ציונים והערות- 5 בור א
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# שמעתא ד'הבלו וחבטו' טבת, מס' 5

**דף נ: - נא., נ"ג.**

**דעת רב להבלו ולא לחבטו**

**דעת שמואל להבלו וכ"ש לחבטו**

**עבד גובה ברה"ר**

**מניח אבן ע"פ הבור**

**הערות בגפ"ת**

**פסק ההלכה**

**הנה** עניני בור רבים ומסועפים זה בזה, וכדי להבין כל ענין על בוריו, מוכרח הוא לחלק הלימוד לפי ענינים, ולכך תחילה נעסוק רק בענין "הבלו וחבטו", (ואח"כ נעסוק בענין בור ברשותו ובור ברה"ר, ובעזה"י עד סוף זמן החורף נסיים כל עניני בור)[[1]](#footnote-2).

**לפני לימוד הראשונים מומלץ ללמוד את הגפ"ת** מדף נ: מתני' החופר וכו' עד נ"א. במשנה., ובדף נ"ב: נפל לפניו וכו' עד דף נ"ג. בסוף העמוד.

**בסוגי'** הגמ' מבואר ב' אופני מזיק של בור, הא' ע"י חבטה בקרקעית הבור, והב' ע"י הבל הבור[[2]](#footnote-3). ונחלקו רו"ש, דלרב חייב על הבלו ולשמואל על חבטו, ונפק"מ להרבה אופנים דליכא להבלו אלא לחבטו. **אמנם** מצינו אופנים דמודה רב דחייב אף על חבטו, ולאידך גיסא מצינו גווני דמודה שמואל דפטור על חבטו וכדלק'.

**הנידונים העיקריים בסוגיא: א.** לברר טובא את סברת רב וסברת שמואל, ומהו יסוד פלוגתתם. **ב.** לבאר היטב הא דאיתא (נ"ג.) דמודה רב בבור ברשותו. **ג.** לברר הא דאיתא (ג.) דבאסו"מ שהפקירם ברה"ר מודה רב דחייב ואף דליכא הבלא. **ד.** **חלק נוסף בסוגיא הוא**: לבאר הא דאמרינן דשמואל מחייב בעבד גובה ברה"ר, והאריכו תוס' והראשונים אימתי מחייב שמואל על קרקע עולם (עי' מש"כ בפתיחה על 'עבד גובה ברה"ר', ושם צוינו הראשונים העיקריים לחלק זה של הסוגיא).

**הראשונים העיקריים בסוגיין, השלמה כ"ח:, פסקי הרי"ד נ:, תוס' ג. ד"ה בין לרב, רבינו פרץ נ:, מלחמות דף ל"ד ד"ה אבל, ודף ל"ה ד"ה והא.**

# דעת רב להבלו ולא לחבטו

**דף נ: אמר רב בור שחייבו עליו תורה להבלו ולא לחבטו כו'.** עי' **רש"י**, דס"ל לרב דמעלתו דהבלו מחבטו משום **דעבד** ליה להבל, והיינו דההבל לא היה בעולם, והוא יצר את המזיק, משא"כ החבטה בקרקע עולם, לא הוא עשאה אלא גרמא קגרים ע"י שהסיר השכבה העליונה של הקרקע. וכיו"ב כתב **המלחמות** (ל"ה סוף ד"ה והא) "הבלא **שוייה** איהו התם וחבטא לאו דידיה הוא אלא גרמא הוא שגרם שיהיה שם חבט כשסלק משם עפר", וכעי"ז כתב **בפסקי הרי"ד** דניזוק בחבטא גרמא בעלמא הוא ופטור, יעו"ש. **ולפי"ז** 'קרקע עולם הזיקתו', היינו שהקרקע קיימת בעולם **והוא לא יצרה**[[3]](#footnote-4). **אמנם** עי' **ברא"ש** סי' ז' (וברש"י כ"ח: ד"ה קרקע, ונ"ג. ד"ה וזה), דמתבאר דקרקע עולם היינו **דאינה שלו**, ולכך אינו אחראי על מה שנחבט בה[[4]](#footnote-5), דדוקא כ'שיצר' שייך שיהא אחראי על דבר שאינו שלו.

**מהלך נוסף -** **באחרונים** הקשו[[5]](#footnote-6) דאי הסיבה שחייב על הבלו משום שהוא יצר את ההבל, א"כ אמאי פותח חייב[[6]](#footnote-7). ומכח זה ביארו (חזו"א ב' י"ד, עומקא 410, קה"י סי' ד', עומקא 478) דס"ל לרב דבעינן **דיהא לבור שם "מזיק"**, וזהו החילוק בין הבלו לחבטו, דהבל הוא דבר 'מזיק', שההבל חונק ומזיק (כאש), ולכך העמידה התורה ברשותו בין בפותח בין בחופר, אבל קרקע עולם לאו 'מזיק' הוא, אלא הנופל עושה פעולת היזק בנופלו עם כל כובדו שם, וכיון שאין לקרקע שם 'מזיק', לא חייב עליה הכתוב.

**והיינו**, **דלמהלך א'** החילוק בין הבל לחבטה, דהבל הוא **יצירתו** משא"כ החבטה, **ולמהלך ב'** ההבלא הוא **'מזיק'** בעצם, משא"כ הקרקע[[7]](#footnote-8). **אמנם** לכאו' בראשונים הנ"ל נראה כמהלך א', וצ"ע, (וכן למהלך ב' צריך להידחק בהא דמודה רב באסו"מ ובבור ברשותו, ויבואר לק'), ועי' **חידושי הגרנ"ט** (עומקא 328) שהעמיד את ב' הדרכים[[8]](#footnote-9). ויש לטרוח וליישב את קושית האחרונים על מהלך א' מ'פותח', עי' הערה[[9]](#footnote-10).

# דעת שמואל להבלו וכ"ש לחבטו

**ושמואל אמר להבלו וכ"ש לחבטו.** מבואר דפליג בתרתי, חדא, דמחייב על חבטו, וב', דס"ל דהוא יותר פשוט מלחייב על הבלו**[[10]](#footnote-11)**. וסברתו, עי' **רש"י** ד"ה שמואל וד"ה וא"ת, דהבלא ממילא הוא, משא"כ חבטא איהו קא עביד ליה. ובפשוטו המכוון בדבריו, דאיהו קעביד בידים את גילוי קרקעית עומק הבור והכשירה לחבטה, ומשא"כ הבל דממילא נתהוה מאליו ע"י יצירת חלל. וכיו"ב כתב כאן **השטימ"ק בשם רבינו יהונתן** "על ידו נעשה החיבוט, ולא להבלו, שהרי ההבלא ממילא אתיא ואיהו לא עבדה אלא מאויר העולם שמתקבץ שם". **ולפי"ז עיקר דברי שמואל הם לחלוק שאינה 'קרקע עולם'**, (דהוא יצרה והוה כדידיה).

