כוונה בשחיטה וטבילה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף לא

חולין לא. כוונה ומעשה בשחיטה

**א. גדר כוונה בשחיטה-**

מבואר בסוגיין פלוגתא דר"נ ורבנן אם שחיטת חולין בעי כוונה, ומבואר עוד בגמ' דלכו"ע אי"צ כוונת היתר וזביחה אלא בשחיטת קדשים, והפלוגתא היא דלרבנן צריך כוונת חיתוך [דעת הרמב"ן חיתוך סימנין ודעת התוס' לחיתוך בשר] ולר"נ אי"צ כוונה.

ועוד מבואר בגמ' פלוגתא דאמוראי גבי טבילה בחולין אם צריך כוונה לטהרה או דהוי כשחיטה שאי"צ כוונת היתר, ומבואר בגמ' בסוף הסוגיא דגם בטבילה למ"ד דאי"צ כוונת טהרה שייכא פלוגתא דר"נ ורבנן, ולרבנן צריך עכ"פ כוונה לירד למים להקר, ולר"נ מהני אף שנפלה מן הגשר.

ובגדר הדין דבעי כוונה לרבנן בשחיטה וטבילה יל"ע מהו, והרי אין הכוונה כמו גבי חליצה וכה"ג שצריך כוונת היתר רק כוונת למעשה לחוד, ובפשוטו יסוד הדבר כדי לייחס להאדם את המעשה שכל שאינו עושה במכוון אינו מתייחס אליו רק כנעשה מאליו דמי, וכ"נ עויו"ט-נה.

וכ"מ לשון הרמב"ן ורשב"א בסוגיין דבלא כוונה כמי שנעשתה מאליה דמי.

אבל אאל"כ דתינח גבי שחיטה אבל לענין טבילה הרי מבואר בסוגיין דגל שנתלש ושטף את הכלים מהני, ואף שאינו עושה מעשה כלל, וע"כ אין הכוונה לייחס את המעשה להעושה [והנה בס"ד מתני' איירי אף בלא עומד ורואהו, וצ"ל דלא אתיא כרבנן דבעינן ירדה להקר רק כר"נ דמכשיר אף נפלה מן הגשר], וכן הוכיח ביד יהודה סי' ג'.

[וע"ע במהר"ם לא. בתו"ד דמשכח"ל כוונה בשחיטה אף בנפלה מעצמה וכגון שיושב ומצפה שתיפול, וכל פסולו בכה"ג הוא משום דבשחיטה בעי כח גברא, מבואר שיש כוונה גם בלא מעשה, אלא דאח"כ כתב מהר"ם דסברא הוא דאם בלא כוונה ל"מ כ"ש בנפלה מאליה בלא כח גברא לא יהני, ומשמע מזה איפכא דיסוד הכוונה הוא כדי שיתייחס להאדם].

וגדר הכוונה צ"ב רב היאך שייך כוונה במה שהוא אינו עושה כלל, ובאמת כנראה מצאנו כה"ג יבמות נג: גבי כוונת יבום דאי"צ כוונת יבום רק כוונת מעשה ביאה [וכנראה כן הוא בכל מקום שאי"צ כוונה להתיר רק כוונת מעשה] ומ"מ אם נפל מן הגג לא מהני שהרי לא נתכוין לביאה אבל אם נתכוין לביאה ותקפתו יבמתו מהני אף שלא עשה את המעשה כלל, וכנראה הוא כעין סוגיין דגל שנתלש דסגי בכוונה אף שלא עשה את המעשה.

**ב. פלוגתת הרשב"א ורא"ה בזה אם דין כוונה מצורף למעשה-**

כ"ז היה נראה בפשוטו דדין כוונה אינו שייך למעשה כלל, אבל באמת כנראה לאו מילתא דפשיטא הוא, עיין ברשב"א בתוה"ב (יא.) דן בנפלה סכין מידו דגבי נזקין חייב כמבואר ב"ק כו:, וכתב דלכאו' היה נראה דאף לענין שחיטה מהני, דהא מדמי בגמ' טבילת נדה לשחיטה ובנדה שנפלה מן הגשר מהני לר"נ א"כ ה"נ לענין שחיטה מהני נפלה.

ובבד"ה להרא"ה תמה על ראייתו מטבילה, דעד כאן לא מדמי בגמ' אלא לענין כוונה, אבל וודאי חלוק טבילה משחיטה דלענין טבילה כיון דקי"ל טבילה אי"צ כוונת טהרה הרי אי"צ מעשה כלל רק כוונה לחוד, אבל בשחיטה בעי מעשה וכח גברא ול"מ נפלה סכין מעצמה, ואין ללמוד מטבילה דנפלה סכין מידו ייחשב מעשה לענין שחיטה.

ושמעתי מהגר"ג כהאן ביאור פלוגתתם דדעת הרשב"א משמע דלא שייך כוונה בלא מעשה [וכנראה משום דסבר דעיקר הכוונה כדי לייחס להעושה], וממה שדימתה הגמ' דין כוונה של שחיטה לטבילה משמע דאף בטבילה בעי מעשה אלא דנפלה מן הגשר מיקרי מעשה ומה"ט הוכיח דאף לענין שחיטה חשיב מעשה.

ודעת הרא"ה דדין כוונה הוא דין נפרד מהמעשה, ויתכן דבעי כוונה אף דאי"צ מעשה כלל.

