בכורות פרק ז_3
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב אי_ש סטפנסקי

**מומין אלו בין קבועין בין עוברין פוסלין וכו'**

מום עובר נלמד בתו"כ מפסוק מפורש דכתיב משחתם בהם מום בם, וקאי על מום עובר, והרמב"ם מנאן לב' לאוין, וכן בחינוך מצוה רע"ה מום קבוע ומצוה רע"ו מום עובר. והרמב"ן מנאן ללאו אחד וכמש"כ לעיל ריש פ"ו לגבי מומי בהמה.

ובשיטמ"ק כאן הקשה מנ"ל דמום עובר פוסל בכהנים. ותירץ דלגבי בהמה דרשינן בזבחים עז: מום בם הא עבר מומן ירצו, ודרשא זו יש לדרוש גם בכהנים דכתיב כי מום בו ולא יחלל, הא עבר מומו ירצו, ומכאן דקודם שעבר מומו לא ירצו. ותמה הגרי"ז הא להדיא איכא דרשא בתו"כ לפסול מום עובר. עוד הקשה דהאי קרא אצטריך שלא נאמר דאף לאחר שעבר מומן פסול מדין דיחוי כמבואר ביומא סד., וזה לא שייך באדם דהוי איסור גברא, ומדוע צריך כלל פסוק דעבר מומן ירצו. אך כתב דבתו"כ מצינו דרשא מיוחדת דמום עובר כשר לעבודה אף בעבר מומן, ועל כרחיך דס"ד שאף אדם יפסל מדין דיחוי.

והנה בתוס' זבחים עז: הקשו למה לי קרא הא עבר מומן ירצו תיפו"ל דבבכורות לז. דרשינן בכלל ופרט דמום עובר מרצה. ותירצו דמוקדשין אצטריך משום דס"ד כיון שנדחה שוב אינו חוזר ונראה. ואין דבריהם מובנים דהדרשא בבכורות היא שמום עובר אין נשחט במדינה, אך ודאי אינו מרצה. וביאר מהריט"א פ"ו אות נ"ג קושיית התוס' דמהא דממעטינן מום עובר שאינו פוסל מוכח שאם עבר מומן ירצו, דאי לא ירצו אין זה מום עובר אלא קבוע. ותירצו דאכתי ס"ד דכיון שנדחה שוב אינו חוזר ונראה. וביאר הגרי"ז דעיקר קרא דמום בם לא אתא למעט דין דיחוי, אלא לומר שלאחר שעבר המום שוב אינו בעל מום, דס"ד שכל שהיה בו מום פעם אחת שוב הוא נחשב לבעל מום לעולם, קמ"ל דעבר מומן ירצו, אלא דממילא שמעינן מיניה דליכא דין דיחוי. והקשו תוס' דלגבי קדשים לא יתכן לומר דנחשב לבעל מום לעולם, דאם כן מדוע מום עובר אינו נשחט במדינה הרי הוא בעל מום קבוע שהרי גם לאחר שירד המום הוא נחשב בעל מום. ותירצו, דאה"נ דלהכי אין צריך קרא, וקרא אתא לומר שאין בו דין דיחוי. [ומחמת כן ודאי לא נחשב לבעל מום קבוע, כיון שעכשיו אינו בעל מום ופסול רק מדין דיחוי].

ולפי"ז מיושב שפיר דרשת התו"כ לגבי אדם דבעבר מומן ירצו אף שלא שייך באדם דין דיחוי, דהתם ס"ד שאף בעבר מומן חשיב בעל מום, ואין להקשות כקושיית תוס' תיפו"ל מדאסור לפדות ולשחוט במדינה, דהא באדם אין נפק"מ בין מום עובר למום קבוע. אך עדיין יש להקשות מדוע צריך פסוק לפסול בעל מום עובר, הא כל מום עובר הוא מום קבוע. וצ"ל דס"ד דאתא לדרשא אחרינא, ועיקר קושיית התוס' היא מהא דאין שוחטין עליהן. ועכ"פ דברי השיטמ"ק צ"ע טובא.

