פרק כה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ה כסליו ס"ח

פרק כ"ה

**משנה א**

א]עיין גמ' פסחים י"ז ע"ב והתנן כל הכלים שיש להם אחוריים ותוך כגון הכרים והכסתות והשקין והמרצופין נטמא תוכו נטמא גבו נטמא גבו לא נטמא תוכו ע"כ ועיין תוס' ר"פ שם שהביא להקשות בשם ר"י לגירסא זו למה נקטו דוקא דוגמאות אלו הרי בכל הכלים יש להם דין זה ולכן כתב לגרוס נטמא תוכו לא נטמא גבו וביאר כהר"ש במתניתין שהטעם שכאן זה אחרת כיון שאפשר להופכו אין חשיבות לצד אחד יותר מהצד השני ולכן נטמא תוכו לא נטמא גבו וע"ש ובתוס' הרשב"א שהקשו כמה קושיות ולכן העמידו כגירסתינו שגם כאן נטמא תוכו נטמא גבו והטעם שנקטו דוגמא זו של שקין יש שתירצו בגלל ר"מ אמנם דבר זה קשה דהרי בבריתא דפסחים לא הוזכר כלל מחלוקתם

וביאר הרא"ש שהיה מקום לומר שרבנן רק הקילו במקום שהגב אף פעם לא תוך אבל במקום שאפשר להפוך והגב יהיה תוך אין חילוק בין גבו לתוכו קמ"ל ולכאורא הכוונה שכל הסברא שהגב לא מטמא את התוך כי אין לו חשיבות תוך אבל איפה שיש לו חשיבות תוך ממילא הוא מטמא את שאר הכלי וכן הוא בתוס' הרא"ש בפסחים ובשאר הראשונים שם וצ"ע הרי במשנה ד מבואר שרובע וחצי רובע שכל אחד יש לו חשיבות כלי נפרד נטמא אחד לא נטמא השני אע"ג שכל אחד הוא תוך של השני וא"כ היה לראשונים לומר שהיינו אומרים שכאן אם נטמא תוכו לא נטמא גבו שכל אחד הוא נחשב ככלי אחד ובאמת שיש להקשות על ר"מ עצמו שס"ל שהכל טמא כי אפשר להפוך והרי אדרבא א"כ שתמיד אם יטמא אחד לא יטמא השני

אמנם הביאור בזה דדוקא שם שיש כאן שני כלים נפרדים וכל אחד קיים כשהשני קיים לכן דנים את זה כשני כלים ואחד לא מטמא את השני אבל כאן הרי עד כמה שאחד בשימוש השני לא קיים א"כ בהכרח לדון את זה ככלי אחד ועד כמה שאין חשיבות לאחד יותר מהשני ממילא זה סברא שכל אחד הוא כמו תוך שהוא סיבה לטמאות את כל הכלי ועיין לקמן מ"ג סק"א דהוכחנו סברא זו מהמשנה ובאמת הראשונים שגרסו שכאן נטמא תוכו לא נטמא גבו צ"ע מה זה שונה ממשנה ג ובהכרח צ"ל שיבארו כביאור החזו"א שם בר"ש

ב]**בדין כלי שאין לו תוך לעניין טומאת אחורים**

עיין סוגיית הגמ' בבכורות ל"ח ע"א זו עדות העיד חזקיה אבי עקש וכו' והגמ' מעמידה דעדותו כל שאין לו תוך בכלי חרס כנגדו בכלי שטף אין לו אחוריים לחליקה נטמא תוכו נטמא גבו נטמא גבו נטמא תוכו, והגמ' שואלת ואין לו תוך בכלי שטף דאוריתא בר קיבולי טומאה הוא הרי דומיא דשק בעינן דמטלטל מלא וריקן והגמ' עונה בהנך דחזו למדרסות שכה"ג גם פשוטים מקבלים טומאה

ובביאור קושית הגמ' רש"י שם ד"ה בכנגדו ביאר שהקושיא שהרי כל הטומאת אחורים היה לכלי שמקבל טומאה והרי כלי זה אינו מקבל טומאה דהרי הוא פשוטי כלי עץ והגמ' עונה שיש אופנים שזה מקבל טומאה כגון במדרסות ולפ"ז לכאורא הגמ' יכלה לתרץ גם בשולחן וכדו' שמקבל טומאה מדרבנן שכל שהוא מקבל טומאה ואין לו תוך בכלי חרס הוא נטמא גם מאחוריו

ובראב"ד פכ"ח מכלים כפי שביארוהו המשנה למלך והחזו"א מבואר שקושית הגמ' שאע"ג שפשוטי כלי עץ מקבל טומאה מדרבנן אבל כיון שיש לו טומאה רק מדרבנן וודאי שלא עשו לו טומאת אחורים ורק שנטמא תוכו נטמא כולו אבל אין לו טומאה מאחוריו כלל והגמ' עונה שמדובר שיש לו טומאה מהתורה כגון במדרסות ולפ"ז מבואר שאם זה פשוטי כלי עץ שמקבל טומאה רק מדרבנן אין לו טומאת אחוריים כלל

וברמב"ם שם מבואר שכוונת הגמ' לשאול שכיון שטומאתו רק דרבנן לא מסתבר שהחמירו שבאין לו תוך נטמא גבו דהיינו הצד שלא שמשתמשים נטמא כולו והגמ' עונה שמדובר במדרס שמקבל טומאה דאוריתא אבל אם זה רק דרבנן יש לו באמת דין אחוריים שנטמא גבו לא נטמא תוכו גם באין לו תוך

והנה יש להקשות לכל השיטות ממשנתינו דהרי מבואר ששלחן וטבלה לר"י יש להם דין אחורים ותוך ובפשוטו כה"ג זה פשוטים וזה מקבל טומאה רק מדרבנן ומבואר שנטמא גבו הוא טמא ותוכו לא טמא ולרש"י קשה הרי כה"ג הגמ' אומרת שכל שאין לו תוך בכלי חרס אין לו דין אחוריים ונטמא גבו נטמא תוכו וצ"ל שהגמ' שם כרבי מאיר שבאמת ס"ל במשנה שהכל טמא ואין הטעם כמו הרישא כי יכול להפוך אלא כי אין לו תוך ולפ"ז לכאורא צריך לפסוק כר"מ דהגמ' שם אומרת שזה הילכתא [ועיין משנה ב סק"ג מה שכתבנו לפ"ז] אמנם יתכן שהגמ' העמידה בהנך דחזו למדרסות שזה לכו"ע נטמא כולו ובאלו שזה רק דרבנן הוא מחלוקת ר"י ורבנן והגמ' לא נכנסה לזה וכדלקמן בדעת הר"מ

