מכות דף ו_ ב_
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים

**א**

א] בהא דתנן דאם מקצתן רואין אלו את אלו, הרי אלו עדות אחת, ואם אין רואין אלו את אלו הוו ב' עדויות, כתב בס' ישועות ישראל סימן ל"ו סק"א דהא דכשאין רואין זא"ז אין מצטרפין, לאו בחילוק רשויות תליא מילתא, דאטו נזכר בקרא חילוק מחיצות שיהיו ב' עומדין במקום אחד, אלא היינו דבעדות נפשות בעינן שיהיו ב' העדים מסייעים כ"א לחבירו שיעיד שגם אחר הי' עמו, וע"כ כשאחד ראה את חבירו והשני ראה אותו שפיר מצטרף, שהרי יש ב' עדים שמעיד על עצמו ועל חבירו, וכנראה כונתו, דגם הא דבנמצא אחד קרוב או פסול בעינן שיהיו רואין זא"ז, היינו דאין עדותן מצטרפת אלא משום שכל אחד מסייע לעדות חבירו.

ומצאתי מקור לזה בס' יחוסי תנו"א ע' מר זוטרא בר טוביא, ז"ל, הלכך כיון דתנינן עד דחזו תרוייהו כחד, אימא "עד דידעי דכל חד וחד חזא בי' עדות" ותרוייהו ידעי, קמ"ל וכו' אבל בדיני ממונות מקיימינן לתרוייהו וכו' אע"ג דלא ידעי חד בחברי', עכ"ל, ולהדיא דדינא דרואין זא"ז, הוא דבעינן דתרוייהו ידעי זב"ז שראו עדות, אך בדבריו י"ל, דאי"ז משום דאחד מסייע לחבירו, אלא דע"י דידעי אחד בחבירו שראה את העדות, ה"ה מצורפין זל"ז.

ב] אמנם הנה הריטב"א כתב דסגי במה שראו זא"ז דרך ראי' כללית ולא שהכירום ממש שיוכלו להכחיש את המזימים, ומבו' דהא דבעינן רואין זא"ז, אי"ז כדי שיסייע כל אחד לחבירו, דלפ"ז הרי ל"מ הא דרואין זא"ז דרך ראי' כללית, אך אי"ז סותר לד' היחוסי תנו"א, אי נימא דאי"ז משום דבעינן שיסייע אחד לחבירו, אלא דצירופם הוא ע"י שרואה כל אחד את חבירו ויודע שראה את העדות.

וגם לא נתברר לי בד' הישועו"י, היאך זה מתישב לדעת הסוברים דבדינא דרואין אלו את אלו, סגי שכת אחת רואה את השני', ול"ב שתהא הכת השני' רואה את הראשונה,[[1]](#footnote-2) והישועו"י שם הביא לפלוגתא זו.

ג] וכמה מן האחרונים דימו דינא דהכא לדינא דרואין אלו את אלו לענין צירוף לזימון, דלא חשבינן להו כאוכלים יחד אלא ע"י שרואים אלו את אלו, וה"נ הוא לענין צירוף לעדות, ועמש"כ בזה הערול"נ והרש"ש והאו"ש בפ"ה מברכות הי"ב.

ובתשו' הלק"ט ח"ב סימן קמ"ח הק' בהא דהכא מצטרפין אף שרה"ר מפסקת ביניהם, ולענין זימון אין מצטרפין, ועי' ערול"נ, - ולכאו' י"ל דהוא משום דלענין זימון בעינן שיהיו במקום אחד, וכל שדרך רה"ר מפסקת ביניהם א"א לחשבם כמקום אחד, אך לענין עדות ל"ב כלל שיהיו במקום אחד, אלא בעינן שיראו את העדות יחד, וכל שרואים אלו את אלו חשבינן להו כרואים יחד, אף דדרך רה"ר מפסקת ביניהם.

ד] ויש להוסיף עוד, דלפ"ד הישועו"י הדין נותן דאף אם אין רואים אלו את אלו, אלא שומעין את קולו וע"י טב"ע דקלא יודעים בו, שפיר דמי, והא דל"מ מה ששומעים את המתרה, צ"ל דאינם מכירין בו בטב"ע דקלא, אך אם דמי לדינא דזימון, ודאי דל"מ.

ה] עוד יש להוסיף במש"כ הריטב"א דאיירי כשרואין אלו את אלו קודם מעשה ו[לא כצ"ל וכ"ה בקצוה"ח סימן ל"ו סק"ג] הרגישו בהם בשעת מעשה, - ולכאו' אם הא דבעינן שיהיו רואים את אלו הוא משום דבעינן שיהיו מסייעין זל"ז, ל"מ רק אם רואין אלו את אלו בשעת מעשה, דרחוק לומר דסגי במה שרואים קודם המעשה משום דיש בזה סיוע כ"ד.

