64 ריחא א - ביסוד דינא דריחא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ב' ה' אייר תשע"ד

**א**

א] ע"ז דס"ו: האי בת תיהא וכו' ישראל בדגוי, אביי אמר אסור רבא אמר מותר, אביי אמר אסור ריחא מילתא הוא, רבא אמר מותר ריחא לאו מילתא הוא וכו'.

והנה בד' כמה מן האחרונים נראה שפירשו, דיסוד הדין דריחא מילתא, הוא מכח מה שמריחין אותו, ומכח זה הוא דהוי מכלל האיסור, וזהו גם טעמא דריח אוסר את הפת, אלמלי הא דמיקלא איסורי', משום דניכר הריח.[[1]](#footnote-2)

וכבר נת' במק"א דמד' קמאי בכ"ד מבו' להדיא דלא כן, אלא עיקר איסורא דריח הוא משום דהריח יהיב טעמא, והפלוגתא אם ריחא מילתא הוא אם אסרה תורה אף טעם הבא מן הריח, או לא אסרה אלא טעם הבא מן הממש.[[2]](#footnote-3)

והדברים מפורשים כן בד' הרשב"א במשמה"ב בית ד' ש"ד לו:, ז"ל, ועוד אי משום קליטת טעם בלבד וכו', ועוד אנה מצא הוא "שטעם היין בלא ממש כלל" יהא אסור ואוסר, אדרבה התירוהו בגמ' לגמרי, דהא אביי ורבא איפליגו בבת תיהא דהוא כלי ששואבין טעם היין ממנו להבחין בין טוב לרע, אביי אסר ורבא שרי וקי"ל כרבא, עכ"ל.

והרי להדיא דעיקר הפלוגתא אם ריחא מילתא, הוא אם טעם היין בלא ממש אסור או לא, וזהו שלמד הרשב"א מזה, דה"נ אם נקלט בקנקני היין טעם בלא ממש, אין לאסור בזה לפ"מ דקי"ל כרבא דריחא לאו מילתא הוא.

וכ"ה גם בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז סימן ל"ז, ז"ל, שאין בו טעם כמון אלא ריח כמון וכו', פי' לא קיבל טעם ממשות, לא נתערב מממשותו בפת, אלא קלט הטעם מחמת הריח, ואין לפרש שלא קיבל הטעם כלל, דלא עדיף ריח מממשות, דאילו נתערב בו הממשות ואין באיסור בנו"ט הי' מותר, וכ"ש בריחא בעלמא בלא טעם דליכא למ"ד מילתא היא, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ב] אמנם צ"ע בזה, דהנה בחי' הר"ן חולין דצ"ח: כתב, ז"ל, והוי יודע דלרבנן אית להו תלתא קראי בטעם כעקר כנגד ג' מינים שיש לנו בטכ"ע, האחד שלא קלט ההתר מן האסור אלא טעמו בלבד לא גופו ולא פליטתו, ומוכחי לה להאי ממשרת דכתיב גבי נזיר דדרשינן התם שאם שרה ענבים במים ויש בהם טעם יין חייב, והא הכא שלא נתערב במים לא מעקרן של ענבים ולא מפליטתן אלא מכיון שקלטו טעמא כאלו נתערב באותן מים רביעית יין חייב, עכ"ל, וכעי"ז כתב בחי' הרמב"ן שם, ז"ל, וכן בנזיר רואין אם נתנו הענבים טעם גדול במים כרביעית יין ושתה בתוך השעור לוקה ואע"פ שאין טעם זה מגופן של ענבים שהרי הם לפניך כמו שהיו, עכ"ל, וכ"כ בחי' הרשב"א שם.

וצ"ע דכיון דבשרה ענבים במים ליכא פליטה כלל מגוף הענבים, ואפ"ה ה"ז אסור, והרי דדינא דטכ"ע הוא אף בטעם דלי"ב ממשות כלל, א"כ מ"ט קי"ל דריחא לאו מילתא משום דלי"ב ממשות, ומ"ט התיר הרשב"א בטעם הנבלע בכלי היין בלא ממשות, הרי דינא דטכ"ע הוא אף בטעם דלי"ב ממשות, ואחר החיפוש מצאתי שכבר הרגיש בזה היד יהודה בסימן צ"ח סק"ו, והניח בצ"ע.

