ציונים והערות -3 טעם כעיקר עבודה זרה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

כסליו מס' 3

# שמעתא דטעם כעיקר – ב [ע"ז דף ס"ז]

# טעמו וממשו – דעת רש"י

# טעמו ולא ממשו – דעת רש"י

# גדרי טעמו וממשו – ג' שיטות ראשונים

# ביאור סברות שיטות הראשונים

**גמ' ע"ז דף ס"ז. אמר ר' אבהו אמר רבי יוחנן כל שטעמו וממשו וכו' טעמו ולא ממשו וכו'.** ב' מימרות אלו דר' יוחנן הם עיקר גדול לשמעתא דטע"כ, והראשונים עסקו הרבה בפרוש דבריו, וכמה גדרים והלכות בסוגייא דטע"כ, ממשו, וכבא"פ שמעינן מדבריהם. ובתחילה נעסוק בדעת רש"י ודעימיה, דהנה רש"י בחולין צ"ח: כתב דבדברי רבי יוחנן דטעמו ולא ממשו אין לוקין, מבואר שס"ל טע"כ לא"ד, וכן דעת הריטב"א בע"ז ס"ז:, והוסיף דאע"פ דבעלמא קאמר **טעם** כעיקר, והכא קאמר **טעמו ולא ממשו**, מ"מ הוא ענין אחד בשני לשונות. ויש לברר מ"ט טעמו וממשו לוקה, וכן מתי נקרא טעמו ומתי ממשו, והאריכו בזה הראשונים והאחרונים וכדלק'.

# טעמו וממשו – דעת רש"י

**בקצרה –** עי' **ריטב"א** בע"ז ד"ה אמר ר"א, [עומקא 58], ועי' **נחל"ד** [עומקא 550]. מהלך נוסף, עי' **פמ"ג** בפתיחה להלכות פסח [עומקא 186] ד"ה והנה המנחת כהן, וכיו"ב כתב **החו"ד** צ"ח ג' [עומקא]. ועי' **בר"ן** **על הרי"ף** בחולין צ"ח: ד"ה ולענין.

**גמ' ע"ז ס"ז. אריו"ח כל שטעמו וממשו לוקין עליו, וזהו כזית בכדי אכילת פרס.** **עי' רש"י** שהלמ"מ ששיעור השהייה האפשרי שעדיין יחשב אכילה אחת הוא כשאוכל את הכזית איסור בכא"פ, והחידוש הוא דמהני אע"פ שאת כזית האיסור לא אכל בב"א, אבל יותר משיעור כא"פ הוו להו כשתי אכילות של שני ימים[[1]](#footnote-2), וחזינן דלולי ההלכה היה צריך לאכול בב"א. ועי' **ריטב"א** [עומקא 58], דכשאוכל בכא"פ אחשביה רחמנא כאילו אכליה בעיניה, וכדפרש"י, עכ"ל. **נראה מדבריו** דהחסרון הוא מה שהאיסור קיים בתערובת, ולולי ההלכה - אכילת איסור כשהוא בתערובת לא היתה נחשבת אכילת איסור. עוד חזינן דלולי ההלכה לא היה דין לאכול בב"א, וצ"ב א"כ מה החסרון בזה שהאיסור בתערובת, והא סוף סוף אכל השיעור, [מש"כ כן בשם רש"י צ"ע מדברי רש"י שלפנינו].

**בעיקר** דברי רבי יוחנן דטעמו וממשו זהו כזית בכא"פ, הקשה **הריטב"א** [שם] דלכאו' הא דלוקין הוא משום שאכל כזית איסור בכא"פ, וא"כ אין ענינו כלל לסוגיית 'טעם'[[2]](#footnote-3), ומ"ט צריך ר"י למימר 'טעמו' וממשו, ותירץ דכל האי דינא שלוקה על ממשו הוא משום שה'ממש' יהיב את טעמו בתערובת, ולפיכך אינו בטל, והיינו דאיירי במין בשאינו מינו אבל מב"מ בטל ברוב[[3]](#footnote-4). ולכאו' דבריו מוסכמים על הראשונים דמכח 'טעמו' קאמר ר"י[[4]](#footnote-5).

