כלים פ_כ מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פ"כ מ"א**

א] **הכרים והכסתות,** בחי' הגר"א פירש דכר הוא ששוכב עליו וכסת מראשותיו, וכמש"כ הערוך והתוס' בע"ז דכ"ה. וב"מ דע"ט:, אך דעת הרמב"ם בפיהמ"ש כלאים פ"ט מ"ב ושבת פ"ד מ"ב, דכר הוא מראשותיו וכסת הוא נותן מאחוריו ונסמך עליו.

ובמשנ"א הק', דמה שנותן מראשותיו, מ"ט הוא טמא מדרס, הרי אין רובו של זב נשען עליו, וגם במקד"ד סימן נ"ב נטה לומר דכל שאינו מיוחד לרובו של זב, אינו טמא מדרס, אך כבר כתב בחזו"א סימן ל' סקכ"ג, דאע"ג שאין המשכב מיטמא עד שינשא עליו רובו של זב, מ"מ לענין מיוחד למדרס סגי שיהא מיוחד למקצתו להשען עליו, וראיות רבות לדבר במכילתין, וית' בעזה"י במקומם.

ב] **שנפחתו הרי אלו טמאין מדרס,** בפי' הר"ש מכת"י כתב דצ"ל דאף שקין ומרצופין עיקר תשמישן נמי לשכיבה עביד, וע"כ לא אמרינן בזה דכל דבטל העיקר בטל הטפלה, וכ"כ הרמב"ם פכ"ד מכלים הי"א, וכ"כ בחי' הגר"א.

אמנם הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכלים אלו כיון "שלפעמים יושבים עליהם בעודם שלימים", הרי הם כאילו נעשו מתחילתן לב' דברים יחד וכו', ומ' דאף שלא נעשו לישיבה, מ"מ כיון שלפעמים יושבים עליהן חשיב כנעשו מתחילתן לב' דברים, וע"כ לא אמרינן דכל שבטל העיקר בטל הטפלה, ולפ"ז בע"כ דתיבה שפתחה מצידה ומשפלת וקלסטר וכו' דאמרינן בהו בטל העיקר בטל הטפלה, אין דרך כלל לישב עליהן, וזה צ"ע, דא"כ מ"ט הן טמאין מדרס, הרי אינם מיוחדים לישיבה, והרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פכ"ד כתב כמה פעמים דאין טמא מדרס אלא העשוי לישיבה, ובאמת הרמב"ם בפכ"ו מכלים ה"ו כתב דתיבה שנפחתה מצידה הכל יושבים עלי', ובפכ"ד הי"א כתב דחמת ותורמל יושבין עליהן מפני גדלן, ובע"כ דהא דשאני שקין ומרצופין, הוא משום שעיקר עשייתן היא גם לישיבה, וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ד שם.

והרא"ש כתב, דרבנן מודו בהם לפי שהישיבה מתחילה אינה מזקת לתשמישן כלום והוי כמו שנעשו לישיבה ולתשמיש, וג"ז צ"ב, שהרי בתיבה שפתחה מצידה ג"כ אין הישיבה מזקת לתשמישן, ואפ"ה אמרינן בהו בטל העיקר בטל הטפלה, וגם דמ"ט בשקין ומרצופין אין הישיבה מזקת לתשמישן, הרי כשיושבים עליהן א"א לפתחן ולהכניס ולהוציא להן, וצ"ע בכ"ז.

ג] **טמאין מדרס,** בחי' הגר"א כתב דר"ל אף מדרס, דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאם נפחתו וכו' ונטהרו מטומאת שרץ, הרי הם נשארים בדין המשכב ומתטמאים במדרס, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ד מכלים הי"א, ז"ל, כלים שעיקר עשייתן לקבלה ולמשכב כאחד וכו' אם נפחתו אע"פ שטהרו מלהתטמא במת ובשאר טומאות מפני שאינן יכולין לקבל ה"ה מתטמאין במדרס, עכ"ל, וצ"ע דמ"ט אינם נטמאין במת מדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, ויש שכתבו לישב, דבמשמש מדרס עם מלאכתו ליכא לדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, וצ"ב הטעם בזה, וגם לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם דקאי גם על כרים וכסתות דעיקרם הוא למדרס.

