20. אתכא דבעל הבית - ובדין ברכה סתמא על מה חל באכילה ובמצות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

ט"ו אלול ע"ד

**סימן כ'**

**א. ביאור דין אתכא דבעל הבית וכו' ב. בדין ברכה בסתמא על מה זה חל**

**א]בביאור הסברא אתכא דבעל הבית קאסמכינן**

**ב]בקושית רעק"א מכוס רבעי שלא אמרינן אתכא וכו'**

**ג]שיטות הראשונים לגבי ברכה בסתמא על מה זה חל**

**ד]שיטות הראשונים לגבי שחיטה ושאר מצות במברך בסתמא**

**ה]בביאור הסברא של הביאו תוך אכילתו ושל אותו מין**

**ו]ישוב סתירת השו"ע במילה וציצית לשחיטה**

**בביאור הסברא אתכא דבעל הבית קאסמכינן**

א] מבואר בגמ' מ"ב. דאפילו אם סילק זה היסח הדעת אבל באורח יש סברא דאתכא דבעל הבית קאסמיך ואין זה היסח הדעת ועיין רש"י שביאר שדעתינו שאם ישא משאות מאת פניו אלינו נאכל דהינו שאדם שמתארח אצל אדם אחר הרי אוכל מה שבעל הבית נותן לו ולכן גם אם מצידו גמר אכילתו אבל לא הסיח דעתו ביחס למה שבעל הבית יביא לו וכל ההיסח דעת הוא רק שמצדו הוא גמר ובפשוטו אם בעל הבית לא יתן לו אלא הוא עצמו ירצה לאכול הוי היסח הדעת ורק ביחס למה שיביא לו בעל הבית אין כאן היסח הדעת ועיין מאמר מרדכי קע"ז סק"ח שנסתפק במקום שבשעת הברכה לא היה דעת בעל הבית לתת לו ואחרי זה שינה דעתו לתת להם שביחס לבעל הבית צריך ברכה אבל יתכן שהם לא צריכים ברכה ע"ש, ובחיי אדם כלל ס' ס"ה מבואר שלא צריך ברכה

ועיין תוס' שכתבו דאם אמר הב לן ונברך ולא אכל אפיקומן שייך כאן את סברת הגמ' אתכא וכו' ולכן יכול לאכול ללא לברך וצ"ע שכאן הרי הוא לא זכר שלא אכל וממילא דעתו היה ברור להסיח דעת ואין זה דומה לגמרא כלל שבאמת לא הסיח דעתו ואין לומר שזה מצד שהיסח הדעת בטעות זה לא היסח הדעת דאדרבא עיין חיי אדם שכתב דמהא דתוס' לא דנו מצד היסח הדעת בטעות אלא מצד אתכא וכו' מוכח שאין חסרון של טעות בהיסח הדעת ועיין טור סימן תע"ז שבאמת הביא משו"ת הרא"ש שצריך לחזור ולברך המוציא ויתכן שזה מטעם הנ"ל, ולכאורא מבואר מתוס' שהכוונה של הגמ' אתכא וכו' שאדם זה ודאי הסיח דעתו רק שיש לאדם דעה כללית שכיון שהוא מתארח אצל בעל הבית דעתו לעשות כרצון בעל הבית וכל הדברים אחרים שחושב זה עד כמה שזה לא סותר לדעת בעל הבית ולכן דימו התוס' שזה גם ביחס להקב"ה שכל מחשבות האדם זה לא בתור סתירה לדיני התורה ודבר זה מונח לו כמחשבה כללית

