10 מי פירות א - ביסוד דינא דזיעה בעלמא, ובדין מיחוי הפירות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / קונטרס בדין מי פירות

מוצש"ק שובה ליל ערב יום הקדוש תשפ"ד

**א**

א] חולין ק"כ א', תנן התם הקפה את הדם ואכלו או שהמחה את החלב וגמעו חייב, בשלמא וכו' אלא המחה את החלב וגמעו אכילה כתיבא בי' והא לאו אכילה היא, אמר ר"ל אמר קרא נפש לרבות את השותה וכו', והא דתניא הטבל והחדש וההקדש והשביעית והכלאים כולן משקין היוצאין מהן כמותן מנלן וכו', גמרינן מבכורים וכו', אלא גמר מתרומה וכו', אלא אתיא מתרומה וחד מהנך או מבכורים וחד מהנך, והא דתנן דבש תמרים וכו' ושאר מיני פירות של תרומה רבי אליעזר מחייב קרן וחומש ור' יהושע פוטר במאי פליגי בדון מינה ומינה ובדון מינה ואוקי באתרה קמיפלגי, דר"א סבר דון מינה ומינה מה בכורים משקין היוצא מהן כמותן אף תרומה נמי משקין היוצא מהן כמותן ומינה מה בכורים אפי' שאר מינין אף תרומה נמי אפילו שאר מינין, ורבי יהושע סבר דון מינה מה בכורים משקין היוצאין מהן כמותן אף תרומה משקין היוצאין מהן כמותן ואוקי באתרה מה משקין דקדשים בתרומה תירוש ויצהר אין מידי אחרינא לא אף משקין היוצאין מהן כמותן תירוש ויצהר אין מידי אחרינא לא וכו'.

והנה בפירש"י שם כתב במה שאמרו דדון מינה ומינה דל"ד קאמר, דהא תמרים ותפוחים גופייהו אין תרומתן מן התורה אלא מדברי סופרים וכו'.

אך התוס' שם כתבו, ז"ל, ומיהו אפשר דהוי דוקא משום דגן שהמחהו דתרומת דגן דאורייתא דר"א מחייב דגן מדאורייתא ושאר מינין מדרבנן, ור' יהושע פוטר בדגן שהמחהו דדון מינה ואוקי באתרה תירוש ויצהר אין שאר מינין לא ואפי' דגן, ולהכי פטר נמי בשאר מינין שאין להחמיר בהן יותר מדגן, עכ"ל, וכ"כ התוס' הרא"ש שם.

ומבו' בד' התוס' והתוס' הרא"ש דהא דמפליג ר' יהושע בין היוצא מזיתים וענבים לשאר מי פירות, אי"ז דוקא במשקין היוצאין, אלא ה"נ הוא במיחוי, דמיחוי דזיתים וענבים אסור מדאורייתא, ומיחוי דשאר פירות אינו אסור אלא מדרבנן,[[1]](#footnote-1) וכן נקט החוו"ד בסימן ק"ה סק"ב בתו"ד דמיחוי דתרומה אינו אסור מדאורייתא.[[2]](#footnote-2)

ב] אמנם הנה הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ומיהו לא דייקא לי שמעתין דכיון דממחה איסורין עצמן בהקדש ותרומה צריך למילף הוא ולא גמרינן מנבילה וחמץ דלאו איסור הבא מאיליו הוא, נימא דון מינה ואוקי באתרה למיפטר ממחה חמץ של הקדש וגמעו ולמיפטר בתרומה ממחה פת קטנית ותמרים ותפוחים שגמען וכן בערלה, והלכך טעמא דר' יהושע לאו משום דזיעה בעלמא הוא אלא משום דבטיל אוכל, אלא י"ל דסוגיין אסמכתא בעלמא הוא וכו', ומיהו טעמא משום דזיעה נינהו,[[3]](#footnote-3) והכי נמי ממעטינן ציר דדגים טמאים מדאוריתא משום דזיעה נינהו לעיל בפ' גיד הנשה וכו', והכי נמי מוכח בפסחים דקאמר אי אשמעינן פירא גופי' ולא אכיל לי' דרך הנאתן ה"נ, אלמא בתמרים גופן שגמען חייב, וכן בכל איסורין שבתורה, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן דהא דמחייבינן בהמחהו וגמעו הוא בכל איסורין שבתורה ובכל הפירות, ואף דמקראי לא מצינו למילף לכל האיסורין בכל הפירות, אסמכתא בעלמא הוא, וכל הא דפטר ר' יהושע בשאר פירות הוא במשקין היוצאין ומשום דהוו זיעה בעלמא.[[4]](#footnote-4)

