82 נטל_פ
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

א] ע"ז דס"ז:, והתניא אחד נותן טעם לפגם וא' נותן טעם לשבח אסור דברי ר"מ, ר"ש אומר לשבח אסור ולפגם מותר וכו', ור"ש מ"ט דתניא לא תאכלו כל נבילה לגר אשר בשעריך, הראוי לגר קרוי' נבילה, שאין ראוי' לגר אין קרוי' נבילה.

ובחי' הרשב"א לעיל, ז"ל, כל שאינה חיסרה כלום ואינה נאכלת מפני זה, פירש"י ז"ל דלאו דוקא שאינה נאכלת אלא שנפגם טעמה מפני זה, ואע"ג דנטל"פ מנבלה גמרינן ליה ונבלה הראויה לגר שמה נבלה, התם היינו להתירה בפני עצמה והילכך עד דמפגמה לגמרי מאכילה אסורה, אבל איסור תערובת שהולכין אחר נתינת טעמו כיון שנטל"פ כל שהוא בתערובתו מותר, לפי שאינו נותן טעם אלא אדרבא פוגם הוא, עכ"ל.

אמנם הנה בפי' הר"ן כתב, ז"ל, פירש"י דל"ד אינה נאכל אלא כל שנפגם טעמה מפני זה שרי וכו', ואע"ג דנטל"פ מנבילה גמרי לה וכל שראוי' לגר שמה נבילה ואע"פ שנפגמה, התם היינו טעמא מפני שנאכל בפני עצמה ולפיכך אסורה עד שתפגם מאכילת גר, אבל איסור תערובת שהולכין בו אחר נתינת טעם, כל שטעמו פוגם התבשיל קצת מותר, לפי שאינו נותן טעם אלא אדרבה פוגם הוא, אבל עדין צריך ליישב היכי גמרי' לי' מנבילה, ונ"ל דהיינו טעמא, דמה מצינו בנבילה שלא אסרתה תורה אלא כשהיא ראוי' לגר מפני שהאוכלה נהנה מן האיסור אע"פ שנפגמה קצת, אבל וכל שאין ראוי' לגר כיון שאינו נהנה מן האיסור התירתה תורה וכו', אף באיסור שנו"ט בהיתר כיון שההיתר נפגם קצת מן האיסור נמצא שזה שאוכלו אינו נהנה מן האיסור אלא מצטער עליו, הלכך שרי אע"פ שחל מתחילה איסור באותו דבר שנתערב בהיתר, ולפ"ז קרוב אני לומר שאם הגדיל איסור מידתו של היתר עד שהוא משביח יותר כשאוכל בגודל מידתו ממה שהוא פוגם בהפסד טעמו אסור עד שיפסל מלאכול לאדם כנבילה, וכי אמרי' דבפגם כל שהוא סגי היינו כשפוסל יותר בקלקול טעמו ממה שמשביח בגודל מידתו, אבל הרשב"א ז"ל התיר בספר תוה"ב הארוך כל שההיתר מרובה מן האיסור, וקא יהיב טעמא דאי משום ממשו דאורייתא ברובא בטיל, ואי משום טעמא אין כאן נו"ט כיון שהוא פוגם, ואין דעתי נוחה בהיתר זה, עכ"ל.

בביאור ד' הרשב"א, ל' הגרע"א בשו"ת סי' קפ"ג, והרשב"א תירץ דמ"מ טעם פגום אינו חשוב ולא אמרינן ביה טעם כעיקר.

ובשו"ת סי' קס"ו, ז"ל, והרי הרשב"א הסביר דהיתירא דנטל"פ אף דראוי לגר, היינו דטעם שאינו חשוב לא אמרינן ביה טעם כעיקר דאורייתא, ומ"מ הוצרך שיהא רוב, (והכי פסקינן בש"ע רסי' ק"ג) ונ"ל דמה"ט פסק הרשב"א דנטל"פ אסור בפסח כיון דבנטל"פ בעינן ביטול ברוב ובחמץ לא מהני ביטול, [ושיטת המחבר דפסק בסי' תמ"ז להקל בנטל"פ בפסח, צ"ל כיון דחמץ במשהו הוא חומרא, סמכינן על שיטת הר"ן דנטל"פ לא בעי ביטול].