והנה מבואר בסימן ר"ו בב"י בשם הרשב"א [והובא ברמ"א להלכה בסימן רי"א] שאם אדם בירך על פרי שלא שבעת המינים הוא לא פוטר פרי של שבעת המינים מצד שאינו בדין שיפטור האינו חשוב את החשוב דרך גררא דהינו שכל שלא היה דעתו על הפרי השני אלא זה רק נפטר מצד שסתמא דעתו לאוכלו חשיב שאין עיקר הברכה על זה וממילא זה לא נפטר בגררא של דבר פחות חשוב ועיין רעק"א סימן רי"א הובא בבה"ל שם שהביא בשם הגנת ורדים דאם הוא אורח כיון שאתכא וכו' חשיב כמו שהיה דעתו מפורש [אמנם בפמ"ג רי"א י"א משמע שצריך דוקא כונה לפטור בברכה ולא רק כונה לאכול ומסתבר שאת זה אין בדעת בעל הבית וצ"ע] והנה בפשוטו הדברים צ"ע הרי לכאורא כל הדעה שיש כאן זה דעה של סתמא דהרי לא חשב מפורש וכנ"ל דהרי דברי הגמ' זה אפילו באופן שחשב הפוך וצ"ע אמנם לכאורא ודאי שזה על דרך הנ"ל שכיון שכאן זה לא מחשבה פרטית ביחס לאוכל אלא שיש כאן דעה מוקדמת שכל מחשבתו לא בתור סתירה לבעל הבית ס"ל לגו"ר שזה כדעה מפורשת

**בקושית רעק"א מכוס רבעי שלא אמרינן אתכא וכו'**

ב] והנה עיין רעק"א שהקשה דמבואר בשו"ע שאם שתה כוס רביעית שלא בהסיבה צריך לחזור ולשתות בהסיבה אמנם צריך לברך עוד הפעם על היין וקשה מה זה שונה משכח לאכול אפיקומן דאמרינן דאדעתא דרחמנא קאסמיך ולא הסיח דעתו ולמה כאן זה אחרת ולכאורא היה מקום לומר שכל הסברא של הגמ' זה רק סברא עד כמה שמראש כבר חלה הברכה רק דנים שיש כאן היסח הדעת בזה אמרינן שאין כאן הסיח הדעת אבל כשאדם מברך מראש ברכה לא שיך לומר שהברכה חלה יותר ממה שחשב מצד שיש לו מחשבה כללית שהוא אוכל אדעתא בעל הבית דלמעשה לא היה כאן מחשבה חיובית שיחשב שהיה כאן ברכה ולכן בכוס רביעית שמראש לא חשב לשתות רק כוס אחד לכן צריך לחזור ולברך

ועיקר הסברא מבואר במאמר מרדכי בסימן קע"ד דמבואר בשו"ע שאם אדם בירך על כוס ולא היה דעתו על עוד כוס שצריך לחזור ולברך וכתב הט"ז שזה ה"ה באוכל והקשה האבן העוזר שהרי בסעודה קי"ל שאין הסיח הדעת רק באמר הב לן ונברך ותמיד דעתו על עוד אכילה וכתב המאמר מרדכי לחלק שכל הסברא עד כמה שדנים שיחול היסח הדעת בזה אמרינן שאדם לא מסיח דעתו מאכילה אבל כאן שהנידון מראש על מה חלה הברכה בזה כיון שלא היה דעתו זה לא עוזר [אמנם בפשוטו הישוב כמבואר בגר"ז ובתהלה לדוד שכונת הט"ז רק בהביאו לו מבחוץ שזה ודאי לא בדעתו]

והנה עיין תוס' שהביאו שאם מביאים לאדם פירות ומביאים לו אחרי זה עוד צריך לברך עליהם והקשו מה זה שונה מהגמ' של אתכא וכו' ועיין ט"ז ובחכמת שלמה ולכאורא כונתם לסברא הנ"ל שכאן שהנידון מראש על מה היה כונתו בזה כל שזה לא ודאי לא חשיב שיש כאן כוונה אמנם בפשוטו כל הפוסקים שכתבו שבאמת באורח לא צריך לברך לכאורא מבואר שבאמת לא חילקו בין קודם לאחרי וכן הרשב"א והר"ן חולין פ"ו: שהקשו מה שונה נמלך מכל כוס מהדין שאדם לא מסיח דעתו מסעודה ולא חילקו שנמלך זה סברא שמראש לא חל על זה הברכה אבל זה לא סברא שזה יעשה סילוק דעת חזינן שנקטו שזה אותו דרגא דהינו שדבר שזה סיבה שלא יסיח דעתו זה גם מחשבה לענין ברכה וכן הרמב"ם שכתב שבסעודה אם גמר בדעתו לא לאכול למד זה מנמלך חזינן שדימו גדרי הדעת בשניהם