ולראב"ד קשה שהרי כה"ג אין לו טומאת אחוריים כלל והמשנה אומרת שיש לו אחוריים והיה מקום לדחוק שכוונת ר"מ דלא כרישא שאין לו אחורים והכל טמא אלא הכוונה שאין לו טומאת אחורים שלא נטמא כלל אמנם לפ"ז צריך לפסוק כר"מ וכנ"ל אלא שביאור זה נסתר מהתוספתא שהובא בר"ש שמפורש שבכל מקום שהוא נטמא כולו טמא ובחזו"א כתב שצריך לומר שזה היה שולחן שעומד למדרס וזה הטעם של ר"מ שנטמא אחוריו נטמא כולו והלכה כר"מ ודבר זה דוחק גדול שכאן זה דלא ככל שולחן ואולי אפש"ל דהראב"ד בתו"כ נסתפק דהדין משמשי אדם הוא דאוריתא וא"כ שולחן זה דאוריתא ולכן ר"מ מטמא וקי"ל כר"מ וכונתו להשיג על הר"מ שבמקרה שיהיה טומאה דרבנן אין טומאת אחוריו וכל זה דוחק

אמנם לדעת הרמב"ם א"ש דהגמ' שם כר' יהודה שדבר שטמא רק מדרבנן אפילו שאין לו תוך בכלי חרס נטמא תוכו לא נטמא גבו ובאמת מפורש בר"מ ששולחן טומאתו דרבנן אפילו שהוא משמשי אדם אמנם עדין קשה מה שהקשה המשנה למלך דהרי הגמ' שם שואלת בתור קושיא שאם אין לו טומאה מהתורה זה וודאי לא יהיה לו החומרא שנטמא גבו נטמא תוכו הרי כך דעת ר' מאיר חזינן שזה לא קשה מסברא אלא שהגמ' יכלה לשאול מר"י ולכאורא צ"ל שלמד באמת הגמ' כרש"י לעיל שפשוטי כלי שטף טהור לגמרי והגמ' עונה שבאלו שטמאים מדאוריתא ולא העמידה באלו שטמאים מדרבנן דבזה נחלקו ר"י ור' מאיר ולא רצתה להיכנס למחלוקתם אמנם דבר זה דוחק דדעת הר"מ שכמעט כל הפשוטי כלי עץ טמא מדרבנן וצ"ע

ויתכן עוד דהר"מ למד כמבואר בביאור הגר"א בזר זהב על התוספתא דטעם רבי מאיר שחולק הוא כמו ברישא כי אפשר להופכו אבל בעיקר הדבר גם הוא מודה שדבר שמקבל טומאה דרבנן גם אם אין לו תוך יש לו דין שנטמא גבו לא נטמא תוכו

ולכאורא כן משמע גם בדברי הר"ש והרא"ש שביארו בשולחן ודולפקי שטעם ר"י כי צד אחד משופה יותר וצ"ע למה לא ביארו בשולחן רגיל שהלוח מחובר וזה עצמו קובע מה תוך ומה גב ומשמע שהבינו שכה"ג ר"מ לא חולק דמחלוקתו לא כי אין תוך אלא שאפשר להפוך וצ"ע

ודבר זה מוכרח לכאורא דהרי במשנה ג' מבואר שר' מאיר ס"ל שזוהמא ליסטרון יש לו דין אחוריים ותוך וביאר הר"ם שמצד אחד זה שטוח ומצד אחד זה מזלג ומבואר שאין לו בית קיבול ועוד מבואר בדבריו שזה ממתכת וא"כ קשה הרי כה"ג הגמ' אומרת שכל שאין לו תוך בכלי חרס אין לו אחוריים ולכאורא זה לא דוקא במדרס אלא ה"ה בכלי ברזל וכן נקט החזו"א ומבואר שר' מאיר חולק וס"ל שגם כה"ג יש לו דין אחורים ובהכרח שבמשנה א' לא חולק על ר' יהודה מצד שאין לו תוך אלא כנ"ל כי אפשר להופכו וצ"ע בזה

ג]ובשיטת הראב"ד הנ"ל יש להעיר דלכאורא הרי מעיקר הדין כלי זה צריך לקבל טומאה בכולו ורבנן הקילו שיחשב כלי חרס לגבי שנטמא אחוריו לא נטמא תוכו אמנם מה שנטמא אחוריו זהו כמו מעיקר הדין וא"כ מה פתאום לומר דבטומאה דרבנן אין חומרה זו וצ"ל שעד כמה שלא נטמא תוכו היה צריך להיות שאין טומאה כלל ויש כאן עוד חומרא נוספת שגבו נטמא וממילא שייך לומר דבטומאה דרבנן לא החמירו ועיין באבי עזרי ועיין סימן ד שהארכנו בזה

ד]ובדעת הר"מ שנקט דבטומאה דרבנן גם באין לו תוך נטמא גבו לא נטמא תוכו ורק בכלי מדרס שזה דאוריתא נטמא כולו הקשה באבי עזרי דהרי דעת הר"מ שכל הדין שכל המטמא מדרס מטמא מת הוא רק דרבנן ולכאורא טומאת משקין הוא כמו הטומאת מת שלו וא"כ גם שם זה טומאה דרבנן ולמה פה יש סברא יותר להחמיר

והיה מקום לדון דחלוק הדין טומאה בפשוטי כלי עץ מאשר דבר הראוי למדרס דפשוטים גדר הדבר שדנו את השימוש שלו כתוך משא"כ דבר הראוי למדרס דשם מבואר בגמ' שזה ק"ו והרי במדרס אין דין תוך כלל וא"כ גדר הטומאה דרבנן שלא צריך תוך וא"כ יתכן שלכן בפשוטים שגדר הדבר שיש לו תוך שייך לדון שיש בו החלוקה של תוך וגב דכל דין טומאתו כאילו יש לו תוך משא"כ בדבר הראוי למדרס ולפ"ז מה שכתב הר"מ הואיל ואין מקבלין טמאה מהתורה הכוונה לכן גדר הטומאה הוא כנ"ל או יתכן שלכן הקילו לדון בצורה הנ"ל[[1]](#footnote-2). ועיין

