74 בדין ברי_ ג - הערות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ב' כ"ה סיון תשע"ד

**א**

א] בפירש"י בחולין דק"ב:, ז"ל, במיתתה בכזית, דבנבילה אכילה כתיבא וכל אכילה בכזית, בר מאבר מן החי דרביי' קרא וקפיד אאבר לחודי', - טמאה בין בחיי' בין במיתתה בכ"ש חייב, דברי' היא ולא צריכה שיעור וכו', אבל לאו דנבילה ליכא לחיובי משום ברי', דכשנבראת ל"ה עלי' שם נבילה, הלכך אלאו דנבלה לא מיחייב עד כזית, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' רש"י, דאבר מן החי לא חשיב כלל כברי', והס"ד דחייב עליו בכ"ש, הוא משום דרביי' קרא וקפיד אאבר לחודי', ורק בהא דבצפור טמאה חייב בכ"ש, הוא דפירש"י דהוא משום ברי', ובזה פירש דנבילה שאני דכשנבראת לא היתה נבילה, אך בהא דשאני נבילה מאבמה"ח פירש בע"א.

וכ"ה מבו' גם בד' רש"י שם ע"א, ז"ל, אבמה"ח צריך כזית, אע"ג דתרי קראי כתיבי חד לאבמה"ח וחד לבמה"ח, לא תימא דאיתרבי אבר אע"ג דאין בו שיעור, אלא ודאי יש בו שיעור בעינן דאין אכילה בפחות מכזית, עכ"ל, ומבו' דהצד לחייב עליו בכ"ש, הוא מדרבי רחמנא לאבר, ועי' ראש יוסף שם שעמד ע"ד רש"י בזה.

ובפשוטו הי' נראה בטעמו, דלא חשיב כברי', רק בע"ח שלם, אך אבמה"ח דאינו אלא מקצת בע"ח, אין עליו תורת ברי', - אך זה נסתר מהא דגיד הנשה חשיב ברי', כמבו' בסוגיית הגמ' שם דצ"ו. דה"ה חשוב כברי' לענין להתחייב עליו בפחות מכזית, אף דאי"ז אלא מקצת בע"ח.

ב] ונתבאר הישוב לזה בתו"ד הגרע"א בחולין שם, ז"ל, דמסברא לא מקרי ברי', "דענין אבמה"ח שייך בכל אבר ואבר מהבהמה וחל האיסור על כולו", ולא מקרי ברי' אלא כל הבהמה, עכ"ל.

והביאור בזה הוא, דאף לדעת רש"י דדינא דברי' אי"ז משום דפירשה התורה לחייב עליו בין גדול ובין קטן, אלא הוא משום דחשיב, וכמבו' כן בפירש"י בשבועות דכ"א: במש"א דמפרש כברי' דמי, (ועמד ע"ז החוות יאיר בסימן ק"ה), וכ"ה מבו' מהא דקשיא לי' דמ"ט נבילה לא חשיבא כברי', הרי מ"מ מהא דכל דאין איסורו מתחילת ברייתו לי"ב לדינא דברי', חזינן דעיקר החשיבות דברי' הוא חשיבות כלפי האיסור,[[1]](#footnote-2) וגדר הדברים צ"ב, ועי' יד יהודה סימן ק' סק"א ד"ה והנה לרש"י ז"ל, ואשר ע"כ כ"ז הוא רק כשחלות האיסור הוא על ברי' זו בפנ"ע, כגיד הנשה דחייל איסורו על גיד זה בפנ"ע, אך באבמה"ח דעיקר האיסור הוא על כל הבהמה, דנאסר כל אבר ואבר ממנה, לא חשיב כברי'.

ג] והנה הגרע"א ז"ל שם כתב, ז"ל, גם י"ל דרש"י לשיטתי' דס"ל דחשיבות הברי' לא תלי' בלישנא דקרא, רק החשיבות מצ"ע וכו', ולזה ס"ל לרש"י דאם איתא דאבר נקרא ברי' א"כ אמאי קתני במתני' דטהרות אכל אבר ממנה אין סופג את הארבעים, דמ"מ ליתחייב על האבר משום טמאה מדין ברי', ותוס' ס"ל דהא דהוי חשוב דאם יחלוק אין שמו עליו היינו אם שמו מפורש בכתוב כמו גיד ועוף טמא ע"ש, - והנה לדינא קיי"ל בשו"ע דאבמה"ח הוי ברי', וגם קיי"ל שם כסברת רש"י דנבילה הוי ברי' רק מחמת דלא נאסר מתחלת ברייתה, א"כ תקשי לדידן אמאי באמת אבמה"ח מן הטמא לא מיקרי ברי', דהא מ"מ אם הוא יד או רגל יהי' חשוב מפני שמו דאם נחלק אין שמו עליו, וצ"ל כיון דאיסורו חל בכולל על כל הבהמה והעוף והי' לו חשיבות גדול שם עצם של הבהמה, וכשנחלק לאברים נתמעט חשיבותו ובטל הברי', אף דעדיין עליו חשיבות האבר, מ"מ כיון שהי' לו תחלה חשיבות יותר בטל שם ברי' ממנו, ועדיין צ"ע, עכ"ל.