והנה עיין ב"י סימן קע"ט שהקשה מה זה שונה משמש שמברך על כל פרוסה ופרוסה או כל כוס וכוס דהינו דשם מבואר שאדם מברך על דבר בסתמא ויש צד שיביאו לו יותר וזה לא תלוי בדעתו לא חשיב מחשבה על השאר וכן בגמ' בפסחים ק"ג. שלא יודע אם יגיע לו מריש גלותא חשיב שאין לו על זה מחשבה [ועין רשב"ם ותוס' שהכונה גם על כוס שני בסעודה] וצ"ע למה כאן זה אחרת וכתב שכיון שהזמינו אותו לאכול יודע שיתנו לו כמה שצריך ולכן דעתו גם על השאר משא"כ בשמש אין סיבה שיחשוב שיביאו לו יותר דהיינו שכאן חשיב שיש לו דעה ודאית שיתן לא עוד אוכל ולא יודע מה וממילא חשיב שיש לו ודאי כונה על השאר

ולכאורא צ"ע הרי בגמ' אתכא מדובר שאכל דיו ובכל אופן מבואר סברא זו ובהכרח הסברא כנ"ל שאפילו שדבר שזה לא ודאי אדם לא מכוין אבל יש לאדם דעה כללית כשהוא אורח לאכילה שדבריו זה על דעת בעל הבית ולכאורא זה עצמו הישוב על קושית הב"י שבאורח יש סברא מיוחדת שדעתו כדעת הבעל הבית ואולי ס"ל לב"י לחלק כנ"ל בין קודם לאחרי שהגמ' זה סברא שלא יחשב היסח הדעת אבל זה לא סברא שיחשב שיש לו דעת על זה דכיון שזה רק מחשבה מוקדמת ולא שבפועל חשוב כך אין זה מועיל להחיל הברכה ולכן הוצרך לסברא מיוחדת אלא שצ"ע איך תוס' למדו דבר זה מהגמ' וצ"ל שלמדו את עצם היסוד שיש מושג של דעה לא מפורשת אבל ודאי שהגדרים לא אותו דבר ולפ"ז אפילו שהוכחנו שהראשונים דימו הדין של הסיח הדעת לדין מה חל מראש כל זה לגבי מחשבה של סתמא ולא לגבי מחשבה של אדעת כללית שזה בגדר מחשבה מוקדמת וכנ"ל ולפ"ז מיושב קושית רעק"א מה ההבדל בין כוס רבעי לאפיקומן וכנ"ל ובאמת דעיין במ"ב סימן קע"ט לגבי אורח לגבי פירות שכתב שאם הסיח דעתו מלאכול בכל אופן זה לא היסח הדעת מצד אתכא וכו' והרי כאן לא שייך הסברא של הב"י שודאי יתנו לו ובהכרח מבואר החילוק הנ"ל

ונפק"מ בנ"ל האם יש כלפי מה שאשתו מביאה דין סמוך על שולחן בעל הבית ויש מקום לומר שבנידון של מברך על פירות ששם הרי ודאי דעתו לשבוע ומתכוין על מה שאשתו תתן לו וודאי שיך את סברת הב"י אבל כלפי הדין של היסח הדעת שגם אם הסיח דעתו אבל זה על דעת בעל הבית בזה יתכן שזה רק באורח שיש לו דעה שיעשה מה שבעל הבית יגיד לו אבל לא באשתו ודומיא דאדם ביחס להקב"ה וצ"ע

