54 ש_ש ואומן שמפסידין שכרן
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

אור ליום ד' י"א תמוז תש"ע

א] בסוגיא דנ"ח. מבו' דאף ש"ש להקדשות שפטור, מ"מ כל שנגנב או נאבד ה"ה מפסיד שכרו, והא דתניא דבנגנבו או נאבדו נשבעין ליטול שכרן, הוא בנגנבו בליסטים מזוין ואבדו שטבעה ספינתו בים.

וביש"ש פ' הכונס עמד בזה, דהכא רבה הוא, ורבה גופי' ס"ל לקמן דצ"ג: דאם עייל בעידנא דעיילי אינשי וכו' פטור, וא"כ מ"ט לא מפרש לה בכה"ג, עיי"ש בדבריו, ואי נימא לדעת התוס' בב"ק דמודה רבה בעייל בעידנא דעיילי אינשי דחייב על גניבה, ולד' הרא"ש שם הוא גם באבידה, ניחא.

ובס' דברי משפט סימן ש"ג כתב בזה, דהא דמפסיד שכרו הוא אף בשאינו מחויב ע"ז, דמ"מ כיון שלא ההנה לבעה"ב אינו נוטל שכרו, ורק בליסטים מזוין הוי כאונס לבעה"ב, וע"כ הוא נוטל שכרו, עיי"ש בדבריו.

אמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י שפירש דטעם הא דמפסיד שכרו הוא משום דמוטל עליו לשמור מגניבה ואבידה.

ב] עוד צ"ע בזה, למש"כ הגרע"א בדל"ו: דודאי אין ש"ש צריך לשמור בעידנא דעיילי אינשי ובעידנא דניימי אינשי, וא"כ תיקשי הרי גם לדידן הי' בדין שלא יפסיד שכרו בכה"ג, כיון שלא הי' מוטל עליו לשמור, וזה לא שמענו.

ג] ונ' מזה, דהא דש"ש מפסיד שכרו, אי"ז משום שהי' מוטל עליו בפועל לשמור, אלא היינו משום דעיקר חיובו של שומר שכר הוא להשיב את החפץ לבעלים, וע"כ כל שלא השיב החפץ לבעלים אינו נוטל שכרו, ואמנם אם ל"ה ש"ש חייב בגניבה ואבידה, הרי היינו דכל חיובו הוא להעמיד את החפץ הוא אם לא יהא גניבה ואבידה, וכל שנגנב החפץ או נאבד הי' חשוב שהשלים את חיובו, אך כיון שהוא חייב בגניבה ואבידה, הרי דאף בגונא שהוא כאנוס ואינו חייב בפועל לשמור, ה"ז כאומן שאם הוא אנוס אף אם אינו חייב לעשות המלאכה, מ"מ אינו נוטל את השכר, דסו"ס לא השלים מלאכתו, וה"נ הכא דכוותה, ול"ד להיכא דנאנס החפץ, דכל עיקר המלאכה אינה להעמיד את החפץ מאונסין, אך משא"כ בגניבה ואבידה דהוי עיקר המלאכה ע"ז, הרי דאף בגונא דהוא פטור, מ"מ לא העמיד את מלאכתו, ודו"ק.

וזה נ' במש"כ הנתיה"מ בסימן ש"ה דודאי גם אומן שנגנב ממנו מפסיד את שכרו, אף שאין השכר על השמירה, עיי"ש, והרי דהא דאין ש"ש נוטל שכרו, אי"ז משום שהוא נוטל את השכר על השמירה, וכל שלא שמר אין לו ליטול שכר, דלפ"ז לא קיימי דברינו, דודאי דאם א"צ לשמור בעידנא דעיילי אינשי, יש לו ליטול שכר, אלא הוא משום שכל שלא העמיד את החפץ לבעלים אינו נוטל שכר, דגם שכר האומנות הוא רק כשמעמיד את החפץ לבעלים, וה"נ הא דש"ש אינו נוטל שכר הוא מה"ט, וכמש"נ.

דעת מהר"א ששון דש"ש שהתנה להיות פטור מגנו"א ונגנב או נאבד מפסיד שכרו, והובא בש"ך, והמחנ"א חולק, ולכאו' פליגי אם מכח דינא דמתנה ש"ש להיות פטור ה"ה פטור רק מחיוב אחריות, אך עדין הוא חייב בשמירה כש"ש, וע"כ הוי כש"ש על עשו"ק והקדשות דמפסיד שכרו, או דאף א"צ לשמור אלא כש"ח, וע"כ אינו מפסיד שכרו, ונת' בזה במקומו.

עוד נחלקו האחרונים בש"ש על מטלטלין שנגנבו אם הוא מפסיד שכרו, או דכיון דהוא חייב באחריות אינו מפסיד שכרו, וזה מבו' למש"נ, דהא דהוא מפסיד שכרו, אי"ז משום שלא שמר, אלא הוא משום שאינו מעמיד החפץ לבעלים, וע"כ י"ל דכל שהוא מעמיד דמי החפץ לבעלים סגי בכך לחייב את הבעלים.

