29 בדין טעה בהזכרה בברהמ_ז דאומר ברוך שנתן וכו_
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

מוצש"ק כי תבא אור לכ"א אלול תשע"ב

**א**

א] ברכות דמ"ט. יתיב וכו' וקאמר טעה ולא הזכיר של שבת, אומר ברוך שנתן שבתות למנוחה לעמו ישראל באהבה לאות ולברית ברוך מקדש השבת וכו', אמר רב מנשיא בר תחליפא אמר רב, לא שנו אלא שלא פתח בהטוב והמטיב, אבל פתח בהטוב והמטיב חוזר לראש.

ויש להסתפק בגדר הא דכ"ז שלא פתח בהטוב והמטיב אומר ברוך שנתן, אם היינו דהגם דלכתחילה הוי מקום הזכרת מעין המאורע באמצע הברכה, אי"ז מעכב, ובדיעבד הוא מזכיר גם סמוך לברכה, ומתקיים בזה עיקר דין ההזכרה, או הוי זה מדין תשלומין, דכל שטעה ולא הזכיר ההזכרה במקומה, תיקנו שישלים ההזכרה בסמוך לה.

ב] והנה אמרינן בסוגיין הדר יתיב וקאמר טעה ולא הזכיר של ר"ח אומר ברוך שנתן ראשי חדשים לעמו ישראל לזכרון וכו', אמר וכו' טעה ולא הזכיר של ר"ח וכו' בברהמ"ז אין מחזירין אותו וכו', ברכת מזונא דאי בעי אכיל אי בעי לא אכיל אין מחזירין אותו, אלא מעתה שבתות וימים טובים דלא סגי דלא אכיל ה"נ דאי טעי הדר, אמר ליה אין דאמר רבי שילא אמר רב טעה חוזר לראש וכו'.

וכתב הבעה"מ, ז"ל, וממש"כ הרי"ף ז"ל בהלכות היכא דטעה ולא הזכיר של ר"ח אומר ברוך אשר נתן, נראה מדבריו דלא פליגי רב הונא ורב נחמן בטועה בר"ח, ואנן לאו הכי מסתברא לן, אלא וכו' ובר"ח מיפלג פליגי, דלרב הונא הדר ורב נחמן לא הדר כלל כלל, לא שנא פתח בהטוב והמטיב ולא שנא לא פתח, ואף ברוך אשר נתן נמי לא צריך למימר וכו', עכ"ל.

והראב"ד בכתוב שם כתב ע"ז, ז"ל, מה ראה להחזיק במחלוקת ולשים מחלוקת בין האמוראים וכו', דרב נחמן אין מחזירין אותן אמר, וברוך שנתן אינו חזרה, שכ"ז שלא פתח בהטוב והמטיב אומר ברוך שנתן ואי"ז חזרה אלא תשלום ברכה, והיכא דפתח בהטוב והמטיב אי הדר ואמר ברוך שנתן הויא חזרה, ובר"ח אין מחזירין אותו כלל וכו', דודאי צריך הזכרה וברוך שנתן הזכרה היא ואינו חזרה כ"ז שלא פתח בהטוב ומטיב, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן במלחמות וש"ר שם.

והנה מד' בעה"מ שנקט דלמ"ד דבטעה בר"ח ופתח בהטוב והמטיב אינו חוזר לראש, ה"נ כשלא פתח בהטוב והמטיב אינו אומר ברוך שנתן, מבו' דס"ל דהא דכשמברך אשר נתן, אין מתקיים בזה עיקר דין ההזכרה, אלא הוי זה מדין חזרה, וע"כ כ"ה דכשפתח בהטוב והמטיב אין מחזירין אותו, ה"נ כשלא פתח בהטוב והמטיב אינו אומר ברוך שנתן.

אך בדעת ש"ר דפליגי ע"ד בעה"מ וס"ל דבטעה בר"ח, אף דאם פתח בהטוב והמטיב אין מחזירין אותו, מ"מ כשלא פתח בהטוב והמטיב אומר ברוך שנתן, יש להסתפק, אם היינו משום דהא דאומר ברוך שנתן, אי"ז כלל מדין השלמה וחזרה, אלא מתקיים בזה עיקר דין ההזכרה, וע"כ אף דבר"ח אין מחזירין אותו, מ"מ כל שלא פתח בהטוב והמטיב אומר ברוך שנתן, או דלעולם מודו ביסוד הדברים לד' בעה"מ דהא דאומר ברוך שנתן הוי זה מדין השלמה, ואך דס"ל דכל מש"א דבר"ח אין מחזירין אותו, היינו "לחזור" על ברכה שכבר בירך, ואין בכלל זה להשלים ולברך ברכת אשר נתן דאי"ז "חזרה" אלא תשלום ברכה כל' הראב"ד, וכדרך זו נראה טפי מל' הראשונים, עיי"ש.

ג] ונראה דיש ללמוד לזה, דהנה בהך דינא דפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, פירש"י, ז"ל, לתחלת ברכת המזון, כדאמרינן גבי תפלה עקר את רגליו חוזר לראש, התם הוא דאיכא עקירת רגלים, אבל הכא סיום הברכה הוא עקירת רגלים, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם הביא בשם התוס' שפירשו דהטעם דחשיב כעקירת רגליו אף דהוא באמצע ברהמ"ז, הוא משום דגמר כל ברכות התורה, ואע"פ שלא גמר הטוב והמטיב כיון שהיא אינה אלא מדבריהם הרי הוא כאלו גמר כל הברכה וחוזר לראש ממש, וכתב הרשב"א ע"ז, ז"ל, ואינו מחוור בעיני כלל, שאם אתה אומר כן, אפי' כי לא פתח בהטוב והמטיב נמי יחזור לראש שהרי גמר כל ברכות התורה, עכ"ל.