**מהלך ב'** - כתב **ההשלמה** דף כ"ח: (הו"ד בקש"ק), דרב ס"ל **דבתר הזיקא** אזלינן ולא **בתר תקלה** וקרקע עולם **הזיקתהו**, ולשמואל אזלינן **בתר תקלה**, עכ"ד. **ונראה** דס"ל דפלוגתתם היא ביסוד חיוב בור, דהנה בכל בור יש ב' דברים, ראשית, 'תקלה' שנתקל בו בהילוכו ונופל, ב', שהוא 'מזיק', היינו שאחרי שנפל ניזוק שם בהבל או חבט. ורב ס"ל **דאחריותו הוא על הא דהבור 'מזיק'**, ולכך אמרינן קרקע עולם הזיקתו, אבל לשמואל **החיוב הוא על התקלה**, היינו דהעמיד 'תקלה' שגורם נזק, ולכך אין חילוק בין הבלא לחבטה, (והתקלה גורמת יותר פעמים לחבטה ולכך התביעה על העמדת התקלה לגבי חבטה עדיפא)[[11]](#footnote-12),[[12]](#footnote-13). ועי' **פסקי הרי"ד** בשמעתין דכתב בסברת שמואל בזה"ל כל מעשה בור גרמא הוא דהא לאו בידים אזיק, ואפי' הכי חייביה רחמנא, הילכך כי נכשל בבור **והוזק בקרקע עולם** נמי חייב. ונראה דכוונתו כהנ"ל, דאין כוונת שמואל לחלוק ולומר דלא נחשב 'קרקע עולם', אלא דאף דקרקע עולם הזיקתו, חייב. ועי' **חי' רבי שלמה** סי' ב', דמעמיד את ב' מהלכים אלו בדעת שמואל, וכתב דלמהלך זה יש יסוד בדברי התוס' ד"ה לשמואל אגובה. ועי' גם **משנת רבי אהרן** סי ט"ז (עומקא 428) ד"ה ונראה.

# כשאין ודאות דמת מההבלא

**גמ' מאי בינייהו כו', ופרש"י** דקו' הגמ' היא משוםדנקט הש"ס דאפי' בנבקעת כריסו או נשברה מפרקתו מחייב לרב, דאיכא למימר הבל נמי קטלתיה, והיינו דאל"כ שפיר איכא בינייהו, בנשברה מפרקתו וכדו'. **ומשמעות דבריו**, דסגי במאי דנשתתף ההבל בגרימת ההיזק אף שללא החבטה לא היה מת. **עוד** מבואר ברש"י דסגי במאי דאיכא צד דנעשה מחמת ההבל אף דאי"ז בודאות. וצ"ע דכיון דחיובו על ההבלא, א"כ מ"ט יתחייב לשלם היזק שנעשה בצרוף החבטה. **ועוד צ"ע** דהמע"ה ומ"ש מכל המזיקין, וכן הקשה **באג"מ** (חו"מ ח"א צ"ט, עומקא 257), ולכאו' חזינן מזה דלרב כל שבנפילה זו יש אפשרות של הבלא, הרי כל הבור הוא 'ברשותו' ואחריותו, ואף חלק הנזק שאינו מההבלא, ועי' באג"מ שם, דכל זה הוא מחידושי דין בור, דכל דנעשה הנזק גם בצירוף ההבל, **נחשב כל המעשה על שם ההבל וחייב כאילו עשה הכל**. וכל זה טעון עוד ביאור רב. (ועי' חזו"א ב"ק ס"ה סקי"ב דכשיש הבלה, הוא נתבע על עצם ההפלה והתקלה יעו"ש, ועי' גידולי שמואל).

**ועי' ר"פ** שהקשה והלא דבר הנראה לעינים הוא שמת מחמת חבטה שנשברה מפרקתו. ותירץ דאיכא למיתלי בהבלא, דלולא ההבלא היה השור מעמיד עצמו וכו', והביא יסוד לזה מהגמ' נ"ג. יעו"ש. וגם בדבריו מבואר דאינו אלא "תליה" ואפ"ה חייב, וכן מבואר דחייב אע"פ שעיקר הנזק ע"י החבטה, וצ"ע, ומבואר כהנ"ל, דכל דההבל שותף לחבטה[[13]](#footnote-14) הרי הוא אחראי על היזק זה. ועי' **פסקי הרי"ד**, דבנשברה רגלו דמוכח הדבר דנעשה מחמת החבטה פטור לרב[[14]](#footnote-15), וכתב דאה"נ מצי הגמ' למימר נפק"מ בנשברה רגלו, ומה דאמרו נפק"מ דעביד גובה, משום דהוא נפק"מ אף לענין מיתה.

**ובעיקר** שי' רש"י הק' **החזו"א** סי' ב' סקי"ד (עומקא 410), מדוע חייב מחמת ההבל, הרי כיון דהחבט ג"כ מזיק ואף בלא ההבל היה ניזוק, א"כ מנא תבירא תבר, וכזורק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו. (וצ"ב הקו', דהרי כבר בשעת הנפילה יש ב' דברים שממיתין, ומ"ט יהא פטור). וכתב ליישב דאי חיובו היה על המיתה שאירע מחמת ההבל ה"ז חשיב למנא תבירא, אבל כיון שעשאו הכתוב ברשותו וחשיב עתה הבור לממונו, **ה"ז חייב אף על התקלה של שעת הנפילה**, וכאילו ממונו דחפו לבור **ובשעת נפילה עומד למות מההבל** ולא מהחבט, יעו"ש (ואם נימא דברש"י מתבאר דכל דיש בנפילה צד היזקא דהבלא הרי הוא אחראי על הכל, לק"מ).

# הבלא לית ביה ממשא

עי' **תוס'** כ"ב. ד"ה ממונו, דהקשו אהא דאמרינן שם דאין לחייב משום ממונו כשלית ביה ממשא, והרי הבלו דבור לית ביה ממשא. **ובתירוץ הראשון** נקטו דאה"נ בור נחשב לית ביה ממשא, אבל מ"מ כל מה שהצריך הש"ס ממשא הוא בסוג מזיק שדרכו לילך ולהזיק בלבד. ודבריהם צ"ב טובא, (ומ"מ נראה לכאו' דלא כחזו"א ודעימיה דענינו דהבלא הוא 'מזיק' פעיל כאש). **ובתירוץ השני** כתבו דבור נמי חשיב אית ביה ממשא דע"י כריית הבור משתנה ממשות של קרקע ונעשה חלל, ועי"ש **בר"פ** דתירץ עוד "שכותלי הבור שמכאן ומכאן שיש בהם ממש הם גורמים ההבל". ועי' **בחי' הרשב"א** שם שהביא תירוץ התוס' וסיים, "ואין זה עדיין מתיישב, שהרי חייבה התורה הפותח ככורה, וי"ל שלא חלקה התורה ועיקרו משום כורה, עכ"ל, וצ"ע.

