גמר המראי מקומות בענין תברה או שתהיה בעזרת השם יתברך
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / שלהי ב_ק - הרב אלימלך וינברג

**עוד המשך המראי מקומות בדין תברה או שתיה**

**הוכחות דאין לחייב בתברה או שתהיה משום גניבה לחיוב כפל ודו"ה**

אכן לאידך גיסא יש הוכחות דאין לחייב תברה או שתיה מתורת גנב, דהנה **בב"ק דף ס"ב:** תנן 'אין הגונב אחר הגנב משלם תשלומי כפל ולא הטובח ולא המוכר אחר הגנב משלם תשלומי דו"ה', **ובאור שמח** הק' מהך מתני' ע"ד **הנתיבות המשפט בסימן ל"ד** שכתב דבתברה או שתיה יש לחייבו מתורת גזלן על גזילת ה'שלו' כיון שהוסיף על הגניבה הראשונה לקנותה בשנוי, דא"כ אמאי הטובח אחר הגנב לא יהיה 'גנב' בשעת הטביחה שקנה אז הבהמה בשנוי וממילא יתחייב גם דו"ה עבור הגניבה החדשה שנעשה עימה גם טו"מ.

ולכאו' יש לומר דאין לחייב על הטביחה בבת אחת גם משום גניבה חדשה וגם משום חיוב טביחה לחייבו דו"ה משום דלחיוב דו"ה בעינן שיהיה 'שנה בחטא' וצריך 'מעשה נפרד' של טביחה 'אחר הגניבה' כדי שיתחייב ע"ז בדו"ה, ולכך הטובח אחר הגנב אע"פ שנעשה 'גנב' ע"י טביחתו לחייבו ע"ז 'כפל' מ"מ אינו חייב דו"ה על טביחה זו גופא.

אכן יסוד זה נסתר מד' הראשונים, עי' **בכתובות ל"ד:** בדין גנב וטבח בשבת פטור שאם אין גניבה אין טו"מ [ולכן אפחי' למ"ד דבקנס ליכא פטורא דקלב"מ פטור מדו"ה] עיי"ש, **ובחידושי הרמב"ן שם בד"ה גנב וטבח בשבת** כתב דמשכח"ל שיהיה פטור קלב"מ על הקרן 'במי שהיתה בהמת חבירו רבוצה לפניו וטבחה על מנת לגונבה דאיתחייב ליה בקרן ובתשלומי דו"ה כאחד' ורק שפטור על הקרן משום קלב"מ וממילא פטור גם מדו"ה עיי"ש, וכעין זה **ברשב"א שם בד"ה גנב וטבח בשבת** עיי"ש, וכ"מ בהדיא **בריטב"א שם בד"ה גנב וטבח בשבת** עיי"ש.

**ובאמרי משה סימן ל"ב סק"ו** כתב ליישב דברי הנתיבות, דמה שכתב דכיון שקמנה בשנוי יש לחייבו על השבירה או הטביחה משום 'גזלן' היינו דוקא לגבי חיוב קרן משום גזלן, אבל חיוב כפל משום 'גנב' אינו מתחייב על הטביחה, דהנתיבות חולק על **הקצוה"ח בסימן ל"ד** דסובר דמקרא דוגונב מבית האיש דממעטינן ולא גונב אחר הגנב נתמעט ג"כ שאין לחייבו חיוב קרן משום גזלן, אלא דהך מיעוטא אינו אלא מחיוב כפל משום גנב דאינו מתחייב אלא כשגונב מבית האיש ולא מבית הגנב אבל חיוב קרן שפיר מתחלייב אף בגונב אחר הגנב, ומה שהסכים הנתיבות לעיקר דינו של הקצות דהיכא שלא הוסיף על הגניבה אין הגונב אחר הגנב חייב קרן, היינו 'מסברא' דהיכא שלא הוסיף כלום על הגזילה הראשונה אינו נעשה כלל גזלן להתחייב קרן, אבל היכא שהוסיף על הגניבה הראשונה נעשה שפיר 'גזלן' להתחייב קרן על הטביחה אבל חיוב 'כפל' משום גנב אינו מתחייב אף בכה"ג מגזה"כ דוגונב מבית האיש ולא מבית הגנב.

