46דין סכין איסור לאסור אחרים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

דין סכין איסור - לאסור אחרים

(סימן צד ס"ז) "בשר רותח שחתכו בסכין חולבת... אבל אם אינו בן יומו או אם אינו יודע שהוא בן יומו אינו אוסר אלא כדי קליפה". והקשו כל הנו"כ, שבסימן צו ס"א נפסק שכשחתך דבר חריף בסכין בשרי שאינו בן יומו ואינו מקונח – אוסר כדי נטילה. ודעה זו הרי ס"ל שאין החורפא משביח אותו – כדי שייחשב בן יומו, וע"כ שהאוסר כדי נטילה – הוא מה שטוח ע"ג הסכין, וא"כ קשיא – אמאי בסימן צד ס"ל למחבר שאוסר רק כ"ק.

לכאורה, החילוק הפשוט הוא – בין חריף לחם, דבחריף מתפשט יותר מאשר בחם. ולכן דבר חריף נאסר מהסכין – יותר מאשר בשר חם נאסר מהסכין. אולם האחרונים לא ניחא להו ליישב כן. והביאור פשוט – שהרי שיטת השו"ע שחם האש עדיף מחורפא, וכדהוכיח הש"ך (סימן צד סקכ"ז), מהא שבסכין בן יומו בחם האש – ס"ל לשו"ע כאן שאוסר בכולו, ואילו בסימן צו (שם) להדיא – שבן יומו אוסר בחריף רק כדי נטילה, וע"כ ש"לענין להתפשט בכולה בישול עדיף" [לשון הש"ך]. וא"כ, ליכא לתרוצי באינו בן יומו – שחריף עדיף טפי מחם האש.

יישוב הסתירה

לכאורה, אפשר ליישב בפשיטות את דברי השו"ע [עיין ב"ח]. שהרי בסימן צו איירי בסכין שאינו מקונח [כלשון השו"ע] – והיינו שיש עליו לכלוך בעין, משא"כ בסימן צד איירי בסתם סכין – שאמנם נחשב כאינו נקי אולם פחות דרגתו מלכלוך בעין, כדיובא לקמן בשם המנחת כהן. וא"כ לא קשיא מידי, שבאמת אין חילוק בין דין צלי ובין דין חריף, אלא שבסימן צו שאיירי בסכין שאינו מקונח והיינו שיש עליו בשר בעין – נבלע בחריף כדי נטילה, משא"כ בסימן צד שאיירי בסתם סכין [שאינו מלוכלך אלא שעדיין יש עליו מעט בעין] – בזה ס"ל לשו"ע שסגי בקליפה, וכדאיתא בתוס' (חולין צו:) שהמעט שעל הסכין אוסר רק כ"ק – כדין "סיכה משהו" המוזכר בפסחים (עה:).

שיטת הש"ך

הש"ך אינו יכול לתרץ כתירוץ הנ"ל. משום שהתירוץ הנ"ל מבוסס על גירסתינו בסימן צו שאיירי בסכין **שאינו מקונח** – שכן גרסינן שם בשו"ע "...בסכין של בשר בן יומו או שאינו מקונח...", והיינו שדין אינו בן יומו שאינו מקונח - שווה לדין בן יומו בסתם. אולם הש"ך שם (סק"ג) גירסא אחרת היתה לו "או שאינו בן יומו ואינו מקונח", ומפרש הש"ך (סק"ג) - דהיינו סתם סכין "דסתמא השמנונית קרוש על פניו".

א"כ, לש"ך גם סימן צד וגם סימן צו – איירו בסתם סכין, ודלא כגירסתינו. והדרא קושיא לדוכתה – אמאי בסימן צד סגי בקליפה ואילו בסימן צו בעי נטילה [אף שחם האש חמיר מחריפות – לשיטת השו"ע והש"ך, כנ"ל].

לכן, מתרץ הש"ך (סימן צד סקכ"ט) באופן אחר. דהשמנונית שע"ג הסכין נבלע ואוסר רק כ"ק וכנ"ל – ובזה אין חילוק בין חריפות לחם האש. אולם השינוי ביניהם הוא - בבלוע שבקליפת הסכין, שבחם האש הוא פגום [אינו בן יומו], משא"כ בחריף אינו כן – דהדבר חריף מחליא לשבח את הבלוע שנפלט מקליפת הסכין [אף לדעה הראשונה שם בסימן צו], ומצטרפת קליפה זו עם השמנונית שבעין – ומתפשטים ואוסרים יחד בדבר החריף עד כדי נטילה.