**אמנם המלחמות** דף ל"ד ד"ה אבל, לא קיבל תירוצים הנ"ל, וכתב דאדרבה זו ק' יותר מאש, דבאש שייך לומר דסגי בהא דבגחלת יש ממשא, אבל מה נימא בהבלא. ומכח זה יצא לחדש בכל עיקר גדר בור דאינו ככל ממונו, יעו"ש היטב, והדברים נפלאים.

# מודה רב בבור ברשותו

**הנה** סתמא דמתני' (מ"ט:) דבור חיובו הוא בין ברה"ר ובין ברשותו, וכן הלכה. ועי' בגמ' נ"ג. דאיתא שם אר"ח מודה רב בבור ברשותו, "משום דא"ל ממנ"פ אי בהבלא מית הבלא דידך הוא, אי בחבטא מית, חבטא דידך הוא"[[15]](#footnote-16).

**ומבואר** דכשהבור שלו אין לדון 'קרקע עולם הזיקתו' דודאי הוא באחריותו, ורק בבור שאינו שלו וחיובו משום 'כורה' דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, אז שייך לחלק בין הבלו לחבטו. **והנה** בשלמא **למהלך א'** ניחא, דכשאינו שלו אינו אחראי אלא אם יצר וחידש הנזק, ולפיכך על החבטה שאינה יצירתו אינו אחראי, אבל כשהוא ממונו ממש לא בעי לזה. **אבל למהלך ב'** דתורת בור היא רק על חפצא של 'מזיק' דהיינו הבל שחונק, משא"כ חבטה, צ"ע דמה יהני שהוא ממונו, והרי תורת בור היא רק ב'מזיק'. ועי' **בחזו"א** דנדחק דדוקא כאשר בעינן לחידוש דעשאו הכתוב וכו', בעינן שיהא 'מזיק', וכ"כ **הגרנ"ט** קכ"ט ד"ה ונקדים[[16]](#footnote-17).

# מודה רב באסו"מ

**בגמ'** דף ג. איתא דאסו"מ שהניחן ברה"ר והפקירם חייב מדין בור. ועי"ש **בתוס'** דאף דרב ס"ל דחיובו דבור אהבלו, "התם משום דקרקע עולם הזיקתו אבל הכא חבטא דידיה הוא". ומתבאר דאף דהפקירם חשיב חבטא דידיה, והיינו משום דנחבט בהם עצמם והוא חידש נזק זה, ולכך אינו כקרקע עולם, (אבל נתקל באסו"מ ונחבט בקרקע פטור). וכ"כ **רבינו פרץ** בשמעתין, והיינו דבאסו"מ הגברא שהניח אותם ברה"ר חידש ממש בידים מזיק, אבל קרקע עולם המזיק היה שם והוא רק גילהו (ואפשר עוד דקרקע אחת היא, ויכולה תמיד להזיק אדם שנפל עליה, וע"כ אינו נחשב שחידש מזיק אלא הגדיל את האפשרות שמישהו יתקל ויפול ויזוק בקרקע, אבל אין בכך עשיית חפצא של מזיק חדש), וכ"כ כאן **בפסקי הרי"ד** (עומקא), דבאסו"מ מחייב רב משום דהוזק בחבטה דגופייהו, ועד כאן לא פטר אלא בחבטה דקרקע עולם אבל **בחבטה דבור ממש הוה ליה כהבלה דבור** ונתחייב. **והנה** למהלך ב' הנ"ל דבעינן דוקא 'מזיק' צריך לידחק, דכאשר הוא יצרו הרי עשאו הכתוב ברשותו ואף דאינו 'מזיק' כהבל, וצ"ע. ועי' **ברשב"א** נ: ד"ה מאי, דכתב דחייב על אסו"מ כדאמרינן גבי בור ברשותו, וצ"ע הרי הכא אפקרינהו, (ויש ליישב, דעיקר ראייתו דשייך חיוב על חבטה ולא בעי דווקא 'מזיק' שחונק כהבל).

# עבד גובה ברה"ר

**להבנת** ענין זה יש להקדים ללמוד תחילה דף נ"ג. עד סוף העמוד (בלא להיכנס לר' נתן דרצה מזה גובה וכו'), וכן ללמוד את הגמ' כ"ח: מקופיא, ובפרט הא דאמרינן שם א"ר אלעזר וכו', וללמוד בעיון את התוס' שם ד"ה ונישוף באבן.

**ונידון הסוגיא הוא,** דעד כאן לא שמענו לשמואל דחייב על חבטה אלא בכורה בור דהוא הכשיר את הקרקע לחבטה, אבל ע**בד תקלה ברה"ר וע"י נחבט בקרקע עולם לא מצינו שחייב**, וכן מתבאר לכאו' בגמ' נ"ג. "שנתקל בבור ונפל לאחורי הבור" דפטור, וכן נראה בדף כ"ח: דחייב באבן "כשנתקל באבן ונשוף באבן" ובפשטות בדווקא הוא, דאם נתקל באבן ונשוף בקרקע פטור אף לשמואל, אולם מאידך בשמעתין אמרינן דעבד גובה ברה"ר, ופשטות הדברים דנחבט בקרקע, (וכן פרש"י דעלה על הגובה ונפל), אלמא שמואל מחייב על כל חבטה דבאה מתקלתו, וכן איתא בדף נ"ג. אמר רבא הניח אבן ע"פ הבור דחייב המניח את האבן על החבטה שנעשתה בבור של אחר. **ונידון זה הוא מחלוקת לדינא בין הראשונים,** וצריך לבאר סברות כל אחד, וכן יישוב כל הסתירות הנ"ל לפי כל שיטה ושיטה[[17]](#footnote-18).

**הראשונים העיקריים בשמעתא זו: תוס' נ: ד"ה לשמואל, ותוס' כ"ח: ד"ה נישוף, הרא"ש פ"ג סי' ד', והרא"ש פ"ה סי' ז', חידושי הרשב"א כ"ח: ד"ה אלא, ובדף נ: ד"ה מאי, ובריש דף נ"ג., ועי' חידושי הראב"ד נ: ד"ה מאי בייניהו, טור סי' ת"י י"ח, ותי"א א' והדרישה שם.**

**גמ' איכא בינייהו דעבד גובה ברה"ר.** דברי הגמ' צ"ב במאי קמיירי, דאי נתקל בגובה וגם נחבט בו, א"כ מודה לזה רב כבאסו"מ (עי' לעיל), ואי נתקל בגובה ונחבט בקרקע הרי בכה"ג מודה שמואל כדלק' נ"ג. נתקל בבור ונחבט מהקרקע שחוץ לבור פטור. ונקטו הראשונים דבשמעתין איירי כשנחבט בקרקע, ואפ"ה שמואל מחייב, וכדלקמיה.