והמיוחס לריטב"א כתב לישב, ז"ל, י"ל דמכל מקום בעינן שיסיח דעתו לברכה אחרת ויתחיל בה, כעין מאי דאמרינן לעיל דבעינן עקר את רגליו, ולגבי ברהמ"ז התחלה בברכה אחרת חשיבא כעקירה, עכ"ל, וכ"ה באו"ז סימן ר', ז"ל, הכא סיום הברכה הוא עקירת הרגלים הלכך חוזר לתחילת ברהמ"ז וכו', והתם במסקנא מסיק כאן שהסיח דעתו וכאן שלא הסיח דעתו, והיינו דפתח בהטוב והמטיב קרי היסח הדעת, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דכשנזכר קודם שפתח בהטוב והמטיב אומר ברוך שנתן, אי"ז מדין השלמה, אלא היינו דמתקיים עיקר דין ההזכרה כשמזכיר סמוך לברכה, הרי לכאו' מעיקרא לא קשיא דמ"ט אינו חוזר לראש ולא חשבינן לי' כעקירת רגליו, כיון דזהו עיקר דין ההזכרה דכל שלא הזכיר באמצע הברכה יש לו להזכיר סמוך לברכה, וממילא דחשיב דעדיין הוא עומד בברכה זו, ועי' בלח"מ פ"ב מברכות הי"ג שכמדומה שנתכוין לכך, ומד' הראשונים שעמדו בזה נראה, דהא דאומר ברוך שנתן, אין מתקיים בזה עיקר דין ההזכרה, אלא הוי זה מדין השלמה, וזהו שעמדו דא"כ כל שסיים ברכות של תורה, חשיב כעקר את רגליו, וא"א לו להשלים ולברך ברכת ברוך שנתן.

**ב**

ד] ונראה דיש ללמוד עוד לזה, הנה כתבו התוס' לעיל ד"ל:, ז"ל, והיה אומר ה"ר יצחק לכל דבר שאמרו חכמים אין מחזירין אותו וכו', אפילו לא עקר אלא שסיים אותה ברכה שתקנו בה לאומרה אין מחזירין אותו, ולא נהירא לרבינו אלחנן, דהא חזינן בברכת המזון דאותן שאמרו חכמים מחזירין וגם אותן שאין מחזירין שוין היכא דלא עקר רגליו, כדאמר לקמן אם שכח של שבת וסיים הברכה כולה ועדיין לא התחיל בברכת הטוב והמטיב אומר ברוך אשר נתן שבתות למנוחה כו', וקאמר נמי התם אם טעה ולא הזכיר של ר"ח קודם שעקר רגליו, דהיינו קודם שיתחיל ברכת הטוב והמטיב דאותה קורא עקר רגליו, אומר ברוך אשר נתן ראשי חדשים וכו', אלמא היכא דלא עקר אלו ואלו שוין, ואם עקר רגליו שהתחיל בברכת הטוב והמטיב של שבת חוזר לראש ושל ר"ח מעוות לא יוכל לתקון, וה"נ יחזור באותה ברכה אם לא התחיל בברכה שלאחריה, עכ"ל.

והנה בל' התוס' מבו' דמכוון דינא דרבינו אלחנן הוא, דכל שלא התחיל ברכה אחרת ה"ה חוזר לתחילת הברכה הקודמת שלא הזכיר בה, וכמש"כ דיחזור באותה ברכה, וכ"ה מבו' בד' תוס' ר"י שירליאון ותר"י והרא"ש,[[1]](#footnote-2) ועי' במעדיו"ט סק"ז שהאריך להוכיח כן מד' הרא"ש, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

אך בחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, ומיהו נראה דאפילו לפי דבריו לא שהוא חוזר אותה ברכה אלא שמזכיר המאורע קודם שיפתח ברכה אחרת, דהתם נמי אפילו לא פתח בהטוב והמטיב אינו חוזר ברכת בנין ירושלים אלא שמזכיר המאורע קודם שיתחיל ברכת הטוב, עכ"ל, ובדעת ש"ר נראה דס"ל, דהא דהכא אינו חוזר אותה ברכה, הוא משום שתיקנו לברכת ברוך שנתן, אך בשאר הזכרות שלא תיקנו ברכה, א"א להזכיר בין ברכה לברכה, דבעינן שתהא ההזכרה באמצע ברכה, ואין מתקיים דין הזכרה במה שמזכיר שלא באמצע ברכה, וי"ל עוד עד"ז דהוא משום דבעינן שיהא בההזכרה שם ומלכות, וכל שהיא באמצע ברכה ה"ה נכללת בברכה שיש בה שם ומלכות, וכמש"כ כן בחי' הרשב"א בסוגיין, ועמש"נ להלן סקי"ב.

ה] והנה אי נימא דהא דכל שלא פתח בהטוב והמטיב אומר ברוך שנתן, אי"ז מדין השלמה, אלא היינו דמתקיים בזה עיקר דין ההזכרה, הרי לכאו' הא דבטעה ולא הזכיר של ר"ח אומר ברוך שנתן, אף דאם פתח בהטוב והמטיב אינו חוזר הוא משום דאף דאין הזכרת ר"ח מעכבת, מ"מ כיון דמזכירין של ר"ח בברהמ"ז, הרי דכ"ה דהוא מזכיר באמצע הברכה, ה"נ אם לא הזכיר באמצע הברכה ה"ה מזכיר סמוך לברכה, ואין ללמוד מזה דה"נ בשאר הזכרות שאינם מעכבות, חוזר לראש אותה ברכה.

