בדיני הגאולה דשדה אחוזה ובתי ערי חומה
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

מנ"א תשע"ז

**א**

א] בתוספתא ערכין פ"ה ה"ב תניא, מכרה לראשון במאתים ומכר לראשון ולשני במנה אין מחשב אלא עם האחרון שנ' לאיש אשר בתוכה, רצה אביו או אחיו או אחד מן הקרובים של ראשון לגאול הרשות בידו, ושל שני אין שומעין לו.

ולמדנו מד' התוספתא, דדין הגאולה שנתחדשה בשדה אחוזה, הוא רק בשדה שהיא אחוזתו, אך בשדה מקנה ליכא דין גאולה, וע"כ אם רצה אביו וכו' של שני לגאול אין שומעין לו, ופשוט דה"ה אם רצה השני עצמו לגאול אין שומעין לו.

וכ"כ בפי' הר"ש משאנץ לתו"כ בהר פ"ה ה"ד, במה שאמרו התם דבבעל אחוזה דברתי ולא במוכר למוכר, וכתב הר"ש, ז"ל, ולא במוכר למוכר ולא בלוקח ראשון שמוכר לשני שאותו לוקח אינו יכול לגאול יותר, עכ"ל, וכ"כ בפי' רבינו הלל שם, ומבו' דבשדה מקנה ליכא לדין גאולה, וכ"כ הח"ח בביאורו להגה' הגר"א לתו"כ.

וכ"ה בחינוך מצוה של"ט, ז"ל, ונתחדש דינם בתורה משאר שדות לענין הגאולה, ששדה אחוזה נגאל על ידי המוכר או ע"י גואלו לאחר ב' שנים בע"כ של לוקח, ושאר שדות שנקראים שדה מקנה אינם נגאלין אלא ברצון הלוקח, עכ"ל.

ב] אמנם בדין בתי ערי חומה, מבו' להדיא בפירש"י בערכין ל"א ב', דיש ביד השני לגאול בתוך שנה, עיי"ש שפירש בהא דמיבע"ל אם לשני חלוט, דהיינו אם מצי שמעון לפדותה מלוי לאחר שעברה שנה למכר או ל"מ שמעון לפדותה, וכ"כ בפי' הר"ש לתו"כ בהר פר' ד' ה"ג בפי' קמא, ולכאו' מבו' מזה דקודם שעברה שנה פשיטא לן דיש ביד שמעון לפדותה מלוי, וכן הוכיח המנ"ח במצוה ש"מ, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ג] והנה בפשוטו הי' נראה דהוא גזה"כ בעלמא, דבגאולת שדה אחוזה כתיב בקרא, כי ימוך אחיך ומכר מאחוזתו ובא גואלו וגו' והשיגה ידו ומצא כדי גאולתו, ולא נתחדש דין הגאולה אלא בשדה אחוזה, - אך בבתי ערי חומה כתיב בקרא ואיש כי ימכר בית מושב עיר חומה והיתה גאלתו עד תם שנת ממכרו, וכל בית בבתי ערי חומה בכלל אף אם הו"ל בית מקנה.

אך יש מקום לפרש בזה, דלעולם ילפינן בזה בתי ערי חומה משדה אחוזה, דכ"ה דבשדה אחוזה הוי דין הגאולה רק לבעל האחוזה, ה"נ בבתי ערי חומה הוי דין הגאולה רק למי שהבית הוא אחוזתו, ואך דכיון דכבר נחלט לו הבית ואינו יוצא ביובל, הו"ל כבית אחוזתו.[[2]](#footnote-3)

ונפ"מ רבתא בזה הוא בגונא שמכרה הלוקח בתוך שנה ראשונה לאחר, דלדרך קמא יכול לפדותה, ולדרך בתרא אינו יכול לפדותה, דעדיין לא נחלטה לו ולא חשיבא כבית אחוזתו.

ד] ובזה נראה לפרש היטב הא דמיבע"ל התם דשמא לשני חלוט, ופירש"י דאין שמעון גואלה מלוי, וצ"ע, דכיון דאם מכרה שמעון ללוי אחר שנחלטה לו, יכול לפדותה בכל שנת המכירה, מ"ט נימא דאם מכרה לו בתוך השנה אינו יכול לפדותה בכל שנת המכירה.

ונראה דמזה נלמד, דכל הא דביד השני לפדותה בתוך שנה, הוא רק אחר שהוחלטה לו, אך קודם שהוחלטה לו ל"מ לפדותה, - ונמצא לפ"ז דקודם תום שנת המכירה אין שמעון יכול לפדותה מלוי, ואך שבאנו לדון דאחר תום שנת המכירה הוחלטה לשמעון ותו הוא יכול לפדותה מלוי, ובזה הוא דאמרינן די"ל דכיון דמה מכר, חיילא זכות ההחלטה ללוי, ותו אין ביד שמעון כלל לפדותה, דמעולם לא הוחלטה לו, ודו"ק.

