זבים - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / נח זבים

**פ"א**

**מ"א:** הרואה וכו'.

**ומבואר** שזב שנעשה זב בב' ראיות לטומאה ובג' ראיות לקרבן, וראיה ראשונה היא רק בעל קרי, **ומ"מ** לב"ש אף שכשראה ראיה ראשונה הוא בע"ק אחר שראה ראיה שניה הוא זב למפרע, ולכן הזב שראה ראיה ראשונה וטבל הוא תולה שמא יראה ויהיה זב למפרע, **וברש"י בנידה עב' ד"ה "ב"ש"** נקט שזהו מדאו'. **ועיי"ש תד"ה "לא שנא" ובמהרש"א שם**  ועולה בדעת תוס' שאף לר"ש זהו רק מדרבנן.

**ובר"ש מייתי תוספתא** שמודו ב"ש שהוא טובל ואוכל פסחו בערב, ומוכח שהוא מדרבנן, **עיין חזו"א זבין א' א' ומ"א. ובא"ר** כ' שלב"ש נאסר רק משכבות והיסת הראיה והוא עצמוטהור, עיין חזו"א שם דנקט שהגר"א נמי נקט שלב"ש זהו מדרבנן.

**ועכ"פ שי' רש"י צ"ע** אם לב"ש בראיה שניה אסורה למפרע מדאו' מדוע אוכל פסחו לכ"ע.

**ושי' ב"ה כאן** לכאורה שהוא כבעל קרי, דהיינו שראיה שניה אינה מטמאה אותו בטומאת זיבה למפרע אלא אם ראה פ"א וטבלהוא טהור אף שראה פעם שניה ואינו נעשה טמא למפרע.

**אולם עיין גר"א על התוספתא כאן** שכ' דאף לב"ה הוא נטמא טומאת בעל קרי למפרע, ורק אינו נעשה טמא טומאת זב.לטמא משכבות והיסט למפרע.

**ועולה להגר"א** שלכ"ע הוא נעשה בראה שניה טמא טומאת בע"ק למפרע, ולכ"ע הגברא אינו טמא טומאת זב למפרע, ורק נחלקו ב"ש וב"ה אם משכבות ומושבות והיסת הראיה אם הוא טמא למפרע, שלב"ש טמא למפרע ולב"ה אינו טמא למפרע, ועכ"פ לפי"ז צ"ע התוספתא דמקריב קרבן פסח לערב הן לב"ש הן לב"ה.

**עיין תוס' בזבחים דף כג' ע"א ד"ה "טומאת"** שכ' שמי שראה ראיה א' והקריב קרבן פסח וחזר וראה ראיה שניה דבכה"ג חשיב טומאת התהום שהציץ מרצה, ועולה דאף לב"ה ראיה שניה מגלגלת טומאה למפרע, וצ"ע. **עיין או"ש פ"ז מקרבן פסח ה"ח, וחי' ר' אריה ליב ח"ב סי"ג, וחזו"א זבחים ד' ג'.**

**ועיין גר"א כאן** בפי' התוספתא שביאר באמת שאוכל פסחו משום היתר דטומאת התהום. **ועיין חזו"א א' ג' – ה'** שהשקה דהא אין היתר טומאת התהום לטומאת זיבה.

**עיין תוספתא כאן מובא בר"ש,** שב"ה הוכיחו כשי' מהא שאחר ראיה ראשונה טובל ואוכל פסחו, וב"ש הוכיחו מהא שראיה ראשונה מצטרפת לב' וג' ראיות דזב, **והוכחת ב"ש צ"ב** הא פשוט שע"י ראיה שניה נעשה זב בצירוף ראיה ראשונה, ומה ההוכחה שע"כ ראיה ראשונה ג"כ בתורת זב.

**ועיין סוגיא בפסחים דף פא'** ועולה שם בגמ' דלר' יוסי שזבה שבראיה שניה היא שומרת יום כנגד יום, הרי שאם טובלת אחר ששמרה מקצת היום ככולו, וחזרה וראתה אינה נשבת ראיה ג', שמכיון שאחרי ששמרה יום כנגד יום נטהרה, שוב אין ראיה שניה מצטרפת לראיה שאחריה, וראיה שאחריה הוא מנין חדש של ראיות, **ועולה** שאם הדין שטובלת והיא טהורה שוב א"א לסתור ולומר שלמרות שהיא טהורה מ"מ הראיה החדשה היא המשך לראיות קודמות, אלא א' מן השנים או שהראיה שבהמשך סותרת ומבררת שהטבילה פקעה, ואם הטבילה לא פקעה הראיה החדשה הוא מנין חדש ואינו מצטרף לראיות שיהיו.

**ועכ"פ לפי"ז** א"ש דברי התוספתא שב"ש הוכיחו שבע"כ הראיה השניה מבררת שראשונה היתה של זבות ובטלה הטבילת קרי שטבל אחרי ראיה ראשונה, דאל"ה איך משכחת לה כלל צירוף ראיות שכל ראיה ראשונה היא נחשבת קרי ויכול לטבול ואיך היא מצטרפת לראיה שניה לאשווי זב.

**ונראה שזהו מקור וסברת הגר"א** לומר שמידו ב"ה שבראיה שניה נעשה בעל קרי למפרע ופקעה טבילתו לקרי. דאל"ה אלא נקטינן שראיה ראשונה היתה קרי ויכל לטבול והיה טהור עד ראיה שניה ל"ש שיצטרף ראיה ראשונה לשניה.

**ועולה א"כ** שלכ"ע ראיית ב' של זב הוא מגדיר למפרע את הראיה א' שהיא איננה קרי, ולכן לכ"ע הטבילה שטבל אחר ראיה א' בטלה, וזהו משום שע"י ראיית ב ' הוברר שהא' ל"ה קרי אלא תחילת זיבות, ולכן הטבילה אינה טבילה, אלא שנחלקו ב"ש וב"ה, דלב"ה רק זה נברר למפרע שהטבילה פקעה, אולם לא נהפך מלמפרע להיות ע"י ראיה קמא לראית זיבות, ולב"ש ע"י ראיה שניה מתברר למפרע שראשונה היא זיבות, ואולם נקט הגר"א דה"מ לענין משכבות ומושבות והיסת הראיה, ואולם הגברא אינו זב מלמפרע, ועוד עולה דלכ"ע הקרבן פסח שהוקרב לפני ראיה שניה הוא נחשב קרבן בטהרה.

**ונראה בזה** שהענין כמש"נ הוא שע"י ראיה שניה חל מכאן ולהבא ולמפרע שראינ ראשונה היא ראית זבות, ומכיון שזה חל מכאן ולהבא ולמפרע הרי שרק כלפי מכאן ולהבא הוא זב, וכל המקרים שכבר היו למפרע הם נחשבים לטהורים, ולכן קרבן שכבר הוקרב הוא נחשב טהור, ולב"ש רק לענין משכבות והיסת הזב דנים מכאן ולהבא את המשכב או את הטיפה או את המסית של הטיפה שמכאן ולהבא הם משכבות והיסתות של זב, אך המקרים שכבר היו לכ"ע אינם של זב, וב"ה סברי שמכיון שעיקר השלמת החולי של הזב הוא בראיה שניה, אף שמתברר שראיה ראשונה היתה תחילת החולי של זב, מ"מ לא חל למפרע רק שראיה ראשונה היא תחילת חולי, ולכן לא מהני ליה טבילה, שהוגדר למפרע שאינו בעל קרי, אולם עד שלא יושלם בראיה שניה כל דין זב לא חל דינים מיוחדים של משכב והיסת, ולכן מלמפרע רק בטל טבילת בע"ק, ולא חל מלמפרע משכבות והיסת, ולב"ש הראיה שניה גומרת את ההגדרה למפרע שהיה מכאן ולהבא זב למפרע מראיה ראשונה גם לענין היסת ומשכבות.

**ועכ"פ** אף שההקרבת ק"פ היתה בזמן שלא היה זב מ"מ צריך להיתר דטומאת התהום, דהא אחר ראיה שניה יתברר למפרע שהיה הקרבה בטומאה , וע"ז צריך היתר דטומאת התהום שיסודר שאין לחשוש לספק שאין לו שום אדם היכול לבררו.

**עיין סוגיא במגילה ח' ע"ב, ור"מ פ"ה ממו"מ ה"ט** שזב שטבל אחרי ב' ראיות, וסתר, הרי שהמשכבות טמאות למפרע, אך היסת כלי חרס שזהו דין מיוחד שנאמר בזב לא נטמא למפרע. **וי"ל** שמודו ב"ה שזב גמור שטבל וע"י ראיה נוספת סתר הטבילה, הרי שכאן למפרע הוברר שנשאר זב כמו שהיה, ורק ראיה ראשונה לב"ה עדיין לא חל עליה כל הסיבה לשם זיבות ורק שמתברר שהיתה תחילת זיבות, ורק טמא למפרע כבע"ק, אולם זב גמור שטבל וסתר הרי שמכאן ולהבא חזר לדין ראיתו הקודמת שהיר בגדר זב גמור, אולם מ"מ שם זיבות למפרע חל רק מכאן ולהבא ולמפרע, ולכן דינים מיוחדים של זב שמטמא בהיסת בכלי חרס מה שהיה לפני שראה שוב, הרי שהם כבר נעשו בטהרה ואינם מטמאים כזב למפרע, ועיין.

**מתני':** ראה א' וכו'. **ומבואר** דלת"ק ראית יום קמא מצטרפת לב' ראיות דיום ג', ולב"ה לא מצטרפי. **ומבואר בתוספתא** דר"ע הוא ת"ק, וסבר שבראה ב' ראיות ביום א' וא' ביום ג' מודו ב"ש שאינו מצטרף לג' ראיות. **וראב"י** סבר להיפך שב' ראיות ביום א' מצטרף עם ראיה א' ביום ג', אך ראיה א' ביום א' אינה מצטרפת עם ב' ראיות ביום ג'. **ובתוספתא שי' ר/ אלעזר ב"ר ינאי** שב' ראיות מצטרפות לא' בהפסק יום דוקא אם היו כולם בתוך ג' ימים, אבל בראה א' וב' וד' לא מצטרף.

**עיין מ"א ורש"ש** דאף לב"ש לא מצטרפי ראיה א' בא' וא' בג' לאשווי זב, ורק בראה בא' או בג' שניים אלימי ב' לצרף אליהם ראיית א' בהפסק.

**עיין א"ר**  דנקט שאף לר"ע מודו כ"ע שבראה בא' ב' ראיות ובג' ראיה א' שהוא זב גמור וגרס כן בתוספתא ודלא כהגירסא שלפנינו דמבואר שבכה"ג לר"ע לכ"ע אינו זב גמור. **ועולה** שלב"ה לר"ע בראה ב' ואח"כ בשלישי ראה א' מצטרף ובראה א' ובשלישי ראה ב' אינו מצטרף.

**ובביאור שי' ראב"י משמע בפיהמ"ש** דסבר שבאמת לראיה ג' אין דין שיהיה בלא הפסק יום, ומכיון שכבר נעשה זב בב' ראיות ביום א' שוב כל ראיה משווה ליה לזב הצריך קרבן, אולם ראיה ביום ד' לא מועלת משום שצריך מ"מ ג' ראיות בג' ימים וזהו דין נוסף. **או אולי י"ל** שמהני אף ראיה ביום ד' וצ"ע.

**נראה לבאר** שפלוגתת ב"ש וב"ה היא, דלב"ש ראיה א' היא נחשבת מעיקרא ראיה דזיבות אם תראה לבסוף שניה, ולכן בהפסק יום נמי אמרינן שראיות דיום ג' מבררת שהראיה ראשונה היא של זבות, ולב"ה מכיון שראיה ראשונה היא של קרי, ורק ראיה שניהב מעוררת למפרע לדון שראיה ראשונה נמי דזבות, הרי שאין ב' ראיות דיום ג' מעוררות למפרע את ראית יום א' מאחר שכבר היה הפסק יום, וב"ש וב"ה אזלי לשי' עמש"כ בתחילת המשנה ודו"ק.

**דיסוד הענין** שההפסק יום הוא אינו סיבה שלא שייך שיחול צירוף בין ב' הראיות, אלא הפסק יום רק גורם למצב שמהיכי תיתי לצרפם, ולכן לב"ש שראיה א' היא סיבה לזבות בתנאי שיהיה שניה הרי שב' ראיות דיום ג' שהם מחייבות דין זיבות הן מבטלות את המהיכי תיתי שבראיה א', ולב"ה שראיה א' היא קרי עד שיתהפך להיות רואה ראיה שניה, הרי שבהפסק יום באמת מהיכי תיתי להפןך למפרע ראיה ראשונה לזבות.

**ולר"ע לגי' הר"ש**  מודו ב"ש שב' ראיות בא' וראיה א' בג' אינם מצטרפות, שמכיון שהיו ב' ראיות עם הפסק יום כנגד יום אין ראיה א' של יום ג' מעורר לדון זיבות, ורק ראיה א' ביום א' וב' ראיות ביום ג' הרי שב' ראיות דיום ג' שהם זיבות הם מעוררות מחמת שזב לפניך ולכן מעוררים את הראיה הראשונה לדונה שהיא מעיקרא היתה של זיבות. **ולגי' הגר"א,** בב' ראיות בא' וראיה א' בג' מודו ב"ה שהיא זבה, דכמש"נ ראיה א' לב"ה אין בה סיבה לדונה בזיבות אלא אחר ראיה שניה, אולם ב' ראיות הם ודאי זיבות, ולכן ההפסק יום אינו מונע מראית יום ג' להחשיב למפרע את ב' הראיות דיום א' שהם זיבות.

**ולראב"י** אף ב"ש מודו שראית יום א' היא במהיכי תיתי שתייחשב זבות למפרע ע"י ב' ראיות דיום ג', ורק ב' ראיות ביום א' שהם זבות ודאי הרי שראית עום ג' מעוררת למפרע להחשיב שהראיות דיום א' הם משך א' עם ראית יום ג', וההפסק יום ביניהם בטל.

**בתוס'** מובא בשם ראבר"י בשם ר"א חסמא, שראית יום א' ב' וד' אינם מצטרפות, **ובגר"א שם** משום שצריך שיהיו ג' ראיות בתוך ג' ימים, **ועיין ר"מ פ"ב ממחוסרי כפרה ה"ח** שכ' שהטעם הוא משום שיום ג' הפסיק, ולא נקט משום שלא היו ג' ראיות בג' ימים.

**יעויין סוגית הגמ' בכריתות דף ח' ע"א ובשטמ"ק שם סק"ט ובר"מ פ"ג ממחוס"כ ה"ד** ומתבאר שזב שראה בימי ספירתו, שהראיה סותרת הרי שהכלל שראיה הסותרת אינה מביאה לידי קרבן, והקשה השטמ"ק שם דא"כ כל זב שראה ב"פ יום הג' לא יחייבו קרבן משום שהיא ראיה הסותרת, ונקט שם אולי שצריך ראיה הסותרת כל ז', אולם בר"מ עולה שראיה הסותרת היא אף ביום א' או ב' לספירתו, אלא שצ"ל שראית יום א' ב' ג' ברצף אין ראית ג' סותרת משהו, אולם צ"ע בראית א' ב' ד' **מדוע הוצרך הר"מ לומר בפ"ב ה"ח**  שאינה מצטרפת משום הפסק יום תיפו"ל משום שראית ד' סותרת את יום ג'. ובאמת יהיה נ"מ אם לא שמר את יום ג' או שראה קרי אם יצטרף ראית יום ד', דהא יום סותר ליכא, אך יום מפסיק איכא. **עיין נאו"י סי' כז', ומקד"ד טומאת מגע סי' מח', ואו,ש פ"ז מאי"ב הי"א.**

**והנראה בזה**  שיסוד דברי הגמ' שראיה הסותרת אינה מביאה לידי קרבן הוא, שרק ראיות שהם האשווי לדין זב הם מחייבות קרבן, ונקבע שג' ראיות הם משווי לדין טומאה א' וב' לדין זב וג' לקרבן, אולם זב גמור שראה שוב ראיות אין הראיות מחייבות קרבן מכיון שראיות אלו הם רק להמשיך דין זבות שלו ולסתור מנייני יומי דטהרה והם אינם לאשווי לטומאת זב ולכן אינם מחייבות קרבן. ולכן גם זה שראה א' ב' ג' ד' ה' ו', שאין בד' ה' ו' ראיה סותרת, מ"מ אינו מחוייב בעוד קרבן מכיון שאין ג' ראיות אחרונות נחשבות ראיות דמשווי לטומאה דזבות אלא הוא כבר היה זב.

