חבורה א פרק כלל גדול
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה א פרק כלל גדול

מתני' אבות מלאכות ארבעים חסר אחת. הנה באיסור שבת ילפינן דאיכא עשה ולא תעשה איכא עשה שנאמר ביום השביעי תשבות [שמות כג, יב] ואיכא לא תעשה דכתיב ויום השביעי שבת לה' אלקיך לא תעשה כל מלאכה [שמות כ,י]. ובאמת יש לדון בעשה זה האם הוי איסור עשה ורק דנאמר על שביתה ממלאכה לאו ועשה או דלמא דאיסור זה הוי מצוות עשה דנאמר מצוות עשה לשבות בשביעי ואופן קיום מצווה זו היא על ידי שביתה ממלאכה. וכל מי שעושה מלאכה הרי הוא מבטל המצווה להיות מושבת. באמת לשונו של הרמב"ם היא דכל העושה בו מלאכה ביטל מצוות עשה ועבר על לא תעשה ומשמע מלשונו דהוי מצוות עשה ולא רק איסור עשה . ובאמת דכך הוא לשונו של הרמב"ם בהקדמה להלכות שבת שאמר הרמב"ם דהמצווה היא לשבות בשביעי ולא אמר דהמצווה היא שלא לעשות מלאכה ומשמע דהוי מצוות עשה דהקיום שלה הוא בשב ועל תעשה אמנם זהו קיום של עשה בשביתה שהיא אי עשיית מלאכה ומתי הוי איסור עשה היכן דאין קיום ותוצאה באי עשיית המעשה כמו גר מצרי ואדומי שנאסרו בביאה שאין קיום במניעה מביאה וחיתון עימם ובהכרח דהוי איסור עשה. ובאמת הצפנת פענח על פרק כא בהרמב"ם בהלכות שבת נסתפק בזה ובשער המלך רצה לחדש לפי המבואר בתוספות בביצה דאין נשים חייבות בעשה של יום טוב דהוי מצוות עשה שהזמן גרמא אלא רק באיסורי יום טוב הוא הדין דאין הנשים חייבות בעשה של שבת. ומבואר דלמד דהוי מצוות עשה ולא איסור עשה.

אלא דיש להעיר דהרמב"ם בפ"א דיום טוב ה"ב כתב כל השובת בהם ממלאכה הרי קיים מצות עשה שהרי נאמר בהן שבתון כלומר שבות וכל העושה בהן מלאכה הרי קיים מצוות עשה וביטל מצוות לא תעשה. ויש לעיין מדוע הרמב"ם לא כתב בשבת גם דכל השובת בהן ממלאכה קיים מצוות עשה. כמו שכתב ביום טוב אמנם מצד שני הלשון ברמב"ם בהקדמה הוא אותו לשון לשבות בשביעי ולכאורה כמו ששם הוי מצוות עשה לכאורה גם בשבת דזהו אותו לשון. וגם מהיכי תיתי שהמצווה ביום טוב תהיה מצוות עשה ובשבת היא תתפרש כאיסור עשה. וצ"ע על הרמב"ם ששינה בלשונו.

באמת נראה לי ליישב על פי המבואר ברמב"ם בפכ"א מהלכות שבת וז"ל נאמר בתורה תשבות אפילו מדברים שאינם מלאכה חייב לשבות מהן ודברים הרבה אסרו חכמים משום שבות מהן דברים האסורים שדומים למלאכות ומהן דברים האסורים גזרה שמא יבוא מהן איסור סקילה. והנה דברי הרמב"ם צ"ע דבתחילה כתב שמתשבות נאסרו דברים שאינם מלאכה ומשמע דהוא דאוריתא. ואח"כ כתב שחכמים אסרו משום שבות ומשמע דהוא דרבנן וכבר עמדו בזה המ"מ והלח"מ שם עיי"ש. ומשמע דהמגיד משנה נתספק בכוונת הרמב"ם דתחילה רצה לומר דכוונת הרמב"ם הוא כהרמב"ן בפי' על התורה[ פרשת אמור כג כד] דלהדיא ביאר דתשבות יסודו הוא דנאמר שלא יעשה שבתו חול דמי שיעמול כל היום בדברים המותרים הרי זה חול. והנה יש לעיין דהאם לפי"ז כל איסורי שביתה הם דאוריתא ולכאורה ברמב"ם להדיא משמע לא כן. ובאמת יש בידינו מרגנית טובה מדברי הריטב"א בר"ה לב שביאר את דברי הרמב"ן דהכוונה לאדם שעשה את שבתו חול לגמרי דכל השבת היה עסוק בעובדא דחול אמנם מעשה אחד שעשה זה ביררו חכמים לאסור אפילו מעשה אחד משום שבות התורה כלל רא"כ נמצאת שבת כחול מן

