7 - מ_מ ינתנו לכושל שבהם
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / מ_מ שעבודים

**בס''ד בסוגיית ''ינתנו לכושל שבהם''**

א. צ''ע אף אם אין נחשב המלוה או הפקדון למטלטלי דיתמי, הא לרבנן אין כתובה נגבית ממטלטלין אפי' כשהבעל חי, וא''כ הניחא בע''ח דגובה ממלוה או פקדון, אך צ''ע על כתובת אשה.

ב. צ''ע מדוע חייב הלוה לפרוע לכתובת אשה או לבעל חוב, הא חיובו לפרוע רק למלוה או יורשיו, ולא לבעלי החובות של המלוה - לרבנן דר''נ עי' להלן -.

ג. עוד צ''ב כשפרע הלוה של האב למלוה של האב כיצד נפטר מחובתו הא לא פרע לבעל חובו - לרבנן דר''נ עי' להלן - בשלמא מפקיד שנתן לבע''ח של האב גרם שיתפוס ומהני תפיסה, אך לוה שפרע מעות אין המעות של האב ולא שייך בהם תפיסה, ותפיסה היה שייך רק אם היה שייך לתפוס את החוב, וז''ל הבית יעקב בסוגיין דבלא שיעבודא דר"נ אילו היה הלוה שלו מסלק להבע"ח של המלוה הי' צריך לחזור ולשלם.

ד. צ''ע ממתני' דבכורות נא ב דאין בעל חוב וכתובת אשה נוטלין מהראוי, ומבואר בב''ב דף קכה דלרבנן אין בכור נוטל פי שנים ממלוה משום דהו''ל ראוי.

ה. צ''ע לשיטות הראשונים שמדאו' אין שעבוד על מטלטלין, כיצד גובים אחר מות הלוה ממטלטלין, הא כשמת פקע שעה''ג, ושעבוד נכסים אין על מטלטלין - ואף לדברי התומים שיש שעה''ג על היורשים צ''ב דהרי בבאו לרשותם אין גובים מהם וחזינן דלא מהני מה שיש שעה''ג על היורשים כשאין שעבוד נכסים, וכן מבואר מהא דמבואר בסוף גט פשוט דגוביינא מיורשים תלויה בשעבוד נכסים -.

ו. צ''ע אף לשיטות שיש שעבוד על מטלטלין מדאו' ולכן כאן שלא באו לרשות היתומים לא הפקיעו חז''ל את השעבוד, דהניחא למד''א שע''ד אך למד''א שעבודא לאו דאו' הרי לא תקנו חז''ל שעבוד על מטלטלין - ואולי יש ליישב על פי דברי השער המלך והנתה''מ והבית מאיר בדעת התוס' בדף קעה ב דאף למד''א שעל''ד מיניה דידיה יש שעבוד נכסים, אלא דרק בדעת התוס' י''ל כן אך כל הראשונים שם נח' על זה וכמבואר בנתה''מ שם -.

ז. צ''ע אף להסוברים דיש מדאו' שעבוד על מטלטלין, צ''ע לדעת הסמ''ע סי' ק''ד סק''א דרבנן הפקיעו את השעבוד ממטלטלין אף מיניה דידיה ולכן אין דין קדימה אף לכתחילה במטלטלין.

ח. צ''ע מדוע ינתנו לכושל שבהם, ומאי שנא מכל גביית חוב שיש דין קדימה - ואפי' למד''א דבע''ח מאוחר שגבה אין מוציאין מידו, אך לכו''ע לכתחילה יש דין קדימה בקרקעות, ולדעת הרשב''א אף במטלטלין יש דין קדימה לכתחילה בגוביינא מיניה דידיה, ואי נימא דבמתני' אין הגבייה מכח שעבוד נכסים ניחא -

ט. צ''ע לדעת הרשב''א שכופין יורשים לפרוע חובת אביהם ממטלטלין מדוע במתני' אם תפסו יורשים או לר''ע אין כופין - עי' בדברי הרשב''א בשו''ת ח''ג סי' קי''ד דתי' דבמתני' איירי או בקטנים - וכ''כ המרדכי אות רכ''ב דכל מתני איירי רק בקטנים - או כשאינם לפנינו שא''א לכופם, או כשיש ליורשים בע''ח דידהו דבכה''ג אין כופין אותם לפרוע חובות האב לפני חובות דידהו, ועי' חי' רעק''א ב''מ דף עב ב -.

י. צ''ע לפי מש''כ הראשונים דאין שעבוד על מטלטלי דיתמי משום דלא סמכא דעתיה, מאי שנא אם באו הנכסים לרשות היורשים או נמצאים ברה''ר, ואין לומר דכל שלא באו לרשות היורשים סמכא דעתיה כי אינם בידו שיוכל להבריחן, דא''כ מדוע נח' ר''ע מסברת שכולם וכו' הא סמכא דעתיה.

יא. יש להסתפק האם בנכסים שקנה האב אחר שלוה ולא כתב דאיקני, נמי אמר ר''ט דינתן לכושל וכו', ודבר זה מיתלא תלי אם הדין של ר''ט הוא מכח מה שיש שעבוד נכסים על מטלטלים, או שאינו קשור לשעבוד נכסים כדמוכח מכל הקושיות הנ''ל - ובמתני' הניח פירות תלושין מן הקרקע, ואם רק על מה שהיה לאב בשעת החיוב איירי מתני' צריך להעמיד שמת סמוך לזמן שלוה ושנשא את אשתו, שהרי פירות אינם מתקיימים לזמן רב -.

יב. יש לעיין האם ברישא דינתן לכושל שבהם מהני תפיסת היורשים, וכן יש לדון האם מהני תפיסת אידך שאינו הכושל.

יג. יש לעיין האם הדין גבייה לר''ט ממטלטלי דיתמי שלא הגיעו לרשותם הוא דין דאו' או קולא מדרבנן - לשון הרשב''א בשו''ת ח''ב סי' רנ''ב ''אלא דקל הוא שהקל רבי טרפון בשקדמו בעלי חוב ונטלו מרשות הרבים או מסמטא שאינו רשות יורשין'', ולהלן הובאו דברי המאירי וז''ל ויראה לדעת ר' טרפון שמאחר שאינם זוכים מן הדין אין משגיחין בהם בקדימה, ועי' להלן בדרבי התוס' דף פו א ד''ה לאשה דלכא' מבואר שם להדיא דמתני' הוא קולא דרבנן -

**בסברת רבי טרפון**

א. כתב הריטב''א וז''ל פירוש דסבר רבי טרפון דמטלטלי דיתמי כי הני שלא באו לרשות היתומים **משתעבדי** לבעל חוב ולכתובת אשה וחשבינן להו כאלו תפסי בהו.

ב. רעק''א הקשה על דברי ר''ע דכולן צריכים שבועה, הא סברת ר''ט דכיון דלא בא לרשות היורשים הוי כגבייה מיניה ולא נחשב מטלטלי דיתמי, וא''כ מהאי טעמא גם א''צ שבועה דהבא להיפרע מנכסי יורשים, ותי' דכוונת המשנה לשבועה דהבא להפרע שלא בפניו עי''ש, ולמדנו מדברי רעק''א דגדר הדין לר''ט הוא דכל שלא באו הנכסים לרשות היתומים החשיבו חז''ל את הגוביינא לגבייה מיניה.

