חבורה  4 מלאכת קורע
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק האורג

חבורה מלאכת קורע ומקלקל.

**והקורע ע"מ לתפור ב' תפירות וכו'.** עיין לעיל במתני' עג. וברש"י שם ועיין שם בכל סוגיית הגמ' עד: קריעה במשכן מי הוי וכו.' ובתוס' שם שכן יריעה. והנה מדברי המשנה משמע שאינו חייב בקורע אא"כ הוא קורע ע"מ לתפור. ועיין היטב בלשון הרמב"ם פ"י ה"י. הקורע כדי לתפור שתי תפירות ע"מ לתפור שתי תפירות חייב. וצ"ע הלשון והכפילות. מהו כדי לתפור וע"מ לתפור. ועיין שם בגליון רע"א במה שתי' דברי הרמב"ם בזה. ועדיין צ"ע לשון הרמב"ם ועיין בזה.

**מתני'הקורע בחמתו ועל מתו וכל המקלקלין פטורין**. בסוגיא זו יש שני חידושים עיקריים ענין מקלקל. וכן פרטים במלאכת קורע ואפשר כדי לסדר את הענינים שנתמקד קודם בפרטים של מלאכת קורע ולאחמ"כ נדון בעניני מקלקל ונכנס למעמקים של מקלקל.  **יש לדון בגדר מלאכת קורע** האם החיוב של מלאכת קורע הוא רק באופן שנעשה על מנת לתפור וכמו שהיה במשכן וכך הוא עיקר המלאכה הכנת התפירה. או שקורע הוא שם המלאכה אלא דסתם קורע הוא מקלקל ובעינן ע"מ לתפור כדי שלא יהא קלקול אמנם אם יהיה אופן שהקריעה עצמה תהא תקון יהא חייב עליה גם משום קורע. ועיין לעיל עג: תוד"ה וצריך לעצים דכתבו התוס' דאפילו לרבי יהודה דמחייב במלאכה שאינה צריכה לגופא מכל מקום צריך להיות צריך לעצים דכך הוא צורת מלאכת קצירה שתולש את העצים לצורך וזה נקרא לקצור לחתוך פירות לצורך נטילתם ובלי זה חסר בצורת המלאכה והתוס' דימו את זה לקורע ע"מ לתפור ומוחק ע"מ לכתוב. וכפשוטו מבואר מדברי התוס' דכך הוא עצם צורת המלאכה דהיא נעשית להכשיר את התפירה. ועיין שם בגליון הש"ס ובתוספות רע"א למשניות פ"ז אות צ' שהקשה על דברי התוס' מהמבואר בסוגייתנו דמבואר דקורע על מתו הוא חייב וכן קורע בחמתו למירמי אימא על אנשי ביתו. **ועיין בביאור הלכה סי' ש"מ סי"ד ד"ה ואין מתכוון**. וצ"ע על דבריו מלשונו של התוס'. ועיין לעיל מח. הפותח בית הצוואר בשבת. חייב. ורש"י שם פי' דהוא משום מכה בפטיש. ומשמע דאין לחייב משום קורע. וכן פי' רש"י במכות ג: וכן מבואר שם ברמב"ן ובריטב"א עיי"ש.אמנם ברמב"ם פ"י ה"י מבואר דחייב משום קורע. ועיין שם ברמב"ם הי"א דהמפריד ניירות או עורות דבוקים חייב משום קורע אפילו שאינו מתכוון לתקן. דזה עצמו תיקון. **ועיין לעיל מח. בדברי רבינו פרחיה מה שהביא בשם ר' אברהם בן הרמב"ם עיי"ש היטב**. ועיין במנח"ח מוסך השבת שנקט דלרמב"ם חייבים גם משום קורע אמנם חייבים גם משום מכה בפטיש כפי המבואר בסוגיית הגמ'. ולכאורה לדעת רש"י אינו חייב משום קורע משום שאינו ע"מ לתפור וקשה מסוגיית הגמ'. [ ועיין לעיל עג: בחי' רע"א ובהגהות ראמ"ה שם. ועיין בשו"ת אבני נזר או"ח סי' קפו שדחה ראייה זו. ועיין קהילות יעקב שבת סי' לד. ועיין באפיקי ים חלק ב' ס"ד אות ו' בארוכה, ועיין אחיעזר. יו"ד ס"ה ס"ו. ועיין אג"מ או"ח ח"א קכ"ב ענף ו'. מה שדנו האחרונים בזה.] ודבר זה נוגע למעשה בקורע נייר טואלט או בחותך שקית להגיע לאכול שבתוכו שאינו נעשה ע"מ לתפור האם יש בזה נידון של מלאכת קורע דאוריתא.

