פרק ו
קטגוריות: ש_ס / נז מכשירין / מכשירין עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד י"ז אב ס"ח

**פרק ו**

**משנה א**

א]בביאור התוספתא עיין מה שכתבנו פ"ג מ"ה סק"ב

**משנה ב**

א]**בשביל שימתינו וכו':** הר"ש ביאר שרוצה שיתלחלח וצ"ע א"כ למה אינם בכי יותן וצ"ל שאין לו עניין ברטיבות אלא מספיק לו הרטיבות שבאויר שאין לזה תורת מים והנה עיין פ"ג מ"א דלכאורא זה רק דעת ר"י אבל רבנן חולקים וצ"ל שעיקר הסברא וודאי נכונה אלא שס"ל ששם רוצה גם את רטיבות המים

ב]**כל האגודות וכו':**עיין ר"ש ורמב"ם שלכאורא ביארו שת"ק ס"ל שתמיד מלחלחים שייראו טריים ור"י ס"ל שרק יבשים צריכים ללחלח ולא לחים ור"מ תמיד אוסר והטעם מפני משקה הפה והר"מ ביאר שיש על זה אבק והוא מנקה את זה אם פיו והר"ש ביאר שגם ייבשים יש להם צורך במשקה פיו ומשמע שזה טעם אחר מת"ק ועיין חידושי הגר"א שביאר בדעת ת"ק כנ"ל אמנם בדעת ר"י ס"ל שהטעם כי קושרים האגודות לאחר שנפתחו ע"י פיו ואז זה מלחלח את האגודה ברוק ור"י ס"ל שאין צורך לפתוח האגודה אלא א"כ הם יבשים ורוצה להחליף הפנימים לחיצונים ור"מ ס"ל שקורה שאגודה נפתחת לבד ולכן תמיד יש חשש שקשרו אם משקה פיו ועיין תוספתא שלפ"ז באגודות גדולות אפילו אם קשר אם פיו אבל אין סיבה לחשוש שהכל נתלחלח

**משנה ג**

א]**כל הביצים בחזקת טהרה חוץ משל מוכרי משקה וכו':** וביארו בראשונים שלא מקפידים שהביצים ירטבו מהמשקים והקשה החזו"א לדעת הר"מ שצריך גם בלילה על הפירות לרצון א"כ למה כאן זה מכשיר הרי אין לו שום עניין ברטיבות של הפירות ומכח זה חידש שבדין בלילה על הפירות כל שעושה מעשה שהוא פס"ר שירטבו זה מספיק אמנם עיין פ"א מ"ז ובסימן א' שהוכחנו מדברי הר"מ לא כך

ובעיקר קושיתו עיין בר"מ כאן שביאר באדם טמא או בידים טמאות שכה"ג כיון שהמשקין נטמאים הרי קי"ל שמים טמאים מכשירין שלא לרצון

**בביאור הדין דציר שנתערב בו מים ובסוגית הגמ' בבכורות**

ב]**כל הציר בחזקת טומאה:** עיין גמ' בכורות שציר אינו מקבל טומאה אלא שאם עירבו בו מים והוא לא בטל הוא מקבל טומאה והגמ' בבכורות אומרת שהקונה ציר מע"ה משיקו במים והוא טהור דממ"נ אם רוב מים מועיל לו השקה ואם רוב ציר אינו מקבל טומאה וביארו התוס' שם דמה שצריך להשיקו דחוששים שהרוב מים וזהו טעם ת"ק דמתניתין שכל הציר בחזקת טומאה ולפ"ז ראב"י איירי שהשיקו ועכשיו נפל בו מים כל שהוא וזה נטמא והטעם ביארו הראשונים למ"ד שמים טמאים שנתבטלו ברוב חוזרים וניעורים א"כ חוששים שעד עכשיו היה מיעוט מים או מחצה על מחצה ולא הועיל על זה השקה דבמצב זה הוא טהור ועכשיו שנוסף לזה מים ונהיה רוב או מחצה על מחצה ממילא בטל הביטול וזה חוזר ומטמא את המים ולמ"ד שאין חוזר וניעור ביאר רש"י שמדובר שנפל מים של ע"ה והם חוזרים ומטמאים את המים אם נהיה מצב של רוב מים או אפילו חצי חצי ע"ש שני לשונות בגמ' עכת"ד הגמ' לביאור תוס' והנה צ"ב מה הגמ' אומרת שע"ה מערב חצי מים ועכשיו נהיה רוב הרי חזינן שסתם ציר של ע"ה הוא טמא דהינו דחוששים שעירב בזה רוב מים א"כ כל שנפל בו מים טמאים ממילא זה נטמא והניחא ללשון טהרה מעוררת טומאה א"כ יש כאן חידוש שחוששים שהיה מצב שלא הועילה ההשקה אבל אם מצד שעכשיו זה נטמא א"כ מנ"ל לגמ' שזה הטעם עיין תוס' שם וצ"ע

ועיין בחידושי הגר"א שביאר שת"ק ס"ל שטיפת מים שנפל לציר זה הופך את כולו למשקה לעניין הכשר וקבלת טומאה וכדעת רבנן לעיל סוף פ"ד וראב"י חולק שצריך רוב מים או חצי ואין זה הדרך לערב כזה הרבה מים ולכן רק עכשיו שנפל טיפת מים א"כ זה נהיה חצי או רוב וזה נטמא וכמבואר בסוגיא דבכורות

ובא"ר ביאר איפכא דת"ק ס"ל שצריך רוב מים וסתם ציר של ע"ה חוששים שזה רוב מים וראב"י ס"ל שאפילו כל שהוא מים זה הופך את הכל למים וכונתו ציר טהור שיודעים שאין בו מים ולכן הוא טהור אבל אם נפל טיפת מים הוא נהיה מוכשר לטומאה והנה כדבריו משמע בתוספתא הובא לעיל בר"ש פ"ב מ"ג אמנם דבריו נגד הגמ' בבכורות כמו שהקשו הרש"ש והחזו"א

ועיין רמב"ם בפירושו שס"ל שציר שנעשה ע"י מים כולו טמא ובפשוטו כיון שמעורב בו מים הוא נהפך כולו למים וכמבואר ברבנן לעיל סוף פ"ד ובתוספתא הנ"ל וראב"י מדבר בציר שנעשה ע"י מלח ואין בו תערובת מים וכה"ג אם נפל בו טיפת מים הוא טמא וכנ"ל וכן פסק בר"מ פט"ז מטומאת אוכלים ה"ד והנה דבריו הם נגד הגמ' בבכורות וכבר השיגו הראב"ד שם

אמנם ע"ש ה"ה וז"ל הלוקח ציר מע"ה משיקו במים וטהור שאם היה רוב הציר מים הרי המים מטהרין במקוה ואם היה רובו מליחה של דגים אינה מקבלת טומאה והמים שבה בטלו במיעוטן וכו' עכ"ל והנה בזה העתיק הסוגיא בבכורות אלא שדבריו צ"ע דהרי בה"ד כתב שאפילו טיפת מים כבר הופך את הכל למשקה וכאן כתב שזה לא מקבל טמאה אלא אם זה רוב ועוד צ"ב מ"ש השקה מטומאה וצ"ע ולכאורא נראה שכל הדין שזה כאילו הכל מים זה רק דין דרבנן ולכן השקה וודאי יעזור ממ"נ אבל אם זה יהפך לרוב מים כה"ג ההשקה שקודם לא תעזור לקולא וצ"ע והנה האחרונים למדו מדברי הר"מ לעניין חלה לראשונים שצריך דוקא שבעה משקין ולא שאר מי פירות ויש לעיין לנ"ל שזה רק דרבנן דאולי הוא רק חומרא לטהרות

והנה עיין תוספתא פ"א הובא בר"ש לעיל פ"ב מ"ג וז"ל מי פירות שנפל לתוכן טיפת מים כל שהן מטמאין דברי ר"מ וחכ"א הולכים אחר הרוב ראב"י אומר אפילו בור ציר שנפל לתוכו טיפת מים כל שהוא טמא נפל לתוכו יין דבש וחלב הולכים אחר הרוב עכ"ל ובפשוטו דדעת ר"מ וראב"י שנתחדש כאן שמים יש בכוחם להפוך ציר או מי פירות למים לגבי הכשר וטומאה ושאר שבעה משקין אין בכוחם ולכן הולכים אחרי הרוב ורבנן חולקים

אמנם עיין ר"ש שם שכתב וז"ל טמאין מכשירין דאע"ג דמי פירות אינם מכשירים כיון דנפל לתוכן מים כל שהוא כמים דמו ומכשירין א"נ טמאין ממש אם נגעו בטומאה דכיון דנפל לתוכן טיפת מים הוכשרו וכו' עכ"ל וכונתו בביאור השני לכאורא שס"ל כדעת הראב"ד שמי פירות מקבל טומאת אוכלים וזה צריך הכשר ולפ"ז לא נתחדש פה שהכל נהפך למים אלא שזה מוכשר ובאמת זה לא יכשיר דבר אחר ולפ"ז נחלקו חכמים ור"מ האם מים שנופלים ומיד מתבטלים האם יש בכוחם להכשיר [ועיין מ"ח סק"ב מה שכתבנו בזה] ועיין חזו"א שלפ"ז צ"ב מה סברא לחלק בין מים לשאר שבעה משקין דהניחא אם זה הופך את הכל למים א"כ יתכן שרק מים שהם חשובים יש להם כח לדבר זה ולא לשאר דברים אבל אם יש שאלה בהלכות הכשר מה חל קודם ההכשר או הביטול איזה סברא יש לחלק ביניהם וצ"ע ועיין חזו"א שכתב שמשמעות הר"ש שלפירוש הראשון שהנידון שהכל מים וזה מכשיר דברים אחרים משמע שזה לא מקבל טומאה וזה צ"ע שזה נהפך למים להכשיר דברים אחרים אבל הוא עצמו לא הוכשר וצ"ל שאין כונתו לאפוקי שזה לא מקבל טומאה אלא כונתו שאפילו לעניין הכשר משא"כ לפירוש השני זה לא עוזר לעניין להכשיר אלא רק לעניין קבלת טומאה

וע"ש בר"ש שהקשה הרי הגמ' אומרת שציר לא בר קבולי טומאה והכונה שאינו דומה לשאר מי פירות שמקבל טומאה ע"י הכשר כי הוא זיעה בעלמא וא"כ לא שייך הפירוש השני עוד הקשה שהגמ' אומרת שרק אם הוא רוב מים זה טמא חזינן שלמים אין כח להפוך ציר למים ע"י מיעוט וזה דלא כפירוש הראשון והביא לגרוס אפילו בור סיד כלומר שהוא מלא מי פירות ונפל לתוכו טיפת מים כל שהוא עכ"ל ולפ"ז מבואר שציר אינו נהפך למים ושאר מי פירות נהפכים למים