ג. אלא שרעק''א כתב שברש''י מבואר שהשבועה הוא שבועת הבא להיפרע מנכסי יורשים, ולכא' יש להוכיח כן גם מדברי התוס' בדף פא א ובבכורות נא ב דכתבו דמתני' הוא אף לרבנן דאין גובים כתובה ממטלטלין אפי' כשבאה לגבות מיניה, אפי' הכי מיורשים נגבית כל שלא הגיעו המעות לרשותם עי''ש, וא''כ מבואר מתוס' דרק משום שאינו נחשב גביה מיניה גובים מהמטלטלין, וגדר הדין לר''ט הוא דכל שלא הגיעו המטלטלין לרשות היורשים לא נאמר דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי אע''פ שנחשב לגבייה מהיורשים, וכן לכא' מוכח מדברי התוס' בבכורות שם ובב''ב דף קכה ב דהוכיחו דבע''ח גובה מחוב שהניח אביהם ואין בבע''ח דין שאינו גובה מראוי, ואי נחשב כגוביינא מיניה לכא' במיניה אין נידון אי בע''ח גובה מראוי וכל הנידון רק מגבייה מיורשים.

ד. עי' בלשון התוס' בדף פו ב ד''ה האומר ''דאם הם ברשות הרבים **לא קנו** **יתמי**'' ועי' לשון רש''י בדף פד ב ד''ה דמנחי היכא, הנך פירות דקא"ר טרפון דבשעת מיתה **לא זכו בהן יורשין** אלא יזכה בהן הקודם עכ''ל, ועי' בשטמ''קמתלמידי רבינו יונה ז"ל דהק' דכיון דקיי"ל מטלטלי לא משתעבדי לכתובה היכי ס"ל לר' טרפון דינתנו לבע"ח, ותי' דבמלוה או פקדון שישנן ביד אחרים לא דיינינן להו מטלטלי דיתמי **אלא מטלטלי דידיה נינהו עכ''ל,** אלא שבתלמידי ר' יונה מבואר שהשבועה הוא שבועת יתומים ונראה בדבריו שרק לענין גביה ממטלטלין נידון כמיניה ולא לענין שבועת היתומים.

ה. כתב ההגהות מימוניות בפ''ה מהלכ' סנהדרין הי''ז וז''ל אר"ת דוקא המזיק עצמו הכלב או השונרא דבמזיק עצמו הקילו חכמים שיכול להחזיק בו אם לקחו בשעת ההיזק אבל מידי אחרינא לא ... דאפילו אם תפס אותו דבר עצמו לא מהני אא"כ תפסו מיד לאחר שהזיק קודם שיבא לידי בעלים אבל לאחר שבא ליד בעלים לא **וראיה מפרק הכותב** דלרבי טרפון מהניא תפיסה דלאחר מיתה ומפרשי לה רב ושמואל בצבורין ומונחין ברשות הרבים עכ''ל, וכ''כ הרא''ש בב''ק פ''א סי' כ' וז''ל ופי' ר"ת ז"ל דוקא תפס דבר המזיק עצמו דבו הקילו חכמים אי תפס בשעת ההיזק אבל מידי אחרינא לא עכ''ל וציין הפ''ח לדברי ההג''מ הנ''ל דדימהו לפרק הכותב.

ו. עי' בדברי התוס' בדף צ א סד''ה ש''מ דכתבו דר''מ ורבנן נח' אם גובים כתובה ממטלטלין מיניה, ולכו''ע מיורשים אין גובים, ור''ט ס''ל דאף מיורשים גובים כל שלא הגיעו המטלטלין לרשותם, ומבואר בתוס' דר''ט הוא שיטה בפני עצמה ולא ס''ל לא כרבנן ולא כר''מ - ובמתני' איירי בין בכתובה ובין בבעל חוב, ובבעל חוב לא נח' ר''מ ורבנן, ולכו''ע מיניה גובים ומיורשים אין גובין, ור''ט גם מיורשים גובים כל שלא הגיע לרשותם - ובתוס' שם כתבו דלר''ט יש לדון במטלטלין דיש דין קדימה, ומוכח לכא' בתוס' דאין הגדר לר''ט דהוי כגביה מיניה דא''כ אין מקור מדברי ר''ט שיש שעבוד על מטלטלין, אלא ע''כ יש שעבוד על מטלטלין וכל שלא הגיעו לרשות יורשים אין הם בכלל הדין דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי, ויש לדחות דאע''פ דנידון כגבייה מיניה, אך כיון שמת אין עליו שעה''ג, ורק מכח שיש שעבוד נכסים על המטלטלין גובה, ורק לא נידון כגבייה מיתומים אך גם אינו גבייה מיניה אלא נידון כגבייה מיניה לענין שגובים גם מטלטלין, וא''כ יש לדון דין קדימה בכה''ג.

ז. הראשונים שכתבו - עי' להלן - שגם בתפיסה מחיים מהני רק ברה''ר מוכח שאין הגדר שברה''ר לא זכו היורשים, שהרי לא שייך לומר כן על תפיסה מחיים.

ח. בפסחים דף לא א ובכתובות דף צב א דינא הוא, דאמרי ליה בני ראובן אנן מטלטלי שבק אבון גבך, ומטלטלי דיתמי לבעל חוב לא משתעבדי, ולכא' דברי הגמ' אינם אלא לדינא כר''ע אך לר''ט הרי בע''ח גובה מחובות של אביו, וכן הדין המובא שם דיתומים שגבו קרקע בע''ח חוזר וגובה מהם, ומשמע דרק בגבו קרקע אך אין הבע''ח יכול לתבוע מהלוה של האב, לכא' אין זה אלא אליבא דר''ע.

**בסברת רבי עקיבא**

א. לדברי רעק''א יש לדון אם ר''ע מודה ליסוד דברי ר''ט אלא דס''ל דנחשב כהגיע לרשות היתומים, וכך נראה בדברי רש''י, או דס''ל דאף כשלא הגיע לרשותם הוי כגבייה מהיורשים, וכך נראה ברשב''א - שו''ת ח''ב סי' רנ''ב ובמיוחסות סי' ס''ט - שביאר את דברי הירושלמי זו תורה וזו אינה תורה דכיון שמדברי תורה זכו היורשים הו''ל מטלטלי דיתמי - ועי' זכר יצחק סי' י''ב שביאר ''היינו דדין הירושה הוא תורה, ודין הבע"ח אינה תורה כי אם האדם מחייב את עצמו, ובכה"ג של תורה קודם אם באין בבת אחת'' ובהפלאה בסוגיין פי' דזו אינה תורה משום דשעבודא לאו דאו', ועי''ש שפי' בעוד אופן -

ב. לאידך גיסא נמי יש לדון אם מודה ר''ע ליסוד דברי ר''ט אלא דס''ל דהוי כבאו לרשותם, או שנח' על יסוד דברי ר''ט וס''ל דבכ''ג הדין דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי.

ג. התומים בסי' ק''ד סק''א כתב דנח' אם יש מדאו' שעבוד על מטלטלין, דר''ע ס''ל דאין שעבוד וממילא אי אפשר לגבות אחר שמת האב, וכל הראשונים שכתבו שאין שעבוד על מטלטלין מדאו' כוונתם להלכה דקי''ל כר''ע, וכתב לפי''ז שר''ע ור''ט נח' אם יש דין קדימה לכתחילה במטלטלין מיניה דידיה.

