רחיצה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה

**א. מרחץ שלא פקקו נקביו מערב שבת**

בירושלמי איתא בראשונה היו סותמין את החמין מערב שבת ונכנסין ורוחצין בשבת, ונחשדו להיות ממלאין עצים מער"ש והיא דולקת והולכת בשבת אסרו להם רחיצה וכו'. ומבואר שלפני גזירת רחיצה גזרו שלא לרחוץ במרחץ שנקביו אינם פקוקים. והקשה הרשב"א מה איכפת להן אם היתה דולקת בשבת הא תניא פותקין מים לגינה וכו'. ותירץ דכיון שנקביו פתוחין והוא דולק והולך בעודו רוחץ בו ודאי אתי לחתויי, ולפיכך אסרו בדולק והתירו בפוקק וחזרו ואסרו אף באינו פוקק.

וכתב הר"ן דהא דתניא מרחץ שפקקו נקביו מערב שבת למוצ"ש רוחץ בו מיד, דוקא פקקו שרי במוצ"ש מיד, אך בלא פקקו אסור במוצ"ש עד כדי שיעשו, לפי שאסור לעשות כן שמא יחתה בגחלים. דהיינו, שגזירת רחיצה בפקקו היתה שלא לרחוץ ותו לא, וכיון שלא רחץ לא עבר שום איסור ולכן מותר במוצ"ש מיד, אך הגזירה הראשונה בלא פקקו אינה על הרחיצה אלא שאסור להניח אש במרחץ שמא יחתה, וזה שייך גם אם לא ירחוץ רק במוצ"ש, דיבא לחתות שיהיה לו מים חמים במוצ"ש, וכן פסק השו"ע שכ"ו סעיף י"א. ומבואר כאן ב' חידושים בחשש שמא יחתה, א, אף לצורך רחיצה חיישינן שמא יחתה ולא רק לצורך אכילה. ועי' משנ"ב ס"ס רנ"ד שאם משהה מים בקדירה שלא תפקע מחום התנור לדעת המג"א חיישינן שמא יחתה לפי שהדרך הוא שמדיח בהם את הכלים, ובשעה"צ הביא שאליה רבה חולק שלהדחת כלים לא חיישינן שיחתה, וצ"ל דלרחיצה חיישינן טפי. ב, אף שאינו משתמש בשבת במים אלו, דהא אסרו רחיצה וזיעה, מכל מקום חיישינן שיחתה. [בלשון הרשב"א והוא דולק והולך בעודו רוחץ בו משמע שלאחר שאסרו לרחוץ שוב אין חשש שמא יחתה, ואם כן אף באינו פקוק שרי במוצ"ש מיד. אך הרשב"א עצמו לעיל יח: פירש דקתון של מים שאין בזה את ההיתר של קדרה חייתא ואסור במוצ"ש בכדי שיעשו איירי במניח את המים בשביל ללוש בו במוצ"ש, ומבואר שאף שאינו משתמש בו בשבת חיישינן שמא יחתה. ואולי הכא עדיף טפי דאסור לרחוץ].

והנה רש"י פירש ב' פירושים מהו פוקק, וללשון שני דהיינו נקבים שהמרחץ מתחמם על ידיהן יש לפרש כהר"ן דבלא פוקק אסור אף למוצ"ש מצד שמא יחתה. אך ללשון ראשון דהיינו שלא יצא חמימותו מסתבר דלאו דינא קאמר אלא דבאינו פוקק לא יתכן שהמים ישארו חמים עד מוצ"ש, וכן כתב הראש יוסף, דהשו"ע שפסק לאסור באינו פוקק למוצ"ש סבר כפירוש שני ברש"י, והמגן אברהם שכ"ו סקי"ב הביא ב' הפירושים משום שרש"י כתב דהעיקר כפ"ב.

יל"ע אם גזירה זו קיימת גם ביו"ט. ולכאורה נראה שלפי התוס' דאסור לחמם לרחיצת כל גופו מהתורה שפיר שייך שמא יחתה גם ביו"ט, אך לפי הרי"ף דהאיסור לחמם לכל גופו הוא רק מדרבנן מהתורה מותר לחתות, ויתכן שלא גזרו גזירה זו ביו"ט כלל. אמנם בברייתא מדוייק דאף ביו"ט גזרו שמא יחתה מדנקטה פקקו גם ביו"ט.

**ב. מרחץ שפקקו נקביו בערב שבת**

בגמ' איתא אמר ריב"ל משום בר קפרא בתחילה היו רוחצין בחמין שהוחמו מערב שבת, התחילו הבלנין להחם בשבת ואומרים מערב שבת הוחמו אסרו את החמין. והקשה הרשב"א הא לא נחשדו ישראל על השבתות. ותירץ דבירושלמי הנ"ל מבואר שהם לא נחשדו לחמם ממש אלא נחשדו להשתמש עם מרחץ שלא פקקו נקביו ובאים לידי חיתוי, וכן כתב הר"ן. אך הפנ"י נקט דהבלנין הם עכו"ם שמחממין בשבת לצורך ישראל, ומשרבו עוברי עבירה היינו ישראל שהיו רוחצין בהן. ועוד פירש דמש"כ רש"י לעיל שמא יאמרו שמותר לתת צונן לתוך החמין דבישול בתולדות האור שרי הוי טעם גם לעיקר איסור רחיצה. [ולל"ק דרש"י ודאי מסתבר דלא כהרשב"א והר"ן, דהא לא הוזכר בברייתא גזירה מוקדמת בלא פקקו].

ובכלל גזירה זו גזרו גם שלא להשתטף בתוך המרחץ, וכמש"כ רש"י ומשתטף בבית החיצון ולא בתוך המרחץ שלא יאמרו רוחץ הוא.

ומבואר בברייתא שאם הוחם בערב שבת מותר לרחוץ בו במוצ"ש מיד, וביאר הר"ן דס"ד שהרואה סבור שהוחם בשבת ואתי למשרי אפילו הוחמו בשבת לאלתר, קמ"ל שלא חששו לכך.

גזירה זו דחמין שהוחמו בערב שבת היתה דוקא על כל גופו, ולשמואל אף באופן שרוחץ אבר אבר והכי קיי"ל, אך פיו"ר מבואר בגמ' לט: דמותר לרחוץ בחמין שהוחמו מערב שבת. ונסתפק הבית יוסף האם דוקא פיו"ר שרי אך אבר אחר אסור אע"פ שאינו רוב גופו, או שמא דוקא רוב גופו אסור אך מיעוט גופו מותר בכל האברים. ובתחילה הוכיח מהא דאסור להביא קומקום של מים ולהניח על בני מעיו ופירש רש"י דחיישינן שמא ישפכו עליו ונמצא רוחץ בשבת בחמין, ובני מעים הוי מיעוט גופו ומכל מקום אסור. אך אח"כ הביא מהרא"ש בהל' מקואות שמותר לחמם ביו"ט מים לצורך רחיצת בית הסתרים מהא דב"ה מתירין להחם לרחיצת פיו"ר, ומבואר דפיו"ר לאו דוקא. וכתב דאין לחלק בין שבת ליו"ט לענין זה. [לכאורה לא דמי כלל, דביו"ט הנידון אם חשיב שוה לכל נפש ובשבת הנידון האם הוי בכלל גזירת רחיצה. וצ"ל דהבית יוסף השוה לענין הלשון כשחז"ל נקטו פיו"ר האם זה דוקא או לא]. ומש"כ רש"י שמא ישפכו עליו היינו שישפכו על רוב גופו. ובמגן אברהם דחה דהתם איירי בחמין שהוחמו מעט בשבת גופא, דזה אסור אף ברחיצת פיו"ר. ולפי מש"כ תוס' שהטעם משום רפואה אין ראיה כלל לנידון הנ"ל. ולהלכה כתב הרמ"א להתיר לרחוץ אבר אחר בחמין שהוחמו בערב שבת, ורק רוב גופו אסור.

