ג - בהא דליכא לדינא דנאסרה במעוברת, וביסוד דינא דנאסרה
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] התוס' הק' דמ"ט ליכא איסור אשת אח במעוברת, ויש שהק' דלדעת הסוברים דבחייבי לאוין ועשה ליכא איסור אשת אח, דרק כשהיא פטורה לגמרי איכא איסור אשת אח, אך בחייבי לאוין ועשה דאינה פטורה ליכא איסור אשת אח אף דאם בעלו לא קנו, א"כ במעוברת דהיא זקוקה ליבום, אלא דאין היבום מועיל מ"ט הק' התוס' דיהא איסור אשת אח.

אך לכאו' יש לחלק בפשיטות, דכל הצד דליכא איסור אשת אח, הוא רק בחייבי לאוין ועשה דדין היבמה מצ"ע הוא להתייבם, אלא דמכח האיסור א"א לה להתייבם, ובזה י"ל דאכתי הויא בכלל פרשת יבום, אך במעוברת דמשום הל' יבום דינה הוא שלא להתייבם, שפיר יש מקום לדון דיהא בה איסור אשת אח, וכל הא דלי"ב איסור אשת אח הוא משום דהיא ראוי' לאחר זמן.

**ב**

ב] והתוס' תירצו דמ"מ לי"ב איסור אשת אח דומיא דקטן הבא על הגדולה דתגדלנו, והתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דיבמתו היא וראוי' לו לאחר זמן וע"כ לי"ב לאיסור אשת אח.

ולכאו' לפ"ז הדין נותן דגם בנדה שראוי' לאחר זמן ליכא איסור אשת אח אף בעודה בנדתה, ולפ"ז צ"ב במשה"ק התוס' ב' א' דנימא בנדה נאסרה, הרי יבמתו היא וראוי' לו לאחר זמן, ואף בנדתה לי"ב לאיסור אשת אח, ומה מקום יש בזה לדינא דנאסרה, ועמש"נ לדון בהך מילתא אם דין נאסרה תליא באיסור אשת אח.

ובפשוטו צ"ל כמש"נ בשיעו"כ דמשה"ק התוס' שיהא בה לדינא דנאסרה הוא משום דס"ל דיש בה לפטור ערוה, וכל שיש בה לפטור ערוה הרי דעכשיו אין בה דין יבום כלל, ול"ד למעוברת דאין בה פטור עכשיו, אלא דא"א לייבמה.

והרי מבו' בגמ' לקמן קי"א ב' דאם קטן ל"ה מייבם משום דלאו בר הקמת שם, הי' אסור לייבמה, אף דלכאו' עדיין היתה זקוקה משום דהוא עתיד להגדיל, כאשר כ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ב' א' דהיא צריכה להמתין לכשיגדיל, ול"ה בזה להיתר אשת אח, והיינו משום דבכה"ג שעכשיו אינו בן יבום, אלא שהיא זקוקה מכח העתיד, לי"ב להיתר אשת אח, ורק כשיבמתו היא אלא דבפועל אינה ראוי' ליבום, הוא דאיכא להיתר אשת אח.

ג] ולפ"ז יש לפרש בע"א לתי' התוס' שם, דל"ד לאחו"א אשר צ"ע דאף דלי"ב לפטור ערוה מ"מ מ"ט לי"ב לדין נאסרה, ועמש"נ בזה בשיעו"כ שם, - אך למש"נ הכא י"ל דהיינו דכיון דלי"ב לפטור ערוה, אלא דבפועל א"א לה להתייבם, ע"כ יש בה להיתר אשת אח, כיון דיבמתו היא וחזיא לאחר זמן, וע"כ לא שייך בה דינא דנאסרה.

**ג**

ד] והנה הרמב"ן וש"ר הוכיחו דלי"ב לאיסור אשת אח, דאל"כ הי' בה לדינא דנאסרה, אך התוס' לא הוכיחו מזה, ובשיעורי הגרח"ש כתב בשם הגרב"ד שעמד בזה.