**ואפשר דיש לדון בביאור ענין זה באופן זה** דשורש הנידון הוא כך. דנאמרו ב' גדרים במלאכת קורע יסוד המלאכה הוא להכשיר את התפירה וכן נאמר במלאכת קורע שיש מלאכה של הפרדה. ודבר זה צ"ע היכן נלמד מהמשכן שני יסודות של מלאכת קורע. ואפשר באופן אחר. דיש קריעה שיש בה תיקון לדבר אחר. כגון שקורע בגד כדי להשתמש בו כסמרטוט ואפשר דאין בזה חיוב. אלא באופן שקורע על מנת לתפור ויסודו הוא הפרדה שהיא עצמה תיקון דהיינו שקורע על מנת לתפור טוב יותר. וממילא ההפרדה היא תיקון דבלי זה לא שייך לתפור טוב יותר והוא מכין את המקום לתפירה. ויוצא שגדר המלאכה היא לא הפרדה אלא גדר המלאכה עצמה היא הפרדה שהיא תיקון. ולא הפרדה שלא תהיה מקלקל אלא הפרדה שהיא תיקון. אמנם בקורע בחמתו ההפרדה עצמה היא תיקון של חמתו וכן היא תיקון שהיא על מתו או כמו שכתבו התוס' היא תיקון משום שהוא יכול ללבוש את הבגד. והנה בקורע בית הצוואר יש לדון דאין התיקון הוא בקרע עצמו אלא הוי תיקון בבגד וכיוון דלא הוי ע"מ לתפור. אפשר דאין לזה שם קורע. מה שאין כן היכן שיש תיקון בקרע עצמו כגון בקורע בחמתו או קורע על מתו ויל"ע בסברא זו.

והנה נחלקו הראשונים בענין קורע בית הצוואר דלדעת רש"י חיובו הוא משום מכה בפטיש ולא משום קורע ולכאורה צ"ל בטעם הדבר דקורע בית הצוואר אין בו קלקול וכל מהותו היא תיקון ולכן לא שייך בזה מלאכת קורע דשם מלאכת קורע היא מלאכת הרס. וכאן מהות המלאכה היא תיקון. ועיין במשנה בביצה לב: שאסרה קריעת נייר לצורך צליית דג והקשה הביאוה"ל סי' ש"מ סי"ג ד"ה אין מדוע אין בזה איסור קורע דהרי הוא מתקן את הנייר. וחי' הביאוה"ל דבעינן שיהיה תיקון גם בנייר שהוא נחתך ממנו ולא רק בנייר שאותו חתכו. והנייר הנחתך יש בו תועלת משום שמשתמשים בו לצליית דג אבל זהו קלקול לנייר שהנייר הזה נחתך ממנו וחשיב מקלקל. ולולי דבריו היה מקום לומר דאדרבה לא חשיב קורע משום שהוא מתקן ואין זה מעשה הרס אלא מעשה תיקון וכפי הסברא שאמרנו. דהרי זה תיקון שעכשיו יש לו נייר שהוא צריך לצלות בו דג. ומלאכת קורע היא מלאכת הרס. אמנם יש בו איסור דרבנן וסברא זו כבר הוזכרה שם בביאור הלכה. אמנם עדיין יש מקום לחלק בין זה לבין פותח בית הצוואר דפותח בית הצוואר כולו תיקון. וכאן בעצם נעשה הרס אלא דההרס הוא למטרה טובה ואפשר דזה כן יש לזה שם קורע אלא דיש לזה פטור של מקלקל. ולכן נאסר מדרבנן אמנם לשון הגמ' שם שהאיסור הוא לא משום קורע דרבנן אלא משום שהוא מתקן כלי. ובאמת בגדרי קורע אין כאן איסור כלל ואדרבה משמע דלא כדברי המ"ב דלפי המ"ב היה צריך להיות אסור משום קורע דרבנן ולא משום שהוא כמתקן כלי אמנם אם נאמר דלא נחשב כלל כמלאכת הרס אלא כתיקון וליתא משום זה איסור כלל וכל האיסור הוא רק משום שדומה למתקן כלי מדרבנן אתי שפיר טפי.