אור ליום ועש"ק חיי שרה כ"א מרחשון תשע"א

א] כתב בקצוה"ח סימן ש"ה סק"ב, ז"ל, הרי זה שמירה בבעלים. כתב בחלק חוט המשולש וכו' סי' כ"ד וז"ל, ראובן הביא לו שמעון עשרה משקלי זהב שיעשה לו מהם אצעדה אחת וכו', ושמעון מסייע בהתכתו כו', ובבואו ליקח האצעדה לא נמצאת ולא נודע מה היה לו כו'. ע"ש שהאריך וז"ל סוף התשובה, אמנם מצד מה שנתעסק עמו במלאכה נראה פשוט דהוי שמירה בבעלים וכו', ומאחר שהוכחנו שהוא פטור נראה פשוט שחייב שמעון לשלם לו דמי פעולתו בדינא ודיינא עכ"ל, ונראה דאע"ג דשמירה בבעלים פטור אפילו מפשיעה, אבל שכרו מיהא מפסיד, דלא גרע מעבדים ושטרות והקדשות דנשבעין ליטול שכרן וכו', וכל שלא שמר כראוי מפסיד שכרו ואפילו בשמירה בבעלים. אלא דנראה דהיינו דוקא היכא דנתן לו שכר לשמור א"כ כל שלא שמר כראוי אפי' שאין בו דין שמירה אבל שכרו מיהא מפסיד כיון שלא עשה מלאכתו ששכרו לכך לשומרו כתורת ש"ש, אבל אומן שנוטל שכר עבור מלאכתו אלא דהוא ממילא ש"ש וכו', וא"כ כיון דעשה מלאכתו מלאכת אומן ונאבד בענין שהוא פטור כגון שהי' בעלים עמו, א"כ הו"ל כמו חזרה ליד בעלים וכאילו נאנס דהו"ל כמו חזרה ליד בעלים וצריכין לשלם שכרן, והתם סוף פרק הזהב דף נ"ח דאמרו אגרייהו מיהא לפסדינהו, פירש רש"י ז"ל, אגרייהו מיהא ליפסדי שהרי נשתעבדו לשומרן מגניבה ואבידה ועל מנת כן היו נוטלין שכר והרי לא השלימו מלאכתן עכ"ל. אבל הכא כבר השלים המלאכה אלא שאח"כ נאבד וכיון דהוא פטור צריך לשלם השכירות, ואכתי צ"ע כיון דקי"ל אין לשכירות אלא לבסוף והיינו לאחר חזרה כמבואר בתוס' פרק הגוזל דצ"ט, ונהי דאונסין הוי חזרה אבל פשיעה דל"ה חזרה נהי דפטור כיון דהשלמת המלאכה הוא עד לאחר חזרה היה לו לשומרו, עכ"ל.

ובנתיה"מ שם סק"א כתב, ז"ל, ולא ידענא שום ספק בזה, דהא בב"מ דנ"ח גבי בני העיר ששלחו שקליהן דאמר להפסיד שכרן, אף דשם הוי שכר שליחות ולא שכר שמירה, ואפ"ה מפסיד כשנגנב, א"כ ה"נ מפסיד שכר אומנות, כיון דקיי"ל דשכירות אינה משתלמת רק לבסוף כשנתנו לו כמ"ש התוס' בב"ק דצ"ט, ע"ש, והרי לא גמר מלאכתו כשלא החזירו מחמת שלא שמרו מגניבה, ופשוט, עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נראה, דטעם הא דאין האומן נוטל שכרו כשנאבד בפשיעתו, הוא למש"כ בנתיה"מ סימן של"ה סק"ג, ז"ל, ונראה דדוקא בכאן שהאונס הוא אונסא דשליח דמיקרי אונסא דפועל אז אין צריך לשלם לו אפילו מה שעשה כשלא נהנה בעה"ב, אבל באונס שאירע לבעה"ב ודאי דצריך לשלם לו מה שעשה דמה לו לפועל מה שנאנס בעה"ב, ואפילו כשלא נהנה בעה"ב צריך לשלם וכו', אבל באונסא דפועל אפילו מה שעשה אין צריך לשלם כשלא נהנה, ומשו"ה בשליח שנאבד ממנו מבואר בב"מ דנ"ח גבי נשבעין ליטול שכרן דמשמע דנוטל עכ"פ שכר, דשם אונסא דבעה"ב הוא שנאבד הדבר והפועל אומר אנא הא קאימנא, ולכך משלם עכ"פ על מה שהלך אף שלא נהנה וכו', ועל מה שהלך לעולם משלם לו אפילו כשבעה"ב נאנס וכו', משא"כ במצאו תגר דאונסא דשליח הוא דלא מצי למימר אנא הא קאימנא, אפילו בעד חצי הדרך שהלך אין לו כשלא נהנה בעה"ב, עכ"ל.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דאם נאבד הדבר בפשיעת האומן, אינו נוטל שכרו, כיון שלא נהנה בעה"ב ממלאכתו כלל, וכמש"כ הנתיה"מ דכל הא דהשלוחים נוטלין שכרן, הוא משום דמצו אמרי אנא הא קאימנא, אך כל שנאבד בפשיעתן, חשיב שהם נמנעו מלהשלים מלאכתן, וע"כ אינם נוטלין שכר כלל.