ועי' פרמ"ג ר"ס ק"ג מה שביאר בד' הר"ן, וכ"כ הגרע"א בכמה דוכתי, עי' היטב בדבריו, ונקט הגרע"א דל"ב אפי' רוב.

אך החזו"א תמה ע"ז ופירש ד' הר"ן בע"א.

והנה מש"כ הר"ן דכל ההיתר הוא משום דמצינו שהתירה תורה אף אם כבר חל איסור, לפ"ד הגרע"א ניחא בפשיטות, ולד' החזו"א נ' דהיינו, דאם לא התירה תורה אלא בשלא חל איסור ל"ש להתיר נטל"פ, ורק משום שהתירה תורה בכל גווני אשר היינו בע"כ משום דלא נהנה מן האיסור, ע"כ יש להתיר גם נטל"פ.

וכ"כ הגרע"א בשו"ת סי' קפ"ג, ז"ל, אמנם לקושטא דמלתא נ"ל דהיסוד של מק"ח לדמותו לסרוח מעיקרא אינו. דהרי כבר אמרנו דבלוע בכלי מקרי ראוי לגר, ורק דנימא בעירובו עם תבשיל היתר שמצטער מזה הוי כמו א"ר לגר. זהו רק אם בנבילה שנסרחה אח"כ מותר דכבר חלה שם איסור ופקע ע"י פגמו שנסרח. והוא מטעם שאינו נהנה. ה"נ בפגם הראוי לגר בתערובות שאינו נהנה ומצטער עלה. אבל אם אמרינן דנבילה מיירי בסרוח מעיקרו. דהטעם דעל סרוח לא חל שם נבילה. לא תליא כלל בנהנה או לא נהנה. אלא דבסרוח מעיקרא לא חל עליה שם נבילה. מ"מ בפגם בעלמא שראוי לגר. אף דמצטער ולא נהנה מ"מ אסור. ואין לדמותו לסרוח ממש מעיקרא, ונכון בעזה"י, עכ"ל.

אך במהדו"ת סימן קנ"ב כתב, ז"ל, תו הקשה רומ"פ בתוס' חולין (דף ק' ד"ה כיון שנתן טעם) ואין זה לומר כשאין ב"י מגעילין, הא מ"מ כשיגעילו כשאב"י מוכח דנטל"פ אסור, ממילא יקשה ג"כ דהמים נ"נ, בודאי דברי תוס' מחוסרים הבנה, ובלימודינו אמרתי למה דמבואר בע"ז (דף ס"ז) דלר"מ דסבר נטל"פ אסור, הא דנבילה שא"ר לגר אינו קרוי נבילה מוקי בסרוח מעיקרא לפ"ז י"ל דכוונת תוס' דדלמא מגעילו וכו' והיינו דנותן טעם לפגם אסור ובעינן ס' לבטלו, ומ"מ אם אין בו ס' אף דאסור לאכלו משום דמרגיש טעם האיסור דאסור, מ"מ המים בעצמותם לא נעשו נבילה, כיון דהם פגומים, והוו כסרוחים מעיקרא ורק הבליעה אסור כיון דהיה איסור בעודו משובח ונכון, עכ"ל.

וילה"ע מתחילת ל' הר"ן, ובפרט מד' הר"ן בחידושים שמבו' להדיא דהטעם הוא משום דאתינן לאסור משום טעמו.

עוד ילה"ע ממש"כ הר"ן בעכברא בשיכרא דבעי' ביטול ברוב, אך בזה ביאר היטב ביד יהודה.