והנה לפי"ז כלפי נייר טואלט יש לדון דהוי תיקון ולא קלקול ואולי יהא בזה איסור כמו מתקן מנא דרבנן. אלא דכאן הוא רק רוצה להשתמש בו לניגוב ואינו יוצר ממנו מציאות של כלי ולכאורה לפי"ז היה צריך להיות דיהיה מותר לחותכו. ולא יהיה איסור לחתוך נייר טואלט בשבת. אלא אם כן נאמר דאי"ז נחשב תיקון ולכאורה מדוע לא הרי לזה הנייר מיועד ואין חתיכתו הרס הנייר אלא תיקון. ובפרט אם חותך במקום הקיוקו דהרי לזה זה עומד. וצ"ע על האיסור של חיתוך נייר טואלט ויש שדנו משום מחתך וזה בוודאי רק אם חותך במקום הקיוקו אמנם אם חותך סתם לכאורה אין זה מחתך.

בביאור דברי התוס' הנה הרע"א הבין בהבנת דברי התוס' דכוונתו היא דבקורע שם המלאכה היא על מנת לתפור ואם לא נעשה ע"מ לתפור ליתא כלל לשם של קורע ומשום כן הקשה רע"א מקורע למירמי אימא על אנשי ביתו וכן בקורע על מתו דמבואר להלן קה דחייב הגם שלא נעשה על מנת לתפור. ורצה לדון דמשם מוכח דהחיוב הוא ההפרדה אלא דבעינן שלא יהיה מקלקל אמנם ציין הרע"א לב"י סי' שי"ז ד"ה מתירין דכתב דכל שאינו ע"מ לתפור אינו נחשב כקורע. ואע"פ שהוא מתקן והב"י הביא את דברי הגמ' בשבת לענין פותח בית הצוואר בשבת חיב חטאת ופרש"י משום מכה בפטיש. וביאר הב"י דהטעם דאינו חייב משום קורע הוא משום שאינו חייב אלא בקורע ע"מ לתפור וכיוון שלא נעשה ע"מ לתפור לא שייך לחייב משום קורע. וכן הובא בכס"מ פ"י מהלכות שבת ה"י בשם הריטב"א במכות ג: וכן הובא שם ברמב"ן. ונשאר עליו הרע"א בצ"ע מדברי הגמ' קה: בקורע בחמתו וקורע על מתו. ויש שדנו דגם את סוגייתנו ניתן לומר שהוא קורע ע"מ לתפור. וכמו שראינו בדברי האחרונים שלא צריך ע"מ לתפור אלא שעושה שאם ירצה שיוכל לתפור. וכמו שמצינו לגבי מחיקה. ועדיין זה דוחק דהרי לא לשם זה הוא קורע דהוא קורע משום שהוא חייב אלא אם יצטרך יתפור ואי"ז נחשב באופן זה שהוא מכין מקום התפירה. אמנם עדיין יש לעיין בקורע על מתו. דעל אביו ואמו נאסר לתפור וממילא בהכרח שאינו קורע על דעת שאם יצטרך לתפור יתפור.

