לה
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג / לה

לה' א'

לאכול דבר שאין דרכו וכו' ור"א פוסל. עי' גרמ"ד (בע"ב עמ' רי'), להסתפק בשלמים שחישב לאכול אימוריהן למחר או להקטיר בשרן למחרף האם הוי פיגול לר"א, או דבכה"ג צריך לחשוב על ב' ימים ולילה. עי"ש דמוכיח מפשטות הברייתא במנחות יז' ב', דסגי באם אחד הוא חול"ז, דהיינו או האימורים או ההקטרה.

מתני'. מן העור. צ"ע מה החידוש, ולכאו' דאיירי בעור הראוי לאכילה במקצת. וכ"מ ברמב"ם יח' כב'.

ומן הרוטב. עי' תוס' רי"ד ע"ז סז' א' דמק' דאי טע"כ דאורי, למה אינו חייב עליו משום פיגול. ובטה"ק מוסיף עוד דגם דלרש"י טע"כ לאו' דאורי', אבל רש"י ס"ל דבקדשים לכו"ע הוי דאורי'. - ועי' קוב"ש פסחים קפח' דהקו' היא רק לשיטת הרמב"ן דאפי' כרת נמי איכא בטע"כ, אבל להמאירי דליכא כרת ל"ק, ולפ"ז מלקות ודאי דלוקה. – [וע"ע מנח"א דכ' כעי"ז עפ"ד חי' רבינו חיים הלוי מאכ"א טו' א' דטע"כ הוי חיוב מחודש על הרוטב, והגם דליכא ע"ז שם בשר, ול"ש לחייב בזה משום כרת וקרבן, ולפ"ז אה"נ דלאו יהיה בזה]. [ויל"ע דלסברת רש"י בגמ' דכי היכי דל"ח אכילה לענין איפגולי, ל"ח נמי אכילה לענין אכילת פיגול, א"כ איכא סברא מיוחדת בפיגול, דדווקא היכא דמהני ביה מחשבה לפגל, מתחייבים נמי על אכילת פיגול, אמנם ר"א דס"ל דנתפגלו פרים חולק ע"ז, ודוחק לאוקמי דתנא דמתני' דלא כר"א]. - ובקוב"ש מבאר דברוטב נתחדש דשתיה בכלל אכילה, כי הרי ברוטב הוא שותה את הדבר שיש בו איסור 'אכילה', ובגמ' בחולין מבואר דלכל איסור בפנ"ע צריך לחדש דיש בו דין שתיה בכלל אכילה, וא"כ י"ל דלענין פנו"ט לא נתחדש האי דינא. ובחזו"א דמתני' אזלא כר' יהושע דס"ל בחולין קכ' ב', דבקדשים ל"א דמשקין היוצאין מהן כמותן. ולפ"ז היכא הקפה את הרוטב יהיה חייב. – ואמנם דרש"י כ' דאינו חייב משום דלאו גופא דזיבחא, ולא משמע דזה מצד דשתיה אינה בכלל אכילה לענין פיגול. י"ל דאם באמת היה הרוטב מגופא דזיבחא אז היינו מחייבים על השתיה מצ"ע, ולא היה צריך בזה לדינא דשתיה בכלל אכילה. – מתיבתא הביאו השמטות ראשל"צ דכיון דבאכילת קדשים בעי' למשחה לגדולה, הרי דאי"ז בכלל. וע"ע מתיבתא כמה ישובים בענין זה.

קיפה. רש"י הביא דזהו תבלין ודקדקת הבשר, ועי' רמב"ם דמבואר דזה תבלין, ואמנם זה ק' מהיכי תיתי דיהיה מהני בזה מחשבה, ואי משום דנבלע בו טעם וכו', א"כ ה"ז ממש כרוטב, ואמנם דיל"ע לד' הקוב"ש דברוטב קפוי שייכא מחשבה, דלפ"ז תבלין דהוא אוכל יהיה שייך בו מחשבה, וצ"ע. ואולי אי"ז דרך אכילה לאכול התבלין בפנ"ע. וע"ע גרמ"ד דל"ש מחשבה על דקדקת הבשר, דכיון דהדרך להשליכו בטל מיניה שם אוכל.