והנה לעיל ריש פ"ו כתבנו לחקור מדוע מום עובר קיל טפי, האם משום שסופו בא לידי הקרבה או משום שגם עכשיו קודם שעבר המום עצמו חלש יותר מצד המציאות, כיון שסופו לעבור. והגר"ח נקט להדיא דהוא משום שסופו בא לידי הקרבה, וכן מפורש במהריט"א הנ"ל דאפשר ללמוד מהא דאסור לשחטו במדינה שעבר מומן ירצו ואין דין דיחוי, דאם היה דין דיחוי הרי אינו בא לידי הקרבה לעולם מחמת דין דיחוי והוי בעל מום קבוע, עיי"ש. אך הגרי"ז נקט דלא כאביו הגר"ח וטעם בעל מום עובר שאסור לשחטו במדינה הוא מחמת חוזק המום, וכאשר אסור להקריבו רק מדין דיחוי שפיר יתכן לומר דהוי מום חלש ואסור לשחטו ומכל מקום אסור להקריבו, אך כאשר אסור לשחטו משום שנשאר לו שם בעל מום גם לאחר שעבר מומו, הרי זה מום חזק ולא חלש, ואין זה מום עובר כלל. [ואף שהגנאי של המום עבר והרי זה מום חלש, צ"ל דכל שנשאר לו שם בעל מום אף לאחר שעבר מומו חשיב מום חזק. וקצת דוגמא לזה מהא דנקט הגרי"ז לעיל לה. דכאשר עושה מום בחלק הבהמה שעדיין לא יצא לחוץ ואינו קדוש חשיב כעושה מום בכל הבהמה אף בחלק שיצא וכבר הוא קדוש, דלכל הבהמה יש שם בעל מום ואין זה רק במקום המום עצמו, וצ"ע].

**יתר עליהן הכילון וכו'**

**פסול אינו שוה בזרעו של אהרן**

בגמ' מבואר דאף שאין זה מום מכל מקום פוסל בכהנים דכתיב כל איש אשר בו מום מזרע אהרן לא יגש להקריב, ודרשינן איש ששוה בזרעו של אהרן. נחלקו רש"י ורמב"ם האם יש בזה עשה או לאו, דבגמ' לפנינו הגירסא מאי איכא בין שאינו בשוה בזרעו של אהרן ומשום מראית העין, איכא בינייהו עשה, ולפי"ז מבואר דעובר רק בעשה, ופירש רש"י דהכי משמע קרא, השוה בזרע אהרן הוי כהן ויעבוד, ושאינו שוה לא יעבוד, והרי זה לאו הבא מכלל עשה שדינו כעשה. אך הרמב"ם פ"ו מביא"מ ה"ו כתב דכל מי שיש בו מומין מן המיוחדים לאדם אע"פ שלוקה לא חילל עבודתו, וכתב הר"י קורקוס דהרמב"ם גרס בגמ' איכא בינייהו מלקות, דעל אינו שוה לוקה ועל מראית העין אינו לוקה. ולשיטת הרמב"ם הכי משמע קרא, כל איש אשר בו חום או איש שאינו שוה בזרע אהרן לא יגש להקריב, והלאו קאי אתרוייהו. וכתב הרי"ק דלפי"ז ניחא טפי הא דקאמר מאי איכא בין מום לשאינו שוה איכא בינייהו אחולי עבודה, ולרש"י הו"מ למימר איכא בינייהו מלקות, ולהרמב"ם מיושב שפיר.

