מזיק מתנו_כ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הזרוע והלחיים

חולין קל: מזיק מתנו"כ

**א. פלוגתת הר"ן ותוס'-**

מזיק מתנו"כ או שאכלן פטור, לל"ק משום דכתיב וזה יהיה וכו', דדוקא בעודם בעין יש לכהן זכות.

ביאור הדבר נראה דאף אם יש לכהנים דין ממון במתנות ולא רק מצות נתינה מ"מ לא נתנה להם תורה זכות תביעה על היזק שלהם רק דין ממוני גבך לחוד.

ול"ב פטור משום ממון שאין לו תובעין, וכתבו בתוס' נפק"מ בין הלישנות דלל"ב שפטור משום ממון שאל"ת הרי מ"מ חייב לצי"ש, אבל הר"ן חלק ע"ז באורך ודעתו דפטור היינו לגמרי ואין בין הלישנות מידי[[1]](#footnote-2).

שיטת הר"מ כתב ביש"ש-ב דמשמע לשונו דחייב לצי"ש, ומקורו בכס"מ הל' בכורים וכ"כ במהריק"ו ט-יד בתו"ד, ועיין אמ"ב תרו"מ-ד באורך שהוכיח דעת הר"מ כהר"ן.

[הר"ן דקדק כן מלשון הגמ' אח"כ דמקשי מבעה"ב העובר ומשני דמ"מ מידת חסידות איכא, ומשמע דלתרי לישני פריך דפטור לגמרי משמע ומשני דמ"מ מידת חסידות איכא אבל חיוב לצי"ש ליכא, אבל בתוס' לקמן כתבו דהתם שנטל הבעה"ב מתחילה בהיתר אין בו דין לצי"ש, ועיין ביש"ש-ב מה שדחה].

הר"ן תמה עוד לשיטת התוס' דא"כ לאו דוקא בהזיק אלא אף היכא שהמתנות בעין פטור מלתת משום ממון שאל"ת ולמה נקט ר"ח דוקא במזיק, והרי גם כשהוא בעין אין כופין ע"ז שהרי אין לו תובעין כמו אחר ההיזק [עיין בחי' אנ"ש ולמש"כ נסתלקה תמיהתו]?

ושיטת התוס' כתבו בפוסקים [עיין בב"ח סא-יא ופר"ח סקכ"ו, מהריק"ו בכורים פ"ט ויש"ש-ב] דכל שהוא בעין בי"ד כופין אותו לשלם לאיזה כהן משום מצוה, ואף שאינו חייב לתת לכהן מסויים מ"מ כופין אותו לתת לאחד מן הכהנים, אבל אחר שהזיק אין כאן מצות נתינה רק דין ממון לחוד וכל שאין תובע אין בי"ד נזקקין לזה [ועקה"י-לז האריך בזה מדיליה ולא עמד שכבר כתבו כן בפוסקים].

ואדרבה קו' הר"ן קצ"ב הא פשיטא דכופין משום כפיה על המצוות, וכנראה קשיא ליה דהול"ל דע"י שאל"ת אין כאן תביעת ממון רק כפיה על המצוות, וצ"ב מאי נפק"מ בזה שהרי גם מתורת כפיה על מצוות יש להוציא המתנות מתח"י [ואולי לזה נתכוין בחי' אנ"ש], אבל באמת עיין בגמ' קל: מלמד שהמתנות דין ומסיק בגמ' להוציאו בדיינים ומוכיח מיניה דהוי ממון שיל"ת [ערש"י[[2]](#footnote-3)] ומשמע שגם כשהוא בעין הוי ממון שיל"ת ויכול לתובעו בדין הרי שיש נפק"מ בזה להוציאו בדיינים, וצ"ע, וע"ע לקמן משי"ת ליישב עוד קו' הר"ן בדעת התוס'.

אבל שיטת הר"ן דיסוד חידושא דר"ח דאין תביעת תשלומים על מתנו"כ ופטור לגמרי ולא חסרון תביעה בפועל לחוד, וממילא לשיטתו א"ש דא"א לו לומר הנפק"מ בעודו בעין דעיקר חידושו הוא פטור גמור מתשלומים.

[ומ"מ וודאי מודה הר"ן שבפועל א"י לתבוע אף בעודו בעין שאין כאן תובע כמבואר בקו' הגמ' מלמד שהמתנות דין להוציאן בדיינים משמע דלר"ח א"א לתבוע אותו בדיינים משום ממון שאל"ת גם בעודו בעין, וע"ז מקשינן שיש כח לכהן הבא ראשון לתבוע המתנות, ועיין קה"י-לז, וע"ע לקמן עוד בביאור הגמ' לשיטת הר"ן].

**ב. גדר חיוב לצי"ש-**

בפשוטו היה נראה דלשיטת התוס' לאו פטור הוא רק דבפועל א"א לתובעו בבי"ד ע"ז, אבל קשה לפרש כן דלשון הגמ' פטור משמע דהוי פטור ממש ולא חסרון בהכ"ת לתובעו.

במשנת ר"א זרעים ו-יד חקר אם מש"כ התוס' דחייב לצי"ש הוא חיוב ממש אלא שאין כופין ע"ז כיון שבפועל אין תובע, או שבאמת כיון שגוף המתנות אין לו תובעין הרי לא חל בו דין תשלומים כלל רק מסברא הוא חייב לצי"ש והוא חיוב חדש ומשום פורענות לשלם לרשעים כש"כ רש"י גיטין נג: גבי היזק שאינו ניכר [אלא שאינו מתכפר לו עד שיחזיר את הממון עיין דב"א א-לב], ואם נפרש כן הרי יתיישב היטיב לשון הגמ' דקתני 'פטור'.

