גיטין שיעורים - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

### שעורי משא יד – תניינא

### שיעורים כללים על מסכת

### גיטין

\* \* \*

שנאמרו בס"ד

בישיבת כנסת יצחק חדרה

**ממורינו הגאון רבי יעקב דוד אילן שליט"א**

**מח"ס משא יד עה"ת ד"ח וקובץ על יד ב"ח**

**מסכת גיטין פרק ראשון קיץ תשפ"ב**

**בדין בפ"נ וקיום בגט**

מתני' ריש גיטין המביא גט ממדה"י צ"ל בפ"נ וכו' ובסיפא במביא גט בארץ ישראל אצ"ל בפ"נ ואם יש עליו עוררין וכו' ועי' כל הסוגיא במח' רבה ורבא. ובריטב"א כ' דהא דפתח מסכתא בדיני בפ"נ ולא בהלכות הגט דתקנה דרבנן חביבא ליה, והיינו ע"ד מש"א ריש פרק י"נ תנא מילתא דאתא מדרשא חביבא ליה [ולהכי פתח בהאב את הבנים אף דהוי פורענותא, אבל הדרשא חביבא ליה וממתק הפורענותא ודוק] וכיון דהוי מלתא דרבנן בפ"נ חביבא ליה, הרי דחביבות התורה היא יותר ע"י מה שחידשו חז"ל. [ומה"ט נ"ל ברור דבלומד בענינים דרבנן מקיים מצות ת"ת מהתורה בהידור, ודלא כמו שדנו לומר דאינו מקיים מצות ת"ת מהתורה], עכ"פ מבואר דעניינא דבפ"נ הוי תקנות דרבנן, ונבאר בס"ד גדר התקנה.

ויל"ע בתקנת בפ"נ, דהרי בשטרות ממון קי"ל דאף דד"ת הוי כנחקרה מ"מ מדרבנן בעי קיום, ולכמה ראשונים קודם הקיום הוי כחספא כיבואר להלן בשם הרמב"ן, וא"כ מאי עדיף גט דליכא ביה דין קיום מדרבנן, ואמאי סגי בדין בפ"נ, ועכ"פ מתני' אשמעי' קולא דבגט א"צ קיום כשאר שטרות וסגי באמירת בפ"נ, וכמו כן בגט בא"י דאצ"ל בפ"נ וכ' רש"י במתני' ואם אין עליו עוררין **מסתמא כשר** דהא בקיאין לשמה ועדים מצויין תמיד לקיימו, והרי מ"מ איכא חשש מזוייף ורק דמצויין לקיימו ואמאי חשיב דמסתמא כשר, והרי בשטרות ממון בפשטות בעי קיום גם בא"י ולא אמרי' דמצויין לקיימו, ומאי עדיף שטר גט אשה, ונראה דמצינו בהסבר הדבר כמה שיטות בראשונים וכדיבואר בס"ד.

עי' בתוד"ה ואם שכ' על סיפא דמתני' דמשמע דבלא טען הבעל מזוייף לא טענינן ליה וכו' דהטעם הוא דמשום עיגונא הקילו רבנן, ונראה מדבריהם בהא דלא טענינן מזוייף בגט בא"י דהוא משום עיגונא, ומ"מ בגט הבא ממדה"י בעי קיום ובפ"נ ול"ח לעיגונא, ואדרבא אמרי' בגמ' להלן ג. גם על גט הבא ממדה"י דסגי באמירת השליח בפ"נ ולא בעי כדין קיום בשטרות ע"י ב' עדים דהוא משום עיגונא. ויש להסתפק אם גדר הדברים דבגט זהו הקיום ע"י הבפ"נ, או דל"ה כדין קיום שטרות ואין בגט אשה דין קיום גמור כבשטר ממון, וע"ע ברמב"ן רשב"א וריטב"א להלן ט. ובר"ן על הרי"ף לפנינו ג. שכ' באופ"א בטעם דבגט לא טענינן מזוייף, דאין האשה ממונו של בעל אלא ברשות עצמה היא להנשא, **ואנן לא מנעינן ליה** ועוד שמתוך שהחמרת עליה בסופה וכו' עכ"ל הר"ן, ובש"ר הנ"ל כעי"ז בשנויי לשון, ראה בריטב"א דהביא דהם ב' תרוצים חדא דאין האשה ממון של בעל **ועוד** וכו' עיש"ה ויש חילוקים בדברי הראשונים למעיין היטב בדבריהם. וגם בשיטתם אף שתירצו זאת לענין הא דלא טענינן למזויף ומשום דאין האשה ממונו של בעל וא"כ אינו בע"ד שנאמר לו דין טענינן, כוונתם גם לבאר יסוד הדברים בהא דבגט אשה לא הוצרכו לדין קיום כבשאר שטרות, וזהו שהוסיפו דאנן לא מנעינן לה להינשא, היינו דיש כאן ב' טעמים וכמש"נ להלן גדר הדברים בזה, [והגרי"ז בספרו נקט בר"ן דעיקר התירוץ הוא דאין האשה ממון של בעל ולכן טענת הבעל הוא רק מדין בעל השטר וכו'], וגם לשיטתם יש מקום יותר לדון דמה"ט בגט אשה ל"ה דין קיום כבכל השטרות אלא תקנה נפרדת דבעי' לדין בפ"נ וכו'. ואכן יש להעיר דהרמב"ן סתר שיטתו דבב"ב ע ובתש' סימן ח [בסוף ס' התרומות] מבואר דס"ל דבשטר קודם קיום הוי כחספא בעלמא ואינו שטר כלל ומה"ט נאמן לומר פרוע דאית ליה הפה שאסר, וא"כ אף דאין האשה ממונו של בעל ול"ש טענינן, מ"מ כיון דקודם קיום הוי מדרבנן חספא בעלמא איך יהני בגט בא"י דאצ"ל בפ"נ הא קודם הקיום מדרבנן השטר הוי חספא בעלמא, והרמב"ן בתש' שם הרגיש בזה דלאחר שכ' דהוי כחספא, הוסיף וא"ת האשה שהביאה גיטה האיך מתירין אותה לינשא בלא קיום [היינו דהא הוי חספא], התם **ברשות עצמה היא לינשא והאמינוה על עצמה כמו שהאמינוה לומר מת בעלי משום חומר שהחמירו עליה בסופה וכו',** ולכאורה כוונת הרמב"ן דהא דקודם קיום הוי כחספא, היינו רק בשטר ממון ולא בגט, וכן מבואר בתש' הריב"ש בסי' רפה, ובדברי הריב"ש שם מבואר בד' הרמב"ן דהם ג' תרוצים בראשונים, דבתחילה הביא התי' דלא הוי ממון של בעל, ונקט בהבנת התי' דלענין איסורין הקילו כמו דמהני ברי, ובזה הק' הריב"ש הא איסורין גרע, ואח"כ הביא הריב"ש את התי' דלא מנעינן ליה והקשה דתינח עליה אבל הבא לשאול אם אשה זו מותרת לו איך מתירין לו, והסיק דהעיקר כתי' האחרון דכמו שהאמינוהו לומר מת בעלי וכו' עיש"ה.

ונראה בביאור הדברים ובהקדם דין קיום שטרות, דמהתורה אמרי' דעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בב"ד, וכ' רש"י להלן ג. דהוא משום דלא חציף וכו', ומבואר דהוי בגדר אומדנא דלא חיישי' לזיופא, וכ"כ הרשב"א ט. דאחזוקי אינשי בשיקרי לא מחזקינן וכו', וברשב"ם בב"ב קע כ' דא"צ קיום מה"ת דלא נחשדו ישראל לעשות שטרות מזוייפים. ועי' במהרי"ק סימן עד ובאו"ז סימן תשמה שהביאו מהר"ח בדין נחקרה דהוי דעדות והבא לערער על עדים עליו הראיה וכו'. [וכיו"ב נראה בתוס' להלן יח: בסופו דשאני שטר דכנחקרה וכו' דמבואר דא"א לסתור העדות בספיקות בעלמא, וע"ע ברשב"ם ב"ב קעא דביש ספק בשטר אם הוי מוקדם, כיון דכנחקרה ל"ה מוקדם והרשב"ם ציין לסוגין, ומסיים דהבא לפסול שטר עליו הראיה]. ומשמע מראשונים אלו דהוי נחקרה משום דעדות בשטר הוי עדות חקורה דאינו מזויף, [ואם יבואו עדים אחרים ויאמרו דהשטר מזויף הוי תרי ותרי, עי' קצות סי' מו סק"י], וע"ע בריטב"א בסוגין במש"כ בדברי ר"ל דנחקרה וי"ל כן בכוונתו בתי' השני דלר"ל אלימא מילתא דשטרא וכו', ובש"ך בסימן מו סק"י כ' דבכתב ידו בעי' קיום מהתורה ול"א נחקרה דדוקא שטר בעדים הוי כנחקרה משא"כ בכ"י, ומבואר דמה שאין חשש זיוף הוא משום דנחקרה, ובכ"י שאין נחקרה בעי קיום מהתורה, והקצות שם כ' דגם בכ"י מ"מ איכא לחזקה דלא חציף כדפרש"י, וצ"ל דגם הש"ך מודה לסברת דלא חציף וכדכתב רש"י, אלא דמחמת דלא חציף חשיב שטר וממילא אמרי' ביה דין נחקרה, וכיו"ב בר"מ גרושין פ"ז הכ"ד דכיון דאשה אין מקלקלת עצמה להכי אמרי' ביה נחקרה עיש"ה ואכמ"ל.

ובהא דמדרבנן בעי קיום בשאר שטרות מבואר בתוס' דרבנן לא ביטלו כח השטר דהרי כתבו דבעי' לדין טענינן, אכן ברמב"ן הנ"ל מבואר דהשטר הוי חספא, והיינו דרבנן ביטלו את הדין נחקרה הנאמר בשטר, ולכאורה צריך להיות כן גם בגט דאם בממון אמרו רבנן דקודם הקיום הוי כחספא כ"ש באיסורין ובערוה, [והריב"ש הנ"ל בתו"ד העיר דאיסורא חמור מממון], וא"כ חוזרת קושייתינו דמעיקרא דדינא היה צריך להיות בכל גט הבא לפנינו דמדרבנן ליבעי קיום שאינו מזוייף, ובמתני' קתני המביא גט ממדה"י דצ"ל בפ"נ, ומשמע דהתנא מחדש דין בפ"נ בגט, ולכאורה זהו קולא בגט ולא בחומרא, דהרי הו"ל במתני' למכתב דהמביא גט ממדה"י בעי קיום דחיישי' למזויף, ואם אמר בפ"נ ג"כ סגי בהכי דהקילו חז"ל להאמין לשליח, ומבואר במתני' דבגט גם הבא ממדה"י הקילו דלא בעי' קיום כבכל השטרות שיבואו העדים ויקיימו חתימתם וכיו"ב בפני ב"ד, דמשום עגונא הקילו דהשליח נאמן לומר בפ"נ אף דהוי אחד, ובגט בארץ ישראל הקילו יותר דל"ב קיום כבכל השטרות, וגם לא בעי' אמירת בפ"נ ע"י שליח כיון דמצויין לקיימו וכדפרש"י בסיפא דמתני'.

אכן יש לחקור כנ"ל בהא דבעי' בגט אמירת בפ"נ ע"י השליח, אם הוי כדין קיום בכל השטרות, והכא הקילו דאחד נאמן מדין שליח ומשום עיגונא כדאמרי' בסוגיא ג. והבפ"נ הוי כדין קיום בכל השטרות, [והתוס' ב: כ' דבגט מקויים ה"נ לא בעי' בפ"נ, ועי' ברמ"א סוף סימן רמב, ומש"כ החמד"ש ע"ד התוס' הנז'], או דלמא דבגט משום עיגונא לא בעי' הדין קיום הנא' בכל השטרות, וסמכו על הדאורייתא דנחקרה עדותן בב"ד, ובעי' קיום בפ"ע מדיני גט, וה"נ סמכי' אדאורייתא דהוי כנחקרה, ומדרבנן לא החמירו לדין קיום בגט כבכל השטרות, וסמכו גם על גט שאינו מקויים, אלא דחז"ל החמירו דבעי' לכה"פ לעדות השליח דל"ה מזוייף, ונתנו לזה כדיני קיום, ובעי' בפני ג', וברש"י ה: כ' דבעי בפ"נ בפני ג' דהוי ככל קיום, ועי' בריטב"א ותוס' רי"ד שם. ולשון רש"י ה: ד"ה והא "ובעינן לקיימו", וכן רש"י כג: בפ"נ וזהו קיומו, וכן בתוס' רי"ד ה: כבר מקויים הוא.

ולכאורה נראה דלכל טעמי הראשונים הנ"ל שכ' בהא דבא"י ליכא חשש מזויף, דהתוס' כ' משום עיגונא וכו', וש"ר הנ"ל כ' דאין האשה ממון הבעל ואנן לא מנעינן לה והוי כמת בעלי וכו', לכל הטעמים היינו דמש"ה בא"י סמכו על הדאורייתא דנחקרה, ונמצא דאף לד' הרמב"ן דבכל השטרות מדרבנן דבעי קיום הוי חספא בעלמא דבטל הדין נחקרה, אמנם בגט אשה משום עיגונא או טעמים אחרים נשאר הדאורייתא דנחקרה, ורק דחששו לערעור הבעל, ולהכי תיקנו דבגט הבא ממדה"י בעי אמירת בפ"נ ע"י השליח וסגי בכך אף דהוי אחד, אבל לא נעשה עי"ז לגט מקויים כדין קיום כל השטרות, וחזינן לשי' הרשב"א ג. דהסתפק דאם הבעל מערער לא סגי באמירת השליח ובעי' לקיום, ואמנם הרשב"א הסיק דאין הבעל יכול לערער אחר אמירת הבפ"נ של השליח, עכ"פ משמע מעיקר ספק הרשב"א דהבפ"נ ל"ה כדין קיום בשטרות.

ולפ"ז מדוייק היטב דברי רש"י במתני' שכ' דבגט בא"י סתמא כשר דהא מצויין לקיימו, והיינו דבגט בא"י דאיכא לשמה ומצויין לקיימו, תו נשאר הדאורייתא דנחקרה ולא תיקנו לומר בפ"נ ול"ח למזוייף, ומדוייק היטב כן גם ברשב"א ב"ב קסז שכ' דבגט בא"י דאצ"ל בפ"נ **כמקויים דמי**.

אך בדעת הריטב"א נראה דבא"י לא בעי קיום אך לא חשיב כמקויים, דכ' הריטב"א להלן ט. דהם ב' תרוצים חדא דאין האשה ממונו של בעל ועוד דאנן לא עבדינן בהכי מעשה היא היא שהולכת ונשאת ואנן לא נערער עליה אבל להוציא ממון בב"ד בשטר שאינו מקויים הא ודאי לא עבדינן וכו', ולכא' י"ל בכוונת הריטב"א עפי"ד הגרי"ז דבדבשב"ע א"צ פס"ד אלא הוי כהוראת או"ה כידוע, ולפ"ז י"ל דכוונת הריטב"א דמאחר דאין האשה ממונו של בעל לא בעי פסק ב"ד להתירה להנשא בגט זה אלא הוי הוראת או"ה בעלמא והיא מעצמה הולכת להינשא ולהכי ל"ש טענינן, דזה נאמר בפסק ב"ד שיש בזה דיני טענות ולא בהוראת או"ה בעלמא, וזמש"כ הר"ן דאם באה ליגבות כתובה אינה יכולה מאחר שלא התירוה ב"ד להנשא.

ובסו"ד כ' הריטב"א חידוש יותר דכשנשאת בגט שאינו מקויים בארץ ישראל לא קרינן ביה לכשתנשאי לאחר "דהא אינה נשאת לאחר בדין בגט זה כיון שאינו מקויים או שלא העיד שליח בפ"נ ונחתם אע"פ שאם נשאת אין ב"ד מכריחין אותה לצאת אלא א"כ בא בעל וערער" עכ"ל, וכעי"ז גם בר"ן, אך לשון הריטב"א מדוייק יותר דבגט בא"י חשיב כניסת שלא כדין, והמגיה שם הק' דהרי כ' הראשונים דבא"י תנשא לכתחילה בלי בפ"נ, אכן ברור דכוונת הריטב"א דבגט בא"י ליכא פסק ב"ד לינשא, כיון דאין הגט מקויים ואין כאן אמירת בפ"נ ע"י שליח, ובודאי דברי הריטב"א נוטין ליסוד הרמב"ן בתשובה שהבאתי לעיל דלהכי באשה שהביאה גיטה לא בעי קיום דברשות עצמה היא לינשא וכו', ופשטות הדברים הם כדכ' ש"ר לפנינו דהאשה אינה ממונו של בעל ולא מנעינן לה לינשא, אך בריטב"א נראה יותר דהפי' דבא"י נשאת בלי פסק ב"ד ולהכי אין לה כתובה, אך במביא גט מחו"ל דהשליח אומר בפ"נ בזה מפורש בריטב"א דיש לה כתובה ואפי' מלקוחות, והיינו דאמירת בפ"נ בגט הוי כקיום בשאר שטרות, וזהו אופן הקיום מדרבנן בגט, דהקילו דלא בעינן בגט קיום כבשאר שטרות וסגי בקיום ע"י אמירת השליח בפ"נ, אבל בארץ ישראל **הקילו דלא בעי' קיום כלל**, אבל לא דחשיב כמקויים, אלא דלא מנעינן לה לינשא אבל ל"ה פסק ב"ד ולהכי לית לה כתובה, ועי' ברא"ש שכ' לחלק דגובה כתובה מב"ח משום מדרש כתובה אבל לא ממשועבדין, והרשב"א בשו"ת ח"א סימן אלף קעא כ' דאין לה כתובה מטעם אחר וז"ל דזו שהביאה גיטה מא"י ולא אמרה בפ"נ ובפ"נ אין היתר נשואיה חלוט שהרי אם בא הבעל וערער אוסרין אותה מספק עד שיתקיים גיטה בחותמיו וכל כיו"ב אין אני קורא בה לכשתנשאי לאחר שה"ז אם בא הבעל וערער מספק אינה יכולה לינשא עכ"ל, והרשב"א לשיטתו שלא כ' בסוגין כדברי הריטב"א דהוי כניסת שלא ברשות וכו', וכן ברשב"א ב"ב קסז כ' דבגט בא"י דאמצ"ל בפ"נ כמקויים דמי וכנ"ל, להכי הוצרך לטעם זה.

ולפי המבואר דלכמה ראשונים דין קיום בגט ל"ש לדין קיום בשאר שטרות, ואיכא תקנה מיוחדת של אמירת בפ"נ ע"י השליח למנוע ערעור הבעל, נראה דיש להכריח כן מהא דחלוק ביסודו דין קיום בשטרות מדין קיום של אמירת בפ"נ, דעי' בר"מ פ"ו מעדות ה"א דבקיום בעי מושב ב"ד ואין מקיימין בלילה וב"ד כתבו נתקיים השטר בפנינו וכו', ובהל' גירושין לא נזכר כ"ז בר"מ, ולא נזכר גם בראשונים דב"ד צריך לאשר את הקיום, ויש כמה ראיות דאכן לא בעי' בגט קיום דין הנפק ע"י ב"ד, [ויש להוכיח דבגט ל"ב הנפק דהרי אמרי' בריש פ"ב דשליח להולכה שעשה שליח השליח השני אומר שליח ב"ד אני, ואם איכא הנפק הרי איכא קיום ביד השליח השני ול"ל לומר שליח ב"ד אני, ועוד ראיה דלס"ד דבעל פסיל ליה לגמרי איך יכתבו הנפק הרי יכול להתבטל הקיום].

ועי' בטור סי' קמב דצריך שיתן בפני ג' שיהיו דיינין וכו' וא"צ שישבו הג' אע"פ שהם "כעין דיינים" והשליח צריך לעמוד, והביא ממורי דמצריך להושיב ג' דיינים לקבל העדות השליח והסיק הטור דזה אינו אלא לכתחילה. [והו"ד ברמ"א ועי' בהגר"א שם], ומוכח דהטור ס"ל דבגט ל"ה ככל דין קיום שטרות, וזהו שהדגיש דגם הא דהוי בפני ג' הוי כעין דיינים, ועי' בדרכי משה קמב סק"ה שהביא כן ממרדכי [מתש' רש"י] דיכול ליתנו בלילה ול"ד לקיום שטרות דעלמא דתחילת דין הוא **אבל הכא סוף דין הוא** וכו', ודברי המרדכי הם בהגהות בסוף מסכתין סימן תסז, ובש"ך בסימן מו סק"ה הביא מתש' הרא"ם סי' פד דגם קיום גט אי אפשר בלילה כמו קיום שטרות. וראוי להביא את דברי הרא"ם הנוגע לענינינו, דהביא שם מתש' למהר"ם איברא שחילק בין קיום שטרות דעלמא לקיום הגט ואמר דאפי' אי שוייה רבנן לקיום שטרות כמשפט לגבי הא דאין מקיימין בלילה, נראה לחלק בין קיום שטרות וכו' דקיום שטרות בעלמא תחלת דין הוא דצריך להוציא השטר לדון ולערער לטרוף ולגבות וכו', והרא"ם הק' דגם בגט גובה אח"כ כתובתה וכו' ולהלן הביא דקצת הראשונים היו אומרים כיון דאקילו רבנן לגבי גיטא משום עגונא דאתתא והמנוה לשליח כבי תרי ולא אצרכו תרי סהדי כמו בקיום שטרות דעלמא **ואין זה קיום גמור ואין שם משפט עליו** וכו', הרי לנו דבר חדש בדברי הרא"ם דהא דקיום דגט מהני בלילה הוא כיון דל"ה כקיום שטרות ול"ה משפט דאין זה קיום גמור, וצ"ב אם זה כוונת המרדכי, דהרי המרדכי כ' הטעם דקיום גט מהני בלילה דהוי כגמר דין.

ונראה לפרש שיטת הרא"ם דהן הם דברי המרדכי, ובראשונה י"ל דקיום דבפ"נ ל"ה עלה תורת עדות כלל, והיא נאמנות מיוחדת שנתנו לשליח, [ולריטב"א ג, ולהלן ט. כ' דהוי כבי תרי], אבל ל"ה דין עדות, והרי הרבה ראשונים כ' להדי' דאמירת בפ"נ כשר גם מפי כתבם, וגם המ"ד דבעי' בפ"נ בפני ג' י"ל דהוי מדין מידק דייק וכלשון הגמ' ג. דשליח מידק דייק כיון דנותנו בפני ב' או בפני ג', וא"כ שפיר י"ל דהא דכל קיום הוי משפט הוא משום דיש כאן תחילת דין שהוא קבלת עדות, כיון דבדרבנן הוי השטר כחספא וע"י הקיום עושה חלות שטר וכרמב"ן הנ"ל, אבל בגט נשאר הנחקרה מהתורה ול"ה חספא אלא דחז"ל הצריכו קיום דבפ"נ, א"כ אינה עושה חלות שטר, אלא מאשר את הגט דנשאר הנחקרה וליכא קבלת עדות מחדש, ולהכי שפיר הוי כגמ"ד לאישור הגט ול"ה משפט גמור ולהכי כשר בלילה. ובריטב"א ה: מבואר דהמ"ד בפני ג' הוא משום דהוי מדין קיום והצריכו ג' כקבלת עדות דעלמא עכ"ל, ומשמע דתורת עדות גבי, ורש"י שם כ' דבעי ג' ככל קיום, וכן בתוס' רי"ד כ' דהוי מעשה ב"ד.

ונראה דהן אמנם דבפ"נ הוי כעין עדות מהשליח דאינו מזוייף, אמנם נתבאר דזה ל"ח קיום דכל השטרות, אלא דרבנן העמידו בגט על הדאורייתא דהוי נחקרה, ולכן הסתפקו בקיום דבפ"נ, ומעתה י"ל דבכל קיום כיון דהשטר הוי כחספא [לאחר דרבנן הצריכו קיום], שפיר הוי הקיום כתחילת דין לאשויי שטרא, ונמצא דבכל קיום הנידון הוא על השטר וזה הוי תחילת דין, כיון דבעי' לעשות מחספא דין שטר ושוב הוי תחילת דין, משא"כ בקיום הגט דנתבאר דלא בעי' קיום לאשויי שטרא, אלא בעי' אמירת בפ"נ למנוע ערעור הבעל, והקיום הוא כדי שלא יוכל הבעל לערער, [ואכן אם הבעל כבר ערער לא סגי באמירת בפ"נ וכמבואר בשיטת הרמב"ם], בזה הוי הקיום כגמר דין לחזק השטר ולכן אפשר לעשותו בלילה, והן הם דברי הרא"ם ובמרדכי הנז' דקיום גט ל"ה קיום גמור ול"ח משפט ומש"ה כשר בלילה ודמי לגמ"ד, היינו דב"ד רק מאשרים את הגט ומהני למנוע ערעור מהבעל, אבל אין ספיקות בעצם והגט בחזקתו, ובפרט לשיטת הרמב"ם הנ"ל דה"נ בגט לא בעי' דין קיום, ולהכי שיטת הרמב"ם דבלא אמר בפ"נ הדין דלא תצא כמש"כ הב"ש כיון דבגט ה"נ לא בעי' לדין קיום, ולהכי שפיר קיום גט אפשר בלילה דהוי כסוף דין, [ויש לדון להנ"ל בשי' הר"מ דגט שחרור שאני כיון דמהני גם על קנין הממון א"כ בעי קיום ובפ"נ זהו קיומו, דאולי ה"נ בזה אין עושין הקיום בלילה דהוי כתחילת דין כקיום דשאר שטרות], וניחא בזה מה שהבאנו להעיר דלא מצינו דלאחר הבפ"נ הב"ד כותב הנפק ומאשר הגט, כמו שב"ד עושה בכל קיום שטרות וכמש"נ, וניחא היטב לשון הטור דלהכי ליכא על השליח דין עמידה וכן על הדיינים שאומר בפניהם בפ"נ דין ישיבה, כיון דל"ה דיינים ממש אלא כעין דיינים, היינו דבקיום דגט לא בעי' דין ב"ד הנא' בכל קיום שטרות, ובזה ניחא הא דמצינו דבכל קיום שטרות הביא המחבר בסימן מו ב' שיטות אם בקיום מהני גם כשהם קרובים למלוה, והש"ך כ' דה"ה דפליגי בדייני קיום, ולענין גט הביא המחבר דלא יהיו קרובים, והחילוק בזה הוא משום דבגט הקיום הוי ב"ד של גרושין ושפיר אמרי' דלא יהיו קרובים, ומתאימים הדברים למש"נ בשיטת המרדכי הנז'.

ועי' בחזו"א אב"ע סימן קד סי"ז שהביא דברי המרדכי וכ' עלה דעיקר החילוק בין קיום שטרות לקיום הגט דזה מקרי סוף דין צ"ת, וביאר הענין "דסוף דין וההיא דקיום שטרות דרבנן חד טעמא הוא דכיון דקיום שטרות דרבנן חשיב הגרושין עיקר המעשה וקיומו חשיב כגמר דין והיינו משום שהגרושין נעשו באותו מעמד של הקיום, משא"כ בקיום שטרות דעלמא" וכו'. ודבריו נוטים למש"נ.

**בשיטת הרמב"ם בדין בפ"נ**

עי' בר"מ גרושין פי"ב ה"ב גבי אשה שהוציאה גט וכו' דל"ב קיום והראב"ד השיגו, וכן בפ"ו מעבדים בעבד שהביא גיטו דל"ב קיום, והראב"ד השיגו דהשכל מורה שאף אם לא יערער אין להתיר א"א ואיסור עבד בלא קיום בגט, אכן הר"מ האריך בפ"ז הכ"ד [וצ"ע דשם הראב"ד לא השיגו], דבגט ליכא הלכתא דקיום שטרות .. הואיל וגט שבידה כתוב כהלכתו והעדים חתומים עליו ואע"פ שאין אנו מכירין כתב אותן העדים ולא נתקיים אין חוששין לה שמא זייפה אותו שהרי אינה מקלקלת על עצמה ועוד שהעדים החתומים על הגט הרי הן כמי שנחקרה עדותן בב"ד עד שיהא שם מערער, לפיכך נעמיד הגט בחזקתו ותינשא ואין חוששין שמא ימצא מזוייף כו' **שאין דיני האיסורין כדיני הממונות**. ומבואר דבגט הבא ע"י האשה אמרי' ב' הטעמים דאינה מקלקלת ועוד דנחקרה כו', היינו דגם בדרבנן נשאר הדין דאורייתא דנחקרה, וכמש"נ בשיעור הקודם, אלא דבר"מ משמע הטעם דנשאר הגט בחזקתו ועוד דאין דיני האיסורין כדיני הממונות לחשוש למזוייף, ולהכי רק בטוען הבעל בעי קיום, ובשליח בעי בפ"נ מתקנה חדשה בגט משום שלא יבא הבעל לערער, [וניחא יותר להתוס' דהוי ערעור לעז בעלמא], וזוהי הקולא דבגט הבא ע"י שליח ממדה"י סגי באמירת בפ"נ, כיון דבדאורייתא יש נחקרה, ובאשה המביאה גיטה ל"ב קיום, [והראב"ד כנראה ס"ל דגם בגט הוי ככל השטרות דמדרבנן קודם הקיום הוי כחספא, ורק באמירת בפ"נ חשיב קיום].

[והרשב"א כד. הק' על הר"מ מהא דהאשה שאמרה א"א הייתי ונתגרשה דאינה נאמנת היכא דליכא הפה שאסר, וצ"ע קושייתו הרי שאני הכא דגט בידה, וזש"כ הר"מ דנאמנת דאמרי' נחקרה, וכבר תמה כן הכס"מ בפ"ז שם, והאור גדול בסי' טז האריך ליישב, אך נראה דהרשב"א ס"ל דגם בגט בעי' קיום כבכל השטרות וקודם הפ"נ הוי כחספא ולהכי ל"ח דגט בידה, ולהרשב"א באמירת בפ"נ אפשר דחשיב קיום, והקילו דהך קיום דסגי בגט].

והנה בתוד"ה ואם כ' על סיפא דמתני' דמשמע דבלא טען הבעל מזוייף לא טענינן ליה וכו' דהטעם הוא דמשום עיגונא הקילו רבנן, וברמב"ן רשב"א וריטב"א להלן ט. ובר"ן על הרי"ף לפנינו ג. כ' באופ"א בטעם דבגט לא טענינן מזוייף, דאין האשה ממונו של בעל אלא ברשות עצמה היא להנשא, **ואנן לא מנעינן ליה** ועוד שמתוך שהחמרת עליה בסופה וכו' עכ"ל הר"ן, ובש"ר הנ"ל כעי"ז בשנויי לשון, ראה בריטב"א דהביא דהם ב' תרוצים חדא דאין האשה ממון של בעל **ועוד** וכו' עיש"ה ויש חילוקים בדברי הראשונים למעיין היטב בדבריהם. וגם בשיטתם אף שתירצו זאת לענין הא דלא טענינן למזויף ומשום דאין האשה ממונו של בעל וא"כ אינו בע"ד שנאמר לו דין טענינן, כוונתם גם לבאר יסוד הדברים בהא דבגט אשה לא הוצרכו לדין קיום כבשאר שטרות, וזהו שהוסיפו דאנן לא מנעינן לה להינשא, היינו דיש כאן ב' טעמים, [והגרי"ז בספרו נקט בר"ן דעיקר התירוץ הוא דאין האשה ממון של בעל ולכן ליכא דין טענינן, דאין אומרין טענינן אלא לבע"ד דפתח פיך וכו' וטענת הבעל הוא רק מדין בעל השטר וכו'], וגם לשיטתם יש מקום יותר לדון דמה"ט בגט אשה ל"ה דין קיום כבכל השטרות אלא תקנה נפרדת דבעי' לדין בפ"נ וכו'.

ואכן יש להעיר דהרמב"ן סתר שיטתו דבב"ב ע ובתש' סימן ח [בסוף ס' התרומות] מבואר דס"ל דבשטר קודם קיום הוי כחספא בעלמא ואינו שטר כלל ומה"ט נאמן לומר פרוע דאית ליה הפה שאסר, וא"כ אף דאין האשה ממונו של בעל ול"ש טענינן, מ"מ כיון דקודם קיום הוי מדרבנן חספא בעלמא איך יהני בגט בא"י דאצ"ל בפ"נ הא קודם הקיום מדרבנן השטר הוי חספא בעלמא, והרמב"ן בתש' שם הרגיש בזה דלאחר שכ' דהוי כחספא, הוסיף וא"ת האשה שהביאה גיטה האיך מתירין אותה לינשא בלא קיום [היינו דהא הוי חספא], התם **ברשות עצמה היא לינשא והאמינוה על עצמה כמו שהאמינוה לומר מת בעלי משום חומר שהחמירו עליה בסופה וכו',** ולכאורה כוונת הרמב"ן דהא דקודם קיום הוי כחספא, היינו רק בשטר ממון ולא בגט, וכמש"נ בשיעור הקודם, וכן מבואר בתש' הריב"ש בסי' רפה, ובדברי הריב"ש שם מבואר בד' הרמב"ן דהם ג' תרוצים בראשונים, דבתחילה הביא התי' דלא הוי ממון של בעל, ונקט בהבנת התי' דלענין איסורין הקילו כמו דמהני ברי, ובזה הק' הריב"ש הא איסורין גרע, ואח"כ הביא הריב"ש את התי' דלא מנעינן ליה והקשה דתינח עליה אבל הבא לשאול אם אשה זו מותרת לו איך מתירין לו, והסיק דהעיקר כתי' האחרון דכמו שהאמינוהו לומר מת בעלי וכו' עיש"ה.

[ומש"כ הראשונים דאין האשה ממונו של בעל נראה דאינו סתירה לדברי הרשב"א בכתובות בכ"ד דהאשה קנין כספו של בעל, וכשפחה היא וכו' דהכא לענין טענינן דתלוי בטענת לבע"ד בזה כ' הראשונים דאין האשה ממונו של בעל, וכמו כן מצינו בשו"ע בסימן יא ברמ"א בשם הרא"ש דלענין לאסור האשה על בעלה בעי' עדות בפניו וכ' הגר"א דהוא מדין דאין מקבלין עדים שלא בפני בע"ד, ובנובי"ק סימן עב בסתירת ההיתר הרביעי כ' לחלוק על הרא"ש דכיון דהוי נידון איסור לבעל נימא כדברי המאירי דלענין איסורין לא נאמר הדין דבפני בע"ד, וכן מתבאר בשו"ת מהר"י בירב].

ונראה לפרש במש"כ הר"מ דאין האיסורין כממונות, דאין הכוונה דלענין ממונות יותר חוששין למזויף, אלא דלממונות בעי' לראיה גמורה ופסק ב"ד, ועי' לשון הר"מ בעבדים פ"ז ה"ב דבנכסים אינו קונה אלא "בראיה ברורה" וכו', [ועי' כיו"ב ברשב"א כתובות יא. שכ' דלענין ממונות בעי' ראיה ברורה אבל באיסורין סגי בעד אחד, וכן הבאנו בשעורים ביבמות פרק עשירי גבי עבידא לאגלויי דע"א נאמן לומר מת בעליך מה"ט, ואילו לענין ממון פסק הרמ"א חו"מ סימן ל דל"מ בממון נאמנות בעבד"ל כמו שתמה בש"ש, וכמ"כ אין הולכים בממון אחר הרוב, ובדבשב"ע מהני רוב], ולזה בעי' שיהא קיום כיון דמדרבנן חיישינן למזוייף, אבל לענין איסורין וגט השאירו את הד"ת דהוי כנחקרה ונשאר חזקת השטר. ויבואר יותר עפ"י הרמב"ן וש"ר הנ"ל במש"כ דליכא טענינן בגט דל"ה ממון הבעל וכו', והיינו דהראשונים אתי חדא ליישב על דין טענינן, ובזה כ' דדין טענינן נא' רק בבע"ד מדין פתח פיך לאלם ול"ש זה בבעל דאין האשה ממון הבעל ובזה ל"א טענינן, [וכשהבעל עצמו טוען מזויף אף דל"ה בע"ד בעי קיום דטענתו מהני מדין בעל השטר לדברי הגרי"ז הנ"ל], ואף דודאי איכא שעבוד האשה לבעלה לכ"ד, מ"מ הבעל אינו נקרא עליה בעל הממון לגבי דין טענינן וכנ"ל, אלא דעדיין קשה דמ"מ אנן ניחוש למזוייף דהשטר קודם קיום מדרבנן הוי כחספא, וכמו שהבאנו קו' האחרונים בסתירת דברי הרמב"ן דלמש"כ דקודם קיום הוי כחספא א"כ מאי אהני התי' דאין האשה ממון הבעל וכו'. ונראה דעל קו' זו זהו שהוסיף הרמב"ן דאנן לא מנעינן ליה וכו', היינו דדוקא פסק ב"ד לא עבדינן בשטר שאינו מקויים, אבל מ"מ לאיסורין דל"ה פסק ב"ד [ובלא"ה כבר כ' הגרי"ז דבשב"ע ל"ה פסק ב"ד אלא כהוראת או"ה], השטר ל"ה כחספא, ואין מונעין ממנה לינשא.

ובדעת הריטב"א נראה יותר, דכ' הריטב"א להלן ט. דהם ב' תרוצים חדא דאין האשה ממונו של בעל ועוד דאנן לא עבדינן בהכי מעשה היא היא שהולכת ונשאת ואנן לא נערער עליה אבל להוציא ממון בב"ד בשטר שאינו מקויים הא ודאי לא עבדינן וכו', ולכא' י"ל בכוונת הריטב"א עפי"ד הגרי"ז הנ"ל דבדבשב"ע א"צ פס"ד אלא הוי כהוראת או"ה כידוע, ולפ"ז י"ל דכוונת הריטב"א דמאחר דאין האשה ממונו של בעל לא בעי פסק ב"ד להתירה להנשא בגט זה אלא הוי הוראת או"ה בעלמא והיא מעצמה הולכת להינשא ולהכי ל"ש טענינן, דזה נאמר בפסק ב"ד שיש בזה דיני טענות ולא בהוראת או"ה בעלמא, וזמש"כ הר"ן דאם באה ליגבות כתובה אינה יכולה מאחר שלא התירוה ב"ד להנשא.

אמנם בסו"ד כ' הריטב"א חידוש יותר דכשנשאת בגט שאינו מקויים בארץ ישראל לא קרינן ביה לכשתנשאי לאחר "דהא אינה נשאת לאחר בדין בגט זה כיון שאינו מקויים או שלא העיד שליח בפ"נ ונחתם אע"פ שאם נשאת אין ב"ד מכריחין אותה לצאת אלא א"כ בא בעל וערער" עכ"ל, והשמיענו הריטב"א **דבגט בא"י חשיב כניסת שלא כדין, היינו דליכא בזה פסק ב"ד לינשא, כיון דאין הגט מקויים** ואין כאן אמירת בפ"נ ע"י שליח, ובודאי דברי הריטב"א נוטין ליסוד הרמב"ן בתשובה שהבאתי לעיל דלהכי באשה שהביאה גיטה לא בעי קיום דברשות עצמה היא לינשא וכו', ופשטות הדברים הם כדכ' ש"ר לפנינו דהאשה אינה ממונא של בעל ולא מנעינן לה לינשא, אך בריטב"א נראה יותר דהפי' דבא"י נשאת בלי פסק ב"ד ולהכי אין לה כתובה, וכעי"ז גם בר"ן, ולשון הריטב"א מדוייק יותר דבגט בא"י חשיב **כניסת שלא כדין**, והמגיה שם הק' דהרי כ' הראשונים דבא"י תנשא לכתחילה בלי בפ"נ, אכן ברור דכוונת הריטב"א דבגט בא"י ליכא פסק ב"ד לינשא, כיון דאין הגט מקויים ואין כאן אמירת בפ"נ ע"י שליח אך במביא גט מחו"ל דהשליח אומר בפ"נ בזה מפורש בריטב"א דיש לה כתובה ואפי' מלקוחות, והיינו דאמירת בפ"נ בגט הוי כקיום בשאר שטרות, וזהו אופן הקיום מדרבנן בגט, דהקילו דלא בעינן בגט קיום כבשאר שטרות וסגי בקיום ע"י אמירת השליח בפ"נ, אבל בארץ ישראל דהקילו דלא בעי' קיום כלל, היינו דלא מנעינן לה לינשא אבל ל"ה פסק ב"ד ולהכי לית לה כתובה, ועי' ברא"ש שכ' לחלק דגובה כתובה מב"ח משום מדרש כתובה אבל לא ממשועבדין, והרשב"א בשו"ת ח"א סימן אלף קעא כ' דאין לה כתובה מטעם אחר וז"ל דזו שהביאה גיטה מא"י ולא אמרה בפ"נ ובפ"נ אין היתר נשואיה חלוט שהרי אם בא הבעל וערער אוסרין אותה מספק עד שיתקיים גיטה בחותמיו וכל כיו"ב אין אני קורא בה לכשתנשאי לאחר שה"ז אם בא הבעל וערער מספק אינה יכולה לינשא עכ"ל, והרשב"א לשיטתו שלא כ' בסוגין כדברי הריטב"א דהוי כניסת שלא ברשות וכו', וכן ברשב"א ב"ב קסז כ' דבגט בא"י דאמצ"ל בפ"נ כמקויים דמי, להכי הוצרך לטעם זה.

ולפ"ז דברי הרמב"ן והר"ן נוטים למש"נ מהריטב"א שכ' דבניסת בא"י הוי כניסת שלא ברשות ב"ד ולהכי אין לה כתובה, **דאנן לא עבדינן בהכי מעשה היא היא שהולכת ונשאת ואנן לא נערער עליה אבל להוציא ממון בב"ד בשטר שאינו מקויים** הא ודאי לא עבדינן וכו', הרי להדי' דרק להוציא ממון בב"ד אין פוסקים מחשש מזויף, וניחא הריטב"א לשיטתו שכ' דבגט בא"י נישאת שלא כדין וכו' היינו דנישאת שלא עפ"י "פסק" ב"ד, כיון דליכא קיום ואמירת בפ"נ ורק דכיון דמצויין לקיימו אנן לא מנעינן לה לינשא ושפיר ל"ל כתובה, והריב"ש שם הביא את דברי הרמב"ן וכ' דהתינח שהיא מותרת להנשא דברי לה דל"ה מזויף, ואין מוחין בידה, אבל לגבי בעלה השני איך מתירין לישאנה הרי לא ידעי' וכו', אכן נראה דתי' הריטב"א וש"ר ועוד וכו' דאנן לא מנעי', היינו דאף דהשטר אינו מקויים, מ"מ אין בזה פסק ב"ד עליה, אלא דכיון דהיא אומרת ברי לי אי אפשר למונעה מלינשא.

ונראה עד"ז דזהו מש"כ הר"מ הנ"ל דאין האיסורין כדיני הממונות, היינו דהר"מ מיירי לענין הדרבנן דלא בעי' קיום גמור בגט ואוקמוה אדאורייתא, דדוקא בממונות בעי' ראיה גמורה ואין ב"ד פוסק בלי ראיה, ומש"ה מדרבנן קודם הקיום הוי השטר כחספא, [והגמ' ב"מ ז: ששטר שאינו מקויים הוי כחספא, היינ לענין שטר ממון דוקא], משא"כ לענין גט סגי בדאורייתא דהוי כנחקרה, וזהו שכ' הר"מ דבאשה המביאה גיטה נאמנת כמו שנאמן השליח, היינו שליח המביא בא"י, שאין דיני האיסורין וכו' ויתכן דר"ל ע"ד הריטב"א דאין בזה משום פסק ב"ד, אלא דמותרת לינשא משום חזקת השטר, דס"ל להרמב"ם דבגט הקילו דלא בעי' קיום והשאירו על הדאורייתא דנחקרה, ורק תיקנו להצריך בפ"נ לשליח למנוע ערעור מהבעל.

[ומעין זה כ' בשו"ת משיב דבר לנצי"ב ח"ד סימן נד ד"ה ואפי' דהר"מ ס"ל דהא דבעי קיום בכל שטר לא הפקיעו כח השטר אלא דבממון בעי ראיה גמורה ולהכי בעי קיום, אבל לגבי איסורים מהני גם רגלים לדבר ושטר שאינו מקויים מ"מ הוי רגלים לדבר וכמו בסוטה דנאסרת על בעלה ברגלים לדבר, ודוקא בממון בעי ראיה גמורה של שתי עדים עכתו"ד].

ויש להוכיח כיסוד דברינו בשי' הרמב"ם, ממש"כ הרמב"ם לגבי גט שחרור, בפ"ו מהל' עבדים ה"ז וכיצד שוין במוליך ומביא כו' ובחו"ל אם אין עדים מצויין לקיימו ואמר השליח בפ"נ ובפ"נ "**זהו קיומו**", הרי בלשון הר"מ דהבפ"נ זהו קיומו, וצע"ג דאמאי בהל' גרושין לא כ' הר"מ האי לישנא דהבפ"נ זהו קיומו, ולדברינו י"ל ובהקדם קו' האחרונים על הר"ן וש"ר שתי' דהאשה לאו ממונא של בעל, דהרי בגט שחרור ל"ש האי תירוצא כיון דהעבד הוי ממונו של האדון, והאחרונים תי' דמ"מ עיקר הגט שחרור הוי להפקעת קנין האיסור של העבד, אמנם לדברינו בריטב"א עדיין קשה דהא מ"מ נידון העבד בעי פסק ב"ד כיון דהוי גם ענין ממוני, אשר לפ"ז נראה דאכן בדין בפ"נ בגט אשה ל"ח קיום גמור ולא הצריכו קיום בגט כמו בשטרי ממון וסגי בבפ"נ וכמבואר, אבל בגט שחרור דהוי גם שטר על ממון העבד בזה הצריכו קיום כבשטר ממון ורק הקילו דהבפ"נ זהו קיומו [וכמה נ"מ בזה בגדרי הקיום] ולהכי הוא דכ' הר"מ האי לישנא בדין בפ"נ בגט שחרור, אלא דיקשה קצת דאיך מהני שטר שחרור בארץ ישראל בלי בפ"נ כיון דהכא ל"ש לומר דאין האיסורין כדיני הממונות דהא הוי גם דין ממון, וצ"ל דמ"מ בארץ ישראל לא הצריכו דין קיום גם בשטר שחרור.

ונראה נ"מ גדולה בזה למש"נ בשעור לעיל בד' המרדכי והטור דקיום דבפ"נ בגט מהני גם בלילה דהוי כגמ"ד, ונתבאר הטעם דנשאר הנחקרה מהתורה ול"ה חלות עשיית שטר מחדש, אכן להמבואר בשי' הר"מ דגט שחרור שאני כיון דמהני גם על קנין הממון א"כ בעי קיום ובפ"נ זהו קיומו, א"כ נראה דמה"ט אין עושין הקיום דגט שחרור בלילה דהוי כתחילת דין כקיום דשאר שטרות.

**ולסיום הדברים יל"ע דבשו"ת הרא"ש כלל מו סימן ג משמע דהקיום הוא גמר הכשרו של הגט ולהכי בלי בפ"נ ל"ה גרושין והולד ממזר, ויותר מכך כ' בשו"ת רשב"ש הו"ד בב"י בסימן קמא סנ"ז דבלי הקיום הוי כאילו לא חתמו בו מעולם ול"ה גיטא וכו' הרי דהבפ"נ הוי קיום ומטבע בגוף הגט, ונוטה לומר ס"ל דגם בגט בלי הקיום הוי חספא בעלמא כמו בשטרות ודלא כמש"נ.**

**גט שחרור אם חשיב דבר שבערוה**

מתני' ט שוו למוליך ומביא ובתוס' כ' דחשוב עיגון דאסור בבת ישראל וכו', [ובקו' התוס' מבואר דאף דחז"ל הצריכו קיום והוי חספא, מ"מ אינו אלא ספק ומש"ה אסור בשפחה ובבת חורין], עי' בפנ"י דעיקר הבפ"נ הוא על הג"ש המתיר את קנין האיסור וממילא נפקע קנין הממון.

וברע"א כ' דבר חדש דלענין גט שחרור לא בעי' לקולא להאמינו בבפ"נ, כיון דהוי כאיסורין וע"א נאמן (ול"ח איתחזק דרוב בקיאין וכו') וביאר הדברים עפ"י המרדכי דדבר שבערוה ה"ד היכא דהולד ממזר וכו'. וכ"כ בתפא"י, והנה ברע"א ב"מ כ נראה דהוי דבשב"ע שכ' דבעי נוסף על הע"ח שיתנהו בע"מ משום דבשב"ע, ומשמע דלא כדבריו כאן, וכ"נ להדי' בראב"ד על הרי"ף דף מב: [ועי' בשעורי ר"ש ב"מ בזה], וכבר העיר המגיה ברע"א דאף דאיכא הוצאת ממון מהאדון, וא"כ ליבעי ב' עדים, אזיל הרע"א לשיטתו לעיל ח: דהממון דעבד היא תוצאה מדין עבד שבו ואם פקע קנין האיסור תו ל"ל לאדון מעש"י, וברע"א לעיל ח: כ' דלהכי ל"א פלגינן לענין עבד דמהני על קנין מעש"י ולא על מעש"י, ותי' דאם אהני השטר על האיסור ממילא פקע קנין למעש"י, [ובזה ניחא קו' רע"א בגה"ש להלן לח. על העבד דאיך יהני שחרורו באינו ברשותו כו' דהרי לקנין האיסור שפיר אהני וממילא פקע הממונות, וכן תי' באו"ש בהל' גניבה ובאחיעזר, ובלשון הריטב"א בקדושין ג. ד"ה ותו שכ' "קולא בשחרורי עבדים שהוא ממון הקל", הרי דהעיקר קנין הממון, ולכא' להריטב"א השטר ג"ש מהני להפקעת קנין הממון והאיסור, ונראה דהריטב"א לשיטתו בסוגיא לעיל ח: גבי פלגינן עיש"ה]. וברש"י להלן פה כ' בהא דל"מ הרי את מותרת בג"ש משום דל"ה לשון על המעש"י, ומפורש דהג"ש מהני על קנין הממון, ואכן ברש"י קדושין ו: כ' טעם אחר דהרי את ל"מ דל"ה לשון שחרור אלא לשון גרושין.

