שביעית שיעור 11
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בסייעתא דשמיא, שיעורי שביעית, אייר תשפ"ב, שיעור מס' 11

# שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א

# בענין חובת ביעור לטעם של שביעית

## כובש ג' כבשים, דעת ר"ג

מתני' (שביעית פ"ט מ"ה) הכובש ג' כבשים בחבית א', רא"א אוכלין על הראשון רי"א אף על האחרון, ר"ג אומר כל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית והלכה כדבריו[[1]](#footnote-1), וכן קימ"ל לדינא כר"ג דמבער את המין שכלה לחוד והשאר מותר אף שיש בו מטעם שכלה.

ובטעם שאין אוסרין את המין שלא כלה מחמת הטעם שמעורב בו, עי' בתוס' (פסחים נ"ב א') דס"ל דטעם הוא כמבוער, והוא צ"ב דמ"ש משאר דוכתי דקימ"ל דטעם כעיקר, וה"נ דיש לאסור את שאר הכבשים מחמת טעם השביעית שבלוע בו.

ונראה ע"פ מש"כ הראב"ד (פ"ז ה"ג) דאיכא ב' עניני ביעור, דכשכלו פירות מהעיר ותחומיה יש חובה להוציא הפירות מביתו להפקר (עיי"ש דמניחין הפירות באוצר העיר ומתחלק ג"ס לכ"א, וכשאין אוצר מפקיר הפירות ואוכלן הזוכה) ואח"כ כשכלו הפירות מכל הארץ אז צריך לבער הפירות מן העולם בשריפה ואיבוד, והעמיד דמתני' דכובש ג' כבשים לא איירי בזמן ביעור שני דבזה כו"ע מודו דכל הכבשים נאסרים מחמת טעם שכלה, אלא רק בזמן ביעור ראשון, דבזה ס"ל לר"ג דאין הולכים בזה אחר נ"ט שאין כאן איסור אכילה אלא מצות ביעור בלבד הילכך דיו שיבער אותו המין בלבד.

וביאור דבריו נראה, דמצות ביעור שצריך להפקיר הפירות מרשותו אינן איסור על הפירות אלא רק דין חיוב ומצוה על הבעלים להפקירן, ומשו"ה כל שעיקר הפרי של הבעלים ורק שנתערב בו טעם שחייב בהפקר א"א לחייבו להפקיר את כל הפרי מחמת אותו טעם שמעורב בו, אלא מותר להמשיך ולאכול את הפרי (ומשא"כ כשהגיע זמן ביעור שני דנתחייבו הטעם בשריפה ונאסר, דתו חוזר ואוסר את הפירות שמעורת בהן, כשאר דוכתי שהעיקר נאסר מחמת טעם איסור שנתערב בו).

ונראה לפי"ז לפרש כן אף בכוונת התוס' דטעם הרי הוא כמבוער, דכיון שאינו עומד בפנ"ע אלא מעורב בפירות שאינן חייבים בביעור דא"צ לבער הפירות מחמת הטעם (רק שלדעת התוס' לעולם אין חובת ביעור לאבד הפירות, וא"צ לבער הטעם לעולם).

וקצת ראיה לזה, משיטת ר"ש הזקן (המובא במבי"ט, ח"א סי' של"ו) דפירות נכרים ביד ישראל פטורין מהביעור דשייך כאן הסברא דקאתינא מכח גברא שאינו חייב בביעור, כשם שמצינו שהוא פטור מליתן מע"ר ותרו"מ לכהן מטעם זה, ובחזו"א (סי' כ"ה סקכ"ה) תמה בזה דחובת ביעור לא דמי לחיוב נתינה, וכוונתו דחובת ביעור אוסר הפירות באכילה ומה מועיל לו שהגיע מכח עכו"ם שלא היה צריך לבער, עיי"ש, ומבוארת דעת הר"ש הזקן דחובת ביעור אינו מילתא דאיסורא לאסור הפירות כשהגיעה שעת הביעור, אלא דהוא כעין חיוב ממוני שפירות השנה השביעית הן הפקר ולא הותרה לו זכייה בהן לאחר שעת הביעור, וא"כ כשהגיע מכח גברא דמצי לזכות בהן אחר הביעור א"צ לבער.