אך מד' הקצוה"ח והנתיה"מ שפירשו דהטעם דפטור הוא משום דאין שכירות משתלמת אלא לבסוף, נ' לפרש בזה בע"א, דכיון שאין בעה"ב מתחייב בשכירות, אלא בשהעמיד לו הפועל את המלאכה לבסוף, הרי דכל שנאבד הדבר בפשיעתו ולא העמיד לו את המלאכה לבסוף, אין בעה"ב חייב בשכרו, אך שמא גם מש"כ הנתיה"מ בסימן של"ה דכל שנאנס הפועל באמצע המלאכה ולא נהנה בעה"ב במלאכתו אינו משלם לו שכר כלל, הוא נמי מה"ט, דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, וכל שנאנס הפועל ולא נהנה בעה"ב במלאכתו, נמצא שלא העמיד הפועל לבעה"ב כלל את המלאכה, וע"כ אינו חייב בשכרו.

ואכתי צ"ע לפ"ז, דמ"ט אם עייל האומן בעידנא דעיילי אינשי ונגנב החפץ אינו חייב, הרי כיון שאינו מחויב לשמור מכך, לדעת רבה, וגם לדידן לפמש"כ הגרע"א, לכאו' לא חשיב שלא העמיד את הדבר בפשיעתו, דהאמנם בש"ש ששכרו הוא על השמירה, נת' לעיל דכיון שלא העמידו שמור מגניבה ואבידה, חשיב שלא העמיד את מלאכתו, אך באומן לכאו' ל"ש לומר כן, וצ"ע בזה.

וצ"ע במש"כ בנתיה"מ סימן ש"ט סק"ז, בדין שוכר את החמור לחרוש בבקעה וחרש בהר, שכתב הרמ"א שם דהמשכיר צריך ליתן להן שכרן, וכתב הנתיה"מ, ז"ל, נראה דהאומנין חייבין לישבע ששמרו כמו שוכרים בשמירת בקעה עכ"פ, ולא פשעו נגד שמירת הר, דמבואר הוא שהפועל צריך לישבע ליטול שכרו, דנגד תשלומי שכר הבעל הבית הוי כאיני יודע אם נתחייבתי, עכ"ל.

וצ"ע דהתם הרי אין שכרן על שמירת הקנקן, אלא על מלאכת החרישה, וא"כ גם אם נשבר הקנקן לבסוף, מ"מ כיון שהעמידו לבעלים את מלאכת החרישה, מ"ט יהי' פטור משכרן, והתם הרי אין השכר על השמירה (דנימא דכל שלא שמרו אינו חייב בשכרן), אלא על המלאכה, וככל אומן, ובפרט היכא שפשעו נגד שמירת הר, דודאי ל"ה השכר על שמירה זו.

וביותר קשיא, דהנה ממש"כ הנתיה"מ דצריכין לישבע רק כדי ליטול שכרן, מבו' דאיירי בגונא שהשוכר משלם לבעלים את שכרו ואת דמי הבהמה, דאם איירי בשוכר עני או אלם שאינו משלם, חייבין האומנין לישבע כדי ליפטר מן התשלומין, ובכה"ג הרי נמצא שנהנה בעה"ב ממלאכתן ולא הפסיד כלום, וא"כ מ"ט לא יתן להן שכרן, ועיי"ש בסמ"ע סקי"ג שמבו' בדבריו דבכה"ג שהשוכר משלם לבעלים, פשיטא דצריך בעה"ב ליתן לאומנין את שכרן, ולא הוצרך הרמ"א להשמיענו אלא היכא שאין השוכר משלם בעלים מפני שהוא עני או אלם, ולכאו' זה שלא כד' הנתיה"מ דאף בכה"ג אין נוטלין שכרן, אלא משום דינא דנשבעין ונוטלין ליטול שכרן, (דהוא משום דינא דחנוני נשבע ונוטל, וכמש"כ הנתיה"מ סימן ש"ג סק"ג), וצ"ע בזה.

ובעיקר הך דינא דאומן שנאבד החפץ מידו מפסיד שכרו, יל"ע בס' נחלת צבי סימן ש"ה שהאריך בדין זה, ול"ע כעת.