כתב רעק"א דמצטער מותר לרחוץ, ולמד כן מדברי הרמב"ם פ"ו ה"י שהתיר אמירה לעכו"ם בדבר שאינו מלאכה והוא שיהיה שם מקצת חולי או צריך לדבר הרבה או מצוה, כגון לומר לעכו"ם להביא מים חמים להרחיץ בהם קטן ומצטער מחצר לחצר שאין עירוב ביניהם. והנה התיר הרמב"ם אמירה לעכו"ם לטלטל מחצר לחצר, אך צ"ע מדוע מותר לרחוץ במים אלו, ומוכח שמצטער מותר לרחוץ בחמין שהוחמו בערב שבת.

**רחיצת כל גופו בחמין שהוחמו מערב יו"ט**

נחלקו הראשונים האם גזירה זו קיימת גם ביו"ט, דעת התוס' לט: ד"ה אלא דאין הבדל בין שבת ליו"ט ודייקו כן מדקתני פקקו נקביו מערב יו"ט למחר נכנס ומזיע ויוצא וכו' אלמא לרחוץ כל גופו ביו"ט אסור, וקתני למחר נכנס ומזיע ויוצא ומשתטף בבית החיצון אלמא בבית החיצון שרי רק להשתטף ולא לרחוץ. ודעת הרי"ף בפ"ב דביצה דביו"ט מותר לרחוץ כל גופו והא דקתני נכנס ומזיע ולא רוחץ יישב הר"ן כאן דבתוך המרחץ אסור לכו"ע מצד גזירת הבלנין, וכן אסור להשתטף בתוך המרחץ. והא דקתני ויוצא ומשתטף בבית החיצון משמע שלרחוץ אסור, יישב הר"ן בביצה שם דיש ג' דרגות, בבית הפנימי אפילו להשתטף אסור, בבית החיצון לרחוץ אסור ולהשתטף מותר, ומחוץ למרחץ אפילו לרחוץ מותר. ולדינא כתבו אליה רבא והגר"ז דעיקר ההלכה כדעת הרי"ף אך המנהג כדעת תוס' ואין לשנות המנהג.

ושורש פלוגתתם ביאר הר"ן דפליגי האם מותר מהתורה לחמם מים לצורך רחיצת כל גופו, דתוס' נקטו שמהתורה אסור משום שאינו שוה בכל נפש, ולכן רחיצת כל גופו דיו"ט ושבת שוין ואין מקום לחלק ביניהם, ולהרי"ף האיסור לחמם לרחיצת כל גופו הוא דרבנן, ולכן לא גזרו במים שהוחמו בערב יו"ט. והא דאסרו חכמים לחמם מים ביו"ט לרחיצת כל גופו ואסרו לרחוץ בחמין שהוחמו ביו"ט, ביאר הרמב"ן במלחמות דהוא משום חשש סחיטה והדחת קרקע, עיי"ש. ובמג"א כתב על הרי"ף הטעם שאינו שוה לכל נפש אלא למעונגים, וצ"ל דזהו הטעם שחכמים אסרו.

הבית יוסף הביא בשם ארחות חיים דבמרחץ אסור אף פיו"ר, וכן הביא המשנ"ב והוסיף שמא יבא לרחוץ שם כל גופו. והנה נקטו פוסקי זמנינו דהאיסור לרחוץ כל גופו במרחץ הוא רק בבית המרחץ המופעל ע"י בלנין, אך חדר אמבטיה בזמנינו אין מקום לאסור לרחוץ כל גופו בחמין שהוחמו מערב יו"ט. ויש שרצו לומר דמכל מקום אסור לרחוץ אפילו פיו"ר בחמין שהוחמו ביו"ט בחדר האמבטיה שמא ירחוץ שם כל גופו, וזה הרי אסור. וכן לדעת תוס' דאסור אף בחמין שהוחמו מערב שבת אסור לרחוץ באמבטיה אף פיו"ר שמא ירחוץ כל גופו. ולענ"ד כל זה ליתא, דהארחות חיים כתב רק הרחבה לגזירת הבלנין, דכיון שאסרו לרחוץ כל גופו אסרו גם פיו"ר דחמיר טובא, ואין זה בכל מקום שאסור לרחוץ כל גופו. וכן משמע מאוד בדברי הגר"ז. [אך צ"ע שלדעת תוס' אין מקור להחמיר במרחץ טפי, ואם כן יצא שלפי הרי"ף רחיצה במרחץ חמור טפי מלדעת התוס', דלהריף אסור אף פיו"ר ולתוס' שרי. אמנם מצאנו גם לתוס' חומרא במרחץ לגבי שיטוף, דבזה כו"ע מודו דאסור].

בברייתא איתא חמין שהוחמו מער"ש למחר רוחץ בהן פיו"ר אבל לא כל גופו אבר אבר, ואצ"ל בחמין שהוחמו ביו"ט, משמע דהוחמו מערב יו"ט שרי, וכתב בביאור הגר"א סי' תקי"א שמכאן דייק הרי"ף דחמין שהוחמו מעיו"ט מותר לרחוץ כל גופו. ולדעת תוס' כתבו הרשב"א והר"ן דקאי על אבר אבר, דאע"פ שחמין שהוחמו מערב שבת קיי"ל כשמואל דאסור לרחוץ אף אבר אבר מכל מקום בהוחמו מערב יו"ט שרי, וביאר הרשב"א לפי שביו"ט מותר לחמם מהתורה מים לצורך רחיצת אבר אבר, עיי"ש שהאריך לבאר טעם הדבר, וכיון דאיסורו ביו"ט גופיה רק מדרבנן לא גזרו בהוחמו מערב יו"ט. אמנם רעק"א דייק מהתוס' דאף בהוחמו מערב יו"ט אסור אבר אבר, ואין חילוק בין שבת ליו"ט כלל, ולפי"ז צריך לדחוק דהא דתניא ואצ"ל בהוחמו ביו"ט ולא קתני רבותא טפי בהוחמו מערב יו"ט, דנקט לרבותא דהתירא, דמותר לרחוץ פיו"ר אפילו בחמין שהוחמו ביו"ט גופיה. (עי' חי' ראמ"ה שם דאצ"ל קאי בין על איסור אבר אבר ובין על היתר פיו"ר, ולתוס' צ"ל דקאי רק על היתר פיו"ר). ובראש יוסף תירץ לפי גירסת הרי"ף לפנינו ואצ"ל בחמין שהוחמו בשבת, ולפי"ז לא איירי כלל ביו"ט ולק"מ.

ובברייתא איתא אמר ר' יהודה מעשה במרחץ של בני ברק שפקקו נקביו מערב יו"ט למחר נכנס ראב"ע ור"ע והזיעו ויצאו ונשתטפו בבית החיצון. והקשו תוס' הא ר' יהודה אסר שיטוף בחמין, ותירצו ושמא יחלק בין שבת ליו"ט, ועוד תירצו דבתוספתא גרסינן דנשתטפו בצונן ור' יהודה מתיר בצונן. ולכאורה צריך לפרש בתירוצם הראשון דאע"פ שלגבי איסור רחיצה שבת ויו"ט שוין מכל מקום איסור להשתטף שהוא משום רחיצה אסרו רק בשבת דחמיר טפי שהוא בסקילה. ובביאור הגר"א כתב דמכאן הוכיח הרי"ף כשיטתו דגזירת רחיצה היתה רק על שבת ולא על יו"ט, ובדעת תוס' כתב הגר"א דברייתא איירי בצונן. ומבואר בדברי הגר"א דמש"כ תוס' לחלק בין שבת ליו"ט היינו כהרי"ף שביו"ט לא גזרו על רחיצה כלל, ולא ס"ל להגר"א לחלק בין רחיצה לשיטוף. [ובדעת רש"י שם צ"ע איך יתרץ קושיא זו, דכתב להדיא דאיירי בחמין, וכתב ולא היו צריכין לחוש שמא נתחממו בשבת מחום המרחץ, וכתב המהרש"א שלפי"ז מוכח דאיירי אף בשבת ודלא כתירוץ התוס', ואם כן צ"ע איך יתרץ קושיית תוס'. ואולי י"ל בדעת רש"י דגזירת שיטוף היתה לאחר גזירת רחיצה, ובאותה שעה עדיין לא גזרו, וצ"ע. והגר"א כתב דט"ס הוא ברש"י וצ"ל ביו"ט ודלא כמהרש"א, ולפי"ז ניחא].