[ובלשון הרא"ה דקדק הגר"ג כהאן שלא הק' על הרשב"א אלא למ"ד דטבילה אי"צ כוונת טהרה, אבל למ"ד דטבילה בעיא כוונת טהרה מודה אף הוא להרשב"א שהוא דין כוונה במעשה ואינו דין נפרד].

אבל צע"ט ד' הרשב"א דהא גבי טבילה מפורש להדיא דאי"צ מעשה ואף גל שנתלש מהני [ולפמש"כ הרי כמו"כ צ"ע גם לשיטת הרא"ה דמשמע דלמ"ד דבעי כוונת טהרה בעי מעשה, והרי מפורש בגמ' דאף הוא מודה דגל שנתלש מהני ע"י יושב ומצפה, ובאמת כ"מ ברא"ה שלא הק' על הרשב"א מגל שנתלש דבאמת אף לדידיה יקשה למ"ד דבעי כוונת טהרה].

ועיין ביד יהודה שם שכבר תמה על הרשב"א בזה, ובאמת קו' כעי"ז מצאנו במאירי יב: דפשיטא ליה דמהני כוונת הגדול עומד ע"ג הקטן אף שהוא אינו עושה את המעשה והוכיח מגל שנתלש, והוא ממש כשה"ק על הרשב"א.

וביד יהודה מתחילה צידד לפרש דגל שנתלש נמי חשיב מעשה במה שמניח את הכלי לפני הגל [כעין מקרב דבר אצל האש], אבל דחה זה דא"כ ה"נ בבהמה מניח את הסכין לפני הרוח, וצ"ע טובא.

[השמטה- ראיתי בבדה"ש ציונים קצח-מח צידד לענין אחר דגל שנתלש איירי דוקא בכה"ג שהוא מחזיק את הכלי וחשיב שהוא המטביל, וצ"ע].

[השמטה- ונפק"מ גדולה בכ"ז לענין טבילה בנפלה ע"י רוח, עי' אמ"ב שחיטה-ז דכל הדין דנדה שנאנסה וטבלה מהני, הוא דוקא בנפלה מאליה אבל הפילתה רוח ל"מ שהרי הרשב"א דימה לשחיטה והתם ל"מ בנפלה סכין ע"י הרוח, אמנם נתקשה בסתימת הפוסקים שלא פי' דין זה.

ובבדה"ש ביאורים קצח-מח דן דוודאי מהני גם ע"י רוח כמו גל שנתלש, והרשב"א לא דימה שחיטה לטבילה אלא לענין דין כונה אבל לא לענין כח גברא דכיון בטבילה אי"צ כח גברא אף ע"י רוח יהני.

אבל אם נפרש דאף בטבילה בעי מעשה לא יהני ע"י רוח ודוקא גל שנתלש יהני משום דחשיב מעשה מה שמניח לפני הגל או מה שאוחז אותו בשעת הטבילה, ולא עיינתי כעת בכ"ז].

ובמשנ"ת דלשון הרא"ה משמע דאף הוא מודה להרשב"א דכלפי כוונת טהרה בעי מעשה דוקא, הנה ברשב"א מצאנו איפכא, דכל מה דס"ל דבעי מעשה הוא דוקא בכוונה של המעשה, אבל למ"ד דבעי כוונת טהרה אינו ענין למעשה כלל, עיין ברשב"א דפסק גבי נט"י דבעי כוונת טהרה דוקא [ואינו כטבילת חולין] ושיטת הרשב"א דאף נטילת קוף מהני ואי"צ מעשה אדם אבל מ"מ כוונת טהרה של האדם בעי, מבואר דעתו דכוונת טהרה אינה ענין למעשה דוקא, ונמצא פלוגתת הרשב"א והרא"ה הפוכה מקצה לקצה.

ולפי כל המבואר יל"ע, דהנה מצאנו בסוגיא לא: גבי נדה שנאנסה דכוונת המטביל מהני כיון שהוא עושה את המעשה יכול לכוין.

וכן מצאנו שאם הוא יושב ומצפה יכול לכוין גם אם אינו עושה את המעשה כגון גל שנתלש.

ויל"ע בכה"ג שאינו עושה את המעשה כגון גל שנתלש אם דוקא כוונת בעלים מהני או אף כוונת כל אדם מהניא, ויל"ע.

ואם נפרש דהתם נמי הוא מכח דחשיב כעושה מעשה במה שמניח לפני הגל כפי משמעות ד' הרשב"א הרי מסתבר דאף כל אדם יוכל לכוין ע"י מעשה זה, אבל אם הוא כוונה לחוד בלא מעשה יל"ע אם דוקא כוונת בעלים עולה.

ובסוגיא לא: אמרינן חרשת ושוטה וכו' פקחות מתקנות אותם, ואם נימא דלא מהני אלא כוונת בעלים צ"ל בדוחק דהתם איירי שהם מטבילות אותן בידיים ממש, ובאמת כ"מ לשון רש"י.

וע"ע לקמן גבי שחיטה דעת המאירי וראב"ד דמהני כוונת הגדול שעומד ע"ג הקטן גם בלא מעשה כמו גל שנתלש ומשמעות דבריהם דאף שאין הגדול בעלים מהני כוונתו.

**ג. כוונה בגעע"ג-**

ועפ"י המבואר נמצא שיש לדון בדין כוונה בשחיטה אם היא מצורפת למעשה דוקא, וכנראה פליגי בזה הראשונים לעיל יב:, דהנה אמרינן בגמ' דל"מ שחיטת קטן באחרים רואין אותן אלא לר"נ דלא בעי כוונה אבל לרבנן דבעי כוונה ל"מ, והק' הראשונים מ"ש מגעע"ג דמהני.

