ציונים והערות-5סכין ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

**שמעתא דסכין שנפגמה - ב' סיון מס' 5**

שחוטה לפניך – בהמה לא איתרעאי

תרתי לריעותא

חזקה בשורש הספק וטעמו דר"ה

לא איתרעאי – שמא לא שחט כנגד הפגימה

ספק שהה ספק דרס

**שחוטה לפניך - בהמה לא איתרעאי**

**גמ' שחוטה לפניך וכו', סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי.** כתב הר"ן דהשתא הדרינן ממה דאמרינן **דליכא ריעותא** משום דאסממ"ו, אלא אף **דהוי ריעותא**, מ"מ כיון דשחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, לא מחזקינן ריעותא מהסכין לבהמה. **והיינו** ד'שחוטה לפניך' הוא מצב להחשיב שאינה עומדת כלל בחזקת איסור[[1]](#footnote-2), ובזה חילקה הגמ' דבטבל ועלה כיון דאיתיליד בו עצמו ריעותא, לא חזינן ליה כטבל לפניך, והו"ל בחזקת טומאה, משא"כ הכא דבהמה לא איתרעאי, אכתי חזינן להבהמה כשחוטה לפניך, ואינה בחזקת איסור, **וכן משמעות ל' הר"ן** בפי' הרי"ף, דלר"ח כיון דבהמה לא אתרעאי לא הוה הבהמה בחזקת איסור, ור"ה ס"ל דמהני הריעותא דסכין דמכח זה נשארת הבהמה בחזקת איסור, (ועי' רמב"ן ד"ה ומיהו, בתחילת דבריו). **ועי'** היטב **בתורא"ש** בנדה ד"ה אדרבה, ולדרכו אפשר דפירש כן בשחוטה לפניך דשמעתין, ועי' שם גם בד"ה הרי דם לפניך. **ולפי כל זה** 'שחוטה לפניך' אין הכוונה 'חזקת היתר', דהרי פשוט דכל שהספק בעיקר השחיטה לא שייך חזקת היתר[[2]](#footnote-3), אלא הכוונה רק דאין חזקת איסור, ולכך אהני חזקת הסכין.

**אך** עי' **רגמ"ה** ד"ה סכין דכתב דבחזקת היתר עומדת, ועי' גם בל' **הרשב"א** בסוד"ה ה"נ הרי טבל לפניך, דמשמע דטעמא דר"ח, הוא משום דהבהמה קיימא בחזקת כשרות, כיון דהרי שחוטה לפניך, ועי' גם ד"ה א"ה תיבעי שכתב דרב חסדא ס"ל דהעמד בהמות בחזקת כשרות עם חזקת הסכין וכו' שהוא מסייע להן בהכשרן. וכ"נ בד' **המהרש"א** בע"ב ע"ד התוס' בד"ה ודילמא, עיי"ש, וצריך ביאור טובא. ובאמת **הראש יוסף** פירש לד' המהרש"א דכוונתו לחזקת הסכין.

**תרתי לריעותא**

**בקצרה -** עי' **בסוגיא נדה** דף ב: בענין תל"ר, ועי' **ש"ש** ש"ג פט"ז, ועי' **בתוס'** שם ד"ה התם **ובתורא"ש** שם ד"ה אדרבה, וד"ה דם לפניך, **וברשב"א ובר"ן** בשמעתין.

**פתיחה –** בריש נדה אמרינן דאשה שראתה עתה אין חוששין לומר דכבר יצא הדם מקודם, [מהבית החיצון ונתעכב בכותלי בית הרחם], אלא מעמידים אותה בחזקת טהרה, [אמנם להלל **משום חומרא** דטהרות מטמאים הטהרות מעל"ע], ואקשינן שם ממקוה שנמצא חסר דאין מעמידים את המקוה על חזקתו שהוא שלם, אלמא לא אזלינן בתר חזקה כשחסר לפניך, ומסקינן דהתם טעמא משום דהוה תרתי לריעותא, היינו חזקת הטמא וחסרון המקוה לפניך. **וסוגיא זו שייכת לסוגיין**, דלכאו' גוונא זו דסכין שנמצאת פגומה דמיא להתם, דהרי הבהמה בחזקת איסור והסכין פגומה לפנינו, וקשה מ"ט דר"ח דמכשר וזה הקשו תוס' וש"ר, ובאו בזה כמה תירוצים. ובפשטות גם טעמו דר"ה לאו משום תל"ר, ויתבאר להלן.

**גדר הדין –** בגדר תל"ר, מצינו ג' דרכים עיקריים. **א.** הדרך הפשוטה דכיון דגם חזקת הטמא וגם החזקה דהשתא מורים טומאה, דינא הוא להכריע כתרתי.[[3]](#footnote-4) **ב.** **בש"ש** ש"ג ט"ז מפרש דר"ל דכל מה דלא אזלינן בתר חזקה דהשתא הוא משום דחזקה דמעיקרא עדיפא, אבל כאשר יש ב' חזקות דמעיקרא, אזלינן בתר חזקה דהשתא. **ג.** עוד פירש שם דחזקה דהמקוה גרועה מחמת החסר לפניך, ולפיכך יש לן למיזל בתר חזקת הטמא שאין בה ריעותא.

**תוספות ד"ה סכין**, הקשו על ר"ח מהמשנה דמקוה שנמדד וכו', דלדבריו יש לטהר שם דנימא מקוה איתרעאי אדם לא איתרעאי, ומדתנן התם דטמא אלמא לא אמרינן בהמה לא איתרעאי ושחוטה לפניך, וכיו"ב הקשו **תוס' והתורא"ש** **בנדה, והרשב"א** בתוה"ב ט"ז: ובחידושיו, וכן **הר"ן** בשמעתין, ועי' הערה[[4]](#footnote-5).