וע' בדו"ח מכת"י דס"ח: שהק' דלדעת הר"ן ק' מ"ש להתיר בעכברא בשכרא, הרי בזה אסרה תורה אף בשאינו נהנה.

עוד ילה"ע ממש"כ בחי' הר"ן דבכזית בכדי אכילת פרס יש לאסור, ולכאו' היינו כשיטת הראשונים דכה"ג חשיב כטעמו וממשו, וזה דלא כדעת הר"ן גופי' בפי' הרי"ף וצ"ע.

ואמנם י"ל כמש"כ ביד יהודה דהיכא דליכא רוב ודאי מודה הר"ן דאסור דמה לי שהוא פוגם דבר אחר, וע"כ זהו שדן הר"ן דאף בכזית בכדי אכילת פרס אסור.

אך תמוה ממש"כ בחי' הר"ן דס"ז. דהשביח ולבסוף פגם אסור משום חנ"נ, וצ"ע מ"ש בזה חנ"נ הרי עתה מותר האיסור גופי' והוי כנסחט האיסור.

אך ברא"ה ג"כ כתב כן, וביאר דהיינו משום דאפשר לסוחטו אסור, אך נ' דרא"ה לטעמי' דבאמת אי"ז פוגם לגמרי, והכא הוי זה קולא בהל' טכ"ע דרבנן, וע"כ שפיר יש לאסור בזה, ודו"ק.

ומד' הריטב"א נ' ללמוד שאין הטעם משום חנ"נ, אלא הוא משום דחשיב כטעם לשבח, וכן נ' מהב"י שדימה השביח ולבסוף פגם לפוגם שסופו להשביח, עיי"ש, ופר"ח כתב דאסור כבר מהשתא, וכן מדויק ל' הרמב"ם ובע"כ דהוא משום זה.

ובזה מתבאר הסוגיא החמורה בדס"ח:, וניחא ד' התוס' שם אשר צ"ע היאך פירשו להסוגיא, אך הר"ן שם לטעמי' הוצרך לפרש בע"א, עיי"ש.

ולדעת התוס' בפסחים ק' לישנא דגמ' וצל"פ כד' הגרע"א שם, וצ"ע.

ועכ"פ נמצא דבין לדעת התוס' בסוגיין ובין לדעת התוס' בפסחים לא התיר ר"ש אלא משום נטל"פ וכמשמעות הברייתא שם, וכמו שעמד ע"ז התו"ח שם, עיי"ש.

עוד ילה"ע מד' הר"ן בדע"ג: דמבו' דנטל"פ שרי אף אם השתא יש יין היתר ואינו פוגם כלל אלא הוא נהנה מן האיסור, ובע"כ דהוי זה הגבלה בשם נו"ט, ולדעת הר"ן ע"ז הי' נידון הסוגיא בדס"ח ומסקינן דשרי, וזה ראי' גדולה שאי"ז היתר על האיסור.

רעק"א כתב במק"א דלהר"ן כל איסור נבילה שנפגמה קצת הוא משום דאחשבה באכילתה, וע"כ בנטל"פ דליכא אחשבה ה"ז מותר, וזה צ"ע מד' הר"ן בשלהי מכילתין, וצ"ע.

אך בשו"ת סי' קפ"ג כתב הגרע"א להדיא דגם להר"ן הבלוע עצמו הוי איסור, וע"כ ל"ח כסרוחה מעיקרא, עיי"ש.

ובמק"א כתב הגרע"א דמדין עכברא בשיכרא, ראי' להרמ"א בסי' קל"ד בבשמים דלא אסרי' משום חנ"נ היכא דהאוסר הוי נטל"פ אשר זה מחודש, עיי"ש.

אך כתב דלהר"ן ליכא ראי', דהרי לדידי' שרי נטל"פ אף היכא דליכא רוב בההיתר.

ודבריו צ"ע רב, דמלבד דבעכברא בשיכרא מפורש בד' הר"ן דאין להתיר אא"כ איכא רוב.