**א. שי' תוס'** בתי' הראשון, דאם הוא לא הכשיר את הקרקע עצמה הוא פטור על חבטה, והכא איירי בחפר ה' בקרקע וה' בגובה, וכן דעת **תוס'** כ"ח: ד"ה נישוף, וכתבו דהא דהניח אבן ע"פ בור חבירו הוא חייב משום דכבר "יש שם תקלה על הבור", ועשייתו מצטרפת לבור זה[[18]](#footnote-19). **ועוד** כתבו שם תוס' דאם הניח מים ברה"ר והוחלק אדם בהם ונחבט בקרקע פטור, אבל אם היה מים גם על הקרקע שנחבט בה חייב משום "דדמי לקרקע הבור", ועי"ש עוד מש"כ בסוף דבריהם בדעת רב. וכל דברי התוס' שם טעונים יגיעה רבה לבארם.

**ב. שי' רש"י** (ד"ה דעבד) **ותוס' בתי' הב'**, וכן **דעת הרא"ש** (פ"ה ז) **והרשב"א** דנתקל בגובה ונחבט בקרקע חייב לשמואל, ואתי שפיר הא דנתקל באבן ונפל לבור חבירו חייב כמש"כ בסיום דבריהם. והא דאיתא בנ"ג. דפטור על חבטה חוץ לבור, הוא סברא מסויימת התם משום דקול הכורה נמי גרם הנפילה, וכל מה דאמרן דחייב אף על חבטה בקרקע עולם, הוא רק היכא דנעשה החבטה מחמת התקלה שיצר לחוד[[19]](#footnote-20). ועי **חי' ר' שלמה** סי' ב' דמגוף שיטת תוס' והראשונים דמחייבים על מה שמתקלתו נחבט על קרקע עולם, מתבאר שפירשו דעיקר דעת שמואל היא לומר דחיובא דבור משום התקלה ולא משום שהוא בעל הדבר שניזוק ממנו, (וכמש"כ לעיל מההשלמה). **אמנם** צ"ע דהנה תנן שם דאם מחמת קול הכורה נפל לתוך הבור הרי הוא חייב, ואף דלא נעשתה כל התקלה (הנפילה) ע"י, וכתבו התוס' דהוא 'משום שעשה ההיזק', היינו דהכשיר את מקום החבטה ואף דלא עשה כל התקלה, והיינו דלשמואל כיון דהכשיר הקרקע לחבטה לא נחשב קרקע עולם. וצ"ע דא"כ נמצא ב' דינים חלוקים בבור, א' שהתקיל על קרקע עולם (ואז בעי שיהא כל סיבת ההתקלה) וחיובו על התקלה, ב' כאשר הכשיר לחבטה, (ואפי' דאינו כל סיבת התקלה) משום דאינו קרקע עולם, והוא דבר תמוה. **וביותר** צ"ע מנין לגמ' דשמואל מחייב בגובה כשנפל על הקרקע, וכעי"ז תמה בחי' ר' שלמה שם, **ויש להתייגע לבאר דבריהם דהוא מיסודי שמעתין.**

**ועי' ברשב"א** כ"ח: ד"ה אלא, דכתב דלפ"ז הא דאיתא (כ"ח:) נתקל באבן ונישוף באבן לאו דוקא הוא, ודלא כמש"כ התוס' שם, (ותוס' שם אזלי לפי התי' הא' הכא). **אמנם** צ"ע, **דהרא"ש** הכא (פרק ה') כתב כתי' הב' דתוס'[[20]](#footnote-21), וא"כ עולה דנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, ומאידך בפ"ג ס"ד כתב דנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, וא"כ הוא סותר משנתו. **ובחזו"א** (ב"ק ס"ה סקי"א ד"ה תי"א) כתב דנראה דמספקא ליה להרא"ש. **אמנם** באמת סתירה זו נמצאת נמי להלכה **בדברי הטור**, דבסי' ת"י סי"ח כתב דנפל מתל י' לארץ חייב, ומאידך בסי' תי"א א' כתב להדיא דנתקל באבן אינו חייב אלא כשנישוף באבן, ועי' **בפלפולא חריפתא** (א') שעמד בזה, ועי' **בדרישה** (תי"א א') מה שחילק בזה, ועי' הערה[[21]](#footnote-22).

**ג. דרך נוספת** בביאור שמעתין מצינו **בשיטמ"ק בשם רבינו יהונתן,** דאיירי בהיה גבשושית ברה"ר משופעת מכל צדדיה, (ורגל הרבים דורסת עליה), והוא יישר צד אחד, ולכך לשמואל חייב דנחבט בגבשושית עצמה, ולרב פטור ואפי' דנתקל בגבשושית ונחבט בה גופא, דהא לא דמי לאסו"מ כי לא חידש המזיק דלא עשה הגבשושית אלא היא היתה שם מכבר, ועי' **בראב"ד** (עומקא 113), והביאו **במלחמות בפרקין** יעו"ש, (ומש"כ שם עוד בדעת רב יעוין לק').

**ד. ברמב"ם** פי"ב מנז"מ הט"ו, כתב דאיירי **בעשה** הגובה ונחבט בגובה עצמו, ומתבאר שם דרב פוטר אף בכה"ג. וצריך לחלק בין זה לבין אסו"מ, ועי' **פנ"י**, ועי' **סמ"ע** ת"י ס"ק ל'. **עוד** יל"ע בדעת הרמב"ם דבפי"ב הי"ד פסק כשמואל דחייב על חבטו, ומאידך בהי"ח פסק דנפל אחוריו תוך הבור פטור, והשיג עליו **הראב"ד** דסתר דבריו, דהרי פוסק דחייב על חבטו. ועי' **חידושי ר' שלמה** סי' ב' מה שיישב בזה, (ע"פ הנ"ל דיש מחייב מחמת התקלה, ויש מחייב מחמת הנזק, והר"מ פסק כשמואל רק בהא דיש מחייב מחמת התקלה). והאחרונים האריכו עוד בעיקר דעת הרמב"ם בהנ"ל, עי' **לח"מ ואהא"ז** פי"ג מנז"מ הי"ג.

# דעת רב במניח אבן ע"פ הבור

**יל"ע** לרב דבור שחייבה עליו תורה להבלו **ולא לחבטו**, מ"ש מדאמר רבא (נ"ג.) דמניח אבן ע"פ הבור חייב על תקלת הבור. והנה **תוס'** לעי' כ"ח: ד"ה ונשוף, נקטו בפשיטות דלכאו' צריך להיות פטור לרב, והניחו בקושיא. וכ"ה שי' **ספר ההשלמה,** ועיי"ש דכל דינא דרבא דהניח אבן ע"פ הבור חייב קאי לשמואל לחוד, וכ"כ **בתורי"ד** כאן. **אמנם** בעיקר קו' התוס', הק' **החזו"א** ס"ה סקי"ב דאחר דפי' שם התוס' הטעם דלשמואל חייב ואף שלא נחבט באבן גופא, משום דמצטרף האבן לתקלת חבטת הבור, א"כ אף לרב י"ל כן דמצטרף האבן לתקלת הבל הבור. וי"ל, דס"ל להתוס' דלרב בעי דוקא יצירה דידיה, ולכך יש לפטור במניח אבן.