וכ"ה בקה"י (זרעים, סי' כ"ג) בביאור שיטת הראב"ד והתוס' בפסחים דר"ג ס"ל דטעם אין יכול לחייב להפקיר אף את הפירות עצמן, והוסיף להוכיח כן ממתני' (פ"ה מ"ג) בלוף שעברה עליו שביעית (דאית ביה תערובת של גידולי שביעית ושמינית) דלר"א עושה חשבון עם העניים, ובודאי דאי חובת ביעור אוסרת את הפירות באכילה לא שייך להתירו בעשיית חשבון עם העניים ופירותיו נאסרים באכילה מחמת חלק האיסור המעורב בהן, אלא דחובת ביעור הוא חיוב מצוה בעלמא, ואין החלק של שישית נאסר מכח החלק שיש לו מצוה לבערן.

ועי' ברע"א (פ"ז מ"ז, פ"ט מ"ה, ומע"ש פ"ה מ"ו) שג"כ נקט כן, דלר"ג טעם כמבוער ואין חייב בביעור אפי' כשנתערב בפירות שישית וחו"ל, ובחזו"א (סי' י"א סק"ג) תמה ע"ד דאיך אפשר להתיר בכה"ג שיש טעם שביעית בפירות ואוכלן לאחר הביעור, ולהנ"ל נתבארו דברי הגרעק"א שהן כמש"כ הראב"ד והתוס' בפסחים דא"א לחייבו להפקיר פירותיו מחמת טעם שביעית שמעורב בהן, וצ"ע בדעת החזו"א שלא העיר מזה שבראשונים מבואר כסברת רע"א (ובפרט שהחזו"א גופיה (שם, סק"ח) הזכיר את שיטת הראב"ד הנ"ל, ודייק דהוא ס"ל דאין חובת ביעור על טעם המעורב בפירות, עיי"ש), וכבר העיר מזה בקה"י (שם).

## בדעת הר"ש

מתני' (לעיל, פ"ז מ"ז) ורד חדש בשמן ישן ילקט את הורד ורד ישן בשמן חדש חייב בביעור, ופי' הר"ש בתחי"ד, דשמן נ"ט בורד אך ורד לא נ"ט בשמן, ומשו"ה ברישא דהוא ורד של שביעית בשמן של שישית לא נאסר השמן, ובסיפא דורד של שישית בשמן של שביעית נאסר הורד מחמת טעם השביעית המעורב בו, והוסיף, דבירושלמי מוקי מתני' בתרי פתרי, דרישא איירי בורד של שביעית בשמן של שישית דהוא קודם הביעור דהשמן מותר, וסיפא איירי בורד של שביעית בשמן של שמינית דהוא לאחר הביעור דחייב לבער אף את השמן, ופי' רע"א (שם) דלירושלמי אף הורד נ"ט בשמן, אלא שברישא שנתערב קודם הביעור אין הטעם מחייבו בביעור, אך בסיפא שנתשתהה הורד בשמן עד לאחר הביעור (דהורד גופיה נאסר) דהמשיך ליתן בו טעם חדש דנאסר השמן מחמת אותו טעם שנאסר.

ובחזו"א פי' דאף הירושלמי מודה דורד לא נותן טעם בשמן, ומשו"ה קודם זמן הביעור השמן מותר ואין בו קדו"ש (לענין איסור סחורה והפסד) אך לכשיגיע זמן הביעור חייב לבער מחמת הטעם שהחמירו בשביעית דאוסרת (לענין ביעור) במשהו, דס"ל לר"ש (כדעת הר"ן בנדרים נ"ח א') דמה שאמרו שביעית אוסרת בכ"ש במינה היינו לענין ביעור (שחייב לאוכלו קודם הביעור, דחשיב כדשיל"מ) אך לענין קדו"ש בעי' נ"ט דוקא (אך דצ"ע דבכה"ג של ורד ושמן דהיא תערובת דא"מ בעי' נ"ט)[[2]](#footnote-2).