**שיטות הראשונים לגבי ברכה בסתמא על מה זה חל**

ג] מבואר בגמ' חולין ק"ח: דשמש מברך על על כוס וכוס דהינו דחשיב נמלך דהינו שהברכה לא חלה בתחילה אלא על מה שדעתו לאכול ולכן אם דעתו לשתות רק כוס אחד או פרוסה אחת לא פטר בברכתו אלא מה שחשב לאכול ומאידך זה ודאי שאם כיון בדעתו אפילו על מה שלא לפניו ואפילו על מין אחר ודאי פוטר בברכתו הכל וזהו דין אורח דמבואר סימן קע"ט שפוטר כל מה שיביאו אפילו מה שלא בפניו ודנו האחרונים בבירך בסתמא על דבר איזה דבר נפטר אפילו אם לא חשב על זה מפורש [והנה בקביעות סעודה על הפת בפשוטו נפטר כל מה שהדרך להביא בסעודה אפילו אם לא חשב על זה והבעל המאור חידש שאפילו פירות שאין הדרך ללפת בהם הפת אבל אם מלפת בהם הפת נפטרים בברכת הפת [אמנם הב"י הביא חולקים שכיון שאין זה הדרך אינו נפטר בברכת הפת ועיין פסקי הרי"ד ועד ראשונים שנקטו בדעת רש"י שכל הדין שפת פוטרת הפרפרת ומעשה קדירה זה רק בהיה דעתו על זה מפורש] אמנם מבואר בב"י שכל זה מאכל שנמצא בבית שחשיב שדעתו על זה אבל אם הביאו לו מאכל אחרי זה שודאי לא היה דעתו על זה צריך לברך דהינו שגם סעודה זה רק סברא שסתמא דעתו על עוד דברים ולא שזה יכול לפטור גם דבר שאין דעתו על זה] ונידון הנ"ל מצאנו אותו א.לגבי ברכת הנהנין ב.לגבי שחיטה ג.לגבי כיסוי הדם ד.מילת שני תינוקות ה.לבישת ציצית ונבאר הדברים בס"ד

והנה לגבי אכילה מצאנו בזה כמה שיטות א. עיין ב"י סימן ר"ו בתחילתו דהביא שו"ת הרשב"א דבירך על פרי אחד והביאו לו אחרי זה פרי אחר הוא נפטר בברכתו אמנם כל זה דוקא אם הפרי שהביאו אחרי זה הוא לא יותר חשוב אבל אם הוא משבעת המינים או שהוא חביב אינו נפטר מצד שאינו בדין שיפטור האינו חשוב את החשוב ורק בהיה דעתו עליו בהדיא זה נפטר ומבואר שגם דבר שלא היה לפניו בשעת הברכה והוא מין אחר הוא נפטר בסתמא

ב. ומאידך מצאנו בב"י סימן ר"ו דהביא מהכל בו שאם בירך על פרי והביאו לו אפילו מאותו מין כיון שלא היה דעתו על זה צריך לחזור ולברך ורק באורח לא צריך לברך דהינו שבסתמא כל שלא היה דעתו על זה אינו נפטר וכדין שמש שמברך על כל כוס וכוס ועיין מג"א ר"ו סק"ז שדייק שזה גם בקובע על הפירות דומיא דאורח ע"ש

ג. ומאידך עיין טור סימן ר"ו דבירך על פרי והביאו לו אחרי זה פרי אחר מאותו מין נפטר בברכה שבירך בתחילה ודעת המג"א סימן ר"ו והפר"ח יור"ד סימן י"ט שכונתו במקרה שכיון מפורש ועיקר דברי הטור לחדש שלא צריך שהפרי יהיה לפניו אמנם דעת הד"מ ורוב רבותינו האחרונים שהטור דיבר בסתמא ומבואר שגם כה"ג זה פוטר פרי אחר והב"י נקט שהלשון אותו מין זה לאו דוקא אמנם הב"ח ט"ז ש"ך וגר"א נקטו שזה דוקא דהינו שרק אותו מין נפטר ובפשוטו עיקר שיטה זו מבואר בריטב"א ותוס"ר מ"ב., שב"ש ס"ל שבירך על הפרפרת לא פטר מעשה קדירה וב"ה שפוטר וביארו שמדובר שהביאו את זה לפניהם לאחר שברכו על הפרפרת וב"ש ס"ל שכיון שזה מין אחר זה לא נפטר וב"ה ס"ל שכמו שפת פוטר שאר דברים ה"ה פרפרת פוטר מעשה קדירה דהינו שאותו מין נפטר תמיד ומין אחר אינו נפטר ורק כאן יש סברא מיוחדת שזה נפטר ולכאורא דכאן זה קביעות סעודה שדעתו גם על דברים אחרים ובאמת דבפשוטו מב"ש שלא פוטר חזינן עיקר הדבר שמין אחד לא פוטר בסתמא מין אחר [אם לא דנימא שבזה עצמו נחלקו ב"ש וב"ה אמנם ברשב"א מבואר שבאינו חשוב לא מוציא חשוב לב"ה ולמד מסוגין חזינן שלא בזה נחלקו] ועיין רא"ש פ"ט סימן ט"ו שגם כתב בביאור הירושלמי שאם ברך על יין חדש והביאו לפניו יין ישן חשיב שזה כמו מין אחר ולכן זה לא נפטר בברכת בורא פרי הגפן ומבואר עצם היסוד שדבר שלא היה בפניו אם זה אותו מין זה נפטר ואם זה לא אותו מין זה לא נפטר [ואע"פ שבסימן קע"ה נפסק לא כך יתכן מצד שכל היין נחשב אותו מין כדחזינן בלשון הרא"ש שזהו חידוש מפרשים אלו] וכן מבואר בפסקי הרי"ד והריא"ז מ"ב.