ובע"כ מד' הראשונים דהא דאומר ברוך שנתן, אין מתקיים בזה עיקר דין ההזכרה, אלא היינו דתיקנו דמי שלא הזכיר כדינו, משלים ומברך ברוך שנתן וכו', וזהו שלמדו מזה דה"נ בשאר הזכרות שאינם מעכבות, חוזר לראש אותה הברכה.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ו] והנה בחי' הרשב"א שם כתב ע"ז, ז"ל, בתוספות אמרו דכיון שסיים אותה ברכה שוב אינו חוזר כלל, ומסתברא כותיהו דלא אמרו אלא בכעין שבת ור"ח שהמאורע שלהן יש לו הזכרה קבועה מפני שיש בהן קרבן מוסף, ואע"ג דאילו טעה בר"ח לגמרי אין מחזירין אותו וכו', מ"מ כיון שהוא מאורע שיש לו הזכרה אפי' השתא ובתפילה, דינא הוא דכיון דלא פתח בברכה אחרת שיזכיר את המאורע באמצע, אבל חנוכה ופורים ועננו דאין להן הזכרה קבועה אלא כל שהוא מתפלל הצריכוהו להזכיר, כל שעבר מקום הזכרתו א"צ להזכיר, ור"ח נמי אע"פ שהזכרתו קבועה כיון דבלילה מיהא אין מקדשין אותו אין מחייבין אותו, ואע"ג דבברהמ"ז נראה דאפילו בלילה כל שלא פתח בהטוב והמטיב מזכיר של ר"ח, התם הוא לפי שהוא סוף ברכות של תורה, אבל בתפילה כיון שסיים אותה ברכה אינו רשאי להזכיר באמצע כלום, עכ"ל, והדברים צ"ב.

ונ' בביאור הדברים, דבהזכרות שאינם מעכבות הא דאינו חוזר, הוא מתרי טעמי, חדא דכיון דאי"ז מעכב אין לו לחזור ולהתפלל או לברך לצורך כך, ועוד, דכל עיקר דין הזכרות אלו הוא דכשהוא מתפלל או מברך ברכה זו יש לו להזכיר, אך אין עליו חובת הזכרה, וע"כ כל שעבר מקום ההזכרה ליכא לעיקר החיוב, וע"כ אין לו לחזור לצורך כך.

ואשר זהו מש"כ הרשב"א, דשאני ר"ח שהמאורע שלהן יש לו הזכרה קבועה מפני שיש בהן קרבן מוסף, וע"כ ה"ה מחויב בהזכרה, וע"כ אף אם סיים הברכה ה"ה מזכיר את המאורע באמצע, ומשא"כ בחנוכה ופורים ועננו, כיון דאין להן הזכרה קבועה, הרי דכל דין ההזכרה הוא דכשהוא מתפלל צריך להזכיר, וע"כ כל שעבר מקום הזכרתו א"צ להזכיר.

וע"ז הוא שהוסיף הרשב"א, דבליל ר"ח אי"ז כן, דכיון דהזכרתו קבועה, הרי דאף דבלילה אין מקדשין אותו, מ"מ ה"ה מחויב בהזכרה, ובזה כל הא דאין מחזירין אותו היינו דאין לו לחזור ולהתפלל או לברך לשם כך, וע"כ בזה הוא דחלוק שכח להזכיר ר"ח בברהמ"ז משכח להזכיר ר"ח בתפילה, דכששכח בברהמ"ז אף אם סיים הברכה אומר ברוך שנתן, דאף דאין לו לחזור ולברך לשם כך, מ"מ שפיר יש לו להשלים ולהזכיר סמוך לברכה, ומשא"כ כששכח בתפילה, אין לו להזכיר סמוך לברכה, דכיון דאי"ז השלמה המחויבת, הו"ל הפסק, ומשא"כ בברהמ"ז דהוא סוף ברכות של תורה, ולי"ב משום הפסק.

ז] והנה מבו' לפ"ז להדיא מד' הרשב"א, דהא דכל שלא פתח בהטוב והמטיב אומר אשר נתן, אין מתקיים בזה עיקר דין ההזכרה, אלא הוי זה מדין השלמה, דאי נימא דמתקיים בזה עיקר דין ההזכרה, דאי"ז מעכב להזכיר בתוך הברכה, ובדיעבד הוא מזכיר סמוך לברכה, א"כ הרי אף בחנוכה ופורים ועננו, הגם דכל דינו הוא דכשהוא מתפלל צריך להזכיר, וכל שעבר מקום הזכרתו אינו מחויב בהזכרה, מ"מ כל שסיים את הברכה ולא התחיל את הברכה שלאחרי', הרי עדיין לא עבר מקום הזכרתו, והי' לו להזכיר, ובע"כ מד' הרשב"א, דאחר הברכה אין מתקיים עיקר דין ההזכרה, והא דאומר ברוך שנתן וכו' הוי זה מדין השלמה, וע"כ בחנוכה ופורים וענינו דכל עיקר דינם הוא דכשהוא מתפלל יש לו להזכיר, כל שסיים ברכתו אין מוטל עליו להזכיר.

ונראה דיש ללמוד כן גם ממש"כ הרשב"א, דגם בתפילת ליל ר"ח אין לו להזכיר אחר שסיים הברכה, משום הפסק, והנה אי נימא דכל שמזכיר סמוך לברכה הוי זה המקום הראוי להזכרה ומתקיים בזה עיקר דין ההזכרה, הרי ל"ש לדון בזה משום הפסק, דומיא דכשמזכיר באמצע הברכה אי"ז הפסק (ואין לומר דשאני הזכרה באמצע ברכה מהזכרה בין ברכה לברכה, שהרי בהזכרת עננו מצינו שמזכיר הש"צ בין ברכה לברכה, ואי"ז הפסק), ובע"כ דלעולם אי"ז המקום הראוי להזכרה, ואך דמצי להשלים במקום זה את ההזכרה, וע"כ יש בזה משום הפסק.