וא"ש בזה קו' הר"ן למה לא אמר ר"ח כן היכא שהמתנות בעין, דעיקר ד' ר"ח באו לומר שהוא פטור לגמרי רק יש לו חיוב משום פורענות לחוד אבל אינו חייב בעיקר מצות נתינה משא"כ היכא שהוא בעין יש בו מצות נתינה וכופין אותו על הנתינה.

וכנראה הר"ן פי' דעת התוס' שהוא חיוב גמור לצי"ש רק חסרון תובע במציאות, וכ"נ ממשה"ק הר"ן על התוס' מהמשך הסוגיא ולא ניח"ל לומר דכיון שנטל בהיתר אין בו חיוב לצי"ש.

ולפי"ז גם תתיישב קו' למה לא אמר ר"ח דפטור גם כשהם בעין וא"א לתובעו, דעיקר החידוש של ר"ח הוא שאין לו חיוב ממון כלל רק פורענות בעלמא, אבל כל שהם בעין חייב מכח המצוה לתת את המתנו"כ ממש.

והנה בהמשך הגמ' מקשינן מברייתא שהמתנות דין והיינו שהכהן הבא ראשון יכול לתבוע את המתנות א"כ הו"ל ממון שיש לו תובעין.

ויש לעיין בזה דאף אם המתנות עצמם הוי ממון שיש לו תובעין מ"מ אחר שנתחייב לשלם הרי לענין התשלום אין תובע ושוב יהיה לו פטור ממון שאל"ת כלפי התשלום?

ובאמ"ב תרו"מ-ד ד"ה לכן כתב דכיון שיכול לתבוע את המתנות עצמם כהן הבא ראשון ה"נ יכול כהן הראשון לתבוע את התשלומים וקו' הגמ' שיוכל הכהן הבא ראשון לתבוע גם את התשלומים, וכנראה משום דס"ד דהכי דינא דממון כהנים שיכול כל כהן הבא ראשון לתובעו [ומ"מ דבריו יתבארו יותר לפמשי"ת לקמן דדמי מתנות יש בהם דין נתינה ממש].

עוד יש לתמוה כן לקמן קלא. אנסו בית המלך גורנו דשאני התם דקמשתרשי ליה ושיטת התוס' דחייב תשלום מתורת משתרשי [ויתבארו שם השיטות בזה ודעת רש"י באורך], ובפשוטו הביאור דכלפי דין משתרשי ל"ש פטור ממון שאין לו תובעין דאינו אלא פטור בדין מזיק של התורה אבל במשתרשי שהוא קיבל ממון וחייב מסברא הרי הוא דין שלו להעמיד את הממון לכהנים ול"ש בזה פטור דממון שאל"ת [ויל"פ ענין זה בכמה אנפי].

אבל צ"ע דמ"מ אחר שנתחייב בתשלומים למה לא ייפטר ע"ז גופא משום ממון שאל"ת?

ומשמע מזה דמה דקאמר בגמ' ממון שאל"ת לא קאי על התשלום רק על המתנות עצמם, וכל שיש לו חיוב על המתנות [אי משום שכהן הבא ראשון יכול לתבוע וחשיבי ממון שיש לו תובעין אי משום דין משתרשי] אין בו פטורא דר"ח, ויתבאר לפי דרך זו דכיון שהמתנות אין להם תובעין הרי הוא פטור לגמרי אלא שיש לו חיוב לצי"ש משום פורענות.

אבל יותר נראה לפרש כוונת הגמ' דכל שנתחייב בתשלומים על המתנות מתורת מזיק או משתרשי הרי חל בתשלומים אלו מצות נתינה, דמה לי הן ומ"ל דמיהן וזה מבואר בר"ן גבי משתרשי שחייב לשלם משום דמה לי הן ומ"ל דמיהן, א"כ חל בהם מצות נתינה והוי כמו מתנות בעין שנתבאר לעיל שיש בהם כפיה על המצוות ואין בהם דינא דר"ח מה"ט.

ועיקר ענין זה דחייל בתשלום דין המצוה, ביאור הדברים דיסוד המצוה הוא להעמיד לכהן את הזכות ממון שלו, וכיון שיש בו תביעת נזקין אי לאו פטורא דאל"ת שוב יהיה בו גם המצוה [וזה גופא פליגא ל"ק וס"ל דדרשינן מוזה שאין המצוה בתביעת ממון רק בהעמדת הבעין לכהן], ועיקר יסוד זה יתבאר לקמן בראיה נוספת מד' החזו"א בתוס' ב"מ ו:.

ולפי"ז אף אם נפרש דדינא דר"ח הוא חיוב גמור ורק אין לו תובע בפועל מ"מ א"ש כל הנך אנפי דכופין אותו מתורת כפיה על המצוות.

עוד הוכיח בס' שחיטת חולין שהוא רק פורענות לשלם לרשעים ממה דאיתא בתוס' לקמן דכל שנטל בעה"ב בהיתר אין לו מחיוב להחזיר אף ביד"ש, ואם הוא דין מזיק ממש אלא שאין לו תובעים למה לא יתחייב גם אם נטל בהיתר, ורק אם אינו בכלל מזיק רק פורענות על שנתכוין להזיק הרי כל שנטל בהיתר לא שייך זה.

**ג. פלוגתא דר"א ורבנן-**

ע"ע במשנת ר"א זרעים ו-יד מש"כ לדון לפרש שהוא רק דין פורענות גרידא ולא חיוב ממש לצי"ש, דהנה לקמן בסוה"ע בעה"ב העובר ממקום למקום פליגי ר"א ורבנן אם צריך להחזיר מה שנטל או דלמא עני היה באותה שעה ופטור.

ומקשי בגמ' לר"ח דפטר מזיק מתנו"כ, ומשני מידת חסידות שנו כאן, ופריך תני תנא ישלם ואת אמרת מיד"ח שנו כאן, ועוד מדר"א ליקו וליתיב.