ובתחילת הברייתא מרחץ שפקקו נקביו מערב שבת למוצ"ש רוחץ בו מיד, פקקו נקביו מערב יו"ט למחר מזיע וכו', והקשו תוס' מדוע לא עריב ותני שבת ויו"ט יחד הא דינם שוה, (וזה קשה גם להרי"ף דהא בתוך המרחץ מיהא דינם שוה. וברמב"ן תירץ שהגזירה על יו"ט היתה לאחר הגזירה על שבת וכן כתב הראש יוסף בדעת הרי"ף, ובדעת התוס' צ"ל דלא מסתבר לומר כן). ותירצו שלא נטעה לומר שגזירת זיעה לא היתה ביו"ט דהא עובדא דמייתי בשבת הוה, (ביארו מהרש"ל ומהר"ם דהיינו עובדא דריב"ל, וס"ד דהא דקתני ומשרבו עוברי עבירה וכו' קאי רק על שבת). וברשב"א הקשה מדוע לא תני בשבת למחר נכנס ומזיע ויוצא ומשתטף וכו' כמו ביו"ט, ותירץ משום דאין דרך להזיע בלא שיטוף חמין לבסוף, ובשבת אסור, להכי נקט לה ביו"ט ולא בשבת. [וצ"ל דנקט כאן כדעת הרי"ף שמותר לרחוץ ולהשתטף ביו"ט חוץ למרחץ, או דנקט כמש"כ לעיל בדעת תוס' לחלק בין רחיצה לשיטוף, אך להלן כתב בשם הרא"ה דאיירי בצונן כדעת תוס' ולא חילק בין שבת ליו"ט]. ועוד תירץ הרשב"א דנקט הכי ביו"ט לאשמועינן דאפילו ביו"ט דוקא זיעה שרי ולא רחיצה. כלומר, דעדיפא ליה לנקוט בשבת את ההיתר לרחוץ במוצ"ש מיד לרבותא, ואת האיסור לרחוץ בשבת גופא ביו"ט לרבותא.

עוד כתב הגר"א דתוס' והרי"ף פליגי מדוע גזרו על הזיעה, דרש"י כתב ועדיין היו רוחצין בחמין שהוחמו מבעוד יום, ומבואר דגזירת זיעה היתה אטו הוחמו בערב שבת דהרחיבו את גזירת הבלנין דלעיל כדי שלא יבואו לרחוץ בחמין שהוחמו בערב שבת, וכיון שגזרו על הזיעה גם ביו"ט מוכח דאסור לרחוץ כל גופו ביו"ט בחמין שהוחמו בערב יו"ט. אך הרי"ף סובר דגזרו אטו חמין שהוחמו ביו"ט גופא. וצ"ע מדוע לא ביאר הגר"א שגזרו אטו רחיצה במרחץ דזה אסור אף להרי"ף, וצ"ל דלדינא אפילו להרי"ף זיעה אסורה אפילו חוץ למרחץ, ועל כרחיך דגזרו על הזיעה משום חמין שהוחמו ביו"ט.

**רחיצת כל גופו בחמין שהוחמו ביו"ט**

כתבו הראשונים שאסור לחמם מים ביו"ט לצורך רחיצת כל גופו ואם חימם אסור לרחוץ בהם, אלא שנחלקו האם זה אסור מהתורה או מדרבנן וכנ"ל. וכן כתב הרי"ף בביצה שם ודוקא חמין לרגליו הוא דשרו ב"ה אבל כל גופו לא כדתנן אמרו להם חכמים אם ביו"ט כחמין שהוחמו ביו"ט ואסורין ברחיצה. ותוס' הוכיחו כן מהברייתא ואצ"ל בחמין שהוחמו ביו"ט, ועוד הוכיחו כן מדאסרו זיעה אטו רחיצה.

המרדכי בביצה סי' תר"פ כתב בשם רבינו יהודה שמותר לרחוץ תינוק קטן ביו"ט כמו שמותר לרוחצם ביוה"כ, דכל מידי דאית ביה רביתא לתינוק לא גזרו. והוסיף דלא גזרו על תינוק לרחוץ, אבל אסור לגדול לעשות הבערה לצורך שום רחיצה ואפילו של תינוק. והנפק"מ להתיר לרחוץ תינוק כתב הכל בו דמותר להרבות בשיעורים שאם מחמם מים לצורך שתיה יכול להרבות לצורך רחיצת קטן. ובדרכי משה כתב בשם מהר"א מפראג דאסור לחמם מים לרחיצה אפילו ע"י גוי, אבל אם גוי חימם לצורך עצמו או שעבר ישראל וחיממו מותר לרחוץ בו. ובמחצית השקל והגר"ז נראה דהדרכי משה איירי לגבי רחיצת קטן, דמותר לרחוץ קטן במים שהוחמו ע"י גוי לצורך עצמו או הוחמו באיסור, אך רחיצת גדול אסורה אפילו בהוחמו בהיתר, ועי' להלן. ונחלקו המגן אברהם ואליה רבא האם ההיתר של רחיצת קטן נאמרה רק לדעת הרי"ף שכל האיסור לחמם לרחיצה הוא דרבנן, אבל לדעת התוס' שבת ויו"ט שוין, או שמא אף לדעת תוס' הקילו חכמים ברחיצת קטן והתירו בין בהוחמו בערב יו"ט ובין בהוחמו ביו"ט ואפילו הוחמו באיסור.

איסור רחיצה בחמין שהוחמו ביו"ט הוא אפילו באבר אבר, כמפורש בברייתא ואצ"ל חמין שהוחמו ביו"ט וקאי על רחיצת אבר אבר, וכן כתב הבית יוסף בשם מגיד משנה. [ומשמע דאף בהוחמו בהיתר אסור]. ובביאור הלכה הביא מחלוקת ראשונים האם מותר לחמם ביו"ט לצורך אבר אחר שאינו פיו"ר, הרשב"א כתב להדיא דשרי, וכתב שמדין תורה אפילו אבר אבר כל גופו שרי אלא דרבנן אסרוהו, וכן כתב הרא"ש בהל' מקואות שמותר לחמם מים לצורך רחיצת בית הסתרים, וכן כתב בשם החיד"א ובשם הנוב"י ובשם חמד משה. ומאידך כתב בשם המאירי דדוקא פיו"ר שרי, וכתב דהרמ"א כתב להדיא להתיר רק בשבת ולא ביו"ט משמע שלגבי איסור תורה לא רצה להקל, וכן השו"ע בהל' נדה הביא את הרא"ש בשינוי קצת דלא כתב שמותר לחמם לצורך רחיצת בית הסתרים אלא שמותרת לרחוץ במים אפילו אם הוחמו ביו"ט, וכן נקט המשאת בנימין הובא בש"ך שם.

**ג. גזירת זיעה**

מבואר בגמ' דמשרבו עוברי עבירה שהיו רוחצין בחמין ואומרים מזיעין אנחנו אסרו להן את הזיעה. והנה ריב"ל איירי לגבי שבת, ובמס' ביצה לב. מבואר להדיא דאף ביו"ט גזרו על הזיעה אע"פ שמהתורה מותר אף לחמם לצורך זיעה, דהוי דבר השוה בכל נפש. ולעיל הובא מהגר"א שלפי רש"י ותוס' גזרו אטו רחיצה בחמין שהוחמו בערב שבת, ולפי"ז מוכח שאסור לרחוץ ביו"ט בחמין שהוחמו בער"ש, ולפי הרי"ף הגזירה היתה אטו חמין שהוחמו בשבת, ולכן זה שייך ביו"ט אע"פ שאין איסור רחיצה בהוחמו מערב יו"ט.

איתא בברייתא אמבטיאות של כרכין מטייל בהן ואינו חושש, ובגמ' אמר רבא דוקא כרכין אבל דכפרים לא מ"ט כיון דזוטרין נפיש הבלייהו. ופירש רש"י מהלך בתוכן לפי דרכו ולא להזיע, ואינו חושש שמא יאמרו מזיע הוא ואע"ג דאסרו את הזיעה. ומבואר לפי"ז שאם כונתו להזיע אסור אף בכרכין, ואם אין כונתו להזיע בכרכין שרי ובכפרים אסור, ומשמע דאסור משום שיאמרו מזיע הוא, דבקטנים שנפיש הבלייהו מחזי כרוצה להזיע. אך הר"ן כתב דהרי הוא כיושב ומתכוין להזיע, משמע דהוי כעין פסיק רישא שיזיע ואין זה מצד מראית העין. וכתב הר"ן דהרי"ף השמיט ברייתא זו לפי שאין השיעור שבין כרכים לכפרים ברור, ולפי"ז לעולם אסור אף שאין כונתו להזיע.

