פרק שמיני הרואה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק שמיני הרואה**

**במשנה הרואה כתם על בשרה** הרשב"א כתב שכאשר מצאה דם על בשרה, טמאה אפי' אם עברה בשוק של טבחים, מכיוון שהדם נמצא בגופה, רגליים לדבר שהוא בא מגופה[[1]](#footnote-1). ודווקא כשמצאה דם על חלוקה, שאז הדם הגיע ממקום אחר ולא מחלוקה, יכולה לתלות שהגיע ממקום אחר.

**שם ועל ראש גודלה** הב"י בסימן ק"צ דייק מלשון הרשב"א בתורת הבית, שכוונת המשנה לומר שאפילו אם מצאה דם על ראש גודלה טמאה, וכ"ש אם מצאה דם על שאר הרגל.

**שם על פרסותיה** האור זרוע (א' שמ"ט) הביא בשם רשב"ם שהחלק ברגל שנמצא תחת השוק נקרא פרסה.

**בגמרא עד שתרגיש** המחבר (קפ"ח א') כתב שהרגשה פירושה – הרגשה של פתיחת המקור. ומלשון הרמב"ם (איסורי ביאה ה' י"ז) משמע שפירוש הרגשה הוא שהזדעזע גופה. והנוב"י (קמא נ"ה) כתב שגם הרגשה של זיבת דבר לח נחשבת הרגשה.

**שם א"כ לימא קרא בבשר** הנוב"י (קמא נ"ה) הוכיח מהגמרא כאן – שהרגשה של זיבת דבר לח מטמאת. מכיוון שמבואר כאן ש"בשר" שמרגישה בו, הוא אותו "בשר" שאם נמצא בו דם טמאה – דהיינו הבית החיצון, וההרגשה היחידה ששייכת בבית החיצון היא הרגשה של זיבת דבר לח[[2]](#footnote-2).

**שם תרתי שמעת מינה** בחידושי הר"ן ביאר – שהסיבה שממעטים דם בשפיר וחתיכה היא מכיוון שלא הרגישה הרגשת דם, אלא הרגשת שפיר. אולם הרשב"א הקשה על הביאור הזה - שעד כמה שאומרים "דרכה של אשה לראות דם בחתיכה" – לא מטהרים אותה מכיוון שאינה מרגשת, ורואים שהרגשה בחתיכה נחשבת הרגשת דם. ובסדרי טהרה (קפ"ח ד') הוכיח ששאר המפרשים חלוקים על הר"ן, מכיוון שלהלכה פוסקים שאם ראתה דם בשפיר וחתיכה טהורה לגמרי, ולא מטמאים אותה משום כתם.

**והרשב"א** פירש באופן אחר – ששמעינן תרתי מ"בבשרה" מכיוון ש"שקולים הם".

**ותוס' הרא"ש** (לעיל כ"א:) כתב – שיש כמה יתורים במילה "בבשרה", דהיינו שהמילה "בשר" לחוד אפשר לדרוש שצריך שתרגיש, מכך שכתוב "בבשר" בב' – דורשים שטמאה בפנים כבחוץ, ומהאות ה' – ממעטים שפיר וחתיכה. אך יש להעיר שמשמעות הגמרא כאן היא לא כדבריו, כי לגבי הדרשה של "בפנים כבחוץ" היא ביארה שדורשים מכך שהתורה לא אמרה "בשרה", אבל לגבי הדרשה של "לא בשפיר", היא אמרה "שקולים הם".

**שם האשה שהיא עושה צרכיה.. אלא לאו דלא ארגשה** הסדרי טהרה (ק"צ א') הוכיח מכאן שהרגשת זיבת דבר לח איננה הרגשה, מכיוון שכאשר הטילה מי רגלים הרגישה בהכרח שזב ממנה דבר לח[[3]](#footnote-3).

**שם ואימור הרגשת מי רגלים** רש"י לעיל בדף י"ד: ביאר שכאשר עומדת טמאה למרות שאפשר לתלות את ההרגשה במי רגלים – מכיוון שחזקת דם שבא מהמקור.

**שם עד שהיה נתון תחת הכר** המאירי ביאר שנקט "תחת הכר" כי רצה לדבר על מקום שמצויות בו מאכולות (לאפוקי מקופסא שאין מאכולת מצויה בה).

