קידוש ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעא עד רעג - קידוש

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות קידוש

##### **או"ח סימן רעא סעיף ה שיעור ה**

**[סעיף ה] שנים שהיו שותים ואמרו בואו ונקדש קידוש היום נאסר עליהם לשתות עד שיקדשו ואם רצו לחזור ולשתות קודם שיקדשו אף על פי שאינם רשאים צריכים לחזור ולברך תחלה בורא פרי הגפן ואחר כך ישתו.**

## מתי אמרו 'בואו ונקדש'

וזהו לשון הרמב"ם (פרק ד מברכות הלכה ח), והנה בהשגות הראב"ד שם תמה על דבריו שהרי כשקידש היום אסור לשתות אף בלא שיאמר בואו ונקדש וכמבואר בסעיף ד, ומדוע כתב הרמב"ם שרק על ידי שאומרים בואו ונקדש נאסר עליהם לשתות, ובכסף משנה שם תירץ דהכא מיירי בבין השמשות שהוא ספק חשיכה ולכן נאסרים רק כשאומרים בואו ונקדש, אך דעת המג"א כאן (ס"ק י) וכן כתב לקמן (סימן רצט סעיף א) דאף בספק חשיכה נאסר עליו לשתות, ולכן כתב דהכא מיירי שאמרו בואו ונקדש מבעוד יום, ומשום כך נאסר עליהם לשתות רק כשאומרים בואו ונקדש, וכ"כ המשנ"ב (ס"ק יט).

## רוצה לשתות אחר שאמר בואו ונקדש

ומבואר בשו"ע שאם אחר שאמרו בואו ונקדש רצו לשתות אע"פ שאינם רשאים צריכים לחזור ולברך בורא פרי הגפן. ודברי השו"ע מחודשים שכתב דין זה באופן שעובר על הדין, דהיינו שאם עובר על הדין ושותה, אף שאסור לו לשתות מדינא צריך לברך.

והנה מצינו שנחלקו המגן אברהם (ס"ק י) והט"ז (ס"ק ה) בדין זה, דדעת המג"א שאף שאם רוצים לשתות צריכים לברך בורא פרי הגפן מכל מקום על הכוס של קידוש אין צריך לברך, כיון שמכוס של ברכה לא הסיח דעתו, אך דעת הט"ז (ס"ק ה) שאף על הכוס של ברכה צריך לברך בורא פרי הגפן כיון שהסיח דעתו. ובמשנ"ב (ס"ק כא) סתם כדברי המג"א, אך בשעה"צ (ס"ק כה) הביא את דברי הט"ז, וסיים דצריך ליזהר לכתחילה שלא לבוא לידי כך. ולדעת הט"ז צ"ע יותר מדוע כתב השו"ע את הדין באופן שרוצים לעבור ולשתות באיסור, הרי הוא הדין בכוס של קידוש שצריך לברך עליו משום שהסיח דעתו. וכבר רמז לזה במג"א (שם) וצ"ע.

## חילוק בין החשיך היום לבין כשאמרו בואו ונקדש

ובעיקר דברי הט"ז שכתב שצריך לברך בורא פרי הגפן על הכוס של ברכה משום שנאסר בלשתות והסיח דעתו, צ"ע ממה שנתבאר לעיל (סעיף ד) בדינא דפורס מפה ומקדש דאף שכשקידש היום אסור בשתיה מכל מקום פסק השו"ע שא"צ לברך על היין בורא פרי הגפן, ומאי שנא הכא דמשום שאמר בואו נקדש ונאסר בשתיה חייב לברך שוב בורא פרי הגפן.

ונראה הטעם בזה שאם אמר בואו נקדש אז החליט שאינו רוצה לשתות עוד, ובצירוף עם האיסור לשתות נחשב כהיסח הדעת, ואף שלאחר מכן הוא רוצה לשתות הרי שינה דעתו ממה שאמר בתחילה ולכן צריך לברך, אך אם קידש היום והוא לא הסיח דעתו, אף שנאסר בשתיה מכל מקום הרי חשב לעבור ולשתות וא"כ א"צ לברך כי למעשה לא הסיח דעתו מלשתות.

והנה המשנ"ב (ס"ק כב) הביא את דברי הט"ז דכשלא אמרו בואו ונקדש והחשיך היום אם רצו לחזור ולשתות אין צריכים לחזר ולברך, ואף דאסור לשתות מחמת שהוא קודם קידוש האיסור לבד אינו עושה היסח הדעת. ונראה שמקור דבריו הוא לשיטתו דס"ל שצריך לברך בורא פרי הגפן על היין של הקידוש, והקשה ממה שנתבאר לעיל סעיף ד דכשהחשיך היום אינו צריך לברך בורא פרי הגפן, ומכאן הוכיח שיש לחלק בין החשיך היום שאינו נחשב להיסח הדעת לבין היכא שאמרו בואו ונקדש דחשיב היסח הדעת.

