2. בגדרי ביטול כלי מהיכנו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

ט' חשון ע"ב

**סימן ב'**

**בגדרי ביטול כלי מהיכנו**

**א]בגדר איסור בכמ"ה האם זה מה שקובעו על מקומו או שממעטו משימוש**

**ב]הראיות שזה הגבלת השימוש**

**ג]בדין בכמ"ה בדבר מחובר ובדבר שאין בו תורת כלי**

**ד]בהא דשימוש מוקצה לא הוי עצמו שימוש וחשיב סתירה לכלי ויוכיח שכלים בשבת אין הכנתו לשימושי מוקצה**

**ה]בביאור הדין דטבל אין בו ביטול כמ"ה**

**ו]בכלי שמשמש להיתר ואיסור האם הוי בכמ"ה**

**ז]ידון לחלק בנ"ל בין ביטול לשעה או לכל השבת ושלפ"ז טבל לא שייך לדון ביטול לשעה**

**ח]האם בדבר חד פעמי יש בכמ"ה ומה שיש לדון לפי הנ"ל האם יש בכמ"ה בדבר שמיועד למוקצה**

**ט]בדין בכמ"ה ע"י גרמא ומהו זמן האיסור**

**י]בדברי ההגהות אשר"י דביש היתר שאי אפשר לנערו לא הוי בכמ"ה**

**בגדר איסור בכמ"ה האם זה מה שקובעו על מקומו או שממעטו משימוש**

א]הנה מבואר בסוגין דאיכא איסור ביטול כלי מהיכנו דהינו לגרום שהמוקצה יפול לתוך הכלי והנה בטעם הדבר כתב רש"י במתניתין וז"ל אסור לבטל כלי מהיכנו להושיב כלי במקום שלא יוכל עוד ליטלו דהוי כקובע לו מקום ומחברו בטיט עכ"ל דהינו שיסוד האיסור מה שגורם שהכלי יקבע לו מקום ולפ"ז כל שעדיין הכלי מותר בטלטול או שבין כה לא היה אפשר לטלטלו וודאי לא שיך איסור ביטול כלי מהיכנו אמנם עיין בתוס' שהביאו מרש"י קכ"ח: וכן קנ"ד: שזה מצד סותר ועיין רש"י שביאר כיון ששוב לא יטלם משם וכן עיין רמב"ם פכ"ה הכ"ג שכתב וז"ל אסור לבטל כלי מהיכנו מפני שהוא כסותר כיצד לא יתן כלי תחת הנר בשבת לקבל את השמן הנוטף שהשמן שבנר אסור לטלטלו וכשיפול הכלי יאסר טלטול הכלי שהיה מותר וכן כל כיוצא בזה עכ"ל וכן עיין לשון הטור סימן ש"י וז"ל מפני שמבטל כלי מהיכנו שאוסר הכלי מטלטול ודומה לסותר שסתר זה הכלי ממה שהיה ראוי תחילה עכ"ל

והנה מבואר בלשונם שהסתירה שכאן מצד שלא יכול לטלטל הכלי ובפשוטו הביאור שממעט את תשמישי הכלי שעד עכשיו הכלי היה ראוי לטלטלו ועכשיו הגביל את אפשרות השימוש בו שזה רק במקומו והנה יש להסתפק בגדר הדבר האם חז"ל עשו איסור לקבוע לכלי מקום כיון שעל ידי זה הכלי מתמעט מתשמישיו או שיסוד האיסור הוא הגבלת הכלי משימוש אלא שבזה שהכלי במצב שאי אפשר להזיזו נהיה מצב שהכלי מוגבל משימוש אבל יסוד האיסור הוא הגבלת הכלי משימוש ולא מה שקובע לו מקום והנה לראשונים שרק מתי שחל דין בסיס וודאי יתכן לומר שהגדר הוא קביעת מקום לכלי וכן לבעל המאור שרק אם זה לכל היום גם יתכן שהביאור שכיון שהוא יחד הכלי למוקצה א"כ הכלי קבוע לו מקום דהרי אסור לטלטלו אם המוקצה אמנם לראשונים שגם במקום שיכול לנער ודעתו לנער כשיצטרך להשתמש עמו לכאורא קשה לומר שהגדר שקבע לו מקום דהרי לא קבוע לו מקום דהרי עומד שינער ויטלטלו מקום למקום ויותר מסתבר שגדר הדברים שיסוד האיסור מה שמגביל את שימוש הכלי וכיון שצריך לעשות מעשה ניעור כדי להשתמש בו ממילא חשיב שהגביל את שימוש הכלי אמנם אין זה מוכרח דיתכן שהכוונה שכיון שלהשתמש צריך לנער וללא זה לא יכול לטלטלו חשיב שזה גם קביעת מקום לכלי והנה לגר"ז שנקט בדעת המג"א [עיין לעיל סימן א'] שרק אם לשעה לא מתכונן לנער יש בכמ"ה אבל אם יכול לנער מיד אין בכמ"ה כלל א"כ לכאורא באמת כל הביטול שמצאנו כי יש זמן שקבוע לכלי מקום ודברינו לעיל לפשטות הראשונים שגם כשיכל לנער מיד יש איסור וכמו שהארכנו שם וצ"ע בזה

