חבורה גזירה שמא יסחט ומנער טליתו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

חבורה גזירה שמא יסחט. ומנער טליתו.

לגבי השימוש בעדשות מגע רכות. הראוני בשמירת שבת כהלכתה שהתיר ולא דן כלל מצד מלבן ורק מצד מעבד ודן בשם הגרשז"א שלא חשיב מעבד. ולמעשה צריך לומר דחוץ מהרא"ש ומהצדדים שדנו בחבורה הקודמת מדוע אין מלבן. יש לצרף את שי' הרמב"ן שליבון יסודו הוא חידוש הצבע שלא שייך בעדשות וכן שיטת המהרש"ל דאין ליבון אלא בבגד לבן ומכל זה ניתן לצרף. ולהקל עכ"פ בשרייה במים שאין בהם חומר ניקוי. ואפילו ליותר מ24 שעות.

גזירה שמא יסחט. הנה בגמ' מבואר גזירה שמא יסחט. ומבואר כן בגמ' לגבי שני אופנים א. בדף מח. לגבי כיסוי חבית שאסר רבה לשים כיסוי על חבית באופן שהוא מקפיד על מימיו שמא יסחוט. וכן מבואר בדף קיג. דאסרו חכמים ליכנס לאמת המים שמא יפול בתוכה ויבוא לידי סחיטה.

ומצד שני מצינו בכמה סוגיות דהתירו ליכנס במים ולא חששו שיבוא לידי סחיטה וזה בהולך להקביל פני רבו שהתירו לו ליכנס בבגדיו למים וכן בנדה שמערמת וטובלת שהתירו ליכנס בבגדים ולא חששו שיבוא לידי סחיטה. וכן באלונטית שנחלקו תנאים ולהלכה פוסקים שמותר ליתנגב בו ולא חיישינן לסחיטה. וכן במשנה בסוף פרק חבית מי שנשרו כליו במים שמבואר שהולך בהם ואינו חושש לסחיטה. ולא חיישינן שמא יסחוט.

והנה מתוך שאלות אלו מצינו חילוקים בראשונים דיש מקומות דלא חיישינן שמא יסחט. ומצינו כמה חילוקים והם נפסקו להלכה. הנה התוס' תי' על הקושיא מנדה והולך להקביל פני רבו שהחילוק הוא דמצווה שאני ומבואר דבמקום דמרטיב את הבגדים לצורך מצווה לא חיישינן שמא יסחוט. ומכל מקום מבואר בגמ' דצריך לעשות שינוי כגון לא להוציא ידו משפת חלוקו כדי שיזכור ולא יבוא לידי סחיטה. וכתוב דזה נוגע בהקבלת פני רבו ואביו. ואפילו באשה אם יש לה את רשות בעלה. ודבר מצווה כולל את שאר עניני המצווה כגון להתפלל במנין. ואפילו אם יש לו מנין קרוב דעדיין יש לו שכר פסיעות ולגבי שמירה על ממונו דזהו קצת מצווה ההתר הוא רק בהליכה ולא בחזרה.

לגבי המבואר במשנה, שמי שנשרו בגדיו במים, הולך בהם ביארו המפרשים דהיינו משום שלא אסרו על האדם את הבגדים שלובש בהם משום חשש סחיטה. ומבואר במאירי וכן בב"ח ובפמ"ג דאפילו בגדים שרטובים הותר לו ללובשן ולהלך בהם. וכתב המ"ב דהיינו דווקא באין לו בגדים אחרים. דהרי מבואר ברמ"א בס"ו דבגדים רטובים היכן שאינו עומד ללובשם ע"פ דין אסור לטלטלים שמא יבוא לידי סחיטה ממילא מסתבר דההתר הוא דווקא באין לו בגדים אחרים דהרי אם יש לו בגדים אחרים אסור אפילו לטלטלם. ויש שדייקו מהמ"ב דאם הוא לבוש בהם אפילו יש לו בגדים אחרים אינו צריך לפושטם דהמ"ב רק כתב דלא הותר לכתחילה ללובשם ביש לו בגדים אחרים. והנה יש שדנו באופן שנרטבה הגרב שעל רגלו שהרי עבר בתוך המים וכאן אין זה רק חשש שמא יסחט אלא דהוא פס"ר שיסחט. דלכאורה היה צריך לאסור דכל ההתר הוא רק שלא גוזרים שמא יסחט. והמנחת שבת טוען ובצדק דמלשון השו"ע שהתיר לילך בבגדים ולא לחשוש. ולכאורה איירי במי שנרטבו גם רגליו. ובכל אופן לא צריך לפשוט את הבגדים הגם דהוא פס"ר.. וביאר דסחיטה זו היא רק דרבנן משום שנעשית כלאחר יד. ברגלו. וכן המים הולכים לאיבוד ולא שייך לאסור משום מפרק. וכן בסי' תרי"דכתב המ"ב דגם בזמן ירידת גשמים אפשר לללכת ביוה"כ. ומשמע אפילו דהוי פס"ר כמדובר. והסטייפלער היה מקפיד לא ללכת ביוה"כ בגרביים שנרטבו.

