הספינה ח_ב - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

בסיעתא דשמיא

דף פ.

**המוכר פירות שובך וכו':** עיין בנמוקי יוסף שהקשה אמאי לא הוה דבר שלא בא לעולם ועיי"ש שיישב א. דמתני' כר"מ דמוכר דבשלבל"ע. ב. "היכא שאינן חוזרין ורוצין לקיים המקח צריך התנא לאשמועינן הדין". וכן הוא ברבינו יונה, [וכ"כ בכס"מ פכ"ג ממכירה הלכה ז' "דכי אמרי' לא קנה היינו שאם א' מהם רוצה לחזור בהם הרשות בידו]. ומבואר בדעתם דמה שמכר פירות שובכו אע"ג דהוה דשלבל"ע יש לזה שם מקח ושייך לומר דאם רוצה לקיימו חל[[1]](#footnote-2) [ולכאורה כ"ז שלא גילה בדעתו שרוצה לקיימו לא חל] ויל"ע הגדר בזה[[2]](#footnote-3). [והנה בנתיבות כ' דאף במוכר שדה גזולה חל שם מקח ומבואר דאיכא חיוב העמדת מקח על מה שהיה ביניהם וצ"ע.] וע"ע ברשב"ם לעיל ס"ט: דנראה בדעתו דבמוכר דבשלבל"ע חל לענין מחוסר אמנה [ועיין מש"כ הגרע"א מהעיטור]. וע"ע בנמוק"י שהביא מהרמב"ם פכ"ג ממכירה הלכה ט' דהכא מועיל משום דהוה כדקל לפירותיו וכ"כ הרמ"ה וצ"ע הא אינו יוצא מגוף הדקל. ועיין בגרע"א בתשו' תנינא סי' צ"ח שכ' שנחלקו הראשונים בטעם שמועיל בדקל לפירותיו דדעת הרשב"א בכתובות נ"ט. שמועיל כיון שיוצא מגוף הדקל [והסברא דמוכר לו הכח המצמיח וממילא הפירות שלו] ועיי"ש שכ' דדעת התוס' בגיטין מ"ג: לאו הכי וכ' שם הסברא דדקל לפירותיו דכיון דעבידי דאתי חשיב כחלק מהגוף[[3]](#footnote-4). ועיין בחידושי רבי ראובן ב"מ י"ט שכ' בעוד אופן דהבעלים יכול למכור הזכות לזכות בפירות [וע"ע ברמב"ם פכ"ג ממכירה הלכה א' שכ' דדקל לפירותיו הוה כשכירות שקונה הפירות] ועדיין יש לבאר דמ"מ אמאי הזכות ביונים תלויה בשובך וצ"ע. ועיין עוד ברמב"ם הנ"ל שהוסיף דהוה כשוכר אמת המים לחבירו שהוא נהנה בכל מה שיצוד בה ויל"ע בכוונתו[[4]](#footnote-5). וע"ע ברמב"ם ובראב"ד שם שנחלקו אם צריך לפרש שמוכר שובך ליונים ועיין בגרע"א שפי' הסברא דל"צ לפרש כיון שהשובך בטל ליונים עיי"ש. [והנה הראשונים לא יישבו דכאן מוכר הגוף לולדות ולכאורה הטעם כיון דמוכר גם הבריכה שתצא מהיונים שיולדו וזה ל"ש בגוף לולדות וע"ע בריטב"א]

**ומסרס:** לכאורה מבואר דקודם הג' בריכות אינו רשאי לסרס ויל"ע מאיזה דין זה הא הוה גרמא שלא יולידו ולכאורה הגדר דאם לא יהא ג' בריכות לא יהא קיום המקח. ומה שרשאי לאחר ג' בריכות לכאורה מבואר דאם לא יסרס יהיה ללוקח והגדר כיון דהתקיים המקח ולא חשיב גרמא ויל"ע.

**מניח שתי גרופיות:** ברשב"ם כ' ב' ענפים, ועיין בריטב"א שכ' ב' טפחים וכן נחלקו בזה רש"י ותוס' בב"ק פ"א.

**דבש בכוורת אינו יוצא מידי מאכל לעולם:** ברשב"ם כ' דעד שיקצהו בפירוש למאכל דבורים, ובתוס' הקשו דהא אין דבר שראוי לאכילה יוצא מידי מאכל עד שנפסל מאכילת כלב. ועיין ברמב"ן שכ' בדעת הרשב"ם דאיגלאי מילתא למפרע דהיה מאכל לדבורים. [ויל"ע אם נטמא כבר אם ע"י שיקצהו לדבורים יפקע ממנו הטומאה]. וע"ע ברמב"ן ובריטב"א שכ' דאיירי דקודם שבא לעולם הקצהו לכך.

