מראה מקומות תערובuת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / תערובות

**מתני' צו' ע"ב עד צז' ע"ב אמר רבי חנינא וע"ש גם להלן אמר רבי אבהו אמר רבי יוחנן כל איסורין וכו' ובתוס' שם ד"ה כל [עניני צלי ושאר דיני בליעות וחנ"נ ילמדו אי"ה בהמשך הסוגיות ויש ללומדם רק מקופיא]**

**טושו"ע צח' ס"א, [דין שישים וכפילא]**

**א. מהו שיעור בשר בלפת – עיין תוס' צ"ז: ד"ה כל ובמלא הרועים שם [ובחידושי בית מאיר] ובמאירי במשנה ועיין בר"ן בסוגיא דטעם כעיקר [ל"ז: מדפי הרי"ף]**

**ב. האם גיד בבשר חשיב מין במינו – תוס' רי"ד ע"ז ס"ז נקט שזה מינו ועיין מאירי שנסתפק ועין תוס' צ"ז. ד"ה אבל ובמהר"ם שי"ף פ"ט: מה שדיק מרש"י ועיין חוות דעת סוף סימן צ"ח מה שדיק מרש"י**

**ג. בדברי רש"י שזה הלכה למשה מסיני – עיין רעק"א ובחידושי חת"ס**

**ד. תוד"ה אם – עיין חוות דעת סוף סימן צ"ח שהוכיח מכאן כאיסור והיתר [ועיין חוות דעת ובחידושי הגר"ח מאכ"א פי"ד ה"ו בד"ה ונראה, בביאור הדין]**

**ה. האם צלי בדבר שמן שמפעפע בכולו בטל בשישים – עיין ר"ן בשם הרא"ה**

**ו. בדין מליח האם זה כצלי ממש – עיין רמב"ן וברא"ש ועיין מהרש"א מה שדיק מתוס' ד"ה אבל**

**ז. בדין טעימת איסורים – עיין ריב"ש סימן רפ"ח ובט"ז סק"א ובפרמ"ג וחוות דעת בחידושים שם ועיין פתחי תשובה לגבי איסור דרבנן**

**ח. בדין נאמנות כפילא בסוגין – עיין רא"ש ובר"ן וברשב"א בתורת הבית ט"ז. ועיין תרוה"ד סימן ע"ט ובש"ך וט"ז**

**ט. בביאור רש"י שצריך מסל"ת וכפילא – עיין ש"ך מה שהביא מהתרוה"ד וחלק עליו ועיין יד יהודה סק"ה ובמה שהביא מתשובות הרשב"א סימן תצ"ו**

**י. בדין מסל"ת בעכו"ם – עיין פר"ח סימן ס"ט סק"מ שהאריך בהבאת השיטות**

**י"א. מתי מועיל כפילא – עיין רש"י צ"ח. ד"ה בס' [ועיין יד יהודה צ"ח סק"ג בתחילתו שישב את שיטת רש"י ועיין חוות דעת סק"ג בתוך הדברים בביאור שיטת רש"י בגדר דין שישים] וברא"ש ורמב"ן שם [ובתורת הבית עמוד ט"ז] ועיין בר"ן איך שביאר את הרמב"ן [ועין ב"ח בתחילת הסימן בשם האגור ובפמ"ג ק' מ"ז ה'], ועיין שיטת הרמב"ם הובא בב"י**

**י"ב. בעיקר דין שישים – עיין יד יהודה צ"ח סק"ג ד"ה והרמב"ן ואילך וע"ש מה שביאר בדעת הרמב"ם פט"ו ה"ד ממאכלות אסורות**

**י"ג. גיד שנימוח האם צריך שישים – תורת הבית עמוד י"ח טור א' הובא בשו"ע סימן ק' ס"ב ועיין בפר"ח שם ובחוות דעת סימן צ"ח סק"ב ועיין בדבריו סימן ק' סק"ז [ועיין יד יהודה סימן ק' סק"ט וסימן צ"ח סק"ג ד"ה אבל התוס'] ועיין חזו"א ל' סק"א**

**י"ד. חלב ובשר האם הוי מין במינו – עיין ש"ך סק"א ובביאור הגר"א שם, ועיין יד יהודה סק"ז בסופו בביאור הנידון**

**צ"ו:**

א] מבואר במשנה שירך שנתבשל בו גיד הנשה אם יש בו נותן טעם אסור ומבואר במשנה שמשערים כבשר בלפת ויש לדון האם גיד ובשר זה מין במינו או מין בשאינו מינו ועיין מאירי שנסתפק בזה ובתוס' רי"ד בע"ז ס"ז בתוך הדברים נקט שזה מין במינו וכן דייק המהר"ם שיף מרש"י פ"ט: ע"ש אמנם עיין פלתי צ"ח סק"ד שהביא אחרונים שנקטו שזה מין בשאינו מינו וכן משמע בתוס' צ"ז. ד"ה אבל שהקשו למה הגמ' לא שואלת על המשנה שאיך יודעים שיש טעם והראש יוסף נקט שזה כונת תירוצם ודוחק ועוד שבתוס"ר לא תירץ כך והנה עיין רש"י שכתב שהשיעור כבשר בלפת זה הלכה למשה מסיני ועיין חוות דעת סוף סימן צ"ח שהוכיח מכאן שזה מין בשאינו מינו דאל"כ זה הרי בטל ברוב ועיין רעק"א שהקשה הרי רש"י ס"ל שטעם כעיקר לאו דאוריתא ועיין חת"ס ופלתי שכתבו שנפק"מ או בנימוח הגיד בעצמו או לקדשים ששם טעם כעיקר דאוריתא אמנם יש לדחות שבאמת כאן זה מין במינו רק שההלכה נאמרה לגיד בדבר שאינו מינו ומדרבנן גם במינו צריך אותו שיעור

והנה קשה לרש"י שיש חיוב לתת לכפילא א"כ למה כאן המשנה אומרת כיצד משערים ולא צריך לתת לקפילא ועיין חת"ס שכיון שהם לא מנקרים הגיד לא ידוע להם הטעם והנה יש להקשות עוד למה המשמנה אומרת כיצד משערים ולא אומרת לתת לכפילא ויתכן שהכונה בהווה שאין כפילא ולנ"ל מהחת"ס א"ש ואם נימא שכאן מדובר שיש שומן הגיד או לתוס' שנאסר גם הכדי קליפה א"כ הרי דבר זה הוא טעם בשר גמור כמבואר בראשונים ואת זה ודאי שכפילא לא יכול לטעום

ב] במשנה מבואר שכיצד משערים אותו כבשר בלפת עיין בתוס' צ"ז: שנקטו שזה שישים וראייתם דרב נחמן אומר גיד בשישים וודאי לא חולק על המשנה וכן הוא בר"ן ועיין תוס' שלפ"ז ר' יוחנן שאומר כבצל וקפלוט ס"ל שצריך בעלמא יותר משישים אמנם המאירי כתב שבשר בלפת זה פחות משישים ועיין בהגהות מלא הרועים על תוס' שכתב לדחות ראית תוס' שר"נ דיבר אם שומן הגיד וזה בשישים והמשנה דיברה ללא שומן הגיד [ובבית אמרי שכתב שר"נ זה חומרא דרבנן לא לחלק בין הדברים ע"ש] וברעק"א כתב לדון שהמשנה ס"ל שיש בגידים בנותן טעם א"כ יש סברא שלא אסרו יותר מאשר הגיד בעצמו אבל להלכה שאין בגידים בנותן טעם א"כ ודאי שאין צד להתיר שומן הגיד גם בנתינת טעם גמור ובהכרח ששם זה כמו כל האיסורים ולכן צריך שישים [ובזה ישב קושית תוס' פ"ט:] אמנם בתוס' צ"ז. מבואר שאם יש סברא שהשומן כמו הגיד זה ביום למ"ד יש בגידים נותן טעם ובין למ"ד אין בגידים בנותן טעם עוד מבואר בתוס' שבמשנה מדובר שיש את שומן הגיד ולא שהוציאו אותו

ג]**תוד"ה אם יש:** מבואר בדבריהם דלרש"י יש להעמיד בחתיכה שחציה חוץ לרוטב ולר"י בהכרח שהכל מצטרף דהינו שלא רצו להעמיד שכולה חוץ לרוטב שא"כ זה כמו צלי ורק כדי קליפה או נטילה נאסר ועיין רעק"א שא"כ צ"ע גם לרש"י כיון שחצי חתיכה חוץ לרוטב ורק החתיכה בולעת א"כ שיהיה רק כדי קליפה ולא כל החתיכה תאסר וצ"ל שכיון שיש הבל הקדירה זה סיבה שכל החתיכה בולעת ע"ש שהאריך ובעיקר קושית התוס' שמשמע שמשארים בירך לבד עיין הגהות אשר"י שבאיסור דבוק יש התפשטות לחתיכה עצמה וכל שבה עצמה אין שישים היא נאסרת

ד]בגמ' מבואר שבנצלה קולף עד שמגיע לגיד משמעות רש"י שלא נבלע כלל וכן נקטו המ"מ והכס"מ בדעת הרמב"ם וביארו מצד שהגיד טעמו חלש ובתוס' דנו שזה אוסר כדי נטילה ודעת הרשב"א בתורת הבית שזה אוסר כדי קליפה אמנם כתב להחמיר לאסור כדי נטילה [ועיין ב"י סימן ק"ה שהובאו השיטות] ועיין בתורת הבית הקצר ו: שהקשה למה הכדי קליפה לא יבלע מהכדי קליפה שלידו ותירץ שאין בליעה עוברת מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ועיין רעק"א תשובה קס"ו הובא בליקוטים כאן שכתב לדיק מהר"ן שחולק על יסוד זה ולפ"ז צ"ע כנ"ל

והנה תוס' הקשו מגוזל וצ"ע קושיתם הרי שם זה נחשב תתאה גבר ורק אוסר כדי קליפה ועיין רעק"א ובחת"ס שכתבו שאם גורסים רב הרי ס"ל עילאה גבר ויש שדנו שבעטוף מכל הצדדים לא חשיב תתאה קר

ה]בהא דמבואר שבצלי זה לא אוסר בכולו עיין מג"א או"ח סימן תמ"ז הובא ברעק"א כאן שהביא מההגהות מימוני שמשהו זה מבליע ולכן בחמץ בפסח שאוסר גם במשהו גם בצלי זה עוזר ועיין רעק"א שהקשה הרי שמואל ס"ל שמין במינו אוסר וצ"ל שכונתו לבאר המשנה וזה לא לשיטתו ולפ"ז הקשה מה הגמ' שואלת מרב הונא הרי הוא ס"ל כרב שמין במינו אוסר וע"ש מה שכתב לחלק בין חמץ בפסח שגם מין בשאינו מינו אסור לדבר שרק מין במינו אסור ובעיקר קושית רעק"א זה לשיטתו שגיד ובשר זה מין במינו אמנם חלב ובשר בפשוטו זה ודאי מין במינו כמבואר בראשונים כאן ובשו"ע כתב שזה מין בשאינו מינו

ו]תוד"ה אבל נצלה הקשו דכיון שמליח כצלי וכל בישול חייבים למלוח קודם א"כ אם צלי אוסר כמו בישול החתיכה נאסרה כבר מחמת המליחה וכתבו שהיה מקום לבאר לשון המשנה שנתבשלה זה ניצלת והכונה שבצלי לא צריף למלוח וברמב"ן כתב שלשון בישול כולל כל דבר שהוא סיבה לבלוע עוד כתב הרמב"ן שאם צריך אינו נאכל מחמת מלחו א"כ מליחה רגיל זה לא כך ועיין חת"ס שאם מליחה זה רק מצד אחד אבל כאן צריך בשני צדדים וברעק"א כתב לדון שמדובר שבתחילה היה חתיכה גדולה שהיה שישים נגד הגיד ועכשיו חתכו החתיכה ואין שישים והנה מבואר בגמ' צ"ז שיש מ"ד שמליח זה כמבושל וא"כ לשיטה זו צ"ע מה הנידון במבושל תיפו"ל מצד שמלחו קודם וזה אוסר בכולו ועיין רמב"ן דבהכרח שלשון המשנה לאו דוקא וכנ"ל ובריטב"א וכן ברעק"א כתבו לדון שכונת המשנה שצלו ואחרי זה בישלו וכה"ג לא צריך למלוח קודם

ז]בפשוטו מליח זה ממש כמו צלי וכן מבואר בתוס' [כמו שדייק המהרש"א] שנקטו כדבר פשוט שאם צלי אוסר בכולו גם מליח אוסר בכולו אמנם עיין רמב"ן שכתב לדון שמליח גם בדבר שמן לא אוסר בכולו וברא"ש כתב שאפילו שצלי בעלמא זה אוסר כדי נטילה כאן זה רק אוסר כדי קליפה ועיין רשב"א שהקשה על הרמב"ן שהרי יש מ"ד שזה כמבושל א"כ גם למי שחולק זה כמו צלי אבל לא שזה גרע וצ"ל שלגבי דבר שמן אם צלי זה לא כמבושל זה גרע וכן צ"ל בסברת הרא"ש

ח]מבואר בגמ' דדבר שמן גם בצלי זה אוסר בכולו אמנם מבואר בראשונים דביש שישים לא נאסר הכל ובפשוטו כה"ג לא נאסר כלום כמו בבישול שכיון שיש כאן סיבה ודאית שזה יתפשט בהכל ויש שישים ממילא הטעם לא נרגש וכן מבואר ברמב"ם אמנם ברשב"א בתורת הבית כ"א: הובא בשו"ע סימן ק"ה ס"ה מבואר שזה אוסר בכדי נטילה וראיתו מנטף מרוטבו על הסולת שנקט שזה דבר שמן שלכן הכל לא נאסר כי יש שישים ובכל אופן כדי נטילה נאסר ובטעם הדבר ברשב"א ח: מבואר מצד שבכל דבר שמן יש גם טעם כחוש אמנם הרי מבואר ברשב"א שצריך כדי נטילה ולענין כחוש נקט לעיקר שצריך כדי קליפה ובהכרח שבתורת הבית זה מטעם אחר ועיין ב"י שביאר כי בכדי נטילה זה נתפס יותר דהינו יש שם סיבת בליעה יותר ובר"ן הביא בשם הרא"ה שכה"ג גם שישים לא עוזר כיון שיתכן שבמקום אחד התפשט יותר ממקום אחר ועיין רעק"א סימן ק"ה סקט"ז שביאר שלא יעזור ק"כ שאז עד כמה שזה לא התפשט בצורה שהטעם לא ניכר יש כאן ביטול של יבש ביבש שזה ברוב שכיון שכיגיע לזה הוא נרגש לא שיך כה"ג ביטול ברוב כמבואר באיסור והיתר

ט]תוס' כתבו שסוגין מדובר שמלחו אם הגיד ולכן צריך שישים גם כנגד הגיד והנה עיין סוף סימן צ"ט דהובא האיסור והיתר שכתב שאם שני כזיתים משני טעמים משם אחד של איסור שנתערבו בנ"ט זתים אפילו שנגד כל אחד יש שישים בכל אופן זה לא בטל ובפשוטו הביאור שיש דין שישים ולא מועיל קפילה כמבואר בחוות דעת שם וע"ש שכתב שלכאורא מדברי התוס' מבואר כך דהרי גיד זה אינו מינו של הבשר וא"כ למה צריך שישים גם נגד הגיד וגם נגד מה שלידו הרי זה שני טעמים וכל שיש שישים נגד כל אחד זה מועיל אלא בהכרח כנ"ל אמנם עיין רעק"א שנקט שזה הכל אותו טעם וכן נקט שחשיב שני שמות של איסור דהינו שחנ"נ ואיסור גיד זה שני שמות איסור וצ"ע והנה בביאור סברת האיסור והיתר החות דעת ביאר מצד שיטת רש"י שיש דין שישים גם אם אין טעם אמנם זה לא יתכן בדעת תוס' צ"ח. צ"ט. שחלקו על רש"י ובפשוטו הביאור כמבואר בחידושי הגר"ח פי"ד ממאכלות אסורות שנוצר כאן טעם משותף והא עצמו חשיב טעם האיסור ע"ש והנה כאן הרי אחד זה מינו אמנם צ"ל שכיון שזה גזירה אטו אינו מינו לכן דנים מצד סברא הנ"ל ועיין בסוף הסוגיא בנידון האיסור והיתר [ובתוס' בע"ז ס"ו. ד"ה רבא מבואר דלא כאיסור והיתר]

י]הגמ' אומרת שבמעשה דר' יוחנן זה היה כחוש ועיין תוס' שהקשו משומנו של גיד וכתבו או שזה כחוש או שזה לא חמיר מגיד עצמו ומבואר שיסוד האיסור שומנו של גיד מצד גיד אמנם עיין רשב"א יבמות פ"ב: ד"ה והרמב"ן תירץ שהביא צד שזה אסור מצד חלב

י"א]הגמ' אומרת שזה היה כחוש עיין רשב"א שכתב שמשמע שכל סוגיא גם לשמואל והרי ס"ל שמין במינו לא בטיל ובהכרח שכונת הגמ' שזה לא מפעפע ולא שיש שישים נגדו עיין תוס' וברמב"ם והנה מבואר בדבריו שחלב זה נחשב מין בשר וכן הוא בר"ן ועוד ראשונים וברמב"ן משמע שנסתפק בזה ובשו"ע מבואר שזה נחשב מין בשאינו מינו ועיין ש"ך שהביא כן מהראב"ן ויש מקום לחלק שלגבי הנידון של מין במינו לר' יהודה זה אותו מין דשניהם שמם בשר אמנם לגבי נותן טעם זה כמו אינו מינו ובעיקר הנידון האם זה אינו או מינו בפשוטו נחלקו האם צריך שינוי חזק או חלש שיחשב מין אחר וצ"ע עד כמה שהטעם כי זה ניכר א"כ כל שזה ניכר חשיב שינוי וצ"ל שצריך חשיבות של טעם אחר וממילא אם זה נחשב אותו טעם אפילו אם ניכר זה לא סיבה שזה לא יתבטל ועיין מה שנכתוב בזה בסוף הסוגיא

י"ב]תוד"ה אבל הקשו למה במשנה של גיד של נותן טעם הגמ' לא שואלת איך ידעו צ"ע כיון שכתבו לעיל שצריך שישים גם כנגד הכדי קליפה שזה בלע במליחה א"כ אי אפשר לטעום שזה מין במינו וצ"ל שהקשו לרבינו אפרים שאין דין חנ"נ בשאר איסורים ולא צריך שישים רק כנגד הגיד וטעמו נקטו שזה אינו מינו

י"ג] מבואר בגמ' שאי אפשר לטעום האם יש בזה איסור רק על ידי גוי ועיין ט"ז שהקשה הרי בסימן מ"ב מבואר שמותר לטעום את הכבד בלשונו לגבי ספק בדיני טריפה אפילו שאולי זה טריפה וע"ש שכתב שטעימה בלשונו במקום ספק זה מותר והנה בריב"ש סימן רפ"ח כתב שטעימה ללא לבלוע זה רק דרבנן ודן שאולי זה מצד שמא יבלע ולפ"ז קשה מה ההבדל בין לטעום בלשונו או ללעוס הרי שניהם זה דרבנן ועיין פמ"ג שלכן ביאר שהכונה שכאן צריך לבלוע ממש כדי לטעום אבל אם באמת רק צריך ללעוס במקום ספק איסור זה מותר אמנם עיין חוות דעת שנקט שרק ללקק בלשון מותר ולא ללעוס וצ"ל החילוק שזה דרבנן יותר חמור שיש יותר חשש שיבלע והנה עיין בשו"ת הריב"ש שהשואל הוכיח מסוגין שאסור לטעום מזה שצריך כפילא אמנם הריב"ש כתב שאין זה מוכרח דיתכן שהכונה שכאן צריך דוקא טעימה דרך בליעה אמנם שינויי דחיקא לא משננין לך והסכים שיש איסור ומשמעות לשונו כמבואר ביד יהודה דבסוגין באמת לא צריך בליעה ולפ"ז בהכרח כחוות דעת [והנה בנודע ביהודה תנינא נ"ב נקט שצריך בליעה אמנם בפר"ח שהובא שם מבואר שלא צריך בליעה] והנה הש"ך סימן מ"ב חלק ונקט שרק שם התירו כי מסתבר שזה לא טריפה אבל בעלמא גם בספק אסור לקיקה והנה עיין פתחי תשובה שהביא מהצמח צדק שנקט שבאיסור דרבנן מותר לטעום שזה גזירה לגזירה אמנם הביא מהנודע ביהודה שהוכיח מגמ' לא כך וכתב שרק בדבר פגום התירו ויתכן שזה איסור קל ויתכן מצד שאין חשש שיבלע והפתחי תשובה כתב שזה רק בלקיקה אמנם בנודע ביהודה משמע שגם בלעיסה מותר שכיון שזה דרבנן כאן לא גזרו ועיין מגלת ספר שהאריך לגבי האם מותר לצחצח שינים במשחה ללא הכשר ונקט שזה כטעימה בעלמא בדבר פגום אמנם יתכן שכאן שללא האיסור ודאי הדרך שלפעמים אדם בולע קצת זה חמיר

והנה בעיקר הא דנקט הריב"ש שטעם האיסור בגלל שמא יבלע עיין פמ"ג שהקשה שלגבי תענית הגמ' דנה שאכילה קיבל עליה ולא טעימה והרי עד כמה שזה חשש שמא יבלע ממילא זה אסור מצד גזירה וע"ש שרצה להעמיד הגמ' על תענית ציבור שזה דרבנן ונימא דטעימה מותר אמנם הגמ' שם מדברת על נדר וצ"ל שגדר האיסור היה שגם זה בגדר אכילה ולא שהיה איסור דרבנן חדש וממילא במקום שזה מצד קבלתו ואת זה לא קיבל על עצמו לא שייך לאסור מצד זה אמנם הרי בראשונים מבואר שהגמ' גם לגבי תענית ציבור ושם זה לא מצד קבלתו וצ"ל שרק באיסורי מאכלות רבנן החשיבו טעימה כאכילה ולא לגבי תענית ציבור שאין כאן חפץ אסור וצ"ע

י"ד] מבואר בגמ' שקפילא נאמן לומר אם יש טעם או אין טעם ומצאנו כמה דיעות בראשונים בנאמנות הקפילא א. דעת הרמב"ם שכל עכו"ם נאמן וביאר הגר"א שמצד שזה מילתא דעבידא לאיגלויי וכה"ג אדם מפחד לשקר וודאי אומר אמת ואפשר לסמוך על זה והביא לזה מקור מהגמ' חולין ס"ג: שעכו"ם שמביא ביצים ואומר שזה מעוף כשר נאמן מצד שזה עביד לאיגלויי וכן פסק הרמ"א סימן פ"ו ואפילו שהרמב"ם שם נקט שרק ישראל נאמן דוקא שם שזה לא עביד לאיגלויי מיד אבל כאן אפשר מיד לבדוק ולראות אם זה נכון או לא ב. עיין תוס' שביארו שסוגין זה מצד שלא מרע אומנותו וכן הוא בר"ן ופשטות דברים שרק כה"ג הוא נאמן והנה עיין פר"ח דהביא מקור לנאמנות של לא מרע אומנותיה מהגמ' במנחות מ"ב: וכן נפסק בשו"ע או"ח סימן כ' דתגר נאמן למכור ציציות ולומר שזה מישראל [ועיין עוד סימן קי"ד ס"ה ובר"ן בע"ז י"א. מדפי הרי"ף וסימן ש"ב ס"ב] אמנם יש לחלק ששם אם ישקר לא יסמכו עליו בשאר דברים ולא יקנו ממנו אבל כאן גם אם שיקר לא יסמכו עליו לגבי לטעום אבל זה לא סיבה שלא יקנו ממנו דהרי הוא ידוע כאדם שמבשל טוב ומסתבר שגם לתוס' זה רק כאן כי יגידו שלא מרגיש בטעמים ולא יקנו ממנו [ולכאורא ברופא שגם אם ישקר בעניני דת אין שום סיבה שלא יסמכו עליו ברפואה [כמו שזה היום] אין שום סיבה לסמוך עליו] ג.עיין רש"י וברא"ש דמבואר שזה נאמנות מצד מסל"ת והנה צ"ב למה צריך קפילא והב"י דן שאולי זה לא דוקא אלא שהרגילות שרק קפילא מבין בטעמים אמנם האחרונים נקטו שזה דוקא והרשב"א ביאר [וכן הוא בש"ך] מצד שסתם אדם אין ראיה מזה שלא מרגיש הטעם שאין טעם וע"ש שלכאורא לפ"ז גם בישראל צריך קפילא ותמה למה רק בעכו"ם הזכירה הגמ' שזה קפילא ועיין מאירי שכתב שסתם כהן הוא עסוק בקרבנות והוי כקפילא אמנם בתרומת הדשן כתב שזה רק צירוף של שני הדברים ונפק"מ בין הטעמים אם הוא היה קפילא ועכשיו הוא לא קפילא וכן לגבי ישראל וצ"ב הצירוף של שני הדברים ועיין יד יהודה דהביא משו"ת הרשב"א ח"א סימן תצ"ו שיש סברא שלפעמים אדם לא מרגיש את הטעם וישראל יאמר האמת שהוא לא מרגיש אמנם גוי לא איכפת לו והא ישקר משא"כ אומן תמיד מרגיש [ולפ"ז עיקר הנאמנות זה מסל"ת וזה דלא כתרוה"ד] ד.עיין רשב"א שהגמ' זה מצד לא מרע אומנותיה אמנם הוסיף מסברא שאם זה מסל"ת הוא נאמן

והנה לרש"י שהנאמנות מצד מסל"ת מבואר שפשיטא ליה שאין נאמנות של לא מרע אומנותיה ודלא כתוס' ר"ן ורשב"א וכן הוא בט"ז ולענין הלכה הרשב"א שכתב להחמיר שצריך מסל"ת בהכרח חשש שאין נאמנות של לא מרע אומנותיה וכן השו"ע לא העתיק נאמנות זו ועיין סימן ס"ט דמבואר שעכו"ם שאמרו לו לנקות הבשר מדם כיון שיכול להיתפס שלא עשה תפקידו זה סיבה לסמוך עליו ולכאורא זה כדין לא מרע אומנותיה אבל כאן שהוא שכיר לישראל לדבר זה הוא יותר סיבה לומר שעשה כדין וכאן זה סיבה לא רק שלא גנב אלא שודאי עשה דבר חיובי [ועיין לעיל במקורות שיש נאמנות של לא מרע אומנותיה]

ט"ו] והנה בעיקר הדין נאמנות של מסל"ת עיין גמ' ב"ק קי"ד: דמבואר שאשה וקטן נאמנים במסל"ת והגמ' אומרת שאין נאמנות מסל"ת אלא לעדות אשה והגמ' שואלת מתרומה ועונה בתרומה דרבנן וכן שואלת משבויה ואומרת ששם הקילו ומבואר שאין נאמנות מסל"ת בדאוריתא ועיין פר"ח סימן ס"ט סק"מ שהביא שנחלקו הראשונים האם גמ' זו היא גם לגבי עכו"ם או רק לגבי פסולי עדות והסברא לחלק שעכו"ם שפיהם דיבר שוא אין שום סיבה לומר שאומר אמת וע"ש שדעת רוב הראשונים שעכו"ם לא נאמן ועיין ריב"ש שנקט שלא נאמן וכתב שגם אם נאמן זה רק אם זה לא נגד אתחזק וכן פסק הש"ך סימן קכ"ז ולכאורא הביאור שזה יוצר ספק ביחס לדינים דרבנן ונגד חזקה זה לא יוצר ספק אמנם יתכן מצד שלא אומרים ספק דרבנן לקולא נגד חזקה ועיין פר"ח שנקט שאין סברא לחלק בין נגד אתחזק או לא והנה הפר"ח נקט שאין נאמנות של מסל"ת בדרבנן בעכו"ם אמנם הש"ך נקט שיש נאמנות וכן מבואר ברמ"א או"ח סימן תקי"ג לענין ביצה לומר שנולדה קודם יו"ט וכן פסק המ"ב שם

והנה ברש"י וברשב"א כאן מבואר שעכו"ם נאמן ועיין תרוה"ד שזה מצד שטעם כעיקר דרבנן ועיין יד יהודה שתמה על זה דהרי הגמ' אומרת שלגבי בשר וחלב גם מועיל קפילא ושם לכו"ע זה דאוריתא אמנם עיין פלתי סק"א שהביא מהרשב"א דמבואר שבטעם שבכלי לא חשיב בשר בחלב דאוריתא למ"ד טעם כעיקר לאו דאוריתא [ובבדי השולחן הביא לדון שבליעה בכלי זה לא דרך בישול ולפ"ז גם אם טכ"ע דאוריתא] אמנם צ"ע שהרי שיטת הרשב"א שטעם כעיקר דאוריתא ועיין ט"ז שכתב שרק בדבר שצריך עדות לא נאמן בדאוריתא אבל דבר שלא צריך עדות נאמן תמיד ועיין חוות דעת שהקשה הרי תרומה דרבנן לא צריך שני עדים וביאר כונתו שדבר שצריך הגדה בבית דין לא נאמן משא"כ באיסורים שאין דין הגדה בבית דין גם מסל"ת נאמן וצ"ב כיון שיש כאן דבר שעוזר מצד הסתברות שזה נכון א"כ למה שזה לא יעזור גם בדבר שצריך הגדה בבית דין ועיין ט"ז שבזה ביאר הרא"ש שלגבי בהמה לומר שהיא לא מבכרת עכו"ם נאמן במסל"ת אמנם להלכה כתב שקי"ל שלא נאמן מסל"ת בדאוריתא כמבואר בשו"ע לגבי בכור, ועיין ש"ך שכתב לבאר שכיון שזה עביד לאגלויי לכן כאן נאמן וצ"ע א"כ למה צריך גם מסל"ת וצ"ל שיתכן שיש לו ענין לשקר להכשיל היהודי וצ"ע מנ"ל לרש"י דבר זה והנה עיין ש"ך שהביא בשם רבינו גרשון שלא שיך במסל"ת לא מרע אומנותיה אמנם עיין פמ"ג שדיק מהר"ן לא כך וביאר שאם לא אומרים לו שזה לצורך איסור אלא סתם שנים הימרו זו את זה מועיל וכן הוא בט"ז ומבואר כנ"ל שכל הענין לשקר רק מצד להכשיל היהודי ולפ"ז אין זה כגדרי מסל"ת בעדות אשה [אמנם הרב גרשון דבש"ך נקט לא כך וכן מבואר ברעק"א שם]

והנה כתב הרמ"א שנהגו לא לסמוך על קפילא וביאר הש"ך רק על עכו"ם ועיין רעק"א שדן שאולי זה בגלל שחוששים לכל השיטות חכרבינו גרשום אמנם א"כ אפשר להטעים לשני גויים קפילא אחד במסל"ת ואחד בלא מסל"ת ובפשוטו הביאור כמבואר ביד מיהודה כי מצוי בזה טעות וגוים לא איכפת להם מהאמת וע"ש שכתב שכיון שצריך חוש הטעם טוב אין לסמוך גם על ישראל

ט"ז] מבואר בגמ' דאיכא נאמנות של כפילא ובביאור הגמ' עיין פמ"ג ובביאור הגר"א שכתבו שיש כאן ד' שיטות א. שיטת רש"י שצריך שישים ובכל אופן אם יש אפשרות להטעים לקפילא צריך להטעים לו שמא יש טעם וברא"ש נקט שזה גם בתערובת של קדירה אמנם עיין רשב"א ורמב"ן שנקטו כדבר פשוט שכל דברי רש"י רק בבליעה של אוכל אבל בליעה של כלי וודאי מועיל כפילא והאריך בזה היד יהודה סק"ג בתחילתו [וצ"ל הסברא לחלק דבטעם מחתיכה שמצוי שיש כנגד כולו שם לא הקילו במקום שלא מרגישם טעם משא"כ בכלי שלא מצוי שיש טעם ככולו ורק מצד גדר אסרו לכן הקילו בזה שכל שלא ניכר הטעם מותר] וע"ש שנקט עוד [וכן הוא באור גדול סימן נ"ט] שכל דבר רש"י רק בדעת ריב"ל שיש ילפותא מפסוק ומשמעות הדברים שזה דין תמידי שצריך שישים אבל לשאר אמוראים כל שאינן בזה טעם הוא בטל ובזה מיושב קושיות הראשונים מסוגין [והנה בגמ' קי"א: מפורש שמועיל קפילא לבד והאור גדול ביאר כי זה קדירה אמנם אם זה מחלוקת אמוראים יתכן שזה לא קשה]

ב. שיטת תוס' צ"ח. צ"ט. והרא"ש שתמיד כל שאין בזה טעם על ידי טעימת קפילא הוא בטל אמנם כל שלא טעמו על ידי קפילא הצריכו רבנן שישים כמבואר בתוס' צ"ח: ובמהרש"א שם אפילו אם ברור שאין בזה טעם

ג.שיטת הרמב"ם [כפי שביארה בב"י] שכל שאין בזה טעם מותר אמנם גם ביותר משישים צריך להטעים לקפילא וכל הדין שישים כשאי אפשר להטעים לקפילא והש"ך נקט שכך קי"ל אמנם הגר"א נקט שאין הכרח ויתכן שקי"ל כתוס' וכתב הרמ"א שהיום לא סומכים על טעימת עכו"ם וכתב הפמ"ג שתמיד זה נחשב כאילו אין עכו"ם

ד. שיטת הרמב"ן רשב"א ור"ן שאם זה ממשות תמיד צריך שישים ואם זה בליעה של קדירה מועיל קפילא ובטעם הדבר הב"ח בתחילת הסימן וכן בפמ"ג סימן ק' מ"ז ה'] ביאר מצד שחוששים שהוא משקר משא"כ בבליעה שיתכן שלא יצא כולו סומכים על קפילא ולפ"ז כתב הב"ח שבישראל מועיל לטעום אפילו בתערובת שלגוף האיסור אמנם הדברים פלא כמבואר ביד יהודה דהרי מקור הראשונים מהגמ' של תרומה עיין צ"ט. ושם מדובר על טעימת ישראל והחוות דעת ביאר שיש הלכה שאינו מינו לא בטל אלא בשישים וזה דאוריתא ע"ש והנה זה יתכן בדעת רש"י אם נימא שדבריו גם בקדירה אבל בדעת הרמב"ן שחילק בין בליעה של כלי לממשות אין מקום לחילוק זה ובפשוטו הביאור כמו שהאריך ביד יהודה סימן ס"ט סקס"א ובסימן צ"ח סק"ג שיש כאן לא פלוג רבנן שתמיד הצריכו שישים וכלשון הר"ן שלא חילקו חכמים בתקנתם והנה הא דבכלי זה אחרת עיין בר"ן דשם יש הרי ספק כמה נבלע דהינו ואם אין טעם תולים שיש בזה שישים ולפ"ז כתב שגם באיסור גמור שנתערב ולא יודעים כמה יועיל טעימת קפילא אמנם בלשון הרשב"א והרמב"ן זה לא הוזכר ומשמע קצת שבבליעת איסור שם גזרו שתמיד צריך שישים משא"כ בבליעות שזה סוג תערובת שאין סיבה לשישים שם הקילו שכל שאין טעם לא צריך שישים וכדרך תוס' והנה דברי הר"ן צ"ב שהרי הוא עצמו כתב שיש הרבה דברים שלא נותנים טעם בעשרים וא"כ אין ראיה מטעימת הקפילא

י"ז] והנה בעיקר הדין שבמין במינו צריך שישים עיין יד יהודה צ"ח סק"ג דבפשוטו הביאור כמבואר בספר התרומה שזה אטו מין בשאינו מינו ששם עד שישים זה נותן טעם אמנם ע"ש שהביא מהרשב"א [ת"ה י"ז.] והר"ן [צ"ח: ד"ה והוי יודע] דביארו שזה סברא מדרבנן שרצו שזה רק יתבטל בשיעור שזה לא נותן טעם ומה נחשב שזה לא נותן טעם משערים לפי אינו מינו דהינו שכל שהטעם קיים בתערובת זה סיבה לאסור מדרבנן אמנם ע"ש דהביא מלשון הרמב"ם פט"ו ה"ד שזה לא קשור לנתינת טעם אלא שזה ביטול בעוצם מיעוט וחז"ל קבעו שיעור שישים כמו שקבעו מאה בתרומה מאתים בערלה וע"ש שבלשון הרמב"ם מדויק שכמו שלגבי שישים כל שקפילא לא טעם צריך שישים ה"ה בתרומה צריך מאה ובערלה מאתים ואם כפילא יטעום זה מותר כל שזה לא נותן טעם והנה בפשוטו כל מה דכתבו הראשונים שזה הלכה שצריך שישים גם אם אין טעם זה רק אם הביטול מצד שיעור של עוצם מיעוטו ורק שקבעו השיעור לפי שישים ובזה יתכן שלא פלוג ואמרו שישים אבל אם היסוד שלא יהיה טעם בפשוטו לא שיך לומר דבר זה ועיין יד יהודה שדן לומר שודאי שגדר הדבר שזה מיעוט ולא קים רק שהשיעור נקבע שאין בו כדי לתת טעם אבל לא שכל סיבת הדין זה הנתינת טעם ומה שכתבו הראשונים אטו מין בשאינו מינו הכונה שכאן שזה אותו טעם אין בזה הסברא לאסור מצד הנתינת טעם ולכן הוצרכו לטעם זה

י"ח] והנה הרשב"א נסתפק בגיד שאינו נותן טעם האם צריך שישים כגון בנימוח דהרי כאן גם באינו מינו אינו נותן טעם והכריע בקצר לאסור והובא בשו"ע סימן ק' ס"ב ועיין פלתי שכתב שלכאורא כל צד האיסור זה לשיטתו שגם אם קפילא לא טועם צריך שישים וממילא באינו מינו שיך לאסור אבל לראשונים שתמיד מועיל טעימת קפילא א"כ כאן זה כמו שקפילא טעם ולא שייך לאסור וממילא גם במינו אין סיבה לאסור וכן ביאר החוות דעת סימן צ"ח בסופו ובפר"ח סימן ק' [והגר"א סימן צ"ח רמז לזה] אמנם עיין יד יהודה שרק במקום שהטעם לא ניכר מחמת מיעוטו זה בטל אבל כאן שזה דבר שזה ללא טעם אין סברא זו ותמיד צריך שישים וכמו במין במינו דהינו שאין הכונה שרק המציאות שהטעם נרגש זה אוסר אלא הכונה שאם זה שיעור מועט שהטעם לא נרגש זה סיבה שזה בטל וכאן שהטעם לא נרגש מחמת עוצם מיעוטו אין סיבה שזה לא יתבטל ועל דרך זה עיין ביד אברהם סוף סימן צ"ח דהינו שגזירת מין במינו גם שיך בתערובת של מין בשאינו מינו אמנם ברמב"ן ק"ח. ע"ש מה שדן לרש"י ומבואר שחילק בין הדברים אמנם עיין חזו"א סימן ל' סק"א שהקשה שהרי דבר שטעמו פגום בטל ברוב וכל שאין לו טעם זה כמו טעם פגום שכל שאין טעמו נרגש זה כמו נטל"פ וצ"ע [אמנם עיין חוות דעת סימן ק' שכתב לבאר שהכונה שגם למ"ד אין בגידין בנותן טעם ודאי שזה נותן טעם רק שזה טעם קלוש וזה לא סיבה לאסור אבל זה רק סברא ביחס לטעמו ולא לממשו וזה כמו קיואה דמבואר בטור לגבי כותח שזה רק אסור מצד טעמו וממשו ע"ש] אמנם יתכן שלהלכה הובא הרשב"א רק לגבי מין במינו ושם הרי זה לא נותן טעם והגדר שצריך ביטול שישים על מציאותו אמנם בפשוטו אינו כן אלא הגדר שחשיב שטעמו קיים רק לא מכירים אותו

י"ט] ועיין בחוות דעת סוף סימן צ"ח דהביא מהאיסור והיתר דאם כזית מאותו שם של איסור בשני טעמים כגון בשר עוף ובשר בהמה של נבילה שנתערב בנ"ט חתיכות זה אוסר וצריך שישים נגד שניהם והקשה החוות דעת הרי למעשה הטעם לא ניכר ומה זה שונה מטעימת כפילה ובהכרח שזה כרמב"ן שבנמחה גופו לא מועיל טעימת כפילא אמנם עיין יד יהודה סימן ק' סק"ט שביאר לנ"ל שכאן הרי מצד מיעוט טעמו נרגש ורק מחמת סיבה אחרת אין טעמו נרגש לכן כה"ג זה לא בטל וכמו בגיד ע"ש ויש שדנו שכיון שזה אותו שם של איסור דנים שהטעם המחודש של שניהם יחד הוא עדין נרגש ובחידושי הגר"ח פי"ד ממאכלות אסורות משמע שזה סברא דאוריתא ויתכן שזה סברא מדרבנן

כ]מבואר ברי"ף שחלב הגיד זה מין במינו שלא שיך קפילא ועיין ביאור הגר"א שלמד מזה שה"ה חלב ובשר זה מין במינו דלא כשו"ע אמנם הרשב"א כאן כתב כרי"ף ולעיל צ"ו: בסופו מבואר שחלב בשומן אפשר לטועמו ואפילו ביותר משישים ובהכרח שחלוק שומן הגיד מחלב רגיל וצ"ע ועיין ביאור הגר"א שהוכיח מהר"ן שכתב שחלב בבשר זה מין במינו אמנם עיין פר"ח דדן ששם זה ביחס לר' יהודה דהרי הולכים לפי השם אבל כאן שזה תלוי בטעם יתכן שודאי שזה טעם אחר ועיין ריטב"א צ"ו: שכתב מפורש שזה מין במינו ובש"ך הביא מהראב"ן שזה מין במינו וכתב שזה רק בבשר שמן והנה בעיקר הנידון צ"ב דבפשוטו כל שטעמו ניכר זה אסור וכן הוא בנודע ביהודה תנינא סימן ס"ו ובחת"ס יור"ד סימן פ"ז ועיין יד יהודה סוף סק"ז שהביא מהפר"ח שכל שאין בזה חילוק גדול חשיב מין במינו וכתב לבאר שהכוונה שמסתמא כיון שזה טעם דומה לא ירגישו הטעם ולפ"ז וודאי שאם ירגישו הטעם זה איסור דאוריתא רק שיש דברים שטעמם שונה ותמיד לא ירגישו הטעם ובזה יש חומרא שתמיד צריך שישים אמנם יתכן עוד שכיון שנטל"פ מותר ורק טעם חשוב הוא לא בטל כל שזה דומה זה לא טעם חשוב ועיין בדי השולחן שהקשה אבל כל שלמעשה זה לא ניכר אין כאן סיבה לאסור שהרי כל האיסור של מין במינו מצד שחשיב שטעמו ניכר אבל כאן זה לא ניכר אמנם אם מין במינו אסור לא מצד שיש כאן הכרת הטעם א"ש ויתכן שכל שזה לא נחשב טעם שונה חשיב שטעמו ניכר דהרי עיקר טעמו ניכר וצ"ע

כ"א] הרמב"ן נקט שמליחה גם בשמן מותר ורעק"א כתב שהוכיח מהמעשה משני הירכים שזה לא אסור מצד המליח דהינו שנקט ששומן הגיד זה דבר שמן וצ"ע א"כ למה מדין צלי זה לא אסור אמנם לכאורא הרמב"ן לא הוכיח מגמ' זו אלא שכתב שמסברא זה כך אבל ודאי שזה דבר כחוש וכמבואר בתוס'

**צ"ז: אמר ר' חנינא כשהן משערים – עד סוגית זרוע בשלה [כולל הנידון של קליפים ועצמות בראשונים שם]**

**חלק ראשון בדין בליעת קדירה ועצמות – סימן צ"ט ס"א עד ס"ד**

**חלק שני כחל – סימן צ' ס"א סימן צ"ח מה שנוגע לסוגין, חזו"א סימן ל"ג**

**בדין ביצה – עיין פמ"ג פ"ו מ"ז סק"ט ובחזו"א כ"ו סק"ב**

**כדאי לראות כל הגמ' קודם**

**בדין בליעת קדירה ועצמות**

**א. בביאור המחלוקת דבמה משערינן – עיין רש"י וברמב"ן ורשב"א ועיין תורת הבית ה:**

**ב. בטעם הקולא דנתמעט דרך בישול - ועיין רשב"א במשמרת הבית ט"ז. [הדברים נסובים על דבריו בתוה"ב י"ח:] ובתשובותיו סימן תקט"ו**

**ג. תוד"ה בקדירה – ביאור דבריהם עיין מהר"ם [וכן הוא בפרי תואר סק"א ד"ה והאי סוגיא], ותוס"ר וראש יוסף בסוגין ובכו"פ סק"ג [וע"ש לענין שני כפות ובדרכי משה סוף סימן צ"ח הובא ברעק"א שם]**

**ד. בביאור חילוק הרשב"א בין מינו לאינו מינו – עיין ב"י ובגליון רעק"א**

**ה. בסברת הרשב"א שלא משערים מה שבלוע בקדירה – מ"ז סק"ד**

**ו. האם באיסור שנימוח גם מצרפים החתיכות לרוטב – פמ"ג צ"ב מ"ז ט"ז ד"ה ויש לחקור ובסימן צ"ט מ"ז ג' ועיין יד יהודה סק"א ד"ה אך**

**עצמות וקליפים**

**ז. בדין צירוף עצמות לבטל – עיין היטב ברא"ש ובר"ן וברשב"א בתורת הבית ו. [ועיין משמרת הבית ו: מה שהקשה על הרמב"ן ועיין ח: מה שדימה עצמות איסור לחתיכה שבלעה איסור]**

**ח. בהא דעצמות מצטרפים – עיין פר"ח סק"א ובמה דהשיג עליו הפרי תואר ועיין פמ"ג מ"ז סק"א הבחינה הא' והב' [ועין יד יהודה סק"א ד"ה אך מה שישב את דברי הט"ז] [ועיין ר"ש בתרומות שדימה קדירה לקליפים]**

**ט. בביאור שיטת הרמ"א דעצמות האיסור לא מצטרפים לא לאיסור ולא להיתר – חוות דעת סק"ב ועין בהגהות אמרי ברוך ובפמ"ג ש"ד סק"ב ועיין רשב"א במשמרת הבית ח:**

**י. האם גם דבר איסור ללא טעם יכול להצטרף לבטל – עיין יד אברהם צ"ט ס"א ועיין יד יהודה סק"ו לגבי עצמות האסורים**

**י"א. בהא דהאיסור עצמו לא מצטרף לשישים – פמ"ג מ"ז א' וביד יהודה סק"א ד"ה ומה שטען**

**כיצד משערים, ועצמות וקליפים – טושו"ע צ"ט ס"א - ד**

א]מבואר בגמ' שני לשונות האם משערים בקדירה או במה דבלע קדירה והנה שיטת רש"י וכן הוא ברבינו גרשום שהכונה האם משערים בחרסי הקדירה או רק במה שבלעה הקדירה וקי"ל כלשון השני שרק במה דבלע הקדירה ורש"י הוסיף שגם כך לא משערים מצד שכמו שהקדירה בלעה היתר כך היא בלעה איסור ובביאור כונתו הראשונים ביארו שהגמ' כאן סברא שנוקטים שההיתר נתמעט ולא האיסור וכדקס"ד דרב אשי אמנם הגר"א ביאר שכונת רש"י שכאן בגמ' מדובר שיודעים שההיתר נתמעט והאיסור לא נתמעט ועיין רשב"א שהביא כזה ביאור בגמ' וצ"ב למה לא ביארו שזה כונת רש"י ולכל הפחות למה לא הקשו על רש"י שלמה לא ביאר את הגמ' כמו שההלכה

ועיין רמב"ן שנקט שהלשון הראשון אין כונתו שמשערים בחרסי הקדירה אלא הכונה רק במה שבתוך הקדירה ולא במה שהקדירה בלעה ובפשוטו הביאור כמבואר בפמ"ג צ"ט מ"ז ד' שזה מצד דשמא אין הבלוע בקדירה מצטרף כיון שהוא לא בלוע ברוטב או מצד שקשה לשער ויכול להיות טעות וללשון השני משערים גם במה שבלעה הקדירה

ובתוס' כתבו להקשות איך זה יתכן שיצרפו את הקדירה הרי ודאי שבליעה של חרסי הקדירה זה סיבה פחות לביטול הטעם כדחזינן במציאות וכן הקשה הריטב"א ובטעם הדבר עיין פר"ח סק"א שביאר שבתחילה הרי האיסור מתערב ברוטב ואחרי זה שניהם יחד מתערבים בחרסי הקדירה וא"כ כמו שהאיסור נחסר כך ההיתר נחסר אמנם יתכן שמציאות ההיתר לא נבלעת רק הטעם וממילא ההיתר לא נחסר עוד יתכן שכל דין הביטול לא מצד התפשטות הטעם אלא מצד שיש כאן שישם טעמים נגדו וממילא הקדירה שאין בה נתינת טעם היא לא סיבה להצטרף ועיין בזה לקמן בסוגיא דעצמות וקליפים ובחוות דעת סק"ב, ועיין יד יהודה סק"א ד"ה אך גוף הדבר הביא בשם שו"ת בשמים ראש שהמציאות מוכיחה שדבר קשה בולע פחות מדבר רך ולכן כשיש טעם איסור הוא וודאי יותר נבלע בחתיכות מאשר מקדירה [ובאמת הפמ"ג צ"ב מ"ז ט"ז ד"ה ויש לחקור הקשה שרוטב שנתערב בל' זיתי רוטב ול' כזיתים איך הרוטב מותר הרי ודאי שהחתיכה מקבלת פחות טעם מאשר הרוטב שזה תערוב גמורה שכל הטעם עבר אליו אמנם בסימן צ"ט מ"ז ג' הכריע להיתר ועיין יד יהודה הנ"ל] ולכן ביארו שהנידון לגבי בליעה שבקדירה והנה בלשון תוס' כתבו שהנידון על בליעה קודמת ועיין מהר"ם שביאר שזה ללשון במאי דבלעה קדירה אבל ללשון בקדירה עצמה לא צריך להגיע לזה וכן מבואר במעדני יו"ט ובפרי תואר סק"א דהינו שנקטו שגם לביאור התוס' לשון הגמ' בקדירה זה כפשוטו אמנם עיין תוס' רא"ש והאריך בזה בראש יוסף שלכו"ע לא משערים בקדירה עצמה אלא רק בליעות שבקדירה אלא שנחלקו האם משערים גם בבליעות ישנות או רק במה שהקדירה בלעה מחמת עכשיו אלא שא"כ צ"ב למה תוס' היו צריכים לשנות דמדובר על בליעות ולא על איסור בעין וצ"ל שאם זה איסור בעין נקטו ודאי שאין לצרף בליעות ישנות וצ"ב הסברות בזה

ועין פלתי סק"ג שגם נקט כראש יוסף שלכו"ע לא משערים בקדירה אלא הנידון האם משערים בבליעות ישנות וע"ש שדן שהלשון השני לא חולק רק שביאר את הכונה של בקדירה על אופן אחר כמבואר ברש"י וע"ש שהביא מהאיסור והיתר כלל כ"ד שאם תחב שני כפות בלועים בלוע השני מצטרף לבטל הבלוע הראשון דהיינו דממ"נ אם יצא האיסור מהראשון זה גם יצא מהשני וכתב שזה כמו תוס' שאומרים ממ"נ שאם יצא האיסור יצא ההיתר דהינו שדימה שני כלים לאותו כלי אמנם הד"מ סוף סימן צ"ח הובא ברעק"א שם חלק עליו מצד שאולי אחד פלט ואחד לא פלט וצ"ל שכל התוס' זה רק בכלי אחד שבלע פעמים ולא בשני כלים

ב]והנה בעיקר הא דמבואר בגמ' דמשערים במה דבלעה הקדירה לפירוש הרמב"ן בלשון השני או לרש"י מבואר שאם יודעים שההיתר נתמעט והאיסור לא נתמעט משערים כמה ההיתר נתמעט וגם אותו משערים ועיין רמב"ן שהקשה מה סברא בזה הרי עכשיו יש יציאה חדשה של הטעם ועכשיו נעלם חלק מהאיסור וכמו שאם זה יפול בקדירה אחרת זה סיבה לאסור ובפשוטו הביאור כמבואר ברשב"א במשמרת הבית ט: מצד שאולי קודם זה לא הוציא את פליטתו ועכשיו זה הוציא א"כ ה"ה כאן ועיין רמב"ן שהוסיף להוכיח שלא מסתכלים על ההתחלה מהדין שתערובת תרומה וטחנו שאם המדה היתה משתנית היה חל איסור חזינן שאפילו שבתחילת התערובת זה מותר אם משתנה התערובת זה אסור [וצ"ב הדמיון דשם כבר חל ביטול והיה צד לומר דלא כמשנה אבל כאן הנידון שיש כאן תערובת חדשה וכנ"ל] ועיין רמב"ן שביאר שזה קולא מיוחדת כיון שבבישול זה היה ביטול וכתב שאם יוציא מההיתר ודאי שיהיה אסור ועיין שו"ת הרשב"א סימן תקט"ו שטעם ההיתר מצד שטעם כעיקר מדאוריתא ועיין משמרת הבית ט"ז. שכתב לבאר שכמו שיצא מההיתר כך יצא מהאיסור וצ"ב כונתו הרי יש כאן חשש שבתחילה החתיכה לא הוציאה בליעתה ועכשיו הוציאה בליעתה שלכן זה אוסר בקדירה אחרת והראשונים הביאו מהרמב"ם שבאמת מה שנשרף על ידי האור לא משערים ורק מה שנבלע בקדירה משערים והנה בלשון הרמב"ם מדויק שרק מה שנבלע לאחר שנפל האיסור ולא מה שקודם וצ"ב הסברא בזה

ג]עיין רש"י שכתב להחמיר כלשון השני ועיין רשב"א שהקשה הרי זה רק דרבנן וכתב שכיון שעיקר דין טעם הוא דאוריתא אמנם בשם הרמב"ן כתב שבאמת קי"ל להקל מצד שספק דרבנן לקולא ומבואר שנקט שכל סוגין זה במין במינו ובאמת כתב לדינא שאין להקל לשער במה שתוך הקדירה אלא במין במינו ולא במין בשאינו מינו ובביאור הגר"א כתב שסברתו מצד שנקט בביאור הגמ' כרמב"ן וממילא כל הקולא כלשון השני מצד ספק דרבנן לקולא אבל בדאוריתא אדרבא קי"ל לחומרא כלשון הראשון אמנם הטור כתב שהרא"ש לא חילק ובפשוטו כונתו שנקט שהגמ' זה מדובר במין בשאינו מינו ואדרבא לכן כתב להחמיר ולפ"ז מבואר בגמ' שגם במין בשאינו מינו משערים את מה שבלעה הקדירה כן ביארו הגר"א והפמ"ג ורעק"א בכונת הרשב"א אמנם הב"י נקט שכונתו להקל דאם לא ראו כמה היה האיסור בתחילה שמשערים כמה ההיתר נחסר ולא האיסור וזה קולא רק במין במינו ועל זה נחלק הרא"ש שאין כזה קולא ע"ש והנה בגמ' מבואר במעשה על חלב ובשר שרב אשי שיער לפי מה שהיה בתחילה ולרשב"א בהכרח שזה מין במינו וכן דיק הגר"א אמנם לשאר הראשונים יתכן שזה מין בשאינו מינו וכן הוא מוכרח לב"י שכל מה שרב אשי לא צודק זה רק במין בשאינו מינו

והנה הרשב"א כתב שמין בשאינו מינו זה מדאוריתא מצד טעם כעיקר או אם יש כזית בכדי אכילת פרס וצ"ע הרי כאן הנידון בבליעות ואם כבאכ"פ לאו דאוריתא זה ודאי מדרבנן וצ"ל שכיון שלגבי ממשות שנתערב גם שם שיך נידון על בליעות צריך לחוש ולא לסמוך על אומדנא ממילא זה גם ללגבי טעם וצ"ע

ד]עיין ר"ן שהביא מהרא"ה בבדק הבית שכל כזית בשר משערים שזה כמו רביעית רוטב דמבואר בגמ' שרוטב שמתיבש זה עומד על כזית והרשב"א כתב שסתימת הגמ' לא כך וצ"ב סברת הרא"ה הרי כאן הקובע בכמה מקום זה מתערב וכל שהמשקה לא נצטמק מילא זה הפזר בשטח יותר ואולי כונתו שממילא כמות הטעם שיש בכזית זה כמו כמות של רביעית וצ"ע

**בדין קליפין ועצמות**

ה]מבואר בגמ' דנחלקו האם משערים הבשר אם הזרוע או הבשר לבד והראשונים דנו מזה לענין דין עצמות לביטול ונבאר השיטות א. שיטת הרמב"ן דלמ"ד שבמאה ס"ל שעצם לא מצטרפת לא להיתר ולא לאיסור ולכן משערים רק בבשר ובפשוטו הביאור דתמיד דנים את העצם כחרס של קדירה שאין לו לחלוחית שהוא לא סיבה לאיסור ולא סיבה להתיר וכן משמע בריטב"א והמ"ד שס"ל בשישים ס"ל שגם עצם יכול לבטל וכן גם עצם צריך שיעור ביטול כנגדו ועיין ר"ן שמשמעות הרמב"ן שגם בעצם יבש צריך ביטול כנגדו וכן הוא יכול לאסור ועיין רשב"א במשמרת הבית ו: שהקשה שלמה עצם יבשה צריכה ביטול הרי אין לה סיבת איסור וכתב שאם כי דבר מחובר הוא נחשב כמו איסור א"כ גם שומן הגיד שמחובר לחתיכה יצטרכו ביטול כנגד כל החתיכה ואולי יש לחלק בין עצם שזה דבר שטפל לבשר ואולי רק לכן עצם יש בה ביטול וזה לא כמו קדירה כי הוא טפל לאיסור [ולכאורא כל זה כי יש דין שישים אבל אם הכל תלוי בטעם הדברים צ"ע]

ב. עיין רא"ש ור"ש ורשב"א שהביאו מהירושלמי שעצמות האיסור מצטרפים להיתר וזה טעם המ"ד במאה ובפשוטו המ"ד בשישים חולק אמנם כתבו שגם הוא מודה והגמ' זה רק אסמכתא והביאו ראיה מהירושלמי דמבואר שלגבי שישים הקליפה של הביצה היא נחשבת לבטל ומבואר שגם למ"ד דבשישים בכל אופן קליפות האיסור מצטרפות להיתר ואין לומר שעצם יש בו יותר לחלוחית דודאי שאין בו יותר מגיד ואם קליפה של איסור זה כהיתר כמבואר בירושלמי א"כ ה"ה עצם

ג. עיין ר"ן בביאור הגמ' שנקט שיש כאן שני מחלוקות א. האם עצמות יבשות מצטרפים לבטל ב. האם עצמות רכות חשיבי איסור דהינו שעצמות קשות ודאי שגם של האיסור מצטרפות לבטל ורק ברכות נחלקו ולפ"ז למאי דקי"ל דבשישים בהכרח שעצמות רכות חשיבי איסור וצריך ביטול כנגדם וכן פסק הש"ך ועיין ריטב"א שהביא גם מהרא"ה שהסברא דעצמות רכות זה איסור אמנם כתב שגם לגבי לבטל רק עצמות רכות יכולות לבטל ולא עצמות יבשות ולדבריו קליפי ביצים ודאי לא מבטלים וצ"ע מהירושלמי אמנם יש לדמות לקדירה

ד. עיין ברמ"א שהביא מהאיסור והיתר דעצמות ההיתר מצטרפים אבל של האיסור הם לא אוסרים ולא צריך ביטול כנגדם וצ"ב הטעם ובחוות דעת ביאר שיש בהם טעם איסור רק שאין בהם רק טעם קלוש והם לא סיבה לאסור ולכן הם לא יכולים להצטרף לבטל כמו שחתיכת איסור עצמה לא מצטרפת לבטל ועיין הגהות ברוך טעם שעד כמה שזה טעם קלוש כמו גיד הרי קי"ל שאין בגידין בנותן טעם דהינו שטעם זה הוא מותר ובפמ"ג כתב שזה רק גזירה דרבנן שמא יצרפם גם אם זה התבשל אם הבשר לבדו וצ"ע הרי המקור מהירושלמי לגבי טנופת שזה לא נדון של טעם וצ"ל שזה סברא שכיון שזה טפל לאיסור מדרבנן זה לא מצטרף לביטול וסברא זו מבוארת במשמרת ח: שכתב לדון שחתיכה שבלעה איסור לא מצטרפת לבטל כמו שטינופת של איסור לא מצטרף לבטל

ה. עיין ב"י שהביא בשם ר' אברהם שכל הדין שקליפות היתר מצטרפות זה רק במין במינו שכל הדין ביטול הוא מדרבנן אבל במקום שהדין ביטול הוא מדאוריתא אין קליפי היתר מצטרפים וביאר הפר"ח דזה כמו חרסים שלא מצטרפים

ו]והנה בעיקר שיטת הרא"ש שקליפות מצטרפות לבטל וכן נפסק בשו"ע עיין פמ"ג שהביא לבאר בזה שני אופנים א. דבאמת אין בקליפה שום לחלוחית ובכל אופן היא מצטרפת לבטל מצד שהטעם מתפשט בשישים ממילא הוא לא ניכר אלא שצ"ע הרי הוא חוזר ויוצא וכתב שמשהו לא יוצא מכלי ועיין יד יהודה שתמה הרי משהו ודאי יוצא אלא שא"כ צ"ע למה גוף הקדירה לא מצטרף כמו שהעצמות מצטרפים וכתב לישב בשם הדרישה שכיון שזה כבר בלע ממקום אחר ממילא הוא כבר לא יכל לבלוע ואפילו אם זה קדירה חדשה אבל לא פלוג עוד הביא מהפרי תואר שכיון שזה לא מוקף מכל הצדדים זה לא ודאי מקבל הטעם ולפ"ז חרסים שיהיו מונחים בתוך הקדירה יצטרפו לבטל [והיד יהודה כתבו שזה רק קולא בדבר שהוא חלק מהתערובת ולא בקדירה] ולשיטה זו א"ש הרמ"א סימן פ"ו שכתב שגם קליפות של ביצים שאין בהם שום לחלוחית זה מצטרף לבטל ועיין ר"ש בתרומות שדימה קליפי ביצים למ"ד שמשערים בקדירה עצמה ועיין פרי חדש סק"א שתמה כמו שכתבו התוס' שודאי שאם יש איסור שמתערב בהיתר ויש קדירה שזה חמישים כזיתים שהטעם יהיה ניכר אמנם הפרי תואר חילק כנ"ל

ב. עוד כתב הפמ"ג לבאר בשם הפלתי שרק מחמת שיש לחלוחית בעצמות לכן זה יכול לבטל אבל ללא זה ודאי שזה לא מבטל רק לחלוחית זו מותרת ובזה א"ש החילוק בין זה לחרסים דהינו שהדין ביטול בשישים לא מה שזה מתחלק לשישים מקומות אלא שיש שישים חלקי טעם נגדו ולכן רק דבר שיש בו לחלוחית יכול להצטרף וכן נקט הפר"ח בקושיתו ובפרי תואר בתחילתו אמנם זה צ"ע מקליפי ביצים שאין שם לחלוחית וכתב ששם באמת זה רק במין במינו אמנם בר"ש שדימה לקדירה חזינן שגם ללא לחלוחית זה יכול לבטל דהינו שסיבת הביטול מה שזה מתפשט לשישים מקומות לכן זה לא ניכר ולא כי יש נגדו נ"ט טעמי היתר ועיין בראב"ד בתמים דעים [הובא ביד יהודה] לגבי קליפות שכתב שמסברא זה צריך לבטל כי הטעם מתפשט ודימה לחרסי הקדירה ועיין פרי תואר שגם נקט שהביטול מה שזה מתפשט ע"ש ריש סימן צ"ט

והנה הט"ז התחיל כי זה מתפשט בהכל וגמר כי יש לחלוחית ועיין פמ"ג וביד יהודה ביאר שאם רק מצד התפשטות הטעם א"כ העצמות עצמם יהיו אסורים ולכן כתב שיש שם לחלוחית והם עצמם גם מותרים

הנה הירושלמי מדמה דין טנופת של תרומה לדין נותן טעם והדברים צ"ע דשם זה נידון של יבש ביבש וצריך כמות של מאה והרי שם הקליפות לא בכלל הספק ובכל אופן כיון שזה טפל לדבר זה מצטרף לכמות אבל כאן שזה נידון של בליעות מה ענין זה לזה ממ"נ אם הבליעות מתפשט גם אם שם זה לא מצטרף כאן זה צריך להצטרף ואם כאן זה לא מצטרף לבליעה מה עוזר ששם זה מצטרף ובפשוטו מבואר שהנידון כלפי הדין דרבנן של שישים דהינו שמדובר שמצד ההשערה ודאי אין כאן טעם ורק שמדרבנן הצריכו שישים ובזה יש נידון מה מצטרף לתערובת ולכן אפשר לדמות הדברים וזה על דרך האומרים שסוגין רק במין במינו וצ"ע

ז] עיין פמ"ג מ"ז א' שהקשה כיון שהביטול הוא מצד ההתפשטות למה חתיכת איסור לא מצטרפת לביטול וע"ש שכתב כי זה חוזר ופולט והקשה אם נימא שמשהו לא נפלט א"כ קשה כנ"ל אמנם עיין יד יהודה שכתב שאפילו אם נפלט אבל תמיד נגדו חוזר ונכנס איסור בחתיכה וע"ש סק"א ד"ה מה שכתב לישב דרק התפשטות ביותר משישים זה סיבה להיתר ובאמת תמיד האיסור מצטרף ובתערובת של לחל בלח כיון שנהיה כמות של שישים ואחד מילא יש כאן התפשטות בשישים ואחד ועיין יד אברהם שכתב שהאיסור בעצמו ודאי לא מצטרף כמו גידים אפילו שאין בהם טעם איסור בכל אופן זה לא מצטרף לבטל את שומן הגיד ע"ש וצ"ב טעמא דמילתא ויתכן שזה סברא דרבנן בדין שישים שהאיסור בעצמו לא מצטרף כמו עצמות איסור לרמב"ן

ח]בפשוטו מבואר בראשונים שעצמות האיסור מצטרפים לבטל כיון שאין בהם איסור לא בלחותם ולא בעצם עצמו שזה כמו גיד שאין בו נותן טעם ללא חידוש התורה אמנם עיין יד יהודה סק"ו שהקשה דהרי ברמב"ם מבואר שיש איסור מדרבנן על עצמות ולמה שכאן מצד זה יצטרכו ביטול כנגדו וע"ש שכתב שכיון שהטעם למעשה מתפשט שם זה סיבה לבטל אפילו שהוא איסור אמנם עיין לעיל שהבאינו מהיד אברהם שהוכיח שאיסור לא מצטרף לבטל כמו גיד גם אם אין טעם ועיין חוות דעת סק"ב שדן שהלחות מותרת אפילו שהעצם אסור וכאן הבלבול הוא בלחות ועיין אחיעזר ח"ג סימן ל"ג שכתב שהרמב"ם דיבר רק בעצמות רכות ולא בסתם עצמות

ט] הרמב"ם פסק לגבי תרומה שטינופת תרומה לא מצטרף לביטול והראב"ד השיג מהירושלמי והנה כאן פסק כמ"ד בשישים דהינו שעצמות איסור צריכים ביטול ושם חילק ביניהם אמנם יתכן שזה אסמכתא כמבואר בראשונים ועיין יבין דעת שכתב ששם יש חומרא מיוחדת בתרומה כיון שהקליפה אם טחנו אותה יחד אם הקמח זה נחשב כחלק ממנו וחייב בחלה ושאר דינים ע"ש ועיין יד יהודה סק"ו

**סוגיא דכחל ובדידיה משערינן - סימן צ' ס"א [צ"ח ס"ג, ק"ו ס"א]**

**א. בטעם איסור כחל – עיין תוס', ובר"ן, וברשב"א בתורת הבית ט"ז: [ועיין מה שהקשה עליו הט"ז סימן צ' סק"ג ובמה שישב היד יהודה כאן ובסימן ס"ט סקמ"ה על פי דבריו במשמרת הבית ח:] ועיין בבד"ה ט"ז: [ובחידושי הרא"ה והריטב"א בסוגין]**

**ב. וכחל מן המנין – בטעם הדבר עיין בראשונים הנ"ל ועיין ט"ז סק"ב [ובפר"ח ס"ט סקמ"ב] ועיין מ"מ פ"ט הי"ג דמשמע שיש כאן שני טעמים ועיין ברמב"ם שם**

**ג. בטעם שהכחל מן המנין אפילו שחלקו חלב – דרישה סק"ב ובבית מאיר**

**ג. בשאר איסורים שנבלעו האם החתיכה מהמנין - עיין בד"ה ח: ובמשמרת הבית שם ועיין שו"ת הרשב"א סימן תצ"ד ועיין ק"ו ס"א ובביאור הגר"א שם ועיין טור סימן ק"ו ובהשגת הב"י שם [ובט"ז ורעק"א] ועיין פר"ח ס"ט סקמ"ב מה שתמה לגבי דם**

**ד. הטעם שבשאר איסורים אינו מן המנין – פמ"ג צ"ט מ"ז א' יד יהודה סק"א ד"ה ומה שטען ועיין במשמרת הבית ח: וביד אברהם צ"ט א' לגבי גיד הנשה**

**ה. בנפל לפחות מנ"ט האם כחל מן המנין – תוה"ב י"ז: ובבד"ה שם ועיין רעק"א בגליון סימן צ' ס"א ובישוב סברת הרשב"א עיין פלתי סימן צ' סק"ו [ועיין ר"ן לגבי נפל פעם שניה]**

**ו. תוד"ה אלא מעתה – עיין מהרש"א, ובביאור תירוצם השני עיין גם מהרש"א ובחות דעת צ' סק"א**

**ז. דאי במאי דבלע וכו' – עיין בראשונים לגבי חתיכת איסור עצמה שאין נידון [ועיין בלשון הריטב"א] ובביאור דבריהם עיין חוות דעת צ' סק"א ובאגרות משה חלק יור"ד סימן מ"א ועיין תורת הבית ב: וכן הוא בב"י צ"ח ס"ד**

**ח. בהא דהחמירו גם במין במינו תמיד לשער בשישים – ר"ן צ"ח. וברשב"א צ"ז: ד"ה ומיהו קשיא לי ועיין תוה"ק ז: ובסימן צ"ח ס"ג וע"ש בבית מאיר**

**ט. בטעם דחתיכה אוסרת שני קדירות – חוות דעת סימן ק"ה סקט"ז חזו"א סימן ל"ג סק"א ב' ובסק"ג מה שנוגע לענינינו [ועיין בדבריו או"ח קי"ט י"ז ד"ה ואם] ועיין משמרת הבית ט. בתחילת העמוד**

**י. בדברי הרשב"א האם צריך ביטול ברוב על טעם אם לאו דאוריתא – עיין רעק"א במערכה סקי"א מה שדיק מד"ה הא דאיבעיא [ועיין חזו"א ל' סק"ב מה שתמה בבביאור הרשב"א ועיין חמדת שלמה י"ג ב'] ועיין תשובה קס"ו ד"ה ויש להסביר מה שדייק מהרשב"א בד"ה ובקדירה עצמה שסתר דבריו [ענין זה למדנו בסוגיא דטעם כעיקר אבל כדאי ללמוד הרשב"א כשנמצאים בגוף הסוגיא]**

**י"א. בצורת מדידת הכחל – עיין רמב"ם פ"ט הי"ג ובמ"מ שם ובמה שכתב הלחם משנה ובבית מאיר ועיין פלתי סק"ה**

**סוגיא דכחל ובדין בדידיה משערינן**

א] **כחל בשישים:** בעיקר איסור כחל עיין בגמ' ק"ט דמבואר דמעיקר דין דאוריתא אין לזה דין חלב שיהיה בזה איסור בשר בחלב אמנם רבנן גזרו שיש בחלב זה איסור בשר בחלב והנה זה ודאי שקודם שפירש והא תוך בשר אפילו שצלו אותו יחד גם מדרבנן אין בזה איסור ודעת רש"י ק"ט: שהגדר שלא חל על זה שם חלב רק אם זה יצא החוצה אבל כל זמן שזה לא יצא החוצה לא חל על זה שם חלב אמנם אם זה יצא החוצה חל על זה שם חלב וזה אסור לבשלו גם אם בשר הכחל עצמו ולכן ס"ל שרק בצליה מותר ולא בבישול כי זה יוצא וחוזר והנה מבואר בסוגין דטעם הבשר הנכנס בחלב שבכחל זה סיבה לאוסרו וצ"ע הרי החלב עדין לא פירש ועיין חוות דעת ע"ג סק"ד וכן הוא ביד יהודה כאן דכלפי בשר אחר זה כמו פירש דהינו שרק ביחס לכחל אין לו שם חלב ועיין רמ"א סימן צ' שכתב להחמיר כרש"י אמנם תוס' לקמן וכן נקטו רוב הראשונים וכן פסק השו"ע דגם בבישל הכחל ויצא חלב וחזר הוא לא נאסר מצד שכיון שטעם החלב דומה לטעם בשר הכחל לא אסרו איסור בשר בחלב מצד הכחל אם חלבו אמנם לגבי בשר אחר יש לו דין חלב מדרבנן וזה אסור והנה בחיסרון שיש בדמיון של טעם החלב לכחל מצאנו שני לשונות בראשונים כמו שהאריך ביד יהודה צ' סק"א דבגירסא בתוס' אצלינו וכן הוא ברשב"א דהחיסרון בבשר הכחל שכיון שהוא דומה לחלב אין סיבה לאסור בו איסור בשר בחלב אמנם המהר"ם שם וכן הוא בתרומת הדשן סימן קפ"ב מבואר שהחיסרון הוא בחלב שכיון שטעמו כטעם בשר אין בו איסור חלב אם בשר הכחל

ב] הגמ' אומרת כחל בשישים וכחל מן המנין ועיין רש"י דביאר שבכחל יש טעם בשר ובפשוטו הכונה שהנידון לאסור הבשר מצד חלב הכחל שיצא והרי הוא מתפשט בשוה בשאר הבשר והכחל ולכן הוא מצטרף לשישים ובטעם שהכחל עצמו אסור כתב רש"י שהרי הבשר נתן בו טעם והוא לא נתן טעם בבשר דהינו שיש חלב שודאי נשאר בכחל ובו יש טעם בשר מבחוץ וממילא כיון שהוא בלוע בחלב אם טעם בשר לכן הוא אסור ואין לאסור מצד החלב שיצא החוצה דהרי הוא בטל בשישים ועיין פמ"ג סימן צ' מז"א שכתב שאין לצרף טעם החלב שנשאר אם טעם החלב שיצא דהרי זה דין רואין שכיון שהוא לבדו אין לו טעם הוא לא סיבה לאסור וכן משמעות רש"י בהמשך וברשב"א ועיין תוס' שהקשו שכיון שנשאר כאן חלב שיש בו טעם בשר א"כ יש כאן חנ"נ כיון שהחתיכה בלועה באיסור בשר וחלב וא"כ שיצטרכו שישים כנגד החתיכה עצמה אמנם תוס' תירצו שבסוף הבישול כל החלב יוצא וממילא אין כאן חלב אם טעם בשר תוך הכחל אמנם בפשוטו לראשונים שלא אומרים חנ"נ בשאר איסורים אין מקום לקושית התוס' והנה לגבי בשר בחלב הרי אומרים חנ"נ אמנם בפשוטו זה רק מצד שהכל נהיה חפצא של איסור אבל כאן שזה רק מצד בליעה זה לא שיך אמנם דעת הב"י שגם בליעה של בשר בחלב אומרים חנ"נ לכו"ע ועיין גליון רעק"א סימן צ'

ג] והנה צ"ב למה אסרו את הכחל הרי כיון שהחלב יוצא וכנ"ל א"כ אין סיבה להאסר ועיין תוס' וברשב"א שכתבו לבאר שכיון שבתחילת הבישול החלב עדין תוך הכחל והא בולע טעם בשר ואם יפסיק הבישול אז חתיכה זו תהיה אסורה לכן גזרו אטו מקרה זה לאסור תמיד את הכחל וכן משמעות לשון רש"י ובר"ן ביאר שזה מצד מראית העין ועיין יד יהודה צ' א' שביאר שכיון שדינו היה שהוא אוסר את הקדירה עד שישים לכן הוא נראה כאיסור ומה שהוא מן המנין שכיון שביסוד הדין הוא אוסר מצד החלב שבו לכן תמיד זה גדר הדין ובריטב"א כתב שיש כאן מראית העין מצד שנראה שנשאר כאן חלב אבל באמת אין כאן חלב ועיין רשב"א בתורת הבית ט"ז: שכתב שזה ספק אולי נשאר בו עדין חלב ועיין יד יהודה שם ובסימן ס"ט סקמ"ה שהאריך דבמשמרת הבית ח: מבואר שבאמת כאן אין חשש שנשאר אלא הכל יצא אבל זה גזירה אטו חתיכה שבלעה איסור ששם הרי תמיד זה ספק האם כל האיסור יצא או לא ולכן זה אוסר בשאר קדירות ועיין רא"ה בבדק הבית ובחידושיו דמשמע דהאיסור מצד החלב שנשאר בכחל שהוא חלב אם בשר הכחל וצ"ל שכיון שדנים שהוא חלב לגבי הבשר האחר דנים גם כלפי עצמו וצ"ע

והנה ברמב"ם מבואר שכחל מן המנין כיון שזה איסור דרבנן וצ"ע למה אם זה היה דאוריתא זה אחרת הרי כיון שכל איסור הכחל כי הוא בלע איסור אין סיבה שהוא יצטרף לשיעור שישים ויתכן שדעתו כרא"ה לעיל שבאמת בשר הכחל עצמו אסור ולא רק מצד הבליעה של טעם הבשר בחלב ויתכן שכונתו שלאחר שרבנן אסרוהו כחתיכת נבילה ממילא למה לא צריך שישים נגדו ובזה ביאר כיון שזה קולא דרבנן

ד] הגמ' אומרת שמשערים כנגד כולו ושואלת א"כ נפל לקדירה אחרת זה לא יאסור וצ"ב קושית הגמ' שהרי הסיבה כי לא יודעים כמה יצא אבל מספק משערים כנגד כולו ולכן זה גם אוסר בקדירה אחרת כמו כל חתיכה של איסור ועיין תוס' שהגמ' ידעה שיצא הכל ומשמע בר"ן שהספק כמה יצא אבל באמת יצא הכל וצ"ב הלשון אלא מעתה דאם יודעים שיצא הכל אין זה קשור למה שהגמ' אמרה קודם שמשערים כנגד כולו וצ"ע ועיין ר"ן וצ"ב ואולי אם היו יודעים כמה יוצא ועושים נגדו יש מקום לומר שזה נראה שנשאר ולכן אסרו בקדירה אחרת אבל אם עושים כנגד כולו כיון שבאמת יצא הכל אין סיבה להחמיר ועיין ריטב"א שביאר שהרי האיסור מצד מראית העין אולי נשאר א"כ כיון שמשערים כנגד כולו אין כאן מראית העין והגמ' עונה שכיון שכלפי עצמו זה לא סיבה להתיר ממילא דנו שזה אסור כלפי הכל

ה] עיין ט"ז צ' סק"ג שהקשה על הרשב"א שכתב שסיבת האיסור מצד שחוששים אולי נשאר א"כ מה הגמ' שואלת שזה לא יאסור בקדירה אחרת וכתב שצ"ל שזה תירוץ הגמ' ועיין חוות דעת שם אמנם עיין משמרת הבית ח: דמבואר שבאמת הכל יצא רק שזה גזירה אטו חתיכה של איסור שלא הכל יצא ולפ"ז הגמ' עונה שכיון שהיא עצמה אסורה מצד חתיכה שבלעה ממילא גם אסרו מאותו טעם אם נופלת בקדירה אחרת

ו] עיין רשב"א תשובה תצ"ד וכן נפסק בשו"ע ק"ו ס"א שחתיכה שבלעה איסור אפילו שמשערים כנגד כולה בכל אופן החתיכה מהמנין ועיין ביאור הגר"א שהמקור מכחל דמבואר בראשונים דהוא מצטרף כיון שאין הוא גופו איסור ורק שהוא בלוע באיסור אמנם עיין סימן ס"ט שחתיכה שבישלו ללא מליחה ויש בה דם צריך שישים כנגד כולה ועיין ט"ז סימן צ' ששם חשיב איסור דאוריתא אמנם עיין פר"ח סקמ"ב שתמה בזה שהרי גם בחתיכה שבלעה איסור דאוריתא קי"ל שהיא מהמנין וכנ"ל ומשמע שדעת הרא"ש כסברת הרשב"א במשמרת שאין החתיכה מצטרפת כיון שהאיסור לא יכול לצאת זה כמו קליפין וצ"ע ועיין טור סימן ק"ו שהביא מהרשב"א שחתיכה שבלעה איסור לא יוצאת על ידי בישול בנ"ט חתיכות כי זה לא בטוח שהפליטה יצאה ויתכן שזה נשאר בפנים דאין הגעלה באוכלים והטור שם חלק על זה

ז] עיין רשב"א שכתב שכל הקולא של הגמ' שכחל מן המנין זה רק בנפל לנ"ט חתיכות אבל בנפל בפחות כיון שהוא אסור מעיקר הדין הוא אוסר בקדירה אחרת לגמרי ובפשוטו דבריו צ"ע דהרי כיון שכל סיבת האיסור מצד טעם החלב שבלוע בבשר זה כמו חתיכה שבלעה איסור שתמיד היא מהמנין ועיין רעק"א שכתב שיש לדון לאסור מצד חנ"ן לראשונים שבכל דבר יש חנ"ן או לב"י שבאיסור בשר בחלב יש חנ"ן גם בנבלע בדבר אחר והדברים קשים שהרי רוב האחרונים חלקו על הב"י ודעת הרשב"א שאין חנ"ן והנה לשיטת רש"י שאם החלב יצא וחוזר זה אוסר את גוף הכחל א"ש אבל הרי דעת הרשב"א לא כך ועיין פלתי סק"ו שכתב שמיגו שזה חלב לאסור את שאר הבשר זה גם חלב לגבי בשר הכחל עצמו והנה הדברים מחודשים מהיכי תיתי להמציא כזה מיגו אמנם וודאי שכל זה אם החיסרון היה שהחלב חסר לו בשם חלב לגבי בשר הכחל אבל אם החיסרון שלבשר יש חיסרון א"כ מה שהחלב קיבל שם חלב זה לא קשור לגבי בשר הכחל וז"ב

עיין ר"ן שהביא שיש שכתבו שכל מה שכחל מן המנין זה רק בנפילה ראשונה אבל בנפילה שניה כיון שהוא כבר איסור ממילא תמיד צריך שישים אמנם כתב שלא החמירו בו יותר מאשר נפילה ראשונה ובפשוטו כל הנידון לשיטתו שיש כאן גזירה מצד מראית העין אבל לתוס' שזה מצד המצב הראשון שנשאר כאן חלב ולא אומרים חנ"נ ומטעם המבואר בדבריהם א"כ אין סיבה שיהיה אחרת

ח] **תוד"ה אלא מעתה:** ביארו בפירוש השני שכונת הגמ' דמה שכבר יכל לצאת יצא בפעם הראשונה עיין מהרש"א דמשמע שהכונה שיצא כל החלב רק כל מה שהיה כבר יצא אמנם עיין חוות דעת צ' א' שביאר שבאמת נשאר חלב אבל זה כבר לא יצא וע"ש שהקשה אבל למה שזה לא יאסר מצד שטעם החלב שנשאר יצא החוצה וע"ש שחידש שטעם חלב שיוצא לא אוסר מצד בשר בחלב ולפ"ז ביאר תירוץ הגמ' כיון שזה כמו נבילה א"כ החלב הוא איסור מדרבנן כבר א"כ הטעם שיוצא הוא איסור דאוריתא וע"ש דביאר דמה דהגמ' שואלת אם בדידה משערינן או בהכל ולא מסתפקת כך תמיד, דתמיד גם אם לא יצא הכל אבל יכול להיות שהטעם יצא אבל כאן שלא אוסר אלא אם יצא החלב בעצמו לכן שואלת הגמ' והנה עולה מכל דברי החוות דעת שגם דבר לח יש לו טעם והאגרות משה סימן מ"א כתב לחדש שדבר לח לא מוציא טעם רק מציאותו אוסרת

ט]עיין ראשונים שבסתם חתיכה דאיסור הגמ' לא דנה כלל דודאי משערים נגד כולו וכל נידון הגמ' רק בכחל שזה אסור מחמת בליעה ובפשוטו לפ"ז הגמ' גם יכלה לדון בכל חתיכה שבלעה איסור ועיין רמ"א צ"ח ס"ד שחתיכה שבלעה איסור משערים כנגד כולה ועיין ביאור הגמ' שהמקור מהגמ' של כחל ועיין ראשונים שהביאו מהראב"ד שרק כחל וכדו' שהאיסור לא יכול לצאת לגמרי יש חומרא זו לדון כנגד כולה אבל דבר שבולע ויכול לפלוט לגמרי כמו כלי מתכות אין חומרא זו והראשונים חלקו עליו מחמת דאותה סברא של הגמ' בדבר שלא פולט לגמרי שייך גם בדבר שפולט לגמרי [ועיין רשב"א בתורת הבית ב: שהביא מקור שמשערים כנגד כל החתיכה מכחל וכן הוא בב,י צ"ח ד' וצ"ל שאפילו שזה פשוט ללא סוגין אמנם ודאי שזה כ"ש מסוגין] והנה צ"ב למה לגבי חתיכת איסור היה פשוט לגמ' שמשערים כנגד כולה ורק בכחל או בחתיכה שבלעה דנה הגמ' ועיין חוות דעת צ' סק"א ועל דרך זה באגרות משה יור"ד סימן מ"א דבחתיכה אסורה שם גם עד כמה שהחתיכה נשארה בגודלה יתכן שיצא ממנה טעם כנגד כולה וכמו שכתב הפמ"ג צ"ט מ"ז א' משא"כ בסוגין שהנידון מצד יציאת החלב כאן כיון שהנידון רק על יציאת החלב עצמו בזה כיון שהחתיכה נשארה אין טעם לדון כנגד כולו אלא שצ"ב למה כאן אין לדון מצד שהטעם יצא ובחוות דעת נקט שבדין דרבנן לא אסרו אלא את גוף החלב ולא את טעמו ובאגרות משה נקט שלח לא שיך בו יציאה ללא ממשות, ודבריו מחודשים ובפשוטו יש מקום לומר שכאן שהאיסור זה רק החלב שבכחל א"כ זה ודאי לא כל טעם החתיכה משא"כ בכל חתיכת איסור הרי יכול לצאת כל החתיכה וצ"ע בזה והנה בעיקר הדבר שיכול לצאת הטעם ללא ממשות עיין סימן צ"ח ס"ד לגבי חלב שהתערב לח בלח ואפשר להפרישו על ידי שמתקרר שדעת האיסור והיתר שזה מותר אפילו אם אין שישים ודעת הט"ז והש"ך שודאי צריך שישים מצד הטעם ובפשוטו דעת האיסור והיתר דכל טעם זה ממשות הדבר וממילא כאן שנפרש נפרש הכל והחולקים ס"ל שיכול לצאת טעם הדבר ללא ממשות וממילא דבר זה לא יוצא ובפשוטו דבר זה מפורש בראשונים לגבי שרה ענבים שאפילו שלא יצא כלום בכל אופן זה אוסר והנה עיין רשב"א במשמרת הבית ט. שדן בחתיכה שנשאר בגודלה שזה מראה שלא יצא ממנה וכתב שבלעה היתר במקום ובפשוטו מבואר שלא יוצא טעם ללא ממשות אמנם בפשוטו ודאי שעל פי רוב הטעם יוצא על ידי יציאת הציר ועל זה דן וצ"ע

י] מבואר בגמ' שחתיכת נבילה שנפלה לקדירה וחזרה ונפלה לקדירה אחרת אוסרת כנגד כולה ובפשוטו זה הכל מצד ספק שלא יודעים איפה יצא הטעם וכן הוא במשמרת הבית ט. והנה עיין שו"ע סימן ק"ה ס"ט שאם חתיכת איסור נגעה בכמה חתיכות ובכל אחת אין שישים נגד אפילו שבכולם ביחד יש שישים נגד כולם אסורות ועיין ש"ך סק"ל שהקשה שהרי עד כמה שזה התפשט בהכל יש שישים וממילא עד כמה שלא התפשט בשוה רק חתיכה אחת נאסרה וא"כ שזה יתבטל אחד בשנים וע"ש שהאריך שזה מדין חנ"נ ולכן לדעת השו"ע שפסק שאין חנ"נ בשאר איסורים כל החתיכות מותרות אמנם עיין חוות דעת סקט"ז שכתב שהרי חתיכה שנפלה בקדירה וקפילא טעם והיה טעם אם נופלת בקדירה אחרת גם אוסרת והרי עד כמה שהיה טעם בראשונה חזינן שיצא ממנה טעם א"כ למה שזה יאסור בקדירה האחרות אלא בהכרח שיש כח בחתיכה לאסור גם כמה קדירות וממילא ה"ה יש בכחה לאסור כמה חתיכות כמו שזה אוסר כמה קדירות עכת"ד והנה בפשוטו דבריו צ"ע עד כמה שזה יכול להטעים יותר מס' למה תמיד זה בטל בס' הרי כמו שזה נותן טעם בשני קדירות שזה יותר ובפשוטו צ"ל שתמיד הביטול מצד שיש שישים טעמי היתר נגדו ולא מצד התפשטות הטעם ולכן אם זה באותו קדירה יש כאן יותר טעמי היתר אבל בשני קדירות זה לא שייך אמנם צ"ע א"כ למה אם נופל עוד הפעם באותו קדירה זה לא אוסר וצ"ע ובחזו"א סימן ל"ג כתב לחדש שהדין שצריך תמיד שישים זה לא בגדר ספק אלא חז"ל אמרו שכל נתינת טעם לא חל הביטול עד שיהיה ודאות של ביטול בשישים ואם לא דנים את זה כאיסור בתורת ודאי ע"ש ויש בזה נפק"מ למה שדן בחזו"א או"ח קי"ט סקי"ז בחתך בצל בסכין וכל המקומות הם יותר מקכ"א דהינו שיש רוב חתיכות היתר ויותר מנ"ט חתיכות זה לא יכול לאסור ע"ש ובפשוטו יסוד החזו"א הנ"ל א"ש טפי אם הדין שישים הוא דין ביטול דאם יסודו לדון שאין הטעם הדבר מחודש וזה ראיה ליסוד היד יהודה ק' סק"ט והיד אברהם סוף סימן צ"ח שכל מין בשאינו מינו יש בו את תקנת מין במינו

י"א] מבואר בסוגין דכחל מן המנין ועיין רשב"א תשובה תצ"ד שלמד מזה שגם חתיכה שבלעה איסור מן המנין אמנם במשמרת הבית ח: דן בזה דיתכן שכאן שהאיסור לא יכול לצאת גרע והוי מן המנין וע"ש שדימה לקליפות שיש צד שזה לא מצטרף להיתר דהינו שהאיסור עצמו לא מצטרף לאיסור והנה עיין פמ"ג צ"ט מ"ז א' שהקשה שבכל חתיכת איסור שגם תצטרף לשישים כיון שהרי הטעם מתפשט גם בה עצמה דהינו דבלח בלח מובן שצריך שישים כיון שיש בכח האיסור להטעים עד שישים אבל בחתיכה כיון שחלק מהטעם נשאר בחתיכת האיסור מספיק שישים עמה וע"ש שתירץ שתמיד הטעם האיסור שיצא הוא התבטל בהיתר ולכן גם אם יחזור לתוך האיסור הוא לא סיבה להאסר אמנם חלק הטעם שנשאר בחתיכה אין לו מה שיבטל אותו והוא יוצא בחזרה וזה כצד שכתב שצריך תמיד לחלוחית מצד הדר פליט ועיין יד יהודה שתמה שעד כמה שהדר פליט אבל טעם איסור אחר שיוצא משאר החתיכות חוזר לתוך האיסור וכחזינן בקליפין [אמנם למה שנתבאר דשם זה מצד גדרי שישים אבל באמת זה לא מצטרף לשישים א"ש הקושיא מעצמות] ועין יד יהודה צ"ט א' שכתב שבאמת תמיד התפשטות הטעם יכול עד שישים ורק יותר משישים הוא לא יכול וכן הוא בלשון התוס' צ"ח: ומה דבלח בלח מספיק שישים מצד שממילא נהיה כמות החומר שישים ואחד ואין כח בטעם להטעים בכזו כמות ומה דבאיסור צריך שישים חוץ ממנו מצד שאם יהיה שישים עמו יחד הרי טעם האיסור יכול להצטרף בשישים ומה שבבליעות הוא מצטרף לאיסור מצד ששם הרי במציאות תמיד יש קצת פחות מהשיעור רק שרבנן גזרו כאילו הכל אסור אבל דנו כאילו נפל חתיכת איסור ויש כאן גם את ההתפשטות לתוך ההיתר ובפשוטו היה נראה שבאמת צדקו דברי הפמ"ג רק שיסוד הדין תקנו שישים מצד תערובת לח בלח וממילא אפילו שמתקיים הענין בבליעות בפחות אבל כיון שיסוד הדין הוא דין ביטול האיסור עצמו לא יכול להצטרף לבטל ומה שתיקנו שישים ולא חמישים ותשע מחמת לח בלח ועיין יד אברהם סימן צ"ט שהוכיח דבר זה מגיד שאין בו בנותן טעם שבכל אופן זה לא מצטרף לבטל ובפשוטו זה יסוד הדין בעצמות שהרשב"א דימה לזה חתיכה שבלעה איסור

י"ב] עיין רשב"א בסופו שהקשה למה כחל צריך שישים הרי זה דרבנן כיון שמדאורייתא חד בתרי בטל ותירץ שכיון שמדאורייתא צריך שיהיה רוב ולכן צריך לשער כמו כולו מספק ממילא קבעו שתמיד זו צורת המדידה והנה בעיקר דבריו בפשוטו בהכרח צ"ל שהכונה אם זה מין במינו כמבואר בחמדת שלמה סי"ג סק"ב דאל"כ הרי למ"ד טכ"ע דאוריתא צריך שישים והנה מבואר בדבריו שרק אם טעם כעיקר דאוריתא צריך רוב אבל אם לאו דאוריתא לא צריך רוב ועיין רעק"א במערכה סקי"א שדיק מכאן שאם טעם כעיקר לאו דאוריתא לא צריך להגיע לדין ביטול על הציר ועיין חזו"א ל' סק"ב שנתקשה בזה ועיין רעק"א תשובה קס"ו שכתב לדיק מהרשב"א ד"ה ובקדירה שהקשה למה רש"י כתב שזה ספק דאוריתא הרי מדאוריתא חד בתרי בטל וביאר רעק"א שכונתו שרש"י לשיטתו שטעם כעיקר לאו דאוריתא ומבואר שבכל אופן צריך להגיע לדין ביטול אמנם בפשוטו הישוב כמו שנתבאר בסוגיא דזרוע בשלה דנגד החומר ודאי צריך רוב ותמיד יש רוב בחתיכה נגד הבליעה וכמו שהקשה החזו"א הנ"ל ולכן כאן לא כתב הרשב"א לחשוש אולי אין רוב דזה לא שיך ורק למ"ד טכ"ע דאוריתא בזה יש לדון מצד רוב של הטעם ומבואר כאן חידוש שגם במין במינו אם רוב הטעם הוא היתר אפילו שרוב החתיכה הוא איסור זה אסור וכמו שהוכחנו בסוגיא דזרוע בשלה מהראשונים ודו"ק בזה [ועיין חזו"א סימן כ"ו לענין ביצים שנקט לא כך]

י"ג] עיין רמב"ם פ"ט הי"ג שכתב וז"ל ואין משערין בו אלא כמו שהוא בעת שנתבשל ולא כמות שהיה בשעה שנפל עכ"ל ועיין מ"מ שלמד שזה כונת הגמ' בדידה משערינן הכונה כמו שהוא עכשיו או אף בדידיה דהינו שמוסיפים גם מה שירד ועיין ב"י שהקשה א. מה הגמ' שואלת מנא ידע הרי אפשר לראות כמה שזה היה בתחילה עוד הקשה מה הגמ' שואלת אלא מעתה נפל לקדירה אחרת לא יאסור ועיין לח"מ שכתב לישב שהרמב"ם למד שכונת הגמ' כפירוש השני של תוס' שזה חוזר על תחילת הסוגיא שכיון שכחל מן המנין אמנם עיין בית מאיר שהקשה הרי כיון שהרמב"ם ס"ל שהטעם מחמת שזה דרבנן א"כ אין מקום לבאר כתוס' ועיין פלתי סק"ה שכתב לבאר שכונת הגמ' שראו איך זה היה בתחילה והגמ' אומרת שמשערים כמו עכשיו דהרי מה שיצא זה חלב ואפילו שחלק זה היה בשר אבל אי אפשר לשער והגמ' שואלת א"כ כיון דבמה שלפנינו משערים ולא אומרים שחלק זה חלב סימן שהכל יצא א"כ למה זה אוסר בקדירה אחרת והגמ' עונה שמדרבנן זה כנבילה

**גמ' צ"ח.**

**בדין בליעות ביצה - טושו"ע סימן פ"ו ס"ד**

**א. בגדר הדין שביצה לא פולטת איסור – עיין פמ"ג פ"ו מ"ז ט' ובחזו"א כ"ו סק"ב**

**ב. בדין קליפה האם באיסור או בהיתר – עיין פמ"ג מ"ז י' שהביא השיטות ועיין רמב"ן בסוגין**

**ג. בטעם שביצה בס"א – עיין רמב"ן ורא"ש וברמב"ם ובפוסקים בסימן פ"ו ס"ד**

**ד. בביאור מעשה דרב אשי – עיין רמב"ן ורשב"א ועיין ר"ן לעיל צ"ו: ובבד"ה ח.**

**ה. בדין חצי זית שנתערב – עיין רעק"א ובחזו"א כ"ד סק"ז ובביאור הגר"א ריש סימן צ"ח ובחזו"א כ"ד ה'**

**נידון הראשונים האם יבש צריך שישים וכן האם ביצה זה בריה ילמדו אי"ה בהמשך הסוגיות**

**אי"ה יום ג' מתחילים צ"ט. – צ"ט: למטה**

**יום א' לסדר ויצא אי"ה נתחיל ע"ז ס"ה:**

**צ"ח.**

א] מבואר בגמ' דביצה אינה אוסרת מצד שזה מיא בעלמא ועיין פמ"ג סימן פ"ו משב"ז ט' שנסתפק האם הכונה שלא יוצא כלום או שיוצא משהו וממילא זה מתבטל ויש עוד אופן לומר שיוצא דבר שזה זיעה בעלמא ונפק"מ לגבי דבר שיש לו מתירין שאם לא יוצא כלום או רק זיעה ממילא זה מותר אבל אם יוצא משהו זה אסור וע"ש שהביא מהמג"א שזה מותר ועיין ט"ז סימן צ"ה סק"ב שהביא מהרשב"א שמה שיוצא זה זיעה בעלמא והנה עיין רמ"א סימן ס"ו ס"ד דביצה שיש דם שזה ספק אם הוא אסור יש להתיר בתערובת של חד בתרי דמה שכל הביצה נאסרת מצד שדי תיכלה בכולה אבל חשיב מין במינו כמבואר בפר"ח שם סק"י וכיון שביחס לדאוריתא יש כאן ודאי ביטול ברוב ממילא ביחס לדרבנן שצריך שישים אפשר להקל ועיין חזו"א יור"ד כ"ו ב' שהביא להעיר מהמהריל"ד שזה רק נכון לגבי הביצים אבל לגבי המים הרי הביצה של האיסור מוציאה טעם והביצה של ההיתר לא מוציאה טעם א"כ שם זה רק ביטול של אינו מינו וצריך שישים וכתב החזו"א וכן ביד יהודה ס"ו סק"ז שבאמת ודאי שיוצא משהו מהביצה המותרת רק שזה מים בעלמא וממילא לגבי ביטול של הביצה זה ודאי יכול לבטל ולא אמרינן שכיון שרוב הטעם הוא איסור זה אסור דמין במינו שאחד שמן ואחד כחוש ונבלע השמן בכחוש הוא מותר אפילו שיתכן שטעם השמן הוא עיקר הטעם דבמין במינו מסתכלים על הכמות ע"ש והנה בסוגיא דזרוע בשלה נתבאר דברשב"א מבואר שהדין טעם כעיקר שיך גם במין במינו ובהכרח שכיון שיש דין של רוב טעם ממילא גם במין במינו שיך לדון מה רוב הטעם וצ"ע עוד יש לדון במה שפשוט לו שאם יוצא משהו זה מבטל והרי בעלמא קי"ל שחוששים אולי אחד פלט ואחד לא פלט וכמבואר בפמ"ג צ"ח ש"ד ו' וכמבואר בדרכי משה סוף סימן צ"ח לגבי שני כפיות וא"כ אולי הביצים של ההיתר לא פולטים וממילא אין במינו מה שיבטל

ב] בעיקר הדין דמבואר בגמ' שביצת טריפה או נבילה לא מוציאה את טעמה עיין רמב"ן שכתב שסתימת הגמ' שזה לא משנה אם יש קליפה או לא אלא סתם ביצה לא מוציאה טעם וביצת אפרוח מוציאה טעם ואוסרת גם ביצה שאינה קלופה אמנם הראשונים הביאו מהירושלמי שכל דין הגמ' רק בביצה שאינה קלופה ומתי שזה ביצת איסור הקליפה מתרככת וכאילו אין כאן קליפה והנה בעיקר הדין של קלופה עיין פמ"ג סימן פ"ו משב"ז י' שכתב שיש בזה שלש שיטות דעת הב"ח שכל שאחד לא קלוף זה לא בולע והעמיד את כל סוגין שביצי ההיתר הם קלופות ורק בזה נידון סוגין והוכיח דבר זה דאל"כ לא צריך שישים דהרי יש את הקליפה של הביצה שמצטרפת להתיר אמנם דעת הפרישה שצריך ששניהם לא יהיו קלופות ורק אז הטעם לא עובר אבל אם אחד קלוף הטעם עובר אמנם דעת הש"ך סקט"ו והט"ז סק"י וכן הוא בלשון הרמב"ן בסוגין וכן ברשב"א שהובא בדבריהם שהכל תלוי בביצת האיסור דהינו שקליפה זה סיבה לבלוע וזה לא פולט

ג]מבואר בגמ' שביצה בס"א ועיין רמב"ן שהביא מהראב"ד לבאר שהמ"ד הנ"ל ס"ל שכל האיסורים שיעורם בשישים אמנם הרי"ף פסק שגיד בשישים ובכל אופן פסק שביצה בס"א ועיין רמב"ן ושאר ראשונים שביארו שזה מצד שכיון שיש ביצים גדולים וקטנים ויכולים לבוא לטעות לכן אמרו שצריך ס"א ביצים שאז גם אם יש הפרש הביצה הנוספת עוזרת לביטול והנה דעת הט"ז שלכן החמירו גם לא לצרף הקליפה של ההיתר לצרף ולהוריד האיסור אמנם הש"ך חלק וכן הביא הפמ"ג מ"ז י' מהרמ"א בתורת חטאת שמצרפים הקליפות להיתר דהינו שזה חלק קבוע כמה אחוזים הקליפה מהביצה ולא שצריך לשער לפי כל ביצה והנה בפשוטו מדובר גם ביש מים שמצטרפים לביטול אבל כיון שיש גם ביצי היתר בזה צריך להוסיף ולכן גם אם יש ד' ביצי היתר דנים אותם כשלש וצ"ע וכתבו הפוסקים שלפ"ז גם ביצה טרופה בשאר ביצים הדין כן שצריך ס"א וכן ביצה בתוך תבשיל אין סיבה שיצטרכו ס"א

אמנם הרמב"ם פט"ו ממאכלות אסורות כתב שהסיבה שצריך שישים כיון שהיא בריה והב"י נקט בשם הרשב"א שזה סברא מיוחדת בביצת אפרוח שזה כמו בריה אמנם הש"ך נקט שכל ביצה זה כך אמנם צ"ע דהרי הרמב"ם אומר שביצה רגילה בטלה בשישים ומבואר שזה לא בריה אמנם הב"י דן שאולי מדובר בשבורה ע"ש והנה יש לדון האם זה חומרא מיוחדת בביצה או בכל בריה ועיין פמ"ג ש"ד ט"ז שנסתפק בזה ובלח"מ פט"ו הל"א נקט שזה תמיד והפר"ח פ"ו י"ד נקט שזה רק כאן

ועיין פלתי סק"ז שהקשה שהגמ' צ"ח. מביאה בריתא שביצה בנותן טעם שזה שיעור שישים והניחא לרמב"ן שרק מצד ספק אולי אין שיעור הוסיפו א"כ זה שיעור של נותן טעם אבל לרמב"ם שזה תמיד א"כ זה לא שיעור של נותן טעם אמנם אם מדובר בביצת אפרוח שזה מין בשאינו מינו א"ש שמועיל קפילא וכן לש"ך שזה גם בביצת טמאה יתכן שזה מין בשאינו מינו

והנה עיין תוס' צ"ז: שכתבו דמה דמבואר בג' שביצה בס' זה גם בשאר איסורים והחידוש בביצה שיוצא טעם ועיין בית מאיר שכתב שלכאורא לדעת הרמב"ם שביצה תמיד צריך ס"א א"כ יש כאן חידוש שחולק על המ"ד השני אמנם לראשונים יתכן שכאן מדובר בתבשיל ובפשוטו היה מסתבר דס"ל כדעת הראשונים שהמ"ד הזה ס"ל שכל דבר צריך ס"א ולכן נתקשו למה נקט דוקא ביצה והנה תוס' צ"ח. ד"ה איבעיא להו הקשו מריב"ל שסתם שזה בשישים וכתב הש"ך דלדעת הראשונים שביצה בס"א רק כשהכל ביצים ולא בתבשיל א"כ לא קשה וצ"ע שגם לדעת הרמב"ם אבל ריב"ל לא דיבר על ביצים אלא בעלמא אלא בהכרח דתוס' ס"ל שלמ"ד בס"א זה בכל איסורים שבתורה וצ"ע

ד] מבואר בגמ' שנפל חלב בדיקולא ורב אשי רצה לשער שהחלב התמעט והבשר לא ועיין ריטב"א שביאר שמדובר שאת החלב ראו רק עכשיו והבשר ידעו איך שהוא היה בתחילה ובעיקר ביאור הגמ' עיין רמב"ן דבפשוטו היה כאן מליחה של חלב אם בשר וזה מתפשט עד שישים ובפשוטו צ"ל שזה היה דבר שמן שמתפשט בכולו אמנם עיין ר"ן שלרמב"ן שבמליחה אין מושג של דבר שמן אין לבאר כך והנה שיטת הרא"ה שבמליחה לפעמים זה מתפשט שלא בהשויה ותמיד זה אסור ולפ"ז כתב הר"ן שאין לבאר כנ"ל שהרי כה"ג לא יועיל שישים ועיין רשב"א שהקשה שאם זה במליחה הרי זה לא אוסר אלא כדי קליפה ואם לא יודעים איפה זה נגע הרי לר' יהודה שמין במינו לא בטל הכל צרך להיות אסור וצ"ע שלכאורא בתערובת של יבש ביבש ר' יהודה מודה ומבואר שהרשב"א נקט שחלב זה לא דבר שמן וצ"ע ועיין ראשונים שכתבו שלשיטת רש"י שמין במינו לא בטיל אין לבאר רק בחלב ובשר שהרי זה מין במינו לכן רש"י ביאר שהיה מים והנידון מצד סלק והאינו מינו מבטל והגמ' דנה כמה נתמעט ועיין רמב"ן שהביא בשם הבה"ג שהיה כזית חלב ורב אשי רצה לשער במה שהקדירה בלעה פעמים קודמות ואמרו לו שהרי בפעמים קודמות זה בלע גם היתר וגם איסור וממילא אין כאן ריבוי בשיעור ומבואר שללא חיסרון זה גם בליעה ישנה מצטרפת ועיין בבדק הבית ח. שמדובר שנפל חלב לבשר וראו בתחילה שהיה בחלב כזית ואחרי זה הצטמק ובישלו אתם יחד ורב אשי החמיר לדון החלב כמו כזית בתחילה והבשר כמו עכשיו ורבנן אמרו לו שמסתבר שהכל נצטמק בשוה

ה]הגמ' דנה להקל בחצי כזית עיין רעק"א דהביא דהר"ש בטבול יום הוכיח מכאן דחצי שיעור בתערובת אסור מדאוריתא והקשה רעק"א דאם הנידון לאחר נפילה גם בהרבה פחות משלשים כל שאין כזית בכדי אכילת פרס הוי חצי שיעור ועיין חזו"א כ"ד ז' שכתב לדון שכיון שאם יאכל מהר יהיה כאן שיעור שלם אין כאן סיבה להקל אמנם הקשה לרמב"ם שבאין כבאכ"פ יש כאן הלכה של ביטול א"כ גם כשיש שיעור יש כאן הלכה של ביטול אמנם דעת הר"ש הרי שאין דין ביטול ואם יאכל מהר לוקה ולשיטת הרמב"ם עיין רעק"א שדן שכונת הגמ' שלאחר שזה נפל זה ודאי בטל רק שאם לפני הנפילה זה שיעור שלם הוא יותר חשוב

עוד הקשה רעק"א לשיטות שהיתר נהפך לאיסור ומבואר ברש"י שזה גם במקום שאין בזה כזית א"כ מה הקולא שזה פחות מכזית והנה עיין ביאור הגר"א ריש סימן צ"ח שכתב שודאי חלב ובשר זה מין במינו דאל"כ מה הצד להקל אם יש טעם אמנם לכאורא יש לדחות שודאי שמדובר שבהשערה אין טעם רק הנידון היה על הדין שישים מדרבנן והנה עד כמה שמדובר במין במינו אין כאן דין נהפך וא"ש חילוק הגמ' אמנם לפ"ז דברי הר"ש צ"ע שכאן תמיד זה דרבנן ובהכרח הנידון מה המצב קודם ובהכרח הביאור כמבואר בחזו"א כ"ד שכיון שמין במינו זה גזירה אטו אינו מינו דנים מה הדין באינו מינו אמנם דעת הר"ש שאין נהפך ועליו לא קשה ולשיטות שיש נהפך יבארו שנידון הגמ' מצד איך זה היה קודם

והנה הראשונים כתבו שלרש"י שמין במינו לא בטל צריך להעמיד שזה מים וזה אינו מינו וכאן ודאי קשה למה שלא יהיה נהפך והנה לרש"י לא קשה שכיון שלא ס"ל להלכה נהפך ויתכן עוד שכיון שהטעם הנרגש הוא מההיתר והאיסור אפילו שמין במינו לא בטל וממילא אין כאן דין ביטול על האינו מינו אבל נהפך אין כיון שהטעם שקים הוא גם מההיתר שהוא הרוב אמנם לשיטות שאם אין נהפך זה בטל לא שיך לומר כנ"ל וצ"ע

