חבורה קושר ומתיר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק אלו קשרים

חבורה קושר ומתיר.

בגדרי מלאכת קושר ומתיר. מדברי הגמ' עולה דיש ג' מיני קשרים יש קשרים שחייבים עליהם מדאוריתא ויש קשרים שאין איסורם אלא מדרבנן. ויש קשרים. שהותרו.

ונחלקו הראשונים באלו אופנים דיברו אלו הקשרים. דעת רש"י דהכל תלוי בזמן. דקשר שהוא לעולם, נאסר מדאוריתא וקשר שהוא לזמן ארוך יותר ובגדרו נחלקו האחרונים. ודייקו מרש"י שכתב בקשר של האפסר שהוא קשר דרבנן שאיסורו משום שדרכו להיות קשור שבוע או שבועיים. ומשמע דפחות מכך לא הוי אפילו דומיא דקשר של קיימא. וכבר עמד הב"י שיש בזה סתירה בדברי הטור. דמצד אחד כתב הטור דאם עשאו לז' ימים הרי זה אסור מדרבנן ומשמע דלפחות מז' ימים מותר, אבל לבסוף כתב ואם עשאו כדי להתירו בכל יום הרי זה מותר ומשמע דאם עשאו ליותר מיום אחד הרי זה נאסר מדרבנן. ועיין שם שדקדק זמנים שונים ברבינו ירוחם. ובאורחות חיים. והנה לגוף דברי הטור יתכן דזה היה ברירא ליה דז' ימים נאסר מדרבנן ויום אחד הותר לגמרי. והיה לו ספק על הימים דבינתיים דלא הוברר גדרם. דיתכן דמה שכתב רש"י שבוע או שבועיים זה משום שכך הדרך דהרי מדוע כתב שבועיים אלא בעל כרחך שכך הדרך. אמנם לכאורה זה קשה דהרי אם האיסור הוא אפילו מצד יומיים לכאורה בוודאי שפעמים הדרך להשאירם קשור אפילו יומיים והיה צריך לכתוב השיעור המנימילי שיתחייב עליו. וגם את השיעור המקסמילי כדי לבאר דעדיין אינו בכלל קשר של קיימא. אמנם הט"ז נקט דכך הרגילות דלעולם זה דבר שמשאירים אותו שבוע או שבועיים.

והט"ז סק"א נקט להכריע דאם עשאו לזמן בלתי מוגבל זה נאסר מדאוריתא ואם זה לזמן מוגבל אסרהו מדרבנן כל כמה שהוא יותר מיום אחד אבל אם עשאו ליום אחד ודעתו להתירו בתוך מעת לעת לא גזרו. ומבואר לדעתו דהכל תלוי בדעת הקושר. כשקושר אותו לאיזה קשר מכוון את דעתו. אמנם הבית מאיר העיר שמשמעות הדברים שאין הקשר תלוי בדעת הקושר אלא בסוג הקשר עד מתי רגיל כזה סוג קשר להיות ולפי"ז דנים על הקיימות של קשר ואינו תלוי בדעת הקושר אלא באיזה נסיבות נקשר ומה הדרך של קשר להיות קשור בנסיבות אלו. והוכיח את דבריו מכמה סוגיות שנתבאר שאם הותר קשר בשבת אסור להתירו לא מצינו לזה עצה לעשות קשר על מנת להתיר בתוך מעת לעת. ומוכח דכיוון דסוג קשר כזה אינו עומד להתרה ממילא נאסר.

והנה בהגדרה של קשר שנאסר לעולם, בפשוטו המכוון לעולם הכונה לעולם ממש וכן ראיתי בחי' ר' משה קזיס ובצמח צדק על המשניות והקשו. דהרי בציידי חלזון שם כתוב שפעמים שמקצרים פעמים שמאריכים ומשם נלמד מלאכת קושר דאוריתא הרי חזינן דגם באופן שאינו קשור לעולם הוי קושר. והם ביארו דברשתות הקשר נעשה לעולם. דרק במיעוט רשתות מתירים וממילא זה נחשב שזה נעשה לעולם. ולולי דבריהם היה נראה דאין מסתבר דבעינן בקשר קשירה לעולם ויותר מסתבר דבעינן קשירא של קיימא ואפשר להגדיר קשירה של קיימא שהיא קשירה שהיא קשורה בקביעות אלא אם כן מתחדש סיבה להתיר. אבל בשעת הקשירה הקשירה היא בקביעות וגם אם הוא יודע שיצטרך להתיר אבל כיוון שאין זה דבר קבוע אלא סיבה מתחדשת ממילא נחשב קשר של קביעות.

