אונאה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ - הרב משה חדש

**בס"ד קיץ התשפ"א**

אונאה

**ב"מ דף מ"ט ע"ב**

**מתני' עד מתי וכו' ופרש"י דלשון מותר לאשמועינן דליכא אפי' מי שפרע להחזיר המקח או שיתן לו אונאתו,** עי' רעק"א דהיינו רק למתני' דאם רצה חוזר בו אבל אם א"י לחזור בו אלא רק שיכול לתבוע אונאתו אם חוזר בו אפי' לא קנה במשיכה אלא רק נתן מעות צריך לקבל מש"פ, וציין לש"ך סי' ר"ד. ואמנם הרי"ף בב"ב דף פ"ג הביא בשם גאון שאף למאי דקי"ל דאין יכול לחזור בו אלא רק תובע האונאה מ"מ אם לא משך אלא נתן מעות ליכא מש"פ, והיינו משום דכיון שנתאנה אין עליו חיוב לעמוד בדבורו דכיון שהמוכר לא נהג ביושר גם הלוקח אין צריך לנהוג ביושר, ורק אם נגמר הקנין שאין לו זכות לבטל המקח לא מהני מה שנתאנה לבטל המקח. ואכ"מ אלא להלן כשנלמד הסוגיא בב"ב.

אך במש"כ רש"י או שיתן לו אונאתו, נתקשה הרעק"א דלענין חזרת אונאה מה שייך מש"פ, ואם כוונת רש"י שהלוקח נותן למוכר הברירה להחזיר האונאה או לבטל המכר, אם כן פשיטא דליכא מש"פ דכיון שיכול לקיים המקח ולהחזיר אונאתו מאי גרע במה שנותן לו אפשרות לחזור מהמקח.

**פלוגתא דרב ושמואל אי אזלינן בתר שתות מעות**

**באופן שהוא פחות משתות במקח ויותר משתות במעות או להיפך, עי' תוס' רבינו פרץ בשם רבינו יהודה, וריטב"א ומרדכי סי' ד"ש, מהרש"א ומהרמ"ש ופנ"י בתוס', רמב"ם פי"ב ממכירה מ"מ שם, טור ושו"ע ורמ"א סי' רכ"ז ובבהגר"א שם ס"ק ט' י', ושו"ת רמ"ע מפאנו סי' מ"ז.**

**כתבו התוס'** דאף לשמואל שתות מקח עדיף דעיקר האונאה תלוי במקח שאונהו בשיווי המקח. ולפי"ז צ"ב טעמא דשמואל דאזלינן נמי בתר המעות. ועי' רש"י ד"ה ושמואל דהא דקתני שתות למקח לאו אשווי של מקח דוקא קאי **אלא כל התנאי קרוי מקח.** ומשמע שהנידון אם הדמים הם חלק מהעיסקה או שהמקח הוא רק החפץ הנקנה והדמים הם תשלום על המקח וצ"ב. ועי' להלן מהב"ח סי' רכ"ז ד' דבשתות טעו אינשי ולכן היכי דאיכא שתות מצד אחד תולין שהטעות בו וצ"ע.

נחלקו הראשונים באופן שאין שתות באף צד אלא הוי יותר משתות במקח ופחות משתות במעות או להיפך. עי' תוס' ר"פ בשם רבינו יהודה דבכה"ג איכא דין אונאה כלומר שדינו כשתות, ורק כשבשניהם הוא פחות משתות הוי מחילה או כשבשניהם הוא יותר משתות הוי ביטול מקח, וכ"מ בחינוך מצ' של"ז.

אולם הריטב"א תמה ע"ז וכי פשרה אנו מטילין בין שני הצדדים, כלומר שהרי אין כאן אונאת שתות, ובפנ"י שם נראה דלאו דוקא שתות הוא אלא משתות ועד שביעית הוי אונאה וכ"מ במ"מ ובדרישה וצ"ב. אכן בדברי התור"פ נראה שדין אונאה אינו דוקא בשתות אלא להיפך, שביותר משתות הוי ב"מ ובפחות משתות הוי מחילה, וזה דוקא כשהוא מב' צדדים כלומר במקח ובמעות שאם הוא יותר משתות בשניהם הוי ב"מ ובפחות משתות בשניהם הוי מחילה ובלאו הכי עדיין הוא בדין אונאה. וע"ע בחינוך.

אולם הריטב"א חולק ע"ז וכתב דאזלינן בתר המקח דבין לרב בין לשמואל אונאת המקח היא עיקר [וכסברת התוס'], ולהכי היכי דליכא דין אונאה אזלינן בתר המקח. וכ"כ המרדכי סי' ד"ש וכ"כ הרמ"א סי' רכ"ז ס"ד. ועי' מהרש"א וכן בבהגר"א סי' רכ"ז ס"ק י' שזו כוונת התוס' כאן. והוכיחו כן גם מתוס' להלן נ"א ד"ה ב' פונדיונים דמבואר שם שאם מכר שוה חמש ומשהו בשש אזלינן בתר המקח ומש"כ תוס' שם דהוי אונאה כוונתם לביטול מקח עי"ש במהרש"א אבל הפנ"י שם פי' דברי התוס' דדין אונאה הוא כדין שתות וזה מש"כ דהוא שתות במקח ואע"ג דלאו שתות הוא מ"מ דינו כשתות.

וסברת הריטב"א ודעימיה צ"ב, דנמצא שאם מכר שוה חמש בשש קנה ואין יכול לחזור בו ואם מכר בפחות משש הוי בטול מקח ויכול לחזור בו כיון שבמקח הוא יותר משתות. וכ"ה מהרש"א בדף נ"א וכתב שצריך טוב טעם ודעת בזה, וכ"ה הפנ"י ומהרמ"ש. ובפנ"י הוסיף דאטו שתות כתיב בקרא וכהלכתא בלא טעמא הוא הרי סברת חכמים הוא שבשתות שדרך לטעות משו"ה הוי מחילה. ועי' ב"ח סי' רכ"ז ד' שמבואר מדבריו דשתות מעות הוא משום דתלינן הטעות במעות ומשום דטעו אינשי בשתות, אבל אם אינה שתות יש לתלות הטעות במקח שדרך לטעות בשיווי המקח כמש"כ התוס', וצ"ע.

ובחי' ר' ראובן סי' כ"ג כתב דלהנך ראשונים באמת הוא הלכה למ"מ דבשתות מחזיר אונאה וכיון שיכול לתבוע אונאתו אינו מוחל האונאה משא"כ בפחות משתות דלא חל חיוב להחזיר האונאה להכי מוחל על עיקר המקח, וביותר משתות אין יכול לתבוע האונאה [כמש"כ רבינו יונה בב"ב דף פ"ג והובא גם ברא"ש שם סי' י"ד] ולהכי הוא דמבטל המקח דאינו מוחל על אונאתו. ומעתה אם במעות הוא שתות דאית ביה דין תביעת האונאה ממילא לא בטל המקח אף כשמקח הוא יותר משתות [[1]](#footnote-1).

ועי' רמב"ם פי"ב ממכירה דמכר שוה שישים בחמישים ופרוטה הוי מחילה והיינו כהמרדכי דכיון שמצד המעות הוא בי"מ אזלינן בתר המקח. ובמ"מ שם תמה ע"ז כנ"ל שהרי אם היה שיעור אונאה במעות לא הוי מחילה ואיך יתכן דכשנתאנה יותר מכן הוי מחילה, ולכן הגיה ברמב"ם שמכר שוה שבעים בשישים ופרוטה דגם מצד המעות הוא פחות משתות, אבל בטור כתב כמבואר ברמב"ם לפנינו וכן הובא ברמ"א. ועי' בהגר"א סי' רכ"ז ס"ק ט' שנראה שהסכים עם המ"מ. ועי' שו"ת רמ"ע מפאנו סי' מ"ז, וצ"ע.

בתוס' דף נ"א ע"ב מבואר שאם מכר טלית השוה סלע שהוא כ"ד איסרים ונתן לו סלע חסר שיש בו כ' הוי שתות מקח והקשה מהרש"א דמשמע דבפחות מכן הוי מחילה והרי לשמואל משכח"ל דליהוי שתות מעות [כגון שחסר חלק שביעי מהסלע שהיינו ג' מעות ומשהו והוי שתות במעות עי"ש] ותי' דכיון שהטעות הוא בסלע גופיה לא שייך שתות מעות וצ"ע דאדרבא כשהטעות בו סברא דהאונאה במעות. וראיתי בס' בית אהרן דשתות מעות הוא בפסיקה ולא במה שנתן. וצ"ב. והנה הקשו בשתות מעות אמאי אזלינן אחר המעות שנתן ולא אחר שיווי המעות, אולם נראה דלק"מ דאונאת המעות היא שהלוקח לא קיבל את תמורת המעות שנתן וכן באונאת המוכר נחשב שקנה מעות ושילם עליהם יותר. ולפי"ז א"ש דתלוי בפסיקה ולא במעות שקיבל בפועל. ולכן כשפסק סלע ונתן סלע חסר המקח הוא סלע שלם ובו תלוי האונאה, ועי'.

**גמ' תניא כוותיה דשמואל וכו'** וכן פסקו הראשונים להלכה, עי' ברא"ש דפי' הטעם משום דהלכה כוותיה דשמואל בדיני ועוד דתניא כוותיה והרי"ף כתב רק דתניא כוותיה ולא פי' דהלכה כוותיה בדיני. ולהלן בפלוגתא דרב ושמואל בתנאי דע"מ שאין לך בו אונאה כתב הרא"ש סי' י"ז דהלכה כרב באיסורי, דהכא הוי פליגי אם מותר להתנות כן [עי"ש דלא דמי לפלוגתא לענין גזל וצל"ע] וצ"ל דהכא ס"ל דלכו"ע אסור והמחלוקת רק לענין חזרת אונאה וזה דין ממון, ואמנם הרא"ש להלן נסתפק בפחות משתות אם מותר לכתחילה דנחשב שזהו המחיר או דאף זה אסור אלא שמוחל לו והובא בשו"ע ס"ו. ולפי"ז ה"נ נפ"מ לענין איסור במוכר שוה שבע בשש דלרב דאזלינן בתר מקח הוי כפחות משתות ולשמואל דאזיל בתר מעות הוי כשתות דאסור. ולכאורה צ"ל דהרא"ש הכא אזיל להצד דפחות משתות נמי אסור ולזה כתב דהלכתא כשמואל בדיני ולהצד דמותר כתב דתניא כוותיה, ועי' פלפולא חריפתא שעמד בזה. ואי נימא דלרי"ף פחות משתות מותר א"כ הוי מחלוקת לענין איסור ולהכי לא כתב אלא הטעם דתניא כוותיה.

**אונאת פחות משתות**

**בעיקר ספק הרא"ש אם יש איסור בפחות משתות** עי' ברמב"ן עה"ת פר' בהר דמשמע שאף פחות משתות אסור. ובחינוך סוף מצוה של"ז כתב דמותר [משום תיקון העולם] וכ"כ הרעק"א בשו"ע בשם בעה"מ סוף ב"ק. עוד כתב החינוך שם, דאין לוקין על אונאה משום דניתן להשבון וכ"כ הטור סי' רכ"ז דהוי כגזילה שניתן להשבון. ולהשיטות דפחות משתות אסור יקשה דילקה כיון דאינו ניתן להשבון. וכ"ה המחנ"א דיני אונאה סו"ס י"ז. ועי' מנ"ח די"ל דבאמת ניתן להשבון אלא דכיון שמוחל אי"צ להחזיר והוי כאילו שילם. ובאמת מהתוס' דף ס"א ד"ה לעבור עליו וכו' משמע דלוקה על אונאה עי' מהרש"א ופנ"י שם.

**ובדברי הרא"ש** משמע מלשונו שהטעם שאונאה פחות משתות מותר לכתחילה הוא משום דכן הוא דרך מקח וממכר ואי"צ למחילה, ולכאורה זה רק להצד בגמ' להלן דלאלתר מחילה וכן הוא להלכה ואיכל"מ דלאו דוקא מחילה הוא אבל להצד בגמ' דלא הוי מחילה אלא לאחר זמן כדי שיראה ע"כ דבעינן למחילה, ועי'. והנה הרמב"ם בפכ"ט ממכירה כתב דקטן שנו"נ במטלטלין וטעה דינו כגדול ובפחות משתות הוי מחילה והראב"ד השיג דלאו בר מחילה הוא ועי' בהגר"א סי' רל"ה ס"ק ט' שביאר דבמוחל בפירוש מהני מחילת קטן. והמ"מ כתב שחכמים תקנו שקטן כגדול לענין זה ועי' מחנ"א סי' י"ז, וי"ל עוד דהרמב"ם ס"ל שאי"צ למעשה מחילה אלא ממילא הוא מחילה וכסברת הרא"ש כיון שכן דרך המוכרים. אולם המחנ"א סי' י"ג הביא מהרמב"ם פ"ז מגניבה דפחות משתות רוב בני אדם מוחלין, ולמד מזה דהרמב"ם חולק על הרא"ש ולרמב"ם אם עדיין לא שילם יכול לומר שהוא מהמיעוט שאין מוחלין, [ולא דמי לשתות דבליכא מיגו חייב לשלם כדבסמוך].

**במשנה עד מתי מותר להחזיר עד כדי שיראה לתגר וכו'** והיינו משום מחילה, ובתוס' כתבו דאף אם הוא רחוק שלא יספיק להראותו לתגר מ"מ לעולם יש בו שיעור אחד, ולכאורה משמע דאין תלוי במחילה בפועל. אולם עי' בהג' אשר"י דאם לא נתן המעות מיגו דאומר לו ששילם יכול לומר שלא מחל ומבואר דתלוי במחילה בפועל. וכ"כ בשו"ע סי' רכ"ז ס"ז שאם יברר שנאנס ולהכי לא חקר בתוך הזמן אם נתאנה יכול לחזור בו, ולכאורה זה דלא כתוס'. וכ"מ בהג' חת"ס דלתוס' אמרינן לא פלוג והרא"ש פליג עי"ש ועי' באמרי ברוך שם שציין לתוס' דידן. [ובבימ"ד ר"ל שגם לתוס' איכא מחילה דכיון דיודע הלוקח דאין יכול להראותו לתגר ולא אמר כלום מחל, וצל"ע].

ובעיקר דברי ההגאשר"י עי' במחנ"א סי' י"ג דפי' כוונתו דאף לאחר בכדי שיראה אין ראי' דמחל דמה"ט שיכול לכפור מצי לומר דאינו מוחל וצל"ע. וע"ע שם שהעיר על ההגאשר"י שגם בלא מיגו אי"צ לשלם דאינו צריך ליתן אלא המחיר האמיתי ולא האונאה. והובא בפתחי תשובה. ומבואר מדבריו דאין הפסיקה מחייבת את הלוקח כיון דהוי פסיקה באיסור.

והנה הגר"ח בהל' מכירה הקשה היכי דמחזיר האונאה אמאי לא יאמר המוכר דהוי מקח טעות דלא מכר אלא במחיר היקר ותי' דאף שמחזיר האונאה מ"מ חל הפסיקה אלא דמדיני אונאה הוא שיחזיר האונאה, ולהכי אין יכול לבטל המקח דהמקח נעשה כמו שפסקו ורק מסיבה אחרת מחזיר. ולפי"ז נראה שגם אם לא שילם צריך להראותו לתגר דעליו הראי' שיש בו אונאה כיון דמצד המקח הוא ודאי חייב. ובמחנ"א שם משמע דלא כהגר"ח, [ועי' דברי משפט רכ"ז ס"ק א'].

**דף נ' ע"ב**

אונאת שתות ויותר משתות

**איבעיא להו ביטול מקח לרבנן לעולם חוזר או דלמא וכו' אמר רבא הלכתא וכו', עי'** תוס' כאן. - יש ללמוד כל הסוגיא ב"ב פ"ג ע"ב מהמשנה ד' מידות במוכרים וכו' עם הרי"ף ורבינו יונה ורא"ש ורמב"ן שם.

**גמ' מאי איכא בין שתות ליותר משתות איכא דאילו שתות מי שנתאנה חוזר ואילו יותר משתות שניהם חוזרים.** הנה הא דאמרינן דבשתות המתאנה חוזר הוא רק לתנא דמתני' דפסק כר"י הנשיא אבל לר"נ וכדפסק רבא בשתות אין המתאנה יכול לחזור בו, ולפי"ז אין ראי' דביותר משתות שניהם חוזרים דאיכל"מ שכל החילוק הוא רק לגבי המתאנה שיכול לחזור בו, וכ"מ בבעה"מ. אולם עי' רש"י להלן ד"ה יותר על שתות בטל מקח ושניהם חוזרים ואף דלרבא בשתות קנה ואין יכול לבטל המקח. ועי'.

**בגמ' שתות קנה ומחזיר אונאה** עי' פנ"י דף נ"ו שתמה מנלן שמחזיר אונאה ועוד דהא קי"ל אי עביד מהני ותי' משום דדמי לגזל ואף שא"א ללמוד אונאה מגזל כמבואר בריש איזהו נשך מ"מ אחר דילפינן מקרא דאיכא איסור אונאה הוי גזל. וכ"מ בטור סי' רכ"ז דהוי כגזילה עי"ש בב"ח [אמנם להב"י אין זה ממש כגזילה עי"ש]. אמנם מלשון רשב"ם ב"ב דף פ"ג ובדף ע"ח נראה שהוא נלמד מקרא דלא תונו וכעי"ז ברמב"ן פר' בהר דמדממעטינן קרקעות מאונאה אף שעיקר האסור נאמר בקרקע ע"כ שיש עוד דין באונאה שצריך להחזיר האונאה ובזה נתמעטו קרקעות. ועי' שער"י ש"ה פ"ה. וגם לדברי הגר"ח הנ"ל נמצא דאין חזרת אונאה משום גזל אלא הוא דין חדש ודלא כהפנ"י [ועי' בקונ' שיעורים]. ועי' דברי יחזקאל סי' נ"א אות ג' בשם הגר"ח דדין חזרת אונאה הוא רק כשיש איסור ובחי' ר"ר לא כתב כן ועי' אחיעזר ח"ג סי' פ"א לענין אונאת קטן שהגיע לעונת הפעוטות, דלפנ"י אין דין חזרת אונאה כיון דליכא איסור.

**שם, יותר משתות שניהם חוזרים**, הקשו התוס' והראשונים מהגמ' ב"ב דבאונאת שתות ואח"כ נתייקר והוי ב"מ לגבי המוכר מ"מ אין יכול לחזור בו דהמתאנה אומר לו אי לאו דאוניתני וכו', והתוס' תי' דביותר משתות חוזר בו כיון שהוא רחוק מהמקח יותר מדאי. וצ"ע קושית התוס' דהתם מיירי בשתות [ולהר"ן שם מיירי ביותר משתות אבל שא"ר לא פי' כן] ואי מדמו להו אהדדי היה להם להקשות על עצם הדין מ"ש יותר משתות דחוזר המאנה ובשתות אינו יכול לחזור, וע"כ מה"ט דרחוק מהמקח יותר מדאי. ולכאורה ע"כ שידעו התוס' להאי סברא דרחוק מהמקח אלא דקושיתם מחמת סברת הגמ' דאי לאו דאוניתני דאיך יהא חוטא נשכר וסברי שלזה ל"מ טעמא דרחוק מהמקח וע"ז תי' דביטול מקח דיותר משתות שרחוק מהמקח חשיב כמקח אחר ולא חל המקח כלל.

ועי' רבינו יונה בב"ב שתי' דלא שייך טעמא דאי לאו דאוניתני כיון דאין המאנה חוזר אלא מלתא דהמתאנה ועי"ש באריכות שזה רק אם המתאנה עומד לחזור בו אבל אם אין עומד לחזור אף שיכול לחזור בו כגון בנתייקר המקח אין המאנה יכול לחזור בו. ולכן אם נתרצה המתאנה שוב אין המאנה יכול לחזור בו. אמנם מלשון התוס' לפי' א' **שהוא רחוק מהמקח יותר מדאי** משמע דלא כרבינו יונה דהוא רק מלתא דהמתאנה אלא דלא חל המקח כלל. ושו"ר דרבינו יונה מתחילה כתב כפי' תוס' יותר משתות הוי ביטול מקח כיון שרחוק מהמקח ולכך ליכא למימר אי לאו דאוניתני, ואח"כ [אחר שהביא את דברי הריב"ם ונחלק עליו] כתב דהמאנה חוזר מלתא דמתאנה כיון עומד לחזור, ומשמע להדיא דב' פירושים הם.

והנה הרמ"א שם ס"ד הביא את דברי רבינו יונה שהמאנה יכול לחזור אלא שאם נתרצה המתאנה או ששתק בכדי שיראה שוב א"י לחזור בו, ובבהגר"א ציין שהוא כפי' א' בתוס' ובליקוט שם ציין לרבינו יונה. ומשמע דחד שיטה נינהו, וצ"ב. ושו"ר בברכ"ש סי' מ"ו שעמד בזה וצ"ע.

ואמנם י"ל דכוונת הגר"א רק שלדינא הם שוים, לאפוקי מריב"ם להלן ומש"כ הרמ"א שלאחר שנתרצה המתאנה אין המאנה יכול לחזור בו גם תוס' מודו בזה. ובפרט למש"כ ר"י שם שמיד שנתרצה חל המקח דבסתמא גם המאנה נתרצה בקיום המקח ורק אח"כ חזר בו. מיהו מדברי הרא"ש נראה שלולי דברי רבינו יונה יל"פ שהמוכר יכול לחזור בו אף לאחר זמן כדי שיראה, דאין תלוי בזכות החזרה של הלוקח אלא זכות המוכר בפ"ע היא. ובאמת צ"ע איך יתכן דהלוקח לא יוכל לחזור בו והמאנה יוכל לחזור בו. ורק אם נתייקר קודם שנתרצה הלוקח להדיא איכל"מ דחוזר בו המוכר. וצל"ע.

**בשיטת ריב"ם**

הריב"ם תי' דאינו חוזר אלא כשהמתאנה תובע האונאה, ויל"ע מ"ש משתות דאין המאנה חוזר אף שהמתאנה תובע האונאה. ובפרט אי נימא דכוונתו שבאמת אין למאנה זכות חזרה אלא רק שיכול לעכב את המתאנה מלתבוע האונאה שאומר לו או שתמחול על האונאה או שתבטל המקח. וא"כ גם בשתות יאמר לו כן, ושו"ר שכ"ה בשטמ"ק ב"ב בשם תוס' רא"ש לר"ח דאמר ליה אי לאו דאוניתני ה"נ ביותר משתות אף כשתובע אונאה לא יוכל המאנה לבטל המקח, ואי משום דחכמים אמרו שהוא מק"ט א"כ אף כשאין המתאנה תובע אונאה יכול המאנה לחזור בו ודלא כריב"ם. והיינו דלפי' א' הסברא משום מק"ט אבל לריב"ם ע"כ דלאו מדין מק"ט הוא והדק"ל דנימא אי לאו דאוניתני. וע"ע בתוס' דף נ"ז ע"א ד"ה יצא כעין ריב"ם אלא דשם הוסיפו דאף אם לא יתבע אונאה חוזר בו משום דהיה יכול לבא ידי הפסד אם יעבור זמן בכדי שיראה עי"ש.

ויל"ב עפ"י דברי הגר"ח שהובא לעיל שהקשה דכשתובע האונאה יחשב מק"ט לגבי המוכר דלא הסכים למכור אלא במחיר היקר והוי כטעה במדה ומשקל. ומזה הכריח דמעיקר הדין נתחייב לו כפי מה שפסק אלא דגה"כ הוא מדיני אונאה דמחזיר האונאה. וי"ל דכ"ז בשתות אבל ביותר משתות דרחוק מהמקח תביעת המתאנה היא בעיקר הפסיקה שלא נתחייב כלל, וא"כ הוי מק"ט לגבי המאנה כקושית הגר"ח [[2]](#footnote-2).

ועוד י"ל דמודה הריב"ם שיש למאנה זכות לבטל המקח וזה רק ביותר משתות שהוא רחוק מהמקח אלא דקשיא ליה דיאמר לו אי לאו דאוניתני וכו', וע"ז קאמר דמיירי שהמתאנה תובע האונאה שבזה גלי דעתיה דחשיב כמק"ט וכ"מ ברא"ש ב"ב דלריב"ם כשהמתאנה תובע האונאה חשיב כמקח טעות ולכן המאנה יכול לחזור בו. אמנם מבהגר"א סי' רל"ב ס"ד דלמד מכאן למק"ט במום דאין יכול לתבוע הפחת משמע כפי' א'.

אכן ברבינו יונה ב"ב פ"ג נראה לדעת ריב"ם דכשתבע האונאה גילה דעתו דלא ניחא ליה בפסיקה, וא"כ המתאנה עצמו קבע דלא חל הפסיקה, ואומר לו א"כ לא נגמר המקח והיינו דהמקח תלוי בריצוי המתאנה. עי"ש שהקשה על ריב"ם דביותר משתות אין יכול לתבוע להחזיר אונאה אלא לבטל המקח **ולא מסתבר** להעמיד כשתובע מה שאין לו זכות לתבוע מן הדין, ומבואר דאי תבע האונאה א"ש דברי הריב"ם והרי המאנה אין מחזיר לו האונאה ואפי"ה יכול לבטל המקח וע"כ דאין זה מטעמיה דהגר"ח אלא כפי' ב' דגלי דעתיה דהוי אונאה. ולפ"ז כשאין תובע האונאה איכל"מ דשוה ליה כפי מה שמכר לו, ועי' תורא"ש שם.

מיהו לפי"ז כשאין תובע האונאה אין למאנה זכות לבטל המקח כלל, וברא"ש ובתוס' שם מבואר דטעמא משום דאי לאו דאוניתני כנ"ל אבל בלא"ה מודה דחוזר בו. וע"כ צ"ל דס"ל דטעמא דאי לאו דאוניתני אינו כהרשב"ם מטעם דלא יהא חוטא נשכר, אלא כוונת הגמ' להא גופא דאין למאנה זכות חזרה מצד עצמו אלא רק אם המתאנה מגלה דהוי מק"ט, אבל כשמסכים למחיר לא הוי מק"ט. ועי' רבינו יונה שם ובחינוך מצ' של"ז. ועצ"ע.

**אונאת יותר משתות**

**שם בתוס' ד"ה ואילו יותר משתות וכו' הוי רחוק מהמקח יותר מדאי וכאילו לא מכר כלל דהו"ל כיין ונמצא חומץ.** הנה יש לדון בהא דיותר משתות בטל מקח אם הוא מפרשת אונאה או דהוי מקח טעות בעלמא. וגם להצד דמפרשת אונאה הוא יל"ע אם הוא רק זכות חזרה או דלא נקנה המקח כלל. ולכאורה מדברי התוס' שכתבו דכאילו לא מכר כלל מבואר דהוי מק"ט ממש. ואולי יל"ד בלשון התוס' דגם זה מפרשת אונאה אלא דנתחדש דהוי כמק"ט, ולהכי כתבו **כאילו** לא מכר כלל. ומ"מ משמע דאינו זכות חזרה בעלמא אלא דלא חל המקח, וצ"ת. עי' שו"ת שאג"א החדשות סי' ט"ו.

ולשון הגמ' ב"ב צ"ה דמקח טעות הוא, וכ"כ הרשב"ם שם דף ע"ח, ועי' להלן דף נ"ז ע"א דמספק"ל לגמ' בהקדשות וקרקעות אם יש להם ביטול מקח או לא, ופרש"י בד"ה יש להם מי אמרינן מאל תונו הוא דאימעוט והא לאו בכלל אונאה אלא מקח טעות הוא, או דלמא כיון דלאו דבר שבמדה הוא ולא אטעייה בדיבוריה כשאר דיני אונאה הוא. ומשמע דהא גופא ספק הגמ' אם הוא מפרשת אונאה או לא ולמסקנא דביטול מקח יש להם ע"כ דמק"ט הוא, [עי' חי' ר' ראובן]. אולם עי"ש בריטב"א הישנים ובשטמ"ק בשם הראב"ד שהכריח דאינו מקח טעות ממש מהא דנתנו שיעור בכדי שיראה ואי הוי מק"ט ממש ומתחילה לא הוי עליה שם מכר איך מתקיים המכר אחר שיעור זה, וכן מבואר ברי"ף כאן בדף נ' דאם נמצא מום במקח לעולם חוזר משום דהוי מק"ט וכן ביאר דבריו בברכ"ש סי' מ"ב. ואמנם במומין איכל"מ דלא שייך בכדי שיראה דלא סלקא דעתיה שצריך להראותו, אך לשון הרי"ף מבואר דאין הטעם משום זה[[3]](#footnote-3). ואולי רש"י פליג דאף במק"ט שייך זמן כדי שיראה דאמדינן דעתו דמסכים למכר. ומ"מ צל"ע איך מהני המעשה קנין דמעיקרא.

ובברכ"ש שם בסוף סי' מ"ו הביא מהראב"ד גופיה בדף י"ד [בשטמ"ק] דמום במקח חוזר רק עד כדי שיראה וחזינן דאף דהוי מק"ט מ"מ אין יכול לבטל המקח לעולם אלא יש בו שיעור זמן בכדי שיראה. ולפי"ז הקשה דצ"ע הוכחת הראב"ד באונאה יותר משתות דלא הוי מק"ט. וצ"ע. ושו"ר שגם בראב"ד בדף נ"ז שהוכיח שביותר משתות אין זה מק"ט, היינו רק דלא נימא דכאילו לא מכר כלל אבל מ"מ אין זה זכות חזרת מפרשת אונאה אלא דאיכא אומדנא דאדעתא דהכי לא קנה, וכנראה דהיינו מדין תנאי והוי כמתנה שיוכל לחזור בו ועי'.

ועי' ברכ"ש בסי' הנ"ל שיש ג' דרגות ביטול מקח ובמום שם מכר עליו אלא שמדין טעות מתבטל המקח, ואולי כוונתו כמש"כ לענין יותר משתות שהוא מק"ט מדין תנאי ולכך אם מחל אח"כ מהני. ולפי"ז א"ש גם דעת רש"י.