**הראיות שזה הגבלת השימוש**

ב] והנה מבואר בגמ' קנ"ד: דאסור להניח כר מתחת לדבש כיון שזה מתלכלך וביאר רש"י שזה נהיה לא ראוי לשימוש וכן הוא בריטב"א שם ולכאורא וודאי שזה לא נהיה מוקצה דהרי זה עדיין ראוי לכיסויי ביה מנא וכל מה שזה אסור כי ביטל הכלי מתשמישו ומבואר שבדין ביטול כלי מהיכנו אסור גם במקום שאין בזה קביעות מקום ולכאורא מסתברא שלא היה כאן שני איסורים נפרדים אלא שהיה איסור אחד הגבלת הכלי משימושו ובזה יש שני אופנים או שגורם שהכלי לא יהיה ראוי לשימוש או שקובע לו מקום אמנם אינו מוכרח דיתכן דיש כאן שני גדרים נפרדים ושניהם יסודם בגלל מניעת הכלי משימוש אלא שבקביעת מקום קבעו שזה גדר האיסור

ועיין ר"ח קנ"ד: שביאר קושית הגמ' והא קא מבטל כלי מהיכנו וז"ל והלא אסור להשתמש באותן הכרים והכסתות כל זמן שאלו כלי הזכוכית עליהם ואינו יכול לישן בהם והנה מבטל כלי מהיכנו עכ"ל הנה בלשונו לא הוזכר כלל שנקבע לכלי מקום אלא מה שהכלי מנוע להשתמש הוא יסוד האיסור

**בדין בכמ"ה בדבר מחובר ובדבר שאין בו תורת כלי**

ג]והנה עיין מג"א סימן של"ח דמבואר בדבריו שגם כלי קבוע במקומו אסור לתת בו מוקצה מצד שיש בזה ביטול כלי מהיכנו והקשה הגרעק"א הרי כל האיסור מה שקובע לו מקום וכאן בין כה קבוע לו מקום ובפשוטו מדברי המ"א מבואר שיסוד האיסור הוא הגבלת הכלי משימוש ונקט שגם כאן חשיב שהגביל הכלי משימושו אמנם עדין הדברים מחודשים דהרי שימוש בדבר זה, רק אפשר שימוש במקומו וזה עדין אפשר להשתמש ומה שיש כאן דבר אחד לא מצאנו שזה חיסרון ועיין בזה עוד לקמן

והנה עיין פמ"ג שנקט שבמניח קורה מתחת למוקצה שאין לזה תורת כלי אין בזה איסור ביטול כלי מהיכנו וביאר דבריו שם דאם האיסור מצד שקובע לו מקום וכאילו מחברו בטיט גם כאן זה שייך אבל אם האיסור מצד סותר כיון שאין לזה שם כלי אין בזה איסור סותר [ועיין תו"ש שנקט שבמוסתקי שאין איסור סותר אין איסור בכמ"ה] ועיין שער הציון שי"ג סקל"ז שחלק עליו שלא פלוג רבנן וכל דבר שהיה מותר בתחילה לטלטל ועכשיו נאסר בטלטול הוא בכלל האיסור והנה לכאורא כל זה אם גדר האיסור הגבלת הטילטול א"כ מצד לא פלוג זה בכל הדברים אבל אם זה מצד הגבלת הכלי בשימוש ושזה סתירה של הכלי א"כ בדבר שהוא לא כלי זה לא שייך ובפשוטו מבואר שדעתו כגרעק"א שגדר האיסור הוא קביעת הכלי במקומו ועיין ביאור הגר"א מעשרות פ"א ה"ד שאם עושה אוכל שיהיה מוקצה יש בזה ביטול כלי מהיכנו ומבואר כמ"ב וודאי שה"ה במוסתקי יהיה בזה בכמ"ה