והנה נראה דיש להביא ראיה לגדר זה דהנה מצינו בגמ' ג' דרגות של קשר קשר דאושפיכא דזה קשר לעולם וקשר של רבנן ובי' רש"י דהם קושרים בצורה שלא יהיה מהודק דפעמים הם מוציאים ומכניסים. ובימות הטיט הם קושרים מהודק ומתירים ומשום דבימות הטיט מתירים וקושרים קשר מהודק ומתירים אותו אין הקשר נחשב קשר של קיימא. והנה יש לעיין דמלשונו של רש"י משמע דפעמים הם גם מתירים. ומבואר דבלי ימות הטיט מה שהם פעמים גם מתירים אין זה מפקיע את השם קשר של קיימא. ולדעת ר' משה קזיס יש לעיין דרש"י כתב אותו לשון דפעמים אם מוציאים את הקשר כשהוא שלם ולר' משה קזיס לשון זה הוא לשון של מיעוט אמנם לדרכינו יש לומר שבאמת צורת הקשר שהוא לא מהודק זה שיהיה ניתן להוצאה והכנסה ובמציאות יתכן שלפעמים רוצים לשנות ומתירים לגמרי אמנם כך הוא צורת הקשר. [ואדרבה יש לדון אם יש מכאן ראיה לבית מאיר דדנים את צורת הקשר ולא מה הוא דעתו ויל"ע בזה ומכל מקום לגבי עיקר הנידון עיקר הנידון הוא דזה דבר שמתחדש כשרוצה להתיר את הנעליים. ולגבי זה זה נחשב כדבר חדש.]

ולמעשה מצינו כבר נידון בפוסקים מה נקרא קשר של קיימא דהב"י רצה לדייק מדברי רש"י ד"ה בדחמרתא דכתב שבוע או חודש דיותר מחודש זה כבר נקרא קיימא. אמנם הט"ז פליג על דבריו וכתב דמה שכתב רש"י חודש לאו דווקא.

והנה יש לעיין מדוע בכלל בעינן בקשירה שתהיה קשירה של קיימא דבר שלא מצינו בשאר מלאכות דהגם שמצינו שבעינן שתהא מלאכתו מתקיימת. אבל זהו צריך להיות מתקיימת בשבת או שאין דעתו לסותרו אבל בוודאי לא צריך להיות מתקיימת לעולם. והנה אין הביאור דילפינן מהמשכן ששם זה היה מתקיים לעולם כי הרי היה שם גם קשירת היתדות שהיא היתה לזמן אלא זהו סברא והנה יש לעיין מהו הסברא. ולכאורה מצינו ברמב"ם בהקדמה לפי' המשנה דכתב דקשירה היא מלאכה קלה. ואפילו עליה חייב סקילה. ובטעם הדבר נראה דסובר דלא נוצר כאן שום יצירה חשובה. וכל שנוצר כאן הוא חיבור או קשר שבמהותו הוא חיבור. וממילא בעינן קשר של קיימא כי בלי זה אין לדבר חשיבות .ווהנה האחרונים דנו מהו המלאכה האם הוא קשר או חיבור והנה מצינו ברמב"ם דתולדה הוא פתילת חבל והתרת חבל ואם יסוד המלאכה היא חיבור אז אפשר להבין שחיבור על ידי פתילה הוא תולדה ואם יסוד המלאכה היא עשיית קשר זהו המלאכה עדיין צריך לומר דיצירה של דבר המחבר זה המלאכה וגם קשר של נוי אמנם האב של קשר הוא משום שקשר הוא סוג דבר המחבר ולכן עשיית פתילה גם חייבים עליה אמנם אם נאמר דהמלאכה היא חיבור הרבה יותר מובן מדוע זה נחשב אב אלא דאין זה מוכרח. ולדעת הרי"ף הוסיפו דבעינן קשר של אומן ובלי זה חסר בשם קשר.

והנה יש שדנו דמלאכת קושר יסודה תיקון הדבר לשימוש על ידי קשר. אמנם נראה באופן אחר וכמבואר או דעשיית קשר שהוא מהות של חיבור היא המלאכה או החיבור עצמו הוא המלאכה ורק דהוא מחבר שני דברים ולא שהם נהפכים להיות דבר אחד.