**הקדמה לקושיתם -** עי' היטב **רש"י** ד"ה בהמה בסו"ד, אמנם **בחידושי הר"ן** כתב, ע"פ המבואר בהמשך הסוגיא דר"ח מתיר אף בלא שיבר עצמות, א"כ חזינן דטעם דבהמה לא אתרעאי הוא עומד בפ"ע גם במקום דליכא אסממ"ו. **ומתבאר בשיטמ"ק** [עמ' קע"א - קע"ב] דגם תוס' והראשונים פירשו כן דטעם זה הוא גם בלא אסממ"ו, דאי נימא דה"ט דשחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי הוא רק משום דשיבר עצמות, לק"מ, דכיון דעצם ודאי פוגם ואסממ"ו לפיכך נחשב 'לשחוטה לפניך', ולא דמי כלל לטובל במקוה דנמצא חסר, [ובאמת בתירוצם השני פירשו כרש"י, וא"כ לק"מ].

**ביאור התירוצים -** **א.** דשאני התם דאיכא למימר חסר ואתאי **כדקאמר התם**. עי"ש היטב, דבס"ד אמרינן דחזקה דהשתא דחסר לפניך עדיף על חזקה דמעיקרא רק בגוונא דחסר ואתאי, [ופרש"י דאיתרע לה לחזקה מקמי הכי טובא, וביאר **הפמ"ג** ק"ה ס"ק ג' דהיינו דהחזקה דהשתא עדיפא כיון דחזינן בה דכבר מקודם היה חסרון, ועי"ש עוד דיש שפירשו דהיא סברא דהחזקה דמעיקרא גרועה יותר], ותוס' נקטו דגם למסקנא דמטמאינן רק משום תל"ר, אפ"ה בעינן לתנאי דחסר ואתאי. **אולם** תוס' בקושיתם לא ס"ל הכי, וכן בשאר התירוצים, דנקטו דלמסקנא דנתחדש ענין תל"ר לא בעינן לתנאי זה[[5]](#footnote-6), וכן כתב **רע"א** כתובות ט. בתו"ד[[6]](#footnote-7). ו**ברמב"ן** ד"ה ואיכא דקשיא תירץ כעי"ז, יעו"ש.

**ב.** ועי"ל דהכא טעמא משום דעצם ודאי פוגם וכו'. תוס' במהלך זה נוקטים דבכל הסוגיא מרישא ועד גמירא טעמו דר"ח הוא בגוונא דאיכא אסממ"ו, דעי"ז נחשב שחזינן שחיטה לפנינו[[7]](#footnote-8) ובטלה החזקת אינה שחוטה[[8]](#footnote-9), משא"כ במקוה דאין שם ודאי דנימא דאסממ"ו לפיכך אינו נחשב טבול לפנינו ולא פקעה החזקת טמא. וכן מתבאר **בתורא"ש** בנדה ד"ה ה"נ הרי דם, יעו"ש היטב. וכעי"ז תירץ **הרשב"א** בחידושיו במהלך הראשון, ובתוה"ב.[[9]](#footnote-10) (ונפק"מ לדינא לתירוץ זה בגוונא דלא תהא המציאות כמש"כ תוס' דבאחרונה אינו מקפיד, כגון שהיה בדעתו לשחוט עוד, ונמלך, דאז מודה ר"ח לר"ה).

**ג.** עוד תירצו תוס' דמה דאמר ר"ח דבהמה לא איתרעאי, אין ר"ל דהריעותא אינה בגוף הבהמה, אלא דאינה ריעותא מוחלטת בשחיטה, דאפשר דלא שחט כנגד הפגימה, ולפיכך אי"ז שייך התם. **ועי'** לק' בביאור תירוץ זה בארוכה.

# חזקה בשורש הספק וטעמו דר"ה

**בקצרה –** ע' **תורא"ש** נדה ב: ד"ה אדרבה, **ובפנ"י** בקידושין ע"ט., ומאידך עי' **תוס'** קידושין שם, **ובמהרש"א ומהר"ם** בנדה, בביאור דברי לשון הגמ' אדרבה.

**א. אי ללא תל"ר הוה חזקה כנגד חזקה –** הנה דין תל"ר הוא דין ודאי (כמבואר בריש נדה דאל"כ היינו מטהרים מדין ס"ט ברה"ר). **ויל"ע** האם ללא החידוש דתל"ר הוה לכה"פ ספק או לא, והנה בגמ' בנדה אמרינן **אדרבה** העמד מקוה על חזקתו וכו', וביאר **התורא"ש** שם ד"ה אדרבה, דחזקת המקוה עדיף, שהרי הטמא טבל לפנינו אלא שאנו אומרים שמא לא טבל טבילה הוגנת כי שמא היה חסר המקוה, וכיון דאמרת העמד מקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא", והיינו דכיון דודאי נכנס למקוה א"כ אין הספק אלא על המקוה עצמו, וכל שהוכרע דין המקוה שהוא בחזקת כשר, ממילא יצא הגברא מחזקת טומאה[[10]](#footnote-11). אולם **בתוס' (ישנים) בקידושין** ע"ט. ד"ה אדרבה וכו', מבואר דאין כוונת הגמ' דנכריע כחזקת המקוה אלא דהוה ספק, וכ"כ **מהרש"א ומהר"ם** בנדה שם. **ומבואר** שנחלקו תוס' והתורא"ש אי חזקה בשורש הספק מכרעת או דהוה חזקה כנגד חזקה. והנה **הפנ"י** בקידושין שם הכריח כהתורא"ש, דאל"כ איך אדם טובל בכל מקוה בלא למדוד, והרי הוא בחזקת טמא, וע"כ שהחזקת שלם דהמקוה (כשאין חסר לפניך דלא הוה תל"ר), כיון שהיא שורש הספק מהני. **ובדעת** התוס' בקידושין ודעימיה יל"פ בב' דרכים. **א.** עי' **בשער"י** [שער החזקות פ"ב] דכאשר המקוה ודאי נחסר, א"כ אין עתה נידון על המקוה עצמו אלא על הטבילה שהיתה, ולכך אמרינן תל"ר, ובלא תל"ר הוה ספק, אבל כאשר המקוה אינו חסר לפנינו, ראוי לדון על שורש הספק ותו לא. **ב.** עי' **קה"י** כתובות ט"ו, והעולה מהדברים שכשאין חסר לפנינו הוה החזקה בגדר ד'אל תסתפק', ולכך לא אכפ"ל מהחזקת טמא כיון דליכא ספק, ולעולם אין מעלה לחזקה בשורש הספק[[11]](#footnote-12).