**ד**

ח] ובד' התוס' ותוס' ר"י שיריליאון והרא"ש מבו' דעיקר מה שנחלקו ע"ד רבינו אלחנן, הוא משום דהו"ל הפסק, והיינו דהגם דכל שלא התחיל הברכה שלאחרי' יש בידו לחזור לתחילת הברכה, מ"מ דאי"ז הזכרה המחויבת, הו"ל ברכה זו הפסק, ול"ד לטעה ולא הזכיר של ר"ח בברהמ"ז שאומר ברוך שנתן, דהתם כיון שסיים ברכות דאורייתא לי"ב משום הפסק.

ט] והנה כתב הרא"ש בפ"ק דתענית סימן א', ז"ל, כתב ראבי"ה ז"ל שאם סיים ברכת מחיה המתים ולא הזכיר ועדיין לא התחיל אתה קדוש, א"צ לחזור, אלא יאמר משיב הרוח ומוריד הגשם ומתחיל אתה קדוש, וכן בשאלה אם נזכר קודם שהתחיל תקע בשופר אומר ותן טל ומטר ואומר תקע בשופר, כדאמרינן פ' שלשה שאכלו טעה ולא הזכיר של ר"ח אומר ברוך שנתן ראשי חדשים לעמו ישראל וכן בשבת וכן ביו"ט, לא שנו אלא שלא פתח בהטוב והמטיב אבל פתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, עכ"ל, והובא בטור סימן קי"ד.

ובב"י שם כתב, ז"ל, ודע שה"ר יונה בפרק תפילת השחר חולק על דין זה וכו', והרא"ש כתב שם וכו', ויש לתמוה על רבינו שכתב דברי אבי העזרי סתם בלי שום חולק, אלמא הכי ס"ל, ובסימן רצ"ד כתב על דברי ה"ר אלחנן וא"א כתב דלא מסתברא כלל, כיון שאם עקר רגליו אינו חוזר לראש גם אם סיים הברכה אין חוזר לעבודה ע"כ, ומשמע מדבריו שם דכוותי' ס"ל, ושמא י"ל שהוא סובר, דנהי דבדברים שאין מחזירין אותו חשיב סיום הברכה כטעות ואינו חוזר, בדברים שמחזירין אותו לא חשיב כטעות, ומפני כך כתב הרא"ש בפ"ק דתענית דברי אבי העזרי ולא חלק עליהם וכו', וכן נראה ממה שכתבו הרמזים בפ"ק דתענית סתם כדברי אבי העזרי, ובפרק תפילת השחר כתבו כל אותן שאין מחזירין אותן כגון על הניסים וכו' כיון שסיים אותה ברכה אע"פ שלא פתח בברכה אחרת אינו חוזר, עכ"ל.

ובפשוטו מ' דטעם החילוק בזה הוא, דבדברים שמחזירין עליהן, כיון דהדין נותן לחזור, ה"ה נידון כלא סיים הברכה, ומשא"כ בדברים שאין הדין נותן לחזור, כיון דסיים הברכה אע"ג דלא פתח באחרת הו"ל כסיים וטעה ואין מחזירין אותו.

וכבר תמהו רבים ע"ז, דהרי הרא"ש בתענית למד לדין זה מהא דטעה ולא הזכיר של ר"ח אומר ברוך שנתן וכו', ומהתם הרי יש ללמוד דגם בהזכרה שאינה מעכבת, מ"מ כ"ז שלא התחיל הברכה שלאחרי' ה"ה נידון כלא סיים הברכה.

י] ונ' פשוט בזה, דטעם מה שחילק הב"י בין מקום שמחזירין אותו למקום שאין מחזירין אותו, אי"ז משום דבמקום שמחזירין אותו לא חשבינן לי' כסיים הברכה ובמקום שאין מחזירין אותו חשבינן לי' כסיים הברכה, אלא הוא לפמש"כ הרא"ש במכילתין דטעם הא דבדבר שאין מחזירין אותו אף אם לא התחיל הברכה שלאחרי' אינו חוזר, הוא משום דהו"ל כהפסק, ול"ד לשכח של ר"ח בברהמ"ז, דכיון דסיים ברכות של תורה לי"ב משום הפסק, והיינו דכיון דאי"ז הזכרה המחויבת, הוי ברכה זו הפסק.

וע"כ מה"ט גם למש"כ ראבי"ה דכל שלא התחיל ברכה שלאחרי' א"צ לחזור לתחילת הברכה, אלא יכול להזכיר במקומו, כ"ז הוא בהזכרה המחויבת, אך בהזכרה שאינה מחויבת, אינו רשאי להזכיר, דהו"ל כהפסק, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א דגם אם מזכיר אחר הברכה, הו"ל הפסק, וזה כמש"נ לעיל סק"ז, דכל שמזכיר אחר סיום הברכה, אין מתקיים בזה עיקר דין ההזכרה, ואי"ז אלא מדין השלמה, וע"כ הו"ל הפסק, ומש"כ הב"י דבדברים שאין מחזירין אותו חשיב סיום הברכה כטעות ואינו חוזר, ובדברים שמחזירין אותו לא חשיב כטעות, היינו דבדברים שאין מחזירין אותו, הרי דכל שסיים הברכה הוי דינו כדין טעה דאין מחזירין אותו, ובדברים שמחזירין אותו, ל"ה דינו כדין טעה דחוזר, אלא יכול להזכיר במקומו, (אך צ"ב בל' הב"י שם במש"כ עמש"כ הרא"ש בשם רבינו יונה, עיי"ש).