עוד יל"ע בסמ"ע סי' רכ"ז ס"ק י"ח שאף אם ידע המתאנה יכול לבטל המקח, והרי כשידע לא שייך לומר דהוי מק"ט דהא לא טעה וכן משמע בשו"ע לענין מומין שאם ידע אינו יכול לומר דהוי מק"ט. ומזה משמע דגם ביטול מקח דיותר משתות הוא מדין אונאה. וגם להנתה"מ ועוד פוסקים דפליגי על הסמ"ע זהו רק מטעם דע"כ מחל ולא דמי לאונאה דאמרינן דלא מחל אלא היה דעתו לתבוע אונאה אבל בביטול מקח לא שייך לומר דקנה ע"ד לבטל המקח, אבל בלא מחילה שייך ביטול מקח, וצל"ע בכל זה.

ועי' רבינו יונה בב"ב דף פ"ג דכתב להדיא דביותר משתות אין שם תורת מקח כלל לגבי המתאנה ולהכי גם המאנה חוזר בו ולא יכול המתאנה לומר לו אי לאו דאוניתני וכו', ומשא"כ בחיטים יפות ונמצאו רעות אית ליה תורת מכר אף לגבי המתאנה אלא שכיון שהטעהו יכול לחזור בו. מיהו לכאורה ע"כ דיותר משתות נמי אינו מק"ט ממש, מדאין המאנה חוזר אלא עד זמן כדי שיראה אבל אח"כ אין חוזר וביאר שם כיון שנתקיים המכר ביד המתאנה וממילא גם המאנה אין חוזר בו. וצ"ת בכ"ז.

ובאונאת שתות כתב שם שאף דס"ל לר"ח שיכול המתאנה לחזור בו יש לו תורת מכר. מיהו צל"ע דלפני כן כתב הר"י שאף באונאת שתות לא נתקיים המקח אלא עכשיו כשנתרצה במקח לאחר שנתייקר, דאין לומר דאגלאי מילתא דנתקיים המקח מתחילה דא"כ אי"צ לטעמא דאי לאו דאוניתני דתיפו"ל דאין המאנה יכול לחזור בו משום דברשותו דלוקח אייקר ואין כאן אונאה, וע"כ שרק אח"כ נתקיים המכר. [ועפ"י זה כתב דהשתא לאחר שנתייקר אין הלוקח יכול לתבוע האונאה דאין יכול לתבוע אונאה אלא אם בשעה שמקיים המקח איכא אונאה]. ולכאורה זה סותר לדבריו הנ"ל דהוא רק זכות חזרה. וצ"ל דאין כוונתו דאין זה מכר כלל אלא רק שלא נגמר המקח וה"ט דעצם הזכות חזרה הוא סיבה דלא נתקיים המקח לגמרי, אבל מ"מ הוי מכר. ומשו"ה לגבי המוכר הוי מכר ואין לו זכות חזרה.

עי' ברבינו יונה שם והובא ברא"ש שם דביותר משתות אין המתאנה יכול לתבוע אונאה אלא רק לבטל המקח, וצ"ב מ"ש משתות שיכול לתבוע האונאה. ועי' שטמ"ק דף נ' ב' שדייק מהרמב"ם פי"ב כר"י ותמה כנ"ל. ואי נימא דכיון שהוא רחוק מהמקח יותר מדאי לא חל המקח ולכן אין יכול לכפות את המוכר שיחול המקח וליתן לו האונאה, א"ש. אולם בדברי הרבינו יונה שם מבואר דלא כתוס' וכדלהלן. ואי משום דיכול לחזור בו ממילא בטל המקח ואין יכול לתבוע אונאה הרי לר"י הנשיא גם בשתות יכול לחזור בו ואפי"ה אם רוצה לקיים המקח יכול לתבוע אונאה, ועי' בחי' ר' ראובן הנ"ל דהלכה היא שיכול לתבוע אונאה ודוקא בשתות וצ"ע מנלן הא. והנה מהר"י נראה שנקט הכי אף לדעת ריב"ם דחוזר בו משום דהמתאנה תובע האונאה ופי' דבריו דלא כפשוטו אלא משום דכשתבע אונאה ערער על המקח ולהכי לא נתקיים המקח.

אמנם מתוס' דף נ"ז נראה כפשטות הריב"ם דיכול לתבוע אונאה אלא שהמאנה חוזר בו משום שאינו רוצה לבא לידי הפסד וכ"כ בתורא"ש שם[[4]](#footnote-4). וצ"ב מ"ש משתות ולדברי הגר"ח הנ"ל יש ליישב.

והנה כשמחזיר האונאה לכאורה אין כאן אונאה כלל שהרי מתקיים המקח כשוויו, ולא יוכל לבטל המקח. ואמנם איכל"מ דכיון שבטלה הפסיקה ממילא בטל המקח. ולפי"ז צ"ב מ"ש שתות דא"י לחזור בו וע"כ כהגר"ח דבשתות לא בטלה הפסיקה וחייב כל מה שפסק אלא שמדין אונאה הוא דמשלם האונאה. אולם מדברי התוס' בדף נ"ז מבואר דביותר משתות מעיקר הדין לא חלה הפסיקה ולא נתחייב המתאנה אלא כשוויו ולפי"ז לא שייך תביעת אונאה כלל כיון שהמקח מתקיים כשוויו עי"ש שכן הוא באמת בהקדש. והא דבהדיוט יכול לבטל המקח כתבו שם הטעם דלא ניחא ליה לקיים מקח זה כיון שיכול לבוא לידי הפסד. ויל"ע לדבריהם מ"ש שתות. ועי' בס' בנין דוד – [חי' ר' דוד דוב] שעמד בזה..

**ב"ב דף פ"ג ע"ב [שייך לתוס' ד"ה אמר רבא]**

**אמר רב חסדא וכו'** ופי' רשב"ם דר"ח מיירי באונאת שתות דמכר שוה ה' בו' למאי דקי"ל כשמואל אזלינן בתר מעות והוי אונאה ולא ביטול מקח. [אמנם בחי' הר"ן שם ביאר דקאי כרב שאזלינן בתר שתות מקח והוי יותר משתות אבל הראשונים פי' כרשב"ם דחשיב שתות וכ"מ בתוס' שם ובב"מ].

ובפשוטו לר"ח דאמר לוקח יכול לחזור בו הוא משום דס"ל כר"י הנשיא דגם בשתות יכול המתאנה לחזור בו, ולכן גם אח"כ כשנתייקר קאי בזכות חזרה. וזה דלא כרבא דאמר קנה ומחזיר אונאה וכן נקטו רוב הראשונים. אולם התוס' ב"מ פי' לפי' א' דרבא אית ליה נמי דר"ח והא דאמר קנה היינו אם רצה אבל איה"נ דיכול לחזור בו וכר"י הנשיא. ולפי' ב' בשם ר"ת פירשו להיפך דר"ח ס"ל כרבא דבשתות אין יכול לחזור בו אלא דהכא שהוקר אח"כ בשיעור של ביטול מקח להכי יכול לחזור בו, וצ"ע דהרי עכשיו האונאה היא לטובת הלוקח, והוא המאנה, ומהיכי תיתי שיקבל עכשיו זכות חזרה, ורק אי מעיקרא כבר קנה זכות חזרה י"ל דלא פקעה זכותו. ועוד דאם מתחילה לא היה יכול לחזור בו וכבר קנה אמאי חשיב ביטול מקח כלל נימא ברשותו דלוקח אייקר. וע"כ משמע דאף אם יכול רק לתבוע האונאה הוי חסרון בקנין המקח דנשתייר לו זכות לתבוע קציצה חדשה כמחיר החפץ. [ואולי זה דלא כהגר"ח דתביעת האונאה היא מגזה"כ דא"כ הקציצה חלה לגמרי ועי']. וכיון שלא נגמר המקח לגבי הלוקח ממילא כשנתייקר ואיכא אונאה יותר משתות למוכר חשיב ביטול מקח גם לגבי הלוקח[[5]](#footnote-5), וקמ"ל דלגבי המוכר נגמר המקח מטעם דאי לאו דאוניתני. ועי' מהרש"ל שדבריהם מגומגמין והראשונים לא כתבו כן אלא דר"ח לא קאי כרבא.

ומ"מ כתב הרי"ף דאף שעצם דברי ר"ח לא קיימי להלכה, מ"מ איכא נפ"מ להלכה בדברי ר"ח באופן שהאונאה יותר משתות שהיה לו זכות חזרה ולא נתקיים המקח ואפי"ה המוכר המאנה אין יכול לבטל המקח אף שעכשיו הוא מתאנה, ומטעם דאי לאו דאוניתני וכו'. [כ"פ הרא"ש ועי' להלן שהרמב"ן פי' באו"א]. ומבואר שלמד מדין אונאת שתות ליותר משתות. ולפי' א' בתוס' יקשה הא כיון שהוא יותר משתות המאנה יכול לחזור בו אף שהמתאנה מוחל על אונאתו וכ"ש אחר שנתייקר ולא אמרינן אי לאו דאוניתני, ועי' ברא"ש שם שמזה משמע דסובר הרי"ף כריב"ם שאף ביותר משתות אין המאנה חוזר בו אם לא תבע אונאתו, וקמ"ל דאף אחר שנתייקר דהשתא איכא אונאה למאנה אין חוזר בו ומשום דאי לא דאוניתני. אמנם דחה הרא"ש לפי מש"כ רבינו יונה שם [ושו"ר שהר"י גופיה כתב כן בדעת הרי"ף] דאין המאנה חוזר בו אלא רק בזמן שהלוקח עדיין יכול לחזור בו דעדיין לא עבר זמן שיראה לתגר ולא נתרצה אבל אם עבר הזמן או שנתרצה בפירוש כבר נגמר המקח ביד הלוקח המתאנה וממילא גם המאנה אין יכול לבטלו. ומשו"ה גם כשנתייקר דשוב אין הלוקח עומד לחזור בו אין המוכר יכול לחזור בו. ומ"מ אם הוא רוצה לחזור בו רשאי כמבואר בגמ' דלוקח חוזר בו ולא מוכר. וקמ"ל ר"ח דאף שעכשיו נתאנה המוכר בשיעור ביטול מקח ונתחדשה סיבה לבטל המקח קודם שנגמר המקח אין יכול לבטל המקח ומשום דא"ל אי לאו דאוניתני. וצ"ע דא"כ הרי לא נגמר המקח כלפי הלוקח, וע"כ צ"ל שמה שיכול לחזור בו הוא רק זכות חזרה ולא משוי ליה כאילו לא משך, ולכן מהני טעמא דאי לאו דאוניתני. ורק אם עומד לחזור הוא דלא נגמר המקח, ועצ"ת.

**ממתי חל המקח - והאם יכול הלוקח לתובע אונאה אחר שנתייקר**

הרבינו יונה שם כתב שאף בנתרצה המתאנה לא חל המקח למפרע [והו"ד לעיל] והוכיח כן מהא דס"ד דכשנתייקר ונעשה אונאה למאנה היה המאנה יכול לחזור אי לאו טעמא דאי לאו דאוניתני, ואם כשנתרצה חל מלמפרע הרי אין כאן אונאה למוכר כלל דברשותו של המתאנה אייקר, ואי"צ לטעמא דאי לאו דאוניתני. וע"כ ש"מ דלא חל המקח מעיקרא אלא רק עכשיו כשנתרצה ולכן אם קודם שנתרצה נתייקר הוי אונאה למאנה.

ועפ"י זה כתב דאין הלוקח יכול לתבוע האונאה דעכשיו כשחל המקח ליכא אונאה. אולם הרא"ש הביא בשם יש אומרים שברשותו אייקר ויכול הלוקח לתבוע האונאה, וכ"כ בתורי"ד עי"ש שרבינו יצחק נסתפק בזה ומסיק דודאי יכול לתבוע הונאה דמה שהוקרו עכשיו ברשותו הוקרו. וקשה קושית רבינו יונה דא"כ אמאי בעינן לטעמא דאי לאו דאוניתני, ואולי רק אחר שאין המוכר יכול לחזור בו מטעם דאי לאו דאוניתני נקבע שחל המקח מעיקרא, וצ"ע.

ואולי י"ל עוד דמודו שלא קנה למפרע אלא דס"ל דזכות תביעת האונאה תלוי בשעת מכירה וכמו שיכול המתאנה לבטל המקח אף שעכשיו ליכא אונאה ומשום שמתחילת המקח כבר קיבל זכות לבטל המקח, [עי' ברבינו יונה שם בסוף הסוגיא שהכריח כן דהרי גם כשהמאנה רוצה להחזיר לו האונאה יכול לבטל המקח]. וי"ל דה"נ לענין תביעת אונאה ומש"כ ברשותו הוקרו היינו הזכות תביעת האונאה, ועי' לשון התורי"ד.

ולענין יותר משתות יש לעיין אי דמי לשתות אליבא דר"ח כיון שיכול המתאנה לחזור בו, ותלוי בפלוגתא דהר"י וי"א הנ"ל אם יכול לתבוע האונאה כשהוקרו. והנה בפסקי הרא"ש כתב כהרי"ף שביותר משתות איתא לדינא דר"ח דכשהוקרו המתאנה חוזר בו ולא המאנה וכתב דמ"מ אין המתאנה יכול לתבוע האונאה. וביאר בבהגר"א סי"ב בליקוט שפסק כר"י דלא אמרינן שהוקרו ברשותו. ומבואר דס"ל דפלוגתתם שייכא אף ביותר משתות.

ולכאורה יש לדון שביותר משתות שגם המאנה יכול לחזור בו לכו"ע לא חל הקנין למפרע [ועכ"פ אי נקטינן דלא כריב"ם]. אכן בסמ"ע שם ס"ד כתב גם ביותר משתות שכשנתרצה המתאנה חשיב כאילו נתרצה למפרע וכן הסכים הנתה"מ שם בסו"ד עי"ש דנפ"מ כשנתאנה המוכר והלוקח קידש בו אשה ואח"כ נתרצה המוכר דחל הקידושין.

מיהו בדברי הסמ"ע משמע שכתב כן גם לדעת רבינו יונה דהמאנה חוזר אף בלא תביעת האונאה, וזה צ"ע שהרי בר"י מפורש דלא חל למפרע. ושו"ר בחי' רד"ד שנתעורר בזה. ועי' באור גדול סי' ל"ד.

והנה גם המחנ"א סי' י"ב נקט כהסמ"ע עי"ש שהוכיח כן ולפי"ז הקשה על רבינו יונה שהמאנה יכול לחזור בו אף אם לא תבע האונאה הרי כשנתרצה המתאנה הוי כנתרצה מעיקרא. ועי"ש שמה שהביאו שר"י הוכיח דלא חל למפרע ממה דס"ד דהמאנה יכול לחזור בו כשנתייקר, י"ל דהיינו כשנתרצה רק אחר שנתייקר דאיכל"מ שמתחילה לא היה מתרצה, ורק עכשיו נתרצה ולא חל למפרע, אבל כשנתרצה בלא שנתייקר הוי כנתרצה מעיקרא. ומשמע קצת דכוונתו לפרש כן גם אליבא דרבינו יונה, וא"ש דברי הסמ"ע. אלא שלפי"ז הדק"ל אמאי המאנה יכול לחזור בו [בלא נתייקר] אף כשלא תבע המתאנה האונאה, וצל"ע.

ובאמת ביותר משתות למבואר בר"י הרי בלא"ה אין יכול לתבוע האונאה ואף בלא שנתייקר, וכבר עמד בזה במחנ"א סי' י"ב שבזה כו"ע מודו משום אידך סברת ר"י. וכן העיר בפלפולא חריפתא על פסקי הרא"ש דלא דק שהרי בלא"ה גם אם לא הוקרו ביותר משתות א"י לתבוע האונאה וכמש"כ רבינו יונה. ונראה מדבריהם דפשיטא להו כהר"י דביותר משתות אין יכול לתבוע האונאה. אולם בשטמ"ק ב"מ דף נ' הביא בשם הרמ"ך דגם ביותר משתות יכול המתאנה לתבוע האונאה דלא גרע משתות. וכצ"ל בדעת פסקי הרא"ש והגר"א ולהכי כתבו רק בהוקרו דא"י לתבוע האונאה משום אידך סברא דר"י דהוקרו ברשותו. וכן הוא פשטות הריב"ם [לביאור א' דלא כמו שהבין רבינו יונה בדבריו] דהמאנה חוזר בו כשהמתאנה תובע האונאה דהיינו דאומר לו או שתמחל על האונאה או שיתבטל המקח וכמש"כ בבהגר"א סי' רל"ב לענין מומין. וא"כ מבואר דהמתאנה יכול לתבוע האונאה אלא דאם המאנה רוצה יכול לומר לו שא"כ יתבטל המקח, אבל אם אינו רוצה לבטל המקח חייב לשלם האונאה אא"כ המתאנה מחל. ועי' לעיל מש"כ בדעת התוס' דף נ"ז.

ובעיקר דברי רבינו יונה שלא קנה למפרע, במחנ"א כתב שלפי"ז צריך לעשות קנין חדש היינו שיהא בחצרו בשעת שנתרצה ועי' לשון רבינו יונה. אולם בפשוטו גם לרבינו יונה שלא חל קודם שנתרצה מ"מ המעשה קנין שמקודם קונה ורק שהוא בתנאי שיתרצה וי"ל שלא שייך בזה כלתה קנינו כיון שמצד המעשה נגמר המקח ועי'.

ועוד עי"ש במחנ"א דנפ"מ במכר חפץ ונתאנה המוכר ונתרצה רק אחר שנתייקר, והלוקח - המאנה קידש בו אשה קודם שנתרצה הקידושין חלים, ורק אם נתרצה קודם שנתייקר איגלאי מילתא למפרע שלא איכפ"ל בזה וחלו הקידושין. ועי' בנתה"מ.

והנה הרמב"ם פי"ב ממכירה כתב דהמוכר שוה חמש בשש ונתייקר ועמד בשמונה [כעובדא דר"ח] המוכר חייב להחזיר האונאה וכ"כ הטור סי' רכ"ז ועי"ש בב"י שזה כהי"א ודלא כרבינו יונה, אולם הפרישה וכן בפלפולא חריפתא תמהו ע"ז שלדידן דשתות אין יכול לחזור בו ודאי דברשותו הוקר ובזה גם ר"י מודה ולא פליג אלא אליבא דר"ח דס"ל כר"י הנשיא.

**בעיקר פי' הסוגיא בב"ב** עי' ברבינו יונה שם שהביא פי' רשב"ם והראשונים דנידון הגמ' שם לאחר שהוקרו ועל זה הביא ר"ח ראי' ממתני' דחטין יפות ונמצאו רעות, ופרשב"ם דע"כ מיירי לאחר שהוקרו דאל"כ פשיטא ומאי קמ"ל, אולם הרבינו יונה לא ניחא ליה בהכי דהא שפיר קמ"ל דאף שלוקח יכול לחזור בו מ"מ המוכר אין יכול לחזור בו. וכן תמה הרמב"ן. וע"כ פי' רבינו יונה דאף שהנידון בתשות הוא רק כשהוקרו מ"מ הראי' מיפות ונמצאו רעות היא אף קודם שהוקרו, דחזינן דאף שלמתאנה יש זכות חזרה מ"מ המאנה אין חוזר בו וה"נ באונאת שתות אף שהוקרו ונמצא המאנה מתאנה אין יכול לחזור בו כיון דא"ל אי לאו דאוניתני. ולא דמי ליותר משתות שהמוכר יכול לחזור בו, שביותר משתות המתאנה עומד לחזור ולכך חשיב כנושא ונותן בדברים בלא משיכה משא"כ בשתות דאין עומד לחזור [עי"ש שביאר לשיטתו שבשתות יכול לתובע האונאה משא"כ ביותר משתות דאין יכול לתבוע האונאה] וביפות ונמצאו רעות דליכא אונאת ממון אפשר שיקפיד ואפשר שלא יקפיד ולכך לא הוי כמקח טעות לפעמים. וצ"ע מאי ילפינן מיפות ונמצאו רעות שהרי בשתות גופא כבר ידענו שבלא שנתייקר אין המאנה יכול לחזור בו אף שהמתאנה יכול לחזור בו ומשום דלא הוי מק"ט אלא רק זכות חזרה, אלא שכשנתייקר ס"ד דהשתא יהא לו זכות לחזור בו כיון שיש אונאה אצלו כיון שחסר בגמר הקנין חשיב אונאה, ועל זה מאי ראי' מיפות ונמצאו רעות. וצ"ע.

והרמב"ן פי' דנידון הגמ' גם בשתות הוא אף קודם שנתייקרו אם המאנה יכול לחזור בו ואע"פ שבמשנה מבואר דיד המאנה על התחתונה ואינו יכול לחזור, שמא היינו רק כל זמן שאין הלוקח תבע אונאתו אבל כשתובע האונאה אומר לו המאנה או תשתוק או שיבטל המקח. ופשטה הגמ' ממתני' דיפות ונמצאו רעות חשיב כיותר משתות [וזה דלא כרשב"ם שמדמה לה לאונאת שתות] ואין המאנה חוזר כשאינו תובע אונאה [דהתם ליכא תביעת אונאה] ומזה נשמע דבשתות דנחית דרגא אף אם תובע אונאה אינו יכול לבטל המקח. ודחינן דאין ראי' ממתני' ואיכל"מ שביותר משתות חוזר רק כשתובע האונאה וממילא י"ל דבשתות אף כשתובע אונאה אינו יכול לחזור בו כלומר שגם אינו יכול לומר לו או תשתוק או שיתבטל המקח.

ולדברי הרמב"ן נמצא שר"ח אשמעינן לדינא דהריב"ם דביותר משתות אין יכול לחזור בו אם לא תבע האונאה, וכמו"כ לולי דברי ר"ח גם בשתות כשתובע האונאה היה המאנה יכול לבטל המקח וקמ"ל דבע"כ חייב להחזיר האונאה וא"י לבטל המקח, ולכאורה השו"ט בזה אי כקושית הגר"ח או כתירוצו הנ"ל. אך יש להוכיח דלא כן וכדלהלן.

**דהנה הרמב"ן** כתב שכל הנידון אם בשתות כשתובע האונאה יכול המאנה לחזור בו הוא רק למ"ד שהמתאנה יכול לחזור בו אבל לדידן שאין המתאנה יכול לחזור בו אין המאנה יכול לבטל המקח אף שהמתאנה תובע האונאה. ועי"ש שפי' כן שיטת הרי"ף שהביא לדברי רב חסדא לדידן וכתב דלדידן איכא נפ"מ ביותר משתות עי"ש. ולכאורה יל"ע שהרי גם לדידן דאין זכות חזרה אף למתאנה מ"מ המאנה יכול לחזור בו כשתובע האונאה ומשום שיאמר לו או שתמחל על האונאה או שיתבטל המקח. וכסברת הגר"ח בקושיתו דאין חייב למכור פחות ממה שפסק. ועוד דאי מטעמיה דהגר"ח מה יועיל סברת אי לאו דאוניתני שהרי אין המאנה חוזר בו אלא רק מעכב על המתאנה מלהכריחו לקיים המקח ולתבוע האונאה. וע"כ דאין כוונתם לסברת הגר"ח אלא שהוא זכות ביטול המקח וזה שייך רק למ"ד שיד המתאנה על העליונה ואף שגם לדבריו למאנה אין זכות לבטל המקח על זה אמרו שכשהמתאנה תובע האונאה יש לו זכות לבטל המקח אבל זה רק משום שיש דין ביטול מקח גם בשתות. ומ"מ ע"כ אין כוונתו לדברי רבינו יונה שהמתאנה כבר ערער על המקח ולהנ"ל אף אם יחזור בו יכול המאנה לחזור בו שהרי ברמב"ן מבואר שאומר לו או תשתוק או יבטל המקח, ודו"ק היטיב. שו"ר שהרמב"ן הביא די"מ דאף לרבי נתן שקנה ומחזיר אונאה י"ל כן, ועי'.

וע"ע בריטב"א שם שעירב פי' רשב"ם עם הרמב"ן שביאר דמיירי שהמתאנה תובע האונאה - וכדרכו של הרמב"ן, והקשה ע"ז דהא קתני ידו על העליונה והרי דיכול לתבוע האונאה וא"א לומר לו א"כ יתבטל המקח וע"ז פי' דמיירי בנתייקרו דכיון דאין למתאנה הפסד אין ידו על העליונה וכשתובע האונאה אומר לו המאנה א"כ גם אני חוזר בי , וקמ"ל ר"ח דאפי"ה אין חוזר בו ומשום אי לאו דאוניתני, אמנם ביותר משתות יכול לומר לו או שתוק או יתבטל המקח. וצ"ע דאי משום שהוא מתאנה אפי' לא תובע המתאנה האונאה יוכל המאנה לחזור בו וצ"ע.

עוד עי' בחי' הר"ן דחולק על הריב"ם דאין המאנה חוזר בו אלא כשתבע המתאנה האונאה, דלשון הגמ' לא משמע הכי, ולכן גם לא ניחא ליה לפרש כהרמב"ן דע"ז קיימא הסוגיא בב"ב. וגם מה שפי' דר"ח ס"ל דבשתות יכול המאנה לחזור בו דלא כהלכתא זה דוחק. וע"כ פי' דר"ח מיירי ביותר משתות וקודם שנתייקר ודאי יכול המאנה לחזור בו אבל אחר שנתייקר כבר נתקיים ביד הלוקח ואין דעתו לחזור בו, וע"כ גם המאנה אין יכול לחזור בו וקמ"ל דאין לו זכות חזרה אלא מכח המתאנה וכדרך הרבינו יונה, עיש"ה.

עוד עי' בבעה"מ שפי' שר"ח קמ"ל דאף שכבר חזר הלוקח מהמקח יכול לשוב ולתבוע האונאה דבדברים בעלמא לא נתבטל המקח. וכן ביפות ונמצאו רעות מיירי בהכי שלא לקח המעות מהמוכר וקמ"ל שלא נתבטל המקח בדברים בעלמא, ולכאורה ר"ל שמשו"ה אין המוכר יכול לחזור בו אם הלוקח רוצה לקיים המקח כלומר שחוזר בו מהחזרה. ובהשגות הראב"ד שם הקשה עליו דזה פשיטא דלא מהני חזרה בדברים כיון שלא הקנה לו במשיכה אבל הרמב"ן במלחמות שם כתב להיפך דודאי גם בדברים מהני חזרה דאין זה כקונה החפץ מיד הלוקח צריך משיכה אלא שחוזר בו מהמקח. ואולי פליגי אם חזרת המתאנה היא משום מק"ט או זכות חזרה גרידא ועצ"ע סברת המאור שגם אם זה זכות חזרה בפשוטו אין זה קנין חדש אלא שחוזר בו ומבטל המקח ומשמע דס"ל שהוא רק זכות להקנות לו את החפץ בחזרה, וע"ע בבעה"מ בב"מ, וצל"ע.

**מוכר לעולם חוזר**

גמ' דף נ' ע"ב אמר ר"נ לא שנו אלא לוקח אבל מוכר לעולם חוזר, ומפרשינן להלן דאין מקחו בידו להראותו לאחרים. וכתב הרמב"ם שכל זה רק במקח שצריך להראותו לאחרים והיינו כשיש שינוי בין חפץ לחפץ, אבל בדברים דאין בהם שינוי כמו פלפלין מיד כשנודע לו הוי מחילה דהרי אי"צ להראותו לאחרים. וכ"כ בשו"ע. עוד עי' ברי"ף שחוזר עד שידע שטעה ומבואר שאם נודע לו מקודם אין חוזר בו והיינו דמדלא חזר בו מיד מחל. אמנם הרשב"א חולק על כל זה דלא פלוג רבנן ותקנו דמוכר לעולם חוזר, [ונראה דאין כוונתו שדין דרבנן הוא אלא שהכתוב מסרן לחכמים ועי' חי' רמ"ש שכתב כן שכל פרטי דין אונאה הם כן]. ולכאורה צ"ע שהרי מדשתק מחל וצ"ל דכיון שנתנו לו זכות לבטל לעולם להכי המתין עד עכשיו. ומ"מ מה שהוכיח מסוגיין דהמוכר נודע לו שטעה ונתייאש מלתבוע האונאה, צ"ע דלא מחל אלא נתייאש משום דסבר שעבר הזמן, ועי'.

**רש"י ד"ה מוכר וכו'** **אם לא נתייקרו טליתות בינתיים** ופי' הרמב"ן דאם נתייקרו אין יכול לחזור בו דא"א לומר שעד עכשיו לא הכיר באונאתו אלא בשעת הזול הכיר ושתק וכבר מחל, והיינו דרגלים לדבר מדלא תבע עד עכשיו שנתייקר דאין זה משום דלא ידע אלא שמקודם ניחא ליה ורק כשנתייקר ניחא ליה לבטל המקח, וכ"כ בשו"ע ס"ט ועי' נתה"מ ס"ק ח' בשם מהרי"ט חו"מ סי' י"ט שדווקא בלא נתייקרו איכא אומדנא מדלא צווח עד השתא ע"כ דלא ידע ועכשיו שנודע לו חוזר ומעיקרא נמי היה חוזר אם היה יודע. משא"כ בנתייקרו דליכא לראי' זו ואין יכול לתבוע האונאה עד שיביא ראי' שלא מחל. אולם לשון הרמב"ן דאי אפשר וכו' משמע דודאי הוא וצ"ע[[6]](#footnote-6). ובשטמ"ק בשם שיטה חולק ע"ז וכתב דודאי לא נתכוון רש"י לזה אלא רק שאם נתייקר ומחמת זה הוא חוזר אינו יכול לחזור בו, וצ"ע דא"כ מאי קמ"ל פשיטא הוא.

**דף נ"א ע"א**

**ידע המתאנה מהאונאה - מרדכי בשם ראבי"ה רמ"א ס"ז ט"ז וסמ"ע ובהגר"א נתה"מ וקצוה"ח שם**

**גמ' ההוא גברא דהוי נקיט ורשכי וכו'** מבואר דאע"פ שידע המתאנה שמוכר לו באונאה הוי אונאה וכיון שגילה דעתו שעומד לתבוע האונאה לא הוי מחילה.