ובטעם דמהני געע"ג מבואר שם הראשונים ג' שיטות בזה:

א. דעת התוס' והרשב"א שם דלא מהני כוונת הגדול מצ"ע כלל, רק שהגדול מלמד את הקטן לכוין ובהכי סגי, ולהנ"ל אזיל הרשב"א לטעמיה דדין כוונה בשחיטה הוא מצורף להמעשה ומי שאינו עושה המעשה לא שייך שיתכוין.

ועפי"ז כתבו ליישב הסוגיא דאחרים רואין אותן איירי שאינם עומדים ע"ג ממש ללמדו הכוונה רק רואין מרחוק שלא קלקלו שחיטתן ובזה ל"מ.

ב. דעת המאירי והראב"ד בשטמ"ק שם דגעע"ג מהני כמו שמצאנו כוונה בגל שנתלש, ומבואר דעתם בפשוטו דדין כוונה בשחיטה אינו מצורף למעשה כלל רק דין כוונה בפנ"ע וזה הוכיחו מגל שנתלש [וכש"כ לעיל ממהר"ם דמהני יושב ומצפה בסכין שנפלה להחשב כוונה].

והטעם דמבואר בדף יב: דבאחרים רואין אותן ל"מ, כתב הראב"ד משום דאיירי שאין עומדים עבור כוונה רק להשגיח שישחטו יפה.

והמאירי דחה תי' זה דא"כ אף בקדשים יהני געע"ג, ולא שמענו כן.

אלא העיקר כתב דהקטן סבור שהוא בקי בכוונת חיתוך שהוא רגיל באכילה, ואינו עושה על דעת הגדול ולכך גם געע"ג ל"מ בשחיטה, משא"כ בטבילת כלים וקדשים וכתיבת גט שאינו רגיל בו הוא עושה ע"ד הגדול ומהני.

מבואר במאירי דכוונת הגדול יכולה להצטרף למעשה הקטן, ומעשה השחיטה והכוונה שני עניינים שונים הם.

אלא דמ"מ מבואר במאירי דל"מ כוונת הגדול אלא בשעושה הקטן על דעתו, וכה"ג מבואר גיטין כג. דעכו"ם גדול אדעתיה דנפשיה עביד ובזה לא יהני כוונת הגדול, ומבואר דכל שאחר עושה על דעתו גרע מגל שנתלש ורק בגל שנתלש שהוא מאליו מהני כוונת הגדול.

[ואולי מוכח מזה דבאמת כל מה דמהני כוונה הוא משום שעושה ע"ד הגדול וה"נ בגל שנתלש הוא מכח מה שהניח מתחילה וסגי בהכי, והוא פתח ליישב ד' הרשב"א שלא הוקשה לו מגל שנתלש, ויל"ע].

ובפשוטו שיטת התוס' דל"מ כוונת הגדול אלא מכח שמלמד את הקטן יל"פ דס"ל דכוונת השחיטה הוא דין במעשה השחיטה וכשיטת הרשב"א שהבאנו לעיל וא"א לחלקם זמ"ז.

אלא דצ"ע למאי דמשמע במהר"ם שהבאנו לעיל שהכוונה נפרדת מהמעשה היאך יפרש דעת התוס' יב: דלא מהני געע"ג לתת בו כוונה במעשה הקטן, וכנראה צ"ל דעשייה של אחר גרע ול"מ כוונתו, ורק בגל שנתלש דנעשה מאליו מהני כוונת הרואה.

[וכצ"ל לפי פשוטו דמוכרח מגל שנתלש דמהני כוונה שאינה מצטרפת למעשה ג"כ].

ג. דעת רבינו יונה שם דגעע"ג יסודו הוא מענין שליחות הגדול שהוא נותן את הכח למעשה, ועפי"ז באמת מסיק דל"מ געע"ג בשחיטה כיון דליתיה בשליחות ל"מ ביה געע"ג, ואכ"מ.

[**הוספה-**

עפ"י המבואר יל"ד בדין טבילה היכא שנפלה לנהר דמבואר ברמ"א קצח-מח שצריכה לחזור ולטבול דחיישינן לדעת הרשב"א דקי"ל טבילה צריכה כוונה.

ויל"ע באופן שאשה אחרת רואה אותה נופלת לנהר ומכוונת עבורה אם מהני.

ועי' במקור חיים סי' קצח שכתב דמהני בכה"ג, ובקנאת סופרים-ז ותפא"י חולין לא: נקטו דל"מ.

ולכאו' הוא ממש גוונא דגל שנתלש דמבואר דמהני אף למ"ד צריכה כוונה, ולפמש"כ לעיל יש לדון בזה דשמא הכא גרע שהנפילה לנהר הוא ג"כ מכח מעשה שלה ולא ע"י רוח וכה"ג, ולא עיינתי כעת.

וראיתי בבדה"ש ציונים קצח-תרפה מש"כ דגל שנתלש איירי כשהאדם מחזיק את הכלי בשעת שהגל שוטפו וכה"ג חשיב שהוא המטביל ודוקא מה"ט מהני כוונתו].

**ד. דין כוונה להפיל לר"נ-**

אמרינן בסוגיין נפלה לא מהני אבל הפילה מהני כר"נ דלא בעי כוונה, וכתב הרשב"א בתוה"ב לדון היאך הדין בנפלה סכין מידו דמבואר ב"ק כו: דלענין נזקין חייב היאך הדין לענין שחיטה, וכתב דמסתברא דמהני כמו דחזינן לקמן גבי טבילה דנפלה מן הגשר מהני לר"נ, אלא שבעלי התוס' כתבו דלא מהני וצריך להחמיר כדבריהם.