**בהא דשימוש מוקצה לא הוי עצמו שימוש וחשיב סתירה לכלי ויוכיח שכלים בשבת אין הכנתו לשימושי מוקצה**

ד]והנה יש לעיין מה טעם חשיב סותר בזה שמניח בו מוקצה וחשיב שיש כאן סתירה לכלי כי הוא הוגבל משימוש הרי כרגע הוא משמש לקבל המוקצה ומה ההבדל אם זה משמש להיתר או למוקצה והפנ"י ביאר שזה הטעם שרש"י כתב בונה אמנם הרי הראשונים כתבו שהאיסור רק מצד סותר ובפשוטו הביאור שזה עצמו ליצור מצב שכלי ישמש רק במקומו ולא יוכלו לטלטל עמו הדברים זה סתירה לכלי ולפ"ז גם אם יניחו בכלי דבר שהוא לא מוקצה רק שזה יגרום שהכלי הוא לא יהיה בר טילטול יש כאן איסור ביטול כלי מהיכנו

אמנם צ"ע דברי המג"א לעיל שכתב שגם בכלי קבוע יש בו ביטול כלי מהיכנו הרי שם אפילו שאת המוקצה אי אפשר להוציא ממנו ולהניח בו היתר אבל הכלי הוא בין כה לא בר שימוש של טלטול אלא רק טלטול במקומו וא"כ מה ההבדל אם זה ישמש למוקצה או שזה ישמש להיתר ועיין אמרי בינה סימן י"ד שכתב שהרי עד עכשיו יכל להוציא מה שתוך הכלי ועכשיו לא יכול וצ"ע מה הענין להשתמש לכמה דברים כל אחד קצת זמן או הרבה זמן דבר אחד

ובפשוטו מבואר מזה דההכנה של כלי בשבת הוא לדבר שהוא לא מוקצה ואין הכנתו לדבר שהוא מוקצה ולכן עד כמה שמניחים בו מוקצה זה כמו לעשות שהוא יהיה לא בר שימוש ולא חשיב שמשתמש בו למה שזה מיועד

וכן מבואר מדברי המהרש"א שנקט ששמן לר"ש הוי רק מוקצה מאכילה [או שימוש] ובכל אופן הוי ביטול כלי מהיכנו וביאר כי תמיד יפסיד כלי אחד משימוש וצ"ע איזה הפסד יש כאן הרי הכלי משמש לשמן והוא עדין נשאר בשימוש לטלטל השמן אלא בהכרח דדנים ששימוש לדבר שהוא מוקצה לא חשיב שימוש וממילא חשיב שהגביל הכלי משימוש אמנם בדברי המהרש"א איכא חידוש גדול דגם דבר שהוא לא מוקצה מטלטול אלא רק מאכילה חשיב מוקצה שהכלי לא עומד לכך ובפשוטו דבר שהוא לא מוקצה מטלטול אין שום סיבה לומר שהכלי לא עומד לזה ועיין פמ"ג סימן רס"ה שכתב שדברי המהרש"א נסתרים מלשון השו"ע והטור סימן ש"י ס"ו שכתוב כל דבר שאסור לטלטלו אסור ליתנו בכלי ומבואר שדבר שאין בו איסור טלטול אין בו ביטול כלי מהיכנו ונפק"מ לדבר שאסור בקונם שאין בזה איסור טלטול אמנם עדין יתכן שדבר שהוא מוקצה בטלטול הביטול הוא מצד שהכלי לא מוכן לדבר זה ולכן חשיב שיש כאן הפקעה משימוש