ובחסדי דוד יישב שיטת הרמב"ם באופן אחר, דהנה עיקר קושיית הגמ' מאי איכא בין אינו שוה בזרעו לבין מראית העין צ"ב, דודאי איכא טובא בין איסור דאורייתא לאיסור דרבנן, והיכן מצינו עוד דמקשה הכי. ולכן כתב דקושיית הגמ' היא מאי איכא בינייהו לגבי הקרבן עצמו, מלבד הנפק"מ לגבי הגברא שמקריב את הקרבן. ועל זה משני דאיכא בין מום לאינו שוה בזרעו חילול עבודה, ובין אינו שוה בזרעו למראית העין עשה, דהיינו תמים יהיה לרצון, דבאינו שוה בזרעו מלבד איסור גברא הקרבן עצמו אינו לרצון, משא"כ באיסור דרבנן דמראית העין הקרבן הוא לרצון ואיכא רק איסור גברא. (ואף שבתמים יהיה לרצון איכא עיכובא, דמחוסר אבר מבפנים פסול לגמרי, מכל מקום הכא לא חסר ממש בתמים שהרי הקרבן אין בו מום, אלא דחיסרון בגברא המקריב אינו לרצון כל כך, ומכל מקום לא חילל עבודה). ודייק כן מדברי הרמב"ם שם שלגבי אינו שוה בזרעו כתב לא חילל עבודתו ולגבי מראית העין כתב עבודתו כשרה. וכן כתב במנחת אברהם, והוסיף דאפשר שאם אינו שוה בזרעו של אהרן קיבל דם יחזור ויקבל הכשר, ועוד אפשר שלכתחילה לא ימשיך עבודות הקרבן, אלא שאם הקריב לא חילל.

ועי' מנ"ח רע"ה סק"י דבכל מקום איכא נמי פסול של אינו שוה בזרעו, שהרי אינו שוה לכולם מחמת המום, ואם כן עובר בעשה ול"ת, ל"ת מצד המום ועשה מצד שאינו שוה בזרעו. וכן להרמב"ם יש לו ללקות שתים, אלא דחשיב כשם אחד ואין ב' מלקות על שם אחד. [אך אפשר שלא בכל מום קטן נחשב כבר כאינו שוה בזרעו של אהרן. ועי' מתיבתא שהביאו דיש חולקין שבדין מום התורה הוציאתו מכלל אינו שוה בזרעו ועובר רק על מום].

ולשיטת הרמב"ם צ"ע מנ"ל דאינו מחלל עבודה, הא הוי בכלל הלאו, ומה בין מום לאינו שוה. ותירץ באבן האזל פ"ו מביא"מ ה"א דחילול עבודה ילפינן מקרא כי מום בו ולא יחלל את מקדשי הא עבד חילל, ומשמע דקאי על כל ישראל ולא רק על כהנים, ומשכח"ל בבמה דאף שזר כשר מכל מקום בעל מום פסול כמבואר בזבחים יז: דמום פוסל בבמה. אך פסול אינו שוה בזרעו של אהרן אינו נוהג בבמה אלא בכהנים בלבד, ואין זה בכלל קרא דולא יחלל.

והנה הרמב"ם לא חילק בין מום לאינו שוה בזרעו של אהרן אלא בין מום שישנו גם בבהמה למום שאינו אלא באדם, ונקט הגרי"ז דאף גיבן וחרום דהוי מום ממש כיון דאתנייהו רק באדם אינו מחלל עבודה. וכתב דבזה מיושב קושיית השיטמ"ק אות י"ב בשם ר' אלחנן דיתר עליהם באדם קאי גם על גיבן וחרום שהם מומין גמורים, והרי הם מחללים עבודה, ומדוע סתם התנא דכל מה שיתר עליהם אדם הוי מדין אינו שוה בזרעו של אהרן. אך החזו"א וליקוטי הלכות נחלקו עליו דאין זה כונת הרמב"ם, דודאי גיבן וחרום מחללין עבודה, ונסתפק החזו"א האם מומין שהם בכלל גיבן וחרום הוי כמום דמחלל עבודה או כאינו שוה בזרעו שאינו מחלל, עיי"ש.

ויל"ע לדעת הגרי"ז האם גיבן וחרום נוהגים בבמה. ובפשטות נראה כיון דהוי מום גמור אף שאינם מחללין עבודה מכל מקום נוהגין בבמה כיון שנוהגים אף בישראל ולא רק בכהנים.

ונראה דלגבי פסול אינו שוה בזרעו של אהרן אין חילוקי שמות כדין מומין, אלא הוי שם אחד של אינו שוה. וכן נראה דאם ישתנה המציאות וציבור גדול ישתנו אין זה נחשב אינו שוה בזרעו, דאין זה סיבה כמום אלא סימן בעלמא, ומה שכהן זה שונה מכולם הוא סיבת הפסול, משא"כ מומין דהוי פסול בעצם ואף אם ישתנו ציבור גדול בעולם למום זה פסול. ועוד מבואר בתפא"י שגיבן ששערות גביניו ארוכות בשעה שגילח את השערות הרי הוא כשר, וכמו שמצינו בגמ' בכתובות לגבי מזוהם דבשעה שמעביר את הריח רע שבפיו ע"י פלפלין וכדו' הרי הוא כשר לעבודה.