ועי' בשטמ"ק בשם הר"ח דהוכיח מכאן שגם כשיודע המתאנה חשיב אונאה וכ"כ בבהגר"א שמכאן מוכח דחשיב אונאה, אך צ"ב הטעם שהרי הוא אומר דאינו רוצה למכור אלא בדמים הללו. ועי' שו"ת הרי"ד סי' ס"ה שכתב בפשיטות שאין עובר על לא תונו כשהמתאנה יודע מהאונאה[[7]](#footnote-7), וכ"ה המחנ"א סי' י"ט והוכיח כן מהגמ' להלן ס"א מה לאונאה דלא ידע דמחיל וצ"ע מסוגיין, ובחי' רמ"ש אות ו' כתב דאע"פ שאינו עובר איסור אונאה מ"מ חייב להחזיר האונאה, והיינו דבפרשת אונאה נתחדש דא"א למכור אלא בשוויו. ועי' בחי' רבי דוד דוב דהכא כשקנה בסתם נקטינן שנתכוון להקנות לו כל דמיו אלא שהתורה אמרה דלא יקנה המוכר יותר משוויו. אולם בשו"ת הרי"ד סי' ס"ה נראה להדיא דאף אי"צ להחזיר אונאה ולהכי במפרש לא הוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה אף לר"מ עי"ש ולכאורה צ"ל דכיון שהמוכר אינו יודע דהלוקח יודע חשיב שמרמהו וצל"ע. [וע"ע בסוגיא להלן דע"מ שאין בו אונאה]. והביאו מש"ת התשב"ץ ח"ג סי' קנ"א שגם האיסור עובר אף כשידע.

עוד מבואר בסוגיין דגם כשידע מהאונאה לא חשיב שתיקתו כמחילה, וכ"כ המרדכי סי' ש"ז בשם ראבי'ה אם ידע הלוקח ושתק עד לאחר זמן ותבעו לדין לא הויא שתיקתו מחילה. והטעם דלא הוי מחילה צ"ל משום שאחר שאמרו חכמים שיכול לתבוע אונאה עד כדי שיראה תלינן שמשו"ה שתק ולא הוי מחילה שסומך על מה שתקנו חכמים שיכול לתבוע האונאה. וכ"כ הט"ז סעי' ז' והנתה"מ שם ס"ק ד'. והוסיף הנתיה"מ דאף דהוי ספק יכול לומר דלא מחל והמאנה חייב לשלם האונאה משום דהוי כאיני יודע אם פרעתיך. ולכאורה זה דלא כהמהרי"ט סי' י"ט הנ"ל שבנתייקרו א"י לתבוע אונאה דאין ראי' שלא מחל עד עכשיו משא"כ בעלמא תלינן דע"כ לא ידע והו"ד בנתה"מ ס"ק ז' ואמנם בס"ק ח' צידד דכוונת המהרי"ט דהוי ודאי דסתמא דמלתא אדם יודע בזביניה אך צ"ע דבמהרי"ט ל"מ הכי, וצ"ע.

אבל **הב"ח ס"ט** הקשה מהגמ' ב"ב דלוקח בדמים מרובים בכדי דאין הדעת טועה ואמרינן דהוי מחילה וכ"ש כשידע להדיא דיש בו אונאה, ומזה הכריח דהכא מיירי שאמר בפני ב' עדים דאינו מוחל על האונאה, וזה כוונת הגמ' ואמר אי יהיבנא וכו' והיינו דאמר לעדים [בקצוה"ח פי' כוונת הב"ח שאמר קודם שקנה ולא בשעת הקניה][[8]](#footnote-8).

אך הפוסקים פליגי ע"ז, עי' ט"ז שדחה דא"כ אף בפחות משתות יוכל לתבוע אונאה כיון שאמר להדיא שאינו מוחל, ובקצוה"ח ס"ק ה' הקשה דא"כ אף בלוקח מבעה"ב יש אונאה, דהתם נמי פי' הראשונים הטעם דליכא אונאה משום דהוי כמפרש וידע ומחיל וא"כ כשאמר להדיא דאינו מוחל גם בלוקח מבעה"ב יכול לתבוע האונאה דלא מחל. [וזה קשה רק למש"כ רש"י והראשונים עפ"י השאילתות דטעמא משום דהוי כמפרש אבל אי נימא דהתם טעמא משום דשוה לו כך ואין חייב למכור בפחות, עי' להלן בשם שטמ"ק בשם ר"י מגאש, ל"ק].

וע"כ פי' **הט"ז והנתה"מ** כנ"ל דהכא עיקר הטעם משום שסמך על זה שיכול לתבוע האונאה. ומה שהקשה הב"ח מהא דקונה בדמים מרובים בכדי שאין הדעת טועה כתב הנתה"מ דהתם מיירי בביטול מקח דא"י לומר שסמך על זה שיתבע האונאה דאפוכי מטרתא למה לי ורק בתביעת אונאה יכול לומר שקנה על דעת לתבוע אונאה. [ודלא כהסמ"ע עי' בסמוך]. ובקצוה"ח פי' דהתם מיירי שהמוכר יודע שהלוקח יודע והוי כאילו התנה ע"מ שאין לך אונאה דמכר לו ע"ד שמוחל והלוקח ששתק קנה אדעתא דהכי, אבל הכא שהמאנה לא ידע שהוא ידע ולפי דעתו של מוכר דינו שהלוקח יכול לתבוע אונאה אין זה כאומר ע"מ דאין לך עלי אונאה וממילא גם שהלוקח ידע יכול לשתוק על דעת לתבוע האונאה. ובנתה"מ שם חולק על זה דגם במוכר בכדי דאין הדעת טועה אין זה משום תנאי עי"ש.

והנה הב"י הבין מדברי הראבי"ה דחוזר אף לאחר זמן כדי שיראה ותמה מדתנן עד מתי וכו' עד כדי שיראה, ועי' בט"ז שביאר קושיתו להנ"ל דלא הוי מחילה משום שסמך על זה שנתנו חכמים שיעור זמן לתבוע אונאה, וא"כ לאחר כדי שיראה לא שייך האי טעמא. ואמנם כתב שבאמת גם כוונת הראבי"ה שחוזר עד כדי שיראה וכו שכתב הרמ"א בדר"מ שם ובשו"ע סעי' ז', וכן הביא הט"ז שכן מפורש ברש"י ד"ה ואתבעיה בדינא.

אבל הב"ח לפי הנ"ל דמיירי שאמר בפני עדים כתב דאפי' אם עבר זמן בכדי שיראה לא הוי מחילה וכמו שהבין הב"י מהראבי"ה, ול"ק מהא דאמרו חכמים בכדי שיראה דהכא שאני שאמר להדיא בפני עדים שאינו מוחל על האונאה. אולם מרש"י הנ"ל מבואר דלא כהב"ח וכמש"כ הט"ז, וכ"מ מהב"י והרמ"א דלא ס"ל כהב"ח. ואמנם למבואר דהכא מיירי דליכא עדים שלא מחל י"ל שרק בכה"ג א"י לתבוע אונאה לאחר כדי שיראה, שהרי כל מה שנאמן שלא מחל הוא רק משום שנתנו לו חכמים זכות לתבוע האונאה ולכך שתק, וזה רק בכדי שיראה אבל כשאמר לעדים שלא מחל מודה רש"י שאף לאחר כדי שיראה לא הוי מחילה, וכהב"ח [עפ"י האילת השחר]. ומ"מ בקרית מלך רב פי"ב ה"ח חולק גם על דין הב"ח דלא שמענו שאם נודע לו שנתאנה ואמר לעדים שאינו מוחל יוכל לתבוע האונאה אף לאחר כדי שיראה. וצ"ב.

והנה הגמ' מיירי בשתות ולענין תביעת אונאה וכתב הסמ"ע דה"ה ביותר משתות לענין ביטול מקח אולם הט"ז והנתה"מ פליגי דהרי כל הטעם לא הוי מחילה הוא משום דדעתו לתבוע אונאה אבל בביטול מקח א"א לומר שקנה על דעת לבטל המקח דא"כ בשביל מה קנה וע"כ דמחל. וצ"ע דעת הסמ"ע ובפרט שהוא עצמו כתב דלא דמי לשתות וצ"ע.

וכבר הובא לעיל דמבואר מהסמ"ע דביטול מקח ביותר משתות הוא מדיני אונאה דאי נימא דהוא משום מק"ט אין זה שייך כשידע מזה, ורק אם מפרשת אונאה הוא דא"א לעשות מקח כזה איכל"מ דאף כשידע שייך פרשת אונאה. [וגם הט"ז ונתה"מ דפליגי הוא מטעם אחר כנ"ל].

**לוקח מבעה"ב**

מבואר בגמ' דלוקח מבעה"ב אין חוזר דבעה"ב אינו רוצה למכור דהחפץ שוה לו ואינו מוכן למכור אלא ביותר משוויו. ולכן אף שבשוק הוא שוה פחות יכול למכור ביוקר. ומלשון הגמ' משמע דכלפי בעה"ב זהו מחיר החפץ וכן משמע קצת בר"י מגאש הובא בשטמ"ק, ולפי"ז הוי כלדידי שוה לי ולא הוי אונאה[[9]](#footnote-9). אולם רש"י כתב דטעמא משום דהוי כמפרש שיש בו אונאה וכ"כ בשאילתות הובא בראשונים ומשמע דמשום מחילה הוא דיודע הלוקח שבעה"ב מוכר במחיר אחר [בחי' רמ"ש כתב טעמא דמפרש וע"ז הוסיף דהוא כלדידי שוה לי וצ"ע]. ומה שדימה השאילתות למפרש עי' רש"י להלן בע"ב דבמפרש נמי מהני רק לר"י דמתנה בדבר שבממון תנאו קיים אבל לר"מ לא מהני וכ"מ בתוס' להלן וברמב"ן. ולפי"ז ה"נ בלוקח מבעה"ב לר"מ יש לו אונאה וצ"ע סתימת הגמ'. אבל הריטב"א ישנים ובשו"ת הרי"ד סי' ס"ה פי' דבמפרש לכו"ע מהני תנאו[[10]](#footnote-10). ועי' בפסקי הרי"ד דהיינו טעמא דלוקח מבעה"ב, ומבואר דליכא איסורא.

ועל פי השאילתות כתב התורא"ש [וכ"ה ברא"ש] שרק אם יודע הלוקח שהמוכר הוא בעה"ב אין בו אונאה אבל אם אינו יודע לא מחל. ובעובדא דידן דאף שידע שהמוכר בעה"ב מ"מ לא ידע הדין שלוקח מבעה"ב אין לו אונאה ולא מחל, מ"מ כתב התורא"ש דלא פלוג רבנן, וכל שידע שלוקח מבעה"ב חשיב מחילה וצ"ב. ובקצוה"ח ס"ק ה' פי' באו"א דכל שידע הלוקח שהוא בעה"ב אף אם אמר אתבענו בדין אין לו עליו אונאה דכיון דהוי כאילו התנה המוכר והרי קנה על דעת המוכר. מיהו עצ"ע שהרי כיון שלא ידע הדין דבבעה"ב אין אונאה לא נתכוון לקנות ע"ד כן, וע"כ בעינן לטעמא דלא פלוג וצל"ע.

ועוד כתב הרא"ש שה"ה אם מכר ע"י סרסור לא הוי מחילה ור"ל שהלוקח לא ידע דהמוכר בעה"ב ולשון השו"ע סעי' כ"ג דקנה ע"י סרסור יש בו אונאה ופי' הסמ"ע דהיינו שמכר ע"י שליח והוסיף שאף אם הלוקח ידע שהם של בעה"ב מ"מ המוכר סבר שלא ידע הלוקח שהמוכר בעה"ב ונתייאש, כלומר שנתיאש ממחילת אונאה. והיינו שכל המחילה היא משום שע"ד בעה"ב קנה אבל הכא דבעה"ב סבור שלוקח לא מחל דאינו יודע שהוא בעה"ב הרי הוא מוכר על דעת לשלם אונאה. ועי' בט"ז שם.

עי' רמב"ן ורשב"א שאף ביותר משתות אין אונאה לבעה"ב והוכיחו כן מהשאילתות שמדמה לה לאומר חפץ זה שוה מאתים יודע אני שאינו שוה אלא מאה, אמנם הרא"ש סי' ט"ז הביא בשם תוס' וכ"כ בתורא"ש שדוקא בשתות אבל ביותר משתות לא ואף השאילתות לא נתכוון לדמותם לגמרי. ובסברת הרא"ש עי' בב"ח דאף שלגבי המוכר גם ביותר משתות יכול לומר שאינו רוצה למכור אלא ביוקר אבל הלוקח אין מתרצה בכה"ג. וצ"ב דהא קנה על דעת בעה"ב, וצ"ל דכיון שלא אמר לו בפירוש שזהו יותר ממחירו בכה"ג אין שתיקתו הסכמה. והרה"ג ר' ש"ב שליט"א הוסיף דבכה"ג על בעה"ב לפרש שמוסיף יותר משתות ומוכר ע"ד כן כיון דסתם לוקח אין מוחל על אונאה כזו ועצ"ע.

כתב הטור סעי' כ"ג שאין אונאה לבעה"ב ואף כשבעה"ב מוכר מחמת דוחקו ולא שייך טעמא דגמ', דלא פלוג רבנן, ומקורו בשו"ת הרא"ש כלל ק"ב ג', מיהו צ"ע שהרא"ש שם כתב להדיא שגם כשמוכר מחמת דחקו שאם לא היה קונה ממנו ביוקר לא היה מסכים למכור והיה דוחק עצמו או היה לוה מעות עי"ש.

עי' בסמוך שהריטב"א בשם הראב"ד כתב דמ"מ עובר על לא תונו. וצ"ב דאפי אי טעמא דלוקח מבעה"ב משום דהוי כמפרש לכאורה ליכא איסור, וכ"ש אי טעמא משום דהוי כלדידי שוה לי לכאורה ודאי ליכא איסור. ובשו"ת הרי"ד סי' ס"ה מבואר להדיא דליכא איסור.וצ"ע.

ועי' שו"ת תשב"ץ ח"ג סי' קנ"א דאף כשהלוקח יודע ולוקחו ברצונו איכא איסורא משום דנקטיה בכובסיה דלשבקיה לגלימיה שכיון שאינו מוצא לקנות אלא ממנו ע"כ יתן לו כל מה שישאל. ולא נפיק מידי איסורא [ומש"כ שם דאע"ג דלא מחייב לאהדוריה יתכן דקאי רק על פחות משתות עיש"ה]. ועי"ש שהביא ראי' מהאומר ע"מ שאין בו אונאה דהוי כמתנה עמשכ"ב ואסור והיינו אף במפרש, אמנם היכי דמהני תנאו י"ל דליכא איסורא אף אם זהו רק מדין מתנה עמשכ"ב. וצל"ע היטיב להלן ע"ב בתוס' ד"ה בסתם וברא"ש שם.

**כתב הרא"ש שאם הלוקח לא ידע שהמוכר בעה"ב לא הוי מחילה ויכול לתבוע אונאה** אמנם כתב המחנ"א סי' כ"א שמ"מ אם הוא תובע אונאה יכול בעה"ב המוכר לבטל המקח דמאני תשמישיתיה יקירי עליה ולא מכרם אלא על דעת למכור ביוקר. ומשמע דבעלמא דאין יכול לבטל המקח ה"ט משום דניחא ליה למכור אף בזול כמחיר השוק אלא שרצה להרוויח יותר[[11]](#footnote-11).

**אונאה בשוגג**

**גמ' אי כתב רחמנא במוכר משום דקים ליה בזבינתיה אבל לוקח דלא קים ליה בזבינתיה אימא לא אזהריה רחמנא בלא תונו וכו'.** ומשמע דקמ"ל דאף שלא ידע עובר בלא תונו, ועי' בטור ריש סי' רכ"ז דמזיד עובר בלאו ובשוגג עובר באיסור לאו וכתב הב"ח שזה נלמד מסוגיין, אולם ברמב"ן עה"ת פר' בהר כתב דכשמאנה את חבירו לדעת עובר ומשמע דשלא לדעת ליכא איסור כלל וכ"כ החינוך מצ' של"ז. והיינו שכל האיסור במה שמרמהו וכן מבואר בשו"ת הרי"ד סי' מ"ה. וצ"ע מסוגיין. ובשער"י ש"ה פ"ה נראה דפשיטא ליה דליכא איסור אונאה אלא כשיודע, ונתקשה מסוגיין, ופי' דהאיסור במה שאינו מחזיר האונאה אח"כ, וכתב שמכאן נלמד דין חזרת האונאה, וכן מצאתי להדיא בחי' הר"י מלוניל דפי' מנין שיהא הלוקח חייב להחזיר האונאה. וכבר הובא שהרשב"ם ב"ב פ"ג והרמב"ן פר' בהר כתבו דחזרת אונאה נכלל בדין לא תונו, ואולי כוונתם לכך[[12]](#footnote-12).

אמנם כבר הובא מהפנ"י בדף נ"ו שכתב שמקור דין חזרת אונאה הוא מאחר שלמדנו איסור אונאה ממילא הוי כגזל וחייב כהשבת גזילה, וכ"מ בב"ח ובפרישה בכוונת הטור שזה נכלל בדין גזילה. ומבואר דלא פי' כהשער"י דזה נלמד ממה שאסור ללוקח. וע"כ דמפרשים הגמ' כפשוטה דקמ"ל שעובר אף בשוגג, וכפשטות לשון הרמב"ם והטור דאף בשוגג עובר באיסור לאו[[13]](#footnote-13).

ולהאמור נמצא דפליגי אם בשוגג יש איסור אונאה, ויל"פ פלוגתתם דלדעת הטור איסור לא תונו הוא כגזל והפסד הממון, וגם כשלא ידע סו"ס הרי הוא גוזלו שקונה פחות משוויו. אבל לרמב"ן אין האיסור משום חסרון הממון אלא מה שמרמהו ובשוגג לא שייך זה.

ולסוברים דהאיסור מה שמרמהו לפי"ז כשידע המתאנה נמי ליכא איסורא, אמנם בגמ' לעיל מבואר דאף בידע המתאנה חשיב אונאה ואם לא מחל חייב להחזיר האונאה, [ואולי כשהמוכר לא ידע שהלוקח יודע חשיב שמרמהו וצל"ע]. ובמחנ"א הקשה מהגמ' להלן דף ס"א דאונאה לא ידע ומחיל, וכבר הובא מחי' רמ"ש שתי' דאיה"נ בידע המתאנה ליכא איסורא אלא רק דין תביעת ממון. אך בשו"ת הרי"ד הנ"ל מבואר דליכא איסורא ולא תביעת ממון.

**גמ' אי כתב לוקח וכו' אבל מוכר דאבודי קא מוביד דאמרי אינשי זבין אוביד אימא לא אזהריה רחמנא.** הקשה הראב"ד הובא ברשב"א ובריטב"א דאי מיירי במוכר שהוא בעה"ב הרי אין אונאה לבעה"ב ואי אינו בעה"ב לא שייך לומר זבין אוביד שהרי מרויח בזה. והריטב"א הביא בשם הראב"ד דמיירי בבעה"ב ולא נתמעט אלא חזרת אונאה אבל איסורא איכא.

**אונאה לתגר**

פלוגתא דרבנן ור"יאם יש אונאה לתגר, לר"י אין אונאה משום דמידע ידע זבנתיה כמה שוה ואחולי אחיל גביה משום דצריך למעות, וצ"ב במאי פליגי רבנן, והרי כשידע שיש בו אונאה ע"כ דמחל, וכמו שהוכיחו האחרונים לעיל מהגמ' ב"ב במוכר בכדי שאין הדעת טועה, ואמנם המחנ"א סי' י"ט והנתה"מ ס"ק ד' פי' דהתם מיירי בביטול מקח דהוי ראי' דמחל, משא"כ במקום שיכול לתבוע אונאה, ולפי"ז ה"נ י"ל דמיירי בשתות ולגבי תביעת אונאה אבל ביותר משתות איה"נ דא"י לבטל [וכנ"ל בוורשכי]. אך קשה דהוי נמי כאילו פירש הלוקח על דעת שאין בו אונאה וכי יכול המוכר לומר שנתכוון לתבוע האונאה. [וההיא דוורשכי דכשידע המתאנה לא מחל, לפי' הקצוה"ח התם כיון דלא נודע למאנה שהמתאנה יודע לא חשיב כמפרש אבל הכא דשניהם יודעים הוי כמפרש. ואמנם בנתה"מ שם חולק על הקצוה"ח דלא חשיב כמפרש אלא כשהתנה אבל צ"ע מ"ש מבעה"ב דחשיב כמפרש, וע"כ משום דע"כ קנה על דעת המוכר וה"נ בתגר[[14]](#footnote-14). וצל"ע להלן בסוגיא דעל מנת.

שו"ר דהראב"ן סי' ק"ו פי' שלרבנן אף התגר לפעמים טועה, וכ"כ בקרית מלך רב פי"ב ה"ח דלפעמים אף התגר לא מצא למכור כמה ימים ולא ידע המחיר. אך צ"ע דלשון הרמב"ם והשו"ע אף שהוא בקי ל"מ הכי. ועי' מחנ"א סי' י"ט וצ"ע.

**מוכר מחמת דחקו**

והנה מצינו בריטב"א קידושין ח' דבמוכר מחמת דחקו יכול לתבוע אונאה ולפ"ז איכל"מ דה"נ התגר חשיב כמוכר מחמת דחקו שצריך למעות, [אבל אין זה לדידי שוה לי, שרק כלפי הלוקח שייך לומר לדידי שוה לי כגון יש לו בו צורך מיוחד, אבל לגבי מוכר שצריך למעות אין החפץ שוה לו פחות אלא שמוכן למוכרו בפחות משום שצריך למעות]. אולם הטור והשו"ע סעי' ט' כתבו שהמוכר מחמת דחקו וזלזל במכירתו באופן שניכר שהוצרך לזלזל מפני דחקו אין לו אונאה דידע ומחיל, והוכיחו זה מהגמ' ב"ב ביותר מכדי שהדעת טועה דמחל. ולדבריהם א"א ליישב כן.

ועיקר דברי הריטב"א צ"ע אמאי לא נימא דע"כ קנה על דעת הלוקח ומחל, ועי' נתה"מ סי' רס"ד ח' דטעמא דהריטב"א משום דא"ל משטה אני בך, וכדמצינו בב"ק קט"ז טול דינר והעבירני יכול לומר משטה אני בך ומשום דהוי אונאה, וכוונתו דהתורה אסרה ליטול יותר מהמחיר אף כשיודע, ורק דהוי מחילה, וכיון שהוא עושה שלא כדין יכול לומר שנתכוון לתבוע האונאה אח"כ אלא שנתכווון להטעותו. וכעין הנ"ל בוורשכי ואמנם אין זה אלא בתביעת אונאה אבל בביטול מקח ל"ש לומר כן דלמה לקנותו ולבטל המקח לא יקנה לכתחילה. וע"כ שמחל ובזה מודה הריטב"א דאף מתוך הדחק הוי מחילה, ורק בהעבירני דלא משכח"ל להחזיר המקח אלא לתבוע אונאה אף ביותר משתות לא הוי מחילה. [ועי"ש שבזה י"ל דברי הסמ"ע שגם בביטול מקח שייך לומר שלא מחל שנתכוון לתבוע האונאה והיינו באופן הנ"ל דא"א לבטל המקח].

בשו"ע סעי' ט' הביא דין הנ"ל דמוכר מחמת דחקו הוי מחילה כהא דמוכר בכדי שאין הדעת טועה, ועי' בבהגר"א שם [בליקוט] דנקט בדעת השו"ע שזה רק במוכר מחמת דחקו אלא שהביא שלהמ"מ הוא אף במכר שלא מחמת דחקו. וצ"ב מהיכי תיתי לחלק בזה דכיון דהטעם משום מחילה הוא מאי נפ"מ אי מכר מחמת דחקו, וצ"ע.

ע"מ שאין לך עלי אונאה

**עי' כל הסוגיא רמב"ן רשב"א וריטב"א, ב"ב קכ"ו רמב"ן שם, כתובות נ"ו תוס' ורשב"א שם. שו"ע סעי' כ"א.**

**מחלוקת ר"מ ור"י במתנה עמשכב"ת - עי' רשב"א כתובות נ"ו מל"מ אישות פט"ו קצוה"ח סי' ר"ט י"א, חזו"א אבה"ע סי' נ"ו י"ז קו"ש כתובות אות קס"ד, חי' הגרש"ר ב"ב סי' כ"ח ובשי' מכות דף ג'.**

**לא ידע דמחיל - אי מה"ט הוי מעמש"ב או דלא הוי מחילה ואף בדבר הרשות, עי' רמב"ן ומאירי ריטב"א ישנים, ועי' בדברי התוס' בתנאי בירושה עי' כתובות פ"ג ורמב"ן שם. חי' ר"ח הלוי מכירה פי"ג הל"ג. ברכ"ש סי' מ"ב.**

**מי יימר דעקר עי' חי' מרן רי"ז הלוי בביאור הגמ'. ועי' רמב"ן ורשב"א למסקנת הגמ' אליבא דרב ענן ואביי אי הדרינן מזה ושמואל כר"י.**

**מפרש וכו' - אי קאי רק לר"י או גם לר"מ, עי' רש"י תוס' ורמב"ן כתובות פ"ג - כר"י, ריטב"א ישנים ושו"ת הרי"ד סי' ס"ה - אף לר"מ.**

**תוד"ה בד"א וכו' דהלכתא כרב באיסורי ותימה דהא לא פליגי אם מותר לעשות כן וכו' צ"ב. ועי' רשב"א ריטב"א הישנים. רא"ש סי' כ' ולעיל סי' ט"ו. שאג"א החדשות סי' ט"ו.**

**גמ' דתניא האומר לאשה הרי את מקודשת ע"מ שאין לך עלי שאר כסות ועונה ה"ז מקודשת ותנאו בטל דברי ר"מ ר"י אומר בדבר שבממון תנאו קיים.** וכמו"כ פליגי רב ושמואל בע"מ שאין לך עלי אונאה. ופי' הרמב"ן בב"ב קכ"ו שמתנה שלא יתחייב לו, ובזה לר"י מהני תנאו דהתורה לא חייבה להחזיר אונאה אלא כשהמתאנה רוצה בזה אבל כשמוחל לא חייבה התורה אונאה, ומשמע שאין זה מועיל מדין מחילה אלא דכשמוחל התורה לא מחייבת [ועי' חי' הגר"ש רוזובסקי ב"ב סי' כ"ח]. ובזה פליג ר"מ דגם בכה"ג הוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה, [והרמב"ן בב"מ כתב שמתנה ע"מ שלא יתבע האונאה ויל"ע אם כוונתו כהרמב"ן בב"ב או כהרשב"א בסמוך]. [[15]](#footnote-15).

אמנם הרשב"א בכתובות דף נ"ו כתב שאם אמר ע"מ דאין לך עלי **דין** שאכ"ו אף לר"י הוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה ואם אמר ע"מ **שתמחלי** לי על שכ"ו אף לר"מ מהני דאין זה תנאי עמש"ב,וכי פליגי בלשון ע"מ שאין לך עלי, אי הוי כמתנה דאין לך עלי דין אונאה או כמתנה ע"מ שתמחלי לי. ולפי"ז משמע דלא פליגי ביסוד הדין אלא בפי' לשון ע"מ שאין לך עלי. **וכ"כ המל"מ פט"ו מהל' אישות והקצוה"ח סי' ר"ט י"א.**

ומשמע דהתנאי שתמחל אח"כ **אולם בקו"ש ב"ב אות קס"ד** הקשה דא"כ ה"נ בע"מ שאין לך עליו אונאה דמדמינן לדר"י מאי קאמר רב אף לר"י לא מהני תנאו כיון דלא ידע דמחיל, והרי אח"כ כשימחל כבר ידע האונאה וע"כ פי' דהתנאי שתמחל עכשיו בשעת קידושין שלא יחול חיוב. ומחלוקתם בדין, וכן הוכיח **החזו"א אבהע"ז סי' נ"ו ס"ק י"ז** מהא דשמואל אמר ע"כ לא אמר ר"מ אלא דודאי קעקר ומבואר דר"י ס"ל דאף שודאי עקר מהני, ועוד הוכיח מהגמ' להלן צ"ד דאף שלא אמר לשון תנאי ע"מ תלינן בפלוגתא דר"מ ור"י. וע"כ פי' כוונת הרשב"א דפליגי כשמוחל בשעת חלות החיוב אי הוי עקירת דין תורה או כמחילה בעלמא. ומ"מ משמע דאין זה כהרמב"ן דמתנה דלא יחול החיוב אלא שהמתאנה שמוחל מפקיע החיוב.

וע"ע בחי' הגרש"ש גיטין סי' כ"ב שהכריח ג"כ דאין לפרש שהקידושין תלוים במחילתה דעכשיו אינה יכולה למחול ולא משמע דמתנה שתמחל אח"כ דא"כ באונאה הרי ידע ומחיל [כקושית הקו"ש] וע"כ פי' דהתנאי שלא תתבע כיון שאם תתבע יתבטלו הקידושין ממילא לא חלה הזכות לשכ"ו, דכל חלות שאם תחול היא תפקע אינה חלה. ועי' שער"י ש"ז פט"ז.

עי' תוס' בכתובות נ"ו דפי' דבעינן תנאי כפול דמתנה ע"מ שלא יהא מחוייב לה שכ"ו ואם יהא מחויב לה שכ"ו לא תהא מקודשת וכן פי' הרמב"ן והר"ן ב"ב, והקשו לפי"ז אמאי התנאי בטל הא אמר בפירוש שאם יהא מחויב שכ"ו שאינה מקודשת. וכתבו התוס' וכ"ה בתורא"ש בסוגיין וברמב"ן בב"ב דהכא י"ל דמתנה ע"מ שתמחול לו והרי מחלה אלא דאין מחילתה מחילה, אך דחו שזה לא יתיישב בסוגיא דנזיר עי"ש. והנה מה שכתבו התוס' דאין מחילתה מחילה צ"ב שהרי ודאי מחילה אחר הקידושין מהני ואולי כוונתם דמתנה שתמחול בשעת קידושין שלא יחול חיוב שכ"ו וע"ז כתבו דלא מהני מחילתה שזה גופא נגד התורה, ומ"מ חשיב שנתקיים תנאו. ועי' תורא"ש שם.

והתוס' תי' דאי לאו דילפינן מפרשת תנאים לא בטל המעשה כלל והשתא דילפינן בעינן דומיא דב"ג וב"ר, וכנראה כוונתם דתנאי מילתא אחריתי אבל המעשה נעשה על כל צד. והראשונים תי' דהתנאי הוא כמפליג בדברים כמתנה ע"מ שתעלי לרקיע.

