לו 1
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג / לו

לו א'

שאין המחשבה פוסלת וכו'. ויש שנקטו דזה לא אזיל כר' יהודה דס"ל דאיכא מחשבת הינוח הפוסלת. אמנם יתכן דלר' יהודה הינוח אינו פוסל מצד עצם ה'מחשבה', אלא מצד דהוי 'כמעשה'.

מ"ט דר' יהודה וכו' תרי קראי כתיבי בנותר וכו' אלא טעמא דר"י סברא הוא. עי' קר"א דאין ליישב דטעמא דר"י דפוסל במחשב להוציאן לחוץ, משום דאיתקש לחול"ז, דלא מצינו דאיתקש לפסולא. [ומד' הקר"א מבואר דס"ל דמחשבת הינוח הוי מלתא דמחשבת חול"ז, ולכן איכא בזה היקש לחול"מ וכו']. ועי"ש דהביא ד' רש"י במנחות דלר' יהודה ילפי' מתרי קראי דנותר, וכ' ליישב דהנה איכא נ"מ במחשב על מקצת דמו דמסברא אינו פוסל אבל מקרא פוסל, וא"כ י"ל דלר' יהודה לא סגי בילפותא מקרא דא"כ נפסול נמי במקצת דמו, ותו ל"צ קרא למחשבת פיגול וכו', ובע"כ דאיכא נמי סברא דהקרא פוסל רק היכא דאיכא מחשבה כמעשה.

שיקריבוהו טמאים. ברש"י דזה קאי על האימורין, דעל הבשר א"א לומר כן, דלא יתכן שהקרבן יפסל למפרע. עי' גרי"ד דלכאו' בלא"ה נמי לא יפסל, משום דאכילה והקטרה אינן מעכבים.

להניח אימוריו למחר. עי' תוס' דמחמת הא דיניח את האימורין למחר, א"כ נמצא דא"י לאכול את הבשר, ומיפסיל כוליה קרבן. ובפשוטו דהפסול הוא משום דלפי מחשבתו הוי 'אין בשר' בקרבן. והרעק"א הק' דהרי בשעת הזריקה היה בשר ורק אח"כ מניחם, וא"כ אי"ז מחשבת הינוח אם בשעת הזריקה יהיה בשר. - [ואולי י"ל דבשעת הזריקה כבר הוי בשר שאינו עומד להאכל, והיינו דחייל הא דהבשר והאימורין אינם נאכלים, ומעתה הוי כאין בשר, והיינו דדין אין בשר מבואר ברש"י דזה רק היכא דהוא בא להתיר את הבשר והאימורין, והכא כיון דמכח מחשבתו יחול בהו דין פסול שוב אינן עומדין להיות מותרים, וא"כ ממילא דהזריקה עצמה פסולה, ויל"ע]. - והגרמ"ד הביא עוד דהגרי"ז הק' דלר' יהודה דמחשבה כמעשה היינו לכאו' רק מה שחישב נעשה כמעשה, אבל התוצאה שתהיה מתוך מחשבתו לא חל במחשבה, וא"כ כיון דמחשבתו היתה רק על האימורין, א"כ איך כ' התוס' דכל הקרבן פסול, כיון דכתוצאה ממה שלא יקריבו את האימורין גם לא יאכלו את הבשר. ולפ"ז נפקא דאם יחשוב בהדיא דיאכל את הבשר היום לא יפסל. – ועי"ש דר"ל דהפסול בקרבן אינו מחמת דין 'אין בשר', אלא דעצם הדבר ד'הופקע' מהקרבן דלא יהיה לו דין מתיר דאימורין, זה עצמו פוסל את הקרבן, דל"ש קרבן שחסר בו בעצמותו דאין בו מתיר דאימורין. ומיושבים הקו' הנ"ל דלפ"ז עצם המחשבה דהקרבן לא יהיה בו אימורין הוא הפוסלו, ואינו תלוי כלל בבשר, ואפי' אם יחשוב על הבשר לאוכלו היום, אכתי יפסל הקרבן. ועי"ש עוד לדון אם האימורין מתירים את הבשר בהקטרת כזית או רק בהקטרת כולן, ונ"מ דלפ"ז אפי' אם חישב רק על מקצת מהאימורים, דסו"ס הקרבן נפסל בזה. – ועוד יל"ד די"ל דהנה מבואר ברש"י מנחות ט' א', דזריקה באה להתיר אימורין למזבח ובשר לאכילה, וזהו בעצם פסולא דאין בשר וכו', ולפ"ז י"ל דהנה אמנם לפי מחשבתו הרי דיעשה הזריקה ורק אח"כ יפסול את האימורין והבשר בלינה, מ"מ נמצא דבמחשבתו דתהיה זריקה של קרבן שלא יהיו בו אימורין למזבח ובשר לאכילה, כי מיד יפסלו בלינה, והיינו דל"מ הא ד'בשעת הזריקה' היו הבשר והאימורין קיימים, מ"מ כיון דלאחר הזריקה שוב לא יהיה בקרבן בשר ואימורין, הרי דזה מגרע בעצם הקרבן, והיינו משום דכבר נקבע כן בזריקה. – ע"ע בגרמ"ד דלכאו' הרי כיון דלא חישב להדיא לאכול הבשר למחר, ורק דאמרי' דממילא יפסל בלינה וכו', א"כ איכא למימר דאינו מוכרח דיפסל בלינה, כי אם יהיו על המזבח שוב אין לינה מועלת בהו. ושם ר"ל דמוכח כהגר"ח דל"ש קדוש המזבח על הבשר, רק על האימורין דאיכא בהם דין הקטרה, והעלאה תחילת הקטרה. אמנם דיל"ד דגם אי נימא דאינו נפסל בלינה, מ"מ אם יאכלם עכשיו אי"ז נחשב ד'יש בשר' לקרבן, דזה דין לחמו של מזבח והוא דין אחר. וע"ע כאן מנח"א לדון האם הקטרת עלו לא ירדו הוי הקטרה בקרבן.