ג] ובפשוטו צ"ל בזה, דאף שכתבו הראשונים דבשורה ענבים במים ליכא פליטה מגוף היין, מ"מ חשיב כממשות טפי מריחא, וע"כ בזה כו"ע מודו דה"ז אסור.

אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א במשמה"ב, שלמד מההיא דריחא, לקליטת טעם בקנקנים בלא ממשות, והרי דלא ס"ל דיש לחלק בין מיני הדברים שאין בהן ממש, וצ"ע בזה.

שוב העירוני די"ל בזה, דמכוון הרשב"א שם הוא דלפמש"כ הרא"ה שם דכיון דלי"ב ממשות אינו אסור בהנאה, וגם לי"ב משום ביטול איסור לכתחילה, בע"כ דלי"ב ממשות כלל, דאם הי' דומה לשורה ענבים במים, ודאי דל"ה מקילינן בזה במידי, וע"ז הוא שהק' דא"כ לא עדיף מריחא דקי"ל דלאו מילתא הוא.

**ב**

ד] ונראה לדון עוד בזה, ובהקדם, דהנה בסוגיין אמר רבא מנא אמינא לה דריחא לאו כלום הוא, דתנן תנור שהסיקו בכמון של תרומה ואפה בו את הפת הפת מותר לפי שאין ריח כמון אלא טעם כמון, ואביי שאני התם דמיקלא איסורי'.

ובטעם הא דכל דמיקלא איסורי' מודה אביי דשרי, מצאנו בזה דברים בד' הרשב"א במשמה"ב בית ד' שם, ז"ל, ועוד אנה מצא הוא שטעם היין בלא ממש כלל יהא אסור ואוסר, אדרבה התירוהו בגמ' לגמרי וכו', ואפי' לאביי בכי הא יתיר דלא אמר אלא בקולט בפיו מאותה בת תיהא מטעם ממשו של יין בחבית ועושה זה כשואף וקולט בפיו מן הממש שהוא בעין, וכאילו אוכלו ממש, אבל קנקנים שהלך מהן היין לגמרי כדבריו ולא נשאר אלא ריחו, אפי' אביי מודה בדבר זה, שהרי דוחה אביי אותה של כמון משום דהתם מיקלא קלי איסורא, כלומר שאין הכמון בעין שיקלוט הפת ממנו, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דהא דמודה אביי דהיכא דמיקלא קלי איסורי' שרי, אי"ז בדוקא משום דנשרף הכמון, אלא כל היכא דהרוח עומד בעצמו וכבר אין האיסור שם, ל"ה ריחא מילתא, דכל הא דריחא מילת אהוא רק כשולט מטעם ממשו של יין, דחשיב כשואף וקולט בפיו מן הממש שהוא בעין, וזהו שכתב דבקנקני היין שהוריקו מהן את היין, ונשתייר בהן טעם היין בלא ממשות, לכו"ע ל"ה ריחא מילתא, - וכ"ה מבו' גם בד' הש"ך סימן ק"ח סוסקי"ב, עייש"ה.

ה] אמנם צ"ע בזה, דאם מודה אביי דל"ה ריחא מילתא אלא כשקולט בפיו מטעם ממשו של יין דחשיב כאוכל מן הממש שהוא בעין, א"כ מ"ט לדעת אביי יש לאסור ברודה פת חמה וכו', הרי הטעם שנבלע בפת אין בו ממש, ועתה שבא לאכול הפת ה"ה אוכל טעם בלא ממש, וא"כ מ"ט ה"ז אסור, - ואף די"ל דל"ד לתנור שהסיקו בכמון של תרומה ואפה בו את הפת, דהתם בשעה שנבלע הטעם בפת אין הממש קיים, ואי"ז טעם הבא מן הממש, ומשא"כ ברודה פת חמה וכו' דנבלע טעם היין מן הממש, מ"מ לכאו' ה"ז דומה למש"כ הרשב"א דיש להתיר בקנקנים דיין אי נימא דלי"ב ממש במה שנבלע בהן, שהרי גם התם נבלע הטעם מן הממש, ומ"מ כיון שעכשיו אין בו ממש דיין, ה"ז מותר, וה"נ הכא דכוותה.