ועד"ז קשיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פי"ט מ"ט בדין תיבה שפתחה מצידה שנפחתה, ושם מ"י בדין משפלת שנפחתה, ולקמן מ"ב ובפכ"ו מכלים ה"ז בדין עריבה מב' לוגין ועד ט' קבין שנסדקה, שכתב דהן טמאין מדרס ואינם טמאין ט"מ, וצ"ע דמ"ט אינם טמאין ט"מ מדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, ובאמת הרא"ש בפי"ט מ"ט כתב דטמאה אף ט"מ משום דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, והר"ש בכת"י לקמן מ"ב כתב דטמאה ט"מ מדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ.

ד] ובתוי"ט לקמן פכ"ד מ"ד כתב לישב, דכשהיו מתחילה עשוין להתטמאות בשאר טומאות ומפני הקלקול שאירע בהם נטהרו מלהתטמא בשאר טומאות. אע"ג שעדיין נשאר עליהן טומאת מדרס, כבר חלף ועבר מהם שאר הטומאות ואינן בכלל כל הטמא מדרס כו', דההוא כללא דוקא על הכלים שלא אירע בהם קלקול, אבל פשוטי כלי עץ אע"פ שאין ראויים לשאר טומאות, הנה כשהם ראויים למדרס הן בכלל כל הטמא מדרס כו', הואיל שלא אירע בהם קלקול רק שמתחלה אינם ראויים, וכיון שהם בענין שראויים למדרס, אגב זה ראויים ג"כ לשאר טומאות, עכ"ד.

ובחזו"א סימן כ"ה סקט"ז תמה ע"ז, דאף שנתקלקל ואינו ראוי אלא למדרס, אכתי לא גרע ממפץ דמעולם אין לה תשמיש אחר, ועוד דהרי במתניתין דנדה כללא קתני דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ והני כללי דוקא נינהו וכו', ועוד דהרי הא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, ילפי' לה בק"ו מפכים קטנים, ואף בכה"ג שנתקלקלו אכתי מצינו למילף לה מפכים קטנים, ועיי"ש בחזו"א שכתב דבע"כ צריך לדחוק בד' הרמב"ם דאזיל לטעמי' דהא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ הוא מדרבנן, וכונתו דטהור מטומאת מת מה"ת, או דכונתו דטהרו מלהתטמא במת כשאינו מיוחד למדרס, ועיי"ש שסייע לזה מד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן רפכ"ד.

ה] ובחי' מהרי"ח כתב לפרש בזה, לפמש"כ הרע"ב בפ"ו דנדה, בהא דתנן דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, דהיינו דכל "כלי" הראוי להיות אב הטומאה במדרס הזב וכו' ראוי להיות אב הטומאה אם נגע במת, עכ"ל, והרי דהך כללא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, הוא רק בכלי, וכן מ' גם בל' רש"י בנדה דמ"ט., ז"ל, שאין לך כלי הראוי למושב הזב שאין שם כלי עליו וראוי לקבל כל טומאות, עכ"ל, וע"כ כל שנפחתו ובטלו מתורת כלי, אין טמאין במת, וכ"ה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ב בדין עריבה שנסדקה, דאינה טמאה במת, לפי שכבר יצאה מכלל דין הכלים.

ו] ויש להוסיף בזה, דהנה ז"ל רש"י בסוכה ד"כ., והתנן כל המטמא מדרס מטמא ט"מ וכו', דאין לך מיטמא מדרס אלא המיוחד לשכיבה, וכיון דשוי לתשמיש כלי הוא, וכל שהוא כלי למדרס מיטמא בכל טומאה ואפי' הוא פשוטי כ"ע דילפי' לי' מק"ו במסכת שבת וכו', עכ"ל.

והנה ידוע ללמוד מד' רש"י, דגדר הא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, הוא משום דתשמיש המדרס יהיב עלי' תורת כלי, וע"כ הגם דפשוטי כ"ע אין מקבלין טומאה, אך היינו רק משום דליכא עלייהו חשיבות כלי, וכל שהן משמשין למדרס, איכא עלייהו חשיבות כלי, וע"כ הן טמאין ט"מ.