– האחרונים הק' סתירה ממה שביארו התוס' לקמן לו' א', למה המחשב להניח אימורין למחר הוי הינוח, דהפסול בזה משום שנכלל במחשבתו דלא יאכל גם הבשר, כי הוא נאכל רק לאחר האימורים, וא"כ נמצא דהכל יפסל בלינה. וזה סותר דבריהם דהכא דל"א מחשבה כמעשה רק היכא דהבעלים אינם מתכפרים.

1. עי' בעולת שלמה דמחלק דכל ד' התוס' זה כשמחשב על זשלב"מ, כיון דעל הזריקה שעליה הוא מחשב לא חייל פסול, אזי גם לא חל פסול כלל על הבשר וכו', ומשום דגדר מחשבת הינוח דחייל פסול בדבר שחישב עליו, ומשא"כ הכא דמחשבתו בהדיא על הבשר. [וילה"ע דכשמחשב על הזריקה הרי כיון דהזריקה צריכה להתיר הבשר והאימורין, הרי דממילא הם תלויים בה, ולמה אי"ז נחשב מחשבה עליהם].
2. וע"ע בקה"י כא' כעין הנ"ל, דהינוח זה דווקא היכא דחל פסול גמור מתוך המחשבה, ובזשלב"מ לא חל פסול, דאמנם לפי מחשבתו הוא אינו עושה זריקה שמתירה את הבשר, אבל זה לא מונע שיחול זריקה אחרת שהיא תתיר הבשר, וא"כ אין במחשבה עצמה חלות פסול על הבשר, ורק דליכא בזריקה 'היתר' על הבשר, וא"כ נמצא דזה רק היעדר הכשר על הבשר. והגם דאם יעשה זשלב"מ לא יוכל לעשות עוד זריקה, אבל הכא דרק חישב א"כ הרי דבאמת שייך שיעשה אח"כ זריקה, והיא באמת תתיר את הבשר.
3. עי' בשפ"א לחלק דשאני התם דמחשבתו על הזריקה, וכיון דזריקה לכפרה היא באה, א"כ רק כשעוקר את הכפרה נמצא דהוא פוסל את הזריקה, וא"כ איכא במחשבתו חלות פסול, וא"כ במחשב על זשלב"מ הרי לא נעקרה הכפרה. אבל הכא דהמחשבה על ההקטרה, הרי דעיקר ההקטרה באה להתיר בשר, וכיון דלפי מחשבתו היא אינה מתירה, הוי מחשבה כמעשה לפסול.
4. ועמש"נ בסוגי' שם בד' התוס', דבזשלב"מ מה שהבשר אינו מותר אינו סתירה כלל לחלות הכפרה, וע"כ מה דחייל במחשבתו דהבשר אינו מותר, אינו סותר כלל את חלות הכפרה, ומשא"כ הכא דע"י מחשבתו יהיה פסול אין בשר, וממילא דגם אין דם ואין כפרה. וע"ע בעול"ש בענין זה, אם שייך לומר דהפסול שם זה מטעמא דאין בשר.