והיינו, שהש"ך חידש, דהא שנחלקו הדיעות בריש סימן צו – אם אמרינן בדבר חריף "מחליא ליה לשבח", היינו רק כלפי הבלוע שנפלט מעומק הסכין, אולם כלפי הבלוע שנפלט מקליפת הסכין – כו"ע מודו שע"י הדבר חריף חוזר להיות בן יומו [ונראה כוונתו, שהבלוע בקליפת הסכין אינו פגום כ"כ כמו הבלוע בעומק – ולכן כו"ע מודו ששייך להחזירו לשבח].

אמנם כשאין כלל שמנונית ע"ג הסכין [מקונח היטב], אזי אף בדבר חריף - אין הבלע אוסר כלל [כמפורש בש"ך. וראיה לזה מסימן צו ס"א, דסכין מקונח שאינו בן יומו - אינו אוסר כלל בחריף, אף שהקליפה מושבחת]. וביאורו, משום דאף שהנפלט מקליפת הסכין ודאי נחשב כבן יומו, אולם אינו חודר כלל לתוך הדבר חריף – ולכן סגי ליה בהדחה, ורק בנידון דידן שיש גם שמנונית – מצטרפים יחד ונבלעים בדבר חריף עד כדי נטילה.

אולם האחרונים לא קיבלו חידוש זה, וכלשון הפר"ח (שם) "הוא דבר זר מעצמו ואין טעם לחלק". ועוד הקשו האחרונים (חוו"ד סקי"ג, דגול מרבבה סימן י' על הש"ך סקי"ד) על הש"ך – מדבריו בסימן י' סקי"ד, דשם פוסק הש"ך שאם חתכו רותח בסכין שחיטה בן יומו שהודח היטב - נאסר הבשר כדי קליפה [לשיטת הרשב"א]. ומבאר הש"ך את טעם הדבר, משום שהסכין בלע רק בקליפתו [חם בית השחיטה], וא"כ אין בכח בליעה זו לאסור – יותר מקליפה בבשר. והוא לכאורה דלא כדבריו כאן, שבלוע בלא שמנונית – אינו אוסר כלל.

משום כך, דוחה החוו"ד את דברי הש"ך. אולם הדגול מרבבה מיישב את דבריו "אם לא שנחלק בין מה שמבליע אח"כ ע"י דבר חריף בצונן ובין מה שמבליע ע"י רותח גמור וצ"ע", והוא ש"ך לשיטתו כנ"ל – שחם האש חמור מדין חריף.

והנה, מה שפשיטא ליה להש"ך [ולדגול מרבבה] – שחם האש חמיר מדין חריף, נסתר בשיטת הרשב"א [הארכנו בזה בשיעור הקודם]. דלהדיא ברשב"א (חידושים קיא:, ובתוה"ב ב"ד ש"ד ה:) שחריפות בלע טפי מחם האש – ולכן חריפות אוסר בכולו ואילו צלי אוסר רק כדי נטילה [ובפשטות, דברי הש"ך נאמרו בשיטת הרשב"א].

אמנם בשיטת הרא"ש מוכח כהבנת הש"ך, שהרי בצלי אף בלא דוחקא – ס"ל לרא"ש (פ"ז סכ"ד) שאוסר כדי נטילה, ואילו בחריף ע"י דוחקא – ס"ל לרא"ש (פ"ח סל"א) שאוסר רק כדי קליפה. והוא דומיא דשיטת השו"ע, שלענין צלי בלי דוחקא וחריף עם דוחקא - פסק שאוסר כדי נטילה (צו ס"א, קה ס"ד), ואילו לענין חם עם דוחקא - אוסר בכולו (צד ס"ז). חזינן, שלתרוויהו - חם חמיר מחריפות [אף שאינם ממש חד שיטה].

שיטת הפר"ח והיד יהודה

הפר"ח והיד יהודה גורסים כגירסתינו בשו"ע [כנ"ל בריש השיעור] – שבסימן צו איירי בסכין שאינו מקונח ואילו בסימן צד איירי בסתם סכין, אולם מבארים חילוק זה באופן אחר.

מבארים הפר"ח (סוף סקכ"ה) והיד יהודה (סוף סקל"ה) את פסק השו"ע בסימן צד. דנחלקו הראשונים - אם סכין שאינו בן יומו אוסר. ושיטת התוס' (חולין ח:) והרא"ש (פ"א ס"ט) שסכין שאינו בן יומו אינו אוסר כלל – ולפי"ז אף קליפה לא בעינן, אלא שהשו"ע חשש לשיטת הרשב"א (חידושים ח:, תוה"ב ב"א ש"ב יד:) – הסובר שסתם סכין שאינו בן יומו אוסר. ואף שלשיטת הרשב"א בעי נטילה (חידושים קיא:), בנידון דידן של סתם סכין - צירף המחבר את שיטת הרא"ש (פ"ח סל"א) הסובר שסגי בקליפה לבצל שנחתך בסכין של איסור - אף שאינו מקונח, "אבל לא נקיטינן חומרי דמר וחומרי דמר להצריך בכאן נטילת מקום וזו פשרה נכונה ומכוונת להלכה וכן עיקר" [לשון הפר"ח]. משא"כ בסימן צו - שאיירי בוודאי אינו מקונח, בזה לא סמך השו"ע על הרא"ש לחודיה – להקל בקליפה.

