ביטול היתר באיסור ודין ביטול לענין מצוות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ענייני ביטול

זבחים עח. ביטול היתר באיסור

**א. בפלוגתת הראשונים אם היתר באיסור בטל-**

דנו הפוסקים אם ביטול ברוב יכול לתת דינים על הדבר הבטל או שכל כוחו הוא להפקיע דינים, עיין עויו"ט-ד גבי חוטי ציצית שלא נטוו לשמה, וע"ע משיב דבר או"ח-לד גבי אתרוג פסול שבטל ברוב כשרים.

ובפוסקים דנו עוד כעי"ז אם היתר באיסור בטל ומקבל מעלת הרוב להתחייב אף בפחות מכזית איסור ע"י השלמת ההיתר.

ועיין בפמ"ג פתיחה לתערובות ח"א ספ"א שהביא ממנח"כ א-א דנקט בפשטות שאין ההיתר נהפך לאיסור, ובח"ג פ"ה ד"ה באופן הביא ד' המ"כ וכתב שהם תלויים בפלוגתת רש"י ותוס' זבחים עח..

רש"י שם פי' דאיסורין מבטלין זא"ז היינו משום שכשאוכל כל הזיתים יחד הרי אינו חייב אלא מאיסור אחד שהרי וודאי חלק מן האיסורין אין בהם כזית שהרי מקצת מהם נכנס לתוך איסור אחר ונתבטל ומ"מ באיסור אחד מיהת מחייב אלא דהוי התראת ספק לכך אינו לוקה [ועיין בחי' הגרי"ז שם].

ותוס' הק' ע"ד איך אפשר לומר שהבטל מצטרף להשלים לשיעור כזית לאיסור ואין ההיתר משלים לכזית איסור.

[וילה"ע בלשון התוס' שם שכתבו דאפי' היתר אינו מצטרף לאיסור כ"ש שאיסור לא יצטרף לאיסור, וכבר העיר ע"ז בפמ"ג ח"ג פ"ה מאי כ"ש אדרבה איסור חמיר טפי וקל יותר להצטרף עם איסור מאשר היתר?

ובאר בשער"י כוונת התוס' בפשוטו, דהנה דעת ר"א זבחים עט. דאין איסורין מבטלין זא"ז ומשום שאינם סותרים זל"ז כלל, וע"ז נקטו התוס' דאם היתר באיסור אינו משלים שיעור אף דוודאי הוא סותר להאיסור ומתבטל כ"ש איסור באיסור שאינו סותר כ"כ להאיסור האחר דהא חזינן דעת ר"א דאינו מתבטל כלל דוודאי לא יצטרף].

נמצא לנו פלוגתא בין רש"י לתוס' אם היתר שמתבטל באיסור מצטרף להשלים לכזית.

ובפשוטו נקטו האחרונים דפלוגתא זו תלי בעיקר ביטול ברוב אם יכול להוסיף דינים או לא, וכ"נ בשו"ת תורת חסד או"ח-לה ובאר דפליגי אם הביטול הוא על המציאות או על הדין ועי' קוה"ע-נב, וע"ע לקמן מה שנביא מדברי השער"י.

עוד הביא בעויו"ט-ד שנחלקו כן רש"י ותוס' לשיטתם בכורות כב. גבי ביטול מים בציר, ואר"ד לא שנו אלא לטבל בהם פיתו אבל לקדירה כשמוסיף אח"כ עוד מים מצא מין את מינו וניעור, ופירש"י שהמים רבים על הציר ומטמאים אותו, וכ"נ ברש"י שם ד"ה וטהור שהציר בטל במים לקבל טומאה[[1]](#footnote-2).

אבל בתוס' שם חלקו ע"ז וכתבו דציר לאו בר קבולי טומאה וכל נידון הגמ' דחוזר וניעור הוא לענין שהמים יקבלו טומאה ופקע הביטול שלהם בציר, ובאמת דעת רש"י צ"ב למה הוצרך לפרש זה שם.

אלא שיל"ע בדעת התוס' מדאמרינן זבחים פ. צלוחית שנפל לתוכו מים כל שהוא חכמים פוסלין משום דס"ל הזאה צריכה שיעור, וכתבו בתוס' עט: ד"ה תנן דחומרא דרבנן היא דמדאורייתא בטל ברובא, הרי מבואר שע"י ביטול יכול להשלים שיעור ההזאה.

וכבר עמד בזה בחזו"א טהרות א-י ובדבר"י-א שהוא דלא כיסוד האחרונים שההיתר אינו יכול להשלים שיעורו ובחזו"א נשאר ע"ז בצ"ע.

ועיין לקמן מה שנביא מרשש"ק דאף התוס' מודו שיכול להשלים שיעור וכל ד' דתוס' זבחים עח. הוא ענין מסויים לחיוב מלקות, ולפי"ז לא תיקשי.