וא"כ צ"ע מדוע סתם המשנ"ב כדברי הט"ז הרי לשיטת המגן אברהם שהובאה לעיל דעל היין של קידוש אינו צריך לברך א"כ אין מקור לחילוק הנ"ל ובין בהחשיך היום ובין אם אמרו בואו ונקדש א"צ לברך בורא פרי הגפן על הכוס של קידוש, אך אם רוצה לשתות יין של רשות קודם הקידוש יהיה חייב לברך.

ויש להוסיף דעיקר ראייתו של הט"ז דאין צריך לברך הוא ממש"כ הרמב"ם (פרק כט הלכה יב) דין דפורס מפה ומקדש ונראה מסתימת דבריו דא"צ לברך בורא פרי הגפן על היין של הקידוש, ולדברי המגן אברהם אין ראיה משם כלל שהרי על היין של קידוש ודאי אינו צריך לברך בורא פרי הגפן. וצ"ע.

## הסיח דעתו משתיה אחת ולא משתיה אחרת

ובעיקר שיטת המג"א הנ"ל דאף שאם אמר בואו נקדש ורוצה לשתות חייב לברך על היין, מכל מקום אינו צריך לברך על היין של קידוש כיון שלא הסיח דעתו אלא משתיית סתם יין אך מכוס של ברכה לא הסיח דעתו, ולכאורה נראה לבאר דבריו שאף שמסיח דעתו משתית יין של רשות אינו מסיח דעתו משתית יין של חובה, אכן בהמשך דבריו הביא המשנ"ב (שם) מהאליה זוטא (ס"ק ו) שאפילו על שאר היין שישתה אחר הכוס של ברכה אינו צריך לברך, דהא לא אסח אדעתיה רק מהשתיה שקודם קידוש. ומבואר חידוש גדול דשייך היסח הדעת רק מהיין שקודם הקידוש שבאותו הזמן הוא אסור בשתיה, אך מהיין שלאחר הקידוש לא חשיב היסח הדעת.

ולפי זה יוצא לכאורה שאם בירך אדם על יין אחד והסיח דעתו מלשתות יין אחר, וכגון שיש לפניו שני סוגי יין שונים, והחליט לשתות יין אחד, והסיח דעתו מלשתות את היין מהמין השני, שלכאורה יהיה חייב לברך קודם שישתה את היין השני, כיון שמאותו היין הוא הסיח דעתו, וזה חידוש גדול.

אכן נראה לחלק דהיכא שיש איסור לשתות ומסיח דעתו חשיב הפסק, אך אם רק מסיח דעתו א"צ ברכה, וא"כ אם רק מסיח דעתו מלשתות עוד יין אינו צריך לחזור ולברך, ורק הכא כשאמר בואו ונקדש שנאסר עליו לשתות צריך לחזור ולברך, אך מהקידוש ואילך שמותר לו לשתות אין צריך לברך.

**[המשך סעיף ה]** **הגה: אדם ששכח לקדש עד לאחר שברך ברכת המוציא ונזכר קודם שאכל יקדש על הפת ואח"כ יאכל.** והטעם בזה שאם יעשה קידוש על היין תהיה ברכת המוציא שלו לבטלה משום שיש בזה הפסק, ולכן עדיף שיעשה את הקידוש על הפת.

## שכח לעשות קידוש על היין

והנה בספר שמירת שבת כהלכתה (פרק נב הערה פג) הביא מהגרש"ז שהקשה מדברי הרמ"א על מש"כ הפמ"ג (סימן קסז משבצו"ז ס"ק ח) לענין מי שקידש על הפת וקודם שהספיק לטעום ממנה הביאו לו יין, שכתב שם שאפשר שצריך לברך על היין, ולא חשיב הפסק כיון שעיקר מצוות קידוש היא על היין [וע"ש בפמ"ג שכתב כן בלשון 'אפשר']. וכתב שם ליישב בדרך חידוש דהכא ששכח לעשות קידוש הרי בירך המוציא משום ברכת הנהנין ואין לזה שייכות לקידוש כלל ולכן אם מברך על היין הוי הפסק, אך באופן שמדובר בפמ"ג הרי דעתו לעשות קידוש על הפת וממילא מה שבירך על הפת הוא משום ברכת המצוות, ולכן אם מפסיק בשתיית היין לא חשיב הפסק. ודבריו צ"ב קצת שהרי אף בגוונא דהפרי מגדים כיון שלבסוף לא יצא ידי חובתו בקידוש על הפת שהרי יש לו יין, א"כ הברכה על הפת היא רק ברכת הנהנין ומדוע לא חשיב הפסק.