גם לכאו' גם אם ל"ב רוב, מ"מ ודאי אין להתיר בעכבר שבלע קצת שכר משום שהוא פוגם את השכר.

וצל"פ כונתו, דהגם דודאי העכבר אסור, מ"מ דין חנ"נ בהשכר הנבלע בו אי"ז מכח מה שהוא בלוע בעכבר, דזה אינו טעם לומר חנ"נ, אלא הוא משום שיש בו טעם העכבר, והגם דיתכן דטעם העכבר הוי רוב כנגד השכר הבלוע, מ"מ להר"ן אף זה מותר, וז"ב בכונת רבינו הגרע"א.

ולפ"ז שפיר מתישבים ד' הגרע"א עם ד' הר"ן דהצריך בעכברא בשיכרא שיהא ביטול ברוב, דכ"ז הוא על הממשות, אך הכא דדייני' על הטעם הוי כשאר האיסורים דל"ב רוב.

ועוד מצי' דאזלי לטעמיהו, דהנה קי"ל דנטל"פ מותר ואף בדאית בי' ממשו של איסור, והק' הרשב"א והר"ן בע"ז דס"ז בהא דילפי' התירא דנטל"פ מנבילה שאינה ראוי' לגר, והרי נטל"פ הוי שפיר ראוי לנו ורק שפוגם קצת, ותירצו דנבילה גופה שאני שנאכלת בפנ"ע וע"כ עד שנפגמה לגמרי מאכילה ה"ה אסורה, אך משא"כ איסור תערובת שהולכין בו אחר נתינת טעם כיון דנטל"פ שרי כיון דאדרבה אינו נו"ט אלא פוגם, וע' בתוה"ב די"ט., שכתב דכ"ז הוא בשנתערב איסור מועט בתוך היתר מרובה, אך משא"כ כשאין ההיתר רבה על האיסור אין אומרין נטל"פ מותר עד שיפגום לגמרי, והיינו משום דבכה"ג א"צ להנתינת טעם כדי לאסור התערובת, כיון דהרי לי"ב רוב בההיתר ואף במב"מ אסור כה"ג וע"כ אין להתיר נטל"פ.

וע' בר"ן שם שהביא שהרשב"א בתוה"ב י"ט ע"א התיר כל שההיתר מרובה מן האיסור וקא יהיב טעמא לפגם, דאי משום ממשו מדאורייתא ברובא בטל, ואי משום טעמו אין כאן נ"ט כיון שהוא פוגם, והר"ן שם פליג ע"ז דכיון דבכה"ג הוא משביח יותר כשאוכלו בגודל מידתו ממה שהוא פוגם בהפסד טעמו אסור.

ונ' בבי' הפלוג', דהנה כבר הק' הפרמ"ג יו"ד ק"ג מש"ז סק"א, על מש"כ הראשנים דנטל"פ שרי כיון שאין בו נתינת טעם, והק' הפרמ"ג דכיון דגוף האיסור ה"ה ראוי לגר ול"ח עליו התירא דנבילה שא"ר לגר, א"כ מ"ט אינו אסור בתערובת כיון דניכר ע"י הטעם, ומה לי דהטעם ה"ה פוגם בתערובת והרי מ"מ האיסור ניכר ע"י טעמו.

וע' בחי' הגר"ח הל' מעה"ק שהוכיח מזה דההלכתא דטכ"ע ל"ה משום דחשוב ניכר האיסור אלא הוי זה דין מסוים וחלות איסור של טכ"ע, ומכח זה פקע מיני' דין ביטול, וע"כ דייני' על הטעם גופי'.

ואמנם הרי כ"ז לא ניחא רק כד דייני' שלא יתבטל מכח הדין דטכ"ע, אך צ"ע רב דהרי בטעמו וממשו מבו' בד' הראשונים הנז' דאי"ז בטל אף בלא ההלכתא דטכ"ע, ובזה הדק"ל.