בהא דמבואר בגמ' שאינו שוה בזרעו אינו מחלל עבודה הקשה החזו"א דאיתא בגמ' שבת קלו: דאסור לקצוץ נגעים טהורים בשביל עבודה, ולא אמרינן אתי עשה דעבודה ודחי ל"ת דקציצת בהרת כיון שאינו בעידנא. והא כיון דפסול רק משום אינו שוה בזרעו של אהרן ואינו מחלל עבודה מדוע לא יעבוד עם המום, דעשה דעבודה ידחה ל"ת דלא יגש להקריב. עיי"ש מש"כ ליישב בזה. ובפשטות מוכח מכח קושיא זו כשיטת רעק"א על המשניות סוף פ"ג דפסחים בשם הצל"ח דלא אמרינן עדל"ת היכא דהל"ת נאמר על זה עצמו, כגון לא תשחט על חמץ דם זבחי, דאפילו אינו יכול לבער החמץ לא אמרינן אתי עשה דפסח ודחי ל"ת דלא תשחט. וכן הכא כיון שהלאו נאמר על זה עצמו שלא יעבוד אינו נדחה מפני העשה דעבודה. ודלא כהטורי אבן שנקט לגבי לא יראו פני ריקם שאם אינו יכול להביא עולת ראיה אתי עשה דראיה ודחי לאו זה, עי' רעק"א שם שהאריך בזה. ועי' עוד באור שמח פ"ו מהל' חמץ.

בגמ' בכתובות סוף פרק המדיר מבואר דכל מומין הפוסלין בכהנים פוסלין בנשים, וכתב בשו"ת שבט הלוי ח"ו סי' ר"ה דבנשים יש שפסלו אפי' אם שיטה של שער מקפת מאוזן לאוזן, דקרחת הוי פגם טפי ולגבי נישואין הוי מקח טעות, וכן לגבי נשים מודה ר' יהודה דהוי מום. ועוד כתב דפשוט שבין בכהנים ובין בנשים לא יועיל להלביש פאה נכרית, ולא דמי למעביר ריח הפה ע"י בושם, דגם בשעה שלובש פאה נכרית עדיין הוא נחשב קרח ואינו שוה בזרעו של אהרן. ובמתיבתא הביאו בשם צפנת פענח שנסתפק בזה אי מהני פאה נכרית בכהנים.

כתב הרמב"ם סוף פ"ז מביא"מ ועוד יש שם ג' מומין אחרים זקן חולה ומזוהם, וכתב החזו"א כ"ו סק"א דילפינן אדם מבהמה בגז"ש, ואף דג' אלו אינן כתובים בפר' מומין ומרבה להו מקרא דמן הבהמה מכל מקום הוו בכלל הגז"ש. והיה מקום לומר דמחמת כן כתב הרמב"ם דג' אלו פסולין מדין מום, ואין זה פסול בפ"ע, ונפק"מ ללמוד בגז"ש לאדם. אך החזו"א הביא מהספרי דאצטריך קרא שאין רובע ונרבע פוסלין באדם, ועל כרחיך דס"ד ללמוד בהאי גז"ש כל הפסולין בבהמה ולא רק פסול מום.

ויל"ע מה הדין מחוסר אבר מבפנים, האם ילפינן לאדם דפוסל כבהמה או לא.

וברמב"ם שם כתב עפ"י הגמ' כתובות עה. שכהן שהוא מזוהם בזיעתו רוחץ ושף כל גופו בבושם ועובד, היה ריח פיו רע נותן בפיו פלפל ועובד, ואם עבד בזיהום זיעתו או בזיהום פיו הרי זה חילל עבודתו כשאר בעלי מומין. והקשה החזו"א דמשמע שבבהמה לא מהני נתינת פלפל או רחיצה ולהקריב, והא אדם ילפינן מבהמה ואי בבהמה לא מהני מנ"ל דבאדם מהני. ומחמת כן כתב לחדש דריח פיו וזיעה מעיקרא פוסלין רק באדם ולא בבהמה, דמחמת עדינות נפשו של אדם חשיבי כמום, ובבהמה כל דבר שניתן להעבירו לפי שעה לא חשיב מום כלל.