ורחוק בעיני להאמין שיצאו הדברים מפי הגרב"ד, דהדבר פשוט דלק"מ, דהרמב"ן וש"ר דנו אם באמת לדעת ר"ל פטורין מן הקרבן, והרמב"ן כתב די"מ דאה"נ דלדעת ר"ל חייבין בקרבן, וע"ז הוכיחו דודאי דפטורין מן הקרבן, דאם הי' בזה לאיסור אשת אח הי' בזה לדינא דנאסרה, - אך התוס' שלא דנו בדין זה ופשיט"ל דלדעת ר"ל ליכא איסור אשת אח, ולא קשיא להו אלא בטעמא דמילתא, מה מקום יש לדון בהא דליכא נאסרה, הרי באמת הדין מפורש דליכא איסור אשת אח וע"כ ליכא נאסרה, וא"צ להביא ראי' לדין שנתפרש במשנה.

ה] אמנם הנה בעיקר הדברים אם לדעת התוס' הי' מקום לדון בזה מדין נאסרה, כתב בשיעורי הגרח"ש בשם הגרב"ד דלהתוס' לטעמייהו לעיל ב' א' בתי' בתרא דדין נאסרה הוא משום דרכי נועם, הרי דבמעוברת שהיא אסורה לשוק אין מקום לדון מדין דרכי נועם, וע"כ לא דנו התוס' בזה משום נאסרה.

אך הדברים צע"ג, דאדרבה אם דינא דנאסרה הוא משום דרכי נועם שפיר הי' מקום לדון דין נאסרה גם במעוברת, שהרי התוס' לעיל שם פירשו דהצד דיהא נאסרה בנדה, הוא משום דאי"ז דרכי נועם שצריכה להמתין, והרי דאף דבלא דינא דנאסרה ל"ה מותרת לשוק, מ"מ ג"ז דהיא צריכה להמתין אי"ז דרכי נועם, וכנראה מקורם לזה ממה שאמרו לקמן קי"א ב' דאם קטן לאו בר הקמת שם הוא יש בזה לדינא דנאסרה, ופירשו התוס' דגם להצד דלאו בר הקמת שם הוא ל"ה מותרת לשוק, אלא היתה צריכה להמתין, ואפ"ה אי"ז דרכי נועם, - וגדולה מזו מבו' בד' התוס' שם דקשיא להו דגם בקטן שממתנת משום שאין בר ביאה אי"ז דרכי נועם, והתם הרי איכא דין יבום וחליצה גמורים, אלא דבפועל א"א לה להתייבם, וגם בזה דנו דאי"ז דרכי נועם משום דצריכה להמתין, אלא שכתבו דכיון דאי"ז מחמת איסור חשיב דרכי נועם דהוי כמו שהלך היבם למדינת הים, ולפ"ז ודאי דגם במעוברת אם הי' בה איסור אשת אח הי' שייך בזה דינא דנאסרה דמשום דרכי נועם.

ו] ואדרבה כמדומה דהדבר הוא להיפך דלתי' בתרא דהתוס' דדין נאסרה הוא משום דרכי נועם הו"מ התוס' הכא לאתויי מדין דרכי נועם, ולתי' קמא דדין נאסרה אינו משום דרכי נועם ל"ה מצי התוס' לאתויי מדין נאסרה.

והטעם בזה הוא, דהנה הרי אף שהתוס' הק' דיהא בה לאיסור אשת אח, וגם ש"ר הק' כן, פשוט דב' נידונים חלוקים הם, והוא מבו' כן מתו"ד הברכ"ש בסימן א'.

דהנה התוס' כתבו לישב דהא דלי"ב אשת אח הוא דומיא דקטן הבא על הגדולה, והראשונים כתבו דהא דלי"ב איסור אשת אח הוא משום דהוא דין עיון בעלמא, וצ"ב השינוי בזה.

