ממ11 דף מו עא אבני ההר
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / כל הצלמים - הרב יהושע רישי

דף מ"ו ע"א

והלא כבר נאמר אבד תאבדון וכו'. עי' ספר המצוה לרמב"ם מצות עשה קפ"ה שצוונו לאבד ע"ז וכו' ומביא דברי הספרי ואבדתם את שמם מן המקום ההוא בארץ ישראל אתה מצווה לרדוף אחריה ואין אתה מצווה לרדוף אחריהם בחו"ל, הובאו אף ביד פ"ז הל' ע"ז ה"א, דמחלק בדין איבוד בין חו"ל לא"י, ועי' ביאור הגר"א סי' קמ"ו ס"ק כ' ביאור דבריו דסיפא דקרא קא דייק, דכתיב במקום ההוא, והיינו א"י דוקא, משא"כ אבד תאבדון היינו בכל מקום ע"ש, (ואפשר דאבד תאבדון היינו שלא יכשל בו, ולהכי בכל מקום ישוב אף בחו"ל חייב, משא"כ לשרש אחריה היינו משום טהרת א"י כמבואר בט"ז שם, להכי דוקא א"י ולא בכל מקום אחר, ועיין).

ובפרישה סוף סי' קמ"ו כתב דאף הא דלכנות שם הוא דוקא בא"י, וכך נקט הש"ך, דנלמד ההוא לכנות לה שם נמי מקרא דואבדתם את שמם, ופליג הט"ז דדוקא לרדוף אחריה דהוא מחמת טהרת א"י אינו בחו"ל בכל מקום, משא"כ לכנות לה שם שייך בכל מקום, דהוא כעין ביטול ואיבוד ע"ז (כן נראה כוונתו) ועי' מש"כ בנקודת הכסף לדחות את דבריו, ונראה בדברי הש"ך והפרישה, דכיון דנלמד מקרא דואבדתם את שמם, אף לכנות לה שם הוא הרחבה ותוספת במצות ביעור ע"ז, להכי דוקא בא"י נצטונו בביעור גמור דע"ז, להכי אף לכנות לה שם שייך בא"י דוקא, כמו לשרש אחריה.

ההוא לכנות לה שם. עי' רמב"ם פ"ז הל' ע"ז ה"א דמביא דינא דאבד תאבדון, ושצריך לשרש אחריה, אך השמיט הא דחייב לכנות לה שם, אך בשו"ע סי' קמ"ו סעי' ט"ו מביא חיוב לכנות לה שם אחר דינא דחייב לרדוף אחריה, ותמה הלח"מ פ"ח שם סוף ה"ט אמאי השמיט הרמב"ם האי דינא, וכתב רע"א על הגליון שם דכיון דהילכתא כרבנן כפי סוגיית הגמ' לקמן דף מ"ח, והתם אמרי' איפוך, לרבנן ליכא קרא לכנות לה שם, כרבי יוסי כפי סוגיא דידן, להכי לא הביא הרמב"ם האי דינא, ומביא בשם הפרשת הכסף לבאר דברי הטור ושו"ע דסברי דלרבנן לדעת רב אשי (דף מ"ח) ילפינן תרתי, דינא דצריך לרדוף אחריה, ודינא דלכנות לה שם מהך דרשה ע"ש דמביא מקור לדבריהם מסוגיית הגמ' בתמורה דף כ"ח, וע"ע בב"ח דס"ל דאף לרבי יוסי בסוגיין הדין כן, דנלמד מקרא דשקץ תשקצנו ע"ש.

לכנות לה שם. ונלמד מקרא דואבדתם את שמם, ועי' מנ"ח מצוה תל"ו דהוא בכלל דין איבוד ע"ז, שמכנה שם לגנאי לע"ז, ונראה כוונתו דמוריד מחשיבותה והיינו איבוד ע"ז, דעיקר איסורא היינו לתת מקום וחשיבות לע"ז, וכמבואר בסוגיא לעיל דף מ"ד ע"ב דביזוי ע"ז היינו ביטולו, כמבואר בדברי רבן גמליאל בענין מרחץ דאפרודיטי.

ועי' בגמ' סנהדרין דף ס"ג ע"ב אמר רבי יוחנן כל עבודת כוכבים הכתבוה בתורה מורת להזכרי שמה, והובא בשו"ע סי' קמ"ז סעי' ד', דנהפך השם ע"ז לתורה עצמה, שוב ליכא דין לכנותה כינוי של גנאי.