ומבואר ברשב"א שפי' מתני' נפלה סכין היינו מהגג אבל מידו באמת מהני [או שנפלה מהאדם ע"י רוח אבל לא משום שפתח ידו או נתקל בקרקע].

ושני טעמים מצאנו בראשונים לדון דל"מ נפלה סכין:

א. הרא"ה תמה ע"ז דוודאי לא מהני דשחיטה שאני דבעי כח גברא, אבל בנזקין אי"צ כח גברא רק העיקר שהנזק נעשה מחמתו, וכן בטבילה אי"צ מעשה וכל דטבלה מהני, ולעיל הוספנו להוכיח כן מגל שנתלש דמהני, ונתבאר פלוגתת הרשב"א והרא"ה בזה [ועיין במה"ב שתמה עליו שלא הוסיף ע"ד המחבר כלום, ואין דבריו מובנים].

לפי פשוטו נראה דעת הרא"ה שאם יחזיק את הסכין בידו ויפתח ידו לא יהני שאין כאן כח גברא כמו בנפלה סכין מידו, דמ"ל עמד ונפלה הסכין שע"ז כתב הרשב"א דל"מ, ומה לי פתח ידו הכל היינו הך, וכ"נ תבו"ש ג-ב.

אלא שנתקשה בתבו"ש מ"ש פתיחת ידו ממסלק בידקא דמיא דמבואר טז. דמהני בשחיטה, עיי"ש מש"כ לחלק ואינו מובן כה"צ.

[ועוד אופנים מצאנו לחלק בין בידקא דמיא לפותח יד, וע"ע בחלק"י יו"ד-ב די"ל דפתיחת ידו לא חשיב מעשה שהרי מת מאליו נפתחת ידו, ולפי"ז דן שאם אדם פתח ידו של חבירו בכח חשיב מעשה.

וע"ע אבנ"ז אה"ע-קפט דפתיחת ידו לא חשיב מעשה רק הפסקת אחיזה שהרי צריך כל שעתא ושעתא את רצונו ומעשהו שמחזיק בחפץ ובל"ז יפול החפץ מידו, ולפי"ז גם באדם אחר שפותח ידו ל"ח מעשה שאינו אלא מונע חבירו מלעשות אחיזה ואין כאן פעולה, ולא דמי לבידקא דמיא שהוא מחסום קבוע וחשיב שהוא מחדש את הכח במים, וכ"ז חילוקים מחודשים].

ושמעתי מידידי א.ע. לבאר החילוק באופן פשוט, דסכין בתוך ידו הרי הכח כבר קיים בסכין אלא שהוא מונע אותו כל שעתא מלפעול וכשפותח ידו אינו מחדש את הכח בסכין רק מאפשר לו לפעול ולא חשיב כח גברא בכה"ג, אבל בבידקא דמיא הרי אף שהכח נמצא במים הרי בסכין עדיין אין שום כח והוא שחידש את הכח שיש בסכין ושפיר מיקרי כח גברא בשחיטתו.

אבל באבנ"ז או"ח-עד וחלק"י יו"ד-ב פשיטא להו דכל נידון הרשב"א והרא"ה לפסול בנפלה מידו הוא רק בכה"ג שנתקל ונפלה הסכין מידו אבל פותח ידו וודאי חשיב כמסלק בידקא דמיא ואין בו חסרון כח גברא ומהני בשחיטה [אם לא לדעת הרא"ש דלקמן שאם לא נתכוין לא מהני, עיין לקמן].

ועיי"ש באבנ"ז דאף שהרשב"א דימה זה להא דב"ק כו: בנפלה אבן ואיירי שהוא עמד ונפלה ולכאו' הוא ממש כפותח ידו ומבואר בזה כד' התבו"ש, כתב אבנ"ז דמבואר בלשון הרשב"א שם ובב"ק כו: דלא גרס בגמ' תיבת 'עמד', וי"ל דאיירי בנתקל ונפלה האבן אבל אם עמד הוי מעשה דידיה ובזה וודאי מהני בשחיטה, עיי"ש.

**ה. עוד בד' הרא"ה-**

ובעיקר ד' הרא"ה יש כאן סתירה בד' הרא"ה, דהנה דעת הרא"ה בשטמ"ק ב"ק נו. דאף במיתה בעי כח גברא, ומה"ט אף דאשו משום חיציו מהני לנזקין אינו חייב מיתה בזה שאין בו כח גברא [ועיי"ש היטיב דדבריו קצת מגומגמים ואינו ברור עיקר כוונתו].

ולפי"ז צ"ע שהרי מבואר ב"ק כו: דנפלה אבן מידו מהני להחשיבו רוצח ומה"ט חייב גלות [היכא דהכיר בה ושכחה שאין בו חסרון בשגגה], וצ"ע א"כ ה"נ יהני בשחיטה?

וי"ל בשני אופנים:

א. י"ל דדין גלות אי"צ כח גברא כמיתה רק נידון כנזקין דסגי במכת מות, ודוקא לענין חיוב מיתה של רציחה נתחדש דבעי כח גברא, וצריך ראיה לזה.