**אמר אביי וכו' שתי חלות רבא אמר וכו':** יל"ע אם לרבא מודה לחילוק דאביי דבשתי חלות אינו אוכל וכן נראה ברשב"ם, אכן בראב"ד שהובא בשיטמ"ק בע"ב כ' דרבא פליג וכן ברמב"ם לא חילק. ועיין ברשב"א שכ' שהב' חלות מבוררים מתחילת ברייתם ויל"ע דלכאורה תלוי במחלוקת הרשב"ם והתוס' לעיל.

**רשב"ם ד"ה לא אוכל: לטמא בכביצה:** יל"ע אמאי כ' כאן דיני אוכל לטמא הא כ' בהמשך דדבש אף אינו נטמא וצ"ע. רשב"ם ד"ה ולא משקה: ומיהו לעצמו מקבל אוכל טומאה וכו': והוא מחלוקת הראשונים אם מן התורה בעינן כזית להטמא וכמו שהביאו התוס' בב"ק ע"ז. דעת רש"י בזה עיי"ש.

דף פ:

**לא מיקשי קשי לה:** עיין ברשב"ם ד"ה הלכך שכ' דבשביעית אסור משום ספד"א לחומרא ויל"ע לפי"ז דלמ"ד דשביעית בזה"ז דרבנן יהא מותר וע"ע בחזו"א שביעית סי' י"ט שהקשה דהא תולדות הוה דרבנן וצ"ע. [אכן יש מהאחרו' דס"ל דתולדות דאורייתא]. ובתוס' כ' דמותר כדאמרי' בע"ז דלאוקמי אילנא שרי, ועיין במקדש דוד זרעים סי' נ"ט סק"ו שדן בגדר מה דלאוקמי אילנא שרי אם הוא כיון דצורך מותר משום פסידא או דלא חשיב עבודה כיון שרק לאוקמי. ועיי"ש שהוכיח מד' תוס' דהכא דהוא חסרון בשם עבודה דהא אין הפסד במה שלא יקצוץ בתולת השקמה. וע"ע בחזו"א הנ"ל שפי' דבבתולת השקמה במה שאינו קוצץ מן הארץ מעשיו מוכיחים דמתכוון לתועלת העץ וע"כ אסור עיי"ש.

דף פ"א.

**קנה שלשה קנה קרקע:** בגמ' אמרינן דרשאי אף לחרוש ולזרוע בה, ובפשוטו הוה שלו גמור אף לענין לחפור בה דאמרי' דכוונת המוכר למכור גם הקרקע. ועיין ברדב"ז פ"ב מביכורים הלכה י"ג שכ' דאין גוף הקרקע שלו וזכותו היא רק לענין ליניקה ולחרוש ולזרוע וכעי"ז כ' הגר"ח שם, עיין בהמשך בזה.

**הקונה ב' אילנות בתוך של חבירו מביא וקורא וכו':** מבואר, דבג' אילנות אף לרבנן מביא וקורא, [וכן הוא במתני' ביכורים פ"א משנה י"א וכמו שהביא התוס'] ובפשוטו הוא דבג' אילנות הקרקע של לוקח. ועיין ברמב"ם פ"ב מביכורים הלכה י"ג שכ' ד"הקונה ג' אילנות יש לו קרקע[[5]](#footnote-6) ואע"פ שאין לו אלא האילנות בלבד הרי הוא כמי שקנה קרקע" וצ"ע דבתחי' כ' דקנה קרקע ואח"ז כ' דכאילו קנה קרקע [וע"ע בראב"ד מה שהשיג וולכאו' ס"ל ברמב"ם דאיירי בפירש דלא קנה הקרקע ועיין במהר"י קורקוס וברדב"ז שם בזה]. ועוד דאם אין לו קרקע אמאי חשיב אדמתך [דהא מטעם זה בקונה לפירות מביא ואינו קורא [ובאילן אחד אף אינו מביא]. ועיין בהגר"ח שם שביאר דבאמת זכות הקונה בג' אילנות היא רק לנטוע אחרים במקומם ולחרוש ולזרוע. ועיי"ש שכ' בב' אופנים אמאי חשיב אדמתך א. דיניקה אינו חשיב זכות בקרקע [וע"כ באילן אחד אינו מביא] והכא יש לו זכות בקרקע לזרוע וליטוע במקומם [וכנראה שהזכות לזרוע מגדיר זכות היניקה שהיא זכות בקרקע וצ"ע.] ב. דבאילן אחד או בפירות אין היניקה שלו לעולם [דבאילן אחד כלל ל"ח יניקה שלו[[6]](#footnote-7) ובק"פ הוה רק לזמן] אבל בג' אילנות עצם זכות היניקה בקרקע זו הוה שלו וע"כ חשיב אדמתך עיי"ש. ויל"ע בעיקר דבריו דבקונה ג' אילנות לא הוה הקרקע שלו דבפכ"ד מהכות מכירה לא הזכיר הרמב"ם דבר זה ויל"ע.