ולכאו' הי' מקום לדון עוד בזה, די"ל דגם ש"ר מודו ליסוד הדברים שכתב הגרע"א בדעת רש"י, דלא חשיב כברי' אלא היכא דחלות האיסור הוא על ברי' זו בפנ"ע, ואך דס"ל דגם באבמה"ח חשיב דחלות האיסור הוא על כל אבר ואבר בפנ"ע, - וי"ל דפלוגתייהו תליא במה דפליגי אם חייבין אף על אבר שאינו שלם, דהתוס' בחולין דצ"ו: כתבו דאין חייבין על אבר שאינו שלם, אך בד' רש"י שם דק"ב: מבו' דחייבין על אבר שאינו שלם, ואם ב' אברים מצטרפין לכזית, דבד' התוס' במעילה דט"ז. מבו' דלכו"ע אינם מצטרפין, והיינו דאם אין חייבין אלא על אבר שלם וגם אין ב' אברים מצטרפין, הרי דכל אבר ואבר הוי חפצא דאיסורא בפנ"ע, וע"כ שפיר חשבינן לי' כברי', אך אי"ז מוכרח, ודו"ק.

ד] והנה בעיקר הא דגיד הנשה חשיב כברי', צ"ע, שהרי קי"ל דלא אסרה תורה אלא הגיד שעל הכף, והרי אי"ז גיד שלם אלא חצי גיד, ומ"ט חשיב כלל כברי',[[2]](#footnote-3) - והנה אמנם לדעת התוס' ודעימייהו דדינא דברי' הוא משום דפירשה התורה לחייב עליו בין גדול ובין קטן, שפיר ניחא, דע"כ אף בגיד הנשה שפירשה תורה על כן לא יאכלו בני ישראל את גיד הנשה, ה"ה חייב עליו בכ"ש, אך לדעת ש"ר דדינא דברי' הוא משום דחשיב, צ"ע דכיון דאיסורא דגיד הוא רק על חצי גיד, מ"ט חשיב כברי'.

והנה הי' מקום לדון בזה, דבאמת לדין ברי' ל"ב כלל דבר שלם, וכל דחייל האיסור על ד"ז בפנ"ע, ה"ה חשוב כברי', דזהו עיקר תורת ברי', דהוא הדבר השלם שחל עליו האיסור, ואף אם הי' איסור על כ"ש במקום מסוים בבשר הגוף, הוה חשבינן לי' כברי', וע"כ כיון דחלות האיסור הוי על הגיד שעל הכף, ה"ה חשוב כברי', וזה דבר חדש.

ולפ"ז צ"ל, דהא דחטה של טבל חשיבא כברי' לדעת ר"ש, ומקצת מן החטה לא חשיבא כברי', הוא משום דחלות איסור טבל הוי על כל החטה יחד, דכיון דהוי גוף א', הוי חלות האיסור על כולה, וע"כ ליכא תורת ברי' אלא על כל החטה.

ואם כנים הדברים, מתפרש בע"א הא דאבמה"ח חשיב כברי', ואבר דעוף טמא לא חשיב כברי', דעיקר תורת ברי', הוא בהדבר השלם שחל עליו האיסור, וע"כ הוא דאבמה"ח שהוא החפצא דאיסורא בפנ"ע, הו"ל ברי', ואבר דעוף טמא דאינו החפצא דאיסורא בפנ"ע, ל"ה כברי'.

ה] אך בד' הגרע"א נראה לא כן, שהרי לא קשיא לי' ע"ד השו"ע, אלא דמ"ט אבר מן הטמאה לא חשיב כברי', ואי נימא דלתורת ברי' ל"ב שיהא אבר שלם, ואף דבר שאינו אבר שלם חשיב כברי' אם חל עליו האיסור בפנ"ע, א"כ הרי בעוף טמא, אין מקום לחייב טפי על אבר ממנו, מעל כ"ש ממנו שאינו אבר, וכ"ה דאינו חייב על כ"ש ממנו, משום דחלות האיסור הוי על כולו, ה"נ אינו חייב על אבר ממנו, - ובע"כ מד' הגרע"א דפשיטא לי', דרק אבר שלם הוא דחשיב כברי', משום דהוי דבר שלם, אך חצי אבר לא חשיב כברי', אף אם הי' חל עליו איסור בפנ"ע.