**ב. טעמו דר"ה - הנה** ר"ה פליג אר"ח דלא אמרינן שחוטה לפניך, אלא היא בחזקת איסור, והיינו דס"ל דריעותא דהסכין נחשב ריעותא בבהמה, וכ"כ להדיא **הר"ן** על הרי"ף **ובראבי"ה** [סימן אלף פא] "חשיב רב הונא לריעותא דסכין כריעותא דבהמה גופא", **ויל"ע** אי מה שאוסר ר"ה הוא משום דינא דתל"ר, או דהכא ס"ל לאסור משום החזקת איסור גופא, דבעינן עד שיודע לך, והגם דיש חזקת סכין הוה חזקה כנגד חזקה.

**ג. הדרך הראשונה**, וכן הוא פשטות הדברים, דחושש משום החזקת איסור, ואין כונתו לדינא לתל"ר. **וכמה ראיות לדבר**. **א.** בגמ' אמרינן ר"ה כשמעתיה, ולא הוזכר כלל מהחידוש של תל"ר, ובנדה הגמ' מעמידה זאת כחידוש אחר משא ומתן ארוך, וכן לא נזכר בראשונים ובפוסקים [יו"ד סי' י"ח] דטעמו משום תל"ר, אלא כתבו דכיון דבחזקת איסור עומדת בעינן עד שיודע לך. **אולם במשמרת הבית** (בריש הספר) תו"ד כתב "והוא הדין והוא הטעם בסכין ונמצאת פגומה כמקוה שנמדד ונמצא חסר לדעת ר"ה", והתם הרי מפורש דטעמו משום תל"ר, ויל"ע בכוונתו. **ב.** תוס' כתב דהכא ליכא תל"ר כיון דאינו כחסר ואתאי, ולא נראה דבהא פליגי ר"ה ור"ח. **ג.** לשון ר"ה חיישינן משמע ספק ולא ודאי, וכן מפורש **ברמב"ם** פ"א משחיטה הכ"ד, וכן קי"ל **בשו"ע** סי י"ח (ס"א וסי"א) שאינו אלא ספק, **והטעם** דהוה ספק כתב **רע"א** ד"ה איתמר השוחט, דאינו אלא דין חזקה נגד חזקה, וכן נראה בכוונת **הכס"מ** שם, וכ"כ **הפמ"ג** ריש סי' י"ח. **ומוכח** דאינו תל"ר דתל"ר הוא דין ודאי. **ד.** לדעת **הרמב"ן, הרא"ה והר"ן** דר"ה אסר גם בנאבד, ודאי שמעתין אינה משום תל"ר.

**ד. הטעם דליכא תל"ר לר"ה** - אי בעינן חסר ואתאי ודאי ניחא, וגם להחולקים, כתב **רע"א** שם, דמאותם הטעמים שכתבו התוס' מ"ט לר"ח ליכא תל"ר, ס"ל לר"ה דאהני הני טעמים לגבי דלא יוכרע ע"י התל"ר, אלא הוה חזקה כנגד חזקה. (וצ"ב דר"ה דס"ל דריעותא דסכין הוא ריעותא בבהמה, א"כ לא שייך בדידיה 'שחוטה לפניך', ואי נימא שחוטה לפניך א"כ ליכא חזקת איסור כלל, ויש ליישב).

**הטעם** **דדינא דר"ה לא אהני התם -** נתבאר דדינא דר"ה אינו אלא ספק, והתם בעינן דין ודאי, ולכך הוצרך שם הש"ס לתל"ר. ויש ליישב בעוד אופנים.

**ה. הדרך השניה בדעת ר"ה** - דטעמו משום תל"ר, כ"כ **הבכור שור** בתוס' בדף י:, דכל מש"כ תוס' דבעינן חסר ואתאי הוא רק לר"ח אבל ר"ה פליג[[12]](#footnote-13), וצ"ע לומר דבהא פליגי. ועי' **פמ"ג** סי' ק"ה סק"ג דהקשה דלכאו' צ"ע טעמו דר"ה הא ליכא חסר ואתאי ואיך קאסר משום תל"ר, ותירץ שם בב' דרכים יעו"ש. וכן מתבאר **בש"ש** ש"ג פט"ו דלעולם הוא מדין תל"ר, ומה דהרמב"ם כתב דאינו אלא ספק הוא משום דדעת הרמב"ם כר"ש שם שתל"ר הוא ספק, ומה"ט הכא הוא רק ספק, (ובשער"י ש"ב פ"ג הקשה עליו, ונקט דאין דעת הרמב"ם כן), ועי' **בפנ"י** דגם נראה כן[[13]](#footnote-14). [[14]](#footnote-15).

