שביעית פ_ח מ_ה
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ח מ"ה**

א] **אין נותנין לא לבייר ולא לבלן וכו' אבל נותן הוא לבייר לשתות,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דשביעית לא ניתנה אלא לאכילה ושתי' וסיכה, וכ"כ הר"ש לעיל פ"ז מ"ג והתוס' בסוכה דל"ט., ובחזו"א סימן י"ג סקי"ב כתב, דאע"ג דמותר ליתן פירות שביעית בהקפה לפרוע בשמינית ואותן הפירות שהוא נפרע אינם קדושים בקדו"ש ואי"ז אסור משום סחורה, כ"ז הוא כשהדבר שלוקח כנגדו של שביעית משמש באותו התשמיש של הפירות שמכר, ובכה"ג לא חשיב כסחורה, אך כל שלוקח כנגדו דבר שתשמישו הי' אסור בפירות שמכר חשיב כסחורה, וכיון דפירות שביעית לא ניתנו אלא לאכילה ושתי' וסיכה, ע"כ אסור ליתן פירות שביעית בעד תשמישים אחרים.

והנה לפ"ז נמצא, דלא הותר למכור פירות שביעית בהקפה, אלא ע"מ להשתמש בדמים לאכילה, וצ"ע מד' התוס' בע"ז דס"ב: דמבו' להדיא בדבריהם דמותר לעשות בדמים מלוגמא, עיי"ש, - וצ"ל, דעיקר האיסור בזה הוא כשנותן הפירות שביעית ע"מ לעשות בדמיהם תשמישים אחרים, דזה הו"ל כעשיית סחורה בפירות שביעית, אך כל שהוא נותנם ע"מ ליקח בהן מידי דאכילה, מותר אח"כ להשתמש בזה שימושים אחרים, דכיון דאין על הדמים קדו"ש, לא נאסר לעשות בהן שימושים אחרים, וכל האיסור הוא רק בהמקח עצמו שהוא נותן פירות שביעית לצורך תשמישים אחרים, וצ"ע בזה.

ב] בפי' הריבמ"צ פירש להא דאין נותנין לבייר דהיינו דאין נותנין דמי שביעית לבעל הבור לקנות בהן מים לתשמישו, ומבו' דאיירי כשהמים הם שלו והמעות ניתנים כדמים בעד המים, וכ"נ גם בד' הר"ש והרא"ש, ומש"כ דהוא חופר בורות, הוא לפרש לישנא דבייר, אך לאו היינו דשכרו הוא על חפירת הבורות, שהרי להדיא בדבריהם דהשכר הוא על נתינת המים, וה"ז אסור משום דלא ניתנה שביעית לכביסה.

וצ"ע דכיון דנתן הדמים בעד המים, הרי חיילא קדו"ש על המים מדינא דשביעית תופסת דמי' ואסור להשתמש בהן לכביסה, ומה איסור יש בנתינת הדמים, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ב כתב דצ"ל דאיירי בגונא דל"ה המים בעולם בשעה שנתן לו הדמים ולא חייל על המים קדו"ש, והא דאסור ליתן לו הדמים, הוא משום דאסור ליתן דמי שביעית בעד תשמישים אחרים, ודמי להא דאין נותנין לבלן ולספר ולספן, ובירושלמי מבו' דאסור ליתן לו דמי שביעית אף כדי שיתן לו מים לבהמתו, וכ"כ הר"ש, והיינו דאף דשביעית ניתנה גם לאכילת בהמה, מ"מ אסור ליתן אוכלי אדם בעד צרכי בהמה, ואף דמים שקיבל בעד אוכלי בהמה אסור ליקח בהן לצורך בהמה.

ג] והרמב"ם בפ"ו משמו"י הי"א כתב, ז"ל, אבל נותן הוא למי שדולה מים מן הבור להשקותו מים, עכ"ל, ומ' דאינו נותן הדמים בעד המים, אלא בעד מלאכת הדלי', ודמי לבלן וספר וספן דנותן השכר בעד פעולתם, וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בתרגום החדש, ונתחדש לפ"ז דאף דאין נותן הדמים בעד המים אלא בעד מלאכת הדלי', מ"מ כל שהוא נותן לו המים לשתי' ה"ז מותר, דחשיב שהוא משתמש בדמי שביעית לתשמיש דשתי',[[1]](#footnote-1) - וכ"ה מבו' בשטמ"ק ב"ק דק"ב. בשם גאון, שפירש לדינא דאין מוסרין פירות שביעית למשרה ולכבוסה, ז"ל, שאין שוכרין בפירות שביעית לשרות פשתנו וכו' ולא לכביסה שאין שוכרין כובס בפירות שביעית, עכ"ל, ומבו' דמותר ליתן פירות שביעית כשכר פעולה על מידי דאכילה, ושכר פעולה דמשרה וכבוסה הוא דאסור, משום דפירות שביעית לא ניתנו למשרה וכבוסה.