**אמנם** בראשונים מצינו כמה סברות לחייב אף לרב, **במלחמות** (דף ס"ד מד"ה אבל ואילך) כתב ליישב דאיירי באבן שהוא שלו, ובזה מודה רב דחייב כיון דנעשה התקלה בממונו וכשורו הדוחף לבור דחייב, ולא פליג רב אלא בבור של הפקר, דחיובו משום מעשה הכרייה. ועי' שם מה דהביא **מהראב"ד** דשאני מניח אבן דהתקלה שהניח גרמה לנזק, משא"כ בחופר בור שלא נתקל בגוף מעשיו אלא העפר שנסתלק משם הוא הגורם, עיי"ש. ומשמעות דבריו דיסוד החילוק הוא בין תקלת אבן, דאז העמיד את גוף הדבר המתקיל, לבין חבטה דהוא קרקע עולם. ועי' חידושי הראב"ד נ: ד"ה מאי בינייהו ובדף נ"ג. דהשור ובעל האבן נחשבים בעל הבור וכאילו הבל הבור שלהם הוא. **ובשטמ"ק** בשם רבינו ישעיה [נ' ב'] פי' דאיירי באופן שהאבן מגביה את הבור ומוסיף הבל לבור, ובזה דינו כפותח בור דחייב משום ההבל.

# הערות בגפ"ת נ: - נ"א

**מה בור שיש בו כדי להמית.** עי' **פרש"י**, ועי' **תוס'** ג. ד"ה לא, דלרש"י סתם בור היינו י'[[22]](#footnote-23), ולתוס' הוא דרשה מקרא דוהמת, יעו"ש במהר"ם.

**ואם הוזק בו חייב.** בפשטות כשמת שם לא ישלם אף שיעור נזקין, דכיון דהבור שלו אינו עשוי להמית א"כ תקרית זו אינה מיוחסת אליו אלא מזלו דניזק גרם, ועי' **שיטמ"ק בשם רבינו יהונתן ובשם המאירי,** ואכמ"ל. ובעזה"י נעסוק בהמשך החורף ב'בענין בור מיתה ובור נזקין' כסוגיא בפ"ע.

**גמ' אלמא קסבר וכו'.** לשון אלמא צ"ב, עי' **שיטמ"ק.**

**ואפילו מלא ספוגין.** עי' **ב"י** ת"י סי"ט דלאו דוקא מלא, דא"כ אין מקום להבלא, ופי' **הפרישה** דכוונת הב"י דבעינן י"ט חלל של הבלא.

**רד"ה דרך נפילה, בעומק משמע וכו'.** עי' **רש"ש**. אמנם בפשטות ר"ל לאפוקי גובה, עי' **לח"מ** נז"מ י"ב י"ח.

**תד"ה איכא.** עי' **פסקי הרי"ד** דיישב, דנפק"מ דגובהא עדיפא כי בה פטר רב לגמרי, אבל בבור זימנין מחייב וזימנין פטר.

**והני כולהו דקתני וכו'.** עי' **תור"פ** ד"ה והני, ועי' **רשב"א** ד"ה וצריכי.

**דף נ"א. רד"ה לא וכו'.** ועי' **רשב"א** (נ: ד"ה אלמא), דלפי"ז בבור ברשותו יתחייב על מיתה אף בפחות מי' יעו"ש שהאריך.

**אלא מתני' דקתני וכו'.** עי' **ר"פ** דרצה הש"ס לבאר דעת ר"נ אף לשיטת שמואל, ועי' רשב"א ד"ה הא.

# הערות בגפ"ת נ"ג.

**נ"ג א', ונפל לאחורי הבור חוץ לבור.** עי' **רשב"א** ד"ה אלא, דהקשה דבשלמא לשמואל ניחא הא דתנן דנפל מחמת הכורה, דזהו יסוד פטורו (וכתירוץ הב' דהתוס' נ:), אבל לרב יש לפוטרו גם כשלא נפל לקול הכורה יעו"ש.

**גמ' אמר מר נפל לפניו וכו'.** מבואר דדינא דנפל מקול הכרייה שנוי בפלוגתת חכמים ור"נ, **ובסברת** חכמים דבעל הבור פטור, עי' להלן פלוגתת רש"י ותוס', אי משום דמייחסים ההיזק להכורה, או דילפי' מגזיה"כ ד'ונפל' ולא שיפילוהו אחרים. ועי' **פסקי הרי"ד** (עומקא 137).

**תוד"ה שמואל.** עי' **שיטמ"ק** (עומקא 196) בשם הר"א מגרמישא דביאר דברי התוס' לפי ב' המהלכים בתוס' נ:, ועי' **שיטמ"ק** בשם הרא"ש. (ועי' משנת רבי אהרן סי' כ"ג, וחי' ר' שלמה סי' ב').

**שור שדחף את חבירו לבור.** בטעם פטורו של בעל הבור, עי' רש"י ותוס'. **אמנם** יל"ע מ"ט חייב בעל השור לרב דס"ל דאינו חייב על חבטה. ועי' **בראב"ד** לעיל נ: במסקנת דבריו שפי' דכיון דהתקלה נעשה ע"י שורו מתייחס הבל הבור לשור, (ויל"ע דדרשינן מ"ח. איש בור ולא שור בור, וצ"ע). ולדבריו בשור שדחף חבירו על קרקע עולם, פטור. **אמנם ברא"ה** בשיטמ"ק נ: מבואר דחייב אף במת מחמת החבט, כיון דממונו הוא דאזיק בידים. וכ"כ **בהשלמה** דעשה ההיזק בידים חשיב ההזיקא מחמת השור וחייב. **וע"ע במלחמות** דפי' עד"ז, דהטעם דבהניח אבן ע"פ הבור חייב כיון דממונו גרם לתקלה, וכעין שור שדחף חבירו. ועי' היטב **תוס'** כ"ח: ד"ה 'ונשוף' דהשוו דין שור שדחף חבירו להניח אבן ע"פ הבור, חייב בתרוייהו כיון דמצטרף תקלת האבן והשור לבור הקיים, וצ"ע טובא[[23]](#footnote-24).

# פסק ההלכה

**א. הרמב"ם** פי"ב מנז"מ הי"ד פסק כשמואל, דקי"ל כשמואל בדיני, וכן הביא **הרי"ף** בשם י"א, ו**פסקי הרי"ד** כתב דכן פסקו הגאונים. אמנם עי' **ברי"ף** דנראה שהכריע כרב משום דרב חנניה (נ"ג.) הביא לו סייעתא מברייתא, וכן הביאו **הפסקי הרי"ד והרשב"א** (נ"א.) משמו, אמנם הם הכריעו דהלכה כשמואל משום דרבא ור"נ בעובדא דתורא דנפל (נ:) ס"ל כשמואל, וכן רב אשי הכי ס"ל. **הרא"ש** בסי' ז' כתב דמספק"ל איך הלכה, אמנם עי' בסימן ח' שהכריע כשמואל. וכן פסק **הטור** ת"י סי"ז. ופי' **בב"י** דכיון דהרמב"ם והרא"ש ס"ל כשמואל, קי"ל כוותייהו. וכך פסק **בשו"ע** שם סי"ז דחייבין על הבלו וכ"ש על חבטו[[24]](#footnote-25), ולפיכך חייב גם על בור דרחבו יותר מעומקו שאין בו הבלא.