אך המדקדק בד' רש"י, יראה שלא אמרה מעולם, דמה לו לפרש טעמים על דינים הנלמדים מק"ו, דהטעם שפירש רש"י דכיון דשוי לתשמיש כלי הוא, אי"ז להא דאף פשוטי כלי עץ שמטמאין מדרס מטמאין ט"מ, אלא הוא להא דכל המטמא מדרס הוי כלי ליטמאות במת, ואמנם דאכתי לא הי' לנו לטמאות בפשוטי כלי עץ, דאף דכלי הן מ"מ כיון שאינם כלי קיבול אינם נטמאין במת, וע"ז הוא דילפי' מק"ו לטמאותן.

ז] והנה מבו' לפ"ז מד' רש"י, דאילו משכח"ל דבר המטמא מדרס שאינו כלי, והיינו אם הי' נטמא מדרס אף דבר שאינו מיוחד לישיבה דאין עליו תורת כלי, ל"ה ילפינן לה מק"ו מפכים קטנים שיהא טמא ט"מ, וי"ל דהוא משום דאמרינן דיו, דהרי ילפינן להא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ מפכים קטנים, ואינהו יש תורת כלי עליהן, וכ"ה בפנ"י שבת דפ"ד. דל"מ למילף מהק"ו לדבר שאינו כלי, וזהו שפירש"י דכל המטמא מדרס כיון שהוא מיוחד לשכיבה יש עליו תורת כלי, וע"כ הוי כלי ליטמא טמא מת, ואך דמ"מ ה"ה טהור משום דהוי פשוטי כלי עץ, וע"ז הוא דמהני הק"ו ממפץ, וז"ב.

ומצאתי הדברים מפורשים ביראים מ' רע"ז, ז"ל, כל המטמא מדרס מטמא טמא מת, דכיון דטומאת מדרס אינו מטעם תוך, ה"ה טמא בכל טומאות, שהרי יחודו למדרס נקרא כלי דכתיב וכל כלי אשר ישב עליו יטמא, וכל כלי מטמא בכל הטומאות האמורות אם לא היכא דמיעטן הכתוב וכו' ופשוטי כלי עץ, הלכך לפי שמפץ פשוטי כלי עץ הוצרך לומר טומאה בק"ו מפכים קטנים וכו', ואיזהו כלי מדרס שאינו צריך ק"ו מפכין קטנים כגון שעשו בית קיבול למקום הישיבה, ואין ראוי לישיבה אלא מטעם קיבולו לישיבתו כגון שעושין לקטנים ולחולים, וה"פ כל המטמא מדרס בין יש בית קיבול לישיבה בין אין בית קיבול לישיבתו מטמא ט"מ, אותו שיש לו בית קיבול לישיבה שנתייחדה לו מטעם שנקרא כלי מושב, ואותו שאין לו בית קיבול לישיבתו והי' לנו לטהרו בשרץ ובמת מטעם פשוטי כלי עץ וכו', ההוא טמא מק"ו דפכין קטנים, עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ בד' רש"י, דעיקר הא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, הוא משום דחשיב כלי, וכתב היראים דילפי' לה מקרא דכתיב וכל כלי אשר ישב עליו, ואך דאכתי לא סגי בזה בפשוטי כלי עץ, ובהו בעינן להק"ו, וזהו שכתב היראים, דהיכא דהוי כלי קיבול, ל"ב להק"ו, אלא כיון דמשמש למדרס חשיב כלי, וממילא דמטמא ט"מ, ורק היכא דהוי פשוטי כלי עץ, בעינן לק"ו.

ח] ולפ"ז זהו מה שפירש"י בנדה דמ"ט. דהא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, הוא משום שאין לך כלי הראוי למושב הזב שאין שם כלי עליו וראוי לקבל כל טומאות, עכ"ל, והיינו משום דכל הא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, הוא רק בכלי מדרס, שיש שם כלי עליו, וע"כ הוא מטמא ט"מ, אך אם ל"ה שם כלי עליו, ל"ה מטמא בשאר טומאות.

ואשר ע"כ שפיר י"ל, דכלים שנפחתו אף שהן טמאין מדרס אינם טמאין ט"מ, והיינו משום דכלים שנפחתו אין תורת כלי עליהן, וע"כ הגם דהן טמאין מדרס הוא משום דלטומאת מדרס ל"ב תורת כלי, מ"מ אינם מקבלין שאר טומאות, דבעינן בהו תורת כלי.

