שעורים כתמים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר קאופמן / כתמים

[סימן א' 2](#_Toc106559845)

[ביסוד דין הרגשה ובטעם דכתמים דרבנן 2](#_Toc106559846)

[סימן ב' 6](#_Toc106559847)

[מהו הרגשה וביסוד דין הרגשה 6](#_Toc106559848)

[סימן ג' 8](#_Toc106559849)

[בדין בדיקת עד האם הוי דאוריתא 8](#_Toc106559850)

[סימן ד' 11](#_Toc106559851)

[בדינא דהתרוה"ד שהרגישה ולא מצאה דם 11](#_Toc106559852)

[סימן ה' 14](#_Toc106559853)

[בדין כתם על אינו מק"ט וצבעונים 14](#_Toc106559854)

[סימן ו' 18](#_Toc106559855)

[בדין כתם בבשרה וחלוקה 18](#_Toc106559856)

[סימן ז' 21](#_Toc106559857)

[בדין תליה ממקום למקום 21](#_Toc106559858)

[סימן ח' 23](#_Toc106559859)

[בספק הגמ' בטיפין טיפין 23](#_Toc106559860)

[סימן ט' 26](#_Toc106559861)

[בגדר שיעור גריס האם זה מדין תליה 26](#_Toc106559862)

[סימן י' 29](#_Toc106559863)

[ביסוד דין תליה ובדין תולין תחתון בעליון 29](#_Toc106559864)

[סימן י"א 32](#_Toc106559865)

[בדין תליה במאכולת ועוד דבר 32](#_Toc106559866)

[סימן י"ב 36](#_Toc106559867)

[בדין ז' סממנים מעבירים על הכתם ס"ב.: ובדין מקדיר מגליד נ"ו: 36](#_Toc106559868)

[סימן י"ג 38](#_Toc106559869)

[בדין תליה בעד בדיקה 38](#_Toc106559870)

[סימן י"ד 41](#_Toc106559871)

[בדין בדקה בעד הבדוק וטחתו בירכה 41](#_Toc106559872)

[סימן ט"ו 44](#_Toc106559873)

[בדין עד שאינו בדוק 44](#_Toc106559874)

[סימן ט"ז 46](#_Toc106559875)

[ביאור שיטות הראשונים מהו עד שאינו בדוק 46](#_Toc106559876)

[סימן י"ז 49](#_Toc106559877)

[בפרטי דיני עד הבדוק 49](#_Toc106559878)

[סימן י"ח 52](#_Toc106559879)

[בסוגיא דדם במי רגלים 52](#_Toc106559880)

[סימן י"ט 54](#_Toc106559881)

[בדין דם במ"ר [המשך] ובדין קינוח לאחר הטלת מ"ר 54](#_Toc106559882)

[סימן כ' 57](#_Toc106559883)

[בדין תליה של אשה בחברתה 57](#_Toc106559884)

[סימן כ"א 60](#_Toc106559885)

[הערות בסוגיא דתליה אשה בחברתה 60](#_Toc106559886)

[סימן כ"ב 64](#_Toc106559887)

[בדין בדיקה לטהר לטמא בשלש נשים 64](#_Toc106559888)

[סימן כ"ג 67](#_Toc106559889)

[בסוגיא דדם בתולים 67](#_Toc106559890)

[סימן כ"ד 72](#_Toc106559891)

[בסוגיא דפולטת 72](#_Toc106559892)

#### ד' חשון תשפ"א

# סימן א'

# ביסוד דין הרגשה ובטעם דכתמים דרבנן

### בביאור כונת שמואל

א] גרסינן נדה נ"ז: אמר שמואל בדקה קרקע עולם וישבה עליה ומצאה עליה דם טהורה שנאמר בבשרה עד שתרגיש בבשרה וכו' והבינה הגמ' שגם מדרבנן אין שום טומאה ועיין תוס' ורשב"א שהקשו הרי יש הרבה משניות שיש טומאת כתמים וכתבו ששם מדובר שזה מזמן מרובה וכה"ג יש מקום לחשוש שארגשה ולא אדעתה וביארו הרשב"א והר"ן שהכונה ששכחה שהרגישה ובבינת אדם את ט' משמע שזה חשש דאוריתא אמנם בחזו"א צ' סק"א כתב שודאי שזה רק חשש דרבנן אבל מדאוריתא היא טהורה ולפ"ז יש כאן ודאי תקנה דרבנן ויש לדון האם טימאו רק על הצד שבאמת הרגישה או שכל שזה כתם מזמן מרובה טימאו אותו בתורת ודאי ובחזו"א נקט שזה בתורת ודאי והגמ' שואלת ממוצאה דם במי רגלים שר"מ מטהר והרי לא הרגישה ועונה שעד כמה שזה מהמקור זה אם הרגשה עוד הקשתה מבדיקת עד שטמאה וישבה כנ"ל ששם עד כמה שזה מגופה אנו תולים שהרגישה עוד הקשה ממציאת דם לאחר תשמיש והגמ' עונה שגם שם עד כמה שזה מגופה זה אם הרגשה ואחרי זה הגמ' שואלת מכמה בריתות שיש טומאת כתמים

ור' ירמיה עונה שמודה שמואל שטמאה מדרבנן דהינו שכל דברי שמואל לגבי הדאוריתא אבל מדרבנן ודאי שגם ראיה ללא הרגשה זה טמא ובטעם הדבר רש"י אומר מצד שחוששים שארגשה ולאו אדעתא [וכן הוא ברשב"א ג.] ועיין תוס' שנקטו שלפ"ז אם נדע ברור שלא הרגישה תהיה טהורה וכן עיין נוב"י סימן נ"ה שצירף את זה לס"ס אמנם יתכן שודאי שהגדר היום שטימאו מדרבנן כל דם אפילו זה ללא הרגשה מצד חשש זה וכן האריך הפרדס רימונים בפתחי נדה, ותוס' חלקו וכתבו שרבנן אסרו את זה מצד עצמו ובפשוטו הכונה שאפילו שמדאוריתא יש דין הרגשה אבל מדרבנן ראו לטמאות אפילו דם שיצא ללא הרגשה

והגמ' מביאה רב אשי אמר שמואל הוא דאמר כר' נחמיה דכתם על דבר שאינו מקבל טומאה הוא טהור והגמ' שואלת שבשלמא לרב אשי מובן למה שמואל נקט על גבי קרקע אלא לר' ירמיה למה לא נקט בגד שזה יותר מצוי והגמ' מבארת שבא לחדש שאפילו שקרקע שאפשר לבדוק טוב ואיכא למימר שזה מגופה בכל אופן זה טהור עכת"ד הגמ' ועיין תוס' בד"ה מודה שכתבו דרב אשי ודאי מודה שלשמואל אם ראתה ללא הרגשה היא טהורה מדאוריתא וטמאה מדרבנן אלא שבא לבאר ששמואל טיהר אפילו מדרבנן כי דיבר על דבר שאינו מק"ט

והנה מבואר מסוגין דמדאוריתא כתם הוא טהור ורק מדרבנן טימאו אותו והטעם שמדאוריתא הוא טהור מצד שיש דין בבשרה עד שתרגיש בבשרה ועיין סד"ט ק"צ סקצ"ג בד"ה וטרם אכלה דהביא דבשו"ת מהר"ם מלולבלין כתב לדון ביסוד הדין הרגשה האם הכונה שצריך ודאות שזה מגופה וזה על ידי הרגשה ולפ"ז אם יהיה ברור שזה מגופה יהיה טמא אפילו ללא הרגשה וכן נקט שאם ישאר ספק האם זה מגופה אפילו שעל הצד שזה מגופה יש הרגשה בכל אופן זה טהור או שנתחדש כאן שאין טומאה אלא עד כמה שהדם יצא אם הרגשה אבל אם הוא יצא ללא הרגשה אפילו שזה ודאי מגופה בכל אופן זה טהור והנה המהר"ם נקט שאם זה מצד שצריך ודאי א"כ גם במקום שאם ראתה זה אם הרגשה אבל כיון שזה ספק היא טהורה אמנם לכאורא יש מקום לדון שכיון שהדרשא בבשרה א"כ ודאי שכונת התורה שתרגיש רק שחז"ל הבינו שהטעם כי כל שמרגישה זה וודאי מגופה אבל באמת גם אם יהיה הרגשה שזה לא ודאי התורה לא חילקה רק כל שזה ודאי מגופה לא איכפת לן שלא הרגישה

ונפק"מ בביאור הדין דקרקע עולם דאם נימא שיש כאן הלכה שצריך הרגשה א"כ בפשוטו שם זה ודאי מגופה ואם נימא שיסוד ההיתר מצד שיש צד מעלמא א"כ צ"ל שעדין זה לא ודאי ועיין פרדס רימונים שזה רק שייך אם בדקה לא לצורך דין כתמים אבל אם בדקה לצורך טהרתה ודאי שזה נחשב ודאי דהרי על פי עידים הורגים ולא אומרים שטעו ולא שמו לב וע"ש שהביא דהמהר"ם מלובלין הכריע שיש כאן היתר מצד שצריך ראיה בהרגשה ולכן גם אם זה ודאי מגופה ללא הרגשה זה טהור מדאוריתא וכן אם יש ראיה שעד כמה שזה מגופה זה אם הרגשה אבל יתכן שזה לא מגופה אין בזה את ההיתר של הרגשה

והנה ודאי שכן הוא פשטות הראשונים שיש כאן הלכה שצריך הרגשה ועיין פרדס רימונים בפתחי נדה בדין ראיה ללא הרגשה אות א' שהאריך בהבאת לשונות הראשונים ונביא חלק מהם א. עיין רמב"ם פ"ט מאיסו"ב שכתב שאין האשה טמאה אלא בהרגשה ואם בדקה ומצאה דם טמאה מצד שחזקת דם שהוא בהרגשה ומבואר שגם מתי שזה ודאי מגופה בכל אופן סיבת הטומאה כי חזקת דם בהרגשה וכן הוא במשמרת הבית י"ח: בשער הכתמים שבראית עד הבדוק טמאה מצד שחזקה שהרגישה וכן הוא בחדשות סימן צ"ט [הובא בשטמ"ק החדש ח"ב סימן ק"צ אות ל"ו בד"ה עוד כתב] ועיין רש"י נ"ב: שאם ראתה יומים וביום השלישי ראתה כתם מביאה קרבן מצד שיש סיבה לתלות שזה מגופה ועיין רמב"ן רשב"א ר"ן ריטב"א שם שהקשו שמה יעזור שזה ודאי מגופה הרי היא לא הרגישה ומבואר בלשונם שגם מתי שברור לנו שזה מגופה זה טהור כי אין הרגשה

### האם כתם זה נחשב שיש צד מעלמא

ב] והנה יש להסתפק האם ללא דין הרגשה זה ודאי מגופה או שיש צד שזה מעלמא ואפשר לומר בזה כמה צדדים או שזה ודאי מגופה דכיון דלא ידוע לה צד תליה והמקור לפנינו לכן מסתמא זה משם או שודאי שיש צד מעלמא וממילא הוי ספק והא דלא מטהרים מצד חזקה יתכן שכיון שלא ידוע תליה לפנינו ובשוק של טבחים לא עברה יש כאן הסתברות יותר שזה מגופה אבל זה לא בדרגא שזה מכריע אבל זה ודאי סיבה שלא לסמוך על חזקה וכמו עיר שכבשוה כרכום דמבואר גיטין כ"ט: שלא מעמידים על חזקת חי ובפשוטו זה סברא דאוריתא אמנם יתכן שבאמת רק בבדקה קרקע עולם צריך להגיע להיתר של הרגשה אבל בסתם כתם באמת יש עוד טעם להתיר מצד צד מעלמא וכדלקמן

והנה עיין כס"מ פ"ט מאיסו"ב שהקשה על כל כתם למה לא מטהרים מצד שיש ס"ס א. אולי זה מהעליה ב. אולי זה מעלמא ותירץ או שכיון שזה איסור חמור החמירו או שרבנן לא החשיבו שיש צד מעלמא והנה בעיקר מה שנקט שיש צד שזה מהעליה זה לשיטת הרמב"ם שם שכל דם שנמצא בחלק התחתון של הפרוזדור זה ספק מהעליה אבל שיטת רש"י ותוס' י"ז: שסתם דם זה מהמקור [עיין גר"ז קפ"ג סק"א שביאר הדברים ויתכן שרק מיעוט דם זה ספק מהעליה ולא כתם גדול] א"כ יש לדון האם זה מצטרף לס"ס ועיין ט"ז שנקט שזה לא מצטרף כיון שרוב דמים מהמקור ועיין תוה"ש שכאן שלא הרגישה זה סיבה לתלות שזה לא מהמקור והסד"ט כתב שגם צד רחוק זה מצטרף לס"ס והנה מדברי כולם מבואר שכל כתם זה נחשב שיש ספק שזה מעלמא ועיין חוו"ד סק"ב שהקשה הרי הגמ' ג. מביאה ששמאי לא ס"ל טומאה מעת לעת מצד שסתם אשה מרגשת בעצמה ואם לא הרגישה קודם מסתמא לא ראתה והגמ' שואלת א"כ למה מטמאים כתמים ומתרצת שכיון שבשוק של טבחים היא לא עברה ובציפור היא לא נתעסקה א"כ מאיפה הגיע הדם הזה ולמד מזה החוו"ד שכונת הגמ' שלכן זה ודאי מגופה ולפ"ז תמה על קושית הכס"מ שזה לא נחשב שיש צד שזה מעלמא [והנה הרשב"א שם הקשה שכיון שסתם אשה מרגישה מכח זה נתלה שהיא עברה ולא שמה לב ותירץ שעד כמה שחוששים שלא שמה לב יתכן שגם הרגישה ולא שמה לב ולדבריו ודאי שזה רק ספק והנה החוו"ד ודאי מודה שיש צד בעלמא וכדביאר המשנה דם ולא כתם אמנם נקט שזה רק מצד גזה"כ אבל בגדרי ספק זה צד מיעוט שלא נחשב צד ספק]

אמנם בפשוטו אין כונת הגמ' שזה לא בגדר ספק אלא הגמ' מבארת למה רבנן גזרו שזה נראה שזה מגופה אבל מעיקר דין דרבנן ודאי שזה לכל הפחות בגדר ספק וכמו שנקטו האחרונים הנ"ל [וכדביאר הגר"ז ק"צ סק"א בסופו] ובפשוטו הדבר מבואר בגמ' ס. דמבואר ששני נשים שלבשו חלוק ומצאו כתם אם אחת מהם בין כה טמאה תולים בה והגמ' אומרת שאם היא טמאה רק מצד שראתה כתם לא תולים בה וביאר רש"י מצד שזה לא ברור כלל שראתה ומבואר שזה ספק וכן עיין גמ' ט"ו. שנחלקו תנאים האם בגזירה דרבנן של טומאה מעת לעת זה גם לטמא את בועלה והנה שם מעיקר הדין מעמידים על החזקה שזה רק הגיע בזמן המציאה ומדרבנן חוששים שזה הגיע קודם והגמ' אומרת שכתמים זה גם לבעלה והגמ' שואלת מה ההבדל ועונה שכאן יש שור שחוט לפניך וביאר רש"י שהרי לא נתעסקה בכתמים והנה אם נימא שכתמים כל הסיבה לטהר מצד שיש צד שזה ללא הרגשה א"כ לאחר שרבנן טימאו אין שום סיבה שזה לא יהיה לבעלה ובהכרח שכונת הגמ' שגם כאן מדאוריתא תולים שזה מעלמא ורק רבנן חששו שזה מגופה ולכן דנה שלגבי בעלה לא נחשוש שזה מגופה וגם בתירוץ הגמ' לא משמע שחזרה שזה ודאי מגופה אלא רק שכאן יש יתר סיבה לגזור וכן הוא בריטב"א שם

והנה מגמרות אלו מוכח לכל הפחות שזה בגדר ספק אמנם בפשוטו יש להוכיח שזה גם סיבה לטהר מדאוריתא דהנה בכל דם נדה חוץ ממה שזה מטמא את האשה טומאת שבעה יש לדם דין אב הטומאה כמבואר בפרק דם הנדה ויש לדון בדם ללא הרגשה האם יש לו דין אב הטומאה או שכמו שלגבי טומאת האשה בצורה זו הוא לא מטמא ה"ה אין לו דין אב הטומאה והנה מבואר בגמ' ט"ז. ובעוד כמה דוכתי דנחלקו תנאים האם מקור מקומו טמא או מקומו טהור דהינו האם דם נדה טמא רק אם יצא בצורה שהוא מטמא או שיש על הדם טומאה גם ללא שיצא בצורה שזה מטמא ונפק"מ לדם מכה או דם נדה שיצא לאחר מיתה ועיין נוב"י סימן נ"ה ובסד"ט בס"ק צ"ג בד"ה ונראה לי ובגר"ז קפ"ג קו"א סק"ב ובחת"ס סימן קמ"ד וכן בעוד הרבה אחרונים שנקטו שדם ללא הרגשה תלוי במחלוקת הנ"ל דאם מקור מקומו טמא דהינו שהדם בעצמו טמא ואפילו ביצא לאחר מיתה א"כ ודאי שגם אם יצא ללא הרגשה הוא אב הטומאה ורעק"א [בתשובה ס"ב בד"ה אלא אפילו] כתב לחדש עוד שכאן לכו"ע זה טמא [אמנם הגר"ז קפ"ג קו"א סק"ב הקשה שהרי מהמיעוט של בשרה ממעטים גם דם בחתיכה ושפופרת ושם מפורש בגמ' שזה טהור למ"ד מקורו טהור] והנה בפשוטו הרמב"ם פסק שמקור מקורו טמא והנה לפ"ז אם נבוא לדון בכתם לגבי טהרות האם הם טמאים או לא זה תלוי בנ"ל דאם נימא שכל טהרת כתמים כי אין הרגשה אבל זה ודאי מגופה א"כ יש כאן ודאי טומאה מדאוריתא ואם נימא שיש לטהר מצד שיש צד מעלמא א"כ גם כאן אין בזה טומאה מדאוריתא והנה מבואר בגמ' ס"ב שמקילים לגבי בגד שיש עליו כתם לאחר כיבוס מצד שהנח לטומאת כתמים דרבנן וכך פסק הרמב"ם שם ומבואר לפ"ז שיש כאן עוד היתר מצד שיש צד שזה מעלמא [ובעיקר הגמ' יתכן שזה ר"ל והוא ס"ל שמקור מקומו טהור עיין מ"ב. אבל הרמב"ם פסק את הגמ'] וכן עיין רמב"ם פ"ג ממשכב ומושב ה"ט שכתב שלגבי חולין לא גזרו על כתמים ומשמעות הדברים שהאשה לא צריכה טבילה כלל לגבי זה אמנם יתכן שזה מצד שיש ספק מהעליה ולפ"ז זה רק הרמב"ם שס"ל שסתם דם זה ספק מהעליה

והנה עיין נ"ו: דמבואר שכותים לא חשודים על כתמיהם ועיין תוס' שכתבו שסברא שזה מגופה דהינו שהוקשה להם הרי כתמים זה דרבנן ותירצו שהיא חושבת שזה מגופה ומשמע שמעיקר הדין יש לטהר מצד שזה מעלמא ולא משמע מצד שיש גזה"כ שללא הרגשה יש צד מעלמא דהרי כותים לא דורשים דרשות ובפשוטו מבואר שיש לטהר מצד שיש צד מעלמא

### בטעם ההיתר בספק מעלמא ובביאור המשנה נ"ח:

ג] והנה בפשוטו הטעם להתיר מצד שכיון שיש צד מעלמא ממילא יש להעמיד את האשה על חזקתה וכן הוא בגר"ז ק"צ סק"א ואפילו שלא ידוע לנו נתעסקה בכתמים אמנם בחת"ס תשובה ק"פ בד"ה מיהו וכן בתוה"ש תחילת סימן ק"צ מבואר שרק כיון שלא הרגישה ודרך הדם לבוא בהרגשה לכן זה סיבה להחשיב כספק אולי זה מעלמא ורק לכן יש לטהר מצד חזקת טהרה

אמנם לכאורא לגבי הדם שזה ספק מאיפה הוא הגיע לא שייך בזה חזקה ועד כמה שלגבי הדם נכריע שזה ספק ממילא מי שנוגע בזה הוא טמא וכדין ודאי נגע ולפ"ז צ"ע למה בסתם כתם הנמצא מבואר בגמ' שהטומאה זה רק דרבנן עד כמה שמקור מקומו טמא וצע"ג

והנה מבואר במשנה נ"ח: שבאה אשה לפני ר"ע ואמרה שמצאה כתם ושאל אותה אם יש לה מכה ואמרה שהיה לה ונתרפא אבל זה יכול להתגלע וטיהר ר"ע וראה שתלמידיו תמהים ואמר להם שלא אמרו חכמים הדבר להחמיר אלא להקל שנאמר אשה כי תהיה זבה דם יהיה זובה בבשרה דם ולא כתם דהינו שענה להם שכל טומאת כתמים זה דרבנן ולכן סמכו על מכה שיכולה להתגלע והנה משמעות המשנה שיש כאן דרשא דם ולא כתם וצ"ע למה לא אמר מצד שיש דין הרגשה והנה הראשונים כולם לא גרסו דם ולא כתם אלא ולא כתם [עיין רשב"א בתוה"ב ובבעל הנפש ובאו"ז] ועיין רשב"א בתוה"ב ש"ד שהביא על המשנה את הדרשא שצריך הרגשה וכן הביא הבית מאיר בצלעות הבית סימן י"ג בשם השב יעקב וכן הוא בתוס' יו"ט דהינו שר"ע אמר הרי כתם זה לא בבשרה [וברשב"א משמע שזה הכונה שלא אמרו חכמים להחמיר אלא להקל שכיון שגם אם זה מגופה זה רק מדרבנן לכן כל שיש צד תליה לפנינו יש להקל] והנה צ"ב א"כ מה הגמ' שואלת על שמואל הרי זה משנה שאין טומאה מדאוריתא וצ"ל שמצד המשנה היה מקום לומר כי יש צד שזה מעלמא וככל הנ"ל ושמואל ביאר שכונת המשנה מצד שיש דין הרגשה

אמנם עיין סד"ט בד"ה ולכן נראה לענ"ד ובבית מאיר סוף אבן העזר סימן י"ג ובבינת אדם ט' ובגר"ז ק"צ סק"א ובחת"ס סימן קמ"ד שכתבו שבאמת כוונת המשנה להתיר מצד שיש צד מעלמא דהינו שהמשנה אמרה היתר אחד ושמואל אמר היתר שני והנה בכונת המשנה יתכן לבאר שהכונה שהתורה טימאה דם ולא אמרה כתם וכיון שיש צד מעלמא לכן זה מותר וכן משמע שביאר הגר"ז סימן ק"צ סק"א אמנם האחרונים הנ"ל נקטו שיש כאן עוד דרשא לטהר שכתוב דם ולא כתם דהינו שכל שזה ספק אין בזה איסור וע"ש שדימו את זה לספק ממזר

והנה צ"ב עד כמה שיש סיבה להתיר מצד שזה לא מגופה א"כ מה צריך לדרשא של שמואל וצ"ל שבאופן של בדקה קרקע עולם שזה ודאי מגופה בכל אופן מטהרים ולכן שמואל לא טיהר מצד הדרשא של ר"ע אמנם צ"ב אחרי שיש דין הרגשה מה צריך לדרשא שבספק זה טהור ומצאנו באחרונים כמה נפק"מ

א. החוו"ד קצ"ו סק"ג חידש שלגבי ז' נקיים גם ראיה ללא הרגשה סותרת וכתם מותר רק כי יש צד מעלמא ולפ"ז א"ש מה שר"ע אמר הדרשא הנ"ל שרצה להתיר ג' בז' נקיים אמנם החת"ס ת' קע"ז והאבנ"מ בתשובה כ"ג וכן נקטו רוב רבותינו האחרונים [כדהאריך בזה בקונטרס הגרשז"א במנחת שלמה] שגם בז' נקיים כל שזה ראיה ללא הרגשה זה לא סותר

ב. האחרונים [חת"ס תשובה קמ"ד ובסד"ט] ביארו שנפק"מ לגבי טהרות וכנ"ל שלמ"ד מקור מקומו טמא לא צריך הרגשה ובכל אופן מטהרים מצד שיש צד מעלמא דהינו שהמיעוט הוא לא רק ביחס לבעלה אלא ביחס לדם שאפשר לנקוט שזה מעלמא אמנם עדין צ"ע למ"ד מקורו טהור וכן משמעות הראשונים בכמה דוכתי שגם לגבי טומאת הכתם לטהרות התירו כי זה ללא הרגשה [עיין נ"ו:]

ג. הבינת אדם כתב שאם זה כתם מזמן רחוק בזה כיון שחזקת דם שהוא בא בהרגשה זה סיבה לתלות שהרגישה והיא צריכה להיות טמאה וכל הסיבה שזה מדרבנן זה רק מצד שיש צד מעלמא ולפ"ז בדקה קרקע עולם וישבה הרבה זמן תהיה טמאה גם בדבר המקבל טומאה והנה החזו"א סימן צ' ועוד אחרונים נקטו שכל הצד שמזמן רחוק טמא זה רק חשש דרבנן אמנם הבינת אדם הנ"ל נקט שזה מדאוריתא ולפ"ז א"ש למה צריך הדרשא הנ"ל

ד. לכאורא היה מקום לדון שכל הדין הרגשה נאמר בתחילת ראיה אבל בהמשך ראיה בזה ודאי לא צריך הרגשה ובכל אופן יש להתיר מצד דם ולא כתם וכן הוא בשו"ת חת"ס יור"ד קע"ז שלכן צריך הפסק ולא מועיל מה שנותנת דעתה כיון שכאן שזה המשך ראיה ודאי שהדם טמא גם ללא הרגשה אמנם הרי כל הנפק"מ רק לאחר שעשתה הפסק ובזה מבואר בראשונים נ"ב: שלא דנים את זה כהמשך הראיה אלא שאם זה ללא הרגשה זה לא מטמא [אמנם עדין נפק"מ לגבי טהרות גם למ"ד מקורו טהור בזמן נידותה ומוצאת כתם ששם ודאי שזה דם הנדה גם ללא הרגשה ומצד המיעוט זה טהור ואולי כיון שיש טומאה מצד מעינות אין על זה הדרשא וצ"ע]

והנה צ"ב למה ר"ע אמר הטעם שיש צד מעלמא ולא אמר כי יש דין הרגשה וצ"ל שזה טעם יותר פשוט אמנם עיין רעק"א סימן פ"ב ובחוו"ד סימן קפ"ז שחידשו שבאמת כל הקולא של מכה שיכולה להתגלע זה רק מתי שיש צד שזה מעלמא אבל אם זה קינוח שזה ודאי מגופה ורק ללא הרגשה בזה אין לתלות במכה שיכולה להתגלע ולפ"ז א"ש הנ"ל אמנם הפרדס רימונים סימן קפ"ז דייק מהראשונים דלא כנ"ל ובחת"ס ביאר ששם טיהרה גם מצד משא של טומאת הדם ולחוו"ד יש לבאר דלא שאלה אם זה באמצע ז' נקיים ומשמע שגם שם טיהר ולחכמת אדם כיון שזה היה כתם מזמן ארוך אין להתיר אלא מצד שזה ספק מעלמא

והנה בעיקר חידוש האחרונים שיש כאן היתר בספק צ"ע דמצאנו בכמה דוכתי שבספק צריך להביא א"ת א. עיין גמ' י"ד. ששואלת בנמצא על שלו למה חייב חטאת אולי זה מאכולת וכתב רש"י ויביא א"ת ב. הגמ' י"ח. אומרת שיש דם שנמצא בצורה שזה ספק מהעליה שזה ספק ומשמע שזה ספק דאוריתא ולא משמע שמדאוריתא זה טהור ורק מצד טומאת כתמים אמנם היה מקום לומר שכל הדרשא זה ולא כתם דהינו שמוצא את זה בצורה של כתם אבל אם מוצא את זה על ידי הרגשה בזה אין את הקולא אמנם זה דלא כבינת אדם שגם כשיש צד הרגשה בכל אופן זה טמא אם לא שנחלק מה מקום המציאה [אמנם עיין צ"צ [האחרון] סימן צ"ה וקמ"ב שהאריך שכל המיעוט של דם ולא כתם זה רק בנמצא ככתם אבל לא בנמצא בגופה וצ"ל שכל הנמצא על דבר שמגיע מבפנים כגון עד שמש ומ"ר זה כמו נמצא בגופה ועיין פ"ת סימן ק"ץ שכתם בבגד האיש אין בו דין כתמים ושם אירי שלבשו לאחר תשמיש ומבואר שאם קינח בו זה אסור והחילוק כנ"ל שכל שהמציאה על הבגד זה כתם וכל שהמציאה על מה שהיה בפנים זה כמו מציאה בבשרה וצ"ע עומק הדברים בזה]

והנה הרשב"א והאו"ז סימן שנ"א נקטו שכונת המשנה לדין הרגשה ולפ"ז משמע במשנה שאין להתיר מצד שיש צד מעלמא והנה מבואר בגמ נ"ו: שכותים לא נחשדו על כתמים ועיין רמב"ן וריטב"א שם שהקשו הרי כתמים זה דרבנן ותירצו שכיון שזה מצד הדרשא שצריך הרגשה והרי הם לא דורשים דרשות אמנם צ"ע שעדין יש להתיר מצד שיש צד מעלמא ומשמע שלא ס"ל שיש כזה היתר וגם אם נימא שיש כזה דרשא של דם ולא כתם היו צריכים לומר שהצדוקים לא דורשים את זה וצ"ל דמה דגם לטהרות זה טהור מצד שפסקו שמקור מקומו טהור וצ"ע

העולה מהנ"ל דפשטות הראשונים שיש הלכה שכל טומאת דם נדה זה רק אם ראית הדם היה אם הרגשה וגם אם זה ודאי מגופה אבל כל שלא הרגישה זה לא סיבה לטומאה אמנם עדין יש לדון האם יש לטהר גם מצד שזה מעלמא ומשמעות הרשב"א שאין סיבה להתיר אמנם בדעת הרמב"ם מוכח שיש סיבה לטהר ובטעם הדבר הגר"ז נקט שזה מצד חזקה דהינו שהצד מעלמא נחשב ספק ובחת"ס והתוה"ש כתבו שזה רק מצד שמהא דלא הרגישה זה סיבה לומר שזה מעלמא והאחרונים חידוש שיש כאן פסוק להתיר ספק אמנם בפשוטו זה רק מתיר ספק גמור אפילו שאין עליו הכרעה של חזקה ויש שנקטו שכל שזה לא ודאי אפילו שללא המיעוט זה מוכרע שזה מגופה בכל אופן יש כאן היתר והדברים מאוד מחודשים והראשונים לא הזכירו דרשא זו כלל

והנה דעת הרמב"ם שלא שורפים קדשים על כתמים ודעת הרמב"ן ג. ששורפים אפילו חולין ולנ"ל יתכן שזה לשיטתם שלרמב"ם שיש סיבה להתיר גם מצד שזה מעלמא א"כ זה לא ודאי אבל הרמב"ן נקט כמשמעות הרשב"א שכל ההיתר כי זה בלי הרגשה ולכן עד כמה שמדרבנן טמא ללא הרגשה זה נחשב ודאי מגופה וממילא שורפים על זה ודו"ק

### ביאור שיטת רש"י ותוס'

ד] והנה עיין רש"י שכתב וז"ל רב אשי אמר טעמא דשמואל דאמר לעיל בדקה קרקע עולם לאו משום הרגשה אלא כר' נחמיה ס"ל דאמר לא הזכירו חכמים גזירת כתם אלא על דבר המקבל טומאה הלכך כל הני תיובתא לאו קושיא נינהו דשמואל לא איירי בהרגשה כלל עכ"ל והנה צ"ב לשון רש"י שזה לא בגלל הרגשה הרי הסיבה שזה לא טמא מדאוריתא מצד הרגשה עוד קשה מה שכתב שמיושב כל הקושיות הרי ביחס לדאוריתא יש מיעוט של הרגשה א"כ צריכים עדין לתירוצי הגמ' על מ"ר שמש ועד ועיין בינת אדם ועוד אחרונים דכתבו דבפשוטו כוונת רש"י שהמימרא של שמואל אין יסודה לטהר ללא הרגשה אלא יסודה לטהר דבר שאינו מקבל טומאה ולכן לא קשה הקושיות האחרונות דמבואר שמדרבנן שיש טומאת כתמים ויש שביארו שכונת רש"י שאין להקשות עליו מכל המשניות לעיל כיון שהוא לא אמר שצריך הרגשה אלא רק שהרי זה ודאי כתמים דרבנן והוא חידש שהלכה כר' נחמיה

אמנם עיין סד"ט שהביא מרש"י בכמה דוכתי דמבואר שס"ל שכל שזה ודאי מגופה אפילו שזה ללא הרגשה בכל אופן היא טמאה ושכל טעם ההיתר כיון שזה שיש צד מעלמא וע"ש שביאר שכונת הגמ' שבאמת רב אשי ס"ל ששמואל לא ס"ל שיש דין של הרגשה וכתמים דרבנן רק מצד שיש צד מעלמא ולכן לא קשה הקושיות הראשונות אלא שצ"ב איפה זה כתוב ברב אשי וע"ש שכתב דבעיקר הדין שצריך הרגשה אפשר לבאר בשני אופנים או כדי שזה יהיה ודאי מגופה או מצד שיש הלכה של הרגשה ולכן בתחילת הסוגיא שהגמ' סברא שגם מדרבנן אין טומאת כתמים א"כ קשה מכל המקומות דמבואר שיש טומאת כתמים ובהכרח צריך לחלק דשם חוששים שארגשה ולאו אדעתא והנה עדין הרי זה ספק ובהכרח שיסוד הטהרה כי יש דין הרגשה ולכן כאן אפילו שזה ספק טמא שמא הרגישה אמנם לרב אשי ששמואל מודה שתמיד יש טומאה מדרבנן א"כ לא קשה כלל מכל המשניות ואפשר לומר שיסוד ההיתר של כתמים כי יש צד מעלמא ולפ"ז גם בכל ספק ארגשה ולאו אדעתא כיון שזה לא ודאי אין בזה טומאה מדאוריתא והנה לפ"ז גם בדעת רב ירמיה אין סיבה לחדש שזה מצד הרגשה אמנם עיין רש"י בהמשך הגמ' דבדעת ר' ירמיה ביאר שמדאוריתא זה טהור מצד שצריך הרגשה והרי לנ"ל גם בדעתו אין שום הכרח לומר שזה לא מצד שיש צד מעלמא וע"ש שביאר שכיון שר' ירמיה משמע שרק בא לענות על הקושיות האחרונות בהכרח שהוא נקט שבאמת יסוד ההיתר מצד הרגשה אמנם ברב אשי הלשון רב אשי אמר משמע שחולק על הכל אמנם צ"ע שעד כמה שחזינן בר' ירמיה שגם ללא הכרח ס"ל מסברא שזה כך א"כ מהיכי תיתי בדעת רב אשי לא כך וצ"ע

אמנם אפשר לבאר על דרכו של הפרדס רימונים דכתב דבדין של קרקע יש לדון האם זה ודאי או ספק וכתב דיתכן שאם שמואל לא דיבר דוקא בדבר המקבל טומאה א"כ בהכרח שמה שנקטו קרקע כי שם זה ודאי לא מגופה ובהכרח שההיתר מצד שיש דין הרגשה אמנם לרב אשי שבאו לומר היתר של דבר שאינו מקבל טומאה אין הכרח שזה לא ספק דיתכן שנקטו כזו דוגמא כי רצו אינו מקבל טומאה ואפשר לומר שאין דין הרגשה ולפ"ז א"ש בר' ירמיה דשם בהכרח ס"ל שיש דין הרגשה משא"כ ברב אשי

והנה בדברי הסד"ט מבואר שעד כמה שיסוד ההיתר מצד שיש צד מעלמא לא שייך לטמאות מצד ארגשה ולאו אדעתא דהינו שזה היתר גם ביחס לראיה בהרגשה וזה ודאי קשה דמצאנו בכמה מקומות במכילתין שיש ספק נדה מדאוריתא וכנ"ל אמנם לפרדס רימונים הנ"ל יתכן שכל שהרגישה אפילו שזה לא ודאי היא טמאה ורק במקום שלא הרגישה יש חילוק אם זה ודאי או ספק

ועיין בסד"ט שהביא מתוס' בכמה דוכתי במסכת שדנו שכתמים דרבנן כי יש צד מעלמא והנה בדעתם אין לומר ששמואל לא ס"ל שיש דין הרגשה שהרי כתבו מפורש לא כך אמנם ע"ש שכתב שס"ל שאין הלכה כשמואל וכן הוא בהגהה בקונטרס אחרון לגר"ז קפ"ג סק"ב ע"ש שדיק כן מתוס' וכן הוא בשו"ת הרמ"א סימן צ"ז ולפ"ז בבדקה קרקע עולם היא טמאה כיון שזה ודאי מגופה אמנם הדבר תמוה לדחות סוגיא מפורשת מכל מיני דיוקים כמו שתמה בפרדס רימונים וע"ש שביאר אחרת בדעת רש"י ותוס'

והנה עיין רש"י ב"ק ל"ח: שכתב וז"ל דהא כתמים דישראל גופיהו מדרבנן נינהו דמדאוריתא דם יהיה זובה בבשרה כתיב שתראהו מגופה ולא שתמצאהו בבגדה עכ"ל ומבואר בלשון רש"י שיסוד ההבדל איפה מוצאת את זה האם בבגדה או בבשרה וכן הוא בלשונו חולין נ"ה. והנה לסד"ט ההבדל דכל שזה בבגדה יתכן שזה מעלמא אמנם יתכן שבאמת יסוד החילוק איפה זה נמצא שאם זה נמצא בגופה דהינו בבשרה זה טמא ואם זה נמצא בבגדה זה כתם שהוא טהור ולפ"ז באמת אין דין הרגשה רק שכל שהיה הרגשה זה נחשב שזה נמצא בגופה אמנם מה שכתם בבגדה מותר לא כי יש באמת צד מעלמא אלא שכל שזה לא נמצא בגופה זה טהור ויתכן מצד שכה"ג על פי רוב יש צד מעלמא ועיקר היסוד מבואר בשו"ת מהר"ח או"ז סימן קי"ב שהקשה למה בדיקת עד טמא הרי זה ללא הרגשה וענה לו שכל שזה נמצא בגופה לא צריך הרגשה והנה משמעות דבריו שלמד שזה גם כונת שמואל בתחילתו ויש לעיין איך למד הגמ'

והנה לפ"ז אם מוצאת דם בעד לא צריך להגיע להרגשה אלא שכה"ג זה נמצא בגופה אבל אם זה בבגדה אפילו בדקה קרקע עולם שזה ודאי היא טהורה ויש בזה נפק"מ גדולה בהכנסת העד קצת דמצד הרגשת עד אין מה שיבלבל כמבואר בסד"ט אמנם לנ"ל היא טמאה דכאן זה נמצא בגופה והנה עיין רש"י שבועת י"ח. שכתב בנמצא על שלו טמא כי אולי זה היה קודם וצ"ע הרי אז לא היה הרגשה ולנ"ל א"ש

והנה לסד"ט שכל ההיתר מצד שיש צד מעלמא צ"ע האם כלפי שמיא גליא זה טמא וזה רק דין הנהגה לתלות כצד זה או שזה הלכה שכל שזה יצא בצורה שזה ספק אין בזה טומאה אמנם לפ"ז אם בתחילה ידעה לא שייך ההיתר וזה דלא כסד"ט וכנ"ל

### המורם מהנ"ל

ה] העולה מהנ"ל דבעיקר טהרת כתמים מדאוריתא מצאנו כמה צדדים א. שיש דין הרגשה וכל יסוד היתר מצד שלא הרגישה ב. שיש שני סיבות להתיר אחד כי לא הרגישה ושני גם אם לא היה דין הרגשה אבל כיון שיש צד מעלמא לכן זה סיבה להתיר ובטעם הדבר או מצד חזקת טהרה או מצד שיש דרשא דם ולא כתם ג. אמנם השואל במהר"ם נקט שיסוד הדין הרגשה מצד שיש צד מעלמא וכן הוא בתוס' רי"ד ויש לדון שכל שהיה הרגשה אפילו שזה ספק אפשר להתיר ד. דעת הסד"ט בדעת רש"י שאפילו שבתחילת הסוגיא הגמ' נקטה שזה מצד שיש תנאי של הרגשה אבל רב אשי חולק וכן קי"ל ה. הסד"ט נקט בדעת תוס' שלהלכה לא קי"ל כשמואל אלא כל ההיתר כי יש צד מעלמא ו. בשו"ת מהר"ח או"ז הביא מר' עובדיה וכן מדויק מלשונות רש"י שאם זה נמצא בבשרה דהינו באותו מקום זה טמא גם ללא הרגשה ואם מצאה בבגדיה זה בכלל המיעוט של כתם רק כל שהרגישה זה נחשב שנמצא בבשרה ואין ההיתר של כתם [ואי"ה בשיעור הבא נדון בביאור הסוגיא לשיטות הנ"ל וכן את הנפק"מ שבכל הנ"ל]

### בישוב השיטות שהדין הרגשה כדי שזה יהיה ודאי

ו] עיין לעיל דהבאינו את שמואל שבדקה קרקע עולם וישבה עליה ומצאה דם טהורה והבאינו דבפשוטו יסוד ההיתר מצד שיש תנאי שכל הטומאה רק אם זה בהרגשה אמנם עיין תורי"ד שכתב שיסוד ההיתר מצד שכל שלא הרגישה יש צד מעלמא והנה בפשוטו ודאי שיש כאן מיעוט מיוחד שללא מיעוט היינו מטמאים כי תולים שזה מגופה ונתחדש שודאות של ראיה זה רק על ידי הרגשה והנה בפשוטו לפ"ז גם אם הרגישה רק שיש לה ספק מה הרגשה כיון שאין כאן ודאי היא טהורה ועיין סד"ט שהביא מהמהר"ם דהקשה דהגמ' שואלת ממצאה דם במי רגלים ושואלת שאם לא הרגישה למה שתהיה טמה ועונה שטעתה בהרגשת מי רגלים ותמה הנ"ל הרי עדין זה רק ספק ואין סיבה לטמאות ועיין סד"ט שתמה שלר"מ זה נחשב ודאי דם נדה אמנם עיין בשו"ת הר"ן שגם לר"מ שמטמא זה לשיטתו מצד שחישינן למיעוטא ולפ"ז וצ"ע עד כמה שיסוד המיעוט מצד שיש צד מעלמא הרי גם כאן יש צד מעלמא ולכאורא צ"ל שהבינו חז"ל ששורש המיעוט הוא מצד שצריך ודאי מגופה וזה נעשה על ידי הרגשה אמנם כיון שצורת המיעוט עד שתרגיש בבשרה וסתם הרגשה זה מגופה כבר קבעה התורה שכל שמרגישה היא טמאה ואפילו אם יהיה ספק

והנה הגמ' שואלת משמש ומבדיקת עד וממ"ר ועיין סד"ט שהקשה שלכאורא שם זה ודאי מגופה ובכל אופן הגמ' שואלת שכיון שזה ללא הרגשה שיהיה טהור אמנם עיין פרדס רימונים שכתב שזה לא מוכרח דגם שם יתכן שזה מאכולת רק שמצד גדרי ספיקות רגילים זה ודאי מגופה אבל עד כמה שיש מיעוט שכל שלא הרגישה זה נחשב ספק א"כ גם כה"ג זה צריך להיות טמא וכן במ"ר יתכן שזה מכה בכליות וכדעת ר"י והגמ' עונה שכאן הרי יתכן שהיה הרגשה וכה"ג הרי טימאה התורה אפילו אם זה לא ודאי וכנ"ל והדרינן לגדרי הכרעות רגילות

והנה לפ"ז בכל בדיקה עד כמה שזה לא מבלבל ההרגשה חשיב ספק מעלמא ואפשר לטהר ולפ"ז בהכניסה שלא בעומק שכה"ג אין טעות תהיה מותרת אמנם יש לדון שרק בזמנם היה מצוי מאכולת אבל היום אין כזה דבר וממילא חשיב ודאי אמנם יתכן שגם צד מהעליה זה סיבה לטהר או מכה בצדדים אמנם יתכן שיש כמות דם שזה ודאי מהמקור וכה"ג באמת לרי"ד זה יהיה טמא

והנה עיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן קי"ב בסופו שהקשה דלמה מטמאים כל בדיקת עד הרי היא לא הרגישה והביא בשם רבו ר' עובדיה שביאר לו שאין תנאי שתרגיש בבשרה אלא עיקר התנאי שתמצא בבשרה וממילא כל שבודקת זה מציאה בבשרה עכ"ד ולכאורא כונתו שזה ודאי שיסוד הדין שאם מרגישה זה נחשב שנמצא בשרה רק שכל שזה בדיקת עד גם לא הרגשה זה נחשב כמציאה בבשרה והנה בדבריו מבואר שסתם בדיקת עד זה לא נחשב צד מעלמא דהרי נקט שזה לא נחשב הרגשה וצ"ע א"כ מה הגמ' שואלת משמש ומ"ר ועד וצ"ל דבמ"ר יש צד שזה מכה בכליות ובעד כיון שמדובר בטחתה בירכה ודאי שזה נחשב צד שזה מעלמא אמנם צ"ע מה הגמ' שואלת משמש אמנם הגמ' הרי שואלת מנמצא על שלה בשיעור חטאת וכה"ג הרי זה מבואר בגמ' שזה שיעור קינוח דהינו שלא מדובר שהכניסה לפנים כלל וכה"ג זה לא נחשב שמצאה בבשרה ורק אם הרגישה זה נחשב שמצאה בבשרה והגמ' מתרצת שכאן היה הרגשה והנה לדבריו בכל בדיקת עד אם הכניסה קצת שכה"ג זה נמצא בבשרה אפילו שזה ודאי לא מטעה אבל כה"ג זה נחשב ודאי מגופה ותהיה טמאה מדאוריתא

#### י"א חשון תשפ"א

# סימן ב'

# מהו הרגשה וביסוד דין הרגשה

### מהו הרגשה

א] מבואר בגמ' אמר שמואל בדקה קרקע עולם וישבה עליה ומצאה עליו דם טהורה שנאמר בבשרה עד שתרגיש בבשרה דהינו דאפילו דבפשוטו זה ממנה בכל אופן היא טהורה מצד שיש פסוק שרק אם הדם בא בהרגשה הוא מטמא וכן נקטינן להלכה שראיה דאוריתא זה רק אם הרגשה והנה לא נתבאר בגמ' מה ההרגשה האוסרת ועיין פ"ת תחילת סימן קפ"ג ובחוו"ד ק"צ סק"א שהביאו שלשה סוגי הרגשות וכלדקמן

א. עיין תרוה"ד סימן רמ"ו שכתב שאם הרגישה פתיחת פי המקור ומצאה דם זה נחשב ראיה אם הרגשה כן הוא בשו"ע סימן קפ"ח וסימן ק"צ ועיין תוס' ד. בד"ה והא שהמקום סתום וכשהדם יצא נפתח והיה לה להרגיש דהינו שביציאת הדם נפתח המקור ואז היא מרגישה ובאחרונים משמע שנקטו שזה עיקר ההרגשה והנה מבואר בגמ' שבבדיקת עד יכולה לטעות בהרגשה וביאר רש"י וביותר במאירי שהצער של בדיקת עד זה אותו הרגשה של יציאת הדם ולכאורא זה הצער של הפתיחה של המקור שזה כעין הצער של בדיקת עד

ב. עיין רמב"ם פ"ה הי"ז לגבי דם במי רגלים שכתב אפילו שהרגישה שנזדזעו איבריה בכל אופן טהורה וכן הוא ברמב"ן בהלכותיו פ"ג ובפשוטו כונתו לומר את תירוץ הגמ' שמדובר שהרגישה וביאר שזה הרגשה של זעזוע האיברים והנה בפשוטו זה דוקא פעולה של התפעלות של הגוף להוציא הדם אמנם עיין סד"ט ק"צ סק"א בד"ה אמנם שנקט שה"ה שאר הרגשות המבוארות ברמב"ם בפ"ח שהם וסת הגוף זה בכלל הרגשה וכן הוא בפתחי נדה בסוף הפתיחה ובתחילת החקירה החמישית מה זה הרגשה [וכן הוא בדברי חמודות פ"ט אות י"א ובהגהות אמרי ברוך על החוו"ד סוף סימן קפ"ט ובמהר"ם שיק חיור"ד קפ"ד] והנה הרמב"ם כתב בפ"ט ה"א אין האשה טמאה עד שתרגיש ותראה דם ויצא בבשרה כמו שביארנו וצ"ב מה זה כמו שביארנו ויש מקום לומר שהכונה לוסתות בפ"ח ומסתבר שגם לרמב"ם זה רק הרגשה שהיא ממש בשעת הראיה ולא דבר שזה לפני הראיה זמן מרובה וצ"ע [ועיין בבית מאיר קפ"ד במוסגר דמבואר שאין קשר בין וסת הגוף להרגשת הדם והנה זה ודאי שאין את התרוה"ד על הרגשה זו שהרי אשה שהרגישה וסת הגוף בודקת וטהורה אמנם לפ"ז צ"ע למה הגמ' לא העמידה המשנה כה"ג וצ"ע ועיין פר"ד קפ"ט ט"כ סקל"ח ועיין פסקי הוראה קפ"ג הערה י"ח שהביא השיטות בזה]

ג. עיין נוב"י סימן נ"ה שכתב שהרגשת זיבת דבר לח הוי הרגשה וכן הסכים עמו החו"ד ק"צ סק"א והבינת אדם והבית מאיר סימן קפ"ח בד"ה תשובה [ס"א.] וע"ש שביארו הסברא שזה יחשב הרגשה כיון שהפסוק בשרה נלמד שצריכה להרגיש בשרה ביציאת הדם והגמ' לומדת מזה שמטמאה בפנים כבחוץ א"כ גם זיבת דבר לח מרגישה בבשרה דהינו שכמו שבשר זה הוא החלות טומאה ממילא גם ההרגשה בבשר זה הוא מה שמטמא והנה החת"ס [קס"ז ד"ה אך] חלק כיון שנקט שבית החיצון זה המקום שאחרי פי המקור וממילא נקט שהמקום של הזיבת דבר לח לא עליו נאמר הדין בבשרה אמנם בפשוטו הנודע ביהודה נקט שהבית החיצון שמטמא זה למטה מפי המקור ופי המקור זה עדין נחשב לפנים ולכן נקט שההרגשה של הדם במקום הזה הוא נחשב הרגשה [ועיין סד"ט קצ"ד כ"ו] והנה עיין חוו"ד שגם לפ"ז כל הטומאה במקום המעבר מבית הפנימי לבית החיצון ששם חל הטומאה אבל במקום יותר נמוך שם ודאי לא יחול טומאה שכל שביציאת הדם למקום שבו חל הטומאה ולא נטמאה לא יחול טומאה אחרי זה אמנם כתב שבנודע ביהודה משמע לא כמוהו ובדעת הנוב"י יש לבאר או שס"ל שכל שהרגישה בבשרה למפרע חל טומאה מצד עיקר היציאה או שס"ל כמבואר בפ"ת קפ"ג סק"ב שגם היציאה בבית החיצון זה סיבה לטומאה ע"ש ועיין מאירי כ"א: שאם יש שפופרת לא בכל בית החיצון הטומאה תהיה מחמת היציאה בסוף הפרזדור ובפשוטו זה כנוב"י

והנה בעיקר דין ההרגשה יש לדון האם הכונה שמרגישה את הדם בגופה דהינו שכל הענין שהגוף יודע מהיציאה או שהכונה שיציאת הדם צריך להיות דרך דחיה של הגוף דהינו שהגוף פועל להוציא הדם דרך כח דחיה וכל שזה יוצא בכזו צורה זה מטמא וכל שלא הרגישה פירושו שהדם זב ללא התפעלות של הגוף להוציא הדם וכעין הגמ' לעיל מ"ג. שש"ז כל הגוף מרגיש וכן ביאר חת"ס סימן קע"א בד"ה עוד רגע אדבר וע"ש שביאר שיסוד הנידון האם דם בחתיכה זה נחשב הרגשה האם הגוף התעורר להוציא החתיכה והדם זה אגב החתיכה או שהתעוררות הגוף היה להוציא הדם והחתיכה יצאה עמו ועיין ערוך לנר שנקט שהרגשה זה התפעלות של הגוף להוציא הדם ולא סתם שהגוף מרגיש את ההוצאה ולכן נקט שודאי שזיבת דבר לח זה לא הרגשה דהינו שהנידון האם זדל"ח נחשב הרגשה זה האם הדין הרגשה זה שהגוף יודע מהיציאה או שזה הגדרה בצורת יציאת הדם [וכן ביאר במהר"מ שיק סימן קפ"ד] ועיין בית מאיר סימן קפ"ח שעיקר טענתו שכיון שהגוף יודע מהיציאה זה ודאי הרגשה והנה באמת אם נימא שיסוד דין הרגשה זה זה שהדם יגיע בידיעה היה מקום לומר שצריכה להרגיש דוקא את הדם ולא שמרגישה בגופה דבר שמראה שיש יציאת דם ולפ"ז לא יועיל זעזוע האיברים אמנם עיין רמב"ן דבלשונו מבואר שצריך שתרגיש את הדם ובכל אופן כתב שמועיל זעזוע האיברים ומבואר שגם הרגשה בגוף שמגיע ממש אם הדם זה כהרגשת הדם

### הראיות לגבי זדל"ח ובדין בדיקה בפי הפרוזדור

ב] והנה האחרונים דנו בזה מכמה דוכתי וכדלקמן

א. עיין בית מאיר שהביא ראיה חזקה שזדל"ח הוי הרגשה דשמואל אומר בדקה קרקע עולם ומצאה עליו דם טהורה ומשמע שכל המציאה זה בקרקע ואם זדל"ח זה לא הרגשה א"כ גם במקרה שהמציאה קודם הקרקע היא טהורה ואולי כיון שזדל"ח זה גם ממראות טהורות ממילא כה"ג כל המציאה זה בקרקע

ב. עיין נודע ביהודה שהוכיח מהגמ' י"ז: שדם הנמצא בפרוזדור ספקו טמא דהינו שיש צד שזה מהעליה וקשה לצד הגמ' שצריך הרגשה ואין טעות עד א"כ שהגמ' תשאל על שמואל שאם הרגישה א"כ זה ודאי מהמקור ואם לא הרגישה היא ודאי טהורה אלא בהכרח שהרגישה זדל"ח והרגשה זו היא גם מדם מהעליה ועיין חוו"ד שדחה לפי דחית הגמ' שהיה בדיקה ואפשר לטעות מה זה אמנם ראית הנוב"י מהא דהגמ' לא הוכיחה משם והחוו"ד דן שהמשנה לטהרות שלא צריך הרגשה אמנם הנוב"י כתב שפשטות הגמ' שזה לבעלה ועוד כתב הגר"ז שדוחק להעמיד הגמ' דלא כרבי שמקור מקומו טהור

ג. והנה הגמ' דנה במצאה דם במ"ר הרי לא הרגישה ועיין סד"ט ק"צ סק"א שהביא מהשב יעקב שהוכיח מזה שזדל"ח לא הוי הרגשה דאל"כ מה הגמ' אומרת שלא הרגישה הרי ודאי יש כאן הרגשה אמנם עיין בית מאיר שם שדעת השב יעקב דאם אשה רואה ליחה לבנה ובפנים יש קצת דם שזה נחשב ללא הרגשה כיון שההרגשה מתיחסת לעיקר הליחה וא"כ גם כאן ודאי שהרגשה מתיחסת למי רגלים ולא לטיפת דם שבפנים והגמ' רק דנה האם היה הרגשה אחרת ע"ש והנה יתכן דגם אם שם חולקים על השב יעקב כי זה דבר אחד שיצא מהגוף יחד וההרגשה מתיחסת להכל אבל כאן שזה שני דברים שהתערבו יתכן שלכן זה לא נחשב הרגשה וכדחילק הבית מאיר שם [ויש מקום לדון שזה עצמו האם הרגשה שיתכן שזה משהו אחר זה נחשב הרגשה תלוי בקושיא והתירוץ של הגמ' דהינו שהשאלה מצד שנקטה הגמ' שהרגשה שיתכן טעות במ"ר זה לא הרגשה והגמ' דוחה שזה הרגשה אמנם לפ"ז כל שלשת הדחיות זה דבר אחד] ובפרדס רימונים תחילת החקירה החמישית כתב שאם נימא שזדל"ח זה רק במעבר מבית הפנימי לחיצון א"כ כיון שמקום המי רגלים זה הרבה יותר למטה ממילא מצד הרגשת מי רגלים זה לא סיבה לטעות

ד. והנה מבואר בסוגין שהפסוק בשרה ממעטים גם דם בחתיכה וגם שצריך הרגשה והגמ' אומרת שתרתי שמעת מינה ועיין רשב"א וכן בתוס"ר לעיל כ"א: שיש כאן באמת שני דרשות ורק כיון שזה שקול לכן ממעטים את שניהם אמנם עיין ח' הר"ן שביאר שהחיסרון בחתיכה שלא מרגישים את הדם דהינו שלא דנים שזה דבר אחד והרגשה מתיחסת להכל אלא שההרגשה רק לבשר שבחוץ ולא לדם שבפנים [ועיין סד"ט לעיל שלראשונים שזה דרשא נפרדת בהכרח שזה נחשב שהיה הרגשה ולכן חלק על השב יעקב שטיפת דם בליחה לבנה זה לא הרגשה] והנה בגמ' מבואר שגם ממעטים שפופרת מאותו פסוק ועיין גר"ז קפ"ג סק"ב שלר"ן צ"ל שגם זה טהור מצד שלא היה כאן הרגשה והקשה הרי מבואר ברמב"ם שאת השפופרת מניחים בבית החיצון א"כ אין סיבה שלא ירגישו הרגשת פתיחת פי המקור או זיעזוע האיברים ומכח זה הוכיח שדעת הר"ן שרק זדל"ח זה הרגשה שמרגישה בבשרה את הדם ולא שמרגישה סימנים ליציאת הדם וע"ש שכתב לדחות שלדעת הר"ן מדובר שמכניסים השפופרת לתוך המקור וממילא גם הפתיחת פי המקור מתיחס לשפופרת ועדין צ"ע מזעזוע האיברים

והנה עיין רשב"א שהביא מרבינו יונה להקשות על ביאור הר"ן הנ"ל שהרי יש הרבה תנאים שמטמאים דם בחתיכה ומבואר בגמ' שזה מצד שדרכה של אשה לראת דם בחתיכה וצ"ע הרי אין כאן הרגשה ובפשוטו צ"ל כמבאר בגר"ז שזה עצמו האם לדון שההרגשה מתיחסת גם לדם שבחתיכה תלוי האם הדרך לראות דם בחתיכה שאז דנים את זה כדבר אחד וההרגשה מתיחסת להכל ואם אין זה הדרך ממילא ההרגשה לא מתיחסת לדם שבחתיכה [ובחת"ס קע"א ביאר שהנידון מחמת מה הרחם התעורר לפלוט האם הדם ואגב זה יצא החתיכה או הפוך] אמנם צ"ע שלגבי שפופרת הגמ' אומרת שזה כן מטמא כי אין דרך לראות דם בשפופרת ושם הרי גם אם הדרך אבל ודאי שלא שיך לדון שזה דבר אחד והיה הרגשה של השפופרת

ובעיקר הקושיא שהרי יש תנאים שמטמאים דם בחתיכה עיין ח' חת"ס ובפרדס רימונים תחילת החקירה החמישית [ס"ג.] שכתבו שיש מקום לדון שדם בחתיכה זה נחשב פתיחת פי המקור דהפתיחה לכל מה שיוצא ורק לגבי זדל"ח כיון שזה לא נוגע בגוף לכן לא חשיב הרגשה ולפ"ז כתב שנחלקו בזה עצמו מה זה הרגשה שאם זה זדל"ח ממילא זה ממעט גם חתיכה ואם זה פתיחת פי המקור זה לא ממעט חתיכה אמנם צ"ע שלשון הגמ' האם הדרך לראות ועוד דבפשוטו לכו"ע פתיחת פי המקור הוי הרגשה וצ"ע בכל זה

ד. עוד יש לדון דהנה מבואר במהר"ח או"ז קי"ב בסופו שבדיקת עד טמא אפילו שלא הרגישה שכל שמצאה בבשרה זה ודאי טמא דהינו שאין יסוד הדין שצריך הרגשה אלא שצריך מציאה בבשרה וזה או על ידי הרגשה או שבמציאות מוצאת בבשרה והנה שם בפשוטו כל הפרוזדור זה נחשב מציאה ולא הוזכר שרק אם מצאה הדם בעומק במקום שמתחיל הבית החיצון עוד מבואר בדבריו מפורש כהבנת הבית מאיר שעיקר הענין שבשרה ידעה ביציאת הדם אלא שיש לדון שהרגשה של זדל"ח זה לא נחשב הרגשה בבשרה כיון שזה מצוי גם לליחות טהורות ולא מסתבר שודאי יש כאן מציאה בבשר רק שלא יודעת מה זה וגם בחתיכה לא יודעת עד שתפתח ותראה מה יש שם

ה. עיין חת"ס שהקשה דבגמ' ג. מבואר מבואר שאשה מתעוררת מההרגשה ולכאורא זה רק שיך על זיעזוע האיברים או פתיחת המקור שיש בזה צער אבל לא על זיבת דבר לח אמנם זה קושיא אם נימא שרק הרגשת זדל"ח זה הרגשה אבל אם נימא שגם זה הרגשה א"כ כונת הגמ' שסתם אשה מרגישה זעזוע או פתיחה ולכן כל שעכשיו ראתה לא תולים שראתה קודם

ובפשוטו לענין הלכה כיון דהוי נידון בדאוריתא צריך להחמיר בזה ומקובל להחמיר גם בהרגשה בסוף הפרוזדור והנה עיין סד"ט קפ"ג סק"ב הובא בפ"ת קפ"ג סק"ב שכל הטעות בהרגשה בבדיקה זה רק בעומק אבל כל שלא מכניסה בעומק אין זה סיבה לטעות וכן נקט החת"ס בח' תחילת סימן קפ"ג אלא שכתב שכיון שלא ידוע השיעור כל שהכניסה יותר מקצת יש להחמיר [ושמעתי מהגר"נ קופשיץ שיש להקל עד גודל ציפורן] אמנם עיין גר"ז קפ"ג קו"א סק"ב בד"ה ולפי שכל זה אם רק פתיחת פי המקור מטמא או זעזוע האיברים שהרגשה זו היא בפי המקור אבל אם נימא שגם זיבת דבר לח ואפילו בסוף הפרוזדור מטמא א"כ גם שם יתכן טעות בהרגשה וע"ש שהביא לזה משמעת מהגמ' ולכאורא עד כמה שמחמירים שזדל"ח זה הרגשה אפילו בסוף גם בזה צריך להחמיר והנה כה"ג זה ודאי מגופה וכן חשיב בשר ולמהר"ח או"ז ודאי טמא

### בטעם שצריך הרגשה

ג] בעיקר הא דמבואר בסוגין שצריך הרגשה בפשוטו זה גזה"כ שלא חל טומאה עד שיהיה הרגשה בבשרה דהינו שהוא לא מטמא אלא אם הגוף הרגיש ביציאתו אמנם יש מקום לומר שיסוד הדבר שצריך ראיה כדרכה וכיון שדרך ראיה זה על ידי הרגשה לכן צריך הרגשה והנה בפשוטו אם יסוד הדין הרגשה זה שהדם יוצא מכח הדוחה שבגוף יש מקום לנ"ל אבל אם יסוד הדין הרגשה שהגוף ידע מיציאת הדם ולכן גם זדל"ח הוי הרגשה א"כ אין זה ענין לדרך ראיתה אמנם אין הדבר מוכרח שיתכן שקבעה התורה שכל שגוף האשה מרגיש זה נחשב דרך ראיתה וצ"ע

והנה מבואר ברמב"ם פ"ט ה"א וז"ל אין האשה מתטמאה מן התורה בנדה או בזיבה עד שתרגיש ותראה דם ויצא בבשרה כמו שביארנו עכ"ל וצ"ב מה זה כמו שביארנו ועיין לעיל שכתבנו לדון שזה על וסת הגוף אמנם עיין בית מאיר בצלעות הבית סימן י"ג שכתב שהכונה למה שכתב שרואה דם בשפופרת טהורה כי אין זה דרך ראיה ולפ"ז מפורש ברמב"ם שיסוד המיעוט מצד שצריך דרך ראיה אמנם עיין הגהות רב"פ שכתב שיתכן כונתו על עיקר הדין שכתב ויצא בבשרה והכונה ולא בשפופרת וזה ביאר הרמב"ם לעיל

והנה מבואר בגמ' שלומדים שני דרשות מבשרה שצריך הרגשה וגם שדם בחתיכה לא טמא וצ"ב מה הקשר בין שני הדרשות ועיין בית מאיר שם וכן בפרדס רימונים בדין הרגשה אות ה [עמוד כ"ח] שכתבו שיסוד הדין הרגשה שיהיה ראיה כדרך ראיה ודם בחתיכה זה לא ראיה כדרך ראיה

והנה עיין סד"ט ק"צ סק"א בסופו שהוכיח שחזקת דם בהרגשה מהא שגם קטנה בת יום שראתה טמאה נדה והרי מנ"ל שזה היה בהרגשה והוסיף ואע"ג דקטנה לאו בת הרגשה היא מכל מקום אילו היתה גדולה היתה מרגישה ובפשוטו כונתו כנ"ל שכל הדין הרגשה שזה יהיה דרך ראיה וממילא קטנה שאין לה את חוש ההרגשה זה לא מחסר בדרך ראיה וכן הוא בקובץ תשובות לגריש"א סימן פ"ד אמנם בפשוטו הדבר צ"ע שודאי שקטנה מרגישה שהרי יש לה את כל הרגשות הגוף ואם יעשו לה כאב היא תבכה ומהיכי תיתי לומר שלא מרגישה

אמנם יש מקום לומר שכונת הסד"ט שנקט שיסוד הדין הרגשה הוא כנ"ל שכל שזה יצא על ידי הרגשה היא יודעת מיציאת הדם ולכן נקט שקטנה שהיא לאו בר דעת כלל לא שייך אצלה ידיעה ממילא זה נחשב שאין כאן הרגשה דצורת יציאת הדם לא העמידה אצלה ידיעה שיצאה דם שהרי אין לה דעת לזה כלל ולפ"ז באמת כונתו לישב שהרי גדולה היתה מרגישה דהינו שבאמת יש כאן בגוף את ההרגשה א"כ מה שחסר לה הדעת לדעת על ידי זה הוא לא מחסר בהרגשה דהינו שיסוד הדין הרגשה שהדם יצא שמצד הרגשת הגוף זה סיבה שהאדם ידע ומה שיהיה חסרון מצד האדם זה לא חיסרון

ובאמת יש לדון בישנה שראתה כתם האם חשיב הרגשה ויש מקום לדון שכיון שהיא ישנה וחושי הגוף ישנים זה נחשב שהיא לא מרגישה ועיין שו"ת מהר"ם מלובלין סימן ב' דהשל"ה שאל באשה שהתעוררה בלילה ושימשה ובבוקר מצאה דם שברור שזה היה קודם תשמיש ודן השל"ה ביסוד דין כתמים האם זה מצד שזה בלי הרגשה א"כ גם כאן זה בלי הרגשה וצריכה תשובה רק על איסור דרבנן או שזה מצד שצריך ודאי מגופה א"כ כאן זה ודאי מגופה והמהר"ם כתב שודאי שיש דין הרגשה רק שכאן יתכן שהרגישה ומחמת שישנה לא יודעת מזה והסד"ט [קפ"ג סק"ב בד"ה אמנם במוסגר] הביאו והקשה עליו שהגמ' ג. אומרת שהיא מתעוררת מחמת הרגשת הדם וא"כ אם היא לא התעוררה סימן שגופה לא הרגיש ויתכן שזה סברת השל"ה ועיין תוה"ש ק"צ סק"נ שהביא מהלבוש שכתם בשינה זה דאוריתא וחלק עליו כנ"ל שהיתה צריכה להתעורר ומבואר מדברי כולם שכתם בשינה שהגוף הרגיש אפילו שהאדם ישן זה נחשב הרגשה וזה כסברא הנ"ל שכל שגוף האדם הרגיש אפילו שזה לא גרם לידיעת האדם מתקים בזה דין הרגשה

והנה העירו האחרנים שהיום הרבה נשים לא מרגישות כמו בזמן חז"ל ועיין פרדס רימונים סוף פתחי נדה שכיון שכל הענין שיהיה דרך ראיה ממילא כל שכך זה דרך ראיה זה טמא ע"ש ועל דרך זה בקובץ תשובות ח"א ספ"ד שהיום שלא מרגישיות כלל בכל אופן כיון שכך הוא דרך ראיה הם טמאות וכל טהרת כתמים זה מצד שיש צד מעלמא ולפ"ז כתם שודאי מגופה טמאה בזמנינו והנה עיקר דבריו אינם מוכרחים דגם אם נימא שצריך הרגשה שיהיה דרך ראיה אבל יתכן שקבעה התורה שדרך ראיה זה על ידי הרגשה [ומקובל שחזר בו מהוראתו הנ"ל]

ובפשוטו מקובל לבאר שגם היום יש הרגשה חלשה ותולים שנשאר הרגשה זו ולכן סתם ראיה זה מדאוריתא ויש להוסיף שאפילו שקרא שינוי יתכן מאוד שזה כנ"ל כמו בישנה או קטנה שהשינוי לא בתחושה של הגוף ביציאה אלא בהרגשה הכללית של האדם וכמו שבישנה זה נחשב הרגשה כך היום זה תמיד כמו ישנה אלא שלפ"ז כל כתם שזה ודאי מגופה יש לחשוש שזה אם הרגשה כיון שסתם ראיה בהרגשה וגם אם השתנה שזה לא חזק אבל נשאר שיש הרגשה חלשה ומהיכי תיתי שבבדיקה זה לא כך

ובספר חוט שני ביאר שודאי יסוד הדין טומאה דיש הרגשה ולא שמה לב רק כיון שנשתנה ודאי הטבע מזמן חז"ל ממילא באמת ביחס לדם בשפע שזה דם כצורת וסת בזה ברור שהגוף מרגיש רק שלא שמה לב משא"כ לגבי טיפת דם בזה יתכן מאוד שבאמת אין הרגשה ולפ"ז בדיקת עד היום זה דרבנן מצד טומאת כתמים ובאותו מקום אין קולא של פחות מגריס רק שאין בכוחינו לשנות ממה שהיה עד היום ולכן דנים בדיקת עד כדין דאוריתא

והנה בעיקר הנידון איך לדון השינוי שהיום לא מרגישים כיון ששאלה זו היא כבר הרבה שנים [עיין שב יעקב סימן מ' יותר משלש מאות שנה ובספר תפארת צבי ק"צ סקי"ד נדפס לפני יותר מאתים שנה] ואף אחד מהפוסקים לא שינה את דיני כתמים חזינן שנקטו שכך צריך לנהג וכן אמר בזה החזו"א לאחר שדנו לפני בכל מיני טענות כנ"ל שהיום לא מרגישים ואמר שלא משנים השו"ע והכרעה בשאלה בכמין זו לא שיכת אלא לגדולי הדור וכל הנ"ל הוא לנסות לבאר את השו"ע לפי המציאות של היום ואכמ"ל [ושמעתי מהגר"ט דואר מח"ס טללי נדה שלפני שהדפיס את ספרו שאל את הגר"נ קרליץ האם היום נשים מרגישות ואמר לו שודאי רק שזה חלש ושאל אותו א"כ צריך לאסור כתמים וענה לו שלא משנים שו"ע ושאל אותו האם בעל נפש יחמיר ואמר לו שודאי אבל חזר ואמר שאסור להורות דלא כמו שכתוב בשו"ע]

#### י"ד חשון תשפ"א

# סימן ג'

# בדין בדיקת עד האם הוי דאוריתא

### ביאור הצדדים בכונת הגמ' לעולם דהרגשה

א] הגמ' שואלת על שמואל שאומר שאין טומאה אלא אם הרגישה מדם במ"ר שנחלקו בזה ר"מ ור"י ומדם אחרי תשמיש שנמצה על שלה זה ספק האם זה היה בזמן התשמיש ומדם הנמצא בעד דמבואר במשנה שעגול טהור ומשוך טמא והגמ' שואלת דממ"נ אם הרגישה א"כ זה ודאי טמא ואם לא הרגישה אין סיבה שזה יהיה טמא אפילו שזה מהמקור והגמ' עונה לעולם דארגישה ואימר הרגשת מי רגלים וכן בעד ואימא דהרגשת עד הוא וכן בשמש ואימא דהרגשת שמש והנה בעיקר כוונת הגמ' עיין מחצית השקל קפ"ג סק"ב שהביא מהשב יעקב לדון דאפשר לומר שכונת הגמ' שמדובר שהרגישה ובזה אומרים שזה לא מוכרח דיתכן שזה היה הרגשת עד ולפ"ז בפשוטו אם לא הרגישה לא אומרים שטעתה שהרי לא הרגישה [וכן האריך הפרדס רימונים וכן נקט הלחו"ש ק"צ סק"ב בשם ספר נטע שעשועים וכן נקט הכו"פ בדעת תוס' בשבועות והגהות מימוני] ואפשר לומר בכונת הגמ' שהכונה שבאמת היא לא הרגישה ובזה בכל אופן עד כמה שאין ראיה או אפשרות שזה לא מגופה מטמאים ולפ"ז יתכן שאם הרגישה בזה לא אומרים שזה טעות אלא היא ודאי אסורה [וכן נקט הסד"ט באריכות בסימן קס"ז וכן הוא בח' חת"ס על השו"ע סימן קפ"ג וכן דעת השב יעקב שם] אמנם עיין בינת אדם שכתב שיתכן שעד כמה שיש טעות ממילא זה סיבה לשני הצדדים שיתכן שתרגיש אבל האמת שלא הרגישה ויתכן שלא תרגיש אבל האמת שהרגישה רק שהעד בלבל אותה והא דהגמ' נקטה שבאמת הרגישה יתכן מצד שבאה להשמיע כח היתרא שגם כה"ג מותר

אמנם עדין קצת צ"ב דאם מסברא הגמ' הבינה שאין טעות רק חידשה כן בתירוץ א"כ עד כמה שיש מקום לחלק שאם לא הרגישה כלום שלא טועה מהיכי תיתי לדמות אמנם יתכן שיש לזה מקורות עיין לקמן אמנם יש מקום לדון שהגמ' גם בתחילה ידעה שיתכן טעות וזה באמת סיבה לשני הצדדים רק הגמ' בתחילה נקטה שהרגשה שיש בה צד טעות בתורת ודאי זה לא הרגשה וחידשה שזה נחשב הרגשה אלא שלפ"ז אין מקום לשלשת הנידונים ודו"ק בזה

והנה בעיקר ביאור הגמ' עיין גר"ז קפ"ג קו"א ב' שדיק מרש"י שכונת הגמ' שהרגישה שהרי ביאר הטעם למה עגול טהור דהינו שכיון שהרגישה א"כ הוקשה לגמ' שעגול טמא ובזה הגמ' משנה וכן הביא מהרמב"ם פ"ה מאיסו"ב הי"ז שכתב לגבי מי רגלים שהלכה כר' יוסי שזה טהור וכתב אפילו נזדעזעו איבריה ובפשוטו שלמד שזה כונת הגמ' בסוגין לעולם דהרגישה אמנם עיין משמרת הבית י"ח: שכתב שבבדיקת עד גם ללא הרגשה זה טמא והביא את סוגין דמבואר שגם ללא הרגשה אומרים שבאמת היה הרגשה וטעתה וכן עיין בשו"ת החדשות סימן צ"ט שהשואל רצה לומר שבדיקת עד זה דרבנן כיון שלא הרגישה והרשב"א הקשה עליו מסוגין דמפורש שאומרים שטעתה והיא כן הרגישה ומשמע שלמד שזה כונת הגמ' והנה בפשוטו הרשב"א שביאר הגמ' דלא כפשטותה זה מצד שהיה פשוט לו שאם הרגישה לא נתלה שטעתה ונתיר ולכן הוכרח לבאר כך אבל הראשונים שביארו שהכונה שבאמת הרגישה יתכן שזה כונת הגמ' אבל באמת גם הפוך זה כך

### המקומות שיש לדון בהם

ב] א. והנה כתב הרמב"ם פ"ט מאיסו"ב ה"א שאשה שבדקה ומצאה דם טמאה מצד שחזקת דם בהרגשה ומשמעות הדברים שלא הרגישה ובכל אופן טמאה כיון שיש חזקה שזה הגיע בהרגשה ובפשוטו זה צד הטעות שעל ידי הבדיקה כן נקטו רוב האחרונים [אמנם יש שנקטו שכל שזה ודאי מגופה תולים שהרגשה ולאו אדעתה דהינו שזה לא רק מחמת בדיקת עד] ולפ"ז מבואר שאפילו שאת הגמ' של מ"ר ביאר שהכונה שהרגישה בכל אופן שה"ה הפוך אם לא הרגישה נוקטים שזה היה אם הרגשה

ב. והנה דעת שמאי שאשה שמוצאת דם לא חוששת שזה היה קודם והגמ' ג. מבארת שהטעם של שמאי מצד שאשה מרגשת בעצמה דהינו שסתם ראית דם זה בהרגשה ואם לא הרגישה עד עכשיו חזינן שזה רק עכשיו הגיע והגמ' אומרת שהלל סובר שיתכן שזה הרגשת מי רגליים דהיינו שבאמת זה היה קודם והרגישה הרגשת הדם והיא חשבה שזה הרגשה שהיא צריכה להטיל מ"ר ועיין רש"י שביאר שמדובר שמצאה בבדיקת עד ובזה אנו אומרים שהרגישה וטעתה שזה הרגשת עד ולכן אין סיבה לחוש שזה היה קודם וצ"ל שמ"ר זה פחות סיבה לטעות ועיין תוס' שהקשו אולי זה הרגשת שמש ובדעת רש"י צ"ל שכיון שזה לא כל כך מצוי ששימשה לכן לא חוששים שזה היה אז ויש שדנו שכיון שזה לא מצוי שיש דם בשעת תשמיש לכן לא חוששים לזה ועיין גר"ז קפ"ג קו"א סק"ב דמבואר כאן שגם בלא הרגישה תולים שהרגישה וזה אפילו לקולא שלא לחשוש שהיה ראיה אחרת ללא הרגשה וצ"ע הרי רש"י ביאר סוגין שמדובר שהרגישה ובפשוטו בהכרח שתולים לשני הצדדים וכנ"ל מהרמב"ם

ג. והנה עיין תוס' שם שביארו הגמ' שהכוונה אשה מרגשת בעצמה שסתם ראיה מגיע אם הרגשה והקשו שבמקרה שראתה בדיקת עד שזה ללא הרגשה למה שלא נטמא למפרע ותירצו שזה לא שכיח והריטב"א תמה הרי מצוי שיש דם בבדיקה ועיין רשב"א שכתב לישב שג+ם בבדיקת עד אנו תולים שהרגישה וטעתה ותמה על קושית תוס' ועיין גר"ז דבפשוטו מבואר דעת תוס' שלא ס"ל שבלא הרגישה אומרים שטעתה בהרגשת עד וודאי זה בהרגשה וע"ש שנקטו שזה בגדר ספק ולכן זה לא סיבה להקל אמנם בפשוטו למדו הגמ' כפשוטו שזה בהרגשה ורק אז יש טעות שלא הרגישה אבל אם לא הרגישה לא תולים שטעתה והנה היה מקום לומר שכל דבריהם זה לשמאי אבל להלל שחוששים להרגשת מי רגלים מצד שגם בדיקת עד יש בזה טעות אמנם עיין חידוד הלכות שהביא מתוס' שלגבי חולין הלל מודה לשמאי וכל מה שחולק זה לגבי תרו"ק

ד. והנה הגמ' נ"ז: שואלת ממצאה לאחר תשמיש שחיבת א"ת הרי אם לא הרגישה היא לא טמאה ומתרצת שאימא הרגשת שמש ועיין תוס' שהקשו שהרי מוכח לעיל שאפשר לטעות גם בהרגשת מ"ר דהיו שצריכה למ"ר [והאריך בזה הנוב"י ת' קי"ח] א"כ למה הגמ' לא תירצה שהיה טעות בהרגשת מ"ר ותירצו שהגמ' כאן סברא שבזמן מועט לא טועה בזה ועיין סד"ט [ק"צ סקס"ז ד"ה אך לאחר העיון] שהקשה מה תוס' שואלים שנתלה שהיה הרגשה וטעתה במי רגלים א"כ למה בבדקה קרקע עולם טהורה וכתב שבהכרח שתוס' למדו שכונת הגמ' שהרגישה ובכל אופן אנו אומרים שטעתה בשמש ובאמת לא היה הרגשה ולפ"ז קושית תוס' שרק בהרגישה נטהר מצד שנתלה במ"ר אבל שמואל דיבר כשלא הרגישה וכה"ג לא חוששים שהיה הרגשת מ"ר וזה הטעה אותה אלא שא"כ צ"ב מה תירצו שבזמן מועט לא חוששים הרי השאלה היתה שאת ההרגשה שהרגישה זה היה הרגשת מ"ר וצ"ל שבזמן מועט יודעת אם היתה צריכה למ"ר דהינו שכל שמצאת הדם מיד יכולה להגדיר לעצמה מה הרגישה מקודם

והנה הכו"פ בסימן קפ"ג כתב שבהכרח דתוס' נקטו שכונת הגמ' שלא הרגישה דהרי למדו מהגמ' ג. לסוגין שמה שצריכה למ"ר זה סיבה לטעות והרי שם הכונה שלא הרגישה ותולים שהרגישה ואיך למדו לסוגין שמדובר שהרגישה ורוצים לתלות שלא הרגישה אמנם הסד"ט דחה שכונת תוס' לשאול דלא יצטרך להביא א"ת שזה לחומרא לתלות שלא הרגישה ויתכן עוד שתוס' דימו הדברים אמנם זה דלא כתוס' לעיל ג.

ה. והנה הגמ' שבועות י"ח. אומרת שאם אדם בא על אשה שלא סמוך לוסתה הוא פטור מצד שהוא אנוס ובסמוך לוסתה ופירסה נדה באמצע הגמ' מחדשת שחייב ואם זה שלא סמוך לוסתה ואומרת לו נטמאתי חייב לפרוש באבר מת ואם פרש באבר חי בשוגג הוא חייב חטאת והגמ' מביאה את המשנה שנמצא על שלו חייב חטאת ואומרת דבפשוטו זה סמוך לוסתה ועל הכניסה ורב אדא דוחה שאולי מדובר שלא סמוך לוסתה ועל הפרישה והגמ' דוחה שהרי כתוב נמצא דהינו שלא נודע לה בזמן הביאה ועיין תוס' שהקשו דאיך הגמ' רצתה להעמיד שאמרה לו נטמאתי א"כ גם בנמצא על שלה לאחר זמן חייבים ועיין רעק"א תשובה ס"ב ובכו"פ סימן קפ"ג ובסד"ט ק"צ סקס"ז בד"ה גם הסוגיא דנקטו מסברא דזה ודאי שגם אם הרגישה הרגשה ששיך בה טעות אבל צריכה לפרוש ולפ"ז כתבו שכונת הגמ' שאמרה לו נטמאתי לא הכונה הרגשה שלא שיך בה טעות אלא שהרגישה הרגשה ששיך בה טעות ולא פרש מיד וכיון שיכול להיות טעות לכן אם מצאה לאחר זמן פטור וא"ש המשנה והגמ' שואלת שנמצא משמע שלא היה שום ידיעה עד לאחר הביאה ולפ"ז מבואר שבכל אופן אם מצאה דם תולים בטעות דהינו ששיך טעות לשני הצדדים [ולפ"ז סוגין שהגמ' אומרת שהרגישה או שהכונה כרשב"א שאנו תלים שהרגישה או שסוגין כרב אדא שלא הפריע לו הקושיא נמצא קתני ולפ"ז א"ש מקור הרמב"ם שגם בלא הרגישה אמרים שטעתה מסוגיא דשבועות]

אלא צ"ב מה הקשו התוס' הרי כיון ששיך טעות א"כ גם בהרגישה אם נמצא לאחר זמן לא חייבים והסד"ט ק"צ סקס"ז כתב שבהכרח למדו שכל הטעות זה רק אם לא הרגישה שיתכן שהרגישה אבל אם הרגישה לא תולים בטעות וא"ש מה שהקשו שגם אם נמצא לאחר זמן חייבים

אמנם הכו"פ נקט שדעתם אדרבא שרק אם הרגישה יתכן שזה הרגשה ויתכן שזה טעות אבל אם לא הרגישה לא שיך לומר טעות ולכן הכוונה נמצא שהיה הרגשה [וכפשטות הסוגיא בנדה] אבל שזה לא מוכרח וכה"ג המציאה זה רק כשמוצאת שזה דם ובאמת כה"ג לא צריך לפרוש ובהכרח שהגמ' דנה שהרגישה הכונה שהיה הרגשה ברורה שלא שייך בזה טעות ולכן תוס' שואלים שגם בנמצא לאחר זמן הוא חייב [והנה כונתו דמסברא נקט שודאי באומרת שמרגישה צריך לחוש ורק אם יש ראיה מהגמ' שזה לא כך אפש"ל שלא צריך לחוש ולכן רק אם תוס' מוכרחים לומר שכונת הגמ' נמצא שהרגישה וגם על זה הגמ' נקטה שאין לחייב אלא על הכניסה בהכרח שזה לא סיבה לפרוש אמנם החוו"ד נקט שמסברא כיון שיש טעות לשני הצדדים לא צריך לפרוש ולכן בהכרח כונת הגמ' שהיה הרגשה שבזה אין טעות ולכן הקשו התוס'] והנה עיין חזו"א ק"ג סק"ד דבפשוטו הדבר מאוד מחודש שאפלו בסמוך לוסתה ואומרת שהרגישה שלא צריך לפרוש [דהרי הגמ' דנה להכריח שחייב על הכניסה דהינו שטענת הגמ' נמצא זה גם בסמוך לוסתה] ובהכרח כסד"ט הנ"ל דכל שהרגישה לא תולים טעות וזה כונת תוס' לשאול וזה כרשב"א לעיל

ו. והנה עיין הגהות מימוני פ"ד מאיסו"ב אות כ' שאשה לא תבדוק לאחר תשמיש מצד שהרי היא לא הרגישה והם אמרו שזה טמא והם אמרו שלא תבדוק כדי שלא יהיה לבו נקפו ועיין כו"פ שכתב דמבואר בדבריו שגם במצאה על ידי עד או שמש אם לא הרגישה זה לא דאוריתא ועיין סד"ט ורעק"א וגר"ז ובינת אדם שדחו שכונתו שהרי היא לא הרגישה ומהיכי תיתי שטעתה בבדיקת עד או שמש וכל מה שבאה לבדוק מצד הצד ראיה ללא הרגשה ובזה רבנן אמרו לא לבדוק ודבריהם צ"ב שלמה שלא תבדוק מצד שאולי הרגשה ולאו אדעתה וזה יותר מצוי מלראות ללא הרגשה ועיין גר"ז שכתב שממ"נ אם נתלה לפי הרגיל א"כ אם לא הרגישה לא ראתה ואם חוששת שלא כפי רגילות הטבעים א"כ יש לחשוש שראתה ללא הרגשה וזה רק דרבנן אמנם עיין מהר"ח או"ז קי"ב דשאל את רבו שא"כ כל בדיקת עד זה דרבנן וענה לו שכל שמצאה בבשרה גם ללא הרגשה זה דאוריתא וצ"ל כונתו לגבי שמש שכל זמן שלא מצאה אין ענין לבדוק דהרי דין ההרגשה שאין טומאה אלא אם מצאה את זה בגופו ולפ"ז מבואר שהדין שטמאה ללא הרגשה זה גם אם לא מצאה וצ"ע בזה

ז. והנה מבואר בגמ' שאשה שרואה מ"ת תעשה בדיקת שפופרת ועיין תרוה"ד ח"ב סימן מ"ז שכתב שאם היה הרגשה לא יעזור שימצאו שיש מכה בצדדים ורק מדובר שלא הרגישה וללא שיש מכה תולים שהרגישה ורק בזה מועיל בדיקת שפופרת [ועיין חזו"א פ"ב סק"ו בד"ה והאי דכן נפסק ברמ"א] אמנם צ"ע דבח"א סימן רמ"ו כתב שאשה שהרגישה ומצאה מראה טהור זה מותר כמבואר בגמ' שאפשר לתלות שטעתה ומבואר שלמד שכונת הגמ' שהרגישה ואומרת שטעתה ובהכרח צ"ל שלגבי בדיקת שפופרת זה גרע וצ"ע

ח. עיין ב"י סימן ק"צ סל"ה שכתב דמה שתולים במאכולת בעגול בבדיקת עד זה מחמת שלא הרגישה ועיין סד"ט [ק"צ סקס"ז בד"ה אלא שדברי] שתמה עליו הרי הגמ' העמידה שהרגישה ורק שאומרים שזה הרגשת עד וכתב שבהכרח שהב"י למד הגמ' שהכונה שלא הרגישה ואנו אומרים שהרגישה אבל באמת אם זה הפוך לא תולים אמנם עיין הגהות מהר"ם בענט [שו"ע פרידמן] שכתב שכונת הב"י שיש סוג הרגשה שבזה אי אפשר לטעות וכך הוא דרך ראיה וכיון שלא הרגישה כך זה סיבה לתלות ולכן גם אם הרגישה הרגשה שיש בה טעות זה שינוי מהרגילות והנה בחוו"ד ק"צ סק"א וכן בכו"פ נקטו שגם בפתיחת פי המקור שייך טעות שבאמת לא הרגישה אמנם החכמת אדם י"ב כתב שרק בזיעזוע האיברים יתכן טעות ולא בפתיחת פי המקור וכתב שכונת הב"י כנ"ל שלא הרגישה פתיחת פי המקור

### המורם מהנ"ל וביסוד החומרא בעד

ג] העולה מהנ"ל דדנו האחרונים האם בדיקת עד ולא הרגישה הוי איסור דאוריתא ובפשוטו מבואר מהרמב"ם והרשב"א ומתוס' בשבועות ובתוס' נ"ז: דהוי דאוריתא וכן מבואר ברש"י ט"ז: שאם בדקה בעד ולא הסתכלה עליו ורק בבוקר ראתה ושימשה בהיתר חיבת חטאת וכן הוא בשאר הראשונים שם ומפורש שבדיקת עד גם ללא הרגשה זה דאוריתא דאל"כ אסור לה לשמש ועיין רעק"א דבפשוטו כן מדויק בגמ' י"ב. שדנה אם אשה תבדוק לאחר תשמיש לחייב בעלה חטאת והרי שם לא מדובר שהרגישה שא"כ וודאי תבדוק ומבואר שגם כה"ג היא טמאה מדאוריתא אמנם בתוס' משמע שאין כזה טעות ובכל אופן זה לא ודאי ונפק"מ בנאבד העד ולא יודעת האם היה מראה כשר דהחכמת אדם כתב שזה נחשב ריעותא בחזקה וממילא הוי ספק דאוריתא וכל זה אם הוי ודאי הרגשה אבל אם זה רק היה נחשב ספק היה מקום להתיר מצד ס"ס [והנה באמת יש לדון שודאי שיש צד שזה ללא הרגשה רק שזה צד מיעוט ויתכן שזה מצטרף לס"ס וזה תלוי בנידון האחרונים האם צד לא שקול מצטרף לס"ס ועיין בבינת אדם ח' שהביא מהסד"ט שזה מצטרף לס"ס והא חלק עליו]

והנה הסד"ט קפ"ג סק"ב במוסגר כתב שרק בדיקת עד בעומק זה גרם לטעות בהרגשה הובא בפ"ת קפ"ג סק"א אמנם החכמת אדם חוו"ד רק כתבו שבקינוח אין טעות בהרגשה ומשמע שכל שהכניסה יש צד טעות וכן כתב בפרדס רימונים ק"צ מקש"ז סק"א בד"ה עוד [וע"ש שהסד"ט נקט שפרוזדור זה צואר הרחם אמנם בפשוטו זה בית החיצון וכדהאריך המנחת שלמה בקונטרסו ענף ד' ולפ"ז משמעות הרמב"ם שכל מקום טמא] אמנם צריך שתתעכב קצת דהרי צריך שהדם יספיק להגיע לעד ובחזו"א צ' סק"א בד"ה ג. משמע שקינוח קל לא מבטל הרגשה ומשמע שקינוח חזק מבטל הרגשה [וכן נקט שם בסק"ד בד"ה ס:] וכן נסתפק בגר"ז בקו"א קפ"ג סק"ב בד"ה ולפי

והנה בפשוטו הדין חזקת דם בהרגשה זה על כל שהוא אמנם עיין סד"ט קפ"ג שהביא מהשב יעקב שקרטין זה לא כדרך ראיה ובזה אין חזקת דם בהרגשה ורעק"א סימן ס"ב נקט כך לדינא [ועיין חת"ס בתשובה קנ"ט שלכן בנאבדו ולא מיעכו יש להתיר מצד ס"ס ספק מהכליות ספק שזה בלי הרגשה וביחס לדרבנן יש להתיר מצד ספק מהכליות אמנם בזמן סתה או בג' ימים ראשונים לא רצה להתיר ועיין בינת אדם ו'] ועיין בית מאיר תחילת סימן קפ"ג שנקט שגם טיפת דם כחרדל אין על זה חזקת דם בהרגשה ואפילו שמוכח מהגמ' שגם דם פחות ממאכולת זה בחזקת בהרגשה אבל לא על טיפה כחרדל והנה מבואר בשו"ע ק"צ סנ"ד דכתמים אין בהם משום וסת אבל בעד הבדוק יש דין וסת ולא תכוב חילוק מה גודל הדם אמנם שמעתי בשם הגריש"א שלגבי וסתות היקל כל שזה פחות מחצי גריס

והנה בפשוטו בעד אין חומר אלא מצד שיש צד הרגשה אבל אם לא הרגישה אין בזה צד קולא אמנם בפשוטו עיקר המושג כתם זה דם שנמצא וכל שהדם נמצא בגופה אין זה בכלל הלשון כתם וממילא יתכן שכל הקולות שמצאו בכתמים זה רק בכתם ולא בבדיקה גם עד כמה שזה מדרבנן והנה האחרונים חידשו שיש מיעוט של דם ולא כתם שכל שזה ספק מעלמא אפילו שיש צד של ארגשה ולאו אדעתא זה טהור וצ"ע מרש"י י"ד. על בדיקת עד שהגמ שואלת שזה אולי מאכולת וכתב רש"י שיביא א"ת ועיין צ"צ [האחרון] סימן צ"ה קמ"ב שכתב שכל המיעוט על דם שנמצא בתור כתם אבל דם שצד המציאה הא בגופה הוא לא בכלל המיעוט ועיין פתחי תשובה שהביא מהפנים מאירות שכתם בבגד האיש אין בזה גזירת כתמים וע"ש הנידון באיש שלבש בגדו לאחר תשמיש ומצא על זה דם וע"ש שהקשה מתוספתא שמעתי בשם הגר"נ קרליץ זצ"ל שזה ודאי שאם מצאה בבגד שהיה מול מקום דם באשה יש בזה כתמים שזה כבגד האשה רק כאן שכל צד ההגעה זה מהאבר של האיש בזה אין טמאת כתמים אמנם ע"ש שכתב שאם קינח את עצמו בבגד כה"ג זה כמו בדיקה וצ"ע הרי גם בלי זה הרי הצד שזה יצא על ידי האבר זה אם הרגשה אמנם החילוק כנ"ל שכל שכל המציאה על הבגד זה בגדר כתם ואם לא זה בגדר בדיקה ויתכן שזה חילוק בגדרי הצד מעלמא שאם המציאה היא במקום הדם זה סיבה להכריע שזה מגופה משא"כ אם המציאה בעלמא כאן הצד מעלמא הוא צד יותר אלים ויש להאריך בזה בהמשך הסוגיות

[וראיתי מציינים לשו"ת משיבת נפש סימן ל' [כ"ח: כ"ט.] שכתב בביאור סברת רש"י שרב אשי לא סובר הרגשה שהכונה שודאי שיש דין הרגשה רק השאלה למה צריך הרגשה שהגמ' בתחילה הבינה כי יש תנאי בעצם הטומאה והגמ' חוזרת בה שהדין הרגשה זה שיחשב מציאה בגופה וכמהר"ח או"ז לעיל וביאר שזה הכונה של דם ולא כתם שר"ע אמר שדם מטמא רק אם נמצא בגופה ולא אם נמצא במקום אחר]

### בהא דכתם לא אוסרים מצד חשש שזה יצא בזמן שמטעה ההרגשה

ד] והנה נתבאר מהראשונים שגם בלא הרגישה אבל יש חזקת דמים בהרגשה וכל שאפשר לתלות שטעתה בבדיקת עד או שמש או מ"ר תולים ועיין חוו"ד ק"צ סק"א ובקפ"ג חידושים ב' שלפ"ז אם קינחה לאחר תשמיש או לאחר הטלת מי רגלים בשיעור א"ת יש על זה חזקת דמים בהרגשה ואפילו שלא הרגישה תולים שטעתה בהרגשה וכנ"ל אמנם ע"ש שהקשה למה לא נימא שגם בקינחה בשיעור יותר מאוחר לא נימא שזה ודאי כבר יצא בשעת התשמיש או המ"ר כיון שחזקת דמים בהרגשה וכן הקשה החזו"א צ' סק"א בבדקה קרקע עולם למה לא נימא שזה כתם מזמן ארוך שבזה ארגשה ולאו אדעתא כיון שחזקת דמים בהרגשה והוכיחו מזה שכיון שמצד חזקת הגוף אומרים שזה יצא עכשיו ועכשיו הרי ודאי לא הרגישה לכן היא טהורה דהינו שהדין חזקת דמים בהרגשה זה רק יכול להכריע על ראיה שודאי בזמן טעות הרגשה אבל לא עושים חשבון לומר שזה היה בזמן זה ולכן לא הרגישה אמנם עדין צ"ע מה שהקשה הסד"ט במצאה כתם יבש לאחר תשמיש או הטלת מ"ר שבזה מבואר בתוס' ג. וברשב"א חולין י"א שלא שייך חזקה כי בין כה צריך לומר שזה לא קרה בסוף א"כ מכח הדין שסתם דמים בהרגשה נימא שזה הגיע בזמן השמש או הטלת מ"ר והנה בסתם כתם שיש צד מעלמא א"ש כמבואר בדבריו בסימן ק"צ אבל בכתם שודאי מגופה כמו שמצוי היום בזה צ"ע כנ"ל