ואשר ע"כ שפיר למד הרא"ש לדין זה מהא דטעה ולא הזכיר של ר"ח אומר ברוך שנתן וכו', דמהתם שמעינן דכל שלא התחיל הברכה שלאחרי' מצי להשלים ההזכרה במקומו, וע"כ ה"נ בתפילה הדין כן, ואך דבתפילה דאיכא משום הפסק, אינו מזכיר שם אלא בהזכרה המחויבת, וז"פ.[[4]](#footnote-5)

והעירוני דלפמש"נ נמצא, דאם שכח לומר בעשי"ת בספר, וחתם המברך את עמו ישראל בשלום, שפיר יש לו לומר בספר, שהרי קי"ל לעיקר דמצי להזכיר מיד כשסיים הברכה, וכל הא דבהזכרות שאינם מעכבות אינו מזכיר, הוא משום דהו"ל הפסק, אך בכה"ג שכבר סיים י"ח ברכות וליכא משום הפסק יש לו להזכיר, ובלא"ה י"ל כן לדינא, שהרי י"א דגם בהזכרות שאינם מעכבות מזכיר אחר סיום הברכה, וי"ל דמה שאין אנו עושים כן, הוא משום דלדעת החולקים דאינו מזכיר, הו"ל הפסק, אך בכה"ג דליכא משום הפסק, יש לנו לחוש לדעות אלו דמצי להזכיר לאחר סיום הברכה, ועוד דבשכח ולא הזכיר של ר"ח בברהמ"ז וחתם בונה ירושלים ואינו יודע את נוסח ברכת ברוך שנתן, יש לו לומר יעלה ויבא, למה שצידד בביאוה"ל סימן קפ"ח דבשכח בשבת ויו"ט ואינו יודע נוסח ברכת ברוך שנתן, לא יחזור לראש, אלא יאמר רצה או יעלה ויבא, עיי"ש, וצ"ע בזה לדינא.

יא] ועיקר מש"כ הב"י לדינא דבדברים שמחזירין אותו ה"ה מזכיר בין ברכה לברכה וא"צ לחזור, ובדברים שאין מחזירין אותו אינו מזכיר, בפשוטו נראה דיש לסייע לדין זה גם מד' הרשב"א.

דהנה נת' לעיל ענף ג' דהרשב"א לעיל נקט לדעת רבינו אלחנן דאף בדברים שאין מחזירין אותו מ"מ כל שלא התחיל ברכה אחרת ה"ה מזכיר במקומו, ונחלק ע"ז משום דכל חיובו הוא שכשהוא מתפלל יש לו להזכיר, וגם דכיון דאי"ז הזכרה המחויבת הו"ל כהפסק.

ולפ"ז הרי נמצא דכ"ז הוא בדברים שאין מחזירין אותו, אך בדברים שמחזירין אותו, כל שנזכר קודם שהתחיל ברכה אחרת, ה"ה מזכיר במקום שנזכר, שהרי בהך מילתא הסכים הרשב"א לד' רבינו אלחנן דמצי להזכיר בין ברכה לברכה, וז"ב.

יב] אך באמת נראה, דלדעת הרשב"א גופי' גם בדברים שמחזירין אותו ל"מ להזכיר במקום שנזכר, דהנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ברוך שנתן שבתות למנוחה וכו', מסתברא דכל הני בשם נינהו וכן נמי חתימתן בשם, ואע"פ שאם הי' מזכירן במקומן ל"ה בשם, היינו משום דכל שהוא מזכיר בברכה הסמוכה ה"ה נכללות בברכה שיש בה מלכות בפתיחתה וחתימתה, עכ"ל.

והנה לפ"ז, הרי דמה"ט אין ללמוד מהכא דשכח הזכרה המעכבת בתפילה ונזכר קודם שפתח בברכה אחרת, מצי להזכירה במקום שנזכר, שהרי כ"ה דהזכרות אלו דמעין המאורע בברהמ"ז צריכין שם ומלכות, ה"נ הזכרות שמזכירין בתפילה צריכין שם ומלכות, וכשמזכירן במקומן מתקיים דין זה ע"י שהם נכללות בברכה שיש בה שם ומלכות, אך אם בא להזכירן בין ברכה לברכה, אין מתקיים בזה דין ההזכרה, כיון דלי"ב שם ומלכות, ולהזכירן ולברך בשם ומלכות א"א, שלא מצינו שתיקנו חכמים לזה בשאר הזכרות.

וצ"ל לפ"ז דהרשב"א לעיל שלא נחלק ע"ד רבינו אלחנן אלא משום דהו"ל הפסק, הוא לטעמי' דרבינו אלחנן דלא ס"ל דבעינן לעיכובא שיהא בההזכרות שם ומלכות, אך הרשב"א גופי' ס"ל דבעינן שיהא בההזכרות שם ומלכות, וע"כ ודאי דא"א להזכיר אחר שסיים הברכה, וז"ב.

**ה**

יג] הבעה"מ בסוגיין כתב לסייע לדבריו דרב הונא ורב נחמן פליגי, ולדעת רב נחמן דטעה ולא הזכיר של ר"ח אינו חוזר, אף אם נזכר קודם שפתח בהטוב והמטיב אינו אומר ברוך שנתן, ז"ל, וכן מצאתי בשאילתות וכו' טעה ולא הזכיר של שבת ושל יו"ט בברכה חוזר לראש או לא, מי אמרינן כיון דבריך ברהמ"ז יצא יד"ח ואי הדר מברך הו"ל ברכה שאינה צריכה, או דילמא כיון דתקנו רבנן ואסמכוה אדאורייתא דכתיב הטובה כמאן דלא בריך דמי, ת"ש דיתיב וכו' טעה ולא הזכיר של שבת אומר ברוך אשר נתן וכו', לא שנו אלא שלא פתח בהטוב והמטיב אבל פתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, אלמא חוזר בין בתפילה בין בברהמ"ז, ה"מ בשבת ויו"ט דלא סגי דלא אכיל, אבל ר"ח דאי בעי אכיל אי בעי לא אכיל בתפילה הדר בברהמ"ז לא הדר, דאמר רב נחמן טעה ולא הזכיר של ר"ח בתפלה חוזר בברהמ"ז אינו חוזר, אלו דברי הגאון רב אחאי ז"ל, כשתדקדק מדבריו תמצא שאין לנו ברכה אשר נתן כלל כלל בראש חדש דלא כרב הונא, עכ"ל.