**צ"ט.:**

**א. ביסוד דין מתבל – עיין מהר"ח או"ז סימן ט"ו וביד יהודה צ"ח סקכ"ג [עיקר מקומו אינו כאן]**

**ב. בדין מאה בתרומה – עיין רש"י [ועיין רש"ש לעיל צ"ז וחת"ס בסוגין] ותוס' וברשב"א צ"ז: ד"ה מין ושאינו מינו ועיין רמב"ם פט"ו ממאכלות אסורות ה"ל ובהגהות רעק"א שם ובספר הליקוטים בשם המהרלב"ח [ועיין בר"מ הכ"ד] ועיין יד יהודה צ"ח סק"ג ד"ה גם נראה מה שביאר בסוגין [ועיין באור גדול סימן נ"ט סק"ג איך שישב סוגין]**

**ג. בדין מחמץ – עיין פר"ח צ"ח סק"ז [ד"ה קודם] מה שנחלק אם המנחת כהן ח"ג פ"ג האם זה מדין טעם או הלכה מחודשת ועיין ברש"י ובתוס' ובר"מ ערלה פ"ב מ"ד [עיקר דבר זה ילמד בהמשך הסוגיות אי"ה]**

**ד. בהא דציר במאתים – עיין מרדכי סימן תרע"א ובשנות אליהו תרומה פ"י מ"ח ובסימן צ"ח סקל"ה**

**ה. שאני ציר דזיעה בעלמא – עיין רשב"א וריטב"א וברמב"ן**

**ו. תוד"ה שאני – עיין שטמ"ק בכורות ו:**

**ז. ביסוד איסור ציר ורוטב – עיין תוס' קי"ב ועיין ש"ך ק"ז סק"א בסופו שבישול זה דאוריתא ועיין חוות דעת ק"ה סק"ב וסימן פ"א סק"א בדין יוצא בדגים ובדין ציר שיצא בבישול ועיין מנחת ברוך נ"ט ענף א' ד"ה והנה בחות דעת שהקשה מג' מפורשת**

**צ"ט.**

א] **מתבל:** עיין שו"ת מהר"ח או"ז ס' ט"ו דהקשה דאם יש טעם פשיטא שזה לא בטל וכתב שמדובר שלא מרגישים ממש את הטעם ובגדרי טעם זה לא נחשב נותן טעם ורק מצד שיש לו חשיבות שהוא מתבל התבשיל לכן זה אסור ועיין יד יהודה צ"ח סקכ"ג שביאר שלכן מבואר ברמ"א שביותר משישים זה דרבנן דשם חשיב שהטעם עצמו לא ניכר [וזה שלא כרעק"א שנקט שהר"ן חולק על זה] ועיין פר"ח סק"ז שהוכיח כן מהגמ' ז. שאומרת שאפילו שלא גזרו על תערובת דמאי אבל תבלין אסור ואם זה רק בדין נותן טעם א"כ מה זה שונה מכל תערובת

ב] בעיקר דין מאה בתרומה שיטת רש"י כפי שנקטו התוס' שאם זה ממשות צריך תמיד מאה ואם זה טעם מין בשאינו מינו בטל בשישים ומין במינו צריך מאה וצ"ב גדר הדברים וצ"ל שיש סברא שעד כמה שכל האיסור בגלל הטעם שבו כל שזה לא ניכר זה עצמו סיבה לבטלו ולדון כאילו אין כאן טעם כלל אמנם לכאורא כל זה טוב אם ללא דין טעם כעיקר לא צריך לדין ביטול כלל וצ"ע [והנה עיין רש"ש לעיל צ"ז: שדיק מרש"י שבטעם גם במין במינו בטל ועיין חת"ס שכתב לדון שבאמת אין הבדל בין מינו לאינו מינו אלא בין טעם לממשות והבריתא ההוה נקט שבמינו זה ממשות וביאינו מינו זה טעם וכן האריך באור גדול] ושיטת תוס' שאין הבדל בין ממשות לטעם אלא תמיד צריך מין במינו מאה ובשאינו מינו צריך שישים ומשמעות תוס' שזה סברא שכל הילפותא על שישים אמנם יש מקום לתת בזה טעם שכל שאין בזה טעם זה סיבת ביטול יותר אלימה משא"כ במין במינו שזה אותו טעם ועיין רשב"א לעיל צ"ז. שכתב בשם תוס' שבטעם תמיד בטל בשישים ורק בממשות יש הבדל בין מינו לאינו מינו ועיין רמב"ם פט"ו ממאכלות אסורות הלכה ל' דמבואר שגם מין בשאינו מינו כל שלא טעמו שהשיעור שישים אבל בתרומה זה מאה ובערלה במאתים וכן הוא בהכ"ד שם ובאור גדול סימן נ"ט ביאר שהחמירו שמא יש טעם אמנם היד יהודה צ"ח סק"ג ביאר שזה שיעור של עוצם מיעוטו וזה באינו מינו וכל שלא ביררו בידיעה גמורה שאין טעם השיעור הוא מאה [ועיין אור גדול שהאריך בזה בדבר הרמב"םלגבי ביטול במינו ובאינו מינו]

והנה בפשוטו זה נסתר מסוגין דבגמ' מבואר דבתרומה יש שיעור אחר והרי הרמב"ם ס"ל שקפילא עוזר אפילו בפחות משישים והאור גדול נקט דגם לרמב"ם זה מחלוקת הסוגיות ע"ש אמנם היד יהודה ביאר שכונת הגמ' שיש כאן משמעות שיש כאן חומרא יותר מתמיד באינו מינו בהכרח שתמיד זה שישים ללא טעימה וכאן מאה ע"ש

ג]בעיקר דין מחמץ עיין פר"ח סק"ז דהביא מהמנחת כהן שדיק מרש"י שזה מדין נותן טעם שהגמ' אומרת שזה חימוצו קשה וכן הגמ' בביצה ל"ח: שאומרת שאני שאור ותבלין דלטעמא עבידא אמנם הפר"ח חלק עליו [וכן דייק מלשון פירוש המשניות] וביאר שהגמ' דנה שזה לא יכול לחמץ בכזה שיעור גדול והגמ' מכריעה שזה כן יכול לחמץ אבל זה לא מצד נתינת טעם

ד] **שאני ציר שזה זיעה בעלמא:** עיין רשב"א שביאר שהכונה שזה איסור דרבנן וכן הוכיח לעיל שלר' יהודה טעם כעיקר אסור מדאוריתא דאל"כ אין איסור של מין במינו לר' יהודה אמנם עיין ריטב"א שביאר שזה איסור קל אבל באמת בשאר איסור דרבנן מין במינו אסור לר' יהודה וברמב"ן כתב שאיסור זיעה זה איסור קל שבזה אין את ר' יהודה אפילו שהציר אסור מדאוריתא ובזה מיושב קושית רעק"א על תוס' בע"ז

ה] בהא דמבואר שצריך מאתים לר' יהודה עיין מרדכי סימן תרע"א שביאר שזה לשיטתו שמין במינו לא בטיל ולכן כאן אפילו שזה רק איסור דרבנן אבל צריך קרוב למאתים וצ"ע דבגמ' מבואר כי יש לזה טעם חזק והנה עיין שנות אליהו פ"י מ"ח שהביא להקשות שלכאורא צה שציר טעמון ניכר בגלל המלח והחומץ והרי זה לא איסור וגם אם יש חנ"נ אבל יש כלל שכל מקום שהאיסור לא יכול ללכת גם חנ"נ זה לא סיבה לאסור וע"ש שכתב שזה עצמו המחלוקת ר' יוסי ור' יהודה וקי"ל כר' יוסי שזה בשש עשרה ע"ש וכן האו בביאוריו סימן צ"ח סקל"ה

ו]עיין תוס' שכתבו שציר נבילה ושקצים זה דאוריתא וציר דגים זה דרבנן והקשו למה טריפה דומה לנבילה ולא לדגים טמאים אמנם עיין שטמ"ק בבכורות בהשמטות ו: שכתב לישב דיסוד ההבדל בין דגים לשאר דברים לא מחמת שם האיסור אלא מחמת המציאות שזה זיעה בעלמא ולכן טריפה זה בדיוק כמו נבילה ששניהם זה בהמה

ז]בראשונים מבואר שאפילו שציר זה דרבנן אבל רוטבן זה דאוריתא דהינו שאם יבשל דגים זה אסור וכן הוא בש"ך סימן ק"ז סק"ב אמנם עיין בגמ' בכורות ששואלת שמהדין של ציר אפשר ללמוד על חלב ועיין חוות דעת פ"א א' שלמד מזה שיסוד איסור ציר זה מצד יוצא ולא דזה נבילה ממש ולכן בדגים שלא התחדש ציר אין איסור יוצא ובסימן ק"ה סק"ב הוסיף לפ"ז שגם בבישול שזה הטעם שיוצא זה רק איסור דרבנן דנקט שהטעם שיוצא בבישול יסודו מדין יוצא אמנם בראשונים מבואר שרוטב שזה הטעם של הבשר זה נלמד מפרשת טעם כעיקר ולא צריך להגיע לדין ציר וכנ"ל מהש"ך ועיין מנחת ברוך נ"ט ענף א' [ד"ה ובחות דעת] שהקשה שהגמ' ק. אומרת מפורש שדגים אוסר בבישול במין במינו לר' יהודה וברמב"ם מבואר שדם דגים זה איסור דאוריתא ובפשוטו זה לא גרע מציר ובהכרח שס"ל כרמב"ן שגם הציר זה דאוריתא רק שזה יותר קל עיין מנחת ברוך סימן ס"א שהאריך בזה ועיין קה"י בכורות סימן ה' שכתב שהגדר בריבוי של ציר זה לא מדין יוצא אלא שזה חלק מגוף הבהמה ע"ש

ח]בגמ' מבואר מחלוקת האם יש בגידים בנותן טעם ועיין רשב"א צ"ב. שדן שיבדקו על ידי גוי ובפשוטו הביאור שיש כאן מחלוקת האם כזו דרגא של טעם הוא בכלל איסור טעם והנה מבואר ברשב"א שגיד שנימוח זה בשישים ועיין ש"ך שהוכיח מזה שדבר שהוא לא לפגם ולא לשבח חשיב נותן טעם וצ"ל שהטעם של הגיד לא נאסר כלל אבל הגיד עצמו חשיב שטעמו ניכר וכמו שביארו האחרונים ועיין יד אברהם שלמד שכל דברי הש"ך רק בממשות ולא בטעם ואינו מוכרח שרק כאן שאין איסור על הטעם זה כך וצ"ע

**סוגיא דמינים מצטרפים, ובמחלוקת אביי ורבא בתר שמא או בתר טעמא**

**ע"ז. סו. חמרא עתיקא – ס"ו: האי בת תיאה [וברמב"ן באריכות]**

**א. שבת פ"ט: בסוף העמוד וברמב"ן וריטב"א שם**

**ב. תוס' ס"ח: ד"ה ור"ש ובמס' מעילה י"ח. ובתוס' שם**

**ג. משניות ערלה פ"ב מ"א י' י"ד ט"ו ט"ז**

**ד. רמב"ם פ"ה ממאכלות אסורות פט"ז הי"ד ט"ו וכן בפי"ד ה"ו**

**ה. רמ"א סימן צ"ח ס"ב לגבי בתר שמא ובש"ך שם ועיין דף אחרון לט"ז**

**ו.טושו"ע סימן צ"ח ס"ט**

**ז. האריכו בסוגיא זו היד יהודה סימן צ"ח סקכ"ו חזו"א ערלה סימן ה' חידושי הגר"ח הלכות מעשה הקרבנות ותרומות ואיסורי מאכלות אבני מילאוים בתשובה סימן ד' אחיעזר ח"ב סימן י'**

**לאחר סוגיא זו נלמד אי"ה סוגיא דזיעה ולאחר כן סוגיא דנטל"פ ולאחר זה נחזור לדיני ביטול יבש ביבש בחולין**

**סוגיא דמינים מצטרפים, ובמחלוקת אביי ורבא בתר שמא או בתר טעמא**

**ע"ז. סו. חמרא עתיקא – ס"ו: האי בת תיאה [וברמב"ן באריכות]**

**כמדומה שבסדר הדברים כדאי ללמוד היטב סוגין אם שיטות הראשונים [רש"י תוס' רמב"ן ותוס' בשבת פ"ט: רמב"ם פט"ו הט"ז] ולאחר מכן רמ"א צ"ח ס"ב ולאחר מכן טושו"ע צ"ח ס"ח והמסתעף מזה ולאחר כן נלמד אי"ה על סדר המשניות פ"ב דערלה**

**בביאור סוגין האריכו חזו"א ערלה סימן ה', יד יהודה צ"ח סקכ"ו, אחיעזר ח"ב סימן י'**

**א. האם רבא ואביי זה גם לגבי גדרי נותן טעם – רמ"א סימן צ"ח ס"ב ובש"ך סק"ו ובדף אחרון לט"ז [ועיין רמב"ם פט"ז הל"ב] ועיין חת"ס חיור"ד סימן פ"ז**

**ב. במחלוקת אביי ורבא ביין שסופו להעשות חומץ – עיין בגליון הש"ס ובמה שישב הריטב"א**

**ג. בדין שאור למה הוי מין במינו – עיין רמב"ן ובגליון הש"ס בסוף העמוד ועיין חזו"א סימן כ"ו סק"א [וע"ש בדין יין ישן וחדש]**

**ד. בביאור המשנה של תבלין – א. עיין שיטת רש"י ובביאור שיטתו עיין רמב"ן באריכות וביאור דבריו בחזו"א ערלה סימן ה' סק"א ב. עיין שיטת תוס' בשבת פ"ט: [והאריך בזה באו"ש פט"ז הט"ו] ג. עיין שיטת הרמב"ן בשם ר"ח ובתוס' רי"ד בסוגין בד"ה תבלין וכן כתב בקצרה במסכת שבת ד. עיין רמב"ם פט"ז הי"ד ט"ו ובנו"כ ועיין חזו"א סק"ב מה שכתב לישב וביד יהודה צ"ח סקכ"ו ד"ה והנה הרמב"ם**

**ה. האם לר"מ צריך מיני מתיקה – עיין רש"י ותוס' ועיין בדבריהם שבת צ. ובביאור שיטת רש"י עיין ריטב"א בשבת ועיין רמב"ן בד"ה ור"ח ז"ל ועיין חזו"א סק"א ד"ה והנה ובסק"ז, ועיין חידושי הגר"ח פי"ד ה"ו ממאכלות אסורות בד"ה יראה לי**

**ו. בהא דבשם אחד של איסור צריך צירוף לגבי תערובת ותליא ברבא ואביי – יד יהודה צ"ח סקכ"ו ד"ה אך מה שיש לעיין, חזו"א ערלה סימן ה' סק"ד ד"ה כתב הש"ך ובסק"א [ועיין חוות דעת סק"ג ד"ה והשתא מה שהביא מהפליתי ומה שביאר שם]**

**ז. בביאור הכונה מצטרפים – עיין רש"י ורמב"ן ועיין תוס' בסוגין [ועין חידושי בית מאיר מה שתמה על מה שכתבו במאתים ועין עוד בהגהות פורת יוסף וכן צ,ע מסוף הפרק שם] ועיין תוס' בשבת פ"ט:**

**ח. האם נידון סוגין הוא גם בצירוף שלא בתערובת – עיין תוס' רי"ד ד"ה תבלין וברמב"ן ועיין ראב"ד פי"ד ה"ו ובחידושי הגר"ח שם ועיין תוס' ס"ח: ובמעילה י"ח.**

**ט. בהא דלר"מ מצטרף האם זה איסור חדש או כל שבקודש – עיין תוס' זבחים ע"ח. בסופם, ובסוגין בד"ה כל שתעבתי ובחזו"א סק"ה**

**י. בדין שני טעמים משני שמות איסור – שו"ת הרא"ש כלל כ' ס"ב הובא בטור סימן צ"ח ס"ח ובביאור כונתו דמשמע שצריך לשני הטעמים עיין חידושי הגר"ח הלכות תרומות פ"ט הי"ג ד"ה והנה, ועיין דגול מרבבה ובהגהות אמרי ברוך ובפמ"ג שם בשם ספר בני שמואל ובחזו"א סק"ז**

**האם מצטרף גם לא לר"מ – עיין ברמב"ן שכתב בזה שני ביאורים ועיין תוס' בכריתות י"א: ד"ה שאם**

**י"א. בדין שני טעמים מאיסור אחד – עיין פמ"ג בפתיחתו ח"ג פ"ה ובדבריו בש"ד צ"ד ד' בשם הש"ך הארוך ועיין תבואות שור סימן ל"ג סק"ה הובא ברעק"א, ובדעת האיסור והיתר עיין בחידושי הגר"ח הלכות מאכלות אסורות פי"ד ה"ו ד"ה והנה, ובחזו"א סק"ז ועיין אבני מילואים תשובה ד' מד"ה ומה שהקשה, כל מה שנוגע לסוגין [ובפמ"ג ובאבני מילואים נקטו שבשר בחלב זה רק מדרבנן] ועיין מג"א סימן תנ"ב סק"ו ובמחצית השקל ובגליון רעק"א שם ,בעיקר סברת האיסור והיתר עיין בחוות דעת סק"ח וביד אברהם סוף צ"ח וביד יהודה סק"ג ד"ה אבל**

**י"ב . בדין שני איסורים במין במינו – רעק"א בשם התבואות שור ועיין פמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ה ד"ה ולענין שחלק עליו וכן ביד יהודה**

**י"ג. למ"ד איסורים מבטלים זה את זה האם אין איסור דאוריתא – ב"י סוף סימן צ"ח ובחידושי הגר"ח הלכות תרומות ובחזו"א סק"ה ועיין חוות דעת סק"ג ד"ה השתא**

**י"ד. בדין שני אסורים וטעם אחד – עיין חידושי הגר"ח הלכות מעשה הקרבנות מה שכתב לחדש לחלק מסוגין וילמד אי"ה על סדר המשניות**

**סוגיא דצירוף איסורים ובתר שמא ובתר טעמא**

א] הגמ' מביאה מחלוקת אביי ורבא האם לגבי מין במינו הקובע הוא השם או הטעם והנה עיקר סוגין לגבי מין במינו לר"י שלא בטיל או לגבי טבל ויין נסך או תקרובת ע"ז או דשיל"מ דבזה נתחדש שיש חומרא מיוחדת לגבי מין במינו שאסור במשהו [ובש"ך כתב שגם לגבי תרומה שזה במאה או כלאי הכרם שזה במאתיים] ונחלקו רבא ואביי מה נקרא אותו מין דלרבא הקובע שזה אותו שם ולאביי הקובע שזה אותו טעם ועיין ש"ך סימן צ"ח סק"ו וכן הסכימו עמו רוב האחרונים דכל זה הנידון במקום שאין כאן נותן טעם דהינו שהטעם לא נרגש רק יש חומרא של מין במינו וכנ"ל אבל כשדנים לגבי הדין מין במינו שצריך שישים ובאינו מינו שזה תלוי בנותן טעם בזה ודאי כל שזה אותו טעם חשיב מין במינו ומדאורייתא בטל ברוב ומדרבנן צריך שישים וכל שזה טעם אחר חשיב מין בשאינו מינו שאסור מדאוריתא ואם אין טעם זה בטל אמנם עיין שו"ע ס"ב לגבי נשפך דבמין במינו אם היה רוב אפשר להקל ובאינו מינו הוי ספק דאוריתא וצריך להחמיר וכתב הרמ"א שהקובע הוא השם ותמה עליו הש"ך דכאן ודאי שהקובע זה בנותן טעם ועיין דף אחרון לט"ז שכתב לגבי אביי ורבא שזה ודאי אם הוא טעם שונה לגמרי הוא שני מינים וזה ודאי שאם הוא אותו טעם הוי דבר אחד וכל המחלוקת שיש הבדל טעם לא גדול ולאביי הקובע הטעם ולרבא הקובע זה השם ע"ש ועיין בלשון הרמב"ם פט"ז הל"ב לגבי יין חדש בענבים שכתב שזה בנותן טעם ומבואר כנ"ל שיש כאן ודאי הבדל בטעם ולרבא הבדל זה הוא סיבה לגדרי נותן טעם [דהינו שלש"ך כל שיש הבדל הכי קטן זה בגדר נותן טעם אמנם לרמ"א הבדל קטן זה עדין מין במינו ואין לזה המעלה של נותן טעם ועיין שו"ת חת"ס סימן פ"ז שכתב לגבי יין חדתא בענבי שזה ודאי אם טעמו ניכר יש בזה איסור דאוריתא ורק נידון סוגין לגבי דין מין במינו ע"ש והנה בלשון רש"י מדויק שכאן קפילא לא מרגיש וצ"ל שכיון שלגבי תקנת מין במינו זה כמו מינו ממילא קפילא לא מרגיש רק עד כל שהו ולא יותר וזה חשיב עדין שיש כאן טעם ועיין תוס' חולין צ"ז. ד,ה אמר רבא ] ובחוות דעת יצא לחדש שמין בשאינו מינו מדאוריתא צריך שישים גם באין טעם וזה על דרך רש"י צ"ח. ובזה הקובע זה שם הדבר ואם זה אותו שם אפילו שהטעם ניכר זה רק דרבנן ע"ש

ב]עיין רמב"ן שהקשה דמבואר ששאור בעיסה הוי מין במינו הרי זה לא אותו שם וזה לא אותו טעם ותירץ שכיון שסוף העיסה להעשות שאור לכן חשיב מין במינו והקשה רעק"א בגליון הש"ס א"כ לגבי יין שעומד להעשות חומץ למה לרבא הוי יין הרי סופו להעשות חומץ ועיין חזו"א ערלה סימן ה' סק"א שביאר שכל סברת הרמב"ן שכיון שטבע העיסה מצד עצמה להעשות שאור ממילא זה כמו מין במינו אבל סתם יין לא עומד להעשות חומץ ומה שבמקרה זה כך זה לא מחשיבם למין אחד

ג]מבואר בהמשך הסוגיא מחלוקת רבא ואביי ביין שריחיה חלא ועומד להעשות חומץ האם הוי כחומץ ועיין רעק"א שהקשה דלאביי שהולכים בתר טעמא ולא בתר שמא מה איכפת לי שזה נחשב חלא הרי טעמו כיין ולא כחומץ ועיין ריטב"א דמשמע שכונתו לישב שכל סברת אביי שדבר שטעמו שונה חשיב כמין אחר אבל כאן שזה עומד להעשות גם טעם דומה זה סברא שיחשב כאותו דבר

ד] מבואר בבריתא תבלין שתים ושלשה שמות ממין אחד או ממין ג' שלשה מצטרפים ועיין רש"י שכתב ששלשה שמות הכוונה שלשה סוגי פלפלין וחשיב מין אחד כי שלשתם זה פלפלין ובסיפא ביאר שהכונה שלשה מינים וגם שלשה שמות אמנם יש שגרסו שם אחד [כן הוא בריטב"א וכן מבואר בתוס'] ובסיפא בר"ש מבואר מציאות של ג' מינים ושם אחד והתוס' תמהו בזה מה המקרה ועיין תוס' בשבת שכתבו כגון אהלה שמצאנו שיש שני מינים ושם אחד והקשו מה סברא שזה יצטרף הרי זה שני מינים שונים אמנם התוס"ר שם ביאר שבאמת זה סיבה להצטרף ע"ש וברמב"ן ביאר כגון כרפס גינה ואפר שזה כלאים זה בזה ולכן זה נחשב שני מינים אבל זה שם אחד כי קוראים לזה כרפס ע"ש דהינו שלרמב"ן הנידון של שני מינם במשנה זה לפי גדרי כלאים והנה חזקיה העמיד במיני מתיקה והנה לאביי שהולכים בתר טעמא לכאורא זה גם ברישא אמנם בקושיא על רבא עיין רמב"ן דבפשוטו מהרישא לא קשה דשם זה נחשב שם אחד כמו שכר חטים ושעורים וכל הקושיא מהסיפא וע"ש דהיה אפשר להעמיד שלשה מינים ושם אחד כמו ברישא וכה"ג לרבא זה נחשב שם אחד רק שסתימת המשנה משמע שבכל מקרה לרבנן זה מצטרף וע"ש שדן שאולי גם שלשה שמות אפילו שהכל זה פלפלין לרבא זה נחשב שלש שמות ע"ש במה שחילק ולפ"ז הקושיא גם מהרישא ואביי הביא את חזקיה רק כדי לבאר למה לשיטתו לא קשה

והגמ' דוחה הא מני ר"מ ולשיטתו באמת לא צריך שיהיה אותו טעם והנה צ"ב מה ענין לר"מ שם התרבה ששני שמות של איסור זה אחד אבל כאן החיסרון שזה שני מינים מצד טבעם ועיין חזו"א סק"א וסק"ה וכן הוא בלשון הרמב"ן שכמו שר"מ מרבה שני מיני איסור ה"ה שני מינים והנה בפשוטו כל זה אם ר"מ זה הלכה ששני איסורים מצטרפים אבל אם התחדש כאן איסור חדש של כל שתעבתי א"כ לא התרבה כאן שום דיני צירוף וכמבואר בחזו"א סק"ה

ה] ועיין תוס' שביארו ששלשה שמות הכונה של איסורים אמנם את הסיפא מין ג' ביארו שזה שם אחד של איסור וג' מינים ובזה אביי העמיד במיני מתיקה כדי שיחשב מין אחד ורבא דחה שאפילו שזה לא שם אחד אבל לר"מ ששמות איסורים מצטרפים ה"ה שני מינים וכתבו התוס' שבכל אופן צריך שזה יהיה אותו טעם ובשבת צ. ביארו שללא זה הוי נטל"פ אמנם בדבריהם כאן משמע שזה סברא בדין מתבל שכיון שכל צירופם זה לתבל אם זה לא אותו סוג טעם לא שיך שזה יצטרף [ועיין חזו"א סק"ז] והנה גם לדבריהם מבואר כנ"ל שגם באותו שם של איסור צריך להגיע לדין צירוף כמבואר ברש"י אלא שנתחדש שגם שלשה שמות של איסור יכולים להצטרף

ו] והנה עיין רמב"ם פט"ז הי"ד שכתב וז"ל תבלין שהם שנים ושלשה שמות ממין אחד אואו שלשה מינין משם אחד מצטרפין לתבל ולאסור וכן לחמץ כיצד שאור של חיטים ושאור של שעורים הואיל ושם שאור אחד הוא אינן כמין ושאינו מינו אלא הרי הן כמין אחד ומצטרפין לשער בהן כדי לחמץ בעיסה של חיטים אם היה טעם שניהם שוה וכו' שלשה שמות ממין אחד כיצד כגון כרפס של נהרות וכרפס של אפר וכרפס של גנה אע"פ שלכל אחד שם בפני עצמו הואיל והן מין אחד מצטרפין לתבל עכ"ל דהינו שביאר כרש"י אמנם צ"ע שהרי הגמ' העמידה לרבא שזה רק לר"מ והרי הר"מ פסק בפ"ד הט"ז כרבנן ועיין חזו"א סק"ב ויד יהודה שביארו שקושית הגמ' מצד שמשמעות הבריתא כמבואר ברמב"ן שזה גם בשלש מינים ושלש שמות וזה רק כר"מ אמנם הרמב"ם באמת לא העתיק בכזה מקרה אלא רק שיש להם צירוף או במין או בשם ובשניהם חשיב חד שמא לר"מ [ובחת"ס נקט שהגמ' דיברה ביבש ביבש ובאמת הרמב"ם לא העתיק חלק זה ועיין חידושי הגר"ח הלכות מאכלות אסורות פי"ד מה שהוציא מהגמ' לגבי מין אחד וצ"ע איך למד בדעת הרמב"ם בביאור הגמ']

ז] והנה עיין רמב"ן שהביא בשם ר"ח שהכונה שמות זה שלשה שמות של איסור והסיפא מדובר גם בשלשה שמות ושלשה מינים וחזקיה העמיד במיני מתיקה ומזה הגמ' שאלה על רבא וע"ש דבפשוטו הביאור דגם חזקיה העמיד המשנה כר"מ דאל"כ שני שמות לא מצטרפים רק שהוא ס"ל שבכל אופן לא מועיל להצטרף אלא אם יש איזה שהוא צירוף בין השנים כגון בטעם ומזה חזינן שהקובע זה טעם ורבא דוחה שכיון שזה כר"מ אפילו דבעלמא טעם זה לא נחשב צירוף פה זה מועיל ובפשוטו ה"ה אם זה היה שם אחד זה ודאי מועיל וע"ש שכתב לבאר עוד דאביי העמיד המשנה כרבנן ולפ"ז נתחדש שאפילו שלא מצטרף שני לאוין אבל לגבי לאסור זה מצטרף ובזה צריך צירוף של טעם כיון שזה שני שמות ורבא דוחה שזה כר"מ וממילא לא צריך צירוף של טעם שזה כמו שם אחד שתמיד זה מצטרף וכן ביאר בתוס' רי"ד ע"ש דהינו דמבואר בדבריהם שבשם אחד של איסור תמיד זה מצטרף כל ששיך לדון ששניהם יחד מתבלים כמבואר ברמב"ן ורק בשני שמות בזה הגמ' דנה שצריך שצירוף לאביי של טעם ולרבא של שם וחידשה הגמ' שלר"מ מועיל גם לרבא צירוף של טעם ובפשוטו ה"ה של שם לרבא ועיין תוס' רי"ד בע"ז ובשבת שגם ביאר כרמב"ן וכתב שכל הנידון בצירוף של שני שמות אבל בשם אחד של איסור כל דבר מצטרף

ח] והנה לכל הראשונים דסוגין מדובר באותו שם של איסור ובפשוטו זה ודאי שהם מצטרפים אם יאכלם בזה אחר זה וכמבואר במשנה במעילה שבפיגול מצטרף הלחם והבשר והיין וכו' א"כ למה כאן שזה לא יצטרף וביותר דדעת ר"ש שזה לא מצטרף כמבואר במשנה שאפילו שם אחד ושלשה מינים וצ"ב טעמא דמילתא ועיין כו"פ סק"ד שכתב שכיון שהילפותא של טעם כעיקר זה ממשרת ושם זה היה דבר אחד לכן הדין טעם כעיקר זה רק בדבר אחד ולא בשני דברים ועיין חוו"ד סק"ג בד"ה והשתא אתיין אמנם עיין יד יהודה צ"ח סקכ"ו ד"ה אך מה שיש, שביאר שבדין טעם כעיקר עד כמה שאין צירוף בין שני הדברים א"כ כיון שכל אחד מצד עצמו לא ניכר ממילא אין כאן דין טעם כעיקר וכמו בחצי זית איסור וחצי זית היתר שאפילו שטעמם ניכר אבל כיון שהאיסור לבד לא ניכר חשיב שזה לא נותן טעם ה"ה אם שניהם איסור אבל אם אין צירוף ביניהם דנים כל אחד לבד והרי אין טעמו ניכר ובזה נידון סוגין בשני מינים מתי אפשר לדון אותם כדבר אחד ומתי דנים את זה כשני דברים אמנם עיין חזו"א ערלה סימן ה' סק"ד ד"ה כ' שביאר שהרי כאן מדובר בשני דברים שאין טעמם שוה וממילא כל אחד מצד עצמו אין טעמו ניכר רק דנים לצרף שני דברים לדונם כדבר אחד וטעמם ניכר ובזה נידון סוגין האם כיון שהם מצטרפים לתבל או למתק חשיבי כדבר אחד ודנים שזה טעם האיסור שיש כאן או שדנים כל אחד לעצמו ואין טעמו ניכר ובאמת אם יהיה שניהם טעם שוה בזה וודאי אפילו שזה שני שמות כל שטעמם ניכר לא יהיה כאן ביטול גם אליבא דרבא והנה יש לדון עוד שכל נידון סוגין במקום שיש שישים וכן סיבת האיסור זה התיבול והחימוץ שבדבר אבל אם אין שישים כנגד שניהם בזה כיון שזה הלכה של שישים ובפרט לראשונים שגם באין טעמו ניכר זה כך ואפילו אם באין ניכר מותר אבל זה מצד עוצם מיעוטו וכאן שזה אותו איסור זה לא נחשב מצד עוצם מיעוטו וזה יהיה אסור ועיין לקמן

ט]בתוס' מבואר שגם לר"מ צריך שיהיה דוקא מיני מתיקה וכן לרבא ובטעם הדבר עיין שבת צ. שביארו דאל"כ זה נטל"פ וצ"בוכי כל מקום שאין צירוף ביניהם זה נטל"פ ובפשוטו ביאור כונתם כמבואר בחזו"א סק"ז שזה דמיון דהינו שחזינן שחשיבות טעם זה רק טעם טוב וכאן הצירוף של שני הדברים שזה הטעם הניכר אין בו חשיבות טעם ומצד כל טעם לבד זה לא ניכר והנה ברש"י מבואר שלרבא לא צריך להעמיד במיני מתיקה ועיין ריטב"א בשבת שביאר כיון שלגבי שישים גם אם אין טעם זה אוסר ולפ"ז כאן זה לא אוסר מצד דין מתבל שיש טעם נרגש אלא עד שישים אמנם עיין רמב"ן שביאר שזה ודאי שסוגין מדובר שזה מתבל דהינו שיש צירוף ביניהם לתבל הקדירה ולכן דנים הכל כטעם אחד שנרגש [ועיין חידושי הגר"ח הלכות מאכלות אסורות שכתב דבפשוטו מלוקת רש"י ותוס' דלתוס' כיון שכל טעם מצד עצמו לא נרגש לא חשיב שזה נותן טעם ולרש"י אין זה חיסרון ע"ש שהאריך]

י] בלשון המשנה מבואר אוסרים ומצטרפים עיין רש"י שביאר ששניהם הולך על הקדירה והכונה אסורים כשהם בעצמם ומצטרפים לאסור הקדירה אמנם הרמב"ן ביאר שהכונה אוסרים כל אחד בעצמו ומצטרפים שני סוגים יחד לאסור הקדירה ועיין תוס' בסוגין שביארו שאוסרים זה בתערובת של טעם ומצטרפים זה על תערובת של יבש ביבש ובפשוטו הכונה כמו שביאר הריטב"א שזה אסור מצד שמא יבשל ולפי גדרי בישול אמנם תוס' בסוגין ביארו שהכונה לאחד ממאתים ועיין חידושי בית מאיר שתמה הרי מין בשאינו מינו זה בנותן טעם ולא מסתבר שיבש ביבש זה יותר חמור ועיין תוס' שהוסיפו שר"ש לא חולק על נותן טעם דכאן שזה מתבל חמיר ועיין הגהות פורת יוסף שהקשה שמפורש במשנה א' שר"ש חולק על ר"א גם בנותן טעם ואולי כל דבריהם במתבל ולא בכל נותן טעם

אמנם עיין תוס' בשבת פ"ט: שביארו שהכוונה מצטרפים אם אכל חצי כזית מכל אחד וע"ש שהקשו שהרי אביי העמיד המשנה דלא כר"מ וכתבו לחדש שרבנן מודים בשני שמות שזה אותו מין שזה מצטרף וכן ביאר בתוס' רי"ד ובדבריו מבואר שזה גם לגבי חטאת שמה שחלב ודם לא מצטרף כי זה שני מינים אמנם עיין תוס' שבת ע"א. [וכן כריתות י"א: ד"ה שאם אכל] דמבואר לגבי שני תמחויין שלגבי חטאת זה לא מצטרף אבל לגבי מלקות זה מצטרף והנה מבואר דעת ר"ש ששם אחד ושני מינים זה לא מצטרף ולכאורא לתוס' בשבת מבואר חידוש שגם לגבי צירוף של שני חצאי זית וכן הוא בתוס' רי"ד וכתב שהוא חולק על המשנה במעילה שבשר ויין של פיגול מצטרף וע"ש שכתב ששלש שיטות בדבר ובפשוטו לתוס' שהמשנה מדברת בסיפא בשם אחד ושלש מינים וחזקיה הצריך מיני מתיקה בהכרח ששני דברים שונים לא מצטרפים והאו"ש פט"ז הט"ו דיק כן מתוס' שם שהקשו מהגמ' במעילה שאומרת שפיגול ונותר מצטרף מצד כל שבקודש שזה רק לר"ש דלרבנן הרי שני איסורים מצטרפים וצ"ע שנפק"מ בשני מינים אלא בהכרח שנקטו שכה"ג גם איסור אחד לא מצטרף וכנ"ל [והנה עיין או"ש הנ"ל ובחזו"א שהקשו דאם שני שמות של איסור ומין אחד מצטרף וזה מסברא למה לומר שלגבי קרבן זה אחרת דהניחא אם זה מצד פסוק יתכן שלגבי קרבן אין את הילפותא אבל אם זה מסברא צ"ע]

והנה עיין ברמב"ם פי"ד ממאכלות אסורות שטבל אפילו חמשה סוגי מאכלים זה מצטרף והראב"ד השיגו שכיון שזה שני מינים שלא שוו בטעמא זה לא מצטרף ועיין חידושי הגר"ח שהאריך לבאר מהיכן למד הראב"ד דמהא שלענין צירוף בתערובת זה לא מצטרף זה גם סברא לענין צירוף כשהם לבד ויתכן שלמד שזה הכונה מצטרפים וגרס כראשונים שמדובר על מין אחד של איסור וכתוס' הנ"ל אמנם הראב"ד בהשגות במהדורא מאורחת חזר ונקט שתמיד מצטרף וכסתם משנה במעילה ט"ו [אמנם עיין או"ש שכתב שיתכן שמעילה שזה לא דוקא דין אכילה בזה ודאי הכל מצטרף] וכן מבואר במנחות לגבי חדש שגם לחם וקמח מצטרף למלקות

י"א] מבואר בגמ' שלר"מ שני איסורים מצטרפים ועיין רמב"ן שהביא גמ' שדם וחלב לא מצטרף וביאר כי זה לא שוו בישעוריהם כיון שזה ברביעית וזה בכזית אמנם תוס' נקטו שלגבי קרבן ר"מ מודה ולא נמצא בידינו הגמ' שהביא הרמב"ן [ובאו"ש ביאר שכונתו לגמ' ששני מיניןמלא מצטרף וביאר שהכונה כנ"ל] והנה מבואר בגמ' שנחלקו ר"ל ור"ל האם איסורים מבטלים זה את זה והגמ' אומרת כגון נותר פיגול וטמא והנה מבואר בגמ' מעילה י"ז: שלגבי מלקות זה מצטרף מצד לא יאכל כי קודש הם והקשו תוס' בזבחים ע"ח עד כמה שהם מצטרפים איך אחד מבטל את השני וע"ש שתירצו תירוץ אחד שבאמת אפילו שזה מצטרף אבל שיך ביטול וכן תירצו בתוס' בשבת עוד תירצו שכל הריבוי לעבור על לאו שכל שבקודש אבל לא יעבור על איסור פיגול וטמא ותירצו עוד שלא לוקים על כל שבקודש שזה לאו שבכללות ובפשוטו התירוצים האחרים נקטו שזה ריבוי שיש כאן צירוף בשני האיסורים ועיין חזו"א סק"ב וסק"ה שהאריך בזה

י"ב] הנה נתבאר לעיל דדעת רש"י תוס' וריטב"א והרמב"ם דבשם אחד של איסור לא מצטרף אם זה שני דברים שונים אבל אם זה שם אחד או טעם אחד זה מצטרף ויש לעיין במקום שאם זה איסור אחד זה מצטרף מה הדין בשני איסורים ויש מקום לומר בזה ג' צדדים א. שזה תלוי בנידון האם איסורים מבטלים זה את זה שיסוד הנידון האם דנים שיש מכנה משותף בכל האיסורים והוי כאיסור אחד או לא ב. שכאן לכו"ע זה כאיסור אחד שכל המחלוקת שם ביחס למלקות שצריך שם מסוים אבל זה ודאי שיש איסור דאוריתא וכן נקט בחידושי הגר"ח הלכות תרומות פי"ג ה"ט ד"ה והנה ובחזו"א סק"ה ד"ה והא דאמר, וכן הוא בפשוטו בב"י סוף סימן צ"ח ועיין חו"ד סק"ג ד"ה והשתא שתמה בזה] ג. ויש מקום לומר שכאן לכו"ע זה בטל דרק שם שהנידון שאיסור יבטל את חברו בזה דנים שכיון שהכל איסור אין דין ביטול אבל יתכן שודאי שזה נחשב שני דברים נפרדים ואין שום סיבה שהם יצטרפו לאסור [אמנם יתכן שאחד לא יצטרף לבטל רק שבגדרי נותן טעם יתכן שכיון שזה גורם שלא ירגישו טעם לכן זה מותר] ועיין בעל המאור צ"ח.

והנה מבואר בערלה פ"ב מ"א שערלה וכלאי הכרם מצטרפים לאסור והרמב"ם העתיקו ובפשוטו מבואר ששני איסורים שזה אותו טעם ודאי מצטרף אמנם עיין חידושי הגר"ח הלכות מעשה הקרבנות שכתב לדון שכל זה רק ביבש ביבש אבל בתערובת של נותן טעם רק לר"מ זה מצטרף ולא לרבנן ע"ש ורק לגבי מתבל ומחמץ שזה גדר אחר בזה מצטרף שני איסורים ע"ש בדבריו העמוקים בגדרי טעם כעיקר] והנה לרוב הראשונים מבואר בסוף פ"ב ששני איסורים ועם אחד מצטרף ובשנות אליהו כתב שזה כר"א במ"א ולרמב"ם יש שם ביאור אחר

י"ג] והנה עיין שו"ת הרא"ש כלל כ' סימן ב' הובא בטור סוף סימן צ"ח דכזית חלב וכזית דם שנפלו לנ"ט כזית ירקות הם בטלים וכתב שזה מסברא כיון שאין טעמו ניכר והוסיף שהרי איסורים מבטלים זה את זה ופשטות דבריו דרק מצד שני הטעמים יחד זה סיבה להתבטל ועיין חידושי הגר"ח הלכות תרומות מה דביאר בזה וביד יהודה ביאר שכיון שמדרבנן תמיד צריך שישים א"כ כל שאיסורים לא מבטלים זה את זה כי דנים את זה כאיסור אחד ממילא כיון שמה שזה לא ניכר זה לא מצד מיעוטו ממילא זה אסור והנה השו"ע פסק כדין הרא"ש והנה דעת הרמב"ם כר"א שאיסורים אין מבטלים זה את זה וכן פסק הראב"ד בתמים דעים ועיין דגול מרבבה דתמה א"כ למה השו"ע פסק כרא"ש ועיין אמרי ברוך ובפמ"ג שם שביארו שבאמת ברא"ש יש כאן שני טעמים והטעם הראשון לבד מועיל שכיון שאין טעמו ניכר אין בזה סיבה לאסור גם אם אסורים אין מבטלין זה את זה [ולפ"ז כונת הרא"ש שגם אם טעמם שווה אבל כיון שאיסורים מבטלים זה את זה ממילא כל אחד מבטל את השני אמנם במשנה מבואר שערלה וכלאי הכרם מצטרף לאסור אמנם עיין חידושי הגר"ח הלכות מעשה הקרבנות שדן שזה סברא מיוחדת בדין מתבל] והנה צ"ב ברא"ש שכתב שכיון שאין טעמם שוה לכן זה לא מצטרף שלכאורא גם היה טעם שוה אבל לרבא הרי זה שני שמות ומבואר בסוגין שזה לא מצטרף וצ"ל שסוגין רק באינו אותו טעם ולא באותו טעם וכנ"ל מהחזו"א

י"ד] והנה עיין תבואות שור סימן ל"ג סק"ה שכתב שכל הרא"ש זה רק בשני שמות של איסור אבל בשם אחד של איסור אפילו בשני טעמים זה ודאי אסור והביאו רעק"א ועיין פמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ה שהביא מהאיסור והיתר שנקט שלגבי כזית בשר וכזית חלב צריך שישים נגד שניהם ונקט הנ"ל דמבואר שאיסור אחד אפילו שזה שני טעמים צריך שישים נגד שניהם [אמנם הפמ"ג בד"ה וראיתי כתב שזה דרבנן אמנם עיין חזו"א סק"ז ובחידושי הגר"ח שזה דוקא בבשר בחלב שזהו שם האיסור א"כ הטעם המשותף הוא טעם האיסור וצריך נגדו שישים אבל בשאר איסורים דנים כל טעם כדבר לעצמו וכיון שזה לא ניכר הוא בטל ברוב ואדרבא בפשוטו כן מבואר באיסור והיתר וכמו שדייק בתבואות שור ובאבני מילואים תשובה ד' כתב שזה רק מדרבנן ורק בבשר בחלב ששם שזה צורת האיסור זה כמו מין במינו דמבואר ברשב"א שצריך שישים מצד שזה לא בטל בעוצם מיעוטו ע"ש]

והנה בדעת האחרונים שאסרו בפשוטו צ"ע דהרי מבואר בסוגין לביאור רש"י והרמב"ם והתוס' דכל שזה שני טעמים שונים וזה לא אותו שם אינם מצטרפים לאסור ולמה הם נקטו שהם מצטרפים לאסור ולביאור הרמב"ן והרי"ד א"ש שכל סוגין רק בשני איסורים ולא באותו איסור אמנם לשאר הראשונים קשה ויתכן שכל סוגין זה נידון בדין מתבל שצריך צירוף בין שניהם להפכם כאחד אבל בדין נותן טעם כל שטעם שניהם יחד ניכר זה מספיק סיבה לאסור ובפרט אם נימא שהדין שישים הוא גזירה דרבנן לא מצד נתינת טעם א"כ כל שאין כאן שישים ממילא זה סיבה לאסור וצ"ע בזה ועיין חזו"א סק"ז

ט"ו ]עיין מג"א סימן תנ"ב סק"ו דשני חתיכות שיש בהם טעם חמץ אחד בשר ואחד דג אם נפלו בזה אחר זה הם לא מצטרפים לאסור ועיין מחצית השקל שהביא להקשות מהחמד משה הרי פה זה שם אחד של איסור ובזה גם בשני טעמים אסור ועיין מחצית השקל שכתב לישב שכיון שכל אחד אין טעמו ניכר אפילו אם זה שם אחד של איסור זה בטל ועיין רעק"א שהקשה א"כ למה דוקא בנפלו בזה אחר זה ובפשוטו מבואר שנפלו בת אחת יש כאן טעם מחודש וצריך ביטול נגדו ורק בזה אחר זה שזה כבר הותר לא חל כאן איסור של טעם מחודש וממילא אחד יכול לבטל את חברו

**ערלה פ"ב**

**משנה א**

**א. בביאור אוסר ומצטרף – עיין שני פירושים בר"ש ועיין חידושי הגר"ח הלכות מעשה הקרבנות [ענין זה ילמד היטב בסוף הפרק אי"ה]**

**ב. עיין בפיה"מ לר"מ בביאור מצטרף לנותן טעם - ועיין יד יהודה צ"ח סקכ"ו בד"ה ומה שנ"ל ובחזו"א ערלה סוף סימן ד'**

**משנה ב' ג'**

**ג. עיין ביאור הר"ש והרמב"ם דנקטו שרק לאחר שזה הותר זה מבטל ועיין רעק"א בגליון המשניות וכן חזו"א ערלה ד' סק"א שנקטו שתרומה וערלה שזה לא אותו שיעור דזה לא מבטל זה גם מצטרף לאסור אמנם עיין חידושי הראב"ד ס"ו. שנקט שלא מצטרף לאסור ובע"ג. ביאר כרמב"ם חזינן שזה לא תלוי אחד בשני**

**ד. וברא"ש ביאר שגם ללא שזה הותר זה מבטל ועיין חזו"א ערלה סימן ד' סק"ד מה שביאר ובשנות אליהו כתב שזה כר"א במ"א ועיין רמב"ן ע"ג. שנקט כרא"ש רק לגבי ערלה ותרומה כי זה לא אותו שיעור ויש לעין האם זה תלוי בדין איסורים מבטלים**

**ה. יש לעין אם גם למ"ד איסורים מבטלים יש איסור דאוריתא למה כאן אחד מבטל השני לרא"ש ורמב"ן**

**משנה ד' ה' ו' ז'**

**כדאי ללמוד הגמ' חולין צ"ט.: ובתוס' וריטב"א שם בגדר מחמץ**

**ו. מדמע – בביאור המילה מדמע עיין בפיה"מ ובפט"ז ה"א ובר"ש ובתוס' יו"ט**

**ז. בדין מחמץ ומתבל – עיין בפיה"מ כאן ובע"ז פ"ב ובפט"ז ה"א, ובר"ש טבול יום פ"ג מ"ד [ועיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן ט"ו וביד יהודה צ"ח סקכ"ג וע"ש מה שביאר בגמ' צ"ז: וברש"ש שם והאריך בזה בפר"ח צ"ח סק"ז ד"ה ואכתי פש לן ובהמשך ע"ש והוכיח מהגמ' חולין ז. [ועיין בדבריו צ"ט סקכ"א ד"ה הנה לענין דבמחמץ אין דין חוזר וניעור] [ועיין ר"ן ל"ו. מדפי הרי"ף בע"ז שביאר למה רק במחמץ יש דין זוז"ג ועיין ב"י שי"ח ובט"ז סקט"ו דדנו במתבל גם דין זוז"ג**

**ח. האם מחמץ ומתבל זה רק במינו – עיין בפיה"מ מ"ז וברמב"ם פט"ז ה"א הי"ד ובלחם משנה שם בסופו ועיין בפיה"מ פ"י מתרומות מ"ב ובתרגום החדש והאריך בזה הפר"ח צ"ח סק"ז [וע"ש שהקשה מהר"מ פט"ו מתרומות ה"ה] וע"ש שדימה למעמיד ועיין משכנות יעקב סימן ל"ו שכתב לחלק בזה ועיין גמ' חולין צ"ט: בתוס' ובריטב"א בביאור נידון הסוגיא ביש מאה**

**ט. האם תבלין במינו אוסר באלף – ש"ך צ"ח סק"ל ובחוות דעת שם סק"ז וחזו"א כ"ז סק"ו**

**י. בחילוק בין מינו לאינו מינו בתרומה – עיין רש"י ותוס' צ"ט. וברשב"א צ"ז: ד"ה מין בשאינו מינו ועיין רמב"ם פט"ו ה"ל ובהגהות רעק"א שם ועיין הלכה כ"ד והאריך בזה ביד יהודה צ"ח סק"ג ד"ה גם נראה מה שביאר בגמ' צ"ט. [ועיין באור גדול סימן נ"ט סק"ג איך שישב הסוגיא הנ"ל] ועיין עוד תוס' ע"ז ס"ט. ד"ה סבר [וכן מבואר בדבריהם ס"ו. ד"ה תבלין עיין בבית מאיר סימן צ"ח ובחידושיו לגמ']**

**י"א. משנה ח' ט' – עיין תוס' ע"ז ס"ח: ובחידושי רעק"א שם ובתוס' פסחים כ"ז. ובחזו"א ערלה ס"ה סק"ב ועיין שנות אליהו במשנה [דבר זה ילמד אי"ה בסוגיות דנטל"פ]**

**משנה י"ד**

**י"ב. בביאור סברת ר"ש - עיין בראשונים דר"ש לשיטתו ועיין בפיה"מ וצ"ב כונתו ולמה לא ביאר כראשונים ועיין חזו"א ערלה ס"ח סק"ט ועיין תוס' ע"ז ס"ו. ד"ה תבלין דלכאורא דבריהם נסתרים ממשנתינו**

**י"ג. משנה ט"ז – עיין בפיה"מ לר"מ ובדבריו בהלכות פ"י ממע"ק הי"ב ובחידושי הגר"ח שם**

**משנה א'**

א] במשנה מבואר שיש שני נידונים א. לאסור ב. להצטרף ועיין ר"ש ורא"ש דכתבו ביאור אחד שלאסור הכונה ששני איסורים מצטרפים למלקות ובנותן טעם הכוונה בתערובת ובפשוטו הכונה מין בשאינו מינו בנותן טעם והנה לביאר זה מבואר שאפילו שר"א פליג על ר"מ וס"ל ששני איסורים לא מצטרפים אבל בתערובת זה מצטרף ובריטב"א בשבת פ"ט: מבואר שזה מדרבנן ובפשוטו צ"ל שדנים את כל האיסורים כדבר אחד ולכן הם מצטרפים אמנם עיין בראשונים עוד ביאור שהכונה לאסור זה יבש ביבש ובנותן טעם זה תערובת של לח ובפשוטו הכונה אם זה מין בשאינו מינו ועיין חידושי הגר"ח הלכות מעשה הקרבנות שלפ"ז יש לומר שגם ר"א ס"ל כר"מ שאיסורים מצטרפים ורק לכן זה מצטרף בנותן טעם אבל לרבנן שאין איסורים מצטרפים גם בתערובת אין סיבה שזה יצטרף ע"ש שהאריך וביאר החילוק בין זה לתבלין

ב] עיין ברמב"ם בפיה"מ שביאר להיתר שאם נפל סאה ערלה וכלאי הכרם בערלה והערלה זה במינו והכלאי הכרם זה שלא במינו ונותן טעם כה"ג זה מצטרף לערלה להתבטל במאתים ועיין חזו"א סוף סימן ד' שתמה מה סברא בזה ועיין יד יהודה צ"ח כ"ו שביאר שכיון שזה מצטרף כיון שחל דין ביטול לגבי הערלה חל ביטול לגבי הכלאי הכרם וע"ש שזה הר"מ לשיטתו שגם באינו מינו יש דין ביטול של מאתים א"כ כאן הגדר שאין בו איסור של נותן טעם אבל לראשונים שאין דין ביטול במאתים כלל לא מסתבר שמצד שזה מצטרף חל דין ביטול חדש וביד החזקה הר"מ לא העתיק דבר זה ואולי יש לדחוק דאירי שהערלה זה מין במינו בשמא אבל בטעם זה שונה ובכל אופן זה מתבטל במאה אפילו שהטעם ניכר וכסברת הרמ"א ולכן גם לגבי הכלאי הכרם זה כך ומדובר שהכלאי הכרם לבד אין טעמו ניכר רק בצירוף לערלה ובזה הוא כמהו שלא נחשב נותן טעם וצ"ע בזה

ג] עיין בחידושי הרמב"ן ע"ז ס"ו ובראב"ד שם שדיקו מלשון המשנה שרק ערלה וכלאי הכרם מצטרף אבל תרומה וערלה לא מצטרף כיון שלא שוו בשיעוריהם אמנם במאירי ס"ו. מבואר שזה מצטרף לאסור וצ"ל כמבואר בחזו"א ערלה סימן ד' סק"א שכיון שלגבי כזית ונותן טעם זה מצטרף ממילא זה מצטרף גם לשאר דברים ועיין בחידושי הראב"ד הנ"ל מה שביאר למה לא אומרים שזה שוה לנותן טעם וכמו לגבי טומאה ע"ש במעילה והנה הר"ש והרא"ש ביארו במשנה י' שמצטרפים זה ביבש וביארו שהשלש שמות זה ערלה כלאי הכרם ותרומה משמע שגם לגבי מאה זה מצטרף אפילו שזה לא שווה בשיעור וזה כמאירי הנ"ל

**משנה ב' ג'**

ד] דעת הר"ש והרמב"ם שאיסור לא מבטל אחד את השני וכונת המשנה שרק באופן שאחד נפל ונתבטל הוא מצטרף לבטל אפילו אותו שם דהינו שלא אומרים חוזר וניעור ומה דמבואר במשנה שתרומה מצטרף לבטל הכוונה לכהנים שהתרומה זה היתר אבל באמת לישראל זה אסור וכמבואר בגליון רעק"א למשניות בשם הפר"ח ובסיפא שערלה מבטל את הערלה הכונה אם בתחילה חל על זה היתר וכגון שהיה ידיעה זה חוזר ומבטל הערלה שנפלה אחרי זה והנה עיין חזו"א ערלה סימן ד' סק"א וכן מבואר ברעק"א על המשניות בשם הפר"ח דנקטו שכיון דמבואר דאפילו שתרומה לא שוה אם ערלה בכל אופן זה לא מצטרף לבטל ה"ה זה מצטרף לאסור אמנם בחידושי הראב"ד בע"ז מבואר שיש לחלק בזה דבדף ס"ו כתב שכיון שלא שוה בשעוריהו זה לא מצטרף וכדמדויק במשנה ולקמן ע"ג ביאר המשנה כרמב"ם שרק לאחר שזה התבטל זה יכול לבטל דהינו שאפילו שזה לא מצטרף לאסור אבל זה לא יכול לבטל אחד את השני אמנם דעת הרמב"ן ע"ג. שכיון שזה לא מצטרף לאסור ממילא אחד מבטל השני אמנם דעת הרא"ש בפירושו ובתשובותיו כלל כ' ס"ב שגם ערלה וכלאי הכרם אפילו שזה לא התבטל בכל אופן זה יכול לבטל אחד את השני ועיין חזו"א סימן ד' סק"ד שתמה דהרי מבואר במשנה שהם מצטרפים לאסור וחידש שכיון שבתחילה זה נפל זה כבר התבטל לגבי הדאוריתא מה שמדרבנן זה לא התבטל זה לא סיבה לאסור אמנם בשנות אליהו ביאר שהמשנה כר"א שערלה וכלאי הכרם לא מצטרפים לאסור ולכן אחד מבטל השני

ה] והנה מבואר שנחלקו הרמב"ן והרא"ש אם הראב"ד האם בדבר שלא מצטרף אחד יכול לבטל השני או שכיון שזה איסור זה לא יכול לבטל ובפשוטו זה תלוי בשאלה האם איסורים מבטלים זה את זה ובאמת הרא"ש משמע שהביא את זה בתור ראיה איסורי יכול לבטל איסור אמנם צ"ב שהרי זה מחלוקת אמוראים בזבחים ולא משמע שכונת הרא"ש להוכיח כאמורא שמבטלים זה את זה וכן מה שביאר הרמב"ן במשנה ולא הביא כלל שזה שני במחלוקת משמע שדין זה הוא לכו"ע וצ"ל כמבואר בחידושי הגר"ח הלכות תרומות דיש כאן נידון האם איסורי יש בו סתירה שהוא סיבה לבטל אחד את השני ובזה לכו"ע יש כאן סיבת ביטול רק נחלקו לגבי ביטול ברוב האם זה סיבה לבטל כיון שהכל איסור אבל לגבי ביטול של נותן טעם שזה מחמת שאין טעמו ניכר בזה ודאי שאיסור מבטל איסור וכן לגבי מאה ומאתים כיון שזה מחמת עוצם מיעוטו בזה לא צריך שזה יהיה היתר ולכן לכו"ע זה מתבטל

ו] והנה הב"י סימן צ"ח נקט שגם למ"ד שאיסורים מבטלים זה את זה יש כאן איסור דאוריתא ובפשוטו מצד שדנים כל האיסורים כדבר אחד וכלפי שם האיסור אין מה שיבטל וצ"ע א"כ איך במשנה ערלה מבטל תרומה לרמב"ן ולרא"ש גם כלאי הכרם הרי לגבי האיסור זה לא יכול לבטל ובפשוטו צ"ל כנ"ל שכל סברת הב"י זה ביחס לדין ביטול ברוב שזה מצד שהמיעוט הנהגתו כרוב אבל לגבי מאה או נותן טעם בזה כל שזה איסור שונה זה יכול להתבטל וצ"ע ולגבי מאתים יתכן שכיון שמצאנו שגם חלק בחבית שהוא לא בכלל הספק מצטרף עיין תרומות פ"ה בזה יתכן שודאי שאיסור אחר זה סיבה להצטרף

**משנה ד- ז**

ז] בהא דמבואר במשנה דב"ש ס"ל שגם פחות מכביצה מטמא צ"ב הרי כל הדין שזה לא בטל ואם זה פחות מכביצה איך זה יוצר מצב שהכל טמא ובפשוטו מבואר כאן שיסוד דין מחמץ זה שהיצירה שהדבר חמוץ מתיחס לאיסור וזה לא רק גדר שהאיסור לא בטל והנה הרמב"ם ביאר דבר זה גם בתבלין ויתכן שזה כשיטתו שגם תבלין זה מצד היצירה שהקדירה מתובלת עיין לקמן אמנם בר"ש משמע שכל המשנה רק לגבי מחמץ אמנם עיין רא"ש דמבואר שזה גזירה דרבנן שכיון שלגבי איסור זה לא בטל ה"ה חשיב שיש כאן שיעור של טומאה

ח] **בעיקר כל המחמץ וכו':** ההבדל בין מינו לאינו מינו עיין ר"ש וכן הוא ברש"י צ"ט. שהמדמע זה דוגמא שלישית שנתערב איסור בהיתר ואחרי זה המשנה מונה את הדוגמאות של האיסור והמשנה מחלקת בין מינו לאינו מינו דבמינו צריך מאה או מאתים בערלה ובאינו מינו זה רק תלוי בנותן טעם ותוס' בחולין וכן ברא"ש כאן נקטו שמינו זה בין טעם ובין ממשות צריך מאה ואינו מינו תמיד מספיק שישים אמנם ברש"י בחולין לפי איך שביארו תוס' מבואר שממשות צריך תמיד מאה ורק בטעם יש הבדל בין מינו לאינו מינו והרשב"א צ"ז: הביא מתוס' שרק לגבי ממשות יש הבדל בין מינו לאינו מינו אבל לגבי טעם זה תמיד בשישים ע"ש ועיין חת"ס צ"ט. שנקט בדעת רש"י שאין הבדל בין מינו לאינו מינו אלא בין טעם שזה בשישים לבין ממשות שזה במאה ועל פי רוב זה במינו כיון שמדובר ביבש ביבש ע"ש והנה עיין תוס' ס"ט. דמבואר דנקטו שיבש ביבש גם באינו מינו צריך מאה ורק לח בלח צריך שישים וכן מבואר בפשוטו בתוס' ס"ו. שהעמידו את המשנה של מצטרפין ביבש וכתבו במאה והרי תבלין כמה מינים בפשוטו זה אינו מינו ועיין תוס' בב"מ נ"ג דגם משמע כך ובלשון הרמב"ם פט"ז ה"ל והכ"ד משמע שגם אינו מינו צריך מאתים רק שבאינו מינו אם אין טעם זה עצמו סיבת ביטול אבל ללא קפילא שיעורו במאה ועיין יד יהודה צ"ח סק"ג ד"ה נראה שכתב שהרמב"ם למד כן מלשון המשנה שכתבה להחמיר שגם יותר ממאה אסור ולהקל שגם פחות ממאה חזינן שהשיעור הוא מאה גם לגבי אינו מינו והנה בפשוטו זה נסתר מסוגית הגמ' צ"ט. שהגמ' מדייקת שבין אין בו נותן טעם ואומרת בשישים ועיין אור גדול שהאריך בזה וביד יהודה ביאר שכונת הגמ' שמשמע שכאן יש חידוש מיוחד שאם אין טעם מותר ואם תמיד השיעור כמו כאן מה חידוש יותר מתמיד אלא בהכרח שתמיד זה בשישים וכאן זה במאה לכן היה מקום לומר שאסור גם אם אין טעם קמ"ל שמותר

ט] אמנם המעין ברמב"ם כאן מבואר בדבריו כמו שביאר התוס' יו"ט שהרמב"ם ביאר שמדמע זה לא דוגמא שלישית אלא המשנה אומרת שמחמץ ומתבל זה מדמע והמשנה אומרת שכל זה דוקא במין במינו שם יש החומר של מחמץ ומתבל אבל באינו מינו אין כזה הלכה אלא שאם זה נותן טעם זה אסור ואם זה לא נותן טעם זה מותר וכן מבואר בלשונו פט"ז ה"א ה"ב וכן הוא בלשונו שם הי"ד כמבואר בלחם משנה בסופו ד"ה ובמה שכתב רבינו ועיין פר"ח צ"ח ז' שהאריך שגם באינו מינו יש מתבל והוכחתו מפ"י דתרומה דמבואר שהמחמץ בתפוח של תרומה אמנם עיין שם בפיה"מ בתרגום חדש שכתב שדוקא כאן כי זה טעם חזק ויתכן הכונה שזה נותן טעם גמור ועיין עוד לקמן

י] עיין בכתבי הגר"ח החדש על ערלה דמבואר שם לבאר הגמ' בע"ז ס"ו לגבי מתבל שזה תלוי בשם או טעם שכונת הגמ' שכיון שתבלין זה רק במינו א"כ אם כל התבלין זה שם אחד זה כמין אחד וממילא זה כמין במינו וזה לא בטל ולאביי בטעם ולפ"ז ביאר שהגמ' אומרת הא מני ר"מ וא"כ יש לדון מצד פרשת נותן טעם ובזה ודאי הכל מצטרף ורק לרבנן כיון שלנותן טעם זה לא מצטרף ורק לדין מתבל וכנ"ל ע"ש

י"א] והנה בעיקר דין מחמץ עיין בלשון הפיה"מ שזה מצד פרסום הפעולה דהינו שמדובר שלא מרגישים הטעם של השאור ובכל אופן כיון שהוא יצר את החימוץ הוא אסור והאריך בזה הפר"ח צ"ח ז' שזה לא מצד נותן טעם ושזה רק דין דרבנן ונחלק בזה אם המנחת כהן אמנם עיין ר"ש טבול יום פ"ג מ"ד וכן הוא בתשובות הרא"ש כלל ב' ב' שכתב שזה דין דאוריתא ומצד טעם כעיקר וצ"ל שנתחדש שהמציאות שזה מוחמץ זה כמו הרגשת הטעם ולכן הוי איסור דאוריתא והנה מבואר בגמ' ס"ח: שיש בזה נידון של זה וזה גורם דהינו שיש מ"ד שאם זה החמיץ אם התר זה אוסר והנה עיין ר"ן ל"ו. מדפי הרי"ף שכתב שבנותן טעם ודאי שכיון שהאיסור לבד לא ניכר זה לא סיבה לאסור ורק כאן כיון שזה הכשרו של עיסה יש צד שזה יצטרף ולכאורא הביאור כי היצירה של העיסה מתיחסת לאיסור ועיין פר"ח צ"ט סקכ"א ד"ה הנה לענין הביא תוספתא שלגבי מחמץ אם היה ידיעה לא אומרים חוזר וניעור וע"ש שביאר שאפילו דבנותן טעם אמרינו חוזר וניעור שכאן זה לא מדין נותן טעם וכנ"ל

י"ב] וכן בדין מתבל מבואר ברמב"ם שזה מצד פרסום הפעולה וכן הוא בפירושו במשניות בע"ז פ"ב ועיין מהר"ח או"ז סימן ט"ו שביאר שכיון שהטעם של הדבר עצמו לא ניכר ורק שמכח זה העיסה מתובלת לכן זה דין מיוחד ולא מצד דין נתינת טעם הרגיל ועין יד יהודה סימן צ"ח סקכ"ג שבזה ביאר הרמ"א שביותר משישים בתבלין זה דרבנן שודאי שבטעם רגיל זה דאוריתא ורק כאן כיון שזה רק קדירה מתובלת לכן זה דרבנן ובזה מיושב קושית רעק"א מהר"ן דמבואר שזה שגם יותר משישים זה דאוריתא ועיין פר"ח שכתב להוכיח שתבלין זה לא רק מצד נתינת טעם דבגמ' חולין ז. מבואר שבדמאי אפילו שבאינו מינו לא גזרו אבל תבלין אסור חזינן שזה לא אותו דין של נתינת טעם ובפשוטו למבואר בבעל המאור רמב"ן וראב"ד בפסחים פ"ג דכל שלא ניכר ממש אלא רק טעם מחודש לא חשיב נתינת טעם בהכרח שדין תבלין הוא כנ"ל ולא מצד נתינת טעם וכן בטור מבואר שקיואה בעלמא זה לא דין נותן טעם וביאר היד יהודה צ"ח ו' שזה טעם מחודש אמנם שם מבואר שבטעמו וממשו זה סיבה לאסור אמנם עיין יד יהודה צ"ח סקכ"א כ"ב שכתב שאפילו שזה דרבנן אבל גדר הדין כדין נותן טעם ולא שזה טעם חדש ועיין ב"י סימן שי"ח שהביא מהשיבולי הלקט שדן לגבי מלח שיש בזה גם דין זה וזה גורם ולכאורא אם זה רק מדין נותן טעם רגיל לא שיך דין זוז"ג כמבואר בר"ן וכנ"ל

י"ג] והנה הגמ' צ"ז: אומרת שדנים הכל כמו בצל וקפלוט והגמ' שואלת שהרי תבלין נותן יותר והגמ' עונה אין לך נותן טעם יותר מזה ועיין רש"ש שתמה הרי תבלין נותן טעם יותר ועין יד יהודה סקכ"ג שביאר שתבלין לא ניכר עצם טעמו רק שהוא משביח הקדירה והגמ' בתחילה הבינה שגם בצל וקפלוט זה כך ולכן שאלה שא"כ נחמיר גם ככל תבלין והגמ' עונה דשם מרגישים את הטעם שלו עצמו משא"כ בכל תבלין

י"ד] וראיתי לבאר דיתכן דהרמב"ם לשיטתו שדין מתבל ומחמץ זה לא מצד נתינת טעם לכן זה לא שיך במין בשאינו מינו דשם מה שהטעם לא ניכר זה עצמו סיבת ביטול וכמבואר בדבריו שאפילו דס"ל שהדין מאה זה גם באינו מינו במקום שאין קפילא בכל אופן המציאות שלא מרגיש הטעם זה סיבת ביטול ולפ"ז גם בדין מתבל ומחמץ לרמב"ם באינו מינו אם לא יהיה בדיקה של קפילא באמת יהיה אסור וכמו לגבי מאה ומאתים והנה בלשון הרמב"ם פט"ז הי"ד מבואר ששאור מכמה מינים שזה נחשב אותו מין כיון שטעמו כחיטים לא בטל ויש לבאר שהכונה שכה"ג אי אפשר לבדוק בטעם דהרי טעם השאור כמו החיטים וממילא זה חוזר לדין מחמץ ועיין פט"ו מתרומות ה"ה דביצה מתובלת אסורה מצד תבלין והפר"ח הוכיח שדין מתבל זה גם באינו מינו ולנ"ל יתכן שמדובר שאין קפילא או ששם מדובר שזה דרגא של נותן טעם ויתכן שזה הכונה שתפוח זה חמור והנה הפר"ח כתב להוכיח ממעמיד שזה גם באינו מינו אמנם עיין משכנות יעקב סימן ל"ו שכתב שמעמיד זה חמור יותר ודייק כן מלשון הרמב"ם פט"ז הכ"ו ע"ש

ט"ו]עיין חידושי הגר"ח הלכות מעשה הקרבנות שכתב לחדש שבשני איסורים לא מצרפים לדין טעם כעיקר כיון שזה חלות דין טעם כעיקר וכל אחד מצד עצמו אין סיבה לדין טעם כעיקר והקשה מדברי הרמב"ם דמבואר שמצטרף וכתב שזה רק לגבי מאתים או לגבי דין תבלין ומחמץ דשם זה גדר כאילו הדבר ניכר דהינו שנקט שזה לא חלות איסור מחודש אלא שזה מעמיד את התבלין והשאור כדבר שלא בטל וממילא יכול להצטרף שני דברים ואין זה במשמעות כל הנ"ל

ט"ז] עיין ש"ך צ"ח סק"ל שכתב שתבלין במינו בטל בשישים והגרעק"א הביא אחרונים שחלקו שכיון שזה אסור אטו אינו מינו ממילא כל שבאינו מינו זה נותן טעם גם כאן זה אסור ובביאור דעת הש"ך עיין חזו"א כ"ז סק"ו שביאר שכיון שתבלין אסור רק מצד מה שמטעים הקדירה כל שזה במינו אין פה המציאות של תבלין וממילא רק אפשר לאסור מצד ממשותו וכן ביאר בחוות דעת צ"ח ז'

**מי"ב - י"ז**

י"ז] מבואר במשניות שנחלקו ר"ש ורבנן האם חל ביטול לזרים וביארו הראשונים דזה ר"ש לשיטתו ששני מיני איסור לא מצטרף אמנם כל זה למה דביארו במשנה של תבלין שמדובר על שני שמות של איסור אמנם עדין יש ללמוד ממשנה א' אמנם יתכן ששם מדובר רק על יבש ביבש או על מאתים משא"כ כאן שמדובר על נותן טעם והנה פשטות המשנה שנקטה דוגמא כזו שלכהנים יש סיבת ביטול משמע קצת שרק כה"ג מותר אמנם יתכן שזה בא לחדש הטעם של רבנן

י"ח] והנה עיין רמב"ם בפיה"מ שכתב ביאור חדש במשנתינו דנתחדש שקדשים לא בטל לגבי ישראל אמנם לגבי כהנים זה בטל ופיגול ונותר לרבנן זה גם לא בטל לישראל ולר"ש זה בטל וכיון שבטל החתיכה של פיגול ממילא הכל בטל וזה כעין שביאר במשנה א' שכיון שלגבי המינו זה בטל במאתים גם לגבי האינו מינו זה כך והנה לא ביאר שר"ש חולק שחל ביטול גם כלפי ישראל דהרי מהא דבמשנה האחרונה לא חולק משמע שמודה שלא חל ביטול על קדשים ובהכרח כנ"ל ועיין יד החזקה פ"י ממעשה הקרבנות הי"ב ששם ביאר שהמשנה מדובר או ולא שבישל כמה חתיכות ונתחדש שלא חל ביטול של קדשים לגבי ישראל והנה לנ"ל א"ש שלר"ש יש חידוש בכמה חתיכות שכיון שאחד בטל גם השאר אבל לרבנן שגם פיגול אסור לישראל ממילא אין כאן שום חידוש שהכל לא בטל

והנה עיין חידושי הגר"ח שתמה למה הרמב"ם לא ביאר המשנה כפשוטו שמדובר בכמה חתיכות והכל ביחד יש טעם וכל אחד לבד אין טעם ולר"ש שלא מצטרף ממילא הכל בטל משא"כ לרבנן וע"ש שהאריך שס"ל שגם לרבנן אפילו דמבואר במשניות קודם שזה מצטרף זה רק במתבלך ומחמץ או בדין מאה ומאתים אבל לגבי נותן טעם שצריך להגיע לדין טעם כעיקר זה לא מצטרף כיון שזה איסור מחודש משא"כ מחמץ ומתבל שזה גדר שזה כאילו ניכר ואין כאן סיבת ביטול [וצ"ע האם כונתו שזה רק צירוף של איסורים או שזה גם באיסור והיתר]

י"ט] והנה הרמב"ם בפיה"מ ביאר שטעם ר"ש במשנה של כלאים ותרומה שס"ל שזה כמו שערלה מעלה את הכלאים וצ"ע דהרמב"ם שם הרי ביאר שהטעם כיון שבתחילה זה נתבטל ומה זה ענין לכאן ועיין חזו"א ח' ח' שביאר שר"ש שם באמת ס"ל שגם אם זה נופל ביחד זה בטל וצ"ע א"כ למה הרמב"ם לא הביא המשנה הראשונה ויש מקום לומר שבאמת הערלה שבטלה זה גם לישראל דלא שיך לחלק שלכהנים זה בטל ולישראל זה לא בטל וממילא גם התרומה חוזרת ומתבטלת ולפ"ז א"ש הדמיון שגם כאן כיון שלגבי הכהנים חל ביטול ממילא זה גם לגבי הישראל וצ"ע ובאמת דבסוגין יש חידוש שאותו איסור חל ביטול כלפי אחד ולא כלפי אחר

כ] עיין תוס' בע"ז ס"ו. שכתבו לגבי משנה י' שר"ש חולק רק על יבש ולא על נותן טעם ולכאורא צ"ע ממשנתינו לגבי קדשים ומתבל ומחמץ שזה נידון של נותן טעם ואם נימא שיש כאן נידון מיוחד כי חל ביטול לכהנים ממילא חל לכולם א"ש

**סוגיא דריחא מילתא [א]**

**גמ' ע"ז ס"ו: [ועיין היטב שם במהרש"א ומהר"ם בביאור התוס']**

**תוס' ע"ז י"ב:, תוס' ב"ק קט"ז. [ועין חידושי הגרי"ז על ר"ה יומא סוכה עמוד כ"ה.]**

**גמ' בפסחים ע"ז: [ובבעל המאור רמב"ן וראב"ד שם] רי"ף בחולין ל"ב. מדפי הרי"ף ובר"ן שם רשב"א בתורת הבית ט"ו. ובמשמרת הבית שם וברמב"ן ורשב"א בסוגין ועיין תוס' רי"ד ובשו"ת הרשב"א ח"א סימן תתמ"ט ובח"ג סימן רל"ד**

**טושו"ע סימן ק"ח, צ"ז ס"ג ואו"ח תמ"ז ס"א ובמג"א שם, קט"ז ס"ב**

**סוגיא דריחא מילתא**

**א. האם האיסור דבת תיאה מצד אכילה או הנאה – עיין תוס' בסוגין ולעיל י"ב: ועיין היטב בתחילת דברי הרמב"ן והרשב"א ובר"ן ועיין תוס' ב"ק קט"ז. ובביאור דבריהם עיין גרי"ז עמוד כ"ה בקונטרס ר"ה יומא סוכה [ועיין עוד שו"ת הרשב"א ח"ג סימן רל"ד וברמב"ן במלחמות בפסחים] ועיין יד יהודה סק"ג שהאריך בביאור סוגין**

**ב. בהא דבסוגין אין איסור מצד הנאה – עיין תוס' בסוגין ולעיל י"ב: ועין תורי"ד וברמב"ן ועיין בלשון הרשב"א בתוה"ב מ: בסופו**

**ג. עיין חידושי רעק"א [והוא בח"ד סימן נ"ה] מה שהביא מהמשנה במכשירין ועיין בית מאיר סימן ק"ח בסופו ובחזו"א מכשירין ב' סק"ח** **ד"ה והתויו"ט וסק"י ד"ה כתב ועיין שנות אליהו בתרומות פ"י מ"ג**

**ד. עיין פר"ח סקכ"ה לגבי מריח איסורי אכילה בעומדים לריח ועין יד יהודה ק"ח סקי"ב ד"ה וכל זה ובשלטי הגבורים בסוגין סוף אות א' ועיין אבני נזר חלק יור"ד סימן צ' [ועיין שו"ת הרשב"א סימן תתמ"ט]**

**ה. בביאור הסברא דמיקלי קלי איסורא – עיין רשב"א בתורת הבית ל"ו: במחלוקתו אם הרא"ה ובש"ך סקי"ב ובגר"א י"ז**

**ו. בישוב שיטת הרי"ף - עיין קה"י פסחים סימן נ"ז ויד יהודה סק"ג [ועיין באריכות בר"ן נדרים נ"ב. ובריטב"א שם ובפליתי סק"ז] ועיין בית מאיר סימן תמ"ז**

**ז. בדין איסור דבמשהו – עיין תוס' לגבי חמץ ובמג"א סימן תמ"ז סק"ה ועיין ביאור הגר"א סק"כ ובמה שתמה עליו ביד יהודה סקכ"ט ל'**

**ח. ריחא מילתא אם הוי דאוריתא – כו"פ ק"ח סק"ו ד"ה ולישב ועיין פמ"ג ש"ד י"ג' ועיין ריב"ש סימן רפ"ח**

**ט. ביסוד איסור ריח האם מצד הריח שבדבר או הטעם שבדבר – עיין יד יהודה סקי"ז ובקה"י פסחים סימן נ"ז ד"ה אע"פ אמנם עיין לשון הרשב"א בתוה"ב ט"ו: בסופו ובפירוש הרא"ש בתרומות פ"י מ"ד ובלשון הרמב"ן במלחמות**

**סוגיא דריחא מילתא**

א] מבואר בגמ' דנחלקו אביי ורבא אם ריחא מילתא והנה ההבנה הפשוטה בסוגיא דנחלקו האם החומר של הריח הוא חפצא של איסור וממילא יש כאן איסור מצד מעשה אכילה או שזה לא חפצא של איסור וממילא אין כאן אכילת איסור ונפק"מ בשני אופנים או שהריח נכנס לתוך אוכל או ששואב הריח בפיו שזה כמו אכילה ובתוס' בסוגין מבואר חידוש שאפילו שביארו שמריח ממש בכל אופן דנו שזה כמו אכילה וכן הוא בתוס' י"ב: וצ"ל שזה כעין דין סיכה כשתיה שכיון שדרך להריח הדבר הכנסה זו לגוף זה גם צורה של אכילה אסורה וכמו שביאר באבני נזר חיור"ד סימן צ' [ובדבריו מבואר שזה מצד הנאת הריח אמנם בראשונים משמע שזה מצד החומר שנכנס לגוף דהוי כאכילה עיין לקמן] וכן מבואר ברמב"ן שביאר בביאור השני שסוגין צד אכילה ורק בסופו הביא ביאור שלא מדובר על ריח אמנם בר"ן וכן ברמב"ן במלחמות בפסחים [וכן הוא בתשובות הרשב"א ח"ג סימן רל"ד] נקטו שרק אם זה נכנס בפיו שיך לדון שזה נאסר מצד אכילה והנה בהא דמבואר בסוגין דיש נידון של מעשה אכילה מבואר שביי"נ חוץ מהאיסור הנאה יש בו איסור מיוחד של אכילה והנה מבואר בגמ' שמותר לזלף יין של תרומה וצ"ב עד כמה שלהריח זה מעשה אכילה לתוס' בדבר שזה דרך למה שם זה מותר וכתבו שרק להריח ישר מהאיסור ולא כאן שזה נבלע בקרקע ומוציא ריח שזה ודאי לא בגדר אכילה שנאסרה

והנה עדין יש להקשות למה שזה לא יאסר מצד ההנאה שבדבר ובתרומה שאין איסור הנאה א"ש אבל ביי"נ שזה איסור הנאה צ"ב ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים התוס' בסוגין כתבו שאין מזה שום הנאה אלא זה מזיקו ולכן אין לאסור מצד הנאה עיין תוס' לעיל י"ב: וכן הוא ברשב"א שחילקו שרק בדבר שעומד לריח יש בו איסור הנאה אבל בדבר שלא עומד לריח אין בזה איסור ובפשוטו זה מצד היתר של שלא כדרך וכן הוא בלשון הרשב"א, והגר"א סקל"ז תמה על זה הרי ודאי שבאיסורי הנאה אסור גם שלא כדרך וכמסקנת התוס' י"ב: עוד כתב הרמב"ן לדון שכאן זה לא קאמכוין ואפילו שזה פס"ר אבל באיסורי הנאה אין איסור באינו מתכוין אפילו בפס"ר וע"ש דאם הביאור שזה נכנס בפיו יתכן שאין בזה הנאה כלל וכל הנידון מצד גדרי אכילה

והנה עיין תוס' שכתבו לבאר שרבא יכול לסבור שריחא מילתא ורק כאן כיון שזה מזיקו ריחא לאו מילתא וצ"ב דעד כמה שנידון סוגין מצד אכילה מה זה ענין למה דהאכילה מזיקו וכן מה דהביאו ראיה מסכין של איסור צ"ב הדימיון דשם זה נידון של הנאה אבל כאן זה נידון של אכילה וכבר תמה בזה ביד יהודה סקי"ב

ב] אמנם עיין תוס' בב"ק קט"ז. שכתבו לדון למה בזילוף אין איסור לאביי מצד שריחא מילתא וכתבו שבאמת רק בנבלע באוכל שיך לדון שזה אכילה ומחלוקת רבא ואביי בסוגין מצד שיין נסך אסור בהנאה ובפשוטו כונתם כמו שביאר הגרי"ז בקונטרס ר"ה יומא סוכה עמוד כ"ה שיש כאן נידון האם הריח זה חפצא של איסור וממילא זה אסור באכילה ובהנאה או שזה לא חפצא של איסור וממילא אין כאן איסור אכילה ולא איסור הנאה אמנם גם אם זה חפצא של איסור אבל צריך מעשה אכילה ולהריח זה לא מעשה אכילה ולכן אין לאסור אלא מצד הנאה אלא שצ"ב איך אפשר לומר שזה לא חפצא של איסור גם ביחס להנאה מה זה שונה מקטורת וורד של ע"ז ובפשוטו צריך לבאר שבדבר שעבדי לריח חשיב חפצא של איסורא ובדבר שלא עביד לריח אין זה חפצא של האיסור אלא חשיב כמו פנים חדשות באו לכאן [וכן מבואר בתוס' רי"ד] ולפ"ז בלא עביד לריח זה לא היתר מצד שלא כדרך הנאתו דהרי באביי חזינן שיש איסור דהינו שחשיב דרך הנאתו רק זה סברא שפקע מזה כל האיסור וצ"ב הסברות בזה ויתכן דבעביד לריחא דנים שמריח מגוף הדבר ובלא עביד לריחא אין זה כלל הדבר וממילא אין בזה איסור אבל לאביי שזה כלל הדבר אסור עוד יש לבאר דבאמת לרבא עיקר הדבר שזה שלא כדרך אמנם כל זה ביחס להנאה מגוף הדבר אבל לאביי שחשיב שזה עצמו חפצא דאיסורא ביחס לדבר זה חשיב כדרך הנאתו דהרי אין בו הנאה אחרת

והנה עיקר הדבר מבואר בתשובות הרשב"א תתמ"ט [ומקורו בהר"ם הובא ברדכי פ' גיד הנשה ונפסק בר"א לגבי דבר חריף] דכתב שגם לגבי איסור אכילה יש הבדל בין ריח דעביד לריחא ללא עביד לריחא ועיין יד יהודה ק"ח סקי"ב שתמה לגבי אכילה מה הבדל בין עביד לריחא ללא עביד לריחא והנה כאן אין לומר שזה מתיחס לגוף האיסור וכנ"ל דהרי לגבי אכילה אין כזה איסור ובהכרח שזה סברא מראש לדון האם דבר זה הוא מכלל גוף האיסור או לא

ג] והנה עיין ברמב"ן בביאור הראשון שכתב שכאן מדובר במכוין ונחלקו האם זה כמו ריח של הדס או שדוקא שם כי זה עוד לריח ולכאורא זה על דרך תוס' בב"ק שבסוגין לא מדובר על אכילה אלא רק מצד הנאה ויש כאן נידון האם זה חפצא של איסור כלל ולכאורא כן מבואר גם ברשב"א שביאר בתחילתו שכל המחלוקת רק לגבי איסור הנאה אבל באמת באכילה אין סיבה לאסור אפילו אם מכניסים לפה ע"ש שתמה מה הגמ' שואלת מתרומה דהרי שם זה רק איסור אכילה

ד] עיין בבעל המאור בפסחים שכתב שיסוד מחלוקת רבא ואביי בבית תיאה האם מה שמתכוין להריח כדי לבדוק האם זה טוב חשיב כונה להריח וכן הוא בר"ת בספר הישר הובא ברמב"ן כאן ועיין רשבא בתורת הבית ט"ו. שכתב שכיון שלא מתכוין להנות לכן זה כמו פת צוננת וצ"ב הקשר דשם אין כאן כמות של ריח לאסור אבל כאן זה סברא כי לא מכוין וצ"ל דבכמות קטנה זה לא מקבל חשיבות של איסור אלא אם מכוין דעתו לזה וכל זה צ"ע ועיין שם במשמרת הבית

ה] עיין פר"ח סקכ"ה שדן לגבי איסורי אכילה בעומד לריח האם יש איסור להריח וכתב שזה מותר דהינו שגם לאוסרים בסוגין להריח זה או צד הנאה או בפיו ומצד אכילה אבל במריח אין בזה צד איסור אכילה אמנם לכאורא לתוס' בסוגין דנקטו שסוגין זה במריח ובכל אופן נקטו שטעם האיסור מצד אכילה מבואר שאפשר לאסור להריח בדבר שעומד לריח ומצד אכילה וכן הוא בלשון שו"ת מהר"ם הובא ברשב"א סימן תתמ"ט שדן לגבי נבילה וכתב לחלק בין זה לקטורת כי דלריח עביד ובשלטי הגבורים סוף אות א' נקט לאיסור

ו] והנה בפשוטו אם ריחא לאו מילתא זה בכל האופנים ואין בזה חילוק ועיין רש"י בפסחים שכתב שגם הדין של ר' יוסי ששעורים שואבות זה רק אם ריחא מילתא וברי"ף כתב שכונת ר' יוסי שזה שואב את גוף היין וע"ש שנקט שמה דר"ל אמר דפת חמה וחבית פתוחה אסור זה רק אם ריחא מילתא אבל לא קי"ל כך אמנם תוס' כתבו דיתכן שיש כאן דרגות דהינו שיש דרגות שלכו"ע ריחא מילתא וכגון פת חמה וחבית פתוחה ובאמת כתבו שעד כה שיש כאן דרגות יש כאן כמה דרגות וכן הוא ברא"ש דפת חמה וחבית פתוחה לכו"ע אסור וריח פיטום מחלוקת לוי ורב וקי"ל כרב ובבת תיאה מחלוקת רבא ואביי וקי"ל כרבא והטעם שזה יותר קל הרא"ש כתב כי זה לא ריח פיטום ובתוס' כתבו שכאן זה מזיקו והנה בשו"ע מבואר שיתכן שאפילו שקי"ל כר"ל ושיש דרגות ולכן פת חמה אסור אבל קי"ל כלוי וצ"ל מצד שהגמ' בשני המקומות תלתה המחלוקת בר"מ ור"י ומשמע שזה אותה מחלוקת

ז] בעיקר הא דמבואר בגמ' שריחא מילתא וחשיב איסור אכילה ומבואר שגם בתערובת זה לא מתבטל ועין תוס' שדנו בדעת אביי שלבד זה אסור ובתערובת זה מותר כי זה מתבטל עיין קה"י בפסחים סימן נ"ז ד"ה אע"פ דביאר שהסיבה שזה לא מתבטל כיון שמריחים אותו דהינו שנתחדש שגם הכרה על ידי ריח זה סיבה שלא יתבטל והביא כן מהפמ"ג ק' מ"ז א' דהכרה על ידי מראה זה סיבה שלא יתבטל אמנם ביאר שסיבת האיסור מצד אכילתו של החומר ולא שההרחה עצמה היא האיסור ובפלתי סק"ז כתב שפשוט שדבר שניכר במראה אין כזה איסור אמנם בלשונות הראשונים מבואר שהכונה שלחומר הריח הנ"ל יש טעם ועד כמה שזה חפצא של איסור שנאסר באיסורי מאכלות אין לו ביטול מצד שטעמו ניכר עיין בפירוש הרא"ש בתרומות לגבי ריח כמון וכן עיין לשון הרמב"ן במלחמות וכן ברשב"א בתורת הבית ט"ו: ובמשמרת הבית ל"ו: ,אמנם בתוס' מבואר שיש סברא לומר שלבד הוא אסור מצד אכילה דהינו שזה חפצא של איסור ובכל אופן בתערובת זה מותר וצ"ע עד כמה שטעמו ניכר למה שזה יהיה מותר ואולי כיון שהוא כל כך דק אין לו חשיבות בתערובת אפילו אם טעמו ניכר אמנם אם נימא שהסיבה שזה לא מתבטל בגלל ריחו א"ש שיתכן שגם אם זה חפצא של איסור אבל אין כאן סיבה שזה לא יתבטל ובכו"פ סק"ו נקט שודאי ריחא מילתא זה דרבנן דהרי אין כאן טעם אמנם בלשונות הראשונים משמע שיש כאן טעם ובפמ"ג ש"ד י"ג כתב שריחא חריף בתנור סגור זה דאוריתא ועיין ראב"ד בהשגות לבעל המאור בפסחים שכתב שבשר שחוטה ונבילה חשיב שאין כונתו לריח כיון שאין כונתו אלא לאכילה ומשמע שאין האיסור מצד אכילת חומר הריח אלא האיסור צד הריח שבזה

ח] עיין רי"ף בפסחים שכתב שהלכה שריחא מילתא ורב שאוסר זה לטעמו דין במינו אסור במשהו והראשונים הבינו בכונתו שגם אם ריחא לאו מילתא אבל יש כאן משהו של איסור ולכן לרב זה צריך להיות אסור וכן נקט המג"א סימן תמ"ז ובגר"א שם שלרי"ף בחמץ ודאי אסור והקשו שבבת תיאה הרי זה לא בתערובת ועוד הקשו שהגמ' אומרת שר' יהודה ס"ל שריחא לאו מילתא והרי הוא ס"ל שמין במינו לא בטיל ועיין בראב"ד [והאריך בזה הקה"י בפסחים וכן הוא בפלתי] שודאי שאין כונת הרי"ף שאם ריחא מילתא זה מכריח שאסור אלא הכונה דחלק זה שרב אמר שגם במינו אסור זה רק לשיטתו אמנם באמת אם ריחא לאו מילתא אין כאן שום סיבה לאסור אמנם עיין בתוה"ב ט"ו: שביאר שאם ריחא מילתא זה אסור גם מין במינו מצד שכיון שבאינו מינו זה ניכר בטעמו ממילא גם במינו זה אסור דהינו שאפילו שנגד החומר שלו ודאי יש שישים אבל כיון שזה ניכר זה לא בטל ממילא גם במינו ולכאורא הכונה שעד כמה שריח זה כטעם א"כ באמת אין כאן שישים הטעם אפילו שיש כנגד החומר וכמו כל נותן טעם אבל באמת אם יש שישים נגד החתיכה שממנה הגיע הדבר יהיה מותר כמבואר ברמ"א והנה היד יהודה סקי"ז דן שנריח ואם אין ריח זה יהיה מותר אמנם למבואר בראשונים שיש כאן טעם של איסור א"ש שגם אם אין ריח בפועל זה אסור דאין סיבת האיסור זה הכרתו על ידי ריח והנה תוס' בסוגין כתבו שחמץ בפסח שאסור בכל שהוא ריחא מילתא ולכאורא מבואר שיש כאן ודאי משהו אמנם עיין ש"ך שזה רק לשיטתם שקי"ל שריחא מילתא אבל ללוי שריחא לאו מילתא בכלל באמת ודאי שגם חמץ בפסח מותר אמנם למה שכתבו שבפת חמה לכו"ע אסור צ"ע למה במין במינו זה אחרת וצ"ל שחמץ בפסח זה יותר חמור דזה אסור גם באינו מינו וצ"ע בזה

ט] עוד כתב הרי"ף דבנצלה אם בשר כה"ג חשיב לכתחילה וגם לוי מודה שאסור והקשו הראשונים שלגבי קרבן פסח מבואר בגמ' שמותר ללוי ועיין ראב"ד ששם שניהם זה היתר ואין איסור דהינו שבאמת ריחא לאו מילתא וזה רק חומר בדרבנן ולא החמירו בכל מקום אמנם קשה מבת תיאה ועיין בראב"ד דשם דהוא לא נהנה זה עדיף וצ"ל שהכונה שעד כה שזה עוד גזירה נוספת כה"ג לא גזרו ועיין ביאור הגר"א סק"ט עוד כתב הרי"ף שהוי דבר שיש לו מתירים ובפשוטו זה כנ"ל שודאי שיש כאן חפצא של איסור וממילא בדבר שאין ביטול זה אסור והקשו הראשונים הרי מין בשאינו מינו אין איסור של דשיל"מ ועיין ר"ן בנדרים שכל זה כי יש קצת הבדל שעכשיו זה אסור אבל כאן שגם עכשיו זה מותר אם בשר חשיב שאין כאן איסור כלל וגם באינו מינו זה אסור אמנם הראשונים חלקו שכאן שאם חלב זה לא יותר לעולם לא חשיב יש לו מתירים והוכיחו מהמאן דאמר שנ"ט בר נ"ט מותר ולמה שלא נאמר שלכתחילה יאכל רק אם בשר ע"ש ועיין יד יהודה שהביא מהריטב"א בנדרים שכונת הרי"ף רק בדרך דמיון דכמו דחזינן שבדבר שיש לו מתירים החמירו יותר גם כאן החמירו יותר ועיין פלתי סק"ז שכתב שכל הרי"ף זה רק ביחס לדשיל"מ שזה סברא שעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר אבל אין זה ענין לחמץ בפסח והנה לחם שלשו בחלב זה נאסר לגמרי וכאן זה לא נאסר לאכלו אם חלב והבעל האור כתב שלגבי ריח הקילו אנם ברמב"ן ביאר שזה רק צד שזה לא מעיקר הדין אלא חומרא בעלמא

י] עיין מכשירין פ"ג מ"ג דמובא אותו מחלוקת דפת על חבית לגבי הכשר או לגבי שהיין טמא שהוא מטמא הפת ועיין פר"ח סקי"ח שתמה דלכאורא ריחא מילתא זה רק סברא בדין איסור וכמו טעם אבל לגבי הכשר צריך משקה ממש ועיין ברא"ש שם שכתב מפורש שכל החשש מצד שאולי היה משקה טופח עליו ועיין שנות אליהו בתרומות פ"י שכתב שודאי הנידון במכשירין זה לא אותו נידון בתרומות אמנם בר"ש במכשירין משמע שזה אותו נידון ועיין בחידושי רעק"א שם שכתב שיש כאן נידון האם ריח האוכל זה כאוכל וממילא זה בין לגבי איסור ובין לגבי הכשר ע"ש ועיין בית מאיר סוף סימן ק"ח ועיין חזו"א מכשירין סימן סק"ח ד"ה והתויו"ט וסק"י ד"ה כתב שביאר שיש כאן עננים שעברו ונבלעו תוך הפירות ואין כאן משקה טופח והנידון האם הדבר הנ"ל הוא בגדר משקה אפילו שהוא בצורה דקה שלא נתאסף כשיעור משקה טופח דאם נתאסף כשיעור משקה טופח חשיב זיעה דזה ודאי אסור כמבואר ברמ"א בשם הרא"ש [ועיין בחזו"א החדש שני מכתבים בגדר ריחא מילתא ע"ש]

י"א] מבואר בגמ' שיש סברא שמיקלי קלי איסורא בפשוטו הסברא שכיון שזה יצא מתרומה שרופה אין לזה שם תרומה אמנם עיין רשב"א בתורת הבית ל"ו: שכתב שכלי שתמיד תשמישו בשפע ובלע בצורה שתמיד יהיה דישים מותר להשתמש בו והכיח מהא דמבואר בגמ' שקנקנים של גוים שהיה בהם יין מותר להשים בהם יין של ישראל והבדק הבית דחה ששם זה לא בלע ממשות אלא טעם בלבד ובמשמרת דחה שאם אין שם שום ממשות אין צד איסור דהרי קי"ל שריחא לאו מילתא ועוד שגם לאביי הרי הגמ' אומרת שבכמון יש סברא של מיקלי קלי איסורא דהינו שכל שאין גוף האיסור קיים אין כאן סיבה לאסור ורק בשואף בפיו מגוף האוכל אסור דהינו שרק ריח שקשור לגוף האוכל או שעבר מגוף האוכל לאוכל יש איסור אבל כל שהוא בכלי שזה לא אוכל אין סיבה לאסור ועיין ש"ך סקי"ב שכתב שאם צלו בשר נבילה ולקחו אותו ונשאר ריח אין בזה איסור כיון שמיקלא קלי איסורא ומבואר כנ"ל והנה בנזיר ששרה ענבים ביין כתב הרמב"ן שלא יוצא כלום וצ"ע שהרשב"א כתב שאם לא יוצא כלום אין איסור וצ"ל ששם יוצא יותר או שאם עובר ישר מאוכל לאוכל גם רבא מודה שזה אסור ורק בריח שזה עובד באויר רגע זה אחרת ולפ"ז בנוגע אוכל באוכל גם רבא יודה לאסור ועיין פמ"ג ש"ד י"ג שהביא בזה מחלוקת ע"ש

**ריחא מילתא [ב]**

**כדאי לעבור על פסקי הדינים שבחוות דעת ועל החכמת אדם כלל ס"ב**

**א. האם חוששים לכתחילה לשיטות שריחא מילתא אוסר בדיעבד – יד יהודה סק"ו**

**ב. בדין חשש תערובת גופין – רמ"א סימן קי"ח סי"א ע"ש בט"ז סקי"ב ובש"ך סקל"ה ובגר"א סקל"ה ועיין חוות דעת ק"ח סק"א וכן בבית מאיר שם**

**ג. בדין ריחה בבליעה בכלי ואוכל – עיין יד יהודה סק"א ד"ה אבל לדעתי ש"ך סקי"ב וברעק"א שם פתחי תשובה סק"ב חזו"א סימן ל"ה סק"ב**

**ד. בדין שניהם כחושים לגבי לכתחילה – עיין ש"ך סק"א ועיין בית מאיר וביד יהודה סק"ב [ובחוות דעת כתב דתבוא עליו ברכה]**

**ה. בשיעור תנור גדול – עיין בינת אדם בכלל ס"ב שביאר כמה אמות זה**

**ו. בהיתר דבישול – עיין ש"ך סקט"ז ובמג"א תמ"ז סק"ד חכ"א כלל ס"ב ס"ד**

**ז. בדיני איסור משהו עיין מג"א סימן תמ"ז ובמ"ב שם**

**ח. בביאור הדין תחת תרפיד – עיין חכמת אדם כלל ס"ב ס"ו ועיין ביאור הגר"א סקט"ו ובחזו"א ל"ה סק"א**

**ט. פת חמה וחבית פתוחה במקום הפסד – פר"ח סקי"ח ועיין חכמת אדם כלל ס"ב ס"ט ובחזו"א ל"ה סק"א [ונפק"מ לכל זה בכל המקומות דהרמ"א אסר בדיעבד כגון טרפיד וכגון חריף או עביד לריחא]**

**י. בענין להריח דבר שלא עבדי לריחא באיסור הנאה – ש"ך סקכ"ז וביאור הגר"א סקל"ז עיין חכמת אדם ס"י ועיין בה"ל סימן תמ"ג ד"ה אפילו ועיין שו"ע ס"ו ובחזו"א סוף סימן ל"ה**

**י"א. האם ריחא מילתא בבשר ודגים בדיעבד מותר – רמ"א סימן קט"ז ס"ב ובש"ך סק"א חכמת אדם ס"ח ס"א**

**י"ב. האם מיקלא קלי זה היתר לכתחילה - מהר"ם חלאוה בפסחים כ"ה: ד"ה והרשב"א, פר"ח סק"ב ועיין שפתי דעת סקי"ב**

**י"ג. בדין בצק שנילוש בשומן היתר – פר"ח סק"ט הובא בחכמת אדם ועיין יד יהודה סקי"ג**

**סוגיא דריחא מילתא [ב]**

א] בעיקר דין ריחא מילתא שקי"ל שבדיעבד מותר אמנם כתב הרמ"א שיש כמה דברים שיש צד שכאן זה דרגא כמו פת חמה וחבית פתוחה שלכו"ע ריחא מילתא א.תנור סתום ומבואר בש"ך שזה בן גדול ובין קטן דדעת האיסור והיתר דזה אסור לכו"ע ולכן כתב הרמ"א שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה ב. דבר היתר חריף ובזה מחמירים אפילו בהפסד מרובה דבר איסור חריף וה"ה דבר שעומד לריח ובזה במקום הפסד מרובה החות דעת והפמ,ג החמירו והחכמת אדם הקיל ג. תחת מחבת אחת ד. לגבי חמץ בפסח הביא דנחלקו הראשונים האם ריחא מילתא ולכן אין להקל אלא במקום הפסד מרובה וביאר המ"ב דהינו שדבר שהוא ודאי בכלל המחלוקת ריחא מילתא דהינו תנור קטן שפתוח במקום העשן דבעלמא מקילים ללא הפסד וכן צריך הפסד מרובה והמג"א הוסיף שאם זה סתום לגמרי שתמיד מקילים רק במקום הפסד מרובה כאן לא מקילים כלל והמ"ב הכריע דלא כמותו ובהא דאסור תחת מחבת אחת עיין ביאור הגר"א שתוס' כתבו את זה רק לשיטתם שפסקו כרב אבל להלכה אין לזה מקור וצ"ל שכאן מסברא יש לומר שזה חמור מתנור קטן ויש להסתפק בתנורים קטנים שלנו האם זה כמו תנור קטן או שזה כמו תחת המחבת

ב] עיין ברמ"א סימן ק"ח ס"א שכתב לגבי שני קדירות שאין איסור מצד ריחא בכל אופן ציין לסימן קי"ח סי"ב שלכתחילה אין ראוי לעשות כך וע"ש בש"ך שביאר בטעם הדבר מצד שמא יתיז ניצוצות אמנם הט"ז שם ביאר שהכונה שיש חשש תערובת גופין דמבואר בגמ' בפסחים שלכן לכתחילה אין לצלות שני פסחים יחד וכן הוא בביאור הגר"א שם אמנם עיין בית מאיר שאם כל אחד ניכר לעצמו או שיש לו סימן מותר ועיין חוות דעת ק"ח סק"א שכתב לדון שכל החשש רק בפסח ששניהם היתר אבל במקום שזה חשש של איסור בזה אדם נזהר ולא חוששים שיחליף והוכיח מהא דמבואר בגמ' בע"ז שאם הישראל לא מסובב פניו מותר אם יש קדירה של עכו"ם לידו ולא חוששים לאיחולופי ובפשוטו יש לומר שכל שלא מסובב פניו גם בישראל לא חוששים לאיחלופי

ג] עיין ש"ך שהאריך דבשניהם כחושים דמדויק בגמ' שאין בזה ריחא מילתא מותר אפילו לכתחילה ועיין בית מאיר ויד יהודה שהאריכו שכל הגמ' לגבי בדיעבד אבל לגבי לכתחילה אין שום מקור מהגמ' להתיר ואדרבא בדין של לחם שנאפה אם בשר לא חילקו הראשונים כלל בין כחוש לשמן ובפשוטו עד כמה שמבואר שבחמץ בפסח שאסור במשהו בזה גם כחוש אסור מצד שיש כאן משהו כמבואר בתוס' א"כ ודאי שגם כאן לכתחילה אסור אמנם אם נימא ששם זה חידוש מיוחד מצד שאסרו במשהו לכן זה סיבה לומר שריחא מילתא א"כ כאן זה לא שייך ועיין חוות דעת שכתב שהמחמיר תבוא עליו ברכה וכן נקט היד יהודה להחמיר בזה והחכמת אדם כתב להקל בזה אמנם בשני לחמים בזה המרדכי הביא ראיה ברורה שמותר לכתחילה אמנם יתכן ששם זה לא מדין כחוש אלא זה סוג דבר שאין בו ריח כלל

ד] הראשונים כתבו לחלק בין תנור גדול לקטן ובביאור החילוק יש שכתבו בין אם זה פתוח או סגור ויש שכתבו בין אם זה גדול או קטן והשו"ע כתב שבגדול ויש פתח של העשן לצאת מותר לכתחילה אמנם הרמ"א כתב שכה"ג לכתחילה אסור וביאר הגר"א שכל חילוק התוס' לגבי בדיעבד אבל לגבי לכתחילה תמיד אסור ועיין מ"ב תמ"ז שער הציון סק"ח שכתב שאין להתיר לכתחילה אלא בתנור גדול ופתוח מלמעלה שזה כמו כירה שכה"ג הריח מתפשט ואין סיבה לאסור

ה] עיין ברשב"א בתורת הבית שכתב שבבישול אין דין ריחא והביא שני מקורות אחד שהגמ' אומרת שבשני קדירות אין איסור ואחד מהגמ' בע"ז שישראל יכול לשפות קדירה ליד של עכו"ם והטור ביאר שהסברא מצד שבבישול אין ריח ולפ"ז אם יהיה צלי קידר זה יהיה אסור וכן נקט המג"א סימן תמ"ז וכתב שכונת הגמ' שני קדירות שזה בישול והגמ' שואלת שבפסח הרי אסור ומה שמצאנו שכעין שני קדירות מותר דשם מדובר שיש מחיצה גדולה ביניהם כמבואר ברש"י והנה מסתבר שעיקר הסברא שדבר מבושל לא נותן ריח אבל דבר מתבשל לכאורא למה שלא יקלוט ריח ועיין רמ"א שהחמיר בתנור סתום לגמרי וביאר המג"א שאם זה בישול גמור בזה אין להחמיר אלא במוטמן כמו בשבת כל הלילה שאז חזינן שיש ריח חזק אבל אם רק שעה ושתים כיון שזה בישולן אין לאסור ומשמע שלכתחילה יש להחמיר בזה בתנור סתום גם במקום שהעשן יוצא

אמנם הב"י והש"ך נקטו שיש כאן היתר שכיון שזה בתוך קדירה ממילא המחיצה מפסיקה וזה לא אוסר ומבואר ברמ"א שאפילו לכתחילה אפשר להקל בזה ורק בתנור סתום כתב הרמ"א להחמיר ועיין חזו"א סימן ל"ה שכתב שיתכן שכה"ג זה מפקיע את מעלת קדירה כיון שאין מקום לריח לאיפה לצאת והש"ך הביא מהב"ח להחמיר בתנור סתום אפילו במקום הפסד מרובה בין קטן ובין גדול והש"ך נקט להקל והחכמת אדם חשש למג"א שאין סברא להתיר מצד שזה צלי קידר ומדבריו משמע שיש נפק"מ לגבי בדיעבד ולכאורא אין נפק"מ אלא לגבי לכתחילה

ו] עיין רמ"א שכתב לגבי מתחת למחבת שבזה אחר זה אין איסור ועיין ש"ך שיש כאן חידוש שבליעה של ריחא לא יוצא והנה מצאנו בזה כמה שיטות היד יהודה סק"א ד"ה אבל נקט שכל בליעה של ריח בין אם זה באוכל ובין אם זה בכלי זה לא יוצא אפילו על ידי בישול וכדמוכח מקושית רעק"א שבכל כיסוי בצק כיון שזה נוגע באוכל שבפנים הבליעה של הריח תעבור למה שבפנים אלא בהכרח שבליעה של ריח לא יוצאת כלל אף פעם וע"ש שהוכיח שלא אומרים חנ"נ בריחא ולפ"ז מה שכתב הש"ך ובלבד שלא יגע הכונה גם האיסור וגם ההיתר שאז זה אוסר לא מצד ריחא אלא מצד בליעות רגילות ועיין בדי השולחן שהביא כן בשם ספר מנחת פיתים וכן מדויק מהרמ"א שכתב שרק בשניהם הזיעו זה אסור אבל אם אחד מותר מצד שריח שנבלע לא יוצא גם דרך בישול וכן בליעה של בישול לא יוצאת דרך ריח אמנם עיין פתחי תשובה סק"ב שהביא משו"ת חינוך בית יהודה שרק בליעה של ריח לא יוצאת על ידי ריח אבל על ידי נגיעה זה יוצא דהינו שנקט שכל שפעם אחת היה נגיעה זה אסור ובחזו"א סימן ל"ה כתב לדון דמה שכתב בש"ך ובלבד שלא יגע הכונה האיסור בתחילה דהינו שבליעה גמורה יכולה לצאת על ידי ריח אבל בליעה של ריח לא יוצאת בשום צורה ע"ש