ובאופן, דמתני' שהתירה ללקט את הורד, לדעת הרע"א משום דטעם כמבוער, ולחזו"א הוא משום שאוכל השמן קודם הביעור, ועי' ביד יהודה (יו"ד סי' ק"ה סק"א) שבל' הר"ש מבואר כרע"א, אך שברמב"ם (שם הכ"ב, שכתב דחרובין של שביעית ביין של שישית חייב בביעור, אף שבכה"ג נבלע קודם הביעור) מבואר כחזו"א, עיי"ש, ומ"מ אפשר דהרמב"ם אזיל לשיטתו דביעור היינו שריפה ואיבוד ולפיכך טעם שנתחייב בביעור אוסר את התערובת, ולפי"ז לדידן דקימ"ל דביעור היינו חיוב להפקיר הפירות ולא איבוד א"כ יש לנקוט דאין הטעם אוסר הפירות, ואף אין מתחייב להפקיר את כל הפרי מחמת הטעם שמעורב בו, וכנ"ל.

## שביעית אוסרת כ"ש במינה, בגידולין ובתערובת

מתני' (שם) זה הכלל שביעית אוסרת כל שהוא במינה ושלא במינה בנו"ט, ובגמ' (נדרים נ"ח א') אר"ש כל דבר שיש לו מתירין לא נתנו בו חכמים שיעור וכו' אמרו לו והלא שביעית אין לה מתירין ולא נתנו בהן חכמים שיעור, א"ל אף אני לא אמרתי אלא לביעור אבל לאכילה בנ"ט, ועיי"ש דמייתי ראיה מזה דגידולי היתר אין מעלין את האיסור ולפיכך יש לנהוג קדו"ש בגידולים, והק' הר"ש (כאן) דא"כ משמע בגמ' דמתני' איירי לענין גידולין דאוסרין במשהו, וא"כ מה מסיים במתני' דשלא במינה בנ"ט הלא אין שייך בגידולין תערובת של מין בא"מ.

ובאמת, שצריך להבין בגמ' (נדרים שם) שדייקו מדברי ר"ש שאוסר בגידולין שאוסרים, דמנין לנו שר"ש איירי בגידולין, ועי' בר"ש לעיל (פ"ו מ"ג, במסקנת דבריו) שבא ליישב כן, דר"ש דקאמר לא אמרתי אלא "לביעור" הכוונה לאסור בגידולין, אך לענין שאר דברים אין שביעית אוסרת במשהו, וזהו שתי' ר"ש לרבנן שהקשו על דבריו שאמר דאיסור משהו הוא רק בדבר שיש לו מתירין דא"כ למה שביעית אוסרת במשהו אף שאין לה מתירין, וע"ז תי' דאף שביעית אינה אוסרת במשהו (כיון שאל"מ) חוץ מגידולין שהוא דין מיוחד שנאסר, והוסיף הר"ש, דזה רק לדעת ר"ש אך לרבנן שביעית אוסרת כ"ש במינה אף בתערובת גרידא (ולפיכך הוכיחו דאף דבר שאין לו מתירין שייך בו איסור משהו, ודלא ככללא דר"ש), ומתני' דידן אתי כרבנן דוקא ומשו"ה מחלקים דבמינה במשהו ושלא במינה בנ"ט, (אך לר"ש דאיירי רק בגידולין לא שייך רק דבמינה במשהו, אך לא שייך שלא במינו), עיי"ש.

ונמצא, דכל מה שכתב הר"ש (כאן, בסו"ד) דמתני' דאסרה בכ"ש הוא רק לענין ביעור ולא לענין קדו"ש, הוא רק לפי מה שהבין בתחי"ד דמתני' כר"ש (ולפיכך הניח בקו' שמה שהוסיפו דשלא במינה בנ"ט זה נגד הגמ' בנדרים שהעמידו מתני' בגידולים), אך לפי מה שהסיק שמתני' כרבנן דשביעית אוסרת במינה אף בתערובת עצמה, אין חילוק בזה ונקטינן דאף לגבי קדו"ש אוסרת במשהו, וכ"ד החזו"א (שם, סק"ב)[[3]](#footnote-3).