והראב"ד תמה ע"ז, ז"ל, ומדברי הגאון רב אחאי ז"ל אין שום ראי' בעולם, דבחזרה קאמר אבל בהזכרה לא קאמר, דודאי צריך הזכרה, וברוך שנתן הזכרה היא, ואינו חזרה כ"ז שלא פתח בהטוב ומטיב, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן במלחמות, ז"ל, ומדברי רב אחאי משבחא לא למדנו כלום, עכ"ל, וצ"ב רב ד' בעה"מ שהוכיח כדבריו מד' השאילתות, דלכאו' בד' השאילתות לא נתפרש יותר מן המפורש בגמ', דטעה ולא הזכיר של ר"ח בברהמ"ז אינו חוזר, ומהיכן הוכיח בעה"מ בדעתו דגם אינו אומר ברכת אשר נתן.

יד] ונראה בביאור ד' הבעה"מ, דהנה השאילתות פירש טעם הספק, דמי אמרינן כיון דבריך ברכת מזון יצא יד"ח ואי הדר מברך "הו"ל ברכה שאינה צריכה", או"ד כיון דתקנו רבנן ואסמכוה אדאורייתא דכתיב הטובה כמאן דלא בריך דמי, עכ"ל, וצ"ב במש"כ דהצד דאינו חוזר הוא משום דאי הדר מברך הו"ל ברכה שא"צ, דלכאו' הוא למותר, ועיקר הנידון הוא דשמא אין ההזכרה מעכבת.

ונ' מד' השאילתות, דבהזכרות שאינם מעכבות, כל עיקר הא דאינו חוזר הוא משום דכבר יצא יד"ח תפילה וברכה, וע"כ אף שלא יצא יד"ח ההזכרה, מ"מ אין מברכין ברכה לצורך השלמת ההזכרה, דהו"ל ברכה שאינה צריכה, וזהו דמיבע"ל בטעה ולא הזכיר שבת ויו"ט בברהמ"ז אם יצא יד"ח ברהמ"ז, וע"כ אינו חוזר ומברך לצורך השלמת ההזכרה משום דהו"ל ברכה שא"צ, או דכיון דלא הזכיר שבת ויו"ט כמאן דלא בריך דמי ולא יצא יד"ח ברהמ"ז, וע"כ הוא חוזר ומברך ומזכיר.

ולפ"ז הרי יש ללמוד מד' השאילתות, דבהזכרה שאינה מעכבת אינו רשאי לברך ברכה לצורך השלמת ההזכרה, וע"כ ממילא דאף אינו רשאי לברך ברכת ברוך שנתן לצורך השלמת ההזכרה, וזהו שהוכיח בעה"מ מדבריו, דבטעה ולא הזכיר של ר"ח בברהמ"ז אינו מברך ברכת ברוך שנתן.

טו] ועיקר הך מילתא די"ל דבהזכרה שאינה מעכבת, אין לברך ברכה לצורך השלמת ההזכרה, מצינו כן בד' הרא"ש בפ' תפילת השחר סימן י"ז, שהביא ד' רבינו אלחנן דטעה בדברים שאין מחזירין אותו ונזכר קודם שפתח בברכה הבאה חוזר, וכתב ז"ל, והביא ראיה מהא דאמר לקמן וכו' לגבי יעלה ויבא דברהמ"ז שאם לא פתח בהטוב והמטיב "תיקנו ברכה חדשה" אע"פ שאם פתח בהטוב והמטיב אין מחזירין אותו, א"כ ה"נ אע"ג דכשפתח בברכה אין מחזירין אותו, כ"ז שלא פתח יחזור לראש לאותה ברכה עצמה, כמו שתיקנו שם ברכה חדשה, עכ"ל, וכ"ה בתוס' ר"י שיריליאון שם.

ומבו' בדבריהם, דבדינא דטעה ולא הזכיר יעלה ויבא דאומר ברוך שנתן, נתחדש, דלצורך השלמת ההזכרה תיקנו ברכה חדשה, וזהו שלמדו מזה דבשאר הזכרות הוא חוזר לתחילת הברכה, אף דנמצא שהוא מוסיף ברכה אחת, וזהו שכתבו בתוס' ר"י שיריליאון ותוס' הרא"ש שם, בשכח על הניסים וסיים ברכת הודאה, דאין ללמוד מכאן שיחזור לראש ב' ברכות, דלא מצינו הכא אלא שתיקנו ברכה אחת חדשה, והבאנו דבריהם לעיל סק"ד בהערה, עיי"ש, ולמש"נ בזה גופא הוא שנחלק בעה"מ וס"ל, דאין מברכין ברכה חדשה לצורך השלמת הזכרה שאינה מעכבת, ולמד לזה מד' השאילתות, וכמש"נ.