אמנם צע"ג דלדברי רע"א נ"מ דעבד כנעני שיאמר נשתחררתי יהיה נאמן והוי ב"ח, דע"א נאמן באיסורין ואפי' בע"ד, וזו לא שמענו, והרי בסוגיא מבואר דבעי לבפ"נ ותיפ"ל דליהוי כאתיוהו בי תר דהעבד יאמר על עצמו שהוא ב"ח, וגם יהני לשון ידעתי, וע"כ דחשיב כדבשב"ע, או דנימא דחשיב גם הוצאת ממון דבעי' ב' עדים, עוד צ"ע לדברי הרע"א דאמאי בגט שחרור בעי' ב' עדים בשטר, ונימא עיקר הגט יוכיח וכו' דבעי ב' עדים, וע"כ דלא חשיב כאיסורין בעלמא, אלא דנימא דמדין שטר בעי ב' עדים כיון דיכול להכחישו וכדברי רע"א בקדושין סה וכמבואר בשעורים לעיל ב: ומוכרח לומר בד' רע"א דדוקא כשהנידון על השטר נחשב כאיסורין כיון דהג"ש מהני בעיקרו על האיסורין וממילא פקע הממון, אבל כשהעבד תובע שחרור מיקרי תביעת ממון ובעי ב' עדים.

אכן נראה דלענין לומר על עצמו דהוי ב"ח הוי נגד איתחזק איסורא ולהכי אינו נאמן, ועוד דהוי דבשב"ע להתירו בבת ישראל, ודוקא הכא לגבי הקיום כ' הרע"א דל"ח לדבשב"ע, כיון דרוב בקיאין הן וכו' והוי פלגא ופלגא נאמן השליח דל"ה איתחזק. והרע"א כ' דבריו רק לענין קיום גט שחרור דסגי בע"א כבאיסורין, אבל עיקר ג"ש בעי ב' עדים, ובזה ניחא מה דמשמע ברע"א ב"מ כ. דבג"ש הוי כדבשב"ע להצריך ב' עדים עי"ש, וכ"נ להדי' בראב"ד על הרי"ף להלן דף מב: עי"ש, וביאור הדברים נראה דאף דל"ה דבשב"ע מ"מ להעיד על הכשרו של אדם אם הוי ישראל בעי' ב' עדים וכיסוד המחנ"א בהל' עדות סימן יג, ומש"ה בודאי דלהעיד דהוי ב"ח בעי ב' עדים, ורק הכא לענין קיום דבזה מהתורה ידעי' דהוי ישראל, ורק חיישי' לזיופא בזה ל"ש הסברא הנ"ל, ומש"ה כ' הרע"א דמהני קיומו בע"א דהוי כאיסורין, והיינו דלענין גט דהוי דבשב"ע בזה אמרו בגמ' דכיון דרוב בקיאין לשמה ורבנן הוא דאצרוך להכי משום עיגונא הקילו, וכ' הריטב"א לעיל שם דעשאוהו כאיסורין דסגי בע"א, וזש"כ הרע"א דלענין גט שחרור ל"ב לטעמי' דעיגונא אלא דכיון דהוי קל יותר דל"ה ממזר כו' להכי הוי כאיסורין דסגי בקיום הג"ש בנאמנות ע"א לומר בפ"נ וא"ש היטב.

## בס"ד

# בדין אמירת בפני נכתב ובפני נחתם

בר"ן [על הרי"ף ג.] כ' בדעת רש"י ריש מתני' שכ' דשליח זה הבעל עשאו שליח להולכה וכו', דדוקא בשליח להולכה צ"ל בפ"נ, אבל בשליח לקבלה א"צ לומר בפ"נ דבזה לא יבא הבעל ויערער וכו', ויש לעי' בדין שליח הבאה של האשה אם דינו כשליח הולכה או כשליח לקבלה, ורש"י כ' כאן דשליח זה הוי שליח הבעל, ומשמע דכל שליח האשה א"צ לומר בפ"נ, ולכא' תליא במח' הראשונים אם שליח הבאה הוי רק כתנאי שיחולו הגרושין כשיגיע לידה או דכל הגרושין אח"כ והוי כשליח להולכה, ובר"מ פ"ו מגרושין מפורש דשליח להולכה ושליח להבאה א"צ עדים, הרי דדמי לשליח להולכה, והר"מ הוסיף דכל מקום שהזכיר שליח היינו שליח להולכה ושליח הבאה, וכיון דהר"מ סתם דשליח צ"ל בפ"נ, א"כ מפורש דגם שליח הבאה של האשה בעי בפ"נ. ועי' בזה באור גדול בסימן טז.

והנה בתקנה של בפ"נ לכאורה היא בעיקר הגירושין כמבואר בגמ' ה: נתנו ולא אמר לה דלר"מ הוי משנה ממטבע שטבעו חכמים דהולד ממזר ורבנן פליגי, ומשמע דהוי תקנה בסדר הגרושין, וא"כ צ"ב דל"ל להר"ן להך טעמי' דבשל"ק א"צ לומר בפ"נ, תיפ"ל דכבר היה הגרושין, והוי כמו בעל שהביא גיטו דאצ"ל בפ"נ. ומוכרח בדעת הר"ן דתרי ענינים יש בתקנת בפ"נ, חדא דהוי תקנה בעיקר הגרושין וכנ"ל, ועוד דהתקנה היא דכ"ז שהבעל יכול לערער אין מתירין את האשה בגט זה עד שנבטל אפשרות ערעור הבעל, ואכן הגמ' בדף ה: בפלוגתת ר"מ ורבנן מיירי מצד התקנה בעצם הגרושין והוי מטבע שטבעו חכמים בגרושין ובלא אמר בפ"נ הוי שנוי במטבע, וד"ז מוכרח בר"ן ה: שכ' דגם לרבנן דר"מ דלא ס"ל כל המשנה, מ"מ אין הולד כשר, דדוקא כשאומר בפ"נ אחר הנתינה מהני, ומשמע דגם לרבנן דלא ס"ל כל המשנה כו' בלא אמר בפ"נ חוששין לולד, וכ"מ ברש"י שם וברמב"ן בפ' המגרש, ומוכרח כנ"ל דאכן מעיקרא דדינא יש לגט חזקת כשרות אלא דערעור הבעל יכול לבטל חזקה זו ותקנת חז"ל היא דכ"ז שאין עדות בפ"נ אין מסתמכין על חזקת כשרות הגט להתירה לינשא, ובלא אמר אפי' אם אין הולד ממזר לרבנן דר"מ, מ"מ חוששין לולד שמא הגט פסול, ולהכי היה שייך מד"ז דין בפ"נ גם בשל"ק, וזהו שכ' הר"ן דאין סיבת התקנה כיון דהבעל לא יערער וכו'.

והנה דברי הר"ן בודאי קיימי בין לרבה ובין לרבא, [דהרי בגמ' לא אמרו נ"מ בין רבה לרבא לענין שליח לקבלה], ומבואר דלתרוייהו אמירת בפ"נ הוא רק מחשש שהבעל יערער, אבל אינו מדינא דנימא דאנן חוששין לכשרות הגט, [אף דבודאי היה מקום לחלק דלרבה הוי חשש דידן דהגט נעשה של"ש כמש"כ רש"י דבני חו"ל אינם בני תורה ואינן בקיאין, משא"כ ברבא הוי רק חשש דערעור הבעל, ואנן ל"ח לזיוף דלא שכיחא], ותמה הפנ"י דמבואר בר"ן בד' רש"י דבפ"נ הוי משום ערעור הבעל, וברש"י ב: ד"ה ורבנן מבואר דהוצרכו למיחש למילתא שמא ל"ה לשמה, ובתוס' ד"ה לפי אכן מבואר דהוי מחשש ערעור הבעל, דל"ה לשמה, [והתוס' לשיטתם להכי הק' בהא דלא נקט פסול דנכתב ביום ושינה שמו ושמה, אף דהנך הוי פסולין דרבנן, ושפיר י"ל דלזה לא חששו חז"ל, אמנם כיון דהחשש הוא מחמת ערעור הבעל שייך זה גם על פסול דרבנן, דמ"מ יכול לבא ולערער בכך, ומה"ט ניחא קו' החמד"ש דנימא דלשמה הוי יותר שכיח ומש"ה תי' קו' התוס' הנ"ל בהא דנקט טעמא דלשמה, אכן לתוס' דהוי מחשש ערעור הבעל ליכא נ"מ בשכיח טפי דמ"מ יכול לערער גם במה שאינו שכיח].

ולפו"ר י"ל דלס"ד דאין בקיאין לשמה וכו' ה"נ הוי חשש גם לדידן, ורק למסק' דסתם ספרי דדיני מיגמר גמירי וכו' החשש הוא רק דהבעל יערער, אכן ברש"י כ' למסק' דרבנן הוא דאצרוך למיחש למילתא דהבעל יקח גט ששמו כשמה כו', [ובגמ' להלן ו. גבי שמע קול קולמסא ל"צ דנפק לשוקא, משמע דחיישינן גם על הסופר שיכתוב שלא לשמה], הרי דגם למסק' הוי חשש אמיתי, וא"כ צ"ע דנימא כן גם בשל"ק ואזדא ליה דברי הר"ן. והנה ברש"י כ' לפי שאין בקיאין לשמה וכו' וממילא שילינן ליה אם נכתב לשמה, והר"ן ביאר דאם היה של"ש היה אומר וכו', ובדף ג כ' רש"י דסתמא בדבריו דהוי לשמה, והתוס' עמדו בסתירת דברי רש"י, ועי' רע"א ופנ"י, ונראה דלס"ד דאנן חיישינן דהוי של"ש והוי דבשב"ע ובעי' עדות על לשמה, א"כ בודאי בהגדה בעי' שיאמר להדי' ולכן שיילינן ליה, אבל למסק' דרבנן הוא דאצרוך, ובריטב"א ה: כ' דגדר הדברים דנשאר כע"א באסורין כיון דאיכא לרוב סופרים דגמירי, ואם הוי כאיסורין הרי באיסורין לא בעי' הגדה ושפיר לא שיילינן ליה להגדה לשמה וסגי כנאמנות של איסורין, וניחא היטב סתירת דברי רש"י, אכן עכ"פ ברש"י עצמו מבואר דגם למסק' הוי חשש דאנן חיישי' דל"ה לשמה וצ"ע.

אמנם צ"ע דבגמ' ה. אמרי' דבבעל שהביא גיטו א"צ לומר בפ"נ דהשתא נקיט ליה בידיה ערעורי קא מערער, וכבר כ' הרשב"א והתוס' לפנינו ב: דהחשש הוא רק מחמת ערעור הבעל. ונראה ברור בהגדרת שיטת רש"י, דאה"נ גם לרש"י יסוד החשש הוא בערעור הבעל שהיה של"ש, אבל מחמת זה תקנו חז"ל דאף דבסתמא בגט הבא לפנינו אמרי' מהיכי תיתי דלא היה כדין אלא הוא אמיתי ואינו מזויף והוי לשמה וכו', אבל מכיון דאיכא חשש דהבעל יערער, תו קבעו חז"ל דבעי' ידיעה "ודאית" דהגט נעשה כתיקונו, ונמצא דאמירת הבפ"נ היא להעיד דהגט כתיקונו, והיינו דאנן כבר חיישי' דאף דבסתמא נקטי' דהוי כדין, אמנם מחמת ערעור הבעל אמרו רבנן דאצרוך למיחש למילתא וכו' ובעי' ידיעה ודאית להעיד על הלשמה, וניחא היטב דברי רש"י דה"נ רק מחמת ערעור הבעל אמרי' כן, ומה"ט נראה דאף דרש"י כ' דרבנן הוא דאצרוך משום חשש דשמו כשמה כו', מסתבר דאף היכא דהשליח יאמר דברור דל"ה עוד כשמו בעיר, אבל אינו יודע מענין לשמה, דמסתבר דלא יהני, כיון דלדידן קבעו חז"ל דבעי' עדות על לשמה וכדפי', [ועי' בחזו"א], אבל בשל"ק דהבעל לא יערער תו ממילא גם אנן לא חיישי' ולא בעי' לאמירת בפ"נ.

וניחא בזה מש"כ בתורא"ש ג. בד' רש"י דהוי רק מחמת ערעור הבעל, ובפסקי הרא"ש בפ' המגרש סוף סימן ו כ' דלהכי בלא אמר בפ"נ תצא דחיישי' לזיופא, וע"כ כמש"כ דמחמת ערעור הבעל נקבע דבעי' ידיעה ודאית שאינו מזוייף וכמש"נ.

ועד"ז נראה לבאר דברי הרמב"ן ה: שכ' דלרבא דבעי' לקיום בפ"נ דלא ליתי לאיחלופי בעי' גם להעיד על הלשמה דכבר מעיד על כל כשרות הגט, וכ"כ הב"י בסימן קמב והיש"ש דבעי' בעדותו על הלשמה, והט"ז שם בסימן קמב סקי"ג הביא את הב"י ותמה עליו דלרבא ל"ש ענין לשמה ותי' דמ"מ אפשר דאחד אינו כותב לשמה וכו' אך גם לדבריו צריך לראות ענין דלשמה, והרמב"ן בסו"ד חזר בו, אולם בר"מ נראה כן להלכה, דהזכיר בפ"ז הכ"ד גם ענין לשמה במש"כ דאין דיני האיסורין כדיני הממונות, וכמ"כ בדינא דסופר יוצא ונכנס להלן ו. הזכיר עניינא דלשמה, וצ"ע דהרי לרבא ל"ח מענין לשמה, ונראה עפ"י היסוד הנ"ל בכעי"ז דאה"נ מעיקרא לרבא דין בפ"נ נאמ' משום מזוייף וערעור הבעל, אולם לאחר התקנה קבעו חז"ל דבעי' עדות ברורה על כשרות הגט וממילא בעי' גם עדות על הלשמה, ונמצא דגם לרבא סיבת תקנת בפ"נ היא מחשש מזוייף אבל לאחר תקנת בפ"נ מעיד על כל כשרות הגט.

ויסוד דברינו מוכח ממה שהבאנו הסוגיא ה: דבלא אמר בפ"נ לר"מ הולד ממזר דהוי משנה ממטבע שטבעו חכמים וכו', והראשונים נחלקו [עי' רש"י ותוס' רי"ד שם] אם מיירי בלא אמר כלל או באמר אח"כ, ורבנן שם לא ס"ל דינא דכל המשנה, וכ' הר"ן דאם לא אמר בפ"נ הולד ספק ממזר דרבנן חששו לזיוף, ומבואר דאנן חיישינן לזיופא ולא רק מחמת ערעור הבעל, [וכ"ה להדי' בתש' הרי"ף הובא בר"ן בפ' המגרש מו: ושם בשם הרמב"ן דהטעם דאנן חוששין לזיופא ומפורש כמש"כ], וצ"ע דסותר לר"ן לפנינו, דהוי רק משום ערעור הבעל, דא"כ אמאי הולד ממזר. וע"ע בלשון הר"ן בפ' המגרש [מו: מדפי הרי"ף] הנ"ל בהא דלרי"ף בלא אמר הולד ממזר "שיש לחוש לזיוף בלא נתקיים וכו'" ומפורש כמש"כ. אכן להמבואר א"ש היטב דמחמת ערעור הבעל תו אנן חיישינן לזיוף ומש"ה הולד ספק ממזר, אכן במקום שלא יהיה חשש ערעור לא תיקנו לחשוש וכדפי'. [ויש להכריח כן דהרי להר"ן שכ' דאין האשה ממון הבעל וכו' ולהכי ליכא טענינן, והא דהבעל יכול לערער לדברי הגרי"ז הוא מדין בעל השטר, אכן כ"ז לענין ערעור דמזויף, משא"כ לענין ערעור דשל"ש, וע"כ דגם לדידן איכא החשש דשל"ש].

ונראה דמעיקר הסוגיא ב: דשו"ט דעדות השליח הוי דבר שבערוה וגם למסק' כן הוא ורק משום עיגונא הקילו, ואי נימא דעדות השליח היא רק למנוע ערעור הבעל, הרי זה לא חשיב דבר שבערוה דהרי כבר הוחזקה לגרושה, ובשביל למנוע ערעור הבעל סגי בנאמנות ע"א, ומוכרח דאף למסק' דרבנן הוא דאצרוך מ"מ הוי חשש דידן דשל"ש ומש"ה הוי דבשב"ע, ועי' בריטב"א ה: דנקט דכיון דרוב גמירי וכו' הוי נאמנות של ע"א באיסורין עי"ש. והתוס' כ' דבסלקא דעתך לא ידעי' דהטעם משום לעז, וקשה דגם למסק' ל"ל לטעמא דעיגונא כו' נימא דכיון דהוי רק לעז ממילא סגי בע"א, וע"כ דגם לתוס' נעשה לחשש דידן וכדפי'.

[ועי' בפי' הר"מ במשנה במביא גט בא"י דאם יש עליו עוררין היינו גם ערעור דלשמה ושאר פסולים, ולכא' מ"ש לומר דאנן חוששין לשל"ש בא"י, אמנם יש שכ' דטענתו היא במגו דמזויף, ומש"ה מהני הקיום להפקיע המגו, אבל עכ"פ מבואר בר"מ דשייך ערעור על של"ש גם בא"י, ואף אם נימא דהבעל אינו בע"ד דאין האשה ממונו של בעל, מ"מ יש לו דין בעל השטר גם לענין שלא לשמה, ודלא כדברי הגרי"ז, וראית הגרי"ז מתוס' ד. צ"ב דהתם קאי לר"א דל"ב חתימה לשמה משא"כ לר"מ ה"נ הוי מגוף השטר, ובשל"ש ל"ל הראיה בשטר דגט ואכ"מ].

ובגמ' להלן דגזרי' מוליך אטו מביא וכו' נראה דאין הפי' דהוי גזירה בעלמא, מחמת דבא"י כולהו בקיאין ורק גזרי' מוליך אטו מביא, אלא דבגזירה זו אמרי' דבעי' ידיעה ודאית של לשמה בגט, ולא אסמכי' על הא דכולהו בקיאין, ונמצא דמוליך אטו מביא הוי חיזוק התקנה ראשונה של בפ"נ.

ובמאירי כ' בהא דרוב סופרים גמירי, דיקשה לגבי העדים, [וכה"ק הרע"א דעל העדים ל"א רוב גמירי וא"כ מנלן דחתמו לשמה] ותי' המאירי דהסופרים יאמרו לבעל להביא רק עדים כשרים, וצ"ע דא"כ סגי לומר בפני נכתב דנדע דהסופרים כתבו לשמה וממילא הביאו גם עדים שחתמו לשמה, וע"כ צ"ל דגדר התקנה היה שהשליח יאמר בפ"נ ונחתם להעיד על כל כשרות הגט וכמש"נ.

================================================================

מה"ק ויש כאן עוד דברים בהרחבה בדין בפ"נ בדברי הר"ן בסוגיא.

בר"ן כ' בדעת רש"י דבשל"ק א"צ לומר בפ"נ דבזה לא יבא הבעל ויערער וכו', ולכאורה הרי עיקר התקנה של בפ"נ היא בעיקר הגירושין כמבואר בגמ' ה: נתנו ולא אמר לה דלר"מ הוי משנה ממטבע שטבעו חכמים דהולד ממזר ורבנן פליגי, ומשמע דהוי תקנה בסדר הגרושין, וא"כ צ"ב דל"ל להר"ן להך טעמי' דבשל"ק א"צ לומר בפ"נ, תיפ"ל דכבר היה הגרושין, והוי כמו בעל שהביא גיטו דאצ"ל בפ"נ. ומוכרח בדעת הר"ן דתרי ענינים יש בתקנת בפ"נ, חדא דהוי תקנה בעיקר הגרושין וכנ"ל, ועוד דהתקנה היא דכ"ז שהבעל יכול לערער אין מתירין את האשה בגט זה עד שנבטל אפשרות ערעור הבעל, ואכן הגמ' בדף ה: בפלוגתת ר"מ ורבנן מיירי מצד התקנה בעצם הגרושין והוי מטבע שטבעו חכמים בגרושין ובלא אמר בפ"נ הוי שנוי במטבע, וד"ז מוכרח בר"ן ה: שכ' דגם לרבנן דר"מ דלא ס"ל כל המשנה, מ"מ אין הולד כשר, דדוקא כשאומר בפ"נ אחר הנתינה מהני, ומשמע דגם לרבנן דלא ס"ל כל המשנה כו' בלא אמר בפ"נ חוששין לולד וכ"מ ברש"י שם וברמב"ן בפ' המגרש, ומוכרח כנ"ל דאכן מעיקרא דדינא יש לגט חזקת כשרות אלא דערעור הבעל יכול לבטל חזקה זו ותקנת חז"ל היא דכ"ז שאין עדות בפ"נ אין מסתמכין על חזקת כשרות הגט להתירה לינשא, ובלא אמר אפי' אם אין הולד ממזר לרבנן דר"מ, מ"מ חוששין לולד שמא הגט פסול, ולהכי היה שייך מד"ז דין בפ"נ גם בשל"ק, וזהו שכ' הר"ן דאין סיבת התקנה כיון דהבעל לא יערער וכו'.

והנה דברי הר"ן בודאי קיימי בין לרבה ובין לרבא, [דהרי בגמ' לא אמרו נ"מ בין רבה לרבא לענין שליח לקבלה], ומבואר דלתרוייהו אמירת בפ"נ הוא רק מחשש שהבעל יערער, אבל אינו מדינא דנימא דאנן חוששין לכשרות הגט, [אף דבודאי היה מקום לחלק דלרבה הוי חשש דידן דהגט נעשה של"ש כמש"כ רש"י דבני חו"ל אינם בני תורה ואינן בקיאין, משא"כ ברבא הוי רק חשש דערעור הבעל, אבל אנן ל"ח לזיוף דלא שכיחא], ותמה הפנ"י דמבואר בר"ן בד' רש"י דבפ"נ הוי משום ערעור הבעל, וברש"י ב: ד"ה ורבנן מבואר דהוצרכו למיחש למילתא שמא ל"ה לשמה, ובתוס' ד"ה לפי אכן מבואר דהוי מחשש ערעור הבעל, דל"ה לשמה, [והתוס' לשיטתם להכי הק' בהא דלא נקט פסול דנכתב ביום ושינה שמו ושמה, אף דהנך הוי פסולין דרבנן, ושפיר י"ל דלזה לא חששו חז"ל, אמנם כיון דהחשש הוא מחמת ערעור הבעל שייך זה גם על פסול דרבנן, דמ"מ יכול לבא ולערער בכך, ומה"ט ניחא קו' החמד"ש דנימא דלשמה הוי יותר שכיח ומש"ה תי' קו' התוס' הנ"ל בהא דנקט טעמא דלשמה, אכן לתוס' דהוי מחשש ערעור הבעל ליכא נ"מ בשכיח טפי דמ"מ יכול לערער גם במה שאינו שכיח].

והנה לפו"ר היה מקום לומר דלס"ד דאין בקיאין לשמה וכו' ה"נ הוי חשש גם לדידן, ורק למסק' דסתם ספרי דדיני מיגמר גמירי וכו' החשש הוא רק דהבעל יערער, אכן ברש"י כ' למסק' דרבנן הוא דאצרוך למיחש למילתא דהבעל יקח גט ששמו כשמה כו', [ובגמ' להלן ו. גבי שמע קול קולמסא ל"צ דנפק לשוקא, משמע דחיישינן גם על הסופר שיכתוב שלא לשמה], הרי דגם למסק' הוי חשש אמיתי, וא"כ צ"ע דנימא כן גם בשל"ק ואזדא ליה דברי הר"ן.

והנה ברש"י כ' לפי שאין בקיאין לשמה וכו' וממילא שילינן ליה אם נכתב לשמה, והר"ן ביאר דאם היה של"ש היה אומר וכו', ובדף ג כ' רש"י דסתמא בדבריו דהוי לשמה, והתוס' עמדו בסתירת דברי רש"י, ועי' רע"א ופנ"י, ונראה דלס"ד דאנן חיישינן דהוי של"ש והוי דבשב"ע ובעי' עדות על לשמה, א"כ בודאי בהגדה בעי' שיאמר להדי' ולכן שיילינן ליה, אבל למסק' דרבנן הוא דאצרוך, ובריטב"א ה: כ' דגדר הדברים דנשאר כע"א באסורין כיון דאיכא לרוב סופרים דגמירי, ואם הוי כאיסורין הרי באיסורין לא בעי' הגדה ושפיר לא שיילינן ליה להגדה לשמה וסגי כנאמנות של איסורין, וניחא היטב סתירת דברי רש"י, אכן עכ"פ ברש"י עצמו מבואר דגם למסק' הוי חשש דאנן חיישי'דל"ה לשמה וצ"ע.

אמנם צ"ע דבגמ' ה. אמרי' דבבעל שהביא גיטו א"צ לומר בפ"נ דהשתא נקיט ליה בידיה ערעורי קא מערער, וכבר כ' הרשב"א והתוס' לפנינו ב: דהחשש הוא רק מחמת ערעור הבעל.

ונראה ברור בהגדרת שיטת רש"י, דאה"נ גם לרש"י יסוד החשש הוא בערעור הבעל שהיה של"ש, אבל מחמת זה תקנו חז"ל דאף דבסתמא בגט הבא לפנינו אמרי' מהיכי תיתי דלא היה כדין אלא הוא אמיתי ואינו מזויף והוי לשמה וכו', אבל מכיון דאיכא חשש דהבעל יערער, תו קבעו חז"ל דבעי' ידיעה "ודאית" דהגט נעשה כתיקונו, ונמצא דאמירת הבפ"נ היא להעיד דהגט כתיקונו, והיינו דאנן כבר חיישי' דאף דבסתמא נקטי' דהוי כדין, אמנם מחמת ערעור הבעל אמרו רבנן דאצרוך למיחש למילתא וכו' ובעי' ידיעה ודאית להעיד על הלשמה, וניחא היטב דברי רש"י דה"נ רק מחמת ערעור הבעל אמרי' כן, ומה"ט נראה דאף דרש"י כ' דרבנן הוא דאצרוך משום חשש דשמו כשמה כו', מסתבר דאף היכא דהשליח יאמר דברור דל"ה עוד כשמו בעיר, אבל אינו יודע מענין לשמה, דמסתבר דלא יהני, כיון דלדידן קבעו חז"ל דבעי' עדות על לשמה וכדפי', [ועי' בחזו"א], אבל בשל"ק דהבעל לא יערער תו ממילא גם אנן לא חיישי' ולא בעי' לאמירת בפ"נ. [וניחא בזה מש"כ בתורא"ש ג. בד' רש"י דהוי רק מחמת ערעור הבעל עי"ש].

**ולכאורה ד"ז מוכרח דהרי לרש"י בדף ג. בס"ד דלא ידעי' מסברא דמידק דייק אמרי' דבערעור הבעל הוי חד כנגד חד, [ויבואר להלן דלתוס' אמרי' דהשליח כשנים והמידק דייק הוא להוריד לעז הבעל], וא"כ קשה דמה יהני התקנה דבפ"נ הרי אם יערער יהיה חד כנגד חד ויהני ערעורו, אכן צ"ל דיש תועלת בתקנה להעמיד הגט במצב של אין בו חששות לנו ורק דאפשר לערער, וזהו ע"י בפ"נ, [וקו' תוס' ג. היא רק לשיטתם דהריהו כשנים והוי חששות לעז בעלמא גם בלי הבפ"נ].**

**ועד"ז נראה לבאר דברי הרמב"ן ה: שכ' דלרבא דבעי' לקיום בפ"נ דלא ליתי לאיחלופי בעי' גם להעיד על הלשמה דכבר מעיד על כל כשרות הגט, וכ"כ הב"י בסימן קמב והיש"ש דבעי' בעדותו על הלשמה, והט"ז שם בסימן קמב סקי"ג הביא את הב"י ותמה עליו דלרבא ל"ש ענין לשמה ותי' דמ"מ אפשר דאחד אינו כותב לשמה וכו' אך גם לדבריו צריך לראות ענין דלשמה, [והרמב"ן בסו"ד חזר בו, אולם בר"מ נראה כן להלכה, דהזכיר בפ"ז הכ"ד גם ענין לשמה במש"כ דאין דיני האיסורין כדיני הממונות, וכמ"כ בדינא דסופר יוצא ונכנס להלן ו. הזכיר עניינא דלשמה, וצ"ע דהרי לרבא ל"ח מענין לשמה, ונראה עפ"י היסוד הנ"ל בכעי"ז דאה"נ מעיקרא לרבא דין בפ"נ נאמ' משום מזוייף וערעור הבעל, אולם לאחר התקנה קבעו חז"ל דבעי' עדות ברורה על כשרות הגט וממילא בעי' גם עדות על הלשמה, ונמצא דגם לרבא סיבת תקנת בפ"נ היא מחשש מזוייף אבל לאחר תקנת בפ"נ מעיד על כל כשרות הגט. [ובמאירי מבואר חידוש דמהני לרבא ידעתי גם על כתיבה, דאומר דידוע לו כתב הסופר, וברש"י מבואר דידעתי מהני רק במקום הבפני נחתם אבל ודאי בעי' לומר בפני נכתב, עכ"פ להמאירי משמע דלא בעי' עדות על לשמה דהרי מהני ידעתי גם על הכתיבה, אך בתוס' ג: בקו' ממצאו באשפה מבואר דל"מ ידעתי על הכתיבה]. ועי' תוס' ה. ד"ה אי הכי דמשמע דלרבא אין מעליותא בבפני נכתב על קיום, ולכאורה לב"י הרי בבפני נכתב מעיד גם על לשמה וא"כ יש בו מעליותא יותר מבקיום.**

ועד"ז יש ליישב דברי רש"י ב: דהחשש הוא דשמו כשמה וכו' ותמה הרע"א דא"כ סגי בעדות על הכתיבה ול"ל להעיד על החתימה, אכן נראה דלאחר שהצריכו חז"ל עדות על כשרות הגט ממילא בעי' גם עדות על החתימה לשמה, דמחמת הך חשש דשמו כשמה תיקנו דבעי' בפ"נ על כל כשרות הגט, ומה"ט כבר חוששין גם על הסופר ביוצא נכנס להלן ו,א, ועד"ז נראה לבאר גם את דברי הר"ן להלן ה: [ונתכוין לו בתו"ג ב:] דלרבה דהצריכו בפ"נ משום הלשמה איכא גם עדות דאינו מזויף, והר"ן שם הוסיף דא"כ ליבעי בפני ג' גם למ"ד משום לשמה כיון דהו קיום עי"ש, עכ"פ חזינן דהבפ"נ הוי עדות על כל כשרות הגט.

**ועד"ז יש ליישב דברי הראב"ד בהשגות על הרי"ף בריש מסכתין שכ' בתו"ד גבי אתיוהו בי תרי דאם ניחוש לערעור הבעל וליהוי מזוייף בתוכו כיון דהוי רק ספק ל"ה מזויף מתוכו, ותמה בשיעורי מו"ר הגר"ש ז"ל דלהדי' בסוגית הגמ' ד. דגם בספק לשמה הוי מזויף מתוכו דבעי' בפ"נ לר"א אף דהוי רק חשש של"ש, ולפ"ד ניחא היטב, דהראכ"ד מיירי באתיוהו בי תרי דליכא לתקנת בפ"נ, אבל לאחר התקנה בעי' עדות גמורה על כשרות הגט, ואנן חיישינן לשל"ש א"כ כ"ז דליכא בפ"נ הוי ודאי חשש דידן ולהכי הוי מזויף מתוכו.**

ויסוד דברינו מוכח ממה שהבאנו הסוגיא ה: דבלא אמר בפ"נ לר"מ הולד ממזר דהוי משנה ממטבע שטבעו חכמים וכו', והראשונים נחלקו [עי' רש"י ותוס' רי"ד שם] אם מיירי בלא אמר כלל או באמר אח"כ, ורבנן שם לא ס"ל דינא דכל המשנה, וכ' הר"ן דאם לא אמר בפ"נ הולד ספק ממזר דרבנן חששו לזיוף, ומבואר דאנן חיישינן לזיופא ולא רק מחמת ערעור הבעל, [וכ"ה להדי' בתש' הרי"ף הובא בר"ן בפ' המגרש מו: ושם בשם הרמב"ן דהטעם דאנן חוששין לזיופא ומפורש כמש"כ], וצ"ע דסותר לר"ן לפנינו, דהוי רק משום ערעור הבעל, דא"כ אמאי הולד ממזר. וע"ע בלשון הר"ן בפ' המגרש [מו: מדפי הרי"ף] הנ"ל בהא דלרי"ף בלא אמר הולד ממזר "שיש לחוש לזיוף בלא נתקיים וכו'" ומפורש כמש"כ.

אכן להמבואר א"ש היטב דמחמת ערעור הבעל תו אנן חיישינן לזיוף ומש"ה הולד ספק ממזר, אכן במקום שלא יהיה חשש ערעור לא תיקנו לחשוש וכדפי'. [ויש להכריח כן דהרי להר"ן שכ' דאין האשה ממון הבעל וכו' ולהכי ליכא טענינן, והא דהבעל יכול לערער לדברי הגרי"ז הוא מדין בעל השטר, אכן כ"ז לענין ערעור דמזויף, משא"כ לענין ערעור דשל"ש, וע"כ דגם לדידן איכא החשש דשל"ש].

[ובעיקר דברי הגרי"ז דאיכא נאמנות של בעל השטר, נראה גדר הדברים דכמו דמצינו ברמב"ן שבועות הו"ד בר"ן כתובות עב. גבי עד מפי עד דהביא הרמב"ן דקבלה מרבותיו דבאמרה פלוני עישר לי ופלוני מכחיש דל"א דהוי חד נגד חד, אלא דבטלה דבריה כיון דהבעלים מכחיש וכו', וה"נ י"ל הכא בדברי הגרי"ז דבעל השטר כוחו להכחיש דהוא לא עשה השטר ומזוייף הוא].

**ולולא דמסתפינא היה נראה לומר כן גם בשיטת התוס', דאף דהתוס' כ' טעמא דבפ"מ משום ערעור, אמנם לבתר כן הוי חשש דידן כדפי' לרש"י, וחילי דידי מפורש מתוס' ג: ד"ה דתנן שכ' בתו"ד להק' דילמא לכתחי' בעי כתיבה לשמה כמו דבעי בתלוש וי"ל וכו', והרי אם בפ"נ הוא משום ערעור, הא הכא ל"ש זה דאפי' אם יערער דהכתיבה של"ש, הרי נאמר לו דאכן אינו פוסל בכך והוי רק לכתחילה, ומ"ש משו"ז להצריך בפ"נ, ומצאתי בהפלאה שהק' כן, [ודוח"ל דזהו כוונת התוס' בתרוצם עיש"ה], וע"כ דמשום ערעור הבעל, אנן כבר מצריכים להעיד על הלשמה ומש"ה בעי בפ"נ, וברשב"א שם מתבאר דגם אם בעי' לכתחי' חתימה לשמה לר"א שייך לתקן בפ"נ, ומוכרח כמש"כ.**

ונראה דמעיקר הסוגיא ב: דשו"ט דעדות השליח הוי דבר שבערוה וגם למסק' כן הוא ורק משום עיגונא הקילו, ואי נימא דעדות השליח היא רק למנוע ערעור הבעל, הרי זה לא חשיב דבר שבערוה דהרי כבר הוחזקה לגרושה, ובשביל למנוע ערעור הבעל סגי בנאמנות ע"א, [ואולי נכלל זה בדברי תוס'], ומוכרח דאף למסק' דרבנן הוא דאצרוך מ"מ הוי חשש דידן דשל"ש ומש"ה הוי דבשב"ע, ועי' בריטב"א ה: דנקט דכיון דרוב גמירי וכו' הוי נאמנות של ע"א באיסורין עי"ש. והתוס' כ' דבסלקא דעתך לא ידעי' דהטעם משום לעז, וקשה דגם למסק' ל"ל לטעמא דעיגונא כו' נימא דכיון דהוי רק לעז ממילא סגי בע"א, וע"כ דגם לתוס' נעשה לחשש דידן וכדפי'.

[ועי' בפי' הר"מ במשנה במביא גט בא"י דאם יש עליו עוררין היינו גם ערעור דלשמה ושאר פסולים, ולכא' מ"ש לומר דאנן חוששין לשל"ש בא"י, אמנם יש שכ' דטענתו היא במגו דמזויף, ומש"ה מהני הקיום להפקיע המגו, אבל עכ"פ מבואר בר"מ דשייך ערעור על של"ש גם בא"י, ואף אם נימא דהבעל אינו בע"ד דאין האשה ממונו של בעל, מ"מ יש לו דין בעל השטר גם לענין שלא לשמה, ודלא כדברי הגרי"ז, וראית הגרי"ז מתוס' ד. צ"ב דהתם קאי לר"א דל"ב חתימה לשמה משא"כ לר"מ ה"נ הוי מגוף השטר, ובשל"ש ל"ל הראיה בשטר דגט ואכ"מ].

ובגמ' להלן דגזרינן מוליך אטו מביא וכו' נראה דאין הפי' דהוי גזירה בעלמא, מחמת דבא"י כולהו בקיאין ורק גזרי' מוליך אטו מביא, אלא דבגזירה זו אמרי' דבעי' ידיעה ודאית של לשמה בגט, ולא אסמכי' על הא דכולהו בקיאין, ונמצא דמוליך אטו מביא הוי חיזוק התקנה ראשונה של בפ"נ.

נאמנות השליח ואם אמרי' "הרי הוא כשנים" [מה"ק]

ידוע מח' הראשונים ביבמות פח אם בע"א באסורין אמרי' דהריהו כשנים ול"מ הכחשה עי"ש בנמוק"י וריטב"א, ובתו"ג בסוגין כ' דתלי בטעם נאמנות ע"א, אם הוי מקרא [כמש"כ התוס'] שפיר אמרי' דהוי נאמנות כעין עדות והריהו כשנים, אבל אם מסברא דאל"כ אין לך אדם וכו' כפרש"י ל"א בזה דהריהו כשנים. [והיינו דאם הוי מסכרא פשוט דל"ה מתורת עדות, ועי' לשון רש"י ביבמות פח "דסמכינן עליה כ"ז שלא נחשד", והמאירי ביבמות הביא מהגאונים דבע"א באסורין מהני מפי כתבם, הרי דלא פשיטא ליה כ"כ, והיינו משום דאפשר דהוי דין עדות]. ובזה ניחא רש"י ותוס' לשיטתם דלרש"י אמרי' על ערעור הבעל דהוי כחד נגד חד הרי דל"א דנעשה כשנים [ורק למסק' דמידק דייק מהני נגד ערעור הבעל], ולתוס' הוי לעז בעלמא ומשום דהוי כשנים. [וקו' הגמ' האי קולא וכו' הוא רק למסק' דהוי תק"ח, אבל לס"ד דנאמן מדין ע"א באיסורין ל"ש להק' כן דכך הוא דינא בנאמנותו, ואין להקשות דלפי התי' דע"א על בפ"נ נאמן והריטב"א כ' דלמסק' הוי כאיסורין, דא"כ ל"ל לתקנת בפ"נ, ליהוי כאתיוהו בי תרי דהרי האחד יוכל לקיים דהוי לשמה, וצ"ל דהנ"מ בערער הבעל דאז בעי שנים ורק למסק' דהוי דין שליח לבפ"נ הוי כשנים].

ויסוד הטעם דבאיסורין נאמן ע"א הוא כיון דמברר הדבר, משא"כ באיתחזק, דאינו נאמן לשנות, דאם הוי "יקום" דבר בעי' ב"ע, ועוד דנאמ' לא יקום "באיש" וכל העדות על איש בעי שנים כדאי' בספרי פ' ראה, וזהו המקור למחנ"א סימן יט דלהעיד על פסולו של אדם בעי שנים, ולכן בממון דהוי עדות על האדם של מי הממון בעי שנים, וכן בערוה מיקרי דהעדות על האדם, ובזה ניחא הר"ן בחולין דע"א באבידה מהני דל"ח הוצאת ממון ואינו מעיד על האדם, והרע"א הק' מסימנים וסימנים וע"א דיניח, אכן התי' פשוט דכיון דכ"א נותן סימנים ואיכא ב' בעלי דינים וטענות שוב הע"א מעיד על האדם של מי האבידה ולהכי ל"מ הע"א.

ויש להביא דבר נפלא דבר"ש נגעים סופ"ב מדמה דחכם מורה לעצמו בלא איתחזק כמו בע"א וכו' וצע"ג, ומוכח דבע"א בלא איתחזק נאמר כי הוי רק מברר וה"נ בלא איתחזק ל"ח פסק ב"ד שאינו אלא בירור ורק באיתחזק הוי פסק והוא נפלא היטב. ויסוד זה נראה גם ברשב"א כתובות כה שכ' גבי ע"א דל"ה עדות ומוכח בדבריו כדברי האבי עזרי וכמש"כ שם בהוספות על הגליון עיש"ה

ויש לדון דלהך ס"ד ביבמות שם דע"א נאמן גם באיתחזק ה"נ בזה לכ"ע הוי דין עדות, ושייך בו דינא דהריהו כשנים, וכמ"כ י"ל דהיכא דאיתחזק והע"א נאמן מדין בידו, אף דבידו מוריד האיתחזק כמהרי"ק, או דהוי מדין בעלים כרא"ש, מ"מ בזה מסתבר יותר דהוי דין עדות, ובזה י"ל דלכ"ע נאמר בו דהריהו כשנים, [והאחרונים דנו באיסורין היכא דאיתחזק דבעי ב' עדים דמ"מ ל"ב הגדה בב"ד].

והתוס' כ' דלהתיר ע"א נאמן, ועד"ז בתוס' קדושין סה, וכ"ה לשון השו"ע, אך תוס' כאן מיירי על דבשב"ע דה"ד לאסור אבל להתיר נאמן כתוס' יבמות פח דמצא ערות דבר הוי לאסור, אבל בכל האיסורין ה"נ ע"א נאמן לאסור, אלא דקשה מה קו' הגמ' דהוי דבשב"ע, הלא ידעי' דהוי עריות, ורק דמחלקי' דלהתיר שאני, וצ"ל דקו' הגמ' מיוסדת דכיון דהכא הוי איתחזק איסורא וגם דבשב"ע אינו נאמן ובזה לא יהני מה דהוי להתיר כיון דנוי איתחזק ול"א להתיר שאני, והביאור דלהתיר סגי דהע"א אומן שאין ספיקות ומותר אבל באיתחזק הוי הכרעה ובזה גם להתיר בעי שנים.

[ועי' פנ"י ט. דע"א על עצמו אינו נאמן אך להלן כז וכן הרע"א שם נקטו דילפי' מנדה דגם בע"ד נאמן, ומכבר הערתי מכתובות כב דל"ל לטעמא דהפה שאסר תיפ"ל דהכא ל"ה איתחזק דמה שאמרה א"א הייתי לא משוי ליה לאיתחזק, ואם בע"ד נאמן מדין ע"א תיפ"ל דנאמנת לומר נתגרשתי מדין ע"א].

והנה הפנ"י בקדושין כ' דאף דע"א אינו נאמן באיתחזק מ"מ באיכא ריעותא באיתחזק ע"א נאמן, ולכא' יש מקום לחדש לפ"ז בהא דבאיתחזק בעי' ב' עדים, דה"נ עיקר הנאמנות היא מדין ע"א, דע"י העד הראשון איכא ריעותא על האיתחזק, וממילא שוב נאמן העד השני, ול"ב תורת הגדה דנשאר כנאמנות ע"א, והרגיש בזה בשעורי רבי דוד בסוגין וצויין שם שכ"כ בישוע"ד חו"מ.

ב] בקו' מהר"ם דאם ע"א באיסורין אינו נאמן באיתחזק, א"כ להנך ראשונים דגם בדבשב"ע ה"ד באיתחזק דבעי ב"ע, א"כ מאי מעליותא דדבשב"ע, והמרווח הוא תי' הגר"ש הימן זצ"ל דבדבשב"ע ע"י האיתחזק נעשה דבשב"ע וכו' והש"ש כ' דבידו ל,מ בדבשב"ע [רק במגו דבידו לגרשה], ונראה להוסיף על דבריו דרק באיתחזק איסורא דנעשה דבר שבערוה אינו נאמן להתירו, אבל בגוונא איפכא אם בא לאסור לא בעי' שיהא דוקא איתחזק היתרא דגם בלא ידעי' הרי דזה גופא שאומר שזינתה עוש אותה לערוה, וניחא היטב קו' המהר"ם, דהרי בכל האיסורין אם לא הוחזק ודאי איפכא הע"א נאמן ורק בהוחזק היתר אינו נאמן לאסור, עוד נ"מ נראה דבאיסורין ה"ד בהוחזק ממש ולא חזקה דמעיקרא וכמש"כ רע"א כתובות יג, משא"כ בדבשב"ע גם בחזקה דמעיקר נעשה ערוה ובעי' ב' עדים, וכ"כ בחי' הגרש"ר. ויש להעיר דבתורא"ש כ' דילפי' איסורין מערוה דבאיתחק ל"מ הרי דחד דינא הוא ודלא כהנ"ל, ובלא"ה קשה דברי תורא"ש דהרי נ"מ לדין בידו דמהני באיסורין ול"מ בדבשב"ע ואיך ילפי' אההדי, וי"ל דהרא"ש לשיטתו דבידו הוי מדין בעלים ולכן ל"מ בדבשב"ע דל"ש שם טעמא דבעלים, משא"כ באיסורין, אכן להנ"ל ל"מ בידו בדבשב"ע כיון דחל עלה כבר דין דבשב"ע.

ויש לי דיוק גדול דבגמ' כאן הנוסח בקושיא "והוי" דבשב"ע כו' וביבמות פח אי' הקו' ואין דבר שבערוה כו', ונראה דלתוס' כאן הרי עיקר החידוש בסוגיא דסד"א דכיון דהוי גלוי מילתא בעלמא אם הגט לשמה ל"ח דבשב"ע, [והבית יעקב והרע"א אכן דנו לפי האמת דאמאי הוי דבשב"ע], ונמצא דבקו' הגמ' מקשי' דהוי דבשב"ע דזה עיקר הקושיא לומר דחשיסב הכא דבשב"ע, משא"כ ביבמות בעדות שמת בעלה בזה פשיטא לן דהוי דבר שבערוה, והוא נפלא, ומה"ט י"ל על כל קו' הרע"א בסתירת תוס' אם בעי' איתחזק בדבשב"ע, וכן בסתירות דברי הראשונים כאן וביבמות, וי"ל דבנידון הסוגיא כיון דהוי גלוי מיתא בעלמא בזה לכ"ע בעי' הכא שיהא איתחזק איסורא להחשיבו לדבשב"ע. [מיהו בר"ן ביבמות שם גרס שם והוי דבשב"ע כמו הגי' בסוגין].

ג] בתוד"ה ע"א הק' דעיקר הגט יוכיח שצריך לחותמו בשנים, וידוע דהגר"ח הו"ד בדב"י כ' דשאני גט דמדין שטר שבו בעי שנים דל"ה שטר אלא ע"י חתימת ב' עדים, ולכן גם ע"א בשטר אינו מחייב שבועה דמדין שטר בעי' ב"ע, והדב"י שם כ' דלהך ס"ד דמהני ע"א בגט ה"נ נעשה לשטר גם בע"א, והיינו דדוקא לגבי ממון דעדות מושלמת היא ב"ע, אבל באיסורין אם סגי בע"א ה"נ בע"א הוי עדות מושלמת והוי שטר, וכיו"ב מבואר ברע"א בתש' רכב סי"א שכ' עפ"י הנראה בתוס' כתובות דגם ע"א עושה לשטר, ומה"ט כ' דבמקדש בשטר שיש בו ע"א הוי קדושין. והביאור צ"ל דאם בגט היה נאמן ע"א ה"נ גם מדין שטר שבגט, דלאשויי שטרא בעינן עדות המועלת ונידון כעדות באותו דבר.

והנה החת"ס לעיל ב: הביא קו' חותנו הרע"א בד' התוס' ג. דלא מהני ערעור הבעל אחר הבפ"נ, והק' הרע"א דהרי לגמ' ס"ד דנאמנות השליח הוא מדין ע"א באסורין, ושפיר הנאמנות היא לכל אחד ולו"ד לשליח, וא"כ ערעור הבעל צריך להועיל דאוקי חד לבהדי חד, וא"כ ניתני ברישא דאם יש עוררין יתקיים בחותמיו, דבשלמא אם הוי נאמנות מיוחדת לשליח שפיר עדיף, [ובחי' הרשב"א מבואר לדון דערעור הבעל מהני גם אחר הבפ"נ], והרע"א תי' שם דע"א באיסורין הוי כשנים ולהכי הבעל אינו יכול לערער, ואכן הדברים מתאימים לתוס' לשיטתם דע"א באיסורין הוי מילפו' וכ' התו"ג דלתוס' נימא דהריהו כשנים וכנ"ל. והנה לפ"ז בקו' התוס' עיקר הגט יוכיח היינו דכיון דהוי כשנים א"א להכחישו ושוב הוי ע"א בשטר דיועיל כיון דהוי כשנים וכדיבואר. והתוס' ג. אכן הקשו מהרישא דלא קתני דאם יערער יתקיים בחותמיו, ונראה דלרש"י דאוקי חד לבהדי חד הרי ברישא כל ערעור גם שאינו של בעל מהני דהוי חד כנגד חד, ובסיפא דהוי בא"י דליכא תקנת בפ"נ אמרי' בגמ' ט. דעוררין היינו הבעל וזהו החידוש דהבעל יכול לערער גם בא"י, אבל ברישא אינו חידוש דמהני ערעור כל אחד נגד השליח כיון דל"א דהשליח כשנים, וכפיה"נ כ"ה כוונת החת"ס בתרוצו עיש"ה.

וברע"א החדש בקדושין עמוד רמט ד"ה והנה מה"ט [על הגמ' שם סה] הביא קו' התוס' ובתו"ד כ' להקשות כקו' הגר"ח הנ"ל אבל בתוספת מרובה, דבגט בעי שנים דאם ע"א יהיה חתום בגט מהני הכחשה כבכל ע"א, וממילא ל"ה שטר דכל דין שטר שבו הוא אם מהני כנגד הבעלי דברים, [והרע"א תי' דקו' תוס' דנ"מ באיכא ע"מ וסגי בע"א בשטר דיהני נגד בע"ד לראיה כשיבואו עדי השטר שהם ע"מ], אכן אם נאמר דגם באיסורין אמרי' דהריהו כשנים א"כ לא יוכלו להכחיש הע"א בשוב ושפיר יהני ע"א בגט, ולרע"א לשיטתו במה שהובא בחת"ס הנז' ניחא קושייתו וכדפי' לעיל, [ואכן לרש"י לשיטתו ניחא קו' תוס' כיון דלא ס"ל דהשליח כשנים דנאמנות ע"א דסמכינן עליה כ"ז שלא נחשד לרש"י לכן ל"ה כשנים, ולאשויי שטרא בעי' עדות ברורה ולכן לרש"י עד אחד לא יהני לאשויי שטרא וניחא קו' תוס'].