**הנה** נתבאר בשמעתין דלכו"ע איכא חיוב על הבלא, וא"כ הממלא גז בחדר ובא אדם ובהמה לחדר וניזוקו. חייב מדין בור, (ופטור על הכלים)[[25]](#footnote-26) , ואם הגז יצא החוצה וניזוקו שם חייב מדין אש (ופטור על הטמון)[[26]](#footnote-27).

**ב. בשמעתין** מבואר דעשה גובה הוה בכלל בור, והכי קי"ל **בשו"ע** ת"י סי' י"ח, ועי' **סמ"ע** ס"ק ל', ושיעור התל עי הערה[[27]](#footnote-28).

ג. **שו"ע** תי"א א', **נתקל באבן והוזק בקרקע פטור, ויש חולקין דחייב.** דעת השו"ע כהכרעת **הרא"ש** (פ"ג) דאף שמואל פוטר בנתקל בקרקע עולם, וכתי' א' דתוס' נ: ותוס' כ"ח:, ומש"כ יש חולקין היינו **תוס' בתי' ב' והרשב"א והנמ"י**.ועי' **בשו"ע** תי"ב ס"ה,השופך מים ברה"ר והוחלק בהם אדם והוזק חייב, ועי' **בסמ"ע** דצ"ל דנפל לקרקע שבו המים נשפכו, דהרי פסק כהרא"ש ותוס כ"ח: וכמש"נ.

**מעשה** בירקן שהחליקו ענבים מדוכנו על המדרכה, ואדם החליק על הענבים וניזוק. ופסקו בזה (עי' ספר משפטי התורה) דאם נחבט בשטח מדרכה שלא היה עליו ענבים פטור, וכדברי התוס' כ"ח: והשו"ע והרמ"א תי"א א', וכמש"כ הסמ"ע הנ"ל. ואף דתוס' נ: בתירוץ השני חולק ומחייב, וכן דעת הרשב"א והנמ"י, (עי' ביאור הגר"א ס"ק ה'), מ"מ א"א להוציא ממון מספיקא. אבל אם נחבט בשטח הקרקע שיש בו הענבים חייב, וכמש"כ תוס' גבי מים. (אמנם על נזק בגדיו מ"מ לא ישלם כדאיתא בתי"ב ס"ה). ודבר המצוי הוא שאדם מוציא מים ששטף בהם את המרפסת וכדו' והחליק בזה אדם, דהדין תלוי האם נחבט וניזוק מקרקע דיש גם עליה מים או לא**[[28]](#footnote-29)**.

**ד. שו"ע** ת"י ל"א. **נפל תוך הבור מקול הכורה בין כשנפל לפניו ובין כשנפל לאחריו חייב בעל הבור.** השו"ע לשיטתו דפסק כשמואל דחייב על חבטו, ולכך בנפל תוך הבור חייב בכל ענין, בין נפל לפניו דמת בהבלו ובין בנפל אחוריו דמת בחבטה, (וי"א דנפל לאחוריו תוך הבור פטור, שיטת הר"מ הובא בסמ"ע). **נבעת השור מקול הכורה ונפל אחורי הבור פטור,** שו"ע שם.

**ה. המניח אבן ע"פ הבור, ובא השור ונתקל בה ונפל לבור ומת, המניח משלם מחצה.** סי' ת"י סעי' ל"ג. ונחלקו הראשונים בטעם הדין [אליבא דשמואל] אי חיובו על התקלה וכדין נתקל באבן ונישוף בקרקע, או דחיובו על החבטה בבור דהאבן מצטרף לבור, ולהל' דקיי"ל נתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, צ"ל כאופן הב'.

**ו. נתקל באבן והוזק באבן, חייב.** שו"ע סי' תי"א ס"א, ודין זה הוא לכו"ע ואף לרב, דחבטה דידיה הוא.

1. **פתיחה כללית לבור – מעיקרי חידושא דאב דבור** טפי מקרן שן ורגל ואש, הוא דלא נימא דגרמא בעלמא הוא שהניח דבר דגרם לניזק שהפיל עצמו וניזוק, (עי' ברא"ה בשיטמ"ק בשמעתין, ופסקי הרי"ד "כל מעשה בור גרמא הוא", ועי' רש"י סוף נ"ג. וכן הוא בהרבה בראשונים, ועי' רשב"א דף ב: דרק תשלום על בור נחשב 'עונש'). **אב** דבור הוא נפילה בעומק (וכן חריצין ונעיצין וכו'), ותולדה דידיה היא אסו"מ שהניחן ברה"ר והוזקו בהם, וכל כיו"ב שתחילת הנחתן לנזק, ועי' בטור ריש סי' ת"י "כל הדומה לו שהוא מונח במקומו ומזיק לא שנא אם הוא בעומק, או בגובה, או אפילו לא זה ולא זה אלא ששפך מים וכו'. והנה לרוב השיטות חיוב בור הוא בין ברה"ר ובין בבור ברשותו (בהפקיר רשותו ולא בורו, דאל"כ יאמר לו ברשותי מאי בעית), כן הוא סתם מתני' (מ"ט:), וכן הלכה. ובסוגיא בדף מ"ט: דעת רבה דיותר פשוט הוא לחייב על בור ברה"ר, אבל בור ברשותו הוא יותר חידוש (דהיה לך שלא ליכנס לבורי עי' תוס' שם), ובהא יש מ"ד דפוטר (ר' ישמעאל). ודעת רב יוסף דבור ברה"ר הוא יותר חידוש ובהא יש מ"ד דפוטר (ר' עקיבא). **ומצינו** נמי בדף ג. דפליגי רב ושמואל באסו"מ שלא הפקירם אי חיובם משם שור או משום בור, ונחלקו הראשונים אם פלוגתתם שייכת לפלוגתא הנ"ל בדין בור ברשותו, ואכמ"ל, (ונעסוק בזה אי"ה בהמשך בחלקו השני של חודש טבת). **עניני בור בעיקרם הם בפרק הפרה מדף מט: - נ"ד** (עי' מאירי בהקדמתו לפרק הכונס, דפרק הפרה הוא לבאר עניני בור ופרק הכונס לבאר עניני אש), **וכן בפרק המניח מדף כ"ח – ל"א.** וסוגיות רבות וחמורות הם ונעסוק בהם בעזה"י בחודשים שבט ואדר. [↑](#footnote-ref-2)
2. **עי'** ערוך (בסוף הגמ') בערך 'חבט' פי' שמת מחמת הבל **וחמימות** שבתוך הבור, ועי' גם ערך 'הבל' שהשווה הבל זה עם 'הבל' של **חום.** [↑](#footnote-ref-3)
3. **עי'** היטב ברש"י קרקע עולם – ואינו שלו, הנה כתב ו', ואולי ר"ל תוספת על דברי הגמ', והיינו דעצם כוונת הגמ' 'קרקע עולם' פירושו דהוא לא יצר זאת, אמנם יש להוסיף דאינה שלו, כי אם היה שלו היה חייב, כדאיתא דמודה רב בבור ברשותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ואף** דגדר חיובא דבור הוא דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו' (כ"ט.), וא"כ מ"ל דאינה שלו, והביאור הוא פשוט דרב ס"ל דרק כאשר יצר את המזיק אזי עשאו הכתוב וכו', ובבור שהוא בבעלותו שא"צ "לעשאו הכתוב" שפיר מודה רב וכדלק'. (ובאמת צע"ג בעיקר דברי הגמ' שם ד"עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו", ומ"ט בעי לגדר זה ולא סגי בזה שהוא יצר את המזיק).