ואח"כ מקשי מדרבנן דמשמע שלא פטרוהו אלא משום דעני היה באותה שעה אבל עשיר שנטל חייב, ולמה לא ייפטר משום מזיק מתנו"כ, וע"ז משני מידת חסידות שנו כאן.

וצ"ע דהא בדעת ר"א דקתני ישלם משמע שהוא חיוב מדינא, ולא מצאנו שרבנן יחלקו בזה רק משום עני היה באותה שעה, א"כ אכתי תיקשי לר"ח?

וכתבו הרשב"א והר"ן דר"א ורבנן בתרתי פליגי חדא בעשיר דלר"א יש חיוב מדינא ורבנן לא חייבו אלא משום מידת חסידות, ועוד פליגי בעני שנטל דלרבנן פטור לגמרי משום עני היה באותה שעה.

והדברים צ"ב רב כיון דבדעת ר"א מבואר להדיא שלא כר"ח מה"ת לומר דרבנן פליגי בזה?

ובמשנת ר"א באר שהכל פלוגתא אחת, דלר"א דס"ל שיש כאן חיוב מדינא לשלם ודין ממון ל"ש לפטור משום עני היה באותה שעה, ול"מ סברא זו לפטור אלא לרבנן דס"ל דמזיק מתנו"כ פטור ואין חיובו אלא משום פורענות וע"י שעני היה באותה שעה יש לפוטרו, ונמצא שהכל חדא פלוגתא, ושפיר אמרה הגמ' שאין להקשות מדר"א.

ולפי"ז מתבאר לנו דלדעת ר"ח ע"כ החיוב לצי"ש אינו אלא פורענות בעלמא ולא חיוב ממון [אלא דעיי"ש במשנת ר"א שנקט לעיקר דהוי חיוב ממון גמור ויצא לחלק בזה בין מתנו"כ למתנו"ע, עיי"ש ול"מ כן].

ומ"מ דבריו דחוקים קצת דהא חזינן בס"ד של הגמ' דמקשי מדרבנן דמזיק מתנו"כ חייב ומשמע דאף בזה מהני סברתם דעני היה באותה שעה, ומה"ת לומר דלמסקנא אינו כן ועיקר פלוגתתם הוא בדינא דמזיק מתנו"כ.

גם פשט הגמ' מוקשה קצת לפי דרך זו, דמקשי אטו מר"א ליקו וליתיב וצ"ב דהא אף רבנן הודו לו בפרט זה ולא פליגי אלא משום עני היה באותה שעה, ובאמת אח"כ מקשה הגמ' מדרבנן, וכנראה כוונת קו' הגמ' היתה שא"א להוכיח מדר"א די"ל דרבנן פליגי בעיקר ד"ז [ולא מקשי אח"כ אלא מגוף לישנא דרבנן], ולד' משנת ר"א צ"ע דהא השתא ס"ד דרבנן מחייבים מדינא אלא שגם בזה פוטרים משום עני היה באותה שעה א"כ למה לא נקשה מדר"א שהרי לא נחלקו בפרט זה?

ואי לאו ד' הראשונים היה ניתן לדון באופ"א [ויסוד הדברים בשו"מ מהדו' שתיתאה ה-כו] דהנה עיקר קו' הגמ' מדר"א צ"ב שהרי מבואר קלא. דמשתרשי חייב אף למ"ד מזיק מתנו"כ פטור וה"נ הרי הוא משתרש שקיבל את הממון?

וגם יל"ע בטעם פלוגתא דר"א ורבנן במאי פליגי.

ואולי גוף פלוגתא דר"א ורבנן הוא אם לדון את העני הנוטל כמשתרש שמעיקרא לא קיבל אלא לזמן והשתא נמצא שגזל בידו וחייב לשלם ככל משתרשי אף דמזיק מתנו"כ פטור.

אבל רבנן דנו דעני היה באותה שעה היינו דכיון שעיקר קבלתו היתה כדין א"א לתובעו מתורת משתרשי שהרי בשעת קבלתו יכל ליטול אלא דהשתא מתחדש עליו דין חדש להחזיר את הממון שנטל אבל לא חשיב משתרש שהרי בזמן שחל עליו הדין להחזירו כבר פקע מממון זה שם ממון עניים ולא חשיב משתרש מהממון עניים ולא קיבל ממון עניים אצלו, ורק יש לו חיוב בעלמא כדין מזיק, ומזיק מתנו"כ פטור, וזהו כוונת קו' הגמ' אטו מר"א ליקו וליתיב[[3]](#footnote-4).

או בנו"א י"ל כש"כ החת"ס דסברת ר"א דאף שהוא עני באותה שעה צריך להחזיר משום שמעיקרא אינו מקבל אלא כהלוואה לזמן שהוא עני שהרי א"י ליטול לעולם כיון שאח"כ לא יהיה עני, וא"כ א"א להקשות מדר"א שהרי וודאי חייב להחזיר משום שקיבל הלואה, וזה כוונת הגמ' מדר"א ליקו וליתיב, כ"כ בלב אריה.

אבל רבנן ס"ל שבשעתו היה עני ומקבלם לגמרי אלא שאח"כ כשבא לביתו חל עליו חיוב לשלם חזרה, ואינו אלא כמזיק לחוד.

אבל בראשונים מבואר שלא ככל זה שהרי כתבו דבתרתי פליגי ר"א ורבנן, ולרבנן אף בעשיר א"א לחייבו וע"כ צריך לתרץ באופ"א מ"ט אין בו משום משתרשי, וצ"ע.

**ד. שיטת הר"ן-**

ודעת הר"ן דפטור לגמרי אף לצי"ש, וז"ל אחר שהביא פירש"י דאל"ת שיכול לדחות כאו"א, וכתב:"משמע לי דה"ק כיון דמתנו"כ ממון שאל"ת הוא נהי דכי איתנייהו בעינייהו מחייב משום מצוה כי ליתנייהו בעינייהו אין כאן מצוה לא דין ממון הלכך פטור לגמרי ולפיכך אפי' בבא לצי"ש פטור".