ו] ולפ"ז יש להסתפק בהא דבעינן רואין אלו את אלו, אם הוא דוקא כשהן בב' חלונות שהן מחולקין זמ"ז, ובכה"ג אינם מצטרפין זל"ז אלא כשהן רואין אלו את אלו, אך כשהן עומדין יחד, י"ל דאף אם בפועל אינם רואין אלו את אלו, ה"ה מצטרפין, - או דנימא דאף כשהן במקום אחד בעינן שיהיו רואין את אלו, והא דנקט ב' חלונות אורחא דמילתא נקט, דכשהן במקום אחד סתמא דמילתא הם רואין אלו את אלו, וזה ניחא אי נימא דל"ב שיהיו רואין בפועל אלו את אלו, וסגי במה שראוי לראות, וע"כ באופן הרגיל הוא רק בב' חלונות.

ז] ויש להוסיף בזה, דהנה בל' הרמב"ן בסהמ"צ בשכחת הלאוין מצוה ט' משמע דל"ב שיהיו רואין בפועל אלו את אלו, וסגי במה שיכולין לראות זא"ז, וכ"ה גם בדין צירוף לזימון, וכמש"נ במק"א דסגי במה שיכולין לראות, (והחיי אדם כתב דאף אם יושב ואינו רואה, מ"מ כיון שאם עומד רואה סגי), והגר"ז כתב דאף אם יכול לראות בהפיכת פניו מהני, וע"ז נחלק האו"ש, אך כל שיכול לראות בלא הפיכת פניו, לכו"ע מהני, וכ"נ ממש"כ כמה מקמאי לדמות דין רואה מקומו הראשון לענין שינוי מקום לדין רואין אלו את אלו בזימון, ובהא דרואה מקומו הראשון לכאו' ל"ב שיראה בפועל אלא סגי שיכול לראות, וכל' המ"ב בסימן רע"ג סק"ו, (והרי באופן הרגיל כשהולך למקום אחר הוא מחזיר פניו ממקומו הראשון, ואפ"ה מהני), וזה מתפרש ע"פ הנ"ל דהא דבעינן רואין אלו את אלו, אי"ז כדי שיסייעו זא"ז, אלא הוא דין בפנ"ע לצירוף, דאינם מצורפין יחד אלא כשהן רואין אלו את אלו, ולזה סגי שהן יכולין לראות.

ח] אך בד' הריטב"א בזה לא נתברר לי, דממשה"ק דברואין את אלו הרי הכת השני' מסייעת לראשונה, משמע דבעינן שיראו, ולא סגי במה שיכולין לראות, אא"כ נימא דאף דל"ב שיראו בפועל, מ"מ מלישנא דמתניתין רואין את אלו משמע שראו בפועל, וע"כ ל"ה ניח"ל להריטב"א לישב דאיירי בכה"ג שלא ראו בפועל, (וי"ל עוד, דאם לא ראו בפועל, מ"מ מנא להו שיכולין לראות, הרי יתכן שיש דבר המסתיר וכו', ולפ"ז מתפרש בע"א מש"כ הריטב"א שראו קודם מעשה, והיינו דעי"ז נתברר שיכלו לראות גם בשעת מעשה).

ט] והנה הריטב"א כתב עוד, ז"ל, לא נצרכה אלא לבועל את הערוה, פי' דכל חד מינייהו ראה שיעור ביאה, וא"ת אכתי מאי רבותא בהא דקתני ולא עוד, דהא סו"ס לא ראו זא"ז בשעת ראייתו, עכ"ל, והנה מקושייתו מבו' דהא דבעינן רואין אלו את אלו, אי"ז משום דבעינן שיסייעו זא"ז, דא"כ אין מקום להצריך שיראה זא"ז בשעת ראייתו, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע דצירוף לעדות הוא רק ע"י שרואין שניהם יחד, וכדי לחשבם שרואין שניהם יחד, בעינן שיראו זא"ז, וזהו דקשיא לי' דהדין נותן דכל שלא ראו יחד כשהן רואין זא"ז, ל"מ.

ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, וי"ל דאפ"ה רבותא איכא כיון "דידעי כל חד מינייהו בחברי' בשעת מעשה" והי' המעשה צירוף אחד, עכ"ל, ומשמע להדיא דלא סגי במה שיכולין לראות א"ז, אלא בעינן שידעו בפועל כל אחד בחבירו בשעת מעשה, וצ"ע בזה.

