ב - בדין כלאים בציצית, ובדין אפשר לקיים שניהם
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / פ_ק דיבמות -שיעורים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**סימן ב**

**בדין כלאים בציצית**

**ובדין אפשר לקיים שניהם**

## פלוגתת הראשונים אם יש לאסור חוטי לבן של צמר בשל פשתן מכח הא דאפשר במינו

א] **יבמות ד' ב',** כתב רחמנא צמר ופשתים דאפי' צמר לפשתים ופשתים לצמר, ומבו' דהותר ליתן חוטי לבן של פשתים בטלית של צמר, וכן אמרו במנחות ל"ט ב' דחוטי לבן של צמר פוטרין בשל פשתן וחוטי לבן של פשתן פוטרין בשל צמר.

**והתוס'** וש"ר בסוגיין ובכ"ד עמדו בזה דמ"ט הותר ליתן חוטי לבן שלא ממינו דהוו כלאים, הרי אפשר במינו, וכמו שאמרו במנחות מ' א' בהא דפטרו סדין מציצית גזירה משום קלא אילן, דאף דה"ז כשר משום לבן, מ"מ כיון דאפשר במינו לא, משום דאין עדל"ת בדאפשר לקיים שניהם.

**והנה** בד' התוס' וש"ר מבו' דקשיא להו בין בהא דהותר ליתן חוטי לבן של פשתן בטלית של צמר אף דאפשר בחוטי צמר, ובין בהא דהותר ליתן חוטי לבן של צמר בטלית של פשתן אף דאפשר בחוטי פשתן.

**אך** הרמב"ן בשבת קל"ב ב' כתב, ז"ל, וכן אני אומר שסדין בציצית לאו מתורת עשה ול"ת הוא דמידחי, שא"כ כל מקום שאפשר לקיים את שתיהן מוטב, ובמס' מנחות בפ' התכלת אמרינן דאפי' לטלית של צמר עבדינן לבן של פשתים וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריו דמהא דמותר ליתן חוטי לבן של צמר בטלית של פשתן אין ללמוד דהותר כלאים בציצית אף אם אפשר לקיים שניהם, ולא הביא אלא מהא דמותר ליתן חוטי לבן של פשתן בטלית של צמר, וצ"ב הטעם בזה.

ב] **ובפשוטו** נראה לפרש בזה דהרמב"ן לטעמי' אזיל, דהנה הרמב"ן שם ק"ל א' הק' בהא דמכשירי מילה דוחין את השבת לר"א אף דאפשר בע"א, ומ"ש מהא דאין עדל"ת בדאפשר לקיים שניהם,[[1]](#footnote-1) וכתב לישב, ז"ל, ואע"ג וכו' משום דכל מקום שאתה מוצא עשה ול"ת אם אתה יכול לקיים את שניהם מוטב, ה"מ במקום שאפשר שיתקיימו שניהם לגמרי, אבל שבת ומילה הואיל וניתנה שבת לידחות אצל מילה גופה ניתנה לדחות אף במכשירי מילה ואין מחזרין עליהן אם אפשר בענין אחר, כיון שמלאכה זו לצורך מילה או מכשירי' היא נעשית דכולי' מעשה דמילה אריכתא הוא, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם.

**ולפ"ז** ניחא דמה"ט חוטי לבן של צמר פוטרין בשל פשתן, דכיון דניתן כלאים לידחות אצל ציצית זו משום תכלת, הותר אף ליתן חוטי לבן של צמר אף דאפשר במינו, וע"כ לא הביא הרמב"ן אלא מהא דמותר ליתן חוטי לבן של פשתן בשל צמר אף דלא ניתן כלאים לידחות אצל ציצית זו.[[2]](#footnote-2)

## אם יש להתיר ליתן חוטי לבן צמר בשל פשתן משום דאף אם יתן חוטי פשתן יהיו כלאים עם חוטי התכלת

ג] **אמנם** הנה מצאתי טעם אחר בזה בס' ערוגת הבושם להר"א ב"ר עזריאל רבו של הרוקח ח"ג סימן ע"א, ז"ל, ונראה דלר"ל נמי דקי"ל כוותי' חוטי צמר פוטרין בשל פשתן, שהרי כשעושה חוטי תכלת בסדין א"א במינו דהיינו בחוטי פשתן, דנהי דמין סדין הוא ואינו כלאים, מ"מ עם חוטי תכלת הוי כלאים דקשר העליון שהוא דאורייתא מחברן, הלכך לכו"ע עם התכלת צמר לבן שרי בסדין דהא לא אפשר במינו, עכ"ל, וכ"כ עוד בהמש"ד, ז"ל, היינו דוקא כשנדחה לאו דכלאים ע"י תכלת דהיינו תכלת בסדין, דהואיל ואישתרי ע"י תכלת אישתרי נמי בצמר לבן עם התכלת. ובמינו דהיינו חוטי פשתן בסדין לא אפשר, דהוי כלאים עם חוטי תכלת, עכ"ל, והיינו דבטלית של פשתן אין בידו להטיל חוטי לבן בלא איסור כלאים, שהרי גם אם יטיל חוטי פשתן, הרי יהיו כלאים עם חוטי התכלת, וע"כ מותר אף להטיל חוטי צמר, כיון דא"א לקיים שניהם.

**ויש** מקום לפרש דמה"ט הא דלא הביא הרמב"ן אלא מהא דמותר ליתן חוטי לבן של פשתן בטלית של צמר, ולא הביא מהא דמותר ליתן חוטי לבן של צמר בטלית של פשתן, דזה לא חשיב כלל כאפשר לקיים שניהם, וכמש"כ הערוגת הבושם.

**אמנם** הנה בד' התוס' וש"ר מבו' דפליגי ע"ז וס"ל דמן הדין יש לאסור ליתן חוטי צמר דלבן בבגד של פשתן כיון דאפשר במינו, ולא הותר אלא משום מיגו או כשאין לו חוטי פשתן, וצ"ב דמ"ט חשבינן לה כאפשר לקיים שניהם, הרי גם אם יטיל חוטי פשתן יהיו כלאים עם חוטי התכלת, ומ"ט עדיפא לן שיטיל חוטי פשתן ויהיו כלאים עם חוטי התכלת ולא יטיל חוטי צמר שיהיו כלאים עם הבגד, ועמדו בזה הקוה"ע בסימן ז' סק"ד ובחי' ר' ראובן סימן ב' וסימן ג', עיי"ש.

## פלוגתת הראשונים אם עדל"ת בגונא דהעשה מצ"ע יכול להתקיים בלא דחיית הל"ת אלא דכיון דלא נזדמן לו אין בידו לקיים העשה בלא דחיית הל"ת

ד] **והנה** הרשב"א בסוגיין כתב בהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן וחוטי פשתן פוטרין בשל צמר, ז"ל, ודוקא וכו' בדלי"ל ממיני' וא"א לקיים מצות ציצית בלא דחיית ל"ת, אבל היכא דאיכא ממין הכנף אין מטילין לו אלא מינו וכו' הלכך בדאיכא מינו אתה יכול לקיים את שניהם, אבל היכא דליכא מיני' אי אתה יכול לקיים את שניהם, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א והמאירי, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ט ח"ג.

**ובדעת** ש"ר שלא כתבו לישב כן, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דמשמע להו דהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן וחוטי פשתן פוטרין בשל צמר הוא בכל ענין ואף אם יש לו חוטין ממינו.

ה] **אמנם** הנה מצאתי בתשו' חכמי אשכנז וצרפת סימן ע"ו בתשו' ה"ר שמואל הלוי בונפנט חבירו של האו"ז, ז"ל, במנחות פ' התכלת, אמר ר"ל כל מקום שאתה מוצא עשה ול"ת אם אתה יכול לקיים את שניהן מוטב, ומפרשים העולם כגון שיטול בטלית במינו צמר בצמר ופשתים בפשתים מוטב, ואם לאו שאין לך פשתים להטיל בפשתים קודם שתיבטל המצוה שלא לקיימה יבא עשה וידחה ל"ת, ולא נהירא לרבי, דהא כל דבר שאפשר אע"פ שאין לו עכשיו לא קרי אי אפשר, דאם אין לו עכשיו יכול שיהי' לו לאחר זמן, ולא קרי אי אפשר אלא דבר שאי אפשר להיות כלל וכו', עכ"ל, ומבו' דפליג ביסוד הדברים ע"ד הרשב"א ודעימי' וס"ל דהא דבאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת, הוא אף אם אין לו עכשיו, דמ"מ כיון דהמצוה עצמה ראוי' להתקיים בלא דחי', לי"ב לדינא דעדל"ת,[[3]](#footnote-3) והביא כן בשם רבו והוא רבינו שמחה רבו של האו"ז.