**שם אי דארגישה אמאי פטורים** בתרומת הדשן (הובאו דבריו בבית יוסף בסימן ק"צ) – דייק מהגמרא פה שהרגישה ולא מצאה דם - טמאה. כי מבואר כאן שחייבים חטאת אע"פ שאין וודאות שהדם מהאישה (מלבד זה שהרגישה)[[4]](#footnote-4).

**שם וקתני נמצא על שלה** רש"ש העיר שהיה אפשר להקשות גם מ"נמצא על שלו", אך מכיוון שבשלב הקודם הגמרא דברה על "נמצא על שלה" היא המשיכה גם כאן.

**שם על חלוקה מיבעי ליה אשתכוחי** הרשב"א (בחידושים ובתורת הבית ז' ד') הבין – שאם הדם נמצא על חלוקה, אפילו אם נמצא גם על בשרה, אפשר לתלות בשוק של טבחים. והרא"ה (שם) דייק מלשון המשנה שעל בשרה תמיד טמא אפי' אם נמצא גם על חלוקה.

**שם על בשרה ואע"ג דלא הרגישה** לעיל הבאנו את דברי תרומת הדשן, שאם הרגישה טמאה, אפי' אם לא מצאה דם. ומקושיית הגמרא פה דייק בסדרי טהרה (ק"צ ג') כמו דבריו כי פשוט לגמרא שאם הרגישה צריכה להיות טמאה אפי' אם לא נמצא על בשרה.

**שם כנגד בית התורפה ואע"ג דלא הרגישה** גם פה דייק בסדרי טהרה כמו תרומת הדשן הנ"ל – שאם הרגישה טמאה אפי' אם מצאה את הדם שלא כנגד בית התורפה.

**רד"ה כל גובהן כנגד העקב** משמע מדברי רש"י שהעקב (שאם נמצא עליה דם טמאה)היא החלק האחורי של כף הרגל שנמצאת מתחת ("כנגד") לשוק. ובפירוש אליה רבה על המשנה כתב – ש"עקב" היא המקום שדורכת עליו שלפעמים נמצא תחת המקור כשיושבת ברגליים מקופלות[[5]](#footnote-5).

**בד"ה מן החגור ולמטה – כנגד בית התורפה הוא** הש"ך (ק"צ כ"א) כתב בשם רש"י שמקום החגור עצמו נחשב כנגד בית התורפה. והסדרי טהרה (שם פ"ח) כתב בדעת רש"י שהחגור נחשב מעל מקום התורפה וכתם הנמצא שם טהור. והביא שם את דברי הראב"ד בבעלי הנפש (שער הכתמים ב' ב') שאע"פ שמקום החגור עצמו נחשב "מעל בית התורפה", אם מצאה שם כתם טמאה, מכיוון שתולים שהדם הגיע לשם ע"י שחיה[[6]](#footnote-6).

**בד"ה וכן בפוליוס – מעפורת** הרמב"ם גרס "פליון" ופירש שהכוונה לאזור.

**בד"ה דארגישה – דאימור הרגשת העד הוואי וכו'** הגר"ז (קונטרס אחרון קפ"ג ב') הבין מדברי רש"י, שיושבת טהורה אפילו אם אמרה שהרגישה, מכיוון שתולים שההרגשה היא מחמת העד. וכ"כ לגבי מטילה מי רגלים מיושב, טהורה גם באופן שאומרת שהרגישה.

**בד"ה דאזדקרה ואע"ג דעברה בשוק וכו'** משמע שגם לפי האוקימתא השניה, הברייתא מדברת כשעברה בשוק של טבחים, ולכן מטהרים מהחגור ולמעלה.

**והרשב"א** כתב שלפי האוקימתא הזו הברייתא מדברת כשלא עברה בשוק של טבחים, ואע"פ כן מטהרים מן החגור ולמעלה, מכיוון שלא יתכן שהדם הגיע מגופה. (כי עד כמה שהזדקרה – היה לדם להימצא גם על חלוקה). ובסדרי טהרה (ק"צ ל"ג) דייק כדבריו מלשון הגמרא שאמרה בל"ק – על בשרה - מגופה אתא, ובלשון השניה אמרה, ודאי מגופה אתא ומלשון "ודאי" משמע שברור שהדם ממנה, מכיוון שלא עברה בשוק של טבחים.