אלל. ברש"י גיד הצוואר וא"ר לאכילה, וצ"ע דא"כ מאי קמ"ל. [ואולי החי' דאין חייבין אבל איסור מיהא איכא, ודוחק]. ובפשוטו דצ"ל כמבואר ברמב"ם דראויים לאכילה בדוחק. ויעוי' סוגיית הגמ' חולין קכא' דפליגי התם מהו אלל, ותוס' כאן והר"מ בפיהמ"ש כ' דהכא איירי בבשר שפלטתו סכין דלכו"ע הוי אלל. ועי' גרמ"ד דהגם דמצ"ע הוי בשר, מ"מ כיון שהדרך להשליכו ולא לאוכלו בטל מיניה תורת אוכל. [וכ' דצ"ע דלפ"ז נמצא דיהיה מותר לזר לאכול מהקיפה והאלל]. - [ועי"ש עוד שהביא דהגרי"ז דקדק מד' התוס' במעילה ז' א', דכ' דהטעם דל"מ מחשבה באלל משום דאינו חשוב, דזה א"ש טפי כביאור התוס' דאיירי בפלטתו סכין].

מן העצמות. עי' מנח"א דיש לאוקמי בעצמות שיש עליהם עדיין בשר וכמבואר בתוס' פו' א' ופליגא, דהיכא דמכניסן ומוציאן הוא מחשיבן ואיכא שם קדשים עלייהו ואסורין במעילה, וס"ד דיהיה שייך בזה מחשבה בקדשים אלו, והיינו שיחשוב להצניעם. ולכאו' דקמ"ל דמחשבה דידיה ל"מ לאשויי שם אוכל על מידי דתלוי בכולי עלמא, והיינו דדיני וגדרי בשר דקדשים נקבעים ע"פ העולם ולא ע"פ מחשבתו שלו. אמנם אכתי ק' דסו"ס כשבא לאוכלן הרי הוי כמכניסן להצניען וכו', וא"כ למה אינו מתחייב ע"ז משום פיגול.

שם. עי' גרמ"ד דהביא ד' הרמב"ם דבכל מאכ"א שאוכל מעצמות גידין קרניים וטלפיים פטור אבל אסור, והיינו דליכא ע"ז שם אוכל, ולפ"ז צ"ע מה החי' במתני', ולכאו' די"ל דהא גופא קמ"ל. - עי' רמב"ם פסוה"מ יד' ז' דכ' דהעצמות והגידין דמתני' אפי' במקומות שהן רכין ל"מ בהו מחשבה, ד'הואיל ואינן חשובין נקראין דבר שאינו ראוי לאכילה לענין הקרבנות', דק"ק מש"כ דזה דבר שא"ר 'לענין הקרבנות', דמשמע דלכל מילי אינו ראוי ובפשוטו נר' מדבריו דר"ל דליכא ע"ז דין ומצוות אכילת קדשים, ולכן ל"מ ע"ז מחשבה.. - עי"ש עוד שהעיר למה הר"מ חילק את דין הרוטב והשליל והלכה בפנ"ע ולא כללם יחד.