**וכ"כ** הב"י באו"ח סימן י"א ע"ד רי"ו, ז"ל, ואינו נראה לי אלא אע"פ שאין מצוי לו ממינו מאחר שאפשר לקיים את שניהם אילו הי' מצוי לו לא דחינן את ל"ת, עכ"ל.[[4]](#footnote-4)

**ונראה** דיש ללמוד כן מד' הרשב"א, עיי"ש שכתב, ז"ל, אלא שראיתי לגדולי המפרשים דפירשו דהא דתנא דבי ר' ישמעאל אתיא דלא כר"ל, ונסמכו על אותה שאמרו במנחות ולא יהא אלא לבן ופריק רבא כיון דאפשר במינן כדר"ל, ואפשר לומר "דרבא לא קאמר דלעולם לא יטיל כיון דאפשר בדאית לי' כדר"ל", אלא בדאיכא מיני' קאמר, עכ"ל, ולהדיא בדבריו שפירש בד' הרמב"ן דלדעת ר"ל דכל דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת, אין מטילין חוטי צמר בשל פשתן אף אם אין לו ממינו.[[5]](#footnote-5)

**וצ"ב** ביסוד הפלוגתא בזה אם הא דכל דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת הוא רק כשבפועל יש בידו לקיים שניהם, או דאף אם בפועל אין בידו לקיים שניהם מ"מ כיון דאם הי' לו הי' אפשר לקיים שניהם אין עדל"ת.

## בהא דהותרה מילה בצרעת בדליכא אחר אף דאם איכא אחר ראוי העשה להתקיים בלא דחיית הל"ת

ו] **והנה** בשבת קל"ג א' פריך בהא דהותרה מילה בצרעת משום דאבי הבן מתכוין לקוץ בהרת דבנו, דאי איכא אחר ליעביד אחר דאמר ר"ל כל מקום שאתה מוצא עשה ול"ת אם אתה יכול לקיים שניהם מוטב ואם לאו יבא עשה וידחה ל"ת, ומשני בדליכא אחר.

**והשאג"א** בסימן צ"ו הוכיח מהתם דאף דהעשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הל"ת ע"י אחר, מ"מ כל דליכא אחר אמרינן דעדל"ת, וכתב ללמוד מזה דה"נ הוא בכל עדל"ת דאע"ג דאם נזדמן לו היתר הי' אפשר לקיים עשה זה בלא דחיית ל"ת, אפ"ה אם לא נזדמן לו ואין בידו לקיים העשה אלא ע"י דחיית הל"ת אמרינן דעדל"ת.

**וקשיא** מהתם ע"ד הני רבוותא דס"ל דכל דהעשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הל"ת אינה דוחה להל"ת אף אם לא נדזמן לו ואין בידו לקיים העשה בלא דחי', ומ"ש מהא דהותרה מילה בצרעת בדליכא אחר אף דאם איכא אחר ראוי העשה להתקיים בלא דחיית הל"ת.[[6]](#footnote-6)

## בד' הר"ש הלוי דהותרה מילה בצרעת אף אם איכא אחר משום דמצות מילה מוטלת על האב

ז] **ומצאתי** בתשו' ה"ר שמואל הלוי שם בסו"ד שפירש לסוגיית הגמ' בשבת שם בע"א, ז"ל, ובפרק ר"א דמילה ה"פ א"ר משרשיא וכו' אי איכא אחר ליעביד אחר שהרי מצות המילה תוכל להתקיים ע"י אחר ויהא האב אסור למול כר"ל וכו' ואחר אין בו שום איסור דלא קא מכוין, ומשני דליכא אחר פי' מאחר שאין עיקר המצוה תלוי' למול את בנו אלא באב והרי הוא בעיני כמאן דלית אחר במקום מצות האב, דלאב קא מזהר רחמנא ולא לאחר ועיקר המצוה היא בו, וכדאמר בפ' הערל כגון שהי' אביו חבוש בבית האסורין ולא מל אותו אחר, אלמא מאחר דעל האב מוטל עיקר המצוה אע"פ שאפשר באחר ימול אע"פ שיש שם בהרת וכמאן דכתיב האב ימול דמי, והיינו א"א לקיים שניהם שהרי אין מצות המילה מוטלת על האחר כמו על האב, עכ"ל, והיינו דאין מכוון הגמ' להעמיד להא דהותרה מילה בצרעת בדליכא אחר, אלא בכל ענין הותרה דהו"ל כמו דליכא אחר כיון דמצות מילה מוטלת על האב, ולפ"ז ניחא דאף דכל דראוי העשה להתקיים בלא דחיית הל"ת אינו דוחה ל"ת אף אם בפועל אין בידו לקיימו בלא דחי', מ"מ שפיר הותרה מילה בצרעת, כיון דהמצוה מוטלת על האב ואינה ראוי' להתקיים על ידו בלא דחיית הל"ת.

**אמנם** הנה מסתימת פירש"י בשבת שם משמע דמפרש לסוגיית הגמ' כפשוטה, דלא הותרה מילה בצרעת אלא היכא דליכא אחר, אך כל דאיכא אחר אמרינן דליעבד אחר וכיון דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת, וכ"ה להדיא בפי' ר"ח שם.[[7]](#footnote-7)

ח] **ונמצא** לפ"ז דפליגי הראשונים בתרתי בדינא דאפשר לקיים שניהם, חדא, דדעת הרשב"א ודעימי' דאף אם העשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הל"ת, מ"מ כל שבפועל אין בידו לקיימו בלא דחי' אמרינן דעדל"ת, ודעת הר"ש הלוי ודעימי' דכיון דהעשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הל"ת אינו דוחה ל"ת, - ועוד, הוא בגונא דאין ביד אבי הבן עצמו למול בלא דחיית ל"ת, ויש בידו למול ע"י אחר, דדעת רש"י והר"ח דחשבינן לה כאפשר לקיים שניהם ואין עדל"ת בכה"ג, ודעת הר"ש הלוי דכיון דמצות מילה מוטלת על האב לא חשבינן לה כאפשר לקיים שניהם, וצ"ב בטעם הפלוגתות בזה.

## מכ"ד מוכח דהא דעדל"ת לאו היינו דמוטל עליו לקיים העשה והוי כאנוס על עבירת הל"ת, אלא הוא דין דחי' דנדחה הלאו והותר

ט] **והנה** בטעמא דהרשב"א ודעימי' דאף אם ראוי העשה להתקיים בלא דחיית הל"ת מ"מ כל שבפועל אין בידו לקיימו בלא דחי' אמרינן דעדל"ת, יש שפירשו דהוא משום דס"ל דיסוד דינא דעדל"ת הוא דמוטל עליו לקיים את העשה אף שהוא עובר בכך על הל"ת, והו"ל כאנוס על עבירת הל"ת, ומה"ט הוא דכל דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת, משום דבכה"ג שיש בידו לקיים העשה בהיתר אינו אנוס על עבירת הל"ת, וע"כ כ"ז הוא כשיש בידו בפועל לקיים העשה בהיתר, אך כל שבפועל אין בידו לקיים העשה בהיתר, הדר הו"ל כאנוס על עבירת הל"ת, וע"כ אמרינן בזה דעדל"ת.

י] **אמנם** הנה פשוט דד"ז א"א לאמרו, דודאי דדינא דעדל"ת הוא דין דחי' דנדחה הלאו והותר, ואי"ז מדין אונס בעלמא, ויש להוכיח כן מד' הרשב"א גופי', חדא, הוא ממש"כ הרשב"א בסוגיין דאף דיש בידו להוציא חוטין מן הבגד בעצמו ולהטיל בכנף, מ"מ כיון דאין לו אלא בקריעת הכנף ובהפסד טליתו ה"ז כמי שאין לו מינו, ואי נימא דהא דהיכא דעדל"ת מותר לו לעבור על הל"ת הוא משום דהו"ל כאנוס, אין מקום להתיר בכה"ג שבידו להוציא חוטין מן הבגד ולהטיל בכנף דכבר אינו אנוס, שהרי מצות ציצית ראוי' לחייבו להוציא חוטין מן הבגד דאי"ז יותר מחומש ממונו, ובע"כ מד' הרשב"א דהא דעדל"ת הוא דין דחי', דנדחה והותר איסור הל"ת במקום עשה, ובזה הוא דס"ל דאף דהיכא דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת, מ"מ כל דא"א לו אלא ע"י הפסד טליתו לא חשיב כאפשר לקיים שניהם.