**בעיקר התנאי דעל מנת** עי' בחי' הרעק"א בכתובות שם כתב דלולי דבריהם יל"פ דאין זה תנאי כלל שהרי בע"מ שאין לך עליו אונאה ע"כ דאין זה תנאי שאם יתבע אונאה המקח בטל דא"כ יוכל הלוקח לבטל המקח ע"י שיתבע האונאה, אלא ודאי שמוכר באופן שלא יהא עליו אונאה והיינו שמשייר במקח והלוקח סילק עצמו מדין חזרת אונאה. וכן כתב בגליון עמ"ס פאה פ"ו. וכדבריו מבואר בשו"ת הרשב"א ח"ב סי' ק"מ וכמו שציין שם באור גדול] דע"מ שאין לך עלי אונאה פירושו כמו בלבד והיינו דמפקיע זכות תביעת אונאה. ולפי"ז צ"ל שדין מתנה עמשכ"ב אין זה רק הגבלה בדין תנאים שא"א לעשות תנאי אלא דומיא דתנאי ב"ג וב"ר, אלא עצם זה שעושה קנין באופן אחר ממה שכתבה תורה זה ג"כ נחשב כמתנה ע"מ שכתוב בתורה שא"א לעקור דבר מה"ת ובזה פליגי אם גם בדבר שבממון הוא כן. וכדבריו מבואר בנתה"מ סי' רי"ב ד'.

ועי' חי' מרן רי"ז הלוי הל' נזירות שדעת תוס' צ"ל שגם לשייר במעשה בעינן לדיני תנאים, שבלא פרשת תנאים א"א לעשות מעשה באופן אחר ממה שעשתה תורה ולהכי בעינן תנאי כפול ולזה אמרו דלא מהני דיני תנאים לעקור דבר מה"ת. אמנם לדעת הרעק"א לכאורה יקשה קושית התוס' אמאי המעשה קיים הרי לא קידש אלא אם לא יתחייב שכ"ו ולפי' הרעק"א לא קידש אלא בלא שכ"ו, ואמאי לא יבטל המעשה, ואפשר שגם לדבריו י"ל כהגרי"ז דהשיור הוא רק בדיני תנאים אבל המעשה עצמו הוא עם שכ"ו וכיון שזהו מילתא אחריתי אף שבטל התנאי לא בטל המעשה או דיתרץ כהראשונים דמפליג בדברים הוא.

ולדברי התוס' שהמקדש ע"מ שאין לך שאכ"ו מתנה שאם יתחייב שכ"ו הקידושין בטלין, צ"ע אמאי חשיב מתנה ע"מ שכתוב בתורה הרי אינו אומר שלא יחול חיוב שכ"ו אלא שאם יהא חיוב לא יחולו הקידושין. ועי'.

**לא ידע ומחיל**

**גמ' אמר לך רב אנא דאמרי אפי' לר"י וכו' דלא ידע דמחיל.** ובתוס' הקשו מהא דפ' הכותב דמתנה שלא ירש את אשתו, דסברה הגמ' דהתם נמי שייך דינא דרב דתנאו בטל והרי ידע מחיל, ותי' דהתם נמי לא ידע שתמות אשתו קודם שימות הוא וחשיב דלא ידע ומחיל. ועי' רמב"ן בכתובות שהביא כן בשם י"מ, וחולק ע"ז דסברא דלא ידע ומחיל היינו דהוי כמחילה בטעות דסמך על זה שהוא בקי בזבינא וליכא אונאה, וכעין אסמכתא, אבל בירושה הוי רק ספק והוי מחילה. וכן משמע מרש"י שכתב שהוא סבור דאין בו אונאה וכן הוכיח המחנ"א סי' י"ד.

עוד הוסיף הרמב"ן שאף בדבר הרשות הוי כמחילה בטעות, והיינו דאין זה מדין מתנה ע"מ שכתוב בתורה דלא מהני תנאו אלא אף בדבר הרשות כיון דהתנאי שימחל הכא לאו מחילה היא. וכ"כ השטמ"ק שם בשם הריב"ש וכ"כ המאירי. אמנם לדעת התוס' ע"כ דפליגי ע"ז וס"ל דמשום מתנה עמשכ"ב הוא, דהא אמרינן התם בכתובות פ"ג דלרב דאמר דאף בירושה דרבנן לא מהני תנאו טעמא משום דעשו חיזוק כשל תורה, וש"מ דבלא זה מהני תנאו ולא אמרינן דמחילה בטעות היא, וכן מבואר במהרש"א בכתובות והוסיף דמבואר במשנה שם דלר"י מהני תנאו וע"כ משום דס"ל דלא עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה. עי"ש היטיב. וכבר מבואר כן ברמב"ן, דלשיטתו דאף בדבר הרשות לא מהני הקשה על שיטת התוס' דאי גם בירושה חשיב דלא ידע מחיל אמאי אמרינן וחכמים עשו חיזוק לדבריהם הרי אפי' בדבר הרשות הוא [ואמנם הגר"ח בהל' מכירה כתב בדעת תוס' להיפך וכבר העיר עליו בשיעורי הגרש"ר למכות דף ג' ע"ב].

ועי' ריטב"א [הישנים] די"א דכל שמספק"ל אי חייב לו לא מהני מחילה, ודחה שדוקא באונאה דסמך שלא יהא אונאה ולאו מחילה היא כלל. ועוד דזה רק במתנה עמשכ"ב. וכתב בברכ"ש סי' מ"ב ג' דסברא א' היא כהרמב"ן וסברא ב' היא כתוס'.

הסמ"ע ס"ק ל"ז הביא דברי הלבוש [עיר שושן] דפי' בע"מ שאין לך עלי אונאה הוי מתנה עמשכ"ב, ותמה עליו דהכא אינו מתנה על דין תורה כיון שמתנה שימחל לו האונאה אלא טעמא משום דלא ידע ומחיל.

והנה בקצוה"ח ס"ק ט' כתב דלר"י דבדבר שבממון לא חשיב מתנה עמשכ"ב ה"נ בתנאי דע"מ שאין לך עלי אונאה אע"ג דיש עליו אונאה מ"מ כיון שמתנה שימחול לו על האונאה אינו נגד התורה, וא"כ חל התנאי, אלא שכשתובע האונאה לא נתקיים התנאי וממילא יכול המאנה לבטל המקח. והיינו כדברי הסמ"ע הנ"ל[[16]](#footnote-16). ובנתיבות שם חולק ע"ז דכוונת הגמ' דבלא ידע ומחיל לא נתכון להתנות שימחל, וממילא הוי מתנה ע"מ שכ"ב.

מיהו צ"ע שהסמ"ע בס"ק ל"ח כתב בע"מ הוי כלא התנה עמו ולכך באונאת שתות אין המקח בטל כמו בכל אונאה [והקצוה"ח שם בא לחלוק על הסמ"ע] וא"כ הסמ"ע סותר דברי עצמו. וכבר העיר בזה המחנ"א סי' ט"ו ועי' קרית מלך רב פי"ג ממכירה מה שתי' וצ"ע.

ועיקר מחלוקתם לכאורה תלוי במחלוקת הראשונים אם התנאי הוא שימחל לו האונאה או דהתנאי דע"מ שלא יתחייב באונאה, דלרשב"א שהתנאי שימחל האונאה א"כ התנאי אינו נגד התורה אלא דכיון שלא ידע ומחיל לא נתקיים התנאי, אבל לרמב"ן התנאי הוא שאינו מתחייב האונאה וזה מהני משום שכשהמתאנה מתרצה אינו נגד התורה אבל כשלא ידע ומחיל התנאי שאינו מתחייב הוא נגד התורה ולא מהני תנאו, אולם הקצוה"ח כתב דלא רק לרשב"א לא חשיב תנאי נגד התורה אלא אף למה שפי' בס' ר"ט דאף כשמתנה ע"מ שאין לך עלי דין אונאה מהני תנאו, התנאי חל אף כשלא ידע ומחיל, ושם בסי' ר"ט מבואר שזהו דעת הרמב"ן. וצ"ב הרי בכה"ג שלא ידע ומחיל כשמתנה שאינו מתחייב הוי תנאי ע"מ שכ"ב. ומשמע דהקצוה"ח מפרש אליבא דהרמב"ן דהתנאי שיסתלק הלוקח מהאונאה ולכן אינו נגד התורה אלא שלא נסתלק. וצל"ע. ועכ"פ הלבוש יפרש דהתנאי דאינו מתחייב באונאה.

והנה לכאורה היא מחלוקת התוס' והרמב"ן הנ"ל אם לא ידע מחיל הוא מדין מתנה עמשכ"ב או מדין מחילה דהוי מחילה בטעות. דלתוס' הוא סברא בתנאי דמחמת כן חשיב מתנה עמשכ"ב ולרמב"ן הוא סברא דלא הוי מחילה ואף בדבר הרשות [ומזה הכריח דסילוק מירושה לא חשיב לא ידע ומחיל מדתליא לה בדין מתנה עמשכ"ב ולרב לא מהני תנאו, ואי מטעם דלא ידע ומחיל אף דאינו מתנה עמשכ"ב מ"מ לא מהני דליכא מחילה אלא ע"כ דבירושה הוי כידע ומחיל אלא דהתם רב ס"ל כר"מ דתנאו בטל [וע"ע במלחמות שם]. משא"כ לתוס' דפי' הסוגיא בכתובות משום דלא ידע ומחיל ע"כ שזהו חסרון רק בדין מתנה עמשכ"ב דלא מהני אלא כשהשני מתרצה והכא לא חשיב ריצוי, וממילא הדר דינא דהוי מתנה עמשכ"ב. [וזה דלא כהגר"ח וכמשנ"ל].

וא"כ נמצא דהתוס' סברי כהלבוש והרמב"ן ס"ל כהסמ"ע והקצוה"ח דהחסרון רק במחילה אבל לא הוי מתנה עמשכ"ב. מיהו צ"ע למש"כ לעיל דלרמב"ן התנאי שאינו מתחייב וכשאין המתאנה מוחל הרי הוא מתנה עמשכ"ב.

אמנם י"ל שגם הרמב"ן מודה דהוי מתנה עמשכ"ב אלא שאין זה רק חסרון בתנאי ע"מ שכ"ב אלא הוא חסרון במחילה ואף בדבר הרשות אלא דממילא הכא נעשה תנאי עמשכ"ב ודו"ק.

ובתשובות הרמב"ן סי' ס"ד הובא בס' התרומות שער ס"ד ח"א כתב דסברת לא ידע ומחיל היא דהוי כשאר מו"מ באונאה דאיכא מחילה ואעפ"כ אמרה תורה דלא ליהוי מחילה בכדי שיראה וה"נ כשמתנה להדיא, וצ"ב שהרי בכל מכירה מיירי שאינו יודע דמאנהו ואם נודע לו אח"כ הרי מהני מחילה אחר בכדי שיראה. ועוד שזה דלא כהרמב"ן בכתובות שביאר דלא ידע ומחיל הוא אפי במחילה בדבר הרשות. וצ"ע. ועי' ברכ"ש סי' מ"ב מש"כ בשיטת הרמב"ן וסה"ת.

**לא ודאי קעקר**

**ושמואל אמר לך ע"כ לא קאמר ר"מ אלא דודאי קעקר אבל הכא מי יימר דעקר**, עי' חי' מרן רי"ז הל' נחלות פ"ו ה"י.

אמר רב ענן וכו' עי' רש"י דזהו המשך לדברי הגמ' לעיל דטעמא משום דלא ודאי עקר והיינו דקאי אף לר"מ, אבל הרמב"ן פי' דר"ע פליג וס"ל דשמואל קאי רק לר"י וגם אביי שאמר דשמואל כר"י משום דס"ל כרב ענן.

ועוד כתב הרמב"ן דלסברת לאו ודאי קעקר אף במתנה שאין בו אונאה דהיינו דלא יהא דין אונאה לא הוי מתנה עמשכ"ב. וע"כ דלמסקנא ליתא להאי סברא אלא שמואל קאי כר"י. אכן בעיקר דבריו דאף במתנה שלא יהא בו דין אונאה מהני סברת לאו ודאי קעקר, העירו דבתוס' דפי' דבשביעית נמי לאו ודאי קעקר, והרי בגמ' במכות אמרו דכשמתנה ע"מ שאין שביעית משמטת דמי לע"מ שאין בו אונאה והוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה. וא"כ מבואר דבזה לא מהני טעמא דלאו ודאי קעקר, ולפי"ז איכל"מ שגם למסקנא קיימא סברא זו אליבא דשמואל. ואמנם לאביי דאמר דשמואל כר"י מבואר דלר"מ לא מהני תנאו, ואף דלאו ודאי קעקר. אכן לתוס' י"ל דלרבא ורב ענן ס"ל כתחילת הסוגיא דשמואל אף לר"מ ומשום דלאו ודאי קעקר. מיהו להלכה למאי דקי"ל דבסתם לא מהני התנאי וכדהוכיחו התוס' בשם השאילתות מהך ברייתא דהלכה כרב, ע"כ דליתא לטעמא דלאו ודאי קעקר.

אולם בשו"ת הרא"ש כלל ל"ג א' הובא לעיל דברי שו"ת הרא"ש שבמתנה עם אשה שנושאה ע"ד דלא ישא אחרת עליה מהני תנאו ואף דשמא לא תלד ומבטל מצות פר"ו מהני תנאו, דבלאו ודאי קעקר לא הוי מתנה עמשכ"ב כדאיתא בסוגיין, ולפי"ז משמע דסברא דלאו ודאי קעקר קיימא להלכה. וכ"מ קצת בתוס' שהקשו מהגמ' במכות ע"מ שלא תשמטני בשביעית דאמרינן דלר"מ הוי מתנה עמשכ"ב והקשו דהא לאו ודאי קעקר ותי' דחשיב ודאי, והרמב"ן תי' דלמסקנא לא קיימא הך סברא, ומשמע דהתוס' סברי דגם למסקנא נשאר סברא זו. [ויל"ד דכוונת התוס' להקשות לס"ד דגמ' שם קודם שהביאו תי' רב ענן וא"כ הוא כסברת הגמ' כאן דטעמא דשמואל משום דלאו ודאי קעקר]. וקשה דהא למאי דקי"ל דע"מ שאין לך עלי אונאה לא מהני תנאו כרב [ולרמב"ן אף שמואל מודה לזה] הרי דאף בלאו ודאי קעקר מהני. והמהרשד"ם יו"ד סי' ק"ט עמד בזה ותי' חדא די"ל דהביא גמ' דידן רק לסייעתא אבל התם עדיף וכנראה כוונתו דמתחילה לא התנה להדיא אף דלא תלד ואין כאן מעשה התנאה להדיא לבטל פר"ו. עוד תי' די"ל דלא פליג רב באיסור אלא בממון ומשום דלא ידע דמחיל, וע"ע בשו"ת תורת אמת סי' ס"ד כעי"ז דבממון גרע דבעינן למחילה וצ"ב.

וכמדומה דד"ז תלוי בהנ"ל דאי נימא דטעמא דלא ידע ומחיל אינו רק משום דהוי מתנה עמשכ"ב אלא דלא הוי מחילה כלל, י"ל דרב מודה לטעמא דשמואל אלא דס"ל דמ"מ בעינן למחילה וליכא כיון דלא ידע ומחיל. מיהו צ"ע דלכאורה אי לא הוי מתנה עמשכ"ב אי"צ למחילה של המתאנה דהמאנה יכול להתנות אף בלא רשות המתאנה. ואפשר דמ"מ כוונת התנאי דע"מ הוא שימחול והכא ליכא מחילה.

והנה יל"ע אי סברת לאו ודאי קעקר היא אף בשאר דיני התורה דלא מהני מתנה עמשכ"ב מ"מ בלאו ודאי קעקר לא חשיב מתנה עמשכ"ב או רק בדבר שבממון שבזה מודה ר"מ שיכול להתנות עמשכ"ב, וביארו בזה להגרי"ז דחסרון דמתנה עמשכ"ב הוא רק בעצם ההתנאה שעוקר ד"ת ובלא ודאי עקר אין זה דיבור נגד התורה. וי"ל שבתנאי בעלמא יש חסרון גם בתוצאה דא"י לשנות דין התורה ורק בתנאי דממון מודה ר"מ לר"י דלא איכפ"ל שעוקר את עצם דין התורה. אמנם משו"ת הרא"ש הנ"ל שמתנה שלא ישא אשה על אשתו ויבטל פר"ו, משמע דאף אם אין זה תנאי שבממון מהני תנאו.

**כאן בסתם כאן במפרש**

עי' רש"י דבזה אמר ר"י דתנאו קיים, והיינו כסברת רב דבלא ידע ומחיל מודה ר"י דלא מהני תנאו, וע"ז אמרו שבמפרש דידע ומחיל מהני תנאו. ומבואר דלר"מ אף במפרש לא מהני תנאו ולהכי פי' דקאי כר"י. וכ"כ התוס' וכ"מ בשאילתות דמה"ט פסק כרב דברייתא כוותיה אזלה, והיינו דלשמואל אף בסתם מהני תנאו לר"י, וא"א להעמיד הברייתא כר"מ דא"כ גם במפרש לא מהני תנאו. [ולעיל בלוקח מבעה"ב פי' הראשונים דהוי כמפרש ולרש"י ותוס' נמצא דזה דלא כר"מ וצ"ע].

אמנם מש"כ השאילתות דברייתא כרב, דחה הריב"ן בתוס' דלשמואל יל"פ הברייתא דסתם היינו שלא התנה כלל. והרמב"ן בכתובות דף פ"ג דחה פי' זה, וכתב דיל"פ כאביי וכנ"ל שגם רב ענן ס"ל הכי דלית ליה טעמא דלאו ודאי קעקר אלא דשמואל ס"ל כר"י ומיירי רק במפרש אבל בסתם ל"מ תנאו משום דלא ידע ומחיל. וכ"כ במלחמות שם וכן בס' הזכות דשמואל כר"י ובמפרש וברייתא כר"י.

וכ"כ הרמב"ן בסוגיין דרבא לא בא לפרש דברי רב אלא רק את עיקר הדין דאף לר"י בסתם לא מהני התנאי אלא במפרש. ודברי רב דלא מהני תנאו אי מיירי בסתם היינו כר"י, ואי במפרש היינו כר"מ ושמואל כר"י. וא"ש הברייתא גם לשמואל. ולפי"ז הלכה כשמואל כדקי"ל בכל הש"ס כר"י דמתנה עמשכ"ב בדבר שבממון תנאו קיים.

ולדינא אין נפ"מ ביניהם דאף לרמב"ן נמצא דבסתם נקטינן דלא מהני תנאו משום דלא ידע ומחיל דלשיטתו למסקנא גם שמואל מודה בזה. ומ"מ בזה מבואר להדיא ברמב"ן כרש"י והשאילתות דבמפרש רק לר"י מהני התנאי אבל לר"מ לא מהני תנאו.

אולם בעיקר מש"כ הראשונים דלר"מ אף במפרש הוא מתנה עמשכ"ב ויש לו אונאה, בריטב"א הישנים כתב להדיא דבמפרש לכו"ע מהני תנאו דבכה"ג לאו אונאה היא וכ"כ בשו"ת הרי"ד סי' ס"ה ובפסקיו וכבר הובאו דבריהם לעיל, ולפי"ז כתב הריטב"א דיל"פ דברייתא כר"מ ובסתם לא מהני תנאו [וגם זה דלא כהגמ' לעיל דטעמא דשמואל משום דלאו ודאי קעקר ואף לר"מ] אבל לר"י מהני תנאו אף בסתם ודלא כרב.

והנה התוס' כתבו דהלכה כרב לר"ח משום דהלכתא כוותיה באיסורים ולשאילתות משום דברייתא אזלה כוותיה. אמנם בחי' הר"ן וכן הריטב"א כתבו דהלכה כשמואל דקי"ל כוותיה בדיני וס"ל לר"ן דפלוגתתם בדיני [ויתבאר להלן בס"ד]. ואי סברי כהרמב"ן דשמואל מיירי במפרש אבל בסתם מודה לרב א"כ נמצא דלדינא אין נפ"מ ביניהם דלכו"ע קי"ל כר"י דבדבר שבממון תנאו קיים ויש חילוק בין סתם למפרש כהברייתא, אלא שלתוס' זה כרב ודלא כשמואל דאף בסתם מהני תנאו. ולרמב"ן זה כשמואל ומודה בסתם דלא מהני אף לר"י ורק במפרש מהני תנאו ורב חולק אף במפרש משום דס"ל כר"מ, אבל לדינא לא פליגי. אבל הר"ן ודאי לא נתכוון לדברי הרמב"ן דא"כ אי"צ להא דהלכתא כשמואל בדיני דפשיטא דהלכה כשמואל שהרי קי"ל כר"י בכל מתנה עמשכ"ב בדבר שבממון. וע"ע בהגהות מימוניות שכתב על דברי הרמב"ם דיש פוסקים כשמואל דהלכתא כוותיה בדיני, ומשמע דפליגי לדינא.

וע"כ דס"ל כריב"ן דשמואל יפרש דסתם היינו שלא התנה כלל ועי' שאג"א החדשות סי' ט"ו ג' שנקט כן להלכה ול"ק מהברייתא די"ל כריב"ן ועי"ש שהוכיח כן מרש"י.

ועוד י"ל כהריטב"א הישנים דאף דלשמואל מהני התנאי אף בסתם ל"ק מהברייתא די"ל דקיימא אליבא דר"מ ובמפרש אף לר"מ מהני תנאו דלא חשיב מתנה עמשכ"ב. וצ"ע. ונמצא שלדבריהם באמר ע"מ שאין לך אונאה אף בסתם מהני תנאו ולית לן טעמא דלא ידע ומחיל. ומ"מ הרמב"ם ושו"ע פסקו כהשאילתות דבסתם לא מהני תנאו דלא ידע ומחיל וכפשטא דברייתא.

**שיטת הרמב"ם במפרש**

**ברמב"ם פי"ג ה"ג** מבואר דאף אם פירש דיש בו אונאה אלא שלא אמר המחיר חשיב כסתם ובזה נמי לא ידע ומחיל, וכן פסק בהל' מכירה פט"ו ה"ו לענין מומין דבעינן שידע המחיר. והטור סי' רל"ב כתב דאזיל לטעמיה באונאה [וכן מפורש ברמב"ם דמדמה לאונאה, וכבר העירו כן הב"ח והדרישה על הטור]. ועוד הוסיף הטור דס"ל דמחילה בדבר שאינו קצוב לאו מחילה היא, והטור נחלק עליו עי' בטוש"ע סי' ס'. ובסמ"ע סי' רל"ב ס"ק ט"ו הקשה שהטור סי' רכ"ז לענין אונאה הביא דברי הרמב"ם ולא נחלק עליו ומ"ש מומין. ובדרישה אות ז' תי' דבמומין חשיב ידע ומחיל דאל"כ לא היה אומר לו דיש בו מום ורק באונאה איכל"מ דהמוכר עצמו לא היה יודע. ועוד כתב שם די"ל שלהטור גם באונאה אף אם לא אמר הסכום מהני תנאו.

ובנתה"מ שם תי' דבאונאה בעינן למחילה כיון דהוא פחות משוויו אבל במומין מוכר בשווי אלא שהוא מק"ט, [ובפתחי תשובה תמה שגם במומין מפורש בטור שנפחת מדמיו, ועי' אולם המשפט דאיה"נ מנכה הדמים אלא דקמ"ל דאינו מחזיר המקח מחמת המום]. וע"ע בנתיבות סי' ס' ס"ק ד' שתי' עפ"י מש"כ בסה"ת סי' ס"ד א' ומקורו מהרמב"ן [בשו"ת סי' ס"ד] דטעמא דלא ידע ומחיל הוא רק באונאה משום דבכל אונאה ידע דהמוכר מרבה עליו במחיר ומחיל ואפי"ה גזה"כ דחייב להחזיר אונאה. ולפי"ז הוא דוקא במום והרמב"ם ס"ל דמום נמי מדין אונאה הוא. מיהו צ"ע דכבר הובא מהרמב"ן בכתובות שכתב דאף בדבר הרשות לא הוי מחילה דהוי מחילה בטעות ואין זה דין רק באונאה. ועי' ברכ"ש סי' מ"ב שדבר הרשות היינו בנמצא מום, וזה סותר לרמב"ן בתשובה הנ"ל בסה"ת.

עי' מחנ"א סי' י"ד שהקשה מהא דלוקח מבעה"ב אין לו אונאה ופי' השאילתות דהוי כמפרש והתם אין יודע כמה שיעור האונאה ועי' נתה"מ סי' רכ"ז י"ט. וע"ע להלן בדין נו"נ באמנה.

ובעיקר דברי הרמב"ם כתב השעה"מ פי"א ממכירה הט"ז ד"ה מכלל דמרש"י משמע דמפרש יודע אני שיש בו אונאה ואע"פ שלא אמר שיעור האונאה. וכ"כ בשו"ת שאג"א החדשות ט"ו ג' עי"ש.

**מחלוקת רב ושמואל אם היא פלוגתא באיסורים או בממונות**

שם כתבו התוס' בשם ר"ח דהלכה כרב משום דהלכתא כוותיה באיסורים, והקשו תוס' דלא פליגי אם מותר לעשות כן, וכנראה כוונתם דאף אי מהני תנאו אסור לעשות כן דמ"מ מאנהו וכ"כ בברכ"ש סי' מ"ג ד'. אולם בשאג"א החדשות סי' ט"ו נראה דמפרש להיפך דלכו"ע מותר אף למ"ד דהוי מתנה עמשכ"ב וכמו במפרש דליכא איסור, ורק דהכא לא ידע ומחיל. ולכאורה כוונתו דע"כ התנאי ע"מ שתמחל לי וליכא איסורא אלא דחבירו לא מחל וחייב להחזיר האונאה, עוד עי"ש דכיון דלרב לא מהני תנאו מה איסור יש בזה, וע"ע בקרית מלך רב פי"ג ממכירה שנראה כהשאג"א, שו"ר שבברכ"ש סי' מ"ג הביא מהשאג"א דלכו"ע אסור מיהו שם כתב כן אליבא דהרא"ש וע"ז מקשה דא"כ נמצא דאמרינן אי עביד מהני ודלא כרבא ומשמע שבא להוכיח דליכא איסור וכדכתב לפני זה ועצ"ע.

והרא"ש כתב כר"ח דהוי פלוגתא דאיסורי וביאר דנחלקו אם אסור. וצ"ע מחלוקתם. וע"ע ברא"ש לעיל בפלוגתא דרו"ש בשתות מעות שכתב דהלכה כשמואל בדיני. וצל"ע מ"ש מהכא. וי"ל דהתם לכו"ע אסור אלא שנחלקו אם יש דין חזרת אונאה מיהו אם בפחות משתות מותר איכא נפ"מ לענין איסור. וצל"ע בברכ"ש שם.

ברא"ש ביאר לדעת ר"ח דלא דמי לגזל דהוי דין ממון דהכא פליגי לכתחילה אם מותר להתנות כן ולהפטר מאונאה. וצ"ב שהרי גם בגזל הנידון אם אסור לכתחילה. [ועי' העמ"ש שבגזל אסור לכתחילה משום שעושה עול לחבירו. וצ"ע]. וכבר עמד בזה בריטב"א הישנים די"א דדמי לגזל דכולו דיני ממון ואף לכתחילה הלכה כשמואל דאם לא חשיב ממון ה"נ בכל גזל הוא איסור, וכתב דשמא טעמא דר"ח הוא משום דאל תונו איסורא חשיב ליה, וצ"ב.

והנה בגזל כבר האריכו רבותינו האחרונים [עי' בקונה"ס כלל א' ו' וכ"כ בשער"י ש"ה פ"א עי"ש] שלא אסרה תורה אלא מה שהוא של חבירו מצד דין הממון ובספק שדינו דהממע"ה נחשב כשלו ושוב ליכא איסור גזל. [ובקונה"ס הביא מהאו"ת דלא אסרה תורה אלא ודאי גזל ולא ספק גזל, אמנם הקונה"ס כתב שזה כעין ביאור הנ"ל, וצ"ע דלהאו"ת בגזל נאמר להדיא דבספק אין איסור גזל, ואפשר דלא ניחא ליה לקונה"ס לומר כן דהיכן למדנו להתיר ספק אלא ע"כ משום דהאיסור משום שהוא ממון של חבירו ובספק אינו של חבירו ועצ"ע]. ונפ"מ באופן שהוא ודאי גזל אלא הוא ספק גזל עכו"ם דהתם ודאי אינו שלו אלא שמותר לגזול מעכו"ם, ואף אם לאחר הגזל נעשה שלו [דלא כהיראים], מ"מ מתחילה הוא של העכו"ם והוי ספק איסור. משא"כ לפשטות האו"ת ה"נ אין חייב דסו"ס הוי ספק ולא אסרה תורה בספק.

ולענין אונאה יל"ע אם גילתה תורה שגם זהו גזל או שמודה צ"ל לדעת הר"ח והרא"ש כמש"כ בברכ"ש סי' מ"ג בשם הגר"ח דאינו גזל אלא מפרשת אונאה, והיינו דאין איסורו **מחמת** שהוא ממון של חבירו, דמאחר שהלוקח נתרצה למחיר זה הרי הוא ממון של המוכר ובלא איסור אונאה הוי שלו לגמרי, אלא שמפרשת אונאה הוא שנאסר, ואף למבואר בטור דדין חזרת האונאה הוא כמו בגזל וכמש"כ הפנ"י דאחר שנאמר דין אונאה הרי זה גזל, י"ל דאין זה גילוי שגם זה גזל אלא התורה עשאתו גזל. ובתנאי דע"מ שאין לך עלי אונאה הנידון אם מהני התנאי לאפוקי מזה דין אונאה וליכא איסורא, והוי פלוגתא באיסור, וזהו מש"כ הריטב"א דלא תונו איסורא הוא כלומר דזהו דמשוי לה גזל. והי"א בריטב"א דפליגי אפשר דסברי שבאונאה הוא גילוי שגם זה גזל וא"כ בתנאי דע"מ פליגי אם בכה"ג נמי הוי גזל.

וע"ע בריטב"א שם בתחיל"ד שכתב שנראין דברי הר"ח לכתחילה שאם יש אונאה בחפץ אסור למכרו ביוקר אבל בדיעבד הוא דין ממון ואי"צ להחזיר האונאה, אך דחה דא"א לחלק דבר אחד לחצאין. וצל"ב הנידון. ואפשר דבספק אונאה מודה דאפשר לחלק דאף דלכתחילה אסור מ"מ אי"צ להחזיר הגזל. אבל בפלוגתא דרו"ש אינה משום ספק אלא שכך הוכרע הדין דבאיסורים הל' כרב ולכן לענין איסור אונאה לא מהני תנאו וממילא גם לענין חזרת האונאה נקטינן כוותיה. וע"ע ברא"ש לעיל סי' ט"ו בפלוגתא דרו"ש בשתות מעות וכתב דהלכה כשמואל בדיני ועוד דתניא כוותיה וכתב בפלפולא חריפתא שהוצרך לזה משום די"ל דפלוגתתם לענין איסור והלכה כרב גם לענין הממונות כיון דאיתשיל לענין איסור, ולצד א' צ"ב מ"ש מהכא ואפשר דהתם איתשיל לענין הממונות ומשא"כ בסוגיין איתשיל לענין האיסור וזה דוחק דמנלן הא.