**ו. הסכין שורש הספק -** הנה חזקת הסכין לכאו' היא שורשית, ולתורא"ש הנ"ל היה לנו ליזיל בתרה, ואפי' במקום דיש בה ריעותא, ומ"ט דר"ה. ולכאו' ע"כ נצטרך לומר דטעמו דר"ה משום תל"ר, **אבל** צ"ע דתורא"ש גופיה כתב הכא דבעינן חסר ואתאי ואין נראה דבזה פליג ר"ה, וכמבואר בדבריו בע"ב גבי נגע, ובישוב שיטתו עי' הערה[[15]](#footnote-16). **אולם** לדעת התוס' בקידושין ודעימיה לק"מ, דאין מעלה לחזקה בשורש הספק ומה דמהני חזקת המקוה בגוונא דלא נמצא חסר עי' לעיל[[16]](#footnote-17).

**[עי' תוס'** כתובות ע"ה: דהקשו בסוגיא שם גבי מומין דנימא תל"ר, ותירצו וז"ל, ונראה לרשב"א דחזקת פנויה לא חשיבא כלל חזקה לגבי חזקת הגוף. **ובפשטות** כוונתם דע"כ יש לנו למיזל יותר בתר חזקת הגוף, ועי"ז נסתלק הספק, **ובש"ש** ש"ב פ"ב הקשה מהא דבמקוה לא אמרינן דחזקת הגוף עדיפה, וביאר דמקוה לא חשיבא חזקת הגוף דלא נשתנה גופו אלא דנחסר ממנו מעט מים, וצ"ב. אולם **בחזו"א** אהע"ז סי' פ"ב ס"ק י"ב הקשה משמעתין אמאי לא ניזיל בתר חזקת הגוף דהסכין, והסיק לפרש את תוס' באו"א יעו"ש. **ובאמת** עי' **תורא"ש** שם דכתב "דחזקת פנויה חשיבא כמאן דליתא כלל לגבי חזקת הגוף **משום שעומדת לינשא**", והיינו דאי"ז משום מעלת חזקה"ג אלא גירעון חזקת פנויה[[17]](#footnote-18)].

**לא איתרעאי - שמא לא שחט כנגד הפגימה**

**בקצרה –** בביאור דברי התוס', עי' **מהר"ם ורע"א** שפירשו דהיינו ס"ס כפשוטו, אבל **הש"ך** ק"י בית הספק י"ד וכ"ז נקט דאין כוונתם לדין ס"ס, יעו"ש מה שהאריך בענין, וכן מתבאר **ברשב"א ובר"ן** בשמעתין, ועי' **שו"ת הרשב"א** ח"א סי' ת"א ועי' **חו"ד** בבית הספק שם, ועי' **חידושי רע"א** מש"כ על דברי התוס'.

**תוס'** בסוף הדיבור כתבו ועי"ל וכו' איכא ספיקי טובא שמא בעצם נפגמה, ואפילו בעור נפגמה שמא לא נשחטו הסימנין כנגד הפגימה, והוי כספק ספיקא וכו'[[18]](#footnote-19). **ובתוס' בנדה** הוסיפו עוד ספק, שמא שחט עם הפגם רק במיעוט בתרא[[19]](#footnote-20). **והנה** במושכל ראשון כוונתם לומר דההתר הוא מדין ס"ס, **אולם** בגמ' אמרינן דטעמו הוא ד'שחוטה לפניך', ועי' **בש"ך** סי' ק"י בכללי ספק ספיקא אות י"ד וכ"ז, דכתב דאי"ז ספק ספיקא גמור, דהא דשמא לא שחט כנגד הפגימה לא הוה ספיקא כלל, דמסתמא שחט כדרך השוחטים והוליך והביא בכל הסכין, וגם אי"ז ס"ס המתהפך, אלא בדקדוק כתבו תוס' **כעין** ס"ס. **ולפי"ז** כוונת תוס' לבאר דמשום שצד ההיתר מרובה, לכן הפשטות היא ש'שחוטה לפניך', ומסתלק ממנה חזקת אינה שחוטה.

**וכיו"ב** מתבאר בד' **הרשב"א** [בתוה"ב ט"ז: ובחידושיו], **ובר"ן** דלא הזכירו כלל ענין ספק ספיקא, אלא משום דהריעותא שנולדה בסכין אינה סתירה להגדרה 'דהרי שחוטה לפניך', כיון דאף אם היה הסכין פגום, י"ל דלא שחט כנגד הפגימה, ומשא"כ במקוה שנמצא חסר, הריעותא שנמצא המקוה חסר, מונעת ממנו להחשב 'הרי טבל לפניך', כיון דאם היה המקוה חסר בשעת טבילה, ודאי דלא עלתה לו טבילה, והוה כודאי לא טבל. **ויש** עוד לעיין ולדקדק, דאף אי נפרש כהש"ך שאין כוונת תוס' לס"ס, אם יש חילוק בין תירוץ התוס' לתירוץ הראשונים. **ועי'** דרך נוספת בהערה[[20]](#footnote-21).

**אמנם** בד' **המהר"ם** בע"ב ע"ד התוס' ד"ה ודילמא, מבו' שפירש בד' התוס' דהא דמכשר ר"ח הוא משום ס"ס, עיי"ש, **ונראה מדבריו** שם, דהא דבעינן לטעמא דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא אתרעאי, היינו משום דס"ס ל"מ נגד חזקת איסור, וע"כ כל הא דמכשרינן מכח הס"ס, הוא רק מכח דאיכא ריעותא בחזקת איסור, דהרי שחוטה לפניך, ורב הונא דפליג, ס"ל דאף דאיכא ריעותא דהרי שחוטה לפניך, אכתי מוקמינן להבהמה אחזקתה, ועי' חידושי **רע"א** הו"ד להלן דמשמע שגם הוא פי' כן.