ובאמת דיש ללמוד כן מד' הריבמ"צ והר"ש במשנתינו, שכתבו דמודה ר' יוסי דאין נותנין לבלן, משום דרחיצה אין בה חיי נפש, והרי דאם הי' ברחיצה חיי נפש והוה חשבינן לה כאכילה הי' מותר ליתן דמי שביעית לבלן, אף דהם ניתנים בעד פעולתו, או בעד המרחץ עצמו, והרי דמותר ליתן דמי שביעית כשכר פעולה על מידי דאכילה.

ד] ואמנם צ"ע בזה למש"כ בחי' הרמב"ן בע"ז דס"ב. דעיקר איסור סחורה הוא דאסור ליקח בפירות שביעית דברים שאין נתפסין בקדו"ש, וזהו טעם הא דאסור לפרוע חוב בפירות שביעית, משום דדמי הפירות נשארין בידו ואינם נתפסין בקדו"ש, ולפ"ז הי' בדין דיהא אסור ליתן דמי שביעית בשכר פעולה, אף אם הויא הפעולה לצורך מידי דאכילה, כיון דאין הפעולה נתפסת בקדו"ש והו"ל כסחורה,[[2]](#footnote-2) וצ"ע בזה.

ה] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי, דלדעת ר' יוסי מותר ליתן פירות שביעית לבייר שיתן לו מים לכביסה, דס"ל דכביסה יש בה חיי נפש, וצ"ע דמה בעינן להא דכביסה יש בה חיי נפש, הרי כל הא דלדידן אין נותנין פירות שביעית לצורך כביסה, הוא משום דאין הנאתו וביעורו שוה, ולדעת ר' יוסי דל"ב הנאתו וביעורו שוה, וכמש"א בסוכה ד"מ. וב"ק דק"ב. שפיר מותר ליתן פירות שביעית לכביסה.[[3]](#footnote-3)

אמנם הנה באמת משמעות ד' הירושלמי דמודה ר' יוסי דאין נותנין פירות שביעית למשרה, ולא פליג אלא דנותנין לכבוסה, וזה דלא כהגיר' בתלמודין דלר' יוסי נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, ומ' לפ"ז דהירושלמי פליג על הבבלי בטעם הפלוגתא דרבנן ור' יוסי, דדעת הבבלי דפליגי אם בעינן הנאתו וביעורו שוה, אך דעת הירושלמי דלא ניתנה שביעית אלא לדבר שיש בו חיי נפש, ובזה הוא דפליגי אם כביסה יש בה חיי נפש, ובאמת בד' הירושלמי במכילתין לא נזכר כלל לדינא דהנאתו וביעורו שוה, וע"כ מודה ר' יוסי דאין נותנין פירות שביעית למשרה, משום דאין בה חיי נפש, וכ"ה להדיא בפי' הרש"ס, ועיי"ש שנסתפק דשמא ר' יוסי לדבריהם דרבנן קאמר דיש להתיר ליתן פירות שביעית לכביסה דהוי חיי נפש, אך איהו גופי' ס"ל דנותנין פירות שביעית אף למשרה ולצביעה, אף דל"ה חיי נפש.

אך מד' הריבמ"צ והר"ש שהביאו לד' הירושלמי אלו, ולא פירשו דהוא דלא כתלמודין, וגם אין נראה בדבריהם דה"ט הוא רק לדבריהם דרבנן, נראה דס"ל דאף לדעת הבבלי לא התיר ר' יוסי ליתן פירות שביעית לכביסה, אלא משום דיש בה חיי נפש, וכ"ה להדיא בפי' הראב"ד בב"ק דק"ב. דטעם הא דלר' יוסי נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה ואין נותנין פירות שביעית למלוגמא, הוא משום דמשרה וכבוסה הוו חיי נפש, ועמש"נ עוד בזה להלן אות ז'.

ואמנם צ"ע, דבסוכה ובב"ק שם מפרשינן דטעמא דרבנן דאין נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, הוא שום דבעינן הנאתו וביעורו שוה, ואי נימא דכל הא דשרי ר' יוסי ליתן למשרה וכבוסה, הוא רק משום דס"ל דיש בהן חיי נפש, הרי ממילא דלדעת רבנן גופייהו דס"ל דכביסה לא חשיבא כחיי נפש, הרי דמה"ט יש לאסור ליתן פירות שביעית למשרה וכבוסה, ומנ"ל דרבנן ס"ל דבעינן הנאתו וביעורו שוה, ובאמת בד' הירושלמי מבו' כן, דטעמא דרבנן דאין נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, הוא משום דס"ל דל"ה חיי נפש.