**ולפי"ז** בראה א' ב' וד', הרי שמחמת יום המפסיק דיינינן שאין לצרף את ראית יום ד' שהיא ראיה המוסיפה טומאה אלא דיינינן שהיא ראיה נפרדת ושהיא רק סיבה למנוע דין טהרה, וזהו הר"מ שכ' שההפסק יום גורם שאין מביאה קרבן, אולם אם ראיה הסותרת דהיינו ראיה שרק מקיימת את דין הטומאה אף שלא משווה לטומאה היא ג"כ מחייבת קרבן הרי שראית יום ד' נמי צריכה לחייב קרבן, דאף שיש הפסק יום הוא רק גורם שאין ראית יום ד' מוסיפה טומאה אך שמ"מ תהיה לא גרע מראיה הסותרת, ולכן הוצרך הר"מ גם לטעם שאין ראיה הסותרת מחייבת קרבן, דהיינו שהר"מ צריך לב' הטעמים, שמחמת הפסק יום הוי רק ראיה הסותרת וראיה הסותרת אינה מחייבת קרבן.

**הערוך לנר בכריתות שם** מסתפק אם ראה ביום ד' ד' ראיות א"נ שראיה הסותרת אינה מחייבת קרבן שהיא ראיה הסותרת, אבל ג' הראיות דלאחמ"כ אינם סותרות ויחייבו קרבן, ולהנ"ל אין שייכות, דמ"מ כל הראיות של יום ד' הם אינם אשווי טומאה אלא רק קיומי לטומאה וע"ז לית חיוב קרבן. וק"ל.

**מ"ב :** הרואה קרי וכו'. **ומבואר** שראית זיבה סותרת אף ביום ז' לספירה, **וראית קרי לב"ה** סותרת רק יומו, **ולר' ישמעאל** קרי ביום ב' לספירה סותרת ספירה דאתמול. **ולב"ש** קרי אף ביום ג' סותרת כל ימי ספירה, ולכ"ע קרי ביום ד' סותר רק יומו. **ובר"ש וברא"ש**  נקטו שהנידון הוא דלב"ש ג' ימי ספירה הם א', וסתירתן כא', ולכן קרי סותרןכחדא. ולפי"ז לא נתבאר שי' ר' ישמעאל בדעת ב"ה. **והגר"א נקט** דרך ממוצע בין שניהם, שלב"ש בימים א' – ג' חיישינן לצחצוחי זיבה מכיון שהוחזק בטומאה, משא"כ אחר ג' שהוחזקה בטהרה אין לחשוש עוד לצחצוחי זיבה.דהיינו דלא כהר"ש והרא"ש שאחר ג' טבע האיש שאין לו צחצוחי זיבה, אלא שחשש צחצוחי זיבה הוא רק כ"ז שהוחזק הטומאה. **ועיין גר"א יו"ד קצו' סקכ"ח**  שהביא מתני' כמקור לדין שם שבספירת ג' ימים נקיים כתם סותר משום דהוחזקה באיסור יותר, עיי"ש.

**יעויין היטב סוגיא דנידה כב' ע"א** ומבואר שאם קרי מטמא משום מגע ולא משום ראיה (ומשו"ה בעי שעור חתימה פי האמה) הרי שקרי סותר רק משום צחצוחי זיבה. **ועיין חזו"א זבין א' וב'** דמ"מ צריך דוקא קרי המטמא, אף שהסותר הוא הצחצוחי זיבה, וכמבואר בתוספתא המובא בר"ש. וכן צחצוחי זיבה שבאים עם מי רגלים אינן סותרים, וצ"ע הא הסותר הוא הצחצוחי זיבה. **וברמב"ן שם נקט** שגם אם לראית זב צריך שעור חתימת פי האמה, וא"כ הוא הצחצוחי זיבה הם אינם בשעור זה, ונקט הרמב"ן דמ"מ השכ"ז מצטרף לשיעור זה, וצ"ע הא הסותר הוא הצחצוחי זיבה. **ובר"ן שם** נקט באמת שלסתירה אי"צ שעור, אולם ברמב"ן לא כ"כ.

**ויש לבאר בכל הענין,** שבריא רואה שכ"ז וחולה רואה זב, ובימי ספירה תחילת יציאתו מחולי הוא ע"י ראיהשל שכ"ז מעורב בזבות, ראיה היא איננה ראויה לקבוע ולחדש עליו תורת זבות, אלא היא רק יכולה לייחשב המשך חולי דזבות, ולכן היא רק סותרת ולא משוה לדין זב. וא"ש שדוקא צחצוחי זיבה שבאים בשכ"ז הם סותרים שהאדם עומד במקצת חולי דזבות, אך צחצוחים עם מ"ר אין להם שום תורת סתירה. וא"ש שהסותר הוא ראית שכ"ז עם צחצוחי זיבה, שהם חפצא של מי שהתחיל ליתרפאות מהזבות, ולכן שייך לדון שצריך שכ"ז המטמאה, וכן שייך ששעור חתימת פי אמה יהיה גם ע"י השכ"ז.

**המרדכי הידוע בחולין תשלז'** שהקשה שיבטל הזיבה ברוב שכ"ז, ועולה שהסותר הוא רק הזיבה, ולכאורה דלא כמש"נ. **בדברי הגמ' בנידה** שהקרי סותר כדינו, וכמבואר בתוספתא שם שרק קרי המטמא סותר, ויעלה שגדר ז"נ הוא ניהוג ז' ימים בטהרה, ולא החזקת הטמא כנקי מזיבה, ולכן קרי שהוא קצת ענין של זיבה וכמש"נ, ומכיון שהוא רק טמא טומאת קרי הרי שהגברא לא הוחזק ניהוג טהרה, וזהו הגדר שסותר יומו ומשום שבותר רק כשיעור טומאתו. ולכן מי רגלים אינם סותרים מכיון שלמ"ר עצמם אין תורת טומאה, וכל הסתירה הוא ניהוג טומאה ולא עצם הראיה. **עיין או"ש פ"ה מטומו"מ ה"ה. וקרן אורה נזיר סו'. עיין חזו"א א' יב'**  שביאר בתוספתא שקרי שאינו מטמא בכהנים אינו סותר, דהיינו קרי שיצא בלא הרגשה, והקשה שיסתור מ"מ משום צחצחי זיבה, ותי' דהוי ג"ב שצריך זיבות בתוך קרי המטמא, **ולפמש"נ** א"ש דצריכים ניהוג טומאה כדי לסתור, ורק קרי המטמא סותר את החזקת טהרה של הסופר ז"נ, ודו"ק.

**ולפמש"נ** בעצם הקרי וטומאתו סותר, וצחצוחי זיבה הוא רק לענין שיהיה שייכות בין זיבות לשכ"ז, שאם שכ"ז אין לו שייכות לקרי הרי של"ש שסתירה של טומאת קרי יסתור טהרת זיבות, ודו"ק.

**עכ"פ לכל הנ"ל** לא נתבאר לי מה סברי ב"ש לדעת הר"ש, שבג' ימים ראשונים הזיבה יותר בעיניה, דממ"נ אם הוי מ,מ קרי מעורב עםש,ז מדוע אינו בכלל כמש"נ ושיסתור יום א', ואם הוי זיבות גמור מדוע אם ראה ב"פ ואח"כ ראה קרי שיתחייב בקרבן, וזה לא מצאנו, **עיין מקדש דוד מח' ב'.**

**ולדעת פיהמ"ש** שג' ימים הם ספירה א' כנגד ג' ימי זבות, ולכן הם נופלים כחדא. ועולה שגדר ספירת ז,נ הוא ג' ימים להוציאו מחזקת רואה שראה בג' ימי זיבה, ואח"כ עוד ד' נקיים שהם להחזיקו בכללות בז' נקיים שהוחזק שאינו רואה.

**ועיין או"ש פ"ו מאי"ב הט"ז** ועולה כנ"ל, אולם באופן אחר, שסתירת יום ג' הוא באמת סותר רק יום א', ואז יעלה ששמר ב' ימי נקיים לעומתראיית ג' ימי זבות, ונקט דלר"י מודו ב"ה לסברא זו אלא שנקטו שעיקר טומאת זיבה בב' ימים, ולכןביום השני שסותר יומו ונשאר רק עם יום אתמול והוי יום א' כנגד ב' ימים. ולהאו"ש יעלה שלב"ש זב בעל ב' ראיות לא יסתור ביום ג' מכיון שישארו ב' ימי נקיים לעומת ב' ימי זיבות, וזהו חי'.

והבנתינו בענין שלב"ש ג' ימים ראשונים הוא כספירה א' להחזיקו כנגד יסוד תורת זבות שהוא בג' ימים ולזה יקבע שתחילת טהרתו בהעמדת ג' ימי טהרה, וסתירתן של הני ג' ימים חד הוא ובנפילת יום א' נפלו כולם. וי"ל שלר"י ב"ה מודו נמי שתחילת טהרתו בהעמדת ימים כנגד ימי ראיה של זבות, אלא סברי ב"ה שעיקר תורת ימי זיבות הם ב' ימים, וראית קרבן אינה מהווה תורת ראיה להוספת טומאה.

**שוב לאחר העיון סוגית נידה לג' וכב'** עולה שעיקר השו"ט היא, האם קרי ופולטת חשיב טומאת מגע ואינו סותר או הוי טומאת ראיה וסותר, ומסקינן שפולטת שכ"ז הוי ראיה וסותרת אף שאין בה שום ענין של זיבות. וכן קרי דחשיב מגע אינו סותר אלא משום צחצוחי זיבה, ומשמע שאם טומאת קרי הוי טומאת ראיה היה סותר אף בלא צחצוחי זיבה, **ועולה** שעיקר סתירה הא ע"י שהזב והזבה הוחזקה לטומאת ראיה, ולא משום שהוחזקו בזבות. דהיינו שעיקר הז"נ הוא להעמיד מצב שאינם רואים טומאה , שהענין להעמידם בחזקת טהרה מראיות טומאה.ואין ענין להעמידם בחזקת שאינם זבין. **עוד עולה בדף לג'** שסתירה הינה טומאת ראיה שעי"כ סתרו יומם. וסתירת כל ז"נ הוא ע"י שיש טומאה מפסקת ביניהם. דהיינו שטומאת זיבה בתוך ספירת ז"נ סותרת כל ז' משום שנטמאת טומאת זב באמצע.

**ועולה לכאורה** שספירת ז"נ אי"צ רצופין, וסגי באינם רצופין, ורק בראה זיבות באמצע חסרונם משום שיש טומאה אחרת באמצע ולא משום שאינם רצופין.

**ועיין סוגיא דנידה סח' ע"ב** דנחלקו ר"א ור"י בספרה א' וז', דלר"א הוי ז"נ, ולר"י יש בידה א' וז' וצריכה עוד ה' ימים. ור"א הקשה הא צריכה רצופין מהא שלא תהא טומאה מפסקת ביניהם, ור"י השוה לזב שראה קרי שמונה שאינם רצופין. ולכאורה צ"ע קושית ר"א דהיכן משכחת לה שצריך רצופין, והא חזינן שדוקא טומאה דזב באמצע סותרת ומשום שיש טומאה דזיבה באמצע, וקרי אינו סותר אינו יומו, ומה סבר ר"א כנגד זה. **וצ"ל** שהם נחלקו האם יום שלא ספרה ז"נ אם יש רק העדר חזקת טהרה והרי כקרי שסותר יומו ואין בו חסרון דרצופין, או"ד יופ שלא ספרה בו הריהו בחזקת כאילו ראתה, ולענין היתר טבילה ודין חזקת ז,נ מחזקינן לה כראתה, ומשו"ה חשיב טומאה אחרת באמצע וסותרת כל"ז. **ובאמת נחלקו הראשונים** אם שייך ששכ"ז באשה יסתור מכיון שלית בה צחצוחי זיבה, **ועיי"ש רא"ש.**

**עיין רא"ש רי"פ ד' מנידה** שהוכיח ממתני' דזב שראה קרי ביום ז' לספירתו לא סתר, שנחשב שסותר אחר שנטהר. **עיין סד"ט קצו' מד'** שזהו דוקא אחר טבילה. **ועיין חזו"א צב' יט'** שביאר שסתירת קרי ופולטת הוא אינו סתירה אלא רק שאותו יום אינו עולה, ולכן אם ביום השביעי סתרו הרי שהיום עולה מדין מקצת היום ככולו. **עיין ב"י קצו' יב'. ע"ע רש"י בנידה כב' ע"א ד"ה "אלא בה". ועיין ר"מ פ"ג ממחו"פ ה"ב. קובה"ע לט' ד'.**

**מ"ג:** ראה א' היום וכו'. מתבאר שזה נטמא בראיות, וזבה בימים. עיין ב"ק כד' שזב כשור המועד, וזבה הוי ג"ב שהיא בימים ולכן אין להוכיח ממנה שריחק נגיחות כ"ש. **ולפי"ז** זב שטמא בימים כגון ראיה בביה"ש בלא שעור ספוג היא בתורת ימים כזבה ולא כשור המועד. (יש להעיר מדוע אין מביאים מקור לגדר חזקת ג"פ מזב בראיות.)

**מ"ד:** ראה וכו' כדי טבילה וסיפוג, בתויו"ט שהאי שיעור הוא חוץ משיעור הראיות עצמם שהם במשהו. **עיין ר"מ פ"ב ממחו"כ ה"י ור"י קורקוס שם. עיין חזו"א א' יג'. עיין מ"א** שסיפוג הוא חובה ומשו"ה נכלל בשיעור, **ובמקד"ד לט' ד'** שסיפוג הוא גמר טבילה.

**מ"ה: מבואר דלר' יוסי** דוקא ראיה ארוכה כג' ראיות מטמאה. **ובפיהמ"ש** שרק אם ראה ראיה א' כשתיים טהור לר"י, אבל אם ראה ראיה א' ואח"כ ראיה כב', או להיפך מודה ר"י שהוא זב גמור, דהיינו שלר"י לא מצרפים ראיה ארוכה אלא לקרבן ולא לעצם טומאה, ולכן אף בראה א' כב' אין הוא אלא בע"ק, ואחר ראיה ג' הוא מלמפרע זב גמור וחייב בקרבן, ויש לדון אם הוא טמא למפרע, ואם בזה גם נחלקו ב"ש וב"ה אם היא מטמא מו"מ למפרע, ואם להגר"א מודו כאן כ"ע שטבילתו אינה טבילה למפרע.

(נראה דלר' יוסי דפסחים דף פא' שזה שראה בב' ימים אינם מצטרפים מכיון שמקצת היום ככולו וראיה ביום ב' נחשבת ראיה ראשונה, דה"ה אם יראה הזב ראיה ארוכה כב', מכיון שעדיין הוא בחזקת בע"ק, אם יראה ביום שלמחרת ייחשב שוב קרי ולא יצרפוהו לב' ראיות דאתמול להיות זב גמור. ועיין.