**והנה** דעת הש"ך שם וכן דעת הרבה פוסקים, דלא מהני ס"ס נגד חזקה, וא"כ זהו גם ראיה דאין התירו דר"ח משום ס"ס, [דלא מסתבר דזהו הפלוגתא דר"ה ור"ח], **אולם הרשב"א** בשו"ת ח"א סימן ת"א, דן בשאלה אי אמרינן ס"ס נגד חזקה ובתו"ד כתב בזה"ל, ואל תשיבני מדר"ה דאמר בדק סכין ושחט בה ונמצאת פגומה, הרי זו אסורה דאימר בעור נפגמה, ואמרינן התם דעובדא הוה דשחט תריסר חיותא ונמצא סכין פגומה ואסר וכו', כרב הונא ואפילו בקמייתא, ומינה שמעינן דאע"ג דבקמייתא איכא ס"ס ספק בדקמייתא ספק בבתרייתא, ואם תמצא לומר בקמייתא שמא בעצם נפגמה, כר"ה משום דאזיל לטעמיה דאמר בהמה בחייה באיסור עומדת עד שיודע לך ודאי שנשחטה ואפילו שבר בה עצמות, עכ"ל. **הנה** **הרשב"א** מעיר אהא שאסר ר"ה דלכאו' יש להתיר משום ס"ס, ותירוצו אינו ברור כלל דהרי ענינו שם לומר דמהני ס"ס נגד חזקה, ומה תירץ בזה שאמר דר"ה לטעמיה דיש חזקה, ועמד בזה **הש"ך** וכתב דיש שם חסרון דברים.

**ועי"ש** בכל דברי **הש"ך**, דדעת **הרמ"א** [בד"מ ובתורת החטאת] דס"ס מהני כנגד חזקה, **ובמשאת בנימין** סימן ל"ח כתב דקי"ל דלא מהני ס"ס נגד חזקה, והראיה לזה מדקי"ל כר"ה דפוסל אע"ג דאיכא ס"ס אלמא להלכה לא מהני ס"ס נגד חזקת איסור, והקשה על הרמ"א מהרשב"א בתשובה הנ"ל, **והש"ך** תמה ע"ז דלהדיא כתב הרשב"א בתשו' שם דמהני ספק ספיקא כנגד חזקת איסור, וע"כ דיש שבשתא בדבריו וכמש"נ. **ומצינו** באחרונים לבאר דברי הרשב"א הנ"ל עי' **ט"ז** ס"ק ט"ו וצ"ב, ועי' **בחוו"ד** בבית הספק שם שכתב לפרש לד' הרשב"א, ע"פ דרכו של החוו"ד בהבנת דברי הרשב"א ביבמות דף ל: דחזקה דר"ה היינו דלא לחדש דנעשה מעשה, א"כ י"ל דרק כנגד חזקה זו לא מהני ס"ס, **ועי"ש** דגם רוב לא מהני כנגדה, אבל בשאר חזקה שאינך מחדש מעשה מהני ס"ס[[21]](#footnote-22).

**הערה -** לתי' זה נמצא, דכל הא דמכשר רב חסדא, הוא רק בסכין גדול, דאפשר דלא שחט כנגד הפגימה, **והרשב"א** בתוה"ב שם העיר בזה דהרי ר"ה ור"ח בסתם סכינים נחלקו, ולכך מסיק דהחילוק הוא ע"ד תוס' במהלך ב', ועי' **ברשב"א** בשלהי סוגיין [ד"ה ומיהו אם שיבר] בשם רבינו יונה. וכ"כ ר**ע"א** בחידושיו [ד"ה בתוס' ד"ה סכין] דאנן קי"ל כר"ח בשיבר, ולא נזכר **בפוסקים** חילוק מהו גודל הסכין, וא"כ ע"כ דלא קי"ל להלכה כהאי תירוצא דהתוס'.

**ועי"ש עוד ברע"א** דהנה אנן קי"ל להתיר רק בשיבר, ולפי מהלך זה דתוס' דההתר הוא מדין ס"ס צ"ע, דאי אנן ס"ל דבלא שיבר אסור ע"כ דלא הוה ס"ס, מטעם דלא אמרינן ס"ס כנגד איתחזק, או מטעם דאין זה ספק דדרך הסכין להוליך בכולו, א"כ בשיבר נמי יש לאסור, ועי"ש דס"ל דהס"ס אהני לשוויי ספק ומקילים בשבר עצמות דאיכא למיתלי יעו"ש, ועי' עוד מש"כ רע"א ע"ד הט"ז דלקמיה.

**האגודה** בפירקין כתב, שוחט שבדקוהו ונמצא שאינו יודע, אין להטריף למפרע וגם א"צ להכשיר הכלים, דאדם איתרע בהמה לא איתרע, ונשחטה בחזקת היתר, ואוקי שוחט בחזקתו ועד עתה ידע, והביאו **הרמ"א** בסימן א' סוס"א, **והט"ז** שם תמה דהך גוונא דמי למקוה שנמדד דאסרינן מתל"ר, ואף לתי' בתרא דהתוס' דמכשרינן משום ס"ס, וה"נ התם איכא ס"ס, דאף אם לא ידע י"ל דשחט כדין, הרי לא קי"ל כרב חסדא, אלא בששיבר בה עצמות, ועמש"כ **בנקוה"כ** שם.