ד. עי' ביאור הגר''א באה''ע סי' צ''ג סקמ''ו שפי' את הדעה השניה ברמ''א שם, דסברת ר''ט הוא דהוי כלא זכו היורשים, ולר''ע זכו היורשים, עי''ש, ולכא' הדעה הראשונה שם ס''ל דלא נח' בזה עי''ש.

**אופנים שר''ע מודה לר''ט**

א. דעת התוס' להלן דף צא ב ד''ה ראובן ובבכורות דף נא ב והרא''ש שם דאם פטרו מן השבועה מודה ר''ע, וכן נראה בדברי רש''י בסוגיין, ורוב הראשונים בסוגיין נח' וס''ל דאף בלא חיוב שבועה נח' ר''ע והביאו כן מדברי הירושלמי עי''ש.

ב. כתב הקצוה''ח בסי' רנ''ג סק''ד דבמתנת שכ''מ אע''פ שדינו כירושה מודה ר''ע לר''ט עי''ש.

ג. כששעבד מטלטלין אגב קרקע כתב הריטב''א דינתן לכושל שבהם גם לדעת ר''ע, ומבואר בריטב''א דר''ע לא נח' על הא דינתן לכושל שבהן אלא רק נח' וס''ל דאין גובים ממטלטלי דיתמי, אך כשיש שעבוד מודה דינתן לכושל שבהם, ולא להקודם שבהם, וכ''כ הרא''ש בסוגיין דאחר תקנת הגאונים אף לר''ע ינתן לכושל שבהם - ויל''ע מהלשון של ר''ע דאין מרחמים בדין דמשמע שבא לאפוקי מהכושל שבהם, והרי עיקר סברתו הוא דכלל אין גובים מהיורשים משום דהו''ל מטלטלי דיתמי, וצ''ל דבכלל דברי ר''ט דינתן לכושל שבהם הוא שהבע''ח או הכתובת אשה הוא יותר כושל מהיורשים, וכך משמע בסיפא של המשנה דהמותר ינתן להכושל שבהם ושם אין אלא את היורשים והבע''ח או היורשים והכתובת אשה, וע''כ דבע''ח או כתובת אשה הוי כושל ביחס ליורשים -

ד. הר''ן בריש פרק אלמנה כתב בשם רש''י דלר''ע דמהני תפיסה אחר מיתה במזונות, הוא רק מרשות הרבים וכמו שאמר ר''ט.

**גר שמת וקדמו ותפסו את מטלטליו האם בע''ח גובה מהם**

א. י''ל - שו''ת הרשב''א ח''ב סי' רנ''ב ומיוחסות סי' ס''ט ובב''ק דף מט ב - דיש ללמוד מדברי ר''ט דגובה מהם, דמבואר בדברי ר''ט דכל שלא בא לרשות היתומים גובים מהם, וחזינן דיש שעבוד על מטלטלין של המת, ורק בבאו לרשות היורשים פקע שעבודם, אך לא בבאו לרשות הזוכה מההפקר, וא''כ י''ל דאף לר''ע הדין כן ולא נח' על ר''ט אלא משום דס''ל דהוי כבא לרשותם וזכו בנכסים בשעת מיתת האב, ועי' שטמ''ק בשם הריב''ש שהביא ב' צדדים בזה, ויש לדון בדברי הריב''ש האם גם לר''ט יש צד שגר שמת גרע, או דכוונתו רק לר''ע.

ב. י''ל - מחנ''א זכיה מהפקר סי' ה' - להפך דכיון שבא לרשות הזוכה הוי כעין בא לרשות היתומים ואף לר''ט אין גובים מהם, ואפי' לאחר תקנת הגאונים שגובים ממטלטלי דיתמי כל זה רק ביורשים שבאו מכח מורישם ולא בזוכים בנכסי הגר שבאים מכח הפקר.

ג. י''ל דתלוי במח' ר''ט ור''ע, לפי מש''כ התומים שנח' ר''ע ור''ט אם יש שעבוד על מטלטלין מדאו'.

ד. עי' מחנ''א הנ''ל שכתב בדעת הרשב''א וז''ל אבל הכא גבי זוכה בנכסי הגר דבשעת מיתה לא היה זכות אחרים מעכבת, כתובה אשה וב"ח קדמו שעבודייהו **וקמו נכסי ברשותייהו**, ועי' זכר יצחק סי' י''ב שביאר את סברת הרשב''א ''היינו דדין הירושה הוא תורה, ודין הבע"ח אינה תורה כי אם האדם מחייב את עצמו, ובכה"ג של תורה קודם אם באין בבת אחת ... אבל במחזיק בנכסי הגר מיד שמת נשתעבדו לבע"ח'', ועי''ש שכתב שכל דברי הרשב''א אינם אלא בגר שמת ולא באדם שהפקיר את נכסיו, והאבני נזר או''ח סי' של''ב סקכ''ב כתב ותירץ הרשב"א דשאני מטלטלי דיתמי דתיכף שמת חייל רשות יתומים, ולא חייל רשות בעל חוב, מה שאין כן הכא שבשעה שמת לא הי' בעלים. חייל שיעבוד בעל חוב עליהם, ושוב לא פקע כשחזר וגבה ועי"ש כי הוא נקודה נפלאת ודין מחודש מאוד.

ה. עי' אבנ''מ סי' ק''ב סק''א דהעמיד שנח' הרשב''א והרמב''ן בגר שמת ונכסיו מופקדים ביד אחר אם גובה ממנו הבע''ח, או דרק כשאין אחר מוחזק בנכסי הגר קדם הבע''ח עי''ש.

**יש לחקור האם דינא דר''ט דינתן לכושל שבהם, ודמהני תפיסה כל שלא הגיע לרשות יורש הוא מכח שעבוד נכסים שיש על מטלטלין, או שאינו קשור לשעבוד נכסים**

א. הובא לעיל דברי התומים בסי' ק''ד סק''א כתב דנח' אם יש מדאו' שעבוד על מטלטלין, דר''ע ס''ל דאין שעבוד וממילא אי אפשר לגבות אחר שמת האב, ור''ט ס''ל דיש שעבוד מדאו' על מטלטלין, ומבואר בדברי התומים דסברת ר''ט הוא מכח שעבוד נכסים שיש על מטלטלין, וכ''כ הקצוה''ח בסי' קי''ז סק''ג דכל דברי הרשב''א הם משום דס''ל דמדאו' יש שעבוד נכסים על מטלטלין עי''ש.

ב. כתב הזכר יצחק סי' י''ב אמנם נראה דהרשב"א אמרה רק בנכסי הגר ... וטעמו של דבר הוא דכל דמת בע"ח ואין ממה לגבות ממנו נשאר החוב על החפצים כדין ערב, דכל דליכא לאישתלומי מיניה החוב על הערב ובזה לאחר מיתה עדיפא מחיים. רק דנחלקו מי קודם, דר"ט ס"ל דבע"ח קודם ור"ע ס"ל דיורש קודם ... אבל בלוה שהפקיר דהלוה חי, בזה הפקר דומה לשארי מתנות דאינו גובה עכ''ל ומבואר מדבריו דרק מכח שעבוד נכסים גובה - ועי' שלטי גיבורים ב''ב דף ד ברי''ף -

ג. עי' בחי' ר' שמואל ב''ב סי' כ''ז סק''ג דכתב להקשות על הראשונים דס''ל דאין שעבוד נכסים על מטלטלין אפי' מיניה דידיה כיצד יפרשו את מתני'.