## להתחיל סעודתו בלחם משנה

כתב המשנ"ב (ס"ק כג והוא מהמג"א ס"ק יא) שאף שעשה קידוש על הפת צריך שיביא לפניו עוד לחם משנה. ובפשטות נראה דאף שהיה לפניו פת סתם שהרי שכח שהיה שבת, ועשה עליה את הקידוש, מ"מ חייב להביא לחם משנה, אף שכעת אינו מברך ברכת המוציא על הלחם משנה, כיון שצריך שתחילת הסעודה תהיה משתי לחמים [וכך פירש בשש"כ (שם הערה עה)].

ועל פי זה נראה שבאופן שבירך על לחם משנה ואחר שבצע את החלה {?ואכל ממנה- אולי דווקא אם לא אכל} מצא שהחלה אינה שלימה, דנראה שצריך שיביא חלה אחרת כדי שיהיה לו לחם משנה בתחילת סעודתו.

אכן מצינו בלבושי שרד שפירש את דברי המג"א באופ"א דכוונת המג"א שצריך להביא לחם משנה קודם הקידוש, כיון שיש דין שכשעושה קידוש על הפת צריך בדווקא שיעשה כן על שני לחמים. ולפי זה אין ראיה כלל לדין הנ"ל דבאופן שכבר בירך המוציא יתכן שאין ענין שיביא אח"כ לחם משנה. וצ"ע לדינא.

## נזכר שלא הבדיל והתחיל לאכול

כתב הרמ"א שבהבדלה אם שכח להבדיל ובירך המוציא על הפת, יאכל קצת מהפת ואחר כך יבדיל שהרי אין מבדילין על הפת.

וכתב המשנ"ב (ס"ק כו) דאחר שאכל מעט פת צריך להפסיק ולהבדיל. והביא מש"כ המג"א לקמן בריש סימן רצט (ס"ק ב) דלהפוסקים שחיוב הבדלה הוא רק מדרבנן אינו צריך לגמור להפסיק אלא גומר סעודתו ואח"כ מבדיל. והיינו משום דכל היכא שהאיסור לאכול הוא רק מדרבנן א"צ להפסיק אפילו אם התחיל לאכול באיסור.

אכן בשעה"צ לקמן (סימן רצט ס"ק ו) הביא דלהבדלה צריך להפסיק אפילו אם חיובו הוא רק מדרבנן, והטעם דלא דמי לכל האיסורים כיון שבכל משום שהאיסור הוא שמא ימשך בסעודתו לא חייבו להפסיק אם כבר התחיל, אך הכא האיסור הוא בעצם האכילה קודם הבדלה ולכן צריך להפסיק אפילו בדרבנן.

# **הדינים העולים:**

1. אם אמרו בואו נקדש ורצו לשתות צריכים לברך בורא פרי הגפן.
2. דעת המג"א שעל הכוס של קידוש א"צ לברך וכתב המשנ"ב שאפילו על מה ששותה אח"כ א"צ לברך, אך לדעת הט"ז אפילו כוס של קידוש צריך לברך.
3. לדעת הט"ז צ"ל שאף שאם החשיך א"צ לחזור ולברך משום דלא הסיח דעתו אך כשאמרו בואו ונקדש הוי היסח הדעת ולכן צריך לברך.
4. שכח לעשות קידוש על היין ונזכר אחר שבירך המוציא יקדש על הפת, והגרש"ז כתב לחלק בין אם רצה לעשות קידוש דברכתו היא ברכת המצוות לבין אם רצה לברך בסתמא דהוי ברכת הנהנין.
5. עשה קידוש על הפת צריך להביא לחם משנה. וי"מ דהיינו קודם הקידוש וי"א דאף לאחר הקידוש כדי שיתחיל סעודתו בשתי לחמים.
6. בצע על הפת וראה שאינה שלימה צ"ע לדינא אם צריך להביא לחם משנה אחר.
7. אם נזכר שלא הבדיל אחר שבירך וקודם שאכל הפת יאכל מהפת ואח"כ יבדיל דא"א להבדיל על פת, ובמשנ"ב הביא דלדעת הפוסקים שחיוב הבדלה דרבנן א"צ להפסיק בסעודה, אך מצינו לקמן דהכא לכו"ע צריך להפסיק כיון שאיסור האכילה אינו מחשש שימשך אלא איסור בעצמו.