[ועי' במקראי קודש פסח א-יא שיש מקום לחלק בכ"ז בין יבש ללח].

**ב. בד' הראשונים ע"ז עג.-**

ע"ע ע"ז עג. דמקשי למ"ד דיי"נ שנפל לבור מותר דקמא קמא בטיל ממתני' שם דאוסר בכ"ש ומשני דאיירי דנפל היתרא לגו איסורא, וכתב רש"י דאדרבה אמרינן קמא קמא בטיל ונאסר, וכן הביאו שם הרמב"ן והר"ן בשם הראב"ד.

ורש"י אזיל לשיטתו דמהני ביטול היתר באיסור וכש"כ לעיל.

ומבואר שם עוד חידוש מיוחד בראב"ד דה"מ במינו אבל באינו מינו מבואר במתני' דשרי בנו"ט, וצ"ע נימא קמא קמא של ההיתר בטיל?

וכתב שכל הדין שהיתר בטל באיסור ע"י קמא קמא בטיל הוא דוקא במינו שאיסורו הוא משום ביטול אבל באינו מינו שאיסורו משום טעם לא.

וכעי"ז מצאנו חילוק זה בתמים דעים-ז לענין חנ"נ דאף אם אומרים חנ"נ ה"מ במינו ולא באינו מינו שכל איסורו משום טעם והא לית ביה טעם.

ולענין חנ"נ נתבאר לדון במקו"א דיל"פ דאין ההיתר נאסר רק מגדיל את השיעור וה"מ מין במינו שהוא תלוי בשיעור ביטול אבל אינו מינו יסודו משום טעם וליכא ולא ייך להגדיל בו את השיעור שלא יתבטל.

אבל כאן בראב"ד מבואר דאף לענין ביטול ברוב שנעשה ההיתר כאיסור נמי אמרינן כן.

ואולי לפמש"כ הגר"ח פ"ט מאכ"א בביאור דעת הראב"ד יתבאר הענין עיי"ש דדין טעם הוא דין חדש ובאיסור חדש של אל"ס לא נאמר זה כיון שאין בו סיבת ושם האיסור, וה"נ יתכן לענין ביטול ברוב דלית ביה דין טכע"ק, ודו"ק.

והנה הראשונים הק' על רש"י והראב"ד דא"כ מאי חומרא דיי"נ במשהו ואף בכל איסורין כן, ועיי"ש בר"ן מש"כ ליישב.

אבל הרמב"ן ור"ן נקטו עיקר דהיתר א"י להתבטל לההפך להיות איסור ושתי סברות בזה:

א. הרמב"ן והר"ן כתבו הטעם שרגילות האדם להוסיף על ההיתר משא"כ איסור בהיתר שפיר בטל.

וכתב רשש"ק דמדבריהם נראה דלכו"ע עיקר דין ביטול ברוב יכול גם להוסיף דינים, אלא דדרך לרבות על ההיתר לכך אינו בטל.

וכתב רשש"ק דלפי"ד הרי אם יבטל ההיתר בכוונה וודאי יהיה בטל אף היתר באיסור, דעיקר הטעם שאינו בטל הוא משום שהוא חשוב אצל האדם ברצונו להשתמש בו, ועיין לקמן מש"כ עפי"ז בד' הר"ן נדרים נט:.

וע"ע בקוה"ע-נט הביא קו' התוס' יבמות פב: שהק' בבצל שעיקרו של שביעי וגידוליו של שמיני למה לא נאסור כולו משום קמא קמא בטיל ובטלו הגידולים, ומבואר דעתם דאף היתר באיסור בטל וכדעת הראב"ד.

אבל ברמב"ן ב"ב ב. כתב ליישב קו' התוס' דהיתר אינו בטל באיסור ולכך לא שייך בבצל קמא קמא בטיל לאסור כולו.

ב. עוד סברא כתב בשו"ת הרי"מ-ט דהיתר אינו מתבטל באיסור, דיסוד הביטול הוא מכח הסתירה שיש בין האיסור לההיתר שהאיסור בא לאסור את ההיתר וההיתר מתנגד אליו בזה, אבל היתר באיסור א"י להתבטל שהרי לא בא לבטל מהאיסור את הנהגת האיסור שלו שהרי גם ספק מדאורייתא לחומרא.

[וזה עומק הענין שביטול ברוב א"י להוסיף דינים רק לבטל דינים קיימים משום דלענין להוסיף דינים אין סתירה בין האיסור לההיתר כלל.