אבל עדיין צ"ע דלכאו' זה פשוט שאם פותח ידו ומפיל אבן חייב מיתה כרוצח, וכ"כ ביד"ר סנהדרין עז: והוכיח כן מכל זורק חץ שאינו אלא מושך ביתר ואינו נותן כח בחץ, וע"ע בחזו"א ב"ק ב-טז שאם מגביה תינוק ומשמיטו חייב מיתה, ולהנ"ל לדעת הרא"ה כשם דל"מ פותח ידו בשחיטה ה"נ לא יהני ברציחה, וצ"ע לומר שהרא"ה חולק בזה.

אלא שכ"ז לדעת התבו"ש, אבל לדעת האבנ"ז וחלק"י שפיר יהני פותח ידו בשחיטה אף להרא"ה וה"נ ברציחה, וכמו בידקא דמיא.

ב. יתכן לומר בדעת הרא"ה, דהנה בעיקר סברת הרא"ה דבעי כח גברא עמד ג"כ בחי' הגר"ח הל' שכנים בשיטת הר"מ, ועיי"ש שדן דרציחה בעי כח גברא ולא מהני ביה אשו משום חיציו וכן הוא שיטת הר"ן סנהדרין עז:.

וכעי"ז מצאנו דאף כח שני מהני לענין נזקין כש"כ רי"ו ובר"ן סנהדרין עז: ולא מהני לענין מיתה, והביאור כנ"ל, וכ"נ הר"ן שם דגרמי מחייב נזקין ולא מחייב ברציחה.

ובביאור הסברא בזה, בפשוטו היה נראה דשאני נזקין שאין חיובו על עצם המעשה היזק, אלא שהמעשה נצרך כדי לייחס את התוצאה של הנזק אליו, וממילא אי"צ שיהיה מעשה ישיר ממנו.

אבל במיתה חיובו הוא על המעשה עצמו, וכן לענין שחיטה הרי עצם המעשה שחיטה הוא המתיר, וצריך שיהיה למעשה שם רציחה ושחיטה ולא סגי בזה בכח שני או אשו משום חיציו רק מועיל לייחס אליו את התוצאה דלא ליהוי כגרמא, ודו"ק.

אבל בברכ"ש קידושין-כ פי' שהוא מושג חדש של כח גברא דלא סגי במעשה לחוד רק צריך שיהיה כוחו עצמו ההורג [אלא שכח טבעי שמונח כבר והוא יצר אותו כהא דבידקא דמיא ג"כ מיקרי כוחו].

ויתכן לומר בדעת הרא"ה דתרוייהו איתנהו, ומש"כ הרא"ה דמיתה בעי כח גברא היינו שצריך שיהיה לו שם מעשה רציחה, וזה סברא דלא מהני אשו משום חיציו, אבל עמד ונפלה הרי הוא מעשה רציחה.

אבל לענין שחיטה בעי ממש כח גברא כסברת הברכ"ש, ובזה ס"ל דבעי דוקא כוחו ממש ועמד ונפלה לא מהני [ודוקא בידקא דמיא מהני כש"כ לעיל].

**ו. בד' הרא"ש-**

ב. וברא"ש-ח כתב טעם אחר לחלוק על הרשב"א, וכתב דלא מהני נפלה סכין דאף לר"נ דלא בעי כוונה היינו שאי"צ כוונת חיתוך אבל מ"מ כוונה להפיל את הסכין בעי, ואף דר"נ הק' לרבנן דכיון שאי"צ כוונת זביחהה ה"נ אי"צ כוונת מעשה שא"א לחלקם זמ"ז, מ"מ כוונה להפיל שפיר בעי ולא מתמעט מהאי קרא, וכ"מ בלשון רש"י בסוגיין.

[ונפק"מ בין הרא"ש ורא"ה, דלרא"ה אם בעט ברגלו בסכין בלא כוונה מהני, ולהרא"ש י"ל דל"מ עיין לקמן, ולרא"ה אם פתח ידו ע"מ להפיל ג"כ יתכן דל"מ ולהרא"ש מהני].

והטעם כתב הרא"ש:"אבל אם נפלה סכין מידו בלא כוונה הוי כמו שאם היתה מונחת על הקורה והפילתה הרוח דלא קרינן ביה וזבחת ואכלת כיון שלא נתכוין לשום דבר, דטעמא דר"נ דלא בעי כוונה מדגלי רחמנא דמתעסק פוסל בקדשים ואף לחתיכה לא בעי כוונה דהא לא כתיב וחתכת אלא וזבחת, ומיהו בלא כוונת שום דבר לא אפשר מדכתיב וזבחת דהוי לכה"פ כמו ועשית ותריל להתכוין לשום דבר מעשה".

והוא טעם אחר מד' הרא"ה דאף לר"נ בעי כוונת מעשה.

אבל בראש יוסף נתקשה בד' הרא"ש דתחילת דבריו משמע שהוא חסרון כוונה ומשמע דאף אם בטל בסכין בלא מתכוין ג"כ ל"מ, אבל בסו"ד משמע שהוא חסרון בכח גברא וה"מ דוקא במה שאין כאן כח גברא כגון נפל מידו בלא משים, אבל אם בעט ברגלו בסכין בלא כוונה והוטחה מכוחו שפיר יהני.

א. בפר"ח ג-ג כתב שא"א לומר שהוא דין כוונה להפיל דא"כ אכתי תיקשי קו' ר"נ לרבנן דא"כ כוונת זביחה נמי ליבעי רק הוא דין כח גברא וכש"כ בסוף לשון הרא"ש דבעי כח גברא, וממילא אם בעט ברגלו שפיר מהני אף בלא כוונה אבל אם נפל מאליו אינו בכלל כח גברא.