וברמב"ם פכ"ב ה"ב כתב לפיכך גזרו שלא יכנס אדם למרחץ בשבת אפילו להזיע, ודייק הבית יוסף דהאיסור להזיע הוא דוקא כשנכנס לשם כך, אך כשאין כונתו להזיע שרי אף בשל כפרים. ולפי"ז החילוק בין כפרים לכרכים הוא באופן שכונתו להזיע ודלא כרש"י, וטעם החילוק צ"ל דמעיקרא גזירת זיעה היתה רק במקום שנפיש הבלייהו, והשמיט הרמב"ם חילוק זה מטעם שכתב הר"ן דאין השיעור ברור.

ובשו"ע סעיף י"ב כתב אסור ליכנס למרחץ אפילו להזיע, וכתב הרמ"א ויש אומרים דאפילו לעבור במרחץ במקום שיכול להזיע אסור. והיינו דהשו"ע פסק כהרמב"ם שדוקא בכונתו להזיע אסור, והרמ"א פסק כרש"י שאף באין כונתו אסור. וכתב המשנ"ב שלפי הרמ"א העולין מבית הטבילה סמוך לשבת ולובשין בגדיהן במרחץ בשבת צריכין להזהר שלא לשהות הרבה כדי שלא יבואו לידי זיעה. ולגבי טבילת נשים צ"ל שסמכו בעת הצורך על דעה ראשונה.

**ד. רחיצה בחמי טבריה**

איתא בגמ' שם ועדיין היו רוחצין בחמי האור ואומרים בחמי טבריה רחצנו אסרו להן חמי טבריה והתירו להן את הצונן ראו שאין הדבר עומד התירו להן חמי טבריה. וכן איתא לקמן קט. רוחצין במי גרר וכו' ובמי טבריה. והקשו הראשונים דלקמן קמז. תנן הרוחץ במי מערה ובמי טבריה וכו' ודייקינן בגמ' קתני מי מערה דומיא דמי טבריה דאיירי אף בחמין, הרוחץ דיעבד אין לכתחילה לא וכו', ומבואר שלכתחילה אסור לרחוץ במי טבריה.

א, תוס' קמז. דמי מערה דומיא דחמי טבריה איירי שהוחמו בחמי האור, והדיוק דהרוחץ דיעבד אין לכתחילה לא קאי רק על מי מערה.

ב, תוס' קט. תירצו דהתם מיירי ברוחץ בגומא דדמיא למרחץ, אך בנהר מותר לכתחילה כדפרישית לעיל בפר' כירה. כלומר, דאם אינו רוחץ במי טבריה במקום פתוח אלא בגומא אסור, דזה דומה למרחץ. ובתוס' שלפנינו כתבו כן לגבי צונן לר' מאיר, והוא הדין מי טבריה לכו"ע.

ג, בשם רבינו ניסים כתבו דמי מערה נמי איירי במי טבריה אלא שהם מכוסין וחיישינן שמא יזיע ולכן אסור לכתחילה, אך מי טבריה מגולין מותר לכתחילה, והרוחץ לשון דיעבד קאי רק על מי מערה, וכן כתבו הרי"ף והרמב"ם. (לתירוץ התוס' קמז. מי מערה קאי על חמי האור, ולפי הראשונים האלו מי מערה נמי חמי טבריה הן). והקשה הר"ן הא גזירת זיעה היתה אטו רחיצה, ובחמי טבריה שמותר לרחוץ כל שכן שמותר להזיע, ואיך יתכן לאסור לרחוץ במקום מכוסה משום זיעה. ולכן כתב בשם רבינו יונה והרמב"ן דאיירי בחמי האור כתירוץ התוס' דלעיל. ובשו"ע הביא ב' הדעות האם מותר להזיע בחמי טבריה, ועי' שערי תשובה בשם מעיל צדקה.

ד, לדעת הסמ"ג וספר התרומה איירי בכלי ולכן אסור לכתחילה, עי' להלן.

כתב הטור בשם הסמ"ג דחמי טבריה שרי רק בקרקע ולא בכלי, וכתב הבית יוסף דכן כתב בספר התרומה, וטעמא דמסתבר הוא דכל שהוא בכלי לא מינכר בין חמי האור לחמי טבריה. ובשם הרא"ש כתב הטור להתיר בכל ענין, והיינו מדלא חילק משמע דבכל גוונא שרי. וביאר הב"ח ראייתם של הסמ"ג וספר התרומה דכיון דברייתא איירי בקרקע, ולא התירו חמי טבריה אלא מדוחק, אין לנו להקל במאי דלא איירי בהדיא בברייתא. ובביאור הגר"א כתב ליישב לפי דבריהם את הגמ' שם דדייק הרוחץ דיעבד אין לכתחילה לא, מכלל דלהשתטף כל גופו אפילו לכתחילה שפיר דמי מני ר' שמעון היא וכו', ולכאורה קשה מדוע הוצרכה הגמ' להקדים דיוק זה על מי מערה, הו"ל לדייק מיד הרוחץ דיעבד אין וכו'. ולפי דבריהם מיושב דהא דמי טבריה הוי דיעבד זהו משום דאיירי בכלי, ובזה אי אפשר לדייק שרק רחיצה הוי דיעבד ולא להשתטף, דהא בכלי מודו כו"ע דאסור אף להשתטף, ולכן מוקי דיוק זה על מי מערה דהוי בקרקע, ומכל מקום אסור דוקא ברחיצה ולא בשיטוף, וזה רק לר' שמעון.

במגן אברהם סי' שכ"ח ס"ק מ"ט (הובא בחת"ס כאן) כתב דבמקום שאין דרך לרחוץ בחמי טבריה אלא לרפואה אסור לרחוץ שם בשבת.

**ה. רחיצה בצונן**

בגמ' שם מבואר דצונן לא אסרו מעולם, וצ"ע דלגבי להשתטף כל גופו מבואר שר' מאיר אוסר אף בצונן. ועוד יש להקשות, דבגמ' אמרינן דבכלי דברי הכל אסור, ונחלקו הראשונים האם קאי על חמין או על צונן, דעת הר"ן דקאי רק על חמין ולפי"ז אתי שפיר, אך ברשב"א משמע דקאי אף על צונן ולפי"ז קשה לכו"ע. ומצינו בזה ג' דעות בראשונים.

א, דעת הרשב"א דכל האיסור להשתטף בצונן בקרקע לר' מאיר ובכלי לדברי הכל זה דוקא בשיטוף, דהיינו שמסיר את הלכלוך מהרחיצה, ומשום שיאמרו שרחץ מקודם לכן בחמין באיסור, אך אם אינו עושה כן לאחר רחיצה לדברי הכל מותר, ולפי"ז יש להעמיד את הברייתא שלא אסרו בצונן דאיירי ברחיצה בעלמא.

ב, דעת התוס' דאין הבדל בין שיטוף לרחיצה ולר' מאיר אסור לרחוץ בצונן אף בקרקע, והקשו מהא דאיתא לקמן קט. רוחצין במי טבריה וים הגדול ומוקי לה כר' מאיר. ותירצו, דר' מאיר אסר בצונן דוקא בגומא דומיא דכלי, דדמי לרוחץ בחמין, אבל בנהר התירו משום שנראה כמיקר. [ומה שסיימו ואפילו בחמי טבריה לא דמי לאדם רוחץ בחמין יתכן שכונתם למש"כ תוס' שם בתירוצם הראשון (הובא לעיל) דההיתר של חמי טבריה הוא דוקא במקום פתוח ולא בגומא דומיא דמרחץ]. ולפי"ז אפילו אם נאמר דבכלי דברי הכל אסור קאי גם על צונן י"ל דברייתא שלא גזרו על צונן איירי או בקרקע וכר' יהודה ור' שמעון, או בנהר ואף כר' מאיר.