**מ"ו: יש לברר** אם זבה בימים וזב בראיות, וענין זב בראיות הוא התחזקות ג"פ כשור המועד, אבל זבה בראיות הוי ג"ה כמש"נ בב"ק כד', וילפי' זב בימים כזבה לענין ביה"ש שאף שאין ב' ראיות מ"מ הוי ב' ראיות מכח ב' ימים, **וצע"ק**  א"כ זב שראה ביה"ש ועוד ראיה הרי שיש ג' ראיות ע"י צירוף של התחזקות ע"י ימים וע"י ראיות, ולכאורה הא הוו ב' סוגי התחזקות ולמה מצטרפין. **כן יש להעיר** דבזה התחזקותו כמו שור המועד, ולכן מסתבר שגם ג' ימי טהרה הם כנגד האי התחזקות של ג' ראיות. ושייך לדון שאותם ג' ימים דטהרה הם התחזקות א' כנגד התחזקות הג' ראיות, וסתירת קרי סותרת כל הג' ימים, והגר"א הוציא מכאן שכ"כ גם לזבה אף שבזבה הוי התחזקותה בג' ימים ג"ה ולא תורת חזקה כשור המועד, וכן יש לדון בזה עצמו שהתחזק בימים מדוע אצלו ג' ימים של טהרה הוא תורת חזקת טהרה כנגד חזקת טומאה, הא חזקת הטומאה היא איננה כשור המועד אלא רק ג"ה.

**לדון** אם זב שראה בג' ימים יש עלה תורת התחזקות של ימים כזבה או רק בביה"ש הוי כן שאז אין תורת התחזקות בראיות אלא בימים, אבל אם ראה בב' ימים עיקר התחזקותו מכח ב' ראיות, ואין מעלה בכך שראה בב' ימים.

**ויש להוכיח ממש"נ במ"א,** שלב"ש ראה ביום א' ב' ראיות מצטרף עם ראיה ביום ג', אבל בראה א' וב' אינו מצטרף עם ראית יום ד', וע"כ שדוקא ראה ב' ראיות ביום א' שההתחזקות הוא בראיות ולא בימים, הרי שהפסק יום אינו כ"כ עקירה, ולכן בזה סברי ב"ש שראית ג' מצטרפת לב' ראיות דא'. אולם בב' ראיות בב' ימים שיסוד ההתחזקות הוא הרגל ראיה ע"י ימים הרי שבזה העקירה ביום ג' היא עקירה גמורה שאין היום גורם, ולכן בהאי הפסק יום מודו ב"ש שאין ראית יום ד' מצטרפת לב' ראיות דיום א' וב', ודו"ק.

**עיין גר"א בפי' על התוספתא** דלר' יוסי שראיה ארוכה היא רק ב' ראיות הכוונה שצריך לכל ראיה שעור כדי טבילה וסיפוג ואם ראה משך ראיה של ב' טבילות וספוג הוי ב' ראיות, ובג' כדי טבילה וסיפוג הוי ג' ראיות,דהיינו ששעור טבילה וספוג לר"י אינו שעור הפסק בין ראיה לראיה, אלא זהו שעור ראיה ארוכה המתפצלת לכמה ראיות, שצריך שכל ראיה תהיה כדי טבילה וספוג, עיי"ש.

**עיין תורי"ד שבת לד', וכן בחזו"א א' יד'** הא איך משכחת לה שראה ודאי מקצת מהיום ומקצת מהלילה ע"י ראית כל ביהמ"ש ותיפו"ל שראה משך ב' טבילות וספוג וא,כ הוי זב בלא ענין בב' ימים. עיי"ש שתי' דאזיל לר' יוסי שביהמ"ש כהרף עין, וצ"ע הר"מ שפסק להאי דינא **פ"ב ממחו"כ הי"ב** אף שפסק דביה"ש הוא משקיעה עד צה"כ.

**עיין ר"ש** דאף לב"ה שראה ב' ראיות ביום א' וראיה א' ביום ג' שהפסק יום ב' מפסיק, אם ראה בביה"ש שבין יום ב' ליום ג' מודו ב"ה שספק יום ב' הפסק אינו מפסיק, והענין צ"ב, **עיין חזו"א א' יד' ,**ולפמש"נ בריש מכלתין, שהנידון כולו בפלוגתת ב"ש וב"ה, דלב"ש ראיה א' הוא בפשטות זב גמור אם יתברר שיראה שוב, ולב"ה ראיה שניה מעוררת את הראיה הראשונהה להיות נידונית כזיבות, ולכן לב"ה ראיה א' ביום ג' אינה מעוררת צד זיבות, משא"כ לב"ש ראיה א' ביום ג' מעורבת בד זיבות ומצטרפת לב' דיום א', וענין יום מפסיק הוא יצירת מהיכי תיתי לצירוף, ולב"ה ראית יום ג' היר במהיכי תיתי כפול, שאין לפניך זיבות, ויש יום מפסיק, ועכ"פ לפי"ז י"ל שמודו ב"ה שפסק יום מפסיק ודאי דיינינן שהם ב' ראיות דיום א' וספק ראית יום ב' או ג' דיינינן מספק לצרפם, ודו"ק.

**ראיה בביה"ש** דהוא ספק זב, מדוע ל"ח ס"ס לקולא שמא ראה כולו ביום שמא כולו בלילה וטהור או שראה מקצתו ביום ומקצתו בלילה ואז הוא טמא. **וביותר י"ל** שעיקר ספיקו הוא אם ראה היום או מחר, ואם ראה מחר ודאי אינו זב, וגם אם ראה היום ספק אם ראה גם מחר. **עיין ראש יוסף שבת לד'.**

**עוד יש להעיר** בראה בב' ביה"ש בהפסק יום דהוא ספק לטומאה ולקרבן, ולכאורה לקרבן הוי ממש ס"ס, שמא אינו זב, ואם הוא זב שמא אינו בתורת זב לקרבן, ויש מוכיחים שקרבן על הספק הוא אף במקום ס"ס לקולא.

**פ"ב**

**מ"א:** הכל מטמאין בזיבה וכו'. ברא"ש אפי' קטן בן יומו. **ובגמ' בנידה לד' ע"ב** דיינינן בראיה ראשונה שהיא כשכ"ז, אם ישנה בקטן. דהא קטן בן יומו אינו בשכ"ז האם ישנו בראיה ראשונה דזב שדינה כשכ"ז, ורבא נקט שם שישנו אף בקטן, דהיינו שראיה ראשונה היא זיבות וישנו בבן יומו והוי רק דינו כדין שכ"ז.

**ועיין ר"מ וראב"ד פ"א ממו"מ הי"ב** ובר"מ משמע שראיה ראשונה היא ממש שכ"ז, והראב"ד השיג דא"כ ל"ש ראיה ראשונה בבן יומו. **ובערל"נ נידה לה'** שבאמת הר"מ לא פוסק כרבא וראיה ראשונה ליכא בבן יומו.

**עיין מג"א או"ח תנז' סק"ז דמייתי שי' יראים** ששכ"ז מטמאה בקטן בן יומו, ובגדול מרבבה שם תמה ע"ז.

**ברא"ש מייתי** קרא למעט עכו"ם מזיבה. **ובגמ' בנזיר ס"א** ילס' קרא למעט עכו"ם מכל דיני טומאה, **ועיין תוס' ב"ב דף כ' ע"א ד"ב "ועובד"** שביאר מדוע בעי קרא מיוחד למעט עכו"ם מזיבה.

**בר"ש** שעכו"ם מטמא בזיבה מדרבנן, **ובת"כ עולה** דשורפין עליה, ובשבת טו' גריס שאין שורפין על ספק זיבת עכו"ם, **וחילק** הר"ש בין ספק זיבה שאין שורפין, וודאי זיבה שורפין. **עיין מהרש"א דף כא' ע"ב** שיש ב' גזירות בעכו"ם כנ"ל. **עוד חילק הר,ש** שלפני תקנת אושא לא היו שורפין ולאחמ"כ היו שורפין, וקריו של עכו"ם אין שורפין, **עיין חזו"א ב' ח' משכב"ז. הר"מ פסק פ"ב ממו"מ ה"י.** שאין שורפין כלל על עכו"ם.

**עיין זכר יצחק נז' ומקדש דוד מב' י'** שחקרו אם עכו"ם טמא בזיבה, או שגזרו רק על מגען של עכו"ם שיטמאו במגע זיבה. והוכיחו מהא שבנתגייר אזלא טומאתו של עכו"ם. **ותלו בפלוגתת תוס' בב"ב דף כ' הנ"ל עם הריטב"א שבת צא'** אם דבר המק"ט מדרבנן אם חוצץ בפני הטומאה, דלתוס' הוא חצץ, לכן עכו"ם חוצץ, ולהריטב"א אינו חוצץ וע"כ שעכו"ם אינו טמא בעצמו ולכן הוא חוצץ.

**בענין חש"ו עיין חזו"א ב' ט'** שהקשה הא א"א לבדקן בהרהור, ונקט משו"ה דהוי ספק זיבות.

טומטום שראה לובן ואודם שמ"מ פטור מביאת מקדש וקדשיו, ומשום דצריך איש או אשה ודאי, **עיין חזו"א ב' ט'. עיין ערל"נ** נידה כח' אם ראה לובן ונקבע ונמצא זכר אם הוא טמא למקדש.

**מדוע** טומטום שראה לובן או אודם דהוי ספק, מדוע לא מוקמינן אחזקה קמייתא **עיין חזו,א אהע"ז סי' פ'** עפ"י הנידון הידוע שאין החזקה מכרעת את שורש הספק שהוא אם הוא זכר או נקיבה.

**עוד צ"ע** מדוע לא נומר ברה"י ס"ט ברה"ר ס"ט. **עיין חזו"א יו"ד קטז' ד', ואבי עזרי פי"ט משאה"ט ה"א** והעיקר בזה דהוי ספק ראיה, או שהספק בדבר עצמו אם הוא מטמא, ול"ה ספק מגע ולכן ל"ש ביה חלוק רשויות.

**עיין תוס' בנידה כח' ד"ה "אמר"** שע"כ אנדרוגינוס הוא ספק איש ספק אשה ולכן הוי ספק טמא, ובריטב"א שם דאף אם הוא בריה בכ"ע הוא ספק טמא. עיי"ש.

**בתוספתא** הנוגע בלובן ואודם פטור בביאת מקדש וכן הוא עצמו שנגע בלובן ואודם. **עיין חזו"א ב' ט'** שלובן ואודם שלהם אין לובן ואודם גמור. **הר"מ פ"א ממו"מ ה"ז** חילק שהוא עצמו שנגע בלובן ואודם חייב בטו"מ, ואחר לא, וצ"ע מ"ש, וכן צ"ע מדוע כשראו לובן ואודם פטורין מטומאת מקדש הא לא גרע מנגעו. והראב"ד נקט שם שהכוונה שבנגעו בלובן ואודם של זכר ונקיבה אחרים חייבים דס"ד שאינם בתורת שלוח מקדש אף בנגיעה מאחר.

**עיין ערל"נ נידה כח'** שנסתפק אם מותר להם ביאת מקדש לכתחילה, **ועיין בזה נמח"ח קעח', ואו"ש פ"א ממו"מ ה"ז, ואבנ"ז אהע"ז יט' ו'.**

**מ"ב:**  בז' דרכים בודקים את הזב וכו'.

**ועולה במתני'**  שראיה ראשונה מטמאה באונס, וכן לת"ק ראיה ג' מחייבת בקרבן באונס, ורק ראיה שניה אינה מטמאה באונס, וראיה ראשונה איננה מצטרפת לקרבן באונס, ולכן לת"ק בודקין ב' ראיות, ולכ"א בודקין ג' ראיות לקרבן.

**ועצם הדבר** שבלא בדיקה הוא ודאי טהור אף שלכה"פ יש ספק בדבר. **עיין מ"א** דלהר"מ שס"ד מדאו' לקולא א"ש, אך צ"ע לש"ר. ויש לבאר בקצרה, שכ"ז שלא ראה בלא חשש אונס הרי שחסר בידיעתנו לאסור, ויש לדמות לכתם בלא הרגשה, צרף אם אין ההרגשה חלק ממעשה המטמא, מ"מ מכיון שדרך ידיעת אשה הוא ע"י הרגשה, הרי שבלא הרגשה אין ידיעה מחייבת לנהוג ע"פ, כ"כ כ"ז שאין ידיעה שנעשה זב אין סיבה לנהוג איסור.

**ומבואר שמשנזקק לטומאה** אין בודקין, ולת"ק הוא אחרי ראיה שניה ולר"א אחרי שלישית. ומבואר שאנסו טמא ומחייב קרבן, ומבואר כן בשכ"ז אחרי ראיה שניה מטמא במשא. ובספיקו מבואר בנזיר דף סו' דלא מיירי בספק ראה, אלא בודאי ראה ספק לפני קרי ומטמא ספק לאחר קרי ואינו מטמא, או ספק עם קרי ואינו מטמא. **ויש לדון** אם הנידון רק לסתירת ז"נ, או אף לקרבן בראיה ג', וצ"ע דממ"נ אם לענין סתירה מ"מ להוי סתירה מספק, דל"ה ודאי ז"נ. ואם לענין קרבן א"כ בין ספק ראה בין ספק ראה לפני קרי נמי צריך להיות שמספק מהיכי תיתי לחייבו קרבן. **שו"ר קפ"ו בנזיר סו'** שנסתפק בזה אם לקרבן נמי חייב מספק בודאי ראה ולא ידע אם קודם או אחר קרי. **ובאמת** אף לענין סתירת ז"נ הא באים אנו לחדש ולומר שסתרה וצריכה לספור ז"נ חדשים, ומדוע ל"ח שמחדשים ומהיכי תיתי לחדש, וע"כ צריך לדון רק משום מחזיקין מטומאה לטומאה, **עיין ש"ש ש"ה פ"ב.** דנקט שזהו משום רגלים לדבר, וא"כ ה"ה לקרבן ודלא נהקר"א, **עיין שע"י ש"ב פכ"א.**

**מתבאר בראשונים כאן וכן פשטות סוגית נידה דף לה'** שראיה ראשונה מצטרפת לשניה גם באונס דהוקשה לשכ"ז,**ויש לדון**  לפי"ז מדוע ראיה ראשונה מתבררת למפרע כראיה המטמאה במשא לב"ש, ואף לב"ה לענין שהוא זב למפרע שטבילתו ל,ה טבילה, **וכן יש לדון** מ"ש לדון שב' וג' ראיות של זב הם כחזקת שור המועד כמבואר בב"ק כד', הא ראשונה ושלישית מיירי בראיות שהם כשכ"ז. **ועיין צפנת פענח פ"ד מאי"ב ה"א**  דנקט שבאמת ראיה ראשונה שהיא באונס גמור אינה מטמאה במשא. ועולה שצירוף ראיות לזב הם אינם מחמת חזקת זבות, דהא ראיה ראשונה אינה זיבות כלל כשהיא באונס ומ"מ מצטרפת לאשווי לזב. **עיין תו"ר נידה לז'**  שכ' דאביי שם פליג וסבר דאין ראיה ראשונה באונס מצטרפת. **עיין או"ש פ"א ממחו"כ ה"ה** שהוכיח מהירושלמי כנ"ל. **ועיין חזו"א יו"ד קכא' יז'**  שדן אם באמת ב' ראיות גורמות זיבה או רק שניה גורמת זיבה. ובא לבאר עפי"ז את דברי אביי בנידה לז' שם שאמר שראיה שאינה גורמת אינה סותרת, שאף שראשונה מצטרפת מ"מ היא נחשבת שהיא אינה גורמת, ומסיק דמ"מ אף ראיה א' נמי גורמת את דין הטומאה.

**מבואר** דמחמת אנסו משהוזקק לזיבה אין תולין, וכ' הר"ש שהטעם משום רגלים לדבר הוא לאו דוקא, דהא אנסו מטמא אף בלא שיתלו בזיבה, **ובגמ' בנזיר** בשכבת זרעו אם הכוונה שמטמא במשא, או הכוונה שסותר ולא תלינן זוב בשכ"ז, וגם ע"ז כ' הר"ש שאין הטעם משום רגלים לדבר, **אולם עיין קרא שם**  שחידש שגם אם אנסו מטמא, מ"מ מחמת שכ"ז אינו מטמא אא"כ נתברר שבא מחמת זוב, **וא"ש עם דברי החנוך קעח'** שכ' שעיקר דין זב הוא מחמת רבוי המאכל, ולכן י"ל שזוב מחמת שכ"ז אינו בפרשת טומאת זוב כלל, ודו"ק. **ועכ"פ ברש"י** שם עולה שרגלים לדבר דמתני' אזיל גם על אנסו, דהיינו שגם אנסו מטמא משום שמסתמא בא מחמת חולי, ולא משום שאנסו מטמא מ"מ, עיי"ש.