**והנה** דעת רש"י בסוגיין צ"ח: דבדברי רבי יוחנן כל שטעמו ולא ממשו אין לוקין מתבאר דטכ"ע לא"ד[[5]](#footnote-6), ולא יליף ממשרת וכו', וכן דעת **הריטב"א** בע"ז שם ובחולין שם. ולפי"ז ברישא דר"י מתבאר שבטעמו וממשו לוקין אע"פ שטכ"ע לא"ד, וצ"ב מ"ט בטעמו וממשו, מהני הטעם מדאורייתא. ומתבאר דאינו חייב על אכילת טעמו אלא על אכילת ממשו, וטעמו רק קעביד דלא יבטל, ומסברא הוא דכל 'ממש' 'דיהיב טעמא' אינו בטל, ולפיכך הוא גם למ"ד טע"כ לאו דאורייתא. והיינו דפלוגתתם רק אם יש **איסור טעם**, אבל לכו"ע טעמו גורם שלא יבטל הממש. וכיו"ב כתב **הנחל"ד** [עומקא 550] דלרש"י ע"כ טעמו וממשו הוא מסברא ולוקה על הממשות, וביאר הנחל"ד דע"י שנרגש הטעם הוי כ**ניכר** האיסור דלא שייך בו ביטול[[6]](#footnote-7). **והנה** מש"כ דהוי כניכר, צ"ב טובא, דכיון דלוקה על הממשות עצמה, והממשות אינה ניכרת היכן היא, עדיין תערובת היא, [וכן מתבאר בפמ"ג הו"ד לקמיה], **אמנם** בריטב"א לא נזכר ענין **'ניכר'** האיסור אלא עצם זה דיהיב טעמא הוא סיבה שלא יבטל, [והיינו משום חשיבות, או משום דנעשה חד עם הדבר, וע"פ הר"ן בנדרים נ"ב., וכמו שנראה בראב"ד הו"ד ברשב"א סוף צ"ח:, דביטול שייך רק כשהאיסור וההיתר כל חד קיימי באפי נפשיה כגון מב"מ, אבל כשמטעימו וטעם הוא מהותי באוכל הרי הוא נעשה לחד עם החתיכה, וכל זה גם למ"ד טע"כ לא"ד].

**מהלך נוסף,** עי' **פמ"ג** בפתיחה להלכות פסח [עומקא 186] ד"ה והנה המנחת כהן, דחידש לפרש, דהלמ"מ היא דבטעמו וממשו לוקה אע"פ שטע"כ לא"ד[[7]](#footnote-8), וכיו"ב כתב **החו"ד** צ"ח ג' [עומקא] דהלמ"מ היא, [אמנם כתב שם דהוא תלוי בשמא ולא בטעמא][[8]](#footnote-9). וצ"ע מהיכ"ת שנאמר הלמ"מ גם לגוונא שמעיקר הדין הוא מבוטל ע"י תערובתו ברוב היתר.

**לוקין עליו וזהו כזית וכו'.** עי' בר"ן על הרי"ף בחולין צ"ח: ד"ה ולענין, דגם כשאין כבא"פ הרי הוא אסור מהתורה מדין חצ"ש, [והר"ן נוקט שם כרש"י], וכ"כ בדעת רש"י **הפמ"ג** הנ"ל[[9]](#footnote-10).

# טעמו ולא ממשו – דעת רש"י

**בקצרה –** עי' **ב"ח** יו"ד סי' צ"ח ובהגהותיו בגליון הר"ן (בחולין דף ק"ג. מדפי הרי"ף), וכ"כ **הפמ"ג** בפתיחה להלכות פסח [עומקא 186]. אולם **הב"י** סי' צ"ח ד"ה והרמב"ם כתב, וכן בסוף ד"ה אבל הר"ן פירש באופ"א. ועי' **פר"ח** או"ח תמ"ב ד"ה וכתב [עומקא 204], דדברי הב"י צ"ע.