ה] ואמנם בעיקר מה שאמרו דהוחלט לשני, מצינו בד' החינוך במצוה ש"מ שפירשה בע"א, ז"ל, שאם מכר בית בבתי ערי חומה לאחד ומכרה הלוקח ראשון לשני בתוך השנה, מונין לראשון וכיון ששלמה שנה לראשון הוחלט הבית לשני, מפני שענין מוכר בית בבתי ערי חומה שהוא מוחלט לשנה, כענין קנס הוא שקנסה התורה למוכר מפני חיבת הארץ, ומכיון שעמד זולתו שנה ראוי הוא שיוחלט גם ביד השני. ועוד שהראשון מכר לשני כל זכות שלו, ואילו עמדה שנה שלימה ביד הראשון כבר היתה מוחלטת בידו, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו דהנידון הוא לגבי המוכר הראשון אם יכול לפדותה מהלוקח השני, די"ל דכיון שלא עמדה בידו שנה, לא הוחלט לו,[[3]](#footnote-4) וע"ז הוא שאמר ר' יוחנן דהוחלט לשני, ופירש החינוך דהוא משום שראוי לקנוס את המוכר הראשון שלא פדאה בתוך השנה, ועוד דמה מכר וכו'.

אך נראה דגם לפי דבריו יש ללמוד דביד הלוקח הראשון לפדותה מן הלוקח השני, דאל"כ מהו שאמר ר' אלעזר דלראשון הוחלטה, הרי כבר אינה בידו ולענין מה הוחלטה לו, ובע"כ דבידו לפדותה מן השני, וע"ז הוא דמהני הא דהוחלטה לו, דכל שפדאה מיד השני, אין ביד המוכר לפדותה ממנו, והיינו דאי נימא דאין בידו לפדותה מן השני, מסתברא מילתא דגם אם נתרצה השני ומכרה לו, הרי דכיון שהוא בא מכח השני, לא עדיף איהו מיני', ול"מ מה שהוחלטה לו לעכב את המוכר הראשון מלפדותה, ודו"ק.

**ב**

ו] בפירש"י בערכין ל"א א' פירש דהא דתנן דבתי ערי חומה הוי כעין רבית, הוא משום דהוא מחזיר לו מעותיו ואינו מנכה לו כלום, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב משמו"י ה"א דכשרוצה לפדות נותן כל הדמים שלקח ואינו גורע ללוקח כלום.

ולא נתפרש בגמ' ובד' הראשונים מהיכן ילפינן לה מילתא דאינו מגרע כלום, והקרית ספר בהל' שמו"י שם כתב דהוא משום דלא כתיב בי' חשבון אלא והיתה גאולתו דהיינו כל דמים שלקח, עכ"ד.

ז] והנה בפי' הרמב"ן בפרשת בהר כ"ה ל"ג כתב בדין בתי הלויים דגואלים לעולם, ז"ל, ויצא ממכר בית ועיר אחוזתו ביובל מיד הקונה, ע"ד כן יגאל שיחשוב שני ממכרו והשיב את העודף, לומר שהיובל נוהג בהם, ותהי' גאולת הלוים כאשר אמר בישראל וחשב את שני ממכרו וגו', עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דאף דבגאולת בתי ערי חומה בישראל אינו מגרע כלום מן הדמים, מ"מ בגאולת בתי ערי חומה בלויים ה"ה מגרע מן הדמים.

והטעם בזה מבו' להדיא בדבריו, דהוא משום דבבתי ערי חומה דהלויים נוהג היובל, והיינו דהא דבבתי ערי חומה דישראל אינו מגרע, הוא משום דדין גירעון הוא רק בכגון שדה אחוזה שמכירתו היא עד היובל, וכיון דהוי המכירה למ' שנה ועבדו כ' שנה, ע"כ הוא מגרע לפי חשבון השנים, ומשא"כ בבתי ערי חומה דאין יוצאין ביובל והוי המכירה עולמית, ע"כ כל שבא לפדותה, צריך להחזיר כל הדמים, כיון דגואל לעצמו כל מה שמכר, דהמכירה הויא מכירה עולמית וגואל לעצמו גאולה עולמית, ואין לו לגרע הזמן שהי' ביד הלוקח כיון שלא היתה המכירה לזמן כלל אלא הויא מכירה עולמית, ודו"ק,[[4]](#footnote-5) - וע"כ כ"ז הוא בבתי ערי חומה דישראל, אך בבתי ערי חומה דלויים דהן יוצאין ביובל, והויא המכירה עד היובל, איכא דין גירוע.