**ב**

י] בגמ' א"ר נחמן עדות מיוחדת כשירה בדיני ממונות, דכתיב לא יומת על פי עד אחד בדיני נפשות הוא דאין כשירה אבל בדיני ממונות כשירה, מתקיף לה רב זוטרא אלא מעתה בדיני נפשות תציל אלמה תנן הוא והן נהרגין קשיא, ופירש"י, ז"ל, אלא מעתה דכשרים בעלמא ומצטרפי, בדיני נפשות, כשב' רואין מחלון זה וב' מחלון זה והוזמה כת האחת, תצטרף עדות זו להיות כולם ככת אחת להציל את הזוממין ואת הנדון שתהא עדותן בטלה, כיון דבעלמא מצטרפת יש טעם כאן להצילו, ורחמנא אמר והצילו העדה, עכ"ל, ובחי' הריטב"א כתב ע"ז, ז"ל, ואינו מחוור, ובתוס' פירשו אלא מעתה דדרשינן יומת במיתה דוקא ולא ילפינן מיני' לממונא וגזה"כ הוא, לידרוש נמי מיני' דדוקא במיתה פסולה אבל להציל מצלת, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן, - וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

יא] והרמב"ן שם כתב עוד, ז"ל, אבל לריב"ק לאו משום ולא יומת חזינן לה לומר דמצרפינן עדותייהו כעדות אחת, אלא משום דרבי רחמנא או ראה מ"מ אע"פ שעדותן חלוקה, אבל יומת דכתב רחמנא אורחא דמילתא נקט ולא דרשינן לי' לומר דבמיתה פסולה ואצולי תציל, אלא בכל דיני נפשות פסולה דבעי' עדות אחת כדגלי רחמנא על פי עד אחד בעונש וה"ה להצלה, ובדיני ממונות כשרה דכתיב או ראה כנ"ל, עכ"ל.

ומכוון ד' הרמב"ן הוא לפמש"כ לפרש דהא דפריך דבד"נ תציל, הוא דכ"ה דדרשינן להא דכתיב לא יומת, דדוקא במיתה פסול ולא בדיני ממונות, ה"נ לדרוש דדוקא למיתה פסול אבל להציל מציל, וזהו שכתב הרמב"ן דאדינא דריב"ק לא מצי למיפרך הכי, שהרי הא דמכשיר ריב"ק בעדות מיוחדת אי"ז כלל משום דדריש לקרא דלא יומת דדוקא במיתה, אלא יליף לה מדכתיב או ראה, ולדידי' י"ל דיומת דכתב רחמנא אורחא דמילתא נקט, ולא דרשינן מינה דה"ז מציל.

אמנם לפ"מ שפירש"י דהא דפריך דבדיני נפשות תציל הוא דכיון דבעלמא מצטרפת יש טעם כאן להצילו ורחמנא אמר והצילו העדה, תיקשי דא"כ מ"ט לא פריך הכי אדריב"ק.

יב] והנה בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, ואיכא דקשיא לי' והא קי"ל כריב"ק דאמר אפי' הלואה אחר הלואה מצטרפין, וכ"ש בעדות מיוחדת, והיכי פליג עלי' רב חסדא ורב יהודה גופי' מאי קמ"ל, ואיכא למימר אנן לרבנן קאמרי' דאמרי והוא עד דאפקי' רחמנא בלשון עד לומר לך עד שיראו שניהם כאחד וכו', ואפ"ה מכשר רב יהודה לדידהו עדות מיוחדת משום דכתיב ולא יומת דלענין דיני ממונות כעדות אחת דמי, עכ"ל, וכ"כ בתור"פ ובחי' הריטב"א, וכ"כ בפסקי רי"ד ובקונט' הראיות להריא"ז, ובבעה"ע אות קבלת עדות, וביחוסי תנו"א ע' מר זוטרא בר טוביא.[[2]](#footnote-3)

ובחי' הריטב"א הביא פי' הרב אב"ד, ז"ל, והרר"א אב"ד ז"ל תירץ דרב נחמן ה"ק דעדות מיוחדת כשר בדיני ממונות בשכולה כשרה, ולאפוקי אם הי' אחד מהם קרוב או פסול עדותן בטלה כיון דהלואה אחת היא, ואי"ז נכון, חדא דאי הא אתא ר"נ לאשמועינן היכי סתים לישני' לומר כשרה בדיני ממונות דכיון דפסולא אתא לאשמועינן בפסולא הו"ל לאורויי, ועוד למה נחמיר בדיני ממונות יותר מדיני נפשות שאם לא ראו אלו את אלו הם ב' עדיות ואם נמצא בהן קרוב או פסול אין אחת פוסלת חברתה, אלא ודאי הא ליתי' כלל, עכ"ל, גם בחי' הרמב"ן כתב ע"ד הרב אב"ד דאין בדבריו טעם.