ג] ולדעת התוס' דהא דפטר ר' יהושע אי"ז רק במי פירות אלא אף במיחוי דשאר פירות, תיקשי ממה שהוכיח הרמב"ן לחייב בזה ממה שאמרו בפסחים כ"ד ב' דאי אשמעינן פירא גופי' ולא אכיל לי' דרך הנאתן ה"נ, והרי דבתמרים גופן שגמען חייב, - ותיקשי גם ממה שאמרו בפסחים שם דהא דפטור במי פירות הוא משום דזיעה בעלמא הוא, ובד' התוס' לקמן בסוגיין (ד"ה והדר מייתי) מבו' דגם להגמ' בסוגיין הוי טעם פטור מי פירות משום דזיעה בעלמא הוא, וכמש"כ המהר"ם שם לפרש לדבריהם, ואם אף במיחוי הפירות פטור, הרי אין הפטור משום דזיעה בעלמא, אלא משום דבטל אוכל, וכמשה"ק הרמב"ן.

**ב**

ד] אך הדבר פשוט דפליגי התוס' והרמב"ן בעיקר מה שאמרו בפסחים שם דפטורא דמי פירות הוא משום דזיעה בעלמא הוא.

דהנה בד' הרמב"ן מבו' דהא דזיעה בעלמא היינו דהמשקין היוצאין מן הפרי אינם מכלל גוף הפרי, אלא הוו זיעה בעלמא, וכתב לדמותו לציר דגים טמאים דזיעה בעלמא הוא, והיינו דהציר אינו מכלל גוף האיסור אלא פירשא בעלמא, וע"כ כ"ז הוא במשקין היוצאין דאינם מכלל גוף האיסור, אך כל שממחה את האיסור עצמו ליכא לה"ט, וזהו שכתב הרמב"ן דאם פטרינן גם במיחוי אין הטעם משום דזיעה בעלמא הוא אלא משום דבטל אוכל, דאין האיסור אלא כשיש עליו תורת אוכל ולא כשהמחהו, וכ"ה גם בד' הרשב"ץ בברכות ל"ח א' דכל הא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דאינו שותה אלא היוצא מהן, עיי"ש.

ה] אמנם הנה בברכות ל"ח א' אמר מר ב"ר אשי האי דובשא דתמרי מברכינן עלי' שהכל מ"ט זיעה בעלמא הוא, ומוקמינן לה כר' יהושע דפטר בשאר מי פירות, ובחי' הרא"ה שם כתב, ז"ל, אמרינן בגמ' דמר בר רב אשי אתיא כר' יהושע דאמר בפירות של תרומה דמשקין היוצאין מהן אינן כמותן, דכל שאין גופו קיים אינו כלום אא"כ ריבה אותו הכתוב בפירוש כשם שריבה תירוש ויצהר בתרומה שהוא משקה וריבה אותו הכתוב לעשותו כפרי, ואפי' בממחה את החלב וגמעו אצטריך רבויא לר' יהושע לחיובא כדאיתא בהעור והרוטב דאי לא לא מחייב ואפי' ביין ושמן לערלה בעינן התם רבוייא לר' יהושע למהוי כפרי דאי לא לא מתסר וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו דמה שאמרו בדובשא דתמרי דזיעה בעלמא הוא, לאו היינו דהמשקה היוצא מן הפרי אינם מכלל גוף הפרי אלא הוי זיעה בעלמא, וכמש"כ הרמב"ן, אלא היינו דכל דנשתנה הפרי מברייתו, לא חשיב כגוף הפרי אלא כזיעה בעלמא, ודמי להא דבעינן קרא לרבויי בהמחה את החלב וגמעו.