בא"ד. דהקריבוהו טמאים אעל"י. ולכאו' בפשוטו מבואר דכל זמן ששייכא ביה הקטרת אעל"י, אסור לאכול הבשר, דה"ז מש"כ התוס' דלאחר הקטרת אעל"י יכול לאכול הבשר, ומשמע דקודם מינה לא. וע"ע גרמ"ד דמק' דהקטרה דאעל"י ל"מ לבשר. - ובגרי"ד דזה מילתא דלא מסתברא כיון דהרי מיד כשנפסל הוי כנטמאו האימורים וכו' דהותר הבשר, וא"כ א"א לומר דאחר שהותר שוב יאסר אחרי שעלו האימורין, דנצטרך להמתין באכילת הבשר עד גמר ההקטרה. - ובגרי"ד ר"ל דכוונת התוס' לומר דחשיב הכא כיש בשר בקרבן, וע"ז הוא דכ' דהאימורין קיימים מחמת הא דאעל"י, והבשר קיים מחמת דהוי כנטמאו האימורים וכו', וא"כ אין להוכיח מינה דהבשר תלוי בהקארת אעל"י של האימורין.

בא"ד. אכתי ק' מלהוציאו לחוץ וכו'. עי' קר"א דכ' לתלות בב' תי' הגמ', למה יקריבוהו טמאים לא נפסל, דד' התוס' הם לתי' דזיבחא גופיה מי מיפסיל, אבל להתי' דכל כמיניה, א"ש הא דל"ש מחשבה כמעשה על הקרבת טמאים. אבל ס"ס אכתי תק' למה איכא מחשבת הינוח בלהוציא אימוריו לחוץ. והביא ד' התוס' במנחות יח' דביארו דבאימורין איכא גזירה אטו דם, אבל הק' דלפ"ז גם ביקריבו טמאים את האימורין נגזור אטו הקרבת דם.

אין דם מבטל דם. ובגרי"ד לפ"ז ליכא כלל חידוש בזה אליבא דר' יהודה, כי לא עשה שום פסול, והגם דא"א לזרוק את הדם, מ"מ במחשבתו לא חישב על פסול.

כל כמיניה. יל"ע דלכאו' יכול לטמא את עצמו, והוא עצמו יאכל ויזרוק. – עי' גרי"ד דסברת כל כמיניה זה רק לר' יהודה דמחשבה כמעשה, וא"כ לדידיה הכל תלוי מה אפשר לעשות ב'מעשה' בפועל. אמנם מתני' דקאי לרבנן, שפיר הוצרכה לחדש דבמחשב שיקריבוהו טמאים לא נפסל, ומשום דלרבנן ההו"א דיפסול זה מצד דזה 'מחשבה' פסולה, וא"כ זה אינו תלוי אם יכול לעשות כן או לא. – וע"ע טה"ק לעיל כט' א' דגם בפיגול א"א לחשוב שאחר יעשה את העבודה, אבל האחיעזר יו"ד כט' ה' הוכיח מהא דחישב שיאכלוהו ב' בנ"א וכן יאכלוהו טמאים, דפיגול שאני ומהני ביה מחשבה על על אחר. ועי' במנח"א לבאר בג' אופנים או כד' הגרי"ד לעיל דרק במחשבה כמעשה אמרע' בהך סברא, או דגם אם הוי פסול מחשבה, מ"מ המחשבה היא מה שעומד לעשות הפסול, ולכן זה תלוי א"ז בידו, ואו כהחזו"א דיסוד פיגול במה שקובע ומשנה את דיני הקרבן, ולכן לא איכפ"ל א"ז בידו.

ליתן למעלה למטה וכו'. עי' גרי"ד דאין להקשות למה בעי' קרא לדין חול"מ דתיפו"ל משום מחשבת הינוח, דאיכא נ"מ דבהינוח נפסל רק כשחישב על כל הדם, ואילו חול"מ זה אפי' במקצת מהדם.