ו] בהא דאין נותנין דמי שביעית לבלן, צ"ע, דבפשוטו רחיצה הויא מידי דהנאתו וביעורו שוה, ולא גרע ממש"א בסוכה ד"מ. דלולב שמכבדין בו את הבית הוי הנאתו וביעורו שוה, וא"כ מ"ט אסור ליתן דמי שביעית לצורך זה,[[4]](#footnote-4) ואף דהדמים ניתנים בשכר הבלן או בשכר המרחץ, מ"מ הרי מותר ליתן דמים כשכר פעולה על מידי דאכילה, וכמש"נ להוכיח לעיל אות ג'.

ובפשוטו הי' נראה לפרש בזה, לפמש"כ הקרית ספר בפ"ה משמו"י, דהא דהחליף שמן בשמן שניהם אסורין בהדלקה, הוא משום דלא הותר למכור פירות שביעית אף שלא בדרך סחורה, אלא לאכול, אבל להדלקת הנר לא, דלא איתרבאי אלא להדליק הוא גופי' ולא למכור כדי להדליק, עכ"ד, ולפ"ז מתישב היטב הא דאין נותנין דמי שביעית לבלן, אף דרחיצה הויא דבר דהנאתו וביעורו שוה, דלא הותר ליתן פירות שביעית אלא לצורך אכילה ולא לצורך שאר תשמישי האדם,[[5]](#footnote-5) - אך הנה בפי' הר"ש לעיל פ"ז מ"ב כתב דכל הא דכשמכר שמן ולקח בו שמן אחר אין מדליקין בו, הוא משום גזירה, עיי"ש, וכ"נ בד' הרמב"ן בע"ז דס"ב. דמותר ליקח בפירות שביעית כל דבר שנתפס בו קדו"ש, ולפ"ז לא א"ש.

ז] וצ"ל בזה, דכ"ה דאסור להחליף אוכלי אדם באוכלי בהמה, וכמש"א בירושלמי פ"ז ה"ב, ואף דלי"ב הפסד, שהרי לא פקעה הקדו"ש מאוכלי האדם, והרי דכיון דהאוכלי אדם עומדים לתשמיש מעליא דאכילת אדם, אסור ליקח בהן אוכלי בהמה, ה"נ אסור ליתן דברים העומדים לאכילה לצורך רחיצה, אף דלי"ב משום הפסד, שהרי אין הדמים מתחללין והן עומדין בקדושתן, וצ"ע.[[6]](#footnote-6)

ולפ"ז י"ל, דאף לדעת ר' יוסי דל"ב הנאתו וביעורו שוה, מ"מ הי' מן הדין לאסור ליתן פירות שביעית העומדין לאכילה לכביסה, דומיא דהא דאסור ליתן דברים העומדין לאכילה לצורך רחיצה, וזהו שאמרו בירושלמי דכל הא דשרי ר' יוסי ליתן פירות שביעית לכביסה, הוא משום דס"ל דכביסה הויא חיי נפש והויא כאכילה.

ח] **ולכולם הוא נותן מתנם חנם,** הרא"ש פירש דהיינו דיכול ליתן להם מתנה שלא לשם שכרן, ואע"פ שידוע שבשביל שנתן לו מתנה לא יתבע ממנו שכר וכ"כ הרע"ב, ובפי' מהר"י קורקוס בפ"ו משמו"י הי"א כתב דהא דשרי ליתן מתנת חנם אף דאפשר שיוזיל אצלו או יניח לו משכרו משום כך, הוא משום דאינו מתנה כן בפירוש, ומ' קצת מדבריו דאם ידוע בודאי שמכח זה לא יתבע ממנו שכר, ה"ז אסור, ושלא כד' הרא"ש.

והרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דמותר ליתן להם מתנת חנם אע"פ שיש בזה קצת טובה דאוכלין פירות שביעית בטובה ושלא בטובה, וממש"כ דיש בזה "קצת" טובה, מ' דלא איירי שמכח זה לא יתבעו ממנו שכרם, אלא איירי כשמוסיף להן על שכרם מפירות שביעית, וקמ"ל דאף דיש לו בזה קצת טובה, ושמא היינו דמכח זה הן עושין מלאכתן בדקדוק יותר, ה"ז מותר, - ועי' בלחם שמים שהובא בתוס' אנשי שם, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז.