וכ"נ ממש"כ הריטב"א בפסחים כ"ד ב', ז"ל, דמשקה היוצא מן האוכל לא חשיב אוכל כלל, ובדין הוא דאפילו בשל זיתים וענבים נמי אלא דרבינהו קרא וכו', עכ"ל, ובהל' ברכות פ"א ה"כ כתב, ז"ל, דבש ואפי' של תמרים וכן משקה שהוא יוצא משום פרי וכו' אין מברכין עליו אלא שהכל כיון שאין גוף הדבר קיים וכו', עכ"ל, ומשמע להדיא דדינא דזיעה בעלמא הוא משום דנשתנה הפרי מברייתו והמשקה לא חשיב כהאוכל וכבר אין הפרי קיים.

ו] ומצינו שנחלקו בזה להדיא, דהנה הרא"ה שם כתב, ז"ל, ותמרי ועבדינהו טרימא וכו' מברכינן עלייהו בפה"ע מ"ט במילתייהו קיימי כדמעיקרא, פי' ושמעינן מינה דטעמא משום דבמלתייהו קיימי כדמעיקרא הא נתרסקו לגמרי עד שעברה צורתן לא ואין מברכין עליהן אלא שהכל וכו', וזו בנין אב למשקין היוצאין מן הפירות חוץ מן הזיתים וענבים שאין דינן כמותן ואין מברכין עליהן אלא שהכל, עכ"ל.

אך הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, והיינו דאמרינן התם בפרק כיצד בדבש תמרים שהכל דזיעה הוא ובטרימא בפה"ע וטרימא היינו תמרים שחוקין וגומעין אותן וכו', עכ"ל, והרי דס"ל דדוקא דבש תמרים מברכין עליו שהכל, אך כל שריסק את התמרים אף שעברה צורתן ואף שהמחה אותן מברכין עליהן בפה"ע, וכ"כ בפי' הרשב"ץ בברכות שם, ז"ל, ומוכח בפ' העור והרוטב שאפי' שחקן והמחן וגמען מברך בפה"ע, ול"ד לדבש תמרים שאינו שותה אלא היוצא מהן דזיעה היא בעלמא אבל הכא לגופן הוא גומע, עכ"ל.

ופשוט דלטעמייהו אזלי, דהרמב"ן והרשב"ץ לטעמייהו דמה שאמרו דדבש תמרים מברכין עליו שהכל משום דזיעה בעלמא הוא, היינו דהדבש היוצא מן התמרים אינו מכלל גוף התמרים, הרי דכ"ז הוא בדבש, אך כל שהמחה את גוף התמרים מברכין עליהן בפה"ע, דאם אף כשהמחה את גוף התמרים וגמען אין מברכין עליהן בפה"ע, ל"ה בעינן בדבש להא דזיעה בעלמא הוא.

אך הרא"ה לטעמי' דמה שאמרו דדבש תמרים מברכין עליו שהכל משום דזיעה בעלמא הוא היינו משום דנשתנה מברייתו, וע"כ ה"נ הוא בתמרים שנתרסקו לגמרי עד שעברה צורתן דהוו כזיעה בעלמא, - וכאשר כ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרא"ה דמהא דאם נתרסקו לגמרי מברכין עליהן שהכל, זהו בנין אב לכל המשקין היוצאין מן הפירות חוץ מן הזיתים וענבים שאין דינן כמותן ואין מברכין עליהן אלא שהכל, והרי דהא דאם נתרסקו לגמרי מברכין עליהן שהכל הוא משום דחשבינן להו כזיעה בעלמא ודמי למשקין היוצאין.[[5]](#footnote-5)

**ג**

ז] ובד' התוס' נראה שדעתם כדעת הרא"ה דמה שאמרו דמי פירות הוו זיעה בעלמא, אי"ז משום דהמשקין היוצאין אינם מכלל גוף הפרי, אלא הוא משום דנשתנו מברייתן.

