כלים פ_א מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"א מ"ה**

א] **מחוסר כפורים אסור בקדש,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דד' מחו"כ הן זב וזבה ויולדת ומצורע, ובפי' הרע"ב כתב "כגון" מצורע וכו', והתוי"ט עמד ע"ז דליכא עוד מחו"כ מלבד ד' אלו, וע"כ לא כתב הרמב"ם כגון, עכ"ד, אך בתוס' אנשי שם הביא מס' שושנים לדוד שכתב דאיכא נמי גר קודם שהביא קרבנו דהוא מחוסר כפרה ואסור לאכול בקדשים.

ובפשוטו הי' מקום לומר, וזה נרמז בד' השושל"ד שם, דהרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דליכא אלא ד' מחו"כ, הוא לטעמי' בפיהמ"ש בכריתות פ"ב מ"א דס"ל דלרבנן דקי"ל כוותייהו גר שלא הביא קרבנו מותר לאכול בקדשים, עיי"ש, וכ"כ הרע"ב שם, וע"כ אין מתישב לדעתו מש"כ השושל"ד, אך הנה הרמב"ם בפ"א ממחו"כ ה"ב כתב דגר קודם שהביא קרבנו ה"ה אסור לאכול בקדשים, וכ"כ רש"י בכריתות ד"ח: והתוס' שם ד"ב: דאף רבנן מודו דה"ה אסור לאכול בקדשים.

ואמנם כבר הרגיש השושל"ד שם די"ל דאף לדעתם אין גר בכלל מחו"כ דמשנתינו, דהרי גם במתניתין רפ"ב דכריתות לא מנו רבנן לגר בכלל מחו"כ, ומפרשינן התם דהוא משום דכי מייתי קרבן לאכשורי נפשי' למיעל בקהל, ופירש הרמב"ם בפ"א ממחו"כ ה"ב דהיינו דגר אינו מכלל מחו"כ שקרבנו עיכבו להיות גר גמור ולהיות ככל כשרי ישראל ומפני זה אינו אוכל בקדשים שעדיין לא נעשה ככשרי ישראל, עכ"ד, והא דהוא אסור בקדשים, אי"ז נלמד מהך קרא דמחו"כ אסור בקדשים, אלא ילפינן לה בספ"ז במדבר ט"ו י"ד מדכתיב ועשה אשה ריח ניחוח לד', מלמד שאינו רשאי לאכול בזבחים עד שיביא לאישים קרבן, - אך טעם זה שנוי בפלוגתא, דהתוס' בכריתות ד"ב: כתבו דאף לרבנן הוי גר בכלל מחו"כ, ואך דלא איירי בי' משום דהוא מחוסר גם מלבא בקהל, וכ"כ השטמ"ק שם ד"ח:, עיי"ש.

ב] ונראה עוד, דגם לדעת התוס' ודעימייהו דגר הוי בכלל מחו"כ, וגם לדעת ראב"י בכריתות שם דמני לגר בכלל מחו"כ, מ"מ אינו בכלל מחו"כ דמשנתינו, דהרי הכא תני למחו"כ שהוא משום טומאה, וכדתנן י' טומאות פורשות מן האדם, וגר אינו מחו"כ משום טומאה, - והיינו דאף ראב"י דחשיב גר בכלל מחו"כ, אי"ז משום דס"ל דגם בגר איכא טומאה, אלא הוא משום דחשיב בכלל מחו"כ לכל המחוסרי כפרה אף דאי"ז מחמת טומאה, וכדחשיב גם לנזיר בכלל מחו"כ, - ומה"ט נראה פשוט, דאף דמחו"כ פוסל אוכלי קדש בנגיעתו, מ"מ גר שלא הביא קרבנו שנגע באוכלי קדש לא פסלם אף לדעת ראב"י, שהרי אין עליו טומאה כלל.

והדברים מבוארים כן בד' התוס' בחגיגה דכ"א., שכתבו בהא דמחו"כ צריך טבילה לקדש, ז"ל, וגם לא מצינו מחו"כ הצריך טבילה רק מחו"כ דטומאה אבל בגר לא מצינו לו, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריהם, דאף דס"ל דגר הוא בכלל מחו"כ, מ"מ אינו מחו"כ "דטומאה", וע"כ אינו טעון טבילה לקדש, אך המאירי בפסחים דצ"א: כתב דגר טעון טבילה לאכילת קדשים, עיי"ש, ועי' בקונט' באר יעקב מש"כ בזה.

ג] ונפ"מ בזה נראה, במש"כ הערול"נ בכריתות ד"ב: לדון דאיכא נפ"מ לדינא בין רבנן לראב"י, דלראב"י דחשיב לגר בכלל מחו"כ י"ל דאם אכל קדשים ה"ה לוקה, כמו שאר מחו"כ דלוקה, - אך לפי הנ"ל נראה, דאף לדעת ראב"י אינו לוקה, דהרי הא דמחו"כ שאכל קדשים לוקה, הוא משום האזהרה דטמא שאסור באכילת קדשים, וע"כ אף דגר הוי בכלל מחו"כ, מ"מ כיון דאין עליו טומאה כלל, ואזהרתו בקדשים היא מקרא דועשה אשה ריח ניחוח לד' אינו לוקה.