והנה הנשמ"א כלל כט סק"א רצה לחדש דכל הנידון דצריך קורע ע"מ לתפור הוא דווקא לר"ש דפטר במלאכה שאינה צריכה לגופא משום שבעינן דומיא דמשכן. [ומשמע שאזיל בדרך התוס'.] אמנם לרבי יהודה שלא הצריך שתהא צריכה לגופא אם כן גם לא צריך שיהיה קורע ע"מ לתפור. וכתב הנשמ"א דלפי"ז הגמ' אזלה בשי' רבי יהודה וגם הרמב"ם פסק כרבי יהודה במלאכה שאצל"ג. ומשו"ה חייבו הגמרא והרמב"ם במלאכה זו דהרמב"ם פסק כרבי יהודה. וכן כתב המנח"ח מלאכת קורע וכן משמע בפמ"ג סי' ש"מ א"א סקי"ח. וכ"כ האחיעזר ח"ב ס"ה אות ז ועוד אחרונים. ואם כן לדידן דהשו"ע והרמ"א פסקו כרבי שמעון אם כן קורע שלא ע"מ לתפור אין איסורו אלא מדרבנן. ותמה הנשמ"א על השו"ע שבסי' ש"מ סי"ד פסק דהמפרק ניירות דבוקים חייב משום קורע דלכאורה דין זה הוא לרבי יהודה אמנם לדידן אינו חייב אלא הוי רק איסור דרבנן ונשאר בצ"ע אמנם הביאור הלכה סם ד"ה ולא. דחה אותם והוכיח בראיות ברורות מדברי הראשונים דדין זה נאמר גם לר"ש דקריעה שיש בה תיקון חייב. ולא תלי בדין מלאכה שאצל"ג.

. ומבואר בביה"ל בסימן ש"מ סעיף יד שדן דשמא לא בעינן דווקא שדעתו לתפור אלא שעומד לתפירה זה גם מספיק. והביא ראיה דשם אפילו אינו עומד לתפור דהרי חלק מהקרובים שם הם אביו ואמו שנאסר אח"כ לתפור את הבגד וחזינן שאפילו אינו עומד לתפור חייב. וכלפי קושיא זו תי' הבהי"ל דאין כוונת התוס' לפטור משום שזה שם המלאכה אלא דאם לא כן הוי מקלקל. ובעינן על מנת לתקן ועל מנת לתפור הכוונה דאם לא כן זה קלקול וכן הוכחת התוס' ממכבה ומוחק הוא כנ"ל אבל אין הכוונה כלל דזה שם המלאכה. וביאר דזה כוונת רש"י דבמשכן היה קורע על מנת לתפור הכוונה דהיה על מנת לתקן. וביאר דסוף דברי התוס' שהביאו ראיה מדש שם הביאו ראיה לחיזוק דבריהם דדש לא הוי כלל מלאכה אם לא נתכוון להוצאת מימיהם ומותר נמי. מה שאין כן בקורע שלא על מנת לתפור דנאסר לכתחילה כדין כל המקלקלים שנאסרו מדרבנן מה שאין כן בדש אינו כלל מלאכה דכל מהות המלאכה היא פירוק ולקיחת מים מתוך דבר מה שאין כן שהוא באופן שהוא סוחט כדי שיהו פחות נוזליים אינו מפרק את המים אלא מייבש את הכבשות ואין זה מלאכת מפרק כלל.

והנה פי' צריך ביאור רב כיוון דדש לגופן הוא מהות מלאכה אחרת. ואינו דומה לקורע דהרי קורע על מתו באמת חייב אם כן מה הביאו התוס' מדש חיזוק דבריהם כיוון דאינו כלל מענינא. והדבר צ"ב רב.