אך פשוט דב' ענינים הם, דהראשונים דנו דבעודה מעוברת לי"ב דין יבום כלל, וע"כ לא יהא בה לעיקר היתר אשת אח, ול"ד לקטן הבא על הגדולה דכבר עכשיו יש דין יבום אלא דבפועל א"א לו לייבם, וע"ז כתבו דהוא דין עיון בעלמא ויש בה לעיקר דין היבום, וע"כ יש בזה לעיקר היתר אשת אח דהותר במקום יבום, - אך התוס' דנו מטעם אחר, דאף דפשיט"ל הא דאי"ז אלא דיון עיון בעלמא ויש דין יבום ויש בה לעיקר היתר אשת אח, מ"מ כיון דביאת מעוברת לא שמה ביאה, ואין מתקיים בה דין יבום, לא יהא על ביאה זו להיתר אשת אח, דלא הותר מכח היתר יבום אלא ביאת יבום, וביאה זו אינה ביאת יבום, וע"ז כתבו התוס' דכל דיבמתו היא וחזיא לי' לאחר זמן ויש בה להיתר יבום, הותרה אף ביאה שאין מתקיים בה דין יבום.[[1]](#footnote-2)

ונמצא דד' התוס' וד' הראשונים משלימים זא"ז, דטעם הא דיש בה לעיקר היתר אשת אח, ולא אמרינן דעכשיו אין בה דין יבום כלל ולי"ב להיתר יבום, הוא משום דהוא דין עיון בעלמא, דאל"כ ל"ה בה היתר אשת אח, ול"ד לקטן הבא על הגדולה דאיכא דין יבום השתא אלא שאין בידו לייבם, וטעם הא דהותרה אף ביאה זו שאין מתקיים בה דין יבום, הוא דומיא דקטן הבא על הגדולה דתגדלנו.

ז] ולפ"ז נראה דע"כ כל הא דיש לדון בזה דין נאסרה, הוא לפ"מ שדנו הראשונים דלי"ב כלל להיתר אשת אח, וכיון דבשעת נפילה אין אני קורא בה יבמה יבא עלי' ולא חייל בה כלל היתר יבום, ה"ה כאשת אח שיש לה בנים ואסורה לעולם, אך אחר שכתבו הראשונים דהוי דין עיון בעלמא, ובאנו לדון דמ"מ כיון דבביאה זו אין מתקיים דין יבום ליכא היתר על ביאה זו, אין מקום לדון כלל משום נאסרה, - דיסוד דינא דנאסרה הוא דכל שלא הותר האשת אח בשעת נפילה אינו ניתר אח"כ, אך הכא הרי ניתר האשת אח בשעת נפילה, אלא שלא הותר אלא ליבום, וביאת מעוברת לאו ביאת יבום היא, וע"כ ודאי דכשהפילה יהא להיתר אשת אח לביאת יבום, שהרי גם מעיקרא הותר האשת אח לביאת יבום, - וה"ז דומה להא דלדעת אבא שאול דהכונס יבמתו לשום נוי עובר באיסור אשת אח, ולדעת כמה מקמאי הוא איסור גמור מדאורייתא, דודאי דאף אם משכח"ל גוונא דבשעת נפילה א"א לבא עלי' אלא ביאת נוי, לא שייך בזה דין נאסרה, שהרי הותרה בשעת נפילה לביאת יבום, אלא דבפועל אין בידו לעשות ביאת יבום, וה"נ הכא דכוותה.

ח] ואמנם כ"ז הוא אם דינא דנאסרה אינו משום דרכי נועם, אלא משום דכל שלא הותר האשת אח בשעת נפילה הו"ל כאשת אח שיש לה בנים, אך אם דין נאסרה הוא משום דרכי נועם אין מקום לחלק בזה, דמ"מ אם בשעת נפילה הי' אסור לבא עלי' משום דביאתו אינה ביאת יבום ולי"ב להיתר אשת אח, והיא צריכה להמתין עד שתפיל, אי"ז דרכי נועם, - שהרי אף בקטן שאינו ראוי לביאה דנו התוס' דמ"ט לא אמרינן דאי"ז דרכי נועם וכתבו דהוא משום דאי"ז מחמת איסור, אך הכא דהא דצריכה להמתין הוא מחמת איסור, אי"ז דרכי נועם.