והנה עיין בש"ך שכתב שאם יש ריחא של נבילה או אפילו דבר שעומד לריח והוציא אותו ולאחר זה הכניס את השחוטה זה מותר ולמד דבר זה מהגמ' של מקלי קלי איסוריה דמבואר שכל שהאיסור הראשון לא קים כשהריח מגיע אין סיבה לאסור ועיין פלתי ובחזו"א ל"ה סק"ב שתמהו הרי זה לאביי אבל מרבא חזינן שלא ס"ל כן וא"כ לגבי לכתחילה או במקום שזה ריחא מילתא אין סיבה לפסוק כך ועיין חזו"א שביאר שכונת רבא שהסברא של מיקלי קלי מוכרחה שריחא לאו מילתא ורק בזה אביי חולק וצ"ב והנה צ"ב עוד דבפשוטו כונת הגמ' שכיון שהריח יוצא ממה שנשרף א"כ זה לא ריחא של תרומה אבל זה לא מקור על מקום שזה יצא מנבילה רק שעכשיו הוציאו את זה ומבואר שלמדו שכונת הגמ' מצד שמקור האיסור לא קיים ולא מצד סברא הנ"ל ובחזו"א משמע שהבין שבאמת רק לאחר שנשרף הכמון הכניסו הלחם אמנם יש לבאר שגם ללא זה אבל כיון שזה קודם נשרף שזה היתר חשיב כאילו אין כאן מקור ומה שלא ביארו כפשוטו צ"ל מצד שהריח הרי לא נשרף ואם הוא סיבה לאסור גם ללא מקור אין סיבה כאן להתיר

ולכאורא עיקר הסברא מבוארת במשמרת הבית ל"ו: שכתב שקנקנים שבלעו טעם ללא ממשות כלל זה מותר מצד שריחא לאו מילתא דהינו שצריך מקור של איסור והוסיף שגם לאביי מותר דכאן זה כמו מיקלא קלי איסורא שכל האיסור אם שואף מהמקור שזה כאילו לוקח מהיין בעצמו ע"ש אלא שצ"ב א"כ למה שבפת זה יהיה אסור וצ"ל שכל הסברא אם זה בנפרד זה מאבד שם אוכל אבל כל שזה נכנס ישר לאוכל זה נשאר דבר אסור והנה לכאורא זה סברא שכל שזה הגיע לכלי זה גם לא בתוך אוכל וזה איבד שם אוכל וממילא גם דרך בישול זה לא סיבה לאסור אבל אם נכנס על ידי נגיעה שיש לזה שם אוכל כדחזינן שזה אוסר דבר אחר כה"ג זה יכול לאסור בריחא ובש"ך משמע שהמקור מהדין של מיקלא שבליעה לא אוסרת ובהכרח שזה על ריח לבד אמנם צ"ע שאם יש בליעה בכלי א"כ זה בגדר נכנס לאוכל ואולי באמת כל הראיה על ריח שבאויר התנור וצ"ע בכל זה

ז] והנה בעיקר הסברא דמיקלא קלי יש לדון האם זה היתר לכתחילה ועיין פר"ח סק"א וכן הוא במהר"ם חלאוה פסחים כ"ד דכל המשנה של כמון זה רק בדיעבד ולא לכתחילה ומבואר שלכתחילה אסור ועיין פמ"ג שכתב שבדבר חריף לאחר שהאיסור ניקח לכתחילה ראוי להחמיר

ח] עיין ברמ"א שכתב שאיסור חריף ריחא מילתא וכ"ש היתר חריף ועיין ביאור הגר"א שציין לסימן קכ"ג לגבי חריף בנטל"פ שיותר חמור היתר חריף מאיסור חריף אמנם הקשה דבמשנה בתרומות מבואר לגבי בליעה של חריף שאיסור חריף זה יותר סיבה לאסור ולכאורא אצלינו יש שני נידונים נפרדים אחד האם דבר חריף זה שואב ודבר שני האם ריח של דבר חריף הוא חזק וריחיא מילתא והנה במקור הדברים באיסור והיתר כלל ל"ט ס"כ כתב שאיסור חריף זה סיבה לאסור וה"ה אם נעשה לריח וכתב כדאיתא בגמ' תנור שהסיקו בכמון של תרומה וצ"ב כוונתו ועיין מטה יהונתן שביאר שקשה למה המשנה לא אמרה דוגמא של פיטום לתירוצו של אביי אלא בהכרח שכיון שזה דבר שעומד לריח ממילא זה כמו דבר חריף ובזה הוא כמו פיטום ע"ש ובזר זהב ביאר שרק הוכיח שגם בתנור פתוח זה אסור דבפשוטו בכמון ודאי בשעת ההיסק זה היה פתוח [דהינו שנקטו שרק לאחר שלקחו הכמון נתנו הפת] והנה בשו"ת הרשב"א סימן תתמ"ט כתב שהיתר חריף אוסר ולמד מחבית פתוחה וביד יהודה ביאר שיין זה כדבר חריף אמנם לכאורא יש לבאר שרק הוכיח שיש מקומות שריחיה מילתא וממילא מסברא נקט שדבר חריף זה סיבה לאסור ולהלכה החכמת אדם כתב שבאיסור חריף ובמקום הפסד מרובה אפשר להקל אבל בהיתר חריף אין להקל והפמ"ג והחוות דעת סתמו להחמיר תמיד ובשער הציון תמ"ז ו' הביא שני הדיעות ולא הכריע בזה

ובעיקר הסברא של עומד לריח מבואר כאן חידוש שגם לגבי איסור מאכלות בעומד לריח זה יותר סיבה לאסור ובהכרח שזה לא רק סברא של שלא כדרך אלא זה סברא שזה נחשב איסור בעצם ולכאורא לפ"ז גם במריח דבר שעומד לריח יהיה אסור באיסורי מאכלות ודלא כפר"ח שדחה דבר זה בשני ידים וצ"ע

ט] עיין פר"ח ובחכמת אדם שכתבו שבצק שנילוש בשומן בזה לא עוזר בתור כיסוי אמנם עיין יד יהודה שכתב שרק אם השומן עצמו הוא איסור אבל אם הוא עצמו היתר ורק שהוא בולע את הריחא בזה לא עובד למקום אחר כמבואר בכל הסימן דבמכוסה בבצק אפילו אם יש רוטב שזה ודאי עובד לתוך הבצק בכל אופן בליעה לא יוצא בתור ריחא וכן הוא בלשון האיסור והיתר

י] עיין שו"ע דמובא דבשמים שמניחים תוך היין מותר להריח וביאר הרשב"א כי לא הניחו כדי לתת ריח היין ועוד שהרי אינו מתכוין להריח את היין דהינו שבתחילה כתב שכיון שהיין לא עומד לריח ממילא אין איסור להריחו ולבסוף ביאר שיש כאן היתר של אינו מתכוין וצ"ע הרי זה פס"ר ועיין חזו"א סוף סימן ל"ה שביאר שזה כראשונים שבאיסור הנאה אין איסור של פס"ר והנה בעיקר החידוש שלא עביד לריח שמותר להריח עיין ביאור הגר"א והש"ך שתמהו דהרי מוכח מכמה דוכתי שאסור גם שלא כדרך באיסורי הנאה ועיין יד יהודה שהאריך לדון שריח זה רק דרבנן ובזה הקילו וע"ש שהוכיח שהראשונים עצמם שנקטו בעלמא שאסור הנאה שלא כדרך כאן התירו ובהכרח כנ"ל אמנם בפשוטו יש לבאר שבלא עומד לריח כה"ג ריחא לאו מילתא גם לגבי איסור הנאה וכלשון הראשונים ולפ"ז א"ש שגם ע"ז אם אסור שלא כדרך כאן זה מותר והנה עיין מהר"ם חלאוה פסחים שנקט שבלא עומד לריח מותר אמנם רק אם לא מתכוין להריח [ויש לבאר כן גם בכונת הרשב"א] וצ"ב החילוק ועיין יד יהודה שהביא כן מהרבה ראשונים והאריך בזה הבדי השולחן בבה"ל ובפשוטו זה על דרך המבואר ברי"ד כאן שאם מריח הוא מיחד דבר זה לריח וכה"ג זה כמו עביד לריחא ועיין חידושי הגרש"ש בנדרים סימן י"א שביאר שבדבר שעומד לריח ההנאה מזה אסורה גם ללא כונה ובדבר שלא עומד לריח לא חשיב לקיחת הנאה אלא אם כן מתכוין להריח ע"ש ולענין הלכה הבה"ל סימן תמ"ג התיר להריח חמץ שלא עומד לריח אמנם ע"ש שדן שכיון שחמץ אסור במשהו ריחא מילתא ודבריו תמוהים דהרי יין נסך זה גם איסור משהו ובכל אופן מבואר בגמ' שקי"ל כרבא שמותר

י"א] בעלמא קי"ל דבאופה פת אם חלב כמות גדולה שזה נאסר והנה בריחא מבואר שזה לא נאסר והבעל המאור כתב שלגבי ריח הקילו וזה כשיטתו שזה אסור מעיקר הדין אבל הרמב"ן באמת הוכיח מזה שזה לא מעיקר הדין ורק לכתחילה ולכן זה לא סיבה לאסור ועיין ש"ך סקי"א לגבי תחת המחבת ששם זה אסור מעיקר הדין שממילא בפת מרובה זה נאסר ועיין בפמ"ג שזה רק כאן שזה אסור מעיקר הדין ובפשוטו ה"ה בכל מקום שמתירים רק בהפסד מרובה גם כאן אין להתיר אלא בהפסד מרובה

י"ב] עיין ברמ"א סימן קט"ז שנקט שבדג ובשר ריחיה מילתיה בדיעבד מותר אמנם הש"ך כתב שכאן הרי במאור בגמ' שאסר רבא מפרזיקיה לאכול וברי"ף משמע שזה הלכה כיון שזה סכנה אמנם בליעות של דגים וודאי לא אוסר בשר וכן אפכא כמבואר בפוסקים

י"ג] בעיקר שיטת הרי"ף שלכתחילה אסור עיין ראשונים שהקשו מהדין של בת תיאה שמותר לכתחילה ועיין ביאור הגר"א שהביא מהשערי דורא ששם זה לא פטום וזה לא עביד לריח וצ"ע הרי כל מקור הרי"ף לפסוק כלוי מצד שדימה את רבא לדין ריחא ואם כאן יש סברא מיחדת כי זה לא פיטום או כי זה לא עומד לריח א"כ אין שום מקור שלא לפסוק כרב וצ"ל שעד כמה שריחיה מילתיה מעיקר הדין אין בזה סברא לחלק וכל הסברא זרק שאם זה מצד חומרא בעלמא מדרבנן לגבי כלתחילה והנה הגר"א נקט כמה פעמים שלרי"ף תמיד יש משהו ולכן לרב שמין במינו לא בטיל זה לא סיבה לאסור וכן שלכן דשיל"מ אסור וכתב לחלק בין זה לריחא כשערי דורא הנ"ל וצ"ע עד כמה שיש כאן משהו מעיקר הדין א"כ אין מקום לחילוק השערי דורא וצ"ע

**סוגיא דנטל"פ [א]**

**גמ' ס"ז. זה הכלל עד המשנה ס"ט. ולענין נטל"פ בכלים ע"ז ע"ה: בסוף העמוד עד ע"ו. בתחילת העמוד**

**טושו"ע סימן ק"ג ק"ד קכ"ב**

**כמדומה שסדר הלימוד כדאי לעבור היטב על הגמ' אם רש"י ותוס' ולאחר מכן הרשב"א בתורת הבית י"ט. עד כ: ובבד"ה ומשמרת הבית שם ולאחר מכן להתמקד על עיקר היתר דנבילה שאינה ראויה לגר ונטל"פ**

**א. בעיקר היתר דנטל"פ – עיין רשב"א בתורת הבית י"ט. ובבד"ה ובמשמרת שם ועיין עוד כ: שם ועיין בקצר י"ד: - ט"ו: ועיין ר"ן בסוגין ובחידושיו לענין כבאכ"פ [ובדבריו לענין עכברא בשיכרא] ובעיקר מחלוקתם עיין רעק"א תשובה קס"ו [ובתשובה קפ"ג ד"ה ואולם ותשובה מ"ט ד"ה אך] ועיין פמ"ג מ"ז סק"א ובקה"י סימן כ"ה וסימן כ"ז ועיין חזו"א סימן ל' סק"ב [ועיין יד יהודה ק"ג סק"א ז' ח' בפירוש הארוך שהאריך בביאור הראשונים ועיין ברמ"א בדין בריה מאוס] ועיין עוד בחידושי הגר"ח הלכות מאכלות אסורות פט"ו ה"א ד"ה והנה ובפ"י ממעשה הקרבנות ד"ה הנה באמצעו ועיין דרכי משה סימן צ"ג**

**ב. בדין חמץ בפסח שאסור במשהו – עיין תוס' ס"ו. וברא"ש שם [ועיין ריטב"א ס"ז.] ועיין ר"ן על הרי"ף פסחים ח. מדפי הרי"ף ובטושו"ע סימן תמ"ז ס"י ועיין רעק"א במערכה ח' סק"ז שתלה דבר זה לשיטתם ועיין פלתי ק"ג סק"א ובחוות דעת [ועיין יד יהודה סק"א מה שביאר בזה]**

**ג. בפסק הלכה בנבילה שאינה ראויה לגר – עיין נוב"י סימן כ"ו בתחילת התשובה ובתוה"ב הנ"ל ועיין רמב"ם פי"ד ה"י ובמנחת ברוך סימן מ' ענף א' וביד יהודה סק"ו**

**ד. האם בכלאי הכרם איכא להיתר אינו ראוי לגר ונטל"פ – עיין רמב"ם פי"ד ה"י ובפלתי פ"ז סקט"ו ובחוות דעת ק"ג סק"א ובבית מאיר תחילת סימן פ"ז ובחידושי הגר"ח הנ"ל הלכות מאכלות אסורות ועיין רמב"ם פט"ו ה"ל ועיין פמ"ג ק"ג ד' ובבית מאיר סימן פ"ז, ובחידושי הגרי"ז נזיר נ. ד"ה אכן דברינו מה שהובא שם מהגר"ח ועיין חידושי רעק"א בסוף נזיקין הוספות מכת"י ד"ה ונ"ל**

**ה. דברים המאוסים האם איכא להיתר דאינה ראויה לגר – מ"מ פ"ב הכ"א ובפר"ח ק"ג א'**

**ו. נבילה שאינה ראויה שחזרה להיות ראויה – חוות דעת סק"א וכן הוא ברא"ה בבד"ה י"ט. ובמשמרת שם ועיין פמ"ג בש"ד סק"ד דמשמע שזה חוזר ונאסר ועיין בדבריו בשער התערובת ח"ג פ"ו ד"ה עוד ועיין ברא"ה וריטב"א ל"ט לענין חילתית [ועיין רמ"א סימן פ"ז ס"י ובפתחי תשובה בשם החת"ס ועיין חזו"א או"ח קט"ז סק"ב ד"ה כתב הר"ן לגבי עומד לתיקון] ועיין יד יהודה סק"א ד"ה ובחוות דעת שדן שלגבי נטל"פ זה אחרת ועיין קה"י מה שתמה בזה על החוות דעת]**

**ז. האם איכא איסור דרבנן באינה ראוי לגר – פר"ח סק"א יד יהודה סק"ח ועיין חינוך מצוה תע"ב ובחזו"א או"ח קט"ז סק"ז**

**ח. האם איכא אחשביה בכל אינו ראוי לגר – עיין חזו"א או"ח קט"ז סק"ז בד"ה שם ובד"ה ודין א' ועיין ברמ"א סימן קנ"ה לגבי שרץ שרוף וביד אברהם שם וביד יהודה הנ"ל ועיין שאגת אריה סימן ע"ה**

**סוגיא דנטל"פ**

א]מבואר בגמ' דנחלקו תנאים האם נותן טעם לפגם מותר או אסור והנה פשטות הגמ' שלומדים דבר זה מנבילה שאינה ראויה לגר ועיין ראשונים שהביאו בשם הראב"ד שצריך שזה יהיה מצב שלא נאכל כלל כמו כל נבילה שאינה ראויה לגר וכפשטות לשון הגמ' שאינו נאכל מחמת פגמה ועיין בבד"ה לרא"ה י"ט. שכתב שכל אינו בן יומו שמותר באמת הבליעה נפגמה ונפסלה מאכילת כלב ורק שכיון שהיא מעט לא מרגישים אותה בתערובת ובזה ביאר למה מדאוריתא מותר לבשל באינו בת יומא ואין כאן איסור של אין מבטלין איסור לכתחילה וע"ש שכתב דמה דמבואר בגמ' שגם בתערובת לפגם מותר מדובר או שהאיסור נפגם מצד עצמו דהינו שאם לא היה הרבה היתר הוא היה אינו ראוי לגר לגמרי [ולכאורא הוא חידוש שתערובת צדדית סיבה שיחשב אינו ראוי לגר] או שיש פחות מכבאכ"פ שזה רק דרבנן בזה הקילו כל שהוא לא משביח התערובת וביאר שלכן השביח ולבסוף פגם אסור כיון שמעיקר הדין זה צריך להיות אסור והנה הראשונים הוכיחו שזה לא אינו ראוי לגר מכל קדירה שאינה בת יומא וצ"ע אולי שם רק מחמת שזה לא ניכר הפגם אמנם הרשב"א הוכיח מהגמ' שגם קדירה בת יומא אי אפשר שלא תפגום פורתא וודאי שזה לא נפסל מאכילת אדם

ב] והנה הראשונים כולם נקטו שאפילו שהדבר מצד עצמו לא נפסל וכן התערובת ראויה לאכילה בכל אופן כל שזה פוגם התערובת זה בטל וקשה מה טעם הדבר הרי הדבר האסור עדין ראוי לאכילה וממילא כיון שטעמו ניכר למה שזה יתבטל ועיין רשב"א בתורת הבית י"ט. שכתב שכיון שזה טעם פגום אין לזה מעלת טעם דהינו שרק טעם לשבח יש לו חשיבות שזה סיבה שזה לא יתבטל אבל טעם לפגם אין לזה מעלת טעם וע"ש שביאר שבאמת סיבת הביטול מצד דין ביטול ברוב שכל שאין כאן מעלת טעם ממילא יש ביטול ברוב ובאמת אם אין רוב ודאי שזה אסור ועיין רעק"א בתשובה קפ"ג ומ"ט שנקט שתמיד יש כאן ממשות דהינו הציר שצריך להגיע לדין ביטול ברוב רק שאין כאן מעלת טעם וכן דייק במערכה דטעם כעיקר סק"ז

והנה צ"ב מה זה קשור לדין נבילה שאינה ראויה לגר ועיין פמ"ג במהלך הראשון וכן בחוות דעת סק"א וכן ביאר במקור חיים תמ"ב סק"ב שבאמת זה לא מדין אינה ראויה לגר אלא שזה סברא שזה לא דומיא דמשרת ענבים שזה טעם מושבח וצ"ע שהרי הרבה ראשונים נקטו שטעם כעיקר לאו דאוריתא וצ"ע עוד ביאר הפמ"ג שכיון שצריך ראוי לגר לכן זה סברא לדון שצריך טעם טוב דהינו שהנידון האם טעם שלא משביח יש לו חשיבות טעם זה תלוי בנידון האם נבילה שאינה ראוי לגר מותר או אסור ועיין חידושי הגר"ח שביאר שאם הדין טעם כעיקר הוא ילפותא מחודשת שכל שההיתר נטעם מהאיסור הוא אסור א"כ כיון שיש דין ראוי הגדר של ראוי בהטעמה זה טעם טוב ולכן לגבי הטעמה כל שאין לזה טעם טוב חשיב שאין כאן נותן טעם ועיין קה"י סימן כ"ה סק"ב וביד יהודה סק"א שביארו שכונתו שכיון שהוא לא נהנה מהטעם כלל דהרי הוא מזיק בתערובת חשיב שעכשיו הטעם הוא כנבילה שאינה ראויה לגר ואין זה דומה לאכילת החתיכה עצמה דשם יש לו הנאה מעצם האכילה אבל כאן הנידון על טעם הדבר וכיון שהטעם התבטל ממילא לא שיך לדון שהאיסור ניכר על ידי הכרת הטעם שרק על ידי הכרת הטעם של איסור זה סיבה שלא יתבטל והנה לפ"ז מבואר שגם אם טעם כעיקר לאו דאוריתא אבל יש איסור על הטעם מצד עצמו ולא רק מצד ממשותו וצ"ע

והנה עיין פמ"ג שהקשה דבראב"ד מובא ברשב"א מבואר שטעימתו זהו הכרתו וממילא גם נטל"פ הרי יש כאן הכרה לאיסור וכתב שטעם שאינו מושבח זה לא נחשב הכרה וצ"ע הרי מבואר שזה מדין נבילה שאינה ראוי לגר ואולי לגבי טעמו וממשו זה מסברא אבל לגבי איסור טעם זה מצד נבילה שאינה ראוי לגר וצ"ע

ג] והנה בעיקר דברי הרשב"א שכתב שזה מדין ביטול ברוב הנה לגבי טעם כתב י"ט. וכן בקצר ט"ו: וכן העתיק הטור סימן ק"ג שכיון שזה טעם לא טוב אין לזה שם טעם כעיקר ומשמע שלא צריך להגיע לדין ביטול כלל אמנם בדבריו כ. שם משמע שיש כאן ממשות רק שתמיד יש רוב נגדה כן ביאר החוות דעת סימן ק"ג סק"ה וכן דייק מדבריו הרעק"א במערכה שתמיד צריך להגיע לדין ביטול ועיקר אריכות דברי הרשב"א צ"ב מה כפל השאלה בדף כ פעמים ומה שעונה שם ועיין ב"ח סימן ק"ד

ג] אמנם הר"ן ביאר שכונת הגמ' שכיון שצריך ראוי לגר דהינו שיהיה כאן הנאת אכילה ממילא בממשות כל שזה ראוי יש כאן הנאת אכילה אמנם בדבר שהוא בתערובת כיון שהיה מעדיף שזה לא יהיה חשיב שאין כאן הנאת אכילה וממילא יש כאן ההיתר דאינה ראויה לגר וברעק"א סימן קס"ו משמע שתמיד מה שבאכילתו זה איסור דיש כאן החשבה של הדבר אבל כאן שהרי אוכל מצד השאר והיה מעדיף שזה לא היה כאן אין כאן החשבה של הדבר וממילא גם דבר כזה הוא מחסר בהנאה וחשיב נבילה שאינה ראויה לגר ובפמ"ג סק"א משמע שאם אוכל אותו לבד א"כ חשיב שיש לו הנאה אבל בתוך תערובת שהיה מעדיף שזה לא יהיה חשיב שאין הנאה מאכילה זו וממילא יש כאן היתר דנבילה שאינה ראויה לגר וע"ש שכתב שאם זה מגדיל מדתו שמעונין שזה יהיה כאן דהינו שיש לו הנאה מאכילתו כה"ג באמת גם נטל"פ זה אסור ועיין רעק"א שכתב שלפ"ז לא צריך להגיע לדין ביטול ברוב וגם אם יהיה רוב איסור וקצת היתר אבל אכילתו זה מצד ההיתר והיה מעדיף שהאיסור לא יהיה כאן כה"ג זה בטל

ועיין חזו"א שהקשה שהרי לגבי עכברא שנימוח מבואר בר"ן שזה בטל רק אם יש רוב והנה שם אין הסברא של הגדיל מדתו כמבואר בגר"א מצד שודאי מעדיף שזה לא יהיה דזה דבר סרוח מצד עצמו וא"כ צ"ע שאפילו אם הוא רוב זה צריך להיות מותר ויש מקום לומר שבשרצים המאוסים שהתורה אסרה אפילו שזה מאוס בזה כל שאין כאן דין ביטול לא שיך להתיר מצד שהוא לא נהנה דהרי כאן זה עצמו האיסור ורק עד כמה שיש רוב ובאים לדון שזה חשוב מצד טעמו בזה כיון שזה טעם שאינו ראוי לגר אין כאן מעלת טעם וכן ביאר בפמ"ג בפתיחה פ"ו ד"ה והנה ראוי וכן הוא ביד יהודה סק"א ד"ה אבל עוד, וע"ש שביאר שלכן בריה פגום שאין בו דין ביטול הוא אסור שכאן אין לדון מצד אכילה שאינה ראויה רק מצד ביטול ובבריה אין ביטול אמנם צ"ב עוד שלשון הר"ן שמחמיר מהרשב"א ולא שמקיל [עוד צ"ב דהר"ן בחידושים כתב שאם יש כזית בכדי אכילת פרס ודאי שאין את ההיתר של נטל"פ ובפשוטו מבואר שזה מדין ביטול וכאן זה חשוב אמנם בדבריו על הרי"ף לא הוזכר חלק זה] עוד צ"ב הדין פגם ולבסוף השביח או הפוך ועד כמה שיש כאן סיבת היתר חדשה שעכשיו זה בגדר אינו ראוי לגר אין סיבה שזה יהיה אסור ועיין חזו"א סימן ל' וכן בחידושי הגר"ח שנקטו שודאי שגם הר"ן ס"ל שזה מצד דין ביטול ברוב וללא ביטול ברוב כיון שהדבר ראוי לגר אין סיבה להתירו וחשיב שיש כאן הנאה וכל סברת הר"ן מתי שהוא מיעוט כה"ג כל שהוא לא רצוי בתערובת אין לו מעלת נותן טעם דהינו שחשיבותו בתערובת לא נקבעת רק אם הטעם חשוב אלא אם מציאותו חשובה וביד יהודה סק"ז כתב שכל מה ששיך לדון שאין הוא נהנה מאכילתו זה רק אם הוא מיעוט שעיקר האכילה על שם הרוב אבל אם הוא הרוב שעיקר שם האכילה על שם האיסור כיון שאכילה זו יש בה הנאה ודאי לא חשיב נטל"פ ומיושב הר"ן בשרצים

ד] והנה דנו הראשונים האם חמץ בפסח שאוסר במשהו האם מותר נטל"פ והרשב"א נקט לאיסור והר"ן נקט להיתר והגרעק"א והפמ"ג ביארו שזה לשיטתם דלרשב"א שכל נטל"פ הוא מדין ביטול ברוב א"כ כאן שאין דין ביטול ברוב זה אסור משא"כ לר"ן שדנים שזה בגדר אינה ראוי לגר ממילא כה"ג זה גם בטל והנה בטעמו ולא ממשו שאין כאן חשיבות טעם כל שזה לא לשבח בפשוטו אין שום סיבה לאסור וכן למה דנקטו היד יהודה והקה"י שלגבי הטעם חשיב אינו ראוי לגר אמנם הכונה כמבואר בדבריו כ. שתמיד יש ממשות של הציר שאוסר גם לא מצד הטעם ולגביו צריך להגיע לדין ביטול ברוב, והנה לר"ן שזה מותר מצד שזה אינו ראוי לגר כיון שלא נהנה כיון שאדרבא זה אכילה שמקלקלת האכילה בזה גם בפסח זה צריך להיות מותר אמנם לסברת הגר"ח והחזו"א זה לא שייך אמנם יתכן שרק לגבי ממשו צריך להגיע שלא נהנה מריבוי הכמות אבל אם זה טעם לבד שם ודאי שיש הסברא שזה לא בדין טעם כעיקר כל שזה לא משביח וזה יש להתיר גם בפסח ורק אם יש ציר יש לדון לדין ביטול והר"ן בפסחים דיבר על קדירות ויתכן דנקט דשם זה רק טעם לבד

ועיין פלתי סק"א שכתב שאם רק לח בלח אסור דהינו שכל איסור כי זה בגדר נותן טעם אפילו שזה לא נרגש א"כ כאן לא חשיב שזה נותן טעם וזה כמו יבש ביבש אבל לראשונים שגם יבש ביבש אסור א"כ גם ללא טעם זה אסור א"כ אין סיבה שכאן זה יהיה מותר במקום שיש ממשות אמנם עיין יד יהודה שהאריך דיתכן שבלח בלח עד כמה שאין כאן טעם זה גרע מיבש ביבש שהדבר עומד לעצמו ע"ש עוד כתב לדון בדעת תוס' שגזרו יבש אטו לח ולכן כל שבלח זה היה מותר אין כאן סיבת איסור והנה במקום שזה מיעוט שעכשיו זה לא אינה ראוי לגר בזה כתב הריטב"א שכיון שאם זה היה ניכר זה היה אינו ראוי לגר אין סברא שכיון שזה לא ניכר שזה יהיה אסור

ולכאורא יש לדון עוד אם נימא שהגדר של חמץ במשהו שאפילו שזה בטל בכל אופן זה אסור א"כ כאן כל הדין אינו ראוי לגר זה סברא שזה לא חשוב וממילא זה בטל אבל בדבר שלא שיך ביטול זה נשאר אסור

ה]עיין רעק"א תשובה מ"ט שדן בבליעה בקדירה שאינה בת יומא שיש ספק האם זה איסור שדן שזה ספק דרבנן וכתב שזה תלוי בנ"ל דלרשב"א שזה בגדר ראוי לגר רק שיש כאן ביטול ברוב א"כ כאן שזה עדין בקדירה יש כאן איסור דאוריתא משא"כ לר"ן שזה היתר של אינו ראוי לגר א"כ הוי רק נידון דרבנן וצ"ע הרי כל ההיתר חל מתי שהוא מתערב וצ"ל שכיון שבכל צורה שיגיע לאכילה הוא נטל"פ זה סברא שכבר עכשיו חל עליו ההיתר אמנם דבריו צ"ע דהר"ן סוף ע"ז כתב דמה שהצריכה התורה שבירה בכלי חרס זה גם באינו בת יומא מצד שכל זמן שזה לא בתערובת זה לא פגם שזה בגדר אינו ראוי לגר ועיין סימן קפ"ג דהביא דהמקור חיים נקט שאם לאחר שזה אינו בת יומא חל על זה איסור חשיב סרוח מעיקרא ורעק"א חלק עליו שכל זמן שזה לא נתערב זה לא בגדר סרוח ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל

ו] הגמ' דנה לגבי שרצים שכיון שזה אינו ראוי לגר והתורה אסרה ה"ה נטל"פ זה יהיה אסור והנה סברת רב ששת שכאן נתחדש שגם אינו ראוי לגר אסור אמנם לאחרונים שהבינו ברשב"א שזה לא מצד אינו ראוי לגר אלא סברא שלא חשיב נותן טעם א"כ צ"ע הסברא ויתכן שכאן שיש דין אכילה והגדר שהחשיבה התורה כאילו זה לא לפגם לכן זה סברא שזה לא יתבטל

והגמ' מכריעה שיש כאן היתר דנטל"פ וביארו הראשונים שנתחדש רק אם הוא לבד ולא את צירו והכונה שרק ביחס לאכילה כמו שהוא ולא לגבי למנוע ביטול והנה לכאורא לרשב"א א"ש שכיון שבעלמא טעם שהוא פגום הוא לא חשוב וממילא מתבטל ממילא גם כאן שנתחדש שבעצמו זה אסור אבל ביחס לתערובת אינו כן אבל לר"ן שהסברא שהאכילה כאן היא אכילה ללא הנאה וזה מצד אינו ראוי לגר הרי כאן תמיד זה אכילה ללא הנאה ובכל אופן התורה אסרה ועיין פמ"ג שהניח הדבר בקושיא וביד יהודה סק"ז כתב לחדש שכל מה שהוקשה לר"ן בסברת הרשב"א שמצד טעמו וממשו גם אם אין איסור על הטעם זה סיבה שיחשב טעם ניכר ולפ"ז חידש שבשרצים שזה דבר שלא ראוי לאכילה בזה אין כלל את החידוש של טעמו וממשו וצ"ע

ז] והנה עיין ברמב"ם שפגם לבסוף השביח זה אסור ומקורו מהירושלמי והנה הניחא לרשב"א שזה מצד ביטול ברוב א"כ כאן נתבטל הסיבת ביטול ברוב אבל לר"ן שחל כאן היתר של נבילה שאינה ראויה לגר א"כ לכאורא פקע איסורו כמבואר בחוות דעת שבנבילה שאינה ראויה לגר שחזר והשביח זה מותר וכן הוא בריטב"א ורא"ה ל"ט. וכן משמע במשמרת י"ט. וכן הוא בפתיחה פ"ו ד"ה עוד, אמנם הפמ"ג ש"ד ג' דן לאסור דהינו שהשם נבילה נשאר וכן שפקע הסיבה של ההיתר ממילא הוא חוזר לאיסורו אמנם פשטות הראשונים כחוות דעת וכנ"ל אמנם לכאורא כל זה לרעק"א שלא צריך רוב אבל אם נימא שצריך רוב א"כ כל הפקעתו ביחס לתערובת אבל לא ביחס לעצמו ובזה וודאי שהוא חוזר לאיסורו ומסתבר שגם ליד יהודה שרק ביחס למצב של רוב זה אינו ראוי לגר א"כ זה לא משהו בחפצא אלא רק מצד צורת אכילתו ויש כאן חידוש שאפילו שאינה ראוי לגר זה היתר בחפצא אפשר ללמוד מזה למקום שזה לא היתר בחפצא

ח] עיין ברשב"א ע"ג: שכתב לגבי יין שכל שזה יותר מששה חלקים זה בגדר נטל"פ ומבואר שאם עירב במים יין תרומה ויין היתר והיין תרומה לבד היה נטל"פ כה"ג זה בטל והנה כאן הדבר ניכר מצד עצמו רק שהוא לשבח בגלל משהו אחר ולכאורא אם ההבנה בר"ן שבאמת חל היתר של נטל"פ כאן ודאי שזה לא שיך אלא בהכרח שגם הוא מודה שזה סברא של ביטול ברוב וכיון שמצד עצמו זה לא ראוי חל ביחס לתערובת דין נטל"פ וצ"ע על ביאור רעק"א אם לא שנדחוק שזה ודאי לאחר שזה דבר שמצד אכילתו הוא נטל"פ ממילא חל ביטול א"כ זה שייך גם כאן וצ"ע

ט] עיין ברמב"ם שהביא את הדין נבילה שאינה ראויה לגר אם אכילה שלא כדרך וכתב שבכלאי הכרם ובשר בחלב אסור גם שלא כדרך והפלתי פ"ז סקט"ו ביאר שדעת הרמב"ם שנבילה שאינה ראויה לגר אסורה ורק בנפסלה מאכילת כלב מותרת וכל היתר אינה ראויה לגר מצד שלא כדרך ונטל"פ גם מותר מצד שלא כדרך ולפ"ז כתב שבשר בחלב וכלאי הכרם אין את ההיתר של נטל"פ אמנם ברמב"ם פט"ו ה"ל מפורש שיש בזה ההיתר של נטל"פ וכן הוכיח החות דעת מהגמ' של שאור של כלאי הכרם ובחוות דעת כתב שודאי שחלוק דין נבילה שאינה ראויה לגר מההיתר שלא כדרך וגם בכלאי הכרם ובשר בחלב שאין היתר של שלא כדרך אבל יש היתר של אינה ראויה לגר וכן כתב בשאגת אריה סימן ע"ה אמנם הגר"ח כתב שודאי שזה שני התרים אמנם הסכים אם הדיוק ברמב"ם שבכלאי הכרם ובשר בחלב אין ההיתר של אינה ראויה לגר ונסתפק האם זה מצד שבאיסורי הנאה לא שייך ההיתר הזה או כי דבר שלא צריך מעשה אכילה אין ההיתר הזה ע"ש אמנם כתב שהיתר דנטל"פ ודאי שיהיה כאן וביאר לשיטתו שכל דין טעם כעיקר זה הלכה באיסור אכילה וביחס לאיסור אכילה יש ההיתר ובמקור חיים תמ"ב ב' וכן ברעק"א סוף ע"ז כתבו שכיון שבעלמא יש היתר של נטל"פ זה סברא להעמיד משרת רק על ראוי ואין מקור ליותר מזה אמנם צ"ע לראשונים שטעמו וממשו זה סברא דאוריתא ללא טעם כעיקר ובפרט אם כך קי"ל להלכה

ועיין חידושי הגרי"ז נזיר נ שהובא שם מהגר"ח דכתב לבאר שמה שהרמב"ם הביא את ההלכה של שלא כדרך אם אינו ראוי לגר ללמד שאינו ראוי לגר זה לא היתר בחפצא אלא שזה הלכה שכה"ג אין עליו איסור אכילה דהינו שמראש נקבע שכל איסור אכילת נבילה זה רק במצב שזה ראוי לאכילה לגר וע"ש שהוכיח דבר זה מהרמב"ם שנבלת עוף טהור גם באינה ראויה לגר זה מטמא אפילו שאין איסור אכילה וצ"ע הרי הגמ' אומרת שכל שאינו בבל תאכל אינו בטומאה ולנ"ל א"ש וע"ש שהוכיח דבר זה גם מהדין נטל"פ דבפשוטו לא חל היתר בחפצא וכנ"ל אמנם לכאורא זה דלא כראשונים שנקטו שגם אם חזר והשביח זה מותר

י]והנה האחרונים נקטו שבכל אינה ראויה לגר יש גם היתר שלא כדרך אכילה ועיין חוות דעת שנקט שזה היתר בחפצא וכתב שנפק"מ בחזר והשביחו אמנם עיין חזו"א או"ח קט"ז סק"ג ד"ה לר"מ שדקדק מלשון הרמב"ם שכתב דבר שהסריח ולא הדגיש שהחידוש אפילו בעירב בו דברים מתוקים משמע שלא רק בכזה מקרה נחלקו וע"ש שכתב שאינו ראוי לגר כיון שזה נאכל על ידי הדחק לא חשיב שלא כדרך אכילה ועיין מקור חיים תמ"ב סוף סק"ב שכתב לדון שכיון שזה כל דרך אכילתם חשיב כדרך ועיין פמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ו שנקט שבשרצים ורמשים פטור שלא כדרך דהינו שמצד שזה מאוס חשיב כדרך וכסברא הנ"ל ועיין יד יהודה סק"ח

י"א] בעיקר דין נבילה שאינה ראויה לגר משמעות לשון הרמב"ם שיש בזה איסור דרבנן אמנם ברשב"א בתורת הבית משמע שאפילו אם זה רוב מותר ובהכרח שאין בזה אפילו איסור דרבנן ועיין מנחת כהן הובא בפמ"ג שכתב לישב שרק לבד רבנן אסרו אבל בתערובת שבגלל זה יפסיד ההיתר לא גזרו ועיין יד יהודה סק"ו שתמה על חילוק זה אמנם הפר"ח סק"א והחזו"א או"ח קט"ז סק"ז נקטו כפשוטו שאין איסור דרבנן ובדעת הרמב"ם הפר"ח דחק שזה אסור משום בל תשקצו ועיין חינוך מצוה תע"ב דמבואר דאין איסור דרבנן

והנה לגבי חמץ מבואר ברא"ש שאם אוכלו אפילו לאחר שנפסל זה אסור מצד אחשביה ועיין שאגת אריה סימן ע"ה ובנו"כ יור"ד סימן קנ"ה לגבי שרץ שרוף שנקטו שבכל איסורי התורה יש בזה איסור מצד אחשביה [וביד אברהם שם דן שאכילה לרפואה אין בזה אחשביה אמנם מדברי הפוסקים שם לא משמע כך וכן מבואר בחזו"א קט"ז סק"ח] אמנם משמעות הרשב"א כאן לא כך ועיין חזו"א קט"ז סק"ז ד"ה ודין שכתב לדון שרק חמץ שזה לא תלוי בעבר אלא סיבת האיסור קימת לכן יש סברא לאסור מדרבנן כיון שאחשביה אמנם בשאר איסורים שבשר שירד מהשמים מותר א"כ כל סיבת האיסור מצד בריתו כל שזה פקע אין כאן את האיסור

י"ב] בעיקר דין נבילה שאינה ראויה לגר הנוב"י סימן כ"ו דייק ברמב"ם שקי"ל שזה תלוי באכילת כלב אמנם בראשונים מבואר לא כך ועיין יד יהודה סק"ו שהאריך בזה בהבאת הראשונים אמנם המנחת ברוך סימן מ' מ"ג דייק מהראב"ד שפסק שזה תלוי בראוי לכלב

י"ג] עיין לעיל דהבאינו דברא"ה וריטב"א ל"ט. מבואר שנבילה שהסריחה וחזרה והושבחה מותרת ועיין משנת הגר"א קוטלר שהאריך בענין הגאלטין שאינו כן והנה בדבר שנפסל על דעת לתקנו עיין חוות דעת ובחזו"א סימן י"ב סק"ב ד"ה כתב למדו מהדין של ראוי לחמע דמבואר בגמ' שזה נחשב שלא נפסל ה"ה כאן ובחזו"א מבואר שזה רק אם עומד לתקנו ולא שאפשר ועיין אחיעזר ח"ב סימן י"א שחילק בין נפסל מאכילת אדם לאכילת כלב ולכאורא מהריטב"א ששאל מחילתית חזינן שגם באכילת אדם זה לא חוזר ועיין סימן פ"ז ס"י ברמ"א שקיבה של בהמה שנתיבשה כעץ והעמידו בה גבינה מותר וכן כתב הש"ך סימן קי"ד סקכ"א לגבי חוטי בשר יבשים כעץ ובנוב"י סימן כ"ו ביאר כי פקע מזה שם נבילה אמנם הפתחי תשובה הביא מהחת"ס והפמ"ג שזה רק מצד שזה לא נותן טעם אבל אם זה יחזור ויתרכך באמת זה יהיה אסור

י"ד] עיין חוות דעת שכתב שאם עירבו דברים מרים באוכל כיון שהדבר מצד עצמו ראוי לאכילה לא פקע ממנו שם אוכל ויש בזה רק ההיתר דשלא כדרך ואם יחזרו וימתקו אותו זה יחזור ויאסר אמנם החזו"א סי"ב סק"ג ד"ה לר"מ וכן בסק"ח בדינים העולים נקט שחל בזה היתר אמנם כתב שרק אם זה מעורב בצורה שאי אפשר להפרידו אבל אם זה מעורב בצורה שאפשר להפרידו לא חל על זה היתר כלל ועיין שו"ע סימן תמ"ב ס"י דדיו שמערבים בו חמץ מותר להשאירו בפסח ולכאורא מבואר שפקע מזה שם אוכל והמ"ב שם החמיר בעשו בפסח מצד שכבר חל על זה איסור הנאה

**נטל"פ [ב] בפרטי נטל"פ**

**ללמוד הגמ' מתחילת סוגין היטב אם הראשונים וטושו"ע סימן ק"ג [חוץ מהסעיף האחרון שילמד אי"ה לאחר חנ"נ ונ"ט בר נ"ט]**

**א. בדין פגם בריחו – רמב"ם בפיה"מ שמותר**

**ב. נעשה כמי – עיין בחידושי הר"ן ובתוס' ובביאור המהר"ם**

**ג. בדין פגם שעומד להשביח - עיין ש"ך סק"ז ובפלתי סק"ד ובפר"ח סק"ח [ועיין מאירי שמבואר כפלתי]**

**ד. ביסוד האיסור דהשביח ולבסוף פגם – עיין בד"ה י"ט: ועיין בחידושי הר"ן באריכות ובתוס' לקמן ס"ח. ד"ה אמר**

**ד,ב. בהא דמשביח יחד אם המלח חשיב לשבח – קה"י סימן כ"ז ועיין יד יהודה ס"ט סקס"ג בסופו**

**ה. אין אומרים קדירה זו וכו' – עיין רש"י ותוס' רי"ד**

**ו. אינו לא לפגם ולא לשבח – ש"ך סק"ב ובפר"ח שם ועיין ריטב"א בדבר שמחמת מיעוטו לא פוגם שמותר**

**ז. סרוח מעיקרא – רמב"ם וראב"ד פ"ב מטומאת כלים ועיין רעק"א סימן קפ"ג מה שנחלק אם המקור חיים**

**ח. תוד"ה ואידך – בדין כל שהוא בתערובת לר"ש עיין קה"י סימן כ"ו**

**ט. בדין השביח ולבסוף פגם, ובביאור סוגין – עיין רמב"ם בפירוש המשניות ובפט"ו הכ"ח ובלחם משנה שם ועיין ביאור הגר"א סימן צ"ח סק"ד**

**י. בדין פגם ולבסוף השביח – עיין קה"י סימן כ"ה סק"ה**

**י"א. בדין ראוי לחמע בו עיסות אחרות – עיין רשב"א וריטב"א ובקה"י סימן כ"ה סק"ו**

**י"ב. תוד"ה אמר וד"ה אבל – עיין מהרש"א ובחזו"א יור"ד סימן ט"ו סק"ז**

**י"ג. תוד"ה או – חזו"א ט"ו סק"ז**

**י"ד. בהא דהגמ' תולה חימוץ איסור והיתר בדין איסורים מצטרפים – עיין חידושי הר"ן באריכות ועיין תוד"ה לרבי ובחידושי רעק"א ועיין תוס' בפסחים כ"ז. ד"ה עד ובשנות אליהו בערלה וע"ש עוד בראשונים ובחידושי רעק"א בסוגין ועיין חזו"א כ"ט סק"א – ג שביאר השיטות ועיין רמ"א סוף סימן פ"ז ובש"ך סקל"ו ובט"ז שם שנקטו כתוס' בסוגין ועין פר"ח ויד יהודה שם ובמ"ב סימן תמ"ב שער הציון מ"ה**

**ט"ו. האם הנידון זה וזה גורם זה גם בטעם – ר"ן ע"ג: [ל"ו. מדפי הריף בטור השני באמצע] ועיין חזו"א כ"ט סק"ו**

**ט"ז. בבא האיסור בסוף וגרם ההחמצה והוא לבד לא יכל האם תלוי בזוז וזה גורם – ט"ז או"ח שי"ח סקט"ו וע"ש במ"ב סקע"ג ובשער הציון ובפתיחה לפמ"ג ח"ג פ"א ד"ה ועיין**

**נטל"פ [ב]**

**הערות על סדר הסוגיא**

א] הגמ' אומרת שיין שנפל לתוך גריסים צוננין חשיב השביח ולבסוף פגם וצ"ב מהו הלשון נעשה ועיין תוס' ר"י מפראיז שאפילו שזה לא ראוי לאוכלו כך רק לאחר שירתיחו אותו ואז הרי זה יהיה לפגם בכל אופן זה נאסר ועל דרך זה מבואר בר"ן שהחידוש אפילו שזה עומד להרתיח ולהיפגם ובכל אופן זה אסור וכן הוא בחת"ס והנה מבואר דאם נתנו כשזה רותח הוא מותר ועיין מהר"ם דכה"ג גם לכשיצטנן זה נשאר פגום דאל"כ זה יהיה אסור וכן הביא הט"ז מהפרישה וחלק עליו ובפר"ח נקט כפרישה ובביאור הגר"א צ"ח ד' נקט שזה יחזור להיות מושבח ועיין מאירי שכתב שזה מותר אמנם הוסיף שזה רק כיון שהדרך לאוכלו כשהוא רותח ולא לחכות שזה יצטנן וכן הוא בפלתי סק"ד והנה בדין פגם ולבסוף השביח דמבואר שזה אסור כתב הש"ך שזה רק לאחר שהשביח אבל קודם זה מותר ולמד מהגמ' בע"ב דבחסירה מלח זה מותר אפילו שלאחר שיוסיפו מלח זה יהיה אסור אמנם עיין פר"ח סק"ח שכתב שרק במלח שזה מחוסר מעשה אבל בדבר שעכשיו פגום שעומד להשביח מצד עצמו כה"ג גם עכשיו זה אסור

והנה עיין ברמב"ם בפיה"מ וכן הוא בהלכות פט"ו דכתב השביח וסופו לפגום וכן פגם סופו להשביח אסור ומשמעות לשונו שכיון שסופו להשביח גם עכשיו זה אסור ועיין ב"י ובכס"מ שכתב שזה כ"ש ועיין פר"ח ובגר"א סימן צ"ח שתמהו שיש כאן שני נידונים אמנם בפשוטו כונת הב"י שבהשביח ולבסוף פגם כיון שיש צד שבח אפילו שזה עומד להיפגם זה קובע שזה סוג תערובת של איסור כ"ש פגם שעומד להשביח שהצד שבח קובע שעכשיו זה איסור ולפ"ז באמת בפגם שלא עמד להשביח שעכשיו זה מותר ואחרי זה השביח לא מצאנו ברמב"ם שזה אסור אמנם עיין רשב"א במשמרת הבית י"ט. שהקשה על הרא"ה שבתחילה חל היתר איך זה חוזר ואוסר לדעתו שזה ממש היתר דנבילה שאינה ראויה לגר ומבואר שלמד שבאמת בזמן שהוא פגום זה מותר דאל"כ אין מקום לקושיתו

ב] בעיקר הדין דהשביח ולבסוף פגם צ"ע למה זה אסור הרי עכשיו זה נטל"פ ועיין רא"ה י"ט. שכתב שזה מצד חנ"נ אמנם יש כאן חידוש שאפילו שחל כאן היתר על האיסור בכל אופן נשאר חנ"נ והוא כתב לשיטתו שבאמת אין היתר של נטל"פ בתערובת רק מדרבנן ובחידושי הר"ן האריך לבאר שכיון שכשזה נתערב זה נאסר דנים שהיום זה צורת האוכל וכמו נבילה שראויה לגר אפילו שאין בה הנאה כל כך שזה אסור ע"ש ועיין פמ"ג ש"ד ז' שכתב שזה רק מדרבנן אמנם עיין תוס' ס"ח. ד"ה אמר משמע שיש כאן סברא לאסור מדאוריתא והנה עיין פמ"ג ש"ד סקי"ד שהוכיח מתשובת הרמ"א שאם זה השביח אצל עכו"ם ולבסוף פגם ורק אז זה הגיע אצל ישראל זה מותר ולכאורא לסברות הנ"ל אין מקום להתיר ומשמע שזה סברא שכיון שנהגו בזה איסור ממשיכים לנהוג כן וצ"ע

ג] מבואר בגמ' שני לשונות במקום שעכשיו זה חסר מלח ועכשיו זה פוגם האם זה מותר או אסור ומבואר ברמב"ם שאם לבסוף זה השביח אסור וכתב הש"ך דגם כאן אם אחרי זה יתן מלח זה יחזור ויאסר והנה בעלמא בדין נבילה שאינה ראויה לגר שחזרו והשביחו אותה כתבו הריטב"א והרא"ה ע"ז ל"ט שזה מותר וכן נקט החוות דעת סק"א [אמנם במשנת הגר"א קוטלר בתשובה י"א נקט שזה אסור ודיק כן מהרא"ה לגבי נטל"פ שרק כתב שזה נשאר סרוח אבל לא זה הוא היה אסור] וצ"ע א"כ למה כאן זה אחרת ועיין רשב"א במשמרת הבית י"ט. שהוכיח שפגם בתחילה זה לא נהיה ממש אינו ראוי לגר אלא רק ביחס לתערובת ובפשוטו מבואר שיש שני צורות של אינה ראויה לגר שיש מקום שזה מצב של הנבילה שזה חל הפקעה בחפצא אמנם יש מקום שזה רק ביחס למעשה אכילה ולא ביחס לחפצא וכמו כאן שהדבר מצד עצמו ראוי והרי אם יפול במקום שהוא ישביח זה אסור ועיין תוס' רי"ד שביאר הגמ' שמדובר שודאי שזה יפגום כל הזמן רק הגמ' דנה שאם זה כבר בין כה פגום כה"ג אין ההיתר דזה לא נחשב כנותן טעם לפגם

ד]הרשב"א הקשה על הרא"ה מהדין של פגם ולבסוף השביח למה זה אסור אם פקע מזה האיסור וצ"ע איפה מבואר בסוגין שזה מותר ועיין יד יהודה סקי"א שכתב שבלשון דמבואר שבחסר מלח זה אסור כבר עכשיו מבואר שזה ודאי שאחרי זה הוא אסור ורק הנידון מה הדין קודם עכ"ד ולכאורא אין זה מוכרח דעד כמה שדנים על שם סופו א"כ לא פקע כלל אבל עד כמה שפקע יתכן שזה לא יחזור וצ"ע מקור הרשב"א ואולי ס"ל דבנבילה שנסרחה אפילו אם מראש עומדת להשביח פקע ממנה איסורה ולא חוזר ונאסר והאחרונים נקטו לא כך ואולי מהירושלמי דהובא בגר"א סימן צ"ח למד דבר זה

ה] מבואר בגמ' שאם זה לא חסר מלח ועכשיו זה משביח זה ודאי אסור ולא אומרים שכיון שאם לא היה מלח זה היה לפגם גם עכשיו זה בטל והנה עיין פמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ד בסופו שהביא מהר"ן ע"ג: שיין במים אם יש ששה חלקים מים אפילו שטעם היין ניכר זה נחשב נטל"פ ומבואר שם שאם יש יין של תרומה אם יין של חולין אפילו שהיום זה טעם טוב כי זה פחות ממשה חלקים ביחס ליין אבל כיון שהטעם של התרומה לבד היה נטל"פ ממילא זה בטל וקשה מה זה שונה מהדין הנ"ל ועיין יד יהודה סימן ס"ט סקס"ג בסופו שביאר שההבדל דבסוגין הטעם של האיסור ניכר לבד וכאן הוא מושבח אבל שם הרי טעם היין של האיסור לבד הכרתו היא לא לשבח והיום מכירים אותו רק אם הטעם השני כה"ג זה בטל ועדין צ"ב ועיין קה"י סכ"ז

ו]הגמ' אומרת ואם ריבה טעם לפגם מותר וביאר רש"י שזה כבר היה פגום וצ"ב החידוש הרי למעשה זה נותן טעם לפגם ואולי מדובר שהוא לבד לא היה פוגם רק מחמת דבר חיצוני ובפשוטו מבואר שאין הביאור שצריך טעם לשבח אלא שלא יהיה לפגם ולכן הגמ' דנה שזה לא בגדר לפגם ועיין פר"ח שנקט שבאינו לא לשבח ולא לפגם זה אסור אמנם עיין ריטב"א ס"ו. דמבואר שאם דבר הוא לפגם רק מחמת מיעוטו זה לא לפגם חשיב לפגם והנה לכאורא לסברת הר"ן שצריך שיהיה הנאה א"כ כל שזה לא לשבח אין כאן שום הנאה ובפשוטו הביאור שכל שזה נרגש חשיב הנאה ורק אם זה מקלקל לא חשיב הנאה אמנם כאן שזה מקלקל רק שגם ללא זה הוא מקולקל צ"ב למה שזה יאסור הרי זה לא לשבח וצ"ע

ז] הגמ' שואלת מ"ט דר"מ ולאחר זה שואלת מאי טעמא דר"ש וצ"ב דממ"נ אם מסברא כיון שנבילה שאינה ראויה לגר אסורה זה סיבה שיאסר א"כ לא קשה מה הטעם של ר"מ ואם מסברא זה מותר למה הגמ' שואלת מה הטעם של ר"ש ועיין רעק"א תשובה קס"ו ובפלתי מה שביארו בזה אמנם עיין תוס' ר"י שביאר דמסברא כל נטל"פ ראוי להיתר כי זה טעם לפגם ולכן הגמ' שואלת מה הטעם של ר"מ ועונה שכיון שגיעולי עכו"ם אסור והרי תמיד זה קצת לפגם ממילא זה מקור לאסור והגמ' שואלת מה הטעם של ר"ש הרי ר"מ צודק שיש מקור מגיעולי נכרים והגמ' עונה שכיון שס"ל שאינה ראויה לגר מותר ממילא ודאי שזה סיבה להתיר ובהכרח לחלק בין אם זה בן יומו או אינו בן יומו

ח] הגמ' אומרת שבסרוח מעיקרא ר"מ מודה ובגמ' בכורות כ"ג מבואר שלגבי טומאה לא פוקע אלא אם נפסל מאכילת כלב אבל אם זה סרוח מעיקרא זה לא טמא ועיין רמב"ם פ"ב מטומאת אוכלין דמבואר שאם זה נפסל מאכילת אדם קודם שזה קיבל טומאה זה לא מקבל טומאה והראב"ד השיג עליו שכל שזה קיבל שם אוכל לא פוקע מזה שם אוכל וממילא זה מקבל טומאה ומבואר דעת הרמב"ם שודאי שיש כאן הפקעת שם אוכל רק שנשאר שם אוכל לגבי דבר שכבר חל קודם

והנה עיין מקור חיים סימן תמ"ב סקי"ב שיצא לדון שבליעה שבכלי קודם פסח חשיב סרוח מעיקרא ולא חל על זה איסור חמץ והנה כל דבריו שיך לרמב"ם ולא לראב"ד ועיין רעק"א תשובה קפ"ג שכתב שכיון שכל זמן שזה בכלי הוא איסור גמור וכמבואר בר"ן סוף המסכת שלכן כלי חרס במקדש צריכים שבירה גם לאחר שעבר על זה יום ממילא למה שלא יחול עליו איסור עוד כתב שגם אם זה יהיה באוכל לר"מ יחול על זה איסור שהגדר שזה לא נותן טעם בתערובת זה רק ביחס לדין אינו ראוי לגר שנתחדש שכל שזה דבר ללא הנאה זה מפקיע איסור אבל למ"ד שרק סרוח מיעקרא לא צריך פסוק זה לא חיסרון בדין הנאה אלא שאין לזה שם אוכל וממילא כאן שרק חסר בהנאה זה לא סיבה שלא יהיה לזה שם אוכל ולא יחול עליו איסור

ט] עיין בתוס' שהביאו בשם הר' יקר שכל מה שר"ש אומר כל שהוא למכות זה רק כשזה לבד ולא כשזה בתערובת אפילו איפה שזה לא מתבטל דהינו שאז זה מחסר בחשיבות הדבר ועיין קה"י שהביא קושית האחרונים שהגמ' מוכיחה שר"ע לא ס"ל כל שהוא למכות מהא דמבואר שנזיר ששרה ענבים ביין חייב בצירוף כזית והרי חייב בכל שהוא ולר' יקר קשה הרי כאן זה בתערובת ועיין קה"י סימן כ"ו שכתב לבאר שלאחר שנתרבה שהיתר מצטרף לאיסור אם נימא שהכל נהיה אסור א"כ לא צריך לאכול כזית ובלשון הבריתא מבואר שצריך לאכול כזית

י] הגמ' אומרת שנחלקו בהשביח ולבסוף פגם אבל פגם מתחילתו אסור עיין תוס' שלפ"ז פליגי בסברא עיין מהרש"א וכן בנודע ביהודה סימן כ"ו דנראה דביארו דנשאר דר"מ ס"ל שנבילה שאינה ראויה לגר לא הוי נבילה ובכל אופן מתיר נטל"פ אמנם עיין חזו"א סימן ט"ו סק"ז שביאר שכונת התוס' שגם ר"מ ס"ל שאינה ראויה לגר לא הוי נבילה רק נחלקו בסברא האם בהשביח ולבסוף פגם זה סיבה לאסור

י"א] **תוד"ה אבל:** הקשו תוס' למה השביח ולבסוף פגם אסור מה זה שונה מנבילה שהסריחה ותירצו שכאן בתערובת זה אחרת ועיין מהרש"א שביאר כיון שבתוך התערובת זה היה בתחילה לשבח וצ"ב הסברא אמנם עיין חזו"א סימן ט"ו שביאר דכאן הרי הנבילה בעצמה מושבחת רק שביחס לתערובת זה פגום ולכן כל שבתחילת הנפילה זה לא היה פגום אין כאן סברא להתיר

י"ב] **תוד"ה או דילמא:** כתבו דר"י פסק כר"מ בהשביח ולבסוף פגם, צ"ע דר"מ דסבירא ליה דנבילה שאינה ראויה לגר הוי נבילה אין שום סיבה להתיר כה"ג וכל הנידון עד כמה שלא הוי נבילה ובזה חזינן מר"ש שמותר ומהיכי תיתי לחלוק עליו ועיין חזו"א

י"ג] עיין רמב"ם בפירוש המשניות שכתב שהשביח בתחילה ועד סוף ודאי אסור פגם מתחילה ועד סוף ודאי מותר השביח ולבסוף פגם וכן פגם ולבסוף השביח לא התפרש וצריך להחמיר וכתב שפגם מעיקרא הכונה שפגם ולבסוף השביח וע"ש שביאר שהכונה השביח ולבסוף פגם שמראש זה עומד להפגם וכן פגם מעיקרא הכונה שזה עומד להשביח משך הזמן וע"ש שביאר המשנה שחומץ לתוך גריסים רותחין זה פגם מתחילתו ועד סופו ולכן במשנה מבואר שזה מותר וזה לכו"ע דהינו שהבריתא מדברת בהשביח ולבסוף פגם ובזה נחלקו אבל במשנה שזה מתחילתו ועד סופו ר"מ מודה והנה עיין ביאור הגר"א סימן צ"ח סק"ד שהקשה דרב חגא הביא ראיה בפגם מעיקרא שאסור מגריסים רותחים חזינן שזה לא מתחילתו ועד סופו ולכאורא צ"ל שלצד הגמ' שזה הכונה צ"ל שזה חוזר ונהיה ראוי אחרי זה אמנם למסקנא שמדובר בהשביח בתחילה יתכן שכה"ג זה ודאי פוגם ובזה המשנה מדברת עוד הקשה שהגמ' שואלת מעיסה שכבר החמיצה וכאן עד כמה שהגמ' לא ידעה מהסברא של ראוי לחמע בה עיסות אחרות א"כ זה פוגם מתחילה ועד סוף וצריך לדחוק שהגמ' כבר ידעה מסברא זו רק סברא שזה כמו פגם בתחילה ואחרי זה כשבר לחמע זה משביח והגמ' דוחה שזה כמו השביח בתחילתו ובמה שכתב הר"מ שלא נתבאר ביאר הלח"מ דנסתפק האם לפסוק כר"מ או כר"ש ולפ"ז יוצא שנסתפק בדין נבילה שאינה ראויה לגר וא"ש שכתב יחד אם שלא כדרך שזה ודאי סיבה להתיר וכן שלא אסר בכלאי הכרם דיתכן שהלכה כר"ש

והנה עיין בגר"א שהביא מהירושלמי דר"ל אמר דהמחלוקת בהשביח ולבסוף פגם אבל פגם ולבסוף השביח ודאי מותר ור"י אומר שהמחלוקת בשניהם והרמב"ם נקט כבבלי שהשביח בתחילה לכו"ע אסור והמחלוקת בפגם מתחילה ונסתפק איך לפסוק האם כר"ש או כר"מ כמבואר בלחם משנה ועיין ביאור הגר"א שלכאורא ראוי לפסוק שפגם ולבסוף השביח מותר דבירושלמי מבואר שבזה המחלוקת וגם לר"י לא מצאנו שזה אחרת מפגם מתחילתו ועד סופו ע"ש והנה בעיקר דברי הרמב"ם צ"ע דלר"מ שנבילה שאינה ראויה לגר אסור למה נטל"פ מותר ובפרט שהגמ' לומדת מכלי שזה פוגם מתחילתו ועד סופו ואולי ס"ל שכיון שמתחילת הכניסה לאוכל זה פגום זה כמו סרוח מעיקרא וצ"ע

י"ד]בגמ' מבואר שכיון שזה ראוי לחמע עיסות אחרות לכן זה אסור עיין רשב"א שדן לדעת ר"ש מה זה שונה מחומץ שנפל תוך יין דמבואר שזה נחשב טעם טוב מצד מי שרוצה חומץ אבל למי שרוצה יין זה ודאי הפסד וכתב דשם יש מי שרוצה יין ויש מי שרוצה חומץ אבל עיסה ודאי עיקרה בתור עיסה ולא בתור לחמע וחידשה הגמ' שזה גם סיבה לאסור והנה עיין קה"י שזה כמו פגם ולבסוף השביח כיון שעכשיו זה פגם וצ"ל שכאן שמראש זה עומד למטרה זו רואים את זה כמו שבח ובעיקר סברת ר"ש שחולק עיין רמב"ם שס"ל שלאחר שזה החמיץ אין משמעות למה שזה הוסיף החמצה ואין זה בגדר מחמץ ע"ש

והנה הרמב"ם פסק לדין שראוי לחמע בו עיסות אחרות וצ"ע שהרי קי"ל שהמחלוקת בפגם מתחילתו וא"כ אין מקור לחידוש זה וכתב החזו"א שלשון ר' זירא משמע שזה ודאי כך והמטרה להעמיד סתם משנה כהלכתא והנה ברמב"ם מבואר חידוש שגם בתבלין מיותר יש הסברא שזה ראוי לתבל בו עיסה אחרת והראב"ד חולק שזה לא עומד לכך ורק עיסה עומדת לחמץ בה עיסות אחרות

ט"ו]מבואר בגמ' שבדין מחמץ יש נידון של זה וזה גורם ועיין ר"ן ע"ג. [ל"ו. מדפי הרי"ף] שכתב שזה ודאי שבכל נותני טעם אין נידון וזה ודאי שכזית נבילה ושחוטה שנותנים טעם רק יחד זה לא סיבה לאסור ורק במחמץ שמתיחס לזה כל החימוץ זה סברא לאסור והנה דעת רבנן שזה וזה גורם מותר ועיין תוס' שהקשו א"כ למה כאן רבנן אוסרים כמבואר בקושית הגמ' שרק מתרצת שר"ש לשיטתו דהינו שלרבנן גם ביוציא העיסה קודם שיחמיץ מכח העיסה של האיסור לבד זה אסור וביארו שכל הדין זה וזה גורם מותר במקרה שכל אחד לא ראוי להחמיץ אבל כאן שכל אחד יכול להחמיץ לבד אפילו שאת ההחמצה שנעשה כאן זה רק על ידי שניהם בכל אופן זה אסור אמנם עיין תוס' בפסחים שכתבו שרק אם האיסור יכול להחמיץ וההיתר לא יכול כה"ג אסור ויש כאן חידוש שאפילו שעכשיו זה רק מחמת שניהם בכל אופן זה אסור ועיין סוף סימן פ"ז בש"ך ובט"ז שפסקו כתוס' בסוגין וכן הוא בשער הציון תמ"ב שעה"צ מ"ה אמנם בשנות אליהו בסוגין כתב שהגמ' יכלה לתרץ שזה וזה גורם מותר ובאה רק להוכיח מר"ש שמותר ע"ש

ועיין בחידושי הר"ן בסוגין שהקשה מה הגמ' שואלת ששני איסורים יצטרפו הרי היתר ואיסור לכו"ע לא מצטרף ותירץ שכאן הרי הטעם ניכר רק שזה נטל"פ ועל ידי ההיתר זה נהיה לא נטל"פ בזה כיון שיש בו כדי להחמיץ זה סיבה לאסור ורק ר"ש שמחמיר בצירוף זה סיבה להתיר וצ"ב הסברא רק כשיש בו כדי להעמיד ועוד דבפשוטו זה לא בכל נותן טעם וכמבואר בדבריו בע"ז ע"ג שכה"ג זה מותר עוד צ"ע מה זה קשור לנידון האם שני איסורים מצטרפים וצ"ע

ט"ז]הפר"ח סימן פ"ז סקל"א כתב דגם במעמיד אם נפל המעמיד של האיסור לאחר שנפל הראשון הוא אוסר ועיין יד יהודה שתמה עליו שרק כאן כי יכול לחמע עיסות אחרות אבל שם זה לא שייך ועיין יד יהודה פ"ז כ"ו שיצא לחדש שגם למ"ד שזה וזה גורם אסור זה רק אם ההיתר לבד לא יכול אבל אם ההיתר לבד יכול כה"ג אין ההחמצה על שם האיסור אמנם הפוסקים נקטו לא כך

י"ז] עיין ט"ז או"ח שי"ח סקט"ו שבתבלין שנתן האיסור לאחר ההיתר אפילו שהאיסור לבד לא יכל לתבל דנים שיש כבר מצב קיים וזה אוסר אפילו למ"ד זה וזה גורם מותר ועיין מ"ב שהביא שהאחרונים חלקו על זה ועיין פמ"ג בשער התערובת ח"ג פ"א ד"ה עיין שהקשה מהמשנה בערלה משאור של תרומה שהגיע בסוף שבכל אופן מבואר שאם אין בו כדי לחמץ מותר ואולי בדין נותן טעם יש מקום יותר להחמיר

**סוגיא דעכברא בשיכרא [סימן ק"ד]**

**א. לר"ש ששת מה זה שונה מכלאי הכרם – אבני נזר סימן פ"ב**

**ב. בספק הגמ' האם זה משביח האם זה בדדברא – עיין שו"ע ס"א ובש"ך ובביאור הגר"א ופמ"ג ועיין יד יהודה סק"א שהאריך בביאור הסוגיא**

**ג. האם שרץ בטל גם טעמו וממשו – עיין חידושי הר"ן לענין כבאכ"פ ובר"ן ועיין יד יהודה סק"א ד"ה אבל בשם שו"ת הרי"ף**

**ד. האם לרב ששת בשרצים מושבחים נטל"פ בטל – חידושי חת"ס ובמטה יהונתן על השו"ע ועיין ריטב"א וברשב"א בתורת הבית ובמהרש"א על תוס'**

**ה. שרץ מאוס מסיבה אחרת האם פטורים – פר"ח ק"ג ס"א ועיין חוות דעת ק"ג סק"ג [ולענין שרצים ראוים עיין בית מאיר]**

**ו. שרצים שנחשב מאוס האם מצד טעמם או שרק כי נפש האדם מואסת בהם – עיין לשון הרשב"א בתורת הבית ובנידון הפסוקים לגבי שאר שרצים ועיין חזו"א סימן י"ב סק"ו לגבי מי רגלים ובפרי תואר סימן ק"ג ובש"ד ק"ג סק"ב בסופו ועיין מרומי שדה**

**ז. בדין שאר שרצים – שו"ע ק"ד ס"ג ק"ז ס"ב ועיין ש"ך ק"ג סק"ז ובפמ"ג שם [ובענין תולעים עיין ש"ך סימן פ"ד סק"ל ובבית מאיר שם ועיין רשב"א במשמרת הבית דף כ.:]**

**ח. האי אימרטוטי אימרטוט – עיין רש"י ובר"ן ובטור סימן ק"ד ובב"י שם ועיין ש"ך וט"ז באריכות ובדרכי משה שם בשם האיסור והיתר [ועיין יד יהודה סק"ד ד"ה עוד מה שביאר בשיטתו] ועיין חזו"א סוף סימן ל' והאריך בכל זה ביד יהודה סק"ד [ועיקר הנידון כאן האם דבר שניכר על ידי טירחא חשיב תערובת ועיין בזה בחכמת אדם תחילת כלל נ"א ובחזו"א י"ד סק"ו]**

**ט. האם מה שאפשר לסנן זה דאוריתא – עיין גליון מהרש"א סימן צ"ח סקל"ג ועיין שם כו"פ סק"ו הובא בפמ"ג סק"ז במתקלקל המאכל**

**י. עכברא דשיכרא – עיין רעק"א במערכה אות כ' ובכו"ח סימן ל"ג**

**סוגיא דנטל"פ בשרצים**

א]מבואר בגמ' שרב ששת דן שכיון ששרצים זה חידוש ממילא זה סברא לאסור נטל"פ וביאר רש"י שהכונה שהחידוש מה שצריך להזהיר על דבר זה ועיין חת"ס שכן משמע לשון הגמ' שמוסיפה חידוש הוא והגמ' שואלת שאם כיון שזה חידוש זה סברא לאסור תמיד א"כ גם ביבש והגמ' שואלת שבשכבת זרע זה ודאי חידוש וא"כ שם ודאי צריך לטמאות בכל המקרים [והנה לפ"ז עיקר סברת חידוש היא ודאי נכונה רק הנידון בשרצים האם זה נחשב חידוש] והגמ' עונה שיש פסוק לחלק בין לח ליבש והנה צ"ע לרש"י שכיון שעכברא דדברא הוא מושבח א"כ אולי התורה אסרה בגללו

אמנם תוס' ביארו שכוונת הגמ' שהחידוש שזה הרי מאוס ואינו ראוי לגר ובכל אופן התורה אסרה א"כ לא שיך בזה היתר דנטל"פ שיסודו מדין אינו ראוי לגר והגמ' שואלת משרץ יבש דבפשוטו טעם ההיתר כיון שכה"ג זה לא ראוי לאכילה אבל עד כמה שכאן התחדש שגם אם זה לא ראוי א"כ ה"ה בכה"ג ולפ"ז הגמ' שואלת משכבת זרע ששם הרי זה לא דין אוכל ובכל אופן חזינן שיש חילוק בין לח ליבש חזינן שהחילוק לא מצד השם אוכל אלא מסיבה אחרת מצד מיעוט [כן ביאר בתוס' רי"ד] והנה האחרונים כתבו שבכלאי הכרם אפילו שנבילה שאינה ראויה לגר אסור בכל אופן איכא להיתר דנטל"פ מצד שהיום זה הלכה בדין נותן טעם וצ"ע א"כ מה סברת רב ששת ולרש"י שכונת הגמ' שכין שנתחדש חידוש אחד זה סיבה לעוד חידושים א"ש אבל לתוס' שהגמ' דנה שכאן התחדש אינו ראוי לגר א"כ זה לא שייך ועיין אבני נזר סימן פ"ב שכתב שכלאי הכרם שאין בזה לשון אכילה זה לא בגדר חידוש אבל כאן שיש דין אכילה ובכל אופן התורה חיבה הגדר שהחשיבה שזה נחשב אכילה הראויה וממילא זה סברא גם ביחס לנטל"פ ע"ש והנה עיין בית מאיר סימן פ"ז שנקט שבכלאי הכרם ובשר בחלב אין ההיתר של אינו ראוי לגר אבל יש היתר של נטל"פ מצד סברת הראשונים בשרצים שזה חידוש ואין לך אלא חידושו ולנ"ל אינו דומה דכאן שיש דין אכילה זה חידוש אבל שם שאין דין אכילה זה לא חידוש

ב] בהא דמבואר בסוגין דהוי חידוש מצד שזה סרוח עיין בר"ן ובתוס' רי"ד ובחידושי הראב"ד שביארו שזה כמו סרוח מעיקרא דכאן מתחילת יצירתו אינו ראוי אמנם בלשון תוס' וברמב"ן מבואר שדנו שזה אינה ראוי לגר שתלוי בר"מ ורבנן וצ"ע למה לא ביארו שזה כמו סרוח מעיקרא וראיתי לבאר דמה דיש תנאי בעלמא בחלות איסור שלא חל רק על דרגא מסוימת כאן שגילתה התורה שזה נבילה אין זה חידוש באיסור אמנם למ"ד שפוקע מזה הדין נבילה ויסודו שזה הלכה במחיב של נבילה שזה אכילה אם הנאה ודבר שאין בו הנאה אין בו איסור בזה חשיב חידוש לחייב באופן זה והנה מבואר בתוס' שגם לגבי טומאה יש חידוש וצ"ע הרי קי"ל כר"י שלגבי טומאה זה תלוי בעד ככלב וכאן זה ראוי לכלב וצ"ע

ג] בגמ' מבואר שיש הבדל בין עכברא דמתא דהוא מאוס לדברא שהוא לא מאוס והנה הגמ' מסתפקת האם עכברא בשיכרא זה משביח או לא ובשו"ע מבואר שכל הספק בעכברא דמתא אבל עכברא דדברא ודאי משביח ועיין ש"ך שכתב שזה נגד משמעות הגמ' ועיין ביאור הגר"א שביאר שרב ששת שאל שזה עולה על שולחן מלאכים לא שאל על מה שדנו שזה נטל"פ אלא רק על ר"ש שאמר שזה חידוש ובהכרח שאפילו שזה לא מאוס אבל בשר בשכר זה טעם של נטל"פ וכן ביאר הפמ"ג אמנם יש לדחוק שקושית הגמ' על הנידון שזה נטל"פ והנה לש"ך לכאורא וודאי שספק הגמ' גם בדמתא דהינו שבפשוטו בשר זה נטל"פ ביחס לשיכר והגמ' דנה שאולי זה לא נטל"פ ובצד שזה לא נטל"פ זה אפילו בדבר מאוס דהרי על זה רב דיבר ולפ"ז מדויק בגמ' שדבר מאוס בעצמו זה לא סיבה שיהיה נטל"פ בתערובת והגמ' לא העמידה בזה נידון כלל אמנם עיין רשב"א שהאריך לבאר שגם דבר שהוא מאוס לבד אבל בתערובת זה לא כך ומשמע שלמד שזה עצמו נידון הגמ' ועיין פמ"ג שכתב שמשמעות הרשב"א כשו"ע אמנם ברמב"ן כתב שהשאלה שזה לא חידוש וצ"ע לש"ך מנ"ל הסברא שדבר מאוס זה גם לא נישב נותן טעם ואם המאיסות זה מצד טעמו א"ש עיין בזה לקמן

ד] בהא דמבואר לר"ש שיש חידוש שחייב גם במאוס וה"ה נטל"פ ועיין חידושי חת"ס וכן במטה יהונתן על השו"ע שכתבו שה"ה בשרצים שהם לא מאוסים לא יהיה ההיתר של נטל"פ דהרי כיון שנתחדש בשרצים שגם במאוסים אסור ור"ש למד שאין כאן הדין של אינו ראוי לגר א"כ ה"ה בשאר שרצים אמנם מדברי הש"ך שביאר לעיל שרב שימי רק שאל שעכבר זה טוב וממילא אין סיבה שלא יתבטל מבואר שלא לומדים משאר שרצים אלא שבשרץ לא פגום אין את סברת רב ששת ועיין מטה יהונתן

ה] בהא דמבואר בגמ' ששרצים זה פגום עיין חזו"א סימן י"ב סק"ו שהקשה על הא דמבואר בגמ' שמי רגלי בהמה או אדם אסורים הרי זה מאוס ואדם לא אוכל אותם ותירץ שהגמ' דנה על דבר שמאוס מחמת טעמו אבל דבר שנפשו של אדם קצה בו לא חשיב מאוס [ובפרי תואר סימן ק"ג כתב שבאמת זה רק אסור מדרבנן כמו כל נבילה שאינה ראויה לגר שאסורה מדרבנן ובפמ"ג בש"ד סק"ב בסופו הביא מהרא"ש שזה מדאוריתא וכתב שכיון שזה עומד לרפואה זה סיבה שיחשב עומד לאכילה] והנה נחלקו הראשונים האם דין סוגין זה רק בעכבר או גם בשאר שרצים והרשב"א נקט שזה בכל השרצים ובלשונו משמע שהרי נפשו של אדם קצה בו אמנם עיין ב"י כאן ובסימן ק"ז שהובאה ראשונים שחולקים על זה והש"ך כתב שצריך להחמיר אמנם האחרונים סמכו על הכרעת הרמ"א להקל והפמ"ג כתב שהמחמיר תבוא עליו ברכה [ולענין תולעים הש"ך סימן פ"ד סק"ל כתב שזה וודאי אסור אמנם ברשב"א במשמרת כ: מפורש שגם תולע זה דבר מאוס ואפילו תולעים שנוצרו בפרות ודלא כדחילק בבית מאיר שם] ובפשוטו סברת האוסרים שכונת הגמ' כי הטעם הוא פגום וממילא אין ללמוד מעכבר לשאר שרצים והנה בגמ' מבואר שגם כלפי נתינת טעם מה שזה דבר מאוס זה סיבה שיהיה נטל"פ ולכאורא עד כמה שזה לא מאוס מצד עצמו אלא מצד שנפשו של אדם קצה מה שיך שזה סברא להתיר בתערובת הרי למעשה הוא נהנה ואולי כיון שמעדיף שזה לא יהיה לא חשיב הנאה וזהו חידוש וצ"ע בזה

ו] עיין רמב"ם פ"ב ממאכלות אסורות שכתב שהאוכל בריה חייב אפילו אם זה הסריח וכתב המ"מ שלא מדובר שזה הסריח לגמרי שאז יש את ההיתר של נבילה שאינה ראויה לגר ועיין פר"ח ק"ג סק"א שכתב שכונת הרמב"ם שברצים הסרוחים שכה"ג במה שהם גם סרחו זה לא סיבה להתיר ועיין חוות דעת ק"ג סק"ג שהקשה עליו דא"כ למה שיהיה ההיתר של נטל"פ שעד כמה שבאמת גם אם זה לא ראוי לגר זה אסור לא שיך ההיתר של נטל"פ אמנם יתכן כונת הפר"ח שכיון שזה בין כה מאוס אין תוספת במה שיש כאן עוד סיבה של מאיסות וממילא זה בכלל חידוש התורה ולא שבאמת אין כאן ההיתר של נבילה שאינה ראויה לגר ולכן בשרצים שאינם מאוסים בזה שחל כאן מאיסות בזה ודאי שיהיה מותר אפילו לחת"ס שלרב ששת זה יהיה אסור [והאחרונים נקטו שדעת המ"מ דלא כפר"ח אמנם עיין יד יהודה שאין זה מוכרח דהרי הוא דיבר על שרצים שאינם מאוסים שהרי הרמב"ם שם מדבר על כל השרצים וע"ש שנקט לאיסור וכן הוא בפמ"ג]

ז]עיין רא"ה בבד"ה שכתב שהתורה דיבר על עכברא דדברא, ודמתא הוא לא בכלל האיסור אמנם מבואר שם שכל שזה לא נשתנה אפילו שבעלמא אם זה סרוח זה לא חוזר ונאסר אם השביח אותו אבל פה זה נאסר דהינו שגם בשרצים המאוסים יש לזה שם שרץ ורק שהחלות איסור בפועל לא חל על זה אמנם הרמב"ן כתב שעכבר של התורה זה עכברא דמתא ועכברא דדברא זה סוג אחר והריטב"א כתב שהתורה דיברה על כל הסוגים

ח] הגמ' אומרת האי אימרטוטי אירמטוט ועיין רש"י שביאר שהכונה שזה נחתך לחתיכות קטנות ושרץ שיעורו בכעדשה ועיין רמב"ן ור"ן שהקשו ואם זה שיעורו בכזית גם יש לאסור מצד חצי שיעור עוד הקשו הרי אפשר לסננם ובפשוטו משמע כמבואר בש"ך שאם אי אפשר לסנן אין סיבה לאסור כלל והנה בפשוטו כל שאפשר לסנן חשיב שהאיסור ניכר ואין כאן מצד של תערובת ועיין חת"ס כאן שכתב שבחומץ יש תולעים שלא פירשו ואם יסננן זה יגרום איסור על החומץ ולא חשיב שאפשר לסנן ולכאורא אם הסברא שחסר בתערובת אין בזה סברא ועיין ברמ"א סימן צ"ח שחלב שנתערב בשומן שעל ידי שמצננים הוא צף למעלה חיבים לצננו ובגליון מהרש"א סקלג כתב שזה דאוריתא אמנם הפמ"ג הביא מהכו"פ שזה רק מדרבנן ובמקום הפסד לא צריך והנה הטור כתב שצריך לסנן ואם אי אפשר לסנן זה אסור וכתב הב"י שזה לא דוקא מצד ששרץ שיעור כעדשה אלא ה"ה בשאר איסורים מצד חצי שיעור ועיין ש"ך שהביא כן גם בשם המהרש"ל שכה"ג זה לא בטל אמנם ברמ"א מבואר שזה רק חומרא בשרץ ועיין בש"ך שביאר שזה מצד חשיבות של בריה דמצד שיש חתיכה ואי אפשר לסנן אין סיבה שזה לא יתבטל כדין ביטול של יבש ביבש ובנקודות הכסף האריך שזה רק סברא כשהוא בדבר לח ולא כשהוא ביבש וצ"ע החלוקה בדין בריה ובט"ז כתב שמדובר שזה ניכר בעין ולכן לא שיך כאן ביטול ובפר"ח שם וכן בגר"א הארכיו לאסור כי מדובר שזה ניכר במישמוש היד ובפשוטו הכונה שעל ידי הרבה חיפוס אפשר להרגיש החתיכה ולהוציאה וכה"ג חשיב שאין תערובת ובלשון הגר"א אפילו אחד באלף וכן עיין חכמת אדם כלל נ"א שכל שעל ידי הרבה חיפוס ימצאו אען כאן תערובת ועיין חזו"א סימן ל' שלמד מכאן שכל תערובת שאפשר על יד מאמץ גדול להגיע לאיסור לא חשיב תערובת ואין דין ביטול אמנם בש"ך כתב שכאן החשש אולי יפגע באיסור ויעבור איסור דאוריתא וחששו רק בשרצים כיון שזה חמור ומבואר ששיך להגיע לשרץ ולהכירו ובכל אופן מעיקר הדין זה מותר ובפשוטו כי זה טרחא גדולה לחפש אחריו וצ"ע בזה ועיין דרכי משה שהביא מהאיסור והיתר שבאי אפשר לברור תמיד מותר ובאפשר לסנן זה רק בשרצים ומדין דשיל"מ וצ"ב אם דשיל"מ מה צריך להגיע לחומרא דשרצים אמנם בדבריו מבואר שזה לא סברא שאין כאן תערובת כלל ועיין בדי השולחן כאן עמוד רל"ד שהאריך בזה בהבאת הראיות וכן האריך בזה במגילת ספר ע"ש

ט] והנה עיין ט"ז כאן שהקשה שעד כמה שאי אפשר להפרידו אפילו אם זה ניכר א"כ זה שנוי במחלוקת הרשב"א והרמב"ם לגבי קום שבחמאה דברשב"א מבואר שזה בטל ודימה לגרעיני חטה שאפילו שעומדים לעצמם אבל כיון שלא ניכר מה האיסור לכן זה מותר והרמב"ם חולק וביאר הכס"מ שכיון שזה ניכר אפילו שלא יכול להפריד כה"ג לא שייך ביטול ובפשוטו הרשב"א הבין שהסברא להקל כיון שהדבר עומד לעצמו ועל זה הביא ראיה אבל מצד שזה ניכר אין בזה שום סברא דהרי בכל תערובת של לח בלח יודעים שיש פה איסור וזה מותר וא"כ מה יוסיף שראו איפה האיסור רק שלא יכול להפרידו ומשמעות הרשב"א שם שגדר הדין שכל שאם המיעוט יהיה אסור זה ישפיע דינים על התערובת זה בככל ההיתר של ביטול והנה צ"ע למה כאן הב"י החמיר ולכאורא היה מקום לומר שזה כיון שפסק כרמב"ם שם אמנם בב"י משמע שלמד שזה גם כונת הר"ן והרשב"א בסוגין ועיין בט"ז שכתב לחדש שמצד כזה שזה ניכר שיש ביטול זה רק עד כמה שתמיד יאכל אם ההיתר אבל אם יש מצד שיאכלנו בנפרד כה"ג וודאי שבניכר לא שייך ביטול וצ"ב כוונתו

י] ובעיקר ביאור הגמ' עיין ראשונים שהביא לבאר שכיון שזה שהה הרבה זמן זה כבר נותן טעם לשבח עוד הביאו לבאר מהראב"ד שכל מה שזה פוגם מחמת השערות שעליו וכאן שנפלו השערות זה נותן טעם לשבח וצ"ע הרי זה מאוס מחמת שנפש האדם קצה בו ואם נימא שבנותן טעם אין לדון אלא מצד שזה טעם לא טוב א"ש אמנם צ"ע למה לא נדון שהבשר נותן טעם טוב רק שהשערות פוגמים וצ"ל שדנים הכל כדבר אחד וצ"ב

י"א ]עיין רעק"א במערכה דטעם כעיקר סק"כ שהקשה דהשכר שנכנס לעכבר לכאורא כאן שהעכבר הוא רוב א"כ חל עליו חנ"נ וא"כ שיצטרכו אחרי זה ששים כנגדו וכתב שכיון שהעכבר עצמו הוא נטל"פ מספיק רוב ה"ה כאן יספיק רוב ומזה הוכיח כרמ"א סימן קל"ד שגם דבר שחל עליו חנ"נ אבל אין דינו של היתר יותר מהאיסור שכל מקטום שהאיסור לפגם גם ההיתר חשיב לפגם אמנם בכו"ח סימן ל"ג כתב לדחות שגם השכר שנבלע בעכבר אבל הטעם שנכנס בו הוא נטל"פ וממילא לא חל כאן חנ"נ עוד כתב שאם נימא שחל ביטול עלה טעם א"כ זה כמו תערובת של יבש ביבש שאין בזה חנ"נ ע"ש

י"ב] עיין בחידושי הר"ן בסוגין שחידש שאם יש כזית בכדי אכילת פרס נטל"פ אסור ויתכן לבאר שזה סברא בעצם שביחס לדין טעמו וממשו לא שיך דין נטל"פ כי זה ניכר וממילא בפשוטו זה גם בשרצים וכן הביא כאן במאירי שיטה שגם בשרצים ביש כבאכ"פ זה לא בטל ולפ"ז בהכרח שבפירושו על הרי"ף חזר בו מזה ששם כתב שבשרצים זה תלוי ברוב אמנם פשטות לשונו שזה מאותו סברא שיש הגדלה בכמות ובזה חידש שאם זה שיעור לחיב ממילא וודאי שסברא זו נכונה שדנים ביחס לאיסור עצמו ולפ"ז יתכן שבשרצים שלא שיך את סברת הר"ן או מצד הגר"א שכאן תמיד מעדיף שזה לא יהיה או שכיון כיון שזה מאוס אין סיבה שלא יחול ביטול ביחס לטעם וצ"ע בזה

י"ג] בהא דהגמ' הסתפקה האם עכברא בשיכרא זה משביח עיין בראשונים שכתבו שבשאר משקין וודאי שזה פוגם אמנם מהרמב"ם דיקו שרק בשמן ויין שזה צריך להיות מבושם זה פוגם אבל בכל שאר משקין זה בכלל ספק הגמ' ועיין ט"ז שכתב שצריך להחמיר בזה והנה בשו"ע מבאר שזבוב בתבשיל זורקו ואוכל התבשיל ועיין רעק"א שהקשה הרי בשאר משקין צריך להחמיר ומשמע שלא הקשה על תבשיל אלא על שאר משקין וצ"ב מהכיכי תיתי החילוקים האלו שאם בדבר שלא צריך להיות שבח זה משביח אולי תמיד זה כך וצ"ע

י"ד] תוד"ה אמר בסופם כתבו שקי"ל כרבא ונפק"מ באינו בן יומו וצ"ע למה לא כתבו ונפק"מ בכל שרץ שנופל ואולי באו לומר חידוש שגם בשכר שזה משביח בכל אופן באינו בן יומו זה פוגם

ט"ו] בעיקר ספק הגמ' בנפל לגו חלא עיין רש"י דמשמע שהספק שמחמת חוזק החומץ זה לא מוציא טעם אמנם בתוס' מבואר שהנידון שכאן זה מחליא לשבח ועיין מהרש"א

י"ז] עיין בהגהות בסוף המסכת שהקשו שמה הגמ' דנה שרב ס"ל שנטל"פ אסור הרי לרב שמין במינו לא בטל ומבואר בתוס' לעיל שי"מ שבמקום שאסור במשהו אין היתר של נטל"פ א"כ אין שום ראיה מגיעולי עכו"ם שנטל"פ מותר דהרי יש לבאר שזה מצד מין במינו והיה מקום לומר שכל התוס' זה רק באיסורי משהו שגם באינו מינו אבל דבר שזה רק במינו בזה ודאי דנטל"פ מותר אמנם הראשונים כולם דנו לבאר שזה הכונה בגמ' בפסחים שקדרות בפסח ישברו מצד שזה רב לשיטתו ולנ"ל קשה וצ"ע

**א. ביטול איסור לכתחילה**

**ביצה ד: א"ר מתנא - איתמר**

**תורת הבית בית ד' ש"ג טושו"ע סימן צ"ט [יש לדלג הרמ"א ס"ה שנוגע לדיני חנ"נ וכן דיני חוזר וניעור] ס"ה ו',**

**ב. דין נטל"פ בכלים, ואין כונתו לבטל**

**גמ' ע"ה: וכולן שנשתמש – ע"ו. רמי ליה תוס' ור"ן ד"ה לא אסרה**

**תורת הבית ל"ו. – ל"ו: ובבד"ה ובמשמרת שם ועיין בדבריהם י"ט. לענין נטל"פ ועיין פסחים ל. תוד"ה ולישהינהו וברמב"ן ור"ן שם ובשו"ת הרשב"א רכ"ב בשם הראב"ד,**

**גמ' ע"ז ל"ג. ת"ר – ל"ג: רב יצחק, ובר"ן שם ד"ה איבעיא להו [ובביאור כונתו עיין ריב"ש סימן שמ"ט ובפר"ח סוף סימן ס"ד ועיין יד יהודה צ"ט סקי"ב ועיין פר"ח סימן קכ"ב בתוך הדברים מה שהקשה על הר"ן ועיין גליון מהרש"א סימן צ"ט]**

**סימן צ"ט ס"ז, קכ"ב ס"א ב' ה' ו', שו"ע ק"ח ס"ג, סימן פ"ד סי"ג י"ד**

**ביטול איסור לכתחילה**

**א. בביאור שיטת הרשב"א באיסור שאין לו עיקר – [עיין יד יהודה סקכ"ב שהאריך בזה] ועיין בארוך מש"ך**

**ב.בדין ביטול יבש ביבש האם זה מדאוריתא – עיין פתחי תשובה צ"ט ג' מה שהביא מהנודע ביהודה סימן מ"ה ד"ה והשלישית ועיין חת"ס יור"ד סימן שי"ט סימן ועיין יד יהודה סקי"ב שהוכיח מהראשונים [עיין רא"ה י"ט.] לא כך**

**ג. האם יש איסור דאין מבטלין בספק איסור – ש"ך צ"ב סק"ח ובחות דעת שם פמ"ג צ"ט בש"ד סק"ו ועיין רעק"א סימן ע"ז [ועיין עוד ש"ך קט"ו סקכ"ח קי"ד סקכ"א]**

**ד. בדין הקדירה שביטלו לכתחילה – רע"א סק"ג ועיין יד יהודה סקי"ח בתחילתו שחלק עליו**

**ה. בדין לגרום לבטל איסור – נתה"מ רל"ד סק"א**

**ו. לבטל איסור על מנת לתתו לגוי – פרי תואר סוף סק"ח ועיין הגהות מימוני סוף הלכות חלה אות כ"ה [נדפס בסוף רמב"ם זרעים]**

**ז. לבטל היתר כגון חמץ קודם פסח או חלב במים – מ"ב תנ"ג סק"כ ובשעה"צ שם [ועיין שו"ת הרשב"א תפ"ה]ועיין מג"א סוף סימן תמ"ז ובמ"ב סקק"ו שפ"ד צ"ט סקכ"ב ועיין חכמת אדם כלל נ"ב סי"א ועיין יד יהודה סקט"ו בארוך ובקצר ובמה שכתב לגבי איסור של מראית העין [ועיין רעק"א תשובה ל"ח לגבי דם שלא פירש ובתשובה ר"ז לגבי חלב במים]**

**ח. בדין להוציא מקצת מהאיסור – מ"ב תנ"ג סקי"ט [ועיין שטמ"ק ביצה ג: ד"ה ומורי הרב]**

**ח,ב. בדין ביטול של דבר שזה מצד סכנה – פתחי תשובה קט"ז סק"ג ועיין יד יהודה בקצר סקט"ז**

**ח,ג. בדין לעשות אוכל לאינו ראוי שיהיה אפשר לערבו – גליון היד אפרים סימן צ"ט ס"ה**

**בדין נטל"פ בכלים ואין כונתו לבטל**

**ט. בטעם איסור שימוש בכלי שאינו בן יומו – עיין תוס' ורא"ש ותוס' רי"ד בסוגין ועיין דרישה קכ"ב סק"ה שהקשה סתירה בדברי הרשב"א ועיין ביאור הגר"א צ"ט סקי"ח ובאבני נזר סימן קי"ב**

**י. למה אינו בן יומו לא אסור מצד ביטול איסור לכתחילה – בד"ה ורשב"א במשמרת י"ט. ועיין דרכי משה צ"ג סק"ב ועיין פמ"ג שפ"ד סוף סק"ז ועיין רעק"א מערכה ח' [בסוגיא דטעם כעיקר] סקי"ב**

**י,ב. בביאור הגמ' בפסחים ל. לישהנו לאחר הפסח – עיין בבד"ה ל"ו. לגבי קדירה שבישל בה בשר ובמה שהשיג עליו המשמרת הבית וע"ש לגבי איסור שהיום לא קיים והאריך בזה השפ"ד צ"ג ג' וביד יהודה צ"ג סק"ג**

**י"א. בדין אין כונתו לביטול – שו"ע פ"ד סי"ג י"ד, שו"ת רע"א סימן ע"ז [ועיין תשובת הרשב"א סימן תס"ג ובמה שדן בזה רעק"א בהשמטה] ועיין פר"ח סוף סימן ס"ד וביד יהודה סקי"ג ועיין נוב"י סימן כ"ו בהגהה ובמה שהשיג עליו הנחלת צבי בגליון השו"ע פ"ד סי"ג ועיין ט"ז סימן צ"ט ובפתחי תשובה ובש"ך קט"ו סקכ"ח ועיין ר"ן בע"ז ל"ג: ובריב"ש סימן שמ"ט ובפר"ח שם מה שהקשה עליו ועיין בית מאיר סימן צ"ט מה שביאר בכונת הריב"ש ועיין מג"א סוף סימן תמ"ז ובביאור כונתו בגר"ז סנ"ב**

**י"ב. בדין אין כוונתו לבטל לגבי דבר בעין – תרומות פי"א מ"ו ז' ח' שו"ת הרשב"א סימן רכ"ב חידושי הרשב"א בב"ב פ"ז: ד"ה ורמינהו רמב"ם פט"ו מתרומות הי"ט, סימן קכ"ב פר"ח סק"ג וביאור הגר"א סקט"ו**

**י"ג. בטעם ההיתר דתשמישו בשפע – עיין רשב"א במשמרת ל"ו. י"ט. ועיין שפ"ד צ"ט ז' בסופו ועיין יד יהודה תחילת סקי"ג**

**י"ד. תשמישו בשפע בדבר שנטל"פ ביחס למה שמבשל – חכמת אדם נ"ב י'**

**ט"ו. שימוש בכלי נטל"פ במזיד – שו"ע קכ"ב ס"ו שפ"ד צ"ט סק"ז וברשב"א סוף ב"ד ועיין אבני נזר חלק או"ח סימן שנ"ד סק"ז**

**י"ז. עכו"ם שעשה לצורך הישראל מדעתו – שפ"ד ק"ג סקי"ד בסופו בשם המהר"ם ועיין פתחי תשובה קכ"ב סק"ה ועיין רשב"ש סימן תק"ס והאריך בזה באמרי בינה הלכות בב"ח סימן י"ד ועיין בדי השולחן מה שהביא בזה**

**י"ח. בישול בכלי שבלע איסור שפגם התערובת – רמ"א ק"ג ס"ב ועיין רעק"א סק"ב מה שדן לגבי האוכל עצמו**

**סוגיא דביטול איסור לכתחילה**

א]מבואר בגמ' גיטין נ"ד. ובביצה ד: שאין מבטלין איסור לכתחילה ועיין רשב"א בתורת הבית שהאריך דדעת התוס' שזה מדרבנן ודעת הראב"ד שזה מדאוריתא ועיין פתחי תשובה סק"ג שהביא מהנוב"י תנינא סימן מ"ה ד"ה והשלישית וכן הוא בחת"ס או"ח סימן קכ"ט שכתבו שכל זה בלח בלח שבזה כל שזה תערובת שזה לא נותן טעם זה כאילו אינו אבל בתערובת יבש ביבש שהדבר עומד לעצמו בזה וודאי שזה אסור מדאוריתא ומשמעות הדברים שמסברא זה אסור ובחת"ס יור"ד סימן שי"ט כתב שיבש ביבש מוכח מדין התורה לתת טריפה לכלב שאסור לבטל אמנם עיין יד יהודה סקי"ב שהביא מהרא"ה י"ט. שהוכיח שזה דאוריתא מהא דוכי אדם יבטל חתיכה בשני חתיכות ומשמע שלדעות שזה דרבנן גם בכה"ג זה דרבנן ועיין פר"ח שכתב להוכיח שזה מדאוריתא דהגמ' גיטין אורמת דמדאוריתא חד בתרי בטיל ומבואר שרק לכן אין כאן איסור דאוריתא ועיין יד יהודה שכתב לדחות על פי יסוד החוות דעת שבאיסורי הנאה זה ודאי דאוריתא שחשיב שהוא נהנה מאיסור דאוריתא אמנם אין הדבר מוכרח דהרי עושה שיחול על זה היתר ומעשה הביטול לכאורא הוא לא מעשה הנאה ובמ"ז סק"ז דחה שהגמ' אמרה יותר טוב ומבואר שגם ביבש נקטו שזה רק דרבנן והנה עיין יד יהודה שכתב דמבואר בראשונים שהמחלוקת בין במתכוין לבטל ובין בשאינו מתכוין לבטל וכן מבואר בפשוטו בזרוע בשלה ששם אין לו ענין לבטל אמנם בלשון הראב"ד בתמים דעים מבואר שכל האיסור רק במכוין לבטל ע"ש

ב]הגמ' בביצה אומרת שעצי דקל שנפלו לתוך התנור מרבה עליהם ומסיקן והגמ' שואלת שהרי קא מהפך באיסורא ועונה כיון שרובא נינהו כי קא מהפך בהיתרא קא מהפך וברש"י מבואר שהכונה שיש כאן ביטול ברוב ולפ"ז כתב הרשב"א שצריך שזה לא יהיה ניכר אמנם הרשב"א בשבת כ"ט ביאר שהכונה שכיון שעיקר הטלטול מתיחס להיתר הוי טלטול מהצד ולכן מותר והנה בהמשך הגמ' מבואר שכאן ההיתר כי מקלא קלי איסורא ועיין סימן תרע"ז דהטור הביא מהמהר"ם דבנר חנוכה זה לא שיך דהרי נהנה מהאור ולא מחום שנוצר וזה נחשב הנאה מגוף הדבר וצ"ע הגמ' הרי טלטול העצים הוא עדין כשזה לא שרוף ולרשב"א שזה מצד טלטול מהצד א"ש אבל לרש"י קשה ועיין פמ"ג מש"ז סקי"ב שהניח בקושיא ועיין זכרון שמואל סימן כ"ד ובאפיקי ים שהאריכו בזה ואולי לגבי האיסור טלטול מוקצה ודאי שאין חיסרון של אין מבטלין איסור לכתחילה

ג] הגמ' בביצה אומרת שעצי מוקצה שנפלו לתנור מרבה עליהם עיצים ומסיקן ויש ראשונים שנקטו שמדובר שאפילו שזה לא נפל לתוך תערובת אמנם הרשב"א גרס בגמ' שנפל לתוך עצים אחרים ורק כה"ג מבואר בגמ' שמותר להרבות עליהם ולבטלו ובטעם הדבר שזה יותר קל עיין רשב"א ביצה ד: שכיון שאם נאסור יפסיד גם את ההיתר לכן התירו לבטל והנה זה ודאי שבאיסור של תורה רק שזה שיעור דרבנן כגון שזה התבטל ברוב וצריך שישים בזה אסור לבטל וכמבואר בגמ' בגיטין נ"ד. לגבי דבר חשוב אמנם לגבי כל האיסורים דרבנן האחרים נקט הרשב"א שזה דומה למוקצה ואפילו שמנו של גיד שזה אטו גיד או גבינה שרבנן חששו שמא העכו"ם עירבב בזה איסור בזה כל שזה כבר התערב מותר להוסיף אמנם מצאנו עוד חידוש בגמ' בכורות כ"ז. שתרומת חו"ל מותר לבטלה ברוב ונקט הרשב"א דבפשוטו ה"ה איסור שדומה לזה והגדיר הרשב"א דבר שאין לו עיקר מן התורה דהינו שזה גם יותר קל ממוקצה ששם זה מצד חשש מלאכה וכדו' ונקט הרשב"א דוגמא של בישולי עכו"ם ולגבי גבינת עכו"ם יש סתירה דבארוך מבואר שנקט שזה גם בכלל תרומת חו"ל אמנם בקצר העתיקו אם שמנו של גיד שזה ודאי רק כמו מוקצה ולא יותר קל ועיין יד יהודה סקכ"ב שהאריך בזה אמנם הרשב"א לדינא החמיר כרמב"ן שרק בתרומת חו"ל שזה דרבנן קל התירו לבטל לכתחילה אפילו שלא נפל לתערובת ולא בשום איסור דרבנן והנה עיין ב"י שהביא מהראבי"ה שרק מוקצה שאין לו שורש מהתורה אם נפל יכול להרבות אבל תרומה של אילן שזה דרבנן או בשר עוף בחלב שזה דרבנן בזה שיש לו עיקר מהתורה זה חמור יותר אמנם ברמב"ם מבואר שבשר עוף דרבנן אם זה נפל יכול להוסיף אמנם צ"ע בדעת הרמב"ם שהרי תרומה בזמן הזה דרבנן א"כ למה בנפל תרומה אסור להוסיף וצ"ע והאריך בזה היד יהודה והנה בגמ' מפורש שלגבי תרומת אילן אסור להוסיף והניחא לרמב"ם שזה דאוריתא אבל לכל הראשונים הוא דרבנן ומבואר שכיון שהרחיבו את איסור התורה זה כמו דאוריתא ולפ"ז צ"ע סברת רעק"א סימן ל"ח שדם שבשלו זה נידון כמו איסור דרבנן דלרשב"א מותר לבטל

אמנם הרא"ש נקט שכל מה שהגמ' אומרת שבדרבנן אפשר לבטל זה רק במקום שמיקלי קלי איסורא וכמו שמוסיפה אחרי זה לגבי דשיל"מ וכן פסקו האחרונים להלכה ולפ"ז בשום איסור דרבנן שלא נתבטל אסור להוסיף כדי שיתבטל ומשמעות הרשב"א במשמרת ל"ו. שחשש לשיטת זו וכן משמע בב"י במה שתמה על הטור אמנם בלשונו שם לא הזכיר צד לחוש לשיטה זו ועיין יד יהודה סקכ"ב ד"ה מיהו דהביא דהרשב"א בתשובות החמיר בזה

ד] עיין שפ"ד צ"ט סקכ"ב שכתב שאסור לערב חלב במים בשביל לבשל אותם אחרי זה אם חלב וגם זה בכלל הדין שאין מבטלין איסור לכתחילה וכן הוכיח ביד יהודה סקי"ד [ועיין רעק"א תשובה ר"ז שהאריך לדון שלבטל חלב בבשר יותר משישים שזה היתר אין מקור לאיסור אמנם הוכיח שזה אסור] ולענין חמץ קודם הפסח עיין סימן תנ"ג סק"כ ובשער הציון שם שהביא שנחלקו בזה המג"א והט"ז והאחרונים הביאו מהרשב"א תשובה תפ"ה שגם קודם זמן איסורו חשיב ביטול איסור לכתחילה ועיין חכמת אדם כלל נ"ב סי"א שאם מערב חלב ביין כדי להלבינו ולא כדי לאכולו אם בשר מותר ואחרי זה גם אם ירצה לאוכלו אם בשר אין בזה איסור ועיין יד יהודה סקט"ו שהוכיח מהירושלמי שאיסור שזה רק מצד מראית העין אין בזה איסור של ביטול לכתחילה ועיין שו"ת רעק"א סימן ל"ח שהאריך דדם שלא פירש אפילו שהוא לא אסור אין היתר לבטלו שחשיב שכבר עכשיו הוא אסור כלפי מצב שהוא פירש ועיין בגליון רעק"א סימן פ"ז ס"ו שדן שלגבי איסור בישול בשר בחלב אין איסור ביטול איסור לכתחילה שזה רק ביחס לאכילה אמנם היד יהודה הביא מהירושלמי שגם לגבי זריעת כלאים אסור ועיין סימן תרכ"ו שמותר לערב סכך כשר אם פסול ועיין ט"ז ואחרונים שדנו למה אין איסור של אין מבטלין וכו' ומבואר דלא כרעק"א ועיין מרדכי שם שישב שמצות לאו להנות ניתנו ומבואר שאין יסוד האיסור שמא לא יבטל כדינו

ה] עיין מ"ב תנ"ג סק"כ דמשמע שכל הנידון אם מוסיף איסור אבל אם מוציא חלק מהאיסור ועל יד זה נשאר שיעור איסור זה לא בכלל אין מבטלין איסור לכתחילה וצ"ב הסברא בזה ובשטמ"ק ביצה ג: מפורש שגם כה"ג אסור

ו] עיין שפ"ד צ"ט סק"ז שכתב שזה ודאי בנפל איסור ויש ספק אם יש שישים שאסור להוסיף כיון שאיקבע איסורא וכן דבר שהוא ספק איסור אסור לבטלו אמנם בספק אם נפל איסור לתערובת עיין פמ"ג שדן שכה"ג כיון שהאיסור לבטל הוא מדרבנן אמרינן שספק דרבנן לקולא והכריע שלא אמרינן ספק דרבנן לקולא וכן נקט רעק"א תשובה ע"ז אמנם עיין ש"ך צ"ב ח' ובחוות דעת שם סק"ה לגבי טיפת חלב שנפל על בשר ולא יודעים אם יש חתיכה שנאסרה שיכול לערב הקדירה דמבואר שנקט שכה"ג אין איסור של ביטול איסור ע"ש [ועיין קיצור הלכות תערובת להרב פויפר שהאריך בזה בהבאת המקורות]

ז]עיין פרי תואר סק"ח שדן שאם האיסור לבטל איסור הוא מדאוריתא גם אם מבטל כדי לתת לעכו"ם שלא איכפת לו כלל מהביטול זה אסור אמנם עיין בהגהות מימוני הלכות חלה אות כ"ה שנקט שמותר וכן הוא בגליון מהרש"א סימן צ"ט ובפשוטו הוא מוכח מכל הגעלת כלים ששופך המים אם לא דנימא שבאין כונתו לבטל מותר אמנם בנותן לעכו"ם אין כונתו לבטל וממ"נ זה מותר