והנה יש לדון מהו האב של מלאכת קושר ומהו התולדה. ובהקדם נחזור לשאלה שדיברנו מה ההבדל לבין תופר או קושר **האחרונים הקשו מה ההבדל בין מלאכת תופר לבין מלאכת קושר.** והאג"מ ח"ב סי' פ"ד כתב בטעם הדבר שהתירו הפוסקים חיבור על ידי קרסים וכפתורים. הוא משום שההגדרה של תופר הוא שהדבר נהיה אחד אמנם אם זה נשאר בהגדרה שני דברים מחוברים אז זה נחשב קושר. וכתב שההבחנה בין שני הדברים הוא דדבר שהדרך להתיר אותו הוא בקריעה אז חיבור כזה דבר נקרא תופר ודבר שהדרך להתיר אותו היא בהתרה אז חיבור כזה דבר נקרא קושר. וראה בערוך השלחן סי' שי"ז סי"ח שכתב כעין זה. אמנם במרכבת המשנה פ"י הי"א. חילק חילוק אחר שבתופר החיבור הוא ע"י דבר אחר כגון חוט שלישי או דבק שמחבר שני דברים אחרים. משא"כ בקושר שהוא קושר את החוטים זה בזה. והנה בתופר מצינו שגם מי שתופר חוט בתוך בגד אפילו שהוא לא מחבר אליו דבר אחר נקרא תופר. וזה הערה על דבריו. **שם.** החיי אדם כלל כו כז דן באדם שקשר דבר של חבירו ודעת הקושר שיהא של קיימא ודעת הבעלים להתירו האם חישב כקשר של קיימא.

. **עיין לעיל עד: בדברי הגמ' מהו המקור למלאכת קושר ומתיר מהמשכן.** ובמלאכת קושר יש לעיין מהו הנקרא אב ומהו הנקרא תולדה. וכן במלאכת מתיר. והנה **בגדרי מלאכת קושר**. האחרונים חקרו האם גדר מלאכת קושר יסודה הוא חיבור החוטין אחד לשני. או דעצם עשיית הקשר נאסרה. עיין היטב אורחות שבת פרק י' הערה א' מה שהביא בזה מחלוקת מדברי האחרונים. והמרכבת המשנה עצמו חזר בו. והאורחות שבת מצדד דהאיסור הוא בעשיית עצם הקשר ואפילו עושה קשר לנוי יהיה חייב עליו. עיין שם. והנה מה שהביא מהרמ"א בסי' שי"ז ס"א מהיראים דחוט שעשה בראשו קשר חשיב קושר הגם שהוא לא חיבר שני דברים. לכאורה יש לדחות את הראיה. דשם הוא מחבר את שני חלקי החוט ואפשר שגם זה חשיב חיבור שני דברים. אמנם יש להביא ראיה מהמג"א בסי' שי"ז סי"א שכתב שהאיסור של מתיר הוא לא רק בהתרת הקשר אלא גם בחתיכת הקשר. ואם יסוד מלאכת קושר היה יצירת קשר אם כן מתיר שהוא היפוך הקשר לכאורה גם כן המלאכה היתה רק בהתרת הקשר וחזינן דהמג"א לבד דהמלאכה היא החיבור. ועיין בחזו"א סי' נ"ב סי"ז מה שכתב בזה. אמנם יש לדון דגם לדרכו האיסור הוא רק אם חותך במקום הקשר ולא אם חותך במקום אחר בחוט.

**לגבי מלאכת מתיר. התוס' דנו האם בעינן מתיר ע"מ לקשור. ועיין ברא"ש ומבואר שם בתפארת שמואל סברא דכל מה שבעינן ע"מ להתיר משום** שהמאלאכה היא מלאכת קלקול ומשום כן בעינן שיעשה כמו במשכן שנעשה ע"מ ליצור דבר. ולא רק שאינו קלקול. אמנם במתיר אינו מלאכת קלקול וממילא בזה יש לדון דלא בעינן ע"מ לקשור ומי שסבר דבעינן ע"מ לקשור הוא סבר דהמלאכה היא מלאכת קלקול וממילא לא ניתן לחייב עליה אלא כפי החשיבות של איך שהיה במשכן.

לגבי הביאור בסתירת הרמב"ם בין פי' המשנה ליד לכאורה הביאור דרש"י לשיטתו מוכרח ללמוד דהשיעור של קיימא הוא בחילוק הזמנים אמנם הרמב"ם ביד שחזר בו ממילא מגדיר את אפסר שהוא נחשב זמן של קיימא ולא צריך לחדש דבעינן לעולם וטעם הדבר שהוא נאסר רק מדרבנן זהו משום שהוא לא מעשה אומן. והנה בשש"כ פט"ו הערה קס"ו אסר ללפף חוטי ברזל בשולי שקית. ובשלמי נסין הביא בשם הגר"י נויברט שלא אסר אלא אם כן עשוי ליותר מעת לעת. ויש לחלק בין הדברים.