ד.ועיין מג"א סימן ר"ו סק"ז שהביא מהמטה משה שהביא בשם ספר חסידים שכתב שכל שהביאו לפניו כל זמן שלא גמר מהמין הראשון זה נפטר בברכתו אמנם בהביאו לו לאחר שסיים את הפירות הראשונים שהביאו לו בזה צריך לחזור ולברך ועיין מג"א שזה גם בשני סוגי פירות דהינו שנתחדש כאן שדעת האדם באכילה סתמא לאכול עוד דברים אמנם כל דעתו רק כל זמן שלא סיים את אכילתו אבל ברגע שסיים את אכילתו אפילו שלא היה כאן גמר דהינו היסח הדעת מלאכול עוד בכל אופן זה לא פוטר מה שיביאו לו אחרי זה ועיין לקמן בביאור הדברים וסתימת הראשונים לעיל דלא ס"ל סברא זו דבבא בזמן אכילתו זה סיבה לפטרו יותר

ולענין הלכה המג"א והחיי אדם נקטו שאם סיים אכילתו זה לא פוטר כלום ואם עדין יש לפניו בזה נחלקו הראשונים וקי"ל ספק ברכות להקל אמנם המ"ב הביא מהרבה אחרונים שנקטו שבאותו מין גם אם הביאו לו לאחר אכילתו הרי זה נפטר בברכתו ובמין אחר רק אם זה לפניו אמנם כתב המ"ב שכל זה בלא קבע סעודה על הפירות אבל בקבע לאכול כה"ג תמיד זה פוטר ככל קביעות סעודה אמנם כתב שלכתחילה יש להחמיר לכוין מפורש דיש דעות שאין קביעות על פירות וכמדויק בכל בו [וע"ש שהביא מרדכי שיין לא פוטר שאר משקין אם זה לא לפניו מצד שאין קביעות על יין וכתב המג"א שזה רק מצד שזה דבר שאין ברכותיהם שות אבל בשות יש קביעות על יין ופירות]

ועיין מג"א שכל מה שזה פוטר מין אחר זה רק אותו סוג אכילה אבל אכילה לא פוטר שתיה וכדו' דהינו שכאן ודאי שאין סתמא שאם אוכל דבר אחד יאכל סוג אכילה אחר ואפילו אם אוכל מליח ורוצה לאכול פת בתור טפל כל שזה לא היה לפניו ולא חשב על זה מראש צריך לברך על זה כמבואר בתוס' דהינו שטפל שהוא מין אחר על זה ודאי שלא עוזר סתמא ורק דבר שתמיד הדרך לאוכלו אם טפל