?העירוני דיש מקום לומר, דלעולם אסור ליתן לפעולה בעד דבר שהנאתו וביעורו שוה, דהפעולה עצמה ל"ה בכלל הנאתו וביעורו שוה, ורק בחיי נפש נתחדש דכל הנצרך לחיי נפש ניתנו לו פירות שביעית, וממילא דאף הפעולה עצמה מותרת, דהפעולה ג"כ נצרכת לחיי נפש, והיינו דבהנאתו וביעורו שוה, היינו דמין הנאה דהנאתו וביעורו שוה מותרת, והפעולה אינה בכלל זה, אך בחיי נפש היינו דניתנה שביעית לצורך דחיי נפש, וגם הפעולה עצמה נצרכת לחיי נפש, ודו"ק.

1. אך לפי ל' פיהמ"ש בתרגום הישן, פירש בבית רידב"ז סימן ז' סקי"א, דרישא דאין נותנין לבייר, איירי בשנותן לו הדמים בשכר פעולתו, וסיפא דנותן הוא לבייר לשתות איירי בשנותן הדמים בעד המים, וכתב לפ"ז דאף ברישא איירי בשלוקח את המים לשתייתו, ומ"מ ה"ז אסור, כיון דהדמים ניתנים בעד פעולתו. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה אמנם נת' לעיל פ"ז מ"ג אות ל"א דכל הא דאסור ליקח בפירות שביעית דבר שאינו נתפס בקדו"ש, הוא רק בגונא דמדין הפירות שיהיו דמים אלו לשביעית והוא לוקח דבר שאין מתקיים בו דין השביעית, אך כל דמדין השביעית הוא דאין הדמים נתפסין בקדו"ש, לי"ב איסורא, וע"כ מותר למכור פירות שביעית בהקפה, עיי"ש, אך לכאו' גם לפ"ז יש לאסור ליתן דמי שביעית בעד פעולה, דקבלת הפעולה הויא תמורת הדמים והי' מן הדין שיהא זה לשביעית, ואך דל"ש דיחול ע"ז קדו"ש, ודמי להא דאסור לפרוע חוב בפירות שביעית. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב, דאף דר' יוסי ל"ב הנאתו וביעורו שוה וע"כ מותר ליתן פירות שביעית למשרה וכבוסה, מ"מ דמי שביעית חמירי ואין לוקחין בהן אלא מידי דאכילה, וע"כ כל הא דלר' יוסי מותר ליתן דמי שביעית לבייר לצורך כביסה, הוא רק משום דכביסה יש בה חיי נפש וחשיבא כאכילה, עכ"ד, וצ"ע דהברייתא שהביאו בירושלמי דפליגי ת"ק ור' יוסי אם נותנין מהן לכביסה, קיימא על פירות שביעית עצמן. [↑](#footnote-ref-3)
4. והי' מקום לפרש בזה, לפמש"כ התוס' בביצה דכ"א: דרחיצת כל גופו הויא דבר שאינו שוה בכל נפש, וע"כ הו"ל כמלוגמא דאין נותנין לה פירות שביעית, אך בפשוטו כל מש"כ התוס' דרחיצה אינה שוה בכל נפש, הוא ברחיצה ביו"ט, דרחיצת יום א' אי"ז שוה בכל נפש, אך רחיצה בזמן מרובה, ודאי דהיא שוה לכל נפש. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובזה מתפרש הא דפליגי תנאי בתוספתא פ"ו הי"ז אם לוקחין מים ומלח בפירות שביעית, ופירש במנחת ביכורים שם דטעמא דת"ק דאסר הוא משום דלא זייני, וצ"ע דהרי הו"ל הנאתו וביעורו שוה, ולד' הקרית ספר ניחא, דלא הותר למכור פירות שביעית אלא לצורך אכילה, וע"כ אף דמים ומלח הוו הנאתו וביעורו שוה, מ"מ כיון דלא זייני לא חשיבי כשאר אכילה, ולא הותר למכור פירות שביעית לצורך זה. [↑](#footnote-ref-5)
6. וזה ניחא טפי למש"כ בביאור הגר"א לירושלמי לעיל פ"ז ה"א דאסור לצבוע במאכל אדם, ובפי' הר"ש לתו"כ פר' בהר פירש דבזה מיבע"ל להירושלמי שם ולא איפשיטא, אך למש"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ט דמותר לצבוע באוכלי אדם, והרי דאף דצביעה ל"ה חיי נפש מ"מ כיון שהיא צורך האדם ה"ה מותרת, ה"נ בדין דיהא מותר לרחוץ אף בפירות שביעית העומדין לאכילה, ואין לאסור אלא בדברים שאין דרכם ברחיצה, דהו"ל כהפסד, ושמא שאני צביעה דמרבינן לה מקרא דתהי', וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ב ובפ"ה משמו"י ה"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)