והקצוה"ח בסימן ל"ו סק"ב כתב ע"ז, ז"ל, ולי נראה כשיטת הר"א אב"ד, משום דקולו חומרו וחומרו קולו והיכא דמצטרפין בכשרותן מצטרפין בפסלותן, ומשו"ה בדיני נפשות דבכשרותן אין מצטרפין עד שיראו כאחד ויגידו כאחת, ה"ה נמי בפסלותן בעינן ראי' והגדה כאח, אבל בדיני ממונות דאפי' הלואה אחר הלואה מצטרפין, א"כ ה"ה בעדות מיוחדת ונמצא אחד מהם קרוב או פסול מצטרפין לבטל עדות הכשרים, וכמ"ש, עכ"ל.

יג] והנה בל' הקצוה"ח מבו' דלדעת הרב אב"ד, גם בהלואה אחר הלואה מצטרפין ב' העדים ואם נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטילה, והאחיעזר ח"א סימן כ"ה תמה ע"ז, דבל' הרב אב"ד מפורש דהא דעדותן בטילה הוא משום דהלואה אחת היא, ולהדיא דאם הוו ב' הלואות אין עדותן בטילה.[[3]](#footnote-4)

והדברים מפורשים כן בד' הראב"ד שהובא בפי' ר"י קרקושא, והוא ל' הראב"ד עצמו, ז"ל, ואיכא למימר דהאי דקאמר עדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, להכי אמר דחשבינן להו כאילו בב"א ראו, ואם נמצאת כת אחת זוממת או אחד מהם זומם עדותן בטילה, "משא"כ בהלואה אחר הלואה שאם נמצא ע"א זומם עד השני כשר" וכו', עכ"ל.

ולכאו' ממקומו הוא מוכרע כן, שהרי ד' הרב אב"ד באו לפרש לדינא דר"נ דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, אשר קשיא דמאי קמ"ל, הרי אפי' הלואה אחר הלואה מצטרפין, וע"ז פירש הרב אב"ד דקמ"ל ר"נ דאם נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטילה, ואי נימא דגם בהלואה אחר הלואה דמצטרפין, אם נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדותן בטילה, א"כ הרי הדק"ל דמאי קמ"ל ר"נ דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, ומשום דבקרא כתיב לא יומת, הרי אף בהלואה אחר הלואה הדין כן,[[4]](#footnote-5) ובע"כ מזה, דבהלואה אחר הלואה ונמצא אחד מהן קרוב או פסול אין עדות השני בטילה, וזהו דקמ"ל ר"נ דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, דהגם דבדיני נפשות לא חשבינן להו כעדות אחת, מ"מ בדיני ממונות חשבינן להו כעדות אחת, וע"כ אם נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדות כולן בטילה.

יד] והנה טעם החילוק בזה בין הלואה אחר הלואה דלי"ב לפסולא דנמצא קרוב או פסול, לעדות מיוחדת דאית בה לפסולא דנמצא קרוב או פסול, בפשוטו הוא ע"ד שכתב באחיעזר שם, דהא דהלואה אחר הלואה מצטרפין, היינו דהגם דב' עדויות הן מ"מ הן מצטרפין לחיוב, וע"כ ודאי דלא חשיבי ככת אחת לדינא דקרוב או פסול, ומשא"כ בעדות מיוחדת דלענין דיני ממונות חשבינן לה לעדות אחת, אף חשבינן לה ככת אחת לדינא דקרוב או פסול.

ובזה מתישב משה"ק הריטב"א ע"ד הרב אב"ד, דאי הא אתא ר"נ לאשמועינן היכי סתים לישני' לומר כשרה בדיני ממונות דכיון דפסולא אתא לאשמועינן בפסולא הו"ל לאורויי, אך לפי הנ"ל הרי יסוד דינא דר"נ הוא, דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות וחשיבא כעדות אחת, ול"ד לדיני נפשות דעדות מיוחדת חשיבא כב' עדויות, ואך דכיון דקי"ל כריב"ק דאף הלואה אחר הלואה מצטרפין, הגם דהוו כב' עדויות, ליכא נפ"מ בהא דעדות מיוחדת חשיבא כעדות אחת, וכל הנפ"מ בזה הוא לענין פסולא דנמצא אחד קרוב או פסול, דכיון דחשיבי ככת אחת, כל שנמצא אחד מהן קרוב או פסול, בטלה כל העדות, - וכדרך זו נראה להדיא בל' הראב"ד שהביא הר"י קרקושא, דלאו היינו דעיקר מימרא דר"נ הוא דעדות מיוחדת נפסלת משום שנמצא אחד קרוב או פסול, אלא עיקר דינו הוא דחשבינן כאילו בב"א ראו, והנפ"מ בזה הוא לגבי נמצא אחד קרוב או פסול.