ח] ואמנם נראה דהרמב"ן לטעמי' בזה שנתבאר במק"א בדעתו בקידושין ס"א א' דדין הפדיון דבתי ערי חומה, הוא דהלוקח חוזר ומוכרה למוכר,[[5]](#footnote-6) וע"כ פירש דכל הא דאינו מגרע לו, הוא משום דהוי המכירה עולמית,[[6]](#footnote-7) - אך לדעת הרשב"א בגיטין ע"ה א' דדין הפדיון דבתי ערי חומה הוא דהויא המכירה על תנאי שלא יחזירנה לו בתוך שנה, הרי דמה"ט הוא דאינו מגרע לו כלום, דהרי כל שמחזירה לו בתוך שנה בטלה המכירה, וע"כ צריך להחזיר לו כל הדמים.[[7]](#footnote-8)

ט] ונפ"מ בזה הוא במש"כ בפי' הר"ן בפ"ק דקידושין, דבבתי ערי חומה דמי לשדה אחוזה, דאם הוזל אינו נותן לו אלא כפי שוי' עכשיו, - וכ"ז הוא לדעת הרמב"ן, דביסוד הדין שוה דין הפדיון דבתי ערי חומה לדין הפדיון דשדה אחוזה, והא דבבתי ערי חומה אינו מגרע, הוא משום דהויא המכירה עולמית, אך בהך דינא דאם הוזל אינו נותן לו אלא כפי שוי' עכשיו, מדמינן בתי ערי חומה לשדה אחוזה,[[8]](#footnote-9) - אך למש"נ בדעת הרשב"א דהא דבבתי ערי חומה אינו מגרע, הוא משום דהו"ל כמכירה על תנאי, הדין נותן דאף אם הוזל הוא מחזיר כל הדמים, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפי"ב משמו"י ה"א, וכן נקט המקנה בקידושין שם,[[9]](#footnote-10) (ומש"כ הדרך אמונה בהל' שמו"י שם שכ"כ השפ"א בערכין ל"א ב', עיי"ש דדבריו הם כשהוקר הבית, ובזה נראה דמודה הר"ן, דמשמעות דבריו דהו"ל כשדה אחוזה, עיי"ש).

**ג**

י] נת' לעיל סק"ז מד' הרמב"ן, דהא דבמוכר בית בבתי ערי חומה אינו מגרע מן הדמים, הוא משום דאינו יוצא ביובל, דכל דין גירעון הוא רק בשדה אחוזה היוצאת ביובל והויא המכירה עד היובל.

והנה לפ"ז פשוט, דה"נ במוכר אילנות דאין יוצאין ביובל, כמו שאמרו בערכין י"ד ב', וילפינן לה מדכתיב ושב לאחוזתו ולא אילנות, דכשבא לפדותם אינו מגרע מן הדמים.

ויש להעיר לפ"ז, במה שאמרו דבתי ערי חומה רבית היא והתורה התירתו, דלכאו' ה"נ הול"ל במכירת אילנות, דרבית היא והתורה התירתו, כיון דאינו מגרע כלום.

יא] והנה אמנם לדעת הרשב"א בגיטין ע"ה א' דמכירת בתי ערי חומה הוי כמכירה על תנאי שאם יחזיר לו את מעותיו יחזיר לו את הבית, ניחא, דע"כ דוקא בבתי ערי חומה הו"ל כרבית, דכשמחזיר לו את מעותיו נמצא שלא הי' מכור לו מעולם, אך במכירת אילנות, אף דבפדיונם אינו מגרע מן הדמים, מ"מ כיון דבשעתו היו מכורין ואח"כ הוא חוזר ולוקחם ממנו, ל"ה כרבית.[[10]](#footnote-11)

אך לדעת הרמב"ן והריטב"א דאף מכירת בתי ערי חומה הוי מכירה גמורה, ואפ"ה כיון דבידו לחזור ולפדותם בשוים, הו"ל כרבית, הדק"ל דא"כ מ"ט לא אמרו גם במכירת אילנות דרבית היא והתורה התירתו, ושמא חד מתרתי נקט.[[11]](#footnote-12)

יב] והנה אמנם אי נימא דבמכירת בתי ערי חומה לעולם הוא מחזיר הדמים שנתן אף אם הוזל הבית, ובמכירת אילנות ילפינן משדה אחוזה דאם הוזל נותן לו כפי דמיו השתא, י"ל דמה"ט הוא דבמכירת אילנות ל"ה כרבית, - אך כבר נת' דלהדיא כתב הר"ן בקידושין דגם בבתי ערי חומה אם הוזל נותן לו כפי דמיו השתא, ואפ"ה הו"ל כרבית, והיינו משום דאם הוקר אינו נותן לו אלא כפי שעת המכירה, וסגי בכך לחשבו כרבית, ומה דאם הוזל אינו מחזיר לו כל הדמים, אי"ז טעם דלא יהא חשוב כרבית, וא"כ הדין נותן דבמכירת אילנות הו"ל כרבית.[[12]](#footnote-13)