**תוד"ה הרואה – ואימור הרגישה ולאו אדעתה** הסדרי טהרה הוכיח מדברי תוס' – ש"הרגשה" איננה רק בירור שהדם הגיע מגופה, כי אם כן, הספק שמא הרגישה לא מוסיף שום בירור. אלא שראיה מטמאת רק אם הרגישה, ולכן צריך לטמא במקום שיש ספק שמא הרגישה ושכחה.

**שם דמשמע דזמן מועט היה דומיא דבשרה** תוס' הרא"ש כתב, שהגמרא הבינה שהכתם בא מזמן קרוב מכיוון שרוב ימיה טמאים.

**בד"ה על – מאי שנא מלקמן** הרשב"א ביאר, שכאשר הדם נמצא על הגוף, תולים שהגיע מן הגוף, משא"כ כשנמצא על בגד, וברור שהגיע ממקום אחר מהבגד, אפשר לתלות שהגיע מעלמא.

**בד"ה ובמגעות – וטומאה דמעת לעת אינה אלא באין לה וסת** אין משם ראיה גמורה לאישה שרוב ימיה בטומאה. ונראה שכוונת תוס' להראות רק שלא החמירו כל כך לטמא מספק.

**שם טמאה ואע"ג דעברה בשוק של טבחים** הרש"ש הקשה, מדוע התנא דילג על טומאת עצמה ודיבר רק על מגעות והיסטות. אולם בתוס' הרא"ש מפורש, שצריכה להחמיר רק לענין טהרות (ולבעלה טהורה). ולדבריו מובן מדוע דיבר על מגעות והיסטות ולא על טומאת האישה.

**דף נ"ח**

**בגמרא דכולה עבידא דנגעה** הרשב"א כתב שאם ברור לה שלא נגעה, או אם נטלה את ידיה לאחר הבדיקה – טהורה[[7]](#footnote-7). והרב המגיד (איסורי ביאה ט' ח') דייק מלשון הרמב"ם והרמב"ן – שטמאה בכל גוונא מכיוון שחוששים שהיד תיגע במקומות שאפשר שניתז מן המקור על ידיה.

**שם מקום חבק** עיין בפירושי רש"י ותוס'. והרמב"ם הגדיר "מבפנים" - "מקומות הנדבקות זו בזו בעת שתעמוד ותדבוק רגל לרגל ושוק לשוק". והבית יוסף כתב בדעתו ש"עד מקום חבק" הוא מקום המדובק ממש, ומקום חבק שהגמרא הסתפקה עליו הוא גבול סוף מקום חבק מצד זה ומצד זה שנראה מבפנים ומבחוץ. אך תמה מדוע הרמב"ם לא הזכיר שחבק עצמו כלפנים[[8]](#footnote-8).

**שם כשיר מהו וכו'** הב"י דייק בדברי רש"י (בד"ה מהו ובד"ה כרצועה) שספק הגמרא הוא האם לתלות שדם כזה, שנמצא בצורות משונות, הוא מגופה או שאינו מגופה. וכך מפורש ברמב"ם (איסורי ביאה ט' ט'). ומתוס' משמע שספק הגמרא הוא האם דם בצורה כזו מצטרף לשיעור גריס[[9]](#footnote-9).

**דלמא דעביד כרצועה** הרא"ש הביא – שיש אומרים שצריך להחמיר באופנים שהגמרא הסתפקה עליהם כאן. ואע"פ שהגמרא דחתה את הדיוק מהברייתא, והלכה כדברי המיקל בכתמים, מ"מ אריכות לשון הברייתא "ספק טמא ספק טהור טמא", ולא "על בשרה ספקו טמא" מורה שהיא באה להשמיע חידוש שטמא גם בכה"ג.

**דאשתכח לה דמא במשתיתא** תוס' לעיל בד"ה כרבי כתב, שאע"פ שמשתיתא לא מקבל טומאה, הוא מקבל כתמים, מכיוון שמקבל טומאת נגעים. ונראה שכוונתו לבאר כמו רש"י פה, שהדם לא נפל על ה"משתיתא" עצמו (שהוא מפשוטי כלי עץ שאינם מקבלים אף טומאה), אלא על חוטי השתי[[10]](#footnote-10) וכ"כ הרמב"ן (לקמן ס:).

