מילה ביו_ט
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

יום ג' כ"ד ניסן תשס"ח

א] ביצה די"ב., ב"ש אומרים אין מוציאין לא את הקטן ולא את הלולב ולא את ספר תורה לרה"ר וב"ה מתירין.

ובפי' ר"ח שם פירש והובא בתוס' שם ובחי' הרמב"ן שבת דקכ"ד: דאיירי בהוצאת קטן למולו, ומבו' לפ"ז דיש להתיר מלאכה לצורך מילת קטן מדינא דמתוך, וגם לפי' התוס' דמתני' איירי אף בהוצאה לצורך טיול וכיו"ב, מ"מ מבו' בדבריהם דפשיטא להו דכ"ש דהוצאה לצורך מילה שריא, וכ"ה בחי' הרמב"ן בשבת שם.

ולפ"ז הרי לכאו' אף בהא דמילה בזמנה דוחה יו"ט, ל"ב לדין דחי' דמילה דומיא דהא דדוחה שבת, אלא יש להתיר בזה מדין מתוך, ומצאנו כן בגל' הגרע"א או"ח סי' של"א בדין אדם שלא מל מעולם, דהגם דלא ימול בשבת, מ"מ י"ל דמותר למול ביו"ט, משום דביו"ט איכא נמי להתירא דמתוך, עיי"ש בדבריו, אמנם לדעת הסוברים דיש במילה משום מלאכת מכה בפטיש, י"ל דאין להתיר בזה מדין מתוך, ואכמ"ל.

ויש להעיר בזה, דהנה כתב הרמב"ם פ"א ממילה ה"י, ז"ל, כשם שמילת הבנים דוחה את השבת כך מילת העבדים שהן נימולים לשמנה דוחה את השבת אם חל שמיני שלהן בשבת, חוץ מיליד בית שלא טבלה אמו עד שילדה שאע"פ שנימול לשמנה אינו דוחה את השבת, עכ"ל, ומשמעות ד' הרמב"ם היא, דהגם שהוא נימול לשמנה בודאי, מ"מ אין מילתו דוחה את השבת, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם שם ה"ז והי"א גם בדין יוצא דופן ומי שיש לו ב' ערלות, דהגם דהוא נימול לח' בודאי, מ"מ אין מילתו דוחה את השבת.

ובפשוטו הטעם בזה הוא, משום דכל מיעוטא דקרא אינו אלא מדינא דביום השמיני ימול דמילה דוחה את השבת, אך לא נתמעט מעיקר דין מילה בשמיני.

ולפ"ז הי' בדין, דהגם שנתמעטו הני גווני דאין המילה דוחה שבת, מ"מ כיון דאית בהו לדין מילה בשמיני והויא מילה בזמנה, הרי בדין שתהא המילה דוחה יו"ט מדין מתוך.

אמנם הרמב"ם שם הט"ו כתב דכל מי שאינו דוחה את השבת אינו דוחה את יו"ט ראשון, והרי דאף הני דמילתן בשמיני, מ"מ כ"ה שאין מילתן דוחה שבת ממיעוטא דקרא, ה"נ אינה דוחה יו"ט, וצ"ע הטעם בזה, דלכאו' הגם שנתמעט שאין במילתן דין דחיית שבת, מ"מ מ"ט אינם נימולין ביו"ט מדינא דמתוך.

ב] ובפשוטו נ' בזה, דהנה ז"ל הרמב"ם פ"א מיו"ט ה"ד, כל מלאכה שחייבין עליה בשבת אם עשה אותה ביו"ט שלא לצורך אכילה לוקה, חוץ מן ההוצאה מרשות לרשות וההבערה שמתוך שהותרה הוצאה ביום טוב לצורך אכילה הותרה שלא לצורך אכילה, לפיכך מותר ביום טוב להוציא קטן או ספר תורה או מפתח וכיוצא באלו מרשות לרשות, וכן מותר להבעיר אע"פ שאינו לצורך אכילה וכו', עכ"ל.

ופשטות ד' הרמב"ם היא, דס"ל דלא אמרי' מתוך אלא במלאכות הוצאה והבערה ולא בשאר מלאכות, ועי' מ"מ שם ופר"ח, ואכמ"ל.