ח] מבואר בגמ' בגיטין דבביטל במזיד זה אסור ובשוגג זה מותר מצד שבדרבנן לא גזרו שוגג אטו מזיד ועיין חוות דעת דלפ"ז לראב"ד שאסור לבטל מדאוריתא אם ביטל דבר שלא היה עדין ביטול כלל באמת קונסים שוגג אטו מזיד ועיין יד יהודה שהוכיח לא כך ובאמת משמעות הרשב"א והר"ן שלאחר שהביאו את הנידון אם זה דאוריתא או דרבנן כתבו שבשוגג מותר ומשמע שזה לכו"ע אמנם ודאי שפשטות הגמ' בגיטין דמבואר שזה תלוי בנידון של שוגג אטו מזיד בדרבנן ובפרט שהגמ' מדגישה שמדאורייתא חד בתרי בטיל מבואר שאם עשה הביטול עצמו גוזרים אמנם יש לדחות שהגמ' שם רק שואלת מר' יהודה שחזינן שגוזרים שוגג אטו מזיד בדרבנן אבל בדעת ר' יוסי שלא גוזרים יתכן שזה מסברא אחרת והנה הרמב"ם חידש שרק קנסו את האדם שעשה הדבר ולא למישהו אחר והעתיקוהו כל הראשונים ועיין יד יהודה שהביא שהבית מאיר דייק מתוס' סנהדרין ל"ג. שחולקים על זה, וכתב הרשב"א שאם עשה הדבר לצורך מישהו מסוים זה גם אסור לו והסכימו עמו הראשונים וכתב האיסור והיתר שאם אדם מבטל בשל חברו לצורך חברו זה לא נאסר למבטל דאין לו שום ענין בזה וממילא כאן אין סיבה לקנוס עליו ועיין אחרונים שהביאו מהמהרש"ל שאם אדם מבטל לחברו והוא לא ניחא ליה בזה כיון שהוא שוגג הוא לא נאסר ועיין פר"ח שחלק עליו שכיון שכונתו כדי שלא יהנה ממעשיו הרעים א"כ יש כאן סיבה לאסור ועיין רעק"א שציין לריב"ש שאוסר מפורש כה"ג ובחכמת אדם נקט להקל אמנם עיין מגלת ספר שהביא מהשדי חמד שנקט שכונת המהרש"ל באדם שמבטל בשל חברו לצורך חברו שבזה כיון שהבעלים הוא שוגג לא התחיל הקנס אבל במבטל בשל עצמו וודאי חל הקנס ולפ"ז כולם מודים לריב"ש ולכאורא הדבר מוכח מהא דלבני ביתו זה אסור אפילו שהם שוגגים ולא רוצים והטעם שזה קנסעליו שכל שזה שלו קונסים גם כלפי אחרים כל מה שגורם שיהנה מהאיסור

והנה הקשה הב"י למה אוסרים למי שזה נעשה בשבילו הרי אין אדם חוטא ולא לו ואין סיבה לחשוש שפעם הבאה יעשה בשבילו ותירץ או כיון שזה איסור קל לאנשים וחוששים שיעשה בשבילו או שחוששים שיגיד לעכו"ם שיבטל לצורך אחרים ולכאורא אם עושה כדי למכור ולהרויח כסף מאחרים שזה תועלת שלו וודאי אסור ואין בזה מקום לקושית הב"י ועיין מג"א סימן שי"ח שדן שגם לגבי שבת יהיה הדין שבמבשל לצורך אחר זה יאסר לו עולמית וכתב שכאן אין את סברת הב"י שהרי איסור בישול חמור לאנשים וכן אם יגיד לעכו"ם שיעשה לו זה אסור [כונתו שלא צריך להגיע לקנס המיוחד כאן ומבואר שנקט שבדין מבטל איסור אם העכו"ם יעשה מעצמו אין בזה איסור ודלא כרשב"ש] ועיין תהלה לדוד סימן שי"ח סק"ו שהקשה שלכאורא כאן סיבת הקנס שלא יהנה מהביטול אבל שם הרי לאחר בכדי שיעשו גם אסור וזה קנס יותר חמור שזה יותר בגדר עונש ובזה לא מצאנו לאסור לאחרים ואולי המג"א דן לגבי בכדי שיעשו שיאסר מצד סוגין וצ"ע

ט] עיין רעק"א סק"ג שכתב שאם ביטל איסור לכתחילה ובישלו בכלי הכלי אסור אמנם עיין יד יהודה שכיון שכל האיסור רק להנות כה"ג שמקבל בליעה זה לא בגדר הנאה עוד חידש היד יהודה שזה ודאי איסור דרבנן שאין לו עיקר מדאוריתא ומועיל רוב ולא צריך שישים כמו בישולי עכו"ם וגבינת עכו"ם והנה בפשוטו צריך רוב רק נגד חלק האיסור אמנם משמעות דבריו שצריך רוב כנגד הכל דהינו שרבנן עשו חלות איסור על התערובת ועיין רעק"א תשובה ס"ד שכתב שאפילו שנתגלגל מדאוריתא לדרבנן לא אומרים ספק דרבנן לקולא אבל כאן שזה איסור קנס אין הסברא שלנתגלגל דהינו שלא גדר הדין שלא בטל אלא יש כאן איסור חדש של קנס וכן מבואר מהרמ"א שאסור למוכרו לישראל והרי איסור זה לא היה קודם אלא שיש כאן איסור להנות מזה וצ"ע בזה

י]עיין נתה"מ סימן רל"ב סק"א שנקט שאם אדם מוכר לחברו איסור והוא ביטל את זה עבר על איסור של אין מבטלין איסור לכתחילה כיון שגרם לבטל האיסור וממילא אסור לו להנות ולקחת על זה כסף וברשב"א לגבי אם אומר לעכו"ם מבואר שכיון שעושה על פיו זה כאילו הוא מבטל ובפשוטו מבואר כנ"ל ונפק"מ שלא שיך כאן להקל כדין אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן וכן מאידך אין מכאן שום מקור לאסור עכו"ם שעושה מעצמו לצורך הישראל דלא מצאנו דבאיסור ביטול איסור יש כאן מפרשת אמירה לעכו"ם עיין לקמן בסוף הסוגיא

**בדין נטל"פ בכלים ובדין אין כונתו לבטל**

י"א] מבואר בגמ' שכלי שבישל בו איסור אפילו אם הוא אינו בן יומו אסור לבשל בו ואם בישל בדיעבד זה מותר למאי דקי"ל שנטל"פ מותר וצ"ב למה אסור להשתמש באינו בן יומו ועיין תוס' רי"ד שזה מצד שאין מבטלין איסור לכתחילה דהינו שנטל"פ הרי חפצא של איסור רק שעל ידי שמערב זה מתבטל ממילא זה בכלל אין מבטלין איסור לכתחילה וברא"ה בבד"ה י"ט. הוכיח שנטל"פ חל על זה היתר גמור ולא שזה רק ביחס לתערובת דאל"כ היה כאן איסור לבטל לכתחילה ולא היה צריך להגיע לסיבה חדשה וכן ועיין דרכי משה סימן צ"ג סק"ב שהוכיח מהגמ' שההיתר בנטל"פ לא מצד ביטול ע"ש ועיין רשב"א במשמרת הבית שענה לו שבדבר שלא יכול להגיע לכלל איסור אין בזה איסור של ביטול איסור לכתחילה

אמנם בגרסתינו מבואר שסיבת האיסור מצד שגוזרים אטו בן יומו וברשב"א בתורת הבית ל"ו. משמע שלא גרס כן בגמ' אמנם מבואר בראשונים בכמה דוכתי שיסוד האיסור מצד הגזירה הנ"ל והטור למד מזה לאסור תשמישו בשפע אטו שישתמש שלא בשפע עיין לקמן והנה הקשו התוס' למה גזרו על הכלי ולא גזרו על האוכל ותירצו שהקדירה היה בה איסור בתחילה משא"כ המאכל דהינו שהקדירה שהיא עצמה היתה אסורה אתמול בזה יש יותר סיבה מאשר לאסור את המאכל והרא"ש הביא לבאר עוד שלאחר שאסרו לבשל בכלי שאינו בן יומו זה לא מצוי שאדם יבשל בכלי שבלע איסור ולכן אין סיבה כבר לגזור ובפשוטו מצאנו עוד טעם בזה דעיין תוס' פסחים ל. לגבי כלי חרס שיש בו משהו שכתבו שכיון שכל האיסור הוא רק לכתחילה לכן כאן זה מותר דחשיב בדיעבד והקשו שא"כ כל כלי חרס זה כמו בדיעבד ותירצו ששם זה בלע הרבה איסור ויש חשש שזה יאסור החמירו יותר [אמנם עיין חכמת אדם כלל נ"ה ס"ז שכתב שבמקום שיש עוד צדדים יש להקל בכלי חרס וכן עיין שו"ת רעק"א תשובה ל"ג שבמקום הפסד מרובה כגון כלי מאוד יקר של חרס יש להקל] ומבואר לכאורא שגדר הדין היה שאסרו רק לכתחילה ולא בדיעבד ולכן לגבי המאכל חשיב שזה בדיעבד ועיין שם בחידושי הר"ן שדן שתנור זה חשיב בדיעבד ועיין רמ"א סימן צ"ה ובסימן קכ"ב ס"ו ובש"ך סק"ה שמים חשיב שלא התחיל הנאתם ואסור להשתמש בהם שזה כמו לכתחילה ועיין פמ"ג שפ"ד סימן צ"ט י"ט מה שחידש בזה שבשל ישראל גם אם התחמם לשתיה אסור ורק בשל עכו"ם יש בזה חילוק ע"ש ועיין רמ"א סימן ק"ח בדרכי משה שהוכיח שגוי שביטל והישראל בא לקנות ממנו זה כמו בדיעבד מהא דמותר לקנות דבר שיש בו ביטול שנטל"פ מגוי ועיין תוס' לעיל ס"ז: שבמרדה כיון שלא ישמע לנו לעשות אחר מותר שזה כמו בדיעבד אמנם צ"ע שהרי תוס' בסוגין לא ביארו שההיתרא של האוכל מצד שזה בדיעבד

ושמעתי לדון שתוס' דנו שרבנן כמו שגזרו על הכלי שיאסר לבשל בו יגזרו שגם האוכל יאסר כמו אם היה מבשל כשזה לא נטל"פ ועל זה כתבו חילוקים הנ"ל אמנם יש מקום עדין לדון שכיון שגזרו ביחס לכלי א"כ חשיב שהאוכל שבלוע בכלי הוא חפצא של איסור וזהו גדר הדין וזה כאילו לשבח ממילא מצד זה הוא צריך לאסור ולזה כתבו שכל האיסור שהטילו על האוכל שבקדירה זה רק איסור של לכתחילה ולא של בדיעבד והכלי תמיד חשיב לכתחילה ולפ"ז קושית הראשונים בתחילה שכמו שלגבי הכלי החשיבו כלכתחילה שיהיה גם תקנה על האוכל שזה נאסר ויחשב לכתחילה ובזה כתבו שכאן לא היה סיבה לגזור וצ"ע

י"ב] עיין גמ' בפסחים ל. שרב ס"ל שחמץ שעבר עליו הפסח אסור מדאוריתא ולכן קדרות שעבר עליהם הפסח ישברו והגמ' שואלת שיעשה אותם שלא במינם דהינו שבמינם אי אפשר כיון שרב ס"ל שמין במינו במשהו והגמ' עונה שמא יעשה במינו [ולהלכה כיון שחמץ לאחר הפסח זה דרבנן ממילא תמיד מותר ואפילו בנותן טעם] והנה הקשו הראשונים למה במינו אסור הרי זה נטל"פ ויש שכתבו שבאיסורי משהו אין היתר של נטל"פ אמנם רוב הראשונים ישבו שהרי יש גזירה דרבנן של אינו בן יומו אטו בן יומו וחזרו והקשו למה באינו מינו מותר הרי אין מבטלין איסור לכתחילה ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים ר"ת בשו"ת בספר הישר נ"ו ה' כתב שכיון שזה בלוע בזה אין איסור של ביטול לכתחילה התוס' כתבו שכיון שיש כאן רק משהו איסור כה"ג באינו בן יומו לא גזרו וע"ש שזה רק לצד שגם רב מודה להיתר של נטל"פ עוד כתבו לישב שמדובר בכלי חרס וכה"ג חשיב בדיעבד וכיון שכאן גם כשהוא לא נטל"פ אין בזה לאסור הקילו ולא גזרו ובתשובות הרשב"א תשובה רכ"ב הביא מהראב"ד שמכאן למד שכל בליעה בכלי של משהו שתמיד יהיה שיעור ביטול אין בזה איסור של אין מבטלין איסור לכתחילה והגר"א סוף סימן צ"ט וכן סימן קכ"ב סקט"ו האריך בזה וברמב"ן ישב שכיון שזה היתרא בלע וזה רק בליעה שזה כמו מיקלא קלי איסורא לכן הקילו אמנם רק מצד שיש כאן משהו וזה תמיד יהיה מותר

ועיין ברשב"א בתוה"ב ל"ו. שכתב שכלי שבישל בו בשר גם כשהוא נהיה נטל"פ יש איסור לבשל בו חלב אמנם הרא"ה בבד"ה חלק עליו שזה דומה לחמץ דמבואר בגמ' שדנה להתיר וביאר הנ"ל כיון שזה היתרא בלע ושלאחר שזה נטל"פ שזה מתיבש תמיד זה נחשב משהו והרשב"א דחה שזה רק שם שמדובר שהשתמשו חמץ משהו ועל דרך הר"ן שם עוד כתב לישב דשם כיון שאיסור זה לא נוהג אלא בפסח ואחרי פסח לא שיך לגזור אטו ורק במינו זה אסור מצד שאיסורי משהו אין היתר של נטל"פ ע"ש

י"ג] והנה עיין גמ' ע"ז ל"ג: דמבואר בגמ' שקנקנים ששרו בהם יין של גוים שיש על ע"ז איסור י"נ אסור להשהות בהם יין כי זה בולע טעם אבל מים או שכר מותר והרשב"א בתורת הבית הביא מהראב"ד ללמוד מזה שכיון שזה בלע רק משהו ובכל צורת שימוש תמיד יש בזה שיעור ביטול דהינו שזה תשמישו בשפע כה"ג אין איסור של ביטול איסור לכתחילה אפילו אם הוא בן יומו ולכן לא גזרו אטו אינו בן יומו דגם בבן יומו כה"ג זה מותר [וצ"ע למה לא נגזור אטו מינו כמו בחמץ וצ"ל ששם שיש הרבה דברים שזה מין חמץ גזרו] ועיין ר"ן שם שדחה שמים זה מצד שמדובר שעושה שלש פעמים שזה הגעלה ובאמת לא משתמש במים ולגבי שכר ביאר שזה שורף את היין ויש כאן הגעלה ולא שזה מוציא היין ויש כאן ביטול וברא"ש שם מבואר שזה קולא מיוחדת שכיון שיין במים זה נטל"פ כה"ג שזה גם משהו לא גזרו [ועיין ט"ז סוף סימן צ"ט שנקט כן לדינא וכן פסק החכמת אדם] ועיין ר"ן שכתב שכאן כיון שאין כונתו לבטל כה"ג אין איסור של ביטול איסור לכתחילה וצ"ע שהרי כאן משתמש במים או בשכר ואם כיון שלא עושה כדי לבטל אלא כדי להניחם שם חשיב שאין כונתו לבטל א"כ בכל תשמישו בשפע אין סיבה לאסור דהרי תמיד אין כוונתו לבטל וצ"ע ועיין פר"ח סימן קכ"ב שכתב שלגבי מים אפילו אם שותה המים אבל כיון שמטרתו להוציא היין שיהיה ראוי להשתמש יין א"ש אבל בשכר הרי מניח כדי לשמור השכר ואולי יש לדחוק שגם לביאור זה מניח השכר כדי שיבלע היין ואחרי זה יהיה מותר להניח יין וכיון שכונתו להוציא היין אפילו שגם מתכונן להשתמש בשכר זה עדיף מסתם בישול בכלי שחשיב כונתו לבטל וצע"ג [ועיין ש"ך סימן קל"ה סקכ"ט שהביא מהמרדכי הפוך שאם מניח מים כדי להגעיל הכלי בזה אסור להשתמש במים ואם מניח שכר מותר

י"ד] והנה עיין ר"ן שכתב שיסוד זה שאם לא מתכוין לבטל מותר מכל הגעלה שאיך מותר להגעיל הרי הוא מבטל האיסור במים אלא בהכרח שכיון שאין כונתו להנות מהדבר לא חשיב מבטל איסור לכתחילה ועיין גליון מהרש"א צ"ט סקט"ו שתמה הרי אם לא משתמש במים אין בזה שום איסור ומי אומר שמדובר שמתכונן להשתמש במים ועיין ריב"ש סימן שמ"ט ובמה שתמה עליו הפר"ח סימן ס"ד בסופו ובבית מאיר סימן צ"ח שביאר שכונתו מצד ממ"נ שאם ההיתר כי לא מתוכנן להשתמש במים ובאמת זה אסור א"כ תמיד זה חוזר ונבלע ואם זה נחשב מותר כיון שאין כונתו להשתמש א"כ מוכח היסוד הנ"ל

ט"ו] והנה עיין שו"ע סימן פ"ד סי"ג שהובא בשם האורחות חיים דדבש שיש שם רגלי הדבורים מותר להרתיח כדי להוציאם ואין בזה ביטול איסור לכתחילה כיון שלא מתכוין לבטלם דהינו שאפילו שעל ידי ההרתחה יוצא טעם לתוך הדבש אבל כיון שאין כונתו להוציא הטעם אין בזה איסור של ביטול איסור לכתחילה ועיין טור סימן תנ"ג לגבי גרעיני חיטה של חמץ שנתערבו בשאר גרעינים שמותר לטחון ואין בזה איסור ביטול לכתחילה כיון שאין כונתו לבטל אלא טוחן כי צריך לטחון החיטים והנה עיין בהגהה מבן הנודע ביהודה סימן מ"ו שכתב שכל זה במקרה שזה כבר מעורב רק עושה מעשה שזה יתבטל אבל זה לא סיבה שיהיה מותר לערב שזה יתבטל והוכיח דבר זה מכל נידון הראשונים שתשמישו בשפע יהיה מותר והרא"ה חולק ואוסר והרי אין כונתו לבטל אלא כונתו לבשל האוכל אלא בהכרח שכאן שהנידון לערב האיסור וודאי אסור אמנם עיין בהגהות נחלת צבי בגליון השו"ע סימן פ"ד שהוכיח מהר"ן בע"ז שמדבר על כה"ג שמערב היין בשכר או במים וגם כה"ג התיר וע"ש שהאריך להוכיח מהרבה אחרונים שגם כה"ג מותר וכתב שבפמ"ג סימן צ"ט שפ"ד סק"ז בסופו מבואר שאדרבא טעם הרשב"א שהתיר תשמישו בשפע ואין כאן ביטול איסור לכתחילה כיון שאין כונתו לבטל ולפ"ז מה שבאין תשמישו בשפע אסור אין טעם האיסור מצד שאין מבטלין איסור לכתחילה אלא זה רק מצד גזירה שמא ישתמש בצורה שלא יהיה ביטול וכן הוא באמת הלשון ברשב"א בארוך ל"ו: אמנם כבר הבאינו דבר"ן עצמו בע"ז מדויק שחולק על הרשב"א וסובר את ההיתר של אינו מתכוין ובהכרח שסתם בישול חשיב שכונתו לבטל ורק כשמטרתו להוציא האיסור וממילא זה מתערב באוכל שייך סברא זו וצ"ע

ט"ז] והנה הרא"ה י"ט. הקשה איך מותר נטל"פ מעיקר הדין הרי אין מבטלין איסור לכתחילה חזינן שלא ס"ל הסברא שאין כונתו לבטל בכה"ג ועיין רשב"א במשמרת הבית שכתב לישב או שכיון שלא משכחת ליה שזה יתן טעם ויאסור לכן אין בזה איסור של ביטול לכתחילה עוד ישב שכיון שיש כאן הפסד הכלי לכן זה סיבה להתיר וצ"ב הסברות עד כמה שיש כאן איסור דאוריתא [אמנם עיין יד יהודה סקי"ג דמבואר מכאן שלא התיר מצד שאין כונתו לבטל] והנה ברשב"א בקצר וכן הוא בלשון הטור סימן קכ"ב שהטעם שאסור לבשל בכלי אם יש שישים מצד איסור ביטול לכתחילה ועיין פרישה סק"ה ששאל סתירה מהא דהרשב"א התיר תשמישו בשפע חזינן שכל האיסור רק מצד שמא יבשל בצורה של איסור וע"ש שכתב שטעם האיסור של אין מבטלין שמא יערב בצורה שלא יהיה שיעור ביטול וכאן זה לא שיך והדבר דוחק [וכן צ"ע מהא דדנו להתיר קודם זמן איסורו וכן כל אין כונתו לבטל זה סיבה לאסור ועיין מרדכי הובא או"ח תרכ"ו שמצות לאו להנות ניתנו מותר לבטל] ולכאורא היה מקום לומר שמצד עיקר הדין אין כאן סיבה לאסור כיון שאין כונתו לבטל רק שכאן מצד גזירה אסור וגדר האיסור לא שיש כאן איסור חדש אלא אמרו שגם כה"ג זה בכלל האיסור של אין מבטלין איסור לכתחילה [ועיין יד יהודה צ"ט סקי"ב ד"ה ועיין שכבר עמד על זה דברשב"א מבואר שמצד שאין כונתו לבטל זה לא סיבה להתיר ע"ש וכן בסקי"ג בתחילתו]

אמנם עיין אבני נזר סימן קי"ב וביבין דעת סימן צ"ט סק"ז שכתבו שכונת הרשב"א שכל שתשמישו בשפע שזה לא עומד להגיע לידי נתינת טעם חשיב כאילו זה לא קיים ועל זה אין האיסור של אין מבטלין איסור לכתחילה ובזה א"ש שיתכן שלכאן הרשב"א לא הביא מהגמ' של חמץ ראיה ליסוד זה מצד ששם שבמינו זה אסור א"כ לא שיך לדון מצד שזה לא קים אמנם בתשובה סימן רכ"ב הביא ראיה מגמ' זו וצ"ל שמה שבמינו זה אסור כיון שגם אז זה לא ניכר זה לא סיבה לאסור וצ"ע בזה

י"ז] והנה בעיקר הדין תשמישו בשפע לנ"ל בפשוטו זה רק סברא בבליעות שלא חשיב שזה קיים אמנם עיין תרומות פי"א מ"ו ואילך דמבואר שמגורה שפינה ממנה תרומה מותר לתת בה חולין אפילו שנשאר קצת גרגירים וכן בכד של שמן מחכה שינטוף ממנו שלש טיפות ומותר להשים בו חולין ועיין שו"ת הרשב"א סימן רכ"ב שמסברא נקט שיש לחלק שלא עוזר תשמישו בשפע על ממשות אמנם כתב דבפשוטו מוכח ממשנה זו שגם על ממשות זה עוזר וכן הוא ברמב"ן בב"ב פ"ז. וברשב"א שם אמנם ברמב"ם פט"ו מתרומות הי"ט עיין שם בכס"מ בתשובתו לחכמי לוניל שלמד מכאן היתר מיוחד לגבי תרומה ע"ש וברשב"א במשמרת הבית ל"ח. גם דן שזה קולא מיוחדת בתרומה כיון שהחמירו שצריך מאה ע"ש עוד כתב לדון שזה רק בתרומה בזמן הזה דרבנן ועיין ביאור הגר"א ופר"ח סימן קכ"ב שנקטו שמשנה זו היא בכל דבר והוכיחו לדין תשמישו בשפע והנה דעת הרמב"ן שבעלמא זה לא עוזר רק בחמץ וצ"ל שכאן זה קולא מיוחדת כיון שזה דבר מצוי וזה טירחא גדולה

י"ח] עיין סימן פ"ד סי"ד דמבואר שחיטים שיש ספק אם יש בהם תולעים מותר לטוחנם ואין בזה ביטול איסור לכתחילה מצד שני סברות א. שזה רק ספק איסור ב. שלא מתכוין לבטל אלא כוונתו לטחון וכן כתב הש"ך סימן קט"ו סקכ"ח שחמאה של עכו"ם שיש ספק אולי יש שם חלב עכו"ם שיכול להרתיחה שילכו הציצוחי חלב מצד שיש כאן רק ספק איסור ואין כונתו לבטל וכן כתב קי"ד סקכ"א ע"ש ועיין שו"ת רעק"א סימן ע"ז שהאריך שזה רק בספק אם היה כאן איסור כלל ע"ש ונקט שאין להקל אלא בצירוף שני הטעמים אבל לא מצד הטעם שאין כונתו לבטל כלל וע"ש שהוכיח שזה לא סיבה לבד מצד שלא רוצה לבטל דאל"כ כל בעלי חיים לא בטלי או דבר חשוב הרי הוא חותך האוכל מצד שכך דרכו או שוחט הבהמות כי כך דרכם ובכל אופן חזינן שיש בזה הדין של אין מבטלין וכו' וע"ש שכתב שהחילוק בין הדין של רגלי הדבורים ששם כל עיסוקו להוציא האיסור רק שממילא נבלע חלק מהאיסור אבל כאן שזה לא התעסקות הפכית להוציא האיסור חשיב כונתו לבטל וע"ש שכתב שיש מקום לחלק שבטחינה הוא מתעסק באיסור וההיתר יחד משא"כ באגוזי פרך ובעלי חיים הרי מתעסק בכל אחד בנפרד וזה גרע ע"ש

וע"ש שהביא דבירושלמי מבואר דחיטים של תרומה שהתערבו בחולין ואין בהם מאה ועל ידי הטחינה יהיה מאה מותר לטחון כיון שהכהנים טוחנים בבתיהם והפר"ח סוף סימן ס"ד וכן משמע בתשובות הרשב"א סימן תס"ג שהכונה שכיון שבין כה טוחנים את זה ממילא לא חשיב כונתו לבטל אמנם עיין רעק"א שם שתמה שא"כ מהו הלשון שכהנים טוחנים הרי כל אדם טוחן לכן כתב לבאר שהכונה שכאן הרי גם עד כמה שהכל תרומה הוא צריך לטחון כדי שהכהן ישתמש וממילא זה בטל ואין זה דומה לפעולה שעד כמה שזה אסור הוא לא יכול להשתמש ואין לו סיבה לטחון רק כי לאחר הטחינה זה יהיה מותר והנה עיין טור סימן תנ"ג דמבואר שאם נתערב חיטים מחומצות מותר לטוחנם קודם פסח ולא הוי מבטל איסור לכתחילה כיון שאין כונתו לבטלם ויתכן ששם יש ספק אם זה חמץ וכן יש צד שבזמן היתר אין איסור לבטל אמנם יתכן ששם יש הסברא שהרי גם אם יאסר הוא יטחון וימכור לעכו"ם או שיאכל קודם פסח והנה הדרכי משה הביא שבתשובות הר"ן חלק על זה ורק דן להתיר כי זה קודם זמן איסורו וצ"ע למה זה לא סתירה לר"ן בע"ז ל"ג. שאין כונתו לבטל מותר ואולי כאן שמעונין בדבר המתבטל אין סברא זו ורק במתולעים שלא מעונין בתולעים כלל ולא יהנה מזה כלל [ועיין פתחי תשובה סק"ד שהביא מהט"ז סימן קל"ז סק"ד שנקט שכל ההיתר שאין כונתו לבטל זה רק באי אפשר בענין אחר ולפ"ז יש לדון בכמה מקושיות רעק"א ועיין חכמת אדם כלל נ"ב וכן משמעות הט"ז שגם בודאי איסור כל שאי אפשר לברור האיסור והפמ"ג הובא בפתי תשובה סימן צ"ט הוסיף אם זה טירחא גדולה מותר לטחון ונפק"מ בדבר שיש בו תולעים ואין צורה לבודקם או שזה טירחא גדולה שכה"ג בפרות שבין כה צורת שימושם שטוחנים אותם יהיה מותר לטוחנם

והנה מדברי רעק"א גם מתבאר שמצד ספק איסור זה לא סיבה להתיר לכתחילה לבטל ורק מצד שאין כונתו לבטל מותר אמנם עיין ש"ך צ"ב סק"ח דמבואר דבספק האם היה כאן צד איסור כלל מותר לבטל לכתחילה ובש"ך סימן קי"ד סקכ"א העתיק רק הסברא שספק חוטי בשר בכרכום מותר לבטל ולא הוסיף שאין כונתו לבטל וצ"ב הגדרים בזה

י"ט] מבואר ברשב"א בתורת הבית מ. שאם אומר לעכו"ם לבטל לו חשיב כמו שהוא עצמו עושה את זה ואסור ולמד דבר זה מהגמ' חולין ו. לגבי תערובת דמאי שלא גזרו אבל אם הוא אומר לאשה לעשות לו תבשיל ומערבת בשבילו חשיב כמו שהוא עצמו עירב ויש לדון בעשה העכו"ם מעצמו האם זה נאסר ומשמעות הרשב"א שזה לא נאסר שרק דן שזה אסור מצד שזה כאילו אמר לו דהינו שהאיסור שמצאנו בשבת שעכו"ם שעושה לצורך הישראל אסור מצד שמא יאמר לו לא גזרו כאן וכן הוא בשפ"ד ק"ג סקי"ד בסופו בשם המהר"ם ובפתחי תשובה סימן קכ"ב הביא שהלבושי שרד נסתפק בזה ועיין בדי השולחן שהביא מהרשב"ש לאסור [ודבר זה מאוד נוגע בשביעית בעכו"ם שעושה מעצמו לצורך הישראל]

והנה מבואר בדבריו שזה גם לגבי לבשל בכלי נטל"פ ומבואר בדבריו עוד שאם זה במזיד זה נאסר דהינו שנקט שבגזירה של נטל"פ יש גם את האיסור של מבטל במזיד שזה נאסר ועיין פמ"ג שכתב כן מסברא צ"ט שפ"ד ז' בסופו והביא מאחד מהאחרונים להקל בזה ומשמעות השו"ע קכ"ב ס"ו שמותר ועיין אבני נזר או"ח סימן שנ"ד סק"ז שכתב שיתכן שזה הרשב"א לשיטתו דהנה מסברא אין לחדש שכל שעבר על איסור דרבנן קונסים אותו רק שהרשב"א נקט שנטל"פ זה מצד ביטול רק שכאן אין איסור של ביטול איסור כיון שזה כאילו האיסור הוא לא בעין וכנ"ל אבל לאחר שרבנן החשיבו דבר זה כדבר אסור ממילא יש כאן ביטול איסור משא"כ לר"ן שנטל"פ זה היתר של אינו ראוי לגר ולא צריך להגיע כלל לדין ביטול א"כ גם לאחר שאסרו אין זה אלא איסור חדש ויתכן עוד שלשיטתו חשיב שאין כונתו לבטל ויש כאן רק איסור חדש ועיין ריטב"א ס"ח. שנקט שכל שעשה במזיד אסור וכן נקט ההגהות אשר"י פ"ק דחולין [ועיין יבין דעת צ"ט ז' שכתב שהר"ן בחולין השמיט חלק הרשב"א שזה אסור בדיעבד וביאר גם כנ"ל ע"ש] ועיין יד יהודה צ"ט סוף סקי"ב ועיין דרכי משה סימן צ"ג סק"ב שכתב דמהא דצריך להגיע לתקנה מיוחדת בכלי נטל"פ חזינן שזה לא מדין ביטול דהרי אין מבטלין איסור לכתחילה

כ] עיין רמ"א סימן ק"ג ס"א דכלי שבישלו בו מאכל ונפל בו איסור שהוא פוגם אפילו שהמאכל אסור אבל הקדירה אסורה לבשל בה דבר אחר וביאר הגר"א שכיון שאם יבשל דבר שיהיה שבח לגבי המאכל זה יחזור לאיסורו ממילא גוזרים אטו כמו קדירה שאינה בת יומא ולכאורא לראשונים שכתבו שההבדל בין הקדירה למאכל שזה בלע כשזה היה היתר א"כ כאן זה לא שיך אם לא דנימא דכאן גרע שזה שבח לגבי דברים מסוימים ועיין רעק"א שם בגליון שדן שגם המאכל עצמו אסור להוסיף עליו עוד כדי שיתבטל ביחס לדבר היתר וביאר הפמ"ג גזירה שמא לא יוסיף מספיק וישתמש במקום שזה לשבח וצ"ע מהיכי תיתי גזירה זו וע"ש בפמ"ג שאיסור שנתערב במאכל והוא פוגם ורוצה לתתו בהיתר שזה לשבח ויש שישים אסור שמא יתן למקום שאין שישים

כ"א] האחרונים הביאו את הצמח צדק שמותר לערב חלב ביין כדי שיהיה לו צבע טוב כיון שלא עושה כדי לאוכלו אם חלב וע"ש בצמח צדק שאפילו שיש איוסר דרבנן לאפות פת אם חלב אפילו אם לא מתכונן לאוכלו אם בשר וא"כ יש כאן ביטול איסור כלפי איסור זה אבל כאן כיון שגם אם יאכלו אם בשר אין בזה איסור כי זה בטל אין הדין אין מבטלין כלפי האיסור דרבנן של עשית פת כנ"ל ונפק"מ שמותר לבטל גם כלפי העלאה בשלחן אחד ויש לברר הגדרים בזה

**בדין ביטול יבש ביבש**

**גמ' צ"ט. וליבטול ברובא עיין רמב"ן ורשב"א בסוגין ולעיל צ"ז:**

**רא"ש סימן ל"ז רשב"א תוה"ב י"ז. – י"ז: [טור ד' איסורין של דבריהם]שו"ת הרשב"א סימן רע"ב רפ"ג רפ"ד תש"ל [סוגיא דבכורות כ"ג. ובתוס' ושטמ"ק שם]**

**טושו"ע סימן ק"ט**

**א. בטעם הרשב"א שאוסר בבת אחת – ביאור הגר"א סק"ה, פמ"ג בפתיחה בחלק השני פ"א ובח"ג פ"ה ד"ה ואחר העיון ובח"ג פ"ג ד"ה שוב, שו"ת אבנ"מ ס"ד ד"ה אמנם, שערי יושר ש"ג פ"ט, חוו"ד סק"ה, חזו"א ר"ב סק"ב במוסגר ובסימן ל"ו סק"ה. ועיין בקצר י"ב: ובשו"ת הרשב"א תשובה נ"ג בסופו, ובמ"ב תמ"ז שער הציון ל' ,ועיין מג"א תמ"ז סקי"א ובגר"ז תמ"ב סט"ו וביד יהודה סקי"ג**

**ב. שיטת הרא"ה והר"ן – עיין רא"ה ל"ו: ובר"ן בסוגין בטעם האיסור בבת אחת ועיין ר"ן לגבי להוסיף לפני שחוזר ונעור ועיין יד יהודה סקי"ג דבפשוטו זה לשיטתם ועיין גר"ז תמ"ב קו"א י' דברשב"א חולק על הרא"ה [ועיין חידושי הרא"ה ק.]**

**ג. בגדר דין ביטול ברוב דיבש ביבש – תורי"ד בב"ב ל"א. צ"ב. ובק"ש בב"ב אות קכ"ז, ועיין תורת זרעים פ"ה מתרומות בשם הגרי"ז, ובחזו"א ערלה סימן ב' סק"ב ל"ו סק"ב בתחילתו ובד"ה יבמות ועיין עוד ל"ז סק"כ, ועיין מהרש"ל על תוס' כתובות כ"ז. [וכן הוא במשנ"ל פי"ט מאבות הטומאות ה"ב ד"ה עוד (השלישי)] ועיין ק"י בט"ז סק"ה ובגליון מהרש"א שם [ועיין שו"ת הרשב"א סימן ת"א] ועיין שטמ"ק בב"מ ו: לגבי קפץ אחד מן המנוים ועיין קונטרס דברי סופרים סימן ה' אות כ"ז מה שהוכיח מזה**

**ד. האם הדין ביטול ברוב הוא ברוב בנין או מנין – פתחי תשובה סק"א [ועיין ש"ך סק"ו ובגליון מהרש"א] ובחזו"א ל"ז סק"כ באריכות, ועיין שו"ת הרשב"א סימן רע"ב לגבי שני חתיכות ובביאור כונתו עיין רעק"א סימן ק"ה סקט"ז, פמ"ג בפתיחה ח"א פ"א ד"ה הנה החכם, שערי יושר ש"ג פי"ב, יד יהודה סק"ד**

**ה. האם תערובת יבש ביבש צריך להיות באותו מקום – בינת אדם שער הקבוע סימן ד' הביא הדעות בזה ע"ש [והאריך בזה היד יהודה ק"י סקי"א]**

**ו. בדין יבש ביבש לאכול שני חתיכות יחד - ש"ך ק"ט סק"ז ועיין פרי תואר סק"ג ובשטמ"ק בביצה ג: ד"ה וכתב מורי**

**ז. ביאור מחלוקת הרא"ש ורשב"א בחזר ובישלם – עיין דרכי משה סק"ד ובביאור הגר"א סק"ט ועיין שו"ת הרשב"א סימן תכ"ה ועיין יד יהודה ק"ט סק"ז**

**ח. בדין יבש ביבש באינו מינו – עיין יד יהודה סק"ט שהאריך בשיטות הראשונים בזה ומצאנו בזה כמה נידונים א. עיין ש"ך ק"ד סק"ג לגבי נטל"פ ב. עיין דגול מרבבה קי"ד על הש"ך סקכ"א ג. שפ"ד סק"ד דן האם הרוטב מצטרף ועיין שפ"ד סק"ט שדן הרי תמיד יבשל במים ד. עיין הגהות רעק"א ק"ה סקי"א**

**ט. בדין ספק שאינו מחמת התערובת – ש"ך ק"ט סק"ח [ועיין שו"ת הרא"ש כלל כ' י"ז הובא בב"י סימן ק"י שמשם מקור הש"ך] חוות דעת ק"א סק"ה והאריך בזה בשערי יושר ש"ג פ"ה ובאבן האזל פ"ד מאיסורי מזבח [ויש בזה התכתבות בין החזו"א לגרא"ז] ועיין חידושי רעק"א ביצה י.**

**י. בדין חמץ בפסח יבש ביבש – עיין ב"י שתלה ברא"ש וברשב"א ועיין שפ"ד סק"ה [ובביאור כונת הרשב"א שזה קבוע עיין יד יהודה ק"ג ססק"ב]**

**י"א. לדעת הרא"ש בנתבטל ובישל ואחרי זה נודע אחד מהן – פמ"ג מ"ז סק"ד**

**י"ב. האם לא נודע התערובת זה דאוריתא – עיין בינת אדם שער הקבוע ס"ה שהביא הדעות בזה**

**י"ג. סוגין בכורות כ"ב. - כ"ג: ללמוד היטב התוס' כ"ג. ובשטמ"ק שם [ובחדש נדפס בדפוס עוז והדר] ועיין חזו"א ל"ו סק"ד ובשערי יושר ועיין כס"מ פ"א מאבות הטומאה הי"ז ועיין שו"ת הרשב"א רע"ב ורפ"ד ועיין חזו"א ר"ט סקי"א ועיין קה"י שם**

**י"ד. החילוק בין תערובת של לח בלח ליבש ביבש – קובץ הערות סוף סימן ס' ועיין כס"מ סוף פ"א מאבות הטומאות לגבי טומאת משא**

**ט"ו. בדין מין בשאינו מינו ביבש – עיין יד יהודה סק"ט י"א שהאריך בהבאת השיטות ועיין רשב"א צ"ז: ועיין עוד צ"ח: בשם הראב"ד בביאור הגמ' בזבחים ועיין חוות דעת סק"ה ובסוף סימן ק"א ועיין הגהות אמרי ברוך על הש"ך**

**ביאור שיטת הרשב"א והר"ן**

א] מבואר בגמ' בכמה דוכתי שתיקנו שמין במינו בטל בשישים אפילו שמדאורייתא בטל ברוב והראשונים בסוגין הביאו ששיטת הראב"ד רש"י והרמב"ם וכן הרמב"ן שגם יבש ביבש תיקנו שצריך שישים דהינו שאותו סיבה שתיקנו בלח זה סיבה גם ביבש ויתכן שזה מצד אטו לח בלח מין בשאינו מינו ויתכן מצד הטעמים כדלקמן אמנם הרא"ש והרשב"א והר"ן כאן חלקו עליהם ודיקו מסוגין שהגמ' שואלת שזה יתבטל ברוב וכן הוכיח הרשב"א מהגמ' בב"מ נ"ג. שזה מתבטל ברוב ודעת הרא"ש שכיון שחל היתר יכול לאוכלם אפילו בבת אחת וע"ש שהאריך בגדר דיני ביטול ברוב שזה מתיר לאוכלם בבת אחת ומבואר ברא"ש שכל סיבת האיסור שצריך שישים זה אטו אינו מינו וכאן שבזה עצמו אין איסור גם באינו מינו לכן לא גזרו

ב] אמנם דעת הרשב"א בתורת הבית שכל ההיתר רק אם אוכל כל אחד בנפרד אבל אם אוכל הכל בבת אחת אסור ובטעם האיסור יש שביארו שזה סברא בדאוריתא שכל הדין ביטול יבש ביבש זה מדין הלך אחר הרוב וממילא ביחס לאכילת הכל יחד אין את סיבת ההיתר [ועין מה שנכתוב בזה לקמן ובפשוטו דעת הרשב"א שאין לחלק ביניהם דעיין תוה"ב צ: שלמד לגבי קום של חמאה שזה בטל מדין תערובת של יבש ביבש חזינן ששניהם מדין ביטול דאל"כ אין דמיון בין הדברים] אמנם משמעות הרשב"א אינו כן אלא שמשמע שמבואר סברא שהתקנה לא שיכת ביבש כיון שלא אוכל הכל ביחד אמנם יתכן שכוונתו שכיון שלאכול הכל יחד בין כה אסור מצד גדרי ביטול של יבש ביבש ממילא לרבנן לא היה סיבה לתקן בזה שיצטרכו שישים ודוחק אמנם האחרונים רובם ככולם נקטו שכל סברת הרשב"א רק מדרבנן ושכל מה שבא לבאר למה לא תיקנו שגם ביבש יצטרכו שישים וכן הוא במשמרת הבית וכן הוא בקצר י"ב: וכן מבואר בתשובה נ"ג ד"ה וטעם והנה בביאור כונתו מצאנו כמה ביאורים א. עיין פמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ה דנקט דהרשב"א ס"ל שסיבת הדין שצריך שישים זה מצד שרבנן ראו לתקן שכל שיש תערובת שודאי נהנה מהאיסור ומה שזה בטל בשישים מצד שכיון שבאינו מינו זה לא ניכר ממילא חשיב כאילו שזה לא קיים ולפ"ז ביבש ביבש אם אוכל הכל בבת אחת יש כאן את אותה סיבת איסור של לח רק כיון שלא אוכל הכל יחד ממילא אין כאן סיבת איסור [וצ"ע מנטל"פ וכן ספק הרשב"א שגיד לא יצטרכו שישים] והנה לפ"ז יוצא שיבש ביבש אם אוכל הכל יחד בצורה שאין את הביטול הטעם צריך להיות אסור והנה אין משמעות הרשב"א כדבריו שמחמת שאין טעם זה הפקעת התקנה אלא שכל הסיבה זה הרגשת הטעם

ב. אמנם עיין אבני מילואים תשובה ד' שביאר דמבואר ברשב"א שסיבת האיסור שכיון שיש כאן טעם של האיסור לכן רבנן גזרו דהינו שסיבת האיסור שגם הרגשת הטעם של מין במינו זה סיבה לאסור ולכן ביאר הרשב"א דביבש ביבש שלא מרגיש האיסור זה לא שיך אבל ביחס לאכילה בבת אחת שמרגיש בזה האיסור יש את אותה סיבה של מין במינו בלח וכן משמע בתשובה סימן נ"ג ג. עיין יד יהודה סק"ז ועל דרך זה בחוות דעת סק"ה שברגע שאוכל בבת אחת זה חוזר להיות תערובת של לח בלח ולכן זה אסור והנה כטעם זה מבואר ברא"ה י"ז. ובפשוטו זה מחלוקתו אם הרשב"א שם וכן משמע בדעתו כ"ו. ע"ש וכן משמעות הר"ן [אמנם יתכן שלרשב"א זה סברא שלכן מראש לא תיקנו דין ביטול ביחס לבת אחת ולרא"ה זה רק סברא שזה נהיה סוג תערובת אחר] ד. עיין מנחת כהן שביאר שס"ל כראב"ד שיש סיבת הגזירה גם ביבש רק שכאן כיון שיש תליה שלא אוכל את האיסור לא גזרו

והנה הרשב"א כתב שבאיסורי משהו ששם זה אסור גם ללא נתינת טעם ממילא ודאי שגם ביבש ביבש זה סיבה לאסור והנה לאבני מילואים והיד יהודה א"ש שכאן סיבת האיסור לא מצד נתינת טעם ממילא אין סיבה שביבש לא יהיה האיסור ולמנחת כהן לכאורא גם כאן שיך לומר דין תליה וצ"ע

ג] והנה הרא"ש נקט שגם אם חזר ובישלו מותר כיון שזה כבר הותר ולא אומרים חוזר וניעור ע"ש שהאריך אמנם הרשב"א חולק שזה נאסר ועיין דרכי משה וביאור הגר"א שכתבו שזה לשיטתם דלרשב"א שלגבי לאכול בבת אחת זה לא הותר ממילא גם עכשיו זה אסור משא"כ לרא"ש ממילא אין כאן חזור וניעור אמנם הרשב"א בשו"ת סימן תכ"ה כתב גם לאסור מצד חוזר וניעור וצ"ע למה הוצרך לזה ועין יד יהודה שלאחר שס"ל חוזר וניעור לכן לא תיקנו תקנת שישים ביבש דכל סיבת התקנה שיכת על בבת אחת ושם חוזר וניעור ע"ש סק"ז אמנם הטור לא העתיק כלל את הרשב"א שלאכול בבת אחת אסור ובכל אופן העתיק את הרשב"א שבבישול זה אסור ובהכרח זה מדין חוזר וניעור וכן היש"ש כתב שאם חזר ובישל כיון שבאינו מינו כה"ג זה אסור ממילא יש כאן סיבה לגזור אטו אינו מינו והנה לרא"ה והר"ן שכל מה שבבת אחת אסור כי זה חוזר להיות לח בלח א"כ בהכרח שהביטול חל לגמרי רק שחוזר וניעור

והנה כתב הרא"ה הובא בר"ן שאם זה בטל ברוב יכול להוסיף עד שישים כדי שגם על ידי בישול זה לא יחזור ויאסר וכן נפסק בשו"ע ועיין יד יהודה סקי"ג שכתב שלכאורא כל זה הר"ן לשיטתו שחל ביטול לגמרי רק שזה חוזר וניעור אבל לרשב"א שלגבי בבת אחת לא חל ביטול לכאורא הוי מבטל איסור לכתחילה וכן כתב היש"ש פ"ז סמ"ז ואם נימא שגם לרשב"א היום כבר לא גזרו וכנ"ל מהיד יהודה א"ש ובשו"ת הרשב"א סימן רפ"ה מבואר שנקט שיש בזה איסור ביטול לכתחילה וצ"ל להלכה שיש כאן סברא שכל גדר האיסור מה שמרגיש הטעם וכאן עושה שלא יגיע לידי הרגשת הטעם וממילא הביטול עדיין קיים

עיין חזו"א סימן ל"ו בסופו שהקשה על הרשב"א מהמשנה שאם ארגו בבגד חוט של ערלה שיעור חשוב זה אסור ומבואר ששיעור לא חשוב זה מותר הרי כאן זה כמו אכילה בבת אחת וכן עיין סימן ר"ט סקי"א לגבי עפר הקברות שגם נקט שלרשב"א כה"ג לגבי איסור הנאה זה כמו בבת אחת וזה אסור אמנם כל זה לשיטתו שנקט שהרשב"א זה מעיקר הדין אבל למה דמבואר שזה רק מצד גזירת שישים א"כ זה רק שיך באיסורי אכילה ואין זה שייך כלל בדין קליפי ערלה שזה לא אוכל ואיסור הנאה ובסימן ר"ט ביאר שבאמת הנידון שיחתוך חלק מהבגד ולא ישתמש בהכל

עיין מג"א סימן תמ"ז סקי"א שכתב שחמץ שנתערב קודם פסח יבש ביבש לשיטות שלא אומרים חוזר וניעור אבל אם זה התערב בשני חתיכות כיון שאסור לאכול את זה בבת אחת ממילא גם אסור להשהות את זה ועיין גר"ז סימן תמ"ב סט"ו שכתב שממילא גם ביותר משישים זה אסור ע"ש דהגדר דמדרבנן לגבי בבת אחת לא חל ביטול והרי לא שייך כאן שיעור שישים אמנם בשער הציון מבואר שצריך שישים דהינו שנקט שכל סיבת האיסור מצד הגזירה של מין במינו שצריך שישים והנה כאן שהנידון לגבי בל יראה היה מקום לומר שאין הגזירה כלל דרק לגבי אכילה יש הגזירה אמנם יתכן שהכונה שכל שיש איסור אכילה ממילא יש בל יראה אבל ללא האיסור אכילה אין הגזירה כלל לגבי בל יראה וצ"ע

ד] עיין רשב"א שכתב שאם זה התערב ונתבטל ובישלו בשני קדירות כה"ג זה מותר ועיין ש"ך שהביא מהב"ח שלרא"ש זה רק בנודע התערובת קודם אבל לרשב"א גם בלי נודע התערובת דהינו שכיון שלרשב"א כל שודאי לא אוכל האיסור אין זה בכלל סיבת הגזירה ה"ה כאן אמנם הש"ך חלק עליו ועיין חזו"א ל"ו סק"ג שביאר שכיון שהיום יש כאן שני חתיכות אסורות ושנים מותרות לא שיך ביטול וצ"ע אבל למה שהחתיכת איסור לא תתבטל בשני החתיכות היתר וכן לגבי הרוטב למה הקצת רוטב של איסור יתבטל ברוב הרוטב של היתר ועיין חזו"א שכיון שיש כאן נהפך וצ"ל שכיון שלגבי תערובת של לח בלח צריך שישים ולא מועיל רוב גם אם לא ודאי אוכל איסור אמנם אם לא צריך רוב מנין צ"ב וצ"ב והנה בפשוטו היה מקום לומר שכל זה הרשב"א לשיטתו שלא דן מצד חוזר וניעור אלא רק מצד שמראש לגבי בבת אחת לא חל הביטול אבל לר"ן שיש כאן חוזר וניעור יתכן שגם כאן זה כך וכן הוא מפורש בחידושי הרא"ה ק.

ה] הש"ך סק"ז דייק מדין הרשב"א של שני קדירות ששני חתיכות מותר ורק הכל יחד אסור ובפרי תואר סק"ג ובשטמ"ק ביצה ג: ד"ה אמנם מבואר שנקטו שזה אסור מצד שאיסורא ברוביה איתיה אמנם עד כמה שסברת הרשב"א מעיקר הדין כיון שיסוד דין הביטול כאן מצד הלך אחר הרוב יש מקום לדבריהם אבל אם זה רק סברא בתקנת של שישים כל שלא ודאי אוכל איסור מותר

ו] עיין ש"ך סק"ג לגבי קמח שדגן האם חשיב יבש ביבש או לח בלח וצ"ע הנידון שכיון שלרשב"א אסור בבת אחת וכאן זה מצד שהוא נהנה בבת אחת גם אם זה יבש ביבש זה צריך להיות אסור והרי מפורש ברשב"א שגם יבש ביבש יש איסור בבת אחת ועיין חוות דעת שטען כן ועיין חזו"א סימן ל"ו שכל התוס' שזה כיבש ביבש זה ביחס לדינו של ר"י שמין במינו לא בטיל שזה סברא בחוזק התערובת

ז] עיין רשב"א שכתב שחמץ בפסח אסור מצד קבוע וצ"ע עד כמה שזה יתבטל זה לא קבוע ועיין יד יהודה סימן ק"ג סוף סק"ב שכונת הרשב"א לדון שאפילו שכאן אין סיבה שזה יתבטל כיון שזה לא לפי טעם אבל אולי כי אחד שלוקח יש היתר של תליה שזה מהרוב ועל זה כתב שכיון שזה לא בטל הוא קובע ע"ש

**בגדר דין ביטול דיבש ביבש**

ח]הראשונים דנו בדין ביטול דיבש ביבש האם מותר לאכול הכל יחד ועיין חזו"א שהוכיח מתוס' בכורות כ"ג. שאסור וביותר מבואר בתוס' בסוגין שאפילו אדם אחד לאכול הכל אסור ועיין ב"י שהביא מהגהות שערי דורא שזה אסור מדאוריתא וכן הוא בתוס' רי"ד בב"ב ל"א. צ"ב. ובפסקי הרי"ד מנחות כ"ב ובשו"ת הרי"ד סימן א' והנה בתערובת לח בלח הרי ודאי אוכל מהאיסור ובכל אופן מבואר שמותר וצ"ל שנקטו ששם שהנידון על הכלי יחד שיך שיחול דין ביטול גמור אבל כאן שכל אחד עומד לעצמו זה סיבה שהגדרים הם אחרים [עיין ק"ש בב"ב אות כ"ז ועיין שערי יושר ש"ג פכ"ח ד"ה ע"כ נלענ"ד] והנה בפשוטו משמע שנקטו שבאמת זה לא מדין ביטול אלא כל הדין שכתוב פה רק של הלך אחר הרוב ביחס לכל אחד ולכן לאדם אחד אסור לאכול הכל דיש כאן וודאי הנהגה לא נכונה והנה הראשונים צ"ה. הקשו כיון שכל קבוע כמחצה על מחצה דמי א"כ מה שיך ביטול ברוב ותירצו או שכיון שקבוע שאינו ניכר זה לא קבוע או שביחס לדין ביטול אין דין קבוע ועיין ק"ש בב"ב אות קכ"ז דלומר שכל ביטול של יבש זה מדין הלך אחר הרוב זה שיך אם נימא דאין חיסרון של קבוע והנה הגמ' בזבחים שואל על בעלי חים שיתבטל ועונה שחשיבי ולא בטלי ושואלת שיפרוש ונימא כל דפריש ומבואר מפורש שיש כאן שני דינים וכן צ"ע דבפסקי הרי"ד במנחות מבואר שמה שבביטול אין חסרון של קבוע מצד שזה דין ביטול אמנם עיין תורת זרעים פ"ה מתרומות שהביא מהגרי"ז לבאר שמה שאין כאן חיסרון של קובע זה מדין ביטול דהינו שלגבי לבטל את חשיבותו שלא יהיה חסרון של קבוע מועיל ביטול ע"ש

אמנם לפ"ז עדין כל ההיתר מצד דין כל דפריש ויש לעיין א. למה לאדם אחד מותר לאכול שני חתיכות הרי איסורא ברובא איתיה ב. דהגמ' בבכורות כ"ב: דנה אם טומאה שבטלה כמאן דאיתיה דמי ומוכיחה מביטול שיבש ביבש בתרומה ועד כמה שזה רק דין זיל בתר רובא ודאי שכה"ג חשיב שהאיסור קיים ג. שיטת הרי"ד במנות כ"ג שלר' יהודה שמין במינו לא בטיל זה גם ביבש ביבש ולנ"ל שזה מדין כל דפריש מה שיך ללמוד אחד מהשני ואולי לגבי שלא יחול דין קבוע זה דומה וכנ"ל מהגרי"ז ד. מבואר בגמ' במנחות ל"א. שטבל שבטל ברוב ורק מדרבנן לא בטל אי אפשר להפריש עליו ממקום טבל ודאי ואם נימא שלא חל על זה שום חלות היתר לא יתכן דבר זה ובפשוטו יש מקום לומר כדלקמן שזה ודאי שחל כאן חלות היתר של ביטול ברוב רק שאין סיבה שיחול ביטול ביחס לאכול את הכל ועיין לקמן

ט] והנה שיטת הרא"ש שמותר אפילו לאכול אדם אחד את הכל יחד ובפשוטו לשיטתו זה דין ביטול כמו לח בלח ואין זה קשור לדין כל דפריש כלל אמנם מצאנו כמה מקומות באחרונים שנקטו שזה מדין כל דפריש רק שנתחדש כאן שכיון שביחס לכל אחד חל כאן היתר כל דפריש ממילא חל כאן היתר גם על כולם יחד ונבאר הדברים א.עין תוס' כתובות כ"ז. שכתבו שבשני שבילים שיש חזקה אם שני אנשים עברו ונגעו באותו טהרות זה טמא ועיין בהגהות מהרש"ל שכתב שזה דלא כראשונים שבביטול ברוב מותר לאכול הכל יחד וכן הוא במשנה למלך פי"ט מאבות הטומאה ה"ב ד"ה עוד [הג'] וכן הוא באסיפת זקנים בכורות כ"ג.במים קדושים שם ב. עיין תוס' בב"מ ו: שהקשה בקפץ אחד מהמנוים לתוכם כולם פטורים הרי שי ביטול ברוב ועיין שטמ"ק שתירץ שזה לא עשירי ודאי וצ"ע שכאן הרי הנידון שיהיה ביטול ולא שיהיה דין הלך אחר הרוב ועיין ק"ש בקונטרס דברי סופרים סימן ה' סקכ"ז שכתב דמבואר מזה שיסוד דין הביטול כאן הוא דין הלך אחר הרוב וכתוצאה מזה חל דין ביטול ג. עיין שטמ"ק זבחים ע"ב: שכתב דמהא דמבואר בגמ' שבכל דפריש יכולים להקריב את כולם ה"ה בביטול ברוב אפשר לאכול הכל יחד ומשמע שזה אותו דין ובפשוטו כן הוא ברא"ש שהוכיח שלא אומרים שחוזר ונאסר והנה מבואר שלמד שאין הביאור שהסיבה עדין קימת דא"כ כאן זה עצמו הנידון שביחס להכל ביחד זה לא קים אלא הביאור שכיון שחל הכרעה ביחס לכל אחד ממילא חל גם עד כמה שזה סתירה וכן הוא בתשובת הרשב"א תש"ל בביאור הראיה מהגמ' בזבחים ד.כן הוא בחזו"א בכמה דוכתי עיין ערלה ב' סק"ב ועיין יור"ד ל"ו סק"ב, ל:"ז סק"ב, וכן הוא בספר נפש חיה סימן י"ח מ"ו ע"ש באריכות ה. עיין ט"ז ק"י סק"ה דמבואר שאם יש בהמה וחתיכה אחת זה ראוי להתכבד וחתיכה אחת אינו ראוי לא חל ביטול כלל ועיין גליון מהרש"א שתמה שזמה זה קשור לדין הלך אחר הרוב שלא שיך הכרעה חלקית אבל כאן זה דין ביטול אמנם אם נימא שגם כאן יסודו מדין כל דפריש א"ש

י] והנה עיין פתחי תשובה סק"א שהביא הנידון לגבי ביטול ברוב האם צריך ששני החתיכות יהיו יותר גדולות מהאיסור דהשואל נקט שלא צריך והנפש החיה נקט שצריך וכן האריך החזו"א ל"ז סק"כ ובפשוטו יסוד מחלוקתם האם יסוד הדין ביטול הוא כדין לח בלח וממילא זה תלוי בכמות או שזה מצד כל דפריש וממילא צריך שלש חתיכות ולא שמנה הגודל אמנם יתכן שגם אם נימא שזה דין ביטול אבל כאן הקובע זה המספק ולא הגודל ולכן בבעלי חיים שאחד בטל משנים בדאוריתא זה לא תלוי בגודל דשם ודאי החשיבות נקבעת לפי המנין

י"א] ועיין רשב"א בשו"ת סימן רע"ב שדן בשני חתיכות למה חייבים אשם תלוי הרי חתיכה אחת יותר גדולה וא"כ שיחול ביטול ועיין ברשב"א שישב שכיון שלא יודעים מה הגדול לא שיך ביטול והאחרונים האריכו בקושיתו והנה כה"ג לא שיך לדון ביטול של כל דפריש והחזו"א כתב שהרשב"א יכל לתרץ וזהו דוחק גדול דהרי קושיא מעיקרא ליתא ובביאור תירוצו הפמ"ג בפתיחה פ"א נקט שכיון שאם הגדול איסור חל היתר על הקטן ממילא יש כאן ספק אולו שניהם מותרים ואולי שניהם אסורים וצ"ע שבלשון הרשב"א מפורש שיש ספק מה מותר ומה אסור ולא שהיום שניהם אותו דבר ועוד שהרי לרוב הראשונים אין ביטול על היתר וברעק"א סימן ק"ה ביאר שלא אומרים רוב אם לא יודעים מה הרוב דהינו שזהו דין הנהגה ורק אם ידוע ההנהגה זה עוזר ועיין שערי יושר שהקשה על זה מהש"ך סימן ס"ו [ויתכן לחלק בזה בין לח ליבש] וביד יהודה ביאר שכיון שביחס לחתיכה הגדולה לא יחול דין ביטול ברוב לא שיך שיחול דין רוב רק על חלק ועיין לקמן

י"ב] והנה מכל זה מוכח דיסוד דין ביטול יבש ביבש הוא מדין ביטול אמנם עיין משנת הגר"א קוטלר סימן ז' שכתב לבאר למה אסור לאכול כולם בבת אחת דיסוד דין ביטול הוא שהמיעוט לא יכול לגרום דינים על הרוב ולכן בלח בלח שעד כמה שיהיה אסור לאכול הכל יחד ממילא יהיה הנהגה אם הרוב כמו המיעוט כה"ג חל דין ביטול גמור אבל כאן שיכול לאכול רק שנים או לא כולם ביחד ממילא ביחס לשימוש אם כולם יחד אין סיבה לדין ביטול דהינו דמה שרק לא נהנה מהאיסור בעצמו אין סיבה לדין ביטול והנה בגמ' בפסחים מבואר שחמשה ששחטו קרבן פסח ומצאו מום באחד כולם יצאו לבית השריפה והקשה החוות דעת למה שלא יהיה כאן דין ביטול ברוב ותירץ וכן האריכו בשערי יושר ש"ג פ"ה ובאבן האזל פ"ג מאיסורי מזבח שכאן שהספק על כל אחד מצד עצמו אולי הוא הבעל מום בזה אין הגדר שהמיעוט גורם דינים לרוב ולא שיך דין ביטול כלל ועיין שו"ת הרי"מ סימן ט' שבזה ביאר מה שלא חל ביטול על היתר שזה יחשב איסור דמה שזה לא יהיה איסור זה לא מוגדר שזה גורם דינים על הרוב אמנם הש"ך סקי"ב נקט שאם שחטו שלשה בהמות בשלשה סכינים ונמצא אחד פגום שיש ביטול ברוב ובפשוטו מבואר דלא כיסוד הנ"ל ועד דברש"י דמבואר שיש ביטול על היתר בלח בלח חזינן דלא כיסוד הנ"ל ועיין גמ' ביצה י. שהמת בבית ויש פתחים ולא יודעים איפה הוא יצא כל כלים שבפתחים טמאים והקשה רעק"א שיהיה ביטול ברוב חזינן שנקט דלא כיסוד הנ"ל דכאן הספק לא מחמת ריבוי הכלים אלא מחמתך הפתחים ועליהם הרי לא שייך ביטול ועיין רש"י בכורות כ"ב. שגם לח בלח חל על הציר דין קבלת טומאה ובהכרח דלא כנ"ל אם לא שבדין ביטול דלח הגדר אחרת וכדלקמן

י"ג] והנה בפשוטו זה ודאי משמע שגם בלח בלח וגם ביבש ביבש יסוד הביטול הוא שדנים את כל התערובת כדבר אחד וחל על המיעוט את דיני הרוב ועיין בינת אדם שער הקבוע שער ד' שדן שיצטרכו שכל התערובת יהיה יחד וגם החולקים יתכן שזה מצד שהספק מאחדם אמנם עדין יתכן שחלוק גדר הביטול בלח מיבש שישבש שכל אחד עומד לעצמו כל הביטול הוא רק ביחס לגברא משא"כ לח בלח שזה תערובת מציאותית בזה הביטול חל ביחס לחפצא ויתכן עוד שלא שיך לדון בתערובת של לח בלח מדין ביטול ביחס לגברא שכיון שזה נהיה דבר אחד חייב לחול דין משותף על הכל ועיין קובץ הערות סוף סימן ס' ולפ"ז יתכן שזה הסיבה שכאן אסור לאכול הכל יחד שכיון שכל הביטול הוא לא שהמיעוט נהיה מציאותו כמו הרוב אלא זה רק ביחס להנהגה של הדבר בזה לא יתכן שיחול ביטול כשיש כאן מעשה ודאי של איסור ולפ"ז גם לתוס' רי"ד ודאי שזה מדין ביטול

י"ד] והנה בעיקר הדבר שחלוק דין ביטול של לח מיבש מצאנו בכמה דוכתי א. עיין כס"מ סוף פ"א מאבות הטומאות שהביא מהמהר"י קורקוס שכל הדין שלגבי משא אין ביטול זה רק לגבי יבש ביבש ולא לגבי לח בלח ועיין רמ"א הלכות פסח שביבש ביבש אומרים חוזר וניערו ולא בלח בלח ועל דרך זה מבואר בנודע ביהודה שלגבי אין מבטלין איסור לכתחילה ביבש זה ודאי דאוריתא ועיין נפש חיה סימן י"ח שדן שכל הדין נודע התערובת זה רק בביטול של יבש ביבש ולא של לח בלח אמנם מהאחרונים מבואר לא כך [מקור חיים תמ"ז סק"ט יד יהודה צ"ב סק"ב חיי אדם קכ"א סט"ו] ויתכן לבאר שזה חילוק הראשונים לגבי מין במינו לא בטל שזה רק בלח ולא ביבש ועיין שערי יושר פכ"ב שהוכיח שהדין של המרדכי שנולד בתערובת אין ביטול זה רק בלח ולא ביבש וידוע יסוד האחרונים שביטול ברוב לא מחיל דינים ויש ראיות שלגבי לח בלח אין חיסרון זה ע"ש ועיין גמ' בב"מ נ"ג דמבואר בראב"ד דדבר שנתבטל שיך לעשר עליו אמנם צ"ע שלגבי השקה מבואר בגמ' שלא שיך שיחול עליו השקה ואם נימא שחלוק לח מיבש א"ש

ט"ו]והנה יש לדון בנתערבו שלשה כוסות אחד של איסור בשנים של היתר ואחרי זה נתמזגו שני כוסות יחד ועכשיו נודע התערובת האם יהיה דין ביטול ובפשוטו לחזו"א שיבש זה מדין כל דפריש כאן זה לא שיך אמנם אם זה מדין רוב זה שיך אמנם יתכן שלצרף דין ביטול לח ליבש אי אפשר ועיין פר"ח קי"א סקי"ט לגבי איסור שנפל בקדירה ולא יודעים באיזה אם אין רוב בכל אחד לא יחול ביטול דהינו שלא מצטרף תערובת לח אם יבש וצ"ע בזה ועיין בזה בש"ך לגבי הרשב"א בחוזר וניערו בשני קדרות ובבית מאיר שם וצ"ע בכל זה ועיין מגלת ספר שהאריך בזה

ט"ז] עיין בב"י שכתב שדין הרשב"א שחמץ בפסח זה גם ביבש זה לשיטתו אבל לרא"ש שמותר לאכול הכל אינו כן וצ"ב הקשר ועיין פמ"ג סק"ה שביאר שכונתו דלרא"ש הרי חזינן שלא תיקנו תקנת שישים ביבש חזינן שזה פחות סיבה לאיסור א"כ ה"ה כאן ואין זה במשמעות לשון הב"י ועוד דצ"ב ששם זה סברא מצד אטו אינו מינו ויתכן דלרא"ש שגדר הדין הוא כל דפריש ובתור תוצאה חל פסק היתר על הכל ולכן בגדר דין ביטול זה אין התקנה דרבנן ממילא זה סיבה שגם חמץ בפסח יהיה ההיתר דיבש ביבש כיון שיסוד דין הביטול הוא כך וכל זה דוחק

]מבואר בטור שמין בשאינו מינו יבש ביבש מסברא זה מותר אבל הביא מספר התרומה שזה אסור מצד שאם יבשלם זה יתן טעם ועיין בר"ן שביאר שהכונה שאז זה חוזר וניעור והש"ך ביאר שזה גם כונת הספר התרומה וע"ש שנקט כדבר פשוט שבזה אומרים חוזר וניעור אמנם עיין יד יהודה סק"ט שהביא מכמה אחרונים וכן הוא בב"ח ק"ב ס"ג שנקטו שלדעת הרא"ש כמו שבמין במינו לא אומרים חוזר וניעור ה"ה כאן והפמ"ג בפתיחה ח"א פ"ב ד"ה מה חלק על זה מצד שזה כמו ניכר האיסור אמנם זה לשיטתו שזהו גדר הדין אבל למה דמבואר שזה מצד חשיבות בתערובת יתכן שגם על זה לא שייך חוזר וניעור והנה עיין ש"ך שהביא ממהרא"י שדיק מתוס' שמין בשאינו מינו אינו בטל ברוב ויתכן הדיוק דמשמע שכל מה שהעמידו בקמח דאל"כ זה ניכר אבל עיקר הגמ' מובן ויתכן שזה בשישים ויתכן שלא בטל כלל ויתכן שזה בכבאכ"פ ועיין יד יהודה שהביא מהרא"ה שזה לא בטל כלל שכיון שכשזה יגיע לפיו ירגיש לכן זה לא בטל וע"ש שכתב שבאיסור והיתר וכן בספר התרומה משמע שזה סברא שכיון שאם יבשל ירגישו זה סברא שגם עכשיו זה לא בטל וכן ביאר בהגהת אמרי ברוך על הש"ך וכן הוא בב"ח שם עוד כתב לדון שגם אם נימא שזה מדאוריתא חוזר וניעור אבל סיבת הגזירה לא מצד שמא יבשלם אלא שיש כאן גזירה אטו לח בלח דכמו שגוזרים לח במינו אטו אינו מינו גם כאן גוזרים והביא משמעות כך מהרבה ראשונים וע"ש שביאר שרק הר"ן שס"ל שלא שיך שיעור שישים לגבי יבש הוכרח לומר שכל בגזירה שמא יבשלם והנידון על תערובת הנ"ל אמנם לשאר הראשונים ששיך דיש שישים ביבש אפשר לבאר כפשוטו שזה גזירה אטו אינו מינו בלח

והנה עיין חוות דעת סק"ה וכן הוא בסוף סימן ק"א הובא ביד יהודה שנקט שמין במינו ביבש שזה בטל ברוב אבל כאן אסור לאכול בבת אחת שכל הדין ביטול לתלות שכל אחד זה מותר אבל לגבי לאכול הכל יחד אין כאן ביטול כלל ויש לבאר מצד הסברא הנ"ל שבתור לדון הכל כדבר אחד כיון שזה יתן טעם זה לא סיבה להתבטל והנה לכאורא לראשונים שקבוע שלא ניכר זה לא קבוע א"כ אפשר לקחת כל אחד ולדון עליו כל דפריש אמנם לראשונים שחשיב קבוע ורק מדין ביטול צ"ל שחל כאן דין ביטול של יבש וכדין כל דפריש ועל דרך התוס' רי"ד

והנה בעיקר הנידון הנ"ל בטעם איסור מין בשאינו מינו האם זה מצד שמא יבשל או שזה מעיקר הדין או אטו לח יש בזה הרבה נפק"מ א. לגבי נידון הש"ך באיסור דרבנן שאם זה מצד גזירה אטו לח ודאי אסור כמו בלח במינו והש"ך התיר לשיטתו עוד נפק"מ למה שדן הדגול מרבבה סימן קי"ד דתבלין שתמיד יש שישים לא שיך הגזירה עוד נפק"מ לנידון שהובא בשפ"ד סק"ג האם מצרפים המים שנחלקו בזה האחרונים ועיין מש"ז ק"ג ססק"ב בסופו לגבי נתערב דברים שאחד נטל"פ בשני וכן הוא בש"ך ק"ד סק"ג עוד נפק"מ למה שדן היד יהודה סק"י בנפל אחד לים שאם מצד שמא יבשל ודאי אסור אבל אם גזירה אטו לח יתכן שזה איסור דרבנן ומועיל נפל אחד לים ועיין עוד בגליון רעק"א סימן ק"ה בנפל טיפה על חתיכה ולא יודעים איפה דאם יש ס' בחתיכה כנגדה כיון שבבישול זה יהיה מותר אין הגזירה וזה רק לר"ן הנ"ל ועיין רעק"א סימן פ"ב בתשובותיו שבספק אם יש ס' כיון שזה אטו שיבשל אין הקולא של ספק דרבנן לקולא והנה היה מקום לומר שגם אם זה מצד שמא יבשל אבל הגדר שלכן זה לא מתבטל ולפ"ז בהרבה באופנים הנ"ל יהיה אסור

]והנה צ"ע איך משכחת ליה תערובת באינו מינו שזה לא ניכר ועיין טור כגון שזה נחתך לחתיכות קטנות ועיין ש"ך ששיך עוד במקרה שזה אותו מראה ורק חלוק בטעם ויש שכתבו שחלוק בשם והש"ך חלק שכאן זה רק תלוי בטעם וע"ש שכתב עוד בשחטו בשלש סכינים ונמצא אחד טריפה ועיין יד יהודה שכה"ג יתכן שכיון שכל אחד ניכר בטעמו זה לא בטל ויתכן שזה בטל א"כ גם אם בישל שזה לא הוסיף בהכרה ודבריו צ"ב שכאן זה סוג תערובת שזה לא סיבה לביטול ובשערי יושר האריך שכה"ג שסיבת הספק לא מחמת התערובת זה לא סיבה לדין ביטול ברוב אמנם בפשוטו בשו"ת הרא"ש כלל כ' י"ז מבואר כש"ך עיין ב"י סימן ק"י

]עיין פמ"ג משב"ז ד' בנתבשלו ג' חתיכות ואחרי זה הוכר האיסור האם הציר מותר והביא בזה מחלוקת אחרונים ועיין יד יהודה שהחכם צבי דיבר במקרה שלא היה ספק כלל ועיין שערי יושר פי"ד שהאריך לבאר שמסברא כיון שלגבי חלק הציר לא נתברר הספק וכיון שבתחילה חל ביטול אין סיבה שישתנה הפסק אמנם כתב שיש לדון שכיון שתערובת של לח בלח צריך שישים וכאן נשאר רק תערובת זו גרע ע"ש

]עיין רא"ש שבלא נודע התערובת לא חל ביטול ועיין ש"ך סקי"ב שזה סברא דאוריתא אמנם המנחת יעקב סימן ל"ט סקי"ח נקט שזה דרבנן ועיין בינת אדם שער הקבוע סימן ה' ועיין רעק"א סימן צ"ט שהביא לדון האם צריך ידיעת הבעלים ועיין נפש חיה סימן י"ח ובק"ש בהערות על הש"ש עמוד פ"ט שיתכן שכל זה בתערובת יבש שזה רק ביחס לגברא אבל לא בתערובת לח אמנם הרי גם ביבש מספיק שמישהו יודע וחל גם לגבי מי שלא נודע לו הספק אמנם עיין מקור חיים תמ"ז סק"ט שנקט שזה גם בלח וכן ביד יהודה צ"ב סק"ב ועיין ש"ך צ"ד סק"ה ובפשוטו הביאור כמבואר בשערי יושר שכל דין ביטול זה ביחס לספק וכל דיני הנהגה לא נאמרו כשאין ספק ולפ"ז בנאכל אחד קודם שנודע התערובת לא יהיה ביטול אמנם אם מצד פריש יתכן שיחול ועיין יד יהודה ס"ט ס"ג אות ז' ובשערי יושר ש"ג פי"ג סק"ב

] עיין תוס' בבכורות כ"ג. דבתחילה הבינו שמדובר בתערובת של יבש ביבש ונקטו שזה ודאי שאם יגע בבת אחת טמא ורק נסתפקו לגבי בזה אחר זה וכתבו הרי במשא הטומאה מחמת שזה בבת אחת וא"כ כה"ג גם במגע זה יהיה טמא וצ"ב למה נקטו דבבת אחת ודאי טמא הרי זה שלשה מעשים ולגבי כל מעשה יש סיבה לטהר ואין זה דומה לאכילה שזה מעשה אכילה אחד וצ"ל שיש סברא לדון הכל ביחד ולכן העמידו שמדובר במרודד דהינו שזה חיבור לגבי משא וצ"ע אבל למה במגע זה לא יטמא אם יגע בבת אחת ובפשוטו הביאור כמבואר ברא"ש בחולין שאין נוגע וחוזר ונוגע דהינו שלגבי מגע צריך ליגוע בהכל וכיון שכמה מעשה נגיעה זה לא סיבה לטומאה ממילא גם כאן זה לא סיבה לטומאה אמנם צ"ע בסוגיא דחולין ועיין שטמ"ק בהוצאת פרידמן בשם תוס' חיצוניות, ובמהר"י קורקוס הובא בכס"מ כתב לבאר שמגע זה כמה מעשה נגיעות משא"כ משא זה מעשה אחד

והנה תוס' חזרו והקשו מאכילה תוך כדי אכילת פרס מה זה שונה ממשא והנה לא הקשו מכל תערובת של לח בלח שתמיד ודאי אוכל איסור וצ"ל דשם כיון שהמיעוט משפיע על הרוב אם יהיה אסור זה ודאי סיבה להתיר אבל במשא שלטהרה אין דין שזה מפקיע טומאה ממילא שם יש סברא שלא שיך כלל דין ביטול כדביאר במשנת הגר"א קוטלר ורק הוקשה להם שגם לגבי אכילה לגבי יבש שיאכל הכל אין סיבה להתיר ותירצו שדנים על על אכילה ואכילה ולא דנים את כל הכדי אכילת פרס כדבר אחד

והנה עיין רא"ש שהקשה דחזינן שמחלקים משא ממגע א"כ גם לגבי אכילה נחלק בין בבת אחת לבזה אחר זה וכתב שמגע ומשא זה שני סוגי טומאות משא"כ אכילה ממ"נ עד כמה שחל ביטול ביחס לבזה אחר זה הוא מכריח שחל ההיתר לגמרי דאם זה נשאר אסור זה אסור לגמרי אמנם צ"ע הרי לגבי משא עצמו בפשוטו מחלקים בין בבת אחת לבזה אחר זה ומשמע שמצד זה לא הוקשה לו כלל ועיין חזו"א שדן שמשא שאין איסור לשאת וכל הנידון ביחס למי שנוגע וודאי אפשר לחלק בין כל מקרה אלא שא"כ צ"ע למה זה לא סברא שאפשר לחלק בין מגע למשא ואולי לגבי משא לא חל ביטול כלל ויתכן שכיון שמדובר במרודד והדין שנושא חלק זה סיבה לטמאות כאילו נשא הכל ממילא כאן אין אפשרות של בזה אחר זה וצ"ע בכל זה ועיין קה,י בבכורות ובשערי יושר ש"ג פ"ז

**סוגיא דבריה**

**גמ' צ"ו. אמר שמואל – המשנה ובתוס', ראשונים ק. תוה"ב עמוד י"ד**

**טושו"ע סימן ק', ק"ג ס"א**

**חידושי רעק"א ק"ב. מכות י"ז. ועיין קה"י סימן כ"ז כ"ח**

**פלתי סק"ב ד' ועיין יד יהודה סק"א [ובראש יוסף] שהאריכו בביאור השיטות ועיין ביאור הגר"א סוף סימן ק"ד**

**תרוה"ד סימן רמ"ה ובפמ"ג או"ח תע"ה אש"א ה' ועיין בגליון רעק"א שם חזו"א י"ד ו' ד"ה ושיעור**

**א. שיטות הראשונים בדין בריה – עיין תוס' צ"ו. וברמב"ן ורשב"א בסוגין ובתוה"ב י"ד. ועיין ביאור הגר"א סוף סימן ק"ד**

**ב. בביאור פסק השו"ע – עיין ביאור הגר"א סק"ו י' ובשפ"ד ג' אמנם עיין רעק"א ק"ב: בתוך הדברים וביד יהודה סק"א בסופו ד"ה מעתה**

**ג. בטעם דבריה לא בטל – עיין ט"ז סק"א ועיין רש"י שבועות כ"א: ד"ה כמפרש ועיין יד יהודה סק"א שהאריך בזה ובפרט בד"ה גם י"ל ובד"ה מיהו ועיין פמ"ג בפתיחה חלק ג' פ"ב**

**ד. בביאור הסברא דמתחילת בריתו ובקושיא מעשה דאינו זבוח – עיין חוות דעת סק"ה ובגליון רעק"א שם ובמטה יהונתן ועיין רעק"א בגליון המשניות פ"ג דמכות ועיין קה"י סימן כ"ז כ"ח**

**ה. האם אבר מן החי חשיב בריה – עיין רעק"א ק"ב: ד"ה רש"י שהביא שנחלקו הראשונים וע"ש בביאור הסברות ועיין גליון יד אברהם מה שהקשה על השו"ע שזה לא מתחילת בריתו**

**ו. בדין בריה באבר מן החי והרי בעינן כזית – עיין מטה יהונתן ובפמ"ג מש"ז סק"א**

**ז. האם לר"ש שחייב בכל שהוא יש דין בריה לא בטיל – עיין תשובות הרשב"א תר"ס ובתוס' צ"ו.**

**ח. בדין בריה שלא כולה אסורה – עיין חידושי רעק"א ק"ב: ועיין בגליון רעק"א סימן תע"ה ובתרוה"ד ח"ב סימן רמ"ה**

**ט. האם דין בריה לענין ברכה ומרור זה קשור לסוגין – עיין פמ"ג תע"ה א"א סק"ה**

**י. בדין נימוח בפיו האם מתבטל דין בריה - חזו"א י"ד ו' [ועיין יד יהודה סוף סק"א בדעת הרמב"ם בדין בריה למלקות]**

**י"א. בדין בריה מאוסה לגבי ביטול – רמ"א ק"ג ס"א ועיין שם יד יהודה סק"ד**

**י"ב. בדין איסור דרבנן האם הוי בריה עיין פמ"ג מ"ז א' בסופו ובפתיחה ח"ג פ"ב ועיין יד יהודה סק"א בתוך הדברים**

**[י"ג. עיין חידושי הגר"ח פ"ד אריכות גדולה בגדרי בריה ואבר מן החי אמנם דבריו קשורים להרבה סוגיות בדיני נבילה ואבר מן החי]**

**סוגיא דבריה**

א]מבואר בגמ' ק. שבריה לא בטילה ולכן גיד הנשה חשיב בריה וזה לא בטל ובגמ' פ"ו. מבואר שגיד הנשה חשיב בריה לרבנן ולכן חייבים עליו אפילו אם אין בו כזית והראשונים דימו הדברים והנה מבואר בגמ' מכות י"ז. שנמלה חשיבה בריה לגבי מלקות וכן מבואר בסוגין לגבי גיד ובגמ' לקמן מבואר שציפור טמאה חייבים עליה בכל שהוא ובפשוטו הוא מדין בריה אמנם מבואר בגמ' דעוף טהור במיתתו לא חיבים עליו אלא בכזית ואין בו חיוב מצד בריה ונחלקו הראשונים בגדרי הדברים ומצאנו בזה שלש שיטות בראשונים א. שיטת הרמב"ן הובא בר"ן שצריך שלש תנאים א. שיהיה ברית נשמה כמבואר ברבנן שלכן על חיטה טבל פטורים ב. שיהיה שלם ולא ירד ממנו חלק כמו שהביאו הראשונים מהגמ' בנזיר ג.שיהיה איסור מתחילת בריתו והקשו הראשונים למה חלב לא חשיב בריה ותירץ הרמב"ן שכיון שזה בכמה מקומות אין לזה חשיבות בריה דהינו שיסוד דין בריה זה ודאי רק בדבר שלם

ב. שיטת הרשב"א כנ"ל אלא שעל הקושיא מחלב תירץ שדבר שגם אם יחלק שמו עליו אין לזה חשיבות בריה דהינו שיש כאן סברא בחשיבות הדבר שמתי יש חשיבות למה שזה בריה אם כל חשיבותו מתי שהוא בשלמותו אבל אם חשיבותו היא גם כשאינו בשלמותו אין לזה חשיבות בריה ולפ"ז יש כאן ארבע תנאים

ג. שיטת תוס' והרא"ש שעיקר החשיבות של בריה זה דבר שהתורה אמרה אם שם האיסור על דבר שלם דממילא נתחדש כאן בגמ' חיוב מלקות על דבר זה גם אם אין בו כזית אבל כל ששם האיסור שאמרה תורה הוא קיים גם בדבר שהוא לא שלם ואין כאן מצד שם האיסור שנתחדש בתורה שום התיחסות על דבר שלם בזה אין חשיבות בריה ולכן ביארו שנבילה לא חשיב בריה כי שם נבילה זה מתיחס על דבר מת ואין בזה שום התיחסות מיוחדת על בעל חי שלם וכן כתבו שלכן חלב מותר דגם חתיכת חלב חשיב חלב וכן נקטו מסברא שלא צריך ברית נשמה וכתבו שמה שרבנן חלקו לגבי חטה שזה לא נשמה לשיטתו דר"ש הם אמרו שס"ל שגם דבר שאין בו הסברא דכמפרש בכל אופן בכל אופן אסור מצד חשיבותו דבזה רק בעל חי חשיב חשיבות אמנם עיין רא"ש שכתב שגם לשיטה זו יתכן שצריך דוקא דבר שמגיע מבריית נשמה וגיד ואבר מן החי חשיב בריה מצד שזה מגיע מברית נשמה

והנה לענין הלכה השו"ע סימן ק' ס"א כתב שאין לו דין בריה אלא אם יש בו חיות לאפוקי חטה של איסור וכן צריך מתחילת בריתו לאפוקי נבילה ושור הנסקל וכן צריך שיהיה דבר שלם שאם יחלק אין שום עליו לאפוקי חלב וכן צריך שיהיה שלם ועיין ביאור הגר"א סק"ו י' שנקט שפסק כר"ן ומה דהצריך שיחלק שמו עליו זה כתוס' דהיינו שנקט כשני השיטות להקל ובפשוטו כונתו שאפשר לצרף את שניהם ובפשוטו הדברים צ"ב דאם בהבנה ס"ל כתוס' שזה מצד כמפרש מה זה משנה אם זה מתחילת בריתו אמנם עיין רעק"א ק"ב: וכן ביד יהודה סק"א בסופו שנקטו שפסק לגמרי כרשב"א והכונה שאם יחלק אין שמן עליו אין הכונה כתוס' אלא שזה סברא בחשיבות של הדבר

ב] והנה בעיקר דין בריה יש לדון האם זה מתוצאה לדין המלקות שכיון שהחשיבה התורה לענין מלקות ה"ה לגבי ביטול או שזה מאותו טעם שזה חשוב למלקות זה גם חשוב לביטול ועיין פמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ב ובפשוטו הוא תלוי בראשונים הנ"ל דלתוס' שזה מצד כמפרש בפשוטו כל החשיבות רק מהא דהתורה החשיבה לענין מלקות אמנם לראשונים יסוד הדין מחמת חשיבותו העצמית ומאותה סיבה שזה חשוב למלקות זה גם חשוב לענין ביטול ועיין ט"ז סק"א שנקט כטעם הראשון אמנם עיין בריטב"א וברא"ה ק. דמבואר כטעם השני והאריך בזה היד יהודה סק"א וע"ש שכתב דבפשוטו נפק"מ לאיסור עשה או לדין דרבנן דלתוס' שזה מצד שהחשיבה התורה למלקות א"כ כאן שאין מלקות זה לא שייך משא"כ אם זה מצד חשיבותו א"כ גם באיסור דרבנן או איסור עשה יש כאן חשיבות בריה אמנם צ"ע מהא דהגמ' עושה צריכותא בין דין בריה לדין חתיכה הראויה להתכבד שזה ודאי מצד שחיבות וכבר הקשה כן היד יהודה בד"ה מיהו ועיין בטור שאפילו דביאר כתוס' בכל אופן כתב סימן ק"א שבריה וחהר"ל זה לא בטל מצד חשיבות ומשמע שזה אותו טעם וכן הרא"ש שדן שצריך דבר שמגיע מברית נשמה משמע שיש כאן סברות בחשיבות וכן תוס' כתבו שרבנן לדברי ר"ש אבל הם לא סוברים ולכאורא לנ"ל יש לבאר שלשיטות שיש כאן איסור מצד חשיבות זה רק בבריה אבל אנן לא ס"ל חשיבות ומשמע שגם לדבריהם זה מצד חשיבות דהינו שרק דבר שיש בו חשיבות בריה בזה חידשה התורה שיש מלקות וממילא זה לא בטל וצ"ע בזה ועיין יד יהודה דהביא כבר מהאיסור והיתר דביאר כתוס' ובכל אופן כתב שזה סברא מצד חשיבותו

והנה יש להקשות אם זה תוצאה מהדין מלקות א"כ לר"ש שחייב בכל שהוא מה זה שייך ולדעת רבינו יקר דבתערובת אין חיוב א"ש אמנם לשאר הראשונים צ"ע ויש מקום לומר שלר"ש באמת אין דין בריה לגבי ביטול ועיין תשובות הרשב"א תר"ס שדן שלר"ש אין דין בריה ועוד כתב שזה גדרים אחרים מהדין מלקות

ג] עיין רעק"א מכות בגליון המשניות פ"ג שהקשה לרש"י שכתב שנבילה זה לא בריה מצד שזה לא מתחילת בריתו א"כ לכאורא כל זה רק סברא לגבי המלקות של נבילה אבל לגבי ביטול יש איסור של אינו זבוח שזה לא מתחילת בריתו וכתב שאין לומר שצריך דוקא מלקות דהינו שרק מה שיש לו חשיבות לענין מלקות זה הסיבה שלא יתבטל דהרי תוס' הקשו שלר"ש תרומה וערלה וכלאי הכרם לא יתבטל והרי לדבריו שחיב בכל שהוא אין כאן דין בריה לגבי מלקות ובכל אופן דנו תוס' לדין בריה עכ"ד ועיין קה"י שכתב דבפשוטו כל הקושיא לרש"י אבל תוס' לא ביארו כרש"י וביאר דכונתו להוכיח שאין בזה סברא לחלק אמנם ע"ש שכתב לדון דלכאורא לר"ש שגם טבל חשיב בריה וזה מצד חשיבותו בזה באמת אין סברא לחלק משא"כ לרבנן שזה מצד מפרש כה"ג וודאי שזה רק סברא במקום שיש חיוב מלקות אמנם לראשונים בפשוטו זה מצד חשיבות והדרא קושית רעק"א

ועיין חוות דעת שביאר שהסברא של מתחילת בריתו זה כלשון הר"ן והרשב"א שאיסור אחר גרם לו דהינו שרק דבר שסיבת האיסור זה עצם מציאותו כגון עוף טמא או גיד הנשה ולא שמחמת סיבה צדדית כגון טריפה או נבילה חל עליו איסור ובזה ישב שגם טריפה מתחילת יצרתה זה לא סיבה לדין בריה ולפ"ז כתב שעשה של אינו זבוח חשיב מחמת דבר אחר דהינו מה שלא עשו כאן מעשה שחיטה שיתיר אמנם צ"ע דהרי טבל מבואר בגמ' שחשיב בריה ועיין רעק"א שהקשה מאבר מן החי דחשיב בריה אפילו שזה מין היתר וצ"ע הסברא בזה

ד] מבואר בתוס' בסוגין דאבר מן החי חשיב בריה אמנם עיין רש"י ק"ב.: דמבואר דאין זה בריה ואין זה סיבה לחייב בכל שהוא ועיין רעק"א שם דהביא דהנה דעת תוס' שאין חיוב אלא א"כ אכל את כל האבר אבל דעת רש"י שגם חצי אבר חייבים עליו וכתב שלפ"ז מסתבר שכל החשיבות של אבר שישחב כבריה אם האיסור קושר לשלמות האבר אבל כל שאין קשר לשלמות האבר אין זה בריה אלא עוף שלם דהרי על כל חלק מהבהמה יש איסור עכ"ד דהינו שגם לרש"י שזה מצד חשיבות אבל הרי צריך איסור מתחילת בריתו דהינו שהחשיבות לא מתיחסת לחפצא בלבד אלא לשם האיסור ועיין יד יהודה סק"ד שחידש שדבר היתר אין בו דין בריה ולכן תולעים קודם זמן איסורם אין להם חשיבות בריה שלא יתבטלו ע"ש ועיין רעק"א שכתב דבפשוטו לרש"י דבר זה מוכרח שאבר זה לא בריה דאל"כ בכל טמאה שיתחיב על אבר מצד בריה אלא בהכרח כנ"ל וע"ש שתמה על השו"ע שפסק שאבר מן החי נקרא בריה וכן נקט כרש"י שנבילה זה לא בריה כי זה לא מתחילת בריתה א"כ למה לא חיבים על אבר מן הטמאה וע"ש שכתב לישב שכיון שכאן יש חלות איסור על כל הבהמה והיה לו שם בריה על כל הבהמה כה"ג כשנתלש ממנו אבר אין לזה חשיבות של בריה וצ"ב דגם אבר מן החי למ"ד לאיברים עומדת חל על כל הבהמה וצ"ל שהחלות הוא על כל אבר בנפרד ולא על כלל הבהמה וע"ש ברעק"א שהניח בקושיא למה עוף שלם למ"ד לאו לאיברים עומדת לא חיב מצד דין בריה לגבי הבשר שבו שבזה לכו"ע יש חיוב מתחילת בריתו ע"ש ועיין לקמן שיש לדון שלגבי איסור בשר אין לעצמות שום קשר וממילא זה מחסר בחשיבות בריה ועיין חידושי הגר"ח

ה] בעיקר הא דמבואר דאבר מן החי חשיב בריה וכן פסק השו"ע בפשוטו לשיטת רש"י שרק אם זה אסור מתחילת בריתו זה רק שייך למ"ד שלאברים עומדת אבל למ"ד שלאו לאיברים עומדת והיוב חל רק כשזה נתלש א"כ זה לא מתחילת בריתו וכן נקט רעק"א מסברא ק"ב: וביאר שלכן רש"י לא ביאר שצד החיוב שם באבן מן החי מצד בריה מצד שזה לא מתחילת בריתו ועיין גליון יד אברהם שהקשה לפ"ז כיון שקי"ל דלאו לאיברים עומדת א"כ למה שיתחיבו על זה והנה החוות דעת ביאר שהדין של תחילת בריתו הכונה שאיסורו מחמת עצמו ולא מחמת איסור שחל עליו ולפ"ז יש לדון שאבר מן החי איסורו מצד עצם מציאותו רק כיון שלא עומד לאכילה עדין לא חל עליו האיסור והנה הפלתי דן להתיר התולעים כיון שזה לא חל עד שפירש ועיין חוות דעת שכתב שלשיטתו זה ודאי איסור מחמת עצמו רק שיש תנאי שזה לא חל עד שפירש

והנה עיין הגהות שערי דורא הובא בב"ח ס"א שכתב שאם נתנבלה מכח שחיטה חשיבה בריה דהא לא באה לכלל היתר מעולם וצ"ע מסוגין דמבואר דנבילה לא חשיב בריה ועיין קה"י סימן כ"ח דביאר שכאן יש עשה דאינו זבוח אמנם בלשון ההגהות שערי דורא מפורש שהאיסור מצד אבר מן החי ועיין פלתי שביאר בדעתו שלא צריך אותו שם איסור אלא כל שזה אסור מתחילת בריתו זה סיבה לאסור ובישוב סוגין צ"ל שכאן שהנידון על הלאו המיוחד מצד נבילה בזה צריך השם המיוחד וזה לא מתחילת בריתו אבל לגבי ביטול כל שזה אסור לא משנה מצד איזה שם חשיב תחילת בריתו אמנם זה דלא כחוות דעת הנ"ל

ו]עיין תוס' שהקשו דלר"ש תרומה לא תתבטל בק"א וכתבו לישב שדוקא בתחילת בריתו וחזרו והקשו מערלה וכלאי הכרם והנה הקשה רעק"א במכות ובפלתי סק"ד הרי גם טבל זה לא אסור מתחילת בריתו והנה עיין רש"ש שגרס בתוס' קודם שיפריש ולפ"ז דנו שרק תרומה שזה תלוי בהפרשה חשיב שזה לא מתחילת בריתו אבל טבל שזה משעת מירוח שאז זה גמר הדבר חשיב מתחילת בריתו ועדין צ"ע הרי צריך ראית פני הבית ועיין קה"י שהאריך בזה והנה צ"ב עוד למה תוס' בתחילת דבריהם לא ישבו על נבילה שזה לא בתחילת בריתו ויש מקום לדון שכל דבריהם רק ביחס לדין ביטול ואין זה במשמעות לשונם והנה צ"ב לראשונים מטבל הרי זה לא מתחילת בריתו וכן הקשה בפלתי סק"ד ועיין יד יהודה שדן שהמציאות של הדבר האסור זה מתחילה רק שיש תנאי שהאיסור חל רק בראית פני הבית וכדו' ולא שסיבת החיוב רק מגיעה אחרי זה

ז]עיין בגמ' ק"ב דמבואר דרב ס"ל שאבר מן החי אין חיוב אלא א"כ יש בו כזית רק שנתחדש שגם גידים ועצמות מצטרפים ועיין פלתי סק"ב ובמטה יהונתן שהקשו א"כ למה חשיב בריה הרי לא חיבים על כל שהוא ותירצו שכיון שמצטרף גידים ועצמות דבעלמא זה לא סיבה לחיב חשיב בריה דהינו שכיון שנתחדש כאן חיבו שלפי גדרי אכילה רגילים לא חיבים זה סיבה גם לגבי ביטול וע"ש דהקשו ששיטת הרמב"ם שגם בנבילה אם זה עוף שלם מצטרף בשר גידים ועצמות וא"כ מה זה שונה מאבר מן החי וע"ש שישב שיש כאן החיסרון שאם יחלק עדין שמו עליו ובפשוטו יש מקום לדון שכאן החשיבות בריה זה בכל שהוא וכמבואר בתוס' רק שיש ריבוי לגבי מלקות אבל לגבי ביטול זה נשאר בריה גם ללא כזית והנה יש לדון עוד האם הדין שזה לא בטל זה רק אם יש כזית ולדעת תוס' ודאי צריך כזית כיון שכל הדין מחמת שמפרש והרי כאן אין מפרש על פחות מכזית אמנם לשאר הראשונים יש לדון ועיין משב"ז סק"א שהביא בזה מחלוקת

ח]עיין מג"א סימן תר"י שהביא מחלוקת ראשונים לגבי בריה של ברכה האם בדבר שיש גרעין ואין הדרך לאכול הגרעין האם חשיב בריה דדעת רבינו יונה שזה לא בריה ועיין רעק"א ק"ב שהקשה שהרי מבואר בגמ' שעוף טמא יש דין בריה והרי אין חיוב על העצמות רק על הבשר שבו וחזינן שגם דבר שהוא לא בכלל האיסור מצטרף לדין בריה ועיין תרומת הדשן לגבי מרור שכתב שכיון שלא יוצאים בשורש לא חשיב בריה והגרעק"א סימן תע"ה דן שאם יאכל גם השורש אין חיסרון של בריה רק שהרשות יבטל החובה ע"ש ובפשוטו צ"ל ששם נבילה חל על כל הבהמה רק שהאיסור רק על הבשר אבל לגבי ברכה מה שלא ראוי לאכילה הוא לא בכלל תקנת ברכה והנה הקשה רעק"א שעוף שלם שיש חיוב בשר מן החי לרש"י שיחשב בריה ולנ"ל יתכן שכאן שהגידים והעצמות לא מכלל האיסור חסר בחשיבות של הבריה וכן הוא במגנזי הגר"ח

ט]בעיקר דין בריה לגבי ברכה לכאורא זה לא אותם גדרים כלל דהרי שם לא צריך ברית נשמה והנה הרשב"א שם דימה לגבי אם זה לא שלם וצ"ל שרק לגבי מה מוגדר כבריה מצד שלמותו יש לדמות והנה בהגהות שערי דורא סימן נ' הובא בב"י סימן ק"א ובגליון מהרש"א שם כתב שאם הבריה נפל ממנו קצת כמו שרגיל על ידי הבישול לא פקע מזה תורת בריה ולמד מברכות דכן משמע שם ברא"ש וצ"ע הדמיון דשם הרי הרא"ש גם כתב שלא צריך לאכול הכל וכאן ודאי צריך לאכול גם העצמות ועוד דשם כתב הרא"ש שאם זה הגיע שלם זה מספיק וכאן ודאי צריך שיכניסנו לפה שלם [וכבר תמה כן במנחת יעקב כלל מ' סקי"א] ובפשוטו צ"ל שלגבי מה נחשב מצד עצמו שלם יש ללמוד אחד מהשני ועיין ברעק"א [אריאלי] בברכות ל"ח שהובא ש מהתפארת צבי שכתב שלתוס' שבריה זה כמפרש אין לדמות כלל ברכה שזה מצד חשיבות לאיסורים ובזה ישב קושית רעק"א מעצמות ובדברי רעק"א מבואר נקט שגם לתוס' זה חשיבות של בריה

י] מבואר ברמב"ם שעוף טהור אם אוכל אותו חי יש חיוב מצד נבילה שחשיב בריה ואפילו אם אין בו כזית דהינו שלדעת הרמב"ם כל שהוא חי בפועל יש בו חשיבות מיוחדת שגם בדבר שלא מתחילת בריתו ויחלק ואין שום עליו חייב והנה הגר"ח העמיד שהכוונה שנקובת הושט שזה נבילה מחיים או שחט בה שנים ומפרכסת שיש לה דין חיה ויש בה כבר איסור נבילה ע"ש אמנם עיין יד יהודה סק"א בסופו שכתב שכונת הרמב"ם שהוא מת דרך אכילתו רק כיון שהכניסו לפיו שלם יש לו חשיבות בריה דהינו שדין בריה לגבי איסורים שזה סברא בחשיבות זה נקבע קודם ההכנסה לפיו והנה בחזו"א י"ד ו' כתב לגבי ביטול דין בריה שאם לועס קודם שבולע זה מתבטל ומבואר שלא דנים קודם שזה נכנס לפיו אמנם שם הנידון מצד חשיבות לגבי ביטול וכיון שבחפצא עכשיו זה לא חשוב אין סיבה שלא יתבטל משא"כ לגבי איסור אכילה הדבר נקבע קודם הכנסתו לפיו

י"א] עיין רמ"א סימן ק"ג ס"א דבריה מאוסה בטילה ובביאור הגר"א ביאר שהכונה שזה נהיה אינה ראוי לגר ופקע איסורו אמנם פשטות כוונת הרמ"א שאפילו שזה אסור אבל אין לזה חשיבות לענין בריה ועיין יד יהודה סק"ד שנחלקו האחרונים האם זה רק בדבר שנמאס ואינו כתחילת בריתו שבזה איבד חשיבות בריה או גם שרץ מאוס מתחילת בריתו וע"ש שכתב שלכאורא כל סברת הרמ"א אם יסוד האיסור מצד חשיבות אבל לרא"ש שזה מצד שהתורה פירשה לחיב בכל שהוא א"כ כיון שגם כאן חייב ודאי שזה לא בטל ע"ש

**דבר שבמנין וחהר"ל**

**גמ' ק' ע"א**

**ובתוס', ועי' זבחים ע"ב.: ובתוס', ועי' מתני' דערלה פ"ג מ"ו ובר"ש שם, וגמ' יבמות פא' ע"א וע"ב, וברא"ש בפרקין סי' לד' לה' לו', רשב"א בתוה"ב דף יג', ובראשונים בסוגיין דחולין וביבמות [ע"ש ברשב"א וברמב"ן במלחמות] [ועי' רא"ה בבד"ה דף כה' ומשה"ב שם] ועיין גמ' ע"ז ע"ד. ובר"ן שם [דברי הראשונים בדין נתערב באחרות ילמד אי"ה בהמשך הסוגיות]**

**טושו"ע ק"י ס"א וס"ב**, **[דבר שבמנין ובע"ח]**

**טושו"ע סי' קא'** **[חהר"ל]**

**א. האם באיסור דרבנן יש דין כל שדרכו להלכה – עיין ריטב"א יבמות פ"ב. ד"ה והלכתא ועיין פלתי סק"ב**

**ב. בגדר דין דבר שבמנין – עיין בית הלוי ח"ב סימן ל"ה סק"ו**

**ג. תרנגולת בנוצתה האם יש בזה דין דבר שמנין – ש"ך ק"א סק"ז ובפליתי סק"ה ועיין פמ"ג שביאר הש"ך וברעק"א זבחים ע"ג. ועיין יד יהודה סקי"ב**

**ד. עיין או"ח סימן תרע"ג ברמ"א ס"א ובט"ז וגליון רעק"א ובשער הציון כ"ה וע"ש בשער תשובה ועיין בגליון רעק"א סימן י"א**

**ה. האם חתיכה הראויה להתכבד זה גם לרבנן – תוס' זבחים ע"ב. רמב"ן בסוגין רשב"א ביבמות ד"ה ור' יוחנן ובד"ה עגלה ועיין ר"ן בע"ז ע"ד. בסוף דבריו ובבית הלוי ח"ב סימן ל"ה סק"ט**

**ו. חשיבות הו' דברים – פיהמ"ש בערלה ועיין פרי תואר ק"י סק"א [ועיין רבינו חננאל ביצה ג:]**

**ז. חתיכה וכו' האם זה מצד דבר שבמנין – עיין חוות דעת סק"א ועיין בית הלוי ח"ב סימן ל"ד סקי"א בביאור דברי הרא"ש [וכבר תמה כן בחת"ס סימן צ"א] ועיין יד יהודה סק"ז ד"ה מיהו ועיין משמרת הבית כ"ט:**

**ח. בראיית הראשונים בדין כבש שלם האם הוי רא"ל – שפ"ד סק"ז ועיין בית הלוי ח"ב סימן ל"ד שהאריך בקושיא זו**

**ט. בדין ראוי להתכבד בלחם הפנים – עיין ש"ד א' מה שתמה בזה**

**י. ראוי להתכבד בפני אורחים עכו"ם – נוב"י סימן ט"ז חוות דעת סק"א פמ"ג שפ"ד סק"א ועיין רעק"א בח"ב סימן קנ"ב**

**י"א. האם יכול לחול ביטול רק על האיסור הנאה – ש"ד סק"א בסופו [ויש להוכיח מחתיכה טמאה]**

**י"ב. כבש שלם שחשיב ראוי להתכבד שיש בו חלקים שלא ראוים להתכבד – נוב"י סימן ט"ז ועיין מ"ז ק"א סק"ח ובשפ"ד ק"י סקי"ג**

**י"ג. חתיכה שחלקה איסור – חוות דעת סק"ז בשם הנוב"י ובהגהות אמרי ברוך שם ועיין ש"ך לגבי כדי קליפה וביד יהודה סק"ד בסופו ועיין רש"ש ערלה פ"ג מ"א לגבי בגד שצבעו בקליפי ערלה ובחלקת יואב חיור"ד סימן י"ג בסופו ועיין יד יהודה סקי"א**

**י"ד. בדין עור הכנתא – רמ"א ס"ד ועיין פמ"ג מ"ז סק"י ובט"ז שם ועיין יד יהודה סקי"ב**

**ט"ו. בטעם שחתיכה שבלעה איסור אין בזה חהר"ל – עיין בד"ה י"ג. כ"ה. ועיין במשמרת י"ג. ובגר"א סק"ז**

**ט"ז.חתיכה שקיבלה טעם לשיטות שהיתר נהפך לאיסור – פמ"ג מש"ז ג' ובפתיחה ח"ג פ"ב**

**י"ז. בדין נולד בתערובת בחהר"ל – עיין יד יהודה סק"א**

**סוגיא דדבר שבמנין וחהר"ל**

א] מבואר במשנה בערלה שר"מ ס"ל שדבר שדרכו להימנות לא בטל ובפשוטו נחלקו ר"י ור"ל בדעתו האם זה כל שדרכו להמנות או דוקא את שדרכו להימנות ובביאור כל שדרכו להימנות בלשון רש"י משמע שעל פי רוב מוכרים אותו במנין רק לפעמים לא אמנם בלשונו בביצה ד. לגבי עיגולים שכיון שלפעמים מונים את זה זה מספיק סיבה לאסור ומבואר בגמ' שיש בריתא שעיגול בעיגולים עולה והרי זה דרכו להימנות ומכח זה חידש ר"ל שבדרבנן רק את שדרכו להימנות לא בטל וכיון שתרומה בזמן הזה דרבנן לכן זה בטל ועיין תוס' שהקשו שהרי כלאי הכרם בזמן הזה זה דרבנן ובכל אופן במשנה מבואר שזה לא בטל ותירצו או ששם זה חד דרבנן וכאן שתרומת פירות זה דרבנן א"כ הוי תרי דרבנן או שאיסורי הנאה זה חמור שבזה גם בדרבנן זה לא בטל או שחבילי תלתן זה את שדרכו וכוונת המשנה שאת שדרכו אוסר בדרבנן ולכן כל שדרכו אוסר בדאוריתא [אמנם עיין בגמ' בביצה דמבואר שיש תנא שאפילו בדרבנן כל שדרכו מקדש והנה להלכה הש"ך כתב להחמיר כשיטות אלו ומשמע שזה גם באיסורים דרבנן מצד שפסקו כתנא דעיגולים ועיין כו"פ סק"ב]

והגמ' אומרת שר' יוחנן ס"ל שכונת ר"מ שרק דבר שאת דרכו מקדש ובפשוטו הכונה שהוא תמיד נמכר במנין והראיה לזה שיש בריתא שחתיכה של חטאת טמאה בטילה בחתיכה של חטאות טהורות והרי זה בגדר כל שדרכו להימנות אלא בהכרח שרק את שדרכו לא בטל [והנה ר"י שם חולק ובתוס' כתבו שצ"ל שהוא ס"ל כמ"ד שכל דרכו מקדש וברש"י כתב שזה מצד שמין במינו לא בטל ולפ"ז מבואר שגם בדבר יבש זה כך] והנה שם בברייתא ברישא כתבו שחתיכה של חטאת טמאה בחתיכות של חטאת טהורות וכן פרוסה של לחם הפנים טמא בפרוסות של לחם הפנים טהור זה בטל ובסיפא מבואר שחתיכה של חטאת טהורה בחולין טהורים או פרוסה של לחם הפנים טהור בפרוסות חולין טהורות זה לא בטל [והנה צ"ב מה ההבדל בין הרישא לסיפא ועיין רש"י שביאר שכיון שכאן זה נידון דאוריתא א"כ בסיפא שאין בזה הפסד גדול דהרי כהן יכול לאוכלם בזה מחמירים שכל שדרכו משא"כ ברישא שאם זה לא יתבטל זה אסור גם לכהנים אמנם לגבי תרומה שזה דרבנן בזה ודאי שכיון שזה כל שדרכו אפילו שזה הפסד מועט בכל אופן זה מותר [ולהלכה לא הובא חומרא זו דבמקום הפסד מועט ועיין הגהות הגראמ"ה שיתכן שזה רק חומרא בקדשים] ובתוס' ביארו שחתיכה או פרוסה של לחם הפנים חשיב חתיכה הראויה להתכבד ולכן בסיפא זה לא בטל אבל כל זה בסיפא שלאחר שזה התבטל זה נהיה חולין אבל ברישא שזה ישאר חטאת בזה לא חשיב חתיכה הראויה להתכבד ובריטב"א בשם הרא"ה וכן הוא בבד"ה י"ג: כ"ה: ביארו שטומאה זה כמו איסור שנבלע ולכן אין בזה דין חתיכה הראויה להתכבד משא"כ בסיפא שהנידון ביחס לחולין שזה חשיב חתיכה הראויה להתכבד והנה צ"ב למה לר"ל קשה הרי כאן כמו שזה לא חתיכה הראויה להתכבד זה גם לא דבר שבמנין ועיין בד"ה כ"ה: שביאר שהכונה שצריך לגזור אטו ראוי להתכבד כמו שגוזר בתרומה דרבנן ע"ש וצ"ע הריטב"א שסתם כביאור הרא"ה ולא ביאר חלק זה ויש שכתבו לחלק בין דין חתיכה הראויה להתכבד לדבר שבמנין, ואין בזה שום סברא והנה בפשוטו לגירסת הרמב"ן לקמן דהגמ' שואלת לר"י מה הבדל ולא אומרת כחילוקים הנ"ל מבואר דלא כנ"ל רק יתכן שהגמ' שואלת מלחם הפנים וצ"ע]