אבל בכמה אחרונים נראה שיש כאן סברא נפרדת בפנ"ע לומר דדין ביטול לא שייך אלא לבטל דינים ולא לענין להוסיף דינים, ולפי"ז הוא מהלך שלישי, ויסוד הדברים דדין ביטול אינו משנה את המציאות של הדבר ואין דנים הכל כמציאות אחת רק כוחו לשנות את דינו ולבטל ממנו האיסור אבל א"י לתת בו דין אחר, אבל יותר נראה כש"כ].

אבל כבר עמד עליו ביד יהודה-סט סג-יד דבראשונים לא אתו עלה מה"ט ומבואר מדבריהם דפשיטא להו דכל שהוא בתערובת הרי מתבטל אף שאין ההיתר בא לתת דין על האיסור, ונתבאר עוד במקו"א.

וטעם הסוברים שהיתר בטל באיסור ולא אמרינן שא"א להוסיף דינים ע"י ביטול, עיין קוה"ע-נט שבאר דיסוד הביטול הוא משום ששם הרוב קרוי על כל התערובת, ועצ"ע מטענת החי' הרי"מ שאין כאן התנגדות בין האיסור לההיתר כלל, ומבואר מזה דעת הראשונים שאין יסוד הביטול מכח ההתנגדות של האיסור לההיתר אלא שכל שהוא בתערובת סגי.

[ונתבאר במקו"א דמ"מ דעת הרשב"א דמהני ג"כ התנגדות זל"ז שעי"ז מיקרי נמי תערובת, וכמבואר ברשב"א גבי שתי קדירות ובכ"ד, ואכ"מ].

ויש לי כאן מקום עיון בכ"ז לפי המבואר במשנה בכלאים דהיתר בהיתר נמי בטיל, ותינח לשיטת שו"ת הרי"מ י"ל כש"כ במקו"א דהתם יש דין מהשתא בצמר רחלים שאסור בפשתים, וכלפי דין זה הרי ההיתר סותר אותו, אבל לפי"ד הראשונים דדרך לרבות על ההיתר ה"נ בצמר רחלים איכא ענין זה ולמה יתבטל?

ומבואר דלא מהני סברא זו דדרך להוסיף עליו אלא בהיתר ביחס להאיסור אבל לא בהיתר בהיתר, וצ"ב.

**ג. ביאור ד' הר"ן נדרים נט.-**

בגמ' נדרים נט. ליטרא בצלים שתקנה וזרעה מתעשרת לפי כולה וגם מה שכבר נתקן בטל ומחוייב במעשר, ומקשי ע"ז וכי היתר שבהן להיכן הלך, ומסיק דתנן דכוותה בצלים שירדו עליהן גשמים אם היו עלים שלהם שחורים אסורין, ומשמע שאסורין כולן כפירות שביעית ולא אמרינן שנשאר ההיתר בהיתרו.

ומסיק שם דאף רשב"ג דאמר שההיתר בהיתרו הוא דוקא משום דלא קטרח אבל הכא שטרח לזרוע את הבצלים מודה דבטל.

ובפשוטו טעם מ"ד דמקשי היתר שבהן להיכן הלך הוא משום שאין היתר מתבטל באיסור להתחייב גם הוא במעשר, וטעם מ"ד דמחייב כולו כתב הר"ן נט: ד"ה אם:"אלא וודאי גידולין מבטלי ליה לעיקר לגמרי לפי שאף העיקר עצמו משתנה דרך גדילתו", ומשמע דבעיקרא דמילתא מודה דהיתר אינו בטל, וכ"כ בחזו"א טהרות א-י.

אבל תמה ע"ז רשש"ק דאינו נראה כן שהר"ן פי' טעם מ"ד דהיתר שבהן להיכן הלך, דאף אם בעלמא גידולי היתר מעלין את האיסור הוא משום שההיתר מבטל את הטעם של האיסור, אבל גבי מעשר לפי חשבון חייביה רחמנא ולמה יתחייב לפי כולה, ולא משמע שכוונתו משום שהיתר אינו בטל לקבל דין מעשר.

ובאר בשער"י דאדרבה מצ"ע היה צריך להתבטל היתר באיסור, וכש"כ רשש"ק עפי"ד דכל הטעם שאין היתר מתבטל באיסור הוא משום דדרך להוסיף על ההיתר, אבל אם בכוונה מערבו שפיר מתבטל, וה"נ הרי זרעו בכוונה ולכך מתבטל.

וכל קו' הגמ' היתר שבהן להיכן הלך הוא משום דלא שייך ביטול בכה"ג, דאף אם ע"י הביטול ההיתר נעשה ג"ע מעשר אבל מ"מ ע"י שמעשר כפי חשבון האיסור ממילא פקע כל האיסור ואינו אוסר יותר את ההיתר [ודמי לטומאת משא] שכלפי זה כבר אין האיסור סותר את ההיתר, והוא סברא ברורה, ועיי"ש שפי' עפי"ז לשון הר"ן.