ומצינו יסוד הדברים גם בד' התוס' לעיל דל"ד., ז"ל, ות"צ שש"צ קובע ברכה לעצמו שאומר עננו בין גואל לרופא, אם שכחה ונזכר בה קודם סיום תפלה אין מחזירין אותו כיון שהי' צריך לחזור ולומר על הסדר כפי' רשב"ם, א"כ הויא ברכה לבטלה אם מחזירין אותו, אבל לפי' הקונטרס היה אומרה במקום שנזכר ואין כאן ברכה לבטלה, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש שם סימן כ', והרי דהא דבהזכרה שאינה מעכבת אין מחזירין אותו, הוא משום דצריך לחזור ולומר ברכה והו"ל ברכה לבטלה.[[5]](#footnote-6)

??בתר"י שם כתב, ז"ל, הי' אומר רבינו הקדוש ז"ל הוא רבינו אלחנן שנהרג עקד"ה, שאע"פ שסיים ברכת אתה חונן, כ"ז שלא התחיל בברכה האחרת, שחוזר לראש הברכה ומבדיל בה, "דכאילו עומד עדיין באמצע הברכה דיינינן לי'", ור"י הזקן אמר, דכיון שכבר סיים כל הברכה ולא נזכר, כמי שטעה והתחיל האחרת דיינינן לי' ואין מחזירין אותו, ולזה נוטה יותר דעת מורי הרב נר"ו, וכן משמע קצת מדיוק הלשון דאמרי' בסמוך טעה ולא הזכיר של ר"ח בעבודה חוזר לעבודה, דמשמע שמיד שאמר ברכת עבודה דיינינן לי' כטעות, ולפיכך אומר לשון חוזר ואע"פ שלא התחיל עדיין הברכה האחרת, ה"נ כיון שסיים ברכת אתה חונן ואף על פי שלא התחיל עדיין השיבנו כבר טעה ואין מחזירין אותו וכו', עכ"ל.

וצ"ב מה שהוכיח רבינו יונה שלא כד' רבינו אלחנן, מהא דקרינן לי' טעה, ולכאו' אף לדעת רבינו אלחנן דכ"ז שלא התחיל ברכה אחרת חוזר לראש הברכה ומבדיל בה, הוי זה טעות, שהרי יש לו לחזור לתחילת הברכה.[[6]](#footnote-7)

ונראה לפרש בזה, דהנה בעיקר מש"כ תר"י בדעת רבינו אלחנן דהא דחוזר לראש הברכה ומבדיל בה, הוא משום דדיינינן לי' כאילו עדיין עומד באמצע הברכה, צ"ב המכוון בזה, שהרי לא חשבינן לי' כעומד באמצע הברכה להזכיר במקום זה, אלא הוא חוזר לראש הברכה, וכשחוזר לראש הברכה הרי אי"ז מצטרף עם הברכה שבירך תחילה, אלא הוי זה ברכה לעצמה.

ונראה בביאורו, עפמש"נ מד' הרשב"א, דבהזכרה שאינה מעכבת, הוי כל עיקר דינה דכשהוא מתפלל ומברך יש לו להזכיר, וכל שסיים את ברכתו כבר אין מוטל עליו להזכיר, ונראה דע"ז הוא שכתב תר"י בדעת רבינו אלחנן, דכ"ז שעדיין לא התחיל בברכה האחרת, דיינינן לי' כעומד באמצע הברכה, דעדיין מוטל עליו להזכיר, והיינו דחובת ההזכרה היא דבשעה שמברך ברכה זו יש לו להזכיר, וע"ז אמרינן דכ"ז שלא עקר מן הברכה דעדיין לא התחיל ברכה אחרת, מוטל עליו להזכיר, ומכח זה יש לו לחזור לתחילת הברכה כדי להזכיר.

אך לכאו' אי"ז מתישב בל' רבינו יונה, דבלשונו נראה דלדעת רבינו אלחנן לא חשיב זה כחזרה, ולדעתו חשיב זה כחזרה, ונראה מזה דכונתו דהוא עומד באמצע הברכה וע"כ אי"ז חזרה אלא תיקון הברכה.

בתוס' ר"י שיריליאון ותוס' הרא"ש דכ"ט: מבו' דלדעת רבינו אלחנן אם שכח על הנסים, חוזר לעבודה, משום דג' אחרונות חשיבי כחד, ונתחדש בדבריהם דלא אמרינן דכיון דיסוד דינא דרבינו אלחנן הוא דחשיב דעומד עדיין בברכה, ממילא לא יהא צריך לחזור אלא למודים, אלא כיון שכבר חתם בברכת מודים והוא צריך לחזור ולברך, יש לו לחזור לרצה.

ולפ"ז נתישב מה שעמדו האחרונים בסימן קי"ד דמ"ט אם שכח ולא אמר מוריד הגשם ונזכר קודם שהתחיל אתה קדוש אומרו שם, ואם שכח בימות החמה ואמר מוריד הגשם וסיים ברכתו, חוזר לראש, עיי"ש בדבריהם, ולהנ"ל ניחא, דכשאמר מוריד הגשם, כיון שהוא צריך לחזור לתחילת ברכת אתה גבור, ממילא יש לו לחזור לראש, כיון דג' הברכות כחד חשיבי.