**עוד** מוכח כן ממש"כ הרשב"א בשבת ק"ל א' דאף דאין עדל"ת בדאפשר לקיים שניהם, מ"מ בשבת ומילה הואיל וניתנה שבת לידחות אצל מילה גופה ניתנה לדחות אף במכשירי מילה אף דאפשר לעשותן בענין אחר, ואם יסוד דינא דאפשר לקיים שניהם הוא משום דמדין עדל"ת לא נדחה והותר הלאו כלל, אלא דהו"ל כאנוס על עבירת הלאו וע"כ כל דאפשר לקיים שניהם ול"ה כאנוס אסור הוא לעבור על הלאו, א"כ ל"מ מידי הא דכבר ניתנה שבת לידחות, דאף דעל המילה עצמה הו"ל כאנוס, מ"מ מ"ט יותרו מכשירי המילה דבידו לעשותם בענין אחר ואינו אנוס ע"ז.[[8]](#footnote-8)

## טעם פלוגתת הראשונים אם כל שהעשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הל"ת חשיב כאפשר לקיים שניהם אף אם בפועל אין בידו לקיימו בלא דחי'

יא] **ובביאור** פלוגתת הראשונים אם סגי במה שבפועל אין בידו לקיים העשה בלא דחי' דנימא עדל"ת, נראה דד"ז תליא ביסוד דינא דכל דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת.

**דהנה** הרי אלמלי דינא דר"ל והי' עדל"ת אף כשאפשר לקיים שניהם, ולדעת הרמב"ן כ"ה דעת הגמ' בסוגיין, בע"כ דדינא דעדל"ת אינו מכח הצורך וההכרח דקיום העשה, אלא הוא משום דלא נאסר ל"ת בעשיית עשה,[[9]](#footnote-9) - ויש להסתפק לפ"ז ביסוד דינא דר"ל דכל דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת, אם נתחדש בזה דאי"ז כן, ועיקר הא דעדל"ת הוא מכח הצורך וההכרח דקיום העשה, וע"כ כל דאפשר לקיים שניהם ולקיום העשה ליכא צורך והכרח בדחיית הל"ת אין העשה דוחה להל"ת, או דלעולם עיקר הא דעדל"ת הוא דלא נאסר ל"ת בעשיית עשה, והא דכשאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת הוא משום דלא הותר הל"ת אלא כשהעשה מצוהו לעבור על הל"ת, וכל דאפשר לקיים שניהם ואין העשה מצוהו לעבור על הל"ת, אלא שהוא מדעתו עובר על הל"ת כדי לקיים העשה, אינו דוחה להל"ת.

יב] **ונראה** דיש ללמוד לזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש הט"ו דין טומאה בציבור, ז"ל, ומפני מה מחזירין על הטהור מבית אב אחר, מפני שהטומאה לא הותרה בציבור אלא באיסורה עומדת ודחוי' היא עתה מפני הדחק, ואין דוחין כל דבר הנדחה אלא במקום שאי אפשר, עכ"ל.

**והנה** מש"כ הרמב"ם דאין דוחין כל דבר הנדחה אלא במקום שאי אפשר לכאו' מכוון דבריו הוא להא דאין עדל"ת בדאפשר לקיים שניהם, ומבו' מדבריו דיסוד הדין בזה הוא משום דעיקר הא דעדל"ת הוא מפני ההכרח והדחק, וע"כ כל שאפשר בענין אחר וראויין העשה והל"ת להתקיים וליכא הכרח ודחק, אין עדל"ת, וכ"ה מבו' גם בל' הרשב"א בביצה, וכמש"נ להלן סקט"ז.

**ולפ"ז** הרי ודאי דכל הא דאין עדל"ת בדאפשר לקיים שניהם הוא רק אם בפועל יש בידו לקיים שניהם, ולקיום העשה ליכא צורך לדחות הל"ת, אך כל שבפועל אין בידו לקיים שניהם ולקיום העשה איכא צורך לדחות הל"ת, אמרינן דעדל"ת, וכאשר כ"ה בהא דטומאה דחוי' בציבור, דכל שבפועל אין בידם להקריב בטהרה, נדחית הטומאה.

יג] **ובדעת** הר"ש הלוי ודעימי' דס"ל דכל שהעשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הל"ת אינו דוחה ל"ת אף אם בפועל אין בידו לקיימו בלא דחי', נראה דהוא משום דפליגי ביסוד דינא דאפשר לקיים שניהם, וס"ל דאי"ז משום דלא הותר הל"ת אלא מכח הצורך וההכרח לקיום העשה, אלא היינו משום דלא הותר הל"ת אלא כשהעשה מצוהו לעבור על הל"ת, וכל דאפשר לקיים שניהם ואין העשה מצוהו לעבור על הל"ת, אינו דוחה להל"ת, - וע"כ שפיר יש מקום לומר דכל דהעשה מצ"ע יכול להתקיים בע"א, הרי דהעשה מצ"ע אינו מצוה אותו לעבור על הלאו, דעיקר המצוה אינה ליתן חוטין אלו של צמר בבגד, אלא ליתן חוטין בבגד, אלא שהוא אין בידו לקיים המצוה אלא ע"י חוטי צמר,[[10]](#footnote-10) ובכה"ג אין עדל"ת.[[11]](#footnote-11)

## טעם פלוגתת הראשונים אם הותרה מילה בצרעת אף אם איכא אחר

יד] **ובזה** נראה לפרש מש"כ הר"ש הלוי דהותרה מילה בצרעת אף אם איכא אחר, משום דמצות מילה מוטלת על האב, ולמש"נ נראה דאזיל לטעמי' דס"ל דדינא דאפשר לקיים שניהם הוא משום דאין העשה מצוהו כלל לעבור על הל"ת, ובזה הוא די"ל דכיון דמצות מילה מוטלת עליו, הרי דעיקר מצותו הוא למול בעצמו, וע"כ אף שיש לו עצה למול ע"י אחר, מ"מ כיון דעיקר הצווי שעליו הוא למול בעצמו ולעבור על הל"ת, יש בזה לדינא דעדל"ת.[[12]](#footnote-12)

**אך** לדעת הרמב"ם ודעימי' דדינא דאפשר לקיים שניהם הוא משום דכל הא דעדל"ת הוא משום הצורך וההכרח דקיום העשה וכל דאפשר לקיים שניהם ליכא צורך והכרח בדחיית הל"ת, הרי הדין נותן דאף דמצות מילה מוטלת על האב, מ"מ כיון דבידו לקיים מצותו ע"י אחר, הרי דלקיום העשה ליכא צורך והכרח בדחיית הל"ת, וע"כ לא הותר למול בצרעת אלא בדליכא אחר, וכדעת רש"י והר"ח.

## פלוגתת הרמב"ן והרשב"א בטעם הא דעדל"ת אף אם אפשר לקיים שניהם למחר

טו] **והנה** הרמב"ן בשבת כ"ד ב' הביא להקשות במה שדנו בגמ' שם דמ"ט אין עשה דשריפת קדשים דוחה ל"ת דיו"ט, דתיפו"ל דאפשר לעשה זה להתקיים למחר וכל דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת, ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל ולדידי הא לא קשיא לי משום דלא אמר ר"ל אפשר לקיים את שניהן אלא כגון ההוא דאקשינן במנחות בפ' התכלת גבי סדין בציצית שאפשר לו לעשות לבן ממינו ולא עבדינן לי' צמר בכיוצא בזה נאמרה, אבל מ"ע שאין לקיימה היום אלא בדחיית ל"ת א"א לקיים שניהם מיקרי אע"פ שאפשר לקיימן למחר, שכל המחוסר זמן כמחוסר הכל דמי והרי עכשו א"א לקיים את שניהם.