והנה קשה מבריתא זו על ר"ל שס"ל שכל שדרכו מקדש והגמ' דוחה שמדובר בנימוחה ור' יהודה לטעמיה דמין במינו לא בטיל והגמ' שואלת למה בסיפא מדובר במקרה אחר ולמה לא חילקו שבלא נימוחה גם באופן של הרישא זה לא בטל דהינו שכל המשנה מחלקת בנימוחה עצמו והגמ' דוחה שהוא העדיף לחדש את המקרה של הסיפא שאפילו שזה טהורה בטהורה זה לא בטל והגמ' חוזרת ושואלת לר"ל עד כמה שהמשנה כר' יהודה מה ההבדל בין הרישא לסיפא [דלר"י החילוק כנ"ל מרש"י ותוס' אבל לר"ל קשה] ומחלקת שהרישא זה טומאה דרבנן ובזה גם לר"י מין במינו בטל משא"כ בסיפא זה נידון דאוריתא ולכן זה לא בטל עוד מחלקת הגמ' שברישא זה לאו של טומאת בשר ובסיפא זה כרת של טומאת הגוף ופירש רש"י פירוש ראשון שעדין מדובר בנימוח ויש כאן חילוק בדין מין במינו לר' יהודה עוד כתב לבאר שהגמ' חוזרת בה ומעמידה בשלא נימוחה ומחלקת שכל מה שר"ל אמר כל שדרכו זה רק באיסור כרת או תרומה שזה מיתה בידי שמים אבל לא באיסור לאו ולכן ברישא זה בטל ובסיפא זה לא בטל ותוס' דחו פירוש זה שכאן בסיפא זה את שדרכו כי הוי חתיכה הראויה להתכבד ולא צריך להגיע למה שזה איסור כרת אמנם דעת רש"י יתכן שס"ל כמבואר בראשונים שזה לא מבושל ולכן לא שיך לדון מצד דין חתיכה הראויה להתכבד

ב] והנה כל זה לגירסת רש"י ותוס' אמנם עיין רמב"ן במלחמות ובשאר הראשונים שהביאו גירסא שלר"ל שהגמ' מעמידה בנימוחה זה רק ברישא אבל בסיפא זה בשלא נימוחא ולכן זה אסור כיון שזה כל שדרכו להימנות ורק לר"י שמדובר בשלא נימוחה הגמ' שואלת מה ההבדל בין הרישא לסיפא והגמ' מחלקת בין אם זה דרבנן או דאוריתא ועיין ריטב"א ובנימוק"י שביארו שהכונה שזה כל שדרכו ולכן בדרבנן מותר אבל בקדשים דאוריתא חומר הדבר מחשיבו כאת שדרכו ועיין רמב"ן במלחמות שכתב שבאמת מדובר בחתיכה הראויה להתכבד והמשנה כרבנן שכה"ג זה בטל אמנם בכרת זה לא בטל אמנם צ"ב החילוק הראשון בין דאוריתא לדרבנן הרי המשנה זה ערלה שזה דאוריתא ובכל אופן לרבנן בטל

ג] עיין רשב"א שכתב לבאר שמחלוקת ר"י ור"ל היא בדעת רבנן שר"ל מבואר שר"מ הכונה כל שדרכו הכונה שלפעמים מונים וממילא לרבנן כל שעל פי רוב מונים זה כמו ו' דברים ור"י אומר שר"מ זה דבר שאת שדרכו למנותו ובהכרח שלרבנן זה דוקא ששה דברים והנה לפי דבריו יש לבאר כונת הגמ' בזבחים כמבואר בריטב"א ששואלת משור הנסקל לר"י אליבא דרבנן אבל לר"מ עצמו ודאי חשיב חתיכה הראויה להתכבד ע"ש ובשטמ"ק ביצה ג:

ד] מבואר בגמ' בחולין שאפילו שחתיכה זה לא את שדרכו למנות אבל כיון שזה חתיכה הראויה להתכבד לכן זה לא בטל ועיין תוס' בזבחים במסקנתם וכן הוא ברשב"א שזה גם אליבא דרבנן אמנם עיין רמב"ן בסוגין ובר"ן בסוגין ובע"ז ובנימוקי יוסף ביבמות שכתבו שזה רק סברא אליבא דר"מ אבל לא אליבא דרבנן ולפ"ז כתבו שהמשנה בע"ז שכתוב חולין שנשחטו בעזרה שזה דבר שחוט בהכרח שזה רק אליבא דר"מ והנה בעיקר הנידון עיין חוות דעת ק"א סק"א שכתב שיש לדון שזה רק מצד שזה נחשב כמו את שדרכו דהינו שמונים את זה ולכאורא ממילא אין זה שיך לרבנן דהרי ס"ל שגם דבר שרק מונים בכל אופן זה לא מקדש אמנם יתכן שיש כאן חשיבות חדשה ולכן זה סברא שגם רבנן מודים

והנה עיין רמב"ן שכתב להוכיח שזה רק לר"מ דהרי הגמ' שואלת משור הנסקל ולרב פפא באמת זה לא חשוב [דלא ס"ל חשיבות דבעלי חיים] והרי ודאי שור שלם הוא חשוב יותר מחתיכה הראויה להתכבד עכ"ד וצ"ע ראיתו שהרי הגמ' שם זה לר"מ ולדבריו ודאי שחתיכה הראויה להתכבד זה סיבה לאסור ובכל אופן הגמ' שואלת על שור הנסקל אלא בהכרח שחתיכה הראויה להתכבד זה חמיר ועיין ר"ן בע"ז ע"ד בסוף דבריו שכתב שקי"ל כר"מ והוכיח מהמשנה בע"ז ואין לומר שזה חשוב ודומה לו' דברים דהרי הגמ' שואלת משור הנסקל וחטאות המתות וזה הרי ודאי לא פחות חשוב מהדוגמאות שבמשנה ועיין בית הלוי ח"ב סימן ל"ה סק"ט שהקשה הרי חתיכה הראויה להתכבד לר"מ אסור אפילו שהגמ' שואלת משור הנסקל ובהכרח שזה סברא להחמיר יותר וא"כ אולי גם לרבנן ולכאורא יש לבאר שכונתו שאם נימא שחתיכה זה גם לרבנן א"כ זה לא מצד הדין מנין שבו אלא מצד עצם חשיבותו ובזה הקשה שעד כמה שדרגת חשיבות כזו אסורה א"כ גם שור הנסקל אבל עד כמה שזה כר"מ א"כ א"ש שחתיכה זה מצד שחשיב כמו את שדרכו משא"כ בשור הנסקל זה לא שייך

ובעיקר הנידון הנ"ל האם חתיכה הראויה להתכבד זה מצד שזה את שדרכו עין חוות דעת שהביא שכן הוא בלשון התוס' בזבחים אמנם יתכן שזה רק למה שסברו בתחילתם שזה רק אליבא דר"מ אבל למסקנתם שזה גם אליבא דרבנן שאני אמנם יש מקום לומר שגם ו' דברים יסודם מצד שזה דבר שבמנין רק שכאן המנין הוא ראיה על חשיבותם שהסיבה שזה במנין מצד חשיבותם וכן הוא בלשון הר"ח ביצה ג: ועיין פרי תואר סימן ק"י סק"א אמנם עיין ברשב"א ביבמות שכתב דמה שהגמ' אומרת שהדברים בע"ז זה דבר שמנין אבל הרי גם לרבנן זה אסור ומצד חתיכה הראויה להתכבד וע"ש שכתב שזה לא נאסר מצד מנין רק שבמציאות זה דבר שבמנין ע"ש וכן דיק מדבריו הבית הלוי סימן ל"ה סק"ו וכן מבואר במשמרת י"ג: שכתב שחתיכה הראויה להתכבד ודבר שבמנין זה שני ענינים

ה] בעיקר קושית הגמ' בזבחים ששואלת ששור הנסקל זה כל שדרכו ולא את שדרכו הנה תוס' בזבחים וביבמות וכן הר"ש בערלה נקטו שהמשנה בע"ז זה גם כרבנן ודיקו כן מהגמ' ובהכרח ששור הנסקל שזה בהמה גדולה ודאי חשיב את שדרכו וזה יותר שגם רבנן מודים ולפ"ז צ"ע קושית הגמ' בזבחים ועיין תוס' בזבחים שכתבו שהמשנה מדברת גם בעוף הנסקל או חטאת העוף שמתה ובזה אין לו חשיבות רק כתרוץ הגמ' שזה בעלי חיים ובתוס' ביבמות וכן בר"ש בערלה כתבו שהגמ' שואלת מחטאות המתות ששם זה כבשות קטנות שאין להם חשיבות ועין ר"ש שיתכן שעוף זה עדיף

ו] מבואר בגמ' שחתיכה הראויה להתכבד לא בטלה ועיין לעיל דנחלקו הראשונים האם זה גם אליבא דרבנן ועיין תוס' ביבמות שהקשו מה הגמ' בזבחים שואלת על המשנה למה זה גרע מחתיכה ותירצו שמחיים אין לזה עדין החשיבות של ראויה להתכבד ובר"ן בסוגין הביא מזה ראיה שגם לאחר שחיטה זה לא ראוי להתכבד כל זמן שזה לא מבושל וברשב"א בתורת הבית הביא ראיה שכל זמן שלא חילקו את זה לחתיכות לא חשיב ראוי להתכבד ובמרדכי בביצה סימן תרמ"ו הובא ברמ"א הוכיח שכבש בעורו ותרנגולת בנוצתה לא חשיב חתיכה הראויה להתכבד מכח קושיא זו ולכאורא מצד שכולם נקטו שודאי אפשר להעמיד כוונת המשנה בשור הנסקל מת או בחטאת המתה מתה ומזה שהגמ' לא ישבה כך אלא בבעלי חיים בהכרח שבעל חי מת אפילו שבכללו יש חתיכה הראויה להתכבד זה לא חשוב עדין חתיכה הראויה להתכבד [אמנם בחת"ס סימן צ"א משמע שנקט שהנידון שגם מחיים יש לדון מצד חהר"ל וצ"ע] והנה עיין פמ"ג ש"ד סק"ז ובבית הלוי ח"ב סימן ל"ד שהקשו קושיא עצומה שהרי תוס' כתבו שכהנים לא חשיב ראויה להתכבד א"כ במשנה מדובר שנתערב בזבחים וזה כולל גם חטאת ובזה לא שיך לדון מצד חתיכה הראויה להתכבד והבית הלוי חידש שגם אם היה חל ביטול זה לא היה כשר להקרבה אלא היה צריך שיפול מום וזה היה נמכר כחולין ע"ש שהאריך

ז] עיין רא"ש שהביא את שיטות הראשונים שכל זמן שהחתיכה לא מבושלת או לא חתוכה לא חשיב חתיכה הראויה להתכבד והקשה עליהם מהששה דברים שהרי זה לא ראוי לאוכלו כך ועיין חת"ס סימן צ"א שהקשה מה ענין דבר שבמנין שזה מצד שמונים אותו וחתיכה הראויה להתכבד שחשיבותה מצד שמכבדים בה האורח ועכשיו זה עדין לא ראוי ועיין כת"ס סימן ס"ד שכתב שהרא"ש נקט שגם חתיכה הראויה להתכבד זה מצד שזה דבר שבמנין ולכן הוכיח שחזינן שמה שזה עכשיו עדין לא ראוי זה לא חיסרון ועיין רא"ש שהוכיח עוד מהא דהר"ש שאל ששור שלם זה לא גרע מחתיכה וכו' ועיין בית הלוי סימן ל"ד סקי"א שהקשה שמשמעות הר"ש כנ"ל שדימה חשיבות של שור שלם לחתיכה הראויה להתכבד אבל לא שסיבת האיסור מצד שזה חתיכה הראויה להתכבד ועיין בית הלוי שביאר שכונת הרא"ש להוכיח שיסוד הדין חתיכה הראויה להתכבד מצד שזה דבר שבמנין שאז יש לדמות לחשיבות מצד סיבה אחרת אבל אם זה חשיבות מצד עצמה אין לדמות החשיבויות וע"ש דביש"ש כתב שבשור לא מופשט הרא"ש מודה ורק בעוף הוא חולק ובפשוטו צ"ע שהרא"ש הרי הוכיח משור הנסקל אמנם לנ"ל א"ש שהרא"ש הוכיח שזה מצד מנין ונקט שעוף לא מופשט כיון שלא מחוסר מעשה גדול הוא גם נמכר במנין אבל בכבש ודאי יש לחלק שכיון שהוא חסר הרבה זה לא כך משא"כ שור שלם שהוא חשוב מצד עצמו [ומדברי החת"ס מבואר שביאר כונת הראשונים להוכיח שמחיים זה יחשב חתיכה הראויה להתכבד ע"ש] ועיין יד יהודה סק"ז שהאריך בביאור דברי הרא"ש על דרך האחרונים הנ"ל

ח] עיין ש"ך סק"ז שדן בעוף אם נוצות שלא חשיב חתיכה הראויה להתכבד האם בכל אופן זה יאסר מצד דבר שבמנין והביא שיטות שהחמירו בזה והכריע להקל וצ"ב טעם הדבר ועיין פמ"ג שביאר שעכשיו זה מאוס דהינו שכל דבר שבמנין זה סברא שזה ראיה על חשיבותו אבל אם במציאות הוא מאוס לא חשיב דבר חשוב ועיין יד יהודה שתמה מנ"ל לחדש דבר זה ובחידושי רעק"א זבחים ע"ג ביאר שכיון שאין הדרך למכור תרנגולת בנוצתה אלא חי או מופשט ממילא לא חשיב דבר שבמנין ע"ש

ט] עיין בית הלוי סימן ל"ה סק"ו שהביא מהיש"ש שדבר שנמכר רק אחד ולא יותר לא חשיב דבר שבמנין וצ"ע שלכאורא הוא חשוב יותר וע"ש שביאר שכל החשיבות של דבר שבמנין זה מה שהוא מצטרף למנין אחר אמנם ע"ש שדן להוכיח מהגמ' דלא כדברי היש"ש וכן נקט היד יהודה

י] עיין רמ"א שכתב שעור הכנתא שעושים ממנו רצועות עור ומכבדים בו אורחים חשובים חשיב חתיכה הראויה להתכבד ומבואר באיסור והיתר שלאחר שנחתך לחתיכות קטנות לא חשיב חתיכה הראויה להתכבד ועיין ט"ז שהקשה שאם לאחר זה לא הוי חהר"ל למה עכשיו יש לו חשיבות וע"ש שכתב שגם אחרי זה יש בו דין חתיכה וכו' דהינו שנקט שאם יש נידון של ביטול על כמות שבכמות זו מכבדים אורח חשיב חהר"ל אמנם כל האחרונים חלקו עליו שכיון שכל חתיכה היא לא חשובה לכן זה לא סיבה לדון על הכל יחד והנה צ"ב דעת האיסור והיתר שבסופו זה לא ראוי להתכבד ובתחילתו חשיב והנה למבואר בט"ז יש לומר שכיון שעושים ממנו דבר שראוי להתכבד הוי דבר חשוב רק שלאחר שנחתך לא דנים על הכל יחד אבל כאן דנים על הכל יחד עוד יש לדון שיסוד הדין שעומד להיות ראוי להתכבד אין הביאור שזה על שם סופו שמונח בזה דבר חשוב אלא שכבר עכשיו דנים אותו כחתיכה הראויה להתכבד שהרי מזה מוצאים דבר לכבד האורח ולפ"ז א"ש שעכשיו זה חשוב וצ"ע בזה ועיין יד יהודה שהאריך שלרא"ש שזה מצד שהוא דבר שבמנין ועל שם סופו הוא נמנה עכשיו ה"ה כאן ע"ש ובפמ"ג מ"ז י' ביאר שכיון שיכול לחותכו בצורה שכל חתיכה תהיה ראויה להתכבד זה מספיק סיבה לאסור

י"א] מבואר ברא"ש שכבש שלם חשיב ראויה להתכבד וכן נפסק ברמ"א אם זה לאחר שהופשט עורו ועיין נוב"י סימן ט"ז שכתב שזה ודאי שאם יש חצי כבש של האחורים שצריך ניקור החלב שזה מעשה גדול לא חשיב חתיכה הראויה להתכבד והקשה על עצמו שהרי כבש שלם חשיב ראויה להתכבד וביאר ששם זה מצד החלק הקידמי ומבואר בלשונו שמכח זה הכל חשיב ראויה להתכבד דהינו שכל שיש דבר אחד ומתוכו יש חלק שהוא חשוב הכל נחשב כדבר חשוב ועיין פמ"ג ק"א סק"ח שכתב לגבי לשון המחובר בראש שכיון שהלשון חשיב דבר חשוב ה"ה הראש ומבואר מצד שלא שיך לחלק חתיכה לשנים ועין ש"ד ק"י סקי"ג שדן שכיון שאין לחלק זה סיבה שיתבטל לגמרי אמנם היד יהודה חלק עליו וכתב שבמחובר שני חלקים מה שחשוב לא בטל ומה שלא חשוב בטל

י"ב] עיין תוס' שחידשו שחתיכת חטאת שבטילה ברוב חתיכות חטאות לא חשיב חתיכה הראויה להתכבד כיון שכהנים לא מכבדים אחד את השני ועיין נוב"י סימן ט"ז שנסתפק בדבר שהביטול יחול לגבי לתת לעכו"ם האם כה"ג זה מתבטל וכגון חתיכה של בשר בחלב שנתערב בשני נבלות ועיין פמ"ג ש"ד שנקט שזה מתבטל והנה בלשון הרשב"א שרק אם זה ראוי לכולם משמע שעכו"ם זה לא עוזר אמנם בלשון תוס' משמע שרק מצד שכהנים לא מכבדים ואינו מוכרח דיתכן שעכו"ם זה כמו בהמות ויתכן שכיון שזה רוב העולם זה סיבה לדון לפיהם ועיין חוות דעת שאם חתיכה הראויה להתכבד מצד שזה דבר שבמנין א"כ לכאורא ה"ה כאן חשיב דבר שבמנין אם זה עומד להימכר לעכו"ם

והנה צ"ב למה בחתיכה של חטאת בחולין לא נימא שיחול הביטול לכל הפחות שזה יהיה מותר לכהנים ומבואר שלא מחלקים הביטול ואם חל זה חל לגמרי ואם לא חל מצד שזה דבר חשוב לא חל כלל ויתכן כיון שיסוד הדין שזה לא בטל כמו שביאר היד יהודה סק"ח בשם הבית מאיר וכן הוא במשכנות יעקב סימן ל"ו שדיק מלשון הרמב"ם שזה כדבר שעומד לעצמו וממילא לא שיך לחלק דעד כמה שזה לא בטל זה לא בטל כלל ועיין מ"ז סק"א שעמד על זה ודימה לדברי הר"ן בחמץ בפסח שכיון שלא בטל זה גם לגבי הנאה ולנ"ל גם לחלוקים שם שיך לחלק כי אין הגדר שזה עומד לעצמו משא"כ כאן

י"ג ]עיין תרוה"ד סימן ק"ג שחידש שנר חנוכה דולק שנתערב בשני שמשים חשיב דבר שבמנין אפילו שהדרך שזה נמכר במשקל אבל עכשיו שזה עומד למצוה ומונים כמה נרות מדליקים חשיב דבר שבמנין והוכיח מתוס' שכתבו שחתיכה טמאה כיון שעל ידי הביטול זה נהיה ראוי להתכבד חשיב ראוי להתכבד כ"ש במקום שקודם הביטול זה ראוי להתכבד [והנה בעיקר הק"ו עיין שערי תשובה סימן תרע"ג שהעיר שכיון שכבר לפני שחל הביטול מכח התערובת אי אפשר לכבד בזה ישראל א"כ לא חשיב דבר חשוב אבל התרוה"ד נקט שדנים איך זה היה קודם] ועיין ט"ז סימן תרע"ג שהקשה שאדרבא מבואר בתוס' שהולכים לפי הסוף ועיין בגליון רעק"א שביאר שהתרוה"ד רק בא ללמוד שלא דנים לפי הדבר בעלמא אלא לפי החתיכה במצבה ע"ש ועיין פמ"ג מ"ז א' שהביא מהפנים מאירות ח"א סימן צ"ב שכתב שמדברי תוס' מבואר כתרוה"ד שכתבו שלחם הפנים שנתערב בחולין חשיב ראוי להתכבד כיון שזה דבר חשוב וכן הוא בלשון הר"ש בערלה ובתוס"ר ביבמות שהינו שהכהנים מאוד חומדים את זה והנה כאן הרי עד כמה שזה יתבטל לא יהיה לזה חשיבות לחם הפנים ובכל אופן זה סיבה שלא יתבטל [אמנם יתכן שרק כאן שאם לא יתבטל זה חשוב ולא דבר שגם ללא הביטול עצם זה שלא יודעים מה ההיתר זה כבר לא חשוב וצ"ע]

אמנם הקשה הפרמ"ג סק"א קושיא עצומה דא"כ קשה ברישא שלחם הפנים טמא מתערב בלחם הפנים טהור למה זה בטל הרי על ידי הביטול זה יהיה לחם הפנים ויחשב חתיכה הראויה להתכבד כמו שכתבו התוס' לגבי חתיכת חטאת טמאה ולכאורא בהכרח צ"ל שרק בחתיכה הראויה להתכבד שמצד עצמה היא חשובה רק מחמת שנטמאה זה לא ראוי להתכבד בזה כיון שעל ידי הביטול זה נהיה ראוי להתכבד זה סיבה שלא יתבטל אבל דבר שהוא לא ראוי להתכבד כלל ורק על ידי הביטול יחשב ראוי להתכבד בזה זה לא עוזר ויתכן עוד שכאן הרי באמת זה לא נהיה לחם הפנים באמת א"כ זה לא נחשב שמקבל חשיבות ורק חתיכה שיורד הנהגת האיסור ממילא חוזר מעלתו ועיין רעק"א סימן י"א שדן בחוט שנתערב בחוטי ציצית שזה לא בטל כי זה דבר חשוב כמו נר חנוכה והנה שם סתם חוט הוא לא חשוב ובפשוטו בתוס' מבואר שלא כדבריו וכנ"ל והמ"ב הכריע להקל בנר חנוכה וביאר שמה שמונים לצורך מצוה זה לא סיבה להחשב כדבר שבמנין

י"ד] הראשונים כתבו שחתיכה שבלעה איסור לא חשיבא ראויה להתכבד ובטעם הדבר ביארו במשמרת הבית י"ג: שכיון שהאיסור זה הבלע והוא לא ראוי להתכבד וקשה הרי אם ס"ל חנ"נ א"כ הכל נחשב איסור וביאר הגר"א והב"ח וכן ביד יהודה סק"ה שזה מצד הכלל שאין הנאסר אוסר יותר מהאוסר וכיון שהאוסר הוא לא ראויה להתכבד גם החתיכה שנאסרה מכח זה לא חשיבה ראויה להתכבד ובפשוטו הביאור שבליעה זה לא רק חסרון שיעור אלא שאין כאן החפצא של חשיבות חתיכה והנה הפמ"ג כתב שגבינה שחלקה נעשית מחלב טריפה אם בחלק זה לבד אין חתיכה הראויה להתבטל זה בטל והיד יהודה סק"ה ד"ה עיין נקט שכאן שזה לא רק בלע אלא זה חתיכה שהיא קטנה בזה הוא רק חסרון כמות ויש בזה חנ"ן ע"ש והנה קשה שהר"ן חולק על תוס' ובכל אופן כתב כאן את דין הרא"ה ועיין פמ"ג שדן שלרא"ש שטעם כעיקר היתר נהפך לאיסור חשיב חהר"ל אמנם בפתיחה נקט לא כך וכן מוכח מהרא"ש שס"ל נהפך וגם כאן כתב להתיר וצ"ל שכיון שעד כמה שיהיה ביטול על הטעם ממילא יתבטל הנהפך זה לא סיבה לומר חהר"ל

והנה ברא"ה כתב שטומאה זה כמו בליעה והנה כאן זה איסור בעצמו ולא רק בליעה ומבואר בדבריו גדר אחר שכל הדין ראויה להתכבד רק אם זה איסור מחמת עצמו ועיין רשב"א שהקשה עליו למה נבילה וטריפה זה נחשב מחמת עצמו הרי זה גם מאורע שקרה וצ"ל שטומאה שאני עיין שערי יושר ש"ג פ"ח מה שהאריך בזה בחילוק בין טומאה לאיסור וכמבואר בגמ' בכורות כ"ב שדנה שלא יהיה בטומאה חוזר וניעור והנה מה שהרא"ה לא ביאר כרשב"א יתכן מצד שס"ל שיש כאן חנ"נ ולפ"ז יש מקום לומר שגם שאר הראשונים מודים לעיקר סברתו ולכן לא קשה שזה נהפך רק שבטומאה ס"ל שזה איסור בעצם אבל בליעה תמיד זה נחשב שזה לא איסור בעצם והנה בפשוטו יסוד הדין חהר"ל אין זה קשור לאיסור כלל אלא שזה חשיבות של החתיכה וגם אם זה יהיה היתר זה לא יתבטל אמנם ברא"ה מבואר שזה רק סברא להחשיב האיסור וכמו שמבואר בראשונים לגבי בריה שלכן צריך בתחילת בריתו ובאיסור והיתר מבואר שגם בחהר"ל יש ההיתר שהאיסור חל בתערובת וצ"ע שזה רק סברא במקום שכל הסיבה שלא יתבטל בגלל האיסור אבל כאן זה מחמת חשיבותו שגם קודם שהיה האיסור זה לא יכול להתבטל ומבואר כנ"ל אמנם הרמ"א השמיטו עיין גליון רעק"א סימן ט"ז ועיין יד יהודה סק"א שהוכיח שכאן זה לא קשור לאיסור דהרי כתבו הראשונים שגם אם זה יהיה חשוב לאחר הביטול חשיב ראויה להתכבד ואם זה סברא על האיסור צריך לדון קודם הביטול והנה הרא"ה באמת לא ס"ל כיסוד זה ולכן ישב אחרת אמנם לנ"ל שכל התוס' על דבר שחשוב מצד עצמו רק יש עליו איסור שמפקיע החשיבות א"כ יתכן שכל הסברא על שם סופו לדון כמו בעלמא וצ"ע

ט"ו] הב"י הביא דהראבי"ה חולק על הראשונים וס"ל שגם בליעה זה אוסר ויש לבאר שזה מצד חנ"ן אמנם הש"ך הביא שס"ל שגם כדי קליפה זה סיבה לאסור ובפשוטו מבואר שכיון שזה חלק מדבר חשוב יש כאן סיבה שהוא לא יתבטל ולא רק מצד שחל חנ"ן ועיין חוות דעת שהביא מהנודע ביהודה שחתיכה שחלקה איסור והראויה להתכבד זה הכל יחד שזה בטל ובהגהות אמרי ברוך השיגו שאם האיסור הוא גם חלק מגורם החשיבות יתכן שזה סיבה שלא יתבטל אמנם עדין קשה מכדי קליפה אמנם צ"ל שכונתו שכל סיבת החשיבות בגלל האיסור רק שהוא לבד לא חשוב וראיתי שיש להוכיח מבגד שצבעו בקליפי ערלה שחשיב דבר שבמנין וצ"ע

**סוגיא דדבר שיש לו מתירים [סימן ק"ב]**

**ר"ן נדרים נ"ב. וברמב"ן ושאר הראשונים שם**

**כדאי לעבור על הגמ' א. ביצה ג: מיתיבי – וכ"ת, ב. שם ד. רב אשי וכו' [ועיין ק"ש אות ד']. ג. שם ד: ולרב אשי וכו'. ד. שם ל"ח. תוד"ה וליבטיל ול"ט. תוד"ה משום ה. נדרים נ"ז: אלא – נ"ח. אמרו לו ו. נדרים נ"ט. א"ר אבא – גופא. ז. יבמות פ"ב. רב אשי – וסבר ח. תוס' וש"ר ע"ז ע"ג:. ט. ביכורים פ"ב מ"ב ובר"מ ור"ש שם**

**סימן ק"ב, רמ"א סימן ק"י ס"ח, סימן רט"ז ס"י**

**או"ח סימן תקי"ג ס"א - ג', סימן ש"כ ס"ב [פמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ב]**

**א. בטעם דדשיל"מ לא בטל – רש"י ביצה ג: ובר"ן בנדרים נ"ב. ועיין ק"ש ביצה אות ד' וביד יהודה סק"ו ועיין ט"ז מה שהביא מהתורת חטאת ובתוס"ר נ"ג. ועיין בפתיחה לפמ"ג ח"ג פ"ב ד"ה והנה [ועיין עוד בח"ב פ"א ד"ה ויש לחקור ובמה שהקשה רעק"א סימן ל"ח ועיין ארצות החיים סימן ט' במכתבו לרעק"א מה שישב דבריו]**

**ב. בדין דשיל"מ לאדם אחד או לאיסור אחד – משנה ביכורים פ"ב מ"ב וברמב"ם ובר"ש שם, מג"א סימן שי"ח סק"ב ובגליון רעק"א שם [ובגר"ז ועיין עוד בגליון רעק"א סימן ק"ב סק"ו] חוות דעת סימן ק"ב בסופו שפ"ד סקט"ו ועיין יד יהודה סקכ"א מה שהביא מהיש"ש ועיין נוב"י תנינא בהוספות סימן א' ועיין כו"פ סק"ה ובשאג"א חדשות סימן י"ב [ובחידושי בית מאיר על ביכורים בתחילתו]**

**ג. בדברי הרי"ף לגבי פת שבלע חלב - עיין רשב"א יבמות פ"ב. מה שהקשה על הרי"ף ומה שישב הר"ן בנדרים ועיין תרוה"ד סימן ק"ע הובא בשו"ע סימן ס"ט סי"ד ועיין מג"א תק"ז סק"ט ובפמ"ג שם ועיין חוות דעת ס"ט סקי"ט [ובחידושי בית מאיר על ביכורים]**

**ד. בדין ביטול היתר בהיתר – עיין שו"ת רעק"א סימן ל"ח מה שהקשה סתירה בדברי הר"ן ועיין בגליון השו"ע סימן צ"ט סק"ו ועיין בדבריו בסימן ר"ח ר"ט [ועיין בגר"א תמ"ז ס"ד]**

**ה. בהא דמים ומלח חשיב מין במינו – עיין שו"ת הרשב"א סימן ת"ק לענין תבלין ועיין בפוסקים בביצה שיש בה חזותא וטעמא ועיין יד יהודה סק"ו בסופו מה שהביא מהרמב"ן**

**ו. בדין יש לו מתירים שצריך מעשה – ש"ך סק"ח ועיין חידושי הר"ן ב"מ נ"ג ד"ה ואם ועיין ט"ז שכ"ג סק"ב ובנקודות הכסף שם לענין תרומה שנתערבה ועיין יד יהודה סקי"ג**

**ז. האם הדין דשיל"מ הוא גם בדבר שהוא לא אכילה – פתחי תשובה סק"ו ועיין צל"ח פסחים ג: בדרשא מבן המחבר ועיין מערכה דרעק"א עירובין ל"ח ד"ה והנה ועיין שער הציון שכ"ב סק"ח**

**ח. בדין נולד בתערובת בשיל"מ ובשאר דברים – רמ"א ס"ד ועיין חוות דעת סק"ז ועיין מ"ז סק"א שהביא הדברים בכל דבר חשוב ועיין רעק"א סימן ט"ז סי"ב ועיין יד יהודה ק"א סק"א**

**ט. בדין ספק דרבנן בדשיל"מ – מ"ב תצ"ז סק"ז [ועיין מ"מ פ"ב מיו"ט ה"ו]**

**י. בדין ספיקא דדדינא בדרבנן בדשיל"מ – פר"ח סימן תצ"ז חידושי רעק"א שבת ל"ח:**

**י"א. בדין רוב בדשיל"מ – ר"ן ביצה ג: מדפי הרי"ף ובמג"א תקי"ג סקי"ג ועיין מ"ב שם ועיין מה שהקשה המשנה למלך סוף פ"ז ממעילה**

**י"ב. בדין דשיל"מ על הדאוריתא אבל ישאר הדרבנן – מש"ז סק"ז ובשפ"ד סק"ח ועיין בר"ן פ' כל שעה לגבי איסור חמץ**

**י"ב,ב. בדין דשיל"מ על איסור אחד וישאר איסור אחר – שו"ת רעק"א סימן ס"ה ועיין אפיקי ים ח"א ס"ד ובסוף סימן ה'**

**י"ג. בדין דשיל"מ בנתינת טעם – עיין יד יהודה סקט"ו שהאריך בביאור השיטות**

**י"ד. במקום שמקילים בספיקות האם צריך להגעיל הכלים – חזו"א סימן כ"ו סק"ב**

**ט"ו. בדברי שו"ת הרא"ש כלל ב' סימן ב' – עיין רעק"א ובית מאיר בגליון השו"ע סימן שכ"ד**

**ט"ז. בהא דטבל חשיב דשיל"מ – עיין בית הלוי ח"ג סימן ל' ובאחיעזר ח"ב סימן י"ד מה שדנו שמדאורייתא הרי אי אפשר להפריש ממקום אחר**

**י"ז. בדין ספק טבל האם חשיב דשיל"מ – רעק"א תשובה קכ"ח ועיין חזו"א מעשרות סימן ז' סקט"ז**

**י"ח. באיסור חמץ דחוזר ונאסר – עיין בה"ל סימן תמ"ז ס"ב לענין הלכה ועיין רעק"א סימן ל"ח לגבי ספק דרבנן ובאבני מילואים תשובה .....בישוב המרדכי שהובא בהגהות אנשי שם תחילת ביצה ובצל"ח שם ג: ועיין מ"ב תמ"ז סקצ"ג לגבי כלי חמץ שנתערב בכלי פסח**

**סוגיא דדבר שיש לו מתירים**

א] מבואר בגמ' בכמה דוכתי דדבר שיש לו מתירים אפילו באלף לא בטיל ובטעם הדבר כתב רש"י ביצה ג: שזה מצד שעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר דמדרבנן רצו שאם אפשר לא להשתמש אם הביטול זה עדיף ובפשוטו הביאור כמבואר ביד יהודה סק"א שמה שאדם אוכל איסור לאחר ביטול יש בזה לגרום זלזול באיסורים ולכן אפילו שביטול ברוב אין בזה שום הנהגת איסור בכל אופן תיקנו חז"ל שאם אפשר לא להשתמש בביטול עדיף והנה מבואר בראשונים שזה גם לגבי טבל וצ"ע הרי מבואר בגמ' ב"מ נ"ג. ובמנחות ל"ב. שכיון שמדאורייתא זה בטל אי אפשר להפריש על זה ממקום אחר אלא רק מדרבנן ועיין בית הלוי ח"ב סימן ל' ובאחיעזר ח"ב סימן י"ד שהאריכו בקושיא זו [ויש כאן שני הערות א. שעד כמה שיחול ביטול זה לא דשיל"מ ב. שמה ענין להפריש ממקום אחר הרי אין כאן עד שתאכלנו וכו'] והנה הראשונים הקשו דמבואר בגמ' נדרים נ"ט שקונם כיון שמצוה להישאל חשיב דשיל"מ ובדף נ"ב מפורש שזה תלוי אם הוא נותן טעם וכתבו לחדש שכל הדין של דשיל"מ זה רק במינו ולא בשאינו מינו והביאו כן מהירושלמי וכן הוכיחו מהמשניות בחלה וצ"ב בטעם החילוק ובפשוטו הביאור כמבואר בתוס"ר ב"מ נ"ג ששם ששמו בטל לגמרי לא החמירו דהינו שתערובת של מין בשאינו מינו שאין הטעם ניכר זה יותר סברא להתבטל אמנם צ"ע שכל זה בתערובת לח אבל בתערובת יבש לא מובן מה ההבדל בין במינו או באינו מינו ועיין ש"ך סקי"ד דגם ביבש יש הבדל בין יבש ללח ומשמע שגם בזה יש סברא שכל שזה אותו מין חשיב יותר ששמו קיים וצ"ע ועיין ט"ז וש"ך מה שהביאו מהתו"ח וצ"ב כוונתו

ב] אמנם הר"ן בנדרים נ"ב. כתב לחדש דהנה לר"י מין במינו לא בטיל ולרבנן בטיל אבל עולין אין מבטלין זה את זה דהינו שכל ששניהם יש לו אותו דין אין סיבה שזה יתבטל ולפ"ז ביאר שגם כאן כיון שזה דשיל"מ זה לא נחשב כאיסור גמור וממילא כל שזה מינו שיש גם צירוף מצד המין אינו בטל והנה שיטת הרי"ף לגבי ריחא שאם אפה פת אם בשר אין לאוכלו בחלב שזה דשיל"מ והקשו כל הראשונים הרי זה אינו מינו וביאר הר"ן שכאן שזה לא רק שאחרי זה הוא יהיה היתר אלא שגם עכשיו זה היתר בזה גם באינו מינו חשיב כהיתר בהיתר שזה לא בטל ובזה ביאר למה בגמ' בביצה לגבי תחומין אסור גם באינו מינו דשם זה היתר גמור והנה פשטות הר"ן שהסיבה שמדרבנן לא בטל כי זה נראה כהיתר בהיתר ועיין רעק"א סימן ל"ח שהקשה מה זה שיך על ספק דרבנן שהגמ' אומרת דבדבר שיש לו מתירים לא בטל ולכאורא שם רק שייך הסברא של עד שתאכלנו וע"ש שמשמע שנקט שבאמת יש כאן שני סיבות שונות וכן האריך בצל"ח בביצה וצ"ע שהגמ' מדמה את זה אמנם עיין ק"ש ביצה אות ד' וביד יהודה סק"ו שכתבו שודאי שגם הר"ן מודה שטעם האיסור מצד שעד שתאכלנו וכו' רק גדר האיסור לחלק בין מינו לאינו מינו זה כמו שביאר הר"ן עוד הקשה רעק"א דהרי ביבש ביבש גם לר"י זה בטל כמבואר בתוס' ובשלמי נדרים ביאר דביבש הר"ן מודה לטעם רש"י ורק בלח כתב את סברתו ואין זה במשמעות הדברים

והנה מבואר מדברי הר"ן דהיתר בהיתר לא בטל ועיין רעק"א דהביא דבשו"ת הר"ן סימן מ"ט דן האם היתר בהיתר בטל ונפק"מ לקודם פסח האם יש בזה איסור ביטול לכתחילה וכתב שחל ביטול והוכיח דבר זה מהא דמבואר בכלאים דצמר רחלים בטל בצמר גמלים ועיין רעק"א תשובה ל"ח שהביא מהפר"ח סימן תמ"ז דחילק דשם כבר עכשיו יש איסור על הצמר אם פשתן אבל חמץ קודם הפסח אין עדין איסור כלל וע"ש שכתב שלגבי בשר בחלב גם קודם שעירב אם בשר חשיב שיש כאן איסור לאוכלו אם חלב וע"ש שתמה על הר"ן שישב את הרי"ף של ריחא שכה"ג חשיב היתר בהיתר א"כ למה צמר רחלים בטל בצמר גמלים אמנם עיין ביאור הגר"א סימן תמ"ז ס"ד שכתב שיתכן שהביטול באמת חל רק לאחר שיש בזה חוט פשתן ובדעת הר"ן צ"ל שאז כבר אין סיבה לביטול והאריך בזה בארצות החיים סימן ט' וצ"ע ועיין רעק"א שנקט שבאמת אין שום סברא לחלק לגבי היתר בין מינו לאינו מינו אמנם הביא מהפמ"ג שנקט שיש מקום לחלק דהינו שחלב חיה שנתערב בחלב שחוטה לא מתבטל מצד שזה מין במינו וביאר בארצות החיים סימן ט' [במכתבו לרעק"א שם] שרבנן חולקים על ר' יהודה כי יש סיבת ביטול מצד האיסור אמנם באינו מינו זה עצמו סיבה לביטול ולפ"ז חלב במים לגבי לבשל בבשר יחול ביטול ורק במין במינו לא יחול ביטול והנה היד יהודה נקט שלמאי דקי"ל דלא כרי"ף ושחלב שנתערב במים מותר לאוכלו בבשר מבואר שגם בהיתר גמור חל ביטול אמנם לנ"ל יתכן שרק בחלק זה של הר"ן שגם באינו מינו חל ביטול לא קי"ל כן אבל בעיקר היסוד כן קי"ל כמותו

והנה עיין שו"ע שהובא מהרשב"א בתורת הבית שמאכל שיתקלקל עד שיגיע ההיתר שלו כה"ג לא חשיב דבר שיש לו מתירים ובפשוטו כל זה ניחא לרש"י אבל לטעם הר"ן שזה מצד שזה מין במינו א"כ צ"ב מה סברא בזה אמנם הר"ן עצמו בביצה ב: מדפי הרי"ף כתב כן וליד יהודה הנ"ל ניחא ויש לדחוק שכל שזה יתקלקל עד שיגיע ההיתר דנים כאילו כל זמן קיומו עד אז וממילא הוא אסור כל הזמן וחשיב איסור בהיתר

ג] בעיקר הא דבדשיל"מ הוא רק במינו צ"ב מה זה שונה מבריה ושאר דברים החשובים שזה גם בשאינו מינו ובפשוטו הביאור שכאן שאין הגדר שהוא חשוב בתערובת אלא שנתחדש שאפילו שהוא בטל בכל אופן אסור בזה כל שהביטול הוא חזק זה לא שיך משא"כ בדבר חשוב שהגדר שהוא חשוב וממילא הוא כדבר שעומד לעצמו ואין לו סיבת ביטול גם אם זה אינו מינו אין לו סיבה לביטול ועיין שו"ת הרא"ש כלל ב' סימן ב' שכתב שאפילו דמבואר בגמ' דטבל שזה דשיל"מ והא לא בטל אי אפשר להפריש ממקום אחר עליו מצד שזה מהחיוב על הפטור אבל על דבר חשוב אפשר להפריש ועיין שכ"ד סי"ב בגליון רעק"א וכן בבית מאיר שם בתוך הדברים שהקשו הרי גם זה רק מדרבנן ומדאורייתא זה בטל ועיין בית מאיר שהאריך שבדבר חשוב זה כעיקרו מדאוריתא דמדרבנן הוא כקבוע ואין בו ביטול ולנ"ל יסוד החילוק דבדשיל"מ אפילו שהוא בטל הוא אסור בזה כיון שהוא מצד מבטל גם מדרבנן זה מהחיוב על הפטור משא"כ בדבר חשוב שמדרבנן זה לא בטל חשיב מהחיוב על החיוב [ועיין באורים גדולים שם שהובא בגליון רעק"א שכתב שהדין שחשיב מן החיוב על הפטור זה רק מדרבנן ולכל הפחות ביבש ביבש] ועיין ר"ן סוף פ"ג דביצה שדן שבדשיל"מ לא הולכים בתר רוב והכריע שהולכים בתר רוב וברשב"א בעבודת הקודש נקט שלא הולכים בתר רוב ועיין משנה למלך סוף פ"ק דמעילה שהקשה דבגמ' מפורש לגבי בעלי חיים שעוזר כל דפריש אמנם החילוק כנ"ל שכאן שבדבר חשוב הגדר שזה כאילו אין כאן סיבה לביטול ואין זה ענין לכל דפריש משא"כ בביטול שאפילו שזה מבוטל החמירו חכמים זה גם סיבה לגבי דין רוב אמנם לר"ן שזה מצד שזה מין במינו צ"ע ואם נימא דביבש ביבש מודה לרש"י א"ש

ד] הראשונים הקשו על הא דמוכח דבאינו מינו גם דשיל"מ בטל מהגמ' בביצה ל"ט. לגבי תחומין דמבואר דמים ומלח לא בטלים מצד דשיל"מ והרי זה אינו מינו ודעת הר"ן ששם שזה היתר גמור גם באינו מינו זה לא בטל אמנם שאר הראשונים ישבו שכיון שאי אפשר לעיסה ללא מים ומלח חשיב כמו מין במינו דהינו שביחס לחומרא של מין במינו זה כמו מין במינו ועיין רמ"א שכתב שאם שמים ביצה שעביד לחזותא וטעמא זה לא בטל מצד שזה מין במינו והנה הפר"ח חידש שחזותא **כל שזה עביד לכך** זה כמו נותן טעם ותמיד זה לא בטל אמנם עיין יד יהודה שהאריך דבעלמא זה ודאי בטל ורק כאן זה סברא שזה כמו מינו וע"ש שהוסיף דבפשוטו זה רק סברא בדבר שעביד לטעמא וזה לא ניכר בגדר נותן טעם דבזה צריך צירוף של חזותא והמג"א סימן תקי"ג נקט שתמיד צריך את שניהם אמנם הגר"ז שם בקו"א וכן המ"ב פסק כאחרונים בסימן ק"ב שאחד מהם מספיק ועיין יד יהודה דהביא דברמב"ן בפסחים כתב שכאן הרי טעמו ניכר רק שלענין תחומין זה לא סיבה לאסור כמבואר בתוס' שם וכה"ג הדין דשיל"מ זה גם על אינו מינו דכל הסברא שלא כי זה חשיב שזה כאילו לא נמצא אבל כאן זה לא שייך וצ"ב על שאר הראשונים שלא כתבו כן אמנם יתכן שמין זה לא נחשב שטעמו קיים וצ"ע

והנה עיין רמ"א שכתב שאם זה רק טעם בעלמא בזה אין את הכלל של דשיל"מ ועיין יד יהודה דמקורו מר"ת בספר הישר שנקט לישב את קושית הראשונים מהדין שבנדרים זה תלוי בנתינת טעם דשם מדובר רק על טעם בעלמא שבזה אין דשיל"מ אמנם האיסור והיתר פסק גם את החילוק של אינו מינו וגם שטעם זה אחרת וכן הוא בהגהות אשר"י וצ"ב מהיכי תיתי שני הדברים ועיין ביאור הגר"א שכתב עוד מקור מהא דמבואר במגמ' דבמיקלא קלי איסורא אין חיסרון של אין מבטלין [והנה שיטת ר"ת שגם לגבי טעם אין חיסרון של אין מבטלין מטעם הנ"ל אמנם להלכה קי"ל שאסור] והאחרונים כאן חלקו על האו"ה אמנם המ"ב סימן תקי"ג כתב שבמקום הפסד אפשר להקל וצ"ע

ה] עיין רשב"א בתורת הבית י"ב: שכתב שביצה של ספק טריפה בטלה ברוב ולא אמרינן שיחכו עד שתטיל עוד ביצה וידעו האם היא טריפה או לא וכתב שלא אמרו דשיל"מ רק אם המתיר ודאי יבוא ולא אם זה ספק או אם זה בידו להביאו ועיין אחרונים שהביא מהצמח צדק להקשות שדברי הרשב"א צ"ב דהרי ממ"נ אם יתברר שזה איסור א"כ יהיה בזה ביטול ברוב ואם יתברר שזה היתר א"כ כבר עכשיו זה מותר ולמה לחכות שיתברר שזה מותר ועיין יד יהודה שהביא מהצמח צדק שביאר שמדובר שיש על זה גם איסור יו"ט וכשיש שני איסורים לא חשיב דשיל"מ מצד שאיסור אחד ירד ולכן אם כאן חשיב יש לו מתירים מה שיתברר שזה היתר זה היה אסור אמנם צ"ע שהרשב"א לא דיבר על כזה מקרה ובפשוטו מבואר מדברי הרשב"א שדבר שהוא ספק איסור ומותר מספק יש ענין לדעת את צד ההיתר ולא שישתמשו בדין ביטול וזה על דרך רש"י מצד שעד שתאכלנו וכו' שביארנו בשם היד יהודה שרבנן מעונינים שלא ישתמשו בדין ביטול ודו"ק בזה וצ"ע [ועיין יד יהודה סקי"א שיתכן שאם עכשיו זה ודאי איסור ויודע ודאי שאחרי זה הוא יהיה ספק איסור זה כן חשיב דשיל"מ וכל דברי הרשב"א כשלא ברור שיהיה אחרי זה שינוי]

ו] עיין רשב"א בתורת הבית שדן שכלי שבלע איסור שהתערב בשאר כלים לא חשיב דשיל"מ מצד שאפשר להגעילו כיון שזה טרחה גדולה והפסד ממון והש"ך הביא מהמהרי"ל שכתב שזה הפסד מועט וחשיב דשיל"מ והרא"ה חלק שכאן זה לא בטל מעיקר הדין ומבואר שם שני סברות א. שאין זה בגדר תערובת כיון שאפשר להכיר האיסור על ידי שקפילא יכיר האיסור על ידי בישולן ב. שהרי מתי שיבשל בקדירה זו טעם האיסור ניכר ולא שיך לגבי זה ביטול ועיין חוות דעת ויד יהודה שהאריכו בזה בגדרי ביטול ברוב ועיין פתחי תשובה שהביא מרעק"א להקשות שהרי גם אם יגעילו הרי הכלי חזור ובולע מהמים את האיסור וצ"ל או שכיון שזה בליעה מועטת א"כ יש כאן פחות איסור ויתכן שחשיב נ"ט בר נ"ט שאין בזה כח אוסר כלל וצ"ע

ועיין ש"ך שכתב שצריך לחכות שזה יהיה אינו בן יומו דהרי בזה אין הפסד ועיין פתחי תשובה שהביא מרעק"א סימן כ"ז שהקשה שהרי לדעת הרשב"א גם באינו בן יומו זה מדין ביטול רק ששם אין מעלת טעם ועד כמה שבין כה צריך להגיע לדין ביטול לא חשיב דשיל"מ ולכאורא יש להקשות עוד דכאן לא יחול היתר על האיסור רק שיוציא את האיסור ממנו ולא מצאנו דשיל"מ רק על מה שחל היתר על האיסור וצ"ל שכיון שלא איכפת לאדם מאכילת האיסור וכל הנידון על השימוש בכלי דנים שעכשיו יש איסור בישול בכלי ועל ידי ההגעלה יפקע ממנו האיסור בישול וכן ביאר בכו"פ ובזה יתכן שמיושב קושית רעק"א הנ"ל כיון שהאיסור בישול בכלי בן יומו חמור מהאיסור בישול של אינו בן יומו והנה יש להקשות עוד שלטעם הר"ן שהגדר שזה כמו מינו א"כ כאן ביחס לאיסור חל ביטול וממילא הכלי מותר וצ"ע

ועיין ש"ך שהביא מהמהרש"ל לדון שדבר שיש לו מתירים זה רק אם ההיתר נהיה לבד אבל אם צריך מעשה לא חשיב דשיל"מ והש"ך הקשה על זה מקונם דמבואר בגמ' שחשיב ישל"מ ועיין פמ"ג שיש שישבו שדוקא שם זה מצוה להישאל א"כ זה כאילו הוא וודאי ישאל ולא חשיב שיש כאן עשיה מיוחדת בגלל האיסור והנה הגמ' דנה שגם תרומה זה דשיל"מ כי יכול להישאל והגמ' דוחה שקונם זה מצוה להישאל ועיין ט"ז סימן שכ"ג שהקשה שכיון שיכול להישאל ולא לעבור איסור למה לא חשיב בתרומה דשיל"מ וכתב הנקודות הכסף שכיון שלכתחילה לא נשאלים על התרומה והקדשות לא חשיב דשיל"מ והנה מבואר בגמ' שהקדש זה דשיל"מ ועיין תוס' שביארו כי הוא בין כה יפדה אותם אמנם ברשב"א מבואר בתורת הבית שזה גם מצד שיכול להישאל ומבואר שגם דבר על ידי מעשה שלא עומד חשיב דשיל"מ ועיין יד יהודה דהביא מחידושי הר"ן ב"מ נ"ג לגבי מעשר שני פחות משוה פרוטה שדן שלא חשיב דשיל"מ רק לגבי פדיון כי עומד להיפדות אבל לא לגבי להעלות לירושלים כי הוא לא עומד לכך ע"ש וביד יהודה דן שכלי שיש בו איסור עומד להגעלה וצ"ע שכאן הנידון להגעיל את כולם הם ודאי לא עמדו לזה וצ"ע בכל זה

והנה הצל"ח חידש שלגבי שימושים לא חשיב דשיל"מ כיון שמה שיחכה זמן הוא יפסיד קצת זמן של שימוש ורק אכילה שיש רק אכילה אחת שיך לדון שזה דשיל"מ ועיין פתחי תשובה סק"ו שכתב שמדברי הש"ך שדן לחכות שיהיה אינו בן יומו חזינן לא כך והנה אם כאן הנידון על הכלי דבריו מוכרחים אמנם אם הנידון על האוכל יתכן דמה שמכח זה מפסיד שימוש הכלי זה לא סיבה שעיקר הסברא שהאוכל לא בטל וצ"ע ועיין שער הציון שכ"ב סק"ח דמבואר דלא כצל"ח [ואולי יש לדחוק שכונתו שהטלטול זה תוצאה מהאכילה] וכן נקט ברעק"א בכמה דוכתי

ז] עיין רמ"א שכתב שחתיכה שבלועה בדם לא חשיב דשיל"מ כיון שזה רק בליעה ועיין ט"ז שלפ"ז גם בכלים אפילו שאפשר להגעיל אבל לא חשיב דשיל"מ כיון שזה רק בליעה אמנם האחרונים נקטו שיתכן שכל הסברא שבליעה לא חשיב דשיל"מ אם זה בלוע בחתיכה אבל כאן שזה ביטול של יבש ביבש בשאר חתיכות בזה גם על בליעה יש דין דשיל"מ [כן הוא בכו"פ ובפמ"ג] ועיין ביאור הגר"א שכתב לדון שכאן האיסור דהינו הדם בטל בשאר חתיכות וא"כ זה מין בשאינו מינו

ח] עיין רמ"א שהביא מהמרדכי שאיסור שנולד בתערובת אין בזה דין דשיל"מ ועיין באחרונים שהקשו שזה סתירה למרדכי שכתב שיבמה שרקקה דם זה לא בטל בגלל שזה נולד בתערובת וכתבו לחלק ששם שני המינים נוצרו בתערובת אבל כאן רק האיסור נוצר בתערובת אבל ההיתר היה קיים קודם ואחרי זה נפל בו האיסור רק שהאיסור נוצר במצב של התערובת וצ"ב הסברות בזה והנה עיין פמ"ג שכתב בשם האיסור והיתר שסברת המרדכי זה גם בבריה ובחתיכה הראויה להתכבד ועיין סק"א שהביא בשם החוות יאיר שבבהמה ובתה שנתערבה הבהמה קודם שחיטת האם שחשיב שחל איסור בתערובת אמנם עיין יד יהודה ק"א סק"א שכתב שכל סברת המרדכי בדין דשיל"מ שכל תחילת הסיבה שלא יתבטל בזמן חלות האיסור אבל דבר חשוב גם בתור היתר יש לו סיבה לא להתבטל ועין רעק"א סימן ט"ז סי"ב שגם עמד שהרמ"א לא הביא דבר זה רק בדשיל"מ ולא בכל דבר חשוב [וכתב לחלק שבדשיל"מ לא חשיב תאכלנו באיסור אמנם לגבי שאר דברים יש את אותה סברא שזה לא יתבטל] אמנם בנידון החוות יאיר יש לדון שחל הביטול קודם שזה נאסר [ובמקור חיים תמ"ז סק"ח נקט שדשיל"מ חוזר וניעור דיש הסברא עד שתאכלנו וכו' ויש לדון שזה סברא מראש שזה לא יתבטל ויש לדון עוד שכאן שהגדר שאפילו שזה בטל זה אסור אין זה דומה לכל חוזר וניעור]

ט] עיין רמ"א שהביא שיש שכתבו שאיסור שחוזר כגון חמץ שיגיע פסח הבא זה יחזור ויאסר כה"ג לא חשיב דשיל"מ והבה"ל סימן תמ"ז ס"ב כתב שאפשר להקל בזה והנה צ"ב הסברא להקל בזה ולדעת רש"י צ"ל שזה סברא שכיון שאחרי זה לא תמיד יוכל לאוכלו בהיתר זה לא סיבה שלא יתבטל ולדעת הר"ן צ"ל שכיון שזה חוזר ונאסר זה סיבה לדונו כאיסור ולא כהיתר וצ"ע

י] שיטת הרי"ף שאפילו שריחא לאו מילתא אבל באפה פת אם בשר אסור לאוכלה אם חלב מצד שהוי דשיל"מ שיכול לא לאוכלה אם חלב והנה מבואר בגמ' ביבמות פ"ב. דרב אשי ס"ל שחתיכה של חטאת לא בטלה בחולין מצד שזה דשיל"מ שהכהן יכול לאוכלה והגמ' אומרת שזה בדותא מצד דממ"נ לכהן הרי זה מותר ולישראל שזה אסור אין לו מתירים ועיין רשב"א יבמות שם שכתב שזה דלא כרי"ף שנקט שכיון שאפשר לאוכלו ללא חלב זה יש לו מתירים ועיין ר"ן בנדרים שכתב שזה לא דומה שכאן לאדם זה הוא אסור לעולם משא"כ בנידון הרי"ף כל אדם יש לו צורה לאוכלו ולכאורא דעת הרשב"א שאדרבא מסברא כיון שכהן יכול לאוכלו חשיב שיש לו מתירים לגבי ישראל ומזה למד שכונת הגמ' שיש לו מתירים אין הכונה שאפשר לאוכלו בצורה שעל זה לא נאמר האיסור אלא רק אם הדבר האסור יפקע ולכן גם לגבי לאוכלו אם חלב שדבר זה יאסר לעולם והנה בפשוטו משמע שתרומה שבטלה בחולין מותר גם לכהן טמא לאוכלה וכן נקט בשאג"א החדשות סימן י"ב [אמנם רעק"א סימן שי"ח נקט שאסור] וצ"ע הטעם למה לא הוי דשיל"מ ועיין יד יהודה סקכ"א שכתב בשם היש"ש שכיון שזה רק לגבי חלק מהכהנים ולכולם זה בטל ממילא חל ביטול לכולם והיד יהודה חידש שכיון שזה שינוי באדם ולא בחפץ כה"ג לא חשיב דשיל"מ אמנם לנ"ל א"ש שכאן האיסור לטמאים לא יפקע ואין זה דומה למע"ש חוץ מירושלים שדנים שאז הוא אסור ובהיכנסו חל עליו היתר כמבואר בחוות דעת ס"ט סקי"ט ע"ש

אמנם עיין מג"א סימן תק"ז סק"ט שנקט שסברת התרוה"ד לחלוק על הרי"ף שבצורה זו של בישול הוא לא יכול לאכול לעולם דהינו שהפסד של צורה זו הוא גם בגדר דשאין לו מתירים ועיין פמ"ג שם שעמד על זה ונקט שלפ"ז אם לא איכפת לו איך לאכול באמת יהיה אסור אמנם יתכן שלא דנים על מקרה מסוים אלא כיון שחל ביטול במקרה שאיכפת לו ממילא חל ביטול לגמרי וכהבנת המג"א מבואר בבית מאיר בחידושיו לבכורים [ועיין חוות דעת ס"ט י"ד שכתב שאם בשר חי אסור אם דם חתיכה שעברו עליה ג' ימין חשיבא דשיל"מ וזה על דרך ביאר הכו"פ הנ"ל דלדברי המג"א כל שיש כאן צורה שלא יכול לאכול הוי דבר שאין לו מתירים ועיין יד יהודה שכבר תמה עליו]

י"א] עיין ביכורים פ"ב מ"ב דמבואר דבכורים או מע"ש שנתערב אוסרין לאכול בירושלים ועיין ברמב"ם שביאר שאם זה נתערב בירושלים חשיב דשיל"מ לגבי לאכול הביכורים דוקא בירושלים וכן לגבי לאכול המעשר שני תוך ירושלים ולא בחוץ וממילא גם אסור לזרים ולבהמה [ובלשון הרמב"ם משמע שזה חומרא מיוחדת אבל זה לא מעיקר הדין ויתכן מצד שמה שזה דשיל"מ לאדם אחד זה לא סיבה לגבי אדם אחר וכן ביאר הבית מאיר בביכורים והפלתי ביאר שעיקר כונת הרמב"ם לגבי שזה אסור בטומאה ומעיקר הדין זה לא דשיל"מ מצד שלטמא זה נשאר אסור וכנ"ל ובמג"א מבואר שנקט שדברי הרמב"ם זה מעיקר הדין] ומבואר ברמב"ם שאם זה חוץ לירושלים בבכורים זה בטל ועיין פר"ח שזה מצד שכיון שיש טירחא להביאו לירושלים לכן לא חשיב דשיל"מ וכפשטות הראשונים בב"מ נ"ג והנה צ"ב במעשר שני חוץ מירושלים הרי יכול לפדותו ועיין בשנות אליהו שביאר שמדובר במעשר שני שכבר היה תוך ירושלים אמנם הר"ש והרא"ש והרע"ב ביארו שביכורים שנתערב בחולין תמיד בטל כיון שלישראל הרי זה לא דשיל"מ ורק אם זה נתערב בתרומה שלישראל זה בין כה אסור כה"ג חשיב דשיל"מ לכהן כיון שיכול לאוכלו בירושלים ועיין פר"ח שהאריך דמבואר מדבריהם שאפילו שיש טירחא להעלותו לירושלים אבל כיון שזה לא הפסד ממון חשיב דשיל"מ ומבואר בדבריהם שאם זה נתערב בחולין לא אומרים שלגבי כהן זה דשיל"מ שהרי יכול לאוכלו בירושלים אלא כיון שלישראל זה לא דשיל"מ ה"ה לכהן

והנה עיין ב"י הובא ברמ"א בסוף הסימן לגבי מעשה שבת שמזיד זה אסור לו לעולם ולאחרים מותר מיד במוצאי שבת שכיון שלו זה נשאר אסור לעולם לא חשיב דשיל"מ כדמוכח מפרק הערל ועיין מג"א סימן שי"ח שמדובר במוצאי שבת שכה"ג יש כאן נידון שלו אסור לאכול מצד שיכול לתת לאחרים ובזה הביא את הגמ' ביבמות שכה"ג זה לא חשיב דשיל"מ ועיין מג"א שכתב שאם זה בשבת עצמו כמו שלגבי אחרים זה לא דשיל"מ ה"ה לגבי הוא עצמו ועיין בפמ"ג סקט"ו שנקט שכונתו שממילא גם לא חל ביטול לגבי לאחר שבת וכן הוא בגר"ז [דהינו שנתחדש שגם על מה שזה אין לו מתירין לא חל ביטול] אמנם רעק"א כתב שודאי שלאחר שבת יחול הביטול כלפיו [דהינו שכל הגדר שגם כלפי השני חשיב שיש לו מתירים] ועיין מג"א שלמד את יסודו שכל שלאחד זה ישל"מ ה"ה לאחר מדברי הרמב"ם בפירושו אמנם כתב שבר"ש מבואר לא כך ועיין חוות דעת שכתב לדחות הראיה מבכורים ששם הכונה שכיון שאיסור אכילה חוץ מירושלים לא חל ביטול לכהן ה"ה לזר אבל לא מצאנו שלכן גם על איסור זרות לא יחול ביטול ודבריו צ"ע דהרי ברמב"ם מפורש שזה נאסר גם לזרים ולבהמה

ועיין פמ"ג שהקשה הרי מבואר בגמ' שחטאת בטלה כיון שלישראלים זה אסור ולמה לא נימא שכיון שלגבי כהן טמא הרי זה דשיל"מ ולא בטל ממילא זה לא בטל לכולם אלא בהכרח שאומרים הפוך שכיון שזה לא דשיל"מ לישראלים ממילא זה בטל לכולם וכמבואר בר"ש אמנם עיין פלתי סק"ה בתו"ד בביאור המשנה ביכורים שדן שטומאה לא חשיב דשיל"מ כיון שלא חל היתר לטמא ורק שאם הוא נטהר הוא יכול לאכול ורק שינוי מקום זה סיבה ועיין חידושי בית מאיר מה שתמה על זה אמנם צ"ע הרי כאן לגבי לאכולו חוץ לעזרה לכאורא הוי דשיל"מ וקשה כנ"ל ובהכרח שכל דברי הרמב"ם רק בתור חומרא במעשר שני ועיין מחצית השקל וביד יהודה שדנו שכאן שלכל העולם זה דשיל"מ ורק ליחיד זה אין לו מתירים הוא נגרר אחריהם אבל באמת תמיד היחיד נגרר אחרי הציבור ע"ש

י"ב] והנה עיין בלשון הרמ"א בס"ד לגבי קונם שמקרי לדידיה דשיל"מ כיון שיכול להישאל ועיין רעק"א דמשמע שלגבי אחרים לא הוי דשיל"מ כי הם לא יכולים להישאל וכמבואר במהרי"ט שאם אדם עשה קונם על נכסיו על מישהו אחר כיון שעל מי שחל האיסור הוא לא יכול להישאל לא חשיב דשיל"מ ועיין רעק"א שלכאורא למג"א כיון שכלפיו לא חל ביטול ה"ה כלפי אחרים אמנם לכאורא לר"ש צ"ע שצריך להיות הפוך וראיתי שהביאו בשם ספר בני ציון שכתב שכל דברי המג"א והר"ש כשיש שם אחד כגון ביכורים או מעשה שבת ויש נידון או שחל לגמרי או שלא חל כלל אבל כאן חשיב כשני שמות נפרדים הקונם שעליו והקונם שעל אחרים אמנם יש לדון לגבי מעשה שבת האם זה שני שמות של איסור או שם אחד אם הנהגות אחרות בקנס שלו או של אחרים

י"ג] עיין רעק"א תשובה ס"ה שהביא הנידון בביצת טריפה שנולדה ביו"ט האם חשיב דשיל"מ ביחס לאיסור של נולד או שכיון שבין כה יש כאן איסור טריפה וצריך להגיע לביטול זה לא משנה והפמ"ג בפתיחה דן שזה תלוי במחלוקת של רש"י והר"ן שאם זה מצד שעד שתאכלנו בהיתר תאכלנו באיסור ממילא גם כאן זה שיך משא"כ אם זה מצד מין במינו יתכן שכאן מחמת איסור אחד זה גם נחשב מין בשאינו מינו ועיין ברעק"א שהביא בזה מחלוקת אחרונים והנה בפשוטו יש להוכיח להיתר מהר"ש לגבי ביכורים שלזר מותר לאוכלו חוץ לירושלים ולא אומרים שביחס לאיסור זרים לכולם זה אסור ועיין אפיקי ים ח"א סימן ד' שהקשה עוד מהגמ' בב"מ נ"ג שמעשר שני שנטמא בירושלים לא הוי דשיל"מ ומותר לאוכלו חוץ לירושלים ולא אורמים שאפילו שלגבי איסור טומאה זה אין לו מתירים אבל לגבי איסור זרות זה יש לו מתירים וע"ש סוף סימן ה' שכתב לדון שביכורים ומעשר שני יש כאן נידון האם יש לזה שם בכורים או מעשר שני ובזה אין לחלק הדברים משא"כ אם זה שני איסורים ואין קשר ביניהם בזה לגבי מה שזה דשיל"מ אין סיבה שיחול ביטול

י"ד] עיין ברמב"ם דמבואר בפט"ו ממאכלות אסורות ה"ט שחמץ בפסח לא בטל מצד דהוי דשיל"מ ואפילו שתמיד זה רק במינו כאן החמירו משום חומרא דפסח שזה גם באינו מינו ועיין בר"ן בפרק כל שעה שביאר שהכונה שהרי לאחר פסח כשזה בתערובת אין איסור וע"ש שדן שכיון שהחמץ לבד אסור לאחר פסח לא חשיב דשיל"מ אמנם כתב לדון שכיון שאין איסור דאוריתא חשיב דשיל"מ וכתב שמסתבר שכיון שזה הכל מדרבנן לא חשיב דשיל"מ ולכאורא מבואר בר"ן שמאיסור דאוריתא לאיסור דרבנן לא חשיב דשיל"מ ולכאורא זה דלא כש"ך שצריך לחכות שהכלי יהיה נטל"פ אם לא שנחלק ששם זה איסור על הכלי וכאן על האיסור והנה עיין רעק"א דברמב"ם הרי אם היה בל יראה זה לא היה דשיל"מ ובהכרח שמחלקים הדברים שלגבי בל יראה חל הביטול ולגבי אכילה לא חל הביטול [אמנם כתב לדון שאולי כאן זה שני ענינים ואין זה דומה לשני איסורי מאכלות] וע"ש שכתב שיש כאן חידוש שרק מחמת שחל ביטול הוי דשיל"מ זה גם סיבה שלא יתבטל

**סוגיא דנ"ט בר נ"ט**

**גמ' קי"א: איתמר – קי"ב. ההוא [ובראשונים בסוגין]**

**תוס' זבחים צ"ו. ד"ה ואם טש, תוס' פסחים ל. ד"ה דלמא**

**תוס' ע"ז ע"ו. סוד"ה בת יומא וד"ה מכאן [ובענין זה דהגעלת כלים עיין רא"ש שם ובפסחים פ"ב ס"ז ובתוה"ב ל"ג.:]**

**סימן צ"ה – נ"ט בר נ"ט [חכמת אדם כלל מ"ח]**

**או"ח תנ"ב ס"א [ עיין בגליון רעק"א וחזו"א יור"ד סו"ס כ"ט] ועיין סימן ק"ג ס"ב ברמ"א ובט"ז ובנקודות הכסף**

**עיין יד יהודה צ"ד סקי"ט שהאריך בביאור השיטות**

**סימן צ"ד ס"ה ס"ו**

**סימן צ"ו – דבר חריף**

**סוגיא דנ"ט בר נ"ט [סימן צ"ה, תנ"ב ס"א, צ"ד ס"ה' ו']**

**א. עיין היטב שיטת תוס' וברא"ש וברמב"ן ובר"ן, ובביאור מחלוקתם עיין שו"ת רעק"א סימן ר"ז ד"ה וגם לית בה ועיין חזו"א סימן ט"ו סקי"א [ועיין יד יהודה צ"ד סקי"ט שהאריך בביאור השיטות] ועיין הגהות הרמ"ך פ"ט הכ"ג וברש"י קט"ז:**

**ב. בדין נ"ט בר נ"ט דאיסורא – בטעם הדבר עיין ברשב"א בתוה"ב עמוד פ"ו ובשו"ת סימן תקט"ז ועיין פמ"ג צ"ה מ"ז א' ועיין ב"י סימן צ"ד ס"ה ד"ה כתב שהביא מהסמ"ק שפליג על דין זה ועיין רא"ש פסחים פ"ב סימן ז' לענין הגעלת כלים בתו"ד "ואף על פי שטעם הפגום וכו' ועיין יד יהודה [ קפ"ו: ד"ה והנה גם אף אם נימא] דמבואר שם דנ"ט שלישי דאיסורא זה מדרבנן**

**ג. האם נטל"פ ומצב של ביטול חשיב דהיתרא – עיין רמ"א סימן ק"ג ס"ב ובמג"א תנ"ב סק"ו ובגליון רעק"א שם ועיין חזו"א סימן כ"ט סק"ט ועיין עוד ברעק"א או"ח סימן תמ"ז ס"ח [במהדורת פרידמן] [ובפשוטו ברא"ש הנ"ל מבואר כרעק"א] ועיין רעק"א בגליון הפרמ"ג ק"ג ו' מה שנחלק אם הפמ"ג [בדפוס פרידמן ומהדורת צורת הדף] ועיין יד יהודה צ"ד סקי"ט ד"ה וכן מסכים עמוד קפ"ז שביאר סברת הפמ"ג ושכן מוכח מהש"ך שם**

**ד. בדין חמץ בפסח האם חשיב היתרא – עיין ר"ן סוף פ' כל הבשר ובתוה"ב ל"ג.: ועיין מג"א תנ"ב סק"א שהקשה סתירת דברי הרמ"א ובביאור הגר"א שם**

**ה. אי ההיתר משום ביטול – עיין יד יהודה ד"ה הפ"מ חקר [ובמ"ז סק"ד בסופו] ועיין ר"ן ל"ב. מדפי הרי"ף מה שהקשה מסוגין ועיין רמב"ן פ' כיצד צולין בסוגיא דריחא ועיין ראב"ד באיסור משהו**

**ו. בדין נ"ט בר נ"ט במינו – עיין רעק"א צ"ה סק"ג**

**ז. האם טעם הראשון באוכל ולאחר זה בכלי עושה נ"ט בר נ"ט – פמ"ג מ"ז סק"א ועיין חוו"ד סק"ד ובהגהות אמרי ברוך שם ועיין רמב"ן מה שישב על שיפא בצעה [והאריך היד יהודה צ"ד י"ט ד"ה הפ"מ עמוד קצ"ג]**

**ח. בדין חלב שניתז על קדירה אם אוכל האם חשיב נ"ט בר נ"ט – עיין פתחי תשובה סק"א שהביא בזה מחלוקת אחרונים ועיין יד יהודה סק"ז ועיין צ"ז בחות דעת סק"ד שנחלק בזה אם האחרונים**

**ט. בהא דאסור לגרום נ"ט לכתחילה – עיין מ"ז סק"ד מה שנחלק אם המנחת כהן**

**י. בדין לכתחילה כדי ליתנן בכלי שלהם – עיין מש"ז סק"ד ה' ובשפ"ד ג'**

**י"א. בדין בישול בכלי נטל"פ של בשר על מנת לאוכלו אם חלב – חכמת אדם כלל מ"ח ס"ב ובמ"ז ד' ועיין מ"ב תמ"ז סקנ"ח מה שהביא מהב"ח והפמ"ג**

**י"ב. בפסק הלכה בנצלו – עיין חזו"א או"ח קי"ט סקי"ג שנקט כמהרש"ל וביור"ד כ"ב סק"ג נקט כרמ"א ובחכמת אדם כלל מ"ח נקט כרמ"א ועיין שער הציון תמ"ז סקפ"א**

**י"ג. האם רוטב נחשב טעם או בעין – פתחי תשובה סק"א ועיין יד יהודה צ"ד סקי"ט בסופו עמוד קצ"ד ד"ה מיהו שהאריך בהבאת המקורות לזה ועיין חכמת אדם לענין מים שנבשלו ללוש בהם עיסה**

**י"ד. בדין הדחת קערות בגוש – יד יהודה צ"ה סקכ"ד בד"ה אך וע"ש שהביא מהפמ"ג שאסור ועיין חת"ס סימן ע"א**

**נ"ט בר נ"ט [ב] הוספות**

**א. בביאור סברת ריב"ן דגם נתבשלו אסור – עיין מהרש"א על תוס' קי"א. ועיין תוס' ע"ז ע"ו. בסופם ועיין ברא"ש בפסחים פ"ב סימן ח' לענין הגעלת כלים ועיין ש"ך סימן צ"ד סקט"ו בסופו ובפמ"ג שם ד"ה ולדינא**

**ב. בהא דמבואר בתוס' בסופם שאם כלי אחד אינו בן יומו הוא נאסר – עיין מהר"ם ועיין ביאור הגר"א צ"ה ט"ז ובפמ"ג מ"ז ט'**

**ג. בדין שני כלים ושני טעמים לריב"ן – עיין היטב ש"ך צ"ד סקט"ו בסופו בד"ה ונראה ועיין בנקודות הכסף סימן ק"ג ובמשבצות זהב שם סק"ו ועיין עוד בדבריו צ"ה מ"ז סק"ט** **ועיין עוד בדבריו צ"ה שפ"ד ט'**

**ד. האם חוששים להלכה לנוגעים – ט"ז צ"ד סק"ז וע"ש במשבצות זהב ועיין עוד בדבריו בשפ"ד צ"ד ט"ו בסופו**

**ה. בדין להגעיל כלי בשר לחלב - עיין טור סימן קכ"ב ועיין סימן תק"ט במג"א ובמ"ב שם ובסימן תנ"ב ס"ב ובמ"ב שם סקי"ז**

**צ"ד ס"ד ה'**

**ו. בדין השו"ע האם זה גם בנשתמש באותו מעת לעת – עיין דרכי משה ועיין ט"ז בדף אחרון וביד יהודה בקצר סקכ"ה**

**ז. בטעם הדין שהכף אינו בן יומו צריך הגעלה – עיין ש"ך סקי"ח ובט"ז סק"ט ועיין משבצות זהב בסופו הנפק"מ בזה [ועיין קיצור דיני בב"ח של הרב פויפר שסיכם היטב שיטות המנהגים כאן]**

**ח. האם ביש שישים נגד הכלי גם יש המנהג – עיין ש"ך סק"ח ובהגהות רעק"א שם ועיין פמ"ג מ"ז ז' בתחילתו ועיין חוות דעת סק"י ועיין חכמת אדם כלל מ"ו ס"ט**

**ט. תחב כף בן יומא בקדירה שאינה בת יומא ויש שישים כנגדו האם הכלי אינו בן יומו צריך הגעלה – חכמת אדם כלל מ"ח סי"א**

**י. בביאור הספר התרומה – עיין עוד בטור סימן ק"ג ובב"י שם עיין תוס' ע"ז ע"ו. ועיין ש"ך סקכ"ב ובביאור כונתו עיין רעק"א סק"ב ועיין חוות דעת ופמ"ג ועיין רעק"א בגליון החוות דעת סימן ק"ג ועיין עוד בפר"ח סק"כ וביד יהודה סקכ"ז שהאריך בביאור הסברות בזה**

**סוגיא דנ"ט בר נ"ט [א]**

א]מבואר בגמ' דדעת שמואל דדגים שעלו בקערה מותר לאוכלם בכותח מצד דהוי נותן טעם בר נותן טעם ודעת הרמב"ן שהטעם השני דהינו הטעם שעבר לדגים הוא עדיין בגדר טעם גמור ורק שאין בכוחו להטעים הדבר השלישי ולכן אין כאן איסור בשר בחלב כיון שאין בכוחו להטעים אם החלב אמנם צ"ע למה שהבשר לא יאסר מצד שהחלב הרי הוא טעם ראשון ויש בכוחו להטעים את הבשר וחידש הרמב"ן דבאיסור בשר בחלב כל שאין שניהם נאסרים לא חל איסור בשר בחלב וע"ש שהוכיח את דבריו מהא דמבואר בגמ' שקדריה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם נימא דהטעם השני מותר א"כ אין סיבה שזה יהיה אסור כיון שהבשר שיוצא מהקדירה לחלב הוא טעם שני ואינו אוסר ואין לומר שזה אסור מצד שהחלב נכנס לתוך הקדירה ושם זה טעם ראשון דשיטת הרמב"ן צ"ז: שבלוע בכלי לא חל על זה איסור בשר בחלב וביאר החזו"א ט"ו ג' שבליעה כל זמן שהיא תוך דופני הכלי אין לה שם אוכל והנה קשה דהגמ' מביאה מעשה דהיה קדירה שעשו בה רפואה לרב ואחרי זה נתנו בה אוכל חם והרגישו הטעם ורב דייק מזה שיש כאן טעם גדול ולנ"ל הרי כאן זה עדין טעם שני וביאר הרמב"ן שהדבר הנרגש היה רק מעורב בסממנים וחשיב נ"ט אחד [ומבואר שגם ממשות חשיב עוד נ"ט ודלא כפני אריה המובא בפתחי תשובה עוד מבואר שגם אם הטעם הראשון הוא באוכל חשיב נ"ט אחד ודלא כפמ"ג ] ובלשון התוס"ר והריטב"א משמע שזה היה בליעה של עשב מר ולא שהיה כאן בעין ע"ש

ב] אמנם דעת תוס' בסוגין ובזבחים צ"ו. דבאמת טעם שני בו עצמו יש הקלשה ולכן חידשו שלא יחול עליו איסור נותר וכן אם זה יתערב קודם פסח עד כמה שזה היתר כשיגיע פסח לא יחול על זה איסור [אמנם הרשב"א בתורת הבית חלק שחמץ קודם פסח חשיב איסור] והא דקדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב ביארו שזה נחשב טעם שני באיסור דהינו דחידשו דבאיסור אין ההיתר דנ"ט בר נ"ט וכאן ברגע שזה יוצא חל איסור בשר בחלב וממילא לאחר זה הוא נשאר באיסורו דבזה אין ההיתר דנ"ט בר נ"ט והנה לא ביארו התוס' למה חל איסור בשר בחלב הרי כל החלות חל כשהוא טעם שני שאין לו שם טעם ובנפש חיה סימן כ"ט ועל דרך זה באגלי טל מלאכת דש סקל"ז בהגהה ביארו שכיון שזה בבת אחת אין ההיתר דנ"ט בר נ"ט וצ"ב אמנם בפשוטו הביאור כמבואר ביד יהודה צ"ד סקי"ט שרק כשהטעם נח בדבר המתערב נקלש טעמו דהינו שלא מה שזה עבר למקום אחר זה עצמו טעם קלוש אלא העירוב שלו אם הדבר האחר זה מה שמקלישו ולכן ברגע יציאתו הוא עדין בתוקפו וזה סיבה לאסור ובפשוטו הרמב"ן שהוכיח מזה שרק טעם שלישי מותר מצד שנקט שעצם יציאת הטעם היא כבר חלשה שאין בכוחה לאסור

והנה עיין רעק"א תשובה ר"ז שהקשה מנ"ל לתוס' שגם הטעם השני מותר אולי הביאור שכיון שאין בכוחו להטעים החלב לכן זה מותר וכתב שבהכרח דתוס' ס"ל שיכול לחול איסור בשר בחלב על אחד ללא השני ולכן אפילו שטעם הבשר לא יאסר אבל טעם החלב צריך להאסר אלא בהכרח שטעם הבשר שבדגים אין לו תורת טעם ועיין חזו"א סימן ט"ו סקי"א שכתב שא"כ צ"ע למה החלב לא נאסר מצד שהבשר מטעימו ואפילו שעל טעם הבשר לא חל איסור אבל למה שהוא לא יאסור את החלב מצד שהוא מטעימו וכתב לחדש שתוס' מודים גם ליסוד הרמב"ן שטעם שני כמו שאין לו חשיבות הטעם להאסר כך אין לו חשיבות טעם לאסור את הדבר השני אמנם ע"ש שכתב לדון שבאמת תוס' בזה נחלקו על הרמב"ן וס"ל שטעם שני יש בכוחו להטעים דבר אחר ורק החיסרון טעם שיש בו זה סברא שלא יחול עליו דין טעם רק תוס' ס"ל כרמב"ן שלא יכול לחול איסור בשר בחלב אם לא שחל על שניהם ולכן כיון שהטעם שני הוא קלוש ולא חל עליו איסור בשר בחלב לכן לא חל על כלום ע"ש

והנה הרמב"ן ובר"ן הביאו כזו שיטה שטעם שני הוא עצמו מותר אלא שהביאו ששיטה זו ס"ל שבאמת קדירה שבישל בה בשר אם יצא ממנה טעם לחלב היא מותרת וכל הגמ' שלא יבשל בה חלב זה מצד שדרך בישול אין ההיתר דנ"ט בר נ"ט [ובהגהות הרמ"ך פ"ט הכ"ג ביאר שגם דרך בישול מותר ולכן דגים שנתבשלו אם בשר מותר לאוכלם אם חלב וכאן בגמ' זה נאסר מצד ריחא וצ"ב שתמיד יהיה איסור זה ע"ש] והנה עיין רש"י קט"ז: שהביא יש מפרשים לגבי קיבה שזה בשר שנמלחה אם חלב והיו עושים בה גבינה שיש שדנו שהטעם של הבשר שעבר לחלב הוא טעם ראשון ואינו אוסר הגבינה מצד שזה טעם שני ורש"י דחה שזה לא נכון שכאן הרי יש חנ"נ על החלב והא עצמו נאסר וא"כ זה טעם ראשון ובפשוטו מבואר ברש"י שס"ל שהסכים עמם שזה טעם שני ללא חנ"נ [וכן משמע ברש"י שס"ל שגם באיסורא בלע יש נ"ט בר נ"ט וכן דייק הרש"ש מרש"י קי"א: ע"ש] אמנם עיין רמב"ן שדחה שרש"י דחה אותם גם לשיטתם ועוד שנפק"מ שכאן יש החומר שמין במינו לא בטל והחלב אסור מצד עצמו ע"ש

ג] והנה מבואר מדברי התוס' דבאיסור אין ההיתר דנ"ט בר נ"ט ורק לכן קדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב ועיין שו"ת הרשב"א סימן תקט"ז שכתב שזה מוכח מהתורה שהצריכה הגעלת כלים ואם נימא דגם כשחל איסור חשיב נ"ט בר נ"ט אין סיבה שיאסר להשתמש בכל מדין ובטעם האיסור עיין רשב"א שם ובתורת הבית [פ"ו.] ובר"ן בסוגין שביארו שכל הסברא רק שאין זה בגדר חלב או בשר שזה סיבה שיחול עליו איסור אבל לגבי מה שכבר חל עליו אין סיבה שיפקע וכן שהטעם עדין קיים איסורו קיים והנה כל הראיה לשיטת התוס' אבל לשיטת הרמב"ן אין שום מקור ליסוד זה דמה שקדירה שבישל בה בשר אסור חלב כי טעם שני הוא אסור וכלן צריך הגעלה ולדבריו אפשר לבאר כפשוטו שסברת נ"ט בר נ"ט שכיון שזה טעם קלוש לא נתחדש בזה דין טעם כעיקר ובאמת שכן הוא בלשון הרמב"ן אמנם הרמב"ן עצמו ק"ח: דן לגבי הגעלת כלים שכיון שזה איסור זה יחזור ויאסר מבואר שנקט שבאיסור אין ההיתר של נ"ט בר נ"ט וכן הרשב"א והר"ן בסוגין אפילו שביארו כרמב"ן שרק טעם שלישי מותר בכל אופן נקטו כדבר פשוט שבאיסור אין ההיתר דנ"ט בר נ"ט ובפשוטו מבואר שאין הטעם שאין כאן דין טעם כעיקר אלא זה רק סברא שזה לא מספיק טעם לחלות איסור [ועיין יד יהודה שביאר בדרך אחרת] והנה קשה הרי יש איסור אכילת בשר אם חלב מדרבנן ולמה לגבי זה חל ביטול ולא חשיב איסורא ועיין יד יהודה [קפ"ט. ד"ה לעיל] דצ"ל שרק בשר כזה שיש בכוחו לאסור בבישול יש לו שם בשר לאיסור דרבנן אבל עד כמה שהא קלוש שאין בכוחו לאסור בבישול גם אין איסור באכילתו אם חלב [ועיין רעק"א תשובה ר"ז שכתב סברא זו לגבי נידון אחר]

אמנם עיין ב"י סימן צ"ד שהביא מהסמ"ק שנקט שמה שבאיסור אין ההיתר דנ"ט בר נ"ט מצד שאמרינן חנ"נ דהינו שס"ל כתוס' שכל שהוא לא נח עדין אין בו את ההיתר ולכן חל איסור בשר בחלב ומה שאחרי זה לא מתבטל כיון שחל חנ"נ על כל התערובת ועיין יד יהודה שהאריך בזה ובחזו"א סוף סימן כ"ט דן לדחות הראיה מהסמ"ק

ד] והנה עיין ראש יוסף שכתב לדון האם ההיתר דנ"ט בר נ"ט זה מצד ביטול או שאין כאן סיבת איסור כלל וכתב דבפשוטו לרשב"א שזה רק בהיתר ומצד שלא חל כאן איסור כה"ג זה לא מצד ביטול אלא שאין כאן סיבת איסור כלל אמנם לסמ"ק שגם באיסור זה היתר ללא חנ"נ יש לבאר שזה רק מצד ביטול אמנם לכאורא אין דבריו מוכרחים דיתכן דכל סברת הרשב"א שטעם קלוש לא חל עליו איסור הכוונה שזה מתבטל ורק אם זה כבר איסור על אף קלישותו לא חל עליו ביטול כדין טעם כעיקר רגיל ועיין יד יהודה דהביא דבפשוטו נחלקו בזה הראשונים דהנה שיטת הרי"ף לגבי ריחיה שזה משהו ולכן יש כאן איסור לאכול הפת אם חלב והר"ן שם הקשה שא"כ למה רב מתיר נ"ט בר נ"ט הרי יש כאן משהו ועיין רמב"ן במלחמות שכתב וכן בגר"א סימן ק"ח שנ"ט בר נ"ט לא נחשב אפילו משהו דהינו שבריחיה זה יותר ממשות מאשר נ"ט בר נ"ט ולכן כאן לא צריך להגיע לביטול ועיין איסור משהו לראב"ד שהשיג על הרי"ף שהיה צריך לומר דרב שאסר ריחיה זה לשיטתו שנ"ט בר נ"ט אסור דיש כאן משהו אבל לדידן שאין כאן משהו אין סיבה לאסור ועיין יד יהודה שכתב שבאמת גם הר"ן מודה שאין בזה משהו רק שהבין שכונת הרי"ף שבמקום שנאסר גם משהו גם ריחיה שחשיב שזה כלום כאן זה נחשב משהו ולכן הקרשה שגם בנ"ט בר נ"ט זה צריך להיות ועין יד יהודה שהביא דבריטב"א בפסחים מבואר שחמץ בפסח שאוסר במשהו אין ההיתר דנ"ט בר נ"ט והביאור כנ"ל אמנם ברשב"א מבואר שרק מצד שזה איסורא אין בזה ההיתר

והנה בעיקר הנידון בביאור סוגין האם טעם שני מותר או טעם שלישי עיין יד יהודה שהקשה סתירות בראשונים דבר"ן בתחילה ביאר כרמב"ן שרק טעם שלישי הותר ובכל אופן כתב בסוף פרקין שחמץ קודם הפסח כיון שזה היתר יש בטעם שני היתר דנ"ט בר נ"ט ודגים שעלו בקערת חמץ זה מותר וכן באו"ז ביאר כרמב"ן וכתב שלגבי נותר יש ההיתר של נ"ט בר נ"ט ולחזו"א שגם לתוס' מה שזה לא אוסר החלב מצד שאין לו כח לתת טעם שלישי א"ש ששני הדברים נכונים ועדין צ"ב לשונות הראשונים

ה] נחלקו הראשונים האם חמץ קודם הפסח חשיב היתר וממילא יש בזה ההיתר דנ"ט בר נ"ט כן דעת תוס' בע"ז עז. ובר"ן בסוף פרק כל הבשר אמנם דעת הרשב"א תורת הבית ל"ג.: דחשיב איסורא ובפשוטו נחלקו האם דנים שכבר יש עליו איסור לגבי פסח או שרק כשמגיע פסח חל עליו איסור [והנה בפשוטו זה אותו נידון לגבי הגעלה בסוף ע"ש אמנם עיין יד יהודה שכתב שבהרבה ראשונים מבואר שלגבי הגעלה זה נחשב איסור ורק לגבי נ"ט בר נ"ט זה לא איסור חזינן שזה שני נידונים] ועיין מג"א סימן תנ"ב סק"א שהקשה בזה סתירה ברמ"א שבסימן תמ"ז לגבי דגים שעלו בקערה פסק שזה אסור אפילו אם זה קודם פסח מצד שחשיב איסורא אמנם בסימן תנ"ב סעיף א' לגבי הגעלת כלים פסק שקודם זמן האיסור לא צריך שישים במים מצד שזה נ"ט בר נ"ט וע"ש מה שכתב לחלק שכאן שזה ג' טעמים ושלש כלים זה עדיף אמנם צ"ע כמו שתמה בגר"א שכאן שזה איסור גם אלף טעמים אסור וצ"ע ולמבואר ברא"ש לקמן שטעם שלישי זה דרבנן יתכן שחמץ שמו עליו זה סברא כלפי הדאוריתא ולא כלפי הדרבנן

ו] בהא דנ"ט דאיסורא אין ההיתר בפשוטו זה נידון דאוריתא וכן הוא מפורש בשו"ת הרשב"א סימן תקט"ז והוכיח דבר מכל הדין הגעלת כלים ובפשוטו אין הבדל בין טעם שני או שלישי וכן הוא בלשון הרשב"א שם ובר"ן בסוגין אמנם הנה הראשונים דנו מה התועלת בהגעלת כלים הרי הכלי חוזר ובולע את האיסור ולכן כתבו שבאמת צריך להגעיל בשישים או אם זה אינו בן יומו תמיד מותר ובטעם הדבר ברשב"א ביאר שכל מה שרבנן אסרו נטל"פ רק כיון שזה נבלע בכלי כשהוא היה טעם טוב אבל כאן שזה יצא וחזר וא"כ הוא נבלע בכלי כשהוא היה כבר נטל"פ כה"ג אין איסור אמנם עיין רא"ש פ"ב דפסחים סימן ז' שכתב להקשות למה לא גזרו בכלי שמגעילו בפחות משישים והא נטל"פ אטו אם זה לא נטל"פ וכתב שבמאכל שאם יבשל כשזה לא נטל"פ יש איסור דאוריתא גזרו אבל כאן שזה יהיה נ"ט בר נ"ט לא גזרו ועין יד יהודה [קפ"ו: ד"ה והנה אף אי נימא] שכתב שמדברי הרא"ש מבואר שגם באיסור נ"ט בר נ"ט זה דרבנן דאל"כ גם בהגעלה זה ישאר אסור אמנם מבואר בדבריו שלגבי הטעם שעובר לאוכל מהכלי זה דאוריתא ורק לגבי הגעלה זה דרבנן ולכאורא ההבדל שכאן זה טעם שני וכאן זה טעם שלישי וצ"ב החילוק ובפשוטו לחזו"א שביאר שגם לתוס' צריך להגיע לשני חלקים א. שטעם קלוש לא חל עליו איסור ב' שהוא לא מטעים דבר אחר ממילא יתכן שבאיסור הסברא שמה שזה לא נקלש זה לא סיבה להתיר זה סברא דאוריתא אבל מה שזה גם אוסר אם הוא מטעים דבר אחר זה רק מדרבנן ודו"ק בזה אמנם בפשוטו הרשב"א שתירץ שהסיבה שבהגעלה מותר מצד שזה קיבל מנטל"פ ועל זה לא גזרו ס"ל שתמיד זה נידון דאוריתא וכנ"ל

ז] עיין רמ"א סימן ק"ג ס"ב דהביא מהאיסור והיתר דטעם שנטל"פ שנבלע בכפית ועבר ממנו לתבשיל חשיב נ"ט בר נ"ט דהינו אפילו שיש כאן חפצא של איסור אבל כיון שיש בו הקולא של נטל"פ חשיב כהיתר ויש בזה ההיתר דנ"ט בר נ"ט ונפק"מ שגם אם יגיע למאכל שבו הוא טעם טוב הוא לא יאסור ועיין רעק"א סימן תנ"ב על המג"א סק"ו שכתב שמסתבר שגם אם היה שישים נגדו ואחרי זה נוסף עליו איסור לא יהיה חוזר וניעור כיון שיהיה עליו ההיתר של נ"ט בר נ"ט ולכן בסימן תמ"ז כתב שדבר שקלט טעם מכלי נטל"פ ואחרי זה נהיה חריף לא אומרים שמחליא לשבח דכבר חל עליו היתר דנ"ט בר נ"ט קודם שזה נהיה איסור וכן הוא בחוות דעת סימן צ"ו סק"ד ע"ש אמנם עין ב"י סימן תנ"ב וכן במג"א שם סק"ו ובש"ך קכ"א סק"כ שהביאו שו"ת הרשב"א שאין להגעיל שני כלים בני יומם אחד אחרי השני אם בשניהם יחד אין שישים ולדברי רעק"א זה סתירה לדין האיסור והיתר ועיין חזו"א סוף סימן כ"ט מה שכתב לחלק בין נטל"פ שנהיה איסור מצד שנהיה חריף או תערובת שנתרבתה לבין אם זה עבר למקום אחר ורק שם חל עליו איסור ע"ש וצ"ב עומק דבריו ועיין אגלי טל מלאכת דש סקל"ז בהגהה שכתב שמסברא כיון שנטל"פ זה איסור ורק היתר של ביטול לא שיך בזה היתר דנ"ט בר נ"ט והאיסור והיתר ס"ל שכל הסיבה מצד חנ"נ וכסמ"ק ולכן כל שלא חל חנ"נ גם כלפי איסור חשיב נ"ט בר נ"ט וכן עיין יד יהודה ד"ה גם אינו שהקשה לר"ן שנטל"פ זה רק היתר כיון שעכשיו לא נהנה א"כ הוא עדין באיסורו א"כ חשיב איסורא דשמו עליו כמו חמץ קודם הפסח ע"ש אמנם ברא"ש הנ"ל פ"ב דפסחים סימן ז' כתב על הגעלה שנטל"פ מותר מצד שזה נ"ט בר נ"ט חזינן שס"ל כאיסור והיתר שמה שחל על זה ביטול הוי כהיתר אמנם באמת ברשב"א משמע שלא ס"ל כן ויתכן שזה הרא"ש לשיטתו שבשלשה טעמים זה רק דרבנן וכל שבפועל זה היה מותר לא גזרו

ח] בהא דמבואר באיסור והיתר שכל שהיה עליו ביטול במצב זה חשיב נ"ט בר נ"ט דהיתרא בפשוטו מסתברא שגם אם בבליעה הראשונה בכלי זה היה עדין איסור אבל אם בבליעה שניה זה היתר שזה כבר טעם שני ממילא יש כאן ההיתר דעיקר הסברא שזה טעם קלוש ועכשיו שהוא היתר מצד ביטול זה גם סיבה שלא יחול עליו איסור וכן נקט רעק"א בהגהותיו על הפמ"ג צ"ו מש"ז ט' והחוות דעת צ"ו סק"ד אמנם הפמ"ג צ"ו מז"ט נקט שכה"ג חשיב איסור וצריך שבשני העברות יהיו בהיתר ובפשוטו כן מבואר מהט"ז והש"ך סימן ק"ג ס"ב ע"ש והסברא בזה צ"ב אמנם יש מקום לומר לנ"ל שמסברא כיון שזה איסור אין כאן ההיתר כלל רק כיון שזה דרבנן כה"ג לא גזרו אם ההנהגה בזה היה היתר אמנם בזה צריך שני טעמים בהיתר וצ"ע

ט] עיין ראשונים שכתבו לדון דכל סוגין שנ"ט בר נ"ט מותר זה רק בעלו אבל במקום שזה חום האש ממש בזה הוא מוציא את כל הטעם ואסור ויש ראשונים שזה רק בנצלו ולא בנתבשלו שאז כיון שזה עובר עוד מקום זה ודאי נחלש ויש ראשונים שכתבו שזה גם בנתבשלו ויש לבאר שזה או מצד שחוששים שזה נגע אחד בשני או מצד שדנים את המים והאוכל כדבר אחד והנה היה מקום לומר שכל שזה בישול יוצא כל הטעם וממילא אין כאן שום צד קולא אמנם הרי בהגעלה שזה שלשה טעמים ושני כלים כולם כתבו שגם לריב"ן זה מותר חזינן שודאי שיש כאן הקלשה מסוימת רק שזה לא סיבה להיתר של נ"ט בר נ"ט ועיין רא"ש שחידש שאם הנידון על כלי בשר וכלי חלב בהדחת קערות שהנידון על חיבור שני טעמים בזה אין המעלה של נתבשלו ומכח זה למד הרמ"א שגם בנתבשלו מותר ליתנן בכלי שלהם והנה עיין מהר"ם שי"ף שהקשה למה תוס' לא דנו לגבי שלמים את הבישול הראשון כשני טעמים דהטעם עבר לכלי דרך המים וכן נקט לדינא החוות דעת צ"ה ד' אמנם בפשוטו מהדין של קדירה שבישל בה בשר לא יבשל חלב אפילו שזה בלע דרך המים חזינן שהמים הראשונים זה לא מגרע ובטעם הדבר או מצד סברת הפמ"ג צ"ה א' בשם השערי דורא שלפני הכלי הכל חשיב כאוכל עצמו וביד יהודה סקי"ט בסופו בד"ה ומצאתי הביא בשם המהרש"ל שבבישול הראשון כיון שאוכל נותן לכלי ללא מים בזה חוששים לנגיעה משא"כ ביציאה בזה המים בולעים רוב הטעם של הכלי יותר מהנגיעה כ"ש שהיא כמבואר סברא זו ברא"ש

**סוגיא דנ"ט בר נ"ט [ב]**

א]הראשונים כתבו לדון שכל הקולא של נט"ב נ"ט זה רק בעלו אבל לא בנתבשלו בקערה ובפשוטו הטעם כמבואר ברשב"א ובר"ן שעל ידי כח האש יוצא יותר טעם ואין כאן קלישות בטעם אמנם ברא"ש משמע ויותר מפורש בתוס"ר שעיקר הראיה מתנור שנתקנח ששם על ידי חום האש הרי זה בולע בכולו דהינו שכל שמצד דיני בליעות זה מבליע בכולו זה סיבה להעמיד שיוצא יותר טעם אמנם עיין פמ"ג ש"ד ו' שנקט שגם במקום שמבליע בכולו זה רק עלו ועיין ב"י שהביא מהשער דורא שאם שניהם חמים שזה מבליע יותר כה"ג גם ללא חום האש יש לזה מעלה של נתבשלו [ועיין פתחי תשובה סק"ב שהביא מחלוקת בדוחקא בדבר חם האם זה כנצלו ונפק"מ לחתוך עוגה חמה אם סכין בשרי אם אחרי זה יאכלו העוגה אם חלב] והנה בפשוטו לריב"ן הכונה שכל שזה על ידי חום האש אין שום קולא וגם אם זה יהיה עשר נותן טעם וכמה כלים אין לנו מקור שזה יותר קל אמנם עיין תוס' בע"ז ע"ו. ולעיל ק"ח: שכתבו שבהגעלת כלים אם זה עדין היתר וודאי מותר כיון שזה שלשה טעמים דהינו שהטעם יוצא למים וחוזר לכלי והנה צ"ע לפ"ז למה בנתבשלו אסור הרי זה עוד טעם ובפשוטו צ"ל שס"ל שהיציאה מהכלי למים והאוכל שבפנים זה כיציאה אחת משא"כ כלי זה תמיד נחשב עוד יציאה ובשפ"ד צ"ד סקט"ו כתב שבאמת זה רק מצד החשש שהדגים נגעו בכלי וקיבלו ממנו טעם ישירות ובלשון הרא"ש בפסחים מבואר שיסוד הקולא כי זה שלשה טעמים ושני כלים דהינו שיתכן שעיקר הקולא מה שזה נקלש בעוד כלי והנה הרא"ש כתב לחלק בין נתבשלו לנצלו דבנתבשלו שהטעם עובר דרך המים והוי שלשה טעמים מותר משא"כ בנצלו וצ"ב עד כמה שהגמ' זה עלו א"כ בנתבשלו אין מקור שאם יש עוד טעם זה יותר קל וצ"ל שמסברא נקט שאין לחלק רק שיש מקור מהגמ' של תנור ושם אין מקור אלא לנצלו וכנ"ל ולענין הלכה השו"ע הקיל תמיד והרמ"א כתב שלכתחילה אסור אבל אם כבר עירב אם חלב תמיד מותר והמהרש"ל נקט שבנצלו אסור בדיעבד ובנתבשלו מותר והחכמת אדם והיד יהודה כתבו להקל בזה

ב] עיין פמ"ג סק"א שהביא מהשערי דורא שמאוכל לאוכל לא חשיב שזה עוד נ"ט ולכן הטעם עובד דרך האוכלים אפילו כמה פעמים ודנו האחרונים האם כל זה כשהיה רק אוכלים אבל אם יש כלי אחרי זה כה"ג מצטרף גם הקלישות של האוכל שמקודם או שזה לא מצטרף ודעת הפמ"ג שזה לא מצטרף שרק לאחר שזה עבר בכלי והתחיל הקלישות בזה נוסף קלישות על ידי מה שעובר עוד אבל כל שזה לא הגיע לכלי אין כאן עדין קלישות כלל אמנם דעת החוות דעת סק"ד כמו שהעיר שם האמרי ברוך שחשיב קלישות שכל שיש קלישות אחת אם כלי מצטרף הקלישות שבאוכל להחשב נ"ט בר נ"ט ועיין יד יהודה סקי"ט בסופו בד"ה והפ"מ שהוכיח מהרמב"ן בביאורו במעשה דרב שבתחילה הסממנים רק קיבלו טעם מדבר מר וכן הביא מהגהות אשר"י שחבית של שכר לא צריכה הגעלה כיון שזה נ"ט מצד שהמים בלעו טעם חמץ ורק אחרי זה הוא הבליע בכלי אמנם באמת יתכן שראשונים אלו פליגי וס"ל שגם דרך אוכל יש הקולא של נ"ט שהרי ברש"י קט"ז מדבר על חלב שבקיבה ודן שיש בזה קולת נ"ט ורק אסר מצד חנ"נ והרמב"ן דן שזה טעם שני ולכן זה אסור ולא דנו לאסור כי זה כל הזמן באוכל

והנה עיין במהר"ם שי"ף בתוס' שהקשה למה כתבו שזה רק טעם שלישי ולא טעם רביעי כי הרי בתחילה זה קיבל טעם של השלמים דרך המים וכתב שבאמת הרי בשלמים גם הרוטב אסור ובאמת מה שכתבו שזה טעם שני זה מצד המים שקודם וכן הוא בחוות דעת ולפ"ז כתב שכל חומרת ניצלו זה רק אם הכלי בלע מהבשר בצליה ולא אם זה בלע בבישול אמנם בפשוטו צ"ע שא"כ קדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב זה צריך להיות מותר כי בתחילה זה בלע על ידי בישול ובטעם שלא חשיב באמת עוד טעם יתכן א. מצד שזה אוכל וכדעת הפמ"ג שכל שזה אוכל בתחילה לא חשיב נ"ט ב. עוד יתכן לפי סברת החוות דעת שכל שזה ישיר מהאוכל בכח אחד חשיב טעם אחד אמנם לאחר הכלי כיון שעכשיו זה כבר נידון רק שלא יהיה מעלת צלי בזה גם בכח אחד זה סיבה לאסור ג. עיין יד יהודה לקראת סופו שהביא בשם היש"ש שכיון שהבשר נוגע בכלי חשיב שבלע ישירות ואין זה דומה ביציאה מהכלי שבזה שעיקר כח היציאה זה על ידי המים ע"ש ד. עיין בפרישה צ"ה ה' והאריך בזה היד יהודה סקי"ט בסופו שרוטב שיוצא מהבשר חשיב כבשר עצמו ולא כנותן טעם

ג] עיין בראשונים שהביאו לדון בהדחת קערות בכלי ראשון אחד בשר ואחד חולבת האם הם נאסרים ועיין תוס' שכתבו לאסור מצד נגיעת הכלי אחד בשני והנה הרא"ש כתב שגם אם נצלו אסור נתבשלו מותר ומה שהירק נוגע בכלי כיון שעיקר הטעם יוצא למים אין הנגיעה סיבה לאסור ובפשוטו זה דלא כתוס' אמנם עיין יד יהודה סקי"ט בד"ה והנה בתוס' שכתב שיתכן שכל סברת הרא"ש רק שאין לזה מעלת ניצלו אבל ודאי שזה לא סיבה שזה יחשב כעוד טעם עוד כתבו התוס' לאסור מצד שהטעמים נפגשים במים אחד בשני ללא המים ובפשוטו הכוונה שכיון שכל הקלישות של הטעם לתוס' זה רק בהנחתו במים וכדחזינן שקדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב וכאן הפגישה של הטעם אחד בשני חשיב שזה קודם הנחתו במים ולכן זה אסור [אמנם אין זה מוכרח דיתכן שמה שהגיע למים זה כמו שהונח שם] והנה הר"ן בטענתו הראשונה בפשוטו כונתו כנ"ל אמנם צ"ע הרי הר"ן ס"ל כרמב"ן שעצם היציאה היא סיבה לקלישות הטעם ולכן נקט שטעם שני אסור ורק טעם שלישי מותר וא"כ לכאורא עצם היציאה היא כבר מוגדרת כטעם שני וצ"ל שכונתו שחשיב נתינת טעם של טעם ראשון דהינו שאפילו שזה נחשב שני אבל אין לזה עדין את הקלישות של שני שלא יוכל להטעים שלישי ועיין יד יהודה שהאריך בזה ועיין ר"ן שכתב עוד שכיון שחזינן שטעם של איסור אסור דהינו שחשיב שיש כאן טעם רק שזה סברא שחלות איסור לא יחול לחול על טעם שלישי ממילא כה"ג שבאין כאחת אם יציאתו הוא נאסר יכול לחול איסור אפילו שהוא שלישי דהינו שעדין לא חל עליו ההיתר ועיין יד יהודה והדברים צ"ב

והנה עיין רא"ש שכתב לאסור מצד הריב"ן שנתבשלו זה לא מקליש טעם וא"כ כאן ששניהם יצאו על ידי בישול זה לא נחשב טעם שני אלא טעם ראשון וכתב הרא"ש שכל סברת הריב"ן רק שזה עדין בכוחו שאם הוא פוגש בחלב עצמו זה סיבה לאסור אבל לא בתור שני טעמים שנפגשו בצורה זו וצ"ב החילוק שעד כמה שזה טעם ראשון למה שזה לא יאסור ויש מקום לומר שזה ודאי שזה נקלש בתור שזה לא יכול להטעים דבר אחר אמנם עדין זה יכול להאסר בתור שהחלב מטעים אותו אבל כאן שגם החלב זה רק טעם אין סיבה לאסור ועיין יד יהודה דלכאורא כונתו כנ"ל וע"ש שהגדיר שזה ודאי נהיה טעם שני רק שכה"ג גם טעם שני יכול להאסר ע"ש והנה צ"ב עוד אבל למה הטעם שתוך הקדירה שהוא טעם ראשון לא יאסור את הטעם שני שנכנס לתוך הקדירה לריב"ן ואם נימא דהרא"ש ס"ל כרמב"ן שלא חל בשר בחלב תוך הקדירה א"ש אבל לשאר הראשונים צ"ב ואולי שכאן שזה נכנס לתוך הכלי זה ודאי נקלש גם ללא מה שנח שם וצ"ע

והנה עיין ברמ"א שכתב שדגים שנתבשלו בקערה של בשר מותר ליתנו בכלי חלבי וצ"ב טעם הדבר ועיין ט"ז וביאור הגר"א שכתבו שזה מצד שלגבי הכלי אפשר לסמוך על השיטות המתירות וצ"ב למה בכלי זה יותר קל אמנם עיין פמ"ג שכתב שכאן יש את קולת הרא"ש שהדין נתבשלו זה לא סיבה לאסור טעם אם טעם ולכן התיר בהדחת קדירות אמנם צ"ע כמו שהעיר היד יהודה שהרי שם אנחנו לא מקילים אפילו בדיעבד וצ"ל שכאן שיש שני סיבות להקל א. שנתבשלו זה כמו נ"ט רגיל וגם את סברת הרא"ש בזה יש להקל