ה]עיין לשון רש"י בחגיגה פ"ג וכן פסחים י"ז ע"ב שאחוריים זה דבר שיש לו שימוש מאחוריו וכן עיין לשון ר"ח פסחים י"ז ע"ב "תניא כל הכלים שיש להם אחורים וכו' כגון הכרים והכסתות וכו' שיש להם אחורים שפעמים יושן עליהם ויש להם תוך שפעמים טוען בתוכם **כגון אלו** נטמא תוכן נטמא גבן לא נטמא תוכן נטמא גבן לא נטמא תוכן וכו' עכ"ל " ומשמע שרק כה"ג ועיין תורי"ד וכן בחזו"א שהקשו הרי טומאת גב זה וודאי גם בגב שאי אפשר להשתמש בו וצ"ע

**משנה ב**

א]בביאור דין המרדע עיין ר"ש שהביא תוספתא שאם נפל משקין על הדרבן אינו טמא אלא ארבעה ואם על החרחור אינו טמא אלא שבעה בפשוטו לפ"ז היה מקום לבאר שהדרבן זה התוך והשבעה זה האחוריים ואם נפל על השבעה אינו טמא אלא השבעה ואם נפל טומאה ביניהם אין לזה טומאה כלל כיון שזה כמו יד ולדעת הר"ש שהיד עצמו טמא א"כ המקום הזה יהיה טמא ועיין מים טהורים שהביא כן מהבית דוד

אמנם הרמב"ם בפירושו ביאר שהשבעה זה התוך ובין השבעה לארבע זה האחורי הכלי ולפ"ז בפשוטו אם נטמא השבעה נטמא גם מה שחוץ לו ורק אם נטמא מחוץ לו לא נטמא השבעה אמנם עיין פכ"ח ה"ד וז"ל המרדע והוא המלמד יש לשני קצותיו אחורים ותוך כיצד נפל משקין על החרחור לא נטמא מן העץ הסמוך לחרחור אלא שבעה טפחים בלבד ושאר העץ טהור וכן אם נפלו משקין על הדרבן לא נטמא אלא ארבעה טפחים הסמוכים לדרבן נפלו חוץ לשבעה וחוץ לארבעה הרי זה ככלי קיבול שנגעו משקין מאחוריו ולא נטמא אלא מקום מגעו ולחוץ עכ"ל ומבואר בדבריו שאם נטמא הדרבן לא נטמא חוץ לארבעה וצ"ע כיון שזה אחורים של הארבעה למה זה לא נטמא והיה מקום לומר שמה שכתב הר"מ זה דוקא אם הדרבן נטמא שאז חוץ לדרבן זה כדבר נפרד אבל אם נטמא הארבעה באמת נטמא גם חוץ לו וכמו שביארנו לעיל וכן הוא במשנה למלך אמנם אין זה במשמעות לשון הר"מ שכתב שהמלמד יש לו תוך ועל זה ביאר אם נגע בדרבן חזינן שזה הדין תוך שלו ולא שיש לו עוד דין ועיין רא"ש שכתב מפורש דהתוך זה השבעה ובכל אופן כתב שאם הוא נטמא לא נטמא חוץ ממנו ובהגהה שם מבואר שזה באמת לא מדין תוך וגב אלא יש כאן הלכה אחרת שזה שני כלים אמנם בר"מ מפורש שזה מדין נטמא גבו לא נטמא תוכו

ואפשר לבאר שמה שכאן חוץ לארבעה לא נטמא שכיון שזה לא ככלי אחד ממש אלא זה רק מדין אחוריים א"כ כיון שאפשר ליחס את זה לכלי השני א"כ ממילא יש כאן עוד דין שהוא לא נטמא ע"י הדרבן כי הוא משתייך לחרחור וכן הפוך ויתכן שגם אם יפול טומאה על שניהם הוא לא יהיה טמא דביחס לכל אחד דנים שהוא לא קשור אליו

עוד שמעתי לבאר דיסוד הדין שהוא לא כלי אחד ודלא כר' מאיר אלא הוא כמו אחוריים אלא שממילא יש כאן עוד הלכה שהוא גם לא נטמא ע"י השבעה דתמיד טעם הטומאה כי הוא טפל לתוכו וכאן שהוא לא תוך מציאותי וכן הוא לא משמש עמו א"כ אין לו סיבה להיטמאות כטומאת גב אגב הכלי אמנם הוא עצמו נטמא טומאת גב ומה שהמשנה לא הזכירה אותו כיד דדעת הר"מ שיד לא מקבל כלל טומאת אחורים ודלא כר"ש

ב]אמנם עיין תוס' בשבת י"ז ע"א שכתבו שבמרדע הנ"ל יש לו בית קיבול לקבל החרחור והדרבן ואין לו דין בית קיבול העשוי למלאות והוכיחו דבר זה ממשנתינו שיש לו אחורים ותוך וצ"ב ראייתם ועיין רש"ש שביאר כוונתם דהרי יש למרדע דין יד והרי מובא במשנה לקמן שיד אין לו דין טומאת גב אמנם אינו מוכרח דכאן יתכן שזה מעצם צורת הכלי ובהכרח צ"ל כן בדעת שאר ראשונים

ולכאורא אפשר לבאר כוונתם דאם כלי זה אין לו בית קיבול א"כ אין לו דין אחורים ותוך וכמבואר בגמ' בבכורות דכל שאין לו תוך בכלי חרס אין לו תוך ואחורים וכאן הוא טומאה דאוריתא דהרי זה כלי ברזל והוא מקבל טומאה גם ללא קיבול ולפ"ז כוונתם דכאן הנידון כשהדרבן לא מחובר והנידון על נגיעה תוך המרדע וחוצה לו

ג]אמנם לכאורא זה דלא כתוספתא וכל הראשונים הנ"ל ובאמת צ"ע למה אין כאן דין כלי שאין לו תוך שנטמא גבו נטמא כולו והנה אם ננקוט שהגמ' שם כר"מ אבל ר' יהודה חולק על זה כמבואר במשנה וכנ"ל משנה א שיטת רש"י והראב"ד א"כ א"ש דר"י לשיטתו שגם אם אין לו תוך יש לו אחורים ור"מ באמת מטמא וכאן זה הרי טומאה מדאוריתא אמנם לשיטת הר"מ שקי"ל כר"י ושם זה על טומאה דאוריתא א"כ כאן הרי זה טומאה דאוריתא וקשה כנ"ל וצ"ע