והנה בעיקר האי דינא שטיפת מים שנפלה בציר הופכתו למים כתב הר"מ שבציר חגבים זה נהיה מים לעניין לקבל טומאה ולא לעניין הכשר וצ"ב החילוק ממ"נ או שזה מים או שלא ומבואר שזה לא אותו הלכה ועיין פ"א מ"א שהבאינו עוד מקורות ודוגמאות לחלק ביניהם והנה מקורו בירושלמי תרומות פ"י וע"ש מה שכתבנו בשם שאר הראשונים בביאור הירושלמי

והנה לעניין הלכה דעת הר"מ לפסוק בין לעניין ציר ובין לעניין מי פירות דע"י טיפה מים הכל נהיה משקה ודעת הראב"ד שבהכל קיי"ל כרבנן שזה לא משקה ובדעת הר"ש והרא"ש לעניין ציר לכאורא נראה שוודאי ס"ל כסוגיא דבכורות שזה לא נהפך למים ולעניין שאר מי פירות לכאורא כיון שבמשנה סוף פ"ד ביארו שדעת רבנן שאין מי פירות בטלים ברוב מים ולכאורא כי הכל נהפך למים א"כ כך ראוי לפסוק וצ"ע

**משנה ה**

**בדין משקה סרוח לעניין קבלת טומאה ובגדר טומאת משקים**

א]מבואר במשנה דאיכא תולדות המים והם רוק מ"ר דמעת עינו ומי האף ומי האוזן והנה עיין רמב"ם פ"ב מטו"א הי"ד שכל משקה שנסרח ונפסד ואינו ראוי לשתית אדם אינו מקבל טומאה שנאמר וכל משקה אשר ישתה פרט למשקה סרוח אמנם אם כבר קיבל טומאה לא פוקע ממנו טומאתו אלא אם נפסל מאכילת כלב ועיין הלכה כ"א שאין לך משקה שיוצא מידי ראוי לאכילת כלב והראב"ד השיג שמשקה שכבר היה משקה ואחרי זה הסריח מקבל טומאה כיון שהוא ראוי לאכילת כלב ורק בסרוח מעיקרו הרי הוא אינו מקבל טומאה אם אינו ראוי לאדם [ועיין ר"ש פ"ח דטהרות מ"ד]

והנה צ"ע לפ"ז למה כל דברים אלו מקבלים טומאה הרי זה משקה סרוח ועיין חזו"א ד' ט' שכתב הניחא דם ודמעת עינו בפירוש ריבתה תורה אבל מ"ר ודומיהן שאין פסוק למה אין חיסרון זה והנה עיין ראשונים שהביאו פסוק גם על מי האף אמנם על מ"ר קשה וע"ש שתירץ שהרי חזינן שצריך פסוק למעט משקה סרוח דהינו שמסברא זה משקה וכיון שמצאנו דברים שיוצאים מהאדם שהתורה החשיבה משקה א"כ ילפינן שבכל היוצא מהאדם אין חיסרון של משקה סרוח [ואין להקשות מהדין של ליחה סרוחה דמבואר במשנה שזה לא משקה דשם זה לא מדין אינו ראוי אלא שמציאותו שאינו תולדות המים] ועיין לשון הר"מ כאן בפיה"מ שהביא פסוקים על חלק מהדברים וסיים וכל אלו אסמכתות והעיקר קבלה כמו שביארנו כמה פעמים עכ"ל ולפ"ז א"ש שאיכא על זה הלכה שכל אלו טמאים והנה מבואר בגמ' בבכורות שגם לעניין איסורים אסור מ"ר של בהמה וכתב החזו"א יור"ד י"ב' ו' שהדבר מצד עצמו ראוי ורק כי יודעים שהוא מגיע ממקום מאוס לכן אדם לא רוצה לאוכלו וזה לא נחשב אינו ראוי לאכילה וצ"ע דהגמ' בפסחים אומרת שמים שבמעי בהמה זה משקה סרוח ועיין לקמן שיתכן שכונת הגמ' שזה מעוכל

והנה בעיקר הדין שצריך שיהיה מעיקרו ראוי לשתיה לכאורא זה כמו שבאוכל צריך שיהיה ראוי לאכילה כך במשקה דהינו שאוכל יסודו שהוא עומד לאכילה כך משקה שהוא עומד לשתיה ולפ"ז צ"ע מה שייך בזה גזה"כ הרי זה לא דבר ששיך בו שתיה ולא מצאנו באוכל שום מקום גזה"כ שיהיה אוכל אפילו שלא ראוי לאכילה ולכאורא מבואר מזה שמשקה יסוד טומאתו כי הוא מציאות של משקה אלא שיש תנאי שיהיה ראוי לשתיה אבל אין זה מעצם המציאות של המקבל טומאה ולכן במקום שלא נאמר תנאי זה הוא מקבל טומאה אפילו שלא ראוי לשתיה ודבר זה גם מוכרח מהא דבאוכל מבואר שצריך מחשבה לאכילה וכאן אין דין זה אלא גם בהולך לאיבוד במים הוי משקה כל שבמציאות הוא ראוי לאכילה והאריך ביסוד זה בבד קודש ח"א ע"ש

והנה עיין ר"ש טהרות פ"ח מ"ד שהביא תוספתא וז"ל ר' אליעזר אומר משקה סרוח הרי הוא טהור אמרו לו אין המשקה יוצא ידי הפרה ולא ידי הכלב עכ"ל ובפשוטו לדעת הר"מ הנ"ל נחלקו בנטמא ואח"ז יוצא מידי הכלב ולדעת הראב"ד נחלקו אפילו אם נסרח קודם שנטמא ועיין כס"מ

והנה מובא בגמ' בפסחים י"ח. מחלוקת ר' יהודה ורבנן בפרה ששתתה מי חטאת האם בטלו במעיה והגמ' אומרת שנחלקו לענין טומאה קלה ור"א מבאר טעמו דר' יהודה משום דהוי משקה סרוח [וכן בגמ' פסחים כ. מבואר שפרש רכה זה לא משקה גם בנשחטה הבהמה כי הוא סרוח] וע"ש ברש"י ותוס' שנחלקו האם חלות הטומאה במעיה או קודם ששתתה אותם והנה לדעת הרמב"ם עד כמה שהנידון שיחול טומאה לאחר שזה נעשה משקה סרוח א"ש אבל לשאר הראשונים קשה ועיין ר"ש בטהרות שם שכתב שסוגיא דסוף פ"ק דפסחים כר"א אמנם עיין בהשגות הראב"ד שם שכתב וז"ל אבל אם היו סרוחים מתחילתן כגון פרש במעי בהמה וודאי טהורים אע"פ שהכלב מלקק מהן עכ"ל ומבואר שנקט שכונת הגמ' שכה"ג חשיב כמו עיכול והנידון שיחול על זה עכשיו תורת מים וזה אי אפשר ובפירוש הראב"ד בתו"כ פ' שמיני ישב ששם זה פירשה בעלמא וכונתו כנ"ל שפקע מזה שם מים מצד העיכול שבזה וע"ש שביאר שגם רבנן שחולקים זה חומרא מיוחדת לעניין מי חטאת

ושמעתי דבמשך חכמה תירץ שלעניין לטמאת דבר אחר גם הראב"ד מודה שזה לא מטמא והנה זה מפורש בגמ' פסחים מ"ה: שאוכל שנפסל מאכילת אדם וראוי לכלב מטמא דבר אחר ויתכן שכונתו שכה"ג שחל הטומאה כשהוא לא ראוי לאדם גרע וע"ש דהדברים מחודשים ובפרט לענין משקין דביארנו שזה לא שיסודו ראוי לשתיה אלא שהוא רק תנאי בעלמא

[ושמעתי להעיר מהגר"א מאירוביץ שליט"א דאם ננקוט שהדין לטמאות אחרים שצריך כביצה זה לא רק מצד שיעור כמו נבילה אלא מצד חשיבות אוכלים והארכנו בזה ריש טהרות שלכן לא מועיל נגיעה של שני חצאי חתיכות ורק במקרה שכל אחד כביצה אפילו אם רק חלק טמא ע"ש א"כ לדעת הר"מ שצריך שיקבל טומאה קודם שנפסל לכאורא זה לא יעזור לטמאות אחרים שהרי אין לו שם אוכל והיה מקום לומר שבאמת זה כך אמנם השואל ומשיב הןכיח מהגמ' הנ"ל בפסחים לא כך וצ"ע]

ועיין רמב"ם פ"י מטו"א ה"ח ומקורו בתוספתא הובא בר"ש מקואות פ"י ה"ח שהשותה מים טמאים והקיאם טמאים אבל אם נסרחו או יצאו מלמטה טהורים וצ"ע למה סרחו טהורים הרי זה לא נפסל מאכילת כלב ועיין דברי יחזקאל סימן א' סקט"ו שהכונה שאם זה הגיע לדרגא של סרוח חשיב כעיכול ולכן זה טהור וכנ"ל בשם הראב"ד בביאור הגמ' בפסחים

ובעיקר הנידון של משקה סרוח מתחילתו עיין ירושלמי תרומות פי"א ה"ב לגירסתינו דלרבנן במשקה גם בסרוח מעיקרא טמא ובדעת ר"א שחולק לשון אחד מובא שהוא מודה בסרוח עיקרו וללשון אחד גם בזה הוא חולק ורק בים הגדול הוא מודה כי יש פסוק שהתורה החשיבתו שכתוב ולמקוה המים קרא ימים וע"ש בביאור הגר"א שזה דלא כבבלי שסרוח מעיקרו גם לרבנן לא מקבל טומאה ולכאורא כונתו לגמ' בפסחים ועל דרך הראב"ד ובא"ר שם הפך הגירסא בירושלמי כהראב"ד

והנה מבואר לעיל פ"ה שהמוליך ספינה לים הגדול לצרפה הוא מכשיר ועיין תורי"ד ב"ב כ. שהוכיח מכאן שמי הים מקבל טומאה והכשר אפילו שזה סרוח וביאר שכיון שזה סרוח מעיקרו אין חיסרון של משקה סרוח ורק בנסרח הוא נטהר ולכאורא זה כר"א וס"ל שזה לא רק ריבוי מיוחד לים אלא לכל הסרוחים מעיקר יצירתם וצ"ע שלא הזכיר מהמחלוקת ר"א ורבנן

והנה בעיקר הא דמבואר בדברי רבנן שאין מים שלא ראוים לכלב צ"ע דהרי מי הים מבואר בהלכה שהם פסולים לנט"י דהם לא ראוים לכלב ולכאורא מחמת המלח וא"כ כל מים שיערבו בהם מלח למה שלא יחשבו נפסלו מאכילת כלב ואולי כשמצד עצמו זה ראוי ורק מצד תערובת דבר אחר זה לא ראוי כה"ג חשיב ראוי לאכילת כלב ומי הים כיון שזה מתחילת בריאתם חשיבי שמחמת עצמם אינם ראוים והנה לעניין איסורי מאכלות שיש דין נבילה הראויה לגר פשיטא להו לפוסקים שאם עירבו דבר מר ונהיה אינו ראוי חשיב שלא ראוי לאכילה ובפשוטו כן הוא לענין טומאה דהגמ' מדמה הדברים