שליל. וברש"י במתני' דלאו גופיה דזיבחא הוא. עי' קר"א דבודאי דהוי זבח בפנ"ע ונאכל ליום ולילה, ורק דלאו גופא דזבחא, ול"ד למש"כ אח"כ בביצים דלאו זיבחא הוא כלל. [והעירו דהרע"ב כ' הל' דלאו גופא דזבחא גם בביצים]. - עי' שיט"מ רעק"א ורש"ש דהק' דרש"י בגמ' אח"כ פי' הא דפיגל הזבח דנתפגל השליל, ופי' דהטעם משום דהשליל הוי גופא דזיבחא, והא דל"מ מחשבה משום דהוי דבר שאין דרכו לאכול, וכ"כ התוס' פיגל בזבח. – והנה בדינא דפיגל במוראה וכו', מוכרחין לומר דהטעם דל"מ בזה הפיגול, משום דמחשב בדבר שאין דרכו לאכול, דהרי מוראה בודאי דהוי גופא דזיבחא. – ואולי אפ"ל דכלפי היכא דמפגל בשליל, דמכח המחשבה בשליל בעי' דיתפגל כל הקרבן, דבזה אמרי' דהשליל אינו גופא דזיבחא, והיינו ביחס לכל הקרבן. אבל היכא דמפגל בזבח, דבזה סגי דיתפגל כל מה ששייך לקרבן, וכלפי זה נחשב השליל כגופא דזיבחא. וכעין מה דמצינו בגמ' במנחות הזבח מפגל את הנסכים ולא להיפך. - ומה שפי' רש"י בגמ' דהטעם דל"מ מחשבה בשליל דהוי מחשבה דאין דרכו לאכול, יל"פ דזהו עצמו הטעם דלהכי לא חשיב כגופיה דזיבחא. – [ויש לבאר בזה עוד דהנה רש"י מפ' מתני' דלא כר"א, ורש"י בע"ב מפ' סברת החולקים על ר"א, דכיון דל"ח אכילה לענין איפגולי, ה"ה נמי דל"ח אכילה לענין אכילת פיגול, והנה לפ"ז דהא בהא תלייא, א"כ מאחר דלא הוי גופיה דזיבחא לענין המחשבה, ה"ה דלא הוי גופיה דזיבחא לענין האכילה, אבל ר"א דפליג עליה א"כ שפיר הוי גופיה דזיבחא לענין האכילה, וא"כ תו ק' דא"כ אדרבה גם יהיה מהני בזה מחשבה, וע"ז כ' רש"י דל"מ משום דהוי מחשבה בדבר שאין דרכו לאכול]. – ובס' תפארת ירושלים מפ' דד' רש"י במתני' הם אליבא דמ"ד עובר לאו ירך אמו, והגם דהעובר הוא קדוש מחמת קדושת פיו, מ"מ אינו חלק מהזבח, ואילו רש"י בגמ' מבאר דר"א ס"ל כמ"ד דעובר ירך אמו.

תוס' פיגל. כ' התוס' דהמיעוט של שליל ושליא מנותר, הוא רק מדינא דשריפה. עי' עול"ש ומקד"ד סוף טז' דשו"ט בענין אי הוי לאו הניתק לעשה וכו', מנח"א. – עי' מנח"א דמק' מהגמ' לקמן נו' ב' בדינא דמחשב לאור שלישי דאיכא מ"ד דל"מ בזה מחשבה, משום דלא אינתיק לשריפה, וא"כ איך מהני מחשבה בשליל אם ליכא ביה שריפה, והחילוק פשוט דהתם זה הגדרה מתי נעשה 'נותר', אבל ודאי דעצם הנותר אינו תלוי בשריפה. – [עוד יעוי' ראב"ד דפי' דהמיעוט הוא על דין נותר, ומשום דשליא הוי פירשא בעלמא, וקסבר דבהוייתן הן קדושים. ומק' מאי שנא דפיגול איכא בשליל. ומתרץ דהגם דבהוייתן הן קדושין והוי חולין, מ"מ שאני פיגול דכתיב האכל יאכל כל מידי דהוא בר אכילה. ועי' מנח"א דבד' הראב"ד מבואר דגם בחולין שייך לחול בו פיגול. והביא שם ד' התוס' ב"ק עו' דאם פיגול היה נפדה היה פוקע ממנו הפיגול, וביאר הגרי"ז דפיגול שייך רק בקדשים ולא בחולין. – עוד תי' הראב"ד וע"פ ביאור המנח"א דפיגול חייל על כל הקרבן, ואינו תלוי במידי דאכילה דווקא, ואילו נותר וטמא יחייל רק על בשר שיש לו דין אכילה].