וז"ל של הריטבא שם התורה שהחנויות פתוחות ומטלטלין חפצים מבית לבית ואינו בדין שאסרה התורה הוצאה כגרגורת והתירה העמל הגדול הזה שא"כ אין זה יום מנוחה אלא כך עיקרן של דברים כי בכלל מ"ע שבות של תורה לשבות ממלאכות יש לשבות מכל שבות דרך כלל שלא לעשות שבת כחול אבל בכל פרט ופרט כי עביד ליה וזהיר באידך דלא הוי שבת כחול לא אסרה רחמנא. וזה יש בידינו מרגלת מדברי הרמב"ן ואם נפרש כן את כוונת הרמב"ם כמו שדן המגיד משנה בתחילת דבריו וכביאור הריטב"א. ממילא אפשר דזה החילוק דבאמת זהו מצוות עשה שיהיה שבתון אלא זה חלוק דביו"ט דהותר מלאכת אוכל נפש אם כן אין זה מצווה על השביתה שלא תהא כחול ובהכרח דהמצווה על שבתון היא רק באי קיום המלאכה ואם רק לא עשה מלאכה הרי הוא קיים מצוות עשה אמנם באמת דבשביתה בשבת היא כוללת גם את השביתה ובאמת כדי לקיים צריך לידע באמת שנהג בשבת כקודש ולא כחול אמנם זה ברור דעל כל פנים בעשה מלאכה ביטל עשה זה אבל הקיום אינו מספיק באי עשיית המלאכה אלא תלוי בעוד דברים וממילא הרמב"ם לא דיבר על הקיום אמנם אין שאלה שיש גם קיום בשבת כמו ביום טוב אלא דהקיום בשבת מחייב גם שלא יעשה את שבתו חול. ויל"ע בזה.

והנה בתורה מפורש לא הוזכר רק מלאכת חרישה[ שמות לד, כא], קצירה[ ועיין ר"ה ט], הבערת אש[ שמות לה,ג], והוצאה מרשות לרשות [שמות טז, כט] ובזה באמת זה תלוי דאם תחומים דאוריתא אז פסוק זה איירי על תחומים ואם תחומין דרבנן קאי על הוצאה ואם תחומין דאוריתא עדיין מבואר דילפינן הוצאה ממקום אחר כמבואר במנחת חינוך. ויש לדון מהיכן נלמד דדוקא לט מלאכות אלו נאסרו. ומצינו בזה מחלוקת אמוראים עיין לעיל מט: אי ילפינן מעבודות המשכן או ילפינן מכנגד מלאכה מלאכתו ומלאכה דכתיב בתורה. עיי"ש בכל הסוגיא. עיי"ש בתוס' ובתורא"ש ד"ה כנגד דמסקנתם היא דאמוראי דילפי הכל מסמיכות שבת למלאכת המשכן ואמוראי דילפי ממלאכה מלאכתו וכו' ילפינן הכל מכאן מנין מלאכות שבתורה וחכמים ביררו מדעתם המלאכות היותר חשובות ועשאום אבות. אמנם הראשונים שם רמבן רשב"א ריטב"א ר"ן ועוד פליגי דלכו"ע ילפינן מסמיכות למשכן אלא דמר יליף כוליה ממשכן ומר סבר דכיוון דיש מלאכות הדומות היינו מרבין וממעטין ממנינן ולכן הוצרכנו לדרשא של מלאכה מלאכתו וכו'. והתוספות הקשו שם על דרך זו דאם כן מאי מייתי ראיה תניא כמ"ד משכן כיוון דלכו"ע ילפינן ממשכן והנה הם תירצו דמזה דהברייתא לא הזכירה את מלאכה ומלאכתו אלא רק דהם זרעו ואתם לא תזרעו שמעינן מינה. דלא ילפינן ממלאכה מלאכתו ויש לעיין במה התוספות פליגי עם הראשונים ומדוע התוספות לא תירצו כן דלכאורה תירוץ זה פשוט ובאמת יש לעיין בדעת הראשונים מהו הילפותא דהאם גדר הדבר דבעצם בתורה נאמר לא תעשה כל מלאכה ומה נחשב מלאכה זהו דברים שהיו במשכן דהם נחשבים מלאכה. אלא דעדיין צריך לידע כיוון דיש דברים שהם דומים אחד לשני אפשר שהם נחשבים תולדה ויהיה רק אב אחד וע"ז בעינן גלוי ממלאכת מלאכת שיש באמת ל"ט אבות ואם כן יוצא דכל המלאכת מלאכת היא רק לגלות כמה אבות יש אבל עצם המלאכות ילפינן מהסמיכות למשכן וכנראה דכן הבינו התוספות ומשום כן הקשו דמדוע הברייתא היתה צריכה כלל להזכיר את מלאכת מלאכת אלא דבהכרח ילפינן הכל מממלאכת מלאכת ומה נקרא מלאכה הוא מסברא. וכנראה הראשונים הבינו לא כן אלא דבאמת המ"ד הזה סובר דמשום הסמיכות למשכן לא היינו אומרים שזה נקרא מלאכה אלא היינו מעמידים בדברים אחרים אלא רק לאחר שנתחדש דיש ל"ט מלאכות ובאמת כעי"ז היה במשכן רק משום כן ילפינן ממשכן את המלאכות לידע איזה מלאכות נאסרו ואיזה נחשב אב ואיזה נחשב תולדה אמנם היסוד של הדרשא הוא ממלאכת וממילא הקשו דהברייתא היתה צריכה לכתוב את עיקר הילפותא דזהו מלאכת מלאכת מלאכת.