ובאמת דקשיא כן מיני' ובי' בהא דמשני בההיא דתנור שהסיקו בכמון וכו' דשאני התם דמיקלא איסורי', ופירש הרשב"א דהיינו שאין הכמון בעין שיקלוט הפת ממנו, וצ"ב מאי בעינן לזה, הרי אף אם הי' הכמון בעין שיקלוט הפת ממנו, מ"מ עתה כשבא לאכול הפת לי"ב ממשות דהכמון, ומ"ט יהא זה אסור, ומ"ש מקנקני יין דאם לא נבלע בהן ממשות היין אינם אסורין.

ו] ונראה לישב, דכל מש"כ הרשב"א דיש להתיר בקנקני היין שנבלע בהן טעם בלא ממש, הוא רק משום שנבלע הטעם בקנקנים שאינם אוכל, והוי זה טעם גרידא, וטעם גרידא דלי"ב ממש אינו אסור, ומשא"כ בפת שבלעה טעם גרידא, הרי דאם אך נבלע בה טעם זה מן הממש, תו יש לאסור לאכול פת זו.

והטעם בזה נראה, דהא דטעם בלא ממש כלל שרי, אי"ז משום דטעם גרידא בלא ממש אי"ז החפצא האסור, אלא הוא משום דטעם גרידא בלא ממש אין עליו תורת אוכל, וע"כ הוא דאינו אסור אלא כשהוא מקושר להממשות, ואך באיסורים דל"ב שיהא עליהן תורת אוכל, מ"מ כל דאין בו ממשות כלל, לאו מידי הוא, ואין עליו איסור, (ואף שהוא בלוע בקנקנים, מ"מ כיון שאינם אוכל, חשיב כמיפקד לעצמו, וע"כ אין עליו איסור), - ואשר ע"כ כל שנבלע בפת טעם מן הממש, ה"ה אסור, שהרי מעולם לא פקע ממנו תורת אוכל, שהרי ל"ה הטעם לבדו, אלא קודם שנבלע בפת הי' מקושר עם הממשות, ועכשיו שהוא בלוע בפת ג"כ יש בו ממש, וע"כ ה"ה אסור, ודו"ק.

**ג**

ז] ולפ"ז נראה די"ל עד"ז גם בטעמא דרבא דס"ל דריחא לאו מילתא, דלאו היינו משום דס"ל דטעם שאינו בא מן הממש, אינו כלל החפצא האסור, אלא הוא משום דס"ל דכל שיצא הריח מן האיסור והוא עומד לעצמו, אין עליו איסור, כיון שאין בו ממשות, ול"מ מה שהוא מקושר לאיסור, וע"כ אף אחר שנבלע באיסור וכבר יש בו ממש, לי"ב איסורא.

ולפ"ז מתישב היטב הא דאסרינן בשרה ענבים במים, אף דליכא פליטה כלל מגוף הענבים, ול"ד להא דקי"ל דריחא לאו מילתא משום דהוי טעם בלא ממש, דשאני בשרה ענבים במים, דמעולם לא עמד טעם זה לעצמו בלא ממשות, שהרי יצא מן הענבים לתוך המים, וע"כ ה"ה אסור, וכל הא דקי"ל דריחא לאו מילתא הוא, הוא רק משום דתחילה יצא הריח מן האיסור ועמד לעצמו בלא ממשות ואח"כ נבלע בהיתר, שהרי אינם נוגעין זב"ז, וכיון שעמד לעצמו בלא ממשות, פקע איסורי' מיני', ודו"ק.

ח] אמנם הנה לפ"ז הדין נותן, דכל שנוגעין האיסור וההיתר זב"ז, יהא ההיתר אסור אף משום הריחא, דכיון שיצא הריח מן האיסור לתוך ההיתר, ולא עמד לעצמו בלא ממשות, ה"ה אסור, ונפ"מ דלא סגי לי' בנטילת מקום, ועי' בפליתי סימן ק"ח סק"ה שכתב כן לדינא בדעת התוס' בסוגיין והמרדכי בפסחים סימן תק"ע, אך בד' הפליתי שם מבו' דהטעם בזה הוא משום דבכה"ג ה"ה בולע ריח טפי, עיי"ש, אך הפמ"ג שם בשפ"ד סקי"ג כתב דלדינא לא קי"ל הכי, והעירוני עוד לד' המהר"ח או"ז סימן ע"ה, דלפו"ר מבו' בדבריו דריחא אינו אוסר אף כשיצא מן האיסור אל ההיתר ולא עמד לעצמו, עיי"ש, וצ"ע בזה.