דהנה בד' התוס' בב"ב צ"ו ב' סוד"ה אחד שכר תמרים מבו' דהא דשאני כל מי פירות דחשיבי כזיעה בעלמא מהיוצא מן הזיתים ומן הענבים דל"ה זיעה בעלמא, הוא משום דהיוצא מן הזיתים ומן הענבים אישתני לעילויא, ושאר מי פירות לא אישתנו לעילויא, וזהו שכתבו דהא דדבש תמרים הוי זיעה בעלמא הוא משום דלא אישתני לעילויא כשנעשה דבש, וכ"ה מבו' בתוס' ר"י שיריליאון בברכות ל"ח א', וכ"כ הרשב"א שם בשם תוס', וכ"ה מבו' בד' האו"ז בהל' סעודה סימן קס"ו בשם ר"י, ונתבאר בזה בסימן ג' סק"ב.

והנה אי נימא דיסוד דינא דזיעה בעלמא הוא דהמשקין היוצאין אינם מכלל גוף הפרי, לכאו' אין מקום לתלותו אם כשיצאו המשקין מן הפרי אשתנו לעילויא, אלא ה"ז תלוי בדין המשקין בעודן בפרי, אם הוו מעיקר הפרי או שאינם אלא טפל לפרי, - ובע"כ מד' התוס' ודעימייהו דיסוד דינא דזיעה בעלמא הוא משום דכשיצאו המשקין בטל מהן תורת פרי משום דנשתנו מברייתן, ובזה הוא דקמפלגינן דכ"ז הוא כשלא נשתנו למעליותא אך כל שנשתנו למעליותא לא בטל מהן תורת פרי, ועמש"נ בסימן ח' סק"ד לפרש לפ"ז לד' הבה"ג בדין דבש.

ח] עוד יש ללמוד לזה ממשה"ק התוס' בפסחים כ"ד ב' סוד"ה אלא הכא בהא דפטרינן בשאר מי פירות משום דזיעה בעלמא הוא, שהרי טעם כעיקר דאורייתא.

והנה אי נימא דיסוד דינא דזיעה בעלמא הוא דהמשקה היוצא מן הפרי אינו מכלל עיקר הפרי, הרי דליכא למיתי עלה משום הא דטכ"ע דאורייתא, שהרי המשקה עצמו אינו מכלל עיקר הפרי אלא זיעה בעלמא, וליכא בהמשקה טעם של עיקר הפרי, וכמש"כ כן הקר"א בנדרים נ"ב ב' (ד"ה ובעיקר היתר), וכ"כ המנחת ברוך בסימן נ"ט ענף ב' ד"ה ומה שהקשו והקה"י בסימן כ"א סק"ב.

ומד' התוס' שהק' כן נראה דס"ל דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא אי"ז משום דהמשקין שבפרי אינם מכלל עיקר הפרי האסור, אלא היינו דאף דגם המשקין שבפרי הוו מכל עיקר הפרי האסור מ"מ כל שנשתנה הפרי ונעשה משקה לי"ב איסורא, וזהו שהקשו דהרי טכ"ע דאורייתא ואף טעם הפרי אסור וכ"ש דהפרי עצמו שנעשה משקה אסור.[[6]](#footnote-6)

ט] עוד יש ללמוד כן דהנה התוס' לעיל בסוגיין ד"ה היכא כתבו בשם ה"ר שמואל דאף דבחלב ובהחמץ שהמחהו ל"ב קרא לרבויי אלא משום דכתיב בי' אכילה, היינו משום דהמיחוי הוא גוף החלב והחמץ, אך במשקה היוצא מכלאים אפי' לא כתיב בהו אכילה כמאן דכתיב בהו דמי שאין זה גוף הפרי.