ג] כתב הרמ"א שאם הכלי הוא אינו בן יומו אפשר להקל גם בנתבשלו ועיין ט"ז שהביא מהמהרש"ל להחמיר דהינו שהרי בעלמא יש גזירה אינו בן יומו אטו בן יומו וא"כ גם כאן זה כך ובדעת הרמ"א שהתיר עיין ביאור הגר"א שכתב שכאן אף בן יומו מותר מדינא לכן יש להקל ובפשוטו כונתו שביחס לאיסור זה סומכים על השיטות שגם נתבשלו מותר דהינו שתמיד זה נידון דאוריתא וכאן זה נידון שעיקרו דרבנן אמנם יש לבאר דעת הגר"א שלא מצאנו גזירה דרבנן על בישול דבר שמותר לאוכלו וכל הנידון לאוכלו אם חלב ולפ"ז גם לשיטות שזה אסור מעיקר הדין כאן זה מותר והנה מבואר פוסקים שאסור לעשות נ"ט לכתחילה על מנת לאוכלו אם חלב ועיין פמ"ג סק"ה שכתב שזה גם לגבי נטל"פ ובפר"ח כתב להתיר שכל המקור להחמיר מצד לשון הגמ' עלו בדיעבד ועל זה אין מקור אמנם צ"ב למה שעל זה לא יהיה גזירה דרבנן

ד] עיין בפוסקים שדנו האם יש איסור לכתחילה להעלות בכלי בשר על מנת לערבו בחלב והב"י הביא מהסמ"ק לאסור אמנם הוא נקט להתיר ועיין יד יהודה שהביא ראשונים מפורש שהתירו לכתחילה ועיין יד יהודה שהיה מקום לומר שזה רק הסמ"ק לשיטתו שחנ"נ דאיסורא גם מותר ורק מצד חנ"נ זה אסור א"כ חזינן שזה מדין ביטול אבל לראשונים שרק בהיתר זה מותר והגדר שלא חל איסור כלל לא צריך להגיע לדין ביטול וא"כ אין מקור לאסור לכתחילה אמנם הפוסקים כולם נקטו לאסור ובטעם הדבר עיין פמ"ג מ"ז ד' ד"ה כתב שהביא בשם הפר"ח שזה הרחקה בעלמא ולכן גם עשה באיסור מותר לאוכלו אמנם המנחת כהן נקט שזה מדין ביטול איסור לכתחילה ולכן במזיד זה נאסר ע"ש

ועיין פמ"ג שם שדן האם יש איסור לעשות לכתחילה על מנת ליתנן בכלי שלהם והביא שיש מקילים והוא נקט לאיסור וע"ש שכתב דבפשוטו מוכח מהדין של הגעלה קודם זמן האיסור בשני כלים שמותר אפילו לכתחילה וכתב ששם שזה שלש טעמים ושני כלים בזה מותר לכתחילה וצ"ב החילוק וביד יהודה נקט שלכתחילה תמיד אסור וגם בכמה נ"ט ובכמה כלים אמנם בהגעלה מותר מצד ששם הרי אין כונתו לבטל אלא כדי להכשיר וכה"ג הרי גם בדין איסור ביטול לכתחילה חזינן שזה יותר קל ע"ש ולפ"ז לכאורא אסור לתחוב כף בשרית בסיר פרוה כיון שאחרי זה מתכונן להשתמש אם מה שיבשל בחלב אמנם לפמ"ג הנ"ל מותר עוד הביא הפמ"ג לדון האם בנטל"פ מותר לעשות לכתחילה והפר"ח התיר והוא חלק עליו וכן החכמת אדם הביא מהאיסור והיתר לאסור אמנם כתב שבשעת הדחק אפשר להקל ובפשוטו ליתנן בכלי שלהם ונטל"פ שיש כאן שני צדדים להקל יש להקל בזה

וראיתי לדון האם במקום שיש שישים נגד הבליעה האם גם אז יש איסור לעשות לכתחילה ובפשוטו כיון שבחלב גמור ודאי שיש בזה איסור מצד איסור ביטול לכתחילה א"כ גם כאן זה אסור אמנם אם נימא שליתנו בכלי שלהם מותר חזינן שזה איסור יותר קל יש מקום לומר שכאן שיש עוד סיבה שזה מותר אין איסור וצ"ע

ה] עיין פתחי תשובה שהביא שנחלקו הבית אפרים והחוות דעת באיסור שנבלע בקדירה שיש בה אוכל האם חשיב כטעם ראשון שזה מהקדירה לאוכל או שכיון שזה בכח אחד חשיב כטעם ראשון ועיין יד יהודה דבפשוטו נחלקו בזה הפוסקים בסימן צ"ז לענין פשטידא אם בשר שנזלה לתנור האם זה אוסר את הלחם וחשיב כח ראשון והנה לגבי נתבשלו כתבו הפוסקים שזה כמו שני טעמים וכן לגבי הבליעה של הכלי מהבשר כתב החוות דעת שזה לא נצלו וצ"ב החילוק וביאר בחידושי הפלאה וכן ראיתי מביאים מהמהרש"ם סימן נ' שכתב לחלק שאם הנידון שזה יהיה שני טעמים לגבי זה הוא נחשב כטעם אחד משא"כ אם הנידון שלא יהיה לזה מעלת ניצלו בזה גם כה"ג זה מקליש את טעמו וצ"ע מהיכי תיתי חילוקים אלו ועיין ב"י שהביא שו"ת הרשב"א שביצה נחשבת מנוקבת ולכן בולעת והט"ז והחוות דעת ביארו שבא לומר שאפילו שביצת איסור לא פולטת אבל היא בולעת אבל אין הכונה שיש כאן נקב באמת אמנם הפמ"ג ביאר שהוקשה לו שזה נ"ט בר נ"ט כיון שתמיד זה עובד דרך הקליפה ולזה ישב שזה מנוקב ובפשוטו דבר זה תלוי בנ"ל האם בכח אחד יש איסור

ו] עיין ב"י סימן צ"ד שהביא מהסמ"ק שאם יש קדירה חדשה ותחבו בה פעם אחת כפית חלב ואחרי זה כפית בשר שלא יבשל בה לא חלב ולא בשר ובפשוטו זה כדין קדירה של חלב נטל"פ שבישל בה בשר שלא חל כאן איסור בשר בחלב ולכן מותר לבשל בה דבר אחר ואסור לבשל בה בשר או חלב ועיין דרכי משה שתמה על זה שהרי זה נ"ט בר נ"ט וכתב שאולי ס"ל להחמיר שנתבשלו אסור אפילו שלשה טעמים ושני כלים אמנם הוכיח שלא ס"ל להחמיר בנתבשלו וצ"ע שאם ס"ל להחמיר א"כ גם שאר דברים אסור להשתמש בזה וצ"ל שיש לצרף את דעת הרא"ש שרק אסור להשתמש חלב או בשר אבל לא חל איסור בשר וחלב מצד צירוף שני הטעמים ובהמשך הביא את ההגהות מימוני שאם נשתמשו בכפית בשר ולאחר מעת לעת בכפית חלב שכה"ג יש להשתמש בחלב וכתב שמשמע שתוך מעת לעת אין להשתמש לא אם בשר ולא אם חלב וכסמ"ק וביאר הטעם שזה כמו נטל"פ שלכתחילה אסור להשתמש והנה כאן משמע שיש כאן איסור בשר בחלב ולכן צריך מעת לעת וזה וודאי פלא שא"כ למה מותר שאר דברים והנה השו"ע העתיק דין זה ועיין ט"ז בדף אחרון שביאר שכיון שנ"ט בר נ"ט לכתחילה אסור וכאן זה כלי שלא קבעו לו עדין מה להשתמש ואפשר להשתמש בו דברים אחרים מצד הלכתחילה זה לא להשתמש בו לא חלב ולא בשר והובא בחוות דעת וע"ש דמשמע שזה רק אם שניהם בני יומם וכן הוא ביד יהודה בפירוש הקצר סקכ"ה אמנם הש"ך והפר"ח חלקו על דין השו"ע וכתבו שרק כיון שזה כלי חדש וצריך לקבוע לו תשמיש בזה בתחילה כשנשתמש חלב צריך לקבוע לו תשמיש חלב שזה בגדר לכתחילה ולאחר שנשתמש בשר כיון שעכשיו טעם זה יותר חזק לכן צריך לקבוע לו תשמיש בשר ולכן אם זה כלי שבישלו בו בשר או חלב לא שייך מנהג זה דבזה ודאי חיבים להשתמש כמו הבליעה הגמורה שיש בו והנה מסתבר שלפ"ז כלי שקנה למטרה של פרוה בזה לא שייך המנהג והחכמת אדם כתב להקל כש"ך

ז]עיין רמ"א שהביא שאם יש כלי בן יומו בשר ותחבו בו כפית שאינו בן יומו חלב דמעיקר הדין הכל מותר מצד שגם אם עבר טעם בשר לכפית אבל זה נ"ט בר נ"ט ושלשה כלים אבל נהגו לאכלו המאכל בכלי כמו הבן יומו ונהגו עוד להגעיל את הכלי שאינו בן יומו ועיין ש"ך סקי"ח שתמה מה זה שונה מדגים שעלו בקערה שאפילו נתבשלו מבואר ברמ"א שמותר ליתנם בכלי שלהם וכן קשה על הכלי שבהדחת קערות כתב הרמ"א שאם אחד בן יומו הכל מותר וכאן כתב שצריך הגעלה ועיין ש"ך סקי"ח שכתב ביחס למאכל שכיון שאם שניהם בני יומם הכל נאסר חששו כאן שיחשבו שסיבת האיסור דתחיבת כף לא אוסרת לכן נהגו להחמיר לאכול המאכל כמו הכלי שבן יומו שיהיה היכר שרק מחמת שזה בן יומו והשני לא לכן זה מותר ומנהג זה לא שיך בסתם דגים שעלו בקערה ולענין הכפית מבואר בש"ך סקי"ח וסק"ח שיש מנהג שכיון שקרה כאן טעות בדרך הבישול שזה דבר מצוי נהגו לאסור גם כלי שבלע בטעם שלישי [ולכן בהגעת כלים בסימן תנ"ב מבואר במ"ב שאפשר לכתחילה להגעיל אם אחד הכלים הם אינו בן יומו] אמנם הט"ז סק"ו ובסימן צ"ה סק"ט כתב שזה כיון שנהגו לגבי האוכל לאוכלו רק כמו הכלי בן יומו דהינו שנהגו כאילו יש בו בליעת בשר ממילא זה גם מחיב לנהוג כן לגבי הכפית להחשיב שיש בה בליעת בשר ולפי הט"ז אם לא יהיה מנהג ביחס לאכול ממילא אין מנהג גם ביחס לכלי וכדלקמן ולכן כתב הט"ז שבהדחת קערות כיון שהמים בין כה אסורים ואין שום הנהגה ביחס למים ממילא גם הכלי לא צריך הגעלה [והנה לכו"ע נתחדש פה ברמ"א מנהג שקדירה שבישל בה בשר ולאחר מעת לעת חלב אסור להשתמש בה כלל ודלא כמחבר סימן צ"ג ששאר דברים מותר להשתמש בה וכן הוא בש"ך שם]

והנה במקרה שיש שישים בתבשיל נגד הכפית האינה בן יומה המאכל ודאי מותר לאוכלו בכל כלי כמבואר בש"ך ובטעם הדבר צ"ל שכל סיבת החומרא שדנים כאילו זה בן יומא ואז זה היה אוסר אבל כאן גם בבן יומו זה לא היה אוסר וביחס לכפית בפשוטו בש"ך סק"ח מבואר שאסור וכן נקט החוות דעת בשיטתו וזה מצד שלש"ך טעם המנהג לא קשור לאוכל אלא שהחמירו דרך בישול בנ"ט שלישי אמנם לסברת הט"ז שכל המנהג כיון שנהגו באוכל לאוכלו כמו הכלי שהוא בן יומו א"כ כאן שאין כזה מנהג אין סיבה להגעיל הכף ועיין חכמת אדם וביד יהודה שכתבו להקל בזה

והנה אם הכפית היא בן יומא והקדירה היא אינה בת יומא ויש שישים כנגד הכפית בזה כתב החכמת אדם סי"ח שהכל מותר המאכל לא צריך להאכל כמו הכפית דהרי יש שישים כנגדו והקדירה לא צריך הגעלה לא מבעי לט"ז כיון שאין הנהגה על האוכל אלא גם לש"ך שכאן הכלי לא בלע גם נ"ט שלישי דהרי יש על זה ביטול

עיין יד יהודה שכל הנ"ל צריך להחמיר מצד המנהג אפילו שאין בזה הרבה טעם אבל כל שיש עוד צד צירוף אפשר להקל ובפשוטו אם היה לינת לילה שלחלק מהראשונים חשיב אינו בן יומו יש להקל שאין את המנהגים הנ"ל ועיין חכמת אדם סי"ח

ח] עיין תוס' בע"ז ע"ו. וכן בטור סימן צ"ד וסימן ק"ג שהביאו מסה"ת שלגבי שיחשב הבליעה נטל"פ אם בישלו מים באמצע אם היה בלוע איסור מחשבים מזמן בישולן המים את המעת לעת אמנם בבשר בחלב משערים מזמן בליעת הבשר בכלי בתחילה ובתוס' מבואר שיש בזה שני טעמים חילוק אחד שבאיסור יש חנ"נ ובהיתר אין חנ"נ וחילוק שני שבהיתר יש סברא של נ"ט בר נ"ט ובאיסור אין ההיתר של נ"ט בר נ"ט והנה בסמ"ק שהובא בב"י סימן צ"ד משמע שס"ל שגם באיסור אומרים נ"ט בר נ"ט ולכן כל הסיבה שכאן לא אומרים מצד חנ"נ אמנם שאר הראשונים בפשוטו לא ס"ל כך ומצאנו באחרונים כמה ביאורים בהבדל בין איסור להיתר הש"ך סימן צ"ד סקכ"ב כפי שביארוהו הפמ"ג רעק"א בתחילת הסימן והחוו"ד נקטו שכל שהטעם יצא וחזר צריך להתחיל חזרה את המעת לעת ולכן צריך להגיע בהיתר לדין נ"ט בר נ"ט ובפר"ח חלק ונקט שהפגם נחשב מתחילה רק שללא חנ"נ צריך רק נגד חלק האיסור וכיון שזה התערב במים לא צריך שישים רק לפי חשבון משא"כ אם אומרים חנ"נ [ועיקר הסברא דנפק"מ לפי חשבון מפורש בסה"ת] עוד ביארו שהזמן שזה היה בחוץ זה לא מצטרף לחשבון של מעת לעת והנה עד כמה שגם אם יצא המעת לעת הוא מתחילה מבואר שחנ"נ זה סיבה לאסור ואין כאן הסברא של אין האוסר חשוב מהנאסר ועיין חוות דעת שזה מחמת שזה כמו משהו אמנם הב"י סימן ק"ג הביא שהסמ"ק חולק על זה ועיין רעק"א בהגהות לחוות דעת סימן ק"ג דדלש"ך שמתחילים מחדש את החשבון מעת לעת אין ראיה מתרומה שאין בזה חיסרון של אין האוסר אלא שבזה עצמו נחלקו איך מונים את המעת לעת ועיין יד יהודה צ"ד כ"ז

**בסוגיא דמצוות מבטלין זה את זה ובדין רואין**

**גמ' זבחים ע"ז: במשנה – ע"ט: נתערב**

**יש בסוגיא זו שני סוגיות א. סוגיא דרואין ב. סוגיא דמצוות מבטלין זה את זה וכדאי לחלק לשנים ללמוד קודם החלק דמצות מבטלין זה את זה, שזה תחילת הסוגיא ע"ח. אמר ר"ל וכו' עד סוף העמוד ואחרי זה הגמ' ע"ט. ופליגא דר"א, ואם ישאר זמן ללמוד הסוגיא דרואין**

**סוגיא דמצוות מבטלין זו את זו**

**א.הגמ' בסוגין כנ"ל**

**ב. גמ' פסחים קט"ו. אמר רבינא – אמר ר"א [ובמלחמות שם ובחידושי הר"ן ובמהר"ם חלאוה ורבינו דוד] ועיין באריכות בחזו"א פסחים סימן קי"ד בהערות על סדר הדף**

**א. תוד"ה אמר ר"ל – בביאור מחלוקת רש"י ותוס' עיין שערי יושר ש"ג פט"ו ט"ז**

**ב. תוד"ה אלא – עיין מנח"ח מצוה ו' סק"א ובחזו"א מנחות סימן כ"ט סק"ח ועיין מקור חיים תנ"ה סק"ב ותנ"ג סק"א בישוב קושית התוס'**

**ג. בביאור החסרון דאיסורין מבטלין ובדמיון למצוות – עיין שו"ת חת"ס חיור"ד סימן צ"ו ד"ה וזה לשוני ועיין שו"ת הראב"ד סימן קי"ז [תמים דעים סימן ל"ו] ועיין ר"ן נדרים נ"ט: ד"ה שאני**

**ד. בביאור הנידון דמצות מבטלות זו את זו – עיין רבינו דוד ומהר"ם חלאוה ומאירי בפסחים שם ועיין קט"ו: תוס' ד"ה ידי ובחידושי הר"ן ורבינו דוד שם, ועיין רשב"א בברכות ל"ח: [ועיין בית אפרים או"ח סימן ה' ד"ה ובימי חורפי] ועיין רמב"ן שבת כ"א. בענין שימוש בנר חנוכה ועיין רבינו מנוח פ"ו מחמץ ומצה ה"ו ובשער הציון תס"א סקכ"ט ועיין קרן אורה על תוס' בסוף העמוד**

**ה. עיין עוד תוס' מנחות כ"ב: ד"ה מכאן**

**ו. עיין תוס' פסחים קי"ד. ד"ה אע"פ בהא דהחרוסת לא מבטל טעם מרור ובר"ן קט"ו.**

**ז. בפסק הלכה באיסורים מבטלין זה את זה – עיין חק יעקב תע"ה סק"י ובכו"פ סוף סימן צ"ח**

**ח. בגדר מצוה דכריכה ובזמן הזה – עיין חזו"א בפסחים בהערות על סדר הדף ובגר"ח סטענציל**

**סוגיא דמצות אין מבטלות זו את זו**

א] הגמ' אומרת בפסחים קט"ו. מאן דתנא דמצות אין מבטלות זו את זו הלל שאומר שהיה כורך פסח מצה ומרור ואכלן יחד והגמ' אומרת חלוקין עליו חבירו על ר' יוחנן והגמ' מביאה בריתא יכול יכרכן יחד ת"ל על מצות ומרורים אפילו זה בפני עצמו וזה בפני עצמו דהינו שהגמ' נקטה שס"ל לרבנן שאפשר לאכול אחד אחרי השני ומצוות מבטלות זו את זו והנה צ"ע הרי הם אמרו אפילו ועיין חידושי הר"ן שביאר שכונת הבריתא שכיון שמצד הפסוק אפשר גם אחד אחרי השני ממילא כיון שמצוות מבטלות וכו' ממילא צריך לאכול דוקא אחד אחרי השני

והגמ' מביאה שרב אשי תמה על זה שהרי רבנן אומרים אפילו דמשמע שאפשר גם לאכול יחד דהינו שמצד המצוה של מצה ומרור אפשר יחד ואפשר כל אחד בנפרד והנה עיין רשב"ם שביאר שמה שר' יוחנן אמר חלוקים זה רבנן אחרים שנקטו שאי אפשר יחד כיון שמצוות מבטלות זו את זו והרמב"ן במלחמות נקט שבאמת רב אשי חולק שלכו"ע מצוות אין מבטלות זו את זו ורק נחלקו האם יש דין לאכול יחד את המצה ומרור ופסח וכתב דהגמ' בזבחים שמעמידה דבר זה כמחלוקת לא רצתה להיכנס שרבנן גם מודים בחלק זה שמצוות אין מבטלות זו את זו ובתוס' ביארו שיש כאן דרשה שמשמע שזה ביחד ולרבנן בעלמא מצות מבטלות זו את זו ולכן גם הדרשא באה לומר שזה לא מבטל ולהלל מצוות אין מבטלות זו את זו ובהכרח שזה בא לומר שכאן לכתחילה צריך לאכול יחד ובבעל המאור וכן האריך בזה בחידושי הר"ן גרסו בגמ' שרב אשי דוחה שהבריתא כהלל ומבואר שגם לדבריו בדיעבד יוצאים אחד אחרי השני ועיין בחידושי הר"ן וברמב"ן שדחו גירסא זו

ב] הגמ' אומרת שכיון שלא אתמר הילכתא כהלל לכן צריך לאכול מצה לבד ומרור לבד ואחרי זה מצה ומרור ועיין תוס' שביארו שאם היה קי"ל כהלל אחרי שאכל מצה היה אוכל מצה ומרור שביחס לדרבנן של מרור הרי גם המצה זה חובה ורק מצד שאולי הלכה כרבנן א"כ צריך לאכול קודם מרור לבד ואחרי זה שניהם יחד כיון שאם רק יאכל שניהם יחד המצה שהיא רשות לרבנן תבטל את המרור וברמב"ן במלחמות כתב עוד שזה סברא שלא יתקנו לקים את מצות מרור אם אכילת מצה שהיא לא נצרכת דהינו שלרמב"ן יש צד שבאמת כיון שמצוות אין מבטלות זו את זו גם לאחר שאכל המצה יש כאן מצוה שזה סיבה שלא לבטל ולכאורא דבר זה תלוי האם לאחר שאכל כזית יש עוד קיום מצוה באכילת מצה אמנם יתכן שלכו"ע יש כאן קיום באכילת מצה רק שרק אם זה חובה זה לא מבטל ולא אם זה מצוה של רשות

ג] עיין תוס' שהקשו מנ"ל לגמ' שהלל ס"ל שמצוות אין מבטלות זו את זו אולי רק כאן דאדרבא יש פסוק שכך היא צורת המצווה וכתבו שאם בעלמא זה היה מבטל א"כ היה מעמיד הפסוק שרק בא לומר שזה לא מבטל ולא שכך מצוה לאכול אלא בהכרח שכיון שבעלמא זה לא מבטל בהכרח שבאה התורה לומר שזו צורת האכילה ועיין חידושי הר"ן שכתב לישב שכיון שבזמן הזה מצה דאוריתא ומרור דרבנן א"כ חזינן שגם להלל יש קיום מצוה במצה לבד א"כ ביחס לדין זה היה צריך לבטל המרור את המצה ולכאורא משמע דס"ל שאין כאן הידור בקיום המצות מצה אלא רק זה הלכה בקיום דין מרור ופסח דאל"כ גם ביחס למצות מצה שלא מעכב זה סיבה שזה לא יבטל דכך היא צורת המצוה וצ"ע, ובדעת תוס' שלא ישבו כך יתכן שס"ל שזה הידור בקיום מצוה מצה וכנ"ל

ד] מבואר בגמ' לגירסת הבעל המאור שגם להלל בדיעבד גם אם לא אכלו יחד יוצאים ידי חובתו ולפ"ז מה שלאחר שאכלו מצה ומרור לבד חוזרים ואוכלים יחד מצד הקיום מצוה לכתחילה ועיין ר"ן שהקשה שלא מסתבר שמצד הצד שאולי לכתחילה צריך יחד יחזרו ויאכלו והנה יש לעין שכיון שכבר יצא ידי חובתו א"כ גם אם יחזור ויאכל לא יקים בזה את ההידור וכידוע בשם הגר"ח שלאחר שלקח אתרוג לא מהודר לא יכול לחזור ולקחת אתרוג מהודר ולא משמע שמראש עושה מצות מרור על תנאי וצ"ע והנה בתוס' מבואר שגם להלל בדיעבד יוצא כל אחד בנפרד ולפ"ז מוכח מסוגין דלא כר"ן ומבואר דלא כגר"ח [אם לא שנדחוק שכאן זה סברא מיוחדת לעשות זכר למקדש] אמנם עיין חזו"א בהערות על סדר הדף שדן שכונת תוס' שאת המצוה של מצה הוא יצא אבל את המצוה של על מצות ומרורים של פסח הוא לא יצא עוד יש לעין למה צריך לחזור ולאכול כורך הרי ספק דרבנן לקולא ולרבנן כבר יצא ידי חובתו ואולי שכיון שמראש יש נידון מה הצורה לכתחילה לעשות המצוה נקבע לעשות בצורה זו ואין בזה הכלל של ספק דרבנן לקולא וצ"ע

ה] מבואר בגמ' נידון האם מצוות מבטלות זו את זו ובפשוטו הכונה שיש כאן דין ביטול ברוב וצ"ע הרי זה נותן טעם וא"כ למה שזה יתבטל והיה מקום לומר שכל מה שלא מתבטל זה מדין טעם כעיקר ובמצוות אין דין טעם כעיקר ומשמעות תוס' במנחות כ"ג: שנקטו שדעת הסוגיא שם שבאמת לא מועיל טעם כעיקר במצוות גם לגבי שלא יתבטל המצוה [כן ביאר במקור חיים תנ"ג סק"א] אמנם בפשוטו לראשונים שטעמו וממשו זה מדאוריתא מסברא ששם הגדר שזה לא מתבטל א"כ לא צריך להגיע לדין טעם כעיקר וצ"ע כנ"ל ועוד צ"ע דהרי מבואר במשנה שעיסת חיטים ואורז יוצאים בזה ידי חובה והיה מקום לבאר שזה מצד גרירה אמנם הגמ' בזבחים ע"ח. מבארת שזה מצד שזה נותן טעם ולא בטל ולפ"ז הדרא קושיא מה צריך להגיע לדין מצוות אין מבטלות

ועיין חידושי רבינו דוד שכתב לבאר בזה שלשה ביאורים א. שלפעמים טעם מרור הוא יותר חזק מטעם המצה ולכאורא כונתו שממילא לא מרגישים את טעם המצה ולא חשיב נותן טעם וכעין סברא זו מבואר במאירי ועיין רמב"ן שבת כ"א. שדימה דין לא להשתמש לנר חנוכה לדין אכילת רשות אם המצוה [ועיין רעק"א בזבחים שתמה בזה שא"כ לא שיך שהמצה יבטל המרור וא"כ למה שלא יאכלו את המרור החובה אם המצה וצ"ל כסברת הרמב"ן במלחמות שזה לא ראוי שקיום המצוה יעשה אם משהו שלא נצרך למצוה] ב. ע"ש שהביא מהרמב"ן וכן הוא במהר"ם חלאוה שהכונה משום מעלת המצוות לעשות כל אחד בנפרד דהינו שיש פגם במצוה שזה נאכל אם עוד דבר ועל זה הגמ' דנה שמצוות לא מבטלות דבר זה ואין כאן נידון של ביטול ברוב ג. עוד כתב לבאר שיש כאן חציצה בין האוכל לפיו דהרי מבואר בגמ' בע"ב שכרכן בסיב לא יצא והנה בפשוטו אם כורך בדבר שיש לו שם אוכל זה לא חיסרון אמנם נתחדש כאן שגם אם כורך בדבר אחר שהוא אוכל זה מחסר בשם אכילה של המצוה ומסתבר שזה רק הלכה באכילת מצוה ולא באכילת איסורים

ד. והנה בפשוטו מצאנו בזה עוד ביאור דעיין בית אפרים סימן ה' ד"ה ובימי חרפי שהביא מהרשב"א בברכות ל"ח: שהגמ' דנה לגבי מצה מבושלת ואומרת שאפילו אם לא פקע שם לחם אבל יש כאן חיסרון שאין לזה טעם מצה וביאר הרשב"א שזה החיסרון של סוגין שמצוות מבטלות זו את זו דהינו שבדין אכילת מצה ומרור יש דין מסוים שלדבר יהיה את טעמו המקורי וזה תלוי בדין ביטול במצוות והנה ע"ש שהקשה הרי הגמ' אומרת בלע מצה יצא שאין דין להרגיש בפועל אלא שבחפצא שלו יהיה טעם מצה והרי כאן יש לו טעם מצה וע"ש שדן שכיון שבאכילה לא ירגיש כי חוזק המרירות יבטל הטעם חשיב שבחפצא אין בזה טעם ולכאורא יש לומר שכיון שזה מעורב בצורה שלא נרגש הטעם הגמור ביחס לדין טעם מצה באמת חל כאן ביטול והנה לשון רש"י ורשב"ם וכן רש"י בזבחים שהטעם מצה בטל ומשמע קצת שזה עצמו החיסרון ולא שעצם החפצא בטל והנה לפ"ז ודאי שלגבי איסור לא יחול כאן ביטול כיון שהטעם נרגש ועיין מנח"ח מצוה ו' סק"א שדן בזה לדחות דברי הגר"י איבשיץ ויתכן כונתו כביאור הנ"ל [אמנם צ"ע שלגבי מרור שצריך להרגיש טעם מרור א"כ גם עד כמה שמצוות מבטלות זו את זו אבל הרי הוא לא מרגיש טעם מרור וצ"ל שעד כמה שמצות אינם מבטלות והכל כחפצא של מצו החשיב הטעם הכללי כהרגשת טעם מרור דכאן כל החיסרון מצד שיש כאן אכילה אחרת שמבטלת וצ"ע]

והנה עיין תוס' מנחות כ"ב: שהקשו דדם שנתערב בדם הוא לא בטל או מצד שמין במינו לא בטל או מצד שעולין אין מבטלין זה את זה וצ"ע למה שלא נימא שמצוות אין מבטלות זו את זו ואם נימא שסוגין זה סברא מיוחדת לגבי מצה יש לדון שבמקום שזה נידון של ביטול גמור בזה וודאי שכל מצוה זה שם בפני עצמו ועיין לקמן מהחת"ס בביאור דמיון מצות לאיסורים

ו]והנה לפ"ז קשה איך יוצאים ידי חובה בעיסת אורז וחיטים אפילו שהטעם ניכר אבל יש כאן ביטול טעם מצה אמנם לרמב"ן שיש כאן גרירה לא קשה דהרי כה"ג הכל כשר למצה עוד יתכן שכל מה ששיך ביטול זה אם יש כבר מצה ומערבו אם דבר אחר אבל אם מראש עשו המצה מתרכובת של שני דברים לא שיך בזה דין ביטול ועיין רבינו מנוח פ"ו מחמץ ומצה ה"ו הביא מהראב"ד שאין לשרות מצה ביין כי זה מאבד טעם מצה ועיין שער הציון תס"א סקכ"ט שהקשה שבישול טעם המצה משתנה אבל כאן טעם המצה קיים רק שאדם מרגיש היין באכילתו וכתב שזה כמו הסוגיא שלא ליכרוך וכו' דמבואר שהמצה צריכה להיות שבאכילתה אפשר להרגיש את טעמה והקשה מה זה שונה ממצה שנילושה ביין וכתב ששם אדרבא זה צורת הלחם והכל מכלל טעם המצה משא"כ אם שורה אותה לאחר אפיתה ע"ש

והנה תוס' זבחים ע"ח. הקשו מה שונה עיסת אורז וחיטים שזה מועיל יותר מהדין שמרור מבטל המצה ותירצו שרק חוזק המריריות עוד תירצו שיש הבדל אם אוכל שיעור מצומצם או שאוכל יותר ממה שצריך ובפשוטו כונתם שבאמת גם מצה מבטלת המרור אבל כל הנידון על חלק קטן מהכזית שהוא מתבטל אבל עיקר האכילה הטעם ניכר ועיין מנח"ח מצוה ו' שהקשה מה הקושיא של הגמ' על ר"ל מהדין של עיסת אורז הרי בר"ל מדובר שאוכל כזית מצומצם ושם יש ביטול על הטעם משא"כ כאן ולכן ביאר שתוס' בתירוץ האחרון זה רק תוספת על התירוץ הראשון אמנם בתוס' במנחות כ"ג מפורש שזה תירוץ נפרד והנה אם נימא דתוס' ביארו כרשב"א שכל סוגין זה סברא מיוחדת לגבי מצות מצה אבל וודאי שלגבי איסורים יש טעם וזה לא בטל א"ש ולפ"ז כונת תירוצם רק ביחס לדין טעם של סוגין [ויתכן עוד שכל שאוכל כמות גדולה שמתוך זה יש לו אכילת כזית רגיל זה מספיק וכעין סברת הרמב"ן לגבי טעם כעיקר שיש מושג של טעם של כזית ואינו מסתבר]

ז] והנה בגמ' מבואר שכשם שאין מצוות מבטלות זו את זו כך אין איסורים מבטלים זה את זה והנה צ"ב דמיון הגמ' דהניחא אם באמת הנידון הוא כדין ביטול רגיל מצד שאין כאן טעם כעיקר כביאור הראשון של רבינו דוד א"כ יש כאן אותו נידון אבל לראשונים שהנידון מצד הפסק בפיו או מצד שיש דין טעם מצה או לרמב"ן שזה סברא שאכילת מצוה צריך להיות אכילה רק מזה ולא מדבר אחד א"כ מה דמיון הסוגיא וצ"ל שיסוד נידון סוגין האם רואים את כל האיסורים והמצוות כאכילה אחת ולכן זה לא מתבטל וכן לכן לא חשיב חציצה כמו שחלק מהמצה לא חוצץ וכן לא חשיב שאוכל דבר אחא יחד שהכל זה אותו דבר וכן אין כאן ביטול על טעם המצה שדנים כל המצות כאכילה אחת שטעם המצוה שאוכל נרגש ועדין צ"ע אמנם אם הנידון מצד ביטול הטעם יתכן שזה דין ביטול ברוב גמור ביחס לחוזק הטעם

ח] עיין תוס' פסחים קי"ד. שהקשו איך אוכלים מרור אם חרוסת לצד שזה מצד סכנה הרי זה מבטל את טעם המצה וכתבו שכיון שכל צורת המצוה נתקן בכה"ג לא חשיב ביטול בכך ובר"ן כתב שכיון שדרך אכילתו בכך זה לא חיסרון והנה אם כונת הגמ' מצד ביטול ברוב א"כ חרוסת שזה קצת ודאי שהוא המיעוט ואין מקום לקושיתם אמנם אם נימא שיש כאן חיסרון מיוחד שלא מרגיש טעם המצה בזה באמת הביטול יכול להיות גם אם מיעוט והנה לרמב"ן שזה סברא באכילת מצוה שיהיה לבד בזה ודאי א"ש סברת הר"ן שכאן שזה דרך טיבול לא חשיב שאוכל יחד אם עוד דבר ולרשב"א שזה מצד שלא מרגיש טעם מרור כאן שזה צורת המצוה שניהם יחד א"כ זה הטעם הנצרך כאן

ט] עיין גמ' קט"ו: שבלע מצה ומרור ידי מצה יצא ידי מרור לא יצא והקשו התוס' שכיון שלא יצא ידי מרור א"כ למה שזה לא יבטל את טעם המצה ותירצו שכיון שלא לעס אלא כל אחד עומד לעצמו לא שיך כאן ביטול ובר"ן תירץ שרק בנכנס למעיו וטעם אחר מעורב בו אבל כאן שזה נכנס כל אחד בנפרד זה לא שייך והנה אם יסדו הנידון כדין ביטול ברוב א"כ אין מקום לקושית תוס' אלא משמע שנקטו על דרך הרמב"ן או הרשב"א שזה סברא מיוחדת מצד ביטול הטעם או שזה אכילה אם עוד דבר וביארו למה זה לא דומה וברבינו דוד ביאר שמדובר בזמן המקדש ומבואר שמה שלא יוצא בזה ידי חובה זה לא סיבה שזה יבטל הדבר השני ואם נידון סוגין מצד ביטול ברוב בזה ודאי יש מקום לדון שלא דנים על מעשה האכילה אלא על החפצא בעצם אמנם בתוס' מבואר שמצה לאחר שיצא זה מבטל המרור חזינן שאין הנידון מצד החפצא אלא גם מצד הגברא וצ"ע בסברא בדבר זה

י] בעיקר הנידון האם איסורים מבטלין זה את זה בפשוטו הסברא שלא חשיב סתירה כיון שהכל איסור והנהגתם שוה ועיין חת"ס יור"ד סימן צ"ו שהקשה א"כ מה הגמ' מדמה סוגין לדין מצוות מבטלות זו את זו הרי שם ודאי שכל מצוה זה על חפצא אחר ולכן ביאר שסברת סוגין מצד שזה כמו היתר והיתר דהינו שרק איסור והיתר מתבטל אבל כאן ששנים איסור זה כמו מין במינו שיש הלכה בדיני ביטול שכה"ג אין דין ביטול ולכן גם במצוה זה שייך שכיון ששניהם זה מעשה מצוה אין דין ביטול כה"ג אמנם ראיתי מביאים דבשו"ת הראב"ד סימן קי"ז תמ"ד ל"ו שדן שחמץ בערב פסח מתבטל והביא דעות שזה לא מתבטל דזה עדין היתר בהיתר וכתב שמקורם מהגמ' שאין איסורים מבטלים זה את זה וכתב שזה לא דומה ששם זה סברא שאיך זה יחזור להיות היתר אחרי שהכל איסור ומשמע שכונתו שיסוד החיסרון שבהנהגה אין בזה שום סתירה כי הכל אסור וצ"ע א"כ מה הגמ' מדמה לדין מצוות מבטלות זו את זו וכנ"ל אמנם לביאורי הראשונים שבמצות יש טעם גמור רק יש כאן נידון מצד שלא מרגיש טעם או כרכן בסיב או סברת הרמב"ן כי מערב עוד אכילה והסברא שאין חיסרון כי חשיב כל אכילת מצוה כאכילה אחת א"כ יתכן שזה אותו נידון האם מסתכלים על כל שמות האיסורים והמצוה כדבר אחד או שכל אחד ביחס לשני זה כמו רשות ודו"ק ועדין צ"ע בזה

י"א] בעיקר נידון הגמ' בפיגול נותר וטמא עיין רש"י שמה שבטל מצטרף לחיוב של השני ותוס' חלקו על זה ובפשוטו נחלקו בנידון העונג יו"ט האם ביטול ברוב יכול להחיל דינים דכאן הרי צריך שיחול חלות נותר על דבר שהוא לא נותר אמנם היד יהודה הביא מהחידושי הרי"ם לבאר שכל יסוד דין ביטול מצד שאחד גורם לשני הנהגה אחרת אבל היתר באיסור הרי הוא לא גורם על האיסור שום הנהגה לכן אין סיבה שהדין ביטול יתן עליו דינים והנה היד יהודה הקשה על יסוד זה מהדין ביטול לגבי מצות בהמשך הסוגיא אמנם אם שם זה לא מדין ביטול וכנ"ל א"ש וצ"ע

י"ב] עיין מרדכי שהקשה איך להלל אפשר לאכול שלשה כזית יחד הרי בית הבליעה מחזיק רק כביצת תרנגולת ותירץ שלאחר הלעיסה אפשר ועיין תרוה"ד שהוכיח מזה שהדין בכדי אכילת פרס זה רק דין בדיעבד אבל לכתחילה צריך לאכול ממש באותו רגע ועיין חידושי הגר"ח סטענצל שהובא מהגרי"ז לדון שאין ראיה מכורך דשם עד כמה שלא יאכל יחד חסר בשם כורך דהינו שאם יאכל רבע כזית מרור ורבע מצה ורבע פסח חסר בשם כורך אמנם בפשוטו אינו כן שלא צריך שיעור כזית בשביל השם ביחד ועיין מנחת חינוך

י"ג] עיין בחידושי הגר"ח סטענצל שדייק ברמב"ם שגדר התקנה דרבנן להלל בזמן הזה זה אכילת מרור לבד ולפ"ז צ"ע לשון הגמ' השתא דלא איתמר הילכתא ומבואר שלהלל יכול לאכול המרור אם המצב ולא מבטל מצד שזה חובה וזה רשות וצ"ל שס"ל כרמב"ן שאין כאן ביטול כי זה עדין מצת מצוה או כי טעם המרור ניכר ורק שזה סברא שלא לקים המצוה אם אכילה שלא נצרכת מצד צורת המצוה

י"ד] עיין קרן אורה ע"ט. שהביא להקשות שכיון שלא קי"ל כהלל אלא הוי ספק א"כ איך פסק הרמב"ם שאיסורים אין מבטלין זה את זה הרי לגבי מצוות זה ספק והנה לדעת הרמב"ן במלחמות אין כאן קושיא כלל דהרי למסקנא לכו"ע מצוות אין מבטלות ורק נחלקו איך הדין לכתחילה בפסח אמנם לדעת תוס' צ"ע והנה בפשוטו דעת הרא"ש כר"ל שאיסורים מבטלין זה את זה ועיין חק יעקב סימן תע"ה סק"י שהביא להקשות שהרי לגבי מצות זה ספק אם קי"ל כהלל ובפרט לרמב"ן שלכו"ע מצוות אין מבטלות זו את זו וע"ש שכתב שר"ל ס"ל שזה לא דומה איסורים למצוות וכמדויק לשון הגמ' ופליגא אדר"א ולא שפליגא על הלל וע"ש שכתב שכאן הכל זה מצות יציאת מצרים משא"כ באיסורים ולכאורא עד כמה שיש כאן נידון מצד טעם מצה או שצריך אכילה נפרדת ודאי שיש לחלק בין הענינים

**קיץ ע"ו**

**סוגיא דדבר חריף**

**גמ' קי"א: אמר חזקיה – ההוא בר גוזלא [ועיין רמב"ן ורשב"א ובתורת הבית ד. כ"א.] ועיין תוס' חולין ח: בד"ה אגב [ועין ראש יוסף שם]**

**גמ' ע"ז ל"ט. קורט של חילתית ובתוס' וברא"ש ובריטב"א שם [ועיין שו"ת הרשב"א סימן תצ"ז ובתורת הבית ל"ה: ועין יד יהודה סק"ח ד"ה ודע]**

**טושו"ע סימן צ"ו, ק"ג ס"ו, צ"ה ס"ב ברמ"א, או"ח תמ"ז ס"ז ח', חכמת אדם כלל מ"ט**

**מג"א או"ח סימן תנ"א סקל"א ובמחצית השקל שם ועיין אבן העוזר צ"ו סק"ג ובחוות דעת סק"ו ועיין ש"ך קכ"ב סק"ב ובנקודות הכסף שם [ועיין פמ"ג צ"ו ש"ד ז' בסופו] ובדגול מרבבה תנינא ועיין מ"ב תנ"א סק"צ ועיין נשמת אדם הלכות פסח תשובה כ"ד [ועיין יד יהודה צ"ו סקכ"ח ובחזו"א או"ח קי"ט סקט"ו בד"ה כתב המ"ב]**

**א. האם לשיטות שנצלו מותר בכל אופן יש לאסור בדבר חריף – יד יהודה סק"ג ועיין חזו"א או"ח קי"ט סקי"ג ד"ה ולפי' ובטעם האיסור עיין יד יהודה הנ"ל ובאבן העוזר ס"ג**

**ב. ללשון ברש"י שמדובר על בליעות למה צריך הדחה – עיין מ"ז ג' ובשפ"ד כ"א ועיין מרדכי בסוגין סימן תשי"ב [ועיין ט"ז פ"ט סק"ו ובשו"ע או"ח סימן תמ"ז ס"ז לגבי דוחקא ללא דבר חריף]**

**ג. בשיעור הבליעה בדבר חריף ובדין טעימה – עיין רשב"א ורא"ש ועיין ש"ך סק"ה ובגליון רעק"א שם**

**ד. האם דבר חריף הוי דאוריתא – פמ"ג מ"ז א' ועיין פתחי תשובה צ"ה סק"ד**

**ה. בטעם איסור סילקא – עיין תוה"ב ד. כ"א.: וברא"ה שם ועיין פמ"ג ש"ד סק"א וביד יהודה סק"א**

**ו. ואי פסיק בהו ליפתא שפיר דמי – עיין פמ"ג ש"ד כ"ב ובחכמ"א כלל מ"ט סי"א לענין איסורא, ועיין ב"י לענין צנון, ועיין ש"ך לענין לכתחילה**

**ו,ב. בדין חריף שנוגע בממשות של איסור – יד יהודה סק"ב**

**ז. טעם שלישי בדבר חריף – פתחי תשובה צ"ה סק"ד וביד יהודה שם סקי"ד י"ז ובחזו"א או"ח קי"ט י"ג ד"ה ולפי'**

**ח. בדין בלע של דבר חריף – פמ"ג צ"ה מ"ז א' [והביא שנחלקו בזה הרמ"א והפרישה] ועיין שו"ת הרשב"א תצ"ז ד"ה ונראה לי ועיין אבן העוזר צ"ו סק"א מה שהוכיח מקדירה של בשר חריף**

**ט. בגדר הדין מחליא לשבח – עיין חוות דעת ק"ג סק"ט ובחזו"א או"ח קי"ט סק"ט [משכנות יעקב סימן ל"ג] והאריך בזה ביד יהודה סק"ח**

**י. דבר חריף גורם גם להבליע דבר אחר – טור תנ"א הובא במ"ב סקפ"ו צ' ועיין ט"ז צ"ז א' ובבית מאיר צ"ו ג' ובחזו"א קי"ט סקט"ו ועיין יד יהודה סקל"ג לענין תולע ובמה שהביא שם מהפר"ח**

**י"א. האם מצרפים שיטת הראשונים שחריף יש היתר נ"ט בר נ"ט לס"ס – בית מאיר ס"ג ועיין רמ"א צ"ה ס"ב ועיין פמ"ג שפ"ד ב' ו' ובחכמת אדם שנקטו להחמיר**

**י"ב .האם יש קולא של נ"ט בר נ"ט בדבר חריף שמבליע – עיין לעיל במחלוקת האבן העוזר והמג"א**

**י"ג. האם לחתוך דבר חריף על צלחת בשר זה מבליע – חכמת אדם כלל נ"ו דין ב'**

**[י"ד. האם בלוע בחריף יוצא ללא רוטב למדוכה – חוות דעת צ"ו ו' פמ"ג או"ח אש"א תנ"א סוף ס"ק ל"ב ועיין יד יהודה סק"ט]**

**ט"ו. מאוכל לאוכל בדבר חריף שיצא מכלי – שפ"ד צ"ו ב' ועיין בהגהות רעק"א [נדפס בשו"ע פרידמן] וביד יהודה סוף סק"ג ועיין בדבריו סקכ"ב בד"ה הפ"מ**

**ט"ז. בדין בליעה של נטל"פ שלאחר זה נעשה חריף – עיין פמ"ג מ"ז ט' ד"ה תשובה מה שנחלק אם החק יעקב ועיין חוות דעת סק"ד וביד יהודה סקכ"ב**

**י"ז. בדין הדחת קערות בדבר חריף – ט"ז צ"ד סק"י וביד יהודה סקכ"ח, וצ"ה סקט"ז ועיין שו"ת מהרי"ל דיסקין סימן י"ד**

**י"ח. בדינא דדבר חריף קצת – ט"ז סק"ט ובפמ"ג שם ובפתחי תשובה סק"ד ובבינת אדם סימן מ"ט ובכלל מ"ט ס"ז ועיין או"ח תמ"ז במ"ב לענין בוסר ולענין זתים ועיין חזו"א קי"ט סקט"ז ד"ה ובמ"ב ובסקי"ז בד"ה ומש"כ**

**י"ט. להניח דבר חריף לח בכלי איסור לכתחילה – קכ"א ש"ך סק"י ובחכמת אדם כלל נ"ו ס"א ועיין מ"ז צ"ו ג' בסופו לענין אם הניח להשתמש בחלב**

**כ. האם טעם הבשר יוצא מהבצל על ידי בישול בשישים – מהר"ם מלובלין הובא ש"ך צ"ד סקכ"ג וע"ש בפמ"ג ובגליון רעק"א ועיין ט"ז צ"ו ה' ובמג"א תמ"ז סקל"ח ובמ"ב שם ועיין חזו"א קי"ט סקי"ז וביור"ד סימן י"ח סקי"א**

**כ"א. בדין חריף יבש – ש"ך סקי"ז ובית מאיר ס"ג ועיין חזו"א או"ח קי"ט סקט"ו ד"ה ותבלין**

**כ"ב. האם איכא דין מחליא בדבר שפגום מחמת עצמו – ט"ז סקי"ג ובמ"ז שם בסופו**

**כ"ג. בדין לימונים שנחתכו בסכין של איסור איך משערים את השישים – עיין חוות דעת סק"ז וביד יהודה סקל"א ובחזו"א או"ח קי"ט סקי"ז ועיין פמ"ג מה שכתב לחלק בין לימונים לכרוב**

**כ"ד. דבר חריף שנחתך בדבר שעבר עליו י"ב חודש - חכ"א כלל נ"ה ס"ד ועיין פתחי תשובה קכ"ב סק"ג**

**כ"ה. בדין בליעת חלב בחריף מותר לאכול תוך ו' שעות מבשר – יד יהודה פ"ט סק"ה בסופו**

**סוגיא דדבר חריף**

א] בביאור סוגיין עיין רש"י בלשון ראשון וכן הוא בהרבה ראשונים שמדובר שיש בעין על הסכין ועיין ש"ך שכתב שאפילו שסתם כלי חשיבי נקיים אבל סתם סכין חשיב אינו נקי ועיין בגמ' בע"ז ע"ז: שכדי לנקותו צריך נעיצה בקרקע [או נקיון היטב] ועיין רעק"א שהסימן שמים נוזלים עליו ללא להתקע ונתחדש שבדבר חריף זה בולע על יד דוחקא והנה לפ"ז צ"ב למה קישות גריר לבי פסקי הרי שם זה לא חריף ועיין רשב"א שביאר שהכונה שצריך הדחה וכאן כיון שזה לח ונסרך לא מועיל הדחה והנה קילחא דליפתא הגמ' אומרת שמותר ועיין רשב"א שבאמת צריך הדחה רק שזה נחשב שמותר כיון שתמיד צריך את זה אמנם בר"ן כתב שכאן גם לא צריך הדחה ומצד שיש לו מתיקות מיוחדת שעושה שלא ירגישו את המיעוט שיש כאן וזה בטל וצנון שהגמ' אומרת שזה אסור פשטות הראשונים שזה נחשב דבר חריף ושזה בולע כמו צנון אמנם הרשב"א בתורת הבית כתב שבזה רק צריך גרירה ולא כמו דבר חריף וביאר שזה חריף קצת ויש לו כח משיכה וזה מושך רק קצת [וצ"ע שהרשב"א גרס אבטיח [שזה מילון] והרי הוא מתוק לגמרי] ולפ"ז הא דמבואר בגמ' שאם חתך בו לפת אין לנו מקור אלא ביחס לחריף קצת ולא ביחס לצנון אבל לשאר הראשונים שזה חריף גמור אין סברא לחלק ועיין פמ"ג שהביא בשם התורת חטאת וכן פסק בחכמת אדם שרק ביחס לבשר זה עוזר ולא ביחס לאיסור וצ"ל שזה כמו נ"ט בר נ"ט שזה טעם חלש שזה סברא שלא יחול על זה איסור אבל לא שיפקע מזה האיסור ועיין ש"ך שכתב שזה ודאי שאסור לכתחילה לחתוך לפת כדי לחתוך צנון אמנם לגבי אם חתך לפת הביא מחלוקת האם זה לכתחילה

ב] אמנם מבואר ברש"י בלשון שני שמדובר בבליעה שבסכין ולא שיש בעין ולפ"ז נתחדש שדבר חריף יש בו כח בליעה גם מכלי ועוד נתחדש כאן שבדבר חריף אין סברא של נ"ט בר נ"ט והנה לפ"ז צ"ב למה בקישות זה אסור ומצאנו בזה שני ביאורים או שבאמת דוחקא מוציא פליטה [עיין רמב"ן בסוגין ובמ"ז ג'] אלא שצ"ב למה אין כאן נ"ט בר נ"ט וצ"ל שכאן כיון שזה לא נבלע אלא עומד מלמעלה לא פג כוחו אמנם ברא"ש מבואר שלרש"י אין שום סיבת איסור בסוגין בכה"ג [ובעיקר הדבר עיין תוס' ח: שדנו שגם בצונן דוחקא מבליע כדי קליפה והוכיחו מסוגין שרק בחריף זה אסור אמנם עיין ט"ז פ"ט ו' שהביא מהאורחות חים שהתיר רק מצד נ"ט בר נ"ט ועיין ראש יוסף ח: שתמה על ראית תוס' וצ"ל שעד כמה שזה רק סיבה להדחה זה לא בגדר בליעה כמבואר ברעק"א על הגליון סימן פ"ט] וצ"ל כמבואר במרדכי שזה קצת חריף [וכן הוא בש"ד כ"א] ולפ"ז בלפת לא צריך אפילו הדחה כמבואר ברא"ש [משא"כ לביאור הראשון צריך הדחה]

ג] והנה מבואר בסוגין לעיל דדגים שעלו בקערה מותר לאוכלם בכותח וצ"ב למה כאן זה אחרת ובאמת הרבה ראשונים דחו ביאור רש"י מכח זה אמנם שיטת הרא"ש שנצלו אסור ודימה דין דבר חריף שזה כמו נצלו ולפ"ז כל הקולות שמצאנו שם כגון שני כלים ושלשה טעמים או ליתנן בכלי שלהם יהיה מותר אמנם ברש"י כאן משמע שאפילו ששם דיקו הראשונים שגם נצלו מותר בכל אופן כאן אסור ועיין יד יהודה סק"ג שדייק כן מעוד ראשונים ובטעם הדבר יתכן לבאר שחלקו במציאות וס"ל שדבר חריף מפליט יותר מאשר בישול או צליה אמנם ע"ש שהביא מהאו"ז שזה מדימה להא דאין בזה היתר דנטל"פ מצר שחורפיה מחליא לשבח דהינו שתמיד בזה שהוא יוצר ומתערב בדבר השני נחלש כוחו אבל בדבר חריף אדרבא זה מאלים אותו ועיין דרכי משה סימן צ"ה דמבואר כנ"ל אמנם ע"ש שהביא מהיראים שמשמע שבאמת דבר חריף יש לו כח משיכה יותר מבישול או צליה [והנה עיין חזו"א קי"ט י"ג ד"ה ולפי שדייק מהטור שגם לראשונים שאוסרים נצלו חריף גרע שגם בטעם שלישי שבבישול מותר כאן אסור]

ד] והנה כתב המג"א סימן תנ"א סקל"א שאם חתכו בצל בסכין בשרי ואחרי זה חתכו אותו בסכין פרוה ואחרי זה יחתכו דבר חריף בסכין הנ"ל הוא יחשב בשר שאסור לאוכלו בחלב דהינו שהרי כמו שדבר חריף בולע כך הוא מבליע והרי בזה אין ההיתר של נ"ט בר נ"ט וכנ"ל ועיין נשמת אדם הלכות פסח אות כ"ד שביאר שהרי יותר קל להבליע מלבלוע ולכן כיון שדבר חריף שבולע אין בזה דין נ"ט בר נ"ט ה"ה לגבי להבליע ועיין דגול מרבבה תנינא סימן קכ"ב שגם נקט כמג"א הנ"ל אמנם בש"ך שם וכן באבן העוזר סימן צ"ו ובחוות דעת סק"ו חלקו עליו ונקטו שכה"ג יש ההיתר של נ"ט בר נ"ט ועיין אבן העוזר שביאר שאפילו שדבר חריף הוא מבליע אבל ודאי שיש בהבלעתו להחשב כעוד נ"ט ובפשוטו סברתו שרק לבלוע זה מחליה לשבח אבל לענין להבליע לא שיך סברא זו אלא רק שיש בו כח להבליע אבל זה לא עושה יותר מבישול וצליה שזה תמיד מוציא קצת פחות ואין לזה שיעור של נתינת טעם ובחוות דעת כתב לחלוק עוד מחמת שכלי לא בלע מבליעה מאוכל ללא רוטב וממילא הסכין השני לא בלע מהבצל והנה הנשמת אדם כלל כ"ד כתב שדין המג"א זה רק לכתחילה אבל בדיעבד מדויק מלשונו שזה מותר וע"ש שדן מצד צירוף של אינו בן יומו ושלענין בשר בחלב אין חומרת דבר חריף אמנם כתב עוד שיתכן שהרי נ"ט בר נ"ט אסור לעשות לכתחילה וא"כ כאן אפילו שיש כאן את ההיתר של נ"ט בר נ"ט אבל לכתחילה אסור אמנם כאן הרי זה שני כלים ובפשוטו בזה מותר לכתחילה ועוד שלאחר שבטעות חתך הבצל בסכין פרוה ולא עשה על דעת שיחתכו בו חלב א"כ חשיב כבדיעבד

ה] בשיעור הבליעה שבדבר חריף עיין רא"ש שנקט שזה כדי קליפה והרשב"א הביא בשם הראב"ד שזה כדי נטילה והרשב"א פסק שזה בכולו ולהלכה נפסק שזה כדי נטילה והרמ"א החמיר לכתחילה בכולו אמנם בדיעבד מותר ודעת הש"ך שבדיעבד זה רק אם נתערב בדבר אחר אבל גם בבליעה של איסור שהכל אסור חשיב לכתחילה אמנם יש אחרונים שחולקים שכה"ג חשיב בדיעבד ורק לגבי בשר שיכול לאוכלו ללא חלב חשיב לכתחילה והחכמת אדם כתב דבמקום הפסד קצת יש להקל והנה מבואר בראשונים שבבשר מועיל טעימה ועיין רעק"א שנקט שצרך טעימה כנגד כל מקום החתך דיתכן דמקום אחד בלע ומקום אחד לא בלע אמנם ברא"ש ובטור אפילו שנקטו שזה רק כדי קליפה בכל אופן כתבו שמועיל טעימה ומבואר שלא חוששים כך והנה יש לעיין האם פוסקים לקולא כשיטות של כדי נטילה ונפק"מ שיועיל טעימה שם ולרעק"א שכל הדין טעימה רק מצד כדי נטילה מבואר שזה גם לקולא אמנם למבואר בראשונים אין לזה מקור ועיין מ"ז ט' לגבי פירות החמוצים שכתב שביחס לכדי קליפה אין הפסד וצריך להוריד דהינו שחשש לדעת הרא"ש וכן מסתבר דהב"י לא הקל שלא בכולו אלא בצירוף לשיטת הרא"ש

ו] והנה מבואר בשו"ע צ"ד ס"ז דבחתך בשר חם בסכין שיש עליו שמנונית נאסר כדי קליפה וצ"ע לראשונים שכאן זה אוסר כדי נטילה או בכולו מה זה שונה משם ועיין ט"ז וכן נקטו רוב האחרונים דגם שם זה ודאי אוסר בכולו רק מדובר שיש שישים בכולו ובכל אופן חוששים שזה רק נבלע בכדי קליפה אמנם הש"ך שם סקכ"ט כתב שבאמת אם הנידון רק על שמנונית שעליו אין בו לאוסר רק בכדי קליפה רק שבסוגין גם קצת ממה שנבלע הוא מלילה לשבח ומצטרף לאסור ודבר זה לכו"ע ע"ש

והנה מבואר בשו"ע שבבצל שבלע כדי נטילה ונתבשל צריך שישים נגד מקום הנטילה אם אומרים חנ"נ ועיין ט"ז סק"ו וש"ך סק"ט שדנו למה לא נימא שמדין איסור דבוק יאסר קודם שאר הבצל ואחרי זה יצטרכו שישים נגדו וע"ש שתירצו שכיון שיש דעות שלא אומרים חנ"נ בחצי חתיכה ממילא כאן לא מחמירים את שניהם ועיין רעק"א שלפ"ז אם אין שישים בחתיכה נגד הבשר כיון שגם ללא חנ"נ יש כאן סיבת איסור מצד איסור דבוק אז צריך להחמיר ולאסור החתיכה

ז] בעיקר הא דמבואר בסוגין דצנון הוי דבר חריף ולחלק מהראשונים גם סלק עיין רמב"ם ובתוס' ועוד ראשונים שזה גם בכל שאר דברים חריפים כמו זה כגון בצל וכדו' אמנם הב"י הביא מהסמ"ק בשם רבינו ירוחם שרק במה שנתבאר בגמ' ולא יותר מזה אמנם להלכה נפסק לא כך רק יש דברים שפחות חריפים מצנון ובזה הקילו הפוסקים יותר והש"ך נקט ששיטה זו מצטרפת לס"ס כגון בספק האם חתכו בסכין של איסור אמנם האחרונים חלקו עליו ונקטו שכה"ג אסור

ח]עיין בגמ' בע"ז ל"ט. דמבואר דחילתית שחתכו אותה בסכין של עכו"ם אסור להשתמש בה והגמ' אומרת שזה אפילו אם זה נטל"פ כיון שחורפה מחליא לשבח והנה בספר התרומה כתב שכל דבר חריף זה כך אמנם הרא"ש שם הביא מהמהר"ם מרוטנבורג שזה רק בזה שהוא מאוד חריף אבל בשאר דברים חריפים זה לא כך ועיין שו"ת הרשב"א סימן תצ"ז שהוכיח דבר זה דאל"כ מה הגמ' אומרת שיש ראיה שנטל"פ אסור כי כל כלי זה נטל"פ אבל עדין צריך להגעיל בגלל שאולי יבשלו בזה דבר חריף אלא בהכרח שזה רק בחילתית וכיון שזה לא מצוי לכן לא צריך לחשוש שבישלו חילתית ובדעת שאר הראשונים יתכן שהדין דבר חריף הוא רק דרבנן ועיין פמ"ג סק"א ובשער התערובת שער ג' ובפתחי תשובה סק"ד, אמנם הריטב"א שם הביא מהרא"ה וכן הביא היד יהודה סק"ח מעוד ראשונים שביארו שכונת הגמ' שיש שמנונית על הסכין רק שבפשוטו זה טעם נטל"פ בחילתית ובזה חידשה הגמ' שלגבי חילתית שזה מאוד חריף דבר מתוק זה נחשב טעם טוב ולפ"ז אין שום מקור שדבר חריף זה סיבה לבליעה מכלי

והנה בעיקר הדין שזה משביח הטעם בפשוטו הביאור שכיון שהוא מגיע לתוך דבר חריף הוא בטבעו חוזר ונהפך לשבח אמנם המשכנות יעקב סימן ל"ג והחזו"א קי"ט סק"ט כתבו לדון שהכונה שכאן גם הטעם הפגום הוא שבח בתוך הדבר החריף [ועל פי זה דן החזו"א שיתכן חריף רק כדי לבלוע ולא להשביח נטל"פ עיין קי"ט סק"ט לגבי מלח ובסקי"ג לגבי חומץ ובסקי"ח לגבי זתים] אמנם החוות דעת סימן ק"ג הוכיח שאין זה הביאור דא"כ בדבר חריף שבלע בשר אין סיבה לאסור דהרי ביציאה לחלב הוא טעם לא טוב והראשונים אסרו גם בבשר בחלב ובהכרח כביאור הראשון

והנה מבואר ברמ"א סימן קכ"ב שדבר חריף שנבלע ועבר עליו מעת לעת הוא נחשב פגום וצ"ב אם דבר חריף גורם להשביח דבר אחר שהוא נטל"פ למה את עצמו זה לא גורם שישאר מושבח ועיין הגהות דרישה הובא בפמ"ג צ"ה א' שביאר שזה רק בכוחו להשביח דבר אחר ולא לשמור על עצמו אמנם עיין שו"ת הרשב"א תשובה תצ"ז בשם תוס' שביאר שכיון שזה דבר מועט מה שבלוע בכלי לכן זה נהיה פגום

ט] בעיקר הדין דדבר חריף מצאנו עוד חידוש בטור סימן תמ"ז הובא בט"ז צ"ז א' ובבית מאיר סימן צ"ו שאם טוחן דבר חריף יחד אם איסור או בשר זה מבליע את הדבר האסור על ידי הדבר חריף ומבואר בזה עוד חידוש שדבר חריף זה לא רק סיבה לבלוע אלא זה גם סיבה להבליע ולכאורא דבר זה אין לו מקור מהגמ' והנה לפ"ז בסכין שיש עליו איסור או בשר וחתך בו בצל הבצל נאסר וגם גרם להבליע הבליעה בסכין ועיין יד יהודה סקל"ג שהביא לדון שבאותו חיתוך הבצל לא בולע ומבליע ולכן לגבי חתך תולעת אם בצל כתב להקל שהסכין לא נאסר ע"ש בשם האחרונים

י] עיין פמ"ג שפ"ד סק"ב שכתב שדבר חריף שבלע מקדירה בשר גם אם זה יעבור אחרי זה עוד אוכלים תמיד זה כמו אותו טעם דהרי מאוכל לאוכל זה לא נקלש אמנם היד יהודה סק"ג בסופו וכן הוא ברעק"א [הודפס בשו"ע פרידמן] חלקו עליו ועיקר טענתם שהרי הקלישות של הכלי קרה בעצם זה שהוא תוך הכלי וממילא כל החומר של דבר חריף שזה לא נקלש עוד על ידי שעובר לאוכל אבל ודאי שנשאר לזה ההקלשה של מה שזה היה בכלי ובדעת הפמ"ג יתכן או מצד שס"ל שרק היציאה מהכלי היא פחותה ולכן חל היתר דנ"ט אבל כל שזה על ידי דבר חריף הכל יוצא או יתכן שס"ל כמבואר ביד יהודה סקכ"ב שכמו שבנטל"פ זה משביחו כך כאן זה מחזק את הטעם הקלוש אמנם כתב שלפ"ז גם דבר שהיה נ"ט בר נ"ט ונהפך להיות חריף זה יהיה אסור ובפמ"ג מ"ז ט' מבואר להיתר

והנה עיין פמ"ג צ"ה מ"ז א' שהביא מהבית ישראל שדן שדבר חריף שנבלע בקדירה ועבר לאוכל אין בו ההיתר של נ"ט בר נ"ט וע"ש שזה נסתר מהרמ"א וכונתו שבסימן קכ"ב מבואר שם שדבר חריף שנבלע בכלי ועבר מעת לעת כשהוא יוצא הוא מותר דהינו שהדבר חריף עצמו לא שומר שלא יהיה נטל"פ על עצמו וממילא גם כשהוא עובר הוא נחלש ונהיה נ"ט בר נ"ט והאבן העוזר הוכיח כך מקדריה שבישל בה בשר חריף שלא הוזכר שבזה אין ההיתר דנ"ט בר נ"ט

והנה בש"ך שם מבואר שאם בישל בכלי שיש בו בליעה של בשר דבר חריף שזה לא סיבה לעוד מעת לעת כיון שזה יהיה נ"ט בר נ"ט דהינו שיוצא טעם ונשבח אבל כאן בחזרתו הוא נ"ט בר נ"ט והנה יש לדון שהדבר חריף נכנס לתוך הכלי ושם משביח הדבר חריף ומבואר שלא דנים כך ועיין בנקודות הכסף שם לבן הש"ך שכתב לדון שאם זה עדין טעם טוב בזה הוא נשבח שצריך עוד פעם כ"ד שעות אבל אם זה כבר פגום הוא לא נשבח

י"א ]עיין רמ"א סימן צ"ה ס"ב דאם בישל דבר חריף בקדירה של בשר אין ההיתר דנ"ט בר נ"ט דהינו שבמים חריפים האם קולטים כל הטעם מהקדירה ואחרי זה הדבר החריף קולט כל הטעם מהמים ועיין פתחי תשובה שהביא בשם שו"ת מקום שמואל לדון שהרי כאן זה מכלי למים וממים לאוכל וחשיב טעם שלישי ובזה אין החומרא של דבר חריף ועיין יד יהודה סקי"ד שכתב שבאמת לרא"ש שאוסר דבר חריף כמו נצלו א"כ כמו שבנתבשלו מותר ה"ה כאן אבל למה שנצלו מותר ובכל אופן כאן אסור בהכרח שדבר חריף זה חמיר וא"כ גם טעם שלישי אסור אמנם ע"ש שכתב שאם המים לא חריפים בזה ודאי יש ההיתר של נ"ט בר נ"ט ויש לדון לדעות שנצלו אין בזה ההיתר של נ"ט א"כ המים אסורים וממילא הדבר חריף בולע מהם אמנם בפשוטו לשיטות אלו אין שום מקור לאסור טעם שלישי אמנם עיין חזו"א קי"ט י"ג ד"ה לפי שדיק מהטור שגם שלישי אסור בדבר חריף והנה כתב החזו"א סקט"ו לגבי מלח שנידון במדוכה של חמץ שאם מלח קודם פסח מותר מצד דהוי נ"ט בר נ"ט וזה כאבן העוזר אמנם צ,ע דהרי הוא החמיר שם כדעת של נצלו עיין סקי"ג ד"ה לפי ולפ"ז למה שכאן זה לא יאסור מדין נצלו ואם לשיטות אלו אין חומרא של דבר חריף אבל אם שניהם נכונים צ"ע וצ"ל שלא מצאנו חומר נצלו מדבר שהוא רק בליעה של חריף וצ"ע

י"ב] עיין שו"ע סימן צ"ד ס"ו דבצלים או ירקות שבלועים מבשר ובישלו בקדירה חולבת יש כאן איסור בשר בחלב ועיין ט"ז שכתב שירקות צריך שיקבל טעם ישר מהבשר [ועיין יד יהודה סקכ"ח שביאר שזה לא נ"ט בר נ"ט דמאוכל לאוכל חשיב כמו טעם ראשון] אמנם בצל גם אם חתך בו אם סכין בשרי זה אסור ועיין יד יהודה סקכ"ח שכתב שלכאורא הגדר שהבצל הוא כמו הסכין והוי כקדירה של חלב שתחב בה כף בשר וכל האיסור רק לשיטות שהדחת קערות אסור אבל לשיטת המחבר שמותר א"כ כה"ג אין סיבה לאסור ולכן כתב שבאינו בן יומו שכה"ג כל הדין של מחליא זה ספק יש להקל ובשו"ת מהרי"ל דיסקין סימן י"ד כתב שגם בבן יומו יש להקל מצד שיש כאן ס"ס א. האם הדחת קערות זה מותר או אסור ב. האם בליעה של דבר חריף יש החומרא של נ"ט בר נ"ט וזה דלא כט"ז הנ"ל והנה בעיקר מה שנקטו שכאן זה תלוי בדין הדחת קערות עיין יד יהודה שם שדן שאולי כאן זה חמיר ומצד שהחריפות משביחה הטעם ועושה אותה כטעם ראשון וזה כפמ"ג סימן צ"ה סק"א שדבר חריף שבלע מכלי אסור עד אלף מצד שמאוכל לאוכל אין הקולא של דבר חריף ובפשוטו הטעם שזה משביחו אמנם בפשוטו לא קי"ל כך עוד יש לדון דלמג"א שדבר חריף שמבליע זה גם לא נחשב כעוד נ"ט א"כ כאן הבצל מוציא למים טעם גמור והוי כקדירה שבישל בה בשר עצמה שלא יבשל בה חלב אמנם לאבן העוזר אינו כן עוד יש לדון דלפמ"ג צ"ד שפ"ד ט"ו שנקט שחוששים לנוגעים באוכל בכלי ורק בשני כלים לא מחמירים מצד נוגעים א"כ כאן יש לחוש לנגיעת הבצל בכלי וזה התערבות ישרה וגם למתירים בהדחת קערות כאן יהיה אסור

י"ג] בפשוטו חתך בצל בסכין בשר ובשיעור כדי נטילה חתך בשר בסכין חולבת יש כאן בליעה של בשר בחלב וזה נאסר אמנם יש מקום לדון דאם סיבת האיסור מצד שדבר חריף זה כמו נצלו א"כ כיון דמבואר ברא"ש שבהדחת קערות מותר מצד ששני טעמים כה"ג שמתערבים זה לא אוסר ה"ה כאן אמנם אם נימא שדבר חריף זה יותר חמור מנצלו כיון שמחליה לשבח א"כ כאן זה כמו טעם ממש מבשר שבזה אין את סברת הרא"ש ולכאורא היה מקום לדון להקל בנטל"פ מצד ס"ס וצ"ע

י"ד] נחלקו הראשונים האם דבר חריף מחליא לשבח דיש שנקטו שכל הגמ' בע"ז זה רק בחילתית ולא בשאר דברים חריפים והשו"ע פסק להקל אמנם הרמ"א פסק להחמיר והנה עיין ט"ז סק"י ובש"ך שהקשו סתירה מדברי השו"ע סימן ק"ג לגבי אם שמו פלפלין בקדירה של איסור שזה נאסר ועיין רעק"א שכתב לחלק שכאן שיש צירוף של השיטות שנ"ט בר נ"ט מותר בבשר בחלב בדבר חריף בזה כל שהוא אינו בן יומו אפשר להקל משא"כ לגבי איסור ולפ"ז בחתך איסור גם בשאר דבר חריף אינן בן יומו זה אסור וכתב לדון עוד שיתכן שרק מצד שצירף שיטת רבינו יחיאל שרק צנון חשיב דבר חריף אבל באמת בצנון בזה הביא שני שיטות בסעיף א' אמנם גם שם עיקר דעתו להקל ולפ"ז כתב שגם באיסור יש ס"ס רק שבבישלו אין הספק שרק צנון ולכן השו"ע אסר ולפ"ז בסכין של איסור אין בן יומו וזה לא צנון אפשר גם להקל ועיין חזו"א קי"ט סקט"ו שהאריך בזה והנה יש כאן חידוש שיש צד שהדין מחליא זה לא רק בחילתית אלא גם בצנון אבל לא בשאר דברים חריפים ולכאורא עד כמה שרק מה שכתוב א"כ גם צנון לא מצאנו שמחליא ובפשוטו הכל אותו שם ספק האם הגמ' לאו דוקא או דוקא ועיין ביאור הגר"א שכתב עוד לדון שרק כאן שזה דבר יבש היקל בזה

ט"ו] עיין רמ"א ס"א דבספק חתך בסכין של איסור כל שיש עוד צד ספק כגון שזה אינו בן יומו שיש דעות שאין דין של מחילא רק בחילתית א"כ יש להקל ועיין ש"ך סקי"ב שגם בודאי בודאי בן יומו אבל אם זה ספק דבר חריף שזה לא צנון שדעת רבינו יחיאל שזה מותר גם כה"ג מותר אמנם עיין פמ"ג שהביא מהמנחת יעקב שבזה קי"ל כדעת הראשונים שדימו שאר דברים חריפים אבל בספק דבר חריף כגון חמוצים קצת אפשר ודאי להקל ובחזו"א סקי"ז בתחילתו וכן בסקט"ז לגבי בוסר [והנה הפתחי תשובה סק"ב הביא מהכו"פ שבספק סכין של איסור יש חזקת היתר של הצנון ובחכמת אדם מ"ט ה' הוכיח מקדירה שנפל אחד משני חתיכות שזה אסור ומצד שחשיב ריעותא בחזקה ובש"ש האריך שנפילת איסור שאסור מצד התערובת לא חשיב שיש כאן חזקת היתר ובפשוטו זה אם גם ללא דין נהפך זה לא בטל]

והנה אם חתך ודאי בסכין איסור בזה ודאי מחמירים ואפילו באינו בן יומו אמנם יש לדון לגבי בשר בחלב ועיין רמ"א ס"ג שתבלין שנידוך בכלי שאינו בן יומו אסור לאוכלו בחלב ועיין בית מאיר שכתב שזה רק לכתחילה אבל בדיעבד יש להקל מצד שיש ספק האם נטל"פ אסור בדבר חריף וכן הרי יש צד שהוי נ"ט בר נ"ט והפר"ח כתב להקל לגמרי שבליעות מותר ואפילו שלא קי"ל כן אבל באינו בן יומו ודאי שיש להקל אמנם בפשוטו הדבר נסתר מהרמ"א צ"ה ס"ב שאם בישלו דבר חריף בכלי בשר אפילו אינו בן יומו שאם ערבו אם חלב זה אסור בדיעבד ומשמעות הדברים שקי"ל בתורת ודאי לאסור נ"ט בר נ"ט בדבר חריף וכן הוא בחכמת אדם ופמ"ג אמנם החכמת אדם הביא מהכו"פ שבמקום הפסד מרובה אם עוד צירוף אפשר להקל

ט"ז] עיין חכמת אדם כלל נ"ו ס"ב שחידש שלחתוך בצל על צלחת של איסור הוא גם בולע מהקערה והביא שיש חולקים עליו והנה בביאור הסברא לאסור יש מקום לדון שמה שלוחץ על הבצל על הקדירה זה גם דוחקא והא חידוש ויתכן הביאור שהחיכוך בסוף החיתוך בבת אחת הוא בולע ומבליע וצ"ע

י"ז] עיין ט"ז שכתב שמשקה חריף אם אי אפשר לשתותו מחמת חריפותו חשיב דבר חריף כבצל אמנם אם אפשר לשתותו הוי כספק דבר חריף ובאינו בן יומו ובמקום הפסד אפשר להקל ובפשוטו מקורו דמצאנו דנחלקו האורחות חיים והאיסור והיתר האם פירות החמוצים חשיבי דבר חריף וביאר הנ"ל שזה חריפות כנ"ל אמנם הפמ"ג מ"ז ט' הביא מהבית הלל שנקט שכל שזה נאכל כשהוא חריף לא חשיב חריף ובפשוטו לדברין יסוד המחלוקת בפרות חמוצים מצד שזה חמוץ ולא חריף וראיתי מביאים דבשו"ת משיב דבר סימן כ"ה כתב שכל סברת הט"ז להחמיר בחומץ כי סופו להיות חריף אבל דבר שנאכל מחמת חריפותו לא חשיב חריף והנה לגבי בוסר מבואר ברמ"א סימן תמ"ז שזה לא חריף והאחרונים חלקו שזה חריף וכתב המ"ב שבמקום הפסד אפשר להקל וכן כתב שם לגבי זתים ובפשוטו מצד שנקט שזה ספק וכנ"ל אמנם החזו"א קי"ט סקט"ז כתב שאין להקל אלא באינו בן יומו שאז יש ס"ס אמנם בחכמת אדם כלל מ"ט ס"ז כתב שבהיתרא שיש לצרף הדעות שאין נ"ט בר נ"ט בדבר חריף יש להקל במקום הפסד אפילו בבן יומו וא"ש המ"ב לגבי זתים ובוסר ששם זה קודם פסח שזה היתר ובפשוטו נפק"מ בהנ"ל לגבי מלפפון חמוץ שחשיב ספק חריף דהרי הוא נאכל מחמת חמיצותו ואתרוג מבואר ברשב"א שזה חריף ולימון בפשוטו הוא חריף וכן ביאר ביד יהודה וע"ש בגדרי הדברים

י"ח] עיין ט"ז סק"ה ובש"ך צ"ד סקכ"ג דנקטו שבצלים שבלעו בשר ובישלו אותם בחלב ויש שישים נגד הבשר הבלוע בבצלים שגם הבצלים מותרים ומשמעות דבריהם מצד שיש הגעלה באוכל ואפילו שבבלעו איסור אין הגעלה באוכל אבל כאן שזה עדין היתר בזה יש הגעלה ועיין פמ"ג על הש"ך שתמה בשם הכו"פ דמהיכי תיתי שזה כך ועיין מג"א סימן תמ"ז סקל"ח שדימה הנידון לגבי חמץ קודם הפסח וכתב שראוי להחמיר לא לאוכלו אבל לגבי של יראה אפשר להקל אמנם עיין חזו"א יור"ד סימן י"ח סקי"א שכתב שודאי שאין הגעלה באוכלים ורק שכיון שהחלב לא נאסר כי הוא מקושר אם שאר החלב ממילא לא חל איסור על הבשר כל שהחלב לא נאסר וע"ש שלפ"ז לדעת תוס' ששיך איסור על הבשר ללא חלב זה יאסר וכן עיין או"ח סימן קי"ט סקי"ז שכתב שלגבי חמץ שזה לא שיך זה ודאי נאסר ותמה על האחרונים שהקילו בזה

י"ט] מבואר בגמ' בברכות ל"ו: שמותר לאכול מרקחת של זנגביל שמגיע מהגויים ואין בזה איסור של בישולי עכו"ם ועיין מרדכי בברכות הובא בגר"א סימן קכ"ב שהקשה למה שלא נחוש מצד שחתכו הזנגביל בכלי איסור והביא מהסמ"ג לישב שבדבר יבש אין דין מחליא לשבח וגם רטיבתא חשיב יבש עוד הביא ליישב שעוקרים דבר זה מהקרקע עוד הביא לישב שיש להם סכינים מיוחדים ועיין רמ"א סעיף ב' והנה הדרכי משה הוכיח מדין תבלין שגם ביבש יש החומרא דמחליא לשבח ופשטות הש"ך סקי"ז שנקט להקל בזה ועיין אחרונים שהקשו ממלח ופלפלין שהחמיר ועיין בית מאיר ס"ג שמדובר שהיה שם לחות ובחזו"א קי"ט סקט"ו ד"ה ותבלין כתב לחדש שכונת הש"ך בדבר שלא כל כך חריף שודאי אין בזה החומר של בן יומו בזה עדין יש לזה החומר שבולע ובזה ביבש זה לא בטל וצ"ע מהיכי תיתי להמציא גדרים חדשים

כ] עיין שו"ע ס"ד שכתב לגבי לימונים שעכו"ם חותכים שיש להקל מחמת שלאחר שני חתיכות כבר אין כאן איסור על הסכין וזה מתבטל בשאר והנה הרמ"א הביא שאותו סברא יש גם בכרוב אלא ששם המנהג להחמיר ועיין ט"ז שתמה מה סברא לחלק בין כרוב ללימון ועיין פמ"ג שכתב שבלימון שזה מים והוי לח בלח שבזה יש דעות שאין דין חנ"נ הוא יותר קל דנגד האיסור יש ודאי שישים משא"כ בכרוב שזה נשאר על חתיכה שזה גדר של של בליעה שבזה יש להחמיר מצד חנ"נ אמנם יש כאן חידוש שגם לאחר שחל חנ"נ כי זה היה בליעה כל שזה נהפך ללח זה ניתר

והנה בעיקר דין השיבולי הלקט שלאחר שני הדחות כבר נתקנח האיסור עיין פר"ח שהוכיח מהראשונים לא כך דהקשו על חילתית שלמה צריך להגיע לדין נטל"פ שמחליא לשבח תיפו"ל שסתם סכין הוא לא מקונח ותירץ רבינו יונה מצד שהאומנים מקנחים סכיניהם ולשיבולי הלקט לא קשה דלאחר שני קנוחים זה כבר ירד ומבואר דלא כנ"ל ובעיקר דין השו"ע עיין ב"ח שהקשה דבסימן תמ"ז לגבי זיתים מבואר שזה אסור ועיין חוות דעת שכתב ששם כיון שחוזר ונעור לכן זה אסור אמנם הרי דעת הטור שלא אומרים חוזר וניעור והנה הב"ח כתב שכל השיבולי הלקט זה רק לשיטות שרק מה שעל הסכין אסור ולא מה שבלוע אבל לחוששים שגם מה שבלוע יוצא בחריף ומחליא לשבח א"כ גם מה שבפנים הסכין נאסר וזה לא מקנח ובזה לשיטות שס"ל חנ"נ יש בכוחו לאסור עד שישים כפול ממנו ולאחר זה צריך ביטול נגד הכל והנה בפשוטו לפ"ז אם יש קכ"א חתיכות שגם אם זה יכל לאסור זה עד שישים חתיכות יש כאן שיעור ביטול אמנם עיין חוות דעת שדן שהסכין בלע מהלימון ונהיה חנ"נ וא"כ יכול לחזור ולאסור לעולם ותירץ שכיון שיש מחלוקת האם בלוע בכלי יש חנ"נ וכאן יש עוד סברא שזה לא דרך בישול ובזה אין חנ"נ לכן יש להקל [ועיין רעק"א סק"ו שהביא מהאשל אברהם גם לדון כנ"ל שכשזה לא דרך בישול אין חנ"נ] עוד הקשה החוות דעת שלמה לא נימא שהלימון בולע איסור וממילא הוא נהיה חנ"נ ואחרי זה הסכין שבולע ממנו הוא איסור ותמיד יש בו לחזור ולאסור ותירץ או מצד שאין הבלוע יוצא ללא רוטב אמנם בשמן יוצא ללא רוטב עוד חידש שאין בכוחו לבלוע ולחזור ולהבליע ועיין פמ"ג שתמה בזה ועיין יד יהודה שהאריך בכל זה

והנה בדבריהם מבואר שללא חנ"נ זה לא יכול לאסור רק שישים חתיכות וממילא בקכ"א חתיכות זה בטל וכן הוא בחזו"א סימן קי"ט אמנם החזו"א ל"ג סק"ב דן שבתחב כף בקדירות אפילו באלף כולם אסורות ואין כאן ביטול של יבש ביבש שזה בכלל התקנה דרבנן של שישים ע"ש ולפ"ז א"ש שכאן גם אם יש קכ"א זה יהיה מותר וכפשטות הגמ' בחילתית שמדובר אפילו בחתכו הרבה חתיכות וצ"ע בזה

כ"א] עיין יד יהודה פ"ט סק"ה שזה ודאי שמי שאוכל דבר חריף שבלע בשר לא צריך לחכות ו' שעות כמבואר באחרונים שטעם בשר זה נחשב בשר לגבי זה אמנם ע"ש שכתב לדון באוכל בשר האם מותר לאכול אחרי זה דבר חריף שנחתך בסכין חלבי וע"ש שהביא מהפמ"ג להחמיר וכתב שבאינו בן יומו אפשר להקל דיש כאן כמה צירופים וכן המנהג ובפשוטו שעל כה"ג לא קיבלו להחמיר עליהם

**סוגיא דחנ"נ**

**גמ' ק"ח. במשנה - ק"ט. במשנה**

**[ועיין תוס' צ"ו: ד"ה אם וד"ה אפילו ועיין תוס' קי"ב. ד"ה תרי וצ"ז: ד"ה כחל ובגליון רעק"א שם]**

**גמ' ק. דרש – המשנה**

**טושו"ע סימן צ"ב ס"א – ס"ד,סימן ק"ו, צ"ט ס"ג רמ"א ס"ה, סימן ק"ה ט"ז סקי"ג ש"ך סקי"ז, סימן ק"ה סי"ד, סימן צ"ד ס"ו ק"ג ס"ז**

**הצעה לסדר הלימוד: כמדומה שכדאי ללמוד היטב הסוגיא ק"ח. עד ק"ט. [תוס' בענין ניער וכיסה כדאי ללומדו אבל עיקרו ילמד בהמשך בנפרד] ולאחר זה ללמוד הגמ' ק. אם תוס' והר"ן שם ולאחר כן ללמוד היטב את האריכות בר"ן בסוף פרקין [ועיין בחידושי רעק"א שהאריך בדברי הר"ן] [דברי הר"ן נסובים על דברי הרמב"ן באריכות ובהשמטות אמנם דברי הרמב"ן שם נוקשים מאוד ואין הכרח ללומדם ואפשר להשאירם כשלב שני] ולאחר לימוד היטב של הנ"ל יש ללמוד את דברי הפוסקים [כדאי גם ללמוד הרשב"א בתורת הבית ו: - י.]**

**עניני אפשר לסוחטו**

**ר"ן באריכות ובתוס' הנ"ל, רשב"א בתורת הבית ח. ובבד"ה ח: ד"ה עוד כתב ובמשמרת שם ובתשובותיו סימן תצ"ד תצ"ה עיין טושו"ע סימן ק"ו ובגליון רעק"א שם, סימן ק"ה ש"ך סקי"ז ט"ז סקי"ג [ועין עוד ש"ך צ"ד ד' פמ"ג צ"ב שפ"ד י"א מה שהקשה סתירה בדברי הרשב"א ועיין יד יהודה צ"ב סקט"ז]**

**ראב"ד בהשגות פ"ט ה"ט ובחידושי הגר"ח שם חזו"א סימן י"ח**

**א. בהא דהטיפה מתפשטת בכל החתיכה – עיין ר"ן בתחילת דבריו ובביאור הגר"א ק"ה סקמ"ב ובש"ך צ"ב סק"ג**

**ב. בדין אפשר לסוחטו אסור בנסחט לגמרי - עיין ר"ן מה שנחלק בזה אם התוס' ועיין תוס' קי"ב. ד"ה תרי ועיין סימן ק"ה ט"ז סקי"ג וש"ך סקי"ז ועיין עוד תוס' צ"ו: ד"ה אפילו [ועיין רשב"א שנקט כתוס' אמנם עיין בחידושיו בסוף ביאור הסוגיא בשם הרמב"ן וכן בקצר הף דמבואר דחילק בין החתיכה לבין היוצא ממנה ועיין ידושי מהר"ם קזיס בד"ה וראוי לדעת]**

**ג. בהא דנשאר משהו זה סיבה לאסור – פמ"ג בפתיחה ח"ב ד"ה מה שראוי ובסימן צ"ב מ"ז ז' ועיין חידושי הגר"ח פ"ט ובחזו"א סימן כ' סק"ח חוו"ד צ"ב א'**

**ד. בדעת הרמב"ם בנסחט כל החלב – עיין פמ"ג ק"ה שפ"ד י"ז מה שדייק מהרמב"ם ועיין מ"מ פ"ט ה"י לגבי לא ניער וכיסה**

**ה. למ"ד אפשר לסוחטו מותר האם זה גם בשאר איסורים – עיין בבד"ה ח: בסופו ובחידושי הריטב"א ק"ח. ד"ה ומיהו קי"ל**

**ו. האם הנידון של אפשר לסוחטו זה אותו נידון של חנ"נ ונפק"מ לשאר איסורים – עיין תוס' ק: בתחילת העמוד ובקושית רעק"א ובפליתי צ"ב סק"י ד"ה אך עדין ועיין תוס' צ"ז: ד"ה כחל ובקושית רעק"א שם ועיין יד יהודה צ"ב סקט"ז ד"ה אך שלא יהא**

**ז. ביאור הנידון בשאר האיסורים האם החתיכה מותרת - עיין טור סימן ק"ו במה שנחלק אם הרשב"א וע"ש בביאור הגר"א ועיין היטב בתוה"ב ח. ובמשמרת הבית ח: בסופו ט. ד"ה אמר הכותב ועיין בקצר ו: ובשו"ת סימן תצ"ד תצ"ה ועיין שפ"ד צ"ב סקי"א ועיין רעק"א בגליון סימן ק"ו מה שנחלק אם הפלתי ועיין שו"ת רעק"א סימן ס"ז ד"ה מה שכתב ובהמשך דבריו ועיין חזו"א סימן י"ז סק"ג ד' ועיין היטב בחידושי הרשב"א בסוגין בסופו מד"ה וראיה לדברי ועיין חוות דעת ק"ו סק"א מה שהביא להקשות מהפלתי ומה שישב בזה [ועיין ברא"ש פכ"ה סימן כ"ב שמדויק שלרבינו אפרים אפשר לסוחטו מותר בשאר איסורים]**

**ח. בהא דמבואר ברש"י שהנידון של אפשר לסוחטו בבב"ח ובשאר איסורים זה אותו נידון – יד יהודה צ"ב סקי"ז ד"ה ודע**

**ט. ביאור סברת הר"ן שגם אם אפשר לסוחטו אסור אבל צריך שישים – יד יהודה סקי"ז ד"ה עוד יש סברא**

**י. בקושית הר"ן שמי יימר שלא עובר חלב מחתיכה לחתיכה – עיין חידושי רעק"א**

**לאחר הנ"ל ימדו אי"ה א. ק. אם הראשונים ושיטות הראשונים בדין חנ"נ בשאר איסורים ובדין חנ"נ באיסור משהו טושו"ע צ"ב ס"ד ושאר עניני חנ"נ**

**ב. עניני בליעות בחצי חתיכה שברוטב צ"ב ס"א – ג'**

**בסוגיא דאפשר לסוחטו**

א] מבואר במשנה שטיפת חלב שנפלה על החתיכה אם יש לתת טעם בחתיכה זה אסור ומבואר שהיא מתפשטת בכל החתיכה וצ"ע דהרי מבואר בגמ' בפסחים שנגיעה של חם בחם זה לא מבליע אלא כדי קליפה ועיין בר"ן בתחילת סוגין שביאר שכיון שיש כאן הבל הקדירה לכן זה מפשיט בכל החתיכה ועיין ביאור הגר"א ק"ה סקמ"ב שהביא ראשונים שחלב זה דבר שמן ושס"ל שאינו מפעפע מחתיכה לחתיכה אמנם דעת הרשב"א שזה מפעפע ולדבריו צ"ל שחלב זה דבר אמצעי ע"ש ועיין ש"ך צ"ב ג' שדן עוד שמדובר בחתיכת בשר שמינה ויש כאן פיטום וכה"ז זה מתפשט בכל החתיכה וזה לא עובר מחתיכה לחתיכה

ב] בהא דמבואר דהבליעה מתפשטת בחתיכה ולא דנים בכל הקדירה עיין תוס' צ"ו: שהביאו שדעת ר"י שזה רק בחתיכה שכולה מחוץ לרוטב אבל אם חציה בתוך הרוטב כיון שהטעם מתפשט בכולה ממילא זה מתפשט בהכל אמנם הביאו מרש"י שמדובר בחתיכה שחציה חוץ לרוטב ועיין מרדכי פכ"ה סימן תרצ"ה שהביא מהראבי"ה שלרש"י הבליעה היא רק בחצי חתיכה שחוץ לרוטב והארוך מש"ך פליג וכתב שהטעם מתפשט בכל החתיכה ועיין ט"ז צ"ב סק"ב שרש"י מודה שלאחר שהחתיכה בלעה ממילא זה מתפשט בהכל אמנם הש"ך שם חלק על זה

ג] מבואר ברב שכיון שהחתיכה נאסרה ממילא אוסרת כל החתיכות מצד שהם מינו ומבואר בגמ' שיש נידון האם אפשר לסוחטו מותר או אסור ושאם מותר ודאי שלא אומרים חנ"נ אמנם אם אסור לא מבואר שאי אפשר לומר שלא יהא חנ"נ ועיין לשון רש"י בד"ה אלא קסבר שביאר שיש כאן חידוש נוסף שאומרים חנ"נ דהינו שיתכן לדון שרק ביחס לחתיכה דנים שהיא נשארת באיסורה אבל לא לגבי הפליטות שבה והאריך בזה היד יהודה סקט"ז והנה בפשוטו מבואר ברש"י שהנידון לא רק לגבי בשר בחלב אלא גם לגבי שאר האיסורים והנה לגבי שאר האיסורים בפשוטו הדין אפשר לסוחטו הוא רק דרבנן וכן הדין חנ"נ ומשמע שזה אותו נידון לגבי בשר בחלב ועיין יד יהודה צ"ב סקי"ז בתחילתו שכתב שרש"י ס"ל שמדאוריתא גם בשר בחלב ברגע שנפרד מהחלב פקע האיסור ורק שיש כאן דין דרבנן א. שהחתתיכה נשארת באיסורא ב. שדנים אותה כחתיכה דאיסורא והנידון האם יש כזה דין דרבנן הוא בבשר בחלב כמו בשאר איסורים אמנם ע"ש שהרבה ראשונים העמידו את סוגין על בשר בחלב רק שדיקו מהסוגיא לעיל שהדין חנ"נ הוא גם בשאר איסורים ויתכן שכאן זה נידון מדאוריתא ושם זה נידון מדרבנן ע"ש שהאריך

ד] בפשטות נידון סוגין הוא ביחס לאיסור בשר בחלב ועיין ר"ן שנקט שאפשר לסחטו מותר הכונה שכפילא טעם וראה שכבר אין בזה טעם ובזה נחלקו האם הדין נותן טעם זה רק תנאי בחלות האיסור או שזה תנאי בעצם מציאות האיסור וע"ש שנקט שאם אפשר לסוחטו אסור זה אפילו אם נסחט האיסור לגמרי וע"ש שכתב שבאמת גם אם אפשר לסוחטו מותר אבל אמרינן חנ"נ מצד שמסתמא לא יצא האיסור רק שכונת הגמ' לשאול שזה לא סיבה שיחשב מין במינו שכיון שכל סיבת האיסור מצד שבחתיכה יש עדין איסור א"כ ודאי שזה לא חשיב מינו והנה עיין יד יהודה סקי"ז שביאר שיש כאן סברא מדרבנן שכיון שהחתיכה עדין באיסורה א"כ היוצא ממנה הוא נראה כיוצא מן האיסור אפילו שמעיקר הדין כיון שבמה שיצא אין כבר תערובת ואין סיבה לאסור בכל אופן מדרבנן יש כאן סיבה לאסור והנה כל סברת הר"ן רק לבאר שקושית הגמ' רק על החלק של נעשית נבילה וחשיב מין במינו אבל אליבא דאמת למ"ד אפשר לסוחטו מותר לא צריך ביטול אפילו בשישים וכמבואר בהמשך הסוגיא במחלוקת ר' יהודה ורבנן וע"ש שהאריך דמה שמצינו חנ"נ גם בשאר איסורים זה אטו בשר בחלב וזה ממש אותם גדרים ובזה ביאר למה הגמ' דנה אפשר לסוחטו רק כאן כיון שזה שורש האיסור ועיין יד יהודה סקי"ז שהאריך שכל הראשונים שלא דימו הגדרים של חנ"נ חזנן שנקטו שזה לא אטו בשר בחלב אלא שיש סברא בעצם מדרבנן לגזור חנ"נ

ה] והנה הרשב"א נקט בשם רבינו אפרים גם שנידון סוגין רק ביחס לבשר בחלב אמנם נקט שכל הדין שלמ"ד אפשר לסוחטו אסור זה רק אם נשאר איזה שהוא תערובת של חלב אבל אם לא נשאר כלום פקע מזה איסורו וכן הביא הר"ן בשם תוס' ועיין יד יהודה סקט"ז שהאריך שזה דעת רוב הראשונים ומקורם מהמבואר בגמ' ששואלת אם לא ניער וכיסה שאר החתיכות וודאי מותרות והרי רק בליעת החלב לא עוברת מחתיכה לחתיכה אבל הבשר בעצמו אין סיבה שלא יעבור לחתיכה אחרת ואם נימא שהבשר לבד גם אסור א"כ לא קשה קושית הגמ' [והנה היה אפשר לדחוק שא"כ זה יאסור עוד חתיכה אחת ולא את כל הקדירה ולראשונים לא ניחא להו בזה] והנה הר"ן חלק שמסברא כיון שאפשר לסוחטו אסור א"כ לא צריך שישאר טעם חלב כלל ולכן ביאר שהגמ' כמ"ד אפשר לסוחטו מותר עוד הקשה הר"ן דמי אומר שלא עובר גם קצת מהחלב ומקורו מהרמב"ן ועיין רעק"א שתמה הרי חזינן שהחתיכה הראשונה אסורה וזה לא כמו ניער דהינו חזינן שמצד הבל הקדירה זה רק סיבה להפשיט בחתיכה ובהכרח שקושית הר"ן שאחרי זה הוא מתפשט וכיון שחזינן שיש כח התפשטות מיוחד לחתיכה מי אומר שזה עובר הלאה אולי זה כמו צלי שזה לא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב וצ"ע

ו] והנה בהא דמבואר בראשונים דאם אפשר לסוחטו אסור בכל אופן צריך שמשהו ישאר עיין פמ"ג בפתיחה ובסק"ז שהקשה למה שהמיעוט שאינו נותן טעם לא יתבטל ברוב ותירץ שכאן כיון שכך זה צורת האיסור של תערובת זה כמו כלאים שלא שיך בזה ביטול ברוב אמנם עדין קשה ממ"נ אם התנאי שיהיה תערובת איסור זה לא רק לחלות האיסור א"כ שיצטרכו נותן טעם ואם יש סברא שזה רק נצרך לחלות האיסור א"כ אחרי שזה חל גם אם לא ישאר טעם כלל אין סיבה לאסור ועיין חזו"א סימן כ' סק"ח שכתב שמצאנו הרבה דברים שכדי שיחול הדבר צריך שיעור יותר גדול מאשר לאחר שזה חל דהינו שלאחר שכבר חל השם בשר בחלב והנידון להשאיר האיסור מספיק שנשאר גם תערובת של חלב שאינו נותן טעם

והנה עיין בהשגות הראב"ד פ"ט שכתב שכיון דמבואר בגמ' שאם לא עובר מהחלב אלא רק בשר אין בזה איסור א"כ לא שיך לומר חנ"נ וכל שאין טעם של חלב אין סיבה לאסור ורק למ"ד שמין במינו לא בטיל זה נשאר באיסורו והנה כונתו להקשות כנ"ל שעד כמה שחזינן בגמ' שיש תנאי לאיסור בשר בחלב שיהיה טעם חלב א"כ כל שאין טעם אין סיבה לאסור אלא שצ"ב א"כ מה יעזור הדין מין במינו לא בטיל דהרי גם לר"י צריך שיהיה בזה תערובת של חלב ועיין חידושי הגר"ח שביאר שבאמת הדין אפשר לסוחטו אסור זה לא מצד גדר איסור בשר בחלב אלא שזה עוד חלות איסור חדש וכתב שעל איסור זה אין דין טעם כעיקר ורק לר"י שמין במינו לא בטל שגדר הדבר שזה לא בתערובת ממילא האיסור של אפשר לסחטו נשאר ע"ש

ומבואר בדבריו הבנה אחרת בדין אפשר לסחטו אסור שאין זה הגדרה כלפי חלות שם האיסור בשר בחלב אלא שזה איסור מחודש של אפשר לסוחטו אסור ומצאנו לזה כמה משמעויות א. הראשונים שנקטו שבחצי חתיכה אין דין חנ"נ ובפשוטו זה גם לגבי איסור בשר בחלב כמבואר בתוס' צ"ו: והנה כה"ג ודאי שיש איסור בשר בחלב וזה רק סברא שהחלות חנ"נ לא חל ב. עיין ט"ז שהביא מהמ"מ שבספק מה החתיכה שנפל עליה טיפת חלב לא חל דין חנ"נ והנ כאן ודאי שהחתיכה נאסרה באיסור בשר בחלב רק הדין חנ"נ לא חל ג. עיין ש"ך סימן צ"ד סק"ד שחידש שלא חל איסור חנ"נ אם החלב או הבשר יש עליהם כבר איסור דרק כששניהם היתר נתחדש החידוש של חנ"נ והנה כה"ג ודאי שיחול איסור בשר בחלב ורק שדין חנ"נ לא חל בזה ועיין חוות דעת והנה עיין סימן ק"ה בט"ז סקי"ג שנקט כראשונים שאם נסחט כל החלב פקע האיסור אמנם הש"ך שם נקט שנשאר באיסורו וכדעת הר"ן ובפשוטו לפ"ז ודאי שדין חנ"נ זה הגדר בעצם האיסור ולא חלות נפרד וצ"ע מדוגמאות הנ"ל

ז] והנה עיין פמ"ג בפתיחה ובסימן ק"ה שפ"ד י"ז שהביא מלשון הרמב"ם שבשר בחלב גם הנשרפים אפרן אסור והרי כאן החלב נפרד וחזינן שכיון שחל איסור אפילו אם נפרד החלב לגמרי בכל אופן זה אסור וכדעת הר"ן אמנם עיין מ"מ ה"י שנקט בדעת הרמב"ם שאם יוצא הבשר לבד ללא החלב זה לא אוסר וזה כדעת התוס' ואולי יש סברא לחלק בין החתיכה בעצמה לבין בליעה שיוצאת ממנה וצ"ב ובתורת יקותיאל הובא ביד יהודה כתב לחלק בין בשר בחלב דרבנן דשם אם סחטו לגמרי מותר וטיפת חלב זה לא נחשב דרך בישול וכמו שדיק רעק"א מהר"ן שאין כאן איסור דאוריתא של בשר בחלב

ח] בעיקר הנידון דאפשר לסוחטו האם אסור או מותר עיין ברמב"ן בחידושיו ובהשמטות ומשמע מדבריו שיש שלשה אפשרויות א. בהשמטות בתחילה ביאר שכונת הגמ' אם יסחטו את האיסור עד שלא ישאר כלום האם זה נשאר באיסורו אבל באמת זה לא שייך וכתב שלפ"ז הנידון רק בבשר בחלב ולא בשאר איסורים דהינו שנקט מסברא שאם נסחט לגמרי אין לאסור רק בבשר בחלב והקשה מהירושלמי דמבואר שזה בכל האיסורים ב. עוד כתב לדון שהנידון האם במציאות אפשר לסחוט האיסור דאם אפשר לסחוט זה סיבה לדון שלא אומרים חנ"נ ואם אי אפשר לסחוט זה סיבה לומר חנ"נ וע"ש שהקשה שלשון הגמ' לא משמע שא"כ היה צריך להיות כתוב אי אפשר לסוחטו ועוד שא"כ בלח שלא שיך לסוחטו לכו"ע צריך להיות אסור וע"ש שהוכיח לא כך ג. וע"ש שבמסקנתו ביאר שנחלקו בנסחט עד שלא ניכר הטעם אבל נשאר משהו האם חנ"נ או לא ולפ"ז הוא גם בשאר איסורים ע"ש

ט] עיין טור סימן ק"ו שכתב שחתיכה שבלעה איסור ונתנו אותה בקדירה בצורה שיש שישים נגד כמות האיסור שעד כמה שלא אומרים חנ"נ החתיכה מותרת דהינו שתולים שטעם החתיכה התחלק בשווה דהינו שהרי הגמ' דנה אם אפשר לסוחטו מותר או אסור ובפשוטו הנידון על החתיכה ומבואר שלמ"ד אפשר לסוחטו מותר החתיכה מותרת ומבואר שנוקטים שהטעם יצא ממנה וכן הוא ברמב"ן שאם כל נידון סוגין רק לגבי בב"ח א"כ לגבי שאר איסורים החתיכה מותרת רק שלכתחילה אסור לעשות כזה דבר מצד שיש בזה אין מבטלין איסור לכתחילה כמבואר ברש"י ותוס' אמנם עיין בר"ן שהעמיד סוגין באמת רק אם כפילא טעם ואמר שאין טעם אבל ללא זה חוששים שנשאר טעם בחתיכה אמנם הרשב"א נקט שהחתיכה נשארת באיסורא וחילק בין תערובת לח בלח שבזה החתיכה חוזרת להיתרא לבין לח ביבש שבזה החתיכה נשארת באיסורא והנה יסוד דברי הרשב"א בפשוטו כמו שכתב שם רעק"א דמבואר כאן בחידושיו שנקט שכל הסוגיא של אפשר לסוחטו הכונה אם יסחוט האיסור והנידון לגבי מה שיוצא אבל אין נידון הסוגיא לגבי החתיכה בעצמה אמנם בטעם האיסור מצאנו בזה שני ביאורים הגרעק"א וכן היד יהודה סקט"ז וכן הוא פשטות הלשון בארוך ובמשמרת ט. שזה מצד שמי אמר שהטעם יצא אולי כולו נשאר בחתיכה אלא שצ"ע מה שהקשה הב"י שיועיל כפילא וצ"ל שכאן שזה הוחזק איסור לא מועיל כפילא אמנם עדין צ"ע שבמקום שאפשר על ידי ישראל למה שזה לא יעזור וכתב היד יהודה שחוששים שטעימה של חלק מהחתיכה לא מועיל על חלק אחר

אמנם עיין ב"י שכתב שכיון שנשאר אפילו קצת בחתיכה זה סיבה לאסור וחילק בין זה ללח ע"ש והנה עיין חזו"א סק"ד שהקשה מהיכי תיתי לחדש איסור זה אמנם עיין תשובות הרשב"א תצ"ה וכן הוא במשמרת שמקורו מהא דלא הוזכר הגעלה באוכלים דס"ל שלא שיך כאן הסברא של אין מבטלין איסור לכתחילה כמו בכל הגעלה ובהכרח שכתוב שזה לא מועיל ומצד שהחתיכה נשארת באיסורא והנה צ"ב למה בלח זה אחרת והיה מקום לדון שזה תערובת אחרת ודנים כאילו כל הטעם יצא ונתערב מחדש אמנם עיין יד יהודה שהקשה שא"כ גם בבשר בחלב צריך להתיר בתערובת לח בלח והרי בזה ודאי לא מתירים ועיין חזו"א סימן י"ח סק"ג מה שביאר בזה ובפשוטו צ"ל שזה סברא שכל שהאיסור נתערב בדבר שהוא יותר קשור לדבר זה ונשאר יותר סרוך בו החתיכה נשארת באיסורא

והנה עיין רשב"א שהביא בשם רבינו אפרים שכתב שהגמ' מדברת רק על בשר בחלב אבל לגבי שאר איסורים החתיכה אסורה ועיין בכל לשונו דרבינו אפרים דהיה מקום לבאר שכוונתו לחלק בין מה שיוצא מהחתיכה לבין החתיכה בעצמה אבל גם בבשר בחלב החתיכה עצמה אסורה אמנם הרשב"א נקט שכונתו לחלק שהגמ' דיברה על החתיכה בעצמה אבל זה רק לגבי בשר בחלב אבל לגבי שאר איסורים היא אסורה ודאי ותמה הרשב"א מה הסברא לחלק ולכן ביאר שהגמ' מדברת גם בבשר בחלב רק לגבי מה שיצא וכנתה אם יסחט כל האיסור אמנם יש מקום לישב את סברת רבינו אפרים על פי המבואר בבד"ה ח: ובריטב"א בסוגין דיש מקום לומר שגם אם אפשר לסוחטו מותר זה רק בבשר בחלב שעד כמה שנסחט החלב אין כאן סיבה לאיסור כלל אבל באיסור שהדבר האסור נשאר בזה גם אם אפשר לסוחטו אסור ולפ"ז יתכן שזה סברת רבינו אפרים והנה לפי מה דהבין הרשב"א שסברת רבינו אפרים רק בבשר בחלב א"כ בהכרח שהסברא לא מצד שאולי האיסור לא נסחט

אמנם עיין ש"ך וכן הוא בביאור הגר"א וביד יהודה סקט"ז הביא כן מהסמ"ג והרוקח שביארו שכיון שקי"ל שאפשר לסוחטו אסור לכן החתיכה אסורה דהינו שנקטו שיש כאן שני נידונים א. האם אפשר לסוחטו מותר או אסור ב. האם אמרינן חנ"נ וכל מה שרבינו אפרים אמר שהגמ' לא מדברת על שאר איסורים זה רק ביחס לחנ"נ אבל ביחס לשאלה של אפשר לסוחטו זה בכל האיסורים והנה ברשב"א בחידושים ובמשמרת מפורש שלרבינו אפרים הגמ' מדברת רק על בשר בחלב ולא על שאר איסורים וכן בלשונו בתוה"ב ח. שכתב שהדין אפשר לסוחטו זה רק בבשר בחלב וכן ברא"ש מפורש הביא מחלוקת רק של אפשר לסוחטו ולא הזכיר חנ"ן וכתב שלרבינו אפרים כל הגמ' רק על בשר בחלב ועיין פלתי סימן צ"ב סק"י וכן הוא היד יהודה סקט"ז שדיק מתוס' ק: שהקשו מיין נסך שנפל לבור הרי אפשר לסוחטו אסור ומבואר מדבריהם שלרבינו אפרים ניחא אמנם יש מקום לומר כנ"ל