ולפ"ז צ"ל, דהא דגיד הנשה חשיב כברי' אף שלא אסרה תורה אלא שעל הכף, הוא משום דרק הגיד שעל הכף יש עליו שם גיד הנשה, ושאר הגיד אין עליו שם גיד הנשה, וע"כ חשיב הגיד שעל הכף כברי', - ועי' יד יהודה סימן ק' סק"ו שכתב עד"ז לדעת הרשב"א דלא חשיב כברי' אלא דבר שיחלק ואין שם העצם עליו, דהא דגיד הנשה חשיב כברי' אף שאינו אלא חתיכת גיד, הוא משום דחתיכת גיד זו נקראת גיד הנשה כמו שקראו התורה, ואם הוא חתוך נקרא חתיכות גיד הנשה.

ו] ועיקר הך מילתא דלא חשיב כברי' אלא בדבר שלם, מצאנו הדברים מפורשים כן בד' הרמב"ן בחולין דצ"ט:, ז"ל, וא"ת והלא חלב המכסה את הקרב וחלב הכליות בטלין ואינן קרוין ברי' לחייב עליהן במשהו, י"ל לפי שאינן אבר בפנ"ע, אבל גידין הללו כמו אבר בפנ"ע הן, והואיל ומשעת ברייתן נאסרו הוו להו כצפור טמאה, עכ"ל, והרי להדיא דליכא דין ברי' אלא על אבר בפנ"ע, והא דגיד חשיב כברי', הוא משום דהו"ל כאבר בפנ"ע, וצ"ע מ"ש גיד דחשיב כאבר בפנ"ע אף שלא אסרה תורה אלא שעל הכף, מחלב דלא חשיב כאבר בפנ"ע.[[3]](#footnote-4)

ויש ללמוד כן גם מד' הרשב"א, שכתב דלא חשיב כברי' אלא כל שיחלק ואין שם העצם עליו, ומבו' להדיא לפ"ז, דלא חשיב כברי' אלא דבר שלם, וכל שיחלק ושם העצם עליו, לי"ב למעלת השלימות, וע"כ ל"ה בכלל ברי'.

**ב**

ז] כתב בתרוה"ד פו"כ סימן רמ"ה, ז"ל, גם אכילת מרור אם אדם יכול לצאת ידי חובתו בקלח אחד עם העלין שלם כ"ש, אף על פי שאין בו כזית מטעם דברי' חשיבא ולא בעינן כזית כההיא דירושלמי שהביא הרא"ש בפ' כיצד מברכין אפי' לא אכל אלא פרידה אחת של ענב או של רימון צריך לברך אחריו, ולענ"ד הרי דברים ק"ו דאפי' ברכה דכתיב בי' אכילה בהדיא באורייתא אפ"ה חשבינן ברי' פחות מכזית, כ"ש מרור דלא כתוב בי' אכילה כלל דיאכלוהו אפסח קאי וכ"כ הרא"ש בערבי פסחים להדיא טעמא דבעינן כזית במרור משום דמברכין על אכילת מרור ואין אכילה פחות מכזית ולא יהא לשון ברכה כמאי דכתיבא באורייתא, עכ"ל.

ובפמ"ג או"ח סימן תע"ה אש"א סק"ה כתב ע"ז, ז"ל, ויש לי קצת קושיא מהיכ"ת שיוצא בברי', דבסימן ר"י בברכה אחרונה דמדרבנן הוא וקבעו אכזית דבר חשוב, מסתפק שפיר י"ל ה"ה ברי' חשוב, משא"כ מרור בזמן המקדש דין תורה, ואכילה בכזית בין במניעה ובין בצווי, פשיטא דברי' לא מהני, ובאיסור לא יאכל שרץ העוף משמע בין קטן וגדול עי' תוס' חולין וכו', משא"כ כאן, וצ"ע, עכ"ל.

ומבו' בד' הפרמ"ג דדינא דברי' לענין ברכה, ודינא דברי' לענין איסורים ב' דינים הם, דדינא דברי' לענין ברכה, הוא משום דהוא דבר חשוב, ותיקנו ע"ז ברכה, והיינו דבברי' לענין ברכה ליכא לדינא דברי' באיסורים, דהתם הוא משום שפירשה התורה בזה בין גדול ובין קטן, וזה ל"ש כלל לענין ברכה, ודינא דברי' לענין איסורים, הוא משום שפירשה התורה לחייב ע"ז בין גדול ובין קטן,[[4]](#footnote-5) וזהו שהק' דבמרור ל"ש לא דינא דברי' דברכה, משום דמרור בזמן המקדש דאורייתא הוא, ולא דינא דברי' דאיסורין, משום דלא פירשה התורה בזה דבר מסוים, דנימא דיוצאין בזה בין גדול ובין קטן.

ח] אך הנה לכאו' בד' התרוה"ד גופי' מבו' דדבריו מיוסדים ע"ד הרא"ש, דמן הדין ל"ב במרור שיעור כזית כלל, וכל הא דבעינן בי' כזית, הוא משום דמברכין על אכילת מרור ואין אכילה פחותה מכזית, וע"ז הוא שכתב דאם מהני ברי' לענין חיוב ברכה שלאחרי' דאורייתא, כ"ש דיועיל לענין לשון הברכה, - אך אה"נ מודה התרוה"ד דאי נימא דבעינן מן הדין לאכול כזית מרור, דלא יועיל בזה דינא דברי'.