בטעם הדבר - שהקלו התוס' והרא"ש באינו בן יומו, נחלקו הפר"ח והיד יהודה. ליד יהודה הוא משום שהמעט בעין שנשאר אחרי קינוח הסכין – נפגם אחרי מעל"ע [כשיטת המנחת כהן שיובא לקמן]. ואילו לפר"ח, סברת התוס' והרא"ש היא - שכל סכין מקונח היטב, ואין לחוש כלל לשמנונית שעל פניו [דלא כמנחת כהן].

דברי הפר"ח - שהמחבר צירף כאן את שיטת הרא"ש שסגי קליפה לדוחקא דסכינא, צ"ב [וכן העיר היד יהודה]. דנראה - ששיטת הרא"ש לא שייך כלל לנידון דידן, שהרי הרא"ש איירי רק בדין דבר חריף, והרא"ש ס"ל שחם האש חמיר טפי כנ"ל , ואילו נידון דידן בסימן צד הוא בחם האש. וע"כ צריך לדחוק בדברי הפר"ח, שכוונתו לצרף את שיטת ספר התרומה [שהביא הטור בסימן צד ס"ז] – הסובר שחם האש ע"י דוחקא אוסר רק כדי קליפה, ואף שהטור והשו"ע פסקו כשיטת רבינו פרץ – החולק ואוסר בכולו, ס"ל לפר"ח שלענין סתם סכין – סמך השו"ע על ספר התרומה [בצירוף שיטת התוס' והרא"ש הנ"ל – שאינו בן יומו אינו אוסר כלל].

הערה על היד יהודה

בתחלת השיעור נתבאר, שלגירסא דידן בסימן צו – יש ליישב בפשיטות את דברי השו"ע. שבאינו מקונח ממש אוסר כדי נטילה, ואילו בסתם סכין שאינו מקונח הוי כ"סיכה משהו" שאוסר רק כדי קליפה, עיי"ש. וצ"ב – אמאי לא ניחא ליה לפר"ח בזה, שמשום כך הוצרך לצרף את שיטת הרא"ש [או ספר התרומה] – כדי ליישב את פסקי השו"ע.

המנחת כהן (חלק א' סימן יג) מאריך ומבאר שיש שלשה מצבים בסכין. א – מלוכלך, ב – מקונח אולם לא היטב, ג – מקונח ומודח היטב. והיינו, שלשיטתו – יש מצב ביניים בין מלוכלך לנקי, והם חלוקים בדינם. דבמלוכלך ממש - לית דין ולית דיין שנחשב כאיסור בעין, וממילא אוסר כדין איסור בעין ופשוט שאינו נפגם לאחר מעל"ע. וכשנקי לגמרי – ודאי נחשב רק כאיסור בלוע ופשוט שנפגם לאחר מעל"ע. אולם במצב הביניים, נחלקו הראשונים – אם המעט שנשאר בעין נפגם לאחר מעל"ע [והם שתי הדיעות שהובאו במחבר בסימן קג ס"ה, אולם בסימן קכב ס"ג סתם המחבר לחומרא]. ובזה שייכים דברינו לעיל – שהוי כ"סיכה משהו" שאינו אוסר אלא כדי קליפה.

אולם הפר"ח (שם) איננו מקבל את דברי המנח"כ, וס"ל – שאין נ"מ בין סכין מלוכלך לבין סתם סכין [למ"ד שאינו בחזקת נקי], וממילא אין נ"מ בין סימן צו שאיירי באינו מקונח – לבין סימן צד שאיירי בסתם סכין. ולכן מובן שלא חילק בפשיטות – והוצרך לצרף את השיטות הסוברות שנאסר רק כ"ק כנ"ל.

אמנם היד יהודה [סקל"ב ד"ה "והנראה"] – ס"ל כדברי המנח"כ, ואעפ"כ לא יישב בפשיטות – אלא הלך בדרך הפר"ח, והוא צ"ב. מבאר היד יהודה (סקל"ה ד"ה "אך"), דאף אם נימא שהטוח שעל הסכין הוי כמשהו – שבעלמא אינו אוסר אלא כדי קליפה, אולם בנידון דידן הרי נתבאר שמעט זה מצטרף עם הבלוע שבקליפת הסכין - וביחד אוסרים כדי נטילה. ולכן, אף שהיד יהודה ס"ל כדעת המנח"כ, אכתי הוצרך לצרף את שיטת ספר התרומה - כדי לבאר את פסקי השו"ע.