עוד י"ל שגם דין חזרת האונאה הוא כדין איסור דכיון שבלא פרשת אונאה אינו גזל, ע"כ דהגזל שבזה הוא מחמת האיסור וכיון שנפסק שאסור להתנות ע"מ שאין לך עליו אונאה ממילא צריך להחזיר האונאה. וע"ע בסמוך.

**התוס' חולקים על הר"ח** דלא פליגי אם מותר לעשות כן ודלא כמש"כ הרא"ש דנחלקו אם מותר לכתחילה. ויל"פ כוונתם בג' אופנים, א. שלכתחילה לכו"ע אסור לעשות כן ואף לשמואל לא מהני תנאו אלא לענין חזרת אונאה, - וכן פי' בברכ"ש סי' מ"ג. ב' דלענין האיסור לכו"ע מותר - כן פי' בס' קרית מלך רב פי"ג ה"ג וביאר דאף לרב הרי לא מהני התנאי וממילא ליכא איסור ועי' שו"ת שאג"א החדשות סי' ט"ו ג'. ועוד י"ל למש"כ בחי' רמ"ש דכשידע המתאנה ליכא איסור כדהוכיח המחנ"א מהגמ' דף ס"א דבאונאה לא ידע ומחיל, וההיא דורשכי נמי ליכא איסור אלא רק דין חזרת אונאה וה"נ הכא אף דלא רימהו ליכא איסורו מ"מ התורה הפקיעה ממנו הזכות ליקח יותר מדמי המקח. ג. עוד י"ל דבאמת פליגי גם לענין לכתחילה אלא מ"מ אם השאלה היתה לגבי הממון אם צריך להחזיר אונאה ונפסק כשמואל משום דהוי דין ממון ממילא גם לענין האיסור הל' כווותיה כמש"כ הראשונים דאם נשאל לענין איסור שוב הל' כרב אף לענין הממון. וע"ז כתבו התוס' דהכא כשנחלקו לא דברו על האיסור אלא על דין חזרת אונאה. וכמשמעות הגמ' דפליגי אם יש לו עליו אונאה. וכן צידד בס' קרית מלך רב שם.

ולצד א' דאף לשמואל אסור צ"ב דהרי כיון דבדבר שבממון תנאו קיים דלא חשיב מתנה עמשכ"ב אמאי אסור. ואולי תלוי אם התנאי דימחל אחר המקח ולפי"ז א"ש דמ"מ עצם המקח אסור, אבל לרמב"ן שהתנאי שלא יתחייב לכאורה ליכא איסור כמש"כ הרמב"ן דלא חייבה תורה אלא ברצונו של זה.

והנה בעיקר דין חזרת אונאה כבר הובא דלהפנ"י הוא כדין חזרת גזל, אבל הרמב"ן עה"ת פי' דזה נלמד ממה שנתמעטו קרקעות מאונאה ואף דלענין האיסור ע"כ עיקר קרא מיירי בקרקעות ע"כ ש"מ דיש עוד דין במטלטלין דבזה נתמעטו קרקעות ולהגרש"ש דין חזרת אונאה נלמד מאיסור דלוקח, דהתם שלא ידע מהאונאה ולא עבר איסור בעצם המכירה אלא דהאיסור שמחזיק האונאה ולא מחזירו.

ולפנ"י שהוא תולדה מהאיסור מסתבר טפי דלשמואל דאין דין חזרת אונאה ע"כ שגם לא עבר איסור דאל"כ ממילא חייב להחזיר אונאה לתקן האיסור. אבל לרמב"ן דתרי דיני נינהו י"ל דאף דחזרת אונאה היא דין ממון ומהני תנאו מ"מ עצם האונאה היא איסור ולא מהני תנאו, ודומה לקרקעות דאף דלכא דין חזרת האונאה מ"מ עצם המקח אסור דהוי אונאה אף אם אינו גוזלו ממון, [עי' ברכ"ש שם שהוכיח כן מקרקעות]. וכמו"כ להגרש"ש [ומשמעות הר"י מלוניל] דבשוגג אין איסור בעצם האונאה אלא רק מה שאינו מחזיר האונאה והיינו דבזה נתחדש דהוי כגזל, מ"מ מעשה המכירה באונאה היא איסור נפרד שמצערו בעצם המכירה באונאה אף שאינו גוזלו ממון, ולא מהני התנאי אלא לענין דין החזרת אונאה דהוא דין ממון. וצ"ל לפי"ז דאין האיסור משום דמרמהו דהא הכא שידע אינו רמאות אלא משום דמצערו בממון ואף כשיודע איכא איסור.

והנה התשב"ץ ח"ג סי' קנ"א כתב דבמפרש ע"מ שאין בו **דין** אונאה אסור אף שיודע כיון דעל כרחו קונה את החפץ. ולפי"ז לכאורה גם בע"מ דאין לך עלי אונאה יהא אסור דאף שמחל על דין ממון מ"מ אונאה מקרי. אמנם בשאג"א החדשות סי' ט"ו ג' נקט בפשיטות דבמפרש ודאי דליכא איסור. ומזה הקשה על תוס' שגם בסתם אמאי אסור לשמואל מאחר דיכול להתנות וצל"ע. ובברכ"ש סי' מ"ג ד' למד מהשאג"א דהאיסור משום ההתנאה גופא דאף אי מהני התנאי מ"מ עצם מה שמתנה להפטר מחזרת אונאה הא גופא הוא אונאה וזה קרוב לסברת התשב"ץ ועי'.

והנה בפחות משתות שאין דין חזרת אונאה נסתפק הרא"ש סי' כ' אם גם אין איסור שדרך מקח הוא שאין יכולים לדקדק במקח שלא יהא אונאה פחות משתות. או שמא מ"מ יש איסור אלא דאי"צ להחזיר אונאה משום דכן דרך מקח וממכר ואין מקפיד לבטל המקח בשביל זה, ועי' ברמב"ן עה"ת פר' בהר שמבואר כצד א' אמנם עי' ברכ"ש סי' מ"ב שיש נפ"מ ביניהם דלרמב"ן לענין חזרת האונאה מהני המחילה שלא חל כלל תביעת אונאה אבל לרא"ש חל דין חזרת אונאה אלא דהמתאנה מוחל על האונאה.

ולרמב"ן חזינן דאף דיש איסור לאנותו מ"מ בפחות משתות לא מתחייב להחזיר אונאה כיון שמוחל ור"ל דמוחל מעיקרו וליכא דין גזלת ממון אלא דמ"מ אונאה מקרי, וכעין שנתבאר בקרקעות. ואמנם בברכ"ש שם הביא אח"כ שבמנ"ח הקשה דא"כ בפחות משתות ילקה כיון דליתא בחזרה ומזה הכריח שגם לרמב"ן חשיב כהשבה וצ"ע דהא הרמב"ן מדמה זאת לקרקעות שנלמד מקרא דליכא דין חזרת אונאה מחמת שמוחל וע"כ אין כוונתו דאיכא דין חזרה אלא שמוחל דהא נתמעט מקרא, ומה שהקשה דא"כ ילקה י"ל דכיון שהלאו ניתן להשבון אין לוקין עליו וצל"ע. ועוד ראיתי בחי' ר' העשל על הטור [נדפס בטור הוצ' מ"י] למד מהרא"ש דאף בשתות אין החזרה מתקן האיסור דהא אף בפחות משתות שאין דין חזרה עובר על איסור וה"ה בשתות ואי נימא דאיכא דין חזרה אלא דמוחל לכאורה גם בזה נתקן האיסור וצל"ע.

עי' עוד באחיעזר ח"ג סי' פ"א ס"ק כ"ח שנסתפק בקטן שאינה את הגדול אם חייב להחזיר אונאה או דכיון שאינו בלאו גם אינו בחזרת אונאה. דמצינו לרמב"ן דבקרקעות יש איסור ואין חזרת אונאה, וא"כ יש להסתפק אם יתכן להיפך שיהא חזרת אונאה בלא איסור. והוסיף דלפנ"י שדין חזרת אונאה הוא כדין השבת גזילה מסתבר דה"נ חייב להחזיר והיינו שנקט דלפנ"י אין דין החזרה משום תיקון הלאו אלא להיפך דנתגלה בפרשת אונאה שנחשב גזילה לכך חייב להחזיר כדין השבת גזילה. ומשמע דפשיטא ליה דבגזל חייב להחזיר. ולכאורה תלוי במחלוקת ר"ח והתוס' וצל"ע.

נושא ונותן באמנה

עי' פרש"י, וכתבו הראשונים דמשמע שמפרש שהשני הוא שליח של המוכר למכור ולהכי לא נתחייב בדמיו עד שימכור וטורח עבור המוכר, והקשו דא"כ מה שייך אונאה. וע"כ פי' בשם ר"ח דאינו שלוחו אלא שהראשון קנה לעצמו והשני קונה מהראשון ומאמינו בכמה קנה וקונה ממנו במחיר זה בתוספת מעט כדי שירויח, ונחית אדעתא דהכי ולכן אין לו אונאה, ומשום דלא נחית אדעתא דשיווי. וע"ע ברמב"ן וצ"ע כוונתו. וע"ע בריטב"א דטעמא משום דחייתא דקיטרא קביל עליה ומחיל, ונראה כוונתו דאינו קונה לפי שיוויו אלא משלם כמו שקנה, וביותר דיתכן שקנה בזול יותר מהשוק והוא קרוב לשכר ולהפסד ולכך הסכים לשלם גם יותר.

הרמב"ם מכירה פי"ג ה"ה כתב שהמוכר אמר חפץ זה בכך וכך קניתיו, והביאו הטור וכתב די"מ דאפי' לא אמר בכך וכך לקחתיו אלא אמר לו תן לי חפץ זה כמו שקנית וכו' אין בו אונאה וכו' דאדעתא דהכי לקחו ליתן לו כמו שקנאו. ומקורו מהגאשר"י סי' י"ז בשם האו"ז, וכן נראה בנמוק"י בשם הר"ח, ועי' סמ"ע ס"ק מ"ו שהי"מ קמ"ל דאע"פ שלא ידע שיעור האונאה דלמחול, מ"מ אין לו תביעת אונאה כיון דמתחילה היתה דעתו ליתן כמו שנתן ולא לפי שיוויו עי"ש. ומשמעות הטור שלהרמב"ם רק באופן שאמר המחיר שקנה אין לו עליו אונאה והי"מ חולקים וס"ל דאף כשלא אמר המחיר קנה וכ"כ הב"ח. אולם הב"י כתב דהרמב"ם לא פליג ודלא כמשמעות הטור, וכ"מ במ"מ דהרמב"ם ס"ל כר"ח.

ונראה מהסמ"ע דכשפירש בכמה קנה יותר פשוט להתיר דידע ומחיל משא"כ כשלא פירש בכמה קנה. אמנם בשו"ת גליא מסכת סי' א' כתב להיפך דכשפירש בכמה קנה איכל"מ דמקפיד על שוויו אלא דסבר שזהו שוויו כדלעיל לפרש"י והרמב"ן דכשקנה בסתם אף שאמר ע"מ שאין לך עלי אונאה הוא סבור שאין בו אונאה, וה"נ סבר שזהו המחיר אבל כשלא פירש לו בכמה קנה הרי דעתו לקנות דכמה שקנה אף שאין זה שויו. ולפי"ז כתב דלי"מ דוקא כשלא פירש אין לו עליו אונאה אבל בגוונא דהרמב"ם דפירש בכמה קנה הוי כע"מ שאין לך עלי אונאה דיש לו עליו אונאה דלא ידע ומחיל, וכעי"ז מבואר במחנ"א עי' בסמוך אך לשון הטור דכתב דאפי' משמע להיפך.

והנה בשו"ת מהרי"ט סי' י"ט הקשה דהא הוי כע"מ שאין לך עלי אונאה דקי"ל דבסתם לא מהני משום דלא ידע דמחיל[[17]](#footnote-17). ועי' במחנ"א סי' ט"ז שתי' דכיון שלא ידע בכמה לקחו ואפי"ה דעתו לקנות הרי לא נחית אדעתא דשוויו ולא שייך לומר דלא ידע ומחיל, וכהריטב"א הנ"ל דחייתא דקיטרא קביל עליה. אך כתב דזה א"ש רק לטור בשם י"א אבל לרמב"ם שפירש לו בכמה קנאו, ה"נ נימא דסבר שזהו שוויו ולא ידע ומחיל. וזה כדברי הגליא מסכת דלפי' הר"ח והי"מ פשוט יותר להתיר משום דלא נחית אדעתא דשיווי, אבל לפי' הרמב"ם הרי נחית אדעתא דשיווי, ואין כאן היתר דמפרש דאף שאמר לו המחיר אבל לא אמר לו כמה שוה בשוק והוי אונאה. ועי"ש בגליא מסכת שהכריח מזה בשיטת הרמב"ם להיפך מכל המפרשים דאין האונאה בעצם דמי המקח אלא בדמי השכירות שמוסיף על מה שקנה שאם הוסיף יותר מהרגילות אין זה אונאה עי"ש. אולם בתשובת ר' דוד ממיר שם חולק עליו דודאי לרמב"ם אף על דמי המקח עצמו אין אונאה.

ועי' עוד במחנ"א שם בסי' ט"ז שי"ל דרק כשהתנה המוכר אמרינן דהלוקח סבר פיטומי מילי הוא אבל הכא דלא אמר לו בכמה קנאו וגמר בדעתו לקנות בכמה שקנה לא שייך האי טעמא. וזה א"ש רק לרמב"ן שרק באונאה אמרינן דלא ידע ומחיל משום דסבר שהוא בקי בשיווי המקח ופטומי מילי הוא, אבל לתוס' דאף בירושה אמרינן דלא ידע ומחיל א"א לומר כן. ועכ"פ בגוונא דהרמב"ם דאמר לו בכמה קנאו צ"ב מ"ט לא הוי כע"מ שאין לך עלי אונאה דלא ידע ומחיל ולא מהני תנאו.

והנה בעיקר הדין דאין אונאה בנו"נ באמנה יל"פ דהכא כיון דלא נחת אדעתא דשיווי כלל אין בזה אונאה שרק כשקבעו לפי מחיר השוק ונתברר שמכר ביוקר הוי אונאה, אבל הכא קבעו לפי מחיר אחר עפ"י מה ששילם וכיון שבאמת שילם כך אין כאן אונאה. ועי' אבהא"ז פי"ג ממכירה. וכן נראה בנתה"מ סי' רכ"ז ס"ק י"ט. ולפי"ז א"ש אף לתוס' דגם בספק אמרינן לא ידע ומחיל דהרי כל זה רק במתנה עמשכ"ב, אבל הכא דלאו אונאה היא כלל לא איכפ"ל דלא ידע. מיהו הנתיבות שם כתב שזה רק כשהמוכר לא ידע שקנה ביוקר אבל אם ידע שקנה ביוקר הוי אונאה ואם כוונתו כנ"ל דלא הוי אונאה כלל כיון שלא קנה לפי מחיר השוק לכאורה גם אם ידע שקנה ביוקר ונתאנה מ"מ לגבי הלוקח ממנו לא הוי אונאה, [וגם מש"כ שם בתו"ד דהכא הוא לוקח על האמת צ"ב כוונתו] וצל"ע. גם בעיקר דבריו צ"ע מהתוס' להלן דלא יחשב את הרע באמנה וכו' ופי' דלקח כל אחד בדינר ומחיר האמיתי של הרע הוא חצי דינר, הרי דיודע שנתאנה ואפי"ה יכול למכור באמנה. וצ"ע.

ועי"ש בנתיבות שמדמה לה ללוקח מבעה"ב, ומשמע שנקט דגם בלוקח מבעה"ב אין זה אונאה כלל ולא משום דהוי כמתנה ומהני תנאו כמו במפרש, וכבר נתבאר דפליגי בזה הראשונים ולרש"י ותוס' עפ"י השאילתות דהוי כמפרש ובמפרש ס"ל דמהני רק לר"י דבדבר שבממון תנאו קיים, ה"נ תלוי בפלוגתא דר"מ ור"י, וצ"ע. וע"ע במחנ"א סי' י"ד.

אולם לדברי הראשונים דבמפרש מהני רק לר"י לכאורה משמע דאף שאומר להדיא שאינו מוכר לפי מחיר השוק לא מהני אלא מדין תנאי ולא אמרינן דבכה"ג לא הוי אונאה כלל, וא"כ ה"נ כשמוכר לפי מה שקנה נימא הכי. ובאמת בברייתא נקט לתרוויהו בחדא מחתא דהא מה דקתני ע"מ שאין לך עלי אונאה אין לו עליו אונאה מפרשינן דמיירי במפרש וה"נ נימא בנו"נ באמנה וקצת דוחק דהראשונים סתמו בזה ואמנם גם בלוקח מבעה"ב סתמו הראשונים וצ"ע.

ועוד ילה"ק קושית המחנ"א סי' י"ד להרמב"ם דלא מהני מפרש אלא כשמפרש שיעור האונאה ומ"ש הכא דמהני אף שלא אמר שיעור האונאה ומשום דלא נחית אדעתא דשוויו. וא"כ גם במפרש נימא דלא נחית אדעתא דשיווי, וכעי"ז הקשה גם הנתה"מ שם עי"ש מה שתי'. והמחנ"א הקשה כן גם מלוקח מבעה"ב דאף שלא פי' שיעור האונאה מהני תנאו, ותי' דהתם כיון דאמרו חכמים דלוקח מבעה"ב אין לו עליו אונאה וכיון דלא מצי לתבוע אונאה גמר ומחיל. וצ"ע דהא גופא קשיא אמאי אמרו חכמים דאין לו אונאה נימא דלא מחיל. וכבר תמה כן בנו בס' קרית מלך רב הל' מכירה פי"ג.

וי"ל שאמנם בסתם אין רשאי למכור שלא במחיר השוק, שזה עצמו אסרה תורה, אבל הכא שמוכר לפי מה שקנה והוא דרך מכר אין זה אונאה כלל. ושו"ר כעי"ז בחי' רמ"ש סוף אות ג' דכשמכר לפי מה שקנה זהו דרך המסחר, וכל דין האונאה הוא משום דהפריז על המקח שלא כדת ואין מתרצה בלב שלם, אבל הכא שמוכר כפי מה שקנה עם תוספת שכר שהוא דרך המסחר ליכא אונאה. ולפי"ז לא דמי לע"מ שאין לך עלי אונאה שמוכר יותר ממחיר השוק בלא סיבה. וכמדומה דכתב כן גם לענין לוקח מבעה"ב אך זה דלא כהראשונים הנ"ל וצל"ע. עוד עי"ש שר"ל דכשיש צד ריוח וצד הפסד מחלי אהדדי בלב שלם.

**מכור לי באלו**

**בגמ' דף מ"ו ע"ב** נחלקו אמוראי אליבא דרב הונא באמר מכור לי באלו אם יש לו עליו אונאה והרמב"ם פי"ג ה"ב פסק שיש לו עליו אונאה. וסברת מ"ד דאין לו עליו אונאה לכאורה הוא משום דלא הקפיד על השיווי ודמי לנו"נ באמנה. וכ"מ בפסקי הרי"ד בדף נ"א ושם ביאר כשיטתו דבמפרש לכו"ע אינה אונאה כלל כיון דאדעתא דהכי קנה עי"ש [ומשמע שפסק כן להלכה ודלא כהרמב"ם וצל"ע]. וצ"ב לאידך מ"ד דיש לו עליו אונאה דהא ע"כ מודה דלא הקפיד על המקח כמבואר שם דמה"ט קנה אע"ג דלא משך משום דהוי כחליפין. ואולי בהא גופא פליג דכיון שהזכיר לשון מכר הקפיד על שיהא בשוויו. אך צ"ע שהרי אמר באלו ומ"ש מהנו"נ באמנה, וכ"ה במחנ"א סי' י"ד.

ובחי' רמ"ש כתב דמרש"י משמע שהלוקח ידע כמה יש במעות והוי אונאה [אולי ר"ל כשהמוכר נתאנה], משא"כ בנו"נ באמנה שלא ידע כמה שוה, אך מהרמב"ם משמע דגם הלוקח לא ידע, ותי' עפ"י הנ"ל דדוקא כשמכר לפי מה שקנה שזהו דרך מקח, אבל במכור לי באלו שאין זה דרך המוכרים י"ל שסמך שלא יהא בו אונאה. ועי' נתה"מ ס"ק י"ט ואולי כוונתו לזה, וצ"ע. ויש להאריך עוד בסוגיא זו ולא הספקנו כעת.

אונאה במטבעות

**דף נ"א ע"ב**

**מתני' כמה תהא הסלע חסרה ולא יהא בה אונאה** ר"ח אומר ד' איסרות איסר לדינר וכו', ו**בתוס' הקשו דהא הוי דבר שבמדה ומשקל** ותי' דהכא בתורת מטבע נתנו ולא בתורת משקל והיינו דאין צריך לו לשימוש בגוף הכסף אלא לסחור בו בתורת מטבע ואין תלוי במשקל. וכ"כ הרמב"ם בפיה"מ ובהל' מכירה פי"ב ה"י. מיהו בגמ' משמע דכשנפחת במשקל בשיעור אונאה אינו יוצא כמו סלע יפה וחזינן דשיווי המטבע תלוי במשקל, ואפשר דאין שיוויו לפי המשקל אלא בשלמותו והמשקל הוא רק מודד לשלימותו של המטבע. ועצ"ע דסו"ס כיון דדעתו על המטבע וערך הסלע הוא כ"א מעות במקום כ"ד הרי זה כאילו פסק ליתן כ"ד ושילם כ"א מעות דלא פרע כל חובו והוי גזל [ועי' פסקי ריא"ז בקונ' הראיות אות ט']. וצ"ל דכיון שפסק על סלע והכא נמי סלע שמו חשיב שפרע חובו אלא דהוי אונאה. וצל"ע בסוגיא דריש פרקין ובתוס' שם דשו"ט אם החוב לפי איסרים או לפי דינרים עי"ש.

ומ"מ צ"ל דיוצא ע"י הדחק דאל"כ הוי דבר שבמדה ויותר מזה דלא חשיב מטבע כלל והוי מק"ט לגמרי, ועי' שו"ע סי"ז ובט"ז שם שבזה אף לאחר זמן חייב להחליפה מדינא דהוי מק"ט, וכ"כ באולם המשפט [ודמי למום לדעת הרי"ף] והא דאמרינן להלן בגמ' סלע כיון דלא סגי ליה לא מחיל צ"ל דמ"מ יוצא ע"י הדחק אלא דכיון דאינו עובר לסוחר לא מחיל. וכ"כ המחנ"א סי' ב' דאל"כ הוי מק"ט וכ"כ בשו"ת פנ"מ ח"א סי' ס' דאל"כ הוי טעות דבר שבמדה. וע"ע בנתיבות ס"ק י' דע"כ מיירי שיוצא במקו"א כשאר מטבעות דאל"כ הא כל שיש בו אונאה צריך לקוץ את המטבע והוי מק"ט. אמנם מהמ"מ פי"ב הי"ב נראה דמפרש אף כשאינו יוצא כלל עי"ש וכ"כ בתרוה"כ סי' רכ"ז עי"ש שתלה זאת במחלוקת הרמב"ם והרא"ש, ועי' להלן לענין אם מחזירה לאחר י"ב חודש, [ועי' ס' בנין דוד - חי' ר' דוד דוב מש"כ בזה].

**באיזה אופן יש אונאה במטבעות**

**והנה בפשוטו מיירי שקנה סלע בכ"ד מעות ונמצא חסר ששוה כ"ג מעות**. וכ"מ ברמב"ם פי"ב ה"ט, ועי' סמ"ע רכ"ז ס"ק כ"ז דקמ"ל דאע"ג דמטבע לא הוי כ"כ מקח מ"מ יש לו אונאה. וזה חידוש שאף במטבע שייך מכירה. ובשיעורי הגר"ד פוברסקי הקשה דהא מטבע הוי דבר הקונה ולא דבר הנקנה [ועי' בסמוך].

**ובתוס' סוד"ה שני** פי' שמכר הטלית שוה כ"ד מעות בסלע ונתן לו סלע חסר [שאם מכר הסלע הוי שתות מקח וקשיא למ"ד שתות מעות]. ומבואר דאף שלא אונהו בעצם הפסיקה שלא פסק כמחיר השוק אלא הפסיקה היתה כראוי ורק שלא שילם מה שפסק חשיב אונאה, וצ"ל כנ"ל דלא חשיב כטעה במדה משום דסלע שמו ופרע מה שנתחייב אלא שאינהו. מיהו צ"ב דהרי הוי אונאה בפרעון חוב ולא במקח ודמי לשכירות דאי לאו דממכר ליומה היא לית בה אונאה.

ובאמת בתורא"ש פירש כאן שהיה חייב סלע ונתן סלע חסר וחשיב אונאה, אך צ"ע דאין זה מכר. ואין לומר דחשיב כמוכר סלע עבור פירעון החוב דא"כ הדרא קושית תוס' לדוכתא דהוי שתות מעות וחומש המקח. ואולי חשיב כמוכר החוב בעד הסלע. ועי'.

עוד עי"ש בתורא"ש שאף אם היה חייב סלע עבור מקח טלית ונתן לו סלע חסרה וכלפי הטלית הוי פחות משתות אזלינן בתר הסלע ולא בתר הטלית, ולכאורה ר"ל דמכר לו הטלית ביוקר מעט ופסק בסלע ולהכי כלפי הטלית הוי פחות משתות. והטעם צ"ל כנ"ל דהוי כמוכר החוב בסלע ועצ"ע. ומהתוס' משמע דפליגי וס"ל דבזה אזלינן בתר הטלית ולהכי חשיב שתות מקח.

**והנה הרמב"ם פי"ב ממכירה הל' ט'** הביא דין אונאה במטבעות באופן שצירף [כלומר שפרט אצל השולחני] הסלע הנמכר בכ"ד דינרים בכ' דינרים. ובהל' י' וכן אם היתה הסלע חסרה וכו'. וכן הוא בשו"ע רכ"ז סט"ז. ובפשוטו נראה דמש"כ שצירף בכ' דינר לאו היינו דינא דמתני' דהא קתני כמה תהא הסלע חסרה, וגם דבזה לא שייך סברת אביי להלן דטעמא דר"מ דשיעורו בכ"ד משום דלא סגי ליה ולא מחיל דכשמכר סלע שלם בפחות ממחירו הוי ככל אונאה במקח דלכו"ע שיעורו בשתות. וצ"ע בבהגר"א שם שכתב שהרמב"ם בא ליישב קושית תוס' שהוי דבר שמדה ומשמע דר"ל דבהכי מיירי מתני', וצ"ע.

אך לכאורה בזה הוי טעות בדבר שבמדה דבמכר בעלמא שייך למכור ביוקר אבל במטבע שהוא רק החלפה לכאורה לא שייך לייקר הסלע, והוי כטעה בדבר שבמדה דשם אותו שיש בו רק כ' דינרים במקום כ"ד ואף בפחות משתות חוזר, ועי' נתיבות ס"ק י' שעמד בזה ותי' דמיירי שיש מטבעות שמוכרים הסוחרים יותר ממה שקצב המלך משום החילוף ולהכי שייך אונאה וצ"ב. וע"ע במחנ"א סי' ז' שאם אמר לו שמצטרף בכ' ובאמת מצטרף בכ"ד הוי מק"ט, ולכן פי' דמיירי דצירפה בסתם ולא נתברר לי דבריו, וצל"ע.

ועי' אולם המשפט סט"ז שכל דברי הרמב"ם הם בדינר זהב דחשיב פירי אבל בסלע שלקחו בפחות לא שייך אונאה דהוי כטעה במנין, ורק בחסר המטבע שייך אונאה. ולפי"ז כתב דבדינר זהב שיעורו בשתות לכו"ע דדמי לטלית. ונראה מדבריו דלא הוקשה לו דבמטבע שאינו מכירה לא נאמר פרשת אונאה, אלא דבסלע ששוה כ"ד דינרים אין זה **שיווי** אלא דהיא היא דסלע היינו כ"ד וכשנתן לו פחות הוי כטעה במנין [וחשיב כגזל]. ועי' עוד שם סעי' ל"ד וצל"ע.

**תוס' ד"ה שני פונדיונות בא"ד אבל ב' פונדיונות פחות פרוטה הוי מחילה אע"ג דאכתי הוי שתות מקח** עי' מהרש"א דלאו דוקא הוא דהא לא הוי שתות מקח אלא יותר משתות דלגבי הסלע שהוא המקח כששוה י' פונדיונות ומשהו ומכרו בי"ב פונדיונות הוי כמעט חומש, אלא כוונתם דאית לן למיזל בתר המקח וליהוי ביטול מקח. אבל הפנ"י כתב דהתוס' סברי דלא כמרדכי בשם הרמ"ך שהביא המהרש"א אלא משתות במעות עד שתות במקח הכל נחשב שתות.

**שם בתי' התוס' דמיירי שמכר לו טלית והוי שתות מקח** והתור"פ הקשה דאי מכר לו טלית בסלע א"כ המוכר נתאנה ומוכר לעולם חוזר, ותי' דבעלמא הטעם משום דלא נקיט מקחו בידו אבל הכא דהאונאה בסלע שבידו שיעורו בכדי שיראה. [והעירו לשיטת הראשונים דלא פלוג במוכר וצ"ע].

עי' מהרש"א דעדיין יקשה לשמואל דאזיל בתר שתות מעות והרי משמע דבאינו חסר ד' מעות אלא ג' ופונדיון חסר משהו לא הוי אונאה כיון שלגבי הטלית הוי פחות משתות אע"ג דהוי שתות מעות. ותי' דכיון שהטעות הוא בסלע גופיה לא שייך שתות מעות וצ"ב. ואולי יל"פ דטעמא דאזלינן בתר שתות מעות הוא משום דדנים כאילו העיסקה היא המעות שנתן הלוקח במקח ונתאנה בקבלת התמורה שתות או שהמוכר נתאנה במה ששילם יותר שתות על המעות שקיבל משא"כ הכא שטעה במטבע אין המקח נידון כתמורת המטבע שקיבל אלא תמורת מה שפסק ואין בו אונאה, אלא שטעה במטבע עצמה, ורק כלפי הטלית שנתן יש לדון שנתאנה ובזה אזלינן בתר המקח [[18]](#footnote-18).