**שיטות הראשונים לגבי שחיטה ושאר מצות במברך בסתמא**

ד] ולענין שחיטה עיין טור סימן י"ט דהביא בשם הבעל העיטור דאם בירך על שחיטת עוף ולאחר שחיטתו הביאו לו מין אחר צריך לחזור ולברך אמנם אם הביאו לו אותו מין לא צריך לחזור ולברך [ועיין תבואות שור שמין אחר זה חיה או בהמה וחשיב מין אחר מצד שעוף זה סימן אחד וחיה ביחס לבהמה כי היא צריכה כיסוי ובהמה לא צריכה כיסוי] אמנם הטור חלק שכיון שלא היה דעתו על זה מראש זה לא פוטר עוד הביא הטור בשם הסמ"ק שאם היה לפניו כמה בהמות ושחטם ולפני שגמר הביאו לו עוד לא צריך לברך עליהם והטור חלק שכיון שלא היה דעתו צריך לברך ועיין שו"ע שפסק דלא כעיטור אמנם פסק כסמ"ק ודייק כן מהרא"ש שאם בירך על עוף וקודם השחיטה הביאו לו עוד עוף כה"ג לא צריך לחזור ולברך אמנם הרמ"א פסק גם כעיטור [ובמג"א כתב שכל סברת העיטור כי הבהמה השחוטה עדין לפניו ולכן באכילה גם לשיטתו זה לא יפטור דבר אחר אמנם האחרונים נקטו לא כל וכנ"ל סק"ג]

והנה הב"י הקשה על הסמ"ק למה בהביאו לו אחרי זה אינו נפטר הרי כיון דס"ל דאדם ששוחט דעתו בסתמא דאולי ישחוט עוד וא"כ גם כשגמר הרי קי"ל שסלק וגמר מותר לאכול וכתב שדוקא שם דיש קבע לאכילה משא"כ כאן והנה פירות הרי בגמר בדעתו שלא לאכול ודאי הוי היסח הדעת וכדין יין דהינו שזה לא כמו קבע של סעודה וצ"ל שיש כאן שלש דרגות, סעודה, אכילה בסתמא, ושחיטה,

והנה הדרכי משה הקשה מה שונה שחיטה מאכילה שהטור נקט שאם ברך על מין אחד זה פוטר גם מה שיביאו לו אחרי זה ונקט שזה סתירה בטור ולכן פסק כדעת בעל העיטור שאם זה אותו מין אפילו שזה לא היה בפניו והובא לאחר שגמר אכילתו לא צריך לברך על זה וכמו שכתב הטור לגבי אכילה והאחרונים הקשו שסותר משנתו דלגבי מילת שני תינוקות נקט שאם בירך על אחד ואחרי זה הביאו לו עוד אחד צריך לברך וכן סתם השו"ע לגבי ציצית והרמ"א לא השיג על זה והמג"א והפר"ח כתבו שכל הטור דיבר בדעתו מפורש וכנ"ל אמנם הש"ך ב"ח ט"ז כתבו שחלוק אכילה משחיטה דיש קבע לאכילה דהינו שדרך האדם שנמשך מאכילה לאכילה ולכן גם בסתמא זה פוטר מה שלא בפניו משא"כ בשחיטה ולפ"ז במילת שני תינוקות אם לאחר המילה יביאו עוד תינוק צריך לברך אמנם אם יביאו השני לאחר הברכה קודם המילה לא יצטרכו לברך וצ"ע שסתימת לשון השו"ע לא כך וכן לגבי ציצית מבואר בשו"ע סימן ח' שאם בירך על בגד אחד ולא היה דעתו על אחר צריך לברך וכתבו האחרונים דלכאורא אם הביאו לו קודם שלבש הראשון לא צריך לברך כמו כאן [ועיין לקמן מה שיש לדון בזה] וכתבו לדון דשם שלא מצוי עוד תינוק למול ועוד בגד ללבוש לכן תמיד צריך לברך ובאמת אם דרכו ללבוש כמה בגדים נקט הבה"ל סימן ח' סי"ב שאם הביאו לו קודם שגמר לבוש הבגד לא צריך לברך עליו

והנה בעיטור מבואר שמה שעוזר על מה שלא בפניו זה רק באותו מין ובפשוטו אכילה זה כמו שחיטה לעיטור ולפ"ז כתבו שמכאן מוכח דבמין אחר שלא היה בפניו צריך לברך ודלא כב"י אמנם עיין יד יהודה וכן ביאר בתהלה לדוד דדעת הב"י שבאכילה שני סוגי פירות זה כמו שני סוגי בהמות והעיטור רק חילק בין שני דיני שחיטה וכנ"ל ובאמת גם כאן אם זה אכילה ושתיה וכדו' באמת בסתמא זה לא פוטר וכמבואר במג"א