ד. עי' מחנ''א זכיה מהפקר סי' ה' דנקט שאין שעבוד נכסים על מטלטלין אפי' מיניה ובכל זאת ניחא ליה בגר שמת דיגבה הבע''ח כמו לר''ט, ורק הקשה מדוע יגבה אחר שבא ליד זוכה, ומפורש בדבריו דאין סברת ר''ט משום שעבוד נכסים, וכן מוכח מדברי כל הראשונים דס''ל דאין שעבוד נכסים על מטלטלין אפי' מיניה דידיה.

ה. עי' אמרי בינה הלכ' הלואה סי' ב' דכתב ב' צדדים בדעת הרשב''א האם מכח שיש שעבוד נכסים כל מטלטלין מיניה גובה מגר שמת, או שאע''פ שאין שעבוד נכסים מטלטלין, כשאין רשות אחרים מעכבת חל שעבוד עי''ש.

ו. לכא' יש נפקא מינה לענין מטלטלין שקנה האב אחר שלוה ולא כתב דאיקני, האם לר''ט ינתן לכושל וכו' והאם בגר שמת גובה הבע''ח, דאם מכח השעבוד נכסים גובה, בדאיקני ולא כתב דאיקני לא יגבה, משא''כ אם אינו מכח שעבוד נכסים.

**במח' רבנן ור''מ אם כתובה נגבית ממטלטלין**

הרשב''א בקידושין דף סה ב הביא את שיטת הראב''ד דמח' ר''מ וחכמים הוא רק על מטלטלי דיתמי, אך מיניה לכו''ע גובים, והרשב''א והרמב''ן שם נח' והביאו גם את דברי הר''ח שהוכיח דלרבנן אף מיניה אין גובים ממטלטלין וכן פירשו כל הראשונים את הגמ' בכתובות דף נה א דתנאי כתובה ככתובה לענין שאין גובים ממטלטלין אפי' מיניה דידיה ''דכל אסמכתינהו אינה אלא על הקרקע לפי שעומדת ימים רבים ואין זמנה קבוע, ועוד שאין דרכה לחזר אחר המטלטלין שיכול להטמין אלא אחר הקרקע שהוא ידוע אצל הכל משא"כ בב"ח שזמנו קבוע ודעתו שיטרח בעל חובו לפרוע לו במעות'' ובשו''ת ח''ד סי' קנ''ב ביאר ''והיינו נמי טעמייהו דרבנן דאמרי שאין כתובה נגבית מן המטלטלין אפי' מן הבעל ... לפי שהיא מסלקת דעתה מהן לגמרי, משום דאין כתוב' נגבית אלא או באלמנות או בגירושין ... אבל כשרצתה שיכתוב לה בפי' שעבוד מטלטלין אף היא גובה מהם''

ושיטת הרמב''ן והרשב''א והריטב''א בקידושין סה ב והר''ן בנדרים סה ב - וכ''כ הרשב''א בשו''ת ח''ד סי' קיח, וכ''כ הריטב''א גם בכתובות פ ב - שנח' בין מחיים ובין לאחר מיתה, ולרבנן בכ''ג אין גובים מטלטלין, ולר''מ גובים כתובה גם ממטלטלי דיתמי וגם ממטלטלי דלקוחות משום ''דלכל יש כתובה ואית לה קלא'' - והמאירי בכתובות פ ב חילק בין יורשים ללקוחות, דמיורשים גובים אך לא מלקוחות -

דעת התוס' יבמות דף צט א וכתובות דף פ ב ובכורות דף נא ב והרא''ש שם דלכו''ע אין גובים כתובה ממטלטלי דיתמי, ורבנן ור''מ נח' במיניה

שיטת הרמ''ה בסוף ב''ב אות קמ''ד דר''מ ס''ל דמטלטלי דיתמי משתעבדי לכתובה וכ''ש לבע''ח עי''ש

לשיטת הראב''ד י''ל דר''ט ס''ל כרבנן, וכל שלא באו לרשות יתומים נידון כמיניה, לשיטת הרמב''ן וסיעתו צ''ב דאי ר''ט ס''ל כרבנן גם מיניה אין גבייה ממטלטלין וא''כ כיצד לאחר מותו עדיף, ואי ס''ל כר''מ מדוע רק כשאינו ברשות היורשים גובים ממטלטלין, ולשיטת תוס' והרא''ש י''ל דר''ט ס''ל כר''מ וס''ל דכל שלא באו לרשות היורשים נידון כמיניה

א. הר''ן בסוגיין כתב דר''ט ס''ל כר''מ דכתובה נגבית ממטלטלין, ותמה רעק''א מדברי הר''ן בנדרים דלר''מ אף מטלטלי דיתמי משעבדי לכתובה א''כ מדוע אם תפסו יורשים אין גובים מהם, ואולי י''ל על דרך הרמב''ן בב''ב דף קכה ב דמתני' לצדדים קתני ורק בבע''ח אין גובים כשקדמו היורשים וזכו בהם.

ב. תוס' בבכורות דף נא ב כתבו די''ל דר''ט ס''ל כרבנן ועדיף גוביינא מיורשים כשלא באו המטלטלין לרשותם מגוביינא מיניה, ויל''ע אם כוונתם כמוש''כ אח''כ דא''צ כאן לדינא דר''נ משום דמעולם לא היו המעות אצלם, משא''כ כלפי האב שהמעות באו ממנו, ולכן מיורשים א''צ לדינא דר''נ אע''פ דמיניה צריך לדינא דר''נ, וא''כ י''ל דמהאי טעמא נמי מיניה אין גובים מטלטלין ומיתומים גובים כל שלא באו המטלטלין לרשותם, אמנם בתוס' נראה שלא הוצרכו לסברא זו בתחילת דבריהם וצ''ב, וז''ל התו''ר בדף פב א וי"ל כיון דהמלוה ביד אחר **כגבוי דמיא** ולא הוי כמטלטלי דיתמי עכ''ל.

ג. תוס' דף צ א כתבו דר''ט אינו לא כר''מ ולא כרבנן, אלא הוא דעה בפני עצמה וס''ל דמטלטלי דיתמי משתעבדי כל שלא באו הנכסים לרשותם.

ד. הרמב''ן בקידושין סה ב כתב דשלש מחלוקות בדבר, דלרבנן אינה גובה מן המטלטלין אפילו מחיים דבעל, מיהו אם תפסה מחיים אין מוציאין מידה והיינו מתני' דפירות התלושין כל הקודם בהם זכה, ולר' טרפון אפילו תפסה לאחר מיתה מה שתפסה תפסה, ולר''מ גובים אף ממטלטלי דיתמי.

ה. הריטב''א כתב וז''ל פירוש דסבר רבי טרפון דמטלטלי דיתמי כי הני שלא באו לרשות היתומים משתעבדי לבעל חוב ולכתובת אשה **וחשבינן להו כאלו תפסי בהו**, וא''כ ניחא מתני' אף לרבנן דר''מ, דהרי אף לרבנן מהני תפיסה.

ו. עי' משובב סי' פ''ו אות כ''ו דכתב דאע''פ דר''מ ס''ל דמטלטלי משתעבדי לכתובה, חלוק מחוב לענין מטלטלין שאינם בעין, דבחוב הרי הם משתעבדים, ובכתובה אינם משתעבדים עי''ש.

**האם יש שעה''ג על הבעל לפרוע כתובה ממטלטלין**

א. פשטות הגמ' בנדרים דף סה ב דאינו צריך לפרוע מטלטלין עי''ש - וממתני' דף פ ב דכל הקודם בהם זכה דמשמע שאם היבם זכה א''צ לפרוע, י''ל דכ''ז רק ביבם ולא בבעל -.