ב. אבל דעת התבו"ש דאף אם בעט ברגלו לא מהני, כיון שלא נתכוין, ומש"כ הרא"ש דבעי כח גברא צריך לפרש דאתא למימר דאין זה דין כוונה ממש כרבנן דא"כ תיקשי קו' ר"נ גם לנפשיה וכשה"ק הפר"ח, רק הוא מדין כח גברא, והביאור דכל שנעשה שלא במתכוין להפלה לא מתייחס הנפילה אליו כלל ואינו חשוב עשייה שלו, וכ"כ קו"ש ב-כג.

[ושמעתי לפרש בנו"א דכח גברא היינו כח דעת האדם ולא כח גופו ולכך אם לא נתכוין לא חשיב כח 'גברא', וילפינן ליה מקרא דוזבחת היינו 'אתה' ולא סגי בגופו].

וצריך להוסיף דבנזקין לא מצאנו חסרון זה שאינו מכוין שלא ייחשב כמעשה שלו, וכנראה הביאור דשאני מעשה לענין נזקין שאינו אלא כדי לייחס את התוצאה להאדם, אבל היכא שצריך שיהיה על המעשה עצמו שם מעשה שחיטה צריך שעצם המעשה יתייחס להאדם.

ג. ביד יהודה-ג באר ד' הרא"ש באופן ממוצע, דלעולם יסוד החסרון הוא בדין כח גברא וכש"כ התבו"ש שאם אינו מכוין אין המעשה על שמו ולא חשיב כח גברא.

אלא דה"מ במפילו מידו שאין כאן כוחו ממש ורק ע"י שמכוין להפלה חשיב כח גברא, אבל אם בעט ברגלו וודאי חשיב כח גברא מצ"ע שהרי מכוחו הוא ממש אף בלא כוונה, וכל כה"ג שהוא כוחו ממש אי"צ כוונה לייחס אליו, ורק בפותח ידו כל המעשה מתייחס אליו רק בצירוף כוונה, ועצ"ב.

ולפי"ז יל"ד דאי"צ לחלק בין שחיטה לנזקין, דהנה כבר צידד במנח"ש ח"א י-י דאף לענין רציחה דמסלק בידקא דמיא לא חשיב כוחו אלא בצירוף כוונה שהרי אין כאן כוחו ממש רק מייחסים אליו את הכח שהפעיל, ובלא כוונה אינו מתייחס אליו, וכ"מ לשון הרמ"ה סנהדרין עז: [ועיי"ש לשון המנח"ש דאינו אלא גרמא משמע דאף בנזקין יפטור, אבל בפשוטו לענין נזקין וודאי יתחייב דלא גרע מכח שני דסו"ס התוצאה קרתה מחמתו, ואכתי צריך לחלק בין שחיטה לנזקין].

הנה עי' לא: נפלה מן הגשר מהני, וצ"ע לשיטת הרא"ש לדעת הסוברים דאף אם בעט ברגלו ל"מ, ובאמת תיקשי לכו"ע שהרי הכא שנתקלה ונפלה אין כאן כח של הבהמה כלל ומעשה של המתקיל הוא?

אבל פשוט דסו"ס מבואר בלשון הרא"ש החסרון משום כח גברא וגבי טבילה מהני אף גל שנתלש ואי"צ כח גברא.

**ז. בד' התוס' סנהדרין-**

הנה בתוס' סנהדרין עז: כתבו שאם הניח סכין בראש הגג ונפלה ברו"מ הרי למאי דקי"ל אשו משום חיציו מהני לשחיטה, שהרי מצאנו דמהני גם לענין רציחה ולא רק לנזקין א"כ ה"נ יהני לשחיטה.

[ביאור מה שדימו לרציחה, בחי' הגר"ח הל' שכנים הבין כוונתם דס"ד דדוקא לענין נזקין נתחדש דין אשו משום חיציו, והוא דין מיוחד כלפי נזקין דלאו מעשה שלו ממש הוא רק חיוב ואחריות של אדם המזיק על האש, וקמ"ל שהוא דין כללי דחשיב אדם ממש, שהרי גם לענין רציחה ילפינן מיניה, א"כ ה"נ לשחיטה.

ובחזו"א בגליונות פי' דס"ד דדוקא לענין נזקין שאי"צ כח גברא רק מעשה כדי לייחס את התוצאה של הנזק אליו, אבל שחיטה ורציחה בעי כח גברא דוקא כש"כ הרא"ה בשטמ"ק ב"ק נו., וע"ז הוכיחו התוס' דאי מהני לחיוב מיתה ה"נ מהני גם לשחיטה].

ומה דאמר הכא בסוגיין דל"מ נפלה היינו לר"ל דאשו משום ממונו, ועיין רעק"א וביה"ל ג-כג משה"ק ע"ז מסוגיין.

ועיין בגמ' טז. דמקרב בהמה לסידנא דמיא ל"מ לשחיטה, וכתב ביבין דעת דלשיטת התוס' צ"ע דהא דלענין אשו משום חיציו חייב גם במקרב הדבר אצל האש כמבואר בתוס' ב"ק נו., וצ"ל דאיירי שכשקרב עדיין לא סיבב הגלגל, ובר"מ ל"מ כן וס"ל דל"מ אשו משום חיציו לשחיטה [ודעת הגרי"ז בחי' עהר"מ דאף לענין רציחה ל"מ], ועיין בחי' הגר"ח באורך.