**והרשב"א** (שם) כתב – שהדם נפל על המשתיתא (כלי האריגה) עצמו שהוא כלי המקבל טומאה.

**אולם הראב"ד** (בעלי הנפש שער הכתמים ב') כתב – שמשתיתא הוא פשוטי כלי עץ שאינם מקבלים טומאה, והגמרא פה סותמת לא כמו דברי ר' נחמיה לעיל שכתם מטמא רק כשנמצא על דבר המקבל טומאה.

**שם בדקה חלוקה** הגהתו היא ע"פ התוספתא, וכך היא גם גרסת הראשונים (הרמב"ם איסורי ביאה ט' ל' תוס' בחולין נ"א והרשב"א כאן)[[11]](#footnote-11).

**רד"ה רב אשי – דשמואל לא איירי בהרגשה כלל** בסדרי טהרה (ק"צ צ"ג) תמה על דברי רש"י – כי שמואל אמר במפורש שטהורה מכיוון שלא הרגישה, ומדוע כל הקושיות לא קשות עליו לפי רב אשי. ותרץ שם שרש"י הבין שרב אשי חולק על ר' ירמיה שסבר שדם בלי הרגשה לא מטמא, וסובר שכל הסיבה שצריך הרגשה כדי לטמא מדאורייתא, היא רק כדי לברר שהדם יצא מגופה[[12]](#footnote-12). וכאשר נמצא דם על הקרקע טהורה מכיוון שלא בדקה טוב קודם שישבה[[13]](#footnote-13), וגזירת כתמים איננה מכיוון שהדם נמצא על דבר שאינו מקבל טומאה. ולפי זה כל הקושיות שהקשתה הגמרא מקודם אינן קשות, מכיוון ששם מדובר באופן שברור שיצא הדם מגופה.

**והחתם סופר** כתב בדעת רש"י, שגם לפי רב אשי טמאה רק אם תרגיש[[14]](#footnote-14), ועיקר מחלוקתו עם ר' ירמיה היא האם דין הרגשה מפורש בתורה, ואם כן לא שייך שחכמים יגזרו טומאה על כתמים (אא"כ נחשוש שהרגישה ולאו אדעתא) שהיתרם מפורש בתורה. ורב אשי סובר שדין הרגשה אינו מפורש, והדרשה של "בבשרה" נצרכת רק כדי להשמיע שצריך דבר שמקבל טומאה כמו בשרה. ולכן שייך לומר שחכמים גזרו טומאה על כתמים, ולא קשות כל קושיות הגמרא.

**בד"ה בצוארה – על תחתית חלוקה** צריך לדעת האם כוונתו לאפוקי מאופן שהדם נמצא בבשרה – שאז לא תוכל לתלות (כמש"כ רש"י לעיל[[15]](#footnote-15) לגבי מאכולת, שיכולה לתלות בה רק כשנמצא דם בחלוקה), או שה"ה כשנמצא דם בגופה. ועיין בדברי חמודות (י) שכתב בדעת רש"י שה"ה כשנמצא דם בבשרה ורש"י לא נחת לפרש איפה נמצא הדם, אלא רק איך הדם הגיע מצוארה.

**בד"ה על קשרי – היינו על גב היד** החכמת אדם (בינת אדם בית הנשים ח' י"ד) העיר שלפי הס"ד – שמחזיקים טומאה ממקום למקום, נקט "קשרי אצבעותיה" לאו בדווקא וה"ה לשאר גב היד. אבל לפי המסקנה – ש"עבידא דנגעא", נקט "קשרי אצבעותיה" בדווקא כי רק הן נוגעות בשעת הבדיקה.

**בד"ה ולענין – לא מהימנת לי** הרשב"א כתב בשם מורו הרב – שאפי' אם מביאה עדים שבדקה, יכולה לטעון שלא בדקה היטב.

**תוד"ה כרבי – כיוון דדבר שהכתם בו טהור וכו'** הר"ן (נ"ז: בד"ה מודה) כתב – שמכיוון שהכתם מטמא את הבגד[[16]](#footnote-16), גזרו טומאה גם על האישה, כי אם האישה הייתה טהורה, היו באים לטהר את הבגד. אולם מתוס' משמע שלמד לא כדבריו, כי הוא כתב שגם כלי שלא מקבל טומאה מהכתם (כמו משתיתא), מקבל כתמים מכיוון ששייכת בו טומאת נגעים.