והנה מבואר בגמ' דסומכין הקורה בארוכות המטה והגמ' אומרת שזה דוקא ברפי דאל"כ יש כאן ביטול כלי מהיכנו ועיין בבעל המאור שכתב שצ"ל שדעתו לשמוט לפני סוף השבת דאל"כ יש כאן עדין ביטול כלי מהיכנו דהרי גם ביצה זה רפי וצ"ע הרי אין כאן שום הגבלה בכלי והוא עדין ראוי לשימוש כמו שהיה קודם ואין שום הגבלה דינית רק שבפועל זה משמש למוקצה וכי אסור להשתמש אם כלי לצורך דבר שהוא לא מוקצה בצורה שזה שימוש במקומו ובהכרח מבואר ששימוש למוקצה לא חשיב שהכלי עומד לזה ולכן כל שמיעד הכלי לשימוש המוקצה בצורה שהמוקצה מונח עליו חשיב שביטלו ממה שהיה מוכן אליו וזה עצמו הביטול כלי מהיכנו שעד היום עמד לשימוש ועכשיו הוא מיועד לצורה שאין בו שימוש ובפשוטו מבואר מזה עוד דיסוד ביטול כלי מהיכנו זה ביטול השימוש ולא קביעות המקום וכנ"ל

ועיין יראים שכתב שכמו שאסור לבטל כלי מהיכנו כך אין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל וכן הוא משמעות הגמ' שדימתה הדברים והרי תוס' כתבו שר' יצחק מודה שיש איסור ביטול כלי מהיכנו וצ"ב מה הקשר בין הדברים דבביטול כלי מהיכנו יש כאן סותר דהכלי מנוע במציאות לטלטלו או להשתמש בו דברים אחרים אבל כאן הוא משמש לדבר והוא לא מנוע מלהשתמש בדבר אחר ובהכרח שמסתכלים על מוקצה כדבר שהוא לא שימוש וממילא יסוד האיסור דבזה דמיעדו למוקצה חשיב שמבטל מאפשרות שימוש אלא שבביטול כלי מהיכנו יש כאן ביטול מוחלט ובר' יצחק זה רק מצד שמיעדו ולא שאם ירצה לא יוכל ובאמת זה לא אותם גדרים דהרי בר' יצחק מותר בטלטלו לצורך מקומו וכאן אסור

והנה עיין מג"א סימן תמ"ו סק"ג שהביא בשם תשובת מהר"ם מלובלין שהטעם שלא שורפים חמץ במקומו ביו"ט שאפילו שקי"ל דלא כר' יצחק אבל כל זה בדבר שהוא כלי ולא בדבר שהוא לא כלי ולכאורא כוונתו דעצים כל הכנתם זה לדליקה ואין זה כמו כלים שזה מוכן להכל וממילא בזה יש איסור להשתמש למה שזה לא מוכן וצ"ע אבל למה לומר שזה לא מוכן לאיסור כמו שזה מוכן להיתר עד כמה שלא ס"ל כר' יצחק ובהכרח שאף פעם דברים בשבת לא עומדים לשימוש מוקצה ודו"ק

**בביאור הדין דטבל אין בו ביטול כמ"ה**

ה]והנה מבואר בגמ' שאין ביטול כלי מהיכנו בטבל כיון שטבל אם תקנו מתוקן וצ"ב הסברא הרי עכשיו זה מוקצה ולא יכול לטלטל הכלי ובתוס' משמע שדנים שיש אפשרות לטלטל כיון שיתכן שהוא יתקנו אמנם עיין תוס' קכ"ח. שדנו שזה לא יהיה מוקצה מטעם הגמ' וכתבו שלגבי המוקצה עצמו החמירו ומשמע שדנים שזה לא מוקצה לגבי ביטול כלי מהיכנו וכן הוא לשון הרשב"א והריטב"א שקליש איסוריה ועיין לשון הרמב"ם דחשיב כמתוקן וצ"ע הרי למעשה הוא אסור בטלטול וא"כ הכלי משמש לדבר שהוא קבוע במקומו ויש כאן סתירה לכלי ובהכרח הביאור שטבל דנים שזה דבר שהוא מוכן אצל שבת וממילא ההכנה של הכלי זה גם בשבילו וממילא לא שייך לדון שיש כאן סתירה בזה שהוא משמש לטבל ששימוש זה עצמו הוא ההכנה של הכלי וממילא לא איכפת לן שהכלי היום לא בר טלטול ויתכן דגם הראשונים דנראה דביארו דטבל עיקר ההיתר כי אם יפרישו יהיה מותר וודאי מודים שימוש של טבל חשיב שימוש של היתר שלזה הכלי מוכן אלא שס"ל שלייעד הכלי לשימוש של היתר שהוא רק במקומו זה גם ביטול כלי וכו' ונפק"מ דבכלי מחובר וודאי שאין ביטול כלי בטבל גם ללא הסברא שאם עבר וכו' [אלא שעצם זה שהוא חשיב מוכן מצד אם עבר ותיקנו וכו' וצ"ע בכל זה]