ועיין חידושי חת"ס קפ"ג שכתב שכיון שזה לא מצוי שאשה רואה בזמן תשמיש או הטלת מ"ר ממילא כל שמוצאים סתם כתם לא תולים שזה הגיע אז כדי לומר שזה הגיע בהרגשה ורק במצאו בזמן הזה שמצד הכרעת דיני התורה זה הגיע אז זה סיבה לטמאות אמנם עדין צ"ע למבואר בגמ' לעיל שגם מה שצריכה להטיל מ"ר זה סיבה לטעות א"כ זה ודאי דבר מצוי אמנם עיין סד"ט שנקט שכל הגמ' לעיל זה רק להחמיר בגזירה של מעל"ע אבל יתכן שמעיקר הדין זה לא סיבה לטעות אמנם עיין בהגהות מהר"ם בענט דבתוס' בסוגין מבואר שנקטו שזה גם סברא מעיקר הדין ולכן בהרגישה אפשר להקל ולתלות שזה ממי רגלים ועיין חזו"א שדחק שתוס' זה רק להו"א ודבריו צ"ב והמהרש"א וכל האחרונים נקטו לא כך אמנם יתכן שסתימת הפסוקים דלא כתוס' ובאמת לשיטתם אין להתיר אלא מצד שיש צד מעלמא ועיין חזו"א ק"ג סק"ו שבתחילה נקט שיש דין ספ"ט ברה"י לגבי איסור נדה והקשה שכל ספק נימא שהיה הרגשיה או ספק מגופה נאסור וכתב שכיון שלא נולד הספק במקור אין להחזיק ריעותא ע"ש וצ"ע

#### י"ז חשון תשפ"א

# סימן ד'

# בדינא דהתרוה"ד שהרגישה ולא מצאה דם

### בביאור הדין דתרוה"ד

א] כתב התרוה"ד סימן רמ"ו וז"ל **ונראה דאשה דהרגישה ובדקה אח"כ ולא מצאה כלום יש לטמאה דודאי יצא טיפת דם כחרדל ונתקנח או נימוק דהרגשה סברא דאוריתא היא היכא דליכא למיתלי ההרגשה במידי אחריתי כדמוכח בפרק הרואה כתם דפריך אנמצא לאחר זמן פטורין מן הקרבן אי דהרגשה אמאי אמאי פטורין אלמא דסברא דאוריתא היא מדמחייב עליה קרבן וכיון דסברא דאוריתא היא הוי כלמ"ד וסתות דאוריתא דאפילו בדקה ומצאה טהורה טמאה כדאיתא בפרק כל היד מ"מ בנ"ד הואיל ומצאה לחלולחית דלובן על העד אמרינן דההיא טיפת לובן היא דארגשה דלובן וירוק נמי מן המקור וכו' וכיון דנוכל לתלות ההרגשה במידי תלינן כדאמרינן בפרק הרואה כתם אימור הרגשת עד או שמש כל שכן בפתיחת המקור גופא** עכ"ל ונפסק בשו"ע קפ"ח ס"א ובק"צ ס"א

והנה מבואר מדברי התרוה"ד א. דבהרגישה פתיחת פי המקור מחזקינן שראתה ולכן בסתמא היא אסורה ב. שגם אם תבדוק ולא תמצא כלום היא טמאה מצד שתולים שהיה טיפת דם ונאבד ג. שאם מצאה מראה טהור היא טהורה מצד שכל שאפשר לתלות ההרגשה בזה היא מותרת

והנה בפשוטו עיקר חידוש התרוה"ד שכל שהרגישה תולים שיצא דם מצד שהרגשה זה ראיה על יציאת דם וכדהוכיח מסוגין אמנם עיין תפארת למשה שהקשה תיפו"ל דהרי מבואר בגמ' דאין פתיחת הקבר ללא דם דהינו שכל שנפתח המקור הוא ודאי מוציא דם ולכן כל שיצא חתיכה שבהכרח נפתח הקבר היא טמאה וא"כ כאן שהרגישה שנפתח מקורה א"כ היא וודאי טמאה מצד פתיחת הקבר שבזה וע"ש שכתב שכל הדין פתיחת הקבר זה פתיחה גדולה אבל כאן יתכן שנפתח רק פתיחה קטנה ובזה אין חזקה שיצאה דם ולכן צריך להגיע לחזקה שסתם פתיחת הקבר שנעשה מטרתה להוציא דם וכן הוא בערל"נ בסוגין עוד מצאנו בחו"ד סימן קצ"ד שרק אם הקבר פתוח להוציא דבר בזה אמרינן שהוא גם הוציא דם אבל סתם מה שנפתח הקבר זה לא סיבה לאסור ומטעם זה התיר האמרי ברוך פתיחה חיצונית של רופא שכה"ג עצם הפתיחה זה לא סיבה ודאי לדם

אמנם עיין פרדס רימונים סימן קפ"ח סק"ב ובסימן ק"צ מקש"ז ג' שכתב שבאמת סיבת האיסר שכיון שהרגישה פתיחת המקור אמרינן שאין פתיחה ללא להוציא דם ולכן אסורה וכל מה שהוכיח מסוגין שלא אומרים שטעתה ובאמת לא הרגישה כלום והנה בעיקר הדין דאין פתיחת הקבר ללא דם עיין ראב"ד בבעלי הנפש שהקשה שאולי יצא דם טהור וכתב שכיון שרוב הדמים טמאים לכן תולים שיצא דם טמא אמנם הרז"ה כתב שהחזקה של פתיחת הקבר שהוא מוציא דם טמא אבל באמת אין רוב דמים טמאים והנה מבאר בתרוה"ד שאפשר לתלות הרגשה בדבר טהור ועיין פרד"ר הנ"ל ובאו"ש פ"ה מאיס"ב ה"ו שכל זה לראב"ד שכל מה שבפתיחת הקבר תולים שזה דם טמא מצד שרוב דמים טמאים וממילא כל שלפנינו שיצא דם טהור אין לנו הכרח שיצא דם טמא ועיין רעק"א תשובה קנ"ח שבאמת גם ביצאה חתיכה שאין פתיחה ללא דם וימצאו מראה טהור תהיה טהורה לנ"ל כיון שאין כאן חזקה מצד הפתיחה שיצא דוקא דם טמא אמנם לרז"ה שהחזקה שיצא דם טמא תהיה אסורה אמנם כל זה למה שהבינו שסוגין זה נאסר מצד פתיחת הקבר אמנם לפשטות הדברים שכאן אין נידון של פתיחת הקבר א"כ דברי התרוה"ד יתכנו גם לרז"ה דדוקא בפתיחת הקבר גדול בזה יש חזקה שיצא דם ביחד אבל כאן שכל החזקה שיצא מצד שסתם הרגשה של פתיחת פי המקור זה להוציא דם יתכן שבאמת זה הוציא דם טהור ולכן כל שמצאה ליחה טהורה אפשר לתלות בזה ועיין לקמן

### בביאור ראית התרוה"ד

ב] והנה התרוה"ד הוכיח את דינו מהא דהגמ' שואלת שאם היא הרגישה לאחר זמן אמאי פטורה מקרבן דהינו שמצד מציאת הדם הרי יתכן שזה מעכשיו ובכל אופן כיון שהרגישה קודם תולים שזה מזמן ההרגשה ויכולה להביא חטאת דהינו שזה ודאי ועיין ד"מ סימן קפ"ח וברדב"ז ח"א סימן קמ"ט שהקשו דמה ראיה אולי דוקא כאן כיון שמצאה דם לכן תולים שזה היה מזמן ההרגשה אבל במקום שלא מצאה דם בזה בהכרח שלא ראתה והנה יש לפרש בכונתם שזה ודאי שמוכרח שהרגשה בסתמא זה ראיה על ראיה רק כונתם שבבדקה ולא מצאה כלום שכה"ג בהכרח שלא ראתה אמנם לפ"ז דעתם שאם לא תבדוק תהיה אסורה וכן נקט בשערי דעה בפתיחה ו' בד"ה עוד ראיתי אמנם משמעות לשונם שרק מחמת שמצאה דם טמא היא טמאה אבל גם אם לא היתה מוצאת כלום היא טהורה [וכן הוא בשב יעקב סימן ל"ו בד"ה וא"כ] וצ"ע

ובפשוטו כונתם בדיני הכרעה שאפילו שההרגשה לבד זה לא מוכרח ומצד מציאת הדם זה לא מוכרח שזה היה קודם אבל כל שהרגישה ומצאה אחרי זה דם בזה מכריעים שהדם היה בזמן ההרגשה דהינו שזה ודאי שהרגשה זה פשטות של ראיה רק כיון שיש לה חזקת טהרה זה לא סיבה לטמאותה אבל עד כמה שימצאו דם שיש כאן ודאי ריעותא במצבה בזה ודאי נפשוט כהפשטות שיצאה דם בזמן ההרגשה אמנם עיין פרי דעה בפתיחה שער ו' בד"ה והנה שתמה על זה מוסתות למ"ד שזה דרבנן שודאי שיש כאן הסתברות שזה יגיע ובכל אופן מבואר שאם מצאה אחרי זה היא טהורה חזינן שכל הסתברות שמחמת עצמה לא מכריעה גם אם יש ריעותא של מציאת דם אחרי זה נשאר שאין הכרעה אמנם יש לחלק דשם יש ראיה שלא כמו ההסתברות דהרי לא הרגישה משא"כ כאן שאין שום ראיה נגד הסתברות

ובח' חת"ס וכן בח' הפלאה על הש"ע וכן בפרי דעה שם כתבו לדון שכונתו שרק כאן כיון שחזקת דמים בהרגשה לכן זה סיבה לומר שזה הגיע בזמן ההרגשה דאם זה הגיע אחרי זה הגיע ללא הרגשה אבל אם אין לפנינו מציאת דם בזה ודאי אפשר לומר שלא ראתה כלל אמנם ע"ש שתמהו על זה שא"כ מה הגמ' עונה שאימר הרגשת שמש אבל כיון שאם נימא שזה אז יש כאן הרגשה ואם זה עכשיו אין הרגשה א"כ זה סיבה לומר שזה היה בזמן השמש והנה אם נימא שקינוח מכניסה בעומק וזה גם סיבה לטעות א"כ יתכן שבתירוץ הגמ' ששמש זה סיבה לטעות ה"ה בדיקת עד זה סיבה לטעות וממילא אין סיבה לומר שזה היה קודם אמנם ברש"י י"ד: שזה קינוח מבחוץ א"כ בהכרח שלא מצד זה שאלה הגמ' [אם לא דנימא שזה רק סיבה להכריע שזה היה קודם אם היה שם הרגשה מוכרחת אבל עד כמה שזה הרגשה שיכול להיות בה טעות בזה אין זה סיבה להכריח שזה היה קודם] וצ"ע

ועיין בית מאיר בצ"ה סימן י"ג בתוך הדברים וכן בפרי דעה שם שכתבו לדון שכונתו להוכיח מדם עגול שכה"ג הרי יש ראיה שזה לא מגופה ובכל אופן הגמ' שאלה שנטמא בהרגישה ובהכרח שזה מצד שהרגשה לבד זה סיבה לדם [אמנם בפשוטו עגול זה לא ראיה ברורה רק הסתברות] וכן במי רגליים הרי ודאי שלא שכיח דם שלכן זה טהור וכן הקושיא משמש ביאר הפרי דעה שכיון שעל פי רוב הדם יוצא קודם ולא נשאר כמבואר בתוס' ס: ממילא זה סיבה לומר שזה יצא מאוחר ולכן בשיעור א"ת תולים שזה הגיע עכשיו ולא שזה היה בזמן השמש אם הרגשה ובכל אופן הגמ' שאלה שאם הרגישה היא טמאה בהכרח שזה סיבה לטמאות גם ללא שהיה מציאת הדם ע"ש וכן הוא בחת"ס בסוגין בד"ה אלא [אמנם עיין ראשונים ג. ששוכבת אפרקיד אין את הראיה שאם היה דם זה היה יצא קודם ועיין סד"ט סקס"ז [בד"ה ובספר כו"פ] שכתב דמה שלאחר א"ת תולים שזה אחרי ולא תולים שזה היה קודם אם הרגשה מצד דאם איתיה דהוי דם מעיקרא הוי אתי וצ"ע]

ועיין חוו"ד סק"ג שכתב שכונתו שהנה מבואר בגמ' לעיל ט"ו. דנחלקו אמוראים האם וסתות זה דאוריתא או דרבנן ומבואר בגמ' שגם למ"ד שזה דאוריתא אם בדקה אחרי הוסת לא מצאה כלום היא טמאה למפרע רק מספק אמנם אצלינו מבואר שאם ראתה אחרי זה דם היא טמאה למפרע ומבואר שהראיה של הרגשה זה ראיה יותר מהרגשה של הוסת וא"כ כמו שבוסת למ"ד שזה דאוריתא אפילו אם לא מצאה כלום היא טמאה ה"ה כאן אם היא לא מצאה כלום היא טמאה עכ"ד ועיין פרדס רימונים מקש"ז ג' שכתב שיש חולקים שהיא טמאה ודאי למפרע ובאמת שאין זה משמעות התרוה"ד שלמד משם אלא רק למד שחוששים שזה נאבד ואין ראיה מזה שלא מצאה כלום ופשטות לשון התרוה"ד משמע כפרדס רימונים שביאר שמהגמ' רק הוכיח שסתם הרגשה לא אומרים שזה טעות אלא זה דבר שמספק על ראיה וממילא נקט מסברא שודאי זה אסור רק שבמקום שלא מצאה כלום יש להתיר כי יש ראיה שלא יצא כלום ולזה הביא מוסתות שכל שיש דבר שהוא סיבה לחוש לדם תולים שזה נאבד ובדעת החולקים על התרוה"ד יש מקום לומר דדוקא שם מציאת הדם זה לא סיבה מוכרחת דהרי יש ראיה הפוכה מזה שלא הרגישה אבל כאן שאדרבא הרגישה בזה יתכן שאפילו שההרגשה היא פחות ראיה אבל כל שמוצאת זה סיבה להכריע שזה היה מזמן ההרגשה וצ"ע

והנה עיין נוב"י סימן קי"ח ובסד"ט סק"ג שכתבו שראית התדוה"ד היתה מהא דהגמ' הוכיחה מהבריתא של נמצא על בשרה וקשה הרי אולי מדבר שהרגישה אלא בהכרח הכונה שאם הרגישה היא טמאה אפילו בנמצא למעלה מהחגור ועיין נוב"י שדחה שסתם כתם הכונה שלא יודעת עד המציאה ועוד יתכן שזה עבר דרך ידיה כל הדין שלא תולים ממקום למקום זה רק לגבי טומאת כתמים אבל לא שאין אפשרות ובעיקר מה שביארו בפשוטו זה מחמת שלא ראו התרוה"ד בפנים אבל מפורש בדבריו שראיתו מהגמ' ששואלת שאם הרגישה היא ודאי טמאה

### בדין בדקה בשיעור וסת ולאחר שיעור וסת

ג] הנה מבואר מדברי התרוה"ד שאם בדקה ולא מצאה כלום היא טמאה ועיין נוב"י וחוו"ד שדנו האם זה גם בבדקה בשיעור וסת וכתבו שזה תלוי במחלוקת אמוראים ט"ז. למ"ד וסתות דאוריתא האם בבדקה שיעור וסת זה עוזר והם נקטו דבפשוטו קי"ל שמועיל בדיקה אמנם דיקו מלשון השו"ע שלא עוזר אמנם עיין בלשון השאלה בתרוה"ד והלכה ובדקה ושיעור הליכה זה ודאי יותר משיעור וסת ועיין כו"פ שנקט בכונת התרוה"ד שאם בדקה בשיעור וסת זה ודאי מועיל ובחת"ס סימן קס"ח כתב לדון דרק בוסת שסתם וסת זה ראיה בשפע בזה כל שלא מוצאת כלום מטהרים דודאי זה לא כהרגלה אבל כאן שמצד הפתיחה לא מצאנו שזה ראיה לשפע ממילא בזה תמיד תולים שנאבד

עוד מבואר בתרוה"ד שאם בדקה ומצאה מראה טהור תולים ההרגשה במראה טהור ועיין חוו"ד קפ"ח חידושים ב' שכתב שכל זה דוקא אם בדקה בשיעור וסת אבל אם בדקה לאחר שיעור וסת זה לא יעזור והנה כל זה שייך לשיטתו שתוך שיעור וסת בלא מצאה כלום טמאה אבל לדעות שאז טהורה בהכרח שמדבר לאחר שיעור וסת וגם כה"ג טהורה וכן הוא בלשונו שהלכה ובדקה שזה יותר מהשיעור ועיין סד"ט שגם פשיטא ליה שמועיל בדיקה לאחר שיעור וסת אלא שנסתפק עד כמה יועיל דהינו שכיון שכל שבודקת ומוצאת מראה טהור הרי יש חזקה שזה יצא עכשיו וא"כ זה לא דבר שאפשר לתלות בו וביותר דמבואר בגמ' דהדרך הרגילה שזה יוצא מיד וא"כ מסתבר שזה יצא אחרי ההרגשה ולא מזה היה ההרגשה ובפרדס רימונים נקט שעד שיעור א"ת יכולה להקל שכיון שחזינן שבשיעור זה זה סיבה לחוש שזה הזמן שלוקח עד שזה מגיע א"כ וודאי שזה סיבה לתלות בו [וזה בערך ג' דקות] ובלשון החכמת אדם אם בדקה תיכף ולכאורא כל שזה יותר כיון שיש חזקת הגוף שזה יצא יותר מאוחר וזה עדיף מחזקת טהרה שלה ממילא אין לתלות בזה אמנם יתכן שכיון שלומר שזה נאבד זה לא שכיח תולים שזה התעכב וצ"ע

אמנם אם לובשת בגד סמוך לבשרה וניכר על זה אם היה דם [דהינו שזה לא שחור] שבזה הדם היה צריך להימצא ואם בודקת ולא מוצאת וכן בגדה נקי ורק מוצאת מראה טהור על הבגד בזה ודאי נימא שמסתמא זה יצא וגם במצאה על ידי בדיקה נימא שכה"ג כותלי בית הרחם העמידוהו

והנה עיין חוו"ד סוף סימן ק"צ שכתב שכל ההיתר רק אם מצאה רק מראה טהור אבל מצאה גם דם אפילו שזה היה עד שאינו בדוק שמצד המראה טמא היה אפשר לטהר אבל כיון שיש כאן דם היא טמאה ורק במקום שאין לפנינו אלא מראה טהור היא טהורה אמנם עיין פ"ת סימן קפ"ג שהביא מהגבעת שאול שהתיר כה"ג וכן מבואר בשו"ת חת"ס סימן ק"נ שרק במקום שזה כותנת שיתכן שהמראה טהור הוא מעלמא לא הסכים לטהר שכה"ג נשאר שמסתמא יצא רק מראה טמא ומשמע שכל שהמראה טהור הוא ודאי מגופה בזה וודאי אפשר לטהר [אמנם יש מקום לדון שכיון שממילא צריך לומר שנאבד המראה הטמא בזה יותר מסתבר לומר שהמראה הטהור הנמצא הוא זה שיצא וכן משמע בחוו"ד ויש לעיין בנקדה זו בשאר האחרונים] [ובח' רעק"א נסתפק בזה באופן שבדקה חצי מהעד וראתה מראה טהור] והנה בפשוטו הסברא להתיר שכל שאנו יודעים שיצא מראה טהור כבר אין שום סיבה לומר שיצא גם מראה טמא שהרי הסיבה שמטמאים מצד שהפתיחה מכריחה שיצאה משהו ועד כמה שיש ספק מה יצא מסתבר שיצא דם אבל אם ודאי יצא גם מראה טהור כבר אין שום סיבה לומר שיצא גם מראה טמא וכן ביאר הפרד"ר מקש"ז סק"ג בד"ה אמנם וצ"ע סברת החוו"ד עוד צ"ע דהרי בגמ' מפורש שגם בהרגישה אם אפשר לתלות בשמש תולים [לביאור רש"י והרמב"ם] א"כ למה שכאן לא נתלה במראה טהור

והנה מבואר בגמ' שאין פתיחת הקבר בלא דם והבאינו לעיל דהקשו הראשונים הרי אולי יצא דם טהור ועיין ראב"ד שביאר שרוב דמים טמאים אמנם הרז"ה ביאר שקים להו לחז"ל שאין פתיחת הקבר ללא דם טמא ועיין שו"ת רעק"א סימן קנ"ח שכתב נפק"מ בהיה פתיחת הקבר ומצאו מראה טהור שלראב"ד כיון שמצד החזקה זה לא סיבה דוקא לטמא ממילא כל שיודעים שיצא טהור כבר אין סיבה לומר שיצא גם טמא משא"כ לרז"ה שהחזקה אומרת שיצא דם טמא מצד שזה סיבה לדם טמא א"כ גם במצאה דם טהור נאמר שודאי יצא גם דם טמא אמנם היה מקום לומר שגם עד כמה שפתיחת הקבר זה סיבה ליציאה לדם טמא אבל יתכן שזה בגדר רוב אבל ודאי יתכן שזה רק יוציא דם טהור רק שעל פי רוב זה לא כך וממילא בלא מצאו רק דם טהור כה"ג לא נימא שזה נאבד אלא נימא שכאן יצא רק דם טהור ובפשוטו דעת החוו"ד כדעת הרז"ה שהרגשה של פתיחת פי המקור זה סיבה מצד עצמו ליציאה של דם טמא וכן הוא בלשונו רק שאם לא מוצאים רק דם טהור כה"ג זה סיבה לומר שכה"ג ההרגשה היתה לצורך דבר זה אבל כל שזה לא מוכרח שיצא רק דם טהור ולא דם טמא מצד שיצא דם טהור עדין קיים החזקה שמסתמא יצא גם טמא ובפשוטו מה שנקט שלא מועיל בדיקה לאחר שיעור וסת זה לשיטתו הנ"ל שכה"ג שאין לנו את הראיה הברורה שלא יצא דם כי יתכן שזה נאבד ממילא מה שמצאו דם טהור זה לא סיבה לטהר ודו"ק בזה [והנה לפ"ז בזדל"ח אם תמצא מראה טהור על בגדה אין ענין לבדוק דכאן ודאי שאם הזיבה של הליחה טהורה אין שום סיבה לומר שהיה גם זיבה של דם וצ"ע]

והנה האחרונים דנו לגבי מסולקות דמים והסד"ט כתב שמסברא כיון שהיא מסולקת דמים א"כ מסתבר שזה מראות טהרות ובפשוטו גם בפתיחת הקבר במעוברת לא נאסור דאין רוב שיצא דם וכן מבואר ברעק"א שציין את הנוב"י שהדין של פתיחת הקבר זה גם במעוברת ועיין חזו"א פ"ט א' שקיים הדברים ברגילה בפליטת מראות טהורות מרחמה שכה"ג כיון שמדם היא מסולקת תלינן שזה לא דם וע"ש שכה"ג ה"ה בסתם אשה שלא בשעת וסתה אמנם לכאורא כל זה אם כל סיבת הטומאה מצד שרוב דמים טמאים א"כ כאן אדרבא אבל אם נימא שביחס להרגשה יש סיבה מיוחדת לומר שזה דם לא שייך סברות הנ"ל וצ"ע

והנה החת"ס סימן קס"ח כתב שדוקא אם מצאה יותר ממה שתמיד יש בעד דאל"כ תמיד יש הרי לחות על העד אמנם לכאורא עד כמה שיש קושיא איפה הדם כגון שלבשה בגד סמוך לבשרה כה"ג נתלה שההרגשה היתה לקצת שעל העד ולא שזה נאבד ורק במקום שזה עד שאינו בדוק ויש עליו דם או שהדם יתכן שנפל על הקרקע או נמצא בבגד שחור בזה ודאי רק אם יש ליחה בכמות שזה סיבה להרגשה ולא מה שרגיל וכן הוא בתפארת צבי ח"ב סימן ק"ח ולשון התרוה"ד ולא מצאה כלום ולשון הסד"ט אם מצאה שום מראה טהור ומשמע כל שהוא וצ"ע

### בדין שאר הרגשות

ד] והנה התרוה"ד דן בהרגשה של פתיחת פי המקור ויש לדון מה הדין שאר הרגשות והנה לגבי זעזוע האיברים החת"ס כתב שזה אותו נידון ובחכמת אדם כתב שבזה מצוי טעות ואם לא מצאה כלום תולים שלא הרגישה או שזה היה מסיבה אחרת [ויתכן שלא נחלקו אלא החת"ס דיבר כשלא בדקה ולא מצאה כלום והחכמ"א דיבר כשבדקה ולא מצאה כלום שבזה מסתבר שהיה טעות בהרגשה ולא שנאבד] ולענין זדל"ח החכמת אדם כתב שגם כה"ג אסור והחת"ס כתב שלפי מה שהכריע שזה לא הרגשה ודאי שאין לנו מקור שזה אוסר אלא אפילו אם נימא שזה הרגשה וכנוב"י אבל כאן ודאי שאין רוב שזה דם שהרי שלא בשעת וסתה ודאי מצוי כל הזמן ליחות טהורת ומרגישה בזיבתם והנה כה"ג שרגילה בהרגשה של זדל"ח גם במראות טהורת עיין חכמ"א קי"ג ג' שגם נקט לטהר אלא שהוא מדבר באשה שלא רגילה בזדל"ח א"כ כל שעכשיו הרגישה דהינו שהיה כאן דבר לא רגיל בזה אמרינן שרוב דמים טמאים והנה בחכמת אדם משמע שכל שרגיל אצלה אפילו שלא רגילה להרגיש ועכשיו הרגישה אמנם בחת"ס הלשון שרגילה תמיד להרגיש זדל"ח וזה מראה טהור ובבית מאיר סימן קפ"ח בתוך התשובה [ס"א.] כתב שגם אם זדל"ח זה לא הרגשה לגבי שיחול טומאה דאוריתא אבל ודאי שכה"ג כיון שיודעת ברור שיצאה משהו מגופה והרי רוב מה שיצא זה טמא ממילא היא טמאה וודאי שזה מחיב אותה לבדוק לראות מה יצא מגופה אמנם יתכן שעד כמה שזה הרגשה א"כ זה בכלל דברי הגמ' שאם הרגישה אסורה אמנם עד כמה שזה לא בכלל דברי הגמ' ממילא ודאי אפשר לומר שבזה אין רוב שטמאה רק שיתכן שודאי שזה ריעותא מסוימת וכנ"ל והכל לפי הרגלה

ונהגו להקל בזדל"ח ולא מצאה כלום מצד שלומר שזה הרגשה דאוריתא בפשוטו זה לא כך ובפרט בהרגשה ביציאה מסוף הפרוזדור ואפילו שלא נקל בדאוריתא אבל כאן שכל דברי התרוה"ד חידוש דיש חולקים עליו וגם אם כדבריו הרי יש מקום לומר שבזדל"ח אין רוב שזה דם בזה ודאי אפשר להקל ובפרט שכמעט תמיד אין הרגשה ברורה אלא רק ספק אמנם לכתחילה ודאי יש לבדוק כיון שודאי יצאה משהו ויש צד שזה דם אמנם במצוי אצלה מראה טהור וזה שלא בזמן וסתה בזה יתכן שתלינן מצוי ואין זה בגדר מספק כלל

אמנם יש לדון בהרגישה זדל"ח ואחרי זה מצאה דם על בגדה האם גם בזה נקל לכאורא כיון שבזה בפשוטו כולם הסכימו לתרוה"ד שזה אסור כמשמעות הגמ' אמנם עד כמה שאין זה בכלל דברי הגמ' אין להקל אלא אם רגילה במראות טהורות דממילא מצד ההרגשה זה לא סיבה לחוש שזה דם ומצד הדם שמוצאת הרי יתכן שזה מעלמא אמנם אם זה בגד סמוך לבשרה ויודעת שזה ודאי מגופה בזה כל שלא מוצאת אלא מראה טמא לכאורא ודאי תולים שזה יצא אז אמנם במצאה מראה טהור ומראה טמא בזה הוא כמו כל כתם הנמצא שאפילו שהיה הרגשת מ"ר או עד או שמש מקילים וצ"ע בזה

### האם הדין של התרוה"ד זה ודאי או ספק

ה] עיין נודע ביהודה סימן קי"ח שהקשה דהגמ' בתחילה דסברא שאין טעות בבדיקת עד א"כ למה לא שאלה סתירה משמואל לשמואל דהרי הוא אמר שבדקה בעד וטחתו בירכה למחר מצאה עליו דם טמאה נדה והרי ממ"נ אם הרגישה היא ודאי טמאה ואם לא הרגישה הרי אין טומאה ללא הרגשה אלא בהכרח שגם אם הרגישה זה רק בגדר ספק ולא בגדר ודאי וע"ש שכתב להסתפק האם הספק אולי לא יצא כלום או שהספק אולי ודאי יצא רק יתכן שיצא מראה טהור ובסימן קי"ט הכריע מלשון התרוה"ד שאמרינן שודאי יצא ולפ"ז בהכרח הספק רק אם יצא דם או יצא מראה טהור אמנם בלשון התרוה"ד מפורש שאמרינן שודאי יצא טיפת דם וכן הוא בחכמ"א קי"ג ס"ג ובחת"ס ק"פ ובחוו"ד שזה בגדר ודאי [ובפשוטו זה תלוי בביאור הראיה שלחלק מהביאורים מוכח שזה ודאי] ובעיקר ראיתו עיין פרי דעה בפתיחה ו' שיתכן שהגמ' לא ידעה מהמימרא של שמואל וגם עצם הדבר לא ברור שעדיף לשאול מדידיה לדידיה ולא ממשנה עיין פרדס רימונים מה שדן בזה

והנה הנוב"י שם דן במקרה שמסתפקת האם הרגישה או שרק חלמה ונקט להקל מצד ס"ס אולי לא הרגישה וגם אם הרגישה אולי יצא מראה טהור אמנם עיין פרדס רימונים מקש"ז ג' שגם ללא ס"ס יש להתיר שכיון שיש לה חזקת טהרה ויש ספק האם היה כאן הרגשה שזה ראיה על ראיה מעמידים אותה על חזקתה שלא הרגישה וכמבואר בסוגין שבמקום ספק טעות בהרגשה אפשר להקל [אמנם לשיטות שהכונה שלא הרגישה אין ראיה] ולכן גם אם ננקוט שדין התרוה"ד זה ודאי אבל בכל ספק מה היה אם זה לא מצב של ריעותא בחזקה יש לטהר

### הערות בעיקר דינו של התרוה"ד

ו] והנה עיין סד"ט שהביא להקשות מהשב יעקב דשמואל אומר שוסתות דאוריתא וגם בבדקה ומצאה טהורה היא טמאה הרי אם לא הרגישה בזמן הוסת גם אם ראתה היא טהורה ובהכרח שהרגישה ואם נימא שכל שהרגישה היא טמאה א"כ לא צריך להגיע לחזקת הוסת ועיין כו"פ שכתב שיתכן שמדובר שהרגישה רק מצאה ליחה לבנה שבזה מצד ההרגשה היתה טהורה ומצד חזקת הוסת אנו אומרים שיצא אם זה גם דם עוד כתב שבאמת החזקה תגיד שודאי היה דם רק שזה ללא הרגשה ובאמת זה רק יהיה טמא מדרבנן אבל החזקה זה דאוריתא ועיין סד"ט סק"ג בד"ה בתרומת שכתב שתולים שהרגשה ולאו אדעתה ואפיל בזמן מועט ואפילו שבעלמא לא חוששים אבל כאן שיש חזקת הוסת זה סיבה לתלות וכמדומה שבפרדס רימונים דן שכיון שהדין הרגשה יסודו שיודעת מראיתה א"כ כל שיש חזקה שתראה לא צריך הרגשה וכה"ג טמאה גם ללא הרגשה [אמנם לכאורא למ"ד וסתות דרבנן זה לא שייך]

עיין נוב"י שהקשה דבתילת הפרק ביארו הראשונים דאפילו שהגמ' נקטה ששמאול מטהר ללא הרגשה אפילו מדרבנן אבל כתם מזמן רחוק חוששים שהרגשה ולאו אדעתה ומבואר ברשב"א ובר"ן שהכונה שהיא הרגישה ושכחה והקשה הנ"ל אם כל שהרגישה אסורה כל שלא מצאה מראה טהור א"כ מה שייך לחשוש ששכחה הרי מיד שהרגישה צריכה לבדוק אלא בהכרח שגם אם מרגישה זה לא אוסר אותה ודבריו צ"ע שהרי זה מוסכם שבהרגשה יש ריעותא וצריכה לכל הפחות בדיקה וכדחזינן באחרונים שאפילו במרגישה בשעת תשמיש חייבת לפרוש אפילו שיתכן שזה הרגשת שמש וכנ"ל בשיעור של טעות בבדיקת עד א"כ בהכרח הגמ' קשה וצ"ל שזה ודאי בזמן שהרגישה חשבה שזה לא הרגשה רק עכשיו שרואה דם היתה צריכה לקשר את ההרגשה לדם ובזה אמרינן ששכחה את ההרגשה

עיין סד"ט שהביא דהגמ' י"ב. מסתפקת האם ראוי לאשה לבדוק ק"ת והגמ' אומרת שלא תבדוק שזה גורם שלבו נוקפו ופורש וביארו הראשונים בשם ר"ח שאומר לעצמו שלולי שהרגישה לא היתה בודקת ובלשון הרמב"ן וחוששין שראתה ודיק הסד"ט שכונתו שבאמת צריך לחוש אמנם יש גורסין וחושש וכן עיין בכל הראשונים ובפרט בריטב"א שבאמת היא מותרת על ידי בדיקה רק חושש שלא בדקה יפה ויתכן שבאמת גם בדיקה לא צריך רק שהוא חושש שהיה דם ויש להוסיף שאם באמת זה אוסר גם בבדקה ולא מצאה כלום א"כ וכי ברשעי עסקינן הרי עד כמה שזה דין ברור שצריכה לפרוש ולומר לה למה שיחשוד בה שלא עושה כדין ובהכרח שהכונה שחושש ממה שמעיקר הדין לא צריך לחוש

#### כ"ב חשון תשפ"א

# סימן ה'

# בדין כתם על אינו מק"ט וצבעונים

### בטעם ההיתר של אינו מק"ט

א] עיין ס: דמבואר שנחלקו תנאים האם כתם שנמצא על דבר שאינו מק"ט גזרו עליו גזירת כתמים והראב"ד פסק כת"ק אמנם שאר הראשונים פסקו כר' נחמיה וכן קי"ל וצ"ב מה סברא בזה ומצאנו בזה כמה טעמים ויתכן שיש בזה כמה נפק"מ וכדלקמן

א. עיין רשב"א [נ"ז: בד"ה אמר שמואל] שכתב שזה דבר שאינו מצוי שהכתם ימצא על דבר שאינו מק"ט דהינו שמצד סיבת הגזירה אין סיבה שכה"ג לא גזרו אלא שכיון שזה לא מצוי שצורת מציאת הכתם כה"ג לכן לא גזרו וצ"ב מהיכי תיתי להעמיד דבר שאינו מק"ט כסוג מציאה אחר שזה לא שכיח וצ"ל שזה ודאי מצד שגזירת כתמים הוא גם ביחס לקבלת טומאה וכיון שיש כאן שינוי שלא חל הטומאה על הבגד וזה לא שכיח לכן לא גזרו

ב. עיין תוס' נ"ח. בד"ה כרבי שכתבו וז"ל טעמא דר' נחמיה כיון דבר שהכתם בו טהור גם על האשה לא גזרו טומאה ועיין סד"ט ק"צ סקצ"ג בד"ה אבל שכתב שמשמעות דבריהם שסיבת הגזירה כדי שלא יבא להקל בנדה דאוריתא לכן גזרו גם על ראיה שלא בהרגשה וטעם הגזירה הוא גם ביחס לבגד וגם ביחס לאשה וכל שעל הבגד אין הגזירה לא גזרו על האשה וזה על דרך סברת הרשב"א לעיל רק שלרשב"א מה שזה לא מצוי זה גם סיבה ביחס לאשה ולתוס' הסברא שלא העמידו הגזירה אלא אם זה חל גם על הדבר שבו זה נמצא

ג. עיין ח' הרשב"א שם וז"ל ובנימוקי מורי הרב ז"ל טעמא לפי שלא גזרו אלא על דם שנמצא בדבר שראוי לטמאו מחמת נגיעת הדם דאשתכח בגויה ואגב הכי מטמאינן לאשה עכ"ל [והעתיק דבר זה במאירי] ומשמעות לשונו שזה ודאי שגם ביחס לבגד זה גזירה דרבנן רק שסיבת הגזירה זה רק ביחס לדבר שבו הדם נמצא ולפ"ז בנמצא בגופה סיבת הגזירה זה גם ביחס לאשה ובנמצא בבגד סיבת הגזירה זה רק ביחס לבגד ואגב זה טימאו האשה וכל שזה אינו מק"ט שאין כאן סיבת גזירה על כלום לא טימאו האשה וצ"ב למה סיבת הגזירה רק ביחס לדבר שזה נמצא וצ"ל שסתם מצד מציאת הדם גם אם זה דם נדה אנשים לא מיחסים הדם לאשה ולכן רק ביחס לדבר שעליו זה נמצא זה סיבה לגזור רק שכל שגזרו על הבגד ממילא כיון שבשוק של טבחים לא עברה ממילא לא שייך לטמא הבגד ולא האשה ולכן כל שאין גזירה על הבגד זה לא סיבה לגזור על האשה ועיין לקמן

ד. עיין ח' הר"ן שכתב וז"ל והיינו טעמא משום דדבר המקבל טומאה כיון דמה שנמצא עליו הכתם טמא גזרו בה רבנן כדי שלא יבאו לטהר הבגד אבל כשנמצא על דבר שאינו מק"ט לא גזרו על האשה כלל עכ"ל ועיין סד"ט סקצ"ג בד"ה אבל שכתב שמשמעות דבריו שהבגד טמא מעיקר הדין ולכן גזרו על האשה דהיינו שאם יטהרו האשה יבאו לטהר הבגד ולכן בדבר שאינו מק"ט שאין החשש שאם יטהרו האשה יבאו לטהר הבגד שהרי לבגד אין סיבת קבלת טומאה לכן לא גזרו על זה כלל אלא שצ"ב למה הבגד צריך להיות טמא מעיקר הדין וע"ש שביאר שכיון שקי"ל שמקור מקורו טמא א"כ גם אם היה ראיה ללא הרגשה זה רק סיבה שלא יחול טומאה על האשה אבל הדם נחשב דם נדה וממילא ביחס לבגד אין סיבה שלא לטמאתו וע"ש שכתב שבאמת כל זה אם כל טהרת כתמים מצד ההיתר של הרגשה אבל אם טהרת כתמים זה מצד שיש צד מעלמא ויש מיעוט דם ולא כתם א"כ כמו שזה סברא ביחס לאשה זה גם סברא ביחס לבגד ואין מקום לסברת הר"ן אמנם הרבה אחרונים נקטו שיש מיעוט של דם ולא כתם אמנם יתכן שביחס למיעוט הזה היה ודאי סיבה לחז"ל לגזור כיון שבשוק של טבחים לא עברה ורק ביחס למיעוט שצריך הרגשה בזה לא היה סיבה לגזור ובזה יש מקום לחלק בין הבגד שאין סיבה שלא יהיה טמא עד כמה שזה מגופו לבין האשה ורק גזרו על האשה אטו הבגד ואם נימא שיסוד ההיתר של צד מעלמא מצד חזקת טהרה של האשה א"כ כאן הרי לגבי הדם אנו מכריעים שזה טמא מספק וממילא הבגד זה ודאי נגע וזה טמא

והנה לפ"ז לרבי שמקור מקומו טהור בהכרח שאין זה סיבת גזירת כתמים והדבר דוחק אמנם עיין רעק"א תשובה ס"ב שדן שלגבי ראיה ללא הרגשה כיון שזה אותו דם כה"ג לכו"ע יש לזה דין טומאת דם הנדה אמנם עיין גר"ז קפ"ג קו"א ב' שכתב שכיון שמבואר בגמ' שדם בחתיכה גם התמעט מהפסוק בבשרה ושם מבואר בגמ' מפורש שלמ"ד מקור מקומו טהור זה טהור א"כ גם ביחס להרגשה שזה נלמד מאותו פסוק זה כך ובפרט לר"ן שזה אותו מיעוט כי זה ללא הרגשה

והנה עיין בית מאיר בצ"ה סימן י"ג לקראת הסוף וכן בסד"ט ד"ה ואין שהקשו שלפ"ז שמקור מקומו טמא א"כ האשה עצמה טמאה לטהרות מצד מגע הדם ורוב הראשונים מבואר שיש גם משא על הדם [עיין לשון הרמב"ם שזה כדין דם הנדה וכן הוא ברמב"ן מ"א ובתוס' ע"א. ס"ז.] וא"כ כיון שמטמאים האשה עצמה לטהרות לא יבאו להתיר הבגד ועיין סד"ט שכתב שכיון שמצוי מאוד שהאשה בין כה טמאה כגון שהיא בז' נקיים או שהיא משמשת או שאר סיבות ממילא לא יוכלו ללמוד מטמאת האשה

והנה לכאורא יש להקשות איפכא למה היה צריך לגזור רק מצד הכלי הרי תמיד לגבי טומאת ערב של האשה צריך לפסוק שהיא טמאה מצד משא הדם וא"כ לכן צריך לטמאות האשה לבעלה דאם לא יטמואה יטהרו אותה לטהרות אמנם לנ"ל צ"ל שאדרבא לגבי האשה כיון שזה אותו גוף בזה שדינה לטמאה לטהרות אין כאן חשש ורק לגבי הכלי כיון שמטהרים את האשה ללא שום טומאה מחמת הדם יבואו לטהר גם את הבגד והנה לפ"ז היה מקום לומר שכל שזה נמצא על גוף האשה כיון שהיא בין כה טמאה טומאת ערב זה לא סיבה לאוסרה על בעלה וצ"ל שכבר גדרו שכל שזה נמצא על דבר המקבל טומאה גזרו כתמים

עוד קשה שכיון שהרי ביחס לדם צריך לנקוט שזה טמא ואם משהו יגע בו הוא טמא א"כ אפילו אם זה נפל על דבר שאינו מק"ט אבל שיך כאן הגזירה כיון שאם יטהרו האשה יבאו לטמאות במה שיגע בזה אחרי זה ועיין פרדס רימונים בפתיחה לסימן ק"צ בחלק הרביעי עמוד קל"ד בד"ה ומה שנראה שכתב שצ"ל שכיון שעכשיו אין בזה נידון לא החמירו מחמת שמחר זה יגע במשהו אחר

והנה מבואר בגמ' נ"ו: שכותי לא נחשדו על כתמיהם ועיין רמב"ן ור"ן שהקשו הרי כתמים זה דרבנן והם לא עושים דרבנן ותירצו שהסיבה שזה דרבנן כיון שצריך הרגשה והם לא דורשים הפסוק והנה שם הנידון לגבי טומאת הבגד וצ"ע שגם אם זה ללא הרגשה הבגד טמא מצד מקור מקומו טמא ובפשוטו מבואר שדעתם להלכה שמקור מקומו טהור [ועיין סד"ט קפ"ז סק"ז שדיק כן מהטור ועיין מרחשת סימן ל"ה] או שהדין הרגשה זה גם לטהרות

עוד יש כאן קושיא עצומה דהנה מבואר בגמ' ס"א: שכתם על בגד צבעוני לא גזרו וביאר רש"י כי אפשר לטעות במראה הדם והנה הניחא אם הגזירה היא גם ביחס לטהרת הבגד א"כ כאן לא גזרו אבל אם ביחס לטמאת הבגד זה מעיקר הדין וכל הגזירה ביחס לאשה א"כ כיון שגם בבגד צבוע הוא טמא ודאי ראוי לגזור גם לטמאות האשה ודוחק גדול שכיון שיש מקרים שבאמת זה טהור וחושבים שזה טמא לא גזרו כלל [ועיין מה שכתב בזה הפרדס רימונים ק"צ ש"ח סקט"ז]

והנה בעיקר גזירת כתמים רש"י ביאר שחוששים שהרגשה ולאו אדעתא ותוס' ביארו שראו לגזור גם על ראיה ללא הרגשה וכל הסברא הנ"ל זה רק סברא לגזור מצד ראיה ללא הרגשה אבל לטעם המבואר ברש"י אין סיבה שזה לא יהיה על האשה ועיין פרדס רימונים בפתיחה בחקירה השניה אות ד' עמוד ל"ט שכתב שבאמת מדרבנן חששו להרגשה ולאו אדעתא וזה ספק ולגבי האשה כתבו התוס' ב. שאין דין ס"ט ברה"י כיון שזה ספק ראיה אבל לגבי הבגד יש כאן דין ס"ט ברה"י ודבריו תמוהים שלגבי הבגד הוי דבר שאין בו דעת להישאל ומדין ספק אין סיבה לטמאות

ולכאורא לולי ביאור הסד"ט היה מקום לומר שאין כונת הר"ן שכל כתם לגבי טהרות מדאוריתא זה צריך להיות טמא דודאי שמשמעות הדברים בכל מקום שבטהרת כתמים זה גם לגבי טהרת האשה אלא כונתו שעיקר הגזירה זה רק ביחס לבגד ולא ביחס לאשה ורק אגב הבגד גזרו על האשה והסיבה שיש מקום לגזור ביחס לבגד יותר מהאשה שכיון שמוצאים הדם על הבגד בזה נראה לאנשים שצריך לאסור משא"כ ביחס לאשה שזה לא נמצא בגופה ואפילו אם זה בגופה אבל עכשיו אין סיבת טומאה דזה לא מצב של ראיה בזה כל הגזירה רק ביחס לבגד ואגב הבגד גזרו על האשה ולפ"ז מיושב גם הקושיא לעיל שהרי היא נשאה הדם וא"כ גם אם זה נמצא על דבר שאינו מק"ט זה צריך לטמאות האשה שעד כמה שראתה זה דם נדה וזה טימא אותה וממילא אגב זה לגזור לבעלה שכל שזה לא נמצא עליה זה באמת עכשיו גם לא סיבה לטמאותה טומאת ערב [ודוגמא לדבר מבואר בבכור שור חולין י. בדעת הראשונים שכשיש טריפה בעוף לאחר שחיטה ביחס לגבינות שהריעותא לא בגופו זה לא סיבה לאסור וביחס לעוף שזה בגופו זה סבה לאסור]

ה. עיין נוב"י סימן נ"ב שכתב לבאר על דרך הר"ן שמדרבנן טימאו גם ראיה ללא הרגשה אמנם עדין יש לדון בזה דין ספק דרבנן לקולא ולומר שזה מעלמא ואין לטמאות האשה לבעלה אמנם כיון שלגבי טהרות גם ראיה בלא הרגשה טמאה מצד מקור מקומו טמא א"כ היה צריך מעיקר הדין לאסור האשה מצד שמא זה מגופה אמנם הרי יש צד שזה נזל מגופה ולא נגעה בו א"כ לגבי גופה יש ס"ס אמנם לגבי הבגד שזה נפל זה רק ספק אחד וכיון שביחס לבגד או המקום שזה נמצא נוקטים שזה דם שמגופה ממילא טימאו גם את האשה לבעלה ולכן במקום שאין סיבה לטמאות את מקום מציאת הדם לטהרות לא טימאו לבעלה עכ"ד והנה לדבריו כתם שודאי מגופה שבזה ביחס לטהרות הוי ספק אחד יש לאסור מעיקר הדין וצ"ל שבדקה קרקע עולם זה לא ודאי ואכמ"ל אמנם יש לדון שביחס לאשה בספק האם זה נגע בה יש כאן חזקת טהרה משא"כ ביחס לבגד כיון שהדם נחשב ספק ממילא הוי ודאי נגע וזה טמא אמנם בראשונים משמע שאם מקור מקומו טמא יש גם טומאת משא ובפשוטו לפ"ז היא ודאי נטמאת וצ"ע בכל זה [ועיין חוו"ד מה שהקשה עליו בפתיחה לק"צ ועיין פרד"ר עמוד קל"ג שישב הדברים ועיין מה שהקשינו על הר"ן לעיל ורוב הדברים קשה גם על הנוב"י]

[**סיון פ"א:** שמעתי לדון באשה שראתה הכתם באויר ויש לדון בנפל אחרי זה על גבי קרקע [כגון בשרותים או מתרחצת] ובנפל על גופה דהינו שיש לדון שלראות באויר זה לא מציאה וממילא תלוי על מה זה נפל אמנם יש לדון שזה מציאה וממילא זה אינו מק"ט ומסתברא שכיון שזה ודאי עומד להגיע על משהו זה נידון כמו על מה שזה יפול אמנם יתכן שמציאה באויר זה נחשב נידון על גופה וממילא כיון שזה נפק"מ לטמאות אותה חשיב על דבר המק"ט וצ"ע]

### בהא דאין ס"ט ברה"י לגבי טהרות מצד מקמ"ט

ב] והנה בפשטות הראשונים משמע שכל כתם מדאוריתא האשה והבגד טהור והכל אסור רק מצד דרבנן והנה האחרונים נקטו שמקור מקומו טמא הדם יש לו טומאת משא ומגע ולפ"ז צ"ע למה שלא יהיה כאן דין ס"ט ברה"י והניחא על הבגד הוי דבר שאין בו דעת להישאל אמנם על האשה הרי הוי יש בו דעת להישאל ותוס' תירצו ב. לגבי ספק מעת לעת שזה ספק ראיה אבל ביחס לראיה ללא הרגשה זה ספק מגע והנה האחרונים שם דנו אבל שיחול טומאה לאשה מצד הדם ובזה תירצו [עיין ישועות יעקב יור"ד בח' בסוף הספר ועיין סוף חמדת שלמה חידושים מהגרד"ל שהביא כן מהחזו"א ובמרחשת ל"ו סקי"ט] ששבע ליה טומאה כיון שאם ראתה יש לו טומאת ראיה אבל כאן שזה ללא הרגשה א"כ אין טומאת ראיה וכן לכאורא במחזיקה בגד בידה ברה"י אם דם צריך להיות כאן דין ס"ט ברה"י ורק אם יש מיעוט דם ולא כתם או שנוקטים שבפשוטו זה לא מגופה א"ש אבל אם לא כן צ"ע ובאמת שגם בטומאת מעת לעת לכאורא כיון שלא הרגישה מדאוריתא נוקטים שזה לא הרגשה ועד כמה שיש צד שזה היה קודם יש כאן ספק מגע וצ"ע תירוץ התוס' וצע"ג

והנה הפוסקים דנו בכמה דברים בגזירת כתמים ובהתירם של אינו מק"ט ויש לדון שזה תלוי בנ"ל

### בדין משא הדם בכלי ובאדם ובדין קינוח מגופה

ג] א. עיין סד"ט ק"צ צ"ג בד"ה מזה יצא שכתב שאם כתם נמצא על דבר שאינו מק"ט וזה נמצא על מק"ט כיון דמבואר ברש"י שכלי נטמא מצד שמא הדם א"כ צריך לגזור על הכלי וממילא גזרו גם על האשה אמנם עיין פרי דעה בהקדמתו שער ד' שכתב להוכיח מכל הראשונים שזה לא סיבת טומאה דהנה מבואר בגמ' נ"ח. שהיה דם שנמצא על המשתיתא וטמאו האשה ועיין רש"י שהכונה שזה נמצא על חוטי השתי והקשו תוס' הרי זה לא מקבל טומאה ותירצו שכיון שזה מקבל טומאת נגעים זה נחשב מקבל טומאה והראשונים תירצו שאין הכונה שזה על החוטים אלא הכונה שזה נמצא על כלי האורג בעצמו ומבואר שלא דנו שכיון שהכלי נושא החוטים שנושא הדם זה סיבה לטומאה אמנם עיין מנח"ח מצוה קס"א שתמה על הסד"ט שהרי רוב הראשונים חולקים על רש"י וס"ל שאין כלי נחשב נושא כלל וא"כ אין לטמאות מצד טומאת משא

אמנם עדין נפק"מ באדם שמחזיק הכלי שאינו מקבל טומאה שבזה צריך להחיל טומאה על האדם וממילא לטמאות האשה ועיין פרדס רימונים בפתיחה לסימן ק"צ [בחלק הד' בד"ה אך עמוד קל"ד טור א'] שנקט שכה"ג באמת האשה טמאה אמנם עיין פרי דעה בפתיחה שער ד' שכתב שסתימת הפוסקים שטהרו גם בכה"ג וכן מבואר בדברי הגר"ז קפ"ג קו"א ג' שדן שאם בדיקה אין לטמאות מדאוריתא כי אין הרגשה א"כ א"כ גם מדרבנן אין לטמאות מצד שזה אינו מק"ט וכן מבואר בפתחי תשובה סקי"ח בשם החת"ס לגבי בדקה בניר שאינו בדוק שדן קולא של אינו מק"ט ומבואר שאפילו שהאדם נושא את זה יש הקולא הנ"ל והנה לרשב"א שדבר שאנו מק"ט זה מצד שזה לא שכיח בזה יש מקום לדון שגם אם האדם מחזיקו אבל זה לא שכיח וכן לתוס' שלא גזרו אלא אם הגזירה היתה גם על הדבר שנמצא יתכן שצריך דוקא הדבר שזה נמצא עליו וכל הנידון לסברת הר"ן שביחס לטהרת יש סיבה לגזור על מה שזה מונח אגב זה גזרו על האשה א"כ כל שיש סיבה לטמאות דבר מחמת זה יש סיבה לגזור על האשה וצ"ל שרבנן העמידו גדר הדברים האם הדבר שעליו נמצא הכתם ממש חל עליו טומאה והנה לאחר שהגר"ז והחת"ס היה פשוט להם להתיר וכן הוא מסברא להרבה ראשונים וכן הוא סתימת הדברים לכאורא מעיקר הדין יש להקל בזה אמנם דעת הגריש"א והגר"נ קרליץ להחמיר בזה וצ"ע

והנה בעיקר המבואר בגר"ז והחת"ס שכל שבודקת בעד אם זה אינו מק"ט יש להקל בזה לכאורא יש מקום לדון שכיון שמקנחת הדבר מגופה זה נחשב שנמצא על גופה ואין בזה קולת אינו מק"ט ועיין גר"ז מהדורא בתרא בסופו עמוד ק"ט טור ד' קרוב לתחילתו שבאמת ביאר שלכן בדיקה זה טמא גם שלא הרגישה כיון שקינחה מגופה [והסד"ט סקי"ח שדן על נייר כתב הנידון במצאה שלא על ידי קינוח ומבואר בפשוטו שבקיננה מגופה זה כמו נמצא על גופה אמנם יתכן שזה לשיטתו שאם אדם נושא הדם זה טמא] ודעת הגריש"א והגר"נ קרליץ להחמיר בזה וכן מורה הגר"נ קופשיץ והגרש"צ אמנם אמר בשם החוט שני שבבגדי צבעונים דשם סיבת הקולא מחמת שהמראה מטעה בזה גם בלקיחה מגופה כיון שההכרעה אם זה טמא או לא זה בראיה בבגד כה"ג אין את הגזירה אמנם בספר פתחי דעת הביא מהגריש"א שגם בצבעוני אין הקולא ולכארא כן מסתבר שיסוד הנידון איפה להחשיב המציאה דיסוד הקולא שמציאה בצבעונים ואינו מק"ט לא גזרו [ולכאורא היה מקום לחלק דבבדיקה דכונתה לקנח הדם אם נמצא זה כמו נמצא על גופה אבל אשה שלא מעלה בדעתה צד של דם ומקנחת לאחר מי רגליים וכדו' שם ודאי כל המציאה זה רק כשרואה על הקינוח אמנם אם אדרבא מסתכלת לראות אם יש דם נידות חזינן שגם בקינוח מעלה כזה צד חשיב כנמצא על גופה והכל לפי הענין עוד יש לדון שגם אם בדיקת עד חשיב שזה נמצא על העד מחמת שלא יודעת אם יש שם משהו עד שרואה על העד אבל במקנחת מגופה כי יודעת שיש שם דבר ואחרי זה רואה שזה דם בזה ודאי רחוק לומר שהמציאה לפי הראיה וכי מחמת שלא מסתכלה במקום הליחה ישתנה הדין וצ"ע בזה]

### בדין טומאת נגעים וטומאה מדרבנן

ד] עיין לעיל דהבאינו דתוס' נ"ח. ביארו שסיבת הטומאה בנמצא על שתי כיון שזה מטמא טומאת נגעים אמנם הרשבא ר"ן ריטב"א ביארו שהכונה שזה נמצא על כלי האריגה שזה מק"ט ולשיטתם אין לנו מקור שמועיל טומאת נגעים ועיין סד"ט דבפשוטו לסברת הר"ן שגזרו על הבגד מחמת דם נדה או שזה אסור מעיקר הדין א"כ מה שזה מקבל טומאת נגעים אין בזה חסרון אמנם בפשוטו גם אם זה מצד שלא גזרו אלא אם הטומאה חלה גם על הבגד אבל עד כמה שכאן זה לא סיבה לטומאה חשיב שאין כאן הגזירה ביחס לבגד ורק לרשב"א שזה סברא שזה דבר לא מצוי יתכן שכל שזה מקבל איזה טומאה זה עדין בכלל הדבר המצוי ובפשוטו צ"ל כמבואר בנוב"י סימן נ"ב שזה מגדרי לא פלוג שכיון שגדרו שכל שזה נמצא על מק"ט זה טמא אפילו אם לא חל על זה טומאה מחמת הדם זה סיבה לטמאות אמנם עיין סד"ט סקי"ט שלראשונים שלא ביארו כך סוגין ודאי שחלקו על זה דללא מקור ודאי צריך שזה יקבל טומאה מהדם וע"ש שכתב שזה חזי לאיצטרופי

והנה הש"ך העתיק את התוס' שגם דבר שמקבל טומאת נגעים זה נחשב מק"ט ועיין תוה"ש שדן שא"כ כל כתם על בית יש לטמאות מצד שזה מקבל טומאת נגעים ועיין סד"ט שכתב שצריך בית דוקא שעשוי מעצים ועפר ועוד שבחו"ל אין טומאת נגעים ולפ"ז בא"י ויהיה בית שיש בו התנאים לטומאת נגעים ינהג בזה כתמים וכן הוא בגר"ז אמנם עיין ח' הגר"ח שבית אין הגדר שחל טומאה בבית אלא זה הלכה שכל הנכנס בו הוא טמא ע"ש

עוד כתבו האחרונים לדון האם דבר שמקבל טומאה מדרבנן יש בו טומאת כתמים והנה מבואר בגמ' ס: שכלי חרס שלא מקבל טומאה מגבו אם יש על זה דם זה נחשב דבר שאינו מק"ט והנה דעת הרמב"ם פ"ז משאר אבות הטומאה שטומאת משקין שגזרו שכלי שנטמא גבו לא נטמא תוכו זה גם בכ"ח והראב"ד חלק עליו ועיין או"ש פ"ט מאיסו"ב ה"ז שכתב שלכאורא מסוגין מוכח שאין טומאה מדרבנן דאל"כ זה מקבל טומאה וכתב שס"ל לרמב"ם שכיון שזה מק"ט רק מדרבנן זה לא נחשב דבר המקבל טומאה ועיין פרדס רימונים שהאריך בזה שלכאורא זה תלוי בטעמי הגזירה שאם כנוב"י שביחס לכלי זה אסור מדאוריתא ואין דין ספק א"כ ביחס לכלי שטומאתו זה מדרבנן זה לא שייך אבל אם סיבת הגזירה על הכל או שזה מחמת הכלי ובזה יש סיבה ודאית לטומאה א"כ אין סיבה שטומאה מדרבנן זה אחרת והנה בדעת הרמב"ם הנ"ל יש מקום לומר שס"ל שזה צריך לקבל טומאה מהדם ויתכן שכל הגזירה דרבנן על דין טומאה של קבלת טומאה ולא על טומאה עצמית של דם הנדה ויתכן עוד שקבלת טומאה רק על גבו זה סוג טומאה אחר אמנם עיין נוב"י יור"ד ק"ט וסד"ט סק"כ שפשוט להם שגם מה שמקבל טומאה זה בכלל הגזירה וכן ראיתי להוכיח מהראב"ד שהוכיח שלא קי"ל כר' נחמיה ממשתיתא שזה פשוטי כלי עץ והרי הוא ס"ל בשער הטבילה שזה מק"ט מדרבנן אמנם תוס' חולקים שזה לא מק"ט מדרבנן ונפק"מ בכל הנ"ל בכלי זכוכית שזה מקבל טומאה מדרבנן ובפשוטו כן קי"ל

### בקולא בגדי צבעונים

ה] עיין גמ' ס"א: דנחלקו תנאים האם גזרו על בגדי צבעונים טומאת כתמים והסברא שלא גזרו ביאר רש"י שהדם לא ניכר בהם ועיין פרדס רימונים בפתיחה לסימן ק"צ שהביא מהמעיל צדקה סימן ס"ב שזה בכל צבע ולא דוקא אדום [ויש שדנו שלפ"ז אם זה צבע מאוד בהיר שלא משפיע זה לא נחשב צבוע אמנם זה לא שייך רק בצבע קרם כיון שבזמן חז"ל שטימאו רק חמשה מיני דמים כמעט כל צבע הכי בהיר השפיע וכן הורה הגר"נ קרליץ על טישו תכלת בהיר מאד שחשיב צבעוני] והנה ההגהות מימוני פ"ט אות ו' כתב שכל ההיתר רק ביחס לטהרות אבל ביחס לבעלה זה אסור והאחרונים תמהו שהרי תמיד מחמירים לטהרה יותר מלבעלה והנה זה ודאי דלא כר"ן שיסוד ההיתר של אינו מק"ט שעיקר הגזירה לטהרות שא"כ כאן שלא גזרו לטהרות אין סיבה לגזור לבעלה [ןהעיר בזה הפרדס רימונים עמוד קל"ה בד"ה וראיתי] והנה דעת רוב הראשונים לפסוק שלא גזרו על בגדי צבעונים ודעת הרמב"ן לפסוק כת"ק שגזרו וקי"ל להקל והחת"ס כתב לחדש שכיון שהגמ' דנה שיש בבגד צבעוני גזירה שלא להתקשט בזה וזה רק בגד חיצוני א"כ יתכן שבגד הסמוך לבשרה זה לא בכלל הקולא אמנם עיין חזו"א סימן פ"ט שסתימת הראשונים והפוסקים שלא חילקו בזה

והנה עיין שואל ומשיב תליתאה ח"א סימן שס"ב שהביא להקשות בכל בדקה קרקע עולם מה צריך להגיע להיתר מצד אינו מק"ט תיפ"ל שזה צבעוני עוד הקשה מהגמ' ס: שנמצא טומאה על עלה של זית וטיהרו מחמת אינו מק"ט ולמה לא לטהר מצד שזה צבעוני וכן קשה מכל בשר אדם שזה צבעוני כמבואר בנגעים וגם אם נימא שזה צבע בהיר אבל לא הוזכר שבאשה כושית אין גזירת כתמים והפוסקים כולם סתמו בזה גם במקומות שעור הדם היה כהה כגון בארצות ספרד והנה עיין חכמת אדם כלל קי"ג ס"י שכתב שעורות הצבועים בידי שמים זה לא נחשב צבוע כמו לגבי נגעים ולדבריו א"ש שכל שזה צבוע בידי שמים ולא עשו מזה בגד לא חשיב צבוע אמנם עיין לחו"ש סקט"ז שתמה עליו שמה ענין סוגין לנגעים הרי כאן הסיבה כי זה משפיע על הצבע אמנם בלשון הרמב"ם כלי צבוע ומשמע שבסתם דבר צבוע לא הוציאו מהגזירה וצ"ע

עוד יש מקום לדון שדם שעומד מעל הבגד ולא בלוע בו שצבע הבגד לא משפיע אין בזה קולא של צבעונים וכן דעת החוט שני והגריש"א וכן שמעתי מהגר"נ קופשיץ ולפ"ז יתכן שבכל הדוגמאות הנ"ל מדובר שזה לא בלוע בבגד אלא דם שעומד על גבי הבגד שאפשר לקלפו אמנם לגבי דבר שאינו מקבל טומאה שם זה לא משנה ומיושב הקושיא הנ"ל וצ"ע בכל זה

### האם הקולא של כתמים זה גם בודאי מגופה

ו] הנה בסיבת טהרת כתמים מצאנו שני טעמים א. כי זה לא הרגשה ב. כי יש צד מעלמא ויש לדון האם הקולא של מקבל טומאה וצבעונים זה על שני הגזירות או רק על אחת מהם והנה בפשוטו הגמ' של בדקה קרקע עולם זה ודאי רק שזה בלי הרגשה ומבאר שכל שזה ללא הרגשה אפילו שזה ודאי מגופה לא גזרו אמנם יש שנקטו שזה לא ודאי מגופה ולפ"ז יתכן שבודאי מגופה גרע ואדרבא כל ההיתר כשיש צד מעלמא ועיין גר"ז סקע"א במוסגר שכתב לגבי עד שאינו בדוק דמבואר בגמ' שמדאוריתא זה טהור כי יש צד מעלמא אפילו שעל הצד שזה מגופה זה ראיה בהרגשה אבל מדרבנן זה טמא כי חששו שזה מגופה דכה"ג אין ההיתר של אינו מק"ט וצבעוני כיון שעל הצד שזה מגופה זה דאוריתא דהינו שרק בכתם שצד ההיתר גם מצד חסרון הרגשה יש ההיתר והנה לחכמ"א שכל כתם מזמן ארוך אין להתיר אלא מצד שיש צד מעלמא ולא מצד חסרון הרגשה א"כ מוכרח שלא כדבריו ועיין חת"ס ח"ו סימן פ"א הובא בפת"ת סקי"ח לגבי נייר דמבואר שנקט להקל מעיקר הדין עד כמה שנייר זה אינו מק"ט [אמנם יתכן שאדרבא זה מה שהחמיר בגריס של זמנינו] וכן מבואר בסד"ט סקצ"ג בד"ה ואין להקשות לגבי דם במי רגליים שאסור משום כתם שיהיה בזה קולא של אינו מק"ט אפילו דשם עד כמה שזה מגופה זה אם הרגשה וכן מפורש בפרדס רימונים ק"צ שפתי חכם ט"ז ע"ש [ושמעתי מהגר"נ קופשיץ שכיון שכל הדין דם במי רגלים זה חומרא דמעיקר הדין זה מותר ממילא יש להקל קולת כתמים כגון פחות מגריס אפילו שהיום אין מאכולות ומהגרש"צ רוזנבלט שמעתי שסתימת הפוסקים להחמיר ויתכן שזה מטעמים אחרים ואכמ"ל]

### האם הטומאה חלה רק על יד מציאה ובדין בדיקה במציאת כתם

ז] מבואר בסוגין שהקילו חז"ל בכתם שאם זה נמצא על גבי דבר שאינו מק"ט או על גבי צבעונים שאין בזה טומאת כתמים וכן מתבאר בסוגין לקמן לגבי פחות מגריס ויש לדון בגדר הדבר האם הכונה מצד שבאמת כל חלות הטומאה חל רק על ידי המציאה וכל שלא נמצא הכתם באמת אין כאן חלות טומאה וכיון שהמציאה גרמה הטומאה ממילא הגבילו שיש מציאה שהיא לא סיבה לטומאה או שזה ודאי שהטומאה חלה על ידי עיקר היציאה מהגוף וגם כתם שלא ימצא יש בו טומאה דרבנן רק שהקילו חז"ל שכל שהוא ימצא ע"ג אינו מק"ט או צבעוני בזה למפרע לא חל עליו טומאה והנה זה ודאי שכל שמוצאת הכתם הטומאה חלה למפרע כמבואר בגמ' ט"ו. שהכתם מטמא את בועלה למפרע וכן עין שו"ת מהר"ם מלובלין תשובה ב' שפיטא לשל"ה והמהר"ם שם שאם יש כתם על הבגד ולא ראתה אותו ושימשה שצריכה כפרה ועברה על איסור נדה מדרבנן אמנם הנידון האם הטומאה תלויה בזה שזה ימצא או שגם ללא שימצא יש טומאה ורק שכל שזה יפול בקולות חז"ל הוציאו את זה מהגזירה

והנה היה מקום לומר שזה תלוי בטעמי הגזירה שלפשטות הראשונים שהאשה עצמה היא סיבת הגזירה מצד שדם ללא הרגשה מדרבנן זה סיבה לטמאות או מצד שמא ארגשה ולאו אדעתא א"כ אין סיבת הטומאה היא גם ללא מציאה גם שכלפי דברים מסוימים הוציאו הדבר מהגזירה משא"כ לר"ן וסיעתו שכל סיבת הטומאה מצד טומאת הבגד א"כ באמת כל החלות טומאה רק כשזה נמצא על גבי דבר שיש בו את סיבת הגזירה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שגם לר"ן כיון שהטומאה למפרע א"כ טימאו בכל האופנים חוץ ממה שהוציאו מהגזירה וגם לרשב"א כיון שחילקו בין האופנים לכן העמידו שזה תלוי במציאה ואדרבא דעת הרשב"א שנמצא על אינו מק"ט לא גזרו כי זה לא שכיח זה רק שיך אם הטומאה חלה על ידי המציאה אבל אם הטומאה סיבתה מעצם הראיה וכי יש כאן חילוק בראיה

והנה מבואר במשנה י"ג. כל היד המרבה לבדוק בנשים משובחת ודעת הרא"ש שם והריטב"א י"ב. שזה רק לטהרות אבל לבעלה כיון שזה יגרום שלבו נוקפו ופורש לכן אין בזה שבח אמנם דעת רוב רבותינו הראשונים וכן נפסק בטושו"ע שגם לבעלה יש הדין כל היד המרבה לבדוק משובחת וצ"ב מה ענין לבדוק הרי היא לא הרגישה והנה אם נימא שכל מה שצריך הרגשה זה כדי שלא יהיה צד מעלמא א"כ בזה ודאי ראוי אדרבא למצוא הדם כדי שלא לתלות בדבר שהוא לא נכון דהרי אם כלפי שמיא שזה מגופה לכאורא היא טמאה ורק שדין התורה לנהוג שזה מותר וכמו בספק ממזר אמנם לפשטות הדברים שיש תנאי של הרגשה צ"ב כנ"ל ויש לבאר בשני אופנים או שהדין בדיקה זה מצד שמא הרגשה ולאו אדעתה אלא שא"כ נאסור כל כתם מדין הרי זה משובח צ"ל שכל שלמעשה זה מותר אין בזה ענין להחמיר אמנם כל שימצא בצורה שזה אסור יש ענין להחמיר עוד צ"ב דמבואר ברמ"א ק"צ ס"י שראוי לאשה ללבוש צבעונין להצילה מכתמים חזינן שאין משובח לאסור כתם אמנם יש לחלק דשם הכונה מצד שיש צד מעלמא אבל כתם שודאי מגופה בזה אין ענין לטמאה [ובאמת לפ"ז באשה שכל כתמיה זה מגופה ולא ששכיח לא מעלמא בזה יתכן שאדרבא ראוי לא ללבוש צבעונים] אמנם עיין בתוס' רא"ש שם בשם ר"ח וכן הוא במאירי וכן הוא במעשה רוקח על הרמב"ם שכתבו שטעם הבדיקה מצד ראיה ללא הרגשה שרבנן טימאו ובפשוטו מבואר שגם ללא מציאה יש כאן סיבת טומאה אם לא שנדחוק שזה מצד שמא זה יפול בצורה שתיטמא

והנה מבואר בגמ' שבוסתות יש חיוב לבדוק וצ"ב הרי היא לא הרגישה ועיין חוו"ד קפ"ד סק"י שכתב שזה מחמת ראיה ללא הרגשה וכן הוא בכו"פ ק"צ סק"ג ועוד אחרונים וצ"ב עד כמה שללא מציאה זה לא מטמא א"כ למה לבדוק למ"ד וסתות דאוריתא יתכן שזה כמו מציאה אמנם למ"ד וסתות דרבנן ודאי שזה לא בגדר של מציאה דהרי היא מותרת מעיקר הדין גם ללא בדיקה ומבואר לכל הפחות שכל שיש חשש שיש דם זה מחיב בדיקה ועיין לחו"ש קצ"ו סקט"ו שכתב שהדין בדיקה בז' נקיים זה מחמת ראיה ללא הרגשה וכן הוא בסד"ט קצ"ד סק"ב וכן הביא הפ"ת קצ"ו סק"ה מהחת"ס והנה כאן אין שום ריעותא שהיה דם ובכל אופן אחרי שרנן טמאו זה מחסר בנקיים וכל זה שייך עד כמה שיש כאן סיבת טומאה גם ללא מציאה

והנה ידוע הנידון האם לאחר מציאת כתם בצורה שמסתבר שנשאר דם באותו מקום האם יש דין לבדוק ובפוסקים לא הוזכר דבר זה אמנם דעת הגר"נ קרליץ שזה ודאי בכלל כל היד המרבה לבדוק הרי זה משובח דהינו דשם מבואר שראוי למצוא את הראיה ללא הרגשה אפילו כשאין לה שום ריעותא כל שכן מתי שיש ריעותא לפנינו שזה סיבה לבדוק ויש שדנו שכאן שיש לה צד גדול שיש דם זה חיוב גמור כמו כל איסור דרבנן שגם במקום שמספק יש להתיר אבל יש דין לבדוק האם יש האיסור [ויש שנקטו שהיום שנשים לא מרגישות כל היתר כתמים הוא מאוד חלש ולכן ודאי שמן הראוי לבדוק ותאסר ולא להכנס לכל הקולות של היום ובפרט אם היום כל הקולא מצד שיש צד מעלמא א"כ ודאי שזה מהחובה לודא שזה לא מעלמא ודעת הגריש"א היתה לבדוק לאחר כתם וכן דעת הגר"נ קופשיץ שזה חיוב גמור]

והנה האחרונים דנו הא זדל"ח חשיב הרגשה ויש שהעמידו שזה נפק"מ בהרגישה האם צריך לבדוק ובלא בדקה האם נאסרת ועין בית מאיר סימן קפ"ח בד"ה שאלה [ס"א. טור ב'] שכתב שגם אם נימא שזה לא נחשב הרגשה שאסורה מדאוריתא אבל ודאי חייבת לבדוק שכיון שיודעת שיצא משהו ואולי זה דם צריכה לבדוק מה זה ודן לגבי בדיעבד שאם יש רוב שזה דם אסורה ואם זה חצי יש לדון ומבואר לכאורא שכל שיודעת שיצא דבר חייבת לבדוק מה זה ויתכן שכאן זה מצד שזה נחשב שהיה מציאה כיון שהרגישה שיצא משהו אמנם מבואר שגם אם זה ספק זה כך ומשמעות דבריו שגם אם מצאה הליחה על בגדה חיבת לבדוק אפילו שביחס למה שנשאר בגופה אין כאן מציאה גמורה [ואולי יש לחלק שבכלל הקולא של אינו מק"ט וצבעוני שכל שסיבת הבדיקה מצד המציאה אפשר להקל ולגבי צבעוני זה לא מסתבר] וצ"ע בכל זה

#### כ"ח חשון תשפ"א

# סימן ו'

# בדין כתם בבשרה וחלוקה

### ביאור שני הלשונות בגמ'

א] הגמ' בנדה נ"ז: מביאה בריתא נמצאת אתה אומר ג' ספיקות באשה על בשרה ספק טמא ספק טהור טמא על חלוקה ספק טמא ספק טהור טהור ובמגעות ובהיסטות הלך אחר הרוב והגמ' שואלת דאם זה נמצא מהחגור ולמטה הרי גם על בגדה טמא ואם זה מחגור ולמעלה גם בבשרה טהור והגמ' עונה לשון ראשון שמדובר מחגור ולמטה וכגון בעברה בשוק של טבחים ואם זה על בשרה זה מגופה דאי מעלמא קאתי על חלוקה איבעי לאשתכוחי ועל חלוקה מעלמא אתא דאי מגופה אתא על בשרה איבעי לאשתכוחי ואיבעית אימא מחגור ולמעלה כגון דאזדקרא על בשרה ודאי מגופה קאתי דאי מעלמא קאתי על חלוקה איבעי ליה לאשתכוחי על חלוקה מעלמא אתאי דאי מגופה אתאי על בשרה איבעי ליה לאשתכוחי ע"כ

והנה בלשון הראשון מבואר דבנמצא בחגור ולמטה ועברה בשוק של טבחים אם נמצא על בשרה לבד טמאה ואם נמצא על חלוקה לבד טהורה ובביאור הלשון השני ברמב"ם וכן דייק הסד"ט מרש"י ותוס' שנקטו שגם מדובר בעברה בשוק של טבחים וא"כ זה כמו הרישא שכה"ג יתכן שזה מגופה ויתכן שזה מעלמא ויש הבדל איפה זה נמצא אמנם הרשב"א וכן הרמב"ן וכן הביא הרשב"א מהראב"ד שביארו שהכונה שמדובר בלא עברה בשוק של טבחים ועל בשרה טמא ועל חלוקה נתחדש שכה"ג אפילו שאין תליה לפנינו בכל אופן לא אומרים שזה מגופה ובטעם הדבר ברשב"א כתב שכיון שנזדקרה אם זה מגופה חייב להיות גם על הבשר ובח' הר"ן כתב שכה"ג כיון שהצד שזה מגופה זה רק מחמת רגע אחד בזה כל שזה נמצא על חלוקה ולא על בשרה זה נחשב צד רחוק שזה מגופה [דהינו שסתם כתם הוא גם על הגוף] והנה צ"ב למה הראשונים הנ"ל ביארו שהלשון השני מדובר באופן אחר מהלשון הראשון ועיין ב"י מצד שהוקשה להם שאם זה אותו אופן שהגמ' תגיד שמדובר או מהחגור ולמטה או מהחגור ולמעלה ולמה מחלקת את זה לשני לשונות בהכרח שמדובר בשני אופנים ובסד"ט סקל"ג כתב שבלשון השני כתוב שאם זה על בשרה ודאי מגופה ובלשון הראשון זה לא כתוב וביאר שכאן מדובר בלא עברה לכן זה ודאי ובלשון הראשון שזה לא עברה זה לא בגדר ודאי אמנם עיין תוס"ר י"ד. שנראה שגרס גם בלשון הראשון שזה ודאי

והנה הרשב"א הביא מהראב"ד שכתב שאם עברה בשוק של טבחים על בשרה לבד גם טהורה ועיין פרישה סקכ"ב שדייק מהטור שזה רק במהחגור ולמעלה שבזה הרי כל הצד מגופה זה על ידי נזדקרה שזה רחוק לכן תולים אבל מהחגור ולמטה בזה קי"ל כלשון הראשון אמנם הרשב"א נקט שדברי הראב"ד זה גם מהחגור ולמטה וכתב שצ"ל שס"ל שהלשון השני שביאר שמדובר מהחגור ולמעלה ולא עברה ס"ל שאם עברה תולה אפילו בנמצא על בשרה לבד ופסק כלשון השני

### ביסוד החילוק בין נמצא על בשרה או חלוקה

ב] הנה מבואר בגמ' שבעברה בשוק של טבחים יש הבדל בין נמצא על בשרה או חלוקה ובלשון הגמ' משמע הטעם שאם נמצא על בשרה יש ראיה שזה מגופה שאם זה מעלמא היה צריך להיות גם על חלוקה ואם נמצא על חלוקה יש ראיה שזה מעלמא כי אם זה מבשרה היה צריך להימצא גם על בשרה ואין הכונה שזה מוכרח אלא שיש כזו הסתברות ולכן כל שיש תליה לפנינו תולים בזה ולפ"ז צ"ב מה הדין אם נמצא על חלוקה ובשרה שכה"ג אין ראיה שזה מגופה ואין ראיה שזה מעלמא ועיין תוס"ר י"ד. בד"ה ולעת שכתב שכונת הבריתא שאם זה על בשרה לבד זה ודאי מגופה ואם זה על שניהם זה ספק ואסור מספק ולפ"ז המשנה של עברה בשוק של טבחים זה בנמצא על בגדיה לבד ויתכן שיש בזה נפק"מ האם שורפים על זה קדשים דמבואר ברמב"ם שעל כתמים לא שורפים תרו"ק ועיין סד"ט ק"צ סקצ"ג שזה רק כשיש צד מעלמא אבל אם זה ודאי מגופה כה"ג אפילו שזה בלא הרגשה אבל שורפים על זה מצד שיש כאן תקנה ודאית וזה אפילו אם מקור מקומו טהור והנה בפשוטו לפ"ז בכל עברה בשוק של טבחים ונמצא דם על גופה או ידיה לא תולים שכל שאין ראיה לפנינו שזה מעלמא תולים שזה מגופה

אמנם דעת רוב הראשנים שנמצא על בשרה וחלוקה תולה ורק בנמצא על בשרה לבד לא תולה ובפשוטו הביאור כפשטות לשון הגמ' דבבשרה לבד יש ראיה שזה לא מבחוץ שאם זה היה מבחוץ היה צריך להימצא גם על בגדיה משא"כ אם נמצא גם על בגדיה אין הראיה שזה מבשרה וממילא אפשר לתלות אמנם הקשו הראשונים שמה הראיה מזה שנמצא על בשרה לבד שזה לא מבחוץ מהא שזה לא על הבגדים הרי הגמ' נ"ח: אומרת שאם לבשה ג' חלוקים תולה אפילו בפנימי מצד שאומרים שהתגלה העליון ולכן זה נמצא בתחתון ותירצו תוס' וכן הוא בח' הר"ן שם שאפילו שהדרך שמתגלה בגד אחד אבל כל זה כשבשרה נשאר מכוסה אבל לא מצוי שכל הבגדים מתגלים דהינו שבאמת אין חילוק בגדרי התליה בין בשרה לחלוקה אלא שיש הבדל מציאותי דהינו שהתליה בבגד פנימי זה יותר מצוי מתליה בבשרה ובפשטות לפ"ז אם ימצא כתם על הצד החיצוני של הבגד זה יהיה טהור וכן אם ימצא כתם על הצד הפנימי של הבגד הפנימי לא יועיל מה שעברה בשוק של טבחים ועיין לקמן סק"ד

אמנם עיין רשב"א שחלק על תוס' מצד שעדין יש צד תליה מצד שיתכן שניתז דם מתחת לרגליה עוד משמע בתוה"ב שנקט שודאי עדין זה בגדר תליה שיתגלה גם הבגד הפנימי, ולכן כתב שחלוק גדרי התליה בבשרה מחלוקה ואותה תליה שבחלוקה תולים בבשרה לא תולים וביאר הסברא שכיון שזה נמצא בגופה חזקה מגופה אתא ובפשוטו זה סברא בהלכות הכרעה של כאן נמצא כאן היה דהינו שלומר שזה מגופה זה נחשב פחות לחדש מאשר לומר שזה הגיע מבחוץ וע"ש שהביא דוגמא לדבר מהא דטיפין מצטרפים על גופה ולא על חלוקה דהינו שנקט שאפילו שסבירות של כמה מאכולות זה בדיוק בגופה ובבגדה אותו דבר בכל אופן בגופה לא תולים ובבשרה לא תולים ועיין לעיל י"ד. שהגמ' שואלת בנמצא על שלו הרי אולי נמעכה שם מאכולת והקשו הראשונים למה הגמ' לא שואלת את זה על כל בדיקה ותירץ הרשב"א שבסתם בדיקה שזה נמצא בגוף האשה ממילא כיון שזה מקום הדם תולים שזה מגופה משא"כ כאן שזה נמצא על השמש [ועיין ריטב"א שם שכתב הלשון כאן נמצאו כאן היו] ומבואר שזה סברא אפילו בדאוריתא ועיין פרי דיעה בטורי כסף כ"ד שדייק מהט"ז שאם קינחה מגופה ומצאה דם על העד ולא על גופה אפילו שהצד תליה הוא מחמת שזה הגיע לעד מגופה ובגופה זה תליה שלא מועיל אבל כה"ג זה יועיל וביאר הטעם מצד שזה כמו חזקה שלא נתבררה בשעתה דהינו שכיון שיסוד הסברא של נמצא בגופה זה סברא בהכרעה וכל שהמציאה לפנינו זה לא בגופה זה לא שייך

והנה בפשוטו איכא נפק"מ גדולה בין הרשב"א לתוס' בנמצא על חלוקה הפנימי מצד פנים שכדי לומר שזה מעלמא צריך לומר שגופה התגלה שלתוס' כה"ג לא תולים שזה כמו נמצא על בשרה ולרשב"א תולים דכיון שזה נמצא על בגדה בזה תולים אפילו תליה קצת רחוקה

והנה עיין בדק הבית לרא"ה י"ז: שנקט שבנמצא על בשרה וחלוקה טמא וע"ש שביאר שלשון הבריתא על בשרה טמא משמע בכל מקרה ועיין משמרת הבית שתמה עליו שאדרבא נדייק שעל חלוקה תמיד טהור גם אם נמצא על בשרה אמנם לכאורא לנ"ל יש מקום לומר שגם בנמצא על בשרה וחלוקה ביחס למה שנמצא על הבשר תולים שזה מגופה וביחס למה שנמצא על בחלוק תולים שזה מעלמא ולכן על חלוקה מצד זה תמיד טהור ועל בשרה מצד זה תמיד טמא אלא שצ"ב לשון הגמ' שעל בשרה טמא מצד שאם זה מעלמא על חלוקה היה צריך להימצא ומשמע שכה"ג זה טהור וצ"ל שכונת הגמ' שכדי לתלות שזה מעלמא צריך שימצא רק על החלוקה וכן ביאר בערוך לנר נ"ז: בד"ה [והנה בפשוטו אין זה כתוס"ר לעיל שהוא לא דייק שעל בשרה תמיד טמא שהרי ביאר את ראית הגמ' על מקרה שזה בשרה לבד אמנם הרא"ה דייק שמשמעות הבריתא על כל המקרים ודו"ק בזה]

### בביאור הטעם שנמצא על בשרה וחלוקה טהור

ג] והנה מבואר ברשב"א שבשרה זה יותר סיבה לתלות שזה מגופה מאשר אם זה נמצא בחלוקה וצ"ב א"כ למה בנמצא בבשרה וחלוקה טהור הרי ביחס לבשרה זה סיבה להכריע שזה מגופה ובפשוטו הביאור שכל מה שבבשרה לא תולים בתליה רחוקה כגון לומר שהבגד התקפל או שניתז מבין רגליה אבל תליה טובה ודאי תולים ולכן רק בנמצא בבשרה לבד שכל צד התליה שנתקפל הבגד או שניתז מבין רגילה לא תולים אבל בנמצא על חלוקה ובשרה שכה"ג יש תליה שהדם ניתז ישר על הבגד ועבר לבשרה בזה שהוא תליה טובה תולים גם בבשרה ולפ"ז בנמצא על הבגד בצד הפנימי ועל בשרה שבזה גם על הבגד זה תליה רחוקה בזה באמת לא נתלה שכיון שביחס למה שנמצא בבשרה לא תולים בתליה רחוקה

אמנם יש מקום לומר שגם כה"ג נתלה והסברא בזה יש לבאר בשני אפשרויות א. עיין פרישה סקכ"ד וכן בערוך לנר נ"ז: בד"ה בסופו שביארו שכיון שמה שנמצא על הבגד אנו תולים שזה מעלמא ממילא כבר אפשר לתלות מזה על גופה דהיינו שכיון שיש כאן הכרעה שניתז כאן דם ממילא לומר שניתז גם על גופה אין זה נחשב לחדש תליה אלא זה תליה קימת שגם בגופה אפשר לתלות [ולכאורא הכונה שתולים שניתז הדם לשני מקומות] ב. עוד אפשר לבאר דכיון דיסוד הסברא שכיון שהדם נמצא בגופה תולים שזה מגופה כל זה אם הדם נמצא בגופה לבד אבל אם הדם נמצא גם בבגדה עד כמה שרואים את זה כנידון אחד ממילא זה מעמיד את הנידון כדם שלא על גופה וממילא זה חוזר לגדרי תליה על בגדה שבזה עוזר גם תליה רחוקה [ולכאורא זה כונת הטורי כסף סקי"ג בתחילתו] ויתכן שרק אם זה כתם שעבר מהבגד לגוף זה כנידון אחד אמנם יתכן שגם אם זה ניתז לשני מקומות אבל כיון שזה נידון אחד ממילא אין כאן המעלה של בשרה

והנה אם נימא כנ"ל יתכן שבאמת מה שבאמת עברה בשוק של טבחים לגבי בשרה אין זה תליה בכלל וגם בנמצא על בשרה וחלוקה שתולים זה לא מחמת שכה"ג זה תליה קרובה אלא שכה"ג כיון שהנידון גם על חלוקה ממילא בזה אין את החומר של בשרה והנה צ"ב מלשון הגמ' שאומרת על בשרה מגופה אתא מצד שאם זה מבחוץ היה צריך להימצא על חלוקה אמנם הנה בנמצא על חלוקה הגמ' מתירה ואומרת שאם מגופה על בשרה היה צריך להימצא וכתב הרשב"א שהכונה שכדי להוכיח שזה מגופה צריך להימצא רק על גופה אבל אין כונת הגמ' שיש ראיה שזה לא מגופה שהרי הגמ' כוללת גם מקרה שזה על חלוקה ובשרה ולפ"ז גם את לשון הגמ' בנמצא על בשרה יש לבאר כנ"ל שאם זה מצב שנתלה שזה מעלמא צריך שימצא על הבגד וכן הא בערוך לנר הנ"ל והנה בלשון הרשב"א בחידושיו ובתוה"ב משמע שאת הלשון הגמ' על בשרה שזה ראיה שזה לא מעלמא מבאר שביאר כפשוטו ורק את החלק השני ביאר שלא כפשוטו ומבואר שכל החיסרון בתליה בבשרה שזה לא על הבגד דהינו ששוק של טבחים מצד עצמו זה סיבת תליה גם על בשרה וכן עיין תוה"ב הקצר ט"ז: שכתב וז"ל שאם נמצא על בשרה לבד חוששין ומחמירין עליה בספקותיה ואומרים שאם בא שם מעלמא לא על בשרה לבד היה אלא גם על חלוקה עכ"ל ומפורש שזה רק מצד שיש ראיה אמנם עדין יש לדון שגם מתי שיהיה החיסרון הנ"ל אבל ימצא גם על הבגד זה יהיה מותר וכסברות הנ"ל

והנה לנ"ל בביאור כונת הגמ' מצאנו שלשה ביאורים א. התוס"ר שכונת הגמ' על בשרה לבד ועל חלוקה לבד הכונה לראיה מהא שזה רק שם והגמ' לא דיברה על מקרה אמצעי ב. כנ"ל שמדובר רק על בשר לבד או חלוק לבד וכן הוא בב"ח וכונת הגמ' לא בתור ראיה אלא הכונה שאם היה בחלוק לבד זה היה תליה הפוכה או בנמצא בחלוק הכונה אם היה בבשר זה היה הכרעה הפוכה ובנמצא על חלוקה ובשרה הרא"ה אסר אמנם אנן קי"ל להתיר ולפ"ז יתכן כנ"ל שיסוד ההיתר מצד שאין לזה החיסרון של בשרה לבד ג. אמנם הרשב"א נקט שלגבי בשרה כונת הגמ' שזה ראיה שזה לא מעלמא ולגבי חלוקה זה כלל אם גם על בשרה והכונה מזה שלא נמצא על הבשר לבד ודו"ק ובפשוטו לפ"ז אין לנו מקור לסברא שאם זה גם על הבגד אין לזה המעלה של בשרה אמנם יתכן שזה כך ועיין לקמן

והנה בפשוטו נחלקו בזה רבותינו האחרונים בשני הנקודות הנ"ל דהנה עיין טור סי"ח שהביא מהרשב"א בתוה"ב וז"ל וכתב הרשב"א וה"ה אם נתעסקה ממש בידיה בכתמים ונמצאו על ידיה תולין בהן עכ"ל ועיין ב"י ובט"ז סקי"ד שביארו שהכונה שאפילו בנמצא על בשרה לא תולים אבל כה"ג שנתעסקה ממש בדמים בידיה שזה תליה חזקה בזה תולים ועיין רעק"א שהקשה שכל החומר של בשרה זה רק בלא נמצא על בגדה שיש ריעותא שזה רק על הבשר אבל הידים שהם מגולות בזה אין סיבה שלא נתלה בבשר ולכן ביאר שכונת הראשונים שלכן אפשר לתלות גם בשאר מקומות שבגופה ובפשוטו דעת הב"י והט"ז כמו שביארנו לעיל שבבשרה כל שזה לא תליה חזקה מאוד לא מועילה ולכן עברה בשוק של טבחים זה לא מועיל אלא שצ"ע דמלשון הרשב"א ודאי לא משמע כן וכנ"ל

והנה שיטת הרמב"ם שההיתר של פחות מגריס זה רק בנמצא בבגדה אבל בנמצא בבשרה לא תולים ובביאור סברתו עיין ב"י ס"ו דהמ"מ ביאר שבאמת כמו שמצוי מאכולת בבגדה כך מצוי בבשרה רק שבבשרה זה יותר חמור כיון שזה מקום הדם וכתב שזה כמו בסוגין שזה ספק שאם זה בבשרה טמא ואם בבגדה טהור אמנם בהגהות מימוני ביאר שבגופה לא מצי מאכולת [והנה גם לשיטתו יתכן שאין כונתו שזה סוג תליה שבבגדיה לא יעזור אלא כונתו שאם זה היה מצוי כמו בבגדיה זה סוג תליה שמועיל גם בבשרה אבל כיון שזה סוג תליה רחוק לכן בבשרה זה לא מועיל אבל כה"ג בבגדיה באמת זה יועיל וכן הוא בגר"ז] ויש לדון בנמצא על בשרה וחלוקה האם זה מועיל ועיין חוו"ד סק"ו שנקט שזה לא מועיל ועיין לחו"ש סקי"ד שהקשה שהרי מקור המ"מ זה מסוגין וכאן רק בנמצא על בשרה לא תולים אבל בנמצא על שניהם תולים אמנם לנ"ל יתכן שבסוגין כל שזה נמצא על שניהם אין שום ריעותא בתליה שעל בשרה ורק בנמצא על בשרה לבד הוי תליה רחוקה משא"כ מאכולת שזה תליה רחוקה בין בבגדיה ובין בגופה ובזה גם בנמצא על בגדה ובשרה כיון שביחס לבשרה זה לא סיבה לתלות לכן זה אסור אמנם אם נימא שכאן יסוד ההיתר שכיון שזה תליה אחת ומה שבבגדה זה מעלמא לכן זה מתיר גם מה שעל בשרה א"כ זה אותו נידון והנה עיין רעק"א שהביא מלשון הרמב"ם שכה"ג תולים אמנם יש שם גירסאות אחרות ויתכן עוד דשם מדבר שזה ממש כתם אחד וזה יותר סיבה לתלות ודו"ק והנה לפ"ז החוו"ד סותר משנתו דמצד אחד כתב כט"ז שבידיה לא תולים בעברה בשוק של טבחים ולפ"ז בהכרח שהדין של מצאה בחלוקה ובשרה מצד שזה נידון אחד וא"כ גם ביחס למאכולת צריך להתיר

והנה רעק"א שם בגליון הקשה דהרי ברשב"א מפורש שזה רק בנמצא על בשרה לבד אבל גם על חלוקה זה מותר אלא בהכרח שכל סברת הרשב"א לא שיכת בנמצא על בגדה ובשרה ולכאורא מבואר שלמד שאין הסברא שכל שמוצאת גם על בגדה אין כאן ריעותא בתליה בבשרה אלא שכל שהנידון על שניהם יחד זה סיבה לטהר וצ"ע שהרי לעיל נקט שנמצא בידיה לבד תולים ולכאורא צ"ל שזה ודאי נקט שיסוד הריעותא בבשרה זה רק מצד שלא על בגדיה שללא זה עברה בשוק של טבחים זה תליה טובה אמנם נקט שיסוד ההיתר של נמצא גם על בגדיה לא מצד שאז אין ריעותא אלא כיון שהנידון על שניהם ויתכן שמקורו מצד שסתימת לשון הרשב"א שגם בנמצא בחלוק הפנימי ובבשרה זה מותר וצ"ע

### המקומות שיש לדון בזה בסוגין

ד] והנה יש לדון בזה בכמה פרטים שדנו בזה האחרונים ויתכן שזה תלוי בנ"ל

א. עיין סד"ט סקמ"ב דנחלק אם המעיל צדקה במצאה כתם על חלוקה הפנימי ועל בשרה האם תולים דהמעיל צדקה נקט שלא תולים שכיון שזה תליה רחוקה שצ"ל שנתגלה הבגד ויש גם על בשרה בזה לא תולים והסד"ט חלק עליו ועיין טור שלגירסא אחת מבואר דנקט שבנמצא על החלוק בצד הבשר ועל בשרה שגם כה"ג מותר והנה כה"ג גם התליה על הבגד זה תליה רחוקה ובכל אופן מבואר שכל שזה נידון גם על בשרה זה מותר ובהכרח שיש כאן עוד סברא שכל שהנידון על שניהם יחד אין לזה חומר שעל בשרה וכנ"ל אמנם דעת המעיל צדקה כפשטות הדברים שכל המעלה על בגדה שאין ריעותא וממילא כה"ג שנשאר ריעותא אין סיבה להתיר