**משנה ג**

א]**מדות יין ושמן וכו':** בביאור הנידון עיין ר"ש שביאר שיש לו באחוריו בית חקק ור"מ ס"ל שדנים אותו כגב ובדעת ר' יהודה הרמב"ם ביאר שאין לו דין אחורים כלל וניטמא גבו נטמא תוכו ובר"ש כתב וז"ל וחשיב אחוריו ולא גרע מתוכו להיות בטל אגביה עכ"ל ובפשוטו כוונתו וכן ביאר החזו"א סימן כ"ט סקט"ו שאם נטמא בבית חקק מאחוריו רק תוך זה נטמא וכן הפוך אם נטמא תוכו לא נטמא בית חקק אחוריו וביאר הר"ש הטעם כי כאן לחקק יש גם חשיבות ואין סיבה שהוא יהיה בטל אגב תוכו ולפ"ז כוונתו דכאן זה כמו המשנה לקמן דרובע וחצי רובע שאם נטמא אחד השני טהור והנה לפ"ז צ"ל שר"ש אומר יש להם ס"ל כר"מ והמשך המשנה ניטמאו מאחריהם מה שבתוכם טהור הוא לכו"ע וצ"ב מה צריך לומר את זה ומה שמבואר בסיפא שצריך להטביל הכוונה את כולו והנה לר"י שיש פה שני תוכות א"ש שזה כמו רובע וחצי רובע דמבואר במשנה שצריך להטביל את הכל אבל לר"מ ור"ש שזה רק טומאת גב הרי מפורש בגמ' בזבחים ע"ט. דבטומאת גב מספיק להטביל את גבו וא"כ צ"ע דין המשנה ואולי לגבי טבילה דנים את זה כתוך שאין לו הקולא שמועיל לטבול חלק וכל זה צ"ע

והנה ברמב"ם וברא"ש מבואר שכוונת ר' יהודה שהכל טמא ולפ"ז א"ש דברי ר"ש שהוא חולק על ר"י וס"ל שנטמא גבו לא נטמא תוכו אמנם לעניין טבילה ס"ל שאין כאן הקולא של טומאת גב וצריך לטבול את כולו אלא שצ"ב למה הכל טמא ובפשוטו שכל צד חשיב תוך והוא מטמא את גבו אלא שזה צ"ע מה זה שונה מהמשנה לקמן ברובע וחצי רובע שכיון שזה שני תוכות אם נטמא אחד לא נטמא השני וכמו שביאר הר"מ את דברי ר"ע שכל אחד חשוב לעצמו והוא לא נטפל לשני ועיין משנה למלך שהקשה כן והניח בקושיא

והנה יש לחקור בדינא דנטמא תוכו כולו טמא האם הכוונה שכל הקולא דרבנן שלא נטמא כל הכלי זה רק בטומאה דרך אחוריו אבל כל שנטמא תוכו אין לו שום קולא וזה חוזר לעיקר הדין שנטמא כולו או שגם בתוכו כל הדין שנטמא גבו כי הוא טפל אליו והנה אם נימא כצד השני א"כ צ"ע כאן למה בנטמא החקק מאחוריו נטמא תוכו הרי וודאי שהכלי הוא לא טפל לחקק שלו אבל אם נימא כצד הראשון א"ש דכיון שלחקק יש שם של תוך ממילא פה אין שום קולא ונטמא כל הכלי אלא שצ"ב מה זה שונה מרובע וחצי רובע ששם הדין לא כך ובפשוטו החילוק דשם זה שני שימושים שלא קשורים אחד לשני וממילא יש פה שני כלים וגם עד כמה שאחד טמא זה לא סיבה לטמאות את השני משא"כ כאן זה שימוש טפל לשימוש העיקרי של תוכו לכן זה נחשב כלי אחד ובפרט שכאן זה מאחוריו א"כ בהכרח שזה כלי אחד ולכן עד כמה שחל טומאה עליו נטמא כולו

אמנם לכאורא אין זה נכון דהרי מבואר בפ"ב לכאורא בכה"ג שיש בית התבלין וכדו' שיש כאן שני מקומות קיבול שלעניין שרץ נטמא אחד מהם כולם טמאים ורק לעניין כלי חרס אם נטמא אחד לא נטמא השני וביאר החזו"א ס"ג סקי"א דזה חשיב כלי אחד ולכן לעניין טומאת שרץ אם נטמא אחד הכל טמא משא"כ לעניין כלי חרס זה שני תוכות והטומאה רק חלה על תוכו והטפל אליו וא"כ לכאורא גם כאן ברובע וחצי רובע מעיקר הדין היה צריך הכל להיטמאות ומה שאם נטמא אחד השני לא נטמא מסתבר או כצד הראשון שכל הטומאה על מה שטפל אליו או שזה כמו כלי חרס שרק הגב של התוכו נטמא ומסתברא שגם שם גדר הדברים שרק הגב של התוכו נטמא וכן יש להוכיח מדרבן שמעיקר הדין הכל טמא וכדחזינן בר' מאיר וכמו שביאר החזו"א ובהכרח שזה כלי אחד ובכל אופן גם כשנטמא מתוכו לא הכל טמא וא"כ הדרא קושיא לדוכתא למה בחקק שנטמא נטמא כולו הרי השאר לא טפל אליו

והנה היה מקום לומר דלא כחזו"א ובאמת זה לא כלי אחד ורק כיון שזה מחובר אם נוגע באחד זה כאילו נוגע בשני משא"כ לעניין כ"ח הטומאה צריכה לחול דוקא דרך תוכו וכאן זה כמו נגיעה מבחוץ ולפ"ז א"ש שגם כאן ברובע וחצי רובע לא נטמא השני כיון שזה כלי אחד וזה כמו נגיעה מבחוץ שלא מטמא רק מתוכו אמנם פשטות הדברים כהחזו"א וצ"ע אמנם וודאי שגדר הדברים הוא כנ"ל שברובע זה נידון כשני כלים משא"כ כאן זה כלי אחד אם שני תוכות וכה"ג בנטמא אחד גם השני טמא ועיין משנה א סק"א שהוכחנו סברא זו משאר הראשונים

ולפ"ז היה מקום לדון שגם דעת הר"ש כנ"ל ומה שכתב שהוא לא חשוב להיות בטל אגביה הכוונה שלכן אין לו שם של גב אלא שעדיין יש לדון שזה כמו שני תוכות ועל זה הביאור כנ"ל שכאן שזה שני תוכות שהם כלי אחד נטמא אחד מהם נטמא השני אמנם עיין לעיל משנה א סק"א דלגירסת הראשונים שם בהכרח שס"ל שגם כאן לא נטמא כולו אלא כביאור החזו"א בר"ש