**מחייב היה ר"מ אף בלוקח פירות וכו':** עיין ברשב"ם שכ' דלקח הפירות בעודם מחוברים, ועיין בריטב"א שכ' דהדין דקושר גמי הוא רק לרבנן או לר"מ ולמצוה. ויל"ע אמאי תלוי דין זה בין רבנן לר"מ וצ"ע.

**רשב"ם ד"ה למעוטי אדמת עכו"ם: וחד למעוטי אדמת גר:** יל"ע הסברא דהגר עצמו מביא ואינו קורא והלוקח הימנו אינו מביא כלל. וכן הקשו התוס' ד"ה למעוטי [והנה ז"ל "דלית לן למעוטי לוקח מגר ויל"ע אם כוונתם שהלוקח יהא מביא וקורא] ואולי ס"ל לרשב"ם דהחיוב בלוקח אינו חיוב פרטי אלא כמביא מה שהמוכר מחוייב וכיון דהלוקח שייך בקריאה ל"ש בו מביא ואינו קורא ועוד יש לעיין.

**תוס' ד"ה ממאי מדקתני:** וא"ת והא דתנא וכו': עיין בחזו"א ב"ק סי' ט"ז [על ד' התוס' בב"מ ס"ב.] שכ' דבכל מקום שכ' תוס' וא"ת ולא יישבו היינו שנשמט מהמעתיקים היישוב ויל"ע כאן מהו היישוב. ועיין ברשב"א ובר"ן שכ' דבאמת מצי למיפרך מהאי מתני' דמוכח שכפל הדין כיון דהכא לענין ממון ושם לענין ביכורים[[7]](#footnote-8) [ולכאורה היה מקום לומר דאיירי איידי שכ' ברישא הדין דב' אילנות ומ"מ לא ניחא לתוס' בהכי].

**תוס' ד"ה ההוא למעוטי חוצה לארץ: ולרשב"א נראה וכו' דהתם גוף הפירות מחוייבים וכו' דאין נאסרים באכילה וכו':** עיין ברש"י גיטין מ"ז: [ד"ה מדאורייתא ] שכ' נמי כסברא זו דאי לא טביל הוה מצוה דרמיא עליה ובעיקר הסברא יל"ע הא פאה ושאר מתנו"ע נמי אין אוסרים באכילה וכן הקשה בהגהות קהילות יעקב ובבין המשפתיים ועיי"ש בבין המשפתיים מש"כ ולכאורה החילוק דהיכא שהוא דין הפרשה או איסור טבל בזה אמרי' שאם הוא דין על הגברא לא היה אוסר אבל פאה אינו דין הפרשה אלא דין ממון עניים וע"כ לא בעי לאסור [ומה דבעינן קריאת שם בפאה הוא לסיים המקום ולא להפרשה]. **ועוד עד שיתמרח בכרי.** יל"ע אם הראיה ממה שלהתחייב בעינן מירוח אע"ג דלכאורה אינו שינוי בפרי [כאמרי' בב"מ פ"ח. שהיו מכניסים דרך גגותיהם] ועיין בבין המשפתיים הנ"ל שכ' דהיכא שהוא דין בפרי שייך גדרים שעדיין חסר בשיעור פרי כדי להתחייב[[8]](#footnote-9) [והיכא דאין חילוק בגדלו אלא ממתי ששם פרי עליו מוכח שהוא בגברא].

**ביכורים אם הוה מצוה התלויה בארץ:** ולכאורה נחלקו תי' התוס' אם ביכורים הוה מצוות התלויות בארץ [ומ"מ הסברא לחייב מחמת ההיקש] או דלא הוה מצוה התלויה בארץ. ולכאורה נחלקו בזה הראשונים א. עיין במתני' כלים פרק א' דא"י מקודשת מכל הארצות שמביאין ממנה העומר, **ביכורים** [ - לגי' הרמב"ם, הרש"ש והרע"ב] ושתי הלחם ויל"ע אמאי לא כ' כל מצוות התלויות בארץ ומבואר דלא נקט מה שמצוות התלויות בארץ[[9]](#footnote-10) אלא שהדין על הגברא וחייב להביא מאר"י ומבואר דביכורים הוה חיוב גברא כעומר ושתי הלחם ועיין באליהו רבה [להגר"א] שם דל"ג ביכורים וכ' כיון שהיא חובת הארץ. ועיין במקדש דוד זרעים ריש סימן נ"ה שכ' שבזה נחלקו. ועיין ברש"י גיטין מ"ז: ד"ה מדאורייתא שכ' דהוה מצוה דרמיא עליה [וכהרשב"א] אכן בראשונים בסוגיין [רמב"ן, רשב"א ריטב"א, ר"ן] לא תירצו כהרשב"א ומוכח דס"ל דהוה תלויה בארץ. וע"ע בתורת זרעים ריש הל' ביכורים מש"כ בנדון זה[[10]](#footnote-11).