ונ' לישב, לפמש"נ בדעת הרשב"א ודעימי' דהא דטעמו וממשו אינו בטל, אי"ז משום דניכר האיסור, רק משום חשיבותו שטעמו נרגש בתערובת, ולפ"ז הרי שפיר י"ל דכל שאי"ז נו"ט אלא פוגם ה"ז בטל.

אמנם למש"נ בדעת הר"ן דהא דטעמו וממשו דאינו בטל הוי משום דניכר האיסור צ"ע מ"ט נטל"פ בטל.

וי"ל דגם להר"ן מ"מ בעי' שיהי' ניכר טעם דהוי מכלל האיסור, אך אם הטעם גופי' מותר ל"ח ניכר עי"ז וה"ז כניכר האיסור במראהו, דלכאו' ה"ה בטל, אך עי' תוס' חולין דפ"ז: ד"ה והוא, וע' גם ראב"ד בכתוב שם פסחים דמ"ד, וע' פרמ"ג סי' ק"ב שהאריך בדין זה, וצ"ע אם לפ"ז י"ל דין נטל"פ.

ונ' דהר"ן גופי' הוקשה לו כן, דהנה עי' בדבריו בע"ז שם, שהוסיף לבאר התירא דנטל"פ, דכ"ה דמצינו בנבילה שלא אסרתה תורה כשהאוכלה נהנה מן האיסור, וכל שאין ראוי' לגר שאינו נהנה מן האיסור התירתה תורה, אף באיסור שנו"ט בהיתר כיון שההיתר נפגם קצת מן האיסור נמצא שזה שאוכלו אינו נהנה מן האיסור אלא מצטער עליו, הלכך שרי אע"פ שחל מתחילה איסור באותו דבר שנתערב בהיתר, ע"כ

ונ' בביאורו, דהתירא דנטל"פ ל"ה רק על הטעם גופי', דזה ל"מ מידי לדעת הר"ן, דלדידי' כל דעל האיסור גופי' ליכא היתר, תו ממילא יש לאסור לכל התערובת, כיון שהאיסור ניכר בטעמו בתערובת, אלא הוי ההיתר על האיסור עצמו, וזה מבו' להדיא בל' הר"ן דכ' דשרי אע"פ שחל איסור מתחילה, ואם הי' הנדון על הטעם בפנ"ע א"צ לזה, וע"כ דהנדון על האיסור עצמו, דהגם דהאיסור עצמו ראוי לגר, מ"מ כיון דבגונא זו דתערובת אינו נהנה מן האיסור, חייל התירא על האיסור גופי' כ"ז שהוא במצב דתערובת, וממילא דל"ק כלל ע"ז קו' הפרמ"ג הנז' וז"ב.

ונ' פשוט דזהו טעם הפלוגתא דהרשב"א והר"ן אם שרי נטל"פ בגונא שהגדיל איסור מדתו של היתר, דלהרשב"א שרי ולהר"ן אסור, ולפמש"נ לטעמי' אזלי', דלדעת הרשב"א דהתירא דנטל"פ הוי על הטעם גופי' דל"ח נתינת טעם וממילא דהאיסור בטל, הרי דאף בגונא שמשביח האיסור לההיתר בגודל מדתו, מ"מ כיון שבהטעם ה"ה פוגם ל"ח נו"ט ובטל ממשותו של איסור, אך להר"ן לטעמי' דאין להתיר מה"ט כיון שסו"ס ניכר ממשותו של איסור ע"י הטעם, וכל התירא דנטל"פ הוי משום דהאיסור גופי' חייל עלי' התירא בתערובת, כיון שהוא פוגם התערובת והאוכלו אינו נהנה מן האיסור, הרי פשוט דכל שמשביח להיתר בגודל מדתו יותר משפוגמו בהפסד טעמו אסור דבכה"ג ה"ה נהנה מן האיסור ול"ח עליה התירא, וכמבו' כן להדיא בד' הר"ן דמה"ט יש לאסור בכה"ג, וכ"ז ברור.