ב. תוס' בכתובות דף י א ד''ה הואיל הקשו אי כתובה דאו' אמאי אינו נגבה ממטלטלין מיניה דידיה ותי' וי"ל דטעמא שלא יפרשו מהן בני אדם אם יצטרכו למכור עידית או מטלטלים וחשו כדי שיקפצו עליהן בני אדם עכ''ל, ונראה בדבריהם שאינו צריך לפרוע ממטלטלין, אלא שיעויין ברש''ש שם ולדבריו אין ראיה מדברי התוס'.

ג. והנה נח' הראשונים בטעמא דמילתא שאין כתובה נגבית ממטלטלין, ברמב''ם פט''ז מהלכ' אישות ה''ה ובריטב''א בב''ב דף קנ ב מבואר דהוא מקולי כתובה, וכן נראה בתוס' הנ''ל - אם לא נפרש כהרש''ש - ומאידך הרשב''א בקידושין סה ב ובשו''ת ח''ד סי' קנ''ב כתב וז''ל והיינו נמי טעמייהו דרבנן דאמרי שאין כתובה נגבית מן המטלטלין אפי' מן הבעל ... משום דאין כתובה נגבית אלא או באלמנות או בגירושין, ואם מן האלמנות הרי היא כחוב דעלמא הבא ליפרע מנכסי יתומים, שאין דעת המלוה עליהם מן הטעם שאמרנו, ואם מן הגירושין כיון שהוא מוציאה מתוך איבה אף הוא עשוי להבריח נכסיו עכ''ל, וכ''כ הר''ן בנדרים סה ב וז''ל וטעמא משום דאין זמן כתובה ידוע ושמא לא תגבה לעולם וכשהיא גובה אינה גובה אלא ע"י מיתה וגרושין הלכך לא סמכה דעתה אלא על הקרקע ומש"ה לרבנן הורע כחה של כתובה מחוב דעלמא עכ''ל.

ד. ולדברי הראשונים שכתבו שהוא מקולי כתובה ניחא דאף אין עליו חוב לפרוע ממטלטלין, אך אם הטעם משום דלא סמכא דעתא א''כ זהו רק סיבה שלא יהיה שעבוד נכסים, אך כשגובה ממנו להוי ככל חוב דגובים מיניה ואפי' מגלימא דעל כתפיה, ומבואר בגמ' בב''ב דף קנז א דאף אם דאיקני לא קנה גובים מיניה ואפי' מגלימא דעל כתפיה, ולדעת הרמב''ן בסוף ב''ב אף בלא שעב''ד נכסים נחתינן לנכסיה מדין עד שתכפהו בגופו כפהו בממונו, ולדעת הרשב''א כופין אותו לשלם, ומדוע כאן נראה שאין כופים אותו לשלם - כן הקשה הקו''ש בב''ב אות תקמ''ה - ואולי כל השעה''ג אינו אלא לפרוע קרקע וצ''ע, ועי' סמ''ע סי' ק''ז סק''א דכתב סברת לא סמכא דעתיה אף במקום שאין הגבייה מצד שעבוד נכסים וא''כ לדבריו ניחא אף כאן, עי''ל לפי מה שנראה בדברי הרשב''א בב''ב דף קכד א דלמד''א שעבודא דאו' אין מצוה לפרוע חוב, וא''כ כשאין שעבוד נכסים אין גובים, ובכל חוב יש שעבוד אף על מטלטלין מיניה, משא''כ בכתובה דאין שעבוד אפי' מיניה, ולכן אין גובים, ואין מחוייב אע''פ שיש עליו שעה''ג.

ה. וכן צ''ב הלשון בגמ' בנדרים דאיירי בגבייה מיניה, דמטלטלי לא משתעבדי לכתובה, וצ''ב הרי בגביה מיניה א''צ שעבוד כמבואר ברמב''ן והרשב''א הנ''ל, וא''כ מדוע הלשון לא משתעבדי, והראשונים בכתובות דף נה א כתבו דאע''פ דכל חוב גובים מיניה אפי' מגלימא דעל כתפיה כתובה שאני דמטלטלי לכתובה לא משתעבדי אפי' מיניה וצ''ב מהו הלשון לא משתעבדי אפי' מיניה הרי מיניה גובים אף בלא שעבוד, וכן צ''ע לדברי הראשונים שאין שעבוד על מטלטלין מיניה דידיה מהו הלשון של הגמ' מטלטלי לא משתעבדי לכתובה הרי גם בהלואה לא משתעבדי המטלטלין, ועל פי הנ''ל דאין מצוה למד''א שעבודא דאו' יתיישב גם זה, ובהלואה יש שעבוד מיניה אף על מטלטלין משא''כ בכתובה.

ו. כתב ההפלאה בסי' צ''ו סקכ''ד ומהאי טעמא נראה דגם קודם תקנת הגאונים אף על גב שאינו גובה ממטלטלין מ"מ החיוב והשיעבוד הוא על גופו ... א"כ אף על גב דבכתובה ליכא שיעבוד נכסים באין לו קרקע מ"מ איכא שיעבוד הגוף עד שישלם, ואם תפסה ממנו מטלטלין אינו יכול להוציא מתח"י כמ"ש בריש סי' ק', וכ''כ ההפלאה בסי' ק' סק''א, אך לא כתב שהבעל צריך למעשה לשלם, ורק כתב שיש שעה''ג ונ''מ לחיוב שבועה עי''ש.

ז. וז''ל הבית מאיר בסי' צ''ו אף דמדינא דגמ' מטלטלי לכתובה לא משתעבד והיינו שעבודא ונ''מ שאם אין לו קרקע ואינו רוצה לשלם לא נחתינן לנכסים אבל עיקר דיניה בזוזי.

ח. בטעמא דמילתא דמהני תפיסה במטלטלין לגביית הכתובה נח' האחרונים, רעק''א בדף פא ב כתב וז''ל כיון דבעלמא מטלטלי משתעבדי מחיים אלא דמקולי כתובה הוא שלא שעבדו מטלטלין, בזה תקנו חז"ל דתפיסה מהני עכ''ל, וההפלאה הנ''ל כתב על פי דבריו דכיון שיש שעה''ג מהני תפיסה, ולכא' דברי רעק''א מתאימים עם הראשונים שכתבו שאין מטלטלין משתעבדים לכתובה משום קולי כתובה, ודברי ההפלאה מתאימים עם דברי הראשונים שהטעם משום דלא סמכא דעתא, ולכן יש שעה''ג.

ט. בדף סז א מבואר דכשסמכא דעת האשה על מטלטלין הרי היא גובה כתובתה מהם, ולכא' הניחא לראשונים דהטעם שאינה גובה הוא משום דלא סמכא דעתא, אך אם הוא מקולי כתובה מא''ל, וצ''ל דהקילו רק כשלא סמכא דעתא, דבכה''ג אינו נחשב שמפסידים אותה כי מעיקרא לא סמכא דעתה על זה.