וכ"מ ברמב"ם (מאכ"א, פט"ו ה"ח) שסתם דשביעית אוסרת תערובתה במינה בכ"ש, ולא חילק בין ביעור לשאר קדו"ש, וש"מ דס"ל דלדינא דקימ"ל כרבנן אין חילוק בזה (אמנם בהל' שמיטה הביא דין זה בהלכות של ביעור, וצ"ל דהוא לאו דוקא אלא ה"ה לענין שאר דין קדו"ש, וכמבואר בדבריו בהל' מאכ"א), וכבר דקדקו כן בנוב"י (תנינא, סי' נ"ג) ובפאת השולחן (סי' כ"ז, ב"י ס"ק מ"ז[[4]](#footnote-4)).

וראיה לזה, שברמב"ם (מאכ"א, שם הי"ב) סיים, יראה לי שאפי' דשיל"מ אם נתערב בשא"מ ולא נ"ט מותר (לא יהיה זה שיל"מ חמור מטבל שהרי אפשר לתקנו ואעפ"כ שלא במינו בנ"ט וכו'), ובראב"ד השיגו דהוא משנה שלימה, ועיי"ש בכס"מ שחיפש מאיזה משנה דייק כן, עיי"ש, ולמה לא דייקו כן ממתני' דידן דשביעית אוסרת שלא במינה בנ"ט, ובע"כ דס"ל דשביעית לא חשיב דשיל"מ ומטעם אחר החמירו בה דאוסר במשהו, וא"כ א"א להוכיח ממתני' שהתירו שלא במינה בנ"ט דה"ה לדבר שיש לו מתירין (אלא שחידש כן הרמב"ם מסברא, והראב"ד דייק כן ממתני' אחרת).

## ביעור לטעם הבלוע בכלי

דעת הרש"ס (השמטות, לדף ע"ז ב', בסו"ד) דכלי שבישל בו פירו"ש צריך להגעילו לאחר זמן הביעור, ובדר"א (פ"ז, צה"ל ס"ק ס"א) הביא בשם אביו (בקה"י, סי' כ"ג סק"ג) שיש להקל בזה מצד ההיתר דמתחיל בחבית ה"ה כמבוער (וכדהביא הרמב"ם פ"ז ה"ו[[5]](#footnote-5)), אכן, דלדעת הגרע"א (הנ"ל) דטעם ה"ה כמבוער יש להקל, דודאי א"א לחייבו להפסיד את הכלי שלו מחמת טעם הבלוע שבו שמצווה להפקירו, (ואפשר דאף לדעת החזו"א יש להקל, דלא החמיר רק בבלוע באוכל ומשום שהטעם נעשה חלק מהאוכל וא"כ נתחייב אף האוכל בביעור, אך לא בבלוע בכלי שאין הטעם נעשה חלק מהכלי ואין הכלי מתחייב בביעור דא"צ להפסיד הכלי מחמת הטעם הבלוע בו, ועי').

ומ"מ כשהיו הפירו"ש עצמם בכלי בשעת הביעור נאסר הכלי אף לשיטת רע"א והקה"י הנ"ל, ולפי"ז צ"ע איך מותר לשתות יין מחביות שעשו בהן יין מפירות נכרים שלא ביערוהו בשעת הביעור, דנאסר היין והטעם שנבלע בחבית, ויאסר היין שיעשו בחבית אפי' לאחר כמה שנים דביין לא שייך נטל"פ, (ואפי' שהכשרות שלהם סומכת על השיטות המקילות שאין קדו"ש בפירו"נ, מ"מ חשיב שלא ביערו רק בשוגג, ונקט החזו"א (סי' י"ד סקי"ג) דבכה"ג הפירות נאסרים, והוכיח כן ממתני' (פ"ח מ"ז) דאין מבשלין ירק של שביעית בשמן של תרומה, ולפי' הר"ש הוא משום הפסד התרומה שנאסרת בשעת הביעור, ובע"כ היינו שאולי ישכח ולא יבער, ומבואר דנאסר בכה"ג אף שנחשב שוגג).