**טעמו ולא ממשו - אסור ואין לוקין עליו.** מכאן למד **רש"י** בחולין צ"ח: דר"י ס"ל טע"כ לא"ד, **ותוס'** חלקו עליו דס"ל דטע"כ דאורייתא ופירשו שאסור מה"ת, והטעם דקאמר דאין לוקין יעו"ש כמה דרכים ואכמ"ל. ועי"ש **בריטב"א** שהסיק כרש"י דטע"כ לא"ד, ואסור היינו מדרבנן, והביא דמצינו בש"ס 'אסור ואין לוקין' דר"ל איסור דרבנן. ויש להעיר מהיכ"ת ללמוד מדר"י דטע"כ לא"ד, ואולי קאמר ד'אינו לוקה' משום דלא היה בכא"פ, ועי' **בב"ח (**ביו"ד צ"ח, ובהגהותיו בגליון הר"ן בחולין דף ק"ג. מדפי הרי"ף) דרש"י פירש דגם במימרא השניה דר"י איירי בכא"פ, ואפ"ה אינו לוקה, דכיון שנמחה אינו מוגדר ממש אלא טעם, ורק כאשר האיסור הוא בעין (ולא נמחה) אלא שאין מכירו אז לוקה, ורש"י הוכרח לפרש דגם בסיפא איירי בכזית בכא"פ [אע"פ דרק ברישא הוסיף וזהו כזית וכו'], דאם עיקר החילוק בין הרישא לסיפא הוא אם היה כזית בכא"פ, היה לר"י לומר בסיפא ד'ליכא כזית בכא"פ', ומדלא קאמר הכי ש"מ דבכל גווני איירי בכבא"פ, והחילוק הוא רק אי הוא 'טעמו' או טעמו וממשו, וכ"כ **פמ"ג** בפתיחה להלכות פסח [עומקא 186].

**אולם הב"י** סי' צ"ח ד"ה והרמב"ם כתב, וכן בסוף ד"ה אבל הר"ן, פירש שטעמו ולא ממשו היינו שלא היה כזית בכא"פ, וב' המימרות דרבי יוחנן עיקר החילוק ביניהם הוא, אי היה בכא"פ או לא, דבנתערב טעמו והיה בו כזית בכא"פ נחשב טעמו וממשו ופשיטא שלוקין, וטעמו ולא ממשו היינו אי לא היה בכא"פ, דלהכי הדגיש רבי יוחנן 'וזהו כזית בכדי אכ"פ'. והקשה עליו **הב"ח** [ד"ה עוד כתב] דא"כ מנין לרש"י ללמוד מזה דטכ"ע לא"ד, אולי רק אין לוקין, וע"כ כהנ"ל, ועי' עוד בב"ח שם ד"ה והר"ן. **ובאמת** דברי הב"ח ודעימיה הם הפשוטים בהבנת דברי רש"י, דגם במימרא השניה איירי ר"י בכא"פ[[10]](#footnote-11), וכך מתבאר שפירש גם הר"ן בדברי רש"י וכמש"כ הב"ח, וכ"כ **הפר"ח** או"ח תמ"ב ד"ה וכתב [עומקא 204] דדברי הר"ן פשוטים[[11]](#footnote-12). **ועיקר** שיטת הב"י דכבא"פ משוי ליה לממש, מוקשית מאוד בהבנה, ובעזה"י נבארה 'בדעת הרמב"ם'.

# גדר טעם וגדר ממש – ג' שיטות ראשונים

**בקצרה –** **הר"ן על הרי"ף** [חולין צ"ח: מד"ה ונמצא], וכן **ברשב"א** במשמרת י"ט ב', [עומקא 119], ועי' **רש"י זבחים** צ"ז: [עומקא 50], ד"ה עד שיבלע. אולם עי' **רש"י** **בע"ז** ס"ז:, ועי' **ב"ח** בסימן צ"ח ד"ה אלא אי קשיא. עי' **תד"ה** אמר רבי יוחנן, ועי' רש"ש, ופר"ח או"ח תמ"ב [עומקא 204]. ועי' **רשב"א** חולין צ"ח: ד"ה ופי' טעם, ומצאתי בתוס' וכו', ועי' **ב"י** סי' צ"ח ד"ה ומ"ש הרשב"א, ועי' **במשמרת** הנ"ל, [י"ט:], וצ"ע.

בגדר ממשו וגדר טעמו ישנם ג' שיטות עיקריות בראשונים [בשיטת הרמב"ם ודעימיה נעסוק בלימוד בפ"ע].