**צ''ע מדוע חייב הלוה לפרוע לכתובת אשה או לבעל חוב, הא חיובו לפרוע רק למלוה או יורשיו, ולא לבעלי החובות של המלוה**

נח' הראשונים האם הדין דינתן לכושל שבהם הוא דגובים מהלוה, או שאינו אלא אם הלוה בא לפרוע אומרים לו שיתן לכושל שבהם- עי' תוס' וריטב''א דף פב א -

א. דעת הרי''ף דגובים מהלוה מכח שעבודא דר''נ, וכ''כ הרשב''א בקידושין טו א, ותוס' בדף פב א ד''ה לא נח' וס''ל דא''צ לשעבודא דר''נ וז''ל ואי הוה מפרשינן דהתם לא מן הדין אלא מצוה ליתן לכושל שבהם הוה ניחא ואפי' אי דינא הכי יש לומר דשאני התם דאין היורשין מוחזקין מן הפקדון והמלוה לכך אין צריך לדרבי נתן תדע דלא חשיבי מוחזקין דהא אי הוו חשיבי מוחזקין לא הוו מטלטלי דידהו משתעבדי לכתובה או לב"ח - ואולי כוונת התוס' דאף בלא שעבודא דר''נ ביד הלוה לפרוע למלוה את חובו ע'' פרעון למלוה של המלוה, ולא שייך בכה''ג סברת חנן דמניח מעותיו על קרן הצבי, דרק לחייב את הלוה מדין משתרשי אי אפשר כשפרע חובו של חבירו, אך אפשר לפטור את הלוה ולהחשיבו כפורע את חובו שחייב למלוה -.

ב. ותוס' בבכורות דף נב א האריכו לבאר וז''ל ומסתבר דאתיא אפי' כרבנן דפליגי אר' נתן והיינו טעמא דלא שייכא דר' נתן לפי שלא היה ממון זה ביד היתומים מעולם אלא עכשיו באין ליטול מכח ירושה ועדיין לא בא לידם להכי מודו ביה רבנן לר' נתן שניתן לבעל חוב ולכתובת אשה אף על גב דלא סבירא להו כר"נ במחיי המלוה שאז יאמרו שאין מוציאין מלוה שיש לו ביד אחרים לבע"ח ולכתובת גרושתו לפי שיש לו כח גדול בממון זה [שיש] ביד אחר ממה שיש ליתומים במה שהניח אביהם ביד אחרים שלא היה מעולם בידם ולא בא מידם ליד אותן אחרים עכ''ל, ויש לחקור בדברי התוס' האם כוונתם דרבנן מודו לר''נ בכה''ג, או''ד דא''צ כלל כאן לדינא דר''נ והחוב עצמו משתעבד, על פי דברי הרשב''א בגר שמת שמטלטליו משתעבדים, אע''פ שאין שעבוד על מטלטלין, כל שאין בעלים המעכבים חל מכח החוב עצמו זכות בנכסים, ואינו מדין שעבוד נכסים, ולכן גם החוב משתעבד אע''פ דבעלמא אין חוב משתעבד משום דהו''ל מטלטלין, כמבואר בדברי התוס' בכתובות דף פא ב ד''ה ר''מ עי''ש בפנ''י ובקרני ראם שם - והתבאר בערוכה בענין מח' תוס' והרשב''א בדינא דר''נ -

ג. כתב השטמ''ק בשם הריב''ש וז''ל ואם תאמר אכתי מלוה היאך תנתן לכתובה והיאך מוציאין מזה ונותנין לו מדרבי נתן והא לא אשכחן תנא דמחמיר תרי חומרי בכתובה כדאיתא פרק האשה שנפלו ויש לומר דאין מוציאין מן המלוה בעל כרחו אלא אם כן בא לפרוע נותנין לה עכ''ל, וכן כתב הראב''ד בהשגות על הרי''ף - דף מ א ברי''ף - ועי''ש בדברי הר''ן דכתב דלדעת הרי''ף שם עבדינן תרי חומרי וכתב שלא כתוב בגמ' דלמעשה לא עבדינן תרי חומרי אלא דלא אשכחן תנא דס''ל הכי עי''ש, וכ''כ הרשב''א והריטב''א בדף פב א והרשב''א בשו''ת ח''א סי' אלף מ''ז - אך הרמב''ן בב''ב דף קכה ב לא ס''ל כן - אך לא יתיישבו על פי זה דברי הרי''ף בסוגיין דהרי מבואר בגמ' דליכא למד''א דעבדינן תרי חומרי, ולדברי הרי''ף לכא' כך היא שיטת ר''ט, וע''כ צ''ל דהרי''ף ס''ל כדברי התוס' די''ל דר''ט ס''ל כרבנן.

ד. כתב המאירי וז''ל ויש מפרשין בה לדעתו שמגבין מהם בעל כרחו של לוה או נפקד אף לכתובה לדעת המפרש לכושל שבהן כתבת אשה ומדר' נתן או מפני שאינו סובר מטלטלי דיתמי לא מישתעבדי אלא כשהם ברשותם, וקשה להם שהרי בסוף פרק נכסים פ"ב א' אמרו לא אשכחן תנא דמחמיר תרי חומרי בכתבה וכו' וכבר תירצנו בה במקומה מה נראה לנו - וז''ל שם אבל חוב דעלמא שאדם חייב ליורשיו נותנין אותו לכתובה לדעת ר' טרפון שאין כאן אלא חומרא אחת והיא חומרא דר' נתן אבל אינם נקראים לדעתו מטלטלי דיתמי הואיל ואינם ברשותם אלא ביד אחרים - אלא שיש מפרשים מטעם זה שאף ר' טרפון אינו אומר להגבותם מכח בית דין לכתובה אלא כגון שבא הלוה או הנפקד לפנינו והמעות בידו ובא לשאול למי ראוי ליתנם.

ה. הקצוה''ח בסי' ק''ז סק''ב תי' דלא הוי תרי חומרי וז''ל ולפי מ"ש ניחא, דאביי לשיטתו דסבירא ליה למפרע הוא גובה וא"כ בהך דר' טרפון לא צריך לדר' נתן כיון דיש לו מלוה ביד אחרים וצריך הלוה לפרוע ליורשים וכיון שבא לידי גבייה למפרע הוא גובה ונעשה כאילו בא ליד אביהם מחיים וא"כ אין צריך לדר' נתן.

ו. יש לחקור בדברי התוס' דא''צ לשעבודא דר''נ, אם הכוונה דלכן גובים את החוב, והחוב נעשה של המלוה, או של האשה, ולכן כתוצאה מכך מגבין לו את נכסי הלוה של הבעל, או''ד דאין מגבין את החוב - ואולי א''א להגבות חוב כמו שא''א לקנות מלוה על פה להרבה ראשונים - אלא מגבין את נכסי הלוה, ועי' הפלאה בסי' ק' סעי' ג' דכתב דשטרות בני גוביינא נינהו ואפשר לגבות את החוב ולכן א''צ לשעבודא דר''נ בסוגיין.

ז. עי' בדברי רעק''א כתובות בדף פא ב דכתב דלר''מ דמטלטלים משתעבדים לכתובה וגובים מיניה, א''צ לדינא דר''נ בכדי לגבות מהלוה שלוה אחר שהתחייב בכתובה, משום שהמעות שהלוה הבעל היו משועבדים לכתובת אשה והרי אם היה נותנם במתנה היה גובה מהם, וא''כ אף כשהלוה את המעות שעבודייהו עלייהו.

