23חיוב הדחה בצונןן שנגע בצונן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

חיוב הדחה בצונן שנגע בצונן

משנה (קז:) "צורר אדם בשר וגבינה במטפחת אחת ובלבד שלא יהו נוגעים זה בזה". ביארה הגמ', דאף שאין צונן מבליע בצונן - בכל אופן אסור שיגעו זב"ז "נהי דקליפה לא בעי הדחה מי לא בעי".

מביאים הטור והשו"ע (סימן צא ס"ב) את דברי בעל העיטור (בית ראשון בדין הרביעי דף יג ע"ד), שלמד מהמשנה – שאסור להניח בשר היתר צונן בקערה של איסור "דילמא אכיל בלא הדחה". והיינו, שחז"ל אסרו להניחם באופן שיגעו זב"ז – אף שיש תקנה בהדחה, גזרה שמא ישכח להדיח – ויאכלנו בלא הדחה.

שואל הט"ז (סק"א), שהב"י ייסד בסימן ב' – דכל מקום שמותר בדיעבד בלא תיקון לא גזרו שמא ישכח "והוא מוכח בכמה דוכתי". וא"כ, כאן שאם אכלו בלא הדחה – פשיטא ליה לט"ז ש"אין איסור" [ולמד כן מדין קליפה המוזכר בס"ה עיי"ש], אמאי גזרו שמא ישכח להדיחו.

דוגמא אחת לכלל זה – הוא בסימן א' ס"א, שמותר לתת לכל אדם לשחוט בלא לבדקו – כיון ש"רוב מצויים אצל שחיטה מומחים הם". אמנם, אם הוא לפנינו לאחר השחיטה – צריך לבדקו אם הוא מומחה, ואם אינו לפנינו – מותר לאכול משחיטתו בלא לבדקו. חזינן, שלא חייבו לבדקו קודם שחיטה – גזרה שמא ישכח לבדקו אח"כ, והיינו משום שגם אם לא בדקו [כגון שאינו לפנינו] – מותר לאכול משחיטתו בלא בדיקה.

קושית הט"ז צ"ב, אמאי פשיטא ליה - שאם אכלו בלא הדחה אין איסור בדבר. הרי עבר על דינא דמתניתין (קז(: "ובלבד שלא יהו נוגעין זה בזה".

וצ"ל בכוונת הט"ז, שבאופן שאינו יכול להדיח כגון שאין לו מים [וכנידון הקליפה – באופן שאין לו סכין לקלף] – מותר לאכלו בלא הדחה [כמשמעות הפמ"ג במשב"ז סק"ב – שאם אין מים נידון כדיעבד], והוא דומיא דשחיטה – כשאין השוחט לפנינו. ובכל אופן – שם מותר לשחוט ואילו כאן אסור להניח באופן שנוגעים זב"ז, והיא קושית הט"ז – מאי שנא.

מתרץ הט"ז, ששם אין איסור ברור לפנינו אלא ספק, משא"כ כאן שיש איסור ברור לפנינו אלא שיש לו תקנה בהדחה – בזה גזרינן שמא ישכח. והוא צ"ב, מאי שנא שחיטה מכאן, ואמאי כאן איסורו יותר ברור מאשר בשחיטה.

ונראה כוונתו להנ"ל, דהתם בסתמא אין השוחט לפנינו אחר השחיטה [כשבא לאכול], משא"כ כאן שמסתמא יש מים לפניו. וכוונת הט"ז, שבשחיטה אין איסור ברור בדרך כלל - שהרי אין השוחט לפנינו, משא"כ כאן שמסתמא יש כאן מים - הוי איסור ברור, ולכן גזרו שמא ישכח, אף שבאופן שאין לו מים – אין איסור לאכלו.

סתירה בדברי הט"ז

להנ"ל, שיטת הט"ז – שבדיעבד אין איסור לאכול בלא הדחה. אולם בסק"ב מביא הט"ז את דברי המהרש"ל (יש"ש פ"ח סימן מד), דאם הניחו מלפפונים במי מלח בכלי של גוי - נאסרים כולם, כיון שלא שייך הדחה למי מלח. והוא לכאורה דלא כדברי הט"ז בסק"א, שהרי כאן אין אפשרות להדיחו – ואעפ"כ אסורים באכילה.