   **ויותר נראה לפרש,** דמש"כ רש"י (בשמעתין ובשאר דוכתי) והרא"ש, דקרקע עולם אינה שלו, אין ר"ל דאי"ז בבעלותו הגמורה, דהא פשיטא הוא, דהרי ברה"ר איירי, אלא דהנה חיוב בור ברה"ר הוא "עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו", וה"ק דגרמא הוא ולא יצר וחידש מזיק, ו**א"כ קרקע עולם בעלמא היא, היינו דאינו שלו, דלא נתחדש בזה "דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו".** ועי' ברכ"ש סימן י"ב ס"ק א' (עומקא 365). [↑](#footnote-ref-5)
5. **עי'** חידושי הגר"ח (עומקא 322), דקושיא עצומה זו הקשה הגר"ח, והניח בצ"ע. והקה"י סי' ד' כתב דקו' זו מפורסמת מרבי אליעזר מטעלז זצוק"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. **חיוב** פותח כתיב להדיא בקרא ועי' לעיל מ"ט:. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עי'** חידושי הראב"ד (דף נ.) ד"ה מאי בינייהו, דכתב דשור שדחף את חברו לבור, חייב אף לרב, וחיובו מדין בור 'וחשבינן להבלא דבור לבעל השור', וכ"כ בדף נ"ג. לגבי ראובן הניח אבן ע"ג בורו של שמעון, ונתקל שור באבנו ונפל לבור, ראובן חייב דנחשב שהוא הוא 'בעל הבור' שגורם הנפילה, **וההבל בבור נחשוב כאלו הוא שלו,** חזינן דשייך חיוב על 'הבל' אף דלא יצר את ההבל, והוא סיוע לחילוקו של החזו"א דמעליותא דההבל אינו ביצירת המזיק אלא בשם מזיק. (ועי' גם בתוס' נ"ג: ד"ה הא "דבור עושה עיקר המעשה דאיהו קטל בהבליה"). [↑](#footnote-ref-8)
8. **יש** לעיין במתקן משחקים שהילדים רגילים לקפץ עליו, והוא מצופה מזרון וכדו' כדי שלא יחבטו **בו**, ובא אחד והסיר המזרון, אם לרב יש לחייבו. ולכאו' למהלך א' יש מקום לדון לחייבו, דדוקא קרקע ההיזק שלה קיים ועומד פטר רב, משא"כ הנ"ל דהוא חידש ויצר מזיק, אבל לדרך ב' ודאי פטור. אמנם עי' חזו"א שם ד"ה הניח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ואולי י"ל** דהבל מכוסה נחשב כמאן דליתא, וכחלק מתהום ארעא, ולכך בפתיחה נחשב שהוא יצר מזיק, משא"כ החבטה הרי כל הקרקע נידונית כגוף אחד, וא"כ הוא רק הכשיר וגרם שיפול ויחבט, עוי"ל דעי' ברבינו יהונתן בשטמ"ק שכתב תו"ד שהבלא היינו "אויר העולם שמתקבץ שם", וא"כ פתיחת בור מחדשת סיבת הבלא מאויר העולם שמתקבץ שם, אמנם ב' תרוצים אלו אינם מתרצים באופן שיכסה ע"י רשת או גדר, וצ"ע. עוד יש לתרץ ע"פ הרשב"א כ"ב. ד"ה אשו, הו"ד לקמיה, ויש לדון עוד בעיקר השאלה ולומר דכיון דיש כאן יוצר להבלא וכיסהו א"כ המגלה ממשיך את מעשיו ונעמד בחריקאי, ויש לזה יסוד בדברי הרשב"א כ"ב. חדושי הרשב"א מסכת בבא קמא דף כב עמוד א