**לדברי החנוך הנ"ל** י"ל שטומאת זיבה היא בג"ה רק אם הוחזק הזב שרואה מחמת רבוי המאכלים, ושלא בדרך של דרך מקרה, שבאמת כל הראיות הם מחמת מאכלים, אלא שרק ע"י שהוחזק לראות שלא בדרך של מקרה מיד אחר המאכל (דהיינו שהתורה אסרה רק אחרי שהוחזק והוגדר שראייתו היא טבעו ואינו מקרה מחמת מעשה אכילה) , ולכן אי לא בדקינן לזב לא הוחזק שראה שלא בדרך מקרה וטהור ודאי, ואצ"ל מש"כ לעיל בריש מתני' שבלא בדיקה הוא טהור מספק, ועיין.

**הר"מ פ"ב ממחו"כ ה"ה** השמיט דין ספיקו, **עיין בינת אדם רוב וחזקה כד'** משכב"ז.

**לדברי החנוך הנ"ל** י"ל שהסיבה שמשהוזקק לזיבה ספיקו טמא, שאין זה משום מחזקין מאיסור לאיסור, או כדברי הש"ש שזהו משום רגלים לדבר, אלא כמש"נ הא כל ראית זיבות היא מחמת רבוי המאכל, אלא שהתורה אסרה אחרי שחל והוחזק הב שראייתו מחמת טבעו שטבעו שאוכל הרבה ורואה, אך אם הראיה היא מוחזקת כמקרה אחר פעולה יחידה של מאכל אינו טמא. ולכן מי שכבר הוחזק בזיבות אף אם יש ספק שמא ראה אחר מאכל או אחר קרי מ"מ גדרי שזהו טבעו וכ"ז שלא יוחזק ליהפך הוא טמא. **וא"ש לפי"ז רש"י והר"מ** שאף אנסו ודאי הוא משום רגלים לדבר, והכוונה שכבר הוחזק טבעו להיות רואה מחמת מאכל, ומה שראה מחמת מאכל אינו משנה חזקתי שראייתו מחמת טבעו. ולהר"ש שרק ספיקו משום רגלים לדבר ולא אונס צ"ל שאם קמן שראה מחמת מאכל חשיב פעולה הגורמת זיבה למרות שהוא זב, אך מספק מחזקינן ליה לטבעו והוא טמא ודאי. ודו"ק היטב.

**מ"ג:** הרואה קרי וכו'. גוי שראה קרי וכו'.

**ומבואר בר"ש** פי' ראשון שזוב אחר קרי הוא קרי ולא זוב, והקשה מגוי, ולכן פי' פירוש שני שאחרי קרי הוי כמחמת אונס דחולשת קרי. **ובגוי** אם ראה קרי ןראה ב' פעמים זוב, ואחר מעל"ע דקרי ראה זוב מצטרף זוב אחרון לשני לטמא, **וצ"ע** דבכה"ג אף בישראל כן, שמאחר וזוב שני הוא מעל"ע דקרי והוי כשכ"ז א"כ הוא ככל ראיה ראשונה באונס שמצטרפת לזוב בראיה שניה, **עיין מלאכ"ש** שהביא קושיה זו בשם חכם הרב סולימאן, ותי' דאה"נ מיירי שהגוי ראה ראיה ג' תוך מעל,ע דקרי. אולם לשון הר"ש אינו כן, ומשמע שראה שניה באונס אינה מצטרפת לראיה ג' בזוב לב' ראיות. כגון אם ראיה ג' היתה יותר ממל"ע לראיה קמא, ואפשרי רק לצרף ראיה שניה באונס לראיה ג' בזוב דא"א, וצ"ע הטעם בזה. (מייתו לשהם וישפה פ"ב ממחו"כ ה"ד שעמד בזה, וכן בשו"ת בן פורת סי' ו'.)

**ונראה לבאר** שאם ענין ב' ראיות קמא באונס וב' שלא באונס, אין הם סתם ג"ה של ב' ראיות שעושות דין זבות, אלא יש כאן תורת חזקה בב' פעמים, וכדמשמע בב"ק כד' שהשוו להעדאת שור המועד, א"כ י"ל פשוט שאם הראיה שניה מחמת אונס הרי שהוחזק הה' ראיות אלו 'ראיותיו הם מחמת מאכל וכד', ורק ראיה מחמת מאכל סתם ע"י ראיה שניה בלא אונס מבררים למפרע שראיותיו אינם מחמת מאכל אלא הם בלא אונס, אולם אם הוחזק ב"פ מחמת מאכל אין ראיה ג' בלא אונס תעקור ההחזקה שהחזקנו שראיותיו מחמת מאכל.

**בר"ש עולה ג' אופנים** לבאר מדוע קרי מתיר זיבה, **או** שכל זיבה אחר קרי הינו קרי ולא זיבה, **או** שאף שהוא זיבה מ"מ אחר קרי חשיב כמו מחמת חולי וחולשת הקרי. **או** שזהו ג"ה שקרי המטמא טומאת קרי מציל מזיבות. ובאמת קרי של גוי אינו מציל מכיון שאינו בתורת טומאת קרי, והענין צריך גדר כלשהו.

**ולהנ"ל** אם יסוד זיבות הוא ע"י חזקה, וראיה ראשונה אף שהיא באונס, אם אחריה ישנה ראיה עם תורת זיבות הרי שראיה שניה מגדרת את ב' הראיות שהם של זיבות, ובזה י"ל שאם קדמה להם ראית קרי והוחזק לראות קרי הרי שראית הקרי מסב את הראיות דזיבות דלאחמ"כ שהם בתורת קרי, ונתקלקל האפשרות להחזיק ראיה ראיות דזיבות מכיון שקדמה להם ראית קרי.

**ועכ"פ עולה בר"ש** שאם קרי פוטר זיבה משום דחשיב חולי ואונס, א"כ ה"ה בעכו"ם כן, וזוהי קושית רבא על ראב"א, ואז לכאורה צ"ע מהו החומרא שיש בגוי יותר מישראל, וע"כ החומרא היא רק שראיה שניה באונס בישראל אינה מצטרפת לשלישי שלא באונס, ובעכו"ם דראיה שניה היא כראשונה היא תצטרף וכמש"נ.

**ואם הטעם שקרי** פוטר זיבה הוא משום שהזיבה היא קרי וע"כ שבעכו"ם הסברא שמחמת קבלת מצוות הוי כמי שנזקק לטומאה שתולין השניה בחולשת זוב ולא בקרי וכמש"ב בר"ש תי' ראב"א על קושית רבא.

**ואם** קרי פוטר משום ג"ה הרי שבעכו"ם לית לג"ה, ועולה בר"ש שאם קרי פוטר מג"ה הוא פוטר אף ראיה ג' דזב לקרבן, ולכן ארחי לראב"א ור"פ, שא"א לבאר שבשכבת זרעו של מי שנזקק מיירי דא"כ הא מ"מ נפטר אף ממנה.

**לשון הר"מ פ"ב ממחו"כ ה"ג ד'** שקרי פוטר זיבה משום שהזיבה באה מחמת קרי, דהיינו דחשיב ראיה באונס, וא"כ עכו"ם צריך להיות שראיה בתוך מעל"ע דקרי מותרת אף בעכו"ם, **ובר"מ כ'** שבגוי ב' ראיות מצטרפות אף בתוך מעל"ע דקרי, **עיי"ש לח"מ** שדחק דהר"מ סבר שקרי פוטר משום שגם הזיבות היא קרי, ולפי"ז בעכו"ם נתחדש שקבלת מצוות כחולי זיבה, **וצ"ע דהר"מ** כ' בפיהמ"ש שגוי הוא כקטן שנולד דמי, וטעם זה שייך רק אם הוי פטור קרי משום ג"ה, **עיי"ש לח"מ.**

**ולפמש"נ** שטעם הג"ה הוא שראית קרי מחזקת ראיה דזבות שהיא מחמת קרי, וכמש"נ. ובזה י"ל שדוקא קרי של ישראל בנוהג דין טומאה כלשהו שייך שיחול מחמתו חזקת קרי, משא"כ קרי דעכו"ם שאינו נוהג דין טומאת קרי ל"ש שיחול חזקת קרי לקלקל חזקת זיבה. וא"ש לשון הר"מ שקרי מטהר זיבה משום שמחזקינן שהזיבה נמי אתי מחמת קרי, ועיין היטב.

**ע"ע א"ר כאן, וחזו"א זבים ס"א סק"ח ט' טו'.**

**מ"ד:** הזב מטמא את המשכב וכו'.

**טומאת מדרס** אם הוי כמגע או טומאה עצמית, **עיין חי' ר"א ליב ח"ב ס"ע, שי' רש"י בב"ק סו' והר"מ פכ"ד מכלים ה"ז** שאין אדם עושה מדרס משכב הגזול, ואם ל"ה סתם מגע אלא שם וחפצא שמדרס טמא אולי אין לאדם כח להחיל שם מדרס על חפץ חבירו. **ובמאירי בב"ק** שאה"נ המדרס הגזול יהיה לכה"פ ראשון לטומאה משום מגע טומאה. **ע"ע חי' הגרי"מ בספר יח' דבר ס"ח.**

**בפיהמ"ש** שישב על משכב ושכב על מושב נמי טמא, דהיינו שאם יש לכלי שם משכב או מושב ע"י שהוא מיועד לשכיבה או לישיבה שוב הוא נטמא ע"י כל א' מה' דברים של ישיבה שכיבה תליה עמידה ושעינה. **עיין חזו"א כלים לג' ז'** שהקשה **על פיהמ"ש בכלים ופכ"ח מ"ט** ששם עולה שמה שמיועד לישיבה אינו נטמא אלא בישיבה.

**ע"ע מקד"ד סי' נב'** בגדרי משכב שנהפך להיות משכב רק אם משכבו להנאת משכב, ולכן סולם אינו משכב. (תוס' במנחות לא' ע"א ד"ה שידה)

**דעת הרא"ש והר"ש** שלטמא בגדים הן שלובש הן שנוגע בהם. אך רש"י בב"ב דף ט' ע"ב ד"ה "טומאה" וברגמ,ה שם, ורש"י פסחים דף כ' ע"ב ד"ה ת"ל, ובנידה נה' ע"ב ד"ה נבילה שדוקא בגדים שלבוש בהם. **עיין רא"ש פ"ה מ"א** שמה שלבוש נטמא אף אם אינו נוגע, **עיין חזו"א בהוספות לזבים, ובמנח"ח מ' קסא'.**

**חזו"א ס"א סק"ד ח'** שאין היושב על זב נטמא משום משכב, **ובאו"ש פ"ו ממו"מ ה"ה** שהיושב על הזב נטמא משום משכב.

**פ"ג**

**מ"א:**הזב והטהור שישבו וכו'.

**ובר"ש וברא"ש** שמכיון שהטהור ובגדיו הכריעו חשיב הזב נתלה עליהם. והטהור נטמא בהיסט, והבגדים במשכב. **ובר"מ בהל' פ"ט ממו"מ ה"ד** שהבגדים רק ספק טמאים דמא דרס עליהם הזב, **ובפיהמ"ש** כ' בסוף כנ"ל, ובתחילה כ' שמכיון שהזב נדנד את הטהור ובגדיו טמאן ונעשו הבגדים מדרס, וצ"ע הא בהכרעת הזב רק הסיט את הבגדים ולא נעשו מדרס שהם נתלין עליו ולא להיפך. (עיין להלן פ"ד מ"ה). ובאמת צ"ע מדוע אם הבגדים מכריעין אך מ"מ הם נשענים על הזב שאלולי הזב היו מכריעין יותר ומדוע לא ייחשב משכב, ואולי בכה"ג חשיב כמו שאינו נשען ברובו. ודו"ק. או י"ל שמכיון שהזב מכריע והמשכב נחשב נישא ע"י הזב שוב אין הנישא ייחשב נושא, שוב העירוני לדברי הר"ש פ"ד מ"ו בשם התוספתא דלא ככל הנ"ל, וב' בכף מאזנים שניהם נישאים ושניהם נושאים.

**עיין מ"א וחזו"א ג' ב'** שהקשו מדוע הבגדים נטמאים מדרס הא הזב נשען רק במקצתו על הבגדים וברובו על הזב, והוי כד' רגלי בהמה על ד' בגדים, ובחזו"א תי' שכאן הבגדים מכריעים את הזב יותר וזה פעולה שנעשית רק ע"י הבגדים.

עיין מלאכת שלמה שהביא שו"ת רשב"א שהוציא ממתני' שאסור לכהן להכנס לספינה שיש בה מת מכיון שמסיטו, **עיין שו"ע יו"ד שע"א ס"ו. וגר"א שם. עיין הגה"מ פ"ג מאבל ה"ג** דמייתי או"ז שאין היסט בכה"ג מכיון שגם המים מסיטים ול"ח היסט באופן של ב' שעשו. **עיין או"ש פ"ט ממו"מ וחזו"א ג' ד'.**

**עיין א"ר ומפרשי המשנה** במה שחלק ר' יהודה. **וחזו"א ג' ה' ו'.**

**מ"ב:** מגיפין וכו'.

**ובר"מ** שכל מתני' לענין היסט, **ובר"ש** שזהו לענין מדרס, **עיין חזו"א ג' ה'** דהבגדים של הטהור \_הנושא את הטמא ) מחזקין עמידתו ולכן נחשב שהטמא נשען על הבגדים.

**להר"מ צ"ע** שי' ר"י מדוע בטמא מעלה את הטהור אינו נטמא משום היסט. עיין חזון נחום.

ולשי' הר"ש צ"ע מ"ט דרבנן דאף טמא מעלה את הטהור טמא מדרס, **עיין חזו"א שם** שמוקי ששניהם בבור וא' מעלה את חבירו. ונחלקו רבנן ור"י אם כשמעלה הטמא את הטהור אם נחשב שמחמת כבדו של טהור הטמא הנושאו נשען עליו, עיי"ש.

**בכל הני ,**שפותחין, מגיפין, מעלין זא"ז מן הבור להחזו"א הנ"ל וכו', הרי שמכיון שכ"א משתמש בכחו של חבירו הוי כהיסט או כמדרס, ולכן הוי רק מדרבנן כמבואר בסיפא דמתני'. וזהו קצת הכרח לאוקימתא של החזו"א שמעלין מן הבור מיירי ששניהם בבור ומעלין זא"ז והוי כנושאין יחד משא, שש כאן מצב שכל א' רק משתמש בכחו של חבירו, ולכן מעלין מן הבור כלול בכל אופני המשנה כאן, וגם זה רק טומאה מדרבנן, שאם מעלין מן הבור הוא כפשוטו מאי שייטא האי אופן לדינא דמתני'. עיין מ"א.

**ועכ"פ בזה י"ל** דסבר ר' יהודה שבשניהם מעלין מן הבור, הרי שהטהור הנושא את הטמא זהו טומאת משא, וטמא הנושא את הטהור הוא טמאת היסט, וי"ל ששונה היסט ממשא, שמשא נחשב על מצב שא' משתמש בכח חבירו, והיסט בכה"ג סבר ר"י דל"ח היסט, ועדיין צ"ע בכ"ז.

ונראה שלשון הר"ש והרא"ש שכ' שבב' נושאין וכו' שהחשש שמא א' נשען על חבירו, אין הכוונה כפשוטו, אלא עצם משא או הגפת חלון וכו' הוא מצב של סוג מסוים של משא והיסט ומדרס, ומשו"ה כ' הר"ש בסוף מתני' שאינו היסט גמור, ואם הוי חשש ממש שמא נשען א"כ הוי ספק היסט גמור, וצ"ע בכ"ז. וי"ל שה' המעלין זא"ז מהבור מכיון שא' מעלה החבל וחבירו מסייעו להעלות את עצמו אולי משו"כ חשיב שניםשנשאו משא כבד. ומיושב לפי"ז שי' הר"ש דסברי הרא,ש והר"ש דלחכמים אף טמא שנושא טהור חשיב כמו ב' שנשאו משא כבד וחשיב שא' נשען על חבירו ויש בין שניהם מדרס, ודו"ק היטב.