בחוו"ד קס-א דמתנו"כ אינו ממון השבט רק יש לבעלים חיוב ומצות נתינה אבל אין לכהנים זכות ממון בו לכך אין בו דין מזיק כלל ומשום מצות נתינה נמי ליכא כיון דליתיה בעיניה, וכ"נ אמ"ב תרו"מ-ד בדעתו, וכ"נ בקה"י-לו.

ועיי"ש בחוו"ד שנקט כן גם גבי מתנו"ע דהוי הפקר לעניים ששוה למתנו"כ בזה, ורק ממון עניים ע"י נתינה לגבאי או נדר שאני שחל בו קנין ממון וכן מבואר כדבריו בריטב"א קל: דמזיק הקדש עניים חייב ובאר בזה הא דלשמור ולא לחלק דבעי קרא לפוטרם ולא סגי בממון שאל"ת, ומשמע בריטב"א שפי' ענין ממון שאל"ת כדברי הנך אחרונים דיסודו משום שאין לו בעלים אבל כל שיש בעלות לכלל העניים כבר מתחייב.

אבל ל"מ כן לשון הר"ן דמשמע שהחסרון הוא משום שאין לו תובעין ונשאר עם פירש"י במושג של אין לו תובעין.

גם הוכיחו האחרונים מכ"ד דמתנו"כ הוי ממון כהנים ולא רק הפקר לכהנים:

א. אמ"ב שם הוכיח מדין מכירי כהונה דפירש"י ור"ן גיטין ל. משום שאר כהנים אסחי דעתייהו, ומשמע דמעיקרא הוא ממון השבט ולכך ע"י דאסחי דעתייהו זכה כהן זה, אבל אם אינו אלא הפקר היאך יזכה.

ב. עוד הוכיח מגמ' מירושלמי דמאי שיש בו מצות השבת אבידה.

ג. עוד דן מתוספתא פ"ט תרומות דבכור קודם שניתן לכהן כבר מיקרי קנין כספו לאכול בתרומה, עיי"ש, ועיי"ש באמ"ב מש"כ לדחות.

ד. עוד הביא אפיק"י א-מב בשם הגדול ממינסק מרש"י בכורות לו: שיש בגזילת מתנו"כ משום לא תגזול.

[מיהו בריטב"א שהבאנו לעיל משמע דס"ל דאינו אלא הפקר לעניים לכהנים לחוד ואין בו בעלות ממש, וכל היכא שיש בו בעלות אף שהוא בעלות של כלל השבט אינו בכלל ממון שאל"ת.

ועיין בריטב"א קידושין נח: שהגונב טבל צריך לשלם לבעלים כל דמיה ולא רק דמי טוה"נ, ומשמע מזה ג"כ דעתו דלא חשיב עדיין ממון כהנים עד שעת נתינה, ויתבאר היטיב כפי שיטתו, ועצ"ע בזה].

וכנראה כוונת תי' הר"ן דכיון שאין לו תובע כשהוא בעיניה וא"י שום כהן לתובעו [רק מצוה בעלמא] אין בו חיוב נזק"מ כלל, ומה"ט כתב דאף לצי"ש אינו חייב.

בפשוטו הביאור בזה משום דהוי ממון ציבור אבל כל יחיד ויחיד אין לו בעלות ממילא אין בו דין מזיק ושאר דיני ממונות של תורה [משא"כ משתרשי שפיר אית ביה וגם עי"ז חל מצות נתינה משום מ"ל הן מ"ל דמיהן].

וכעי"ז מצאנו ברשב"א בתשובה הו"ד בב"י יו"ד-קס שאין דין ריבית בממון עניים, ובחוו"ד דלעיל באר הטעם משום דהוי הפקר לעניים, אבל בלשון תשובת הרשב"א משמע טפי משום שאין לה בעלים מסויים אינו בכלל רעהו ומי ייאסר בלקיחת הריבית, ועקה"י נדרים-ד.

מיהו אכתי אין הדבר ברור כ"כ, שהרי בגמ' תלו הפטור בסברת אין לו תובעין ולא אתו עלה משום שהוא ממון ציבור, ובקה"י כתב שהר"ן אינו מפרש כרש"י שאין יכול א"א מהם לתבוע רק מפרש גוף כוונת הגמ' משום שהוא ממון ציבור, וזה קצת דוחק שהרי הר"ן הביא פירש"י ומשמע שהסכים לעיקר פירושו במושג זה.

ועוד צ"ב בקו' הגמ' מלמד שהמתנות דין דמשמע שאם היה הכהן יכול לתבוע את המתנות היה חייב, וצ"ב דסו"ס ממון ציבור הוא?

ויש לפרש דבס"ד שכל כהן יכול לתבוע הרי הביאור הוא דבאמת לאו ממון ציבור ממש הוא אלא שזיכתה תורה את המתנות לאחד מכל הכהנים ומי שבא ראשון יש לו הזכות, ואין פטור ממון ציבור אלא באופן שכלל הממון שייך לציבור וא"א לאחד לתובעו לחוד, ועצ"ע.

**ה. מזיק מתנו"כ אם חייב לשלם לבעלים-**

בתוס' ב"מ ו: כתבו דכהן יכול לתפוס מתנו"כ ולשלם לבעלים דמי טוה"נ, והוסיפו:"ומפרק הזרוע דאמר בן לוי חטף מתנתא פריצותא הוא משמע שאינו חייב לשלם אין ראיה דשמא מיירי שאכלו וכדאמרינן המזיק מתנו"כ או שאכלן פטור", ומש"כ דאכלן פטור היינו דאף חיוב תשלומים אינו חייב הכהן לבעלים שהרי מזיק מתנו"כ פטור.