דף פ"א:

**מ"ט דרבנן בשני אילנות:** לכאורה מדוייק דלרבנן באילן אחד אינו מביא כלל וכ"כ ביד רמה ס"ק ס"ו אכן, עיין בתוס' הרי"ד לעיל כ"ז. שכ' דה"ה באילן אחד.[[11]](#footnote-12)

**דבר שהראשונים לא אמרו בו טעם וכו':** עיין בתוס' הרי"ד לעיל כ"ז.שכ' דסוגיין תליא במחלו' ר"י ור"ל אם קנין פירות כקנין הגוף דלר"ל כן הוא הדין במי שיש לו רק יניקה דחשיב מארצך ולא מן האדמה אשר נתת לי אבל לרבי יוחנן בעינן קנין בגוף. ועיי"ש שביאר עפי"ז דבר שהראשונים לא אמרו בו טעם הוא דיש חילוק בין מארצך לבין האדמה אשר נתת לי ] ועיי"ש שכ' דלרבא דמשום ספק הוא כר' יוחנן. דבעינן קנין בגוף עיי"ש.[[12]](#footnote-13)

**ספוקי מספקא להו:** ברשב"ם כ' דהספק אם קנה הקרקע. אכן, עיין ברמב"ן לקמן קל"ו: שביאר דעת ר"ל דבקנין פירות אע"ג דלאו כקנין הגוף מ"מ מביא ביכורים דהוה ספק אם חשיב מארצך, ויל"ע בדבריו שם אם ס"ל דה"ה בסוגיין זה הספק או דבסוגיין ודאי לא הוה מארצך כיון דאין לו זכות בקרקע [וכמוש"כ התוס' לעיל כ"ז. בדעת ר"י[[13]](#footnote-14)] והספק אם קנה קרקע.

**בקושית החמדת שלמה הא אזלינן בתר חזקת מר"ק:** הנה הטעם שמחוייב בביכורים הוא דספק אם קנה הקרקע ועיין באחרונים שהביאו קושית החמד"ש בתשו' סימן א' דהא הקרקע נשארת למוכר ומשום חזקת מר"ק [וכמוש"כ הרשב"ם[[14]](#footnote-15)] וא"כ אין ללוקח ספק אם הקרקע שלו [כיון שבדיני ממון הקרקע למר"ק] ועיין בשערי יושר שער ה' פרק ג' ובחזון איש אע"ז סימן ל"ט סק"ג שייסדו עפ"י הגמ' בב"מ ו: דבספק בכור אסור בגיזה ועבודה אע"ג דהישראל מוחזק כיון דקדושה הבאה מאליה שאני [והיינו שאינו תלוי בהכרעה בהנהגת הממון למי יהיה החפץ אלא בבעלים האמיתי] וכ' דה"ה בחיוב ביכורים דתלוי במי שהקרקע שלו בדין האמיתי ולא במי שנקבע בדיני ממון שהקרקע שלו. ועיין בחמדת שלמה הנ"ל שכ' דהכא הוה ספיקא דדינא וע"כ לא מוקמינן בחזקת מר"ק וכד' התוס' לעיל ל"ב: ד"ה והלכתא בשם הרשב"ם ועיין בקהילות יעקב ב"מ סימן י"א סק"ג שהקשה דהא ברשב"ם כ' דיד המוכר על העליונה[[15]](#footnote-16) עיי"ש מה שדן בדבריו. ועיין בקה"י הנ"ל בארוכה שהביא כל תירוצי החמד"ש ומה שהעיר בזה.

**וקא מעייל חולין בעזרה:** עיין בתוס' הרי"ד שהקשה דהא יש מקומות שהחיוב ביכורים הוא מדרבנן [כסוריא ולתוס' לקמן קל"ו: לר"ש דקנין פירות לאו כקנין הגוף] וא"כ קשיא דהא הוה חולין בעזרה. ועיי"ש דכ' דכיון דחייב מדרבנן הוה קדוש [וכנראה שס"ל שזה הגדר בחיוב ביכורים דרבנן שחייבו בקדושת ביכורים וצ"ע][[16]](#footnote-17) ועיי"ש שנראה מדבריו דאם איסור חולין בעזרה דרבנן ל"ק דהם אמרו והם אמרו. [עיין ברמב"ן כאן שהביא דעת הרשב"ם דחולין בזרה דרבנן ופליג עליו עיי"ש].