**בכלי שמשמש להיתר ואיסור האם הוי בכמ"ה**

ו]והנה יש לדון במונח על הכלי היתר ומוקצה האם יש בזה ביטול כלי מהיכנו וכגון במקום שאסור לטלטל הכלי ללא ניעור המוקצה והוא לא מתכונן לנער המוקצה דיש כאן ביטול לכל השבת והנה אם נימא שכל הביטול כלי תמיד הוא מצד שמוקצה זה לא שימוש וממילא דנים שההשתמשות במוקצה זה נחשב עשיה שמפקעת משימוש אבל כאן שזה במצב שזה משמש בפועל א"כ לא שייך לומר שזה סתור ומה שזה מגביל את הכלי לטלטל ההיתר אין בזה חיסרון וכנ"ל בטבל אמנם אין זה מוכרח ששם השימוש בטבל הוא זה שמגביל השימוש וכאן זה דבר צדדי

והנה כתב המאירי קמ"ב. דמותר לנער היתר ואיסור על מטה ומותר אחרי זה לקחת ההיתר ואין בזה ביטול כלי מהיכנו כיון שזה רק בגרמא בעלמא וצ"ע הרי כין שמדבר שם שההיתר הוא לא דבר שנמאס א"כ הרי אסור לו לטלטל המיטה גם אם ההיתר והמוקצה כי הרי יכול לנער וא"כ בעצם מה שמניח ההיתר והאיסור על המוקצה יש כאן ביטול כלי מהיכנו וזו קושיא עצומה ובהכרח שדעת המאירי שכל שזה משמש להיתר ולאיסור אין כאן ביטול כלי מהיכנו כלל ולכן רק דן שכשלוקח ההיתר חל כאן ביטול כלי מהיכנו ודן להתיר מצד גרמא

אמנם עיין בהגהות אשר"י שכתב להתיר רק אם אי אפשר לנער את ההיתר ומבואר שכל שאפשר לנער ההיתר יש בזה ביטול כלי מהיכנו והביאור כנ"ל שהכלי מוגבל משימוש של טילטול היתר על ידי הנחת המוקצה ולא משנה מה שגם מונח פה עכשיו היתר

**ידון לחלק בנ"ל בין ביטול לשעה או לכל השבת ושלפ"ז טבל לא שייך לדון ביטול לשעה**

ז]והנה יש מקום לדון שאם נבוא לדון שגדר ביטול כלי מהיכנו זה הגבלת הטלטול ה"ה כאן אבל אם זה מצד ביטול השימוש זה לא שייך כה"ג והנה יש מקום לחלק בזה בין ביטול כלי מהיכנו לכל השבת או לשעה דבביטול לכל השבת שם גדר הדברים שכיון שמיועד למוקצה לכל השבת ממילא חשיב שהגבילו מלטלטלו וזה עצמו סיבת הביטול כלי מהיכנו וגם אם זה מצד ביטול השימוש אבל בביטול לשעה שכשירצה להשתמש יכול לנער ולהשתמש כה"ג לא שיך לדון שהביטול שיש כאן הגבלה בכלי מצד טלטולו וחשיב שקבע לו מקום אלא בזה וודאי שכל הביטול כלי שבזה שמשמש לאיסור וזה מגבילו מלשמש להיתר וכה"ג אם יהיה עליו היתר וודאי שאין בזה איסור ביטול כלי מהיכנו דהוא לא נחשב מוגבל מלשמש דהרי אדרבא הוא משמש להיתר וגם חשיב שראוי לטלטל בו ההיתר על ידי שינער האיסור