והנה בזה צריך להסביר דנאמרו ב' חלקים א' דבר ראשון איזה פעולות אסורות והם נחשבים מלאכה ואלו דברים הם עמל ואינם מלאכה ונראה דמלאכה היא דבר שיש בו פעולה של מחשבה וגם יש בו תוצאה או שהוא עתיד להביא לתוצאה. וזהו מסברא ויש עוד דבר לומר מה נחשב אב ומה נחשב תולדה וזהו גם מסברת חכמים דמסברא הבינו שהיותר חשוב נקרא אב. והנה בתוספות משמע שהתקשו להבין את החלק השני איך מסברא ידעו חכמים מה חשוב אמנם את החלק הראשון מה נקרא מלאכה זה לא התקשו אמנם בדברי הרמב"ן ומבואר להדיא כן בדברי הריטב"א שנתקשו מסברא להבין את שני החלקים. ולכן אמר דילפינן ממשכן

ועל התוספות יקשה מהמשנה תחילת הזורק דמבואר להדיא דילפינן ממשכן עיי"ש במהר"ם מה שתירץ. דהוצאה מלאכה גרועה וזה ילפינן ממשכן. עיין בדף ע. ובדף צז: דרבי נתן ורבי לומדים מדברים הדברים אלה הדברים דמנין מלאכות שבת לט. ועיי"ש ברש"י צז: שמסביר הדרשא. והפנ"י דן בדף מט: האם האמוראים פליגי על הברייתא או דסברי דהברייתא היא רק גמיטריא בעלמא. ובאמת נראה לי ליישב באופן זה דהנה מבואר ברבינו חננאל דבאמת יש ס"א פעמים שהוזכרה מלאכה בתורה אלא דמוצאין כל מיני דברים והנה הראשונים בדף מט הסברים מדוע מוצאין חלק ועיין בפירוש הראב"ן שביאר באופן מבואר מדוע מוצאים חלק והנה באמת זה קשה דמלאכת יוסף הוזכרה והיא חלק מהחשבון ומלאכה שהוזכרה בשבת לא תוזכר כי היא הוזכרה בלשון עשייה ובאמת שייך לומר דבאמת משתמשים בגימטריא של הדברים האלה אלא שלבד אין זה מספיק להיות דרשא גמורה אלא רק הוי גילוי דלא לדרוש כל מלאכות שהוזכרו בתורה אבל הדרשא הגמורה היא ממלאכה מלאכתו. ובאמת למ"ד שילפינן ממשכן בכל אופן הוי גילוי גם שיהיה שיעור ל"ט ולמנות כל מלאכה שהיתה במשכן כאב.

[באמת לפי המבואר שם בסוגיא דבאמת יש ארבעים מלאכות שהוזכרו בתורה אלא דאחד מוציאים או משום שמלאכת יוסף הכוונה לעשות צרכיו או דהמלאכה היתה דיים הכוונה דשלימא עבידתא אבל באמת כתיבא ארבעים אלא דמשום המסורה בהכרח דאחד מהם לא דיבר במלאכה ממש וזהו גופא משום הדרשא ומשום כן אפשר דהשתמשו במשנה בלשון ארבעים חסר אחת וצ"ע.]

והנה תולדות ילפינן מהכתיב לעיל תחילת ע: מדכתיב מהנה ודורשים הנה אבות מהנה תולדות. ומצינו בב"ק ב. דתולדות דשבת כיוצא בהן.אמנם יש איסורין שאין בהם תולדות כגון איסור גיזה בקדשים. דאם תולש וגוזז אינם חדא מילתא ליכא איסור תלישה בקדשים. ואיסור קצירה קודם לעומר דמותר לקטוף. עיין תוספות בכורות כה. ד"ה ואמר. ובפשוטו החילוק הוא דבשבת איכא ריבוי לתולדות ובשאר דברים ליכא אלא דיש להקשות דביום טוב נמי איכא איסור תולדות מדאורתיא כמו דהוכיח האבני נזר או"ח סי' רכב ס"ק י"ב ואילך. והנה יש לעיין דבתחילת מועד קטן מבואר דבשביעית גם כן נאסרו התולדות עיין בשעה"מ פ"ט מהלכות רוצח שדן בזה. והגם שאין דרשא לרבות תולדות. והנה השיטה בב"ק הקשה מ"ש דלנזיקין לא בעינן דרשא. ותירץ השיטה ריש בב"ק דמלאכות שבת משום דילפינן ממשכן הלכך אין חייבין אלא על מלאכות חשובות שהיו במשכן. הילכך בעינן ריבוי לחייב תולדות.