**הערה בדין ספיקא דאורייתא לחומרא בסוגיין:** הנה יש שהקשו דאי נימא דספיקא דאורייתא לחומרא ל"ש להקשות דנימא דהוה חולין בעזרה עיין באמרי בינה טריפות סימן כ"ד שהאריך בזה. ויל"ע בזה דהא לכאורה אף אם לחומרא הגדר דצריך לחשוש לצד האיסור ולא דהוה חיוב ביכורים גם בצד ההיתר. ואולי מה שיש חיוב על הגברא להביא מפקיע מאיסור דחולין בעזרה[[17]](#footnote-18) [ואולי הגדר דכיון דחייבתו תורה להביא על אף צד החולין אין איסור דחולין וכמו דבספק חייב במה"ז חייב לברך אע"ג דנימא דברכה שאינה צריכה דאורייתא עיין בספר שושנת העמקים להפמ"ג כלל י"א בזה וצ"ע]. ולכאורה יש להקשות כן להיפוך לדעת הרמב"ם דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מדרבנן דא"כ הוה ככל חיוב דרבנן דל"ש חולין בעזרה ולכאורה זה תלוי נמי בגדר דדרבנן אם הגדר דמדרבנן חייב לחשוש לצד האיסור ובצד ההיתר אף ל"ח חיוב דרבנן [וכן נראה בתורי"ד כאן עיי"ש]. וע"ע בגרע"א [החדש] קידושין דף ע"ג. סק"ט מש"כ מהפרי חדש בספק חייב במה"ז אם יכול להוציא המחויב בודאי שחילק בין אם ספ"ד לחומרא עיי"ש שפליג [וע"ע בשערי יושר ש"א פרק ח'].

**דמקדיש להו:** ברשב"ם כ' על התנאי ועיין ברמב"ם פ"ד מביכורים הלכה ד' שלא כ' דבעינן תנאי [ולכאורה יל"ע דהא על הצד שהם ביכורים לא הוה שלו כיון דחל בהם שם ביכורים [דלא בנתינה הו"ל ממון כהן ופשוט א"כ שחל רק על הצד דל"ח ואולי זה כוונת הרשב"ם דעל התנאי וצ"ע].

**ודלמא ביכורים נינהו ובעי קריאה וכו':** עיין בתוס' הרא"ש בשיטמ"ק שכ' דמה דס"ל דאינו ראוי לבילה הוא רק למאן דס"ל [לקמן] דאינו יכול לקרות משום דמיחזי כשיקרא דהוה דאורייתא [ולכאורה מבואר דס"ל דא"ר מדרבנן ל"ח א"ר לבילה ואולי ס"ל דאם היה מעכב ההבאה לא היו רבנן גוזרים על הקריאה] ועיין בדרך אמונה בפ"ד מהל' ביכורים הל' ד' בביאור ההלכה שהקשה דהא איסור שקר באינו רע לבריות לא הוה דאורייתא ועיי"ש שביאר דבשקר כלפי שמיא האיסור הוא מחמת את ד' אלוקיך תירא עיי"ש. ועיין בשאגת אריה סימן ל"א ד"ה ועוד ק"ו שנקט בפשיטות דהכא האינו ראוי הוה מדרבנן. ועיין בתורי"ד שהביא קושיית רבינו יצחק דהא לצד הביכורים הוה ראוי לקריאה ועיי"ש דפליג דמ"מ אינו ראוי. ולכאורה תלוי בגדר אינו ראוי לבילה אם הוא תלוי בחפצא או במה דבמציאות לא יכול לקרות [עיין בקובץ הערות סימן מ"ב סק"ב בהשמטה בזה.] וע"ע בראשונים בסוגיין שהוכיחו דאף מחמת ספק הוה אינו ראוי לבילה ולכאורה תלוי בזה ועיין בקובה"ע הנ"ל במה שהקשה על התורא"ש בזה. [והנה יל"ע בדעת התורא"ש דהאחרונים הנ"ל למדו בדעתו דהמיחזי כשיקרא הוה דאורייתא והוכיחו דבעינן עיכוב מדאורייתא ושהאיסור הוא דאורייתא. אכן הא כ' בד' דאפילו הוה דאורייתא ול"נ א"כ שהא"ר לבילה הוא מחמת הדאורייתא.[[18]](#footnote-19) ואולי הביאור בד' דבאמת הא"ר הוא מדרבנן, והחילוק בין אם אינו קורא מדין אתי לאפקועינהו או מדין מיחזי כשיקרא הוא אם חסרון הקריאה הוא בעצם הקריאה ואז הוה א"ר לבילה לבין אם חסרון הקריאה מדין צדדי כאתי לאפקעיהו מתרו"מ וצ"ע].