**מ"ג:** הטהור מכה וכו' הטמא מכה וכו'.

הטמא מכה את הטהור נטמאו בגדי הטהור משום מדרס, אבל הכה טהור את הטמא נטמא הטהור רק ראשון לטומאה **ובגר"א** כ' משום עליונו של זב, **ובר"ש** כ' משום משכב הזב, וברא"ש כ' משום היסט.

**ולהר"ש**  מתחדש לן שטהור נטמא במשכב אם שכב או נשען על הזב אף שלא נשען על משכב, והזב עצמו נמי נחשב משכב. **ולהרא"ש** עולה שהיסט מטמא אדם לטמא בגדים. **ובגר"א עולה** שעליונו של זב שייך אף אם אינו מעליו כלל אלא רק שאם ילך הזב יפול הטהור ובזה כבר נחשב עליונו של זב.

כ"ע לא סברי להרא"ש, משום שמשא והיסט הזב י"ל שהוא דוקא במסיטו ומזיזו ולא כאן שאין הטהור נע כלל מחמת הזב. ולכן להר"ש הוא טמא רק משום שהזב כמשעב, ולהגר"א משום עליונו. וכולהו לא ס"ל להר"ש שאין זב עצמו כמשכב, וכן להו לא ס"ל כהגר"א שאין עליונו רק ע"י שהטהור מעל הטמא, ועיין.

**ובתוספתא** דלר"מ אף טהור מכח הטמא טמא, עיי"ש **גר"א** שגם בכה"ג נחשב הטמא נשען על הטהור ובגדיו.

**בר"מ משמע** שהנידון אינו מדרס ,אלא טהור מכה טמא טהור לגמרי, וטמא מכה טהור נטמא הטהור בהיסט. **עיין מ"א ועיין ר"י קווקוס**  דנקט בדעת הר"מ כהר"ש.

**עיין ר"ח** ב"ק יז' ע"ב שקנה בקומטו של זב והסיט טהור טהור, ולכן טהור המכה טמא טהור, וקנה בקומטו של טהור והסיט בו את הזב טמא ולכן טמא המכה טהור טמא. ואלו דברי תימה. וא"נ שהיסט עניינו שמזיז הטמא את הטהור, ומשא הוא שהטהור נושא כבדו של הטומאה, א"כ י"ל שפעולת הזזה צריך שיהיה כדרך הזזה, ולכן בקומטו ל"ה דרך הזזה, ולכן גם מה שהטמא גורם שהטהור לא יפול ל"ח היסט דל"ה דרך הזזה, אבל משא שהענין עצם מה שכבדו של טומאה על הטהור, א"כ אין חילוק בין קומטו למקום גלוי, ולכן אף אם הטהור גורם שהטמא לא יפול חשיב שכובד הטומאה על הטהור וטמא. וכנ"ל י"ל שמשכב ודאי תלוי בכך שבגדי הטהור מהווים משכב לטמא, ולכן אי"צ דרך הזזה וטמא אף אם רק הבגדים גורמים לזב שלא יפול.

**פ"ד**

**מ"א:** רי"א נידה שישבה וכו' **ובר"ש מייתי תוספתא** שרבנן נחלקו בהני על ר' יהושע, ואין כיפה שבראשה טמא ואין בגדים שבעריבה טמא מדרס. **ובר"ש ובררא"ש** שכיפה וכלים שבראש הספינה זהו רבותא שאף בכה"ג חשיבי מדרס.

**והר"מ נקט** שכיפה וכלים שבראש הספינה אין לחוש שמא דרס עליהם, ובזה סבר ר' יהושע שמ"מ טמא משום הכרעה. **יש לדון** להר,ש אם פ"ג דשאר בגדים כר' יהושע, או"ד תנא דפ"ג סבר שרק בגדים מכריעים ולא כיפה, ומתני' דפ"ג כרבנן דתוספתא, **עיין חזו"א פ"ג ס"ג.**

**הר"מ פסק** דכיפה שבראשה טהורה, **עיין חזו"א ג' ו'** מדוע אינה טמאה היסט.

**עיין ראב"ד** שנשים אין בהם כח לאשוווי היסט, ולכן בזה חלקו חכמים שבגדיהם טהורים. **עיין חזו"א ג' ז'** שהא ההיסט ע"י כובד ומה חילוק בין איש לאשה ועיין מ"א.

**ובגר"א** נקט שהחי' הוא שאף כיפה שלעצמה אינה מכרעת אלא רק עם הטהור ס"ד שאינה משכב, קמ"ל. דהיינו שס"ד שכל א' צריך שיהיה בעצמו ראוי להכריע הזב.

בנושאת עריבה,, **ובתיו"ט מייתי להראב"ד** דמיירי בב' נושאות, והנידון משא כבד שא' נשענת על חברתה, **ובר"ש וברא"ש ובר"מ** שרק הזבה נשאה העריבה וכאילו נשענה מחמת נכרעת הבגדים את הזבה. **ובגר"א מייתי לב' הפירושים,** וביאר נמי דס"ד שמכיון שהבגדים כשלעצמם אינם מכריעין אין הם מצטרפעם לעריבה ליטמאות.

**והר"מ השמיט** דין עריבה, **עיין חזון נחום וחזו"א פ"ג סק"ו. ע"ע או"ש פ"ט ממו"מ.**

**מ"ב: מ"ג:** הקיש על המריש וכו'. הקיש על הדלת.

**ומבואר** שהיסט הוא דוקא אם פעולת וכחל הזב הסיט, אבל אם הזב נתן כח לחפץ שירעד ויסיט ל"ה היסט, **והגדר בזה** שכחו הוי היסט ולא כח כחו, **והביאור** שכחו חשיב פעולה של הזב עצמו, אבל כח כחו הוא שהזב נתן כח בחפץ והחפץ פועל, ובניזקין ורציחה חייב ע"כ מחמת שהמעפיל כח אחראי על כח שיצר, אבל אין נחשב פעולה שלו אלא רק פעולה שהוא אחראי עליו, ולזב לא סגי בפעולה שהוא אחראי עליו אלא צריך פעולה שלו.

**מתני':** על שידה תיבה וכו'. **עיין עירובין לה' ע"א** דבס"ד נחלקו ת"ק ור"נ ור"ש אם שידה וכו' הוי כלי או אהל, ומסקינן דהנידון אם היא מוסטת או מתנדנדת. **ובר"ש** שהנידון למסקנא לגבי כלים שבתוכה, שהיא עצמה ודאי אינה נ טמית . דהא בע"כ מיירי במקבלת מ"ס,

**ועיין ריטב"א שם בעירובין** דמיירי בכלים מסויימים שאף שמקבלים מ"ס מק"ט. **עיין תוס' די"ד שם** שכלי המחזיק מ"ס אינו נטמא במגע אבל נטמא בהיסט. וברשב"א שם להיפך שהיסט שמקורו מלישנא דקרא דני יגע הרי שהמחזיק מ"ס שאינו נטמא במגע ה"ה אינו נטמא בהיסט.

**עיין רש"י עירובין לה' ע"א** ועולה שפלוגתא דמתני' היא אם אדם מרעיד שידה וכו' ולא הוסטו אם חשיב היסט. **ומבואר שם ברש"י**  שבנדנד השידה ומחמת כן הוסט כלי ודאי ל"ח היסט. **אולם בר"ש** עולה שפלוגתתם בהא שאם נידנד השידה ונפל הככר אם חשיב היסט. **ויש לדון לר"ש** בנדנד כלי אם בזה לכ"ע חשיב היסט, דהאלרש"י מצינו שנדנוד כלפי השידה הוא יותר היסט מהככר שנפל מחמת הנדנודועיין.

**ועיין חזו"א ג' ט'** דנקט להיפך שלר"ש רעדה בלבדה טהור ודאי .וצ"ע. **ונסתפק שם החזו"א** לרש"י אם הסיט שידה ומחמתו נרעד מה שעליו אם חשיב היסט לרבנן דמתני' שאף רעדה הוי היסט. **לרש"י** יסוד הפלוגתא אם רעדה כהיסט, ולר' נחמיה שרעדה כהיסט מ"מ אם השידה רעדה והפילה כלי שעליה ל"ה כשידה שהוסטה ונפל כלי שעליה שבנה לכאורה פשוט שהכלי נחשב שהוסט, ולכן הגמ' מגדירה שרעדה טהור ופי' רש"י שדוקא רעדת שידה אינה עושה הסיט לכלי שעליה, אבל היסט של שידה עושה הסט לכלי שעליו (אף אם השידה הוסטה ולאחמ"כ מכח ההיסט נפל הכלי.)

**ועולה דלהר"ש** נדנוד ודאי אינו היסט, ומ"מ נדנוד שהביא הסט למה שעליו נחלקו אם הוי היסט , **ולרש"י** הוא להיפך שנדנוד שהביא היסט ודאי ל"ה היסט, ונדנוד עצמו נחלקו אם חשיב היסט. **וי"ל** שלרש"י ענין היסט הוא אם כח הזב בכלי, ולכן אך אם נדנוד יכול להיות היסט, ומאידך נדנוד שגרם היסט למה שעליו ודאי אינו היסט שאין כח המסיט בחפץ. **ולר"ש** הגדר בהיסט הוא שחפץ שזז ע"י זב, ולאו דוקא שכח הזב בכלי, ולכן היסט מכח נדנוד נמי מהני לטומאת היסט , שלמרות שהכח בכלי מכח הנדנוד שידה מ"מ בתוצאה הוגדר שחל פעולת הזזה ע|י המסיט . אולם רעדה לא מהני להיסט מכיון שעיקר היסט שיחול שם פעולת הזזה בכלי ולא סגי רק בכך שכח המסיט בכלי, ודו"ק. **וי"ל** לפי"ז לדון אם לרש"י בהיסט שידה ונודנד כלי שעליו שייחשב שהזב נדנד ממש את הכלי , ואז לר' נחמיה הוי היסט ועיין.

**מ"ד:** זב שהיה וכו' ולרוב הראשונים לארכן טמאין, ובפשטות המשמעות ודאי טמאין, **עיין מ"א** שברש"י בשבת משמעספק טמאין , ועכ"פ אף דהוי ספק טמא ברה"ר כמבואר בתוס' בשבת צג' ד"ה "וכיון" **עיי"ש מהרש"א וחזו"א יא'.** ולרחבן טהורין. **עיין תוס' שבת צג' ד"ה "לאורכן"** שכ' בתחילה שמיירי שכל כסא אין יכול לישא ובזה נמי נחלקו רבנן ור"ש בזה אינו יכול וזה אינו יכול, ור"י נקט שם מיירי שכל כסא נחשב למיותר מכיון שיכול לינשא על ד' מתוך כסאות ולכן הוי כל כסא כמסייע שאין בו ממש. (**עיין מ"א** שכ' משום שיכול לישון לארכו לכן כל הכסאות הוי מסייע שאין בו ממש, ולכאורה אי"צ לכך אלא כמש"נ מלבד שזהו חי' שייחשב מסייע מחמת שיכל לשכב לאורכו.) **עיי"ש רש"י** משמיה דרבותיו שלארכן טהור משום שמא ישן ביניהם, **ועיין חזו"א ג' יא'** דמ"מ הא נתלה עליהם, עיי"ש.

עומד על ב' כסאות , בפשטות בזה נמי נחלקו ר"ש ורבנן, ולר"ש טהורין דחשיב זא"י וזא"י. **אך הראב"ד פ"ז ה"ד** נקט שבזה לא נחלקו, **עיין חזו"א ג' יב'** דזהו משום שנחשב שנסמך באויר ורק הכסאות מסייעות אותו.

**עיין א"ר** שפלוגתת ר"ש ורבנן הם לשיטתייהו בשבת צג' שנחלקו כן גם לענין שבת. **וכן עולה ברש"י בשבת צג'** ד"ה "ור' שמעון".

**עיין במקדש דוד מח' א'**  שדוקא בטומאת משכב שצריך רוב של זב נשען הרי שיש לדון ונחלקו ר"ש ורבנן אם נא"י וזא"י אם חשיב כ"א עושה הכל או כ"א עושה מקצת ,אבל במשא לכ"ע כ"א שעושה מקצת נטמא.

**מ"ה:** הזב בכף מאזנים וכו' רש"א ביחידי וכו'.

**ובפשטות** רבנן ור"ש כאן הם לשי' אם זא"י וזא"י טמא, ומיירי שכל בגד א"י ורק כולם יחד הרי יכול, אולם ברא"ש שכ' דרבנן משוה להו לכמה מצעות זה עג"ז, **וכן עיין מ"א, ומקד"ד נב ג', וחזו"א ג' ב'** ועולה שלרבנן כאן אף באופן שכל הבגדים למעט א' היו מכריעין ומ"מ הבגד בנוסף נמי טמא, ובחזו"א כ' הסברא שבכה"ג שכל הבגדים שווין נחשב תמיד שנשען על א' והשאר כולם רק מסייעים, ועיין מקד"ד ומ"א כ"א לפי דרכו. ועכ"פ עולה אפשרות שבמ"ד בב' כסאות כ"ע סברי כר"ש כדברי הראב"ד, ובמ"ה בענין בגדים בכף מאזנים מיירי בזה יכול וזה אינו יכול , ורק במ"ו לענין בעלי מיטה נחלקו ר"ש ורבנן בנא"י וזא"י.

**מ"ו:** הזב וכו'.

**ובפשטות** זב בכף מאזנים ואוכלין בכף השני לעולם טמאין משום שגם בכרעו הן חשיב עדיין שהזב נושאן מחמת שלא כרעו לגמרי או שכרעו לאט לאט והוי משא זב. עיין רש"ש דמייתי תוס' בעירובין בז' שאוכלין נטמאין במשכב לטומאה קלה, וכן רש"י בנידה נד' שמיטה נטמאת אם נשאה טיפה דם, אך דחה מלפרש מתני' דהכא הני משום דשי' הר"מ והר"ש אינו כן.

**עיין רש"י בשבת פג' וגר"א כאן** שגרסו באמת כרע הזב טמאין כרעו הן טהורין, ובאמת אם כרעו הן אין נחשב הזב נושאן. ואולי אף אם כרעו עד הקרקע ל"ח היסט במה שהם תלויין קצת באויר מכח הזב מכיון שכל הנושא אינו נישא **עיין גר"א על התוספתא ספ"ד** ומשמע כדברינו.

**בפשטות** האוכלין נטמאין משום היסט, **ובגר"א כ'** שטמאים משום עליונו של זב. ויש לדון אם עליונו הוא דוקא אם הנטמא ממש מעליו של זב או סגי בכך שהוא נשען עליו וכמו בכף מאזנים. **עיין חזו"א ד' ז'.**

**עיין תוס' ותו"ר בנידה לא' ע"ב וברמב"ן רשב"א וריטב"א שם** שהקשו מדוע כך מאזנים טמא משום עליונו תיפו"ל משום היסט. ותי' דנ,מ בנישא מקצתו שעליונו איכא ומשא ליכא, (**עיין גר"ח פ"ח ממו"מ ה"ד** שביאר שהיסט צריך להיות פעולה בבגד ולכן צריך כולו, משא"כ עךליונו טמא מחמת מציאות שהיה על הזב ולכן אינו **תלוי** בכולו או מקצתו. **ועיין מקד"ד נג' ב'** שמ"מ המקצת בגד שהוסט נטמא, והחילוק רק אם כל הבגד נטמא.) **עוד ישבו** דנ,מ אם זב מניח אצבעו תחת מדף שעליו אוכליםן ומשקין שהיסט ליכא ועליונו איכא. עוד תי' שבאמת היסט ועליונו עד ענין הוא. ע"ע ברמב"ן שהיסט הוא דוקא אם רק הזב הסיט ולא זב וטהור.

**עיין תוס' עירובין כז' ד"ה "כל", ותו"ר וריטב"א שם**  אם עליונו נאמר רק בדברים הרגילים להיות משכב או בכל כלים ואוכלין או משקין. **עיין חזו"א ד' ז',** ותלוי בהנ"ל אם עליונו משום היסט או דהוי ענין אחר.