ובזה ניחא היטב הא דהתוס' הקשו רק על החתימה בגט [לר"מ דע"ח], ולא הק' כן גם לר"א בעדי מסירה דאמאי בעי למוסרה בפני שנים דיהא סגי בע"א אם ל"ה דבשב"ע, אכן לדברינו ניחא **דבמסירה דל"ה עד של הגדה** יהני שפיר הכחשה וממילא אין ע"מ עושהו לשטר, ולכן התוס' הק' רק בעד חתימה דבזה הוי כהגדה ונימא דהריהו כשנים. [והרי מוכרח דעד החתימה אמרי' נחקרה על חתימתו ושפיר שייך לומר דהריהו כשנים ולכן שפיר מהני לאשויי שטרא כיון דדין עדות עליו, משא"כ בעדי מסירה העדות הוי בשעת מסירה ושפיר משכח"ל דהבעל מכחישו בב"א ושוב ל"א דהוי כשנים].

ונראה להוסיף דאף להנך ראשונים דס"ל דבע"א ל"א דהריהו כשנים, כ"ז באיסורין גרידא, אבל בסוגין גם לס"ד דהוי כאיסורין מ"מ אית ביה קצת דין עדות דגם בה"א ידעי' דאית ליה נאמנות מיוחדת ובזה אמרי לכ"ע הריהו כשנים.

ובמש"כ רש"י בס"ד דהוי חד נגד חד, עי' בכת"ס שר"ל דהריהו כשנים, אלא דל"ה כשנים ממש, וכן הבעל עדיף מאחד, וזמש"כ רש"י דהוי חד נגד חד, ומיושב הערת הפנ"י בד' רש"י]. ויל"ע להס"ד דנאמן השליח מדין ע"א באסורין א"כ ל"ל לומר בפ"נ ליהוי כמו אתיוהו בי תרי דהוא יוכל לקיים, וצ"ל דמ"מ כשהבעל יערער בעי שנים ולכן בעי' לנאמנות השליח כשנים דלא יהני ערעור הבעל.

==========================

תוד"ה ואם. התוס' דנו דבממון טעני' מזויף משום דלא שבקת ובגט משום עיגונא הקילו וכו', ועי' מהר"ם שי"ף. ובתוס' כתובות צב וב"מ יג, ובתורא"ש לפנינו מבואר תרי טעמי דלא נימא טענינן מזויף חדא משום דלא שכיח ועוד משום דאמרי' נחקרה, [ובזה י"ל קו' המהר"ם שי"ף, והיינו דבאמת חשש מזויף איכא גם לדידן, וסברת לא שבקת הוי כראי' דגם לדידן חיישינן למזויף, וגם בטען הלוה טענת שמא מזוייף הוא דן החידושי הרי"ם דבעי קיום, והיינו דל"ב לדין טענה למזויף], ובזה כ' התוס' דבגט משום עיגונא לא טעני' מזויף היינו דאוקמוה אדאורייתא דאמרי' נחקרה, וכיו"ב מבואר ברשב"א בהא דבארץ ישראל ליכא תקנת בפ"נ דמשום עיגונא אוקמוה אדאורייתא, וכ"כ הרשב"א להלן ב: בהא דלרבא ל"ב בפ"נ משום קיום עי"ש. והנה בתוס' ה: ד"ה כיצד כ' דבלא אמר בפ"נ תצא, וכ"ה שי' הרי"ף ובר"ן שם דר"מ ורבנן פליגי באמר אח"כ וכרש"י, אבל בלא אמר כלל הוי ספק ממזר, וצ"ע דהרי בא"י ל"ב בפ"נ ובחו"ל בעי' לומר בפ"נ שמא יערער, ומוכח דבתקנת בפ"נ חוששין לזיוף, אמנם הר"מ פ"ז הי"ז כ' "הרי זה פסול" היינו דלא תינשא ואם ניסת לא תצא והולד כשר, וכ"ה ברא"ש בפ' המגרש ס"ו בשם רה"ג לגבי הגמ' ה. לאחר שלמדו דפסול שמא יחזור דבר לקלקלו דאם נשאת לא תצא. והר"מ לשיטתו גבי אשה שהביאה גיטה דל"ב בפ"נ ונתבאר דל"ב בגט דין קיום הנא' בשטרות, ורק בחו"ל איכא תקנת בפ"נ, משא"כ בגט בא"י, וע"ע בלח"מ שם בשם מהר"י בן לב.

וברשב"א ב"ב קסה מצינו לשון מופלא שכ' גבי גט בא"י דכיון דמצויין לקיימו **כמקויים דמי,** והביאור דבא"י לא תוקן מעיקרא תקנת בפ"נ, והרשב"א לשיטתו הנ"ל הוקשה לו דהרי בלי הקיום הוי כחספא, וזהו שכ' דבא"י דלא תוקן הוי כמקויים, היינו דחז"ל השאירו הדין דאורייתא דהוי כנחקרה, והדברים מתאימים לרשב"א כאן שכ' דבא"י אוקמוה אדאורייתא והוי כנחקרה, אך יל"ע דהרשב"א להלן ט. דן דבא"י מ"מ ל"מ על המדרש כתובה כיון דליכא פסק ב"ד וכד' כמה ראשונים שם, וכן בתשובה ח"א סי' אלף קעא דן הרשב"א בזה, ולכאורה לשיטתו הא בא"י חשיב כגט מקויים וי"ל.

ונראה דזהו הביאור ברש"י גבי אתיוהו בי תרי דחשיב כמקוים, וניחא קו' התוס' דאטו בכיפי וכו', דכוונת רש"י דבזה חשיב כמצויין לקיימו ולא תיקנו כלל דינא דבפ"נ והוי כגט בא"י דמצויין לקיימו ולא תיקנו חז"ל בפ"נ, וזש"כ הרשב"א דהוי כמקוים, ומשום עיגונא אוקמוא אדאורייתא כמש"כ הרשב"א לפנינו גבי גט בא"י "כי היכי דאוקמוה אדאורייתא כל שאין בו עוררין". וי"ל דהתוס' ס"ל דקיום גט הוא כקיום שטרות דעלמא ולהכי בלא אמר בפ"נ תצא והולד ממזר דהוי חספא בעלמא, אבל הר"מ לשיטתו דהוי דין מיוחד בגט להכי ד"ז נא' לכתחילה שהבעל לא יערער וכו', [והנה הרא"ש הביא מרה"ג ראיה מאחר שלמדו, ונראה דבזה הוי לכ"ע דלאחר שלמדו הוי דין מיוחד של קיום בגט משום לשמה דשמא יחזור הדבר לקלקלו, (והחת"ס אכן כ' דבזה הוא רק משום ערעור הבעל ולא דמי לכל של"ש דלרש"י הוי חשש דידן), ובזה ודאי דהוי רק לכתחי' אבל נשאת לא תצא, וזהו מש"כ הרא"ש דבדינא דמתני' יש להחמיר, היינו דבדין של המשנה שפיר י"ל דהוי כקיום שטרות.

בס"ד

**בדין עדות בדבר שבערוה**

יל"ע בקושית הגמ' דאיתחזק איסורא "והוי" דבשב"ע ואין דבשב"ע פחות משנים כו' וביבמות פח אי' הקו' ואין דבר שבערוה כו', ואמאי נוסף בגמ' ההדגשה דכאן חשיב דבשב"ע, וכן ברש"י כ' דאין דבר ערוה "ראוי להתירו" בפחות משנים, ולמאי צריך הוספת הטעם דאין ראוי להתירו הא זהו הגזה"כ דדבר דבר מממון. [ובתוס' כ' דסד"א דלהתיר ע"א נאמן].

ונראה דלתוס' כאן הרי עיקר החידוש בסוגיא דסד"א דכיון דהוי גלוי מילתא בעלמא אם הגט לשמה ל"ח דבשב"ע, והבית יעקב והרע"א ביו"ד סימן טו ס"ג אכן דנו לפי האמת דאמאי הוי דבשב"ע הא הנידון לגבי הגט אם נעשה לשמה, ונמצא דבקו' הגמ' מקשי' דהוי דבשב"ע דזה עיקר הקושיא לומר דחשיב הכא דבשב"ע, משא"כ ביבמות בעדות שמת בעלה בזה פשיטא לן דהוי דבר שבערוה, והוא נפלא.

ולפ"ז נ"ל תירוץ מחודש על כל קו' הרע"א בסתירת תוס' אם בעי' איתחזק בדבשב"ע, וכן בסתירות דברי הראשונים כאן וביבמות, וי"ל דבנידון הסוגיא כיון דהוי גלוי מילתא בעלמא בזה לכ"ע בעי' הכא שיהא איתחזק איסורא להחשיבו לדבשב"ע. [מיהו בר"ן ביבמות שם גרס שם והוי דבשב"ע כמו הגי' בסוגין, וכ"ג הרמב"ן].

ובזה ניחא מש"כ תוס' דסד"א דלהתיר ע"א נאמן וכו' והק' הרע"א ממתני' דכתובות כב: א"א וגרושה אני דנאמנת רק מדין הפה שאסר ותיפ"ל דנאמנת מדין ע"א, וכן קשה ממתני' להלן סג: האשה שאמרה התקבל לי גיטי דבעי ב' עדים, אכן י"ל בד' תוס' דרק לענין דבשב"ע דנידון על כשרות הגט בזה כ' סברא דלהתיר ע"א נאמן, כיון דל"ה ככלמ דבשב"ע וכדיבואר, אבל לחדש שהיה גרושין דהוי דבשב"ע ממש דהנידון אם היא אשת איש או גרושה בזה בודאי הוי כדין דבשב"ע גם להתיר ול"ש לנידון התוס'.

ונמצא דעיקר חידוש הסוגיא הוא דגם בנידון כתיבת הגט אם נעשה לשמה חשיב דבשב"ע, ובאחיעזר ח"א סימן יד סק"ב [וכעי"ז בשעורי הגרש"ש סימן א ובשער"י] כ' דכתיבת הגט לשמה זהו עצם הוית הגט דבעינן לשמה והעדות בהוית הגט הוי דבר שבערוה, ועוד כיון דעדות בפ"נ היא בעת מסירת הגט הוי דבשב"ע וכו', וכ"כ באב"נ או"ח הל' תפילין סימן יח בהגהה דכתיבת הגט הוא תחילת הגרושין, וכ"נ לשון הגאונים (ר"ש בן חפני) בהוצאת מקיצי נרדמים חי"ז דהכתיבה היא ממעשה הגרושין, ולהכי הוי דבשב"ע. ונבאר הדברים.

הנה בחמד"ש אב"ע סימן יח אות ד הביא מהנתיבות דבקדושין וגרושין בעי שנים כמו בממון כיון דבקדושין הוי ענין ממון דנעשית שדה הבעל, וז"ל: לכך נראה דבקדושין וגירושין אפי' לאביי לא מהימן ודוקא באשתך זינתה דאין בו רק איסור ואין מוציאין אותה מרשות מי שהיא והוי כמו נתנסך יינך דס"ל לאביי דנאמן משא"כ קדושין דדמי לקנין שדה דנעשית שדה של בעל ונקנית לו ממש כקנין שדה דכתיב ביה קיחה כקיחה דשדה עפרון וכשם שאין ע"א נאמן לומר מכרת מטלטלין שלך כיון דבא להוציא המטלטלין מרשות מי שהיה מקודם כמו כן אינו נאמן לומר להאשה מכרת עצמך או נמכרת ע"י אביך או ע"י שלוחך וכן בגרשין דהוי כמו קונה עצמה מרשות מי שנמכר לו וכו' עכ"ל הנתיבות במכתב לחמדת שלמה שם, והדברים מחודשים ובפשטות חומר עריות מחשיבו לדבר שבערוה להצריך ב' עדים, אך הנתיבות כ' דעדות בערוה חשיב כעדות בממון. והחמד"ש בתשובה להלן שם הסכים עם דבריו ורק כ' דמהגמ' כאן דפרכי' מצד דהוי דבר שבערוה ולא מקשי' דהוי דבר שבממון לא משמע כן. עוד צ"ע לפי"מ שהוכחתי בשעורים לעיל דעדות בממון חלוקה מעדות בערוה ובממון בעי' ראיה גמורה ולהכי ל"מ נאמנות דעבידא לאגלויי משא"כ בדבר שבערוה דמהני בעבידא לאגלויי, וא"כ איך נימא דכל עדות בערוה חשיב עדות ממון.

ונראה כוונת הנתיבות דאין בדבריו הגדרה דאשה הוי כממון והוי כעדות ממון, דהא נתבאר בשעור הקודם עפי"ד הראשונים בסוגין דאין האשה ממון הבעל וליכא דין טענינן דהבעל אינו בע"ד על האשה, ושעבודי האשה לבעלה הם מדין האישות ולא דין ממוני שהיא של בעל, אלא כוונת הנתיבות היא להגדיר דעדות בדבשב"ע דבעי ב' עדים אינו מחמת חומר איסורו דהוי חייבי מיתה דלהכי נימא דבעי ב' עדים, דמצד זה נידון כאסורין וסגי בע"א, ומה דהוי עונש מיתה אינו סיבה להצריך ב' עדים, וחזי' דע"א נאמן לומר על פלוני שחילל שבת או אכל חלב ולחייבו מיתה, וכן בנדה דנאמנת מדין עד אחר, ולרוב הראשונים נדה נחשב כאיסורין וכיבואר להלן, הרי דאין חומר האיסור סיבה להצריך ב' עדים, ובזה חידש הנתיבות דהא דבדבר שבערוה ילפי' דבר דבר מממון היינו דכמו בממון להוציא בעי ב' עדים, [והיכא דלא הוי להוציא כגון באבידה כ' הריטב"א והר"ן בחולין צו דע"א נאמן לומר כליו של פלוני הם, הרי דרק להוציא ממון בעי' ב' עדים, ומשה"ק בשמעתא ו-ג מהגמ' ב"מ כח סימנין וסימנין וע"א יניח, פשוט דשם דאיכא ב' בעלי דינים בעי' ב' עדים להכריע ככל עדות ממון], ועי' במהרי"ק שרש עד שכ' כד' הראשונים דע"א נאמן בדבר שבערוה היכא דלא איתחזק דכיון דילפי' מממון דון מינה ומינה ומה התם להוציא ממון מחזקתו בעי' ב' עדים אף להוציא מחזקתה וכו', והיינו דבאיסורין דמעיד על הדבר סגי בעד אחד אף דעי"ז הבעלים יפסידו ממון באומר דהם מאכ"א וכיוצא, אבל עיקר עדותו היא על הדבר, משא"כ בממון דמעיד על בעלות הממון וכיוצא בעי ב' עדים דמעיד לחייבו ממון, ובזה ילפי' דבדשב"ע דהוי כממון ובעי ב' עדים, כיון דהעדות מתייחסת אם היא אשת איש או פנויה וכיוצא ולהכי בעי ב' עדים, ובזה חידש הנתיבות דהוי כממון כיון דבמעיד שהיא אשת איש הוי של פלוני, ובמעיד שנתגרשה הוי של עצמה ולהכי נחשב כעדות להוציא ממון דבעי ב' עדים, דכיון דמוציא אשה מבעלה בזה בעי ב' עדים, דזה חשיב כהוצאת ממון.

ומצינו עוד בראשונים המושג דלהוציא אשה מבעלה הוי כהוצאת ממון ראה ברשב"א קדושין ס,ב שכ' דבמכחישין זה את זה בקדושין היא נאמנת ובגרושין הוא נאמן שהמוציא מחבירו עליו הראיה וכו', וכן ברשב"א ביבמות כד: כתב גבי אין דבר שבערוה פחות משנים אלמא אין מוציאין מבעל אלא בעדים ולכן בנטען בכיעור אין מוציאין מבעל, ובכמה אחרונים בכתובות ט כ' דלהכי יש בדבשב"ע דין ברי כמו בממון, [כמש"כ הרא"ש מהר' יונה דבאומרת ברי שנאנסה כיון דהוא טוען שמא היא נאמנת ככל ברי ושמא, ותמהו דהרי הוי ספק באיסור ומ"ש כאן דין ברי ושמא אע"כ כמבואר בראשונים הנ"ל דכיון דאתי להוציא אשה מבעלה, הוי כעדות ממון ושייך דין ברי ושמא], ועד"ז מצאתי בתשובה מהנתיבות לרע"א שהובא ברע"א שו"ת ח"ה סימן פט [והועתק במהדורה חדשה בתשובות קמא סימן קכג במהדו' הר"ש אריאלי] וז"ל בתו"ד דכל שבאה להוציאה עצמה מחזקת בעל הוי כמוציא ממון מחזקתו דמה לי במוציאה עצמה מחזקתה או ממון מחזקתו ועל זה נאמר הגזירה שוה דדבר דבר עכ"ד ולהדי' בדברי הנתיבות כמש"כ דמחמת דמוציאה מבעלה הוי כהוצאת ממון.

ובתשובה שם לרע"א הוסיף הנתיבות דבר מחודד וז"ל, ומה"ט אף למאי דס"ד דהש"ס דע"א נאמן במיתת הבעל מדאורייתא מ"מ בגרושין אינו נאמן כיון שבא להוציא עצמה מרשותו בעודו בחיים, משא"כ במיתת הבעל כשיש ע"א דאם הוא בחיים אינה מוציאה עצמה מחזקתו מדאורייתא דהיא עדיין שלו, רק דהעד מעיד שאין לה חזקה ומותרת והיה ס"ד דהש"ס דלא הוי רק כשאר איסורים דנאמנת דהא אם יבוא בעלה תהא מותרת לו מדאורייתא, ודחי הש"ס דמ"מ דמי להוצאת דבר מחזקתו ע"כ, וכוונת הנתיבות לכאורה ליישב הקו' העצומה להך ס"ד דע"א נאמן על מיתת הבעל ולכאורה ה"נ במעיד שנתגרשה, א"כ צ"ע דהרי במשנה בכתובות כב א, גבי אמרה אשת איש הייתי ונתגרשתי דהפה שאסר וכו', וכבר עמד הרע"א בכו"ח תניינא קונטרס נטעי כרם שלמה סימן ט והועתק ברע"א קדושין סה: הק' דתיפ"ל מדין ע"א, [וכן הקשיתי במק"א לרע"א קמא בהשמטות דשויה אנפשי' ל"ה דבשב"ע א"כ תהיה נאמנת מדין ע"א], עכ"פ זה ניחא בדברי הנתיבות דלהעיד שהיא גרושה לכ"ע בעי ב' עדים, אבל להעיד שמת הבעל סד"א דממנ"פ אינו נחשב עדות להוציא אשה מבעלה דאם הבעל מת הרי בלא"ה ל"ה ברשותו, ואם האמת שהבעל חי הרי בדין נשארת ברשות הבעל ואם הבעל חוזר הרי מהתורה חוזרת לבעלה הראשון, אלא דלמסק' ס"ל דנחשב להוציא כיון דמעיד שמת בעלה ויכולה להנשא הוי כהוצאת דבר מחזקתו, עכ"פ דברי הנתיבות סיוע למבואר דרק כשמעיד להוציא מבעלה בזה בעי' ב' עדים וכדפי'. וכ"כ הדברי חיים בתשובה דיני אישות סימן יג ד"ה ולפ"ז שכ' דבתו"ת ל"מ הברי דלהוציא אשה מבעלה הוי כהוצאת ממון ובתו"ת אין מוציאין ממון ממוחזק ועי"ש. ובזה מבוארין דברי האחיעזר הנ"ל דהחידוש בסוגיא דהגט עצמו הוי דבשב"ע, והיינו דכיון דהגט הוא הכורת והמוציא אשה מבעלה להכי בעי עדות כבדבר שבערוה.

ובשיטות קמאי נדרים פ"ק בסוגית יש יד לקדושין עמוד מ הועתק מתש' חכמי פרובינצא הביא מהקדוש מטריי"ש דכמו שבממון צריך שני עדים להוציא מיד המוחזק ולהביא ביד התובע **ה"נ בקדושין צריך להו שני עדים להוציא האשה ולהביאה ברשות הבעל, וכן בגרושין צריך שנים להוציא האשה שהיא ברשות בעלה להביאה ברשותה** וכו', ומפורש דהא דאין דבשב"ע פחות משנים הוא משום דחשיב להוציא אשה מבעלה כהוצאת ממון עיש"ה.

והנה ידוע קו' הרע"א בתשו' קכד ובריש גיטין בסתירת ד' תוס' שם דס"ל בד"ה הוי דבשב"ע דבלא איתחזק גם בדבשב"ע ע"א נאמן, וסותר לתוס' להלן שם שהק' דאם ע"א נאמן באיסורין אף באיתחזק ולאו בידו אמאי איצטריך וספרה ותי' דסלקא דעתך דנדה הוי דבר שבערוה, הרי דאף דבנדה ליכא חזקת איסור לתוס' שם שכ' דאינה בחזקת שתהא רואה כל שעה מ"מ אם הוי דבשב"ע אינה נאמנת, והאריכו הרבה בזה, אך לדברינו נראה דבר חדש דלהך סלקא דעתך דנדה הוי דבשב"ע, שונה הטעם בהא דבדבשב"ע בעי ב' עדים, דהטעם הנ"ל ל"ש בנדה דהא אין עדותו להוציא אשה מבעלת כהוצאת ממון, דהא נדה הוי לבעלה ורק אסורה באיסור נדה, א"כ להך ס"ד דנדה נחשב כערוה להצריך ב' עדים, [והרשב"א בחולין י: ס"ל כן לפי האמת דנדה חשיב עדות בדבשב"ע] היינו משום דחומר איסורה נותן לה דין דבשב"ע, דבעריות מחמת האיסור יש בה דין דבשב"ע, ובנדה הוי איסור עריות דיש בהם דין יהרג ואל יעבור כמבואר בריטב"א בפסחים ועוד, וא"כ לפי הך ה"א נראה דגם לתוס' בדבר שבערוה בעי ב' עדים גם בלא איתחזק, דכיון דהטעם דהוי ערוה מחמת חומר איסורה אין טעם לחלק בין איתחזק ללא איתחזק, ושפיר כ' התוס' דבעי ב' עדים, אכן למסק' נדה ל"ה דבשב"ע ומשום דגדר עדות בדבשב"ע הוא מחמת דמוציא אשה מבעלה, ובזה נקטו הראשונים לחלק דרק באיתחזק איסורא בערוה בעי ב' עדים, היינו כיון דהנידון הוא להוציא הערוה חזקתה ולהוציאה מבעלה להכי בעי ב' עדים דאז מקרי דבשב"ע, וזמש"כ התוס' דסד"א דלהתיר סגי בעד אחד, והיינו דבהך גוונא דמעיד על כשרות הגט ל"ח דעדותו להוציאה מבעלה, אבל להעיד על גרושין עצמם דהוי להוציא מבעלה בזה ודאי בעי ב' עדים כדמוכח בכתובות כב ולהלן סג וכנ"ל.

ובזה נראה לבאר הא דכ' הרע"א בתשובה קכד דיבמה לשוק הוי דבר שבערוה כמו שמוכח בגמ' גבי עד אחד ביבמה, והביאו דברי המרדכי בפ' מצות חליצה שכ' ביבמה לשוק דהוי ערוה משום דאין קדושין תופסין בה, ונראה דהכוונה הוא דכיון דאיכא זיקה ומש"ה לא תפסי קדושין (עי' בתוס' סוטה יח: דהזיקה הוי אישות ומש"ה בזינתה אסורה ולא מחמת אישות המת), א"כ הוי דבשב"ע דהוי כמו שמפקיע מבעלה. ואכן הנתיבות בתשובה הנ"ל בחמדת שלמה כ' כן להדי' דלהעיד על יבמה לשוק הוי להוציא מזיקת היבם והוי כלהוציא ממון. וכ"כ באב"נ אב"ע ח"א סימן קב סק"ב וז"ל דקנין אישות שיש לבעל באשתו הוא דומה לקנין ממון וכו', וע"כ ע"א המעיד להתיר יבמה לשוק חשוב דבר שבערוה מאחר שהיבמה קנויה ליבם אלא שאינה גמורה לאישה כמו הארוסה לבעלה מ"מ קנינו הוא כו', ע"כ כשמעיד להוציא היבמה מרשות היבם חשיב ג"כ כמו הוצאת ממון וכו', וכ"כ באב"נ בחו"מ סימן קלט עי"ש. ובזה יש לבאר הרמב"ן ורשב"א כתובות כג שכ' בד' ר"פ בקדושין סה דבמקדש בע"א חוששין לקדושין דל"ל אין דבשב"ע וכו' ונראה דה"ד לגבי קדושין אבל בגרושין להוציא אשה מבעלה מודי דהוי דבשב"ע ובעי ב' עדים.

והנה הנובי"ק אב"ע סימן יא הסתפק אם ע"א נאמן להתיר להחזיר סוטה לבעלה שאין כאן אלא איסור לאו וכו', והאב"מ בסימן י סק"ב תמה דמקור דינא דבדבש"ע בעי שנים הוא גבי איסור סוטה דילפי' מקרא דכי מצא בה ערות דבר, ויליף דבר דבר מממון, ועוד דנסתר מקדושין סו, א דאמרי' דהוי דבר שבערוה גבי אשתך זינתה דרבא אמר דלא מהימן משום דאין דבשב"ע וכו', ובאחיעזר אב"ע ח"א סימן ו אות ה ביאר דלהעיד על אשה שזינתה לאוסרה על בעלה זהו עיקר דבשב"ע וכמו שאין מוציאין ממון רק עפ"י שני עדים כמו כן אין אנו יכולין להוציא אשה מבעלה רק ע"י שני עדים, ואף שהאיסור מצד עצמותו אינו דבשב"ע, מ"מ כיון שנצטרך להוציא על ידו אשה מבעלה מקרי דבר שבערוה וכו', אבל בסוטה אחר קו"ס דנאסרת לבעלה ע"י קנוי וסתירה שוב מועיל ע"א לענין איסור זונה כיון דע"י איסור זה אין אנו מוציאים אותה מבעלה דבלא"ה לאפוקי קיימא ע"י קו"ס והוי איסור זונה כמו שאר איסורים, ולהלן ביאר דספק הנוב"י הוא היכא שכבר יצאה מתחת בעלה ואנו דנין להתיר איסור לאו דמחזיר סוטה ע"י ע"א, שפיר נוכל לומר דכיון דאיסור זה לא חמיר משאר איסורי לאוין ואין בו בעצמותו דבשב"ע נאמן ע"א וכו' עכ"ד, ודבריו מסייעים למש"נ, [וברע"א קכג שם מבואר במכתב מהנתיבות דסוטה לבעלה הוי דבשב"ע מחמת דטומאה כתיב בה כעריות עי"ש].

וע"ע באב"מ סימן מו סק"ה דכ' לשי' הר"מ סנהדרין פט"ז ה"ו דע"א נאמן להעיד דאשה זו גרושה או זונה לאוסרה לכהן, ול"ח דבשב"ע, דה"ד קודם שנשאת לכהן, אבל אם כבר נשאת לכהן הוי דבשב"ע כיון דמוציאה מבעלה, והאחיעזר בח"א הביא דבריו, ולהדי' כמש"נ דחומר דבשב"ע הוא מה שמוציאה מבעלה וכמש"נ.

בס"ד

**בדין עדי מסירה לר"א ובשיטת הרי"ף**

נחלקו ר"מ ור"א אם ע"ח כרתי או ע"מ כרתי, ולר"מ רק ע"ח יכולים לאשויי שטרא, היינו דע"י חתימת העדים נעשה לשטר, ובאבה"א פי"א ממלוה ה"א כתב במהות העדות בשטר "והגדתם בחתימתם הוא זה גופא שחותמים את השטר אבל אין כאן שום הגדת עדות", והיינו דהעדים מעידים שחתימתם אמת, וממילא הדברים הכתובים נעשים לכח שטר, אמנם כח השטר ודאי פועל רק במסירתו ליד הקונה הלוה והמתגרשת, ונמצא דחל על הע"ח דין עדות אף קודם חלות העדות, ורבותינו ביארו בזה בתרי גווני, או דהוי אנן סהדי דאם חזי' השטר אצל השני ע"כ שהיה מסירה, או דכיון דחל בחתימתם דין השטר, השטר מעיד שמי שנמצא אצלו איכא עדות על המעשה. ור"א ס"ל עדי מסירה כרתי, היינו דהמסירה היא העושה את השטר, ועי' לשון הגר"ח בהל' עדות פ"ה ה"ו ד"ה והנה כבר שכ' בתו"ד וז"ל דבעיקר דין השטר חלוקין הן בדינן ע"ח וע"מ זמ"ז, דע"ח הן הן עצמו של שטר, משא"כ ע"מ דינן רק שמועילין לקיום דין שטר אבל לא דהן בכלל עצמו של שטר וכו'. ויש לפרש עוד דמח' ר"מ ור"א היא במהות שטר וגט אם חלותו בעשייתו או במסירתו, וממילא פליגי מתי הוי עדים אם בשעת החתימה או בשעת העשייה, ולכן לשיטתם פליגי בדין לשמה בגט דלר"מ הלשמה הוא בחתימה, ולר"א הלשמה הוא בכתיבה, והגמ' פו: סלקא דעתך דלר"א בעי לשמה במסירה עי' שם. [וע"ע ברשב"א לו: דפליגי בקראי בירמיהו והעד עדים אם אתי על עדי מסירה].

ושיטת הרי"ף בפרק המגרש מז: דלר"א **אף** עדי מסירה כרתי, ומהני גם עדי חתימה, ולכתחי' עדיף עדי מסירה, ומדעת הרמב"ן בסוגין מבואר דלרי"ף ע"ח לר"א מהני כמו עדי חתימה לר"מ, ומה"ט הרמב"ן בסוגין ובפ' המגרש דן דלר"א היכא דאיכא רק ע"ח בגט בעי לשמה בחתימה כמו לר"מ, ומש"ה הקשה על הרי"ף דמאי מקשה הגמ' ג: אי ר"א כתיבה בעי וכו' נימא דקאי כר"א בגוונא דאיכא רק ע"ח דבעי לשמה בחתימה, [והריטב"א הביא כמה תירוצים על קו' הרמב"ן, ומצינו שיטות בראשונים בזה, חדא דלעולם לר"א דין לשמה הוא בוכתב גם באיכא ע"ח, עוד יש סוברים דתליא בע"ח דאז בעי חתימה לשמה, ובע"מ בעי כתיבה לשמה]. עכ"פ לרמב"ן בד' הרי"ף מבואר דאיכא ב' סוגי שטרות לר"א, חדא שטר שנעשה ע"י ע"ח וחדא שטר שנעשה ע"י ע"מ.

ודעת התוס' בסוגין ועוד ראשונים דלר"א ע"מ הם הכורתים ועושים השטר, ולא מהני ע"ח לר"א, [וכן נקטו האחרונים בדעת רש"י גבי גט להלן כ ולהלן כב: הלשון ברש"י דלר"א חתימת הגט אינו מה"ת וכו' וכ"ה ברש"י סד], וע"ח דמהני לר"א הוא מתק"ח מפני תיקון העולם, שאם ימותו הע"מ וכו', וכן בגט, וכ' התוס' ד. דמסתמא נעשה בהכשר, והוי ראיה בעלמא דנעשה בהכשר, ובתוס' רי"ד להלן סופ"ב מבואר דע"ח לר"א דמהני מתק"ח ה"ד במתו הע"מ, אבל באיכא לע"מ ל"מ הע"ח, והיינו דס"ל דהע"ח מהני רק דמסתמא בהכשר נעשה ולכן באיכא לברורי עדיף הע"מ, והרמב"ן והר"ן הקשו דמנ"ל דהוי בהכשר וכי כ"ע ידעי וכו', והרמב"ן הק' עוד דוכי ע"י אומדנא נתיר א"א ונוציא ממון וכו', וצ"ל דאין הפי' דמתירין עפ"י האומדנא, אלא דמחמת האומדנא אמרי' דהוי שטר, וכוח השטר מעיד גם על מסירה, דכמו דלר"מ אמרי' דע"י ע"ח הוי עדות שנמסר לאשה כדין וכנ"ל, ה"נ בהך תיקון העולם דע"ח לר"א, ולא חיישי' שנפל מידו וכו', כיון דנפילה לא שכיח, ממילא תו הוי ראיה מכח השטר, וכן נראה כוונת הריטב"א כ"י [הרמ"ה] להלן לו. המובא להלן. [ואולי י"ל בהא דלר"א מפני תיקון עולם מהני בע"ח דמסתמא בהכשר נעשה, היינו דהחזקה דבהכשר נעשה מצטרף לומר דעי"ז נגמר העדות בשטר, ומצינו כיו"ב בדין נחקרה דמחמת חזקה דלא חציף דהוי אומדנא חשיב עדות בשטר].

וחזי' יותר דהרי גם בגט דמהני ע"ח לר"א, [לשיטת הרי"ף] אף דאין מעידין על מסירת הגט, אלא כיון דחזי' הגט ביד האשה, וכלשון הר"מ בהל' גרושין פ"א הט"ז "**והרי הגט** **יוצא מתח"י**", בזה חשיב כעדות על המסירה, והרי בגט בעי' עדות לקיומי ול"ס בעדות לברורי, ומה"ט ס"ל לר"ת דבע"ח בגט מ"מ בעי עדי מסירה מחמת עדות לקיומי, אמנם הראשונים שחלקו על ר"ת ע"כ דס"ל דהנך עדי חתימה מעידים בשטר על המסירה וחשיב עדות לקיומי ולא רק בירור בעלמא, דהשטר מעיד על גירושין ולשטר יש כח עדות וכדברי הגר"ח, ויבואר יותר עפ"י שי' הר"ן בד' הרי"ף המובא להלן.

אמנם בר"ן מבואר בדעת הרי"ף באופ"א מהרמב"ן, דתו"ד הר"ן [מח. מדפי הרי"ף] דהע"ח לר"א הוי כע"מ ושני סוגי עדי מסירה איכא לר"א, וגם בע"ח עדותם היא בשעת המסירה עיש"ה, הרי לפנינו ב' דרכים בדעת הרי"ף, ועי' בקצות ובאב"מ שכ' בד' הר"ן דהע"ח מהני דהוי כאנ"ס מתורת אומדנא, אכן בלשון הר"ן נראה באופ"א דס"ל דהע"ח הוי כע"מ, דנתחדש דע"מ הם או בראית המסירה, או דכח השטר מעיד על המסירה, וחשיב גם עדות לקיומי, וכלשון הר"ן שם דתרי ע"מ נינהו או עדות על המסירה עצמה או על גוף הדבר, היינו על השטר וממילא חשיב ע"מ, וכן נראה בנתיבות בסימן נב ובסימן מו סק"ט שכ' דהע"ח מעידין על המסירה, וציין לדברי הר"ן הנז', ומה"ט חידש דבע"ח שנפסלו בין החתימה למסירה דלא יהני, ובקצות במשובב שם פליג בזה ואזיל לשיטתו דפי' בד' הר"ן דהע"ח הוי אנ"ס גרידא, ולהכי אין נפ"מ אם נפסלו הע"ח, ומרן האבי עזרי זצ"ל אמר נ"מ בזה אם יבואו עדים ויאמרו שלא נמסר השטר כדינו דיאמנו ול"ה כתו"ת, דאם הוי אנ"ס ליכא כאן האנ"ס, ובודאי העדים נאמנים, אבל לר"ן דהוי כעדי מסירה שפיר כה"ג הוי תרי ותרי. והנה ידוע הב"ש בסימן מב דעדים בקדושין שראו קודם הקדושין הטבעת בידו ובשעת הקדושין רק שמעו אמירתו ואח"כ ראו הטבעת אצל האשה דחשיב עדים לקיומי אף דלא ראו מסירת הטבעת, והתומים הק' דבזה סגי רק לברורי על הקדושין אבל עדים לקיומי הא בעי' שיהיו עדים בשעת הקדושין, ועי' בקצות בסוף סימן צ שכ' דסגי בעדות לקיומי מה דיכול להתברר אח"כ אף דבשעת מעשה ליכא עדות, והוכיח כן מדברי הר"ן בדעת הרי"ף דע"ח חשיבי כע"מ, אכן כ"ז הוא לקצות לשיטתו דמפרש בר"ן דהע"ח הוי כאנן סהדי על המסירה, אך להמבואר בר"ן דהע"ח חשיב ע"מ, הרי חשיב דאיכא עדות בשעת המסירה עצמה.

ונמצא לפי' זה בד' הר"ן דבע"ח לר"א לשיטת הרי"ף דמהני היינו מתורת עדי מסירה, וכן נראה מפורש ברמ"ה [ריטב"א] מכ"י להלן לו. שכ' אבל היכא דאיכא ע"ח לא בעי' עדי מסירה דע"ח אע"ג דלא עבדי כריתות משעת חתימה, כי נפקי בגיטא מתותי ידא דאיתתא מקיימי דבר נינהו וכו' **כמאן דמסהדי ע"ח אמסירת הגט דמי** דאנן סהדי דמחמת בעל אתא לידה, דאי לאו הכי מאי בעי גבה ולנפילה לא חיישינן וכו', וכ"ת אי מהאי טעמא אפי' בלא עדי חתימה נמי כי איכא עדים דבעל אמר ליה לסופר למיכתביה וכתביה לשמה ונפיק מתותי ידא דאיתתא ליתכשר, דאי לאו דבעל או שליחו מסריה לה מאי בעי גבה, י"ל שאני התם דכל היכא דלא חתימי עליה סהדי דיכלה לקיומיה בהו לא זהירי ביה וחיישינן לנפילה, ועוד דכיון דקי"ל דכל דבר שבערוה לא יהא פחות משנים ליכא לאכשורי או או בע"מ או בע"ח דנפקי בגיטא מתותי ידא דאיתתא עכלה"ק. הרי מפורש בריטב"א דהעיקר הם הע"מ, והע"ח הוי כעדי מסירה, עד שהק' הריטב"א דיהני אף בלי חתימתם ותי' דאז חיישינן לנפילה, [וע"ע בריטב"א כתובות צד שכ' דלר"א בע"ח ל"א עדיו בחתומיו זכ"ל, וי"ל הטעם דל"ה כע"ח לר"מ שהם בשטר, והכא לר"א הוי מתורת ע"מ א"כ הוי כראי' מחוץ לשטר].

ולפי המבואר ברמ"ה ובדעת הר"ן מיושב קו' הרמב"ן דבע"ח לר"א ליבעי לשמה בחתימה, דלריטב"א והר"ן בע"ח לר"א החפצא של השטר הוא הכתב ועי"ז חשיב כעדות על מסירה, והיינו דאין הפי' דמצינו שני סוגי שטרות לר"א שטר עם ע"מ דעיקרו בכתב ובמסירה ושטר עם ע"ח דעיקרו בחתימה, דלר"א ליכא שני סוגי שטרות, אלא דכל שטר חל במסירה ורק דע"י הע"ח נחשב כע"מ, וא"כ פשיטא דאת הלשמה בעינן רק בכתב הנמסר, ול"ש לחתימה דאין הע"ח כרתי, אלא המסירה, ורק דבעי' שיהא שטר דהוא ע"י ע"ח, [ולרמ"ה רק בשטר הוי עדות על המסירה דאז ל"ח לנפילה וכנ"ל], דע"י השטר איכא עדות על מסירת הכתב, ולכן דין לשמה בכל גווני לר"א ה"ד בכתיבה, וניחא היטב קו' הרמב"ן, [מיהו בחי' הר"ן בסוגין מבואר דבע"ח לר"א בעי לשמה, וסותר לדבריו על הרי"ף בפ' המגרש]. ואולי י"ל בזה פשט חדש בכוונת הגר"א בסימן קלא סק"ח שכ' דאף אם אין ע"מ א"צ לשמה מהתורה כיון דוכתב לא קאי אחתימה כלל **וחתימה דגט אינו אלא מדין שטרות** עכ"ל, [ועי' אמרי משה ובדב"י ובשעורי הגרש"ר מש"כ בדבריו], ואפשר דכוונת הגר"א דבכל ענין אין החתימה כורתת אלא הכתיבה והמסירה והע"ח הוא רק לעשותו שטר כלשון הרמ"ה הנ"ל דממילא הוי עדות על המסירה, ודין לשמה הוא בכרתי ולהכי אין העדים צריכים לחתום לשמה וכמש"נ.

והר"ן בתו"ד הביא ראי' דאי נימא דהע"ח בר"א הוא רק מפני תיקון העולם א"כ בדין מזויף מתוכו אם הע"ח הוי רק לראיה מ"ש בהם לשמה, אע"כ כשי' הרי"ף, ולכא' אם נימא דהפשט בר"ן בד' הרי"ף היא כקצות דהוי אנ"ס, א"כ הדר תיקשי מ"ש לשמה ואמאי פוסל מזויף מתוכו, ומוכח כמש"כ בד' הר"ן דהוי עדות בשטר והוי כע"מ ונמצא דהע"ח משו ליה בחתימתם כאילו הם מעידים על המסירה ונחשבים ככתב, ומש"ה שלא לשמה פוסל מדין מזויף בתוכו, היינו לאו מטעם גזירה בעלמא אלא דמרבנן הוי בכלל הכתב דהגט וכמש"נ.

**ב]** והנה שיטת הרשב"ם ב"ב קעב: דלר"א דע"מ כרתי לא בעי זמן בגט, וז"ל הרשב"ם ד"ה דלמא "וכי היכי דר"א מכשיר ליה בלא עדים משום טעמא דעדי מסירה כרתי ה"נ מכשיר ליה בלא זמן" משום האי טעמא גופיה כדקתני יש עליו עדים ואין בו זמן וכו' שאין העדים חותמין על הגט אלא מפני תיקון העולם וה"נ אין כותבין בו זמן אלא מפני תיקון העולם דבת אחותו ופירות, וכיון שנתנו לה בפני עדים הם יעידו על הזמן ועל הגט וכו', וכ"ד התוס' שם ד"ה ע"מ.

ובראשונים מבואר בדעת הרשב"ם דהטעם דלר"א דע"מ כרתי ידעי' הזמן מהע"מ וליכא תקלה דפירות וחפוי, ועי' רע"א בסוגין ג: שכ' דגם לרשב"ם דלר"א דע"מ כרתי גט שאין בו זמן כשר, מ"מ י"ל דה"ד בלא חתימת עדים דאצטריך להביא עדי המסירה ויעידו על יום המסירה, וכן מבואר להדיא דעת הרמב"ם פ"א מגרושין הכ"ה שכ' וז"ל גט שיש עליו עדים ואין בו זמן וכו' פסול, דייק בלשונו הזהב שיש עליו עדים דמשמע בלא עדים כשר בלא זמן וכו' עכ"ל הרע"א, והיינו דהיכא דאיכא ע"ח הרי סמכינן עלייהו ומעתה בעי לתקנת זמן, וכ"כ בתו"ג בסימן קכז בחי' סק"ב בשם כמה פוסקים, והנה הרע"א לא הזכיר שיטת הרי"ף, ולכאורה כוונתו בע"ח לר"א לשיטת הרי"ף, אך אפשר דהרע"א מיירי בהא דבעי ע"ח לר"א מפני תיקון העולם, והנה כדברי הרע"א והתו"ג מפורש ברשב"א ב"ב שם שכ' ועוד דאפי' לר"א מכשר אפילו בע"ח ובהנהו ודאי צריך זמן וכו', וכ"ה בעליות דר' יונה הובא בש"מ, וז"ל דודאי לר"א גט שאין עליו ע"ח כשר אע"פ שאין בו זמן דליכא למיחש משום בת אחותו שהרי האשה תצטרך להביא ראיה עדי מסירה וסתם עדים מכוונים עדותם ומעידים באיזה יום אבל אם יש עליו עדי חתימה הרי לא תזקק להביא ראיה בעדי מסירה "ואין אנו יודעים מי הם עדי המסירה שהאשה מגורשת היא בע"מ" [היינו דהוסיף הר' יונה דבאיכא ע"ח תו לא ידעי' מיהם הע"מ כלל, ומוכרח כן דאל"כ נימא דתביא הע"מ ותו ליכא תקלה, וע"כ דאין יודעים מהע"מ] ולפיכך העידו ע"ח הללו שכבר גירשה הילכך אי ליכא זמן פסלינן ליה משום בת אחותו וכו' ומבואר כד' הרע"א וע"ע בהמשך דברי הר' יונה שם. ובריטב"א שם כ' ע"ד הרשב"ם "ועוד דלא אשכחן מאן דפליג אזמן שתיקנו בגיטין משום פירי או משום בת אחותו, [ויש להוסיף דהרי במתני' יז. מבואר דשייך תקנת זמן לר"ש, והרי ר"ש ס"ל כר"א דע"מ כרתי, ומוכח דגם לר"א איכא תקנת זמן בגט, ועמד בזה בבית מאיר בסי' קכז בתו"ד], דאע"ג דעדי מסירה יבואו ויעידו שמא לא יהיו זכורין מן היום [וכ"ה ברמב"ן: ועוד שתקנה תקנו בו משום פירות או משום בת אחותו ואין עדי מסירה מועילין בכך שמא לא יהיו זכורין לעולם], ולא עוד אלא דכיון דמודה ר"א בע"ח דכרתי וצריך בו זמן משום בת אחותו שוב לא חילקו וכו', וכ"ה ברמב"ן: ועוד שיש גיטין **בעדי חתימה בלבד בלא עדי** **מסירה** לפיכך תקנו זמן בכולן עכ"ל, ומשמע דכוונת הרמב"ן והריטב"א בע"ח לשי' הרי"ף דאף ע"מ כרתי, וכוונתם להק' על הרשב"ם דבגט בע"ח גם לר"א בעי זמן ולפיכך תיקנו זמן גם בע"מ, וכ"ה בהג"מ בפ"א מגרושין הכ"ה שכ' וה"ה לר"א דאמר ע"מ כרתי ונכתב ביום ונחתם בלילה פסול דכיון דאיכא ע"ח לא סמכי אעדי מסירה וכו'. אמנם בדברי הרשב"ם הנז' משמע דגם באיכא ע"ח לר"א דע"מ כרתי כשר בלא זמן, וכמש"כ להוכיח מדברי הרשב"ם בבית מאיר באב"ע בסימן קכז עי"ש.

ונראה בביאור המח' בזה, דהנה יש להק' לשיטת ר"ת בתוס' ד. דגם לר"מ דע"ח כרתי, א"כ לד' הרשב"ם [אם ס"ל כר"ת] איך איכא תקנת זמן לר"מ הא נדע יום המסירה ע"י הע"מ, ומה לי דע"ח כרתי הא מ"מ ידעי' הזמן מהע"מ, ומצאתי במהר"ם שיק שעמד בזה, והנה לדברי הרע"א דההבנה ברשב"ם דבע"מ לר"א ידעי' הזמן מהע"מ א"כ יקשה דה"נ הלא ידעי' הזמן מהע"מ לר"מ, ואמנם להנחת הראשונים והרע"א דבע"ח לר"א מודה הרשב"ם, ומשום דבזה לא ידעי' מיהם הע"מ כלל, וכדכ' הר' יונה, א"כ ה"נ י"ל לר"מ ומש"ה בעינן זמן.

אכן נראה בפשיטות ובהקדם המבואר בסוגיא דזמן להלן יז, דדינא דזמן נאמר בכתיבה וחתימה שיכתב זמן עשיית הגט, ולד' הר"מ בגזייה לזמן כשר כיון דבשעת הכתיבה נתקיים תקנת זמן וכדפי' לעיל, מעתה י"ל בפי' דברי הרשב"ם דאין הכוונה דלר"א לא בעי זמן, אלא דלר"א דע"מ כרתי מקרי קיום תקנת זמן בגט, והיינו דדוקא לר"א דע"מ משוי ליה לשטרא, א"כ מיקרי דהזמן נכתב בשטר, והוי שטר שיש בו זמן, דע"י הע"מ ידעי' הזמן, וא"כ מיקרי דנתקיים תקנת זמן בגט, וכבר כתבו הראשונים דחזקה דביום שנכתב נמסר וא"כ חשיב כמו שנכתב בשטר זמן המסירה, [ודומה למש"כ בתורא"ש לעיל ג. דלר"א בעי' שידעו הע"מ שהוא השליח מדין מוכח מתוכו כמו לר"מ וניחא קו' רע"א שם, ומבואר כנ"ל דלר"א הע"מ דהוי לאשווי שטרא דינם כמו שחתמו בשטר], אבל בע"ח לר"מ אף דלר"ת בעי ע"מ משום דבשב"ע לקיומי, מ"מ הע"ח משוי ליה לשטרא, ומה דהע"מ יודעים זמן הגירושין זה אינו קיום תקנת זמן בגט עצמו, דהוי ידיעה חיצונית מחמת הע"מ של לקיומי וזה לא הוי זמן בשטר עצמו ולהכי ל"מ, כיון דתקנת זמן הוא שיהא ידיעה בשטר עצמו, ומעתה ניחא היטב קו' הרמב"ן והריטב"א על הרשב"ם דהא ע"מ ישכחו מהזמן וכו', דנראה דכיון דע"מ כרתי וכבר בשעת המסירה דמשוי ליה לשטרא הוי כנכתב הזמן, א"כ אף אם ישכחו מהזמן מ"מ כשר, דדמי לכמו נכתב הזמן ואח"כ נמחק, או להר"מ בגרושין פ"א דגזייה לזמן דכשר כיון דבשעתו נכתב הזמן כתקנת חז"ל, ואף דעדיין איכא חששות דחפוי וכו' מ"מ אין דין זמן רק מחמת חששות גרידא, דהא גם בכתב שבוע כשר אף דעדיין איכא חששות, וכמ"כ לשי' הר"מ בגזייה לזמן כשר, אלא דתליא אם נתקיים תקנת זמן בכתיבה וכנ"ל דאז מהני, וכמש"כ המרכבת המשנה שם, וה"נ הכא דהע"מ משוי ליה לשטרא כבר חל קיום תקנת זמן בשטר ודוק היטב.

והנה הר"מ וטוש"ע אף דפסקו כר"א דע"מ כרתי, הרי הביאו לתקנת זמן, ולכא' מפורש דפליגי על הרשב"ם, וכמו שנקט הב"י בריש סימן קכז, והלח"מ בהל' גרושין פ"א הכ"ה בשם הב"י, מיהו י"ל דלאחר תיקון העולם דבעי חתימה תו ממילא בעי זמן, ואכן הרע"א הנ"ל הרי דייק בר"מ שהביא הדין דגט בלי זמן פסול ביש עליו עדי חתימה. אך יש להעיר על הרע"א, דהרי הר"מ פסק כהרי"ף דאף ע"מ כרתי ומהני ע"ח מהתורה לר"א, ולכא' בע"ח לר"א גם להרשב"ם - לשיטת הרי"ף - בעי זמן, כיון דהע"ח משוי ליה לשטרא תו בעי' זמן בשטר, וכך היא אמנם קו' הראשונים בב"ב הנ"ל דבע"ח בעי זמן, ולשון הריטב"א בקושייתו על הרשב"ם דגם לר"א היכא דע"ח **כרתי** וכו', מבואר דקאי כשיטת הרי"ף.