וזה נר' גם בביאור פלוג' הרשב"א, ח"א סי' רס"ב ותצ"ט, עם הר"ן בפסחים י' ע"א בדפי הרי"ף, דדעת הרשב"א דבחמץ דאוסר בכ"ש אסור אף נטל"פ, ולהר"ן שרי, ולהנ"ל אזלי לטעמי', ודו"ק.

שו"ר בפמ"ג יו"ד ק"ג מש"ז א' שכתב דהר"ן הוק' לו כן, וע"כ הוצרך לטעמו, ויעו"ש שכתב ג"כ דע"כ פליגי הרשב"א והר"ן בדין נטל"פ בחמץ, וע' גם בהגרע"א ?? שכתב לבאר כן פלוגתי' בחמץ וזה להדיא כמש"נ, ובש"כ.

חידושי הריטב"א מסכת עבודה זרה דף לט עמוד א

ואיכא למידק דאם איתא דהכא משום איסור בלוע שאינו בן יומו הוא הרי כשנפגם בעודו בלוע יצא מכלל איסור, וכי הדרא ומחליא ליה אגב חורפא דחלתיתא מאי הוי, הרי זה כמבשם נבלה סרוחה או מבשם את העפר דשוב אינו חוזר וניעור, ועוד היאך אפשר שהבליעה הזאת הפגומה תהא מחליא לחלתיתא, לכך פירש הר"א הלוי ז"ל לדעת ר"י ז"ל דהכא לאיסור בעין שעל פני הסכין חששו, אלא כי שמא היינו סבורים דכל שמנונית בחלתית מפגם פגים ליה שאין שום שומן נאות לו, וכענין שאמרו לקמן גבי דבש, וכחומץ לתוך הגריסין שאפילו הוא בעין פוגמו בתערובתו, ואף על פי שכל אחד בפני עצמו משובח, לכך הוצרכו לומר שזה אינו דאגב חורפא דחלתיתא מחליא ליה שמנינותא, וזה נראה לי טעם נכון, עכ"ל.

ופשוט דהרא"ה לטעמי', דס"ל דבנטל"פ ניתרת הבליעה עצמה, וע"כ ל"ש שתחזור לאיסורה ע"י דמחלא לי' לשבח, וכבר עמד ע"ז ביד"י סי' צ"ו סקכ"ב.

ע' גליון הגרע"א לסי' תמ"ז בד"י, מש"כ בדין נ"ט בר נ"ט בנטל"פ, ופירש טעמא דהרמ"א משום שבטל וע"כ ל"מ חייל עלי' שם איסור.

ע' עוד בדו"ח חולין דרוש ח' מש"כ בענין זה, ודו"ק.

שו"ת רבי עקיבא איגר מהדורה קמא סימן כו ד"ה ואני כתבתי , אמנם כיון דטעם האוסרים נטל"פ בפסח דמשהו מיהא איכא א"כ ממילא לרב דס' מין במינו במשהו אף מדאורייתא אסור בפסח נטל"פ, עכ"ל, וכ"ה בסי' מ"ג, אמנם באמת נ"ל דלק"מ, דלהנך פוסקים דס"ל נטל"פ אסור היינו דס"ל דנטל"פ משהו מיהו הוי, א"כ לרב דמין במינו במשהו תוך יב"ח אסור במינו מדאורייתא מש"ה אסור אחר יב"ח אטו תוך יב"ח דאתיא למעבד במינו, ונכון, עכ"ל, אך כבר תמהו ע"ז דא"כ מאי מיבע"ל להגמ' שמא רב סבר דנטל"פ אסור, הרי ליכא מקור לזה.