עוד יש לדון אם במצורע יש לו עליונו, דמצורע אין בו היסט ויש בו משכב ומושב, **עיין א"ב פ"ח מ"י, וגר"א פ"ה מ"ו, וחזו"א כלים א' ז', ומקד"ד ססנ"ב. ובפיהמ"ש לגירסא כאן** שמצורע יש בו עליונו.

**בגר"א על התוספתא ספ"ד** מבאר בזה בכף המאזנים וכו' דאף ששניהם תלויין באויר ל"ה שניהם טמאים ודאי אלא הוי ספק מי הכריע, **ועולה**  דסבר שאם האוכלין יותר מכריעין שוב ל"ח מוכרעין ע"י הזב, שאין גדר שבין ב' דברים על כף מאזנים ששניהם ייחשבו נושאין זא"ז.

**בפי' קמא של הר"ש** אץ דברי התוספתא "אע"פ שאינם מרוחקין מן הארץ אלא שלשהן", נקט אף שהמכריע נוגע בקרקע מ"מ אם מיירי שאם יגביהן יתרחק מן הקרקע דחשיב עכ"פ שהזב נושא את מה שיושב על הקרקע, **ועיין חזו"א סי' ג' סק"א** שביאר שכוונתו שבכה"ג ס"ד של"ח שהמכריע הכריע דהא אם יגביה מן הקרקע לא יגדל הכרעת המכריע ומ"מ חשיב הכרעה. עיי"ש.

**מ"ז:** היה יושב ע"ג מיטה, **עיין ר"ש רא"ש ורש"י ותוס' בשבת צג',** ועולה ב' פי' בפלוגתת ר"שורבנן, או שנחלקו בזא"י וזא"י אם חשיב פעולת כ"א ככולו מכיון שא"א בלעדיו, או שאף אם בעלמא לכ"ע זא"י וזא"י חשיב פעולה גמורה של כ"א מ"מ לענין משכב לא מהני לר"ש דמצריך כל כח הזב עליו, וצ"ל שאז פלוגתת רבנן ור"ש אם גדר כל כח הזב הוא רוב שם המעשה ואז מרכב ככל התורה, ולר"ש צריך כפשוטו כח רוב הזב על המרכב ולא סגי ברוב שם הפעולה, ודו"ק.

**עיין תוספתא פ"ד ה"ד** שמודה ר"ש במיטה בטלית א' תחת ב' רגלי מיטה שטמא, **וצ"ע** הא בכה"ג הוי זא"י וזא"י, **ובגר"א** שם גרס דמודה ר"ש בטלית תחת ג' רגלי מיטה, וצ"ע הא מ"מ במיטה שצריך ד' רגלים עדיין הוי זא"י וזא"י. ובגר"א שם דמודה ר"ש דאזלינן בתר רוב רגלים וצ"ב הא מ"מ הוי זא"י וצ"ע. אולם נראה ליישב לדעת התוס' בשבת שלר"ש אף אם בעלמא זא"י וזא"י חשיב מעשה מ"מ במרכב בעינן רב כח הזב, ולפי"ז הא סבר ר"ש שזא"י חשיב מעשה אלא שחסר בכח הזב, ובג' רגלים הא איכא נמי רוב כח הזב.**ונראה לבאר אף לרש"י** שבאמת בזא"י וזא"י יש לחייב כל א' ע"י שיחשיב את השני כרוח מצויה, ואז כ"א הוא עושה כל המעשה, אלא מחמת אי מינייהו העושה אי מנייהו הח"מ משו"ה שניהם פטורים, אך אם יש א' שעושה את רוב המעשה, ואם היו נחשבים ז"י וז"י היו מטילים את המעשה על הטלית של ג' רגלים שהיא רובו של מעשה, הרי שוב משו"כ הרגל א' כרו"מ ועיקר המעשה של הטלית דג' רגלים, ולכן אף אם הוו זא,י וזא"י מודה בזה ר"ש שהרגל א' הוא רו"מ ועושה המעשה הוא הג' רגלים, ודו"ק.

**מתני':** היה רכוב ע"ג וכו'. דעת הר"ש והרא"ש דחשיב כז"י וזא"י מכיון שג' רגלים יכול ורגל א' א"י. (וע"כ מדוע אוקמו כר' יהודה דשבת הא ר"י מיירי בז"י וז"י.)

**וברש"י בשבת צג'** דתחת רגלי בהמה הוי ז"י וז"י וצ"ב הטעם, **עיין שם תוס' וראשונים** דפליגי עליו. **באמת** מסברא ז"י וז"י וז"י וזא"י שוין הן, וגם ז"י וז"י הא א' מהם מסייע, אלא משום אי מייניהו מפקת חשיבא שניהם בעלי המעשה. ולכן בד' רגלי בהמה שגם אם ג' רגלים מול א' חשיב ז"י וזא"י אולם עדיין יש אי מינייהו מפקת, ולכן חזר להיות ז"י וז"י ואלו דברי רש"י , והר"ש לא קרא לזה ז"י וז"י דהא מ"מ הוי ג' רגלים יכול וא' א"י, אך מ"מ במעלתו הוא כז"י וז"י ולכן נקט דאתי רק לר"י ועיין היטב.

**בר"מ פ"ז ממו"מ ה"ו** שב"ד רגלי בהמה יש ספק מי רק מסייע ומספק כולם טהורין, **עיין מ"א וחזו"א ג' י"ב.**

**עיין מאירי שבת פב'** שהקשה מדוע רגל רביעית לא תיטמא לא גרע מאבן מסמא, ותי' דחשיב כאילו אין כאן כלל רגל.

**מתני':** ר' יוסי אומר הסוס מטמא ברגליו, ובר"ש וכן בתוס' בשבת שבטלית תחת ב' ידיים ודאי טמא שאין סוס עומד על ב' רגליו לבד והוי זא"י וזא"י, אלא מיירי בד' בד' רגלים, ומ"מ תחת רגלי הסוס נטמא, **ונראה** דלמרות שהסוס יכול לעמוד על רגלו וב' ידיו מ"מ מכיון שהרגלים עיקר ל"א ביה מסייע, **שו"מ כן בחזו"א ג' יג'.**

**פ"ה**

**מ"א:** הנוגע וכו'.

**ומבואר במתני'** שזב מטמא אדם לטמא בגדים, וכן בשעת מגעו מטמא כל הכלים ואוכלין ומשקין להיות ראשון. **וברא"ש** שבגדים שעליו נטמאין אף אם אינו נוגע בהן, **ובגר"א** שדוקא בגדים שנוגע בהן.

**עיין רש"י ב"ב ט' ע"ב ד"ה "טומאה", וברג"ר שם** שטומאה בחבורין הוא דוקא על מה שלובש ולא על בגדים אחרים. **עיי"ש תוד"ה "דהא"** שהקשה מתוס', ומדוע לא הקשה ממתני' דמבואר שמטמא אוכלין וצ"ע.

**לשון הר"מ** הוא שאע"פ שהנוגע בזב הוא ראשון מ"מ מטמא בגדים,**לשון הר"ש והגר"א** שכ"ז שהנוגע מחובר לזב הריהו אב הטומאה, **וחקרו בזה האחרונים** אם גדר טומאה בחבורין הוא שהמחובר לזב הוי אב הטומאה ומטמא כלים ואו"מ להיות ראשון, או"ד הוי הכלים והאו"מ כנוגעין בזב עצמו, ובאמת הנוגע בזב הוא רק ראשון. **עיין קה"י טהרות טז', ומשנת ר"א טהרות לו', ואבי עזרי פט"ז מטו"צ ה"וט, ואשר לשלמה ח"ג ס"ס.**

**לכאורה הגדר** שהטהור כאב הטומאה הוא יקשה להבין את דברי הרא"ש שבגדים שלובש הם טמאין אף שאינו נוגע בהן, וע"כ שהטהור נעשה יד לכל הבגדים לייחשב נוגעין בו, ועדין צ"ע אם באמת אינו לובשן ונוגע בבגד ובגד נוגע בבגד אם בכה"ג נמי יטמא כולן ולא מסתברא, וע"כ **כהאבי עזרי** שבגדים שלובשן הם נטפלין ונחשבים כאדם, וצ"ע לפי"ז מדוע בגד שאינו לובשו אלא נוגע בו טמא, ויש ליישב.

**מבואר במתני'**  שאין טומאה בחבורין לטמא באדם וכלי חרס, ובתויו"ט מייתי שאדם ל"ד לבגד, וחרס נמי מכיון שאין לו טהרה במקוה אין הוא דומה לבגד, **עייין ראב"ד בתו"כ מצורע ב' י'** שכ' שדוקא בגד שהוא בתורת משכב ומושב הוא בכלל חבורין לאפוקי כ"ח שאם ייחדו לישיבה אינו במשכב. **ובר"מ מתני'** כ' שכ"ח נטמא דוקא מאב הטומאה, ובחבורין ל"ח שהוא נטמא מאב הטומאה, **ודברי הר"מ קשין,**  דממ"נ להר"ש המחובר לזב כאב הטומאה, ולהר"מ המחובר לזב כיד להחשיב את הכ"ח כנוגע בזב ומדוע אין כ"ח בכלל טומאה בחבורין. **עיין אשר לשלמה שם** שביאר שהמחובר לזב אינו אה"ט אלא רק יכול להעביר ולטמא את הנוגעין בו להיות ראשון, ונקט ששאר כלים דינם רק שאינם יכולים להיות שני לטומאה, אך יכולים ליטמא להיות ראשון אף שאינם נטמאין מראשון. משא"כ כ"ח הם נטמאין רק מאה"ט. והוכיח מתוס' בפסחים דף יז' דל"כ שנקט שאו"מ שנגעו במת שאינם מטמאין כלים, ומ"מ הם משווי לאו"מ אחרים להיות ראשון, ומ"מ אינם מטמאין כלים, וע"כ שכלים אינם רק שאין בהם תורת שני, אלא הם אינם נטמאים אלא מאה"ט, עיי"ש.

**ובאמת י"ל** שאין ראיה מתוס' בפסחים, ששם הוי הל' שאין או"מ מטמאין כלים, (ויש לבאר זאת, דהא ס"ד שאין או"מ יכולים כלל להיות אב. וע"כ שאו"מ הם בחפצא רק שני לטומאה, ויש לבאר זאת שעיקר סדר מגעות הוא אדם, כליו, ואו"מ שדרכן ליגע בכלים, ולכן ס"ד שאו"מ כל תורת טומאתו הוא שני, ואף אי לא כן ואו"מ יכול להיות אב וראשון, מ"מ מגע או"מ בכלי הוא מגע שלא כדרך וסדר מגעות ולכן אין או"מ מטמא כלים, ודו"ק.)

**דברי הראב"ד** שאין כ"ח בכלל טומאה בחבורין משום שהוא אינו במשכב, **ונראה לבאר בזה** שענין טומאה בחבורין בזב הוא בדומה לענין משכב, שכמו שמשכב הוא סיבה שהמשכב יהיה כזב, כך בגדים וכלים שהם תשמישי אדם והם גם בתורת להיות משכב הרי ששייך שיחול בהם שאם האדם נוגע בזב ובהם הבגד או הכלי הראוי למשכב חל עליו תורת אותו טומאה שחל באדם, ולכן כ"ח שאינו בתורת משכב הוא אינו בכלל להיות עמו כחדא במגע א' עם הזב, ודו"ק. **וי"ל** שזהו גם כוונת הר"מ שכ"ח ואדם אין בהם תורת מגע נטפל לאה"ט ע"י הנוגע בזב אלא כל תורת טומאתם הוא רק ע"י מגען ממש באה"ג, ודו"ק כי קצרתי.

**מבואר בר"ש דברי התוספתא** שכלי שנוגע בזב מטמא כלי אחר בחבורין רק מדרבנן. **ועיין מל"מ פ"ו ממו"מ ה"ו** שביאר שהכלל תמיד שבחבורין תמיד המחובר מטמא לפחות ממנו, ואדם מטמא לכלים, וכלים לאו"מ. אך אין אדם מחובר מטמא אדם, ולא כלים לכלים ולא אוכלין לאוכלין, ומשו"כ או"מ הנוגעין בכלי מחובר ל"ש בהו מדאו' שיעשו שנים, מכיון שמדאו' אין אוכלין מטמאין אוכלין.

**ויש לבאר בזה** שענין טומאה בחבורין בזב הוא חבור של גדול לקטן, שאדם הוא עיקר המקבל טומאה, וממנו לבגדיו וכליו, ומכליםלאו"מ, יחבור בין אדם לבגד או כלים הראויין למדרס הוי כחדא לקבל טומאה בעת חבורו לטומאה, וכן או"מ הם כחדא כשהם בתוך כלי כדרך טבען שאו"מ הם בכלים, ובעת חבורן לטומאה הם כחדא, וכמש"נ.

**עיי"ש מל"מ** דמייתי ת"כ דדריש דהא משכב מטמא אדם אף משפירש והוא חמור מאדם שאינו מטמא להיות כמותו אלא בעת חבורו, ומאידך אדם בעת חבורו מטמא כלים ומשכב אינו עושה משכב אחר להיות כמותו ולטמא בגדים שעל המשכב השני דהיינו שאדם חמור שמטמא כליו אך קיל שרק בעת חבורו מטמא, ומשכב חמור שמטמא אף משפירש, אך קיל שאינו עושה משכב הנוגע בו להיות כמותו לטמא בגדים שעליה. וע"ז ילפי' שרק זב עושה משכב ואין משכב עושב משכב, וילפי' שרק משכב טמא לעולם ואין אדם טמא לעולם. **ועולה שח"כ** משום מה משוה משכב לחבורין ודן ביניהם ק"ו, **ולפמש"נ** ענין חבורין הוא כענין משכב, שבגדים שעל האדם דינם כהאדם אם לענין שבגדי זב כזב וזהו משכב, או שבגדי הנוגע בזב הם כמותו להיות ראשון לטומאה, ודן הת"כ מדוע משכב הוא לעולם ואין חבורין לעולם, וחבורין עושה כמותו ואין משכב עושה כמותו, ובזה ילין מקרא, ויש לבאר שבאמת יש טעם בדבר, שבאמת הן בחבורין הן במשכב זה לעולם, שהנוגע בזב הרי שבגדים שעליו הם לעולם טמאים ראשון, וכמו שמשכב הזב הוא לעולם אה"ט, והענין בשניהם שהטפל לחמור ממנו הוא כמותו לעולם, ודו"ק היטב.

**מ"ב:** ועוד כלל וכו'.

**בר"ש** שהנישא ע"ג הזב טומאתו משום עליונו של זב, ולפי"ז כל דבר נטמא בעליונו ול"ד דברים שהם דרך עליונו, **עוד נקט הר"ש**  שאם מיירי בהסיט דהיינו שהזיז א"כ י"ל שכוונת המשנה משום היסט ולא משום עליונו, **ומבואר בר"ש** שעליונו אי"צ הזזה, והיסט צריך הזזה, והר"ש דן אם עליונו מטמא כל דבר. **עיין ר"ש מ"ג וכן בכלים פ"א מ"ג** שהיסט של זב אי"צ הזזה, ויעלה לן שהיסט דזב אי"צ הזזה וטהור המסיט את הזב צריך הזזה, וצ"ע. **עיין חזו"א פ"ד סק"ה** ועולה דנקט דלהר"ש ודאי היסט אי"צ הזזה ור"י את הר"ש באופן אחר עיי"ש. **עיין תוס' עירובין כז' ע"א שנסתפק אם עליונו בכל דבר , עיי"ש ריטב"א . עיין מ"א** שהקשה על רש"י שבת פג' שנקט להיסט קרא דעליונו, עיי"ש.

