שיעור מ סימן קפא ו-סוף וקפב עד סעיף ג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור מ**

**~ סימן קפא סעי' ו - י וסימן קפב א - ג ~**

## [סעיף ו] אם המסובין רבים, עד חמשה מתחילין מן המברך, ואם הם יותר מתחילין מן הקטן ונוטלין דרך ישיבתן, ואין מכבדין זה את זה ליטול עד שמגיעין לחמשה האחרונים, וכיון שלא נשארו אלא חמשה שלא נטלו, מתחילין מן המברך.

# סדר נטילת הידיים

והטעם מבואר במשנ"ב (ס"ק יב) דהטעם שמתחילין מן המברך כדי שיעיין בארבע ברכות של ברכת המזון בזמן שיטלו הארבעה הנשארין. ובמשנ"ב שם הוסיף דאף בימינו שהמנהג הוא שכל אחד מברך לעצמו, ואין יוצאין בברכת המברך, מכל מקום לא נשתנה הדין, דעדיין המסובין אומרים את הברכה בלחש, והמברך אומרה בקול רם ולכן צריך לעיין מעט מתחילה. אמנם יש לדון למנהג העולם בזמנינו שמברכים רק את הברכה הראשונה בקול אם צריך שיעור זמן כזה כדי להכין הברכה ויל"ע.

## [סעיף ז] אין מברכין שום ברכה על מים האחרונים.

# אין מברכין על נטילה זו

הנה לדעת השו"ע דס"ל שאין חיוב נטילה למים אחרונים אלא הוא רק חיוב לנקות את ידיו מזוהמת האכילה [וכמו שנתבאר לעיל בשיעורים באריכות], א"ש שאין מברכין על נטילה זו, אכן לדעת הגר"א שיש חיוב גמור של נטילת ידים יל"ע דלכאורה יצטרכו לברך על נטילה זו. אכן ברמב"ם מבואר להדיא (פרק ו הלכה ב) שאין מברכים על מים אחרונים, ואף שנתבאר לעיל שמדברי הרמב"ם משמע דס"ל שיש חיוב נטילה גמור וצ"ע בזה.

## [סעיף י] יש שאין נוהגים ליטול מים אחרונים, ואפילו לנוהגים כן, אדם שהוא אסטניס ורגיל ליטול ידיו אחר הסעודה לדידיה הוו ידים מזוהמות וצריך ליטול ידיו קודם ברכת המזון.

# חיוב נטילת מים אחרונים בימינו

ובמשנ"ב (ס"ק כב) ביאר מנהגם משום דבימינו לא מצוי מלח סדומית, אך הביא דדעת הגר"א דגם האידנא צריך ליטול מים אחרונים ושכ"כ המג"א והמהרש"ל ועוד אחרונים. והטעם להקפיד גם בזמנינו מבואר בהגר"א שהוא משום שילפינן מקרא ד'והייתם קדושים' אלו מים אחרונים, וחיוב נטילה זו הוא אפילו כשאין מלח סדומית מצוי. ובמשנ"ב לעיל (ס"ק א) הביא טעם נוסף שאף שאין מצוי מלח סדומית יש לחוש למלח אחר שטבעו כמותו. וכבר הובא לעיל שיש הטוענים שבזמנינו יש מלח הבא מסדום ושדינו כמלח סדומית [וקצ"ע לשון המשנ"ב כאן שכתב דדעת הגר"א שצריך ליטול גם האידנא וציין במוסגר דטעם מלח סדומית וידיים מזוהמות גם עתה, ומשמע שאף לדעת הגר"א הוא מטעם שיש מלח סדומית בזמן הזה, ובאמת בביאור הגר"א כתב רק מטעם ד'והתקדישתם', ועיין לעיל שהוכחנו שעיקר הסיבה שמחמירים בנטילת מים אחרונים הוא מטעם ד'והתקדישתם' שהרי מנהג העולם שהמודד מלח אינו נוטל את ידיו ואכמ"ל].