ט] ובעיקר הנידון אם דין ברי' בברכה דמי לדין ברי' באיסורים, הראוני בס' המכתם בברכות דל"ח:, ז"ל, אבל לפי הירושלמי אם אכל שלם שהוא כברייתו וכו' מברך עליו תחילה וסוף, דברי' חשיבא נמי לענין ברכה כ"ה דחשיבא בעלמא דאמרינן דברי' לא בטלה, עכ"ל, והרי דס"ל דחד דינא הוא.

אמנם צ"ע בזה, שהרי באיסורים לא חשבינן לחטה של טבל כברי', והיינו או משום דדינא דברי' הוא רק משום דהוי כמפרש בין גדול ובין קטן, או משום דבעינן בריית נשמה, וא"כ לענין ברכה דל"ש ה"ט דמפרש וגם ל"ה בריית נשמה, בע"כ דהוי זה דינא דרבנן דתיקנו ברכה על ברי' דחשיבא, ואי"ז חד דינא עם דינא דברי' באיסורים.

והראוני שכבר עמד ע"ז הראבי"ה בסימן ק"ו, ז"ל, ואפי' לרבנן דר"ש דפליגי בחטה לענין מלקות, לענין ברכה מודו דחשוב, עכ"ל, והרי דבאמת אי"ז חד דינא ממש.[[5]](#footnote-6)

י] ואמנם הנה בד' הראבי"ה גופי' שם מבו' שלמד דין ברי' בברכה מדין ברי' באיסורים דכל שנתרסק בטל מחשיבותו, וכ"ה גם בחי' הרשב"א בברכות שם, וצ"ע דכיון דחזינן דאף ברי' שאינה בריית נשמה דלא חשיבא כברי' באיסורים, חשבינן לה כברי' לענין ברכה, א"כ הרי ה"נ י"ל דאף דלענין איסורים לא חשיב ברי' לאחר שנפרך וכו', מ"מ לענין ברכה חשיב ברי' אף בכה"ג.

וכבר נת' בסימן ב' סקי"ג לפרש בזה, דאף דמצינו לחלק בין דין ברכה לענין ברכה לדין ברי' באיסורים, דלענין ברכה ל"ב בריית נשמה, מ"מ בעיקר שם ברי' אין מקום לחלק ביניהם, וכיון דבאיסורים חזינן דלאחר שנפרך וכו' לא חשיב כברי', ה"ה לענין חיוב ברכה לא חשיב כברי' בכה"ג.

ולפ"ז שמא יל"פ כן גם בד' המכתם, דאף דשאני דין ברי' בברכה מדין ברי' באיסורים, מ"מ ביסוד הדין חד דינא הוא, דברי' חשיבא, ואך דבאיסורים בעינן לחשיבות גמורה דברי', וע"כ בעינן בריית נשמה, ולענין ברכה סגי אף בברי' שאינה בריית נשמה.

יא] והנה עכ"פ נמצא לפ"ז, דבע"כ דדינא דברי' הוי דין מסוים לענין ברכה מדרבנן, דלא מיבעיא להני קמאי דס"ל דדין ברי' הוא משום דהו"ל כמפרש בין גדול ובין קטן, דלענין ברכה ליכא לה"ט, וכמש"כ הפמ"ג, אלא גם הני קמאי דדין ברי' באיסורים הוא משום חשיבותה, ג"כ בע"כ דדינא דברי' לענין ברכה הוא דין בפנ"ע, חדא, דהרי לענין ברכה איכא תורת ברי' אף כשאינה בריית נשמה, וכמו שעמד ע"ז הראבי"ה, ועוד, שהרי בדין ברי' באיסורים בעינן שיהא איסורו מחמת עצמו ומתחילת ברייתו, והרי דהחשיבות דברי' היא כלפי האיסור, ולכאו' זה ל"ש כלל לענין ברכה, ונפ"מ דלפ"ז לא יהא לדין ברי' בברכה, אף באכל דג שלם שהוא בריית נשמה, וכבר הרגיש בזה החוות יאיר בסו"ס ק"ס, וי"ל.

אמנם הנה בד' התרוה"ד שהבאנו מבו', דדין ברי' לענין ברכה הוא מדאורייתא, וכמש"כ, ז"ל, דאפי' ברכה דכתיב בי' אכילה בהדיא באורייתא אפ"ה חשבינן ברי' פחות מכזית, ונתחדש לפ"ז, דאף דלענין איסורים לא חשיב ברי' בכה"ג, לדעת התוס' משום דל"ש בזה הא דהו"ל כמפרש בין גדול ובין קטן, ולדעת ש"ר משום דאי"ז בריית נשמה, וכדלהלן, מ"מ לענין ברכה חשיב ברי' בכה"ג, וצ"ע הטעם בזה.