ט] אך אכתי צ"ע בזה בד' הרמב"ם, במש"כ בפיהמ"ש לעיל פט"ז מ"ד, בהא דתנן התם בכמה פשוטי כלי עור שהן מקבלין טומאה, הגם דתנן דכלי עור פשוטיהן טהורין, דזה יתכן בב' פנים, הא' מהן דגם פשוטי כלי עור מקב"ט מדרבנן כמו פשוטי כלי עץ, והפן השני שזה יהי' לטומאת משכב ומושב ולא לשאר טומאות, עכ"ד, וקשיא טובא, דכיון שהן מיוחדין למשכב והן טמאין מדרס, מ"ט אינם נטמאין בשאר טומאות הרי כל המטמא מדרס מטמא ט"מ.

י] אמנם באמת בד' הרמב"ם מבו' דפירש בע"א להא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, דהנה כתב הרמב"ם פכ"ג מכלים ה"א, ז"ל, המפץ הוא המחצלת שאורגין אותה מן החבלים ומן הסוף ומן הגומא וכיוצא בהן, ואין המפץ בכלל כלים האמורין בתורה ואעפ"כ מתטמא הוא במדרס דין תורה שהרי ריבה הכתוב כל המשכב וזה ראוי למשכב ועשוי לו, וכן מתטמא במת ובשאר טומאות מדבריהן ככל פשוטי כלי עץ כמו שביארנו, וזה כלל גדול שכל המתטמא במדרס מתטמא בשאר טומאות, עכ"ל, וצ"ע דדבריו סותרים זא"ז, דבתחילת דבריו כתב דהא דמפץ טמא במת הוא ככל פשוטי כלי עץ, ואי"ז אלא מדבריהם, ובסוף דבריו כתב דהוא משום דכל המתטמא במדרס מתטמא בשאר טומאות, ולפ"ז הוי זה דין אחר מדין טומאת פשוטי כלי עץ, והוי זה דינא דאורייתא. [[1]](#footnote-2)

עוד צ"ע בזה במש"כ הרמב"ם שם פ"א ה"י, ז"ל, אבל פשוטיהן כגון הלוחות והכסא והעור שאוכלין עליו וכיוצא בהן אינן מקבלין טומאה אלא מד"ס וכו', בד"א שטומאת פשוטיהן מד"ס בשאר טומאות חוץ מטומאת מדרס, אבל במדרס הזב וחביריו מתטמאין מן התורה שנאמר כל המשכב אשר ישכב כל העשוי למשכב או למרכב כמו שביארנו, עכ"ל, וכ"ה גם בפיהמ"ש להרמב"ם לעיל פ"ב מ"א, וצ"ע דהרי בפשוטין דחזו למדרסות, ה"ה טמאין בשאר טומאות מה"ת, מק"ו דפכים קטנים, ובמנ"ח מ' ק"ס כתב דמש"כ הרמב"ם מתחילה דטומאתן מד"ס, הוא בשאינם מיוחדין למדרס, וצ"ע שהרי הרמב"ם קאי גם על כסא, שהוא מיוחד למדרס, וכ"ה גם בפיהמ"ש לעיל פ"ב מ"א וחולין פ"א מ"ה דכסא אינו מקב"ט אלא מדרבנן.

עוד צ"ע במש"כ הרמב"ם שם פ"ד ה"א, ז"ל, וכל כלי עץ העשוי לתשמיש הכלים והאדם כגון השלחן והטבלא והמטה וכיוצא בהן מקבלין טומאה, ומניין שהן לתשמיש אדם ותשמיש משמשיו שהרי מניח וכו' והמצעות על המטה, עכ"ל, וצ"ע דמ"ט הוצרך לטמאות מטה משום שהיא לתשמיש אדם ותשמיש משמשיו, תיפו"ל שהיא מיוחדת למדרס, וכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, וכאשר כ"כ התוס' בסוכה ד"ה. ובמנחות דצ"ו:, דהתו"כ דמרבה משמשי אדם ומשמשיו לא איירי בראוי למדרס, מדלא נקט מטה כסא וספסל.