**קלוט וחוטין דלתנייהו באדם בבהמה נמי לא לפסלו**

לעיל בהקדמה לפ"ו כתבנו לחקור האם כל מום הוא שם בפ"ע, או דהוי סימן על דרגת הפסול דמום רע והכל שם אחד. ומכאן משמע דכל מום הוא שם בפ"ע דאי הוי דרגת פסול כיון דשמעינן דמומין פוסלין בבהמה ממילא קלוט וחוטין בכלל זה. אך מאידך מדאמרינן בגמ' דנילף גרב מילפת בק"ו משמע דהוי רק סימן על דרגת המום רע, דאי הוי שם בפ"ע מה שייך בזה ק"ו. וצ"ל דמכל מקום שייך בזה ק"ו דאם שם מום דילפת פוסל כל שכן שם מום חדש דגרב.

**רש"י ד"ה ותו דק תבלול, מכל מום רע נפקי**

ויל"ע דלהלן כתב רש"י דחוטין ילפינן מחרוץ ולא ממום רע. אך התירוץ הוא פשוט, דכאן קאי רש"י על הא דמנינן לעיל חוטין וזנב שאינו מגיע לערקובה, וקאי על בכור דלא כתיב ביה חרוץ אלא מום רע, והשתא ס"ד דלא ילפינן חדא מאידך, ועל כרחיך דחוטין הוי בכלל מום רע דבכור. אך להלן קאי רש"י על פסה"מ דבא לבאר מדוע נאמר מומין בפ"ע בפסה"מ, והתם כתיב להדיא חרוץ, ושפיר כתב דחוטין הוי בכלל חרוץ.

**תוד"ה הא איכא, שדרתו עקומה**

וכן כתבו להלן ששדרה עקומה לא שייך בבהמה, אך שיטת הרמב"ם דשייך אף בבהמה.

**באו"ד, ושמא י"ל וכו'**

יל"ע מאי קשיא להו הא בגמ' מבואר כבר שהפסוק כותב גם דבר שאפשר ללמוד בגז"ש, וכן מרוח אשך דילפינן בבהמה ממום רע אפשר ללמוד בגז"ש לאדם. ובחק נתן תירץ דבגמ' איתא כן על מומין שכתובים להדיא ולא על מומין שלמדים ממום רע. ולפי המבואר ברש"י דבאדם נמי אפשר ללמוד מקרא דמום בו כל מום רע יש לבאר טפי, דמרוח אשך אין צריך ללמוד בגז"ש אלא הוי בכלל מום בו באדם גופיה, ותירצו דאעפ"כ שייך לומר דהדר קרא לכתוב להדיא משום דבר שנתחדש בו, וצ"ב.

**תוד"ה למה לי, תימה למאי דקאמר צריכי וכו'**

ואף דאיכא גז"ש דגרב וילפת היינו בין אדם לפסה"מ אך לבכור ליכא גז"ש, ושפיר הקשו מנ"ל להשוות בכור לשאר קדשים, ועל זה תירצו כיון דגלי גלי, דהיינו לאחר שיש גז"ש להשוות אדם לקדשים שוב ילפינן נמי בכור מיניה. ועוד ביאר החזו"א סי' כ"ו סק"א דאמרינן כיון דגלי גלי רק בין בכור לקדשים ולא בין אדם לבהמה, ולכן אצטריך גז"ש.

**דף מג ע"ב**

**דאית ביה עצם כו"ע לא פליגי דפסול**

לכאורה כלפי חוץ לא ניכר ההבדל בין חטוטרות עם עצם לבין תלתול בשר בעלמא ומאי טעמא דר' יהודה. ואפשר שלפי ר' יהודה אין פסול אינו שוה בזרעו אלא במקום עצם, ואזיל לשיטתו דקרח כשר דילפינן מקרא להכשיר שינוי בזרעו של אהרן במקום שער והוא הדין במקום בשר, ורק במקום עצם פסול.