ונראה ליישב סתירה זו, ע"פ דברי הפמ"ג כאן בסק"ב. דביאר, שהמהרש"ל האוסר את מי המלח בדיעבד, הוא לשיטתו שמחמיר בכל מקום שחז"ל הצריכו קליפה – שנאסר אף בדיעבד [שהרי הט"ז כאן דימה דין הדחה לדין קליפה]. אמנם דין זה של קליפה - הוא פלוגתת ר"ת וריב"א כמובא בט"ז לקמן בסק"ז, ושיטת המהרש"ל והט"ז – לחומרא כשיטת הריב"א. ואילו הרמ"א ס"ל לקולא כר"ת [עיי"ש בט"ז שיש סתירות בדעת הרמ"א].

א"כ, בסק"ב שמביא את דברי המהרש"ל – אוסר בדיעבד, ואילו בסק"א שקאי על סתמא דהשו"ע – פירש כשיטת הרמ"א המתיר בדיעבד, וכמפורש בדברי הט"ז בסק"ב – שהתורת חטאת חולק על המהרש"ל ומתיר בדיעבד.

שיטת החוו"ד

החוו"ד (סק"ג) תמה על המהרש"ל האוסר את מי המלח בדיעבד, שדבריו נסתרים מדברי הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ד לד: - בשם הראב"ד) – המתיר בדיעבד דבר לח צונן שהושם בכלי איסור, משום שתמיד יש ששים - כנגד האיסור שנדבק מהכלי באוכל. וכן מוכיח החוו"ד מדין בר גוזלא שנפל לכדא דכמכא (חולין קיב.) – שהכמכא מותר בדיעבד בלא הדחה [דלא שייך הדחה בלח], אף שפשוט שהבר גוזלא בעי הדחה – כדין צונן בצונן. ואף שבקליפה נחלקו הראשונים וכנ"ל, ע"כ לענין הדחה כו"ע מודו שמותר בדיעבד – משום ביטול במיעוטו. ודלא כשיטת הט"ז שתלאם זב"ז.

גדר "הדחה" לדעת החוו"ד

חוקר החוו"ד בגדר דין הדחה [ביבש] – האם הוא לעיכובא, ונ"מ לעוד ספיקות בדין הדחה, כדיבואר.

בדברי הרשב"א הנ"ל – שהתיר בלח משום ביטול במיעוטו, משמע שיש כאן ממשות איסור שנדבק אף בצונן – אלא שברור שבטל. א"כ ביבש שאין ביטול – ייאסר אף בדיעבד. וכן בחמץ בפסח [שאוסר אף במשהו], ייאסר אף בלח – שהרי לא מהני ביטול.

טוען החוו"ד, שהבנת הרשב"א בדין הדחה – תליא בפלוגתת הפוסקים. ויש הסוברים שאין ממשות איסור שנדבק, אלא שהוא הרחקה של חז"ל – שמא נדבק, אולם בדיעבד אינו אוסר וכן בחמץ בפסח לא ייאסר בדיעבד.

מביא החוו"ד את פלוגתת הפוסקים בסימן י' ס"ג, בדין שחט בסכין ששחטו בה טרפה – בלא להדיח את הסכין בין השחיטות. לדעת המחבר – סגי בהדחת בית השחיטה, ואילו הש"ך (סקי"ט) והט"ז (סקט"ו) ס"ל כשיטת המהרש"ל – שבית השחיטה בעי קליפה. וביאר החוו"ד את פלוגתתם, שלש"ך ולט"ז - חיוב הדחת הסכין הוא משום שמסתמא יש איסור דבוק על הסכין, וממילא כשלא הדיחוה – נבלע בבית השחיטה כדי קליפה. משא"כ למחבר – הוא רק חשש בעלמא וחומרא דרבנן להדיח אולם אין כאן איסור דבוק, וממילא סגי בהדחת בית השחיטה [כדין הסכין].