**בביאור דברי הרי''ף**

כתב הרי''ף ''ומאי שנא פקדון ומלוה משום דמטלטלי לבע"ח לא משתעבדי והני כיון דלא אתו לרשות יורשים משתעבדי לבע"ח מדר' נתן''

יש לדון אם מה שכתב הרי''ף משתעבדי לבע''ח מדר''נ הוא סיבה שאינו נחשב למטלטלי דיתמי, או דלמא דכונת הרי''ף דאינו מטלטלי דיתמי משום דלא אתו לרשות היורשים, ולא הוצרך לר''נ עבור דבר זה

אי נימא דהוצרך הרי''ף לדינא דר''נ לבאר מדוע אינו מטלטלי דיתמי

א. צ''ב - הגהות חו''י - לדעת הרי''ף שגובים מהלוה מחמת שעבוד דר''נ, במה נח' ר''ע - ועי' מה שביאר הרשב''א בקידושין טו א ועי' פנ''י בסוגיין -

ב. צ''ב מפקדון ביד אחרים אי נימא דבפקדון אין שעבודא דר''נ - עי' קצוה''ח סי' פ''ו סק''ד וסק''ז -.

ג. עוד צ''ב מפירות ברה''ר דלא שייך בהו שעבודא דר''נ,.

ד. צ''ב מהנותר שלא שייך בהו שעבודא דר''נ,

**מדברי הראשונים והאחרונים בדברי הרי''ף**

א. הרשב''א בקידושין טו א ובשטמ''ק בשם הריב''ש וכ''כ הפנ''י שאין צריך לשעבודא דר''נ אלא בחוב כי בלאו הכי אין זכות לבע''ח לתבוע מהלוה, דחוב אינו משתעבד, וכן חוב הו''ל ראוי, והבית יעקב כתב דהוצרך הרי''ף לשעבודא דר''נ דאל''כ אם יפרע לבע''ח של האב לא יפקע חובו שהרי חייב לאב או יורשיו ולא פרע להם, משא''כ בפקדון או בפירות ברה''ר שיש שעבוד עליהם ככל נכסי המת, א''צ לשעבודא דר''נ בכדי לגבותם, ולעולם אף הרי''ף ס''ל דסברת ר''ט הוא משום דכל שלא הגיעו המטלטלין לרשות היורשין לא הוי מטלטלי דיתמי, וכ''ה בהפלאה בסוגיין דהוצרך הרי''ף לדינא דר''נ במלוה משום דמלוה הו''ל ראוי, וכ''כ האמרי בינה הלכ' טו''נ סי' כ''ו כתב דכוונת הרי''ף רק על מלוה, אך בפקדון א''צ לדינא דר''נ,

ב. אך בלשון הרי''ף נראה דאף בפקדון צריך לשעבודא דר''נ וכ''כ הברוך טעם בגליונותיו על הקצוה''ח בסי' פ''ו סק''ד, ועי' מחנ''א זכיה מהפקר סי' ה', אלא דאכתי י''ל דס''ל דבלא שעבודא דר''נ אין יכול המלוה לתבוע את הנפקד ולכן הוצרך הרי''ף לשעבודא דר''נ גם בפקדון, ולפי זה אף להרי''ף עיקר דברי ר''ט הוא משום דאין נחשב מטלטלי דיתמי, ולא הוצרך הרי''ף לשעבודא דר''נ בכדי לבאר מדוע אינו מטלטלי דיתמי אלא כנ''ל לבאר מדוע יכול המלוה לתבוע את הלוה של האב, וכן מבואר בגליונות ברוך טעם על הקצוה''ח בסי' פה סק''ה דלא נח' תוס' בפסחים והרי''ף.

ג. אך הנחל יצחק סי' פ''ו סעי' א' ענף ג' - כתב דהרי''ף הוצרך לשעבודא דר''נ בכדי לבאר מדוע אין נחשב למטלטלי דיתמי, ולא ס''ל להרי''ף דסברת ר''ט דכל שלא הגיעו המטלטלין לרשות היורשים לא הוי מטלטלי דיתמי, ופי' דנח' ר''ט ור''ע אם יש שעבודא דר''נ אחר מיתת האב במטלטלין, ונח' ר'ע ור''ט בסברת התוס' בפסחים דף לא א דר''ט ס''ל כקושיית התוס' ור''ע ס''ל כתי' התוס'.

ד. עי' גידולי שמואל בסוגיין שכתב לדרך זו דהרי''ף הוצרך לשעבודא דר''נ לבאר מדוע אינו מטלטלי דיתמי, דנ''מ בשכירות או קנס ביד אחר אי נימא דלית בהו שעבודא דר''נ, דלא אמר ר''ט דינתן לכושל שבהם, אלא דאכתי לכא' לא גרע מפירות ברה''ר או מהמותר, וצ''ע.

ה. לכא' יש נ''מ בין השיטות בדין דיתומים שגבו קרקע בחובת אביהם חוזר בע''ח וגובה מהם, דלשיטת הרי''ף - אליבא דהנחל יצחק - לר''ט אף בגבו מטלטלין חוזר וגובה מהם, דהרי אין נ''מ לדעת הרי''ף אם באו לרשות היורשים או לא, משא''כ לתוס' אע''פ שלר''ט גובה המלוה של האב מלוב של האב משום שכל שאינו ביד היורשים אינו נחשב מטלטלי דיתמי, אך בגבו היורשים הרי תפסו, ותו הו''ל מטלטלי דיתמי, ולשיטת הפנ''י וההפלאה והבית יעקב והאמרי בינה דאף הרי''ף לא אמר אלא משום שלא הגיע החוב לרשות היורשים, א''כ אף דינא דר''נ לא יהיה על מטלטלי דיתמי, ורק אם אינו מטלטלי דיתמי יש דינא דר''נ, אלא שיהיה מוכח בדברי הרי''ף דהחילוק בין יתומים שגבו קרקע ליתומים שגבו מטלטלין הוא משום דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע''ח, ולא כדברי התוס' בפסחים שכתבו טעם אחר - עי' במה שהתבאר בענין דינא דר''נ -

ו. בביאור מח' הרי''ף והתוס' לשיטת הנחל יצחק נח' בתרתי האם יש דינא דר''נ הוא גם במטלטלין אחר שמת האב, והאם רבנן מודו לר''נ, אלא שתוס' לא כתבו דא''צ לר''נ אלא משום דנחשב שלא הגיע לרשות היורשים, ולשיטת הרי''ף שאין משמעות בזה שלא הגיע לרשות היורשים אין סיבה לומר שרבנן מודים לר''נ, ולשאר השיטות דאף הרי''ף מודה דסברת ר''ט הוא דאינו נחשב מטלטלי דיתמי כל שלא הגיע לרשות היורשים, י''ל שנח' הרי''ף והתוס' אם צריך לשעבודא דר''נ שמעתי לבאר דתוס' ס''ל דלא נח' רבנן על ר''נ אלא משום שהאמצעי מעכב, הא בלאו הכי אף רבנן מודו, ולכן כאן שנחשב שלא הגיע לרשות היורשים אין כל כך כח בהם לעכב, והרי''ף נח' וס''ל דאף בלא שהאמצעי מעכב אין כח לראשון לגבות מהאחרון בלא שעבודא דר''נ.

**צ''ע מדוע ינתנו לכושל שבהם, ומאי שנא מכל גביית חוב שיש דין קדימה - ואפי' למד''א דבע''ח מאוחר שגבה אין מוציאין מידו, אך לכו''ע לכתחילה יש דין קדימה בקרקעות, ולדעת הרשב''א אף במטלטלין מיניה דידיה -**

א. לפי הצד בראשונים שאין כוונת המשנה שגובים מהלוה מן הדין אלא אם בא הלוה לפרוע אומרים לו דמצוה לפרוע לכושל ניחא, אך אם מדינא גובים צ''ב מדוע אין דין קדימה.