**והרשב"א** בביצה ח' ב' כתב להך דינא מטעם אחר, ז"ל, ונ"ל דמהכא איכא למשמע דאין מעבירין על המצות כלל אלא כיון שא"א לקיים עכשיו את שניהם אומר יבוא עשה וידחה ל"ת, דאם ימתין איפשר דמטריד ולא מקיים ונמצא דיחוי מפני ל"ת, עכ"ל.

טז] **ולמש"נ** נראה דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ן לטעמי' דהא דכל דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת הוא משום דהעשה אינו מצוהו לעבור על הלאו, הרי דכ"ז הוא כשאפשר היום, אך כל דאי אפשר אלא למחר, הרי דכיון דהוא מחוסר זמן הוי מצותו עכשיו לשרוף באיסור יו"ט, וע"כ אף דבידו להמתין למחר ולשרוף, דוחה העשה לל"ת.

**אך** הרשב"א לטעמי' דהא דכל דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת הוא משום דאין נדחה הל"ת אלא משום הצורך וההכרח לקיום העשה, וע"כ הדין נותן דכל דאפשר למחר, הרי דאף דהוי מחוסר זמן, מ"מ כיון דאפשר למחר ולקיום העשה ליכא צורך והכרח בדחיית הל"ת, אין העשה דוחה להל"ת, וע"כ הוצרך הרשב"א לפרש דהא דבכה"ג עדל"ת הוא משום דדילמא מיטריד ויתבטל העשה, וכדי שיתקיים העשה איכא צורך והכרח בדחיית הל"ת.[[13]](#footnote-13)

**והדברים** מבוארים כן להדיא בל' הרשב"א שם שכתב דהוא משום דאם ימתין אפשר דמטריד ולא מקיים "ונמצא דחוי מפני ל"ת", - והרי דעיקר דינא דעדל"ת הוא משום דאין דוחין את העשה מפני הל"ת, וכדי שיתקיים העשה דוחין את הל"ת, ומה"ט הוא דכל דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת, משום דבכה"ג לא ידחה העשה מפני הל"ת, אך כל דיש לחוש דמטריד ולא מקיים וידחה העשה מפני הל"ת, דוחה העשה להל"ת.

## בביאור מה שאמרו דכיון דאם אמרה לא בעינא ליתא לעשה כלל ע"כ אי"ז דוחה ל"ת

יז] **והנה** בכתובות מ' א' אמרו דאם נמצא בה דבר ערוה אינו רשאי לקיימה, ולא אמרינן דיבא עשה דולו תהי' לאשה וידחה ל"ת, הוא משום דלאו אמרו עדל"ת אלא כגון מילה בצרעת דלא אפשר לקיומי' לעשה, אבל הכא אי אמרה דלא בעינא מי איתי' לעשה כלל.

**ובד'** התוס' שם משמע דמפרשי דהיינו משום דחשבינן לה כאפשר לקיים שניהם כיון דבידה לומר לא בעינא, וזהו שהק' דהרי בכלאים בציצית אפשר לקיים שניהם וכו', וכ"ה להדיא בד' התוס' הרשב"א שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מנערה ה"ה, ז"ל, ולמה לא יבא עשה וידחה את ל"ת וכו' וישא זו האסורה לו, שהרי אפשר שלא תרצה היא לישב ונמצא עשה ול"ת קיימין, עכ"ל.

יח] **ונראה** דכ"ז ניחא אי נימא דיסוד דינא דאפשר לקיים שניהם הוא משום דאין נדחה הל"ת אלא מפני הצורך וההכרח לקיום העשה, אשר כ"ה דעת הרמב"ם וע"כ כל דבידה לומר לא בעינא ועי"ז יהא העשה קיים, דעיקר העשה הוא לצורך האשה, וכל דאמרה לא בעינא לא מיחסר קיום העשה, עמש"כ בזה בקוה"ע סימן י"ד סק"ג, ליכא צורך והכרח בדחיית הל"ת, - אך לדעת הסוברים דהא דאפשר לקיים שניהם הוא משום דאין עדל"ת אלא כשהעשה מצוהו לעבור על הלאו, הרי אף דבידה לומר לא בעינא, מ"מ כיון דכ"ז שלא אמרה לא בעינא הוי צווי העשה לקחתה לאשה ולעבור על הלאו, הדין נותן דיהא בזה לדינא דעדל"ת, ובע"כ לפרש לה"ט דאי אמרה לא בעינא בע"א, וכמש"כ ש"ר בכתובות שם.

## בהא דאין עשה דפו"ר דוחה ל"ת דלא יהי' קדש משום דאפשר לקיים שניהם ע"י כפי'

יט] **ועד"ז** נראה במש"כ התוס' בב"ב י"ג א' ד"ה כופין את רבו דהא דבחציו עבד וחציו ב"ח כופין את רבו לשחררו, ולא אמרינן דיבא עשה דפו"ר וידחה ל"ת דלא יהי' קדש, הוא משום דאפשר לקיים שניהם ע"י כפי'.

**ונראה** דכ"ז הוא משום דיסוד דינא דאפשר לקיים שניהם הוא משום הצורך וההכרח לקיום העשה, וע"כ הוא דכיון דאלמלי שידחה הל"ת יתקיים העשה ע"י שיכפו את רבו לשחררו, אין העשה דוחה להל"ת,[[14]](#footnote-14) - אך לדעת הסוברים דיסוד דינא דאפשר לקיים שניהם הוא משום דאין העשה מצוהו בעבירת הל"ת, הרי דבכה"ג דחציו עבד, כיון דבעודו עבד מצוהו העשה דפו"ר בעבירת הל"ת, שהרי הוא אין בידו לשאת אשה המותרת לו, הדין נותן דנימא בזה דעדל"ת, ולא יועיל הא דאפשר לקיים שניהם ע"י כפי'.

## בישוב הא דהותרה מילה בצרעת בדליכא אחר אף דאפשר לקיים שניהם בדאיכא אחר

כ] **והנה** אמנם בעיקר מש"כ הר"ש הלוי לפרש לסוגיית הגמ' בשבת דהותרה מילה בצרעת אף בדאיכא אחר, הנה כבר נתבאר דבפי' ר"ח שם פירש דלא כן ולא הותרה מילה בצרעת אלא בדליכא אחר, וכ"נ מד' רש"י שם, ולפ"ז הדרא קו' השאג"א לדוכתה דחזינן דאף היכא דהעשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הלאו, מ"מ כל שבפועל אין בידו לקיימו בלא דחיית הלאו דוחה העשה להל"ת.

**ולמש"נ** נראה דיש לדון בזה דהתם שאני, דאף להני רבוותא דס"ל דבכה"ג דהעשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הל"ת אינו דוחה ל"ת, הוא רק דומיא דכלאים בציצית, דעיקר המצוה המוטלת עליו היא להטיל חוטים בבגד, ואף אם בפועל אין לו חוטי צמר, הרי אין מצותו להטיל חוטי צמר, אלא להטיל חוטין, אלא שהוא אין בידו לקיים את המצוה אלא ע"י חוטי צמר, ובכה"ג אין עשה דוחה ל"ת, ומשא"כ במילה בצרעת, הרי המצוה המוטלת עליו היא למול מילה זו דיש בה קציצת בהרת, אלא דכל שיש לו עצה למול ע"י אחר, אין העשה מצוהו בעבירת הלאו, אך כל שאין לו לעצה זו, הרי דזהו המצוה המוטלת עליו למול מילה זו דיש בה קציצת בהרת, והעשה מצוהו בעבירת הלאו, וע"כ יש בזה לדינא דעדל"ת.[[15]](#footnote-15)

## בטעם הא דלא הותר ללבוש בגד כלאים ולהטיל בו ציצית אף אם אין לו בגד אחר

כא] **בתשו'** הר"ש הלוי שם בסו"ד כתב להוכיח דכל שהעשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הל"ת אינו דוחה ל"ת אף אם בפועל אין בידו לקיימו בלא דחי', ז"ל, ועוד אי כפי' המפרשים דאמרו אם לאו שאין לו פשתים בפשתים יטיל בו דצמר והוי כלאים, א"כ אי לי"ל אלא כלאים כגון שנארג בו כלאים יתלה בו ציצית וילבש אותו וליתי עשה ודחי את ל"ת, אלא מסתבר כדפירש מורי, עכ"ל.