וליפלוג בניתנין בחוץ וכו'. ורש"י פי' דהקו' על ניתנין בחוץ ומשום דנפסלין בכניסתן לפנים. ועי' גרמ"ד דמק' דברמב"ן עה"ת פ' צו, מבואר דרק היכא דעשה מעשה של חטאות הפנימיות נפסל, דא"כ מה מק' הגמ' דיחלוק ר' יהודה בניתנין בחוץ וכו' דנפסל הדם מחמת דין הבאה בפנים, והרי לכאו' דהוא חישב ליתן רק מתנה אחת, ולא ליתן כל הז' הזאות כדין חטאת פנימית. וכ' דצ"ל דהרמב"ן סובר כשיטת התוס' לעיל, דבפנים וחוץ ל"א כלל דין שלב"מ, ושפיר מק' הגמ' דנמצא דחישב ליתן זריקה שלב"מ. [עי"ש עוד דהביא קו' הגרי"ז דלכאו' להרמב"ן לא משכח"ל דדם יפסל בפנים, דהרי מיד לאחר הזאה ראשונה מתכפר כדין זשלב"מ, ודם הראוי רק לג' מתנות אינו נפסל כלל בהבאת פנים, וא"כ לאחר שכבר הוכשר איך יחזור ויפסל. יעו"ש עוד בתי' הגרי"ז].

– עי' גרמ"ד דהרי יכול להכניסו בדרך משופש ולא יפסל כלל, ויעוי' ברמב"ם דכ' דאם נתן את הניתנין בחוץ בפנים הבשר פסול והבעלים נתכפרו, ויעו"ש במהרי"ק דאיכא למימר דד' הר"מ קאי נמי אחטאת, ומ"מ י"ל דהכניסו באופן שלא נפסל. ועי' גרי"ד דשאני היכא ד'מחשב' להכניסו, דנכלל במחשבתו שיעשה כדרך ההכנסה.

בעי' מקום שיהא משולש וכו'. עי' גרי"ד דק' דהרי הך דינא נאמר לענין מחשבת חול"מ, אבל הכא דהפסול הוא משום מחשבה כמעשה, א"כ כל היכא דנפסל במעשה נפסל נמי במחשבה, ומה שייך להצריך בזה מקום משולש. והקר"א מק' דאדרבה נילף מהכא דתו ל"א מחשבה כמעשה, ועי"ש מה שתי' ע"ז.

דבר רע ריבה כאן וכו'. עי' קר"א דמק' למה צריך קרא לפסול, דתיפו"ל דהוי מחשבת הינוח דילפי' לה מסברא. ותי' דבעי' לקרא למילף דל"צ מקום משולש. והק' דא"כ גם במחשבת חול"מ אם יחשוב לזרוק בפנים יהיה פסול. ותי' דר"י סובר דשלב"מ כמקומו, לכן ליכא בזה משום חול"מ. אמנם עי' גרי"ד דכ' דאין לומר דקרא קמ"ל דבהינוח ל"צ מקום משולש, משום דלא ילפי' הך מילתא מהקרא אלא מסברא. – והגרי"ד נקט דקרא דהכא אתי לאזהרה ולא למילף דין פסול, ולפ"ז ל"ק כלל קו' הקר"א, ומק' למה בעי' אזהרה לזה, ולמה לא נכלל באיסורא דלא יחשב. - ולפו"ר היה נר' דלא יחשב איירי באיסור 'מחשבה', ואילו מחשבת הינוח יסוד פסולו מחמת מחשבה כמעשה, ולא נכלל בגדר 'מחשבות הפוסלות'. - ועי"ש שתי' עפ"ד הרמב"ן בסה"מ ל"ת ד', דבכל מחשבה מלבד האיסור מצד המחשבה עצמה הנלמד מקרא דלא יחשב, איכא נמי איסור מצד עצם מעשה ה'זביחה' במחשבה פסולה, וזה ילפי' מקרא דלא 'תזבח' כל דבר רע, דאיכא איסור בעצם הזביחה. [ועי"ש דלפ"ז נכלל בקרא נמי מחשבת של"ש, ומש"כ הרמב"ן רק חול"ז וחול"מ זה אליבא דרבנן דלי"ל הינוח, אמנם עי' מנח"א די"ל דקרא איירי או במחשבה כמעשה או בפסולי מחשבות, ובפסולי מחשבות איירי רק בחול"ז וחול"מ]. והעיר דרש"י אח"כ כ' דבודאי איירי במחשבת הכנסה ולא בהכנסה עצמה, כי הך קרא איירי בדבר הנפסל, דכתיב בקרא דבר רע דמשמע שהוא נפסל, והק' דלכאו' מוכח כן מעצם דינא דאיסור זביחה, דזה שייך רק כשהקרבן נפסל, ועי"ש דאולי זה כוונת רש"י.