ומתוך דברי האו"ש ובשער המלך פרק ט מהלכות רוצח נראה בביאור הדבר [דבאמת זהו תלוי מהו גדר האיסור האם האיסור הוא מלאכות כמבואר בשבת אלא דיש ילפותא של מלאכות שנאמרו במשכן אמנם האיסור הוא מלאכה ממילא מסברא אמרינן שיש להם תולדות. [אמנם באמת מבואר דכל מלאכה היא לאו בפנ"ע ולכן חייב עליהם שני חטאות בהעלם אחד. ובאמת לכן צריך ריבוי בשבת דאחרי שילפינן ממשכן דכל מלאכה היא איסור בפנ"ע צריך ריבוי לתולדה ]אבל באמת יש לדון מהו גדר האיסור דאם האיסור הוא לעשות מלאכה אלא דבעינן דבר חשוב ובזה אסרינן זריעה או קצירה ולמשל בשביעית שהתורה דיברה על פעולות מסוימות אמנם תוכן האיסור לא לעשות עבודה ממילא מסברא אמרינן דכל מה שהוא דומה לעיקר האב הוא בכלל האיסור וכן ביום טוב מסברא אמרינן דיהיה בזה תולדות. מה שאין כן גזיזה וקצירה קודם לעומר דזה איסור במסוים על פעולה מסוימת אז אמרינן דפעולה זו נאסרה ולא פעולה אחרת.]

באמת יש לדון בעוד אופן דתלוי מה גדר האיסור האם האיסור הוא התוכן של הפעולה או האיסור הוא הפעולה עצמה דהנה בשבת האיסור הוא לא רק הפעולה אלא התוכן שלה שהאיסור הוא להצמיח וממילא גם מה שדומה לזורע נאסר וכן ביום טוב מה שאין כן בקצירה קודם לעומר שפעולה זו נאסרה ולא פעולה אחרת.

יש לדון מה נחשב אבות ומה נחשב תולדות למשל מבשל ואופה האם שניהם נחשבים אבות או דלמא דאחד הוא אב והשני הוא תולדה וכן זורע ונוטע זומר ומבריך. עיין ברמב"ם פ"ז ה"ג. ובמגיד משנה ובכסף משנה שם. ועיין שו"ת ר' בצלאל אשכנזי תשובה לח. שמבואר מדבריו דהגם שהרמב"ם קרא להם אבות אבל יסודם דהם מעין האב אבל אינם האב ממש ונפק"מ דלדעת רבי אליעזר דמחיב על אב ותולדה שניים אמנם על זורע וזורע מתחייב אחת יתחייב גם על שני האבות שניים דאינם אב ממש. ורק דהוי כעין האב. ויש לעיין בדבריו ואין זה מוכרח דאפשר שהוי אב ממש ומה שהקשה המקשה לו שם דהרמב"ם סותר משנתו דלגבי שביעית הביא דהוי תולדה ולגבי שבת כתב דהוי אב. וזה הוא שתירץ לו דגם לגבי שבת לא הוי אב ממש אלא כעין האב ודבר זה לא נתחדש רק בשבת ובשביעית נתמעטו גם מעין האבות. אמנם אפשר באופן אחר דבשבת יסוד האיסור הוא ענין הפעולה וזה להצמיח ואם כן הוי אב ממש מה שאין כן בשביעית למעשה יסוד האיסור הוא לזרוע ויש פעולות שנאסרו אלא דיש להם תולדות. דהאיסור הוא עבודות ולא המלאכה וממילא העבודה שנכתבה בתורה היא האב והשאר נחשבין לתולדה. ועיין ברמב"ם כאן בפי' המשנה שכתב ואלו האבות כולם דמיונות וכו'. והאור זרוע סימן נה הביא מהירושלמי פרק ז ה"ב דפליג על הרמב"ם וסובר דהוי תולדות ואבות תלוי במה שבפועל התשמשו במשכן. ועיין אבני נזר או"ח ח"ב תיב ד. ויש לעיין דלכאורה לפי הרמב"ם הוי יותר מל"ט אבות ולפי מה נקבע הל"ט אבות דמתניתין.