**והרשב"א** (נ"ז:) פירש, שמכיוון שזה לא שכיח שתמצא כתם על דבר שאינו מקבל טומאה, לא גזרו עליו.

**בד"ה מודה – דרב אשי נמי מודה וכו'** לעיל הבאנו מחלוקת אחרונים בדעת רש"י בד"ה רב אשי, האם לשיטתו רב אשי מודה שטהורה מן התורה היכן שלא הרגישה, או שסובר שטמאה גם מבלי להרגיש, ומטהר כשנמצא ע"ג קרקע מהסיבות שהבאנו שם[[17]](#footnote-17).

**בד"ה כשורה – דהיינו טיפין.. וטיפין היינו מעורבבין** הרא"ש הביא פירוש אחר בשם רשב"ם, שהפירוש ב"שורה" הוא הרבה שורות, וכתב שלשיטתו אפשר לפרש "טיפין" – הוא שהדם נראה כשיר או כשורה.

**דף נ"ח:**

**במשנה הרגה מאכולת** הרמב"ן כתב שיכולה לתלות במאכולת גם כאשר מצאה דם על בשרה. ורש"י לעיל (י"ט:) כתב שתולה במאכולת רק כשנמצא דם בחלוקה.

**וגם** הרמב"ם (איסורי ביאה ט' כ"ג) כתב שיכולה לתלות במאכולת דווקא באופן שהכתם נמצא גם על חלוקה. ובהגהות מיימוניות (שם ח') כתב בשם רבנו שמחה, שגופה של אישה בדוק הוא אצל מאכולת[[18]](#footnote-18).

ובחוות דעת (ק"צ ו') כתב ע"פ הרשב"א – שמכיוון שהדם נמצא בבשרה, והיא רגילה לראות דם מבשרה, יש רגלים לדבר שהדם הגיע מגופה.

**שם ותולה בבנה או בבעלה אם יש בה מכה וכו'** הרש"ש דייק מלשון המשנה, שהקולא לתלות במכה יבשה שיכולה להגלע ולהוציא דם, נאמרה דווקא במכה שנמצאת בה ולא במכה שנמצאת בבעלה או בבנה[[19]](#footnote-19). אולם הרשב"א בתורת הבית (ז' ד') כתב שיכולה להקל לתלות בבעלה ובבנה גם במכה יבשה[[20]](#footnote-20).

**שם ראיתי כתם** הראשונים[[21]](#footnote-21) דייקו מכאן שאפשר לתלות במכה גם בלי לראות את הכתם, ובלי לגלע את המכה ולראות אם היא מוציאה דם (ואיזה דם היא מוציאה). והמאירי (בדף נ"ז:) כתב שאע"פ שהדברים אמיתיים, אין להם הכרח במשנה, כי יתכן שהביאה לפניו את הכתם.

**שם דם ולא כתם** לעיל שמואל דרש שצריך הרגשה מהפסוק "בבשרה", והערוך לנר ביאר (בשם האור זרוע) ששמואל לעיל רק ביאר את הדרשה כאן במשנה, ובאמת הכוונה לאותה דרשה.

**והאחרונים[[22]](#footnote-22)** ביארו באופן אחר: ששמואל בא להוסיף על דין המשנה, שהמשנה הצריכה שיהיה ברור שהדם בא מבשרה, ושמואל הוסיף, שאין די בכך וצריך גם שתרגיש ביציאת הדם.

**בגמרא לדברי אין קץ ולדברי חברי אין סוף** מהרש"א ביאר את שינוי הלשון, ע"פ המפרשים קץ מלשון תחילה, שלדברי רשב"ג אין שיעור בתחילת הכתם, ואינה תולה אפי' בשיעור חרדל, ולדברי חכמים אין סוף בגודל הכתם, כי הם מטהרים יותר משיעור גריס. (ואע"פ שגם לשיטתם לא מטהרים יותר משיעור תורמוס, כמו שמבואר בהמשך, נקט "אין סוף" מכיוון שמטהרים יותר משיעור גריס[[23]](#footnote-23)).

**שם ארכו כרחבו לענין כתמים** הרשב"א והר"ן הביאו מחלוקת – יש מפרשים שגם ר' חנינא בן אנטיגנוס מודה שבכתם שארכו כרחבו יכולה לתלות בפשפש (אבל לא יתכן לומר שחכמים טיהרו רק בכתם שארכו כרחבו, כי אם כן לא מובן מדוע רשב"ג אמר שאין לדבריהם סוף), ויש מפרשים שבין לפי רבנן ובין לפי ר' חנינא אין חילוק בין כתם שארכו כרחבו לכתם אחר[[24]](#footnote-24), וכוונת הגמרא לתאר איך נראה הפשפש שתולים בו גם לפי ר' חנינא במקום שהוא מצוי.