אכן לפי"ז תמה **באמרי משה שם** ע"ד **הרמב"ם פ"א מגניבה הי"ד** שפסק דבהוקרה הגניבה אינו משלם כפל אלא כשעת הגניבה ואם טבחה או שברה משלם כשעת היוקר דהעמדה בדין, **וביש"ש פרק מרובה סימן** ג' **ובחידושי רבינו חיים הלוי פ"ד מחובל ומזיק ה"ד ובחי' הגר"ח על הש"ס** ביארו בד' הרמב"ם דסבר דיש לחייב בתברה או שתיה משום 'גנב' להתחייב כפל כשעת השבירה שהיא שעת הגניבה, וממילא כשטבחה או מכרה בשעת היוקר משלם כפל ודו"ה כשעת היוקר, והרי מבואר דעל הגניבה שנעשית ע"י הטביחה או המכירה אין את הפטור של גונב אחר הגנב, ותמוה דלפי זה למה הטובח אחר הגנב אינו מתחייב כפל ודו"ה.

**ובאמרי משה שם סקי"ב-י"ד** מיישב דעת הרמב"ם באריכות לפי דרכו דתברה או שתיה יש לחייבו על השבירה או הטביחה ומכירה משום 'המשך הגניבה', ובזה חלוק הגנב עצמו ששבר או טבח ומכר מאדם אחר שעשה כן, דבאדם אחר אין לחייבו על הטביחה משום גניבה חדשה משום הפטור של גונב אחר הגנב, אבל אותו גנב עצמו ששבר או טבח ומכר נחשבת הטביחה או המכירה או השבירה 'המשך הדגניבה הראשונה' ושפיר מתחייב ע"ז כפל ודו"ה כשעת השבירה או הטו"מ שהיא 'גמר הגניבה' הראשונה וכולה כגניבה אריכתא היא עיי"ש באורך.

אמנם עדין תמוה לפי זה בד' **הריטב"א בכתובות ל"ד: בד"ה גנב וטבח בשבת** שכתב דאם גנב בשבת וטבח בחול חייב קרן וכפל ודו"ה משום הגניבה שנעשית הטביחה בחול ודימה זאת לדין תברה או שתיה עיי"ש, ובכה"ג שהגניבה דמעיקרא היתה בשבת ופטור עליה משום קלב"מ הרי אי אפשר לחייב על הטביחה בחול משום 'המשך הגניבה הראשונה' שהרי על תחילת הגניבה פטור משום קלב"מ, ובע"כ שחיובו על הטביחה בחול הוא משום 'גניבה חדשה' שמתחייב עליה קרן וכפל ודו"ה בבת אחת, ותמוה דאמאי לא יפטר על גניבה זו משום גונב מן הגנב וכמו הטובח ומוכר אחר הגנב שאינו חייב דו"ה כמפורשת במשנתינו.

ואמנם **בחידושי הגרעק"א בכתובות שם** עמד ע"ז דאמאי אם טבח בחול יתחייב משום גניבה חדשה כפל ודו"ה ואמאי לא נפטרנו משום גונב אחר הגנב, ותירץ דכיון שבגניבה הראשונה היה קלב"מ ולא נתחייב עליה בחיוב אונסין נחשבת עדיין הגניבה ברשות הבעלים ונחשבת הטביחה גניבה 'מבית האיש' להתחייב עליה כפל ודו"ה עיי"ש, ואולם בד' **הריטב"א הנ"ל**  שדימה דין טבח בחול לדין תברה או שתיה מפורש דלא כהגרעק"א אלא דסובר דאף אם היה חיוב אונסין על הגניבה הראשונה יש לחייבו על הטביחה משום גנב לחיוב כפל ודו"ה, ותמוה דא"כ אמאי הטובח אחר הגנב אינו מתחייב על הטביחה משום גנב לחייבו ע"ז כפל ודו"ה.

ולכאו' מוכרח מזה כיסוד שכ' **בקובץ שיעורים כתובות אות קכ"ג** לבאר לפ"ד **בעל המאור בב"ק ר"פ דו"ה** דהריעותא ד'אינו ברשותו' תלוי במציאות שהגניבה אבודה כבר מהבעלים ואינה בשליטתו, ואילו הגנב כבר רוצה להחזירה נחשבת כבר ברשותו דהבעלים לענין שיכול להקדישה עיי"ש, ולפי"ז מבאר הקוב"ש דכלפי הגנב עצמו אין לעולם את החסרון של אינו ברשותו עבור הגניבה החדשה שעושה, שהרי מה שבכל שעה ושעה אינה ברשותו של הבעלים אינו נובע מאיבוד השליטה שהיה לבעלים מתחילה בשעת הגניבה אלא ממה שעכשיו ממשיך לגנוב ולאבדה מהבעלים שהרי אילו רצה להחזירה עכשיו לא היתה אבודה מהבעלים, וממילא אין לפוטרו על הטביחה משום גונב מן הגנב, וכל הפטור דגונב מהגנב לא משכח"ל אלא באדם אחר שגנב מהגנב דכלפי אדם אחר אינו נחשב שאיבד את שליטת הבעלים ע"י גניבתו כיון שבלא"ה גם ללא גניבתו כבר היתה אבודה מהבעלים מחמת הגנב הראשון עיי"ש, ולפי יסוד זה מיושב היטיב אמאי הטובח אחר הגנב אינו משלם דו"ה משום גניבה חדשה, דהוא פטור משום דלא הוי גניבה זו 'מבית האיש', אבל הגנב עצמו שטבח יש לחייבו על הטביחה משום 'גניבה חדשה' דאצלו לעולם נחשבת הגניבה שגונב 'מבית האיש'.