**דף נ"ב ע"א**

**גמ' מ"ש בסלע דפליגי בשיעור האונאה ומ"ש טלית דלא פליגי** **אמר רבה וכו' אביי אמר וכו' סלע כיון דלא סגי לא מחיל**, [עי' לעיל בשם המחנ"א דיוצא רק ע"י הדחק]. והקשו בבימ"ד לתוס' לעיל דמיירי שמכר טלית ונתן לו סלע חסרה ומה"ט חשיב שתות מקח משום דהאונאה כלפי הטלית שהפחית שתות ממחיר הטלית בשוק, א"כ הוי ככל אונאה במקח דכלפי המקח מחיל אף שלא קיבל עבורו כל הסכום כסברת הגמ' דעשיק לגביך וכו' [[19]](#footnote-19).

ולהלכה נחלקו הראשונים אי פסקינן כרבה או כאביי, עי' ברי"ף ורמב"ן והרא"ש ושו"ע ורמ"א סעי' ט"ז.

**תוס' ד"ה אמר אביי וכו' וי"ל דמיירי אפי' דעתו להחזיר האונאה אסור כיון שהמקח טעות אבל בכדי אונאה מותר להוציאה ביפה, ובלבד שיחזיר האונאה אם יתבענו הלה קודם שיראה.** ועי' נתה"מ ס"ק ב' שהביא דברי התוס' להלכה, ובתורא"ש כתב ע"ז שצ"ע אם אפשר להתיר, ורק לדעת רש"י כתב דמוכרח כן וצ"ע. ודברי התוס' צ"ע מ"ט יהא מותר הרי הוא מאנהו ואיך אפשר לסמוך על מחילתו שימחל אח"כ, ועוד דמ"ש מגזל שאף ע"מ להחזיר אסור וכ"ש הכא שאם לא יתבענו לא יחזיר האונאה. ובפסקי הריא"ז על דין נו"נ באמנה בקונ' הראיות [סי' ט'] כתב דודאי הוי מילתא דממונא ודמי לגזל דלא חשיב איסורא ואח"כ הוסיף דכל האיסור הוא מה שלא מחזיר האונאה אבל אין האיסור עצם המכירה ביוקר אם אין דעתו לעכב האונאה כשיתבע וצ"ע גדול הסברא. ועכ"פ אולי התוס' נמי סברי הכי. מיהו מהתוס' משמע דלא כריא"ז דהרי לדעת אביי מבואר דאף בביטול מקח מותר למכור ע"ד להחזיר אם יתבע האונאה [לא ס"ל כרבא דביטול מקח שאני] ומ"מ ביותר מאיסר מכדי אונאה אסור דהוי הפסד גדול, וצ"ב דאם כשדעתו להחזיר אין זה אונאה כלל מאי נפ"מ אם ההפסד הרבה, וע"כ נראה דסברת התוס' הוא משום דאמדינן דעתיה דמתרצה מעיקרא והובא סברא זו מהסמ"ע דכשמתרצה הוי ריצוי למפרע, ושמא י"ל דמה"ט ליכא איסור דהוי כהסכמה לקנות ביוקר, ועצ"ע.

ולעיל דף נ"א ע"א עבדינן צריכותא לקרא דלוקח ומוכר והקשה הרעק"א במשניות אמאי לא אמרו דאי כתב לוקח הו"א שבמוכר אין איסור כיון שהלוקח ידע אח"כ שנתאנה ויתבע אונאתו ואם לא יראה הוי מחילה ברצונו וס"ד שמותר לאנותו. וכתב באור גדול שם דבכה"ג שדעתו להחזיר האונאה באמת מותר כמש"כ התוס' דידן. וסתימת רעק"א משמע דנקט אף לתוס' דאיכא איסור, והביאו משי' הגר"ד פוברסקי זצ"ל שצידד שגם לתוס' הוא רק במטבע דהאונאה במה שלא שילם הכל ולא הטעהו במחיר ולכך אם דעתו להחזיר אח"כ לאו אונאה היא. ולפי"ז א"ש דברי הרעק"א וצל"ע בתורא"ש אם אפשר לפרש כן וצ"ע.

**פחתה הסלע בכדי אונאה**

**גמ' אלא אמר רבא פחתה סלע איסר לדינר אסור.** לפרש"י היינו שאסור להוציאה ביפה ומשום אונאה, אבל התוס' פי' דאביי קאמר דפחתה איסר יותר מכדי אונאה אסור לקיימה אפי' בשויה וכר"ה דיתר על כן יקוץ ולפי"ז משמע דאף לרבא דמוקים לה בפחתה כדי אונאה אסור להוציאה בשויה, ודלא כאביי שרק ביותר מאונאה איסר אסור. והא דאמר לעיל אפי' משהו י"ל דקשיא ליה אליבא דאביי דביותר משיעור אונאה אף במשהו אסור משום שיבא לרמות בה אבל רבא גופיה ס"ל דאפי' בכדי אונאה אסור לקיימה, וכ"כ הרמב"ן והרא"ש דס"ל כר"ה דיתר ע"כ יקוץ ואף בכדי אונאה. וכ"כ בשו"ע סעי' י"ז דאף בכדי אונאה אסור לקיימה משום רמאות ובבהגר"א ציין לדברי הרא"ש דרבא ס"ל כר"ה.

אולם התוס' בסוה"ד כתבו דסבר רבא בין כמ"ד יקוץ בין כמ"ד יקיים ופי' התורא"ש והמהרש"א דיתכן דרבא מקשה לטעמיה דאביי אבל איהו ס"ל כמ"ד יקיים. וצ"ע דהא לרבא אף בכדי אונאה אסור לקיימה וכ"ש ביותר מכדי אונאה, ועי' בבהגר"א סי' רכ"ז סט"ז שעמד בדברי התוס' וצ"ב כוונתו. ושמא י"ל דמפרשים דלרבא אסור היינו להוציאה ביפה משום אונאה ודלא כאביי ואף דכבר אשמעינן הכי לעיל עד כמה תהא הסלע חסירה ויהא בה אונאה וכו' שמא אשמעינן דסתמא כר"מ ושו"ר כן ברמב"ן אליבא דרב אמי דיתר על כן יקיים. ועי"ש דלדבריו מילי מילי קתני [[20]](#footnote-20). ושו"ר בריטב"א הישנים די"ל שרק בכדי אונאה אסור לקיימה, אבל יותר מכדי אונאה ניכר הפחת וליכא חשש רמאות. ולפי"ז א"ש דברי רבא אף לרב אמי.

אונאה פחות משתות

**גמ' מיתיבי יתר על כן מוכרה בשויה וכו' לא יתירה דאכתי לא פחתה בכדי אונאה מוכרה בשויה.** ופרש"י ושא"ר דהיינו שמוכרה ביפה. ומבואר שמותר לכתחילה למכור המטבע ביוקר פחות משתות וכ"כ התוס' לעיל ד"ה אמר אביי והרא"ש סי' כ'. [אמנם בריטב"א הישנים פי' בשם הראב"ד דמוכרה בשויה ממש אבל ביפה אסור עי"ש שהאריך]. והרא"ש נסתפק באונאה פחות משתות אם מותר לכתחילה, וכתב דאין ראי' ממטבע שנחסרה פחות משתות שמותר להוציאה ביפה דהתם ליכא הפסד כלל כיון שיכול להוציאה ביפה. וכ"מ ברמב"ן להלן בע"ב בהא דמאן דמוקי אזוזי אינו אלא נפש רעה, דקמ"ל דלא נימא דלכתחילה אי"צ לקבלה **דומיא דטלית** ורק אם לא קיבלה כלל [אף בדיעבד] הוי נפש רעה וקמ"ל דאף לכתחילה יכול להוציאה ביפה עי"ש.

והצד שמותר לכתחילה בכל אונאה פחות משתות ביאר הרא"ש משום שכן הוא דרך ממכר דאין מקפידים על אונאה פחות משתות כיון שקשה לכוין אם יש בזה אונאה [[21]](#footnote-21). והט"ז ס"ו הקשה מהגמ' ב"ב צ"ה דמבואר דדעתו על שוה בשוה אלא דמחיל ור"ל שלרא"ש אין דעתו על שויו בדיוק אלא כל פחות משתות נחשב כדמי המקח. ולכאורה י"ל דהתם מיירי בשתות שבזה דעתו על שוה בשוה ואין דעתו למחול על החלק שפחות משתות ועי' חי' רמ"ש וצל"ע. [יש להעיר דלכאורה אף אם בכל אונאה פחות משתות הוי דרך ממכר אבל במטבע דאין בו אלא שוויו ל"ש טעם זה ובעינן לטעמא דאין לו הפסד. וכעי"ז ראיתי בפסקי ריא"ז קונ' הראיות ראי' י"ב דבכל אונאה ליכא קפידה אבל במטבע דאין לו אלא שוויו איכא קפידא].

אבל בתוס' פי' הטעם דפחות משתות מותר להוציאה ביפה משום דלאלתר מחילה וכ"כ בתורא"ש. ולפי"ז מבואר דכל אונאה פחות משתות מותר לכתחילה, וזה דלא כספק הרא"ש. ועי' בחינוך מצ' של"ז שפחות משתות מותר מטעם אחר שהתירו מפני תיקון הישוב שימצאו בנ"א צרכיהם מוכנים לכך. והרעק"א בשו"ע סי' רכ"ז הוכיח מבעה"מ סוף ב"ק דשרי לכתחילה[[22]](#footnote-22). אולם ברמב"ן פר' בהר משמע דפחות משתות אסור, עי"ש. וכן הוכיח באבהא"ז מהרמב"ם פי"ב ה"א שאסור להונות ואח"כ פרט דין חזרת אונאה וכתב דפחות משתות אי"צ להחזיר דדרך הכל למחול בו, ומשמע דהאיסור קיים גם בפחות משתות ורק דאיכא מחילה. אמנם לענין מוכר מטבע חסירה כתב הרמב"ם בהל' גניבה פ"ז ה"ה דרוב בנ"א מוחלין במשא ומתן, ופי' באבהא"ז דזה קאי על מחילה מעיקרא בשעת המקח והיינו דשרי לכתחילה אבל אחר המקח כולם מוחלים, עי"ש.

אמנם לרא"ש משמע דטעם מחילה לא סגי להתיר לכתחילה אלא לענין חזרת אונאה. ויל"פ דאינו מוחל על עצם האונאה אלא רק על הממון, עוד י"ל דאף כשמוחל אסור, וכעין מש"כ התשב"ץ סי' קנ"א דחשיב כמחילה בע"כ דאנוס הוא על המקח [אלא דהתם מיירי כשמתנה עמו אבל הכא אולי נחשב מחילה מרצונו וכמו במוחל אחר שנודע לו]. ולכן בעינן לטעם דדרך ממכר הוא.

והעירו דלתוס' לשיטתם [עפ"י רש"י] דאף שתות שרי ע"מ להחזיר או ע"מ דלא יתבע א"כ ודאי דפחות משתות שרי לכתחילה דלעולם יש מחילה. ולפי"ז נמצא דלרא"ש שנסתפק בפחות משתות כנ"ל ע"כ דס"ל דבשתות אסור אף על דעת להחזיר אם יתבע ואם לא יתבע לא יחזיר, דאי בזה שרי כ"ש בפחות משתות. ולפי"ז לשו"ע שהביא ספק הרא"ש להלכה ע"כ דאסור אף ע"מ להחזיר ודלא כתוס'. וצ"ע דברי הנתה"מ שהביא דבריהם להלכה דבשתות שרי ע"מ להחזיר.

הטור סי' רכ"ז ס"ו העתיק דברי הרא"ש דמטבע דמותר לכתחילה דליכא הפסד אבל בשאר אונאה יש להסתפק, אולם בסעי' ט"ז כתב הטעם שמותר להוציאה ביפה משום מחילה, וא"כ לכאורה גם בכל אונאה מותר לכתחילה וזה סותר לדבריו הנ"ל, [וכן הרמ"א שם כתב משום מחילה והסמ"ע בסעי' ו' הביא לשון הרא"ש הנ"ל דאין כאן הפסד]. ואולי י"ל דכוונתו דהטעם שאין הפסד הוא משום שבנ"א מוחלים על האונאה אבל לא סגי במחילה להתיר. ועי'.

ובעיקר ד"ז דפחות משתות מוחל פי' הרא"ש דהוא משום דיש שמאין שיאמרו שאין בו אונאה ויש שיאמרו שיש בו אונאה, ולפי"ז כתב המחנ"א סי' ז' דבאופן ששומתו ידועה שיש לו מחיר קבוע לא הוי מחילה וחייב להחזיר האונאה, וכן הביא מרש"י בקידושין מ"ב ע"ב ד"ה חוזר דפחות משתות מחיל משום דאין כל אדם יכול לצמצם הדמים, ולפי"ז בדבר שידוע המחיר לא שייך מחילה, עי"ש. ועי' בערוך השלחן. ועי' רשב"ם בב"ב צ"ה ע"א.

והנה להחינוך וכן לרא"ש בצד ב' דשרי לכתחילה דלאו אונאה היא אף אם יאמר שאינו מוחל אין חייב להחזיר האונאה, אבל למבואר בתוס' דההיתר מטעם מחילה, וכן להרא"ש לצד א' דלכתחילה אסור ורק שאין צריך להחזיר האונאה מטעם מחילה, לכאורה צריך שימחל אבל אם יאמר להדיא דאינו מוחל חייב להחזיר האונאה, ואמנם אינו נאמן לומר שלא מחל אלא א"כ לא נתן המעות דאית ליה מיגו כמש"כ בהג' אשר"י הובא לעיל. אולם עי' סמ"ע ס"ק י"ד דאף להצד דאין היתר לכתחילה ובעינן למחילה לא מהני שיאמר דלא מחל דבטלה דעתו עי"ש. וצ"ב.

והנה הרמב"ם פכ"ט ממכירה ה"ח כתב שגם באונאת קטן פחות משתות א"צ להחזיר אונאה, והראב"ד כתב דקטנים לאו בני מחילה, ובדעת הרמב"ם י"ל דס"ל כהרא"ש דאי"צ למחילה ולכן אף בקטן מותר, [והמ"מ שם פי' שתקנו בקטן כמו בגדול וצל"ע]. אמנם המחנ"א סי' י"ג הביא מהרמב"ם הנ"ל פ"ז מגניבה דפחות משתות רוב בנ"א מוחלין ומבואר דבעינן למחילה [ולהנ"ל מהאבהא"ז התם הוא לענין להתיר לכתחילה אבל לענין חזרת אונאה נלמד ממש"כ בהל' מכירה פי"ב דדרך הכל למחול בו], וי"ל כמש"כ הסמ"ע דאף אם לא ימחל בטלה דעתו, ואולי התם יל"פ דאי"צ מחילה בפועל אלא **דדרך** שמוחלין], ובמחנ"א סי' י"ז פי' דטעמיה דהרמב"ם שבקטן אי"צ להחזיר אונאה הוא משום דבהגיע לעונת הפעוטות מהני מחילת קטן כמש"כ בהג"מ שם ה"ב, וכ"כ בבהגר"א סי' רל"ה ס"ק ט', אמנם הוסיף דדוקא כשמוחל בפירוש מהני מחילת קטן וצ"ב דהא הכא לא מחל בפירוש.

ולעיל בדין תנאי דע"מ שאין בו אונאה פרש"י דהתנאי הוא שלא יהא בו מציאות של אונאה ואם נמצא בו אונאה הוי מק"ט, וכתבו הפוסקים שאף בשתות הוי ביטול מקח כיון שהתנה, אולם נחלקו בפחות משתות דהב"ח ס"ל דהוי מק"ט כיון שהתנה ע"מ שלא יהא אונאה, אבל מהסמ"ע מבואר דאי"צ להחזיר אונאה, ועי' נתיבות הטעם משום דלאו אונאה מקרי וצ"ע להצד דאיכא איסור, וצ"ל דהוי אונאה רק לענין האיסור אבל דין ממון אין כאן. ועי' מחנ"א סי' י"ז שהאריך בזה.

ובמנ"ח מצ' של"ז ד' כתב נפ"מ באונאת גוי דאינו מוחל דלתוס' יהא אסור אף פחות משתות וגם יהא צריך להחזיר משא"כ לרא"ש לצד דלאו אונאה היא מותר אף בגוי. עןד עי"ש באות א' שהקשה אמאי אין לוקה בפחות משתות כיון דאי"צ להחזיר אונאה לא הוי ניתן לתשלומים [וכ"ה במחנ"א סו"ס י"ז] ותי' דכיון דמחיל חשיב כאילו החזיר, ובאבאה"ז מכירה פי"ב ה"א חולק ע"ז דמחילה לא חשיב כתשלום, וגם יקשה להצד ברא"ש שאי"צ למחילה. ובאבהא"ז שם כתב דכיון דהלאו ניתן לתשלומים אף כשאין משלם אינו לוקה. וסברא זו מבואר גם במנ"ח שם אות ג' שלהפנ"י דחשיב כגזל שניתק לעשה א"כ אף כשאין חיוב השבה מ"מ אין לוקין על לאו זה כיון שקצתו ניתק לעשה.

כתב הרא"ש שם דכיון דהוי ספק אם מותר לכתחילה יר"ש יצא ידי שניהם. ועי' סמ"ע ס"ק י"ד דכוונתו שאם נתאנה פחות משתות אינו מהדר אחר המאנה לומר אינך יוצא כי לא ידעתי ולא מחלתי החזירהו לי ואם אינה לחברו יחזירהו למתאנה. וצ"ב שהרי אח"כ כתב דאף אם אומר שאינו מוחל בטלה דעתו. וע"כ כונתו דאמנם לענין עיקר דין חזרת אונאה חשיב כמחילה אבל מ"מ עבר איסור וכדי לתקן האיסור חייב להחזיר כדי לצאת יד"ש שלא יהא עליו תרעומת, והיינו שהמחילה היא רק על הממון ולא על עצם האונאה מה שציערו בממון. וע"ע בט"ז ובחת"ס שם.

ובעיקר דברי הרא"ש והרמב"ן שבמטבע מותר לכתחילה משום דאין לו הפסד, יל"ע דלפי"ז לכאורה בפחות משתות לאו אונאה היא כלל, וצ"ע דהא בגמ' לעיל שו"ט מ"ש טלית דשיעור האונאה בשתות מסלע דלר"מ שיעורו באחד מכ"ד. ולכאורה לא דמי כלל שהרי במטבע אין זה שיעור לאונאה אלא שיעור מתי הוי הפסד. אלא די"ל שכוונת הגמ' דבאחד מכ"ד שלר"מ איכא הפסד מ"מ הרי אין בו שיעור אונאה, ולזה אמרו דבמטבע כיון דלא סגי לא מחיל.

והנה התוס' לעיל הקשו דבסלע שחסרה אמאי מודדים האונאה לפי סלע שלם ולא אזלינן בתר הסלע שחסרה שהיא המקח, ואם נחסר הסלע פחות משתות דמשמע דהוי מחילה והרי בכה"ג אזלינן בתר המקח ואף לשמואל דאזיל בתר שתות מעות מ"מ כשאין שתות במעות אזלינן בתר המקח, עכ"ד. ולדברי הרא"ש דבפחות משתות אין הפסד כיון שיוצא בשוק א"כ לאו אונאה היא ומה שייך למיזל בתר המקח. [כן הקשה בס' אורח משפט להגרא"ס שליט"א]. אמנם כבר הובא לעיל דמהתוס' בע"א משמע שמטעם מחילה הוא ולא מטעם הרא"ש, ואף למבואר בתוס' בע"ב דמותר להוציאה ביפה ולכן גם במע"ש מחללה ביפה י"ל דמ"מ אונאה מקרי כיון דנפש רעה אין מקבלה ועדיין צל"ע.

ובשתות מבואר דהוי אונאה אף במטבע ומשמע שאין בטל המקח, וצ"ע לסוברים דאסור לקיימה אלא צריך לקוץ כדי שלא יבא לרמות בה וא"כ אינה שוה לו והוי מק"ט, ולא דמי לאונאה דעלמא שיכול להשתמש בו אלא שנתאנה במחיר, ועי' בנתיבות שעמד בזה.

**בגמ' לעיל פחתה איסור וכו' מאי קאמר** וביאר רש"י ד"ה דאף במשהו פחות משקל אסור, אולם הרשב"א וכן הנמוק"י כתבו דדוקא אם נפחתה בשיעור אונאה אסור דלא גרע מסלע שפחתה עד כדי אונאה, וצ"ב דעת רש"י, ועי' מהרש"א די"ל כהרא"ש שאסור לכתחילה ורק אם ידע ומחיל מהני, אבל היכי שלא נודע לו אף בפחות משתות אסור. וכ"כ מהרמ"ש. ולפי"ז מבואר דבפחות משתות בעינן למחילה בפועל אמנם מש"כ כן בדעת הרא"ש יל"ע דברא"ש משמע דאי לאו משום דרך מכר לא מהני מחילה אלא לענין בדיעבד והכא מיירי לענין לכתחילה וצל"ע.

**גמ' אם היה מכירה וכו' מדת חסידות שנו כאן**

עי' בטור ושו"ע סעי' י"ז שזה דוקא כשיוצא ע"י הדחק, והיינו דמפרש מתני' דאינו אלא נפש רעה דקאי גם על רישא דמתני' וש"מ דמיירי ביוצא ע"י הדחק ועי' בהגר"א. ועי' ב"ח והט"ז דפי' בכונתו שאם אינה יוצאה אף ע"י הדחק חייב לקבלה מדינא אף לאחר י"ב חודש, וכ"מ ברמב"ם מכירה פי"ב הי"ב להדיא וכמש"כ המ"מ, וסברתם כמש"כ באולם המשפט שם דבכה"ג לאו מטבע היא וכנסכא בעלמא ובזה דלא חל המקח כלל לעולם חוזר. וכמו שמצינו ברי"ף בדף נ' לענין מומין דלעולם חוזר, [ושו"ר כן בתרומת הכרי סי' רכ"ז].

אולם הסמ"ע פי' להיפך שאם אינו יוצא אף ע"י הדחק אף ממדת חסידות אין צריך לקבלה כיון שיש לו הפסד וכן הביאו הנתה"מ. והמ"מ נקט מסברא דנפשיה שגם באין יוצאה ע"י הדחק הוא רק מידת חסידות, ועי' תרוה"כ שם שהוכיח כן בדעת הרא"ש דע"כ מתני' קיימא באין יוצאה ע"י הדחק [אולם הב"ח נקט גם בדעת הרא"ש כהרמב"ם]. ולדבריהם יקשה כנ"ל מ"ש ממום דאף אחר הזמן צריך להחזיר המקח דה"נ הא הוי מק"ט דלא חל כלל. ואפי' אם במומין נמי אינו חוזר אלא בכדי שיראה כמש"כ בשטמ"ק דף י"ד בשם הראב"ד[[23]](#footnote-23) כבר נתבאר לעיל דהתם ה"ט משום דלא הוי מק"ט לגמרי אלא רק פגם במקח והוי מק'"ט מדין תנאי וי"ל שהוא רק תנאי חזרה אבל הכא אם אינו יוצא כלל לכאורה לא נתן לו כלום, וצל"ע. שו"ר בקרית מלך רב בדעת המ"מ דמיירי דאין יוצאה ביפה אבל יוצאה בשויה. וצל"ע מהא דאסור לקיימה. וי"ל.

והנה הסמ"ע הוכיח כן שהרי לא מצינו דין זה בשאר אונאה אלא במטבעות. אמנם בשטמ"ק הביא מהרמ"ך בשם רה"ג דה"ה בכל אונאה איכא מדת חסידות לקבלה, ואף שמחל כבר צ"ל כנ"ל דלא מחל אלא על תביעת ממון ולא על עצם האונאה, ומשו"ה כדי שלא יהא עליו תרעומת צריך להחזיר לו [וכה"ג נראה בדעת הרא"ש לענין פחות משתות להצד שאסור]. ושו"ר בפנים מאירות סי' ס' שפי' דהתובע אומר שלא מחל ואע"ג דלא פלוג מ"מ מידת חסידות לקבלה, ועי' באולם המשפט סעי' ל"ד.

ומהא דקתני אם היה מכירה משמע דכשאין מכירה אין צריך לקבלה, ועי' ט"ז סוף סי' ע"ה דאף כשאינו יוצא כלל דחייב מדינא כמש"כ הרמב"ם זהו רק במכירה אבל אם אינו מכירה פטור, ופי' דהוי כאיני יודע אם נתחייבתי, ואף שודאי היה חייב סלע מ"מ כיון שבשעת פירעון נסתלק מחיובו אית ליה חזקת פטור ומזה למד לפורע חובו ואח"כ אמר המלוה שהיה המטבע מזויף אם חייב, והמהרשד"ם סי' פ' חולק. ובפנ"מ ח"א סי' ס' כתב דהכא הוי דאיני יודע אם נתחייבתי אפי' אם נתן המעות קודם כיון שבאותה שעה הוא, אבל בפירעון חוב שכבר נתחייב קודם הוי כאיני יודע אם פרעתיך, וכעי"ז כ' בתומים שם ס"ק כ"ב עי"ש. ועי' בקרית מלך רב פי"ב הי"ב.

אונאת קרקעות

**גמ' דף נ"ז בביאור הספק - עי' רש"י ושטמ"ק בשם הראב"ד, ב"ב צ"ה "מקח טעות הוא", פנ"י לעיל נ"ו א' וחזו"א תמורה סי' ל"ד.**

**שיעור ביטול מקח - עי' תוס' רי"ף ורא"ש, קידושין דף מ"ב ע"ב תוס' שם, ב"ק דף י"ד, שו"ע רכ"ז סעי' כ"ט רמ"א סמ"ע וש"ך ובהגר"א שם.**

**לענין האיסור - עי' רמב"ן עה"ת פר' בהר ועי' סמ"ע ס"ק נ"א. ומרש"י משמע דאין איסור. ועי' רעק"א על השו"ע סי' רכ"ז.**

**דף נ"ז ע"א אונאה אין להם ביטול מקח יש להם או אין להם** ופרש"י מי אמרינן מאל תונו הוא דאמעיט והא לאו בכלל אונאה הוא אלא מקח טעות או דלמא וכו' כשאר דין אונאה היא. ומשמע דהספק אם ביטול מקח הוא מפרשת אונאה או שאף בלא פרשת אונאה הוי מק"ט. ועי' פנ"י בדף נ"ו די"ל דביטול מקח אי"צ לילפותא מאונאה אלא משום מק"ט. אמנם הסמ"ע ס"ק נ"ב כתב להדיא שגם מה שבקרקעות יש ביטול מקח נלמד מפרשת אונאה [ופי' כן לשון הרמ"א דהוי אונאה] וכ"כ החזו"א תמורה סי' ל"ד ג', וצ"ל דסברא הוא שלא נתמעטו מביטול מקח, וי"ל דאין המיעוט שאין בהם דין ואיסור אונאה אלא **דלא חשיב אונאה** והיינו דשוה כל כסף כדאמרינן בב"ק י"ד, וזה רק עד פלגא אבל ביותר מכן אינו שוה כ"כ והוי אונאה, [ועי' קה"י בכורות סי' י"א]. ויל"ע אם אפשר לומר כן גם בדעת רש"י.

ועי' בשטמ"ק ובריטב"א ישנים בשם הראב"ד שהקשה דאם ביותר משתות לא חל המקח כלל אמאי אחר כדי שיראה לתגר אינו חוזר הרי לא חל המקח[[24]](#footnote-24) וע"כ שחל המקח ולכאורה כוונתו שע"כ הוא מפרשת אונאה ואפי"ה נתמעטו קרקעות, אולם שם כתב שיכול לחזור בו ואף המאנה חוזר בו משום דלא ניחא להו לקיים המקח שבושה היא לקיים מקח שאינה את חבירו ומשמע שהוא מסברא, דאף שחל המקח דעתם שיוכל לחזור בו. וצ"ע.

הקשו התוס' והראשונים דר"נ סותר עצמו דהכא פסק דיש להם ביטול מקח ובפר' המקבל דף ק"ח אמר דאפי' מאה במאתים אין אונאה בקרקעות, עוד הביא הרי"ף והרא"ש מהירושלמי דאף לר"י אין ביטול מקח אלא בפלגא.

התוס' והרא"ש תי' בשם ר"ת דהכא מיירי מפלגא ואילך, ואף דבגמ' להלן ק"ח מיירי בפלגא ואפי"ה לר"נ אין אונאה בקרקעות, כתב הרא"ש דהתם לאו דוקא פלגא אלא פחות מעט כגון שמכר שוה מאה ומשהו במאתיים או שוה מאה במעט פחות ממאתים, וכן צידדו התוס' קידושין מ"ב ע"ב [סוד"ה ה"ג] כהרא"ש, ועוד פי' דהגמ' דף ק"ח בדוקא והירושלמי דהוי ביטול מקח בפלגא לאו דוקא אלא מיירי במעט יותר מפלגא ובזה הוי ביטול מקח [והש"ך סכ"ט פי' כן גם בתוס' דידן ולכאורה אין בזה הכרע], ונחלקו בזה להלכה דהרמ"א סעי' כ"ט כתב דביותר מפלגא הוי ביטול מקח, ובסמ"ע כתב דלאו דוקא אלא בפלגא הוי ביטול מקח, אולם הש"ך ובהגר"א שם פי' דברי הרמ"א בדוקא וכתוס' בקידושין.

אמנם הרי"ף פי' דהגמ' דף ק"ח וגם הירושלמי תרוויהו מיירי בפלגא ממש וע"כ דפליגי דלר"י הוי ביטול מקח ולר"נ אף בזה לא הוי ביטול מקח, ומזה למד הרי"ף דר"נ פליג והכא קאמר אליבא דרב חסא וליה לא ס"ל, ופסק כן להלכה ואפי' שוה דינר באלף לא בטל מקח, דהלכה כר"נ בדיני כנגד ר"י, וכ"כ הרמב"ם פי"ג ובשו"ע שם סכ"ט. אבל הרא"ש פי' כר"ת ונקט כן להלכה וגם במש"כ הרי"ף דהל' כר"נ בדיני תמה הרא"ש דלא קי"ל כר"נ כנגד ר"י. ולכך פסק דהוי ביטול מקח. ועי' סמ"ע דהוי ספיקא דדינא וכתב הרעק"א שם בשם מהרש"ל דלהכי מוקמינן בחזקת מרא קמא ובטל המקח. והנה אם זה רק זכות חזרה לא שייך חזקת מרא קמא ומשמע דס"ל דהוא ספק מק"ט ממש. ויל"ע לראב"ד הנ"ל.