# נטילת ידיים לפני ברכה כשידיו מזוהמות

כתב המשנ"ב (ס"ק כג) בשם האחרונים שאפילו רוצה לברך על היין או על הפירות באמצע הסעודה צריך לקנחם מקודם, כיון שידיו מלוכלכות והוא אסטניס. ומשמע מדבריו שהוא דין דווקא במי שהוא אסטניס שאם ידיו מלוכלכות חייב ליטלם לפני שמברך על היין. אכן בשער הציון (ס"ק לב) משמע שלפני כל ברכה אם היו ידיו מלכלכות דחייב ליטול את ידיו, וכבר העיר בזה בשונה הלכות כאן (סעיף יא).

ולפי מש"כ בשעה"צ עולה לדינא שאם באמצע סעודתו שותה יין או אוכל דבר שמברכים עליו בתוך הסעודה, דצריך ליטול ידיו מקודם. ויש שהעירו שלפי זה אם עושה קידוש או הבדלה ונשפך על ידו יין, שיצטרך לחזור וליטול את ידיו כדי לנקותם. אכן באמת נראה שאם נשפך עליו משקה א"צ ליטול את ידיו שהרי קיי"ל (סעיף ט) שכל המשקין כשרים למים אחרונים, ולא יתכן שיהיה חיוב נטילה על משקה שמותר ליטול בו את ידיו [ומה שמבואר במשנ"ב ס"ק כא שאין נוטלין מים אחרונים ביין הוא לא משום שידיו מזוהמות אלא משום חשיבותם], ולכאורה צ"ל שיש זוהמא רק באוכל. אך דבר זה קשה במציאות, שהרי כשנוטל ידיו בשמן ודאי שידיו עדיין מטונפות וצ"ע.

## [סימן קפב] יש אומרים שברכת המזון טעונה כוס אפילו ביחיד, וצריך לחזור עליו, ולא יאכל אם אין לו כוס לברך עליו אם הוא מצפה ואפשר שיהיה לו, אפילו אם צריך לעבור זמן אכילה אחת. ולפי זה אם שנים אוכלים יחד צריך לקחת כל אחד כוס לברכת המזון. וי"א שאינה טעונה כוס אלא בשלשה, ויש אומרים שאינה טעונה כוס כלל אפילו בשלשה. **הגה: ומ"מ מצוה מן המובחר לברך על הכוס.**

# אם צריך להמתין למחר בשביל כוס של הבדלה

נתבאר שיטת השו"ע שאם מצפה שיהיה לו כוס ימנע מסעודה אחת כדי לברך על הכוס. ומקור דבריו מהטור דהוכיח כן מהא דמצינו לעניין הבדלה (סימן רצו סעיף ג) שאם אין לו כוס לעשות עליו הבדלה צריך להמתין עד למחר. אמנם המג"א (ס"ק א) חלק על דברי השו"ע וס"ל דמשום כוס של ברכת המזון אין למונעו מלאכול, ולא דמי להבדלה דשם אסור לאכול קודם הבדלה, משא"כ הכא שהוא רק חיוב המתחדש מחמת ברכת המזון וקודם שאכל עדיין לא חל עליו החיוב לברך ברכת המזון על הכוס וע"ש שהביא עוד ראיות.

ובהגהות הרעק"א כאן כתב שיש להביא ראיה לדעת הטור והשו"ע שאם אין לו כוס צריך להמתין למחר, שהרי מבואר בגמרא (פסחים קב, ב) דלמ"ד ברכת המזון טעונה כוס מי שאין לו אלא כוס אחת צריך להקדים ולאכול קודם הבדלה כדי שיוכל להבדיל ולברך ברכת המזון על אותה הכוס. ומבואר שם ברא"ש ושאר ראשונים דמיירי באופן שאין לו כוס למחר, שאם יש לו כוס למחר יעשה על אותה הכוס הבדלה, ויאכל רק למחר ואז יוכל לברך על הכוס. וכן נתבאר להדיא בשו"ע (סימן רצו סעיף ג). ומוכח שאם אין לו כוס לברכת המזון צריך להמתין למחר, דאי לאו הכי גם אם יש לו כוס למחר יש לו לאכול קודם הבדלה, שהרי אם לא יאכל קודם הבדלה הוא יוכל לאכול לאחר ולברך בלא כוס, שהרי אינו צריך להמתין למחר, ועל כרחך שצריך להמתין עד למחר כיון שמצפה שיהיה לו כוס.