**שם עיר שיש בה חזירים** הרשב"א בתורת הבית (ז' ד') כתב שיכולה לתלות בחזירים גם באופן שיש רק ספק אם נגעו בה, ויש לכל העיר דין של "שוק של טבחים" וכ"כ המחבר (ק"צ כ"ב). והאורחות חיים (נדה ב') כתב בשם ר"י מקורביל שיכולה לתלות בחזירים רק אם יודעת שעברו לידה.

**רד"ה ותולה בבנה – אם יש בהם מכה** צריך לדעת האם יכולה לתלות בהם רק כשיש בהן מכה, או גם באופנים שהתעסקו בכתמים או שחטו בהמה חיה ועוף. והחתם סופר (יו"ד ב' קפ"ו) דייק מהגמרא לעיל בדף י"ט: שנדחקה מאוד למצוא אופן שתוכל לתלות בבעלה, והעמידה כשנכנסה לחופה ולא נבעלה, ולא העמידה כשהתעסקו בכתמים. והציע לגרוס במשנה – "אם יש בהן מכה", ולפי הגרסה הזו – דין מכה שיכולה להתגלע נאמר במפורש גם על בעלה ובנה. ואם כן לא תהיה ראיה מהגמרא הנ"ל ששאר התליות לא נאמרו בבעלה ובנה.

**בד"ה ואם – להגלע כלומר להתלחלח ולהוציא דם** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב ש"להתגלע" זו מילה עברית שפירושה להתגלות ולהתרחב (וכאן היא באה במשמעות של פתיחת הפצע).

**בד"ה עד – ואפילו לא הרגה** במשנה מפורש שרשב"ג הקל לתלות במאכולת רק באופן שהרגה, ולדברי רש"י פה צריך לומר שרשב"ג חזר בו ממה שפסק במשנה. ותוס' הרא"ש ביאר באופן אחר, שרשב"ג לא מודה לדברי ר' חנינא באופן שלא הרגה, וביאור דבריו הוא – שנראו דברי ר' חנינא מכיוון שהם גם בכלל דברי חכמים במה שהקל לתלות במאכולת גם אם לא הרגה, וגם בגלל דברי רשב"ג שגם לשיטתו אפשר לתלות במאכולת כשהרגה.

**בד"ה או – דהא שרץ הוא** הרמב"ם (פירוש המשנה תרומות ח' ב') כתב ע"פ הירושלמי[[25]](#footnote-25) ש"פשפש" הוא דוגמא לדבר שרגיל לפלוט מפני גיעולו.

**בד"ה חזירים – אוכלים שקצים.. ומתיזים דם** הרשב"א הביא פירוש אחר בשם ר"ח – שבחזירים מצויים פשפשים, אך הקשה שלפי זה צריך להקל רק בכתם קטן משיעור תורמוס, ומסתימת הגמרא משמע שמקילים גם בכתם גדול יותר.

**תוד"ה אין – ..אלא בשל אשה להכי נקט סדין** במעדני יו"ט (ו' ב') ביאר בדעת תוס' שדרכה של אישה להציע סדין תחתיה מחמת בדיקותיה. וכתב בשם עצמו – שנקט לשונות חלוקות "סדין" ו"מיטה" לייפוי הלשון, כמו שנקט "קץ" ו"סוף" (ולעיל הבאנו בשם מהרש"א שביאר באופן אחר את חילוק הלשונות קץ וסוף).

**דף נ"ט**

**בגמרא בגריס ועוד לא תליא** הערוך לנר ביאר – שזה דבר לא שכיח ששתי מאכולות נהרגו זו בסמוך לזו[[26]](#footnote-26). (ולכן היה לגמרא צד שר' חנינא יודה שטהורה במקום שהתעסקה בכתמים), ועיין ברש"ש בדף נ"ב: על תוד"ה שלש.

**שם מהו דתימא שקול כגריס צפור וכו'** הרא"ש (ח') כתב, שנראה לפסוק לחומרא בספק של "נתעסקה בכגריס ונמצא עליה בכגריס ועוד". מכיוון שהתירוץ של "שקול כגריס צפור ושדי בי מצעי" הוא תרוץ דחוק. אולם הרמב"ם פסק לקולא.