ובגמ' ב"ק דף י"ד ע"ב בהא דתנן התם שוה כסף פי' הגמ' דהיינו קרקעות שאין בהם אונאה ושוים כל כסף. ומזה הוכיח הרי"ף דלהלכה גם ביטול מקח אין להם וכר"נ בדף ק"ח דאף בפלגא אין אונאה, אבל התוס' שם וכן הרא"ש פי' דמיירי עד פלגא שבזה אין אונאה ושוה כל כסף, והיינו פחות מפלגא ולתוס' בקידושין אף פלגא ממש ורק יותר מפלגא הוי ביטול מקח. אולם רש"י שם כתב שוה כל כסף אפי' יותר מדמיו שתות ומשמע דיותר משתות לא ומשום דהוי ביטול מקח.

ובגמ' קידושין מ"ב איתא הא דאמרינן שתות קנה ומחזיר אונאה לא אמרן אלא במטלטלי אבל במקרקעי אין אונאה לקרקעות, וכן גרס רש"י ולפי"ז משמע שביותר משתות אף בקרקעות יש אונאה והיינו ביטול מקח וכפשטא דסוגיין, אבל התוס' שם הקשו מגמ' דף ק"ח הנ"ל דבפלגא אין ביטול מקח ולכך פי' דגרסינן ביותר משתות לא אמרן אלא מטלטלי וכו' עי"ש.

ואמנם לדעת רש"י דגרס שם הא דאמרן שתות קנה ומחזיר אונאה וכו' הוא משום דמפרש דין ביטול מקח יש להם ביותר משתות כפשטות הגמ' דידן ולא רק בפלגא וכדכתב בסוגיין ד"ה ביטול מקח דהיינו יותר משתות, וגם בב"ק פי' דשוה כל כסף היינו עד שתות ומשמע דיותר משתות הוי ביטול מקח. ולכאורה מוכרח כן לשיטתו דהספק אם דין ביטול מקח אינו מפרשת אונאה וא"כ אף אם אינו פלגא אלא רק יותר משתות הוא בכלל הספק. ולרש"י צ"ע מאי דאמרינן דשוה כל כסף והרי זה רק בשתות, וצ"ע [[25]](#footnote-25).

**בשיטת ר"ת דבטול מקח בקרקעות הוא רק בפלגא**

בשיטת ר"ת דכל מה דיש לקרקעות ביטול מקח הוא רק בפלגא, לכאורה צ"ל דפליג על רש"י וס"ל דאף להצד דביטול מקח יש להם ומשום דהוי מק"ט ולא צריכינן לפרשת אונאה זהו רק בפלגא אבל ביותר משתות הוא מפרשת אונאה. וצ"ע סתימת הגמ' ביטול מקח יש להם דאמאי לא פירשה הגמ' דהיינו בפלגא, ועי' בריטב"א שנתעורר בזה. ואולי י"ל דביותר משתות דבטל מקח הוא רק זכות חזרה ולא חשיב ביטול מקח אבל בפלגא לא חל המקח משום דרחוק מהמקח יותר מדאי ולהכי קרי ליה ביטול מקח. ולהצד דאין להם ביטול מקח צ"ל שגם זה רק זכות חזרה.

ויש לומר עוד בדעת ר"ת דהחילוק בין יותר משתות לפלגא הוא דבפחות מפלגא אף שהוא יותר משתות מ"מ לאו אונאה מקרי כיון דשוה כל כסף כדאמרינן בב"ק י"ד ב', אבל בפלגא או במעט יותר מפלגא אינו שוה והוי אונאה. ונמצא דאמנם הספק אם יש להם דין אונאת יותר משתות שהיא ביטול מקח, אלא שבקרקעות שיעור הביטול מקח הוא בפלגא ובזה הוא דומה ליותר משתות במטלטלין אבל בפחות מזה לא שייך דין ביטול מקח דהא שוויו הוא.

ולפי"ז הוא רק בקרקעות אבל בהקדשות שהם מטלטלין דלא שייך לומר ששוה כל כסף דהא מיירי במטלטלין דבחולין אין שוין כ"כ וה"נ בהקדש. וע"כ למ"ד יש להם ביטול מקח מיירי אף בפחות מפלגא דכל יותר משתות הוא בטול מקח, ונמצא דהא דתנן אין להם אונאה בהקדשות היינו רק בשתות ובקרקעות הוא אף ביותר משתות עד פלגא, וכ"כ ר"ת בסה"י חלק החידושים סי' ת"ר להדיא דמילי מילי קתני והוסיף דה"נ לר"ח להלן דבהקדשות יש להם אונאה אף בפחות משתות ובקרקעות אין להם אונאה מילי מילי קתני. ואע"ג דבגמ' מדמינן להו דאמרינן דיש להם ביטול מקח בין קרקעות בין בהקדשות, באמת היסוד אחד דדין ביטול מקח לא שייך מיעוטא דקרקעות והקדשות כיון שזה אינו מפרשת אונאה. ומ"מ חלוקים הם דבהקדשות מיירי ביותר משתות ובקרקעות מיירי רק בפלגא משום בפחות מכן לאו אונאה היא דשוה כל כסף. ועי ברשב"א ב"ק י"ד שתמה דלר"ת קרקעות והקדשות לאו דין אחד נינהו[[26]](#footnote-26).

אמנם עי' בבעה"מ כאן שכתב דהא דאמרינן לקמן על דין דאין אונאה למרגליות עד כמה עד כדי דמיהן קאי על כל המשנה ומבואר דקאי גם על הקדשות וע"כ משמע דאינו מטעם דשוה כל כסף[[27]](#footnote-27). וע"כ צ"ל כצד א' שבפלגא עצם המק"ט אלים טפי שאינו מקח כלל ובזה לא נתמעטו הקדשות וקרקעות. וצל"ע.

ולענין שטרות מצינו ברמ"א סי' ס"ו סל"ח דלר"ת שיעורו עד פלגא, ולהנ"ל צ"ל שגם שטרות שוים כל כסף והיינו להפחית מדמיו דיש שאינו שוה להם כ"כ כיון שמחוסר גביה ועי' ערוה"ש סי' רכ"ז [אמנם אם מכרן ביותר מדמיהן שבשוק ודאי דכשמכרן ביותר ממה שאפשר לגבות בהם לא שייך לומר דזהו שווים והוי אונאה].

והנה בסמ"ע ס"ק נ"ב מבואר שאף ביטול מקח בפלגא הוא מפרשת אונאה וכן משמע בש"ך ס"ק ה' שכתב דבקרקע נמי חוזר רק עד כדי שיראה עי"ש ברעק"א. וא"כ מ"ש יותר משתות מפלגא [ולומר דבדין ביטול מקח עצמו נאמר בתורה ב' ענינים, זה קשה מאד לומר כן]. וע"כ משמע דס"ל כצד ב' שמיעוטא דקרקעות הוא משום דנחשב דמי המקח ולאו אונאה היא אבל כשיש אונאה לא נתמעטו מדין אונאה ומשו"ה בפלגא דליכא למימר שזהו שיוויו כיון שהוא רחוק משיווי המקח, הוי אונאה אף בקרקעות. ולפי"ז הוא דוקא בקרקעות אבל בהקדשות דע"כ המיעוט מדין אונאה הא דביטול מקח יש להם מיירי ביותר משתות ואף בפחות מפלגא.

ולצד ב' דהטעם בקרקעות משום דשוים כל כסף, נראה לכאורה דהא גופא מספק"ל לגמ' בטעמא דנתמעטו קרקעות אי משום דשוה כל כסף **ולאו אונאה היא**, ומשא"כ בנתאנה בפלגא או יותר דאינו שוה כ"כ אף בקרקעות הוי אונאה, או דמיעוטא דקרקעות הוא **מדין אונאה** דאף דהוי אונאה התורה מיעטה מדין חזרת אונאה, וא"כ אף בפלגא דודאי לא שוה כל כך אין בהם דין אונאה. ונמצא דלמסקנא דביטול מקח יש להם, ה"ט דרק אונאה אין להם משום דשוה כל כסף כדאיתא בב"ק י"ד ע"ב ומשא"כ בפלגא כנ"ל.

אולם לכאורה א"א לומר כן שזה א"ש בקרקעות אבל בהקדשות דלא שייך לומר דשוים כל כסף, התם ודאי דנתמעטו **מדין** אונאה ואפי"ה יש להם ביטול מקח. וע"כ משום דמביטול מקח לא נתמעטו, וה"נ בקרקעות דבגמ' מדמה להו אהדדי, וכדאמרינן דלמ"ד בהקדשות כ"ש בקרקעות ומשמע דגם בקרקעות הטעם דיש להם ביטול מקח הוא משום דלא נתמעטו אלא מאונאה ולא מביטול מקח. ואולי י"ל דאין כוונת הגמ' שאם בהקדשות יש ביטול מקח, ה"נ בקרקעות נפשט הספק הנ"ל דטעמא משום דאין שוה כל כסף וממילא בביטול מקח דלא שייך טעמא דשוים כל כסף לא נתמעטו, אלא כוונת הגמ' דאם בהקדשות יש ביטול מקח ממילא גם בקרקעות אף להצד דהמיעוט הוא מדין אונאה מ"מ ביטול מקח יש להם ואי"צ לטעמא דשוים כל כסף, אך א"כ נמצא דלצד זה בקרקעות נמי יתכן דיש להם ביטול מקח אף בפחות מפלגא דהרי אין ראי' דהטעם משום דלא הוי אונאה. ואולי כל דברי ר"ת דבפחות מפלגא אין ביטול מקח בקרקעות הוא רק משום דנקטינן כהצד דביטול מקח יש להם רק בקרקעות ולא בהקדשות כשמואל דהקדש שוה מנה שחיללו על שוה פרוטה, וע"כ דבקרקעות הטעם דנתמעטו משום דלא חשיב אונאה דשוים כל כסף ולכן אף ביותר משתות אין להם אונאה.

ובעיקר הנידון אי טעמא דאין אונאה לקרקעות הוא דנתמעטו מדין אונאה או דלא שייך בהו אונאה דשוים כל כסף, מצינו בזה פלוגתא דהרשב"ם ב"ב ס"א ע"ב כתב דדמים מודיעין לא שייך בקרקעות משום דאין בהם אונאה, והתוס' שם פליגי דאונאה היא אלא דגזה"כ דלא נאמר בהם דין אונאה. ומשמע דפליגי בהנ"ל אם טעמא דאין אונאה לקרקעות משום דהקרקע שוה כל כסף ולאו אונאה מקרי ולהכי לא שייך לומר דהדמים מודיעים או דשייך אונאה אלא שנתמעטו מדין אונאה והא דאין שוה כל כסף הוא משום דלית בהו דין אונאה. ועי' ברשב"א ב"ב ע"ז שכתב כהרשב"ם ושם דף ס"א נראה דס"ל כהרמב"ן וצל"ע.

ובב"י חו"מ סו"ס י"ב הביא תשובת הרשב"א שלא מהני תלויהו וזבין אלא רק אם שילם כל דמי המקח, ואפי' אם בקרקעות סגי כששילם מקצת היינו משום דאין אונאה בקרקעות אבל במטלטלין לא קנה. ומבואר דדין אין אונאה בקרקעות הוא דיכול לקבוע דמי המקח אף שלא בשוויו, ולכאורה זה כרשב"ם, אמנם י"ל דאין זה משום דזהו שווים אלא שיכול לקבוע דמי המקח לפי הפסיקה ורק מדין אונאה א"א לקבוע מחיר אחר ובקרקעות דליכא דין אונאה יכול לקבוע מחיר אחר [וכנ"ל בהערה דהיינו שוים כל כסף].

והנה הרמב"ן פר' בהר כתב דאין להם אונאה משום דשוים כל כסף [ואמנם ס"ל דלא נתמעטו מאיסור אונאה אלא רק מדין חזרת אונאה וצ"ל משום דסו"ס מוכר שלא במחיר השוק והוי אונאה אבל דין חזרת אונאה הוא משום הגזל וכששוה כל כסף לא הוי גזילה כצ"ל]. אולם ראיתי להקשות דהרמב"ן ב"ב ס"א כתב כתוס' דמיעוטא דקרקעות הוא מגזה"כ דאין בהם דין אונאה ודלא כרשב"ם שהוא משום דזהו שיווי הקרקע ולכן שייך הדמים מודיעים גם בקרקעות וצ"ע[[28]](#footnote-28).

והנה להלן דף ק"ח ע"א לענין בר מצרא דאם אחר קנה שוה מאה במאתיים אין הבר מצרא שזוכה בקרקע צריך לשלם לו מאתיים דא"ל לתקוני שדרתיך, כלומר דהלוקח חשיב שליח של הבר מצרא וצריך לשלם לו לפי הדמים שקנה אבל אם אין זה דמי המקח אין חייב לשלם לו דעל זה לא חשיב שלוחו [ועי' ברא"ש שם] ודחינן דאין אונאה לקרקעות. והקשה התורא"ש **דנהי דאין אונאה לקרקעות היינו משום גזה"כ ולא שיהא שוה כל המעות מידי דהוה אעבדים ושטרות ואכתי שייך למימר לתקוני שדרתיך**, כלומר דאף שאין אונאה בקרקעות מ"מ אין זה דמי המקח ואין הבר מצרא צריך לשלם לו אלא מה ששילם עבורו בתורת דמי המקח. וזה כתוס' ב"ב דבקרקעות נמי חשיב אונאה אלא גזה"כ הוא דאין לו דין אונאה.

והנה התורא"ש תי' דכיון שקנאם לעצמו ליכא למימר לתיקוני שדרתיך כיון **שלפעמים אדם קונה קרקע הרבה יותר מדמיו**. ור"ל דכיון שהלוקח ראשון קנה לעצמו וחל הקנין אלא שהבר מצרא נוטלה ממנו כאילו קנה עבורו ומשלם לו מה ששילם עבורה, וע"ז שו"ט אי אמרינן לתיקוני שדרתיך ומה ששילם עבורה יותר ממחירה אין זה דמי המקח אלא מתנה, ודחינן דכיון שפעמים אדם קונה ביותר מדמיו הוי כדמי המקח וחייב לשלם לו. [אמנם זהו רק משום דאינו שלוחו ממש דא"כ אף בפחות משתות אומר לו לתיקוני שדרתיך כאיתא בכתובות צ"ט, אלא הוא שלוחו מאליו ובזה כל שהוא נחשב דמי המקח חייב הבר מצרא לשלם לו, ועי' מאירי שם]. וע"ש בתורא"ש בהא דמקשינן בכתובות צ"ט **והא מר הוא** דאמר אין אונאה לקרקעות ולא פריך ממתני' [דלא כפרש"י שם] אלא כוונת הגמ' לדין שליחות דבר מצרא עיש"ה וכן כתבו התוס' בכתובות שם.

ולפי"ז משמע דהתם אין הכוונה לדין אין אונאה בקרקעות אלא סברא בעלמא היא דאדם קונה יותר מדמיו ולכן חייב הבר מצרא לשלם לו דאין זה מתנה בעלמא אלא עבור המקח. וע"ע במרומי שדה ב"ב ס"א דפי' כן מדנפשיה גם בדעת הרשב"ם הנ"ל דמודה שדין אין אונאה בקרקעות הוא גזה"כ ומש"כ דבקרקעות לא אמרינן הדמים מודיעים אין כונתו לדין אין אונאה אלא דדעת בנ"א דניחא להם לשלם הרבה בשביל קרקע פלונית ולכך אין הדמים מודיעים.

והעירו שלדברי התורא"ש לכאורה אין ראי' מכאן דאף בפלגא אין אונאה לקרקעות דהכא תלוי רק אם דרך לשלם כן. וא"כ צ"ע דעת הרא"ש דנקט כר"ת שהוכיח משם דבפחות מפלגא אין להם ביטול מקח. ושו"ר שכ"כ באו"ז סי' ש"נ בשם הר"ח דאף שביטול מקח יש להם התם שאני דבר מצרא הוא, ויל"פ כוונתו לזה. ועכ"פ לרא"ש צ"ב.

ואולי גם לתורא"ש זה תלוי בדין אין אונאה לקרקעות שרק אם אין אונאה יכול למכור ביותר מדמיו אף שאין זה שיוויו, אבל אם יש דין אונאה ביותר משתות א"א למכור ביותר מדמיו ואף כשהסכים הלוקח אין זה נחשב כדמי המקח אלא מתנה היא. ועי' מחנ"א סי' י"ג בהא דב"ב דבכדי שאין הדעת טועה מתנה הוא דיהיב ליה אין זה דמי המקח אלא מתנה מחוץ לדמי המקח. ותלוי בהנ"ל. ומש"כ הרא"ש דאין הכוונה לדינא דמתני', יל"פ כוונתו דהתם הגמ' מייתי ראי' שגם בשלוחו אין אונאה ואומר לו לתיקוני שדרתיך ולזה לא סגי בדין המשנה דאין אונאה לקרקעות כיון שסו"ס הסכים ליקח אבל מ"מ ודאי זה בנוי על דין המשנה, וצל"ע.

אונאה וביטול מקח בהקדשות

**גמ' אונאה אין להם ביטול מקח יש להם וכו', ומ"ד אקרקעות אבל אהקדשות לא כדשמואל דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל.** ומבואר בפרש"י בכל הסוגיא דטעמא משום דנתמעטו מאונאה טעות ליכא למימר בהו דרק בהדיוט איכל"מ דאדעתא דהכי לא אקני אבל בהקדש ליכא טעות כלפי שמיא. ויל"ע היכי שההדיוט נתאנה שפדה יותר משוויו דלמבואר ברש"י דליכא טעות כלפי שמיא לכאורה הכא שהוא טעות כלפי הדיוט יהא ביטול מקח. ועי' בחי' הגרנ"ט סי' קס"ב שצידד כן מסברא, אך הוכיח מהגמ' לעיל נ"ה א' דאף כשנתאנה ההדיוט א"י לחזור בו, וכ"מ ברמב"ם ערכין פ"ז הי"א. ועוד הביא הגרנ"ט מהשטמ"ק שהביא מהירושלמי דאדם עשוי לוותר להקדש ואמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט. וכתב שם דלפי"ז אין הפדיון חל אלא על דמי ההקדש והשאר אינו קדוש מדין פדיון אלא מדין הקדש ראשון, ונפ"מ דכשיפדה אותו אי"צ ליתן חומש אלא משיווי דמי ההקדש הראשון. ובחזו"א תמורה סי' ל"ד כתב שמתוס' משמע דאם נתאנה המחלל אמרינן אמירתו לגבוה וכו'. ועי' חי' רמ"ש.

והנה מש"כ רש"י דנתמעטו מדין אונאה אף דהכא הוי בשיעור ביטול מקח משמע דס"ל שגם ביותר משתות נכלל בפרשת אונאה וכ"כ להלן ד"ה ואיפוך וכו' דכיון דנתמעטו מאונאה ל"ש שתות ל"ש יותר משתות. וכ"כ רש"י בקידושין דף י"א ע"ב דאשמעינן שמואל דכי היכי דנתמעטו מאונאה ה"נ נתמעטו מביטול מקח. והא דכתב לעיל דלאו בכלל לא תונו יל"פ דמלבד דין אונאה יש גם דין ביטול מקח משום מק"ט ולזה הוסיף דטעות ליכא בהקדש.

אך מש"כ רש"י דליכא טעות כלפי שמיא צ"ב דלכאורה אדרבה נימא דאין הקדש מסכים כלל לחילול שלא בשוויו. ואין לומר דזה נלמד מקרא דערכך כדפי' רש"י להלן [ד"ה אף צריך] דלמ"ד אין צריך לעשות לו דמים מה"ת ערכך כל דמים שיעריכוהו במשמע. דא"כ אי"צ לומר משום דליכא טעות כלפי שמיא אלא דגלי קרא דאפשר לחלל שלא בשוויו. ועוד דא"כ אמאי צריך ילפותא דאין אונאה להקדש תיפו"ל מקרא דערכך דאפשר לחלל אף שלא בשוויו, וע"כ צ"ל כמש"כ המהר"ם שי"ף דלמ"ד ערכך כל דהו אינו ילפותא אלא להיפך דלא יליף מערכך דבעינן שוויו דאפשר לפרש אף בכל דהו. והדק"ל מהיכי תיתי שיוכל לקנות מהקדש לכתחילה בפחות מדמיו[[29]](#footnote-29).

ולכאורה צ"ל שזה נלמד ממיעוטא דאונאה וכ"כ במנח"ש סי' ס"ו דממה שנתמעטו מאונאה נלמד דאין הקדש מקפיד על שיווי. וצ"ל דאין המיעוט רק מדין חזרת אונאה אלא דלאו אונאה היא כלל דאין הקדש מקפיד. אך יל"ע דלכאורה המיעוט רק מדיני אונאה אבל מנלן שהקדש מסכים שיקנה בפחות מהמחיר, וכעי"ז הקשה בס' זכר יצחק סי' ע"א דכשהמוכר הסכים למכור אלא שנתאנה בעינן לדין אונאה ובזה נתמעט הקדש אבל בכה"ג שקנה מעצמו יותר מהמחיר גזל הוא. וצ"ל דהא גופא הראי' דאם הקדש מקפיד לא שייך למעטו מאונאה מה"ט דהכא לאו אונאה היא אלא כגזל וע"כ דאין הקדש מקפיד. מיהו בזכר יצחק שם פי' דקרא מיירי שהגזבר [או אדם אחר שמכר לעצמו] טעה ומכר בפחות משיווי, אבל אם נתכוון לפדות בפחות משוויו אין זה אונאה אלא שלא נתנה לו התורה רשות לפדות בכך, ולפי"ז א"א ליישב כנ"ל, ואי מיירי בגזבר הדק"ל דבזה שייך טעות. [ושם כתב דהבעלים עצמו יכול לפדות שלא בשוויו ומדין חילול אבל בזה לכאורה לא שייך דין אונאה וצל"ע] [[30]](#footnote-30).

וי"ל דבהקדש אין זה מקח בין ב' צדדים אלא הפודה הוא עושה את המקח מההקדש, ולכן לא שייך טעות כלפי שמיא. אלא שזה דוקא אם משלם את תמורתו כדי שיחשב דרך מקח ואף דאינו משלם כל שוויו אם נחשב שנתן תמורת החפץ סגי בזה דכיון שקבע שזהו דמיו חשיב ששילם תמורתו.

ומש"כ רש"י דנתמעטו מאונאה יל"ב דבלא פרשת אונאה יכול לקבוע מחיר לחפץ אף שלא כפי שויו בשוק, ורק מדין אונאה נאמר שאין יכול לקבוע מחיר אחר לחפץ, אבל הקדש שנתמעט מדין אונאה לא נאמר דין זה ויכול לקבוע דמיו אף שלא כשוויו, [ולשמואל אף ביותר משתות נכלל בדין אונאה וכמבואר ברש"י להלן ד"ה וקמפלגי וכנ"ל]. ויסוד לזה משו"ת הרשב"א הובא בב"י סי' י"ב בהא דתליוהו וזבין זביניה דביני זה רק אם נתן דמי המקח אבל אם שילם פחות שלא שילם על המקח לאו זבינא הוא וכתב שם דאף אי נימא דבקרקע חשיב דמי מקח אף בפחות זהו רק בקרקע דאין לה אונאה משא"כ במטלטלין לא הוי דמי מקח ומבואר דתלוי בדין אונאה. וכ"מ מדברי הגר"א ביו"ד סי' רצ"ד בדין פדיון מע"ש [הובא לעיל בהערה] וכתב שם דלמ"ד ממון גובה הוא יכול לפדות שלא בשוויו משום דאין אונאה להקדש אבל למ"ד ממון הדיוט אין יכול לפדות אלא בשוויו. וצ"ב דאף אם ממון הדיוט הוא הרי אין זה מכר אלא פודה את שלו ומה שייך אונאה וע"כ דמדין אונאה נלמד דאין זה נחשב דמיו, ורק אם זה כהקדש יכול לקבוע שזה דמיו. עי' קה"י ערכין סי' י"א וכן באבי עזרי מכירה פי"ג שהוכיחו כן. וזהו מש"כ רש"י דנתמעטו מדין אונאה.

וכל מש"נ הוא למ"ד דאין להם ביטול מקח וכנ"ל דליכא טעות כלפי שמיא. ולאידך מ"ד דיש להם ביטול מקח צל"ב במה פליג, ורש"י כתב דהוי ביטול מקח אע"ג דליכא טעות כלפי שמיא, ומשמע דמודה לסברא זו ואעפ"כ הוי מק"ט. וצ"ב. ועי' רש"י להלן ד"ה מר לית ליה דשמואל קסבר כיון דאיכא יותר משתות לאו דרך מקח הוא וכיון דלגבי מקח לאו מידי הוא גבי חילול נמי לאו מידי עבד. וצ"ב.

ויל"פ דס"ל דהא דיש להם בטול מקח הטעם משום דרחוק מן המקח יותר מדאי ואף בלא פרשת אונאה לא חשיב דמי המקח כלל, דלא חל הפסיקה על יותר משוויו. ומש"כ רש"י לעיל דטעמא משום דאדעתא דהכי לא קנה, ומשמע דאף ביותר משתות חשיב דמי המקח ורק שלא קנה אדעתא דהכי, זהו רק למ"ד דאין ביטול מקח בהקדשות אבל למ"ד דיש להם ביטול מקח ה"ט משום דלא חשיב דמי המקח כמש"נ. ועי' בחי' הגרנ"ט סי' קס"ב שכתב כן עי"ש שהאריך בזה.

ולמ"ד דצריך לעשות דמים מה"ת פרש"י משום דערכך בשוויו משמע, ולכאורה היינו למ"ד דביטול מקח יש להם. ויל"ע דא"כ אמאי אמרינן דלמ"ד בהקדשות כ"ש בקרקעות נימא דשאני הקדשות דגלי קרא דערכך בשוויו משמע. ועי' פנ"י שעמד בזה וכתב דע"כ מקרא לא דרשינן לבטל המקח אלא רק שצריך לשלם להקדש דמיו, ולמ"ד דביטול מקח יש להם ע"כ דלאו מהאי קרא קדריש לה. וע"ע מש"כ בדברי רש"י להלן.

עוד יל"ע דאי בעינן ערכך בשויו איך יתפרש המיעוט מאונאה. והנה מבואר בגמ' דבכדי אונאה לכו"ע אי"צ לעשות לו דמים ואף דבעינן ערכך בשוויו ע"כ צ"ל דעד שתות חשיב שוויו ולפי"ז איכל"מ דמיעוט מאונאה הוא רק על שתות דעדיין חשיב שיווי המקח ורק שיש בו אונאה אבל יותר משתות אינו שיווי החפץ וכעי"ז כ' הפנ"י. ועי' שיעורי ר' דוד פוברסקי [אות שצ"ה ושצ"ט] שמזה מוכח דביותר משתות הוי ביטול מקח בלא פרשת אונאה דאל"כ כשם שבאונאה חשיב ערכך ה"נ ביותר משתות, וע"כ דביותר משתות הוי מק"ט, אלא דבהקדש אי לאו קרא דערכך לא הוי ביטול מקח משום דליכא טעות כלפי הקדש, ועפי"ז יישב קושית הפנ"י אמאי אמרינן דכ"ש בקרקעות נימא דשאני הקדש דילפנן מערכך. ולהנ"ל א"ש דהא דממעטינן מערכך הוא רק משום דאינו דמיו, ועצ"ע.

**בטעמא דשמואל דהקדש שוה מנה שחיללו על פרוטה מחולל**

**בגמ' במאי קמפלגי בדשמואל** הנה למש"נ עפ"י דברי רש"י דינא דשמואל הוא משום דאין אונאה להקדש ואף בביטול מקח, ועי' חי' הגר"ח על הש"ס דשמואל קמ"ל דעצם החילול אי"צ בשוויו אבל מ"מ מדין הממון היה צריך להשלים להקדש כשוויו וע"כ ש"מ דאין אונאה להקדש אף בביטול מקח, ונמצא דעיקר דינו דשמואל אינו משום דאין אונאה להקדש אלא דחילול אי"צ בשוויו אלא דשמעינן נמי מדשמואל דאין להם ביטול מקח.

והנה בתור"פ כתב דהא דמפרשינן למ"ד צריך לעשות לו דמים משום דשמואל דליכא למימר דטעמא הוא משום דאין להם ביטול מקח, דא"כ לפלגי אף בקרקעות. וכעי"ז בריטב"א [דא"כ לפלגו בהא להדיא ואמאי פליגי על פירושא דמתני' דתמורה]. וצ"ב דלכאורה באמת חד טעמא נינהו וכדאמרינן דלמ"ד דביטול מקח יש להם לית ליה דשמואל, וא"כ טעמא דשמואל גופיה הוא משום דאין להם ביטול מקח, ודוקא בהקדשות וכמבואר בגמ' לעיל דלמ"ד ביטול מקח יש להם בקרקעות אבל בהקדשות לא, והיינו כדפרש"י הכא דשאני הדיוט דאיכל"מ טעה משא"כ בהקדש. [ולא משמע דכוונתו על עיקר דינא דשמואל כהגר"ח, דמ"מ הא בעינן נמי לטעמא דאין להם ביטול מקח]. וע"כ דהתור"פ מבאר דשמואל טעמא קאמר דלהכי קנה מהקדש ואין לו ביטול מקח משום דאי"צ לחלל בשוויו. וכנראה הטעם משום דחילול אינו מדרך ממכר אלא רק שמעביר הקדושה מהחפץ של הקדש לחפץ של חולין. וע"ע בתורי"ד שפי' טעמא דשמואל משום דכיון שחילל ההקדש על פרוטה ונתקדש תמורת ההקדש ממילא ההקדש נתחלל כדמצינו בדין מעילה דכשנהנה מההקדש יוצא לחולין.