ג, המרדכי סי' שג כתב דאף ר' יהודה ור' שמעון שהתירו בצונן היינו להשתטף, דהיינו לשפוך על אבריו, אבל רחיצה לא שרי אפילו בצונן ואפילו בקרקע. והא דמבואר בברייתא דלא אסרו צונן מעולם קאי על רחיצה בנהר, דהגזירה בצונן היתה רק בקרקע דומיא דכלי כגון בריכה שמופסקת מהנהר.

דנו הפוסקים האם מים פושרין נחשבים כחמים לענין רחיצה ורק בצונן ממש שלא חיממוהו כלל אסור, אך שמא פושרין הוי כצונן ורק חמים ממש אסור. בשו"ת נוב"י תניינא סי' כ"ד כתב שלא אסרו חכמים רחיצה בפושרין רק בחמין. והקשה מדברי התוס' מ: שאסור להשתטף בצונן ולעמוד כנגד המדורה מפני שמפשיר מים שעליו, וביארו התוס' דנראה כרוחץ בחמין, והתם איירי בפושרין כמש"כ תוס' שם. ותירץ דהתם דומה כרוחץ בחמין וגזרו בזה טפי, אך בעלמא שרי בפושרין. ולא כתב גדר מה נחשב פושרין ומה נחשב חמים. ובשו"ת אגרות משה ח"ד סוף סי' ע"ד כתב שאם הוא פחות ממדת החום שדרך בני אדם לרחוץ בו בחול יש להתיר, ואף אם אחד יכול לסבול יותר חום אסור דבטלה דעתו.

איתא בגמ' קמא. אמר ר' יהודה מאן דסחי במיא לינגיב נפשיה ברישא והדר ליסליק דלמא אתי לאתויי ד' אמות בכרמלית. והקשה הרא"ש שם סי' י"ג לפי"ז מדוע לא אסרו ללכת ברה"ר ומטר סוחף על ראשו ועל לבושו. ותירץ, דהעולה מן הרחיצה יש רבוי מים על גופו, משא"כ במטר דבמים מועטים לא גזרו. וביאר הפמ"ג דכיון שהם מועטים ואין מצוי בהם שיעור הוצאת המים שיתחייב בהן לא גזרו. והט"ז הקשה דעינינו רואות שיש יותר ריבוי מים על לבושי אדם מן המטר ממה שיש על גופו כשעולה מהרחיצה. ולכן יישב באופן אחר, דבמהלך ברה"ר במטר אי אפשר להמנע ממנו, שלפעמים הולך ברה"ר ופתאום בא מטר עליו, ולכן לא גזרו בזה רבנן. והגר"א הוכיח כן דבמשנה קמו: תנן מי שנשרו כליו במים בדרך מהלך בהם ואינו חושש, ופירש רש"י דאיירי בנשרו במים מחמת הגשמים, אך תוס' פירשו שהבגדים נפלו למים, ולפי"ז מבואר שאפילו במים מרובים יש להתיר בהולך בדרך. ומכל זה מבואר שמעיקר הדין אין בזה טלטול כלל, וביאר הפמ"ג לפי שאין זה דרך הוצאה, (היה מקום לפרש משום שהמים בטלים לגופו ואין זה משוי), אלא שברוחץ בנהר גזרו ובמהלך ברה"ר לא גזרו, להרא"ש משום שנהר הוי מים מרובים ולהט"ז והגר"א משום שאי אפשר בענין אחר.

ועי' פמ"ג דאף בנהר עצמו משכח"ל לאסור באופן שהיה מים על כל גופו ואח"כ הולך במקום גבוה שחצי גופו נראה מחוץ למים, ונמצא מטלטל מים בכרמלית. וכתב המשנ"ב שלפי"ז כשיורד לטבול בנהר ובתחילתו המים נמוכים סמוך לקרקע צריך להזהר שלא ילך ד' אמות רחוק משפתו, שבחזרתו ישא המים עליו ד' אמות. ואין להתיר ללכת פחות פחות מד' אמות ויעמוד לפוש, דבסוף סי' שמ"ט קיי"ל דאסור ללכת פחות פחות מד' אמות אפילו בכרמלית. [אך אפשר דבכה"ג שאין זה טלטול ממש יש להקל טפי, וצ"ע].

אע"פ שמעיקר הדין מותר לרחוץ בצונן כתב מהרי"ל שנהגו שלא לרחוץ כלל בנהר בשבת ואפילו בצונן משום ג' חששות, א, משום סחיטה. (הב"ח כאן פירש משום סחיטת אלונתית, והבית יוסף בהל' מקואות פירש משום סחיטת שער). ב, משום נושא המים שעליו ד' אמות בכרמלית, וכנ"ל. ג, משום שיטה על פני המים. והב"ח הוכיח כן מרבינו ירוחם בשם מהר"ם (הובא גם בבית יוסף ס"ס ש"א) שמותר לרחוץ ידיו בנהר בשבת ובלבד שלא יוציאם עם המים שעליהם חוץ לנהר ד' אמות. ולכאורה אם נזהר שלא לטלטל את המים שעל ידיו אפילו לרחוץ כל גופו מותר, ומדוע הוצרך להתיר רחיצת ידיו, ומוכח דס"ל כמהרי"ל דהמנהג לאסור לרחוץ בכל גוונא, וברחיצת ידיו לא נהגו. (המשנ"ב העתיק בשם אליה רבא ידיו ורגליו, ובב"ח לפנינו העתיק פניו ידיו ורגליו, דבכל אלו לא נהגו לאסור רחיצה בצונן).

והנה מבואר ברבינו ירוחם שהנוטל ידיו צריך להזהר שלא ללכת ד' אמות במקום האסור בטלטול בעוד שידיו רטובות משום טלטול המים דחשיב כמים מרובים.

בשו"ת אגרות משה ח"ד ס"ס ע"ד כתב שאם מצטער מחום היום רשאי להקל להתקלח במים צוננים, דאין זה בכלל המנהג, אך בלא צער יש להחמיר. ובסי' ע"ה ביאר דבריו דהמנהג שהוזכר בפוסקים הוא ברחיצה בנהר שנכנס לתוכו, אבל בשפיכת מים על גופו לא מצינו מנהג לאסור. ועוד כתב שאף שיש בזה חשש סחיטה אפשר שמשום זה לחוד לא אסרו, שהרי טעם דטלטול המים ושיטה לא שייך ברחיצה שבבית. והוכיח כן מהגמ' ופוסקים שהתירו להשתטף בצונן לאחר שנתחמם גופו כנגד האש. אך כתב שם שבמים חמים מדוד שמש אסור, חדא משום איסור רחיצה אף בחמין שהוחמו בערב שבת, ועוד משום שבהוצאת המים החמים הוא מכניס מים קרים תחתיהן שהוא מלאכה דאורייתא. ולכאורה הסברא השניה שהמנהג היה רק במקום שיש ג' הטעמים ולא במקום שיש רק חשש סחיטה נסתר מקושיית המג"א איך מותר לטבול בשבת הא לאחר המנהג שאין רוחצין בצונן שוב מחזי כמתקן, והא במקוה שבבית ליכא נושא המים שעליו וליכא שיטה על פני המים, ובכה"ג ליכא מנהג, ודוחק לומר דאיירי בטובל בנהר דוקא.

ובשם החזו"א מובא שאף מקלחת בבית הוי בכלל המנהג ואסור.

**ו. רחיצה בחמין שהוחמו בשבת ויו"ט בהיתר**

איתא בגמ' מ: מתחמם אדם כנגד המדורה ויוצא ומשתטף בצונן, ובלבד שלא ישתטף בצונן ויתחמם כנגד המדורה מפני שמפשיר מים שעליו. ופירש רש"י דמפשיר היינו מחמם, והקשו תוס' הא הפשר לא חשיב בישול ומדוע אסור לעשות כן בשבת. ותירצו דכאשר משתטף בצונן ומתחמם כנגד המדורה ומתחממים המים הרי זה דומה לרוחץ במים חמים ויבוא להחם חמין לרחוץ גופו. וכן כתב הר"ן דנראה כרוחץ בחמין שהוחמו בשבת.