ובפשוטו ד' התוס' סנהדרין פליגי על הרא"ש דהא להרא"ש בעי כוונה להפיל, וכ"ש דאשו משום חיציו לא יהני שהרי לא הניח את הסכין ע"מ שיפול מן הגג, וכ"נ בחי' רש"ה וחלק"י יו"ד-ב ועיין ביה"ל ג-כג, ומכח זה תמהו האחרונים ע"ד התבו"ש שחשש לשיטת הרא"ש והרי הרשב"א ורא"ה ותוס' סנהדרין פליגי עליו.

אבל יתכן דבאמת אף הרא"ש יוכל להודות בזה, וזה עפי"ד היד יהודה שהבאנו שאם בועט ברגלו בלא כוונה מהני גם להרא"ש, וא"כ י"ל דה"נ הכא ע"י אשו משום חיציו חשיב שכוחו הפיל את הסכין והוא המשך של ההנחה על הגג, ושפיר יהני.

והנה ד' התוס' סנהדרין שם צ"ב למה הק' דוקא לר"י דאשו משום חיציו והרי כיון שנפלה מידו הרי גם לר"ל הוי לכה"פ כאדם המזיק, והרי כשם דמבואר מדבריהם דמהני אשו משום חיציו כמו דמהני לענין נזקין ה"נ מסתבר דנפלה מידו יהני לשחיטה כמו דמבואר ב"ק כו: דחייב בזה על רציחה [אם לא שנחלק דדוקא לענין גלות מהני התם אבל לא ברציחה כמו שצידדנו לעיל].

וצ"ל דס"ל דב"ק איירי בפתח ידו וכגי' האבנ"ז בדעת הרשב"א, אבל הכא במתני' נפלה מידו איירי בנפל ע"י רוח או נתקל [ואף שגרסו במתני' מידו היינו ע"י רוח ועיין נמו"י שפי' כן].

**ח. ממציא א"ע-**

ומצא פרט לממציא א"ע, יל"ע גבי שחיטה, וראיתי בדרכ"ת הביא מהפוסקים דמהני.

וכ"נ בתוס' גבי אשו משום חיציו דע"כ אינו מתייחס לבהמה מסויימת שיכול ליפול בכל מקום אחר.

אבל בחי' הגר"ח עהש"ס ר"ל דלשיטת הר"מ דל"מ אשו משום חיציו בשחיטה ובעי כח גברא הרי צריך שיתייחס לבהמה ול"מ ממציא א"ע, וביאור הדברים דלא כהברכ"ש דיסודו משום כח בחפצא אלא משום שם מעשה שחיטה ואם אינו מתייחס לבהמה ל"מ.

ולשיטת התוס' משמע מזה דאי"צ שיהיה לו שם מעשה שחיטה ומה"ט מהני להו אשו משום חיציו, ולא משום דס"ל דע"י אשו משום חיציו חייל שם מעשה שחיטה דתינח לענין נזקין כן אבל שחיטה אינו מתייחס לבהמה.

**ט. ביאור חידושא דמתני'-**

הק' תפארת יעקב במתני' מה החידוש והרי גם ע"י גוי מבואר יג. דפסול כ"ש בנפלה מאליה.

לשיטת הראשונים א"ש דקמ"ל דאשו משום חיציו ל"מ ומה"ט ל"מ נפלה, וצ"ע לר"ל.

ולהרא"ש ורא"ה א"ש דקמ"ל דל"מ נפלה מידו, אבל להרשב"א דבאמת מהני בכה"ג צ"ע.

וכנראה ס"ד דדוקא עכו"ם הוא פסול בשחיטה, וכשיטת הר"מ משא"כ מאליה שפיר יהני ואין דין כח גברא [אבל במקומו נתבאר דלשיטת הר"מ י"ל דכל הפסול הוא רק אחר דקי"ל דבעי כח גברא, ואכ"מ].

**י. דעת היש"ש-**

ביש"ש ב-יג והו"ד בתבו"ש סוס"י ג' כתב שאם מתכוין לנחירה ל"מ, ובאר בתבו"ש כוונתו דיסוד מה דמהני בלא כוונה הוא משום שסתמא לשחיטה קיימא אבל אם מתכוין להדיא לנחירה ל"מ.

[וכנראה יסוד סברתו דצריך שהבהמה תעמוד לשחיטה, ומה"ט גרע ממתכוין לזרוק בכותל דמהני שאינו תלוי במעשה שלו רק בבהמה.

ע"ע בפתחי תשובה מש"כ בדין אוא"ב דלא מהני השחיטה כיון שאינו עומד לשחיטה ביום זה ודן בזה דסגי מה שהוא עומד לאח"ז, מבואר ג"כ דעתם שצריך שיהיה סתמא לשחיטה בבהמה.

ואולי דוקא אם מתכוין לנחור עוקר את התייחסות המעשה של השחיטה אליו אבל מה שמתכוין לנעוץ בכותל אינו עוקר את האפשרות של שחיטה כאן, ולעולם הוא סתמא במעשה של האדם ולא בחפצא של הבהמה].

ומבואר בד' התבו"ש שיכול לעקור את הסתמא של הבהמה לשחיטה, וכד' הקו"ש גבי סתמא לשמה דקדשים דע"י מחשבת שלא לשמה נעקר הסתמא לשמה, דלא כהגרי"ז שם שהוא רק מטעם מחשבת פסול, וכמובן שיש לחלק בין העניינים, מכמה פנים.