**ד**

ט] וע"ד מש"נ נראה בד' התוס' לעיל ב' שהק' דבנדה נימא נאסרה ותירצו דל"ד לאחו"א ושאר עריות, ובתי' בתרא כתבו דהוא משום דהוי דרכי נועם, ולכאו' בתי' זה לא ס"ל למש"כ בתי' קמא דנדה ל"ד לאחו"א ושאר עריות, וע"כ הוצרכו לטעם אחר בהא דליכא לדין נאסרה, והק' האחיעזר דא"כ הדין נותן דבעודה בנדתה יש בה לפטור ערוה, וא"כ מ"ט אם בעלו קנו כמו שהוכיחו התוס' מסוגיית הגמ' בפסחים, ויש מקום לישב למש"נ בשיעו"כ די"ל דהגמ' בפסחים קיימא כשנעשית נדה לאחר נפילה דבכה"ג ליכא לפטור ערוה, אך לפ"ז יתחדש דבנדה בשעת נפילה אם בעל לא קנה, וצ"ע.

י] ונראה די"ל בזה, דלעולם גם בתי' בתרא מודו התוס' להך מילתא דנדה ל"ד לאחו"א ושאר עריות, ואך דס"ל דאי"ז טעם שלא יהא בזה לדין נאסרה, והיינו משום דבתי' זה הרי ס"ל דדין נאסרה הוא מכח דרכי נועם, וא"כ מה יועיל הא דנדה ל"ד לאחו"א ולי"ב לפטור ערוה, הרי כיון דמ"מ היא אסורה להתייבם, אי"ז דרכי נועם שתמתין עד שתיטהר, - דרק לתי' קמא דדין נאסרה הוא דין בפנ"ע, הרי דבזה הוא די"ל דכיון דנדה לי"ב לפטור ערוה ע"כ לי"ב לדין נאסרה, והוא כמש"נ לעיל דהותר האשת אח גם בעודה נדה, או כמש"נ בשיעו"כ כיון דהיא עומדת ליטהר לא נדחה ממנה דין היבום כלל וקרינן בה יבמה יבא עלי', אך לתי' בתרא דס"ל דדין נאסרה הוא משום דרכי נועם ל"מ מידי הא דבנדה ליכא לפטור ערוה, דלא גרע מקטן שאינו בר ביאה שדנו התוס' דאי"ז דרכי נועם, אלא שכתבו דכיון דאי"ז מחמת איסור הוי דרכי נועם, ובנדה הרי אינו ראוי להתייבם מחמת איסור, - וע"כ הוצרכו התוס' לישב דשפיר הוי דרכי נועם, דלבעלה ג"כ צריכה להמתין.

**ה**

יא] בעיקר הך מילתא דכל שאין הולד בן קיימא פטורין מן הקרבן וכל שהולד בן קיימא חייבין בקרבן, צ"ב, דלדעת ר"ל דביאת מעוברת לא שמה ביאה משום דלא אמרינן איגלאי מילתא למפרע, מ"ט לענין היתר אשת אח אמרינן איגלאי מילתא למפרע, והברכ"ש בסו"ס א' כתב דלענין זה מודה ר"ל דאמרינן איגלאי מילתא למפרע, וצ"ב.

יב] ונראה דד"ז תליא ביסוד דינא דר"ל, שהרי בעלמא אמרינן איגלאי מילתא למפרע, ומ"ט הכא לא אמרינן, והריטב"א כתב דהוא משום דמספק"ל שמא עכשיו הי' ראוי להתקיים אלא דאח"כ נתחדש שהפילה, ובזה לא אמרינן איגלאי מילתא למפרע.

והנה בד' המל"מ בפ"ו מגירושין נראה שפירש בד' הריטב"א דהיינו דכיון דעכשיו הוא ראוי להתקיים חשיב כבן, ואף שאח"כ הפילה לא איכפת לן, ולאו היינו דלא אמרינן איגלאי מילתא למפרע, אלא היינו דלא איגלאי מילתא כלל,[[2]](#footnote-3) ובתשו' משנת ר"א סימן ס"ג סק"ח כתב דהא דאם הפילה לבסוף חייבת ביבום, הוא משום דבעובר ליכא לדינא דעשה מתים כחיים.