בעיקר מה שבאו התוס' להוכיח מגמ' חולין נשנו באחרונים כמה אופנים [ועיין בכו"פ-סא]:

א. בחת"ס חולין קלא. באר כוונתם ע"ד הב"ח-סא דס"ל דתפיסת הלוי במתנו"כ של ישראל מועלת מספק כדמשמע בסוגיא חולין קלא., וזה שהביאו התוס' מהתם דמהני תפיסת הכהן מספק ואילו בסוגיא ב"מ קי"ל תק"כ מוציאין מידו ול"מ תפיסה מספק, מיהו בפר"ח סא-לג דחה עיקר שיטת הב"ח מכל וכל ונתבאר במקו"א, וגם כתב דל"מ כן בכוונת התוס' דהו"ל לאקשויי כן על עיקר דין הסוגיא דתק"כ מוציאין מידו והתוס' דנו בזה לענין תפיסה במתנו"כ בוודאי.

ב. והפשוט בזה כש"כ בש"ך בס' תק"כ-צח ובפר"ח סא-לג דכוונתם לסוגיא חולין קלג. דכהן החוטף פריצותא הוא, וכוונת התוס' להוכיח מזה כדבריהם שהכהן יכול לתפוס מתנות בע"כ דבעלים דמשמע התם שהועילה תפיסתו ואין בו אלא פריצותא.

ג. במהרצ"ח כתב בנו"א דקשיא להו על מש"כ דכהן התופס חייב לשלם לבעלים דמי טוה"נ ובגמ' משמע דכהן החוטף אינו חייב לשלם לבעלים וע"ז כתבו דאיירי באכלו.

והנה בישראל החוטף לבעלים מתנו"כ פשוט בגמ' קידושין נח: שצריך לשלם למ"ד טוה"נ ממון, ולד' מהרצ"ח מבואר בתוס' שבכהן החוטף נסתפקו לומר שאינו חייב לשלם, וע"ז הוכיחו מגמ' חולין ודחו דהתם מיירי באכלו ומזיק מתנו"כ פטור.

אבל ד' מהרצ"ח תמוהים איך ס"ד לתוס' לפטור החוטף מלשלם לישראל למ"ד טוה"נ ממון.

גם צ"ע טובא שאם נידון התוס' הוא כלפי התשלומים לבעלים מבואר בתירוצם דאיירי באכלו חידוש גדול דאף למ"ד טוה"נ ממון האוכל מתנו"כ פטור מלשלם לבעלים, וצ"ב דהא טוה"נ ממון ומ"ש מגנב דמבואר קידושין נח: שחייב לבעלים?

וביותר תימה מה שהביאו ע"ז ממזיק מתנו"כ דפטור דהתם היינו דוקא כלפי זכות הכהן משום ממון שאל"ת או מילפותא דוזה, אבל למה ייפטר מלשלם לבעלים, והא מבואר קידושין נח: בגונב טבל למ"ד ממון חייב א"כ ה"נ גבי מזיק, וכה"ק בכנפי יונה סי' סא וברעק"א כו"ח תניינא מכת"י תלמיד.

**ו. ביאור ד' התוס' ב"מ ו: בכמה אופנים-**

א. הפשוט בביאור ד' התוס' הוא כפי דברי הש"ך ופר"ח שנידון התוס' אם מועלת תפיסת הכהן במתנו"כ, והוכיחו מגמ' חולין הנ"ל דמהני, ועפי"ז יתבאר גם המשך ד' התוס' שהעמידו באכלו שלא דנו התוס' לענין החיוב לבעלים כלל רק כלפי חיוב לשבט הכהונה, וס"ד דכיון דל"מ תפיסת הכהן מהבעלים הרי כהן שחטף מהבעלים יתחייב להחזיר לשבט הכהונה את הממון שחטף.

וע"ז כתבו התוס' דאיירי באכלו ומה"ט נפטר מלשלם לשבט הכהונה שהרי הוא ככל מזיק מתנו"כ דפטור כלפי שבט הכהונה.

[מיהו העיר ע"ז הגרש"ר ב"מ שם דאכתי תיקשי קצת לשון הגמ' פריצותא שהרי הוא מזיק גמור ואף חייב לצי"ש לשבט הכהונה].

ולמדנו לפי"ז מד' התוס' חידוש גדול שאם היה הדין דמזיק מתנו"כ חייב הרי גם הכהן המזיקן היה חייב כיון שאין לו כח לתפוס את המתנות בלא דעת הבעלים, ודו"ק, ועקה"י ב"מ סוס"י-י שכתב דכל שהכהן עצמו מזיק פטור אף אם נימא דמזיק מתנו"כ חייב ולפי הנ"ל מבואר בתוס' לא כן.

[והעיר בזה בחי' הגר"ר דנתבאר במקו"א שני אופנים בטעם השיטות דל"מ תפיסת הכהן, אם משום דכך הוא דין מתנו"כ שא"י לזכות בלא הקנאת בעלים, ולפי"ז וודאי א"ש היטיב דאי מזיק מתנו"כ חייב היה הכהן שתופס ואוכל חייב לשלם לשבט הכהנים.

אבל אם נפרש שיש לכהן מצ"ע זכות לתופסו הרי צריך להחזיר לבעלים משום גזילת הטוה"נ הרי אם אכלו אין טעם לשלם לשבט הכהנים רק לבעלים וזה שוב תלי בדין טוה"נ ממון, ודו"ק, והוא נקודה נפלאה].

אלא דעדיין יל"ע בגמ' חולין הנ"ל למה לא יתחייב לשלם לבעלים ובפשוטו משמע בגמ' דפטור לגמרי, והפשוט בזה דאזלא הגמ' למ"ד טוה"נ לאו ממון ונפטר גם כלפי הבעלים או דאה"נ וחייב לבעלים, ועיין בחי' הגר"ר-ז בהערה משכ"ב.