   חייבה התורה הפותח ככורה, דעסק שם איך שייך לחייב אהבלא והרי לית ביה ממשא ותירץ דבכרייה יש כאן עשייה חדשה של מצאות בור והקשה דעדיין מה נימא בפותח ותירץ "שלא חלקה התורה ועיקרו משום כורה" אלמא חיובו דהפותח הוא כהכורה דמקבל עתה את מה שהוא כרה, וצ"ע טובא בכל זה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וכן** מצינו בירושלמי דלשמואל המחייב של הבלו גרוע מהמחייב של חבטה, ורק בהבלו יש פטור כלים, וז"ל הירושלמי (ה"ז) פטור על הכלים, שמואל אמר בשהתריפו מחמת אוירו אבל אם נחבט בקרקעו חייב, עכ"ל, וצ"ע. (ועי' מלחמות דף ל"ד ד"ה ולפי). [↑](#footnote-ref-11)
11. **וכך** משמע ברש"י כ"ח: ד"ה אבל, דשמואל לטעמיה **דאע"ג דקרקע עולם הזיקתו.** והיינו דלא פליג על זה דנחשב קרקע עולם הזיקתו, ורק דס"ל דאין חיובו על ההיזק **אלא על התקלה**. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וכן** משמע בשיטמ"ק כאן בשם רבינו יהונתן, דכתב דלרב כוונת התורה **'לבעל הבור',** ולשמואל ס"ל דהאי בעל הבור 'בעל התקלה'. ודבריו סתומים, (ואין כוונתו לגמ' נ. דהרי רב מחייב אף בבור ברה"ר), וע"כ כוונתו כמש"נ דלרב החיוב הוא על 'בעל המזיק', ולשמואל על 'בעל התקלה'. [↑](#footnote-ref-13)
13. **הנה** ר"פ כתב דההבל גרם דהחבטה תהא חבטה הממיתה, וברש"י נראה דאחר שנשברה רגל הועיל ההבל להמיתו. [↑](#footnote-ref-14)
14. **בגידולי** שמואל הביא ממהרי"ל דיסקין דכיון דרוב פעמים ניזוק מחמת ההבל, תולין דהוא מחמת ההבל, ורב לשיטתו דהולכין בממון אחר הרוב. [↑](#footnote-ref-15)
15. **וא"כ** מתבאר מכולא שמעתא דרב ושמואל מוכח דאין הלכה כשיטה שחיוב בור הוא רק ברה"י, (ר' עקיבא אליבא דר' יוסף), ועי' לעיל פתיחה כללית. [↑](#footnote-ref-16)
16. **עי'** במשנת ר"א ט"ז ח', דהרי"ף השמיט לדין זה, אף דס"ל דקי"ל כרב, אלמא ס"ל דלא קי"ל כדברי ר"ח בדף נ"ג., והביא דכ"ה מבו' בשה"ג לעיל כ"ח ב' דלדעת רב פטור אף בבור ברשותו. וכתב שם, דמזה נשמע דהרי"ף מפרש דהא דפטר רב אחבטה הוא משום דאין על הקרקע שם מזיק, וע"כ אף בבור ברשותו ה"ה פטור. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ודע** דכל נידון זה הוא לשמואל אבל לרב ודאי אינו חייב בנחבט בקרקע, ועי' לק' דעת הראב"ד. [↑](#footnote-ref-18)
18. **עי'** חזו"א סי' ה' סקי"ב דביאר לדבריהם. [↑](#footnote-ref-19)
19. **הנה** דעת רש"י שנחבט בארץ חייב וכמש"נ בפנים, וכן נראה ברש"י ג: גבי כיחו וניעו, וכן מתבאר בד' רש"י לעיל די"ד: גבי טלית, (חידושי הגר"נ אות תקי"ג), וכן ברש"י נ"ג. בסוף העמוד מתבאר להדיא דס"ל דנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, וכ"נ גם בדבריו לעיל די"ט:, (וכמו שהוכיח בחי' הגר"נ שם אות נ"ו), וזה מתפרש עם מה שהובא בפסקי רי"ד ובתלמיד ר"ת, (וכ"ה בכמה כת"י שהובאו בס' שנו"ס), דרש"י גופיה אמר, דבנתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטור, הוא רק משום דקול הכורה גרם לו, והיינו כחילוק התוס' הכא דהתם גרע דמקול הכורה נפל. אולם עי' רש"י במתני' נ"ב. ד"ה לאחריו, דכל החידוש דקול הכרייה הוא בחיוב בעל הבור, אבל בסיפא דכשנפל לאחריו פטור לא היה למיתני מקול הכרייה, ורק אגב הרישא הוא, ובפשטות רש"י קאי אף לשמואל, ומבואר דאחורי הבור פטור מ"מ, וע"כ דלא ס"ל כתירוץ התוס', וי"ל עי' בנמ"י (ס"ג) ד"ה כדרך נפילה, כתב דדברי רש"י הם דוקא לרב, (אבל לשמואל בדווקא קתני שנפל לקול הכורה), ולמד מזה דרש"י פוסק הלכה כרב, וא"כ אדרבה שמעינן מדבריו דדעת רש"י לשמואל היא ככל הנ"ל. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ועי'** ברא"ש דתלה זאת בפלוגתת ר"נ וחכמים (נ"ג.) בהניח אבן ע"פ הבור. ועי' מרומי שדה דתוס' השמיטו להוספה זו, דפשיטא ליה דהכא אף לחכמים חייב בעל התל נ"ש, וכן נקט בפשיטות החזו"א סי' ה' סקי"ב. [↑](#footnote-ref-21)
21. **הדרישה** כתב דשאני 'עביד גובה', דיש על הקרקע שסביבותיו שם בור, ודבריו צ"ב. ובאמת מצינו כבר סברא זו בפסקי רי"ד, דכתב דהא דמחייב שמואל בעבד גובה, הוא משום דבורו מושך מלמעלה ועד למטה, ואותו הקרקע שלמטה כבורו הוא חשוב, דהא כל דנפיק מעילאי בודאי להתם אזיל, ול"ד לקרקע עולם דחוץ לבור. ולפי"ז מיושב הסתירה. אמנם אי"ז במשמעות הרא"ש כלל, וכמש"כ הדרישה גופיה, וצ"ע. ועי' חי' הגרנ"ט סימן קכ"ט, ומשנת ר"א סימן ט"ז סק"ו וסק"ז מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-22)
22. **עי'** שיטמ"ק כאן בשם הראב"ד דבדר"כ עושים הבורות עבור מים, ולא שווה לאינשי לעשות כן בעבור פחות מי"ט. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ובחזו"א** ס"ה סוס"ק י"ב, כתב ע"ז, דשיטפא דלישנא הוא, דבשור הדוחף לא שייך לומר דנעשה השור לחלק מהבור, דהרי שור לא נעשה בור, ועי' פנ"י. [↑](#footnote-ref-24)
24. **הסמ"ע** תמה על לשון השו"ע דאף דקי"ל דחייב על חבטו, אבל מ"ט כתב דהוא יותר פשוט יעו"ש תירוצו. ובט"ז תמה עליו, דהרי זהו לישנא דהגמ'. [↑](#footnote-ref-25)
25. **וכ"כ** הקה"י סי' ד' לגבי המדליק אש בבור ובא אחד ונפל לבור. [↑](#footnote-ref-26)
26. **ומעשה** שהיה שנפל אדם לבור שהיה בו גזים רעילים וחומצות קשות מחמת זבל ששהה שם שנים רבות, וניזוק מאוד מהאי הבלא, ובפשוטו שפיר חייב בעל הבור לכו"ע מדין הבלא. אולם מראש החבורה הדיין הגר"ש פריינד שליט"א שמעתי להסתפק, דבגוונא שלא יצר את ההבל מיד עם יצירת הבור, אלא אחר זמן רב נוצרו הרעלים, דאולי הוא כבר בכלל גרמא ואי"ז בכלל חידושא דבור, ויש לברר הדבר. [↑](#footnote-ref-27)
27. **י"א** דבעשה תל פחות מג"ט ארעא סמיכתא הוא ופטור, [מהרש"ל הובא בש"ך], ובש"ך נשאר בצ"ע לדינא. וע"ש שהק' על הרש"ל מסי' תי"ד דמבואר דבשופך מים ובמוציא זבלים חייב, ואף דלא שייך שם ג"ט. ולכאו' יש ליישב דכל דברי המהרש"ל רק בבור ובתל, דע"ז שייך לומר ארעא סמיכתא, אבל במים וזבלים דאינם חלק מהקרקע לא שייך ע"ז ארעא סמיכתא. ולכאו' מוכרח כן דהא באסו"מ פשוט דחייב אף בפחות מג"ט. [↑](#footnote-ref-28)
28. **ועי'** חזו"א (ה' י"א) דמצדד דבנפל לקרקע שחוץ למים היה נראה לדינא דחייב, ואם תפס ודאי דינו כתפיסה בספיקא דדינא. [↑](#footnote-ref-29)