בכו"ח הגרע"א סי' ל"ג כתב, ז"ל, נלע"ד בחתיכה שבלעה חלב ואח"כ בישלוה בתבשיל שהחלב פוגם בתבשיל, בעי' עכ"פ רוב נגד מה שנימוח מהחתיכה ול"מ רוב נגד החלב לבדו, כיון דקי"ל חתיכה בעצמה נעשית נבילה, והוי כמו כולה חלב ונימוח דבעי רוב כלל נטל"פ לשיטת הרשב"א שפסק כן המחבר בסי' ק"ג, אף דל"ב ס' כנגד כל החתיכה כמבו' כן בהגהת שו"ע סו"ס קל"ד והוא משו"ת הרשב"א בבשמים הבלועים מיי"נ ונפלו לתבשיל שהיין פוגם בתבשיל דמותר עיי"ש וכו', עכ"פ נלע"ד דבעי רוב נגד האיסור, כיון דנעשה נבילה לו יהא דהוי חלב בעי רוב נגדו, ומה שלא הזכיר הרמ"א כן בסו"ס קל"ד דבעי' רוב כנגד כל הבשמים, היינו דמסתם מכיר את הבשמים ולגבי הפליטה מסתמא איכא רוב כמ"ש הרשב"א, אבל בנימוח נ"ל דבעי' רוב נגד הכל, כנלע"ד, עכ"ל.

אמנם לכאו' מצינו מפורש לא כן בד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א ד"ז:, ז"ל, ועוד הק' עליהם הרמב"ן ז"ל, מדאמרי' התם בשלהי ע"ז אמר ר' יוחנן ב' כוסות שמזגן ועירבן זב"ז רואין את ההיתר כאילו אינו והשאר מים רבין עליו ומבטלין אותו וכו' ולא אמרי' מים שבמזוג התרומה כבר נאסרו וניבעי ששים לבטלן ואת היין, ומיהו נ"ל שזו אינה קושיא להם, לפי שרבינו יצחק ז"ל פירשה לההיא בב' כוסות שוין וכגון שיש בכוס החולין לוג א' מים וג' לוגין מים וכן בכוס של תרומה, ואע"פ שבשאר איסורין בעי' ששים הכא מתבטל בו' חלקי מים, לפי שהיין נפסד ונפגם לגמרי בו' חלקי מים, והלכך כיון שמשום פגם נגעו בה מה לי אם נעשה המים שבמזוג התרומה כיין שבו, דמ"מ ה"ז מתפסד ונפגם במים שבחולין ורואין אותו כיין חלש שלא עמד טעמו בו בג' לוגין מים, עכ"ל, והיינו דיין במים מתבטל בו' חלקים משום דהוי זה נטל"פ וכמש"כ כן הרשב"א בבית ה' ש"ה (ד"ס:), ואשר ע"כ הגם דאמרי' חנ"נ וכל המים שבמזוג התרומה נעשו כיין שבו, הרי מ"מ יין זה יין חלש הוא, ובטל טעמו ג' לוגין מים, וע"כ הוא דשרי.

והנה מפורש בד' הרשב"א, דהגם דליכא רוב כנגד כל הכוס של התרומה, מ"מ שרי משום נטל"פ, ולא אמרי' דעכ"פ ניבעי שיהא רוב כנגד הכוס דתרומה משום דכל המים נאסרו מדינא דחנ"נ.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, שהרי בכל נטל"פ דעת הרשב"א דלא שרי אא"כ איכא רוב כנגד האיסור, וא"כ מ"ט הכא ל"ב שיהא רוב כנגד כל הכוס דהתרומה, הרי כל הכוס דהתרומה חשיבא כאיסור מדינא דחנ"נ, וכמש"כ כן הגרע"א.

