כ - בדין אית לי_ אורחא למישן, ובדין חילול מע_ש על מטבע שאינו יוצא
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בפרק הגוזל עצים

**סימן כ**

**בדין אית לי' אורחא למישן**

**ובדין חילול מע"ש על מטבע שאינו יוצא**

**א**

א] **ב"ק צ"ז א',** איתמר המלוה את חבירו על המטבע ונפסלה המטבע, רב אומר נותן לו מטבע היוצא באותה שעה ושמואל אמר יכול לומר לו לך הוציאו למישן, א"ר נחמן מסתברא מילתי' דשמואל דאית לי' אורחא למיזל למישן, אבל לי"ל אורחא לא.

**ובביאור** הא דמפלגינן בין היכא דאית לי' אורחא למישן להיכא דלי"ל אורחא למישן, כתב בפי' הר"י מלוניל, ז"ל, שיש לו דרך מזומן לילך למישן בשיירות, ודרכו של מלוה לילך שם תדיר כגון זה כופין על מדת סדום, עכ"ל,[[1]](#footnote-1) וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ח אות א', ז"ל, כלומר שהשיירות מצויות ודרכו של מלוה לילך שם וכגון זה כופין על מדת סדום, עכ"ל.

**ובפשוטו** הי' נראה מדבריהם, דלדעת רב נחמן אף דיוצא המטבע במישן אין ע"ז תורת מטבע, וע"כ מן הדין אינו יכול לפרוע בזה, ואך דמ"מ כיון דכופין על מידת סדום יכול לומר לו לך הוציאו במישן, וע"כ בידו לפרוע בזה.

ב] **אך** הדבר צ"ב, דאם אין ע"ז תורת מטבע ואין מתקיים בזה תנאו, מה יועיל ע"ז הא דכופין על מידת סדום, וגם לכאו' אי"ז מידת סדום כשרוצה שיפרע לו כפי תנאו.

**וביותר** קשיא מסוגיית הגמ' לקמן דגם לגבי מע"ש תליא אם יש לו דרך לשם או אין לו דרך לשם, ואם כל הנפ"מ אם יש לו דרך לשם או אין לו דרך לשם הוא בהל' מידת סדום, מה ענין זה למע"ש, וכבר עמד ע"ז האבנ"ז ביו"ד סימן קפ"ג, ועיי"ש במש"כ לישב וכתב דהוא ע"ד פלפול.

ב

ג] **ונראה** לישב, דהנה בעיקר הא דתלי תורת המטבע במה שיש לו דרך לשם, צ"ב, דהיאך תלי שם מטבע בדידי', ומ"ט תליא אם הוא יש לו דרך למישן או אין לו דרך למישן, וכבר עמד ע"ז הקוב"ש באות קל"ב.

**ולכאו'** בע"כ צ"ל בזה דעיקר תורת מטבע הוא במה שיש בו את השימוש דיוצא בהוצאה, וע"כ הוא דכל דיש לו דרך למישן ויש לו במטע את השימוש דיוצא בהוצאה, יש עליו תורת מטבע לגבי דידי'.

ד] **ולפ"ז** יש מקום לומר, דלעולם עיקר הא דמהני הא דאית לי' אורחא למישן, היינו דכיון שיש לו דרך למישן ויוליכנו לשם יש ע"ז תורת מטבע לגבי דידי', וע"כ הוא דמחללין עליו מע"ש, ואך דכ"ז הוא משום שדעתו להוליכו למישן, אך כל שאין דעתו להוליכו למישן וישאר המטבע כאן אין ע"ז תורת מטבע, שהרי במקום זה אינו יוצא בהוצאה, ורק אם דעת האדם להוליכו למישן הוא דיש עליו תורת מטבע לגבי דידי', וע"כ הי' ביד המלוה לומר דאין דעתו להוליכו למישן ואין ע"ז תורת מטבע לגבי דידי', וע"ז הוא דאמרינן דכופין על מידת סדום שיוליכנו למישן, וממילא דמתקיים בזה החיוב לפרעו במטבע.[[2]](#footnote-2)

**ג**

ה] **ויש** להוסיף בזה, דהנה נחלקו הראשונים בדין המחלל על מטבע שבמקום אחר, דדעת הרמב"ם בפ"ד ממע"ש הי"ד דבעינן שיהיו יוצאין במקום שהאדם עומד ודעת הראב"ד שם דבעינן שיהיו יוצאין במקום שהמעות עומדות, וכן דעת עוד מקמאי, - אך הרשב"א לקמן צ"ח א' כתב, ז"ל, שאם יש לו מעות במדי והוא כאן יכול לחללן על אותן מעות ובלבד שיהיו המעות יוצאות "כאן וכאן", עכ"ל, ומבו' דבעינן שיהיו יוצאות בב' המקומות, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

ו] **ונראה** דלטעמייהו אזלי, דהנה בעיקר הא דבחילול מע"ש בעינן מטבע היוצא כתב הרשב"א, ז"ל, כלומר לפי שהמעשר אינו מתחלל אלא על המטבע שיש לו חשיבות מחמת צורתו דכתיב וצרת הכסף בידך, עכ"ל.