והנה בפשוטו הי' נראה בביאור ד' התוס' דהיינו דבחלב ובחמץ שהמחהו דהוא גוף החלב והחמץ, הרי דכל הס"ד לפטור הוא משום דכתיב בהו אכילה וכל שהמחהו ואינו בר אכילה לי"ב איסורא, אך במשקין היוצאין דאינם מכלל גוף הפרי האסור, הרי דמסברא הי' לנו להתירם.

אך הנה התוס' הרא"ש שם כתב, ז"ל, דחלב וחמץ ונבלה אי לא כתיב בהו אכילה הו"א דחייב על מיחוי דידהו משום דעדיין שמו עליו "ונקרא מיחוי חלב ונבלה" אבל ענבים שעשאן יין "אין שמו עליו" הלכך אע"ג דלא כתיב בכלאים אכילה בעי רבוי, עכ"ל, ומבו' דהא דשאני משקין היוצאין ממיחוי, אי"ז משום דמשקין היוצאין אינם מכלל גוף הפרי האסור, אלא אף דהוו המשקין מכלל גוף הפרי האסור מ"מ ס"ד דכיון דנשתנו ואין שם הפרי עליהן מותרין, וכ"נ גם ממש"כ התוס' דבמשקין היוצאין אפי' לא כתיב בהו אכילה כמאן דכתיב בהו דמי, ומשמע דהוא ע"ד הס"ד לפטור בחלב ובחמץ שהמחהו דהוא משום דנשתנו, ואך דבמיחוי כל הא דס"ד דהו"ל כנשתנו הוא משום דכתיב בהו אכילה ובמשקין היוצאין בלא"ה הו"ל כנשתנו.

והנה אי נימא דהא דמשקין היוצאין הוו זיעה בעלמא היינו דהמשקין היוצאין אינם מכלל גוף הפרי האסור, א"כ הרי מה"ט הוא דבעינן בהו קרא אף באיסורים דלא כתיב בהו אכילה, ול"ד למיחוי דהוא גוף הדבר האסור אלא שנמחה, וממה שהוצרך הרא"ש לחלק ביניהם בע"א, דמיחוי שמו עליו ומשקין היוצאין אין שם הפרי עליהן, מבו' דהא דמשקין היוצאין הוו זיעה בעלמא הוא משום דנשתנו מברייתן, וע"כ דמי להס"ד דמיחוי חלב וחמץ מותר דהוא משום דנשתנו מברייתן, וכל הא דיש לחלק ביניהם הוא דבמשקין היוצאין חשיב מסברא כשינוי משום דאין שם הפרי עליהן ומשא"כ במיחוי דשמו עליו וכל הא דחשבינן לי' כשינוי הוא רק באיסורים דכתיב בהו אכילה.

**ד**

י] ונראה דיש ללמוד כן גם מד' הרמב"ם, דהנה הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ה כתב בדין ברכת הסוכר, ז"ל, ואני אומר שאין זה פרי ואין מברכין עליו אלא שהכל, שלא יהי' דבש אלו הקנים שנשתנה ע"י האור גדול מדבש תמרים שלא נשתנה ומברכין עליו שהכל, עכ"ל, והנה מש"כ הרמב"ם דדבש תמרים לא נשתנה, היינו דלא נשתנה ע"י האור, וכ"ה הגירסא בדפוסים, וכן העתיקו הטור בסימן ר"ב והס' הבתים.