ונראה לחדש דלשי' הרשב"ם דבע"מ לא בעי זמן, ונתבאר דס"ל דבע"מ חשיב כנכתב זמן בשטר כיון דהע"מ משוי ליה לשטרא, א"כ ה"נ בע"ח לר"א לשי' הרי"ף, כיון דגדר הע"ח הם מדין ע"מ, וכפי' הרמ"ה הנ"ל והר"ן בפ' המגרש בד' הרי"ף דתרי ע"מ נינהו או בראו המסירה או בע"ח דחשיבי כע"מ, ונמצא דהע"ח לר"א, לא דמי לע"ח לר"מ, דלר"מ הע"ח הוי עדות בשטר ומש"ה בעי כתיבת זמן בשטר, אבל לר"א הע"ח הוי כע"מ, א"כ י"ל דבזה לא תקנו לכתוב בגט זמן, היינו דכמו דבעדי מסירה לר"א לא תיקנו כתיבת זמן וסגי בידיעת העדים בע"פ לזמן הגט, ומקרי כאילו כתוב בשטר, ה"נ בע"ח לר"א דחלותם היא מדין ע"מ אף אם א"א לדעת כעת את הזמן מ"מ בחתימתם מהני כע"מ, דהע"ח כאילו מעידים על המסירה, וחלות הגט נעשה על ידם מדין ע"מ, ובזה י"ל דלר"א בכל גוונא לא תיקנו לכתוב הזמן בתוך השטר דהוי ככל ע"מ כרתי דלא בעי' דין זמן בגט לשי' הרשב"ם, אף דבע"מ הטעם הוא דיודעים הזמן וחשיב דנכתב הזמן, מ"מ גם בע"ח נימא כן וכדפי'. [והרמב"ן והריטב"א שהק' מדין ע"ח כרתי לר"א, י"ל דאזלי לשיטתם דמפרשים ברי"ף דע"ח לר"א הוי כמו ע"ח לר"מ, ושני סוגי שטרות איכא לר"א, שטר בע"מ ושטר בע"ח, ומה"ט הרמב"ן והריטב"א נקטו בחד תרוצא דבע"ח לר"א בעי חתימה לשמה כמו ע"ח לר"מ, וניחא לשיטתו דבריו בסוגיא דב"ב שהבאתי].

ובבית מאיר שם כ' בתו"ד דאף לרשב"ם דמכשר לר"א אין בו זמן אפי' חתום בעדים, מ"מ היינו דוקא בלא נכתב כלל זמן, אבל בנכתב זמן מוקדם ה"נ פסול אף דאיכא ע"מ, והוכיח מהא דלהלן יז מבואר דטעמא דר"ש במתני' דס"ל כיון שנתן עיניו לגרשה וכו' ותיפ"ל דר"ש ס"ל בדף י: כר"א דע"מ כרתי, וע"כ דהיכא דהוי מוקדם גם לר"א פסול, וציין לתרוה"ד בפסקים סימן יט דמבואר כן שכ' דהוי כשינה שמו ושמה דלא מתכשר בע"מ, וכמ"כ ציין להג"מ בהל' גרושין פ"א הכ"ה, דמבואר כן בדבריו, וכן מוכרח בתוס' לעיל ב: שהק' על בפ"נ לשמה דאמאי לא מעיד גם על הזמן, והרי קאי לרבה דמעמיד המשנה אליבא דר"א כדאוקי ליה רב אשי בדף ד. דמודה ר"א דמזוייף מתוכו, עכ"פ מבואר דגם לר"א בנכתב ביום ונחתם בלילה פסול, והיינו דבמוקדם גרע מאין בו זמן דהוי זמן מקולקל, ולהכי בזה שפיר פוסל גם לר"א. ולפי"מ שנתבאר בדעת הרשב"ם דלר"א דלא בעי זמן אין הפשט דלא בעי' זמן רק משום ההיכי תימצי דנדע הזמן מהע"מ, דבזה הלא הקשו הראשונים דהע"מ ישכחו מהזמן, אלא גדר הדברים הוא דבע"מ דמשוי שטרא מיקרי דאיכא זמן בשטר ונתקיים תקנת זמן, א"כ לפ"ז ה"ד בלא נכתב הזמן כלל, חשיב ע"י הע"מ דנכתב הזמן הנכון, אבל בנכתב זמן מוקדם גרע ול"ש לומר דנכתב זמן נכון ולהכי בכה"ג פסול אף לר"א. ויש להוסיף להמבואר ברשב"ם דגם לר"א דע"מ איכא תקנת זמן, ורק דמתקיים ע"י הע"מ תקנת זמן, א"כ מהו גדר התקנה, ובשלמא לר"מ התקנה היא לכתוב בשטר, אבל לר"א ע"כ דהתקנה דהע"מ ידעו מיום הגרושין, וי"ל דהתקנה היא שלא יכתב בשטר תאריך מוקדם, דבזה גם לר"א ל"מ וכמבואר.

ומעתה נראה בדעת הרמב"ם דאף דסובר כרי"ף דגם להלכה כר"א דע"מ כרתי מהני מהתורה גם ע"ח, אך מ"מ אם ס"ל להר"מ כהבנת הרמ"ה והר"ן דהע"ח לר"א הוא מדין ע"מ, וכדמשמע מלשון הר"מ גרושין פ"א הט"ו, א"כ ה"נ לא בעי זמן דסגי ביודעים הע"מ הזמן והוי קיום תקנת זמן, ושוב יקשה דאמאי כ' הר"מ בפ"א הכ"ה דגט בלי זמן פסול, ואכן מכאן הוציאו הב"י והלח"מ הנ"ל דע"כ דהרמב"ם חולק על הרשב"ם וס"ל דגם לר"א איכא תקנת זמן, אך י"ל דאם הרמב"ם יסבור כרמב"ן בד' הרי"ף דהע"ח לר"א הם כע"ח לר"מ והע"ח משוי ליה לשטר, שפיר י"ל דחולק על הרשב"ם רק היכא דאיכא ע"ח דבזה בעי זמן, אבל באיכא ע"מ גרידא אולי מודה הרמב"ם לרשב"ם דליכא לתקנת זמן, וזהו שכ' הר"מ דביש ע"ח בעי זמן, אך אין כוונת הר"מ רק מחמת הע"ח שהם מפני תיקון העולם כפי שנראה לפו"ר בדברי הרע"א הנ"ל, ומעתה יש לדון בד' הרשב"ם דס"ל דאף באיכא ע"ח מפני תיקון העולם, מ"מ כיון דלר"א הגט חל ע"י הע"מ שיהיו אח"כ במסירה, והע"ח הוי רק לראיה בעלמא, א"כ נחשב כמו שיתקיים תקנת זמן בשטר מכח הע"מ, ואף דכעת לא ידעי' מהע"מ, ומחמת הע"ח הרי יהיה חשש חיפוי ופירות, מ"מ נתבאר דאין החשש גרידא מהוה סיבה לזמן, דזה הוי סיבה לעיקר תקנת זמן, ואם יתקיים דין זמן ע"י הע"מ, אף דכעת ליכא ע"מ, וע"י הע"ח עדיין יהיה חשש חיפוי, זה אינו פוסל, והוי כגזייה לזמן דאיכא חשש חיפוי או בכתב בו שבוע וכו' דאף דשייך חשש חיפוי מ"מ אם נתקיים תקנת זמן כשר אף אם שייך החשש דחיפוי וכמש"נ, אכן בדעת הרע"א אפשר דס"ל דאף אם בע"ח לר"א - לד' הרי"ף - יתכן דלא בעי זמן כיון דהוי חלות גט בע"מ לדעת הר"ן הנ"ל, אבל בתקנת חכמים דבעי ע"ח מפני תיקון העולם דינו כשטר בע"ח ובזה בעי זמן גם לר"א. והיינו דהרע"א ס"ל דהתקנה דמהני מצד ע"ח ככל שטר. ונראה דהרע"א לשי' בזה דהנה בתוס' להלן לב: כ' דבחתימה הוי גמר יעשה לענין ביטול הגט, והרע"א שם הק' דכיון דמיירי שם לר"ש התנא דס"ל כר"א דע"מ כרתי, א"כ לא נגמר הגט בכתיבה או במסירה אבל החתימה לא אהני מידי, ואין מסתבר דמחמת דבעי חתימה מפני תיקון העולם יחשב גמר בחתימה וכו' עיש"ה בדבריו, והיינו דהרע"א הסתפק בגדר החתימה מפני תיקון העולם אם הוי דין ע"ח, ואכן באו"ש סופ"ו מגרושין נתכוין לקושית הרע"א ותי' דכיון דרצה שיהני מצד הע"ח חשיב גמר ומעשה עיש"ה ותלוי במש"נ.

[והנה במש"כ תוס' דכת"י אין לך חתימה גדולה מזו, דנו האחרונים דמ"מ בעי ע"מ מחמת דבשב"ע, ויל"ע מהרשב"א מגילה טו שכ' להק' גבי מרדכי בהא דלא כתב כ"י דלא בעי עדים ולא יתפרסם וכו' כיון דפסול מדרבנן וכו', ולכא' אם בכ"י בעי עדים לקיומי א"כ לק"מ דהרי לא רצה לפרסם הדבר. – ובעיקר ד' התוס' בכ"י קאי לר"מ דע"ח, אך בר"ן כ' דינא דכ"י לר"א דע"מ, ודבריו יתכנו לרי"ף דלר"א ע"מ היינו אף וגם ע"ח מהני, ולהכי מהני גם בכ"י, אבל אם לא מהני לר"א בע"ח, ל"ש דיהני בכ"י דלא עדיף מע"ח, ועי' רע"א כו"ח תנינא סימן ז ודוק].

בס"ד

**בדין מזוייף מתוכו אם פוסל מהתורה**

הרי"ף [להלן מח. מדפיו] הביא שי' הגאונים דמזויף מתוכו פוסל מהתורה, והר"מ פ"ג מגרושין ה"ח הביא שיטה זו וז"ל: סופר שכתב הגט לשמו ולשמה כהלכתו וחתמו העדים שלא לשמה הואיל ומסרו לה בעדים הרי זה גט אלא שהוא פסול ולמה אינו בטל לפי שאין העדים חותמין על הגט אלא מפני תקון העולם, **ויש מי שאומר שאם חתמו העדים שלא לשמה הואיל והוא כמזוייף מתוכו הרי זה גט בטל וכן אם היה אחד מעדיו פסול וכו' ולא יראה לי דבר זה אלא כמזוייף לא מזוייף ודאי והואיל ונמסר בעדי מסירה כשרין הרי זה פסול מדבריהם** עכ"ל. מבואר שיטת הר"מ דמזויף מתוכו אינו פוסל אלא מדרבנן, ובתחילת דבריו כ' הר"מ הטעם שאין העדים חותמים אלא מפני תיקון העולם וכו' ובסו"ד כ' הר"מ הטעם הואיל ונמסר בע"מ וצ"ב, עוד צ"ב דמה זה שכ' הר"מ שאין העדים חותמים וכו' הרי להר"מ דפסק כרי"ף שפיר הע"ח מהני מהתורה כמו ע"מ.

והנה החת"ס הק' בסתירת דברי רש"י דלהלן י: מבואר דהוי פסול דרבנן דילמא אתי למסמך עלייהו, וברש"י סנהדרין כח: כ' דהוי מה"ת דהוי כחספא, וכן תמה בצ"פ בהל' גרושין, [והפלס חיים כ' לחלק דאם חתומים קו"פ ה"נ פוסל מהתורה, אך ברש"י להלן י: גבי ערכאות כיון דעכו"ם ל"ל שם עד בזה אינו פוסל אלא מדרבנן], ועי' ברמב"ם דנראה גם כן סתירה זו, דבגרושין פ"ג הנז' כ' דמזויף מתוכו פוסל מדרבנן, ובהל' עדות פי"ד ה"ו כ' הלשון דהרי הוא כחרס, ומשמע דפסול מה"ת. ולכא' י"ל דדוקא לענין שלא לשמה בזה פליג הר"מ דפסול רק מדרבנן משא"כ בע"ח פסולין פוסל מהתורה.

אולם בר"מ בהל' גרושין הביא היש מי שאומר דהוי מה"ת, לענין שחתם ע"א או עד פסול או שחתמו של"ש וכו', ובתרוה"ד סימן רכח הביאו רק בדין לשמה דהוי מזויף מתוכו מה"ת, ולפ"ז י"ל דדוקא בזה חולק הר"מ דהוי דרבנן. אולם בשו"ע סימן קל סי"ז כ' גבי גט שחתמו עדים פסולים דהוי מזויף מתוכו מדרבנן, ולא הביא שי' הגאונים, ואילו בסימן קלא ס"ו הביא ב' השיטות ועמד בזה הב"ש בסק"ז, ובתו"ג בסק"ו כ' לחלק איפכא בין של"ש לעד פסול, עפי"ד הרשב"א בסוגין דע"י דסמכי' החתימות הוי כחלק מהתורף ובעי לשמה, ופי' התו"ג דהפסול מהתורה כיון דהוי חלק מהתורף, ולהכי ה"ד בשל"ש משא"כ בשאר חתימות פסולים ל"ה אלא מדרבנן. [ובד' הגאונים דגם בעד פסול הוי מהתורה, יש שכתבו דהוי מדין נמצא קו"פ כיון דמצטרפין לע"מ, עי' בחי' הגרש"ר ז"ל, ובזה ניחא הסתירה ברש"י כיון דלהלן מיירי דחתמו גוים דל"ה בני עדות וליכא בהו דינא דנמצא קו"פ להכי אינו פסול אלא מדרבנן].

ומצאתי דבר נחמד בזה בתשובות ופסקים לבעה"ת סימן קמח וז"ל וגם מה דאמר ר"א מזוייף מתוכו פסול מן התורה משום דקסבר ר"א כי כתוב וכתב לה לשמה אכתיבת הגט כתיב דבעינן לשמה אם בא לחתום העדים שהן מכשירי הגט בתוך הגט הרשות בידו ועל כל מה שכתוב בגט שהגט נכשר בו כתב קרא דבעינן לשמה, ואל תתמה אילו לא נחתמו העדים כלל כשר, אם נחתמו שלא לשמה איך יתכן לפוסלו, דוגמתו מצינו בפ"ק דזבחים לר' שמעון בהולכה אם ביטלה כשר ואם הוליך זר לר"ש פסול עכ"ל. ומבואר בדבריו דגדר מזויף מתוכו דפוסל מהתורה הוא דאף דלא בעי' ע"ח, מ"מ אם חתמו נעשה בכלל הגט והוי פסול של שלא לשמה בכל הגט, וזהו דמדמה ליה לעבודת הולכה דאף שאפשר לבטלה מ"מ בעשאה זר פוסלת, מדין פסול זר ול"א דליהוי כמאן דליתא לעבודה, וה"נ ס"ל כן בחתימה עדים שלא לשמה דפוסל הגט. וע"ע בשיטות קמאי בסוגין שהובא משו"ת בעה"ת מרבינו אביגדור דמדמה סוגין דמזויף מתוכו לדין לשמה בקדשים דסתמא לשמה ובחשב של"ש פסול עיש"ה, וצ"ע דהתם הוי מחשבה הפוסלת, ובשו"ת או"ז סימן תשמה כ' ג"כ לדמות לשמה בגט ללשמה בהקטרה דאינו פוסל מצד אחר שהוכשר וכו', ושמעתי בשם הגאב"ד דמיר הגרא"ב זצ"ל לדמות למיעוט בתרא בשחיטה דלרש"י חולין כט: פוסל בו כל דיני שחיטה ואכ"מ, עכ"פ מוכרח בדברי הגאונים דס"ל דאף דע"מ כרתי מ"מ אם איכא חתימה הוי בכלל הגט ושלא לשמה בחתימה פוסל כל הגט.

ובתוס' כ' דהוי גזירה של חתימה אטו כתיבה, וכבר הק' הרש"ש דא"כ הוי גזירה חדשה וכו' וביאר הגרש"ר דמחמת גזירה זו נעשה כגט שחתמו בו קרובים דחיישינן דיסמכו עליו ושוב הוי מזויף מתוכו וכו', ובתרוה"ד סימן רכח הק' על תוס' מלהלן י: גבי שמות מובהקין דעכו"ם דאמרי' דליכא למיחש דיסמכו עליהם, והקשה דאכתי הו"ל מזוייף מתוכו משום חתימה שלא לשמה דעכו"ם אדעתי' דנפשיה קעביד, ותי' דאדעתי' דנפשיה לאו פסול ודאי הוא אלא רק חששא ולהכי לענין הגזירה דרבנן ל"ח שחתם אדעתי' דנפשיה, [וקו' זו נמצאת גם בב"ש קלא סק"ו ובתו"ג ורע"א ותי' באופ"א]. ומבואר בדבריהם דנקטו בתוס' דהוי גזירה דחתימה אטו כתיבה, דאם הגדר דממילא הוי מזויף מתוכו הרי בערכאות דלא יסמכו עליהם ל"ה מזויף מתוכו ומה לי דגם הוי שלא לשמה.

ונראה ובהקדם הרמ"א חו"מ סימן מב ס"א דכל שטר שאינו עשוי כתק"ח ה"ז פסול. ולפ"ז י"ל בגדר מזויף מתוכו דנתחדש דאף דהחתימה אינה נצרכת ל"א כל יתר כנטול אלא חשיב ריעותא בשטר כיון דהחתימה נעשית כחלק מהשטר ושוב הוי כשטר שאינו עשוי כתק"ח, דכיון דאתי למיסמך עלייהו חשיב יש קלקול בשטר ויש בו ריעותא ושוב מיפסיל דאינו עשוי כתק"ח, ובזה ניחא קו' תרוה"ד כיון דחתימות עכו"ם בשמות מובהקין הוי קשקוש בעלמא ול"ה מכלל הגט והוי ריעותא מבחוץ ולא בתוך הגט, ולהכי אינו פוסל.

ובתרוה"ד שם הסתפק בעדים שחתמו ע"י חק תוכות אם נפסול מטעם גזירה אטו כתיבה, או דדמי לערכאות דלא גזרו, ולדברינו דוקא בערכאות ל"ג דלא חשוב ריעותא בשטר משא"כ בחק תוכות, וכן מבואר בקצוה"ח סימן מח סק"ו גבי שטר שנמחל שעבודו דכ' הרמ"א דבחזר ומסר השטר על הלואה שניה בפני ע"מ מהני, והק' הש"ך בסק"ה דמ"מ הוי מזוייף מתוכו, ותי' דהוי כליכא עדים וצ"ב, וצ"ל הכוונה בקצות דמה שיכולין לסמוך עליהם לראיה ל"ה פסול בשטר, ורק בחתימה פסולה דהוי חלק מהשטר פוסל, ולהכי ה"ד בחתמו לשם עדות.

וכיו"ב נראה בשו"ת רשב"ש סימן ה בגט שחתום בו עד מפי עד דהשיב דאם איכא ע"מ מהני דל"ה עדות כלל ול"ה מזוייף מתוכו, והרע"א בהגהתו על הרשב"ש תמה דמ"מ יסמכו עליהם והוי מזוייף מתוכו, ולדברינו ניחא דכל דל"ה עדות כלל הוי ריעותא בעלמא ולא בגוף השטר וכמש"נ.

ועי' ב"ש סימן קל סקכ"ח דעדים שחתמו בכתב ע"ג כתב דל"ה חתימה כלל ואין להכשיר בעדי מסירה דגזרי' חתימה אטו כתיבה והו"ל מזוייף מתוכו, וכ"כ בתו"ג, ואזלי לשיטתם בקושייתם דבערכאות הוי שלא לשמה וליהוי מזוייף מתוכו וכו', אולם לדברי הרשב"ש והקצות יש להכשירו דכיון דל"ה כתב שוב ל"ה בכלל השטר ויהיה כשר בע"מ.

ב] ונראה לומר דבר חדש בזה ובהקדם דיש לחקור לגאונים דלר"א דע"מ כרתי חתימה של"ש פוסל או חתימת קרוב פוסל מהתורה מדין מזוייף מתוכו, אם קאי כשיטת הרי"ף דלר"א אף ע"מ כרתי, וא"כ בע"ח שלא לשמה פוסל מחמת דהוי כרתי, ואמנם ברמב"ן ג: ובמלחמות מפורש דלרי"ף הע"ח אינו פוסל מהתורה ואם נחתם שלא לשמה מהני מחמת הע"מ ורק מדרבנן פסול מדין מזוייף מתוכו, ובזה פליגי הגאונים וס"ל דפוסל מהתורה, ובחתמו שלא לשמה לא יהני אם ימסור בע"מ כיון דכבר נפסל הגט מהתורה בחתימה שלא לשמה, וש"ר פליגי וס"ל דכיון דנותן בע"מ תו אינו פסול הגט מהתורה, אך י"ל יותר דגם אם לא קאי כרי"ף אלא החתימה הוי מפני תיקון העולם, ס"ל לגאונים דבשלא לשמה פסול מהתורה, כיון דהחתימה נעשה חלק מהגט ובעי לשמה, וכדמוכח ברשב"א דמחמת חתימה של תיקון העולם פוסל מהתורה, ובזה הדגיש הר"מ לחלוק על הגאונים, וכ' דכיון דנמסר בע"מ וגם החתימה אינה אלא מפני תיקון העולם להכי אינו בטל מהתורה.

והנה רש"י להלן כ: כב: סד. מבואר דלא כשי' הרי"ף אלא דלר"א מהני **רק ע"מ**, אמנם בשטרות ס"ל לרש"י מה"ק בכתובות צד המובא בש"מ ובריטב"א שם דמהני ע"ח, והחילוק נראה דס"ל דאכן ע"ח יכולים להועיל כעדי מסירה וכביאור הר"ן הנ"ל ברי"ף, מ"מ בגט כיון דבעי' עדים לקיומי, תו בעי' ע"מ, וכן נוטה לשון רש"י להלן כב: דבעי ע"מ מחמת דבשב"ע, [ונ"מ לפ"ז דבגט שחרור דכ' הרע"א דלא בעי' עדות לקיומי אכן יודה רש"י דמהני ע"ח לר"א], ועוד יש לפרש בזה דרש"י ס"ל דחלוק מהות השטר ממון מגט, ודוקא בגט תליא במסירת דהיא הכורתת ובזה דוקא ע"מ.

והנה הר"מ הנ"ל בהל' גרושין במש"כ בדין מזוייף מתוכו דפוסל רק מדרבנן כ' הטעם מפני שאין העדים חותמים אלא מפני תיקון העולם, ומבואר בדעת הר"מ דדוקא כיון דהחתימה הוי רק לראיה, להכי שייך לומר דיוכשר ע"י הע"מ, ונראה הביאור דאם הוי כבר חתימה לאשויי שטרא, תו בחתימת עדים פסולים או בחתמו של"ש, הוי שטר בפסול, דהחתימה נעשה לחלק מהגט והשל"ש כבר פסל הגט והשטר, ואינו יכול להיות מוכשר ע"י הע"מ, דאין שטר מקולקל חוזר ומתכשר ע"י הע"מ, דהשטר כבר הוי חספא, וכשמוסר השטר הוי מוסר שטר פסול שהוא חספא ול"ח מסירה, וכ"ה לשון הרמב"ן בתש' המיוחסות סוף סימן צא וזלה"ק .. **וא"נ כמו גט שנכתב שלא לשמו דאפילו רבי אלעזר דאמר עדי מסירה כרתי כיון דאפשר שיסמכו עליהם ואין העדות כשרה הרי זה מזוייף מתוכו בשעת חתימתו והרי זה פסול מיד דאע"פ שמוסרו אחר מכאן בעדים כשרים "אינו אלא כמוסר שטר שכבר נפסל**" ואינו דומה לגט שחותמיו כותים ושמותיהן מובהקין שכשר בעדי מסירה לר"א כו' לפי שחתימתן של כותים אלו כיון שהן ניכרים תוך השטר עצמו לא אתו למסמך עלייהו והלכך אינה חתימה אלא ככתיבה דעלמא שאינה לא מעלה ולא מוריד ולפיכך אין הגט נפסל מתחילתו מחמת אותה חתימה וכשנמסר אח"כ בפני ישראל הרי זה כשר למאן דאית ליה עדי מסירה כרתי עכ"ל הרמב"ן. וכן מצאתי יסוד זה בדברי הרגמ"ה ב"ב קע וז"ל מודה ר"א בגט מזויף מתוכו שאחד מן העדים קרוב או פסול פסול הגט "**ולא מועיל עדי** **מסירה"** עכ"ל, ומפורש דל"מ מהתורה העדי מסירה, והיינו דכיון דכבר חתמו עדים פסולים תו נפסל השטר וכבר ל"מ הע"מ, ומפורש כמש"כ.

ונ"ל דשאני היכא דהחתימה הוי לראיה בעלמא דאז לא חל על ידם דין שטר פסול ושוב יוכשר ויקבל דין שטר כתיקונו ע"י הע"מ, ודברים אלו מרומזים בברכת שמואל במסכתין סוף סימן יב במש"כ בשם גאון אחד שפי' ללשון הר"מ שאין העדים חותמים, ובדבריו נראה יסוד זה דאם הוי חתימה לאשויי שטרא ס"ל לגאונים דלא יהני הע"מ דהוי מסירת שטר פסול, אמנם הברכ"ש שם הוסיף דה"ד בגט דאיכא דין בעשייתו לכריתות משא"כ בשטרות, ולדברינו הוא גם בשאר שטרות.

ומעתה נראה בדעת רש"י דבזה חלוק שטר ממון מגט, דבשטר ממון דס"ל לרש"י דגם לר"א מהני ע"ח, הוי שטר שחלותו היא בעדי חתימה והע"ח מהני לאשויי שטרא, וא"כ נעשה ע"י הע"ח לדין שטר מקולקל, ובזה כבר נעשה השטר לחספא, דהע"ח נכנסים בשטר, ואפי' אם יתנהו אח"כ בפני ע"מ הוי נתינה של חספא ופסול מה"ת, דכבר חל עליה דין שטר בע"ח שדינו כה"ג דהוי שטר פסול, ומעתה לא יהני העדי מסירה, וזהו שכ' רש"י בסנהדרין דמזויף מתוכו הוי חספא בעלמא, ופסולו מהתורה הוא, אבל בגט ס"ל לרש"י דל"מ בו ע"ח מעיקר הדין, דלר"א ע"מ כרתי, ורק מפני תיקון העולם מהני הע"ח לראיה, א"כ ל"ה מגוף השטר ולהכי חתימתם שלא לשמה או בפסול קרוב אינו פוסל מהתורה.

[ונראה עוד דאפי' אם נימא כקצות דרש"י כב: ס"ל כרי"ף דמהני ע"ח לר"א בגט, ובעי ע"מ מדין דבשב"ע, מ"מ י"ל בגדר ע"ח בגט דיהני רק מתורת ע"מ, והוא ע"ד הר"ן בדעת הרי"ף דתרי עדי מסירה נינהו, והע"ח בגט מהני מתורת ע"מ, ובזה י"ל דמ"מ חלוק לרש"י שטר ממון מגט, דבשטר ממון הע"ח מהני מתורת ע"ח, אבל בגט מהני מתורת ע"מ, דבגט העיקר הוא הכריתות שחל ע"י המסירה, ואפי' אם חשיב כע"מ בשטר כמבואר בשיעור הקודם לענין זמן דחשיב שיש זמן בגט, מ"מ לנידון דידן הע"ח בגט אין עדותן בתוך השטר ועדותן רק מדין ע"מ, ושפיר י"ל דהך חתימה פסולה אינה עושה אותו לשטר חספא, ול"א שכבר חל על השטר דין שטר מקולקל, ולכן שפיר מה"ת מהני להתכשר הגט ע"י הע"מ, ורק מגזרה דרבנן חשיב מזויף מתוכו. ואין להקשות דמ"מ הע"ח לברורי הוי בכלל השטר ונימא דכבר חל עלה דין שטר פסול, וצ"ל דכיון דהע"ח מהני מתורת ע"מ וכר"ן בדעת הרי"ף לא חשיב עדות בשטר עצמו למיהוי שטר כחספא בעלמא, דבגט גם באיכא ע"ח חלותו הוא מתורת ע"מ, ואינו דומה לשטרות דהע"ח מהני מתורת ע"ח וכמש"נ].

ובדעת הרמב"ם שהקשינו סתירה בדבריו אי אפשר ליישב על דרך הישוב ברש"י, שהרי הר"מ ס"ל כשי' הרי"ף דבין בגט ובין בשטרות מהני ע"ח לר"א, אך נראה ליישב שי' הר"מ לאור המבואר דדוקא אם החתימה היה נצרך מעיקר דין ע"ח, וחל על זה דין שטר פסול תו ל"מ לחול מחדש דין שטר ע"י הע"מ, ובזה מזויף מתוכו פוסל מהתורה, ולפ"ז נראה דזהו שהוסיף הר"מ בהל' גירושין דכיון דחתימת העדים היא רק מפני תיקון העולם, בזה מזוייף מתוכו פוסל רק מדרבנן כיון דאזלי' בתר הע"מ, דס"ל להר"מ דכיון דהחתימה היא רק מדרבנן, ומשום דרוצה בעדי מסירה ומסתמא ייחד כבר עדי מסירה, להכי ל"א בזה דלא יהני הע"מ דהוי שטר בפסלות, כיון דאין החתימה אלא מדרבנן, ויש להוסיף דכ' הרי"ף בפ' המגרש שם מח. דאף דגם ע"ח מהני, מ"מ לכתחי' בעי' ע"מ, **ובראב"ד שם מבואר דהך לכתחילה ה"ד לענין גט ולא לענין שאר שטרות**, א"כ בגט יש מעליותא לע"מ, וי"ל כן גם בד' הרמב"ם, ולפ"ז מסתבר דהבעל רצונו שהגט יחול ע"י הע"מ, כיון שדינו לכתחילה בע"מ, א"כ הע"ח החתימם רק לראיה בעלמא אבל לא לאשויי שטרא, ושפיר יכול לחול שם גט רק ע"י הע"מ, ולהכי המזוייף מתוכו פוסל רק מדרבנן, וזש"כ הר"מ שאין העדים וכו' היינו דמחמת זה מקרי גט בעדי מסירה וחלותו הוא ע"י הע"מ ולא ע"י הע"ח, [והע"מ חלים ע"י כוונתו למנותם לע"מ, ראה בחי' הגרנ"ט], ולהכי בגט ס"ל להר"מ דאינו פסול אלא מדרבנן, אבל בשטרי ממון דכשר לכתחילה בע"ח, ואין שום מעליותא בע"מ על הע"ח, שפיר י"ל ע"ד רש"י הנ"ל דבשטרי ממון בע"ח הוי דין שטר שחל ע"י ע"ח, וכיון דהע"ח פסולים הם, תו מעיקרא חל ע"י חתימתם שטר של חספא והוא שטר מקולקל, ולהכי לא יהני הע"מ, דתו לא חל שנית דין שטר ע"י הע"מ, ולהכי במזויף מתוכו פוסל מהתורה, וזש"כ הר"מ בהל' עדות דהרי הוא כחרס ואיכא פסלות בשטר, ותו ל"מ המסירה לאשויי דין שטר מחדש ע"י הע"מ, ומיושב היטב סתירת דברי הר"מ בדין מזוייף מתוכו, על דרך שנתבאר בכעי"ז בשיטת רש"י הנ"ל. [ועוד אפשר דאף דהר"מ ס"ל כרי"ף בין בגט ובין בשאר שטרות, מ"מ חלוקים דבגט מהני הע"ח מתורת ע"מ, וכ"נ מלשון הר"מ בגרושין פ"א הט"ו **והגט יוצא מתח"י** היינו דהעיקר המסירה, ולכן לא חשיבי עדות בגוף השטר לפסול השטר ולומר דהוי מסירת שטר פסול, משא"כ בהל' סנהדרין בשטרי ממון הע"ח מהני לאשוי שטרא ולהכי הוי שטר בפסול ותו ל"מ הע"מ ולהכי פסול מהתורה].

בס"ד **אמירת בפ"נ בשעת נתינה ובדין גט הפסול מדרבנן**

א] בשו"ע אב"ע סימן קמב ס"ו אומר בפ"נ בשעה שנותנו ליד האשה וכו', ושם ס"ז אם איחר מלאומרו יותר מכ"ד או שלא אמרו כו' נוטלו ממנו וחוזר ונותנו לה בפני שנים וכו', וברמ"א ולכן אלם לא יוכל להביא גט אע"פ שיוכל לכתוב בפ"נ ובפ"נ דצ"ל בפיו. ודברי הרמ"א צ"ע במה שהסמיך האי דינא דבפ"נ ל"מ מפי הכתב, לדין השו"ע דבעי' בפ"נ בשעת נתינת הגט, ומ"ש אהדדי, ולשון הרמ"א "ולכן" מבואר דשייכי אהדדי, ועמדו בזה בחידושי הרי"ם ובבית מאיר עי"ש.

והנה בדין בפ"נ אם מהני בכתב, עי' בדף ה. תוד"ה אילימא חרש, ובמהרש"א כ' על דברי התוס' דבאילם שיכתוב בפ"נ למ"ד משום קיום לא מהני ולטעמא דלשמה מהני, ולהדי' כדבריו בתורא"ש, [ויש לסייע לסברא זו מהריטב"א להלן ה: דלמ"ד בפ"נ משום קיום הוי עדות ולהכי בעי בפני ג', משא"כ למ"ד משום לשמה], ועי' ברע"א, אמנם עי' בר"ן [ג. מדפי הרי"ף] ד"ה מאי שכ' דאילם יכול לכתוב בפ"נ, וכ"ה ברמב"ן וריטב"א להלן ט. ועי' בקצות בסימן מו סקי"ט שהק' בסתירת דברי הריב"ש דאיהו כ' דבכל קיום כיון דהוי דרבנן מהני מפי הכתב. ועי' בית מאיר בסימן קמב ס"ו, שכתב בכמה אופנים, ובתו"ד כ' הב"מ שם דהטעם דבגט לא מהני קיום בכתב, הוא דוקא בשליח דנאמנותו היא דמידק דייק וכו', וז"ש בע"פ אבל בכתב ליכא המידק דייק, ובזה ביאר דברי הרמ"א הנז' שהסמיך דינו לדין השו"ע דבעי' בפ"נ בשעת נתינת הגט דתרוייהו הוי מעניינא דמידק דייק, אכן בתורא"ש ומהרש"א שכ' דלטעמא דלשמה מהני בפ"נ מהכתב, מוכח דאיכא מידק דייק, ורק דלמ"ד משום קיום הוי דין עדות. [ובבית שמואל בסימן קמב סקי"א מבואר דהריב"ש מיירי רק באילם אבל ביכול לדבר מהני גם בפ"נ בכתב, ולשון הרמ"א היה משמע דבכל גוונא בעי' בפ"נ בע"פ וכדיבואר].

ונראה בזה ובהקדם סוגית הגמ' להלן ה: המביא גט כו' ונתנו לה ולא אמר וכו', כיצד יעשה כו' יחזור ויטלנו, ובראשונים מבואר דנחלקו בהא דבעי' אמירת בפ"נ דוקא בשעת נתינה, אם הטעם בזה הוא משום דנאמנות השליח ה"ד בשעת נתינה, דאז מידק דייק, כפי שנראה בתוס' להלן פד: ד"ה אמר חזקי', או דהטעם הוא משום דאחר הנתינה לית ליה דין שליח, וכ"נ לשון התוס' רי"ד לפנינו דדוקא לשליח הימנוה רבנן וכו', וכ"נ ברשב"א להלן כד. ד"ה ואי "אבל כאן שנגמר שליחותה וכו'", והנ"מ בזה דאם נימא דכל נאמנות השליח ה"ד בשעת נתינה, נמצא דמדרבנן הוי גט פסול, ומה דיחזור ויטלנו הוי גרושין שניים, אבל אם נימא דאית ליה נאמנות ורק דהוי דין שיאמר בשעת נתינה, א"כ ל"ה פסול בגט, אלא הוי פסול במעשה נתינה הגט, ובעי' שיחזור ויטלנו. ועי' בדברי הר"ן ורש"י בקו' הגמ' דאמאי הולד ממזר, דנראה להדי' דאית ליה נאמנות גם אח"כ, וכמש"כ הפנ"י, אלא דכך הוא מטבע שטבעו חכמים בסדר הגירושין, ומה דבעי' יחזור ויטלנו היינו כיון דהנתינה היתה בפסול להכי בעי' נתינה אחריתי, וכ"ה לשון המאירי "הואיל ובא בידה בפסול", וכ"נ במש"כ התוס' לדון באמר קודם הנתינה אם מהני, ובזה הרי ודאי דאית ליה נאמנות, אלא דדין הוא דבעי' שעת נתינה דוקא.

וי"ל דנ"מ בנתקיים הגט בחותמיו אם בעי' נתינה אחריתי, דאם הוי נתינה בפסול תו בעי' נתינה אחריתי, משא"כ אי נימא דהטעם דאית ליה נאמנות רק בשעת נתינה, א"כ בקיום ל"ב לנאמנות השליח כלל ושפיר סגי במה דיתקיים בחותמיו. וריהטת הסוגיא ה. מבואר דבנתקיים א"צ שיחזור ויטלנו, דכיון דנתקיים ליכא לתקנת בפ"נ ול"ה משנה ממטבע וכו', ועי' בפנ"י שדן דבנתקיים יהני גם לר"מ והעיר בזה ע"ד התוס' להלן ובתו"ד כ' סברא זו, וכן ביש"ש כ' דבנתקיים למפרע הוי גרושין, וע"ע בחזו"א בסי' קג סקי"א שהרחיב בזה לדון דבנתקיים הגט לא בעי' לנתינה חדשה ותלה זה בטעמים דל"מ בפ"נ אחר הנתינה, ובתו"ד כ' כסברת הפנ"י דבנתקיים אמרי' למפרע דמהני הנתינה ראשונה עיש"ה ובמובא להלן עוד מהחזו"א שם. וברשב"א ובריטב"א נראה דבנתקיים בחותמיו מהני ולא בעי' נתינה אחריתי, ובדברי הרשב"א וריטב"א הביאו שיטה דגם לר"מ דכל המשנה וכו' אם נתקיים בחותמיו מהני למפרע, וכפי שדן הפנ"י עיש"ה. ויש לבאר עפ"י הנ"ל דכשיש קיום לא תיקנו דין בפ"נ, או בנו"א דלאו דוקא תקנו בפ"נ וגם הקיום הוא בכלל התקנה, [ראה עד"ז בחי' רא"ל ח"א סימן מג, ובחי' ר"ש בסימן ב].

ועי' בר"מ גרושין פ"ז הי"ז, ולשונו שם נראה דבנתקיים סגי ולא בעי' נתינה אחריתי, אולם בר"מ שם בהי"ח כ' הביא הגט ולא הספיק לומר עד שנשתתק דהרי זה יתקיים בחותמיו ואח"כ ינתן לה, ומבואר דגם בנתקיים בעי' נתינה אחריתי, והמשנ"ל בהי"ז דן בזה ור"ל דגם בהי"ז בעי לכתחילה שיחזור ויתן, ובגליון הר"מ מהדו' רש"פ צויין למכתב מאליהו שתמה בסתירה מהר"מ הנז' דבהי"ז לא הזכיר נתינה ובהי"ח כ' דאח"כ ינתן לה, [והשו"ע השמיט ד"ז], עכ"פ אם נימא בד' הר"מ דגם בנתקיים בעי דיחזור ויתן, מוכרח בד' הר"מ דהא דבעי' שעת נתינה הוא ממטבע שטבעו חכמים דכך הוא צורת נתינת הגט, ולהכי גם בנתקיים בעי' שיחזור ויתן וכדפי'.

ולפי המבואר נראה פי' חדש ברמ"א הנז' שכ' ע"ד המחבר דבעי' אמירת בפ"נ בשעת נתינה, דלכן אילם לא יכתוב וכו', ונראה הביאור בד' הרמ"א דס"ל דדוקא משום דבעי' בפ"נ בשעת נתינה, להכי הוא דל"מ כתיבת בפ"נ, דממנ"פ אם נימא כמו הבית מאיר דהכתיבה הוי קיום בשטר ומהני מחמת ע"א, הרי הקיום הוא קודם הנתינה דכבר נעשה נחקרה, ואם נימא דהקיום הוא ע"י דהב"ד מאשר את הכתב של בפ"נ, א"כ עדות בפ"נ מתוך הכתב הוי כאמירה לאחר הנתינה כיון דהשליח נותן הכתב בשעת הנתינה, ואח"כ ב"ד צריכין לאשר ולקיים את הכתב הוי אחר הנתינה, וממנ"פ בפ"נ מפי הכתב ל"ה אמירה בשעת נתינה, ומדוייק כן היטב בלשון הרמ"א שכ' בלשונו דבעי' בפ"נ מפיו, היינו דל"ה רק מיעוט באילם [כד' הקצות דאילם הוי פסול הגוף, וכבית שמואל שם דדוקא באילם לא מהני], אלא בכל גוונא ל"מ בפ"נ מפי הכתב וא"ש היטב.

**בגדרי גט הפסול מדרבנן**

ב] והנה בר"מ שם פ"ז הי"ח כ' ולא הספיק לומר עד שנשתתק, והעיר הכס"מ דבגמ' אי' עד שנתחרש, והכס"מ והגר"א כ' דלהכי הר"מ כ' ונשתתק ולא כ' כגמ' ונתחרש, דס"ל דבאילם לא הקילו שיועיל בפ"נ מתוך הכתב, והגר"א כ' דהוי כעדות וכו', וראיתי מובא בספרי זכרון ממרן הגרי"ז זצ"ל שכ' דלהר"מ דגם בנתקיים בעי' נתינה אחריתי, שייך זה רק בנשתתק דבר גירושין ושליחות הוא, ושפיר יכול לחזור וליתן הגט, אבל בנתחרש דלאו בר גירושין ושליחות הוא, הא אינו יכול לחזור וליתן, וממילא הגט פסול עכ"ד. ועד"ז הרגיש החזו"א הנ"ל בדבריו בסימן קג סקי"א במה שדן אם היכא דנתקיים בחותמיו בעי אח"כ נתינה חדשה, וכ' החזו"א דמהגמ' ה. גבי נתחרש מוכח דלא בעי' נתינה חדשה, דהא בחרש אינו יכול לחזור וליתן הגט, וזה כהנחת הגרי"ז שכ' דמה"ט הר"מ גרס שנשתתק כיון דחרש לאו בר גירושין ושליחות הוא, ולהר"מ לשיטתו הא אינו יכול לעשות נתינת גט חדשה, אך החזו"א פי' בגמ' דאדרבא לגי' לפנינו דמיירי בנתחרש ע"כ דבנתקיים בחותמיו לא בעי' נתינה חדשה.

ונראה לחדש בכל הסוגיא, דהנה נתבאר דלהרמב"ם הא דבעי' בפ"נ בשעת נתינה הוא ממטבע שטבעו חכמים ובלא בפ"נ הוי נתינה פסולה, אבל ל"ה חסרון בנאמנות השליח, ונמצא דאין הגט פסול בעצמותו דניחוש למזויף דהרי השליח נאמן, אלא דהוי נתינה פסולה וכמבואר, וכיון דהוי נתינה בפסול בעי' שיתן שנית את הגט לקיים דין הנתינה, ומעתה יש לדון אם בהך גט איכא אישות מדרבנן, או דהוי דין נתינה בעלמא לתקן הנתינה הראשונה, ובפרט דלד' הר"מ פ"י ה"ב שכ' דכל היכא דנא' גט פסול אם ניסת לא תצא, וכ' הבית שמואל בסימן קמב סק"ד דה"נ בלא אמר בפ"נ לד' הר"מ הדין יהיה דלא תצא. והתוס' כ' להדי' דתצא מזה ומזה הרי דאיכא אישות מדרבנן.

והנה בהא דמצינו בכ"ד במסכתין דהגט כשר מהתורה ופסול מדרבנן, כגון בההיא דג' גיטין פסולין, כ' בברכי יוסף באב"ע סימן י להסתפק באשה שנתגרשה בגט כשר מהתורה ופסול מדבריהם והלכה וזינתה אם מותרת לחזור לבעלה לכתחילה מי אמרינן דקרינן בה ונטמאה מדרבנן כיון דאגידה ביה וגיטא מפסיל מדרבנן, או דילמא הואיל והגט כשר מהתורה אף דזינתה מותרת לבעלה, והאריך הרבה בזה דליכא ונטמאה מדרבנן ומותרת לחזור לבעלה אף אם זנתה, והוכיח כן מכ"ד ובתוכו מדין ג' גיטין פסולין דאם נשאת הולד כשר, וע"כ דהואיל והגט כשר מדאורייתא אין כאן ונטמאה אף דהגט פסול מדרבנן, ובסו"ד כ' הברכ"י עוד ראיה וז"ל: וכן יש ללמוד מדברי הרשב"א בחידושיו סוף פרק קמא דמגילה (טו א), שהקשה באותה שאמרו באסתר שאמרה כשם שאבדתי מבית אבא כך אובד ממך וכו', דהו"ל למרדכי לגרשה, ואי משום שהיה ירא מהמלך, כמ"ש התוס' שם, ופרק בן סורר דף ע"ד, וביומא דף פ"ב, סוף סוף הו"ל לכתוב הגט בכתב ידו, שהוא כשר דאוריתא, דלא היתה אסתר עוברת, ולא היתה נאסרת למרדכי עכ"ד. הרי שכתב הרשב"א בפשיטות דאם הגט בכתב ידו שהוא פסול מדרבנן, אף שאח"כ היתה עם אחשורוש, אינה נאסרת על מרדכי, ומוכח דמגורשת מדאוריתא שזינתה יכול בעלה שגרשה להחזירה. כמש"ל. ודוק היטב עכ"ל הברכ"י. [ומוכח ברשב"א דבכ"י לא בעי' אף עדי מסירה לקיומי, ונחלקו האחרונים בזה].

ומבואר בברכי יוסף דהיכא דרבנן פסלו את הגט, אין הפשט דנשאר אישות מדרבנן, אלא בעי' גט אחר, ולהכי בזינתה מותרת לבעלה, וכמו שהוכיח מהא דבניסת לא תצא, ומה"ט ס"ל לרשב"א במגילה דבגט שנכתב בכת"י הבעל דכשר מהתורה, אם זינתה ליכא דין כשם שאסורה לבעל וכו', והברכ"י נקט דבכ"מ דבעי' מדרבנן גט הכי דינא הוא, [ובתש' בית יצחק אב"ע ח"ב כ' דהיכא דבעי גט מדרבנן ליכא על הבעל חדר"ג], וביד דוד במנחת עני עמוד כה עורר בדברי הברכ"י דמהרשב"א ליכא ראיה דמנ"ל דכבר מזמן מרדכי גזרו לפסול הגט בכתב ידו וכו' אך לשון הרשב"א הוא כן לכתוב בכ"י שהוא כשר מדאורייתא, משמע דמדרבנן ידע מרדכי דפסול. ובס' מכתם לדוד לר"ד חסאן בהל' סוטה הביא דדנו הבני יעקב והדרכי נועם דאמרי' כשם שאסורה לבעל בגט הפסול מדרבנן עי"ש. ויל"ע מיבמות ל: דמפורש דבגירשה הערוה בהנך ג' גיטין צרתה הוי צרת ערוה, הרי דמדרבנן הוי אשת המת דאוסרת צרתה, [וכן הוכיח בשע"ח סימן כ, מיהו יש לדחות דברש"י ביבמות שם כ' דאמרי' אינשי וכו' ומשמע דהוי רק גזירה שיגידו דצרת ערוה מתייבת עיש"ה], ועי' באבני מילואים בסימן עח סק"א שכתב דמוכח מתוס' ג: ד"ה כתב דבג' גיטין הוי אשתו מדרבנן ואוכל פירות וחייב בפרקונה עיש"ה.

ונראה לחדש בזה דאכן בג' גיטין פסולין דבזה רבנן פסלו את הגט ולהכי נשאר אישות מדרבנן ויהיה הדין דבזינתה אסורה מדרבנן לבעלה, [והרשב"א במגילה דמיירי בגט בכתב ידו דהוא מג' גיטין פסולים, ע"כ צ"ל דמיירי קודם תקנת חז"ל לפסול הגט מדרבנן, או דכוונת הרשב"א דמ"מ יהני דמדאורייתא אינה נאסרת על מרדכי], וכיו"ב מבואר בר"ן על הרי"ף בר"פ הזורק ובתוס' רי"ד גבי גט דרבנן דתצא מזה ומזה דאסורה לבעל ולבועל הרי דאיכא אישות דרבנן, אבל בנידון הסוגיא בלא אמר בפ"נ בשעת נתינה, י"ל דתליא דאם לשליח ליכא נאמנות אחר הנתינה, א"כ לדידן הוי מדרבנן חשש דגט פסול ובעי' גירושין שניים, אבל להנך ראשונים והר"מ בכללם דאית ליה נאמנות גם אחר הנתינה, ורק דדינא הוא שיאמר בפ"נ בשעת נתינה, ובלא"ה הוי נתינה פסולה, בזה י"ל דהאישות פקע גם מדרבנן, ורק דבעי' נתינת גט לקיים תקנת חז"ל שיאמר בפ"נ בשעת נתינה וכנ"ל, ובזה יש ליישב קו' תוס' ה. ד"ה כשניסת בהא דלא עריב תנא דינא דלא אמר בפ"נ וניסת בהדי ג' גיטין פסולים די"ל דאכן חלוקים בגדרם וכמש"נ, אמנם לד' הרמב"ם בפ"י מגרושין ה"ב שכתב דבכל גט הפסול מדרבנן לא תצא, יש לדון דבכל הנך וגם בג' גיטין ליכא אישות מדרבנן וכדברי הברכי יוסף הנ"ל שכ' דאם לא תצא ע"כ דל"א דאסורה לבועל.

ובריב"ש בסימן מג כ' דבמת הבעל ל"מ שיחזור ויתן דבטלה שליחותו, וכ"ה בשו"ע קמב ס"ח. וצ"ב דבלא"ה אין גט לאח"מ ואיך יחזור ויתן אחר מיתת הבעל, ועמד בזה בשעורי ר"ש עמוד צה ובן בחי' ר"ש, ולדברינו ניחא היטב דס"ל לריב"ש דיחזור ויתננו אין הפי' דהוי גירושין חדשים, אלא בעי' מעשה נתינה, וזה שייך גם אח"מ הבעל, דלפי המבואר הא דבעי' מדרבנן נתינה חדשה אין הפי' דהוי עדיין אישות דרבנן, אלא דהאישות כבר פקע ורק בעי' נתינת גט, וניחא הריב"ש דמשו"כ כ' דבמת הבעל ל"ש נתינה דבטלה שליחותו, אבל לא כ' הטעם משום דפקע האישות, דבלא"ה האישות פקע וכמש"נ. ועי' בתורת גיטין בסימן קמב סק"ח שדן אם יכול לבטל השליח קודם הנתינה השניה דאפשר דחשיב כמעשה וכו', ולדברינו י"ל דלא יהני ביטול השליחות כיון דכעת הוי רק נתינה בעלמא ולא חלות גרושין שניים ועיב"ז.