רש"י וחטאת שנכנס. ולא בהכנסה ממש וכו'. ועי' גרי"ד דהגם דכבר ילפי' מקרא אחרינא דין ההכנסה, מ"מ התם מבואר רק דין הפסול, וס"ד דמהכא נילף דין האיסור. ולפ"ז למסקנא ליכא קרא לאיסור על ההכנסה, ומ"מ על המחשבה להכניס איכא איסור.

ולית ליה לר' יהודה שלישי וכו'. עי' בגרמ"ד דק' דאיך מוכח מהכא דלר' יהודה בעי' שתהיה המחשבה במקום המשולש, דהרי מהברייתא רק מוכח דמחשבה להכניס דם בפנים אינה פוסלת, וזה משום דאיכא ק"ו וכו', אבל מהיכי תיתי דבשאר מילי נמי בעי' שיהיה מקום המשולש. וביותר דמהק"ו רק מוכח דכשם דהכנסה אינה פוסלת כך מחשבת הכנסה אינה פוסלת, אבל מחשבה להכניס ולכפר יתכן דפוסלת. וגם למה הגמ' לא מק' דאיכא סתירה בין הברייתות, האם ר"י פוסל במחשבת הכנסה, וקו' הגמ' רק דאיכא סתירה האם בעי' מקום המשולש. ועו"ק דלמה הוצרכה הגמ' להביא דזה תלוי אם כיפר בשוגג או במזיד, והרי לענין הק"ו סגי רק בעצם מאי דמבואר דההכנסה עצמה אינה פוסלת. – ובחי' רבינו חיים הלוי פסוה"מ יג' ט' מבאר דההוכחה דל"מ מחשבה, היא מעצם דינא דהכניס הדם ולא כיפר דכשר, והרי כשהכניס הדם היה במחשבתו ובדעתו להכניס ולכפר, וא"כ איכא בזה מחשבת הכנסה לכפר, ובע"כ דזה ל"מ כי בעי' מקום המשולש. ויעו"ש דבזה מיישב קו' התוס' דא"כ גם בפיגול נימא האי ק"ו. [ולכאו' דילה"ע דלפ"ז ל"צ כלל לק"ו], והגרי"ז ביאר דלהכי הביאו דבשוגג כשר, כי מחשבה בשוגג הוי כמו עקירה בטעות דלא הוי עקירה. ועי"ש בגרמ"ד באיזה שוגג ל"מ העקירה. [עדיין לא ברור לי איך מתיישב הקו' למה לא מק' בעצם סתירת הבריתות]. – עי' קר"א דלפי המסקנא דליכא מחשבה כשמחשב להכניס בפנים, היינו משום דנפסל רק כשכיפר, וזה ל"ש במחשבה.

תוס' וחטאת. משמע ליה ע"י דיבור דהיינו מחשבה. לכאו' דהתוס' נוקטים דבעי' דיבור במחשבה, וגם במחשבת הינוח בעי' דיבור. ועוד מוכח מהתוס' דמכניס ע"מ לכפר סגי במחשבה וא"צ דיבור, דאל"ה א"כ נוקמי קרא במכניס ממש דהאיכא בזה נמי דיבור רע. ועי' בגרמ"ד דלפ"ז ליכא להוכחת הגר"ח דבכל מכניס ע"מ לכםר איכא נמי מחשבה להכניס ולכפר, משום דבמכניס א"צ דיבור ואילו במחשבה צריך דיבור להתוס'. ושם כ' דד' הגר"ח הם להרמב"ם דס"ל דבכל מחשבה א"צ דיבור. ואמנם דלפ"ז מבואר דהתוס' דהק' דנימא הק"ו נמי בפיגול, והגר"ח תי' דלפי ביאורו ל"ק, והתוס' דמיאנו בפי' הגר"ח משום דלדידהו ליכא במכניס לכפר גם מחשבה להכניס ולכפר, משום דבעי' במחשבה גם דיבור.