יב] שוב הראוני עוד בזה, מש"כ בס' תפארת צבי יו"ד סימן מ"ח במכתבו להגרע"א, ז"ל, משה"ק על המג"א וכו' שפירש להרבינו יונה דל"ה זית ברי' כיון שאין ראוי כולו לאכילה, א"כ אמאי צפור טמאה הוי בכ"ש דהוי ברי', הא אין עצמות ראויים לאכילה, תמיהני מה מדמה להדדי ברכות לשיעור מלקות, בברכה י"ל דחכמים לא הצריכו ברכה באין בו כשיעור כיון שאין כולו ראוי לאכול לא אחשבי' לענין ברכה עד שיגדל ויהי' בו כשיעור לבד הגרעין כמש"כ המג"א, אבל לענין איסור התורה אמרה צפור תאכלו בין גדול בין קטן אף שתמיד יש עצמות, ותדע דאף להרא"ש ל"ד לאיסורים שאם ניטלו העצמות מציפור אינו ברי', ולענין ברכה הוי ברי' כ"ז שהוא שלם אף שאינו אוכל כולו, ע"כ שא"ה דהתורה אחשבי' לציפור רק כמו שהיא עם ברייתה עם העצמות ולענין ברכה החשיבו חכמים לאוכל מה שראוי לאכילה, וז"ב, עכ"ל.

**ג**

יג] כתב הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א ה"ג, ז"ל, האוכל עוף טהור חי כ"ש לוקה משום אוכל נבילה ואע"פ שאין בו כזית הואיל ואכלו כולו, ואם אכלו אחר שמת עד שיהי' בו כזית וכו', עכ"ל.

ובס' ראש יוסף בחולין דק"ב: ביאר בד' הרמב"ם, דהא דבאוכל עוף טהור חי, ה"ה חייב משום נבילה, הוא משום דהוא מת בבליעתו, וכ"כ היד יהודה בסימן ק' סוסק"א.

ועיי"ש ביד יהודה שהוסיף בדעת הרמב"ם, דס"ל דאיכא תרי גווני דברי', חדא, בדברים שפירשה התורה לאסרם, והב', בבריית נשמה, וכאשר כ"ה נלמד מסוגיית הגמ' במכות די"ז., ולא חשיב כבריית נשמה אלא בחיותו, וכאשר כ"ה מבו' בסה"ת סימן נ', עכ"ד, וכעי"ז כתב בחי' הגרי"ז ענינים סימן ל"א.

יד] והנה נתחדש לפ"ד הראש יוסף והיד"י, דאף דבאנו לחייבו מכח מה שמת העוף בבליעתו והו"ל נבילה, מ"מ מצינו לחייבו ע"ז מכח מה דהו"ל ברי' בעודו חי, אף דלכאו' הו"ל כתרתי דסתרי.

והביאור בזה הוא, דהנה הרי כל שהכניס לפיו ברי' שלימה, יש עלי' תורת ברי' להתחייב עלי' בכ"ש, אף שריסקה בפיו, והיינו משום דשיעור וחשיבות האכילה נקבע לפי שעת ההכנסה לפיו, שהרי גם בשיעורא דכזית אזלינן בתר ההכנסה לפיו, אף דה"ז מתמעט בתוך פיו, וכל שהכניס ברי' לפיו וריסקה, עדיין יש עלי' לחשיבות ברי' לגבי האכילה,[[6]](#footnote-7) - ואשר ע"כ שפיר י"ל, דכל שהכניס ברי' בחיי' לפיו ומתה בבליעתו, יש על אכילה זו להחשיבות דברי', וע"כ הוא חייב עלי' משום נבילה.

טו] והנה אמנם למש"נ לעיל סק"ב דהחשיבות דברי' הוא חשיבות בהאיסור, הרי ודאי דא"א לחייב משום נבילה, מכח החשיבות שהי' עליו בחיותו, - אך בדעת הרמב"ם נראה, דדינא דבריית נשמה, ל"ב שתהא החשיבות בהאיסור, דכל המקור להא דחשיבות הברי' הוא חשיבות בהאיסור, הוא מדברים דל"ב בריית נשמה, וע"כ כל דיש באכילה זו לחשיבות דבריית נשמה, ה"ה חייב עלי' משום נבילה.

**ד**

טז] בגל' הגרע"א או"ח סימן תע"ה כתב, ז"ל, דהא אין יוצאין בשרשים, אף דאוכל עוף טמא שאין בו כזית חייב משום ברי', אף דאין עצמות שבו בכלל האיסור כיון דאכלו חייב על הבשר משום ברי', מ"מ הכא א"א לאכול השרשים דהם רשות ומבטל למרור כדאמרי' במרור ומצה שאוכל ביחד היכי דא' רשות וכ"כ במחה"ש, ומ"מ לענ"ד יש לדון, דהתם אמרי' דמעט מצה נכנס במרור רשות ובטל ובצר ליה המצה משיעורי', אבל הכא סו"ס במשהו מרור שלא נתבטל בשרשים יוצא מדין ברי' כיון דאוכל כולו, ודו"ק, עכ"ל.