לאכול ביציהן בחוץ. עי' גרמ"ד דהביא מהגרי"ז להסתפק אי איירי בביצים גמורות דשרי לאוכלן בחלב, והיינו דאין להם כלל דין בשר האם, ולכאו' בזה פשיטא דל"מ מחשבה, כי אין להם שום שייכות עם האם, ואי איירי בביצים שאינין גמורות, ק' למה באמת א"א לפגל בהן והרי יש להם דין בשר והוי כגופא דזיבחא. - והגרמ"ד דקדק מד' הר"מ פסוה"מ יד' ז' שכ' ד'אינן ראוית לאכילה' דמשמע דמיירי באינם גמורות, וכן בפי"ח כב' דכ' שאם אכלם מכין אותו מכת מרדות, ואי בגמורות מהיכי תיתי דילקה, והלא ליכא להו שום שייכות לעוף. וצ"ל דהטעם דאינם מפגלים וכו', משום דלאו גופא דזיבחא נינהו.

חלב מוקדשין. עי' חשק שלמה דמק' לפמש"כ הב"י יו"ד פז' ו', דחלב נבילה אסור ולוקין עליו, ומשמע דהוא בכלל הבהמה, ותי' דרש"י כ' דחלב 'לאו זיבחא הוי', והיינו דהגם דהוא בכלל ה'גופיה דזיבחא', מ"מ אינו בכלל ה'זבח' דזבח כולל רק בשר ולא דבר אחר. – הרמב"ם השמיט דין חלב, והגרי"ז ביאר וכן באו"ש פסוה"מ יח' כב', דהר"מ לא למד כרש"י דאיירי בחלב שבדדיה, [ובאו"ש דהך חלב כ' הר"מ דאינו מק"ט, והיינו דלית ליה כלל תורת אוכל, וא"כ פשיטא דאין חייבין עליו משום פנו"ט], אלא בחלב הקיבה דמבואר בגמ' חולין קטז' דלאחר חזרה שרי לאכול חלב קיבת נבילה דהוי כפירשא בעלמא. ולפ"ז מבאר דמתני' איירי קודם חזרה דזה נחשב כחלק מהבהמה ולכן קמ"ל דמ"מ אינו חייב על פנו"ט, אבל לאחר חזרה דהוי פירשא בעלמא, הרי פשיטא דא"כ אינו חייב על חלב הקיבה, ולא הוצרך הר"מ לכתוב דבר זה. ועי' מנח"א דהק' דהר"מ לגבי שליא נמי כ' דהוי כפרש, ומ"מ אם חישב עליו הוי אוכל ומק"ט, ולכן באמת הר"מ פסק דחייב עליו משום פנו"ט, והיינו דכיון דחישב עליו הוי אוכל. וא"כ מ"ש חלב שבמעיה דג"כ מהני בה מחשבה, ואמרי' דבזה פשיטא דליכא חיוב פנו"ט. ואולי י"ל דבעצם שליא ראויה לאכילה יותר מחלב הקיבה, והחילוק דחלב הקיבה הוא רק 'כנוס במעיה' ואין לו שום שייכות לנבילה עצמה.

אין חייבין עליהן וכו'. וברש"י דלא מחייב כרת. ומשמע דאיסור איכא. ויעוי' ברמב"ם יח' כב' דגם כ' דלא חייב כרת, ומשמע דמלקות איכא, ועי"ש כס"מ דהסתפק בזה. ועי' קר"א דמדמה לנבילה דהתם ליכא לאו, ואמנם למה שהובא לעיל בשם הפר"ח דבנבילה בעי' בשר ומשא"כ בפיגול, א"כ שוב אין לדמות נבילה לפיגול. ושם בקר"א נוקט דבביצים ליכא איסור כלל.

רעק"א

קר"א

אסיפת זקנים

שפ"א

אור שמח

ליקוטי הלכות

עול"ש

מקדש דוד

גרי"ד

גרי"מ

מתיבתא

הארות וציונים

פני המזבח