# ספק שהה ספק דרס

**גמ' לאתויי ספק שהה ספק דרס**. עי' **ברשב"א** דיש רוב דאינם שוהים ודורסים,[[22]](#footnote-23) ומ"מ לא אזלינן בתריה משום חזקתה של בהמה, יעו"ש. וצ"ע הרי רובא וחזקה רובא עדיף, וכמו רוב מצויים אצל שחיטה דאהני נגד חזקתה של הבהמה. **ובר"ן** על הרי"ף (וכן ברשב"א בעמוד ב' בד"ה ולענין כל ספק) איתא דהחידוש דאתא **לאתויי** בספק שהה ספק דרס, הוא דלא אזלינן בתר רובא שאינם שוהים, וכתב **הבכור שור** [עומקא] שנראה שם דהטעם דלא אזלינן בתר רובא הוא משום דאיתרע בלידת הספק, (ולכאו' כוונתו אפי' בגוונא שאין חזקה כנגדו, וכמו שלמד הגר"ז מהסוגיא לעיל, וא"כ דבריו צ"ע מהרשב"א הנ"ל). ועי' מש"כ לעיל **מהחו"ד** סי' ק"י דדוקא חזקה זו לא מהני רוב נגדה, ויעו"ש מש"כ מ"ט מהני רוב מצויים אצל שחיטה, וצ"ע.

ועי' בדברי **הרי"ף** (י"א. מדפי הרי"ף) מש"כ על רוב מצויין אצל שחיטה דסמכינן עליה רק היכא דליכא ריעותא, ועי' שו"ת **פרי יצחק** ח"א סימן נ"ז שהאריך בדבר, וסיים וז"ל "הטעם דאזלינן בתר רובא דרוב מצויין הוא משום דבהמה לא אתרעי, ולפי זה הכא בספק שהה או דרס בודאי יש איזה סיבה שמכחה נולד ספק אי שהה או דרס והוי ריעותא ולא אזלינן בתר רובא. שוב מצאתי להפרמ"ג בשפתי דעת (סי' כ"ד ס"ק כ"ז) שכ"כ בהדי', עכ"ל.

**ומאי שנא**, עי' **שיטמ"ק,** דפירש מאי קס"ד, ועי"ש עוד שהקשה לפי תירוץ התוס' דכל הכשרו דר"ח הוא רק בגוונא דאסממ"ו, א"כ תמוה דהתם ליכא ענין אסממ"ו. ועי' **מהר"ם** ע"ד התוס'.

