיף נ' דצל"פ ד' התוס', דבשטר דהוי הקידושין ע"י הדברים שבשטר, הרי דהגם דאם הוה בעינן שיהא השטר שו"פ, בע"כ דנתחדש בזה דנתינת הנייר הויא מכלל קנין השטר, אך כיון דל"ב נתינת ממון, ודאי דגם כשהוא פרוטה, אין נתינת הנייר מכלל הקנין, וע"כ ל"ד כלל לכסף דקרא, ומשא"כ בחליפין דהוי הקנין ע"י נתינתם, הרי דהגם דל"ב שו"פ, מ"מ כל שנותן שו"פ הוי נתינה זו מכלל הקנין, וע"כ ס"ד דבכה"ג דמי לכסף דקרא, ותהא אשה מקודשת בו.

   ועיקר ד' התוס' מתפרשים כמש"כ בברכ"ש סימן ב' בד' התוס', דאין כונתם דחליפין מטעם כסף, דא"כ מאי קשיא להו משטר, הרי שטר ודאי אין קנינו מטעם כסף, אלא דבדינא דאין קיחה אלא בכסף נאמר תנאי בקיחה, שתהא הקיחה ע"י נתינת כסף, ויל"פ דהוא משום דרק בכה"ג גמרה ומקניא נפשה, אך בברכ"ש שם נקט לא כן, אלא הוא משום דבעינן בקידושין מעשה קיחה, וצ"ב, וע"כ אף דחליפין מהני בפמשו"פ, מ"מ בקידושין ודאי ל"מ, דאין קיחה אלא בכסף, אך ס"ד דכל שיש בהן שו"פ יהני, דחשיב דהקיחה היא ע"י הכסף, וכנ"ל.

   ובתוס' הרא"ש בקידושין שם כתב, ז"ל, ולא פריך אלא מחליפין דהוו כעין כסף דקרא כשיש בהם שו"פ וראוי שתתקדש בהם יותר מבשטר שיש בו שו"פ, שאין דרך להיות בו שו"פ, אבל חליפין דשו"פ דומה לכסף, עכ"ל, וצ"ב מש"כ דהא דבשטר ל"מ הוא משום שאין דרך להיות בו שו"פ, ושמא יל"פ דהיינו, דבחליפין שיש בהן שו"פ, דעתה על שווי זה, וע"כ ה"ז דומה לכסף, אך בשטר, כיון שאין דרך להיות בו שו"פ, הרי דכשמתקדשת בתורת שטר, אין דעתה בקבלת השטר כלל על השווי שבו, דאף למ"ד דשמין את הנייר, היינו דדעתה על הנייר בתורת קנין לעצמו, אך אין דעתה בקבלת השטר גם על השווי, וע"כ לא דמי לכסף, ואכתי צ"ב. [↑](#footnote-ref-5)