והנה עיין טהרות פ"ח דשיטת ר"א וכן קי"ל כמבואר בנדה ח: דטומאת גב שזה קילא אין זה מטמא אוכלי תרומה אלא רק משקין ומבואר בגמ' שם דזה רק בנטמא דרך גבו ששם יש קולא שלא נטמא תוכו ולכאורא לנ"ל גם בנטמא תוכו יש קולא שלא כל הכלי נטמא אלא רק הטפל לתוכו וכדין כלי חרס וצ"ל שקולא זו שמצאנו כעין זה בדאוריתא דהיינו בטומאת כלי חרס זה לא סיבה שלא יטמא אוכלי תרומה משא"כ טומאת גב שאין כזה בדאוריתא

ב]והנה עיין ראשונים בשבת ט"ז ע"א דדנו בארוכה בדין חקק הכלים מאחוריהם ועיין חזו"א ס"ג סקי"ב ואילך דפשטות הראשונים שזה וודאי יש לזה את הדין של נטמא תוכו כולו טמא אלא שנחלקו האם יש לו טומאה מאחוריו כדין תוך וצ"ע לראשונים דשם לא נטמא דרך החקק כולו למה פה זה אחרת וכן בדעת הר"ש אם נימא דס"ל שכאן גם דרך תוכו לא נטמא כולו הרי שם וודאי מבואר לא כך וצ"ל שגדרי תוך לטומאת אחוריים חלוקים מטומאת כלי חרס וזה לא מסתבר אמנם יותר קשה דרש"י בבכורות בחד פירושא וכן תוס' בשבת שם ביארו את כוונת הגמ' בבכורות דכלי שטף זה כמו כלי חרס שנטמא גבו לא נטמא תוכו הכוונה חקק של אחוריו וא"כ מפורש שעל זה נאמר הדין שנטמא תוכו נטמא כולו ונטמא אחוריו לא נטמא תוכו ועיין חזו"א סכ"ט סקט"ו שבהכרח צ"ל שכאן משתמשים יותר אם החקק ודינו אחר מכל חקק הכלים וצ"ע בכ"ז

**הוספה תמוז ס"ח:** והנה דעת הר"ש לעיל דבחקק חל טומאה דרכו בנגיעה וכולו טמא וכמו שהוכחנו שם וא"כ צ"ע מה פתאום לומר שפה זה אחרת ולומר שזה מציאות אחרת וודאי שהוא דוחק ויותר מסתבר לומר כנ"ל שכונתו שהכל טמא ובא לבאר למה זה לא כמו כל גב אלא שעדין צ"ע לר"מ שיש לזה דין טומאת גב צ"ב מ"ש מכל חקק וצ"ל שכיון שמדאורייתא הרי חשיב גב כמבואר בר"ש שם ורק מדרבנן חל טומאה דרכו על הכל ובטומאת משקין דרבנן לא גזרו. ע"כ ההוספה

אמנם ברא"ש ביאר שמדות יין ושמן אין להם אחורים אלא שהדרך שהם מתלכלכים מאחוריהם ולכן לא חילקו בהם בין אחורים ותוך ולכאורא הכוונה שזה כמו תוך ולפ"ז לא קשה מהראשונים בשבת ועיין חזו"א דבפשוטו במשמרת אין לזה חקק

ג]**וזומא ליסטרא:**עיין ר"ש שהוא כלי שצד אחד הוא כף וצד אחד הוא מזלג ור"מ ס"ל שיש לזה אחורים ותוך ובפשוטו זה כמבואר בתוספתא שעיקר הכלי זה הכף ואם נטמא תוך הכף הכל טמא ואם נטמא אחורי הכף רק הוא טמא ור"י ס"ל שאין לזה חשיבות של תוך וממילא הכל טמא וברמב"ם כאן וכן לעיל מבואר שהכף לא היה לה בית קיבול ולפ"ז יתכן טעמו דר' יהודה שכאן הרי זה כלי מתכות וכיון שאין לו תוך אין לו דין אחורים ור"מ שחולק ס"ל שגם כלי ברזל ללא תוך יש לו אחורים ותוך ועיין לעיל משנה א סק"ב מה שכתבנו בזה אמנם העירוני שיתכן שכה"ג כן חשיב תוך ולא עינתי בענינים אלו

ד]בדברי התוספתא לא נתבאר דין המזלג והנה בנטמא מתוכו שטמא עד היד ששיך אליו מסתבר שגם אחוריו טמא ובנטמא מאחריו לר' מאיר כתב המשנה למלך פכ"ח שמסתבר שלא נטמא תוכו שזה לא עדיף מהכף אמנם לכאורא כל זה לרמב"ם הנ"ל שאין לו תוך אבל לראשונים שלכף יש תוך א"כ יתכן שהמזלג שאין לו תוך הדרינן לסוגיא דבכורות דכל שאין לו תוך אין לו אחורים ובנטמא המזלג לר"י היה מקום לומר שגם הוא מודה שזה חלוק מהכף ולא נטמא הכף אמנם המשנה למלך נקט דלר' יהודה הכל טמא ולדעת הר"ם שאין לו תוך זה וודאי כך אמנם לדעת הר"ש צ"ע אמנם בסופו חזר בו וכדלקמן סק"ה

**בחילוק בין חרחור לזוהמא ליסטרא**

ה]בעיקר הדין זוהמא ליסטרא דלר' מאיר אם נטמא המזלג לא נטמא הכל הקשה המשנה למלך מ"ש מחרחור דר"מ ס"ל שזה כלי אחד ואם אחד ניטמא הכל טמא והיה מקום לומר שעד כמה ששניהם חשובים אותו דבר הם ככלי אחד אמנם אם אחד הוא העיקר ע"י נטמא הכל אבל הטפל לא מטמא את הכל אמנם הסברא צ"ע והמשנה למלך כתב שכל סברת ר' מאיר לעניין המרדע שהוא משתייך לשניהם אבל אם יגע טומאה בדרבן לא יטמא החרחור כמו אצלינו שאם נוגע במזלג לא נטמא הכף ולפ"ז במזלג ומזלג מחוברים אם יגע טומאה במזלג זה לא יטמא את השני ועיין חזו"א סקי"ג שחלק על זה