טו] ובדעת הריטב"א שהק' ע"ד הרב אב"ד, נראה, דהוא משום דפליג ביסוד הדין דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות ופסולה בדיני נפשות, דהרב אב"ד ס"ל דהיינו דלענין דיני נפשות לא חשבינן לה כעדות אחת ולענין דיני ממונות חשבינן לה כעדות אחת, אך הריטב"א ס"ל דכ"ה דלענין דיני נפשות לא חשיבא כעדות אחת ממש, ה"נ לענין דיני ממונות לא חשיבא כעדות אחת ממש, ואך דנתחדש בקרא דלענין דיני ממונות ל"ב שתהא העדות עדות אחת ממש, ואף דהלואה אחר הלואה אין מצטרפין משום דבעינן עדות אחת, מ"מ ל"ב צירוף גמור דהעדות.

וע"כ לדעת הרב אב"ד דבדיני ממונות חשיבא עדות מיוחדת כעדות אחת ממש, ע"כ אף חשיבא כעדות אחת לדינא דנמצא קרוב או פסול, אך לדעת הרמב"ן והריטב"א דגם בדיני ממונות לא חשיבא עדות מיוחדת כעדות אחת ממש, והחילוק בין דיני נפשות לדיני ממונות, הוא דבדיני נפשות לא הכשירה תורה אלא עדות אחת ממש, ובדיני ממונות הכשירה תורה אף כשאי"ז עדות אחת ממש, הרי דכ"ה דבדיני נפשות אם נמצא אחד קרוב או פסול אין עדות כולן בטילה, משום דלא חשיבי כעדות אחת, ה"נ בדיני ממונות אם נמצא אחד קרוב או פסול אין עדות כולן בטילה, דאף דשאני דיני ממונות מדיני נפשות, ובדיני נפשות עדות זו כשרה, אי"ז טעם שיהא בזה לפסולא דנמצא קרוב או פסול, דפסולא דקרוב או פסול הוא רק בעדות אחת ממש, ואם הי' פסולא דקרוב או פסול גם כשאי"ז עדות אחת ממש, גם בדיני נפשות הי' פוסל בכה"ג.

ואשר זהו גם משה"ק הריטב"א ע"ד הרב אב"ד דהיכי סתים ר"נ לישני' וכו', ואזיל לטעמי' דס"ל דאין לחלק דבדיני נפשות לא חשיבא עדות מיוחדת כעדות אחת ובדיני ממונות חשיבא כעדות אחת, ולפ"ז הרי דאי נימא דר"נ אתי לאשמועינן דאם נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדות כולן בטילה, וכמש"כ כן הריטב"א להדיא דלפ"ז הא דאמר ר"נ דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, היינו דאינה כשרה אלא כשכולה כשרה, קשיא דהיכי סתים ר"נ לישני', - אך למש"נ בדעת הרב אב"ד דס"ל דהגם דבדיני נפשות לא חשיבא עדות מיוחדת כעדות אחת, מ"מ בדיני ממונות חשבינן לה כעדות אחת ממש, שפיר ניחא דעיקר דינא דר"נ הוא דעדות מיוחדת כשרה, ואך דהנפ"מ בזה הוא לענין פסולא דנמצא אחד קרוב או פסול.

טז] והנה בקצוה"ח שם דקדק מל' רש"י בסוגיין דס"ל כדעת הרב אב"ד דבדיני ממונות פשיטא דעדות מיוחדת מצטרפת ואם נמצא אחד מהן קרוב או פסול עדות כולן בטילה, עיי"ש, והאמנם הל' שהביא הקצוה"ח לא נמצא בפירש"י שלפנינו, אך גם בל' רש"י שלפנינו משמע כן, דרק בדיני נפשות לי"ב לדין נמצא קרוב או פסול, אך בדיני ממונות יש בעדות מיוחדת לדין נמצא אחד קרוב או פסול, ולפמש"נ היינו משום דכל הא דעדות מיוחדת לא חשיבא כעדות אחת, הוא דוקא בדיני נפשות, אך בדיני ממונות חשבינן לה כעדות אחת ממש.