**והבית יוסף** כתב בדעת הרשב"א והרמב"ן שדברי הגמרא – שלא אומרים "שדי בי מצעי" אמורים רק בכתם בשיעור ב' גריסים. אבל אם התעסקה בפחות מגריס, ונמצא כתם בגודל של עד שני גריסים, מקילים לומר "שדי (את הדבר שהתעסקה בו) בי מצעי".

**בתרנגולת דאית בה כמה מיני דמא** הרא"ש הביא את ביאורו של ר"ח בחילוק מראות דמה של תרנגולת – "דם שחויטה אדום ודם אבריה שחור ודם בני מעיה כקרן כרכום".

**שם כי קאמר בעד אבל בכתם לא** תוס' הרא"ש הוכיח מלשון התוספתא, שאע"פ שלפי מסקנת הגמרא לא צריך לחלק כך, מ"מ החילוק הזה נכון לדינא, וגם לפי ר"א בר' צדוק מטהרים כתם שהוא משוך.

**שם אלא לאו רבנן וכו'** מבואר שלפי הצד שרבנן חולקים – מחלוקתם היא לגבי טומאה של כתם משוך, שר"א מטמא והם מטהרים. אולם מפירוש המשנה לרמב"ם משמע שנחלקו בכך שטימאו כתם עגול.

**רד"ה לא – שלא להקל בנדה גמורה** רש"י פירש "לא להקל בדברי תורה" במשמעות של "כדי שלא יבואו להקל בד"ת". והרשב"א בתורת הבית (ז' ד') ביאר – שהקולא לתלות בבעלה או במכה וכד' איננה בדברי תורה, מכיוון שטומאתם של כתמים איננה מדברי תורה אלא מדברי סופרים.

**תוד"ה היו – אותו שלמטה נתלה בעליון** הר"ן כתב שגרסת רש"י הייתה "תולה העליון", ולכן הוא לא היה יכול לפרש כמו תוס' – שתולה את הכתם התחתון בעליון.