ב. עיין טור סי"א שאם יש מכה בבשרה תולים ועיין ב"י שביאר שכל מה שבשרה לא תולים מצד שאם זה מעלמא זה היה צריך להימצא בבגדיה אבל כאן זה לא שייך דהינו שבנמצא בידיה תולים וצ"ע שסותר משנתו שלגבי נמצא בידיה ביאר סברא מיוחדת כי נתעסקה בדמים אמנם בפשוטו יש לבאר שכאן גם המכה בגופה זה נחשב מקום הדם בדיוק כמו לתלות שזה דם נדתה ולכן תולים בזה והנה עיין ב"י שם שדן שאולי גם במכה שבגופה יש הבדל אם נמצא גם בבגדיה או לא והוכיח שאין הבדל וצ"ב הסברא בזה הרי כאן אין שום ריעותא מחמת המכה ומה העדיפות שזה גם בבגדיה ובפשוטו זה כסברות הנ"ל שכל שהנידון גם על בגדיה אין לזה החיסרון של תליה בבשרה

ג. עיין סי"ט דמבואר שתולה בבנה ובבעלה ועיין חוו"ד סקי"ג שכתב דבפשוטו זה רק בנמצא על בגדיה אבל בנמצא על בשרה זה כמו עברה בשוק של טבחים שלא תולה אמנם הביא מהפרישה שגם כה"ג תולה ועיין לחו"ש סקכ"ו שדיק כן מהרשב"א בתורת הבית הארוך ובפשוטו הביאור שכאן הדרך שנוגעים גם בבשרה וממילא זה כמו נמצא על ידיה ויתכן שכאן שצד התליה שעל ידי הנגיעה עבר זה כמו מכה בגופה שזה לא תליה חיצונית כיון שהידים ודאי נגעו והרי היה בהם דם וצ"ע עוד יתכן שכאן זה כמו נתעסקה בידיה בכתמים וצ"ע

ד. הנה משמעות הדברים שכל שנמצא הכתם על בשרה ובגדה תולים אפילו אם זה אחד לא מול השני ועיין פתחי תשבה סקי"ד וכ"ד שהביא מהסד"ט שביאר הטעם שכיון שדרך החלוק להתהפך ממילא תולים שזה כתם אחד ומבואר שעד כמה שאין כאן תליה שזה עבר מהבגד לגופה זה לא סיבה לתלות אמנם עיין סד"ט סק"מ דנסתפק בנמצא בבגדה למעלה מהחגור ובבשרה למטה מהחגור האם יכולה לתלות בזה והנה כה"ג ודאי אין הביאור שזה הגיע דרך הבגד דהרי למעלה מהחגור זה לא מגיע לכנגד בית התורפה וצ"ב הסברא לתלות בזה ולכאורא אם נימא שכל המעלה של חלוקה שכה"ג אין ריעותא שזה בבשרה לבד א"כ כאן זה לא שייך אמנם אם נימא שיסוד הסברא שכיון שיש כאן נידון על שניהם יחד זה מחסר בנמצא על גופה או שכיון שיש התזה לפנינו זה תליה טובה וכנ"ל מהפרישה א"כ כאן כיון שיתכן הרי שניתז דם וזה עף על שני מקומות כה"ג זה מעמיד את זה כנידון אחד ושיש כאן הקולא של תליה בגופה ובבשרה

והנה השו"ע סי"א כתב שאם זה נמצא בבשרה ובחלוקה תולים ועיין ביאור הגר"א סכ"ד שהביא על זה את הרשב"א שיסוד החילוק שבבשרה פחות תולים מאשר בבגדה ודלא כתוס' שיש הבדל בין אם התגלה הבשר או לא וצ"ע הרי גם לתוס' כל שזה גם על בגדה שלא צריך לומר שנתגלה החלוק התחתון תולים ויש שביארו שכונתו דמשמע בשו"ע שמדובר גם במקרה שהמקום בבגד זה לא כנגד בשרה וכה"ג לתוס' אי אפשר לתלות כיון שצריך לומר שהתליה שעל הבשר הגיע כי התגלה בגדיה אמנם לרשב"א שיסוד החילוק מצד גדרי הכרעה ממילא גם כה"ג תולים וכנ"ל ועדין דברי הגר"א סתומים

ה. עיין פ"ת סקכ"ד שהביא מהסד"ט סקל"ה שדן בחלוק שאינו בדוק ומצאה כתם כנגד בשרה האם כה"ג אפשר לתלות וכתב שכיון שכה"ג אין ריעותא במה שנמצא על בשרה דיתכן שזה עבר מבגדה ממילא כה"ג אפשר לתלות ועיין פרי דעה טורי כסף י"ג שכתב נפק"מ בנמצא על בגדה פחות מגריס ועל בשרה גריס ועברה בשוק של טבחים שכיון שאין ריעותא מה שנמצא על בשרה כיון שזה גם על בגדה אפילו שמה שעל בגדה אין בזה חיסרון שאפשר לתלות במאכולת בכל אופן זה מותר אמנם לכאורא לשיטות שיש כאן היתר חדש מצד שזה נידון על חלוקה בשרה אבל בשרה לבד גם ללא ריעותא אי אפשר לתלות א"כ כה"ג מה שמוציאם על הבגד אין נידון כיון שזה אינו בדוק וכל הנידון מצד המציאה על הבשר בזה יתכן שאסור אמנם אין זה מוכרח דיתכן שזה ודאי גם מה שעל הבגד יש נידון וכל שיתכן שזה דבר אחד זה מספיק סיבה להעמיד את זה כנידון אחד

ו. עיין ח' הר"ן שכתב שמסוגין מוכח שתולים בבשרה גם פחות מגריס דהגמ' אומרת שעל בשרה מגופה אתא דאי מעלמא זה היה צריך להימצא על בגדה הרי יתכן שזה מאכולת אלא בהכרח שפחות מגריס מותר גם בבשרה וצ"ב ראיתו הרי כאן הנידון מצד תליה מבחוץ ועיין ערוך לנר שכונתו שאם מדובר גם על פחות מגריס א"כ למה הגמ' אומרת שזה אסור מצד שיש ראיה הרי גם לגבי תליה על דבר שאין ראיה לא תולים על בשרה דהינו שהבין שסברת הרמב"ם שבשרה חמור כי בבשרה לא תולים ולא מצד שזה תליה רחוקה ועיין ערל"נ שכתב לישב שבאמת כונת הגמ' שאם זה היה בבגדה כה"ג היו תולים ולא שיש כאן ראיה שזה לא מעלמא וכנ"ל

ז. עיין משמרת הבית שתמה על הרא"ה שהרי מבואר בגמ' שעיר של חזירים אין חוששים לכתמים וודאי שזה גם בנמצא בבגדיה ובבשרה או בבשרה לבד וצ"ל שהחזירים מצוי שמתיזים בצורה שהבגדים לא מתלכלכים והנה לכאורא כל זה אם נימא שבשרה כל החומר הוא רק בתליה לא מצויה א"כ כאן יתכן שזה תליה מצויה אבל אם נימא שגם תליה קרובה לא תולים כל שזה לא ממש מוכח א"כ לכאורא זה קשה גם על הרשב"א ואם נימא ששם זה תליה עדיפא א"כ לא קשה על הרא"ה שגם הוא לא דיבר בתליה קרובה ממש וצ"ל שהרשב"א נקט שנמצא על בגדיה ובשרה אחד כנגד השני זה תליה קרובה ולכן שאל על הרא"ה

ח. יש לדון בנמצא על חלוקה מבחוץ ולכאורא לתוס' שכה"ג זה נחשב דבר שלא מצוי שמתגלה בשרה א"כ זה ודאי מעלמא אמנם לרשב"א שתולים כה"ג ורק שביחס לתליה על בשרה זה לא מועיל א"כ כאן יתכן שזה סיבה לאסור והנה בטור מבואר שזה אסור כה"ג ועיין גר"ז סקל"ג שביאר כנ"ל שתולים שנתגלה בשרה והנה היה מקום לומר שגם לתוס' זה לא מצוי ולכן לא תולים בזה צד אבל כאן שאין משהו אחר לתלות תולים בזה שהרי בשוק של טבחים לא עברה ובהכרח שזה התגלה וצ"ע בזה

#### ג' כסליו תשפ"א

# סימן ז'

# בדין תליה ממקום למקום

### בדמיון הגמ' שיש להקל מהא דמחמירים

א] מבואר במשנה נ"ז: שאם נמצא דם על ראש גודלה טמאה והגמ' מבארת דזה מצד שנגעה בידה והעבירה הדם לראש גודלה והגמ' שואלת שלא מחזיקים טומאה למקום ממקום מהא דמצאנו דאם יש לה מכה בכתיפה שזה לא עוזר לתליה ולא אומרים שנגעה בראש במכה ואחרי זה בבגדיה או בבשרה והגמ' עונה שהחשש שנטף ישר מהאשה לראש גודלה והנה מבואר מהגמ' שלומדת שכמו שלא תולים ממקום למקום להקל כך לא תולים להחמיר ועיין ראשונים שהקשו שאולי רק להקל לא תולים אבל להחמיר תולים [ויש להוסיף שלגבי להחמיר כיון שאין לנו במה לתלות ממילא זה סברא לתלות שזה מגופה משא"כ לגבי להקל כיון שהרי מגופה זה לא ממקום למקום והתליה זה ממקום למקום ממילא זה סברא לתלות שזה מגופה] ועיין רשב"א שכתב שכיון שתמיד כתמים להקל אם לא מחזיקים לקולא לא מחזיקים לחומרא ובח' הר"ן ובתוה"ב כתבו שזה כ"ש דהינו שיותר מקילים מאשר מחמירים ובפשוטו הכונה שכל שזה נחשב שיש אפשרות לתלות שמגיע ממקום התליה כבר אין סיבה לגזור שהרי כל הסיבה שחז"ל גזרו מצד שבשוק של טבחים לא עברה וכאן זה לא שייך

אמנם עיין תוס' שהקשו מהגמ' בהמשך לגבי שנמצא דם במשתיתא ויש ספק האם זה יכול להגיע ממנה והגמ' אומרת שאם המצב דבפשוטו זה יכול להגיע ממנה לא שונים להקל אבל אם בפשוטו זה לא יכול להגיע ממנה שונין להחמיר חזינן לגבי כתמים שיתכן שיש הלכה שזה רק עוזר לחומרא ולא לקולא וכתבו התוס' וי"ל כיון דכתמים דרבנן אי איתא דתלינן להחמיר להקל נמי היה לנו לתלות בדבר הרגיל קצת אבל לענין ממקום למקום דאין רגילות כל כך אמרינן לקמן בסמוך דאפילו בכתמים שונין לחומרא ולא להקל עכ"ל והנה משמעות לשון התוס' שגם הגמ' של שונין זה נחשב כתליה ממקום למקום וכל מה שהגמ' לומדת מחומרא לקולא זה במקום הרגיל ולא במקום שאינו רגיל ועיין מהרש"א וכן בחכמת בצלאל שביארו שגם לגבי שונים תוס' לעיל ו: ביארו שהנידון שיש ספק האם הטלית נגעה בטומאה ואחרי זה בטהרה וזה גם נחשב ממקום למקום [ובערוך לנר ביאר הכוונה שיש ספק האם נגע קודם בטומאה או קודם בטהרה] ולפ"ז צ"ב מה תירצו התוס' שהרי עד כמה שלא תולים ממקום למקום אפילו איפה ששכיח כל שכן איפה שזה לא שכיח וצ"ב

אמנם בעיקר קושית התוס' עיין סד"ט ק"צ סקצ"ג בתחילתו [בד"ה הנה מרוב] ובפרדס רימונים סקי"ב בד"ה ולדידי שכתבו שאיפה שיש לפנינו צד תליה והנידון האם לתלות בזה גבי זה אמרינן שבכתמים יותר מקילים ממחמירים דהרי כה"ג הרי יותר מסתבר שזה מהתליה שזה לפנינו מאשר מגופה משא"כ כשאין תליה לפנינו אלא שהנידון האם הדם נדה של האשה יכול להגיע בזה כיון שהרי בשוק של טבחים לא עברה ויש כאן הסתברות לומר שזה מגופה בזה יותר מחמירים ממקילים ולפ"ז אם יהיה נידון של שונין לגבי תליה בזה ודאי שזה יעזור להקל כמו שזה עוזר להחמיר אמנם עדין קשה אם שונים זה ממקום למקום א"כ למה שונין וצ"ל שבאמת זה לא נחשב ממקום למקום כיון שעד כמה שהטלית טמאה זה לא שזה העביר הטומאה ממקום אחר אלא היא עצמה טמאה ואין זה ענין לדין טומאה ממקום למקום [ועיין בזה לקמן] אלא שעדין צ"ב לשון התוס' ועיין פרדס רימונים שביאר שדבר הרגיל הכוונה כשיש תליה לפנינו ודבר שאינו רגיל הכונה כשאין תליה לפנינו ע"ש

ולכאורא היה אפשר לומר עוד שלגבי תליה ממקום למקום מצד ההסתברות שבדבר זה ודאי צריך להועיל רק שיש כאן נידון בכללי הכרעה של התורה ובזה אם אין כזה הכרעה וממילא תולין ממקום למקום שהוא סיבה להחמיר ממילא זה ודאי גם סיבה להקל משא"כ לגבי שונין הרי אדרבא מצד הרגיל זה לא מסתבר ובזה יתכן שלחשוש לצד רחוק זה רק להחמיר ולא להקל ומצד שאנו מעונינים שיהיה לנו הסבר מאיפה הדם וכנ"ל סק"א ולפ"ז לגבי שונין לגבי ליצור תליה באמת זה לא יועיל

והנה עיין ט"ז סוף סימן ק"צ שהביא שו"ת הרמ"א שאם נמצא כתם מגופה ויש בזה דם תולים שכמו שהכתם מגופה כך הדם מגופה ודימה להא דאם מוצאים כתם שודאי לא מגופה תולים בזה גם הדם שמוצאים וכתב שאם לקולא זה עוזר כ"ש לחומרא ולמד מסוגיא דשונין שיותר מחמירים ממקילים והנה שם מדובר שיש תליה של מאכולת לפנינו וגם לגבי זה למד שהכרעה שהיא סיבה להתיר זה סיבה להחמיר ועיין אחרונים שתמהו עליו כנ"ל שדוקא בסוגין שאין תליה לפנינו אבל איפה שיש תליה בזה יתכן מקילים יותר מה שמחמירים אמנם למה שכתבנו א"ש דרק לגבי סוגין לומדים מהא דמחמירים שגם מקילים כיון שהנידון הוא כללי בדיני התורה האם יש כזה כלל [אמנם האחרונים שם כתבו עוד חילוקים]

והנה מבואר במשנה שאם נמצא דם על חלוקה כל שיתכן שזה התהפך ועבר על גופה זה טמא ובתוה"ב למד מזה שגם לגבי מכה אם נמצא על הבגד ויתכן שזה מחמת שזה התהפך תולים בזה וכתב שאם להחמיר כ"ש להקל כמבואר בב"י סט"ז וכן מבואר בגמ' נ"ו: שאם מוצאת כתם אומרים שזה לא עבר בכביסה וזה טמא למפרע וכתב הרשב"א שלפ"ז ה"ה אם לבשה הבגד בזמן טומאתה אפילו שזה נתכבס באמצע יכולה לתלות בזה ומבואר שלמד להקל מלהחמיר ומקורו בפשוטו מסוגין ולכאורא זה תלוי בביאורים הנ"ל שאם סוגין מצד שכאן ודאי לא חסר מצד סבירות התליה ורק יש נידון מצד גדרי תליה ממילא לגבי שאר מקומות אין ללמוד מהא דמחמירים גם מקילים וכדחזינן בדין של שונין אמנם אם נימא שכל שיש תליה לפנינו בזה ודאי כל שזה צד טומאה זה גם סיבה לתליה א"ש הנ"ל [ועיין שו"ע סי"ז שתולים תחתון בעליון רק אם יש בו גריס ועוד, ועיין ח' הפלאה שגם לרמב"ם שבגופה לא מצוי מאכולות אבל זה רק לחומרא ולא לקולא ולכאורא למבואר ברשב"א אינו כן אמנם עיין רעק"א שם שביאר סברא אחרת להחמיר בזה]

והנה בתוס' נ"ז: מבואר שלא תולים על ידי שאומרים שנתקפל הבגדים ויש לדון האם זה גם סיבה להתיר ויש מקום לומר שכיון שאין לפנינו שום ברירה מעדיפים לומר שזה מגופה והנה למבואר בראשונים שמה שעוזר להחמיר כל שכן להקל א"כ זה מותר אמנם לנ"ל לביאור הראשון שיש הבדל אם יש תליה א"כ כאן יש תליה לפנינו ועד כמה שזה סיבה לטומאה א"כ זה סיבה גם לטהרה אמנם לנ"ל שרק לגבי סוגין שזה נידון בכללי הכרעה בזה הקולא יותר מחומרא אבל שם שזה חשש רחוק יתכן שמחמירים יותר ממה שמקילים וצ"ע

### ביסוד הדין שאין תולין ממקום למקום והאם זה רק בספק נגיעה

ב] מבואר בגמ' שאין תולין ממקום למקום דהינו שאם נמצא דם במקום שלא יכול להגיע ישר ממקום התליה אלא דרך שנגעה בו בידיה כה"ג לא תולים בזה בין לטהר ובין לטמא ובפשטות הוא סברא דאוריתא בהלכות הכרעה וכמבואר מתוס' שהקשו מהגמ' לעיל ד. שלא מחזיקים טומאה ממקום למקום ושם זה נידון דאוריתא וכן מבואר בסד"ט סקצ"ה שדן על הגמ' של בדיקת עד שזה יחשב תולין ממקום למקום אפילו דשם זה נידון דאוריתא [וכן מבואר בנוב"י תנינא קי"ח בביאור ראית התרוה"ד שכתב שגם אם הרגישה אם מצאה מהחגור ולמעלה טהורה] והנה בגמ' מדובר שיש ספק האם נגעה במכתה וגם אם נגעה במכתה אולי לא נגעה במקום מציאת הדם ויש לדון האם בודאי נגעה בשני המקומות האם הוי תליה ממקום למקום דהינו שיש מקום לדון שכל שנגעה ודאי במקום זה כבר לא ממקום למקום ועיין סד"ט ס"ק צ"ה שנקט שנחלקו הראשונים בזה בדין בדקה באותו מקום ואחרי זה טחתו בירכה ונאבד העד ומצאה דם על גופה האם זה אסור וביאר שהסברא להתיר מצד שזה נחשב מחזיקין טומאה ממקום למקום והצד לאסור שכיון שודאי נגעה בשני המקומות כה"ג לא הוי מחזיקין טמאה ממקום למקום וע"ש שנקט דבפשוטו הוי בדין מחזיקין טומאה ממקום למקום ולכאורא הביאור שכיון שהנגיעה לא מכריחה דם ממילא זה נחשב עדין דיש כאן צד שלא עבר דם בפעם הראשונה לא עבר דם בפעם השניה והנה בפשוטו יש להכריח את זה מהגמ' שדנה במצאה על ידה האחת שנתלה שהדם הגיע ליד אחת ועבר על היד השניה והרשב"א העמיד שזה רק בנגעה ודאי בידה במקום הדם והנה זה ודאי דרך בני אדם שידיו נוגעות אחד בשני ובפשוטו זה בתורת ודאי בכל אופן מטהרים חזינן שאפילו שהיה ודאי שני נגיעות בכל אופן חשיב תליה ממקום למקום כיון שיש ספק האם זה סיבה להעברת הדם וגם אם נימא שזה לא ודאי שנוגעת בידה השניה אבל חזינן דמה שודאי נגעה באותו מקום זה לא מגדיר שזה כאילו היד השניה היתה כנגד מקום הדם

והנה במקום שידוע כמות הדם ויודעת שנגעה בשני המקומות וזה ודאי שנגיעה כזו היא סיבה להעברת הדם זה ודאי סיבת הדם ולא חשיב ממקום למקום ויש לדון במקום שיש ספק האם נגעה במקום הראשון אבל אם נגעה במקום הראשון כיון שיודעת שנגעה במקום השני וברור שזה סיבה להעברת הדם א"כ יש מקום לדון להתיר את זה והנה ביסוד ההיתר של אין מחזיקין טומאה ממקום למקום ביארו הסד"ט סקכ"ח הובא בפ"ת כ"ח והחכמ"א קי"ג ט"ו שזה מצד שיש צד שלא עבר הדם בנגיעה הראשונה וגם אם עבר הדם אבל זה לא עבר בנגיעה השניה ובלשון החכמ"א והפ"ת והערוך לנר שזה מדין ס"ס דהינו שרק מחמת שיש כאן שני נידונים מקילים ולפ"ז כה"ג לא חשיב ס"ס דיש כאן רק צד ספק אחד אמנם עיין סד"ט סקצ"ה שבדקה בעד ואחרי זה קינחה ידה בסדין שאם עבר דם זה ודאי עבר על המקום השני כה"ג חשיב ממקום למקום ובפשוטו כן הוא באופן הראשונים שבדקה וקינחה בירכה שאם היה דם באותו מקום זה ודאי היה עובר לעד וכן לירך ובכל אופן כיון שיש ספק האם היה שם דם חשיב ממקום למקום וצ"ע [אמנם באמת בתוס' מבואר שלא הוי ממקום למקום וגם מה שלא תירצו כך זה מצד שגרסו אחרת או מסיבות אחרות ולא חלקו בפרט הזה וצ"ע] [וכן נקט בפרדס רימונים סקי"ד בד"ה ולפ"ז ועדין לא ברור שזה כונתו] ולכאורא כה"ג אין בזה ס"ס אלא הביאור כדכתב בפרדס רימונים שכל שכדי לומר שעבר הדם צ"ל שזה עבר שני מקומות לא תולים כה"ג ומשמע שיסוד ההיתר שכיון שאנו לא רואים את הדם בגוף האשה אלא במקום אחר שמגוף האשה זה לא יכול להגיע לשם רק דרך דבר אחר כה"ג זה נחשב לחדש צד שהוא לא לפנינו וזה לא סיבה לאסור ולא סיבה לתלות

ובעיקר הדבר שאין ההיתר מצד ס"ס עיין תוס' שדנו לדמות לדין אין מחזיקין טומאה ממקום למקום והרי שם מדובר שנגע בדבר ומצאו במקום אחר למחרת מת והנידון האם היה חי במקום הראשון אין זה ענין לס"ס אלא זה סברא שמציאה של דבר מת במקום מסוים זה לא ספק כלפי מקום אחר והנה הפסקי הרי"ד [בחלק מכת"י] באמת כתב שזה מדין שאין מחזיקים טומאה ותוס' כתבו שיש לחלק ולכאורא החילוק שבטמאה של נגיעה אין הגדר שלוקח טומאה ממקום אחר ומעבירו אלא הבגד עצמו נהיה טמא והוא מטמאו ועיין מהרש"א לגבי שונין [כפי שביארו ערוך לנר] שנקט שזה נחשב מטממ"ל מצד שיש ספק האם זה נגע קודם בטומאה ואחרי זה בטהרה או הפוך אפילו דשם היה ודאי נגיעה בשניהם ורק הנידון באיזה צורה זה נעשה ולכאורא אין כאן רק צד אחד אמנם כיון שצד הטומאה שעבר שני שלבים חשיב ממקום למקום

### בביאור לשונות הטור לגבי תליה ממקום למקום

ג] כתב הטור סעיף י"ט וז"ל וכשם שתולה בה כך תולה בבעלה ובבנה אם נתעסקו בכתמים או אם יש בהם מכה לפי שדרכן ליגע בה ומקורו מהרשב"א והרמב"ם והנה בפשוטו הצד שהם נגעו בה זה בגדר עברה בשוק של טבחים ולפ"ז צ"ב איך יכולה לתלות בהם אפילו שהם נתעסקו אבל זה לא ברור שעבר על ידיהם ובפשוטו מדובר באותו דרגא של התעסקות כמו שוק של טבחים וצריך לדחוק שהיה התעסקות בדרגא שקרוב לודאי שנתלכלכו ידיהם והיה מקום לומר דס"ל שכיון שנתעסקו שזה דבר שקרוב לודאי שעבר דם על ידיהם זה נחשב שודאי היה דם בידיהם לכן יכולים לתלות בזה אמנם עיין טור שהביא מהרמב"ן שהוסיף על זה אבל אם היו עסוקין בדבר ולא נמצא בהם דם אינה תולה בהן עכ"ל ומבואר שבאמת חשיב תליה ממקום למקום ורק כיון שנמצא דם על ידיהם ועל זה הרי יש לנו הכרעה שזה מהתליה ממילא יש לנו במה לתלות שזה הגיע לגופה [אמנם הרשב"א והרמב"ם לא הזכירו תנאי זה ועיין מאירי שדן שהכונה שאם לא מוצאים זה ראיה שזה לא מגופם אבל לא שצריך למצוא אמנם משמעות הש"ך סקל"ג לא כך ועיין ח' הפלאה] והנה יש לעיין האם מדובר שנמצא בהם במקום שלא יתכן לתלות שזה הגיע מהאשה ולכן זה מוכרע שזה מעלמא ואפשר לתלות בזה או שגם כה"ג אבל כיון שהם נתעסקו בצורה שקרוב לודאי שעבר על ידיהם כה"ג כל שמצאו דם על ידיהם אנו מכריעים שזה מעלמא וממילא אפשר לתלות בזה או שכיון שאדרבא יתכן שזה עצמו מגופה א"כ אפילו שזה עצמו לא סיבה לטומאה אבל לתלות בזה אי אפשר

והנה כתב הרשב"א הובא בטור סי"ח וז"ל וכתב הרשב"א וה"ה אם נתעסקה ממש בידיה בכתמים ונמצאו על ידיה תולין בהם עכ"ל ועיין ב"י ובט"ז שביארו שהכונה לבאר שאפילו שזה נמצא בגופה שזה בידיה אבל כיון שנתעסקה שזה תליה מאוד קרובה זה מועיל גם על נמצא על בשרה והנה משמעות הדברים שדוקא אם נמצא על ידיה אבל אם נמצא גם על בשרה כה"ג אין לתלות שזה ממה שנמצא על ידיה וחשיב תליה ממקום למקום דהינו שלא אומרים שכיון שהכרענו שמה שעל ידיה זה מעלמא ממילא יש לנו במה לתלות אלא כלפי בשרה אנו דנים שיש כאן תליה שעבר מהעסק לידיה ומשם לבשרה

אמנם עיין רעק"א בגליון שהביא מהפרישה סק"ל שנקט שכה"ג שנמצא בידיה גם אם לא נתעסקה ממש אלא רק עברה שוק של טבחים אפשר לתלות ובפשוטו מצד שכל הדין שבבשרה לא תולים כי יש ריעותא שזה לא על בגדיה אבל כאן שזה מקום מגולה זה לא שייך אלא שכאן מדובר שנמצא על גופה ובזה נתחדש שכיון שנתעסקה בכתמים ורואים דם על ידיה א"כ מכריעים שדם זה הוא מעלמא ומזה הגיע הדם לבשרה ולמד דבריו מדברי הרמב"ן לעיל אמנם כבר כתבנו שיתכן ששם מדובר שהדם שעל ידיהם אין צד שזה הגיע מגוף האשה והנה מדויק שרק אם נמצא דם על ידיה ג"כ אנו מכריעים שזה מעלמא וממילא אפשר לתלות בזה אבל כל שלא נמצא דם על ידיה אפילו שיש לנו הסתברות גדולה שהיה דם על ידיה כה"ג חשיב תליה ממקום למקום והנה מדויק שרק אם נתעסקה בכתמים עוזר שנמצא על ידיה יכולה לתלות במה שבבשרה אבל אם רק עברה לא יכולה לתלות וביאר רעק"א דהרי אדרבא יתכן שמה שנמצא על ידיה זה ממקורה ואפילו שביחס למה שנמצא על ידיה אנו מטהרים אבל זה לא סיבה לתלות בזה משהו אחר

והנה לפ"ז עולה ארבע דינים א. עברה בשוק של טבחים ונגעה במקום אחר ולא נמצא דם על ידיה אלא במקום אחר בגופה שבזה ודאי מה שנמצא על גופה זה אסור ב. עברה בשוק של טבחים ומצאה דם על ידיה וגם בגופה רעק"א דן מסברא שכיון שתולים שמה שעל ידיה זה מעלמא ממילא אפשר לתלות בזה אמנם בפרישה מבואר שזה אסור ג. נתעסקה בידיה בכתמים שזה תליה מאוד קרובה ומצאה דם על ידיה וגם על בשרה משמעות הט"ז שלא יכולה לתלות בזה כיון שיתכן שמה שעל ידיה זה גם מגופה אמנם בזה הפרישה ורעק"א נקטו להיתר אמנם בכה"ג בלא נמצא דם על ידיה מדויק בדבריהם שזה אסור וכן הוא מפורש ברמב"ן אמנם כתבנו שסתימת הרמב"ם והרשב"א מבואר שזה מותר ויתכן שגם הרמב"ן זה מצד שיש ראיה מהא שזה לא על ידיה ולפ"ז אם רחצה וכדו' יהיה טהור ד. החכמת אדם כתב שאם נתעסקה בדמים בצורה שזה ודאי עבר על ידיה אפילו שלא ראתה על ידיה אבל תולים שודאי ידיה מלוכלכות ואפשר לתלות בזה את מה שמצאה על בשרה

והנה עיין בסוגיא הקודמת שהבאינו לדון בטעם ההיתר של נמצא בבשרה ובבגדיה והבאינו שהפרישה ביאר מצד שכיון שמה שעל בגדיה תולים שזה מעלמא ממילא גם מה שבגופה תולים שמזה זה נכתם ובפשוטו זה רק כסברת רעק"א הנ"ל שכל שעברה בשוק של טבחים ויש תליה על מה שנמצא בבגדיה שזה מעלמא ממילא אפשר גם בזה לתלות אמנם צ"ע שכאן מדויק בפרישה לא כך [ואולי יש לחלק בין אם מה שעל בשרה טמא מצד שזה נמצא בבשרה לבין אם זה טמא מצד שזה מחזיקין ממקום למקום שהדין של נמצא על בשרה זה רק גדר הכרעה משא"כ הדין של אין מחזיקין טומאה זה גדר של מהיכי תיתי ולכן כל שמה שעל הבגד מוכרע ביחס למה שעל בשרה ששם זה רק סיבה להכריע שזה מגופה ממילא כה"ג אין סיבה להכריע משא"כ ביחס לממקום למקום שזה גדר של מהיכי תיתי מה שיש הכרעה ביחס לבגד זה לא מפקיע ביחס לגוף שזה ממקום למקום וצ"ע]

והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם דבר שהוכרע שזה מעלמא מצד גדרי תליה זה מועיל לתלות בזה משהו אחר לכאורא יתכן שזה תלוי בסברא של אין מחזיקין ממקום למקום שאם זה מצד ס"ס א"כ למעשה יש כאן עדין ס"ס אבל אם מצד שזה נחשב שאין צד הדם לפנינו יתכן שכל שיש דם שמוכרע שזה ממקום אחר זה ודאי מעמיד צד הדם לפנינו וצ"ע

### בדין כתם בבגדי האיש

ד] עיין פתחי תשובה ק"צ סק"ב שהביא תשובה מבעל הפנים מאירות שכתם שנמצא על בגדי האיש לא גזרו על זה [והובא בסד"ט ק"צ סוף סקצ"א] והקשה עליו מתוספתא דמבואר שגזרו על זה והנה יתכן שאם ידוע שבגד האיש היה נגד מקום הדם שבאשה שיכל להגיע עליו בזה זה כמו בגד האשה אמנם במקום שאין צד שזה הגיע ישר ממקור האשה בזה ודאי הוי תליה ממקום למקום אמנם יתכן שמדובר בבגדי האיש שלא ברור שזה היה נגד אותו מקום ויתכן שזה היה כנגד אותו מקום ובזה הרי חז"ל אמרו שכל שיש אפשרות שזה היה כנגד אותו מקום זה סיבה לטמאות ממילא יתכן שזה רק בבגד האשה שבזה חשיב מציאה אצל האשה שזה סיבה להכריע שזה מגופה אבל כל שזה בבגד האיש זה אחרת והנה מבואר בגמ' שמצאו דם במשתיתא ששונין להחמיר ולא להקל והנה בפשוטו שם זה כמו בגד האיש ובכל אופן מבואר שכל שיש אפשרות שניתז מהאשה זה אסור ורק יש מקרה ששונין לחומרא דהינו שזה מקום דבפשוטו לא ניתז ובכל אופן שונין שאולי יכול להגיע לשם ואולי בגד האיש זה אחרת שכיון שזה מתיחס לאיש הסתמא של מציאה שם זה לא מגופה וצ"ע

### בדין נמצא על קשרי אצבעותיה

ה] מבואר בגמ' שאם מוצאת דם על קשרי אצבעותיה היא טמאה והגמ' מבארת שזה מצד שיתכן שהגיע ישר דם מגוף האשה על קשר אצבעותיה ועיין סד"ט דבפשוטו רק על גב האצבעות ולא על שאר היד אמנם הביא מלשון רש"י כתב גב היד אמנם דבריו לתחילת סוגין שזה מצד שתולים שיד נגעה ביד השניה ובזה ודאי שזה גם על גב היד אמנם למסקנא יש לדון ועיין סד"ט שהביא מהר"ן שגם בגב היד זה טמא

והנה פשטות הגמ' שהחשש שמא נגעה בידה באותו מקום וכן הוא בלשון הרא"ש אמנם עיין רשב"א שהביא מרבינו יונה שלא חוששים שנגעה באותו מקום ורק מדבר שיודעים ודאי שנגעה שם ולא רחצה ידיה אחרי זה ורואים דם על היד ובזה תולים שבזמן שנגעה שם נגעה אפילו בקשרי אצבעותיה אמנם המ"מ חלק על הרשב"א וביאר מצד שיש ספק אולי ידה היתה כנגד אותו מקום דהינו שבאמת לא ביאר כרא"ש שזה מצד שחוששים שנגעה אלא רק מצד שחוששים שזה היה מול אותו מקום והנה צ"ב למה הגמ' אמרה נגעה בחד ידה הרי אפילו ללא זה מצד שזה היה כנגד אותו מקום ואולי באמת בזה לא חוששים עד כדי לתלות ממקום למקום ורק בנגעה בידיה וצ"ע ועיין סד"ט

#### ז' כסליו תשפ"א

# סימן ח'

# בספק הגמ' בטיפין טיפין

### בביאור ספקות הגמ'

א] הגמ' נ"ח. מסתפקת כשיר מהו כשורה מהו טיפין טיפין מהו לרוחב ירכה מהו והגמ' מביאה ראיה מהבריתא שכתוב על בשרה ספק טמא ספק טהור טמא והגמ' אומרת שהכונה על כה"ג והגמ' דוחה דעביד כרצועה והנה בביאור ספק הגמ' לגבי כשיר רש"י ביאר שהכונה שזה עגול כמו צמיד ולגבי כשורה תוס' ביארו שהכונה שזה טיפות שעומדות כשורה וברא"ש הביא מהרשב"ם שהכוונה שיש כמה שורות של דם ועיין רמב"ם פ"ט ה"ט שכתב או שהיה הכתם מלמטה למעלה ומשמע שלמד שזה הכונה כשורה ובכל ספיקות אלו יסוד הספק שכיון שזה נמצא בצורה שלא כך רגיל לצאת מגופה לכן זה סברא לתלות שזה מעלמא ובביאור דחית הגמ' דעביד כרצועה רש"י כתב שהכונה שזה כדרך הרגילה שזה לאורך הירך וכך זה יורד וכן משמע ברא"ש שכתב שאין בזה שום חידוש אמנם הרמב"ם הביא את זה יחד אם הדוגמאות שזה משונה ויש בזה חידוש ומשמע שגם זה שונה מהצורה הרגילה רק שבזה לגמ' פשיטא שזה לא שינוי שהוא סיבה להתיר בבשרה

והנה הגמ' גם הסתפקה טיפין טיפין מהו והנה בפשוטו הכוונה שזה בצורה משונה וכן מבואר ברא"ש וברמב"ם וברשב"א והנה צ"ע שבגמ' לקמן נ"ט. מובא בריתא טיפין טיפין אין מצטרפין דהינו שכל טיפה אין בה כגריס והבריתא מחדשת שלא מצטרפים את כל הטיפות לגריס ולפ"ז צ"ע מה הנידון כאן האם זה משונה או לא הרי גם אם זה לא משונה הרי זה לא מצטרף ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים

א. הרשב"א כתב שבסוגין מדובר שכל טיפה יש בה יותר מגריס ולכן יש סיבה לאסור ורק הגמ' דנה להתיר כי זה משונה ולפ"ז הלשון טיפין אינו שוה דבגמ' לקמן מדובר שכל טיפה היא פחות מגריס וכאן מדובר שכל טיפה היא כגריס.

ב. הרמב"ם כתב שכל ההיתר של כגריס זה רק על בגדה אבל על בשרה גם פחות מגריס אסור ולכן בסוגין לא צריך להגיע לצירוף אלא כל טיפה זה סיבה לאסור והגמ' רק דנה להתיר כי זה צורה משונה ועיין ביאור הגר"א סקט"ז שכתב שמקורו מסוגין.

ג. ובח' הר"ן וכן הביא הרשב"א מתוס' וכן ביאר הראב"ד שבאמת אין ספק הגמ' מצד שזה משונה ובר"ן כתב שאדרבא הרי הדרך של הדם ליפול בצורה כזו אלא ספק הגמ' האם זה מצטרף לכגריס וכתבו שחלוק בשרה מבגדה שבבגד ודאי זה לא מצטרף לכגריס ובבשרה זה מצטרף לכגריס

ד. והנה עיין רא"ש שכתב שהחילוק בין הגמ' בסוף הפרק לסוגין ששם זה על בגדה וכאן זה בבשרה והב"י כתב שס"ל כרמב"ם שעל בשרה אפילו כל שהוא אסור אמנם כתב שיש לדחוק שס"ל כראב"ד וכונתו שעל בשרה זה מצטרף ועל גופה זה לא מצטרף והנה צ"ב שהרי הוא ביאר מפורש שספק הגמ' מצד שזה משונה ולא שזה עצמו הנידון האם זה מצטרף וצ"ל לפ"ז שזה ברור לגמ' שבבגדה זה לא מצטרף ובבשרה זה מצטרף רק הגמ' מסתפקת שבמקום שהטיפין בשינוי אפילו שיש בזה ביחד כגריס אבל כיון שזה משונה לכן היא תהיה טהורה

### בביאור סברת הראשונים שחלוק בשרה מבגדה לגבי צירוף

ב] והנה צ"ב סברת הראשונים שבבשרה מצטרף כמה מאכולות ובבגדה זה לא מצטרף ועיין רשב"א נ"ז: שהביא את זה בתור דוגמא שעל בשרה תולים פחות מבגופה דהינו שזה לא מצד שפחות שכיח מאכולת אלא שזה סברא בדיני הכרעות דהינו שבכמה טיפי דמים זה פחות סיבה לתלות במאכולת והנה צ"ב למה זה פחות סיבה ולכאורא צ"ל שהתליה מצד שזה כמה מאכולות ולא מסתבר שהיה כמה מאכולות ועיין לחו"ש סקי"ב שהקשה א"כ אם יש שני טיפין אפילו שזה פחות מגריס על בשרה זה אסור שכיון שלא תולים בשני מאכולות וע"ש שכתב שאין דרך לצאת דם באשה בפחות מגריס ולכן כל שזה דם פחות מגריס שזה לא מסתבר בזה תולים אפילו בכמה מאכולות אבל כל שזה יותר מגריס שבזה הוא כן דרך ראיה בזה לא תולים בכמה מאכולות ולפ"ז אם ברור שמגופה זה משני יציאות בזה יהיה אפשר להתיר אפילו יותר מגריס

והיה מקום לבאר שבאמת על בגדה חוששים לשני מאכולות וכדחזינן שאפלו ששיעור הדם של הטיפות זה יותר מגריס ובבשרה לא חוששים רק למאכולת אחת רק שתולים שזה התפשט לכמה מקומות ולכן תולים עד גריס ולפ"ז אם זה יהיה מרוחק אחד מהשני שלא מסתבר שזה ממאכולת אחת כגון בשני רגליה גם פחות מגריס לא תולים ועיין חוו"ד חידושים י"א שמצטרף גם אם זה מרוחקים מאוד אחד מהשני ומשמע בדבריו שצריך להגיע לצירוף ובאמת בתוה"ק ט"ו: העמיד הנידון בסמוכים אחד לשני ובזה חלוק בשרה מבגדה ויתכן שזה מצד הנ"ל דבלא סמוכים בבשרה זה אסור גם בפחות מגריס אמנם יתכן שכונת הרשב"א שאם זה מרוחק שגם מגופה זה בפעמים ממילא גם תולים בשני מאכולות שכל יסוד הסברא להעדיף שזה מגופה שזה יציאה אחת משא"כ במאכולות שזה שני מאכולות וצ"ע

ולכאורא יש לבאר בזה עוד דבדין גריס יש בזה הלכה של שיעור שעד שיעור זה תולים במאכולת וכדיבואר בסוגיא הבאה אי"ה ולפ"ז מה שתולים בבגדה בכמה מאכולות דדנים כל אחד ככתם נפרד ולפ"ז יתכן שגדר החומרא שבבשרה מצטרף שדנים הכל ככתם אחד וממילא כל שיש כאן יותר מגריס זה אסור וביסוד החילוק יתכן שבגדה שתולים בשני מאכולות העמידו שזה שני כתמים ובבשרה שלא חוששים לשני מאכולות העמידו שגדר הדברים שדנים הכל ככתם אחד ויתכן עוד שיש בזה סברא אמיתית שבבשרה דבפשוטו זה מגופה וזה ככתם אחד ממילא זה מעמיד הנידון על הכל יחד משא"כ בבגדה כל שיש צד תליה לפנינו מראש אין סיבה לראות את זה מגופה יותר מדבר אחר וממילא דנים את זה ככמה כתמים ולפ"ז א"ש הרשב"א שכל שזה מרוחק דגם ממנה זה ודאי לא יצא בפעם אחת ממילא זה בהכרח כשני נידונים ונתלה בכל אחד בכגריס

והנה יש לעיין בראתה על גופה כתם פחות מגריס ואחרי זה רואה עוד כתם פחות מגריס האם גם כה"ג זה מצטרף כיון שלא שכיח שני מאכולות ואי אפשר לתלות והנה בפשוטו הכתם הראשון הוא ודאי מותר כי בשעת מציאה היה מה לתלות אמנם את הכתם השני יש מקום לדון שאין לתלות שהרי זה בגדר תליה בשני מאכולות אמנם לנ"ל שגדר הדבר שבגופה דנים הכל ככתם אחד ורק לכן זה אסור א"כ ודאי יתכן שאת הכתם שכבר הותר לא דנים שהוא בכלל מה שהנידון ובאמת שגם ללא זה כיון שיש דין שיעור ולא חל איסור בדם פחות מכגריס לכן כאן אין סיבת איסור והנה הנידון הנ"ל ביודעת בזמן מציאת הכתם הראשון שלא היה כתם שני אמנם יש לדון במוצאת אחרי זה ולא יודעת האם זה היה בזמן הראשון ויש מקום לדון שכיון שהכל לפי המציאה א"כ זה שני מציאות וזה שני נידונים ויתכן שכל שמוצאת בצורה שיתכן שזה בזמן אחד זה מספיק שיחשב מציאה של כתם כגריס וצ"ע בפרט זה ומסתבר עוד שכל מה שלא מצוי שני מאכולות הכונה ביחס לאותו רגע אבל לא ביחס לשני זמנים דמה שיעור יש בזה ובהכרח שהגדר כנ"ל שכל שזה נמצא כאחד זה מעמיד הנידון על אותו רגע ובזה זה נחשב על תליה בשני מאכולות וצ"ע בזה

עוד יש לדון במוצאת שני כתמים וניכר שאחד לח ואחד יבש שזה ודאי משני זמנים אבל מבחינת המציאה זה ביחד ואם נדון מצד הסתברות יתכן שכל שזה בשני זמנים ודאי תולים ואם מצד גדר הנ"ל יתכן שהמציאה קובעת שזה כתם אחד וממילא בגופה זה אסור וצ"ע

### בביאור סוגית הגמ'

ג] והנה צ"ב לראשונים שספק הגמ' שכיון שזה צורה של טיפין זה משונה ולכן הגמ' דנה שזה לא אוסר א"כ הגמ' יכלה לפשוט מהבריתא שעל חלוקה טיפין לא מצטרף ומבואר שאם היה מצטרף זה אסור ולא היו מתירים מצד שזה משונה ועיין רשב"א שכתב שבבגדה זה לא בגדר משונה כיון שהבגד זז ולכן זה יצא בכזו צורה ולכן שם מצד שזה טיפין זה לא סיבה להתיר ורק בבשרה הגמ' דנה שזה סיבה להתיר והנה בלשון הרא"ש מבואר שהספק לגבי טיפין זה שזה עומד בצורה משונה וכן בלשון הטור שאין הטיפין עומדין בסדר זה אצל זה אלא בשינוי ומבואר שיש צורה של טיפין שזה לא משונה ולפ"ז לכאורא יש לישב הסתירה פשוט שהבריתא מדברת שזה לא משונה

והנה יש לדון האם ספיקות של הגמ' זה היה רק לגבי על בשרה אבל על בגדה ודאי שזה טהור או שהספק האם שינוי זה הוא ראיה גם לגבי בגדה והנה הגמ' דנה להוכיח מהבריתא שכתבו על בשרה ספק טמא ספק טהור טמא והגמ' דוחה שמדובר בעביד כרצועה והנה בפשטות משמעות הגמ' שכונתה שזה הכונה בבריתא שמדובר בכה"ג וזה נחשב ספק ובזה יש הבדל בין אם זה על בשרה או על בגדה ובאמת שכן הוא בלשון הרמב"ם והרמב"ן והרשב"א שכתבו שצריך להחמיר את ספיקות הגמ' בעל בשרה ומשמע שרק שם הספק וכן דייק הסד"ט ק"צ סקנ"ב בד"ה ועוד מהגמ' וכנ"ל אמנם הגר"ז סקי"ט ובלחו"ש סקט"ו כתבו שאם מדובר על פחות מכגריס לדעת הרמב"ם בזה הוא רק בבשרה אבל אם מדובר ביותר מגריס זה גם בבגדה וצ"ע שהראב"ד רמב"ן ורשב"א העמידו ביותר מגריס ובכל אופן העמידו הספק בבשרה אמנם יתכן שבבגדה זה לא נחשב שינוי כיון שהבגד זז וכמו שכתב הרשב"א לגבי טיפין אמנם לגבי עיגול זה לא שייך וצ"ע

והנה הגמ' מתרצת דעביד כרצועה ולפ"ז הכונה שזה גם שינוי קטן ובזה הגמ' מבינה שעל בשרה זה לא שינוי ולפ"ז על בגדה זה יחשב שינוי אמנם עיין רא"ש שכתב על דחיה הגמ' שזה לא מסתבר דא"כ אין בזה שום חידוש כיון שאין כאן שום שינוי כמבואר ברש"י והנה לדבריו שאין בזה שום חידוש צ"ב איך הגמ' רוצה להעמיד שזה כוונת הבריתא הרי מבואר שעל בגדה זה מותר ובהכרח שלמד שאין כונת הגמ' שעל זה מדברת הבריתא אלא כונת הגמ' שהבריתא באה לרבות מקרה זה ולפ"ז יתכן שזה בא לרבת גם לגבי על בגדה ולא רק על בשרה

והנה הבאינו לעיל דהרשב"א כתב שטיפין על בגדה זה לא שינוי ולכן אין לפשוט מהבריתא של בגדה שזה לא שינוי ועיין סד"ט שם בד"ה והקשתי שהקשה א"כ איך הגמ' רוצה להעמיד הבריתא על טיפין וכה"ג בבשרה טמא ובבגדה טהור הרי בבגדה זה לא שינוי והניחא לראשונים שמדובר בפחות מגריס כל טיפה א"כ בבגדה זה מותר אבל לרשב"א שמדובר ביותר מגריס צ"ע כנ"ל וע"ש שישב שכיון שהבריתא כוללת את כל השינוים א"כ היסוד ששינוי בבגדה אין הגזירה ובבשרה כן ובאמת הדוגמא של טיפין זה רק שייך על בשרה ולא על בגדה ובסקי"ב בד"ה ועי"ל כתב שהרי עיקר כוונת הבריתא על עברה בשוק של טבחים וכגמ' לעיל ורק שיש כאן יתור לשון שזה בא לרבות הדוגמאות של הגמ' ובאמת הדוגמא של טיפין זה רק בעל בשרה ויש כאן חידוש כיון שזה שינוי אבל על בגדה שאין כאן שינוי אין זה בכלל הריבוי הנ"ל [וצ"ל דמה דהראשונים נקטו שבבגדה זה מותר דכיון דהריבוי הוא בבשרה אין מקור לבגדה ורק דבמה שאין סברא לחלק זה אותו דבר וצ"ע]

והנה עיין ש"ך סק"י שכתב להוכיח שפחות מגריס על בשרה אסור מהא דהגמ' מעמידה שעביד כרצועה וצ"ע א"כ למה על בגדה זה מותר הרי מפורש בבריתא נ"ט. שכתם ארוך מצטרף ובהכרח כיון שזה פחות מגריס דהינו שנקט כמבואר ברש"י שזה דרך ראיה רגיל ועיין תוה"ש שדחה שזה ודאי שהבריתא דיברה בעברה בשוק של טבחים ורק שיש כאן ריבוי על מקרה זה ובאמת גם על בגדה זה כך אמנם כל הראשונים דלמדו שספקות הגמ' רק על בשרה וזה מכח הבריתא לכאורא מבואר שכונת הגמ' שהבריתא באה לרבות מקרה זה שגם בזה חלוק בשרה מבגדה והנה למבואר ברמב"ם שזה משונה לא קשה כל כך שיתכן שארוך זה לא משונה ושם הרמב"ם לא הזכיר כרצועה ולרא"ש הרי מבואר שאין כאן שום חידוש ובהכרח שלמד שאין הכונה שזה פחות מגריס והחידוש שבבגדה זה מותר ובבשרה זה אסור ובש"ך מבואר מהלך שלישי שזה לא שינוי ועיקר החידוש שזה פחות מגריס וחלוק בשרה מבגדה [ועיין פרדס רימונים בפתיחה סקי"ג עמוד קמ"ג שהאריך בכל זה ע"ש]

### בביאור שיטת הרמב"ם בדין פחות מגריס על בשרה

ד] והנה מבואר ברמב"ם שכתם פחות מגריס על בשרה זה טמא ועיין מ"מ שכתב שזה נלמד מהגמ' שעל בשרה ספק טהור ספק טמא טמא וכה"ג בבגד טהור דהינו שביאר שבאמת מבחינת התליה יש בין בגופה בין בשרה רק שבנמצא על בשרה לא תולים ובנמצא על בגדיה תולים וכן ביאר בחוו"ד סקכ"ב דהרי בגמ' י"ד. מבואר שרק אותו מקום בדוק מאכולת ולא שאר הגוף ועיין כס"מ שהביא מהגהת מימוני שגופה בדוק מאכולת ולכן שם לא תולים והנה משמעות הדברים שלפ"ז אין כאן חומר מיוחד בבשרה אלא ששם באמת לא מצוי מאכולת וכן ביאר בכס"מ אמנם ע"ש שסיים שהרי אמרו על בשרה ספק טמא ועיין חכמת בצלאל נ"ז: וכן בגר"ז סקי"ד וכן בפרדס רימונים עמוד קנ"א סקכ"ו שגם לצד זה שבגופה אין מאכולת הכונה שפחות מצוי אבל מה שלא תולים כיון שזה בבשרה דהינו שכזו דרגא של תליה על בגדה היו תולים רק שהוקשה להגהות מימוני שבגמ' מבואר שמאכולת זה דבר מצוי וכתב שזה רק בבגדה ולא בגופה והנה הרא"ש ותוס' לעיל בג' חלוקים לא ס"ל החילוק בין בשרה לגופה ומשמע שכאן כל החילוק מצד המציאות וכן משמעות לשונם

והנה באמת צ"ב הראשונים שבבשרה תולים במאכולת הרי לגבי עברה בשוק של טבחים לא תולים והנה אם שם זה רק מצד שיש ריעותא שזה לא על גופה פה זה לא שייך אמנם לרא"ה שגם בנמצא על בגדה זה כך וכן אם בנמצא על ידיה זה כך א"כ למה כאן זה אחרת ויתכן שכאן זה תליה יותר טובה ויתכן עוד שבאמת כאן זה מצד שאין לך כל סדין וסדין שאין עליו טיפי דמים דהינו שכאן זה לא בגדרי תליה רגילים עיין בסוגיא הבאה אמנם יתכן שכיון שמצוי מאכולות בגוף א"כ ביחס למאכולת אין את המעלה של בשרה אמנם למבואר ברשב"א שלגבי צירוף מחמירים מצד בשרה משמע דלא כנ"ל

והנה מבואר בשו"ע שאם מצאה כתם למעלה מהחגור תולה שכמו שזה מעלמא כך השאר מעלמא אמנם כל זה אם זה יותר מגריס דאם זה פחות מגריס תולים שזה מאכולת ועיין רעק"א שם שזה גם לרמב"ם שכיון שזה לא מגופה א"כ יש לתלות במאכולת דהינו שאם החומר של בשרה שזה סברא בדיני הכרעה א"כ כל זה אם שייך שזה יהיה מגופה אבל אם לא זה כמו בבגדה אמנם אם הביאור ששאר הגוף בדוק ממאכולת וכדמבואר בתוס' וכדמוכרח לשיטתם שבחלוק לא חילקו בין בשרה לבגדה א"כ לכאורא אפשר לתלות בזה אמנם עיין ח' הפלאה שכתב שהדין של הרמב"ם זה רק לחומרא וצ"ע שהרי עד כמה שלא תולים בזה בהכרח שזה לא צד ספק כמבואר בראשונים שדבר שהוא סיבה לטומאה זה בהכרח גם סיבה לתליה עיין שיעור הקודם וצ"ע

והנה עיין חוו"ד שבנמצא על בשרה ובגדה זה טמא דהינו שזה לא כמו עברה בשוק של טבחים שנמצא על בשרה ובגדה שזה טהור ולכאורא החילוק דשם עד כמה שזה גם על בגדה ממילא זה נהיה תליה טובה משא"כ כאן שזה נשאר תליה לא טובה ביחס לבשרה ובזה לא אומרים שאם זה גם בבגדה זה סיבה להתיר והנה עיין רעק"א שהקשה שלשון הרמב"ם שזה מותר אמנם יתכן שלשון הרמב"ם הולך על דין של עברה בשוק של טבחים אבל לא לגבי מאכולת והנה אם נימא שמצד המציאות על בגדה יש מאכולת ועל בשרה לא מצוי א"כ כאן שזה על בגדה שזה מצוי יתכן שמבגדה הדם הלך לבשר ולכן בנמצא על בגדה ובשרה זה סיבה להתיר וכן הוא בפרדס רימונים עמוד קנ"א בד"ה נחזור [ולכאורא אותו נידון לדידן שבבשרה זה מצטרף אם מצאה בבגדה ובבשרה שביחד הכל יותר מגריס שלחוו"ד את כל בשרה נעמיד כדבר אחד וזה יאסר ולחולקים עליו כאן אין הריעותא של בשרה וזה מותר]

והנה עיין תוה"ש סק"ט שהקשה שהגמ' שואלת מה הכונה בבריתא שיש הבדל על בשרה או חלוקה למה הגמ' לא מעמידה בפחות מגריס שבזה על בשרה זה טמא ועל בגדה זה טהור והנה צ"ב ביותר שהמ"מ למד מגמ' זו את דין הרמב"ם וצ"ע שהגמ' הרי לא העמידה כך וצ"ל שכונתו שכיון שבבריתא מבואר שיש הבדל בין בשרה לחלוקה א"כ לגבי מאכולת זה גם כך שכיון שבבשרה זה לא סיבה להתיר ועיין סד"ט סקל"ג שכתב שסברת ההגהות מימוני שעל בשרה אין מאכולות א"כ א"ש שבבריתא משמע שזה אותה דרגא של ספק ובבשרה זה אסור ובגדה זה מותר וכאן זה לא אותו דרגא של ספק לכן הגמ' לא יכולה להעמיד כה"ג אמנם אם נימא כביאור הפשוט שזה אותו דרגא של ספק רק שבבשרה לא מטהרים ובבגדה כן מטהרים א"כ צ"ע כנ"ל

ויתכן שהגמ' לא רצתה להעמיד דוקא פחות מגריס עוד ראיתי לבאר שכיון שזה מחלוקת תנאים לקמן לכן הגמ' לא רצתה להעמיד את הבריתא דלא כרשב"ג שרק בהרגה תולים עוד ראיתי לבאר שמבואר בסיפא דבריתא שאם רוב ימיה טמאים טמאה וביארו התוס' שגם אם עברו בשוק של טבחים זה טמא שיותר מסתבר שזה מגופה אמנם יתכן שעל פחות מגריס שאין לך כל מטה ומטה שאין בה וכו' בזה ודאי שגם אם רוב ימיה טמאים נתלה במאכולת

והנה עיין ראב"ד בהשגות שהקשה על הרמב"ם שלדבריו שעל בשרה אסור פחות מגריס א"כ מה ר' ירמיה הסתפק בטיפין טיפין והנה בפשוטו כונתו שהוא למד שספק הגמ' האם זה מצטרף והרי לדעת הרמב"ם גם טיפה אחת זה אסור אמנם צ"ע קושיתו שהרי בה"ט מפורש ברמב"ם שלמד שספק הגמ' בטיפין על בשרה זה האם כיון שזה משונה זה מותר וא"כ לא קשה כלל ויתכן לדון על דרך הפלפול דשינוי שזה סיבה שלא יהיה גזירת כתמים זה רק בדם שמחמתו זה טמא יש בו שינוי אבל אם אין דין שיעור א"כ כל כל שהוא הרי אין בו שינוי ורק מחמת שאר הדם חשיב שינוי ויתכן שכה"ג בגדרי כתמים זה ודאי לא סיבה להתיר ולפ"ז קושית הראב"ד שגם אם הגמ' זה מצד שינוי זה רק שייך אם יש כאן שיעור אבל אם אין שיעור זה לא שייך אמנם לפ"ז הקושיא גם משאר הספקות וכן הוא ברבינו ירוחם אמנם בראב"ד משמע שהקושיא רק מהספק של טיפין ואולי ודאי שדנים את החיבור כדבר אחד ובזה שיך שינוי אבל בטיפין שכל כטיפה אין בה שינוי זה לא סיבה להתיר וצ"ע ובזה א"ש למה הראשנים לא ביארו כרשב"א שמדובר בטיפות גדולות ובפשוטו שסתם טיפין זה קטנים כמו הגמ' לקמן אמנם לנ"ל יש לומר שבזה אין שום סיבה לטהר כיון שכל טיפה היא לא משונה ויש בה לבד סיבת טומאה ובפשוטו אין סיבה שגדרי התליה יהיו תלוים בנ"ל

עוד הקשה הראב"ד הרי בדרך אחד נישנו למטה מהחגור ובשרה כנגד התורפה ועל כולם אמרו שתולה בכל דבר דהינו שמשמעות הדברים שגם על בשרה יש תליה של מאכולת והנה צ"ב שהרי לגבי ישבה בצד המתעסקים בכתמים בפשוטו זה כמו עברה בשוק של טבחים שבזה מבואר בגמ' בלשון אחד שבבשרה לבד לא תולים ואם שם הכונה בנמצא על בגדה ובשרה שתולים הרי בפשוטו גם כאן זה כך כמבואר ברמב"ם אמנם יתכן שכונתו שמשמעות המשנה שבכל מקום יש תליה ונקט שבבשרה לבד זה לא תליה כי יש ראיה שזה לא משם משא"כ לגבי פחות מגריס נקט שזה גם מצוי בגופה רק שבגופה לא תלים בדבר שתולים בבגדה ולזה הוקשה שאין זה במשמעות המשנה

עוד הקשה שקראוהו כתם ואם כדבריו שזה לא צריך שיעור א"כ היא טמאה ומונה משעה שראתה דהינו שהגמ' ו. אומרת שבמצאה כתם אין מונה את הז' ימי נדה אלא משעה שראתה ממש דהינו שלרמב"ם שעל בשרה זה ודאי מגופה א"כ למה שלא תמנה מאז וצ"ע הרי זה ראיה בלא הרגשה ומשמע שכל שזה ודאי מגופה נקט שתולים שהיה הרגשה או שלא צריך הרגשה אמנם צ"ע שכל סברת הרמב"ם ביחס לחומרא דרבנן של כתמים אבל ביחס לאמת ודאי יתכן שזה מעלמא ויתכן שהראב"ד נקט שאם יש דין הכרעה של נמצא בגופה א"כ זה לא חשיב ספק כלל

### בפסק הלכה בסוגין

ה] והנה לענין הלכה רוב האחרונים נקטו שקי"ל כשיטות הראב"ד שההיתר של פחות מגריס זה גם בבשרה רק שלגבי צירוף יש הבדל שבשרה מצטרף ובבגדה לא מצטרף אמנם דעת הש"ך להחמיר שבבשרה אסור פחות מגריס והמנהג להקל בזה [אמנם יש לצרף את דעת הש"ך להחמיר וכגון קינוח לאחר הטלת מי רגלים כן שמעתי מהגר"נ קופשיץ שליט"א] והנה בקינחה מגופה ומצאה דם בפשוטו זה תלוי מה מקום המציאה שאם זה בגופה א"כ יש בזה חומר נמצא בגופה שלרמב"ם אסור פחות מגריס ולראשונים מצטרף לגריס אמנם אם נימא שזה נחשב נמצא על בגדה יש בזה הקולות הנ"ל אמנם אם יסוד החילוק מבחינת שלא שכיח מאכולת בזה ודאי מסתבר שזה בכלל נמצא על גופה ולפ"ז בקינחה מגופה כמה קינוחים כמו שמצוי אם יחד כולם יש גריס זה אסור אמנם כל זה אם יתכן שהכל היה יחד ולא שזה הגיע אחד אחרי השני וכנ"ל סק"א

#### ט"ז כסליו תשפ"א

# סימן ט'

# בגדר שיעור גריס האם זה מדין תליה

### הצדדים בדין תליה במאכולת

א] מבואר בסוגין נ"ח: לגבי תליה במאכולת ופרעוש דלרבנן תולה בפרעוש אפילו לא הרגה ומבואר בגמ' שזה עד כתורמוס ודעת רשב"ג שאם הרגה מאכולת תולה עד כגריס ואם לא הרגה לא תולה ורחב"ג אומר שבין הרגה ובין לא הרגה תולה בשיעור מאכולת וכן קי"ל ויש לדון בשיעור גריס כמה אפשריות א. שזהו דין תליה רגיל שכיון ששכיח מאכולות ממילא הוי כעברה בשוק של טבחים שתולה בזה ובפשוטו כך מבואר בגמ' י"ד: שעד שאינו בדוק לרבי שזה מדאוריתא בכל אופן עד גריס זה מותר [ראיה זו הובאה במעיל צדקה סימן כ' ובשערי ציון סכ"ז סק"ג ד' אמנם יתכן שודאי שביחס לדאוריתא זה כמו כל כתם שזה גדר של ספק אבל ביחס לגדרי תליה שרבנן רצו תליה לפניך כיון שבשוק של טבחים לא עברה בזה מאכולת זה כנ"ל] ב. יתכן שודאי ששורש הדין שיש כאן דין תליה רגיל רק שמחמת שיש על פי רוב דין תליה לכן קבעו חז"ל שטומאת כתמים זה רק בכגריס דהינו שהיום אין יסוד ההיתר מצד התליה שבזה אלא רק שזהו סיבת הדין [ויש להסתפק האם זה כל הדין או שיש גם דין תליה רגיל דהינו האם הפקיעו הדין תליה שבזה ויש רק דין שיעור או שודאי נשאר דין תליה רגיל רק שהוסיפו דין של שיעור] ג. ויתכן עוד שבאמת מצד הדין תליה הרגיל אין לתלות וכדחזינן מרשב"ג [ויבואר לקמן] ורק יש כאן היתר מחודש כיון שאין לך מטה וכו' וזה הלכה של שיעור ד. ויתכן עוד שגם אם באמת מצד גדרי תליה אין סיבה לתלות אבל גדר ההיתר של פחות מגריס שלא צריך לדון כל פעם האם יש מאכולות ומה שיעור המאכולת אלא שכל כתם פחות מגריס הוא נחשב צד מאכולת אמנם כל שמחמת הכתם בעצמו מוכח שזה לא מאכולת בזה באמת זה אסור אפילו שזה לא כגריס כיון שרבנן דנו שיש כאן מאכולת וזה תליה

ויסוד הספק דהנה דעת רשב"ג מסברא שאין לתלות במאכולת וחזר בו כרחב"ג שאפשר לתלות מצד שאם לא נתלה אין לך אשה טהורה לבעלה ויש לדון האם הכונה שחזר בו וס"ל שבאמת אפשר לתלות עד כגריס וזה כעברה בשוק של טבחים אמנם יתכן שבאמת נשאר שאין כאן סיבת תליה רק שכיון שאם לא נתלה אין לך אשה שטהורה לבעלה ממילא לכן טיהרו עד כגריס והנה עיין תרוה"ד סימן רמ"ט שדן האם מותר פחות מגריס תוך ג' ימים ראשונים וכתב שכיון דמבואר בגמ' שטעם התליה מצד שאם לא אין לך אשה טהורה לבעלה א"כ זה סברא גם בג' ימים ראשונים ועיין דגול מרבבה סל"ד הובא בפ"ת סקל"ח לגבי עד שאינו בדוק שבזה כיון שיכלה לא לבדוק בעד זה ממילא אסורה בג' ימים ראשונים ומבואר שנקטו שהכרעת הגמ' שבאמת יש כאן סיבת היתר חדשה ולא שזה מדין תליה רגיל דאם כונת הגמ' רק שלכן יש דין תליה א"כ בג' ימים ראשונים שאין דין תליה מהיכי תיתי להתיר וי"ל [אמנם המעיל צדקה סימן כ' ביאר כונת התרוה"ד שזה רק לחזק שעל זה אין את הדין ג' ימים ראשונים]

והנה לפ"ז יתכן עוד שבאמת רחב"ג שהתיר זה מצד שס"ל שיש כאן גדרי תליה אבל רשב"ג נקט כמותו שזה הדין אבל לא מצד גדרי תליה אלא מצד שיש כאן תקנה דרבנן מצד שאל"כ נאסור שלא כדין והנה המשנה כתבה הרגה תולה ובפשוטו זה כרשב"ג קדם חזרה וכן הוא בראב"ד אמנם לנ"ל דבר זה נשאר שאם הרגה יש כאן תליה מצד גדרי תליה ורשב"ג בגמ' חידש שיש בזה גם הלכה של שיעור ולא מצד גדרי תליה ויתכן בזה נפק"מ כדלקמן ועיין תפארת למשה תחילת סימן ק"צ שכתב שסברת הרמב"ם שבבשרה זה אסור מצד שיסוד ההיתר מצד שאין לך אשה טהורה לבעלה מצד שאין מטה ללא מאכולות ובבשרה זה לא כך ובאמת לרחב"ג שזה תליה מעיקר הדין וודאי שזה גם בבשרה וע"ש מה שישב לפ"ז דהינו שבאמת מאכולת זה לא תליה ורק שחז"ל לא גזרו בזה מצד שנאסור שלא כדין ולגבי בשרה שזה לא שייך לא התירו ויתכן שגם אם חידשו תליה אבל רק בבגדיה שיותר קל לתלות ולא בגופה ולכן בהרגה שזה לא חידוש של חז"ל אלא שזה מעיקר הדין בזה אין סיבה שלגבי בשרה זה לא תליה והגרעק"א הביאו והניח בצ"ע וכונתו דבפשטות מה שמותר פחות מגריס כי זה כמו הרגה ויש כאן תליה מעיקר הדין וממילא אין לחלק בין גופה לבגדיה ובהכרח שיש סברא שהתליה במאכולת יש בה חסרון כלפי גופה

והנה הסיבה לדון שזה לא תליה יתכן מצד שזה כמו ספק עברה בשוק של טבחים כיון שלא ברור שהיה כאן מאכולת מתה וכן הוא בסד"ט סקצ"ג בד"ה ולכאורא ויתכן עוד שביחס לכל שעה זה בגדר תליה שלא לפנינו ורק שביחס לנידון הכללי זה דבר שאם נאסור אותו אנו ודאי נאסור אשה שלא כדין והנה דעת רבנן שתולים גם בפרעוש ועיין ב"י שכתב אפשרות אחת שזה ודאי שזה שכיח רק שלרבנן לא תולים כיון שלא הריחה ריחו סימן שלא הרגה וכתב עוד לדון שבאמת במקום ששכיח פרעושים לכו"ע תולים ובמקום שלא שכיח לכו"ע לא תולים ונחלקו בדרגא אמצעית האם זה סיבה לתליה אמנם עיין רשב"א שכתב שזה לא שכיח ולכן לא תולים וצ"ע א"כ מה הטעם של רבנן אמנם נראה הביאור כנ"ל שזה לא שכיח שאין לך אשה אבל ודאי שזה דרגא של שכיחות שזה מדי פעם נמצא ואם נאסור אנו ודאי נאסור שלא כדין ולכן רבנן אמרו שתמיד יש לתלות בפרעוש וכמו לדידן לגבי מאכולת

והנה יתכן עוד שבאמת מצד גדרי תליה הוי תליה וזה סיבה להתיר רק שכיון שמכח זה נתיר ודאי גם מקרים שזה מגופה לכן זה סיבה שזה לא יחשב תליה רק כיון שאם לא נתיר אדרבא נאסור שלא כדין לכן רבנן קבעו שפחות מגריס זה לא אוסר ולפ"ז כבר יתכן שגם במקום שלא יהיה ההיתר מצד השיעור אבל יהיה היתר מצד שזה תליה טובה ויסוד לסברא זו מלשונו של רשב"ג ששאל על רבנן שלדבריהם אין לך סדין שאין בו כמה טיפי דמים דהינו שודאי נתיר גם מקום שזה מגופה ויתכן שזה הטעם שבתחילה סבר שלא תולים אלא בהרגה וחזר בו לגבי גריס כיון שזה מאוד מצוי ולפ"ז בכל פחות מגריס יש שני סיבות היתר א. מצד שלא גזרו כה"ג ב. מצד שיש כאן באמת תליה רק שללא התקנה של גריס היה סברא להפקיע דבר זה מגדרי תליה ולאחר שאמר שגריס מותר אין סיבה שגם לא יהיה בזה גדרי תליה

והנה עיין תוס' בד"ה וכדבריו שבהרגה כמה מאכולות תולה כפי שיעור המאכולות שהרגה אמנם הרא"ש כתב שלא פלוג ובכל מקרה לא תולה ביותר מגריס דהינו שקבעו חז"ל ששיעור תליה במאכולת זה בגריס ובפשוטו דעת תוס' שכל מה שקבעו על תליה ללא הרגה אבל בהרגה זה חוזר לגדרי תליה רגילים ובפשוטו זה תלוי בכל הנ"ל שאם כל מאכולת זה גדרי תליה רגילים א"כ בזה שקבעו שיעור זה גם ביחס להרגה כיון שגם ללא הרגה יש כאן תליה במאכולת משא"כ אם נימא שמצד גדרי תליה רגילים אין סיבה להתיר ורק יש כאן תקנה מיוחדת א"כ כל מה שהגבילו לשיעור מאכולת זה רק במקום שהתליה מצד התקנה דרבנן אבל לא במקום שהרגה שזה תליה בעיקר הדין אמנם אין זה מוכרח דיתכן דדעת תוס' שכל ההגבלה זה לתליה ללא שהרגה ובפרט אם נימא שהפקיעו מזה דין תליה מצד שנתיר גם מה שמגופה ובדעת הרא"ש יתכן שכיון שמדרבנן הגדר שיש כאן תליה וקבעו שזה שיעור התליה ממילא זה גם ביחס להרגה אמנם אם מעיקר הדין אין דין תליה וגם לאחר התקנה זה גדר של שיעור אין מקום לדברי הרא"ש

אמנם עיין גר"ז סקנ"ה שכתב שסברת הרא"ש שכיון שהרי לפעמים המאכולת זה סיבה לפחות דם וקבעו חז"ל שתמיד מאכולת זה שיעור של דם כזה א"כ יש בזה גם חומרא תמיד לדון ששיעור הדם שמגיע ממאכולת זה עד כגריס ולא יותר דהינו שאין הכונה שהרי היה כאן הגבלה שלא לתלות יותר מגריס וממילא יש לדון כנ"ל שבהרגה אין הגבלה אלא שהיה כאן הלכה לדון שזה שיעור גריס ואפילו בהרגה וממילא מונח בזה הגבלה כנ"ל ולכן גם לגבי מאכולת שאמרו השיעור של תורמוס ולא שדנים כל מקרה מונח בזה חומרא שאין לתלות יותר מתורמס אחד גם בהרגה שני פרעושים והדברים מחודשים לגבי שני מאכולות או פרעושים שהרי השיעור היה ביחס למאכולת אחת ובראב"ד מבואר שבשני פרעושים תולה שני תורמוסים ובהכרח שהסברת הלא פלוג הוא מצד שבאמת הגבילו התליה בגריס אחד וכן כל דבריו רק שייך אם יסוד ההיתר הוא דין תליה [והנה לדעת תוס' א"ש המשנה שרשב"ג אמר שתולה אם הרגה שנפק"מ שתולה בשני מאכולות בשני גריסים ועיין חידושי חת"ס ובפרדס רימונים עמוד קל"ח בד"ה אמנם שביארו כן]

והנה מבואר ברשב"א בקצר כ"ב: שבמקום שמצוי פרעוש זה חזר להיות כמו גריס של מאכולת והנה לכאורא כל זה ניחא אם הוא דין תליה רגיל א"כ כל שזה רגיל הוא חוזר לגדרי תליה אבל אם נימא שיש כאן תקנה של שיעור א"כ כל שפרעוש זה לא מצוי ולא תיקנו גם אם יהיה מצוי צריך לדון בגדרי תליה וצ"ל שכיון שמשמעות הגמ' שמה שלא גזרו כיון שזה מצוי ממילא בכלל זה שאם יהיה מצוי פרעוש לא גזרו כפי תורמוס ועיין פ"ת קצ"ו שהביא מר' דניאל שאם אשה נכנסה לחדר שמצוי פרעושים זה בכלל הדין של מצוי רק שדן שבג' ימים ראשונים לא נתלה כיון שכל סיבת התליה כי אם לא כן אין לך כל אשה וכאן יכלה להיזהר ולכאורא אם יסוד התליה מצד אין וכו' א"כ מסתבר שזה רק במקום שמצוי פרעושים בכל מקום ולא אם יש חדר מסוים שזה כך אמנם אם זה דין תליה רגיל א"ש והנה לשון הטור ושו"ע סכ"ט שבהרגה פרעוש חוזר לכל דיני מאכולת וזה יותר חידוש שגם כשכל התליה מצד שהרגה זה גדר שלא גזרו וצ"ע

והנה בפשוטו סתם מאכולת זה ודאי כגריס וכן הוא בשו"ת הרמ"א סימן צ"ז ובתשובות חת"ס סימן ק"נ וכן הוכיח המעיל צדקה סימן כ' מהגמ' י"ד. שזה תליה בעד הבדוק [ועיין שערי ציון סכ"ז סק"ד מה שדן בזה] והנה מבואר בגמ' שנחלקו ר' אבהו האם גריס עצמו תולים והגמ' מבארת שנחלקו האם עד בכלל או עד ולא בכלל והגמ' אומרת שבכתמים שומעים להקל ובפשוטו יש לבאר שכונת הגמ' לדון מצד משמעות הלשון מה היה כונת חז"ל ואם כונת חז"ל שגריס תולים הכונה שמצוי מאכולת בגודל גריס ואם הכונה עד גריס א"כ מבואר שסתם מאכולת זה פחות מגריס אמנם עיין ר"ת בספר הישר סימן קס"ח שכתב שודאי שסתם מאכולת זה פחות מגריס ונחלקו האם בכל אופן הקילו בכגריס ולדבריו לכאורא ודאי מבואר שמצד גדרי תליה רגילים זה אסור דזה דבר לא מצוי ויש כאן קולא דרבנן אלא שיש לדון בגדר הקולא האם לתלות במאכולת או שלא גזרו כלל וכנ"ל [וכן עיין בבעה"נ סי"ז שכתב שקים להו לחז"ל דסתם מאכולת אי אפשר במקום אחר יותר מגריס ועד כמה שזה הכי הרבה ודאי מסתבר שרובם זה לא כגריס]

### דעת רבותינו והמקומות שיש לדון בהם

ב] א. הנה עיין רמב"ם פ"ט ה"ו שכתב וז"ל מה בין כתם הנמצא על בשרה מנמצא על חלוקה שכתם שנמצא על בשרה אין לו שיעור אבל הנמצא בבגדה אינו מטמא עד שיהא כגריס וכו' והנה בלשון הרמב"ם לא הוזכר שזה מצד תליה במאכולת ומשמע שזה הלכה של שיעור ועוד שאת גדרי תליה הרמב"ם לא הזכיר רק אחרי זה [אמנם בהלכה כ"ג הביא את גריס כתליה במאכולת ויתכן שזהו שורש הדין וכנ"ל] וכן הוא בלשון הרמב"ן בהלכותיו פ"ד אמנם עיין בעלי הנפש סוף שער הכתמים שכתב וז"ל הדין החמישי אע"ג שאין לה במה לתלות תולה כגריס במאכולת עכ"ל ומשמעות לשונו שכל יסוד הדין מצד תליה אמנם עיין תוה"ק תחילת שער ד' שכתב וז"ל וכמה שיעורו של כתם שחוששת לו כגריס ועוד פחות מכאן תולה אותו דם במאכולת שאם אי אתה אומר כן אין לך אשה טהורה לבעלה שאין לך כל סדין וסדין שאין כמה טיפי דמים עכ"ל והנה בלשונו מבואר שזה מדין תליה אמנם הזכיר מצד שאין לך מטה ומטה ולכאורא יתכן שכונתו שמצד גדרי תליה לא צריך לתלות אמנם כיון שאין לך כל מטה לכן תיקנו שיש לתלות במאכולת כתם שהוא פחות מגריס [ועין פרדס רימונים עמוד קמ"ב סק"י בד"ה אמנם שדיק כן מהרשב"א]

ב. והנה עיין שו"ע סימן קפ"ג דמבואר שאשה טמאה בכל שהוא ואין האשה טמאה עד שתרגיש ותראה וכתב הש"ך שהכונה שאין טומאה מדאוריתא אבל טומאה מדרבנן ודאי יש אפילו ללא הרגשה [והראוני שבספר שערי דעה כתב שבשו"ע שם כתב שזה מטמא בפנים כבחוץ ובכתם לא חל הטומאה עד שזה יוצא על דבר מסוים וזה דלא כביאור שהיד המרבה לבדוק זה מצד ראיה ללא הרגשה של הדם שנמצא שם] ובתוה"ש כתב לישב שכיון שהשו"ע שם כתב שטמא בכל שהוא לכן כתב שזה רק אם הרגשה דבלא הרגשה אין טומאה רק אם זה כגריס ועיין כו"פ שם ובסד"ט סקס"א בד"ה ולענ"ד שחלקו שודאי שטומאת כתמים זה בכל שהוא וכל ההיתר רק מצד שיש תליה במאכולת ואם לא יהיה תליה במאכולת זה טמא וע"ש שכתב להוכיח משיטת הרמב"ם שעל בשרה טמא ואם לא גזרו א"כ אפילו ששם לא שכיח מאכולת אבל הרי לא גזרו על פחות מגריס וכתב שדוחק לומר שכל מה שלא גזרו במקום ששכיח מאכולת עוד כתב להוכיח מלשון הגמ' עד כמה היא תולה אמנם יתכן שזה רחב"ג ולהלכה כרשב"ג זה לא מצד תליה ודוחק

ג. והנה נתקשו האחרונים שהרי היום אין מאכולות שגודלם כמו הגודל של היום ועיין מעיל צדקה סימן כ"ז בסופו כן בחכם צבי סימן ס"ז שכתבו שהם ידעו שיתכן מאכולת שיש ממנה כזה דם וע"ש שדימו לדבר שאינו מק"ט ולצבעונים ובפשוטו מבואר מדבריהם שלא גזרו על פחות מגריס רק שביארו שטעם הדבר כי מצוי מאכולת לכן אפילו שהיום זה לא מצוי כבר העמידו שזה השיעור של הטומאה ועיין חת"ס סימן ק"נ וסימן קפ"ח הובא בפ"ת סק"י שהוסיף דהנה שיטת הרב אב בי"ד שלא גזרו כתמים אלא לטהרות דהינו שודאי שיש עליה טומאת נדה אבל זה רק לטהרות והראב"ד חלק עליו והוכיח מהגמ' שזה גם לבעלה [ועיין חת"ס שיתכן כונתו שכיון שזה מחמת טהרות ממילא בזמן שיש טהרות אסורה לבעלה והיום שאין טהרות בטלה הגזירה] אמנם כתב החת"ס שזה רק אטו טהרות ולפ"ז כתב שהיום לא היה צריך לגזור כלל רק שנשאר תקנת חז"ל וממילא אין לאסור יותר ממאכולת שהיתה בזמן חז"ל עכ"ד וצ"ב כונתו שאם ס"ל שלא גזרו כלל על פחות מגריס א"כ מה צריך להגיע לטעמים ואם ס"ל שודאי היה גזירה רק שזה גדר תליה א"כ היום זה לא שייך ולכאורא צ"ל שס"ל שודאי שהגדר שלא גזרו על מה שמצוי אלא שהדבר מסור לחכמי הדורות שכל שישתנה שיעור המאכולת ישנו את שיעור הכתם ולזה הוסיף שהשאירו כמו שהיה בזמן חז"ל כי היום אין סיבה לתקנה ולכן חידש שבעד שאינו בדוק שהיום סיבת התקנה קימת באמת צריך להחמיר כגריס של היום [ובעיקר דבריו צ"ע דמפורש בראב"ד שהסבה שחולק עליהם שסיבת האיסור בגלל איסור נדה לבעלה וכן הוא לרש"י שזה מצד שמא ארגשה ולאו אדעתה] אמנם עיין פתחי תשובה סק"ט ובלחו"ש שהביאו מהיראים שבאמת אין להקל אלא כמאכולת המצויה בזמנינו ובפשוטו מצד שס"ל שכל דין מאכולת זה מדין תליה או שגדר הדין לתלות או שס"ל שביחס למה שלא מצוי זה סיבה לגזור וכנ"ל מהחת"ס ולא ס"ל שכל גזירת כתמים מצד טהרות [וע"ש ביראים שאין זה מוכרח שזה כוונתו]

ד. הנה מבואר בגמ' שתולים עד גריס ושיטת הרמב"ם שזה כגריס הקלקי אמנם הראב"ד חידש והובא ברמב"ן ובשו"ע שאם מצאה כתם יתר גדול יכולה לתלות בו ומשמעות הדברים שכל אדם ודאי דן לפי גריס הרגיל רק שאם אדם יש לו גריס יתר גדול יכול לתלות שיעור יותר גדול וצ"ע הרי סיבת התליה מצד שזה מאכולת ומה שיך לומר שהשיעור משתנה ועיין שערי ציון ח"א סכ"ט שהוכיח מזה שהדין גריס זה שיעור והראב"ד דייק מהגמ' שהקילו שכל שהוא רגיל להשתמש בגריס גדול שזה השיעור אצלו וצ"ע האם לאותו יום או בתקופה שרגיל בזה

ה. והנה עיין מעיל צדקה סימן כ' שדן בכתם שזה ליחה מגופה ומסביב יש עיגול כמין דם שזה נראה ככתם אחד ואפילו שהחלק האדום זה לא כגריס אבל זה לא נראה מאכולת אלא שזה מאותו מקום שיצאה הליחה הלבנה וכתב שכיון שיתכן שבאמת התערב שם דם וזה נדחה לצדדים אפילו שזה צד רחוק זה סיבה להתיר כיון שלא חילקו חז"ל וכל שזה פחות מגריס לא טימאו וצ"ב עד כמה שס"ל שלא גזרו פחות מגריס מה צריך להגיע לצד שזה מגופה ולכאורא מבואר מזה שאפילו שס"ל שלא גזרו אבל גדר הדבר שאמרו שאפשר לתלות במאכולת דהינו שלא סתם שזה מותר אלא שאמרו שאפשר לתלות אפילו שבגדרי תליה אין את זה והנה לפ"ז היה מקום לומר שזה רק אם יש צד רחוק של מאכולת והיום שאין כזה מאכולת זה לא סיבה אמנם משמעות דבריהם לא כך וצ"ל שהגדר שכל שבזמן חז"ל יש צד שזה מאכולת לא גזרו על זה וצ"ע והנה הסד"ט לא כתב שהשתנו היום שיעור הכתם ומשמע שמודה שאזלינן לפי זמן חז"ל דהינו שגם לדבריו יש כאן שיעור רק הגדר לתלות ולפ"ז כל מה שנחלק אם המעיל צדקה האם דבר שבזמן חז"ל לא ראוי לתלות בו גם את זה התירו מצד לא פלוג או שרק מצב שבזמן חז"ל יש בזה תליה במאכולת התירו

ו. והנה הראב"ד כתב בסוף שער הכתמים שההיתר פחות מגריס זה רק באדום דהינו שבכתם שחור אסור גם פחות מגריס וטעמו שדם מאכולת לא נהיה שחור אמנם המעיל צדקה סימן כ' כתב שסתימת הפוסקים להתיר גם בכה"ג והוכיח מזה שלא גזרו על פחות מגריס ולנ"ל צ"ל שזה ודאי שגם כאן יש צד רחוק שזה מאכולת רק אפילו שזה מאוד לא מצוי לא פלוג רבנן וכל שיש צד שזה מאכולת אין זה בכלל הגזירה ורק בא להוכיח שלא צריך שיהיה גדרי תליה ובדעת הראב"ד יתכן שכיון שכזה צבע לא מצוי בזה כן גזרו וצ"ע ובעיקר דבריו עיין סד"ט סק"י שכתב שבמקומות שמצוי פרעושים אפשר לתלות גם בשחור כי צבעם שחור ועיין גר"ז סק"ט שכתב כנ"ל והביא ראשונים שכתבו שמאכולת זה גם פרעוש וכן הוא בפיה"מ וזה צירוף גדול להקל דלא כראב"ד [ובעיקר הנידון עיין רמב"ן י"ט: דמשמע שגם נקט שאין תליה במאכולת אם הדם לא דומה למאכולת ע"ש]

אמנם יש מקום לדון עוד שאפילו שלא גזרו על פחות מגריס אבל יתכן שגדר הדבר שכל שזה כתם יותר מגריס גזרו על זה ואפילו שיש בזה דם פחות מגריס אבל כל שזה כתם אחד ממילא הוא בכלל הגזירה וכל כל שהוא שבו הוא סיבת טומאה ויתכן שלכן הוצרך המעיל צדקה לומר שיש אפשרות שהתערב דם של מאכולת אחרת ולכן זה סיבה להעמיד את גדר התקנה שצריך גריס של דם ורק אז יש את שיעור הגזירה רק אם אין כאן שיעור ממילא כה"ג שזה ודאי מגופה זה אסור ורק מחמת שזה שיעור זה מותר

ו. והנה עיין מעיל צדקה סימן ס"ב דאם יש בגד שחלק צבוע וחלקו לבן ונמצא כתם יותר מגריס ובחלק שלא צבוע אין גריס שזה מותר וכן אם יש כתם שלבן ובשני קצותיו יש אדום וזה פחות מגריס שזה טהור אבל הכתם מצרף את כל האדום לכתם אחד עכ"ד והובא בסד"ט סקכ"א ובגליון רעק"א סק"ז והחוו"ד סק"ט חלק ואסר בשני המקרים והנה בפשוטו זה תלוי בדין גריס שאם זה הלכה של תליה א"כ כיון שכאן כלל הליחה זה יותר מגריס וזה נראה דבר אחד זה אסור אבל אם נימא שגדרו חז"ל שיש שיעור שאין לאסור פחות מגריס א"כ כיון שהחלק האוסר זה פחות מגריס זה לא סיבת איסור אמנם צ"ע שהסד"ט הרי חלק ונקט שזה גדר תליה ובכל אופן העתיק את דברי המעיל צדקה וצ"ל שכיון שגדרו חז"ל שיש לתלות במאכולת כל שזה פחות מגריס ממילא כל שהנידון על פחות מגריס הוא בכלל התליה של חז"ל דהינו שצריך שלא יהיה תליה בדם שהוא סיבת הטומאה ומזה מוכח שגם הסד"ט מודה שיש כאן דין שיעור רק שס"ל שכל זה במקום שמצד השיעור יש מקום לתלות במאכולת וכאן כיון שביחס לדם האוסר יתכן לתלות במאכולת זה מותר ועדין צ"ע והנה יש להסתפק האם כתם שחלקו על מקבל טומאה וחלקו על אינו מקבל טומאה האם גם נתיר ויש מקום לומר שרק בצבעוני שהגדר מדרבנן שזה כצבע טהור זה מותר שצריך גריס של דם אבל כאן שזה אדום רק שלא גזרו יתכן שזה נחשב שיש כאן שיעור גריס וגזרו על כתם זה אפילו שסיבת הטומאה גם פחות מגריס אמנם יתכן שצריך גריס של דם שהוא סיבה לטומאה וצ"ע

והנה עיין סד"ט סקס"א בסופו שכתב דבפשוטו כתם עב אפילו שזה יותר מגריס זה נחשב כגריס וכתב שה"ה איפכא אם זה התפשט כין שזה הגיע לפנינו שזה יותר מגריס זה אסור ועיין שערי ציון [סימן כ"ט בד"ה ומאי דקשיא ליה] שזה ודאי כיון שקבעו חז"ל ששיעור גריס תולים במאכולת וזה נחשב שיעור גריס ממילא אפילו שזה יותר משיעור מאכולת תולים במאכולת והנה במה שכתב שאם זה התפשט הוא אסור מבואר שאין לדון שגם יש בזה דין תליה ובעיקר דבריו עיין פרדס רימונים עמוד קמ"ב שחלק שכל שזה עב שזה מציאות של יותר מגריס אין זה בכלל שיעור גריס וכן לגבי שהתפשט כיון שברור שהכתם הוא פחות מגריס אין סיבה לאסור וצ"ע והסד"ט עצמו סיים שיש להתישב בכתם עבה [הובא בפ"ת סק"ט] דהינו שגם הוא ירד שזה נחשב יותר מגריס ואין זה דומה לבלוע שאין צורה לשער אמנם הלחו"ש ועוד אחרונים הביאו שגם כתם עב מותר [וכן ראיתי מביאים שהוא בפחד יצחק בשם המהר"ש אבוהב]

והנה דעת התוס' שהובאו ברשב"א וכן נפסק בשו"ע שטיפין טיפין אם זה על גופה זה מצטרף ואם זה על בגדה זה לא מצטרף ובפשוטו יסודו שלא מסתבר לתלות בשני מאכלות והקילו בזה בבגדיה יותר מגופה ועיין לחו"ש סקי"ב שהקשה שא"כ גם שני טיפות על בשרה נאסור כי זה שני מאכולות ועיין שיעור הקודם שכתבנו דבפשוטו צ"ל שכיון שגדר הדבר שלא גזרו בפחות מגריס ממילא החילוק בין גופה לבשרה האם דנים הכל ככתם אחד או ככמה כתמים ולכן בגופה שהכל זה ככתם אחד ממילא לא תולים בשני מאכולות משא"כ בבגדה שדנים כל אחד לעצמו ע"ש אמנם כל זה שייך אם באמת יש כאן שיעור שקבעו חז"ל אבל אם זה תליה רגילה כיון שבפועל יש מאכולות אין בזה סברא

#### כ"א כסליו תשפ"א

# סימן י'

# ביסוד דין תליה ובדין תולין תחתון בעליון

### בטעם שמועיל תליה

א] מבואר במשנה שמעשה באשה אחת שבאה לפני ר"ע ואמרה לו שראתה כתם ואמר לה שמא יש בך מכה שיכולה להתגלע ואמרה לו הן והתיר לה ראו תלמידיו מסתכלין זה בזה אמר להם מה הדבר קשה בעיניכם שלא אמרו חכמים את הדבר להחמיר אלא להקל דהינו שרבנן בגזירת כתמים אמרו תליה של קולות ובגמ' שלא אמרו חכמים להקל אלא להחמיר וכתמים עצמם דרבנן ועיין רשב"א ריש שער הכתמים שביאר שכשרבנן אמרו את התליות בכתמים אין זה הוראה להקל באיסור דאוריתא אלא שכל איסור כתמים זה דרבנן ולכן הקילו בדברים אלו דהינו שכלפי דאוריתא לא היה מועיל התליות שמצאנו בכתמים ועיין לשון הרשב"א בתוה"ב תחילת שער הכתמים כיון שזה ספק והנה יש מקום לומר שגם כלפי דאוריתא מדאוריתא עוזר תליה שכל שזה ספק ממילא מצד חזקת טהרה היא מותרת ורק שמדרבנן לא היו סומכים על זה אמנם פשטות הדברים שיש כאן תליות שביחס לדאוריתא אין זה סיבת תליה כלל וביותר דהרי גם בדאוריתא תליה טובה מועילה עיין י"ד. לגבי עד שאינו בדוק ובהכרח דמה דכאן מבואר שזה רק מועיל בדרבנן דביחס לדאוריתא אין כאן סיבת הכרעה שזה מעלמא והנה במשנה מבואר רק ביחס לתליה של יכולה להתגלע שזה רק בדרבנן אמנם ברשב"א מבואר שזה גם לגבי תולה בבנה ובבעלה ועיין לשון הטור סי"ח ובלחו"ש כ"ג וצ"ע הגדרים בזה

והנה צ"ב מה מועיל תליה הרי אין כאן הכרח שזה מגיע מהתליה ועדין יש ספק אולי זה מגופה והנה בעיקר גזירת כתמים עיין כס"מ פ"ט ה"ב שהקשה למה גזרו על כתמים הרי יש ס"ס אולי זה מהעליה ואולי זה מעלמא ותירץ שני תירוצים או שכאן החמירו רבנן כיון שזה איסור חמור דהינו שאפילו שבכללי ספיקות צריך להקל אבל כאן חששו לצד הספק עוד תירץ שכיון שאין לה דבר לתלות בו החמירו חכמים להחשיב שזה ודאי מגופה דהינו דהדבר נחשב כאילו אין כאן צד מעלמא ועיין חוו"ד סק"ב וסק"ח שהוכיח מהגמ' ג. שמבארת לשמאי שמה שאוסרים כתמים אפילו שלא הרגישה מצד שבצפור לא נתעסקה וכו' דהינו שזה נחשב שאין צד תליה לפנינו אמנם עיין סד"ט סק"ב שהביא את הרשב"א שיתכן שבאמת יש לתלות שעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתא רק שא"כ יש לחשוש שארגשה ולאו אדעתא וממילא חוזר סיבת הגזירה ולפ"ז הוא באמת רק ספק ולא ודאי

והנה בפשוטו מבואר שני ביאורים בגדר התקנה דרבנן של כתמים שלביאור הראשון נתחדש שאפילו שבאמת מצד גדרי התורה צריך להתיר בכל אופן רבנן כאן חששו לצד שזה מגופה ועיין פנ"י פסחים ט: שהביא את כתמים כדוגמא שרבנן אוסרים במקום ספק ולביאור השני עיקר הגזירה מצד שזה נחשב כודאי מגופה כיון שאין צד תליה לפנינו ואפילו שמדאוריתא יתכן שזה נחשב ספק [וכדהארכנו בשיעור הראשון] אבל גדר האיסור של כתמים שזה לא נחשב ספק והנה דעת הרמב"ן ו. ששורפים על כתמים ובפשוטו מבואר שמדרבנן נקטו שזה ודאי אמנם דעת הרמב"ם שתולין ויתכן מצד שנקט שרבנן אסרו מספק אבל זה נשאר בגדר טומאת ספק ויתכן שגם אם הטעם מצד שזה כודאי אבל כיון שבאמת זה ספק זה מספיק סיבה דלא לשרוף על זה קדשים וקצת משמע שלכו"ע זה מתורת ודאי מהא דמברכים על הטבילה

והנה לפ"ז כל שיש תליה לפנינו לביאור השני א"ש למה זה מותר שכל מה שרבנן גזרו מצד שזה נחשב שזה ודאי מגופה אבל כל שיש ספק ממילא אין סיבה לאסור או מצד ספק דרבנן לקולא או מצד חזקת טהרה ועיין או"ז סימן שנ"א שכתב וז"ל **אלא שגזרו רבנן על הכתמים היינו ודאי שממנה יצא דם אע"פ שלא הרגישה טמאה אבל לספק לא הזקיקוה הלכך איכא דאיכא למתלי תלינן** וכו' אמנם לביאור הראשון שאסרו על הספק צ"ב מה מועיל שיש כאן תליה לפנינו ועיין פרדס רימונים [מקש"ז מ"א בד"ה הנה כבר] שצ"ל שרבנן חילקו בתקנתם שאם הצד ספק הוא לא לפנינו כה"ג אסרו אפילו על הספק אבל כל שצד התליה הוא לפנינו בזה לא ראו מקום לגזור ומסתבר שגדר הדבר שתולים שזה ממקום התליה שהרי חידשו שגם צד ספק זה סיבה לאסור וממילא כדי שלא יהיה בכלל הגזירה צריך שיחשב ודאי שלא מגופה ובאמת גם לביאור הראשון שכל סיבת הגזירה דזה לא נחשב ספק לפנינו אבל יתכן שגדר ההיתר של תליה לא שזה מותר מדין ספק דרבנן לקולא אלא שכיון שבאמת יש ספק ממילא זה נחשב שנתקן על הספק ואין להקל סתם מצד ספק אלא שנתחדש שכל שיש תליה לפנינו אין זה בכלל הגזירה דרבנן ויתכן שזה גם ללא שנוקטים שזה מהתליה ויתכן שגדר הדבר שתולים שזה מהתליה אבל יסוד ההיתר מצד שכה"ג לא גזרו ובפשוטו נפק"מ במקום שיש צד תליה לפנינו אבל זה צד רחוק יותר מעברה ולאו אדעתא דאם המטרה ליצור שזה יהיה ספק יתכן שכה"ג זה לא חשיב ספק אבל אם יש כאן גדר דרבנן שכל שיש צד תליה לפנינו כה"ג לא גזרו ממילא יתכן שגם צד רחוק יועיל וכן יתכן נפק"מ הפוכה במקום שמצד הסתברות זה דבר שיש בו הסתברות שזה יוצר ספק אבל אין כאן תליה לפנינו שאם כל הדין תליה ליצור צד ספק זה צד ספק אבל תמיד יש צד ספק רק שאסרו מספק והתירו במקום שיש תליה לפנינו כל שזה לא נחשב תליה זה לא יעזור