**מתני':** כל שהזב נישא עליו טהור, **וביארו הראשונים** משום שכל שאין בו רוח חיים אין בו משום משא הזב. ובתוס' בעירובין כז' ד"ה "כל שהזב" שאינם נטמאין טומאת משכב אך נטמאים טומאה קלה. **עיין רש"י נידה נד ע"ב ד"ה "היא", ורש"י נה' ע"א ד"ה "והנושא", בנידה סט' ע"ב ד"ה "כדכתיב", עיין רע"א כלים פ"א מ"ב.** ועולה נמי שיש תורת משא שאין בו רוח חיים.

**מתני':** האוכלין והמשקין והמדף וכו' והגירסא שלפנינו הוא שכ"ז שלא פירשו מטמאין שתים, ובגר"א גרס מטמאין א', דהיינו שבעליונו אין דין טומאה בחבורין. **והראב"ד פ"ו ה"ג** כ' שעליונו מטמא ב', ועיי"ש נו"כ, **וביארו המ"א ואו"ש פ"ו וחזו"א ד' ז'** כוונתו לטומאה בחבורין כ"ז שלא פירש.

**מ"ג:** מפני שאמרו וכו'. ומבואר כאן שמשכב אינו מטמא בהיסט, ומכיון שאין בו רוח חיים, **ועיין ריטב"א ותו"ר בשבת פב'** שכ' בתו"ד שכלים ע"ג אבן מסמא ע"ג משכב טמאים, וצ"ע.

**בגמ' בשבת דף פג'** מבואר ששייך ההיסט דע"ז בכף המאזנים, **וכן עולה בתוס' בחגיגה דף כ' ע"ב ד"ה "הנושא", עיין רמב"ן נידה נה'.** ואולי רק כלים ע"ג משכב אין נחשב שהמשכב נושאן אבל בכף מאזנים נחשב שנושאן, וצ"ע.

**הר"ש והר"מ בפיהמ"ש מייתי** שמשכב נטמא ומטמא אף באבן מסמא, **ובראשונים בשבת פב' ונדה נה'** שאבן מסמא נאמר אף במשא והיסט, **ועיין חזו"א כלים א' ג'** שתמה מה החידוש הא משא והיסט הוי נשיאה ומה איכפת לן שאין כובד הטמא או הטהור עליו, והוכיח שרק נשי את כובד חשיב היסט ומשא אך הגבהת דבר ל"ח היסט ומשא.

**רש"י בשבת פ"ב ע"ב ד"ה "אבן"** וכדמשמע שם וכמבואר בראשונים שם בדעת רש"י שאף שאין הזב מכביד כלל על הכלים, עיי"ש.

**ומבואר במתני'** שבנבילה רק מסיט טמא, וכמבואר בר"ש שמשא והיסט בזה הוא אף בלא הזזה, ובנבילה הוא דוקא עם הזזה.

וכן במת היסט הוא דוקא עם הזזה, משא"כ בז\ב הא גופא נתחדש באבן מסמא שההיסט הוא אף בלא הזזה.

**אולם בר"מ פ"א מטו"מ ה"ו** עולה שהיסט הוא בלא שהכביד, ובלא הזזה, ובלא קרא מיוחד של אבן מסמא חשיב בכה"ג היסט, וא"כ צ"ע מהו החי' של אבן מסמא, **עיין גר"ח הל' מו"מ** ששאל סתם מה החי' באבן מסמא, דממ"נ אם הזב נישא עליו הוי מו"מ ואם לא מה מהני אבן מסמא, עיי"ש שתי' שמכאן שנידה וזב אינם מטמאים לאברים, ותוך כלי חרס ל"ש בנידה וזב, וא"כ ל"ש תורת מו"מ רק בכולו של זב, ומדוע אצבע של זב על הטהור חשיב מו"מ, וע"ז נתחדש אבן מסמא, ועיי"ש שכ' שדין אבן מסמא הוא הא גופא שאין למו"מ דין שאין זב מטמא לאברין, וצ"ע. ואולי כוונתי, שענין אין טומאה לאברים הוא כשצריך להגדיר שהזב הוא תוך הכלי, וכן שהזב חל עליו שנישא ע"י הטהור או המו"מ, אולם באבן מבמא נתחדש שאי"צ שיוגדר שחל על הנישא שנישא מכחו, אלא צריך רק מצב מציאותי שהזב נישא על הטהור או הטהור על הזב, ואי"צ שיחול הגדרה על הנישא שהוא נישא, ושוב ל"ש ביה חסרון שאין טומאה לאיברין, ודו"ק. **ויסוד דברי הגר"ח שם הוא**  שמגע הוא "פעולה " בלבד, ולכן פעולת מגע של זב ונידה הוי מטמא, ורק תוך של כלי חרס שהוא אינו פעולה, אלא צריך שיחול הגדרה שהטמא "נמצא בכלי חרס" שיסוד טומאת תוך כלי חרס הוא ע"י שחל שם שהכלי מכיל את הטמא, ובזה אין אצבע הזב נחשב שהכלי מכיל ע"י את כל הזב שאין טומאה לאיברים, וכ"כ סתם משא הוא שיחול שם פעולת נשיאה על הנישא, וזה אינו חל לאיברים, אבל אחרי ילפותא דאבן מסמא, הרי שנכלל בזה שאי"צ שיחול שם נשיאה על הנישא , אלא המציאות הפשוטה שהנישא ע"ג הנושא הוא המטמא, וחוזר להיות כמו פעולת מגע שבזה אין חסרון דלרבאים, ודו"ק.

**ומבואר במתני':** שר"א אומר בנבילה אף הנושא, **ובגר"א** שר"א מחמיר שאבן מסמא מטמא אף בנבילה. **אולם הגר"א מייתי לגמ' בחולין קכד' ע"ב** דמשמע שר"א מיקל וסבר שהיסט לבד אינו מטמא אלא רק היסט ונושא ביחד דהיינו דוקא אם הנבילה למעלה והאדם למטה. **וכן בר"מ פיהמ"ש בדע"ב ובתפאר"י. אולם בגמ' עצמה שם, וכן כאן ברא"ש** עולה דאתי למעט ב' חצאי זיתים, שצריך שישא כזית נבילה מחוברין, וצ"ע מה מצאו המפרשים הנ"ל בגמ' שם לענין משא נבילה, וצ"ע. **עיין רש"ש כאן, עיין חזו"א ד' א' – ד'.**

**ואולי י"ל** שהיסט הוא ע"י פעולת נגברא שנתעסק בטומאה, ולכן ב' חצאי זיתים מצטרפים שכלפי הגברא יש הגדרה שנתעסק בכזית טומאה, משא"כ אם צריך שהנבילה תהיה נישאת למעלה מן הטהור הרי שע"כ הגדר הוא איננו רק שהתעסקות הטהור בטמא מטמאתי, אלא צריך שיחול על הנבילה שהיא נישאת ושנושאה הוא טהור אם חל עליו שהוא נושא הטומאה הוא נטמא, ואז מסתבר שצריך שיהיה כזית שלם של נבילה ואז כל מי שהוגדר נושא הניבילה הוא טהור, ( מעין משכב ומושב), וא"כ א"ש דלרבנן שהיסט בלבד טמא הרי שהעיקר הוא פעולת היסט שע"י הגברא ולכן אף ב' חצאי זיתים טמא, משא"כ לכ"א שצריך שיחול על נבילה שהיא נישאת הרי שדוקא כזית נבילה חל עליה שם נבילה הנישאת כדי לטמא נושאה, וי"ל שזהו כוונת לשון הגמ' שאם גרסינן בר"א והוא "דנושא". א"כ מסיט הוא נושא דהעיקר שהגברא עשה פעולת נושא, ולכן גרסינן והור "דנישא" שצריך שיחול על הנבילה שם שהיא נישאת, ולכן ב' חצאי זיתים אינם מצטרפין, ודו"ק היטב.

**מ"ד:** מקצת טמא וכו', **עיין גר"ח** אה"ט שהקשה דמכיון שאין זב טמא לאברים מדוע משא מקצתו טמא, **ותי'** שזה כלול בחי' של אבן מסמא. **עיין מ"א** שלהר"מ טומאה זו דרבנן , ואולי כקושית הגר"ח.

**עיין מקד"ד סמ"ח** אם דין זה בכל משא של אדם טמא שאי"צ שישא כולו. **עיין חזו"א ד' י'.**

**עיין או"ש פי"ד מאה"ט ה"ח, זכר יצחק נא',** שדין שאין טומאה לאברים הוא בכל אדם טמא ולאו דוקא בזב ונידה.

**ומבואר במתני':** מקצת טהור על הטמא, ואם הכוונה משום היסט צ"ע , הא מבואר בתוס' בנידה שהחילוק בין היסט לעליונו של זב הוא שהיסט צריך היסט כולו, **עיין חזו"א ד' ז'** שחלוק אדם מכלים, ורק כלים צריך שיסיט כולו עיי"ש שדן במקור לחילוק, עוד כ' שם שלהר"מ באמת הוי דין דרבנן שאדם שונה מכלים. **ומקד"ד מח'. ובאו"ש פ"ח ממו"מ הי"א** שזה ומשום שטהור היושב על זב נטמא כמו ביושב על משכב הזב. ויש שפירשו שמתני' משום עליונו של זב אך בתוס' בעירובין כז' כ' שעליונו דוקא בדבר הראוי למשכב.

**ומבואר במתני':** דלר"ש מקצת טהור על טמא טהור, **ובגר"א** על התוספתא פ"ה ה"ב שלר"ש הטהור צריך להיות רובו על הטמא כמו במשכב. **בגר"ח כ'**  שר"ש פליג על אבן מסמא בהיסט, **ובחזו"א בגליון**  שם כ' שר"ש פליג וסבר כתוס' בעירובין שהיסט הואעד שיסיט כולו.

**מ"ה:** מבואר כאן שאין משכב אלא ברובו של זב, ואין טומאת משכב אלא ברובו של טהור. **ובראב"ד פ"ח ממו"מ ה"ד** דמה שמבואר בשבת פב' שע"ז הוקשה לנידה לענין שאין בהם טומאה לאברים, וביאר הראב"ד שהכוונה לענין זה שמשכב הוא רק בכל כח הזב, והדבר תמוה דהא זה דין במשכב שאינו אלא ברוב כחו, ולכן ג"כ טהור לא נטמא אלא אם שכב רוב כחו, ומ"ש ללמוד מזה לדין טומאה לאיברים בע"ז שע"ז שיש לה חוליות אין חוליא א' מטמאה טומאת ע"ז, וצ"ע, **עיין גרי"ז** בכורות **לח'.**

**הר"מ ס"ז ממו"מ ה"ג** מייתי לדין הנ"ל שאם הטהור ישב מקצתו על מושב שיושב עליו הזב מקצתו שטהור, **ותמה הראב"ד** דהא אף משכב טמא שישב עליו זב כל כחו מ"מ בישב עליו טהור במקצתו טהור, ומדוע הר"מ טיהר את הטהור שיושב במקצת רק משום שהטמא ישב מקצתו, **ועיין מרכה"מ שם שתי'** שמכיון שיסוד טומאת משכב הוא שנחשב כאילו הזב והטהור ישבו יחד א"כ ס"ד שבישבו באמת יחד יטמא אף שלא בכל כחו קמ"ל שלעולם צריך רב כחו. ועולה עכ"פ שיסוד טומאת משכב הוא כאילו ישבו הזב והטהור, וכן משו"כ ס"ד שצריך רב כחו רק שלא ישבו יחד אבל ישבו יחד ס"ד שאי"צ רב כחו, דהיינו שרוב כחו הוא איננו הל' בהל' משכב שאין תורת פעולת משכב אלא ברב כחו, אלא זהו רק הלכה שלצרף ב' משכבות להיות כמשכב א' הוא דוקא ברב כחו. **ולי"ז יש ליישב את הראב"ד דלעיל** שבאמת י"ל שרב כחו שצריך בזב הוא דין בטומאה שאין זב טמא לאברים, ומה שהטהור צריך רב כחו הוא רק שאם לא יהיה הטהור ברוב כחו אין הוא שוכב בשיעור ששכב הזב שיוכלו לייחשב כמשכב א', וא"כ אין להוכיח מרב כחו של הטהור שדין רב כחו הוא דין במשכב, אלא מאחר שהזב צריך משכב רב כחו משום שאין לו טומאה לאיברים שוב הטהור צריך שיעור שוה למשכנו של הזב כדי שייחשבו שעשו משכב א'.

**מבואר במתני':** שלר"ש אבן מנוגעת מטמא, **וברע"ב** שמטמא בהיסט, **ובגר"א** שהיסט ודאי אין בה, ופלוגתת ר"ש ורבנן אם מטמא כשטהור מאהיל עליה או היא מאהלת על טהור, אך הא ודאי שאם אהל מאהיל עליה ועל הטהור הטהור נטמא. עיי"ש.

**מ"ו: בענין ילפותא דמצורע לטומאת משא, עיין מא', תויו"ט, רש"ש תו"ר נידה לה' ע"א**

בענין מצורע אם יש בו טומאת משא, **עיין ר"מ פ"י מטו"צ הי"א ,תוס' פסחים סז' ע"ב ד"ה "שכן", תוס' יומא ו' ע"ב ד"ה "שמטמא", תורי"ד מגילה ח' ע"א, עיין חזו"א נגעים א' כט'.** אולם יש ראשונים דסברי שמצורע מטמא משכב רק טומאה קלה, **עיין ראשונים הנ"ל, וראב"ד על הר"מ שם. ריטב"א ורשב"א בנידה דף לד'. עיין שער המלך פ"י מט"צ הי"א.**

**מתבואר במתני':** א' הנושא א' המסיט, והאם החילוק בין הזזה לבלי הזזה, **עיין חזו"א ד' ו', תויו"ט. רש"ש.** האם מצורע נמי מטמא בהיסט עיין **כס"מ** פ"י מטו"צ הי"א, **וכן בכל הראשונים** בפסחים סז' ונידה לד' הנ"ל.

והאם מצורע מטמא משום עליונו **עיין מקד"ד ססי' נב', וחזו"א כלים א' ז'. עיין בכל הנ"ל בחי' הגר"א כאן.**

**מ"ז:** שכבת זרעו, עיין ב"ק כה' ג' שי' מנא לן ששכ"ז מטמא, אם משום ק"ו מרוק, או משום שא"א בלא צחצוחי זיבה,**והתוס' שם ד"ה "לפי"** שמשום צחצוחי זיבה אינו מטמא אלא ביום ראשון, **ובר"מ כ"א מו"מ יא'** פסק שמטמא כל ז' משום צחצוחי זיבה, **עיין לקוטי הלכות נזיר סו', ובמקד"ד מח' ב'.**

**הר"מ כ' שם** דאף מימי רגלים משום צחצוחי זיבה, וצ"ע א"כ מ"ש זה במצורע, ובנידה ויולדת, **עיין מקד"ד שנובאו"ש פ"ה ממו"מ ה"ה, ובחי' ר"א ליב ח"ב סס"ז.**

**א' הנוגע א' המסיט רא"א אף הנושא, להר"מ** הכוונה שלר"א אין מעיינות מטמאות אלא אם הם למעלה והנטמא למטה, **ובר"ש** לרבנן לית במעיינות דין אבן מסמא ולר"א יש אבן מסמא, ופלוגתת רבנן ור,א דהכא אינו בפלוגתתם במ"ב לגבי נבילה. **עיין רא"ש. עיין חזו"א ד' ד'.**

**מ"ח: עיין רש"י ר"ח ריטב"א עירובין כז' ע"א, ור"מ פ"א כלים ג', וגר"א כלים פ"א מ"ג**  בענין מהו מרכב, אם זהו עץ שאחז בו בשעת רכיבה, או מושב החלים, עיי"ש.