אמנם לדינא נראה מדברי המשנ"ב דפסק להקל כדברי המג"א שאינו צריך להמתין עד למחר שיהיה לו כוס, וכתב דכן משמע מדברי הגר"א. ואף שראיותיו של המג"א צ"ע כמבואר בספר נתיב חיים (הנדפס בגיליון השו"ע), מכל מקום לדידן דקיי"ל שחיוב הברכה על הכוס הוא לא חיוב גמור (כמו שיבואר בסמוך), ודאי אין נפק"מ בכל זה ובודאי אינו צריך להמתין למחר.

# הכרעת ההלכה אם טעונה כוס

ולהלכה מסיק הרמ"א דלכו"ע מצוה מן המובחר לברך על הכוס. וכתב המשנ"ב (ס"ק ד) דמנהג העולם להקל בזה כדיעה השלישית שלא לחזר אחר כוס, וסיים שם שביחיד מקילין כמה אחרונים לגמרי. וכעי"ז הביא בס"ק טז שמנהג העולם שאין מברכין על הכוס כלל ביחיד. אמנם משמע במשנ"ב שכל זה ביחיד אך בשלושה צריך לזמן על הכוס. אך כיום המנהג שלא לברך על היין אפילו בזימון בשלשה, וצ"ב טעם המקילין הרי אין בזה הוצאה כ"כ חשובה, ואין מי שנמנע מלשתות יין מחמת יוקרו, ואולי הוא משום שקשה למזמן לשתות יין. [אמנם כשמזמן ביחיד מבואר ברמ"א (לקמן סעיף ב) שיש המדקדקין שלא לאחוז הכוס בידם, רק מניחין אותו על השלחן לפניהם, וביאר המשנ"ב שם דכיון דלדעת הזוהר יחיד אינו מברך על הכוס לכן עדיף שלא יחזיק את הכוס, שלא יהיה נראה שההלכה שצריך לזמן על הכוס גם ביחיד. אמנם ודאי עולה לו כמו שבירך על הכוס אף שלא מחזיקו בידו כדמוכח בסימן רעא (סעיף טו בדין נשפך היין) שא"צ להחזיק את הכוס כדי שייחשב כברכה על הכוס].

[סעיף ב] כוס ברכת המזון אינו אלא של יין, ולא משאר משקים אפילו קבע סעודתו עליהם, ואם אין יין מצוי באותו מקום והשכר או שאר משקין הוו חמר מדינה מברכין עליהם חוץ מן המים. הגה: ומה שנוהגין במדינות אלו לברך על השכר, אין למחות דהא י"א דאינו טעון כוס כלל, ועוד דהא עיקר חמר מדינה הוא שכר וקובעין הסעודה עליו, ואף על גב דיין נמצא בעיר, מ"מ לא מיקרי מצוי לדבר זה שהוא ביוקר ואי אפשר לקנות יין בכל סעודה לברך עליו, אמנם המצוה מן המובחר לברך על יין. ויש מדקדקין כשמברכין ביחיד על היין שלא לאחוז הכוס בידם, רק מניחין אותו על השלחן לפניהם, ונכון מנהג זה על דרך הקבלה.

# לברך על שכר וחמר מדינה

נתבאר בשו"ע דאין לברך על שכר או שאר משקין שהם חמר מדינה אלא רק במקום שאין היין מצוי, ולכאורה לפי זה בזמנינו שהיין מצוי אין לקדש על חמר מדינה כלל, וכך מטו משמיה דהחזו"א (הגר"ח קנייבסקי משמו בקובץ תשובות חלק א סימן נז), אך דעת הגריש"א (בתשובה שם) דאף בזמנינו לא חשיב שהיין מצוי, כיון שמה ששותים יין בזמנינו הוא רק לצורך קיום מצות קידוש והבדלה או שאר מצוות, אך אין הדרך לשתות יין סתם, ולכן לדעתו אף בזמנינו אפשר לעשות קידוש על חמר מדינה דחשיב שאין היין מצוי [ועיין בביאור הלכה (סימן רעב סעיף ט ד"ה שמקדשים) שהביא מהרמב"ם דאם כל בני העיר שותין אותו חשיב חמר מדינה אפילו במקום שהיין מצוי].