**ויש** להעיר בזה, דהנה התוס' בכתובות מ' א' ד"ה כגון מילה בצרעת כתבו דהא דהותר כלאים בציצית אף דאפשר לקיים שניהם שיעשה בטלית צמר חוטין של צמר, הוא משום דבטלית של פשתן א"א לקיים מצות תכלת אלא ע"י כלאים' וזה אין לנו לומר שיהא אסור ללבוש טלית של פשתן משום דאפשר בשל צמר דאין זה חשוב אפשר, עכ"ל.

**ובחי'** הגר"ש סימן ה' סק"ז פירש לדבריהם דהיינו דבעי שיהא אפשר לקיים שניהם בחיוב זה שהוא מחוייב בו עתה, ומשו"ה בטלית של פשתן דחיוב זה שיש לו עתה ליתן בבגד זה תכלת אין לו אפשרות קיום כי אם בכלאים הוי א"א לקיים שניהם, ומה דיש לו ברירה שיהא לו קיום ציצית ע"י שיעשה על עצמו מחייב אחר, זה לא חשיב אפשר לקיים שניהם, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם הי' מותר ללבוש בגד כלאים ולהטיל בו ציצית, הי' לנו להתיר אף כשיש לו בגד אחר, דמ"מ בבגד זה אין לו אפשרות קיום העשה אלא ע"י עבירת הל"ת.

**אמנם** הנה בד' הר"ש הלוי מבו' דגם אם הי' מותר ללבוש בגד כלאים ולהטיל בו ציצית ל"ה לנו להתיר אלא כשאין לו בגד אחר, ועפי"ז הוא שכתב לישב דלא שרינן מכח הא דבפועל אין לו בגד אחר, וצ"ב דמ"ש מהא דהותר ליתן חוטי תכלת בטלית של פשתן, אף דאפשר בטלית של צמר.

כב] **אך** הדבר פשוט דל"ד זל"ז, דהנה בעיקר מש"כ הגר"ש דהא דל"מ הא דבידו ללבוש טלית של צמר לחשבו כאפשר לקיים שניהם הוא משום דהוי זה מחייב אחר, הנה בד' התוס' הרא"ש בסוגיין מבו' לפרש בזה בע"א, ז"ל, אע"פ שאם הי' לובש טלית של צמר הי' יכול לקיים בו מצות תכלת בלא דחיית הלאו, אי"ז אפשר לקיים שניהם, "דלא מצינו שאסרה תורה ללבוש טלית של פשתים משום דא"א לקיים בו תכלת בלא דחיית הלאו", עכ"ל.

**ונראה** בביאורו דכיון דלבישת הבגד של פשתן מצ"ע הויא לבישה המותרת, אלא שבאנו לאסרה מכח הא דעי"ז יהא עליו ליתן חוטי צמר והוי כלאים, ובזה הוא דאמרינן דלא אסרה עליו תורה ללבוש בגד של פשתן מכח הא דעי"ז יהא דחי' דעשה לל"ת, וע"כ לא חשיב כלל כאפשר לקיים שניהם, ושמא זהו מכוון הקוה"ע בסימן י"ד סק"ט.

**ולפ"ז** הרי דכ"ז הוא בטלית של פשתן דאין האיסור בלבישת הטלית מצ"ע אלא משום דעי"ז איכא איסור בנתינת חוטי הצמר, אך כל שבאנו לדון להתיר ללבוש בגד כלאים האסור בלבישה משום מצות ציצית, והיינו משום דכדי לקיים מצות ציצית הותר אף ההכשר הנצרך לזה, הרי דכל שיש לו בגד אחר וא"צ כלל ללבוש את הבגד כלאים לצורך קיום מצות ציצית, הו"ל כאפשר לקיים שניהם, ודמי להיכא דיש לו מצה המותרת ומצה של חדש דהו"ל אפשר לקיים שניהם אף דרצונו באכילת מצה של חדש.

## בטעם הא דלדעת ש"ר לא הותר ללבוש בגד כלאים ולהטיל בו ציצית

כג] **ולדעת** הרשב"א ודעימי' דאף אם העשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הל"ת, מ"מ כל שאין בידו לקיימו בלא דחי' הוא דוחה ל"ת, תיקשי קו' הר"ש הלוי דמ"ט אסור ללבוש בגד של כלאים ולהטיל בו ציצית אף כשאין לו בגד אחר.[[16]](#footnote-16)

**ובגל'** הגרע"א באו"ח סימן י"א כתב לישב דמן הדין הי' שלא ידחה עשה דציצית לל"ת דכלאים, כיון דאי"ז עשה דחיובא, שהרי אין עליו חיוב ללבוש טלית בת ד' כנפות ולהטיל ציצית, ואם לא ילבשנו לא יעבור על העשה,[[17]](#footnote-17) והא דעשה דציצית דוחה לל"ת דכלאים הוא משום דאלמלי דחיית הלאו יהא מותר ללבוש את הבגד בלא ציצית, וכמש"כ המרדכי בהל' ציצית סימן תתקמ"ד דכל שא"א לעשות ציצית מותר ללבוש הבגד בלא ציצית, ויתבטל העשה, וע"כ כ"ז הוא כשהבגד עצמו אינו כלאים, אך כל שהבגד עצמו הוא כלאים, אין העשה דציצית דוחה לל"ת, שהרי אם לא ידחה יהא אסור ללבוש את הבגד, וממילא לא חייל עליו העשה כלל, ועד"ז כתב השושנת העמקים בכלל ג'.[[18]](#footnote-18)

**אמנם** אכתי תיקשי לדעת הר"ש מדרוי"ש שהביא המרדכי שם דאף בשבת אסור מדאורייתא ללבוש בגד שאין בו ציצית דעובר בעשה דציצית, ולדעתו בע"כ דהתירא דכלאים בציצית אינו מיוסד על הא דאלמלי דחיית הלאו הי' מותר ללבוש את הבגד בלא ציצית, וא"כ מ"ט לא הותר כלאים בציצית כשיש בבגד עצמו כלאים.

כד] **והאמרי** בינה באו"ח סימן ב' כתב בתו"ד דהוא משום דלא הותר כלאים בציצית אלא כשהכלאים הוא מכח המצוה, אך כל שאין הכלאים מכח המצוה, אין עשה דציצית דוחה לאיסור זה, וע"כ כל שהבגד עצמו הוא כלאים ואין הכלאים מכח המצוה, אין העשה דציצית דוחה לזה, והיינו דכל הא דהותר כלאים בציצית הוא רק משום דעבירת הל"ת היא מכח העשה, דמצות ציצית מחייבתו ליתן חוטי ציצית בבגד ועי"ז הו"ל כלאים, אך כל שהבגד עצמו כלאים הרי אין עבירת הל"ת מכח העשה, שהרי מצות ציצית אינה מחייבתו בלבישת הבגד, ובכה"ג אין עדל"ת.

**ויש** להוסיף בזה, דאף דמצינו בכ"ד דעשה דוחה את כל הנצרך לקיומו אם הו"ל בעידנא, וכמו שדנו בזבחים צ"ז ב' להתיר שבירת עצם לצורך אכילת המח, ודנו בב"מ ל' א' להתיר לכהן ליכנס לבית הקברות לצורך השבת אבידה, ודנו בביצה ח' ב' להתיר כתישת העפר לצורך כיסוי הדם, מ"מ אין להתיר לבישת בגד כלאים משום דהוי כמכשירי מצות ציצית, - והיינו משום דכל הא דעשה דוחה את כל הנצרך לקיומו, היינו כשהוא מחויב בעשה, דכיון דמכח חיובו בעשה יש לו לעבור על הל"ת, ה"ז נדחה, אך הכא דקודם הלבישה אינו מחויב בציצית ואינו צריך ללבוש את הבגד, לי"ב לדין עדל"ת, ורק אם הכלאים הוו מכח הציצית דמכח העשה עצמו הוא עובר על הל"ת, יש בזה לדינא דעדל"ת.[[19]](#footnote-19)

## במש"כ הרמב"ן דעשה דהשבת אבידה ראוי לדחות לאו דטומאת כהנים אף שאינו מחויב בו קודם הגבהה

כה] **אמנם** הנה בחי' הרמב"ן בב"מ ל' א' כתב בהא דפריך בדין השבת אבידה בכהן והיא בבית הקברות דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, שהרי ליכא בהשבת אבידה עשה כלל, כמו שאמרו שם כ"ו ב' דהמתין לה עד שנתייאשו הבעלים ונטלה אינו עובר אלא משום לא תוכל להתעלם בלבד, וכתב לישב, ז"ל, עוד אפשר לי לומר דה"ק, דאע"ג דלא עובר משום השב תשיבם עד שתבא לידו, מיהו כיון שאם החזירה קיים מ"ע של השב תשיבם חשיב לי' עשה, שאם ביטל עשה שבטומאת כהן הרי קיים עשה של השבת אבידה, הלכך אי לאו משום דטומאת כהן עשה ול"ת הוא הו"א ידחה דהשבת אבידה עשה הוא, עכ"ל.