**שיטה א' -** פשטות הלשון 'טעם' 'וממש' היינו שכאשר האיסור עצמו מעורב ונמחה הוא ממש, וכאשר הוציאו את הממשות ונשאר רק טעמו הרי"ז 'טעם', וכ"כ **הר"ן** **על הרי"ף** בחולין צ"ח: מד"ה ונמצא, דכל שנתערב גופו ונבלל [ואפי' נמחה[[12]](#footnote-13)], נחשב ממשו ולכו"ע אינו בטל כשיהיב טעמו[[13]](#footnote-14), וטעמו ולא ממשו היינו שלא נתערב אלא פליטתו [כגון זרוע בשילה שהוציאה פליטות בלבד], ובזה בא הנידון דטע"כ, ולרש"י טע"כ לא"ד והלכה כמותו, וכן כתב **הרשב"א במשמרת** י"ט ב', וז"ל וכי חומץ בתוך גריסין אין בו ממשות של חומץ בודאי טעמו וממשו יש, וכ"ש לדעת רש"י ז"ל ודעת רבותינו בעלי התוספות ז"ל שפירשו טעמו ולא ממשו שאין בו מגופו של איסור אלא טעמו בלבד כגון בשר בחלב שאין בחלב גופו של בשר אלא טעמו אבל בחלב שנבלע בתוך הבשר אינו קרוי טעמו ולא ממשו וכן ענבים ששרה אותן ביין ונתנו הענבים טעם ביין, עכ"ל. וכבר **ברש"י בזבחים** צ"ז: [עומקא 50] כתב שהמהתך שומן ונבלע, אינו שייך לענין טע"כ שאי"ז טעם אלא ממש.

**שיטה ב' –** דגם איסור שנמחה הוה בכלל טעמו, עי' **רש"י בע"ז** שפירש טעמו ולא ממשו - כגון חלב בקמץ שנפל לקדרה, או חלב בציירי שנפל נימוח שאין ממשו בעין[[14]](#footnote-15). ולפי"ז ממשו היינו רק בגוונא שהוא בעין (אלא שאינו ניכר). **והב"ח** בסימן צ"ח ד"ה אלא אי קשיא הקשה על הר"ן הנ"ל מרש"י בע"ז, עי"ש מה שנדחק שרש"י חזר בו, וכן דלר"ן היה גירסא אחרת ברש"י. **ובאמת** נראה דאי"ז כ"כ דוחק, דהרי ברש"י בזבחים כתב כהר"ן וע"כ שב' קונטרסים כתב רש"י בזה[[15]](#footnote-16). ועי"ש שהביא הב"ח **שהמרדכי** כתב דלרש"י בנימוח גוף האיסור אינו אלא דרבנן, ורק כשהוא בעין נחשב 'ממש', וכן **בהג' מיימוני**, והוא כרש"י שלפנינו.

**קושית התוס' על רש"י -** עי' **תד"ה** א"ר יוחנן דהקשו על מה שפירש"י טיפת חלב בבשר, הרי בב"ח לכו"ע טע"כ דאורייתא, ובישוב דעת רש"י עי' הערה[[16]](#footnote-17). **עוד** הקשו דטיפת החלב בבשר יש בה ממשות ואי"ז טעם. **והנה** תוס' כתבו כדאמר פרק כל הבשר, והעיר **הרש"ש** דלא נודע היכן ראו שם שנחשב אוכל ממשו של איסור, ואדרבה משם ראיה לרש"י, וכ"כ **הפר"ח** או"ח תמ"ב [עומקא 204], דההיא דפרק כל הבשר [ק"ח.] **דטפת חלב** שנפלה על החתיכה דאמרינן **עליה** אמר אביי **טעמו ולא ממשו** בעלמא דאורייתא, מוכחא כשיטת רש"י ז"ל, עכ"ל, וצ"ע.

**שיטה ג', דעת התוס' –** עי' תוס' הנ"ל דטיפת חלב בבשר הוה ממש, אבל חלב בציירי שנימוח הוה טעם. ועי' **רש"ש** דהחילוק הוא דחלב בציירי כיון דאינו על תבנית ברייתו לא נחשב ממשו, וכ"כ **הפר"ח** או"ח תמ"ב [עומקא 204] דיין בפת וטיפת חלב בבשר הוה ממשו, ואע"פ שבחלב בצירי שנימוח מודו תוס', "שאני התם דאינו בעיניה, אבל החלב והיין כיון שמתחילתם הם כך והוו בעינייהו לעולם ממשייהו מיקרי"[[17]](#footnote-18), [משא"כ לשיטה א' הנ"ל, אפי' בנימוח הוה ממשו].