**בביאור הסברא של הביאו תוך אכילתו ושל אותו מין**

ה] והנה בעיקר סברת הסמ"ק צ"ב שכיון שס"ל שאין דעתו רק על מה שהביאו לפניו ולא יותר למה אם הביאו לו בזמן האכילה חשיב שדעתו על זה ובפשוטו הביאור דכיון שדרך האדם להמשך מאכילה לאכילה א"כ חשיב שדעתו שיתכן שיאכל עוד וצ"ב א"כ למה בגמר אכילתו לא אמרינן שדעתו שאולי יאכל עוד ובפשוטו צ"ל שיש כאן היסח הדעת דמתי דגמר אכילתו ממילא מסיח דעתו מאכילה וכן הוא משמעות הב"י אמנם הדבר צ"ב הרי לא היה כאן החלטה לא לאכול יותר ועוד צ"ב דהנה שיטת העיטור דלאותו מין אפילו אם הביא אחרי זה לא צריך ברכה חזינן שאין כאן היסח הדעת והנה היה מקום לומר דבאמת בהכרח דהסמ"ק פליג על העיטור וכן העיטור פליג על הסמ"ק אמנם עיין ט"ז יור"ד סימן י"ט שאין כאן מחלוקת אלא ששני הסברות נכונות וכן מבואר מהאחרונים לגבי אכילה שנקטו שזה כעיטור ואם זה אותו מין לא חשיב היסח הדעת גם אם גמר המין הראשון ולגבי מין אחר יש הבדל אם עדין המין הראשון קיים והיה מקום לדחוק שזה רק צירוף שיטות אמנם בט"ז חזינן לא כך וכן משמעות הפוסקים ששניהם יחד אמת

והנה כתב התבואות שור סימן י"ט סקי"ז שאם לאדם יש שני פירות לפניו ורוצה לאכול את שניהם לא יכול לכוין שפוטר רק אחד ויוציא את השני וכן כתב שאם חשב שצריך לברך על כל אחד בנפרד ובירך על אחד אסור לו לברך על השני וצ"ב הטעם הרי אם לא היה דעתו לאוכלו זה לא נפטר חזינן שצריך דעת שיחשב שהיה על זה הברכה וא"כ אם לא כיון על זה לא פטרו אמנם הביאור לכאורא שס"ל שכל שזה אכילה אחת אין זה מחייב אלא ברכה אחת וממילא הברכה חלה על הכל ולכן אם לא היה דעתו לאוכלו אין זה בכלל אכילתו אבל עד כמה שדעתו לאוכלו א"כ הברכה חלה על האכילה ובפשוטו זהו יסוד דברי הרשב"א שאינו בדין שהאינו חשוב יוציא החשוב על ידי גררא דהינו שעיקר הברכה זה על מה שבידו והשאר נפטר בתור שזה אותה אכילה ובגדרים דרבנן הברכה חלה על האכילה ועיין שער הציון קס"ח סקכ"א כ"ג דמבואר דגם ביש לפניו כמות אוכל גדולה ודעתו לאכול מתוך זה כמות מסוימת אין הברכה מוציאה יותר מהכמות שאכל ולנ"ל אין זה מגדר ברירה אלא שהברכה חלה על האכילה האחת ביחס לכונתו בברכה דהינו שמה שהיה בגדר אכילה אחת בשעת הברכה נפטר בברכתו ולכן עד כמות האכילה שיאכל זה בכלל אכילה אחת

ולפ"ז יש מקום לומר בביאור דעת הסמ"ק שכל שעדין לא נגמר האכילה הראשונה הפירות שמביאים לו זה נחשב כאותה אכילה ולכן זה נפטר בברכה דהינו שבאמת מצד דעתו המפורשת זה על מה שלפניו אמנם כיון שהברכה חלה על האכילה א"כ כל מה שמובא כל זמן שלא נגמר הראשון חשיב כאותה אכילה וכן אותו מין תמיד חשיב אותה אכילה אמנם יתכן שדין אותו מין מצד שסתמא כך דעתו ולא מצד שזה אותה אכילה [והנה זה ודאי שאם דעתו רק על הדבר הראשון אפילו שהביאו כשהוא עדין בזמן אכילת הדבר הראשון צריך לברך וכמבואר במג"א קע"ט סק"ו לגבי שמש מברך על כל כוס שזה גם בהביאו לו באמצע שתית הכוס הראשון אמנם הביאור שביחס לברכה כיון שהיה מוחלט לו שלא יאכל את זה א"כ אין זה בכלל האכילה של הברכה דרק מה שזה גדר אכילה אחת בשעת הברכה נפטר אמנם במצב סתמי בזה הברכה חלה על מה שיהיה האכילה בפועל ועדין צ"ב] ולפ"ז בגמר לאכול המין הראשון והביאו לו אותו מין וגם מין אחר לא יצטרך לברך על המין האחר אמנם אם זה צירוף שיטות וכנ"ל יצטרך לברך