ועי' מאירי ו. ד"ה מכל שהביא דשמעתי בשם קצת חכמי הדורות דבשליח לקבלה נאמן בבפ"נ ואין משגיחין בערעור הבעל וראייתם ממה שאמרו כיצד יעשה אלמא אע"ג דאיגרשה לה מכמה יומי ועכשו אינו נותן לה בתורת גרושין אלא לשמרה מהוצאת לעז נאמן ואין משגיחין עוד בערעור הבעל, וכ' המאירי ואין נראה לי כן שבזו לא נתגרשה כהוגן וצריך שבשעת נתינה יאמר כן אבל זו שמשעה שבא הגט ליד השליח נתגרשה כהוגן אין כאן עוד שעת נתינה ולא מהני עכ"ל, ועי' רמב"ן בזה וכן בתש' הרמב"ן עו, ולכא' פליגי בחקירה זו אם הנתינה השניה הוי בתורת גירושין או נתינה בעלמא. וע"ע ברשב"א להלן פד: ד"ה כיצד דבגט שחל מקצתו וגרש ליפסל לכהונה האיך חוזר ומגרש וכו' [וכן הרמב"ן בס' הזכות מג. כ' דהוי כשטר שנמחל שעבודו], ובסו"כ כ' הרשב"א להק' מסוגין דהא דתניא כיצד יעשה יטלנו ויחזור ויתננו לה, התם גט גמור מן התורה הוא אלא שחכמים תיקנו שלא להאמין השליח אלא בשעת נתינתו, דההיא שעתא מידק דייק טפי בעדותו, לכך צריך ליטלו ממנה כדי להעיד עליו בשעת נתינה עכ"ל, ולכאורה מפורש ברשב"א דבחוזר ונותנו הוי דין נתינה בעלמא.

ועי' ברא"ש בפ' המגרש סימן ו שהביא מרה"ג דבכל פסולי דרבנן לא תצא, והוכיח מהא דלאחר שלמדו דשמא יחזור דבר לקלקולו ואמרי' דלא תצא, ותמוה דהרי קודם שלמדו וניסת תצא, ועמד בזה בחי' ר"ש סימן ב ובשעורי ר"ש אות סז, אכן לדברינו י"ל דס"ל לרה"ג דקודם שלמדו הוי פסול מדרבנן ונשאר אישות ולהכי תצא, אבל בגזירה דשמא יחזור דבר לקלקלו לא פסלו בחפצא ולא נשאר אישות מדרבנן אלא גזרו דבעי גט, ומש"ה בניסת לא תצא.

ומעתה יש לדון על מה שנקטו הגרי"ז והחזו"א הנ"ל דבשליח שנתחרש אינו יכול לעשות נתינת הגט בשנית בשביל לומר בפ"נ דלאו בר גרושין ולאו בר שליחות הוא וכנ"ל, דנראה דלפי המבואר גם בחרש אף דלאו בר קדושין הוא ולאו בר שליחות הוא, מ"מ ה"ד היכא דאיכא אישות דחרש לאו בר גרושין הוא, אבל הכא דנתבאר דיחזור ויטלנו הוי רק דין נתינה לקיים תקנת חז"ל דקודם הוי נתינה בפסול, אבל ל"ה פסול בגט עצמו, ובלא אמר בפ"נ ליכא אישות אף מדרבנן ורק דבעי נתינת גט מחדש, ובזה יש לדון דהך נתינת גט יכול להתקיים גם ע"י חרש, ואף דחרש לאו בר גירושין ולאו בר שליחות הוא, י"ל דכ"ז בשליחות על חלות, ולא בשליחות מעשה, וכיון דהכא בעי' רק דין נתינת גט ולא גירושין שניים הוי רק כשליחות על מעשה, ובזה חרש לא נתמעט, ומבואר דהגרי"ז והחזו"א נקטו דבחוזר ונותן הגט עם אמירת בפ"נ הוי חלות גרושין מחדש כיון דאיכא אישות מדרבנן, ולהכי ס"ל דחרש לאו בר שליחות הוא לנתינת הגט. אך מ"מ יש לדון בדבריהם דנראה דהיכא דעשו קיום דהר"מ כ' דאח"כ יחזור ויתן, דבזה הוי לכ"ע רק נתינה בעלמא, דהרי נעשה קיום ולמפרע ל"ה שנוי ממטבע דנתינת גט כיון דעשו קיום, וכדמוכח בים של שלמה להדי', וכ"נ בריטב"א וכנ"ל, [וע"ע להלן מהקרית מלך רב], ובזה ברור דגם חרש יוכל להיות השליח כיון דהוי נתינה בעלמא, ודלא כדברי הגרי"ז והחזו"א.

והנה בתוספתא בגיטין רפ"ב איתא המביא גט ונתנו לה ולא אמר בפ"נ וכו' יחזור ויתננו לה וכו' ובה"ב נחלקו תנאי אם נתקרע דרשב"א אומר מדבק את הקרעים ונותן לה ואומר בפ"נ, וכבר העירו בתש' חת"ס או"ח סימן ה ובאו"ש פ"י דגט שנתקרע אף בדבקו פסול דספר אחד אמר רחמנא, מ"מ הכא כיון דהך גט אינו אלא מדרבנן הקילו עי"ש, ולפ"ד יש להוסיף דכיון דהך גט אינו לכריתות, דהא האישות כבר פקע, שפיר י"ל דרק גט של ספר כריתות נתמעט דספר אחד ולא ב' ספרים, אבל בגט דרבנן דהוא לקיום דין נתינה, שפיר כשר גם בכה"ג. והנה הר"מ השמיט הך תוספתא, ונראה דהר"מ לשיטתו בזה דפסק בהל' גרושין דבגט שפסול מדרבנן חוזר וכותב לה גט אחר, א"כ לדידיה י"ל דכיון דבעי' הכא דחוזר ונותנו לה בעינן גט כתיקונו.

והנה הר"מ בגרושין פ"י ה"ב כ' דבגט הפסול מדרבנן דאם ניסת לא תצא חוזר וכותב גט אחר, ומבואר חידוש דאף דכבר נשאת לאחר והיא קנויה לו יכול הבעל הראשון ליתן לה גט, ובהגר"א בסימן קנ ס"א כ' דהמקור מהגמ' ה: דיחזור ויתננה ולתוס' אף אחר הנשואין יעשה כן, והאו"ש שם פ"י הביא דברי הגר"א והק' עליו דשאני הכא דנותן לה אותו גט ועי"ז מתברר למפרע דנתינה הראשונה הוי נתינה מעלייתא, אבל הר"מ מיירי דנותן לה עכשיו גט חדש וא"כ מנליה דשייך זה גם בנישאת, ולכא' מבואר דבר חדש בהגר"א דגם בנידון הסוגיא בלא אמר בפ"נ בשעת נתינה דיחזור ויתננו בעי' שיתן גט אחר, והיינו דהוי גירושין חדשים, וצ"ע הטעם בזה דהא אין הגט נפסל, ועי' בריטב"א דאכן כ' בסוגין דאין הגט נפסל בכך, וחזינן דהיה סד"א דהגט נפסל בכך, עכ"פ בדברי הגר"א נראה דה"נ כיון דבהך גט היה פסול בנתינה תו אינו חוזר ומגרש בגט זה, ונמצא דהגט השני בעי' גט כתיקונו, ושפיר הר"מ חלק על הך מ"ד בתוספתא וס"ל דהגט השני אם נתקרע ודיבקו יהיה פסול. אך לולי דברי הגר"א י"ל בדעת הר"מ דרק היכא דהגט מצד עצמו פסול מדרבנן כגון בגט בלי זמן וכיוצא, בזה איכא אישות מדרבנן ובעי גרושין חדשים, ובזה בנתחרש השליח ל"מ, אבל בנ"ד שלא אמר בפ"נ ואין הגט פסול אלא הוי נתינה פסולה, בזה שפיר יכול לחזור וליתן הך גט שנית, וכמ"כ יהני גם ע"י שליח שנתחרש ודלא כחזו"א והגרי"ז הנ"ל, וכ"נ מעיקר דין הר"מ דחוזר וכותב גט אחר גם בניסת, ומוכח דהוי דין נתינה של גט, אבל ל"ה חלות גרושין מחדש דהא כעת היא כבר ניסת לאחר.

והנה הפנ"י בסוגין הק' לשיטת הר"מ דבלא אמר בפ"נ אם ניסת לא תצא, וכמ"כ ס"ל להר"מ דגם בנתקיים בחותמיו חוזר ונותנו, דא"כ יקשה הברייתא ה,א דקתני דבנתקיים בחותמיו כשר, ובלא נתקיים פסול, ולהר"מ חד דינא הוא דבתרוייהו לא תצא וחוזר ונותנו, ולהמבואר י"ל דהיכא דנתקיים הגט כשר היינו דאין צריך לחזור ולכתוב גט אחר, כיון דע"י הקיום הגט הראשון הוכשר, וכמ"כ בזה ודאי הוי דין נתינה בעלמא וגם ע"י שליח חרש יהני כיון דאינו לכריתות אלא לקיום דין נתינה וכנ"ל, אבל בלא נתקיים דקתני פסול אף דניסת לא תצא, מ"מ בחוזר ונותנו כותבין לה גט אחר, ואולי גם הוי ככל גט כריתות, ולא יהני ע"י שליח שהוא חרש וכיוצא.

ג] ובעיקר מש"כ הר"מ הנ"ל בהי"ח **ואח"כ ינתן לה**, מצאתי פי' חדש בקרית מלך רב [לבן המחנ"א] וז"ל ואפשר דרבינו בא לומר דכיון דגט זה הוא פסול כיון של אמר בפ"נ וצריך שיתקיים בחותמיו, א"כ אין לב"ד להניחו בידה שמא תלך ותנשא וצריך ליטלו ממנה וכשיתקיים בחותמיו ה"ז ינתן לה עכ"ל, והיינו דהב"ד יחזיקו ברשותם את הגט עד הקיום, אבל ה"נ לא בעינן נתינת גרושין מחדש, ומדוייק דלא קתני דהשליח נותן לה אלא דינתן לה היינו ע"י הב"ד, ולפ"ז ודאי דגם בנתחרש יוכל לתת הך גט ודלא כהגרי"ז והחזו"א הנ"ל.

והנה בגמ' דאמרי' דבקיום גט בעי בפני ג', והבאנו הריטב"א דבפ"נ הוי כעדות, וברש"י דהטעם דבעי ג' דהוי ככל קיום שטרות, וכן התוס' רי"ד שם כ' דהוי מעשה ב"ד, [וברש"י לעיל ג. כ' דהוי חד נגד חד משמע דל"א בקיום דבפ"נ הרי הוא כשנים ומשמע דל"ה דין עדות, ושפיר ניחא מש"כ רש"י דבעי ג' מדין קיום ולא כ' רש"י דבעי ג' מדין עדות כיון דאמירת בפ"נ לא חשיב עדות. ובריטב"א ג. ולהלן ט. כ' לתרוץ הגמ' דאמרי' לגבי השליח דהריהו כשנים]. ומד' הר"מ שיובא להלן שכ' כאילו נטלתו מב"ד נראה דבעי שלשה לא משום דהוי כהגדת עדות אלא משום דבעי ב"ד לקיום הגט, וכן מוכרח במאירי במש"כ להק' בשם גדולי ההר בנתנו בפני שנים הא הוי עד מפי עד ותי' דא"ז קבלת עדות אלא דהאמינוהו לשליח.

והערנו לעיל דלא נזכר גבי קיום בגט דהב"ד כותב הנפק ומאשר קיום הגט, כמו שנעשה בקיום דשאר שטרות, וביארנו בזה הטעם דקיום בפ"נ בגט אכן אין לו תוקף של קיום, אך יש להוסיף בזה דמ"מ מהו כוחו ותפקידו הב"ד בקיום הגט.

ונראה בזה דכתב הר"מ בהל' עדות פ"ה ה"ט בהא דפסק דבדרבנן עד נעשה דיין והביא דוגמת הגמ' ה: וז"ל שם: אבל בשל דבריהם עד נעשה דיין כיצד אחד שהביא הגט ואמר בפני נכתב ובפני נחתם הוא ושנים נותנין אותו לה **ונמצא כאילו נטלתו מבית דין** עכ"ל, וצ"ע הלשון הוא ושנים נותנין כו' אטו הב"ד צריכין לתת את הגט, ומה זה שכ' הר"מ ונמצא כאילו נטלה מב"ד, והו"ל להר"מ לכתוב דחשיב אמירת בפ"נ בפני ב"ד. וראיתי בחי' רבי נחום ז"ל שעמד בזה.

ונראה דהר"מ ס"ל דבעי ג' בדין בפ"נ ככל קיום, אלא דהוקשה להר"מ דבשלמא בכל קיום הוי מעשה ב"ד דבעי הנפק אבל בגט הרי ליכא הנפק וכנ"ל, והרי לא נזכר דהב"ד פוסק על השטר שהוא כשר ועושה הנפק, אלא קתני דהשליח מוסר בפני ב"ד ואומר בפ"נ ובהכי סגי, ופי' לה הר"מ דההנפק הוא במה שנוטלת את הגט בפני ב"ד וזהו הקיום דהוי שטר נכון, דחשיב שהנתינה של השליח היא מדעת הב"ד והסכמתו וכאילו הב"ד משתתף בנתינה וזהו הקיום של הב"ד, וזש"כ הר"מ דהוי כנטלתו בפני ב"ד דחשיב שקיבלה מב"ד, [ומוכח כן להר"מ לשיטתו דהרי בגמ' קתני בפני כמה נותנו לה וכ' התוס' דאומר בפ"נ בשעת הנתינה, אמנם בשי' הר"מ כ' המכתב מאליהו דאומר בפני שנים בפ"נ ואח"כ נותנו לה הרי דמהני גם אם האמירה קדמה לנתינה וכן הר"מ כ' בפני כמה אומר לה ואח"כ אומר בפניהם דב"ד בעי שהנתינה תהא בפניהם, וע"כ דמה שהגמ' אמרה ה: יחזור ויטלנו כיון דהקיום הוא שהב"ד נותנין ע"ס הבפ"נ וזהו קיומו, ולכן אם כבר נתן ולא אמר בפ"נ בעי' שיחזור ויטלנו דעי"ז מתקיים הקיום], עכ"פ הדברים מתבארים למש"כ בד' הר"מ דשאני דין קיום גט מקיום שטרות.

ובזה ניחא הערת הים של שלמה על הא דאמרי' בסוגיא בפני כמה נותנו לה, ולא קתני בפני כמה אומר בפ"נ, ולדברינו אכן הוי דין בנתינה שיהא בפני ב"ד דזהו קיומו דנחשב כנוטלו מב"ד וכמש"נ. ולפ"ז ניחא היטב הר"מ הנ"ל דדוקא בהי"ח דהשליח כבר היה בפני ב"ד להכי מוטל עליהם ליטול הגט עד שיתקיים דזהו הקיום ע"י הב"ד, משא"כ בהי"ז דלא היה עוד בב"ד אלא נתנו לה בינו לבינה כמש"כ הר"מ, ובזה מבוארין דברי הקרית מלך רב הנ"ל בכוונת הר"מ במש"כ ואח"כ ינתן לה.

בס"ד

**בדין שרטוט בכתבי הקודש**

גיטין ו: ואמר רב יצחק שתים כותבין שלש אין כותבין במתניתא תנא שלש כותבין ארבע אין כותבין וכו', והנה בלישנא דרב יצחק קתני דאין כותבין, ולא מוזכר להדי' דינא דשרטוט, ורש"י כתב דאתי לאשמועי' איסור כתיבת ג' תיבות בלי שרטוט, ועי' בתוד"ה א"ר יצחק שכ' בשם ר"ת דדוקא כשמתכוין לכתוב הפסוק לדרשא כי הכא, אבל כשאדם שולח איגרת לחברו מותר שיכתוב לשון המקרא כדי לכתוב לשון צח בלא שירטוט, מיהו בירושלמי משמע קצת דאסור וכו', ולהלן הק' התוס' דאמאי תפילין א"צ שירטוט, והלא אפי' שלש או ארבע תיבות צריכין שרטוט וכו'.

מבואר בקו' התוס' דתפילין ליבעי שרטוט מדינא דר' יצחק, וכיו"ב הקשו הראשונים בכ"ד בהא דאיכא הלמ"מ במזוזה דבעי' שרטוט ותיפ"ל מדינא דרב יצחק, וכן הק' התוס' בסוטה יז: לענין מגילת סוטה, ובפשטות י"ל דדינא דר' יצחק היינו איסור בעלמא לכתוב ג' תיבות בלי שרטוט, אבל ל"ש בזה כל פסול, דהא כותב על ניר בעלמא, ולהכי בעי' הלמ"מ וילפו' דאיכא דין שרטוט במזוזה ועוד, דהוי מדין הכתיבה ופוסל בלי שרטוט, ואכן התוס' בסוטה תירצו כן, [ובמאירי בקרי"ס כ' דדינא דר' יצחק הוי מדרבנן עי"ש]. וצ"ע על כל הראשונים שלא תירצו כן, וכ' ליישב בכמה אופנים, והרי ודאי מדינא דרב יצחק דבעי שרטוט בג' תיבות הא הוי רק דין דאין כותבין אבל ל"ש משו"ז פסול בתפילין או במזוזה.

[והא דלאחר הילפותא דבעי' שרטוט במזוזה הוי פסול, י"ל בהקדם מה שהבאתי בחי' על הש"מ (שהדפסתי מכ"י) במנחות לב, עפי"ד הנצי"ב בסוטה שם ובפי' על השאילתות פ' עקב, דאיכא ב' דיני שרטוט במזוזה, חדא מדין ספר, דכ"ד ספר בעי שרטוט, כלשון רש"י במנחות וסוטה שם, ועוד דין מיוחד במזוזה דכתיבתה בעי שרטוט, ובדין שרטוט דבעי מדין ספר דנו התוס' בסוטה שם דיהני שרטוט אחר הכתיבה, אבל במזוזה דאיכא הלמ"מ דבעי' שרטוט בכתיבתה, בעי' שיהא משורטט בשעת הכתיבה, וניחא בזה קו' הרע"א בשו"ת סימן נ, וכן נ"מ בזה להנך דס"ל דבמזוזה בעי' שרטוט לשמה, דכ"ז אם הוי מהלמ"מ, דאז השרטוט הוי בכלל הכתיבה, משא"כ אם חובת השרטוט הוא מדין ספר לא בעי לשמה, וכמ"כ מדין ספר סגי גם בשירטט אחר הכתיבה, משא"כ במזוזה דהוי בכלל הכתיבה בעי' כתיבה משורטטת, אמנם נ"ל דבמזוזה ההלכה למ"מ דגם דין ספר צריך לחול בשעת כתיבה, ונראה דזהו הביאור בתש' הרע"א שם במש"כ דבשרטט בבדיל דאינו מתקיים ובעוד שניכר חזר ושרטט בר קיימא דיהני, ומבואר דבשעת השרטוט השני עדיין רישום של שרטוט הבדיל ניכר, וצ"ב דבלא"ה הרי בשעת הכתיבה הוי משורטט, ומדין ספר מהני גם השרטוט לאחר הכתיבה, ומוכרח כמש"כ דגם מדין ספר בעי' שיחול דין ספר בכתיבתה, ויש להוסיף הערת אאמו"ר זצ"ל דאפי' אם נימא דמהני שרטוט לאחר הכתיבה ה"ד כלשון תוס' בסוטה בשרטט בין שורה לשורה, דמ"מ מתקיים דין שרטוט מהלכות ספר, אבל היכא דגמר כל הספר או כל הסת"ם ואח"כ ישרטט ה"נ לא מהני, דכיון דנגמר הספר בפסול ל"מ להכשירו, וניחא קו' הרע"א מהגמ' במנחות דהתם לא יהני לשרטט אח"כ דכבר נגמר דין ספר בפסלות].

ונראה דהראשונים שהקשו ולא תירצו כן, איכא הבנה אחרת בקושייתם, והיינו דהנה בתש' התשב"ץ וברדב"ז וברע"א שם מבואר בדינא דרב יצחק דהוי שיעור בדין שרטוט דבפחות מג' תיבות יכול לכוין כתיבתן ביושר אף בלי שרטוט, אכן י"ל באופ"א דבדינא דר' יצחק נאמר דכתיבת ג' תיבות הוי כתיבת דברי תורה, ופרשה בתורה שיש בה הלכות כתיבת תורה, ולהכי בעי שרטוט, כמו כל כתיבת ד"ת, ונאמר שיעור ג' תיבות, לאו משום דבפחות יכול לכתוב ישר אף בלי שרטוט, אלא הוי שיעור בכתיבת ד"ת דבג' תיבות מיקרי כתיבת פרשה בתורה, ובפחות מכן ל"ה פרשה, ודבר זה מתבאר להדי' בדברי הגר"א בשו"ע יו"ד סימן רפג סק"ד שכ' ע"ד השו"ע ס"ג [וכ"ה בר"מ פ"ז מס"ת] דאף שאין כותבין תורה מגילות מגילות, מ"מ מותר לכתוב מגילה בפ"ע אם כתב שלש שלש תיבות בשיטה אחת, וכ' הגר"א דנלמד משרטוט, ומבואר להדי' דהא דבעי' ד' תיבות הוא משום דבפחות מיכך ל"ה כתיבת דברי תורה וכמש"כ, [ועמד בדבריו בחי' רא"ל מלין עי"ש], וכ"כ להדי' במאירי בגיטין ס. ובספרו קרי"ס עי"ש. והדברים מפורשים בשו"ת הרשב"ש בסימן תפב שכ' דענין ג' תיבות הוא דאז יש לה משמעות של דברי תורה ודברי קודש ולכן בעי שרטוט.

ובזה יבואר מש"כ היעב"ץ לישב סתירת ד' הר"מ שהק' הכס"מ בפ"ז מהל' ס"ת, דבהל' יבום כ' הר"מ השיעור דג' תיבות, וסותר לדבריו בהל' ס"ת דעד ד' תיבות א"צ שרטוט, ור"ל דיש חילוק בין כתיבה של ג' תיבות בתורה לבין נ"ך, היינו דבכתיבת ג' תיבות בתורה הוי שיעור של כתיבת ד"ת, וע"ד כ' בכת"ס דבתיבות מהתורה בעי שרטוט בג' תיבות אבל בתיבות מנביאים דקיל בעי ד' תיבות, ומתבאר עפי"ד דבתורה בג' תיבות הוי כתיבת דברי תורה. והערל"נ ביבמות קו כ' דבג' תיבות של משמעות כגון לא מיאן יבמי, בזה סגי בג' תיבות, היינו דאית ליה משמעות של פרשה בתורה, וכ"נ בתש' הרשב"ש שם דזהו כוונתו ליישב הסתירה בר"מ, ויתבאר היטב עפימש"כ בדינא דרב יצחק דבפחות מכך ל"ה כתיבת ד"ת, אבל בכתיבת לא מיאן יבמי דהוי פרשה שפיר בעי' שרטוט.

וכן נראה בלשון הר"מ בפה"מ בסוטה פ"ב וז"ל והטעם בזה שאינו מותר אצלנו לכתוב פסוק מן התורה על הסדר בשטה אחת אלא בספר לפי תנאי הכתיבה המבואר בס"ת תפילין ומזוזה ע"כ, וע"ע בשו"ת הר"י מיגש סימן צב שכ' וז"ל אבל התלמוד הוא באור התורה ופירושו ולא אמיתה של תורה הלא תראה שאינו צריך שרטוט כאמיתה של תורה ומזה תדע שאין קדושתו מגעת לקדושת התורה עצמה וכו', ודבריו מסייעים למש"כ.

והנה בחי' מרן הגרי"ז בהל' מגילה [ובמה שהובא בעמק ברכה], מבואר דבמגילה בעי' לילפו' דהוי כאמיתה של תורה הא בלא"ה ל"ח ד"ת דהדין שרטוט הוא מחמת כתיבת ד"ת, דתורה עצמה בעי שרטוט ולאו מדין ס"ת, ולהכי בעי בתפילין טעמא דהר"מ דל"ב שרטוט הואיל והן מחופין, ותיפ"ל דהלמ"מ נאמרה במזוזה ולא בתפילין [והיא קו' הראשונים לפנינו עי"ש תרוצם] אלא דסד"א דבתפילין דבעי פרשיות שבתורה שוב בעי פרשיות עם שרטוט שהיא מדין כתיבת תורה. ועי' עוד בחי' הגרי"ז בספרו בהל' תפילין דף ד. שכ' לגבי פתוחות וסתומות דמזוזה דין פרשיות שלה הוא דין מחודש של מזוזה התלוי בדין כתיבת מזוזה עצמה א"כ ממילא דלא נאמרו דיני פרשיות רק על והיה אם שמוע ולא על שמע שהיא ראשונה, משא"כ בתפילין דדין פרשיות שלהן אינו דין מחודש מכח דיני כתיבת תפילין עצמה רק משום דהפרשה צריכה להיות בדינה כמו שהיא כתובה בתורה א"כ מאחר דבתורה פרשת קדש היא פתוחה גם בתפילין צריכה להיות פתוחה וכו' עכ"ל, ובהמשך הוסיף הגרי"ז דלהכי בתפילין התגין צריכים להיות כמו שהם כתובים בס"ת, ובד' הראבי"ה הוכיח שם דגם בתפילין הדין כן כמו במזוזה דדין פרשיות הוא דין בפ"ע מדין כתיבת תפילין וגם שם צריכין להיות כולן סתומות אף שבתורה הן פתוחות ובזה הרמב"ם חולק וס"ל דבתפילין הפרשיות צריכות להיות כמו שכתובין בתורה הפתוחה פתוחה והסתומה סתומה עיש"ה. ומתאימים הדברים לדברי הגרי"ז לשיטתו דדין שרטוט הוא מחמת כתיבת דברי תורה, ובתפילין בעי' שיהיה בהם הפרשיות שבתורה.

[וע"ע בחי' רא"ל ז"ל דבכותב ד"ת בלי שרטוט ל"ה דין תורה שבכתב והוי בזה איסור דברים שבכתב א"א רשאי לאומרם בע"פ, ובתוס' שבת קטו כתבו דהיכא דלא כתב התורה כדינו איכא איסורא דדברים שבכתב וכו', וה"נ י"ל דאם כתב בלא שרטוט ל"ה דין תורה שבכתב, ואולי לזה יהני לכ"ע אם שרטט אחר הכתיבה לחול עליה דין תורה שבכתב, וכמ"כ י"ל דלזה סגי בשרטט שורה אחת למעלה לאשויי דין תורה שבכתב].

והנה בתוס' לפנינו שו"ט בר"ת וש"ר אם כשכותב גם בדרך צחות איכא דינא דר' יצחק דחשיב כתיבת דברי תורה, או דדוקא כשכותב בתורת פסוקים בזה חידש רב יצחק דמיקרי כתיבת ד"ת וכמבואר, ונראה דאף רב אביתר דלא שמיע ליה לרב יצחק, מ"מ מודה דבתפילין או מזוזה שייכא בהם דינא דרב יצחק, והיינו דכיון דחפצא של תפילין הוא שיהא בו פרשיות שבתורה, וא"כ בכותב תורה שלא כהלכתה אין לו הכשר דתפילין, דכיון דבעי' בתפילין לכתוב פרשיות שבתורה והכשר פרשה הוא בכתיבתה עם שירטוט, וזהו החפצא דתפילין שיש בו פרשיות שבתורה, תו ממילא תפילין בלא שירטוט יהיו פסולין מדינא דרב יצחק דלית בהו הכשר פרשיות שבתורה, וזהו שהקשו הראשונים דליבעי בתפילין שרטוט מדינא דרב יצחק, היינו דמדין זה בלא שירטט התפילין הוי פסול, ואף דדינא דר' יצחק אינו פוסל, היינו דברב יצחק נתחדש דכתיבת ד"ת יש להם צורת כתיבה עם שרטוט, ובכותבה על הניר ל"ש פסול, אבל מעתה ידעי' דבכותב ד"ת בלא שרטוט הוי פסול, ומשום דחפצא של דברי תורה דינן ליכתב רק בדרך שרטוט ואי לאו אין להם שם של פרשיות בתורה, וה"נ בכותב תפילין ומזוזה וכן ס"ת בלי שרטוט יהיה פסול, כיון דלא חשיב כתיבת פרשיות של תורה, ואף דליכא הלמ"מ בס"ת לענין שרטוט, מ"מ לדברי הגרי"ז הרי השרטוט בעי' מחמת הדברי תורה, וההלכה נאמרה דמזוזה הוי פרשיות שבתורה, וזהו שהק' הראשונים דל"ל להלכה הרי מדין ר' יצחק כל ג' תיבות מהתורה הוי ד"ת לדין שרטוט וממילא נדע גם דהמזוזה בלי שרטוט פסולה מדינא דר' יצחק כיון דד"ת ניתנין ליכתב רק בשרטוט, ובלי שרטוט ל"ה דין פרשה דבתורה, וניחא היטב הא דכל הראשונים לא תירצו כתרוץ התוס' בסוטה הנז'. [ולענין מגילה דבעי' קרא מיוחד דבעי שרטוט, צ"ל דתפילין הוי פרשיות של תורה ובלי שרטוט הוי שלא כהלכות כתב ס"ת, אבל במגילה דהנ"מ לצאת בו החפצא של מגילה היא לו"ד ד"ת הכתובים בו, ועי' בדברי הגרי"ז דהכשר מגילה הוא לו"ד בתורת כתבי הקודש עי"ש].

ונראה דדבר זה שייך אף למאירי שכ' דדינא דר' יצחק הוי דרבנן, והיינו דבאופן דמיירי רב יצחק דכותב תיבות על הניר הוי דין דרבנן, אבל שרשו הוי מהתורה דנאמר הלכה דכתיבת פסוקים של תורה בעי שרטוט, ורק דרב יצחק חידש דגם כתיבת ג' תיבות מיקרי כתיבת ד"ת, ובעי שרטוט, מהתורה או מדרבנן וכמבואר.

והתוס' בסוטה שתי' דבדינא דרב יצחק הוי רק לכתחילה ולהכי בעי' לקראי דיפסול בלי שרטוט, מלבד די"ל דדברי התוס' קאי רק על מגילת סוטה כמו שכתבו שם ליישב קושייתם על מגילת סוטה דבעי שרטוט מדין ספר דתיפ"ל מדינא דר' יצחק ובזה תי' דדינא דרב יצחק הוי לכתחילה, וי"ל דבמגילת סוטה ל"ב שיהא פרשה של תורה אלא בקללות הכתובים בספר התורה הזה ולהכי מדינא דר' יצחק פוסל רק לכתחילה, אבל יתכן יותר דהתוס' ס"ל כן גם בתפילין ומזוזה, והיינו דחולקים עמש"כ לעיל בגדר פרשיות דתפילין, וס"ל דבתפילין ומזוזה הוי פרשה בפ"ע ולא הוי מדין כתיבת פרשיות שבתורה, דזוהי המצוה של הנך פרשיות בתפילין ובמזוזה, אבל לא מדין כתיבת פרשיות שבתורה, [וכגון בתפילין שהניחו האבות קודם מתן תורה דהיה בהם הך פרשיות אף דעדיין לא ניתנה תורה], ולכן מדינא דרב יצחק לא היה פסול.

והנה בכס"מ בהל' ס"ת פ"ז הט"ז כ' וז"ל בתו"ד וא"ת היכי אמרי' בתפילין לא בעו שירטוט וכמ"ש רבינו בפ"א והא מטעם דאסור לכתוב ד' תיבות בלא שירטוט צריך לשרטט, וי"ל דהתם ה"ק דמטעם קדושת תפילין אינו צריך לשרטט ואילו רצה שלא לכתוב יותר מג' תיבות בכל שיטה רשאי הוא, משא"כ בס"ת, אבל אה"נ שאם כותב יותר מג' תיבות בשיטה אחת צריך לשרטט "דלא גרע מאגרת שלום" דבעי לשרטט וכו', מבואר בכס"מ חידוש, דבכותב בתפילין ב' תיבות בשיטה אחת ל"ב שרטוט, ונראה דדבר זה הוא להכס"מ לשיטתו דוקא. והיינו דלהתוס' דהשו"ט דליבעי בתפילין שרטוט מדינא דר' יצחק משום דכותב ד"ת, ונתבאר דזהו חידוש דר' יצחק דכתיבת ג' תיבות הוי כתיבת ד"ת, ומיניה דבכותב ד"ת עצמם ודאי בעי לשרטוט לעיכובא, א"כ בתפילין עצמם נראה דגם בכותב ב' תיבות בשיטה אחת בעי שרטוט, דרק בכותב על הניר איכא שיעור דג' תיבות הוי ד"ת, אבל בתפילין הרי כל תיבה הוי ד"ת ופרשה היא וא"כ בעי שרטוט, דרק בכתב של תורה איכא שיעור דג' תיבות, אבל בכותב תורה עצמה ודאי דבעינן בכל תיבה כתב כתורה עם שרטוט, וכמו שהדגיש הכס"מ דמשא"כ בס"ת, היינו דבס"ת ודאי דגם כל תיבה ותיבה בעי שרטוט, וע"כ דלהתוס' ליכא לדינו של הכס"מ, ומש"ה התוס' לא תירצו הנ"מ שכ' הכס"מ.

אכן בכס"מ מדוייק היטב דלא ס"ל ביסוד הדברים כתוס', שהרי הזכיר בדבריו דבג' תיבות בעי בתפילין שרטוט דלא גרע מאגרת שלום, (והתוס' הלא קאי אף אם באיגרת ל"ב שרטוט, מ"מ בתפילין בעי מצד דינא דר' יצחק דכותב ד"ת), היינו דס"ל דאה"נ בתפילין ל"ה כתיבת ד"ת, אלא דכותב ענין שמע ישראל אבל כותבו בתורת תפילין ולא בתורת תורה, וזהו דין כתיבת פרשה בפ"ע של תפילין, ולכן הכס"מ הק' מדין כתיבת איגרת שלומים דס"ל דגם אגרת שלומים בעי שרטוט, ומדין זה בעי שרטוט בתפילין, ועל זה כ' הנ"מ בכתב ב' תיבות בשיטה אחת.

ולעיל הבאתי את דברי הגרי"ז בהל' תפילין שכ'דבתפילין דין פרשיות שלהן אינו דין מחודש מכח דיני כתיבת תפילין עצמה רק משום דהפרשה צריכה להיות בדינה כמו שהיא כתובה בתורה א"כ מאחר דבתורה פרשת קדש היא פתוחה גם בתפילין צריכה להיות פתוחה וכו' עכ"ל, ומבואר דהגרי"ז חילק בד' הרמב"ם בין מזוזה לתפילין, ולדבריו אזדא ליה דברי הכס"מ בד' הר"מ הנז' שנקט דבתפילין הוי דין פרשיות נפרד לדין שרטוט ומדינא דר' יצחק ה"ד בג' תיבות בשורה, ולדבריו מדין פרשיות שבתורה היה צריך כל תיבה בתפילין שרטוט, ורק מטעמא דהוי מחופין ל"ב שרטוט לד' הר"מ וכמש"נ. והנה אם שרטוט בתפילין הוא מדינא דר' יצחק ודאי דליכא דין לשמה בשרטוט, משא"כ אם הוי הלכה בפ"ע, וכמו במזוזה דס"ל לכמה ראשונים דבעי לשמה, הבאתי דבריהם בחי' על הש"מ מנחות לב עי"ש.

[ועי' ברמב"ן בשם הגאונים הטעם דל"ב שרטוט בתפילין שהן מחופין, וכ"כ הר"מ בהל' ס"ת שם, היינו דס"ל דדין שרטוט הוא משום שקורא בהם, ותפילין דלא ניתנו לקרוא בהם להכי ל"ב שרטוט, ועד"ז י"ל גבי מגילת סוטה דבעי' קרא מיוחד להצריכם שרטוט, דכיון דהמגילה עומדת למחיקה, ומה"ט אמרו בירושלמי דמגילת סוטה אינה מטמאה את הידים דלמחיקה קאי, מש"ה לא היה בהם דין שרטוט אי לאו קרא דגז"ש מדין ספר].

בס"ד

**בסוגיא דפלגינן דיבורא וכרות גיטא**

ח ע"ב ת"ר עבד שהביא גיטו וכתוב בו עצמך ונכסיי וכו', איבעיא להו וכו'. וברש"י דמיירי באומר בפ"נ, ועי' ברע"א דבלא"ה ל"ש לפלגי' אלא דלגבי הנכסים אנן חוששין למזוייף משא"כ לגבי השחרור, אמנם בתוס' רי"ד וכן ברמב"ם בהל' עבדים פ"ז וברי"ף מפורש הסוגיא גם בגוונא דמביא ג"ש בא"י דלא בעי בפ"נ, ודלא כרע"א. וביאור דברי הרע"א הוא דס"ל דדוקא באומר בפ"נ דהוי דין נאמנות על השטר בזה פליגי אם אמרי' פלגי' נאמנות, אבל בא"י שדנין על השטר עצמו הרי השטר בחזקתו, ורק אנן הוא דחיישינן לממון למזוייף וזה ל"ש לפלגינן, וכפיה"נ ס"ל לרע"א דאף דמדרבנן בעי קיום בממון מ"מ יש חזקת השטר ורק בטוען מזוייף או בטענינן בעי קיום. ובד' ברש"י י"ל עוד דבל"צ לבפ"נ לא בעי לפלגינן דבאמת נאמן בכל דבורו, ורק דלגבי הנכסים הויו ע"א ובעי לצירוף לעד שני [דבממון מהני עדות מיוחדת] אבל ל"ה עד פסול לגבי הנכסים, ומש"ה ל"ב לפלגי'.

ומצינו ברמב"ן בסוגיא ב' דרכים אם הוי כדין פלגינן דיבורא בעדות, ורבא לשי' דס"ל בסנהדרין ט. גבי פלוני רבעני וכו' דפלגינן, והדרך השניה ברמב"ן נראה דהפלגינן הוא לומר דמקבלין חלק מהשטר וכו', דל"ש קיום על חלק מהשטר, והשו"ט היא בקיום דלגבי הנכסים הוי כחספא וממילא הוי שטר שבטל מקצתו וכו', ומפורש ברמב"ן דלא כסברת הרע"א, ונראה דא"ש היטב להרמב"ן לשיטתו דבדרבנן דבעי קיום הוי כחספא, א"כ בעי' קיום לעשותו שטר, [ולא דהוי רק חשש שלנו כהנחת הרע"א דלהכי ל"ש לפלגינן], ונמצא דלגבי גט שחרור הוי שטר ולגבי הנכסים הוי כחספא, ולהכי מבע"ל דל"ש קיום לחצאין, ועי' בריטב"א שכ' באביי דאמר מתוך וכו' דאינו בדין ששטר זה יהיה מקויים למקצת ולמקצת אינו מקויים וכו', והא דבעצמך ונכסי אמרי' לכ"ע פלגינן, היינו דהתם הוי כב' שטרות, והוי כמעיד עלמ שני חתימות שהם אמת, ומקבלים ההגדה לגבי השחרור ולא לגבי הנכסים, ובכל נכסי אם אמרי' פלגי' משמע בבית מאיר בסוגין דע"י הפלגינן חשיב כשני חתימות. ויש להוסיף דע"י הבפ"נ מעיד על תוכן השטר ולא הוי כחתימת עדים בכל שטר, ולהכי בריש מסכתין חשיב בפ"נ כעדות על דבשב"ע, [וכ"נ בתורא"ש להלן יא: דבפ"נ מעיד דהחתימות הם של ישראלים], וא"כ הוי תרי הגדות חדא על השחרור ועוד על הקנאת הנכסים וכדפי'.

ובאמת בכל עבד כנעני בשטר הוי שטר להפקעת קנין האיסור ולקנין הממון, וכבר העיר הרע"א דנימא דלגבי הממון אינו נאמן בבפ"נ ובעי לפלגינן, והרע"א תי' דהשטר הוי על קנין האיסור וקנין הממון פקע ממילא, אמנם עי' בלשון הריטב"א קדושין ג. דמפורש דהגט שחרור הוי גם על קנין הממון והקילו בזה לממון הקל וכו' והריטב"א אזיל לשיטתו בסוגין. והרע"א לשיטתו כ' להדי' דגט שחרור נחשב כאיסורין וע"א נאמן ולא בעי' לטעמא דמשום עיגונא, ובזה מיישב הרע"א את קו' תוס' עיש"ה, ואף דבעי ג"ש על הממון וא"כ ליבעי קיום דב' עדים, אכן הרע"א אזיל לשיטתו דהממון נגרר אחר האיסור.

ונמצא דלפי' זה מח' אביי ורבא היא דאביי ס"ל דדוקא בעצמך ונכסי הו"ל כשני שטרות, אבל בכל נכסי דאין הקנאה בפ"ע בעבד דנעשה בדיבור אחד דכל נכסי העבד נידון כגוף אחד עם הנכסים והוי חדא שטרא, ורבא ס"ל דמ"מ נעשו כשתי הקנאות ושחרור העבד וקנין הנכסים כתרי שטרות נינהו.

ויש מהאחרונים שפי' דהכא הוי מענין פלגינן נאמנות, עי' בקובץ הערות ביבמות סימן כא סקי"א (ובקו"ב לפנינו) דתלי ליה אם הוי הקנאה אחת וכו' ואז ל"א פלגינן נאמנות דהוי בתולדה עי' בדבריו.

והנה בתש' התרוה"ד בסימן שיח שהובא ברמ"א חו"מ בדיני אונאה סימן רכז סל"ג, גבי שכר פועל ובהמה דאיכא אונאה על הבהמה ולא על הפועל ואף דהוי שכירות אחת מחלקי' השכירות, והגר"א שם סקמ"ט ציין כמקור לסוגין לדברי רבא דאמרי' פלגינן, ואכן התרוה"ד שם הביא ראיה זו עי"ש שכ' דלדעת אביי הוי דין אחד בכל השכירות, ולרבא אמרי' פלגינן, וצ"ע השייכות.

ונראה בזה ע"ד הסוגיא בב"ב קמג דקני את וחמור, ונתבאר בחי' שם בארוכה דיש מהראשונים שפי' דהוי ענין דאומדנא דאין להקנות לזה בלא חבירו, אכן הבאנו שיטת הרבינו יונה קמח שכ' "שמעי' מינה דכל הקנאה שאין כלה מתקיימת אין מקצתה מתקיימת, והיינו דאם הקנין בטל בחלקו ל"ה קנין כלל, [ועי' בהערותי על הריטב"א ב"ב קמג בזה], ומעתה נראה דדינא דפלגינן דיבורא לרבא, היינו דאף דאיכא פעולה אחת של קנין לעצמו ולנכסיו, ס"ל לרבא דאמרי' פלגינן והוי כשני חלויות וכב' קנינים, ואמרי' דעצמו קנה ונכסים ל"ק, ומינה הוציא התרוה"ד דכמו דס"ל הכא לרבא, ה"נ התם חשיב שכירות הבהמה לשכירות בפ"ע. [ועי' אבני נזר אב"ע ח"ב סימן תמו וברש"ש בקדושין נא ובחכמת שלמה ובית מאיר באב"ע סימן מא שקישרו בין סוגין לסוגיא דאת וחמור וכמבואר]. וכמובן שמהלך זה נוטה יותר לפי' הרמב"ן הנ"ל דהכא ל"ה מענין פלגינן נאמנות ודיבורא, אלא פלגי' בקיום שטר לחצאין, ועד"ז י"ל בד' תרוה"ד והגר"א דהפלגי' הוא אם קנין שבטל מקצתו מבטל שאר הקנין וכמש"נ.

והנה בגמ' תלינן הך מח' בפלוגתא דר"מ ור"ש במתני' דפאה בשייר קרקע אם שייר נמי את העבד, ועי' בר"מ בפה"מ פאה פ"ג מ"ט שכ' דלא נחלק השטר וכאילו התנה על אחד מאבריו וכו', וצ"ב דהזכיר סברת המסקנא דכרות גיטא, וכ' טעם הס"ד דל"א פלגינן, וכבר עמד בזה בתורע"א שם על דברי הרע"ב שם. אכן דברי הר"מ מקורם בר"י מיגש בב"ב שם שכ' **דכיון ששייר כל שהו נעשה כאילו שייר בגוף העבד** וכו', וביאור הדברים נראה דכיון דר"מ ס"ל דל"א פלגינן היינו דכיון שכתב בדיבור אחד העבד והנכסים, דכתב כל נכסי, תו הוי הקנאה אחת, כיון דל"א פלגינן, מש"ה הוי כשייר בגוף העבד, וכ"ה מפורש ברמ"ה ב"ב שם פ"ט אות קו וז"ל **ת"ק סבר לא פלגינן כו' אלא כיון דלא אקני ליה עצמו בפירוש אלא בכלל הנכסים נעשה גוף העבד עם שאר הנכסים לענין הקנאה זו כגוף אחד וכששייר לעצמו בנכסים נעשה כאילו שייר בגוף של עבד דמי דלאו כריתות הוא,** ור"ש סבר פלגינן ושיורא דשייר בנכסים לאו כמאן דשייר בגופו של עבד דמי, אלא אע"ג דבחד כללא הוא דאקני ליה גופו בכלל הנכסים פלגינן דיבורא, והוו להו כשתי הקנאות ובמאי דשייר שייר ובמאי דלא שייר לא שייר וגבי גופו מיהת גט כריתות הוא עכ"ל, הרי להדי' דאם לא פלגינן הרי הקנאה אחת על כל הנכסים וגם העבד משתחרר בזה דהוא בכלל ההקנאה של הנכסים, [וזה חידוש דהוי הקנאה אחת אף דעל העבד הוי שחרור ועל הנכסים הוי הקנאה, וכמו שהעירו בשעורי ר"ש, ובחי' רא"ל ח"א סימן מ. ויש לדון דנ"מ דאם העבד אינו רוצה לקנות השטר לא יהני גם השחרור דבהקנאת כל נכסי השחרור הוי כהקנאה ולא יהני בע"כ].

ולפ"ז בדין פלגינן בשטר אמרי' דהוי שני עניני הקנאה בשטר, ומ"מ כיון דהוי בעדות אחת של בפ"נ בעינן גם לפלגינן בעדות שהוא ככל פלגינן בעדות, ונמצא דתרי עניני פלגינן נאמרו בסוגיא, וניחא דהא דהגמ' מדמה סוגין לכותב כל נכסיו ושייר אף דהתם ל"ה דין עדות כלל, וביותר דהא ר"ש ס"ל דע"מ כרתי ונמצא דהע"ח בשטר ל"ה עדי קנין כלל ול"ש לעשות פלגי' בשטר אלא בדברי המוכר, אלא ע"כ דהגמ' מביאה הך מתני' כראי' לדין פלגי' בשטר לעשותם כשני עניני הקנאה וכמש"נ.

ובדברינו יבואר הסברא דאמרי' בגמ' ב"ב שם דבשייר מטלטלי אם עבדא כמטלטלי דמי אמרי' מדשייר וכו' ועי' ברשב"ם, ונראה דאם לא נימא עבדא כמטלטלי ל"ש לומר דהוי קנין אחד דהא העבד מקרקעי ושייר מטלטלי, וגם בדין מדנחית לשיורא כו' ה"ד אם הוי כיוצא בו.

ב] ולמסק' הגמ' בכרות גיטא, עי' בפרש"י, ובתורע"א במשניות בפאה שם כ' דס"ל לרש"י דכיון דנחית לשיורא ואי"ל דשייר להעבד לאו כריתות הוא, דאף דודאי ראוי לומר דמה דשייר שייר ומה דלא שייר לא שייר אלא בגט בעי כריתות מוכח דלא יהא נדנוד ספק בלשון השטר וכיון דאיכא לספוקי קצת דשיירו אין עליו שם כריתות עכ"ל. והנה לה"א בגמ' דאמרי' לדידיה נמי שייר הוי סברא ודאית, אבל למסק' הוי חששא בעלמא, ול"מ השחרור מחסרון כרות גיטא דבעי' דברים ברורים על שחרור, ונראה דדוקא למסקנא כיון דאתי אפי' אם פלגינן להכי ל"א ודאי מדנחית וכו'.

והנה שיטת הרי"ף והר"מ פ"ז מעבדים ה"א דכיון דשייר לעצמו זכות בגט וכו', ומה"ט אף בעצמך ונכסי אין זה כריתות, והרע"א בפאה שם הק' מהגמ' להלן מ. בכותב לשפחתו בשטר צאי והתקדשי בו עיש"ה תירוצו, ומש"כ התו"ג, ונראה בהבנת דברי הרע"א דפשוט דמה דהוי תועלת לאדון ל"ה חסרון בכרות גיטא, ורק אם במסירת השטר איכא שיור לאדון, הוי חסרון כרות גיטא, ולשון רע"א דשיור הוי כחזר ולקחו, וכ' הרע"א שם דבמה שכתוב בו חוץ מקרקע פלוני הוי כמו שטר מהעבד לרבו, ויש זכות לרבו בהאי שטרא, והוי כאילו הי' שטרא דידיה וזה מיקרי אגידא ביה וכו', ומבואר ברע"א דבכל שיור אין פי' דהקרקע שמשייר ל"ה בכלל הקנאתו, דא"כ אמאי חשיב דיש לאדון שטר על השיור והא אין זה אלא דמפרש את הקנאתו מה נכלל בה, (והרי פשוט דבמכר בית כור אחד ל"א דכיון דיש ביד הקונה שטר שיש בו גם ראיה למוכר שאין מכירה על שני בית כור, ואמאי הכא חשיב שטר ראיה לאדון), אלא הפי' דהוי חלות דין שיור, אבל מצד עצם הקנאתו הכל בכלל, ויש כאן הקנאת "הכל" עם שיור של חוץ, ולהכי חשיב דיש לאדון שטר על חלות השיור, [וראיתי מובא דהרא"ק זצ"ל הביא ראיה מוכחת דשיור הוי כהקנאה חדשה, ממש"כ הראשונים בב"ב מט **דשיור ל"מ על דבשלב"ל** ובמוכר הדקל ושייר פירותיו הוי שיור על דבשלב"ל ול"מ, ומוכרח דהוי כהקנאה], משא"כ בהתקדשי בשטר שחרור הוי נתינת שטר גמורה גם לענין הקדושין, דעיקר השטר הוא בשבילה שנתקדשה וחל הקנאת השטר לגמרי דמהות השטר הוא למקבל ושפיר ל"ה חסרון בכרות גיטא, ובזה מיושב היטב קו' המרחשת בהא דבמשחרר שפחתו וכותב דולדך עבד דמהני אם עובר לאו ירך אמו, והא ל"ה כרות גיטא, וכבר עמד בזה הרי"ט אלגזי בגט מקושר, אכן התם פשוט דמעיקרא לא שיחרר העובר ול"ה כשיור דחוץ, ולהכי ודאי דהוי כרות גיטא.