**הערה בדין קונה ב' אילנות:** בגמ' ס"ל לרבה דבב' אילנות הוא ספק שמא קנה הקרקע וביארו האחרונים דמה דלא קנה קרקע הוא מדין ספק ויל"ע א"כ אמאי אם הגדילו לא ישפה ונימא שמדין המע"ה יאמר המוכר דמנ"ל שיש לו זכות ענפים הא שמא קנה קרקע וממילא לא השתעבד. ובפשוטו היישוב דכיון דבדיני ממון לא קנה הקרקע ואין הקרקע שלו, ממילא יש לו זכות ענפים. עוד י"ל לא יכול המוכר לזכות מב' צדדים [וצ"ל דפשיט"ל שרצון המוכר בקרקע ולא בזכות קציצת ענפים]. ואולי י"ל בעוד אופן דהנה ברשב"ם כ' דזכית המוכר היא מדין יד מוכר על העליונה ואולי הכוונה היא דזכותו שהמקח יתפרש בלא קרקע וממילא יש זכות ענפים ולא שהוא המע"ה בקרקע וצ"ע.

דף פ"ג:

**יפות ונמצאו רעות לוקח יכול לחזור בו וכו':** מבואר דביפות ונמצאו רעות רק המתאנה יכול לחזור בו. ויל"ע בגדר, הא אם הוא מק"ט לא חל המקח ויוכלו שניהם לחזור וכן הקשה הריטב"א. ועיין ברשב"ם שכ' שהרי חיטין התנה לו למכור וחיטין מכרו [וע"ע ברשב"ם ד"ה שחמתית שכ' דבסיפא בטל כיון דמקפידים וביפות ורעות ודאי דעת המוכר למכור ולכאורה הוא טעם אחר וצ"ע] ועיין בריטב"א שכ' דכיון שהם מין אחד ממש אינו מק"ט גמורה ונראה מדבריו דל"ח שני מינים[[19]](#footnote-20). ויל"ע א"כ בגדר התביעה לביטול המקח רק ע"י המתאנה. ועיין ברשב"ם שכ' ואי משום דרעות נינהו אין זו אלא אונאה **כעין אונאת שתות** ועיין בריטב"א שכ' שאמרו ז"ל דמאן דקפיד בהא לא קנה כלל **וכאונאה ביתר משתות** דמי ליה שאם ירצה לחזור יחזור. ועיין בברכת שמואל ב"מ סימן מ"ו מש"כ בזה. [ונראה ביאור דבריו דהנה מה שבמקח טעות הוה ביטול מקח הוא כיון שחסר בדעת הקנין ואם דעת המקח היא ליין ונמצא שהיה חומץ אינו כלל מקח שלא היה דעת לזה וע"כ שניהם יכולים לחזור בהם. [ולכאורה הגדר דלא הוה חזרה אלא שמעולם לא התחיל מקח]. אבל ביפות ונמצאו רעות לא חשיב שלא היה דעת לקנות [וכמו שכ' הראשונים דל"ח שני מינים] אלא שיש למתאנה זכות לביטול המקח ["תביעה של מום לבטל המקח"] וע"כ רק המתאנה בידו לתבוע זכות זו ויל"ד בגדר זכות זו. [והנה בגדר הזכות אפ"ל בב' אופנים: א. דע"י שמקפיד המתאנה [שלא זה מה שהיה צריך להיות המקח] הוה כמין אחר [והוה כשני מינים] וכן נראה לשון הריטב"א. או שלעולם לא הוה כמין אחר [וכמוש"כ הראשונים] ומ"מ כיון שקציצת המקח היה על יפות ועתה קיבל רעות יש לו זכות לבטל המקח כיון שזכותו היתה לקבל יפות ולכאורה יל"ע בדעת הרשב"ם שס"ל שהוה כשתות ובשתות כ' האחרונים שאין סיבה אמיתית לביטול המקח ויל"ד א"כ כיצד תובע כאן וצ"ע].

ויש לדון בתביעה דיפות ונמצאו רעות אם הוא מדיני אונאה שהתחדשו בפרשת לא תונו או שהוא דמי לאונאה. ועיין בריטב"א שכ' דהכא זכות החזרה היא לעולם ולא כאונאת דמים דהוא בכדי שיראה וכן נראה דעת הרי"ף ב"מ דף ל: מדפי הרי"ף. ויל"ע הטעם ועיין בברכת שמואל הנ"ל מש"כ לבאר הגדר ועיין בברכת שמואל ב"מ סימן מ"ו סק"א ד"ה ואולם שכ' שאינו מפרשת אונאה[[20]](#footnote-21).