כמו כן מביא החוו"ד את פלוגתת הפוסקים באו"ח (סימן תסז סי"ב) – בנידון חמץ שנפל למים, דהמחבר מביא שם שתי דיעות "ואם נמצאת חטה בקועה או לחם חמץ בכלי של מים ואין בו כדי ליתן טעם שהמים צוננים, ובישלו באותם מים תבשיל או לשו עיסה – מותר, ויש מי שאוסר בתוך הפסח".

מבאר החוו"ד שנחלקו כנ"ל, דהאוסרים ס"ל שנבלע משהו חמץ במים [אף שהוא צונן בצונן] – ומחייב קליפה, ובלח שלא שייך קליפה – נאסר כולו [באיסורים שנאסרים במשהו]. ואילו המתירים ס"ל שאף משהו אינו נבלע – וחיוב הדחה הוא חומרא בעלמא, ובמקום שא"א בהדחה – מותר בדיעבד.

טוען החוו"ד, שהכרעת המחבר בדין סכין טרפה – לקולא, וכן הכריע הט"ז בדין חמץ במים (סקט"ז) – שבצונן אין נאסר אף במשהו. א"כ אף בנידון דידן – יש להקל, וכשהניח דבר יבש בכלי איסור ובשלו בלא הדחה – אינו נאסר. והוא כדברי הט"ז בסימן דידן בסק"א – שאם אכלו בלא הדחה [במקום שא"א בהדחה] "אין איסור בדבר", ולהנ"ל ביאורו – שחיוב הדחה הוא חומרא בעלמא ואינו אוסר בדיעבד.

אמנם שיטת הרשב"א – שנאסר בדיעבד, והיא שיטת הש"ך והט"ז בסימן י', והיא שיטת המחמירים בחמץ שנפל למים. אלא שבלח אינו נאסר בדיעבד – משום ביטול, ודברי המהרש"ל שאף בלח נאסר בדיעבד – צ"ב וכנ"ל.

שיטת היד יהודה

היד יהודה (סק"ו) ס"ל שאין דין כל ההדחות שווים, יש הדחה שהיא חומרא בעלמא ויש הדחה שהיא מעיקר הדין. והיינו, שבמקום שהיה רק נגיעה בעלמא של צונן בצונן – צודק החוו"ד שאין כאן ממשות איסור, וחיוב ההדחה היא חומרא בעלמא. אולם סכין שחתכו בה איסור או ששחטו בה טרפה או יבש שנגע בדבר לח, וודאי שיש ממשות שמנונית איסור על היבש או על הסכין – וחיוב ההדחה הוא ודאי מדינא.

לפ"ז לא דמיא נידון דידן לדין סכין טרפה, ודלא כהבנת החוו"ד שתלאם זה בזה. ואף שבנידון דידן אפשר להקל בדיעבד, בסכין טרפה – ס"ל ליד יהודה כשיטת המהרש"ל המחייב קליפה.

ונראה שאף החוו"ד מודה לחילוק זה. דאף שמתחלה תלה חקירה זו בפלוגתא בדין סכין טרפה וכנ"ל, אולם בסוף דבריו שם ביאר באופן אחר, שהש"ך והט"ז המחייבים קליפה – איירו בסכין שאינו נקי, ואילו המחבר שסגי ליה בהדחה – איירי בסכין נקי, והיינו כחילוקו של היד יהודה.

הדחה ושפשוף

החוו"ד (סק"א) ס"ל – שסתם הדחה הוא בלא שפשוף, והוכיח כן מדברי הרשב"א בתוה"ב (ב"ד ש"ד כא:) שבעינן סכינים נפרדים לבשר ולחֵלב [כמפורש בסוגיא בחולין ח:, וכמפורש בשו"ע סימן סד סט"ז]. ומבאר הרשב"א, דאף שבדבר שדרכו בהדחה – לא חיישינן שמא יאכלנו בלא הדחה וכנ"ל, ובשר חי דרכו בהדחה. אעפ"כ – כאן גזרו חז"ל, כיון שלבשר לא סגי בהדחה בעלמא אלא בעינן שפשוף גדול – כיון שיש שמנונית על הסכין, ואין הדרך לשפשף בשר חי אלא להדיחו בעלמא.