כתב הגרע"א בדו"ח חולין דרוש ח' אות כ', ונלע"ד ראי' ברורה להרמ"א, מהא דמבו' במס' ע"ז דאם עכברא בשכרא נטל"פ א"צ ס', ובזה יקשה דבתחילה נבלע טעם שכר בעכבר ואותו הבלע נ"נ, דאף אם הוי נטל"פ הא להרשב"א וסייעתי' דנטל"פ בעי' ביטול ברוב, ובאותו הבלע שנבלע בעכבר בודאי ל"ה רוב נגד טעם העכבר, וכיון דהשכר נ"נ כשיוצא חוזר ואוסר להשכר וכו', אלא ע"כ מוכח כהרמ"א הנ"ל דכיון דהעכבר בעצמו נטל"פ ואינו יכול לאסור, גם השכר שנאסר ממנו הוי כמו כולו עכבר ואינו אוסר, וזו ראי' ברורה, אבל כ"ז לד' הרשב"א דנטל"פ בעי ביטול ברוב, אבל להר"ן הנ"ל דנטל"פ ל"צ לדין ביטול אזדא ראי' זו, דשפיר י"ל בההיא דבשמים כיון דנ"נ אוסרין להתבשיל, וההיא דעכברא בשכרא שאני דאם הוא נטל"פ גם מה שנכגנס תחילה שכר בעכבר לא נ"נ, דנטל"פ לא צריך רוב, עכ"ל.

אך בכו"ח סי' ל"ג כתב הגרע"א לדחות ראי' זו, ז"ל, אולם באמת י"ל דאף לשיטת הרשב"א אין השכר שנכנס בעכבר נעשה נבילה, כיון דמקבל רק פלטת טעם העכבר מתמא הוי רוב נגד מה שמקבל טעם העכבר, כמש"כ הרשב"א בזרק חתיכה הפוגם לחוץ דל"ב רוב כנגדו דנגד טעם מסתמא איכא רוב, ואין חילוק אף בחתיכה גסה ומעט רוטב.

גם נלע"ד לפ"ז דבר חדש, דאף לשיטת הרשב"א אם נימוח דבר איסור בתוך דבר היתר בדבר שפוגם המאכל, אף דליכא רוב ואסור, מ"מ לא אמרי' חנ"נ, ואם נפל אח"כ לתבשיל אח"כ ל"ב רק לבטל גוף האיסור, כיון דהטעם לא אסור דהוי נטל"פ והא דעי רוב היינו לבטל גוף האיסור, א"כ י"ל דהוי כמו יבש ביבש דלא אמרי' חנ"נ, וקצת סמך הבאתי מתוך ד' כו"פ בר"ס ק"ג שכתב שם דבחמץ בפסח בנטל"פ תלי בהנך שיטות אם אמרי' דביבש ביבש ג"כ במשהו דכיון דנטל"פ הוי רק כמו יבש ביבש, עיי"ש, וצ"ע לדינא, עכ"ל.

וד' הגרע"א צ"ב, שהרי בד' הראשונים מבו' דהגם דביבש ביבש לא אמרי' חנ"נ, מ"מ במים שאובין הי' בדין דנימא חנ"נ כיון דהוי תערובת דלח בלח, ואך דבשאיבה דרבנן הקילו, והנה הרי בפסול שאיבה ל"ש לדון כלל משום נתינת הטעם, וחזינן להדיא דדינא דחנ"נ הוא אף בגונא שאין האיסור משום נתינת הטעם, דמ"מ כיון דהוי זה תערובת דלח בלח אמרי' חנ"נ, והיינו כלישנא דהרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א ד"ז: שאין אומרים חענ"נ אלא כשפל לח בלח שנבטל הכל ונעשה גוף א' א"נ לח ביבש וכו', אבל יבש ביבש וכו' "שזה בפנ"ע עומד וזה בפנ"ע עומד" לא, עכ"ל, וע"כ אף היכא שאין לאסור משום הנתינת טעם, מ"מ אמרי' חנ"נ, דרק ביבש ביבש לא אמרי' חנ"נ משום דזה בפנ"ע עומד וזה בפנ"ע עומד ואי"ז כגוף א'.