וע"ז משני שיש כאן סברא מסויימת לענין גידולין שגם העיקר משתנה ולכך גם העיקר מתחייב במעשר, וכש"כ הר"ן בע"ב.

[ומסקנת הגמ' דאפי' רשב"ג לא אמר אלא היכא דלא טרח, וצ"ב דכיון דלא שייך כאן ביטול דסגי מה שמעשר כפי השיעור וכל הסברא לחייב הכל הוא משום שהעיקר ג"כ משתנה דרך גדילתו מה לי אם טרח או לא, ועיין חזו"א שנתקשה בזה, וצ"ע].

**ד. בסברת התוס' דאיסור באיסור אינו משלים שיעור-**

והנה לפי המבואר בראשונים הטעם דהיתר לא בטיל לא משום שא"י להוסיף דינים אלא משום שדרך להוסיף על ההיתר, הרי מבואר דלכו"ע שייך שיבטול ברוב יוסיף דינים ורק דהיתר לא בטיל, א"כ לא סגי בזה לבאר סברת התוס' זבחים עח. דאיירי באיסור באיסור ואעפ"כ א"י להתבטל להשלים שיעור.

ומזה דחה בשער"י ד' התורת חסד שכתב דהתוס' זבחים אזלי בשיטת הסוברים שהיתר אינו מתבטל באיסור משום שא"א להוסיף דינים על ההיתר ע"י ביטול.

וכתב רשש"ק לבאר דבריהם שהוא ענין מסויים לענין השלמת שיעור למלקות, והביא ממל"מ פ"ז מעילה דפשיטא ליה דהיתר אינו בטל באיסור עכ"פ לענין שיתחייב בעונש, וכתב שושנת העמקים דגמ' מנחות גבי שחוטה בנבילה עומד לנגדו דחזינן שהיתר נהפך לאיסור ומקבל דיני האיסור, אבל להנ"ל הרי כן הוא שיטת התוס' דאף שהוא בטל מ"מ לענין מלקות שאני.

ובביאור הסברא כתב רשש"ק שני אופנים:

א. חיוב מלקות נוצר ע"י כל האכילות יחד, וא"כ כלפי זה הוי כטומאת משא דלא שייך בו ביטול [ביבש], ואף שהתוס' בכורות כב. כתבו דאכילה הויא כמגע היינו לענין האיסור לכתחילה שהוא נידון על כל פרט ופרט בפנ"ע, אבל לענין חיוב מלקות שהוא חל ע"י כל האכילות יחד לא שייך ביטול.

ולפי"ז לשיטת הכס"מ בשם ריק"ו דביטול דלח מהני אף בטומאת משא ה"נ יהני להצטרף לשיעור חיוב מלקות.

ודעת רש"י כתב בשער"י דחיוב מלקות אינו דין אחד שחל ע"י כל האכילות אלא שכל מקצת ומקצת אכילה מחייבו קצת עונש כש"כ לדקדק שם מלשון הרשב"א כתובות לא., וממילא שפיר יש בו ביטול, וצ"ע, ועיי"ש מה שהאריך לענין קפץ אחד מן המנויים ומשה"ק על מהלך זה בפט"ז ממשנה במקוואות.

ב. עוד כתב בפט"ז שם אופן אחר בשיטת התוס', דבאמת ביטול ברוב אינו מועיל להפוך את מציאות הדבר רק הוא דין לענין הנהגה הנוגעת לנו למעשה שעליו נופל הספק.

וממילא כיון שמתחילה כשבא לאכול אין כאן נידון אלא לאיסור אכילה ולא לענין מלקות ממילא לא חל דין ביטול כלפי מלקות ורק לאיסור בעלמא, ונמצא שלא עבר על חפצא דאיסורא לענין מלקות ורק עבר על הנהגה של האיסור מקרא דאחרי רבים להטות, ולא סגי בזה לחייבו מלקות.

[מיהו ד' השער"י לא יועילו אלא לד' התוס' זבחים אבל לעיל הבאנו מתוס' בכורות דאף גבי ציר אמרו שאינו מתבטל לענין לקבל טומאה וכש"כ בעויו"ט].

עפ"י כל הנ"ל יש לדון ביבש ביבש שנתערב והרוב איסור, אם מעתה יתערב באינו מינו נצריך שישים כנגד כל התערובת, ועי' דרכ"ת קט-א הביא בזה מחלוקת הפוסקים.

אמנם כתב בדרכ"ת דפשט ד' הרמ"א צב-ד דביבש לא אמרינן חנ"נ גם בכה"ג, ומשמע מזה דאף אם נימא שההיתר בטל לאיסור מ"מ י"ל דחו"נ להיתר ול"ש בו מושג של חנ"נ [ויתכן עוד דאף למ"ד דלא אמרינן סלק יודה בכה"ג דאמרינן סלק].