אך זה דוחק קצת בלישנא דגמ' דפלוגתא דר' יוחנן ור"ל הוא אם אמרינן איגלאי מילתא למפרע, והרי דכל הא דלר"ל ל"מ היבום והחליצה הוא משום דלא אמרינן איגלאי מילתא למפרע, וע"כ בפשוטו אם יבא אליהו ויאמר מודה ר"ל דמהני חליצתה, אך הרשב"א לקמן קי"א ב' כתב דלדידי' גם ביאת אליהו ל"מ, והיינו משום דאליהו אומר לנו מה יהיו העתידות, אך מ"מ עכשיו אין הדבר קיים, ולא אמרינן איגלאי מילתא למפרע.

וביותר צ"ע ממש"כ הריטב"א דהא דאם הולד בן קיימא אין חייבין בקרבן הוא משום דהוא דין עיון בעלמא, ולדרך זו, הרי באמת עכשיו הי' פטור, ואף אם איכא דין המתנה מכח העתיד, לכאו' מ"ט יש בזה להיתר אשת אח, ועמש"כ בזה במשנת ר"א שם סק"ט, אך לכאו' הוא דלא כל' הריטב"א.

יג] וע"כ י"ל דהביאור בזה הוא דודאי דכל הא דהעובר חשיב כבן הוא רק אם סופו להיות בן קיימא, וע"כ אם אמרינן איגלאי מילתא למפרע והבירור שלבסוף מועיל לקבוע למפרע דהוא עובר שאין סופו להיות בן קיימא, הי' מהני היבום והחליצה, אלא טעמא דר"ל הוא משום דאיגלאי מילתא למפרע לא אמרינן והבירור דלבסוף אינו מועיל לקבוע למפרע דהוא עובר שאין סופו להיות בן קיימא, אלא אכתי חשבינן דבשעתו הי' עובר שיתכן שיהא בן קיימא, וע"כ ל"מ היבום והחליצה.

וע"כ כ"ז הוא לענין דיועיל היבום והחליצה, אך לענין היתר אשת אח דהוא מכח הא דיש בה דין יבום, הרי דדין זה תליא במה שיהא בסוף דאם לבסוף יהא הולד בן קיימא ולא יהא בה דין יבום, ליכא היתר אשת אח, ואם לא יהא בן קיימא ויהא בה דין יבום איכא היתר אשת אח, - דרק כשבאנו לקבוע את שם העובר אם חשיב כבן ע"פ מה שיהא לבסוף הוא דאמרינן דאין שמו נקבע ע"פ מה שיהא לבסוף, אך היתר אשת אח תליא במה שיהא לבסוף.

יד] אך באמת א"צ לזה, דהנה בד' הריטב"א בשם תוס' נראה דפליגי ע"ז וס"ל דאף אם הי' נפל בשעה זו ל"מ היבו"ח לדעת ר"ל, ובד' התוס' שלפנינו נחלקו האחרונים, ולכאו' בדבריהם בד"ה ור"ל שכתבו דבאותה שעה הי' ראוי להתקיים מבו' כד' הריטב"א, אך בדבריהם דא"א לידע העתידות נחלקו האחרונים אם הוא כד' התוס' שהביא הריטב"א או הוא כד' הריטב"א דכיון דהוא תלוי בעתידות לא אמרינן בזה איגלאי מילתא למפרע, ובטעם הא דל"ד לעלמא דאמרינן איגלאי מילתא למפרע כתב הריטב"א דהוא משום שלא אמר הכתוב לחלוץ אלא במקום שאין שום צד של בן בעולם.

ונראה בביאורו, דבכל התורה לא נאמר הדין על הספק, וכגון במקדש ספק ערוה ואח"כ נתברר שאינה ערוה דודאי דמהני הקידושין, משום דליכא דין בספק ערוה דא"א לקדשה, אלא להצד דהיא ערוה א"א לקדשה ולהצד דאינה ערוה אפשר לקדשה, וכל שנתברר שאינה ערוה שפיר מהני הקידושין, ומשא"כ הכא דנאמר הדין דכל דיש צד בן בעולם א"א לייבם, אלא שבאנו לדון דכיון דנתברר שאינו בן קיימא נימא איגלאי מילתא למפרע וחשיב כמו שהי' הדבר ברור שאינו בן קיימא, ובזה הוא דס"ל לר"ל דאיגלאי מילתא למפרע לא אמרינן.