# מסקנת הדברים

א. קימ"ל כר"ג בכובש ג' כבשים דכל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית, אך שאר המינים שלא כלו מותרים ולא נאסרים מטעם המין שכלה שבלוע בהן, ובטעמו, נתבאר בתוס' בפסחים ובראב"ד דטעם ה"ה כמבוער, ופי' דחובת ביעור לא אוסר הפירות אלא שמחייב את הזוכה בהן להפקירן, וא"כ א"א לחייבו להפסיד פירותיו מחמת חיובו להפקיר את הטעם שבלוע בהן, וכ"נ הגרע"א ויד יהודה בדעת הר"ש, אמנם בחזו"א נקט דלר"ש טעם הבלוע באוכל חייב בביעור, וטעמא דר"ג משום דהפירו"ש שהוא בלוע בהן ונעשה חלק מהן מצילין אותו מביעור דחשיב שמקצת הפרי מצוי עדיין לחיה שבשדה, וביד יהודה דייק מדברי הרמב"ם כדרכו של החזו"א, אך י"ל דהרמב"ם לשיטתו דביעור היינו שריפה ואיבוד וא"כ הטעם אוסר את הפירות שמעורב בהן, אך לדידן דביעור היינו הפקר אין הטעם מחייב בביעור.

ב. שביעית אוסרת בכ"ש במינה, ובגמ' בנדרים מייתי דעת ר"ש דהיינו רק לענין לחייבו בביעור ולא לענין קדו"ש, ובר"ש פי' דזה רק לדעת ר"ש שהחמירו במשהו רק לענין גידולין לחוד, אך לדעת רבנן שהחמירו דשביעית אוסרת במינה בכ"ש אפי' בתערובת גרידא א"כ הוא נוהג בין לענין ביעור ובין לענין קדו"ש, וכן משמע דעת הרמב"ם (בהל' מאכ"א פט"ו ה"ח, וי"ב).

ג. הרש"ס הצריך להגעיל כלים שבישלו בהן שביעית ואח"כ הגיע זמן הביעור מפני טעם המעורב בהן, ובדר"א הביא מאביו להקל בזה מצד ההיתר דהתחיל בה ה"ה כמבוער, ולפי דעת רע"א יש להקל בזה מצד דטעם ה"ה כמבוער, ומ"מ באופן שנשתהו הפירות בכלי לאחר זמן הביעור יש לאסור לכו"ע, ולדעת הרמב"ם והר"ש אוסר במינו אפי' במשהו.