אמנם לכאורא למה שנתבאר לעיל שהדין ראוי לשתיה במשקה אין זה שעצם החפצא הוא טומאה על שתיה אלא הוא תנאי צדדי א"כ יתכן שלכן מספיק שהדבר מצד עצמו ראוי וצ"ע בזה

**בביאור מ"ר בין של גדולים**

ב]**מי רגלים בין גדולים ובין קטנים:** הר"ש והרא"ש ביארו שגדולים שיוצאים מפי הטבעת ועיין תיו"ט שהקשה הרי המשנה לקמן אומרת שמי ששתה מי טבריה אפילו שיצאו נקיים אינם מים ועין בבה"ל ס' תס"ו שהביא לישב ששם זה צואה שיוצאת בצורה של מים משא"כ כאן מדובר במחלה שהמ"ר יוצאים דרך מקום הצואה אמנם בא"ר ביאר שהכונה בין מאדם גדול ובין מאדם קטן ובבה"ל נקט שזו גם דעת הר"מ ובפשוטו הוא מכח קושיא הנ"ל

**בביאור הכונה שלא לדעתו והאם זה גם ברוק**

ג]**לדעתו ושלא לדעתו:** בפשוטו הכונה שיש לזה תורת משקה אפילו שלא לרצון והנה פשטות המשנה שזה הולך על כל הדברים גם לעניין רוק ועיין חזו"א ו' י"ב' שהקשה הרי הר"ש ביאר לעיל פ"א לעניין נופח בעדשים שהרוק לא מכשיר כי הוא יצא שלא לרצון ועיין טבול יום פ"ג מ"ו לעניין נוגס באוכל ויצא מפיו שהמשקה היוצא לא מכשיר וביארו הראשונים שם כי לא היה תלישה לרצון ובהכרח שכל המשנה שגם שלא לרצון זה רק על מ"ר וכן הוא בא"ר וביאר החזו"א הטעם דלעולם ניחא להו ביציאתם

אמנם עיין רמב"ם פ"י מטו"א שכתב מפורש שגם לעניין רוק זה גם שלא לרצונו והנה מהמשנה בפ"ק לא קשה דשם ביאר שזה טהור כי הוא זיעה בעלמא ודלא כר"ש ע"ש אמנם מהמשנה בטבו"י קשה והנה דעת הרמב"ם הרי שצריך רצון על התלישה ורצון בבלילה של הפירות ולפ"ז יתכן שנידון המשנה בטבול יום לענין האם יש רצון בבלילה על הפירות ולא לעניין השם משקה אמנם אין זה במשמעות המשנה כלל וכן הר"מ בהלכותיו פי"ד הט"ז העתיק מפורש נידון המשנה האם יש לזה שם משקה או לא אבל באמת יצטרכו רצון בנפילה על הפירות וצ"ע ולכאורא צריך לדחוק שכונת המשנה שגם אם יצא שלא לרצון הוא סוג משקה שע"י רצון הוא יקבל שם משקה ובא לאפוקי כגון במקיז לרפואה שמשמע שגם אם אחרי זה יחשיבנו זה לא יעזור ודוחק ועיין מה שישבנו לפ"ז מ"ח סק"א ע"ש וכן עיין פ"ב מ"ג סק"ג מה שישבנו לפ"ז

**בדין מ"ר של בהמה האם טהרתו מצד סרוח או שזה לא מים ולעניין חימוץ**

ד]מבואר במתניתין דמ"ר הוי תולדות המים ועיין רמב"ם פ"י מטו"א ה"ב ומקורו מהתוספתא דמ"ר דבהמה הוי כמי פירות והנה בגמ' פסחים כ. מובא שסכין שנמצא בפרש הכל טהור והגמ' שואלת שהפרש הוא משקה ויחזור ויטמא והגמ' עונה שזה משקה סרוח ומבואר לכאורא שחשיב מים ורק מצד סרוח זה לא משקה אמנם אינו ענין לכאן דשם הנידון ששחטו הבהמה ונמצא במעיה הפרש וכה"ג חשיב כמו קודם עיכול ודנים שהרי שתתה מים וכדביאר רש"י וא"כ זה מים ובזה צריכים לדין משקה סרוח [ועיין לעיל סק"א מה שביארנו בזה] אבל לאחר יציאתו מהגוף בצורה של צואה או מ"ר כה"ג הוי עיכול וודאי שבדיני התורה זה לא מים מחמת שהוא נוצר ממים ולכן בנפל זה לא משקה אלא שיש כאן נידון על הגדרת מ"ר מה הם חשובים ובזה נתחדש שמי רגלי אדם זה תולדות המים ומי רגלי בהמה הם כמי פירות והם לא תולדות המים ואין זה קשור כלל לדין משקה סרוח וז"ב

והנה עיין ב"י או"ח סימן תס"ו שדן האם מי רגלים מחמיצים והביא ראשונים שכל שהוא תולדות המים הם מחמיצים ולכן השנוים במשנה מחמיצים וע"ש שהביא מהראשונים שגם מי רגלי בהמה מחמיצים [וכן הביא בא"ר] ושיש חולקים בזה ועיין פר"ח וח"י שכתבו שכיון שמבואר בר"מ שמ"ר בהמה זה כמי פירות א"כ זה לא תולדות המים וזה לא מחמיץ ולכאורא בדעת האוסרים צ"ל שס"ל שמ"ר זה משקה אלא שהוא סרוח ורק באדם נתחדש שהוא משקה אבל זה לא סברא לעניין חימוץ

ובעיקר הנידון לכאורא בבהמה ששתתה מים כה"ג אפילו שלעניין שם מים זה כבר לא מים אבל לעניין חימוץ לכאורא זה אותם מים וודאי מסתבר שזה מחמיץ וכל הנידון הנ"ל בשתתה רק מי פירות וכדו' אמנם עיין ב"י שהביא מהמרדכי שכתב אע"ג דאמרינן דמיא עייל ומיא ניפוק אין לאסור וצ"ב הטעם

**בדין רוק ודמעת בהמה להכשר וחימוץ**

ה]והנה מבואר במשנה שרוק של אדם מחמיץ ועיין ב"י שהביא מהראשונים שלפ"ז ה"ה רוק של בהמה והמ"ב לא הביא בזה חולק אפילו שלעניין מ"ר הביא בזה מחלוקת ומשמע שגם לעניין הכשר אם זה יהיה לרצון חשיב משקה וצ"ע אחרי שלעניין מ"ר מצאנו שזה חלוק מנ"ל שלעניין רוק זה אחרת ועיין ר"ש מ"ח שנקט שדמעת עינו של בהמה לא מכשיר וביאר כי הפסוק זה באדם אמנם לענין רוק לא נתבאר בגמ' פסוק וצ"ע

**שיטות הראשונים בדין הדם**

**שיטת רש"י בדין דם**

ו]מבואר במשנתינו שדם יש מקרים שהוא מכשיר ויש מקרים שהוא לא מכשיר ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים ונבארם בס"ד והנה עיין גמ' חולין ל"ה: דמבואר שנחלקו ר"ש ורבנן בדם המת האם זה מכשיר וכן בדם שחיטה וכן בדם מגפתה וביאר רש"י ורבינו גרשום שם שהכל מדובר על בהמה ורבנן ס"ל שבהמה שהרגו אותה מהעורף שזהו דם חללים ודאי טמא ואם מתה מאליה נחלקו האם זה גם בכלל דם חללים מצד דמה לי קטלא אדם או מלאך המוות וכן לעניין שחיטה שזה דם זביחה ואינו בגדר חלל ולרבנן נתרבה מפסוק על הארץ תשפכנו כמים ור"ש חולק וכן לעניין דם מכה של בהמה דרבנן ס"ל דאמרינן מה לי קטלא כולה מה לי קטלא פלגא ור"ש חולק ומטהר כה"ג ועיין רש"י בשבת קמ"ד. דביאר שמה שהמשנה אומרת שמקיז לרפואה טהור זה בבהמה ובפשוטו זה לשיטתו דסתם דם מכה טמא ורק לרפואה טהור [ועיין רש"י בכורות י: וזה לשיטתו ולמ"ד שגם בבהמה טמאה ע"ש]

והנה בגמ' חולין קכ"א. מובא אמר רב אסי שונין ישראל בטמאה ועובד כוכבים בטהורה צריכים מחשבה והכשר ממקום אחר ע"כ וברש"י וז"ל הכשר מים ממקום אחר דדם שחיטה דילה לא מכשר לה דלא מיקרי משקה אלא דם חללים כדאמרינן בהשוחט ומיהו דם שחיטה הוגנת מכשיר דאיתקש למים וכו' אבל דעובד כוכבים לאו דם חללים הוא ולא דם שחיטה הוא והוי כדם מגפתו וכדם המת דחלל לא מיקרי אלא ע"י גיסטרא ומצואר וכו' עכ"ל והנה לכאורא דבריו כר"ש שדם מגפתה ודם המת טהור אלא שצ"ע שא"כ גם דם שחיטה טהור וצ"ל שדבריו כר"א לעיל שר"ש מודה שדם שחיטה מכשיר והטעם שלא רצה להעמיד כרבנן לכאורא דס"ל שאם דם מכה ומת מאליה מכשיר מסתבר שגם בטמאה או ע"י ישראל זה מכשיר וצ"ע דהרי במשנתינו מפורש ששחיטה של טמאה זה לא מכשיר ובפשוטו זה כרבנן וצ"ע

**שיטת תוס' והר"ש והרמב"ם**

ז]אמנם שיטת תוס' בחולין ובנדה שכל הנידון הוא בדם אדם ובזה נחלקו ר"ש ורבנן האם דם המת מאליו חשיב חלל וכן האם דם מכה חשיב חלל מצד מה לי קטלא כולה מה לי קטלא פלגא ובדם בהמה זה ודאי במתה מאליה או בנהרגה שלא דרך שחיטה אין זה דם חללים ורק בדם שע"י שחיטה לרבנן יש ריבוי שחשיב מים והנה מבואר במשנה שמקיז דם לשתיה מכשיר והיה מקום לומר שזה באדם וכן הוא ברמב"ם אבל הר"ש ביאר שגם בבהמה זה מכשיר וכפשטות המשנה שזה דומיא דדם שחיטה וביאר הר"ש כי אחשביה וצ"ע עד כמה שזה לא משקה מה יעזור אחשביה

והנה הרמב"ם בפירושו ובהלכותיו נקט שעיקר דם המכשיר זה דם שחיטה ורק דם הקזה לשתיה זה תולדת הדם וביאר שמדובר באדם והנה הדין שאדם שהרגוהו דמו מכשיר לא הובא דין זה בר"מ וכן הדין של דם מגפתה פירש בפירושו כאן מ"ח שזה במעינות הזב וכן לא הביאו בספרו אלא בפ"ה ה"י לעניין מעינות הזב וכן בפ"א ממו"מ הט"ז ומשמע שס"ל שזה רק נתחדש במעינות הזב ובאמת הוא רק דרבנן וביותר דמשמעות דבריו לענין מת שגם לעניין הכשר זה רק ברביעית ושגם זה הוא רק דרבנן ועיין חזו"א שנתקשה בדבריו וצ"ע אחרי זה ראיתי בס' אשיחה בחוקך עמ"ס פרה בסופו שהאריך בזה בדעת הר"מ וע"ש]