וע"ש ולכאורא כוונתו דבדין דאוריתא וודאי שאם נטמא אחד נטמא השני דזה לא גרע מרובע וחצי רובע ורק כיון שיש לזה דין טומאת תוך ואחורים שיסודו שרק התוך והטפל אליו טמא א"כ כאן זה כשני תוכות ולכן אם נטמא אחד לא נטמא השני ולפ"ז בזה עצמו תלוי ההבדל בין חרחור לזוהמא דר"מ הרי ס"ל שחרחור אין לו דין תוך ממילא הדרינן לעיקר הדין שהכל טמא משא"כ זוהמא שיש לו דין תוך ממילא דנים שהמזלג זה אחורים ובזה מובן שר"י ס"ל הפוך דבחרחור לא נטמא השני ובזוהמא ליסטרא כן דבחרחור הרי ס"ל שיש דין אחורים א"כ זה כמו שני תוכות משא"כ בזוהמא שאין דין תוך ממילא הכל טמא כמו מעיקר הדין

וע"ש בחזו"א שהקשה עוד שלר"י עצמו במרדע מייחסים שבעה לחרחור וארבעה לדרבן ולא יותר וכאן כתוב שחולקים ומשמע בכל שיעור שיהיה וע"ש או שהבריתא ר"מ ובאמת שם גם לא חולקים או שבזוהמא ליסטרא נצרך יותר היד והיה מקום לדחוק שהדרך שלא עושים אף פעם יד בזוהמא יותר מהנצרך ורק תוך השיעור הנצרך חולקים

עוד הקשה המשנה למלך דבזוהמא ליסטרא ס"ל לר"י שאם נטמא אחד נטמא השני לדעת הרמב"ם ומאי שנא מחרחור ודרבן שאם נטמא אחד לא נטמא השני וע"ש שתמיד שני כלים מחוברים אחד לא מטמא את השני ורק כאן שהמזלג הוא טפל לכף הוא נטמא ע"י הכף ולפ"ז נקט שר' יהודה מודה שאם נטמא המזלג לא נטמא הכף אמנם יתכן שזה עצמו שהמזלג הוא טפל לכף זה סיבה שעל ידו נטמא הכל וצ"ע בכ"ז

ו]מצאנו ארבעה מחלוקות בין ר"י לר"מ בדין טומאת תוך א.בדין כלי שיכול להופכו ב. בדין שולחן ועיין לעיל או שזה אותו נידון או כי אין לו תוך ג. בדין מרדע האם חשיב שיש לו תוך ד.בדין זוהמא ליסטרא וכו' שלר"מ יש להם דין אחורים ותוך ולר"י אין דין אחורים ותוך ושמעתי להעיר דיש כאן סברות הפוכות דבשלשת הדוגמאות הראשונות ר"י יותר מקל לעשות גדרי תוך וכאן זה הפוך

וביאר בזה הרב סטאר דיסוד סברת המחלוקת בין ר"מ לר"י דר"מ ס"ל שרק תוך גמור יש על זה טומאת תוך וזה חלוק משאר כלים אבל עד כמה שאין לו שם תוך לגמרי כלפי הגב אין לזה שם תוך ולכן אם אפשר להופכו או שאין לו תוך מציאותי או חרחור ודרבן שלשניהם יש חשיבות אין לזה שם תוך משא"כ ר"י ס"ל שלא צריך תוך גמור כדי שיהיה לזה שם תוך וממילא לגבי מדות יין ושמן לר"י שגם דבר לא חשוב יש לו שם תוך ממילא לגבו יש גם שם תוך וממילא כאן יש לו שני תוכות ולא יכול לחשב גב משא"כ לר"מ שצריך תוך חשוב א"כ כאן לגבו אין שם תוך וממילא לתוכו יש שם תוך ודפח"ח

אלא שעדיין צ"ע למה ר"מ נחלק בדרבן והניחא אם ס"ל שצריך תוך ממש אמנם לגר"א שלא צריך תוך ממש ושולחן וטבלא רק כי זה מתהפך לא נחשב תוך א"כ למה כאן חולק אמנם יתכן שדווקא שם כי זה עומד לקבלה אלא שאין לזה צורה של תוך משא"כ כאן שזה רק עומד לשימוש ולא לקבלה ס"ל לר"מ שאין לזה חשיבות של תוך ור"י שלא מצריך תוך גמור ס"ל שגם זה תוך ודו"ק

**משנה ד**

א]עיין רמב"ם בביאור טענת ר"ע שכיון שכל כלי הוא חשוב לעצמו ממילא לא שייך לדון שהוא גב של חברו אמנם עיין לשון הרא"ש וז"ל דטומאת משקים דרבנן הלכך מקילינן ביה לעשות הרובע אחורים לחצי רובע כדי לטהר חצי הרובע עכ"ל ומבואר שהטעם שנטמא תוכו לא נטמא אחוריו כיון שדנים אותו כגבו וכן הוא לשון הר"ש וצ"ע שזה סותר למה שביאר במשנה הקודמת לביאור החזו"א שלא נטמא גבו כי הוא חשוב כלי ולא בטל ועוד שלכאורא זהו הביאור בכלי חרס והרי כאן זה כמו כלי חרס וצ"ב

והנה מבואר בטהרות פ"ח שר"א ס"ל שנטמא אחוריו כיון שיש קולא שלא נטמא תוכו ה"ה לא מטמא אוכלי תרומה ועיין חזו"א סימן כ"ט סק"ג שאלו הכלים שאין להם דין אחורים וכגון בראוי למדרסות שם זה יטמא גם אוכלי תרומה והנה ברובע וחצי רובע לביאור הר"ש הנ"ל שדנים כאילו זה גב א"כ לכאורא כה"ג לא יטמא אוכלי תרומה אמנם זה וודאי אינו דהרי מבואר במשנה שאת גבו שהוא לא תוך הכלי השני הוא כן מטמא וצ"ע

ב]בציורים צירו שהרובע יותר גבוה מהחצי רובע ושמעתי לדון דכה"ג החלק היותר גבוה הוא רק שייך לרובע ונטמא אחוריו ואפשר להעמיד המשנה ששניהם אותו גובה ורק שאחד יותר צר מהשני

**משנה ה**

עיין שהארכנו בנפרד בסימנים סימןה

**משנה ו**

א]**ואוגניהן:**רש"י בחולין ביאר שפה לפיו ליופי וא"ש שזה לא חלק מהכלי ולכן הקילו אמנם ברמב"ם ביאר שהכוונה צואר הכלי והקשה החזו"א סכ"ט סקי"ז דלכאורא זה מעיקר הכלי ולמה שלא יקבל טומאה וצ"ע