1. ועיי"ש דעת ר"ש דכל ירק כא' לביעור, ורוב הראשונים פי' דכוונתו לקולא שאוכלין את כל הירקות עד שיכלה האחרון, אולם בראב"ד (שמיטה, פ"ז ה"ג) פי' דקאי על כובש ג' מיני כבשים וכוונתו לחומרא דכשכלה מין א' חייב לבער את הכל אף כשאינו נ"ט בשאר הכבשים. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה, בר"ש הניח בקו' על הירושלמי אמאי לא מוקי בחד פתרי, דרישא בורד שביעית בשמן שישית דאין הורד נ"ט בשמן אין חייב לבער ובסיפא בורד שישית בשמן שביעית דדשמן נ"ט בורד וחייב לבער, עיי"ש, ולפי' החזו"א ניחא דהירושלמי נמי מודה דאין ורד נ"ט בשמן ומ"מ לענין ביעור מתחייב בתערובת משהו, וא"כ הק' הר"ש למה הוצרך הירושלמי להעמיד בתרי פתרי דרישא לענין קדו"ש וסיפא לענין חובת ביעור ולא העמיד בחד פתרא דהכל לענין ביעור דחייב לאוכלו קודם הביעור, אך לדעת רע"א צ"ב למה חשיב חד פתרא במה דמוקמינן רישא וסיפא בשל שישית ושביעית ולא בשל שביעית ושמינית, וכמו"כ תמוה שהר"ש תמה על הירושלמי במציאות, דלירושלמי הורד נ"ט בשמן והר"ש שואל שהירושלמי יעמיד שהורד לא נ"ט בשמן, ועוד, דמשמע בר"ש שאם הורד היה נ"ט בשמן היה נאסר אף שנתערב קודם הביעור, ולדעת רע"א זה היפך מהירושלמי שבנתערב קודם הביעור חשיב כמבוער, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. וצ"ע בדר"א (פ"ז ס"ק ק"מ) שהביא מהחזו"א דדעת הר"ש דשביעית אוסרת במשהו רק לענין ביעור ולא לענין קדו"ש, דהלא מפורש בחזו"א דלמסקנת הר"ש הוא חוזר בו ונוקט דאין חילוק בין ביעור לקדו"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. וצ"ע עמש"כ בצה"ל (פ"ז, ס"ק ר"נ) לדייק ממכתב חזו"א (סי' כ"ט) שהעתיק מהבית ישראל שכשנתערב אחר הביעור בנ"ט, דדעת החזו"א להקל כהרמב"ן דבנתערב אחר הביעור לא אוסר במשהו, והוא תמוה לפרש כן בכוונת הבית ישראל שהוא פוסק להדיא כהרמב"ם, וכנ"ל, אלא כוונת החזו"א רק להוכיח דלאחר הביעור חשיב דבר שאין לו מתירין שא"א לבערו יותר, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועיי"ש בקה"י שפי' בטעם דמתחיל בחבית ה"ה כמבוער דהוא משום שהתחיל לאכול ממנה קודם הביעור א"כ מסתמא עומד להיגמר וחשיב כמבוער, וא"כ ה"ה בטעם שבלוע בכלי דהוא כמבוער משום שהתחיל לאכול מהתבשיל, וכתב שלפי"ז הוא דוקא כשכבר כלה הממשות של הפירות קודם הביעור אך כהגיע זמן הביעור קודם שהתחיל לאכול מהקדירה נתחייב בביעור ונאסר אף הכלי, עיי"ש, אולם בשע"צ (פי"ט הי"ח, בינ"א אות א') פי' דההיתר במתחיל בחבית היא משום שעי"ז עומד התבשיל להתקלקל, וכ"ה בדר"א (שם, ובביה"ל, שם הכ"ב) ע"פ מש"כ הרמב"ם (פיה"ש מע"ש פ"ה מ"ו) דמטעם זה תבשיל של מע"ש חשיב כמבוער לפי שעומד להתקלקל, דה"ה לענין שביעית ג"כ חשיב כמבוער משום שעומד להיפסד (וכתב שבזה אפי' לא התחיל בה ג"כ הוא כמבוער משום דעומד להתקלקל), וכ"ה בחוט שני ( עמ' שס"א), אכן דצ"ב דא"כ אף ירקות לא יצטרכו לבער משום שעומדים להתקלקל (ובודאי שהם מתקלקלים יותר במהרה מכבשים שהתחיל בהם), וצ"ע עוד במתני' (פ"ח מ"ז) דאין מבשלין ירק של שביעית בשמן של תרומה, ופי' הר"ש דהוא משום הפסד התרומה שצריך לבערה בשעת הביעור, אלמא דאף שהוא מבושל צריך לבער, ולפי הטעם של עומד להתקלקל וליפסד י"ל דשמן לא מתקלקל (ואף הטעם של הירק שבו לא מתקלקל, וצ"ע), ובחו"ש תי' דהתם מיירי שעושה מהירק ריבה שאף הירק אינו מתקלקל (ודו"ק דלדבריו ניחא אף לשיטת רע"א שטעם כמבוער שלדבריו א"צ לבער את השמן כלל). [↑](#footnote-ref-5)