והנה הרא"ש כתב דצריך אדם להזהר אחר שנטל ידיו שלא יחמם אותם נגד המדורה עד שינגבם תחילה, וכן כתב המרדכי סי' ש"ה. אך הרמב"ם פכ"ב ה"ג כתב אבל אינו משתטף כל גופו בצונן ומתחמם כנגד המדורה מפני שמפשיר מים שעליו ונמצא כרוחץ כל גופו בחמין. ודייק המגיד משנה שדוקא כל גופו אסור, והיינו מפני שאין החימום עצמו אסור אלא מפני רחיצת הגוף, ורחיצת פיו"ר שרי. ובדעת הרא"ש ומרדכי שאסרו אף רחיצת ידיו כתב הבית יוסף בתרתי, או דהוי גזירה חדשה שמא יחם מים בשבת לצורך כך, ולכן זה אסור אף בידיו לחוד. או דכל האיסור בגמ' הוא במתחמם כנגד האור במקום שהיד סולדת, והאיסור משום בישול. [ומש"כ הבית יוסף דברש"י לגבי בני מעים משמע כהרא"ש ומרדכי צ"ע, ומש"כ שבתוס' משמע כן יש לבאר דכיון דכתבו שיבוא להחם חמין לרחוץ גופו יש לאסור אף בידיו לחוד, וכמש"כ הבית יוסף ליישב דעת הרא"ש. וכן לפי מש"כ הר"ן דנראה כרוחץ בחמין שהוחמו בשבת אם כונתו לחמין שהוחמו באיסור יש לאסור אף ידיו לחוד וכדין מים שהוחמו בשבת].

אך המגן אברהם סק"ו הוציא מכאן דין חדש, דס"ל להרא"ש דחמין שהוחמו בשבת גופא אפילו בהיתר (שלא הגיעו ליד סולדת) אסור לרחוץ בהם אפילו פיו"ר. והוכיח כן מהגמ' קלד: שאסור לרחוץ תינוק אפילו במקום המילה במים שהוחמו בשבת גופא, ואיירי אף בהוחמו בהיתר עי' מחצית השקל שם. וכן דייק מלשון הרא"ש מפני שמפשיר המים, ומשמע שלא הגיעו ליד סולדת ודלא כהבית יוסף, (צ"ע דזהו לשון הגמ', ומדוע הוכיח מלשון הרא"ש טפי מל' הגמ'). וכן הביא בשם הסמ"ק וסה"ת בהדיא. וכן הוכיח מדין יו"ט דמצינו שאם הוחמו ביו"ט גופיה הרי זה חמור טפי, דהא לגבי יו"ט ס"ל להרי"ף דלא גזרו על רחיצת כל גופו בחמין שהוחמו בערב יו"ט, ומכל מקום אם הוחמו המים ביו"ט בהיתר אסור לרחוץ כל גופו. ולא ביאר המג"א ראייתו מהיכן מוכח כן, ואפשר דראייתו מדכתב הדרכי משה הארוך בשם הר"א מפראג שמותר לרחוץ בחמין שהוחמו ביו"ט כגון ע"י עכו"ם לצורך עצמו או שהוחמו באיסור, ואיירי דוקא לתינוק כמש"כ מחצית השקל והגר"ז, ומשמע שלגדול אסור לרחוץ במים שהוחמו ע"י עכו"ם לצורך עצמו. [ואפשר דזה כונת רש"י ד"ה מחופין, ולא היו צריכין לחוש שמא נתחממו מחומו של מרחץ, והיינו שמא הוסיפו להתחמם ביו"ט עצמו, דבכה"ג אסור להשתטף אף בבית החיצון].

ובדעת הרמב"ם דאסר להתחמם כנגד המדורה רק בכל גופו כתב המג"א סק"ה, דס"ל שאין זה רחיצה גמורה ולא אסרו בזה רק כל גופו. ולפי"ז ברחיצה ממש מודה הרמב"ם דאסור לרחוץ פיו"ר בחמין שהוחמו בשבת בהיתר. אך הגר"א כתב דבזה גופא פליגי הרמב"ם והרא"ש, שלפי הרמב"ם הוחמו בשבת בהיתר דינם כהוחמו בערב שבת דאסור רק כל גופו, ולפי הרא"ש חמור טפי ואסור אף פיו"ר. ולפי"ז פליגי גם ברחיצה גמורה. והגר"א ביאר בזה גם את דברי התוס' דדומה לרוחץ במים חמים, דהיינו שהוחמו בשבת דבזה אסור אף פיו"ר. [הגר"א ציין לגמ' לט: וקלד:, והנה הגמ' קלד: הובא לעיל דמבואר שם שהוחמו בשבת חמור טפי ואף מקום המילה לחוד אסור, אך צ"ע מדוע ציין לגמ' לט:, ולכאורה מבואר בדעת הגר"א כמש"כ בהגהות ראמ"ה דהא דאמרו חכמים אם בשבת כחמין שהוחמו בשבת ואסורים ברחיצה ובשתיה הכונה שמלבד איסור מעשה שבת לאסור בשתיה איכא נמי איסור רחיצה מחמת חמין שהוחמו בשבת].

הקשה רעק"א דלגבי סילון שעשו אנשי טבריה כתב המגן אברהם שאם המשיך מים צוננים לתוך החמין מערב שבת ומתערבים בהם מותר לרחוץ בהם, דאין כאן מעשה שבת ולא הטמנה, ומדוע לא נאסור מצד חמין שהוחמו בשבת. [מצד רחיצת כל גופו בחמין שהוחמו בערב שבת אין לאסור דהא מוקי בגמ' להשתטף ור' שמעון, אך מצד חמין שהוחמו בשבת גופא נקט רעק"א דאף להשתטף אסור, דלא עדיף מרחיצת פיו"ר דאסור. אך יל"ע מדוע לא הקשה רעק"א דהא קיי"ל כר' יהודה שאסור להשתטף כל גופו, ואם כן אף בהוחמו בערב שבת אסור לרחוץ]. ותירץ רעק"א דהכא עדיפא כיון דלא נעשה מעשה בשבת כלל, והיינו דבהוחמו בשבת מאליהם ע"י מעשה שעשה בערב שבת לא חשיב כהוחמו בשבת ושרי לרחוץ פיו"ר.

ולפי"ז מים שהוחמו בדוד שמש או שהניח מים שלא נתבשלו כל צרכם ע"ג כירה וכיוצ"ב אע"פ שנתחממו בשבת מותר לרחוץ פיו"ר, אך מים שהוחמו ע"י עכו"ם לצרכו או שנתחממו בכלי שני או שלא הגיעו ליד סולדת חשיב ע"י מעשה ואסור.

**ז. להשתטף כל גופו**

בגמ' מבואר שנחלקו תנאים האם גזרו על שיטוף בשבת, לר' מאיר אסור בין בחמין בין בצונן לר' יהודה בחמין אסור בצונן מותר ולר' שמעון אף בחמין מותר. ונקטו רוב הראשונים דאיירי בחמין שהוחמו בערב שבת, ונחלקו בטעם האיסור. דעת הרשב"א דכל האיסור להשתטף הוא משום גזירת מרחצאות, שדרכן של רוחצין להשתטף בצונן אחר רחיצה, ואם נתיר להשתטף יאמרו שרחץ בשבת. [מפשטות לשונו משמע דפליגי בכל רחיצה, אך לא יתכן לומר דר' שמעון התיר אף ברחיצה בחמין שהרי מוקי מתני' דוקא להשתטף, וכמו שהעיר המגיה במה"ק, ולכן צ"ל דמש"כ הרשב"א גזירת מרחצאות היינו מה שגזרו שיטוף אטו רחיצה. והא דשיטוף בחמין לא הוי בכלל גזירת רחיצה דעלמא צ"ל דבאופן של שיטוף ליכא לגזירת הבלנין והוי גזירה חדשה. ולא נתבאר ברשב"א מהו שיטוף דפליגי ביה, האם דוקא שיטוף שלאחר רחיצה ממש, ולפי"ז לא משכח"ל לאסור שיטוף אלא אם רחץ מלפני שבת ומשתטף בשבת להוריד את זיעת המרחץ, או שמא כל ששופך על גופו מכלי או ממים שבקרקע חשיב שיטוף ואסור, וצ"ע בכל זה].