ב]**מנגבן והן טהורין:**בפשוטו הכונה שזה לא מקבל טומאה כלל ורק שחוששים אולי הטהור יגע במשקה הטמא ולכן יש דין לנגב וכן הוא סתימת לשון הר"מ אמנם עיין ר"ש מ"ג דנקט שהמקום עצמו טמא ולכן הביא תוספתא שהכהנים היו טובלים כלי זה שמע יגע במקום זה

ג]**ושאר כל הכלים שאין להם אחורים ותוך שנפלו משקין על מקצתו כולו טמא:**עיין משנה למלך שרצה לומר שהכונה רק שנטמא גבו נטמא כולו אבל אם נגע טומאה ביד לא נטמא כולו אמנם ברא"ש מפורש שאז נטמא כולו

והנה צ"ב לשון המשנה שהרי שולחן אין לו תוך ובכל אופן דעת הר"מ שכיון שהוא מקבל טומאה רק מדרבנן יש לו דין תוך וצ"ל שהכונה כאן בדברים שאין שימוש בצד אחד יותר מהצד השני ששם ודאי לא שייך דין תוך

**משנה ז**

א]מבואר במשנה שבית הצביטה חלוק מגבו ואיירי לא באוזן כעין יד אלא שבתוך עובי הכלי יש כמין שקע לאחוז בו ומעיקר הדין זה חלק מאחוריו ועל זה הנידון במה רבנן הקילו לדונו כדבר נפרד ועיין רמב"ם דת"ק ס"ל דבכל הכלים זה חלוק מגבו וכן קי"ל ור"ט אומר רק בעריבה גדולה וצ"ל ששם אין צורה לאוחזו רק דרך שם ולכן ראו חז"ל להקל בזה ור"ע אומר בכוסות והרא"ש ביאר שרק בכוסות וצ"ל שדוקא שם שזה מאוד שימושי ראו חז"ל מקום להקל אמנם הרע"ב ביאר שהכוונה אפילו לכוסות וה"ה לעריבה ור"מ ס"ל שלעניין שאר טומאות לא חילקו את בית הצביעה מהגב ורק לעניין טומאת הידים בין אם זה טימא כלי ובין לעניין לטמאות הידים ור"י ס"ל שהקילו רק לעניין אם הידים טהורות שהם לא יטמאו ולא אם הידים טמאות לעניין הכלי

אמנם עיין ר"ש ורא"ש דביארו המשנה לענין גזירה דרבנן ומשמע שזה וודאי דבכל הכלים הקילו לחלק את הגב מבית הצביטה ורק שיש מקום לגזור שאם נוגע שם שאולי יגע גם במקום הטמא ובזה נחלקו התנאים מתי גזרו ומתי לא והנה בפשוטו זה רק גזירה לגבי האם מותר ליגוע אבל אם נגע וודאי שלא יטמא אם יודע שלא נגע במקום הטמא אמנם עיין בר"ש שהביא התוספתא שמפורש שהכיכר טמא חזינן שיש כאן הגזירה דרבנן לומר שזה גם מטמא ואולי באמת חזר בו אחרי שהביא התוספתא וכמו שכתב בסופו שצריך ליישב המשנה לפי התוספתא

והנה מבואר בתוספתא הנ"ל שגם הכיכר טמא וצ"ע הרי קי"ל כר"א שטומאת גבו לא מטמא אוכלי תרומה ויתכן דכאן הרי זה מצד גזירה שמא יגע במקום הרטוב ושם זה משקה שהוא מטמא ולפ"ז זה לא גדר כלל בטומאת הכלי והרי אין זה משמעות המשנה אלא שזהגדר טומאה על הכלי דהרי כל הדין הנ"ל הוא בדין בית הצביטה ועיין חזו"א סכ"ט סק"ד דבכלי חרס לדעת הראב"ד שאין טומאת משקין לא יהיה גזירה זו דאם יש עליו משקין אם נוגע במקום אחר הוא יטמא

וצ"ל כמו שביאר החזו"א שם שגדר הדברים שכאן כיון שיש את הגזירה לא אמרו את הקולא שזה לא מטמא אוכלי תרומה

ב]הר"ש הביא תוספתא לעניין כמה בית הצביטה וצ"ל שיסוד הנידון שרבנן לא הקילו לחלוק את בית הצביטה רק כי הוא נצרך לכלי ועד כמה שהוא לא נצרך זה כמו גב רגיל ולכן רק בכלי גדול שצריך ליטלו בשני בית הצביטה יש לו את הקולא בשנים ויש לעין בצריך לאחד ויש לו שנים האם כה"ג שניהם טמאים או שרק אם נוגע בשניהם יחד הוא נטמא וצ"ע

**משנה ח**

א]אינו חושש שמא נטמא המשקה שבפיו באחורי הכוס וחזר וטימא הכוס: בפשוטו משמע שלא חוששים שזה נגע וצ"ע איך זה יתכן הרי וודאי שאם אדם שותה המשקין עוברים לפיו ונוגעין באחורי הכלי וכן הוא ריש מקואות בשתה טמא וכן בר"ש טהרות פ"ד מ"ו הביא כזו תוספת והחזו"א הקשה עוד שלכאורא גם שפת הכלי טמא וא"כ שם זה וודאי נוגע ולכאורא צ"ל שכוונת המשנה שלא חוששים שזה חזר לכוס ועיין חזו"א סק"ט שהקשה דבגמ' בברכות מבואר שגם אדם שמקפיד לאכול בטהרה מותר לשתות בכוס שאחוריו טמאים והרי כל המשקים נטמאים וממילא הוא נטמא כדין שותה משקין טמאים ויתכן לדחות שלא הכל נוגע ואין כאן וודאי שותה רביעית והחזו"א ביאר שיש כאן קולא דרבנן דדרך שתיה המשקין לא נטמאים ולכן גם הוא והכוסלא נטמאים ולפ"ז לשון המשנה לא חוששים הכוונה לא כי זה לא קרה אלא כי זה לא סיבה לטומאה

והנה לשון המשנה שהטומאה תחול דרך שזה יחזור לכוס והקשה החזו"א לדעת הגר"א שכל טיפה נוגעת בשני וחוזרת ומטמאה את חברתה א"כ כאן כל המשקים נוגעים אחד בשני וממילא המשקים שתוך הכלי טמאים וצ"ע