והנה יסוד הדברים מבואר בפמ"ג סימן רס"ו סקי"ד שכתב שבביטול כלי מהיכנו שראוי עדיין לשימוש של היתר אם האיסור, אם זה ביטול לכל השבת הוי ביטול כלי מהיכנו אבל אם זה רק ביטול לשעה בזה כל שאפשר להשתמש בו דבר אחר אין כאן ביטול כלי כלל ע"ש ולכאורא שורש החילוק הוא כנ"ל שבלכל השבת הביטול הוא מצד הגבלת הטלטול ובלשעה הוא מצד הגבלת השימוש והנה מדברי הראשונים שהקשו מאפרוחים וכן בניצוצות דמבואר שיש בזה ביטול כלי מבואר שלא כדבריו אמנם יתכן מצד שכל שזה בפועל משמש לאיסור לא דנים שאפשר יחד אם זה לשמש להיתר דדנים שחשיב שזה מגביל השימוש אבל במקום שבפועל זה משמש להיתר וודאי בזה צדקו דבריו

והנה לפ"ז מיושב מה שהקשה האור שמח דטבל אפילו שאם עבר ותיקנו מתוקן אבל זה לכל הפחות כמו ביטול כלי לשעה [ועיין סימן א' מה שכתבנו לדון בזה] דאם נימא כנ"ל דטבל זה וודאי חשיב שימוש שמוכן אליו אלא ששם בכל אופן דנה הגמ' לאסור מצד הגבלת הכלי בטילטול וזה סברא גם בהיתר וכנ"ל אבל לענין לשעה וודאי שאין בזה חיסרון וכנ"ל ודו"ק בכל זה

**האם בדבר חד פעמי יש בכמ"ה ומה שיש לדון לפי הנ"ל**

ח]והנה ידוע לדון האם בדבר חד פעמי יש ביטול כלי מהיכנו ויש שדנו שכיון שזה בין כה עומד לשימוש אחד א"כ מה זה משנה למה זה משמש אמנם לכל הנ"ל שכלים בשבת לא חשיב שעומדים לשימוש של מוקצה אלא של היתר א"כ עד כמה שזה לא עומד בצורה מיוחדת לשימוש של מוקצה כגון כוס חד פעמי בזה יש כאן ביטול כלי מהיכנו דהכנתו היא להיתר ולא למוקצה אמנם גם ללא זה כיון דבתחילה זה עמד לשימוש אחד אבל לא רק במקומו ועכשיו זה לשימוש אחד רק במקומו ויתכן שביחס לדבר שעומד לשימוש אחד זה לא חיסרון וצ"ע אמנם עדיין לענין מפית שרוצה להניחה לקבל השמן יאסר מטעם הנ"ל ודו"ק

**האם יש בכמ"ה בדבר שמיועד למוקצה**

ט]ידוע לדון האם בכלי שעומד לקבל המוקצה האם יש בזה ביטול כלי מהיכנו וראיתי מביאים דבלשון הלבוש מבואר שאין בזה איסור וכן במאמר מרדכי סימן של"ח הביא מספר קדמון בתחילת האלף השישי דנקט שאין בזה איסור אמנם בחת"ס בביצה י"א. כתב שאסור להחזיר הסכין של מילה לנרתיק מצד מבטל כלי מהיכנו וכן הוא בהגהות יד שאול הלכות מילה

והנה בפשוטו אם האיסור מצד בונה א"כ גם כאן זה שייך אמנם עיין מאירי שכתב שלגבי דבר שיש לו מקום קבוע לקבל המוקצה לא חשיב מחברו בטיט שכל שקבוע לו מקום זה כאילו הוא מחובר שם אמנם אם לא יהיה לזה מקום קבוע זה לא שייך אמנם לטעם מצד סותר יש מקום לדון שכיון שעומד לשימוש זה לא חשיב סותר והנה לכאורא זה תלוי בכל הנ"ל דאם גדר הדין שאסור לקבוע לכלי מקום וכמו שכתב המ"ב שלכן אסור גם בדבר שאין לו תורת כלי א"כ לכאורא ה"ה כאן זה אסור אבל אם גדר הדין שביטול הכלי מתשמישו זה האיסור מסתבר שכלי שכל יעדו לדבר זה לא שייך לאסור מצד ביטול יעודו שהרי זהו יעודו וגם אם כנ"ל שההכנה בשבת זה לצורך היתר אמנם בדבר שמיועד לאיסור זה לא שייך וצ"ע בזה