ונ' מקור גדול לזה בדעת הרמב"ם, ממש"כ הרמב"ם שם הט"ז, ז"ל, רחיצה וסיכה הרי הן בכלל אכילה ושתי' ועושין אותן ביו"ט שנאמר אך אשר יאכל לכל נפש לכל שצריך הגוף, לפיכך מחמין חמין ביו"ט ורוחץ בהן פניו ידיו ורגליו וכו', עכ"ל.

ומקור ד' הרמב"ם הוא ממתני' לקמן דכ"א: ב"ש אומרים לא יחם אדם חמין לרגליו אלא אם כן ראויין לשתיה וב"ה מתירין עושה אדם מדורה ומתחמם כנגדה.

אמנם צ"ע מ"ט לא הביא הרמב"ם אלא להא דשרי לחמם מים לצורך רחיצה, ולא הביא להא דתנן בסיפא דעושה אדם מדורה ומתחמם כנגדה.

ומתו"ד השעה"צ סימן תקי"א סק"ב מבו' שפירש בזה, שהרי בל' הרמב"ם מבו' דהא דשרי לחמם מים לצורך רחיצה וסיכה אי"ז מדינא דמתוך, אלא הוא משום דרחיצה וסיכה ה"ה בכלל אכילה ושתי' והוו כאוכ"נ עצמו, וס"ל להרמב"ם דכ"ז הוא ברחיצה וסיכה, אך הבערת מדורה לצורך חימום לא חשיבא כאוכ"נ עצמו, ולא שריא אלא מדין מתוך, וע"כ לא הביאה הרמב"ם בהלכה זו.

אמנם צ"ע בזה בתרתי, חדא, שהרי אדרבה בסוגיית הגמ' שם מבו' דצורך חימום יש לחשבו טפי כצורך אוכ"נ מאשר צורך רחיצה, שהרי איבעיא להו התם דדילמא דינא דעושה אדם מדורה דברי הכל היא, ושאני להו לב"ש בין הנאת כל גופו להנאת אבר א', והרי דצורך חימום דמי טפי לצורך אוכ"נ מאשר צורך רחיצה, והגם דמסקינן התם דלב"ש אף אסור לעשות מדורה להתחמם בה, מ"מ רחוק הדבר לומר דלפום המסקנא אדרבה צורך רחיצה חשיב כצורך אוכ"נ לדעת ב"ה וצורך חימום לא חשיב כצורך אוכ"נ, ועוד ילה"ע בזה מד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם, ז"ל, וכן אוסרים בית שמאי שיבעיר אדם אש להתחמם כנגדה, לפי שהעיקר אצלם שזה שאמר ה' אך אשר יאכל לכל נפש לא נכללו בו הנאות הגוף מבחוץ, ובית הלל אומרים שזה שנאמר לכל נפש כולל כל הנאות הגוף, עכ"ל, והרי להדיא דאף הנאת חימום הויא בכלל לכל נפש, והדר צ"ע מ"ט השמיט הרמב"ם לדין זה בהלכותיו.

ונ' ברור בדעת הרמב"ם, דאזיל לטעמי' דס"ל דבהוצאה והבערה הותרו אף שלא לצורך מדין מתוך, ושאר מלאכות לא הותרו אלא לצורך אכילה, אשר לפ"ז הרי דלהא דהבערה לצורך חימום מותרת ל"ב להא דכל הנאות הגוף הם בכלל אוכ"נ, שהרי הבערה מותרת אף שלא לצורך, ולא מיבעיא למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דהותרו הוצאה והבערה אף שלא לצורך כלל, אלא אף אי נימא דלא הותרו אלא לצורך היום קצת, מ"מ הא פשיטא דצורך חימום חשיב כצורך היום, ול"ב להך דינא דכל הנאות הגוף הם בכלל אוכ"נ, ורק להא דחימום המים לצורך רחיצה מותר, אשר בזה אין להתיר מדין מתוך, שהרי בבישול לא אמרי' מתוך, בזה הוא שהביא הרמב"ם להך דינא דכל הנאות הגוף הם בכלל אוכ"נ, וז"ב.

ועכ"פ לפ"ז, הרי מתישב בפשוטו מש"כ הרמב"ם דכל מי שאינו דוחה את השבת אינו דוחה את יו"ט, דאף הני שנימולים לח' ואינם דוחין את השבת, אינם דוחין את יו"ט, ולא שרינן בזה מדין מתוך, משום דלא אמרי' מתוך בחבלה, וז"פ.