עוד נפ"מ בזה, במש"כ האבנ"ז יו"ד סימן שמ"ז דגר שלא הביא קרבנו אסור ליכנס למקדש, משום דקדש ומקדש הוקשו זל"ז ומחו"כ אסור בשניהם, וכבר עמד ע"ז בקונט' באר יעקב, דלא מצינו שהוקשו זל"ז, אלא באיסורא דטומאה, אך באיסורא דגר קודם הבאת קרבנו שאינו משום טומאה, לא הוקשו זל"ז, והדין נותן דהוא מותר ליכנס למקדש.

ד] **חזר להיות בועל נדה וכו',** הר"ש כתב דהו"מ למיתני אחר בעל קרי, דאם חזר להיות טמא מת מטמא ב' ופוסל א', והדר ליתני חזר להיות בועל נדה וכו', והא דלא תני לי' משום דהנך י' טומאות פורשות מן האדם, וזו טומאת מגע היא, והא דתני בועל נדה, כטומאת גופו חשיבא, עכ"ד, ובפשוטו מבו' בד' הר"ש, דטומאת בועל נדה חשיבא כטומאה היוצאת מגופו, אך בתוי"ט ובשושנים לדוד פירשו ד' הר"ש בע"א, וצ"ע, ויש ללמוד מזה, דטומאת בועל נדה אי"ז קבלת טומאה מן הנדה, דהוא נטמא ממנה ונעשה כיוצא בה, אלא הוי זה טומאה חדשה היא מצד עצם היותו בועל נדה, דע"י מעשה זה הוי אב הטומאה.

אך התוס' במו"ק דט"ו. כתבו דטומאת בועל נדה לא חשיבא כטומאה היוצאת מגופו, ועיי"ש שכתבו דאפי' מאן דבעי למימר דמשתלח חוץ לב' מחנות כמו בע"ק, מ"מ לא חשיב טומאה היוצאת מגופו, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' ביומא ד"ו: שכתבו, בהא דמסיק התם דבועל נדה הוי כטמא מת לטבילתו וטובל ביום, דהוא משום דבועל נדה ל"ה כנגדה אלא למאי דכתיב בהדיא, אבל למאי דלא רבינהו קרא יש לנו לדמותו לטמא מת מסברא, משום דהוי טומאת מגע כמותו, עכ"ד, ומבו' להדיא בדבריהם דטומאת בועל נדה הויא קבלת טומאה מן הנדה ודמי לטומאת מגע, וע"כ הוא דיש לנו לדמותו לטמא מת, ועי' במי נפתוח פרפר כ"ז מש"כ עוד בד' התוס' בזה, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש ורבינו הלל בפי' התו"כ תזריע פר' א' ה"ג, בהא דתני התם אין לי אלא הבא מידי טומאה חמורה כיולדת, הבא מידי טומאה קלה טמא מת ובועל נדה וכו' מנין, ופירשו הר"ש ורבינו הלל דהא דקרי ליולדת טומאה חמורה, הוא משום דטומאה יוצאת מגופה, ומשא"כ טמא מת ובועל נדה דאין טומאה יוצאת מגופם, אך הראב"ד שם פירש בע"א.

ה] והנה ביומא ד"ו: מבו', דטומאת בועל נדה לא הותרה בציבור, ובפירש"י שם ד"ז. כתב, ז"ל, כל טומאת מת בצבור שריי' רחמנא וכו', אבל זבין ומצורעין נדות ויולדות שטומאתו יוצא עליו מגופו לא הותרה, ובועל נדה כנדה, עכ"ל, ובפשוטו מבו' מזה דטומאת בועל נדה חשיבא כטומאה היוצאת מגופו, וע"כ לא הותרה בציבור.

אך הנה באמת משמעות ל' רש"י, דלעולם טומאת בועל נדה עצמה לא חשיבא כטומאה היוצאת מגופו, והא דלא הותרה בציבור, הוא משום דבועל נדה כנדה, והיינו דכיון דכתיב ותהי נדתה עליו, ילפינן דיש עליו לאותה הטומאה שיש על הנדה, והוי דין טומאתו כדין טומאה היוצאת מגופו, וע"כ לא הותרה בציבור.

ומצאנו הדברים מבוארים כן בפי' הרדב"ז פ"ח מתרומות ה"ט, שכתב בהך דינא דתרומת חו"ל אינה אסורה אלא למי שטומאה יוצאת עליו מגופו, ז"ל, וקא מיבעיא לי המערה בנדה או בזבה ולא הוציא שכבת זרע אי הויא כטומאה יוצאה עליו מגופו, "הואיל ונטמא במי שטומאתה מגופה דכתיב ותהי נדתה עליו", או"ד ה"ה כשאר מגע הטומאות וא"צ טבילה ואוכל בתרומת חו"ל, ומל' רבינו נראה שצריך טבילה וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דאף דטומאת בועל נדה עצמה לא חשיבא כטומאה היוצאת מגופו, מ"מ י"ל דדינה כטומאה היוצאת מגופו, כיון שנטמא במי שטומאתה מגופה כדכתיב ותהי נדתה עליו.