1. **בהמה לא איתרעאי** אינו טעם חדש, אלא הוא תנאי לשחוטה לפניך, כן נראה פשוט, וכן מבואר בשיטמ"ק להדיא, וכן משמעות הרשב"א והראשונים [ועי' תוה"ב ו: בשם הרמב"ן "משום קולא דבהמה לא איתרעאי שהרי שחוטה לפנינו"]. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וחזקת היתר** מצינו לעיל ט. דוקא בטריפה דהיא ודאי נשחטה, דאי"ז חסרון במעשה שחיטה. ובדעת רבינו יונה נתבאר במק"א לומר דס"ל דטריפה הוא חסרון בשחיטה, ואפ"ה חשיבא דהוחזקה בהיתר כיון שבשעת שחיטה החזקנוה ע"פ רוב, אמנם כתב רבינו יונה שם דהנ"מ כהתם דיש לפנינו רק היתר לתלות בו ואין לפנינו איסור, דאז דין החזקה לומר דליכא ספק כלל, ולכך יש קיום לחזקה, אבל בלא"ה לא מהני החזקה, כיון דאיגלאי ספיקא על עיקר ההחזקה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **והיינו** תל"ר כפשוטו, דכיון דיש ב' ריעותות כנגד החזקה בטלה החזקה, וכן מתבאר ברבינו יונה ב"ב קנ"ג:, וכן נקט בפשיטות רע"א כתובות ט. הו"ד לקמיה, וכן הכריחו מדברי הגמ' נדה ג. דנקטינן טומאה במבוי משום דשכיחי שרצים דידיה ושרצים דעלמא והוה תל"ר, ולפי ב' הביאורים דלק' דהוא נידון מסוים בדיני חזקה אין שום מובן לגמ' שם, וע"כ דיש סברא ליזיל 'בתר תרתי' (ועדיין צ"ע התל"ר במבוי, אבל לב' המהלכים דלק' אין לזה מובן כלל), ועי' ב"ח סי' ל"ז דלאו דוקא ריעותא דע"י חזקה. [↑](#footnote-ref-4)
4. **יש לדקדק** היטב בל' הראשונים, ונראה דאין מכוון הקו' דמ"ט הכא לא פסל ר"ח מכח דינא דתל"ר, דל"ש הכא דינא דתל"ר, (כיון דה'מצב' דשחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי גורם שאין הבהמה בחזקת איסור), **אלא** עיקר הקו' **בשורש הדין**, דכי היכי דהכא אמרינן דלא מוקמינן להבהמה בחזקת איסור משום דבהמה גופא לא איתרעאי והרי שחוטה לפניך, ה"נ במקוה נימא טבל לפניך דגברא לא איתרעאי ופקע מיניה חזקת טמא. וביותר נראה כן מקו' התורא"ש שם ד"ה ה"נ הרי דם. [↑](#footnote-ref-5)
5. **אפשר** לפלפל, דתלוי הדבר בגדר תל"ר, דאי ענינו ההכרעה של החזקה דהשתא, א"כ בעינן חסר ואתאי [וע"פ הפמ"ג הנ"ל דהיא סברא בחזקה דהשתא], אבל אי ענינו 'כח דתרתי' מהיכ"ת דליבעי ביה חסר ואתאי, ויש לדון בעוד כמה אופנים, ואינו מוכרח. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ואפשר** באו"א, דלכו"ע בעי חסר ואתאי, אלא דס"ל דסכין נחשב חסר ואתאי, עי' שיטמ"ק [קע"א] ופנ"י בסוגיין, וע' פמ"ג ק"ה משב"ז ג' "דסכין נמי מעט מעט דרכו להתקלקל ולפגום", וצ"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. **פשוט** דבאמירה 'דסכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי' לא רמוז אסממ"ו, אלא דכתבו תוס' דשחוטה לפנינו ובהמה לא איתרעאי, שייך רק בגוונא דאסממ"ו. [↑](#footnote-ref-8)
8. **לכאו'** היה מקום לדון דההיתר הוא משום אסממ"ו לחוד, רק דלא מהני במקום ריעותא, ולכך צ"ל דבהמה לא איתרעאי, אמנם מלשון הגמ' נראה דענינו 'הרי שחוטה לפניך' ואין הבהמה בחזקת איסור, ומה דמתחזקת לפנינו כשחוטה הוא משום אסממ"ו, אבל אי"ז לחוד מכריע, וכן נראה מדקדוק לשונם דכתבו **עושה** אותו ודאי טבל. **ובאמת** הוא מוכרח בדבריהם מדהמשיכו תוס' והקשו וכ"ת התם (בנדה) נמי ודאי טבל וכו', **ופליאה נשגבה** מה ס"ד והרי אין שם אסממ"ו. ונראה דע"כ מתבאר דאין ההיתר מחמת אסממ"ו, אלא מחמת שחוטה לפנינו והאסממ"ו נצרך רק כדי להעמיד שהפשטות הוא שהיא שחוטה לפנינו, ובזה ס"ד דבטבילה שודאי טבל במים נחשב טבול לפנינו, וצ"ב. וכן מתבאר להדיא בתורא"ש בנדה ד"ה והרי דם, שהקשה דהוא ודאי טבל אלמא ה"ט קאי למסקנא, ועי"ש שתירץ ע"ד תוס', ונראה ודאי דאסממ"ו אינו אלא כדי להעמיד את 'הפשטות' של שחוטה לפניך, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ותוס'** טרח לבאר שגם ל"ב דר"ח ס"ל אסממ"ו לפי שבראשונות רגיל ליזהר וכו', דאל"כ תחזור עליו הקושיא, וכמו שנתבאר בהקדמה דכל קו' התוס' היא משום המסקנא דלכאו' מתבאר דר"ח התיר אפי' כשאין אסממ"ו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וכיו"ב** דעת הר"מ בר שניאור הו"ד בריטב"א עירובין ל"ו. גבי עירוב תחומין בגוונא דנמצא שרץ על האוכל וספק אי היה שם קודם בה"ש, מהני חזקת טהרה של האוכל, ואע"פ שהאדם בחזקת תחום ביתו, והטעם כתב שם וז"ל, והר"מ בר שניאור ז"ל נתן טעם לדבר למה אלימא חזקת העירוב שבכל מקום אין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו, עכ"ל, ועי"ש בריטב"א דלכאו' פליג עליה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **בשיעור** התבאר דעת הרשב"א דסכין שנאבדה שרי מטעם חזקה דאל תסתפק, ובנמצאת פגומה לא נחשב 'נודע לך', ומבואר כתוס' בקידושין דלא אזלינן בתר שורש הספק, ורק משום דנסתלק הספק וכבר נחשב נודע לך. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וביאר** ע"פ זה מ"ט תוס' בע"ב ד"ה ודילמא, לא תירצו גבי נגע, דאינו חסר ואתאי, ואע"פ שהתוס' בנדה תירצו כן גבי נגע, ע"כ בשמעתין משום ר"ה נמנעו מתירוץ זה. אמנם בתורא"ש לק' בעמוד ב', כ"כ, ועי' בתורת יקותיאל סי' י"ח דהוכיח דלא כדבריו מדכתבו כן תוס' בנדה גבי נגע אלמא הוא לכו"ע, ועי' חזו"א אהע"ז סי' פ' ס"ק כ'. [↑](#footnote-ref-13)