היד יהודה (סק"א) חולק על החוו"ד – וס"ל שאין הדחה בלא שפשוף, וכמבואר בדברי הריב"ש (תשובה כו, הובא בב"י בסימן קלה ס"ד) שסתם הדחה הוי עם שפשוף, וראיתו מהסוגיא בע"ז עה: בדין כלי גויים "דברים שנשתמש בהם ע"י צונן כגון כוסות וקתוניות וצלוחיות מדיחן ומטבילן והם טהורים". ואם נימא שהדחה אינה כוללת שפשוף - למאי בעינן הדחה לפני הטבילה, וע"כ שהדחה היינו עם שפשוף, ודלא כשיטת החוו"ד. ואף בדברי הרשב"א גופא מדייק היד יהודה דלא כחוו"ד, שהרי בדין סכינים הנ"ל מתרץ הרשב"א שבעינן שפשוף גדול, משמע שיש גם אופן של שפשוף קטן – והיינו בסתם הדחה. וכן מבואר ברשב"א בתוה"ב (ב"ג ש"ג פג(: שבהדחה מדם בעינן שפשוף, וע"כ היינו הדחה בעלמא. וכן מוכח מדברי הרמ"א בריש סימן סט – בחיוב הדחת בשר לפני מליחה "הדחת הבשר לכתחילה יזהר לשרותו נגד חצי שעה ולהדיחו היטב במי השרייה", חזינן שסתם הדחה כוללת שפשוף.

שפשוף גדול

הבאנו מדברי הרשב"א, שיש אופן שלא סגי בהדחה אלא בעינן שפשוף גדול - והיינו בסכין שחתכו בה חלבים שנדבק בה שמנונית.

שיטת החוו"ד (סק"א), שכדי לחייב שפשוף גדול בעינן תרתי – דוחקא דסכינא ודבר שמן. אמנם הפמ"ג (שפ"ד סק"ב) הוכיח שאף בשמנונית בלא דוחקא בעי שפשוף גדול, וראיתו מסימן סד סט"ז – שאסור להדיח בשר באותו כלי שמדיחים חלבים (כמבואר בסוגיא ח:) – אף שבשר חי דרכו בהדחה, והם הם דברי הרשב"א הנ"ל לענין סכינים. וע"כ שגם בנידון זה בעינן שפשוף גדול - משום שמנונית, אף שאין כאן דוחקא.

החוו"ד שם דחה ראיה זו "דשם הטעם כיון שמדיחו עכשיו חיישינן שמא שוב לא ידיחו יותר והוי כדבר שאין דרכו בהדחה" [וע"כ צ"ל שמולחו מיד, דאל"כ תיפוק ליה שידיחנו שוב לפני המליחה].

אמנם בדברי הרשב"א בתוה"ב – המשוה דין סכינים לדין הדחה בכלים, משמע שהם מחד טעמא, ודלא כדברי החוו"ד – שכל אחד מטעם אחר. ועיין חוו"ד שהרגיש בדיוק זה, וכותב "וברשב"א בתוה"ב שם אין הלשון מתוקן יפה".

הבית אפרים (יו"ד סימן כט, הובא בפתחי תשובה סק"א) ס"ל כחוו"ד – שבעינן דווקא דוחקא עם דבר שמן, ומיישב באופן אחר את ראית הפמ"ג מדין כלים. מבאר הבית אפרים דדווקא חֵלב בעין אינו נדבק היטב בלא דוחקא, אולם באופן שדבר נמחה במים בתוך כלי – בכה"ג נדבק היטב ובעי שפשוף גדול אף בלא דוחקא, והוא הנידון בסוגיא בדין כלים. והוא נ"מ לדינא, בבשר איסור שהושרה בכלי היתר – דבעי שפשוף גדול.