תוס' וקי"ל בשכיפר. אמאי פסיל רחמנא בחטאות וכו'. ועי' גרמ"ד דהקו' היא רק באופן דחישב לזרוק כל הדם בפנים. – ועי"ש עוד די"ל דאיכא נ"מ דפסול יובא דמה דינו דעלו ירדו, ומשא"כ בדין זשלב"מ. ועוד דפסול יובא דמה הוא פסול בגופו ואינו טעון עיבור צורה, ומשא"כ בפסול דזשלב"מ.

בא"ד כשנתן ממנו על ביה"ב וכו'. עי' גרמ"ד דמשמע דד' התוס' קאי למ"ד דלאו כמקומו, ומשמע דלמ"ד כמקומו אמרי' כן גם בביה"ב, וזה דלא כמו שנקט בחי' רבינו חיים הלוי פסוה"מ ב' טז'.

בא"ד. אי נמי תנא דסובר וכו'. עי' גרי"ד דהק' דלקמן פב' א' מבואר דר"ש ס"ל דבעי' כיפר, ואילו לעיל כז' א' מבואר דס"ל דלאו כמקומו דמי.

תוס' הכא. מחשב להכניס ולכפר פוסל. עי' בגרמ"ד דצל"ב במאי איירי הק"ו, דאם הק"ו בא לומר דלא מהני מחשבת הכנסה וכפרה, תק' דאיך ילפי' האי מילתא מהק"ו, והרי הק"ו הוא רק דהכנסה לחודה ל"מ, וא"כ ה"ה דמחשבת הכנסה נמי ל"מ, אבל לעולם מחשבת הכנסה וכפרה מהני. - ואי נימא דהק"ו בא לומר דמחשבת הכנסה לחודה ל"מ, תק' דא"כ מה מק' הגמ' בסתירת הברייתות בד' ר' יהודה, דלעולם נימא דהברייתא דקתני בה דמהני מחשבה היינו היכא דחישב על הכנסה וכפרה. – והנה אי נימא דהק"ו הוא על מחשבת הכנסה וכפרה, תק' דא"כ מה מק' התוס' דבהכרח דהכא מהני המחשבה, ומשום דאל"ה גם בפיגול ל"מ, ותק' דגם אי נימא דהכא מהני, מ"מ אכתי ל"ד לפיגול, דהכא המחשבה הוי כמו המעשה, והיינו דאם הכניס וכיפר פסל, ה"נ אם חישב להכניס ולכפר, ואילו בפיגול הוי יותר מהמעשה. וכה"ק הקר"א. – ואי נימא דקו' התוס' דמחשבת הכנסה לחודה תפסול, והוכיחו כן מפיגול, תק' דשאני פיגול דהוי פסול מחשבה, ולכן שייך שיפסול טפי מה'מעשה', אבל מחשבת הינוח, הרי כל פסולו זה משום דהוי כאילו עביד המעשה. וגם בקר"א כ' דא"א לומר כן, כי שאני פיגול דהזריקה בחוץ הוי מעשה פסול, ורק דאינו פוסל כל הקרבן, ומשא"כ הכא דרק מכניס אין בזה כלל מעשה פסול. – וע"ע בגרמ"ד דגם להצד דהק"ו דהוא על מחשבת הכנסה וכפרה, ק' דסו"ס ל"ד לפיגול, דהוי מחשבה הפוסלת, ואילו הינוח פוסל מצד מחשבה כמעשה, וא"כ איך ילפי' מהדדי.

בתי' התוס' יל"ע גרמ"ד. ועי' טה"ק ומנח"א מהגרי"ז דהביאור דל"ש מחשבה ע"מ 'לכפר', דכפרה תלייא בפועל אם כיפר או לא. והגם דהרי הכא הוי שלב"מ וא"כ אינו מכפר, מ"מ הוי 'מעשה המכפר במקו"א' והיינו בחטאת הפנימית, ומשא"כ כשרק 'מחשב' דליכא בזה שום כפרה, דהכפרה לא תלייא בדידיה. והחזו"א כ' דא"י לחשוב ליתן ע"מ לכפר, דזה מחשבה על מחשבה. ועי' או"ש פסוה"מ ב' טז' כעי"ז, דכיון דרק כיפר במזיד נפסל, להכי ליכא פסול במחשבה, דהמחשבה היא כאילו דעשה את המעשה עצמו, אבל הכוונה שבמעשה לא חייל מכח מחשבתו, דל"ש מחשבה על מחשבה, וא"כ נמצא דהמעשה מצ"ע אינו יכול לפסול. [ויעוי' קר"א דכ' ב' הסברות הנ"ל יחד, וצל"ב]. – מש"כ התוס' דבר שהוא רע במקו"א. עי' גרי"ד דכ' דמשמע כד' הרמב"ן דבעי' לעשות כל הד' מתנות כמעשה חטאת הפנימית.