ונתחדש בד' הגרע"א, דכל שאוכל ברי' שלימה, מצינו לחייבו על כל כ"ש שבה, וע"כ ה"נ כשאכל כל הברי' דמרור, ה"ה יוצא יד"ח במשהו מרור שלא נתבטל.

וכפי הנראה מקור ד' הגרע"א לזה, הוא מהא דחייבין בעוף טמא משום ברי', אף דאין העצמות שבו בכלל האיסור, והרי דכל שאכל לכל הברי', ה"ה חייב אף על מקצתה, וס"ל דאין מקום לחלק דאינו חייב אלא על כל האוכל שבה.

יז] ולפ"ז לכאו' הדין נותן, דכל שאכל ברי' דאיסור, סגי להתרות בו בסוף אכילתו, דכיון דהויא אכילתו אכילה דברי' דחשיבא, ה"ה חייב אף על כ"ש אחרון בפנ"ע, דלכאו' ליכא נפ"מ אם תחילת הברי' נתבטלה ברוב, או דהי' שוגג באכילת תחילת הברי', וזה דבר חדש.

וגדולה מזו יש לדון לפ"ז, דאם התרו בו קודם אכילת הברי', וחזרו והתרו בו אחר שבלע את מקצתה, יהא חייב ב', דכיון דבאכילת ברי' ה"ה חייב על כל כ"ש שבה, לכאו' שפיר מצינו לחייבו אף בכמה מלקיות, אך שמא י"ל, דלדעת הסוברים דחילוק התראות הוא משום דהו"ל כב' אכילות, דלפ"ז א"א לחייבו ב' מלקיות, דממ"נ, אם חשבינן לה כב' אכילות, לא חשיבא כל אכילה כאכילה דברי', וצ"ע בזה.

**ה**

יח] בביאור הגר"א סימן ק"ד סק"ה כתב, ז"ל, אבל דעת רש"י כמ"ש תוס' בזבחים ע"ב א' ד"ה וליבטלו כו' דכ"ד שאסור בפחות מכזית הוי ברי' בשיעור איסורו כמו גיד, ול"ק מנמלה דמובדלין דוקא כו' והוי כמו נמלה שלימה, ודעת רש"י נכון, ועבתוס' שם, אע"ג דבמכות לא כתבו כן אלא כדעת הרא"ש, דבריהם בזבחים נכונים יותר, עכ"ל.

ונתחדש בד' הגר"א, דד' התוס' בזבחים ודבריהם במכות הם ב' דעות חלוקות הם בהא דברי' לא בטלה, והדבר צ"ב, שהרי התוס' במכות לא איירי כלל בהא דברי' לא בטלה.

יט] ובפשוטו הי' נראה בביאור ד' רבינו הגר"א, דהנה לדעת התוס' בזבחים, דהא דחייבין על ברי' בכ"ש, הוא משום דהוא כמו שפירשה תורה בין גדול ובין קטן, הרי בע"כ דהא דברי' לא בטלה, הוא בתולדה מהא דחייבין ע"ז בכ"ש, ואשר ע"כ ה"נ הוא בשאר מילי דחידשה תורה לחייב עליהן בפחות מכזית, דאף אינם בטלין.

אך בד' התוס' במכות פירש הגר"א, דהא דברי' לא בטלה, אי"ז משום דהוא משום שפירשה תורה לחייב ע"ז בין גדול ובין קטן, דזה לא נזכר בד' התוס' שם כלל, אלא הוא משום דברי' חשיבא, ואך דבעינן שיחלק ואין שמו עליו, דרק בכה"ג הוא דחשיבא, ולדעתם אף הא דברי' לא בטלה, הוא מכח חשיבותה, וע"כ כ"ז הוא בברי', אך בשאר דברים שחייבין עליהן בפחות מכזית, כיון דלא חשיבי, ה"ה בטלין בתערובת.

אך לא נתפרש לפ"ז מש"כ הגר"א דהתוס' במכות כתבו כדעת הרא"ש, והיכן מצינו בד' הרא"ש שדעתו דהא דברי' לא בטלה הוא משום דחשיבא, והרי אדרבה דעת הרא"ש היא כדעת התוס' בזבחים דהא דחייבין על ברי' בכ"ש, הוא משום שפירשה תורה לחייב ע"ז בין גדול ובין קטן, ולמש"נ בדעת הגר"א הרי דבע"כ דס"ל להרא"ש דהא דברי' לא בטלה הוא בתולדה מהא דחייבין ע"ז בכ"ש, וצ"ע בזה.