יג] אמנם י"ל היטב בזה, למש"כ המנ"ח במצוה של"ט, דכיון דאילנות ל"ה בכלל אחוזה ואינם חוזרים ביובל, גם לי"ב דין פדיון בע"כ של לוקח, עיי"ש,[[13]](#footnote-14) ולפי דבריו אין מקום לדון אם הוא מגרע מן הדמים, דכיון דאין הפדיון אלא מדעת הלוקח, ה"ה צריך לשלם לו כפי מה שהסכימו ביניהם. ולפ"ז ניחא דע"כ לי"ב רבית כלל, וז"פ.

טו] והנה אמנם לפ"ד המנ"ח נתחדש, דהאיסור לגאול בתוך ב' שנים, אינו מיוסד ע"ז דאיכא בשדה זו דין גאולה, שהרי באילנות ליכא דין גאולה, ומ"מ אסור לפדות בתוך ב' שנים, ועמד ע"ז המנ"ח שם, וכתב לפ"ז דאף בשדה מקנה איכא לאיסור זה.[[14]](#footnote-15)

אך בשם מרן הגרי"ז זצ"ל הביאו שנקט בפשיטות דכל האיסור לפדות בתוך ב' שנים, הוא רק משום דאיכא דין גאולה,[[15]](#footnote-16) ובשדה מקנה דליכא דין גאולה ליכא לאיסור זה, ולפ"ז מוכח דאף שנתמעטו אילנות מדין יציאה ביובל, מ"מ יש בהן לדין גאולה בע"כ,[[16]](#footnote-17) וצ"ע.

**ד**

בדין מתנה יש להסתפק אם יש לו זכות גאולה, עי' מנ"ח, והתוס' נסתפקו בזה לדעת ר"מ, ולכאו' לדידן דמתנה כמכר, יש לו זכות גאולה, וכדמרבינן לה בתו"כ, והובא בשטמ"ק ערכין כ"ח א', ובד' הר"ש בתו"כ שם מבו' דהיינו רק לדידן דמתנה כמכר, וכ"נ בפי' רבינו הלל שם, וגם לדעת ר"מ, יש להסתפק אם ספק התוס' הוא משום דשמא במתנה לא נתחדש כלל זכות גאולה, או דספיקם הוא מכח דין החליטה, ודין הפדיון בשנה ראשונה הוא דין מחודש, וכדחזינן דאינו יוצא ביובל, וע"כ אף אין לו זכות פדיון.

והנה בעיקר מש"כ התוס' דגם לר"מ יכול לפדות, מבו' לכאו' דדין הפדיון אינו דין מחודש, שהרי בקרא כתיב מכר, ומנ"ל דגם במתנה איכא דין גאולה, - ולכאו' לפ"ז הדין נותן דגם בשדה מקנה איכא דין פדיון, והרי חזינן דאף דלר"מ אי"ז חוזר ביובל, מ"מ יש בזה דין פדיון, וא"כ מהיכ"ת נימא דבשדה מקנה ליכא דין פדיון.

אך י"ל ע"ד מש"נ לעיל, דבשדה מקנה לא חשיב כבעלים גמור, אלא הבעלים הגמור הוא המוכר הראשון, וע"כ הוא דלית לי' זכות פדיון, ומה"ט בעינן קרא למעט עבדים ושטרות ומטלטלין דלי"ב דין גאולה, - ולפ"ז מתפרש הא דבאילנות איכא דין פדיון בע"כ כמו שנקט הגרי"ז, ונת' לעיל.

בדין בתי החצרים, נראה דהא דתנן דנותנין להן כח יפה שבבתים, לאו היינו דדין הפדיון בתוך שנה הוא מכח דינא דבתי ערי חומה, דמהיכ"ת נימא כן, הרי בתי החצרים שוו בדינם לשדה אחוזה, ואך דילפינן מקרא דיש להן גאולה מיד ואין בהן להך דינא דשני תבואות, וזהו דתנן דנותנין להן כח יפה שבבתים, אך אין המכוון דהוא באמת מכח דינא דבתי ערי חומה.

וע"כ נראה דמש"כ הרשב"א דבבתי ערי חומה הו"ל כמכירה על תנאי, כ"ז הוא בבתי ערי חומה, אך בבתי החצרים, הרי דאף כשפודה בתוך שנה, הוי זה מדין גאולה, ואי"ז משום דהוי המכירה על תנאי.