1. כוונתו לומר שכאשר נמצא בגופה אומרים "כאן נמצא כאן היה". [↑](#footnote-ref-1)
2. אולי יש לדחות ש"בשרה" זה שם כולל לגופה, והוא יכול להתפרש לפי הענין, ולכן לגבי "בפנים כבחוץ" מפרשים שהכוונה לבית החיצון, ולגבי הרגשה מפרשים שהכוונה שגופה הרגיש הרגשה שמורגשת בשעה שיוצא דם מהמקור. [↑](#footnote-ref-2)
3. לכאורה אפשר לדחות – שהרגשה של זיבת דבר לח בפרוזדור, היא הרגשה אחרת מהרגת זיבה של מי רגלים מהיכן שהם יוצאים. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיין שם בדרכי משה ובחוות דעת. [↑](#footnote-ref-4)
5. גם הרמב"ם והטור כתבו שעקבה נמצאת כנגד המקור בעת ישיבתה, וכתב הפרישה (יו"ד קצ) - פירוש כשישבה כדרך שרגילין הישמעאלים לישב ברגליהן בצד עגבותיהן. [↑](#footnote-ref-5)
6. כתב שיצא לו כך מכיוון שבמשנה מבואר רק הדין למעלה ולמטה מן החגור, ואת דינו של החגור עצמו התנא שייר, ולכן הוא פסק להחמיר. [↑](#footnote-ref-6)
7. והוסיף שאין לחשוש שנגעה בשוקה ובפרסותיה, מכיוון שאין מחזיקים טומאה ממקום למקום. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובערוך השולחן (ק"צ מ"ח) כתב פירוש חדש, שספק הגמרא איננו בביאור המשנה "על שוקה ועל פרסותיה מבפנים", אלא על דם שנמצא בין הרגלים מעל מקום הערווה (שבולט למטה מראש הירך). ויישב לפי זה את קושיית הבית יוסף הנ"ל, מכיוון שהרמב"ם פסק שמטמאים את הדם שנמצא שם במש"כ שדם הנמצא לכל אורך הירך טמא. [↑](#footnote-ref-8)
9. וקצת משמע מדבריו שגם בדם הנמצא בבשרה צריך שיעור גריס ולא רק בחלוקה, ובעז"ה נביא לקמן מחלוקת הראשונים בזה. [↑](#footnote-ref-9)
10. עיין בשבת כ"ז – מה לנגעים שכן שתי וערב מטמא בהן. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועיין בדברי הפוסקים בסימן ק"צ שביארו את הצורך בבדיקת עצמה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ולו יצויר שתדע בבירור שהדם יצא מגופה, תהי' טמאה גם בלי הרגשה. ובסדרי טהרה שם ביאר לפי הצד הזה, שלא אומרים שטמאה מספק מכיוון שיש הלכה בנידה לטהר באופן שיש ספק (ונראה שכוונתו איננה לכל ספק נדה, אלא לספק הרגשה). [↑](#footnote-ref-12)
13. הנוב"י כתב ג"כ בדעת רש"י – שלפי רב אשי דם מטמא גם בלי הרגשה, אך ביאר באופן אחר את הסיבה שהוא מטהר דם שנמצא ע"ג קרקע, וכתב שהטעם הוא מכיוון שגזרת הכתוב "בבשרה", שרק דם הנמצא על דבר שמקבל טומאה בדומה לבשרה טמא. [↑](#footnote-ref-13)
14. וביאר שבלא"ה אין סיבה לטהר באופן שמצאה דם על קרקע עולם, מכיוון ששם וודאי שהדם יצא מגופה [↑](#footnote-ref-14)
15. בדף י"ט: בד"ה הרגה. [↑](#footnote-ref-15)
16. מבואר באוחרונים שאע"פ שהאישה לא נטמאת בלי הרגשה, הדם שיוצא ממנה טמא מדאורייתא מכיוון שמקור מקומו טמא. [↑](#footnote-ref-16)
17. ובהגהות מהר"ב רנשבורג ציין לסוברים שרב אשי מטמא גם בלי הרגשה. [↑](#footnote-ref-17)
18. בחוות דעת (ק"צ א') הקשה על דברי רבנו שמחה - שלעיל (י"ד:) מבואר שרק אותו מקום בדוק הוא אצל מאכולת ומשמע שכל גופה אינו בדוק. ויש לבאר אולי שכוונתו של רבנו שמחה איננה שכל הגוף בדוק כמו אותו מקום. אלא שכל הסיבה שמחמירים כשנמצא דם בגופה היא מכיוון שאם הדם נמצא בגופה אין לתלות שהגיע ממקום אחר, ואם הגיע מגופה, בהכרח הגיע מהמקור. אבל עד כמה שמאכולות היו מאוד מצויות בגופה, היה צריך להקל גם כשנמצא דם בגופה, כי כמו שדם המקור מצוי בגופה כך דם המאכולות. [↑](#footnote-ref-18)
19. כתב שם שלא מצא בפוסקים שדברו בזה, אך החת"ס (יו"ד ב' קפ"ו) דייק מלשון הרמב"ם הרמב"ן והראב"ד שלא יכולה לתלות בבעלה ובבנה אם זו מכה שיכולה להגלע ולהוציא דם. [↑](#footnote-ref-19)
20. וכך מורים גם דברי המחבר (ק"צ י"ט) כשם שתולה בה כך תולה בבעלה ובבנה. [↑](#footnote-ref-20)
21. האשכול (נדה מ"א) בעלי הנפש (שער הכתמים ג' י') והרשב"א בתורת הבית (ז' ד'). [↑](#footnote-ref-21)
22. סדרי טהרה (ק"צ צ"ג) וחכמת אדם (בינת אדם בית הנשים ז' ט'). [↑](#footnote-ref-22)
23. והערוך לנר כתב שרשב"ג הבין בדעת חכמים שאין שיעור כלל וטהורה גם ביותר מתורמוס. [↑](#footnote-ref-23)
24. לפי רבנן תולים במאכולת בכל מקום, ולדברי ר' חנינא רק במקום שמצויים פשפשים. [↑](#footnote-ref-24)
25. תרומות פרק ח ה"א וז"ל – "ולא סוף דבר פשפש אלא כל דבר שנפשו של אדם חתה ממנו". [↑](#footnote-ref-25)
26. לא כ"כ מובן, כי עיננו רואות שמאכולת אחת נהרגה פה, וביחס לשנייה, אין סיבה לא לתלות במאכולת, כמו שתולים סתם כתם במאכולת. [↑](#footnote-ref-26)