בגליון מהרש"א-ב הבין דלדעת היש"ש אם מכוין לשחוט אבל אינו רוצה שיחול ההיתר ומכוין שלא תחול השחיטה ל"מ, וכ"נ בחקרי לב יו"ד הל' טבילה-לא לענין טבילת נדה דכוונה הפכית מבטלת הטבילה.

וע"ע אחיעזר ב-ד מה שנתקשה בסוגיא פה: השוחט וצריך לדם כיצד עושה נוחרו או עוקרו, ולמה לא יכוין שלא תחול השחיטה, ועיי"ש מש"כ לחדש שכל ד' היש"ש הוא רק למ"ד שצריך כונה ולהיפך הוי כמכוין שלא לצאת, עיי"ש.

אבל הפשוט בד' היש"ש כש"כ אמ"ב שחיטה-ז דוודאי אם מכוין בדוקא שלא יועיל לא אכפ"ל ורק במתכוין לנחור במציאות אין כאן מעשה שחיטה, אבל כל שמתכוין לשחיטה א"א שיכוין שלא יחול ההיתר שאין האדם פועל את ההיתר.

**יא. כוונת המצוות-**

בעיקר הפלוגתא אי שחיטה אי"צ כוונה, ודנו הראשונים מ"ט לא יהיה צריך כוונה למ"ד מצ"כ.

ועי' ברמב"ן לא: דשאני הכא שעיקר השחיטה הוא מתיר להבשר ואינה חובה והנידון הוא משום כוונה לתת שם מעשה שחיטה, ואף למ"ד מצות צריכות כוונה מ"מ בשחיטה שהוא מכשיר במעשה תלינהו רחמנא והא אתעביד ליה.

ובביאור קו' הרמב"ן בפשוטו כוונתו להקשות שיצטרכו גם בשחיטה כוונת המצוות לצורך ההיתר שחיטה [ולפי"ז לבתר תירוצו הרי קיים המצוה בעצם מה שהועילה השחיטה].

אבל צ"ע שהרי לשיטת הרמב"ן אין בו מצוה רק לאו הבא מכלל עשה.

ואולי כוונת הרמב"ן דכשם דפליגי לענין מצוה אם צריך כונה לתת שם מצוה ה"נ נפלוג לענין שם מתיר, וע"ז כתב דשאני מתיר התלוי במעשה שאם נעשה מאליו ג"כ מהני, ועצ"ב [ולפי"ז אין כוונת הרמב"ן לומר שקיים את המצוה בשחיטה בלא כוונה רק המתיר חל גם בלא קיום המצוה, ועיין לקמן בשם האשכול שנראה כן].

ובחי' רעק"א לא. כתב לבאר באופ"א קצת דלא שייך לומר שיהיה בשחיטה ענין מצ"כ שהמצוה היא שלא לאכול בשר מתה רק ע"י שחיטה, וכוונתו שם מבוארת שאין מצוה בעצם השחיטה רק באכילה לאכול בשר שחוט ולא נבילה.

אמנם דעת האו"ז הל' ר"ה-רסא והג"א כאן דלהלכה מצות אי"צ כונה והוכיח משחיטה, וצ"ע דהא ע"כ לאו היינו הך דכוונת שחיטה סגי בכוונה חיתוך סימנין?

ויתכן כוונתו להקשות דלמ"ד מצ"כ כ"ש דשחיטה יצטרך כוונת מצוה ולא רק חיתוך ואם לא נתקיימה המצוה לא הועילה השחיטה, ועיין קו"ש כתובות-רמח דימה זה למש"כ החכ"צ לענין חליצה דבעי כוונת המצוות.

אבל יל"פ כש"כ בדעת הרמב"ן דלמ"ד מצ"כ פשיטא ליה דה"נ לענין שם מעשה שחיטה ניבעי כוונה, וזה גם כוונת האו"ז לדמותם להדדי, ויל"ע וכן צידד בקו"ש שם.

ובפמ"ג או"ח מ"ז ד-טו כתב הטעם דשחיטה אי"צ כונה לא משום מתיר כלשון הרמב"ן אלא משום שאינו מצוה חיובית, ועפי"ז כתב דנט"י שחרית בעי כוונה, מיהו ברמב"ן מבואר הטעם משום שהוא מתיר, עי' תהל"ד ד-כט דחה כן.

ע"ע בס' האשכול הל' שחיטה-ו דאף שאין שחיטה צריכה כוונה מ"מ ראוי שיכוין לקיים מצוה כדי שיוכל לברך, מבואר שאם אינו מכוין למצוה אינו מברך.

וכמו"כ מבואר במג"א קנח-יג [הו"ד בפתחי תשובה קצח-מח] דנדה שנפלה למים אף שנטהרה לא תברך ברכת הטבילה.

אלא דעיקר דבריו צ"ב שהרי לכאו' המצוה מתקיימת מאליה במה שמכשיר את הבהמה גם בלא כוונה?

וכנראה ס"ל שאינו כן וקיום המצוה הוא ענין נפרד במעשה השחיטה ולא ע"י חלות ההיתר לחוד, ולענין המצוה קי"ל מצ"כ.

וראיתי מבארים טעמו באופ"א דלעולם וודאי קיים המצוה ומ"מ אינו מברך, וזה עפי"ד הריטב"א פסחים ז. דעיקר טעם ברכת המצוות כדי שיתקדש בברכה ויודיע שהוא עושה את הדבר מחמת מצות ד', וא"כ היכא שאינו עושה מחמת מצות ד' א"י לברך.

ועוד נתבאר בגדרי מצות השחיטה אם עיקר המצוה היא בשחיטה או באכילה, ואכ"מ.