ולפ"ז פשוט דאף כשפודה בשנה הראשונה מגרע, אלא אם ניתי עלה מכח דינא דאין מחשבין חדשים, אך למש"כ התוס' בערכין ל"א א' נראה דשפיר מגרעין אף כשאכל מקצת מן השנה, - ונראה ג"כ דשפיר יש להן פדיון גם בשנה השני'.

אך המהר"י קורקוס בפי"ב משמו"י הי"ב כתב דבתי החצרים כיון דנותנים להם כח היפה שבבתים, הוי הפדיון בלא גירוע,[[17]](#footnote-18) ועיי"ש שכתב לחלק בין בתי החצרים לבית שאין בו ד' אמות, דבית שאין בו ד' אמות ל"ה כבית כלל אלא כשדה, והוא נפדה בגירוע, אך בתי החצרים דהוו בתים, דינם כבתי ערי חומה דאינו מגרע, וצ"ע.

ויש להוסיף, דלמש"נ מד' הרמב"ן דהא דאינו מגרע בבתי ערי חומה, הוא משום דאין יוצאין ביובל, הרי הדבר פשוט דבתי החצרים דיוצאין ביובל, יש בהן דין גירוע, וזה בכלל מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין דבתי החצרים יוצאין בגירעון כסף, משום דהן יוצאין ביובל, ונת' לעיל סק"ז בהערה.

] ויש להוסיף בזה מש"נ מכבר במש"כ הליקוטי הלכות בזבח תודה ערכין כ"ז, דכהנים ולויים דמקדישין לעולם וגואלין לעולם מחשבין לכל שנה שקל ופונדיון כמו בישראל, - ולכאו' הדבר תימה רבתא, דהרי הקדש הלויים אינו יוצא ביובל וא"כ מ"ש בזה שיעור דסלע ופונדיון לכל שנה, הגע עצמך, הרי שבאו לפדות ב' שנים קודם היובל נותנין ב' סלעים וב' פונדיונים ואם לא פדו ועבר היובל ובאו לפדות ב' שנים אחר היובל נותנין מ"ז סלעים ומ"ז פונדיונים, ולכאו' זה לא יתכן.[[18]](#footnote-19)

אך שוב נתבוננתי דעד"ז תיקשי לדעת ר"א בערכין כ"ה ב' דהגיע יובל ולא נגאלה אין הכהנים נכנסין לתוכה, דא"כ הרי נמצא דההקדש הוי לעולם וא"כ מ"ט אית בה שיעור גאולה דסלע ופונדיון לשנה, וע"כ דמ"מ כיון שאם גאלה אחר יוצאת לכהנים ביובל חשיב דדמי ההקדש הוו סלע ופונדיון לכל שנה עד יובל זה, - ויש להוסיף טעם בזה, דהרי אחר שגואל מיד ההקדש ודאי אין נותן רק סלע ופונדיון לכל שנה שעד היובל, דהרי לא יהי' השדה בידו רק עד היובל, וממילא שנמצא שאין להקדש בשדה זו רק שווי השדה עד היובל, דהרי הפודה אין נותן טפי מזה, וממילא דע"כ אף הבעלים הפודה נותן כפי ערך זה, דזהו השווי דאיכא להקדש בזה, וזה נראה נכון, שו"ר במל"מ ספ"ד מערכין, מש"כ בענין זה, עייש"ה, וצ"ע.

ועכ"פ לפ"ז נמצא שצדקו ד' רבינו הח"ח, דה"נ כהנים הגואלין נותנין סלע ופונדיון לכל שנה, וזהו ע"פ שיטתו שם דאם גאלה אחר מיד ההקדש יוצאת לבעלים ביובל, ונחלקו בזה הראשונים ונת' במק"א, וע"כ השווי דאיכא בזה להקדש הוא סלע ופונדיון לכל שנה עד היובל, וע"כ אף הכהנים הפודין נותנין סלע ופונדיון לכל שנה, ודו"ק.

בעיקר מש"נ דשדה מקנה גרע מעבדים שטרות ומטלטלין וגרע מאילנות, משום דלא חשיב כהבעלים דהשדה, יש להוסיף דמה"ט הוא דבשדה מקנה אין הבעלים מוסיף חומש, אף דבכל הקדשות מוסיפין הבעלים חומש, ומה"ט נמי כתב המנ"ח במצוה שנ"ה דבשדה מקנה ליכא מצוה על הבעלים לפדות, עיי"ש.