**אמנם** הנה הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"י כתב דילפינן לה מדכתיב ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך עד שיהא ראוי להוצאה, וכ"כ בחי' הראב"ד בסוגיין דגבי מעשר כתיב וצרת הכסף בידך וכתיב ונתת הכסף בבקר וכו', משמע כסף הראוי לו להוציאו בירושלים.

**ולפ"ז** נראה דהרשב"א לטעמי' דהא דבעינן שיהא יוצא הוא משום דאל"כ אין עליו תורת מטבע כלל, ע"כ בעינן שיהא מטבע בין במקום שהוא שם ובין במקום שהפירות שם,[[3]](#footnote-3) דאם במקומו אין עליו תורת מטבע א"א לחלל עליו, ומאידך כיון דבעינן לחשוב את המעות כטיבעא לגבי הפירות, הרי דכל שבמקום הפירות אין עליו תורת מטבע, א"א לחשבו כטיבעא כנגדם. אם במקום שהפירות שם אין עליו תורת מטבע

**אך** להרמב"ם והראב"ד לטעמייהו דהא דאין מחללין על מטבע שאינו יוצא, אי"ז משום דאין עליו תורת מטבע, אלא הוא דין בפנ"ע דבעינן שיהא ראוי להוצאה, אין מקום להצריך שיהא יוצא בב' המקומות, אלא נחלקו אם הקפידה תורה שיהא יוצא במקום שעומד שם המחלל שיהא יכול ליתנו שם, או שהקפידה שיהא יוצא במקום שהמעות שם.

ז] **והנה** לדעת הרמב"ם והראב"ד דלענין מע"ש איכא דין בפנ"ע דבעינן מטבע היוצא, ואי"ז משום דכל שאינו יוצא אין עליו תורת מטבע כלל, נראה דודאי דמתפרש נידון סוגיין כמש"נ, דהוא אם מהני הא דיכול להוציאו במישן לחשבו הכא כמטבע שיש בו את השימוש דהוצאה, ואי"ז נידון מסוים בתורת מטבע, שהרי לענין מע"ש אין הנידון על תורת מטבע, אלא אם חשיב כיוצא,[[4]](#footnote-4) - ולדעתם ודאי די"ל כמש"נ דאף דמהני הא דאית לי' אורחא למישן לחשבו כמטבע שיש בו שימוש דהוצאה, מ"מ מן הדין יש ביד המלוה לומר שאינו מוליכו עמו למישן וממילא דלי"ב להשימוש דהוצאה, וע"ז הוא דמהני הא דכופין על מידת סדום.

**אך** גם לדעת הרשב"א דגם לענין מע"ש הא דבעינן מטבע היוצא הוא משום דבעינן שיהא עליו תורת מטבע, מ"מ י"ל כמש"נ דעיקר הא דאין עליו תורת מטבע הוא משום דאין בו את השימוש דהוצאה, וע"ז הוא דמהני הא דיכול להוציאו במישן, וע"כ תליא אם הוא עתיד להוליכו עמו למישן, וכמש"נ.

1. לא נתפרש לן דמ"ט חשיב זה כמידת סדום, הרי המלכויות מקפידות זע"ז, ויש לחוש שיראו המטבע בידו ויסתכן, וכמש"כ הר"י מלוניל לעיל מינה. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה לכאו' לפ"ז בע"כ דפלוגתת רב ושמואל אינה בהל' מידת סדום, אלא היינו דלרב דל"מ מה שבידו להוליכו למישן דיהא ע"ז תורת מטבע, ולשמואל מהני הא דבידו להוליכו למישן דיהא ע"ז תורת מטבע, אך היינו רק אם הוא עומד להוליכו לשם, וע"ז הוא דבעינן להא דכופין על מידת סדום, - אמנם הנה בד' הר"י מלוניל והבעה"ת מפורש דטעמא דרב הוא משום דא"א לו להוליכו לשם משום דמלכויות מקפידות, וצ"ל לפ"ז דבאמת לא פליגי רב ושמואל ביסוד הדברים דמהני הא דבידו להוליכו למישן דיהא עליו תורת מטבע, ובזה מתישב משה"ק הראשונים דמ"ט לא פרכינן בגמ' לרב מההיא דמע"ש, אלא דלדעת רב לא חשיב דבידו להוליכו לשם כיון דמלכויות מקפידות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומש"כ הרשב"א דבעינן שיהיו יוצאות כאן וכאן, נראה דלא תלי במקום שהמחלל עומד, אלא במקום שהפירות שם. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועד"ז הוא גם למש"כ בפירש"י בסוגיין בד"ה אין מחללין דהא דאין מחללין על מטבע במקום שאינו יוצא הוא דין בפנ"ע משום דבעינן מצוי בידך, דגם לפ"ז בע"כ דהא דמדמינן לה לדין מלוה על המטבע, הוא משום דאם מהני הא דיוצא במישן לחשבו כמטבע היוצא וחשיב שיש בו את השימוש דהוצאה, אף חשיב כמצוי בידך. [↑](#footnote-ref-4)