ונראה נ"מ בההיא דפ' המגרש דחוץ מירושתך והפרת נדרים כו' ובודאי אם יכתוב כן בגט לא יחשב חסרון בכרות גיטא לפי' הרי"ף, ולכאורה הרי יש לבעל זכות בגט לענין הכתוב בו חוץ וכו', ולדברינו ניחא דרק בכל נכסי ושיור בזה אמרי' דנתן כל הנכסים והוי כשטר לאדון שיש לו אך חוץ, אבל בנידון הגמ' בגיטין הרי מעיקרא הוי שיור בגרושין לענין ירושה והפרת נדרים.

והנה בר"מ שם מדוייק דחסרון כרות גיטא הוא בגוונא שכתב לו עצמך וכל נכסי, וכ"נ ברדב"ז שם בכוונת הר"מ, ובכתב סופר חידש דדוקא **בכל נכסי** אבל אם יכתוב עצמך ונכסי ליכא חסרון דכרות גיטא, דדוקא בכותב כל וחוץ הוי כמבטל הכל נכסי והוי כיש לאדון שטר על הביטול שכתוב בו השיור, וזה חשיב זכות בגויה והוי חסרון בכריתות, משא"כ בעצמך ונכסי וכתב חוץ מקרקע פלונית מפרש דלכתחי' אין כוונתו לכל נכסי, ודבריו מובנים היטב עפ"י הנתבאר, והדברים תואמים למש"כ בדברי הרע"א, והרע"א שם אכן הדגיש גוונא **דכל נכסי**, ולהמבואר היינו דבכותב כל נכסי הוי הקנאה אחת על כל הנכסים, [ואף דהרמב"ם פסק בה"ב דפלגינן דבורא וא"כ ל"ה כהקנאה אחת, צ"ל דלהר"מ הוי כהקנאה אחת ומ"מ לשיטתו דפסק דבאת וחמור קנה מחצה ל"א דבבטל חלק מהקנין בטל כולו], ומה שמשייר הוי כמקנה לו בחזרה, ולהכי חשיב דיש לאדון זכות בשטר, אבל בעצמך ונכסי ל"ה הקנאה כללית וכשמשייר היינו דהשיור ל"ה בכלל הקנאת הנכסים, ואין לאדון זכות בעצם השטר דא"ז אלא פי' מה נכלל בהקנאה, ול"ח שיש לו שטר על השיור. ולפי זה ניחא הקו' ממשחרר שפחתו וולדך עבד וכו' דהרי התם לא כתב כל נכסי.

ונראה להוסיף עוד ראיה ברורה בזה, דבאמת יש להק' דטעמא דכרות גיטא שייך גם באשה בגוונא שיתנה תנאי מסויים בגט לענין הנכסים, ואמאי נקטה הגמ' כל הסוגיא לענין ג"ש, אכן נראה דדוקא בג"ש דהוי גט גם על הפקעת הממון א"כ הוי בגדר הקנאה, ולכן שייך לומר דהוי הקנאה אחת של שחרור ונכסים ולהכי נחלקו אם אמרי' פלגי', ואם הוי כרות גיטא וכדפי', אבל בגט אשה דהגט הוי על האישות פשיטא דאם תלי ליה גם בנכסים הוי שני ענינים ולכן לא יהיה בזה חסרון כרות גיטא כיון דזה ל"ש לגט עצמו.

**בדיני שטר ונאמנות דערכאות**

נחלקו הראשונים בנאמנות דערכאות, דלרש"י הוי נאמנות של עדות דגם גוי כשר לעדות אי לאו דמשקר, וכמש"כ בתוס' ב"ק פח. ובתורא"ש לפנינו בד' רש"י, והכוונה פשטות לרש"י ט: במש"כ דנצטוו על הדינים, וכמש"כ בהגהות הר"ב רנשבורג שם, [וכ"נ ברש"י לשיטתו יא. במש"כ חשש משקר], ולשון הגא"ש דפסולו כגזלן או משום שקרן, עכ"פ ליכא פסול גוי בעדות, ולתוס' והרא"ש ס"ל דגוי פסול לעדות והכא הוי תק"ח להאמינו, דלא מרעי נפשייהו, ובלשון תורא"ש דהוי תקנת השוק, [וע"ע לשון המהרי"ק בסימן קכא אפ"ה כיון שהוא דיין לא היה מעיד שקר ופוגם את כבודו וכו', ועי' מש"כ בדבריו בחת"ס אב"ע ח"א סימן צד, ובשו"ת באר יצחק לרי"א ז"ל יו"ד סימן ה ענף ד כ' דנאמנות הערכאות היא בגדר אומן לא מרע אומנתו וכו' וכעי"ז נראה בחת"ס שם]. והרא"ש כ' דמהתורה אין עדותן מועלת אלא שחכמים האמינום והכשירו עדותן בשטר מלוה ומכר במקום שהדבר נעשה בפניהם הוא אמת ומקויים וכו', ובשו"ת הרשב"א ח"א תתקפב כ' בתו"ד "שהרי מה שהכשירו לא מדינא דעדות הכשירו אלא משום דחזקה לא משקרי ולא מרעי נפשיהו", וכ"ה במיוחסות עד "מסתברא לי כו' שערכאות לא מדין עדות הוכשרו אלא דחזקה לא משקרי ולא מרעי נפשייהו וכל שהלכו חכמים בדברים אלו על סמך האמת לא חילקו בין אחד לשנים כו' ובדבר שסמכו בו על אמתת הנהוג זה נראה דאפילו עד אחד כשר", ועי' תשב"ץ ח"א סימן עח עד"ז דל"ה מדין עדות והביא את הרשב"א הנ"ל. ועי' הגר"ח גרושין פ"ו ה"ט. ובחזו"א כ' דלא מרעי נפשייהו הוי חזקה דאפשר לחכמים לדון על פיה כמו חזקה דאין אדם פורע תוך זמנו ומ"מ בגט לא מהני חזקות כאלו דלא ניתן ענין זה אלא לדון בין אדם לחברו, ועד"ז באבן האזל מלוה פכ"ז ה"א. ובחידושי הרי"ם וחת"ס בתשו' דנו דערכאות נאמנים מדין אומדנא דב"ד דדיין יכול לפסוק עפ"י אומדנא, [ראה בשעורים בפ' הכותב ובפ' האשה רבה בארוכה ואכ"מ], עכ"פ מבואר מח' ראשונים אם נאמנות הערכאות היא בגדר עדות. ולרש"י כיון דב"נ נצטווה על הדינים הוי בתורת עדות.

ובראשונים מבואר בדעת רש"י דגוי כשר לעדות ורק דאיכא חשש משקר ולהכי בערכאות דאינו משקר מהני עדותן, וצ"ע דהנה בעד שיש בו חשש משקר הרי פשוט דנפסל מתורת ודאי, ולא רק מספק ל"ה עדות, אלא דמחמת החשש משקר תו הוי פסול לעדות, דהרי רשע דחמס גם כשמעיד להחזיק לא מהני, ומה"ט י"ל דגם היכא דנדע בודאי דהחשוד לשקר מעיד אמת וכגון אם שני עדים יאמרו דהחשוד אינו משקר דלא מהני, כיון דהוא עד פסול, וד"ז מוכרח לכאורה במתני' במכות סופ"ק דבנמצא אחד קו"פ עדותן בטילה, והרי פסול היינו רשע דחמס, והכא ידעי' מחמת הב' עדים האחרים דאינו משקר ואמאי פוסלם, אדרבא הב' עדים יכשירו את החשוד, וע"כ דחשוד הוי עד פסול. ויעוי' בגבו"א במכות שם שהסתפק במתני' אם פסול הכוונה גם בפסול מחשש משקר דבזה אולי נימא דיוכשר ע"י האחרים, ובשיעורי ר"ש מכות עמוד פו הביא ספק הגבו"א, ותמה עליו דודאי משום טעמא דמשקר מיפסיל לעדות ואף אם אומר אמת אין לו נאמנות עד כלל, ושם בעמוד פז כ' הגרש"ר ז"ל דלכאורה מהמרדכי הנז' שכ' דעכו"ם דפסולים מחמת גזלנות מהני בערכאות דלא מרעי נפשייהו מוכח כגבו"א, אכן תי' דד' המרדכי נאמרו בכה"ג דערכאות דהשתא אזדא לי' סיבת הפסול בעדות זו כיון שאינו חשוד לשקר כאן, אבל במקום שהחשש קיים ודאי דעדותו פסולה אפי' אם קמי שמיא גליא דאינו משקר עכ"ל. וע"ע בחזו"א בסוגין בזה.

והנה בהגא"ש הק' דאיך נימא דגוי כשר לעדות, והא אפי' עבד נתמעט מקרא דאחיך דאינו אחיך במצות וכ"ש גוי, ואיך ס"ל לרש"י דגוי כשר לעדות.

ונ"ל בישוב שיטת רש"י דבעבד דנינן דיוכשר לעדות מדין עדות ישראל ובזה ממעטי' מקרא דל"ה אחיך במצות, אבל בב"נ כשר לעדות מדין עדות דעכו"ם, וזש"כ רש"י דב"נ נצטווה על הדינים, היינו דמש"ה ס"ל לרש"י דגוי כשר לעדות היינו מדין עדות דנכרי, דמשפטי התורה ניתנו גם לב"נ וכיון דצריכין לדון יכולים להעיד כדי שיוכלו לדון. ובזה ניחא קו' החת"ס דאיך לרש"י יוכשר ב"נ לעדות הא הוי רשע, ולדברינו דהוי מדין עדות דנכרי ל"ש כאן פסול רשע, כמו דמקבלין קרבנות מהעכו"ם ולא פסלינן מדין רשע דזר"ת דאין דין רשע ומומר בעכו"ם כדאי' בחולין ה. וה"נ הכא לדין עדות דנכרי ל"ש פסול רשע.

ונראה מבואר כן באור זרוע בפסקי ב"ק סימן ג-ד שכ' דאם קיבלו התובע והנתבע עליהם דייני עכו"ם דיניהם דין הואיל וישנם בתורת דיינים כדת"ר דנצטוו על הדינים, והביא ראיה מהא דשטרות העולים בערכאות כשרים ואפי' שטרי מתנה דדד"מ דינא הא למדת דהיכא שקיבלו אותם מרצונם דדינהם דין כדהכא שהנותן והמקבל קיבלו אותם "לעדות" מרצונם עכ"ל, ומפורש דכיון דנצטוו על הדינין להעמיד דיינים ולדון עפ"י עדים לכן יכולים העכו"ם מכח דדמ"ד לחדש דין עדות לעכו"ם ודין דיינים לעכו"ם. וכ"ה בעיטור לג. ואע"ג דקי"ל לפניהם ולא לפני כותים ה"מ לכתחי' אבל דיעבד כשר כו' אבל שטר מכר ומתנה שאינן אלא לראיה כשר וכו', וכ"ה בחי' הר"י אלמנדרי בסוגין שפי' בקו' הגמ' חספא בעלמא דכתיב לפניהם ולא לפני גוים.

ומה"ט יש לדון דבאסורין ל"ש נאמנות דערכאות, והרע"א בתניינא נד הסתפק בזה, אך במהרי"ק בשורש קכא משמע דגם באסורין שייך נאמנות דערכאות ורק בערוה אמרי' דלאו בר כריתות הוא עי"ש. ומתבאר בזה דברי הקצות בסי' סח דלגבי שטר קנין דמקשי' להלן י: חספא בעלמא דהטעם משום דעכו"ם לאו בני שטרא נינהו דאין לו קנין שטר וה"נ אף דגוי כשר לעדות אמנם אינו יכול לאשויי שטרא, והדברים מפורשים בתורא"ש לפנינו ובקדושין יד: עי"ש.

ובזה מבואר מש"כ רש"י דבערכאות ל"מ בגיטי נשים דלאו בני כריתות נינהו, היינו דבזה ל"ש טעמי' דעכו"ם נצטווה על הדינים, ורש"י הדגיש שאין עדותן כשר לפי שאינן בתורת גו"ק ורחמנא אמר וכתב ונתן, וכן ברש"י להלן י: ד"ה כריתה כ' דכיון דלא שייכי בתורת גו"ק אין נעשים עדים בדבר דכתיב וכתב ונתן, וצ"ב דאינו בתורת גו"ק ל"ה הלכה בדיני עדות אלא דין בעשיית גט ואמאי כ' דלא חשיבי עדים, אלא כוונת רש"י דכיון דגוי כשר לעדות מחמת דנצטווה על הדינים, מעתה בגו"ק דאינו בתורת שוב פסול לעדות. ויל"ע דא"כ אמאי כ' ברש"י קרא דוכתב ונתן ותיפ"ל דל"ה בתורת גיטין, וממנ"פ אם בעי לקרא א"כ בשטרי ממון דליכא קרא לא יהיה חסרון אף אם ל"ה בתורת, וא"כ ל"ל לרש"י לומר דהוי בתורת שטרות ממון משום דנצטוו על הדינין. וצ"ל בד' רש"י דדין אינו בתורת נאמר בחלות שאדם פועל דאינו יכול לפעול אם אינו בתורת הדבר, אך לאשויי שטרא הוי חלות דממילא דע"י חתימתן נעשה שטר, ולהכי לעשיית שטר דגט בעי לקרא דוכתב ונתן, ומה"ט י"ל דגוי פסול גם לגבי כתיבת הגט כדכ' רש"י ט: ד"ה ור"א דמתני' שכתבו ישראל, ובמחנ"א על הר"מ גרושין פ"ג הט"ז דייק דבעבד וגוי איכא פסולא דאינו בתורת לגבי כתיבת הגט, אמנם בגמ' כג מבואר דעכו"ם אינו כותב גט רק מחסרון לשמה, וכמש"כ הלח"מ בד' הר"מ שם עיש"ה. [והנה ברש"י וברא"ש מבואר דלענין עדי מסירה בערכאות ל"מ, ולכא' הוא משום דאינו בתורת וכו' ואף דל"ש על זה מיעוטא דוכתב ונתן, ונראה דלענין ע"מ דהוי לקיומי מחמת דבשב"ע אכן א"צ קרא לפוסלם, ופשוט דכיון דאינם בתורת גו"ק פסולים להיות ע"מ].

והנה בשה"ג דף מד. מדפ"ה הביא מהריא"ז דבגט דחתומים בו עכו"ם בשמות מובהקין [דליכא חשש דמזוייף מתוכו] והיא אומרת דבעלה מסר לה בפני ע"מ דמותרת בגט זה, ומבואר חידוש דמהני ערכאות גם בגט אשה לראיה דמתוך הע"ח ערכאות ידעי' דמסר בע"מ, ומדוייק כן ברש"י יא שכ' דהערכאות ל"מ בגט לאשויי כריתות, ומשמע דמתורת ראיה ה"נ מהני, ובאמרי משה בסימן טז כ' דהריא"ז ס"ל כרש"י דערכאות כשרים להעיד מהתורה ולהכי מהני בגט לראיה, אך לשון הריא"ז משמע בהמשך דערכאות לאו בני עדות נינהו, ומוכרח לומר בשיטתו דלראי' מהני רק בגדר חזקה דלא מרעי נפשייהו, והא דל"מ במשה ואהרן להאמינם מחמת האומדנא [ובאבי עזרי סוף גרושין חידש דגם במשה ואהרן יהני לקבל דבריהם מחמת האומדנא אך לא מדין עדות], היינו דהאנ"ס שבא מחמת צדקותם בזה גזה"כ דעפ"י שנים עדים יקום דבר ולא לקבל מחמת אנ"ס של צדקות וישרות, אלא בעי' עדים כשרים דוקא, אבל בערכאות הוי ידיעה עצמית מכח דלא מרעי נפשייהו ולהכי מהני מהתורה וכעין אין אשה מעיזה בפני בעלה ונאמנת לומר גירשתני, וכן ביאר הגרש"ר ז"ל בשעורים אות קעא.

ויש לדון על מה שנקט התו"ג בסוגין דבערכאות עכו"ם ויש עוד עדים ישראלים יהיה דין קו"פ, דנראה דכיון דלגו"ק אין לערכאות דין עד ל"ש בזה דין נמצא קו"פ, ואכן בתומים כ' דלגבי אשה דאינה ראויה להעיד ל"ח נמצא קו"ם, והו"ד בנתיבות סימן לו סק"י שהוסיף דה"ה עכו"ם וקטן לא חשיב נמצא קו"פ, וכ"כ במנ"ח מצוה עה דלהנך דעכו"ם פסול לעדות ל"א נמצא קו"פ כיון דאינו עד כלל, ולפ"ז בגו"ק דלכ"ע אינו עד ה"נ לא נימא בגוי דין נמצא קו"פ ודלא כדברי התו"ג. [וברשב"א לעיל ד. מבואר כה"ג דבערכאות אף דהוי שלא לשמה אינו פוסל כיון דל"ל תורת עד והוי חתימתן כסימן בעלמא]. ונראה דמה"ט כ' רש"י קרא דבגוי פסול לעדות גט דוכתב ונתן, והיינו דמהאי קרא ילפי' דלית ליה תורת עד כלל וממילא לא יעשה דין נמצא קו"פ.

ולפי המבואר נראה ליישב מה שהקשיתי דבפסול גזלן גם בידעי' דאינו משקר הרי הוא פסול, ואיך כ' הראשונים דכיון דערכאות לא משקרי להכי כשרים. ונראה דהטעם דהעכו"ם עד הוא משום דנצטווה על הדינים כדכתב רש"י, ועי' ברמב"ם סופ"ט ממלכים דהיינו להושיב דיינים וכו' והרמב"ן בפ' וישב כ' דהמצות כוללת גם דיני גניבה ומו"מ ואבות נזיקין וחובל וכו', וכבר כתבו הנצי"ב בשאילתות בראשית ב וברוח חיים באבות פ"ה מ"י דהיינו לדון עפ"י שכלם האנושי וכו', וכעי"ז בשו"ת חת"ס ח"ו סימן יד, ולפ"ז שפיר י"ל דדוקא בישראל בחשוד לשקר יהא פסול גם בידעי' שאומר אמת דהוי פסול לעדות ישראל, אבל בגוי דאתינן עלה מדין עדות ב"נ, בזה י"ל דאם ידעינן שאומר אמת יש עליו דין עד לב"נ שנצטווה על הדינים, דכך הוא בשכלם דאם אינו משקר הרי הוא עד, ולהכי מהני הערכאות.

ונראה נ"מ גדולה בין רש"י וש"ר, דהנה הריטב"א בסוגין כ' דבערכאות סגי דאפי' אם אחד יחתום דלא מרעי נפשייהו, וכ"ה ברמ"א בסימן סח בשם תש' הרשב"א, [וכ"ה במיוחסות עח], והיינו כשיטת תוס' דהוי תק"ח להאמינם ול"ה תורת עדות א"כ ה"נ לא בעי' חתימת שניהם, אבל לרש"י דהוי גדר עדות א"כ בעי' חתימת ב' עדים ככל עדות, ומצאתי בס' התרומות שער ס"ז ח"ד סימן ה שר"ל דבעי שנים, וע"ע בתשב"ץ ח"א פד בזה, וכן י"ל נ"מ כיו"ב בערכאות שחתום בה אשה, דאם הוי תק"ח בעלמא של נאמנות שייך זה גם בחתימת אשה, אבל אם הוי דין עדות, בעי' חתימת ב' גוים, אמנם לפי המבואר דגם לרש"י דגוי כשר לעדות הוא מדין עדות נכרים דב"נ נצטווה על הדינים, שפיר יש לדון דסגי בערכאות בגוי אחד, כיון דדיני ב"נ הוא גם בע"א ודיין אחד, א"כ בדין עדות דידיה שייך זה גם בעד אחד, וגם באשה.

והנה ברש"י יא. גבי שמות מובהקין כ' שמות דיינים הן, והמהר"ם שי"ף עמד בדבריו, והיינו דבכל הראשונים מפורש דהחותמים הם ההדיוטות ורק באישור הערכאות אמרי' דלא משקרי, וכמש"כ הרא"ש, ואמאי הוצרך רש"י לומר דהדיינים הם החותמים על השטר, ובמהר"ם שי"ף כ' דהוא לו"ד בד' רש"י. [ודברי רש"י י: ג"כ נוטים לשיטתו הנ"ל]. ובמהרי"ק שם קכא משמע ג"כ דהדיינים הם העדים של הערכאות. וכעי"ז נראה גם בפי' רבינו חננאל [הובא באור זרוע בהל' גיטין סי' תשה ובשו"ת או"ז סימן תשמה, ובפי' לר"י אלמנדרי על הרי"ף בסוגין] שכ' על תרוץ הגמ' בשמות מובהקין פי' חדש וז"ל: שמות מובהקים שמתרחקין מדבר שקר ומקבלת שוחד כגון פלוני ופלוני שהיו באותו הזמן במדה הזאת, ודוקא ערכאות במושב השופט שהוא כגון שאמרנו ואם לאו בגיטי ממון פסולין כל שכן בגיטי נשים עכ"ל. ולכאורה הכוונה דבזה ודאי לא מרעי נפשייהו ואומרין אמת, ונוטה יותר דכוונתו למש"נ בשי' רש"י דבעי' ראיה מכח העדות עצמה דאומרין אמת.

ונ"ל לומר בדעת רש"י דס"ל דלענין הכשר עדות על העכו"ם, אם נימא דבערכאות העדים החותמים הוי הדיוטות ורק ידעי' מחמת החתימה של ב"ד דהוי אמת, דלא מרעי נפשייהו, אבל הם עצמם חשודים לשקר מצד עצמם, א"כ מה שאומרין הערכאות דחותמין אמת זה ראיה צדדית ע"י הערכאות, אבל הם עצמם חלים עליהם פסול עדות, כיון דהם חשודים, מעתה נראה דרש"י לשיטתו דס"ל דהערכאות הוי עדות, ה"ד אם הערכאות עצמם הם החותמים דאז הם עצמם עדי אמת [עכ"פ בהאי דינא], וליכא עליהם חשש משקר מעיקרא, דחזינן מהעדים עצמם שאומרין אמת, ואז שפיר הוי עדות, ונמצא דדברי רש"י הם בדוקא לשיטתו.

ואין להקשות על דברינו מסוגיא דעד כותי דאמרי' דע"י חתימת השני ידעי' דהראשון הוי כותי חבר ולא חתים בשיקרא, והרי הוי נאמנות חיצונית, דפשוט דהתם הרי במעיד בחתימתו דהכותי הוי "כותי חבר" וממילא מעולם לא היה חשוד בשיקרא ולכן שפיר מהני, ובאמת בחת"ס נקט דלהעיד שהראשון כותי חבר בעי ב' עדים עי"ש.

**בדין מזוייף מתוכו מחמת הערכאות**

ברמב"ם גרושין פ"ג ה"ח וז"ל: סופר שכתב הגט לשמו ולשמה כהלכתו וחתמו העדים שלא לשמה הואיל ומסרו לה בעדים הרי זה גט אלא שהוא פסול ולמה אינו בטל לפי שאין העדים חותמין על הגט אלא מפני תקון העולם, **ויש מי שאומר שאם חתמו העדים שלא לשמה הואיל והוא כמזוייף מתוכו הרי זה גט בטל וכן אם היה אחד מעדיו פסול וכו' ולא יראה לי דבר זה אלא כמזוייף לא מזוייף ודאי והואיל ונמסר בעדי מסירה כשרין הרי זה פסול מדבריהם** עכ"ל. ובר"מ לעיל פ"א הי"ז כ' היו עדיו מתוכו פסולין אפילו אחד פסול ואחד כשר ונתנו לה בפני שני עדים כשרין הרי זה פסול שנמצא כמזוייף מתוכו ע"כ, מבואר שיטת הר"מ דמזויף מתוכו אינו פוסל אלא מדרבנן, והחת"ס הק' בסתירת דברי רש"י י: דהוי פסול דרבנן דילמא אתי למסמך עלייהו, וכ"ה ריהטת הסוגיא שם, וברש"י סנהדרין כח: כ' דהוי מה"ת דהוי כחספא, ובר"מ בהל' גרושין הביא היש מי שאומר דהוי מה"ת, לענין שחתם ע"א או עד פסול או שחתמו של"ש וכו', ויל"ע אם בערכאות ואיכא עדי מסירה ישראל דפסול מדרבנן מחמת מזוייף מתוכו, אם גם בזה יסברו הגאונים דפסול מהתורה, ובגמ' ט: מפורש דפסול מדרבנן, וכבר העיר החזו"א מגמ' זו על שיטת הגאונים וצ"ע.

והנה בחת"ס לפנינו יא. כ' לחלק בין מזויף מתוכו של פסול קרוב, לפסול עכו"ם דאז הוי רק דרבנן, וכ"כ הפלס חיים, וכן הצ"פ פ"ג מגרושין ה"ח, והביאור בזה נראה עפי"מ שנתבאר בשיעור הקודם דבערכאות בגו"ק דלאו בר כריתות הם ל"ל שם עד כלל, וא"כ שפיר חלוק דבקו"פ יש להם שם עד ונעשה לחלק מתורף הגט ולהכי נפסל השטר מהתורה, משא"כ בעכו"ם דל"ה שם עד, ויש להוסיף עפ"י מש"נ בסוגיות לעיל דהטעם דמזוייף מתוכו פסול מהתורה לד' הגאונים דהוא כיון דחל כבר על ידי הע"ח שם שטר פסול ובמסירה הוי מסירת שטר פסול ולהכי ל"מ הע"מ, ולהכי ס"ל להגאונים דמזוייף מתוכו פסול מה"ת, ולפ"ז נ"ל דזה שייך זה רק בעדים פסולים דאית ליה שם עד ונחשב השטר לשטר פסול, משא"כ בחתימת העכו"ם דל"ל שם עד, הוי כמו דליכא לחתימתו כלל, וכמ"כ י"ל לביאור הגרש"ר ז"ל דהא דמזויף מתוכו פסול מהתורה הוא משום דמצטרפים הע"מ לע"מ וכר"ן, דהע"ח הוי כע"מ והוי נמצא קו"פ, א"כ שייך זה רק בע"ח פסולים, ולא בע"ח עכו"ם דאין להם שם עד, וכבר נתבאר בשעור לעיל דבערכאות ל"ל דין עד לענין גט וממילא ל"א בו דין נמצא קו"פ, כמש"כ התומים והנתיבות.

ובשעורים לעיל בדף ד נתבאר בדעת הגאונים דס"ל דמזויף מתוכו פוסל מהתורה, דהטעם בזה דכיון ע"י חתימת הפסולין נעשה עשיית שטר בפסלות להכי לא יוכשר ע"י הע"מ, והבאנו שם דבר"מ בהל' גרושין כ' בדין מזוייף מתוכו דפוסל רק מדרבנן דהטעם מפני שאין העדים חותמים אלא מפני תיקון העולם וצ"ב, ומבואר בדעת הר"מ דדוקא כיון דהחתימה הוי רק לראיה, להכי שייך לומר דיוכשר ע"י הע"מ, וביאורו של דבר דאם הוי כבר חתימה לאשויי שטרא, תו בחתימת עדים פסולים או בחתמו של"ש, הוי שטר בפסול, דהחתימה נעשה לחלק מהגט והשל"ש כבר פסל הגט והשטר, ואינו יכול להיות מוכשר ע"י הע"מ, דאין שטר מקולקל חוזר ומתכשר ע"י הע"מ, דהשטר כבר הוי חספא, וכשמוסר השטר הוי מוסר שטר פסול שהוא חספא ול"ח מסירה, וכ"ה לשון הרמב"ן בתש' המיוחסות סוף סימן צא וזלה"ק .. וא"נ כמו גט שנכתב שלא לשמו דאפילו רבי אלעזר דאמר עדי מסירה כרתי כיון דאפשר שיסמכו עליהם ואין העדות כשרה הרי זה מזוייף מתוכו בשעת חתימתו והרי זה פסול מיד דאע"פ שמוסרו אחר מכאן בעדים כשרים "אינו אלא כמוסר שטר שכבר נפסל" ואינו דומה לגט שחותמיו כותים ושמותיהן מובהקין שכשר בעדי מסירה לר"א כו' לפי שחתימתן של כותים אלו כיון שהן ניכרים תוך השטר עצמו לא אתו למסמך עלייהו והלכך אינה חתימה אלא ככתיבה דעלמא שאינה לא מעלה ולא מוריד ולפיכך אין הגט נפסל מתחילתו מחמת אותה חתימה וכשנמסר אח"כ בפני ישראל הרי זה כשר למאן דאית ליה עדי מסירה כרתי עכ"ל הרמב"ן. ודברים אלו מרומזים בדברי הברכת שמואל במסכתין סוף סימן יב במש"כ בשם גאון אחד פי' ללשון הר"מ שאין העדים חותמים, ובדבריו נראה יסוד זה דאם הוי חתימה לאשויי שטרא ס"ל לגאונים דלא יהני הע"מ דהוי מסירת שטר פסול, אמנם הברכ"ש שם הוסיף דה"ד בגט דאיכא דין בעשייתו לכריתות משא"כ בשטרות, ולדברינו הוא גם בשאר שטרות, והבאנו יסוד זה בדברי הרגמ"ה ב"ב קע וז"ל מודה ר"א בגט מזויף מתוכו שאחד מן העדים קרוב או פסול פסול הגט "**ולא מועיל עדי** **מסירה"** עכ"ל, ומפורש דל"מ מהתורה העדי מסירה, והיינו דכיון דכבר חתמו עדים פסולים תו נפסל השטר וכבר ל"מ הע"מ, ומפורש כיסוד דברינו גם בשאר שטרות.

ולפ"ז י"ל דגבי גט כיון דעכו"ם לאו בר גו"ק ואין לו שייכות לגט, ואינו בר כתיבת גט, [מגזה"כ דוכתב ונתן] ל"ח כתיבת גט כלל, וכמ"כ בשטר מתנה כיון דגוי לאו בר שטר נינהו, ושוב לא חל בחתימת הערכאות דין שטר וגט ול"ש לומר דהוי שטר בפסלות, ולהכי כשר מהתורה ע"י הע"מ. ומוכרח כן מהא דמפורש בסוגיא דהמזוייף מתוכו הוא דרבנן, והרי לגאונים פוסל מהתורה, וע"כ דבערכאות דבגו"ק ל"ל שם עד ה"נ מודי הגאונים דאינו פסול מהתורה וכמש"נ.

אך צריך להוסיף דלכאורה כל התירוץ שייך לדעת התוס' והרא"ש וש"ר דגוי אין לו שם עד, אבל לשיטת רש"י בסוגיא דס"ל דגם בגוי אית ליה שם עד ורק דהוי חשש משקר, א"כ הדק"ל דלרש"י לשיטתו יפסול ערכאות בגו"ק מדין מזוייף מתוכו מהתורה. ולהמבואר בשיעור הקודם ניחא היטב כיון דהא דס"ל לרש"י דעכו"ם הוי בר עדות הוא הוא משום דנצטווה על הדינים, אבל בגו"ק דכ' רש"י דלהכי ל"מ בערכאות דאינו בתורת גו"ק, ורש"י הוסיף הגזה"כ דוכתב ונתן, להכי לענין גו"ק גם לרש"י העכו"ם הערכאות לא הוי בתורת עדות, וגדר הפסול הוא דעכו"ם אינו בתורת עד, והבאתי התומים והנתיבות והמנ"ח דבעכו"ם בגו"ק לא יהא דין נמצא קו"פ כיון דל"ל שם עד, ולפ"ז י"ל דמה"ט ל"ש בזה מה"ת פסול מזויף מתוכו, ובפרט אם נימא כיסוד הגרש"ר דהפסול מהתורה מחמת צירוף הע"ח לע"מ והוי נמצא קו"פ וזה ל"ש בערכאות כדפי'. אלא דיש לדון לקצות דהטעם דעכו"ם ל"ה בר שטר קנין דל"ל שטרא, אם גם בזה נימא דל"ל תורת עד ולא יהיה בזה בערכאות דין נמצא קו"פ כמו בגט, או דבזה מ"מ אית ליה שם עד, ושפיר נימא דבשטרות הערכאות משוי ליה לדין מזוייף מתוכו. ואם נימא חילוק זה יתיישב הסתירה ברש"י די"ל דבשטר ממון ה"נ ערכאות פסול מהתורה בע"מ משום מזוייף מתוכו כיון דלרש"י לשיטתו אית ליה שם עד ורק דלאו בני שטרא נינהו.

ובשיעור הקודם הבאנו דלשיטת רש"י דגוי הוי עד, הא דמקשה הגמ' גבי מתנה דהוי חספא, דביאר הקצות בסימן סח דהוא משום דעכו"ם לאו בני שטרא נינהו, ונתכוין לתורא"ש בסוגין, דעכו"ם אינו בתורת שטר קנין, וכ"ה בתורא"ש בקדושין יד: [ובתורא"ש לשיטתו מפרש בתרוץ הגמ' דינא דמלכותא, דהוא לומר דעכו"ם הוי בתורת שטר], ונתבאר דלגבי אשויי שטרא ולגבי גט גם לרש"י ערכאות ל"ל שם עד, דדוקא בשטר ראיה דב"נ נצטווה על הדינים להכי אית ליה שם עד, ומעתה ניחא שפיר מש"כ דגוי אינו יכול לעשותו למזויף מתוכו מהתורה, ולהכי כשר מחמת הע"מ, ולהכי דוקא היכא דחתמו בשטר קו"פ ס"ל לרש"י בסנהדרין דפוסל מהתורה גם באיכא ע"מ מדין מזוייף מתוכו, ושאני הכא גבי שטר מתנה בערכאות דאמרי' דחספא בעלמא, דלדברי הקצות הטעם בזה הוא דעכו"ם לאו בני שטרא, א"כ מה"ט בהיו ע"מ וחתמו הערכאות הוי מזויף מתוכו רק מפסול דרבנן, דכיון דלאו בני שטרא נינהו, לא חשיב חתימתם של הערכאות כעשיית שטר פסול להפקיע הכשרו ע"י הע"מ וכדפי'.

ובזה ניחא היטב הא דהגאונים ס"ל דמזויף מתוכו פוסל מה"ת, ובגמ' ט: מפורש דאינו פוסל אלא מדרבנן וכהערת החזו"א, אכן לדברינו הגמ' הלא מיירי לענין ערכאות, ובזה לכ"ע מזויף בחתימת הערכאות אינו פוסל אלא מדרבנן. והנה שי' הגאון שהביא הרי"ף דמזוייף מתוכו הוי פסול מהתורה והרי"ף חולק, וכ' הר"מ בפ"ג מגרושין ה"ח דבהיו ע"מ פסול מזוייף מתוכו אינו אלא דרבנן, ובלא היו ע"מ צריכים ע"ח לחתום לשמה מהתורה, ועי' רשב"א לעיל ד. דהחתימה הוי בכלל הגט ולהכי פוסל מה"ת, והשיטות הובאו בשו"ע סי' קלא, והגר"א כ' ראיה מהא דמכשיר ר"ש ערכאות דע"מ כרתי, וקשה דהא עכו"ם חתמי שלא לשמה דאדעתא דנפשיה קעביד, ונראה דד' הגאון קיימי בכל ע"ח דאמרי' דהגט נעשה ע"י החתימות ואם הוי של"ש נפסל, אכן ה"ד בע"ח ישראל של"ש, אבל בערכאות דלאו בני גו"ק הם, אף אם חתמו של"ש אינו פוסל דעיקר הגט נעשה ע"י הע"מ, והערכאות החתומים כמאן דליתא ול"ה עשיית גט בפסול, וכ"נ בלשון הרשב"א לעיל ד. במש"כ דבערכאות ל"ח חתימה כלל לפסול בשל"ש דהוי כדיוטא בעלמא, ומבואר היטב כדברינו דבערכאות דלית ליה שם עד אינו פוסל וכמש"נ.

ובר"מ פכ"ז ממלוה ה"ב מבואר דשטרא פרסאה היינו חתימת עכו"ם ההדיוטות בע"מ ישראל, והק' הכס"מ כקו' הרשב"א והרא"ש על פרש"י שכ' דהו"מ לאוקמי בע"מ כר"א כו', דהא הוי מזוייף מתוכו, והרשב"א בתשו' תירץ דמיירי בשמות מובהקין, אך הר"מ לא הזכיר דמיירי בשמות מובהקין [ובר"מ מבואר דאין ההכשר מחמת הע"מ למיהוי כערכאות כתוס' ג:], והכס"מ והב"י סימן סח ר"ל דמזוייף מתוכו ה"ד בגט ולא בשטרות, והק' מהגמ' בסנהדרין דמזויף מתוכו הוא גם בשטרות, ותי' הכס"מ דה"ד בקרובים, אבל בעדי עכו"ם ליכא מזויף מתוכו בשטרי ממון. וצ"ב החילוק בזה.

ולכאורה י"ל בדבריו כנתב' לעיל דחתימת עכו"ם ל"ה עד כלל ומש"ה בשטרי ממון ל"ח מזוייף מתוכו, ולקצות גם אם גוי הוי עד כרש"י, מ"מ ל"ה בתורת שטרות, ומש"ה חתימתו כמאן דליתא, ול"ח מזויף מתוכו, לומר דהמסירה בע"מ ל"ח מסירת שטר, דלא נחשב מחמת חתימת העכו"ם לעשיית שטר בפסול, אלא דיקשה דמ"מ יפסל מדרבנן מדין מזוייף מתוכו, דהרי מבואר בסוגיא דלר"א דע"מ כרתי מ"מ בגט פסול מדרבנן מחמת מזוייף מתוכו ולהכי אוקמי' בשמות מובהקין, והר"מ דלא הזכיר שמות מובהקין יקשה דיפסל מ"מ מדרבנן מדין מזוייף מתוכו, ומוכרח דמ"מ לענין ערכאות ס"ל לכס"מ דחלוק, דמזוייף מתוכו גזרו רק בגט ולא בשאר שטרות וצ"ב.

והנה בגמ' יא. האי שטרא פרסאה דמסריה ניהליה באפי סהדי ישראל מגבינן מב"ח וכו', ובתוס' ד. ד"ה דקי"ל הוכיחו מכאן דפסקי' כר"א דע"מ כרתי גם בשאר שטרות, ובתוס' ג: ד"ה וגובה הביאו שי' הר"ח דבע"מ גובין רק מב"ח ולא ממשועבדין, והוסיפו דהא דפריך גבי שטר פרסאה אי הכי ממשעבדי נמי ל"ק דמיירי בחתימי עליה סהדי עכו"ם הדיוטות, ומש"ה ס"ד דגבי ממשעבדי כיון דמסרי באפי סהדי ישראל חשיבי הנך הדיוט כערכאות וכו', והמהרש"א שם הקשה סתירה בדברי התוס', דלתוס' בדף ד' הנז' דברי הגמ' קאי דוקא כר"א דע"מ כרתי, ולתוס' כאן מהני מצד הע"ח דנעשו כערכאות. והיינו דהמהרש"א נקט דסברת תוס' מהני גם לר"מ דע"ח כרתי כיון דמ"מ איכא ע"מ וידעי' דחותמין אמת וממילא הוי כערכאות דמחמת דידעי' דאומרין אמת ולא מרעי נפשייהו נאמנין, [וכ"מ ברמב"ן בפ' המגרש בס' הזכות מז: מדפי הרי"ף, ובריטב"א יא. דדחו הראי' מהך גמ' לומר דקי"ל כר"א דע"מ, עיש"ה ויבואר להלן], וזהו שהק' המהרש"א בסתירת התוס' דא"כ היינו גם לר"מ, ואיך הוכיחו התוס' בדף ד. מהכא דקי"ל כר"א דע"מ כרתי.

אמנם נראה בהבנת התוס', דהנה לרש"י דערכאות הוי דין עדות, הרי פשיטא דל"ש לומר סברת התוס' דההדיוטות מחמת הע"מ הוי כערכאות, דזהו ראיה חיצונית ולא עדיף מב' עדים שיאמרו על גזלן דמעיד אמת דלא יהני כיון דהוא פסול לעדות, ובלא"ה נתבאר בשיעור הקודם דלרש"י יא. בערכאות מיירי דדייני הערכאות הם העדים וזה ל"ש הכא בהדיוטות וא"א לומר דהוי כערכאות. אכן גם בד' התוס' וש"ר דערכאות הוי נאמנות מתק"ח דלא מרעי נפשייהו ובזה מהני גם ראיה ע"י ע"מ דחתימת ההדיוטות אמיתית, אמנם נראה דגם להתוס' כ"ז ה"ד לר"א דע"מ כרתי והע"מ מהני לאשויי שטרא, א"כ הוי כמו ראיה מתוך השטר דהע"ח ההדיוטות הוי חתימה אמיתית, ובזה שפיר כשרים החתימת הדיוטות, בצירוף הע"מ, דתרוייהו כעדות אחת בשטר דהוי חתימת אמיתית, [והרי יש שכ' דלהכי לגאונים מזויף מתוכו פוסל מה"ת, כיון דהע"ח מצטרפים לע"מ והוי כעדות אחת ונמצא פסול דפוסל כל העדות, עי' חי' הגרש"ר הנ"ל], אבל אם לא אמרי' ע"מ כרתי כר"א, אלא כדעת ר"מ דע"ח כרתי, א"כ נמצא דהנך עדי מסירה ל"מ לאשויי שטרא, ותו הך ראיה מהע"מ על חתימת ההדיוטות הוי כראיה חיצונית, וזה לא מהני גם להתוס' לומר דהחתימה נכונה דבעי' ראיה מהעדות עצמה וכמש"נ, ומיושב היטב קו' המהרש"א. ומצאתי בדברי משפט בסוף סימן סח שכ' בדרך דומה ליישב התוס' דלר"מ דע"ח כרתי לא היה מהני הע"מ ישראל לשויי לע"ח הדיוטות כערכאות ומשום דאינו מוכח מתוכו דמה דאיכא ע"ח ידעי' מהע"מ ישראל וכו', ויותר נראה ככל מש"נ.

וברמב"ן בס' הזכות סו"פ המגרש [דף מז מדפי הרי"ף] מפורש דגם אם לא קי"ל כר"א מהני בשטרא פרסאה מצד הראי' שיש מע"מ דהחתימה אמת, ומבואר דגם ראי' חיצונית משויה ליה לראיה דיהני לשטר ראיה, [ולהמבואר בשיטת רש"י אף אם נימא ע"מ כרתי, והע"ח והע"מ כחדא עדות, לא יהני להכשירן כערכאות, דהרי מ"מ מחתימתן לא ידעי' דאומרים אמת, ומה שיודעים כן מהע"מ, לא עדיף מידיעה של כת עדות של ג' עדים וכו' דחשיב עד פסול ופוסל את כל העדות וכנ"ל].

והנה ברמב"ן שם מבואר דבערכאות כיון דהוי לשטר ראיה סגי בראיה דערכאות והיינו דכל שטרי גוים מהני בתורת שטר ראיה, ורק דבערכאות איכא לראיה דלא משקרי, ומה"ט כ' שם גבי שטרא פרסאה דאף אם לא קי"ל כר"א דע"מ כרתי, כיון דשטרא ראיה בעלמא אלא משום דחשידי וכו' כיון דמסר לה בהדי ע"מ ישראל הוי הודאת בע"ד והו"ל כשל ערכאות, וכעי"ז בריטב"א לפנינו בזה"ל והנכון דשטר פרסאה שטר דהדיוט הוא וכן הדין שטר שנעשה בהדיוט כשר אי לאו טעמא דחיישינן לשקרא ומרעי נפשייהו וכיון דשטריה ניהליה באפי סהדי ישראל לוה למלוה הא אודי דהאי שטרא לאו שיקרא הוא וכיון שכן השטר כשר לגמרי והאי דגבי לאו משום עדים אלו גבי ביה אלא משום השטר עצמו שהוא כשר עכ"ל, וכעי"ז בריטב"א [רמ"ה] כ"י, ובריטב"א הנז' מבואר יותר מתוס', דהתוס' ג: כ' דמחמת הע"מ ידעי' דהחתימה של ההדיוטות הוי כערכאות, והריטב"א כ' דכיון דמסר הך שטר הוי כהודאת בע"ד דהאי שטרא לאו שיקרא הוא וכו', ובחזו"א תמה על הריטב"א דמהיכי תיתי דלר"מ דע"ח יהני בחתימת גוים הדיוטות, וכפיה"נ דהחזו"א הבין בתוס' דמיירי רק לר"א וכמש"כ לעיל בישוב קו' המהרש"א, ולכן הק' רק על הריטב"א, אך הביאור בריטב"א נראה דס"ל דבפרסאה כיון דמסר בע"מ שוב מהני השטר הדיוטות לראיה. וכן מבואר בתומים בסימן סח סק"ז, ובנתיבות שם דבשטר ראיה ל"א פסול מזוייף מתוכו, ובהערות שם ציין לתשו' מהר"ם שכתב כן, עכ"פ מבואר גדר חדש דבתורת שטר ראיה סגי גם בשטר ראיה של עכו"ם, דאם ידעי' דלא משקרי תו כשר בתורת שטר ראיה של עכו"ם. ויעוי' בדברי הגר"ח בריש הל' גרושין בסוגרים ובכתבי הגר"ח דמפורש דערכאות מהני בתורת שטר ראיה, ומפורש כמש"נ, וכ"ה בכתבי הגר"ח על הש"ס.

ויש מקום לומר בד' רש"י דמש"כ דפרסאה הוי הדיוטות דהיינו לשי' דגוי בר עדות ופסול רק משום דמשקרי, א"כ כיון דבפרסאה הוי בע"מ וידעי' דאינם משקרים כמש"כ הריטב"א להכי שפיר מהני השטר, וזהו על דרך הר"ח בתוס' שכ' דבפרסאה ההדיוטות הוי כערכאות.

וברש"י יא. הדגיש דלענין כריתות שוין ערכאות והדיוטות, וי"ל דאתי למעט דלענין הראיה שבגט ה"נ מהני ערכאות גם בגט, וזהו כדכ' הריא"ז הובא בשלה"ג דמהני גט בערכאות לראיה שהיא מגורשת, והיינו דלרש"י לשיטתו דגוי בר עדות א"כ בערכאות דלא מרעי נפשייהו שפיר מהני ערכאות גם בגט, אבל לתוס' דערכאות הוי תק"ח להאמינם שייך זה רק בממון.

**בשיטת הרי"ף בזכיית גט שחרור**

**ובסוגיא דתופס לבע"ח וכו'**

**התופס לבע"ח** וכו' וברש"י, מלשון רש"י נראה דהכא הוי כתופס לבע"ח, כיון דתפס לענין שהאדון אינו יכול לחזור בו הוי כבע"ח שכבר חל דין נתינה ורק ליכא כאן קבלת העבד, וזהו דמדמי' דאם מהני מה שהשליח מקבל כעת עבור העבד אף שהאדון חזר בו ע"כ דמהני תפיסתו, אך לתי' הגמ' דתן כזכי היינו דהזכיה החילה השחרור ולא בעי' לתפיסה כלל דלימטי לידיה אלא ממילא הוי משוחרר, ולשון רש"י הוא דל"ה כשאר תופס לבע"ח, וי"ל דהכוונה דהכא כיון דתן כזכי לא בעי' לדין תפיסה כלל, או דעכ"פ לא בעי' לדין תפיסה מחדש אלא דמה שתפס מעיקרא ממשיך בשביל לעשות זכיה לעבד ודוק. ובר"ן על הרי"ף כ' "ולי נראה דברים כפשטן דממתני' שמעינן דכל אדם מדעתו יכול ליעשות שליח לחבירו שיעמוד במקומו" וכו', ועי' בהגא"ש. והיינו דמיניה ילפי' דתופס לבע"ח קנה שמעמיד עצמו כשלוחו של המלוה לתפוס עבורו, ובמחנ"א שלוחין סימן ד הק' דבעי' שלוחו של בעל הממון וכיון דלא עשאו האדון שליח לזכות לעבד איך יהני, [אמנם בירושלמי בפרק התקבל ה"א ובירוש' מע"ש פ"ד ה"ז ר' זעירא בעי קומי ר' מנא אף לענין מתנה כן אדם עושה שליח לקבל דבר שאינו שלו א"ל תמן התורה זיכת אותה בגיטה והיא עושה שליח לקבל דבר שהוא שלה וכו', ועי' רידב"ז שם דהכוונה דשאני גט דסגי בנתינה גרידא ולא כשטרי קנין וה"ה שטר שחרור (כד' הקצות בסימן ר) ומש"ה לא בעי' שליחות מצד הבעל כיון דלא בעי' הקנאה, וכ"כ באו"ש גרושין פ"ג הט"ו ד"ה אולם, ולפ"ז ניחא קו' המחנ"א כיון דבגט שחרור לא בעי' שלוחו של בעל הממון, וכן תירץ הדברי משפט בסי' קפב]. ובתו"ג ט: כ' בד' הר"ן דבשעה שקיבל מהאדון הוי שליח להולכה ואח"כ עושה עצמו שליח לקבלה ומהני וליכא חסרון דחזרה שליחות וכו' כיון דאין בגט שחרור חסרון דטלי גיטך כו', וכ"כ בנתיבות בסי' קפה סק"א.

והנה ברע"א בכו"ח הקשה דאיך עושה עבד שליח לקבלה מיד שליח אדונו הא הוי תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים דאפי' עשאו שליח לא מהני לד' תוס' והר"ן ונשאר בצע"ג ע"כ, והיינו דבשלמא כשהעבד עושה של"ק מיד האדון הא הוי מדעת האדון, אבל בעושה של"ק מיד של"ה יקשה דהוי חב לאדון, והא דנקט הרע"א דהעבד יכול לעשות של"ק מיד שליח להולכה דאדונו, היינו ממשמעות דברי הר"ן שכ' דהשל"ה מדין זכיה עושה עצמו לשל"ק והוי כשליח העבד וכו' הרי דהעבד עצמו יכול לעשות של"ק ליקח מהשל"ה, וכ"נ בתו"ג לעיל ט:, אמנם עי' בחמדת שלמה שנקט דה"נ העבד אינו יכול לעשות של"ק דהוי חב לאדון, והוסיף דלא דמי לגט אשה דמהני דהא דאשה עושה של"ק לקבל גט משל"ה, התם ע"כ דהוי קטטה ול"ה חוב לבעל לגרש משא"כ בעבד דהוי חב לאדון.