**בדין דם קילוח והתמצית**

ח]והנה מבואר בגמ' חולין ל"ו. תנא דבי ר' ישמעאל ודם חללים ישתה פרט לדם קילוח שאינו מכשיר את הזרעים ובפשוטו איירי לעניין בהמה ועיין רש"י שביאר שרק דם הנפש מכשיר ולא מה שקודם שזה לא דם הנפש ושהגמ' ס"ל שהדם קילוח הוא לא נחשב דם הנפש וע"ש שביאר שזהו דעת ר"ל בכריתות וכן ביאר הרמב"ן ובחידושי הר"ן אלא שדנו שיתכן שכונת ר"ל להוסיף גם דם שקודם קילוח ולפ"ז הוא מודה בדם קילוח וביארו שלפ"ז תנא דבי ר' ישמעל זה תנא שלישי והנה מבואר בגמ' שדם התמצית לא מכשיר וביאר רש"י בפסחים ט"ז: ד"ה קיבלה מיניה שצריך דם חללים וזה רק בשעה שנחלל וזה לשיטתו שגם בבהמה איכא לדינא דדם חללים ולפ"ז גם באדם זה כך דדם דלאחר מיתה הוא לא מכשיר דשם וודאי איכא לדינא דדם חללים

אמנם ע"ש בתוס' בחולין ד"ה ודם שביארו שבבהמה שרק דם שחיטה נתרבה שהוא מכשיר א"כ זה ממעט דם התמצית שהוא לא דם הנפש וזה לא דם השחיטה וה"ה הדם שקודם הקילוח אבל באדם אדרבא כל הדין דם חללים זה רק מה שלאחר מיתה ועל זה הגמ' אומרת פרט לדם קילוח שזה עדיין קודם המיתה

והנה בפשוטו מבואר שם בתוס' שגם לרבנן שדם מגפתה טמא דהינו דם מכה בכל אופן דם קילוח טהור וצ"ב מה זה גרע ועיין חזו"א שדן אולי כיון שזה יוצא מעורק פתוח אין כאן גדר של מיתה ודחה זה וביאר המהרש"א שהדם שחיטה בתחילתו זה עצמו מפקיע ממנו השם דם חללים וצ"ב

והנה הרמב"ם העתיק הדין שדם קילוח לא מכשיר לעניין בהמה וביאר הטעם שעדיין חיים הן והרי הוא דומה לדם מכה ולדם הקזה ומבואר לכאורא שרק דם שלאחר יציאת הנפש מכשיר וצ"ב כיון שס"ל שרק דם שחיטה מכשיר בבהמה מהפסוק על הארץ תשפכנו א"כ שם זה דוקא בדם קילוח שהוא דם הנפש שלכן הרי התמעט דם התמצית גם לעניין הכשר וצ"ל שגדר הדברים שגם זה בכלל דם חללים וצריך דוקא לאחר שיצאה נפשו ויש דם אמצעי שהוא בכלל דם הנפש עדיין ועיין בחזון נחום ובס' הליקוטים בשם ספר שהם וישפה

**בדין דם הנדה**

ט]והנה דם הנדה מבואר במשנה לקמן שהוא מכשיר ועיין מה שכתבנו במ"ח ששיטת רש"י שזה מצד הדין דם חללים ולכן זה גם שלא לרצון וחלב גם טמא מכח זה אמנם הר"ש וכן תוס' בנדה ועוד ראשונים נקטו שאין זה דם חללים כלל ולכאורא כי זה דבר טיבעי שיוצא מהגוף ולא מכח מכה אלא שיש ריבוי שהוא חשיב כמים ויש לעיין האם זה דוקא ביצא אם הרגשה שהוא מטמא או גם שלא בהרגשה ומצאתי באו"ש פ"י מטו"א ה"ה שנקט שדם טוהר אינו משקה דרק אם הוא טמא זה מכשיר אמנם דעת ר"מ שדם ירוק מכשיר וה"ה דם זה ובספר שערי דעת פ"ח הערה 60 כתב להוכיח מהגמ' נדה ע"א: שחשיב משקה וע"ש

**בהא דמקיז לרפואה אינו מכשיר**

י]עיין לקמן משנה ח' דמבואר דמקיז לרפואה זה לא מכשיר וצ"ב כיון שדם מכה שלא לרצון מכשיר מה זה גרע וביאר הנוב"י תנינא ס' ק"ז שתמיד כל הוצאת דם יש בה החלשה לבן אדם ושייך לומר מה לי קטלא כולה או פלגא אבל לרפואה שאדרבא זה לתועלת האדם לא שייך לקרוא לזה הריגה כל שהיא והנה לדבריו אם יעשה הקזה לצורך הניקז אלא שזה לא יהיה יתור דמים זה גם יכשיר אמנם עיין חזו"א ז' א' שביאר שצריך דרך השחתה וכל שאין צורך לנהרג ביחס אליו זה דרך השחתה אפילו אם יש צורך לשימוש בדם

ויש לעיין במקיז לרפואה אם אחרי זה יקח את זה לשימוש האם זה יכשיר או שרק בשעת ההוצאה שייך להחשיבו וצ"ע ועיין מה שכתבנו לעיל סק"ג להוכיח בזה לדעת הר"מ

**בדין דם הקזה לצרכים אחרים**

י"א]במשנה מבואר שדם הקזה לשתיה ומשמע שלצורך שימוש אחר זה לא מכשיר ולקמן מבואר שלרפואה זה לא מכשיר ומשמע שלצורך שימוש אחר זה מכשיר ועיין נוב"י ת' ק"ז שביאר שבאדם רק נתמעט לרפואה וכדלעיל ובבהמה רק נתרבה לשתיה והרי המשנה מדברת על הכל גם על אדם וגם על בהמה ולכן כשכתבה שמכשיר כתבה לשתיה שזה גם בבהמה וכשכתבה שזה לא מכשיר כתבה לרפואה שזה גם על אדם אבל לדעת הר"מ שרק דם היקז מאדם מכשיר צ"ע כנ"ל

**בדין רוק מתי חשיב שנעקר והוא משקה בביאור המשנה בכלים וטבול יום**

י"ב]עיין כלים פ"ח מ"י [הובא בעירובין צ"ט.] היה אוכל דבילה בידים מסואבות הכניס ידו לתוך פיו ליטול את הצרור ר"מ מטמא ור' יהודה מטהר ר' יוסי אומר היפך טמא לא היפך טהור ע"כ ובפשוטו נחלקו ממתי חשיב שהמשקה נעקר ואינו חלק מגוף האדם וממילא הוא מקבל טומאה דר"מ ס"ל שמיד הוא משקה ור' יהודה ס"ל שרק ביציאתו מפיו הוא נחשב משקה או משנעקר לצאת כמבואר בעירובין שם ור"י ס"ל שאם הוא נהפך בפה גם חשיב משקה והנה עדיין צ"ב אפילו אם חשיב משקה אבל צריך רצון ועיין חזו"א א' ד' שביאר שזה ר"מ לשיטתו שכלי טמא חושב משקה וה"ה ידים טמאות ובדין של הפך ביאר שזה כמו רצון והנה יש גירסא שר"מ מטהר ור"י מטמא ולפ"ז נתקשה מה טעם של ר' יהודה הרי ס"ל שאין כלי טמא חושב משקה ולכאורא עצם זה שלועס האוכל הוא מעונין ברוק ותמיד חשיב לרצון

והנה איתא טבול יום פ"ג מ"ו טהור שנגס מן האוכל ונפל על בגדיו ועל ככר של תרומה טהור היה אוכל זתים פצועים ותמרים רטובות כל שהוא רוצה למוץ את גרעינתו ונפל על בגדיו ועל ככר של תרומה טמא היה אוכל זתים נגובין ותמרים יבשות כל שאינו רוצה למוץ את גרעינתו ונפל על בגדיו ועל כיכר של תרומה טהור אחד טהור ואחד טבול יום ר"מ אומר אלו ואלו טמאים בטבול יום שמשקין של טמא מכשירים לרצונו ושלא לרצונו וחכ"א אין טבול יום טמא ע"כ ועיין ר"ש שביאר שמדובר אדם שידיו טמאות טומאת ידים ונגע באוכל שבפיו ובזה ברישא מבואר שהרוק שבפיו הוא עדיין לא משקה ולכן הוא לא נטמא ולא מכשיר האוכל לקבל טומאה ובהמשך המשנה ביאר שהנידון האם יש לו רצון על הרוק שאם מוצץ הגרעין חשיב שיש לו רצון על הרוק ור"מ ס"ל שגם בטבול יום הרוק טמא מצד מעינות ורבנן חולקים שטבול יום הוא לא טמא ולא גזרו על רוקו עכ"ד והנה צ"ע הרי ר"מ ס"ל שסתם רוק חשיב עקור וא"כ בסתם ידים הוא צריך לטמאות ולגירסת הגר"א שר"מ מטהר א"ש ועדין קשה בסיפא למה שלא נאמר שידים זה כמו כלי טמא שחושב משקה ועיין רש"ש שהוכיח מזה שטומאת ידים לא אמרינן שחושב משקה

והרמב"ם ביאר רישא דמתניתין לעניין הכשר וכן בספרו העמיד את כל המשנה לעניין הכשר והנידון האם יש כאן תלישה לרצון וצ"ע ששם חילק בין היפך או לא וכאן לא חילק עוד צ"ע לשיטתו שצריך רצון בבלילה על הפירות א"כ כאן אפילו אם לרוק יש שם משקה אבל אין לו רצון על הפירות ובאמת בהלכותיו לא כתב הוכשר אלא רק האם חשיב שהמשקה לרצון אמנם אין זה משמעות המשנה ובפירושו כתב מפורש שהנידון לעניין הכשר הדבר שעליו זה נפל וכן במה שהעמיד בהלכותיו לענין רצון צ"ע ממ"נ אם יהיה רצון על הפירות זה גם מחשיב הרוק ולכאורא התירוצים שנתבארו בסימן א' לא יעזרו כאן וצ"ע ועיין לעיל שהקשינו עוד שהרי הר"מ כתב שרוק מכשיר גם שלא לרצון וע"ש וצ"ע