ומשמע להדיא בד' הרמב"ם דהא דמברכין על מי פירות שהכל הוא משום דנשתנו מברייתן ואין גוף הפרי קים, וזהו שכתב דאם אף בדבש דלא נשתנה ע"י האור סגי בשינוי זה לחשוב דאין גוף הפרי קיים ומברכין עליו שהכל, כ"ש דסוכר שנשתנה ע"י האור דחשיב דאין גוף הפרי קיים ומברכין עליו שהכל.[[7]](#footnote-7)

יא] ויש להוסיף, דהנה בעיקר מש"כ הרמב"ם דדמי דין הסוכר לדין דבש תמרים, הק' הטור בסימן ר"ב, ז"ל, ואפשר להשיב על דבריו שאינו דומה לדבש תמרים, שהתמרים הן פרי ונטעי להו אדעתא לאוכלם הלכך כשנשתנו נשתנית ברכתן מידי דהוה אכל הפירות שמברכים על משקין היוצאין מהם שהכל חוץ מהיין והשמן, אבל אלו הקנים שאינן ראויין לאכילה ועיקר נטיעתן על דעת הדבש ודאי זה פריין ומברכין עליו בפה"ע, עכ"ל, ועד"ז כתב הריא"ז בפירקין, ונתבאר בסימן ג' ענף ד'.

ובד' הביאוה"ל בסימן ר"ב סט"ו מבו' לפרש בדעת הרמב"ם דהא דמברכין על הסוכר שהכל הוא משום דנשתנה ע"י האור ולא תיקנו ע"ז ברכת הפרי שממנה יצא, כיון שאין ניכר כלל לעין אדם שמפרי או מירק פלוני יצא ד"ז שהרי הוא עכשיו כחתיכת מלח ואין לברך בכגון זה אלא שהכל, עכ"ד, ומשמעות דבריו דהוא דין מסוים לענין ברכה דכל שאין ניכר שיצא מן הפרי אין מברכין עליו את ברכת הפרי.

אך הדברים צ"ע, שהרי הרמב"ם למד להך דינא מהא דמברכין על דבש תמרים שהכל, והרי הא דמברכין על דבש תמרים שהכל אמרו בסוגיין דהוא משום דזיעה בעלמא הוא, וא"כ היאך נימא דהא דמברכין על הסוכר שהכל הוא משום דאינו ניכר שיצא מן הפרי, הרי א"כ אי"ז ענין להא דמברכין על הדבש שהכל.[[8]](#footnote-8)

ולכאו' יש לפרש לד' הרמב"ם קצת בע"א, דאזיל לטעמי' דהא דמברכין על מי פירות שהכל הוא משום דנשתנו מברייתן ואין גוף הפרי קיים, וזהו שכתב דכ"ש בסוכר שנשתנה ע"י האור דחשיב דאין גוף הפרי קיים, - וע"כ אף אי נימא דכל מי פירות שעיקר דרכן בכך מברכין עליהן את ברכת הפרי, היינו משום דבכה"ג לא חשבינן להו כלל כנשתנו מברייתן כיון שהן עומדין לכך, אך כל שנשתנה ע"י האור דפנים חדשות באו לכאן, הרי דאף אם הוא עומד לכך חשיב דאין גוף הפרי קיים, וע"כ מברכין עליו שהכל.

**ה**

יב] וכ"נ גם ממש"כ הראבי"ה בסימן ק"ד, ז"ל, דבש תמרים מברך עלי' שהכל נהי' בדברו דזיעה בעלמא הוא כר' יהושע שפוטר מחומש, וטעמא דלמשקה קאי, והא דאמר מיא דכולהו סילקי כסילקי לדברי המפרשים שעוצרים ממנו משקים שאני התם דלאכילה על ידי טיבול קאי ומשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, עכ"ל, וכ"כ הראבי"ה גם בסימן צ"ח, וכ"כ המרדכי בפ' כיצד מברכין סימן קכ"ה.

וצ"ב דכיון דהא דמברכין על מי פירות שהכל הוא משום דהוו זיעה בעלמא, מאי נפ"מ אם הן עומדין למשקה או דהן עומדין לאוכל ומשקה הבא לאוכל כאוכל דמי.