הגר"ח תי' על קו' התוס', דהק"ו של הגמ' הוא דהנה כל המכניס ע"מ לכפר, הנה בשעת ההכנסה וההולכה לפנים, צריך להיות מחשב ע"מ לכפר, וא"כ הרי נמצא דחישב מחשבת הינוח, וא"כ למה בעי' כיפר, דתיפו"ל דיפסל מצד מחשבת הינוח, וע"כ דל"מ מחשבת הינוח בזה כי בעי' מקום המשולש. - וביאור הק"ו בגמ' להגר"ח, דהנה כשמחשב על הכנסה בפנים לכפר, צריך לחשוב בתרתי היינו גם לכפר בפנים וגם להביאו בפנים ע"מ לכפר, וע"ז אמרי' דהיכא דנכנס לכפר דהשתא עושה את ה'מעשה' של ההכנסה בפועל, ותו א"צ לחשוב ע"ז, ונשאר לו רק לחשוב על הא ד'יכפר בפנים, דא"כ ק"ו דמהני המחשבה בזה. ועי' מנח"א דהגם דיש לחלק דהיכא דהכל איכליל במחשבתו הרי דאיכא בזה 'מחשבת פסול', והיינו משום דחישב במחשבתו על כל הפסול, אבל היכא דאת ההבאה עושה במעשה ואת הכפרה עושה במחשבה, מהיכי תיתי לצרף מחשבה עם מעשה, וכ' דמ"מ כיון דעיקר יסוד פסול הינוח משום דהוי מחשבה כמעשה, א"כ שפיר יש לצרף המחשבה כמעשה עם המעשה עצמו. ועוד כ' דגם אם הוי פסול 'מחשבה' י"ל דעיקר המחשבה היא לכפר בפנים, והא דבעי' לחשוב על הבאה לכפר, זה תנאי דהכפרה תהיה באופן של הבאה ע"מ לכפר, וא"כ בודאי דמהני היכא דכבר הביא בפועל ע"מ לכפר, דמעתה מתקיימא עיקר המחשבה שמחשב לכפר בפנים. - ועי' גרי"ד דלכאו' לד' הגר"ח דאיירי במחשב בשעת ההולכה, מבואר דיש לזה דין וגדר הולכה, ול"מ להכניס בידו בלי ביאת גברא או בשמאל וכו', ובמנח"א תי' עפ"ד הרמב"ן דצריך לעשות כמעשה חטאת פנימית, וא"כ ה"ה דצריך לעשות הולכה כשירה. עוד העיר הגרי"ד דמבואר דדינא דע"מ לכפר צריך להיות בהבאה עצמה, דאל"ה נימא דסגי כשחישב קודם ההבאה, וא"כ אין כאן מחשבה בשעת עבודה, ובמנח"א כ' ע"ז דיתכן דגם במחשבת הינוח א"צ 'לחשב' בשעת העבודה, וגם היכא דחישב קודם נפסל, מאחר דהעבודה עכשיו נעשית אדעתא דהכי. והאביעזרי הק' על מה שנקט הגר"ח דמהני המחשבה כדין הולכה שלא לצורך, די"ל דגם אי מהני הולכה שלא לצורך דזה רק דווקא אם מחשבתו בהולכה ע"ז לזרוק לבסוף, והכא זה ל"ש.

בענין מחשבת הינוח. יל"ד אם הוי מחשבה כמעשה או פסול מחשבה, ונ"מ אם עובר בלאו דלא יחשב, וכן נ"מ אם פסולו בגופו או טעון עיבור צורה, [והמנח"א ציין לד' האחיעזר והמקד"ד], וכן אם צריך דיבור במחשבה.

אסיפת זקנים

שפ"א

גרי"ז

ליקוטי הלכות

עול"ש

מקדש דוד

גרי"מ

מתיבתא

הארות וציונים

פני המזבח