אבל בכמה אחרונים פי' הוכחת התוס' ממזיק מתנו"כ שהוא כלפי הנידון לשלם לבעלים, ויש לפרש בכמה אנפי מהלך התוס' לפי"ז, והנה גם לפי מהלכים אלו יל"פ יסוד ד' התוס' כהש"ך ופר"ח שבאו להוכיח מגמ' חולין דמהני תפיסתו שאם חייב להחזיר הכל לא חשיב פריצותא, וע"ז דחו התוס' דאיירי באכלו, אלא דעדיין ס"ד לתוס' שיצטרך לשלם לבעלים וע"ז הביאו הא דמזיק מתנו"כ.

וב' אופנים עיקריים יל"פ בזה:

א. יל"פ דס"ד שיצטרך לשלם לבעלים כל דמי התרומה [יתבאר לקמן], וע"ז הוכיחו דמזיק מתנו"כ אי"צ לשלם לבעלים כל דמי המתנות מהא דמזיק מתנו"כ.

וצ"ב מה ס"ד דתוס' שיצטרך לשלם לבעלים כל דמי המתנות הרי אין לו אלא טוה"נ בלבד, וגם תיקשי קו' רעק"א והכנפי יונה מה ראיה ממזיק מתנו"כ לדין תשלום לבעלים?

ושני אופנים נשנו בזה:

בקה"י ב"מ-י פי' דס"ד לתוס' כהריטב"א קידושין נח: דכל שיש לבעלים טוה"נ צריך לשלם לו דמי כל המתנות, ונתבארה שיטה זו במקו"א, וע"ז כתבו התוס' שאינו כן והוכיחו ממזיק מתנו"כ וכוונתם דסתימת לשון הגמ' דפטור מדמי כל המתנות ומשמע אף כלפי הבעלים [ורק צריך לשלם דמי טוה"נ לחוד, ועיין לקמן שיש מקום לצדד דאף דמי טוה"נ אי"צ לשלם].

ובקה"י שם הביא בשם החזו"א באופ"א דס"ד לתוס' כדעת הריטב"א שצריך לתת לבעלים כל דמי המתנות, אבל ביאור הדבר משום דיסוד זכותם של הבעלים הוא לקיים דין הנתינה שלהם, ויכולים לתובעו להעמיד להם מתנות לקיים בהם דין הנתינה ויצטרך לתת להם מתנות כהונה לתתם לכהנים.

והיינו דע"י שהוא חייב לשלם את המתנו"כ חייל בתשלומים דין מתנו"כ וחיוב נתינה ויקיים בהם הבעלים דין נתינה [וכעיקר הדבר דחייל בתשלומים דין נתינה כן מבואר בר"ן גבי משתרשי דמה לי הן ומ"ל דמיהן].

וע"ז כתבו התוס' דכיון דמזיק מתנו"כ פטור כלפי הכהנים הרי ממילא א"א לבעלים לתבוע זכות זו שהרי תו אין כאן דין נתינה לכהנים כלל ולכך אי"צ לשלם אלא דמי טוה"נ לחוד.

אלא שלא נתחוור לי הו"א זו שיצטרך לתת לבעלים לקיים דין נתינה ואינו נראה שיצטרך לשלם יותר מדין הממון שיש לבעלים בו.

ב. אופן שני י"ל בזה, דבאמת בסוגיא חולין דפטור מלשלם לגמרי ואינו אלא פריצותא בעלמא, וסוגיא התם אזלא כמ"ד טוה"נ ממון [כש"כ הגר"ר בהערה] ומ"מ פטור מלשלם גם דמי טוה"נ לבעלים.

וביאור הדברים עפמש"כ בקר"א נדרים פד: לדון דבאוכל מתנות כהונה פטור גם כלפי הבעלים ואי"צ לשלם לו טוה"נ אף למ"ד טוה"נ ממון, וביאור הדברים ראיתי בגרש"ר ב"מ ו: שהסביר כן ד' התוס' מדיליה ואסברה לה משום דכל זכותו של הבעלים הוא רק מכח דין מתנו"כ וכל שאכל ופקע דין מתנו"כ פקע זכות הבעלים [וי"ל בנו"א שכל זכותו של הבעלים הוא לקיים מצות נתינה במתנות אבל אין לו דין ממון בפנ"ע, עיין לקמן בד' הכו"פ].

ויתכן לפרש בזה גם כוונת התוס' דכיון דקי"ל מזיק מתנו"כ או שאכלן פטור לכהנים הרי פקע דין מתנו"כ שבו וממילא אי"צ לשלם לבעלים.

אבל באמת לפי"ד הש"ך והפר"ח א"א לפרש כן בד' התוס' דהא משמע בתוס' שאם מיירי בסוגיא בתופס ולא אכלו וכפי דבריהם דמהני תפיסת הכהן א"ש הסוגיא שם ובזה הרי וודאי חייב לשלם לבעלים טוה"נ כש"כ התוס' ומ"מ איתא התם שאינו אלא פריצותא וע"כ לא איירי כלפי התשלום לבעלים כלל ובאמת אה"נ שהוא חייב לבעלים.

אבל באמת לפי כל המבואר יל"פ ד' התוס' כדרכו של מהרצ"ח ומ"מ יתיישבו דבריהם אל נכון, שבאמת עיקר נידון התוס' הוא כלפי תשלום לבעלים, דמשמע לתוס' מגמ' חולין הנ"ל דהוי פריצותא לחוד ואי"צ לשלם דמים, ורצו להוכיח מזה שלא כדבריהם לעיל ואף כהן החוטף אי"צ לשלם דמים [ובאמת צ"ב הו"א זו כש"כ לעיל], וע"ז תי' דאיירי באכלו, ודוקא בזה אי"צ לשלם לבעלים כלל, וע"ז הביאו מהא דמזיק מתנו"כ פטור דפטור אף מלשלם לבעלים.

