זבים פ_ג מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ג מ"ב**

א] **מגיפין או פותחין וכו',** הר"ש והרא"ש פירשו דבכל גווני דמתניתין טמאים בגדי הטהור מדרס, והא דבמגיפין או פותחין טמאין בגדיו מדרס, הוא משום דכל מלאכה שב' עושין ביחד פעמים שאחד נתלה על חבירו, ומה"ט גם כשמעלין זא"ז מן הבור וכשמפשילין בחבלים שנתלה הטמא על הטהור, טמאין בגדי הטהור מדרס.

וצ"ב, דאף שנתלה הטמא על הטהור, מ"ט בגדי הטהור טמאין מדרס, הרי לא נתלה הטמא על הבגדים, ובמעלין זא"ז מן הבור י"ל שהוא מעלהו בגופו, ונשען הטמא גם על בגדי הטהור, (וכ"כ בחזו"א בסימן ג' סק"ה בתו"ד), אך בשאר גווני דמתניתין קשיא.

ובחזו"א סימן ג' סק"ה כתב דאפשר דחשיב לי' כנתלה גם בבגדיו, שהבגדים מחזיקים את מעמדו של בעליהן בהכבידם עליו, עכ"ד, ולמש"נ לעיל מ"א אות ד' בשם אא"ז הגר"ח זצ"ל בהא דהתם טמאים בגדי הטהור מדרס, דאי"ז משום שהטמא נתלה עליהן, אלא כיון דהטהור עצמו נחשב לנושא הזב, נחשבים גם הבגדים שהן טפלין אליו לנושאין הזב, וע"כ הן טמאין מדרס, ניחא הא דבכל הני גווני דמתניתין טמאים הבגדים מדרס.

ב] והרמב"ם בפ"ח ממטמאי מו"מ ה"ח כתב דבכל גווני דמתניתין טמאים הטהור ובגדיו טומאת היסט ומשא, ואזיל לטעמי' דמפרש דכולה פירקין איירי בטומאת היסט, ורק בישבו בספינה וכו' ה"ה טמאין מדרס משום דאפשר שדרס הזב עליהן.

ג] **מעלין זא"ז מן הבור, ר' יהודה אומר עד שיהא הטהור מעלה את הטמא,** הר"ש והרא"ש פירשו בטעמא דר' יהודה, דבטהור המעלה את הטמא כובד הטמא על הטהור ונשען עליו, וע"כ טמאין בגדיו מדרס, ומש"כ בטמא המעלה את הטהור, דאין משענת הטמא על הטהור, וע"כ אין בגדיו טמאין מדרס, ובטעמא דת"ק דאף בטמא המעלה את הטהור טמאין בגדי הטהור מדרס, כתב הרא"ש דכיון דהטמא מלמעלה חשבינן לי' כנתלה על בגדי הטהור, וצ"ב, ועי' בתפא"י ובחזו"א סימן ג' סק"ה מש"כ לפרש בזה בע"א.

ובקונט' נר לרחל כתב לדון לפרש בזה, לפמש"נ לעיל מ"א אות ה' בדעת הר"ש והרא"ש דבכל גוונא שהטמא עומד במקום זה מכח הטהור, חשיב כנתלה על הטהור, וליכא נפ"מ אם ה"ה מוגבה מכחו או מושפל מכחו, ולפ"ז י"ל, דאף בטמא המעלה את הטהור, כיון שהטהור מכביד על הטמא ומכפיפו, חשיב כנתלה הטמא על הטהור, וע"כ טמאין בגדיו מדרס, עכ"ד, ועמש"נ להלן פ"ד מ"א אות ה' דהדברים מפורשים כן בד' הגר"א.

ד] והרמב"ם בפ"ח ממטמאי מו"מ ה"ח פירש, דהא דבמעלין זא"ז מן הבור ה"ה טמאין, הוא משום דכשהעלה הטמא את הטהור נטמא הטהור בהיסט הזב, וכשהעלה הטהור את הטמא נטמא הטהור במשא הזב, וכבר תמה ע"ז בחזון נחום דלפ"ז לא נתפרש טעמא דר' יהודה דאם העלה הטמא את הטהור אינו טמא, אף שהסיטו הזב, (ועי' בחזו"א סימן ג' סק"ה שכתב דבהך בבא מודה הרמב"ם דאיירי לענין טומאת מדרס, וצ"ע).

ה] **ר"ש מטהר בכולן חוץ מן הטוחנים בריחים של יד,** בד' הרא"ש נראה דמפרש, דהא דמטהר ר"ש בכולן, קאי על כל גווני דמטמאינן מדין מלאכה כבידה, (דהיינו מגיפין או פותחין ומפשילין בחבלים ואורגין), דר"ש ס"ל דכולן חשיבי כמלאכה קלה, ורק בטחינה מודה ר"ש דחשיבא כמלאכה כבידה, ובביאור הגר"א לתוספתא כתב דהא דמטהר ר"ש בכולן היינו דמטהר בכל האורגין בין עומדין ובין יושבין, ועי' חזו"א סימן ג' סק"ה מש"כ בזה.