**בדין דם נבילות לענין טומאה והכשר**

י"ג]**דם השרץ כבשרו מטמא ואינו מכשיר ואין לנו כיוצא בו:** דהיינו שיש לו טומאת שרצים אבל אין לו שם משקה להכשיר והנה מבואר עדיות פ"ה העיד ר"י על דם נבילות שב"ש מטהרים וב"ה מטמאים ובפ"ח העיד ריב"ב שדם נבילות טהור והגמ' במנחות אומרת שזה דלא כר"י אמנם עיין רמב"ם שכתב פ"א מאבות הטומאה שיש לזה טומאת משקין ובפ"י מטו"א כתב שזה לא מכשיר וצ"ע ממתניתין שמבואר שזה רק בשרץ וצ"ל כמו שביאר בפיה"מ בעדיות שמשנתינו שיש לו טומאת נבילות אבל טומאת משקין מצאנו עוד דוגמאות אמנם עיין חזו"א שתמה בזה מהיכי תיתי לחלק הרי הרמב"ם פ"א מטו"א כתב שכל שהוא משקה לקבלת טומאה הוא משקה להכשיר וע"ש שזה דין דרבנן והנה מקור הרמב"ם הוא בירושלמי וצ"ע שם בסברת הדברים

והנה הגמ' בחולין פ"ח. מביאה משנה בטבול יום, משקה טבול יום כמשקין שנוגע בהן וכו' ושאר כל הטמאים בין קלין בין חמורין משקין היוצא בהן כמשקין הנוגע בהן אלו ואלו תחילה וכו' והגמ' אומרת שקלין זה שרץ וחמורין זה זב וביאר רש"י שהכונה כגון מ"ר שבשרץ ובפשוטו ה"ה דמו ודם נבילה וכתב החזו"א שלפ"ז מצאנו מקור שיש טומאת משקין אפילו דמבואר במתניתין שזה לא מכשיר וצ"ל כיון שזה מדרבנן ראו סיבה לגזור רק על טומאה ולא על הכשר אמנם ע"ש דברמב"ם משמע שהכונה אדם טמא שרץ ולא היוצא מהשרץ ולפ"ז אין לנו מקור לדברי הר"מ

ובעיקר הנידון עיין רש"י שבת ע"ח. שכתב דב"ש דמטהרים דם נבילות זה רק מטומאה חמורה אבל יש לזה טומאה קלה והתורי"ד הקשה עליו דהרי במשנתינו מבואר שדם השרץ לא מכשיר והנה לרש"י דגם בבהמה איכא לדין דם חללים ורק דבשחיטה נתמעט א"כ כוונתו לכאורא בנחירה של נבילה ויתכן שכה"ג אין על זה מחלוקת ולכו"ע טמא וצ"ע

**משנה ו**

**האם הכשר מעינות הזב הוא דאוריתא**

א]מבואר במשנה שמעינות הזב מכשירים ויש לעיין לדעת הר"ש לקמן שמעינות זה רק דרבנן האם כאן זה דאוריתא או שגם כאן דין זה הוא רק דרבנן וכן מסברא צ"ע למה מה שיש לזה דין טומאה זה סיבה להחשיבו כמשקה וכי השם משקה הוא גורם להכשרו אמנם עיין כריתות י"ג שמשמע מהגמ' שדבר שהוא מעינות הזב בהכרח שיש לו דין משקה וכן נקט האו"ש פ"י מטו"א בכונת הגמ' ובפשוטו זה דאוריתא עיין לקמן מ"ח שהארכנו בסוגיא זו

והנה גם אם זה דאוריתא יש לדון האם טומאתו מחשיבתו למשקה או שזה רק גילוי שחומר זה יש לו שם משקה ולעניין תולדות המים יותר מסתבר שזה דין כללי אמנם לעניין שאר דברים יש לדון והנה המשנה אחרונה נקט שזה רק בגלל טומאתו מחשיבתו ועיין בפיה"מ שנקט שש"ז זה גם בבריא ומשמע שזה גילוי שזה משקה אמנם יתכן שהטעם כי הוא גם טמא ונפק"מ לקטן פחות מתשע אמנם שם יתכן שזה חשיב סוג אחר אמנם בהלכותיו כתב ש"ז של זב ועיין לעיל מ"ה סק"ט מה שכתבנו לעניין דם טוהר שלכאורא תלוי בנ"ל והנה עיין לעיל שפשטות לשון הר"מ שהביא דם מגפתו רק בזב ובהכרח שזה מצד טומאתו וכן עיין לקמן מ"ז שהבאינו מהרמב"ם ור"ת בסה"י שדם המת מכשיר רק ברביעית ומשמע שכל השם משקה בגלל טומאתו וכן עיין לעיל שדם נבילות ס"ל לרמב"ם שהוא משקה לטומאה אמנם יתכן שזה רק דרבנן ע"ש וצ"ע

אמנם עיין בפיה"מ שביאר הטעם שר"א ס"ל שש"ז אינה מכשרת כיון שיש לזה שם לואי ואם כל השם משקה מצד טומאתו א"כ אין זה ענין לשם לואי אמנם יתכן שזה לשיטתו כאן שגם ש"ז של בריא מכשיר וכנ"ל וצ"ע בכ"ז

**משנה ז**

**בדין מעינות האם זה דאוריתא או דרבנן**

א]עיין ר"ש שהביא שהגמ' אומרת שרק דם היוצא מהמת טמא ולא שאר דברים היוצאים מהמת והקשה הר"ש כיון שנתרבה שרוקו ודמעת עינו ומימי רגליו זה תולדות המים א"כ למה זה לא נטמא ע"י הנגיעה במת והביא שיש שישבו שמדובר שזה יצא דרך שפופרת וזה לא נגע במת וכה"ג בשאר טמאים גזרו מדין מעינות ובמת לא גזרו וכמבואר בגמ' בחולין פ"ז. וכן תירצו תוס' בחולין שם וע"ש בר"ש שדחה פירוש זה שלא מסתבר שגזרו בכזה מקרה לא שכיח וע"ש שהקשה עוד דהגמ' בכריתות י"ג: אומרת לעניין זב שדמעת עינו וחלב ודם מגפתה מטמא ברביעית טומאה קלה והרי זה מעינות ולמה שלא יטמא בכל שהוא כמו כל משקין דבעלמא מטמא בכ"ש ולכן חידש וכן הוא בתוס' בחולין ובכריתות שהדין מעינות זה רק מדרבנן והנה ראיה זו היא לענין חלב ודמעת עינו ודם מכה אמנם מבואר מהר"ש שם שהקשה מהגמ' של רוק בחגיגה שגם רוק ולפ"ז ה"ה מ"ר הכל זה רק מדרבנן וכן חלב האשה זה דרבנן וצ"ע שהרי זה אחד משבעה משקים וצריך לחלק בין אשה לבהמה אמנם צ"ע שכתב שכל פסוקי הגמ' אסמכתא והרי הגמ' מביאה הפסוק ותפתח את נאד החלב שזה על בהמה וצ"ע ולענין דם שחיטה משמעות הגמ' בחולין שהוא נידון דאוריתא ועיין חזו"א ז' ה' שפשיטא ליה שהוא דאוריתא והביא מהמ"א שנקט שזה דרבנן

והנה ברמב"ם בפיה"מ משמע שזה מדאוריתא שכתב שהכל זה קבלה ולכאורא כל השקלא וטריא של ר"ע ורבנן לא משמע שזה דרבנן וכל הסברא של הגמ' מה לי קטלא כולה לעניין דם מגפתה לא משמע שזה סברא מדרבנן וצ"ע ובעקר הראיה שהגמ' אומרת ברביעית עיין תוס' בפסחים י"ד. וכן בראב"ד פ"א ממו"מ שהעמידו לענין פסול הגויה שזה ברביעית ובאמת הרמב"ם לא העתיק שזה ברביעית ומשמע כנ"ל שאין כאן שום דין מיוחד

ועיין חזו"א ט' ב' שכתב לישב הקושיא מהגמ' חולין פ"ז שהיוצא מהמת טהור מצד שכל השם משקה רק חל לאחר יציאתו מהגוף וכמבואר בתוס' שם וכה"ג שיוצא מהמת אין לו שם משקה אלא שצ"ב שמבואר שגם בשאר משקין זה גזירה דרבנן ולא מעיקר הדין וע"ש שהעמיד לענין רוק שבעלמא צריך רצון או שהכונה שאר טמאים שזה שרץ ע"ש

והנה לכאורא זה וודאי שגם לר"ש שכל מעינות מקבלים טומאה רק ברבעית אבל לעניין הכשר אין דין שיעור אלא זה מכשיר כל שהוא והנה לשון הר"מ פ"י מטו"א שרביעית מהמת מטמא ומכשיר וצ"ל שזה לאו דוקא אלא אגב אחרינא אמנם עיין לקמן סק"ג מה שהבאינו מר"ת וצ"ע

**בדברי הרוקח שכתב שרוק לא מכשיר**

ב]והנה עיין רא"ש בפסחים פ"ב שהביא בשם הרוקח שכמו שמצאנו שרוק אפילו שזה לא מכשיר זה מחמיץ ה"ה זיעת החומה ועיין רא"ש שהקשה הרי זיעת אדם מבואר שזה לא מחמיץ שזהו הדין של שפה היא על בשרה יבש וא"כ למה לא לדמות זיעת החומה לזיעת אדם ועוד הקשה שהרי רוק מבואר במתניתין שזה מחמיץ וראיתי לבאר בדעת הרוקח שס"ל שרוק מכשיר רק מדרבנן וכדעת הר"ש וס"ל שאין סברא לגזור לענין חמץ שזה ענין מציאותי ובהכרח שמדאורייתא זה מחמיץ ומזה הוכיח שזה לא אותם גדרים. ועיין

**בדין טומאה קלה בדם המת פחות מרביעית**

ג]עיין ר"ש שהביא תוספתא דם המת מטמא בכל שהוא דברי ר"מ ר' יוסי אומר ברביעית אמר רבי נראין דברי ר"מ בטומאה קלה ודברי ר"י בטומאה חמורה ועיין חזו"א ט' ה' שכתב שהכונה שאין כאן מחלוקת שלעניין טומאה חמורה לומדים מפסוק שצריך רביעית ולענין טומאה קלה הרי דם המת זה משקה וודאי כולם מודים שמטמא בכל שהוא אמנם הרמב"ם העתיק לענין טומאה קלה רביעית ובפשוטו כמו שביארנו לעיל מ"ה שלא ס"ל שדם המת זה משקה כלל ורק כאן מדין מעינות ולכן זה רק ברביעית כיון שזה טמא ומצאתי בס' הישר לר"ת ס' תמ"ב וז"ל ודם המת מכשיר ברביעית לפי חשיבות טומאתו הכשרו דאי משום משקה בכל שהוא יכשיר עכ"ל ומשמע שנקט שבמתה מאליה כל מה שזה משקה מצד הדין טומאה וגם לענין הכשר וצ"ע