יג] ונראה מזה בדעתם כמש"נ בד' הרא"ה ודעימי' דעיקר הא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דנשתנו מברייתם, וס"ל להראבי"ה והמרדכי דהא דחשבינן למי פירות דנשתנו מברייתן, הוא מכח הא דנשתנו מאוכל למשקה, וע"ד הא דהמחהו וגמעו, וע"כ כ"ז הוא כשהן עומדין למשקה, אך כל שהן עומדין לטבל בהן דיש עליהן תורת אוכל, לא חשיבי כנשתנו מברייתן ול"ה זיעה בעלמא, אך עמש"נ בסימן ה' סקי"ג לפרש בזה בע"א.

**ו**

יד] ולפ"ז מתישב היטב מש"כ התוס' דהא דפטר ר' יהושע בשאר פירות הוא אף במיחוי, ולא תיקשי ממה שאמרו דטעם הא דפטר במשקין היוצאין הוא משום דזיעה בעלמא נינהו, ולא אמרו דהוא משום דבטל אוכל, שהרי לדעת התוס' מה שאמרו דמשקין היוצאין הוו זיעה בעלמא היינו משום דנשנה הפרי מברייתו וע"כ הוא דלא חשיב כגוף הפרי אלא כזיעה בעלמא, וה"נ הוא במיחוי הפרי דג"כ לא חשיב אלא כזיעה בעלמא כיון דנשתנה מברייתו.

טו] ובזה ניחא גם מה שאמרו בפסחים דאי אשמעינן פירא גופי' ולא אכיל לי' דרך הנאתן ה"נ, דאף דאין חייבין על מיחוי שאר הפירות, הרי היינו משום דלא חשבינן להו כגוף הפרי אלא כזיעה בעלמא, ודמי למי פירות דפטור משום דזיעה בעלמא נינהו, ואי"ז בכלל פרי שאוכלו שלא כדרך הנאתו.

1. והנה אמנם בגליון התוס' כתב במש"כ התוס' דר' יהושע פוטר בדגן שהמחהו, דהיינו כגון מלילות שרסקן וסחטן, וכמש"כ התוס' בבכורות נ"ד א' ד"ה ושני מינין, והמנחת ברוך בסימן נ"ט ענף ב' ד"ה והנה מלבד כתב דלפ"ז מודו התוס' דליכא נפ"מ בין מיחוי זיתים וענבים למיחוי שאר פירות, וכל הא דמפלגינן בינייהו הוא במשקין היוצאין, עיי"ש, - אך כמדומה דאף אם מכוון התוס' הוא למלילות שרסקן וסחטן, מ"מ אם אכן חלוק דין מיחוי מדין משקין היוצאין, לא הו"ל להתוס' לנקוט דגן שהמחהו והמכוון הוא למשקין היוצאין מן הדגן, ובע"כ מד' התוס' דדמי דין מיחוי לדין משקין היוצאין, וכ"ה דאין חייבין על משקין היוצאין משאר פירות, ה"נ אין חייבין על מיחוי דשאר פירות. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכ"ה מבו' ממש"כ הרא"ה בברכות ל"ח א' דהא דפירות שריסקן עד שעברה צורתן מברכין עליהן שהכל הוא חד דינא עם דינא דמי פירות חוץ מזיתים וענבים דמברכין עליהן שהכל, ונתבאר להלן סק"ו ובסימן י' ענף ג', והרי דמיחוי דשאר פירות אינו אסור אלא מדרבנן, דאי נימא דהוא אסור מדאורייתא ויש עליו תורת פרי, הי' בדין שיברכו עליו בפה"ע, (כמש"כ הרא"ה שם לעיל מינה בטעם הא דמברכין על היוצא מזיתים וענבים בפה"ע). [↑](#footnote-ref-2)
3. המנחת ברוך בסימן נ"ט ריש ענף ב' כתב לישב בזה בע"א, דמהא דמחייבינן ביוצא מזיתים וענבים יש ללמוד לחייב בכל מיחוי, עי"ש, ונתבאר בסימן ג' סק"ו. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואמנם מבו' בל' הרמב"ן דכ"ז הוא לדעת אביי בפסחים כ"ד ב' דאמר דאי אשמועינן פירא וכו', אך לדעת ר' זירא שם דהא דפטור במי פירות הוא משום דהוא שלכדה"נ, הרי דה"נ יש לפטור במיחוי הפירות דג"ז הוא שלכדה"נ, ורק לאביי דס"ל דליכא למיתי עלה משום שלכדה"נ, משום דאחר שיצאו המשקין הוי זה דרך הנאתו, וכל הא דפטור הוא משום דהוי זיעה בעלמא, יש לחייב במיחוי הפירות דאינו זיעה בעלמא.