**מבואר במתני'** שמרכב ונבילה ומי חטאת מטמאין בגדים רק במשא ולא במגע, **עיין ר"ש רא"ש וגר"א.** עיין ר"מ פט"ו מפ"א ה"א שכ' שמי חטאת מטמאין בגדים אף במגע **,עיין כס"מ.**

**מ"ט:** נע"ט שמטמא בגדים בבית הבליעה, אם דוקא כשאוכל כל הכזית בב"א, או אף אם אוכל מעט מעט כא"פ, **עיין חזו"א טהרות א' א', או"ש פ"ג מאה"ט, קה"י טהרות מג', מנח"ח קסא', רש"ש נידה מב' ע"ב, חת"ס שות או"ח קמ'.**

הכניס ראשו לאויר התנור טהור וטהור התנור, בר"ש גרס רק טהור התנור דהאדם נטמא בבית הבליעה, ורק האדם אינו מטמא התנור, **ובר"מ** גרס שהאדם טהור שעדיין לא בלע, וטהור התנור דס"ד שאויר תנור כבית בליעה. ואף בנבילה בביה"כ מ"מ ל"ח אויר התנור בית בליעה.

**בר"ש כ'** שאין הכ"ח נטמא שאין אדם מטמא כ"ח, **ועיין חי' ר' שלמה ח"ב סט"ז** שהוכיח שלא רק זב אינו מטמא לאברים אלא כל אדם מטמא כן וא"כ בהכניס ראשו היא אין מטמא לאברים.

**עיין אתוון דאו' סי' א', נמח"ח קסא', גר"ח פ"ג מאה"ט ה"א** שדנו אם נבלת ע"ט הוי טומאה ע"י אכילה או הוי טומאת מקום, ובר"מ שהיה ס"ד שאויר כלי כבית בליעה משמע שהנידון הוא טומאת מקום. **עיין בקה"י הנ"ל.**

**עיין קה"י** דמחד חזינן שהר"מ כ' שהמחה את חלב נבע"ט ושתאה מטמא משום שתיה כאכילה, וכן הר"מ חילק בין כרך נע"ט בחזרת ובלע שטמא לכרך בסיב שטהור, וחזינן שענין טומאת נע"ט הוא דין באכילה, ומאידך חזינן שבנפסל נע"ט מאכילת אדם מטמא, ולמרות שבכה"ג ל"ח אכילה. והגמ' בזבחים דף ע' שלר"מ מצטרף כא"פ לטומאת נע"ט, והר"מ השמיט זאת, ונקט הגר"ח שהנידון אם נע"ט הוי טומאת מקום בית בליעה או הוי טומאת אכילה, וא"כ הר"מ סתר עצמו, דלא הזכיר כא"פ, ומאידך חילק בכרכו בסיב, ובענין המחהו משמע דהוי ענין אכילה , ובקה"י ביאר שודאי הוי טומאת מקום אלא שיש דין שמטמא בדרך אכילה, **ויש לבאר** שנתחדש שכמו שיש מגע ומשא, כ"כ יש חפצא של מעשה אכילה המטמא, אך איך עצם האכילה מטמאה, אלא הוי דין כמו משא שאכילת נע"ט מטמא. ולפי"ז א"ש שי' האחרונים שצריך שבבית הבליעה יהיו בב"א ב' חצאי כזית, שהטומאה הוא טומאת מקום ולא טומאת מעשה אכילה שיצטרף לזה כא"פ, אך מ"מ המעשה משא כאן הוא מעשה אכילה, ולכן צריך שיכניסם לבית הבליעה בכא"פ, וצ"ל שהמעשה אכילה כמשא המטמא הוא משעה שמכניסו פיו עד שמגיע בית הבליעה, ובזה נאמר שבבית הבליעה צריך שינשא ב' החצים יחד, אך כניסתם לש יכולי ליצטרף בכא"פ, וצ"ע. **עי"ל**  שביותר מכא"פ אין המצאות הנבילה בביהבל"ע נחשבת כאכילה, אלא כדבר התקוע בגרונו, ואז אוכל את החצי השני אחר שכבר לחצי הראשון המונח בגרונו אין שם אכילה, **עי"ל** שמכיון שתחילת האכילה היא מההכנסה לפה עד שירד לביהבל"ע לכן אם הכניס ב' חצאים בב' זמנים ביותר מכא"פ הרי שתחילת האכילה יגדיר כאן ב' פעולות של מעשה אכילה ושוב אינם מצטרפות למשא א' לטומאה, ועיין.

ועיין קה"י מה שיישב השמטת הר"מ, שפסק שבית הבליעה הוא בית הסתרים ולכן אין צריך לצרף את החתיכות בשעת הכנסה לפיו והכוונה שאם בהבל"ע הוא ביה"ס ולא מקום בלוע שוב אין צריך לומר שתחילת מעשה האכילה הוא בהכנסה לפיו, ושוב ל"ש תורת כא"פ, ורק אם בהבל"ע הוא משום בלוע בע"כ שההכנסה לפיו הוא תחילת האכילה ,ואז צריך שתחילת האכילה יהיה במעשה א' ובשעור כא"פ, ודו"ק.

**עיין חזו"א זבים ד' ט'** ועולה שם נ"מ הנידון הנ"ל אם הקיאה ועבר בבית הבליעה אם מטמא ב', שאם הוי טומאת אכילה אינו מטמא, ואם הוי טומאת מקום הוי מטמא, וי"ל שגם אם יש תנאי של מעשה אכילה שייך לומר שהקאה הוא גמר מעשה אכילה שייחשב תנאי מעשה אכילה כדי שיחול טומאת מקום כשמקיאה, **ע"ע חזו"א שם** דנ"מ אם מטמא בבלע במצב דבעי לאהדורי, שדין אכילה ליכא וטומאת מקום איכא.

עצם הנידון דהקיאה, **להר"ש והרא"ש במתני'** הרי שבהקיאה ועבר בבית הבליעה מטמא, **ולהר,מ פ"ג מאה"ט ה"ו** אינו מטמא, **עיין תויו"ט.**

**מ"י:** מי חטאת שיש בהם כדי הזיה מטמאין שנים רק במשא, **ועיין גר"א** דמ"מ הנוגע בהם מטמא ב' משום שלא מדכחת נוגע בלא היסט. **עיין תויו"ט** דבמשנה בכלים מבואר שאינו מטמא ב', ומיירי במים קפויים, **ועיין גר"א שנות אליהו בכורים פ"ב מ"ב** שהאריך בזה בביאור דברי הירושלמי שם.

כל הנוגע מטמא"א וכו', **עיין ר"ש רי"פ** שמדרבנן יש חבורין לכלים, **וברא"ש כאן** שכלים בכלים אין חבורין ורק אוכלין בכלים יש חבורין, ולכאורה זהו חי' של המל"מ פ"ו ממו"מ ה"י עיי"ש. וכ"כ לעיל בזה.

**הר"מ** שמתעסק בפרה מטמא בגדים ומ"מ נחשב שמטמא א' ופועל א', ונ"מ שאינו מטמא או"מ להיות ראשון **עיין ר"מ פ"ו משוה"ט הט"ו, ועיין תויו"ט, ועיין חזו"א עוקצין ה' יב' ומשנר"א כז'.**

**מי"א:** בעל קרי כשרץ, ובועל נידה כמת, **ובר"ש ורא"ש מייתו הגמ' בפסחים סז',** שבע"ק כשרץ הוא לענין שמטמאין באונס, דלענין שלוח מחנות חלוקים הם שבע,ק שלוח מב' מחנות, ולענין טומאת ערב הא קרא הוא. ובועל נידה כמת לענין שלוח מחנות, דלענין טומאת ז' קרא הוא, **ובר"מ ובגר"א כאן** שבע"ק כשרץ הוא לענין שבע"ק ראשון ולא אב, וצ"ע מדוע לא מייתי הר,מ לדברי הגמ', והגמ' לא נקטה את הר"מ.

**עיין מר"א כו'** שנקט שבע"ק טמא טומאת ערב הוא משום שהוא ראשון, שאם היה אב היה טמא טומאת ז'.

**עיין תוס' נידה כב' ד"ה "אלא"** ועולה שם שבע"ק אם הוא אב או ראשון תלוי בנידון הגמ' שם אם בע"ק רואה או נוגע, וכן מבואר **בר"ש כלים פ"א מ"א .**ולפי"ז י"ל שהגמ' בפסחים נקטה שבע"ק רואה ולכן הוא אב, והר"מ כמ"ד בע"ק נוגע. וכן י"ל דהגמ' דסברה שבע"ק כרואה לכן צריכים לחדש שבע"ק כשרף ךענין שנטמא באונס, דס"ד שבע"ק כרואה הוי כזב שאינו טמא באונס, אולם להר"מ שבע"ק כנוגע א"נ אין כלל ה"א שנוגע בשכ"ז אינו טמא באונס, וא"כ הר"מ והגמ' בזה נמי לשיטתייהו אזלי. **ויש לדון** אם מה דמבואר בגמ' בפסחים שם שבע"ק משולח מב' מחנות אם זה תלוי בזה שבע"ק כרואה, והוי טומאה היוצאת מגופו, ולהר"מ כפי שעלה לן שטומאתו משום נוגע הוי ככל טמא מגע שאינו משולח מב' מחנות. ובמי נפתוח פרפר יז' אות ג' דייק מהשמטת הר"מ פ"ז מבית הבחירה הט"ז ופ"ג מביאת מקדש ה"ג הא דבע"ק משולח, וא"ש דהוי לשי' כמש"נ. **עיין בזה מפ"א שם, וחזו"א יו"ד רטו'. ושעורי הגרי"מ כלים פ"א מ"א.**

**עדיין צ"ע מדוע הר"מ והגר"א** ביארו שבועל נידה כט"מ לענין טומאת ז', הא בגמ' מבואר שזה מפורש בקרא. **עיין גר"א**  שמתני' באה להשמיע שבועל נידה אב ובע"ק ראשון, ונראה שבשניהם באמת יש לדון, שצע"ק אולי כרואה והוי אב, ובועל נידה אינו משולח ממחנות ואולי ל"ח טומאה יוצאת מגופו ואולי הוא ראשון, וקמ"ל שבע"ק הוא ראשון ובועל נידה אב, אולם להגמ' בפסחים הא בע"כ סברה שבע"ק אב מדלא ביארה שקמ"ל מתני' שבע"ק ראשון, וכן מהא שע"ד שבע"ק אינו נטמא באונס, ומהא דהוא משולח מחנות, וא"כ ע"כ להגמ' א"א לבאר כהגר"א לחדש שבע"ק ראשון ובועל נידה אב, ודו"ק.

**מתבאר** שבועל נידה אינו משולח מב' מחנות. **עיין יומא ו' ע"ב ז' ע"א,** ומבואר שם שבועל נידה אינו נדחה בצבור, ובר"ש ד"ה "כל טומאת" דחשיב טומאה היוצאת מגופו, **ובתוס' שם ד"ה "סיפא", ובמו"ק טו' ד"ה "ובועלי"** דל"ח יוצאת מגופו ולכן אינו משולח ממחנות. ובמי נפתוח רצה לומר באמת דהוי מחל' הסוגיות, ובאבני נזר חו"מ קמג', ובמשנר"א שם יישבו שבועל נידה אינו נחשב בפועל טומאה היוצאת מגופו אך יש לו חומר טומאת יוצא מגופו, ושלוח מחנות תלוי ביוצאת מגופו, והותרה בצבור תלוי בחומר טומאת יוצאת מגופו.

מבואר שבועל נידה מטמא משכב תחתון כעליון, והאם מטמא אדם לטמא בגדים ובהיסט, **בר"ש הגירסא בתוספתא**  שאינו מטמא בגדים, **עיין סוגיא נידה לו' ע"א ומבואר שם שי' רש"י וכן הר"מ מו"מ ה"א** שבועל נידה כנידה לכל הנ"ל. **ויי"ש מל"מ ובתו"ר שם מייתי שר מקוצי** שהוכיח ממתני' שדומה לנידה רק לענין מו"מ אבל לענין היסט וחבורין אינו מטמא. **עיי"ש ריטב"א עיין ר"ש וגר"א כלים פ"א מ"ג. עיין שער המלך פ"ג מו"מ ה"א** שהוכיח שבועל כנידה ממש לכל העניינים, דאל"כ מדוע הגמ' בפסחים הוצרכה להשוות בועל למת רק לשלוח מחנות, הא הוא דומה לענין חבורין והיסט.

**ע"ע תוס' בנידה ע"א ע"א ד"ה "מערה"** שבועל איתא במשא וליתא בהיסט. **עיין שעה,מ פ"י מטו"צ הי"א** שהקשה סתירה מתוס' ביומא ו' ע|ב ד"ה "שמטמא".

בועל נידה לענין עליונו, ולענין אבן מסמא, **עיין בכלים פ"א מ"ג מלאשיי, תפא"י סקי"ז, וחזו"א כלים א' ו', וגר"ח פ"ח ממו"מ ה"ד וגליון חזו"א שם. עיין ר"מ פיהמ"ש פ"א כלים מ"ג** שבועל נידה מטמא במשא כולו ולא במשא מקצתו משכב"ז.

ובענין מעיינות בועל נידה, **עיין רע,א כלים פ,א מ"ג ומל"מ פ"ג מו"מ הא. וחזו"א שם.**

**בתוספתא המובא בר"ש** הכניס ראשו לבית ע"ז, **בר"ש** שטומאתו משום התקרובת שבה שהיא מטמא באהל כמת, אבל ע"ז עצמה לא. **ובר"מ פ"ו מאה"ט ה"ו** משמע שאף ע"ז מטמא באהל.

**שם:** כ"ח שהכניס אוירו טמא, **עיין ר"מ שם ופט"ז מטו"צ ה"ו**  שסגח במיעוט אוירו, **ובגר"א על התוס'** נקט שצריך רוב אוירו. **עיין חזו"א נגעים י' יז'.**

**שם:** ראה יין וכו' עיין גר"א עהתוס' אלא "אם לא" הוא אם לא ראהו לעכו"ם שמנסכו ובאמת לפי"ז פחות מכזית טהור ואינו טמא אף לא טומאה קלה, **ועיין מקד"ד סמ"ג סק"ד** שביאר דל"כ ובפחות מכזית טמא טומאה קלה.

**שם:** האוכל מנע"ט וכו' מן החי, עיין זכר יצחק לד', ונאו"י יג' דמן החי הא אף בבהמה ליכא טומאה.

**שם:** המחה את החלב. הובא כבר שהר"מ כ' שאכילה בכלל שתיה, וצ"ע דבחולין קכ' יליף לה מקרא דשותה בכלל אוכל, לח"מ **פ"א מחו"מ ה"א עיי"ש אבהא"ז.**

**שם:** נטל צפור וכו' **עיין או"ש פ"ד ממא"ס ה"ג, וחזו"א טהרות א' ג'.**

**מי"ב:** האוכל ראשון ושני נעשה שני, ונחלקו בזה תנאים אם אוכל ראשון נעשה ראשון עיין שבת יד' וחולין לג'.

**עיין ר"ת שבת יד'** ד"ה זמנין שהיתה תקנה של חצי פרס של טומאת הגויה בלבד, וחזרו ותקנו בי"ח דבר שבכביצה נטמא לטמא תרומה. **ובר"מ פ"ח משאה"ט בי' יא', וברש"י שבת יג' ע"ב ובתוס' ביומא ב' ע"ב וסוטה ז' ע"א** שהכל תקנה א'.

**נחלקו הראשונים** אם הבא במים שאופין הוא גזירה אף לטהור, או רק לטמא הטובל, ובנפלו עליו ג"ל ודאי הוא אף לטהור, **עיין גר"א כאן**  (שנות אליהו שבת פ"א מ"ד), **ר"מ פ"ט משאה"ט ה"א, ורש"י בשבת יד' ע"א ותוס' שם יג' ע,ב וגיטין ט"ז. עיין מלאכ"ש** לענין גזירת הבא במים שאובין לנידה לבעלה, **עיין רמ"א רא' סע"ה וגר"א שם.**

**טבו"י הוי דאו' כמבואר בפיהמ"ש, ובגמ' בשבת יד', ועיין ר"מ פ"י משוה"ט ה"י, וברש"י בחולין קכח'** דהוי דרבנן. כלים הנטמאין ממשקין, **להר"מ כאן ובהל'** הוא דוקא במשקין שנטמאו מאב, ולהראב"ד שם אף במשקין שנטמאו מידיים, ובישוב קושית הראב"ד מהגמ' בברכות דף נב' **עיין חי' רא"ל סי' סה'.**