ו] **בזמן שמשאן כבד טמאין, בזמן שמשאן קל טהורין,** בפירש"י נדה ז' א' כתב דהא דכשמשאן כבד טמאין, הוא משום דשמא מתוך כובד המשא נשען זב על הטהור, ונמצא טהור מסיטו או טהור ניסט עליו, וכ"כ הר"ש, והמאירי בנדה שם פירש דכשמשאן כבד שמא דחפו זא"ז ונשען הזב על הטהור וטימאו בהיסט, - ומבו' בד' רש"י והמאירי דטומאה דמתניתין היא טומאת היסט ומשא, אך הר"ש בכת"י כתב דיש לפרשה לענין לטמא בגדי הטהור מדרס.

ז] **וכולן טהורין לבית הכנסת וטמאין לתרומה,** בפירש"י נדה ז' א' פירש דקאי על משאן כבד, דאין טמאין אלא לתרומה, אך לאוכלי חוליהן בטהרה אינם טמאין, משום דאי"ז היסט גמור וכ"ש שספק הוא, והתוס' שם נחלקו ע"ז וכתבו דבמשאן כבד ה"ה טמאין אף לחולין שא"א שלא יסיטו זא"ז, אלא קאי על משאן קל, ול"ג לתיבת וכולן, והר"ש הביא לב' הדעות בזה.

ובחי' הגר"א נקט לדעת רש"י ודעימי' דהא דתנן וכולן לא קאי אלא על משאן כבד, אך הרש"ש בנדה שם כתב לדעת רש"י, דהא דתנן "וכולן" קאי על כל הני דתנן במתניתין מריש הפרק, דכולן הויין טומאת ספק כדעת הרמב"ם בפ"ט ממטמאי מו"מ, והא דלא נקט רש"י אלא משאן כבד, הוא משום שהגמ' שם לא העתיקה אלא לבבא זו, ועיי"ש שעמד ע"ד הר"ש והרע"ב שהעתיקו במשנתינו לד' רש"י, עכ"ד.

אך באמת עיקר מש"כ הרש"ש דלדעת הרמב"ם בכל הני דמתניתין אין טומאתן אלא טומאת ספק, צ"ע, דמש"כ הרמב"ם דטומאתן מספק, קאי על זב וטהור שישבו בספינה וכו', דטמאין הבגדים מדרס מספק, אך בשאר גווני דמתניתין דטמאין בהיסט או במשא, הויא טומאתן בודאי.

וע"כ נראה בדעת רש"י והר"ש, דהא דתנן "וכולן", קאי על כל גווני דמטמאינן משום דהויא מלאכה כבידה, (דהיינו מגיפין או פותחין ומפשילין בחבלים ואורגין ופורקין מן החמור וטוענין), דבהני גווני אי"ז היסט גמור, וגם אי"ז אלא ספק היסט, וע"כ אין טמאין אלא לתרומה.

ולפ"ז יש לדון במשה"ק הגר"א ע"ד רש"י ודעימי', דא"כ הול"ל בזמן שמשאן קל טהורין בזמן שמשאן כבד טהורין לבני וכו', ולהנ"ל י"ל, דל"ה למיתני הכי, דבעי לאשמועינן דאף בגווני דלעיל דמטמאינן משום דהויא מלאכה כבידה אין טמאין אלא לתרומה, - ועי' משנ"א וחזו"א סימן ג' סק"ה מש"כ עוד בזה.

ח] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דקאי על כל מה שהזכיר מתחילת הפרק, שהם כולם טמאים והם ראשון לטומאה לענין התרומה ולמה שיותר מקודש ממנה, אבל לענין שימנע מביהכנ"ס עד שייחדו לו מקום כזבים ומצורעים לא, (ועי' בחי' הגר"א דמסיק כד' הרמב"ם דהא דקתני וכולן קאי על כולה פירקין, אך במאורות הגר"א ובא"ר כתב דקאי על משאן קל).

והנה מש"כ הרמב"ם דמצורעים מיחדים להן מקום בביהכנ"ס, הוא ממתניתין נגעים פי"ג מי"ב, והרמב"ם בפיהמ"ש שם פירש דהוא כדי שיהא לו מושב בפנ"ע, ולפ"ז הרי כ"ז הוא במצורע, אך בזבים ל"ש הך דינא, וצ"ב מש"כ הרמב"ם דגם זבים נמנעים מביהכנ"ס עד שייחדו להם מקום, ובחזון נחום כתב דמזה סמך למש"כ הרמ"א באו"ח סימן פ"ח דאין לאשה נדה בימי ראייתה ליכנס לביהכנ"ס, וצ"ע.