ועד"ז הוא במשה"ק התוס' מההיא דהספיקות חולצות ולא מתייבמות, דהתם הרי נידון הגמ' הוא דכיון דמכח הספק אינם מתייבמות נימא בזה כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, וע"ז משני דחשיב כעולה ליבום משום דאם יבא אליהו וכו', והיינו דמכח זה חשבינן כמו דליכא ספק ומשום דלהצד שאינה אחות זקוקה היא ראוי' להתייבם, וזהו שהק' דא"כ גם הכא נימא דלהצד דאין הולד בן קיימא חשיב דליכא צד בן בעולם.

טו] ולפ"ז הרי דכ"ז הוא לגבי הא דמהני היבום והחליצה, דדינא הוא דכל דיש צד בן בעולם ל"מ היבום והחליצה, ובזה הוא דבעינן לדינא דאיגלאי מילתא למפרע ולא אמרינן, אך לענין היתר אשת אח, ל"מ הא דאיכא צד בן, אלא אם איכא בן וליכא דין יבום ליכא היתר אשת אח, ואם ליכא בן ואיכא דין יבום איכא היתר אשת אח, וע"ז ודאי דאמרינן איגלאי מילתא למפרע, - שהרי כל הא דלא אמרינן איגלאי מילתא למפרע הוא אם בעינן לדון מכח זה כמו דליכא כלל לצד זה לפנינו, וכלפי זה לא אמרינן איגלאי מילתא למפרע, וכמש"נ.

ולפ"ז י"ל דעד"ז הוא גם לדרך קמא דהריטב"א, דלדרך זו כל דאיכא עובר דאפשר שיהא בן קיימא בתורת ודאי א"א לייבם, ובעינן לדון דנימא איגלאי מילתא למפרע דמכח זה חשיב דא"א שיהא בן קיימא, ובזה הוא שאמרו דאיגלאי מילתא למפרע לא אמרינן, אך לגבי היתר אשת אח לא סגי במה דאפר דיהא בן קיימא, אלא תלי אם בפועל יש בן, וע"כ לענין זה אמרינן דאיגלאי מילתא למפרע.

**ו**

טז] בעיקר מש"נ דדינא דנאסרה יסודו הוא דכל שלא הותר האשת אח בשעת נפילה אינו ניתר אח"כ, הנה באמת אין הדבר ברור כלל, דהנה הרשב"א לקמן ל"ו א' הק' בהא דקי"ל כר"ל דמ"ט לי"ב לדינא דנאסרה, וכתב דהוא משום דאי"ז אלא דין עיון בעלמא, וכן עמד בזה בתשו' מהר"ם חלאוה סימן קל"ו, וצ"ע דמה חזר והק' דמ"ט לי"ב לדין נאסרה, הרי כבר פירש הכא דאף דביאת מעוברת לא שמה ביאה מ"מ לי"ב לאיסור אשת אח, וע"כ לא שייך בזה כלל דין נאסרה.

יז] ולכאו' מבו' מד' הרשב"א דבר החדש, ועמד ע"ז בשיעורי הגר"נ סימן א[ דדין נאסרה אינו מיוסד ע"ז דעכשיו לא הותר אשת אח, וכיון דאין אני קורא בה עכשיו יבמה יבא עלי' דה"ה אסורה משום אשת אח לא הותר האשת אח גם אח"כ, אלא היינו דלא התירה תורה אשת אח ליבום אלא כשאני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי', אך כל שאין אני קורא בשעת נפילה יבמה יבא עלי' ה"ז מועיל שלא יהא ניתר האשת אח לעולם, והרי לתי' בתרא דתוס' דדין נאסרה הוא משום דרכי נועם אי"ז מיוסד כלל על הא דלא הותר האשת אח בשעת נפילה, (והרי דנו דגם בקטן שאין ראוי לביאה נימא נאסרה אף דהותר האשת אח), וי"ל דגם אם דין נאסרה אינו משום דרכי נועם לא תלי בהא דלא הותר האשת אח בשעת נפילה, וזהו דקשיא לי' להרשב"א דגם במעוברת נימא הכי דאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי' דבשעת נפילה ליכא דין יבום, ותו לא יהא היתר אשת אח, וע"ז כתב דהוא דין עיון בעלמא.