וזה מתפרש גם לפמש"כ הראשונים דרב נחמן אתי לאשמועינן דעדות מיוחדת כשרה גם לדעת רבנן דריב"ק, והיינו דהגם דלרבנן דריב"ק גם בדיני ממונות ל"מ אלא בדהוו עדות אחת, מ"מ עדות מיוחדת כשרה, משום דבדיני ממונות חשיבא עדות מיוחדת כעדות אחת ממש.

יז] ולפ"ז נראה, דזהו שפירש"י דהא דפרכינן אלא מעתה בדיני נפשות תציל דכיון דבעלמא מצטרפת יש טעם כאן להצילו, ורחמנא אמר והצילו העדה, והיינו דכיון דבדיני ממונות חשבינן לה כעדות אחת ממש, ע"כ הי' לנו לומר משום והצילו העדה, דגם בדיני נפשות חשיבי כעדות אחת להציל.

והרמב"ן והריטב"א שנחלקו ע"ד רש"י, הוא משום דס"ל דגם בדיני ממונות לא חשבינן לה כעדות אחת ממש, וע"כ אי"ז טעם דבדיני נפשות תציל, שהרי לא מצינו אף בעלמא דעדות מיוחדת מצטרפת ליחשב כעדות אחת ממש, - ויש להוסיף, שהרי לדעתם גם בדיני ממונות גופייהו לא חשבינן לה כעדות אחת לדינא דנמצא אחד קרוב או פסול, וא"כ מאי ס"ד דבדיני נפשות תציל.

וע"ד מש"נ בדעת רש"י, מצאתי בקונט' הראיות להריא"ז בסוגיין, ז"ל, אמר רבא עדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות וכו', פי' רבא אליבא דרבנן קאמר דפליגי עלי' דריב"ק וכו', ולריב"ק לא איצטריך דריב"ק ודאי לא בעי שיראו כאחת וכו', אבל לרבנן דבעו שיראו שניהם כאחת איצטריך למימר דאם ראו אחד מחלון זה ואחד מחלון זה כאחת הוי, שהרי ראייתן כאחת היא, אלא שלא ראו זא"ז, דדוקא בדיני נפשות הקילה תורה שלא לעשותן עדות אחת, אבל בדיני ממונות עדות אחת היא, משו"ה אקשי לי' ר"ח דא"כ בדיני נפשות נמי דאין עושין אותן עדותן אחת להחמיר שהתורה הקילה בהן, אבל נעשה עדות אחת להקל וכו', אלא ודאי לא עדות אחת הן לא להקל ולא להחמיר ואפי' בדיני ממונות וכו' וכאילו ראו זא"ז דמי, אבל ריב"ק ל"ב עדות אחת בדיני ממונות, אלא אפי' ראה אחד באייר ואחד בניסן מצטרפין עדותן, אבל בדיני נפשות מודה ריב"ק דבעינן עדות אחת בין להקל בין להחמיר וכו', עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ בד' רש"י, ואך דבד' הריא"ז נראה דל"ב בזה להוצילו העדה, אלא מסברא יש לנו לומר דכל מה שחידשה תורה דעדות מיוחדת לא חשיבא כעדות אחת בדיני נפשות, קולא הוא שהקילה תורה שלא להרוג על פיהן, אך לענין להציל, יש לנו לחשבם כעדות אחת.

יח] ולפ"ז מתישב לד' רש"י משה"ק הרמב"ן דמ"ט לא פרכינן לריב"ק דבדיני נפשות תציל, שהרי כל הא דפריך דבדיני נפשות תציל, הוא רק משום דבעלמא מצטרפת וחשיבא כעדות אחת ממש, וע"ז פרכינן דא"כ גם בדיני נפשות תציל, אך אהא דמכשר ריב"ק בהלואה אחר הלואה, ליכא למיפרך דא"כ בדיני נפשות תציל, שהרי אף בעלמא אינה מצטרפת ליחשב כעדות אחת, וכמש"נ, ובד' הרמב"ן צ"ב, שהזכיר להא דחלוק ביסוד הדין דינא דריב"ק מהא דעדות מיוחדת כשרה, ואפ"ה הוצרך לפרש מ"ט לא פרכינן לריב"ק דביני נפשות תציל.