ונ"ל בזה ובהקדם שיטת רש"י לעיל ט: דאף דזכות לעבד כו', מ"מ בעינן מטי לידיה וכשיטת הרי"ף (להלן ה. בדפי הרי"ף, ובר"מ עבדים פ"ו ה"א), והתוס' ד"ה לא הקשו בסתירת דברי רש"י, והרא"ש בסימן יג הק' דכיון דאינו בן חורין עד דמטי לידיה אמאי אינו יכול לחזור בו, [וברש"י להלן ד"ה מילתא שכ' לא יתן לאח"מ דהא לא אקני ליה ארעא עד דלימטיא שטרא לידיה כו' מבואר דגם במתנה ס"ל כן, ומטעם דהוי סברא בדעת המקנה דאינו מקנה עד דמטי לידיה]. ובסתירת שיטת רש"י מוכרח דהכא קאי למ"ד דלאו כזכי ולהכי בעי' מטי' לידיה, אבל בדף יג. וכן בדף יא: כ' רש"י דאם תן כזכי הוי כשלוחו ולהכי ל"ב מטי לידיה, ובר"מ פ"ו מעבדים חילק בין אם אמר תן או אמר זכה כמש"כ הלח"מ שם אך ברי"ף מבואר ברמב"ן דגם בזכה בעי' מטי לידיה. ובשיטת הרי"ף, ראה מהלך הפנ"י בד' הרי"ף דהוי כדין שליח הבאה דאינה מתגרשת עד שיגיע הגט לידה והוי כשל"ק לענין שהקבלה שלו היא הנתינה, וע"ע מהלך הקצות בסימן קכה סק"ג, דהוי זכיה עם תנאי שיתן לה.

ובדברי אמת בספרו קונטרס יג סימן נב עמוד קלג: כ' דהא דס"ל לרי"ף דלא חל השחרור אלא משיגיע הגט ליד העבד, וזכיית המקבל היא רק לענין שהאדון אינו יכול לחזור בו, הטעם בזה הוא דזכיה לאו מדין שליחות ורק בשליחות נחשב שהגט הגיע ליד העבד, אבל בזכיה אין זה נחשב שהגיע ליד המקבל, דבגט בעינן ונתן בידה ובשל"ק הוי ידה אריכתא, אבל בזכיה דל"ה מדין שליחות אף דיש כאן הקנאת הגט ע"י זכיה, אבל בידה לא הוי, [והאחרונים נקטו דיסוד זה שייך נמי אם זכיה מדין שליחות כיון דל"ה מנוי דשליחות וכידוע]. וצ"ב גדר הדברים דאמאי האדון אינו יכול לחזור בו הא השחרור לא חל, ועוד דאיך העבד קונה את השטר ובשלמא בכל שחרור אמרי' גיטו וידו בכ"א, אבל כ"ז שייך כשמשתחרר בנתינה, אבל בזכיה דלא חל השחרור הרי אין העבד יכול לקנות את הגט דמה שקנה עבד קנה רבו ואמאי אין האדון יכול לחזור בו.

ויש שכתבו בכוונת הדברי אמת עפי"ד החת"ס יא: ובאחיעזר אב"ע סימן לג,ד ובאמרי משה כה-יג דבעי' מטי לידיה ה"ד על קנין האיסור, אבל הקנין ממון נפקע, ורק הקנין איסור צריך נתינה ממש, ובאחיעזר שם סמך דבריו על דברי הדברי אמת, ויתכן עוד דהרי לענין הקנין ממון ל"צ ג"ש ומספיק שטר קנין וכמש"כ הקצות בסימן ר סק"ה דמהני שטר שלא לשמה להפקיע את הקנין ממון, ולכן לענין הקנין ממון אין את התנאים שנאמרו בשטר שחרור שיבא לידו ממש, וע"ע בברכ"ש סימן כד-א. ומצאתי בראבי"ה בשו"ת סימן תתקכח וז"ל **ונ"מ שאסור לישא שפחה ואע"ג דלא הגיע עדיין לידו ואם היא משוחררת לא ישא עד שיגיע גט שחרור לידו דמחמרינן לגבי איסורא** עכ"ל. ודבריו נוטים יותר ליסוד החת"ס והאחיעזר בד' הרי"ף דלגבי קנין הממון הוי משוחרר ורק לקנין האיסור בעי' מטי לידיה, [והחת"ס אכן כ' דיהיה אסור בשפחה ובב"ח].

אכן נ"ל בכוונת הדברי אמת דיש ב' דינים בשחרור האחד נתינת האדון וזה נשלם במה שהגיע הג"ש ליד זה שזוכה עבור העבד וכיון דהנתינה הושלמה אין האדון יכול לחזור בו, אבל יש דין נוסף דהשחרור חל רק בונתן בידה היינו שיגיע ליד העבד והם ב' דינים בשטר שחרור, חדא דין ונתן וזה מתקיים ע"י הנתינה שע"י זכייה, ומצד הבעל והאדון הוי נתינה גמורה, ורק דבעי' גם דין "בידה" שיהא ביד המקבל, ובזה חל השחרור, ולכא' מוכרח כן דאם האדון חוזר בו ל"ה שליח דביטלו וע"כ דל"ב מיד האדון, ולכך ס"ל לרי"ף דחזרה לא מהני כיון דהקנאת המקנה נגמרה, [ולפ"ז כ"ז בגט אבל במתנה ה"נ לא בעי' מטי לידיה, מיהו רש"י ט: ס"ל כן גם במתנה, ומשמע דהוא משום קפידא דנותן ושייך זה גם במתנה]. ובזה ניחא הא דהעבד יכול לזכות אף דאין יד לעבד ורק דבמשתחרר אמרי' גיטו וידו כו' וע"כ דלענין שחרור עכ"פ למנוע חזרה מהאדון יש לעבד יד. וכמ"כ נראה דלהכי ליכא חסרון דטלי גיטך, דמצד האדון הוי נתינה גמורה, ורק בעי' מטי לידיה לקיים הבידה, אבל הוי מכח האדון, וכדחזי' בר"מ פ"ב מגרושין ה"א שכ' דטלי גיטך היינו שלא תיטול מעצמה, ומשמע דכל דהבידה הוי מכח הבעל סגי, וה"נ כאן הוי מכח האדון ושפיר חשיב נתינה, והיינו דבשחרור דחל במטי לידיה אף אם בטלי גיטך לא יהני בשטר שחרור, אמנם הכא לא בעי' מיד ליד, דהנתינה כבר התקיימה, ולקיום דין בידה סגי שלוקח את הגט.

ונ"ל ראיה לזה דהנה לר"א דע"מ כרתי מסתבר דהע"מ בעי' בשעה שמסר האדון לשליח ולא בשעה דמטי לידיה, דהרי אז איכא למעשה השחרור, ומוכרח כן דאם נימא דהע"מ הם רק בשעה שמטי לידיה א"כ רק אז נהיה שטר ואמאי לא יהני חזרה דאדון, הא קודם דמטי לידיה הוי מסירת ניר בעלמא, וע"כ דהע"מ הם בשעת מסירת האדון, וכן נקט בחי' רבי נחום ז"ל באות רסד, ודלא כחמד"ש שכ' דהע"מ הם בשעת המטי לידיה עי"ש. ומעתה נראה דהנה ברש"י ט: גבי לא יתנו לאח"מ כ' דפקע רשותיה, והקצות הק' דתיפ"ל דבטל השליחות כיון דהאדון מת, ואכן רש"י כח: כ' כן, אמנם נראה דבדף ט: רש"י לשיטתו דס"ל כרי"ף דבעי מטי לידיה רק לקיום דין בידה אבל הקנאת הנתינה כבר נגמרה במסירה לשליח, א"כ הא דבעי' דין בידה מהני אפי' בנטלה מאליה ואפי' בבטל שליחות דלא בעי' נתינה מיד האדון לעבד וכנ"ל, וסגי בטלי גיטך, א"כ רש"י לשיטתו שם דס"ל כרי"ף, אף בבטל השליחות יהני, כיון דנתקיים כאן תנאי דבידה, ולהכי כ' רש"י רק טעמא דפקע רשותיה, [דלרש"י לשיטתו לעיל י. הרי בכל חזרה בטל השליחות אלא דאין בזה חסרון לנ"ד דבעי רק קיום של בידה וכמש"נ], וכעי"ז כ' באבן האזל סופ"ו מעבדים ה"א עי"ש.

והנה במתני' לס"ד בסוגיא דתן לאו כזכי נתן הג"ש לשליח להולכה, והשליח תופס השטר עבור העבד, היינו דכמו דיכול למסור לשל"ק של העבד, ה"נ נעשה הוא עצמו של"ק של העבד דהוי כמותו, וכמש"כ התו"ג, ומדברי הר"ן נראה דאם הוי מדין זכיה לא יהני לעשות עצמו לזוכה עבור העבד, ויתבאר יותר עפי"ד הדברי אמת דבג"ש לא סגי בקבלה מדין זכיה דבעי' ונתן בידה, והא דמהני בשל"ק היינו דשל"ק הוי ידו כידה וידה אריכתא היא של השליח, ומה"ט כ' הדברי אמת דאם זכיה לאו מדין שליחות ל"ה כיד הבעלים ואין כאן ידה ולא יחולו הגרושין, וזש"כ הר"ן דלמסור הגט כזוכה היינו דעומד במקומו ונחשב כיד העבד. וממתני' ילפי' לדין תופס לבע"ח היינו דאם נעשה כמו הבעלים ה"נ התופס וכו', כיון דנעשה כמו הבעלים, דחזינן דנעשה כבמקומו של העבד, וה"נ כל תופס הוי במקומו של הבע"ח.

ולפי המבואר נראה ליישב קו' הרע"א בכו"ח הנ"ל דהקשה דאיך עושה עבד שליח לקבלה מיד שליח אדונו הא הוי תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים דאפי' עשאו שליח לא מהני לד' תוס' והר"ן ונשאר בצע"ג ע"כ.

ונראה דהנה שיטת הרי"ף הנ"ל דהא דמהני זכיה בג"ש ה"מ לענין חזרה, אבל השחרור לא חל עד דמטי לידיה, ובר"מ מבואר כד' הרי"ף בתן כזכי, וביאר הלח"מ דמדלא אמר זכי אלא תן משמע שיש בו קפידא שיגיע הגט ליד העבד והזכיה תועיל רק במקצת לעכב חזרת האדון, והנה התוס' לעיל ט: חלקו בזה אך הדגישו משום דתן כזכי, וכ"ה ברא"ש ובר"ן, ומבואר דלה"א בסוגין דל"א תן כזכי ה"נ מהני הזכיה רק למנוע חזרה, ומודגש כן בתוס' שכ' לענין שלא יוכל לחזור וכו', דבתן גרידא הוי זכיה לגבי דלא יהני חזרה ולא לגבי שחרור. והנה פשוט דהיכא דהאדון עושה שליח להולכה והעבד רץ לקראתו ומקדים עי"ז השחרור דמהני, וה"ה אם השל"ק של העבד ירוץ לקראתו דיהני כיון דהוי כיד העבד, דשל"ק הוי ידא אריכתא של העבד, וא"כ כשהעבד שולח של"ק לקחת משל"ה פשיטא דמהני שהרי רק מקדם את זמן השחרור, וזה ל"ח חב לאחרים, ורק בסוגיא הכא לס"ד בגמ' דל"א תן כזכי, א"כ מהני הזכי רק לענין שלא יוכל לחזור אבל לא מהני לענין השחרור עד דמטי לידיה, וא"כ מה שהשליח להולכה נעשה כשל"ק מעצמו, מונע בכך את החזרה של האדון, וזה ה"נ הוי חב לאחרים שמונע חזרה מהאדון, וכ"נ בתוס' רי"ד דמה שהאדון לא יוכל לחזור זהו חב לאחרים, וא"ש היטב קו' הרע"א דה"נ בעושה העבד של"ק לקחת מהשל"ה שפיר מהני דהשל"ק כיד העבד ול"ש בזה חב לאחרים, והוי כמו שהעבד תופס מהשליח להולכה, ואף דלתוס' ל"מ תפיסה בחב לאחרים גם בעשאו שליח, אמנם **בשל"'ק גט שאני דידו כיד העבד** וכדפי', ורק בסוגין לס"ד דכ' הר"ן דנעשה של"ק ע"י דין זכיה, כיון דל"ה של"ק ע"י מנוי העבד אלא מדין זכיה, בזה ל"ה ידו כיד העבד ול"ה כידא אריכתא, א"כ ע"י דנעשה של"ק רוצה למנוע חזרה מהאדון, בזה ל"ש לומר דיהני כיון דבזה הוי חב לאחרים היינו לאדון, ורק בעושה העבד של"ק מיד של"ה בזה כיון דהוי ידו כיד העבד חשיב כמו דהעבד זירז עצמו לקבל הג"ש מיד השליח להולכה וכדפי', והר"ן כ' רק דבסלקא עתך נעשה מדין זכיה של"ק לחושבו כאילו העבד שולחו ולהכי יהני בחב לאחרים, אבל אכן אינו כמו של"ק ממש וכדפי', ובזה ניחא גם קו' המחנ"א בהל' שלוחין סימן ד דגבי גט האשה עושה של"ק ליקח מהשל"ה ורק מטעם דלא חזרה שליחות אצל הבעל ל"מ עי"ש. [וכפיה"נ הרע"א נקט דאם בחב לאחרים ל"מ לעשות שליח לזכות ה"נ ל"מ גם לעשות של"ק, וזה גם כוונת החמד"ש בדבריו, אך יש ליישב דחלוק שליח גרידא משל"ק דידו כיד העבד ולהכי מהני וליכא בזה חסרון דחב לאחרים, דהרי עיקר דינא דבחב לאחרים ל"מ גם ע"י שליחות הטעם הוא דיאמר לו לאו בע"ד דידי את ואתה הוא שליח של משלחך אבל לגביו ל"ה בע"ד, ומה"ט הרי"ף כ' דגם באינו חב לאחרים בעינן לתק"ח במקום פסידא למנוע טענת לאו בע"ד וכו', משא"כ בשל"ק דהוי כיד הבעלים ליכא טענת לאו בע"ד כו' ולהכי מהני וניחא קו' רע"א].

ולשיטת הרי"ף דבזכה לעבד השטר דמהני רק שלא יוכל לחזור אך בעי מטי לידיה, יל"ע אם יוכל העבד לעשות של"ק ליקח מהזוכה, ונראה דתלוי בב' הביאורים הנ"ל ברי"ף, דאם כוונת הרי"ף דהוי משוחרר בממונות אך הוי הוי עבד בקנין האיסור וכדברי האחיעזר הנ"ל, א"כ אין העבד יכול לעשות של"ק ליקח מהזוכה כיון דהוי חב לאדון דהא עדיין עבדו הוא בקנין האיסור, אבל לדברי הדברי אמת דהוי כבר נתינת ג"ש ורק בעי מטי לידיה לקיים הבידה, שפיר יוכל לעשות של"ק, כיון דמצד האדון איכא שחרור והשל"ק הוי כיד העבד, א"כ הוי כמו שהעבד עצמו לוקח הג"ש מהמזכה.

ועי' בר"ן שהביא מתש' הרי"ף דדוקא היכא דהוי פסידא לבע"ח מהני תפיסה מתק"ח הא לא"ה יכ"ל לאו בע"ד דידי את, והרא"ש ב"מ שם הק' והוכיח דבלא חב לאחרים מהני תפיסה מדינא, ועי' בריטב"א לפנינו. ונ"ל דהרי"ף לשיטתו, בהא דבעי מטי לידיה בג"ש לד' הדברי אמת דהיינו משום דס"ל דזכיה לאו מדין שליחות, או אפי' אם הוי מדין שליחות מ"מ ליכא מנוי ול"ה כמלוה עצמו, ולהכי שפיר לשיטתו שייך סברת לאו בע"ד דידי את, אבל הרא"ש הק' דכיון דהוי כשליח ל"ש סברת לאו בע"ד וכו'.

**במח' ר"מ ורבנן אם חוב הוא לעבד וכו'.**

בגמ' דף יג אמרי' וזה אינו אוכל וכו' ועי' בבעה"מ וברא"ש ועו"ר שהקשו מהכא על שיטת הרי"ף בסוגין שכ' דגם בתן כזכי מהני רק לענין דאינו יכול לחזור אבל אינו משוחרר עד שיגיע הגט לידו, מהא דקתני "וזה אינו אוכל בתרומה" דמשמע דהוי משוחרר ע"י זכיה ואינו אוכל בתרומה, ולרי"ף הרי עד דמטי לידיה הוי עבד ואוכל בתרומה, **וברמב"ן במלחמות כ' על קו' הבעה"מ, דזו קושיא של הבל דהכא הכוונה דאינו אוכל אחר שהשתחרר, וכדכ' כן ברש"י יג. בראש העמוד,** [ומבואר דרש"י גם בסוגין כשי' הרי"ף, אף דכבר מסקי' דתן כזכי]. וצ"ב הא דהראשונים לא פירשו כן. עוד צ"ע דאמאי לא הוכיחו הראשונים כן ממתני' דקתני והרי הוא פוסל עבדו מן התרומה, הרי דע"י הזכיה נפסל מתרומה, וצ"ל דבמתני' י"ל דקאי על אחר השחרור דהוי חוב משום שמפסיד תרומה, אבל בגמ' מיירי קודם השחרור, וכמש"כ בתוס' רי"ד דמשעה שהגיע הגט לשליח אינו אוכל בתרומה, [ויבוארו דבריו להלן], והרמב"ן אכן תי' גם על הקו' מהגמ' דזה אינו אוכל קאי על אחר השיחרור, ומה דלא מהני הוא משום דעשייה זו הוי חוב אף דכעת ליכא החוב לאחרים אך מה שיהיה אח"כ בתוצאה חוב מקרי דבר של חוב דאין חבין וכו', אך עדיין קשה דאמאי לא נקטו הראשונים לפרש כן גם בסוגין כמו דיפרשו במתני' דקאי אינו אוכל על אחר השחרור.

והנה בעיקר הקו' על הרי"ף מהא דאמרי' זה אינו אוכל, י"ל לפי החת"ס והאחיעזר שהובא בשיעור הקודם שכ' בד' הרי"ף דהוי כמעוכב ג"ש דנפקע הממון ונשאר קנין האיסור, והרי נחלקו הראשונים במעוכב ג"ש דהגמ' להלן מב: מבע"ל אם אוכל, והר"מ תרומות פ"ט ה"ה פסק דאינו אוכל, אך הרבה ראשונים פסקו דאוכל בתרומה כתוס' להלן מב ובריטב"א יבמות סו ובגיטין מב וב"ב קלח וכ"ד הרמב"ן במלחמות ברכות פ"ב, וזהו שהק' הראשונים דלרי"ף ה"נ אוכל, דהוי כמעוכב ג"ש דאוכל, וגם לבאור הדברי אמת שהובא בשיעור הקודם י"ל דכיון דבעי מטי לידיה עדיין הוי עבד כהן ואוכל בתרומה, אך אם נימא בכוונת הדברי אמת דמצד האדון נתקיימה השחרור ורק העבד לא זכה בעצמו, שפיר יש לדון דלא חשיב עבד כהן ואינו אוכל בתרומה, וניחא קו' הראשונים על הרי"ף. ומצאתי בהגהות הב"ח על הרא"ש כאן שכ' ליישב קו' הרא"ש מסוגין על הרי"ף, ותי' הב"ח דזה אינו אוכל פי' דהוי כמעוכב גט שחרור דמבע"ל אם אוכל בתרומה, ומפורש בדברי הב"ח בכוונת הרי"ף דהוי כמעוכב ג"ש, והגמ' קאי דבמעוכב ג"ש אינו אוכל בתרומה, וע"ע בדברי הקצות קכה סק"ג בדעת הרי"ף דהוי משוחרר ורק הוי תנאי דמטי לידיה, וגם לדבריו י"ל דמה"ט אינו אוכל בתרומה.

והנה רש"י ותוס' להלן נחלקו במעוכב ג"ש אם שרי בשפחה, ואם נימא בד' הרי"ף דבתן כזכי בג"ש הוי כמעוכב ג"ש, יהיה תלוי במח' רש"י ותוס' אם מותר בשפחה, אך לדברי אמת דאיכא מעשה הקנאה ונתינה ע"י הזכיה, ורק ליכא "ונתן בידה", א"כ איכא כבר חלות זכיית השחרור עכ"פ לענין דאסור בשפחה, ולענין לישא ב"ח בעי שיהא גט בידו, ושפיר י"ל דלענין תרומה אינו אוכל דל"ה קנין כספו דאדון לענין להאכילו בתרומה. וכבר הבאתי בשעור הקודם דבראבי"ה בשו"ת סימן תתקכח כ' וז"ל ונ"מ שאסור לישא שפחה ואע"ג דלא הגיע עדיין לידו ואם היא משוחררת לא ישא עד שיגיע גט שחרור לידו דמחמרינן לגבי איסורא עכ"ל. ודבריו נוטים ליסוד החת"ס והאחיעזר בד' הרי"ף דלגבי קנין הממון הוי משוחרר ורק לקנין האיסור בעי' מטי לידיה, והחת"ס אכן כ' דיהיה אסור בשפחה ובב"ח, והיינו דכיון דנפקע קנין הממון חל בו דין שחרור לאוסרו בשפחה, אך כיון דהעבד לא זכה בעצמו אסור בבת חורין. [והגר"ח בספרו נקט דגם בשחרור קודם טבילה אסור בשפחה והוכיח כן מהסוגיא].

והנה בהא דהשיב ר"מ וזה אינו אוכל, בפשטות כוונת הגמ' דמה דהוי חובה להפסד תרומה, בלא"ה זריק ליה גיטא ויכול לפוסלו, וביארו תוס' דממילא ל"ח חובה, כיון דיכטול לפוסלו מתרומה בענין אחר, ובריטב"א הישן ובריטב"א כ"י [רמ"ה] מבואר דדוקא בכה"ג דידן דהוי זכות וחובה היינו דהשחרור הוי זכות, ורק דאיכא צד חובה של הפסד מתרומה, בזה אמרי' דאם בלא"ה יכול לפוסלו שוב אינו חובה, אבל אם הוי חפצא דחובה לא יהני מה דיכול לפוסלו באופ"א, ונתכוין לזה במהרש"ל שתי' על קושייתו דנימא כן גם באשה, ותי' דבאשה הוי חוב גרידא משא"כ בעבד דעיקרו זכות, [ועי"ש מהרש"א וקרני ראם שתי' באופ"א], ובזה אמרי' דכיון דיכול לברוח שוב אינו יכול האדון לעשות לו הך חובה, וממילא הדר דינא דמקרי חוב, דליכא סברא דיכול לפוסלו.

ובהא דקתני במתני' מפני שהוא קניינו, כ' הר"מ בפה"מ וברע"ב דהעבד באכילת תרומה לא יוסיף בעצמו מעלה והוי כאכילת בהמת כהן וכו', והתוס' יב: ד"ה השבתוני כ' או משום שיש "מצוה" באכילת העבד וכו', ומשמע דלתוס' באכילת העבד נתקיימה מצות אכילת תרומה, וביאור התוס' הוא דס"ל דבעבד כהן כיון דהותר לו איסור זרות ע"כ דעבד כהן יש בו מעלה, ונראה דתוס' לשיטתו שכ' בר"פ אלמנה דמעוכב ג"ש אוכל בתרומה דתליא בקנין האיסור, וכיון דאוכל מחמת קנין האיסור שיש לאדון הכהן, ובזה אוכל מצד מעלתו שהוא עבד כהן, ונתבאר בארוכה בהערותי על תורא"ש יבמות שם עי"ש, ולא דמי לבהמת כהן דאוכלת רק משום קנין כספו וחידושא דקנין כספו דבהמת כהן אוכלת היינו דל"ה תרומה לאיבוד כיון דהיא בהמת כהן, אך אין בזה משום מעלתה, אכן לרמב"ם וש"ר הנ"ל דפסקו דמעוכב ג"ש אינו אוכל, ומשום דס"ל דאכילת העבד תליא בקנין כספו דכהן כבהמת כהן, א"כ בעבד כהן אינו אוכל מחמת מעלתו, [והאחרונים דנו אם בעבד יכול לברך על אכילת תרומה ואם מתקיים מצות נתינה ע"י שנתן לעבד כהן, כמו דס"ל לר"ש בתרומות דבנותן לאשת כהן מתקיים מצות נתינה, ואפשר דשאני עבד דהקיום הוא רק מצד החפצא דהתרומה נאכלה, ונתבאר בארוכה בשיעורים בפ' אלמנה]. אך הנוגע לסוגין הוא דתוס' כ' דכיון דאוכל משום מעלתו מיקרי חובה הפסד התרומה, **חדא משום שמפסיד מעלתו** ועוד דמפסיד ממון דתרומה בזול וכו', ונראה דהר"מ שכ' בדעת רבנן דאין העבד אוכל משום מעלתו, היינו לבאר סברת רבנן במה דפליגי על ר"מ, ולא ס"ל דהוי חובה מה שאוכל משום מעלתו, אבל הסוגיא מיירי על טעמא דהפסד הממון דתרומה בזול, ובזה אמרי' טעמים אחרים בדעת רבנן. ונ"ל דבר נפלא עפ"י המבואר דבטעם הגמ' שיש לו הפסד בזה הוי סברא דאם האדון יכול בין כך להפסיד באופן אחר שוב ל"ה חוב, אבל דברי הר"מ קאי דאם היינו סוברים דהעבד יש לו מעלת של עבד כהן באכילת תרומה דבזה מ"מ השחרור ע"י זכיה הוי חוב שהרי **מפסידו ממעלתו**, וזש"כ הר"מ בתשובת רבנן מפני שהוא קניינו דמה שהעבד אוכל אין בו מעלה והוי כאכילת בהמה דאוכל מחמת קנין כספו, ולהכי הפסד התרומה ל"ח חובה כיון דיכול להפסידו באופ"א מאכילת תרומה וכנ"ל בתוס', וניחא להר"מ לשיטתו דפסק דמעוכב ג"ש אינו אוכל בתרומה ומשום דאכילת תרומה דעבד תליא רק בקנין כספו וכדפי'. וניחא היטב קו' התוי"ט על הר"מ והרע"ב דבגמ' אמרו טעם אחר דאי בעי שקיל וכו', ולדברינו תרוייהו צריכי דאם הוי אוכל מחמת מעלתו לא יהני מה דהאדון יכול להפקיעו מתרומה באופ"א, ולכן טעם הר"מ הוא הקדמה לטעם הגמ' וכמש"נ. [ועי בקוה"ע ביבמות שם שכ' כעי"ז].

עכ"פ הרמב"ן שכ' ישוב על קו' בעה"מ דזה אינו אוכל היינו לאחר השחרור, הרי דלא תירץ כדברינו דלרי"ף אינו אוכל משום דהוי מעוכב ג"ש, דהרמב"ן לשיטתו דפסק דמעוכב ג"ש אוכל בתרומה, אלא דבעיקר תי' הרמב"ן, נראה דהא דבעה"מ ורא"ש וש"א לא תי' כן נראה דאזלי לשיטתם דפי' באופ"א כוונת הגמ' זה אינו אוכל, דעי' ברשב"א ובריטב"א דמשמע דהכוונה דכיון דיכול לברוח ולא לקבל הגט, ממילא אמרי' דעיקר הדבר מה שזוכה עבור העבד הגט שחרור ע"י זכיה מקרי עשיית חובה שהרי במשחררו האדון בעצמו יכול העבד לברוח ולא לקבל את הגט, משא"כ במשחררו ע"י זכיה דא"י לברוח, א"כ פעולה זו היא יותר חובה, **ודברי הגמ' דזה אינו אוכל קאי על עבד שברח דקו' הגמ' דהוי חוב,** ולהכי הקשו הראשונים על הרי"ף דבעי מטי לידיה א"כ בשחרור ע"י הזוכה עדיין יכול העבד לברוח ולא לקבל הגט ושוב ל"ה חובה, דכיון דלא קיבל הגט בידיו אינו משוחרר בקנין האיסור או אינו משוחרר כלל דלא נתקיים ונתן בידו וממילא אוכל בתרומה, ומפורש כן בתוס' רי"ד על הגליון דהקו' מעיקר הדין דלרי"ף ל"ח חובה כיון דעדיין יכול העבד לברוח, ולהכי הוא שהקשו הראשונים דהרי לרי"ף כיון דבעי מטי לידיה הרי במשחררו ע"י זכיה וברח אינו משוחרר, ועד"ז הוא משה"ק הרשב"א בקדושין כג: המובא להלן דאם אינו יכול לשחררו בעל כרחו שוב נמצא דגם במשחררו האדון אינו פוסלו מתרומה, והרמב"ן שכ' דזו קושיא של הבל וזה אינו אוכל היינו לאחר השחרור, הוא משום דמפרש בגמ' כפשט הראשון דהנידון אם יש לו אפשרות לפוסלו באופ"א דל"ה חובה, וע"ז אמרי' דהוי חובה בזה דלאחר השחרור אינו אוכל בתרומה.

ועי' ברשב"א קדושין כג: הנ"ל שהביא שיטת הרי"ף והרמב"ן דבשחרור עבד ע"י אחרים, דאי אפשר לשחרר עבד בעל כרחו בעומד וצווח, והרשב"א ס"ל דמהני, ודלא כרמב"ן, והוכיח כן מסוגין דזה אינו אוכל, ובספרי הרשב"א הישנים הגי' **וזה שברח אינו** **אוכל**, והמגיה במהדו' מוה"ק וכן במהדו' זכר"י טעו במה שמחקו תיבת וברח, דאדרבא זוהי קו' הרשב"א לשיטתו **דמפרש דהגמ' קאי על ברח דוקא**, ולהכי הק' דהא עדיין אינו יכול לפוסלו שהרי העבד לא יקח הג"ש, וזהו שהוכיח דאפשר לשחרר בעל כרחו, ול"ד למתנה כיון דשחרור זכות גמור וכו' עיש"ה, והדברים נפלאים בהבנת הרשב"א בקדושין ובגיטין לפנינו ואזיל לשיטתו. ועי' בתוס' לעיל י,א ד"ה בשליחות ובתורא"ש שם דז"ל דאינו יכול לשחררו בעומד וצווח, ובתורא"ש הוסיף על תוס' דכיון דאינו רוצה הוי חוב עיש"ה, אבל לתוס' מפורש דאפי' הוי זכות אינו יכול לשחרר בע"כ, ואולי ס"ל דשחרור עבד חשיב כהקנאה ובעי דעת העבד, ול"ד לגט אשה דהוי נתינה בעלמא. וברשב"א בקדושין נראה דהא דמהני שחרור בזכיה ע"י אחרים גם בצווח הוא מכמה טעמים, חדא דכמו דכל שחרור מהני בע"כ ה"נ יכול לזכות בע"כ, ובאשה דמגרשה בע"כ ה"נ היה יכול לזכות לה בע"כ, אלא דגרושין הוי חוב, וכ"כ הרשב"א לשיטתו בגיטין עה, ומשמע דהיכא דהגרושין הוי זכות כגון במוכה שחין או במקום יבם ה"נ יהני ע"י זכיה בע"כ, והרשב"א שם כ' טעם נוסף ועוד שלא יהא האדון כעבד ולכן יכול לזכות בע"כ, ועי' בברכ"ש שם מש"כ ע"ד הרשב"א ואכ"מ. וברשב"א בטעם הראשון נראה דבזכות גמור דוקא ל"מ צווח וזהו בשחרור משא"כ במתנה ל"ה זכות גמור, וביאור הרשב"א בקדושין נראה דבזכות גמור איכא דעת בעלים ובשחרור שאפשר בע"כ לא בעי' דעתו וגם בצווח מהני כיון דאיכא זכין, והיינו דבזכות גמור מחאת העבד לא הופכתו לחובה ונשאר זכות, ורק בצווח הוי חסרון דעת בעלים ובג"ש שייך בע"כ.

עכ"פ לדברינו ניחא היטב הא דהראשונים לא הק' על הרי"ף ממתני' דמוכח דאינו אוכל בתרומה, דאכן במתני' שפיר מודי הראשונים לרמב"ן דיש לפרש דהוי חובה דלאחר השחרור אינו אוכל, ורק מהברייתא יג. הק' הראשונים על הרי"ף כיון דקתני זה אינו אוכל בגוונא דברח דבזה הוי חובה דיכול לזכות הגט גם בברח, וע"כ דהוי משוחרר ואינו אוכל בתרומה, אבל לרי"ף הרי במזכה ע"י אחר אם ברח וליכא מטי לידיה אינו משוחרר, ושפיר הק' הראשונים מהכא על הרי"ף, וכמש"כ תוס' רי"ד להדיא, אבל הרמב"ן פי' בגמ' על דרך המשנה, ולשיטתו בקדושין דבצווח ל"מ זכיה ג"ש ע"י אחרים, ולא ס"ל כקו' הרשב"א מהכא, ומשום דמפרש דהמו"מ דהוי חובה היא לא מחמת דברח אלא מחמת דאחר השחרור נפסל מתרומה, ועיקר קו' הרשב"א מסוגין הוא ראיה רק לשיטתו בפי' הגמ', אולם אין בזה קו' על הרמב"ן, דלרמב"ן לשיטתו כאן דמפרש דזה אינו אוכל היינו במשוחרר, לק"מ משה"ק הרשב"א עליו דהרי בצווח לא מהני וכו' דכוונת הגמ' דבמשוחרר אינו אוכל וזהו החוב, ופשוט דקו' הרשב"א היא רק לשיטתו וכמש"נ.

ובזה נראה לפרש כוונת הריטב"א בכ"י [רמ"ה] שכ' דלמסק' מה דמקשי' דיכול למוכרו לישראל, תשובת ר"מ היא דע"י מכירה הוי **ענין אחר**, וביאור דבריו הוא דע"י מכירה הוי עשיה אחרת, ובעי' שע"י שחרור יפסלוהו מתרומה גם בברח, ואם הפשט בגמ' היה דכיון דיכול לפסול עבדו מתרומה ולכן ל"ה חוב, כיון דיש לו אפשרות אחרת לפוסלו, ליכא נ"מ באיזה מציאות פוסלו, אם ע"י מכירה או ע"י שיפקירו וכיוצא, אכן הרמ"ה כ' דע"י מכירה הוי ענין אחר, היינו דפי' הגמ' דחשיב חוב מחמת דלא יהני ברח, להכי תליא במהות אם הוי חוב, ובזה שפיר מחלקינן כן בין אתי ע"י שחרור או ע"י מכירה, ואמרי' דע"י שחרור בזכיה ע"י אחרים הוי פעולת חובה, להפקיע מה שברח, ואכן התוס' יב: בסוף העמוד כ' דרבנן השיבו דמכירה לא שכיח, היינו לשיטתם דהתי' דאם יש לו אפשרות אחרת לפוסלו מתרומה ל"ה חובה, להכי כ' דס"ל לרבנן דהאפשרות של מכירה לא שכיח ולהכי ל"ח דיכול לפוסלו באופ"א, ונמצא דכל דברי הראשונים בסוגין הם לשיטתם וכדפי', והדברים אמיתים ונכונים בעה"י.

וע"ע ברשב"א בקדושין שם שהק' דנוקי בהפקירו האדון דאסור בשפחה, ומשמע לכא' דגם בצווח ולא זכה בעצמו יהא אסור בשפחה כיון דהאדון שחררו.

**בגדרי מעמד שלשתן**

גיטין יד. הלכתא בלא טעמא וכו', וברש"י יג: מבואר בקו' הגמ' דהחידוש במעמ"ג דמהני גם במלוה אף דמלוה ל"ה בעין ול"ה בר קנין, ובתוס' לעיל יא: מבואר דהא דאמרי' דמעמ"ג הוי הלכתא בלא טעמא קאי גם על פקדון, וכ"ה ברא"ש בפסקים סימן יז שהביא קו' תוס' שם, וכן בסימן יח בהא דל"מ שליח במעמ"ש דהוי הלכתא בלא טעמא גם לענין פקדון, והאחרונים נקטו דהיא מח' רש"י ותוס' בזה, וברש"י יג. כ' דבגמ' לקמן מפרש טעמא, ולכא' קאי על הגמ' דהלכתא בלא טעמא הרי דקאי גם על פקדון, וע"ע ברש"י בקדושין מח. בטעמא דמ"ד דמהני בפקדון ולא במלוה, דה"ט דאיתיה בעין וסמכא דעתיה דמקבל, [ועי' בקרבן נתנאל על הרא"ש סימן יז אות ס שכ' דאע"ג דבפקדון הוי בעין, מ"מ במאי קנה והוי כהלכתא בלא טעמא שעשאוהו כאילו אמר זכה לפלוני כו'].

ונראה דביסוד מעמ"ג חלוקים הה"א בגמ' והמסקנא, דלה"א הוי בגדרי קנין דמשתעבד וכו', וה"נ חידוש מעמ"ג הוא דמהני במלווה, דאף דל"ה בעין ול"ש בו דיני הקנאה, אבל למסק' דמעמ"ג הוי הלכתא בלא טעמא, יבואר בהמשך דברינו דל"ה מגדרי הקנינים, אלא דמעביר זכותו אצל הלוה לפלוני, וקונה מתורת דברים במה דמצווהו תנהו לפלוני כדיבואר, ושפיר הוי חידוש בין במלוה בין בפקדון, ולכן רש"י בקדושין הנז' הוסיף גבי פקדון דסמכיה דעתיה דמקבל, ונמצא דאין בזה מח' רש"י ותוס', ותוס' קאי למסק' דהוי הלכתא בלא טעמא ולכ"ע קאי גם על פקדון.

ולבאר הענין יש להביא כמה מחלוקות בראשונים בסוגיא בדין מעמד ג', עי' בתוס' יג: ד"ה במעמד שכ' דל"מ בעכו"ם דאין זכיה לעכו"ם וכו', ובשו"ע בסימן קכו הובאו ב' השיטות אם מהני במעמ"ג בעכו"ם, עוד נחלקו הראשונים אם מהני מעמ"ג בע"כ של הלווה, והתוס' הביאו מר"ת דמהני בע"כ, והובאו השיטות בזה בטוש"ע שם, ולכאורה צ"ע דלתוס' דמעמ"ג מדין זכיה ולהכי ל"מ בעכו"ם, איך ס"ל דמהני מעמ"ג בע"כ של הלווה הא ל"ש זכיה בע"כ, וברא"ש בפסקיו כ' בתחילת דבריו דהטעם דל"מ מעמ"ג בגוי דהבו דלא לוסיף עלה, ואח"כ כ' דלא עדיף מזכיה גמורה דל"מ בגוי, וצ"ב למאי כ' ב' טעמים, ועי' בק"נ באות ק שכ' דהא דמהני מעמ"ג בע"כ לתוס' והרא"ש היינו כיון דמצינו קנין זכיה בתורה אסמכוה רבנן למעמ"ג אפי' בע"כ משום תקנת השוק, משא"כ גוי דלא מצינו לו זכיה מהתורה לא עדיף מעמ"ג מזכיה גמורה ברצונו וכו'. ועי' דברים מפורשים בזה בהגר"א בסימן קכו סקנ"ט שכ' דהשיטות דל"מ מעמ"ג בגוי כיון דהוי מדין זכיה אע"פ דמהני בע"כ ובאינו ברשותו וכו', ולהלן כ' הגר"א בד' הרי"ף דמהני בעכו"ם דמעמ"ג הוי קנין ושייך זה בעכו"ם, כמו דשייך בעכו"ם סודר כדכ' תוס' קדושין ג,א וכו' וצ"ב כוונת הגר"א.

ובר"ן כ' בהא דבגט לא מהני מעמ"ג דלא תיקנו אלא במידי דזכות דיכול לזכות לנפשיה ולא במידי דחובה, ומבואר בדברי הר"ן דמע"ג גדרו מדין זכיה, והתוס' יג. אף דס"ל דמעמ"ג הוי מדין זכיה לא כ' ה"ט, אלא דל"מ מעמ"ג אלא בממון ולא בשטר וכו', ועי' בקצות בסימן סו סקכ"ד, [והקצות כ' בד' הר"ן דבכל שטרות מהני מעמ"ג זולת בשטר שחרור, דל"ש המגו דזכי לנפשיה, ועי' בנתיבות שם סקכ"ט ובהגר"א שם סקפ"ט דלד' הר"ן ל"מ מעמ"ג בכל השטרות].

והנה בעיקר הא דשו"ט הראשונים אם מעמ"ג מהני בע"כ, תמה הפנ"י הא המלוה הוא המקנה ומ"ל לדעת הלוה, והרי פשוט דאם יקנה לאחרים החוב באג"ק וכיוצא, אטו בעי דעת הלוה, ומ"ש דלענין מעמ"ג בעי דעת הלוה, והנה בטור שם כ' דהא דבעי' דעת הלוה הוא משום דיכ"ל אתה נוח לי וכו', וצ"ע דאי קיימא האי סברא א"כ גם אם המלוה יקנה את החוב בשאר קנינים ליבעי דעת הלוה, עוד כ' הטור שם בהנך שיטות דלא בעי' דעת הלוה דיפו את כוחו של המלוה וכו', ומבואר דהשו"ט אם מהני בע"כ הוא מטעם מיוחד בהל' מעמ"ג, וצ"ב הטעם בזה.

ונ"ל בזה ובהקדם דהנה בלשון הראשונים בסוגיא מבואר דבמעמ"ש קנה רק במצוה להלווה או להנפקד מנה לי בידך "תנהו לפלוני", ומשמע דאם יאמר מנה לי ביד פלוני יהיה לפלוני לא יהני אף במעמ"ג, דגדר התקנה שמצוה על הלווה או על הנפקד תנהו לפלוני, וכך הוא לשון הר"מ בפ"ו ממכירה ה"ח היו עומדין שלשתן ואמר לו מנה שיש לי בידך כו' תנהו לזה קנה וכו', והדברים מפורשים בשו"ת הריב"ש בסימן רז בתו"ד דהוא דוקא במצווה תנהו לפלוני "**דמעמד שלשתן ליתיה אלא היכא דאמר מנה לי בידך ר"ל שהיה מחוייב לתת לו התנה ועתה אומר לתתו לאחר כמו שהיה חייב לתת לו אם לא היה נותנו לזה"**, ונתכוין לזה באבי עזרי בפ"ה מאישות הי"ז עי"ש דאסברה לה דבאופן שיאמר חוב שיש לי ביד זה יהיה שלך שההקנאה היא על עצם החוב אין זה כלל מעמד שלשתן, שהלוה הוא כמו איש אחר, משא"כ כשמצוה להלווה שיתן לפלוני שההקנאה היא על חיוב פרעון של הלוה זהו מעמד שלשתן וכו' עי"ש.

ובשו"ת הרא"ש סט-ח מבואר דבעי' דוקא שיאמר מנה לי בידך, וכ' הטעם דכיון דמעמ"ש תק"ח הלכתא בלא טעמא אין לנו אלא מה שתקנו מנה לי בידך תנהו לפלוני אבל כשלא הזכיר המנה לא מיחזי אלא כערבות, ועי' טוש"ע סימן קכו ס"ג הביא ב' דעות באמר תן מנה ללוי סתם דהרמב"ן ס"ל דקנה והרמ"ה והרא"ש הנז' כ' דל"מ, ובבעה"ת שער כח ח"ג ס"א הביא קו' מהרמב"ן להוכיח מהא דמוקמי' למתני' במעמ"ש והרי מתני' הכא מיירי בתנו מנה סתם ומוכח דמהני בכה"ג מעמ"ש. ובקצות סימן רנג סק"י תירץ דהרא"ש כ' הטעם לד"ז כיון דהוי הלכתא בלא טעמא, וא"כ ה"ד במלוה דאין קנין בהלואה ובזה דוקא ל"מ במנה סתם, אבל בפקדון תיקנו בכל גווני והגמ' מוקי למתני' בפקדון להכי מהני גם באמר סתם מנה, אולם צ"ע מדברי הרא"ש בפסקים סימן יח שכ' דמעמ"ש ע"י שליח ששלח הנותן לנפק ואמר השליח בפני המקבל שיתנם לו דכ' הרמב"ן דלא מהני דהלכתא בלא טעמא והבו דלא לוסיף עלה, ומוכח להדיא ברא"ש דגם בפקדון הוי הלכתא בלא טעמא, וכן מוכח להדי' ברא"ש בסימן יז שכ' כדברי תוס' לעיל יא: הנ"ל. [וע"ע בקצות רנא סק"א דפקדון גם למסק' הוי הלכתא בלא טעמא, אולם בקצות סימן קכו סק"ג משמע דבפקדון הוי הלכתא בטעמא].

ונראה בביאור הדברים דלמסק' הגמ' דהוי הלכתא בלא טעמא אין הפי' דמעמ"ג הוי קנין ומדרכי הקנינים הוא, וחלוק בין מעמ"ש במלוה דל"ה קנין דל"ש קנין במלוה, לבין פקדון דהוי גדר הקנאה, דליכא שני סוגי מעמ"ש, אלא בתרוייהו ל"ה דין הקנאה, וחזינן דקנין מעמ"ג לא קתני בפ"ק דקדושין בהדי כל הקנינים, והתנא מביאו הכא בדיני המשניות דזכיה והלא דבר הוא.

**ונראה דה"נ יסוד דין מעמ"ג הוא לאו מתורת קנין וזכיה, אלא דהמלוה מעביר את הממונות שיש לו אצל הלווה לפלוני**, והמלוה משעבד את הלווה להעביר את הממון למקבל במה שמצוהו תנהו לפלוני, דבמקום להעביר את ההלואה אליו, מצווהו "תנהו לפלוני", ולא קתני לשון קנין הקנהו לפלוני, אלא תנהו לפלוני, היינו לשון נתינה ולא לשון הקנאה, דל"ה הקנאה, אלא דהפלוני נעשה תובע על ההלואה, ואין הפי' דהמלוה הוא המקנה, אלא דהמלוה בכוחו לצוות על הלווה דזכותו בהלוואה תנהו לפלוני, ומעמידו במקומו, וכן בפקדון מעמיד את המקבל להיות במקומו בעלים לתבוע הפקדון וממילא הנפקד נעשה שומר אליו, וזהו ההלכתא בלא טעמא מה דהפלוני נעשה לזוכה, [וחזינן דבמעמ"ש תו ל"מ מחילת המלוה, וע"כ דהשעבוד הגוף עובר לפלוני וי"ל], אבל עכ"פ אינו ע"י הקנאת המלוה, דהמלוה יפוי כוחו הוא לחייב את הלווה לתתו לפלוני, וכן גבי פקדון, דיש חיוב על השומר להשיב הפקדון לבעלים, [עי' בקצות שדן אם יש חיוב על השומר גם בהשבת הבעין], א"כ במעמ"ג בפקדון המפקיד מצווה את הנפקד, דאת חיובו להשיב הפקדון לבעלים תנהו לפלוני, [ובטור מבואר דהנפקד נעשה שומר בכל חיובי שמירה לגבי הפלוני, ועי' בקצות קכו סקי"ז שהעיר דמנלן דהשומר מתחייב בחיוב השמירה למקבל, ובפנ"י לפנינו כ' ע"ד תוס' דזהו הנ"מ בין אודיתא למע"ג, דבאודיתא לא נעשה שומר של השני, ועי' בקרני ראם כעי"ז, וכבר נחלקו המחנ"א בדיני שומרים והעונג יו"ט במפקיד שמכר הפקדון, אם הנפקד נעשה ממילא שומר למי שכעת בעל הפקדון, ועי' בראשונים סו"פ המפקיד דנראה דנחלקו בזה ואכ"מ], והיינו דכיון דיש לנפקד חיובים כלפי הבעלים, הנך חיובים מעבירו במעמ"ג ליתן לפלוני, [והקצות שם נטה לחדש דבמעמ"ג בפקדון הוי גם משום מלוה דמעביר חיוביו בדיני השמירה לשני, היינו לענין האינו בעין בגו"א וכו', ולפ"ד א"צ לזה אלא דבמעמ"ג בפקדון הפי' דעיקר חיובו לבעלים עובר בזה שמצווהו ליתנו לפלוני, ולכן נעשה כשומר של השני, וזהו תקנת מעמ"ש דמה שמשועבד אליו יהיה משועבד לשני וכדפי']. ועי' בבעה"ת שער כח חלק ו, ובשו"ת מהרי"ט חו"מ ח"ב צה סיוע לדברינו.

ולפי המבואר נראה דהיכא דממון של ראובן נמצא בחצרו של שמעון באופן דל"ה שומר אבידה, אף דממוני גבך, מ"מ ל"ש על זה דינא דמעמ"ג, כיון דאין עליו חיוב להשיבו לבעלים ול"ש לצוותו תנהו לפלוני, [ומה"ט יש להעיר דאיך היה שייך מעמ"ג בפקדון בשטר וכן בעכו"ם, הא ל"ל חיוב שומר, ואמנם באבי עזרי ר"ל דזהו טעם תוס' דל"מ מעמ"ש בשטר, אך העירו לו דבשטר התמעט רק בחיובי שמירה אבל שייך דין שמירה וחיוב השבה].

ולהמבואר ניחא היטב דברי הריב"ש וכפי שמשמע בראשונים דדין מעמ"ג ה"ד שהמקנה מצווה ללווה תנהו לפלוני, דמשעבדו ליתן, ולא באומר סתמא דמנה שיש לו ביד פלוני יהיה שלך, אף אם הלוה עומד כאן דלא יהני, והיינו משום דיסוד מעמ"ג אינו גדר הקנאה לאחרים, דאם הוי הקנאה אדרבא היה צריך הנותן לומר למקבל דהחוב שיש לו אצל פלוני קנוי לך, ואמאי קובע זאת עם הלווה, אע"כ דמע"ש ל"ה קנין אלא העברת זכות המלוה לפלוני ע"י שכוחו לצוות על הלוה תנהו לפלוני וכדפי'. ובזה ניחא דהשו"ע הביא דיני מעמ"ש בסימן קכו בהדי דיני הרשאה, ולא בהל' מכירה, כיון דמע"ש ל"ה גדר קנין אלא מעין דין הרשאה דמעביר זכות החוב למקבל וכמש"נ. ובזה מבואר הגמ' ב"ב קמח דמשמע דלר"פ משני בהא דמתנת שכ"מ מהני בהלוואה אף דליתא בבריא כיון דיורש יורשה ור' אחא משני דהלואה איתא בבריא ע"י מעמ"ש, וצ"ע דהא ר"פ חידש כאן דין מעמ"ש במלוה, וע"כ דלר"פ דמהני מעמ"ש גם במלוה ל"ה מדין קנין וכדפי' ולהכי ל"ח דאיתא בבריא, ורב אחא פליג וס"ל דחשיב איתא בבריא, ויבואר בס"ד בשעורים בסוגיא שם.

ומצאתי בקרי"ס בפ"ה ממכירה שכ' דמעמ"ג הוי דאורייתא, [וכ"ה ברגמ"ה וברמ"ה ב"ב קמז דהוי הלמ"מ], ובפט"ז מהל' מלוה שנה דבריו והוסיף המקור דילפי' משעבודא דר"נ וכ"ש הכא דקני וכו', ומהך דמיון לשעבודא דר"נ, יש לסייע למש"כ בגדרי מעמ"ג דהוי העברת זכות השעבוד וכדפי'.