ג] ונ' עוד בזה, דהנה כדעת הרמב"ם דאף הני שנתמעטו שאין מילתן דוחה את השבת מ"מ הן נימולין לשמנה, מצינו כן גם בד' הראשונים בב"ב דקכ"ז., והוא במש"א שם בדין טומטום שנקרע ונמצא זכר, דרב שיזבי אמר אף אינו נימול לשמנה דאמר קרא אשה כי תזריע וילדה זכר וביום השמיני ימול עד שיהא זכר משעת לידה, ופי' רשב"ם, ז"ל, אף אינו נימול לשמנה, לדחות שבת, כדדרשינן וביום השמיני ביום אפילו בשבת, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, אף אינו נימול לשמונה דאמר קרא וביום השמיני, פי' דמדכתיב וביום דרשינן ואפי' בשבת, וכיון דברישא דקרא דכתיב וילדה זכר משעת לידה אין דוחין עליו את השבת, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריהם, דלא נתמעט טומטום שנקרע ונמצא זכר מעיקר דין מילה לשמיני, ולא ממעטי' לי' אלא מהך דינא דמילה בזמנה דחיא שבת הנלמד מדכתיב ביום השמיני ודרשי' ביום אפי' בשבת, ומזה הוא שנתמעט טומטום שנקרע ונמצא זכר, וזה ע"ד דעת הרמב"ם בדין יליד בית ובדין יוצא דופן ומי שיש לו ב' ערלות.

ומצינו כן גם בד' הרמ"ה שם, ז"ל,

והרמ"ה בסו"ד כתב דכיון דמספקא לן בזה, ע"כ עבדי' לחומרא, ואי מיקלע בחול מיילינן לי' בשמיני ואסור לשהויי, ואי מיקלע בשבת או ביו"ט דחינן לי', ויש שהקשו דסותר ד' עצמו, דמבו' דהספק הוא אף בחול אם מלין אותו בשמיני.

אך באמת לא אך דאי"ז סתירה, אלא ד' הרמ"ה צדקו יחדיו, שהרי הרמ"ה לא כתב דמספיקא לא מיילינן לי' קודם יום השמיני, אלא כתב דמספיקא מיילינן לי' בשמיני ואסור לשהויי, והיינו דהא דס"ל דכל הא דאינו נימול בשמיני הוא לענין שאינו דוחה את השבת, לאו היינו דאית בי' מצות מילה בשמיני ומ"מ אינו דוחה את השבת, אלא היינו שנתמעט דלי"ב מצות מילה דשמיני, וע"כ מותר לשהויי, ומבו' בזה דבמילה שלא בזמנה אין איסור להשהותה למחר אלא מדין זריזין בעלמא, ומ"מ הא דא"א למול קודם יום השמיני, לא עדיפי הני ולדות ואין זמנם קודם, שלא נתמעטו אלא ממצות מילה בשמיני, אך לא נשתנה אצלם הזמן הראוי למילה, ומש"כ הראשונים דהנפ"מ הוא דאינו דוחה את השבת, הוא משום דבאמת עיקר הא דאיכא מצות מילה בזמנה, נלמד מהא דה"ז דוחה את השבת, דמזה נלמד דזמן המצוה הוא בשמיני, וז"ב.

ומה"ט כתב הרמ"ה שם דאינו דוחה את יו"ט, ולא שרינן לה משום מתוך, משום דלהצד דלי"ב מצות מילה בשמיני אפשר לשהויי למחר, וע"כ אי"ז צורך היום ולי"ב מתוך.

וזה נ' גם בביאור דעת הרמב"ם וניחא הא דלא שרינן לה מדין מתוך.

וגם למש"כ הגר"ח בספרו בדעת הרמב"ם י"ל כן, למש"כ החת"ס דבמצות מילה דאאע"ה ל"ה מצוה למולו ביום השמיני, אלא שלא למולו קודם לכן, דבקרא כתיב בן שמונת ימים ימול, ולא כתיב וביום השמיני, וכבר כתב כן החת"ס בתו"ד, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיא דיבמות דלא משכח"ל מילת זכריו בין עשי' לאכילה.