**ה. ביטול במצוות-**

וכשנבוא לדון לענין ביטול במצוות במצה וציצית, כתב רשש"ק דבפשוטו תלי במחלוקת רש"י ותוס', דאם נרצה לדון אחרי שנטל את הלולב אם הוא עדיין חייב בלולב הרי שפיר י"ל דלענין זה לא הועיל הביטול שאין הנידון על החפצא של הדבר רק על האדם האוכל, ולשיטת התוס' לא יהני, ולרש"י מסתמא יהני, עיי"ש שיש לצדד דאף לרש"י ל"מ.

ולי היה נראה שאין כאן מקום לדון כלל שאיך שייך דין ביטול על האדם היוצא יד"ח ואטו דין הוא בלולב רק הכל הוא דין בהאדם, ואף אם ביטול יכול לתת דינים מה יהני, וזה לכו"ע לא יהני אף לרש"י.

ולא דמי לביטול סכ"כ עם סכ"פ ערעק"א או"ח-יא, דהתם הרי הנידון הוא על כוחו להכשיר את הסוכה משא"כ לולב אין הנידון עליו אלא אם יש כח להאדם לצאת יד"ח בלולב כה"ג, משא"כ בסוכה י"ל שהנידון הוא אם הסוכה כשרה או לא ולא נידון על האדם אם יכול לצאת בסכך זה, וע"ע רשש"ק ג-יט מש"כ לענין סכ"פ כעי"ז.

**ו. עוד ראיות לדין ביטול היתר באיסור-**

עוד הוכיח בשושנת העמקים להפמ"ג דהיתר בטל באיסור, מדאמרינן מנחות כג. שחוטה בנבילה בטלה ברוב, מבואר דהיתר באיסור בטל ומתווסף בו איסור נבילה ע"י ביטול, ותיקשי לשיטת הרמב"ן.

אבל בקוה"ע-נט דחה די"ל ששחיטה הוא היתר חיובי ושייך שפיר שיתבטל, וכדמוכח חולין יז. גבי אברי נחירה שהביאו ישראל לארץ די"ל דפקע היתר שחיטה זו, ועיי"ש משה"ק ע"ז באות יז [מיהו בהג' ברו"ט על הנובי"ת יו"ד-סד באר הסוגיא יז. שהוא מטעם איסור אינו זבוח ואכ"מ].

מיהו צ"ע דתינח לענין איסור אכילה אבל לענין שאין בו טומאת נבילות בפשוטו וודאי דין שחיטה אינו מתיר חיובי וכדמשמע בסוגיא יז. דוודאי אברי בשר נחירה אין בהם טומאה.

וביאור הדברים נתבאר במקו"א עפי"מ דחזינן שיטת הר"מ פ"ב אבה"ט דאף שחיטת עכו"ם מפקעת מידי טומאת נבילה ובכס"מ כתב דאפי' קוף, ובאר באחיעזר דכל כה"ג לא קרינן ביה כי ימות ואינו היתר חיובי [ונתבאר במקו"א באורך ראיות לנידון זה].

וא"כ צ"ע היאך מתבטל שחוטה בנבילה לענין טומאת נבילות, ושו"ר בזכ"י-ד שעמד בזה דבגמ' משמע דאף לענין טומאה איירי.

אבל הוסיף שבר"מ פ"א אבה"ט לא הזכיר הנידון אם שחוטה בטילה בנבילה לענין טומאה ומשמע דפי' הגמ' רק לענין אכילה ובזה שפיר שייך ביטול על ההיתר שחיטה, וע"ע יד יהודה-סט סג-י שהר"מ ס"ל דשחוטה אינה בטילה בנבילה וטעמו של הר"מ משום דהיתרא לא בטיל לכך דחה הסוגיא מהלכה, עיי"ש [וע"ע בתשובת הרשב"א א-רפד ובפר"ח צח-ז].

עוד כתב ביד יהודה ליישב דלפי רש"י דאוקי לענין טומאה, וזה עפי"ד שו"ת הרי"מ שעיקר הטעם שהיתר לא בטל באיסור משום שאינו מתנגד אליו אבל התם איירי בס"ט ברה"ר ובזה שפיר מתנגד ההיתר להאיסור שע"י שיחול בו דין ספק ממילא יטהר.

וכעי"ז נתבאר עוד במקו"א מהיד יהודה לתרץ ד' התוס' ב"מ ו: דהק' דליבטל היתר ברובא להתחייב במעשר, ובאר דאף לשיטות דהיתר לא בטל באיסור מ"מ גבי מעשר דבעי עשירי וודאי הרי ההיתר מתנגד להאיסור, ונתבאר במקו"א.