ומצאתי כן בקונט' הראיות להריא"ז, ז"ל, ור"ש בן היתום נתקשה בזה, דהכא איתוקם בקושיא על מאי דאמר עדות מיוחדת כשרה בד"מ, והתם קי"ל כריב"ק, ולא קשיא ולא מידי, דהכא לרבנן קאמרינן דבעו עדות אחת אפי' בדיני ממונות, ואקשי לי' מדיני נפשות כדפרישית, אבל ריב"ק ל"ב עדות אחת בדיני ממונות, אבל בדיני נפשות בעי עדות אחת, עכ"ל.

**ג**

יט] והנה הקצוה"ח שם כתב לפרש מש"כ הטור בשם הרמ"ה דאם ראו מב' חלונות והעידו יחד בתוכ"ד דחשיבי ככת אחת לדין קרוב או פסול, דלא תיקשי ממשנתינו, דהכא הוא בדיני נפשות דאין מצטרפין בכה"ג שראו בב' חלונות, אך בדיני ממונות דמצטרפין, אף יש בזה לדינא דנמצא אחד קרוב או פסול, ונראה לפ"ז, דמה שהצריך הרמ"ה שיצטרפו בהגדתן בתוכ"ד, הוא רק משום דאיירי כשלא נתכונו להעיד, דבכה"ג אין מצטרפין אלא בהגדה, אך משום מה שראו בב' חלונות, אי"ז גריעותא כלל בצירופם לעדות דדיני ממונות, ואם ראו בב' חלונות ונתכונו להעיד יש בזה לדינא דנמצא אחד קרוב או פסול אף אם לא העידו בתוכ"ד.

והקצוה"ח שם כתב לפ"ז, דגם עיקר הא דבעינן בתוכ"ד, הוא רק בדיני נפשות, דאין מצטרפין אלא כשהעידו יחד, וכמש"כ הרמב"ם, אך בדיני ממונות שפיר הן מצטרפין אף לאחר כ"ד, ועיי"ש שכתב כן בישוב ד' הב"ח.

כ] אמנם הנה בד' הרמ"ה שהביא הטור מבו' דלענין זה דמי דיני ממונות לדיני נפשות, ואף בדיני ממונות אין מצטרפין בהגדה אלא כשהעידו בתוכ"ד.

אך צ"ב מקור דבריו לזה, שהרי כ"ה דלענין עדות מיוחדת חזינן דאף דבדיני נפשות חשיב כב' עדויות, מ"מ בדיני ממונות דעדות מיוחדת כשרה חשבינן לה כעדות אחת לדין נמצא אחד קרוב או פסול, ה"נ י"ל לענין צירוף בתוכ"ד.

כא] אך נראה דהטעם בזה הוא, דהנה בעיקר מש"כ הקצוה"ח דבמקום דבעינן שיעידו יחד, היינו בתוכ"ד, וכ"כ בחי' הגר"ח בהל' עדות, הנה בד' הפסקי רי"ד לעיל ה' ב' ובתורי"ד בב"ב קי"ג ב' ובד' הריטב"א ועוד מקמאי מבו' דל"ב שיעידו בתוכ"ד, וכל הא דל"מ הוא כשהעיד זה היום וזה למחר, אך כל שהעידו במעמד אחד שפיר דמי, - וכ"ה מבו' להדיא בל' הרמ"ה בסנהדרין דכל הא דל"מ הוא רק כשהעידו זה שלא בפני זה, עיי"ש.

ולפ"ז הרי בע"כ לדעת הרמ"ה ודעימי' דהא דל"מ כשהעידו אחר כ"ד, הוא מטעם אחר, והרי"ד שם כתב דלעולם ב' העדים מצטרפין אף ביותר מכ"ד, ורק העד השלישי אינו מצטרף אחר כ"ד, והביאו הטור, (וכ"נ בד' התוס' בסוגיין שנקטו דיש לחלק בין צירוף ב' עדים לצירוף ב' כתות, עיי"ש), וזהו דפשיט"ל להרמ"ה דאין לחלק בזה בין דיני נפשות לדיני ממונות, - ואין דיני ממונות חלוקין אלא בדיני דב' חלונות, דהתם כל הא דאין חשובין כעדות אחת, הוא משום דדינא הוא דעדות מיוחדת פסולה, וא"א לצרפן, אך בדיני ממונות דעדות מיוחדת כשרה, שפיר הן מצורפין זל"ז.