היד יהודה (סק"א ד"ה "גם מבואר") דוחה את דברי הבית אפרים, שהרי להדיא בתוה"ב שם - שבכדא דכמכא סגי בהדחה. לכן מיישב היד יהודה באופן אחר, דנידון הכלים הוא משום שמשפשף את הבשר באותם המים ששפשפו בהם את החלבים, ושפשוף זה נידון כדוחקא שנדבק היטב בבשר – ומשום כך בעי שפשוף גדול.

ונראה, שהיד יהודה לשיטתו כנ"ל – שאין כל ההדחות שוות ותלוי באיכות הנגיעה, שבנגיעה בעלמא ההדחה היא חומרא בעלמא ואילו באופן שנדבק היטב ההדחה היא מדינא. ס"ל ליד יהודה שהוא הדין לענין שפשוף ושפשוף גדול - תלוי באיכות הנגיעה. דלנגיעה בעלמא - סגי בשפשוף רגיל, אולם באופן שנדבק היטב - בעי שפשוף גדול. וממילא, דוחקא דסכינא ושפשוף החלבים והבשר במים – חד דינא להם שגורמים שנדבק היטב וממילא מחייבים שפשוף גדול, ומשום כך בעינן קערות נפרדות ולא סומכים בזה על דרכו בהדחה.

סיכום

בביאור דין כלים נפרדים להדחת חלבים ובשר - שבעינן שפשוף גדול [ראית הרשב"א], נאמרו ג' ביאורים.

א. פמ"ג – שכל דבר שמן אף בלא דוחקא בעי שפשוף גדול.

ב. בית אפרים – שדבר שנימוח חמיר טפי, אולם בלא"ה בעינן שמן ודוחקא – כשיטת החוו"ד.

ג. יד יהודה – ששפשוף החלבים והבשר במים גורם שנדבק היטב, ומשום כך בעינן שפשוף גדול.

מסקנת הפמ"ג

הבאנו מדברי הפמ"ג, שס"ל דדבר שמן אף בלא דוחקא – מחייב שפשוף גדול. אמנם במשב"ז בסוף סק"א נראה שהחמיר יותר מזה, וז"ל "ולדינא נראה אפילו ב' דברים שאין שמינים אפילו אורחיה בהדחה כמו בשר חי אסור דצריך שפשוף גדול ודווקא להניח בכלי איסור מקונחת הוא דמתיר". ועיין בשו"ע החדשים, שציינו לאחרונים שתקנו את לשון הפמ"ג וגרסו "שהם שמינים". אולם בפתחי תשובה סק"ג מוכח שגרס כגירסתינו.

והיינו, שחלוק דין נגיעת צונן בצונן [בדבר שאינו שמן] בין אוכל ואוכל לבין אוכל וכלי, דדין השו"ע המתיר בדבר שדרכו בהדחה – היינו דווקא באוכל שהונח בכלי איסור, שבזה אין כלל איסור שנדבק. אולם אוכל באוכל – אף שאינו שמן, נדבק איסור בהיתר – ובעי שפשוף גדול, וממילא לא מהני הא שדרכו בהדחה וכנ"ל. ואף שהרשב"א בתוה"ב הביא דין זה גם באוכל הנוגע באוכל, טוען הפמ"ג - שהטור והשו"ע הביאו את דבריו רק באוכל הנוגע בכלי, וע"כ כנ"ל.

הערה בדברי רעק"א

על דברי המחבר בס"ב - המתיר דבר שדרכו בהדחה [שיטת בעל העיטור], מביא רעק"א את מחלוקת הרא"ה והרשב"א "דעת הרא"ה בבד"ה (שם כא:) דווקא להניח איסור בכלי היתר מותר היכי דדרכו להדיח הכלי, אבל בשני מיני אוכלין שנגעו זה בזה אסור בכל ענין. והרשב"א במשמרת הבית שם כתב דגם זה מותר".