# גדר 'חמר מדינה'

ובגדר חמר מדינה הנה כתב המשנ"ב (ס"ק י) שמשקה ה'קווא"ס' ו'מי בארש"ט' אף על פי שרוב שתית ההמונים מהם אפ"ה לא חשיבי יותר ממים, וכעין זה מבואר בסימן רעב (במשנ"ב ס"ק כה) דעל חלב ושמן אין מברכין עליהם דלא הוו חמר מדינה אלא רק משקה בעלמא. ומבואר שכדי להיחשב כ'חמר מדינה' צריך שיהיה משקה חשוב, וגם שיהיו ההמונים שותים ממנו, אך משקה שאין לו חשיבות הרי הוא כמיא בעלמא ואין להחשיב אותו כחמר מדינה אף שכולם שותים אותו. ולפי זה נראה שאין להחשיב משקאות מתוקים כחמר מדינה, דאף אם ההמון שותים אותם מכל מקום אינו אלא כמיא בעלמא.

ויש לדון אם קפה נחשב חמר מדינה שהרי נתבאר שחלב אינו נחשב כחמר מדינה, וגם מה שנותן טעם במים על ידי הקפה הרי זה כמו מים של בארשט וכדו' דנחשבים כמים בעלמא ואינם כחמר מדינה, ונראה שאינו כחמר מדינה. אמנם ב'קפה טורקי' [-קפה שחור] יותר נראה דדמי לשכר דהא שכר חשיב חמר מדינה, משום שהתסיסה של החומר עצמו גורם לתסיסת המים, ונותן טעם במים עצמם וי"ל שיחשב כחמר מדינה כיון שהמים החמים מקבלים את טעמם ע"י שמבשלים את הקפה, אך עדיין צ"ע אם הוי משקה חשוב שההמונים שותים בכל מקום.

ולגבי שתיית מיץ תפוזים בפסח אי חשיב חמר מדינה הנה מבואר במג"א כאן (ס"ק ב) דמי תפוחים שרגילים לשתות בפסח לא חשיב כחמר מדינה, אמנם כתב הדגול מרבבה כאן שכוונת המג"א שאינו נחשב כחמר מדינה בכל ימות השנה, אך בפסח עצמו שפיר הוי חמר מדינה [ועיין בשיעורים על הלכות קידוש שהבאנו בשם הגריש"א לגבי מי שלא יכול לקיים שתיית ד' כוסות בליל הסדר ע"י שתיית יין, דאפשר להקל בשעת הדחק שישתה מיץ תפוזים דנחשב כחמר מדינה].

ולעניין בירה אי חשיב כחמר מדינה, נראה שיש חילוק בזה שבירה שחורה נעשית ע"י שמערבים בה הרבה מים, א"כ נראה דדמי לקווא"ס ובארש"ט דהתבאר במשנ"ב שמשקין אלו שעיקרן מים נחשבים כמים, אך בירה לבנה שנוצרת ע"י תהליך תסיסה דמי לשיכר דחשיב כחמר מדינה. אך צ"ע אם נחשב כמשקה שרוב העולם שותים אותו וצ"ע לדינא.

## [סעיף ג] צריך שלא יהא פגום, שאם שתה ממנו פגמו, אבל אם שפך ממנו לתוך ידו או כלי אין בכך כלום.

# שפיכת הכוס

מבואר בשו"ע שאם שפך לתוך ידו אינו פוגם את הכוס ואין בכך כלום. אכן מצינו בחידושי הרשב"א (ברכות נב, א) שאין לעשות כן דבגמרא שם הובאה מחלוקת ב"ש וב"ה בבא להם יין אחר המזון דלב"ש מברך על היין ואחר כך מברך על המזון ולבית הלל מברך על המזון ואח"כ מברך על היין, וביארה הגמרא שם את דעת בית שמאי דאף שכשמברך על הכוס צריך לטעום ממנה, ואם יטעם מהכוס עצמה הרי הוא פוגם אותה, מכל מקום יכול הוא לשפוך מהכוס ולטעום ממה ששפך, והקשה הרשב"א שם א"כ מאי טעמא דבית הלל שסברו דלא יברך על היין קודם ברכת המזון. ותירץ הרשב"א [בחד תירוצא] שאם ישפוך מהכוס שמברך עליה נחשבת הכוס לפגומה, והוא כמו שיורי כוסות. ומוכח מתירוץ זה של הרשב"א שיש פגם בכך שהוא שופך מהכוס קודם ששותה ממנה.