ו] ובעיקר הנידון בטומאת בועל נדה אם הוי זה קבלת טומאה מן הנדה, דהוא נטמא ממנה ונעשה כיוצא בה, אלא הוי זה טומאה חדשה היא מצד עצם היותו בועל נדה, דע"י מעשה זה הוי אב הטומאה, כבר עמדו דיש לתלות בזה מה שנחלקו הראשונים בדין הבועל שומרת יום, דבד' הרמב"ם בפ"ג משאה"ט ה"ב וה"ג נראה להדיא דהוא טמא ז' ימים, וכמו שדקדק מדבריו במי נפתוח אמנה מ"ח, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, אך הראב"ד בפי' התו"כ ס"פ זבים כתב, ז"ל, נראה לי שאם בא עלי' בראשון שלה שיהא שומר את הז', שאם תראה היא ג' ימים רצופין יהא הוא סופר ז' כמותה, ואם לא יטבול ויטהר לערב, עכ"ל, והרי דכל שלא ראתה אח"כ ג' ימים רצופין, אין הבועל טמא אלא יום א', אך נתחדש בד' הראב"ד, דכל שראתה ג' ימים, אף הוא טמא ז' ימים, ויש ללמוד מזה, דזבה שראתה ג' ימים רצופין נעשית זבה גדולה למפרע, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בשבת די"ג:, ואכמ"ל, ועמש"כ בזה הגרד"ל שליט"א במאסף מסורת ט', - ובפשוטו הוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דטומאת בועל נדה היא קבלת טומאה מן הנדה, ליכא למימר דהבא על שומרת יום יהא טמא ז' ימים אף דהיא עצמה אינה טמאה אלא יום א', אך אי נימא דטומאת בועל נדה היא טומאה חדשה שנטמא ע"י ביאת הנדה, שפיר י"ל דאף הבא על שומרת יום, טמא ז' ימים.

ז] **ראה ג' חייב בקרבן,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דבעל ג' ראיות נשאר אחר הטבילה מחו"כ עד שיקריב קרבנו, וכ"כ הרע"ב, ובתוי"ט כתב ע"ז דאגב אורחא הוא שכתבו כן, ולא דנפ"מ מידי לנידון דהכא, אך בתוס' אנשי שם כתב דהוצרכו לזה, משום דהא דחייב בקרבן אינו ענין לטומאה, ואנן י' טומאות תנן, וע"כ הוצרכו לפרש דכ"ז שלא הביא קרבן הוי מחו"כ וטמא לקדש, עכ"ד, אך באמת ד' התוי"ט פשוטים, דהרי חיוב הקרבן דזב בעל ג' ראיות הוי מכח טומאתו, דטומאה זו מחייבתו בקרבן, וע"כ אף עיקר הא דהוא חייב בקרבן, הוי זה חומר בטומאתו, ולא הוצרכנו להא דכ"ז שלא הביא קרבן הוא טמא לקדש, והרי במצורע מוחלט תנן דהוא חייב בפריעה ופרימה ובתגלחת, אף דאין בזה נפ"מ לדיני טומאה, אלא דדינים אלו הם מכח טומאתו, וה"נ הכא דכוותה.

ח] **חזר להיות מצורע מוסגר מטמא בביאה,** עמש"נ לעיל מ"ד אות י"ג דבד' רש"י בב"ב ד"ט: מבו' דמצורע מוחלט הוא דהוקש למת ומטמא באהל, אך מצורע מוסגר אינו מטמא באהל, והא דתנן הכא דאף מצורע מוסגר מטמא בביאה, הוא משום דהך דינא דמצורע מטמא בביאה הוא נלמד מדכתיב מושבו, ואי"ז כלל מהקישא דמת, וע"כ הוי זה גם במצורע מוסגר, ורק הך דינא דמצורע מטמא באהל הנלמד מהקישא דמצורע למת, אינו אלא במצורע מוחלט, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

ט] **פירש ממנו אבר שאין עליו בשר כראוי מטמא במגע ובמשא,** התוי"ט הק' למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהני י' טומאות הן זו למעלה מזו, דמה מעלה יש לאבר זה שפירש ממנו על הרבה שנמנו לפניו דמטמאין במגע ובמשא, ועיי"ש שכתב דאולי משום שאינו אלא אבר ומטמא במגע ובמשא קרו לי' מעלה, עכ"ד, וזה מתישב טפי להרמב"ם לטעמי' דאין זב וחביריו מטמאין לאברים, אך גם לדעת ש"ר ניחא, דמ"מ ליכא טומאה על אבר כשהוא בפנ"ע, - והרש"ש כתב דמעלתו על שלפניו, הוא דה"ז מטמא טומאת ז', אך צ"ע דמעלה זו לא נתפרשה במתניתין, - וי"ל עוד, דמעלתו על שלפניו, הוא דהוי זה טומאה מחמת עצמו, ול"ש ליטהר ממנה.