בספר בדי השלחן (ביאורים ד"ה "מידי דאורחיה") מעיר, שמלשונו של רעק"א נראה שהבין - שפסק השו"ע המתיר להניח היתר בכלי איסור – הוא אף לדעת הרא"ה, ופלוגתת הרא"ה והרשב"א היא רק באוכל הנוגע באוכל – שלא הוזכר כלל בשו"ע. והיינו שהרא"ה מתיר – כל שצד אחד הוא כלי [בין אם הוא האיסור ובין אם הוא ההיתר]. אולם בלשון הרא"ה אין נראה כן. דנראה בלשונו שאף נידון השו"ע [היתר בכלי איסור] תליא בפלוגתת הרא"ה והרשב"א, ודעת השו"ע – כדעת הרשב"א המתיר בכל ענין. אולם הרא"ה מתיר רק באופן שמניח איסור בכלי היתר – שאזי כל הנידון הוא הדחת הכלי. וכמפורש בלשונו "שאין ההיתר והאיסור בהם כאחד ובהא ודאי מותר להשתמש בהם באיסור על דעת להכשירן ולהשתמש בהם בהיתר", משא"כ באוכל היתר הנוגע באיסור [בין בכלי איסור ובין באוכל איסור] "מעולם לא הותר בשום מקום לסמוך דבר המותר עם דבר אסור על דעת להכשירו שמא לא ידיחנו יפה יפה", והיינו שרק בכלי מהני דרכו בהדחה ולא באוכל.

והנה, אף שבעל העיטור התיר בכל האופנים [בדבר שדרכו בהדחה], הראיה שהביא - היא רק לאופן זה שגם הרא"ה התיר. והוא מהסוגיא בביצה (כא(: שאסור לתת יין לגוי בשבת משום שאריות היין שבכוס – שהם מוקצה. מדוייק מכאן שביום חול – מותר, אף שנמצא שיש יין נסך בכוס של היתר. חזינן, שמותר להניח איסור בכלי היתר בדבר שדרכו להדיח – כדברי הרא"ה. וכן ראית הרשב"א (תוה"ב שם) מהא שקונים כלי איסור מגויים, אף היא ראיה רק להא שמהני דרכו בהדחה - בכלים. אלא שבעל העיטור הרחיב היתר זה לכל האופנים – דמאי שנא, ואילו הרא"ה חילק כנ"ל.

לדינא

בדברי רעק"א נראה שנקט כדעת הרא"ה – האוסר בשני אוכלין, והוא יוצא לדינא כדעת הפמ"ג הנ"ל - האוסר בשני אוכלין, אולם לא מטעמיה. דהפמ"ג חושש אף באוכל שאינו שמן [לגירסא דידן] שבעי שפשוף גדול – משום שאוכל הנוגע באוכל נדבק יותר [ואין דרכו בשפשוף גדול], ואילו רעק"א ס"ל - שבאוכל חיישינן אף בשפשוף רגיל.

הערה בדברי הרא"ה

הבאנו מדברי הרשב"א, המוכיח שיש דברים הצריכים שפשוף גדול – מהא שצריך סכינים נפרדים לחיתוך בשר וחלבים, אף שבשר דרכו בהדחה. והנה, הרא"ה שם דוחה ראיה זו "דילמא ה"ק שמא יחתוך חלבים ואח"כ יחתוך בשר שהודחה ושוב לא ידיח אותה".

למבואר לעיל, שהרא"ה אינו סומך כלל על דרכו בהדחה – באוכל, אין ראיה כלל מדין סכינים. שהרי מדובר בסכין איסור הנוגע בבשר היתר – שלדעת הרא"ה בלא"ה אסור לכתחלה, ולמה הוצרך להעמידו באוקימתא של בשר מודח – כדי לדחות את ראית הרשב"א. ובדוחק צ"ל, שכוונתו – שאף לשיטת הרשב"א [המתיר דרכו בהדחה אף באוכל] – אין ראיה מדין סכינים. ואולי קושיא זו - היא שעמדה לו לרעק"א, והוכיח מכאן שאף הרא"ה מודה להיתר בכלי איסור הנוגע באוכל היתר, ורק אסר באופן שאוכל נוגע באוכל, ולכן הוצרך לאוקימתא – כדי לדחות את ראית הרשב"א [אמנם בלשון הרא"ה אין נראה כן וכנ"ל].