והנה נחלקו הראשונים האם במצאה כתם אחד שהוא ודאי לא מגופה זה סיבה לחשוש לעוד תליה וכן האם במצאה מהחגור ולמעלה האם זה סיבה להתיר גם מהחגור ולמטה דהרמב"ם לא כתב כזה דין תליה [עיין פרדס רימונים עמוד קנ"ח קנ"ט] ויש מקום לבאר שהסיבה שזה לא מועיל מצד שאפילו שזה יצר צד ספק אבל כיון שהגדר היה שצריך צד תליה לפנינו אבל כאן אין תליה לפנינו ודו"ק ועיין לקמן בביאור השיטות שיש כזה תליה

והנה עיין סוגיא דתולין ממקום למקום שהבאינו מהרשב"א שלמד שכל שזה נחשב אפשרות לגבי שהדם הגיע מהאשה זה גם נחשב אפשרות לגבי תליה ולכן אם יש לה מכה ולבשה בגד שמתהפך יכולה לתלות בזה וכן מבואר בר"ן לגבי תולין ממקום למקום שיותר קל לתלות מאשר לטמאות ולכן כיון שחזינן שלא תולים להקל ממקום למקום זה גם לא סיבה לאסור והנה אם התליה יסודו להפוך את זה לספק צ"ב שאולי זה צד רחוק ולגבי להחמיר זה סיבה ולגבי להקל זה לא סיבה וביותר צ"ע שהרי לגבי משתיתא מבואר ששונים להחמיר ולומר שזה מגופה ולא שונין להקל לומר שזה לא יתכן שזה מגופה אמנם הביאור כנ"ל שתליה אין יסודה לומר שמסתבר שזה משם אלא שמראש גדרו חז"ל שבמקום תליה אין הגזירה ולכן כל דבר שהוא נחשב שיש צד שזה מהתליה אפילו לחומרא בהכרח שזה גם לקולא ואין זה דומה כלל לנידון האם הדם יתכן שהגיע מגופה שבזה אדרבא יותר מחמירים כיון שאין מקור אחר לפנינו [ויסוד החילוק מבואר בפרדס רימונים הנ"ל ובט"ז סוף סימן ק"צ ובסד"ט שם אמנם בדעת הרמ"א משמע שיסוד הדין תליה זה הסתברות שזה מהתליה ולכן למד מדין תליה לדין איסור ע"ש וצ"ע]

והנה עיין חוו"ד סקי"ד ובסד"ט סקצ"ג בד"ה אלא ודאי שכתבו שכיון שחזקת דם בהרגשה והיא לא הרגישה לכן כל שיש צד תליה לפנינו זה נחשב שיש הסתברות שזה מהתליה כיון שלא הרגישה ולפ"ז יתכן שבאמת כיון שרבנן גזרו על הספק צריך תליה שמסתברת להיתר רק כיון שלא הרגישה זה נחשב שיש הסתברות להיתר אמנם לכאורא מהראשונים הנ"ל שלמדו שכל שזה סיבה להחמיר זה סיבה להקל מבואר לא כך

ועיין חוו"ד סקי"א שבנתעסקה בציפור ונמצא כתם למעלה מהחגור וכתם למטה מהחגור אסורה מצד שתולים הציפור במה שלמעלה מהחגור דאל"כ מאיפה הגיע מה שלמעלה מהחגור ולכאורא זה כשיטתו שיסוד האיסור שזה ודאי מגופה א"כ גם כאן זה כך אבל אם החמירו בספק רק כל שיש תליה לפנינו לא גזרו יתכן שכיון שביחס למה שלמטה יש תליה לפנינו מה שעל ידי זה ישאר קשה מאיפה הדם שלמעלה זה לא סיבה לאסור וצ"ע [ועיין בסוגיא דתליה בחברתה סימן כ"א סק"א דבפשוטו נחלקו בזה האחרונים אמנם יתכן שחולק על הנחלת אבות לקמן שכאן זה רק סברא שזה מבטל התליה וממילא יש כאן גזירת כתמים]

והנה יש לדון עוד באשה שראתה שני כתמים ויש בזה ספק האם זה צבע אסור ויש מקום לומר שאסורה מצד ס"ס לכל הפחות אם השאלה מגיעה יחד אמנם אם פעמים היה תליה בזה היא מותרת דבמקום תליה אין סיבת גזירה בתורת ודאי

### בביאור הדין דספק עברה בשוק של טבחים

ב] והנה מבואר בגמ' שבספק עברה בשוק של טבחים לא תולים בזה ולכאורא יש לבאר דבר זה בשלשה אפשריות א. שזה מצד ס"ס דיש כאן ספק האם בכלל עברה וגם אם עברה אולי זה לא ניתז עליה דהינו שנתחדש שכדי שיחשב תליה שזה סיבה להתיר זה רק אם צריך מאורע אחד אבל אם צריך לתלות שהיו שני מהורעות כה"ג זה לא עוזר וכן הוא באו"ז סימן שנ"א ולפ"ז במקום שאם נתעסקה זה ודאי סיבה לדם מותר ב. עיין מרומי שדה במכתב בסוף הספר שכתב לדון שזה כמו ספק ביאה דמבואר שזה לא נחשב ספק טומאה ברה"י והטעם שכיון שלא ברור שהאדם היה במקום הטומאה מעמידים אותו על חזקתו שהוא לא היה שם ולחדש שהוא נטמא זה נחשב לעשות שינוי ממילא גם כה"ג כל שלא ברור שהוא היה אם הדם לחדש שהוא היה אם הדם זה בגדר לחדש צד שלא לפנינו שזה לא עוזר ולפ"ז גם במקום שאם נתעסקה ודאי נכתם בגדה זה אסור וכגון שיש לה ספק איזה בגד לבשה בזמן שעברה בשוק של טבחים [ועיין יד יהודה קי"א סקט"ז בד"ה אבל שכתב שזה בגדר אין ספק מוציא מידי ודאי שמקור הדם הוא ודאי לפנינו והתליה היא ספק האם זה לפנינו לכן לא תולים בזה ולכאורא הוא על דרך הנ"ל] ג. עוד יש לבאר שבאמת גם ספק תליה עוזר רק שספק עברה יש בזה חסרון שלא מסתבר שעברה ולאו אדעתה לכן זה לא עוזר וכן הוא לשון רש"י שכתב לא ישבה לא ולא אמרינן דלמא ישבה ולאו אדעתא ולפ"ז באמת בכל ספק תליה גמור שלא יהיה חיסרון זה באמת זה יעזור וכן ביאר הגר"ש אייר סימן כ"ח והנה עיין בית מאיר תחילת סימן ק"צ שכתב שאם נימא שכל מה שכתמים אסורים מצד שזה נחשב ודאי מגופה כיון שאין צד תליה לפנינו א"כ בספק עברה בשוק של טבחים אפילו שזה לא תליה ודאית אבל מצד ספק צריך להתיר דהינו שנקט שאין כאן גריעותא בתליה ליצור ספק שכיון שיש דם לפנינו ויתכן שזה הגיע משם זה ודאי נחשב שזה מעורר ספק אלא בהכרח שכתמים זה נתקן על הספק ורק שחידשו חז"ל שבמקום תליה לא גזרו וצריך ודאי תליה ולא עוזר ספק תליה וכנ"ל סק"א אמנם אם נימא כנ"ל שיש כאן סברא שזה כמו ספק ביאה או שיש כאן חסרון בתליה שזה לא מסתבר א"כ יתכן שבאמת מספיק ספק תליה רק שספק עברה זה לא נחשב ספק תליה

והנה מצאנו בכמה מקומות בראשונים שגם ספק תליה עוזר א. עיין ראב"ד בשער הכתמים סימן ג' שכתב שתולה כתם אדום בכל מיני אדום שהתעסקה אלא א"כ התברר לה שזה לא דומה ולמד מהא דאמרה לר"ע ראיתי כתם ולא אמר לה להביא הכתם ויראה האם זה דומה למה שתולה ונפסק בשו"ע סכ"ג ועיין סד"ט סקמ"ה שגם במקום שזה לא דומה אבל כיון שיתכן שבצירוף לבגד זה גורם לצבע זה מספיק סיבה לתלות וע"ש בראב"ד שלמד מזה שאפילו אם יודעת שנתעסקה בכתמים אלא שלא יודעת באיזה צבע נתעסקה בכל אופן יכולה לתלות ב. עיין שו"ע ס"ל שלא צריך להקיף הכתם דהינו לבדוק אם זה דומה אלא כל שנראה לו שיתכן שזה דומה זה מספיק והנה כה"ג הרי יש צד שזה לא דומה וגם אם זה דומה אולי לא ניתז בכל אופן תולים ג. בגמ' נ"ט. מבואר לחד לישנא שאם מוצאים כתם אחד שזה ודאי עברה ולאו אדעתא תולים גם בשאר דברים ולכאורא גם כה"ג זה רק בגדר ספק תליה ולא בגדר ודאי דזה רק סיבה שלא להגיע למצב שודאי לא עברה והנה בכל הדוגמאות הנ"ל לכאורא הוי ס"ס כיון שיש צד שאין כאן בכלל במה לתלות וכן יש צד שמה שנמצא על בגדה זה לא מזה בכל אופן תולים ולכאורא גם הוי ספק ביאה דהרי יש צד שאין כאן בכלל תליה לפנינו אמנם אם נימא שגם ספק תליה זה עוזר רק שבמקום שיש חסרון שרוצים לתלות שעברה ולאו אדעתיה לא הוי תליה א"כ בכל המקומות הנ"ל שאין החיסרון הנ"ל הוי ספק תליה זה מועיל

והנה מבואר בגמ' שעיר שיש בה חזירים לא חוששים לכתמים ועיין תוה"ב כ"ב. שזה גם אם כל פעם נמצאים במקום אחר ולא יודעים האם היום עבר חזיר לידה ולמד מזה שעיר שיש בה שוחטים אפילו ששוחטים כל יום במקום אחר יכולה לתלות אפילו שעכשיו יתכן שלא היו לידה כלל ועיין הגר"ש אייגר שביאר כנ"ל שאפילו שיש כאן ספק עברה בשוק של טבחים אבל כיון שהצד שעברו לידה או שחטו לידה אין בזה החסרון שלא שמה לב ממילא גם ספק תליה הוי תליה אמנם עיין בלשון הרשב"א שכתב שכל העיר כשוק של טבחים וכן לגבי עיר ששוחטים כתב ששוחטים בכל מקום ומשמע שאם יש מקומות שלא שוחטים כה"ג זה לא יועיל ומשמע שיסוד ההיתר שכה"ג זה כאילו יש כאן תליה ודאית לפנינו דהינו שבגדר התליה צריך תליה לפנינו ונתחדש שמה שיש בכל העיר חזירים או שוחטים זה נחשב שיש צד תליה לפנינו וכן בכל הדוגמאות הנ"ל כיון שיש ודאי דבר לתלות ורק הנידון האם זה כמו מה שמצאה כה"ג חשיב שיש ודאי תליה ורק הנידון האם זה הגיע מזה וכה"ג לא גזרו וזה כנ"ל שגדרו חז"ל שכתם אסור על הספק ורק אם יש דבר שנחשב צד תליה לפנינו זה מועיל ולכן יתכן ששני דברים באותה דרגת של צד שלא מגופה אבל אם יש לפנינו צד תליה זה מותר ואם לא זה אסור

והנה עיין טור סעיף ל' שכתב שיש דיעות שאין להתיר היום שום תליה מצד שאולי הצבע לא דומה לצבע הכתם והטור חלק עליו דאדרבא כל שיש צד שזה דומה זה מספיק והנה דעת הראשונים הנ"ל מבואר שצריך תליה ודאית אמנם לא קי"ל כן ובזה יש לדון ככל הנ"ל

והנה עיין חכמת אדם סכ"ז שבנאבד הכתם ולא יודעת האם זה צבע אסור כה"ג זה מותר מצד ספק דרבנן לקולא [וכן בספק גריס] ולכאורא עד כמה דנימא שכאן זה נתקן על הספק ורק נתחדש שתליה עוזר א"כ כאן שאין תליה לפנינו צריך לאסור מספק אמנם צ"ל שכל מה שמספק אסור כשיש ודאי דם והספק האם זה ממנה אבל כל שאר הספיקות בזה ודאי שספק דרבנן לקולא דהינו שיסוד החומרא מצד האי דם מהיכא אבל עד כמה שזה מגופה רק שזה צבע מותר אין סיבה לאסור [ובדין נאבד הכתם העירוני מהרמב"ן י"ט: בד"ה וכן יש לפרש שזה אסור אמנם יתכן ששם שהנידון האם זה מחמשה מראות טמאים ובזה רוב דמים טמאים וצ"ע] [הוספה אדר פ"א: והנה בספק גריס יש לדון שזה ספק האם יש תליה והוי כספק עברה אמנם בפשוטו הבאינו מהראשונים שכל שיש תליה לפנינו ויש צד שזה יועיל זה מספיק אמנם כאן שצורת הבדיקה היא מהכתם בעצמו בזה הרי מבואר ברשב"א שצריך לבדוק אמנם גם לדבריו אם לא בדקו ואי אפשר לבדוק זה מותר אמנם שם יש תליה ודאית לפנינו וכאן יש ספק וצ"ל שזה לא כספק עברה אלא יש כאן שאלה האם יש כתם שהתליה מועילה עליו או לא דהינו שכל הדין שלא לחדש תליה וכאן הנידון כמה דם היה ובזה אין הלכה להחמיר]

ועיין שו"ת נחלת אבות סימן י' שבמצאה כתם ולא יודעים האם זה מהחגור ולמעלה זה אסור כיון שכל יסוד גזירת כתמים שכיון שאין תליה לפנינו לכן אומרים שזה מגופה ממילא גם כה"ג אנו תולים שזה מהחגור ולמטה ולכאורא כל זה אם סיבת האיסור כי זה ודאי מגופה והדין תליה יסודו ליצור ספק א"כ יתכן שכאן עדין עד כמה שכל התמונה לפנינו זה לא יוצר ספק אבל אם נימא שיש כאן הלכה שכל ראיה שיש צד שזה מגופה אסור א"כ כאן שהרי יתכן שזה במקום שאין צד שזה מגופה ממילא מדין ספק דרבנן לקולא זה מותר אמנם עיין ב"י ס"נ הובא בש"ך סקס"ח שבמצאה כתם על המטה אפילו ששכבה במקום אחר תולים שהתהפכה מצד שהאי דם מהיכא הוא דהינו שכיון שיש צד שהגיע לשם אנו מכריעים שהיתה נגד מקום דם כדי לבאר מאיפה הדם ולא אומרים שזה ספק האם יכול להיות ממנה ומותר ועיין סוף סימן כ"ב [ויתכן שזה תלוי במחלוקת המ"מ והרשב"א האם בסתם כתם יש להקל מצד ספק צבע עיין סוגיא דז' סממנים מעבירים על הכתם אמנם יתכן שגדר התקנה ליחס הכתם לגופה בכל אפשרות אבל כל שיש צד שזה צבע מה שמיחסים לגופה זה לא סיבה לאסור]

והנה עיין סמ"ז דמובא בשו"ע שאם יש בגד שלבשה אותו גם בימי נדתה ומוצאים בו כתם שאפשר לתלות בזה אמנם אם כיבסו אותו באמצע צריך לבדוק האם הכתם מקדיר או מגליד דהינו שיש צורה שמוכח שזה הגיע קודם הכביסה ויש צורה שזה מוכח שזה הגיע לאחר הכביסה וצ"ע מה זה שונה מהדין שלא צריך להקיף וכן כל שאר הדוגמאות שכל שיש צד שזה מהתליה זה מועיל וצ"ל שכאן שהנידון שמוכח מיניה וביה שזה לא תליה טובה זה גרע [ולפ"ז בספק אם יש כגריס בכתם וקשה לשער אין להקל מצד שלא צריך להקיף שכאן שזה מוכח מיני וביה זה גרע] אמנם עדין צ"ע דברשב"א מבואר שצריכה לשאול הכובסת האם היא בדקה את זה [ואולי שם זה מטעם אחר] וכן קשה מסימן ק"צ סל"ו דמבואר שבלקחה חלוק מהשוק צריכה לשאול מי שקנתה האם עברו בשוק של טבחים וצ"ל שכאן שיש צד שביחס לכתם הוא לא היה אם הבגד כלל גרע וצ"ע ועיין מש"כ סימן י"ז סק"ד והנה עיין סכ"ג שאם נתעסקה בדבר אדום יכולה לתלות בזה עיין רעק"א שכתב שלכאורא צריכה לבדוק על ידי שבעה סממנים ולראות האם זה צבע והתליה נכונה או שזה דם וממילא זה לא מהתליה וצ"ע מה זה שונה מספק תליה שלא צריך להקיף ואולי גם כאן זה נחשב שאפשר מיניה ביה להוכיח שזה לא התליה וצ"ע

והנה מבואר בגמ' נ"ב: שדעת רבנן שאם אשה ראתה כתם בגודל שלשה גריסים ועוד חוששים שזה משלשה ימים ויש לה דין זבה וצ"ע כיון שיום אחד ודאי ראתה א"כ למה לא נתלה בזה את כל הדם ולמה לומר שיש כאן עוד ראיה ומה זה שונה מכל תליה שתולים שכל הדם מזה וזה ודאי לא גרע מנתעסקה ולא יודעת בכמה נתעסקה ולכאורא יש לומר לנ"ל שיסוד דין תליה הוא שכה"ג לא גזרו א"כ כאן שהרי ודאי גזרו על דם זה א"כ כל הנידון בכמה ימים זה היה בזה הוא בכלל גזירת כתמים שחששו לספק ולכן גם כאן חוששים אולי זה ג' ימים אלא שצ"ב דהרי מבואר בגמ' שתולים במאכולת והנה באמת יתכן שזה הביאור בדעת רבנן שלא תולים שם במאכולת אמנם גם בדעת רחב"ג יתכן שזה סברא מצד שזה הלכה של שיעור שכלפי שיעור של פחות מגריס לא גזרו ולכן כל שרוצים שיחול הטומאה דרך כל הדם זה לא סיבה ודו"ק בזה וצ"ע

### ביסוד דין תלית תחתון בעליון

ג] עיין תוס' נ"ט. בד"ה היו בה שביארו בכוונת הבריתא שתולים תחתון בעליון דהיינו שאם מוצאת כתם בעליון כיון שזה ודאי מעלמא ה"ה הכתם התחתון מעלמא והנה בפשוטו הכוונה שזה מכריח שעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה וממילא אפשר לתלות בזה וצ"ע דהנה הלבוש ס"ה ועוד אחרונים נקטו שבאמת אפשר לתלות בשני מאכולות רק שא"כ בטלת תורת כתמים וצ"ב א"כ למה תולים בעליון שזה עברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה הרי יתכן שזה שתי מאכולות, ויתכן שזה ודאי יותר מסתבר שעברה ולאו אדעתה מאשר שזה שני מאכולות רק דמצב זה של שני מאכולות זה מספיק לגדרי תליה ועברה ולאו אדעתא זה לא מספיק לגדרי תליה [וכנ"ל סק"א שתליה אין זה גדר ליצור הסתברות שזה לא מגופה אלא שבמקום תליה התירו] ולכן צריך להגיע לסברא שא"כ בטלת תורת כתמים אלא שלפ"ז יתכן דבר שבגדרי כתמים זה סיבה להתיר שחשיב תליה ובכל אופן יהיה בזה דין תולין תחתון בעליון [ועיין מה שנכתוב בזה בהמשך] ויתכן עוד שיש פה סברא של ממ"נ שאם זה שני מאכולות א"כ יתכן שגם למטה זה שני מאכולות ואם בגדרים דרבנן שלא תולים בשני מאכולות א"כ הלמעלה זה ודאי עברה בשוק של טבחים וממילא זה סיבת תליה גם לגבי הלמטה

ועיין פרדס רימונים עמוד קנ"ז סק"ג שהביא מהראב"ד ס"ב ס"א ובתוה"ב י"ז: שביארו דמה דמצאה למעלה מהחגור זה מותר מצד שתולים שעברה ולאו אדעתה או מצד שתולים בשני מאכולות שנתחברו יחד [דהינו שיתכן על צד רחוק ששזה מגופה שנזדקרה ולאו אדעתה ורק שזה מותר מצד שביחס לצד רחוק זה כבר יותר מסתבר כנ"ל] וצ"ב כנ"ל א"כ איך תולים תחתון בעליון הרי אנו מכריעים שהעליון זה שני מאכולות שנצרפו יחד וא"כ ביחס לתחתון זה לא סיבת תליה ונתלה שזה מגופה דהינו שביחס לעליון כיון שהאפשרות שזה מהגוף זה לא אפשרות לכן אנו תולים בשני מאכולות אבל ביחס ללמטה שאפשר לומר שזה מגופה נתלה שזה מגופה שהרי מה שלמעלה זה מאכולות זה לא סיבה כלל לגבי הלמטה שאין קשר בין המאכולת העליונה למאכולת התחתונה

והנה עיין רעק"א סק"י [על סי"ז] שהביא מהתפארת למשה שכתב שאם מצאה כתם על בשרה לבד למעלה מהחגור ולמטה מהחגור יכולה לתלות בזה [ובפרדס רימונים עמוד ק"ס בד"ה אולם חלק על זה וכן בלחו"ש] וצ"ב עד כמה שגדר הדבר שזה מראה שעברה בשוק של טבחים הרי בבשרה לא תולים בשוק של טבחים ובפשוטו מבואר מכאן שהגדר של תחתון בעליון שתולים ששני המציאות זה אותו דבר דהינו שיש הסתברות לומר שזה לא שני דברים שאין קשר ביניהם אלא תולים שזה מאותו מקום ואותו מקור שהביא את העליון הביא את התחתון ולכן אפילו בבשרה שלא תולים בשוק של טבחים אבל כאן תולים שניתז מבין רגליה ונתלכלך בשרה ועיין רא"ש סימן ח' שכתב וז"ל שבפעם אחת נתלכלכה למעלה ולמטה וכנ"ל ולפ"ז א"ש שאפילו שלמעלה אפשר לומר שזה שני מאכולות אבל עדיף לתלות שהלמעלה והלמטה זה אותו תליה ולא שהלמטה זה מגופה והלמעלה זה סתם מאכולת ועיין רעק"א שגם בג' ימים ראשונים שלא תולים אבל תולים תחתון בעליון שכאן יסוד הדין להכריע שהעליון והתחתון זה אותו כתם ולא סתם לתלות שהיה כאן עוד מקור לדם ולאו אדעתא [ועיין סד"ט סק"מ שדן שבעברה בשוק של טבחים שבנמצא למעלה מהחגור על חלוקה ולמטה על בשרה גם תולים בזה וזה ודאי צ"ע שהרי מה שנמצא על בגדיה כי עברה זה לא סיבה על גופה ששם יש ריעותא ורק שיש לדון כנ"ל שעדיף לומר שזה ממקור אחד] ויתכן עוד גם בבגדיה רק כזו תליה תעזור לתלות שהדם שהגיע במקום אחד הגיע למקום השני אבל סתם ליצור מכח זה שעברה בשוק של טבחים זה לא יעזור מצד שזה נחשב תליה שלא לפנינו וכנ"ל סק"א

אלא שא"כ צ"ב שגם בנמצא פחות מגריס למעלה, ולמטה יותר מגריס נימא שמסתבר שזה מתליה אחת ובפשוטו צ"ל שדבר שהוא תליה גמורה והוא רק ביחס ללמעלה בזה אין כאן עדיפות לומר שזה אותו דבר ורק דבר שזה תליה רחוקה כגון למעלה מחגורה שהתליה במאכולת זה רק מחמת שאין אפשרות בזה יש יותר הסתברות שזה ממקור אחד ולא שאחד זה שני מאכולות ואחד זה מגופה אלא שלפ"ז אם כל שני מאכולות זה סיבת תליה רק שרבנן הגבילו שלא יתלו בזה א"כ בזה צ"ע איך תולים בעליון וצ"ל כנ"ל שזה ממ"נ

אמנם יתכן שרק דבר שבגדרי גזירת כתמים זה סיבה להעמיד שזה מגופה אם זה למטה בזה אם זה למעלה זה מעמיד קושיא שמחיב לומר שהיה כאן מקור אחר וממילא גם הלמטה הוא ממנו דהינו שמאותה סיבה שגזרו על כתמים כיון שאין לפנינו תליה כל שזה מחיב להעמיד מקור ממילא זה סיבה לתלות שזה מזה ואין כאן סיבה לגזירת כתמים אמנם אם זה דבר שבגדרי גזירת כתמים יש לנו במה לתלות זה נחשב שזה הסבר ברור ואין בזה שום חיסרון ואין סיבה לומר שמה שלמטה זה גם מאותו מקום שביחס ללמטה זה בגדר של בשוק של טבחים לא עברה ולכן אם למעלה יש פחות מגריס שבזה מצד גדרי כתמים יש בזה תליה במאכולת ממילא אין סיבה לומר שהתחתון זה גם ממנו וצ"ע [וסברא זו א"ש אם גדר התליה לנקוט בתורת ודאי ויתכן עוד שגדר הקולא של תחתון בעליון זה לראות הכל כשאלה אחת וכל זה אם הדבר שלמעלה הוא בגדר שאלה]

והנה האחרונים כתבו שהיום אין מאכולות כבזמן חז"ל ושבכל אופן לא השתנה התליה שהיה בזמן חז"ל ועיין שערי ציון ח"א סכ"ז סק"א שהקשה שא"כ גם אם יש למעלה פחות מגריס כיון שזה ודאי מעלמא נתלה בזה את התחתון והאחרונים כולם סתמו בזה ובהכרח שכל הדין תליה של תחתון בעליון שזה רק אם זה דבר שבגזירת כתמים אין לו ביאור אבל אם זה דבר שבגדרי כתמים יש לזה ביאור בזה אין ההלכה של תולים תחתון בעליון אמנם זה ודאי שאם יהיה העליון צבעוני או אינו מקבל טומאה שבזה מצד גדרי התליה שבזה אין כאן גדרי התליה בזה אפילו שאין על זה נידון בזה תולים תחתון בעליון

והנה הגמ' נ"ט. בלשון הראשון של רבא אומרת שאם נמצא עליה מין אחד תולה בה מין אחר ורש"י ביאר שהכונה שמצאה מין שזה ודאי צבע תולה שמזה הגיע גם הדבר שהוא דם והרא"ש והרמב"ם נקטו שהגמ' בלשון השני חולקת על זה ולא פסקו את זה אמנם הראב"ד והרשב"א פסקו את זה לדינא והנה כאן הרי זה שני דברים וודאי לכאורא הגדר שתולים שעברה ולאו אדעתא [וכדביאר בסד"ט סקצ"ג בד"ה אלא] ובזה קשה אולי זה שני מאכולות אמנם כאן שזה צבע א"כ זה ודאי לא מאכולת אמנם מבואר ששיך לדון גם כה"ג וזה לא בגדר ספק עברה אמנם עיין בלשון הראב"ד ג' י"ב והרשב"א שביארו שהכונה שניתז עליה ולא בדקה וכה"ג זה הופך לחלוק שאינו בדוק שאין בזה דין כתמים ע"ש [ועיין פרד"ר עמוד קנ"ז בד"ה שוב עינתי] [והנה לרש"י בלשון הראשון צ"ב למה בתחילת העמוד לא ביאר כתוס' ויתכן מצד שלמד שזה תלוי בשני הלשונות ויתכן ששם גרע שנקט שהרי הלמעלה יתכן שזה שני מאכולות או שנזדקרה ולאוא דעתה אבל כאן מדובר בודאי צבע]

### במחלוקת רב הונא ור"ח ובדין תליה בעליון

ד] והנה מבואר בגמ' שנחלקו ר"ה ור"ח האם כגריס זה כיותר מגריס או כפחות מגריס ור"ה ס"ל שכל עד זה להחמיר ממילא גם כאן מחמירים שזה ולא עד בכלל ור"ח ס"ל שזה להקל מצד שר' אבהו אמר שכל גריס של כתמים להקל והנה עיין רשב"א בחולין נ"ה. שזה מצד ספק דרבנן להקל וברא"ש כאן דייק המעדני יו"ט אות צ' [וכן דייק הרש"ש מתוס' חולין נ"ה וכן הוא בערל"נ כאן] שזה הלכה מיוחדת בכתמים והנה עיין תוס' בסוגין וברשב"א דמבואר שלגבי לתלות בעליון לרב הונא שכגריס אסור ממילא אפשר לתלות בזה ולר"ח שזה מותר ממילא אין לתלות בזה וצ"ב עד כמה שזה בגדר ספק ורק שמספק מקילים א"כ לגבי לתלות בעליון היה צריך להיות שלר"ח נקל גם בכגריס ועיין ספר מקור מיים חיים סכ"ח שהקשה עוד שכיון שיש כאן צד חומרא וקולא כה"ג לא אומרים ספק דרבנן להקל ולכאורא היה מקום לומר שכאן כיון שזה להקל ממילא זה מבאר שכונת חז"ל שגריס תולים וממילא בהכרח שאם זה עליון אין לתלות בו אמנם צ"ע דמבואר ברא"ש לגבי מחלוקת ר' ינאי ור"ח במאכולת מעוכה שספק להקל הרי כאן יש נפק"מ להחמיר שאם זה יהיה בעליון לא נוכל לתלות בזה וכן לגבי ספיקו של ר' ירמיה עיין רשב"א שיש להקל מספקו הרי יש בזה צד חומרא שאם זה יהיה בעליון לא יהיה אפשר לתלות בזה ועיין ש"ך סקי"א שהביא מחלוקת ראשונים האם במקום שמצוי פשפשים יכולים לתלות בזה והכריע הש"ך להקל מצד שבכתמים שומעין להקל ועיין רעק"א ס"ז שכתב שיש בזה צד חומרא שאם זה בעליון אין לתלות בזה דהינו שנקט שלא נימא שלגבי אם זה יהיה בעליון נימא ספק דרבנן לקולא ואפשר לתלות בזה וצ"ב למה ואם מצד שזה סתירה א"כ נחמיר תמיד

אמנם לנ"ל שזה עצמו שזה מצב תליה ממילא זה לא סיבה לתלות בו התחתון וזה תולדה אחד מהשני א"כ יתכן שא"ש שזה נחשב שיסוד הספק לגבי האם זה סיבת תליה וזה קולא וממילא יוצא מזה חומרא ואין כזה חיסרון וצ"ע בזה ויתכן עוד דמה שלא מקילים לתלות בזה מצד שלא תולים רק בדבר שהוא ודאי וכמבואר בש"ך סק"ל שאין לתלות בעליון רק אם ודאי לא נזדקרה אפילו שלא אוסרים ללא זה וצ"ע

והנה עיין בבעלי הנפש לראב"ד ובספר הישר לר"ת סימן קס"ח דמבואר בדבריהם שלר"ח שבכגריס מקילים אבל אם יש בעליון כגריס אפשר לתלות בזה ובספר הישר ביאר הטעם שזה ודאי שזה לא מצוי רק שמקילים ולכן לגבי תחתון אפשר להקל אבל אם זה עליון אומרים אדרבא שיותר מסתבר שזה מבחוץ וממילא תולים בזה התחתון דהינו שבאמת יותר מסתבר שזה עברה ולאו אדעתא רק שבלמטה הסיבה שאין הגזירה מצד הצד תליה ומבואר דלא כסברא הנ"ל שכל שזה בגדרי תליה אין תולין בזה עליון אלא שכל שזה הסתברות רחוקה אדרבא תולים שהעליון והתחתון זה מאותו דבר ושעברה ולאו אדעתא ולא תולים את העליון בתליה והתחתון מגופה [והנה מבואר שאפילו שבכגריס יותר מסתבר שזה עברה ולאו אדעתה ממאכולת ולכן למעלה תולים שעברה ולאו אדעתה אבל למטה זה סיבה להתיר מצד שזה גדר תליה לפנינו וכנ"ל סק"א] וע"ש שלרב הונא זה הפוך שאפילו שפחות מגריס זה אסור אבל אם זה עליון לא תולים בו דלדבריו זה רק גדר של לחומרא

#### כ"ג כסליו פ"א

# סימן י"א

# בדין תליה במאכולת ועוד דבר

### הביאורים בהא דלא תולים בשני מאכולות

א] מבואר במשנתינו שתולים עד גריס בפשוטו זה מצד שהגודל של מאכולת זה כגריס וכן הוא ברש"י במשנתינו וכן הוא בתוה"ק תחילת שער ד' שיסוד הסברא מצד שאין דם מאכולת מגיע ליותר מגריס וכן הוא בבעה"נ סימן ג' אות י"ז וצ"ב למה לא נחוש שמא הרגה שני מאכולות ומצאנו בזה כמה ביאורים

א. בפשוטו הביאור שלא חוששים ששני מאכולות נצטרפו יחד כן ביאר בפרדס רימונים עמוד קל"ח ואפילו דמבואר בגמ' נ"ב: שרחב"ג ס"ל שאגב זוהמא מגיעה שם מאכולת זה רק זוהמא של דם נדה ולא דם מאכולת וכן הוא בחת"ס שם ויתכן עוד דשם זה רק ביחס שלא לחלק ראיה אחת לשלשה ימים בזה תולים גם צד יותר רחוק

ב. דבאמת יש לחוש שנצטרפו שני מאכולות ובפרט למבואר בגמ' נ"ב: שהמאכולת מגיעה למקום שיש זוהמא ובפשוטו זה לא רק סברא דוקא בדם נדה, אלא שכיון שאם נתיר לתלות בשני מאכולות בטלנו כל גזירת כתמים ממילא גדרו חז"ל שאין לתלות כתם אחד אלא במאכולת אחת [כן הוא בלבוש ס"ה הובא במעדני יו"ט אות ת' וכן הוא במעיל צדקה סימן כ' וברעק"א נ"ח: בד"ה אמנם] והנה אם זה שני טיפין מבואר בגמ' שזה לא מצטרף דהיינו שההגבלה נאמרה על כתם אחד ויתכן מצד שעיקר הסברא שמי כיון את שני המאכולות יחד

ג. אם נימא כנ"ל בשיעור הקודם סק"א שבאמת מצד גדרי תליה זה לא סיבה לתלות ורק שרבנן הקילו לתלות מצד שאין לך כל מטה ומטה א"כ ודאי א"ש שלא הקילו לתלות אלא במאכולת אחת או בשיעור גריס וכנ"ל ולא ביותר ועיין פרדס רימונים עמוד קמ"א סק"י בד"ה ומה שנראה שכתב שלפ"ז יתכן שהשיעור גריס הוא לא תלוי במאכולת אלא שיערו חז"ל שאם נתיר עד כזה שיעור כבר אין הטענה של אין לך מטה ומטה ולא נבוא לאסור שלא כדין וע"ש שכתב שבאמת זה לא מצד שמאכולת זה עד כגריס אמנם כבר הבאינו דבכל הראשנים מבואר שהסברא כי מאכולת זה עד כגריס אמנם יתכן שמה שמצוי זה מאכולת אחת שזה שיעור גריס

והנה לשני מהלכים אלו שמצד גדרי תליה רגילים אפשר לתלות בשני תליות ורק כאן הגבילו חז"ל וכנ"ל יש לדון בגדר הדבר האם הגדר שלא תולים כתם אלא במאכולת אחת או שהגדר שלא תולים במאכולת אלא כשיעור גריס ולא כתם יותר מגריס והנה אם גריס זה היום הלכה של שיעור ולא דין תליה כלל א"כ בהכרח שהכונה שכל שזה יותר מגריס שיש בזה שיעור כתם ממילא הכל טמא אמנם אם זה גדר של תליה שחידשו שעד כגריס חשיב שיש תליה במאכולת בזה יתכן שהגבילו כנ"ל שכתם עד כגריס תולים במאכולת ויתכן אפילו בשני מאכולות ויותר מגריס לא תולים במאכולת ולפ"ז כל שזה יותר מגריס תולים שהכל מגופה שבזה לא התחדש דין תליה במאכולת אמנם יתכן שהגדר שתולים כל כתם רק במאכולת אחת ולכן כל שיש יותר מגריס ממילא יש כאן חלק מהדם שאין עליו דין תליה

והנה הסד"ט סקס"א [עיין בשיעור של גריס סק"ב] נקט דבכתם עב זה נחשב פחות מגריס והנה אם גדר הדין שלא תולים אלא במאכולת אחת א"כ כאן זה שיעור שני מאכולות ובהכרח שגדר הדין שבכתם עד כגריס תולים במאכולת וממילא יתכן שזה גם בשני מאכולות והנה עיין סד"ט שהביא את המעיל צדקה שכתם שחלקו על צבעוני כל שאין שיעור טומאה על הלבן טהור ובפשוטו צ"ב הרי כיון שזה גדר תליה ותולים רק במאכולת אחת א"כ אין סיבה לטהר אמנם אם נימא כנ"ל שהגדר שלא תולים במאכולת אלא בכתם עד כגריס א"כ יתכן שכיון שכאן הנידון על כתם פחות מגריס כי רק הוא סיבת טומאה ממילא בזה אין חיסרון שזה שני מאכולות דאין כזו הגבלה שלא תולים ששני מאכולות נצרפו יחד ודו"ק בזה ובפשוטו בדין שעל בשרה זה מצטרף אבל תולין אפילו בשני טיפות מבואר שגדר הדבר שכתם עד כגריס מותר ויותר מגריס אסור דאם הגדר שלא תולים בשני מאכולות א"כ כאן שזה שני טיפות יש כאן תליה בשני מאכולות [ועיין בסוגיא דטיפין שהארכנו בזה]

ד. עיין גר"ז סקנ"ה שכתב שבעלמא צריך לשער כמה דם יש במאכולת וכיון שחז"ל כאן קבעו שיעור קבוע כמה לתלות בכלל זה גם קבעו שזה השיעור שיש לתלות בכל מקרה שכל שלא ברור כמה שיעור דם היה כאן אין לתלות ביותר מגריס וכתב שלפ"ז בהרגה כמה מאכולות וברור שיש שם דם יותר מגריס ודאי אפשר לתלות בכמה דם שהיה שם דהינו שכיון שקבעו שיעור כמה זה מאכולת זה מחיב להגביל שאין לתלות במאכולת אלא בשיעור גריס והדברים מחודשים שמה שקבעו שיעור זה סיבה גם ביחס לכמה מאכולות ולדבריו זה סיבה גם בפרעוש ובראב"ד מפורש שרק בהרגה שני מאכולות לא תולים אבל בהרגה שני פרעושים תולים בשתי תורמוסים

ה. אמנם הנה עיין רמב"ם בפיה"מ [החדש] שכתב שתולים עד גריס מצד שמא הרגה כמה מאכולות וכן חשש להרגה פשפש וצ"ע שהרי פשפש שיעורו יותר מגריס וכן אם חוששים לכמה מאכולות למה חוששים רק עד גריס וכתב עוד שאם הרגה תולה אפילו ביותר מגריס לפי הגודל של הדם שיש בו ומשמע שגם מאכולת יכולה לתלות ביותר מגריס ולשיטתו שבמאכולת כלול פשפש א"כ ודאי שהתליה אפילו ביתר מגריס וצ"ע א"כ מהו השיעור של גריס ועיין לחו"ש סקי"ב שכתב דהנה מבואר בגמ' לעיל נ"ב: שבמצאה כתם על בגדה יש בזה ג' גריסים ועוד חוששים שזה בשלשה ימים והיא זבה אבל אם זה פחות תולים שזה בשני ימים ועיין חידוד הלכות שם ובפרדס רימונים עמוד קל"ו ואילך שביארו שדרך אשה לראות כגריס ולא פחות ולכן כל מה שחוששים שזה יום נפרד אם זה שיעור גריס ולא אם זה פחות ולפ"ז כתבו דס"ל לרמב"ם שכל מה שתולים במאכולת זה רק מתי שיש סיבה לומר שזה לא מגופה כי זה פחות מגריס וע"ש עמוד קמ"א סק"ט שלפ"ז א"ש מה שלא כתב הרמב"ם שאם מצוי פשפשים תולים בזה דכיון דדעת רבנן שיש הגבלה שלא לתלות אלא בשיעור שזה לא מסתבר שזה מגופה א"כ בשיעור פשפש זה לא שייך ולפ"ז בדעת רבנן שתולים עד כפשפש בהכרח צריך להגיע להסברים הנ"ל והנה בראשונים שמבואר שאם שכיח פשפש תולים כתרמוס ורק באחד וכן נפסק בש"ך סקי"א ובהכרח דלא כנ"ל וכן כבר הבאינו דיש ראשונים שכתבו מפורש שיסוד הדין גריס מצד שזה שיעור מאכולת ובהכרח כביאורים האחרים הנ"ל עוד יש להקשות לראשונים שתולין תחתון בעליון שהרי תמיד אפשר לומר שזה שני מאכולות שנצרפו יחד ומה שלמטה לא מתירים זה מסיבה צדדית שזה לא מספיק סיבה לתלות כיון שצריך צירוף שזה לא מגופה [ועיין מה שכתבנו בדין תחתון בעליון] ובאמת הרמב"ם לא כתב את ההלכה שתולים תחתון בעליון ויתכן שזה מטעם הנ"ל שתמיד יתכן שזה מאכולת

והנה הגמ' נ"ט. אומרת בנתעסקה בכגריס ומצאה יותר משני גריסים דהיה מקום לומר שדי דם ציפור באמצע וממילא בכל צד אין גריס ותולים קמ"ל שלא אומרים את זה והכונה שעד כמה שמכריעים שהאמצע זה דם ציפור ועליו אין נידון ממילא זה נחשב שיש כאן עוד שני כתמים שכל אחד פחות מגריס אמנם כל זה אם ההגבלה שלא תולים כתם יותר ממאכולת אחת אבל אם נימא כצד הראשון שבתליה של מאכולת לא תולים החשש שהצטרפו יחד דהינו שמי חיברם יחד א"כ כאן מה שיש ציפור באמצע זה לא מוריד החיסרון דמי עשה ששלושתם נצרפו יחד ובהכרח שאין סברא מבחינת המציאות שלא נצטרפו יחד אלא שיש כאן הגבלה בדין תליה של מאכולת וההגבלה שכתם אחד לא תולים ביותר וכנ"ל וצ"ע

### בביאור מחלוקת ר"ח ור"י וספקו של ר' ירמיה

ב] הגמ' מביאה מחלוקת ר' ינאי ור"ח במצאה גריס ועוד ומעוכה בו מאכולת דר' חנינא ס"ל שהיא טמאה כיון שבגריס ועוד לא תולים דהיינו שכמו שכל כתם שיש בו יותר מגריס לא תולים בשני מאכולות כך כאן לא תולים בשני מאכולות ור' ינאי חולק שכיון שמוכח שהועוד זה דם מאכולת ממילא נשאר נידון רק על הפחות מגריס ואת זה אפשר לתלות במאכולת והגמ' מביאה ספק של ר' ירמיה בנתעסקה בכגריס ונמצא עליה כגריס ועוד האם כה"ג תולה את הגריס בציפור וממילא את הפחות מגריס שנשאר אפשר לתלות במאכולת או לא והגמ' מבארת שמקום הספק גם לר' ינאי שמטהר במעוכה בו מאכולת דשם מעוכה בו מאכולת לכן זה ברור שהדם זה מהמאכולת משא"כ כאן וכן לר"ח ששם אוסר כאן זה יותר סיבה להתיר כי הרי נתעסקה

והנה משמעות הגמ' דבפשוטו הנידון של נתעסקה בכגריס ומצאה יותר זה אותו נידון של נמצא בו מאכולת רצופה רק שהגמ' אומרת סברא לחלק ולכאורא הביאור שיש כאן נידון האם תולים שמאכולת הגיע בדיוק במקום שיש תליה אחרת ויש צד שלא תולים וממילא גם במאכולת רצופה לא תולים וגם בנתעסקה בציפור לא תולים שהגיע לשם מאכולת ויש צד שתולים שהצטרפו שני תליות יחד ולכן גם במאכולת רצופה אפשר לתלות וגם בנתעסקה בכגריס יכולה לתלות ויש לדון שכל נידון הגמ' רק במאכולת שכיון ששם הגבילו חז"ל שאין לתלות אלא במאכולת אחת אבל בשאר מקומות וודאי תולים אפילו שני תליות ויתכן יש גם סברא הפוכה שרק בתליה של מאכולת הגמ' דנה שתולים שתים ביחד אבל בשאר תליות ודאי לא תולים שנצטרפו שתים יחד ועיין לקמן והגמ' דנה שיש לחלק בין המקרים וכדלקמן

והנה הגמ' מבארת סברת ר' ינאי כיון שמוכחא מילתא שזה דם מאכולת ועיין רשב"א בתוה"ב שביאר שזה שור שחוט לפניך דהינו שכאן זה מוכרע שזה ודאי מאכולת כה"ג אפשר לטהר את הפחות מגריס שנשאר דהינו שלכן זה חלוק מכל תליה בשני מאכולות והנה אם הביאור על דרך הלבוש שבאמת אפשר לתלות בשני מאכולת רק רבנן הגבילו את זה א"כ יתכן כל ההגבלה רק אם צריך להגיע לתליה של שני מאכולות אבל כאן התליה היא רק במאכולת אחת וכן אם נימא שלכן קבעו שיעור א"כ יתכן שכיון שהנידון על דם בגודל פחות מגריס ממילא בזה תולים במאכולת שזה נחשב כתם שהוא פחות מגריס וגם אם נימא שמה שלא תולים בשני מאכולות מצד שזה בגדר תליה רחוקה וכצד א' אבל יתכן שכל זה כשהצד השני ששניהם מגופה לכן עדיף מאשר לומר שזה שני מאכולות אבל כאן שהרי ודאי אחד זה מאכולת א"כ כבר אין הבדל לומר שאחד מאכולת ואחר מגופה או שזה שני מאכלות [כן ביאר בערוך לנר] וגם אם נימא שביחס לגופה כיון שזה המקום שהדם צריך להגיע אין כזה חסרון אבל יתכן שכל מה שלא תולים שני מאכולות מצד שיש כאן שני תליות א. לומר שהם הגיעו לכאן ב. וגם שהם נצטרפו יחד אבל כל שכל החיסרון לומר שזה הגיע יחד בזה אין חיסרון לומר שזה הגיע לאותו מקום

ובסברת ר"ח שלא תולים לשון הגמ' דבכגריס ועוד לא תליא עיין רשב"א בתוה"ב כ"ב. דמשמע שס"ל שמאכולת מעוכה זה לא אומר שזה הגיע אם דם וממילא יש כאן החיסרון הרגיל שזה תליה בשני מאכולות ויתכן לומר שגם אם נימא שזה ודאי אבל ס"ל שגם כה"ג יש החיסרון שלא תולים בשני מאכולות דהינו שכיון שצריך לתלות שהמאכולת הגיע למקום של מאכולת אחרת ורבנן אמרו שלא תולים בכה"ג וכן הוא בדרישה סקי"ד ויש לבאר עוד כסברת החוו"ד שרבנן אמרו שדרך אשה להרוג מאכולת אחת וכיון שמצאנו מאכולות א"כ תולים שזה המאכולת האחת שדרכה להרוג

והנה הגמ' מביאה את ספקו של ר' ירמיה בנתעסקה בכגריס ומצאה גריס ועוד ומשמעות הגמ' דבפשוטו זה אותו נידון האם תליה של מאכולת שזה הגיע אם משהו אחר והגמ' אומרת שיש סברא לחלק שגם אם במאכולת מעוכה אנו מתירים דשם זה לא גדר תליה אלא גדר של ודאי וכנ"ל אבל כאן זה הרי רק גדר של תליה והגמ' אומרת שיש סברא לומר שכאן זה עדיף ממאכולת מעוכה כי היא נתעסקה וצ"ב הרי גם מאכולת מעוכה זה כמו נתעסקה ועיין דרישה סקי"ד שביאר שכל הדין שלא תולים בשני מאכולות אבל תליה בדבר אחר ומאכולת תולים וברשב"א כתב שיתכן שהמאכולת הגיע מעוכה דהיינו שהיא הגיע ללא דם ובפשוטו הכונה שממילא זה חוזר שיש כאן תליה רגילה בשני מאכולות שלא מועיל וכפשטות לשון הגמ' שכל שנתעסקה זה מועיל והנה לנ"ל מבואר שכל שודאי יש כאן מאכולת אפשר לתלות במאכולת אחרת שכל הצד לחלוק על ר' ינאי זה מצד שאין כאן ודאי דם מאכולת וכנ"ל מהרשב"א [ועיין לקמן סק"ג דבפשוטו ברא"ש מבואר לא כך וכן הוא סתימת לשון המשנה]

והנה דעת הרמב"ם שבנמצא מאכולת מעוכה טמאה אבל נעסקה בכגריס ונמצא עליה גריס ועוד טהורה ודעת הרא"ש שבנמצא בה מאכולת רצופה טהורה אבל נתעסקה בכגריס ונמצאה עליה כגריס ועוד טמאה ודעת הרשב"א לטהר בשניהם ובפשוטו יסוד מחלוקת הרא"ש והרשב"א האם תולים שהמאכולת הגיע למקום שיש תליה אחרת או שלא חוששים ובפשוטו אותו נידון יש בכל שני תליות האם תולים שנפגשו יחד אמנם יש מקום לומר ששם לכו"ע חוששים שנפגשו יחד ורק במאכולת שרבנן הגבילו שלא תולים ששני מאכולת נפגשו יחד ויתכן שהגדר שביחס לתליה של מה שלא לפנינו בזה לא תולים שנפגש שני תליות יחד ולכן זה סיבה גם ביחס לציפור ומאכולת וכן מוכח בבעלי הנפש שפסק להחמיר בספקו של ר' ירמיה והקיל בהרגה שתי פשפשים לתלות בשני תורומסים ויתכן איפכא שסתם שני תליות ודאי לא תולים שנפגשו יחד ורק מאכולת כיון שיש סברא שהיא מגיע למקום לכלוך לכן תולים שזה נפגש יחד וכמבואר נ"ב: ויתכן שזה סברא מיוחדת במאכולת כי זה תליה מצויה וכן הביא רעק"א מהמעיל צדקה סימן כ' וכן הוא בסד"ט [סקצ"ג בתחילתו בד"ה ועוד יש להביא ראיה]

### בביאור נידון תוס' והרא"ש בהרגה שני מאכולות

ג] והנה עיין תוס' נ"ח: בד"ה וכדבריו שכתבו שאם הרגה שני מאכולות יכולה לתלות בשני גריסים וברא"ש כתב שלא יכולה לתלות מצד לא פלוג דהינו שכמו שבלא הרגה לא תולה בשני מאכולות ה"ה בהרגה לא תולה בשני מאכולות ועיין פרדס רימונים עמוד קל"ט בד"ה ומעתה שכתב דבפשוטו זה תלוי בספקו של ר' ירמיה והתוס' נקטו שתולה בציפור ומאכולת דהינו שתולים ששני התליות הגיעו יחד ורק בתליה של מאכולת שזה בלא הרגה בזה יש ההגבלה שלא תולים ביותר מגריס והרא"ש הרי פסק להחמיר דהינו שלא תולים בשני תליות ה"ה כאן לא תולים בשני מאכולות אמנם הדבר מאוד דחוק שתוס' לא הזכירו שזה תלוי בספק הגמ' וכן הרא"ש לא כתב שזה מחמת מה שהכריע אחרי זה אלא כתב שזה מחמת לא פלוג ובהכרח שתוס' נקטו שכל ספקו של ר' ירמיה בלא הרגה מאכולת ששם זה הדין תליה של מאכולת ובזה לא תולים ששני תליות הגיעו יחד אבל בהרגה שזה דין תליה רגיל ודאי שתולים ששניהם הגיעו יחד וכן הרא"ש נקט שכל ספק הגמ' כי זה תליה שאחד מהם הוא לא מאכולת אבל כל ששניהם מאכולות בזה הגבילו חז"ל שודאי שלא תולים שני תליות יחד ובאמת מתוס' מבואר דלא כאחרונים שרק במאכולת תולים שזה הגיע יחד דהרי כאן התליה מצד שהרגה וכן מוכח מהראב"ד שבשני פרעושים תולה בשתים וצ"ע שלא העירו מכאן

והנה עיין חוו"ד סק"ז שדן בהרגה מאכולת אחת האם תולה בשני גריסים והנה לרא"ש שגם בנתעסקה בציפור לא תולה בעוד מאכולת ודאי שגם כאן לא תולה וכן למה שכתב הרא"ש שלא פלוג רבנן בהרגה שתים ודאי שגם בהרגה אחד זה כך אמנם הנידון לדעת תוס' שבהרגה שתים תולים האם גם בהרגה אחד והחוו"ד כתב שכאן לכו"ע לא תולים שכיון שרבנן אמרו שתולים רק במאכולת אחת א"כ אומרים שהמאכולת שהרגה זה המאכולת שרבנן אמרו לתלות ולא יותר מזה וכן דיק הרש"ש מרש"י נ"ח: וכן הוא פשטות המשנה רחב"א תולה בגריס ואפילו לא הרגה ומשמע שגם בהרגה תולה בגריס [אמנם ברמב"ם בפיה"מ מבואר לא כך עיין סק"א] וכן הוא פשטות הרא"ש שרק על שני מאכולות כתב לא פלוג, והפרדס רימונים עמוד קל"ט כתב שזה כמו מאכולת מעוכה שתולים שהיה עוד מאכולת וכאן זה אותו נידון של צפור ומאכולת אמנם בפשוטו זה לא דומה וכנ"ל דשם זה לא גדר של תליה א"כ התליה היא במאכולת אחת אבל בהרגה זה גדר של תליה ולא תולים בשתים והנה ברשב"א משמע שכל הסברא שמאכולת רצופה זה לא דומה לנתעסקה בציפור דיתכן שהמאכולת הגיע כאן ללא דם ומשמע שאם הרגה מאכולת זה כמו נתעסקה וכן משמעות לשון הגמ' שרק הדגישה שנתעסקה ולא הדגישה שנתעסקה בציפור אמנם זה דלא כרא"ש דמשמעות דבריו שבהרגה מאכולת אחת זה מעיקר הדין שלא תולה בעוד מאכולת וכפשטות הגמ' כמבואר ברש"י שאין הבדל בין הרגה ללא הרגה שתמיד תולה במאכולת את [אם נימא שזה לא מצד שפסק להחמיר בספק של ר' ירמיה] דמבואר דבהרגה מאכולת יש החיסרון של שני מאכולות ובהכרח שלמד שבגמ' עיקר החילוק שנתעסקה במאכולת וכדרך הדרישה

[והנה לכאורא כל דברי החוו"ד שייך אם הגדר שלא תולים בשני מאכולות אבל אם יש שיעור של כתם א"כ בפשוטו כאן שהנידון על פחות מגריס זה לא סיבה לאיסור וצ"ל שזה נחשב שיש כאן כתם יותר מגריס כיון שהנידון על הכל קודם התליה וצ"ע]

והנה בהרגה שתי פרעושים לדעת התוס' ודאי תולים ולדעת הרא"ש אם הביאור כפרדס רימונים שלא תולים ששני תליות הגיעו יחד א"כ גם כאן לא תולים אמנם אם הביאור כמשמעותו מצד לא פלוג דקבעו חז"ל שלא תולים בשני מאכולות א"כ בשני פרעושים זה לא שייך וגם למה דפסק הרא"ש שבנתעסקה בציפור לא תולה במאכולת זה מצד שזה תליה של מאכולות אבל כאן שזה מצד שהרגה זה עדיף וכנ"ל וכדחזינן שהרא"ש הוצרך ללא פלוג ולא מצד ספקו של ר' ירמיה

אמנם עיין גר"ז סקנ"ה שכתב שכונת הרא"ש שכיון שבכל מאכולת לפעמים יש יותר דם ולפעמים יש פחות וחז"ל קבעו שיעור כמה אפשר לתלות ממילא גם מונח בזה שאין לתלות מצד מאכולת אלא בכמות אחת ולפ"ז כתב שאם הרגה כמה מאכולות ויודעת ברור שהדם שיצא מהם זה יותר ממאכולת אחת בזה גם הראש מדה שתולה וכתב שלפ"ז יתכן שתוס' דיברו בכה"ג והם מודים לרא"ש וע"ש שלפ"ז גם בהרגה שתי פרעושים כיון שחז"ל קבעו שיעור של תורמוס בכל מקרה ממילא כלול בזה שאין לתלות בפרעוש יותר משיעור של תורמוס ודבריו מחודשים שהשיעור שנאמר במאכולת אחת זה סיבה גם לשתי מאכולות וכן עיין בראב"ד שנקט שאפילו שלא תולה בשתי מאכולות גם בהרגה אבל בשתי פרעושים תולה דהינו שרק מצד שחז"ל הגבילו בתליה של מאכולת שזה רק במאכולת אחת ודו"ק בזה

והנה עיין בשו"ע שאם הרגה פרעוש תולה בו עד כתורמוס ומקורו בטור ועיין סד"ט סקט"ו וכן בבית מאיר שכתבו שלכאורא כל זה הטור לשיטתו שפסק שנתעסקה בגריס לא תולה בגריס ועוד אבל לשו"ע שפסק להקל א"כ הרגה פרעוש זה כמו נתעסקה בכגריס שתולה בועוד שזה מאכולת ועיין חוו"ד סק"ז שכתב שהרי במקום שמצוי פרעושים בזה ודאי לא תלה רק בפרעוש שכמו שלא תולה בשתי פרעושים או שתי מאכולות גם לא תלה במאכולת ופרעוש ששניהם זה סוג תליה שלא לפנינו שהגבילו חז"ל שתולים רק בבעל חי אחד וחידש החוו"ד שלפ"ז בהרגה פרעוש זה חוזר לכמו שמצוי פרעוש שלא תולה בפרעוש ומאכולת וגם בהרגה את שניהם לשיטת הרא"ש ובגר"ז סקנ"ה ביאר לשיטתו שגם כאן כיון שזה דבר שיש בו שיעור וזה סיבה להגביל לבעל חי אחד ממילא גם אם זה פרעוש ומאכולת זה שייך אמנם בראב"ד שכתב שתולה בשתי פרעושים חזינן דלא כדבריהם והריגת פרעוש זה ככל תליה בעלמא

והנה הטור כתב בסכ"ט שאם הרגה פרעוש זה חזר להיות התורמוס כשיעור הגריס דהינו שהפרעוש שהרגה אותו זה כמו הדין תליה במאכולת ולפ"ז בנתעסקה בכגריס האם יכולה לתלות בכתורמוס וגריס זה שנוי בספק של ר' ירמיה ותלוי במחלוקת הראשונים איך לפסוק והנה כאן לכאורא זה שני תליות טובות שהרי הרגה פשפש וכאן אין את ההגבלה שלא לתלות בשני מאכולות ובפשוטו מבואר מכאן שנידון הגמ' לא דוקא במאכולת אלא בכל שני תליות [וזה דלא כראב"ד שפסק להחמיר בספיקו של ר' ירמיה והקיל בהרגה שני פרעושים] ולחוו"ד שפשפש זה חוזר להיות כמו מקום שמצוי פשפש וכן לגר"ז גם א"ש וצ"ע אם זה כונת הטושו"ע

### בנידון שו"ת הרמ"א וראיתו מהגמ' נ"ב.

ד] עיין שו"ת הרמ"א הובא בט"ז סוף סימן ק"צ שכתב שאם אשה יש לה תליה ומצאה כתם שחלקו מראה לבן שזה ודאי מגופה וחלקו אדום שכה"ג לא יכולה לתלות במה שנתעסקה מצד שתולים שמסתמא כל הכתם הוא מאותו מקום וכתב להוכיח דבר זה מהגמ' נ"ב: דרחב"ג אומר שבמצאה שלשה גריסים תולים שחלק מזה זה מאכולת והגמ' מבארת שזה מצד שאגב זוהמא נתמעכה שם מאכולת ומבואר שרק מצד זה תולים במאכולת אבל ללא זה לא היו תולים וביאר שכיון שיש כאן חלק שודאי מגופה ממילא כה"ג לא תולים שחלק ממקום אחר אלא מסתבר שהכל מאותו מקום והוסיף עוד שגם מה שתולים זה רק מחמת שזה מאכולת שזה דבר מאוד מצוי אבל לא ביחס לשאר תליות ועיין סד"ט סקצ"ג בד"ה ועוד שהוסיף שלרבנן חזינן שגם במאכולת לא תולים והרמב"ם פסק כרבנן וע"ש שהקשה שלכאורא זה ספקו של ר' ירמיה האם תולים ששני תליות שהגיעו יחד ובפשוטו שם מבואר שלא תולים לכל הפחות לרבנן [ובפרדס רמונים בפתיחה לק"צ עמוד קל"ז האריך שזה עצמו המחלוקת תנאים ושספק ר' ירמיה תלוי בזה ע"ש וכל זה מחודש] והנה ע"ש בסד"ט סקצ"ג בתחילתו בד"ה ולכאורא שהביא מהמעיל צדקה סימן כ' שכתב לדחות הראיה שהגמ' באה לומר שגם למ"ד שרק בהרגה תולים כאן יש סיבה לתלות אפילו בלא הרגה אמנם עיין רש"י שם שכתב מפורש שהסיבה שצריך ג' גריסים מצד שזה שיעור כתם וצ"ע נידון של סוגין דלכאורא ביחס למאכולת זה המחלוקת תנאים האם ביש דם נדה תולים במאכולת וזה בדיוק כמו נתעסקה בדם ציפור ועיין לחו"ש סוף סימן ק"צ שכתב שיתכן דשם שיש סברא לומר שזה מגופה כיון שראתה כבר יומים לכן צריך להגיע לסברא זו ע"ש אבל בעלמא יתכן שלא תולים אמנם הרמ"א שהוכיח משם וצ"ע שזה נידון סוגין אמנם נראה שבסוגין אין ברור שאחד זה מגופה וזה עצמו הנידון האם לתלות שני תליות יחד או דבר אחד ובזה אין כזה כלל אבל שם יש סברא אחרת שחלק מהכתם זה ודאי משהו מסוים ומהיכי תיתי לומר שזה משהו אחר ולא אותו דבר וסברא זו מבוארת שם ברמ"א שכל דבריו רק מחמת שברור שחלק זה מגופה ולא מצד שאין תליה לפנינו ע"ש ובזה גם מיושב הרמ"א שנקט שלא תולים שני תליות דהרי תוס' והראב"ד נקטו שבהרגה שני מאכולות או שני פרעושים תולים אמנם לנ"ל אין זה קשור דכאן מדובר שאין ברור שחלק מהתליה זה דבר אחד והנידון האם הכל מאותו מקום משא"כ באופן הרמ"א וצ"ע

### בדין כתם כגריס שחלקו הוא לא סיבה לטומאה

ד] והנה עיין בשיעור הקודם שכתבנו להסתפק בכתם שחלקו על דבר המקבל טומאה וחלקו על אינו מקבל טומאה והחלק שעל המק"ט זה פחות מגריס האם יש כאן הקולא של פחות מגריס ויסוד הספק האם דנים על החלק המטמא האם יש בו כגריס וכל שהחלק שמכחו יחול טומאה זה פחות מגריס היא טהורה או שדנים על כל הכתם וכל שהוא יתר מגריס אפילו שהחלק שמחמתו יחול טומאה זה פחות מגריס בזה אין הקולא של גריס והנה בפשוטו אם יסוד הקולא של גריס זה הלכה של תליה א"כ כאן כיון שזה יותר משיעור מאכולת כבר אין בזה תליה של מאכולת וממילא היא טמאה אמנם אם יש הלכה של שיעור יש לדון שכיון שאין כאן שיעור של גריס שמטמא היא טהורה אמנם אם נימא כנ"ל סק"א שבאמת חוששים לשני מאכולות רק שרבנן הגבילו לתלות רק בכגריס כיון שלא רצו להתיר יותר מדאי א"כ ודאי יתכן שגם אם זה גדר של תליה אבל כשהנידון בגודל עד גריס תולים אפילו בשני מאכולות והנה הגמ' דנה שבנתעסקה בציפור לא יתלו במאכולת וצ"ב אפילו אם זה כתם יותר מגריס אבל החלק שהוא סיבה לטומאה זה רק החלק הנוסף על שיעור העסקה ומבואר שגם בכה"ג שהטומאה יחול רק מחמת פחות מגריס אבל כיון שהכתם הוא יותר מגריס לא תולה והנה אם נימא שהגמ' זה בכל שני תליות א"כ החילוק ברור שכאן עד כמה שלא תולים א"כ הכל זה סיבה לטומאת כתמים אמנם אם נימא שרק מחמת שזה מאכולת לא תולים אבל סתם שני תליות תולים שהגיע יחד א"כ ביחס לשיעור העסק ודאי תולים ובכל אופן מבואר שכאן יחול טומאה מחמת פחות מגריס ובהכרח שכל שהכתם כגריס אפילו שהטומאה מחמת פחות זה סיבה לטומאה אמנם יתכן לחלק דכאן יש כתם שהוא ספק שהכל סיבת טומאה ולכן אפילו אם אנו לא אוסרים מצד התליה זה בכלל הספק שזה סיבת איסור משא"כ אם זה על צבוע או אינו מק"ט ועיין סק"א וצ"ע

#### טבת פ"א [שיעור זה לא נאמר, חליתי בקרונה ובחסדי ה' התרפאתי ]

# סימן י"ב

# בדין ז' סממנים מעבירים על הכתם ס"ב.: ובדין מקדיר מגליד נ"ו:

### ביאור הסוגיא ושיטות הראשנים ולענין אשה לבעלה

א] מבואר במשנה ס"א: דז' סמנים מעבירים על הכתם הטבילו ועשה על גביו טהרות העביר עליו ז' סממנים ולא עבר הרי זה צבע והטהרות טהורות עבר או שדיהה הטהרות טמאות וצריך להטביל ע"כ המשנה והנה מבואר בגמ' שהעברת סממנים עוזרת גם במקרה שזה דהה שמכאן ולהבא זה לא יטמא מצד שזה כבר נחשב טומאה בלועה ודעת ר' יוחנן שגם בדם נדה דאוריתא זה כך ודעת ר"ל שרק בכתמים שזה טומאה דרבנן בזה יש ההיתר של טומאה בלועה ולא בטומאת נדה שזה דאוריתא והנה לשון המשנה שאם דיהה צריך להטביל ומשמע שמועיל טבילה אפילו שנשאר משהו ולר"י א"ש אבל לר"ל צ"ל שזה רק בכתם כיון שזה דרבנן וברמב"ן כתב שכונת המשנה צריך להטביל לאחר שהעביר מה שנשאר על ידי צפון

והנה מבאר בלשון המשנה שאם העבירו עליו ז' סממנים ולא עבר הרי זה צבע ובפשוטו משמע שיש כאן הכרעה ודאית שזה צבע ולכן גם הטהרות שעשו קודם שהעבירו ז' סממנים הם טהורות ולפ"ז היא טהורה גם לבעלה אמנם עיין תוס' ס"ב. בד"ה הטבילו שהקשו א. שבמשנה מבואר שמדובר בהטבילו ומשמע שללא זה הבגד טמא והרי עד כמה שזה ודאי צבע לא צריך טבילה ב. עוד הקשו דהגמ' אומרת שאם לאחר שהעביר ז' סממנים זה לא עבר חזר והעביר עוד הפעם וזה עבר כה"ג הטהרות שלאחר כיבוס שני הם טמאות שכיון שהוא הקפיד זה מטמא צ"ע הרי יש ראיה שזה צבע מהא דבפעם הראשונה זה לא עבר ג. עוד הקשו דר"י דס"ל שטומאה בלועה לא מטמא גם בדאוריתא ושואל על ר"ל מהמשנה דמבואר שאם העביר עליה ז' סממנים שזה מועיל והגמ' דוחה שכאן זה כתמים דרבנן וצ"ב קשיתו הרי במשנה מבואר שטעם ההיתר מצד שזה צבע

ומכח קושיות אלו הוכיחו תוס' וכן הרמב"ן שאין זה ודאי צבע וכל מה שזה מועיל זה רק בצירוף למה שזה טומאה בלועה ולכן מדאוריתא אין לזה טומאה כלל אפילו אם זה דם, רק מדרבנן כיון שעומד להעביר עליו ז' סממנים זה מחשיבו שיהיה לזה עדין טומאה ועל זה עוזר מה שיש צד שזה צבע שזה טהור ולכן ודאי צריך טבילה דהרי בתחילה זה לא היה בלוע והרי זה לא ודאי צבע וכן א"ש שטהרות השניות טמאות שאם מקפיד להעבירו בזה אין הצירוף שזה בלוע וכן א"ש קושית ר"י שהרי כל הטהרה של צבע זה בצירוף לבלוע ולכן קשה על ר"ל שאין היתר של בלוע בדאוריתא והנה ביארו שיסוד ההיתר מצד שיש כאן ספק צבע וספק שזה מעלמא אבל מצד זה לבד לא הינו מטהרים דהרי בשוק של טבחים לא עברה ולכן רק בצירוף למה שזה בלוע זה סיבה לטהר ולכאורא כונתם דמצד גזירת כתמים שכל שאין תליה לפנינו נוקטים שזה מגופה זה גם סיבה במקום שהעבירו ז' סממנים שכיון שזה לא הכרעה ודאית א"כ זה סיבה להכריע שזה מגופה וזה דם ורק כיון שכל הנידון לגבי טומאה בלועה שזה נידון דרבנן בזה יש להקל לתלות שזה לא מגופה אלא שצ"ע למה הוצרכו תוס' להוסיף שיש צד שזה מעלמא ולמה לא מספיק שכיון שהנידון מצד בלועה ממילא בזה מועיל הצד צבע

והנה צ"ב לגבי כתם למה כל סיבת הקולא מצד הדין שטומאה בלועה ולמה אין להקל מצד שהרי זה ראיה ללא הרגשה וממילא אין כאן בכלל סיבת טומאה מדאוריתא וממילא בזה יש להקל מצד שזה ספק צבע ובפשוטו צ"ל שכיון שכל התקנה של כתמים זה במקום שיש צד מעלמא ממילא אין כאן סיבה להקל ורק מצד שיש כאן היתר נוסף שאין זה בכלל טומאת כתמים לכן יש להקל

והנה לפ"ז לגבי בעלה ודאי שלא מועיל בדיקת ז' סממנים כיון שכאן אין את הצירוף של טומאה בלועה שהרי עיקר יציאתו מהגוף זה סיבה לטומאה אמנם עיין רמב"ם דמבואר בדבריו דבדיקת ז' סממנים עוזר גם לבעלה ובכל אופן פסק שלגבי טהרות זה לא עוזר אלא א"כ הטבילו וכן הוא ברשב"א [עיין טושו"ע סל"א] ובפשוטו מצד שס"ל שטהרות זה יותר חמור מלבעלה ולגבי טהרות חששו שזה דם משא"כ לגבי בעלה יש להקל כדין ספק דרבנן לקולא אמנם עיין סד"ט סקצ"ג שכתב לדון שהרמב"ם פסק שמקור מקומו טמא א"כ לגבי טהרות שגם ללא הרגשה יש טומאה מדאוריתא לכן לא הקילו אלא בצירוף לטומאה בלועה משא"כ לגבי בעלה שכל הנידון מצד ראיה ללא הרגשה בזה כל שהעבירו ז' סממנים דבפשוטו זה צבע זה סיבה להקל

והנה ברשב"א מבואר שס"ל כרמב"ם אמנם ס"ל שכל מה שזה נחשב ספק צבע רק אם העבירו עליו ז' סממנים אבל כל שלא העבירו נוקטים בפשוטו שזה דם ובפשוטו הביאור שכל תקנת כתמים בנויה על זה שאין תליה לפנינו ולכן מכריעים שזה מגופה א"כ גם ביחס לספק צבע זה כך אמנם עיין מ"מ שנקט בדעת הרמב"ם שגם קודם שהעבירו זה נחשב ספק רק כיון שאפשר לברר צריך לברר ולדבריו אם נאבד הכתם ואי אפשר לבדוק תהיה מותרת דהינו שרק בודאי דם היה התקנה אבל כל שזה ספק צבע זה אחרת [ומסתבר שזה רק מתי שמצד המראה זה סיבה להסתפק בצבע רק שזה לא ודאי] והנה עיין בשיעור על תליות שהבאינו לדון בגדרי כתמים האם הכונה שזה ספק רק רבנן טימאו גם על הספק או שיסוד האיסור כי נקטו שזה ודאי מגופה ולכאורא אם הגדר שחז"ל נקטו שזה ודאי א"כ מאותה סיבה גם כאן צריך לנקוט שזה דם מגופה אמנם אם באמת זה ספק רק רבנן טמאו על הספק בזה יתכן שכל התקנה היתה בודאי דם וספק מגופה אבל ספק האם זה צבע זה אחרת [ויתכן נפק"מ לנידון הנחלת אבות סימן י' במצאה כתם על בגד ולא יודעת האם זה היה למעלה מהחגור או למטה וטימא הנ"ל ולכאורא למ"מ אינו כן וצ"ע]

והנה מבואר בבריתא נ"ח: מעשה ותלה ר"מ בקילור וצ"ב לדעת הרמב"ם הרי גם ללא תליה לפנינו מועיל להעביר ז' סממנים ואין לומר שמדובר בנאבד שהרי לדעת הר"מ מותר גם ללא תליה לפנינו ובפשוטו צ"ל שכה"ג לא צריך העברת ז' סממנים דאפילו דמבואר במ"מ שיש חיוב לברר בספק צבע אבל זה כשאין תליה לפנינו שכל הצד להקל מצד שאולי זה באמת צבע אבל כל שיש תליה לפנינו בזה חז"ל לא גזרו בתורת ודאי וכנ"ל בשיעור של תליה לכן כאן אין דין לברר כמו שבכל ספק תליה מבואר בראב"ד שאין דין להקיף האם התליה דומה והנה עיין רעק"א סכ"ג לגבי תליה בקילור שהקשה שיצטרכו העברת ז' סממנים וצ"ע א"כ לדעת הרמב"ם אין שום משמעות בדין תליה הנ"ל ובהכרח כנ"ל

ועיין רמב"ן שכתב וז"ל **ולדבריו מעשה שתלה ר"מ בקילור ובשרף שקמה אינו אלא שיהו צריכין סממנין** עכ"ל ובפשוטו מבואר שנקט כרעק"א שגם ביש תליה לפנינו צריך סממנים וצ"ע א"כ למה כתב ביאור הנ"ל רק לרמב"ם וצ"ל שלשיטתו יתכן שזה נאבד וכה"ג לא תליה אסור ועל ידי תליה מותר משא"כ לרמב"ם אם זה נאבד תמיד מותר ואם זה לפנינו הכונה שזה סיבה לחשוש שזה צבע ולהעביר עליו ז' סממנים ודוחק אמנם נראה שיש לגרוס אינו אלא שלא יהיו צריכים סממנים [וכן הוא בהוצאת זכרון יעקב] וכונתו שללא תליה צריך להעביר משא"כ אם יש תליה לא צריך להעביר עליו ז' סממנים וצ"ע בזה

אמנם בעיקר ביאור סוגין עיין תוס"ר וכן הוא בח' הר"ן סנהדרין מ"ט ובמשמרת הבית ט"ז. שביארו שכונת המשנה הרי זה צבע שזה לא בגדר דם דהינו שיסוד ההיתר המבואר במשנה זה שכה"ג כבר אין לזה טומאת דם הנדה מצד שזה טומאה בלועה ולפ"ז לר"י המשנה מדברת בדם נדה ממש ונתחדש שכל שזה לא עובר זה מראה שזה בלוע בצורה שזה לא סיבה כלל לטומאה ולפ"ז א"ש מה שהיה צריך טבילה דבתחילה זה ודאי דם נדה וא"ש מה שר"י שואל על ר"ל שהרי אין יסוד ההיתר כי זה לא צבע וכן א"ש מה שטהרות השניות טמאות דהרי מדובר על דם נדה ולר"ל המשנה זה דוקא בכתם והנה הר"ן והרשב"א במשמרת ט"ז. נקטו שלפ"ז בספק צבע והעבירו ז' סממנים זה מועיל גם לבעלה ואין שום מקור מסוגין שזה לא ראיה ודאית אמנם דבריהם צ"ע שלנ"ל א"כ אין שום ראיה מסוגין שמזה שלא עבר זה ראיה שזה צבע דהרי מצאנו שזה מועיל גם לגבי דם גמור ומצד שזה בלוע וצ"ע

### בביאור מחלוקת ר"י ור"ל האם טומאת כתמים זה כמו דאוריתא

ב] מבואר בסוגין דנחלקו ר"י ור"ל האם בטומאה דאוריתא יש היתר של משקין בלועין אבל לגבי טומאה דרבנן כגון דמעת עינו של זב בזה ודאי דיש היתר של טומאה בלועה וכן לגבי דם תבוסה ומבואר בגמ' שר"י הקשה על ר"ל ממשנתינו דמבואר שמועיל ז' סממנים לגבי טומאת נדה ור"ל עונה הנח לטומאת כתמים דרבנן והנה בפשוטו קושית ר"י צ"ע כמו שהקשה בחידוד הלכות שכיון שראיה בלא הרגשה זה רק דרבנן א"כ בדין טומאה זו ודאי שטומאה בלועה מותר ומה זה שונה מדמעת עינו של זב או דם תבוסה והנה אם נימא שרבנן טימאו כתמים מצד שחששו שהרגישה ולאו אדעתא או רק מצד שיש צד מעלמא א"כ א"ש החילוק כמו שביאר באריכות בחכמת בצלאל שכאן כיון שהצד שיש טומאה זה דאוריתא הבין ר"י שזה כמו גדרים דאוריתא אבל אם נימא שרבנן ראו סיבה לטמאות ראיה ללא הרגשה א"כ כולו נידון דרבנן וצ"ב קושית ר"י

ועיין רש"ש שכתב דהנה נחלקו תנאים האם מקור מקומו טהור או טמא דהינו דם שיצא מהמקור ללא תנאי הטומאה וחידשו האחרונים שראיה ללא הרגשה גם תלוי בזה והנה נחלקו בזה לעיל ר"י ור"ל דר"י ס"ל מקור מקומו טמא ור"ל ס"ל מקור מקומו טמא ולפ"ז ביארו שזה כוונת סוגין דר"י לשיטתו דמקומו טמא לכן נקט שלגבי טהרות זה נידון דאוריתא דהרי גם ללא הרגשה ור"ל עונה שזה דרבנן כונתו דס"ל שמקורו טהור ממילא כיון שזה ללא הרגשה זה טהור והנה צ"ב קצת שר"ל כונתו להעמיד המשנה רק כחד מ"ד אמנם עיין תוס' שכתבו מצד שיש צד מעלמא ובפשוטו צ"ב למה לא ביארו כי זה ללא הרגשה אמנם יש לומר שכונתם שגם למ"ד שמקור מקומו טמא אבל כיון שמדאוריתא יש להתיר מצד שיש צד מעלמא ממילא זה נחשב שכל הנידון זה רק מדרבנן דהינו שנחלקו ר"י ור"ל איך לדון דבר שרבנן אמרו לחוש לצד דאוריתא והנה בפשוטו לפ"ז מוכח בסוגין שכל כתמים יש לטהר מצד שיש צד מעלמא אמנם היה מקום לומר שהכונה שכה"ג שהעבירו ז' סממנים זה ודאי יוצר מצב של ספק שזה רק דרבנן אמנם פשטות לשון הגמ' הנח לכתמים שזה דרבנן משמע שתמיד זה דרבנן מצד זה וצ"ע

### בדין מקדיר ומגליד

ג] עיין משנה נ"ו.: לגבי כתם הנמצא על בגד שהדין שמטמא למפרע מאז שיתכן שזה על הבגד ויש לדון בכיבסו הבגד באמצע האם הוא מטמא קודם הכיבוס או שאומרים שזה ודאי עבר בכיבוס ומבואר במשנה שר"מ ס"ל שהוא מטמא עד שעת כיבוס והגמ' מביאה בריתא שזה מצד שדרך בנות ישראל לבדוק חלוקיהן בשעת כיבוס לראות אם יש בזה כתם וביארו הראשונים שאם רואה כתם היא מעבירה עליו ז' סממנים ולפ"ז אם עכו"ם כיבסה או אם יודעת שלא בדקה כה"ג זה מטמא למפרע דהינו שחוששים שזה היה קודם הכביסה דאין הכביסה מכריח שזה עובר ומבואר בגמ' שרבי אמר שבודקים את הכתם שאם הוא מקדיר סימן שזה קודם הכביסה ואם זה מגליד סימן שזה לאחר הכביסה ר' אחא אומר תחזור ותכבסנו אם נדחו מראיו סימן שזה מאחרי הכיבוס ואם זה נשאר אותו דבר סימן שזה קודם עכ"ד הגמ' והנה סוגין מדובר לגבי לטמאות למפרע אמנם עיין רשב"א ושאר הראשונים שכתבו שזה גם נפק"מ לקולא בלבשה הבגד בזמן נידותה שהדין שיכולה לתלות בזה ומה הדין אם כיבסה הבגד באמצע האם בכל אופן אפשר לתלות שזה היה בזמן נידותה דלמבואר בסוגין שהכיבוס זה לא ודאי מעביר הכתם ממילא אפשר לתלות בזמן נידותה [ועיין סוגיא דתולין ממקום למקום מה שכתבנו ללמוד מהרשב"א הנ"ל שדימה דין לחומרא ללקולא]

והנה בעיקר ביאור סוגין עיין בבד"ה כ"א. שכתב שאין כאן מחלוקת בין ר"מ לרבי אלא שר"מ ס"ל שללא בדיקה של הבגד וכגון שנאבד הבגד הדין שזה לא ודאי עבר בכביסה ולכן אם ודאי לא בדקו תולים שזה למפרע ואם יש ספק אז אם הכובסת היתה ישראלית תולים שבדקה ושזה לאחר הכיבוס ואם זה כובסת עכו"ם ודאי לא בדקה ותולים שזה למפרע אמנם חזקה זו היא לא ודאית ולכן כל שהכתם לפנינו צריך לבודקו על ידי סימניו של רבי האם זה מקדיר או מגליד ואם זה מקדיר חזינן שזה מקודם ואפילו בכובסת ישראלית תולים שלא בדקה ואם זה מקדיר חזינן שזה הגיע אחרי וזה סיבה להכריע כך גם בכובסת עכו"ם וע"ש שנקט שכיון שיש סימן של מקדיר ומגליד וזה מועיל לכו"ע ממילא גם אם היא לא יודעת לבדוק זה אסור כיון שיש צורה לברר

והנה עיין ח' הרשב"א והר"ן וכן הוא בבעלי הנפש סימן ג' אות כ"ז שכתבו שאם אשה כיבסה הבגד ולא בדקה אותו ומוצאת כתם ולבשה אותו גם בזמן נידתה בזה צריכה לבדוק אם זה מקדיר או מגליד ועיין רשב"א שכתב שפשטות הראב"ד משמע שאם לא יודעת לבדוק זה מעכב וזה לא נחשב ספק דרבנן להקל כיון שזה ספק שמחמת חסרון ידיעתו אמנם כתב שאין זה מוכרח דיתכן שגם כה"ג מותר [ובריטב"א והר"ן נקטו לאיסור ועיין טושו"ע סמ"ו] ובפשוטו יש כאן מחלוקת כללית במקום שמספק זה מותר רק יש צורה לבדוק ולא יודעים האם זה חסרון ידיעה או שחשיב ספק והנה הראשונים הנ"ל לא כתבו מה הדין אם ישראלית כיבסה האם גם כה"ג מועיל בדיקה אלא העמידו דבריהם בכיבסה ולא בדקה ועיין רעק"א שהביא מהתפארת למשה וכן הוא בכו"פ ותוה"ש שנקטו שכה"ג לא יועיל בדיקה להתיר שכיון שכה"ג יש חזקה שהיא בדקה דהינו דלא כרא"ה לעיל שאין כאן מחלוקת [וכן משמעות הרשב"א בתוה"ק כ. שהביא קודם הדין שחזקתו בדוק ואחרי זה כתב בעכו"ם שאין חזקתו בדוק ובזה כתב לבדוק ואם לא בדק מקילים ומבואר שהדין בדיקה לא נאמר להקל וכן משמעות הדברים בארוך] אמנם עיין רמב"ן הל"ד שכתב שאם כיבסה בודקים האם זה מגליד או מקדיר ולא הזכיר כלל שבסתמא בדקה את זה

אמנם עיין סד"ט סקפ"ד שכתב לדיק מהרשב"א שם שכתב שיש שלש מחלוקת בדבר [וכן הוא יותר מפורש במשמרת] דלר"מ כל שלא בדקה תמיד יש חשש שזה קודם ולא עוזר הסימן של מקדיר ובישראלית שחזקתה שבדקה לא יועיל הבדיקה וכנ"ל אמנם רבי ורב אחא חולקים ולא ס"ל החזקה של הבדיקה בשעת הכיבוס וכן ס"ל שיש סימן של מקדיר ומגליד והרשב"א נקט לעיקר כר"מ ולכן בתחילה באמת בכיבסה ישראלית אין מקום להתיר גם במקדיר וכן בלא נבדק כיון שעיקר הדין כר"מ לכן כל שלא יודעת לבדוק חשיב ספק שזה מקודם וטהורה רק שלכתחילה כתב לבדוק ואם זה מגליד יש להחמיר אמנם אחרי זה הביא את הרמב"ן שהביא רק את רבי ולפ"ז באמת גם בכיבוס על ידי ישראלית מועיל בדיקה ומאידך יש חיוב בדיקה לכן גם באינה יודעת לבדוק חשיב חוסר ידיעה וזה מותר [דהינו שהנידון האם כשלא יודעת לבדוק וכן האם בכיבסה ישראלית יש חזקה שבדקה זה מחלוקת ר"מ ורבי והרשב"א תחילתו נקט כר"מ ולבסוף הביא את הראשונים שנקטו להחמיר כרבי ע"ש ובזה א"ש מה שבראב"ד הרשב"א הסתפק בכונתו דשם הרי הקדים בלא בדקה אמנם בדעת הרמב"ן נקט שודאי ס"ל שהבדיקה מעכבת דלא הביא הדין שחזקתו בדוק והנה צ"ע עד כמה שלר"מ לא מועיל הבדיקה למה לגבי לכתחילה הרשב"א החמיר בזה ואולי נקט שבזה רבי לא ודאי חולק על ר"מ וצ"ע והנה צ"ב עוד למה ר"מ זה נחשב קולא הרי עיקר הנידון לגבי לטמאות למפרע ואולי פסק כך מצד סתם משנה] ועיין גר"ז שכתב שבבדקה ודאי אפילו אם מקדיר אומרים שזה מאחרי זה וכל הנידון במקום שיש ספק

והנה בעיקר דברי הרשב"א שבלבשה בימי נידותה אפילו שללא בדיקה זה מותר אבל חיבת לבדוק ובפרט לדעת רבי וצ"ע הרי כאן יש תליה ודאית לפנינו שזה זמן נידותה וכל שיש צד שזה משם זה מועיל דהרי לא צריך להקיף ולבדוק האם התליה יכולה להיות נכונה ולכאורא בהכרח לומר שכיון שכאן אפשר מיניה וביה לראות האם התליה נכונה בזה יש חיוב ואין זה דומה שצרך לבדוק ממקום אחר ועיין סק"א מה שביארנו כנ"ל בדעת הרמב"ם

#### י"ב טבת פ"א

# סימן י"ג

# בדין תליה בעד בדיקה

### ביסוד החילוק בין עגול למשוך

א] מבואר במשנה נ"ז: עד שהוא נתון תחת הכר ונמצא עליו דם עגול טהור משוך טמא דברי ראב"צ ומבואר בגמ' שרבנן חולקים ומטהרים תמיד, עוד מבואר בראשונים שלגבי כתמים מטהרים גם במשוך והנה יש כאן חידוש שאפילו שהנידון בבדיקת עד ואם זה מגופה בפשוטו יש כאן טומאה דאוריתא בכל אופן כיון שמאכולת הוא דבר מצוי אפשר לתלות בו והנה יש לעיין מהו גורם ההיתר האם באמת ללא ראיה שזה מאכולת זה אסור ורק בעגול זה ראיה שזה מאכולת ולכן זה מותר או שבאמת מספק זה סיבה להתיר דחשיב שיש כאן תליה לפנינו ורק דבמשוך זה ראיה שזה מגופה דאם זה היה מאכולת זה היה צריך להיות עגול ויש בזה שני נפק"מ א. במקום שזה ספק עגול או משוך שאם צריך את הראיה להתיר זה אסור ואם צריך ראיה לאסור א"כ כאן אין ראיה לאסור ב. במקום שזה משוך אבל גם צד התליה הוא משוך שאם צריך ראיה שזה מהתליה א"כ כאן אין ראיה ואם לא צריך ראיה א"כ גם כאן זה מותר [והנה יש להוסיף שגם מה שעגול מותר אין זה ראיה מוכרחת כמבואר בבית מאיר סל"ו בד"ה תו שהרי ביותר מגריס גם עגול אסור אלא זה רק הסתברות שזה לא מגופה]

והנה לגבי כתמים מקילים בפחות מגריס גם במשוך והנה אם נימא דעגול זה ראיה שזה מאכולת ומשוך זה לא ראיה אבל זה יתכן שזה מאכולת א"כ א"ש שאפילו שבדיקה מחמירים אבל בכתמים מקילים גם ללא ראיה מצד שיש צד תליה לפנינו אמנם אם נימא שמשוך זה ראיה שזה מגופה דדרך מאכולת להיות עגול א"כ צ"ב למה שבכתמים זה אחרת ועיין סד"ט [סקס"ז בד"ה ולכאורא ובד"ה לפ"ז] שכתב שבכתם שזה לא על ידי קינוח א"כ גם אם זה מגופה זה לא היה צריך להיות משוך ועד כמה שבין כה זה שונה מהרגיל ממילא אין להוכיח מזה שזה לא מאכולת עוד יתכן שבאמת זה קולא מיוחדת בכתמים שהרי זה לא ראיה מוכרחת וכנ"ל ועיין לשון הרשב"א בתוה"ק י"ח. שכתב וז"ל וזה חומר בעד מבחלוק שכתם הנמצא בחלוק אע"פ שהוא בדוק בין משוך בין עגול טהור עכ"ל ומשמע קצת שזה קולא מיוחדת בכתמים

והנה מבואר בגמ' שעד שאינו בדוק נחלקו תנאים ומצאנו בזה שלש שיטות או שטהור תמיד או שטמא משום נדה או שטמא משום כתם ומבואר בגמ' שלכו"ע פחות מגריס זה מותר ונחלקו הראשונים האם ההיתר גם במשוך ובפשוטו דעת הרשב"א שלאוסרים אפילו משום כתם גם במשוך זה אסור ולכאורא זה מצד שכיון שדרך מאכולת להיות עגול וכאן הצד מגופה זה על ידי בדיקה ממילא במשוך זה מוכיח שזה מגופה ודעת הרמב"ן והראב"ד וכן דייק המ"מ בדעת הרמב"ם שמותר גם במשוך ועיין סד"ט סקס"ב שביאר שכיון שכאן זה אינו בדוק א"כ יתכן שנתקנחה מאכולת ולכן זה משוך והנה כה"ג אין ריעותא מהא שזה משוך אבל אין את הראיה שזה עגול והנה עיין גר"ז סק"ע שבאמת כתב שאם זה טמא משום כתם בזה יש להקל גם במשוך אבל אם זה משום נדה באמת צריך להיות דוקא עגול אמנם המ"מ נקט בדעת הרמב"ם שזה משום נדה ובכל אופן מבואר שגם משוך מותר ועיין סד"ט סקס"ז בד"ה הן אמת שכתב דבפשוטו מוכח שכל שאין ראיה שזה מאכולת זה מותר ועיין בית מאיר שלגבי פחות מגריס גם רבי מודה לקולא של אינו בדוק [ויש לברר חלק זה בסוגיא של עד שאינו בדוק]

והנה דעת רוב הראשונים שבעד הבדוק וטחתו בירכה מטהרים פחות מגריס אמנם מפורש ברשב"א והרמב"ן שרק בעגול אבל לא במשוך ועיין רעק"א נ"ח: בד"ה אולם ובסד"ט קפ"ג סק"ב בד"ה גם צל"ע שכתבו שכאן הרי בפשוטו טחות בירכה זה דרך קינוח וא"כ מהא דכאן לא מטהרים במשוך חזינן שצריך ראיה להתיר מצד שזה עגול אמנם עיין ביאר בפרדס רימונים מקש"ז ק"צ סקכ"ג בד"ה וראיתי שביארו שהלשון טחתו זה לא לשון קינוח אלא רק שנגעה בירכה וכה"ג זה לא דרך קינוח וממילא במשוך זה ראיה שזה ממאכולת וכמו תחת הכר

והנה עיין ט"ז סקכ"ג שכתב שאם אשה רגילה להוציא דם מבית הרעי שלה ובזמן הבדיקה נגעה שם יכולה לתלות שזה מהמכה ואפילו שזה משוך דכאן הרי גם התליה יכול להיות משוך ועיין תפארת למשה ובסד"ט [סקס"ז בד"ה ויש] שהקשו עליו שאפילו שאין כאן ראיה שזה מגופה אבל עדין אין כאן ראיה שזה מהמאכולת ומנ"ל שכה"ג יש להתיר דהינו שדעת הט"ז דסיבת האיסור בגלל שזה משוך ולכן כאן שאין את הראיה זה סיבה להתיר והתפארת למשה חלק שרק עגול זה ראיה להתיר אבל כל שאין ראיה להתיר זה אסור מספק

והנה עיין סד"ט שם ובבינת אדם אות י"ב שהביאו דיש בזה לכאורא לשונות חלוקים בראשונים דברש"י נ"ז: כתב שעגול זה ראיה שזה ממאכלת וכן הוא בלשון התוה"ק י"ח. וכן הוא בלשון הטור אמנם מאידך בח' הר"ן נ"ז: וכן בתוס"ר שם כתבו שמשוך זה ראיה שזה מגופה וכן מבואר בהשגות הרז"ה על בעלי הנפש וצ"ב יסוד הנידון בזה והנה מסברא הוי ספק דאוריתא וכל שלא יהיה ראיה לפנינו לתלות שזה מאכולת אין סיבה להתיר בזה, אמנם יש לדון להתיר מכמה טעמים א. מצד חזקת טהרה כמבואר בסד"ט סקס"א ולפ"ז בג' ימים ראשונים למה דמחמירים שאין לה חזקת טהרה כולם מודים שללא ראיה זה יהיה אסור וכן ביום הוסת למ"ד שוסתות דאוריתא אם ננקוט שאין חזקה כמבואר בסד"ט [שם בד"ה ולכאורא] א"כ כה"ג כל שזה ספק זה יהיה אסור ב. עוד טעם יש להתיר כמבאר בסד"ט בד"ה והן אמת ובפרדס רימונים בפתחי נדה בחקירה הג' אות ד' [עמוד מ"ט] ובמקש"ז ק"צ סקכ"ג שכיון שלא הרגישה ודרך אשה לראות בהרגשה לכן זה סיבה לומר שזה מעלמא וכתבו לפ"ז שיתכן שאין בזה מחלוקת בין הראשונים דרש"י נקט שכונת הגמ' נ"ז: שמדובר שהרגישה ולכן בזה אין סיבה לומר שזה לא מגופה רק מצד שזה עגול ויש ראיה שזה לא מגופה משא"כ הראשונים אחרים ביארו שכונת הגמ' שלא הרגישה וחוששים שהרגישה ובזה אין סיבה לאסור אלא מצד שזה משוך וזה ראיה שזה מגופה ועיין גר"ז קפ"ז סק"י בקו"א שהוסיף שגם הרשב"א שביאר הסוגיא שמדובר שלא הרגישה אבל כתב שהראיה מזה שזה עגול כדי להתיר גם במקרה שכן הרגישה [והנה צ"ב מהיכי תיתי לומר שגם עגול זה ראיה שזה מאכולת וגם משוך זה ראיה שזה מגופה אמנם עיין פרדס רימונים סק"ח עמוד נ"א שכתב שהרי לשון המשנה קשה דיש סתירה מהרישא לסיפא דמצד אחד משמע שרק עגל טהור אבל ספק טמא ובסיפא משמע שרק משוך טמא אבל ספק טהור וביאר שהמשנה דיברה בין בהרגישה ובין בלא הרגישה ולכן כתבה את שני הצדדים שמשוך טמא וזה ראיה שזה מגופה ולכן גם בלא הרגישה זה כך ועגול טהור וזה אפילו בהרגישה ומצד שיש ראיה שזה מאכולת]

ועיין סד"ט קפ"ג סק"ב שכתב לדון עוד שיש כאן ס"ס ספק אחד אולי זה מעלמא וגם אם זה מגופה הרי יתכן שזה ללא הרגשה וא"כ אפילו שחזקת דם בהרגשה דהינו שכל שזה ודאי מגופה הצד שזה בלי הרגשה הוא צד רחוק אבל זה יכול להצטרף לס"ס [ודבר זה תלוי בנידון האם שני הצדדים צריכים להיות שקולים והאריכו בזה האחרונים]

אמנם הבינת אדם אות י"ב העמיד שהמחלוקת ראשונים זה גם במקרה שהיא הרגישה וכתב שנחלקו האם כה"ג שיש דם לפנינו ואין תליה ממש לפנינו כמו מאכולת זה נחשב ריעותא בחזקה ולפ"ז כתב שכל המחלוקת ביחס לתליה של מאכולת אבל במקרה של הט"ז שיש מכה לפנינו כה"ג לכו"ע לא חשיב ריעותא בחזקה ואפשר להעמיד את האשה על חזקתה והיא טהורה