י] ובס' מי נפתוח פרפר ל"ד כתב בדעת הרמב"ם, דס"ל דעיקר דינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, אינו כלל מכח הק"ו דפכים קטנים, אלא הוא משום דכל המיוחד למדרס, הו"ל משמש אדם ומשמשיו, וכמש"כ הרמב"ם ברפ"ד במטה שמניחין עלי' המצעות, וזהו שכתב הרמב"ם ברפכ"ג דהא דהמפץ טמא בשאר הטומאות הוא ככל פשוטי כלי עץ, ואין טומאתו אלא מדרבנן, והא דילפי' לה בגמ' מק"ו דפכים קטנים, הוא להא דהמפץ טמא ט"מ, אף שאינו מכלל הכלים, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פכ"ד מ"י ובפכ"ג מכלים ה"א, ובזה הוא דילפינן מק"ו דפכים קטנים, דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ אף שאינו מכלל הכלים, אך לא מצינו למילף מהק"ו לטמאות בפשוטי כלי עץ, וצ"ב הטעם בזה.[[2]](#footnote-3)

יא] ולפ"ז מתישב היטב ד' הרמב"ם לעיל פט"ז דפשוטי כלי עור המיוחדין למדרס אינם טמאין בשאר טומאות, דהרי ד' הרמב"ם שם קיימי אי נימא דלא גזרו חכמים טומאה בפשוטי כלי עור, וע"כ אף שהן מיוחדין למדרס אינם טמאין בשאר טומאות, דלא ילפי' מהק"ו דפכים קטנים לטמאות בפשוטי כלים, וכנ"ל.

יב] אמנם בעיקר ד' המי נפתוח צ"ע, דהיאך כללה מתניתין דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, וכתב כן הרמב"ם בסתמא ברפכ"ג, ומאי פסקא דכל המטמא מדרס ה"ה משמש אדם ומשמשיו, והרי דוקא במטה כתב הרמב"ם ברפ"ד שהיא משמשת משמשיו דמניחין עלי' את המצעות, אך ודאי דיש מן הכלים המיוחדין למדרס, דאינם משמשין את משמשי האדם, ובמקד"ד סימן נ"ב כתב בדעת הרמב"ם, דגדר דינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, הוא שעשו חכמים זה דראוין למדרס, כאילו הן משמשי אדם ומשמשיו דמתטמאין מדין פשוטי כ"ע, עיי"ש, אך אכתי לא א"ש ד' הרמב"ם ברפ"ד מכלים שכתב דטומאת מטה הוא משום שמניחין עלי' את המצעות.

יג] ונ' מזה, כמש"כ באבהא"ז פ"א מביהב"ח הי"ח בדעת הרמב"ם, דס"ל דטומאת משמשי אדם ומשמשיו היא מדאורייתא, ומש"כ ברפ"ד מכלים דריבו אותם חכמים לטומאה, היינו שלמדו מן המקרא לטמאותן, (אך במל"מ שם דקדק מל' זה דאין טומאתן אלא מדרבנן, וכ"כ המאירי ב"ב דס"ו.), וכאשר כן נראה ממש"כ בפ"א מכלים ה"י לדינא דפשוטי כלי עץ דמקב"ט מדרבנן, בלוחות וכסא ועור שאוכלין עליו, ובפ"ד ה"א כתב לדינא דמשמשי אדם ומשמשיו בשלחן טבלא ומטה, ונ' מזה דהני שהזכיר בפ"א אינם משמשי אדם ומשמשיו, וע"כ אין טומאתן אלא מדרבנן, עכ"ד, וכן נ' להדיא בל' הרמב"ם פ"ט מכלים הי"א דשלחן של עץ מקב"ט מה"ת, עיי"ש, וצריך לדחוק לפ"ז, דמש"כ הרמב"ם בפכ"ח מכלים ה"ג דשלחן אינו מקב"ט מה"ת, היינו שאין טומאתן מפורשת בתורה אלא נלמד מרבויא, ואזיל לטעמי' דס"ל דהנלמד מרבוי לא חשיב כדבר תורה, וצ"ע.

ונמצא לפ"ז בדעת הרמב"ם, דאף פשוטי כלי עץ שאינם משמשין אדם ומשמשיו, מקבלין טומאה מדרבנן, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פט"ו מ"ב ופי"ז מט"ז ומי"ז ולקמן פכ"ד מ"ז, ועירובין פ"י מט"ו, ועדויות פ"ז מ"ז, וחולין פ"א מ"ה, ומקואות פ"ה מ"ה, וכ"נ גם בדבריו לעיל פ"ב מ"א ופ"י מ"א ופי"ב מ"ב.[[3]](#footnote-4)?אך צ"ע בל' הרמב"ם בהלכות במקומות רבים שסתם וכתב דטהור, ולהנ"ל ה"ז טמא מדרבנן?.