ובחזו"א טהרות שם דחה הראיה וכתב דלכך פירש"י ותוס מנחות הנידון לענין יבש ביבש ולא לענין לח, ולא ידעתי מה הועיל בזה שהרי גם ביבש הוא בפשוטו דין ביטול ולא משום הלך אחר הרוב וכש"כ במקו"א, וצ"ע.

אבל בשער"י ג-טו הוכיח מזה כדבריו דאף להרמב"ן דאינו בטל ה"מ בשוגג אבל שבמערבו בכוונה בטל שכל הטעם משום דרך לרבות על ההיתר, אבל בעושה במזיד לא, וע"ז איירי בגמ' מנחות שם.

עוד ראיה הביאו האחרונים, עי' נדה עא. דם תבוסה וכו' ספק בחייו ובמותו זהו דם תבוסה, ופירש"י:"מיהו אי הוי נמי רובא לאחר מיתה אין טומאתו מן התורה דרביעית שלימה דמת בעינן".

מבואר שאם מיעוט הדם יצא מחיים כבר אינו מטמא וא"א לבטל המיעוט ברוב של דם, ועיין באו"ש פט"ו מאכ"א ה"י מש"כ ללמוד מזה דל"מ ביטול ברוב להוסיף דין על המיעוט.

ואמנם נתבאר במקו"א לדחות לפמש"כ אחרונים דדין רביעית דם הוא מתורת דבעינן דם נפש ולא מלתא דשיעורין וא"כ כל שאין כאן רביעית אכתי גם הרוב אין בו דין לטמא ולא שייך ביטול ברוב כה"ג כמובן.

[וכנראה שגם אין להקשות דיועיל מתורת רובו ככולו, דהא בכל מקום דבעינן שיעור רביעית לא סגי במה שיאכל רוב הרביעית כדי להתחייב.

ועיין חת"ס או"ח-קמ מש"כ בזה דלא שייך רובו ככולו אלא במקום שיש גם המיעוט לפנינו אבל אם אין מיעוט א"א להשלים שיעור ע"י רוב.

ועדיין לא נתבאר כה"צ למה לא יועיל אכילת רוב כזית או רוב רביעית להתחייב במקום שיש כאן גם המיעוט?

והגר"ח בחי' עהש"ס חולין כתב הטעם משום דלא שייך רובו ככולו אלא בדבר מסויים דסגי ברוב לתת שם על כל הדבר, כגון בשחיטת סימן שהנידון הוא על הסימן אם הוא שחוט, או בשתיית כוס שהנידון על הכוס אם נשתתה, אבל ברביעית או כזית שאין כאן דבר מסויים לדון עליו לא שייך רובו ככולו[[2]](#footnote-3).

ועיי"ש (בנדמ"ח) הביאו בחי' הגרז"ר בענגיס שסייע לזה מד' רש"י יבמות קג: גבי סנדל מוסגר דפריך ממטלית שיש בה גע"ג כיון שנכנס רובה לבית טהור טמאתהו, מאי לאו מוחלטת, ופירש"י ואפ"ה אמרת שדי מיעוטא בתר רובא והו"ל כמאן דעיילא כולה ואי כמאן דמיכתתא דמיא זיל בתר מה דעייל ואין בבית גע"ג, מבואר דכל שהוא ככתות לא שייך בו ענין רובו ככולו שאין שייכות בין חלקיו, ומפורש להדיא כיסוד הגר"ח.

וביאור הדבר בפשוטו י"ל דכה"ג שאין כאן דבר מסויים אין שייכות בין החלק שאכל לשאר החלקים ולא שייך שיתן עליו איזה דין, ועי' אמר"מ א-נט.

ועוי"ל דא"א שהרוב יתן דין ישירות על המיעוט שהרי המיעוט לפנינו ולא נאכל ואיך נימא דע"י רובו ככולו ייחשב שנאכל וזה ברור, ורק כלפי הסימן או כלפי הבגד ושמו של הדבר יש לדון דע"י רובו חשיב שיש לו שם זה, וכ"ז ברור].

**ז. פסחים שנתערבו-**

פסחים פח: ה' שנתערבו עורות פסחיהם ובעור אחד נמצא יבלת פטורים כולם מפסח שני וילכו לבית השחיטה, וצ"ב אמאי לא יתבטל ברוב כהא דסי' קי, וכתב חוו"ד קא-ה משום חתיכה הראויה להתכבד, ותמה מזה על השו"ע דכבש שלם לא חשיב ראוי להתכבד.

ואח"כ הביא גם ד' הכו"פ שהק' בהא דאמרו התם דא"א להתנות פסח שני שיהיה או פסח או שלמים משום חזה ושוק שלא יוכל הכהן לאכול ונמצא מביא פסח לבית הפסול, ולמה לא יוכל כהן לאכול החזה ושוק מתורת ביטול ברוב?