   וצ"ל לפ"ז דלדעת ר' זירא הא דמחייבינן בהמחה את החלב ואת החמץ וגמעו, הוא מרבויא דקרא, ומש"כ הרמב"ן דהוא אסמכתא בעלמא, היינו לדידן, אך לר' זירא הוא דרשא גמורה, ואי"ז גזה"כ בעלמא לחייב אף שאי"ז כדרך הנאתו, אלא היינו דכיון דעיקר האיסור הוא אף כשנעשו החלב והחמץ משקה, סגי במה שהוא דרך הנאת המשקה, וזה ע"ד שכתב החת"ס לקמן קכ"א א' ד"ה וכ' פ"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. ואמנם דהדברים צ"ע, שהרי עד כאן לא מצינו דבעינן קרא אלא בהמחה את החלב דהו"ל כשתי', אך כל שריסק את האיסור עד שעברה צורתו ולא נעשה כמשקה ל"ב קרא לרבויי דחייב ע"ז, וא"כ מ"ט לענין ברכה דמי דין פרי שנתרסק ואבדה צורתו לדין משקין היוצאין, ועמש"נ בזה בסימן ז' סק"ה. [↑](#footnote-ref-5)
6. אך המנחת ברוך שם פירש דמודו התוס' דהמשקה היוצא מן הפרי אינו מכלל עיקר הפרי, ומשה"ק דטכ"ע דאורייתא היינו משום דודאי דקיבל המשקה טעם מן הפרי, ודלא כמש"כ הרא"ש בפ' כיצד מברכין סימן י"ח דליכא דמי פירות לי"ב לטעם הפרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. אך יש לדחות למש"נ בסימן ה' בדעת כמה מקמאי דעיקר הא דאין מברכין על מי פירות את ברכת הפרי אי"ז משום דהוו זיעה בעלמא, אלא משום דנשתנו, ואך דאלמלי הא דהוו זיעה בעלמא ל"ה חשבינן להו כנשתנו, וזהו שכתב הרמב"ם דאם אף בדבש דלא נשתנה ע"י האור מ"מ כיון דנשתנה אין מברכין עליו את ברכת הפרי, כ"ש בסוכר דנשתנה ע"י האור. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובד' הדמשק אליעזר שם סקכ"ח מבו' לפרש בזה דהיינו דאף דנשתנה הסוכר ע"י האור וחשיב כדבר אחר, הרי מ"מ יש לטעם הפרי, וזהו שדימהו הרמב"ם לדבש תמרים דאף דיש בו לטעם הפרי מ"מ כיון דנשתנה וחשיב כדבר אחר מברכין עליו שהכל, - וי"ל עוד בזה למש"נ בסימן ה' בדעת המהר"ם ותר"י דעיקר הא דאין מברכין על דבש בפה"ע אי"ז משום דהוי זיעה בעלמא אלא משום דנשתנה, אלא דבעינן גם להא דהוי זיעה בעלמא, דאל"כ הי' הדבש חשוב כפרי מצ"ע, ול"ה איכפת לן במה שנשתנה הפרי, ולפ"ז שפיר כתב הרמב"ם ללמוד מזה דכ"ש דסוכר דנשתנה ע"י האור אין מברכין עליו אלא שהכל. [↑](#footnote-ref-8)