וע"ע ברמב"ן ובחי' הר"ן דבדינא דשמואל באמת לא שייך דין אונאה כיון שנתכוון לחללו שלא בשווי ולכן אי"צ להוסיף דמים אף מדבריהם וזה רק בבעלים אבל בגזבר דצריך לחללו בשווי צריך להוסיף דמים מה"ת אלא דנלמד משמואל דלא הקפידה התורה על חילול בשוויו. וכן בתוס' בתמורה כ"ז פי' דכשהבעלים מחלל יכול לחלל בפחות משויו, אבל הגזבר צריך לחללו בשווי וצריך שומא. ועי' חזו"א תמורה סי' ל"ד דהבעלים כעומד מצד הקדש ויכול להוזיל במחיר. ולפי"ז הא דמייתינן מדשמואל אינו בתורת ראי' דשמואל ס"ל דאין אונאה להקדש ואף בביטול מקח אלא הוא טעם להא דאין ביטול מקח בהקדשות דמשמואל חזינן דלא הקפידה התורה על שיוויו. וזה כמש"נ מהתור"פ.

אך לדבריהם צ"ע דא"כ אין ראי' מדשמואל דאין ביטול מקח להקדש, דדוקא היכי דמחלל דרך חילול אבל בדרך מקח איכל"מ דיש לו ביטול מקח ורק מאונאה נתמעט. ואי ס"ל שגם בחילול בעינן שיהא דמי המקח כמש"נ לרש"י, וע"כ משמואל ש"מ דחשיב דמי המקח, וממילא ליכא ביטול מקח דנחשב דמיו, א"כ אמאי צריך לשלם דמים מה"ת וצל"ע.

ועוד הביאו מתו' מנחות ס"ז דהא דבעינן תרי קראי באונאה למיעוטי הקדש וקרקעות משום דכיון שהפודה הקדש מוסיף חומש ס"ד דאיכא אונאה טפי ואע"פ דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, ומבואר דיש לפרש דינא דשמואל אף אם יש אונאה להקדש ולכאורה היינו משום דהתם הוא דרך חילול, וע"ע בשטמ"ק בכורות י"ג שהביא מתוס' כת"י דאיכל"מ דשמואל במתכוון אבל בטעה דלמא יש אונאה. וצ"ע מגמ' דידן דמ"ד דביטול מקח אין להם ס"ל כשמואל ולהנ"ל הרי שאני בדשמואל שחיללו שלא בשוויו.

ואמנם להלן בל"ב אמרינן דכו"ע אית להו דשמואל ולמ"ד דצריך לעשות לו דמים מה"ת שמואל מיירי שחיללו ופי' תוס' דהיינו דנתכוון לחלל בפחות משוויו, ויל"פ כנ"ל שזהו מדין חילול ואי"צ בשווי. אולם זה קאי למ"ד דיל"פ דברי שמואל אף למ"ד דיש להם ביטול מקח, דהכא שאני דחילול הוא ולא מקח, אבל למ"ד דאין להם ביטול מקח ויליף לה מדשמואל לכאורה מוכרח דמפרש דלשמואל אף בדרך מקח הרי הוא מחולל וע"כ משום דאף ביטול מקח אין להם. וצ"ע.

**גמ' איבעית אימא כו"ע אית להו דשמואל וכו' אבל לכתחילה לא ופרש"י דערכך בשוויו משמע.** ולדברי רש"י אלו הדרא קושית הפנ"י דא"כ אמאי אמרינן דלמ"ד הקדשות כ"ש בקרקעות דהא שאני הקדש דאיכא קרא. ולעיל כתב דמהאי קרא לא ילפינן לבטל המקח אבל לרש"י כאן שפי' דעת רבי יונה מקרא דערכך הדק"ל. ומזה הכריח הפנ"י דלאוקימתא זו בגמ' באמת ד"ז הוא רק בהקדשות ולא בקרקעות. ואין זה ביטול מקח ממש אלא רק שצריך להשלים דמיו וצ"ע. ועי' לעיל מש"כ בשי' ר' דוד.

**תוד"ה יצא לחולין וכו' ולמ"ד צריך לעשות לו דמים מה"ת דיש להקדש ביטול מקח יצא לחולין כנגד המעות שנתן והשאר יתחלל בדמים שישלם. וקמ"ל דל"א וכו' יבטל הפדיון ולא יצא לחולין כמו בהדיוט דהמקח בטל.**

והא דבהדיוט בטל המקח לגמרי ביארו התוס' משום דהמאנה לא נתרצה למכור אלא לפי פסיקה ראשונה כמו שקצץ, ועוד דהתם הטעם משום דניחא למתאנה שיתבטל המקח כיון שהיה יכול לבא לידי הפסד, וממילא נתבטל המקח גם כלפי המאנה. משא"כ בהקדש דלא יבא לידי הפסד. וכ"כ הרמב"ן ועוד ראשונים. [ועי' חזו"א תמורה סי' ל"ד דאף שגם השתא לאחר כדי שיראה אין יכול לבטל המקח צ"ל דמ"מ כיון דהוא טעות גדלה אינו רוצה בקיום המקח, וצ"ע לשון התוס']. ורק בהדיוט נתבטל מטעם שיש לו הפסד.

והנה צ"ב לדבריהם מ"ש שתות דאין חוזר בו דהתם נמי נימא דלא נתרצה למכור אלא לפי מה שפסק, והיא היא קושית הגר"ח בספרו ומזה חידש שחזרת אונאה היא דין חדש מפרשת אונאה אבל עיקר הקציצה לא נתבטלה. וצ"ב מ"ש יותר משתות, [ועי' חזו"א תמורה סי' ל"ד ד' שהרגיש בזה וכ' דדוקא ביותר משתות שצריך להחזיר כ"כ מצי לבטל המקח וצ"ב]. ויל"ב כמש"נ בדף נ' בדעת ריב"ם דס"ל כדברי הגר"ח בשתות אבל ביותר משתות שהוא רחוק מהמקח הא דחוזר בו אינו משום פרשת אונאה אלא שעיקר הפסיקה לא חלה כיון דאין זה שיווי החפץ ואין זה דמי החפץ ורק בשתות נחשב כדמי החפץ אלא דמחזיר אונאה, ולפי"ז א"ש שביותר משתות המאנה חוזר בו כיון שלא נתקיימה הפסיקה משא"כ בשתות[[31]](#footnote-31).

ועכ"פ מבואר מדבריהם שלא חלה הפסיקה ליחשב דמי המקח כפי מה שפסק אלא רק כפי שיוויו, ומ"מ מעיקר הדין לא נתבטל המקח אף בהדיוט דאף שלא חלה הפסיקה קנה כנגד מעותיו, ולא אמרינן שלא הסכים לקנות אלא אם יחול המקח כפי הפסיקה. ולכך גם בהקדש נתחלל כפי מה ששילם להקדש[[32]](#footnote-32).

ולכאורה פי' התוס' כאן הוא דלא כתוס' דף נ' ע"ב, דפי' לפר"י דהמאנה חוזר משום שהוא רחוק מהמקח, וכאילו לא מכר כלל. והיינו דהפסיקה אינה חלה כיון שהוא רחוק יותר מדאי ולכן לא קנה הלוקח להתחייב לשלם אף כנגד שיווי, וכן כשנתאנה המוכר לא נתחייב ליתן ללוקח כנגד מעותיו. וזה דלא כתוס' דידן. וכן לפריב"ם שם דהמאנה חוזר רק כשמתאנה תובע אונאה ובתוס' דידן מבואר אף כשאינו תובע האונאה ניחא ליה שיתבטל המקח. וע"ע לעיל דף נ' שהוכחנו מתוס' דס"ל דאף ביותר משתות יכול לתבוע חזרת אונאה ודלא כרבינו יונה. ויתכן שכל דברי רבינו יונה הם לאחר דיש ביטול מקח ביותר משתות וכיון שבטל המקח שוב אינו יכול לתבוע האונאה וצ"ת.

ועוד מבואר בתוס' שבהקדש חייב להשלים כנגד כל החפץ ואין יכול לומר שיהא מחולל רק כנגד מה ששילם כבר, ומשום שנתכון לקנות שוה בשוה ולא נתכוון לאנות ההקדש. והיינו דאין הכוונה שנתחייב ליתן להקדש הדמים שקצץ עבור חפץ של הקדש אלא דנתחייב לפדות כל החפץ של הקדש ולפי שיוויו באמת ולא לפי' מה שחשב ששוה.

והנה כל זה ביותר משתות אבל בשתות מהני החילול כנגד כל החפץ והיינו משום דחלה הפסיקה ועכ"פ בהקדש שאין אונאה להקדש וחשיב דמי המקח. והנה התוס' להלן כתבו שאף בכדי אונאה מדרבנן צריך להוסיף דמים ומזה הכריחה הגמ' דלמ"ד ביטול מקח יש להם הוא מה"ת דאל"כ מ"ש מאונאה. [ועי' רעק"א שם] ולכאורה אין כוונתם דמדרבנן לא חל החילול אלא כנגד המעות אלא הוא רק דין חזרת אונאה אבל המקח חל [ובפרט לדברי הגר"ח הנ"ל] וקצ"ע לפי"ז דאפי' נימא דביטול מקח הוא מדרבנן מ"מ איכא נפ"מ בין ביטול מקח לאונאה דבביטול מקח מדרבנן לא חל החילול אלא כנגד מעותיו ויל"ע.

ובעיקר דברי התוס', מרש"י לא נראה כן שכתב בד"ה ומר לית ליה דשמואל דגבי חילול נמי לאו מידי עבד, ומשמע דלמ"ד דביטול מקח יש להם לא חל החילול כלל, ודוחק לפרש דקאי על מה שיותר מדמיו. ועי' מהרמ"ש. ולפי"ז הא דקתני יצא לחולין צ"ל כמש"כ התוס' בתמורה כ"ז דהיינו יצא לחולין כשיעשה לו דמים כלומר שיתן אח"כ שאר הדמים וכ"כ בריטב"א כאן ולפי"ז לכאורה דינו כביטול מקח דהדיוט דלא חל המקח.

והרמב"ן פי' דיצא לחולין הכל דהוי כתחילת פרעון אלא שצריך להשלים ולפי"ז משמע שהוא ממש כדין חזרת אונאה וכן נראה מלשון חי' הר"ן דבהקדש אין דין ביטול מקח אף ביותר משתות אלא רק דין חזרת אונאה. ולפי"ז צ"ל דבאונאה ליכא דין חזרת אונאה אף מדרבנן דלא כתוס', וצל"ע.

1. אולם בשטמ"ק כתב בשם הרמ"ך כהריטב"א אף שדעת הרמ"ך שגם ביותר משתות יכול לתבוע אונאה עי' שטמ"ק דף נ' ע"ב ד"ה וכתב הרמב"ם, [עפ"י כתבי ראש דיעה]. [↑](#footnote-ref-1)
2. עוד היה נראה דרק ביותר משתות אין המוכר מתרצה למכור כשלא ישלם לו כל המחיר אבל בשתות אמדינן דעת המוכר שנתרצה אף אם יצטרך להחזיר ודלא כקושית הגר"ח [ומה שהקשה הגר"ח מדבר שבמדה לא קשיא להו מאיזה טעם]. אך לפי"ז שיעור שתות הוא מה שהמוכר מתאנה כשאין משלם לו כמו שפסק ולא שתות מהמקח, ואם מכר שוה חמשים ואחד בששים ושנים דלגבי המקח הוי יותר משתות ולגבי הדמים הוי פחות משתות וקי"ל דאזלינן בתר המקח הכא לגבי המוכר הוי ודאי פחות משתות.

   והנה התוס' פי' הסוגיא בב"ב דאמר אי לאו דאוניתני דמיירי שאין המתאנה תובע האונאה, וצ"ב דהא התם מיירי בנתאנה שתות ובזה הרי אף אם יתבע האונאה אין המאנה חוזר בו דלא הוי ביטול מקח. ואף דעכשיו נעשה ביטול מקח לגבי המאנה מ"מ אם הוא רק בצירוף זה שהמתאנה תובע האונאה הרי אין תובע אלא שתות ובכה"ג אין זה סיבה למאנה שיבטל המקח. [וכעי"ז ראיתי שנתקשה בחי' רבי דוד דוב]. מיהו למש"כ בפנים נראה דל"ק דכשנתייקרו המאנה חוזר בו משום דנתאנה הוא ולא משום דתביעת האונאה של המתאנה היא לבטל הפסיקה, ולא בעינן התם לתביעת האונאה אלא לסלק טענת אי לאו דאוניתני. ועדיין צריך להתיישב בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. שוב נראה דאדרבא הרי הרי"ף כתב דאף לאחר כדי שיראה חוזר כשנודע לו ומבואר דאחר שנודע לו ושתק א"י לחזור, ואם לא חל המקח כלל א"כ אף אם נתרצה אח"כ הרי צריך קנין חדש דעל זה לא היה הקנין וע"כ שהוא רק כטעות במקח אלא שהשיעור לידע מהמום אין תלוי בכדי שיראה אך מ"מ מלשון הרי"ף נראה שהוא מטעם דהוי מק"ט. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויתכן שכל דברי רבינו יונה הם לאחר שיש זכות חזרה ולא נתקיים המקח ולכן א"י לתבוע אונאה ולפי"ז התוס' התם שבאו לפרש תחילת הדין לבאר הטעם שיכול לבטל המקח לכך כתבו שיכול לחזור בו אבל לדינא אחר שחל דין ביטול מקח שוב א"י לתבוע אונאה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויל"ע אם זה רק משום דביותר משתות שניהם חוזרים, וכפי' א' בתוס' לעיל ודלא כריב"ם, או דלגבי המתאנה גם לריב"ם חשיב ביטול מקח. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועי' ברמ"א שם ס"ט שבספק אם נשתנה השער על המתאנה להביא ראי', אמנם שם מיירי שהוא ספק אם הוי אונאה כלל כמבואר בבהגר"א וכ"ה במקור הדין במרדכי פ' הכותב סי' ר"ו, אבל כשודאי יש אונאה וספק אם ידע ומחל י"ל דעל המאנה להביא ראי'. ועי'. [↑](#footnote-ref-6)
7. שוב ראיתי שהרי"ד מיירי כשהלוקח קונה ביוקר משום שחביב עליו וגם המוכר אינו רוצה למכור אם לא יתן לו יותר מדמיו, שאם הוא מרבה עליו בדמים כדי שיתרצה למכור לו מה איסור יש בו דלא אסרה תורה כי אם בדרך מרמה וטעות. ולפי"ז י"ל דהיינו דין בעה"ב דאין לו אונאה אבל הכא דהמוכר בין כך מוכרו אלא שרוצה להפקיע השער אף כשידע המתאנה אסור. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויל"ע אי ס"ל לב"ח דבלא עדים הוי ספק מחילה ואין המאנה חייב מספק דהממע"ה ומש"כ הנתה"מ דהוי כאיני יודע אם פרעתיך יל"ד דהכא אי מחילה מחל לא נתחייב כלל ועי', או נימא דכוונתו דודאי הוי מחילה כששתק. ועי' באר הגולה שהביא דברי הב"ח. [↑](#footnote-ref-8)
9. עי' ריטב"א קידושין דף ח' דבכה"ג אין אונאה. אמנם שם משמע דבעינן שיהא שוה ללוקח ולא סגי במה שלמוכר שוה כך. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. וז"ל: **דמאי דאמר רחמנא לא תונו לא אמר אלא בדרך מרמה שאין חבירו מרגיש בהונאתו וסובר כי בשוויו קונה אותו, אבל היכא דיודע שקונה אותו ביותר מדמיו מפני שהוא חביב עליו וצריך לו וגם חבירו אילולי שמוכרו ביוקר לא היה מוכרו לא הזהירה תורה על זה לא תונו, שאם הוא מחבבו ורוצה לקנותו ביוקר ומרבה עליו דמים כדי שיתרצה למוכרו מה איסור יש כאן, ולא הזהירה תורה ע"ז כלל כי אם בדרך מרמה וטעות ומשום הכי שרי ר"מ וכו', עכ"ל.** [↑](#footnote-ref-10)
11. וזהו יישוב אחר על קושית הגר"ח אמאי לא יבטל המאנה את המקח דהוי דבר שבמדה וכו'. וא"ש לשיטתו בסי' י"ג דקודם ששילם אינו מחויב לשלם כלל יותר ממחיר השוק, ומשמע דלא ס"ל כתי' הגר"ח שגם באונאה לא נתבטלה הפסיקה אלא שמד"ת להחזיר אונאה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ויש להוסיף שהרמב"ן שם כתב דקרא דוכי תמכרו בלשון רבים קאי גם על קרקעות וקרא דאו קנה כתיב בלשון יחיד ובזה אמרינן דקאי רק על מטלטלין וממעטינן קרקעות ומזה נלמד דיש דין נוסף במטלטלין שהוא חזרת אונאה ונתמעט קרקעות, וי"ל דהיינו גמ' דידן דלוקח והרמב"ן לשיטתו דליכא איסור בשוגג מפרש דקאי על דין חזרת אונאה. ומיהו אין זה לגמרי כסוגיין דהרמב"ן לא כתב דהילפותא ממה דנאסר כלל ללוקח אלא משום המיעוט דנתמעטו קרקעות. ועי'. [↑](#footnote-ref-12)
13. שו"ר בחי' רד"ד שנתקשה בגמ' וצידד דס"ד דכיון שרוב פעמים אינו יודע לכך ליכא אזהרה כלל לגבי לוקח, עוד פי' דקמ"ל שמחויב לברר שיווי המקח שלא יבא לאונות, וצל"ע אמאי לא נימא שהמוכר יברר. [↑](#footnote-ref-13)
14. ואולי הכא מיירי שהלוקח שהוא המאנה אינו יודע שיש בו אונאה, ובזה לא חשיב כמפרש. ודוחק. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. אמנם באומר ע"מ שאין בו אונאה לכו"ע יש לו עליו אונאה. ולפי' הרשב"ם בתוס' היינו דמתנה שלא יהא בו דין אונאה כלל, וכן כתב הרמב"ן בב"מ, וצ"ב מ"ש. [ואמנם אם הרמב"ן בב"מ ס"ל דהתנאי דימחל לו א"ש החילוק. אך לרמב"ן ב"ב דמפרש ע"מ שלא יתחייב צ"ב מ"ש ע"מ שאין בו, וא"א לומר דהרמב"ן ב"ב יפרש דע"מ שאין בו היינו כפרש"י, דבב"מ דחה דבריו]. וצ"ל דהתם התנאי שכלפיו לא יהא כלל דין התורה של אונאה וזה א"א אבל הכא הוא מפקיע זכות תביעת האונאה. ועצ"ע. וע"ע ברמב"ן דלהצד שר"מ מודה היכי דלא ודאי קעקר אפ' בע"מ שאין בו מהני תנאו, וחזינן דשייך להתנות שלא יחול הדין אי לאו דמתנה על משכב"ת. וצ"ת. [↑](#footnote-ref-15)
16. והנה הנתיבות חולק על הקצוה"ח וביאר דכשלא ידע ומחיל לא הוי תנאי דע"מ שימחול אלא התנאי שלא יתחייב ולפי"ז יל"ב כן גם בלבוש, אבל בעלמא י"ל דמפרש דהתנאי דימחל ולא כהרמב"ן וצל"ע]. [↑](#footnote-ref-16)
17. ולכאורה קושיא זו היא רק לטור אבל לרמב"ם הא הוי כמפרש דידע ומחיל וכדמשמע בסמ"ע אולם העירו שגם לרמב"ם קשה שהרי לא יודע בכמה נתאנה שהרי אינו יודע המחיר בשוק וכן מבואר במחנ"א. [↑](#footnote-ref-17)
18. ולפי"ז גם בשתות מקח ביפות ונמצאו רעות [באופן שמחירם זול] נמי המקח הוא ביפות אלא שנתאנה בחטין עצמם ולהנ"ל לכו"ע ניזיל בתר המעות, אך א"כ גם אם מכר מטבע ונמצא חסר הרי המקח הוא על מטבע שלם ול"ק קושית התוס', וראיתי בכתבי ראש דיעה לבאר כן בדעת הרמב"ם דמשמע שלא פירש כתוס' שהרי כתב גם שהחליף סלע בכ' מעות במקום בכ"ד ומשמע שגם הא דסלע חסרה מיירי שמחליף הסלע במעות. ויקשה קושית התוס', ואי נימא דאזלינן בתר מה שפסק א"ש, ושם ר"ל דהתוס' נמי מודו בזה אלא דס"ל שהוא רק בשתות מעות אבל בשתות מקח סו"ס המקח היה סלע זה, וצל"ע היטיב בזה. [↑](#footnote-ref-18)
19. וי"ל קצת דכבר עמדו התוס' דהכא הטעות היא במטבע, וא"כ י"ל דאף שההפסד של המוכר הוא שלא קיבל תמורת הטלית ולהכי שיעור ההפסד נמדד לפי המקח, מ"מ כיון שסיבת ההפסד והרמאות היא במטבע שנתן לו מטבע פחותה כיון דלא סגי לא מחיל. ויש להוסיף דברי השטמ"ק דף נ"ז ע"א בשם הראב"ד דטעמא דיותר משתות חוזר בו משום הבושה שרימהו, ולהכי תלוי במקור סיבת ההפסד ורק לענין שיעור ההפסד אזלינן בתר המקח, ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. וקצ"ע דלפי"ז דברי הברייתא מעורבבים דעד כמה תפחת קאי על דין רמאות לאסור לקיימה ואח"כ קתני דבפיחת איסור אסור להוציאה ביפה מדין אונאה אבל מותר לקיימה ושוב קתני לא ימכרנה וכו' דהיינו שאסור לקיימה ומשום רמאות. [↑](#footnote-ref-20)
21. וכל זה הוא רק למסקנת הגמ' לעיל דפחות משתות לאלתר מחילה אבל אי בעינן בכדי שיראה ודאי דאונאה היא, מיהו גם למסקנא לשון הגמ' לאלתר מחילה משמע דמטעם מחילה הוא, וצ"ל דהיינו הסכמה ורצון למקח. [↑](#footnote-ref-21)
22. והיינו ממה שהביא מחלוקת רב ושמואל לעיל בדין שתות מעות וכתב דהל' כוותיה דשמואל משום דתניא כוותיה ולא כתב כהרא"ש דהוי פלוגתא בדיני וע"כ משום פלוגתתם גם לענין איסור והרא"ש לעיל שכתב דהל' כוותיה בדיני קאי להצד דלכו"ע אסור דאף אם הוי פחות משתות אסור וכמש"כ הפלפולא חריפתא שם שלכך הוסיף הרא"ש עוד דתניא כוותיה משום הצד שפחות משתות מותר. [↑](#footnote-ref-22)
23. ולעיל הערנו שגם הרי"ף כתב דכל אימת דמגלי ליה מהדר ליה למריה, ומשמע דאם נודע לו כבר הוי מחילה אף במק"ט. [↑](#footnote-ref-23)
24. ולעיל דף נ' הובא כעי"ז מהרי"ף דבמום חוזר לעולם דמק"ט הוא, אולם הקשה בברכ"ש סו"ס מ"ו דהשטמ"ק בדף י"ד הביא מהראב"ד גופיה דבמומין נמי אינו חוזר אלא בכדי שיראה וכתבנו דלכאורה צ"ל דגם במומין אינו מק"ט גמור אלא רק מדין תנאי וכן נראה גם כוונת הראב"ד כאן במסקנתו ואין כוונתו שזה רק מדין אונאה אלא ר"ל דע"כ דחשיב מקח ורק דאיכא תנאי במקח ועי'. וע"ע לעיל בדין אונאה במטבעות דלסמ"ע כשאין המטבע יוצא אף ע"י הדחק נמי שיעורו בכדי שיראה [ואח"כ אין צריך להחזיר אף ממידת חסידות] ומשמע דאף שהוא מק"ט מ"מ לאחר הזמן כדי שיראה. ועי'. [↑](#footnote-ref-24)
25. ואולי י"ל [כמדומה שהעירוני לזה] דבאמת שוה כל כסף היינו אפי' יותר משתות אלא דהתם הוי ביטול מקח מסברא אף ששוה כל כסף ומשום טעות במקח כיון שהיה יכול לקנות בשוק בזול, [וכעין מש"כ הראב"ד הנ"ל], אבל בשתות דאינו מבטל המקח בשביל כן כיון שאינו רחוק מהמקח יותר מדאי לא הוי ביטול מקח, אלא שבפרשת אונאה נתחדש שא"א לקבוע מחיר יותר מהשוק ובקרקעות דשוה כל כסף לא חשיב יותר משוויו וליכא תביעת אונאה, וצ"ע. ועי' חי' ר' נחום לב"ק. [↑](#footnote-ref-25)
26. מיהו לשון הרשב"א בקושיתו דבהקדשות אין אונאה כלל צ"ע דהכא קיימינן להצד דביטול מקח יש להם והו"ל להקשות להיפך דאף בפחות מלגא יש להם ביטול מקח ואולי כונתו דאף אם הוא אונאה אין לו דין אונאה משא"כ ביותר משתות דהוי ביטול מקח. [↑](#footnote-ref-26)
27. והא דאמרינן בב"ק דדבר שאין לו אונאה הוא שוה כל כסף צ"ל דאינו **משום** דשוה כל כסף אלא להיפך דכיון דנתמעט מאונאה הוא שוה כל כסף, דסו"ס יכול למכרו בכל כסף, ויותר יש לבאר דבפרשת אונאה חידשה תורה דא"א למוכרו ביותר משויו, אבל בדברים שאין בהם אונאה יכול למכרו יותר משוויו וממילא הוא שוה כל כסף. [ועי' חי' ר' נחום לב"ק] ושו"ר בקה"י ערכין סי' י"א שהוכיח מבהגר"א דאף בהקדש כיון דאין אונאה להקדש אפשר לקבוע דמי המקח אף יותר משוויו, ונראה דהיינו כמש"נ. [↑](#footnote-ref-27)
28. והנה באמת לשון הרמב"ן [על פירוש הרשב"ם] דאינו מחוור **דאעפ"כ** אין דרך בנ"א ליקח בית בדמי בירה והתם איכל"מ דגה"כ הוא דומיא דשטרות. ומתחלת דבריו משמע דמסכים לרשב"ם דטעמא דאין אונאה משום דחשיב שיווי אלא דמ"מ כל זה כשמכר להדיא במחיר היקר אבל בסתמא דאין ידוע אם מכר גם את החדר או שמכר רק את הבית ביוקר על זה כתב דבסתמא אין דרך ליקח בדמי בירה ועדיין הדמים מודיעים, אולם אח"כ כתב דגה"כ הוא. ואולי י"ל דבדין אונאה יש לדון בתרתי חדא דאין יכול לקבוע מחיר אחר לחפץ שלא כשיוויו, ועוד דאף אם זה דמיו מ"מ אם הטעה את חבירו הוי אונאה, ויסוד לזה מהא דחטין יפות ונמצאו רעות אף שהם באותו מחיר כתב רשב"ם ב"ב פ"ג ב' דהוי אונאה. ולפי"ז איכל"מ דהוצרך הרמב"ן להוסיף דגה"כ הוא דאף דנחשב שיויו של החפץ מ"מ הרי אין דרכו ליקח אלא במחיר השוק והוי אונאה וע"ז בעינן למימר דגה"כ הוא דבקרקעות ליכא אונאה מצד הטעות. ובאמת מה דחשיב אונאה אף כשנחשב ששוה כך, מבואר גם מדברי הרמב"ן עה"ת הנ"ל שכתב דאף בקרקעות יש איסור אף דשוים כל כסף, ומטעם הנ"ל דאונאה מקרי כיון דדעתו על שיווי שבשוק, אלא לדבריו הרי חזינן דבאמת איכא איסור ואין גזה"כ שלא יהא אונאה, ואולי כוונתו כאן לדין חזרת אונאה ונצטרך לומר דגם מצד מה שמטעהו אף שזהו שיווי של הקרקע היה צריך להחזיר אונאה, וע"ז איכא גזה"כ שאין דין חזרת אונאה וצ"ע בזה דמנלן דאיכא חזרת אונאה גם כששוה כך. [↑](#footnote-ref-28)
29. והיה נראה דהא דערכך כל דהו היינו רק על עצם מעשה החילול שאף אם אינו בשוויו מהני ולא נימא דחילול הוא רק בדמי החפץ, אבל עדיין איכל"מ שעצם המקח שקונה מהקדש בפחות משוויו הוי אונאה ויחזיר דמי המקח, ולזה בעינן לילפותא דאין אונאה להקדש. אך להלן בהא דחיללו אין לכתחילה לא ופרש"י דאמעיט מאונאה בין גדולה בין קטנה ומ"מ לכתחילה לא מה"ת משום דכתיב ערכך בשוויו, וביאר בתורא"ש דנהי דיצא לחולין מה"ת מ"מ צריך לעשות לו דמים מה"ת דגזה"כ שצריך לשלם להקדש כדי שוויו, ומבואר דהילפותא מערכך אינו בעצם החילול אלא שצריך לשלם להקדש. וכ"כ הפנ"י דאין לומר דביטול מקח יש להם מקרא דערכך דהילפותר מערכך רק שצריך לשלם להקדש שלא יהא פסידא להקדש אבל אין בטל המקח, וא"כ אי דרשינן דערכך כל דהו משמע אין זה רק על עצם החילול אלא שגם אי"צ לשלם להקדש, והדק"ל דא"כ אי"צ קרא למעט מאונאה וע"כ כמהרמ"ש, וצל"ע. [↑](#footnote-ref-29)
30. עוד יל"ע דאי נימא דבאונאה מקרי שיווי [עי' להלן] שמא לא נתמעט אלא בשיעור אונאה אבל ביותר מזה דלא חשיב שיווי דלמא הקדש מקפיד. [↑](#footnote-ref-30)
31. אמנם כבר העירו בדברי הגר"ח דמה איכפ"ל למאנה שחל הקציצה ומדין אחר צריך להחזיר סו"ס לא קיבל מה שפסק, וי"ל. [↑](#footnote-ref-31)
32. ראיתי שיש שנתחבטו דלמבואר בתוס' הרי דין ביטול מקח שנאמר בהדיוט לא שייך בהקדש וא"כ אמאי לא קנה כנגד כל מה שפסק. עי' אילת השחר. ולענ"ד הוא פשוט כמש"כ דכל מה שבטל המקח בהדיוט הוא מחמת שלא קנה אלא כפי שוויו וצריך להחזיר אונאה. וכמש"נ. ואי דא"כ אף בשתות נימא הכי צ"ל כנ"ל דדין חזרת אונאה בשתות אינו כמו יותר משתות דלא חל הפסיקה כלל ביותר משוויו אלא הוא רק מדין אונאה וכהגר"ח. [↑](#footnote-ref-32)