אשר יראה באמת בביאור דברי התוס' דכונתם כהריטב"א דשם המלאכה הוא קורע על מנת לתפור וכנ"ל במוחק על מנת לכתוב וכנ"ל בסותר על מנת לבנות. וזהו ההגדרה שבעינן קריעה וכתיבה וסתירה המכשרת. אמנם זה האב אבל התולדה הוא כל דבר שהוא כעין האב. והנה בקוצר מהות המלאכה היא נטילת העצים. ולא שייך בזה תולדה באופן שאינו נוטל את העצים מה שאין כן בקורע על מנת לתפור נראה להגדיר ששם המלאכה הוא הפרדת העור על מנת להכשיר את התפירה העתידית אבל אין השם של המלאכה מלאכת הכשרת תפירה אלא מלאכת הפרדה כדי להכשיר אבל מהות המלאכה היא ההפרדה רק הכדי לתפור הוא חלק משם האב. שהאב הוא הפרדה כדי להכשיר את החיבור. אמנם כל הפרדה שיש בה תיקון היא תולדה. אז כל קריעה של תיקון הוא תולדה וכנ"ל במוחק וכנ"ל בסותר הגם ששם האב הוא מחיקה המכשר מכל מקום עיקר מהות המלאכה היא המחיקה. וזה הביאור ברש"י דלעיל מא ביאר דקורע שלא על מנת לתפור פטור משום שהוא מקלקל והכוונה דמשום כן פטור לגמרי ורש"י במשנה כוונתו דמשום הכי לא הוי אב שהאב הוא על מנת לתפור וזה כוונת התוס' כאן וזה מה שהביאו ראיה מדש דגם שם שם המלאכה הוא פירוק דבר לצורך הדבר המתפרק ולא ריקון הדבר המפורק. ועיין חי' הריטב"א מוסד הרב קוק קה: שכתב שאין קריעה מלאכה הצריכה לגופא אלא כשקורע ע"מ לתפור. ומבואר דזה הטעם דרש"י פטר בפותח בית הצוואר. ועיין בחי' הריטב"א והרמב"ן בסוגייתנו דמשמע מדבריהם דשי' עצמם היא דכל שקורע ויש בזה תיקון כגון קורע בחמתו ואל מתו חייב משום קורע ולא בעינן ע"מ לתפור ולשי' פותח בית הצוואר יהיה חייב משום קורע.

והנה הקהילות יעקב שבת סי' לו רצה לדחות את ראיית רע"א דבאמת מלאכת קורע כשהתועלת הוא בתוצאה בעינן על מנת לתפור אמנם אם הרצון הוא בקריעה עצמה דהרי אפילו אם יש לו כמה בגדים קרועים עדיין חייב לקרוע. ויוצא דבמלאכת סתירה נאמר דין קריעה ע"מ לתפור אבל כאן אין זה מלאכת סתירה דאפילו אם זה סתור הוא חייב לקרוע אלא המלאכה עצמה היא קריעה ובזה חייב אפילו אם אין זה ע"מ לתקן. ולכאורה נראה דהבין דנאמרו שני גדרים במלאכת קורע. וצ"ע.

ולפי"ז הנה המשנ"ב דן האם מותר לקרוע איגרת בשביל לקרוא מה שכתוב בה ואסר דהגם שאינו קורע על מנת לתפור מכל מקום זה קריעה של תיקון משום שהוא מעונין לקרוא את האיגרת עצמה. והנה גם לדרכינו זה יאסר משום תולדה. והנה באופן שקורע את המעטפה על מנת לקרוא את הנייר שבתוכו אז זהו קלקול שיש בו תיקון לדבר אחר. ובזה נחלקו הפוסקים אם מקלקל על מנת לתקן במקום אחר חשיב מתקן או מקלקל אמנם אפשר דכאן לדרכינו באמת יהיה פטור דהקריעה עצמה היא וודאי לא תיקון ואין זה תולדת קורע. ומכל מקום החזו"א נקט שאם אינו מתכוון להשתמש במעטפה עוד פעם אז אין בזה מלאכת קורע והוא מדמה את זה לקריעת עור מעל פי החבית. אמנם טען החזו"א שאם המעטפה עצמה עדיין ראויה לשימוש אסור משום גזירה דרבנן שיש חשש שמא יבוא לקרוע גם כשרוצה להשתמש בהם פעם שנייה. אמנם אם קורע באופן שלא ניתן להשתמש כלל עוד פעם אין בזה איסור. וכנ"ל נחלקו הפוסקים לענין פתיחת שקית חלב בשבת. יש שהתירו משום שהדרך היא לזורקן הרי הם בטילות למה שבתוכן וכן הביאו בשם הגרשז"א ויש שהביאו בשם הגריש"א שאסר רק אם משנה מדרך הפתיחה כגון בשיניו והעיקר שלא יהא פתח יפה כדרכו. ובחוט השני כתב שההתר הוא רק אם פותחין באופן שלא יהיה ראוי לשימוש כלל וכמו שכתב החזו"א לגבי מעטפה.