אמנם בפשוטו יש אחרונים שנקטו שאפילו שלא הרגישה בכל אופן כיון שאין ראיה לפנינו זה אסור מספק וכפשטות הרשב"א שאפילו שביאר הסוגיא שמדובר שלא הרגישה בכל אופן לא התיר אלא מצד שיש ראיה שזה עגול ובטעם הדבר לכאורא זה מצד שכל שהעד היה במקום הדם שזה ודאי סיבת דם לפנינו והצד תליה הוא לא באותו דרגא ממילא זה סברא להכריע שזה מגופה וזה כעין אין ספק מוציא מידי ודאי שהמקור הוא ודאי סיבת דם ודבר אחר זה לא לפנינו וכדיבואר לקמן מהראשונים [אלא שצ"ב למה אין להוכיח מהא דלא הרגישה וצ"ל שכיון שהיה בדיקת עד ויתכן שטעתה זה כבר לא סיבה לומר שזה לא מגופה ובגר"ז קפ"ז קו"א י' דן שאין חזקת דם בהרגשה לחלק מהראשונים ולפ"ז א"ש]

והנה בגמ' מבואר שרבנן מתירים גם במשוך ובדעתם מפורש שיש להתיר גם ללא ראיה שזה לא מגופה ובהכרח או שזה מצד שלא היה הרגשה וזה ראיה שזה מעלמא או שזה מצד חזקת טהרה אמנם עיין גר"ז קפ"ז קו"א י' במוסגר שכתב שלצד הגמ' שהכונה שהרגישה באמת בהכרח שרבנן חולקים שתמיד זה טמא דהיינו גם בעגול

והנה עיין ב"י סל"ה שכתב שגם בעד בדיקה תולים אם יש תליה לפנינו דכיון שלא הרגישה רגלים לדבר שזה מעלמא וכתב שלכן אם יש תליה לפנינו תולים אפילו ביותר מגריס והוסיף שם שבמשוך אומרים כיון שזה צורה של קינוח משא"כ בכתם שזה לא שייך ומשמע שנקט שסיבת האיסור בגלל שהמשוך זה ראיה שזה מגופה והנה משמעות דבריו שכל שהרגישה לא תולים כלל והאחרונים תמהו הרי בגמ' מעמידה המשנה שהרגישה אמנם יתכן שהוא למד שכונת הגמ' שלא הרגישה רק תולים שהרגישה וכדהאריך בסד"ט אמנם עיין פרדס רימונים [סוף סק"ט עמוד נ"ב] שכתב שכונתו שגם במקרה שזה ספק עגול או משוך זה מותר וזה רק בלא הרגישה ע"ש אמנם בחכמת אדם סימן י"ב כתב שכונת הב"י שלא הרגישה הרגשה שזה בהכרח ראיה אבל גם אם היה הרגשה ששיך בה טעות מתירים אותה מצד שמעמידים אותה על חזקתה והלשון צ"ב אמנם בהגהות הרב"פ על הסד"ט סקפ"ג כתב שזה עצמו שלא הרגישה הרגשה שאין בה טעות זה גם סיבה להתיר ולתלות שזה מעלמא ע"ש

והנה בפשטות אפילו דנתחדש דמה שלא הרגישה זה סיבה לתלות אבל כל זה אם יש תליה ברורה לפנינו אבל לא כל תליה שמועיל בכתמים יועיל בבדיקה אמנם עיין גר"ז ק"צ סקל"ד ובקפ"ג סק"ג ובקפ"ז סקל"ג ובקו"א י' שכתב בדעת הב"י והרמ"א שכל תליה שמועילה בכתמים מועיל גם במקום שלא הרגישה ודבר זה ילמד אי"ה בסוגיא דתליה במכה

### בקושית הגמ' י"ד. וליחוש שזה דם מאכולת

ב] והנה מבואר במתניתין דאם מצאה דם לא"ת בין בעד שלו ובין בעד שלה אם זה סמוך מיד חייבת חטאת ואם זה לאחר זמן חייבת א"ת והגמ' שואלת שניחוש שמא זה דם מאכולת והנה צ"ב קושית הגמ' הרי אולי מדובר במשנה ביותר מגריס ועיין רעק"א שיצא לדון שבאמת מדאוריתא תולים גם בשני מאכולות יחד רק שמדרבנן בגדרי תליה בכתמים לא תולים בשני מאכלות דאל"כ יתבטל גזירת כתמים אבל ביחס לבדיקת עד שהנידון האם זה דאוריתא בזה תולים גם בשני מאכלות אמנם עיין רשב"א שהוכיח מסוגין שביחס לפחות מגריס חוששים במאכולת דהינו שנקט שכל קושית הגמ' רק ביחס לפחות מגריס וצ"ל שסתימת הגמ' שמדובר בכל מקרה וגם בפחות מגריס [וכן עיין גר"ז סקס"ה ובחוו"ד ביאורים י"ז וחידושים ל"ח שנקטו שהוי דאוריתא ביתר מגריס] [והנה עיין בית מאיר תחילת סימן קפ"ג שכתב לחדש שכל החזקת דם בהרגשה זה לא על טיפת דם והנה בסוגין מוכרח שיש חזקת דם גם על פחות מגריס וצ"ל שסוגין מדובר על פחות מגריס אבל על יותר מטיפת דם אמנם הדבר דחוק שכיון שהגמ' מעמידה המשנה על כל המקרים ממלא זה גם על טיפה כחרדל [כן הקשה הסד"ט סקס"ז בד"ה והא דאמרינן] אמנם יתכן שכיון שמדובר על חטאת א"כ מדובר בשיעור שיש בזה חזקת דם בהרגשה וחז"ל ידעו שזה גם פחות מגריס אבל יתכן שזה חצי גריס ולא פחות אמנם עיין לשון הריטב"א שמדובר על טיפת דם כחרדל דהינו שנקט שגם בזה יש חזקת דם בהרגשה]

והנה הקשו הראשונים למה הגמ' שואלת כאן יותר מכל בדיקה דהינו דמבואר בפ"ק דבדיקת עד היא טמאה ועיין תוס' שתירצו שיתכן שתמיד זה מחמת חומרא אבל כאן שכתוב שמביאים קרבן בהכרח שזה ודאי ולכן הגמ' שואלת דהיינו שאין כונת הגמ' לשאול שתהיה טהורה אלא שלא יביאו חטאת והנה זה א"ש לשיטת רש"י שהגמ' שואלת שזה יהיה ספק ויביאו א"ת אבל אין שאלת הגמ' שתהיה טהורה והנה צ"ב עד כמה שיש צד תליה במאכולת למה שלא תהיה טהורה ודאי וכדחזינן בעד שהוא נתון תחת הכר והנה אם שם כל ההיתר כי יש ראיה שזה עגול א"כ יתכן שכאן לא מדובר בעגול שהרי מדובר על ידי בדיקה וכדביאר רעק"א נ"ח: ובסד"ט [סקס"ז בד"ה ולא ידעתי] וממילא בזה שאין ראיה להתיר זה נחשב ספק אמנם אם נימא דכל שאין ראיה מהא שזה משוך אז מספק אפשר להתיר וככל הנ"ל א"כ צ"ב למה שכאן זה יהיה אסור ועיין טורי כסף סק"כ שכתב שהמחלוקת רש"י ורשב"א האם קושית הגמ' זה שיהיה טהור או שזה יהיה ספק זה לשיטתם בביאור הגמ' לקמן שמדובר שהרגישה שרש"י שכתב שהיה הרגשה ממש א"כ בזה ודאי אין סיבה לטהר משא"כ הרשב"א שביאר שלא הרגישה רק תולים שהרגישה בזה כל שיש צד מאכולת זה סיבה שיהיה טהור לגמרי אמנם לחכמ"א הרי גם בהרגשה יש להעמיד על החזקה וכנ"ל וודאי שסתם בדיקה שמצאנו בש"ס זה גם ללא הרגשה אמנם עיין סד"ט שכתב שכאן הרי הגמ' בשבועות מעמידה ביום הוסת ובזה אין חזקת טהרה ויתכן שלכן מספק זה אסור אמנם ע"ש שזה תלוי האם וסתות דאוריתא או וסתות דרבנן

והנה בפשוטו הראשונים ביארו שכונת הגמ' לשאול שתהיה טהורה כמבואר ברמב"ן בסוגיא דטחתו בירכה שכתב שקושית הגמ' גם על המקרה של א"ת וכן מדויק ברשב"א בסוגיא דטחתו בירכה שהוכיח מסוגין שתולים במאכולת לקולא וכן הוכיח הב"י מהא דפסקו הראשונים להחמיר שאותו מקום בדוק ממאכלת ומבואר שיש נפק"מ לדינא דהינו שנידון סוגין האם לטהר [אמנם הריטב"א גם פסק כן ובכל אופן ביאר כרש"י] וכן הראשונים שישבו כדלקמן משמע שנקטו שכונת הגמ' לטהר ולכן הקשו מכל מקום

אמנם הראשונים כתבו לישב עוד דרק כאן הגמ' שואלת כיון שזה נמצא על שלו ולא על שלה או על שלה ולא על שלו והרמב"ן כתב עוד שכאן כיון שבדקה קודם ולא מצאה דם יותר מסתבר שזה מאכולת עוד הוסיף הרמב"ן שבעלמא ודאי שלא מתמעך שם מאכולת ורק כאן מחמת השמש יש צד לומר שהתמעך מאכולת והנה הראשונים שישבו שכל הקושיא רק כאן כי נמצא על שלו ולא על שלה צ"ב למה בלי זה אין כאן סיבה לתלות במאכולת ויתכן מצד שצריך ראיה להתיר וכאן אין ראיה ולפ"ז בעגול באמת היה אפשר תמיד לשאול רק שבבדיקה זה לא יוצא עגול אמנם עיין ריטב"א שהעמיד את סוגין בעגול ויתכן שזה מצד סברת הרמב"ן שרק בשמש יש סיבה לחוש למאכולת אמנם כאן שזה בשמש ובכל אופן משמע שאם היה נמצא על שניהם הגמ' לא היתה שואלת ובזה צ"ב הטעם

והנה עיין ראשונים שהביאו מר"ח שכל הקושיא כאן רק מצד שזה נמצא על שלו אבל בנמצא על שלה שזה כמו כל בדיקה אין מקום לשאול ובביאור הסברא שבשלה זה לא שאלה עיין רמב"ן ור"ן שכתבו סברא כי רוב דמים מצוים בה ומשמע שזה סברא שדם שנמצא באותו מקום רובו זה מהמקור וצ"ב למה בנמצא על השמש זה אחרת הרי הוא גם היה באותו מקום והרי הגמ' לא דנה שזה נרצף סתם על השמש שלא בשעת תשמיש וכמבואר ברמב"ן, ובריטב"א ביאר שכיון שזה נמצא בגופה דשיכי ביה דמים אמרינן כאן נמצאו כאן היו ומשמע שיש כאן סברא בהלכות הכרעה שמציאת דם בגופה כיון שזה מקום הדם ממילא לתלות שזה דבר אחר זה בגדר לחדש משא"כ אם המציאה על שלו אפילו שזה היה בפנים אבל ביחס אליו שהוא רשות לעצמו אין הבדל לחדש שזה הגיע מהמקור או שנרצף עליו מאכלת ולכן רק עליו הגמ' שואלת שנתלה במאכולת ובפשוטו זהו יסוד הסברא המבוארת ברשב"א שיש דברים שבנמצא על גופה לא תולים ובנמצא על בגדיה תולים שכאן שזה מקום הדם הפשטות שזה מגופה והצד תליה הוא נחשב שבאים לחדש וזהו יסוד הסברא שחידשו האחרונים עיין סד"ט סוף סקס"א שכתם בבגד האיש מותר אפיל שזה היה נגד האשה שהאדם חולק רשות לעצמו וזה סיבה לדון אחרת את הכתם הנמצא שם

והנה העולה מהנ"ל שלגבי מציאה בסתם בדיקה האם יש לשאול שזה מאכולת שיטת ר"ח שאפילו שהחשש קיים אבל יש דין הכרעה שזה מגופה אמנם לשאר ראשונים לא מצאנו סברא כלפי שלו יותר משלה שלא נתלה במאכולת אמנם גם לשיטתם מבואר שבסתם בדיקה לא תולים במאכולת ורק כאן יש סיבה מיוחדת ויתכן שזה מצד סברת ר"ח הנ"ל שכיון שזה מקום הדם לא מחדשים תליה שלא לפנינו רק שהראשונים ס"ל שזה גם כלפי נמצא על שלו ולכן הצרכו לביאורים אחרים וכן הוא בפשטות בשו"ת הרשב"א החדשות סימן צ"ה בד"ה עוד אמרת [וע"ש סימן צ"ג בד"ה ומה שדחית] שכתב שבעלמא אין לשאול שנתלה במאכולת כיון שחזקת דמים הנמצאים באשה זה מגופה לכאורא זה כסברת ר"ח ע"ש ויתכן שכאן גם בקושיא ידעה הגמ' שזה לא שכיח מאכולת באו"מ וכן משמע ברמב"ן שהאריך שבסתם בדיקה אין סיבה לחוש ורק כאן יש סיבה מיוחדת

והנה הבאינו לעיל לדון האם סתם בדיקה ללא ראיה שזה מעלמא יש לחוש שזה מעלמא ולכאורא לר"ח מבואר שבסתם בדיקה אין סיבה לחוש למאכולת וכן מוכרח לכל הראשונים שכתבו שיש טעם מיוחד שהגמ' כאן שאלה אבל בסתם בדיקה גם אם או"מ אינו בדוק ממאכולת בכל אופן אין לתלות במאכולת [כן הקשה הפרדס רימונים סק"ד עמוד מ"ט] ולפ"ז בהכרח שהדין של תחת הכר זה מחמת שיש ראיה מהא שזה עגול אם לא שנימא שכאן זה פחות שכיח

והנה הראשונים בסוגיא של טחתו בירכה דנו האם תולים במאכולת והרשב"א כתב להוכיח מקושית הגמ' שתולים במאכולת וכן הוא ברמב"ן, והרשב"א בתוה"ב י"ח. הוסיף שאפילו לר"ח שאין ראיה דהגמ' שאלה רק משלו אבל עדין יתכן שהדין נכון וצ"ב הרי עד כמה שס"ל לר"ח שיש דין הכרעה שזה מגופה א"כ למה שכאן יהיה מותר ועיין סד"ט סקס"ז בד"ה ואין לומר שביאר שכשהגמ' שאלה שנתלה במאכולת הכונה שנתמעכה באותו מקום ושם זה נחשב מקום הדם ולכן שם בשלה מכריעים שזה מגופה אבל בכתם הנמצא על העד שטחתה בירכה שהצד מעלמא הוא מצד שהעד היה בעוד מקום בזה לא שייך את סברת ר"ח ולפ"ז מיושב שאפיל שכל בדיקה כל שיש ספק לפנינו אפשר לתלות אבל כל זה מצד כשהצד תליה הוא לא במקום הדם ורק כה"ג מבואר בגמ' שללא ראיה חיצונית נקטו כל הראשונים שזה סיבה לטמאות

ועיין סד"ט סקנ"ז שלפ"ז יצא לחדש שאם מצאה כתם סמוך לאותו מקום ששם זה נחשב מקום הדם כה"ג אין לתלות במאכולת ששם יש את סברת ר"ח דהינו שאם קינחה רק באותו מקום ממש בזה הרי מבואר בגמ' שזה בדוק ממאכולת אמנם גם אם זה סמוך לאותו מקום בזה חידש שזה בכלל מקום הדם ומצד סברת ר"ח אין לתלות במאכולת אמנם עד כמה שבכתמים הקילו לדון שזה כתליה ויש שם גדרי לא פלוג יתכן שכל שזה מקום ששיך שיהיה מאכולת זה מספיק סיבה שהתירו כה"ג ורק באו"מ שזה בדוק ממאכולת בזה יתכן שלא שייך לתלות במאכולת

והנה הבאינו דהרשב"א הוכיח מקושית הגמ' שניחוש למאכלת שתולים במאכולת וצ"ב הרי הוא ביאר שזה רק מצד שיש שם ראיה שזה כך ועיין סד"ט סקס"ז בד"ה ועפ"ז בתשובת בנו שכתב שכונת הרשב"א שכמו דשם חזינן שכשיש ראיה תולים ה"ה כאן מה שזה עגול זה סיבה לתלות

### בביאור השיעור א"ת

ג] מבואר במשנתינו שאם מצאה דם מיד חייבת חטאת ואם לאחר זמן טמאה מספק צ"ב הרי ראתה עכשיו ושתהיה טמאה בגלל שעכשיו ראתה ונחלקו בזה האחרונים דבחידושי בית מאיר ביאר שבאמת מכאן ולהבא היא ודאי טמאה וכונת המשנה שהיא לא טמאה למפרע בשעת תשמיש אלא שתולים שראתה לא"ת אמנם רעק"א והחוו"ד ביארו שכיון שמדובר במשנתינו בקינוח ורש"י ביאר שהכונה שלא הכניסה העד לבפנים א"כ זה רק טומאת כתמים וזה נחשב ספק אמנם הרי כאן זה ודאי מגופה ורק שזה בלי הרגשה ובזה נקט הסד"ט שלכו"ע שורפים על זה שרק כשיש צד מעלמא לא הוי ודאי ועוד דדעת הרמב"ן שעל כל כתמים שורפים טהרות דהינו שמדרבנן זה ודאי ולפ"ז צ"ב הלשון ספק אמנם לבית מאיר א"ש שמכאן ולהבא זה ודאי טמא וכל הנידון לגבי הזמן שבין התשמיש למציאה

והנה צ"ב למה הוי ספק הרי עד כמה שיתכן שזה הגיע לאחר תשמיש א"כ מדין חזקה נימא שזה הגיע אחרי כמו כל חזקה ועיין ש"ש ש"ג פט"ז שנקט שביחס לכזה זמן קרוב אין חזקה מעיקרא ותמה שא"כ מדין חזקה דהשתא נימא שזה היה בשעת תשמיש ובפשוטו צ"ל שיש כאן חזקה מעיקרא שמועיל שלא נכריע בחזקה דהשתא ולכן הוי ספק ובחוו"ד סימן קפ"ז כתב שיש כאן רוב שזה לוקח זמן זה ומצד שני הוי חזקה וכיון שזה לא רוב גמור לכן זה חשיב ספק ובחזו"א אבן העזר סימן פ' דן שמדאוריתא יש חזקה אבל בכל אופן אפשר להביא א"ת אמנם עיין תוס' ז. שמפורש שזה ספק מדאוריתא והנה הגמ' בשבועות י"ח מעמידה את סוגין ביום הוסת ולכן חייב חטאת וכתב הסד"ט שלמ"ד סתות דאוריתא אין חזקה ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא למה הוי ספק עוד ביאר החזו"א שחז"ל נסתפקו מהו השיעור שלוקח לדם לרדת וממילא כיון שזה ספיקא דדינא לא שייך על זה חזקה ובזה א"ש שגם ללא חזקה הוי ספק

והנה עיין חוו"ד שהקשה למה מדין שחזקת דם בהרגשה לא נכריע שזה הגיע בזמן השמש ואז זה היה אם הרגשה ומכח זה חידש שכל שיש חזקה שזה הגיע מאוחר וממילא אין הגשה לא מכריעים מכח חזקת דם בהרגשה שזה הגיע קודם ורק כשידוע זמן הראיה בזה מחזיקים שזה היה אם הרגשה אמנם הפרדס רימונים נקט שכאן קינוח הכונה שהכניסה האצבע וממילא הוי כמו הרגשה ורק לכן לא תולים שזה היה בשעת השמש

והנה עיין סד"ט סקפ"ג סק"ב שכתב לדון שכל שיש ספק מעלמא יש לצרף גם את הצד של ראיה ללא הרגשה וצ"ע א"כ בשיעור א"ת למה לא מצרפים לצד שזה היה אחרי שגם אם זה היה בזמן השמש אבל זה היה ללא הרגשה ובפשוטו משמע שהצד ללא הרגשה לא מצטרף לס"ס וצ"ע

#### כ"א טבת פ"א

# סימן י"ד

# בדין בדקה בעד הבדוק וטחתו בירכה

### האם מדובר במקום שדם המקור יכול ליפול שם

א] הגמ' אומרת בדקה בעד הבדוק וטחתו בירכה אמר רב טמאה נדה וכן אמר שמואל טמאה נדה ורב שימי אמר שרב בתחילה אמר שחוששת והנה בפשוטו יסוד הנידון האם תולים שזה דם שהגיע מאותו מקום על העד או שזה דם שהיה על ירכה והנה בפשוטו גם אם זה היה על ירכה יש כאן טומאת כתמים רק שאם זה מהעד א"כ יש כאן טומאה דאוריתא של נדה משא"כ אם זה מירכה ומצד טומאת כתמים זה רק מדרבנן וכן הוא מפורש ברמב"ן וברשב"א אמנם עיין תוס' שכתבו שמדובר במקום שאין דם המקור יכול ליפול דהינו שהחידוש שלא תולים שהיה דם על ירכה ממקום אחר והנה צ"ב למה לא העמידו כשאר הראשונים שמדובר במקום שדם המקור יכול ליפול שם ובאמת שטומאת כתמים יש כאן ודאי והחידוש שנוקטים שזה מהעד מאותו מקום ושיש כאן טומאת נדה מצד שתולים שטעתה בהרגשת עד

ועיין חוו"ד סק"כ שכתב לחדש שעד כמה שבאמת יתכן שזה מגופה ללא הרגשה מדין חזקה תולים שזה יצא מגופה כמה שיותר מאוחר וממילא זה באמת יהיה רק טומאת כתמים דהינו אפילו שאם נימא שזה על ידי בדיקת עד זה יהיה על ידי הרגשה מצד שחזקת דם בהרגשה אבל זה לא סיבה להכריע מתי זה היה והנה בדבריו מבאר שזה מצד שיש חזקה שזה בא מאוחר ולפ"ז בכתם יבש שאין חזקה זה לא יועיל ובפשוטו כאן שמצאה למחרת זה היה כתם יבש אמנם יתכן שעיקר סברתו שמצד החזקת דם בהרגשה זה לא סיבה להכריע מתי זה הגיע אלא קודם דנים מתי זה הגיע ועד כמה שיש צד שזה יצא בתור כתם א"כ כיון שאין כאן הרגשה זה מותר ובזה א"ש שכתם לאחר מי רגלים או תשמיש לא הוי ודאי טמא שכיון שאין לנו הכרעה מצד עצמו מתי זה הגיע ואם זה יצא אחרי ממילא ברור שאין הרגשה ממילא זה לא סיבה לאסור וצ"ע והנה בפשוטו דבריו דלא כראשונים הנ"ל שנקטו שגם כה"ג שזה יכול להגיע מהמקור בכל אופן היא טמאה נדה ודאי [אמנם יתכן שהוא רק דיבר בנמצא על הירך ולא על העד והראשונים דיברו בנמצא על העד וכן נקט הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ סקט"ו בד"ה ולפי דבריו עמוד קמ"ה בדעתו] אמנם יתכן שבעיקר סברתו ודאי הדבר נכון שאם יש דם שודאי הגיע מהמקור למקום מסוים ויש ספק האם זה יצא בשעת תשמיש או אחרי בזה לא מכריעים מכח הרגשה מתי זה הגיע ורק כאן שהנידון האם הדם הגיע על ידי העד או שסתם יצא בזה דנים שזה הגיע על ידי העד וכמו לגבי ספק של מקור דם אחר עיין לקמן ודו"ק בזה

אמנם עיין תוס"ר שהעמיד הקושיא מה נפק"מ בהא דטחתו בירכה הרי מצד הדם שעל ירכה לבד זה סיבת טומאה וכמבואר בגמ' לקמן נ"ז: שאם זה על ירכה לבד ודאי טמאה מצד שאם איתא על חלוקה איבעי לאישתכוחי ותירץ תירוץ אחד שבאמת זה אותו הלכה רק שהגמ' באה לדיק שאם זה אינו בדוק היא לא טמאה נדה עוד תירץ שמדובר שיש לה מכה וממילא אם מצד שמצאה דם על ירכה זה לא סיבה לטמאות אבל כיון שבדקה וטחתו בירכה זה סיבה לטמאות והנה בפשוטו תוס' שכתבו שאין דם המקור יכול ליפול שם מצד שרצו לישב הקושיא הנ"ל אלא שצ"ב כוונת הקושיא שלכאורא כונת הגמ' שהנפק"מ שזה טומאה נדה וכנ"ל מהראשונים ובפשוטו יש לישב בשלשה אופנים

א. שהראשונים הנ"ל נקטו שמשמעות הגמ' שכל הנפק"מ האם זה ודאי טמא או ספק לא אם זה דאוריתא או דרבנן ובכל כתם הוי ספק אבל כתם על בשרה שיש את הראיה שאם איתיה הוי ודאי מגופה וכה"ג שורפים על זה תרו"ק והנה שיטת הרמב"ן לעיל ו. ששורפים תרו"ק על טומאת כתמים ואפילו חולין ולפ"ז א"ש לשיטתו שבהכרח סוגין זה ביחס לנידון האם זה דאוריתא או דרבנן אמנם דעת תוס' ותוס"ר יתכן כדעת הרמב"ם שסתם כתם זה רק טומאת ספק

ב. עוד יש לישב שזה תוס' ותוס"ר לשיטתם שנקטו שכל טומאת כתמים להלכה זה רק מצד שיש צד מעלמא [כדהאריך הסד"ט סקצ"ג והפרד"ר ביאר מצד שתולים שהרגשה ולאו אדעתא] וס"ל שכתם בגופה ולא על חלוקה זה נחשב שאין צד מעלמא וכה"ג זה טמא מדאוריתא ולכן הקשו שאין בזה נפק"מ אם זה מצד הבדיקה או מצד שמצאה על בשרה ולפ"ז התירוץ שיש מכה הכונה שכה"ג שביחס לכתם בבשרה זה סיבה לתלות אבל ביחס לבדיקה באמת התחדש שזה לא סיבה לתלות

ג. עוד יש לבאר שנקטו שסוגין בהכרח זה דרבנן וכל הנידון האם זה ודאי או ספק והסיבה שזה דרבנן או שנקטו שבדיקת עד בלא הרגישה לא הוי ודאי דאוריתא אלא רק ספק [כמו שנקט הגר"ז בדעתם עיין מש"כ בתחילת כתמים] וכן האריך בספק שערי ציון סימן כ"ו כ"ז או שס"ל שכיון שכתמים זה דרבנן מצד שיש צד מעלמא א"כ זה ודאי שאין בסוגין לטמאות מדאוריתא שכמו שכתם שעל בשרה זה רק מדרבנן כך כאן יש תליה שזה מירכה וזה מעלמא ובהכרח שכל נידון סוגין רק מדרבנן האם זה נחשב ודאי או ספק ולכן הקשה שגם כתם על בשרה הוי ודאי אמנם מסברא זה לא מסתבר שעד כמה שמדאוריתא חשיב שיש צד מעלמא וזה מותר א"כ גם מדרבנן אין סיבה שזה יחשב ודאי אמנם אם נימא שס"ל שיסד ההיתר מצד שיש דרשא דם ולא כתם ונקטו שזה גם מתי שצד הראיה הוא על ידי בדיקה א"כ ביחס לדאוריתא זה נחשב שיש כאן צד מעלמא אמנם מדרבנן שלא מתיחסים לדרשא הגמ' דנה שזה בגדר ודאי ולכן הקשו תוס' שתיפו"ל שכתם על בשרה זה גם ודאי לא מצד הדרשא ולכן תוס' העמידו שאין דם המקור יכול להגיע לשם והתוס"ר כתב שבאמת גם מצד הכתם לבד זה סיבה להחשיבו כודאי או שכאן יש מכה ומצד הכתם זה לא סיבה לאסור אבל מצד שבדקה זה סיבה לאסור ולא לתלות במכה [והנה רש"י מבאר שקושית הגמ' שליחוש שמא דם מאכולת שהכונה שיביאו א"ת וצ"ב אם יש דרשא של דם ולא כתם א"כ היא טהורה ובפשוטו מבואר שכל המושג כתם זה דם שנמצא שלא בבשרה אבל עד כמה שיש צד שזה דם באותו מקום אין בזה המיעוט של כתם וכדהאריך בזה הצ"צ האחרון סימן צ"ה וסימן קמ"ב ובשו"ת משיבת נפש סימן ל' [כ"ח: כ"ט.] והארכנו בזה בסימן ג' בדין בדיקת עד אמנם בדעת התוס"ר יתכן שכל זה בגונא דרש"י שהמציאה ודאי בגופה רק השאלה אולי יש שם מאכולת משא"כ כאן שיתכן שזה מירכה א"כ אין כאן ודאות שזה מאותו מקום בזה יתכן שכיון שהודאות של הדם רק בעד כה"ג חשיב כתם וצ"ע]

והנה במה שתירץ התוס"ר שיש מכה צ"ב שכמו שביחס לכתם שבבשרה אפילו שזה לא מבחוץ אלא רק יש צד של מכה זה נחשב תליה טובה א"כ כאן שהנידון האם זה מהעד או מהמכה למה שלא נתלה שזה מהמכה ולכאורא מצד ההסתברות שבדבר אין שום סברא לחלק ולכאורא מבואר כאן חידוש שכיון שהעד היה במקום הדם שזה ודאי נחשב מקור דם לפנינו משא"כ התליה של מכה כיון שהירך זה לא מקום הדם בזה זה נחשב לחדש תליה ומכריעים שזה מבדיקת העד וזה על דרך סברת הר"ח שלא חוששים למאכולת ביחס לדם שמצאה בעד שהיה במקום הדם והנה העמיד סוגין בנמצא על ירכה ונאבד העד ומבואר שגם כה"ג שיך סברא הנ"ל כיון שיודעים ברור שהעד היה באוו מקום והטיחה בירכה זה כאילו הירך היה במקום הדם ועיין לקמן וצ"ע

והנה בדעת הראשנים שסוגין הכונה שיש טומאה של נדה מדאוריתא צ"ב למה שלא נחוש שהיה כתם על גופה והרי מדאוריתא כל כתם יש צד מעלמא ועיין חוו"ד סקכ"א שכתב שכיון שלא נמצא על חלוקה בהכרח שזה לא מעלמא ולפ"ז כתם שעל בשרה אין לטהר מצד צד מעלמא ובטהרות שמקור מקומו טמא יש טומאה ודאית ובפשוטו כן נקט התוס"ר ויתכן שתמיד יש היתר של דם ולא כתם אבל כאן שעד כמה שזה מגופה זה נמצא בתור בדיקה בזה אין היתר של דם ולא כתם וכנ"ל אמנם אם נימא שתמיד זה מצד חזקה כפשטות הדברים ולכן גם בטהרות שלא צריך הרגשה זה טהור א"כ צ"ע למה כאן זה אחרת ועיין פרדס רימונים מקש"ז כ"ד בד"ה וע"כ נראה לומר [עמוד ר"כ] שכתב שתמיד כיון שלא הרגישה לכן זה סיבה לחשוש שזה מעלמא אבל כאן שאם זה מגופה א"כ זה אם הרגשה בזה באמת אין ספק שזה מעלמא [והנה לפ"ז הגמ' יכלה לדבר בכל כתם לאחר תשמיש או בדיקה או הטלת מ"ר אמנם עיין סק"א שיש לחלק דשם שהמציאה ודאי על גופה כיון שיש צד שזה הגיע יותר מאוחר וזה לא הרגשה זה מותר ורק כאן שהנידון איך זה הגיע מכריעים שזה דרך העד ודו"ק] ויתכן עוד שזה סברא בהלכות הכרעה שבמוצאת דם בתור כתם ודנים מאיפה זה הגיע בזה גם מעלמא נחשב צד אבל כאן שהעד היה במקום הדם לחדש צד אחר תמיד זה נחשב שרגלים לדבר שזה מגופה וכנ"ל בתוס"ר [ועיין חזו"א ק"ג סק"ו] והנה זה א"ש בנמצא על העד אבל אם מדובר בנמצא על ירכה זה לא שייך אמנם יתכן שכיון שהעד נגעה בירכה ודנים שזה עבר מאותו מקום גם כה"ג זה נחשב שצד המקור זה צד יותר אלים וכן מבואר בתוס"ר שדיבר בכה"ג וצ"ע

[והעירוני דיתכן דהחוו"ד גם מודה לעיקר הדברים ומה שבמקום שדם המקור יכול ליפול טיהר מצד שס"ל שכיון שזה בגופה כה"ג גם על זה נחשב שיש תליה ברורה לפנינו דהינו מקור הדם ורק ביחס לזה נקט שאין כאן דין הכרעה של או"מ אבל ביחס לכל צד שאולי היה משהו על גופה בזה ודאי מסכים אם סברת הראשונים שכיון שהעד היה במקום הדם יש כאן הסברא כעין אסממ"ו וכנ"ל ועיקר הדבר שדם בגופה שהגיע מאו"מ יש בו סברא של הכרעה שזה מגופה מבואר ברשב"א לגבי כתם הנמצא על בשרה ולא על חלוקה שזה חומרא מיוחדת כי זה על גופה ודו"ק בזה]

### בביאור שיטת רש"י

ב] עיין רש"י שביאר שמדובר שמצאה דם על הירך והנה הראשונים הביאו שרש"י גרס ונמצא עליה אמנם הרשב"א נקט שגם רש"י גרס ונמצא עליו רק שביאר שהחידוש הוא במקרה שנמצא גם על הירך ועיין תוס' שהקשו שתבדוק העד ותירצו או שנאבד העד או שכיון שיש דם על העד רק במקום שנגע בירך לכן זה סיבה לחשוש שזה הגיע מהירך וקמ"ל שגם בכה"ג זה אסור וצ"ב קושיתם הרי יתכן שמדובר שיש דם בעד והחידוש שלא חוששים שזה הגיע מהירך אמנם כונתם שאין שום חידוש בזה שיש גם על הירך שהרי גם אם יש על העד לבד יש חשש שזה מהירך ובזה נתחדש שטמא וא"כ בזה שיש גם על הירך זה לא סיבה כלל שישתנה הדין ולזה תירצו שנאבד העד ולכאורא הכונה שכה"ג שכל הנידון נעמד רק על דם שעל ירכה בזה יש יותר חידוש שלא חוששים שזה מירכה דהינו שיסוד סוגין מצד שכיון שהעד היה במקום הדם זה סיבה להכריע שהם מהמקור ולא ממקום אחר ובזה ודאי שהחידוש יותר גדול כשהמציאה על הירך מאשר מתי שהמציאה על העד וזה גם כונת הרמב"ן שהקשה על רש"י מה החידוש בזה שיש על ירכה וכי זה סברא יותר להקל ותירץ שנאבד העד וכונתו כנ"ל והתוס' תירצו עוד שבמקרה שהדם על העד בדיוק במקום שנגע בירך מציאות זו יש בה סיבה לחוש שזה מהירך ובכל אופן מטמאים ועיין רמב"ן שכתב לישב עוד שאם היה על העד לבד בזה יש פחות סיבה לחוש שזה מגופה דא"כ היה נשאר משהו על גופה אבל כה"ג שיש על גופה יש יותר סיבה לחוש שזה מירכה ונתחדש שגם כה"ג תולים שזה מגופה [וברשב"א ישב ללא התוספת שאם על העד זה ראיה שזה לא מגופה ומשמע שנקט שזה לא ראיה ובכל אופן ביחס לעד לבד זה פשוט שמכריעים שזה מגופה אבל אם יש גם על הירך כיון שביחס לדם זה יש מקום לדון שזה מעלמא ממילא זה סיבה לתלות בזה את דם העד אמנם זה דלא כתוס' ורמב"ן הנ"ל ודו"ק בזה]

והנה עיין סד"ט סקצ"ה שהקשה עד כמה שנמצא על הירך ולא על העד למה לא הוי תליה ממקום למקום וכתב שצ"ל שכיון שנגע בשני המקומות כה"ג לא חשיב תליה ממקום למקום וע"ש שכתב שבאמת הראשונים שלא ישבו כן מצד שס"ל שגם כה"ג חשיב תליה ממקום למקום וכה"ג באמת לא נאסור אמנם החוו"ד סקי"ט נקט שאין בזה מחלוקת וכו"ע מודים שגם בנאבד העד זה אסור והנה יש לדון שכיון שאין לפנינו שום תליה שהרי נמצא על בשרה ולא על בגדיה בהכרח שזה מגופה אמנם לראשונים שיתכן שזה מגופה צ"ע ועיין פרדס רימונים מקש"ז כ"ד בד"ה והנה כבר שגם כתב דפשטות הראשונים שלא ישבו כן מצד שנקטו שכה"ג באמת אין סיבה להכריע שזה מגופה והנה הסד"ט דן מצד שזה תליה ממקום למקום אמנם יתכן שגם אם כה"ג זה לא תליה ממקום למקום אבל ביחס לסוגין כיון שהסיבה להכריע שזה מגופה מצד שהעד היה במקום הדם ולחדש מקור אחר זה בגדר אין סממ"ו ויתכן שזה רק במציאה על העד ולא במציאה על הירך שזה עצמו הנידון האם הגיע לה מגופה או מהעד וכנ"ל בתוס' וברמב"ן שלרש"י זה החידוש המיוחד בסוגין

### בביאור גירסת הר"ח ובדין תליה במאכולת

ג] הראשונים הביאו בשם ר"ח שגרס ונמצא על העד ועיין רמב"ן שמדובר בין בנמצא על העד לבד ובין בנמצא גם על הירך והנה דנו הראשונים בסוגין האם גם בפחות מגריס זה אסור ובפשוטו בפחות מגריס יש לתלות במאכולת ועיין רמב"ן בתחילתו וכן בהלכות פ"ד המ"ה וכן הוא בבעלי הנפש סימן ג' אות א' [במהדורת הרב בוקוולד] שגם בנמצא על העד לבד יש לתלות במאכולת דהינו שאין ראיה מהא שזה על העד לבד שזה לא מאכולת שעל גופה שיתכן שזה נתקנח לגמרי על העד אמנם בסופו כתב הרמב"ן שלגירסת ר"ח אפשר להעמיד שמדובר שלא נמצא על הירך אלא על העד וכה"ג י"ל שזה ראיה שזה לא מגופה דא"כ היה צריך להימצא גם על הירך והנה בדבריו מבואר שזה לא מוכרח אמנם בח' הר"ן כתב את זה כסברא מוכרחת ועיין ריטב"א שהוסיף שלר"ח שמדובר שנמצא רק על העד שהרי לא הדגישו שיש על הירך א"כ לא יתכן שמדובר על יותר מגריס דא"כ פשיטא שזה מהעד ובהכרח מדובר על פחות מגריס ובזה התחדש שלא תולים במאכולת ועיין רשב"א שגם כתב שלר"ח שזה רק על העד בהכרח מדובר על פחות מגריס ועיין בהגהות הגרי"מ בן מנחם שביאר מצד סברת הריטב"א

והנה לא נתבאר בדברי הרשב"א מה הטעם באמת שלא תולים דבפשוטו זה מצד שמצאו רק על העד זה ראיה שזה לא מגופה ולפ"ז אם ימצאו גם על הירך יהיה מותר אמנם עיין רשב"א שכתב שהעיקר כדעה הראשונה והרי אם מדובר שזה על העד לבד אין ראיה שרש"י חולק אמנם יתכן שהכונה שלר"ח בהכרח החידוש על נמצא על העד בפחות מגריס משא"כ לרש"י אין מקור לחידוש זה אמנם עיין במשמרת הבית שכתב שטעם החומרא כיון שנמצא על העד ובתוה"ב הלשון הועיל ובדקה בו רגלים לדבר ומשמע שזה סברא בהלכות הכרעה שכיון שהעד היה במקום הדם כה"ג זה סיבה להכריע שזה מגופה וזה לא מאכולת וכן הוא סתימת השו"ע שלשיטות שאסור זה בכל מקרה [וכן עיין רא"ה שדימה לר"ח הובא לקמן] ועיין ש"ך סקמ"ג שהקשה על השיטות שאסור אפילו פחות מגריס הרי בהניתו תחת הכר תולים במאכולת ותירץ שכאן זה בגופה זה לא שכיח [וכונתו שגם לשיטות שתולים מאכולת בבשרה אבל זה ודאי פחות שכיח וכאן שזה נידון של בדיקה זה לא סיבה לתלות] והנה אם הכונה שכאן לא תולים מחמת שיש ראיה מזה שזה רק על העד א"כ לא קשה כלל שנתלה במאכולת אלא בהכרח שהש"ך למד שגם בנמצא על ירכה והעד בכל אופן לא תולים במאכולת [ובגר"ז כתב שבנמצא על העד לבד זה ודאי אסור וכל המחלוקת בנמצא על שניהם]

והנה עיין ראשונים שהעמידו את הנידון האם תולים במאכולת וכתבו להוכיח מהא דהגמ' שואלת על המשנה שנתלה במאכולת ומתרצת שאותו מקום בדוק או דחוק אצל מאכולת ומבואר שללא זה הינו תולים במאכולת והנה הראשונים הקשו למה הגמ' שואלת כאן יותר מכל מקום ומצאנו על זה בפשוטו ג' ישובים [עיין שיעור הקודם שהארכנו בזה] הרמב"ן ביאר שבעלמא הגמ' ידעה שעד זה לא סיבה למעוך מאכולת ורק כאן שזה על ידי שמש הגמ' דנה שהשמש מיעך את המאכולת והרשב"א והר"ן תירצו בשם תוס' שכאן יש ראיה מזה שנמצא על שלו ולא על שלה או על שלה ולא על שלו רגלים לדבר שזה מאכולת ובשם הר"ח כתב שנמצא על שלה אין מקום לשאול כיון ששכיחי בה דמים ורק בנמצא על שלו הגמ' שואלת ועיין ריטב"א שהביא גירסא נמצא על שלו ועל זה הגמ' שואלת ובפשוטו הכונה שאפילו שמבחינת ההסתברות אין הבדל בין נמצא על שלו או על שלה אבל יש כאן הלכה בהלכות הכרעה שנמצא על שלה כיון שזה היה במקום הדם כדי להוציא הדם בזה הוא סיבה להכריע שזה מהמקור משא"כ על שלו ועיין תוה"ב שלביאור ר"ח אין הוכחה משם שיש דין תליה בנמצא על שלה שרק בנמצא על שלו הגמ' שאלה והנה צ"ב שגם לביאור הרשב"א כל מה שהגמ' שם שאלה זה מצד שיש ראיה כמו שביאר א"כ למה זה ראיה לכאן ועיין סד"ט סקס"ז בתשובת בנו בד"ה ותו קשה [וכן בפרדס רימונים פתחי נדה בדין בדיקה עד סק"ו עמוד נ'] שביאר שגם כאן יש ראיה שזה עגול כמבואר בדבריו רק שזה לא ראיה מוכרחת וכדחזינן שיותר מגריס זה אסור ולכן יש מקום לדון שכל שיש כאן מקור ודאי שזה גופה כל שאין תליה גמורה זה לא עוזר ולזה הוכיח הרשב"א שכמו ששם זה עוזר אפילו שזה לא ראיה מוכרחת ה"ה אצלינו משא"כ לר"ח אין שום ראיה שמועיל לגבי נמצא על שלה והנה מה ששם צריך ראיה ולא עוזר מה שזה עגול דשם הרי מדובר במשוך שהרי זה נמצא על ידי בדיקה עיין שיעור הקודם שהארכנו בזה

והנה הרשב"א כתב שגם לר"ח יתכן שכאן תולים וצ"ב עד כמה שמבואר בר"ח שגם ללא הסברא של אותו מקום בדוק או דחוק אבל בנמצא על שלה זה לא סיבה לתלות א"כ למה כאן זה אחרת ועיין סד"ט סקס"ז בתשובתו לבנו בד"ה ואין לומר שכתב לבאר שיש מקום לחלק דרק בגמ' שם שהנידון לתלות במאכולת שנמצאת באותו מקום בזה יש סברא שכיון שזה מקום הדם זה לא סיבה לחדש תליה אחרת אבל כאן שהצד תליה זה שהיה דם בירכה ממילא כיון שהעד היה בשני מקומות ביחס למקום האחר שם זה לא מקום הדם נדה יותר מדם אחר ולכן זה סיבה שכו"ע מודים שזה סיבה לתלות

והנה צ"ב למה לא הוכיח הרשב"א מהמשנה לקמן שאם הניחתו תחת הכר או תחת הכסת דתולים במאכולת וצ"ל שבסדין דמבואר בגמ' שאין לך סדין וסדין שאין בו כמה טיפי דמים בזה ודאי שחשיב שזה מקור דם בדיוק כמו שגופה זה מקור דם וכל נידון הרשב"א רק במאכולת על בשרה שבזה יש מקום לדון שביחס למקור הדם שמגופה זה נחשב אין ספק מוציא מידי ודאי ולכן הרשב"א רק דן בטחתו בירכה ובקושית הגמ' שניחוש למאכולת באותו מקום

והנה עיין לעיל שהבאינו להקשות למה באמת היא אסורה ולא תולים שהגיע דם מירכה כמו כל כתם על בשרה וכתבנו לבאר או מצד שבבשרה לא מצוי דם אחר וכאן שצד הבדיקה זה אם הרגשה לא חשוב ספק או מצד שיש כאן דין הכרעה כיון שעד היה באותו מקום שזה מקום הדם אין לחדש צד תליה אחר והנה אם נבוא לדון לגבי מאכולת לכאורא אם כביאור הראשון א"כ מאכולת שמצוי על בשרה ודאי זה סיבה לתלות אמנם אם נימא שזה סברא בהלכות הכרעה צ"ע למה לגבי מאכולת זה לא כך וצ"ל שמאכולת שזה מצוי מאוד בזה הוא חשיב מקור דם בדיוק כמו המקור של האשה

והנה השו"ע הביא את הרמב"ם שבטחתו בירכה אסור אפילו במאכולת עגולה ועיין ט"ז שכתב שזה הרמב"ם לשיטתו שבבשרה לא מצוי מאכלת ולכן ממ"נ היא אסורה שאם זה היה על הירך א"כ מכריעים שזה מגופה ואם זה היה על העד א"כ יש ראיה שזה מהעד ולא מירכה שא"כ היה צריך להימצא גם על העד עכ"ד ועיין סד"ט וחוו"ד שנקט שמדובר שזה היה במקום שדם נדה יכול ליפול שם והנה צ"ב כונתו שלמה אם זה על העד צריך להגיע לראיה תיפו"ל שבבשרה אין מאכולות ובהכרח שזה מגופה ועיין פרי דעה שביאר שמה שבבשרה לא תולים זה לא מצד שאין שם מאכולת אלא זה סברא בהלכות הכרעה שכיון שזה מקום הדם תולים שזה מגופה ולא משהו מבחוץ וס"ל לט"ז שזה רק בנמצא על גופה אבל בנמצא על העד אפילו שזה הגיע מבשרה אבל כיון שהמציאה על העד אין בזה את הדין הכרעה של בשרה ולכן הוצרך לטעם מיוחד מצד שיש ראיה שזה מהעד ועיין רעק"א שהקשה שבמקרה שיש על העד ובשרה א"כ ביחס למה שבעד יש לתלות במאכולת וממילא כה"ג אין את החומר של בשרה ובפשוטו מבואר בט"ז שגם בנמצא על בגדה ובשרה פחות מגריס זה אסור וכדעת החוו"ד אמנם עיין סד"ט שהקשה שאין כאן ממ"נ שהרי אם מצד שזה היה על גופה זה רק טומאת כתם דהינו שאין דין הכרע שזה לא מאכולת רק לצד ראיה בצורה של כתם עוד הקשה הסד"ט דבפשוטו הגמ' לא דיברה דוקא במקום שדם המקור יכול ליפול ובאופן שדם המקור לא יכול ליפול בזה אין סיבה לא לתלות במאכולת לנ"ל שכל הסיבה כי תולים שזה מבשרה וכאן זה לא שייך וצ"ע

והנה יש לדון בהכניסה עד הבדוק רק בכניסת או"מ בצורה שזה לא מבלבל ההרגשה וגם קינחה מסביב ובפשוטו כיון שזה רק טומאת כתמים ממילא יש כאן הקולא של פחות מגריס אמנם יש לדון למבואר ברמב"ם שבבדיקה לא עוזר טחתו בירכה מה הטעם דאם זה חומרא מיוחדת כי זה צד דאוריתא לכן מאכולת זה לא צד א"כ כאן זה לא שייך אבל אם נימא שזה סברא שכיון שהעד היה במקום הדם ממילא כיון שירכה לא שכיח מאכולת זה סברא להכריע שזה מגופה מצד רגלים לדבר א"כ גם כאן זה כך וכמו שנתבאר לעיל מהרא"ה ועיין בסוגיא דעד שאינו בדוק דבראב"ד כתב החילוק בן זה לכתם מצד שרגלים לדבר ולא מצד שזה דאוריתא אמנם יתכן שביחס לפחות מגריס לא גזרו כל שזה דרבנן וע"ש שמתירים גם משוך ויש שנקטו שזה רק בדרבנן אמנם שם הכונה שיש תליה במאכולת וממילא לא פלוג שזה תמיד אבל כאן זה סברא לא לתלות במאכולת ומהגרש"צ והגר"נ שמעתי להקל אמנם בספר פתחי דעת הביא מהגריש"א להחמיר והנה הוא הביא מצד סברת ר"ח שקושית הגמ' רק מצד שנמצא על שלו ולא על שלה או כי זה על שלו אמנם אין זה דומה דכאן זה טחתו בירכה כדחזינן ברשב"א שזה לא דומה וכנ"ל מהסד"ט אמנם כאן שהאחרונים החמירו כרמב"ם א"כ זה מקור לאסור אם לא נימא שזה רק ביחס לדין דאוריתא ואולי כל מה שהחמירו את הרמב"ם רק ביחס לדאוריתא ולא ביחס לדרבנן וצ"ע

### האם במקום שתולים במאכולת יותר מגריס הוי ודאי

ד] והנה לגבי עד שאינו בדוק מבואר בגמ' שר"ח הקשה לרבי שכמו שמתיר פחות מגריס כך שיתיר יותר מגריס ורבי אמר לו שזה לא דומה דשם יש לתלות במאכולת משא"כ יותר מגריס ומשמע שלר"ח כל שמטהרים פחות מגריס גם יותר מגריס זה לא טומאת נדה ועיין רמב"ן ור"ן וריטב"א ורשב"א שכתבו להקשות שאם נימא שבטחתו בירכה מטהרים פחות מגריס א"כ מצאנו שפחות מגריס מותר ובכל אופן יותר מגריס זה אסור מדאוריתא וכתב הרמב"ן והרא"ה ועוד ראשונים שאם נימא כר"ח שבטחתו בירכה לא תולים במאכולת א"ש והנה לכאורא הניחא אם נימא שגם בנמצא על ירכה והעד לא תולים א"ש אבל למבואר ברמב"ן שרק בנמצא על העד זה כך אבל בנמצא על שניהם שבזה אין ראיה ודאי תולים במאכולת א"כ עדין קשה שביותר מגריס הרי זה טמא כה"ג ועיין פרדס רימונים בפתחי נדה [בדין בדיקה אות ה עמוד נ' ובמקש"ז ק"צ סקכ"ד בד"ה אולם] דמוכח מהראשונים הנ"ל שבאמת לשיטה זו בנמצא על ירכה והעד באמת אין כאן טומאה דאוריתא אלא רק טומאת כתמים שכמו שחוששים למאכולת כך חוששים אולי היה שם דם ממקום אחר וכל סוגין רק מצד הראיה שזה לא מירכה דהינו שכל הסברות שהארכנו בסק"א ב' לבאר למה כאן זה לא כמו כל כתם זה רק מצד שיש ראיה מזה שאין על גופה אבל ללא זה הוא כמו כל כתם וכן מוכח לפ"ז שבהניחתו תחת הכר שתולים במאכולת שגם יותר שאסור או במשוך זה רק דרבנן וכמו שנקט רעק"א והנה הגר"ז סקס"ה והחוו"ד ביאורים י"ז וחידושים ל"ח כולם נקטו שזה דאוריתא אפילו שהחמירו כרמב"ם וצ"ע

#### כ"ג טבת תשפ"א

# סימן ט"ו

# בדין עד שאינו בדוק

### סיכום השיטות בסוגין

א] הגמ' מביאה נידון בבדקה בעד שאינו בדוק והניחתו בקופסא שרבי מטמא ור"ח מטהר והגמ' מסתפקת האם מה שר"ח מטהר זה גם מצד כתם או רק מצד נדה והגמ' מכריעה שרק טיהר משום נדה אבל טמא משום כתם והגמ' אחרי זה מביאה שנחלקו בזה תנאים קדמונים ור"מ מטמא ור"י מטהר והגמ' אומרת שזה לשיטתם לגבי דם במי רגלים שר"י מטהר ור"מ מטמא והקשו הראשונים דשם הרי ר"י מטהר לגמרי וכאן הרי גם ר"ח שמטהר הגמ' אמרה שטמא משום כתם ומצאנו בזה כמה שיטות א. תוס' כתבו בשם ר"ח שבאמת גם ר"י שמטהר במי רגלים זה רק משום נדה אבל טמא משום כתם ולפ"ז מסקנת הגמ' שאין שיטה שטהור לגמרי ב. שיטת הרא"ש שלגבי מי רגלים באמת ר"י מטהר לגמרי אבל כאן הוא רק מטהר משום נדה אבל הוא מטמא משום כתם ולפ"ז דמיון הגמ' שזה לשיטתו הוא רק ביחס למה שזה לא טמא משום נדה [ובפשטות כן הוא שיטת הרא"ש כדלקמן] ג. אמנם הרשב"א נקט שבאמת ר"י מטהר לגמרי גם משום כתם ולפ"ז יש כאן ג' שיטות לר"מ טמא משום נדה לר"ח טמא משום כתם ולר"י טהור לגמרי

והנה לענין הלכה מצאנו ג' שיטות א. הרשב"א כתב שכיון שקי"ל לגבי מי רגלים כר' יוסי ושם הכונה טהור לגמרי ממילא גם כאן טהור לגמרי ב. התוס' בשם ר"ח נקטו שכמו שבמי רגלים טמא משום כתם כך כאן טמא משום כתם ג. והרמב"ם והראב"ד והרא"ש פסקו שלגבי מי רגלים זה טהור ולגבי עד שאינו בדוק זה טמא והנה ברמב"ם מבואר שזה טמא משום נדה אמנם הראב"ד כתב שכיון שרבי ור"ח סוברים שזה טמא לכן פוסקים שזה טמא והרז"ה הבין שכונתו לפסוק לגמרי כרבי אמנם עיין סד"ט דבפשוטו כונתו לפסוק כר"ח שזה טמא משום כתם שהרי הוכיח מר"ח וכן בסוף הלכות כתמים כתב שאין בכתמים משום וסתות אלא רק בעד הבדוק ומבואר שבעד שאינו בדוק אין משום וסת ובפשוטו כי זה רק טומאת כתמים וברא"ש מפורש שזה משום כתם והנה להלכה השו"ע פסק שטמאה בעד שאינו בדוק ונקטו האחרונים [עיין ט"ז סקכ"ט ובסקמ"א ובסד"ט סקס"ד בד"ה ומיהו] שזה רק משום כתם אבל לא משום נדה

### בביאור הנידון בדין עד שאינו בדוק

ב] והנה בפשוטו לרבי שטמאה משום נדה הכוונה שיש כאן טומאה דאוריתא ור"ח שאומר שטמאה משום כתם הכונה שביחס לדין דאוריתא ודאי אין כאן סיבת איסור שזה מספיק תליה לספק שזה מעלמא ובטעם ההיתר בלשון הרשב"א בתוה"ק י"ח. מבואר שזה מצד חזקת טהרה וז"ל **אשה זו בחזקת טהורה עומדת ועד זה אינו בדוק אעפ"י שבדקה עצמה בו מספק לא נטמא אותה** עכ"ל ועיין סד"ט סקס"א שלפ"ז בג' ימים הראשונים אין להתיר עד שאינו בדוק והביא שם לדון שזה מצד שכיון שלא הרגישה ויש תליה לפנינו זה סיבה לנקוט שזה מעלמא והנה בפשוטו לרבי שטמאה משום נדה ודאי שכתם שנמצא על אינו בדוק היא טהורה ולא מצאנו שחולק שכתמים אי אפשר להתחר מצד שיש צד מעלמא ולשיטות שזה מצד דם ולא כתם א"ש החילוק אבל אם זה מצד חזקת טהרה צ"ב החילוק ובהכרח שסיבת החומר שבזה שכיון שהעד היה באותו מקום זה סיבה יותר להחמיר ובטעם הדבר אפשר לבאר או שכל תליה בכתמים זה מצד שלא הרגישה אבל כאן שאם זה על ידי בדיקת עד יש כאן הרגשה ממילא אין סיבה לתליה וכנ"ל בשיעור הקודם לגבי טחתו בירכה ע"ש סק"א או שזה סברא בהלכות הכרעה שכיון שהעד היה במקום הדם ממילא כל שאין תליה מאוד טובה זה בגדר אין סממ"ו ואין זה סיבה לספק שזה לא מהמקור ובהא דטמא משום כתם דעת הראב"ד שאותו דרגא אם זה לא יהיה בדיקה אלא כתם בחלוקה זה יהיה טהור ובהכרח שיסוד החומרא מצד שזה על ידי בדיקה וטעם החומר יש לבאר כנ"ל או שכאן חששו יותר כיון שעד כמה שזה מגופה זה דאוריתא [וכן הוא בש"ך סקמ"ה לקראת הסוף שכתב להחמיר מצד שזה ספק דאוריתא וכן הוא בחוו"ד סקכ"ד] או שיש כאן סברא של הכרעה שכיון שהעד היה באותו מקום זה סברא להכריע שזה מגופה אבל זה רק ביחס לדין תליה של כל כתמים שכזה מצב זה לא נחשב תליה לפנינו אבל כל שזה סתם חלוק שזה לא היה באותו מקום בזה ודאי חשיב כצד תליה לפנינו ואין סיבת איסור

אמנם יש הרבה אחרונים שנקטו שבאמת מה שנחשב עד שאינו בדוק שטמא משום כתם גם בתור חלוק זה טמא משום כתם דהינו שזה לא חומר מיוחד מצד בדיקה אלא שדרגת התליה של עד שאינו בדוק ודאי ביחס לדאוריתא זה דרגת תליה שזה סיבה לטהר אבל ביחס לגזירת כתמים דגם שם הרי יש צד מעלמא ואסור ממילא גם זה בכלל הגזירה ולפ"ז גם בחלוק זה אסור וכן הוא משמעות הרמב"ן וכן נקט הט"ז וכן דעת הבית מאיר ויתבאר דבר זה בשיעור הבא אי"ה

והנה בלשון הגמ' מבואר שזה טמא משום כתם ומשמע שזה לא גזירה חדשה אלא זה בכלל גזירת כתמים והנה אם נימא שזה חומר גם בחלוק א"ש שכמו דשם הרי אפילו שיש צד מעלמא זה אסור גם כאן זה בכלל האיסור אמנם אם נימא שזה רק בעד ולא בכתם אם נימא דמעיקר הדין מצד חזקת טהרה יש לטהר ובגזירת כתמים התחדש לחוש שזה מגופה א"כ א"ש שגם בסוגין זה מצד שמצד כללי הכרעה זה סיבה לחוש שזה מעלמא אבל בדין כתמים התחדש לחוש שזה מגופה וגם כאן זה מצב שהוא סיבה לחוש שזה מגופה אמנם אם נימא ששם כל ההיתר מצד דם ולא כתם וכאן הרי מצד זה אין להתיר שהרי זה על ידי בדיקה ועד כמה שזה מגופה זה נחשב דם וכנ"ל בשיעור הקודם א"כ לכאורא אין זה קשור לגזירת כתמים דשם הגזירה על צד מעלמא שבכללי התורה הוא לא סיבת ספק משא"כ אצלינו אמנם יש לדחוק שכיון שבשני המקרים יש להתיר מצד שיש צד מעלמא ורבנן אסרו לכן זה נקרא בלשון כתם אמנם אם נימא שכאן סיבת החומר כיון שהצד ראיה הוא דאוריתא וכמבואר בחוו"ד א"כ לכאורא אין זה ענין לגזירת כתמים אלא יש כאן תקנה חדשה וצ"ל דמה שנקטה הגמ' לשון כתם מצד שזה איסור דרבנן ודו"ק בזה

והנה יש לדון האם יש כאן קולות של כתמים כגון אם בדקה בדבר צבעוני או בדבר שאינו מקבל טומאה והנה יש לדון שכה"ג זה כמו נמצא על גופה דהרי עד כמה שזה מגופה הורידה את זה מגופה אמנם יש לדון לשיטות שגם כה"ג זה נחשב שזה נמצא על העד [עיין מה שכתבנו בזה [עיין סימן ה' סק"ג] וכן יתכן שכאן שהרי לא ברור שקינחה את זה מגופה בזה יתכן שודאי שכל המציאה נחשב על העד דהרי לא ידוע לה ברור שזה היה על גופה ועיין גר"ז סק"ע שכתב שאין בזה הקולא של אינו מק"ט ולדבריו שכל עד כיון שזה פחות מגע"ג זה אינו מק"ט א"כ הדבר מוכרח וכן נקט החת"ס בתשובה ח"ו סימן פ"א אמנם עיין סד"ט סקצ"ג בסופו בד"ה ואין להקשות שהקשה על מי רגלים למה אין הקולא של אינו מק"ט ומבואר שנקט שיש כאן הקולא דהינו שיש לדון שכל מה שמצאנו קולות של כתמים זה במקום שאין לפנינו צד ראיה אם הרגשה לא מיבעיא אם כל כתם זה ודאי בלי הרגשה אלא אפילו אם יש חשש שארגשה ולאו אדעתה אבל זה בגדר צד רחוק דהינו שהצד ראיה אם הרגשה הוא לא לפנינו משא"כ כאן שעד כמה שזה מגופה זה אם הרגשה וכל הטהרה מצד שיש צד שזה לא מגופה בזה אין את הקולות של כתמים והנה אם נימא שהחומר של עד שאינו בדוק הוא גם לגבי כתם א"כ לכאורא לא מצאנו כאן חומרא מצד הצד הרגשה אמנם אם נימא שזה רק חומר בבדיקה זה גם תלוי בנ"ל שאם כל החומר כי יש צד הרגשה א"כ זה שונה מכל כתם משא"כ אם צד החומר שכיון שזה היה באותו מקום זה יותר סיבה לחוש שזה משם אבל זה לא מצד הצד הרגשה שבזה א"כ אין מקור שזה יותר חמור אם לא שנימא שכל שחוששים לצד ראיה זה אם הרגשה בזה אין את הקולות של כתמים [אמנם בפשוטו לשיטות שכל כתם מזמן רחוק יש צד ראיה אם הרגשה ולכן גזרו אין טעם לחילוק זה]

והנה עיין פ"ת סק"מ שהביא מהחת"ס סימן ק"נ שכתב שאפילו שמקילים בשיעור גריס אפילו שהיום אין כאילו מאכולות אבל לגבי עד שאינו בדוק שם אין להקל אלא כפי המאכולת המצויה דהינו דשם אין הקולא הרגילה של כתמים אלא כל ההיתר מתי שיש תליה באמת לפנינו והנה לשון הגמ' אמר ליה ר' חייא אי אתה מודה שצריכה כגריס ועוד ומשמעות הדברים שזה ככל דין גריס והנה החכם צבי נקט שסתם מאכולת זה פחות מגריס וחז"ל הקילו כמאכולת הכי גדולה ועיין שערי ציון כ"ו ענף א' סק"ז דלפ"ז מבואר כאן שיש להקל גם בדבר שהוא מצד קולות כתמים ולא מצד דין תליה רגיל עוד מבואר בראב"ד שאם מצאה גריס יותר גדול יכול לתלות בו וזה דאי קולא בכתמים ומשמעות הגמ' שהדין גריס המבאר כאן הוא ככל גריס דלא הוזכר חילוק אמנם מאידך גיסא הרי רבי אמר לו אבל ומשמע שהסכים עמו לקולא של גריס והרי לרבי שביותר מגריס זה טמא מדאוריתא א"כ בפחות מגריס אין להתיר אלא מה שיש להתיר בגדרי תליה וא"כ כמו שבהכרח ברבי צריך להגיד שהכוונה רק שיעור מאכולת ה"ה לר"ח וא"כ אדרבא מדויק בגמ' שאין להקל כאן אלא בכגריס כשיעור תליה

והנה לשון הגמ' שצריכה כגריס ועוד דהינו שגריס עצמו תולים ועיין שערי ציון סימן כ"ו ענף א' סק"ז ובסימן כ"ז שהקשה הרי בגמ' לקמן נ"ח: מבואר שמה שמקילים בכגריס מצד שבכתמים שומעים להקל א"כ כאן שזה נידון דאוריתא צריך להחמיר והנה יתכן שכונת הגמ' שלכן זה מבאר שזה כונת המשנה וממילא זה גילוי גם לגבי דאוריתא אמנם עיין שם בסוגיא דהבאינו דשיטת הראב"ד ור"ת בספר הישר שלגבי תולים תחתון בעליון מקילים ומבואר שזה מדין ספק ובדרבנן מקילים וצ"ע מסוגין ובהכרח שבאמת לרבי אין הקולא כמבואר בר"ח וחזינן שזה לא אותו גדרים וממילא הדרינן שלר"ח שזה משום כתם הרי הוא ככל קולות של כתמים [אם לא שנחלק בין הקולא של גריס לקולא של צבעוני או אינו מק"ט] והנה ע"ש דהלשון כגריס ועוד זה מלשון הגמ' כיון שכך קי"ל

ועיין שערי ציון שם שכתב שאם נימא שבדיקת עד כל שלא הרגישה לא אומרים שטעתה אלא יש בזה רק איסור דרבנן מצד ללא הרגשה א"כ כל נידון סוגין רק ביחס לטומאה דרבנן ורבי ס"ל שזה בגדר ודאי ושורפים על זה קדשים ולר"ח הוי ספק וכן מדויק מרש"י שכתב שלר"ח זה ספק ולא ביאר שזה דרבנן ומשמע שזה כל החילוק וא"ש שבאמת לגבי התליה במאכולת גם לרבי כיון שזה נידון דרבנן מקילים ככל הקולות של מאכולת ורק שס"ל שביותר מגריס שאין תליה במאכולת זה בגדר ודאי מגופה ובזה ר"ח חולק עליו והנה כדבריו מבואר בתוס' ה. בד"ה ר"מ שמה שר"מ אוסר במי רגלים ועד שאינו בדוק זה רק מדרבנן [ועיין סד"ט סקכ"א בד"ה עוד ראיתי שהביא מהמעיל צדקה סימן כ' שכתב על רבי שתולים במאכולת מצד שלא גזרו רבנן הסד"ט תמה עליו הרי כאן זה נידון דאוריתא ובהכרח שלמד כנ"ל] וע"ש בסימן כ"ז שהאריך שלפ"ז ודאי שיש כאן כל הקולות של כתמים וכסתימת הפוסקים אמנם הפוסקים נקטו שבדיקת עד זה דאוריתא וכן עיין בתוה"ב י"ח: שכתב מפורש שלרבי עד שאינו בדוק זה איסור דאוריתא ע"ש

### בביאור טענת ר"ח להוכיח ממאכולת

ג] והנה מבואר בגמ' שר"ח שאל את רבי הרי אתה מודה שצריך כגריס ועוד א"כ אתה עושה את זה ככתם והגמ' אומרת שרבי ס"ל שצריך כגריס ועוד לאפוקי מדם מאכולת וכיון שזה יצא מדם מאכולת זה ודאי מגופה ובפשוטו מבואר שרבי ס"ל שגם ביחס לנידון דאוריתא יש דין תליה במאכולת ור"ח ס"ל שרק במקום שכל הנידון רק במקום שגם ללא המאכולת אין זה ודאי מגופה מועיל תליה במאכולת ולא במקום שללא זה הוי ודאי מגופה והנה בפשוטו הדבר צ"ב שכמו שלגבי דרבנן פחות מגריס מטהרים ויותר לא מטהרים ה"ה בדאוריתא וצ"ל שבאמת מצד גדרי תליה רגילים זה לא סיבה לתלות רק כיון שזה דבר מצוי חז"ל החשיבו את זה כתליה וכדהארכנו בסוגיא דגריס ע"ש

והנה בדין בדקה בעד הבדוק וטחתו בירכה עיין רמב"ן וכן ברא"ה שכתבו שלא תולים במאכולת ומקורם מר"ח שנקט שכל שאם יותר מגריס זה דאוריתא אין תליה במאכולת והנה דעת הרמב"ן שכל ההיתר רק בנמצא על העד ולא על הירך שזה ראיה שזה לא מירכה אבל אם נמצא על שניהם ודאי תולים במאכולת ולפ"ז באופן זה גם יותר מגריס זה רק דרבנן אמנם לרא"ה והרשב"א שנקטו לר"ח שגם כה"ג אין תליה במאכולת א"כ כה"ג הוי דאוריתא והנה בפשוטו לפ"ז בעד שנתון תחת הכר דתולים במאכולת בהכרח שביותר מגריס זה רק אסור משום כתם דהרי אין תליה במאכולת רק במקום שגם ללא זה אין כאן ודאי מגופה וכן נקט רעק"א נ"ח: אמנם הגר"ז סקס"ה והחוו"ד ביאורים י"ז וחידושים ל"ח נקטו שיותר מגריס הוי דאוריתא וכן במשוך וצ"ע שהרי כולם חששו לשיטות שטחתו בירכה אסור פחות מגריס ומקורם מהגמ' הנ"ל וא"כ מבואר בר"ח שכל שמועיל תליה של מאכולת גם יותר מגריס זה לא ודאי מגופה וצ"ע והנה מבואר בגמ' שבכל אופן משוך אסור ולפ"ז יש כאן חידוש שאפילו שכל התליה שזה מגופה הוא בגדרים דרבנן אבל משוך אסור ועיין לעיל מה שהבאינו מהאחרונים וצ"ע ועיין בזה לקמן לגבי משוך בעד שאינו בדוק

אמנם עיין רשב"א שנקט שבטחתו בירכה אם זה פחות מגריס זה מותר אפילו שביותר מגריס הוי נדה ודאי ולפ"ז צ"ב מה זה שונה מטענת ר"ח ועיין רשב"א תוה"ב י"ח. ובחידושים שכתב א. שרבי סבר שזה חלוק דהינו שיתכן שבזה פוסקים כרבי שגם מקום שיש איסור דאוריתא בכל אופן מאכלת זה בגדר תליה ב. שכל טענת ר"ח זה רק ביחס לחשש מאכולת שזה ממקודם ולא ביחס לטחתו בירכה ופשטות כונתו שבטחתו בירכה הרי כל הצד זה הירך וזה רק סיבה למאכולת משא"כ עד שאינו בדוק הרי הצד שאולי קודם הגיע מאכולת שלא בדעתה וא"כ ה"ה נחשוש לשאר תליות דהינו שטענתו שלגבי עד שאינו בדוק עד כמה שחוששים למאכולת זה גם סיבה לחשוש לשאר תליות ויש מקום לומר עוד שר"ח ס"ל שגדר התליה במאכולת זה בדיוק כמו גדר התליה בעד שאינו בדוק וכונתו שכמו שתולים במאכולת אפילו שזה לא תליה לפנינו ה"ה שתולים בשאר דברים [ועיין סד"ט סקס"ד שביאר על דרך זה] ומצאנו בזה עוד מהלך וכדלקמן

והנה עיין סוגיא דתליה במאכלת בכתמים שהארכנו האם זה מגדרי תליה רגילים או שזה קולא מיחדת ולמבואר כאן בדעת רבי ודאי מבואר שגם מקום שאין דין תליה אבל מאכולת זה תליה מצד עצמה אמנם בדעת ר"ח לדעת הרמב"ן וסיעתו מאכולת עצמה זה לא עוזר מצד תליה רגילה וכל שביותר מגריס זה ודאי מגופה גם פחות מגריס אסור אמנם דעת הרשב"א שמאכולת זה דין תליה רגילה ורק ביחס לעד שאינו בדוק ר"ח דימה את זה ודו"ק בזה

### בדין עד שאינו בדוק בפחות מכגריס משוך

ד] והנה בהא דמבואר שמתירים בעד שאינו בדוק פחות מגריס יש לעיין האם מתירים גם משוך ועיין ראב"ד ס"ג ס"א בבעלי הנפש וברמב"ן בהלכותיו פ"ד המ"ו שכתבו שגם משוך מתירים וכן נקט המ"מ פ"ד מאיסו"ב הי"ח בדעת הרמב"ם ועיין רז"ה בהשגותיו על הראב"ד הנ"ל שהשיג על הראב"ד שכאן צריך לאסור משוך ולכאורא הכונה שכיון שזה עד ידי בדיקה א"כ כל שהוא משוך זה ראיה שזה מדם הקינוח ועיין גר"ז סק"ע שלפוסקים כר"ח שזה אסור מצד כתם א"כ כמו שבכתם מותר משוך ה"ה כאן אמנם לרבי שזה איסור דאוריתא וצריך תליה כגדרי תליה ודאי שאין להתיר במשוך וכן מדויק ברז"ה שכל קושיתו רק מצד שנקט שהראב"ד פסק כרבי שזה אסור מדאוריתא אמנם לכאורא יש מקום לאסור אפילו אם זה רק משום כתם מצד שיתכן שכל מה שבכתם מתירים משוך מצד ששם הרי גם אם זה מגופה זה לא צריך להיות משוך ממילא אין מזה ראיה שזה מגופה ולא מאכולת אבל במקום שזה על ידי בדיקה שא"ש מה שזה משוך יתכן שכיון שדרך מאכולת להיות עגולה לא תולים במאכולת במשוך [והארכנו בזה לעיל בסוגיא דתליה בעד בעגול ומשוך] ויתכן עוד לחלק שמה שבכתמים תולים במשוך זה קולא של כתמים כמשמעות הרשב"א וממילא אם נימא שכאן אין את קולת כתמים א"כ א"ש שמשוך אסור ועיין גר"ז במוסגר שכתב שכן מדויק ברשב"א וכונתו לכאורא דהרשב"א הוכיח שעד הבדוק מותר פחות מגריס בעגול מזה שהגמ' מזכירה עד הבדוק ואינו בדוק ולא חילקה לגבי התליה במאכולת והנה אם נימא שבעד שאינו בדוק מתירים משוך א"כ זה עדין לא דומה

ועיין גר"ז שכתב שהראשונים שהתירו משוך זה מצד שפסקו שזה רק אסור משום כתם אבל לרבי משוך אסור אמנם המ"מ נקט בדעת הרמב"ם שמשוך מותר שהרי לא חילק ועיין חוו"ד סקכ"ג ובסד"ט סקס"ב בד"ה ומיהו שביארו שזה מצד שכל מה שמשוך אסור מצד שזה ראיה שזה לא מאכולת דהרי היא לא הגיע הדרך הבדיקה אבל בעד שאינו בדוק שיש חשש גם שנמשכה מאכולת בזה אין סיבה שלא להתיר משוך אמנם זה רק א"ש אם נימא שלא צריך את העגול שיוכיח שזה מאכולת אבל אם נימא שצריך ראיה שזה מאכולת א"כ כאן במשוך שאין ראיה לא צריך להתיר וצ"ע סברת הרמב"ם [ועיין בשיעור על הדין עגול ומשוך שהארכנו בזה]

ועיין בית מאיר שכתב לבאר בזה ביאור נפלא שגם לרבי ודאי שעד שאינו בדוק יש צד מעלמא יותר מכל בדיקה וחידש עוד שודאי שיתכן מאכולת משוכה וזה לא ראיה מוכרחת וביאר שכאן בצירוף למה שזה עד שאינו בדוק בזה תולים אפילו במאכולת משוכה אלא שצ"ב מנ"ל לרמב"ם חידוש זה וע"ש שכתב לבאר דהנה ר"ח מביא ראיה לרבי מהא דמתירים פחות מגריס שגם יותר זה רק כתם וצ"ב הראיה הרי שם יש תליה במאכולת משא"כ ביותר עיין לעיל וביאר הנ"ל שכונת ר"ח שכאן מותר גם במשוך והרי מצד גדרי תליה רגילים זה לא סיבה אלא בהכרח שכאן יש סברא שזה עד שאינו בדוק א"כ זה עצמו סיבה לתות ורבי ענה שבצירוף למאכולת זה סיבה אבל זה לבד זה לא סיבה עכ"ד והנה בפשוטו צ"ב מה הקשה ר"ח ממאכולת הרי גם לדבריו בדרבנן לא תולים בעד שאינו בדוק אבל מאכולת תולים ולנ"ל א"ש שכל קושיתו ממשוך ולפ"ז מבואר שהדין תליה במאכולת לר"ח הוא מצד הקולא הרגילה של כתמים ולכאורא זה דלא כחת"ס לעיל

והנה הרשב"א נקט שעד הבדוק וטחתו בירכה יש היתר של פחות מגריס והוקשה לו מסוגין שהרי ר"ח שאל שאם מטהרים פחות מגריס ממילא זה רק כתם וכנ"ל וכתב הב"מ לישב לנ"ל שכל קושית הגמ' רק מצד שכיון שמטהרים משוך זה ראיה שזה מצד אינו בדוק משא"כ בעד הבדוק שמתירים רק עגול בזה ודאי אין להוכיח מתליה של מאכולת לשאר תליות ויתכן שהרשב"א שהקשה זה לשיטתו לעיל שנקט שגם אינו בדוק לא מתירים משוך אמנם גם הרמב"ן והר"ן והרא"ה הקשו כן ובהכרח צ"ל כנ"ל או שס"ל שכלפי עד שאינו בדוק אפשר להתיר גם משוך או שס"ל שבאמת זה תלוי בר"ח ורבי ולפ"ז מבואר שיתכן שחלוק הגדרים לרבי ולר"ח ועיין לעיל לגבי גריס ועוד

#### כ"ח טבת פ"א

# סימן ט"ז

# ביאור שיטות הראשונים מהו עד שאינו בדוק

מבואר בגמ' י"ד. דבדקה בעד שאינו בדוק דעת רבי דטמאה נדה ודעת ר"ח דטמאה משום כתם ולדעת הרשב"א ר"י מטהר לגמרי ועיין שיעור הקודם שהבאינו את שיטות הראשונים והפוסקים *דדעת הרשב"א שקי"ל* שטהור לגמרי ודעת הרא"ש והראב"ד שטמא משום כתם ודעת הרמב"ם שטמא משום נדה והנה צ"ב מהו עד שאינו בדוק ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן

### ביאור שיטת הראב"ד

א] א. עיין רמב"ן ובח' הר"ן שהביאו מהראב"ד שביאר שעד שאינו בדוק הכונה שלא בדקה אותו כלל והקשו עליו הראשונים וכי אם לקחה עד מהאשפה ובדקה בו היא טמאה ועיין סד"ט סקס"ג שהקשה הרי פחות מגריס טהור חזינן שאם יש תליה ברורה זה מועיל גם בעד ועיין בית מאיר שכתב שזה ודאי שאם הניחו העד במקום שיש דמים כה"ג היא טהורה והראב"ד רק דיבר בהניחתו באשפה או מקום התורפה שיתכן שיש שם תליה אבל זה לא ברור ורק כה"ג טימא משום נדה והנה עיין בבעלי הנפש סימן ג' אות ב' שכתב שלא דמי עד לחלוק שאינו בדוק מצד שרגליים לדבר ובפשוטו כונתו להקשות דבגמ' נ"ח: נ"ב: מבואר שהטומאה של כתם זה בחלוק הבדוק ולזה כתב שכל סוגין זה חומר מיוחד בבדיקה כיון שרגלים לדבר ועיין רז"ה שכתב שצ"ב כוונתו והחוו"ד סקכ"ד בד"ה אבל ביאר שכאן שיש צד ראיה דאוריתא שהרי אם זה מגופה זה אם הרגשה וכן מבואר לכאורא בש"ך סקמ"ה לקראת הסוף שכתב שלר"ח יש להחמיר מצד שזה ספק דאוריתא ע"ש אמנם משמעות הראב"ד שכונתו שכיון שהעד היה במקום הדם שזה הסבר ברור לפנינו לתלות את הדם והתליה של האינו בדוק הוא לא לפנינו לכן זה סיבה להכריע שזה מגופה משא"כ בכתם שזה הרי לא היה במקום הדם בזה אין הרגלים לדבר וממילא שם ודאי שזה סיבה לטהר דהמצב של האינו בדוק הוי בגדרי תליה לגבי כתמים

והנה צ"ב איפה ראו הראשונים בראב"ד שביאר שעד שאינו בדוק אפילו שזה היה במקום התרפה או באשפה ועיין סד"ט סקס"ג שביאר דהרי הוקשה לו סתירה מעד לכתם ואם נימא שהכונה אינו בדוק שזה עד בינוני כרמב"ן או כרשב"א א"כ לא קשה מחלוק הבדוק דשם באים לאפוקי אינו בדוק שהכונה שלקחה חלוק סתם מהשוק שזה כמו אשפה וכדו' והנה בפשטות לדעתו כל שזה דרגא יותר בדוק מזה דהינו שבדקו את העד חשיב בדוק בין לענין בדיקה שזה טמא נדה ובין לענין כתם דהוי חלוק הבדוק שזה טמא משום כתם דאין לנו מקור לחלק בין בדיקה לכתם על דרגא יותר מזה אמנם יתכן שגם דרגא יותר מזה כגון עד בינוני הוא גם בכלל החלוקה שמצאנו בין עד לכתם

### ביאור שיטת הרמב"ן ותוס'

ב] ב. עיין רמב"ן שחלק על הראב"ד וכתב שזה ודאי שאם לא בדקתו כלל שזה טהור בין משום נדה לרבי ואפילו משום כתם וכמו שבחלוק כה"ג אין טומאת כתם אלא מדובר שהזמינה צמר נקי והניחה אותו אלא שלא חזרה ובדקה אותו סמוך לבדיקה וכה"ג לרבי טמאה נדה ולר"ח טמאה משום כתם ובפשוטו כן הוא שיטת תוס' בסוגין שכתבו וז"ל נראה לפרש דידעה שהיה נקי לפני יום או יומים ועתה בשעת בדיקה נטלתו ממקום המוצנע ולא בדקה העד אבל אין נראה לפרש שלא היה בדוק מעולם דבהא לא היה רבי מטמא משום נדה עכ"ל והנה משמעות תוס' שגם בדרגא פחות שרבי לא מטמא משום נדה אבל משום כתם יתכן שזה טמא לכו"ע אמנם הרמב"ן כתב שרק באותו דבר שלרבי טמא משום נדה לדידן טמא משום כתם והנה משמעות הרמב"ן שאם זה טמא משום כתם גם בחלוק זה כך דהינו שר"ח לא רק החמיר לגבי בדיקה וע"ש שכתב שזה כמו סדין וחלוק דהינו שסוגין מדובר באותו מקרה שיש טומאת כתם ועיין לקמן

והנה עיין רשב"א בתוה"ב י"ט: שבתחילה הביא בשם תוס' שהקשו ששלש נשים שלבשו חלוק אחד ששלשתם טמאות הרי הוי אינו בדוק ותירצו התוס' שזה כמו באו להישאל בבת אחת ותמה עליהם הרשב"א שהרי בגמ' מבואר שנידון באחת מהם נכרית שלא ראתה והרי תיפו"ל שהיא לא באה לשאול עוד הקשה שא"כ אם אחת מהם רואה כתם שהיא לא באה לשאול כה"ג יהיו השנים טהרות וזה לא משמע ואחרי זה הביא את הרמב"ן הנ"ל וכתב שקשה מהדין של ג' נשים שלבשו חלוק אחד וכן קשה מהדין שאם מוצאת כתם בבית יד של פליון שטמאה

והנה צ"ב מה קושית התוס' משלשה נשים דשם זה כמו כל בגד שאשה לובשת שהוא נחשב בדוק ועיין סד"ט סקמ"ז דבש"ך סכ"ה בנקוה"כ משמע שהקושיא שכל אחד תתלה במקור של חברתה וע"ש בש"ך שתמה א"כ מה הקשה הרשב"א מנכרית שאינה רואה הרי כיון שלא רואה זה לא נחשב שיש כאן צד תליה ובפשוטו יתכן שכונת הרשב"א שהרי גם בראתה פעם אחת זה נחשב נכרית שלא רואה ובזה אפשר לתלות ועיין תוס"ר י"ד. שמשמע שכונת תוס' לשאול כהבנת הש"ך והנה א"ש לפ"ז שלא שאלו מכל חלוק שלבשה אותו שרק כאן שיש את מקור של חברתה נקטו שזה כמו עד שאינו בדוק ובסד"ט כתב שכונת התוס' שבאמת בפשוטו כל לבישה של אשה זה כמו אינו בדוק רק שרבנן לא החשיבו את זה כצד תליה שא"כ בטלת כל גזירת כתמים אבל כל זה לגבי עצמה אבל לגבי חברתה זה לא שייך ולכן הקשו התוס' שכה"ג אין לטמאות ותירצו שזה כמו באו לישאל בבת אחת דהינו שכיון שכל אחת ביחס לעצמה זה סיבה לטמאות לא יתכן לטהר את שלשתם עכ"ד והנה כל זה חסר בדברי הראשונים ועוד שמסברא זה לא כמו באו לישאל בבת אחת שכאן באמת יסוד ההיתר דיתכן שזה התלכלך ממקום אחר

אמנם במשמרת מבואר שכונת הרשב"א לשאול על הרמב"ן שמתי שהראשונה הורידה לתת לשניה בזמן הזה זה לא היה תחת השגחתה ואפשר לתלות בזמן הזה ועיין בבד"ה שישב שמדובר שמסרה מיד ליד והנה אין לומר שזה כונת תוס' לשאול מצד שא"כ מה יעזור באו לישאל בבת אחת הרי הנידון לטהר את שלשתם אמנם עיין פרדס רימונים מקש"ז סקי"ז שכתב שבאמת תוס' שאלו מצד מקור של חברתה והרשב"א הקשה מצד הזמן שהניחה ובאמת בחידושי הרשב"א על תוס' לא שאל כלום רק על הרמב"ן ויתכן שגם כאן זה כונתו עוד הקשה הרשב"א מהדין של נמצאה על בית יד שלה וכונתו שהרי יש ודאי מצבים שזה מונח בצורה שלא יכולה להשגיח על זה ועיין בבד"ה שזה נחשב שזה תמיד תחת השגחתה ובזה ודאי הוי עד הבדוק [וכן הוא ברעק"א נ"ח: ובסד"ט סקס"ו]

והנה בעיקר הקושיא משלשה נשים ומבית יד של חלוק עיין רעק"א נ"ח: ובחידוד הלכות י"ד. שכתבו דבפשוטו כל הקושיא רק הרשב"א לשיטתו שפסק בעד שאינו בדוק שזה טהור לגמרי אבל לראשונים שפסקו שטמא משום כתם לא קשה משם [דהינו אם ננקוט שר"ח שאסר זה גם בחלוק ולא רק בעד וכשיטת הט"ז] אמנם עיין תוס"ר שבאמת כתב כנ"ל שלמסקנא שטמא משום כתם לא קשה משם רק הקשה מה ההו"א של הגמ' שר"ח טיהר לגמרי הרי זה משנה של ג' נשים

### ביאור שיטת הרשב"א

ג] ג. עיין רשב"א בחידושים ובתוה"ב י"ט: שמכח קושיות אלו חלק על הראשונים הנ"ל וכתב וז"ל **אלא ודאי אחר שהיה החלוק או העד בדוק אצלה מתחילה הרי הן לעולם בחזקת בדוקין עד שתדע שיצאו מחזקתן שאין תולין לעולם במקרה שאינו ידוע אלא נ"ל שזהו עד שאינו בדוק כל שהיא נטלתו ממקום המוצנע שדרכן של נשים להצניע ולהכין להם עידים ואין מוליכין אותו בשוק ולא מתעסקות בהן בכתמים על הרוב משו"ה מטמא רבי משום נדה כאלו בדקתו היא ור"ח חושש לו ומטמא משום כתם אבל בשלקחה חלוק מהשוק ואינה יודעת ממי לקחתו אם מן העו"ג או מישראלית נדה או טהורה וכיוצא בזה או שקנחה בעד המזדמן לה בבית בכי הא ודאי ליכא מאן דמטמא אפילו משום כתם** עכ"ל [ועיין בקצרה בבית הקצר י"ח: י"ז:]

והנה מבואר מדברי הרשב"א שיש שלש דרגות א. עד שבדקו אותו לא יוצא מחזקתו עד שידעו שהיה דבר שזה סיבה להוציאו מחזקתו והוא עד הבדוק ב. עד שאינו בדוק הכונה שנטלות ממקום המוצנע שרגילים להניח שם עדים צנועים ובזה נחלקו תנאים ג. אם לקחה מהשוק ולא יודעת מה מצבו בזה לכו"ע אין בזה לא טומאת נדה ולא טומאת כתם

והנה צ"ב מה זה הדרגא של עד שאינו בדוק דממ"נ אם בדקו את זה מתחילה א"כ הוי עד הבדוק ואם לא בדקו אותו מתחילה א"כ זה כמו לקחה אותו מהשוק ופשטות לשון הרשב"א שיש מקום שהדרך להניח שם עידים בדוקים ולקחה משם עד והיא עצמה לא בדקה אותו ויש ספק האם בדקו אותו רק יש התסברות שזה בדוק וכה"ג הוי עד שאינו בדוק אבל אם ודאי לא בדקו זה כמו לקחה מהשוק ואם ודאי בדקו זה כמו עד הבדוק [וכן ביאר הסד"ט סקס"ז בד"ה והנה ] ובפשוטו גדר הדברים שהעד הוא במצב דמצד מציאותו הפשטות שהוא נקי אבל יתכן שהוא לא נקי ובזה יש חילוק שאם ודאי בתחילה היה נקי ויש ספק אולי קרה שינוי בזה אומרים שלא יצא מחזקתו ואם הנידון שאולי מראש הוא לא היה נקי זה אחרת ועיין סד"ט סקס"ז שכתב שה"ה אם קנתה חלוק מהחנות אפילו שלא בדקו אבל כיון שהדרך שזה נקי זה כמו עד שאינו בדוק והנה פשטות לשון הרשב"א שכל שבדקו אותו ולא ידוע ודאי שעברה בשוק של טבחים הוי עד הבדוק וצ"ב מהו הדרגא שזה סיבה להפקיע את הבדיקה והנה עיין סד"ט שהביא מהפנים מאירות שאם הניחה חלוק הבדוק שלבשה בכביסה הוי כעד שאינו בדוק ותמה עליו הבית מאיר סוף סל"ו הרי קי"ל שכל שזה היה בדוק לא יוצא מידי בדיקתו אלא על ידי תליה לפנינו ועיין סד"ט שביאר שכיון ששם זה מקום ששכיחי דמים זה מפקיע שם בדוק דהינו שלא צריך דוקא ודאי דם לפנינו אלא צריך שהעד היה מונח במצב שזה לא בגדר מקום צנוע שלא מסתבר שקרה לו לכלוך אלא מונח במקום שבהחלט יתכן שקרה לו דבר ואין זה נגד המצב הפשוט שלו וזה גם כונת הרשב"א בעד המזדמן בבית שזה עצמו שהוא עומד במצב לא שמור שבזה ודאי מצוי שיגיע דם זה מפקיע שם בדוק אמנם זה ודאי שכל שאין לפנינו תליה ברורה כגון שהניחה בכביסה, הוי כעד הבדוק [והנה בדבריהם מבואר שכל שזה היה בדוק כל ההפקעה שחלה על ידי דבר שזה מעמיד אותו לא רק כדרגא של אינו בדוק אלא כעד שלקחו מהשוק אמנם לגר"ז לקמן מבואר שיש דרגא שזה מפקיע רק השם בדוק וזה נהיה אינו בדוק]

והנה יש כאן כמה הערות א. לשון הרשב"א שלקחה ממקום שעל **הרוב** לא עוברין במה שיש שם בשוק של טבחים ומשמע שצד הספק האם לאחר שהניחה שם עברה בשוק של טבחים ולא שהספק האם מתחילה בדקה אותו או לא ב. עיין תוה"ב י"ט. שביאר התשובה של רבי מקושית ר"ח מפחות מגריס וז"ל ואמר ליה רבי בפחות מגריס ועוד אי אפשר לטמא בעד שאינו בדוק הואיל ומאכולת עשויה להתמעך אבל יותר מגריס דנפיק ליה מתורת מאכולת אין אומרים שמא נתעסקה בו בכתמים או עברה בשוק של טבחים לפי שאינו מצוי שיתעסקו בכתמים או שיעברו בשוק של טבחים **אם העדים בדוקין** הלכך בודאי מגופה משוינן לה עכ"ל וצ"ב לשון הרשב"א אם העדים בדוקין הרי עד כמה שזה בדוק הרי ביאר הרשב"א שזה עד הבדוק ובזה אין נידון ועיין סד"ט [סקס"ג בד"ה ומ"ש] שכתב שזה לשיטת הרמב"ן ותוס' שכל שלא השגיחה הוי עד שאינו בדוק והדבר פלא מה ראה הרשב"א לבאר שלא כמסקנתו ובפרט אחרי שדחה שיטת הרמב"ן ותוס' בשני ידים ג. הנה בטור מבואר שהדין של עד הבדוק זה גם אם הניחה אותו במקום פתוח ועיין סד"ט שזה כשיטת הרשב"א שכה"ג לאחר שבדקו אותו לא יוצא מחזקתו והנה לפ"ז צ"ע למה בעד שאינו בדוק מותר פחות מגריס הרי ממ"נ אם היא בדקה את זה א"כ אסור גם פחות מגריס ואם לא בדקה א"כ מותר גם יותר מגריס והרי בפשוטו מקום פתוח זה כמו המקום צנוע של הרשב"א [אם לא שנחלק בין קודם בדיקה לאחרי וכגר"ז סקע"א] [ד. הרמב"ן ותוס' כתבו שזה היה בדוק וגם הונח במקום המוצנע ומבואר שגם לאחר שבדקו צריך מקום המוצנע והרשב"א חלק מצד שמקום המוצנע אין בזה צד ספק אבל עד כמה שזה מקום שלא מוצנע דהינו שיש צד שהגיע לשם דם דהינו שזה לא היה תחת השגחתה מהיכי תיתי שיחלוק עליהם ואינו מוכרח דרק בא לאפוקי מקום ששכיח דמים]

ועיין גר"ז סקע"א [ע"ב ע"ו] שכתב שזה ודאי מדובר בעד בדוק רק שהעד לא היה תחת השגחתה ולא יודעת האם מישהו אחרת העבירה אותו בשוק של טבחים וכן אם זה מהרבה זמן ולא זוכרת מה היה אם זה וכל מחלוקת הרשב"א אם הרמב"ן האם חשש שקרה דבר במקומו שלא מצוי וכעין חשש שקרה דבר שלאו אדעתא האם זה סיבה לתלות ובזה חלק עליו אבל במקום שזה לא היה תחת השגחתה ויתכן שהעבירו בשוק של טבחים או שיתכן שהיא העבירה ולא זוכרת מצד שזה מהרבה זמן בזה ס"ל לרשב"א שהוי עד שאינו הבדוק ובזה א"ש מה שכתב שעל הרוב לא עוברים בעדים אלו בשוק של טבחים שבאמת זה הספק וכן א"ש הלשון מה שכתב שאין דרך להעביר עדים בדוקין שבאמת זה הספק אולי לאחר הבדיקה העבירו בשוק של טבחים וכן א"ש מה שתולים במאכולת אפילו שבעד שבדקו לא תולים דכאן כיון שזה לא היה תחת השגחתה בזה ודאי תולים במאכולת ואין זה דומה לטור שסתם זה היה במקום פתוח ולפ"ז מה שכתב עד המזדמן לה בבית אין הכונה שלא בדקו אותו אלא הכונה שהוא היה מונח בצורה שאין השגחה עליו שבזה ודאי אין לו דין עד הבדוק וכמבואר בפנים מאירות

### האם לדעת הרשב"א יש הבדל בין כתם לחלוק ובביאור לשונות הרשב"א

ד] והנה יש לדון בעד בינוני הנ"ל האם יש חילוק בין בדיקה לכתם והנה הראב"ד לעיל שנקט שגם עד גרוע טמא נדה בזה חידש שבכתם זה לא כך אבל אין מקור לשיטתו שבעד בינוני זה לא טמא בכתם אמנם יתכן שעד כמה שחזינן שחלוק כתם מעד יתכן שגם מקרה זה כל איסורו מצד חומר דעד אבל בכתם זה מותר

אמנם יש לדון לדעת הרשב"א האם לאוסרים עד שאינו בדוק זה רק בבדיקה או גם במציאת כתם על החלוק והנה בפשוטו רק לראב"ד שגם ללא בדיקה כלל אסור באינו בדוק בהכרח שבחלוק זה לא כך כיון שלשון הגמ' חלוק הבדוק אבל לרשב"א שבלקחתו מהשוק בזה גם בעד זה בדוק א"כ יתכן שרק כה"ג באו לאפוקי בדין חלוק הבדוק אבל אם זה חלוק שחזקתו נקי כגונא דעד שאינו בדוק יתכן שאם מחמירים בעד מחמירים בכתם וכן הוא מפורש ברמב"ן לשיטתו שעד שאינו בדוק שבדקו אותו פעם ועכשיו לא בדקו וכתב שזה כמו סדין וחלוק דהינו שזה אותו דין של כתמים, ונחלקו בזה האחרונים דהט"ז סקכ"ט נקט שזה אסור וכן הכריע הבית מאיר אמנם בסד"ט והגר"ז והכו"פ נקטו שזה מותר [ועיין שיעור הקודם שלכאורא יש בזה הבדל גדול מהו החומר של עד שאינו בדוק דלשיטת הראב"ד והאחרונים שזה רק בבדיקה א"כ יתכן לבאר שיש כאן תקנה חדשה מצד הצד ראיה מדאוריתא ויתכן שאין בזה קולות כתמים אמנם עד כמה שזה גם לגבי חלוק שאינו בדוק בהכרח שזה דין כתמים הרגיל ואין שום מקור לומר שהז לא בגדרי כתמים הרגילים]

והנה כתב הרשב"א כ. וז"ל **חלוק שדיברו חכמים בכל מקום חלוק הבדוק הוא אבל חלוק שאינו בדוק או שלקחתו מהשוק ואינה יודעת ממי לקחתו אין חוששין לו משום כתמים שאני אומר כבר היה שם כתם זה שהכתמים מדבריהם הולכין בהן להקל** עכ"ל ובקצר כתב כנ"ל רק שהביא רק הדוגמא שלקחה מהשוק ולא יודעת ממי לקחה והנה בפשוטו זה האופן המבואר לעיל שבזה אין נידון אפילו בעד וצ"ע א"כ מה צריך להגיע שבכתמים שומעין להקל ועיין סד"ט סקס"ז בד"ה לכן ובגר"ז סוף סקע"א שבהכרח צ"ל שהכוונה שמדובר שלקחה ממקום שזה בחזקת נקי שזה כגדר עד שאינו בדוק וביאר שמה שכתב מצד שבכתמים שומעין להקל שכונתו שגם לר"ח שאוסר עד שאינו בדוק אבל בכתם הוא מתיר ובזה ביאר את הטור שאפילו שפסק שעד שאינו בדוק אסור כרא"ש בכל אופן העתיק את הרשב"א