**ד**

ח] כתב הרי"ף בפ' גיד הנשה בתו"ד, ז"ל, ולא עוד אלא דר' יוסי נמי לענין ריחא כר' יהודה ס"ל, דלא פליג ר' יוסי עלי' דר' יהודה אלא בשעורים מפני שהשעורים שואבות גופו של יין ולאו ריחא הוא, אבל בחטים שאינן שואבות כר' יהודה ס"ל דריחא לאו מילתא היא, עכ"ל.

ובפשוטו מכוון ד' הרי"ף הוא, כמש"כ בחזו"א מכשירין סימן ב' סק"ח, דשעורים שואבות מן הריח במידה גדושה, וריחא כהאי הוי כממש.

אך לפמש"נ שמעתי מהרנ"כ לפרש ד' הרי"ף בע"א, דכל הא דריחא לאו מילתא, הוא רק בריח היוצא ועומד בפנ"ע, ואח"כ הוא נבלע בהיתר, דלא חשיב דההיתר קיבל את הריח מן האיסור, אלא קיבל ריח העומד בפנ"ע ולאו איסורא הוא, אך בשעורים שהן שואבות את הריח מגוף היין, הרי דהגם דהריח יוצא תחילה מן היין ואח"כ הוא נכנס בשעורים, מ"מ חשיב דהשעורים קיבלו את הריח מגוף היין, ובכה"ג לא אמרינן דריחא לאו מילתא הוא, ודו"ק.

1. ושו"ר דכ"ה משמעות ד' הר"א אב"ד בב"ב דצ"ו., ז"ל, אלא פסקו רבואתא כר' יוחנן דאמר ריחי' חלא וטעמי' חמרא חמרא, דריחא לאו מילתא היא, דהא איפליגו בה אביי ורבא בע"ז וס"ל לרבא דריחי' חלא וטעמי' חמרא חמרא דריחא לאו מילתא הוא, עכ"ל, ובפשוטו מבו' בדבריו, דפלוגתת אביי ורבא בדין ריחי' חלא וטעמי' חמרא, היא לטעמייהו דפליגי אם ריחא מילתא, וכ"ה גם בחי' חת"ס בסוגיין, ולכאו' מוכח מזה דהא דריחא מילתא הוא מכח מה שמריחין אותו, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומצאתי דכבר פירש לזה החזו"א במכתב, נד' בס' זכרון בית אהרן, ז"ל, אין הפי' ריחא מילתא אם אסור ריח וכו', אלא זיעה קלושה היוצא מבשר לח ואינה מטפחת, מיקרי בל' הגמ' ריחא, והנידון אי חשיבא כזיעא המטפחת וכו', עכ"ל, עו"כ שם, ז"ל, וע"י החום פולטים אדים חודרים בטבעם לגוש שאצלם עד אשר חיך האוכל את גוש זה טועם את טעם הראשון, ואינו ענין לחוש הריח שניתן לאפיו של האדם, ואמנם רק מינים מיוחדים יש להם סגולה הזאת, וכמון יש לו סגולה הזאת, ושאר בעלי הריח אין בכחם להבלע בזולתם ליתן טעם לחיך, רק לאף וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונ' בדבריהם דהוצרכו לפרש לזה, משום דפשטות לישנא דמתניתין דאין בו טעם כמון אלא ריח כמון, מ' דבריח ליכא טעם, וע"ז פירשו דאי"ז כן, - ועד"ז נראה במש"כ הבה"ג בהל' דם, דהלכה כלוי דקא מסייע ליה קרא דכתיב משרת דאטעמא קא קפיד רחמנא אבל ריחא לא, עכ"ל, ולכאו' מבו' מזה דבריח ליכא טעם, אך נראה דד' הבה"ג מתפרשים ע"ד לישנא דמתניתין דאין בו טעם כמון אלא ריח כמון, הגם דגם ריח הכמון יש בו טעם, אלא דליכא חשיבות דטעם אלא לטעם הבא מן הממש, ועד"ז מתפרשים גם ד' הבה"ג. [↑](#footnote-ref-4)