אבני ההר. יש לדון מה הדין תקרובת לאבני ההר לדעת רש"י במתני' לעיל, דברמב"ם פ"ח ע"ז ה"ב השוה הר ואבני ההר שנדלדלו, אך לשיטתו פשיטא הוא, דאף בהר ס"ל דאיכא תקרובת להר, אך רש"י במתני' ביאר דברי הגמ' בחולין דף מ' דלהר עצמו ליכא דין תקרובת, א"כ מה הדין באבנים אפי' לפי הצד דמותרים הם, וצ"ע.

בני רבי חייא ורבי יוחנן וכו'. עי' רמב"ם פ"ח ע"ז ה"ב דפסק דאבני ההר מותרים, ותמה הר"ן (דף כ' ע"א בדפי הרי"ף) דהוי ספק דאורייתא אי מותרים הם או אסורים, וספיקא דאורייתא לחומרא, וכך פסק הרמ"ה, וכן משיג הראב"ד שם בסוף דבריו, וכתב הכס"מ דהיה לרמב"ם גירסא אחרת, אך יעויין בש"ך סי' קמ"ה ס"ק א' ע"פ דברי התורת חיים בסוגיין, דכתב ליישב דכיון דבירושלמי מסיימי דבני רבי חייא התירו, וחזקיה היינו רבו של רבי יוחנן, להכי איקבע הלכתא ע"פ הירושלמי היכא דבבבלי נשאר ספק ע"ש.

רש"י ד"ה נדלדלו. נעקרו לגמרי, אך יעויין בר"ח דכתב דלא נתפרקו לגמרי אלא הן תלויות כאבר המדולדל, ועי' בכס"מ פ"ח ע"ז ה"ב דכתב דלא נעקרו לגמרי שהרי לא הגביה אדם, (וצ"ב אי כוונתו כרש"י, או דכך ביאר דברי הר"ח, אך בר"ח דמדמה לאבר המדולדל, משמע דאכתי קצת מחובר הוא), ועי' בט"ז סי' קמ"ה ס"ק ב' דמביא דברי הכס"מ ופליג דנראה דנעקרו לגמרי אלא שלא נעשה ע"י אדם ע"ש, ויעויין עוד בדברי המאירי דכתב דאבן דעלמא פשיטא דכמטלטלין לכל דבר ונאסר, ודוקא על אבני ההר פליגי, וצ"ב דאף על כל אבנים איכא הצד השוה לכאורה, ועכ"פ לכאורה דבריו הם כדברי הר"ח, ויש לעיין בזה.

אלא אתיא מבהמה בעלת מום ומהר וכו'. תמה הגרע"א דהיאך ילפינן מבהמה בעלת מום, כיון דנשתנה מברייתן, דילמא באמת אסור הוא להדיוט, דהרי כל עיקר ילפותא אינה אלא מהא דנאסר לגבוה, ובעל מום אינה ראויה לגבוה, וכן הקשה אאילן יבש, דלמא אינו דומיא דהר מה"ט ולאו בכלל היתרא דאין ההרים אלוהיהם, וכתב דזה צע"ג, ועי' בליקוטים דתי' דהא דנתשנה מברייתן אינה אלא פירכא כל דהו, ומקשינן אצד השוה, ולא אמה מצינו, וללמד בהמה בעלת מום מבהמה תמימה במה מצינו ליכא פירכא, ולא מקשינן אלא אצד השוה דוקא ע"ש בדבריו הנפלאים.

בעיקר דינא דאבני ההר, עי' לקמן דף נ"ח ע"ב סוף העמוד ר"ל איקלע לבצרה וכו' ובדף נ"ט ע"א סוף סוף אבני הר שנדלדלו וכו' ובראשונים שם, ומזה מקור לדברי הרמב"ם פ"ח הל' ע"ז ה"ב בדין גל שנתלש ובדין אבני ההר, וע"ע בדבריו שם ה"א מעיינות הנובים לרבים וכו', וצ"ע מאי שנא יחיד מרבים, ועי' סוגיית הגמ' דף מ"ז ע"א לפני המשנה ותיבעי ליה ספל להדיוט וכו', ובריטב"א שם, ובדף נ"ט, ומש"כ בפרישה סי' קמ"ה ס"ק ג', ובדברי הש"ך שם ס"ק ב'.