אמנם עיין פרדס רימונים [בפתיחה לסימן ק"צ בחלק השני סקי"א עמוד קכ"ט] שדקדק שבארוך כתב חלוק שאינו בדוק ולקחה חלוק מהשוק ובקצר כתב רק הדוגמא שלקחה חלוק מהשוק ולא כתב אינו בדוק וכתב עוד שזה דוחק גדול שאותו לשון של לקחה חלוק מהשוק ובכל אחד יש כונה אחרת שביחס לעד כונתו שזה גרוע מאינו בדוק וביחס לכתם כונתו שזה אינו בדוק של סוגין וביאר שבארוך שלא חשש כלל לשיטות שאוסרות אינו בדוק כתב גם דוגמא זו אבל בקצר שכתב המחמיר תבוא עליו ברכה לא הקיל באינו בדוק אלא בלקחה מהשוק שזה טיהר הרי גם לרבי ולפ"ז מדויק שעד כמה שאסור עד שאינו בדוק גם בכתם זה אסור [ובזה מיושב מה שהקשה רעק"א שהרשב"א הרי התיר גם אינו בדוק שבארוך הביא שני דוגמאות אחד אינו בדוק ואחד את היותר פשוט שזה לקחה חלוק מהשוק] אלא שצ"ב למה כתב הדין פעמים גם לגבי בדיקה וגם לגבי כתם ועוד שכתב שבכתמים מקילים כיון שכתמים זה דרבנן הרי גם בעד הבדיקה מקילים ועיין מקש"ז סקכ"ט בד"ה אמנם שכתב שבעד בדיקה יש חידוש שלא אומרים שרגלים לדבר שזה מגופה אבל מצד שני יש שם סיבת תליה כיון שלא הרגישה זה מראה שזה מעלמא אבל בכתם מזמן ארוך יתכן הרי שהרגשה ולאו אדעתא וחידש שגם שם מותר אלא שעדין צ"ב למה ביאר שזה מצד שכתמים דרבנן הרי חזינן שזה גם בעד ויתכן לבאר שבאמת את סיבת התליה שיש בעד שזה מצד שלא הרגישה לא שייך כאן שהרי יתכן שהרגשה ולאו אדעתא וכאן כל צד ההיתר מצד שכתמים דרבנן אמנם צ"ב למה באמת מתירים והנה אם נימא ששם יש היתר של דם ולא כתם א"ש אמנם בפשוטו הרשב"א לא ס"ל כן ושמעתי לדון שעד כמה שראיה ללא הרגשה טמאה וכל מה שיש לדון ולטהר בכתם מצד שמזה שלא הרגישה חזינן שזה לא מגופה בזה כתם מזמן ארוך זה לא ראיה משא"כ כשכל הטומאה מצד שהרגישה בזה כל שלמעשה לא הרגישה זה לא סיבה לומר שהרגישה ולטמאות וא"ש שהוצרך הרשב"א לכתמים דרבנן שבכתם שזה מזמן ארוך אין הראיה מזה שלא הרגישה שזה לא מגופה [והנה הרשב"א תחילת שער הכתמים כתב שמה שתולים בכתמים מצד שזה דרבנן וכתב על תולה בבנה ובעלה ועברה בשוק של טבחים וצ"ב הרי גם בעד תלים ולנ"ל א"ש שבעד שיש ראיה מזה שלא הרגישה זה סיבה לתלות אבל בכתם זה לא שייך ולכן שם צריך להגיע לזה שצריך הרגשה] ולפ"ז בכתם מזמן ארוך למ"ד מקור מקומו טמא זה יהיה טמא ועיין ריש סוגית כתמים דבפשוטו כן הוא לשיטת הרשב"א שלא ס"ל אלא היתר של הרגשה

והנה בעיקר לשון הטור ושו"ע שמשמע שחילקו בין עד לחלוק האחרונים הנ"ל נקטו שפסק כרשב"א שגם בעד אם זה לא בדוק כלל זה טהור ודלא כראב"ד ולכן כתבו שבהכרח שבטור ושו"ע מבואר שעד שעד שאינו בדוק דהרשב"א טהור בכתמים אמנם עיין בית מאיר שהטור פסק כראב"ד וכדחזינן שלא הביא הנידון מה זה עד שאינו בדוק אלא לגבי שלא להקל כרמב"ן אמנם לא הביא את החלק של הרשב"א בלקחה עד מהשוק לגבי בדיקה ולכן לגבי חלוק הביא רק את הרשב"א שהתיר בלקחה מהשוק ובזה אפילו שבעד אסר כאן התיר וביאר שזה גם דעת השו"ע והרמ"א ומה שהביא הרמ"א את הב"י שאם זה היה במקום ששכיחי דמים שם זה כמו מאכולת שגם הראב"ד מודה אמנם לשון השו"ע שכתב חלוק שאינו בדוק ודאי סתימת הדברים שזה אופן דהרשב"א

### המורם מהנ"ל

והנה לאחר כל הנ"ל כיון שלא מצאנו בראשונים מקור לחלק בין כתם לבדיקה אלא לשיטת הראב"ד א"כ בעד בינוני עד כמה שמחמירים שזה טמא כתם גם בכתם צריך להחמיר בזה וכמבואר ברמב"ן ועיין פרדס רימונים מקש"ז כ"ט בסופו בד"ה והנה שכתב שיש להחמיר אמנם אם עוד צירוף יש להקל ובפרט שדעת הרשב"א להקל לגמרי בעד שאינו בדוק ולכאורא יש בזה נפק"מ להקל שלכאורא עד כמה שהדין של אינו בדוק זה גם לגבי כתמים בהכרח שזה לא חומר בבדיקה ואין מקום לחומרת החת"ס שבזה אין הקולא של אינו מקבל טומאה וכן מאכולת של זמנינו וצ"ע לדינא

והנה לדינא יש כאן כמה דרגות א. לקחה חלוק מהשוק או ממקום התורפה ובדקה בו דעת הראב"ד שטמאה כתם ודעת הראשונים שטהורה גם לרבי והבית מאיר נקט שדעת השו"ע להחמיר בזה אמנם כל האחרונים נקטו שקי"ל שזה מותר והגר"ז כתב שבעל נפש יחמיר בזה אמנם בכתם כה"ג זה ודאי מותר ב. לקחה עד בינוני בזה בעד אנו מחמירים ובכתם דעת רוב האחרונים להקל אמנם הט"ז והבית מאיר מחמירים וכנ"ל ג. לקחה עד הבדוק אפילו שלא בדקה אותו קודם הבדיקה אבל כיון שזה היה מונח במקום המוצנע הוי עד הבדוק ד. לקחה עד הבדוק אבל היה מונח בצורה שלא תחת השגחתה ויתכן שמשהו לקח את זה לשוק של טבחים וכדו' או שזה מלפני הרבה זמן ולא יודעת מה עשתה אם זה דעת האחרונים שזה עד הבדוק ודעת הגר"ז שזה עד שאינו בדוק ה. אמנם אם הניחתו במקום התורפה או שזרקה אותו לכביסה ששם יתכן שמצוי דמים אפילו שלא ידוע הפנים מאירות נקט שזה כמו חלוק מהשוק והסכים עמו הסד"ט והבית מאיר הניח בצ"ע

והנה עיין כו"פ שכתב שכל חלוק רגיל כיון שאשה לא בודקת לפני שלובשת אותו חשיב אינו בדוק ואם מטהרים בכתמים מטהרים כה"ג והסד"ט חלק שהרי לתלות בכתם שקודם הכביסה הרי צריך לבדוק אם זה מקדיר מגליד וביחס לכתם אחר הכביסה בזה הוא בגדר בדוק והניחתו במקום המוצנע וצ"ע דעת הכו"פ ומשמע שזה עצמו שאין לו שם בדוק מלכלוך זה סברא יותר לתלות גם בלכלוך שאחרי זה וצ"ע אמנם בגר"ז ביאר כשיטתו שיש חשש אולי מישהו העבירו בשוק של טבחים

#### א' שבט תשפ"א

# סימן י"ז

# בפרטי דיני עד הבדוק

### סיכום שיטות הפוסקים בדין עד שאינו בדוק ומה שנתבאר בשיעור הקודם

א] הנה העולה מסוגין שיש כאן כמה דרגות א. עד המונח במקום שודאי יש דם כמו עברה בשוק של טבחים זה ודאי תליה גם לגבי בדיקה ב. עד שנלקח במקום שיתכן שהיה שם דם ואין מניעה וחוסר הסתברות רק שלא ידוע שהיה שם דם הראב"ד נקט שזה עד שאינו בדוק שבבדיקה זה טמא משום כתם ובכתם כה"ג זה ודאי טהור כמבואר בגמ' שצריך שהחלוק יהיה בדוק אמנם דעת רמב"ן רשב"א ריטב"א שכה"ג זה כמו עד שהיה במקום דמים שטהור גם בבדיקה ובכלל זה אם לקחה חלוק מהשוק ולא יודעת מאורעותיו ג. עד בינוני כתב הרשב"א שלקחה ממקום המוצנע שהדרך להניח שם עדים נקיים אבל יתכן שעברו עמו בשוק של טבחים ולא בדקה אותו שזה עד שאינו בדוק שר"ח מטמא משום כתם ור"י מטהר ולהלכה ק"ל שזה טמא משום כתם ודעת הט"ז שלהאוסרים זה גם בכתם וכן הוא בראשונים אמנם דעת הסד"ט וסיעתו שזה רק חומר בבדיקה ולא בכתם והנה להלכה הבית מאיר נקט שהטור והשו"ע פסקו כראב"ד ורק בדרגא זו שזה היה במקום התורפה חילקו בין עד לכתם אבל בעד בינוני תמיד זה טמא אמנם הט"ז ושאר אחרונים נקטו שהלכה כהרשב"א שרק עד בינוני חשיב אינו בדוק רק שהוא נקט שבזה אין חילוק בין עד לכתם והאחרונים נקטו שגם בדרגא זו מחמירים רק בבדיקה ולא בכתם

והנה דעת הסד"ט והבית מאיר שכל זה בלא בדקו אותו מראש אבל כל שבדקו אותו מראש כה"ג הוא לא יוצא מחזקתו אלא על ידי שזה במקום התורפה אבל לא דרגא של העד שאינו בדוק הנ"ל אמנם הגר"ז נקט שכל שזה היה במצב שזה לא תחת השגחתה ויתכן שעברו בשוק של טבחים או שבני הבית הסתובבו ליד זה אם תליה חשיב עד שאינו בדוק וכן משמעות הריטב"א שלא הזכיר כלל שזה לא היה בדוק כלל [וכן נקט הפרדס רימונים ע"ש בפתיחה לסימן ק"צ באריכות בחלק השני וסיכם הדברים בעמוד קכ"ט]

והנה עיין כו"פ שכתב שכל שהאשה לקחה בגד מהכביסה ולא בדקה אותו לפני הלבישה זה עד שאינו בדוק והסד"ט סקס"ז חלק עליו מצד שכיון שהכביסה זה בגדר בדוק מצד שאפשר להכיר אם זה מגליד או מקדיר והגר"ז סקצ"ב כתב שהכביסה היום זה ודאי מסלק הלכלוך ממילא כל שזה לא היה במקום התורפה זה נשאר בדוק [והלחו"ש הביא את הסד"ט] אמנם עיין גר"ז סקע"ו שביאר שכונת הכו"פ כשיטתו שגם בבדוק אבל כל שזה לא עמד ללבישה ולא היה תחת השגחתה דהינו שזה היה במצב שיתכן שמישהו לקחו לשוק של טבחים או שעבר שם אם תליה זה הופך לגדר עד שאינו בדוק ובפשוטו יש בזה נפק"מ עצומה במוציאים הבגדים אחרי הכביסה וזה מונח על המיטה בצורה פתוחה שיתכן מאוד שמישהו הביא תליה מסוימת וכן במגבת באמבטיה שעומדת כל היום בצורה שכל בני הבית יכולים להתנגב בזה אבל ודאי שבפשוטו זה לא עומד לנגב בזה לכלוך אלא להשתמש בצורה נקיה ועיין לקמן

### ביסוד ההיתר דעד שאינו בדוק והאם יש סברא לחלק בין צד תליה קודם מקור האשה או אחרי

ב] מבואר בגמ' שבדקה בעד שאינו בדוק לר"ח אין בו טומאת נדה אלא טומאת כתם וכן נקטו הרבה ראשונים להלכה ולדעת הרשב"א ר' יוסי מטהר לגמרי והנה בביאור עד הבדוק כתבו התוס' שבדקתו בתחילה רק שהניחה אותו יום או יומים וקודם הבדיקה לא בדקה אותו ומבואר שמצב כזה זה סיבה שלא יהיה טמאה נדה ועיין סד"ט סקנ"ח שהקשה דהרי מבואר בגמ' בע"א שבדקה בעד הבדוק וטחתו בירכה טמאה נדה וביארו תוס' בשם ר"ח שהכונה שהניחתו בגלוי וצ"ב שזה ממש הדוגמא של עד שאינו בדוק המבואר בתוס' וע"ש שבאמת ר"ח ס"ל כרשב"א שמה שמניחתו במקום המוצנע זה לא סיבה להחשב כעד שאינו בדוק [ובפרדס רימונים בפתיחה לק"צ עמוד קכ"ד כתב לחלק בין אם זה היה רק פתוח שעה לבין יומים שבזה חשיב צד של אינו בדוק ועל דרך הגר"ז שכה"ג גם לרשב"א הוי אינו בדוק] ועיין גר"ז סקע"א [במוסגר] שכתב לבאר שחלוק אם צד התליה הוא שקרה קודם הצד שהדם מגופה או שזה לאחר שהעד היה בגופה שטחתו בירכה כיון שבתחילה זה היה בגופה ואנו דנים לחדש שאחרי זה קרה דבר שהביא את הדם בזה מבואר שטמאה נדה משא"כ בעד שאינו בדוק שבעיקר הבדיקה הוא במצב שיש צד שיש עליו דם בזה יש הקולא של עד שאינו בדוק וצ"ב הסברא בזה ועיין קפ"ז קו"א ה' בד"ה ומ"ש שביאר שאם צד התליה הוא קודם א"כ יש לאשה חזקת טהרה משא"כ אם צד התליה אחרי א"כ כבר יש לה חזקת טומאה וצ"ב כונתו הרי לא ראו הדם עד שהיה צד תליה וצ"ל שכונתו שכל שהעד היה באו"מ דינו שאם ימצאו בו דם זה ממנה ועכשיו רוצים לשנות ההכרעה של הדבר ובזה צריך צד תליה חזק משא"כ בתליה קודם מראש לא היה על העד מצב של הכרעה שזה מגופה ועדין צ"ב

והנה בפשוטו הדברים מבוארים בריטב"א שהקשה מה ההבדל בין טחתו בירכה לעד שאינו בדוק והנה עיין חוו"ד דכתב דבפשוטו זה ודאי אם תבדוק בעד הבדוק ואחרי זה טחתו בעד שאינו בדוק יש כאן הקולא של עד שאינו בדוק וא"כ עד כמה שהרגל זה כמו אינו בדוק א"כ למה היא טמאה וכתב שבהכרח סתם רגל של אשה זה בגדר בדוק והוסיף בפרט במקרה שאם זה היה מעלמא היה צריך להמצא גם על בגדה והנה לדבריו כתם על גופה חשיב ודאי מגופה אמנם הריטב"א נקט שגם כתם על גופה לא חשיב מדאוריתא ודאי מגופה ויש בזה קולת כתמים ולכן הקשה מה ההבדל בין טחתו בירכה לעד שאינו בדוק ולכן כתב לחלק שבטחתו בירכה שצד התליה זה אחרי שהעד היה באותו מקום בזה לא מועיל דרגא של אינו בדוק משא"כ עד שאינו בדוק שצד התליה הוא קודם שהעד היה באותו מקום בזה אין לו טומאת נדה אלא רק טומאת כתמים

והנה בזה מתישב קושיא עצומה שלגבי תליה במאכולת יש ראשונים שמבואר שצריך דוקא עגול שזה ראיה שזה מעלמא אבל מצד סתם שיש מאכולות זה לא סיבה לתליה וצ"ב מה זה שונה מעד שאינו בדוק שחזינן שעצם זה שהדבר לא עמד תחת השגחתינו ויתכן שקרה דבר וא"כ כאן זה לא גרע והרי בפשוטו התליה במאכולת זה עדיף מהתליה של אינו בדוק כדחזינן לרבי שאסור אינו בדוק אבל מועיל תליה במאכולת ולשיטות שכל שזה היה בדוק לא תולים רק אם זה היה במקום התורפה ממש [כנ"ל בשיער הקודם] יתכן שמאכולת זה לא מקום התורפה אבל לגר"ז שעצם זה שלא היה תחת השגחתה או לרמב"ן שודאי שזה סיבה לאינו בדוק א"כ למה כאן זה אחרת ולנ"ל א"ש שדוקא שם שצד התליה הוא אחרי הבדיקה בזה צריך ראיה שזה מאכולת משא"כ בעד שאינו בדוק שצד התליה הוא קודם

והנה בפשוטו צ"ע עוד לתוס' והרמב"ן שעד שאינו בדוק הכונה שבתחילה זה נבדק ואחרי זה מונח במקום צנוע ויש צד שזה נכתם למה לא הוי כספק עברה בשוק של טבחים דמבואר בגמ' שזה טמא והנה אם באמת סוגין טמא משום כתם א"ש אבל לאחרונים שנקטו שבכתם מותר עד שאינו בדוק א"כ צ"ע כנ"ל עוד צ"ע דגם לרשב"א שעד שאינו בדוק זה דוקא אם מונח במקום המוצנע אמנם הבאינו לעיל מהפנים מאירות שאם זה היה מונח במקום התורפה שיתכן שהגיע לשם דמים כה"ג זה מפקיע שם בדוק וצ"ע למה שזה לא יהיה ספק עברה בשוק של טבחים דהרי שם זה לא מקום שידוע שהיה שם דם ועוד קשה דעיין שיעור הקודם שהבאינו מהגר"ז שמדויק ברשב"א שהכונה עד שאינו בדוק עד שהיה בדוק בתחילה ואחרי זה הוא נשאר במצב שבסתמא לא עברו בו בשוק של טבחים אבל יש צד שעברו בו אשה אחרת או שעבר הרבה זמן והיא לא זוכרת האם עברה וכל מחלוקתו אם הרמב"ן שהבין שאין צד שמישהו לקח את זה בשוק של טבחים אלא קרה מקרה שלא צריך לקרוא וכן הוא בלשון הריטב"א בסוגין וצ"ע מה זה עוזר למה שלא יהיה בזה חסרון של ספק עברה בשוק של טבחים

ועיין בגר"ז סקע"א ובסימן קפ"ז קו"א סק"ה בד"ה ומ"ש שכתב לבאר לנ"ל שכל הדין ספק עברה בשוק של טבחים זה במקרה שלבשה הבגד ויש צד שהגיע עליו כתם ואחרי זה אולי עברה בשוק של טבחים משא"כ סוגין מדובר שהספק שלפני שלבשה אותו היא עברה בשוק של טבחים ובזה אין הכלל של ספק עברה אלא זהו דין עד הבדוק והנה יש לדון בכמה בזה בכמה פרטים בסוגין

א. הנה הבאינו בשיעורים הקודמים את שיטת הרמב"ם שעד שאינו בדוק טמאה נדה כרבי אבל בפחות מגריס גם משוך טמא וצ"ע עד כמה שיש לזה חומר של עד א"כ כמו בהניתו תחת הכר זה רק במשוך ה"ה כאן ע"ש מה שהבאינו לבאר בזה אמנם לנ"ל לכאורא יש לבאר שבתחת הכר שזה תליה של אחרי שם צריך תליה הרבה יותר טובה ורק עגול שזה ראיה שזה לא מגופה יש להתיר משא"כ בעד שאינו בדוק שצד התליה הוא קודם אמנם עיין רז"ה שבאמת השיג על הראב"ד שאם זה טמא נדה א"כ משוך צריך להיות טמא ועיין גר"ז שגם נקט מסברא שלרבי משוך טמא ובפשוטו צ"ל שנקטו שמשוך שזה מצד שזה ראיה שזה מגופה כלשון הבריתא בזה יש סיבה לטמא ואין לטהר כלל אמנם יש מקום לומר שזה עצמו יסוד המחלוקת של רבי ורבנן שרבי ס"ל שאין הבדל אם זה אחרי או לפני וכל דבר שבתור תליה אחרי זה לא סיבה לתלות גם קודם זה כך וא"ש שלדבריו ודאי צריך להחמיר במשוך

ב. והנה הרשב"א הביא מתוס' שהקשה על הדין של אינו בדוק מג' נשים שלבשו חלוק אחד ועין גר"ז שהקושיא רק על השניה והשלישית ולא על הראשונה דהרי ביחס לראשונה הצד תליה זה הלבישה של השניה והרי בזה חשיב ספק עברה בשוק של טבחים והנה לפ"ז יש לבאר את קושית הרשב"א מביד יד שכל חלוק מיד שיש צד תליה יש צד משזה מגופה אבל כאן שרק בזמן שמורידה זה מגיע נגד גופה א"כ עד אז זה כבר בחזקת אינו בדוק והנה באמת במשמרת הבית מבואר שהקשה מהשניה והשלישית אמנם הוסיף שגם הראשונה צריך להיות טהורה דהיינו שנקט שהדין עד שאינו בדוק זה גם כלפי צד תליה של אחרי וכן בתוה"ב כתב מפורש בקושית התוס ששלשתם צריכים להיות טהורות דהינו גם הראשונה

ג . עיין תוס"ר י"ד. שהקשה מה צד הגמ' שבעד שאינו בדוק טהורה לגמרי הרי בגמ' לקמן מבואר שאם נמצא כתם על בגדה וגופה כיון שאין ראיה שזה מעלמא היא טמאה וכתב שהגמ' שם למסקנת סוגין ולנ"ל אינו קשה דבסוגין כל צד ההיתר כי זה תליה של לפני שבדקה משא"כ שם צד התליה הוא אחרי שבדקה דעל פי רוב בשעת הלבישה היא לא במצב שיש צד תליה והרי זהו יסוד הגר"ז שהדין אינו בדוק הוא רק של צד לפני הבדיקה

והנה בפשוטו מבואר מהנ"ל דלא כסברת הגר"ז והריטב"א אמנם לכאורא יש מקום לחלק בין כתמים לבדיקת עד שבבדיקת עד שיסוד הנידון בדיני הכרעה בזה יש סברא שכל שהעד היה במקור של דם ובאים לחדש עוד מקור זה מוכרע שזה מגופה אבל לגבי כתמים שם יסוד הדין תליה שכל שיש צד תליה לפנינו אפילו שבגדרי דיני התורה זה מוגדר כמוכרע זה לא מפקיע שם תליה וממילא כה"ג זה מותר ועיין סוגיא דתליות דהארכנו שיסוד הדין תליה הוא לא לנקוט כצד זה ושצריך הסתברות כצד זה אלא כל שיש לפנינו אפשרות שזה לא מגופה הוא לא בכלל גזירת כתמים וצ"ע בזה

אמנם יש להקשות דהנה הראשונים דנו האם טחתו בירכה אפשר לתלות במאכולת והרשב"א הוכיח שיש דין תליה במאכולת שבבשרה מהא דהגמ' שואלת וליחוש דילמא דם מאכולת והנה שם צד הספק שבאותו רגע שיתכן שהגיע דם נדה היה שם דם מאכולת ובפשוטו כה"ג זה כמו הדין של עד שאינו בדוק ועד כמה שזה סברא לתלות יותר ממילא איך אפשר ללמוד מהא דתולים שם שגם בטחתו בירכה תולים הרי אולי מאכולת בבשרה זה דרגא כמו עד שאינו בדוק שזה סיבת תליה על קודם ולא על אחרי והיה מקום לומר שכל הסברא לחלק בין קודם לאחרי זה רק ביחס לסוג תליה של אינו בדוק ולא על דבר מסוים כגון תליה במאכולת ומה שהריטב"א שאל מטחתו בירכה דשם נקט שיש צד תליה של אינו בדוק לא רק של מאכולת אמנם אין הדבר מוכרח

והנה לגבי כתמים הוכחנו ודאי דלא כגר"ז וכן האחרונים נקטו דלא כנ"ל עיין סד"ט סקנ"ח שכתב שאין סברא לחלק בין תליה קודם מקור האשה או תליה אחרי ולכן הקשה סתירה מר"ח לדין עד שאינו בדוק וכנ"ל וכן בחוו"ד שנקט שטחתו בירכה אם זה היה אינו בדוק זה סיבה להתיר חזינן שלא ס"ל כיסוד הנ"ל ולפ"ז צ"ע כנ"ל מהו יסוד ההיתר דעד שאינו בדוק ומה זה שונה מספק עברה בשוק של טבחים ובפשוטו הביאור שספק עברה זה ביחס למקרה מסוים שאנו מסתפקים וכל שאין תליה ברורה אין זה מוציא מידי ודאי מקור הדם שלפנינו אבל במקום שהספק מצד שהדבר לא היה תחת השגחתי כלל ואני לא יודע המאורעות ולכן חוששים אולי קרה דבר בזה אין הדין של ספק עברה ולכן אם זה מקום התורפה מבואר בפנים מאירות שזה מעמיד את העד כמו לקחתו מהשוק שזה עדיף מאינו בדוק וכן בלקחתו במקום המוצנע הוי רק כתם ולחלק מהאחרונים כה"ג בכתמים זה מותר כיון שצד התליה מצד שהדבר לא תחת השגחתי ולא ידוע לנו מאורעותיו וראיתי מצינים דעיין שו"ע סימן י"ח סי"ג דמבואר שאם שחטו אם סכין ומצאו פגימה ויש ספק אולי נגעו בעצם המפרקת אפילו שלסכין יש חזקת שלם בכל אופן זה אסור וכתב השו"ע שאם הסכין נאבד ומצא אותו אם פגימה שזה מותר והאחרונים תמהו מה זה שונה מספק נגע בעצם המפרקת שחזינן שכל שלא ברור שיש לפנינו סיבה לפגימה לא תולים ועיין גר"ז קו"א סק"ה שכתב שכל שיש הבדל אם מסתפקים על ספק מסוים או שהדבר לא תחת השגחתי ולא ידוע לנו מאורעותיו והביא דוגמא מסוגין שספק עברה בשוק של טבחים לא עוזר ועד שאינו בדוק אין בזה דין כתם ע"ש [ועיין בשיעורים על חולין שהארכנו בזה]

אמנם לכאורא יש מקום לומר למה שהבאינו בסוגיא דספק עברה סימן י' סק"ב מהגר"ש אייגר שכל הדין שלא תולים זה רק במקום שזה ספק עברה ולאו אדעתיה אבל במקום שזה ספק גמור ודאי תולים ולכן כתב הרשב"א שעיר שחזירים עוברים כל פעם במקום אחר אפשר לתלות בזה א"כ א"ש שכאן זה לא סתם ספק אולי היה משהו ולא שמה לב אלא יש כאן דרגא של ספק שאולי קרה משהו שאין סיבה שתדע מזה ואין זה קשור לספק עברה רק שצריך לדון האם צד הספק הוא נחשב ספק או לא וזהו נידון עד שאינו בדוק לגבי בדיקת עד ולגבי כתמים וכדהארכנו בשיעור הקודם וצ"ע בכל זה

והנה עיין סמ"א שאם השאילה חלוקה לנכרית הרואה יכולה לתלות בה אבל לנכרית שאינה רואה לא יכולה לתלות בה ועיין גר"ז סקפ"א שהקשה הרי הנכרית אין לה נאמנות איפה עברה וא"כ הוי כחלוק שאינו בדוק וכתב שאם קודם היא לבשה ואחרי זה השאילה אותה לחברתה א"ש שהוי ספק עברה בשוק של טבחים אבל אם הנכרית לבשה קודם לכאורא אין סיבה לטמאות וכתב שצ"ל שיודעת שלא עברה בשוק של טבחים וכל צד התליה רק במקור הנכרית והנה אם נימא שכל הדין עד שאינו בדוק שהוא לא היה בחזקת בדוק אבל כל שזה היה בחזקת בדוק הוא בחזקתו עד שהוא יהיה במקום שזה מקום התורפה א"כ א"ש אמנם אם נימא כגר"ז שגם בבדוק כל שזה נעמד במצב שאולי קרה משהו וזה לא תחת השגחה זה אינו בדוק וכמשמעות הריטב"א צ"ע כנ"ל ובהכרח צ"ל שמצב של לבישה של בגד זה נחשב בדוק דאדם נזהר שלא להתלכלך ועיין חזו"א סימן ל"ט

### בדין בדקה בעד שאינו בדוק וטחתו בירכה

ג] כתב השו"ע בסל"ו שאם בדקה עצמה בעד הבדוק לה וטחתו בירכה ומצאה דם על העד הוי ס"ס וטהורה ומקורו מרש"י שכתב שלכן הגמ' לא אמרה ברבי שטחתו בירכה שכה"ג הוי ס"ס ולמד הב"י שהכונה שזה ס"ס גמור שאפשר לטהר את זה ועיין ש"ך שכתב שכוונת רש"י רק שרבי לא יטמא משום נדה אבל ודאי שיהיה בזה איסור כתם וצ"ב כונתו שעד כמה שכלפי הדאוריתא חשיב שני צדדים למה לא לגבי הדרבנן והיה מקום לבאר שהנה כל כתם הרי יש צד ספק ובכל אופן רבנן טימאו רק במקום שיש תליה לא גזרו וממילא עד כמה שדרגא של עד שאינו בדוק זה לא דרגת תליה ולכן יש טומאת כתם א"כ מה שיש תליה זו פעמיים זה לא משנה ורק ביחס לדאוריתא דשם הדבר תלוי האם יש כאן צד ספק או לא שיך לדון שבהצטרף שני מקומות הוי ס"ס אמנם לכאורא כל זה אם ננקוט כט"ז וסיעתו שהדין עד שאינו בדוק שטמא משום כתם זה גם ביחס לטומאת כתמים אבל אם ננקוט כסד"ט וסיעתו שכל החומר דסוגין הוא רק לגבי בדיקת עד א"כ בפשוטו יסוד החומרא דיש כאן הסתברות שזה מגופה ולא שזה חסר בצד התליה א"כ לכאורא בזה כל שיש שני צדדים זה יותר סיבה להתיר אמנם אם נימא על דרך סברת הראב"ד שבבדיקה כיון שרגלים לדבר זה לא תליה יתכן שממילא בבדיקה זה חוזר לדין כתם הרגיל שצד תליה של אינו בדוק זה לא תליה וממילא גם טחתו בירכה זה לא תליה [ובלשון הש"ך שאיך אפשר להקל הרי זה סד"א ומשמע שזה סברת החומרא של אינו בדוק וכמבואר בחוו"ד סקכ"ד]

וע"ש שהוסיף שאם רש"י ס"ל כרשב"א שלר"י טהור לגמרי א"ש אבל לדידן שטמא משום כתם זה לא שייך ועיין חוו"ד שתמה על זה שלר"י שטהור לא צריך את הירך ועיין טורי כסף שביאר שכוונתו שאם עד שאינו בדוק לר"י טהור לגמרי א"כ גם רבי שחולק בהצטרף עוד צד תליה הא מודה לר"ח אבל אם גם לר"י זה טמא משום כתם א"כ בתוספת עוד צד זה רק סיבה להיות כתם אבל לא שזה סיבה לטהר לגמרי [ובפרדס רימונים הוסיף שעיקר דיוק רש"י זה לשון הגמ' שרבי לא אמר וטחתו בירכה אמנם זה דיוק שבזה הוא מודה לחולק עליו ואם החולק מטהר לגמרי גם כה"ג מטהר לגמרי ואם מטמא משום כתם אין לנו דיוק על יותר מזה]

ועיין שם בש"ך שכתב לבאר עוד שלא שייך ס"ס אלא במצאה על הירך ולא על העד שבזה יש ספק אולי זה מעלמא וגם אם זה מהעד אולי זה היה כבר על העד וא"כ הוי ס"ס המתהפך אבל אם מצאה על העד א"כ עד כמה שזה מגופה אין כאן צד לטהר ואין כאן שני צדדים וכן מבואר בט"ז אמנם עיין מנחת יעקב וסד"ט שזה לא גדר ס"ס אלא הכונה שכל שיש שני צדדים לפנינו זה ודאי ביחד נחשב צד תליה אלים שגם רבי מודה שאין בזה טומאה אמנם השו"ע דיבר במצאה על העד ועיין גר"ז שכל זה במצאה גם על הירך אבל אם מצאה רק על העד בזה זה ראיה שזה לא מהירך

ועיין חוו"ד ובגר"ז סקע"ג שכתבו שמדובר שקינחה בירך במקום שאין הדם המקור יכול ליפול דאם דם המקור יכול ליפול שם א"כ לא שיך לטהר מצד הצירוף של הירך דהרי גם מצד זה יש כאן טומאת כתם אמנם עיין סד"ט סקס"ד שכתב שכלפי הדאוריתא יש כאן ס"ס וכלפי הדרבנן הרי כיון שזה עד שאינו בדוק זה לא סיבה לטמאות דאולי הדם על הירך הגיע מהעד וצ"ב מחלוקתם ולכאורא כל סברת הסד"ט אם יסוד החומרא של העד מצד שזה נידון דאוריתא אבל אם יסודו מצד שכאן שזה היה במקור הדם זה סיבה להכריע שזה מגופה וזה רק מצד גזירת כתמים א"כ הצד שזה הגיע מגופה דרך כתם זה לא יכול להיות סיבה לטהר ויתכן עוד שלא שייך לצרף לס"ס צד שהוא סיבת איסור מדרבנן שהרי כל הטהרה מצד צירוף הצד הנוסף בפועל הוא לא סיבה לטמאות

והנה צ"ב מה שנקט השו"ע לצרף את ירכה הרי מבואר לגבי עד הבדוק שזה לא נחשב צד תליה וא"כ למה כאן זה עוזר ויתכן שבתור צירוף לצד אלים זה מועיל אבל זה לבד הוא מיעוט גמור ויש לעיין בגדרי ס"ס אמנם יתכן שאם נימא שכל הסיבה שם מצד שהעד היה במקום הדם וזה סברא בדיני הכרעה א"כ יתכן שבאמת מצוי שם דם ורק ביחס לעד הבדוק זה לא צד תליה אבל בעד שאינו בדוק שהעד כבר יש לו צדדים אחרים בזה ודאי שהירך יכול להצטרף וצ"ע

והנה עיין חוו"ד שהקשה משלשה נשים שישבו על ספסל וכונתו שכלפי השניה יש צד שזה מאשה אחרת וזה כגדר אינו בדוק וחוץ מזה יש צד שזה מירכה שישבה על הספסל והנה למה שכתב לעיל שכל הצירוף זה רק מצד שזה מקום שלא יכול להגיע מהמקור א"כ כאן זה לא שייך וכן ביאר בטורי כסף אמנם גם אם נימא לא כך לכאורא למה שהכריע הרשב"א ששם זה לא גדר עד שאינו בדוק לא קשה כלל ורק אם נימא שכל הטומאה שם מאותו דין שמטמאים עד שאינו בדוק עיין תוס"ר יש להקשות כנ"ל

והנה הבית מאיר כתב דבראב"ד מבואר לא כך דהרי כתב שבהניחתו תחת הכר אפילו בעד שאינו בדוק זה טמא ביותר מגריס והרי זה כמו טחתו בירכה אמנם עיין גר"ז שכתב דשם כיון שלא נמצא על הכר והכסת זה ראיה שזה לא הגיע משם וגם כאן אם תמצא על העד ולא על הירך ודאי שהיא טמאה ולא נימא שזה מירכה ולא נשאר שם כלום כמבואר בראשונים לגבי יותר מגריס

### בדין חלוק שאינו בדוק שיכולה לשאול את המוכר

ד] עיין רשב"א שכשביאר הדין של לקחה חלוק מהשוק וכתב ואינה יודעת ממי קנתה את זה ומשמע שביודעת ממי קנתה חיבת לשאולה ועיין פרדס רימונים שהאריך כאן בגדרי אפשר לברר בקל האם יש חיוב ולכאורא צ"ע שכיון דמבואר בשו"ע בשם הראב"ד שלא צריכה להקיף דהינו שכל שיש צד תליה לפנינו זה מספיק א"כ כאן שעכשיו זה מצב של צד תליה של אינו בדוק דהינו שללא ידיעה זה נחשב שיש צד שהגיע לזה דם א"כ לכאורא אין דין לברר שזה לא כך אמנם הרי גם לגבי אם לבשה הבגד לאחר כביסה ורוצה לתלות בלבישה של זמן נידותה מבואר ברשב"א שצריך לשאול את הכובסת האם בדקה לאחר הכביסה אפילו שללא הבדיקה יש צד תליה לפנינו ולכאורא מבואר שכשהנידון שהדבר שבו תולים לא היה ליד הבגד כלל זה גרע ובכביסה עד כמה שבדקה מה שהיה קודם אין זה ענין לזמן הגעת הכתם דהינו שמבררת שבזמן הגעת הכת לא היה תליה כלל

#### י"א שבט תשפ"א

# סימן י"ח

# בסוגיא דדם במי רגלים

### בביאור רש"י ותוס' בסוגית הגמ'

א] מבואר במשנה נ"ט: דהאשה שהיא עושה צרכיה וראתה דם ר"מ אומר אם עומדת טהורה ואם יושבת טמאה ור"י אומר בין כך ובין כך טהורה והגמ' שואלת על ר"מ שכמו שבעומדת טמאה מצד שאומרים שהדור מי רגלים למקור ואיתו דם א"כ גם יושבת נימא שהדור מי רגלים למקור ואתו דם והגמ' מתרצת שמדובר במזנקת והגמ' שואלת שגם בזה נחשוש שמא לבתר דתמו מיא אתי דם והגמ' מתרצת שמדובר ביושבת על שפת הספל ומזנקת בתוך הספל שאם זה היה לבתר דתמו מיא זה היה צריך להימצא בשפת הספל עכ"ד הגמ'

והנה מבואר בגמ' שהחשש שהדם מגופה זה מצד שהדור למקור ואייתי דם ועיין אבני נזר סימן רל"א שכתב לבאר או שהכונה שכיון שמי הרגלים חוזרים למקור זה גורם שיצא דם מהמקור ולא דוקא אם המ"ר אמנם כתב שאין זה משמעות הגמ' ובשם שו"ת מהר"ח או"ז סוף ס"ח הביא לבאר שהכונה שיש סדק בין מקום המ"ר למקור ומילא המ"ר באו למקור ולקחו דם וזה יצא באמת דרך המ"ר ועין אבני נזר סימן ל"ב שתמה על זה שהרי דם שיוצא בשפופרת או שלא בדרך ראיה לא מטמא ועד כמה שזה יצא דרך המי רגלים זה לא צריך לטמאות ע"ש שהאריך אמנם הגר"ז סק"י וכן הוא במאירי בסוגין שהכוונה שהמ"ר חזרו למקור והביאו עמם דם ביציאה זו ולא שזה חזר לשלפוחית המ"ר וכן בפשוטו מוכרח מבדיקת מהרי"ל שהדם לא יוצא מפתח המקור [והנה בפשוטו לא מסתבר שהמ"ר נכנסו ממש למקור אלא הכונה שזה עלה לפרוזדור למעלה ומשך הדם שהיה שם ולפ"ז עד כמה שצריך הרגשה מבואר שגם זדל"ח חשיב הרגשה דכאן לא יכול להיות הרגשה אחרת וצ"ע]

והנה מבואר בגמ' שלחשוש סתם שהגיע דם בזמן הטלת מ"ר לא חוששים רק שהמ"ר הדור למקור ואייתו דם ובטעם הדבר שלא חוששים סתם שיצא דם נדה בזמן ההטלת מ"ר עיין רש"י שביאר שאין דרך דם נדה לצאת אם מי רגליים ועיין תוס' שביארו כוונתו שכיון שהיא מזנקת א"כ נסתם מקום הדם נדה ולכן זה לא יכול לצאת אמנם תוס' ביארו שכיון שראתה בדיוק בזמן הטלת מ"ר ולא קודם או אחרי זה מסתבר שזה קשור למ"ר ולא שבדיוק זה הגיע באותו זמן [ויש כאן חידוש שאפילו שאם לא היתה מטילה מ"ר הינו אומרים מדין חזקה שזה הגיע עכשיו אבל עד כמה שזה בזמן הטלת מ"ר שיוצא ששני מאורעות ארעו יחד זה דבר שלא מסתבר דאין הרגילות כך בטבע העולם ויתכן שזה רק סברא בהלכות הכרעה שכיון שכך זה מצטייר בעיני אדם לכן זה קובע שהפשטות שזה לא מגופה ויתכן נפק"מ בישבה עוד זמן לאחר ההטלת המ"ר האם גם כאן יש הסתברות שזה הגיע יחד אם המ"ר ועיין חזו"א צ' סק"א שכתב וז"ל דאין להחזיק שראתה ברגע שפסקה מימיה עכ"ל וצ"ע] והנה הגמ' שואלת דילמא בתר דתמו מיא הגיע דם ועיין רש"י שביאר שהכוונה שאולי הדם הגיע שלא בשעת הטלת מ"ר אלא אחרי זה וזה שייך לשיטתו שכל מה שלא חוששים שזה הגיע יחד מצד שאין הדרך שבזמן הטלת מ"ר מגיע דם אבל אחרי הטלת מ"ר אין סיבה שלא לחוש שיצא דם אבל לתוס' שהראיה מזה שזה הגיע בדיוק עכשיו א"כ נקטו תוס' שזה גם סברא אם זה ממש לאחר הטלת מ"ר ולכן ביארו שכונת הגמ' שאולי בסוף שהיא שתתה המ"ר חזרו למקור והביאו דם וצ"ב למה רש"י לא ביאר כתוס' ויתכן מצד שלשיטתו יש לבאר כפשוטו ולא מצד שהדור מ"ר וכו' ויתכן עוד שלשון הגמ' דלמא בתר דתמו מיא משמע שזה לא רק לאחר הזינוק אלא לאחר ההטלה לגמרי אמנם עיין לקמן שיתכן שגם לרש"י החשש רק בגמר ההטלה ולא אחרי זה דהרי מיד קמה מהמקום [ועיין רשב"א ור"ן וכן מבואר בשו"ת הר"ן שביארו הקושיא דלמא בתר דתמו מיא כרש"י]

אמנם עיין חת"ס סימן קמ"ח בד"ה תו פליגי שכתב שזה לשיטתו בביאור הטעם שבעומדת חוששים שהדור וכו' יותר מיושבת דרש"י ביאר שכיון שדחיקא לה מילתא זה סיבה חיובית שיהיה הדור מ"ר דהינו שצריך דבר שיגרום שזה יחזור למקור וממילא כל שהטילה כדרכה ובסוף שותתת מחמת שזה בסוף ההטלה זה לא סיבה שיחזור למקור ולכן בהכרח קושית הגמ' רק שמא הגיע דם נדה כדרכו משא"כ תוס' נקטו שיש חשש סתם שהדור מ"ר למקור רק שמזנקת זה סיבה למנוע את החזרה למקור וממילא גם בשותתת בסוף ההטלה כל שהיא לא מזנקת זה סיבה לחזור למקור ולהביא דם [וכן ביאר בחזו"א צ' סק"א] ועיין בית אפרים סימן מ"ו בד"ה ועל כן נלענ"ד שכתב שלפ"ז יש לבאר שגם לרש"י הכונה בתר דתמו מיא שהכונה בסוף ההטלה ולא לאחרי ההטלה רק שלתוס' זה מצד שהדור מ"ר למקור ואייתו דם ולרש"י זה מצד סתם לחשוש שאולי באותו זמן יצא דם וא"ש שכתבו תוס' לרש"י שבזמן שהיא מזנקת לא יכול לצאת דם ומשמע שרק הזינוק סותם המקור מלהוציא דם אבל בזמן השתיתה יכול לצאת דם [אמנם עיין שיעור הבא סק"ב דבפשוטו בדברי הב"י מבואר שלמד שהראיה לתוס' וכן לרש"י מדובר לאחר הטלת כל המ"ר] ויש בזה נפק"מ גדולה האם החשש של בתר דתמו מיא הוא דאוריתא או דרבנן דהחוו"ד ק"צ כ"ד כתב שכיון שזה לאחר ההטלה לגמרי ממילא כיון שבזמן ההטלה לא יכול לצאת רק אחרי ממילא זה נידון של בלי הרגשה אבל לנ"ל הכונה בזמן שזה שותת ואז יכול לצאת דם וכה"ג יתכן שהשתיתה מבלבלת ההרגשה וכדביאר שם הבית אפרים והא דלא חישינן שזה הגיע לאחר כל ההטלה מצד שמסתמא קמה מיד ובבית אפרים כתב שכיון שלא הרגישה זה סיבה לתלות שזה הגיע אם המ"ר אמנם בכל כתם לא אומרים כך [ויבואר דבר זה אי"ה בשיעור הבא]

והנה בעיקר קושית הגמ' דילמא הדור מ"ר למקור ואיתו דם יש לדון האם הקושיא רק לר"מ או גם לר"י והנה לתוס' שהקושיא מצד שאז זה שותת והדור מ"ר למקור א"כ לר"י שגם ביושבת ושותתת מותר ודאי שגם כה"ג זה מותר וכן הוא ברא"ש אמנם לרש"י שהקושיא אולי הגיע דם מצד עצמו א"כ לכאורא חשש זה הוא לא קשור לר"מ או ר"י וכן נקטו החת"ס סימן קמ"ח בד"ה תו פליגי והחזו"א סימן צ' [ועיין גר"ז סק"א במוסגר שדיק מהמהר"ם שכך דעתו ובפרי דיעה חלק עליו] ולפ"ז גם לר"י צריך להעמיד ביושבת על הספל ונמצא רק תוך הספל אמנם עיין ח' הרשב"א ובתשובות הר"ן שאפילו דמשמע שלמדו כרש"י בביאור בתר דתמו מיא בכל אופן נקטו שהקושיא רק לר"מ ודיקו כן מהגמ' שמשמע שזה המשך לקושיא על ר"מ [וכן הוא סתימת הרמב"ם והרמב"ן שטיהרו תמיד ולא הזכירו שצריך יושב על שפת הספל אמנם יתכן שדעתם בביאור הסוגיא כתוס'] ועיין לחו"ש סק"ג בסופו שהכריח כן שהרי שיטת רש"י שכל עומדת זה שותתת א"כ בזה לא שייך התירוץ ביושבת על שפת הספל ובהכרח שלר"י תמיד טהור [אמנם יש לדחוק שגם בשותת שייך שני דרגות וממילא גם בזה שייך יושבת על שפת הספל]

אמנם צ"ע טעם הדבר ועיין רשב"א ור"ן שכתבו שרק לר"מ שכל שיש אפשרות שזה הגיע מגופה תולים שזה הגיע מגופה לכן הגמ' שואלת אבל לר"י שגם במקום שיש אפשרות שזה מגופה לא חוששים ה"ה כאן אין לחשוש שזה הגיע מגופה אלא שצ"ב עד כמה שהנידון על אחרי ההטלה למה חשיב שזה צד רחוק לומר שזה הגיע מגופה ועיין בית אפרים [סימן מ"ו בד"ה ע"כ נלענ"ד] שביאר לשיטתו שקושית הגמ' בזמן ששותת א"כ יתכן שגם אז זה לא שכיח שיצא דם רק שזה לא כמו מזנקת אמנם לפשטות הדברים שהכונה לאחר שגמרה להטיל א"כ צ"ע ועיין חדרי דיעה וכן הוא בבית אפרים [בד"ה ודעת הר"ן] שכתבו שגם רש"י מודה לסברת התוס' שלא מסתבר שזה הגיע בדיוק אם המי רגלים רק שלר"מ שכל שיתכן שזה מגופה תולים שזה מגופה ממילא זה גם ביחס לסברא הנ"ל משא"כ לר"י [אמנם עיין לעיל שכל הריעותא לתוס' זה רק אם זה יצא ממש סמוך להטלת מ"ר ולא אם נשארה לשבת ויש צד שזה יצא אחרי זה]

### שיטות הראשונים בדין דם במ"ר

ב] מבואר בגמ' שהלכה כר"י וכן נקטו כל הפוסקים אמנם מצאנו בזה כמה שיטות להלכה וזה תלוי בביאור סוגין ונבאר הדברים בס"ד

א. הנה הגמ' שואלת על ר"מ למה יושבת טהור הרי אולי בתר דתמו מיא הגיע הדם והגמ' עונה במזנקת ועיין רש"י שביאר שהכונה שביושבת שמותר זה מזנקת ומה שכתוב עומדת אסור מצד ששם זה תמיד שותתת והנה גם לרש"י יש יותר סיבת בעומדת ששם דחיקא ליה מילתא טובא אבל מבואר בגמ' שגם יושבת שאין המעלה של עומדת אבל כיון שזה שותת זה עצמו סיבה לאיסור והנה לפ"ז ר"י שחולק בעומדת בהכרח שמטהר גם שותתת דהרי כל עומדת זה שותתת ואדרבא יש שם סיבה יותר להחמיר כיון שזה עומדת וכן הוא ברמב"ם ובהלכות הרמב"ן וברשב"א שבכל מקרה זה מותר [ועיין לעיל מה שכתבנו לגבי דילמא בתר דתמו מיא] ועיין תוס' שהקשו למה המשנה אומרת שעומדת אסור הרי היתה צריכה לחלק ביושבת עצמו בין מזנקת לשותתת וכונתם שהרי יותר חידוש ביושבת ושותתת מאשר עומדת ושותתת כמבואר ברש"י ותירצו שהגמ' העדיפה לאסור בעומדת שזה בכל המקרים וברא"ש יישב עוד שכיון שבדעת ר"י יש חידוש שמתירים גם כה"ג לכן המשנה נקטה כזה לשון

ב. עיין תוס' שכתבו לבאר את הגמ' שבאמת גם בעומדת יש מזנקת ויש שותתת רק הגמ' בתחילה סברא שהמשנה דיברה בכל המקרים גם במזנקת וגם בשותתת ולכן שאלה שכמו שבעומדת ומזנקת אפילו שזה רק חדא לריעותא מצד שזה עומדת הוא מטמא א"כ ה"ה ביושבת אם היא שותתת שזה חדא לריעותא צריך לאסור והגמ' עונה שהמשנה לא מדברת בכל המקרים אלא מדברת במזנקת ובזה חילקה בין עומדת ליושבת ובאמת אם יהיה שותתת אפילו ביושבת טמאה ומה שהמשנה דיברה במזנקת דבאה לחדש שגם כה"ג ר"מ אוסר ועיין רא"ש שלפ"ז כיון שהמשנה דיברה במזנקת ורק בזה מצאנו שר"י חולק שזה חדא לריעותא א"כ בעומדת ושותתת שזה תרתי לריעותא אין לנו מקור שר"י חולק על ר"מ והנה מבואר מדברי הרא"ש שביושבת ושותתת ר"י ס"ל שזה מותר כיון שזה חדא לריעותא ועיין נוב"י תנינא סימן ק"ל שהקשה שכיון דמדויק ברא"ש שעומדת ומזנת זה יותר סיבה להתיר מאשר יושבת ושותתת א"כ מנ"ל שר"י מיקל בזה ועיין נוב"י שכתב שלביאור זה אין לנו מקור שבעומדת זה יותר סיבה לומר שזה לא הדור

והנה מבואר בגמ' שלר"מ חוששים דילמא בתר דתמו מיא הגיע הדם ולכן לא נחשב מזנקת רק ביושבת על שפת הספל ובפשוטו ה"ה לר"י בעומדת שכל ההיתר כי זה מזנקת א"כ אם היא לא יושבת על שפת הספל זה אסור מצד שמא בתר דתמו מיא הגיע הדם ואז זה עמדת ושותתת שזה תרתי לריעותא וכן דעת הב"ח והנוב"י והחוו"ד סק"א אמנם משמעות הרמ"א שכל שזה עומדת ומזנקת מותר אפילו אם היא לא יושבת על שפת הספל [וכן משמעות הפרישה והט"ז שם במה שביארו את הטור] ועיין פרדס רימונים [בפתיחה לסימן קצ"א בשיטה השלישית סק"ד עמוד רס"ט] שכן הוא פשטות הרא"ש והטור שכתבו שעומדת ומזנקת מותר ולא הזכירו שזה רק ביושבת על שפת הספל וביותר דיש אחרונים שנקטו ששם לא שייך יושבת על שפת הספל עיין ט"ז ונוב"י וצ"ב הסברא להתיר ועיין גר"ז סק"א שכתב שכיון דהרא"ש רק כתב שאסור מצד שלא מצאנו בר"י שמתיר א"כ זה רק אם זה ודאי שותת ולא אם זה ספק האם הדם הגיע אז וצ"ב כוונתו ועיין פרי דעה שביאר שמה שר"י מחמיר בתרתי לריעותא זה רק דרבנן שכיון שחזינן שבחדא לריעותא אפילו שזה יתכן שהדור מ"ר אבל כיון שזה לא שכיח זה סיבה להתיר א"כ גם בתרתי לריעותא ודאי שזה לא דאוריתא ולכן בספק יש להקל וכן בשו"ת פנים מאירות ח"א סי"ב בד"ה אכן נקט שזה רק דרבנן ועיין חוו"ד סקכ"ד שכתב שמה שאסור בעומדת ושותתת זה רק טומאת כתם כמו כל עד שאינו בדוק [ועיין לקמן שנתבאר שיטתו] ולפ"ז א"ש שבספק זה מותר אמנם עיין סד"ט ק"צ סקצ"ה בד"ה ואין להקשות דמבואר שזה דאוריתא

ועיין פרדס רימונים הנ"ל בד"ה אמנם שכתב שזה ודאי יסוד המחלוקת ר"מ ור"י שר"מ ס"ל שכל שיש אפשרות לומר שזה מגופה תולים שזה מגופה ור"י חולק וס"ל שרק מתי שזה מצב שאין סיבה שלא לומר שזה מגופה כה"ג לא תולים במכה ולפ"ז יתכן שאיפה שזה ספק שכה"ג לא ברור לנו שהמגופה הוא מצב שאין לו ריעותא כה"ג זה לא סיבה לאסור

ובחת"ס [סימן קמ"ח בד"ה והשתא] כתב שלר"מ שגם חדא לריעותא אסור ממילא כה"ג הגדר שכל שיש אפשרות שזה מגופה זה אוסר ולכן גם שותתת לאחר זינוק זה סיבה לאסור משא"כ לר"י צריך סיבה שיחזור למקור ורק בעומדת ומטילה את כל המי רגלים בשתיתה זה סיבה לחזור למקור אבל אם זה סוף ההטלה כה"ג זה לא סיבה לחזור למקור ולכן זה לא סיבה לאסור

ג. עיין הגהות מימוני פ"ה אות ב' וכן הוא במרדכי בשבועות ביתר אריכות שהביאו מהמהר"ם שכל מה שר' יוסי חולק על ר"מ זה רק במזנקת אבל בשותתת גם ביושבת טמאה ובפשוטו יתכן שזה גם לביאור הרא"ש אבל כיון שמזנקת אפילו שזה עומדת זה יותר סיבה לומר שזה לא מגופה א"כ אין לנו מקור שבשותתת אפילו ביושבת הוא מתיר אמנם עיין פרי דעה שכתב שס"ל כביאור האחרון בתוס' שכתבו שהמקשה סבר שמדובר המשנה בשותתת מצד שאם היא מזנקת אפילו בעומדת מסתבר שר"מ יתיר ולכן הקשה שאם זה שותתת גם ביושבת יש כאן סיבה לאסור והגמ' עונה שמדובר במזנקת דהינו שגם כה"ג ר"מ אוסר ובאמת ביושבת ושותתת זה אסור ולפ"ז מפורש בגמ' שעומדת ומזנקת זה פחות סיבה לאסור מיושבת ושותתת וא"כ אין לנו מקור להתיר כה"ג [והנה בדבריו מבואר שתלה דבר זה בר"י ובפשוטו הכונה כנ"ל שהמשנה מדברת במזנקת אמנם הלחו"ש ביאר שלרש"י שכל עומדת זה שותת ור"י חולק בהכרח שביושבת מותר גם בשותתת ורק לר"י אין הכרח לזה]

ד. ההגהות מימוני הנ"ל הביאו בשם ר"ח שכל מה שר' יוסי חולק על ר"מ שזה לא טומאת נדה אבל בכל אופן יש לזה טומאת כתם ומצאנו כמה אפשריות בביאור שיטתו והנה הגמ' שואלת מה ר' יוסי מחדש בדין של איש ואשה הרי ס"ל שגם אשה לבד זה מותר ומתרצת שמהו דתימא הני מילי בדיעבד אבל לכתחילה לא קמ"ל והנה בלשון רש"י משמע שהקמ"ל שדינו של ר"י זה לכתחילה ולפ"ז מפורש בפשוטו שאין טומאה כלל ועיין ב"י שביאר שלבעלה זה יותר חמור שכל הגמ' זה רק לטהרות דהינו שלשון המשנה הכונה שזה טהור ולטהרות [והאחרונים דנו מכמה מקומות שחזינן שטהרות יותר חמור עיין סד"ט סק"ב ובית מאיר ובמה שישבו בזה] אמנם עיין ש"ך שכתב שהקמ"ל של הגמ' שהסיפא זה אפילו לכתחילה אבל הרישא באמת זה רק בדיעבד וביאר רש"י שאם נגעו בטהרות מטהרים אותם אבל לכתחילה אין לה ליגוע בטהרות קודם שתטבל וביאר הש"ך שס"ל לר"ח שלבעלה זה תמיד כמו לכתחילה ועיין חת"ס סימן קמ"ח בד"ה ואי נמי שלפ"ז באשה שלא יכולה בגלל זה להיטהר לבעלה ודאי חשיב כמו בדיעבד ועיין מהרש"א י"ד: שכתב דהנה הגמ' שם דנה האם ר"מ מטמא משום כתם ור"י מטהר לגמרי או שר"מ מטמא משום נדה ור"י מודה שטמא משום כתם וכתב שסוגין כמ"ד שר"מ מטמא משום כתם ממילא ר"י מטהר לגמרי לכן הגמ' אמרה שהקמ"ל שזה לכתחילה אבל באמת למ"ד שר"מ מטמא משום נדה ר"י ס"ל שזה משום כתם א"כ באמת זה גם בדיעבד רק שזה מדרבנן

והנה עיין ש"ך שהמקור לפסוק שכאן זה טמא משום כתם מצד שהגמ' שם נקטה שהמחלוקת בעד שאינו בדוק זה אותו מחלוקת של דם במי רגלים ושם מבואר שר"ח אומר שטמא משום כתם וא"כ גם כאן זה טמא משום כתם והנה עיין סד"ט [סק"ב בד"ה אך] שהקשה שדבריו צ"ב שהרי זה מפורש בגמ' שזה לא כמו כתם לגבי טהרות לב"י שטהור לגמרי ולש"ך שבדיעבד זה טהור והרי בדין אינו בדוק בפשוטו זה ודאי טמא ככל כתמים אמנם לביאור האחרון א"ש שלהלכה באמת זה טומאת כתמים גמורה גם לטהרות

והנה בפשוטו כל מה שר"ח מחמיר, שר"י ס"ל כר"מ לגבי טומאת כתמים ועיין רמ"א שנקט שאם זה עומדת ומזנקת בזה שגם לר"מ זה מותר ה"ה לר"י אמנם עיין תפארת למשה שכתב שיתכן שר"מ רק חולק שאין טומאת נדה אבל יתכן שיש טומאת כתמים וכדחזינן חילוק בין טומאת נדה לכתמים בר"י [ובשו"ת מהר"ם דפוס לבוב ת"ג הובא בשטמ"ק קצ"א ב' בד"ה כ"ש נסתפק בזה] עוד הקשה דהרי לשון המשנה שעומדת ויושבת זה אותו דבר וא"כ כמו שביושבת הכוונה שזה טהור מנדה אבל יש טומאת כתמים ה"ה בעומדת ועיין נוב"י [תנינא סימן ק"ל בד"ה ודעת ר"ח] שכתב שר"מ שס"ל טומאת נדה ס"ל שכל שיש צד שזה מגופה אומרים שזה מגופה וא"כ אם אין טומאת נדה בהכרח מצד שזה לא נחשב צד א"כ גם מדרבנן אין סיבה לאסור והרי ר"י לא מחמיר יותר מר"מ ובהכרח מה שאמר בין עומדת בין יושבת זה גם ביחס לדין כתמים

והנה בפשוטו ביושבת אין לטהר אלא במזנקת על שפת הספל דאל"כ נחשוש שמא בתר דתמו מיא אתא דם וכמבואר בגמ' לר"מ וכן נקטו כל האחרונים אמנם עיין גר"ז סק"ב שכתב שמשמעות הרמ"א שכל שמזנקת תמיד מותר וע"ש שביאר שכיון שכל מה שאוסרים רק מצד טומאת כתם בזה כל שהוא ספק יש להתיר מצד ספק כתמים להקל וכל קושית הגמ' לר"מ שזה טומאת נדה ולכאורא הדבר מחודש שהרי יסוד הדין כתמים הוא כסברת ר"מ שכל שיש אפשרות שזה מגופה זה סיבה להכריע שזה מגופה כיון שאין מכה לפנינו א"כ כל שלא ברור שזה לא היה בצורה של שתיתה זה לא סיבה לתלות במכה וצ"ע

#### י"ג שבט פ"א

# סימן י"ט

# בדין דם במ"ר [המשך] ובדין קינוח לאחר הטלת מ"ר

### ביסוד המחלוקת ר"י ור"מ ובדמיון הגמ' לעד שאינו בדוק

א] עיין גמ' י"ד. דהגמ' מביאה מחלוקת ר"מ ור"י בעד שאינו בדוק האם טמא או טהור והגמ' אומרת שזה אותה מחלוקת של מ"ר והגמ' שואלת שהרי מה שר"מ מטמא במ"ר זה רק טומאת כתם והגמ' דוחה שבאמת זה טומאת נדה וצ"ב דמיון הגמ' הרי בסוגין הנידון האם חוששים שהדור מ"ר למקור ואייתי דם משא"כ שם אין שום סיבה שלא לומר שזה מגופה רק שהנידון האם עד שאינו בדוק זה נחשב כצד תליה לפנינו או שזה לא כצד תליה לפנינו וכן צ"ע איפכא שגם אם שם מטהרים מצד שהצד תליה הוא לפנינו אבל כאן שרוצים לחדש שיש מכה בכליות ודאי שזה צד מחודש [ועיין פרדס רימונים בפתיחה לסימן קצ"א בשיטה השניה סק"ו עמוד רס"ה שהעמיד הקושיא הנ"ל וכן בסד"ט ק"צ סקס"ד בד"ה ולפ"ז י"ל] ועיין חוו"ד ק"צ סקכ"ד ובחזו"א סק"ג שכתבו דבפשוטו יש לומר שכל מ"ר זה כמו עד שאינו בדוק דכיון שזה מגיע מהכליות ויתכן שיש שם מכה רק שזה לא נמצא לפנינו אלא כדבר לא ידוע ור"מ שמטמא זה לשיטתו שעד שאינו בדוק אסור ממילא גם כאן אין לתלות במכה כל שיתכן שזה מגופה משא"כ ר"י ס"ל שעד שאינו בדוק טהור ממילא אפילו כשזה יתכן שזה מגופה אבל אין כאן טומאה מצד שיש צד תליה לפנינו שיש מכה אמנם עיין חזו"א צ' סק"ג שתמה על הרא"ש שס"ל שבעמדת ושותתת ר"י מודה הרי עד כמה שזה אינו בדוק מצד שאולי יש מכה א"כ גם כה"ג אין סיבה לטמאות ועיין חוו"ד ק"צ סקכ"ד שכתב שבאמת כה"ג מה שזה אסור זה מצד טומאת כתם שהרי הרא"ש נקט שיש טומאת כתמים בעד שאינו בדוק ומה שבשאר מקרים זה מותר מצד שבזה ס"ל שהצד מגופה הוא לא נחשב צד דהינו שיש כאן שני מחלוקת בין ר"מ לר"י אחד בעומדת האם יש צד שזה מגופה וזה באמת לא תלוי לדין עד שאינו בדוק ב. במקרה שיתכן שזה מגופה שבזה ר"מ אוסר משום נדה ור"י מתיר משום נדה ואוסר משום כתם עכ"ד אמנם דבריו צ"ע שהרי מה שבעומדת ושותתת אסור זה לא מפורש בדברי ר"י ודוחק לומר שכונת הגמ' שמה שמטהר כה"ג משום נדה זה לשיטתו הרי מצד המשנה יתכן שזה מדאוריתא

אמנם בפשוטו הביאור שזה ודאי שלחשוש שיש דם מכה בעלמא אין סיבה לחוש לזה ורק כאן כיון שהצד מגופה הוא גם צד רחוק מצד שלא מצוי שמי רגלים הדור למקור ואיתי דם כה"ג הצד מכה הוא נחשב כצד אלא שזה לא צד שלפנינו ודימתה הגמ' לדין עד שאינו בדוק שנגד הצד מגופה תולים בצד שלא לפנינו [ועל דרך זה ביאר הגר"ז בקו"א קפ"ז ה' בד"ה ומ"ש] ולפ"ז יש לישב את קושית החזו"א למה בעומדת ושותתת לא חשיב עד שאינו בדוק דשם כיון שהצד מגופה הוא צד אלים ממילא ביחס לזה הצד מכה זה לא בגדר עד שאינו בדוק ולפ"ז יתכן דמה שאסר הרא"ש זה מדאוריתא

והנה הרא"ש כתב שבסוגין זה טהור לגמרי ובעד שאינו בדוק זה טמא משום כתם ועיין רשב"א שתמה שכיון שהגמ' מדמה את מחלוקתם א"כ איך אפשר לחלק ביניהם ולומר שעד שאינו בדוק זה יותר חמור ובפשוטו צ"ל שכל מה שהגמ' מדמה זה רק ביחס לנידון דאוריתא אבל לא ביחס לדרבנן דהינו שיסוד סברת ר"מ שכיון שהעד היה במקום הדם ממילא כל שאין תליה ברורה לפנינו זה סיבה לומר שזה דאוריתא אפילו שיש לפנינו אפשרות שזה מעלמא ולכן גם במ"ר כל שיש אפשרות שזה מגופה אפילו שביחס לאפשרות זו יש צד שזה מכה בכל אופן זה אסור ואם ר"י היה ס"ל כך היה צריך לאסור תמיד ולכן בהכרח שר"י חולק וס"ל שכה"ג מועיל צד תליה שלא לפנינו רק שעדין יש לאסור מצד כתם שבזה כל שאין צד לפנינו זה לא תליה אמנם בזה יש מקום לחלק בגדרים דרבנן שעד שאינו בדוק בגדרי כתמים זה לא נחשב צד לפנינו משא"כ מכה כיון שגם הצד דם הוא לא לפנינו לכן אפשר גם לתלות במכה במ"ר ולפ"ז יש מקום לומר כדברי החוו"ד שמה שר"י אסר בשותת ועומדת לרא"ש באמת זה רק מצד כתם דהינו שכאן זה נחשב שהצד מגופה הוא לפנינו וממילא זה חוזר להיות כמו עד שאינו בדוק שטמא לר"י אבל ביחס לדאוריתא זה ודאי נחשב עדין צד רחוק שזה סיבה שהצד מכה הוא סיבה לתליה [והנה הראב"ד כתב שיש להחמיר בעד שאינו בדוק כיון שרבי ור"ח ס"ל שזה אסור והנה לנ"ל הרי ביחס לדאוריתא הגמ' מדמה את מ"ר לעד שאינו בדוק ואם פסק שם להקל בהכרח שגם כאן ס"ל להקל ורק החמיר מצד כתם וכדהוכיח הסד"ט מדבריו וצ"ב א"כ איך אפשר לצרף את רבי הרי יתכן שמצד כתמים לא ס"ל לאסור [כן שמעתי להעיר] וצ"ל שעד כמה שרבי ס"ל ביחס לדאוריתא את הסברא של רגלים לדבר ממילא גם אם לא היה סובר את זה ביחס לדאוריתא ודאי זה סיבה להכרעה בדין כתמים שזה נחשב שאין תליה לפנינו ועדין צ"ע

והנה עיין נוב"י תנינא [סימן ק"ל בד"ה אלא] שהקשה שעד כמה שהגמ' מעמידה את המשנה במזנקת ולא בכל המקרים ובדעת ר"י יש מקום לומר שבעומדת ושותתת זה אסור א"כ אדרבא שהגמ' תעמיד המשנה בשותתת וכה"ג ר"מ מחלק בין עומדת ליושבת שצריך תרתי לריעותא ור"י מתיר תמיד וע"ש שהגמ' הכריעה לחומרא ויתכן שכיון שהדרך שהיא מזנקת לגמ' לא היה ניחא להעמיד רק בשותתת [ועיין פרדס רימונים בפתיחה לס' קצ"א בשיטה השלישית סק"י עמוד ער"ה מה שישב בזה] אמנם לנ"ל יתכן שבדעת ר"מ שטמאה נדה דהיינו שכל שיש אפשרות שזה מגופה זה סיבה להכריע שזה כך ממילא אין מקום לחלק וגם בחדא לריעותא צריך לטמאות משא"כ לר"י שמדאוריתא תמיד טהור ורק סיבת האיסור מצד דין עד שאינו בדוק שטמא משום כתם רק בזה יש מקום לחלק שעומדת ושותתת זה יותר סיבה להחמיר [אמנם אם ר"מ משום כתם עדין צ"ב]

והנה עיין שו"ת הר"ן סימן מ"ט שכתב שיסוד המחלוקת ר"מ ור"י האם חוששים שהדור מי רגלים למקור ואיתו דם וע"ש שכתב שר"מ זה לשיטתו שחישינן למיעוטא ור"י לשיטתו שלא חוששים למיעוט והנה עיין חידוד הלכות וברעק"א [סוף סימן ס"ב] ובחת"ס [סימן קמ"ח בד"ה והנה] שהקשו הרי ר"י ס"ל יבמות ס"ז: שחוששים למיעוטא וכתבו שאולי כאן שיש חזקת טהרה לא חושש למיעוטא ובערוך לנר הביא שדעת הר"ן לבאר שם הגמ' אחרת ור"י לא חושש למיעוטא אמנם קשה שהגמ' לעיל אומרת שר"מ מטמא משום נדה ולנ"ל שזה רק מצד שחושש למיעוט זה סיבה שזה יהיה ספק ולא יותר עוד הקשה החידוד הלכות הרי תוס' כתבו שלר"מ מה שחישינן למיעוטא זה רק דרבנן והרי כאן מבואר שזה נדה דהינו שזה סברא דאוריתא עוד קשה הרי מבואר בתוס' שמבקום שיש חזקה כהרוב גם ר"מ לא חושש למיעוט א"כ למה כאן שיש לה חזקת טהרה חושש למיעוט

ועיין חת"ס בתוך דבריו דכתב שיסוד הנידון האם הצד מיעוט נחשב צד דהינו שזה ודאי שיסוד סברת ר"מ שכיון שהעד היה במקום הדם כל שיש לנו אפשרות לומר שזה מגופה כיון שהצד תליה הוא לא לפנינו זה סיבה להכריע שזה מגופה רק שאם לא חישינן למיעוטא זה לא נחשב שיש כאן צד מגופה ורק אם חישינו למיעוטא לכן זה נחשב שיש צד מגופה וממילא זה סיבה להכריע שזה מגופה ולפ"ז מיושב גם הקושיא שהרי חישינן למיעוטא זה דרבנן שזה ודאי שלר"מ יסוד הדין חישינן למיעוטא הוא דאוריתא ולכן במקום שיש סמוך מיעוטא לחזקה לר"מ מדאוריתא הוי ספק [וכדהארכנו בסוגיא דרוב במסכת חולין ע"ש] רק מה שצריכים לחוש למיעוט זה מדרבנן אבל כאן כל שיש צד זה סיבה לאסור והרי אם חישינן למיעוטא זה נחשב כצד לפניו גם מדאוריתא וממילא גם מיושב הקושיא שיש חזקה כמו הצד השני דהצירוף של חזקה זה רק סברא בדרבנן לא לחשוש למיעוט אבל זה נחשב שיש כאן צד כמו המיעוט והנה עיין חת"ס שהיה מקום לומר שגם ר"י חושש למיעוט רק כיון שהוא ס"ל שעד שאינו בדוק זה טהור ממילא אפילו שיש כאן צד שזה מגופה אבל כיון שיש גם צד שזה מכה לכן זה טהור וע"ש שכתב שלפ"ז להלכה שלא חישינן למיעוטא אפילו אם עד שאינו בדוק טמא אבל כאן שזה נחשב שאין צד שזה מגופה אין סיבה שתהיה טמאה ובזה ישב את שיטת הרמב"ם שפסק בעד שאינו בדוק שטמאה נדה וכאן פסק שטהורה והרי הגמ' מדמה שכל מה שהגמ' מדמה זה רק עד כמה שחוששים למיעוט אבל להלכה שלא חוששים למיעוטא אין ר"י לשיטתו והדברים נפלאים ובפשוטו בדעת הר"ן צ"ל שנקט שכיון שהצד מכה הוא בגדר מהיכי תיתי זה רק שיך אם הצד המיעוט הוא לא נחשב צד אבל אם חיישינן למיעוטא זה ודאי סיבה להכריע שזה מגופה

והנה בדברי הר"ן מבואר שר"י ס"ל שלא חישינן למיעוטא ולפ"ז צ"ע מה שהגמ' אומרת שר"י מטהר בעד שאינו בדוק זה לשיטתו בסוגין הרי כאן זה מצד שלא חיישינן למיעוטא וזה לא נחשב שיש צד אבל בעד שאינו בדוק וודאי שיש צד שזה מגופה ושם רק הנידון האם יש ההכרעה של מקום הדם וצ"ל הכונה שאם היה ס"ל בסוגין כר"מ גם היה שם מטמא וכיון שבסוגין מטהר יכול לטהר גם שם אבל באמת יתכן שבסוגין יהיה טהור ושם יהיה טמא ודוחק ולפ"ז אפשר לישב גם לרא"ש את ר"י שכונת הגמ' שאם היה סובר במ"ר כר"מ ודאי היה מטמא גם שם אבל הפוך ודאי יש סברא לחלק וכן מיושב שיטת הרמב"ם שס"ל שבעד שאינו בדוק טמא נדה וכאן טהור דכונת הגמ' שר"מ שטימא במ"ר זה ודאי סיבה לטמאות בעד שאינו בדוק ור"י אם היה ס"ל במ"ר כר"מ ודאי היה צריך גם בעד שאינו בדוק לסבור כך אבל זה ודאי שיש מקום לחלק בין עד שאינו בדוק שטמא ובמ"ר טהור ויבואר עוד שיטת הרמב"ם אי"ה בהמשך

### במחלוקת המהר"ם והר"ן ובביאור הרמ"א

ב] עיין ב"י שהביא משו"ת הר"ן שאם ברור לה שמצאה הדם רק בתר דתמו מיא דהינו שמצאה על שפת הספל ולא בתוך הספל כה"ג זה ראיה שזה מהמקור ולא מהמ"ר דאל"כ זה היה צריך להימצא אם המ"ר וכתב שלכן הגמ' הביאה את הנידון איך להעמיד את ר"מ אפילו שאין הלכה כר"מ דזה כדי שנלמד שאם זה ודאי לבתר דתמו מיא זה אסור [ועיין נוב"י שכתב להסתפק האם זה רק מתי שבתחילה זה זינק אבל אם בתחילה זה שותתת יתכן שבאמת הדם יצא בתחילה אם המ"ר רק כיון שזה שותת זה לא נפל על ידי המ"ר אמנם כתב שבב"י מבואר לא כך והנה הר"ן כתב שגם שמואל שהעמיד במזנקת זה כדי שנלמד להלכה וצ"ב מה לומדים מזה ויתכן שכונתו כנ"ל שרק בשותתת יש חשש שבתר דתמו מיא ולא במזנקת וצ"ע] והנה בלשונו מבואר שזה החשש של הגמ' של בתר דתמו מיא רק שלר"מ אפילו שיתכן שזה היה גם אם המ"ר בכל אופן חוששים אולי זה לא היה יחד אבל לר"י לא חוששים אבל אם יודעים שזה כך זה ודאי סיבה לאסור ומבואר שלמד שחשש הגמ' דלמא בתר דתמו מיא זה כרש"י שחוששים שזה יצא אחרי וצ"ע למה לר"י לא לחשוש ובהכרח צ"ל כדביארנו בשיעור הקודם מהבית אפרים דלר"י שגם כשיש אפשרות שזה מגופה בכל אופן תולים שזה אם המ"ר ה"ה שיש את הסברא של תוס' שכיון שזה הגיע יחד אם המ"ר מסתבר שזה לא יצא סתם מהמקור וע"ש שכתב שכל שיש דם במ"ר אפילו שבדקה אחרי זה ומצאה דם תולים שזה מהשירים של המ"ר שכיון שיש דם במ"ר וזה הרי תולים במכה ממילא גם השירים זה כך

והנה עיין ב"י שהביא מההגהות מימוני וכן הוא במרדכי ובשו"ת מהר"ם שאם מצאה דם במ"ר וגם בעד בדיקה היא אסורה וע"ש שביאר דהרי הגמ' שואלת דילמא בתר דתמו מיא ומבואר שאם זה ודאי הגיע אז זה אסור ואפילו שיתכן שקושית הגמ' רק לר"מ הכונה שלר"י לא חוששים אבל אם יודעים שזה היה אז זה ודאי אסור ואחרי זה הוסיף שלר"י הרי יתכן שביושבת ושותתת ר"י מודה לר"מ א"כ קושית הגמ' דלמא בתר דתמו מיא זה גם לר"י שהרי לגבי יושבת אין שום מחלוקת ביניהם ועיין גר"ז סקי"א דבפשוטו משמע שלמד בכונת קושית הגמ' דלמא בתר דתמו מיא כרש"י שהרי דן שזה גם קשה לר"י ואם זה מצד הדור וכו' הרי לר"י לא חוששים [**אלול פ"ב:** לכאורא אם למד כתוס' א"כ יתכן שבשותתת גם ר"י חושש להדור מ"ר למקור] וכן נקט שהדם שבקינוח אחרי זה נחשב בתר דתמו מיא והנה בדבריו מבואר שקושית הגמ' דלמא בתר דתמו מיא זה גם אם נמצא דם במ"ר בזמן הזינוק בכל אופן זה לא סיבה להתיר את מה שיצא לאחר דתמו מיא ולכן דימה גם למקרה שיצאה דם במ"ר ואת זה היה אפשר להתיר בכל אופן מה שמוציאם בבדיקה זה לא סיבה להתיר והדבר מחודש שעד כמה שיודעים שיש כאן מכה ממילא למה אי אפשר לתלות שגם מה שיצא אחרי זה הוא מהמכה וכן בבדיקת עד זה שירים של הדם מכה שיצא יחד אם המ"ר

ועיין חוו"ד סק"ז ט' ובסד"ט ק"צ סקצ"ה שכתבו שכיון שגם הדם שבמ"ר זה לא מוכרח שזה לא מגופה דיתכן שזה הדור מ"ר למקור או שיצא באותו זמן מגופה בדרך רחוקה א"כ אפילו שאת זה אנו מתירים אבל זה לא סיבה לתלות בזה דם אחר ולהוכיח מזה שיש כאן מכה ובפרדס רימונים [בפתיחה לסימן קצ"א בשיטה הרביעית סק"ד בד"ה וכל זה] דן שכיון שיצא גם אחרי ממילא אין הראיה של תוס' שזה לא מגופה אמנם כבר נתבאר שהמהר"ם שדן שקושית הגמ' גם לר"י בהכרח שלמד כרש"י שהחיסרון כי לא מצוי שיצא דם באותו זמן ואולי ס"ל שכל סברת רש"י זה בצירוף לסברת תוס' אמנם בפשוטו גם אם זה הגיע ממש אחרי יש את סברת תוס' וכמבואר בחזו"א צ' סק"א

והנה הב"י הביא את המרדכי הנ"ל וכתב שהרא"ש שהתיר יושבת ושותתת חולק על זה אמנם כתב שכל זה רק אם הדם יצא אם המ"ר שאפילו שזה בסוף כשהיא שותתת אבל כיון שזה יצא אם המ"ר תולים שזה מכה ולא מגופה מצד שבזמן המ"ר לא מסתבר שזה מהמקור אבל אם זה יצא לאחר הטלת מ"ר כגון שמצאה רק בעד בזה ודאי שיש מגופה דהרי מוכח שזה לא אם המ"ר וזה אסור ועיין סד"ט סק"ז ובסימן ק"צ סקצ"ה ד"ה גם מה שהקשה דכל מה שהרא"ש התיר זה ביציאה של הדם אם המ"ר אפילו בסוף כשזה שותת אבל אם מצאה על העד שדם זה הוא אחרי ההטלת מ"ר בזה לא מצאנו שהרא"ש התיר דהינו שעד כמה שהמרדכי חידש שאפילו ביצא דם אם המ"ר זה לא מתיר מה שיצא אחרי זה מנ"ל שהרא"ש חולק על חלק זה ועיין בסימן קצ"א שישב וכן הוא בגר"ז סקי"ב שכיון שהרא"ש ביאר שהסיבה שלא חוששים שהגיע דם מצד שלא מסתבר שבדיוק עכשיו הגיע הדם א"כ זה ודאי גם סיבה על הדם שמוציאים אחרי זה שלא מסתבר שבדיוק עכשיו זה הגיע וממילא מסתבר שזה מחמת המ"ר ורק לרש"י שאין כזה סברא יש מקום לטענה זו ולפ"ז לכאורא יש מקום לומר שכל מה שהר"ן חלק זה לשיטתו שפסק כר"י ולא חוששים אולי הגיע בדיוק אחרי זה דם מהמ"ר וביארנו לעיל בשם הבית אפרים שזה מצד סברת התוס' אבל לר"מ שלא ס"ל זה וכדמוכח מקושית הגמ' לרש"י באמת יודה למרדכי ועיין פרדס רימונים הנ"ל שדיק מהר"ן שכל דבריו רק לר"י ולא לר"מ [והנה הב"י דיבר על בדיקת עד שזה לאחר הטלת מ"ר ודן שלרא"ש זה אסור מצד שיש ראיה שזה לא אם המי רגלים ומבואר שללא ראיה גם על זה הינו תולים שזה אם המ"ר ולכאורא זה דלא כבית אפרים שעל זה אין את הראיה אלא רק במה שיוצא בזמן השתיתה]

והנה הרמ"א הביא שאם מצאה דם במ"ר ובעד יש אוסרים שלא התירו רק מה שנמצא אם מימי רגליה ויש מתירים שתולים שזה מתמצית מ"ר וכתב שנוהגים להחמיר ולנ"ל הכונה שחוששים לשיטת המהר"ם שר"י אוסר ביושבת וה"ה שחושש דלתא בתר דתמו מיא וגם במקום שיש מכה בכל אופן על מה שאחרי זה לא תולים ועיין ש"ך שהקשה שכיון שהרמ"א פסק כר"ח שמחמירים כר"מ מדרבנן א"כ תמיד זה אסור מצד שאולי זה יצא אם השתיתה שבסוף ועיין חוו"ד שישב שכאן הרי שיש ודאי מכה בזה ודאי שיש מקום להתיר כמבואר בר"ן וחידש הרמ"א לחשוש לשיטה האוסרת דהינו שכונת הרמ"א לאסור גם במקום שהיה דם רק בזמן הזינוק ובבדיקת עד וכגון ביושבת על שפת הספל אמנם אם נימא כנ"ל שכל מה שהר"ן חולק מצד שפסק כר"י אבל לר"מ ודאי שביחס למה שלא היה אם הזינוק זה לא סיבה (לאסור) [להתיר] ממילא כאן זה לא סיבה לאסור [להתיר] אמנם עדין יש חידוש שלא כתוס' דלשיטתם ודאי שיש להתיר כסברת הר"ן ועיין גר"ז שכתב שהרמ"א לא פסק רק בודאי שותת ולא בספק ולכן מצד ר"ח במזנקת ולא ברור ששתתה בסוף אין לאסור וממילא מצד מה שמצאה בבדיקה זה ודאי מותר מצד סברת התוס' הנ"ל שלא מסתבר שבדיוק אחרי ההטלת מ"ר הגיע דם ולכן תולים שזה חלק מהמ"ר ע"ש

והנה היה מקום לדון לדעת תוס' שיש סברא שלא מסתבר שזה הגיע יחד א"כ גם בבדיקה לאחר הטלת מ"ר יש סברא זו ונתלה שזה יצא אם המ"ר אמנם הב"י שכתב דבר זה מפורש גם לדעת הרא"ש חזינן מפורש לא כך וכן למה שהבאינו מהבית אפרים שגם לדעת רש"י אבל לר"י הוא מודה לסברת הרא"ש א"כ מוכח שכל שזה נמצא רק אחרי לא תולים שזה מהמ"ר מצד שכה"ג חשיב שזה הוכחה ברורה שזה לא מכה שא"כ הדם היה צריך להימצא אם המ"ר ולא רק בשיורי המ"ר וז"ב

### בדין פחות מגריס בדם במ"ר

ג] והנה יש לדון האם יש הקולא של פחות מגריס בדם במ"ר ועיין צ"צ סוף סימן קמ"ה שכתב שאם מטילה בתוך הספל כמו שמצוי היום בזה כיון שהרמ"א החמיר את שיטת ההגהות מימוני שחוששים שזה הגיע בסוף כששותת ממילא בזה ודאי שהוא נידון דאוריתא והנה לכאורא זה רק לבית אפרים שהבאינו בשיעור הקודם שהחשש בזמן השתיתה אבל החוו"ד נקט שהחשש לאחר השתיתה ואז יש ראיה מזה שלא הרגישה וזה רק נידון דרבנן ואם חוששים לביאור תוס' שהדור מ"ר למקור זה ודאי דאוריתא [ובשו"ת מהר"ם הובא בשטמ"ק סימן קצ"א בסוף התשובה כתב שכל הנידון זה דרבנן ולכאורא זה כחוו"ד ושם נקט כדעת רש"י ויתכן שלהלכה לא צריך לחוש לשיטת ההגהות מימוני ותוס' יחד] עוד כתב בנמצא על שפת הספל לבד לר"ן שיש ראיה שזה בתר דתמו מיא כה"ג זה דאוריתא והנה אם זה לאחר השתיתה זה תלוי האם בזמן השתיתה לא יתכן שיצא דם וכנ"ל מהחוו"ד והבית אפרים אמנם לתוס' זה ודאי דאוריתא וכן בגר"ז סק"י כתב שודאי שזה דאוריתא ובפשוטו ודאי יש לחשוש לשיטת תוס' [וגם החכמת אדם שהעתיק כרש"י זה בתור הסבר הדינים אבל לא כשזה יהיה נפק"מ בדאוריתא] אמנם במצאה דם במ"ר אם אוסרים רק מצד ר"ח בזה יש לדון שיש הקולא של פחות מגריס אמנם ע"ש שהביא את הגר"ז שכיון שהחשש שהדור מ"ר למקור שזה דאוריתא ממילא בזה אין הקולא של כתמים כמבואר בגר"ז סק"ע וכן הוא בפרי דעה בשפתי לוי סק"ג וכן נקט החת"ס לגבי עד שאינו בדוק שבזה אין קולות של כתמים והנה הסד"ט הקשה שמ"ר זה אינו מקבל טומאה ותירץ שזה מקבל או מצד שהכלי מקבל טומאה דהינו שנקט שיש הקולות של כתמים אמנם צ"ע שמ"ר זה צבעוני ומבואר שאין הקולא של כתמים וע"ש בצ"צ שהוסיף דמשמעות הדברים שכיון שזה במ"ר לא חוששים שזה מאכולת דהינו שלא מצוי בזה מאכולת [ויתכן שזה כמו טחתו בירכה שרגלים לדבר] ומהגרש"צ רוזנבלט שמעתי שסתימת הפוסקים שלא מקילים פחות מגריס ומהגר"נ קופשיץ שמעתי שכיון שר"ח זה חומרא ממילא יש להקל בפחות מגריס אמנם במציאות של היום תמיד זה כמו שותתת שמחמירים את ההגהות מימוני עוד יש להעיר שבמקום שרואים ברור שזה ליחה תוך המ"ר שזה ודאי מגופה בזה לכאורא לכו"ע זה ברור שזה מגופה וצ"ע סתימת הפוסקים בזה [ונפק"מ בכל הנ"ל גם במוצאת דם על הבית הכסא שזה אינו מקבל טומאה אם לא נחוש בא"י לטומאת נגעים]

### בדין קינוח לאחר הטלת מ"ר לכל הנ"ל

ד] והנה עיין חוו"ד ק"צ חידושים א' וקפ"ג ב' שאם קינחה לאחר הטלת מ"ר בשיעור חטאת הוי ראיה מדאוריתא כיון שהמ"ר בלבלו ההרגשה וכן הוא בסד"ט [ק"צ ס"ק צ"ג בד"ה נחזור לענינינו בסופו] [ובביאורים ק"צ א' כתב גם בשיעור א"ת] אמנם בסימן ק"צ סקכ"ד כיון שזה רק דרבנן ובפשוטו זה תלוי ברש"י ותוס' דלרש"י שלא יוצא דם יחד אם המ"ר א"כ בהכרח שזה יצא אחרי או לפני אמנם לתוס' עד כמה שבהכרח שזה יצא יחד ממילא הוי ראיה דאוריתא שהמ"ר בלבל ההרגשה א"כ בנמצא שלא במ"ר אלא רק בקינוח שבהכרח שזה לא מכה ממילא זה מגופה אם הרגשה ולמה שכתבנו לעיל מהבית אפרים דגם לרש"י חשש הגמ' דלמא בתר דתמו מיא זה בזמן גמר השתיתה דהינו שרק בקילוח לא יוצא דם נדה אבל בזמן השתיתה יוצא מ"ר א"כ הוי גם חשש דאוריתא ויתכן שגם אם נימא שגם בשתיתה לא יוצא דם אבל כבר כתב הר"ן שזה רק בגדר לא שכיח וא"כ כאן שיש ראיה שזה מהמקור זה אסור ויש כאן ראיה אם הרגשה

והנה בלא יודעת האם יש גם דם במ"ר בזה אין הראיה שזה לא ממכה ובפשוטו זה תלוי בשני השיטות ברמ"א שאם על מה שלא יחד אם המ"ר בזה לא תולים שזה קשור למ"ר א"כ זה אסור אמנם לשיטה השניה עד כמה שיודעים שיש מכה ממילא ודאי שגם הדם שמצאה אחרי זה אמנם הנה הרמ"א החמיר בזה לחוש שבשותת ר"י מודה וה"ה לחשש דלמא בתר דתמו מיא ועוד כיון שחוששים לר"ח א"כ ודאי שזה אסור דממ"נ אם היה דם במ"ר ממילא תולים שזה הדור למקור ואם לא היה במ"ר א"כ בהכרח שזה מהמקור ויש כאן מה שיבלבל ההרגשה וצ"ע מה שנהגו להקל בזה [אמנם השו"ע שפסק כר"י לגמרי ושגם לא חוששים דלמא בתר דתמו מיא א"כ כל שלא יודעת שלא היה דם במ"ר יש להקל ולתלות שזה יצא אם המ"ר דמה פתאום שזה בדיוק הגיע עכשיו אמנם לכאורא אם זה ליחה שזה ברור מהמקור בזה גם השו"ע לא יתיר וכל סוגין בדם מעורב אם המ"ר שזה יתכן שזה מהמ"ר וכנ"ל וצ"ע בזה]

והנה לפ"ז הנידון כמה הוא השיעור של א"ת זה דבר שיש בו מאוד נפק"מ בכל קינוח לאחר הטלת מ"ר האם זה נידון דאוריתא ואין קולא של פחות מגריס וצ"ע שהפסוקים בדין רמ"ת מאוד החמירו בזה ולא כתבו שזה מאוד נפק"מ כאן אמנם אם נימא שכל קינוח אסור מצד שכיון שקינחה גם באו"מ בזה אין תליה במאכולת א"כ זה בין כה אסור ודו"ק [ויש שהחמירו רק בשיעור א"ת מצד שנקטו שזה מחלוקת רש"י תוס' האם יש כאן חשש דאוריתא ובשיעור א"ת זה ס"ס]

### בדין איש ואשה שעשו צרכיהן לתוך הספל

ה] מבואר בגמ' דנחלקו אמוראים לר"מ האם באיש ואשה שעשו צרכיהם בספל מותר דר"ל ס"ל שגם אז זה אסור ור"י ס"ל שזה מותר ולשון הגמ' שזה שני ספיקות ובפשוטו הוא מדין ס"ס ועיין סד"ט ק"צ סקצ"ה בסופו בד"ה ותו וכן רעק"א בתשובה סימן ס"ב בד"ה עוד יש לדון שהקשו דמבואר בש"ך שלא מצטרף לס"ס רק אם כל צד הוא צד ספק לעצמו אבל צד שמצד עצמו זה לא ספק הוא לא מצטרף א"כ כיון שס"ל לר"מ שאשה לבד הוא ודאי טמא א"כ צד זה לא יכול להצטרף לס"ס והוכיחו מזה דלא כש"ך דהינו שנקטו שבסוגין הספק מהאיש הוא ספק גמור לר"מ ומצטרף לזה צד ספק קטן שזה מכה באשה אמנם עיין בית מאיר בצלעות הבית סימן י"ג בתו"ד וכן במשכנות יעקב סימן מ"ב שהקשו הרי בדיוק כמו שהצד ספק מהאשה הוא לא צד שקול כיון שיותר שכיח שזה מהמקור ממילא זה גם ביחס לצד מכה באיש דמהיכי תיתי שמכה באיש מצוי יותר מהאיש וא"כ כאן אין אפילו ספק אחד שהוא שקול ובזה ודאי לא מצטרפים לס"ס ובמשכנות יעקב כתב שבהכרח שר"י ס"ל שר"מ מטמא משום כתם דהינו שזה ספק גמור וא"כ יש כאן ס"ס גמור וכתב שזה הביאור בדעת הרמב"ם שפסק בעד שאינו בדוק כרבי וכאן פסק כר"י והרי הגמ' תולה אחד בשני שכיון שמסוגין מוכח שזה רק כתם בהכרח שזה לא ר"מ לשיטתו וא"כ כמו שביחס לדאוריתא בעד שאינו בדוק ס"ל שזה נדה ובמ"ר ס"ל שזה ספק ה"ה יתכן שבזה הוא טהור לגמרי וכיון שלפי הכללים קי"ל כרבי מחברו וכאן הגמ' פסקה כר"י לכן פסק כך הרמב"ם והבית מאיר כתב ששני צדדים לא שקולים לא יוצרים ס"ס אבל במקום שיש חזקה זה יכול להצטרף ליצור ספק וממילא מעמידים על החזקה ע"ש

ובעיקר קושית האחרונים שכאן הצד ספק הוא לא צד גמור מהא דאם זה מהאשה לבד זה טמא לכאורא היה מקום לומר דבאמת מצד הספק יש כאן ספק גמור רק יש כאן הלכה בהלכות הכרעה שכיון שהמקור של האשה הוא לפנינו והמכה היא לא לפנינו זה הלכה בהלכות הכרעה להכריע שזה משם ולפ"ז יתכן שכיון שמצד עצמו זה ספק גמור ממילא זה ודאי מצטרף לס"ס שכל שיש כאן שני ספקות כאלו זה נחשב רוב ונגד זה לא מועיל ההכרעה של אין ספק מוציא מידי ודאי וצ"ע

והנה הגמ' מסתפקת לר"ש מה הדין באיש ואשה יושבים דאולי רק בעומדים שכה"ג דחיק ליה עלמא וזה סיבה להדור מ"ר למקור בזה הוא מטמא או באשה יושבת כיון שזה ספק אחד אבל כאן שזה ספק ספקא הוא לא אמר והגמ' מוכיחה מזה שר"ש אמר שחזקת דמים מהאשה משמע שזה בכל מקרה דהינו שזה לא נחשב צד ספק ומשמע ברש"י שהכונה שכיון שזה לא ספק ממילא זה לא יכול להצטרף לצד ספק שזה מכה באשה ועיין ש"ש ש"א פי"ח ובנוב"י סימן נ"ה שכתבו שמכאן מוכח שלא מצטרף לס"ס צד לא שקול דאל"כ מה הגמ' מוכיחה מהמשנה הרי כונת המשנה שזה לא צד ספק שהוא סיבה להתיר אבל בתר להצטרף לצד שקול אחר זה יכול להצטרף עכ"ד והנה צ"ב כונתם דמה שהגמ' אומרת שבאשה טמא מצד שזה ספק אחד אבל זה טמא ודאי כמו לר"מ במשנה וכונת הגמ' שזה צד ספק אחד אבל לא שזה ספק שקול ובזה חידשה הגמ' שכל שהאיש לא נחשב ספק גם כאן זה לא ספק אבל אין מקור שזה לא מצטרף לספק שקול ובעיקר הדבר צ"ע שמאותו סיבה שהצד מכה באיש זה לא צד גם באשה זה לא צד וצ"ב כוונת רש"י

ובאמת בראשונים מבואר שכונת הגמ' שכיון שר"ש אומר שחזקת דמים מהאשה זה פשיטות גם על יושבת שזה לא נחשב ספק דהינו שהצד מכה הוא לא צד ולפ"ז אין שום מקור לראית האחרונים וצ"ב דעת רש"י ועיין אבני נזר חו"מ ס"ז שכתב שעד שיש להוכיח מר"ש יש להוכיח מר"מ הפוך שזה כן מצטרף לס"ס וצ"ע וע"ש