וביאור הסוגיא דר' מאיר אסר אף בצונן מהאי טעמא שיאמרו שרחץ בשבת, ור' יהודה התיר בצונן לפי שהרבה פעמים אדם נותן עליו צונן כדי להקר ולא יאמרו שרחץ בשבת, ור' שמעון לית ליה גזרת שיטוף כלל בחמין שהוחמו בערב שבת. ואמר ר' חסדא מחלוקת בכלי אבל בקרקע דברי הכל מותר, וביאר הרשב"א דדרך הרוחצין שהם משתטפים במים מכלי ואין דרכן להשתטף במים שבקרקע, ולכן לא גזרו בזה בין בחמין בין בצונן לכו"ע. ומקשינן ממעשה דאנשי טבריה, ומסיק דמחלוקת בקרקע אבל בכלי דברי הכל אסור, ומשמע דאסור להשתטף אף בצונן לדברי הכל משום שמא יאמרו שרחץ מקודם לכן בשבת, אלא שלפי הרשב"א דוקא שיטוף אסור אך רחיצה בצונן מותרת.

הר"ן נקט דאין שייכות בין איסור חמין לר' מאיר ור' יהודה לאיסור צונן לר' מאיר, ודלא כהרשב"א, דאיסור חמין הוא גזירה אטו הוחמו בשבת, (ומשמע דאין זה גזירת הבלנין אלא גזירה אחרת שמא יאמרו שמותר להחם בשבת), ואיסור צונן לר' מאיר הוא משום שמחזי כאילו רחץ מקודם לכן בחמין שכן דרך הרוחצין. ואמר ר' חסדא למסקנא מחלוקת בקרקע אבל בכלי דברי הכל אסור, וביאר הר"ן דקאי על שיטוף בחמין, דכל מה שהתיר ר' שמעון שיטוף בחמין זה רק בקרקע לפי שדרך הוא שמשתמר בהן החום יום אחד ולא יאמרו שחימם בשבת, אך בכלי אין דרך להשתמר בהם החום ויאמרו שהוחמו היום באיסור. וכל זה בחמין, אך בצונן לר' יהודה ור' שמעון מותר בין בקרקע בין בכלי, ולר' מאיר אסור בשניהם, ואין זה שייך לגזירת חמין כלל.

וברמב"ן בחידושיו כתב דלפי הס"ד בר' חסדא פליגי בכלי, דר' מאיר ור' יהודה אסרי בחמין לפי שהרואה אומר היום הוחמו ואתי להחם חמין בשבת כגון ליתן צונן בחמין כדי שיוחמו, אבל בקרקע דברי הכל מותר דלא מוכחא מילתא שהן חמי האור וליכא למיגזר. ומסיק מחלוקת בקרקע דלר' שמעון לא גזרו גזירת מרחצאות באופן של שטיפה לפי שלפעמים אדם משתטף בצונן ואין ניכר שהמים שהיו שם היו חמים, ועוד שהוא בקרקע ונראה כצונן, אבל בכלי לכו"ע אסור אפילו שטיפה שהוא נראה כמיחם שפינהו עכשיו מן האש ואיכא למגזר ביה. ונראה דגם בס"ד דר' חסדא זהו החילוק, שבכלי ניכר שהמים שם חמים ויאמרו שמותר לערב מים חמים בקרים, אך בקרקע לא ניכר שהמים שם חמים ולכו"ע לא גזרו, ומסיק דבקרקע פליגי אך בכלי שניכר שהם חמים לכו"ע גזרו.

ורש"י פירש שבכלי הרואה אומר היום הוחמו ומוכחא מילתא דתולדות האור נינהו ואתי למיחם בשבת כגון נותן צונן בחמין. ויש לפרש דכיון שהדרך בכלי הוא שמערבין מים חמים עם מים צוננים יאמרו שעירב בשבת מים חמים מהאור עם מים צוננים כדי להשתטף, ומותר לעשות כן בשבת לפי שתולדות האור שרי בשבת. משא"כ בקרקע שהן חמי האור עצמו אין במה לתלות את ההיתר.

הבעה"מ ביאר את הסוגיא באופן אחר, דבחמין אסרי ר' מאיר ור' יהודה משום גזירת מרחץ (נראה מדבריו דסברי דהוי בכלל גזירת הבלנין ואין זה גזירה חדשה), ור' שמעון סובר דברחיצת ארעי כה"ג לא גזרו אף בחמין, דאינו רוחץ אלא כדי להעביר הזוהמה. ובצונן אסר ר' מאיר משום הפשר המים שעליו, שלאחר שנתחמם גופו במרחץ או כנגד המדורה המים הצוננים מתחממים קצת וסבר ר' מאיר דהפשר אסור אף במים, ור' יהודה ור' שמעון מתירין הפשר כה"ג שקדם חימומו לשטיפתו. והברייתא מ: שמחלקת בין קדם חימומו לקדם שטיפתו אתיא כר' יהודה ור' שמעון. וקאמר ר' חסדא מחלוקת דשטיפה בצונן דוקא בכלי דהוי מים מועטים ונראה כמפשיר המים, אבל בקרקע דהוי מים מרובים נראה כמיקר ולא כמפשיר המים. [כבר תמה הראב"ד דאם נוטל מים מהקרקע ושוטף גופו הרי גם בקרקע הוי מים מועטים, ועל כרחיך איירי בנכנס לתוך הקרקע, ואין זה שטיפה אלא רחיצה. ועוד יל"ע מדוע הוצרך לתרתי, דבקרקע איכא מים מרובים ואינו מפשיר המים וגם דנראה כמיקר וכסברת הרשב"א]. וקושיית הגמ' מחמי טבריה היא מהא דאסרו להם חכמים להניח הסילון בתוך האמה אע"פ שעיקר המטרה שלהם לצנן את החמי טבריה ולא לחמם את הצוננים, ומוכח דאף בכה"ג אסור. [וצ"ל בדעת הרז"ה דמעשה דאנשי טבריה הוי שעירבו את הצוננים בתוך החמים ואסרו להם משום הטמנה וכהר"ן בדעת רש"י, ומכל מקום שרי ר' יהודה ור' שמעון משום שעיקר כונתו לצנן את החמים ולא לחמם את הצוננים ולא דמי להטמנה]. ומשני, מחלוקת בקרקע אבל בכלי לכו"ע אסור אף בצונן משום שמפשיר המים, ומתני' דאיירי בקרקע כר' מאיר. [ולפי"ז צריך להעמיד ברייתא דלהלן מ: דבקדם חימומו לשטיפתו מותר ולא חשיב מפשיר המים בקרקע כר' יהודה ור' שמעון, דבכלי לכו"ע אסור משום הפשר].

ובמלחמות כתב לבאר את הסוגיא (שלא כדבריו בחידושיו) דבין בחמין בין בצונן מעיקר הדין לא הוי בכלל גזירת הבלנין אלא שגזרו משום שנראה כרחץ מקודם לכן וכדעת הרשב"א, והא דר' יהודה אסר טפי בחמין הטעם ברור, ונראה ביאור דבריו דבחמין יש מקום לגזור טפי משום דדמי לגזירת הבלנין ואפשר להרחיב את הגזירה אע"פ שהוא מטעם אחר. וקאמר ר' חסדא מחלוקת בכלי אבל בקרקע דהיינו שעומד בקרקע ונוטל מים ושופך על גופו ד"ה מותר בין בחמין בין בצונן, לפי שאינו דומה לרחיצת כל גופו רק לרחיצת מקצת גופו. [כלומר, דבכלי איירי ששופך מכלי על כל גופו בבת אחת, ודומה טפי לרחיצה, אך בקרקע שנוטל מים בידיו ושופך אין זה דומה לרחיצה]. וכתב בתחילה שלר' מאיר ודאי אסור אף בקרקע, דאם גזר בצונן שלא דמי כלל לרחיצה כל שכן שיגזור בקרקע בחמין שזה דומה טפי לרחיצה, ואח"כ כתב דיתכן שקרקע הוי רחוק מרחיצה יותר מצונן, עיי"ש. ופריך ממעשה דאנשי טבריה דהוי בקרקע ואסרו חכמים לרחוץ בו, ואף דהתם הוחמו בשבת מכל מקום בקרקע יש להקל, עיי"ש. ומשני דפליגי בקרקע ומשום דלא דמי למרחץ, אבל בכלי ששופך על גופו כאחת אסור לכו"ע, ומשמע בין חמין בין בצונן.