כ] שוב העירוני לפרש ד' הגר"א, דבד' התוס' במכות והרא"ש מבו' דהא דנבילה לא חשיבא ברי', הוא משום דיחלק ושמו עליו, אך בד' התוס' בזבחים לא נתפרש לזה, וע"כ פירש הגר"א דלדעת התוס' במכות והרא"ש, י"ל דהני דלי"ב לדין ברי', הוא משום דאין עליהן חשיבות ברי' כיון דיחלק ושמו עליו, וזה מחודש טובא, ואכמ"ל, ולפ"ז שפיר י"ל דהא דברי' לא בטלה הוא משום חשיבותה, אך לדעת התוס' בזבחים שלא פירשו לזה, הרי בע"כ דהא דבהני דלי"ב לדין ברי' לחייב עליהן בכ"ש, אף ה"ה בטלים, הוא משום דהא דברי' לא בטלה הוא מכח מה שהחמירה תורה לחייב עלי' בפחות מכזית, וע"כ ה"נ בשאר מילי דחידשה התורה לחייב עליהן בפחות מכזית, אף אינם בטלין, ואכתי צ"ע בזה.

**ו**

כא] בחי' הגר"ח בהל' מאכ"א מבו' בדעת הרמב"ם, דאיכא תרי גווני דברי', דלהתחייב בכ"ש בעינן בדוקא בריית נשמה, וע"כ בנבילה אינו חייב עלי' בכ"ש אלא בשאכלה בחיותה דחשיבא כבריית נשמה, והא דבגיד הנשה חייב בכ"ש אף דאי"ז בריית נשמה, הוא משום דלי"ב קרא להצריך אכילת כזית, עיי"ש, ועיי"ש שכתב עוד, דאף בברי' דל"ה בריית נשמה מהני דינא דברי' שיתחייב בכזית בשר גידין ועצמות, אך בהמשך דבריו דן לפרש הא דחייב בבשר גידין ועצמות דאי"ז משום דינא דברי', - ועיקר הך מילתא דלדעת הרמב"ם איכא תרי גווני דברי', כתב כן גם ביד יהודה סימן ק"א סוסק"א, ונת' לעיל סקי"ג.

כב] ובחי' הגר"ח שם כתב עוד, ז"ל, ויוכל להיות גוונא דתהא נחשבת ברי' לענין איסורא דטמאים, ומ"מ לא יהא בה דין כברייתה לענין צירופא דגידין ועצמות בנבלה, והוא, דבדין ברי' הרי צריכינן רק שתהא צורת הברי' עלי', ואף אם מחוברין זל"ז באיזו חיבור שיהי', כל שהרי היא בצורתה ה"ה בדין ברי' שלה, משא"כ לענין דין כברייתו בשר גידין ועצמות, לא סגי בהא דצורת ברייתה עליה לבד, כ"א דבעינן לזה דין חיבור, שיהיו עפ"י דין חשיבי מחוברין הבשר גידין ועצמות יחדיו בדיני חיבור, אז הוא דאית בהו דין כברייתו לענין צירופא דגידין ועצמות, אבל אם יהיו מחוברין זה לזה באיזו חיבור דלי"ב דין חיבור מדינא, אז שוב העצמות והגידין לא מצטרפי, עכ"ל.

ונתחדש בד' הגר"ח, דבדין ברי' לענין איסור, ל"ב שתהא כל הברי' מחוברת זל"ז, אלא כל שצורת הברי' קיימת מכח חיבור כ"ש, אף דבדיני חיבור לא חשיב זה כחיבור, יש עלי' דין ברי', וזה דבר חדש.

?הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א יד. כתב דהא דתרנגולת שבלעה מן האיסור לא חשיבא כברי', הוא משום דאין איסורה מחמת עצמה, ודמי לתרנגולת טרפה דלא חשיבא כברי', וכ"ה באו"ה כלל כ"ה דין ב', וצ"ע דמה הוצרך לזה, והרי אף לגבי חהר"ל, דהוא אף כשאין איסורה מחמת עצמה, מ"מ כל שנאסרה מחמת בלע, לא חשיבא כחהר"ל, וכמש"כ הרשב"א גופי', וגם צ"ע, דלדעת הרשב"א גופי' הרי לא אמרינן כלל חנ"נ, - וי"ל דעדיפא מינה קאמר, דהך דינא הוא לכו"ע, אף לדעת הסוברים דאמרינן חנ"נ גם בשאר איסורים ולא ס"ל להא דאין הנאסר חמור מן האוסר, וכ"נ גם בד' האו"ה, שכתב שם דין ג', דאף בדבר שבמנין וכו', דל"ב שיהא נוצר באיסור, מ"מ אם איסורו הוא מחמת בליעה, ה"ה בטל.