**כתב הרשב"א** חולין צ"ח: ד"ה ופי' טעם כעיקר, דלפי תוס' מה דהגמ' דף ק"ח. לומדת טע"כ מבב"ח, היינו מהא דהחלב אסור משום טעם הבשר שנבלע בו. **ועי"ש ברשב"א** דבפשוטו טעם היינו כששרה ענבים במים, ושוב הוסיף דגם אבד יין במים הוה טעם כחלב בבשר, וכתב ומצאתי בתוס' דמשום איסור החלב קרי ליה לבשר בחלב טעמו ולא ממשו וכו' אבל בבשר אפשר להיות כעיקר דממשו של חלב שנבלע החלב בתוך הבשר וכו', ובסוף הקטע כתב "וכן פירש"י ז"ל טעמו ולא ממשו שהוזכר בתלמוד". וכתב **הב"י** סי' צ"ח דודאי קאי על תחילת דבריו, ולא קאי על מה שכתב דחלב בבשר הוה ממשו, דהרי בפסחים מ"ד: ובע"ז ס"ז: פרש"י להדיא דחלב בבשר הוא טעם, אמנם עי' **רשב"א** הנ"ל **במשמרת** י"ט ב', דכ"כ להדיא אפי' בשם רש"י, (היינו שיטה א'), וצ"ע.

# ביאור סברות הראשונים

**בקצרה -** עי' היטב **ברמב"ן** צ"ח: ד"ה אלא לטעם כעיקר, [והו"ד גם ברשב"א הנ"ל], וכן הוא להדיא בתלמידו **הרא"ה** ש"א י: [עומקא 112], ובתרי גווני הוי טעמו ולא ממשו וכו', **דרך נוספת** עי' **בחידושי הר"ן** חולין צ"ח: ועי' **בחו"ד** ק"ב ד', וכן האריך **היד יהודה** צ"ח ו' משום שנבלע ביבש. עי' **רמב"ן** שם ד"ה ר"ת ז"ל מקשה, וכן תירץ **הרשב"א** שם, ועי' **ברא"ש** סי' ל"א, ועי' **יד יהודה** שם.

**לעיל** הבאנו שיטה א' (הר"ן והמשמרת), דטעם הוא רק פליטה היוצאת, והיא מובנת מאוד. **אמנם** דעת רש"י בע"ז ודעימיה דאפי' איסור בעצם כאשר הוא נימוח הוא מוגדר כטעם ופקע איסורו, צ"ע טובא, והיינו דהרי ברישא דר"י ב'טעמו וממשו' נתבאר דלוקה על ה'ממשו' ו'הטעם' אינו אלא סיבה שלא יתבטל, ומעתה בשלמא טעם גמור דאין בו ממש אין בו איסור למ"ד טע"כ לא"ד, אבל גוף איסור שנימוח איך פקע איסורו[[18]](#footnote-19), וצריך להאריך בביאור הדבר. ומצינו בזה קצת ביאור בראשונים.

**הדרך הראשונה** - משום שמראהו אבד. עי' היטב **ברמב"ן** צ"ח: ד"ה אלא לטעם כעיקר, [והו"ד גם ברשב"א הנ"ל], וז"ל פי' טעם כעיקר כגון וכו' ענבים ששרה אותם במים ויש במים טעם יין שאין שם יין כלל, א"נ יש בו יין אלא שאבד במיעוטו כגון טיפת יין שנפל למים **ואין בו מראה יין דממשו אבד**, וכגון וכו' החלב בבשר, עכ"ל. ונראה דזה דאין בו מראה יין הוא מגדירו שאבד ממשו, וכן הוא להדיא בתלמידו **הרא"ה** ש"א י: [עומקא 112] וז"ל בתרי גווני הוי טעמו ולא ממשו, או שאין שם כלום מממשו של איסור כגון שורה ענבים במים, או שנמחה שם ממשו של איסור ואין מראה שלו ניכר, דהא בבב"ח מדכרינן ליה בגמרא בטעמו ולא ממשו.