**ובחי'** הגר"ש בסימן ה' סק"ט הק' דלמש"כ הרמב"ן דעשה דהשבת אבידה דוחה ל"ת אף דעדיין אינו מחויב בו, ה"נ בדין שיהא מותר ללבוש בגד כלאים ולהטיל בו ציצית אף דבשעת הלבישה עדיין אינו מחוייב במצות ציצית, עיי"ש,[[20]](#footnote-20) וזה ק' גם למש"נ דהא דאסור ללבוש הבגד הוא משום דאין עשה דוחה את מכשיריו כשאינו מחויב בעשה, שהרי התם הותר ליכנס לבית הקברות דאי"ז אלא מכשירי ההשבה, אף דעדיין אינו מחויב בהשבה.[[21]](#footnote-21)

כו] **אך** נראה דמש"כ הרמב"ן התם דה"ז דדוחה ל"ת, אי"ז מכח הא דמככניס עצמו לחיוב השבת אבידה, אלא היינו משום דלדין עדל"ת א"צ עשה שמחויב בה, וסגי בהא דאיכא במה שמקיים בעשייתו עשה, וכ"נ בקוה"ע סימן י"ד סק"ב.[[22]](#footnote-22)

**ולפ"ז** נראה דע"כ אף אם עשה דהשבת אבידה ראוי לדחות לאיסור הכניסה לבית הקברות, מ"מ עשה דציצית אינו ראוי לדחות לאיסור הלבישה דבגד כלאים, והיינו משום דבהשבת אבידה, הרי אף דלא נתחייב בהשבה קודם שהגבי', מ"מ כיון דהאבידה קיימת, הרי דכבר איכא למצות ההשבה, ואף דהוא אינו מחויב בה, מ"מ כיון דיקיים מצוה בהשבתו סגי בכך לדחות לאיסור הכניסה לבית הקברות, דמכח מצות ההשבה שכבר קיימת עכשיו יש לו ליכנס לבית הקברות ולעבור על הל"ת, - ומשא"כ בציצית דקודם שלבש את הבגד ליכא למצות ציצית כלל, ע"כ לא הותר ללבוש בגד כלאים, דלבישת הבגד אינה כלל מכח המצוה, שהרי עדיין אין המצוה קיימת.

## בהא דהותר כלאים בציצית אף דע"י שנותן בו חוטי צמר אסור אף הבגד עצמו משום כלאים

כז] **אמנם** יש להעיר לפ"ז, דאם אכן אסור ללבוש בגד כלאים, משום דלבישת הבגד אינה כלל מכח המצוה, א"כ מ"ט הותר כלאים בציצית, הרי אף דלבישת חוטי התכלת מותרת משום דעדל"ת, הרי ע"י חוטי התכלת נעשה הבגד עצמו כלאים ואסור בלבישה, וכיון דלבישת הבגד אינה כלל מכח המצוה, מ"ט הותר ללבשו.

**והנה** אמנם אי נימא דאיסורא דכלאים הוא לבישת צמר ופשתים יחדיו, ניחא, דכיון דלבישת חוטי הצמר מותרת משום דעדל"ת, ליכא איסור בלבישת הבגד פשתים בפנ"ע, אך בד' הראשונים בכ"ד מבו' דאיסור כלאים היינו דכל דאיכא תערובת דצמר ופשתים נאסר הבגד עצמו בלבישה, ונתבאר בהערה,[[23]](#footnote-23) ואף לבישת הצמר בפנ"ע או הפשתים בפנ"ע אסורה, ולפ"ז תיקשי דכיון דע"י חוטי התכלת נאסר הבגד עצמו בלבישה, היאך מהני דין עדל"ת להתיר ללבשו.

**ובפשוטו** צ"ל דמ"מ כיון דאיסור לבישת הבגד הוא מכח הציצית, חשיב דהאיסור הוא מכח העשה, וע"כ שפיר מהני ע"ז דינא דעדל"ת, וצ"ע.

כח] **אך** הנה הזכר יצחק בח"א סימן ל"א עמד בזה, לפ"מ שנקט שם דל"מ דינא דעדל"ת כלל להתיר למכשירי העשה, וצ"ע, ועיי"ש שכתב לחדש מכח זה דבכלאים בציצית מהני דין הדחי' דעדל"ת דמכח זה אין חוטיי הצמר אוסרין כלל את הבגד והוי כמו שאין בו כלאים, עיי"ש, ופירש בזה לדעת ר"ת דכלאים בציצית הוי הותרה, וצ"ב.

כט] **ולפי** דבריו ניחא מש"כ הראשונים לדון לאסור ליתן חוטי צמר בבגד של פשתן משום דאפשר במינו, אף דגם אם יתן ממינו יהא זה כלאים עם חוטי התכלת, והיינו משום דאם יתן חוטי פשתן, דלא יחול מכחם כלל איסור כלאים, דכיון דכל הכלאים בכה"ג הוא מכח עירובם עם חוטי התכלת, הרי דכיון דכבר נדחה איסור כלאים דחוטי הבגד אין אוסרין כלל את הבגד, ה"נ אין אוסרין את חוטי הפשתן, דכיון דחוטי הציצית בטלים לבגד, הוו מכלל הבגד המחויב בציצית, וא"צ בזה כלל לדין דחי' בפנ"ע, ומשא"כ אם יתן חוטי לבן של צמר דמכח עירובם עם הבגד ראוי לחול איסור כלאים ובעינן עלייהו לדחי' בפנ"ע, וע"כ הו"ל כאפשר לקיים שניהם.