יח] והרשב"א שם הק' ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן קי"א ב', וזה לפ"מ שפירש מעיקרא דפרכינן התם דלר"מ דקטן אינו מייבם שמא ימצא סריס, יהא לדינא דנאסרה, והביא שכן פירש ר"ח, וכ"כ הרשב"א לקמן קי"א ב' בשם ר"ח.

ולפי' זה ודאי מוכח דדינא דנאסרה אינו מיוסד ע"ז דבשעת נפילה לא הותר האשת אח, דהרי הכא ודאי דלהצד דאינו סריס הותר האשת אח, דאם בא עלי' ונתברר שאינו סריס ליכא איסור אשת אח, ומ"מ כיון דבשעת נפילה ל"ה ראוי' להתייבם, יש בזה לדינא דנאסרה, ואף הרשב"א לקמן שם שנחלק ע"ז, הוא משום דאיגלאי מילתא למפרע שלא נאסרה, ולא פליג משום דהותר האשת אח בשעת נפילה.

יט] ולפ"ז יש להסתפק בגדר דינא דנאסרה אם מ"מ הוא דין בהיתר האשת אח, דכל שאין אני קורא בה יבמה יבא עלי' ליכא כלל להיתר אשת אח, ואי"ז מיוסד על הא דלא הותר האשת אח בשעת נפילה אלא על הא דאין אני קורא בה יבמה יבא עלי' בשעת נפילה, אך מכח זה ליכא להיתר אשת אח, או דהוא דין מדיני היבום דכל דבשעת נפילה אינה ראוי' להתייבם ליכא דין יבום אח"כ, וכאשר כ"ה בפשוטו לתי' בתרא דהתוס' דהוא משום דרכי נועם.

ולכאו' ד"ז תלוי בביאור הא דא"ר יהודה דה"ה כאשת אח שיש לו בנים, דהמאירי כתב דהיינו דהויא כאשת אח שיש לו בנים ומתו, ולכאו' לפ"ז הוי זה דין מדיני היבום, דכ"ה דבהיו לו בנים ומתו אינה חוזרת ונזקקת, ה"נ בכל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי', - אך אם נימא דהא דה"ה כאשת אח שיש לו בנים היינו דאיסורה הוא כאיסור אשת אח שיש לו בנים, משמע דהוא דין בהיתר האשת אח דכל שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי' ה"ה כאשת אח שיש לו בנים דאין לו היתר, וה"נ אשת אח דילה אין לו היתר.

**ז**

כ] הרשב"א לקמן קי"א ב' הק' ע"ד הר"ח דאם קטן אינו מייבם שמא הוא סריס הי' בדין דאף כשיגדיל לא תתייבם משום דכל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי' ה"ה כאשת אח שיש לו בנים, שהרי כל הנשים אסורות להתייבם עד שיעברו עליהן ג' חדשים שמא מעוברות הן ואפ"ה קרינא בה יבמה יבא עלי' ולי"ב לדינא דנאסרה, אף דהתם אם יבא אליהו ויאמר דלא מעברא לא משגחינן בי' וכמו שאמרו לקמן מ"א ב', דמ"מ כיון דאי"ז אלא משום גזירה לא אמרינן בזה נאסרה, והק' עוד מהא דבמעוברת שהפילה לא אמרינן נאסרה אף לדעת ר"ל דביאת מעוברת לא שמה ביאה,[[3]](#footnote-4) ועיי"ש שהאריך בזה.

וקשיא טובא ע"ד הר"ח דס"ל דאף אם אסורה להתייבם משום דחיישינן שהיבם סריס אמרינן נאסרה, דא"כ מ"ט לא אמרינן נאסרה בכל הנשים שאסורות להתייבם עד ג' חדשים ובמעוברת שהפילה.