**רשב"ם ד"ה מכר לו חטים: אונאת שתות שקנה מה שרוצה לקנות וכו' משום דכתיב אל תונו:** מבואר לכאורה ברשב"ם דהדין מחזיר האונאה הוא מלאו דאל תונו. ועיין בהגר"ח פט"ו ממכירה שכ' שהוא מגזה"כ דהא יתבע המוכר ביטול מקח דדעתו למכור בדמים שקצצו וע"כ דמדינא חל הקנין ויש לו דין להחזיר מעות וע"ע בחי' רבי ראובן ב"מ סי' @ ס"ק שכ'.

רשב"ם ד"ה אמר רב חסדא: משום דעדיין לא נתקיים המקח לגמרי כ"ז שלא הראה וכו' שהרי עתה נתאנו שניהם הואיל ונתאנה גם הוא: לכאורה מדוייק דחשיב המוכר עתה מתאנה אלא שאין לו זכות לביטול המקח כיון שלא התאנה בשעת מכירה.

דף פ"ד. אי לאו דאוניתן: יל"ע בגדר טענה זו

מחלוקת ראשונים אם ביתר משתות יש דין תביעת שתות

מחלוקת ראשונים אם ביתר משתות אם המוכר יכול לחזור בו

מחלוקת ראשונים אם בהוקר יכול לתבוע עדיין האונאה

הגדר בשתות שקנה ומחזיר אונאה ומנלן קציצת מקח חדשה

הגדר דהמקח תלוי ועומד

הגאון ברצ"ד סקד כ' על שתות שמחזיר כולה דלא תימא כב"ב צ"ה.

גר"ח פט"ו ממכירה דשתות הוא גזה"כ להחזיר האונאה אע"פ שמעיקר הדין המקח קיים.

רמב"ם פט"ו ממכירה הלכה ד' שהמונה אותו אינו יכול לחזור אם רצה זה וקיבל יש לדון אם כוונתו לאחר שרצה זה וקיבל וכהרבינו יונה או כריב"ם למה ל"ש הסברא של אי לאו דאוניתן.

לתי' הראשון של תוס' דביתר משתות הוה דלא נקרא עליו שם מקח, ולא נקרא עליו שם מקח מעיקרא הוה כיין ונמצא חומץ והביטול אינו מחמת תביעה מסוימת אלא מעיקרא אין לכזה מקח תורת מקח, יש לדון בטעם הביטול בלא תביעה.

ברא"ש בדעת ריב"ם "דאונאת שתות אינו חשוב כל כך כמו מקח טעות". לא נראה כהגר"ח שיש למוכר תביעה של ביטול מקח בכה"ג.

בתביעת הלוקח ביתר משתות יש שני תביעות או את האונאה או ביטול מקח יש לדון בגדרם, ואת האונאה יתכן שכשתות שהתורה זיכתה לו שאע"פ שיש מקח יכול לתבוע האונאה

כשהתורה אמרה שיש תביעה בשתות מה התביעה שלא הייתי צריך לשלם דמי מקח בשיעור זה. ומה התביעה לביטול מקח בכזה אופן, שמקח שתובע ממני שיעור דמי מקח כאלו איני מחוייב שיהיה ולא יתחיל החיוב דמי מקח בכה"ג. אע"פ שיכול לתבוע האונאה ואז גם לא יחוייב בדמי מקח אבל יכול לבטל את עיקר החיוב [יש לדון אולי ביפות ונמצאו רעות שהתביעה באמת היא מצד הדמי מקח] יש לדון א"כ אם הביטול מקח ביתר משתות הוא מדיני אונאה או לאו. ומ"מ עיקר התביעה ששייך לתבוע שהדמי מקח יקרים אולי התחדש בעצם פרשת אונאה וע"כ בקרקעות ובעכו"ם אין כזו תביעה מצד ששם המקח נכון.

הסברא של אי לאו דאוניתן היא שבעצם יש שם מקח ורק ע"י התביעה של המתאנה חל השם מקח טעות וא"כ כ"ז שלא תובע אין בזה שם טעות כלל. ומ""מ רואים שהזכות ביטול מקח בשתות לרב חסדא היא מדין מק"ט בלא זה אין ענינה נוגע ליפות ונמצאו רעות וגם ל"ש הסברא של אי לאו דאוניתן דמהיכן יהיה למוכר זכות.

רשב"ם ד"ה וקא מפקע להו

בפ"ג. תוס' כהרמב"ם בקנין פירות?