1. ולכאו' קו' זו מיוסדת על משמעות סוגיית הגמ' לקמן ה' ב' דהא דמילה דוחה שבת הוא ע"ד דינא דעדל"ת, - וזהו דבעי למילף מינה דעשה דוחה ל"ת שיש בו כרת, ופרכינן דמה למילה שכן נכרתו עלי' י"ג בריתות ושכן תדיר. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך יש לפקפק בזה, דלהרמב"ן לטעמי' בהשגות סהמ"צ ל"ת י"א דתכלת ולבן הוו כב' מצוות, והא דאינם נמנין לב' מצוות הוא משום דהם ענין אחד, מסתברא מילתא דאף דכבר נדחה איסור כלאים אצל תכלת אינו טעם שידחה איסור כלאים אף אצל לבן. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בנזיר מ"א א' דבע"כ דאין מצות גילוח דנזיר מתקיימת במלקט ורהיטני אלא בתער, דאל"כ מ"ט עשה דגילוח דוחה ל"ת דהקפת הראש, הרי כל דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת, ומהא דלא משני דאיצטריך קרא למישרי תער היכא דלית לי' מלקט ורהיטני, ש"מ דכל דבר שיכול להית שיהא לו לא קרי אי אתה יכול לקיים שניהם, עכ"ד, וכיון לזה השאג"א בסימן צ"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. והאחרונים הוכיחו כן ממש"כ התוס' במנחות ו' א' ד"ה מה לכלאים דהא דכלאים הוי מצותו בכך, אע"ג דאפשר לקיים בטלית של צמר, מ"מ בסדין של פשתן שחייב בציצית א"א לקיים בכך, וכ"כ השטמ"ק שם, ז"ל, דמ"מ חשוב מצותו בכך אחרי שיש לו טלית של פשתן והוא חייב בציצית, עכ"ל, ואם אף בטלית של צמר הותר ליתן חוטי פשתן כשאין לו ממינו, הרי אכתי איכא למימר דכלאים בציצית יוכיחו הותרו אף כשאין מצותו בכך, - אך נראה דאין ללמוד מזה, שהרי התוס' גופייהו שם מ' א' ד"ה כיון דאפשר כתבו דהותר אף חוטי פשתן בשל צמר, ומשום דמיגו דתכלת פטרה לבן נמי פטרה, או משום דכלאים ממש הותר אצל ציצית ושרי אף היכא דאפשר לקיים שניהם, ותיקשי דא"כ מ"ט לא אמרינן דכלאים בציצית יוכיחו שהותרו אף כשאין מצותו בכך, וכיון דלא אמרינן הכי, הרי שפיר י"ל דהותר ליתן חוטי פשתן בטלית של צמר כשאין לו חוטי צמר, ובטעם הא דבאמת לא אמרינן דכלאים יוכיחו בכה"ג, י"ל חד מתרתי, או דנימא דכיון דאיכא גוונא דכלאים בציצית דמצותו בכך, הרי דמכח זה הותר איסור כלאים בכל גוונא, או דנימא דעיקר הא דיש להביא מכלאים בציצית הוא רק מטלית של פשתן שציותה תורה ליתן בו תכלת של צמר, אך מהא דשרי כלאים היכא דא"א בע"א וכדין עדל"ת אין להביא כלל. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך יש להעיר ע"ז ממשה"ק הרמב"ן בשבת ק"ל א' דמ"ט הותר לדעת ר"א להביא כלי לצורך המילה אף אם אפשר בע"א, ומדמי לה לדינא דאפשר לקיים שניהם, ומבו' להדיא דדין אפשר לקיים שניהם תליא במה שבפועל יש בידו לקיים שניהם, וע"כ לא קשיא לי' אלא בגונא דבפועל יש בידו לעשות בע"א, וביותר דאם דין אפשר לקיים שניהם תליא במה שהעשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הל"ת, הרי תיקשי דבכל גוונא הי' לנו לאסור להביא כלי לצורך המילה, כיון דאם הי' כלי במקום המילה ל"ה צריך לדחות הל"ת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. עוד קשיא ממה שדנו בביצה ח' ב' בדין כיסוי דם ביו"ט, דאף אם עביד כתישה אמרינן דעדל"ת, והרי דאף דהעשה מצ"ע ראוי להתקיים בלא דחיית הלאו, מ"מ כיון שאין לו עפר אחר אמרינן בזה דעדל"ת, - ובדעת הר"ש הלוי ודעימי' צ"ל דמכוון הגמ' שם דאף אי נימא דלא כר"ל ועדל"ת אף היכא דאפשר לקיים שניהם, והרי לדעת הרמב"ן בסוגיין הגמ' בסוגיין ס"ל דלא כר"ל, מ"מ התם אין עדל"ת. [↑](#footnote-ref-6)
7. וגדולה מזו כתב הטור ביו"ד סימן רס"ו בשם הראבי"ה דאין להאב למול את בנו בשבת אם יש אחר שיודע למול, דהא מילה היא פס"ר גבי דידי' דהוא מכוין לתקן את בנו, אבל לגבי אחר לא מקרי תיקון ושרי, ורק אם אין אחר שיודע למול ימול האב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובפשוטו מוכח כן מעיקר הא דהותר כלאים בציצית אף דבידו לפשוט את הבגד ואינו אנוס לעבור על הל"ת, ויש לדחות, - עוד מוכח כן מנידון סוגיין דתהא אחות אשה מתייבמת משום דעדל"ת, ופירשו האחרונים דאף דלא תפסי בה קידושין, מ"מ מכח דינא דעדל"ת אף חייל היבום, והרי דמהני דין עדל"ת לדחות ולהתיר את הלאו, וע"כ ה"ז מועיל אף שיחול היבום, - עוד מוכח כן ממש"כ התוס' בחולין קמ"א א' בשם ריב"א דאף דאין עדל"ת מ"מ הלאו עצמו נדחה ואינו לוקה ע"ז, ואם עיקר דינא דעדל"ת הוא משום דחשבינן לי' כאנוס על עבירת הלאו, אין מקום לפטרו בכה"ג דאין עשה דוחה ל"ת ועשה שהי' דינו שלא לעבור ע"ז, - עוד מוכח כן מדעת הסוברים דמ"ע של הבעל ראוי' לדחות ל"ת של האשה, אף דהאשה אינה אנוסה ע"ז, דלא תלינן לה בהנידון אם אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך, ואף למש"כ המנ"ח דטעם ההיתר בזה הוא משום דכל שהוא אינו מוזהר אף היא אינה מוזהרת, מוכח דמהני דין עדל"ת לדחות ולהתיר את הלאו, וע"כ חשבינן לה דהוא אינו מוזהר. [↑](#footnote-ref-8)
9. ול"ד להתירא דפיקו"נ, דכל דאפשר בע"א ליכא לעיקר ההיתר דפיקו"נ, והיינו משום דבפיקו"נ הוי עיקר ההיתר משום צורך הפיקו"נ, וכל שאין בכך צורך אין מקום להתיר. [↑](#footnote-ref-9)
10. ונתעוררתי להוסיף בזה, שהרי גם אם אין לו חוטין כלל קיים עיקר העשה המצוהו להטיל חוטים בבגד, אלא שהוא אנוס בכך, וא"כ ה"נ כשאין לו אלא חוטי צמר, הוי עיקר העשה להטיל חוטים בבגד, אלא שהוא אין בידו לקיים העשה אלא ע"י חוטי צמר והוא אנוס מלהטיל חוטי פשתן. [↑](#footnote-ref-10)
11. ובזה מתפרש הא דבמילה בצרעת אמרינן דעדל"ת, אף דמצות מילה ראוי' להתקיים בלא דחיית ל"ת בדליכא בהרת, דכיון דהמצוה היא למול ערלה זו, הרי דכל דיש בה בהרת, הרי מצותו היא למול ערלה זו שיש בה בהרת, - ועד"ז הוא גם במה שדנו בזבחים צ"ז ב' בקדשים שנבלע בהן פסול, דנימא עדל"ת, אף דעיקר מצות אכילת קדשים אלו היתה ראוי' להתקיים בלא דחי', דמ"מ כיון דהמצוה לאכול קדשים אלו, הרי דכל שנבלע בהן פסול הוי מצותו לאכול קדשים אלו שבלוע בהן פסול. [↑](#footnote-ref-11)
12. ולא מיבעיא אי נימא דהא דהותר למול ע"י אחר הוא רק כשאינו שליח של האב, כמשמעות ד' הפמ"ג בשפ"ד סימן כ"ח סקי"ד, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן ל"ד בהג"ה, אלא אף אי נימא דהיינו גם כשהוא שליח של האב, וכמש"נ במק"א להוכיח כן, מ"מ עיקר המצוה המוטלת על האב הוא למול בעצמו, אלא דיש לו עצה למול ע"י אחר, וזה לא חשיב כאפשר לקיים שניהם, אלא כיון דהמצוה המוטלת עליו היא למול ולקוץ את הבהרת, ה"ז דוחה להל"ת. [↑](#footnote-ref-12)
13. ומאידך י"ל דכל מש"כ הרשב"א דעדל"ת אף דאפשר למחר משום דדילמא מיטריד, הוא רק לטעמי' דדינא דאפשר לקיים שניהם הוא משום דליכא צורך והכרח בדחיית הל"ת, וע"כ כל דיש לחוש דמיטריד ויתבטל העשה ואיכא צורך והכרח בדחיית הל"ת דוחה העשה לל"ת, אך להרמב"ן לטעמי' דדינא דאפשר לקיים שניהם הוא משום דכל דאין העשה מצוהו לעבור על הל"ת אינו דוחה ל"ת, הרי דאלמלי הא דחשבינן לה כמחוסר זמן, ול"ה צווי העשה לשרוף היום, ל"ה מהני מידי הא דדילמא מיטריד ויתבטל העשה, דמ"מ כיון דעיקר צווי העשה אינו לשרוף ביו"ט, אינו דוחה ל"ת, וכל הא דבכה"ג לא חשיב כאפשר לקיים שניהם הוא רק משום דחשבינן לה כמחוסר זמן והוי מצותו לשרוף עכשיו ביו"ט. [↑](#footnote-ref-13)
14. והנה הטו"א בחגיגה ב' ב' הק' ע"ד התוס', שהרי התוס' בהמשך דבריהם שם כתבו דהא דכופין את הרב לשחררו אע"ג דהמשחרר עבדו עובר בעשה, הוא משום מצוה רבה דפו"ר, וא"כ היאך נימא דהא דאין העשה דוחה להל"ת הוא משום דאפשר לקיים שניהם ע"י כפי', הרי אדרבה כיון דאיכא תקנה שישא שפחה וידחה עשה לל"ת, אין לכוף את הרב לשחררו, דאין השחרור לצורך מצוה רבה דפו"ר, אלא כדי שלא ידחה הל"ת.