וביאור ראיה זו יל"פ או כש"כ בקה"י דמשמע דמזיק מתנו"כ פטור אף כלפי הבעלים, או כש"כ עפי"ד הקר"א דכיון שנפטר כלפי הכהנים ממילא פקע זכותו של הבעלים לטוה"נ לגמרי, אלא דמ"מ לקושטא דמילתא נראה כדרך הראשונה שכתבנו בכ"ז.

**ז. עוד בחידושו של הקר"א שהמזיק אי"צ לשלם טוה"נ לבעלים-**

ובעיקר חידושו של הקר"א שהאוכל מתנות אי"צ לשלם לבעלים אף למ"ד טוה"נ ממון, צ"ע מהא דגונב תרומה חייב לבעלים כמבואר קידושין נח: למ"ד טוה"נ ממון, ועיין בקר"א נראה דעתו שאם באמת אכל הגנב את התרומה אינו חייב לבעלים שפקע הזכות טוה"נ, ואין החיוב אלא במקום שחזרה התרומה בעינה, עיי"ש מה שדקדק כן בלשון הר"מ.

ואולי שא"ה דלא פקע זכות הבעלים בשעת גניבה ושפיר חייב עליו משא"כ באכלו שעצם המעשה שלו הוא כילוי התרומה, ועצ"ע.

וע"ע בכו"פ סא-ד לדון די"ל דלמאן דדריש מוזה פטור גם כלפי זכות הבעלים ואי"צ לשלם לו טוה"נ שלו, דאיך יהיה זכותו עדיפה משל כהנים, ורק למ"ד דפטור משום אל"ת חייב לבעלים.

וכנראה ביאור דבריו עפמש"כ הגרש"ר ב"מ יא: להוכיח מגמ' נדרים לו: דדין טוה"נ הוא זכות חדשה שנתנה לו תורה [אבל מצ"ע פקע דין ממון שלו לגמרי ואינו שארית מבעלותו הראשונה] וכשם שלא נתנה לכהנים זכות אלא בבעין ולא בתשלומים ה"נ לבעלים, אבל למ"ד משום ממון שאל"ת הרי לכהנים יש זכות גם כלפי התשלומים אלא שבפועל חסר לו תובעין.

וביתר ביאור י"ל כעין מש"כ בד' הקר"א דכל תביעת הבעלים הוא לקיים דין נתינה שלו וכיון שכשאינו בעין אין בו דין נתינה ממילא פקעה זכות הבעלים, אלא שהקר"א נקט כן גם למ"ד ממון שאל"ת כיון שבפועל אין כאן תביעה כבר פקע תביעת הבעלים, אבל הכו"פ ס"ל דסו"ס יש כאן דין ממון וחיוב לצי"ש לדעת התוס' [אם נפרש שהוא חיוב ממון ממש ולא עונש בעלמא] ושפיר מתקיים בזה נתינה של הבעלים והוא יוכל לתבוע זה.

אלא שגם דבריו צ"ב מגמ' קידושין נח: הנ"ל דגונב תרומה צריך לשלם לבעלים ומשמע גם אם אינה בעין, וצ"ל כש"כ הקר"א.

עוד יש להעיר בזה דבפשוטו יסוד גזיה"כ דוזה הוא שאין זכות לכהנים אלא לקבלו בעיניה ואין להם זכות כלפי תשלומים, וא"כ היה נראה דכלפי כפל לעולם אין להם זכות לתבוע אף אם התרומה בעינה, ובגמ' מבואר שיש לבעלים כפל ולד' הכו"פ גם כלפי הבעלים יש הגבלה של גזיה"כ דוזה שאינו עדיף מהם, וצ"ב.

וצ"ל לפי"ד דבאמת אין פטורא דוזה תלי בדין תשלומים דוקא, רק גזיה"כ הוא דדוקא כשהם בעין יש לכהנים תביעה עליהם ובכה"ג יש תביעה גם לענין הכפל.

ובכל האי עניינא, הנה בפר"ח סקכ"ה הביא מד' הרשב"א דמשמע דמזיק מתנו"כ פטור הוא בין בבעלים שהזיקו המתנות ובין באחר שהזיק.

אבל כתב בפר"ח דהיינו דוקא למ"ד טוה"נ לאו ממון אבל למ"ד ממון צריך לשלם לבעלים את המתנות והם יתנו לכהן אף לבתר דקי"ל מזיק מתנו"כ פטור.

וכבר תמה עליו בכו"פ סא-ד למה ישלם לבעלים ויתן לכהן הרי אינו חייב את ממון הכהנים כלל רק את חלק הבעלים שיש לו שוויות של טוה"נ, וצ"ע [ואולי ס"ל כהריטב"א קידושין שצריך לשלם לבעלים גדמי כולו אלא דמפרש הטעם כש"כ קה"י בשם החזו"א שהבאנו לעיל שצריך להעמיד לבעלים דין נתינה שלו].

ועכ"פ מבואר דעת פר"ח דאף דמזיק מתנו"כ פטור מ"מ חייב דמי טוה"נ לבעלים, ושלא כד' הקר"א וכו"פ שהבאנו [ועליו נסובים ד' הכו"פ שהבאנו לעיל].

**ח. מזיק מתנות של מכירי כהונה-**

יש לדון בדין מזיק מתנו"כ של מכירי כהונה היאך הדין לשני הלישנות.