ולפ"ז מתבאר היטב מש"כ הרמב"ם דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ מדרבנן, משום טומאת פשוטי כלי עץ, דאף אותם כלים המיוחדים למדרס שאינם משמשין אדם ומשמשיו, ה"ה טמאין מדרבנן, דגזרו טומאה על כל פשוטי כלי עץ.

יד] ולפי המתבאר דטעם הא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, הוא משום טומאת פשוטי כלי עץ, יש מקום לדון דלא גזרו חכמים לטומאת פשוטי כלי עץ, על שברי כלים, ולפ"ז ניחא ד' הרמב"ם במשנתינו ובכ"ד שכתב בכלים שנפחתו דהן טמאין מדרס ואינם טמאין בשאר טומאות, שהרי כל הני כלים אחר שנפחתו, אינם משמשין משמשי אדם, ואין לנו לטמאותן בשאר טומאות אלא משום הא דגזרו טומאה בכל פשוטי כלי עץ, וכיון דהם שברי כלים, לא גזרו בהן חכמים טומאה, וע"כ אינם טמאין אלא מדרס ולא שאר טומאות.

טו] **וכולם שנפחתו טהורים מפני שבטל העיקר ובטל הטפלה,** בפי' הר"ש מכת"י לעיל כתב דאתיא כרבנן דלעיל ספי"ט דס"ל דכל דבטל העיקר בטל הטפלה, וכ"כ הרא"ש, וכן מ' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"ה להדיא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פי"ט מ"ט, דר"מ מטמא בחמת שנפחתה.

טז] בהא דהשקין והמרצופין טמאין מדרס, הק' בתפא"י שהרי כשירצה לפתחן יאמר לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ואמאי מטמא מדרס, ואפי' אי נימא דכולן פתחן בצידן, עכ"פ הרי כשיצטרך להריק מה שבתוך כלים אלו יאמרו להיושב עמוד ונעשה מלאכתנו להוציא מה שבתוכן, עיי"ש בדבריו, ועיי"ש מש"כ לבאר עפי"ז חילוקי השיעורים במשנתינו, אך בפשוטו נראה, דעיקר דינא דעמוד ונעשה מלאכתנו, הוא דמשום זה אין מייחדין אותו לישיבה, וכלישנא דהתו"כ שהביא הר"ש לעיל ספי"ט, וכ"ה בל' הראשונים בכ"ד, וע"כ השקין והמרצופין דעיקר עשייתן הוא גם לישיבה, ה"ה טמאין מדרס.

אך אכתי תיקשי בהא דהקלוסטר וכו' טמאין מדרס, הגם דאין עיקר עשייתן לישיבה, וא"כ מ"ט לא אמרינן בהו עמוד ונעשה מלאכתנו, דומיא דתיבה שפתחה מלמעלה, וצ"ל דגם בכלים שאין עיקר עשייתן לישיבה, מ"מ כל שבפועל הן עומדין גם לישיבה, ה"ה טמאין מדרס, ושאני תיבה שפתחה מלמעלה, דמכח הא דעמוד ונעשה מלאכתנו, אינה עומדת לישיבה, וכ"ה מבו' בעונג יו"ט סימן ה' ובחזו"א סימן כ"ה סקי"ג.

וכן מבו' בד' הר"ש לעיל ספי"ט, שפירש דהא דעריבה שלימה אינה טמאה מדרס וכשנסדקה היא טמאה מדרס, הוא משום דכשהיא שלימה וחזיא ללישה ולרחוץ בו את רגליו ולשאר תשמישין, אין מייחדים אותה לישיבה ואומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, אבל כשנסדקה ולא חזיא אלא ללישה, משמשת ישיבה עם מלאכתה, עכ"ד, והרי דאף דגם כשנסדקה אינה ראוי' לישב עלי' בשעה שלשין בה, מ"מ כיון דבפועל מייחדים אותה לישיבה והיא משמשת ישיבה עם מלאכתה, לא אמרינן בזה עמוד ונעשה מלאכתנו.