העולה מדברינו כמה ביאורים מה החילוק בין קרקע לכלי, להרשב"א דרך להשתטף לאחר רחיצה בכלי ולא בקרקע ולכן לא יאמרו שרחץ מקודם, להר"ן בכלי אין החום נשמר ויחשדו יותר שעשה כן בשבת, להרמב"ן בקרקע לא ניכר שהמים שם חמים, לרש"י בקרקע דרך להשתמש עם חמי האור ואין במה לתלות שעשו כן בשבת משא"כ בכלי דרך להשתמש עם תולדות האור ויש במה לתלות שעשו כן בשבת. להרז"ה בכלי מפשיר המים ובקרקע דהוי מים מרובים אינו מפשיר המים וגם דמחזי כמיקר. להמלחמות כלי ששופך על גופו מהכלי בבת אחת דומה לרחיצה טפי מקרקע דדמי לרוחץ מקצת גופו.

ולגבי אי איירי בחמין או בצונן, ברשב"א נראה דאיירי בין בחמין בין בצונן דשניהם אסורים משום שמחזי כרחץ מקודם לכן, וכן נראה במלחמות, ברמב"ן ור"ן נראה דאיירי דוקא בחמין, ולבעל המאור איירי דוקא בצונן.

**ח. טבילה בשבת ויו"ט**

במס' ביצה יח ע"א איתא דאע"פ שאסור לטבול כלי ביו"ט משום נראה כמתקן, מכל מקום מותר לאדם לטבול מטומאתו לפי שנראה כמיקר. וכן פסק השו"ע שכ"ו ס"ח, אדם מותר לטבול מטומאתו בשבת. וכתב מגן אברהם שם, דמהרי"ל כתב שנשים שנהגו שלא לטבול בשבת שלא בזמנן יפה נהגו, דכשם שנהגו שלא לרחוץ בצונן משום ג' חששות הנ"ל כך יש לנהוג לגבי טבילה. ועוד הביא בשם תרומת הדשן, דבזה"ז שנהגו שלא לרחוץ בצונן שוב אינו נראה כמיקר, וחוזר החשש שנראה כמתקן כמו בכלים. ועוד כתב, דהבית יוסף ביו"ד סי' קצ"ט הביא בשם הכלבו שאסר לנשים לטבול בשבת משום סחיטת שער, ונחלק עליו הבית יוסף דסחיטת שער אינו איסור תורה. ולמד המג"א דכל מה שנחלק הבית יוסף זה משום שטבילה בזמנה מצוה, וחשש איסור דרבנן אינו דוחה מצוה דאורייתא, אך בטבילה שלא בזמנה שאינה מצוה מהתורה יש להסכים עם הכלבו. ונמצא שיש ב' סיבות לאסור טבילת נשים בשבת, המהרי"ל והכלבו אסרו מחשש סחיטה, ותרוה"ד אסר מצד נראה כמתקן.

וכתב המגן אברהם, דכל זה לגבי טבילת נשים, אך לגבי טבילת בעל קרי איכא רק לטעמם של המהרי"ל וכלבו דחיישינן לסחיטת שער, אך טעמו של התרוה"ד לא שייך כאן, דטבילת בעל קרי דרבנן, ולא אמרינן נראה כמתקן אלא בטומאה דאורייתא. ועי' מחצה"ש דאף מדרבנן אינו חייב לטבול דהא ביטלו לטבילת עזרא. ולא הכריע המגן אברהם האם בעל קרי אסור לטבול מצד חשש סחיטה. [הביאור הלכה הקשה הא טומאת בעל קרי מהתורה, ורק האיסור לדברי תורה הוא דרבנן, ומדוע ליכא לטעמו של התרוה"ד. ותירץ, דבזה"ז שאין נוהג טומאה וטהרה אין לחוש לנראה כמתקן אלא מצד האיסור בדברי תורה. והקשה דלגבי כלים אסרינן לטבול אף בזה"ז שאין נוהג טומאה וטהרה. ותירץ, דלגבי כלים שהיה אסור בזמן המקדש משום נראה כמתקן, אף שבזה"ז בטל הטעם לא בטלה התקנה, אך לגבי אדם שבזמן המקדש לא אסרו משום שנראה כמיקר, ובזה"ז שאין נראה כמיקר משום שנהגו שלא לרחוץ בצונן מכל מקום אין נראה כמתקן שהרי אין נוהג טומאה וטהרה, ולכן ממנ"פ מותר].

אמנם בסי' קכ"ח ס"ק ע' כתב המגן אברהם, כתב בית יוסף בשם האגור והג"מ שמנהג הכהנים לטובל לנשיאת כפים וקשה עליהם לטבול בכל יום לכן אין נשיאת כפים אלא ביו"ט. וכתב, דלכן נהגו הכהנים שלא לזקוק לנשותיהם בליל יו"ט כדי שלא יחזרו ויטמאו ביו"ט בקרי, ואע"פ שאפשר להם לטבול שחרית מכל מקום יהיו טבולי יום. ועוד, דלא נהגו לטבול ביו"ט. ומבואר דהסיק המג"א שבעל קרי לא יטבול ביו"ט. וכן נקט בביאור הגר"א כאן.

ובביאור הלכה דייק מדברי הגר"א ביו"ד קצ"ז שכשם שלגבי טבילת כלים קיי"ל שאם נטמאו הכלים ביו"ט עצמו מותר לטבול אותם ולא חיישינן לנראה כמתקן, כך לגבי אדם שנטמא ביו"ט גופיה מותר לטבול אף בזה"ז שאין נראה כמיקר. וזה סותר למש"כ כאן. ולכן כתב הביאור הלכה שהגר"א איירי רק במי שנטמא קודם שבת, אך מי שנטמא בשבת מותר לו לטבול. ומבואר מדברי הביאור הלכה שהגר"א החמיר רק מטעם התרוה"ד, דבזה"ז אין נראה כמיקר ולכן אסור מצד נראה כמתקן, ומטעם זה התיר במי שנטמא בשבת, אך לחשש סחיטה לא חיישינן כדי להטהר מטומאת קרי. ועי' ארחות שבת פכ"א שכתב בשם הגר"ש אויערבך דתלמידי הגר"א נהגו והקפידו לטבול בשבת, עיי"ש.

ולבסוף הסיק הביאור הלכה, דמכל מקום מי שרוצה לטבול לתוספת קדושה, אף שמצד מחזי כמתקן אין לאסור, מכל מקום מצד חשש סחיטה כמהרי"ל יש למנוע, ודי לנו במה שאנו מקילין לטבול בשבת היכא דהוא צריך לטבילה.

**ט. רחיצה ביו"ט למעשה**

הבא להתקלח ביו"ט במים חמים מדוד שמש יש לפניו כמה חששות.

א, לפי האליה רבא והגר"ז שנהגו להחמיר כדעת תוס' שלא לרחוץ כל גופו אף בחמין שהוחמו מערב יו"ט אין מקום להקל בזה כלל. אך אם ירחץ אבר אבר אם חשיב כהוחמו בערב יו"ט שרי שהרי המשנ"ב פסק כדעת הרשב"א דאף לתוס' שרי אבר אבר בהוחמו מערב יו"ט.

ב, אף לפי הרי"ף מים שהוחמו ביו"ט בהיתר אסור לרחוץ כל גופו כמש"כ המג"א. וצריך לסמוך על רעק"א דהוחמו מאליהן שרי, ואף שהמים נכנסו לדוד בגרמת אדם חשיב כהוחמו מאליהם ושרי.

ג, מצד המנהג של המהרי"ל שלא לרחוץ בשבת נראה פשוט דזה שייך גם ביו"ט, וצריך לסמוך על האג"מ שבדרך מקלחת בבית לא גזרו, ודלא כהחזו"א.

אמנם יש להתיר ג' חששות אלו אם נאמר שבזמנינו אף גדול שמתרחץ כל יום נחשב כתינוק, וצ"ל דבתינוק ליכא למנהג של המהרי"ל. אך קשה מאוד לסמוך על זה.

ד, עצם השימוש בדוד שמש ביו"ט