**\*\*\*\*\*\***

אמנם מצאנו סוגיא ערוכה שלפי פירושי הראשונים שם מבואר לכאו' שאין לחייב את הגנב עצמו שטובח ומוכר אחר גניבתו הראשונה בחיוב כפל ודו"ה, דהנה **בב"ק דף ס"ו.** מקשינן על רב דקאמר דכפל ודו"ה כשעת העמדה בדין מהברייתא דגנב טלה ונעשה איל משלם כפל ודו"ה כשעת הגניבה, ומשנינן 'טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו', **ובתוס' שם בד"ה טלאים בשם רבינו תם** כתבו דתירוץ הגמ' הוא לחלק בין 'יוקרא' לבין 'זולא' דהא דקאמר רב דכפל כשעת העמב"ד היינו לענין כשהוזלה הגניבה בשעת העמב"ד אבל כשהוקרה בשעת העמב"ד אין לחייבו אלא כשעת הגניבה דמעיקרא שאין להחמיר על הכפל ודו"ה יותר מהקרן עיי"ש, ואי נימא דיש לחייב על הטביחה ומכירה משום 'גניבה חדשה' עכ"פ באותו הגזלן עצמו א"כ אמאי לא יתחייב קרן וכפל ודו"ה כשעת היוקר דטביחה מתורת גניבה חדשה, ואף לפי יסוד האחרונים דחיוב תברה או שתיה יש לחייבו מתורת 'המשך הגניבה הראשונה' תמוה דא"כ אמאי לא יתחייב קרן וכפל ודו"ה בכה"ג משום המשך גניבה הראשונה.

וכן יש לתמוה לפי **פירוש רש"י בדף ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא** שמפרש בתי' הגמ' דאם בא לשלם טלאים סגי כדמעיקרא דטלה גנב וטלה משלם ודוקא כשבא לשלם דמים הוא דקאמר רב דמשלם כשעת העמדה בדין, ואי נימא דשעת הטביחה היא שעת הגניבה משום 'גניבה חדשה' או משום 'המשך הגניבה הראשונה' א"כ אמאי כשמשלם טלאים הרי הוא משלם כדמעיקרא, והרי הגניבה היתה עכשיו בשעת טביחה ואף אי משלם טלאים לשלם כי השתא.

ואמנם **בתוס' שם בשם ר"י** מפרשים בפי' תי' הגמ' שיש חילוק בין אם הוקרה הגניבה דאז משלם כשעת העמב"ד לבין אם נתפטמה הבהמה דאז משלם כדמעיקרא משום הסברא דאטו תורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך עיי"ש, ולפי פירוש זה מבאר **באמרי משה שם** לפםי דרכו דחיוב תברה או שתיה הוא משום 'המשך הגניבה הראשונה' דלפי זה כלפי הפיטום שאינו נכלל בכלל הגניבה הראשונה אין הטביחה נחשבת 'המשך הגניבה הראשונה', ואילו משום 'גניבה חדשה' אין לחייב תברה או שתהיה דהרי הוא בכלל הפטור של גונב מן הגנב.

ואולם לפי שיטת **הריטב"א בכתובות ל"ד: הנ"ל** שמפורש בדבריו דיש לחייב את הגנב שטבח משום 'גניבה חדשה' וכנ"ל, תמוה האיך יפרש בד' הגמ' דטלאים כדמעיקרא, דלכל הפירושים תמוה דאמאי לא יתחייב על הטו"מ שעשה בשעת הפיטום משום 'גניבה חדשה' להתחייב עליה כפל ודו,ה כמו בגונב בשבת וטובח בחול וצע"ג.

וגם בשיטת **הרמב"ם הנ"ל** צע"ג האיך יפרש לד' הגמ' הנ"ל, ועיין מה שהאריך הרבה **באמרי משה שם** בביאור כל השיטות באריכות, ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

.