**משנה ח**

**הערות בסוגיא דכריתות י"ג.**

א]עיין גמ' כריתות י"ג. התירו לה למגע מת להניק את בנה ובנה טהור והגמ' שואלת כיון דינק חלב איטמי ליה מחלב וכי תימא לא איתכשר הרי זה מוכשר ע"י טיפה המלוכלכת ע"פ הדד אמר ר"נ שינק בתקיפה אחת ורבא שואל א. הרי חזינן שהפה של התינוק מלא חלב וא"כ לא יתכן שלא יהיה גם את הטיפה המלוכלכת וכו' ב. ועוד מקום חלב מעיין הוא שהרי מבואר במשנה סוף מכשירין שחלב אשה מטמא לרצון ושלא לרצון והגמ' שואלת א. מר' יוחנן שאמר שחלב טמא רק בגלל טפה המלוכלכת ואפילו אם נימא שרבא חולק הרי מבואר בבריתא שחלב של זבה מטמא רק ברביעית וזה טומאת משקין ולא טומאה חמורה חזינן שזה לא מעיין והגמ' שואלת א"כ מה הכונה במשנה שמטמא שלא לרצון ואומרת לא שאמר מפורש שלא ניחא ליה אלא בסתמא והואיל ודעתיה של תינוק קרובה אצל חלב לכן יש לזה חשיבות משקה חוץ מאם זה הולך לאיבוד עכת"ד הגמ' ונבארה בס"ד

ועיין תוס' בכריתות שביארו שהנידון האם זה מעיין תלוי האם זה מתעגל ויוצא ורבא ס"ל שחשיב מתעגל ויוצא אפילו שזה נבלע בחזרה ועד כמה שזה מעיין חשיב משקה וממילא זה מטמא שלא לרצון וכן ביארו תוס' בשבת אלא שנתקשו שגם אם חזינן שזה מטמא שלא לרצון מצד שזה משקה בעצם מה זה מחייב שיהיה לזה מעינות הזב וצ"ל שס"ל לרבא שזה המקור לומר שזה משקה שלא לדעת

והנה צ"ע שהרי רוק מבואר במשניות בכמה דוכתי שאינו מכשיר אלא אם נתלש לדעת חזינן שאפילו שזה מעין בכל אופן צריך לדעת וא"כ צ"ע רבא שקישר שכיון שזה מעיין שזה מקור לומר שזה מטמא שלא לרצון והנה דעת הרמב"ם בפ"י מטו"א שרוק חשיב משקה שלא לרצון ועיין לעיל מ"ה סק"ג שהבאינו מהחזו"א לבאר דמה שמצאנו שצריך רצון זה רק לעניין בלילה על הפירות ולפ"ז א"ש אמנם לדעת הראשונים שחולקים על הר"ם ומספיק רצון על המשקה א"כ בהכרח מוכח מהמשניות כמו שהוכיח החזו"א שצריך תלישה ברוק לרצון [וע"ש שביארנו עוד שכונת המשנה שזה משקה מצד עצמו וממילא יעזור רצון גם לאחר יציאתו ועיקר כונת המשנה שזה לא כמו מקיז לרפוה שגם אם יחשבו אחרי זה זה לא יעזור ע"ש ולפ"ז יתכן שזה גם נידון רבא כאן ודו"ק אלא שלפ"ז אין נידון סוגיא זו כסוגיא בשבת ותוס' בשבת הרי דימו הדברים ועיין סוף מכילתין שהוכחנו מהראשונים שהכל אותו הלכה וצ"ע ועיין אשיחה בחוקיך שהאריך בזה] ועיין חזו"א א' ב' שכתב שרוק שטומאתו מצד תולדות המים א"כ יש בו דיני מים שצריך רצון משא"כ חלב שזה אב ולא תולדה א"כ עד כמה שהוא נתרבה בתור מעין זה כולל גם שלא לרצון וזה עצמו צ"ב למה לומר שזה תולדות המים ולא אחד מהמשקים ואולי כי נאמר הלכה למשה מסיני שיש רק שבע משקין וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שמסברא חלב שהתינוק יונק זה אוכל כי הוא משמש כאוכל וצ"ע א"כ מה עוזר הסברא שזה מעיין ועיין תוס' בשבת שביארו שזה סברא דאוריתא שעד כמה שזה משקה בעצם גם אם זה יצא שלא לרצון ולאיבוד א"כ אין סיבה שע"י שמיעדים אותו לאוכל הוא יקבל תורת אוכל דהרי לא היעד לשתיה הוא זה שנותן לו שם משקה אמנם בתוס' בכריתות מבואר שמדאורייתא זה סיבה שיחשב אוכל וצריך הכשר אבל רבנן גזרו שגם כה"ג זה יהיה משקה שלא יבואו לומר שזה לא מעיין במעינות הזב והנה בפשוטו רק כה"ג שהתינוק יונק זה מדרבנן אבל באופן שזה יוצא שלא לדעת דהינו לאיבוד כה"ג מדאוריתא זה משקה אמנם עיין חזו"א א' ב' שנקט שכונת תוס' שגם ביוצא שלא לדעת זה משקה מדרבנן כדי שלא יתעו שזה לא מעינות ולכאורא אין זה במשמעות דבריהם

והנה מסקנת הגמ' דמהא שזה לא טומאה חמורה חזינן שזה לא מעיין ומה שזה מטמא שלא לרצון הוא רק בסתמא אבל אם אומר שלא ניחא ליה זה לא מכשיר אמנם עיין שבת קמ"ד. דהגמ' מסיקה ששלא לרצון שאומר שלא ניחא ליה דהרי המשנה אומרת שכה"ג בסלי זתים וענבים זה לא מכשיר וזה רק באומר שלא ניחא ליה אבל בסתמא זה מכשיר ולכאורא זה דלא כסוגית הגמ' בכריתות אלא כרבא וצ"ע מה אם קושית הגמ' שזה יהיה מעין ולא מצאנו כך בשום מקום וצ"ל שרבא ס"ל שזה משקה בעצם וגם אם יוצא שלא מדעת אבל אין לזה תורת מעין לעניין מעינות הזב כי זה לא מתעגל ויוצא ונבלע והמקור לזה הוא מסברא ולא ממעינות הזב ועיין מה שכתב בספר אשיחה בחוקיך לישב בזה

ועיין רמב"ם פ"י מטו"א ה"ד וז"ל אבל חלב האשה בין שיצא לרצון או שלא לרצון הרי סתמו משקה ומתטמא או מכשיר מפני שהוא ראוי לתינוק עכ"ל ובפשוטו הוסיף שזה רק שבסתמא זה לרצון אבל אם יהיה שלא לרצון זה לא יכשיר וכר' יוחנן ודלא כסוגיא דשבת אמנם צ"ע דבה"ה שם בהעתיק הדין של תנור לא הזכיר כי זה הוכשר אלא שזה מעינות ומדרבנן ובאמת צ"ע למה הגמ' צ"ל שזה הוכשר בטיפה וכו' הרי תיפו"ל שמדרבנן כל משקה היוצא מטמא יש לו דין טומאה קלה וגם ברוק דבעלמא צריך רצון וצ"ע ואם נימא שנידון הגמ' בכריתות על דין רצון של סלי זתים שביאר החזו"א ששם אין לזה שם משקה כלל קודם רצון א"כ יתכן שבזה גם בטמא אין גזירה דרבנן וצ"ע

**בדין חלב שלאיבוד דדינו כאוכל והחילוק בין זה לטיפה המלוכלכת וכו'**

ב]מבואר במשנה בכלים פ"ח מי"א דאשה טמאה שנטף ממנה חלב לתנור נטמא התנור ובגמ' בכריתות מבואר שנחלקו אמוראים בטעמו של דבר ר' יוחנן ס"ל שזה הוכשר בטיפה המלוכלכת בפי הדד ורבא ס"ל שחלב הוא תמיד משקה והנה לר' יוחנן עיין חזו"א ו' א' שהקשה שכמו שהטיפה היא לא אוכל כיון שלא עומדת לאכילה ה"ה מה שנופל לתנור זה לא עומד לאכילה ולמה שיהיה אוכל וע"ש מה שביאר ולא הבנתי כונתו שלכאורא עד כמה שמקום חלב הוא לא מעיין א"כ אין זה משקה אלא אם נחלב לרצון לשתיה וכדו' וא"כ כל שזה לא ניחא ליה זה לא משקה וממילא זה אוכל ואין זה דומה לטיפה וכו' שיש לה שם משקה שנחלבה לצורך שימוש לא של אכילה והנה מה שמבואר שזה אוכל הוא חידוש דבעלמא משקה שלא לרצון הוא לא אוכל

ועיין חזו"א שם שהקשה עוד מה ר"י צ"ל שהכל הוכשר תיפו"ל שטיפה זו תטמא התנור וביאר שאם שאר החלב לא היה מוכשר זה היה בטל ברוב ורק כיון שעד כמה שהוא לא בטל הוא מכשיר וממילא הכל נטמא לכן זה לא בטל וצ"ע דיש כאן שני טומאות אוכל ומשקה ולא מסתבר שזה סיבה שלא יתבטל עוד צ"ע דעיין לעיל מ"ג דהבאינו את התוספתא המובאת בר"ש פ"ב מ"ג דמבואר שלרבנן מי פירות אפילו שחשיבי אוכל ומקבלי טו"א אבל אם נפל עליהם טיפת מים היא מתבטלת ולא מכשירה ולא אמרינן כנ"ל וצ"ע

ובעיקר סברת הגמ' שאכילת התינוק היא אוכל ולא משקה צ"ב א"כ למה לחלוב לצורך אכילת תינוק זה מחשיב כמשקה ועד כמה שזה מחשבה למשקה א"כ למה בפיו זה אחרת וצ"ב

**בביאור מחלוקת ר"ע ורבנן ובטעם טומאת חלב שלא לרצון**

ג]מבואר במתניתין דחלב האשה מטמא לרצון ושלא לרצון ובחלב בהמה נחלקו ר"ע ורבנן האם הוא מטמא שלא לרצון ומבואר בלשון המשנה שרבנן אמרו שדוקא באשה שכן דם מגפתה טמא משא"כ בבהמה ועיין רש"י בשבת קמ"ג: ובתוס' שם שביארו שכיון שדם נהפך ונעשה חלב לכן זה טמא דהרי בדם כיון שנתרבה דם חללים שזה לא לרצון וכן דם מכה מצד מה לי קטלא כולה מה לי קטלה פלגא זה אפילו שלא לרצון ולכן ה"ה חלב וטענת רבנן שבבהמה שאין דין דם מכה א"כ לא שייך דם נעכר ונעשה חלב ולכן זה טהור והקשו הראשונים א"כ מה ר"ע עונה מחמיר אני בחלב מבדם וכו' הרי עיקר הטענה שאין כאן מקור ועיין חידושי הר"ן שביאר דבתחילה ר"ע הבין שטעם רבנן שלענין בהמה כיון שכתוב ותפתח וכו' וזה המקור ושם מדובר רק לרצון לכן זה נחשב משקה רק לרצון משא"כ חלב האשה שהוא חשוב מסתבר לומר שהוא מטמא אפילו שלא לרצון ורבנן אמרו שזה לא הטעם אלא כי דם נעכר וכו' ולא שמסברא זה חשוב ולכן בבהמה שזה לא שייך אין לנו מקור אלא על ברצון ור"ע ענה להם שלעניין אשה זה סיבה לטמאות אבל בבהמה הרי זה לא הטעם אלא כי זה משקה וממילא כיון שזה חשוב מסתבר לטמאות תמיד ואין להוכיח מדם שלא טמא שלא לרצון כי שם הרי גם לרפואה טהור וכאן לרפואה טמא [ולפ"ז הדין לרפואה מדובר בבהמה ומשמע שסתם דם מטמא וזה לכאורא כשיטת רש"י]