    ולמש"נ נראה דיש מקום לדון בזה, דכיון דעיקר דינא דעדל"ת הוא מפני הצורך וההכרח דקיום העשה, הרי דכל דאלמלי דידחה העשה להל"ת לא יתבטל קיום העשה, אין עדל"ת כלל, וע"כ כיון דאלמלי דחיית הל"ת דהי' אסור לשאת שפחה או בת חורין יש לכוף את רבו לשחררו משום מצוה רבה דפו"ר, ולא יתבטל קיום העשה, אין העשה דוחה להל"ת, ובכה"ג חשיב דהא דכופין את רבו לשחררו אי"ז כדי שלא ידחה הלאו, אלא כדי שיתקיים העשה. [↑](#footnote-ref-14)
15. ומשל לדבר יש להביא במה שדנו בזבחים צ"ז ב' בקדשים שנבלע בהן פסול דנימא עדל"ת, ונראה דהדבר פשוט דאף דבגונא דאפשר לסחוט את האיסור הו"ל כאפשר לקיים שניהם ולא דחי, מ"מ כל שבפועל אין בידו לסחוט את האיסור, לא נימא דכיון דהעשה מצ"ע יכול להתקיים בלא דחיית הלאו אינו דוחה להל"ת, והיינו משום דאף דאם הי' בידו לסחוט את האיסור אין העשה מצוהו באכילת הבלוע, מ"מ כל שאין בידו לסחוט את האיסור, הרי העשה מצוהו לאכול קדשים אלו שבלוע בהן איסור, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-15)
16. אמנם הנה הפמ"ג בפתיחה להל' ציצית בסופו ובמש"ז סימן י"ח סק"א נקט דמדאוריתא מותר ללבוש בגד של כלאים ולהטיל בו ציצית, אך כתב דכ"ז הוא לדעת הסוברים דמדאורייתא הותר כלאים בציצית אף אם אפשר לקיים שניהם, עיי"ש, והאמרי בינה באו"ח סימן ב' תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
17. משמעות דבריו דאי"ז מכח דינא דאפשר לקיים שניהם, דכבר כתבו התוס' בכתובות דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם ע"י שבידו ללבוש בגד של פשתן, (ונתבאר להלן), וכ"ש דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם ע"י דבידו לפשוט את הבגד, אלא הוא משום דאי"ז עשה דחיובא, דדינא דעדל"ת הוא רק בעשה שהוא מחויב בו, ובלא שיקיימנו יתבטל העשה, אך עשה דציצית דאינו עשה דחיובא, דגם בלא שיקיימנו לא יתבטל העשה, כיון דיהא עליו לפשוט את הבגד, אינו דוחה ל"ת, ודינא דאפשר לקיים שניהם הוא דין בפנ"ע, דאף דהוא עשה דחיובא ובלא שיקיימנו יתבטל העשה, מ"מ אם אפשר לקיים העשה בע"א אינו דוחה להל"ת.

    אך צ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ התוס' בכתובות מ' א' דאין לדון בכלאים בציצית דיהא כאפשר לקיים שניהם אלא מכח הא דבידו ללבוש בגד אחר, ולא סגי להו במה דבידו שלא ללבוש בגד החייב בציצית, ומבו' דהא דעדל"ת הוא כדי שיתקיים העשה, ונתבאר במק"א, ולפ"ז לכאו' לא איכפת לן במה דהעשה אינו עשה דחיובא, ועמש"כ בזה הקוב"ש בקידושין אות קמ"ד, ובחי' הגר"ש יבמות סימן ה' סק"ז. [↑](#footnote-ref-17)
18. אלא דהשושנת העמקים אתי עלה מכח דינא דאפשר לקיים שניהם, וע"פ מש"כ הפנ"י בכתובות מ' א' דהא דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם מכח הא דבידו שלא ללבוש הטלית, הוא משום דליכא איסור בלבישה, אך בד' הגרע"א משמע דאי"ז מכח דינא דאפשר לקיים שניהם, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-18)
19. ויש לפרש בזה בע"א, דאף דמכח דינא דעדל"ת הותרו אף מכשירי המצוה, היינו מכשירי קיום המצוה, אך לבישת הטלית אינה מכשירי קיום המצוה, אלא מכשירי חיוב המצוה, ואין בכח העשה לדחות לזה. [↑](#footnote-ref-19)
20. והעירו לנכון דלפ"מ שפירש הרשב"א בד' הרמב"ן דכל דהעשה מצ"ע יכול להתקיים בלא דחיית הל"ת, אף אם בפועל אין בידו לקיימו אינו דוחה להל"ת, י"ל דמה"ט הוא דאסור ללבוש בגד כלאים ולהטיל בו ציצית, וכמש"כ הר"ש הלוי. [↑](#footnote-ref-20)
21. אך למש"נ לעיל סקכ"ד בהערה דיש לפרש דהא דלא הותר ללבוש בגד כלאים, הוא משום דאי"ז מכשירי קיום המצוה אלא מכשירי חיוב המצוה, ל"ד להתם דכניסתו לבית הקברות היא מכשירי קיום המצוה. [↑](#footnote-ref-21)
22. וגדולה מזו מצינו בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פר' ב' ה"ב דלמ"ד דנשים סומכות רשות אף הותר כלאים בציצית לנשים, עיי"ש, ועמש"כ בזה הקוב"ש בסוף קידושין, ואמנם בד' התוס' בכ"ד וש"ר מבו' דפליגי ע"ז ולא הותר כלאים בציצית לנשים מה"ט, והיינו משום דאף דאשה מקיימת מצוה כאינו מצווה ועושה, לא סגי בזה לדחות ל"ת.

    ובכת"י מהגר"נ זצ"ל כתב דלפ"ד הראב"ד מתישב משה"ק האחרונים בהא דעשה דיבום דוחה ל"ת, שהרי האשה אינה מצווה בעשה דיבום, ודמי למש"כ התוס' דאין עשה דפו"ר דוחה ל"ת דלא יהי' קדש משום דאיהי לא מיפקדא, ולפ"ד הראב"ד ניחא, דאף דחובת היבום מוטלת על היבום, מ"מ קיום מצות יבום הוא גם על היבמה, ול"ד לפו"ר דהופקעו נשים מעיקר המצוה ולי"ב אלא מצות שבת, ושמא מכוון דבריו הוא משום דנתמעטו נשים משום דאין דרכן לכבש, וע"כ לי"ב לעיקר המצוה, ולא חשיב אף כאינו מצווה ועושה, (וכ"נ ממה שעמד הר"ן בר"פ האיש מקדש בהא דמצוה בה יותר מבשלוחה דהרי איהי לא מיפקדא אפו"ר, ואם יש לה קיום מצוה כאינו מצווה ועושה, לכאו 'יש בזה להא דמצוה בו יותר מבשלוחו). [↑](#footnote-ref-22)
23. ומצינו כן במש"כ המפרש בתמיד כ"ז ב' דבגד שארוג בו כלאים מצד שני אפי' מצד האחד אסור ליהנות ממנו "דכולו הוי דכלאים", וכ"כ התוס' הרא"ש בנדה ס"א ב' דאפי' אם אורך הבגד אלף אמה ויש בו חוט של כלאים מצד אחד כולו אסור שכל הבגד נקרא שעטנז, וכתב דמה"ט הוא דלא שייך ביטול ברוב בבגד שאבד בו כלאים, וכ"נ בד' התוס' שם, וכ"כ המאירי בע"ז ס"ה ב' דהוא משום שהבגד שיש בו כלאים בראשו האחד אף ראשו האחר אסור להתחמם בו אע"פ שבודאי אין שם כלאים, וכ"כ הש"ך בסימן ק"ה סקי"ז בשם התרוה"ד, ז"ל, דודאי בב"ח כל זמן שהוא מעורב מיקרי שרשו וגופו של איסור ואפי' הבשר בלא חלב, כמו כלאי בגדים בזמן שחוט פשתן מעורב בטלית צמר אסור להתכסות בכל הטלית אפי' באותו צד שאין חוט פשתן בו, ואם נחתך מן הטלית אותו צד שאין בו פשתן מותר אותו צד, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-23)