ב. כתב הריטב''א בדף פו א ותירצו דכי חיישינן לנעילת דלת להפסיד לאשה היינו בכי הא דהכא דאיכא פסידא לגמרי דהא ליכא אלא לחד אבל מתניתין דלעיל עדיין יש שם נכסים אחרים שיגבו כולם אלא שהמלוה או הפקדון הללו הם יותר מצויין בלא טורח דהשתא יהבינן לאשה כדי שלא תטרח ובעל חוב יגבה מן השאר עכ''ל, וכעין זה כתוב בשטמ''ק מהריב''ש וז''ל ומיהו על כרחין משמע דהני מילי בדאיכא משועבדים דאפשר למלוה בשטר או למלוה מוקדם לגבות מהם דאי לא אף אינהו כושלים הוי וכי אלו מפני שיפה כחן יפסידו אלא ודאי חולקין בשוה שאין דין קדימה במטלטלין.

ג. כתב המאירי וז''ל ויראה לדעת ר' טרפון שמאחר שאינם זוכים מן הדין אין משגיחין בהם בקדימה, וכעין זה כתבו התוס' בדף פו א ד''ה לאשה על הא דבסוגיין כתובת אשה קודמת ושם בע''ח קודם עי''ש.

ד. כששעבד מטלטלין אגב קרקע כתב הריטב''א דינתן לכושל שבהם גם לדעת ר''ע, ומבואר שאף כשיש שעבוד אין דין קדימה, וכ''כ הרא''ש בסוגיין דאחר תקנת הגאונים אף לר''ע ינתן לכושל שבהן, אך השטמ''ק הביא מהרא''ה דכששעבד אגב קרקע דינו כקרקע שיש בו דין קדימה ואין בו דין דינתן לכושל שבהן, וז''ל הר''ן לפי שאין דין קדימה במטלטלין אלא אם כן שעבדם אגב קרקע.

ה. הרשב''א בב''ק מט ב דגר שמת והניח מטלטלין אף ר''ע מודה לר''ט דינתנו לכושל שבהם, ולא מהני זכית האחר משום שקדם שעבודו של זה, ומבואר דאע''פ שיש שעבוד אין דין קדימה במטלטלין אלא ינתן לכושל שבהם.

ו. כתב הכנסת הגדולה בסימן ק"ד הגהת הבית יוסף אות כ"ז וז"ל, יראה לי דאפילו לדעת הרשב"א - שיש קדימה לכתחילה במטלטלין - היינו דוקא בעודן ביד הלוה, דשעבודא דאורייתא, אבל במטלטלי דיתמי דמדאורייתא לא משתעבדי אלא מפני התקנה חולקים בשוה.

**צ''ע ממתני' דבכורות נא ב דאין בעל חוב וכתובת אשה נוטלין מהראוי, ומבואר בב''ב דף קכה דאין בכור נוטל פי שנים ממלוה משום דהו''ל ראוי.**

א. תוס' בבכורות דף נא ב הוכיחו ממתני' דכתובת אשה נגבית ממלוה דאין מלוה נחשבת ראוי לגבי כתובה אלא רק לגבי בכור.

ב. הרמב''ן בב''ב דף קכה ב דחה ראיה זו וכתב די''ל דלצדדים קתני ורק בע''ח גובה ממלוה, וכתובת אשה לא קאי אלא על פקדון ולא על מלוה.

ג. השטמ''ק כתב בשם הריב''ש די''ל דמתני' כרבי דס''ל דמלוה אינה נחשבת ראוי, ותוס' בבכורות כתבו שאין נראה ליישב כן דהא לא מישתמיט התם שום חכם להעמידה כרבי דוקא.

ד. הפנ''י וההפלאה כתבו שלכן הוצרך הרי''ף לכתוב שמכח דינא דר''נ גובה, דאל''כ היה גרוע משאר מטלטלי דיתמי שלא באו לרשותם משום דהו''ל ראוי.

ה. ושורש המח' הוא אם חוב משתעבד, דתוס' ס''ל דחוב משתעבד - אם אינו נחשב מטלטלי דיתמי - כמבואר בתוס' בכתובות פא ב בד''ה ר''מ, עי' פנ''י וקרני ראם שם, ולכן אין חוב נחשב ראוי לענין בע''ח, משא''כ שאר הראשונים ס''ל דחוב אינו יכול להשתעבד דאין גופו ממון, ולכן אמרו הראשונים בב''ב דף קכה ב שחוב נחשב ראוי לענין בע''ח.

**האם מועיל תפיסה רק במונחים ברה''ר או גם במלוה ופקדון ביד אחרים**

א. כתב המאירי בסוגיין ''והוא הדין לדעתו במלוה ופקדון שביד אחרים אלא שאין תפישה מצויה במה שהוא ביד אחרים''.

ב. כתב הריטב''א וז''ל פירוש דסבר רבי טרפון דמטלטלי דיתמי כי הני שלא באו לרשות היתומים משתעבדי לבעל חוב ולכתובת אשה **וחשבינן להו כאלו תפסי בהו**, עכ''ל וכ''ה בהפלאה בסוגיין דברישא אין אומרים להם להניח ברה''ר משום דזכה בתפיסתו לכושל שבהם, ובנחל יצחק סי' פ''ו כתב דלא מהני תפיסת היורשים משום דמשועבד ללוה מדינא דר''נ, וכל שיש שעבודא דר''נ לא מהני תפיסת האמצעי.

ג. יש לדון מדוע בסיפא לא כתוב ינתן לכושל שבהם, ואליבא דהריטב''א י''ל דקמ''ל בסיפא דמהני תפיסה, אלא שלכא' לא שייך כלל בסיפא דין דינתן לכושל שבהם, לא מיבעיא אם אינו דין אלא דאומרים להם וכו' אלא אף אם דינא הוא רק ברישא שייך לומר ינתן וכופין את הלוה ואת הנפקד משום שיש זכות לכושל לקבל מהם ואם הלוה או הנפקד מעכב יוציאו ממנו, אך בסיפא שאין מי שמעכב אין שייך לומר ינתן לכושל וכו' דהרי אם יבא אידך לתפוס לא ימנעו ממנו דהרי מהני תפיסתו, ובודאי אין מוטל על ב''ד להוליך את המטלטלין לכושל שבהם כשהוא יכול לתפוס ואין מי שמעכב בעדו, ורק כשיש ב' בעלי דינים כברישא שאין הלוה מוכן לתת לו ב''ד כופין אותו לקיים את הדין.

ד. את''ל דינתן לכושל הוא דין וכופין את הנפקד והלוה, מדוע בסיפא מהני תפיסה, הא לא מהני גוביינא בלא ב''ד, וא''כ מה הועילו בתפיסתם, ומדוע לא ינתן לכושל שבהם, וצ''ל דבתפיסת מטלטלין חל לתופס זכות משכון הגורם להקדימו לשאר הבע''ח, ועי' ביאור הגר''א סי' ק''ד סקכ''ה.

ה. יש לעיין ברישא דינתן לכושל שבהם - להך גיסא בראשונים שגובים מהם - האם הוא רק כשבא הכושל לגבות ואין הלוה נותנו לו כופים ב''ד את הלוה לתת לו משום שמעכב מלתת שלא כדין, אך רשאי הלוה לתת למי שירצה ולגרום לזה שנתן לו להיות תפוס, או''ד דאף כשבאים שניהם יחד מחויב לתת לכושל שבהם.