ולא נתפרש לפ"ד הרמב"ם, דמהו דתני להך דינא דטהורין לבית הכנסת בהני טמאים דפירקין, הרי לכאו' כל הטמאים שאין הטומאה יוצאת מגופן טהורין לבית הכנסת, (ורק זבים ומצורעין נמנעין מביהכנ"ס), ואי"ז דין מסוים בטמאים אלו דפירקין, (ובאמת הרמב"ם בהלכותיו השמיט לדין זה, ועמד ע"ז בחזו"א סימן ג' סק"ו, ולכאו' הוא משום דאי"ז דין מסוים בטמאים אלו), וביותר צ"ע מסוגיית הגמ' בנדה ז' א' דבפשוטו מבו' להדיא דאין טומאתן אלא לתרומה, עיי"ש, וצ"ע בזה.

ט] ובאו"ז הל' אבילות סימן תכ"ה פירש דהא דתנן "וכולן" קאי גם על הני גווני דתנן לעיל מ"א דטמאין, ופירש דהטעם דאינן טמאין אלא לתרומה, הוא משום דבטהור המסיט את הזב בספינה אין כאן היסט גמור אלא שכח מים מעורב בו בספינה, וכן בטהור המסיט את הזב ע"ג נסר המחגר, הואיל ומתעקם לאו הסיטו היסט ולא מיקרי היסט כלל, אלא דרבנן אחמור לענין תרומה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאין לאסור לכהן ליכנס לספינה שיש בה מת, כיון דאין כאן טומאה דאורייתא כלל.

אך כבר נת' לעיל מ"א אות ו' דבפי' הר"ש מכת"י לקמן מ"ג כתב דאסור כהן ליכנס לספינה קטנה שיש בה מת, וכ"כ מהר"ם מר"ב והרשב"א, וכ"ה בשו"ע סימן שע"א ס"ו, ונ' בדעתם דס"ל דהא דתנן דכולן טהורין לבית הכנסת, לא קאי אלא על כל הני גווני דמטמאינן משום דהויא מלאכה כבידה, אך דינא דזב וטהור שישבו בספינה וכו' הויא טומאה גמורה מעיקר הדין, וע"כ ס"ל דיש ללמוד מזה דאסור כהן ליכנס לספינה קטנה שיש בה מת, (ובדעת מהר"ם מר"ב והרשב"א י"ל עוד דס"ל כדעת הרמב"ם דהא דטהורין לבית הכנסת, היינו דהן נכנסין לבית הכנסת בלא שייחדו להן מקום, ולפ"ז לא למדנו מזה כלל דאין טומאתן טומאה גמורה מעיקר הדין).

י] בחזו"א יו"ד סימן צ"ז סק"ו כתב להוכיח מסוגיית הגמ' בנדה, דאף דהן טמאין לתרומה, מ"מ אם נגעו בחולין אינם טמאין אף לענין תרומה, וע"כ למ"ד דחולין הטבולין לחלה לאו כחלה דמו, אם נגע בה ספק נשען קודם שגלגלה, תעשה בטהרה, ושפיר נאכלת החלה, ועיי"ש שהק' שהרי לעולם האדם הפורק עם הזב הוא חולין, ומ"מ מטמאינן לי' לענין שאם יגע בתרומה יטמא, וא"כ ה"נ בדין דהחולין שהוא נוגע בהן, ה"ה טמאין לענין תרומה, וא"כ מ"ט אם נגע בחולין הטבולין לחלה והפריש מהן חלה, אין החלה טמאה, וכתב לדון די"ל דאין נטמא בספק נשען אלא אדם האוכל תרומה, ובסו"ד כתב דצ"ל דאף דגזרו טומאה על האדם לענין תרומה, מ"מ על האוכלין לא גזרו, והטעם שגזרו טפי באדם, הוא משום דבאדם שייך תרומה וקדשים לענין שאסור לאוכלן, לכן החמירו גם בנגיעתו, עכ"ד.

יא] **שם בר"ש, דכתיב במרכב הזב והנושא אותם וכ"ש זב עצמו,** כ"ה בפירש"י נדה ז' א', וכ"כ רש"י שם מ"ג א' ד"ה קומטו ונ"ה ב' ד"ה זב, ועיי"ש בתוס' הרא"ש שהק' ע"ז, דהאי ק"ו פריכא הוא, וכמש"א שם ל"ה א' דשעיר המשתלח יוכיח שגורם טומאה לאחרים והוא עצמו טהור, אלא מהקישא נפקא לן או מק"ו, עכ"ד, ועי' בס' משנת טהרות במש"כ בדעת רש"י והר"ש.