**משנה ט**

א]לשון נמשנה כלי הקדש אין להם וכו' ומשמע שזה הלכה בכלי שרת שיש לו דין שאם הוא מקבל טומאה בגבו הוא נטמא לגמרי אמנם עיין תוספתא הובא בר"ש שזה הלכה לעניין טומאת קודש שגם כלי חולין נטמא גבו תוכו טמא ועיין רמב"ם שלא הביא כלל רק את ההלכה לגבי אוכלי קודש ולא הביא כלל הלכה בדין כלי קודש ומשמע שכל ההלכה זה רק באוכלי קודש וצ"ע

ב]בהא דמבואר דכלי קדש נטמא גבו נטמא תוכו עיין מקד"ד סימן מ"ג סק"ה דנסתפק האם גם נטמא ידו או לא וקצת משמע מהא דהמשנה לא אמרה שגם היד מקבל טומאה שזה חידוש יותר גדול משמע שזה לא נטמא וצ"ע ולכאורא יסוד הנידון האם הכוונה שלגבי קודש העמידו על עיקר הדין שאם נטמא מקצתו נטמא כולו וא"כ וודאי שגם לגבי היד זה כך או שוודאי שזה דין טומאת אחורים אלא שכאן יש לזה חומרא יותר מתמיד אבל לא יותר ממה שמצאנו

ועין סימן ד דהבאינו קושית האחרונים על הר"מ דמבואר בפרה שכלי חרס אפשר להניח בו מי פרה אדומה אפילו אם משקין טמאין נוגעין בגבו והרי דעת הר"מ דבטומאת משקין הוא מקבל טומאה בגבו א"כ לקודש נטמא תוכו אמנם כל זה קשה אם יש כאן טומאת גב יותר חמורה אבל אם כאן זה חוזר לעיקר הדין א"כ בכלי חרס שמעיקר הדין לא מקבל טומאה מגבו א"כ וודאי שגם בקודש לא יטמא תוכו וז"ב

ג]במשנה מבואר שאין הכלים עולים מטומאתן אלא בשינוי מעשה עיין סימן ב דהבאינו שיטת רש"י שחלוק הדין שבירה אם זה עדין לא קיבל טומאה שיסודו הדין ביטול כלי מאם זה קיבל טומאה שזה הלכה של מעשה שבירה ולכן פיל שבלע כפיפה מצרית שזה הופך לכלי גללים זה רק סיבה שלא יקבל טומאה ולא שיפקע טומאתו דאין כאן מעשה שבירה על הכלי דהוא עומד לאותו שימוש ע"ש והנה לפ"ז במשנתינו מבואר שני הלכות נפרדות באותו לשון וזה צ"ע עוד קשה שהרמב"ם ביאר רק הדין אם זה לא קיבל טומאה

וע"ש דהבאינו לבאר דאפילו שזה שני דיני טהרה נפרדים אבל זה רק בתוכן הדבר שכאן צריך שישבר השימוש הראשון ואם לא כן זה לא נחשב שהוא נשבר משא"כ בכלי טהור צריך רק לבטל הכלי אבל איך זה נעשה שיש הלכה שזה דרך שינוי מעשה בשניהם זה מאותו דין כי צריך שינוי מעשה דללא זה גם שבירה כגון שינוי השימוש לא צריך דוקא דרך מעשה ולפ"ז הנידון הוא אחד ע"ש שהארכנו

והנה בעיקר הדבר שצריך להגיע לשבירה היה מקום לומר שזה רק אם עדין יש עליו צורת כלי שאפילו שזה כבר לא מקבל טומאה אבל טומאה לא פוקעת אבל אם ירססאותו שאין לו צורת כלי כלל יתכן דכה"ג זה סברא שפקע טומאתו ולא צריך להגיע לדין טהרה דשבירה ומקור לזה עיין מרדכי פרק אלו קשרים שהביא בשם רבינו משולם דשבירה בכלי שזה מטהר צריך הערב שמש אלא שחילק בין אם זה התקלקל או שנשבר לגמרי ולכאורא הוא על דרך הנ"ל דבהתקלקל זה מדין שבירה שזה מעשה המטהר לכן צריך הערב שמש משא"כ בנשבר לגמרי שזה סברא שאין כאן כלי

והנה לפ"ז מסתבר דאם זה נהפך לכלי גללים זה כמו שנשבר לגמרי שאין כאן דין טומאה כלל ומדברי רש"י לכאורא מבואר שגם כה"ג צריך להגיע לדין שבירה ואולי כוונת רש"י שכל ההלכה של מיני הטומאה זה לגבי חלות הטומאה אבל אחרי שזה חל כבר כל דבר הוא סיבה לטומאה ולכן כל שזה לא מעשה שבירה זה לא סיבה לטהר [וכעין שמצאנו לעניין מחובר שרש"י בפסחים ביאר שזה נטהר ע"י זריעה כי אין לו שם אוכל ולא ביאר כי יש הלכה שמחובר לא מקבל טומאה ובפשוטו כי זה לא סיבה להפקעת טומאה] אמנם לתוס' שכל שהוא במצב שהוא לא סיבה לקבל טומאה לכן פוקע טומאתו ומבואר שדין השבירה הוא שאותו מצב שצריך לקבל טומאה צריך כדי שישאר טומאה א"כ לא שייך לומר כך וצ"ע

ד]מבואר בגמ' פסחים מ"ה ע"ב דכופת שאור שיחדו לישיבה טהור מטומאת אוכלים ומבואר בגמ' שה מקבל טומאת מדרס מכאן ולהבא ועיין תוס' שם ובב"ב י"ט ע"ב דצריך שינוי מעשה דכל הכלים אין עולים מטומאתן אלא ע"י שינוי מעשה כמבואר במשנתינו ועיין מקדש דוד סימן נ"ד דהקשה דהרי זה וודאי לא יתכן שזה יהיה גם אכל וגם כלי וכיון שלרדת לקבל טומאה מועיל מחשבה א"כ ממילא פוקע הטומאת אוכלים וצ"ע

1. והנה ידוע הקושיא דדעת הר"מ דפשוטי כלי עץ מקבל טומאה מדרבנן והדין כל המטמא מדרס מטמא מת הוא גם מדרבנן א"כ מה צריך לטומאה זו הרי מדרבנן גם פשוטי כלי עץ מקבל טומאה מדרבנן ןבמי נפתוח תירץ שזה אותו תקנה שרק כיון שכל פשוטי כלי עץ מקבל טומאה לכן שייך הק"ו ולכאורא צ"ע מכאן דחזינן שיש לזה דינים נפרדים. ועיין [↑](#footnote-ref-2)