ועיין ראשונים שהקשו עוד על רש"י שביאר שהטעם שחלב טמא מחמת שדם נעכר ונעשה חלב א"כ מה צריך פסוק גם על דם וגם על חלב וכן מה צריך פסוק על דם נדה הרי כל הטומאה של חלב מצד שהוא מגיע מהדם ולכאורא צ"ל שזה וודאי שמסברא זה לא סיבה לטמאות אמנם לאחר שמצאנו טומאה בדם ובחלב מסתבר לומר שזה מצד שנעכר וכו' וממילא גם חלב שלא לרצון הוא מכשיר אמנם בדברי הר"ן לעיל מפורש שר"ע ס"ל שתרויהו איתנהו ביה וצ"ע

ובתוס' בשבת ביארו שכונת ר"ע להוכיח שאין הטעם בגלל נעכר וכו' דהרי חולב לרפואה טמא ובמקיז טהור וע"ש שכתבו שהגמ' יכלה להוכיח מעיקר הדין שחלב בהמה טמא אפילו שדם בהמה טהור ועיין בחידושי רעק"א שהקשה שמראיות אלו מוכח שחלב טמא מצד עצמו אבל עדין יתכן שיש לו דין טומאה מצד שדם נעכר ונעשה חלב ורק לכן טמא שלא לרצון וזה לא שייך בבהמה והניח בצע"ג [ובדברי הר"ן לעיל נתישבו הדברים] אמנם אם נימא כנ"ל שמסברא אין סיבה לטמאות מצד שדם נעכר וכו' אלא רק שזה נלמד מהפסוקים שזהו גדר הטומאה של החלב וא"כ ס"ל לר"ע כיון שמצאנו טומאה שזה לא מחמת דם וכו' ובהכרח שזה משקה מצד עצמו א"כ לא זהו הדין טומאה המבואר בפסוק א"כ מהיכי תיתי לומר שיש סברא של דם וכו' ולפ"ז בדעת רבנן מוכרח שיש שני דינים וכנ"ל מהר"ן אם לא שנימא שחלוק דין חלב האשה מחלב בהמה

ועיין ר"ש ובראשונים בשבת קמ"ג: ובנדה י"ט: שחלקו על רש"י וס"ל שאין טעם הטומאה כי דם וכו' [ועיין תוס"ר בשבת שביאר שאין לבאר שטעם הטומאה בגלל שדם נעכר וכו' כיון שבבן אדם כל הטומאה מחמת דם חללים ומה לי קטלה כולה ומה לי קטלא פלגא א"כ לעניין החלב שנוצר מדם שלא נהיה עדיין דם חללים אין זה סיבה לטומאה ע"ש] וביאר הר"ש בכונת רבנן שמסתבר להשוות הדברים היוצאים מהאדם וכיון שמצאנו באדם שדם מגפתו טמא אפילו שזה לא לרצון ה"ה חלב ובכונת ר"ע הר"ש לא ביאר אמנם עיין תוס' בנדה י"ט: שביארו שר"ע מוכיח שאין סברא להשות הדברים דהרי דם לרפואה באדם טהור ולא ילפינן לטהר גם בחלב כה"ג ובהכרח שאין סברא להשוות הדברים ובהכרח שחלב טמא שלא לרצון מסברא כיון שהוא חשוב וא"כ כ"ש בבהמה

ועיין חזו"א שהקשה על רבנן הרי רוק שהוא יוצא מהאדם ובכל אופן הדין שאין לו דין משקה אלא אם יצא לרצון וכמבואר טבול יום פ"ג ולעיל סוף פ"א וכנ"ל מ"ה וכתב ששם כיון שזה תולדות המים לכן זה עצמו סיבה שיהיו דיניו כמו מים משא"כ בחלב וצ"ב

ובתוס"ר בשבת ביאר שעיקר כונת רבנן בתור חומרא שכיון שמצאנו חומרא שדם מטמא שלא לרצון ה"ה מחמירים בחלב משא"כ בבהמה שמצאנו שהקילה התורה ולא טימאה דם שלא לרצון ה"ה נקל לעניין חלב ור"ע עונה שאין ללמוד מהא שהתורה הקילה לעניין דם בבהמה דהרי מצאנו שלעניין חלב בבהמה החמירה התורה יותר מדם שהרי לרפואה טמא ובדם טהור וע"ש שהוסיף שכמו שלרפואה שזה לא לרצון טמא ה"ה שלא לרצון ובדעת רבנן ביאר שלרפואה חשיב לרצון וצ"ב הטעם

**בכונת המשנה בחולב לרפואה האם זה באדם או בהמה והאם אירי בהולך לאיבוד**

ד]המשנה אומרת שהחולב לרפואה טמא עיין רש"י בשבת שביאר שהכונה בבהמה וכן מבואר לכאורא בר"ש וכן הוא בתוס"ר בשבת ולפ"ז כ"ש באדם ויתכן שבאדם אפילו מקיז לרפואה טמא וכן משמעות רש"י עיין לעיל אמנם בדברי התוס' בשבת שהובא לעיל שכונת ר"ע להוכיח שבאדם אין הטומאה מצד שדם נעכר וכו' וכן תוס' בנדה שביארו שר"ע מוכיח שאין להשוות הדברים באדם א"כ מבואר שהמשנה דיברה על אדם וכן הוא בתוס' בנדה ולפ"ז יתכן שבבהמה אין לנו מקור שהחולב לרפואה טמא ובאמת צ"ב למה לרפואה טמא הרי אין לו עניין בחלב והניחא אם מדובר באדם א"כ יתכן שזה לא גרע משלא לרצון אבל אם אירי בבהמה ורק לשתיה נתרבה שטמא צ"ב למה לרפואה זה טמא וצ"ב ויתכן שזה כדין מרעיד את האילן שחזינן שגם מחשבת סילוק עוזר וכן הוא בחזו"א ו' ג'

והנה עיין לקמן סק"ה שהבאינו שלענין מים גם בהולך לאיבוד חשיב רצון אמנם לעניין זיתים וענבים מבואר בגמ' שלא חשיב משקה וביאר החזו"א דבמים יש לזה שם משקה ורק יש גזה"כ של רצון משא"כ בענבים שהמחשבה נותנת לזה שם משקה ויש לדון מה הדין חלב והנה חלב האשה שגם שלא לרצון מכשיר בהכרח שזה משקה בעצם אמנם לעניין חלב בהמה יש לדון והנה בפשוטו בחולב לרפואה זה הולך לאיבוד ובכל אופן לראשונים הנ"ל שמדובר בבהמה מבואר שזה עוזר וכן נקט החזו"א ו' ג' אמנם עיין ח' א' שנקט שכל הדין לרפואה שמדובר שזה נחלב לתוך כלי אלא שסיבת חליבתו לרפואה ואין כאן חיסרון של הולך לאיבוד אבל על הקרקע זה לא יכשיר וצ"ע

**בחידוש החזו"א שחלוק דין רצון במים משאר משקין וראיותיו**

ה]מבואר במתניתין דזיתים וענבים אם יצאו לרצון טמאים ושלא לרצון טהורים וכן מבואר שמי גשמים בעינן רצון לקבלת טומאה ולהכשר ובפשוטו הכל אותו הלכה דילפינן מהפסוק וכי יותן שצריך רצון אמנם עיין חזו"א ח' א' וכן ו' ג' וכן ז' ו' שנקט שיש כאן שני דינים נפרדים ובמים חשיבי משקה גם קודם מחשבתו ורק דאיכא הלכה דבעינן רצון וילפינן מקרא משא"כ בזיתים וענבים שם מצד עצמם הם אוכל וצריך מחשבה להופכם למשקה והביא לזה שני ראיות

א.דמבואר פ"ו מי"א השוקל ענבים בכף מאזנים היין שבכף טהור עד שיערה לתוך הכלי וכו' ובר"ש הביא תוספתא השוקל ענבים בכף מאזנים אע"פ שהיין צף ע"ג ידיו ואע"פ שחישב עליו טהור כינסו לתוך כלי טהור ומבואר שכל שנסחט מאליו אפילו אם ניחא ליה בזה כל שלא עשה מעשה כינוס אינו מכשיר והרי בגשמים שירדו על הפירות ושמח הרי זה בכי יותן ומבואר שלא צריך שום מעשה וצ"ב החילוק וביאר הנ"ל דבגשמים יש רק הלכה של ניחותא ולא צריך מעשה משא"כ בענבים שצריך להחשיבם משקה כה"ג כל שלא יצאו לרצון צריך דוקא מעשה

ב.מבואר בגמ' שבת קמ"ה. דנחלקו תנאים במשקה ההולך לאיבוד דהינו בסוחט ענבים לראות האם הגיע זמנם האם חשיב משקה או לא וקי"ל דלא חשיב משקה והנה לעניין מים מצאנו שגם בהולך לאיבוד דחשיב משקה כגון ממחק את הכרישא או מרעיד את האילן ובכל מעשה סילוק המים שמצאנו שזה עושה את המים לרצון וכן לגירסת הגר"א בזורק אבן לבור דמים הניתזין בכי יותן דע"י זה יודע שיש מים בבור והרי מים אלו הולכים לאיבוד וצ"ב החילוק וביאר הנ"ל דבענבים שאין לזה שם משקה ללא רצונו בהם לכן כל שזה הולך לאיבוד אין כאן סיבה לשנותם למשקה משא"כ מים שהם משקה אלא שיש הלכה של רצון בזה גם רצון כל דהו כגון שהולך לאיבוד זה מספיק

ולפ"ז כתב שסוחט זיתים וענבים לכבות אוד של ברזל שזה הולך לאיבוד לא יכשיר[אמנם היה מקום לומר שכאן שנעשה שימוש חיובי במשקה זה עדיף מהולך לאיבוד והרי וודאי שאין דין להחשיב דוקא לשתיה] וכן חולב משקה בהמה לרפואה שזה מכשיר זה דוקא שזה לכלי אבל אם זה על קרקע שזה הולך לאיבוד הרצון לרפואה אינו מחשיבו למשקה עכת"ד ע"ש ח' א' שהאריך