וע"ז תמה חוו"ד מ"ש בזה ביטול הרי הספק נולד על כאו"א ולא שייך ביטול אלא היכא נולד הספק מכח התערובת, ונתבאר במקו"א יסוד זה.

ובעויו"ט-ד מש"כ עפ"י היסוד דא"א לקבל דין חיובי ע"י ביטול ברוב, ה"נ אין הביטול ברוב יכול להחשיבו ראוי לזריקה ולקרבן.

וראיתי בשבט הלוי ג-קד הביא כן משדי חמד בשיורי הפאה על אות ב' [באות ה'] בשם ספר שם שמעון מגיסו של רעק"א שהעתיק תשובת רעק"א בזה"ל:"הגע עצמך בחוט של צמר שלא נטוה לשם ציצית ונתערב בשלשה חוטין שנטוו לשמה וכי נימא שיצא יד"ח ציצית, וכן בחמשה שנתערבו עורות פסחיהן ונמצא יבלת נימא כיון שהפסחים מעורבין נתבטל הפסח שיש בו מום ונעשו כולן פסחים כשרים", עכ"ל.

אלא שהעיר בשבה"ל שם מד' רעק"א או"ח-יא שנסתפק אם יכול לבטל חוטין שאין טווין לשמה בחוטין הטווין לשמה או דהוי כדבר שבמנין, משמע דפשיטא ליה דמהני ביטול בכה"ג לתת לו דין של לשמה, וצ"ע.

**ח. ביטול לענין קיום מצוה-**

נתבאר לעיל לדון אם ע"י ביטול אפשר להכשיר את הפסול למצוה.

ויל"ד באופן הפוך, שיש דין מצוה באיזה חפץ וע"י הביטול לא יקיים בו את המצוה, עי' משמר הלוי בכורות כג. האריך בזה ונביא הנידון בזה.

שורש הנידון בד' רש"י סנהדרין פ. דפליגי התם תנאי בשור הנסקל שנתערב דלת"ק סוקלים אם כל השוורים ולר"י כונסין אותם לכיפה פירש"י כדי שלא להטריח בי"ד לסקול את כולם.

טעם ד' ת"ק דסוקלין אותם פירש"י: "דהא ע"כ כולהו אסירי בהנאה ואין הפסד לבעלים בסקילה הלכך סוקלין אותם כדי שתתקיים מצות סקילה במחוייב בה".

ובס' נחל איתן (להגרח"ק) למד מזה דה"נ בעגלה ערופה שנתערבה באחרות עורפין את כולן ואף מברכים ע"ז שיש בזה מצוה.

וכנראה פי' שלא נתחדש דין ביטול ברוב להפקיע דין המצוה מהחפץ המחוייב בה ועיי"ש מה שדימה זה לטומאת משא.

וכבר צידד כן במנח"ח-נב ובגליוני הש"ס סנהדרין שם, ובארו דלענין לפטור אותו מהמצוה חשיב כמו טומאת משא, אמנם דמיון זה אינו מבואר דבמצוה על החפצא ל"ש זה, ורק במצוה על הגברא כמו לולב וכה"ג שייך זה, ובזה פשוט א"א לפוטרו מלולב ע"י ביטול של לולבים אלו, וזה אי"צ לפנים.

[ובמשמר הלוי דן לפי"ז שאם נתערב לולב כשר בשתי לולבים פסולים יהיה עליו חיוב ליקח את הלולב, שאין ביטול לענין מצוות.

אבל זה אינו מסתבר שהרי חיוב הלולב שלו אינו שייך ללולב זה כלל, ורק שאם אין לו לולב הרי הוא אנוס, וא"כ אין הביטול מפקיע ממנו את החיוב של המצוה, ומסתבר שאין הביטול יכול לפסול לולב כשר, ועי' מש"כ לעיל בד' העויו"ט א"כ ממילא אכתי הוא מחוייב (וכ"ז נראה מסתבר אפי' אם דין ביטול הוא מלתא דהלך אחה"ר).

וכל הנידון של ביטול הוא בכגון שור הנסקל או פסח שהוא מצוה בחפצא, ופשוט].

אמנם בד' רש"י מבואר הטעם דוקא משום שיש בהם איסוה"נ ואין בהם הפסד לבעלים, וצ"ע שאם יש חיוב מכח המצוה לסקול את כולם מה אכפ"ל מהפסד הבעלים.

וכנראה לדרך זו צ"ל שא"א לבי"ד לסוקלו ולהפסיד את ממון הבעלים מכח הספק שלהם ורק אם יש דין סקילה על החפצא אינו חשוב שמפסידים את הבעלים שזהו דין הממון כמובן אבל בכה"ג שמבערים מספק ל"ש כן.