והנה בפשוטו הנידון של חנ"נ ואפשר לסוחטו זה אותו נידון דהינו שאם אפשר לסוחטו אסור דהינו שדנים שהחתיכה היא אסורה לא רק בגלל הבליעה שבתוכה לכן יש חנ"ן אמנם לביאור זה מבואר שיש כאן שני נידונים א. האם החתיכה אסורה ובזה הגדר שדנים תמיד כאילו האיסור בתוכו ב. האם זה הופך גם את ההיתר לאיסור וזה הנידון של חנ"ן ומצאנו שני מקורות שהנידון של אפשר לסוחטו הוא נידון נפרד א. עיין תוס' ק: שכתבו שבמשהו ר"ת מודה שאין חנ"ן וחזרו והקשו שעדין יש כאן החיסרון של אפשר לסוחטו אסור דהינו שהיין של ההיתר הוא לא יכול להצטרף לבטל וצריך שיעור ביטול כנגדו [אמנם עיין יד יהודה שכתב שצריך רק רוב ולא שישים] ב. עיין תוס' צ"ז: שכתבו שלא חל חנ"נ כיון שהחלב כנוס בכחל ובכל אופן דנו שהכחל עצמו אסור מצד שאפשר לסוחטו אסור ועיין רעק"א שהקשה שעד כמה שאין חנ"נ דהינו שהחתיכה עצמה לא נהיה אסור כל סיבת האיסור מצד האיסור שבפנים ולא יותר מזה אמנם מתוס' מבואר כנ"ל שיש עוד תקנה דרבנן שדבר שבלע איסור הוא נשאר באיסורו

והנה עיין חוות דעת ק"ו סק"א שהביא מהפלתי להקשות שהגמ' ק"ט. אומרת שיתכן שכולם ס"ל אפשר לסחטו אסור ורק המחלוקת האם מין במינו בטיל ועד כמה שיש שני נידונים א. אפשר לסוחטו ב. חנ"נ הגמ' היתה צריכה לומר שלכו"ע אמרינן חנ"נ וע"ש שכתב שהסברא שהחתיכה נשארת באיסורא שכיון שזה היה מעורב ולא התבטל אין בחתיכה כח אחרי זה לבטל שזה כמו נולד האיסור בתערובת וכתב שלגבי בשר בחלב זה לא שייך דשם הרי עד כמה שאין טעם חלב זה לא סיבה שיהיה איסור כלל ואם אסור בהכרח מצד שכיון שחל איסור בשר בחלב זה לא פוקע ממילא זה ודאי סברא שיהיה חנ"נ עכ"ד וצ"ע שא"כ הנידון של אפשר לסוחטו בבשר בחלב ובשאר איסורים זה שני נידונים נפרדים ואין זה במשמעות הגמ' כלל ובאמת צ"ב עד כמה שהדין אפשר לסוחטו זה גם בשאר איסורים מה זה ענין לנידון של בשר בחלב שזה סיבה שיהיה חנ"נ ומשמע שיש קשר ביניהם וצ"ע

**בדין חנ"נ בשאר איסורים ובפרטי חנ"נ**

**גמ' ק. דרש – המשנה**

**טושו"ע סימן צ"ב ס"ד , צ"ט ס"ג [ש"ך צ"ט סקט"ו], סימן ק"ה סי"ד [ובביאור הגר"א שם] סימן צ"ד ס"ו ק"ג ס"ז [חכמת אדם כלל מ"ד מה שנוגע לסוגין]**

**א. האם רבב"ח חולק על חנ"נ – עיין ר"ן ועיין מהרש"א מה שביאר בדעת התוס'**

**ב. חנ"נ בשאר איסורים האם זה מהתורה והסברא בזה – מהרי"ק שורש קנ"ב שפ"ד צ"ב סקי"ב [ועיין גליון יד אברהם צ"ב ס"ד ובשו"ת רעק"א סימן פ"ב ד"ה ולזה האם הדין נהפך זה סיבה לחנ"נ]**

**ג. בשיטת ר"ת - עיין רמב"ן שהקשה מהגמ' בע"ז ע"ג: בשני כוסות ועיין רשב"א בתוה"ב ז: מה שישב בזה וצ"ב כוונתו**

**ד. בביאור שיטת הראב"ד שחנ"נ זה רק במין במינו – עיין רמב"ן במלחמות ק. [ועיין יד יהודה סקי"ז ד"ה ונראה מה שהביא לישב מתשובת הראב"ד הקושיא מהירושלמי ועין תמים דעים סימן ז' אריכות גדולה]**

**ה. בביאור השיטות לחלק בין לח בלח ללח ביבש – עיין רעק"א בגליון סקי"א ובחוות דעת סוף סקי"ב [ובהא דכל בליעה שיוצאת לא חשיב כתערובת לח בלח עיין חזו"א סימן כ' סק"ב במוסגר]**

**ו. בביאור ראית רבינו אפרים מתרבא – עיין רשב"א במשמרת ז. ומה שהקשה עליו רעק"א סימן ק"ו בסופו ועיין או"ז סימן תנ"ג בתוך דבריו שזה מצד איסור דבוק [ועיין ש"ך סימן ע"ב סקי"ח בדין איסור דבוק] ועיין רעק"א ק. מה שדן לבאר שיטת רבינו אפרים**

**בדינא דחנ"נ במשהו**

**ז. הטעם דבמשהו אין חנ"נ – עיין רעק"א בגליון סימן ק"ו ועיין ביד יהודה סקי"ז ד"ה עוד כתבו מה שהביא מהאו"ז [ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן ט' סק"ט י']**

**ח. למה צריך להגיע לחנ"נ ולא אוסר מצד טעם האיסור שיש כאן לר"ת ולר"א - עיין בר"ן ובמה שביאר בדבריו בש"ך סימן צ"ב בנקודות הכסף ועיין בגליון רעק"א סימן ק"ו שביאר אחרת ועין עוד בדבריו בחידושים במערכה סק"ב- ד' ועיין ט"ז באריכות ואיך שביארו רעק"א הנ"ל ועיין בית מאיר סימן תס"ז סי"ד ועיין חזו"א סימן ל"ג סק"א – ב ועיין בלשון המשמרת הבית ז. [והאריך בכל זה היד יהודה סקי"ז ד"ה הברור והאמת]**

**ט. האם דבר שאוסר במשהו גם באינו מינו אין חנ"נ במשהו – עיין ש"ך וט"ז באריכות ובמג"א תס"ז סקי"ג ועין הכרעת הלכה בשער הציון שם סקס"ז**

**שאר עניני סוגין**

**י. אין הנאסר חמור מהאוסר – עיין תוס' ק"ח: לגבי מין במינו ולגבי תבלין ועיין שו"ע סימן ק"ה סי"ד ובלשון הגר"א דמשמע שזה קשור לדין שבמקום שהאוסר לא הולך [והריטב"א נקט כר"ן שאסור גם אם לא הולך ולגבי תבלין נקט להקל וכן מבואר ברא"ה בדחיתו לראית הרשב"א ממליחה ומאידך הטור נקט שרק אם האיסור הולך ולגבי תבלין סוף סימן ק"ה הביא שני דעות] [ועיין חזו"א סימן ט"ו סק"ט ד"ה והנה]**

**. במקום שהאוסר יותר מהנאסר - עיין רעק"א ק"ח. בד"ה ובמ"ש שהוי כשם איסור אחר ועיין שפ"ד צ"ח סקל"ב ועיין חוות דעת צ"ח סק"ח בסופו מה שהוכיח מתוס' [ועיין עוד בדבריו שם בחידושים סק"כ וצ"ע]**

**י"א. שני מינים שאחד יש בו יותר טעם האם הנאסר כאוסר – חוות דעת צ"ב סוף סק"א ובהגהות אמרי ברוך שם**

**י"ב. האם חנ"נ הוי חהר"ל והביאור בזה – שו"ע סימן ק"א ס"ב ובביאור הגר"א שם ועיין יד יהודה סקי"ז ד"ה מעתה וד"ה וכן מה שהעיר בזה**

**י"ג. האם איסור שנהיה נטל"פ ביחס לתערובת יש בזה הכלל של אין הנאסר – עיין היטב צ"ד ס"ו וק"ג ס"ז בב"י ובש"ך בביאור המחלוקת בזה [והאריך בזה היד יהודה צ"ד סקכ"ז] ועיין תוס' ע"ז ע"ז. - ועיין חוות דעת ק"ג סק"י ובגליון רעק"א שם ועיין כו"ח סימן ל"ג ובמערכה ח' [דטעם כעיקר] אות י"ט כ' ועיין שפ"ד ק"ג סק"ו [ועיין היטב ברעק"א שדימה לאין האסר הולך ולא לדינא דתבלין ועיין עוד בדבריו סימן צ"ד סק"ד**

**י"ד. סופו להתפשט – עיין תוס' ק. וברא"ש מה שיסדו בזה ועיין חזו"א סימן י"ח סק"ו ז' מה שהקשה בסוגין חלב נבילה הוא וע"ש מה שביאר בכונת סוגין ויש לעיין בדברי הרמב"ן שחתיכה שבלעה חלב משהו יוצא למה אין על זה ההיתר דסופו להתפשט**

**ט"ו. האם צריך נודע התערובת שיחול חנ"נ – ש"ך צ"ט סקט"ו ועיין חכמת אדם כלל מ"ד ס"י**

**ט"ז. למה מועיל טעימת קפילא כשיש שישים הרי מה שנבלע נאסר מצד חנ"נ – רעק"א בגליון סימן צ"ח סק"ב ובגר"א סק"כ ועיין חוות דעת צ"ב סק"א בסופו**

**בדין חנ"נ בשאר איסורים**

א] מבואר בגמ' ק. דרב ס"ל שמין במינו לא בטיל ולכן חתיכה שקיבלה טעם ונתבשלה בחתיכות אחרות אז חתיכה עצמה נעשית נבילה ואוסרת את החתיכות כולם ורבא מבאר שמדובר שיש ברוטב כדי לבטל חתיכת האיסור ונתחדש ברב שצריך שיהיה גם כדי לבטל את חתיכת ההיתר ובפשוטו יש כאן דין חדש שחתיכה שבלעה איסור היא עצמה נחשבת כאיסור וצריך שיעור ביטול כנגדה ובפשוטו רבב"ח חולק וס"ל שמין במינו לא בטיל וגם ס"ל שאין דין חנ"נ ובפשוטו משמע שגם החתיכה עצמה שבלעה איסור חוזרת להיתרא וכמבואר בר"ן [ועיין רעק"א שהקשה שסותר דבריו ק"ח. שרק על ידי כפילא אפשר לסמוך שהכל יצא וכן הרי זה במינו ולא שיך כפילא ואולי כאן זה כמו נשפך שמספק מותר במין במינו] ועיין מהרש"א שגם דייק מתוס' שרבב"ח חולק והנה עיקר דין חנ"נ מבואר גם בגמ' ק"ח. אלא ששם עיקר הגמ' זה לגבי בשר בחלב ויש ראשונים שהעמידו הסוגיא גם לגבי שאר איסורים

והנה הראשונים הקשו מכמה דוכתי דמבואר שלא אומרים חנ"נ וכל שיש שיעור ביטול ביחס לאיסור זה מספיק ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים ונבאר הדברים בס"ד

א. שיטת רבינו אפרים וכן הכריע הרשב"א וכן פסק השו"ע שאין דין חנ"נ רק בבשר בחלב כיון ששם באמת המצב של התערובת הוא עצמו האיסור וכל חלק וחלק מהתערובת הוא חתיכת נבילה אבל בשאר חתיכה שבלעה איסור אין צריך ביטול אלא כנגד כמות האיסור שבתוך התערובת והנה לפי דבריו צ"ב דברי רבא שביאר שחתיכת הנבילה נמצאת ובכל אופן יש נפק"מ לרב במה דהחתיכה בלעה איסור ומצאנו בזה שני מהלכים הרשב"א בסוגין ביאר בשם רבינו אפרים שיש כאן סברא שלא להגיד סלק כיון שמינו זה דבר שלא יכול לבטלו ובפשוטו זה כמ"ד בגמ' בע"ז שצריך דוקא נפל יין במים תחילה עוד ביארו הראשונים שמדובר שחתיכת האיסור נתמעטה ואם החתיכת היתר לא היתב מקבלת טעם היו משערים רק בחתיכת האיסור ורק כיון שהיא קבלה טעם צריכים לשער כנגד כולה שמא הכל בלוע באיסור וצ"ב שגם אם אין טעם אבל למה שזה לא יצטרף לחתיכת האיסור בשישים וצ"ב והנה בלשון התוס' מבואר שהנידון האם לשער כמו החתיכה הראשונה בתחילה או כמו עכשיו וברא"ש מבואר שהנידון האם כמו חתיכת האיסור כמו עכשיו או האם גם כמו חתיכת ההיתר כי לא יודעים כמה נחסר והנה לשון הגמ' חנ:נ כמו בגמ' לקמן ושם הכונה כנגד כולו ומשמע שגם כאן זה הכונה ולתוס' צ"ע

ב.עיין רמב"ן במלחמות שהביא מהראב"ד שכל הגמ' שיש חנ"נ זה רק לר' יהודה שמין במינו לא בטיל וע"ש שביאר שכיון דמבואר בגמ' שצריך להגיע לדין סלק א"כ כל שזה נפל בתחילה לדבר שאין לו כח לבטל גם על ידי תוספת שיעור הוא מצטרף אליו ובזה ישב את מה שהרי"ף פסק כרבב"ח אמנם עדין צ"ע למה לא פסק את הסוגיא לגבי בשר בחלב שזה לכו"ע אמנם מבואר בדבריו בהשגות שגם זה רק לר' יהודה ועיין גר"ח וחזו"א מה שביארו בזה ובמלחמות ביאר שכיון שנפל דם בבשר ועכשיו הבשר נופל לבשר אחר כיון שללא הבשר האחר זה היה אסור ממילא אין מינו יכול לגרום להתיר את מינו מצד ההלכה שמין במינו לא בטיל ועיין רמב"ן בחידושיו שהקשה דבירושלמי מבואר שגריסים של תרומה שנפלו בעדשים של חולין ואחרי זה נפל בעדשים אחרים צריך שיעור ביטול גם כנגד העדשים ומבואר שיש דין חנ"נ ועיין יד יהודה סקי"ז שהביא שבתשובות הראב"ד תמיד דעים סימן ז' תירץ שלגבי תרומה שבמינו זה בטל במאה שם גם לרבנן אם נפל תרומה בעדשים ואחרי זה העדשים נופלים בעדשים אחרים אין הם מצטרפים לבטל לשיעור שישים אלא צריך ק"א ע"ש וצ"ע

ג. שיטת ר"ת שבאמת אומרים חנ"נ בכל המקומות רק שכתב שני הגבלות א. שבאיסור משהו אין דין חנ"נ ב. שיבש ביבש אין דין חנ"נ ובפשוטו הביאור שרק בתערובת גמורה אומרים חנ"נ ויש שביארו שרק במה שאסור מצד טעם כעיקר יש דין חנ"נ והנה הראשונים הקשו שלמה מחמץ זה לא נחשב לח בלח ועיין הגהות אשר"י ששם זה אסור מצד ריח ולא מצד טעם ובפשוטו כונתו כנ"ל שרק טעם זה סיבה לדין טעם כעיקר ולפ"ז מיושב גם מים שאובים שזה לא מידי דאכילה

והקשה הרמב"ן דהגמ' בע"ז ע"ג: אומרת שכוס של יין של תרומה שנתערב במים ואחרי זה נתערב בכוס יין מזוג של חולין המים מצטרפים לבטל כיון שיין בטל בשש חלקי מים וצ"ע למה שלא נימא חנ"נ על המים ויצטרכו ביטול גם כנגדם ועיין רשב"א בתורת הבית ז: שתירץ שכיון שכה"ג היין בטל מצד נטל"פ לא שיך חנ"נ וצ"ע הרי המים הם לא נטל"פ בתערובת ולמה שהם יתבטלו והרי היין נמצא עדין עימם וראיתי מביאים מהאור גדול סימן ד' שכיון שהאוסר נטל"פ בתערובת ממילא יש כאן הכלל שאין הנאסר חמור מהאוסר וצ"ע שהרי בחלק החולין שאין עליו חנ"נ הוא לא נטל"פ ורק אם נדון היין בתערובת כל המים הוא נטל"פ ואם נימא כדלקמן שכל הדין חנ"נ זה רק שאין סלק יתכן שזה א"ש וצ"ע

ד. הרמב"ן והרשב"א הביאו בשם הראב"ד שרק בתערובת של לח ביבש יש דין חנ"נ ולא בתערובת של לח בלח והסברא בזה ע"ש שביארו שרק לח ביבש ששם גם אם יבשלו אם דברים אחרים האיסור סרוך יותר בחתיכה הנ"ל לכן זה סברא שהיא תחשב נבילה משא"כ בתערובת של לח בלח אמנם עיין רעק"א בגליון וכן בחוות דעת צ"ב סקי"ב בסופו שהביא דבמרדכי כתוב סברא אחרת כי ביבש זה מצב שהוא עומד לעצמו כדבר אסור שיש כאן חשיבות של איסור ועיין באחרונים הנ"ל שכתבו נפק"מ אם נתערב לח ביבש ואחרי זה נימוח שלראב"ד זה מותר ולמרדכי זה אסור והנה צ"ע לראב"ד שלגבי הרטב שיוצא לכאורא זה מתחלק בשוה והיה מקום לומר שגם לדבריו כיון שבתחילה נקבע שהוא נבילה הוא נשאר נבילה אמנם האחרונים הנ"ל נקטו כמבואר בחזו"א סימן כ' סק"ב שזה באמת עוד חומרא כיון שזה יוצא מחתיכה של איסור אבל באמת מעיקר הדין אין סיבה לאסור

והנה עיין רמב"ן שהקשה דהגמ' אומרת שחלב שנבלע בבשר וקיבל טעם בשר וחזר ויצא לחלב הוי מין במינו ולא בטל מצד חנ"נ חזינן שגם לח בלח אומרים חנ"נ וע"ש שכתב לישב שבדרך בישול שאחד ממש נבלע בשני בזה גם בלח אומרים חנ"נ וברשב"א הביא ליישב שלגבי בשר בחלב גם לח בלח אסור ועיין רמב"ן שהקשה הרי בגמ' זה מובא כנידון אחד דהינו שנקט שאם יש חנ"נ בשאר איסורים זה בכלל נידון הגמ' ק"ח. ומה שיך לחלק בזה וצ"ל שעד כמה שיש קשר בין הנידון של חנ"נ של בב"ח שזה מדאוריתא לשאר איסורים שזה רק דרבנן אבל עדין לגבי על מה יש חנ"נ כל דבר לפי ענינו וצ"ע

ה. עיין רמב"ן במסקנתו שנקט שזה מחלוקת תנאים וקי"ל שאומרים חנ"נ בכל המקרים ובאמת המשניות של אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון זה דלא כהילכתא וכן עיין ר"ן שנקט שאמרינן חנ"נ רק שחידש שזה הכל אסור מצד גזירה אטו בשר בחלב ולכן חידש שזה רק בדרך בישול וכן חידש שבכדי קליפה כיון שלא משכחת ליה בבשר בחלב אין בזה דין חנ"נ [אמנם עיין רעק"א שאם יפול טיפת חלב על בשר שזה דרך צליה אפילו שכה"ג אין בזה בב"ח דאוריתא אבל יהיה בזה חנ"נ כדחזינן בסוגין לגבי טיפת חלב שזה דרבנן ובכל אופן במשנה שיש חנ"נ]

והנה לענין הלכה השו"ע פסק שלא אומרים חנ"נ רק בבשר בחלב ולא בשאר איסורים אמנם הרמ"א פסק שאומרים גם בשאר איסרים אלא שכתב שבתערובת לח בלח במקום הפסד מרובה אפשר להקל והאחרונים נקטו לעיקר להחמיר בחתיכה שנימוחה שאין בזה קולא של לח ובחכמ"א כתב שחוששים יותר לשיטות שחנ"נ זה רק על ידי בישול וכן הוא בפמ"ג מש"ז ט"ז לענין משהו ע"ש וצ"ע

ב] הראשונים הביאו מרבינו אפרים שהוכיח שאין דין חנ"נ מהגמ' של כזית חלב שנפל ודנו האם יש שישים נגדו ולא שיערו נגד כל החתיכה שבלעה בתחילה ובמשמרת הבית משמע שביאר שנקט שבאמת ס"ל שלא עובר מחתיכה לחתיכה בלא רוטב רק שאם יש חנ"נ ממילא גם אם עובר ללא האיסור זה סיבה לאסור אמנם עיין רעק"א סוף סימן ק"ו שתמה על זה שא"כ למה באמת נאסרו שאר חתיכות עד כמה שלא ס"ל חנ"נ ועיין או"ז סימן תנ"ג שביאר הראיה שס"ל שחלב זה דבר שמן וזה מפעפע רק שס"ל שחשיב איסור דבוק כיון שבתחילה זה מתפשט בחתיכה וממילא אין כאן החיסרון דסופו להתפשט ע"ש

ג] בעיקר הנידון דחנ"נ בשאר איסורים עיין תוס' ק"ח: דמבואר בדבריהם שזה רק דרבנן אמנם עיין תוס' ק: שהקשו שאם יש חנ"נ איך אפשר להגעיל כלי מדין ומבואר שס"ל שיש סברא לדון שמדאורייתא זה לא עוזר וכן בספר התרומה כשהביא הקושיא מכלי מדין הוסיף שזה רק קשה אם חנ"נ זה דאוריתא ועיין מהרי"ק שורש קנ"ב שגם נקט שזה דאוריתא וצ"ב טעמו של דבר והפמ"ג שפ"ד י' והכו"פ ביארו שזה מצד שטעם כעיקר היתר נהפך לאיסור שזה מדאוריתא והנה היד אברהם צ"ב ד' נקט שאם היתר נהפך לאיסור ודאי שיש חנ"נ אמנם עיין רעק"א תשובה פ"ב שביאר שאין זה מוכרח מצד שכל הדין נהפך זה שכל זמן שהאיסור נותן טעם בהיתר הוא הופכו לאיסור אמנם בדעת הראשונים הנ"ל יש לבאר כך והנה לפ"ז מבואר חידוש שאפילו שאם זה היה מתבטל ממילא לא היה נהפך וכמו אם האיסור נבדל לגמרי בכל אופן כל זמן שזה מעורב צריך לדון דין ביטול על הכל אמנם מה שצ"ע א. שהרי בתוס' ק: משמע שס"ל שאין לוקין על כל כזית מהתערובת אמנם יתכן שדעתם שנהפך רק בגדר איסור דאוריתא אבל לא למלקות אמנם עיין ספר התרומה דנקט שאין היתר נהפך לאיסור ובכל אופן כאן נקט שזה דאוריתא ב. הראשונים דנו שגם ביבש יש דין חנ"נ והרי שם זה אין דין טעם כעיקר ולא משמע שזה הסיבה שאין חנ"נ ג. כל הראשונים דנו באיסור משהו אם יש חנ"נ ובפשוטו הדין מין במינו לר"י אין בזה נהפך ובמשנת הגר"א קוטלר סימן ט' סק"ט י' האריך שזה באמת הסיבה שבמשהו אין חנ"נ והנה עיין ברא"ש סימן כ"ד שכתב אותה חתיכה שנאסרת מסיעת לטיפה לאסור ומשמע שעיקר האיסור מחמת הטיפה ויש לבאר שהכונה שכיון שבתחילה חתיכה זו אסורה כבר מכח מה שמעורב בה איסור זה סברא שכדי לבטל האיסור צריך לדון על כל התערובת דזהו חשיבות האיסור כיון שכבר נאסר הכל נכח אותה טיפה וכדחזינן שללא דין סלק ההיתר מצטרף לשיעור ביטול וצ"ע בזה

ד] מבואר בלשון רב שרק אם החתיכה קיבלה טעם היא אוסרת נגד כולה והקשו הראשונים שלש קושיות א. כיון שזה נותן טעם מה צריך להגיע לחנ"ן הרי יש כאן משהו שמתפשט ב. למה רק בנותן טעם יש חנ"ן הרי גם ללא זה החתיכה אסורה ג. לכאורא גם כשאין נותן טעם יש כאן כל שהוא שמתפשט וזה סיבה לאסור ועיין רמב"ן בחידושיו ובמלחמות שנקט שבאמת הגמ' ההוה נקט אבל באמת גם אם אין נותן טעם יש חנ"נ וכן זה מתפשט ולכן זה אוסר אמנם שאר הראשונים נקטו שהגמ' דוקא ועיין תוס' שרבינו תם חידש שאין חנ"נ רק אם זה שיעור של נתינת טעם ורבינו אפרים הוכיח שאין דין חנ"נ דאל"כ החתיכה עצמה הרי היא ודאי אסורה והנה עיין בלשון הר"ן שביאר שללא דין חנ"נ כיון שכח אחר מעורב בו זה לא אוסר וביאר הש"ך שהכונה שחשיב כמו מין בשאינו מינו שכיון שהאיסור לבד אינו ניכר אלא בצירוף להיתר לגבי מה שזה מתערב זה כמו מין בשאינו מינו דהינו שמה שלא חל חנ"נ במשהו מצד שזה לא שיעור חשוב וללא דין חנ"נ אין איסור מצד הנ"ל ולפ"ז כתב הש"ך שאם זה דבר שאוסר במשהו בין במינו ובין בשלא במינו כה"ג אין את הדין שמשהו לא אוסר שאפילו שלא חל חנ"נ אבל כאן מצד המשהו שבו זה אוסר ועיין רעק"א בסימן ק"ו וכן במערכה בסוגין שנסתפק לש"ך כגון בשר שנבלע בירק ונתן טעם ואחרי זה נפל בבשר אחר שיש שישים נגד הירק שכאן יתכן שכיון שהמינו כח אחר מעורב בו האינו מינו בזה אפילו שיש חנ"נ וזה איסור זה יהיה מותר עוד כתב לדון שבמליחה לר"ן שלא אומרים חנ"נ בזה באופן דסוגין חתיכה שקיבלה טעם מחתיכה אחת לא תאסור במשהו חתיכה אחרת אמנם כתב לדון שכל מה שזה נחשב כח אחר מעורב בו כיון שזה לבד לא נותן טעם אבל אם הוא במצב שזה נותן טעם לא חשיב כח אחר ולשון הגמ' בנותן טעם הוא לאו דוקא ע"ש ועיין רעק"א שכתב שלשון הר"ן משמע דלא כש"ך שזה סברא שחשיב אינו מינו אלא שזה סברא שכל הריבוי של מין במינו לא בטיל זה דבר שהוא לבד ולא כשזה בתערובת וזה רק בדבר של נותן טעם וכן משמע בריטב"א והנה מבואר מרעק"א שהדין חנ"ן כאן הוא גם רק מדרבנן והנה עיין בית מאיר סימן תס"ז סי"ד שתמה על הש"ך שלרבינו אפרים שאין דין חנ"ן ואם זה נותן טעם זה אוסר לא יתכן ביאור זה שכח אחר מעורב זה החיסרון שא"ג גם בנותן טעם זה לא יאסור אמנם יתכן כמו שביאר רעק"א שאם זה שיעור של נותן טעם שזה יכול ללכת לבד לא חשיב כח אחר מעורב בו ע"ש

ועיין ט"ז שנקט שגם לגבי חמץ בפסח שאוסר במשהו אפילו באינו מינו בכל אופן חתיכה שבלעה משהו אינה אוסרת ובביאור כונתו עיין רעק"א חווות דעת ובפמ"ג וכן האריך הבית מאיר הנ"ל שביארו על פי פשטות לשון הרשב"א שמשהו לא יוצא מהחתיכה וכיון שקי"ל שאין הנאסר אוסר אלא א"כ האוסר הלך עמו א"כ כאן שהוא לא הולך עמו זה לא סיבה לאסור והנה צ"ב לפ"ז מה ראית רבינו אפרים שאין חנ"נ וביאר רעק"א שהוא נקט שאם יש חנ"נ בשאר איסורים אין טעם לדין זה ע"ש ועיין יד יהודה סקי"ז ובחזו"א סימן ל"ד שהקשו שהרשב"א עיקר ראיתו מסוגין ולמה שס"ל יסוד התוס' אין שום ראיה ב. עוד תמוה שתוס' הקשו מתערובת של לח ושם הרי לא שייך סברא זו דהרי הכל נמצא ג. עיין ט"ז שחידש שגם בחנ"נ במשהו צריך שישים כנגד החתיכה ואם זה לא יוצא אין סיבה שיצטרכו כלום וע"ש שהביאו מלשון המשמרת שודאי שיוצא כאן משהו רק שכיון שזה משהו של משהו אין לזה חשיבות של איסור שזה יאסור והוי כנ"ט בר נ"ט אמנם אם היה חנ"נ חשיב שיש כאן משו מהאיסור שזה סיבה לאסור [ויש כאן חידוש שמשהו שאין בכוחו לאסור גם אם הוא לבד זה סיבה שיחשב שיש כאן אוסר] והנה רעק"א כתב שחתיכה שבלעה איסור ונהיתה חנ"נ ואחרי זה אין בה טעם המשהו כבר לא יוצא וחתיכה זו לא אוסרת אמנם החזו"א סק"ב כתב שכיון שבמציאות זה יוצא וכאן כבר חל חנ"ן ודאי שזה יאסור

ה] בעיקר הא דמבואר דבמשהו לא אומרים חנ"נ לנ"ל שהמשהו עובר הלאה עיין כו"פ ופמ"ג שכיון שזה אטו בשר בחלב א"כ כיון שמשהו לא עושה איסור בשר בחלב גם אין דין חנ"נ ועיין יד יהודה שהביא מלשון האו"ז שרק איסור של נותן טעם שיש לו חשיבות זה עושה חנ"ן ולא כמות פחות מזה וכן הוא בלשון הר"ן והריטב"א והגר"א קוטלר דן שהדין חנ"נ זה מצד היתר נהפך לאיסור וזה רק שיך בנותן טעם ואין זה במשמעות לשונות הראשונים

ו] עיין ט"ז והסכים עמו הש"ך דמשהו שנבלע בלח והלח נתערב בלח אחר או ביבש כה"ג חשיב שגוף הדבר עבר והמשהו הראשון יש בכוחו גם כן לאסור ולא צריך להגיע לדין חנ"נ ע"ש שהאריכו בזה ובחזו"א

ז] עיין תוס' צ"ו: וברשב"א שכתבו שאין דין חנ"ן רק אם האיסור הלך גם אם ההיתר אבל אם ההיתר הלך לבד אין דין חנ"ן ועיקר יסודם מהגמ' שמבלע בלע מפלט לא פלט אמנם שם מבואר שגם בבשר בחלב זה כך ודעת הש"ך ששם באמת זה אוסר והגמ' למ"ד שלא אומרים חנ"נ אמנם הראשונים הביאו עוד להוכיח משני ראיות א. למה כל כדי קליפה לא אוסר עוד כדי קליפה ב. כל מליחה הרי המלח בולע הדם וטעמו נרגש בבשר ולמה שהמלח לא יאסור החתיכה אלא בהכרח כיון שהדם לא הולך עמו לכן זה לא אוסר אמנם הר"ן פליג על יסוד זה ונקט שכיון שזה גזירה אטו בשר בחלב א"כ כמו ששם ס"ל שזה אוסר ללא החלב ה"ה כאן וע"ש שדחה הראיות הנ"ל שבכדי קליפה שלא משכחת ליה בב"ח חנ"נ אין בזה דין חנ"נ ובמליחה גם אין דין חנ"נ מטעם הנ"ל והתוס' הביאו מהיראים שבחצי חתיכה לא אומרים חנ"נ ובפשוטו זה רק סברא בתקנה דרבנן שאין החתיכת היתר טפילה לאיסור אמנם צ"ע שתוס' כתבו את זה גם על בב"ח ובחות דעת כתב שס"ל שכאן זה רק בב"ח מדרבנן וברמב"ן כתב לדחות הראיה ממליחה שהמלח שורף הדם וא"כ הוא לא נעשה נבילה מעולם ולגבי כדי קליפה משמע כונתו שעל חצי חתיכה לא חל חנ"נ [אמנם הרמב"ן יתכן שמודה ליסוד התוס' רק שס"ל שתמיד עובר משהו כמו שהקשה על הגמ' של מיבלע ולכן הוצרך לסברות הנ"ל]

והנה בפשוטו עיקר הסברא של תוס' מצד שזה הגבלה בחלות האיסור שיש על ההיתר שרק במצב טפילותו לאיסור אמנם בלשון הרא"ש משמע שכל הדין שכה"ג האיסור לא בטל ואם אין האיסור זה לא שייך וברא"ה כתב שהשביח ולבסוף פגם זה אסור מצד חנ"ן ולסברא הנ"ל זה לא שיך דכאן האיסור אין בו סיבה לאסור וצ"ע

ח] עיין תוס' שהביאו מרשב"ם ור"י שהיתר שנאסר מצד חנ"נ אינו בטל במינו של ההיתר וכן הוא בתוס' ק.: אמנם תוס' חלקו על זה וכתבו שאין הנאסר חמור יותר מהאוסר ולכן המין שלו נקבע לפי הדבר האוסר אותו והתוס' הוכיחו מהגמ' שדנה שאם החלב מותר הוא בטל והרי שי בו בליעה של בשר ועיין רמב"ן שביאר שיש כאן מיעוט שלא חל דין חנ"נ על החלב אמנם כל זה ניחא אם חנ"נ זה דאוריתא וצ"ע והר"ן ישב לשיטתו שכל דין חנ"נ אטו בשר בחלב ולצד זה של הגמ' על לח לא חל חנ"נ והנה בפשוטו יסוד זה אינו קשור ליסוד הראשון שרק אם האיסור הולך עמו זה אוסר דכאן האיסור הולך עמו רק יש נידון מה דינו וכן מבואר ברא"ה שהקשה על הרשב"א במלח שהרי יש שישים ולכן הדם לא אוסר אפילו אם הדם לא הולך עמו וכן בריטב"א דעתו כר"ן שאוסר גם אם נפרד לגמרי אמנם לגבי תבלין נקט כתוס' ובטור נקט כפשוט שללא האיסור אין חנ"נ אמנם לגבי תבלין בסימן ק"ה הביא בזה שני דיעות אמנם עיין רמ"א סימן ק"ה בסופו ובהגהות הגר"א שם שכתב שלגבי תבלין שזה לא חמור מהאוסרו מצד שאם האוסר לא הולך יחד זה לא אוסר דהינו שנקטו שרק כיון שכל יסוד החלות איסור רק אם הוא עמו יחד דהינו שזה במה שהוא טפל אליו לכן זה סיבה שהוא לא יותר חמור מדינו וצ"ע

ט] והנה נחלקו הראשונים האם חנ"נ חשיב חתיכה הראויה להתכבד ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל דלראשונים שחשיב מינו דהינו שדנים שהוא אסור מצד עצמו ולא רק כדין האוסרו א"כ הוא ראוי להתכבד וכן ביאר ביד יהודה סקי"ז והנה צ"ע שלכאורא גם בטעם יש ההלכה של ראוי להתכבד רק שעכשיו במציאות אין בו מציאות זו ומשמע שדנים המציאות כמו האוסר ולא רק חילוק דין שבינהם [ועמד בזה היד יהודה סקי"ז] והנה חידשו הראשונים לגבי תבלין שבלע איסור שכיון שהאיסור אין טעמו ניכר בשישים אפילו שהוא ניכר בכל אופן זה מותר מצד טעם הנ"ל וצ"ע שהרי כאן שניהם זה אותו דין שכל שטעמו ניכר זה אוסר רק שהאיסור יש בו פחות טעם והיה מקום לומר לסברת האו"ה שתבלין זה דרבנן שזה סוג טעם שנאסר רק בתבלין אמנם הרי דעת הר"ן שזה דאוריתא כל שטעמו ניכר ממש ומשמע שגם כה"ג מדובר ובפשוטו מבואר כנ"ל שדנים כאילו זה אותו מציאות ורק שחשיב שיש כמות של חומר יותר גדולה ועיין יד יהודה סקי"ז ד"ה מעתה שהאריך בזה ולפ"ז אם דבר יש בו טעם עד ארבעים ונפל בדבר שיש בו עטם עד חמישים זה יאסור עד ארבעים וכן הוא בחוות דעת צ"ב סק"א בסופו

י] עיין ב"י סימן ק"ג שהביא מחלוקת ראשונים בבישלו מין בכלי שיש בו איסור תוך מעת לעת האם צריך מחדש למנות מעת לעת וכתב הב"י שכל הנידון אם יש חנ"ן אבל אם אין חנ"ן אין שום נפק"מ דהינו שנקט שודאי שמה שהטעם יצא וחזר לכלי זה לא סיבה לדון מחדש וכל סיבת האיסור מצד שחל חנ"ן על המים וע"ש שכתב שבב"ח שיש חנ"ן צריך להחמיר והש"ך סימן צ"ד ס"ז חלק שבליעה של בב"ח בדבר אחר אין בזה חומר של חנ"ן והנה מדברי הב"י מבואר שדבר שנבלע והא לא נטל"פ ואחרי זה נהיה נטל"פ בזה נחלקו הראשונים האם ממילא גם החנ"ן הותר ויסוד הנידון האם יש כאן הסברא דאין הנאסר יותר מהאוסר וכיון שהוא צריך להפגם בעוד זמן ה"ה מה שנבלע בו אמנם הש"ך סימן צ"ד סקכ"ב נקט כדבר פשוט שבליעה שיצאה וחזרה היא מתחילה מחדש ונקט שבזה עצמו המחלוקת ראשונים ולפ"ז אדרבא לכו"ע מבואר שאם זה לא מתחיל מחדש אין כאן חנ"נ מצד ההיתר נטל"פ שיש על הבליעות הוא גם על המים שנאסרו [כל זה מבואר בגליון רעק"א על החוות דעת סימן ק"ג] וע"ש בש"ך שלפ"ז גם ללא חנ"נ ודאי צריך למנות מחדש לשיטות האוסרות אמנם עיין סימן קל"ד בגליון הנודע ביהודה שלפ"ז אחרי זה לא צריך שישים נגד האיסור הראשון כיון שהוא יצא וחזר אם המים וצריך רק לפי חשבון

והנה בסימן קל"ד כתב הרמ"א בשם שו"ת הרשב"א שאם יין של איסור נתערב בבשמים ונפל אחרי זה לדבר שהיין הוא לפגם גם הבשמים לא אוסרים ובפשוטו הביאור אפילו שיש חנ"ן אבל יש כאן הסברא של אין הנאסר יותר מהאוסר ועיין חוות דעת סימן ק"ג שהקשה דהרי כאן לגבי הטעם שיצא למים מבואר שמונים מחדש מעת לעת ולא אומרים שכיון שהאיסור פגום ממילא גם המים מותרים וכתב לחלק דשם מראש נבלע דבר שהוא לפגם ביחס לתערובת הנ"ל משא"כ אם בתחילה זה לא היה פגום ורק אחרי זה הוא נהיה פגום בזה כיון שחל חנ"נ הוא נשאר באיסורו וזה לא נחשב שהאיסור נפרד ועיין רעק"א שכל זה לב"י שטעם שיוצא ודאי נפגם אבל לש"ך שהנידון שאולי צריך למנות מעת לעת מהטעם שיצא א"כ אין מקור לחידוש החוות דעת אלא תמיד הדין שהנאסר לא יותר מהאוסר ואם יחול נטל"פ על האוסר ביחס לתערובת ממילא גם החנ"נ יפקע ודלא כחוות דעת ע"ש [והנה בתוס' בע"ז מפורש שזה תלוי בדין חנ"נ אמנם יתכן שזה מצד שללא זה כיון שנבלע לפי חשבון המים בתבשיל השני יש כבר שישים] ועיין ברעק"א בכו"ח ח"ב סימן ל"ג שכתב שעדין צריך רוב כנגד הנאסר כיון שגם נגד האוסר צריך רוב לשיטת הרשב"א ע"ש]

י"א] בהא דמבואר בגמ' שמועיל טעימת קפילא עיין סימן צ"ח בגליון רעק"א סק"ב שכתב שלמאי דקי"ל דאומרים חנ"נ לכאורא לא יועיל מצד שנכנס חלק מההיתר והא נהיה נבילה וצריך שישים נגדו וע"ש שכתב שרק אם עדין זה לא נח שזה לא פולט מועיל טעימה או בקדירה שאין חנ"נ ועיין חוות דעת סק"א שכתב לחדש שכיון שאין הנאסר חמור מהאוסר א"כ כיון שטעם האיסור לא ניכר דהינו שאין בכוחו להטעים חשיב שגם הטעם הנאסר אין בכוחו להטעים עכ"ד ועיין בהגהת אמרי ברוך שהקשה אולי האוסר יש בכוחו להטעים רק שלא יצא כולו ובפשוטו צ"ע שאולי הכמות שלו לבד אין בכחה להטעים אבל שניהם יחד יש בכחם להטעים ורק אם נימא שזה כמו שני טעמים ושני שמות של איסור ודנים כל אחד לעצמו א"ש וכן נקט רעק"א צ"ו: בתוס' ד"ה אם ועיין ק"ח שדן לגבי חנ"נ של תרומה שלא צריך ביטול במאה על מה שנאסר מצד חנ"נ וכן אין בזה את החומרא של משהו כגון ביי"נ ע"ש אמנם הביא דבפלתי מפורש שזה חלות אותו איסור שמכוחו נאסר וכן מבואר בחוות דעת צ"ח ח' בסופו שחשיב שני טעמים מאותו שם של איסור ומה שאחד לא מבטל השני מצד שצריך כמות של שישים ע"ש

י"ב]עיין חוות דעת סימן צ"ח סק"ח דאם כזית בשר קיבל טעם מחלב וכזית מדם אפילו שטעם הבשר ניכר ואים שישים נגד שני הזתים אבל כיון שנגד כזית חלב יש שישים ונגד כזית דם יש שישים אמרינן דאין הנאסר חמור מהאוסר וע"ש שאם כזית ירק וכזית בשר קיבל טעם מאותו דבר זה מצטרף ובפשוטו צ"ע שכל הסברא של אין הנאסר זה רק לקולא ולא וחומרא ויתכן שיש שם ט"ס וצ"ל שאם הנאסר והאוסר הוא אותו טעם שניהם מצטרפים כמו האיסור בעצמו וצ"ע

י"ג ]מבואר בגמ' שטיפת חלב שנפלה על החתיכה שאם אין בה בנותן טעם היא מותרת ועיין תוס' ק. שהקשו שברגע הראשון שהטיפה נפלה זה כבר נאסר וחידשו שכיון שסופו להתפשט כה"ג לא אומרים חנ"נ ועיין בפמ"ג צ"ב סק"ב שהקשה שזה סברא בחנ"נ של שאר איסורים שכיון שלא נקבע שם נבילה זה מותר אבל לגבי בשר בחלב למה שזה לא יאסר ובפשוטו מבואר שגם חנ"נ דבשר בחלב כל האיסור זה מצד חלות חנ"נ וכה"ג לא חל חנ"נ וכן ביאר ביד יהודה סק"ג ד"ה גם עוד יש לדון שזה סברא באיסור בשר בחלב שכה"ג שזה עומד לצאת חסר בשם בשר בחלב ולא הוי דרך בישול ולפ"ז גם בתחילה לא חל איסור בשר בחלב כה"ג והנה מבואר בגמ' שטיפה שנפלה אם ניער מיד החתיכה גם מותרת ועין פתחי תשובה ק"ה סק"ח שהביא בשם החמודי דניאל שחזינן שבליעה לא קורה מיד אמנם מכל דין עירוי והגעלת כלים חזינן לא כך ועיין חזו"א סק"ז י"ב שביאר שהכונה שהטעם לא נתפס בחתיכה מיד אלא זה לוקח קצת זמן והטעם שרק מפקד פקיד הוא לא עושה חנ"נ

והנה מבואר בגמ' שאם אפשר לסוחטו אסור חתיכת בשר שנתבשל במים גם אם אין טעם בשר אבל החלב שנבלע בתחילה בבשר הוא נאסר ואחרי זה הוא לא בטל כדין מין במינו והגמ' מעמידה שזה רותח וכה"ג זה עדין לא פולט ועיין חזו"א סימן י"ח סק"ו שהקשה שהרי זה סופו להתפשט דהרי החלב עומד לצאת והבשר שבו יתפשט וע"ש שכתב לישב שכיון שיש כאן שלב של הוצאת החלב וממילא טעם הבשר יתפשט כה"ג חשיב מחוסר מעשה אמנם בסק"ז ישב לדרכו הנ"ל שכל הסברא כי הטעם לא נקבע בו אבל כאן שטעם הבשר לא יתפשט מהחלב רק שהחלב יתפשט החוצה בזה החלב שנקבע בו הוא טעם גמור

י"ד] והנה הרמב"ן והר"ן הקשו על הגמ' של מבלע בלע מפלט לא פליט שודאי שקצת זה פולט והקשה רעק"א א"כ זה סופו להתפשט וזה לא צריך לאסור וכתב שכח הפישוט הוא מיד באותה חתיכה ולא חשיב כסופו להתפשט ולפ"ז תמה שכיון שחזינן שזה שני כוחות התפשטות אולי זה לא יוצא כלל אמנם בריטב"א משמע שהיוצא הוא רק מעט וזה לא סיבה שלא יהיה טעם בחתיכה ולכן לא חשיב סופו להתפשט והנה מבואר שטעם חלב זה חשיב שהוא נאסר באיסור בשר וחלב ולכן הקשו הראשונים שזה יאסור מצד מה שזה יצא אם בשר ויש מקום לדון שחתיכת חלב זו לא נאסרה כי זה סופה להתפשט אמנם יתכן שכל שחל בשר בחלב כי גם לאחר הפישוט יהיה שיעור איסור זה סברא שכבר חל על הכל ועיין חוות דעת ק"ה סק"י ובהגהות אמרי ברוך שנחלקו בזה ע"ש

ט"ו] עיין ש"ך סימן ע"ב סקי"ח ובביאור הגר"א שם שהביאו מהראשונים שיש חומרא של איסור דבוק שמשערים שישים בחתיכה עצמה ולא בכל הקדירה וביארו הטעם מצד שזה ממהר להתפשט שם וכן מבואר ברש"י ק"ט. בסופו וצ"ב מה זה משנה שממהר להתפשט שם אבל למעשה זה סופו להתפשט ומשמע שכה"ג שזה בשני שלבים אין הסברא של סופו להתפשט ועיין או"ז סימן נ"ח שזה הביאור בראית הרבינו אפרים מחלב שנקט שתמיד בחתיכה הראשונה זה נתפס יותר ולגביה לא חשיב סופו להתפשט ויש כאן דין איסור דבוק

ט"ז] מבואר בשו"ע צ"ד ס"ו שבצלים שבישלו אם בשר אם בישלו בחלב ויש שישים נגד הבשר חזרו להיתרם ועיין רעק"א שם ובתושבה ס"ז שהקשה שבתחילה החלב נתן טעם בבשר הבלוע והוא נאסר וממילא א. אולי לא יצא טעם הבשר וצ"ל שכאן לא חוששים אמנם צ"ע שכיון שזה נאסר א"כ יש כאן חנ"נ ויצטרכו שישים כנגד כל הבצלים ועיין חוות דעת צ"ב א' שחידש שיש כאן הסברא של סופו להתפשט שכיון שטעם הבשר שכאן עומד להתפשש ולא ישאר בו איסור בשר בחלב ממילא גם מה שנשאר זה טעם קלוש שלא חל עליו איסור בשר בחלב ואפילו שבתחילה זה לא קלוש אבל זה בכלל הסופו להתפשט אמנם צ"ע מה זה שונה מהגמ' של חלב שנכנס לתוך הבשר שלא חשיב סופו להתפשט ועיין חזו"א סימן י"ח סק"ז מה שכתב בזה וע"ש סק"ח שהביא מהראב"ן שדן למה בכל בליעה בכלי גם אם יש שישים נגד מה שבלוע אבל נחוש שנכנס חלב לדופני הקדירה ושם חל חנ"נ ותירץ שכיון שהחלב מקושר אם כל החלב אינו נעשה נבילה ועיין בתורה"ד סימן קפ"ג דבפשוטו זה רק בבליעה בכלי ולא באוכל דהרי מבואר בגמ' שבקדירה של חלב חתיכת בשר אוסרת והחוות דעת הנ"ל נקט שבליעה באוכל גם אין דין מקושר והחזו"א דן שגם בזה יש דין מקושר ולפ"ז א"ש וצ"ע בכל זה

י"ז] עיין רמב"ן בסוגין שהקשה אם אומרים חנ"נ איך מועיל שישים הרי החתיכה בלעה איסור וחלק זה נאסר וצריך ביטול כנגדו וזה יכול לקרוא כמה פעמים וע"ש שישב שקמא קמא בטיל ועיין פר"ח שהקשה הרי קי"ל שאומרים חוזר וניעור ובמקום שהוא רובו ודאי שזה סיבה לאסור ועיין חזו"א י"ח סק"א וביד יהודה צ"ב סק"ב ד"ה ולע"ד שחידשו שבאיסור של חנ"נ כיון שזה לא איסור מחמת עצמו לא אומרים חוזר וניעור וכל שזה נתבטל פקע איסורו דין חוזר וניעור זה רק בדבר שאסור מחמת מציאותו ממילא גם הביטול לא מבטל את דינו משא"כ כאן שזה לא אסור מחמת עצמו אלא מחמת החלב שבו וע"ש ועדין צ"ע

**בדין חתיכה שחציה ברוטב**

**סעיף א – ג**

**סעיף א'**

**א. הא דלא צריך שישים כנגד החלב שנבלע ונעשה נבילה – עין חוות דעת סק"א ט"ו בשם הפלתי**

**[ א,ב. בדין סופו להתפשט – עיין חוות דעת סק"א ובדבריו צ"ו א' ועיין יד יהודה כאן שחלק עליו]**

**סעיף ב'**

**[כדאי לראות את החוות דעת בחידושים שסיכם כל הדינים]**

**ב. בדין חתיכה שחציה חוץ לרוטב לרש"י – עיין מרדכי במשנתינו דרכי משה סק"ב ובארוך מש"ך ועיין ט"ז סק"ב ובחזו"א ט"ז סק"א ב' ועיין יד יהודה סק"ה ו' שסיכם השיטות [ועיין בגליון יד אברהם] ועיין מש"ז סק"ב בתחילתו [ועיין חוות דעת סק"ה בתוך הדברים לגבי נבילה שחציה ברוטב לרש"י]**

**ג. בטעם שהטיפה מתפשטת בכל החתיכה – עיין ש"ך סק"ג ובביאור הגר"א ק"ה סקמ"ב ובמה שחילקו בן כאן לסימן ק"ה**

**ד. בביאור דברי התוס' צ"ו: ד"ה אם מה שתלו ברש"י ותוס' – עיין חידושי רעק"א שם ובמלא הרועים ובנימוקי הגרי"ב שם ועיין פתח תשובה סק"א מה שהביא מנודע ביהודה ועיין חוות דעת סק"ו בתוך הדברים ועיין תוס"ר מה שביאר שזה מדין איסור דבוק ועיין או"ז סימן שנ"ב שנ"ג**

**ה. האם לר"י בחתיכה שחציה ברוטב ונגע איסור בראש החתיכה הכל מצטרף – עיין טור סימן ק"ה ס"ד ועיין במרדכי מה שביאר בסברת הר"י [ועיין מש"ז ג' שהביא את שני הגירסאות בטור וביארם]**

**ו. האם לרש"י החלק שחוץ לרוטב מצטרף לשישים לבליעה שתוך הרוטב – פמ"ג מ"ז ב' ופליג עליו בחוות דעת סק"ו**

**ז. האם בלא נח מהרתיחה גם נחלקו ר"י ורש"י – פמ"ג סק"ב ד"ה שמעתי ובש"ד סק"ב חוות דעת סק"ו וביד יהודה סק"א**

**ח. ביאור כונת הרמ"א בס"ב – עיין ביאור הגר"א סק"ט, ט"ז סק"ה, ועיין ש"ך סק"ו י"ג ועיין מה שתמה על דבריו בחוות דעת סק"ה**

**ט. בענין חנ"נ בלא נודע לאיפה נפל – עיין ש"ך סק"ח ובפמ"ג בתחילתו שהעמיד שיש שלש חתיכות ועיין ש"ך קי"א סקי"ז**

**י. בדין איסור דבוק – עיין סימן ע"ב ש"ך סקי"ח ובגר"א שם ועיין ביאור הגר"א ע"ג סקכ"ו ועיין סימן צ"ב ט"ז סקי"ב ובפמ"ג שם ועיין מש"ז סקי"ד לענין כדי נטילה בחתיכה ויין חוות דעת חידושים סק"ט מה נחשב דבוק**

**סעיף א - ג**

א] מבואר בשו"ע דכזית בשר שנפל לתוך חלב אם יש שישים כנגד החתיכה החלב מותר עיין חוות דעת סק"א שהבא להקשות מהפלתי דכיון שהחלב שבתוך החתיכה נאסר א"כ צריך שישים כנגדו וע"ש שתירץ שכיון שיש כאן גם את הבשר א"כ זה כמו שני טעמים שאחד מבטל את השני אמנם צ"ע דבסימן צ"ח הכריעו האחרונים דשם אחד של איסור אפילו אם יש שני טעמים צריך ביטול כנגד שניהם ובפרט בבשר בחלב וכמו שהביאו מהאיסור והיתר וא"כ צריך ק"כ זיתים כנגדם וצ"ע

ב]עיין חוות דעת שכתב שלגבי בליעת בשר באוכל שבולע חלב לא חל איסור מצד שסוף טעם הבשר להתפשט וכן כתב בסימן צ"ו סק"א ועיין יד יהודה שחלק עליו שכמו לגבי חלב שנבלע בבשר לא אומרים סופו להתפשט ה"ה כאן ועיין חזו"א סימן י"ח שהאריך בזה

ג]מבואר במשנה שטיפת חלב שנפלה על החתיכה אותה חתיכה אסורה והנה דעת ר"י כמבואר בתוס' ק"ח. צ"ו: דמירי בחתיכה שכולה חוץ לרוטב וכה"ג הבליעה לא עוברת לחתיכה אחרת ולכן אם אין בחתיכה שישים היא נאסרת אמנם התוס' הביאו דדעת רש"י שסוגין איירי בחתיכה שחציה ברוטב וחציה מחוץ לרוטב ועיין דרכי משה שהביא דעת הראבי"ה שכה"ג רק החצי שמחוץ לרוטב נאסר ועיין ש"ך הארוך שתמה וכי חתיכה נביאה להיבלע רק עד הרוטב [ובחזו"א ט"ז ב' וביד יהודה הקשו עוד שהרי בלשון המשנה מפורש שכל החתיכה אסורה] ולכן ביאר וכן הכריע הדרכי משה שבאמת כל החתיכה בולעת ומה שזה לא עובר הלאה עיין בש"ך הארוך שביאר שכיון שזה לא בליעה שנהיתה ישר בחלק שתוך הרוטב ממילא זה סוג בליעה שלא יוצא מחמת הרוטב שהחצי חתיכה נמצאת שם ולפ"ז אם הבליעה תהיה דרך החלק שתוך הרוטב ודאי צריך לדון אם יש שישים בכל הרוטב אמנם דעת הט"ז סק"ב דגם לדעת רש"י זה ודאי שכיון שיש כאן בליעה בחצי התחתון זה סיבה שזה יעבור בכל הקדירה ולכן צריך שישים כנגד החתיכה רק שבכל אופן כל שבחתיכה עצמה אין שישים היא נאסרת ומשמעות דבריו שבעיקר נקט שרק החצי העליון נאסר וממילא השאר נאסר מצד איסור דבוק ואחרי זה צריך שישים כנגד החתיכה וכן ביאר בפמ"ג והנה בפשוטו זה נגד הגמ' שאומרת מיבלע בלע מפל לא פליט הרי מפורש שהחלב לא עובר הלאה רק שיש צד שגם אם עובר הבשר לבד זה סיבה לאסור וכבר תמה החזו"א הנ"ל על הט"ז והדרכי משה הנ"ל אמנם בפשוטו למה שביאר הר"ן שהגמ' למ"ד אפשר לסוחטו מותר וכוונת הגמ' מיבלע בלע מיפלט לא פלט פליטה האוסרת א"כ יתכן שבאמת גם עט החלב עובר רק כיון שאין כאן נותן טעם בקדירה לכן זה לא סיבה לאסור אמנם צ"ע דהט"ז נקט פשוט שאם עובר בשר ללא חלב זה לא עוזר ולמה שביאר ברש"י אין לזה שום מקור וכבר תמה על זה במ"ז סק"ג

ג] בעיקר הא דמבואר ברש"י דחתיכה שחציה מחוץ לרוטב רק היא נאסרת עיין חוות דעת סק"ה בתוך דברי דחתיכת נבילה שחציה ברוטב זה וודאי שדנים נגד כל החתיכה וכל סברת רש"י רק כלפי בליעה שבחתיכה עוד כתבו לדון באיסור שנפל לרוטב ויש חתיכה חציה חוץ לרוטב דבב"ח בס"ו נקט שגם לר"י החצי שחוץ לרוטב לא מצטרף ובמ"ז סק"ב נקט שזה תלוי בר"י ורש"י ובחוות דעת סק"ו נקט שלכו"ע זה מצטרף וצ"ב הסברות בזה

ד] והנה בעיקר הדין דמבואר במשנה שהחתיכה נאסרת כולה צ"ע למה הרי תמיד חם שנוגע בחם זה רק אוסר כדי נטילה כמבואר סימן ק"ה בטור ומצאנו בזה כמה ישובים תוס' נקטו שחלב זה דבר שמן ולכן זה עובר בכל התיכה רק שזה לא מפעפע מחתיכה לחתיכה אמנם בדף ק. נסתפקו שמא זה מפעפע מחתיכה לחתיכה וכן דעת הרשב"א שדבר שמן מפעפע מחתיכה לחתיכה אמנם עיין ביאור הגר"א ק"ה סקמ"ב שהוכיח מהרשב"א שס"ל שחלב זה קצת שמן ולכן זה מתפשט בכל החתיכה אבל זה לא עובר לחתיכה אחרת ובר"ן יישב שכאן שיש הבל הקדירה זה סיבה שהטיפה מתפשט בכל החתיכה אמנם עיין ש"ך סק"ג שהוכיח מהטור שזה רק כיון שזה דבר לח דהינו שזה טיפת חלב אבל אם רק נוגע חתיכת בשר בבשר אפילו בתוך הקדירה זה לא מתפשט יותר מאשר כדי נטילה ועיין בנימוקי הגרי"ב צ"ו: וכן בפמ"ג מ"ז ג' [וביד יהודה סק"ו ד"ה והנה] שדנו שלרש"י שמדובר שחתיכה חציה ברוטב יתכן שמציאות זו זה עצמו סיבה שהבלעה מתפשטת בכל החתיכה דהינו שלר"י מה שחצי תוך הרוטב זה סיבה שהרוטב מערב הבליעה בכל הקדירה שוה בשוה ורש"י ס"ל שזה רק משפיע על כל החתיכה אבל לא שזה יצא לרוטב

והנה בחתיכה שחציה תוך הרוטב שלדעת ר"י הטעם מתפשט בכל הקדירה בפשוטו הביאור כמבואר במרדכי שתחילת הדין שהטיפה יש סיבה שתתפשט בכל החתיכה וממילא הרוטב מפשיט הטיפה בכל הקדירה אבל אם הכדי נטילה יהיה מונח חוץ לרוטב וזה יגע בדבר שזה לא סיבה להבליע יותר מכדי נטילה לא יצטרף כל הקדירה וכמו שכתב הש"ך לדעת רש"י שחתיכה שחציה חוץ לרוטב ויגע בה דבר גוש וכן מבואר בפשוטו בש"ך ק"ה סקי"ז בשם האיסור והיתר אמנם עיין טור סימן ק"ה בגירסתינו שם דמבואר דחתיכה שחציה ברוטב ונגע בה חתיכת איסור לרש"י נאסר רק בכדי נטילה ולר"י משערים בכל הקדירה ולפ"ז מבואר שלר"י מה שחצי תוך הקדירה זה עצמו סיבה שמה שנופל על גג החתיכה יבלע בכל החתיכה [ולפ"ז מבואר שלרש"י אין הרוטב סיבה שיתפשט בכל החתיכה ודלא כדהבאינו לעיל מנימוקי הגרי"ב]

ה] והנה עיין תוס' לעיל צ"ו: שנתקשו במשנה דמבואר שירך שנתבשל בה גיד הנשה אם יש בה בנותן טעם אסורה דמשמע שהכל תלוי בירך ולמה כל הקדירה לא תצטרף וכתבו שלרש"י ניחא ובפשוטו שמדובר בחצי חוץ לרוטב וכה"ג הבליעה רק בירך ועיין חידושי רעק"א שהקשה שגם לר"י אפשר להעמיד שכולה חוץ לרוטב ואם מצד דס"ל לתוס' שכ"ג נאסר רק כדי נטילה דהרי זה דבר כחוש ולא כל הירך אסור א"כ גם לרש"י שחצי תוך הרוטב אין סיבה שישערו בהכל אלא רק בכדי נטילה ובמלא הרועים כתב שלא מסתבר שאפשר לבשל ירך גדול שכולו חוץ לרוטב ולפ"ז יתכן שכאן יש סברא שזה מפעפע בהכל בגלל הבל הקדירה אמנם בנימוקי הגרי"ב ביאר שלרש"י מה שחצי תוך הרוטב זה עצמו סיבה שהבליעה תתפשט בהכל משא"כ לר"י ממ"נ אם חצי תוך הרוטב א"כ צריך לצרף את כל הקדירה ואם הכל חוץ לרוטב א"כ זה לא אוסר רק כדי נטילה אמנם זה דלא כגירסתינו בטור שכה"ג לרש"י זה רק אוסר חצי חתיכה ובחוות דעת סק"ו כתב שמדובר שהגיד נמצא בחצי שתוך הרוטב ובזה לר"י זה מתפשט בכל הקדירה ולרש"י כה"ג בגלל הרוטב זה מפשיט בכל החתיכה דהינו שחידש שלרש"י חצי תוך הרוטב זה לא מתפשט בהכל גם אם הבליעה דרך החלק שתוך הרוטב אלא שחידש שבזה הוא מתפשט בהכל ולכאורא זה דלא כמרדכי לעיל וצ"ע ועיין פתחי תשובה סק"א שהביא מהנודע ביהודה שדבר דבוק בזה הבל הקדירה גורם שיתפשט בכולו לרש"י והוכיח דבר זה מתוס' הנ"ל דהינו שנתקשה לרש"י למה כה"ג זה מפשט בכל החתיכה אמנם צ"ע על דבריו א"כ למה לר"י אי אפשר להעמיד שכולה חוץ לרוטב ואולי ס"ל כמלא הרועים הנ"ל שזה לא מסתבר וצ"ע

ו] והנה עיין תוס"ר שהביא על התוס' הנ"ל שלרש"י ניחא והוסיף שזה מחמת איסור דבוק דהינו שיש סברא לומר שכאן אפילו אם זה תוך הרוטב יש סברא לומר שכיון שהגיד דבוק לחתיכה לכן זה סברא שיש כאן תחילת בליעה בחתיכה וזה סיבה לאסור אותה בנפרד ולא מצטרף השאר ועיין הגהות אשר"י שדן לבאר שדין זה מדויק במשנה וכן כתב בביאור הגר"א סימן צ"ב ס"ד אמנם צ"ע שא"כ גם לר"י א"ש שמדובר שחציה ברוטב ולכן לא דנים לפי כל הקדירה ומשמע קצת שנקט שיסוד הסברא ברש"י שחתיכה שחציה חוץ לרוטב החתיכה נאסרה לא מצד שכה"ג הבליעה לא מתפשט בשאר אלא שמדין איסור דבוק יש כאן בליעה ראשונה בחתיכה ולכן דנים את החתיכה לבד ולפ"ז ודאי שגם שאר החתיכות נאסרות כי בשלב שני זה עובר הלאה וכדעת הט"ז וצ"ל שביאר הגמ מיבלע בלע כמ"ד שאשר לסוחטו מותר והכונה בליעה האוסרת וצ"ע

ז]עיין לשון הרמב"ם ונחלקו האחרונים איך להעמידו דדעת הש"ך בנקודות הכסף שמדובר בחתיכה שכולה חוץ לרוטב ומה שכתב הרמב"ם שזה אוסר את הכל זה רק בניער [ועיין שפ"ד סק"ג שלפ"ז הטעימה שכתב הרמב"ם זה אם הוציא קודם שניער] אמנם הט"ז נקט שמדובר בחציה תוך הרוטב ועיין יד יהודה שכן הוא פשטות המציאות ונקט שגם ללא ניעור נאסר הכל וכשיטתו לעיל אמנם כבר הביאנו דעד כמה שבגמ' מבואר שמיפלט לא פלט א"כ גם בחציה ברוטב לרש"י אין זה מבליע בהכל ללא ניעור ועייןיד אברהם שהאריך תמוה עליו]

ח] עיין רמ"א ס"ב שכתב שאם לא ניער כלל אם יש שישים בקדירה החתיכה אסורה והקדירה מותרת ותמהו האחרונים למה צריך שישים בקדירה והנה הגר"א נקט כדעת תוס' שבשר שיוצא ללא חלב אין סיבה לאסור ושמדובר בחתיכה שכולה חוץ לרוטב ולכן כתב לגרוס שכל הנידון האם החתיכה נאסרת אבל אין נידון ביחס לקדירה אמנם הש"ך והט"ז העמידו בחתיכה חציה ברוטב והט"ז חידש שלר"י גם אם יש שישים בקדירה החתיכה אסורה דהרי נקט דלרש"י החתיכה אסורה וחוזרת ואוסרת הקדירה ותמה על זה אמנם הש"ך כתב שהרמ"א חשש לר"י ורש"י ולכן אם אין שישים בקדירה הכל אסור ואם יש שישים בכל אופן החתיכה אסורה מצד שחשש לרש"י אלא שקשה שבס"ד כתב שבחתיכה חציה ברוטב זה גם אוסר את השאר דהינו שחשש לרש"י ושגם זה אוסר ללא יציאה של חלב וע"ש סקי"ג שהעמיד ששם הכונה בניער אחרי זה ובכל אופן בשאר איסורים ששם החנ"נ זה נידון דרבנן סמך על שיטת ר"י שגם החתיכה לא נאסרה והנה עיין חות דעת סק"ה שהקשה שכיון ששיטת הש"ך לקמן כדעת הר"ן שגם אם יצא טעם בשר ללא חלב זה אסר א"כ למה כתב שרק בחציה ברוטב זה אוסר וכן למה לרש"י זה לא אוסר הכל מצד שטעם הבשר לבד יוצא וכן תמה בחזו"א ט"ז סק"ד

ט] מבואר ברמב"ם שבנפל טיפה ברוטב או על חתיכה מנער הכל ועכו"ם טועם אם יש טעם ועיין ט"ז וש"ך שביארו שלא יודע על איזה חתיכה זה נפל וחידשו שכה"ג לא חל חנ"נ וממילא יכול לערב והש"ך דימה לשני קדרות שנפל לאחד ולא יודעים לאיפה שהכל מצטרף לבטל ודנים כאילו הכל התערב ואין כאן חנ"ן ועיין מ"ז שתמה שכאן שזה בשר בחלב דאריתא והחתיכה שעליה נפלה זה נאסר מדאוריתא כה"ג ודאי שלא מצרפים את שני הקדירות וע"ש שביאר שיש שלש חתיכות ונגד הדאוריתא ש ביטול ברוב ובחס לדרבנן לא חל חנ"נ וצ"ע שאם בדאוריתא חל על זה חנ"נ מה שיך לומר שבחס לדרבנן אל חל על זה חנ"נ וצ"ע

י] עיין פמ"ג מ"ב ד"ה שמעתי ובשפ"ד ב' שדן שבתיכה חציה ברוטב אם עדין לא נח מרתיחותיו אין נפק"מ בי רש"י לר"י מצד שכאן זה לא עומד להתפש מצד הגמ' שמיבלע בלע מיפלט לא פליט אמנם עיין יד יהודה סק"א ובחוות דעת סק"ו שחלק ונקט שכל הגמ' זה רק על בליה מתוך הקדירה ולא על בליעה מבחוץ וביד יהודה נקט עוד שזה רק בנפל לקדירה רותחת שזה משלבי הבישול ע"ש

י"א] עיין רמ"א ס"ד דאם יש איסור דבוק כה"ג דנים החתיכה בעצמה בנפרד ואפילו ביחס שחל חנ"נ וצריך שישים כנגדה ובטעם הדבר מצאנו שני טעמים הש"ך סימן ע"ב סקי"ח ובביאור הגר"א שם ביארו שזה סברא שכיון שזה דבוק הבליעה מתפשטת קודם שם וצ"ל שלצאת החוצה זה שלב יותר מאוחר וממילא דנים את זה כשני שלבים ואין כאן הסברא דסופו להתפשט ועיין ש"ך סימן ע"ה סקי"ח שזה חמרא בעלמא ועיין או"ז סימן שנ"ב שנ"ג שהאריך בזה ובזה ביאר ראית רבינו אפרים לגבי בליעה של חתיכה שהחתיכה הראשונה זה בגדר איסור דבוק אמנם להלכה לגבי בליעה לא נוקטים רק חתיכה שדבוקה היא מבליעה קודם אמנם בט"ז כאן ביאר שזה מצד חשש שאולי ההי רגע שהחתיכה היתה בנפרד והיא בלעה לבד ואחרי זה אין הגעלה באוכלים וכתב שזה רק באיסור דאוריתא אבל באיסור דרבנן אומרים ספק דרבנן לקולא ולכאורא אם נימא שכל דין הרשב"א שהחתיכה אסורה זה רק מדרבנן אפילו ללא טעימה א"כ תמיד זה נידון דרבנן וצ"ע ובט"ז משמע שגם אם האיסור תוך ההיתר ומוקף מכל הצדדים זה נחשב דבוק אמנם בחוות דעת חידושי ט' נקט שזה רק אם זה דבוק ממש מתחילת בריתו ע"ש

**בדין טיפת חלב שנפל על כלי**

**יש כאן שני סוגיות א. גדרי פעפוע בכלי ב. בדין חנ"נ בכלי**

**גמ' זבחים צ"ו: בעא מיניה בישל – המשנה**

**[עיין בבד"ה ובמשמרת הבית ש"ד ל"ז: - ל"ח. מה שנוגע לסוגין הובא בחוות דעת סקי"ג]**

**טושו"ע סימן צ"ב ס"ה – ס"ז [ללא הרמ"א שם חוץ מדין כיסוי הקדירה] [עיקר הדברים בנוים על דברי המרדכי סמ"ג וסמ"ק וכדאי לראות את הראשונים במקור הדברים ועיין תרומת הדשן סימן קפ"ג בדין מקושר [ענין זה ילמד היטב בסימן צ"ד אי"ה] ועיין יד יהודה סקכ"ט ובחוות דעת סקי"ג י"ד ובחזו"א סימן י"ז שהאריכו בביאור השיטות] חכמת אדם כלל מ"ה ס"א – ס"י**

**טושו"ע צ"ח ס"ה ט"ז סק"ח ובנקוה"כ בדין חנ"נ בכלים**

**א. בביאור מסקנת הגמ' האם מפעפע בכולו – עיין סמ"ג סמ"ק ומהר"ם דהובא במרדכי ועיין ביאור הגר"א סקכ"ו בשם האגודה ועיין פלתי סקי"א בביאור כונת הסמ"ק שיש בזה ספק ועיין חוות דעת סקי"ג בתחילתו מה שביאר החילוק בין קדשים לתרומה [ועיין רעק"א במערכה דטעם כעיקר סק"ג שהאריך בביאר סוגין והועתק צ"ז:]**

**ב. בהא דלסמ"ג כל הקדירה אסורה ולא צריך שישים פעמים שישים – עיין יד יהודה סקכ"ט ד"ה מצאתי ואילך**

**ג. בביאור שיטת המהר"ם – עיין חזו"א סי"ז סק"א ד'**

**ד. בביאור שיטת הסמ"ק - עיין ב"י [ועיין הגהות אמרי ברוך על הש"ך סקכ"ז] ועיין ט"ז סקי"ח [ועיין חכמת אדם ס"ג שצירף שיטה זו לס"ס] ועיין חזו"א סימן י"ז סק"ב ה' ועיין חוות דעת סקי"ג בד"ה ועתה נבוא בביאור הב"י וכן ביאר הפמ"ג צ"ג שפ"ד א' [ועיין חזו"א י"ז ז' לגבי אם אין שישים בדופן הקדירה נגד הטיפה]**

**ה. בטעם לאסור הקדירה לסמ"ק – ש"ך סקכ"ז חוות דעת סקי"ג ד"ה ועתה נבוא וחזו"א סק"ו ועיין יד יהודה סק"ל**

**ה,ב. בדין נפלה טיפה על קדירה שיש בה מים - ט"ז סקכ"ד בשם האיסור היתר ועיין חו"ד י"ט ובחידושים כ"ב ובחכמת אדם מ"ה ד' וביד יהודה סקמ"ב**

**ו. בטעם האיסור בנפלה שלא כנגד התבשיל – חוות דעת סקי"ד וביד יהודה סקכ"ט ד"ה מיהו הגם וכו' ועיין ש"ך סקכ"ג ובביאור הגר"א סקכ"ו**

**ז. בנפלה שלא כנגד הרוטב האם אפשר לרוקן מהצד השני – ש"ך סקכ"א ועיין פמ"ג צ"ח ח' ד"ה דע מה שהקשה על הש"ך הובא ביד יהודה סקל"ג**

**ח. בקולא של ערב שבת האם זה גם לרוקן נגד מקום הטיפה – עין ט"ז סימן צ"ח סק"ח [והאריך בזה המ"ז שם ביאור הנידון] ובנקו"ה שם ועיין ביאור הגר"א סקל"ד ובפמ"ג צ"ג שפ"ד א' ועיין חזו"א י"ז ח'**

**ט. בביאור שיטת הראב"ן – ע"ש בהגהות הרמ"א ועיין תרוה"ד סימן קפ"ג בדין מקושר שחילק בין אוכל לכלי כמו שביארו בחוות דעת צ"ב סק"א ובפמ"ג צ"ג שפ"ד א' ועיין חזו"א סימן י"ח סק"ח – י [ועיין פלתי סימן צ"ד סק"ח]**

**י. האם סברת מקושר זה הסברא של הסמ"ק – עיין יד יהודה סקכ"ט ד"ה והנה, וכן מבואר מכל דברי החזו"א ועיין סימן י"ח סק"י שזה מדין סופו להתפשט**

**י"א. לשיטות שלא ס"ל מקושר מה דחיה לראית הראב"ן – חזו"א סק"ז ועיין יד יהודה סימן צ"ד סק"ו שהאריך בזה**

**י"ב. בביאור שיטת רבינו שמשון – עיין ביאור הגר"א בשם האגודה והאריך בזה היד יהודה סקכ"ט ובחזו"א סק"ג**

**י"ג. בביאור הסברא שלא חל חנ"נ תוך הכלי – עיין חזו"א סוף סימן ל"ב ובסימן ט"ז סק"ג ועיין משב"ז צ"ח סק"ח שזה סברא מיוחדת לגבי בשר בחלב ועיין עוד בדבריו צ"ב שפ"ד סק"כ שנקט שלכו"ע בב"ח זה מדרבנן ועיין ט"ז צ"ב סקכ"ח [ועיין מג"א סימן תנ"א סק"א לגבי חמץ ובאמרי בינה הלכות פסח סימן י"ח ועיין יד יהודה סקכ"ט בד"ה וחפשתי]**

**י"ד. בדין כיסוי כלי עיין רמ"א ס"ז ובט"ז סקכ"ח ובביאור הגר"א ועיין חוות דעת סקכ"ה**

**ט"ז. בדין חנ"נ על גוף הכלי – עיין דרכי משה צ"ב ד וצ"ח ח' ועיין סימן צ"ח ס"ה בט"ז ובש"ך שם ועיין סימן ק"ז ס"ב ובביאור החילוק בין עץ לחרס אם הנידון לא על גוף הכלי עיין יד יהודה צ"ב סקכ"ח**

**בדין טיפת חלב שנפלה על הקדירה**

א] עיין גמ' זבחים צ"ו: שהגמ' מסתפקת בבישל במקצת כלי האם צריך מריקה ושטיפה בכל הכלי ורמב"ח פשט שזה כמו בהזאה שרק מקום הדם צריך לכבס והגמ' דוחה דבישול מפעפע והגמ' מביאה ברייתא שצריך מריקה ושטיפה בכל הכלי ואחרי זה מביאה בריתא שיש מ"ד שקדשים קלים לא צריך מריקה ושטיפה ויש מ"ד שממעטים תרומה והגמ' שואלת הרי קדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב תרומה לא יבשל בה חולין ומתרצת או שהמיעוט של תרומה שלא צריך כל הכלי או שבקדשים יש דין דוקא על ידי מים ולא על ידי דבר אחר עכת"ד הגמ' והנה ע"ש בתוס' שהקשו על עיקר הנידון של הגמ' אם שאר הכלי צונן א"כ ודאי שהשאר לא מפעפע ואם הוא חם א"כ פשיטא שמפעפע בכוליה ואם זה עצמו הספק א"כ שהגמ' תסתפק בשאר איסורים ולמה דנה לגבי דין מריקה ושטיפה והנה בעיקר הדבר האם באמת הבישול מפעפע בכולו מצאנו בזה כמה שיטות בראשונים

א. דעת הסמ"ג דמסקנת הגמ' דמפעפע בכולו ולכן זה אוסר בכולו והנה צ"ע א"כ למה תרומה לא צריך מריקה ושטיפה בכולו ועיין חוות דעת וכן ביד יהודה דהביאו דהרא"ה בבד"ה ב"ד ש"ד ל"ז: נקט שכבולע כך פולטו דהינו שעל ידי הגעלה במקום הבליעה זה מפליט האיסור מכל הכלי ובזה יש גזה"כ שצריך מריקה בהכל אמנם נקט הסמ"ג שכל זה שייך כי הבליעה היתה בהכל אבל אם לא היה בליעה בשאר הכלי לא שייך לומר שיש דין מריקה בכל הכלי ועיין רשב"א שחלק על מה שכתב שכבולעו וכו' וכתב שיתכן שזה קולא מיוחדת בתרומה או בקדשים מצד שזה היתרא בלע אבל באיסור גמור לא אומרים כבולעו כך פולטו ע"ש במשמרת ב. עיין בטור שהביא מהסמ"ק שזה נשאר ספק האם מפעפע בכולו או לא דהינו שהגמ' בתחילה נסתפקה מצד האם מפעפע בכולו ונשארה שבמציאות זה ספק אבל לגבי מריקה ושטיפה וודאי התחדש שצריך כל הכלי [אמנם עיין פלתי סקי"א שביאר שהסמ"ק נסתפק האם מסקנת הגמ' כסמ"ג או כמרדכי ע"ש] ג. עיין מרדכי שהביא תשובת מהר"ם שנקט שזה וודאי לא מפעפע בכולו ועיין ביאור הגר"א וכן ביד יהודה שהביאו מהאגודה שביאר שהגמ' בתחילה הסתפקה אולי זה מפעפע קצת אבל וודאי שזה לא מפעפע בכל הקדירה והוא פשט שזה לא מפעפע כלל והגמ' הביאה פסוק שצריך מריקה על הכל והגמ' שאלה מ"ט שהרי כל הספק שזה מפעפע קצת אבל לא בכולו והגמ' מביאה פסוק ע"ש

] עיין במרדכי שהביא מהראב"ן לגבי טיפה שבתחילה כתב שזה לא אוסר הקדירה כיון שזה כמו טיפה שנפלה על החתיכה שאם יש שישים היא מותרת ואחרי זה חזר והקשה הרי מה שבתוך הקדירה נאסר ולר' יהודה שמין במינו לא בטל א"כ שהרוטב יאסור את הקדירה ותירץ שכיון שזה לא בעין זה לא אוסר וביאר בהמשך שיש כאן סברא שהבליעה מקושרת לתבשיל וכל שאין בכוחו לאסור התבשיל אין בכוחו לאסור הבליעות שבקדירה והוכיח דבר זה מהא דקדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בישל זה בנותן טעם ולמה לא אומרים שנבלע בקדירה חלב וחל חנ"נ על מה שבתוך הקדירה וממילא לר' יהודה שמין במינו לא בטל זה אוסר את החלב שבקדירה אלא בהכרח שכיון שזה מקושר למה שתוך הקדירה א"כ לא חל על מה שדופני הקדירה חנ"נ והנה ע"ש שסימן שהכלי צריך הגעלה ומבואר שאין יסוד הסברא של מקושר שהבליעה ודאי מתפשטת שא"כ גם הכלי לא צריך הגעלה אלא ודאי נקט שדנים כלי כשני כוחות כמו שהאריך בחזו"א סק"א דהינו שכמו שלגבי בישול שני לא אומרים שודאי יצא הטעם כך בבישול אחד גם דנים ביחס לבליעה בכלי שזה כשני בליעות אמנם ביחס לצד שזה הטעים את הבלוע בכלי ביחס לזה אומרים שהבליעה מקושרת אם כל הקדירה וביחס להטעמה זו אין סיבה לאסור ובפשוטו זה מצד סופו להתפשט כמו תמיד שנופל טיפה בחתיכה שתוך הקדירה וכן מבואר ביד יהודה סקכ"ט ד"ה והנה [ובסימן ס"ט סקס"ג אות י"ב] וכן בחזו"א י"ח י'

והנה מהמהר"ם וכל אלו שדנו לאסור בטיפת חלב שנפלה על הקדירה מבחוץ חזינן שלא ס"ל את היסוד של מקושר וכבר העיר בזה בהגהות אמרי ברוך על החוות דעת ע"ש וצ"ע מה יעשו אם הראיה מקדירה שבישל בה חלב ועיין יד יהודה צ"ד סק"ו שהאריך בזה ועיין חזו"א סק"ז שנקט שכל הסברא של מקושר זה רק ביחס לבישול של עכשיו אבל ביחס לבליעה קודמת של בשר שיש בקדירה על זה לא שייך ומשמע שנקט שהראב"ן דיבר בקדירה שעכשיו מבשלים בשר ושאר הפוסקים דיבר בקדירה שבלועה מבשר שנתבשל תוך כ"ד שעות שלא מבישול זה אמנם עיין יד יהודה צ"ד סק"ו שמשמעות הפוסקים שגם בבישלו רק בישול זה יש הנידון שהטיפת חלב תאסור וע"ש מה שישב הראיה מקדירה בשר והביא מהבית מאיר שבאמת לר' יהודה זה אוסר והמשנה כרבנן וצ"ל שביחס לדין שמדרבנן צריך שישים מועיל טעימה ע"ש

והנה עיין תרוה"ד סימן קפ"ג שהקשה מהגמ' שחתיכת בשר שנפלה לקדירה דמבואר שהחלב שבתוכה נאסר ולא אומרים שזה מקושר לשאר הקדירה וכתב שצריך לחלק בין בליעה בקדירה לבליעה באוכל דבאוכל זה לא מקושר לשאר התבשיל משא"כ בקדירה וכן ביאר בחוות דעת סקי"ג ובפמ"ג צ"ג שפ"ד א' אמנם החזו"א סימן י"ח כתב לדון שגם באוכל יש הסברא של מקושר רק שבחתיכת בשר שזה הטעם שלו עצמו הוא גובר על קישור החלב למה שבקדירה משא"כ אם זה רק בליעה זה אחרת ולפ"ז כתב שבצלים שבלעו בשר ובשלו בקדירה אם חלב פה אין את הסברא של מקושר וע"ש שהאריך ועל דרך זה מבואר בפלתי צ"ד סק"ח ע"ש

ג] בעיקר הנידון שיחול חנ"נ תוך הכלי עיין תרוה"ד סימן קפ"ג שהביא מהראב"ן לדון מעוד טעם שלא יחול חנ"נ מצד שזה כמו טומאה בלועה וכן הוא שיטת הרמב"ן שקדירה בלועה בשר שנפל על זה חלב אין כאן חנ"נ שלא חל חנ"נ בבלוע וכמו שהביא הב"י סימן צ"ח ס"ה ועיין חזו"א סימן ט"ז סק"ג שכל זמן שזה בכלי זה בטל בכלי וחסר בשם אוכל והראב"ן ביאר שלכן אין בזה בל יראה אמנם הקשה שהרי לגבי נותר מבואר שחל איסור נותר כה"ג ע"ש והאריך בזה האמרי בינה סימן י"ח ועיין יד יהודה סקכ"ט ד"ה וחפשתי שכתב שכונתו שכמו שלגבי בל יראה זה כאילו אינו ממילא לגבי איסורים זה סברא שזה לא עושה חנ"נ ועיין מעדני ארץ שהאריך איך אפשר להפריש תרו"מ על בלוע לראב"ן שזה כמו טומאה בלועה אמנם לנ"ל לא קשה ועיין חזו"א סוף סימן ל"ב

ד] מצאנו כמה שיטות בדין טיפת חלב שנפלה על הקדירה מבחוץ ונבאר השיטות בס"ד א. עיין ב"י שהביא מהסמ"ג שאם טיפת חלב נפלה על הקדירה זה מפעפע בכל הקדירה וחתיכה עצמה נעשית נבילה וממילא כל התבשיל אסור דסתם קדירה אין שישים כנגד דפנותיה והנה מבואר שלא דנים את התבשיל והקדירה כדבר אחד שיש שישים שלא חל חנ"נ ובהכרח צ"ל כמבואר בחזו"א סק"א שדנים את זה כשני שלבים ששלב ראשון זה נבלע בקדירה ואחרי זה בתוך התבשיל ולכן זה סיבה שיחול חנ"נ [דהינו שכמו אם בישלו בקדירה אחרי זה על ידי בישול שני זה לא ודאי יוצא כי זה נסרך כך בבישול ראשון תמיד זה כמו מציאות של שני שלבים וזה עצמו סיבה שכאן לא חשיב סופו להתפשט וחל חנ"נ] אמנם עדין צ"ב שאם ביחס לטיפה יש וודאי שישים בדופן הקדירה א"כ גם בדופן הקדירה לא חל חנ"נ וצריך להיות שצריך בקדירה שישים פעמים שישים כנגד הטיפה שיותר מזה לא חל חנ"נ ועיין יד יהודה סקכ"ט בד"ה ומצאתי שהביא מהמהרש"ל דחוששים שזה מתפשט לאט לאט וכל פעם חל עוד חנ"נ כפי מה שמתפשט אמנם ע"ש שאין זה במשמעות לשון הסמ"ג וע"ש שביאר שכיון שלא ידוע כמה לחלוחית יש בקדירה ויצטרכו תמיד לדון שהקדירה אסורה ממילא מדרבנן חשיב שיש כאן חנ"נ על כל הקדירה וזהו יסוד הסברא שיש חנ"נ על גוף הכלי

ה] ב. עיין מרדכי סימן תרע"ט וכן הוא בתשובות הרא"ש כלל כ' סעיף כ"ו שהביאו בשם המהר"ם מרוטנבורג שגם נקט שדנים הבליעה בקדירה בשני שלבים ולכן חל חנ"נ במה שתוך דופני הקדירה וצריך שישים כנגד מה שחל חנ"נ רק שכתב שצריך רק שישים פעמים שישים דהרי עד כמה שהבליעה נתפזרה בכמות יותר משישים בדופני הקדירה א"כ זה התבטל ולא חל חנ"נ כלל ועיין ב"י שהביא מהמרדכי בשם המהר"ם דבאמת אם זה היה מתפשט בכולו ודאי שיש בכל הקדירה שיעור ביטול כנגד הטיפה רק שמסקנת הגמ' שזה לא מתפשט בכולו אמנם קצת זה כן מתפשט ולא יודעים כמה ולכן אוסרים מצד שחוששים שזה התפשט עד שיעור שיש בכוחו לאסור [והנה לפ"ז גם אם אין שישים וחל חנ"נ אבל לא כשיעור כל הקדירה אלא רק כמה שזה יכול להתפשט] והנה מבואר במרדכי בתחילה בהביאו את המהר"ם שלשיטה זו הקדירה ודאי אסורה והביאור פשוט שכיון שדנים הבליעה בשני שלבים א"כ אפילו אם יש שישים בתבשיל נגד הקדירה אבל אין הגעלה לכלי חרס וממילא היא נשארת באיסורה וכמו חתיכה שבלעה איסור שנפלה לקדירה למ"ד שאין הגעלה באוכלים

ו] ג. עיין סמ"ק שכתב שצריך שישים בתבשיל כנגד הטיפה דכיון שהגמ' מסתפקת האם זה מפעפע בכל הכלי ואז זה מותר שהרי נתבטל או שזה לא מפעפע ואז לא יאסר וביאר הב"י והש"ך סקי"ח כוונתו שאם זה מפעפע בכל הכלי א"כ יש ודאי שישים בכלי כנגדו ואם לא מפעפע א"כ זה נכנס ישר לתבשיל ומספיק שישים בתבשיל והנה בפשוטו לפ"ז מבואר שגם הוא ס"ל שדנים שזה נכנס בשני שלבים ולכן אם לא היה בכלי שישים כנגד מה שנפל על הקדירה באמת היה חל חנ"נ על מה שבתוך הקדירה וזה היה אוסר את מה שבקדירה ורק שודאי יש שישים [וכן ביאר בכונתם בחזו"א סק"ה] וצ"ב א"כ למה לצד שזה לא מפעפע שלא יצטרכו שישים כנגד המקום ששם זה נפל דהרי כאן ללא התפשטות זה נבלע כנגדו [ועיין הגהות ארי ברוך על הש"ך סקכ"ז שהביא מהאגדה בשם ר"ת שבאמת צריך שישים כנגד מקום הטיפה] ומשמע שאם זה רק כנגדו לא דנים את הקדירה בנפרד אלא דנים את זה יחד אם מה שבקדירה וכן ביאר בחזו"א סק"ה בכונת הב"י וכתב שהסברא צ"ב ועוד שלפ"ז הכלי לא יאסר ובחוות דעת סקי"ג ד"ה מעתה וכן נקט בשפ"ד צ"ג א' כתבו שבאמת אם זה לא מתפשט יש את הסברא של מקושר שלכן הבשר שבקדירה לא נאסר וכנ"ל מהראב"ן דהינו שעד כמה שיש נידון שטעם החלב מטעים את הרוטב כיון שזה מקושר א"כ זה ודאי מתפשט בכל הרוטב בשוה אלא שא"כ צ"ב למה אם זה מתפשט בהכל זה לא סיבה להתיר מצד מקושר וביארו הנ"ל שמה שמחוץ לרוטב זה לא מקושר ולפ"ז א"ש שהכל אסור כיון שביחס לחלב שנבלע הוא לא יוצא כיון שדנים את זה כשני שלבים אלא שלפ"ז צ"ב שהש"ך טורח לבאר למה הקדירה אסורה ועוד שלפ"ז מבואר שמקושר עוזר גם על בליעה קודמת וכן הוא פשטות הראב"ן

ועיין ט"ז שביאר כוונת הסמ"ק אחרת שאם זה מפעפע ממילא זה נכנס לתוך הכלי כמו לתוך הדופן וכיון שבהכל יחד יש שיעור ביטול זה בטל [דהינו שלא ס"ל שזה שני שלבים] ואם זה לא מתפשט א"כ זה נשאר במקומו ואין סיבה לאסור דכמו שזה לא יצא בפעם הראשונה כך זה לא יצא בפעם השניה ועיין בפמ"ג שתמה שהרי כלי חרס לא יוצא מדי דפיו לעולם א"כ תמיד זה פולט והחזו"א נקט שעיקר נידון הסמ"ק האם יכול לערות דרך המקום שחוץ לרוטב ובזה כתב שבנפל נגד הרוטב לשני צדדי הגמ' זה מותר דס"ל שודאי דנים התבשיל והקדירה כחתיכה אחת ולא כשני כוחות ולכן ממ"נ אם זה מתפשט בכולו א"כ יש שישים וגם מה שמחוץ לרוטב שהתפשט שם זה בטל ואם לא מתפשט א"כ מה שלא נגד הרוטב ודאי מותר דהרי זה לא התפשט שם והנה להבנת הט"ז והחזו"א הקדירה לא צריכה הגעלה לחזו"א מצד שמציאות ההתפשטות בכלי ומה שבתוכו זה שוה ואין זה קשור למה שהתורה העידה על כלי חרס שאין יוצא מידי דפיו לעולם שכאן מדובר על עיקר הבליעה מתחילתו שזה שוה אם האוכל וגם לט"ז שיש צד שזה לא נכנס אבל לצד זה גם אחרי זה הוא לא יכנס והפמ"ג תמה שאולי בפעם זה הוא לא יצא ואחרי זה הוא יצא ועיין חוות דעת סקי"ג מה שהאריך בזה ועיין יד יהדה שהסברא שזה לא יוצא כיון שזה נבלע מבחוץ זה כמו קדירה אחרת וזה סברא על תמיד

ז] והנה כתב הרמ"א דהקדירה אסורה וכתב החזו"א שזה רק לביאור הב"י שגם לסמ"ק יש הסברא של שני שלבים רק שאם זה לא מפעפע בכולו א"כ זה לא מפעפע כלל וממילא כיון שיש שישים כנגדו לכן זה מותר אבל למה שביאר החזו"א והט"ז שדנים כאילו זה נפל בתבשיל א"כ גם הקדירה מותרת אמנם עיין חוות דעת שביאר לשיטתו שאם זה לא מפעפע ויש שני שלבים כל אופן לא חל איסר כי זה מקושר אבל ביחס לקדירה זה לא שייך דלאחר שהוציאו המאכל זה כבר לא מקושר ועיין פמ"ג שהקשה שלאחר שהוציאו האוכל וזה עדין כלי ראשון עכשיו הכלי נאסר מצד הבליעה שבתוכו ועכשיו אין מקושר וברמ"א מבואר שבפעם השניה זה אוסר כמו פעם הראשונה וצ"ע הרי כשהוציא האוכל זה חזר ונאסר ועיין חוות דעת שלאחר שהוציאו האוכל זה כלי שני והנה קושיא זו קשה אם יסוד ההיתר מצד מקושר או שבאמת יתכן שזה מתפשט קצת רק שממילא זה גם תוך האוכל א"כ לאחר שאין כאן אוכל זה לא שייך

ח]והנה כתב הסמ"ק שאם זה נפל שלא כנגד הרוטב כה"ג צריך להיזהר שלא יערה דרך שם ובלשונו מבואר שחוששים שזה התפשט עד כנגד הרוטב ושם אין שיעור ביטול וכל המקום הזה נהיה חנ"נ ואם יערה דרך שם זה יאסר אם אין שישים בקדירה כנגד המקום האסור ומה שחוששים שזה התפשט עד כנגד הרוטב בגר"א סקכ"ו משמע שזה לצד הגמ' שזה מתפשט מתי שזה כנגד הרוטב אבל כאן שזה לא כנגד זה מתפשט פחות ובש"ך סקכ"ג משמע שאדרבא לצד שלא מתפשט יתכן שזה מתפשט קצת וזה השיעור של עד הרוטב אבל לצד שזה מתפשט א"כ זה מתפשט בכולו והנה לשון הסמ"ק שזה התפשט עד הרוטב וצ"ע שזה רק מתפשט קצת ועיין חוות דעת שכתב לבאר שכאן שזה כלפי מטה זה כן מתפשט אמנם עיין יד יהודה שהקשה שבלשונו משמע שחוששים גם שזה התפשט לצדדים והנה השו"ע הביא שיש שנהגו שכה"ג אוסרים גם המאכל כי אולי אחרי זה הקדירה זזה וזה חזר ובלע ובזה מבואר שבערב שבת אפשר להקל ואין לחשוש שהרוטב זז ונאסר ועיין סימן צ"ח ס"ה ובנקודות הכסף שם שנקט שאם עבר כנגד מקום הטיפה זה נאסר אמנם הט"ז שם וכן בגר"א נקט שבמקום הפסד אפשר לסמוך על השיטות שזה לא נאסר כלל אם יש שישים בתבשיל וזה או מצד הסברא של מקושר או שלא חל חנ"נ בכלי ועיין חזו"א סק"ח

והנה הש"ך סקכ"א כתב שיכול לערות מהצד השני ועיין פמ"ג צ"ח סק"ח וביד יהודה כאן שתמהו הרי מפורש בדברי שחוששים שזה התפשט ויתכן גם עד הצד השני

ט] במרדכי מבואר שהמהר"ם כתב שדעת רבינו שמשון להתיר והיה מקום לבאר שהכונה שמספיק שישים כנגד הטיפה ואין כאן חנ"נ דדנים הכל יחד אמנם באגודה שהובא בגר"א וכן ביארו החזו"א והיד יהודה שזה מצד שזה כמו שלא עובר מקדירה לקדירה דהינו שס"ל שהבליעה שמבחוץ היא לא נכנסת לתוך הקדירה

י] עיין רמ"א בס"ז שכתב שאם נפל טיפה על הכיסוי אם זה מעלה רתיחות זה כמו שנפל כנגד הרוטב ועיין ט"ז שהקשה הרי מי אמר שעכשיו זה מעלה רוטב ועיין ביאור הגר"א שהביא להקשות מהפרי חדש שהרי מבואר בגמ' שבכיסה הטיפה מתפשטת בהכל ועיין חוות דעת שכתב לדון שאם נימא כדעת הט"ז שכנגד הרוטב זה לא נאסר מצד מקושר א"כ יתכן שאפילו שהטעם מתפשט בהכל אבל זה לא חשיב מקושר כדי שלא נדון על הבליעה שזה שני שלבים ע"ש ועיין יד יהודה שכתב שיש שני ביאורים בראשונים בדין כיסה ושבזה תלוי דין הרמ"א ע"ש

י"א] עיין ט"ז סקכ"ד שהביא מהאיסור והיתר שאם נפל טיפה על הקדירה כשיש בה מים כה"ג בבישל בה אחרי זה אין המאכל נאסר מצד שאם זה לא עבר בבשיל ראשון גם עכשיו זה לא יעבור ואם זה עבר א"כ אפילו אם אי שישים במים אבל ודאי נשאר קצת ולגבי בישול הבא יש שישים ועיין חכמת אדם מ"ה ד' שמדובר שהטיפה נפלה על קדירה שאינה בת יומא וצ"ע למאי דקי"ל לאסור הקדירה מצד שדנים שזה כמו שני כוחות וא"כ זה כמו כלי שבלע איסור שיתכן שבבישול ראשון זה לא יצא ובבישול שני זה יצא ועיין חוות דעת י"ט שחידש שגם אם זה לא יוצא אבל זה ודאי נקלש שאין בכוחו לאסור וביד יהודה סקמ"ב כתב שכאן שהנידון שיחול איסור לאחר שזה נתבטל במים בזה לא מחמירים ע"ש וצ"ע אמנם מבואר באיסור והיתר שנפל שלא כנגד המים בזה ודאי צריך להחמיר

י"ב]עיין במרדכי שהביא מהיראים לחלק לגבי חנ"נ בכלי בין כלי חרס שחל חנ"נ כיון שאין הגעלה לבין כלי מתכות שכיון שיש הגעלה לא חל חנ"נ ועיין דרכי משה סימן צ"ב וסימן צ"ח שדן האם מדובר על הבליעה שבכלי או על הכלי בעצמו והנה עיין ט"ז סימן צ"ח שכתב שודאי שמדובר על הכלי ולא על הבליעה דביחס לבליעה אין סברא שכיון שיש הגעלה לא יחול חנ"נ דהרי ההגעלה מוציאה את שניהם יחד אמנם עיין יד יהודה צ"ב סקכ"ח שביאר שזה המרדכי לשיטת שלא חל חנ"נ בלח בלח דהינו שרק בחתיכה חשובה חל חנ"נ בזה יש לדון שכלי שאי אפשר להגעיל רואים את זה כחתיכה חשובה וממילא חל חנ"נ ביחס לבליעות והנה ברמ"א מבואר שעל הבליעות ודאי חל חנ"נ ורק ביחס לכלי יש להחמיר לכתחילה בחרס אמנם הש"ך נקט שביחס לכלי לא צריך להחמיר כלל וביחס לבליעות מעיקר הדין יש חנ"נ ובמקום הפסד מרובה בכלי מתכות אפשר להקל ע"ש

**סימן צ"ד, ס"א**

**ס"א – בדין חם מקצתו חם כולו עיין אריכות סימן קכ"א ס"ו [החלק של האם הגעלה על מקצת עוזר על הכל ילמד אי"ה היטב בסוגיא דהגעלה]**

**א. עיין רשב"א בתוה"ב ל"ח. ועוד דהא קי"ל וכו' ובבד"ה ובמשמרת שם בדין חם מקצתו חם כולו**

**ב. בביאור החילוק בין תחיבת כף לדין טיפת חלב שנפל על הקדירה מצאנו כמה מהלכים**

**א. עיין משב"ז סק"א ובחוות דעת סק"א ובסימן צ"ב סקט"ז ובגליון רעק"א על המג"א סקכ"ד [ועיין דגול מרבבה סימן ס"ט על הש"ך סקס"ד]**

**ב. עיין מג"א סימן תנ"א סקכ"ד ובביאור הגר"א שם [ועיין פמ"ג שם מה שהקשה עליו מהרמ"א ביור"ד ועיין בינת אדם אות מ"ה מה שביאר בזה]**

**ג.עיין יד יהודה צ"ב סקל"ו בד"ה מיהו, ובקצר סקמ"ז שם ועיין בינת אדם סימן מ"ו שהאריך בזה**

**ועיין חכמת אדם כלל ע"ד סי"א וכלל מ"ו ס"ו לענין פסק הלכה ועיין מ"ב סימן תנ"א סי"ב**

**ג. עיין ש"ך סימן קכ"א מה שכתב בשם המהר"ם כץ – ועיין יד יהודה צ"ב ל"ו מה שתמה על זה**

**ד. בדין חלק הכף שתוך הקדירה מחוץ לאוכל – חוו"ד צ"ד סק"א חכמת אדם כלל מ"ו ס"ו**

**ה. בדין ידות הכלים – עיין גליון רעק"א תנ"א על המג"א כ"ד ועיין חוות דעת צ"ב חידושים י"ז**

**ס"ב – ס"ד , וברמ"א צ"ח סוף ס"ד**

**עיין תשובת רעק"א סימן פ"ג ועיין חזו"א ט"ז ה'**

**בדין חם מקצתו חם כולו**

א] עיין רשב"א תוה"ב הארוך ל"ח. וכן בקצר ל"ה. שכלי שנשתמש בו מקצתו בחם והוא בלע איסור אמרינן חם מקצתו חם כולו וכולו נאסר ומקור דבריו מהגמ' פסחים ע"ד. שבקרבן פסח לא משתמשים בשפוד של מתכת כיון שחם מקצתו חם כולו והקרבן פסח נצלה לא מחמת האש ומבואר שמה שהחלק החיצון מתחמם מהאש זה עצמו סיבה לחמם את החלק השני וממילא דימה הרשב"א גם לגבי בליעות שכל שנבלע איסור בחלק שאצל האש ממילא גם החלק השני בולע ועיין בבדק הבית שם שהסכים עמו רק שכתב שאם מגעילים מקצתו א"כ כבולעו כך פולטו [אמנם כל זה בהגעלה אבל בליבון שזה שורף הבליעות בזה על מקצתו לא עוזר בכולו] ומקור דבריו מהגמ' בזבחים צ"ו: דמבואר שבישל במקצת הכלי רק בקדשים צריך מריקה ושטיפה בכל הכלי והרשב"א דחה שדוקא שם שזה היתרא בלע זה גזירת הכתוב מיוחדת בקדשים אבל אם זה איסורא בלע לא עוזר הגעלה על מקצת הכלי ועיין טור סימן קכ"א ס"ו דהביא את הרשב"א שכלי שבלע על ידי מקצתו צריך הגעלה בכולו והטור חלק מצד שכבולעו כך פולטו ועיין בט"ז שם שדייק מהרא"ש כרשב"א

והנה עיין טור סימן צ"ד לגבי כף שבלוע איסור שתחב בקדירה דדעת ר"פ שצריך כנגד כולו אמנם הביא חולקים שלא צריך לשער אלא כפי מה שנכנס תוך התבשיל ועיין ב"י שם שהביא לבאר בשם השערי דורא מצד שכל הגמ' שחם מקצתו חם כולו זה רק לגבי קרבן פסח אבל זה לא סיבה שיוליך בליעתו בכולו ועיין יד יהודה צ"ב ל"ו שהביא שכן משמעות הר"ן פסחים ח. ד"ה הני ע"ש ובש"ך סימן קכ"א הביא בשם האיסור והיתר לחלק בין אם זה חום שעל ידי האש בעצמה כמו בקרבן פסח שבזה אומרים חם מקצתו חם כולו לבין אם זה הוחם מתבשיל שבזה לא אומרים חם מקצתו חם כולו דחום האש יש לו יותר כח להשפיע על כל הכלי

ב] והנה לראשונים הובא בסוגיא הקודמת שנקטו במסקנת הגמ' בזבחים שבישול לא מפעפע בכל הכלי א"כ מפורש שלא אומרים חם מקצתו חם כולו וכן מפורש בתרוה"ד סימן קל"ב שזה הסיבה באמת שהבליעה לא הולכת בכולו [אמנם צ"ע שקצת זה כן מתפשט] אמנם למאי דקי"ל שם שחוששים שהבליעה הולכת בכולו כמבואר בסמ"ק ואפילו אם לא בכולו אמנם בפשטו מבואר שחוששים שזה התשפט קצת א"כ צ"ב למה כאן זה אחרת וביותר דשם מבואר שזה בכל הכלים וכאן מבואר שזה רק בכלי מתכת ומצאנו בזה כמה ביאורים באחרונים

א. דעת החוות דעת צ"ב ט"ז וצ"ד א' וכן הוא בפמ"ג כאן ובגליון רעק"א סימן ת"א על המג"א סקכ"ד שהנידון של חם מקצתו חם כולו מדובר שהחלק השני לא התחמם ולא הגיע לידי יד סולדת ובזה הוכרע בסימן צ"ד א' ובסימן צ"ח ד' שלא אומרים שהבליעה עוברת בכולו אבל בסימן צ"ב מדובר שהכל נהיה חם שהיד סולדת ובזה חוששים שהבליעה מפעפעת בכולו ועיין פמ"ג שהוכיח כן מהש"ך סימן ס"ט ולפ"ז מה שכתב הש"ך סימן קכ"א שעל ידי חום האש שאני הכונה שכה"ג אפילו אם החלק השני נשאר קר בכל אופן אמרינן שחם מקצתו חם כולו ועיין יד יהודה שהקשה שעל פי רוב בכלי ברזל קצת ממה שחוץ לתבשיל נהיה יד סולדת וא"כ יצטרכו לשער בו והנה עיקר הדבר דמבואר בדבריהם שבדין חם מקצתו חם כולו הכונה שזה גם אם זה נשאר קר עיין יד יהודה שביאר שכן משמעות הרשב"א ועוד ראשונים ושגם בדין תתאה גבר זה אפילו אם התבשיל נשאר קר [אמנם מטו משמיה דהחזו"א שכל הנידון תמיד רק אם זה נהיה יד סולדת אבל ללא זה ודאי שאין שום נידון של בליעה ולפ"ז לא שייך חילוק הנ"ל ובאמת לא צאנו בראשונים כאן שום גילוי שמדובר שזה נשאר קר ומסברא אם זה קר ודאי שאין שום בליעה] והנה לפ"ז אפשר להעמיד הנידון בסימן קכ"א האם אמרינן כבולעו כך פולטו ששם הנפק"מ במקרה שזה נהיה יד סולדת שבזה קי"ל שהבליעה עוברת בכולו שבכל אופן יש שם נידון שלא צריך הגעלה בהכל ואין זה סתירה לסימן צ"ד וכן כתב בגליון רעק"א שם אמנם בחוות דעת צ"ב ט"ז כתב שבהגעלה הרי החלק השני לא נהיה חם א"כ כה"ג לא שיך כבולעו כך פלטו וצ"ע סברת רעק"א ובעיקר מה שהעמידו הנידון כשזה עדין קר עיין דגול מרבבה על הש"ך סימן ס"ט שכתב שלא מצאנו כזה חילוק וכן הנשמת אדם כלל מ"ה כתב שמהא דלא חילקו אם זה נהיה חם או לא משמע שאין חילוק מאידך בתוס' בזבחים מבואר כדבר פשוט שאם זה לא נהיה חם אין שום נידון וכן הביא היד יהודה מהאגודה ועוד ראשונים ע"ש

ב. עיין מג"א סימן תנ"א סקכ"ד שכתב לחדש שחלוק לבלוע מלפלוט דכל מה שמצאנו בסימן צ"ב שהבליעה מפשטת זה לגבי להבליע אבל עד כמה שהנידון להפשיט הבליעה כמו בסימן צ"ד שהנידון שהבליעה של איסור שבכף תעבור לתבשיל בזה אמרינן שחם מקצתו לא חם כולו [ועיין יד יהודה שהביא שכן הוא בסמ"ק שצריך הגעלה בכל הכלי אבל זה לא מבליע מהחלק השני של כלי] והמג"א נתקשה שאם זה לא מפליט בכולו א"כ מה שייך לומר כבולעו כך פולטו וע"ש שביאר שבאמת כונת הרמ"א שהגעלה על מקצת עוזרת רק לגבי שזה לא יבליע דרך שם את הבליעה שבחלק השני אבל אם יגע היתר בחלק השני ודאי שזה יאסור ובגר"א בהלכות פסח כתב שהגעלה שאני שבזה כוחה רב להוציא גם הפליטה מהחלק השני ולפ"ז בבישול שהוא בגדר הגעלה יצטרכו כנגד כל הכף עוד הקשה הפמ"ג דהרמ"א ביור"ד כתב שכבולעו כך פולטו אבל אם נשתמש בכולו לא עוזר הגעלה על חלק ולמג"א שהנידון רק כשנוגע במקום שהגעיל הרי לא אומרים שהבליעה מציאה את הכל וע"ש שדחק שאם זה בלע בכולו שזה מלא בליעה כה"ג מקצת מוציא וצ"ע שכף הרי מדובר שפעם קודמת כולו היה תוך התבשיל וצ"ע והנשמת אדם כלל מ"ה כתב שיש כאן גזירה שמא ישתמש בצד השני וכה"ג שכל הבליעה דרך המקצת כיון שיש שיטות שלא חוששים לכן אין הגזירה הנ"ל וכל זה דוחק [ועיין מ"ב סימן תנ"ב דמשמע שנקט כמג"א שאמרינן שיש כאן בליעה וכן החכמת אדם כלל ע"ד סי"א וכלל מ"ו ס"ו נקט כמג"א ורק במקום הפסד מרובה כתב להקל ע"ש]

ג. עיין יד יהודה סקל"ו ובקצר מ"ז שכתב לחלק בין אם חום הכלי מחמת האש בעצמה או שזה הוחם מחמת החלק השני של הכלי שהנידון של חם מקצתו חם כולו שהחלק השני הוא שלא כנגד האש ואין לו סיבה להיות חם אלא מכח שהחלק השני מחממו אבל בגמ' בזבחים מדובר שהוא עצמו עומד מול האש ובזה הגמ' אומרת שבישול מפעפע ובאמת מבואר בתוס' בזבחים שכל הנידון של הגמ' שבישול מפעפע זה רק אם הוחם הכל אבל אם זה לא הוחם ודאי שהבליעה לא עוברת וכן הביא הגר"א בשם האגודה ועיין יד יהדה שהאריך בזה