עיין בארוך מש"ך-סא דתליא בשתי הלשונות דללישנא שלמדה הפטור משום וזה ה"נ פטור גם במכירי כהונה דאף במכירי כהונה לא יצא מכלל דין מתנו"כ ואינו כמו שבא לידו לגמרי שהרי יכול הבעלים עדיין לחזור בו כש"כ תוס' ב"ב קכג: ובאר שם בקה"י דחשיב כמו שאין עוד כהנים בעולם אבל אינו קנוי לו בתורת ממון שלו.

אבל למ"ד דפטור משום ממון שאל"ת הרי בכה"ג יש לו תובעין וחייב, ובאמת אינו ברור כ"כ לומר כן לפמש"כ הר"ן דפטור אף לצי"ש ונתבאר טעמו משום דהוי ממון ציבור א"כ י"ל דאף בכה"ג דמכירי כהונה הוא ממון ציבור [ויל"ד].

אבל אם נפרש דק' הר"ן כש"כ הרבה אחרונים משום דהוי הפקר לכהנים הרי י"ל דהכא ע"י שקנוי לכהן זה כמבואר גיטין ל. שפיר חייב.

מיהו בר"ן משמע שאין נפק"מ בין הלישנות כלל, עיי"ש וזה דלא כהש"ך.

בריט"א בכורות ח-ע (נט:) צידד דחייב לכו"ע שהרי הוא קנוי לכהן א"כ ל"ש בו גם פטורא דוזה, אבל מאידך גיסא כתב דמבואר בתוס' ב"ב קכג: שיכול הבעלים לחזור והיזק לא גרע מחזרה, עיי"ש.

ובפשוטו היה נראה לבאר דכיון שהבעלים יכול לחזור א"כ אינו קנוי לו בתורת ממון שלו רק בתורת מתנו"כ ויש בו שם מתנו"כ אכתי אית ביה פטורא דוזה.

אבל לשונו של מהריט"א דהיזק לא גרע מחזרה נראה דאתא עלה מסברא אחרת, וצ"ב.

וע"ע ריטב"א קלב: משמע בפשוטו דפטור אף במכירי כהונה ומשמע דלתרי לישני הוא כן [אלא דאם זה כוונתו צ"ב מה שדימה שם למפקיד ממון שאינו שלו, ואולי כוונתו דאף שהוא ממונו מ"מ אין לו תביעה על הדין שמירה ולאו בע"ד דידיה הוא וממילא אם ניזוק אין לו תביעה, ועצ"ע].

**ט. מלמד שהמתנות דין-**

בגמ' מלמד שהמתנות דין יכול אפי' חזה ושוק דין ת"ל זה, וכו' לאו להוציאו בדיינים היינו שיכול לתבוע המתנות בבי"ד אבל חזה ושוק לא, וכתב רש"י הטעם משום דלכפרה אתי לא שכיח דמעכב, ובתו"ר תמה ע"ז מה לי דלא שכיח אכתי איצטריך קרא היכא דמעכב, עיי"ש מש"כ.

וברמב"ן קלא. הביא ד' רש"י בשם י"מ ופי' דהוי כחייבי חטאות שאין ממשכנין אותן, וצ"ב דדוקא בחטאת דהוי לכפרה ואין כאן תביעת ממון אמרינן שא"א לתובעו אבל כאן להס"ד יש לכהן תביעת ממון ולמה לא נכפהו בבי"ד?

ומשמע ברמב"ן דאף לס"ד אין כאן תביעת ממון ממש רק כפיה על המצוות, וכל תביעת הכהן הוא רק מכח דינו של הישראל אבל צ"ע א"כ היאך ס"ד שיהיה בזה תשלומי נזקין הרי אין לכהן דין ממון ע"ז.

1. ועיין בארוך מש"ך-סא שדן במזיק מתנות של מכירי כהונה וכתב דתלי בשני הלישנות ולמ"ד דפטור משום ממון שאל"ת הרי במכירי כהונה חייב, עיין לקמן שיתבאר בזה, וע"ע בפר"ח סקמ"ו שדן במוכר מתנו"כ אם חייב לשלם לתלות זה בשני הלישנות, אבל בר"ן שהבאנו משמע דליכא בינייהו מידי. [↑](#footnote-ref-2)
2. שכל קו' הגמ' הוא דוקא ללישנא דאל"ת אבל אם פטורו משום 'וזה' לק"מ, דהא איירי כשהם בעינייהו וללישנא דאל"ת הרי אף בעינייהו אין בו תביעת ממון משא"כ ללישנא דוזה כל שהם בעין יש תביעה עליהם ורק תביעת תשלומים אין בהם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחזו"א-ריד (קלא.) ג"כ נתקשה במשה"ק דהא הוי משתרשי [אלא שלא הק' רק לשיטת הר"ן ולא הבנתי דלכאו' כ"ש דתיקשי לשיטת התוס'].

   ותי' שם בזה"ל:"וי"ל דהתם כיון שהוא עני באותה שעה אי איתא דבעלמא ע"מ לגזול פטור ה"נ רשאי ליטול שלא ע"מ לשלם", וכנראה כוונתו שאין חיוב לבעה"ב ליקח ע"מ לשלם דוקא ויכול להתכוין לגזול ובזה לשיטת הר"ן אינו אלא כמזיק ומזיק מתנו"כ פטור, וכיון שהוא עני באותה שעה שרי ליה ליטול כן, וכנראה הביאור שאין תביעה עליו שלא ליקח כיון שהוא עני רק שישלם אח"כ, וכיון דמזיק פטור רשאי ליקח אף שלא ע"מ לשלם, ובפשוטו נראה כונתו דמה"ט חשיב כנתכוין להפקיע המתנות ממצוותן ולכך לשיטת הר"ן אין כאן דין משתרשי [ואולי נתכוין למש"כ אנו ליישב].

   אלא דמ"מ לא הועיל תירוצו אלא לשיטת הר"ן אבל להתוס' גם אם מתכוין שלא לשלם מ"מ חשיב משתרש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)