שיטת הט"ז

הט"ז (סימן צו סק"ג) מתקשה בסתירת פסקי השו"ע הנ"ל, ומיישב באופן אחר.

מתרץ הט"ז, שבסימן צו (חורפא) נבלע רק כדי נטילה [ולכן אין נ"מ אם יש ששים בחתיכה או לא], והנטילה נאסרת מעיקר הדין. משא"כ בסימן צד - שבעינן ששים, וע"כ שחם עם דוחקא - מבליע בכולו. א"כ מעיקר הדין לא נאסר כלום, אלא שהחמירו לחשוש שנסרך יותר בחיצוניות הבשר – ואסרו כדי קליפה, אולם "גם הקליפה אינו הכרח כל כך".

והנה, בסימן צד פירש הט"ז (סקי"ג) שבין בבן יומו ובין בשאינו בן יומו – בעינן ששים, ומשום כך הוצרך הפמ"ג לפרש בדעת הט"ז ש"קליפה" המוזכר בשו"ע שם – הוא לאו דווקא, והכוונה – לנטילה. שהרי מתפשט בכולו – אלא שבטל, וקיי"ל בסימן קה ס"ה כשיטת הרשב"א, שכל מקום בצלי שבטל בששים - נאסר כדי נטילה.

לפי"ז, סותר הט"ז משנתו, שהרי לדבריו בסימן צו – כוונת השו"ע בסימן צד לקליפה דווקא, ואף זה אינו אלא לחומרא. ואילו לדבריו בסימן צד – הכוונא לנטילה והוא מעיקר הדין.

ובר מן דין שדבריו בסימן צו צ"ב, אמאי בסימן צד כשבטל בששים - לא חוששים לשיטת הרשב"א שנסרך יותר בכדי נטילה, כמו שנפסק בסימן קה ס"ה [והיא גופא הכרח הפמ"ג כנ"ל].

קליפת הסכין

החותך צנון בסכין של בשר ובישלוהו בחלב, איתא בש"ך (סימן צו סק"ט) – שבעינן ששים כנגד הסכין.

כותב רעק"א, שכוונת הש"ך לששים רק כנגד קליפת הסכין, שהרי הדוחקא אינו יכול להפליט מהסכין יותר מכדי קליפה. וחיליה מסימן קכא ס"ז - שמהני נעיצה לסכין איסור כדי לחתוך בו חריף, ופשיטא ליה לרעק"א [וכן הוא באחרונים בסימן י' ס"א, עיין שם ש"ך סק"ו] - שנעיצה אינו מפליט אלא כ"ק, וע"כ שבדוחקא דסכינא לא נפלט יותר מאשר קליפה - ומשום כך מהני ליה נעיצה. וא"כ, אף בנידון דידן סגי בששים כנגד קליפת הסכין - שהרי יותר מזה לא ייפלט בחיתוך.

מקשה רעק"א מדברי הש"ך (סימן צד סקכ"ט) שהובא לעיל, הפוסק בסכין נקי של איסור שחתך בו חריף, דאף שחורפא מחליא לשבח את מה שבקליפת הסכין ומפליטו, אולם אינו נבלע כלל בדבר חריף - וסגי ליה בהדחה. א"כ גם בנידון דידן לא ליבעי כלל ששים כנגד קליפת הסכין, שהרי לא נבלע כלל בדבר חריף - ותיסגי ליה בהדחה.

וע"כ צ"ל שדוחקא מפליט יותר מאשר כדי קליפה - ומשום כך נבלע בבשר. וא"כ קשה טובא, היאך מהני נעיצה לסכין איסור כדי לחתוך בו – והרי נעיצה מפליטה רק כדי קליפה וכנ"ל. והיא קושיא אלימתא.

ועיין יד יהודה (סימן י' סק"ג) הכותב - שקיי"ל שדבר חריף מפליט מכל הסכין [ולא ביאר מנין לו], ופליג בזה על הפמ"ג שם שפ"ד סק"ו – הסובר שסגי בקליפה [אמנם עיין שפ"ד סימן צו סק"ח - הסובר שלא סגי בקליפה, וצ"ב]. משום כך מחדש היד יהודה (שם, וסימן צד סוף סקל"ד, וסימן צו סקי"ב) שע"כ נעיצה מפליטה מכל הסכין, דאל"כ - היאך מהני נעיצה לסכין איסור להכשירו לשחיטה. והא שלא מהני נעיצה במקום הגעלה, מבאר היד יהודה שאמנם נעיצה מפליטה מכל הסכין, אולם לא את כל הבלוע בו אלא רק את אותו הכמות שנפלט ע"י חריף ושנפלט ע"י חם בית השחיטה. ומשם כך מהני נעיצה - להכשירו לשחיטה וכדי לחתוך בו חריף.