1. אך ממש"כ הב"י בסימן קי"ד לדקדק ממש"כ הרא"ש דנראה דכל אותן שאין מחזירין כגון על הניסים וכו' כיון דסיים אותה ברכה אע"פ שלא פתח בברכה שלאחריה אינו חוזר, דמשמע דבדברים שמחזירין אותו מזכיר בין ברכה לברכה וא"צ לחזור, עיי"ש, מבו' שפירש דדינא דרבינו אלחנן הוא דמזכיר בין ברכה לברכה, וזהו שדקדק דהרא"ש לא נחלק עליו אלא בדברים שאינם מחזירין עליהן, אך אי נימא דדינא דרבינו אלחנן הוא דחוזר לתחילת הברכה, הרי דזהו שלא נחלק עליו הרא"ש אלא בדברים שאין מחזירין, דבדברים שמחזירין עליהן ודאי דחוזר לתחילת הברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ התוס' ע"ז, ז"ל, ועוד דאין להביא ראיה לכאן, דאם היית אומר היכא שלא עקר רגליו בי"ח ברכות שהי' לו לחזור, א"כ היה צריך לחזור לרצה ואין זה הגון, עכ"ל, ודבריהם סתומים, ונתבארו הדברים בתוס' הרא"ש לעיל דכ"ט:, ז"ל, ועוד אם אתה אומר כן, על הנסים אם סיים ברכת הודאה הוי צריך לחזור לרצה דטעה בשלש אחרונות חוזר לעבודה, ולא דמי לההיא דיעלה ויבא, דהתם תקינו ברכה חדשה ומזה היינו יכולין ללמוד דכ"ז שלא פתח בברכה שלאחרי' שיחזור לאותה ברכה שסיים, אבל שיחזור לראש ב' ברכות אין ללמוד משם, הלכך ל"ד להך דהכא כלל, עכ"ל, וכ"ה בתוס' ר"י שיריליאון שם, ומבו' להדיא בדבריהם דלדעת רבינו אלחנן אינו מזכיר במקום שנזכר, אלא חוזר לתחילת הברכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בד' הר"י שיריליאון והרא"ש דמבו' בדבריהם דהיינו, דכיון דחזינן דתיקנו ברכה חדשה משום הזכרה שאינה מעכבת, ה"נ יש לו לחזור לתחילת הברכה, אף דנמצא דמוסיף ברכה, וזהו שכתבו שם דאין ללמוד מזה דבשכח על הנסים יחזור ב' ברכות. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בד' הב"י שם מבו' דנקט דגם נידון הרא"ש במכילתין הוא אם הוא מזכיר בין ברכה לברכה, וכמש"נ לעיל סק"ד בהערה, וע"כ נקט דד' הרא"ש בתענית מתישבים ממש עם ד' הרא"ש במכילתין, והוצרך לפרש דאף שהביא ד' רבינו יונה וכו', לא הביא דבריו אלא לסתור דברי ה"ר אלחנן וכו' ומ"מ איהו לא סבר כוותי'.

   אמנם הנה המעדיו"ט הוכיח דנידון הרא"ש במכילתין הוא דיחזור לתחילת הברכה, ולעיל סק"ד בהערה נת' דהוא מפורש כן בד' תוס' הרא"ש, ולפ"ז מבו' דהרא"ש במכילתין נקט דא"א להזכיר בין ברכה לברכה, וכמש"נ הטעם בזה לעיל סק"ד דבעינן שתהא הזכרה באמצע ברכה, וזה דלא כמש"כ הרא"ש בתענית, וד' המעדיו"ט בזה צ"ב, ולפ"ז נמצא דבאמת במכילתין הסכים הרא"ש לגמרי לד' רבינו יונה, ושלא כדבריו בתענית.

   אך לפמש"נ נמצא, דמ"מ לדינא ד' הרא"ש מתישבים זע"ז, וע"כ הביא הטור בסימן קי"ד לד' הרא"ש בתענית ובסי' רצ"ד לד' הרא"ש במכילתין, והיינו דיש בזה ב' נידונים נפרדים, הא', אם בדברים שאין מחזירין עליהן אף אם לא התחיל הברכה שלאחרי' אין מחזירין משום דהו"ל כהפסק, והב', אם כ"ז שלא התחיל הברכה שלאחרי' מצי להזכיר במקומו, או ל"מ להזכיר אלא באמצע ברכה, וע"כ אף דבהנידון הב' אזיל הרא"ש במכילתין בדעת רבינו אלחנן ורבינו יונה דל"מ להזכיר אלא באמצע ברכה, ובתענית חזר בו והסכים לד' ראבי"ה דמצי להזכיר בין ברכה לברכה, אך בהנידון הא' לא חזר בו הרא"ש, וע"כ כל מש"כ בתענית דמזכיר בין ברכה לברכה, הוא רק בדברים שמחזירין עליהן, ועיקר המו"מ הרא"ש במכילתין הוא בהנידון הא', ובזה לא חזר בו, ולא חזר בו אלא במה שנכלל בדבריו דא"א להזכיר בין ברכה לברכה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך לפמש"נ לעיל סק"ו מד' הרשב"א, יש בזה טעם נוסף, דבהזכרה שאינה מעכבת כל עיקר דינה הוא, דכשהוא מברך ברכה זו יש לו להזכיר, אך אין עליו חובת הזכרה, וע"כ כל שעבר מקום ההזכרה ליכא לעיקר החיוב, ולפ"ז הרי לא סגי דנימא דלדעת רש"י כשיחזור ויאמר עננו אין כאן ברכה לבטלה, דאכתי כיון שעבר מקום ההזכרה, ליכא לעיקר החיוב.

   ובאמת הרשב"א לעיל דל"ד. פירש הטעם בזה בע"א, ז"ל, וכתבו בתוס' דלפי דבריהם עננו שהש"צ קובעה ברכה בפנ"ע אם דלג אותה בכ"מ שהוא נזכר קודם שסיים את האמצעיות חוזר ואומרה, ואע"ג דאמרינן דאם טעה אין מחזירין אותו, ה"מ שלא נזכר עד שסיים כל האמצעיות, אבל כ"ז שהוא עומד באמצעיות "כל מקום ומקום מקומה היא" שהרי אין להם סדר כלל, עכ"ל, והיינו דכיון דאין סדר לברכות האמצעיות הוי כל מקום מקומה, ולא חשיב כלל שעבר את מקום ההזכרה, וע"כ יש עליו להזכיר. [↑](#footnote-ref-6)
6. והיינו דהניחא אי נימא כד' הרשב"א דלדעת רבינו אלחנן מזכיר במקומו, י"ל דלא קרינן לה טעות, אך לפ"ד תר"י דלדעת רבינו אלחנן חוזר לראש הברכה, וע"כ לא הק' ע"ד רבינו אלחנן ממש"א דחוזר לעבודה ולא אמרו דמזכיר במקומו, לכאו' הו"ל טעות. [↑](#footnote-ref-7)