1. והנה אמנם השפ"א שם כתב דאם לקח בית בבתי ערי חומה והוחלטה בידו ומכרה לאחר אינו יכול לפדותה כלל, ועיי"ש במש"כ לפרש עפי"ז לפלוגתת אמוראי אם לראשון חלוט או לשני חלוט בע"א, ודבריו צ"ע, אך יש להביא סמך ליסוד דבריו מד' הר"ש בפי' התו"כ שם בפי' בתרא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונראה מקור לדרך זו, דהנה בתו"כ בהר סוף פ"ד תניא, ובכל גאולה תתנו יכול בעבדים ובשטרות ובמטלטלין ת"ל ארץ אחוזה, וצ"ע דמה בעינן קרא למעט עבדים שטרות ומטלטלין, הרי אף בשדה ל"מ לגאול אלא בדהוי שדה אחוזתו, וזה ל"ש כלל בעבדים שטרות ומטלטלין, ואמנם י"ל דבלא מיעוטא דארץ אחוזה, הי' דין פדיון גם בשדה מקנה, ומהך קרא ממעטינן לשדה מקנה, אך לכאו' מ"מ אחר דממעטינן מקרא שדה מקנה, ל"ב להעמיד המיעוט על עבדים שטרות וקרקעות, - ונראה מזה, דכל הא דבשדה מקנה ליכא דין גאולה, הוא משום דאין השדה חלוטה לו, שהרי היא חוזרת למוכר ביובל, וגם ביד המוכר לפדותה קודם היובל, אך עבדים שטרות ומטלטלין שפיר חשיבי כאחוזתו, וע"כ בעינן קרא למעטינהו, - ולפ"ז הרי דה"נ הלוקח בית בבתי ערי חומה, הרי דאחר שהוחלט לו הבית, הו"ל כבית אחוזתו, ושפיר יש בזה דין גאולה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש ללמוד מזה, דהא דמצי לפדותה רק בתוך שנה, לאו היינו דמעיקרא זכות הפדיון היא רק בתוך שנת המכר, דא"כ ודאי דגם מהלוקח השני אינו יכול לפדותה, אף שלא היתה בידו שנה, - ובע"כ דהא דמצי לפדותה רק בתוך שנה, הוא משום דכל שעברה שנה ולא פדאה ה"ז מחליטה ביד הלוקח, וזה כמש"כ החינוך בהמשך דבריו דהוא קנס על שלא פדאה, ובזה הוא די"ל דלא הוחלטה אלא למי שעמדה בידו שנה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, ז"ל, ונלמד דין זה בבתי החצרים ממה שנאמר גאולה תהי' לו וביובל יצא, כלומר שהוא נגאל מיד ואם לא יגאל יצא ביובל, וכיון שיוצא ביובל ה"ה יוצא גם בגרעון כסף, עכ"ל, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דהא דבבתי החצרים איכא דין גירעון כסף ואינו מחזיר את כל הדמים, הוא משום דהוא יוצא יובל, וזה מתפרש כמש"נ מד' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"נ גם מדעת הסוברים דאיכא דין גאולת קרובים בבתי ערי חומה, ולדעת הסוברים דבגאולת קרובים אינו חוזרת לבעלים אלא הויא לקרובים, בזה ודאי דהיינו דהלוקח מוכרה להם, וא"כ מסתבר דגם דין גאולת עצמו הוא כן, דמהיכ"ת נימא דהוי המכירה מעיקרא בתנאי, הרי חזינן דגם הקרובים גואלין, - וד' הרשב"א אתיין לפ"מ שאמרו בקידושין כ"א א' דבבתי ערי חומה ליכא דין גאולת קרובים, וגם לדעת הסוברים דיש בה גאולת קרובים, י"ל דס"ל דהיא חוזרת לבעלים. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם לא נתפרש להדיא בד' הרמב"ן דהא דבבתי ערי חומה דישראל אינו מגרע הוא משום דהוי המכירה עולמית, די"ל דאף אם הטעם בזה הוא גם כמש"נ לדעת הרשב"א דהוא משום דהו"ל כמכירה על תנאי, מ"מ בבתי ערי חומה דלויים ליכא להך דינא, דכיון דיכול לגאול עד היובל, לא נתחדש בזה גם דין ביטול המכירה בתוך שנה, וע"כ הוא מגרע מן הדמים, ואך שהוסיף הרמב"ן דהוא משום דאיכא דין יובל, דאל"כ ל"ש דין גירוע כלל, - אך טפי משמע בד' הרמב"ן דזה עצמו הוא הטעם דבבתי ערי חומה דישראל אינו מגרע, משום דהוי המכירה עולמית. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם צ"ע לפ"ד הרשב"א בדין מתנת בתי ערי חומה, דג"כ מצי לפדותה בתוך שנה, והתם ג"כ צריך ליתן כל דמי', אף דלא קיבל ממנו כלום, ולכאו' כיון דהויא המכירה על תנאי, מ"ט הוא צריך ליתן לו דמים, - אך פשוט דהוא משום דזהו עיקר התנאי דבתי ערי חומה, דאם יחזיר לו את הדמים בתוך שנה יתבטל המקח, וכמש"כ הרשב"א שם, וע"כ ה"נ הוא במתנת ערי חומה, דהתנאי הוא דאם יתן לו את דמי הבית תתבטל הנתינה, והיינו דעיקר התנאי הוא שיהא בידו להשיב את הבית אליו, אך על נתינת הממונות שבזה ליכא להתנאי, וע"כ הוא דהוי התנאי דאם יחזיר לו את דמי הבית יתבטל המקח. [↑](#footnote-ref-8)