1. ועי' יד יהודה סימן ק' סק"ד שכתב עפי"ז, דבהיתר לא שייך כלל דינא דברי', ועפי"ז כתב קצת היתר על המילב"ן, דה"ה בטלים בעודם היתר, שהרי כ"ז שלא פירשו אין עליהן איסור, ואף אחר שנאסרו אין האיסור חוזר וניעור. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם הי' מקום לדון דאה"נ אינו חייב משום ברי', אלא כשאכל את כל הגיד, וע"ד שמצינו בעוף טמא דאם אכלו כולו יחד עם העצמות ה"ה חייב, אף דאין איסור על העצמות, אך אי"ז במשמעות סתימת הגמ' בחולין דצ"ו., עיי"ש, ונתפרש לא כן בד' הרמ"א בסימן ק' סק"א, - וגם מסברא יש לפקפק בזה, דכיון דחזינן דבעינן שיהא האיסור על הברי', ודאי דא"א לצרף את שאר הגיד שאינו כלל מכלל הדבר הנאסר, ול"ד לעצמות, דהאיסור הוי על עוף טמא, ועצמות הוו מכלל העוף הטמא, אלא דאין עליהן איסור משום דאינם ראויין לאכילה, אך למש"נ בגל' הגרע"א או"ח סימן תע"ה, דאף במרור מצינו לצרף להשרשים ליחשב ברי', שפיר י"ל דאף בגיד הנשה מצינו לצרף את שאר הגיד ליחשב כברי'. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם בד' הרמב"ן נראה דלא פסיקא לי' ד"ז, ומ' דלדרך בתרא שכתב שם, ל"ב שיהא אבר בפנ"ע, דמשמעות ד' הרמב"ן, דהך מילתא דבעינן אבר בפנ"ע חידש בדרך זו, ומכח זה הוצרך לומר דגיד חשיב כאבר בפנ"ע, אך י"ל דמ"מ בעינן שיהא מין בפנ"ע, אך חתיכת בשר כ"ש, ודאי דלא חשיבא כברי'. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם בסימן ב' סק"ו נת' מד' התרוה"ד בהגה' שערי דורא, דמדמי דין ברי' דברכה לדין ברי' דאיסורין, אף לדעת הסוברים דדין ברי' דאיסורין הוא משום דהו"ל כמפרש, ועיי"ש סקי"ב מש"נ לפרש בזה.

   ועיי"ש בסק"ו שנת' לתמוה בזה, דמש"כ הרא"ש דלענין ברכה סגי במה שהובא לפניו שלם, ודאי דהוא דין מסוים לענין ברכה ולגבי איסורים ל"מ בכה"ג, וא"כ בע"כ דתרי דיני נינהו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' גם בפמ"ג באש"א סימן ר"י סק"ג ובפתיחה להל' תערובות בסופו שכתב דאף דלענין איסור קי"ל דלא חשיב כברי' אלא בבריית נשמה, מ"מ לענין ברכות חשבינן לה כברי' מדרבנן, ועי' בתשו' הרדב"ז ח"א סימן ת"ב שעמד בזה ע"ד הירושלמי דענב או רמון חשיבי כברי' לענין ברכה, דא"כ יתחייבו עליהן אף באיסורים, וגם לא יתבטלו, עיי"ש, ולפ"ד הפמ"ג ניחא, דהתם דין אחר הוא. - אך במש"ז סימן ר"י סק"ב נראה דיש מקום לפרש דדינא דברי' לענין ברכה נלמד מקרא דארץ וגו' וגפן ותאנה ורמון, והיינו בין גדול ובין קטן, עיי"ש, ושמא כונתו בדרך רמז בעלמא, - ועי' עוד בענין זה בתשו' חוות יאיר סו"ס ק"ס, ובדברי מרדכי סימן ר"י ובמגן גיבורים סימן ר"ג סק"ג. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה בחזו"א נקט בפשיטות, דכל שנתרסקה הברי' בפיו ה"ה בטלה, ופשוט דאי"ז סותר להך מילתא דסגי במה דהויא ברי' כשהכניסה לפיו, דכ"ז הוא לענין להתחייב עליו בכ"ש, דכל דהויא ברי' בשעת ההכנסה לפיו יש על אכילה זו להחשיבות דברי', אך לענין ביטול, הרי דכיון דהחפצא עצמו לי"ב להחשיבות דברי', ה"ה בטל, - והרי אף בגונא שנתערב האיסור בהיתר בפיו, ה"ה בטל, וכמבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בזבחים דע"ח., וה"נ אם כשהכניסו לפיו הי' עליו תורת ברי', וריסקו בפיו, דה"ה בטל.

   אך הנה סתימת הפוסקים מ' דל"מ הא דהברי' מתרסקת בפיו דמכח זה היא בטלה, ושמעתי לפרש בזה, להני רבוותא שפירשו דהא דברי' לא בטלה, הוא בתולדה ממה שהחמירה ע"ז התורה לחייב בכ"ש, דמכח זה החמירו חכמים שלא תיבטל, ונת' בסימן ב' ענף א', ולפ"ז יש מקום לומר, דכיון דלגבי אכילה זו קיימא בה החשיבות להתחייב בכ"ש, ע"כ גם ל"מ הביטול לגבי אכילה זו, אך אכתי הדברים מחודשים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)