**הדרך השניה** - משום שהוא לח שנבלע בגוש. עי' **בחידושי הר"ן** חולין צ"ח: לחדש, דישנם תלתא קראי בטע"כ כנגד ג' דרגות בטעם, הראשון שקלט טעמו בלבד לא גופו ולא פליטתו, כ'משרת' דהמים קלטו רק טעם[[19]](#footnote-20). השני שנקלט פליטתו אבל לא גופו, כ'גיעולי נכרים'. השלישי שנתערב בהיתר מגופו של איסור, וילפינן לה מבב"ח, ואע"פ שגוף החלב נתערב בבשר טעם כעיקר מיקרי, כיון שגוף החלב נבלע בבשר, ואינו כדברים הנבללין לח בלח, דההוא עיקר מיקרי כיון שכל א' בללו בחבירו. וכן מצינו באחרונים בביאור דברי רש"י גבי חלב בציירי שנימוח דהוי טעמו ולא ממשו, עי' **בחו"ד** ק"ב ד' שכוונת רש"י בגוונא שנבלע החלב בתוך תבשיל גוש, [ובאמת כך מפורש העתיקו התוס' "שנפל ונבלע לתוך הבשר"], וכן האריך **היד יהודה** צ"ח ו', דנעשה לטעם משום דהיבש מציאותו קיימת, אבל הלח אין עוד מציאותו קיים כלל, כיון שנבלע ביבש[[20]](#footnote-21).

**ונמצא –** **דדעה א'** (הר"ן והמשמרת) מבוארת, **והדעה השניה** (רש"י ודעימיה) יש לבאר ע"פ **הרמב"ן והרא"ה והרשב"א**, או לבאר ע"פ **הר"ן** דרק בנבלע בדבר קשה. **ונפק"מ** בב' נוזלים דיחשב ממש, וכן נפק"מ איפכא בבלוע שניכר מראהו - דלהרמב"ן ודעימיה לכאו' ייחשב ממש (מדהוכיח מבב"ח), **ודעה ג'** (תוס') היא שיטה אמצעית, דנימוח מהני רק כשהוא שינוי מברייתו.

**עיסת חיטים ואורז -** **הרמב"ן** צ"ח: הביא שר"ת הקשה על פרש" שפי' דרבא ס"ל טע"כ לא"ד, מזבחים ע"ח. דהעושה עיסה מן החיטים ומן האורז וכו' והוכיח מזה רבא גופיה דטכ"ע דאורייתא, ותירץ הרמב"ן דהתם טעמו וממשו הוא, שעיקר החיטים מעורבים שם, וכן תירץ הרשב"א שם[[21]](#footnote-22). ועיין **ברא"ש** בחולין סי' ל"א שהביא דבריהם, וז"ל ויש שדוחים וכו' טעם וממשות איכא, שע"י קמח של דגן שגלגל בתוך עיסה של האורז **נתרבית** העיסה, ויש בה טעם וממשות, ולא דמי לחלב שנפל לקדירה ונימוח שאין ממשות החלב אלא טעם. ונ"ל שאי"ז דיחוי שאין ממשות הדגן ניכר בעיסת האורז, ואם נתרבה העיסה ה"נ נתרבה הרוטב שבקדירה מן החלב הנימוח בתוכה עכ"ל. ועי' **יד יהודה** שם דהעמיד תרוץ הרמב"ן דאין כוונתו משום הריבוי, אלא דדוקא בלח שנבלע בגוש אמר רש"י דלא הוה ממשו, משא"כ עיסה. **אמנם** ק' דהרי הרמב"ן גופיה נקט דגם לח בלח כגון יין במים כיון דאבד מראהו חשיב שאבד ממשו, וא"כ לכאו' עיסה נמי, ויש לחלק.