**בדין בכמ"ה ע"י גרמא ומהו זמן האיסור**

י]כתב המהרי"ל דמותר לתת כלי מתחת השולחן קודם שבת ולמשוך השולחן בשבת כיון שזה רק גרמא והרי גרם כיבוי נחלקו תנאים וקי"ל שמותר ואפילו אם ננקוט שאסור שלא במקום הפסד אבל לענין ביטול כלי מהיכנו וודאי מסתבר שמותר והנה צ"ב הרי במניח כלי תחת השמן זה גם רק גרם בכמ"ה וצ"ל ששם שעושה מעשה בכלי עצמו חמיר אמנם צ"ע דהרי דימה לכל התורה כולה ועד כמה שכאן יש חומרא יותר מתמיד שגם בכזה סוג גרמא אסור א"כ מהיכי תיתי שיש כאן היתר של גרמא כשלא עושה מעשה בעצם הכלי ולכאורא היה נראה מזה דבמניח כלי מתחת השמן בעצם הנחתו עובר איסור דהינו דמעשה יעוד הכלי לקבלת השמן הוא האיסור וממילא יש כאן מעשה בידים משא"כ כשמושך השולחן מה שהכלי נהיה מיועד למוקצה זה רק בגרמא ולפ"ז אם הניח כלי לקבל השמן לא יעזור מה שיקח הכלי קודם שינטוף השמן דכבר איסור בזה שיעד הכלי לקבלת המוקצה אמנם יתכן שזה מיתלא תלי בזה שיפול בזה שמן שלמפרע עבר איסור ועיין בצל"ח בסוגין ובשפת אמת דנקטו שאם עדין לא נפל השמן או הביצה חייב למשוך הכלי ומבואר שנקטו עדין לא עבר האיסור

והנה מדויק במהרי"ל שאסור להניח כלי מתחת לשולחן ואחרי זה למשוך השולחן וצ"ע הטעם דהרי כשמניח מתחת לשולחן אין בזה איסור וכל האיסור כשמושך השולחן ואז הרי זה גרמא וצ"ל שדנים הכל כמעשה ארוך שלו אמנם לנ"ל א"ש שכיון שמתכונן למשוך השולחן א"כ בעצם ההנחה של הכלי חשיב שעושה איסור דחשיב שבזה מיעדו לקבלת המוקצה

**בדברי ההגהות אשר"י דביש היתר שאי אפשר לנערו לא הוי בכמ"ה**

י"א]עיין הגהות אשר"י שכתב דביש בכלי היתר שאי אפשר לנערו לא הוי ביטול כלי מהיכנו דהרי יכול להמשיך להשתמש בכלי אפילו שיש בו מוקצה דהרי לא יכול לנער המוקצה כי יפסד ההיתר והנה בפשוטו למה דמשמע בהגהות אשרי שאין בסיס באמצע שבת וכל האיסור בשמן וביצה כי הוא מתכונן להשאיר את זה עד סוף השבת ולא מצד שחל דין בסיס א"כ בפשוטו זה אפילו אם האיסור יותר חשוב אמנם עיין סימן א סקי"ב דיתכן דכל ההיתר לעשות מצב שיטלטל מוקצה זה רק בצורה שזה בטל להיתר אבל ללא זה אסור מצד גרם טלטול מוקצה ולפ"ז א"ש דברי ההגהות אשר"י

והנה המ"א העתיק את ההגהות אשר"י ללא החלק שההיתר יותר חשוב והמחצית השקל כתב שזה רק מתי שההיתר יותר חשוב מהאיסור וצ"ב הטעם ובפשוטו כיון שאם האיסור יותר חשוב חל על זה דין בסיס וממילא חשיב שאי אפשר לטלטלו וצ"ע הרי דעת המג"א שאין בסיס באמצע שבת והנה אם נימא שגם אם אין בסיס אבל לטלטל אם המוקצה אסור כל שהניח מדעתו וכמו שביאר החזו"א א"כ א"ש שהוא לא יכול לטלטל הכלי אם השמן אם ההיתר לא יותר חשוב והנה המ"ב כתב וז"ל ואם יש בכלי דבר המותר מותר להניחו תחת הנר לקבל בו שמן דהא יכול לטלטלו אגב ההיתר אם הוא בענין שיכול לטלטל בשבילו כמו שכתוב בסוף סימן ש"י עכ"ל וכוונתו דשם מבואר הכללים מתי צריך לנער ומתי לא דהינו שכל ההיתר כשלא יכול לנער אמנם לא כתב מפורש לענין יותר חשוב