כא] ונראה לדון בזה בדעת הר"ח, דס"ל דלא אמרינן נאסרה אלא באיסור שמחמת היבם דאין אני קורא בה יבמה יבא עלי', אך כל שהיבמה עצמה אינה ראוי' כלל להתייבם ואין האיסור מחמת היבם לי"ב לדינא דנאסרה,[[4]](#footnote-5) וע"כ ליכא למימר נאסרה אלא בקטן דאסור לייבם שמא הוא סריס והוי האסור מחמת היבם,[[5]](#footnote-6) ומשא"כ בהא דכל הנשים אסורות להתייבם ובהא דמעוברת אסורה להתייבם דאין האיסור מחמת היבם, לי"ב לדינא דנאסרה, ועד"ז נתבאר בשיעו"כ בתחילתו לפרש בד' התוס' דבנדה שאסורה לכל העולם לא אמרינן נאסרה.

ואמנם יש לפקפק בזה, דהרי הא דבהני גווני אין ביד היבם לייבמה הוא מכח איסור אשת אח שעל היבם, דכיון דחיישינן דלי"ב דין יבום, ע"כ אין בידו לייבמה משום חשש איסור אשת אח, - וצ"ל דמ"מ כיון דכל יבמה אינה מתייבמת בכה"ג לי"ב לדינא דנאסרה, דדינא דנאסרה הוא רק היכא דכל יבמה ראוי' להתייבם בכה"ג, אלא שיבם זה אינו ראוי לייבמה, - וצ"ע עוד בביאור הטעם בזה.

1. וכ"ז הוא משום דגם עכשיו יש בה דין יבום ואי"ז אלא דין עיון בעלמא, אך אם עכשיו ל"ה בה דין יבום, ל"ה בה להיתר אשת אח, וכמש"נ לעיל סק"ב בטעם מה שאמרו לקמן קי"א ב' דאם קטן לאו בר הקמת שם הוא הי' איסור אשת אח, אף דהיא זקוקה לו לכשיגדיל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה"ט נקט המל"מ דהתוס' פליגי ע"ד הריטב"א, אף דל' התוס' שהי' הולד ראוי להתקיים משמע כד' הריטב"א, ונתבאר להלן אות י"ד, והיינו משום דס"ל דלדעת הריטב"א לאו היינו דהכא לא אמרינן איגלאי מילתא למפרע, אלא היינו דהכא לא תלי כלל במה שיהי' לבסוף, וזה דלא כמש"כ התוס' דכל הא דל"מ הכא הוא משום דלא אמרינן איגלאי מילתא למפרע. [↑](#footnote-ref-3)
3. יש להעיר דלכאו' עיקר קו' זו היא גם לדעת ר' יוחנן, דאף דס"ל דביאת מעוברת שמה ביאה, הרי מ"מ אסור היבם לבא עלי' בעודה מעוברת שמא ימצא הולד בן קיימא, ואפ"ה כשהפילה היא מתייבמת ולי"ב לדינא דנאסרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. התור"פ לעיל ט' א' עמד במה שאמרו לקמן פ"ז ב' דהיו לו בנים ומתו פטורה משום דרכי נועם, דמ"ט לא אמרו דפטורה מדינא דנאסרה, והוכיח מזה דעיקר פטור נאסרה הוא משום דרכי נועם, - והאחרונים כתבו לישב דדינא דנאסרה הוי בשעת נפילה, וכל שהיו לה בנים אכתי אי"ז שעת נפילה, דשעת נפילה הוא כדכתיב בקרא ומת אחד מהם ובן אין לו, וע"כ לי"ב לדינא דנאסרה, - ולמש"נ בדעת הר"ח נמצא טעם אחר בזה דכל שהיבמה מצ"ע אינה ראוי' להתייבם לי"ב לדינא דנאסרה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומה"ט לא פרכינן בגמ' שם אלא בהא דאסר ר"מ לקטן לייבם שמא ימצא סריס, ולא פריך בהא דאסר לקטנה להתייבם שמא תמצא איילונית, משום דבזה ליכא לדינא דנאסרה כיון דהיבמה מצ"ע אינה ראוי' להתייבם, ואי"ז מחמת יבם זה, אך אין להוכיח מזה, דבפשוטו י"ל דהא דלא פריך הוא משום דשמא אה"נ דקטנה אינה מתייבמת אף לאחר שתגדיל, ולא פריך אלא מקטן ומכח קרא דכי ישבו אחים יחדיו אפי' בן יום אחד. [↑](#footnote-ref-6)