יז] אך בד' התוי"ט רפ"ד דידים מבו' שפירש ד' הר"ש, דעיקר הדין תלוי אם בפועל אומרין לו עמוד, וכשהיא שלימה מקפידין על מלאכתה, ואם באין לעשות המלאכה בעודו יושב עלי' אומרין לו עמוד, ואילו כשנסדקה אין מקפידין על מלאכתה, ואין הישיבה נדחית מפני המלאכה שאין אומרין לו עמוד, עיי"ש בדבריו, והיינו דאף כשמשמש גם לישיבה, לא חשבינן לי' כמיוחד לישיבה, אלא בשאין מלאכת הכלי מעכבתו מלישב עליו, אך כל שאם בא לעשות המלאכה בעודו יושב עלי' אומרין לו עמוד, חשיב כאינו מיוחד לישיבה, וע"כ אינו נטמא מדרס.

ולפ"ז צ"ל, דגם כלים אלו שנשנו במשנתינו דטמאין מדרס, הוא משום דאם יבואו לעשות מלאכתן בעודו יושב עליהן, לא יאמרו לו עמוד ונעשה מלאכתנו, משום שאין מקפידין כ"כ על מלאכתן, וצ"ע בזה.

?ויתבאר עוד בזה בעזה"י להלן מ"ג.

1. ובקרית ספר שם כתב, דמש"כ הרמב"ם דטומאתן מדבריהם, הוא במפץ של שיפה וגמי, אך מפץ של קנים, נטמא במת מדאורייתא, וכ"נ במנ"ח מ' ק"ס, וצ"ע שהרי לדעת הרמב"ם פ"א מכלים הי"ג כל הגדל מן הארץ כעץ, וא"כ אף מפץ של שיפה וגמי הוי בכלל כלי עץ, אך באמת בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פכ"ד מ"י ובהל' מקואות פ"א ה"ד נ' דהא דמפץ אינו מכלל הכלים, הוא משום דהוא נארג מן החלף והקנים וכו', והגם דאף העשוי ממינים אלו חשיב ככלי עץ, כ"ז הוא כשיש לו בית קיבול, אך כשאין לו בית קיבול, ל"ה מכלל הכלים, עיי"ש, ולפ"ז ניחא.

   ובמרכה"מ ריש הל' מקואות כתב, דמש"כ הרמב"ם דהוי זה מדבריהם, הוא לטעמי' דכל דבר הנלמד מי"ג מדות קרינן לי' מדברי סופרים, אך בפמ"ג סימן תרכ"ט מש"ז א' כתב דאין לומר כן, דהפרש יש בין מדברי סופרים ובין מדבריהם, ואזיל הפמ"ג לטעמי' בפתיחה הל' בב"ח, דדבר הנלמד מי"ג מדות לא קרינן לי' מדבריהם, וכ"ה בתומת ישרים סימן פ"ג ובשו"ת הרדב"ז ח"ה סימן קע"ב, אך בד' המ"מ פ"ד מאישות ה"ו והתשב"ץ ח"א סימן קנ"א והכס"מ פ"ב מאבל ה"א מבו' דשפיר קרינן לי' מדבריהם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שהק' לדעת הרמב"ם, במש"א בב"ק דכ"ה: בהק"ו דפכים קטנים, דקמייתי לה בין לטומאת ערב ובין לטומאת ז', והתוס' שם הקשו, דמה טומאת ז' שייכא בי' דהא לי"ל טהרה במקוה, ותירצו דהאי ק"ו נמי מהני לפשוטי כלי עץ המיוחדים למדרס שטמא במת ומייתי להו לטומאת ז', עיי"ש, אך לדעת הרמב"ם דהק"ו לא קאי אלא על מפץ, הדק"ל, וכתב לישב, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דגם בכלי שטף אמרינן דחרב ה"ה כחלל, וזהו שאמרו דמייתי לי' בין לטומאת ערב, דאם נגע המפץ בט"מ נעשה אב הטומאה לטמאות את הנוגע בו טומאת ערב, ובין לטומאת ז', דאם נגע במת עצמו נעשה אבי אבות הטומאה לטמאות את הנוגע בו טומאת ז', וע"ז פריך דנימא דיו, דומיא דהמפץ הטמא במדרס הזב, דהנוגע בו אינו אלא ראשון וטמא טומאת ערב, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחזו"א סימן כ"ה סקט"ז כתב בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש דגזרו טומאה על פשוטי כלי עץ רחבים העשויין לקבלה, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם בעירובין ובחולין ובמקואות ולעיל פי"ז מט"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)