והנה עיין תבואות שור דהקשה על דבריו מהשו"ע סימן קע"ד ס"ד שיכוין בברכת היין שקודם הסעודה שלא יפטור יין שבסעודה וע"ש שכתב ששם זה שתיה חלוקה ומבואר בדבריו שבגדר פטור מברכה יש שני גדרים יש מקום שזה ממש אכילה אחת ולא מועיל לכוין ויש מקומות שזה לא ממש אכילה אחת ולכן אם מכוין לא להוציא חשיב שאין זה בכלל האכילה אחת של הברכה

והנה בעיקר הסברא שיש סוג אכילה שזה בכלל האכילה הראשונה ויש דבר שלא עיין א"ר סימן ר"ו סק"ח שהביא את המהר"ם גאלנטי שבשבת שרוצה להרבות ברכות לא עוזר שזה לפניו ומכוין לברך על כל פרי שזה ברכה לבטלה אלא שיבאו לפניו כשגומר מין אחד עוד אחד ובפשוטו מבואר שס"ל שכל שזה לא בפניו לא נפטר בברכתו בסתמא אמנם עיין א"ר שכתב לבאר שיתכן שזה באמת נפטר רק שכה"ג מועיל לכוין לא לצאת ולכאורא הביאור כנ"ל שכל שזה מגיע אחרי זה אין זה אכילה אחת ממש ולכן אם מכוין לא להוציא דנים שאין זה מכלל אכילתו

**ישוב סתירת השו"ע במילה וציצית לשחיטה**

ו] והנה הבאינו לעיל את קושית האחרונים דבמילה צריך לברך על כל תינוק ומה זה שונה משני שחיטות לרמ"א שלא צריך עוד ברכה וכן קשה לשו"ע ששם משמע שמה שהביאו כשעסוק במילה הראשונה זה לא עוזר וכן לגבי ציצית ומה זה שונה משחיטה וברכות ולנ"ל יש מקום לדון דרק שחיטה שזה רשות או ברכת הנהנין שייך לדון שהכל זה מחיב אחד וממילא זה בכלל ברכתו אבל ציצית או מילה שכל אחד זה מחיב נפרד הגדר שחל ברכה אחת על שני מצות ולא שזה כמחיב אחד ולפ"ז בזה ודאי יועיל לא לכוין ועיקר הדבר מבואר ברא"ש חולין פ"ו: לגבי שיחה בין שחיטה לשחיטה שבזה הביא מחלוקת ולגבי כיסוי פשיטא ליה שזה הפסק וכן מבואר מפורש בלשונו שכיסוי זה ודאי שני מצוות ורק שמועיל ברכה אחת על שני מצוות ע"ש ולפ"ז כאן לא עוזר מה שזה אותו מין וכן מה שהוא עדין עסוק בדבר הראשון ומיושב דין מילה וציצית ועיקר הדבר מבואר שם בארצות החיים סימן ח' שדיק מהאחרונים ששיחה הוי הפסק בציצית לכו"ע אפילו אם שחיטה זה לא הפסק ע"ש מה שישב לפ"ז השו"ע על פי דרכו [אמנם הגר"א נקט שזה אותו נידון וצ"ע שזה נגד משמעות הרא"ש לגבי כיסוי] [אמנם בעיקר המבואר ברא"ש שכיסוי זה שני מצות ובכל אופן לא מעכב ברכה כמו יקנה"ז זה דלא כמו דנקטו האחרונים שברכה בין הברכה למצוה בעלמא מעכבת וצ"ע]