ומצוי הדבר שיש ששופכים מהכוס של הקידוש לכוס אחרת קודם ששותים מהכוס [ובפרט כשיש חשש שהמקדש חולה, ואינו רוצה למזוג למסובים מהכוס שהייתה בפיו], ולפי מה שנתבאר לדידן דקיי"ל כבית הלל אין לעשות כן כיון שנחשב הדבר כמו שהוא שותה מכוס פגום. ואולי י"ל שרק אם שפך יין לכוס אחר ושתה מאותו כוס אחר, נחשב כוסו הראשון ככוס פגום, אך אם לא שתו עדיין מהכוס האחרת שהוא שפך אליה, עדיין לא נחשב כוסו כשיורי כוס.

ומצינו כעין זה בסימן רעא (סעיף יא) שכתב השו"ע שאם יש לו רק כוס אחת לקידוש, יקדש עליה בלילה וישפוך ממנה לכוס אחר וממנה הוא ישתה, והכוס הראשונה לא תהיה פגומה. אמנם המג"א כתב דכיון שצריך לשתות מכוס שיש בה רביעית, א"כ ישפוך מעט לכוס אחרת וישתה מהכוס הראשונה שקידש עליה, ואחר יתקנה עם היין שבכוס השניה. אמנם באליה רבה (שם ס"ק כג) כתב שאין לעשות כן שאם הוא שופך מהכוס קודם שטועם ממנה הרי זה זלזול בכוס וביזוי מצוה ע"ש. ומוכח בדבריו כעין דברי הרשב"א שאסור למזוג יין מהכוס קודם ששותה ממנה [אמנם הטעם לרשב"א הוא משום דהכוס נחשבת כשיורי כוסות, ולא"ר הוא משום ביזוי למצוה].

ולעניין דינא אף שהמשנ"ב לא הביא את דברי הא"ר הנ"ל, מכל מקום בבית יוסף ובב"ח כאן הביאו את דברי הרשב"א הנ"ל ונראה בב"ח שחשש לדעה זו שלא למזוג את הכוס קודם ששותה ממנה. ובאמת מדברי השו"ע בסימן רעא (שם) משמע גם כן שחשש לדעת הרשב"א, דכתב שאחר ששופך את הכוס טועם את היין מהכוס השני, ומשמע שלא יטעום מהכוס הראשונה, ולכאורה הוא משום שהכוס נחשבת כשיורי כוסות וכדעת הרשב"א הנ"ל [רק דצע"ק שסתם כאן שאף אם שופך אין בזה כלום].

**הדינים העולים:**

1. מתחילים ליטול ידיים מהמברך, ואם יש יותר מה' מסובין מתחילין מאחר והוא יטול כשישארו ה'.
2. אין מברכין על נט"י למים אחרונים [ולגר"א צ"ע].
3. בזמנינו יש שהקילו במים אחרונים אך להגר"א אין להקל כלל דיש טעם דוהתקדישתם, ועוד יש שמא יש מלח כעין טבעו של מלח סדומית.
4. בכל ברכה אם ידיו מזוהמות עליו ליטול את ידיו. אך נראה שאם יין על ידיו לא חשיב כידיו מזוהמות.
5. נחלקו הפוסקים אם אין לו כוס עד למחר אם צריך להימנע מלאכול. ולדידן שהוא רק מצוה מן המובחר ודאי אין להחמיר בזה.
6. מנהג העולם שיחיד אינו מברך על הכוס, ובשלשה אם יש לו יין יברך עליו. אך יש שקשה להם שתיית היין ולכן הרבה נוהגין שלא לזמן על הכוס.
7. אם אין יין מצוי יכול לברך על שכר או חמר מדינה. ובזמנינו אינו מצוי חמר מדינה. ואולי יש להקל במיץ תפוזים בפסח.
8. י"א שאם שופך מהכוס של ברכה לכוס אחרת קודם ששותה ממנה הרי הוא פוגם את הכוס.