לגבי אלונטית מצינו שהתירו להסתפג באלונטית. ובטעם הדבר נחלקו הפוסקים. דהרשב"א כתב והובא במג"א דלא אסרו רחיצה וממילא התירו אלונטית דבלי זה אין רחיצה והתירו אפילו להביאה בידו דהכל הוא חלק מהרחיצה והתירו . וכתב המג"א דבזמנינו ראוי כן להפקיד ונראה דהוא סובר דהיום אין רגילות להתרחץ כל יום וממילא עדיף להתנגב במגבת שאין מקפיד על מימיה. ובביאור הגר"א מבואר דההתר משום דאינו מקפיד על מימיו אבל אם הוא יקפיד על מימיו אסור וההתר הוא כמו במשמרת דדבר דאין מקפיד על מימיו אין חשש שיבוא לידי סחיטה והא"ר מביא מספר התרומה דההתר הוא משום דחשיב מים מועטים ולפי"ז באמת באופן שיהא מים מרובים יהא אסור ולדרך הראשונה בכל גוונא מותר רק מחידושו של המג"א שהשתנה הרגילות. אלא דיש שטוענים דלמעשה לא גזרו והגם שבטל הטעם לא בטל ההתר.

ולמעשה מצינו כמה מקומות שלא חששו לגזירה שמא יסחט. ונסכם אותם א. לדבר מצווה אבל עדיין חייבו לעשות הכר.. ב.ביין שאינו מנקה היטב כמבור בתוס' קיא. ג. בדבר שאינו מקפיד על מימיו. ד. באלונטית שלדעת המג"א לא גזרו בה. ה.בנרטבו בגדיו דלא גזרו שמא יסחט. ו. במים מועטים כמבואר בספר התרומה דלא חששו שמא יסחט. ז. בבגד עור והטעם הוא שאין סחיטה בעור וממילא לא חששו שמא יסחט. ח. בב"י בסוף סי' שי"ט מבואר דאם נרטב רק חלק מבגד לא חיישינן שמא יסחט ומכל מקום מבואר בשם הגרשז"א שאם זה חלק עיקרי וחשוב בבגד אז חיישינן.

עוד מצינו שנאסר ליבון כנגד התנור דהיינו אם הבגד מגיע לשיעור יד סולדת בו נאסר הליבון כנגד התנור בחמום. וזה נאסר גם באין לו בגדים אחרים וגם אם הוא לבוש בהם. ומצינו דיש איסור לשוטחם משום מראית העין שיגידו שכבסם בשבת ודבר זה נאסר בחדרי חדרים גם כן כרב אמנם אם שטחם מערב שבת זה מותר דלא יגידו שהוא כבסם. וכתב המ"ב דדין זה שנאסר משום מראית העין בחדרי חדרים הוא בדבר שיש בו איסור דאוריתא אבל אם יש בו איסור דרבנן מותר ולא החמירו. עוד קולא כתב המ"ב דאם הבגדים מלוכלים או אם זה בגדים שדרכם להתלכלך במי רגלים מותר לשוטחן משום דזה לא מיחזי שכבסם והיום שאין רגילות לשוטחן אלא אם כבסן לכאורה זה יהיה אסור. והגרש"ז בשם הבן איש חי אסר לשטוח גם בגדים יבשים. משום שהאיסור הוא שהוא נראה כמכבס. והכף החיים חידש דכיוון דהאיסור הוא השטיחה ולא עצם מה שהם שטוחים דאם עבר ושטחן אינו צריך לסלקם.

סוגיא דמנער טליתו.