1. ובד' הריטב"א בזה צ"ע, דמחד גיסא גיר' בגמ' היא או מתרה רואה אותן מצטרפין, והרי דסגי בראיית המתרה לבדו, ול"ב שיראו הם את המתרה, וכ"ה מבו' ממשה"ק הריטב"א שם ע"ז דהיאך הדבר נגמר ע"פ המתרה לבד, - ומאידך ממשה"ק דברואין אלו את אלו היאך נעשית כת אחת זוממת הרי הכת השני' מסייעת אותה, מוכח דבעינן שיהיו שניהם רואין אלו את אלו, וכמו שהוכיח הערול"נ, וכ"ה מוכח ממש"כ לישב דסגי שאחד מהן רואה לעשות צירוף ביניהם, ואי נימא דסגי שאחד מכת זו רואה לכת האחרת, תיקשי ע"ז משה"ק על הא דמתרה אותן דהיאך נגמר הדבר ע"פ ע"א לבדו, וי"ל, - ולכאו' בעכצ"ל דחלוק בזה צירוף ע"י המתרה, מצירוף ע"י ראייתם אלו את אלו, - אך בד' התוס' בד"ה הוא והן נהרגין ובד"ה אמר רבא מבו' דדמי זל"ז, ומבו' דגם בצירוף ע"י מקצתן רואין אלו את אלו, סגי במה שכת אחת רואה את השני', ול"ב שתהא הכת השני' רואה אותה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיקר מה שנקטו הראשונים דלדעת ריב"ק ל"ב למילף מקרא דלא יומת דבדיני ממונות כשרה, אלא יליף לה מדכתיב או ראה, לכאו' כ"ז הוא לפ"מ דמפרשינן בסנהדרין ד"ל. באיבע"א בתרא דטעמא דריב"ק הוא מקרא, אך לפ"מ דמפרשינן התם באיבע"א קמא דטעמא דריב"ק הוא מסברא, הרי דגם לדעת ריב"ק בעינן למילף מקרא דבדיני ממונות כשרה, דכל הא דס"ל מסברא דאמנה בעלמא קמסהדי, כ"ז הוא משום דילפינן מקרא דלא יומת דדוקא בדיני נפשות בעינן עדות אחת ממש, ובדיני ממונות ל"ב לזה, ומכח זה ס"ל דיש להכשיר אף בהלואה אחר הלואה, וזה נראה במש"כ בפי' הר"י מלוניל, ז"ל, וי"ל דמקילי רבנן בהלואה אחר הלואה דמצטרפי, משום דילפינן מעדות מיוחדת דחזינן מקרא דכשר אע"ג דבדיני נפשות מיפסלא, עכ"ל, והיינו דמזה ילפינן דבדיני ממונות ל"ב שתהא עדותם עדות אחת, וממילא מכשרינן מסברא גם בהלואה אחר הלואה, וצ"ע בסתימת ד' הראשונים. [↑](#footnote-ref-3)
3. והאחיעזר שם עמד עוד ע"ד הקצוה"ח, ז"ל, ובל"ז דברי הקצוה"ח אינם נכונים מצד הסברא, דהא בכל מקום דצירוף קרוב או פסול מבטל העדות, אף שיבוטל העדות מ"מ הצירוף במקומו עומד, דהא נצטרף בראי' ובהגדה וכו', אבל בהלואה אחר הלואה שלא נצטרפו בראי' ובהגדה ורק הדין שב"ד מצטרפים מחשב צירוף, א"כ בראיות הפסול שעל ידו לא יחויב מנה ולא יהי' צירוף של דין כלל וא"כ איך יבוטל ע"י צירוף קרוב או פסול של הלואה אחרת, הא גם צירוף של דין חיוב ליכא בקרוב או פסול, עכ"ל.

   ובדעת הקצוה"ח נראה, דאזיל לטעמי' שכתב שם סק"ד דגם בזוממין שייך צירוף ראי', והיינו דהגם דנתברר לנו שלא ראו כלל, מ"מ כיון שהעידו בבי"ד שראו וקיבלו בי"ד את עדותם בתורת כת אחת, חשיבי ככת אחת ואם הוזם אחד מהן עדות כולן בטילה, ולפ"ז שפיר יש מקום לומר, דגם בהלואה אחר הלואה, כיון דבי"ד צירפו את עדותן, ונתקבלו בבי"ד בתורת כת אחד, תו כל שנתברר לנו שאחד מהם קרוב או פסול בטלה עדות חבירו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובדעת הקצוה"ח צ"ל שפירש דמכוון הרב אב"ד הוא דזהו דקמ"ל ר' יהודה, דס"ד דאף דהלואה אחר הלואה מצטרפין, מ"מ לי"ב לדינא דנמצא אחד קרוב או פסול, וזהו דקמ"ל דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות לענין דינא דנמצא אחד קרוב או פסול, וממילא דאף בהלואה אחר הלואה איכא לדינא דנמצא אחד קרוב או פסול. [↑](#footnote-ref-5)