אמנם הביא שם במשמר הלוי מתשובת רעק"א תניינא-קלב שאם מבטל ברוב את הפסח אין מקיים בו מצות אכילת הפסח, ולכאו' דלא כמהלך זה [ורעק"א נתקשה ע"ז רעק"א מפסחים פח. דמשמע שמקיים מצות אכילת פסח, ועי' בחוו"ד-קא ושער"י בביאור הסוגיא שם שנתנו טעמים אחרים למה אין שם ביטול ברוב, ונתבאר במקו"א].

וכתב ששאל להגריש"א היאך יפרש רעק"א ד' רש"י שיש מצוה בסקילת השור, והגריש"א צידד לפרש דשאני שור הנסקל דמלבד חיוב סקילה שבו יש גם דין ובערת הרע ודין זה אינו חיוב סקילה בגוף השור ול"ש בו ביטול [ועי' בלשון המנח"ח שכתב משום ובערת הרע אבל אינו נראה שם שהוא בדוקא], ולפי"ז צ"ל דאף בהריגה מתורת ובערת יש דין דוקא בסקילה, ועי' מכות ב., ועצ"ע א"כ מה יהני הפסד הבעלים לבטל מצוה זו.

ובמנח"ח שם צידד עוד דמדאורייתא אין חיוב לסקול את השור משום ביטול, רק מדרבנן דתקנ"ח דבע"ח אינם בטלים ממילא חייב לסקול ולהכי אם היה הפסד לבעלים לא היה בו סקילה [ועצ"ב למה לא יתחייב מדרבנן גם במקום הפסד].

ובמשמר הלוי הוכיח כדרך זו מד' ר"י דכונסין לכיפה ופירש"י הטעם משום טורח בי"ד, וע"כ אין כאן מצוה דאורייתא.

אמנם היותר נראה בכ"ז, דא"א שיהיה חיוב על האדם לסקול את כל השוורים מכח שור שנתערב בהם שיש בזה ביטול על החיוב שחל בגברא שאינו יכול לחייב לסקול את הרבים מכוח המיעוט [בין מכח דין סקילה ובין משום ובערת הרע], ומ"מ אם סוקלים אותו מתקיימת המצוה בחפצא של השור [שהרי סיבת הדין לעולם לא פקעה].

ולכך אין כאן חיוב גמור לסקול, ורק לרבנן כיון דבלא"ה אסורים עדיף לסקול דקמיה שמיא תתקיים המצוה, ולר"י משום טורח בי"ד אין עושין כן.

ועפי"ז יל"ד בנידון הנחל איתן גבי ע"ע אם יוכלו לברך על עריפתה דסו"ס יש כאן קיום מצוה אבל חיוב אגברא ליכא, וצ"ע.

ע"ע דיל"ע בכ"ז אי נימא שאין ביטול במצוות א"כ ערלה שנתבטלה היאך מותרת באכילה ודין שריפה להיכן אזל?

ובפשוטו הביאור דדין שרפיה הוא תולדה מאיסוה"נ בפועל וכל דפקע איסור הנאה פקע דין שריפה.

אבל במקו"א נתבאר שי"מ דדין שריפה הוא המוליד את האיסוה"נ ולפי"ז צ"ע היאך מהני ביטול וש"מ שיש ביטול במצוות.

1. אלא שלשון רש"י מטמאין אותו ל"מ כ"כ דמתורת ביטול ברוב אתא עלה, טוכן בתוס' פי' כוונתו שהמים מטמאין אותו ממש ורק הק' דציר אינו מק"ט.

   אבל בהג' יעב"ץ שם פי' דעת רש"י שהציר אוכל הוא ומק"ט אלא שלא הוכשר לק"ט ואם המים בטלים ברוב תו אין כאן הכשר שבטלו ונעשו כאוכל, ולעולם טמא מתורת טו"א ולא מתורת ביטול ברוב וציין לדבריו בשאילת יעב"ץ ב-קפט.

   וכעי"ז ראיתי במנחת אברהם שם רצה לפרש דעת רש"י עפי"ד הצל"ח פסחים דלא בעינן ז' משקין אלא לטומאת משקין אבל מ"מ מטמא מבתורת טומאת אוכלין [והבאנו הנידון במקו"א].

   מיהו לשון רש"י ד"ה וטהור ובטיל הציר ברוב ומקבל טומאה מחמת המים משמע דחייל דין ביטול ברוב בציר כדי לקבל טומאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ורק לענין קידוש מבואר בפוסקים או"ח-רעא דסגי במלוא לוגמיו שהוא רוב רביעית, אבל התם אינו מתורת רוב רביעית ככולו וכמבואר שם דעת הרבה פוסקים דמשערינן מלוא לוגמיו כפי כל אדם ואדם, דדמי ליוהכ"פ דשיעורו כפי כל אדם שעיקר שיעורו הוא במייתבא דעתיה ולא דין שיעור רביעית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)