8. וזה מתישב עם ד' הר"ן בפי' הרי"ף בגיטין ע"ה א' שפירש הא דתלינן לדין בתי ערי חומה בדין נתינה בע"כ, בע"א קצת ממש"כ הרשב"א שם, וכד' הר"ן כתב גם הריטב"א שם, ומשמע מזה דס"ל דבבתי ערי חומה אי"ז כמכירה על תנאי, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-9)
9. והיינו דאף שנתבאר דגם במתנת בתי ערי חומה הוא צריך ליתן לו דמים, הרי היינו כמש"נ בהערה לעיל משום דהתנאי הוא שאם יתן לו את דמי הבית יתבטל הנתינה, ובזה שפיר הי' מקום לומר דתלי בשווי הבית עכשיו, אך מ"מ במכר דבתי ערי חומה, כיון דכשפודה את הבית בתוך שנה בטלה המכירה, הוא צריך להחזיר לו את כל הדמים שנתן. [↑](#footnote-ref-10)
10. והא דבבתי ערי חומה אמרינן דהוי כמכירה על תנאי, ובאילנות לא אמרינן הכי, י"ל דהוא משום דבבתי ערי חומה דא"א לפדותם אלא בתוך שנה, מסתברא מילתא דהיינו משום דהו"ל כמכירה על תנאי אם יחזיר לו את המעות בתוך שנה, אך באילנות שהם נפדין לעולם, ל"ה כמכירה על תנאי, אלא הוי מכירה גמורה, ואך דבידו לחזור ולקנותם מן המוכר. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להוסיף, דאי נימא דאין מחשבין חדשים כלל בגירוע, ואם מכר לו י' שנים ומחצה קודם היובל ואכלה ב' חדשים אינו מגרע כלום, תיקשי דמ"ט לא אמרו דמכירת טרשים דגואל בתוך ב' שנים, כמו שאמרו בערכין י"ד ב', הויא רבית והתורה התירתו, ומזה נראה דמחשבין חדשים בגירוע, ועי' בד' התוס' בערכין ל"א א', ואכמ"ל, ושו"ר בקובץ הערות לפי' רבינו הלל לתו"כ בהר שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך בד' המהרש"א בקידושין כ' ב' שכתב דבבתי ערי חומה לא אשכחן דאזלינן לקולא היכא דאיכא למיזל גם לחומרא, מבו' לכאו' דבבתי ערי חומה לעולם אזלינן בתר שויו עכשיו, שהרי מבו' בדבריו שם דאם הוזל אזלינן בתר שויו עכשיו, וזהו דנפ"מ אם נגאל לחצאין, (ורק במקדיש שדה אחוזה קשיא לי' דמאי נפ"מ בהא דנגאל לחצאין), וצע"ג דא"כ מ"ט הו"ל כרבית. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומש"כ בדרך אמונה בביאוה"ל פי"א משמו"י הי"ד דבד' רגמ"ה בערכין י"ד ב' מבו' שלא כד' המנ"ח, וזה ממש"כ במקדיש אילנות דיכול הבעלים לפדותן לעולם, צ"ע, די"ל דד' הרגמ"ה קיימי כשלא מכרם הגזבר לאחר, דבכה"ג יכול הבעלים לפדותם מן ההקדש לעולם, וכ"ה משמעות ל' פדיון שנקט הרגמ"ה, דהוא בפודה מן ההקדש עצמו, אך אם פדאם אחר מיד ההקדש י"ל דאין הבעלים יכולים לגאול מידו, דלא נתחדש דין גאולה בע"כ, אלא בשדה אחוזה, וכ"ה דבשדה מקנה אין יכול לגאול בע"כ של הלוקח, וכמש"נ לעיל סק"א מד' התוספתא, ה"נ באילנות ל"מ לגאול בע"כ של הלוקח. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שכתב דמל' הגמ' בערכין י"ח ב' ובנדה מ"ז ב' שנקטו ב' שנים שבשדה אחוזה, משמע דהא דאינו מותר לגאול בתוך ב' שנים הוא רק בשדה אחוזה, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם, אך בד' החינוך שם מבו' דגם שדה מקנה אינו נפדה בתוך ב' שנים, וכמש"כ בין שדה אחוזה בין שדה אחר, (ומש"כ בכמה ספרים לדחות דבין שדה אחר, כונתו לשדה שבאה לידו ע"י הסבת נחלה, אינו מתישב, דשדה זו חשיבא כשדה אחוזה כמש"כ החינוך לעיל מינה), - ויש מקום לדון, דאף אם האיסור לפדות בתוך ב' שנים הוא אף במקום שאין לו זכות גאולה, כ"ז הוא כשהוא הבעלים, אך בשדה מקנה דלא חשיב כהבעלים דהשדה, שהרי היא חוזרת ביובל למוכר הראשון שהיא אחוזתו, לי"ב להך איסורא, וזה ע"ד מש"נ בכ"ד דשדה מקנה גרע אף מעבדים ושטרות ומטלטלין, ודמה"ט ליכא זכות גאולה בע"כ בשדה מקנה.