1. **ומבואר** ששני ימים הוא דוגמא לאכילות מחולקות בבירור, וצ"ב מה ענין חילוף הימים לחלק האכילות. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וכן** יש להעיר מאי קמ"ל ר"י, וכי קמ"ל את ההלכה דכזית בכא"פ, הרי מתניתין היא כריתות י"ב:, וע"כ קמ"ל דין מסוים מכח 'טעמו' וכדלקמיה, [אמנם להריטב"א הנ"ל, ר"י חדית דמהני בכא"פ אע"פ שהוא בתערובת]. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ומש"כ** רש"י צ"ח. דמב"מ בס', הוא רק בדעת בר קפרא, כדמוכח מזבחים ע"ט. וכמש"נ שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ועי'** בר"ן על הרי"ף בע"ז [עומקא 84] "כל שטעמו וממשו של איסור **ניכר** בהיתר ואוכלו עם ההיתר, ונראה דאיירי כשניכר, וצ"ע א"כ מ"ט נקט 'טעמו', ובכה"ג גם מב"מ לא יבטל, וילקה. ולכאורה ר"ל ניכר הטעמו שבממשו, אבל לא שרואים את הממשו, וא"כ לק"מ [↑](#footnote-ref-5)
5. **מהד"ה** של תוס' א"ר יוחנן וכו', נראה קצת דרש"י מוכיח דלר"י טע"כ לא"ד גם מהרישא דר"י, ויש לפרש זאת ע"פ רש"י בפסחים מ"ד: דטע"כ מחייב שנהפך ההיתר לאיסור ולוקה אפי' על כזית אחד מהתערובת, וא"כ מדקאמר ר"י דלוקה רק כשיש כזית בכא"פ ש"מ דטע"כ לאו דאורייתא. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ועי"ש** שהקשה דלרש"י (צ"ח: ד"ה לטעם) דאמר דמ"ד טע"כ לא"ד היינו רק אחרי ביטול דחד בתרי, אלמא האי מ"ד ס"ל דשייך ביטול אע"פ שניכר בטעמו, ויעו"ש מה שתירץ דאי"ז מדין ביטול, אלא שלא נאסר צירן אלא כשהוא בעין ומחצה על מחצה הוה כבעין. ואין דבריו נראים כלל, דרש"י שם כתב דהוא מדין אחרי רבים להטות. **והנה** להמתבאר בחת"ס בסוגיא שם (צ"ח. ד"ה כל איסורין), דמזרוע בשלה ילפינן דין תורה דאין ביטול לטעם, א"כ ניחא דכל מה דאמר רש"י דחד בתרי בטיל הוא קודם הילפותא דזרוע בשלה, וזהו גופא חידושא דזרוע בשלה דהטעם לא בטיל. אמנם עדיין צ"ע דודאי כל החידוש דזרוע בשלה וכו' דגם מב"מ וגם מ"ד טע"כ לאו דאורייתא מצריכים ס' מדין תורה, הוא רק לבר קפרא, כמש"נ שם, וכמבואר בזבחים ע"ח דמב"מ ברובא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ועיי"ש** עוד דמתבאר כהסב' הנ"ל דא"א לפרש דאין ביטול משום דנחשב 'איסור ניכר', כיון שאיירי דהוא מעורב ואין מכירין אותו, ובאופן שבאמת מכירין אותו גם במב"מ לוקה, דכל שניכר לא שייך ביה ביטול. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עיי"ש** דמביא מרש"י בפסחים מ"ד. ד"ה וכזית, דיש הלמ"מ דמין בשאינו מינו אין ביטול לכבא"פ, ולוקה עליו. וצ"ע דרש"י שם לא קאמר דיש הלמ"מ מסוימת לכבא"פ בתערובת, אלא דהסוגיא שם קמ"ל דאע"פ שהוא בתערובת מהני אכילתו בכא"פ, [עי' לעיל מהריטב"א]. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ודלא** כב"י הו"ד לקמיה, דחידש לומר דכל שאין כזית בכא"פ הרי הוא מותר מה"ת לרש"י דטע"כ לא"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וכ"כ** להדיא במשמרת י"ט: [עומקא 119], וא"ת דכל שאין בו כבא"פ קרינן טעמו ולא ממשו, והכא דוקא כשאין בו כבא"פ, אפילו לפי טעותו **היה להם לפרש בגמרא והוא דלית ביה כזית בכדי אכילת פרס**. [↑](#footnote-ref-11)