**שם.** עיין במנחת חינוך סוף מלאכת קורע שכתב שלא נקרא קורע ותופר אלא רק בדברים רכים ועורות שדרכן לתפור. וכן מבואר בירושלמי פ"ז ה"ב. ועיין בשו"ע הגר"ז סי' ש"מ שרצה לחדש שאין איסור קורע אלא כשקורע ומפריד גופים רבים שנתחברו דומיא דתופר. אמנם נייר ועור אין בהם משום מלאכת קורע ומשו"ה מותר לקרוע עור שע"פ חבית של יין עיין סי' שי"ד. מפני שהעור הוא גוף אחד. והנשמ"א כלל כ"ט ס"ב. חלק על דבריו מכח הירושלמי שהובא לעיל. וכן דעת החזו"א והאג"מ ח"א סי' קכ"ב אות ח'.

**וכל המקלקלין פטורין.** עיין לעיל לא: רש"י ד"ה לעולם ובסנהדרין פד: ד"ה מקלקל דכתב רש"י דטעם הפטור משום מלאכת מחשבת וכנ"ל מובא לעיל בתוס' עה. ד"ה מתעסק. ועיין מקור הדין בחגיגה סוף י. עיי"ש. ועיין כאן בפי' ריבב"ן דנקט דטעם הפטור הוא משום דלא חייב התורה אלא דומיא דמשכן דהתם לתקן הואי. ויתכן דהוא מפרש דהסוגיא בחגיגה דיברה דווקא על מלאכה שאצל"ג ולא על מקלקל.

עיין מכות כא: המבשל גיד בחלב ביו"ט וכו' ואכלו לוקה חמש. והקשה הערוך לנר אמאי הוא חייב הרי הוא מקלקל. כיוון דנאסר באכילה והנאה משום איסור בשר בחלב. ותי' דראוי לנכרי. ובשו"ת חמדת שלמה אבעה"ז סי' י"ז ס"ט כתב דכל מה שהוא רוצה בדבר אע"ג שהוא אסור חשיב מתקן. וכמו שמבואר ביבמות לג: שזר שהקטיר בשבת חייב אע"ג שהקטרתו פסולה. ובירושלמי פ"ב ה"ה נחלקו בזה אם חיובו משום מבשל או מבעיר ועיין באו"ש הלכות שביתת העשור דנקט דהבבלי פליג על הירושלמי וסובר דחיובו משום מבעיר ולא משום מבשל משום דהוי מקלקל. אמנם המנחת חינוך מ' רחצ סי"ג. וכן האפיקי ים ח"ב סי' ד' ה"ד . נקטו דלא חשיב מקלקל אלא דרך השחתה וקלקול. ועיין בתורי"ד להלן קכא: דכתב דלא חשיב מקלקל אלא דרך השחתה וקלקול.

**עיין או"ש הלכות יו"ט פ"ג ה"ט דדן מה הדין בדבר שאין בו לא השחתה ולא קלקול.** ולא תיקון. ודן דפטור עיי"ש. אמנם האמרי בינה דיני שבת סוס"י לב נקט דמדברי רוב הראשונים מבואר דהוא חייב. ולא חשיב מקלקל. ועיין קהילות יעקב סי' מו אות א' דהוכיח מהמרכבת המשנה דהוא פטור. וכן הביא בשם החזו"א שהוכיח כן מהסוגיא לעיל עה: עיי"ש אמנם מדברי רע"א בכמה דוכתי מבואר דחייב.

**שם.** מלשון המשנה כל המקלקלין פטורין משמע דפטור אבל אסור. ועיין להלן קמו. רש"י ד"ה שובר שכתב דאין במקלקל שום איסור שבת. וכבר דיברנו בזה בלומדינו הסוגיא שם עיי"ש.

**והמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן**. צ"ע מאי קמ"ל הרי כבר תנינן לעיל עג. דהקורע שיעורו כמתקן. ויל"ע בפשט דברי המשנה האם המכוון הוא על כמה הוא הע"מ דהע"מ לתקן בעינן כפי שיעור תיקון או דהמכוון הוא דבעינן שיקרע שיעור הקריעה כפי השיעור שצריך לתקן ונאמר שיעור בקריעה עצמה ויל"ע בזה.