    ויש להוסיף, דהנה בד' כמה מקמאי מבו' דגם בגאולת קרובים א"א לפדות בתוך ב' שנים, ובזה פשוט דכל האיסור הוא רק כשיש דין גאולה, אך כשאין דין גאולה ודאי דמותרין הן לגאול, ולפ"ז לכאו' מסתבר דגם בגאולת עצמו כל האיסור הוא כשיש דין גאולה, - אך באמת י"ל דחלוקין הן זמ"ז, דבגאולת קרובים מסתבר דאם הלוקח מתרצה לי"ב איסורא, דהו"ל כמוכר לאחר, וכל האיסור הוא כשבא לפדות בע"כ של הלוקח, דהוא בא מכח המוכר, וכ"כ בדרך אמונה פי"א משמו"י הי"ח, וע"כ ודאי דבזה כל האיסור הוא כשיש דין גאולה, דאם אין גאולה הרי בלא"ה אין בידו לגאול את השדה אלא מדעתו של הלוקח, ובכה"ג ליכא איסורא, אך בגאולת עצמו שנאסרה אף מדעת הלוקח, י"ל דהאיסור הוא אף במקום דליכא דין גאולה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ולפ"ז יש מקום לומר, דכל האיסור הוא רק בשבא לפדות בתורת גאולה, אך אם בא לחזור ולקנותה ממנו דומיא דאחר הקונה, לי"ב איסורא, - ואמנם כ"ז י"ל אי נימא דדין גאולה הוא ביטול המכירה מכאן ולהבא, וא"צ לעשות מעש"ק, ובזה י"ל דכל האיסור הם רק כשבא לבטל את המכירה מכאן ולהבא, אך כשבא לחזור ולקנות לי"ב איסורא, - אך למש"נ במק"א מד' הרמב"ן דדין גאולה הוא שהלוקח חייב לחזור ולמכרה למוכר, הרי דכיון דילפינן בערכין כ"ט ב' דהאיסור לגאול בתוך ב' שנים הוא גם ברצון הלוקח ואף הלוקח עובר בעשה, הרי דבכל גוונא ה"ז אסור, דהרי גם כשבא לפדות בתורת גאולה הוא בא לחזור ולקנותה ממנו, וה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכ"נ מהא דממעטינן מקרא בתו"כ פר' בהר סוף פ"ד דליכא דין גאולה בעבדים שטרות ומטלטלין, וממעטינן לה מדכתיב ארץ, ולפ"ז משמע דבאילנות איכא דין גאולה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובסתימת דבריו הי' משמע דהיינו אף כשבא לפדות אחר שנה, אך א"א לומר כן, דמ"ט נימא דדינו כבתי ערי חומה להחמיר על המוכר, והרי אדרבה נתנו לו כח היפה שבבתים וכח היפה שבשדות להקל על המוכר, ובע"כ כונתו דבתוך שנה דדין פדיונו הוא משום דנותנין לו כח היפה שבבתים, אינו מגרע כלום. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכבר עמד בכעי"ז המנ"ח במצוה שנ"ה, ז"ל, ואינו מבואר אם ערך קצוב הוא ג"כ בכהנים וליים או נפדה בשוי', ומצד הסברא אינו נותן כאן ערך הקצוב, דערך הקצוב הוא עד היובל דיוצא מיד ההקדש, אבל כאן דהיא ביד ההקדש לעולם אין שייך קצבה, "וגם אין שייך גירוע כי יהי' לעולם להקדש כ"ז שאינם פודים", כן נראה ומ"מ צ"ע, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-19)