**בישוב שיטת הרשב"ם ב"ב צ"ז. ממתניתין לנ"ל**

ו]והנה עיין גמ' בב"ב צ"ז. דמבואר לעניין תמד שראשון ושני חשיב יין ושלישי חשיב מים והגמ' אומרת שנפק"מ לעניין הכשר וביאר רשב"ם וז"ל כלומר לא נפקא לן מידי אלא שתימדו לההיא דתרומה ומעשר במי גשמים דצריכי מחשבה אבל אי חשבינן ליה מים מכשיר בלא מחשבה דבמים הוא דכתיב וכי יותן מים מה יתן דניחא ליה אף יותן דניחא ליה וכו' עכ"ל ועיין ראשונים שהקשו שהרי מבואר בתו"כ שכל הריבוי של שאר משקין הוא נלמד ממים א"כ אין לו עדיפות ממים אמנם עיין ראב"ד על תו"כ דיתכן דהפסוקים אסמכתא והכל הלכה ועוד דבתו"כ איכא שני פסוקים ע"ש] ולכאורא דברי הר"ש נסתר ממתניתין דמפורש דבעינן רצון בסלי זתים וענבים וצ"ע שהראשונים לא הקשו מזה כלל ולכאורא לנ"ל יש לישב שזה וודאי שכאן צריך מחשבה להחשיבו למשקה ושהוא לא אוכל אמנם במקום שהתקבל בכלי וסתמא הוא לשימוש כה"ג מצד זה הוא עומד לשתיה ורק הנידון מצד שיש הלכה של רצון ובזה כתב הרשב"ם שדין זה שצריך רצון בפועל נתחדש רק במים

והנה במתניתין נחלקו ר"ע ורבנן האם חלב בהמה בעינן רצון ורבנן הוכיחו מזיתים ומגשמים שצריך רצון ולכאורא צ"ע לחזו"א הנ"ל מה ענין זה לזה דהרי בזתים וחלב בהמה הדין רצון הוא לאפוקי משם אוכל ולאשויי משקה משא"כ במי גשמים הנידון מצד שיש הלכה שצריך רצון וכנ"ל וצ"ל שכונת רבנן דאפילו אם אין הלכה של רצון לאשויי משקה בכל אופן מצד הדין של כי יתן שיצטרכו רצון כמו שמצאנו במי גשמים ולפ"ז מפורש במשנה שהדין רצון דבמי גשמים הוא גם בחלב דהינו שדין זה הוא בכל מקום ונסתר מה שביארנו בדעת רשב"ם שהדין כי יתן זה רק במים והדרא הקושיא ממתניתין וצע"ג [אח"ז ראיתי בקונטרס דם חללים בספר אשיחה בחוקיך על פרה שהאריך בזה ע"ש]

**הראיות דלא כחזו"א וישוב ראיתו**

ז]והנה בעיקר יסוד החזו"א עיין קונטרס זכרון בנימין ב' [שיצא ע"י אברכי כולל לימודי דעת בנשיאות הגרמי"ל] בחידו"ת מהרב הלפרין עמוד ר"צ שהקשה על החזו"א מכמה דוכתי **א.**עיין בעל המאור בשבת קמ"ג: שכתב מפורש שהדין רצון דבעינן בסלי זתים וענבים נלמד מהדין כי יותן **ב.**עיין רשב"א שם שכתב דמבואר בסוגין דזתים צריך מחשבה וכן חלב בהמה לרבנן והקשה מה שנא מגשמים דלא בעינן תחילתו לרצון דהרי גם אם זה תחילת נביעתן שלא לרצון זה מכשיר ותירץ שבאמת הרי מבואר במתניתין שגם בגשמים יש את אותה הלכה עכ"ד ועיין ריטב"א בביאור הדברים ובמה שהארכנו בסימן א' והנה לחזו"א הנ"ל אין מקום לקושיא כלל דרק ענבים וחלב שזה אוכל מצד עצמו צריך מחשבה משא"כ גשמים וכן תירץ שבאמת גם בגשמים צריך כמו בענבים חזינן ששניהם מאותו הלכה **ג.** עיין תוס"ר חולין ל"ג. שהאריך להוכיח דמשקין אינם מקבלים טומאה אלא ע"י שמחשיבם ולא שזה רק דין בהכשר וכתב להוכיח מפ"ד שגשמים שנפלו על טמא שאינם מקבלים טומאה וכן מהדין של סלי זתים וענבים דמבואר במשנה שאם יצאו שלא לרצון אינם מקבלים טומאה חזינן ששניהם אותו דין **ד.**עיין גמ' מעילה כ"א. דהגמ' אומרת שאפילו שאין שליחות לחש"ו לעניין מעילה אבל אם ניחא ליה לבעה"ב במה שהוא עושה יש בזה שליחות והגמ' מוכיחה מהדין שזתים שהזיעו זיעת המעטן שחשיב משקה מצד ניחותא דבעלים והקשו התוס' וכי לא שמעינן בכמה דוכתי שיש דין וכי יתן שניחותא עוזרת ולכן עודהו הטל עליהן ושמח הרי זה בכי יותן עכ"ד ומבואר שהדין ניחותא בזתים הוא מצד וכי יותן ומשמע שזה כל ההלכה דאל"כ אולי הגמ' רצתה להוכיח מהדין שניחותא עוזר לחלות משקה **ה.** עיין תורי"ד בשבת קמ"ה. שנקט מפורש שלמאן דאמר שבענבים גם משקה ההולך לאיבוד עוזר הוא מדין מרעיד את האילן ומבואר שזה אותו דין מחשבה ודוחק לומר שבזה עצמו נחלקו

ובפשוטו מבואר שגם לעניין גשמים הגדר דין מחשבה שללא מחשבה אין לזה שם משקה ולולי פסוק כל שזה החומר שבדיני התורה נחשב משקה הוי משקה אפילו אם היום יעמוד לאכילה ורק כיון שצריך מחשבה לשויה משקה ומצד עצמו הוא לא משקה ממילא בחלב וענבים זה אוכל ובגשמים זה סתם לא משקה והצורה לעשותם משקה לכאורא זה באותו צורה כיון שזה נלמד מאותו פסוק של כי יתן וכמבואר בראשונים וצ"ע

והנה במה שכתב החזו"א להוכיח מהתוספתא שהובא בר"ש שהשוקל ענבים שמשקין היוצאין אפילו שחישב עליו טהור הנה במשנה שם הרי מפורש שזה דומה לסלי זתים וענבים שיצאו שלא לרצון הרי מפורש שהסיבה כי זה שלא לרצון ודוחק לומר ששם מבואר שצריך רצון בשעת יציאה וממילא כאן שזה לא היה אפילו אם רוצים זה לא מכשיר ועיין בביאור הגר"א על התוספתא פי"א דטהרות שביאר וז"ל טהור פ' שלא הוכשר דודאי לא ניחא ליה בהוצאתן כיון שהולך לאיבוד או שהיה טוב יותר אילו היה המשקה בפנים לפיכך לא הוי משקה וכו' עכ"ל הרי מפורש שביאר על תוספתא דהר"ש שזה או מצד הולך לאיבוד או כי היה מעדיף שלא יצא אפילו שעכשיו שיוצא מחשיב את זה למשקה וזה שני הלשונות בגמ' בשבת האם הדין סלי ענבים כי הולך לאיבוד ואפקורי מפקר להו או שלא ניחא ליה ומבואר חידוש שאפילו שלאחר שיצא רוצה להשתמש אין זה רצון מספיק ועין משנה אחרונה סוף פ"ה שדן בזה

אמנם עדין צ"ע לשון התוספתא אע"פ שחישב עליו ועיין בגר"א שם שביאר וז"ל פ' להיות משקה עכ"ל ומשמע שיש מחשבה שזה לא להיות משקה שזה לא רצון ועיין מה שכתבנו בזה סוף פ"ה

ועדין צ"ע קושית החזו"א מדין הולך לאיבוד וע"ש בקובץ הנ"ל מה שביאר וצ"ע

**בדברי הראשונים שבת קמ"ג: בחיסרון רצון האם זה מחסר בשם משקה או שזה גזה"כ**

ח]ובעיקר הנידון הנ"ל האם מים לא מקבלי טומאה ומכשרי קודם רצון האם זה תנאי בעלמא או שהגדר שאין לזה שם משקה וכמו לעניין זיתים וענבים לכאורא מצאנו שנחלקו בזה הראשונים

דהנה מבואר במשנה שבת קמ"ג: דשאין סוחטין את הפירות להוציא מהן משקין ואם יצאו מעצמן אסורים ור"י אומר אם לאוכלין היוצא מהן מותר ואם למשקין היוצא מהן אסור והגמ' אומרת שבזיתים וענבים לכו"ע גם בעומדים לאכילה אסור משקין היוצאין מהן ובשאר פירות נחלקו והגמ' אומרת שבסתמא גם ר' יהודה מודה שמשקין היוצאין אסור דכה"ג חשיב שזה עומד למשקין והגמ' שואלת ממשנתינו בסלי זתים וענבים דמבואר ששלא לרצון זה לא מכשיר חזינן שסתמא זה לא משקה והגמ' דוחה שמדובר שאומר לא ניחא לי או שזה הולך לאיבוד עכת"ד הגמ'

והקשו הראשונים שלכאורא כאן שזה ענבים הרי גם אם זה עומד לאכילה לכו"ע אסור וכן כ"ש שקשה על רבנן ועיין רש"י שכתב שבאמת הגמ' יכלה לשאול בצורה זו ובראשונים אחרים ביארו שבענבים אסור בשבת מצד גזירה שמא יסחוט וא"כ אין זה קשור למה שיש לזה שם משקה ורק לעניין שאר פירות בסתמא ששם הנידון למה זה עומד בסתמא לכן זה דומה למשנתינו שהנידון דמבואר שבסתמא לא חשיב לרצון כי זה לא עומד למשקה אמנם יש ראשונים שנקטו שיסוד הגזירה האם יש לזה שם משקה או לא ולא סתם גזירה שמא יסחוט ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא ועיין רמב"ן שהביא בשם הר' משה ב"ר יוסף שביאר שלענין שבת זה תלוי בשם משקה וזתים וענבים תמיד ליוצא יש שם משקה ורק לענין הכשר יש הלכה של רצון ואין זה ענין לשם משקה והראיה ממים שגם צריכים רצון ולכן אפילו שזה לא מכשיר זה אסור בשבת משא"כ בשאר מי פירות ששם אין לזה שם משקה אלא אם עומד למשקין ובזה לעניין סתמא אפשר ללמוד מדין רצון דנקטה הגמ' שבסתמא זה לא מכשיר חזינן שזה לא עומד למשקין עכ"ד

ועיין רמב"ן שם שחלק עליו וביאר שמים ללא רצון זה לא משקה והוכיח מזה שזה לא רק הלכה בהכשר אלא זה גם לא מקבל טומאה ובהכרח הטעם כי אין לזה שם משקה וע"ש שביאר שהטעם שאין לזה שם משקה כי רובם לאילנות כמבואר במשנתינו עכ"ד ולכאורא בדעת הר' משה צ"ל שלומדים מהכשר לקבלת טומאה ובדבריו מבואר שגם ענבים זה לא חסר בשם משקה אלא שזה הלכה שנלמד מוכי יותן והרמב"ן חלק שהכל חיסרון בשם משקה ועיין תוס"ר חולין ל"ג: שכתב וז"ל מכל הלין מוכח דאין משקה מקבל טומאה עד שיהיה לרצון כמו לעניין הכשר וחד טעמא הוא דכל הנקרא משקה מטמא ומכשיר וכל כמה דלא אחשביה **אין שם משקה עליו** עכ"ל ומפורש שזה חיסרון בשם משקה