#### כ"ה שבט פ"א

# סימן כ'

# בדין תליה של אשה בחברתה

### בביאור יסוד הדין דתולין קלקלה במקולקל

א] מבואר בסוגין נ"ט: ס. ששלשה נשים שלבשו חלוק אחד כולם טמאות אבל אם אחת מהם נכרית או נדה תולים שזה ממנה וכן אם אחת מהם יושבת על דם טוהר שאין לה נפק"מ תולים בה ומבואר בגמ' שנחלקו רבי ורשב"ג האם תולים בשומרת יום בשני שלה שלרשב"ג תולים ולרבי לא תולים ועיין תוס' שביארו שיסוד הנידון האם כיון שיש לטומאה נפק"מ זה סיבה לא לתלות וע"ש שביארו שנחלקו ר"ח ור"א האם לרבי כל החומרא דוקא ביום השביעי של זבה וביום השני של שומרת יום כיון שביום זה יכולה לטבול [והמעלה או שזה כאילו שהיא טהורה או שזה נחשב הפסד גדול] אבל באמצע הז' נקיים אפילו שמפסידה יכולים לתלות בה או שגם כה"ג לא יכולים לתלות בה ומבואר בכל זה שיש הלכה של תולין קלקלה במקולקל כמבואר ברמב"ן ושאר ראשונים עוד מבואר בגמ' שטמא וטהור שהלכו בשני שבילין תולין שהטהור הלך בטהור והטמא בטמא וביארו תוס' שכל נידון הגמ' רק האם באמצע הימים שמפסיד בזה שתולים בו האם תולים בו ודבר זה מבואר גם בגמ' בפסחים ששני בתים אחד בדוק ואחד שאינו בדוק והיה לפני זה חתיכת מצה וחתיכת חמץ ושני עכברים לקחו את שניהם תולים שהחמץ נכנס לאינו בדוק והמצה לבדוק והגמ' שם מדמה לשני קופות אחד תרומה ואחד חולין ולפניהם שני חתיכות אחד תרומה ואחד חולין שתולים שהתרומה נפל לתרומה והחולין לחולין ווכן מבואר שאם יש שני קופות אחד חולין ואחד תרומה ולפניהם יש סאה תרומה שתולים שזה נפל לתרומה דהינו שנתחדש כאן דין תליה במקולקל והנה מבואר בגמ' שזה גם בדם טוהר ומבואר בתוה"ב כ: שזה מצד שזה לא מקלקל דהינו שעיקר הסברא שתולים שזה קרה בצורה שלא נעשה שינוי או שהשינוי היה יותר קטן ולכן כל שאם נתלה שזה נפל למקום אחד לא קרה שום שינוי ואם נתלה שזה נפל למקום אחר קרה שינוי תולים שזה נפל במקום שזה לא יוצר שינוי

והנה בעיקר הדין של תולין קלקלה במקולקל עיין שו"ת רעק"א סימן קס"א שביאר שכיון שאם היה הנידון רק ביחס למותר כגון האם נפל בו תרומה מספק היינו מתירים וכל הסיבה שכאן אי אפשר להתיר מצד מאי חזית ממילא כל שאחד מהם בין כה אסור ואין בזה נפק"מ ממילא זה נחשב שהנידון רק על ההיתר וממילא זה מותר מדין ספק דרבנן לקולא ע"ש מה שדן לפ"ז וכן הוא בחוו"ד קי"א סוף סק"א אמנם עיין צמח דוד שתמה עליו דהרי לרשב"ג תולים אפילו ביום הז' אפילו שיש לו נפק"מ דהינו שחזינן שאין יסוד הדין שזה מעמיד שהנידון רק על ההיתר וממילא יש להתירו מדין ספק דרבנן לקולא אמנם עדין יש לדון שרק במקום שאם היה נידון על כל אחד בנפרד היה בזה ספק דרבנן לקולא רק מחמת שהנידון כאן על שניהם יחד ובזה לא שייך לומר ספק להקל מצד מאי חזית בזה נתחדש שכל שאחד הוא בין כה מקולקל או שאין לו נפק"מ תולים שזה ממנו וממילא ההיתר מותר מצד ספק דרבנן לקולא דהינו שזה לא דין הכרעה לתלות במקולקל אלא זה רק סברא ביחס לכללי מאי חזית דזה שהוא בין כה מקולקל בוחרים אותו לקלקל והשני להתיר ולפ"ז באמת יסוד ההיתר של השני כמו אם הוא היה לבד מצד ספק דרבנן לקולא או במקום שיש חזקה כגון בשני שבילים מצד חזקת טהרה וכן נקט החוו"ד סקכ"ט ובסימן קי"א סק"ט ע"ש

והנה דעת הרשב"א שבשני קופות אפילו בשני בני אדם ובאו לשאול בזה אחר זה לא אומרים שאני אומר שזה נפל לשני ובכל אופן כל שאחד אסור אומרים שאני אומר ובפשוטו מבואר שגם במקום שלא שייך לומר ספק דרבנן לקולא בכל אופן עוזר שאני אומר אמנם זה תלוי בטעם הדבר דהאחרונים [הכו"פ ק"צ סקי"ג ובסד"ט סקמ"ז] ביארו שהסיבה שלא עוזר שם דין ספק להקל שתמיד זה כמו באו לישאל בבת אחת כיון שכל הצד שזה לא נפל אליו כי נפל לשני ולפ"ז יש בזה באמת דין ספק דרבנן להקל אמנם החזו"א [ל"ט סק"ב] ביאר שזה מצד שזה נחשב איקבע איסורא שבזה לא אומרים סד"ר להקל ולפ"ז מוכרח שבדין שאני אומר התחדש דין תליה בדרבנן לתלות בשני ולהכריע שזה משם [והארכנו בזה בחולין בסוגיא דשאני אומר]

והנה עיין ש"ך תחילת סקי"א שכתב שהדין שאני אומר זה מצד שספק דרבן קי"ל להקל ועיין פמ"ג שלפ"ז בדבר שיש לו מתירין שאין בזה דין ספק דרבנן להקל אין דין שאני אומר וע"ש סק"ב שהקשה דבש"ך מבואר שבגבינות עכו"ם יש דין שאני אומר והרי שם אין דין ספק להקל כיון שזה אסור מצד חשש דאוריתא ע"ש ומבואר שזה דין היתר בעצם וכונת הש"ך שזה רק שייך באיסור דרבנן

והנה מבואר בגמ' בפסחים שאם יש שני בתים אחד בדוק ואחד שאינו בדוק ולפניהם שני עכברים אחד אם חמץ ואחד אם מצה ולא יודעים מי נכנס לבית הבדוק מדין שאני אומר תולים שנכנס העכבר אם המצה ועיין מאירי דבפשוטו ה"ה אם יש בית אחד בדוק ולפניו שני חתיכות ולא יודעים אם מה הוא נכנס שנקל אמנם ע"ש ובח' רבינו דוד שהביאו מהראב"ד בהשגות על הרז"ה שכה"ג כיון שבדיקת חמץ נתקנה על הספק לכן זה אסור דהינו שאין כאן דין ספק דרבנן לקולא מצד שספק מה נכנס ובכל אופן עד כמה שיש שאני אומר זה מותר [ועיין חולין בסוגיא דשאני אומר שהבאינו לזה עוד ראיות והראוני דבש"ך קי"א נקט ששני חתיכות שהתערבו איסר והיתר ואחד מהם נפל לקדירה לא אומרים שאני אומר אמנם אם נפל לשני קדירות אחת חולין ואחד תרומה אומרים שאני אומר ובפשוטו מוכרח שזה היתר חדש אמנם הפר"ח חולק ע"ש]

ובהכרח הביאור כמבואר בשערי יושר ש"ג פי"ב בד"ה ונראה לענ"ד שיסוד הדין שאני אומר הוא דין הכרעה לנקוט כצד זה וזה עצמו סיבת ההיתר ויסוד הסברא שתולים במקום ששם זה פחות שינוי וכנ"ל

והנה יש לדון האם באמת יסוד הדין תליה במקולקל יש בו רק את הדין הכרעה הנ"ל או שבאמת יש בזה שני אופנים דבמקום שאין בו דין ספק דרבנן לקולא שם יסוד הדין שאני אומר זה להכריע כצד זה אמנם במקום שיש דין ספק דרבנן לקולא רק שיש כאן סברא של מאי חזית בזה הדין שאני אומר שייך לדון בו מצד שהאינו מקולקל מצד עצמו יש בו סיבת טהרה ואין כאן הסברא של מאי חזית כיון שהמקולקל הוא בין כה אסור או שאין בו נפק"מ ולא חשיב שינוי והנה ודאי שניהם מאותו יסוד שאחד שהוא בין כה מקולקל התליה בו הוא פחות שינוי אמנם יש מקום שנצרך לחידוש שזה דין הכרעה שזה משם ויש מקום שלא צריך להגיע לחידוש זה אלא שיש לדון שזה סברא שהוא לא סיבה שלא להכריע בשני כדינו שמספק הוא מותר ועיין לקמן דיתכן שיש אופנים שבאמת אין לדון אלא מצד סברא זו אמנם יתכן שכל שיש מאי חזית גדר הדין מדרבנן שלא מקילים ששם הספק מי הוא האסור ולגבי ספק זה אין בכלל דין ספק דרבנן לקולא ולכן תמיד צריך להגיע לדין הכרעה של שאני אומר

והנה עיין פמ"ג קי"א שפ"ד סקי"א [בספק השני] שנסתפק אם יש שני קדירות ובאחד בשר בהמה ובאחד בשר עוף ונפל טיפת חלב ולא יודעים לאיפה זה נפל והנה אם שניהם בשר עוף זה ודאי אסור מצד מאי חזית אמנם אם אחד בהם בשר בהמה יש מקום לדון שכיון שביחס לבשר בהמה זה ספק דאוריתא ולא שייך שאני אומר ורק ביחס לעוף יש מקום לדון א"כ לא שייך כאן הסברא של מאי חזית דהרי הדין ספק דרבנן הוא שייך ביחס לעוף וממילא בה יש סיבה להתיר ובשניה אין סיבה להתיר ויתכן עוד שאם נבוא לדון מצד דין הכרעה בזה ודאי אין סיבה להכריע שזה בבשר בהמה דמצד הספק הרי באמת רק אחד מהם אסור והשינוי הוא אותו שינוי אם נכריע שזה בעוף או בבהמה רק יש מקום לדון שזה סברא במאי חזית שכאן כיון שכל הנידון של ספק דרבנן זה רק ביחס לאסור מדרבנן ועיין בשו"ע צורת הדף שהובא מרעק"א [הודפס בח"ח] שכתב להוכיח מהתוספתא [פ"ו ממקואות הובא בר"ש פ"ב ממקואות שהובא במשנה למלך פ"י ה"ז בד"ה והדין העשירי] דאם שני טהורים עברו בשני שבילים אחד טמא ואחד טהור ואחד מהם ישבד"ל שספקו טמא ואחד מהם אין בו דעת להישאל שספקו טהור שבזה מטהרים את האין בו דעת להישאל ובפשוטו מבואר אפילו שמצד הספק קודם הנידון שניהם טהורים ועכשיו אחד נטמא ולא יודעים מי אבל כיון שביחס לאחד יש ההכרעה של ספק טומאה טהור וביחס לאחד אין ההכרעה לכן אפשר להקל אמנם כתב רעק"א שזה תלוי במחלוקת הרמב"ן והרשב"א בשני קדירות ובאו לישאל בזה אחר זה האם זה אסור שלדעת הרמב"ן שבזה אחר זה מותר א"כ כל יסוד האיסור מצד שיש את חברו בזה יש ללמוד משם שכל שביחס לאחד אין נידון אפשר להקל ואין חיסרון של מאי חזית אבל לדעת הרשב"א שאין כאן דין ספק דרבנן להקל מצד שזה איקבע איסורא כמבואר בחזו"א וכל יסוד ההיתר מצד שאני אומר בזה יתכן שאין להוכיח משם שכאן הרי זה עצמו יסוד הספק מי טמא ולא שייך דין הכרעה שהוא טמא וכנ"ל עכ"ד ומבואר בדבריו היסוד הנ"ל שיתכן שיש שני דינים בשאני אומר שיש מקום שזה רק סיבה ביחס למאי חזית ויש מקום שזה דין הכרעה [ובעיקר ראיתו יש לדון שבספ"ט ברה"י זה הכרעה בתורת ודאי משא"כ בסד"א שזה בתורת ספק] ועיין לקמן סוף סק"ב ועיין מש"כ עוד סימן כ"ב סק"ג להוכיח מהרמב"ן שיש כאן דין הכרעה מחודש

### ביסוד הדין תליה בחברתה האם זה מדין תליה רגיל

ב] והנה בעיקר הדין המבואר במשנה ששלשה נשים שלבשו חלוק אחד דמבואר שכולם טמאות יש לדון האם באמת כל אחת מצד עצמה צריכה להיות מותרת מצד שיש כאן תליה במקור של חברתה וזה לא גרע ממכה שיכולה להתגלע ורק מצד מאי חזית שניהם אסורים או שזה ודאי שמקור חברתה זה לא נחשב תליה בגדרי תליה שאין זה מקור ברור לפנינו [וכן נקט בפרדס רימונים ק"צ מקש"ז י"ז ד"ה והטעם ובסקל"ד בד"ה והנ"ל בזה] ונפק"מ בביאור הדין תולין קלקלה במקולקל דאם נימא שכאן אין סיבה להתיר כל אחד מצד עצמה א"כ בהכרח נתחדש כאן היתר חדש וכנ"ל [ויתכן שגדר ההיתר להחשיבו תליה] אמנם אם נימא שבאמת כל אחד מצד עצמו צריך להתיר וכל הסיבה שלא מתירים מצד מאי חזית א"כ הדין שאני אומר אין הכרח שזה דין הכרעה אלא יתכן שזה רק סיבה שלא יהיה מאי חזית וכנ"ל והנה לשיטת החוו"ד שכל הדין תולין זה לא דין הכרעה אלא זה רק מתי שיש דין ספק דרבנן להקל א"כ בהכרח שגם כאן זה כך אמנם למה שהוכחנו שיש דס"ל שזה דין הכרעה בעצם גם במקום שאין דין ספק דרבנן לקולא א"כ יתכן שבאמת כאן כל ההיתר מצד ההכרעה של שאני אומר ויתכן נפק"מ האם צריך לברך על הטבילה שאם באמת יש כאן דין ספק להקל רק יש סברא של מאי חזית א"כ הוא רק ספק ואין לברך אמנם אם נימא שמקור חברתה אינו נחשב תליה כלל א"כ כיון שזה בכלל גזירת כתמים ממילא צריך לברך כמו כל כתם ועיין ש"ך סקנ"ח שכתב על שני נשים שלבשו חלוק ואע"ג דהוי ספק דרבנן בכל אופן כיון שמאי חזית לכן שניהם אסורות כמבואר ברש"י במשנה

והנה דבר זה תלוי לכאורא ביסוד איסור כתמים ושלא מקילים בזה בספק ושצריך דוקא תליה לפנינו [עיין מה שכתבנו בסוגיא דתליות בכתמים] שאם הביאור שכיון שבשוק של טבחים לא עברה א"כ זה נחשב בגדרי כתמים שאין לפנינו אלא צד מגופה ולפ"ז ספק עברה זה לא תליה מצד שזה לא נחשב צד א"כ כאן שהצד תליה הוא בדיוק כמו הצד מגופה א"כ ביחס לכל אחת זה סיבה להתיר כדין ספק דרבנן להקל וכן אם נימא שזה מצד אססמ"ו שהמקור הוא ודאי לפנינו ודבר אחר זה ספק א"כ כאן ששני המקורות לפנינו אין סיבה שלא לתלות אמנם אם נימא כמבואר בבית מאיר שכאן זה נתקנה על הספק שכל שיש צד מגופה זה אסור ורק חידושו שתליה לפנינו בזה לא גזרו א"כ כאן שאין זה בגדר תליה לפנינו ממילא זה אסור וכן יתכן שגם אם כצד הראשון אבל היום גדר הדברים שאין היתר אלא בתליה אמנם עדין יש לדון שאם לשניהם יש נפק"מ כיון שלמעשה ודאי אין שניהם אסורות ממילא זה סיבה לדון דין ספק דרבנן אמנם לכאורא באחת עכו"ם או שאין לה נפק"מ בזה ביחס לאשה המותרת אין להתיר מצד שאחת ודאי מותרת וא"כ אדרבא מצד שזה נתקן על הספק צריך לאוסרה ורק מצד המתיר החדש של שאני אומר אפשר להתירה

והנה בפשוטו בזה נחלקו הט"ז והש"ך האם יש להקל בשלשה נשים בבאו בזה אחר זה דהש"ך נקט שיש להקל כמו בשני קדירות של שני בני אדם דהינו שנקט שכל אחת יש להקל מצד ספק דרבנן ורק מצד מאי חזית זה אסור ולכן בבאו לישאל בזה אחר זה מותר אמנם הט"ז חלק ונקט שכאן ללא שיש גדר תליה אין סיבה להתיר כלל ולכן זה לא דומה כלל לדין שני קדירות ויבואר דבר זה אי"ה בהמשך הסוגיא

והנה הגמ' אומרת שטמא וטהור שהלכו בשני שבילין באנו למחלוקת רבי ורבנן האם אפשר לתלות וביארו תוס' שבמקרה שלרבי לא תולים כי יש לו נפק"מ גם כאן לא תולים והקשו התוס' דמה הגמ' מדמה דבנדה הרי אין לטהורה סיבת טהרה משא"כ בשני שבילין הרי כל אחד יש לו חזקת טהרה דהינו שא"כ יתכן שכל מה שהחמיר רבי זה רק ביחס לאיסור נדה אבל לא ביחס לשני שבילין דהינו שתוס' דנו לחלק בגדרי שאני אומר בין מקום שיש סיבת טהרה לכל אחד לבין מקום שאין סיבת טהרה וכל ההיתר מצד חלות דין שאני אומר ותירצו שגם בכתמים אפשר לתלות בחברתה כמו בשוק של טבחים דהינו שבאמת גם בכתמים מעיקר הדין כל אחת אפשר לטהרה מצד שיש כאן תליה במקור של חברתה ומפורש שמקור חברתה חשיב בגדרי תליה ולא רק מצד דין ספק דרבנן לקולא וצ"ע וכן עיין מ"מ פ"ט הכ"ט שכתב שמהדין תליה חזינן שחלוק שאינו בדוק אפשר לתלות בו ולכאורא כונתו שכל הדין שאני אומר יסודו במקום שיש כאן סיבת טהרה בעצם ונקט שמקור חברתה זה כמו חלוק שאינו בדוק וכתוס' אמנם יתכן שכונתו שמדין שאני אומר זה נעמד כתליה בגדרי תליות וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שאין תולין כתם בכתם ובפשוטו זה מצד שכיון שיש צד מעלמא זה לא נחשב שהוא מקולקל וצ"ע מה זה שונה מטהור ותלוי שעברו בשני שבילין שזה סיבה לטהר וראיתי מביאים דבשושנת העמקים כלל י"ג לבעל הפמ"ג כתב שזה סברא מיוחדת בנדה כיון שמסתמא זה מעלמא [ויתכן שהכונה שמצוי שכתם אחד הצד מעלמא הוא הרבה יותר מכתם האחר] ולפ"ז בשני קופות ויהיה אחת שהיא ספק יהיה מותר וכן נקט בתהלה לדוד סל"ט דבשני קופות תולים בספק איסור ודימה לשני שבילים אמנם היה מקום לומר שכל הסברא שבספק לא תולים זה רק בכתמים דכאן צריך להגיע לדין הכרעה לכן כל שהוא לא ודאי טמא ויש צד שגם הוא מתקלקל זה לא סיבה להכריע שזה מבעלת הכתם אבל בשני שבילין שכל אחד הרי יש לו חזקת טהרה ויש סיבה לטהרו ורק מצד מאי חזית אין לטהרו בזה גם ספק זה סיבה שאפשר לטהר הטהור ולטמא התלוי ולפ"ז לגבי שני קדירות זה תלוי ברשב"א והרמב"ן הנ"ל האם (בבאו לישאל בבת אחת) [בזה אחר זה] זה מותר אמנם למה דמבואר בתוס' שגם כתמים זה כמו שני שבילין צ"ב החילוק

והנה מבואר ברמ"א בסימן קצ"ו שבשלשה ימים ראשונים לא עוזר תליה ועיין כו"פ סק"ה שהקשה שא"כ למה רבי לא אומר שאשה טהורה לא תולה בשומרת יום בשני שלה הרי היא בג' ימים ראשונים וא"כ היא עצמה אין לה סיבת טהרה משא"כ לחברתה יש סיבת טהרה כיון שיכולה לתלות בחברתה דהינו שכיון שכל החיסרון מצד מאי חזית א"כ אם ביחס לאחד לא שייך להקל מצד עצמו והשני כן ממילא זה סיבה להתירו וכנ"ל סק"א בסופו אמנם למה שכתבנו לעיל בשם רעק"א לחלק בין דין שאני אומר של הכרעה לבין שאני אומר לסילוק הספק ממילא אם נימא שכאן זה דין הכרעה א"כ שמה שזה בג' ימים ראשונים זה לא סיבה לנקוט שהוא ודאי טמא ולהכריע שזה ממנו דהרי כלפי הנידון זה עצמו אנו דנים איפה היה השינוי

והנה בפשוטו כל הדין של תולין וכו' הוא רק במקום שמדאוריתא זה מותר גם ללא הדין שאני אומר מצד שמעמידים על החזקה כמו בשני שבילים או מצד שספק דרבנן להקל ורק מדרבנן יש איסור כלפי זה עוזר שאני אומר והרמב"ן בחידושיו וכן התוה"ב כ: כתבו שבכתמים עוזר שאני אומר כיון שכתמים דרבנן ובפשוטו משמע שזה בלי הרגשה וצ"ע שהרי גם אם לא היה דין הרגשה אבל יש חזקת טהרה לכל אחת מהם ומדאוריתא זה כמו שני שבילין ואם נימא שבשני שבילין לא שייך חזקה וכל הטהרה מצד ספ"ט א"כ לגבי טומאת כתמים שזה טומאת ראיה זה לא שייך וצ"ע ואם נימא כנ"ל דבטומאת כתמים מצד גדרי התקנה בזה לא שיך להעמיד על החזקה א"כ יתכן שכונת הראשונים שאם גדר טומאת כתמים היה מדאוריתא ממילא לא היה שיך בזה שאני אומר ודוחק

### בביאור מחלוקת רבי ורשב"ג ובדין תליה בנדה

ג] והנה מבואר בגמ' שרבי ס"ל שתולה בשומרת יום כנגד יום בראשון שלה אבל לא בסופרת ז' בשביעי שלה ובפשוטו בנדה היא תולה עד היום השביעי ורשב"ג ס"ל שהיא תולה גם בשומרת יום בשני שלה או בסופרת ז' בשביעי שלה והגמ' מביאה מחלוקת אמוראים האם טמא וטהור שהלכו בשני שבילים אחד טמא ואחד טהור לרבי האם תולים שהטמא עבר בטמא אמנם לרשב"ג זה ודאי שתולים שהטמא עבר בטמא ומבואר בגמ' שיסוד הנידון שרב אדא טוען שכאן רבי מודה מצד דעד כאן לא אמר רבי אלא התם דתרויהו כהדדי נינהו הכא מאי נפקא לן מיניה ור"ח סובר שכיון שסוף סוף היא צריכה טבילה ובכל אופן לא תולים א"כ ה"ה כאן לא תולים ובביאור סוגין נחלקו הראשונים דדעת תוס' שזה ודאי שהדין תליה של טומאת מת זה בדיוק כמו טומאת כתמים ואם זה ביום הראשון לכו"ע תולים ואם זה ביום השביעי לכו"ע זה מחלוקת רבי ורשב"ג והגמ' דנה כשזה באמצע והנידון גם בזבה באמצע הספירה ויסוד הנידון האם כל מה שרבי חולק זה רק ביום השביעי או שגם באמצע דהינו האם הוא מחמיר שכל שהשני גם מתקלקל זה סיבה להחמיר או שרק ביום הז' זה סיבה להחמיר ובטעם שביום הז' זה יותר סיבה להחמיר הרשב"א ביאר שכיון שהוא מחוסר טבילה הוא כמו טהור ובתוס' מבאר ששם כיון שהוא מפסיד הכל זה יותר סיבה שלא לתלות בו ועיין משנ"ל שהאריך בביאור לשונות הגמ'

אמנם הרמב"ן והר"ן ביארו שנידון הגמ' ביום הראשון דהינו שבאמת לרבי בזבה הגמ' לא דנה דשם כל שהטמא מפסיד לא תולים בו רק שר"ח ס"ל שלרבי אין דין תליה במקולקל כלל ורק בסופרת ביום הראשון כיון שמעינה פתוח ומה שתולה ביושבת על דם טוהר מצד שמעינה פתוח ומה שתולה בדם בתולים מצד ששירפה מצוי ובפשוטו גם בנדה היא תולה כיון שמעינה פתוח והנה בפשוטו בדעת רשב"ג כולם מודים שזה דין תליה במקולקל אמנם עיין ח' הר"ן שדן שגם לשיטתו יתכן שכל מה שרשב"ג תולה בשני זה רק מצד שגם אז מעינה פתוח וביאר שלכן לא תולים כתם בכתם אפילו שהוא בין כה אסור אבל כל הדין תליה מצד שמעינה פתוח ושם זה לא מעינה פתוח והנה צ"ב עד כמה שרבי לא ס"ל דין שאני אומר ורק כאן מצד מעינה פתוח א"כ למה מבואר במשנה בתרומות פ"ז שיש הלכה של שאני אומר ודוחק לומר שהוא חולק על זה ובפרט לר"ן שגם רשב"ג מודה א"כ המשנה דלא כחד ואין לומר שיש סברא מיוחדת בכתמים שלא אומרים שאני אומר א"כ מה הגמ' מדמה לשני שבילין הרי כל מה שלרבי אין שאני אומר זה רק בכתמים ואולי יש סיבה מיוחדת בתערובת יותר לומר שאני אומר וצ"ע

והנה עיין רש"י לגבי שומרת יום בשני שלה שכתב שזה מצד שמעינה פתוח וצ"ב למה הוצרך רש"י לזה ולא ביאר מצד שתולין קלקלה במקולקל ועיין מהרש"א שביאר דס"ל כרמב"ן שכל הדין תליה מצד שיש כאן הסתברות שזה ממנה והנה דברי רש"י זה גם בדעת רשב"ג וזה על דרך הר"ן ולפ"ז צ"ל שגם זבה ביום הז' זה בחזקת מעינה פתוח ורבי שחלק זה רק מצד שכיון שזה מקלקל אותה יותר לכן לא תולים אלא שלפ"ז צ"ע כמו שהקשה המשנה למלך למה הגמ' אומרת לגבי שני שבילין לרשב"ג זה מותר הרי שם לא שייך הסברא של מעינה פתוח ועיין משנ"ל שביאר שבאמת ודאי שיסוד ההיתר הוא מצד שאני אומר רק שכיון שהדם נמצא אצל אחת זה סברא להעדיף ולומר שזה ממנה וכאן מבואר שתולים בשניה ולזה כתב רש"י דנגד זה יש סברא שהשניה מעינה פתוח ולפ"ז באמת אם לא יהיה מעינה פתוח והכתם ימצא אצל השניה לא נתלה ובסד"ט סק"ע ביאר דמבואר במשנה למלך דבנדה מעוברת לא תולים כיון שהיא מסולקת דמים וממילא הוקשה לרש"י דזבה היא מסולקת דמים וא"כ אי אפשר לתלות בה ולזה כתב רש"י שכיון שראתה מעיינה פתוח והיא לא נחשבת מסולקת דמים שאין לתלות בה וממילא יסוד התליה וודאי מצד דין שאני אומר

ועיין חוו"ד סקכ"ט שכתב לבאר שסתם מקור חברתה זה לא נחשב תליה וממילא בזה לא שייך שאני אומר דכל מה ששיך שאני אומר זה במקום שאם היה הספק של אחד בלבד הינו מתירים ועד כמה שזה לא בגדר תליה לפנינו ממילא בזה לא שייך שאני אומר ולכן ביאר רש"י שמעינה פתוח דהינו שממילא מקורה הוא סיבה להחשב תליה ביחס לחברתה רק עדין במקום שהיא מפסידה יש לדון מצד מאי חזית ובזה תלוי האם אומרים שאני אומר במקום שהיא מפסידה וע"ש שביאר שלכן זה ודאי שלאחר ימי זיבה או ימי נדה אין לתלות בה אפילו שהיא טמאה כיון שמעינה סגור ממילא בזה לא שייך שאני אומר [ובזה ביאר את הדין שאין בשלשה נשים ההיתר של באו לישאל בזה אחר זה כיון שכל אחת מצד עצמה אין לה סיבת היתר ולדבריו אם שניהם בשני יהיה מותר בבאו לישאל בזה אחר זה או לרבי אם רוצה לתלות בשומרת יום בשני ואין זה במשמעות הדברים ועיין שיעור הבא סק"ב]

והנה יש להקשות בדבריו א. דרש"י במשנה כתב שטהורה לא תולה בטהורה מצד מאי חזית ומה הוצרך לזה תיפו"ל שכאן שמעינה סגור היא לא סיבה לתלות כלל, כן הקשה התהלה לדוד סימן ס"ד סק"ג [אמנם אם שאני אומר זה דין מתיר יתכן שהכונה שאין כאן שאני אומר שזה בחברתה מצד מאי חזית ובאמת מצד תליה סתם אין נידון] ב. עיין אמרי בינה תערובת סוף סימן כ"ז שהקשה שהרי תולה בנכרית ומבואר במ"מ שאם ראתה פעם אחת אפילו שעכשיו מעינה סגור יכולה לתלות בה מצד שטומאתה עולמית והרי מעינה סגור ג. עוד הקשה משיטת הלבוש שתולים בנדה אפילו שספרה ז' נקיים כל זמן שלא טבלה ד. עיין בית אפרים סוף סימן מ"ה שהקשה שאם שומרת יום זה נחשב מעינה פתוח לתלות בה א"כ לא צריך להגיע לשאני אומר אלא זה כמו שעוברה תולה באינה עוברה אמנם יש לישב שזה רק מעין פתוח לגבי שיחשב תליה בגדרי תליות אבל לא שזה סברא להכריע ה. דברשב"א מבואר שיושבת על דם טוהר תולים כי לא מקלקלים אותה ומשמע שמעינה סגור ומבואר שיש דין שאני אומר גם במקום שחברתה היא לא בגדר מעין פתוח שזה בגדרי תליה ו. עיין בית אפרים שהקשה איך אפשר ללמוד מדין תליה בחברתה לטומאה הרי כאן יש לבאר מצד שלגבי התולה יש כאן סיבת טהרה שזה בגדר תליה ולגבי חברתה אין כאן סיבת טהרה וממילא היא מותרת משא"כ בשני שבילין שהדין טהרה שייך בשניהם ורק כיון שזה לא נפק"מ לא תולים [ועיין סק"א ב' מה שכתבנו בנידון זה] אמנם בפשוטו לחוו"ד את עיקר הדין שאני אומר הגמ' ידעה מסברא רק דנה במקום שיש הפסד האם אומרים שאני אומר ולזה למדה משם האם אומרים או שלא אומרים [ויש לדון עוד בקושיתו] ובפשוטו מבואר או שכל אשה זה בגדר מקור לתלות בו או שדין שאני אומר זה גם במקום שאין להתיר כל אחד מצד ספק וכנ"ל

### בדין תליה בנכרית

ד] והנה באמת בעיקר הדין שתולה בנכרית ומבואר בגמ' שזה רק בנכרית הרואה ובפשוטו אם ראתה פעם אחת תולים בה לעולם והנה בפשוטו סיבת התליה כיון שהיא מדאוריתא תמיד טהורה ואין משמעות בדם ומדרבנן היא תמיד טמאה א"כ כיון שאין לה נפק"מ בראיה אפשר לתלות בה וזה הטעם שהגמ' נקטה שלר"מ תולים אפילו אם היא לא ראתה אף פעם ולא הגיע זמנה לראות ומה שלרבנן לא תולים שכיון שעדין לא ראתה היא בגדר מסולקת דמים שלא תולים בה וכמבואר בנקו"ה סק"ו והסכים עמו הסד"ט סקמ"ז אמנם עיין מ"מ שביאר שהסיבה שתולים בה שכיון שראתה היא טמאה לעולם ומשמע שחל טומאה על ידי ראיתה ועיין משנת טהרות זבים פ"ב מ"א שהביא מהר"ש שסתם עכו"ם לא שורפים תרו"ק על טומאת זב שבו אבל אם ראה כה"ג שורפים על זה ולפ"ז שיש נפק"מ בראיתו א"ש דברי המ"מ ועיין לשון רש"י במשנה שזה מצד שהיא טמאה ויתכן מצד ראיתה וכמ"מ ויתכן מצד שגזרו על עכו"ם ורש"י האמת נקט

והנה עיין כס"מ שכתב שהטעם שתולים בנכרית זה מצד שלא מקפידה על דמיה וכתמיה ולכן כל שראתה פעם אחת יש לתלות שעדין היא מלוכלכת וצ"ב למה הוצרך לזה והאחרונים תמהו עלו וכי ברחצה ודאי לא תולים בה ועיין תוה"ב ט"ז: שכתב שפעמים שתולה אפילו דבר שאינו ידוע אלא מצד שקרוב יותר שזה הגיע משם כגון בעכו"ם או זקנה לילדה וכיוצא בו וצ"ב שלכאורא אין זה הטעם אלא מצד שתולין קלקלה במקולקל וכן עיין ראב"ד בבעלי הנפש סימן כ"ג אות כ"ב שכתב וז"ל ולפי שאינה בודקת את עצמה ואינה יודעת יום שהיא רואה בו ויום שפוסקת בו הילכך תולה בה עכ"ל דהינו שתמיד זה בגדר ספק אולי היא במצב של ראיה וצ"ב למה צריך להגיע לטעם זה תיפו"ל שאין לה נפק"מ בתליה בה ומה זה שונה מדם טוהר והנה אם נימא כחוו"ד שכל מה ששיך תליה בכתמים אם מצד עצמה זה מצב של תליה לפנינו וסתם אשה זה לא תליה לפנינו א"כ בעכו"ם שתמיד תולה צריכים להגיע לטעמים אלו אמנם למה שמוכח שלא כדבריו וכנ"ל א"כ צ"ע כנ"ל ועיין חזו"א פ"ט ח' שכתב לדון שאם אשה היא שומרת יום בשני שלה ורוצה לתלות באשה שמעינה סגור בזה היא לא יכולה לתלות ובעכו"ם בכל אופן יכולה לתלות ולכן צריך להגיע לטעם זה וראיתי לדון שיש מקום לומר שעכו"ם שאין בה טומאת נדה בזה ודאי מעינה זה כמו תליה שלא לפנינו ואין זה דומה לנדה שכיון שזה אותו צד כמו מגופה לכן זה נחשב לספק ולכן צריך להגיע לטעם אחר וצ"ע

#### כ"ח שבט פ"א

# סימן כ"א

# הערות בסוגיא דתליה אשה בחברתה

### בדין תליה בחברתה בבאו לישאל בזה אחר זה

א] מבואר במשנה ששלשה נשים שלבשו חלוק אחד ונמצא עליו כתם כולם טמאות ועיין ט"ז סקי"ז שהביא מהרשב"א בתוה"ב שזה אפילו בבאו לישאל בזה אחר זה ולמד מזה שגם בשני נשים שנתעסקו בדם ציפור ונמצא בשניהם כתם יותר מגריס דהם אסורות שזה גם בבאו לישאל בזה אחר זה ועיין ש"ך בנקודות הכסף שהביא דהנה מדויק במשניות שאם יש שני קופות של חולין ונפל תרומה באחד מהם אפילו שלא יודעים למי זה נפל נאסרים שניהם ודעת הרמב"ן שאם זה של שני אנשים זה דוקא בבאו להישאל בבת אחת אבל אם באו לישאל בזה אחר זה הוא מותר והרשב"א חולק שגם בבאו לישאל בזה אחר זה הוא אסור וכתב הש"ך שהדין של ג' נשים זה כמו שני קופות של שני בני אדם והרשב"א לשיטתו שאסר שם אוסר גם כאן אבל הרמב"ן שהתיר שם התיר גם כאן והנה משמעות דבריו שהסכים אם הט"ז שלרשב"א שאסר שם הוא אוסר גם בשני נשים שנתעסקו בציפור

[ועיין בלחו"ש בלחם סקצ"ד שכתב לדייק מתוס' שאם אחת נתעסקה קודם חברתה ובאה לשאול על כתמה ורק אחרי זה חברתה מצאה הכתם כה"ג היא טהורה אמנם בנתעסקו יחד היא טמאה אמנם עיין תוס"ר דמדויק שכונת הבריתא שמדובר שבאו באמת יחד לאחר זמן רק שמדובר שצד התליה הוא קדום וגם כה"ג טמא ולפ"ז אין כונת התוס' לחלק בזמן השאלה אלא הכונה שיש כאן צד תליה שכבר התיר הכתם וצ"ע ע"ש אמנם מסתבר דבנתעסקה ומצאה כתם ואחרי זה חברתה נתעסקה ומצאה כתם שבזה כיון שכבר חל ההיתר של התליה אפילו שעכשיו יש כאן סיבה לומר שאדרבא לשניה יש תליה בכל אופן זה מותר דכבר חל היתר ולא היה שום טעות בהיתר וצ"ע]

ועיין כו"פ סקי"ג ובסד"ט סקמ"ז ובח' חת"ס [ובתפארת למשה על הט"ז סקל"ו] שכתבו שיסוד הסברא של הרשב"א לחלק בין שני שבילין לשני קופות דבשני שבילין יסוד ההיתר של הטהור שהוא לא עבר בטמא אלא עבר בטהור משא"כ בשני קופות כל ההיתר מה שזה נפל בשני ולכן שם זה תמיד כמו באו לישאל בבת אחת ולפ"ז כתבו שלגבי שנים שנתעסקו בציפור דשם כל אחת מתירה את עצמה מצד שתולה את מה שמוצאת בציפור ורק שיש כאן חשבון שהכתם השני הוא מהשניה אבל אין טהרתה מצד שצריך לתלות הכתם הנמצא בחברתה ובזה הוי כשני שבילין שאם באו לישאל בזה אחר זה שמותר

ובביאור דעת הט"ז עיין חוו"ד סקי"ד בביאור הראשון שכתב שכיון שמה שהשניה מצאה כתם זה מוריד בצד התליה כיון שזה סיבה לחוש שזה מהציפור וממילא לראשונה אין תליה כה"ג זה סיבה להעמיד גם את הכתם של השניה בכלל השאלה וממילא זה כמו באו לישאל בבת אחת אמנם עיין חוו"ד שהקשה על זה דבגמ' בכתובות מבואר לגבי עיר שכבשוה עכו"ם ויש שם מחבוא רק לאשה אחת שבכל אופן חשיב באו לישאל בזה אחר זה אפילו שמה שיש צד שהאשה אחרת התחבאה זה מוריד בתליה של הראשונה

אמנם עיין בתפארת למשה שכתב [עיקר דבריו לקמן סמ"ט] שבשני שבילין לא צריך להזכיר מה שחברו עבר שזה לא מוסיף בצדדי הספק כלום משא"כ כאן כיון שהמציאה של השניה זה מוסיף בספק ממילא צריכים להזכירו בספק ולכאורא כוונתו דהנה אם אשה התעסקה בציפור ומצאה כתם על חלוקה ועוד כתם שלא יתכן שזה מגופה כגון שזה מהחגור ולמעלה אמנם יתכן שזה מהציפור דיש לומר שביחס לגדרי כתמים שלא תולים בדבר שלאו אדעתה א"כ בהכרח שהכתם שלא מגופה זה מהציפור וממילא הכתם השני זה מגופה [וכן הוא בחוו"ד סקי"א] ולפ"ז מה דבשני נשים שנתעסקו יכולה לתלות בציפור מה שמצאה בחלוקה רק מצד שיכולה לתלות הכתם השני בחברתה וממילא בזה חלוק משני שבילין שכאן כל צד טהרתה מצד שהכתם האחר הוא מחברתה אמנם יש לדון שכל הדין שלא תולים בתליה שלא לפנינו זה רק ביחס לכתם שהצד השני שהוא מגופה אבל ביחס לכתם שנמצא והוא לא מגופה בזה יכולים לתלות שהא ממקום אחר [והארכנו בזה בגדרי תליה סימן י' סק"א] ולפ"ז כאן בציפור המוצאת יכולה לתלות שזה מהציפור ומה שנמצא עוד כתם בשל חברתה זה לא מגרע מתליה גם אם לא נתלה שזה מחברתה ולכן זה דומה לשני שבילין ודו"ק בזה והנה התפארת למשה כתב לביאור הנ"ל שגם אם השניה היא נכרית כה"ג זה יהיה אסור ולכאורא כונתו שכל הדין לתלות במקולקל זה את אותו כתם שדנים שיאסור את האשה משא"כ כאן שהנידון לתלות את הכתם שהשניה מצאה שהנידון האם זה מהציפור או משהו אחר אמנם אין דבריו מוכרחים שיתכן שזה גם בכלל התולין קלקלה במקולקל כיון שעל ידי זה אפשר לתלות שהדם שבטהורה זה מהציפור וצ"ע

והנה עדין צ"ב קושית הש"ך, דבפשוטו בשלשה נשים אסור אפילו בזה אחר זה דהרי בדוגמא של תולין כתם בכתם בפשוטו בעלת הכתם לא באה לשאול דאין לה נפק"מ דהרי הגמ' העמידה גם ביום הראשון וכן בגמ' דמבואר שאם אחת מהם בדקה ומצאה טמא לאחר שיעור וסת לא תולים בה והרי היא ודאי לא באה לשאול ובהכרח דאסור גם ללא שבאה לשאול וצ"ב מה זה שונה משתי קופות דס"ל לרמב"ן שאם באו לישאל בזה אחר זה דמותר ועיין גר"ז סקפ"ו שכתב לחלק בין קופות שזה עץ ואבן ממילא מה שחל איסור על הקופה זה לא סיבה שלא לתלות בזה משא"כ בסוגין שזה תליה בבן אדם שחל עליו איסור בזה גם הרמב"ן מודה שלא תולים וצ"ב

ועיין חוו"ד שכתב לישב את סברת הט"ז בכתמים כל מה שתולים זה מצד שכיון שלא הרגישה ממילא מסתבר שזה מהתליה משא"כ כאן שגם בצד התליה הרי יש החיסרון שהיא לא הרגישה ולכן זה לא סיבה לתלות ולכאורא כוונתו שבאמת כל תקנת כתמים יש צד מעלמא ובכל אופן רבנן טימאו וא"כ צ"ב מה מועיל תליה וביאר שמועיל רק תליה שזה מסתבר שזה מהתליה מצד שלא הרגישה דהינו שכל תליה שלפנינו זה נחשב שיותר מסתבר שזה משם ולפ"ז במקום שזה תליה שאין הסתברות שזה משם זה חוזר לסתם כתם שזה נאסר אפילו שיש צד מעלמא ולכן בשני נשים שהתעסקו בציפור כיון שאין הסתברות לתלות בציפור מצד שלא הרגישה דהרי גם חברתה לא הרגישה ממילא זה תליה שלא מועילה ועיין פרדס רימונים מקש"ז י"ז ד"ה והטעם ובסקל"ד בד"ה והנ"ל בזה שכתב על דרכו שכל כתם זה ניתקן על הספק רק רבנן חידשו שכל שיש תליה לא גזרו וצריך ודאי תליה ולא עוזר ספק תליה ולכן שלשה נשים כיון שמקור חברתה זה לא בגדר תליה לפנינו ממילא אפילו שביחס לכל אחד חשיב ספק אבל כל כתמים זה על הספק והוסיף שזה גם סיבה בציפור שכה"ג שיש ספק איזה כתם הגיע מהציפור זה נחשב ספק תליה שזה לא מועיל דכון דיש כאן שני כתמים ויש צד שהכתם השני הוא מהציפור ממילא זה בגדר ספק תליה שיסוד דין תליה שתולים שזה משם עכ"ד והנה מה שכתב שזה גם סיבה בציפור בזה הוא חידוש דשם ביחס לכל אחת יש תליה ומה שיש צד שהציפור נמצא במקום אחר זה לא מחסר בתליה אמנם ביחס לג' נשים סברתו ברורה

והנה לפ"ז מיושב קושית הש"ך מה זה שונה משני קופות דבבאו להישאל בזה אחר זה שדעת הרמב"ן דמותר דשם ס"ל לרמב"ן דשיך דין ספק דרבן לקולא אבל כאן שאין דין ספק לקולא אלא צריך דוקא גדרי תליה ממילא כל שזה לא תליה זה אסור [אמנם עיין בחולין שכתבנו לדון שסברת הרמב"ן זה מדין שאני אומר ולפ"ז צ"ע ע"ש]

ויש מקום לומר שגם אם כאן זה נחשב תליה אבל הגדר של כתמים שזה ניתקן על הספק שכשיש תליה תולים שזה משם דהינו שבקופות כדי להתיר צריך לומר שזה לא נפל לקופה משא"כ כאן הגדר שצריך לתלות שזה מהאשה האחרת ולכן כאן תמיד זה נחשב שבאים לאסור אשה אחרת ולא יעזור הדין של באו בזה אחר זה ובלחו"ש סק"ל בד"ה ולפע"ד כתב שבכתם עצם המציאת כתם מצד עצמה היא סיבת איסור רק שהתליה היא סיבה לטהר ולכן כל שמצד התליה יש צד שזה מישהו אחר אין סיבה לתלות משא"כ בקופות הנפילה בפועל היא סיבת איסור ולא ברור שיש כאן סיבת איסור ולכן כל שיש לתלות וממילא אין עליה סיבת איסור אפשר לתלות ע"ש ועיין צ"צ יור"ד סקנ"ז סק"ב ג' שגם ביאר כנ"ל ובזה גם ביאר למה לא תולים בכתם אפילו שבספק תולים דכאן שכל ההיתר כי זה מהחברה משא"כ בשני שבילים או בפסח יסוד ההיתר שכאן לא נכנס עכבר ע"ש [ועיין עוד סכ"ב סק"א מה שחלקנו בנ"ל לגבי תליה בזמן שכבר אין בו נפק"מ]

### בביאור נידון התוס' בג' נשים להתיר מדין אינו בדוק

ב] והנה עיין תוה"ב י"ט: ובחידושיו י"ד. שהביא מתוס' להקשות למה שלשה נשים שלבשו חלוק אחד כולם טמאות הרי זה כמו עד שאינו בדוק ותירצו שזה כמו באו לישאל בבת אחת ועיין רשב"א שתמה שהרי הגמ' דנה האם אפשר לתלות בבעלת הכתם והרי היא לא באה לישאל וכן הקשה למה אין תולין בנכרית שאינה רואה הרי היא לא באה לישאול ולכן הוכיח שכה"ג זה לא נחשב אינו בדוק ולכן היא לא יכולה לתלות בחברתה [ועיין ש"ך נקו"ה סק"ו שהבין שכוונת התוס' שבאמת מדובר דוקא בבאו לישאל בבת אחת ופסק כן לדינא וכן הוא משמעות הדברים בתוה"ב ולכן הקשה מנכרית או בעלת הכתם שהרי הם לא באו לישאל אמנם עיין פרד"ר [עמוד קצ"ט בד"ה אמנם מה שנ"ל] שכתב שבלשון הרשב"א בחידושיו משמע שתירצו שתמיד זה כמו באו לישאל בבת אחת ובאמת שם לא הקשה מנכרית ובעלת הכתם על תוס' ויש לדחוק שזה גם כונתו בתוה"ב רק שנקט שבנכרית ובעלת הכתם שבמציאת אין לה נפק"מ בזה לא שייך החיסרון של באו בבת אחת]

והנה עיקר דברי הרשב"א צ"ב שלמה עד כמה שזה נחשב חלוק שאינו בדוק ס"ל שכל שזה בגדר לא באו בבת אחת זה סיבה להתיר ועד כמה שזה בגדר חלוק הבדוק זה סיבה לאסור הרי בכל אופן יש כאן ספק אולי זה מחברתה ואם שייך כאן הנידון שלא באו בבת אחת וזה סיבה להתיר א"כ שבאמת יהיה מותר ואם יש כאן סברא שלא שייך תליה כיון שזה בחברתה וזה אוסר אותה א"כ גם אם זה חלוק שאינו בדוק זה סיבה שלא תתלה בחברתה ועיין תוס"ר י"ד. שכתב מפורש שקושית התוס' רק לצד הגמ' שחלוק שאינו בדוק טהור לגמרי אמנם למסקנא שזה טמא משום כתם לא צריך להגיע לתירוץ התוס' ודלא כש"ך הנ"ל וצ"ב כנ"ל למה קושיתו רק בתור חלוק שאינו בדוק ולא סתם בתור שיש כאן ספק וכל אחת יכולה לתלות בחברתה ואם יש כאן סברא שלא שייך תליה כיון שזה בחברתה א"כ גם אם זה חלוק שאינו בדוק זה כך

ועיין סד"ט סקמ"ז בד"ה ונלענ"ד וכן בפרדס רימונים מקש"ז י"ז וביד יהודה סימן קי"א סקט"ז בד"ה ובדברי שכתבו שנידון התוס' מצד אינו בדוק אין הכונה לתלות במקור חברתה אלא הכונה שהלבישה של חברתה ביחס אליה זה בגדר אינו בדוק כי לא יודעת המאורעות של הבגד אלא שצ"ב שאם סתם לבישה זה בגדר אינו בדוק א"כ למה לא קשה מעיקר לבישתה ובהכרח לחלק בין תליה מזמן שהיא לובשת לתליה מזמן שחברתה לובשת ובביאור החילוק הסד"ט ביאר שכיון שאם נתיר כה"ג בטלת כל גזירת כתמים לכן ביחס לחשש שהגיע תליה בזמן לבישתה רבנן ביטלו תליה זו אבל כל לבישה ביחס לחברתה זה סיבה לתלות ובפרדס רימונים [בד"ה וצ"ל] ביאר שיש הבדל אם החשש שהיא עברה ולא שמה לב או שהבגד עבר ולא יודעת ולכן ביחס לחשש שהיא עברה ולא שמה לב זה לא מועיל אבל ביחס שחברתה עברה ולא ידעת חשיב תליה וביד יהודה ביאר שאם החשש שזה נכתם בזמן לבישתה בזה יש אין ספק מוציא מידי ודאי שהמקור הוא ודאי תליה והתליה האחרת היא לא לפנינו אבל עד כמה שיש צד תליה בזמן שהיא לא לבושה בזה שאז אין את המקור לפנינו בזה אין סיבה שלא לתלות והנה לפ"ז הקושיא שנטהר את שלשתם מכח ודאי וזה לא חשיב תליה שמקלקלת את חברתה דהרי הנידון לתלות בשוק של טבחים ולא במקור חברתה ועל זה תירצו שכיון שביחס לזמן הלבישה של כל אחד צריך לאסור אם כה"ג נתיר את שלשתם זה חוכא ואיטלולא ועל זה הקשה הרשב"א שאם יש אחת שאין בה נפק"מ א"כ אין סיבה לאסור ומזה הוכיח הרשב"א שסתם לבישה זה בגדר חלוק הבדוק כיון שלא ידוע מאורע לפנינו לתלות

אמנם עדין קשה אבל למה שלא נתלה במקור חברתה אמנם בזה יש לבאר כנ"ל סק"א או מצד שזה תליה בדבר שהוא סיבת טומאה למישהו אחר ובזה לא תולים או מצד סברת ההחוו"ד שכאן זה אסור גם מספק והנה צ"ב שאם זה מצד שזה כמו באו לישאל בבת אחת הניחא בבעלת הכתם שלא תולה שכיון שדנים שיש צד שהיא מותרת חשיב תליה שאוסרת מישהו אחרת אמנם בבדקה בשיעור וסת ומצאה טמאה הרי היום באמת אין נפק"מ וצ"ל שכיון שזה תליה על זמן טהרה אפילו שזה לא קיים עכשיו כה"ג לא שייך לתלות בזה ובפשוטו זה תלוי בנידון האם תולה בזמן טהרתה שכבר נטמאה בזה [ונחלקו בזה הסד"ט והחזו"א] וצ"ע

אמנם עיין בחזו"א סימן ל"ט סק"ב בד"ה ובדין דמשמע שנקט שבאמת גם הנידון של אינו בדוק הקושיא מצד תליה במקור חברתה רק שיש כאן שני היתרים שונים יש היתר של אינו בדוק ובזה באו לישאל בזה אחר זה צריך להיות מותר ויש היתר מצד שיש ספק מי האסורה ובזה לא שייך ההיתר של באו לישאל בזה אחר זה ולכאורא הכוונה שאינו בדוק הגדר שכה"ג לא גזרו וממילא באמת בסוגין צריך להתיר את שלשתם רק שיש כאן סברא חיצונית שלא יחול ההיתר מצד באו לישאל בבת אחת ולכן הקשה הרשב"א שבבעלת הכתם ובנכרית צריך להיתר משא"כ עד כמה שזה נחשב חלוק הבדוק דממילא זה בכלל גזירת כתמים רק יש כאן נידון שזה לא ודאי איסור בזה כיון שכל צד ההיתר זה האיסור של חברתה לכן אין לתלות בזה ובפשטות כונתו שאם נבוא לדון רק על אשה אחת האם זה ממנה או לא אין זה בגדר תליה וכנ"ל מהחוו"ד שזה נתקן על הספק רק כיון שיש כאן שלשה נשים וזה ודאי שלא כולם טמאות א"כ כל אחת היה אפשר להתירה מדין ספק לקולא רק שיש כלל שלא שייך לטהר את שלשתם כיו שאחד מהם ודאי טמא ואם נבוא לדון בבאו לישאל בזה אחר זה וממילא הנידון רק על השואלת אבל כיון שכל טהרתה רק מצד שיש כאן עוד אחת ואחד מהם טמאה בזה וודאי זה סיבה שלא לתלות בה ולפ"ז אם אחת מהם נכרית שאין אנו באים לטמאות שני נשים בזה ודאי שהישראלית טמאה ורק שיש לדון מדין שאני אומר ובהכרח שזה דין תליה ודאי ולא רק שזה מסלק אחת מהספק וכנ"ל בשיעור הקודם ובתוס"ר י"ד. משמע שהקושיא של תוס' זה ממקור חברתה וכחזו"א [והנה החוו"ד סקכ"ט ביאר לכאורא על דרך הנ"ל דמה דלרשב"א אין היתר של בזה אחר זה שכיון שזה עד הבדוק א"כ כל אחת מצד עצמה אין לה סיבה לטהר אלא שהוא התקשה למה עוזר שאני אומר וחידש שזה מצד שתולה במעינה פתוח ולדבריו יוצא שאם שניהם שומרת יום כנגד יום או בז' נקיים יהיה ההיתר של באו לישאל בבת אחת וודאי שאין זה במשמעות הדברים ולחזו"א תמיד אין זה בגדר תליה ולכן אין היתר של באו לישאל בזה אחר זה ודו"ק בזה ועיין שיעור הקודם דבפשוטו בתוס' משמע שמקור חברתה זה מועיל בגדרי תליה ע"ש]

והנה הט"ז הוכיח כשיטתו בציפור מהרשב"א ובפשוטו צ"ע שהרי חזינן ברשב"א שאם זה היה אינו בדוק היה מתיר וכל מה שאסר כי זה נחשב בדוק ובהכרח החילוק כנ"ל שזה תליה באיסור חברתה וא"כ בציפור שזה לא שייך דהרי ודאי חשיב תליה אין לאסור וכנ"ל סק"א אמנם לחוו"ד א"ש דיתכן שזה היה ברור לו שמדין ספק אין להקל רק שדן שכל שיש אפשרות לפנינו שזה הגיע ממקום אחר חשיב תליה ולזה הוכיח מהרשב"א שזה לא נחשב תליה ומצד שצריך הסתברות שזה מהתליה ובג' נשים זה לא שייך וכן בציפור זה לא שייך וכנ"ל וא"כ צריך לאסור

והנה הש"ך כתב שזה הרשב"א לשיטתו ולכאורא כונתו שאם זה בגדר אינו בדוק גם לשיטת הרשב"א בשני קופות שאוסרים צריך להיות מותר אמנם גם אם זה בגדר עד הבדוק עדין יש להתיר מצד תליה בחברתה אמנם זה תלוי בדין שני קופות אמנם צ"ע מה שכתב שזה תוס' לשיטתם שס"ל כרמב"ן הרי הם התירו רק מצד הדין אינו בדוק ולא מצד סברת הרמב"ן

והנה עדין יש להעיר במה שהרשב"א נקט שאם זה אינו בדוק יש ההיתר של באו לישאל בבת אחת וצ"ב הרי לשיטתו שבשני קופות לא עוזר בזה אחר זה והביאור כי תולה באיסור חברתה א"כ כאן זה כך ולאחרונים לעיל שלא שאל ממקור חברתה א"ש אבל לחזו"א ששאל ממקור חברתה צ"ע כנ"ל ולכאורא זה ראיה לחזו"א שסברת הרשב"א שם מצד שזה איקבע איסורא ולא כי תולה באיסור חברתה וכאן זה לא שייך

והנה הש"ך תמה שאם הקושיא ממקור חברתה מה קשה מנכרית הרי מדובר שלא ראתה ולכן לא תולים ויתכן לדחוק שהרי מדובר גם בהגיע זמנה לראות וכה"ג נקט הרשב"א שזה מספיק לגדר עד שאינו בדוק לתוס' וכל סברת הגמ' זה בגדרי שאני אומר וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שאין תולין כתם בכתם וצ"ב מה זה שונה מטהור ותלוי שאפילו שהוא רק ספק בכל אופן תולים בו ולכאורא יתכן שכמו שלגבי באו לישאל בבת אחת חזינן ששלשה נשים זה גרע משני קופות לרמב"ן וביארנו לעיל שזה מצד שבכתמים מספק אסור וכל הדין טהרה זה התליה במקולקל או באחר שהוא טמא ממילא בזה כל שהוא ספק נתחדש שלא תולים ואין זה דומה לשני שבילין דשם אין יסוד ההיתר לתלות בחברתה

[ועיין פרדס רימונים מקש"ז ל"ד בד"ה הן עתה שביאר שהגדר של דין תליה בנדה בכתמים שהיא מקבלת תורת תליה וממילא כתב שכיון שספק תליה לא עוזר גם בעלת הכתם שזה בגדר ספק זה לא עוזר משא"כ בשני שבילין ששם כל שזה ספק זה סיבה להתיר ממילא גם ספק זה סיבה להתיר וזה על דרך מה שנתבאר בשיעור הקודם]

### בדין תליה במקולקל שזה מוסיף איסור

ג] עיין שפ"ד קי"א שנסתפק שאיסור שנפל לאחד משני קופות ואחד מהם אסור באיסור קל ואם נתלה שנפל בו הוא נאסר באיסור יותר חמור וכתב שלכאורא יש להוכיח מסוגין דמבואר ברשב"ג שגם סופרת ז' תולין בה אפילו שהיא מתקלקלת חזינן שמה שזה מוסיף לו חומר זה לא סיבה שלא נתלה בה וכתב שזה לא דומה דבסוגין הרי התליה שהיא נשארת באתו דין שהיה קודם וכל החומר שלא יכולה להיטהר אבל במקרה שזה איסור קל א"כ יש כאן תוספת בחומר האיסור ובזה לא תולין קלקלה במקולקל והנה ע"ש בסק"כ שפשט את ספק מהא דמבואר בתוספתא שאם יש שני קופות אחד טבל ואחד חולין לא תולין שנפל בטבל ולכאורא הטעם כי זה מוסיף עליו איסור דכך אפשר להתירו כך אי אפשר להתירו אבל לכאורא בזמן האיסור זה אותו דבר ואין כאן תוספת על זמן האיסור ולכאורא החילוק דבסוגין עד כמה שאני אומר שהוא נטמא במת או שראתה ממילא לא יכולה לטבול א"כ גדר התליה להעמידו באיסורו משא"כ בנפל לטבל הרי את האיסור טבל הוא יכול לתקן ובכל אופן זה ישאר אסור כה"ג ודאי זה נחשב שהוא מוסיף איסור

### בפרטי דיני תליה דסוגין

ד] א. מבואר בסוגין דתולה בנדה ובשומרת יום כנגד יום ובסופרת ז' שלא טבלה הנה דעת החוו"ד שכל התליה רק בזמן שזה מעין פתוח שזה בנדה כל הז' ימים מאז שהתחילה לראות ובשומרת יום זה ביום השני ובזבה גדולה כל הז' ימי ספירה והנה יש לדון בזמן הזה שתמיד צריך ז' נקיים האם תמיד תולה בז' ימי הספירה או שדנים כמו בזמן חז"ל ועיין חוו"ד סקכ"ט שכיון שזה ענין של מעינה סגור ממילא כל שמבחינת המציאות זה מעינה סגור אין לתלות ובזה א"ש שהטור העתיק את הדין שומרת יום בשני שלה בזמן הזה וכן נדה וסופרת ז' ולא כתב שהיום תמיד זה סופרת ז' אמנם סתימת הפוסקים כמו שנתבאר בשיעור הקודם שלא צריך מעין פתוח אלא כל אשה שהיא טמאה זה סיבה לתלות בה

אמנם עיין משנה למלך הובא בסד"ט סקע"ח שחידש עוד שכל מה שמבואר בגמ' שאפשר לתלות בזבה ביום השביעי זה רק כי עדין לא שלמו ימי ספירתה אבל אם שלמו ימי ספירתה כה"ג זה נחשב לחדש טומאה ולפ"ז גם בנדה שעומדת ביום השמיני כיון שיכולה לטבול מדאוריתא בזה לא יכולה לתלות בה ובפשוטו כן משמע ברשב"א שכתב שאפילו שהגמ' אומרת נדה ונכרית ומדמה שמדובר ברואה אבל אין זה אותו דבר שנדה זה רק בזמן נדתה משא"כ בנכרית ולכאורא הכונה שלאחר ז' ימים שהיא בחזקת אינה רואה בנכרית תולים ובנדה לא תולים והנה יש לדון לאחר שרבנן תיקנו שבכל מקרה צריך לספור ז' נקיים האם נדה ביום השמיני תולה ובפשוטו ודאי תולה כיון שלאחר הדין דרבנן זה לא נחשב לחדש לה טומאה וכמו שביאר הסד"ט סקע"ח בשם המשנה למלך ועיין שו"ת רעק"א סימן ס"ג שלפ"ז פנויות דידן אפילו שעבר זמן הרבה מאז שראתה אבל כיון שלא עשתה הפסק ולא יכולה לטבול ללא שתעשה הפסק ותספור ז' נקיים תמיד זה נחשב להמשיך הטומאה ולא לחדש טומאה וכל דין המשנה למלך אם כבר ספרה ונגמר ז' ימים ובעיקר דברי המשנ"ל עיין גליון רעק"א בגליון השו"ע בסמ"ב שהביא מהלבוש שכל שלא טבלה יכולה לתלות בה וכן נקט בלחו"ש סקמ"ח ועיין חזו"א שכתב להוכיח כדבריו שהרי מבואר בגמ' שגם טמא מת יכול לטבול והרי שם תמיד הגדר שזה מחדש טומאה וצ"ע מהרשב"א הנ"ל

והנה בדברי המשנ"ל יתכן נפק"מ לקולא כגון שאחת באמצע ימי ספירה ואחת לאחר ז' ולא טבלה האם זו שלאחר ז' יכולה לתלות בזו שתוך ימי ספירה דאם שניהם נחשבים טמאות א"כ מבואר במשנ"ל שכה"ג לא יכולה לתלות אפילו שהיא מפסידה יותר ימים אבל אם נימא שכאן זה נקרא לחדש טומאה א"כ תוכל לתלות בה ועיין גליון רעק"א על המשנ"ל שדן שלרב אדא שכל סברת רבי מצד שביום הז' זה כאילו היא טהורה א"כ היא יכולה לתלות במי שתוך ז' אמנם מבואר מדברי רעק"א שלרשב"ג שיכולים לתלות בהם וודאי שלא נימא שמצד שני גם היא יכולה לתלות במי שבאמצע ספירה דפליג על סברא זו שהיא ראויה לטבול

ב. עיין תוס' שנסתפקו אם שניהם טמאים אלא שאחד סופרת ז' שלא טבלה או באמצע ספירתה ואחד טמאה לגמרי האם הסופרת ז' יכולה לתלות בטמאה ועיין משנ"ל בד"ה ודע שכתב לחדש שזה ודאי שאחת ביום השישי לא יכולה לתלות באחת ביום השלישי כיון ששניהם טמאות וכל הנידון רק בטמאה לגמרי שלא התחילה לספור וע"ש שהביא מהב"י שכתב דברשב"א מבואר שסופרת ז' נקיים יכולה לתלות בזמן נדתה חזינן שאפילו ששניהם זה זמן טומאה בכל אופן אפשר לתלות אמנם עיין כו"פ סקכ"ב שכתב שלתלות בזמן נדתה שרואה ממש שזה לא מדין שאני אומר אלא זה תליה כמו כל התליות בזה גם תוס' לא נסתפקו וכל ספק התוס' זה בתליה בנדה שלא בזמן ראיתה ויתכן שכונת הרשב"א רק על תליה בזמן שרואה ממש אמנם יתכן שמשמעות הרשב"א שדיבר גם בתלית נדה דסוגין שכבר לא במצב של ראיה וצ"ע ועיין בית אפרים סוף סימן מ"ה

ג. מבואר בגמ' שתולים ביושבת על דם טוהר וביאר הרשב"א שכיון שהיא בין כה טהורה לכן זה לא מקלקל אותה ועיין רמב"ן שבזמן הזה שאוסרים גם בדם טוהר אין תולין בה והראב"ד חולק שלא קיבלו על עצמם לגבי שלא יוכלו לתלות בהם וכן פסק בשו"ע ועיין משנ"ל הובא בסד"ט דבפשוטו הכונה שכיון שזה לא אסור מעיקר הדין שייך לדון שביחס לעיקר הדין אין לה נפק"מ ואפשר לתלות בה ויש כאן חידוש שהרי זה חיוב תורה לנהוג מנהגים וממילא מה שייך לדון שאצלה זה לא נפק"מ ועיין משנ"ל שהעיר ששיטת הראב"ד שהדין דם טוהר זה מחומרא דר"ז וא"כ זה מדינא דגמ' ובאמת בראב"ד כתב שזה ההסבר שתולים בבתולה מצד שמעיקר הדין היא טהורה והרי זה כבר תקנת חז"ל שדם בתולים מטמא ובהכרח שגם על תקנה מאוחרת שייך לדון שכיון שביחס לעיקר הדין היא טהורה זה מספיק סיבה לתלות בה אמנם הטור באמת כתב על בתולה הטעם כי שירפה מצוי וכן הוא בתוה"ב ועיין ב"ח שכאן שזה אסור מעיקר הדין לא שייך לומר שכיון שמעיקר הדין היא טהורה אפשר לתלות בה [ויש לדון האם טהורה בזמן הימי טהרה בזמן הזה יכולה לתלות בנדה שכל סברת הראב"ד להקל ולא להחמיר וכאן עד כמה שזה מטמא אותה יכולה לתלות בנדה דיתכן דכל סברת הראב"ד רק במקום שאם נחשיבה כנטמאת א"כ שניהם יהיו אסורות וכן משמעות לשון הראב"ד ועיין משנ"ל שכן העתיק הדברים]

והנה בעיקר הדין של יושבת על דם טוהר יש לעיין דהרי הרמב"ן ביאר שדעת ר"ח שלרבי לא תולים רק במי שמעינה פתוח ולפ"ז דם טוהר זה נחשב מעינה פתוח וא"כ גם לדידן שלא צריך להגיע לטעם זה אבל זה טעם נכון וא"כ אפילו אם זה יקלקל אותה אפשר להקל ולכאורא מוכח מזה שגם לר"ח אין הכונה שזה לא קשור לדין תולין קלקלה במקולקל אלא הכונה שצריך להוסיף לזה הסתברות כצד זה ולכן אם ביושבת על דם טהור הקלקול הוא אותו דבר לא יעזור סברת רבי

והנה בפשוטו רבי מודה שתולה בנדה בימי נדתה מצד שזה זמן ראיה ובפשוטו לפ"ז נפק"מ לדידן שצריך ז' נקיים גם בנדה שגם בשנים שסופרות אבל מי שהיא לאחר ימי נדה תתלה במי שהיא תוך ימי נדה אמנם לנ"ל יתכן שודאי שגם לרבי זה בצירוף למה שהיא מקולקלת

והנה בבריתא לא מוזכר בדברי רבי נדה וכתב הב"ח בסמ"א בד"ה ואיכא שבימי נדתה תולה אפילו אם יהיה לה מזה קלקול כגון שכבר הפסיקה ואחרי זה מצאה כתם ועכשיו רוצה לטבול בליל הח' ומצד שימי נדה זה זמן ראיה ולפ"ז מדויק שגם בכה"ג שכל התליה בגלל שהיא רואה אמנם יתכן שכיון שהתליה לומר שהיא מקולקלת בזמן טומאתה אפשר לתלות ויתכן עוד שבזמן הזה שכל דבר מונים ז' נקיים זה סברא שלא לדון את הקולא של נדה אמנם האחרנים נקטו לגבי תליה בנדה שמסולקת דמים זה לפי העיקר הדין המבואר בגמ' וצ"ע

#### ו' אדר פ"א

# סימן כ"ב

# בדין בדיקה לטהר לטמא בשלש נשים

### בביאור הדין בדקה ומצאה טמא

א] מבואר במשנתינו ס: דשלש נשים שהיו ישנות במטה אחת ונמצא דם תחת מהן כולן טמאות ומבואר בגמ' דמדובר במשולבות שיתכן שהדם הגיע מכל אחת מהם עוד מבואר במשנה שאם אחת מהם בדקה ומצאה טמאה היא טמאה ושתיהן טהורות ובגמ' אמר רב יהודה אמר רב והוא שבדקה בשיעור וסת והגמ' מבארת שהוא סובר כבר פדא שכל שבעלה בחטאת טהרותיה טמאות בעלה בא"ת טהרותיה תלויות בעלה פטור טהרותיה טהורות דהינו שכל שבודקת בשיעור וסת למציאת הדם זה נחשב שודאי הדם יצאה מגופה קודם שיעור וסת שזה זמן מציאת הכתם והגמ' אומרת ופליגא על רב הושעיא שאומר שאפילו בעלה בחטאת טהרותיה תלויות מצד שרק בשמש זה מעכב את הדם אבל כאן שאין מה שיעכב את הדם ממילא יתכן שזה יצא מיד באותו רגע שקינחה וזה לאחר מציאת הכתם ומבואר ברש"י שאפילו שיעור א"ת אין פה אלא כל הטומאה רק מחמת טומאת מעת לעת והנה משמעות רש"י שרב הושעיא באמת חולק על המשנה ולדבריו גם במצאה טמא תמיד זה נחשב לאחר מציאת הכתם אמנם ברא"ש מבואר שרב הושעיא ודאי מודה למשנה אלא שלדבריו בהכרח הקולא של בדקה ומצאה טמא זה לא דוקא בשיעור וסת ולא נתבאר בדברי הרא"ש כמה היא יכולה לתלות והב"ח נקט עד שיעור א"ת אמנם דבר זה צ"ב שהרי ברש"י מבואר שלר' אושעיא אין גם שיעור של א"ת ובסד"ט נקט שזה עד מעת לעת שכיון שמדרבנן לגבי קדשים חוששים שהדם כבר היה מעת לעת ממילא אם מציאת הכתם היה תוך מעת לעת תולים שאז הגיע הדם והכתם

והנה בעיקר הדבר המבואר בגמ' שעוזר בדיקה רק בשיעור וסת יש כאן חידוש דהרי הם שלשתם בחזקת טהורה וא"כ אם אחת מהם נפתח מעינה ודאי יותר מסתבר שפתיחת המעין היה קודם וממנה יצא הכתם ומבואר שכיון שמצד פתיחת המעין יש חזקה שזה מאוחר והכתם הוא קודם ממילא זה נשאר ספק ועיין שו"ת הרשב"א מכת"י סימן צ"א שכתב לגבי אשה שמצאה דם ומצאה אחרי זה שיש לה מכה שכל שלא ברור שהמכה היתה כבר קודם אין לתלות בזה ולמד מסוגין שלא תולים שהכתם מגיע מזו שרואה עכשיו [והדבר מאוד נפק"מ שאשה שהולכת לאחות למצוא מכה מחמת דם שמצאה בעד שלא יועיל אלא אם תגיד שמוצאת מכה שודאי כבר היה בזמן מציאת הדם וכן הוא בנוב"י סוף סימן צ"א ועיין מה שכתבנו בסוגיא דתליה במכה]

ונחלקו הראשונים לגבי השיעור וסת האם זה מזמן מציאת הכתם ואפילו אם פשטה החלוק קודם מציאת הכתם ולפ"ז גם בשלשה נשים שלבשו חלוק אחד יועיל בדיקה של הראשונה והשניה בזמן מציאת הכתם או שכל הבדיקה מועיל רק אם היא עדין במטה או לבושה הבגד אבל כל שזה רחוק מהזמן שיתכן שהכתם מגיע ממנה זה לא מועיל ודעת הרמב"ם שהדין בדיקה זה משעת המציאה ודעת הראב"ד והרשב"א והרמב"ן והר"ן שכל הדין שיעור וסת זה רק עד כמה שהיא עדין במטה או שעכשיו קמה ממנה וכן בחלוק זה רק עד כמה שהיא לבושה בו או שזה בשיעור וסת לפשיטה של החלוק

והנה בפשוטו הביאור בדעת הרמב"ם כמבואר בחת"ס שזה מדין תולין קלקלה במקולקל שכיון שבדקה ומצאה טמא ממילא תולים שהכתם ממנה ונתחדש שאפילו שלא ידוע לנו שהיתה טמאה בשעת יציאת הכתם מגופה אבל דנים לפי שעת מציאת הכתם שכיון שבזמן מציאת הכתם היא מקולקלת אפשר לתלות בה ועיין פרדס רימונים מקש"ז ל"ח בד"ה ומה שנראה שלמד מזה לגבי חתיכת איסור שנפלה לאחת משתי קופות שאם שניהם מותרות שניהם אסורות וגם אם אחרי זה נפל איסור לאחת מהם זה לא מתירה למפרע אבל אם לא נודע מהנפילה עד לאחר שנפל איסור לאחת מהקדירות זה נחשב מקולקל ותולים שהאיסור נפל לקדירה הנ"ל [ונסתפק בזה הפמ"ג קי"א סקי"א ע"ש ובאמרי בינה תערובת סימן כ"ז] אמנם לכאורא בסוגין זה חידוש יותר גדול דכאן הרי עד כמה שתולים שזה ממנה ממילא היא מטמאה מכח זה למפרע משא"כ שם אין שום נפק"מ ממתי זה נאסר אמנם בזמן הזה שאין טומאה וטהרה א"כ אין נפק"מ עכשיו במה שהיה אז

ובדעת הראב"ד וסיעתו יתכן שגם הם נקטו שיסוד ההיתר שתולים הקלקלה במי שבין כה מקולקל אלא שס"ל שלא דנים לפי שעת המציאה אלא לפי שעת החלות טומאה של הכתם ולכן רק אם אפשר לומר שראית הכתם היה באותו זמן של ראית הדם זה סיבה לתלות בה אבל עד כמה שבדקה לאחר פשיטת הבגד שהכתם ודאי קודם ראית הדם כיון שאז עדין לא היתה מקולקלת אי אפשר לתלות בה מצד מה שעכשיו היא מקולקלת שזה נחשב שמוסיפים לה קלקול

אמנם היה מקום לבאר את הגמ' של מצאה טמא שתולים בה שזה לא מדין תולין קלקלה במקולקל ויתכן הטעם שכיון שכל כתם תולים שזה למפרע ממילא תמיד זה נחשב להוסיף קלקול על הקלקול שלפנינו אלא הדין תליה הוא מטעם אחר דהנה עיין שו"ת נחלת אבות [לבעל השער המשפט] שכתב שאם שנים לבשו חלוק ונמצא בחלוק כתם ואחת מהם לבשה עוד בגד בזמן לבישת החלוק ומצאה גם בו כתם שכה"ג ודאי נתלה שמאותו כתם שהגיע הכתם בחלוק השני הגיע לחלוק ששניהם לבשו דהינו שהפתיחה של גופה להוציא דם זה כמו שוק של טבחים וודאי שזה סיבת תליה ולפ"ז היה מקום לבאר שזה גם התליה בסוגין שכיון שמצאה טמא חזינן שנפתח מעינה ותולים שאותה פתיחה הוציאה גם הכתם ואפילו שיתכן שהכתם היה קודם אבל כל עברה בשוק של טבחים זה מועיל לתלות אפילו שלבשה הבגד קודם ויש צד שהכתם מקודם ולפ"ז ודאי שלא יעזור לתלות אלא סמוך ללבישתה שכל צד התליה שזה יצא יחד אם הראיה [ועיין לחו"ש סקנ"ט בד"ה ולכאורא דמשמע שהעמיד שני ביאורים הנ"ל בסוגין]

והנה עיין רא"ש שכתב שהלכה כר"א מצד שבכתמים תולים להקל והוסיף וז"ל **ועוד דאפילו לבר פדא לא דמו כולי האי ההדדי דבשלמא בטהרות כיון דבשיעור וסת אחר שיצאו הטהרות מתחת ידה בדקה ומצאה דם אמרינן דודאי נעקר ממנה בעוד הטהרות בידה אבל הכא אע"ג שבדקה עצמה בשיעור וסת של מציאה אין ראוי שנתלה דם המציאה בה דשמא יצא כבר מאחת מהן ויש יותר משיעור וסת מיציאת אותו הדם לבדיקה של זאת ואפ"ה תלינן בה דמקלינן בכתמים א"כ ה"ה אחר שיעור וסת** עכ"ל דהינו שטען שמצד עיקר הדין מה שעכשיו היא טמאה כיון שיתכן שהכתם הוא קודם זה לא סיבה לתלות בה ועיין חוו"ד סקל"ו שתמה הרי הדין שתולין קלקלה במקולקל אמנם בפשוטו טענת הרא"ש שכל מה שמצאנו שתולים הכתם באשה מקולקלת זה מצד שכל הזמן שיתכן שזה הגיע ממנה היא מקולקלת אבל כאן הרי יתכן שבזמן יציאת הכתם היא לא היתה מקולקלת כה"ג לא תולים וכדביארנו לעיל בדעת הראב"ד אמנם אם נימא שהביאור בסוגין כנ"ל שכיון שעכשיו יצא דם תולים שבאותו זמן יצא הכתם א"כ לכאורא אין מקום לטענת הרא"ש שאולי הכתם היה קודם דודאי דאשה שעברה בשוק של טבחים תולה בו הכתם אפילו שיתכן שהכתם כבר היה קודם וצ"ב טענת הרא"ש הרי יש לבאר כנ"ל ואם נימא דנקט שהמשמעות שמועיל בדיקה גם בחלוק ואפילו הראשונה א"ש שלא יתכן לבאר כך אמנם הרי בלשון המשנה לא מבואר שבחלוק יועיל בדיקה

והנה בעיקר סוגין עיין חזו"א צ' סק"ד בד"ה ס: שתמה מה עוזר שיעור וסת הרי לכתם גם לוקח שיעור וסת ועד כמה שהכתם נמצא קודם השיעור וסת ממילא הוא ודאי יצא קודם ומה שייך לתלותו בראיה שמצאה עכשיו וכתב שבהכרח שמקילים לדון לפי זמן מציאת הכתם א"כ גם אם הכתם יבש אפשר לתלות בזו שמצאה טמאה והנה כל זה שייך אם הנידון בסוגין מצד תולין קלקלה במקולקל שבזה כיון שהנידון על הכתם עכשיו שיך לדון שהיא מקולקלת אבל אם נבוא לדון שכיון שיצא ממנה דם א"כ גם הכתם יצא באותה יציאה זה לא שייך כיון שהרי זמן יציאת הכתם הוא תמיד קודם לזמן ראית הדם וז"ב וא"ש הרא"ש שטען שיתכן שהיה קודם שס"ל שבסוגין אין להקל מצד שזה יצא באותו זמן אלא מצד תולין קלקלה במקולקל וכנ"ל

והנה צ"ב עד כמה שמוכרח מסוגין שדנים לפי זמן המציאה וכנ"ל וכל שהיתה טמאה בזמן המציאה זה סיבה לתלות בה א"כ למה ס"ל לראב"ד שבבדקה בחלוק לאחר פשיטתה זה לא עוזר הרי ביחס לזמן המציאה היא טמאה ואם דנים שצריך שבזמן יציאת הכתם היא תהיה טמאה הרי כאן אין לנו הכרח שכבר אז היתה טמאה וכטענת החזו"א וצ"ל שיש כאן קולא לדון כאילו הכתם רק יצא עכשיו מגופה וכל זה שייך ביחס לאחת ששיך לדון שהכתם יצא עכשיו ולא ביחס לאחת שלא שייך לדון שהכתם יצא עכשיו כי לא לובשת הבגד ובאמת לפ"ז יש לדון שכתם יבש זה כמו לאחר פשיטת הבגד והנה עד כמה שבהכרח צ"ל לדעת הראב"ד שיש כאן קולא דרבנן לדון כאילו הכתם יצא בזמן מציאתו יתכן שזה גם סברא שאפשר לתלות שהוא יצא באותו זמן של הראיה אפילו שהראיה לוקחת זמן אמנם כאן הדבר יותר מחודש שכיון שכל יסוד ההיתר כיון שהראיה לוקחת זמן א"כ מה שייך לדון על הכתם שזה אחרת

והנה כתב הרא"ש שהרי אולי זה יצא קודם ובכל אופן מקילים א"כ גם אם בדקה אחרי זה ולכאורא הכונה שגדר הקולא לתלות שהראיה היתה קודם וממילא היא מקולקלת ואפשר לתלות בה או יש לבאר על פי הנ"ל שאולי זה יצא מקודם ובאותו זמן יצא הכתם וכנ"ל והנה לרא"ש ודאי שיועיל גם אם תבדוק זו שפשטה החלוק קודם כיון שגם לובשת החלוק יכולה לבדוק לאחר מציאת הכתם וכן נקטו האחרונים ובזה ישבו הטור שלא הביא את הראב"ד כיון שפסק כדעת הרא"ש שמועיל בדיקה גם לאחר שיעור ווסת עיין סד"ט סקצ"א בד"ה ודע

והנה מבואר בגמ' שאם שלשתם על מטה אחת מועיל בדיקה של כל אחת מהם והנה הראב"ד סימן ב' כתב שגם בעלו דרך מרגלות המטה מועיל הבדיקה של שלשתם והקשה הלחו"ש סקנ"ט בד"ה ובמה הרי כאן ביחס לחיצונית כל הצד טומאה זה מתי שעלתה על המטה ולא עכשיו א"כ מה מועיל שתבדוק עכשיו וע"ש שצ"ל שיש כאן קולא דרבנן שכל שהיא עדין במטה זה נחשב שיתכן שהדם יצא ממנה עכשיו ולנ"ל כקושית החזו"א שתמיד הרי לא יתכן שזה יצא באותו זמן ובכל אופן מדרבנן דנים שזה יצא בשעת המציאה א"כ יתכן שכל שהיא עדין קשורה למטה הוא בכלל הקולא הנ"ל וכ"ז צ"ע

והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם בדין תולין קלקלה במקולקל זה תלוי בזמן המציאה דהינו זמן הנידון או שכיון שהכתם יצא קודם צריך לדון לפי זמן יציאת הכתם בפשוטו נחלקו בזה האחרונים דהנה מבואר בראב"ד שכמו שמעוברת תולה באינה מעוברת ה"ה מעוברת יכולה לתלות בזמן שקודם והובא בשו"ע סנ"ב ועיין סד"ט סקצ"ג שהקשה שמה זה משנה הרי היא תהיה טמאה בגלל זה וכתב שמדובר שראתה מאז וטבלה ועד כמה שתולה שזה ממקודם ממילא עכשיו היא טהורה [וכן הוא במאירי] ומבואר שאם יהיה כה"ג באינה מעוברת לא יכולה לתלות בזמן טהרה שכבר נטמאה ממנו אמנם עיין חזו"א פ"ט סק"ט שחלק עליו וכתב שכיון שזמן טהרתה של מקודם כבר אין בו נפק"מ ממילא יכולה לתלות בזמן זה והוכיח דבר זה משני שבילין שאם הראשון שעבר כבר נאכלו טהרותיו וטבל מטומאה זו ואין שום נפק"מ במה שהוא היה טמא אפשר לתלות בו ולכאורא דעת הרמב"ם כחזו"א שזמן שעבר הוא לא נחשב כנפק"מ ודעת הראב"ד שאי אפשר לתלות בו ובעיקר קושית החזו"א יתכן לחלק בין שני שבילים דשם לכל אחד יש סיבת טהרה מצד עצמו וכל החסרון שלא יתכן ששניהם טהורים ולכן כל שאחד אין נפק"מ אפשר לתלות בו משא"כ בסוגין אם נימא שביחס לכל אחד אין סיבת טהרה וכל הטהרה מה שתולה בשני בזה יתכן שכל שאז הוא היה טהור אפילו שאין בזה נפק"מ אי אפשר לתלות בזה וצ"ע וכדחילקנו בשיעורים הקודמים בין תליה בכתם לטהור ותלוי ועיין עוד סימן כ"א סוף סק"א [והנה אם כינים הדברים צ"ע שמצד אחד השו"ע פסק כרמב"ם ומצד שני כתב שמעוברת תולה בעצמה ולר"מ לא צריך להגיע לזה]

והנה מבואר בגמ' שלבר פדא לא תולה אלא בשיעור וסת וצ"ע שגם בשיעור א"ת נתלה מספק והרי מבואר בגמ' שבשני שבילים אחד טמא ואחד טהור ויש אחד טמא ואחד תלוי שתולים שהתלוי עבר בטמא וא"כ גם כאן למה מה שיש צד שהיא טמאה זה לא סיבה לתלות בה אמנם הרי מבואר בגמ' שבעלת הכתם לא תולים בה ומבואר שבטמאה מספק לא תולים ובהכרח שלגבי כתמים צריך ודאי מקולקל אמנם אם נימא דבסוגין התליה מצד שמעינה פתוח וזה כשוק של טבחים א"כ לכאורא אין לטמאות אלא מצד שזה ספק עברה בשוק של טבחים אמנם צ"ע שכאן זה ספק גמור ולא רק לחדש דבר שלא לפנינו וצ"ע

והנה ביארנו לעיל שיסוד סוגין הוא מדין תולין קלקלה במקולקל והנה יש לעיין האם טומאה דסוגין זה דאוריתא והנה עיין תוס' שכתבו שמדובר שרק קינחה ולכאורא א"כ זה ראיה ללא הרגשה ולפ"ז מה דמבואר שטהרותיו טמאות הכונה או מצד שמקור מקומו טמא או שכל שזה ודאי מגופה גם לגבי חולין זה סיבה לשרוף והנה צ"ב הרי מבואר בגמ' לעיל שאין תולין כתם בכתם דהינו שמה שמקולקלת מחמת כתם זה לא סיבה לתלות א"כ הרי גם כאן זה רק כתם אמנם בפשוטו מה שלא תולים זה מצד שזה לא ודאי מגופה וממילא כאן שזה ודאי מגופה תולים בזה אמנם בחזו"א (צ' תחילת סק"ד) [פ"ט סק"ו] ביאר שכיון שמצד עיקר הדין היה צריך להיות טהור לכן החשיבו טומאת כתם כטהורה וזה נחשב שבאים לתלות בטהורה [וחידש בפ"ט ט' שגם כשדנים על אותו כתם לתלותו בזמן יותר מוקדם יש החיסרון של אין תולין כתם בכתם דהינו שזה הלכה שכלפי כל נידון שיהיה בטומאת כתמים אין בזה דין תליה אמנם ברעק"א סמ"ג מבואר לא כך וכן בשו"ת נחלת אבות סי"א] ולפ"ז צ"ב סוגין אמנם עיין גר"ז קפ"ג קו"א ב' בד"ה ועפ"ז שהביא ראשונים שכל קינוח מכניסה האצבע קצת וממילא זה מבלבל ההרגשה עוד דן שגם קינוח מבחוץ באותו מקום מבלבל ההרגשה וכן משמעות החזו"א כאן ולעיל סק"א בד"ג. שכל שעושה קינוח בחזקה זה מבלבל ההרגשה ורק כתב שקינוח קל זה לא מבלבל ההרגשה

### בדין בדקה ומצאה טהור טהורה

ב] מבואר במשנה ס"א. שאם שכבו במטה שלשה נשים ובדקה אחת מהם ומצאה טהורה היא טהורה וחברותיה טמאות ואם שלשתם בדקו ומצאו טהור שלשתם טמאות והנה דעת הראב"ד רמב"ן ורשב"א שגם כאן צריך בדיקה בשיעור וסת אמנם דעת הרז"ה בהשגותיו על בעה"נ שכאן לא צריך בדיקה בשיעור וסת וכן דייקו האחרונים מהרמב"ם [עיין לחו"ש ומרומי שדה] עוד נחלקו הראשונים מתי צריך שיעור וסת דהראב"ד והרמב"ן כתבו שזה רק מועיל בזמן שיתכן שהכתם הגיע ממנו ולכן בשלשה נשים שלבשו חלוק לא יועיל לבדוק רק האחרונה וכנ"ל בטמאה אבל הרשב"א אפילו דלגבי טמאה נקט כראב"ד אבל לגבי טהורה נקט שגם לובשת החלוק ראשונה תבדוק מיד במציאת הכתם זה יועיל וצ"ב החילוק

והנה עיקר הדין דבדקה ומצאה טהורה טהורה צ"ב הרי כל כתם שמוצאים תמיד חוששים אולי זה יצא עכשיו ואולי זה יצא קודם וא"כ מה עוזר שעכשיו מצאה טהורה הרי אולי זה יצא קודם ועיין תפארת למשה בד"ה בב"י סנ"א בסופו [הובא בלשונו בפרד"ר מקש"ז ל"ח בד"ה ובתפארת למשה] שכתב לדון שכיון שבודקת ומוצאת טהורה זה מחזיקה בטהרה וזה סיבה לומר שהכתם לא יצא ממנה ועיין סד"ט [סקע"ד ד"ה גם ובסקס"ח בד"ה ולענ"ד] שהביא שכן הוא שיטת הרמב"ם שאפילו שכתם מטמא למפרע מזמן לבישת החלוק אבל אם בדקה באמצע אין הכתם מטמא אלא עד זמן הבדיקה חזינן שמעשה בדיקה שמחזיקה בטהרה זה הכרעה שלא ראתה הכתם כל שאפשר לתלות שזה אחרי זה וא"כ כאן שאפשר לתלות שזה לא ממנה זה סיבה לטהר אותה [ויתכן שגם רש"י שחולק אבל כאן זה סברא בגדרי מאי חזית להעדיף לתלות באחרת] אמנם לפ"ז מן הראוי שיהיה כשיטת הרמב"ם והרז"ה שגם אם תבדוק אחרי זה זה יעזור שכל שמחזיקה את עצמה בטהרה זה מועיל לומר דבפשוטו הכתם הוא לא ממנה

אמנם דעת הראשונים שצריך שתבדוק דוקא בשיעור וסת צ"ב ובפשוטו צ"ל שסתם כתם שמוצאים באשה תולים שזה הגיע בסוף זמן לבישת הבגד ולכן כיון שמצד מציאת הכתם הספק על שלשתם זה בסוף זמן לבישתם ממילא כל שמחזיקה שאז לא ראתה זה סיבה לתלות שזה לא ממנה אמנם צ"ב מה שייך כאן שיעור וסת הרי הכתם הוא ודאי רגע קודם הבדיקה ויתכן שזה יצא מגופה ולא נשאר כלום וצ"ל שיש כאן קלא לדון שזה אותו זמן ושזה מוכיח שהכתם לא יצא עכשיו והמקור לשיעור וסת הוא רק בתור דמיון לבדקה ומצאה טמאה

אמנם לדעת הרשב"א שצריך שיעור וסת ממציאת הכתם בזה הדבר פלא מה ענין בזה שהרי כאן ודאי שממנה זה לא יצא עכשיו ומה מועיל שבודקת עכשיו ויש מקום לומר שבזמן מציאת הכתם זה נחשב שעכשיו דנים אותה לטמאותה ולכן כל שעכשיו היא בחזקת טהרה זה סברא לטהרה ובתפארת למשה ביאר שהחיסרון שכל שכבר דנו עליה שהיא טמאה כבר לא שייך להחזיקה בטהרה אבל תוך שיעור וסת זה נחשב שעדין לא הוחזקה בטומאה ויועיל להחזיקה בטהרה ולדבריו הבדיקה מחזיקה את זמן לבישת הבגד [וכנ"ל מהרמב"ם] והנה לפ"ז הדין שיעור וסת זה הלכה אחרת לגמרי מהדין שיעור וסת בבדקה ומצאה טמאה דשם הביאור כנ"ל שזה נחשב שהיא מקולקלת בזמן המציאה אבל כאן אין זה הטעם כלל וצ"ל דכיון דהמשנה אמרה בשניהם שמועיל בדיקה א"כ כמו שלגבי טומאה זה רק בשיעור וסת ממילא כך לגבי טהרה זה כך [וכן ביאר בלחו"ש סקנ"ט בד"ה והנה] וצ"ע

והנה המשנה מביאה דין שעצם שנאבד באחד משלשה גלים ובדקו את כולם ולא מצאו לא אומרים שזה בפנים ור"מ שואל מה זה שונה מכאן שאם בדקו שלשלתם כולם טמאים ורבנן ענו דבגל של אבנים יתכן שהעורב לקחה משא"כ כאן הרי זה ודאי מאחת מהם ועד כמה שאין סיבה לתלות באחד יותר מהשניה בהכרח שזה מכאן והקשה האו"ש פ"ט מאיסו"ב הל"ב שבסוגין הרי יתכן שראתה קודם הבדיקה וביחס לזה אין שום בירור ואין זה דומה כלל לגל של עצמות שאם בדקו ולא מצאו זה ראיה שזה לא כאן והניח בקושיא וצ"ע ובדוחק יש לומר שכיון שמדרבנן מה שבודקת ולא מוצאת זה סיבה להגדיר שזה לא ממנה ממילא בגדרים דרבנן הנ"ל זה גם סיבה לטהר ובפרט לדעת הרמב"ם שכל בדיקה זה סיבה לומר שהכתם לא הגיע קודם אמנם אם נימא שזה רק סברא במאי חזית וכמבואר בלחו"ש בד"ה והנה ובפרד"ר בד"ה ומה שנ"ל א"כ ודאי שזה לא שייך לטהר את שלשתם וצ"ע

והנה המ"מ תמה על הרשב"א שהדין בדיקה של נמצא טמא זה לא הולך על המשנה של חלוק והדין בדקה ומצאה טהורה הולך על חלוק אמנם לכאורא באמת המשנה לא דיברה כלל על חלוק ורק על ששלשה נשים יחד רק שהראשונים דנו מסברא מה יהיה בחלוק ואדרבא יתכן דמה שהמשנה לא אמרה הדין בדיקה בחלוק דשם לא מועיל בדיקה בכולם

והנה נתבאר שנחלקו הראשונים האם הקובע בבדקה מצאה טהור זה שעת מציאת הכתם או שעת פשיטת החלוק והסד"ט ורעק"א במשניות נקטו שהשו"ע נקט להקל והגר"ז והלחו"ש נקטו שהשו"ע פסק כראב"ד והרא"ה והנה ברא"ה מבואר שבחלוק מועיל אם בדקו בשעת פשיטת החלוק אמנם אחרי זה זה לא יעזור ועיין סד"ט שנקט שבדיקה זו תועיל גם לרמב"ם וחידש עוד שלדעת הרמב"ם כל שבדקה קודם המציאה זה גם יעזור אמנם עיין פרדס רימונים בד"ה וראיתי שלדעת הרמב"ם שהדין בדיקה האמור בסוגין זה בשעת מציאת הכתם א"כ צריך דוקא אז דהינו שרק מה שעכשיו שדנים להחיל עליה חלות טומאה יש לה חזקת טהרה זה סיבה לטהרה והנה לדעת הרמב"ם שתמיד מועל בדיקה לומר שהכתם לא לפני א"כ זה הביאור בסוגין וודאי שתמיד זה עוזר אמנם גם לרשב"א שצריך שיעור וסת אין זה מוכרח כלל שכיון שהצד טומאה מצדה זה רק בזמן לבישת החלות ממילא אם החזיקה עצמה בטהרה ביחס לאז ממילא זה סיבה שלא ליחס אליה את הטומאה וצ"ע

### בביאור שיטת הרמב"ן בזו שנמצא הכתם אצלה

ג] מבואר בסוגין שאם אחת מהם מסולקת דמים כגון שהיא מעוברת או מניקה או זקינה או בתולת דמים שתולה בזו שאינה מסולקת דהינו שזה סברא לתלות שמסתבר יותר שהכתם מזו שלא מסולקת דמים והנה יש להקשות לדעת החוו"ד שכל הדין תליה רק אם מעינה פתוח הרי כאן אין מעינה פתוח וצ"ל שכאן זה לא מדין שאני אומר שכל אחת יש לה סיבה לתלות בחברתה ורק מאי חזית אלא זה מדיני הכרעה שיותר מסתבר שזה ממנה ועיין רשב"א שאם אחת זקנה ואחת מניקה לא תולה אחת בשניה והש"ך סקע"ג כתב שגם בתולת דמים לא תולה בשאר מסולוקת דמים ועיין רמב"ן בהלכותיו [פ"ד המ"א מ"ד] שכתב לחדש שכל הדין תליה זה רק אם שלשתם שכבר במטה יחד דהיינו שמציאת הכתם מתיחס לשלשתם אבל בחלוק שלבשו אחת אחרי השניה בזה זו שנמצא הכתם אצלה לא יכולה לתלות באינה מעוברת וכן כתב לגבי הדין המבואר בסוגין שמועיל לבדוק ולמצוא טהור שזה רק אם הכתם לא נמצא אצלה אבל אם הכתם נמצא אצלה לא יועיל לבדוק ולמצוא טהור וכן אחרת שתבדוק ותמצא טמא זה לא יעזור על כתם שנמצא בזמן לבישת חברתה ע"ש והנה לגבי הדין של שאני אומר דהינו שתולה בנדה או בנכרית שם מפורש שתולה גם בנמצא הכתם אצלה כמבואר בדבריו ותמה במקומ"ח על השו"ע מה החילוק ועיין הגהות הגרא"ז שבהכרח לחלק שכל סברת הרמב"ן רק ביחס להכרעה מסברא שבזה כיון שנגד זה יש הכרעה שזה ממנה כי נמצא אצלה לכן זה לא מועיל אבל ביחס לדין שאני אומר זה מועיל אפילו נגד ההכרעה שזה נמצא אצלה והנה בפשוטו יסוד סברת הרמב"ן שכל שהכתם נמצא אצלה אין לה סיבת טהרה מצד התליה בחברתה מצד שכל הטומאת כמקום מציאתן ולכן כה"ג אין לטהר מצד שהיא מעוברת ולפ"ז מוכח שהדין שאני אומר עוזר גם במקום שמצד עצמה אין לה דין תליה בחברתה ודלא כאחרונים שזה רק סברא מתי שכל אחת מצד עצמה יש לה סיבת טהרה ודו"ק בזה