ובזה ניחא היטב כוונת הקצות בתרוצו על קו' הרמב"ן ממתני' דמהני גם בתנו מנה סתם, וביאר הקצות הנ"ל דבפקדון מודה הרא"ש דל"צ לומר מנה שיש לי בידך לפלוני וכו', והקשיתי מהרא"ש דל"מ שליח כיון דגם פקדון הוא הלכתא בלא טעמא, אכן נראה פשוט דלהלכה דמעמ"ש מהני גם במלוה משתנה גדרו דגם בפקדון ל"ה גדר קנין אלא דמעמיד המקבל במקומו ולהכי צריך לומר מנה שיש לי בידך לפלוני וכו' ולכן הוי תקנה חדשה ול"מ שליח לזה, אבל הגמ' בתחילת הסוגיא הלא מיירי דמהני רק בפקדון ואז מעמ"ש גדרו כקנין ובזה ה"נ יהני גם שליח, דהוי ככל קנין, וה"נ להך ה"א מהני גם במנה סתם, וניחא היטב קו' הרמב"ן.

וברש"י יד. כ' ומשעביד נפשיה **בלב שלם "ומינתיק מקמא**", הנה מש"כ רש"י בלב שלם נראה כנ"ל דאתי לומר דל"ה בגדר קנין אלא דבלב שלם מעמיד המקבל במקומו, אך רש"י הוסיף ומינתיק מקמא, ונראה הכוונה עפי"ד הש"ך בסימן סו סקצ"ז שכ' וז"ל **דכיון דשלשתן עומדים יחד הו"ל כאילו פרע הלוה למלוה ונתן המלוה המעות לזוכה וחזר הזוכה והלוהו ללוה** וכו', והיינו דהמעות אצל הלוה מכח הזוכה. וכן נוטה לשון הרא"ש בפסקיו בפ' הכותב עי"ש. ועי' בקדושין מח דהיה שייך מעמ"ג בקדושין, וצ"ע דהא בעי' כסף מהמקדש, והכא הוי כסף של לוה, ומוכח דהממון שמשועבד למלוה מעביר שעבודו לפלוני, ויש כאן דעת מקנה של המלוה ומהני בצירוף ההקנאה של המלוה, דאמנם הלווה משעבד עצמו לפלוני, אבל כ"ז בצירוף ההקנאה של המלוה דתנהו לפלוני, ושפיר חשיב ממון בעלים. ועי' אב"מ בסימן כח סקל"ד.

והנה בתוס' בסוגין ובעו"ר כ' דלגבי כתובה לא תיקנו מעמ"ג, והתוס' ב"מ כ. כ' כמה טעמים חדא דלא הגיע זמן החוב וגם דשמא תמות בחייו, והש"ך בסימן קכו-א דן דבחוב תו"ז שיגיע לגביה ה"נ קונה במעמ"ג, ושאני כתובה דשמא לא יבא לידי גביה, [וברבנו ירוחם נתיב ח"ג ח"ד הובא בק"נ אות צ מבואר דגם בכתובה מהני מעמ"ש, ובמהרשד"ם סימן שנט מבואר דגם בחוב תו"ז ל"מ מעמ"ש], ונראה ביאור דעת תוס' עפ"י המבואר בגדר מעמ"ש דחל ע"י שמצווהו תנהו לפלוני, ושייך זה רק כשיש לו חוב אצלו ואומר לו מנה לי בידך תנהו לפלוני, א"כ בכתובה דשמא תמות בחייו ולא תבא לידי גביה, הוי גריעותא למקנה להעביר הך חוב, וגם אין לקונה דבר חשוב לקבל שיחול ע"ז מעמ"ג, והתוס' ב"ק ע. ובכורות מח כ' דחוב דלא אתי לידי גביה א"א להקנות במע"ג כמו כתובה דלא תיקנו מעמ"ג, [ושם מיירי בתוס' דאם יכתבו הרשאה זל"ז יכול לגבות ממנ"פ], ומבואר דהגריעותא מצד הנותן דהמקבל מקבל החוב ממנ"פ. ובשו"ת הריב"ש סי' רז הנ"ל לאחר שכ' דגדר מעמ"ש הוא בתנהו לפלוני, הוסיף והביא הראשונים דבכתובה ל"מ מעמ"ש "כיון דלא נתנה כתובה לגבות מחיים ואפשר שלא תזכה בהם האשה אם תמות בחיי בעלה **ולאו מנה לי בידך הוא**" עכ"ל, ומפורש בריב"ש [והו"ד בב"י שם סימן קכו] דהטעם דליכא בכתובה דין מעמ"ש דכיון דבעי' מנה לי בידך, הרי כתובה דל"ה חוב ודאי דשמא תמות בחייו, ל"ש להעבירו ולצוות תנהו לאחר, ולהדי' כמש"נ, [ולפ"ז ה"ד בכתובה דשמא לא יבא לידי גביה לעולם, אבל בחוב תו"ז דיבא ודאי לידי גביה ה"נ שייך בזה דין מעמ"ש וכדברי הש"ך הנ"ל]. ומצאתי דמקור דברי הריב"ש הם ברמב"ן ב"ב קמד שכ' דבכתובה שלא ניתנה לגבות מחיים ולא מהני ליה מעמד שלשתן **כיון שאין עליו כלום בשעה שמכר דמנה לי בידך** קאמרינן אבל היכא דלית ליה גביה כלום לא עכ"ל, וכ"ה גם בבעה"ת שער כח "דלאו מנה לי בידך הוא", ולהדי' כמש"נ.

ומעתה נראה דזהו מח' הראשונים אם מהני בע"כ דלוה, ול"ש כלל להיכא דהמלוה מוכר החוב דלא בעי' דעת הלווה, וכקו' הפנ"י, והיינו דדוקא במעמ"ג כיון דיסודו דהמלוה מצווה על הלווה להעביר זכותו לפלוני, בזה ס"ל לכמה ראשונים דבעי' דעת הלוה דאיהו המזכה לפלוני, ולפי הטור הנ"ל הלוה יכול לטעון אתה נח לי וכו' וממילא בכוחו למנוע העברת החוב לפלוני, ובזה ניחא היטב קו' הפנ"י, דשפיר דוקא במעמ"ג בעי דעת הלווה והנפקד, ול"ש זה בשאר קנינים, דאכן בשאר דרכי ההקנאה הלווה ל"ה בע"ד לענין הקנאה זו, אף דהממון אצלו, אבל במע"ג הרי כל ההקנאה היא בזה שמשעבד את הלווה תן לפלוני א"כ הלווה הוי בע"ד בהך קנין דמשעבדו, [ועי' לשון הריטב"א בהא דבעי' דעת הלווה, שכ' דהקנאה דלוה הוא דמשעביד נפשיה" ומפורש כמש"כ], ולכן שפיר בעינן דעתו לכמה שיטות, וכמש"כ הטור הנ"ל הטעם דיכול לומר דאתה נח לי יותר וכו'. ובדברי אמת כ' דאם הלוה שוטה ל"ש מעמ"ש, ומתאים למש"נ דהלוה הוא המזכה. והתוס' דס"ל דמהני בע"כ, היינו משום דזהו זכות המלוה לכופו שיתן לפלוני, ובלשון בעה"ת שכ"ח מבואר דיכול לכפותו לבא למעמ"ג, והיינו דזכות המלוה לכפות הלווה על כך, אף דהלוה אינו רוצה, [ולשון הראשונים והשו"ע הוא דאינו רוצה "ליתן לפלוני" וכאמור לעיל דזהו עיקרו במעמ"ג, ולהכי לא קתני דאינו רוצה להקנות, דאין הקנאה ע"י הלוה, אלא דאיהו הנותן שעבודו לפלוני ע"י צווי המלוה וכדפי'].

והן הם דברי הגר"א דלתוס' מעמ"ג ל"מ בגוי כיון דלאו בר זכיה הוא, ומ"מ מהני בע"כ ובאינו ברשותו, והיינו דאין במעמ"ג דין זכיה, אלא דמישך שייכי לזכיה וכד' הק"נ הנ"ל, דבעכו"ם דל"ש זכיה לא תיקנו מעמ"ג, ובישראל דאיכא דין זכיה תיקנו אופן של העברת זכות המלוה אצל הלווה ע"י צווי של תנהו לפלוני, ופלוני חשיב תובע או דחז"ל זיכו לו את החוב וכנ"ל.

ובזה מבואר דלמסק' מעמ"ג דהוי הלכתא בלי טעמא הוי בין במלוה ובין בפקדון, דרק לה"א דהוי בגדרי הקנאה הוי חידוש טפי גבי מלוה אף דאינו בר הקנאה, אבל למסק' גדר מעמ"ג זהה בין במלוה ובין בפקדון ובתרוייהו הוי הלכתא בלא טעמא במה שנעשה הפלוני לזוכה.

ועי' בלשון הר"מ בהל' מכירה שם דבמעמ"ג אין אחד מהשלשה יכול לחזור בו, ומוכח דהקנין נעשה ע"י השלשה, עוד מוכח לכאורה בר"מ דל"מ בע"כ של הלווה, ודלא כתוס', דאם מהני בע"כ ל"ש לומר דאינו יכול לחזור דהא בלא"ה אפשר בע"כ גם בחזר, ועי' בברכ"ש בסוגין.

ועי' בתוס' ר"י הזקן בקדושין מז: שכ' דמעמ"ג מהני דלא לימא לאו בעל דברים דידי את, ודבריו נוטים למש"כ כיו"ב הראב"ד בדין מכירת שטרות, ויתבאר יותר למש"כ דהוי מכירה לענין זכות התביעה מהלווה. ובזה יש לבאר מש"כ הקצות בסימן מ סק"א דמעמ"ש מהני באינו ברשותו, והיינו דכיון דל"ה בגדר קנין אלא אוקי גברא בחריקאי שפיר מהני באינו ברשותו, ודמי לירושה דשייכא בא"ב דהבן הוי במקום המוריש, וה"נ במעמ"ש. וניחא בזה מש"כ כמה ראשונים דבמעמ"ש שעבוד הגוף עובר וכמש"כ הרא"ש דלהכי ל"מ מחילה דנסתלק שעה"ג מהלוה וכו' והיינו כיון דהמקבל הוי במקומו וכמש"נ.

ונראה דמש"כ הגר"א בד' הרי"ף דס"ל דמהני מעמ"ג בגוי דס"ל דהוי קנין ומדמי ליה לסודר וכו', ודאי אין כוונת הגר"א דהוי כקנין סודר, אלא דמפרש בד' הרי"ף דמהני בגוי דמעמ"ג הוי בגדר קנין, ומהני ע"י הגמירות דעת, דכמו דמהות סודר הוא קנין ע"י דברים דאיכא אומדנא וגמ"ד וכמש"כ הריטבא והמהרי"ט בקדושין, ה"נ הוא עניינו של מעמ"ג, ועי' לשון התוס' ב"ב קמד. סוד"ה כהלכתא שכ' דמסתמא כיון שאמר לו במעמד שלשתן הקנה לו לגמרי וכו', ולהכי ס"ל לרי"ף דשייך מעמ"ג בגוי כעין הא דמהני בו קנין סודר.

ועי' בדברי הרא"ש שכ' בהא דל"מ שליחות הנותן למעמ"ג, דהבו דלא לוסיף עלה, ולגבי המקבל מהני עי"ש, והפרישה שם הוסיף לענין האמצעי דל"מ בו שליח כמו לגבי הנותן עי"ש. וצ"ל דודאי מעמ"ג ל"ה פעולת הקנאה דיהיה שייך ע"ז שליחות, אלא דס"ד דכך היא התקנה דיועיל שליח, וע"ז כ' הרא"ש דהבו דלא לוסיף עלה, אבל מדין שליחות דכה"ת ל"ש הכא דזה הוי דין בתובע המלווה שיכול לחייב את הלוה שיתן לפלוני ול"ש ע"ז שליחות כלל וכדיבואר, וה"נ כשהלוה איננו ושלח שליח בעי דעתו של הלוה עצמו ורק כשהלווה נמצא עושין בע"כ וזה ל"ש בשליח.

ובטור ריש סימן קכו הביא דבקנין סודר מהני חזרה כ"ז שעסוקין באותו ענין אפ"ה במעמ"ש ל"מ חזרה שכבר נסתלק הזוכה והמומחה נכנס במקומו ונמצא הכל עשוי וכו' ומתאים למש"נ דמע"ש ל"ה הקנאה אלא דנכנס במקומו, ובזה יש ליישב הערת רע"א על הר"ן דאיך דן במעמ"ש בגט הא קנינים ל"מ בגט, די"ל דמעמ"ש דמי לחצר דהנפקד נהיה מנפקד של הבעל לשל האשה והוי העברת הגט מרשות לרשות ושפיר חשיב נתינה.

**בסוגיא דהולך מנה לפלוני וכו'**

גמ' יד. איתמר הולך מנה לפלוני שאני חייב לו אמר רב חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר וכו' מ"ס הולך כזכי וכו', ופסקו הראשונים כרב, וכ"כ ברמב"ם בפט"ז מהל' מלוה ה"ב היה ראובן חייב לשמעון מנה, ואמר ללוי הולך לשמעון מנה זה שאני חייב לו, אם בא לחזור אינו חוזר, והוא חייב באחריותו עד שיגיע המנה לשמעון, וכ"ה בטוש"ע ריש סימן קכה. ויש להעיר דהרמב"ם והטוש"ע שינו מלשון הגמ', דבסוגיא אמרי' קודם דחייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר, **ואילו הרמב"ם ובטוש"ע הביאו קודם הדין דאינו חוזר ואח"כ כתבו דחייב באחריותו**, והלא דבר הוא. [ומצאתי בפלס חיים בסוגין עמוד קמא שעמד בזה], ועיין בטור ריש סימן קכה שכ' כלשון הרמב"ם, והבית יוסף שם כ' דכ"כ הרמב"ם בפט"ז ממלוה ובעל התרומות ופשוט הוא עכ"ל, ובחידושי הגהות על הטור שם תמה על הב"י שכ' כן בשם הרמב"ם ובעה"ת דהרי הם דברי הגמ' לרב, וציין דכבר תמה כן בכנה"ג שכ' לא ידעתי מה לו אצל הרמב"ם ובעה"ת אחר שהם דברי רב בברייתא וכו', והביא דכן תמהו מהרח"ש ומהר"י דיבוטון וכו' עי"ש שנשאר בתימא.

ונראה בזה ובהקדם המשך דברי הרמב"ם שם שכ' החזיר לוי את המנה לראובן, שניהן חייבין באחריותו עד שיגיע ליד שמעון כל חובו, ובראב"ד השיגו אחריות לוי השליח איני יודע מה הוא, אלא שאם יכפור ראובן במלוה נמצא לוי פושע בדבר, ובמ"מ הביא דכד' הראב"ד כ"ה בתש' הרי"ף דאם העני הלוה השליח חייב, וכן עיקר ששניהם חייבים באחריותו כדברי רבינו ע"כ. וראה במ"מ שם, ועי' בטור בסימן קכה והובא בלח"מ שם דהביא כל השיטות בזה דהחזיר לוי המנה לראובן והעני ראובן דחייב לשלם שהוא פשע [והיא שי' הרי"ף הנ"ל המתאימה לשי' הראב"ד], ואח"כ כ' הטור דאם מחמת אונסו החזירו לראובן שאיים עליו ראובן עד שהוצרך להחזיר פטור [סוגית הגמ' יד: ועי' רשב"א שם, והר"מ השמיטו], וסיים הטור דהרמב"ם כתב דשניהם חייבין באחריות עד שיגיע לו חובו, היינו דרצה מזה גובה רצה מזה גובה, ולא כשיטה ראשונה שהביא הטור דדוקא היכא דהעני ראובן חוזר שמעון על לוי, אבל אם לא העני אינו חוזר, וזוהי תשו' רב אלפס המובא במ"מ הנ"ל, ולד' הטור הר"מ חולק דבכל גוונא רצה מזה גובה רצה מזה גובה, וגם היכא דאפשר לגבות את החוב מהלוה, מ"מ אם רצה המלוה גובה מהשליח, ולהכי השיג הראב"ד דדוקא אם יכפור ראובן במלוה נמצא לוי פושע בדבר, וכ"נ בתוס' ר"י הזקן בקדושין מג: עי"ש.

והנה הרי"ף ה. מדפ"ה בשיטתו הידועה דבהולך כזכי בג"ש מהני רק להפקיע חזרה אבל אינו משוחרר עד דמטי לידיה, ונתבאר בארוכה בשעורים לעיל עפ"י הדברי אמת דמדין הולך כזכי הוי נתינה מהאדון ולהכי אינו יכול לחזור, אבל אינו משוחרר עד שיתקיים קבלה של ונתן בידה, דזכיה ל"ה כשליחות ממש להחשיבו כידו של העבד, ובעי' שיהא מטי לידו, והרי"ף הוכיח שיטתו מסוגין דאשכחן דיש זכיה לחצאין, מדינא דרב דחייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר, והר"ן שם דחה ראייתו דהתם ודאי דינא הוא דלא מיפטר לוה מינה דמלוה עד שיגיע ממון לידו, דאי אמרי' מיפטר חוב הוא לו וכו', וכן הרא"ש בסימן יג הק' כן על הרי"ף, אך הקדים להקשות על הרי"ף דהתם נמי "זכה המלוה בגוף המנה כאילו בא לידו" דזכיה מטעם שליחות ולדבר שהוא זכותו נעשה שלוחו, אבל להתחייב באחריות שהוא חובת המלוה לא נעשה שלוחו ע"כ. ומבואר ברא"ש דנקט בשיטת הרי"ף דבהולך מנה לפלוני עדיין הוי מעות של הלוה ולא זכה בהם המלוה ולהכי חייב באחריותו, ורק הוי זכיה לענין דאינו יכול לחזור, וזהו שהוכיח הרי"ף דהוי זכיה רק למניעת חזרה, ולהכי הוא דהקשה הרא"ש דהא הכא זכה המלוה בגוף המנה כאילו בא לידו, ובר"ן ליתא קושיא זו, ונראה דהר"ן פירש דגם לרי"ף מהני הזכיה דהוי מעות של המלוה, דע"י הולך כזכי זכה המלוה במעות, אלא דלא חשיב פרעון עד שיגיעו המעות ליד המלוה, דלקיום דין פרעון היינו שהגיעו המעות ליד המלוה עצמו, וזהו שהוכיח הרי"ף דכמו דבגט זכיה לא מהני להיות ידו כידה, ה"נ חזינן הכא דאף דזכה המלוה במעות לא הוי פרעון, [וכ"כ הגרש"ש במערכת הקנינים סימן ה, ובשעורי ר"ש אות רנז ובחי' רבי נחום בסוגין].

ומצאתי ברשב"א בשו"ת ח"א סימן תשצג גבי נשבע לתת ממון לחבירו שכ' דאינו נפטר בנתינה ליד השליח דאע"פ שאם נתנו בידם אינו יכול לחזור בו **מ"מ פרעון גמור** **לא הוי שהרי חייב באחריותן**" וכדתניא שלהי פ"ק דגיטין הולך מנה לפלוני וכו' ונשנו הדברים בתש' הרשב"א ח"ד סימן רמ דחייב באחריות דל"ה כפרעון ממש וכו'. [ויל"ע מהסוגיא להלן סג וברשב"א שם דמשמע דבספק אם הולך כזכי בהלוואה אין הלוה נחשב למ"ק, וכ' הרשב"א שם דכיון דמה שיש בידו משל אחרים הוא דמשדר להו ספיקא לקולא דבעלים הוא וכו', וראה בהערת החכמת שלמה לרש"ק בשו"ע ריש סימן קכה, ותליא במבואר אם המלוה כבר זכה]. ויש לדון דהתש' הרשב"א מיירי דוקא היכא דחיובו לפרוע מחמת השבועה ול"ד לכל הלוואה ועיב"ז.

ועי' מחנ"א בהל' זכיה סימן לג שכ' במזכה ה' סלעים מעות לכהן לפדיון בנו דמהרש"ל כ' דבאין כהן בעיר יכול אבי הבן לזכות לכהן חמש סלעים ע"י אחר ויוצא י"ח כיון דזכין לאדם שלא בפניו, והמחנ"א חולק עליו וס"ל דלא מהני דבעי' שיהא מטי לידיה דכהן, והביא סוגין דכיון דבהולך מנה לפלוני חייב באחריותו לא נחשב דנפרע לכהן, והן הם הדברים שנתבארו, דהמחנ"א ס"ל כד' הרא"ש ברי"ף דעדיין לא זכה המלוה, ובריט"א בבכורות פ"ח נקט דמהני והיינו דס"ל דבהולך כזכי נחשב כפרעון, אך בריט"א משמע הטעם דבפדיה"ב ניחא ליה לכהן אף אם הישראל יפטר מאחריות. [ועו"נ דשאני חוב דפדיה"ב דהוי ממון שאין לו תובעין ול"ד לכל חוב, ובזה שפיר י"ל כסברת המהרש"ל].

אכן בדעת הרמב"ם נראה דבהולך מנה לפלוני זכה המלוה במעות וגם נחשב כפרוע אלא דמ"מ חייב באחריות כדיבואר, [והרמב"ם לשיטתו חולק על הרי"ף וס"ל דבזכה לא בעי מטי לידיה וחל השחרור כמש"נ בשעורים לעיל], דהנה הרמב"ם בריש פט"ז ה"א כ' "החוב באחריות הלוה עד שיפרענו ליד המלוה או ליד שלוחו" ובמ"מ כ' זה פשוט בכמה מקומות, ונראה דהר"מ השמיענו דחיוב אחריות הוא חיוב חדש שעל הלוה דבעי' שיגיעו המעות ליד המלוה או ליד שלוחו, אבל בהגיעו להולך כזכי אפי' אם נחשב פרעון עדיין חייב המלוה באחריות, ועי' קדושין מז דלוה חייב באונסין דלא גרע משואל, והיינו דחיוב אחריות דלוה או עד שיגיעו המעות ליד המלוה ממש, ועי' רמב"ם שם פ"כ ה"ב דבאמר הלוה זכה בחפץ זה לפלוני אין אחד מבעלי חובות יכולין לגבות וכו', הרי להדי' דבזכה נעשה מעות של המלוה, וכ"ה במ"מ לפנינו, ומתבאר דלשיטת הרמב"ם הא דבהולך מנה לפלוני חייב הלוה באחריותו עד שיגיע ליד המלוה, אין זה מדין פרעון חוב אלא הוא חיוב חדש של קבלת אחריות על החוב עד שיגיע ליד המלוה, דהא המעות חשיבי מעות של המלוה.

ומדוייק היטב הא דהרמב"ם הקדים שם בה"א דהחוב באחריות הלוה עד שיפרענו ליד המלוה או ליד שלוחו, והיינו דהר"מ אתי לאשמועינו דהחוב באחריות הלוה והוי חיוב נוסף של קבלת אחריות על החוב עד שיפרענו ליד המלוה, ומדוייק היטב בזה דברי הר"מ הנ"ל בה"ב, דשינה מלשון הגמ' דקתני בדברי רב דחייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר, הרי דקתני קודם דחייב באחריותו ואח"כ קתני דאינו חוזר, והר"מ היפך הסדר וכ' קודם דאינו חוזר ואח"כ כ' דחייב באחריותו, ונראה דהר"מ אתי לאשמועי' דאף דאינו חוזר ומשום דחשיב כבר פרעון דזכה המלוה במעות, מ"מ חייב באחריותן מחיוב חדש של קבלת אחריות על הלוה עד שיפרענו ליד המלוה, ולהכי הדגיש הר"מ דבר זה דהחידוש הוא דאעפ"כ חייב באחריות, וניחא היטב דברי הבית יוסף הנ"ל שכ' ע"ד הטור שהם כרמב"ם והתרומות, ותמהו בחידושי הגהות הנ"ל דדברי הטור הם דינא דרב בסוגין ואמאי כ' הב"י דהמקור מהרמב"ם והתרומות, ולפי דברינו דברי הבית יוסף נפלאים, דכוונתו לומר על מה שכ' הטור האי לישנא דאינו חוזר וחייב באחריות עד שיגיע ליד שמעון, דזהו לשון הר"מ והתרומות דעיקר החידוש דחייב באחריות, דאף דחשיב פרעון למלוה, מ"מ חייב באחריות עד שיגיע ליד המלוה וכמש"נ.

ובזה מבואר עיקר שי' הר"מ בה"ב הנ"ל שכ' דבהחזיר השליח ללוה דשניהן חייבין וכו', וכ' הטור דרצה מזה גובה וכו', דהרמב"ם ס"ל דחיובם שוה, דחיוב הלוה בקבלת אחריות וחיוב השליח שהחזיר את החוב ללוה, דכיון דבהולך מנה זכה המלוה במעות א"כ השליח הוא השומר של המלוה, שהרי בידו מנה שזכה בה המלוה, וכשהחזיר את המנה ללוה חייב מדין שומר, וה"נ הלוה חיובו לא מדין פרעון חוב וכנ"ל שהרי כבר פרע חובו, אלא הוי חיוב נוסף של קבלת אחריות על החוב, ואפשר דהשליח נעשה כלוה מחדש שהרי כבר הוי ממון של המלוה, ונמצא דחיוב הלוה וחיוב השליח חיובם שוה להכי רצה מזה גובה רצה מזה גובה, וניחא היטב דלהכי הטור שכ' בריש הסימן כלשון הר"מ בגדר חיוב האחריות, להכי הביא ד' הרמב"ם דבהחזיר השליח ללוה שניהם חייבים. מיהו איכא חילוק בחיובם, דהלוה יהיה חייב גם באונסין דזהו חיוב אחריות דידיה, ולגבי השליח מבואר בגמ' דבהחזיר ללוה באונס פטור, אמנם הר"מ השמיטו, ואולי ס"ל דה"נ גם השליח יהיה חייב באונסין, וכן נראה בש"ך שם סק"ז, אך התומים שם סק"ג חלק עליו וכ' דהשליח לא עדיף מש"ש דחייב רק בגו"א, עכ"פ גם בתומים מבואר דחיוב השליח הוא מדין שומר וכמש"נ. וראה עוד במהרש"א וביותר במהר"ם שי"ף דמבואר כנ"ל דלגבי הלוה חייב גם באונסין אבל לגבי השליח חייב כשומר בגו"א, וניחא דמש"כ רש"י דחוזר שלא יאנס היינו דלגבי הלוה דוקא חייב באונסין ועיש"ה.

ועי' בש"ך בסימן קכה סק"ז שכ' בתו"ד וז"ל דאדרבא איפכא מסתברא כיון שזה זכה לו ואילו היה הלוה רוצה לחזור לא היה יכול נמצא שהוא ממש מעות של שמעון, א"כ זה שהחזירו הרי כאילו נתן מעות של שמעון לראובן, ושמעון יכול לחזור על איזו שירצה וכו', ומבואר בש"ך דהמלוה זכה במנה והוי מעות של שמעון, והשליח שהחזירו לראובן הוי כנתן מעות של שמעון לראובן, ולהכי רצה מזה גובה וכו' ולהדי' כמש"נ.

והנה בש"ך שם סק"ח הביא מהרש"ך דבהולך לפלוני חייב בגו"א אבל באונסים פטור ודמי לשואל שאע"פ שחייב בגו"א כשהחזירו שלא מדעת אח"ז השאלה פטור מאונסים א"כ ה"ה לענין לוה נהי דלא מפטר מחיוב גו"א בזכוי ע"י אחר שלא מדעתו מ"מ מועיל לפטור מאונס, והש"ך תמה דברש"י בסוגין מבואר דחייב באונסים וע"כ דכיון דמלוה להוצאה ניתנה הוי של הלווה וחייב כשואל עיש"ה, ולדברינו י"ל בד' מהרש"ך דס"ל דהחיוב אחריות אינו מדין לווה שחיוב הלוואה נשאר עליו, אלא הוי חיוב שמירה חדש דחייב למלוה, ולהכי החיוב הוא רק על חיובי שו"ש אבל באונסין אינו חייב, ומש"כ רש"י אונסין היינו לגבי הלווה דוקא וכנ"ל, וראה עוד בפלס חיים בזה.

ובד' הרי"ף בתשובה הנ"ל שכ' דרק בהעני הלוה ואין לו לשלם גובה מהשליח, נראה דהרי"ף לשיטתו דס"ל דחיוב אחריות של הלוה הוא משום דעד שיגיע החוב ליד המלוה הוי כלא פרע את החוב, וחיובו הוא מדין פרעון חוב וכנ"ל, [דזהו שהרי"ף הוכיח מהכא כשיטתו בדין הולך כזכי דיש זכיה לחצאין והוי זכיה רק לענין דאינו חוזר וכו' וכמבואר לעיל], וא"כ נמצא דהשליח לא נעשה שומר של המלוה, דהרי המלוה עדיין לא זכה במעות, וכל חיוב השליח על מה שהחזיר את החוב ללוה הוא מדין מזיק דגרם הפסד למלוה בזה שהחזיר את החוב ללוה, - והכי הוא לישנא של התוס' ר"י הזקן בקדושין מג: לאחר שהביא שיטת הרי"ף הנז' כ' וז"ל דלא איירי הרי"ף ז"ל אלא כשהלווה עני ומשום דינא דגרמי או גרמא דנזקין הוא דקא נגעה בה אבל אם הוא עשיר לא -, ולהכי כ' הרי"ף דדוקא כשהעני הלוה ואין לו לשלם אז חשיב השליח כמזיק למלוה, אבל כשיש ללוה לשלם, המלוה יגבה מהלוה מדין פרעון חוב, ונמצא דהשליח שהחזיר את החוב ללוה לא הזיק למלוה מידי. ונראה דהראב"ד שהשיג על הר"מ ס"ל ג"כ כשיטת הרי"ף דחיוב אחריות של הלוה הוא מדין פרעון חוב, ונמצא דהשליח ל"ה שומר של המלוה, ולהכי כ' הראב"ד דאחריות השליח איני יודע מה הוא, דכל חיובו הוא מדין מזיק, וה"ד אם יכפור במלוה, ומתבאר היטב מח' הרמב"ם והראב"ד בזה, ודברי הרי"ף לשיטתו וכמש"נ.

ב] ובר"מ שם כ' הולך לשמעון מנה זה "שאני חייב לו", והנה בגמ' הכוונה דהוי חוב, אבל הר"מ כבר כ' היה ראובן חייב לשמעון מנה, א"כ מאי הוסיף בתיבות "שאני חייב לו". ובטוש"ע בסי' קכה ס"א נשמטו תיבות אלו.

והנה שיטת ר"ת המובא בתוס' יב. דהולך כזכי ה"ד בחוב, אבל במתנה הולך לאו כזכי, ובהגא"ש סופ"ק כ' הטעם דבמתנה הולך לאו כזכי דכיון דבחנם נתן לו אין דעתו שיצא מכחו עד שיגיע ליד המקבל.

ויל"ע בחוב תו"ז אם הוי כמתנה כיון דלא הגיע זמן הפרעון, ויסוד הספק הוא מי נימא דהטעם דבחוב הולך כזכי משום דמחזיר שאינו שלו וה"נ בתו"ז, ודוקא מתנה ל"ה כזכי כיון דהוי דידיה, או דנימא דבתו"ז כיון דלא הגיע זמן הפרעון [ובפרט אם נימא דליכא לחוב תו"ז כמהרי"ק פט משמיטה ה"ט, ועי' במאירי לעיל יא: בסוגיא דתופס לבע"ח מש"כ מח' בחוב תו"ז], ועדיין הוי מלוה להוצאה ניתנה שפיר לא אמרי' בזה הולך כזכי.

והנה התוס' כ' מר"ת דבעבד כיון דנייח נפשיה, הוי כחוב, אף דודאי ל"ה זמניה כעת לשחרור, אמנם מ"מ י"ל דלא חשיב תו"ז.

ועי' בפנ"י לעיל יא: שהעיר על ר"ת דבמתני' קתני גבי גט דחוב הוא לה, הא אפי' הוי זכות מ"מ הא ל"ד לחוב ול"ש לומר הולך כזכי, והוסיף הפנ"י דבמתני' י"ל דהאמת נקט, אבל בתוס' שהביאו הירושלמי באשת מוכה שחין דהוי זכות, והא מ"מ ל"ה כחוב ול"ש הולך כזכי, אמנם נראה בפשיטות דממנ"פ בגוונא דמתני' הא שפיר י"ל דכיון דרוצה לגרשה תו ודאי רוצה שיהיו גרושין מיד, וגוונא דהירושלמי דמוכה שחין כיון דכופין אותו לגרשה תו הוי כחוב דהא מחוייב לגרשה, ושפיר שייך בזה הולך כזכי.

ובעיקר החקירה בחוב תו"ז לכאורה ברא"ש בסי' יט בתי' הר"פ מבואר דהולך כזכי שייך גם בחוב תו"ז, [ותרוץ הרא"ש דלענין תפיסה נ"מ בתו"ז עי"ש ומשמע דשייך הולך כזכי], ולפלא שלא נזכר ד"ז בפוסקים.

**ובד' הר"מ הנ"ל שכ' "שאני חייב" י"ל דאתי לומר דדוקא בחוב שהגיע זמנו שייך הולך כזכי. ולהמבואר לעיל י"ל דלהר"מ לשיטתו בדרכו בסוגיא כמש"נ, דלהכי ס"ל דדוקא בחוב בזמנו הוי כפרעון וממילא החיוב אחריות הוי חיוב חדש כשומר למלוה, משא"כ בתו"ז עדיין ל"ה גדר פרעון וא"ש היטב.**

**בסוגיא דזמן בגט וכו'**

א] מתני' יז. נכתב ביום כו' ביום ונחתם בלילה פסול וכו', ובתוס' ד"ה נכתב כ' דלר' יוחנן משום שמא יחפה ולר"ל משום פירי כו', ובמהרש"א כ' דעיקר פלוגתיהו בגט שאין בו זמן כלל לר"י שמא יחפה כו' להכי הוצרכו תוס' לפרש הכא בהקדים הזמן דבכה"ג פליגי וכו'.

ומבואר בראשונים דעיקר פלוגתת ר"י ור"ל היא על יסוד תקנת זמן בגיטין, הנאמר במתני' להלן פו. ג' גיטין פסולים וחדא מיניה גט שאין בו זמן וכו', וכ' הר"ן דמהך מתני' שמעי' תקנת זמן, אבל הכא במתני' דפסול גט מוקדם ליכא למשמע מיניה דתקנו חכמים זמן בגיטין משום דאיכא למימר דגט שאין בו זמן כשר דלא נפיק מיניה חורבא וכו' אבל כי אית ביה זמן והוי מוקדם מפקא פירי מזמנו של גט שלא כדין וכו', וע"ע בריטב"א דנראה דחד דינא הוא דאי לאו תקנת זמן ל"ש פסול מוקדם, וכן היה נראה בלשון הר"מ פ"א מגרושין דכלל יחד אין בו זמן וגט מוקדם, וכ"נ בלשון ההג"מ שם "דאין בו זמן והקדמה חד דינא הוא", אולם בהגהות הרמ"ך שם מבואר דחלוקים בדינם דבגט שאין בו זמן בניסת לא תצא ואין הולד ממזר, משא"כ בגט מוקדם תצא והולד ממזר, וכן נראה בטור בסי' קכז וכמש"כ בב"י שם.

עכ"פ תקנת זמן הוא מטעמא דר"י ור"ל, וקי"ל כר"י דהטעם שמא יחפה, ובגט מוקדם גרע טפי, אולם ביסודו בגט מוקדם לא נתקיימה תקנת חז"ל בכתיבת זמן, והוי כאין בו זמן וכדיבואר.

והנה בגמ' להלן יח. אמרי' א"ל רבינא לר"א גיטין הבאין ממדה"י דמיכתבי בניסן ולא מטו עד תשרי מה הועילו חכמים בתקנתם א"ל הנהו קלא אית להו, ועי' רש"י ותוס'. והראשונים נחלקו בגט שנכתב ונחתם בזמנו בא"י ונתאחרה הנתינה, עי' ב' שיטות ברא"ש וברשב"א, ומח' היא אם דוקא בנמסר ע"י שליח אמרי' דקלא אית ליה, משא"כ בגט שלא ע"י שליח אלא שנתאחרה נתינתו ס"ל לכמה ראשונים דפסול.

והפוסקים האריכו לענין גט שנכתב ביום ונחתם בלילה ונתנו ע"י שליח, דאית ליה קלא, ודנו הפוסקים אם יהני ליתן ע"י שליח דאז קלא אית ליה, והבית שמואל בסימן קכז סק"ו כ' דבנכתב ביום ונחתם בלילה אין תקנה לשלוח ע"י שליח וכו' והביא דהרשב"א לא כתב כן, והבית מאיר כ' להוכיח דהגט פסול, ומש"כ הרשב"א דיהני כ' הב"מ דהרשב"א בתשובה חזר בו.

ונראה בביאור הדברים דביסוד תקנת זמן נאמר דין בכתיבת ועשיית הגט דהגט בכתיבתו וחתימתו בעי שיכתב זמנו, ועי' בכתבי הגרנ"ט במש"כ ליישב שיטת הרמב"ם בגזייה לזמן דכשר דס"ל דכיון דבשעת הכתיבה היתה בו זמנו תו נתקיים תקנת חז"ל, וכבר קדמו בזה המרכבת המשנה בפ"א מגירושין שם, [ונראה סיוע לזה דברשב"א ובנמוק"י כ' בד' הר"מ דהוי כגט שכתוב בו שבוע, ואכן הר"מ כ' ב' הלכות אלו בהדדי, וצ"ב השייכות, ונראה דהן הם הדברים דכמו בכתב בו שבוע מיקרי קיום תקנת חז"ל של כתיבת זמן, אף דעדיין איכא חששות, מ"מ כיון דאהני לשבוע דלקמיה וכו' מיקרי קיום התקנה, דאין התקנה רק מחששות אלו, אלא דזהו סיבה לתקנת זמן, ובכתב בו שבוע נתקיימה התקנה, וכמ"כ מבואר בתורא"ש על קו' התוס' גבי אנחיה בכיסיה דגרע מכתב בו שבוע דהתם איכא זמן משא"כ באנחיה בכיסיה ל"ח כתיבת הזמן שאין לסמוך עליו עי"ש, וה"נ בגזייה לזמן אף דכעת איכא חששות מ"מ בכתיבתו נעשה גט כהלכתו וכתקנת זמן].

והנה בגט שנכתב ביום ונחתם בלילה דהוי מוקדם, היינו דבהך גט לא נתקיים תקנת חז"ל דזמן, ומעתה נראה דכל מה דמהני הא דקלא אית להו, ה"ד היכא דבכתיבתו הוי הזמן כהלכתו, ורק דהוי גיטין הבאין ממדה"י, ונתאחרה הנתינה ובזה מהני הא דקלא אית להו, וכמ"כ ס"ל לכמה ראשונים דבכל גט גם בא"י שנתאחרה הנתינה מהני, כיון דמ"מ נתקיימה התקנה בכתיבת הזמן של הכתיבה והחתימה, אבל בגט שנכתב ביום ונחתם בלילה דבזה בשעת כתיבת הגט הוי בפסלות, ה"נ לכ"ע ל"מ אף ע"י שליח דקלא אית ליה, כיון דבהך גט ליכא קיום תקנת זמן, ומצאתי מבואר כן בדברי הים של שלמה שהביא הבית מאיר שם שכ' דבנחתם בלילה פסול גם בגט הבא ממדה"י כיון דמשנה ממטבע שטבעו חכמים וכו', ולא חילקו חכמים בדבריהם, וצ"ב דמ"ש מנתאחר בנתינה, אכן לפ"ד ניחא היטב דבנחתם בלילה ליכא קיום תקנת זמן דהוי כתיבה שלא כתיקונה, והוי משנה ממטבע שטבעו חכמים, ולא יהני מה דנותן ע"י שליח ואית ליה קול, משא"כ בנתאחרה הנתינה נתקיימה תקנת זמן ורק דאיכא פסול דיטרוף שלא כדין, בזה היכא דקלא אית ליה ליכא תקלה וכדפי'.

ונראה ראיה נפלאה לדברי הבית שמואל ממש"כ התוס' לעיל ב: ד"ה לפי דרצו לומר דאמירת בפ"נ הוא דהוי לשמה ומחובר ונכתב ביום וכו', הרי להדי' דאף דמיירי בגט הבא ממדה"י איכא פסול דנכתב ביום ונחתם בלילה, ומש"ה בעי בפ"נ על זמן, דבעי' בזה נכתב ביום ונחתם ביום, ומפורש דבנחתם בלילה גם בגט הבא ע"י שליח פסול ול"א דקלא אית ליה. ואכן הפני יהושע שם תמה על התוס' דמ"ש מגמ' זו דגיטין ממדה"י קלא אית להו וכו', והסיק דהתוס' הוא לאו דוקא, אך בתפארת יעקב שם כ' בפשיטות דיש לחלק דשאני התם דנכתב בזמן ורק נתאחר בנתינה, משא"כ בנכתב ביום ונחתם בלילה, דמעיקרא הכתיבה שלא כתיקונה וכו' ותמה על הפוסקים הנ"ל שלא הזכירו דברי התוס', עכ"פ בדבריו מתבאר ככל מש"כ. אלא דיל"ע דמדברי תוס' יז: משמע דלא כמו שהבאנו מתוס' ב: וצ"ע בסתירת שיטת תוס'.

ולאור המבואר יש לעי' אם בגט הבא ממדה"י שנכתב ביום ונחתם בלילה דינו בלא תצא, אף דבגט מוקדם ס"ל לטור והרמ"ך דתצא, ובגט שנכתב ביום ונחתם בלילה הא הוי גט מוקדם וצריך להיות דתצא כמבואר בטור וברמ"ך, אמנם יש לדון דהיינו רק בכל גט מוקדם דמלבד מה דהוי זמן מקולקל דמוקדם ולא נכתב כתיקונו, הא איכא חששות דחפוי ופירות, ודוקא בצירוף הנך חששות נפסל הגט וגרע מאין בו זמן ודינו דתצא, אכן בהך גט הבא ממדה"י דקלא אית ליה, וממילא ל"ש הנך גזירות כמבואר בסוגיא בגיטין הבאין ממדה"י, והא דכ' הבית שמואל דבנתתם בלילה פסול גם בבא ממדה"י, נתבאר דבנחתם בלילה ל"ח קיום תקנת זמן, והוי כגט שאין בו זמן, ונמצא דבנחתם בלילה אף דבא"י הוי גט מוקדם ופסולו גרע מאין בו זמן וכנ"ל ולהכי תצא, אמנם בבא מדה"י הוי כאין בו זמן, אבל ל"ש להחיל עליו פסול דמוקדם לענין דנפיק חורבא מיניה וניסת תצא, כיון דקלא אית ליה, ומעתה גם לבית שמואל בזה יהיה דינו דבניסת לא תצא כמו בגט בלי זמן וכנ"ל, [ואין להק' מתוס' ב: הנ"ל שכ' דתקנת בפ"נ משום נחתם בלילה, אף דמשום לכתחי' ל"א תקנת בפ"נ כדכ' תוס' ג:, אכן שא"ה דגם תינשא לכתחי' משא"כ היכא דלא תינשא, ורק דלא תצא בזה שייך תקנת בפ"נ].

ב] והנה בהנך ראשונים דס"ל דגט שנתאחרה נתינתו פסול, מדוייק בלשון הטור וברא"ש דהטעם דפסול בכה"ג כיון דתיגבה פירות שלא כדין, והאב"מ בסימן קכז סק"ח הק' דקי"ל כר"י דדינא דזמן הוא שלא יחפה וכו', ואמאי לא הזכירו טעמא דחפוי עי"ש.

וכיו"ב יש להעיר על הרמב"ן ונמוק"י ב"מ יט, שכ' על נתאחרה הנתינה דס"ל דכשר, דה"ט דעיקר גט לגירושין ולא לגבית פירות וכו', ומלבד דצ"ב דהא אמרי' הך טעמא דחשש פירות לענין עיקר תקנת זמן, א"כ אמאי לא נפסול משו"כ גט שנתארה נתינתו, ועוד צע"ג דהא איכא טעמא דשמא יחפה וכו', ומפורש בדבריהם, דאין הנידון כלל משום חשש דשמא יחפה, ורק מה דנפיק חורבא לגבי גבייה שלא כדין וצ"ב.

והבית מאיר שם הק' גבי נותן גט על תנאי דחלות הגירושין הם בקיום התנאי, א"כ ליהוי כגט שנתאחרה הנתינה דלהנך ראשונים פסול דל"ה זמנו, והב"מ כ' דמצד טירפה שלא כדין ל"ש חשש כיון דבגט כתוב תנאי ונימא לה אייתי ראיה דנתקיים התנאי, אבל הק' דמ"מ איכא חשש חפוי עי"ש.

ונראה לחדש ביאור נכון בסוגיא, דנראה דבדינא דתקנת זמן איכא ב' ענינים, חדא תקנת זמן שיכתוב בגט זמן כתיבתו, והוא זמן עשיית הגט, ובזה איכא מח' ר"י ור"ל אם הטעם שמא יחפה או משום פירות, וכמ"כ בגט שנכתב ביום ונחתם בלילה דהוי כאין בו זמן, כ' התוס' את טעמי דר"י ור"ל וכביאור המהרש"א הנז', [והבאנו דלר"ן היכא דנחתם בלילה גרע דגט מוקדם פסול דנפיק מיניה חורבא, וזה אף בלי תקנת זמן והוא פסול עצמי מחמת תקלה, ועכ"פ גם לר"ן בהך גט לא נתקיימה תקנת זמן], אכן נראה דטעמא דשמא יחפה הוי רק על עיקר תקנת זמן, וע"ד מש"כ באו"ש פ"א מגירושין דעל אשה פרטית לא חיישי' שמא זנתה דאוקמי' אחזקת כשרות, ורק דחיישינן על כלל הנשים שמא תזנה ויתן לה גט בלי זמן וכו' ולהכי תיקנו זמן בכל הגיטין עי"ש, ומעתה נראה דטעמא דר' יוחנן הוא על גט שאין בו זמן או שנכתב שלא כזמן עשייתו דבזה פסול מטעמא דשמא יחפה דהוי תיקון כללי לכל הגיטין, אבל בדין הראשונים בגט שנכתב בזמנו ונתקיימה תקנה זמן בגט, ורק הנתינה התאחרה, א"כ מה דנפיק מיניה חורבא היינו רק לענין גביית פירות שלא כדין, אבל על חפוי לא חיישי', דעל הך גט פרטי נימא חזקת כשרות, ומהיכי תיתי דניחוש לזנות, ולהכי זהו מש"כ הרא"ש והרמב"ן הטעם לפסול משום דיהיה גביה שלא כדין, ולא הזכירו כלל מטעמא דשמא יחפה, ומשום דטעם דשמא יחפה הוא רק על עיקר תקנת זמן, משא"כ בנידון דהגט יתאחר בנתינה הוי רק חשש פירות שלא כדין, [וזש"כ הרמב"ן הנז' דלא חיישי' דעיקר הגט הוא הוא להתירה ולא לפירות, ולא הזכיר כלל מחשש דחפוי, ועוד דבגמ' אמרי' טעמא דפירות לענין זמן, אלא דזה הוי טעם לעיקר תקנת זמן, ולא לענין היכא דהזמן נכתב כהלכתו ונתאחרה הנתינה דנפיק מיניה חורבא לענין פירות שלא כדין וכדפי'].

וכמ"כ בגוונא דהבית מאיר הנ"ל דחלות הגט חל במאוחר עד שיתקיים תנאו, ה"נ מצד חשש חיפוי ל"ש בגט זה שחלות הגירושין חל אח"ז, דטעם זה דחפוי ה"ד לענין עיקר תקנת זמן, ולא היכא דנכתב הזמן כתיקונו ורק נתאחרה הנתינה, כיון דכתוב בו זמן כתיקונו וכדפי'.

ולפי המבואר י"ל נ"מ לדינא בגמ' להלן כו: גבי גט בארוסה דליכא חשש פירי כיון דל"ל פירי, ודין זמן בהך גט בעי רק מחשש חפוי, א"כ בנחתם בלילה ה"נ פסול מחשש חפוי, דהוי כאין בו זמן, אמנם בגט ארוסה שנכתב בזמנו, ורק נתאחרה הנתינה יהיה כשר לכ"ע, כיון דבזה פסולו הוא דנפיק חורבא לענין גביית פירות שלא כדין, ובארוסה בלא"ה ליכא פירות.

ג] ולכאורה יש לשדות נרגא בדברינו דהלא הגמ' מקשה מגיטין הבאין ממדה"י מה הועילו חכמים בתקנתן וכו' וכ' רש"י בין לענין פירות בין לענין זנות וכו', והתוס' כ' דהקו' רק למ"ד שמא יחפה, הרי לכאורה דלא כמש"כ אלא דגם בגם שנתאחר שייך טעמא דשמא יחפה.

אכן הדברים פשוטים, דמהלך הגמ' כאן להקשות "דמה הועילו חכמים בתקנתם", והיינו דאין הקושיא רק מחששות גרידא, אלא דמה הועילו חכמים בתקנתם דבעי' זמן מחששות דחפוי ופירות, וקו' הגמ' דבגיטין הבאין ממדה"י מה הועילו חכמים בתקנתם דבכל הנך גיטין עדיין שייך חששות וכו', (וע"ז משני בגמ' דקלא אית להו וליכא חששות וממילא מהני כיון דהזמן נכתב כתיקונו וכנ"ל), אבל היכא דהוי גט בא"י ורק הוא איחר נתינתו, ה"נ ליכא טעמא דחפוי דאיכא חזקת כשרות וכנ"ל.

והנה האב"מ שם תי' על קושייתו בהא דהרא"ש לא הזכיר בגט שנתאחר נתינתו טעמא דחפוי על בת אחותו, ותי' האב"מ דלענין חפוי נימא דמה הועילו חכמים בתקנתם, ובגמ' התי' דכיון דלכתחי' לא תינשא תו הסופרים לא יכתבו וכו' כדפרש"י, וזה סיבה לכתוב זמן, אבל אם נתאחרה הנתינה ל"ש זה לסופר, ושוב אם יפסלו לא הועילו בתקנתן וכו', ולפי"מ דנתבאר י"ל דתקנת זמן הוא על עיקר עשיית הגט, וקו' הגמ' דמה הועילו היינו דהדרינן למעיקרא דלא אהני בתקנה דזמן דבעי מטעמי דחפוי ופירות, אבל בגט מאוחר דנתקיימה תקנה דזמן בכתיבתו תו ל"ש לומר מה הועילו בתקנתן, ועיקר כוונת הרא"ש דמ"מ נפיק תקלה לענין גביית פירות, ואפי' דנתקיים תקנת זמן היכא דנפיק מיניה חורבה פסול מגזירה דתיגבה פירות שלא כדין, (וז"ש רק על פירות ולא על חשש חפוי וכנ"ל), ומעתה לענין היכא דנפיק מיניה תקלה דפירות ל"ש בכלל להק' מה הועילו בתקנתן דהא מ"מ איכא תקלה דפירות ודוק.