13. **צ"ע,** דאם פלוגתייהו היא בדינא דתל"ר, א"כ מאי קאמר לקמיה דכל ספק בשחיטה לרבות את דינא דר"ה, ועי"ש שם ברשב"א, והרי הכא הוא מדין תל"ר, ובלא"ה לא היה אסור, ואינו ענינו כספק שהה ושאר הספיקות דשחיטה. **עוד** יל"ע מקו' הגמ' ומאי שנא, דמבואר דכמו דראוי לאסור ספק שהה ה"ה ראוי לאסור בנמצאת פגומה, ובשלמא אי אסרינן משום החזקת איסור לחוד, שפיר דומה דמה"ט אסרינן בספק שהה כמש"כ הרשב"א שם, אבל אי הכא בעינן לתל"ר א"כ ליכא למימר ומ"ש, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-14)
14. **וכמה** מבני החבורה העירו על מה דביארנו ברשב"א בביאור החילוק בין נאבדה הסכין לנמצאת פגומה, דכאשר איכא ריעותא בסכין חייש ר"ה משום דהוה חזקה נגד החזקת איסור, משא"כ בנאבד דהוה חזקה ד'אל תסתפק' נחשב נודע לך, דהנה הש"ש ג' ט"ז פירש דתל"ר ענינו דכשיש חזקה גרועה וחזקה מעולה נקטינן כמעולה, וא"כ הנ"ל הוא גופא דינא דתל"ר, ונמצא דלרשב"א ודעימיה דינא דר"ה הוא דינא דתל"ר. אמנם אינו, דברשב"א לא מבואר יותר מהא דהוה ספק, היינו חזקה נגד חזקה, ולא מתבאר בדבריו החידוש של הש"ש דיש סברא דחזקה מעולה מבטלת את החזקה הקלושה, אלא ס"ל לרשב"א דסוף סוף הוה חזקה כנגד חזקה. אמנם באמת הש"ש לטעמיה כתב, דדינא דר"ה הוא דין ודאי, והרמב"ם דכתב דאינו אלא ספק הוא משום דס"ל דכל תל"ר הוא ספק, ולטעמיה אזיל דמה דביארנו ברשב"א ודעימיה הוא קרי ליה תל"ר. [↑](#footnote-ref-15)
15. **אפשר** דדברי התורא"ש הם רק לבאר דברי הגמ' דמקשה אדרבה, אבל אחר דפריך וכו' לא קאי למסקנא כלל, (ולכאו' מוכרח כן, דאי גם למסקנא ראוי לילך בתר שורש הספק א"כ מה הסברא דתל"ר). ואפשר עוד דכל מש"כ התורא"ש שיש לילך בתר שורש הספק הוא במקוה דניתן להעמיד שכל ה'נידון' הוא במקוה דהוא הכח המטהר, דטובלים **ב**מקוה ולא **עם** המקוה, משא"כ סכין ששוחטים **עם** הסכין ושלימות הסכין אינו הדבר המתיר, ולכך א"א להעמיד שהוא כל הנידון, דהנידון הוא אי נשחטה הבהמה או נקרעה, והוה הכא חזקה נגד חזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. **והנה** בדעת הרמב"ן הרא"ה והר"ן שאפי' בנאבד אסר ר"ה, נתבאר בשיעור בב' דרכים, או דס"ל דחיתוך העור נחשב ריעותא, או דס"ל חילוק בין סכין למקוה, כמבואר בהערה הקודמת, (הר"ן בחידושיו ריש נדה ס"ל כתורא"ש דאפי' בריעותא אזלינן בתר שורש הספק, וא"כ ע"כ נצטרך לחילוק הנ"ל בין מקוה לסכין). [↑](#footnote-ref-17)
17. **ועוי"ל** על הקושיא מסכין, דכיון שנתבאר בדברי הרשב"א ביבמות דבהמה בחייה בחזקת איסור, אין ר"ל המשך דין איסור, אלא דא"א לחדש שנשתנתה מאינה שחוטה – לשחוטה, מבע"ח לבישרא, א"כ האי חזקה דהיא הגדרה אחרת בהגוף היא דמיא ואלימא לחזקת הגוף. ובאחרונים (עי' נאו"י סי' כ סק"ו, וס' הזכרון אהל אברהם כתובות עמ' ת"ק מהאבהא"ז) כתבו לישב עוד דדוקא היכא שב' החזקות בגוף אחד ל"מ תל"ר נגד חזקת הגוף, דבזה החזקה"ג מבטלת לגמרי את החזקה השניה, משא"כ בסכין ובמקוה דהחזקה בגוף אחר, בזה אינה מתבטלת אלא מצטרפת לריעותא. [↑](#footnote-ref-18)
18. **מש"כ** תוס' **והשתא** פריך שפיר וכו' עי' מהרש"א ומהר"ם. [↑](#footnote-ref-19)
19. **עי'** רע"א דו"ח כת"י ד"ה ספק, דהקשה דאי"ז מוסיף ספק יותר ממה שבמפרקת נפגמה, דשניהם ספק אחד, שמא רק אחר השחיטה חתך בפגם, ועי' ש"ך שם ס"ק י"ג. [↑](#footnote-ref-20)
20. **גדר נוסף** בתירוץ התוס' מצינו בדברי האחרונים, עי' בשו"ת מהרי"ל דיסקין סי' ל"ט ס"ק כ"ה, דכתב שנתלבטו האחרונים בביאור תירוץ התוס' והלא אי"ז תואם לכללי ס"ס. אלא נראה דכוונת תוס' דבעינן דהחסר לפניך מורה בהכרח כמו שמורה החזקת איסור, אבל הכא מה שפגום לפנינו אינו מורה שלא היה שחיטה, וכ"כ בשו"ת רע"א [הוצאת המאור ח"ה עמ' ס"ב], בביאור דברי תוס' אלו, דאין הריעותא מחזק לחזקת איסור, דהרי הפגם שלפנינו אינו מורה שלא היתה שחיטה. וסברא זו נמצאת ברע"א בחידושיו לכתובות דף ט. אהא דאיתא שם דפתח פתוח מצאתי נאמן לאוסרה עליו, והקשה רע"א דנימא תרתי לטיבותא, חזקת כשרות דידה ובעולה לפניך, ותירץ דהבעולה לפניך אינו מורה על כשרותה, דאדרבה בלא הבעילה היא ודאי מותרת, ועי' אבי עזרי איסו"ב פי"ח ה"י. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ובאמת** יש לבאר תירוץ הרשב"א, דדוקא לר"ה דס"ל דלא מהני אסממ"ו כנגד חזקה זו, אלמא ס"ל דבעינן עד שיודע לך בבירור, ולכך גם ס"ס לא מהני, אבל למאי דקי"ל דכאשר שחוטה לפנינו בגוונא דאסממ"ו שפיר נחשב ליודע לך, א"כ ס"ס נמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. **ולא** הוה רוב התלוי במעשה, דעי' ברשב"א י"ב דרוב התלוי במעשה הוא רק כשהרוב תלוי במעשה והמיעוט אינו במעשה, כמו ההיא דלעיל דהמיעוט הוא שמא לא העמיק רוב הסימן, אבל דריסה וכדו' דמ"מ עשה מעשה אלא שהספק איזה מעשה, שפיר הוה רוב. [↑](#footnote-ref-23)