והנה לכאורא עיקר סברת הרמב"ן מצד כאן נמצא כאן היה כמבואר בלשונו שכיון שזה נמצא אצלה זה סיבה להכריע שזה ממנה והנה באמת עיין רש"ש במשנתינו נ"ט: שהקשה שהרי לגבי מת שנמצא במקום מסוים תולים שמת ברשות זו ולא מחזיקים טומאה ממקום למקום וא"כ למה באמת כאן ס"ל לשאר הראשונים שזה לא כך [וגם לרמב"ן חזינן שזה לא סיבת הכרעה אלא זה רק סיבה שלא נכריע מכח סיבה אחרת] ועיין שערי יושר ש"ב פי"ב בד"ה ובזה נתישב לי שביאר שכל הדין כשעת מציאתן אם הדבר הנמצא הוא החפצא של הטומאה ועכשיו הוא ודאי טמא והנידון מתי הוא נהיה טמא אבל כאן הדם הוא רק ראיה שיש כאן אשה שראתה דם ונטמאה מזה ומה שמצאנו הדם ברשות זו זה לא אומר שהרואה זה אשה שנמצאת ברשות המציאה ע"ש

והנה עיין לחו"ש שהקשה על הרמב"ן דמבשנה מבואר שבשלשה נשים שעלו דרך מרגלות המטה מועיל בדיקה של שלשתם הרי בזה שמצאו דם מתחת לאחת מהם זה ודאי עכשיו לא נפל מהראשונה שעברה מקודם וממילא מה עוזר שבודקת ומצאה טהורה ובהכרח צ"ל שזה קולא דרבנן שכיון שהיא עדין קשורה למטה שזה כאילו עדין נמצא אצלה וכנ"ל בדעת הראב"ד

### הערות בסוגין

ד] א. מבואר בגמ' דדעת ר"א דגם בבדקה בשיעור וסת היא טהורה דרק בשמש חוששים שהשמש עיכב ועיין תוס' שהקשו שאם יש אפשרות שזה יצא מיד א"כ גם בשמש אולי זה יצא מיד וכתבו שעל פי רוב זה לוקח זמן ועיין חידוד הלכות שהקשה שא"כ למה מתי שאין שמש שמעכב טהרותיה טהרות הרי על פי רוב זה לוקח זמן עד שמגיע וא"כ מסתבר שזה יצא קודם והניח בצ"ע ועיין חזו"א סק"ד שכתב שכיון שלא הרגישה ועכשיו הבדקה יכולה לגרום לבלבול ההרגשה לכן זה סיבה לתלות שזה הגיע מיד ולא קודם כמו שהרגילות ומבואר בדבריו שגם קינוח זה מבלבל ההרגשה [וכן נקט בסק"א בד"ה ג.] וע"ש שדן בקינוח קל שזה לא מבלבל ההרגשה ובעיקר ביאורו בסוגין דחק מאוד את לשון הגמ' דהשמש עיכב שהכונה שעיכב ההרגשה וכן המשל של הגמ' מזקן וקטן לא מובן וצ"ע

ב. הגמ' לעיל דנה האם תולים כתם בכתם ודנה לחלק בין למפרע או להבא ועיין תוס' שביארו שהכוונה שאם מצאה הכתם קודם שלבשה חברתה יכולה לתלות בה אבל אם מצאה הכתם לאחר לבישת חברתה לא יכולה לתלות בה ועיין שו"ע שהביא הדין שלא תולים כתם בכתם מקרה הנ"ל ושלהלכה גם למפרע לא תולים ועיין רעק"א סמ"ג ובמשנה למלך שהקשו דמה החידוש שבכה"ג בכתם לא תולים הרי גם בראיה כה"ג לא תולים כל שבדקה לאחר שיעור וסת והנה בלשון התוס"ר משמע שגם אם מצאה הכתם בצורה שזה ודאי היה קודם הכתם השני בכל אופן כיון שמצאו אחרי זה לא תולים ולפ"ז א"ש שזה ודאי רק דין מיוחד בכתם אמנם בלשון התוס' משמע שלבשה הבגד לאחר מציאת הכתם ובזה ודאי תימא מה הצד לתלות בה ועיין שפתי חכם נ"ו שהביא מהמשנ"ל בד"ה תו אמרינן שכונת התוס' שלבשה הבגד גם קודם וגם עכשיו וממילא היה מקום לומר שכיון שלבשה גם קדם וחוששים שזה מאז מצד דיני כתמים אפשר לתלות וקמ"ל שאי אפשר לתלות ואין זה דומה לבדיקה דשם הרי נוקטים שזה מעכשו מעיקר הדין

ג. מבואר בגמ' ששלשה נשים במטה זה אסור רק במשולבות ולא חוששים שמתוך שינה זזו והיו בכל מקום אמנם באשה אחת לא הוזכר שיש הבדל איפה ישנה ועיין ש"ך סקס"ח שהביא מהתוה"ב כ"א: שכתב שאשה לבד דרכה לזוז עוד כתב שהיא דם מהיכא ומשמע שכונתו שכין שאם לא נימא שזזה לא נדה מאיפה הדם לכן זה סיבה לומר שהיא זזה ומבואר שמגדרי כתמים להעמיד שהבגד היה בצורה שהגיע אליו הדם ולפ"ז לכאורא גם בבגד שלא יודעת אם לבשה אותה מהחגור ולמעלה או למטה נטמא כמבואר בנחלת אבות סימן י' מצד שהיא דם מהיכא אמנם לולי זה היה מקום לומר שהרי יש צד מעלמא ורק על הכתם שבו יש טומאת כתמים כי יתכן שזה מגופה גזרו ולא על דבר שמצד עצמו אין צד שזה מגופה וצ"ע והנה לפי הנחלת אבות אם יש בגד בבית שלא יודעת אם לבשה אותו נטמא אותה מצד שהאי דם מהיכא וננקוט שלבשה אותו אמנם יש לדון שכל סברת הרשב"א שבכה"ג זה כמו סדין שמסתובב דהינו שדנים את השכיבה במטה כאפשרות שהדם הגיע משם ודו"ק ויתכן שזה גם סברת הנחלת אבות שרבנן אמרו ליחס הדם לאשה וזה כולל להעמיד אפשרויות ודו"ק בזה

והנה מעשה שמצאו דם במקוה על השטיח שהיה מקבל טומאה והנה אם היה שטיח אחד שכולם עברו עליו זה כמו חלוק אחד אמנם אם היה שם שלשה מקואות ולא יודעים באיזה מקוה זה היה והנה אם נימא שאם היתה אחת שבאה למקוה היתה נאסרה וכנ"ל א"כ כאן כל מה שמטהרת את עצמה כי השניה עברה שם וזה ממש כמו סוגין וגם בבאו לישאל בזה אחר זה הוא אסור אמנם אם נימא שכה"ג אין זה בכלל גזירת כתמים דלא ברור לה שעברה על השטיח א"כ לכאורא בבאו בבת את זה אסור אבל בזה אחר זה הוא מותר ולט"ז שאסר בציפור לביאור החוו"ד שכל ספק אסור אם לא שנתלה שאין ריעותא שאין הרגשה א"כ יש לדון גם כאן לאסור אבל למאי דקי"ל שם להקל ה"ה כאן

#### י"ט אדר פ"א

# סימן כ"ג

# בסוגיא דדם בתולים

### דינא דגמ' בדם בתולים

א] מבואר במשנתינו נדה ס"ד: דבתולה שנשאת וראתה דם תולים שזה דם בתולים ומותרת לבעלה אלא שיש הבדלי זמנים בין הנשים עד כמה אפשר לתלות בדם בתולים ומבואר במשנה בדעת ב"ה כמה שיעורים א. תינוקת שלא הגיע זמנה לראות שבזה נותנים לה עד שתחיה המכה ובגמ' שזה גם בראתה ועיין סד"ט ק"צ סקע"ז שהוכיח מהרע"ב שזה גם ברואה כדרכה כל חודש וכן הוא בתוס"ר ס"ה: בד"ה וחכ"א וכן הוא פשטות הגמ' ב. הגיע זמנה לראות ולא ראתה נותנים לה ד' לילות ג. הגיע זמנה לראות וראתה נותנים לה כל הלילה ובגמ' מבואר שגם בוגרת שלא ראתה נותנים לה כל הלילה ד. בוגרת שראתה בועל בעילת מצוה והנה בגמ' בהמשך מובא רב ושמואל דאמרי תרויהו הלכה בועל בעילת מצוה ופורש ורוב הראשונים למדו שהכונה שודאי מודים שמעיקר הדין זה כדין המשנה רק שבזמנם הנהיגו שבכל מקרה בבועל בעילת מצוה ופורש אמנם הרמב"ם הביא את כל שיעורי המשנה ובדין הגיע זמנה לראות וראתה כתב שהשיעור שבועל בעילת מצוה ופורש ועיין ב"י שנקט שדבריהם הם מעיקר הדין וחלקו על דין המשנה ונקטו שבראתה מותר רק בעילת מצוה אמנם גם הוא בפי"א הביא שהמנהג שבכל אשה אפילו קטנה שלא ראתה בועל בעילת מצוה ופורש [וברז"ה שער הפרישה אות ה' דן להלכה שבאמת כל דברי רו"ש רק בנערה וראתה אבל בקטנה או בלא ראתה בזה נשאר דיני המשנה] והנה בפשוטו היה מקום לומר שכל חילוק הזמנים שכמה שפחות יש סיכוי שזה דם נדה אפשר יותר לתלות בדם בתולים אמנם מהא דמבואר דיש הבדל בין בוגרת שראתה או נערה שראתה מבואר שהחילוק שכמה שיותר קטנה יש יותר דם מהבתולים וכן מהא דבקטנה אפילו בראתה מותרת בהכרח הביאור כנ"ל וכמבואר בר"ן בשבועות בביאור המשנה אמנם החילוק בנערה בין ראתה ללא ראתה וכן בבוגרת זה מצד האפשרות שזה דם נדה

והנה בפשוטו היום אין שום נפק"מ בדין המשנה אמנם בפשוטו יש נפק"מ לכמה דברים א. לדין תלית אשה בחברתה דבזה עדין תולים בזמנים המבוארים במשנה מצד ששירפה מצוי [עיין לקמן סק"ה] ב. לגבי רמ"ת דיש דיעות שזה לפי שיעור דמתניתין [עיין לקמן סק"ח] ג. לכאורא לגבי שאם רואה דם באמצע הביאה שצריך לפרוש דמה שזה לא בכלל היתר המשנה אין בזה גם ההיתר לגמור ביאתו אמנם אין הדבר מוסכם [ועיין לקמן סק"ז]

### בשיעור עד שתחיה המכה

ב] והנה בהא דמבואר בגמ' שבתינוקת שלא ראתה הזמן עד שתחיה המכה עיקר המכוון כמבואר בגמ' שכל שתשמש ותראה דם תוכל לתלות שזה מחמת הבתולים ובלשון הרמב"ם סוף פ"ה מאיסו"ב מבואר שזה עד שנה ועיין סד"ט קפ"ז סקכ"ט שנקט שזה בדוקא אמנם בב"י מבואר שזה לא בדוקא אלא ההוה נקט והנה יש לדון לאחר התשמיש כמה זמן יכולה לתלות שהדם הוא מחמת המכה והנה עיין בגמ' י"א: דמבואר שאם עבר לילה ולא שימשה וראתה דם לא יכולה לתלות שזה מהמכה ודיקו התוס' שעד זמן זה דהינו יום ולילה אחרי הביאה עדין יכולה לתלות שזה מהמכה והנה בסוגין מובא מחלוקת רב ושמואל מה זה שתחיה המכה שמואל אומר כל זמן שהרוק מצוי בפה דהינו שכל זמן שמשמשת ורואה דם תולה אחרי זה ואם שמשה ולא ראתה בזה כבר לא תולה וכמבואר י"א: ורב אומר כל זמן שנוחרת והגמ' מבארת הסימן שזה עדין מחמת המכה והנה בדעת שמואל כתבו התוס' שהזמן שאפשר לתלות אחרי תשמיש זה כמבואר לעיל שזה יום ולילה אחרי אמנם בדעת רב יש לדון על איזה זמן מדבר ובתוס' בסוגין ס"ד: נקטו שמדבר על היום ולילה שאחרי שצריך עוד תנאי של נוחרת אמנם התוס"ר נקט שביום ולילה לא צריך כלל נוחרת ורק בזמן שאחרי זה בכל אופן מותר אם נוחרת ולפ"ז רב בא להקל וכן נקט הב"ח בסימן קפ"ז והנה הרמב"ם סוף פ"ה הזכיר השיעור של נוחרת ולא הזכיר השיעור של יום ולילה אחרי ומשמע שתמיד צריך נוחרת ותמיד מועיל נוחרת והב"ח נקט שדעתו כתוס"ר והסד"ט תמה עליו שהרי תמיד כתב שצריך נוחרת ועיין ערוך לנר י"א: שתמה למה הרמב"ם לא העתיק את שיעורו של שמואל שזה יום ולילה אחרי ולכאורא נראה שהרמב"ם נקט ששיעור זה הוא רק שמואל לשיטתו אבל לרב אין הבדל כמה זמן אלא אם היא נוחרת תמיד מותר ואם היא לא נוחרת תמיד אסור וצ"ע והנה תוס' נקטו שכל הדין של נוחרת זה רק לאחר העונה של התשמיש אבל בעונה עצמה לא צריך נוחרת אמנם עיין חת"ס שיתכן שגם בעונת תשמיש צריך צער וזה הכונה כל זמן שנוחרת

### בדין ארבע לילות ולילה אחת

ג] והנה מבואר במשנתינו שהגיע זמנה לראות נותנים לה ד' לילות ובגמ' מובא מחלוקת בשמשה בימים דרב אומר לא הפסידה ד' לילות ולוי אומר שהפסידה ובפשוטו הביאור כמבואר במרדכי בשבועות הובא בחידוד הלכות דהרי מבואר בגמ' שהארבע לילות זה אפילו לזמן מרובה דכל תשמיש זה סיבה לדם ובאותו הלילה מותר אפילו כמה ביאות ונשאר לה עדין ג' לילות שתולים בבתולים ויש לדון האם היום שאחרי הלילה זה כאותו לילה וגם אם שמשה נשאר לה עוד ג' לילות או שהכונה ד' עונות ואם שמשה בימים אז לאחר שני לילות ושני ימים כבר לא תולה ולדעת רב היום הוא המשך של הלילה ולדעת לוי לא הותר לה אלא ד' עונות והנה יש לעיין ללוי בשימשה בלילה האם תולים בראתה ביום ועיין תוס' ס"ה: שנקטו שלרב תולה כל היום וללוי לא תולה דהינו שלרב שהיום הוא כמו עונת הלילה ה"ה לגבי לתלות בו וללוי אין לתלות בו וקצת משמע שבלילה הרביעי רב מודה שמה שביום אסור [וצ"ע החידוד הלכות ס"ד: שביאר אחרת] וצ"ע שהרי בגמ' י"א: מבואר שתולים יום ולילה אחרי והחילוק ברור ששם מדובר בקטנה שבזה מותר עד שחיתה המכה אבל כאן מדובר שההיתר רק ד' לילות ובזה יותר ממה שבכלל זה לא הותר וכן לגבי נערה שראתה ובוגרת שלא ראתה שמותר אותו הלילה אבל דם שרואה למחרת לא תולה ודבר זה מבואר בגמ' ס"ה.: שדנה כמה זה עונה מצד שכל התליה בשיעור זה וכן בגמ' ס"ה: לגבי שופעת מתוך הלילה לאחר הלילה ומתוך ד' לילות לאחרי מבואר שללא ששופעת אין היתר מצד שזה לאחר הזמן וגם בשופעת יש דין בדיקה ונחלקו הראשונים האם מספיק שלא נשתנה מראה דמים או שכיון שזה לאחר הזמן צריך דוקא בדיקת שפופרת כמבואר בתוס' בתירוץ השני וברשב"א

[והנה בבריתא מבואר שבשופעת מתוך הלילה לאחר הלילה צריכה לבדוק ובפשוטו הכונה האם נשתנו מראה דמים שלה והקשו הראשונים הרי בגמ' י"א: מבואר שגם תוך הזמן צריכה לבדוק ותירצו או ששם זה לטהרות וכאן גם לבעלה ובתוס"ר תירץ דכאן מדובר שהעונה נגמרה באמצע היום וכבר בדקה שחרית בכל אופן כל שיש דם צריכה לבדוק האם הוא דומה ובתוס' וברשב"א ישבו שבאת כאן הכונה בדיקת שפופרת ולא מועיל מה שלא נשתנה מראה דמים אפילו ששופעת מתוך הזמן לאחר הזמן ובזה מיושב דעת הרמב"ם שלא העתיק את הדין בדיקה בשופעת שזה דין רמ"ת רגיל ועיין ערוך לנר שהניח בקושיא שהשמיט סוגין]

### בדין בועל בעילת מצוה

ד] והנה מבואר במשנה שראתה ועודה בבית אביה לב"ש נותנים לה בעילת מצוה וכן בגמ' לגבי בוגרת שלא ראתה לב"ה ובגמ' מבואר שנמנו וגמרו שבועל בעילת מצוה ופורש תמיד והנה בגמ' מבואר ופורש וביארו הראשונים שנתחדש שהדם בתולים אוסר אותה ורק הותר את הביאה בעצמה אמנם במשנה לא כתוב ופורש ובפשוטו הכונה שהדם שיוצא בביאה עצמו הוא מותר כמו בכל המשנה ואין זה ענין לדין הגמ' וכן נקט הרז"ה בהשגותיו לראב"ד שער הפרישה אות ה' אמנם עיין סד"ט קצ"ג סק"א שהביא מכמה ראשונים שמוכח מדבריהם שנקטו שגם במשנה שרק בועל בעילת מצוה או בגמ' בבוגרת שראתה הדין שפורש א. הרא"ש כתב שמה שהיום בועל בעילת מצוה ופורש זה אטו בוגרת שראתה ומבואר שנקט שגם בדין המשנה זה כך ב. הרמב"ם כתב שנערה שראתה בועל בעילת מצוה ופורש וכתב הראב"ד שזה כב"ש ומבואר נקט שגם במשנה הכונה שפורש ג. הגמ' שואלת על רו"ש א"כ בעל נפש לא יגמור והגמ' עונה שא"כ לבו נוקפו ופורש ועיין רשב"א בחידושיו ובתוה"ב ה: שהקשה שלמה הגמ' לא שואלת על המשנה שב"ש ס"ל שנערה שראתה בועל בעילה מצוה ותירץ שעד כמה שמחמירים אפילו בקטנה יש מקום להחמיר גם שלא יגמור וצ"ע קושיתו דבמשנה באמת היא מותרת לאחר הביאה דהינו שלא גזרו על הדם של הבתולים ולכן אין ענין לבעל נפש להחמיר אבל כאן שגזרו שהדם בתולים עצמו אוסר א"כ בעל נפש לא יגמור אלא בהכרח שנקט שגם כונת המשנה שכל שמותר רק בעילת מצוה הוא חייב לפרוש ד. הנה שיטת הראב"ד שצריך לפרוש באבר מת ועיין רא"ש שהקשה מלשון המשנה שנותנין לו בעילת מצוה הרי מבואר שיש כאן קולא מסוימת ועיין סד"ט שלא קשה מידי דבמשנה ודאי שהדם עצמו מותר וכל דברי הראב"ד על רו"ש שפורש שהדם בתולים עצמו מטמא אמנם מדברי הרא"ש מוכח כנ"ל שכל שהדין שמותר רק בעילת מצוה מונח בזה גם שפורש [אמנם עדין צ"ב שהרי גם לראב"ד לא צריך לנעוץ ציפורניו בקרקע וא"כ יתכן שזה הקולא של המשנה]

והנה צ"ב למה לחדש כך הרי פשטות לשון המשנה שלא הוזכר ופורש א"כ זה כמו כל המשנה שהדם עצמו הוא מותר ולכאורא יש מקום לומר שעד כמה שהביאה עצמה גורמת לדם זה ברור שגם אחרי זה יש דם שהוא מהמכה ואם המשנה אסרה הכל בהכרח שהדם בתולים עצמו אסור ורק שאת הביאה עצמה התירו ועיין סד"ט

### בטעם האיסור בדם בתולים ובגדר האיסור והאם זה רק על ידי ביאה

ה] והנה צ"ב מה הטעם שפורש דהיינו שאסרו את הדם בתולים הרי זה דם מכה ומצאנו בזה כמה טעמים בראשונים א. עיין רמב"ן פ"ג ה"ט שכתב שמהדין של דם בתולים נלמד שהיום לא תולים בדם מכה שהרי אין לך מכה גדולה מזו של בתולים ובכל אופן לא תולים ומבואר בדבריו שגזרו על כל דם מכה שלא לתלות במכה וכן הוא בבעלי הנפש שער הפרישה ס"א ה"כ וע"ש שביאר הטעם כדי שלא ישתבשו בשאר דמים טמאים דהינו שאנשים יבואו לדמות דם מכה לדם נדה וכן הוא ביראים סימן כ"ו והנה אנן קי"ל שמתירים דם מכה ובפשוטו לא גוזרים דם מכה אטו דם נדה אמנם עיין ח' הרשב"א בסוגין ובתשובותיו ח"ז סימן קס"א הובא בב"י וכן הוא בח' הר"ן ס"ו. שיש הבדל בין מכה זמנית למכה קבועה דהינו שבאמת כאן הטעם שגזרו אטו דם נדה רק שבכל מכה לא גזרו מצד שזה יאסור האשה על בעלה לעולם וביאר הסד"ט סק"א שאפילו שיש מכה עוברת אבל כיון שאין חילוק בין סוגי המכות לכן הכל בכלל

ב. עיין ראב"ד בבעלי הנפש בסוף שער הפרישה שהביא מהראשונים שחוששים שמא אם צער הבתולים בא דם החדר שהוא טמא ומקורו מהירושלמי ברכות פ"ב ה"ו בסופו וז"ל אי אפשר שלא יצא דם נדה אם דם בתולים ועיין שטמ"ק החדש סימן קצ"ג שהובא שם מכמה תשובות הגאונים שזה הטעם שאסרו דם בתולים והנה הלחו"ש הביא מהאגודה שגם אלמנה נאסרת בביאה ראשונה וביאר מצד הטעם הנ"ל שחוששים שמחמת ההתרגשות של הביאה ראשונה זה גורם לדם וכמבואר בגאונים שדימו להא דותחלחל המלכה מאוד מלמד שפרשה נדה אמנם בלשון הראב"ד מבואר שצער הביאה זה גורם לדם

ג. עיין שו"ת הרשב"א הנ"ל הובא בסד"ט סק"א שחוששים שמא היטה כדשמואל דהינו שכיון שיתכן לפעמים שבאמת זה יהיה דם נדה לכן רבנן אסרו תמיד והנה לשונו כדשמואל וזה תימא הרי הגמ' אומרת שזה לא שכיח ועיין סד"ט שכתב שיש לבאר למבואר בתוס' שדרך הטיה שלא ראויה להתעבר זה כן שכיח ולכן גזרו בכל הביאות ויתכן הכונה שיתכן מקרה שידע שהטה ואין סיבה לדם בתולים וכה"ג צריך לאסור ואטו זה אסרו תמיד ויתכן כוונתו שחששו ממקרה שזה יהיה דם נדה רק שלא צד של הטיה אין שום סיבה לחוש שזה דם נדה דהרי יש תמיד סיבה לפנינו לדם בתולים ולכן כתב מצד שיש צד של הטיה

ד. עיין רא"ש שכתב וז"ל שביאת מצוה לכל מסורה ואין הכל בקיאין בחילוק שיש בין תינוקת שלא הגיע זמנה ובין הגיע זמנה ובין בוגרת ובין ראתה ובין שלא ראתה ועוד משום דחתן יצרו תקפו הלכך הסכימו רבותינו להשוות כולם וליתן להם דין חומרא שבחומרות דהינו בוגרת שראתה שנותנין לה ביאת מצוה וכו' עכ"ל ולכאורא כונת הרא"ש שזה ודאי שבוגרת אסורה לאחר בעילת מצוה וגזרו אטו זה בכל המקרים או סתם מצד שחתן שיצרו תקפו יש יותר חשש שידמה הדברים או שכיון שזה מסור לכולם בזה יותר חששו שידמו הדברים והנה יסוד דברי הרא"ש שבבוגרת שראתה זה ודאי שבועל בעילת מצוה ופורש וכנ"ל סק"ג ודלא כהרז"ה ורק שהוסיף לבאר הטעם של משנה אחרונה אמנם צ"ב במשנה ראשונה למה אסור בוגרת ובזה לא ביאר הרא"ש הטעם ואין לבאר שזה מצד שמא התערב בזה דם נדה שא"כ גם בנערה צריך להחמיר והרי שם כתב הרא"ש שזה גזירה אטו בוגרת ועוד שהרא"ש תמה דמה פתאום לחשוש שיש בזה גם דם נדה ובהכרח צ"ל שבבוגרת שמצוי יותר שאין דם בתולים וכמבואר בסוף דבריו ויתכן דשם מצוי יותר הטיה וכן שם הצד ראיה הוא גמור בזה תקנו חז"ל לחוש שזה דם נדה ובדורות מאוחרים גזרו בכל הנשים אטו בוגרת שראתה [והנה הרא"ש בכתובות ס"ח כתב שמה שאסרו בדורות אחרונים זה מצד שמא מעורב בזה דם נדה וזה על דרך הגאונים וצ"ע שזה דלא כטעם שכתב כאן ודחה צד זה]

והנה הבאינו לעיל דנחלקו הראשונים האם בדין המשנה בבוגרת שראתה שמותר בעילת מצוה חיב לפרוש והנה אם נימא שגם אז חייב לפרוש אין לבאר שזה מצד הטעם הגאונים שחוששים שמעורב בזה דם נדה שא"כ היה צריך לאסור גם נערה שראתה וכן הטעם שגזרו אטו דם נדה בפשוטו זה גם בנערה אלא ודאי רק באו לבאר הטעם של הדורות האחרונים שגם בקטנה אסור [ובזה יש לנו ד' טעמים או גזירה אטו דם נדה או שמא ראתה דם אם הבתולים מחמת צער הבתולים או שמא הטה או גזירה אטו בוגרת] אבל למה במשנה בבוגרת שראתה זה אסור לראשונים שפורש בזה בהכרח כנ"ל שיש חשש שזה דם נדה ואולי טעם הרשב"א יש יותר לחוש בהטיה בבוגרת ואז גם בסתמא זה סיבה לאסור וצ"ע

והנה בבעל ולא מצא דם נחלקו הראשונים יש שכתבו שמותר מצד שהרי חז"ל אסרו דם בתולים וכל שאין דם בתולים אין סיבה לאסור ואי"ה לקמן נבאר שיטה זו אמנם רוב הראשונים אסרו ומבואר בטעמם מצד שמסתמא היה דם שרוב נשים יש להם דמים אמנם עיין תוה"ב וברא"ש שדנו הרי יש בוגרת שאין לה דם וכתבו שגזרו אטו מי שיש לה דם ומבואר שחוץ ממה שאסרו את הדם בתולים נוסף עוד איסור במקרה שלא ברור שיש דם שגזרו אטו מקרה שיש דם ובפשוטו זה איסור מיוחד על ביאה ראשונה ומסתבר שגדר הדבר שאסור מצד החשש אולי היה דם אבל במקום שרופא בדק לפני זה וראה שאין בתולים שבזה ודאי שלא היה דם אין סיבה לאסור ועיין לקמן לגבי מוכת עץ

והנה יש לדון האם בדם בתולים שיוצא שלא על ידי ביאה אלא על ידי מכה או על ידי רופא האם זה בכלל האיסור והמהרש"ם ח"א סר"י פשיטא ליה לאסור וכן המנהג אמנם באגרות משה ח"א ספ"ז נקט להיתר והנה בפשוטו למבואר ברמב"ן וסיעתו שיסוד האיסור מצד שאסרו דם מכה אטו דם נדה א"כ מהיכי תיתי לחלק בין על ידי ביאה או שלא על ידי ביאה ובפרט למה דלמדו [עיין ראב"ד שער הספירה ובח' הרמב"ן ובפיה"מ וברע"ב] כל דם מכה מהדין של ר זירא שכל רואה טיפת דם כחרדל יושבת ז' נקיים שזה וודאי בכל מקרה, ולטעם שזה מחמת שצער הבתולים גורם ליציאת דם נדה בזה יש לדון האם זה מחמת הכאב שבזה או שזה מחמת הפחד מהביאה ראשונה וכנ"ל אמנם לטעם הרשב"א שזה מצד שמא הטה וכן לרא"ש שגזרו אטו בוגרת א"כ יסוד האיסור דחששו שזה דם נדה א"כ יש מקום לומר שכל זה דרך ביאה שאז יש חשש שזה דם נדה ולא בסתם ביודעים שזה דם בתולים אמנם בפשוטו זה אינו דהרי גם לרא"ש גדר הדבר שדם בתולים אסור ולכן גם בלא ראתה אסור ועד כמה שהגדר שדם זה אסור א"כ אין הדבר מוכרח כלל לומר שזה רק בדרך ביאה אמנם יתכן שכיון שסיבת האיסור זה מחשש דם נדה שהוא בדרך ביאה לכן רק אסרו ביוצא דרך ביאה וצ"ע

עוד שמעתי לדון באשה שאין לה רחם האם יש לה איסור של דם בתולים ובספר פתחי דעת כתב שהגריש"א הסתפק בזה והנה לראשונים שזה אסור מצד שחוששים שהתערב בזה דם נדה א"כ כאן זה לא שייך אמנם לשאר הראשונים שאסרו את הדם בתולים ולכן גם בלא מצאה אסורה לכאורא גם כאן זה אסור אלא שיתכן שכיון ששורש האיסור מצד טעות בדם נדה א"כ יתכן שרק באשה ששיך בה דם נדה זה אסור וצ"ע

והנה מבואר בשו"ע ק"צ סמ"ב ששני נשים שלבשו חלוק ומצאו כתם ואחת מהם היא בתולה שדמיה טהורים תולים שזה ממנה והקשו האחרונים שכל הגמ' נצרך בזמנם שהיתה טהורה אבל היום שהיא טמאה הרי אפשר לתלות בה כדין נדה שהרי הדם הזה אוסר אותה ועיין תוה"ש שכתב שכמו שלא תולים כתם בכתם כך אין לתלות בדם בתולים ועיין סד"ט סקע"ז שתמה ששם זה מצד שיש ספק אולי זה לא מגופה אבל כאן יש ודאי איסור מדרבנן אמנם בלשון התוה"ש מפורש שדם בתולים אסור מצד ספק ועיין לחו"ש ובפרד"ר שפ"ח נ"ג בד"ה אולם שכתבו שלראשונים שזה אסור מצד שמא מעורב בזה דם נדה או לרשב"א שחוששים להטיה א"כ זה אסור מצד ספק אמנם לראשונים שגזרו אטו דם נדה חשיב ודאי איסור אמנם לכאורא גם לראשונים שזה מצד שחוששים לדם נדה אבל כיון שאוסרים גם אם לא מצא דם מצד שודאי שהיה דם בתולים וזה נאבד זה מכריח שהיום הגדר שהדם בתולים אסור דביחס לדם נדה אין שום ריעותא לפנינו אמנם יתכן שכונתם שסברת הגמ' שאין תולין כתם בכתם כי יש צד מעלמא אין הכונה כי יש צד שהוא טהור אלא הביאור כמבואר בחזו"א פ"ט סק"ו בד"ה שם שאיסור שכל סיבתו מחמת צד ספק זה נחשב כאיסור שהוא לא סיבה לתלות בו שכל כתם ביחס לכתם השני הוא נחשב כטהור ולפ"ז יתכן שגם בדם בתולים אפילו שהיום זה אסור ודאי אבל כיון שיסודו לחשוש לספק זה סוג איסור שאין לתלות בו וצ"ע

ובעיקר קושית התוה"ש עיין גר"ז שכתב שדעת הראשונים הנ"ל שתולים גם לאחר לילה ויום ממילא יש נפק"מ שכבר טבלה אמנם צ"ע שהרי כל מה שתולים אם נוחרת וא"כ יש דם בתולים שמטמא ואולי במקרה שזה יצא על צבעוני או אינו מק"ט ובסד"ט תירץ שהרי לא צריך רצופים וכונתו שבפעם השניה לא מצאה אלא הכתם הנ"ל ותולים בה ועיין פרד"ר הנ"ל שהאריך בזה

### בדין בעל ולא מצא דם ובדין העראה

ו] והנה הבאינו לעיל דהראשונים דנו בבעל ולא מצא דם והראב"ד בבעלי הנפש סוף שער הפרישה כתב להיתר ושאר הראשונים כתבו שזה אסור מצד שעל פי רוב יוצא דם אלא דבפשוטו יש ראיה כאן שלא יצא וכתבו שיתכן שחיפהו שכבת זרע ויש שכתבו שחוששים שזה נאבד ועיין רשב"א שדן שיש בוגרת שאין לה דמים וכתב שגזרו אטו בוגרת שיש לה דמים דהינו דבפשוטו מוכח מהא דלא מצאנו דם שהיא מאלו שאין לה דמים אבל גוזרים אטו אשה שיש לה דם [ועיין סק"ה] והנה צ"ב דעת הראשונים שמתירים הרי מבואר בגמ' שעל פי רוב יש דם בתולים ועד כמה שגזרו על דם בתולים א"כ למה להתיר ובפשוטו מצד שכיון שלא רואים דם בהכרח שלא היה דם ולכאורא כן מבואר בגמ' ס"ד: שאם בעל ולא מצא דם ובפעם שניה מצא דם שאסורה שכיון שבפעם הראשונה לא מצא דם מסתבר שלא היה בתולים דהינו שסומכים על זה שלא מוצאת דם אמנם עיין ר"ן ועוד ראשונים שביארו דתולים שהיה דם רק שחיפהו שכבת זרע ועיין הגהות הרד"ל שתמה א"כ למה בסוגין לא מתירים ביאה שניה וכתב שכיון שהיה טיפת דם אין סיבה שבביאה שניה יהיה הרבה דם ולפ"ז אם יהיה בביאה שניה טיפה דם אפשר להתיר אמנם יתכן שכל שיוצא רק טיפה אמרינן שכלו הבתולים דאל"כ היה יוצא יותר

אמנם עיין מרדכי בשבועות בהלכות נדה סימן תשל"ט שכתב שאם בעל ולא מצא דם אסורה דודאי היה דם וחיפהו ש"ז והקשה מסוגין דחזינן שיש מקרה שאין דם וכתב שהם ידעו לבדוק הסדין האם מעורב בש"ז דם אבל אנחנו לא יודעים ומבואר שאם היו מוצאים טיפת דם זה סיבה להתיר ביאה שניה ובסוגין באמת לא היה דם וזה דלא כר"ן [כל זה מבואר באריכות בת"ס אבן העזר סימן קמ"ג] והנה לשיטתו אבל היום יש לאסור בלא מצא כלום כי לא יודעים לבדוק ולפ"ז אם לא הוציא זרע ולא מצא דם מותר וכן הוא בטהרת בת ישראל אמנם החכמ"א נקט לאסור כמבואר בראשונים שיש חשש שזה נאבד אמנם יתכן לבאר הסוגיא לא מצד חשש חיפהו ש"ז אלא שבאמת תולים שלא היה דם ולכן בביאה שניה אם מצאה דם היא אסורה ולכן זה גם סיבה להתיר בביאה ראשונה ולתלות שלא היה דם בתולים וא"ש דעת הראב"ד

והנה מבואר ברמ"א קצ"ג שאם היה רק העראה ולא מצא דם מותרת וצ"ב טעמו של דבר ולומר שאז אין השרת בתולים הדבר צ"ע שהרי בגמ' סנהדרין ע"ג: מבואר שגם בזה יש השרת בתולים וכן הוא בתוס' יבמות נ"ט: [וצ"ע הסד"ט שהעמיד כזה צד אמנם לגירסת המאירי שם אין הדבר מבואר] והנה מבואר בסוגין ס"ד: שבעל ולא מצא דם ובביאה שניה מצא דם נחלקו אמוראים האם אסורה או שאמרינן שהטה ובעל והגמ' מבארת הטעם לאסור מצד שהטיה לא שכיח ורק שמואל שרב גובריה וכן הוא בגמ' בחגיגה י"ד שאם בתולה נתעברה תולים שנתעברה באמבטיה שלא יתכן שבעל ונשארה בתולה והקשו התוס' שהרי הגמ' בכתובות אומרת שמותר לבעול בתולה בשבת מצד שרוב האנשים יודעים להטות ולא לקרוע הבתולים וממילא לא הוי פס"ר וכתבו התוס' שהטיה דכתובות אין זה בעילה גמורה שתתעבר בה כשאר ביאות ובתוס' בכתובות כתבו וז"ל וי"ל דשמואל היה יכול לבעול בעילה גמורה שאשה מתעברת בו בלא דם אבל בהטיה אין אשה מתעברת ולהכי בההיא דחגיגה ליכא למיחש להטיה אלא כדשמואל עכ"ל ועיין סד"ט סק"ג ובחת"ס אבן העזר סימן קמ"ג דפשטות לשונם שיש ביאה בהטיה ובזה כל אדם יכול לבעול ולא לקרוע הבתולים אבל אין אשה מתעברת אמנם ביאה שאשה מתעברת זה ללא הטיה ובזה רק שמואל יכל לבעול ללא הטיה ושתשאר בתולה ולפ"ז סוגין מדובר שבעל כדרכו שלא בהטיה ולפ"ז כתבו הנ"ל שגם בביאה גמורה אם לא מצאו דם יש להתיר כיון שאפשר לתלות שהיה בהטיה וכה"ג אין זה מוכרח שיצא דם ובסוגין מדובר שבעל כדרכו ואין לומר שסתם ביאה זה שלא בהטיה דהרי חזינן שמותר בשבת מצד זה [והנה יש דיעות שכל ההיתר שם אם עושה בהטיה כמבואר בהגהות אשר"י ובאגודה אמנם לא קי"ל כן אלא שבכל מקרה מותר וכמבואר בחת"ס שם אמנם במ"ב התיר בסימן ר"פ רק מצד שדם מפקד פקיד ולפ"ז באמת ללא כונה להטות אין הטיה וכן נקט בתשובת אמרי אש סימן ס"ו שעל זה נסוב השו"ת של החת"ס אמנם הרמ"א ודאי דלא כנ"ל]

אמנם עיין תוס' בחגיגה שכתבו שיש הבדל בין ביאה גמורה למקצת ביאה וביארו הנ"ל דשמואל זה גם היה בהטיה ואם עושים גמר ביאה בזה לא מציאותי שלא תשאר בתולה אמנם אם לא גמר ביאתו בזה ודאי יתכן שתשאר בתולה וכתבו האחרונים הנ"ל שלפ"ז אם היה רק העראה שבזה אין הכרח שיצא דם בזה אין סיבה לאסור דהראשונים כתבו שלא חוששים להטיה כי זה לא שכיח כמבואר בגמ' אבל כה"ג הרי זה שכיח כמבואר בגמ' בכתובות וממילא אין לאסור והנה לשון הרמ"א שמותר העראה והנה הנוב"י אבן העזר סכ"ג נקט שכל שהחלק שמעל העטרה בכל היקפו נגע בבשר האשה הוי גמר ביאה אמנם עיין אבני נזר חיור"ד ר"כ סק"ג שהביא לשונות בראשונים לא כך אלא שגמר ביאה זה הכנסת כל האבר אמנם גם אם כנוב"י אבל כאן יתכן שזה לא קשור בהעראה אלא שכל שלא גמר ביאתו בזה יתכן שעדין אפשר להטות ולא לקרוע הבתולים וכן נקט הסד"ט [אלא שכתב לא לסמוך על זה רק בנערה וקטנה] וכן הוא בחכמת אדם ובפרדס רימונים אמנם אין לנו שיעור לקבוע מהו השיעור שמצוי הטיה [ושמעתי מהגרש"צ בשם הגר"נ קרליץ שרוב האבר זה ודאי נחשב ביאה בלשון חז"ל וממילא זה ודאי אוסר] אמנם יש שנקטו שהכונה דוקא העראה כפשוטו וכל שהיה יותר זה אוסר והנה סתימת הראשונים שלא חילקו משמע שתמיד אסור ויתכן מצד שגזרו העראה אטו גמר ביאה כמו שגזרו קטנה אטו בוגרת לרא"ש וכמו שגזרו בוגרת שאין לה דמים אטו שיש לה דמים ובפרט אם זה יותר מהעראה שבזה השיעור מאוד קשה להגדיר מתי יש בזה איסור ומתי לא

והנה יש לדון האם בלא בדקה והיה רק העראה האם זה גם בכלל ההיתר דיש מקום לומר שזה ודאי דבפשוטו סתם ביאה זה ללא הטיה ואין סיבה לחוש שהיטה ורק במקום שלא מצאו דם זה סיבה לומר שהיטה והא דמבואר בגמ' שמותר בשבת הכונה שזה לא בגדר פסיק רישיה וכן הוא בלשונות הראשונים בכתובות ובריב"ש סימן שצ"ד דאפשר שהטה וכן משמע במאירי בסוגין שללא בדיקה היא ודאי אסורה [ובפרט שיש הרבה ראשונים שכל הגמ' בכתובות זה רק במתכוין להטות] אמנם יתכן שכיון שבהעראה יתכן שלא היה דם בתולים א"כ בזה אין סיבה לגזור דכל שזה לא ברור שהיה דם אין כאן סיבת איסור ובשו"ת אמרי אש סימן ס"ו כתב שכל מה שהרמ"א הקיל בהעראה זה רק בצירוף לשיטות שבלא מצא דם מותר ולכן בלא בדק ודאי אסור דאין לסמוך על הסברא של העראה לבד

והנה יש לדון במסתפק האם היה רק העראה או יותר מה דינו והנה הרמ"א כתב ובעל נפש יחוש לעצמו ועיין הגהות יד שאול שביאר שהכונה שלא יסמוך על ההיתר העראה מצד שאולי היה גמר ביאה וכן בשו"ת בית שלמה סימן ע"ו שכתב שאפילו שהלכה כסד"ט אבל כיון שאי אפשר לידע כמה הכניס לכן אין להקל דהינו שנקטו מספק להחמיר וצ"ב למה לא נימא ספק דרבנן להקל אמנם יתכן שכיון שכל ההיתר של העראה הוא קולא גדולה נגד סתימת הראשונים לכן אין להקל אלא בודאי אמנם בספר פתחי דעת ח"ב הביא מהגריש"א שגם בספק האם היה ביאה כלל או יותר מהעראה לא רצה להתיר ומהגרש"צ רוזנבלט שמעתי כמדומה בשם הגר"נ קרליץ להקל בזה

### בפרטי דין ביאה שניה

ז] והנה בבעל ביאה ראשונה ומצא דם, בביאה שניה אין לנו שום ודאות שיצא דם וממילא ודאי שהיא מותרת ובפשוטו גם לא צריכה בדיקה אמנם אם הרגישה כאב שיש כאן ודאי ספק אולי היה דם בתולים שרבנן טימאו ממילא צריך לבדוק ככל איסור דרבנן שאם אפשר לברר צריך לברר וכן הוא בטהרת בת ישראל

והנה יש לדון בבעל ביאה ראשונה בהעראה ולא מצא דם ואחרי זה פירסה נדה ובעל ביאה שניה גמר ביאה ולא מצא דם האם היא נאסרת ובפשוטו עד כמה שבביאה ראשונה יתכן הטיה ושלא היה דם וכל שלא מצאו תולים שלא היה דם א"כ בגמר ביאה עכשיו זה ודאי שיש דם שהרי יש חזקה שכל אשה יש דם ובגמר ביאה לא יתכן שלא יהיה דם אמנם יתכן שהרי ודאי יתכן שגם בהעראה יצא דם ורק שמספק לא אוסרים שאסרו רק סוג ביאה שודאי יצא דם אבל בביאה שניה ששם לא אסרו מחמת ספק א"כ אין סיבה לאסור כי יתכן שבאמת לא היה דם וזה יצא בביאה ראשונה אמנם יתכן עדין דממ"נ זה אסור שכיון שבביאה ראשונה התרנו מחמת שהדם עדין נשאר א"כ בביאה שניה צריך לאסור אמנם זה תלוי האם אומרים ספק דרבנן להקל בתרתי דסתרי לא בבת אחת שהרי כאן טבלה באמצע [ודעת הגר"נ קרליץ להקל בזה] ויש לדון עוד שהרי אם לא מצא בביאה שניה הטעם שנאסור מצד שחיפהו ש"ז או שזה נאבד והרי יתכן שזה גם היה כבר בביאה ראשונה רק שבביאה ראשונה שלא היה לנו הכרח שזה מה שקרה תלינו שזה לא מה שקרה אבל עכשיו שבין כה צריך לומר שזה מה שקרה א"כ ודאי יתכן שזה כבר קרה בביאה ראשונה

והנה יש לדון כנ"ל לראשונים שגם בהעראה זה אסור או בהיה יותר מהעראה אם ננקוט שזה אסור ואחרי זה היה גמר ביאה והנה אם זה אסור מצד שבאמת יש חשש שהיה דם בהתחלה א"כ מסתבר שביחס לפעם השניה מספק מותר אמנם אם זה רק מצד לא פלוג אבל באמת מצד גדרי הכרעה מסתבר שלא יצא דם א"כ בביאה שניה בגמר ביאתו בזה צריך לאסור אמנם יתכן שרק בביאה ראשונה גזרו אטו מקרים שזה אסור ומצד סברת הרא"ש שחתן יצרו תקפו אבל בביאה שניה שעל זה לא היה גזירה רק שאנו דנים מסברא בזה כיון שיתכן שהיא בוגרת שאין לה דם ממילא אין לאסור אמנם יש ראשונים שגם בוגרת יש לה דם בתולים עיין סד"ט וצ"ע אמנם במצא דם בביאה ראשונה אפילו שזה רק היה העראה ובביאה שניה גמר ביאתו כל שלא ראה דם לא צריך לחוש וכמבואר באגרות משה ח"א ספ"ז

עיין שו"ת זרע אמת ח"ב שדן במוכת עץ דמבואר בגמ' שזה לא ודאי שיש לה דם האם היא אסורה וכתב שכיון שהגמ' מדמה אותה לבוגרת א"כ כמו דשם מבואר ברשב"א שזה אסור אטו בוגרת דיש לה דם ה"ה כאן ולכאורא יש לחלק דהרי מבואר בדבריו שאם הוציאו כל הבתולים מותרת ולא גוזרים ביאה ראשונה אטו אשה רגילה והביאור פשוט שזה כמו ביאה שניה א"כ לכאורא גם מוכת עץ ההכאה זה כמו ביאה ראשונה ואחרי זה אין הכרח שיהיה בביאה שניה וצ"ע וצ"ל שהבין מסברא שכל שלא הוציאו כל הבתולים יש כאן עדין דמיון לביאה ראשונה של שאר נשים ויש לדון בנבדקה על ידי רופא ומצאו שאין בתולים האם נאסרת בביאה ראשונה מצד לא פלוג ויתכן שכל הרשב"א זה בסתמא אבל כל שיודעים זה אחרת והנה אם הסיבה כי היה מעשה שהוריד הבתולים בזה הוא כמו ביאה שניה אבל אם זה מצד שהם הלכו מאליהם כמבואר בלשון הרשב"א שכלו במעיה צ"ע ועיין סק"ה

עיין שו"ת צ"צ סימן קנ"ד שדן בביאה שניה ומצאה כתם פחות מגריס והיה כאב האם תולים שזה מהבתולים או שיש בזה כל קולת כתמים דהינו שכאב ודאי זה ריעותא לדם רק שזה לא מוכרח אבל כאן שמצאו דם מסתבר שזה מהכאב ושהיה דם ולא שהיה סתם כאב והביא שאחי הגר"ז אסר זאת אמנם לכאורא אם נימא שכתם פחות מגריס זה מותר גם בצד תליה רחוקה מצד לא פלוג יתכן שגם כאן זה כך

עוד יש לדון בבעל ביאה שניה בבוגרת [דהינו נשי דידן] ומרגישה דם האם גומר ביאתו ובפשוטו אסור שכיון שחזינן בדין המשנה שכה"ג לא יכולה לתלות אלא רק לילה ראשונה א"כ כל הקולא שגומר ביאתו זה רק בביאה ראשונה אמנם בהרגישה צער יש לדון לשיטת המשאת בנימין לקמן שלא על זה מדובר אמנם בפשוטו קשה להקל בזה כדי להתירה לבעלה נגד פשטות הגמ' ועיין לקמן

### בדין תליה בדם בתולים לענין רמ"ת

ח] מבואר בגמ' שאשה שרואה מחמת תשמיש נאסרת לבעלה ודנו האחרונים עד כמה אפשר לתלות בדם בתולים שלא תחשב רמ"ת והנה זה ודאי שביאה ראשונה שמותר לגמור ביאתו ולפרוש דהינו שהתירו לגמור ביאתו חזינן שזה ודאי מהבתולים וודאי שזה לא נחשב רמ"ת והוסיפו האחרונים שזה ודאי שכל שמותר במשנה ראשונה חזינן שמעיקר הדין אפשר לתלות שזה מהבתולים א"כ גם היום שאוסרים אבל ודאי שלגבי רמ"ת מעמידים על עיקר הדין ותולים שזה מהבתולים אמנם דנו האחרונים לגבי מה שגם במשנה ראשונה אסור כגון בבוגרת ביאה שניה האם לגבי רמ"ת יש להקל או שיש לדון כדינא דמתניתין ועיין ב"י קפ"ז סי"ג שכתב שכיון שבקטנה מותר עד שתחיה המכה א"כ לגבי רמ"ת תמיד יש להקל עד שתחיה המכה והט"ז תמה עליו שרק מה שמדינא דמתניתין מותר יש להתיר לגבי רמ"ת אבל מה שזה אסור חזינן שזה אסור מעיקר הדין ממילא גם לגבי רמ"ת זה סיבה לאסור וכן תמה במשאת בנימין סימן מ"ז והנה מבואר בדבריהם שנקטו ששיעורא דמתניתין זה נידון דאוריתא ולכן תמהו שגם לגבי רמ"ת יש להחמיר ויש לדון שזה רק אסור מצד ספק אבל רמ"ת שזה וסתות וזה רק נידון דרבנן בזה יש להקל יותר

אמנם עיין קו"א לגר"ז שכתב שודאי תמוה לומר ששיעורא דמתניתין זה דאוריתא דמתי ניתן שיעורים אלו וודאי שזה רק דרבנן ומדאוריתא מסתבר שכל שלא חיתה המכה יש לתלות שזה מהבתולים וסבירא ליה לב"י שלגבי רמ"ת וודאי מעמידים על עיקר הדין דאוריתא

ועיין שו"ת מהר"ם פאדוה שהובא בד"מ ס"י שכתב לדון שכל השיעור של המשנה זה לגבי דם שראתה לאחר תשמיש אבל לגבי התשמיש עצמו בזה ודאי יש לתלות בדם בתולים גם יותר מביאה אחת רק כתב שלאחר כמה ביאות אם לא מרגישה צער זה ראיה שחיתה המכה ודבריו צ"ע שהרי בבוגרת שראתה שכתוב במשנה בועל בעילת מצוה הנידון לתת רק את הביאה בעצמה ובהכרח שדין המשנה גם ביחס להיתר הביאה עצמה שרק הדם שבביאה אחת מתירים וצ"ע

ובמשאת בנימין סימן מ"ז כתב שכל דין המשנה זה רק בלא הרגישה צער אבל בהרגישה צער וודאי אפשר לתלות אפילו יותר מלילה אחת וגם זה צ"ע שהרי ודאי שהדין שבועל בעילת מצוה ופורש זה גם בהרגישה צער ומהיכי תיתי לומר שהמשנה זה אחרת ובפרט לרא"ש שכל האיסור זה גזירה אטו בוגרת [והנה יש נפק"מ בין המשאת בנימין למהר"ם בלא יודעת אם הרגישה צער או במסתפקת האם זה צער מהבתולים שלמהר"ם יש להתיר שרק בריעותא שאין צער אין להתיר אבל למשאת בנימין אין סיבה להתיר]

והנה האחרונים הסכימו שכל שמרגישה עדין כאב ומוצאת דם זה מראה שלא חיתה המכה ולגבי רמ"ת יש להקל אמנם אם היה ביאה אחת ולא ראתה דם בזה כיון דמבואר בגמ' י"א: לגבי קטנה שאם שימשה ולא ראתה דם שיותר לא יכולה לתלות ה"ה כאן לא יכולה לתלות אמנם עיין אבני נזר ר"כ שכתב שגירסת הרי"ף שרק את הדם שתראה אחר תשמיש אין להקל אבל מה שתראה מחמת תשמיש יש להקל [ועיין לעיל סק"א] וע"ש שכתב לצרף את שיטתו לעוד צדדי קולא והנה דעת החוו"ד קפ"ז סקכ"ה שאם לא בדקה בפעם שניה ובפעם שלישית מוצאת דם שלא יכולה לתלות שזה מהבתולים אמנם הסד"ט סקכ"ט והמהרש"א שם והתוס"ר נקטו שכה"ג יש לתלות שהיה דם גם בפעם השניה והיא מותרת

והנה בפשוטו גם בשימשה והרגישה כאב ולא מצאה דם שפעם אחרת אין לתלות וכן הוא בתוה"ש אמנם עיין אבני נזר סימן ר"כ סק"ג שכתב שלמשאת בנימין שכל המשנה זה ללא צער א"כ יתכן שאם בביאה שניה היה צער שזה מראה שלא חיתה המכה בזה גם אם לא היה דם אבל אם יהיה דם בביאה אחרי זה נתלה בזה ועיין ספר טהרת בת ישראל פט"ו ס"ו שגם נקט להקל בזה [ושמעתי שסעיף זה נמצא בכת"י החזו"א אצל המשפחה והגר"נ קרליץ אמר שיש לסמוך על זה אפילו שזה נגד סתימת הפוסקים]

והנה בלא מצאה דם בביאה ראשונה ובביאה שניה מצאה דם דבפשוטו מבואר בסוגין שזה אסור אמנם למרדכי כל סוגין זה בבדקו שלא חיפהו ש"ז והיום שלא יודעים לבדוק אין לאסור אמנם אם בביאה ראשונה לא היה גמר ביאה ובביאה שניה היה גמר ביאה בזה ודאי יש לתלות שלכן לא היה דם בביאה קודמת ועכשיו יש ואפשר להקל שלא תהיה רמ"ת וזה שיך גם אם בביאה שניה לא היה דם אבל אם נראה שהיה ביאה יותר בעומק בביאה שלישית יש להקל וכמבואר בנוב"י סימן צ"ד הובא בפ"ת

### דיני דם בתולים המורם מהנ"ל [לא למעשה]

**דיני ביאה ראשונה**

א. חז"ל גזרו שדם בתולים שיוצא על ידי ביאה אוסר האשה אמנם התירו לגמור ביאתו ודעת הראב"ד שאסור לפרוש באבר חי אלא צריך שימות האבר אמנם גם לדבריו אין דין נועץ ציפורניו בקרקע אמנם דעת רוב הראשונים שמותר לפרוש באבר חי [והנה המקור חיים דקדק מלשון הטור שכל שמת האבר חיב לפרוש ואסור לחכות שיחיה בחזרה אמנם בפשוטו כיון שגם אבר מת זה היתר וזה בכלל ההיתר א"כ מהיכי תיתי לאסור ולשון הטור כונתו שיכול לפרש מיד באבר חי]

ב. בעל ולא מצא דם דעת הראב"ד שמותרת ודעת רוב הראשונים שאסורה ודעת המרדכי שזה רק מצד שחיפהו ש"ז ולפ"ז בבעל ללא הוצאת זרע מותרת וכן נקט בטהרת בת ישראל אמנם בלשונות שאר הראשונים מבואר שזה גם מצד חשש שנאבד ולפ"ז תמיד אסורה וכן פסק החכמ"א וכן הוא לדינא [ובלא גמר ביאתו יתכן דיש להקל]

ג. הרמ"א כתב שאם היה העראה לבד זה מותר ואין הכונה שהעראה לא שובר בתולים שודאי שזה שובר כמבואר בגמ' אלא הכונה שכל שלא מצא דם זה ראיה שהטה ולכן לא מצא ולכן אין להקל אלא בבדקה ולא מצא דם ובאמרי אש הובא בד"ת הוסיף שכל קולת הרמ"א זה בצירוף לשיטות שלא מצא דם מותרת ולפ"ז ודאי שזה רק בבדקה ולא מצא דם

ד. יש אחרונים שנקטו שאין להקל אלא בהעראה ולא בדבר שבדיני התורה הוא גמר ביאה דהיינו שכל היקף בשר האבר נכנס לפרזדור אמנם הסד"ט והחכמ"א והפרדס רימונים פסקו שכל שלא היה גמר ביאה יש להקל וצ"ע לדינא ובשעת הדחק יש להקל ובפשטות לשיטות המקילות זה כל שלא היה גמר ביאה גמור אמנם הגר"נ קרליץ הורה שרוב האבר זה ודאי בכלל לשון חז"ל וזה אוסר

ה. אם הוציא רופא הבתולים קודם החתונה וטבלה אחרי זה מבואר בזרע אמת שלא נאסרת

ו. אם רופא בדק קודם ביאה ראשונה וראה שאין בתולים כלל מסתבר שמותרת וצ"ע

ז. דם שיוצא מהבתולים לא על ידי הביאה אלא על ידי בדיקה או רופא נחלקו האחרונים האם זה נאסר וההוראה המקובלת לאסור וכן הוא פשטות הדברים

**דיני ביאה שניה לגבי לאוסרה מצד דם בתולים**

ח. בביאה שניה אין ההיתר גומר ביאתו ולכן אם מרגישה שיש דם חייב לפרוש באבר מת וצ"ע אמנם אם מרגישה רק כאב אין סיבה לפרוש שזה רק ריעותא לבתולים שמותר לגמור ביאתו ויתכן שאדרבא בכה"ג זה יותר סיבה להקל שמסתבר שזה מהבתולים וכדעת המשאת בנימין

ט. אם בביאה ראשונה היה דם אין לחוש בביאה שניה לדם אמנם אם מרגישה כאב החזו"א הורה לבדוק וכן מסתבר אמנם בלא בדקה מותרת אפילו בהרגישה כאב שזה לא מכריח דם ויש להסתפק אם בביאה ראשונה היה דם ללא כל כאב האם בבדיקה שניה יש חיוב לבדוק ומסתבר שאם לפי הענין יש חשש רציני שהיה דם שזה בכלל מיעוט המצוי שצריך לבדוק

י. אם בביאה ראשונה היה רק העראה ומצאה דם ובביאה שניה היה גמר ביאה ולא מצא דם מותרת [אגר"מ ספ"ז] ובלא הרגישה כאב לכאורא אין דין לבדוק

י"א. אם בביאה ראשונה היה רק העראה ולא מצא דם ופירסה נדה וטבלה וחזרה ושימשה בהעראה בזה ודאי לא נאסרת אמנם בגמר ביאתו דעת הגריש"א להחמיר והגרנ"ק להקל ולכאורא יש לצדד להקל דעד כמה שחוששים לחיפהו ש"ז זה גם בביאה ראשונה

י"ב. אם בביאה ראשונה היה יותר מהעראה שננקוט שזה אסור מצד לא פלוג וכדו' בזה יש יותר מקום להקל בביאה שניה

**בדין תליה ברמ"ת בדם בתולים**

י"ג. ביאה ראשונה אפילו שנאסרת וודאי שאין בזה רמ"ת כן בכל שיעורי המשנה

י"ד. דעת השו"ע שכל שלא בעל ולא מצא דם יש להתירה ולא לחוש לרמ"ת אמנם הרמ"א חלק וכתב שאין להקל אלא בהיה לה צער

ט"ו. אם היה ביאה אחת ולא היה דם ביאה אחרי זה נאסרת מחמת רמ"ת ובפשוטו זה גם אם היה צער בביאה שניה וכמבואר בתוה"ש אמנם החזו"א נקט שאם היה צער זה מראה שלא כלו הבתולים וגם אם בביאה שניה לא היה דם מותרת ביאה שלישית

ט"ז. אם בביאה שניה לא בדקה ובביאה שלישית ראתה דם דעת החוו"ד שזה נחשב שהיה ביאה ללא דם ובתוס"ר ושאר האחרונים מבואר שיש לתלות בדם בתולים

י"ז. בפשוטו כל שבביאה שניה לא מרגישה כאב יש לעשות את הבדיקה של לאחר תשמיש אמנם שמעתי מהגרש"צ שכיון שלדעת השו"ע אם נמצא דם נתלה בבתולים ממילא יש לסמוך שלא לבדוק בצירוף דעת הש"ך שאין דין בדיקה כלל לאחר תשמיש

#### כ"ו אדר פ"א

# סימן כ"ד

# בסוגיא דפולטת

### ביסוד טומאה דמשמשת ופולטת

א] מבואר בגמ' נדה מ"א: דאיכא טומאה דפולטת שנלמד מהפסוק של תהיה ולרבנן נתחדש שזה מטמאה בפנים דהינו שמה שזה נפלט מבית הפנימי לבית החיצון זה כבר סיבת טומאה ולר"ש כמו שבעל קרי לא מטמא עד שזה יצא לחוץ כך היא לא טמאה עד שזה יצא לחוץ והנה יש בתורה פסוק על טומאת משמשת וטומאה זו היא רק בהוציא זרע כמבואר בגמ' מ"א: ולדעת ר"ש נתחדש שהטומאה חלה אפילו לפני שזה יצא לחוץ ולפ"ז יש כאן שני סגי טומאה והנה בפשוטו גם לרבנן יש כאן שני סוגי טומאה אחד מצד משמשת ואחד מצד פולטת אלא שצ"ב מה צריך להגיע לשני הטומאות הרי כל משמשת היא גם פולטת ועיין תוס' ד"ה וסבר שנפק"מ אם הזרע יצא לבית הפנימי ונשאר שם שאין טומאה אלא מצד משמשת עוד נסתפקו התוס' ביצא הזרע לבית החיצון האם כה"ג לרבנן יש דין פולטת דהינו נסתפקו האם מה שהזרע נמצא שם זה סיבת הטומאה או הפליטה שלו מבפנים זה סיבת הטומאה והנה עיין פרדס רימונים בפתיחה לסימן קצ"ו [בחלק השני סקי"ד עמוד תי"ג] שהביא מספר ברית אברהם שנסתפק האם לרבנן בפולטת מבית החיצון לבחוץ יש טומאה כמו לר"ש או שזה לא סיבת טומאה ויתכן שזה לא סותר לתוס', שתוס' דיברו האם עצם ההימצאות זה סיבת טומאה אבל הפליטה לחוץ יתכן שזה סיבת טומאה והנה מבואר ברמב"ן וברשב"א בשם י"מ שעל ידי שהולכת זה ודאי נפלט לבית החיצון ואחרי זה אין סיבה לטומאת פולטת ובפשוטו מבואר שמה שזה עומד בבית החיצון זה לא סיבה לטומאה וכן מה שזה נפלט לחוץ אמנם עיין פרדס רימונים שכתב שכל ספק תוס' שזה יצא מיד לבית החיצון האם זה עושה חלות טומאה של פולטת אבל כל שזה היה בבית הפנימי ויצא לחוץ וזה כבר החיל טומאה של פלטת זה ודאי לא יהיה עוד הפעם סיבה לטומאה אמנם בדברי הברית אברהם הנ"ל מבואר שדן שגם דבר שכבר היה סיבה לטומאה יכול להיות עוד הפעם סיבה לטומאה ונפק"מ לדם שטימא ביצאתו לבית החיצון האם יכול לגרום עוד טומאה ביצא אחרי זה לחוץ עיין פתחי תשובה קפ"ג סק"ב

ובמה שתוס' נקטו שלרבנן יש טומאת משמשת וטומאת פולטת עיין רשב"א שנקט כפשטות הגמ' שלרבנן אין רק טומאת פולטת וכל משמשת טמאה מצד הפליטה שמבית הפנימי לבית החיצון ובזה ביאר למה הגמ' שואלת רק לר"ש שזה שני דינים אבל לרבנן באמת זה אותו דין אלא שצ"ב למה צריך שני פסוקים וע"ש מה שביאר

והנה בעיקר דין פולטת עיין משנה אחרונה מקואות פ"ח מ"ד שדן האם זה רק בדרך ביאה ונפק"מ בבא על קטנה פחות מג' שזה לא ביאה האם יש טומאת פלטת ונפק"מ לעיברה באמבטיה או מה שמצוי בזמנינו הזרעה האם יש לזה דין פולטת ועיין מקד"ד מגע ומשא סק"ג והנה לכאורא הדבר מפורש ברמב"ם פ"ה מאבות הטומאות ה"ט שאם בא על קטנה פחות מג' לא חל עליה טומאה עד שיצא הזרע לחוץ דהינו שזה לא מטמא בבית החיצון הרי מפרש שאין לזה טומאת פולטת

והנה בעל קרי אפילו שזה טומאה יוצאת מגופו אבל דינו שהוא רק ראשון עיין תוס' כ"ב. ובפשוטו כן הוא במשמשת ופולטת ומבאר בגמ' בפסחים ס"ז. שבעל קרי משתלח חוץ לשני מחנות ועיין מנח"ח סוף מצוה קפ"א שנסתפק האם גם משמשת ופולטת זה כך [וכן נסתפק במקד"ד מגע ומשא ג'] וע"ש שכתב לגבי פולטת דבפשוטו זה תלוי בספק הגמ' האם זה נוגע או רואה ותמה למה הגמ' לא אומרת נפק"מ זו אמנם יתכן שכיון שלגבי הר סיני חזינן שפולטת זה חיסרון ה"ה לגבי שלוח מחנות וצ"ע

### בדין פולטת מצד רואה והחילוק בין זה לבע"ק

ב] הגמ' מסתפקת האם פולטת רואה הוי או נוגעת הוי ונפק"מ לטמאות במשהו ולסתור בזיבה והגמ' אומרת דלרבנן שמטמאה בפנים כבחוץ זה ודאי רואה אבל לר"ש יש לדון והגמ' אומרת שרק לגבי מקום הטומאה זה מטמאה רק בחוץ אבל זה רואה וזה סותר ועיין תוס' שמה שהגמ' אומרת שזה מטמא במשהו הכונה שאם זיבה מטמא במשהו אבל לר"ש שגם זיבה זה בחתימת פי האמה ה"ה כאן אמנם עדין נפק"מ שזה לא בכעדשה כמבואר ברמב"ן שם ועיין ראשונים שהביאו מבעלי התוס' שלמדו מכאן שפולטת סותרת גם לבעלה אמנם מצאנו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן

והנה צ"ב אפילו שזה רואה אבל מהיכי תיתי שזה סותר ובפשוטו הכוונה שכמו שש"ז סותר בזב ה"ה פולטת סותר בזבה והנה הגמ' לעיל כ"ב. מסתפקת האם רואה קרי בקיסם מטמא ורב הונא אומר שהרי אינו מטמא אלא בחתימת פי האמה ודעת רש"י שהכונה שצריך שיעור ודעת תוס' שהכונה שצריך נגיעה והגמ' אומרת למימרא דנוגעת הוי והרי קרי סותר בזיבה והגמ' מתרצת שזה מצד שיש כאן צחצוחי זיבה והגמ' שואלת שא"כ זה יסתור שבעה והגמ' מתרצת שיש פסוק שהוקש זיבה לקרי וממילא כמו שזיבה סותר כטומאתו כך קרי סותר כטומאתו והנה עיין רמב"ן מ"ב. שהקשה שאפילו בעל קרי הגמ' אומרת שזה נוגע וכל הסתירה רק מחמת הצחצוחי זיבה א"כ בפולטת שזה לא מגופה ודאי שזה רק נוגע וכתב שבאמת לרב הונא ודאי שפולטת זה נוגע וזה לא סותר והגמ' כאן נקטה שבעל קרי זה רואה ולא נוגע ולכן למדה מכאן לפולטת שזה גם רואה וזה סותר וכן משמע ברש"י מ"ב. שכתב שמה שזה סותר זה מצד שהיא כבועלה שזה סותר ומטמא במשהו וכן הוא לשון הרמב"ם פ"ה מאבות הטומאה הי"א שזה שפולטת סותר כמו שבעל קרי סותר ובפשוטו לפ"ז אין סיבת הסתירה מצד צחצוחי זיבה אלא מצד הקרי בעצמו וכמו פולטת

ובתוס' כ"ב. בד"ה למימרא כתבו שלרבנן שמטאה בפנים כבחוץ א"כ זה עצמו מקור שהיא רואה יותר מבעל קרי אבל לר"ש בזה ס"ל לרב הונא שזה נוגע ולא רואה ודלא כהגמ' מ"ב. אמנם משמעות הרא"ש ושאר ראשונים שגם לר"ש יש חומר בפולטת שזה רואה יותר מבעל קרי וצ"ב המקור לזה ועיין חזו"א כ"ב. [זבים ס"א סק"ו] שתמה עוד שגם אם יש מקור שיש כזה טומאה אבל מהיכי תיתי שזה סותר הרי זה סוג טומאה אחר והניחא אם בזב זה סותר אפשר ללמוד משם אבל אם שם זה מצד הצחצוחי זיבה מה המקור שזה יסתור אמנם עיין רש"י מ"ב. בד"ה ואליבא שכתב שכיון שמתרבה מיהיה זה מתרבה שזה מתורת זיבה וממילא כמו שזיבה סותרת כך זה סותר ועיין ריטב"א מ"ב. בד"ה פולטת שגם כתב שמהפסוק יהיה לומדים שהכתוב עשאו כזיבה שזה רואה אלא שא"כ צ"ב שזה יסתור שבעה והנה עיין גמ' ל"ג: דמבואר ברבא שגם אם זה סותר זה לא יכול לסתור שבעה מצד שדיה כבועלה דהינו שכמו שקרי לא סותר רק יומו ה"ה כאן אלא שזה עצמו צ"ב דשם אין לו סתירה מצד עצמו רק מצד הצחצוחי זיבה לכן זה סותר רק יומו אבל כאן זה טומאה עצמית וצ"ל שכמו דשם הרי התחדש שצחצוחי זיבה זה סיבה לסתירה ובכל אופן יש מיעוט שזה לא יותר מהטומאה של הקרי כך כאן הדין סתירה לא יותר מטומאת הפולטת

והנה הרא"ש הביא מר"ת שכיון שהגמ' אומרת דיה כבועלה ממילא כמו שבעל קרי מבואר בגמ' שזה רק סותר מצד הצחצוחי זיבה כך פולטת כל נידון הגמ' שזה סותר רק בפולטת מזב שיש בזה צחצוחי זיבה ובפשוטו כונתו שרבא ל"ג: אומר שמה שזה לא סותר ז' מצד דיה כבועלה א"כ גם לגבי זה דיה כבועלה דהינו שנקט שהלכה כרב הונא שבעל קרי זה נוגע וכל הסתירה בגלל הצחצוחי זיבה וממילא לא מסתבר שאצלה זה יסתור יותר ועיין רא"ש שתמה עליו הרי חזינן שכאן זה מטמא בפנים דהינו שיש פסוק שזה רואה וזה יותר גרוע והנה צ"ב טענת ר"ת הרי בבעל קרי מה שצריך להגיע לצחצוחי זיבה מצד שזה רק נוגע וכאן זה רואה א"כ בהכרח שזה יותר וצ"ל אבל שהדין סתירה כאן לא יהיה יותר מאשר שם כמו שלגבי כמה זה יסתור לומדים משם

והנה יש לעיין האם ר"ת ודאי מודה שטומאת פולטת התחדש בכל ש"ז רק שלגבי הסתירה כתב שדיה כבועלה שלא התחדש דין סתירה רק אם יש בזה צחצוחי זיבה או שכונתו שכל מה שהתחדש שזה כרואה זה רק בנבעלה לזב אבל בסתם ש"ז באמת זה רק נוגע ולא חל טומאה אלא ביציאתו בחוץ וכדין נוגע בש"ז והנה עיין רא"ש שהקשה שהרי הגמ' לומדת שזה רואה מסיני וכונתו דשם מדובר גם בפולטת מסתם אדם ולא מזב עוד הקשה מהא דהגמ' שואלת על ר"ש מהפסוק ורחצו ולא עונה ששם לא מדובר בנבעלת לזב ומבואר שנקט שסברת ר"ת שכל הטומאה של פולטת זה רק בכה"ג ובאמת שכך מסתברא שמהיכי תיתי שיש שני דינים אמנם עיין יראים מצוה כ"ו שכתב שיש כאן סברא כלפי סתירה כיון שצריך דבר הגורם דהינו שזה ודאי שתמיד זה רואה וזה טמא אבל כדי שיסתור בזיבה זה לא מטמא אלא אם זה גורם טומאה וצ"ב

והנה עיין מקדש דוד מ"ח ג' שהקשה שא"כ פולטת גם לאחר ג' ימים זה יסתור שהרי זה סותר מכח הצחצוחי זיבה שבזה ובזה הרי לא צריך ראוי להזריע וע"ש שישב שהצחצוחי זיבה שסותרים הם לא סותרים אלא אם הש"ז מטמאה ולכן כל שזה לאחר ג' עונות שהש"ז לא מטמא אין סיבה שזה יסתור ועיין חזו"א זבים א' סקי"ד שהקשה דבגמ' מבואר שכל ש"ז שאין גופו מרגיש זה לא מטמא אבל שזה יסתור מצד הצחצוחי זיבה ותירץ כנ"ל שכל שאין הש"ז מטמא גם הצחצוחי זיבה לא מטמא ובפשוטו הסברא בזה כמבואר בריטב"א שבאמת הצחצוחי זיבה צריך להיות בטל ונתחדש שכפי כח הטומאה של הש"ז נשאר לזיבה ולכן כל שהוא לא מטמא הש"ז בטילה לגמרי ועיין רמב"ם שמ"ר של זב מטמאים מצד הצחצוחי זיבה ועיין או"ש פ"ה ממו"מ שהקשה שא"כ זה יסתור בזיבה וישב כנ"ל שכל הדין סתירה בש"ז זה כטומאת הש"ז ולכן במ"ר שאין דין טומאה זה לא שייך [ועין חידשי הגרא"ל מאלין ח"ב סס"ז] אמנם ברשב"א ל"ז. וכן הח' הר"ן כ"ב. משמע שנתחדש שכיון שזה בתערובת אין לו כח סתירה אלא של יום ולפ"ז צ"ע כנ"ל

### ביסוד מחלוקת הרא"ש והראב"ד האם זה סותר לבעלה

ג] והראב"ד הקשה דהנה מבואר בגמ' שדם קושי שלפני הלידה הוא לא מטמא והגמ' דנה האם באשה זבה זה סותר במנין הז' נקיים והגמ' מסיקה שזה לא סותר שדבר הגורם סותר אבל דבר שאינו גורם זה לא סותר וכיון שעכשיו זה לא גורם טומאה לכן זה לא סותר וכתב הראב"ד שא"כ פולטת כיון שזה לא גורם טומאה לבעלה ממילא זה לא צריך לסתור והנה עיין רש"י שם שהקשה שהרי בעל קרי אפילו שזה לא מטמא בכל אופן זה סותר ותירץ דשם זה סותר יומו וגם כאן זה לא עולה לנקיים והגמ' רק אומרת שזה לא סותר ובביאור כוונת רש"י עיין רמב"ן ורשב"א שביארו שבעל קרי זה מצד שחסר בנקיים אבל באמת זה לא סתר כיון שזה לא גורם טומאה של זיבה ועיין רמב"ן שכתב שבקרי אין חסרון מצד הנקיים שהרי זה מעיין אחר לגמרי אלא שזה מתורת סתירה רק כיון שזה גורם טומאה של יום אחד ממילא זה סותר יום אחד משא"כ דם קושי זה לא גורם טומאה כלל ועיין רשב"א שתמה עליו הרי קרי זה סותר מצד הצחצוחי זיבה שזה אותו מעין ולא מצד שיש לו דין טומאה שסותר ובפשוטו נחלקו לשיטתם האם קי"ל שבעל קרי זה נוגע ומה שזה סותר מצד הצחצוחי זיבה או שלהלכה קי"ל שזה רואה וממילא זה סותר שלא מחמת הצחצוחי זיבה וכנ"ל

והנה בעיקר קושית הראב"ד עיין רא"ש שכתב שכאן זה כמו קרי והנה למבואר ברש"י הכוונה שגם דבר שלא גורם אבל זה מחסר בנקי וממילא גם כאן נתחדש שזה מחסר בשם נקי ובזה לא צריך דבר הגורם והנה לפ"ז יסוד המחלוקת הרא"ש והראב"ד בדין סתירת פולטת וקרי דהראב"ד למד שזה מדין סתירה ולכן יש בזה דין דבר הגורם ולבעלה שזה לא גורם זה לא סותר והרא"ש נקט שיסודו מצד חסרון נקיות ובזה אין חיסרון של דבר הגורם ובפשוטו עצם החלוקה שכתב הראב"ד שזה רק סותר לטהרות ולא לבעלה זה רק שייך אם זה דין סתירה אבל אם זה חסר בנקיות בפשוטו זה חסר לגבי הכל ולא שייך לומר שזה נקי ביחס לדין מסוים ולפ"ז הרא"ש לשיטתו אין מקום לחלק שזה רק לטהרות ולא לבעלה [ועיין לקמן סק"ד]

אמנם עיין ברא"ש שהביא בשם רש"י שכיון שזה מטמא יום אחד לכן זה סותר יום אחד דהינו שגרס ברש"י שזה גורם טומאה יום אחד וכרמב"ן [והסד"ט עמד על זה שהרא"ש הביא בשם רש"י אחרת מהמבואר אצלינו] ולכאורא לפ"ז למד שגם כאן כיון שזה גורם טומאה לגבי טהרות ממילא זה סותר יום אחד דהינו שאין דין שזה יגרום טומאת זיבה והראב"ד למד אבל צריך שזה יגרום טומאה לגבי הדבר הנידון והרא"ש נקט שגם אם זה גורם טומאה לטהרות זה נחשב דבר הגורם

### בנידון הראשונים בפולטת ביום השביעי

ד] והנה הראשונים הביאו להקשות מהראב"ד דבגמ' מבואר שזבה מדאוריתא יכולה לטבול ביום השביעי לאחר הנה"ח [עלה"ש] ולשמש רק שזה אסור שמא תראה וזה יסתור את טבילתה דהינו שהיא זבה למפרע ואם נימא שפולטת זה סתר לבעלה א"כ תיפו"ל שכל שהיא תשמש היא תהיה פולטת וזה יסתור אם היום השביעי ועיין רמב"ן שכתב לישב שכונת הגמ' גם במקרה שתשכב במטה ולא תתהפך שכה"ג היא לא פולטת אמנם הרא"ש כתב שזה דוחק וע"ש שכתב לישב שפולטת ביום השביעי כיון שזה לאחר שכבר חל המקצת היום ככולו כה"ג זה לא סותר ואין זה דמה לזיבה ששם כל שרואה זה סותר למפרע וצ"ב הסברא לחלק בין רואה זיבה ביום הז' לאחר שכבר חל המקצת היום ככולו זה סותר למפרע לבין פולטת שזה לא סותר

והנה בפשוטו עיקר סברת הרא"ש לגבי פולטת כמבואר בלשונות הראשונים בשם רבינו יונה שיסוד הדין פולטת שזה מחסר בשם נקי של היום ולכן כל שכבר ספרה מקצת היום וכבר נתקים הדין ספירה אין חסרון בשם נקי והנה היה מקום לומר שכל שפלטה באותו היום זה מבטל את השם נקי למפרע דהינו שיש לחקור ביסוד הדין מקצת היום ככולו האם הכונה שמספיק מקצת היום או שהמקצת היום נחשב כאילו כל היום נקי והנה אם הגדר שזה כאילו כל היום נקי א"כ כל זה שייך אם לא ראתה אחרי זה אבל כל שראתה אח"ז א"כ נתברר שאין יום זה נקי ובפשוטו מבואר מדברי הרא"ש שהגדר שמספיק מקצת היום ולכן כל שראתה אחרי זה לא מחסר בשם נקי שכבר חל ולפ"ז יש לבאר שמה שזיבה סותרת אין זה מצד שחסר בנקיות אלא זה דין סתירה ולכן שם זה מבטל הטבילה דאין הגדר שזה מבטל את הנקיות של רגע הראיה אלא זה דין סתירה של הז' נקיים [ובקובץ הערות סימן ל"ט סק"ג ד' ביאר שהגדר של מקצת היום ככולו שזה כמו הכל וכל שראתה בסוף היום זה כאילו שכל היום טמא וכל היום טהור ובפולטת שזה רק מחסר בשם נקי ממילא כיון שיש שם נקי זה מספיק ובזיבה כיון שיש לזה שם ראיה ממילא זה סותר ע"ש ועיין נאות יעקב כ"ז סק"א]

והנה לפ"ז מבואר שהדין סתירה של זב לאחר מקצת היום ככולו זה לא מחמת שממילא זה מחסר בשם נקי של אותו היום אלא זה דין סתירה וכמו שביאר הנאות יעקב כ"ז סוף סק"א ועיין ח' הגרא"ל מאלין ח"ב סי"ג בד"ה ומתוך שהוכיח דבר זה מהגמ' במגילה ח: שהגמ' אומרת שזב אפילו שמטמא למפרע אבל כלי חרס מה שנגע קודם הראיה זה לא טמא והנה אם נימא שחסר בנקיות של היום א"כ אין כאן סיבת טהרה כלל וודאי שזה כמו שלא ספר מקצת היום ומהא דלגבי דברים מסוימים הוא לא סותר חזינן שלא חסר בספירה אלא שזה הלכה של סתירה ולגבי דברים מסוימם זה לא סותר

ועיין בגמ' זבחים כ"ט: שהגמ' דנה שאם קרבן נשאר לאחר זמן אכילתו ואכלוהו נותר הקרבן נפסל למפרע והגמ' דנה שלא מסתבר שדבר שהוכשר חוזר ונפסל והגמ' מוכיחה מזבה לאחר מקצת יום שטבלה ונטהרה ואם רואה היא טמאה למפרע ועיין מנחת אברהם על זבחים שם שהביא מהגרי"ז שכתב שאם נימא שהדין סתירה מצד שזה מחסר בשם נקי א"כ זה לא דומה כלל דבזיבה התברר שלא היה סיבת טהרה אבל כאן זה פעולה שגרמה למפרע שהקרבן יהיה פסול אלא בהכרח שבאמת ברואה לאחר המקצת היום לא חסר בשם נקי רק שיש כאן דין סתירה

ועיין נאות יעקב סימן כ"ז שהביא מתוס' בר"ה י. שהקשו שכמו שבסוף הספירת ז' נקיים אמרינן מקצת היום ככולו ה"ה בתחילת הז' נקיים נימא שבסוף היום הראשון אמרינן מקצת היום ככולו ותירצו שאם בתחילת היום היה טומאה זה מחסר בשם נקי משא"כ בסוף היום וכתב שמזה מוכח שראית דם ביום זה לא מחסר בשם נקי של כל היום דאם נימא שזה מחסר א"כ לא קשה כלל דנימא מקצת היום בראתה בתחילת היום שכה"ג זה מחסר בשם נקי כל היום כמו בסוף ספירה אם ראתה דם אלא בהכרח שזה דין סתירה ולכן נקטו תוס' שראיה של תחילת היום לא סותר אם הנקי של אחרי זה ע"ש

והנה בדעת הראב"ד והרמב"ן מבואר שנקטו שאם פולטת זה חיסרון זה גם ביום השביעי ולגבי טהרות זה סתר וצ"ב במה פליגי ויתכן שמודים בעיקר היסוד שחסרון בשם נקי זה לא מבטל את השם ספירה מכל היום רק שס"ל שפולטת זה גם דין סתירה אמנם יתכן שגם הם ס"ל שפולטת זה חסרון בשם נקי ולא שזה דין סתירה רק שס"ל שכל שחלק מהיום לא נקי זה מבטל ממנו שם נקי למפרע ודלא כנ"ל והנה הבאינו לעיל דהרמב"ן ביאר שקרי זה דבר הגורם מחמת שזה גורם טומאה ומבואר שזה דין סתירה ובפשוטו עיקר הסברא שחידש הראב"ד ששיך לומר שזה רק סותר לגבי טהרות ולא לגבי בעלה זה רק שייך אם יסודו זה דין סתירה אבל אם זה מחסר בשם נקי הדבר מחודש שזה רק ביחס לטהרות שאם זה לא נקי זה לא נקי לגבי הכל ולפ"ז יתכן שהרא"ש שנקט שאין לחלק בין טהרות לבעלה זה לשיטתו שזה דין נקי עין לעיל סק"ג

והנה בעיקר מה שנקטו האחרונים בכונת הרא"ש שפולטת זה לא דין סתירה אלא שזה חסרון בשם נקי צ"ע שהרי הרא"ש הביא בשם רש"י שחילק בין קרי לדם קושי שקרי זה גורם טומאה ולכן זה סותר ומבואר בלשונו שזה מדין סתירה ולא מצד חוסר נקיות ולפ"ז צ"ב מה זה שונה מזיבה שזה סותר גם לאחר המקצת היום ככולו ולכאורא צ"ל שחלוק הדין סתירה של זיבה מפולטת שפולטת זה רק סותר את זמן הראיה וממילא הסתירה שזה לא יחשב מהספירה וממילא כיון שכבר היה מקצת היום קודם אין בזה חיסרון משא"כ בזיבה שהרי זה סותר את כל הימים דהינו שזה לא רק מחסר בזמן הראיה אלא שזה סותר הכל וכה"ג גם לאחר המקצת היום ככולו זה סיבה לסתור הכל אמנם באמת בלשונות הרבינו יונה שהביא הרא"ש בהמשך מבואר שעיקר החילוק כנ"ל שפולטת זה מחסר בשם נקי וזיבה זה דין סתירה

והנה עיין נוב"י סימן קכ"ה שנקט פשוט שכל דין הרא"ש בפולטת רק מחמת שזה לא סותר ז' אבל אם זה היה סותר ז' כה"ג ודאי שגם לאחר מקצת היום זה היה סותר וכן הוא בלשון הרא"ש אמנם עיין רשב"א מ"ב ובריטב"א כ"ט: שכתבו לגבי קושית רבא ל"ג. שכיון שצריך שלא יהיה טומאה ביניהם שפולטת יסתור ז' וכתבו שזה רק אם פלטה בלילה ולא אם פלטה ביום דהינו דמבואר שגם אם זה היה סותר ז' אבל לאחר המקצת היום זה לא היה סותר ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם יסוד הסברא שכל הדין פולטת זה חסרון בשם נקי ממילא גם אם זה מבטל הכל אבל כל שזה לאחר ז' נקיים אין חסרון אבל אם זה דין סתירה א"כ אם זה היה סותר ז' הגדר שזה סותר ז' ממילא זה היה מבטל גם לאחר מקצת ספירה וז"ב

והנה רבינו יונה הביא ראיה מהא דמבואר בגמ' שלב"ש שרואה בסוף ימי זיבה צריכה שמירה מקצת היום אבל אם רואה אחרי זה לא סותרת וחזינן שלאחר מקצת היום כל שחל הספירה אין חסרון מה שרואה דם והנה בפשוטו דם זה דבר המטמא שבעה ומבואר שבכל אופן לאחר מקצת היום זה לא חיסרון וצ"ע ובדעת הראב"ד יתכן ששומרת יום זה אחרת ששם זה רק חסרון בשם נקי ולא דין סתירה וצ"ע

והנה עיין ריטב"א כ"ט: בד"ה ואיכא ול"ג. בד"ה פולטת שכתב שאם פולטת קודם המקצת היום כה"ג זה סותר גם לבעלה ואם זה לאחר מקצת היום כה"ג זה רק סותר לטהרות ובפשוטו הביאור שלגבי טהרות יש בזה דין סתירה ולגבי בעלה זה רק חסרון נקיים וצ"ע מהיכי תיתי שיש שני דינים ולכאורא הביאור שזה ודאי שיסוד הדין הוא דין סתירה רק שממילא זה מחסר בשם נקי ולכן אם זה קודם שחל הדין ז' נקיים כיון שזה מחסר בשם נקי ממילא זה לא מועיל גם לבעלה משא"כ לאחר שחל ז' נקיים בזה כל החסרון מצד הדין סתירה ובזה ס"ל כראב"ד שכיון שזה לא גורם טומאה לבעלה ממילא אין כאן דין סתירה אלא לטהרות ולפ"ז מבואר עיקר הסברא שנתבארה לעיל שבדין חסרון נקיות לא שיך לחלק בין טהרות לבעלה ובדעת הראב"ד יתכן שאין כאן חסרון נקיות כלל

והנה עיין נאות יעקב כ"ז סק"א שהקשה דעד כמה שמועיל מקצת היום לגבי ספירת היום א"כ כל שפלטה באמצע היום שיועיל הספירה של תחילת היום ולמה דוקא בסוף הז' נקיים זה לא חיסרון וע"ש שהביא בשם חכ"א ליישב דכיון שצריך להמשיך לספור אחרי היום שנסתר בזה לא שייך לומר מקצת היום ככולו והקשה על זה מהגמ' ל"ג. ששואלת על כותאי שמועיל מקצת היום בתחילת ספירה שא"כ בעל קרי לא יסתור כיון שיש לו מקצת היום ומבואר שאין חסרון שלא אומרים מקצת היום באמצע ספירה ובפשוטו צריך לחלק שביחס לדין מקצת היום של התחלה בזה אין סברא של חסרון באמצע אבל עד כמה שלא מועיל תחילת היום רק בסופו בזה הוא סברא שרק אם זה בסוף הספירה שבזה נגמר הספירה מועיל מקצת היום וצ"ב הסברא

והנה עיין סד"ט סקמ"ד שכתב שפשטות לשון הרא"ש שכל מה שכתב שחל מקצת היום זה רק לאחר טבילה אבל ללא טבילה זה לא עוזר אמנם כתב שבב"י ובש"ך שהקשו מהסמ"ק שכתב שכל שפלטה קודם סוף ז' זה חיסרון שזה דלא כרא"ש ומבואר שגם בלא טבלה חל הדין מקצת היום ככולו והנה צ"ב סברת הסד"ט ואין לומר שלא חל מקצת היום אלא אם חל טהרה דהרי לר"י שלא סותרת הדין גם אם זה קודם טבילה ולכאורא צ"ל שזה סברא לגבי שלא יחסר בשם נקי דהרי הבאינו מתוס' בר"ה שבתחילת ספירה מה שראתה בתחילת היום זה מחסר בשם נקי ובסוף הז' נקיים זה לא כך ובזה חידש הסד"ט שכל שלא נטהרה הראיה מחסר בשם נקי אמנם בב"י ובש"ך מבואר שזה לא מחסר ולפ"ז יש מקום לומר שכל זה מחמת שכיון שראוי לטבול זה נחשב שחל הדין ספירה וגם ראיה עכשיו זה לא מחסר בשם נקי אבל כל שזה באמצע שעוד לא חל הדין טבילה בזה פליטה בחלק מהיום זה מבטל שם נקי מכל היום והגמ' רק מדמה שאם בתחילת היום זה מועיל חזינן שזה לא מחסר כלל בשם נקי ה"ה באמצע

### דיני פולטת

ה] הנה להלכה קי"ל דפולטת זה סותר את יום הפליטה ודעת הרמב"ם שרק ג' עונות לאחר התשמיש זה מטמא ולא אחרי זה אמנם דעת רוב הראשונים שזה מטמא ו' עונות וכך קי"ל ולכן כדי לעשות הפסק צריך תמיד ד' ימים מזמן התשמיש שאז וודאי כבר עבר ג' עונות מעת לעת וכתבו האחרונים שנהגו לחכות ימים אלו אפילו בלא שמשה אטו שמשה עוד הוסיפו האחרונים שנהגו גם באין בעלה בעיר אטו בעלה בעיר עוד הוסיף התרוה"ד שנהגו לחכות חמשה ימים מצד שיתכן שתשמש בבין השמשות ותראה אז וכיון שרגילה לספור ארבעה ימים תחשיב שהראיה היתה ביום וממילא יש כאן כבר ארבעה ימים לאחר ג' ימים ובזה היא עדין פולטת בתחילת היום החמישי לספירתה ולכן הוסיפו תמיד עוד יום דהינו שתמיד צריכה לספור חמשה ימים וממילא לא יכול לצאת שום קלקול ובפשוטו לפ"ז כל שרואה בין השמשות זה נחשב שכבר ראתה ביום הקודם שהרי זה כל החשש שנדון את ראית הבין השמשות כיום הקודם [כן הוא בחוט שני ובפתחי דעת בשם הגריש"א אמנם יש לדון שמצד גדרי לא פלוג זה נחשב שהתחיל בלילה] ונהגו כל החומרות אלו גם בנאסרה מחמת כתם וביחס לחומרא זו להוסיף יום כתבו האחרונים להקל א. בכלה שנאסרת מצד דם בתולים [והפ"ת דן להתיר גם בדם טוהר אמנם הוכיח מהרמ"א לאסור] ב. במקום שעל ידי זה תצטרך להרחיק החפיפה מהטבילה דהינו שיצא שטובלת בליל יו"ט שזה מוצאי שבת [והחזו"א התיר גם לצורך פריה ורביה באשה שתמיד יצא שמטהרת לאחר הביוץ] ג. בחיכתה רק ד' ימים וטבלה ועברה ושימשה

והנה כתב הש"ך סקכ"ב שאם התקלקלה בז' נקיים כיון שכבר אסורה ודאי יכולה מיד להתחיל את הז' נקיים ובפשוטו לפ"ז כל שלא טבלה מוסת קודם לא צריכה חמשה ימים וכה"ג לא גוזרים אטו שהיתה טמאה והנה הש"ך סק"כ דן לגבי כלה האם צריך לספור ד' ימים וכתב שיש להקל שזה גרע מבעלה בעיר כיון שלא יכולה עדין לשמש ועיין דגול מרבבה שתמה שהרי היא טמאה כבר ממקודם וודאי שלא צריך חמשה ימים כמו בסתרה עצמה באמצע ז' נקיים והעמיד הש"ך באופן שהיתה טהורה כגון באלמנה או מינקת ע"ש ועיין לחם ושמלה סקכ"ב שכתב שאין זה במשמעות דברי הש"ך וע"ש שכתב דבפשוטו מבואר שכל שהתחיל וסת צריך חמשה ימים דגם במקרה שהיתה טמאה יבאו להחליף ורק בנתקלקלה באמצע ז' נקיים שזה לא שכיח ושזה כהמשך הראיה בזה לא החמירו ובזה א"ש שבכלה היה מקום להחמיר ובפרדס רימונים סק"כ כתב שרק כאן שהיא עדין לא עומדת לתשמיש בזה לא מבחינה שעד עכשיו היתה טמאה לכן החמיר הש"ך שצריך חמשה ימים לכתחילה ורק בשעת הדחק היקל אבל אשה נשואה כיון שיודעת שנהגה איסור אין בזה חשש ע"ש

והנה עיין פתחי תשובה סקפ"ו שהביא לדון באסורה מחמת יום הוסת [ולכאורא נפק"מ אם ראתה בלילה ועונת הוסת מתחיל מתחילת בין השמשות שזה יחשב עוד יום למה דנקטנו לעיל שראתה בין השמשות זה נחשב שראתה ביום] או יוה"כ או אבלות האם זה נחשב כמו טמאה והפרדס רימונים מקש"ז ח' נטה שכה"ג זה עולה לחמשה ימים אמנם בחוט שני ובפתחי דעת בשם הגריש"א כתב שכל שזה לא איסור נדה בזה ודאי אמרינן לא פלוג ולענין יום הוסת יש לדון כיון שביוצא לדרך יש להקל ממילא זה אסור והנה ללחם ושמלה אין שום נידון שהרי תמיד צריך מתחילת הראיה [יש נפק"מ האם יעזור מה שיעשו איסור קונם אמנם בשויה שנוהגים איסור נדה יש להקל]

עוד יש לדון בנאסרה מחמת ספק ועיין אגרות משה ח"ב ס"ח שאם לא הלכו לשאול אפשר למנות לחמשה ימים אבל אם התירו להם אפילו בנהגו איסור לא שייך להחשיב את זה ועיין דעת תורה סוף סקי"א במקרה הפוך שנהגו היתר והתברר שהיו אסורים וכגון במצאו כתם וכתב שבזה ודאי מונים מזמן שהתחילו לנהוג איסור

עיין פתחי תשובה שהביא מהמעיל צדקה שכתב שבראתה כתם בליל טבילה יש להקל שלא למנות עוד חמשה ימים כיון שזה מילתא דלא שכיחא והנוב"י חלק על קולא זו אמנם האחרונים הסכימו אם זה והקילו גם בבאה לביתה ובלשונות הפוסקים שהקולא כל שלא שימשה עיין פ"ת שהביא מהחת"ס שבכתם בעברה ושימשה יש להקל שגם בהתחילה מיד שזה מועיל דדעת הראב"ד שזה לא סותר ובסד"ט התיר בעברה ג' עונות וכן התיר בלא שמשה שכה"ג גם בראיה לא גוזרים אטו שמשה