11. **והנה** עי' לק' דדעת הר"ן דכל שנימוח גוף האיסור עדין נחשב ממשו, אבל רש"י בע"ז ס"ל דדוקא כשהוא בעין הוא ממשו וכדלהלן, ומ"מ בפשט ב' המימרות שווים כולם דהחילוק הוא בין ממש לטעם, ודלא כהב"י דהחילוק אי היה כבא"פ, [ובאמת לב"י צ"ע מ"ט רש"י פירש בטעמו ולא ממשו כגון חלב שנימוח וכו', והרי כל החילוק בין הרישא לסיפא, הוא אם היה כזית בכא"פ]. [↑](#footnote-ref-12)
12. **כמש"כ** שם בד"ה ודאמר רבא, שכשנמחה הזרוע הוא 'ממש' ולא 'טעם'. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי'** היטב בכל דברי הר"ן שם, ומתבאר דהא דאיתא בזבחים דמין במינו ברובא **מדאורייתא**, היינו בכה"ג שגוף האיסור נימוח שם, אבל בפליטה לחוד דלא הוי אלא טעמו, לא איירי, [דמב"מ ליכא טע"כ (מלבד קדשים), וכן משום דפסק דטע"כ לא"ד, ואי משום דנתרבה 'ציר' מהטמאים, עי' רע"א דדעת הר"ן דאינו אסור אלא כשהוא בפ"ע]. [↑](#footnote-ref-14)
14. **והא** דלא פירש בחתיכה שנתבשלה והוציאוה, רש"י קמ"ל רבותא דגם נימוח הוא טעמו ולא ממשו. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ועי'** יד יהודה שם ומנחת ברוך ס' נ"ד ענף ב' [עומקא], שהקשו סתירת דברי רש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ובדעת** רש"י י"ל ע"פ המבואר בדף ק"ח. דבשר וחלב חידוש הוא, ומסיק דרבא דהא דבעי טעם הוא משום דדרך בישול אסרה תורה, וא"כ אין הכרח כלל דבבשר בחלב נאמר דטעם כעיקר אלא גדר אחר הוא, ואיירי הכא שנבלע החלב בעודו צונן ונעשה ל'טעם' ואי תחילתו בטעם אין בו את דינא דבשב"ח כמש"כ הרשב"א צ"ח: [עמ' תקע"ז בהר' קוק ו76 בעומקא ד"ה נמצא פסק הלכה], גבי כף חולבת. ועי' חו"ד צ"א ס"ק ז' [עומקא 281] שתירץ וביאר דעת רש"י באופן מחודש. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ועיי"ש** דברש"י בפסחים מבואר שיין בפת הוא 'טעם', וכן טיפת חלב בבשר, "דכל איסור שאין ממשותו בעין טעמו מיקרי". [↑](#footnote-ref-18)
18. **וכ"כ** בחו"ד ק"ג ב' שאיסור שנימוח ונתערב באמת אין איסורו אלא משום משרת, [ועי"ש דאפי' בע"ז שדינו דאוסר במשהו ואין בו ביטול ברוב, מ"מ בנימוח אין איסורו אלא מכח 'טעם' ובנטל"פ דאין חשיבות טעם יהיה מותר כיון דכל איסורו ממשרת]. [↑](#footnote-ref-19)
19. **היד** יהודה סי' צ"ח תמה עליו (ועל הרמב"ן הנ"ל) דהרי החוש מעיד דהמים נכנסים בתוך הענב ויוצא משם פליטה, ואין המים זכים כבראשונה. וצ"ל דהר"ן ס"ל דמציאות קלושה זו לא נחשב לכלום. אמנם צ"ע מהראשונים והרשב"א צ"ח: דהקשו למה ר"ע ורבנן דורשים ממשרת וכו' ותפו"ל מהטמאים לרבות צירן, אלמא כל טעם יש בו ציר. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ועיי"ש** בחו"ד דתירץ ע"פ זה קו' הפר"ח מכותח הבבלי, דאיתא בפסחים שיתכן שיהא חייב על החמץ, ומ"ש מחלב שנימוח, וכתב החו"ד דהתם אי"ז לח בגוש. [↑](#footnote-ref-21)
21. **עי'** בדבריהם דכתבו בפשיטות דבטעמו וממשו מודה רש"י, וצ"ע מ"ט לא הזכירו את דברי ר"י בע"ז ס"ז. דלכאורה זהו עיקר חידושו דר"י שם, ולא כזית בכא"פ, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-22)