תוס' הרי"ד חולין לעזרה בדרבנן והגדר בספיקא דאורייתא לפי"ז

ולכאורה כוונתם דכיון שהתקיים המקח [דהיינו שמכר לו חיטין] ל"ח מקח טעות אלא אונאה.

1. והנה דנו האחרו' בחסרון אין אדם מקנה דבשלב"ע אם הוא חסרון בחלות [שאין דבר שנתפס בו הקנין או שעדיין לא בעלים למכור, או שהוא חסרון בגמירות דעת ויל"ע אם נדון זה נוגע לסברא זו דחל אם רוצה בקיומו וצ"ע [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בב"מ ס"ו: פליגי רב הונא ורב נחמן בדעת ר"מ אם יכול לחזור בו קודם שבאו לעולם, והתם החזרה היא כיון דעדיין לא חל ומדין דיבור מבטל דיבור וכשיבאו לעולם ודאי לא יכול לחזור בו אבל לרבנן לכו"ע אף כשבאו לעולם יכול לחזור בו אלא דאם רוצה לקיים חל וצ"ע אם להרבינו יונה והנמוק"י לרבנן צריך קנין חדש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכנראה כוונתו דהוא חלק מהזכויות בגוף. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע"ע בגרע"א שכ' דלהרמב"ן יצטרך להעמיד המשנה כהתי' הנמוק"י דהכא הוא אם רוצה לקיים המקח והוכיח דלא קיי"ל כהרמב"ן מדפסקינן בסימן ר"ג דהכא חל לגמרי. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה בתחי' ההלכה כ' דבאילן אחד אינו מביא לפי שלא קנה קרקע ויל"ע למה בג' אילנות לא כ' דינו לגבי ביכורים ורק כ' דיש לו קרקע וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. עיי"ש שהוא זכות הלוקח שיעמוד לו הקרקע. [↑](#footnote-ref-7)
7. והרשב"א ס"ל דלמתני' בביכורים לא בעינן מתני' דהכא וצ"ע א"כ אמאי באמת נכפל מתני' דהכא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו שגם קודם הכרי שם פרי עליו אלא שיש דין של גמר מלאכה שהוא זמן החיוב בתרו"מ. [↑](#footnote-ref-9)
9. [עיין במשנה אחרונה שם שביאר דבמצוות התלויות בארץ הוה דקדושה לגברא המקיים ולא קדושה לארץ. ועיין במקדש דוד ריש סימן נ"ה שכ' דהוה קדושת המקום ולא קדושת העפר. [↑](#footnote-ref-10)
10. עיי"ש שהוכיח שהוה חובת הפירות עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. [ויל"ע אם הוא לשי' בביאור הגמ' וכדלקמן ולא נראה בדבריו שם שהוא תלוי בביאור הגמ']. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה ברשב"ם לקמן קל"ו. כ' בטעמא דר"ל דחשיב מארצך והקשה הרמב"ן שם דנימא שזה הטעם בשני אילנות ושמא ס"ל כהתורי"ד. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכן צ"ל בדעת הרשב"ם שם דמה שמביא הוא משום מארצך [כיון ששיעבד לו יניקת הקרקע] ואינו קורא משום שלא יכול לומר אשר נתת לי ולמה לא נימא הכ"נ בסוגיין בקונה שני אילנות וע"כ דבקנין פירות חשיב מארצך וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. ויל"ע דהא הרשב"ם פס' כסומכוס דבדרד"מ יחלוקו ואמאי הכא לא נימא יחלוקו. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובאמת יש לדייק הלשון דיד מוכר על העליונה [ולא כפשוטו דמר"ק] וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. עיי"ש שהוכיח זה דספיקא דאורייתא בצד ההיתר לא חשיב חיוב וחיוב דרבנן גמור הוה ודאי חיוב עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. וע"ע בגרע"א בגליון שו"ע או"ח ריש סימן ל"ט שהביא מהפמ"ג דס"ל שספ"ד לחומרא הוא דין ודאי עיי"ש דפליג. [ונפק"מ להגדרת החיוב בטומטום עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכן לא הדגיש בדבריו שהחילוק בין אם אתי לאפקועינהו או מיחזי כשיקרא הוא אם הוא דאורייתא או דרבנן. [↑](#footnote-ref-19)
19. וע"ע במאירי שכ' דכיון דתמיד שייך יפות יותר או רעות יותר. ועיי"ש שפי' מכח זה דבאמת אין תביעה מצד מום אלא מצד דמים ודלא כשאר ראשונים.. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולכאורה יש לדייק כן מדלא נכתב דינים אלו בפרק הזהב. [↑](#footnote-ref-21)