ג] עיין ש"ך סימן קכ"א שכתב בשם המהר"ם כץ שכל הדין שחם מקצתו חם כולו זה רק לגבי שאם איסור יגע בצד השני הוא יבלע אבל זה לא סיבה שהבליעה שבצד שאצל האש תעבור לצד השני וכן זה לא סיבה שאם יש איסור בלוע בצד השני שזה יעבור מצד לצד ועיין יד יהודה סוף סקל"ו שתמה שכיון שכל הנידון כשזה קר א"כ מה שייך לומר שדבר קר בולע ורק לגבי בליעה שתוך הכלי יתכן שההשפעה של צד אחד זה על הצד השני אבל לא יותר וצ"ע בזה והנה צ"ע למה לא ישב הש"ך שבסימן צ"ד מדובר שזה נשאר קר וכאן מדובר שזה התחמם ויתכן שס"ל שאם זה התחמם לא שיך כבולעו כך פולטו דבהגעלה בפשוטו זה לא מתחמם וכנ"ל מהחוות דעת צ"ב ט"ז עוד יתכן שפשיטא ליה שכל נידון הראשונים כשזה נהיה חם וכן משמעות הפר"ח שהקשה הסתירה מסימן צ"ד לכאן

ד]עיין או"ח סימן תנ"ב שצריך להגעיל את הידות והקשו האחרונים הרי דעת הטור שכבולעו כך פלטו וא"כ למה צריך להגעילו וכתבו או שלכתחילה לא סומכים על זה וכל הטור בסימן קכ"א זה רק ביחס לבדיעבד [כן הוא בש"ך וט"ז ביור"ד] או שכאן יש חשש שהוא עצמו בלע על ידי שנפל עליו חמץ ועיין רעק"א שלגבי הידות עד כמה שזה גוש אחד אבל כה"ג זה לא קשור לנידון של חם מקצתו דכאן זה כנגד הרוטב ובזה ודאי הדין שהבליעה מתפשטת בכל עובי הקדירה וכן הוא בחוות דעת סקט"ז שזה כמו מה שנגד הרוטב ואם זה חם כדינו כטיפה שנפלה כנגד הרוטב ואם זה קר זה כדין חם מקצתו חם כולו

ה] עיין חוות דעת סק"א שהביא מהפלתי שמה שבכף תוך הקדירה זה ודאי בולע ומבליע אמנם בחכמת אדם כלל מ"ו ס"ו פסק לא כך אמנם בפשוטו אם עלה זיעה זה ודאי בולע אותו וצריך לשער נגד הזיעה שבלעה מהכף וחזרה לתבשיל ומדין חנ"נ וצ"ע בזה

**בדין תחיבת כף בקדירה**

**צ"ד ס"ב- ס"ד ,צ"ח ס"ד ברמ"א בסופו**

**א. בהא דצריך שישים כנגד החלב שיצא פעם ראשונה – חזו"א ט"ז סק"ה ד"ה שם ובסימן כ"א סק"ד ועיין יד יהודה צ"ד סקי"ט ד"ה אך לכאורא נ"מ**

**ב. בדין מקושר האם בכל אופן הבשר שבקדירה נאסר – עיין שו"ת רעק"א סימן ר"ז ד"ה ומ"מ עולה יפה ועיין סימן פ"ג ד"ה וביותר עד סוף התשובה [ועיין כו"פ סק"ה] [ובעיקר גדר איסור בשר בחלב עיין חידושי רעק"א קי"ג. ד"ה המבשל בסופו]**

**ג. בהא דמבואר דצריך נגד שני התחיבות אפילו שזה שני טעמים – שפ"ד סק"ה [וצ"ע מדברי החות דעת צ"ב סק"א מהכו"פ] ועיין מטה יהונתן**

**ד. בביאור דברי הש"ך סק"ד – עיין חות דעת סק"ד ובשפתי דעת סק"ד ד"ה ומה שכתב ובשו"ת רעק"א סימן פ"ג הנ"ל ועיין שו"ת חת"ס סימן פ"ב ד"ה אעוררהו ועיין עוד שו"ת חת"ס סימן צ"ב ובחזו"א כ"ב סק"א ב' ובסימן כ"א סק"ד [ועיין פר"ח מה שהקשה על הש"ך מדברי הב"י]**

**ה. בביאור הסברא שלא אומרים חוזר וניעור – עיין ש"ך סק"ה ובשפ"ד סק"ד ועיין חזו"א ט"ז סק"ג ועיין יד יהודה צ"ב סק"ב שהאריך בכל זה**

**ו. בהא דחתיכה שנפלה פעמים לא צריך פעמים שישים – רמ"א סימן צ"ח ס"ד ובביאור הגר"א סק"כ [וצ"ע מסימן צ"ב ס"א שצריך שישים כגד החלב ועין יד יהודה סק"ב ד"ה ומזה נראה] ובש"ך סק"ו נקט שזה אותו נידון ועיין חזו"א מה שהעיר על זה ועיין שפ"ד ו' ובסק"ד ד"ה ויש לראות, ועיין בהגהות דגול מרבבה**

**ז. בהא דתערובת בכף כלי שני לא עושה חנ"נ מצד תערובת בשר בחלב צונן – עיין יד יהודה סק"ט ובהגהות אמרי ברוך על החוות דעת סק"א [וצ"ע דהתרוה"ד דיבר גם על שאר איסורים]**

**ח. האם סומכים על סברת התרוה"ד ללא שום צירוף – עיין חוות דעת סק"ו ובהגהות רעק"א שם**

**י. בדין הוציא הכף אם תבשיל וחזר ותחבו – באר היטב סק"א בשם הראב"ד חוו"ד חידושים סק"ו ובשפ"ד סק"ו ועיין יד יהודה סק"י [ועיין פתחי תשובה סק"ד]**

**י"א. בדברי הש"ך סק"י – עיין בגליון רעק"א וחוות דעת סק"ו ובשפ"ד סק"י**

**י"ב. בהא דהקדירה אסורה בהנאה – עיין בית מאיר**

**צ"ד ס"ב**

א] מבואר בשו"ע שאם תחף כף חולבת בקדירה של בשר פעמים צריך שני פעמים שישים ובפשוטו הביאור דפעם הראשונה זה נגד החלב שיצא שהוא התערב בבשר ופעם שניה מצד שנשאר קצת חלב ונכנס בשר ונאסר מצד בשר בחלב ויצא לקדירה א"כ יש כאן היום שני כמויות של איסור וצריך שישים כנגד שניהם והנה המשמעות הפשוטה שנגד הפעם הראשונה הכונה כנגד החלב שיצא וצ"ע שכיון שהוא היה בצורה שהוא לא נותן טעם א"כ לא חל עליו כלל איסור בשר בחלב ובפשוטו מבואר שכה"ג חשיב שהחלב באמת נאסר מצד שהוא קיבל טעם מהבשר רק שהוא בטל בשישים מצד שהוא לא נותן טעם ועיין יד יהודה צ"ד סקי"ט בד"ה אך לכאורא נפק"מ, שכתב שיש כאן חידוש גדול דבפשוטו כל שזה לא נותן טעם חסר בדרך בישול וזה סברא שאין כאן איסור לא ביחס לבשר ולא ביחס לחלב אמנם יתכן שביחס לחלב חשיב דרך בישול דהרי יש בו נותן טעם והנה עיין רעק"א תשובה ר"ז ופ"ג שהביא שנחלקו תוס' והרמב"ן בדין בשר בחלב דדעת הרמב"ן שרק אם גם הבשר נותן טעם בחלב וגם החלב נותן טעם בבשר חל איסר בשר בחלב אמנם דעת תוס' שגם אם הבשר נותן טעם בחלב והחלב אינו נותן טעם בבשר חל איסור בשר בחלב וא"כ כל הצד לאסור כאן זה רק לתוס' אבל לרמב"ן כיון שהחלב לא נותן טעם בבשר א"כ לא יחול כלל איסור בשר בחלב וע"ש שכתב שנפק"מ במערב חלב בבשר בשיעור שאינו נותן טעם האם עבר על איסור בישול בשר בחלב ועיין חזו"א ט"ז סק"ה וכ"א סק"ד שתמה על רעק"א דכאן מבואר שהלכה שחל איסור גם אם רק החלב לבד נאסר

[והנה בעיקר דברי רעק"א שדעת תוס' שחל איסור על הבשר ללא החלב ומקורו מנ"ט בר נ"ט דנקטו שטעם שני מותר דאם הוא היה אסור ממילא החלב שנכנס בטעם בשר שדגים היה אוסר לכאורא יש קום לדון שגם תוס' מודים שבשר בחלב זה רק אם שניהם נאסרים רק שס"ל שאין תנאי שהבשר יטעים החלב והחלב יטעים הבשר אלא כל שהחלב מטעים הבשר זה סיבה לאסור את שניהם דהחלב יש לו סיבת איסור מצד שהוא טעם של הבשר אפילו שהוא לא מוטעם אם הבשר אמנם עיין רעק"א קי"ג. שכתב שתמיד הבשר נאסר כי יש בו טעם חלב והחלב נאסר כי יש בו טעם בשר ודלא כנ"ל והנה עיין רעק"א תשבה ר"ז שהקשה בחתיכת בשר תוך חלב ויש שישים כנגדה כיון שהחלב לא נאסר למה הבשר נאסר לרמב"ן וכתב כיון שזה בלוע והוא דבר נפרד כה"ג החלב שבבשר באמת נאסר והנה צ"ע למה לתוס' זה לא קשה הרי מפורש בגמ' שהחלב נאסר ובהכרח כתירוצו וצ"ל שדן מסברא ולא מגמ' [ואם נימא שמה שהחלב זה הטעם של הבשר זה מספיק סיבה לאוסרו יש מקום לומר שבזה אין החיסרון של סופו להתפשט וצ"ע בזה] והנה היה מקום לומר שכל דברי הרמב"ן רק במקום שבמציאות הבשר לא מטעים החלב אבל איפה שהוא מטעימו רק שזה סופו להתפשט בזה אין חיסרון וצ"ע]

ב] והנה מבואר בגמ' שקדירה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בישל אם זה נותן טעם אסור ועיין ראב"ן הובא בתרוה"ד סימן קפ"ג שהקשה למה לא נימא שהחלב שנבלע בקדירה נאסר באיסור בשר בחלב וממילא אחרי זה כשהוא יוצא למ"ד מין במינו לא בטיל זה יאסור את החלב ומכח זה חידש שחשיב שהחלב שבקדירה הוא מקושר אם החלב שבדופני הקדירה ולכן הוא לא נאסר ובפשוטו הכוונה שממילא יש כאן את ההיתר הרגיל של טיפת חלב שנפלה על הקדירה שכיון שסופו להתפשט לא חל כאן איסור בשר בחלב דהינו ששני האוכלים מחוברים וכל שזה מתפשט לאחד מהם זה מתפשט לכולו [וכן הוא ביד יהודה סקכ"ט בד"ה והנה לדעות] והנה בפשוטו זה סיבה שגם על הבשר שבלוע בקדירה זה סיבה שלא יחול איסור דממ"נ עד כמה שהוא נכנס לתוך החלב הוא התפשט בהכל ועד כמה שהוא לא נכנס א"כ הוא לא התערב ואין לו סיבה להאסר אמנם עיין רעק"א תשובה ר"ז ופ"ג וכן הוא בפליתי סימן צ"ד סק"ה וכן הוא בחוות דעת סק"ו בסופו שזה רק סברא שהחלב שבא מבחוץ לא נאסר אבל הבשר נאסר [אמנם כתב רעק"א שזה תלוי בתוס' והרמב"ן הנ"ל האם שייך שאחד יאסר ללא השני] והנה בפשוטו הסברא שהבשר הבלוע בקדירה נאסר שזה כמו חתיכת בשר שנפלה בחלב שאפילו שביחס לכל חלב זה סופו להתפשט אבל ביחס לבשר כיון שתמיד יחשב שיש בו טעם חלב לכן הוא אסור וא"כ ה"ה כאן כיון שהבשר בלוע בקדירה ולא יצא ממנו והחלב נכנס בו אפילו שהבשר לא יכול להטעים החלב דהרי הוא מתפשט בכולו ואין בו שיעור נתינת טעם אבל החלב יכול להטעים הבשר אמנם בפשוטו צ"ע שהרי עיקר הסברא של מקושר שלכן אמרינן שזה לא התערב וצ"ל שיתכן לחלק שהבשר לא הטעים החלב אמנם החלב הטעים הבשר וצ"ע בזה והנה כל זה אם ננקוט כמבואר בחידושי רעק"א קי"ג. שתמיד הבשר נאסר מצד טעם החלב שקיבל והחלב נאסר מצד טעם הבשר שקיבל אבל אם נימא שבשר שקיבל טעם חלב החלב נאסר מצד שהוא טעם הבשר א"כ גם כאן אין סיבה שלא יאסר החלב שמטעים הבשר אם לא דנימא שגם על זה יש הסברא של סופו להתפשט אמנם עדין קשה שביציאתו גם כשהוא כלי שני יש כאן תערובת חלב אסור תוך הבשר וצ"ל שכיון שהוא לא מטעים הדבר השני זה כמו יבש ביבש וזה לא עושה חנ"נ וכמבואר בכו"ח סימן ל"ג [והנה יש עוד סברא לומר שהחלב שבכף נאסר שבאמת זה מתערב אבל מצד סופו להתפשט זה רק סברא שהוא לא אוסר הבשר אבל זה לא סיבה שהוא לא יאסר דהינו שהטיפת חלב שנפלה על הבשר היא נאסרת דסופה להתפשט זה רק סיבה שזה לא אוסר הבשר וצ"ע]

והנה אם נימא כנ"ל עיין יד יהודה שם שכתב לבאר שמה שצריך פעמים שישים זה מצד שבתחילה נכנס קצת בשר וחל איסור על החלב ואז יצא כל החלב שהוא אסור באיסור בשר בחלב ונכנס בשר והוא מתערב אם החלב וחל עליו איסור בשר בחלב והנה כאן על הבשר לא יכול כל זמן שהוא תוך הקדירה כיון שהוא מקושר ועד כמה שהחלב יכנס לבשר ממילא הוא יצא החוצה אמנם חוששים למבואר בתרומת הדשן שלאחר שהוציאו הכף מהקדירה וזה עדין כלי ראשון עכשיו הבשר והחלב מתערבים ונהיה כאן איסור בשר בחלב אמנם כל זה גם אם נימא שיכול לחול איסור בשר בחלב על אחד ללא השני וכתוס' ודלא כהרמב"ן אמנם לפ"ז יתכן שחלב שנופל בבשר ויש שישים כה"ג גם ביחס לחלב חשיב זה לא דרך בישול ולא חל על זה איסור ועיין לקמן מה שיש להקשות על דרך זו מהש"ך

והנה דעת הרשב"א שבשאר איסורים אפילו אם אין חנ"נ אבל החתיכה אסורה ומבואר בדבריו שפשיטא ליה שזה גם בבשר בחלב ותמה על רבינו אפרים שחילק בזה עיין בדברי ק"ח. אמנם בפשוטו החילוק פשוט שכל איסור עדין נשאר כאן איסור אבל למ"ד אפשר לסוחטו פקע האיסור וראיתי להעיר דאם נימא כנ"ל שחלב שנתערב בבשר גם אם יש שישים כנגדו אבל הוא אסור מצד שבו יש טעם בשר א"כ א"ש הרשב"א שתמיד יש בו קצת חלב שאסור באמת באיסור בשר בחלב אמנם בדעת רבינו אפרים בפשוטו מבואר שלא חשיב שיש כאן איסור וצ"ע בזה

ג] והנה בעיקר הא דמבואר כאן דצריך פעמים שישים אחד כנגד האיסור בשר בחלב שחל על החלב ואחד כנגד האיסור שחל על הבשר בשיעור הכף עיין [מטה יהונתן] ובשפ"ד סק"ה שהקשה הרי זה שני טעמים ונגד כל אחד יש שישים וממילא כל שיש שיעור ביטול כנגד אחד מהם מספיק וע"ש שכתב שמכאן מוכח שאיסור אחד אם שני טעמים צריך שישים כנגד שניהם וע"ש שזה רק דין דרבנן ויש שנקטו שזה סברא מיוחדת בשר בחלב כיון שהתורה אסרה את הטעם המעורב שכה"ג דנים שההרכבה של שני הטעמים זה החפצא של האיסור וממילא חשיבה כל מין במינו שצריך שישים כנגד שניהם אמנם עיין תרוה"ד דמפורש שהנידון של שני כפות זה לא רק בבשר בחלב אלא גם בחנ"נ של שאר איסורים ומבואר שתמיד זה מצטרף וצ"ע על הכו"פ שהובא בחוות דעת צ"ב סק"א שנקט שאחד מבטל השני ובזה ישב הקושיא למה בבשר שלע חלב מספיק שישים כנגד החלב ולא גם נגד הבשר ותירץ שנגד כל אחד יש שישים ודבריו נגד כל הדין המבואר כאן וצ"ע בזה

ד] מבואר בשו"ע לגבי תחיבת כף נודע לאחר תחיבה ראשונה מספיק שישים פעם אחד ומצד שזה כבר התבטל והקשה הש"ך הרי שיטת השו"ע שאומרים חוזר וניעור לגבי מין במינו ומין בשאינו מינו וא"כ למה שלא יצטרפו שני התחיבות וע"ש שכתב שכיון שכל הסיבה שמין במינו חוזר וניעור זה מצד אטו אינו מינו ממילא כאן שלא שייך הגזירה זה מותר דהינו שכיון שחנ"נ שחל מכח אותו איסור שאסרו תמיד זה מין במינו לכן זה לא סיבה לאסור והנה מבואר בדברי השו"ע שכל זה רק כשהוציא באמצע אבל אם לא הוציא זה ודאי מספיק פעם אחת ועיין שפ"ד ד' שהקשה למה לא נחוש שיצא פעמים ותירץ שבזה מודה השו"ע לסברת הרמ"א שכיון שזה לא נראה כשני זיתי איסור וומדאוריתא בטל דהרי מין במינו בטל לכן זה לא סיבה לאסור ורק בהוציא ס"ל שיש סיבה לאסור [והאריך בזה היד יהודה סק"ז] והנה צ"ב עוד עד כמה שכל הדין שמין במינו צריך שישים זה גזירה אטו אינו מינו א"כ גם ללא נודע אין סיבה עכשיו לאסור את המין במינו ולראשונים ששם זה לא אטו מין במינו אלא שזה סברא בעצם שרבנן רצו ביטול מצד עוצם מיעוטו א"ש ויתכן עוד ששם יש לא פלוג אבל כאן שזה כבר בטל והנידון לבטל הביטול בזה יש יותר סברא לומר הסברא הנ"ל וצ"ע בזה ובחזו"א כתב לדון על פי סברת הרמב"ן שבבשר בחלב כיון שכל האיסור הוא מצד חנ"נ ממילא בזה לא אומרים חוזר וניעור אמנם זה תלוי בנודע דללא זה שלא חל הביטול הוא עדין עומד באיסורו ועיין לקמן מה שנכתוב בזה

ה] ועיין רמ"א שכתב שלא צריך פעמים אלא מספיק פעם אחת והנה בתרוה"ד מבואר שזה מצד שיש צד להתיר מצד שלא חל חנ"נ בתוך הכלי ועוד סיבה מצד שזה מקושר וכל מה שזה יכול להאסר כשהוא מוציא אותו מהכלי ואז הרי הוא כלי שני והנה צ"ב למה שזה לא יאסר כשתוחבים אותו לתוך הכלי ראשון וצ"ל שאז זה מקושר ולפ"ז מוכח בפשוטו שגם טעם ישן יש דין מקושר דכאן יש הרי בליעה של בשר בחלב ישן בכף וזה דלא כחזו"א שבבליעה ישנה אין מקושר ועיין ש"ך סק"ו שהביא את התרוה"ד שלא חל חנ"נ בבלוע וכתב שאפילו שקי"ל לא כך אבל כאן אין להחמיר דהרי אפילו איסור שנפל לקדירה פעמים כתב הרמ"א לקמן שזה לא אוסר והנה צ"ב למה באמת שם זה לא אוסר ועיין ביאור הגר"א סק"כ שכתב שכיון שכל האיסור במינו אטו מינו וכאן זה לא שייך דתמיד זה מינו והנה בפשוטו זה טעם לבד שמספיק להתיר וכן הוא בפמ"ג וצ"ע א"כ מה צריך להגיע לצירוף שאין חנ"נ בבלוע ויש מקום לומר שזה לא מוכרח שיתכן שכל הסברא שם רק כי זה רק חנ"נ של שאר איסורים אבל בבשר בחלב שזה נהיה אסור בעצם בזה כתב החזו"א שלא שיך הסברא הנ"ל והש"ך ס"ל שבתור צירוף אפשר להתיר גם בבשר בחלב ולפ"ז בחתיכת בשר שנפלה בבשר פעמים יצטרכו באמת פעמים שישים [ועיין יד יהודה סק"ז שהאריך דבתרומת הדשן עצמו מבואר שיש סברא לאסור שני כפות רק בשר בחלב ולא בשאר איסורים דרק שם שיש איסור חדש זה סיבה לאסור] אמנם הפמ"ג כתב שהסברא לקמן וכן כאן שכיון שזה לא נראה שיש כאן שני כמויות של איסורים לכן זה מותר ועיין דגול מרבבה שכתב שאם ההיתר מצד הדין לקמן זה רק בנודע דהינו שנקט שזה מצד סברת הש"ך לעיל שזה גזירה אטו אינו מינו וזה רק סברא כלפי הדין חוזר וניעור ולא כלפי הדין שמין במינו צריך שישים

ו]בעיקר הדבר דמבואר בסימן צ"ח שחתיכה של איסור שנפלה ופלטה טעם והוציאה ונפלה שלא צריך פעמים שישים והבאינו לעיל שזה או מצד סברת הגר"א שכאן לא שיך הגזירה שמינו צריך שישים או כסברת הפמ"ג שכיון שזה אותה חתיכה לכן זה לא נראה שיש כאן כמות של איסור יותר גדולה ולכן זה לא סיבה לאיסור צ"ע א"כ למה בסימן צ"ב ס"א מבואר שחתיכת בשר שקיבלה חלב והחלב נפלט צריך שישים כנגד החלב ולא יועיל כפילא וצ"ע למה שכאן לא יהיה הסברא שלא יהיה כאן הגזירה של מינו אטו אינו מינו ולסברת הפמ"ג א"ש שכל סברתו שלא יצטרכו כפול אבל ביחס לחלב לבד צריך ועל זה לא שייך כפילא אבל לגר"א צ"ע ועיין יד יהודה סק"ב ד"ה ומזה נראה וצ"ע

ז] עיין חזו"א שהביא להקשות מהרמב"ן בכל חתיכת בשר שבלע טעם חלב וזה נאסר למה שלא יצטרכו כמה פעמים שישים כי זה בולע ופולט כל הזמן ותירץ הרמב"ן שלא אומרים חוזר וניעור ועיין חזו"א ט"ז ג' שהקשה הרי קי"ל שאומרים חוזר וניעור ועיין יד יהודה סק"ב שהקשה שהרי דעת הרמב"ן שאומרים חוזר וניעור ועיין חזו"א שם ובסימן י"ח סק"א וכן ביד יהודה שם שחידשו שלגבי איסור מחמת חנ"נ לא אומרים חוזר וניעור כיון שזה לא סיבת איסור עצמית אמנם צ"ע בשאר איסורים דהרי יוצא קודם כל האיסור ואחרי זה החנ"נ מיד מצטרף לאיסור בעצמו ועיין חזו"א י"ח א' שכתב שבאמת צריך טיפה יותר משישים נגד האיסור וממילא כל טיפה שיוצא מהחנ"נ זה עדין לא סיבה להצטרף וחידש עוד שבשיעור שישים כלול תמיד שזה קצת יותר ע"ש והנה בשאר איסורים א"ש שצריך קצת יותר אבל לכאורא בבשר בחלב כל שיצא החלב מהבשר ואין בו טעם אין כאן איסור לא בבשר ולא בחלב ומשמע בחזו"א שבטעם הבשר יש איסור וזה כנ"ל סק"א שלכן צריך גם נגד החלב שיצא ראשון לתוך הבשר והנה בפשוטו מהפוסקים סימן צ"ד שלא דנו כך משמע דלא כחזו"א אמנם ע"ש שביאר שזה טעם ההיתר רק השו"ע ס"ל שצריך ידיעה והרמ"א ס"ל שלא צריך ידיעה אמנם אין זה במשמעות הפוסקים כלל אמנם יתכן דס"ל שדנים כל יציאה כבת אחת וממילא כיון שאחרי שיצא פעם אחת ויש כנגדו שישים עכשיו בכל היציאה של החנ"נ בבת אחת זה צריך להצטרף וכל סברת הרמב"ן רק לגבי פעם שלישי ששם צריך להכנס ולצאת וזה כמו שני פעמים ובאמת הרמב"ן לא העמיד את קושיתו על פעמים אלא על כמה פעמים ודו"ק בזה

ח]בשו"ע מבואר שצריך שני פעמים שישים ועיין ש"ך שהקשה למה לא צריך כנגד כל התחיבות שהיו כאן ותירץ שהשו"ע הרי לא ס"ל חנ"נ בשאר איסורים ורק חנ"נ בשר בחלב ובזה חידש שכל שהחלב כבר נאסר לא חל חנ"נ על ידי תערובת חדשה וצ"ב טעם הדבר ובשו"ת חת"ס סימן פ"ב כתב לדון שכיון שאין בישול אחר בישול ממילא מה שכבר נתבשל אם בשר אין בזה עוד שם בישול אם חלב אחר והקשה היד יהודה סק"ז הרי הוכיח מגמ' שבשר שנתבשל לבד וחלב לבד וחזר ובישלם זה אוסר ולמה שכאן זה יהיה אחרת ובפמ"ג מבואר שזה סברא בדין חנ"נ דהינו שזה ודאי שגם חלב אסור שנתערב בבשר ונותן בו טעם זה אוסרו אבל אם יסחט ולא יהיה טעם בזה הרי הסיבה מדין חנ"נ וכל הדין חנ"נ רק אם שניהם היתר ונאסרו ולא אם אחד מהם בין כה אסור ובחזו"א כ"ב סק"א ב' ביאר שהרי מבואר ברמב"ם שעל בשר נבילה או טריפה לא חל איסור בשר בחלב כיון שאין איסור חל על איסור ובפשוטו אבל על החלב שבו יחול איסור אמנם יתכן דעת הש"ך וכן הוא בחת"ס סימן צ"ב שכל שלא חל על שניהם לא חל כלל וס"ל לש"ך שזה גם סברא אם זה כבר אסור מצד איסור בשר בחלב ועיין תוס' רי"ד ע"ז ל"ה. שהביא שו"ת הר"י מגאש דמבואר שאם אין איסור חל על איסור לא חל איסור בשר בחלב כלל וכן הוא ברמב"ן שם [ועיין יד יהודה סק"ז שביאר אחרת לגמרי בדעת הש"ך]

ועיין רעק"א תשובה פ"ג שהקשה שא"כ גם לא יצטרכו פעמים מצד שבתחילה כשתחב הכף החלב נאסר והבשר לא נאסר מצד שהוא מקושר ורק כשמוציא אז מתערב הבשר והחלב ונאסר והרי אז החלב כבר אסור וממילא שלא יחול איסור בשר בחלב וכתב הרעק"א שם שלרמב"ן שלא שיך שיחול איסור על אחד ללא השני א"ש שגם החלב הבלוע בכף לא נאסר עד היציאה ואז שניהם נאסרים ועיין חזו"א כ"ב ד' שתמה הרי בהכרח דהסמ"ק לא ס"ל כרמב"ן דא"כ לא צריך שישים כלל על החלב שיצא בתחילה וכנ"ל סק"א ב', והחוות דעת סק"ד כתב לבאר ביאור חדש בש"ך שעיקר כונתו שטעם בלוע שהוקלש זה כבר לא אוסר ולכן בפעם הג' זה לא יאסור שזה כבר טעם קלוש אמנם צ"ע כמו שהקשה רעק"א שגם פעם שניה זה לא יאסור ועיין חזו"א שדן שההקלשה חלה רק ביציאה ואז באין כאחד זה נאסר ואולי יש מקום לומר שאם זה נתערב לפני ההקלשה זה נאסר אמנם כאן הרי זה לא התערב שזהו יסוד דין מקושר וצ"ע אמנם עיין הגהות אמרי ברוך וכן בחזו"א שכתבו דבפשוטו לא קי"ל כלל שיש דין של הקלשה על ידי בישול של דברים אחרים וכל שלא היה הגעלה זה עדין אסור וכן הביא היד יהודה מהש"ך עצמו שאם זה לא רתיחה כמו הגעלה לא קי"ל הקלשה כלל ולכאורא היה מקום לומר שחוששים שבשר שבקדירה אפילו שהוא נכנס לתוך הכף אבל אולי הוא לא התערב כלל אם החלב ורק כשיצאו זה התערב וממילא רק אז חל עליו איסור בשר בחלב אלא שא"כ צ"ע שיצטרכו ג' פעמים דאולי לאחר היציאה רק חלק התערב אמנם יתכן שלזה אין מקום לחוש דממ"נ אם מתערב תוף הכף זה לגמרי מתערב ואם לא התערב זה לא התערב כלל וצ"ע

ט]בעיקר הא דמבואר בתרוה"ד שכיון שלאחר שהוציאו את הכף זה כלי שני לכן לא חל חנ"נ עיין יד יהודה סק"ט ובסימן ס"ט סקס"ג אות י"ב שהקשו שאפילו שאין כאן דרך בישול אבל זה לא גרע מתערובת רגילה שנתערב בשר בחלב צונן שיש בזה חנ"נ ועיין פמ"ג מש"ז ב' שדן שבבשר בחלב כל שזה לא דרך בישול לא חל כלל חנ"נ וכן הוא בהגהות אמרי ברוך על החוות דעת אמנם אין הדבר מוסכם ועין חכמת אדם מ"ד י"ג שנקט שיש חנ"נ ועוד שבתומת הדשן מפורש שדבריו גם בשאר איסורים ועוד שאם נימא שהחלב הבלוע בכף כן נאסר א"כ מצד תערובת איסור בשר בחלב צריך שיחול חנ"נ אם יש חנ"נ בשאר איסורים ועיין יד יהודה סימן ס"ט שכתב שכל הצד שזה לא יצא החוצה כי זה עומד במקומו וזה לא התפשט וא"כ זה גם לא התערב וצ"ע

י]לכאורא אם תחב הכף לאחר שתחבה בבשר בקדירה אחרת וחזר ותחבה בקדירה הראשונה כה"ג צריך פעמים שישים כיון שיש כאן עוד כמות איסור חדשה שלא היתה בקדירה הראשונה ועיין פתחי תשובה סק"ד שהביא מהחמודי דניאל שאם תחב לקדירה שאין שישים וחזר ותחב זה אוסר ומשמע שאם יש שישים זה מותר ויתכן שדעתו שאפשר לסמוך על סברות התרוה"ד לבד וממילא גם כאן זה כך דלא חל חנ"נ כי זה בלוע או מצד שזה כלי שני

י"א] עיין באר היטב סק"א וכן בשפ"ד ו' ובחוו"ד חידושים ו' דאם הוציא הכף אם תבשיל וחזר הכל לקדירה צריך שישים כל פעם נגד התבשיל שהחזיר דהינו שכל הקולא רק ביחס לתחיבת הכף שחזרה ובלעה איסור אבל כל שזה נבלע בדבר אחר אין את הקולא ועיין יד יהודה סק"י שאם היה נודע התערובת שכאן יש את הסברא שלא אומרים חוזר וניעור כה"ג זה בטל והנה לכאורא לגר"א שהסברא שכיון שזה חנ"נ מאותה קדירה אין כאן הגזירה של מין במינו א"כ כמו שזה סברא ביחס לכף זה גם ביחס לתבשיל ורק לפמ"ג שכל הסברא כי לא נראה שיש כאן איסור חדש יתכן שכאן כיון שיש כאן חנ"נ על עוד כמות חשיב שיש כאן איסור חדש וכנ"ל

י"ב] מבואר בשו"ע שאם כלי שיש בו נטל"פ אפילו שאין בו שישים זה לא אוסר וצ"ע למה לא נימא שזה מספיק סיבה שיחול איסור על מה שיש לו טעם טוב ובפשוטו הביאור שכיון שהטעם הלא טוב בבטל בטעם הטוב חשיב שאין כאן איסור בשר בחלב אמנם צ"ע בקדירה שיש בה בשר נטל"פ וזה בלע חלב שאינו נטל"פ אם אין שיעור ביטול בטעם שאינו טוב כגון שהוא הרוב למה שזה לא יאסר אם לא דנחדש שנטל"פ זה עצמו מחסר בדרך בישול ועיין תוס' קי"ב. דמבואר שהכלי אינו בן יומו נאסר ויתכן שזה מטעם הנ"ל וצ"ע בזה ובאו"ש פ"ט ממאכלות אסורות נקט שהבליעה כל זמן שהיא בכלי אינה פגומה ולפ"ז יש לדון שיחול בב"ח אמנם צ"ע למה כשזה יוצא הוא לא יאסור אם לא כאחרונים שאם הבשר פגום גם החלב לא אוסר וצ"ע

י"ג] עיין ש"ך סק"י שכתב שכף חולבת שתחבה לתוך כף של בשר שזה נאסר אם תחת לתוך ירקות לאחר מעת לעת מהחלב זה עדין אוסר מחמת הבשר ובפשוטו הטעם שכיון שחל כאן בשר בחלב לא איכפת לן מה שהחלב נטל"פ דהבשר האסור ניכר ועיין חוות דעת שלשיטות שנפרד לגמרי פוקע האיסור אבל נטל"פ בפשוטו לא חשיב שאין כאן אוסר אלא זה כמו ביטול בשישים וע"ש מה שהוכיח אמנם עיין בהגהות רעק"א על החוות דעת סימן ק"ג דהש"ך לשיטתו אין שום ראיה שזה לא חשיב שאין כאן אוסר אמנם לדעת הש"ך דפסק שבשר בחלב גם אם נפרד לגמרי אסור א"כ לכאורא ודאי צדקו דבריו שגם אם החלב נטל"פ אבל כבר חל איסור על הבשר והא לא נטל"פ צ"ע רעק"א שדן שיהיה לא כך

אמנם עיין חוות דעת שכתב שכיון שקי"ל להקל כתרומת הדשן א"כ לא חל כאן בשר בחלב א. מצד שבכלי לא חל חנ"נ וגם אם חל אבל כל זמן שזה מקושר לא חל על הבשר איסור ולאחר שהוציא הכף זה כבר כלי שני א"כ הבשר לא נאסר לעולם ורק החלב נאסר וכנ"ל שהוא לא מקושר אמנם עיין בגליון רעק"א שדן שכל מה שסומכים על סברת התרומת הדשן רק מתי שזה במין במינו ואין כאן נידון דאוריתא אבל כאן שזה נפל בירקות ויש כאן צד של איסור דאוריתא ס"ל לש"ך שאין לסמוך על דברי התרוה"ד אמנם עדין לא קשה למה דחה דברי הב"ח בשני ידיים אחרי שלדעת התרוה"ד צדקו דבריו

י"ד]בהא דמבואר בשו"ע שאם אין שישים הכל אסור בהנאה עיין בית מאיר שלמכור הכלי לגוי או לבשר בצורה שאין נותן טעם לא חשיב שנהיה כלל וכן אם זה נטל"פ וכתב שהכונה שאסור לבשל בכלי זה כי זה אסור באכילה אבל לא שיש כאן הנאה ע"ש

ט"ו] מבואר בפוסקים שמותר לחמם מים בכלי שיש בו בשר בחלב לרחוץ ראשו ומבואר שבחנ"נ של בשר בחלב אין בזה איסור הנאה ועמד על זה החוות דעת סימן פ"ז עוד מבואר שאין כאן איסור בישול בשר בחלב מצד הבליעות שתוך הקדירה כמבואר ביד אברהם ס"ג ועיין רעק"א תשובה ר"ז שזה ודאי לא דרך בישול אלא שם חידש שגם בשר שנכנס לחלב שבקדירה זה לא דרך בישול ובזה יש חולקים ע"ש ביד אברהם וצ"ע ולכאורא בתוחב כף בשר בחלב ויש שישים ראוי שלא יוציא הכף עד שיצטנן דאם יוציא יחול בישול בשר בחלב על החלב שתוך הכף אמנם לנ"ל שני בליעות אין זה דרך בישול אין בזה איסור וצ"ע

**סוגיא דמעמיד בשאר איסורים ובב"ח**

**[יש כאן שני סוגיות א. מתי יש לחלב הקיבה שם חלב ב. דיני מעמיד בשר איסורים ובב"ח]**

**חולין קטז. מתניתין - קטז: מתניתין**

**ע"ז לה. ושמואל אמר - לה: דרש [וע"ש בתוס' רי"ד באריכות]**

**סימן פ"א ס"ו, פ"ז ס"ט - י"א, או"ח סימן תמ"ב ס"ה**

**והאריכו בגדרי מעמיד החת"ס ס' פ"א וביד יהודה סימן פ"ז סקכ"א ועיין חידושי רעק"א ובתשובה סימן ר"ז ובחזו"א סימן ט"ו סק"ט י'**

**בדין חלב הקיבה [סימן פ"א ס"ו, פ"ז ס"ט]**

**א. בדין חלב הקיבה – עיין רש"י וברמב"ן בחידושיו ובמלחמות ובר"ן שהובאו שיטות הראשונים [ועין תוס' רי"ד ע"ז כ"ט בישוב הסוגיא בע"ז לרש"י]**

**ב. האם לר"ת למשנה ראשונה אסור בקרוש – עיין תוס' בע"ז ל"ה. ובמהר"ם שם [וכן הוא בפשוטו ברמב"ן במלחמות] ועיין רשב"א בתוה"ב נ"ה. ובבד"ה שם וכן פ"ה. [וכן הוא במאירי] ועיין יד יהודה פ"א סקי"ט בד"ה לשיטת מה שביאר בשיטת ר"ת ועיין מטה יהונתן פ"ז ס"ט**

**ג. בביאור כוונת המשנה כנוס במעיה לרי"ף – עיין רמב"ן ובבד"ה ש"ג נ"ה. ועיין יד יהודה ד"ה וגם ובקצר ל"ט**

**ד. האם לשיטות שיש לקיבה שם חלב הוי דאוריתא – עיין באר היטב סימן צ' סקכ"ב במוסגר וכן הוא בשער המלך פט"ו ממאכ"א ה"ו בסופו ועיין יד יהודה בשם החינוך בד"ה וראיתי אמנם זה לשיטות שחולקים על רש"י ע"ש ובמה שהביא מהגהות איסור והיתר ועיין רש"ש**

**ה. לדעת הרי"ף מה זה שונה ממי רגלי חמור – עיין ביאור הגר"א סק"כ וסק"ד ועיין יד יהודה בד"ה וכן נמי**

**נ"ב. יום ד' מתחילים דיני מעמיד [מי שלא הספיק החלק הראשון אפשר לדלג עליו הוא ענין לעצמו]**

**בדין חלב הקיבה [סימן פ"א ס"ו, פ"ז ס"ט]**

א] מבואר בגמ' דחלב שנמצא בעור קיבת נבילה למשנה ראשונה זה אסור ולמשנה אחרונה זה מותר ולכן ר' יהושע בתחילה ביאר שגבינות עכו"ם אסור כי מעמידים בקיבת נבילה אמנם חזר בו שזה לא סיבה לאסור והנה מבואר במשנה שכשירה שינקה מהטריפה אסורה וביאר רש"י שזה ודאי שזה לא מאבד שם חלב ורק שלמשנה ראשונה זה היה מקבל הדינים של הנבילה ולמשנה אחרונה אין כזה הלכה אמנם גם למשנה ראשונה זה לא היה מפקיע הדינים הקודמים וכמבואר בגמ' שאם יונקת מטמאה זה אוסר אפילו בשחוטה והנה לשון הגמ' בע"ז ל"ד: פירשה בעלמא ועיין בבד"ה בית ב' שער ג' נ"ה. וכן ביאר בתוס' רי"ד ע"ז כ"ט: שהכונה שזה לא חלק מהבהמה והביא את לשון הגמ' בב"ק פ"ז על ביצת תרנגולת שזה פירשא והכונה שזה לא חלק מגופה והנה הא דלמשנה ראשונה החלב של נבלה אסור לשון רש"י שזה כגופה ובפשוטו הוא סברא דאוריתא וכן הביא היד יהודה מהתורת חיים בע"ז אמנם בלשון הרמב"ן משמע שזה רק דין דרבנן והיה מקום לדון שבקיבת טריפה שיך לדון שזה יוצא וכדין מי רגלי חממור משא"כ בנבילה שכל האיסור חל במיתתה ועל חלק זה לא חל איסור

ב] אמנם בגירסתינו מבואר בגמ' שגם חלב כשירה שינקה מהטריפה אפשר להעמיד בה והטעם שזה פירשא בעלמא וכן נקט הרי"ף דהינו שפקע מזה שם חלב ולכן אין בזה איסור בשר בחלב ולכן כתב הרי"ף שהגמ' לעיל ק"ט: שאומרת שיש בזה איסור זה רק למשנה ראשונה וכן כתב שכשירה שינקה מהטריפה מותר להעמיד בחלבה אמנם קשה דבמשנה מבואר שאסור והגמ' מעמידה המשנה כמשנה אחרונה ועיין רמב"ן שכתב ביאור אחד שהמשנה מדובר שרוצה לאכול החלב לבד ובזה יש חומרא דרבנן שמא יאכל חלב טריפה אמנם עד כמה שזה בתערובת לא גזרו כלל עוד כתב הרמב"ן לבאר שכונת הגמ' שרק הסיפא דטריפה דינקה מהכשירה זה כמשנה אחרונה אבל כל השאר זה כמשנה ראשונה והנה בלשון הגמ' מבואר שכשירה שינקה מהטריפה מותרת וכל שכן טריפה שינקה מהכשירה והסברא שאם הדין פירשה זה מפקיע איסורים כל שכן שמה שזה חלק מגופה זה לא סיבה לאיסור דעד כמה שזה חלק מגופה א"כ זה פירשא בעלמא והנה צ"ע דהמשנה נקטה להגיד ההיתר בצורה של טריפה שינקה מהכשירה והגמ' אומרת שזה כ"ש הפוך ועיין מלחמות שמצד הגדרים שלפירשה זה כ"ש אמנם היה מקום לאוסר בטריפה שינקה מהכשירה מצד גזירה דרבנן ולכן המשנה נקטה בכזה אופן

ג] אמנם הראשונים הביאו מר"ת שכתב לחלק דהמשנה שאסרה חלב כשירה שינקה מהטריפה מדובר בחלב צלול והפסק המבואר בגמ' מדובר על חלב קרוש שזה באמת פירשא בעלמא והנה בתוס' ע"ז ל"ה. מבואר שהגמ' כבר בתחילה ידעה שבמה שקרוש שזה פירשא וזה גם למשנה ראשונה וכל הנידון היה בחלב צלול דלמשנה ראשונה זה אסור ולמשנה אחרונה זה מותר ולפ"ז מבואר בתוס' שהויכוח בין ר' ישמעל לר' יהושע זה היה בהעמדה בחלב צלול או שתמיד בקרוש יש קצת צלול דהעכו"ם לא מקפידים לברר הכל ולפ"ז א"ש שר' ישמעאל הוכיח מעולה והכוונה מהחלב הצלול שבו ועיין תוס' בע"ז ל"ה. שהקשו לפ"ז למה הגמ' שואלת סתירה משמואל על שמואל שתעמיד שמה שאמר שדוקא עור קיבה דמדובר בקרוש ומה שאמר בחלב הקיבה דמדובר בצלול והכל למשנה ראשונה ועיין רמב"ן במלחמות אצלינו שגם נראה שנקט כך בדעת ר"ת והקשה כקושית התוס' אמנם בדבריו מבואר שלא מעמידים אלא בחלב קרוש ולכן נקט שר' יהושע סבר שגם הקרוש אסור ולכן הקשה למה ר' ישמעאל הקשה עליו מעולה בצלול שיקשה סתם שקרוש זה פירשא בעלמא והנה מה דנקט הרמב"ן שר' יהושע אסור גם קרוש כי נקט שעשית גבינה זה בקרוש אמנם צ"ע שיש כאן שני מחלוקת בין ר' ישמעאל לר' יהושע ואיפה יש רמז לזה וצ"ל שהלשון שרפה חיה ודאי משמע שמדובר בצלול ומהא דסתם העמדה זה בקרוש בהכרח שס"ל גם לסברא שפירשא בעלמא ויתכן שאם זה לא פירשא בעלמא כיון שזה קרוש זה סיבה להאסר דכה"ג הוי ודאי חלק מגופה וצ"ע

אמנם עיין מהר"ם בע"ז וכן דייק היד יהודה מדברי הרשב"א בתוה"ב נ"ה. פה.: וכן הוא במאירי בסוגין שלמשנה ראשונה באמת גם קרוש אסור וגם צלול ולמשנה אחרונה בשניהם זה לא סיבה לאיסור מצד שזה בקיבת נבילה אמנם אם זה מגיע מטריפה בזה בצלול זה סיבה לאסור וצ"ב מה קשור שני החזרות א. שזה לא מקבל הדין של הנבילה ב.שזה פירשא [ואין לומר שצלול גם למשנה ראשונה לא נאסר דהרי הגמ' אומרת מפורש שהמשנה שמדובר בצלול זה למשנה אחרונה] ובפשוטו הביאור כמו שביאר היד יהודה שלמשנה ראשונה שזה לא נהיה פירשא בעלמא א"כ יש כאן עדיין הדינים של קודם וכן זה סיבה שיקבל את דיני הנבילה שיש לזה תורת אוכל וזה גם כחלק מהנבילה וגם בצלול אפילו שמה שזה חלק ממנה זה לא סיבה להפקיע הדינים הקודמים אבל יש כאן גם סיבה לחלות דיני איפה שזה נמצא משא"כ לאחר שחידשו שכל שזה בטל לגופה זה נהיה פירשא בעלמא א"כ בטריפה שינקה מהכשרה ממ"נ אם זה לא בטל לגופה אין סיבה לאסור ואם זה בטל לגופה א"כ זה פירש בעלמא [וזהו לשון הרשב"א ממ"נ] אמנם בכשירה שינקה מהטיפה בזה כל שזה לא בגדר פירשא אין סיבה שיחול היתר והנה עיין רשב"א בתוה"ב שהקשה מה ר' ישמעאל שואל מכהן שדעתו יפה שורפה חיה דמשמע שזה בצלול ואין כונתו שבצלול אין נידון של משנה ראשונה דהרי מפורש בגמ' שהשמנה בחולין של צלול זה למשנה אחרונה דהינו שלמשנה ראשונה בינקה מהכשירה זה אסור אלא שהוקשה לו אולי רק בצלול שזה לא היה חלק מגופו לא חל האיסור אבל במקום שזה חלק מגופו חל האיסור דהינו שאולי אין היתר של פירשא אמנם כל קושיתו איך הגמ' מדמה אבל אליבא דאמת ודאי שיסוד ההיתר על שנהם אותו דבר וכנ"ל צ"ל שהגמ' הבינה שאם אין סברא של פירשא זה ודאי סיבה לאסור

ד] והנה עיין ביאור הגר"א פ"א סק"כ שהקשה הרי לשון המשנה שזה כנוס במעיה ולא שזה פירשא בעלמא דהינו דבפשוטו יסוד ההיתר לרי"ף שזה כפרש שאין לו שם אוכל וכן הוא בלשון הב"י והש"ך סימן פ"ז והקשה הרי המשנה אומרת טעם אחר ובפשוטו צ"ע יותר דהרי בפשוטו זה ראוי לגר עיין יד יהודה שהאריך בזה ובפשוטו צ"ל כמבואר ביד יהודה בקצר ל"ט ובארוך בד"ה וגם, שיש כאן סברא שדבר שעבר עכול בבהמה זה מפקיע הדינים שהיה לזה קודם אמנם כיון שזה לא נוצר מגוף הבהמה אלא זה דבר חיצוני זה לא סיבה שיחול על זה דיני הבהמה וזה הלשון כנוס במעיה אמנם עדין צ"ע דבגירסתינו מבואר שזה כ"ש מהא דפקע איסור טריפה שלא יחול איסור ומשמע שיסוד ההיתר דזה פרש שאין לו שם אוכל אמנם עיין לשון הרמב"ם דהרי זה כמותרי הגוף דהינו שיש כאן הלכה שדבר שזה מותרי הגוף זה סיבה שלא יהיה על זה איסורי מאכלות או שאר דיני הבהמה ולפ"ז צ"ע הלשון כנוס במעיה ועיין רמב"ן דמשמע שכיון שזה דבר כנוס בה ולא מעיקר גופה לכן אין לזה שם אוכל וא"ש על דרך הרמב"ם

ה] והנה עיין ביאור הגר"א סק"כ שהקשה שמי חמור של בהמה הרי זה אסור וכתב שהרמב"ם לשיטתו שזה מותר א"ש ועיי סק"ד שם שכתב שסוגין זה המקור של הרמב"ם להתיר אמנם לרוב הראשונים שזה אסור צ"ע החילוק ועיין יד יהודה בד"ה וכן שכתב שקושיא זו קשה גם על רש"י דהרי בטריפה שינקה מהכשרה רש"י מודה שזה מותר ומה זה שונה ממי רגלי חמור שזה מים שנכנסו וזה נאסר אמנם הביאור דזה ודאי שיש לחלק ששם זה נחשב שזה מתמצה מגופה וכאן לא אמנם לגבי הסברא שחל היתר שפקע מזה שם חלב ואיסור טריפה מצד שזה פרש דהינו שפקע מזה שם אוכל בזה קשה ממי רגלי חמור שיש על זה שם איסור והרמב"ם באמת בשניהם התיר דיש חלות היתר על דבר שהוא מותרי הגוף אמנם לשאר הראשונים צ"ע

ולענין הלכה השו"ע פסק כרי"ף שבין צלול ובין קרוש זה תמיד מותר והרמ"א כתב להחמיר כר"ת שצלול שמגיע מטריפה אסור והש"ך הביא מהמהרש"ל להחמיר כרש"י וכן משמע ביאור הגר"א

ו] בפשוטו לשיטת רש"י שלחלב הקיבה יש שם חלב ואסור לבשלו בבשר זה איסור דאוריתא וכן הוא בסתימת הפוסקים שלכן כתבו להחמיר כרש"י אמנם עיין באר היטב סימן צ' סקכ"ב במוסגר שנקט שיש כאן ההיתר של חלב שחוטה וזה רק נידון מדרבנן וכן הוא בשער המלך פט"ו מאכלות אסורות ה"ו והוכיחו מזה שס"ל לרש"י שגם באיסור דרבנן מין במינו לא בטל [ועיין יד יהודה ד"ה וראיתי שהביא כן בשם הגהות איסור והיתר] אמנם בפשוטו דבריהם צ"ע כמו שהקשה המנחת חנוך מצוה רי"ג דהרי הגמ' ק"ט: מחלקת בין חלב הכחל שכאן זה כנוס במעיה דהינו שחלב הכחל שנותר כאן כל שלא יצא לא חל עליו שם חלב אבל כאן שכבר חל עליו שם חלב עד כמה שנשאר עליו שם חלב ודאי שהוא אסור מדאוריתא והנה בחינוך כתב שיש לזה שני סיבות להתיר א' שזה פירשא ב. שזה חלב שחוטה ועיין יד יהדה שלשיטת שס"ל שחל על זה עיכול דהינו שמצד השם חלב של קודם פקע מזה ובזה יש לדון שלמעשה זה מציאות של חלב שבמעי בהמה ובזה כתב שיש כאן היתר כיון שזה שחוטה ובאמת היה מקום לומר שהסברא של שחוטה שזה משהו טיבעי שלכן אין לזה שם חלב עדין אבל כאן זה לא שייך אמנם מדבריו מבואר לא כך

**סוגיא דמעמיד בב"ח ובשר איסורים**

**סימן פ"ז ס"י י"א, סימן תמ"ב ס"ה**

**א. האם איכא לדין מעמיד בב"ח ובשאר איסורים – עיין תוס' צ"ט: ובתוס' רי"ד בע"ז ל"ה. תשובת הרימ"ג [והובא ברמב"ן ור"ן בע"ז ועיין תוה"ב צ.] ועיין הגהות מימוני תשובה ח' תשובה של ר' אברהם בן רבינו שמשון [והאריכו בזה הפר"ח סימן צ"ח סק"ז בתוך הדברים והיד יהודה סימן פ"ז סקכ"ה]**

**ב. בביאור סברת הרימ"ג שחלוק בב"ח משאר איסורים – ט"ז או"ח סימן תמ"ב סק"ד וביד יהודה סקכ"א**

**ג. האם בשר בחלב זה מדין ביטול – עיין גמ' ק"ח. ועיין תוס ע"ז ס"ה: ובנדה ס"א ובראש הלכות כלאים סימן ה' ועיין שו"ת רעק"א תשובה ר"ז בד"ה הנה י"ל [ועיין עוד בדרו"ח ק"ח.] ועיין תוס' יו"ט שקלים פ"א מ"א ובלשון רש"י ע"ז ע"ד. במשנה**

**ד. למה אין חנ"נ בחלב שנבלע בעור הקיבה וממילא יאסור מדין מעמיד – ש"ך סק"ל [ובריטב"א בחולין מבואר שלא כדבריו] חידושי רעק"א קט"ז: ועיין בארוכה מש"כ תשובה ר"ז ובשו"ת חת"ס סימן פ"א יד יהודה סקכ"א ובחזו"א ט"ו סק"ט באריכות**

**ה. בטעם לחלוק על הרימ"ג שאין דין מעמיד בב"ח – יש"ש פ"ח סימן ק"ו**

**. בדין ב"ח מדרבנן האם נאסר בהנאה – עין מרדכי מה שדיק מסוגין וכן הוא ברי"ד ועיין גליון רעק"א ובגר"א ריש סימן פ"ז**

**ו. האם איכא חנ"נ בב"ח דרבנן – גליון רעק"א צ"ב ס"ד ובגליון החוות דעת פ"ז ג' [שפ"ד צ"ב ט"ו ט"ז פר"ח צ"ב י"ז יד יהודה צ"ב בקצר סקכ"א ל"ה] ועיין גליון רעק"א ק"ג סק"ב בשם המנחת יעקב ועיין סימן צ' ס"א**

**ז. בדין תערובת בשר בחלב שלא בדרך נתינת טעם – יד יהודה צ"ב סקכ"ה בסופו ועיין חזו"א ט"ו סק"ט במוסגר**

**ח. בדין מתבל בב"ח – ט"ז צ"ח סקי"א וע"ש יד יהודה סקכ"ב**

**ט. בדין מעמיד אם הוא מדרבנן ובגדר הדבר – רמב"ם בפיה"מ ע"ז פ"ב ובערלה פ"ב ובדבריו פט"ז ממאכ"א הכ"ו ועיין לשון התוס' רי"ד בע"ז בד"ה ולי נראה ובמהד"ב שם ועיין מרדכי בע"ז סימן תתכ"ט ועיין מג"א סימן תמ"ב סק"ט מה שדייק מהטור ובמה שדחה החק יעקב בגדר דין מעמיד [הובא בקצרה בפמ"ג א"א ט'] ועין עוד מה שהביא המג"א שם מהראב"ן ומה שתמה על זה במקור חיים סק"ו ובמה שביאר בזה ועיין יד יהודה סקכ"ומה שכתב בזה] והאריך בדרי מעמיד ביד יהודה סקכ"א ובקצר סקנ"ב**

**י. בדין תערובת מעמיד לאחר פסח – מ"ב סימן תמ"ז ס"ק ק"ו ועיין חזו"א קי"ט סקכ"ד ועיין א"א תמ"ב סק"ט ועיין סימן תמ"ח שע"ת סקי"א**

**י"א. מה נחשב מעמיד - עיין סימן קי"ד ס"ו לגבי שמרים ובפתחי תשובה שם ועיין שע"ת סימן תמ"ח ס"ו שע"ת סקי"א באריכות ובנודע ביהודה תנינא סימן כ"ו בתחילתו ועיין יד יהודה סקכ"ה בסופו מה שהביא משו"ת הרמ"א**

**י"ב. בדברי הרשב"א ח"ג סימן רי"ד [הובא בב"י סוף סימן קל"ד] שדבר שרגילים לערב אסור גם ביותר משישים - עיין מג"א סימן תמ"ב סק"א מה שהביא מהרשב"א ורבינו ירוחם ומהרא"ש בע"ז פ"ה ס"ל ועיין גר"ז תמ"ב ס"ו ובקו"א שם הובא במ"ב סימן תמ"ז שער הציון י"א ועין מחצית השקל תמ"ב סק"א ובתמ"ז סקמ"ה מה שביאר בכוונת הרשב"א**

**י"ג. האם קי"ל כסברת הראב"ד שבאיסרי עכו"ם אוסר בכל שהוא – עיין קט"ו ס"ג ובנודב"י תנינא ס"ו**

**י"ד. בדין מלח שנעמד בדם – עיין פר"ח סוף סימן ק"ה מה שהביא מהרמ"ע ועיין יד יהודה פ"ז סקכ"ה בד"ה ומחמת**

**ט"ו. בדין קיבה שנקרש לאחר מיתה – יד יהודה סקכ"ג**

**ט"ז. בהא דהקיבה לא נאסר מצד בליעת הבשר שבו – עיין יד יהודה סקכ"ב**

**בדין מעמיד בב"ח ובשאר איסורים**

א] מבואר בגמ' שהטעם שאסרו גבינות עכו"ם מצד שמעמידים אותם בעור נבילה ומבואר שגבינה שנעמדה באיסר אסורה והנה במשנה מבואר שהמעמיד בעור כשרה אם יש נותן טעם אסור ואם לא זה מותר והנה כאן יש הגבלה של נותן טעם אמנם בגמ' של מעמיד לא משמע שיש הגבלה של נותן טעם ומצאנו בזה שלש שיטות הראשונים א. דעת ר"ת [ועיין יד יהודה שהאריך שזה דעת רוב הראשונים] שאין הלכה מיוחדת של מעמיד אלא שאם זה נותן טעם זה אסור ואם לא זה מותר וצ"ל שסתם העמדה זה בנותן טעם ועיין פר"ח צ"ח ז' שתמה דהגמ' אומרת מפני שמעמידין בשרף ערלה ולא הוזכר בדין העמדה שזה רק אם זה נותן טעם והנה הגמ' ל"ה. מבואר שמעמידים בקיבת ע"ז אסור וזה גרע ממוריס ששם זה בגלל תערובת יין נסך וזה מותר בהנאה והגמ' מבארת שכאן כיון שזה אקומי קא מוקים זה נחשב כאילו זה בעין ובפשוטו מבואר שאפילו שאין בזה נותן טעם בכל אופן כיון שזה מעמיד זה אסור ועיין יד יהודה ובפר"ח שכתבו שבאיסורי הנאה לכו"ע מעמיד אסור דשם הרי כל שנגרם מהאיסורי הנאה זה סיבה לאסור וכמו בגד שארגו בכרכר של ערלה וכמו ביש שבח עצים בפת

ב. דעת הגהות מימוני תשובה ח' שבאמת יש הלכה של מעמיד וזה בין לגבי איסור בשר בחלב ובין לגבי שאר איסורי תורה ומה דהמשנה נקטה אם יש נותן טעם דכאן מדובר שזה מעמיד אם עוד דבר והוי זה וזה גורם ולכן רק אם יש טעם זה אסור אבל מצד מעמיד אין סיבה לאסור ולפ"ז אם יש באיסור לבד להעמיד שבזה נקטו הפוסקים שזה וזה גורם אסור יהיה אסור ובתוס' רי"ד בע"ז במהדורא תנינא וכן במרדכי מבואר שביאר שכונת המשנה נותן טעם זה שיעור העמדה שכל שזה מעמיד זה עצמו בכלל השיעור של נותן טעם [ולפ"ז מבואר שמעמיד זה מדין נותן טעם]

והנה צ"ב לשני שיטות אלו למה שמואל נקט מפני שמעמידין בעור קיבת נבילה ולא מצד בשר בחלב הרי זה אותו דין והתוס' תירצו כיון שזה דרבנן דהרי כאן זה לא דרך בישול לכן העדיפו לנקטו טעם שזה דאריתא ועיין רמב"ן בע"ז שהקשה שהרי הגמ' אומרת בע"ז מפני שמעמידים בחומץ שזה רק דרבנן אמנם יתכן שאם אפשר לומר דאוריתא זה עדיף והרמב"ן והתוס' רי"ד דנו שהגמ' האמת נקט כיון שמתי שזה נבילה אין איסור חל על איסור ולא חל איסור בשר בחלב [ומבואר שנקטו שגם על החלב לא חל איסור] אמנם הקשו על זה דשמואל ס"ל שבב"ח חל על נבילה עוד הקשו שעד כמה שיש חשש של בב"ח א"כ זה סיבה לאיסור הנאה והגמ' שם לא שאלה מצד איסור הנאה ועיין מרדכי הובא בב"י סוף הסימן שכתב שמכאן מוכח שכיון שזה לא דרך בישול זה לא עושה איסור הנאה אמנם לרימ"ג ולתוס' שכאן זה דרבנן אין ראיה עוד הקשו הראשונים למה שלא יועיל טעימה ועיין רמב"ן ושאר ראשונים שבאיסורי עכו"ם אסור אפילו בכל שהוא שלא חילקו בזה

ג. אמנם הראשונים הביאו מהרימ"ג שכתב לחלק בין בשר בחלב לשאר איסורים דבכל האיסורים יש הלכה של מעמיד ושם אפילו אם זה לא נותן טעם זה אסור אמנם בבשר בחלב שכל אחד בעצמו זה היתר ורק על ידי התערובת זה נאסר בזה מעמיד זה לא סיבה לאסור ובביאור החילוק בט"ז סימן תמ"ב מבואר שזה סברא שדבר שהוא היתר אין על זה דין מעמיד ולכן הקשה למה חמץ שהוא מעמיד בנתערב קודם פסח זה אסר ותירץ שבזה אומרים חוזר וניעור אמנם בפשטו הביאור שמעמיד זה גם בהיתר שזה לא בטל אלא שלגבי בשר בחלב מבואר בגמ' שכל האיסור הוא רק בנותן טעם וכל שזה לא נותן טעם זה לא נחשב כדרך בישול וממילא אין כאן סיבה לאיסור בשר בחלב אפילו שזה לא בטל והאריך בזה בהגות ברוך טעם לפלתי ועיין בשו"ת רעק"א סימן ר"ז [ויש מקום לבאר וכן קצת משמע בלשון הרימ"ג שגדר מעמיד שזה כאילו עומד לעצמו וממילא כל צרת הדין שלא בטל זה מצב הוא לא סיבה לדין בשר בחלב שיסודו שאחד מטעים את השני והם כדבר אחד]

ב] והנה כתב הרמ"א שאם היה חלב צלול והעמידו אם עור הקיבה כה"ג זה נאסר בבשר בחלב וצריך שישים בשאר החלב נגדו ועיין ש"ך סק"ל שתמה דעד כמה שכבר חל על זה איסור בשר בחלב א"כ היום זה כמו כל חפצא של איסור שזה צריך להאסר אם זה מעמיד מצד מעמיד וע"ש שכתב שכיון שזה לא אסור מחמת עצמו אלא רק מחמת תערובת כה"ג זה לא סיבה למעמיד ומבואר בדבריו שנקט שיתכן שזה סברא אפילו באיסור בשר בחלב דאוריתא אמנם גם אם בדאוריתא זה לא סברא אבל כאן שזה לא דרך בישל זה ודאי סברא שלא יהיה בזה דין מעמיד עכ"ד והנה צ"ב עיקר סברתו שזה בדאוריתא ולכאורא הביאור כמו שהביא היד יהודה סקכ"א בד"ה מיהו בגוף מכמה אחרונים שביארו שכיון שכל האיסור בשר בחלב זה רק שניהם יחד ממילא כאן החלק המעמיד עליו לא חל התערובת דהבשר המעמיד תכונתו שנה ועומדת לעצמה דהינו שהחלק המעמיד זה לא חלקי הטעם ע"ש שהביא כן מספר התרומה סימן ע"א ועל דרך זה הוא בחזו"א סימן ט"ו סק"ט' י' אמנם אם זה רק בב"ח דרבנן צ"ב הסברא בזה ועיין רעק"א ויד יהודה סקכ"א ד"ה ומיהו שכתבו שהיה מקום לומר שבכונת הרמ"א שכיון שיש דעות שחלב צלול או לא חלב וכן יש דעות שכל מעמיד זה בנותן טעם א"כ במקום שיש להקל בשני הקולות אין סיבה להחמיר

ג] אמנם עיין רעק"א תשובה ר"ז שהקשה שהרי העור בלע חלב וחל עליו איסור בשר בחלב ואחרי זה הוא מטעים את החלב וחשיב מעמיד באיסור בשר בחלב ובהכרח כסברת הש"ך דכאן שזה רק מדרבנן אין לו חומרת מעמיד אמנם עיין חת"ס תשובה פ"א שכתב לדון שלא היו מכניסים את עור הקיבה עצמו אלא סוחטים הציר ממנו ונותנים את זה בתוך החלב וממילא אין כאן חתיכת בשר שבלועה בחלב שנאסרה והיד יהודה ביאר שמדובר תוך מעת לעת ולכן החלב משך כח ההחמצה אבל העור לא בולע מהחלב וא"כ לא חל איסור בב"ח על עור הקיבה והנה שני התירוצים הנ"ל רק אם נימא שטיפת חלב שנפלה לבשר גם היא עצמה לא נאסרת ולא צריך להגיע לביטול ברוב אמנם למה דביאר החזו"א בדעת הסמ"ק שמה שצריך בתחב כף פעמים מצד שהלב שיצא בתחילה נאסר בדין בשר בחלב ורק שהוא בטל א"כ כאן שטעם הבשר שיצא חלב עליו חל איסור בשר בחלב וא"כ למה שלא יאסור מצד שהוא מעמיד אמנם לביאור היד יהודה שם שהאיסור מצד החלב שתוך הכף שנאסר בתחילה א"כ כאן זה לא שייך ועיין יד יהודה שהביא מהריטב"א בחולין שנקט מפורש שכה"ג שחל איסור בשר בחלב מילא זה מעמיד כתב שלכאן בגונא דרש"י זה אסור גם אם מין במינו בטל אמנם ביאר שכל קיבה היו מרתיחים אותה אם הקיבה ולפ"ז אין זה סיבה שלא יכנס גם טעם לתוך העור וע"ש שכתב לדון שבתחילה יוצא הבשר לפני שנכנס החלב לתוכו ויתכן שללא חלק זה אין בו כדי להעמיד וממילא יש כאן ההיתר של זה וזה גורם וצ"ע

ד] והנה מבואר בר"ת ועוד הרבה ראשנים שחלקו על הרימ"ג ודימו בשר בחלב לשאר איסורים לגבי מעמיד ונקטו או שתמיד אין דין של מעמיד או שתמיד יש דין של מעמיד וצ"ע למה לא הסכימו אם סברת הרימ"ג שבבשר בחלב מעמיד זה לא סיבה לאסור והנה עיין יש"ש חולין פ"ח סימן ק"ו בד"ה ונראה שהקשה שכיון שמדרבנן אסור אפילו שלא דרך בישול א"כ שמצד זה יאסר דהינו שנקט שבדין דרבנן שאסור גם שלא דרך בישול הגדר שכל תערובת בשר בחלב אסור גם ללא נתינת טעם רק שיש דין ביטול וא"כ כאן שזה מעמיד וזה לא בטל זה סיבה לאסור ויתכן שזה סברת הראשונים באמת שנקטו שיש לאסור רק מדרבנן אמנם בדעת הרימ"ג ביאר הרעק"א שרק אם זה כמות שאם יבשל יש איסור ממילא אסור גם ללא בישול אבל כל שאין שיעור חלב שבכוחו לאסור בזה לא אסרו כלל

אמנם יש לדון עוד שבאמת מה שבאינו נותן טעם זה מותר מצד הלכות ביטול דהינו שמה שרבא אומר דרך בישול אסרה תורה כוונתו שזה מקור שבאין נותן טעם זה בטל והנה עיין תוס' בע"ז ס"ה: שחידשו שדבר שנאסר בתערובת לא שייך דין ביטול לכן מבואר בגמ' שבגד שאבד בו חוט של פשתן אסור ואין בזה דין ביטול ברוב אפילו שזה לא ניכר והקשו התוס' דהרי בשר בחלב שהאיסור הוא התערובת ובכל אופן כל שאין טעם זה מותר ותירצו ששם נתרבה שיש ביטול וכן ביאר בכונתם בתוס' יו"ט שקלים פ"א מ"א אמנם הרא"ש בנדה בהלכות כלאים ביאר שכא שרק דרך בישול אסרה תורה ממילא כל שאין טעם אין סיבה לאסור והנה לסברת תוס' בע"ז שנתחדש שיש דין ביטול ומבואר שללא ביטול זה אסור אפילו שיש טעם ולפ"ז במעמיד שאין כאן דין ביטול אין סיבה להתיר אמנם בדברי הרימ"ג מבואר שזה לא מדין ביטול וצ"ע על רעק"א שלא הוכיח מזה [אמנם עיין לעיל סק"א שכתבנו ביאור אחר ברימ"ג] והנה מבואר בגמ' שאביי למד שטעם כעיקר דאוריתא מהא דבשר בחלב בטל בשישים ואם טעם כעיקר זה לא דאוריתא א"כ הוא חידוש וגם כשאין טעם שיהיה אסור ועיין רעק"א שהקשה שלתוס' שכאן שזה נאסר בתערובת זה לא סיבה שיהיה ביטול א"כ צ"ב סברת אביי וע"ש שכתב שאביי חולק על חידוש התוס' והנה בפשוטו לפ"ז מבואר באביי שבשר בחלב יסודו מדין ביטול ולכן מסברא נקט לאסור גם כשאין נותן טעם ולפ"ז לדבריו לכאורא במעמיד זה סיבה לאסור וצ"ע שהרימ"ג דייק את דבריו מהמשנה דמבואר שזה תלוי בנותן טעם וצ"ע [ובעיקר דברי הגמ' יתכן שגם לאביי ההבדל בין נתן טעם או לא שאם אין נותן טעם אין סיבת איסור אלא שנקט שכל זה אם טעם כעיקר דאוריתא וכשאין טעם זה כאילו לא קיים אבל אם לאו דאוריתא וכאן זה נחשב גזרת הכתוב שזה קיים בזה נקט שגם אם אין טעם חשיב שיש כאן תערובת איסור ולפ"ז גם לדבריו אין להקשות שכאן האיסור נאמר בתערובת שכל שאין טעמו ניכר חשיב שאין כאן תערובת אמנם בפשוטו גם ללא טעם כעיקר צריך להגיע לדין ביטול וצ"ע]

ה] ויתכן עוד שנחלקו בגדר דין מעמיד דבמרדכי בע"ז מבואר שאם יש איסור של מעמיד זה דאוריתא דהינו שנקט שזה בכלל נותן טעם דהינו שכיון שזה מעמיד הגבינה חשיב כאילו חלק זה הוא נותן טעם [וכן בפסק הריא"ז בע"ז מפורש שהדין מעמיד בשאר איסורים הוא מדאוריתא וכן הוא לתשובת הר"ש שדן שכונת המשנה נותן טעם זה מעמיד ובפרט למה שנקט שיש שני אופנים או מעמיד או זה וזה גורם וזה ממש נותן טעם] אמנם ברמב"ם בפיה"מ בערלה פ"ב ובע"ז פ"ב ובפט"ז ממאכלות אסורות הכ"ו מבואר שזה מצד פירסום הפעולה דינו שזה לא בגדר נותן טעם אלא יש כאן דין חדש שלכן הוא לא בטל וא"ש שלתוס' מחמץ זה יותר גרוע ולרמב"ם הוא איפכא כמבואר בדבריו שבתור פרסום הפעולה מעמיד זה יותר אמנם בתור שחשיב שהוא נתן טעם בזה מחמץ חשיב יותר שטעמו ניכר ועיין תוס' רי"ד שמשמע שבאמת לא עבר טעם רק זה גרם העמדה ונתחדש שכל שהדבר נעמד על ידי איסור חשיב כאילו הכל איסור דהינו שכאן נתחדש שגם נגרם באיסורי אכילה אסור וע"ש שנקט שזה סברא גם על בשר בחלב ועיין יד יהודה סקכ"א בד"ה מיהו בגוף ובהמשך דבריו ועיין חזו"א

ו] ועיין טור סימן תמ"ב שנקט שמעמיד גבינה בחמץ צריך לבאר בפסח והקשה המג"א הרי דעת הטור דתערובת חמץ שלא בטל מדרבנן אין דין לבער ולמה כאן זה אחרת וחידש שדעת הטור שמעמיד זה דין דאוריתא אמנם עיין בחק יעקב שם שביאר שכאן שמדרבנן לא רק הגדר שזה לא בטל אלא כאילו זה עומד לעצמו ממילא זה סיבה שיהיה בזה בל יראה מדרבנן וכן ביאר שם בא"א ט' ועיין מ"ב סימן תמ"ז סקק"ו שאפילו שכתב שדעת הטור להקל דחמץ שעבר עליו הפסח והתערב אפילו אם הוא נותן טעם הוא בטל אבל אם זה מעמיד זה אסור דחשיב שהוא עומד בעינו והא לא בתערובת כלל ומבואר שיש כאן גדר אחר ולא רק שזה סיבה שזה לא יתבטל ומקור הדברים מלשון הגמ' בע"ז כיון דאוקמי קא מוקים מכאן דאיתיה באיסוריה בעינא [ועיין חזו"א קי"ט סקכ"ד שתמה מנ"ל למ"ב חידוש זה] ועיין מג"א סימן תמ"ב סק"ט שהביא מהראב"ן שאם העמיד הדבש בחמץ ואחרי זה אם שמרים אלו העמיד עוד אפילו השמרים הרבע יחשיב מעמיד ועיין מקור חיים שתמה למה לא הוי זה וזה גורם וע"ש שביאר שכיון שגדר מעמיד כאילו זה בעין ממילא לגבי כל פעם זה כאילו החמץ בעין ועיין יד יהודה סקכ"ו

והנה עיין יד יהודה סקכ"א דבפשוטו ודאי הביאור שיש כאן חלק אסור שעבר להיתר והוא לא בטל אמנם עין פלתי וכן משמע קצת ברי"ד שבאמת לא עבר כלל ולכן בתור נותן טעם זה לא סיבה לאסור כלל ורק שתחדש שמה שזה גרם להעמדה זה סיבה לאסור ולפ"ז אין שום דמיון לדין נותן טעם שיסודו רק שהאיסור לא בטל וכן משמע בחזו"א ט"ו ט' לגבי שאר איסורים אמנם לגבי בשר בחלב יתכן שזה לא סיבה לאסור

ועיין ט"ז סימן צ"ח סקי"א שחידש שגם במתבל או מחמץ אם זה בבשר בחלב שזה לא בשיעור של נותן טעם זה לא אוסר ועיין יד יהדה שם סקכ"ב שהאריך בזה שאין זה דומה למעמיד דשם הגדר שחשיב שזה נותן טעם וממילא ודאי שגם בבשר בחלב זה אוסר ע"ש

ז]לכאורא מסברא היה מקום לדון דכל שזה לא דרך בישול אפילו שמבואר שזה אסור אבל זה רק מצד האיסור דרבנן שאסור לאכול בשר בחלב יחד אבל באמת זה לא נהיה חפצא דאיסורא ובפשוטו זה הביאור במנחת יעקב שהובא ברעק"א סימן ק"ג סק"ב שאין בזה דין חתיכה הראויה להתכבד אמנם כל האחרונים חלקו ונקטו שיש בזה דין חתיכה הראויה להתכבד דהינו שמדרבנן כל תערובת גם שלא דרך בישול יש כאן חתיכת איסור בשר בחלב מדרבנן וכן מבואר ברש"י כאן שכתב מפורש לגבי מליחה או כבישה שזה חנ"נ אמנם עיין יד יהודה צ"ב סקכ"ה שכתב לדון שבתערובת של לח בלח שאחד לא נתן טעם בשני אין חפצא של איסור ורק בכבישה ומליחה שזה נותן טעם רק שלא דרך בישול ע"ש מה שכתב בזה אמנם לדבריו שיש כזה גדר צ"ע מנ"ל לרש"י שבנותן טעם מדרבנן אי הגדר כך

ח] עיין מ"ב סימן תמ"ב סקכ"ו שאם הקיבה יש בה בליעה של חמץ אם יש שישים כנגד הקיבה מותר לאכול הגבינה בפסח שכיון שהחמץ עצמו הוא לא מעמיד לכן זה מותר וצ"ע א"כ מספיק שיש בגבינה שישים כנגד החמץ ולמה צריך בקיבה ועיין מקור חיים סק"ו שביאר שכיון שהגדר במעמיד שזה כאילו עומד בעצמו ממילא כל שאין בו שישים כנגד החמץ אין כאן ביטול לגבי החמץ וזה כנ"ל בגדר מעמיד שזה כאילו עומד לעצמו ולא סתם שזה הלכה שזה לא בטל

ט]מה נקרא מעמיד עיין מה שכתבנו באריכות בסימנים

**סוגיא דחוזר וניעור**

**גמ' ע"ז ע"ג. – ע"ג: זה הכלל**

**רש"י ותוס' ועיין רא"ש סימן כ"ח ובר"ן [רמב"ן רשב"א ח' הראב"ד תוה"ב ב"ד ש"ב כ"ו:] תוס' זבחים ע"ז: ד"ה רואין מנחות כ"ב. ד"ה הדבר ב"ק ק: ד"ה אומר בכורות כ"ב. ד"ה יתיב, רא"ש חולין פ"ז סימן ל"ז, ערלה פ"ב מ"א – ג, תרומות פ"ה מ"ח**

**[טושו"ע סימן קל"ד ס"א ג' ד'] , צ"ט ס"ו ברמ"א ובפר"ח וגר"א שם באריכות [ובגר"א סימן ק"ט לגבי בישול תערובת יבש] ,תמ"ז ס"ד**

**יש כאן כמה נידונים א. ביאור דברי רב דימי ובמה ר' יצחק חולק ב.עניני חוזר וניעור בשאר מקומות ש"ס ג. בדין המים לבטל היין איסור כשיש יין היתר [סלק] וכמדומה שכדאי ללמוד הגמ' אם רש"י ותוס' ואחרי זה לחלק הסוגיא לשלשה ענינים וכנ"ל**

**ביאור דברי רב דימי**

**א. שיטת רש"י – עיין רמב"ן בד"ה ומדברי רש"י ובמהרש"א ורעק"א כאן ועיין חידושי חת"ס בד"ה לא**

**ב. שיטת תוס' בסוגין – עיין היטב ברא"ש ובתוס' חולין פ"ז: ובמהרש"א בסוגין ובחולין ועיין עוד תוס' בכורות ועין שו"ת הרשב"א תש"ל בד"ה והא דאמרינן ועיין ש"ך סק"א ובחזו"א מ"ז סק"ב וסימן מ"ח סק"ב**

**ג. בביאור החילוק בין צרצור לחבית – עיין תוס' זבחים ע"ז: ד"ה רואין ובמנחות כ"ב. ד"ה הדבר ובר"ן בסוגין ועיין רעק"א על הרמב"ם פט"ז הכ"ח הובא בליקוטים כאן, ועיין רמב"ן בד"ה הא דאמרינן אבל ובחזו"א מ"ח סק"א**

**ד. האם רבין חולק על רב דימי ור' יצחק – עיין רא"ש וברמב"ן באריכות ועיין בחידושי רעק"א מה שהקשה על הר"ן**

**ה. יש ללמוד אחרי זה היטב את הר"ן בסוגין וכן את הרמב"ם פכ"ח ובקושית רעק"א שם [ואת השו"ע קל"ד ס"א ג'] ולאחרי זה את נידוני הראשונים בדין חוזר וניעור בשאר הש"ס**

**ו. בסברת הרמב"ן שהיתר לא בטל – ועיין רמב"ן בב"ב ב. ד"ה הכי גרסינן בסופו ועיין שערי יושר ש"ג פט"ו בתחילתו ובקובץ הערות סימן נ"ט [וביד יהודה ס"ט סקס"ג אות י"א] ועיין מ"ב ע"ז סק"ג**

**סוגיא דקמא קמא בטיל**

א] הגמ' מביאה דרב דימי ס"ל שי"נ שנפל לבר קמא קמא בטיל והמשנה מדברת שנפל היתר לתוך איסור והנה משמעות דבר רש"י שהסיבה שבנפל היתר לתוך איסור זה אסור במשהו הוא מצד שקמא קמא בטיל והקשו הראשונים שלפ"ז אין דין מיוחד ביין נסך יותר משאר איסורים [ובריטב"א כתב שמעיקר הדין היתר לא בטיל אמנם מרש"י משמע שזה גם באינו מינו ושם אין חומרא דיין נסך] והנה מבואר במשנה לקמן שיין נסך שנפל לבור זה אוסר אותו וכתב רש"י שמדובר שנפל חבית שלמה בבת אחת ועיין רמב"ן שביאר שהכונה שכמות הנפילה זה כמו הכמות שיש בבור ורק כה"ג זה אוסר ועיין רמב"ן שתמה שגם אם זה לא כמות שוה אלא שזה מיעוט אבל כיון שאין שישים כנגד האיסור וזה נפל בבת אחת אין סיבה שזה יתבטל ועין יד יהודה שכתב לדחוק שכונת רש"י שנפל כמות גדולה של נותן טעם

והגמ' שואלת מהדין של יין במים בנותן טעם דבפשוטו הכונה שנפל יין של איסור ואם זה נותן טעם זה אסור והרי נימא קמא קמא בטיל ועונה שנפל היתר לתוך איסור וכתבו שהאיסור אוסר רק אם הוא נותן טעם וקשה הרי אפילו אם אין האיסור נותן טעם אבל כיון שבתחילה נפל כמות קטנה וההיתר התבטל באיסור צריך להיות קמא קמא בטיל ותירץ רש"י שמדובר שנפל בבת אחת שיעור שהמין של האיסור זה אינו נותן טעם ביין וקשה א"כ גם אם מדובר שנפל איסור לתוך היתר אבל אם נפל כמות גדולה שה נותן טעם זה סיבה לאסור ושהגמ' תעמיד שנפל כמות גדולה של נותן טעם ועיין מהרש"א וקרני ראם וצ"ב ובפשוטו צ"ל כמבואר בר"ן דכונת המשנה בנותן טעם שכל שנותן טעם זה ודאי אסור ואם מדובר בהיתרא לתוך האיסור א"כ כה"ג זה תמיד אסור ויתכן שיש מקרה שזה לא נותן טעם וזה אסור אמנם אם זה איסור לתוך היתר א"כ יתכן שגם מקרה של נותן טעם וזה מותר אם בתחילה נפל כמות שזה לא נותן טעם ומצד שקמא קמא בטיל

והנה מה שצ"ע לפירוש רש"י שאין הבדל בין מין במינו למין בשאינו מינו שתמיד אם היה קמא קמא בטיל של ההיתר באיסור זה אסור ואם הפוך זה מותר וכבר תמהו הראשונים על רש"י ועיין חידושי חת"ס בד"ה לא שכתב לדון שאם נפל ההיתר לאיסור או הפוך אפילו שהאיסור נותן טעם בהיתר אבל כל שההיתר גם טעמו נרגש כה"ג הרי כל אחד עומד ולא התבטל ובזה אם יוסיפו עוד היתר זה יהיה מותר ורק במין במינו שזה אותו טעם כל שיש רוב כנגד אחד הוא כבר בטל ולא אומרים שחוזר וניעור ע"ש

ב] עיין חידושי הראב"ד שנקט שהדין קמא קמא בטיל זה בין אם נפל איסור תוך היתר ובין היתר לתוך איסור ולכן אם נפל איסור לתוך היתר כל שלא נפל בבת אחת שיעור של נותן טעם זה לא אוסר אמנם בנפל היתר לתוך איסור כיון שזה בטל באיסור ממילא זה מצטרף לאיסור לאסור ועיין רשב"א שתמה על זה שא"כ אין שום חומרא מיוחדת בדין יין נסך יותר משאר איסורים והנה לענין מין בשאינו מינו כתב הראב"ד שאם נופל איסור בהיתר ואין בזה נותן טעם בזה אינו חוזר וניעור ולכן הקשתה הגמ' שאם נפל איסורא לגו היתרא א"כ אם בתחילה זה לא נותן טעם גם אם אחרי זה הוא נותן טעם זה לא סיבה לאסור והגמ' עונה שמדובר היתרא לגו איסורא ובזה חידש הראב"ד שגם אם עכשיו האיסור לא בטל אבל אחרי זה הוא מתבטל שכיון שכל מה שלא התבטל מצד שזה נותן טעם ממילא כל שזה כבר לא נותן טעם הוא מתבטל והנה לכאורא כל זה שייך אם ההיתר הוא רוב רק שהאיסור ניכר טעמו או אפילו אם הוא מיעוט אבל ההיתר ניכר טעמו ולכן לא היה ביטול על ההיתר בתוך האיסור אבל אם היה ההיתר פחות משישים שלכאורא כה"ג הוא התבטל לגמרי כמו מין במינו אין את סברת הראב"ד וצ"ע

ג] עיין בר"ן שביאר על פי דרכו של הרמב"ם שאפילו שהגמ' אומרת שמין במינו אם איסור נופל להיתר זה בטל אבל עדין בנופל היתר לתוך איסור בזה אפילו אם יפול כמות שהאיסור לא נותן טעם בהיתר אבל כיון שהאיסור הוא למטה לכן האיסור לא בטל וזה ההלכה המיוחדת שכתוב כאן שיין נסך זה במשהו וע"ש שבאמת הדין קמא קמא בטיל זה בין איסור לתוך היתר ובין היתר לתוך איסור שכל שנפל והתבטל הוא לא חוזר וניעור רק שההבדל בין מינו לאינו מינו שבאינו מינו גם אם נפל היתר על איסור כל שנפל בצורה שאין כאן נותן טעם זה מותר ולפ"ז העמיד המסקנא שהמשנה זה היתר לתוך איסור אבל שנפל כמות גדולה שאין האיסור נותן טעם ומה שהגמ' לא העמידה הפוך ביאר כנ"ל שכונת המשנה שכל שזה נותן טעם זה תמיד אסור משא"כ אם זה הפוך יש אופן שזה נותן טעם וזה מותר

ד] עיין רמב"ן שנקט שדין קמא קמא בטיל זה רק איסור בתוך היתר אבל היתר בתוך איסור כיון שאין דרכו של איסור להתבטל לכן כל שמוסיף אחרי זה היתר זה מבטל האיסור וביאר שביין נסך שזה במשהו התחדש שגם היתר תוך איסור אומרים קמא קמא בטיל ולפ"ז א"ש החילוק בין מינו לאינו מינו וכן א"ש החומרא המיוחדת ביין נסך יותר משאר האיסורים דבאינו מינו כל שההיתר יש לו סיבה לבטל זה בטל וכל קושית הגמ' שאם נפל איסור א"כ יש מקרה שגם אם זה נותן טעם זה יהיה מותר אבל אם הפוך בכל מקרה שאין נותן טעם זה מותר אבל אם יש טעם א"כ מעולם זה לא התבטל ולכן זה אסור

ה] עיין תוס' בסוגין וכן הוא ברא"ש ובתוס' בחולין פ"ז: וביבמות פ"ב: ובשבת ס"ה: ובכורות כ"ב: שנקטו שכל הדין שהגמ' אמרת שקמא קמא בטיל זה רק כל זמן שלא נותן טעם עוד כתבו שכל מה שלרב דימי גם יין נסך בטל זה דקא אם זה שיעור חבית ולא אם זה שיעור גיגית והנה לפ"ז כונת רב דימי שאם נפל איסור לתוך היתר קמא קמא בטיל עד שישים אמנם אם זה היתר לתוך איסור בזה אפילו אם בסוף האיסור הוא אפילו לא בשיעור נותן טעם שבזה בשאר דיני התורה זה בטל דההיתר חוזר וניעור אבל בחומרא דיין נסך זה לא בטל והנה צ"ב מה זה הלשון קמא קמא בטיל הרי עיקר הסברא שכל שזה לא נותן טעם זה מותר ובשו"ת הרשב"א סימן תש"ל כתב שכיון ששיעור גיגית זה לא בטל א"כ הרי על ידי שני נפילות זה שיעור גיגית ובזה כיון שבתחילה זה התבטל זה לא חוזר וניעור וכן הבין רעק"א בגליון הש"ס ולכן תמה על תוס' אמנם ברא"ש כאן משמע שכל שזה לא נופל בבת אחת כגיגית על ידי כמה פעמים זה לא מקבל חשיבות ומה דהגמ' נקטה קמא קמא בטיל זה בא לדיק שרק כיון שזה נפל קצת קצת זה בטל אבל אם זה נפל הרבה יחד זה לא בטל מצד חומרא דיין נסך והנה בהיתרא לגו איסורא דמבואר שזה אסור היה אפשר לומר שמדובר שהיה למטה שיעור גיגית ולכן זה אסור וכן הוא בראב"ד לפי ר' יצחק שאם יש שיעור חבית למטה אמנם ברא"ש משמע שזה נאסר מצד טעם אחר וצ"ל שמדובר שלא היה שיעור גיגית או שרק בנפילה זה סברא שזה דבר חשוב ולא אם זה סתם למטה ובהא דזה נאסר החזו"א מ"ז ב' נקט שזה מצד שס"ל הסברא שכל שהאיסור למטה הוא חשיב ולא בטל וכסברת הרמב"ם אמנם הש"ך קל"ד סק"א כתב שאם יפול בצורה שהלמטה לא נותן טעם במה שנופל אין איסור דהינו שמדובר שנופל בתחילה כמות שהטעם של האיסור ניכר בהיתר וכיון שזה לא ביטל בהתחלה זה גם לא מבטל אחרי זה

והנה לתוס' שבנותן טעם אין קמא קמא בטיל צ"ע מה הגמ' שואלת מיין במם בנותן טעם ועיין תוס שהגמ' מדיקת רק איך האופן שמדובר אמנם עיין מהרש"א בחולין פ"ז שהקשה שהרי הגמ' שואלת והא קתני סיפא בנותן טעם דהינו שהשאלה מהדין של המשנה וכתב שצ"ל שלא גרסו את זה ועיין תוס' בחולי שכתבו שבסיפא מדובר שנפל כמות גדולה שהאיסור לא נותן טעם בהיתר וצ"ע למה כתבו כן הרי נקטו שלגבי נותן טעם הדין חוזר וניעור וביאר המהרש"א שם מצד דאל"כ יש כאן חנ"נ ויש כאן חידוש שאפילו שלתוס' שזה נפילה ללא הפסקה יש בזה חנ"נ ועיין תוס' חולין ק:

ו] מבואר בגמ' שר' יצחק ס"ל שרק צרצור בטל אבל פי חבית לא בטל ובביאור הסברא מצאנו שני שיטות בראשונים הראב"ד נקט שכל סוגין מדובר בשני נפילות דאם זה נפילה אחת דנים הכל יחד וא"כ גם כאן חייב להיות שמדובר בשני נפילות וא"כ בהכרח החומר של פה חבית כמבואר בר"ן שזה שיעור חשוב שבזה יין נסך לא בטל אפילו אם יש שישים כנגדו אמנם עיין ברמב"ן ובר"ן וכן מבואר בתוס' בזבחים ע"ז ובמנחות כ"ב. שהכונה שזה סברא לדון את כל הנפילה יחד ולא כל טיפה וטיפה שנופלת וע"ש בתוס' שנקטו שזה סברא בדאוריתא והנה לתוס' בסוגין שמדובר שבסוף זה לא נותן טעם א"כ בהכרח לבאר שהסברא של פי חבית שזה שיעור חשוב ורק לראשונים שסוגין זה היתר גם אם בסוף יש נותן טעם של האיסור יתכן שההבדל האם דנים שזה נפילה אחת או כשני נפילות ועיין רמב"ן בד"ה הא דאמרינן שהביא י"מ דהסברא שכיון שמחובר בחבית זה סיבה שלא בטל כמו היתרא לגו איסורא והחזו"א מ"ח סק"א ביאר שכוונתו לסברת הרמב"ם שמה שלמטה הוא חשוב וכאן זה כאילו זה נחשב מראש שזה למטה ואין זה במשמעות הרמב"ן שלא הזכיר כלל שזה לשיטת הרמב"ם אלא נראה שזה סברא שכיון שהחלב שבחבית הוא הרי לא בטל ומה שיצא זה כחלק ממנו ממלא זה סברא שגם זה לא יתבטל

ז] עיין ראשונים שדנו האם הלכה כר' יצחק או כרב דימי ועיין רש"י ועוד ראשונים שכתבו שפשטות הלשון של רבין שיין נסך שנפל לבור ונפל קיתון של מים משמע שמדובר שנפל איסור להיתר ומבואר שבכל אופן זה אוסר ולא כתוב שמדובר בפי חבית ובהכרח שתמיד זה אסור דהינו שיין נסך בכל מקרה זה אוסר במשהו ואין עליו תורת ביטול אמנם הראשונים כתבו שאם לא צריך תחילה א"כ יש להעמיד שנפל יין של היתר לתוך של איסור דבזה הוא אוסר ובזה צריך להגיע למים שמבטלים אותו אמנם ללשון של הגמ' שמדובר תחילה א"כ בהכרח שיש יין של היתר בבור ונפל יין של איסור א"כ מבואר שגם אז זה אוסר ועיין רא"ש לשיטתו שרב דימי בגיגית מודה שזה אסור דא"כ מדובר שהיה יין של היתר ונפל מים ואחרי זה נפל שיעור גיגית ובזה צריך להגיע למים שיבטלו אותו אמנם לשיטות שלרב דימי תמיד זה בטל לא שיך לתרץ כך [ובפשוטו לשיטות שהסברא של פי חבית כי כה"ג דנים הכל יחד כאן לא יעזור שרב דימי מודה כדלקמן כיון שביחד אם המים בהכרח שזה לא שיעור נותן טעם א"כ אין סיבה לאסור ועיין רמב"ן שכתב כגון שיש יין של איסור ונפל יין מזוג במים וכה"ג היין של היתר היה נאסר ועיין רעק"א שהקשה שכה"ג לא צריך להגיע לרואין שהרי כל מה שזה נאסר כי זה מקבל טעם אבל כאן שיחד אם המים יש שיעור ביטול לכאורא אין לו סיבה להאסר אמנם יתכן שמדובר שמערה לאט ולא בבת אחת ובתחילה זה צריך להאסר שעכשיו היין האיסור ניכר ביין ההיתר אמנם לגבי המים אין את ההלכה הזו ולכן בסופו זה יכול לבטל

ח] עיין רמב"ם פט"ז הכ"ח והילך שפסק שיין נסך אם זה היתר לתוך איסור זה אוסר במשהו ואם זה איסור תוך היתר אם נפל שיעור צרצור אומרים קמא קמא בטיל ואם שיעור פי חבית זה לא בטל ולגבי אינו מינו כתב שאם נפל היתר לתוך איסור כל שיש נותן טעם זה אסור ואם נפל איסור לתוך היתר אם זה שיעור פי חבית כל שיש נותן טעם זה אסור ואם נפל איסור לתוך היתר וזה צרצור קטן אומרים קמא קמא בטיל ופסק שאומרים סלק אבל רק בנפל מים תחילה עכ"ד והנה עיין רעק"א שלכאורא מהא דגם לגבי אינו מינו חילק אם זה צרצור או חבית בהכרח שלמד שההבדל אם דנים את זה כנפילה אחת או שני נפילות דאם מצד שזה דבר חשוב הרי במין במינו אין החומרא של דבר חשוב ולפ"ז תמה מה צריך להגיע לסלק הרי מדובר שנפל מים ליין של היתר ואחרי זה נופל יין של איסור ועד כמה שבמים יחד אם היין יש שיעור ביטול לא צריך להגיע לסלק דרק אם נימא שבשיעור פי חבית אין ביטול של היין ביין כלל מצד סברת הראב"ד א"ש אבל אם כל הסברא מצד שזה כמו בפעם אחת אבל אם בסך הכל יש שיעור ביטול אין כאן סיבה לאסור ולא צריך להגיע לדין סלק

ושמעתי מהגר"ר שמולאביץ בן הגר"מ לישב דהנה שיטת הרמב"ם דגם מין בשאינו מינו ללא כפילא צריך מאה דהינו שתקנת מינו זה גם באינו מינו דיסוד התקנה ששיעור הביטול במאה או במאתים שוה רק שבאינו מינו נתחדש שכל שלא מרגישים הטעם זה עצמו סיבת ביטול חדשה ולכן צריך לזה כפילא כדי לדעת שאין כאן טעם אבל אם יש מאתים שאז יש ביטול מצד שיעור מאתים לא צריך טעימה דסיבת הביטול לא כי אין טעם ולפ"ז יש מקום לומר שכל הסברא שאומרים קמא קמא בטיל זה רק ביחס לדין ביטול בשישים של מינו שזה מצד עוצם מיעוטו אבל בדין ביטול כי אין טעם בזה כל שחוזרים ומרגישים הטעם זה לא סיבה לביטול ובזה א"ש שרק בצרצור קטן ונפל איסור להתיר שיכול להתבטל בדין שישים אין חוזר וניעור אבל אם זה הפוך או שיעור גדול שכל הביטול כי אין טעם בזה יש חוזר וניעור ולפ"ז כוונת הגמ' לשאול שכיון שבצרצור קטן יש ביטול לא רק של נותן טעם אלא גם במינו א"כ יהיה כאן קמא קמא בטיל. ודפח"ח [ובאמת ברמב"ם משמע שאם זה שיעור גדול זה כמו בנפל היתר לאיסור דהינו ששם אפילו אם הכל יחד זה לא נותן טעם בכל אופן זה אוסר וכראב"ד]

ט] עיין לעיל דהבאינו דשיטת רש"י והראב"ד שהדין קמא קמא בטיל זה בין באיסור בתוך היתר ובין בהיתר תוך איסור אמנם הרמב"ן נקט שזה רק באיסור תוך היתר אבל היתר תוך איסור לא אומרים קמא קמא בטיל וביאר שאין דרך ההיתר להתבטל וכן הוא בדבריו בב"ב ב. לגבי גידולי היתר שמעלים את האיסור שזה כיון שההיתר לא בטל וצ"ב הסברא לחלק ועיין שערי יושר ש"ג פט"ו שהביא מהעונג יו"ט שזה מצד שביטול ברוב לא עושה דינים והשערי יושר ביאר שכיון שאצל האדם היתר חשיב יותר מהאיסור לכן זה לא סיבה שיתבטל וביד יהודה ס"ט סקס"ג אות י"ד ביאר שכיון שצריך ידיעת האדם שיחול ביטול דהינו שרק מה שיש כאן נפק"מ בהנהגה של הביטל חל ביטול ובהיתר לתוך איסור אין נפק"מ בהנהגה של הביטול ויש שביארו שכל הביטול זה מחמת שהמיעוט גורם דינים על הרוב לכן זה בטל אבל בהיתר זה לא שייך דמה שהוא מותר זה לא גורם דין על האיסור וממילא אין סיבה לביטול וכל זה צ"ב וביותר צ"ב דהרי מבואר שדין קמא קמא בטיל זה גם אם רק האיסור הוא נותן טעם ולא חל הביטול כבר לא יכול לחול אחרי זה ביטול ולכאורא עיקר הסברא שכל שזה היה מעורב ולא היה לו סיבת ביטול הוא לא מתבטל אחרי זה וא"כ לא צריך להגיע למה שזה כאילו חל עליו היתר וצ"ע בכל זה ועין עוד ברמב"ן בב"ב ב. שכתב שבכלאים מה שהוסיף מאתים מותר ולא אומרים קמא קמא בטיל מצד שזה כמו היתר דהינו שנקט שכל שאין שיעור מאתים לא חל כלל עדין איסור ומבואר שגם היתר בהיתר לא בטל אמנם כתב שבגדר שבזה עושה מעשה בידים שזה מתבטל זה כן מתבטל ע"ש וביד יהודה ס"ט סקס"ג אות י"א ובפשוטו מבואר שחשיב סתירה וזה סיבה לביטול ועיין מ"ב ע"ז ג' שנקט לגבי מים במי רגלים שאומרים קמא קמא בטיל אפילו שזה היתר באיסור

**בדיני חוזר וניעור בשאר דיני התורה**

**טושו"ע צ"ט ס"ו בהגהה ובש"ך שם ועיין פר"ח וביאור הגר"א שהאריכו בזה [ועיין עוד בחזו"א סימן כ"ח סקי"א ואילך וביד יהודה סימן צ"ט סקכ"ה שהאריכו בביאור השיטות והראיות]**

**א. השיטות שמצאנו בראשונים א. שיטת הראב"ד ותוס' בב"ק ק: [וכן הוא ברשב"א שבת ס"ה:] ב. שיטת הרא"ש בסוגין ובחולין פ"ז סימן ל"ז ג. שיטת הרמב"ן וסיעתו בסוגין ד. שיטת הש"ך סימן צ"ט ה. שיטת הפר"ח סקכ"א והגר"א שם [ועיין יד יהודה עמוד ס"ח בד"ה ולענין, ביאור הסברא שנותן טעם חוזר וניעור ואם נהיה רוב חוזר וניעור] והאריכו בראיות לכל שיטה ביד יהודה סקכ"ה בחזו"א כ"ח סקי"א ואילך**

**ב. האם איסור מועט שנפל בהיתר ולא בטל שיך לנידון קמא קמא בטיל – עיין בראית הרא"ש סימן ל"ז ועיין שו"ת הרשב"א סימן תש"ל בד"ה ואם תאמר ועיין בר"ן בסוגין לגבי איסור שנפל בהיתר לשיעור ביטולו שהוכיח ממדמע שרוב היתר ועיין יד יהודה ס"ט סקס"ג אות י"ד בד"ה אך לכאורא**

**ג. בדין מחצה על מחצה – עיין תוס' יבמות פ"ב: ובמהדורא בתרא שם ועיין יד יהודה ד"ה עוד בא ובד"ה לענין הקושיא [עמוד ס"ח] שהאריך בזה ועיין ק"ש חולין אות ל"ו שביאר הסברות בזה**

**ד. עיין היטב ראית הרמב"ן מזה וזה גורם ובדחית הר"ן ועיין חזו"א כ"ח ט"ז י"ז**

**ה. בדין אותה תערובת שנתבטלה האם חוזר וניעור – רא"ש סימן ל"ז באריכות ועיין שו"ת הרשב"א סימן תש"ל ובסימן שכ"ה ועיין סימן ק"ט ס"ב ובביאור הגר"א שם [ובפשוטו בר"ן ובח' הרא"ה משמע שבבישל זה אסור מדין חוזר וניעור וכדהאריך ביד יהודה סימן ק"ט]**

**ו. בדין יבש ביבש בשאינו מינו שנתבשל האם חוזר וניעור לרא"ש לגבי הדאוריתא – יד יהודה ק"ב סקי"ד בד"ה והנה הש"ך ובסימן ק"ט סק"ט ד"ה ומתחילה ובקצר סקי"ב**

**ז. בביאור ראיית הרא"ש מתרומה שצריך ידיעה ולא ביאר כי זה לא עומד להרים – יד יהודה ס"ט סקס"ג אות ז' ועיין שערי יושר ש"ג פי"א השני בד"ה וביסוד**

**ח. בדין טחינת תרומה וחולין תרומות סוף פ"ה – עיין רא"ש מה שלמד משם ועיין בשו"ת הרשב"א סימן שכ"ה בד"ה ובבירור מה שלמד משם ובדין אם התבטל ונטחן ובטל שיעור הביטול עיין רמב"ן צ"ז: בד"ה ובקדירה ועיין ר"ש בתרומות שם ובשו"ת הרשב"א סימן תס"ג הובא בגליון רעק"א על המשניות, ויש לעיין בגדרי חוזר וניעור**

**ט. בדין חמץ שנתערב קודם פסח – עיין רא"ש בפסחים פ"ב סימן ה' וברמב"ם סוף פ"ד מחמץ ומצה ובטושו"ע תמ"ז ס"ד ועיין תמים דעים לראב"ד סימן ל"ו וכן הוא בתשובת הראב"ד סימן קי"ז [ועיין תמ"ז שער הציון כ"ד ובחזו"א קי"ט סק"ו] והא דלרמב"ם אסור אפילו דבעלמא אינו חוזר וניעור עיין יד יהודה ס"ט סקס"ג אות י"ח בסופו**

**י. בדין פגם ולבסוף השביח סימן ק"ג – הא דאמרינן חוזר וניעור עיין ביאור הגר"א שם ועיין מקור חיים תמ"ז סקי"ב**

**י"א. בדין חתיכה שאינה ראויה להתכבד שנהיתה ראויה להתכבד – ק"א ס"ג ובגר"א שם ועיין יד יהודה שם סק"ח [והאריך בזה בשערי יושר ש"ג פ"י]**

**י"ב. בדין דבר שיש לו מתירים שנהיה אין לו מתירין - מג"א סימן שי"ח ובמ"ב שם**

**י"ג. לגבי תערובת של מינו שנהיה אינו מינו או הפוך בדברים שאוסרים במשהו – עיין ע"ז ס"ו. וביד יהודה ק"ב סק"ז בד"ה בגמ'**

**י"ד. ביאור הסברא שביטול חל רק בידיעה – שערי יושר ש"ג פי"א השני בד"ה והנה, וביד יהודה ס"ט סקס"ג אות ז' בד"ה מה שנ"ל**

**ט"ו. נודע איסור דרבנן האם מועיל לדאוריתא – כו"ח תשובה ל"ד**

**ט"ז. האם צריך נודע התערובת לגבי ביטול היתר – יד יהודה ס"ט סקס"ג אות ז' בד"ה ומצאתי ובד"ה מיהו**

**י"ז. בדין קמא קמא בטיל לגבי מים במי רגלים – עיין ברכות כ"ה: ובתר"י שם ועיין מ"ב סימן ע"ז [וצ"ע שהרי קי"ל שלא אומרים קמא קמא בטיל]**

**בכללי חוזר וניעור בשאר דיני התורה**

א] הראשונים דנו לגבי כל דיני התורה האם אומרים חוזר וניעור ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן. א.שיטת הרא"ש שכל תערובת שנשתנתה ובטל סיבת הביטול או שלא היה סיבת ביטול ונהיה סיבת ביטול אמרינן חוזר וניעור ומה דמבואר בסוגין דקמא קמא בטיל הכל מדובר שלא היה עדין שיעור נותן טעם וכל סוגין זה סברות בדין ע"ז אוסר במשהו וכדלעיל [והפר"ח למד בדעתו שזה רק אם נהיה שישים אמנם פשטות דבריו כמבואר ביד יהודה באריכות שתמיד יש חוזר וניעור וזה מוכרח לשיטתו שיבש ביש בטל ברוב]

ב. שיטת הראב"ד ותוס' בב"ק ק: וכן הביא הרשב"א בשמם שבת ס"ה: דכל שנתבטל בין מין במינו ובין מין בשאינו מינו לא אומרים חוזר וניעור אמנם נקטו שכל זה אם זה היה בשני נפילות אבל אם זה היה בנפילה אחת ודאי שכה"ג אומרים חוזר וניעור והפר"ח נקט דאם נהיה רוב של איסור בזה ודאי אומרים חוזר וניעור כמבואר במשנה פ"ה מתרומות לגבי תרומה אמנם בתוס' שהקשו מכל דוכתי שנהיה רוב של איסור ובכל אופן ביארו כי זה היה בנפילה אחת חזינן שתמיד לא אומרים חוזר וניעור וכן בתשובות הראב"ד סימן קי"ז הקשה מהגמ' בכורות לגבי טומאה וכתב שטומאה שאני ושם הרי נהיה רוב איסור ואולי שם כיון שהנידון שנהיה רוב טמא רק עד כמה שבטל הביטול אין לזה המעלה של רוב ובפשוטו דעת הרמב"ם כהראב"ד שלא אומרים חוזר וניעור גם בנותן טעם כמבואר בדברי בסוגיא דיין נסך אמנם יתכן שכל דבריו רק אם אין רוב איסור

ג. שיטת הרמב"ן וסיעתו שכל שזה נהיה נותן טעם או מין במינו שיש פחות משישים [שזה אוסר אטו נותן טעם] אמרינן חוזר וניעור אמנם כל הדברים ששיעור הביטול הוא ביותר כגון במאה או במאתים או שאין לו ביטול בזה לא אומרים חוזר וניעור והנה יש מקום לומר שכל סברת הרמב"ן רק במאכלות שיש מושג של נותן טעם אבל בדבר שלא נוגע לאכילה או מדאוריתא לגבי מין במינו בזה לא אומרים חוזר וניעור ואפילו אם באכילה כיון שהרוב זה מינו חשיב שזה כמו נותן טעם אבל בדבר שלא נוגע לאכילה אולי בזה לא אומרים חוזר וניעור אמנם מהא דהביא גם הנידון של מי פירות לגבי מקוה דשם לכאורא זה נידון לא של מאכלות מבואר שס"ל שתמיד כל שבטל סיבת הביטול אמרינן חוזר וניעור

ד. שיטת הש"ך סימן צ"ט שלא אומרים חוזר וניעור אלא במין בשאינו מינו שזה מצד נותן טעם אבל לגבי מין במינו יבש ביבש אפילו אם נהיה רוב איסור לא אומרים חזר וניעור והאחרונים תמהו על זה שנותן טעם זה רק סיבה שלא יהיה ביטול וכ"ש אם רוב איסור אמנם בפשוטו סברת הש"ך שזה סברא מיוחדת מצד שניכר האיסור אבל במין במינו שלא ניכר האיסור באמת כיון שזה הותר זה לא חזור ונאסר אלא שצ"ע שכל שהרוב זה איסור זה כמו שניכר טעם האיסור אמנם יתכן שבלח בלח באמת הוא מודה וכל דבריו רק ביבש ביבש

ה. שיטת הפר"ח והגר"א שכל שבטל סיבת הביטול מדאוריתא כגון שאין רוב היתר או שהאיסור נותן טעם בזה אמרינן חוזר וניעור אבל כל שמדאוריתא סיבת הביטול קימת רק מדרבנן חסר בשיעור הביטול בזה לא אומרים חוזר וניעור ולכן לגבי שישים שזה מדרבנן או מאתים בכלאי הכרם או מאה בתרומה בזה לא אומרים חוזר וניעור וצ"ע לגבי שישים שזה מצד אטו הדאוריתא למה בזה אין הגזירה ויתכן לומר שיש כאן סברא מצד עיקר דין הביטול שכל שלגבי דאוריתא יש כאן עדין סיבת ביטול זה סברא שלא יהיה חוזר וניעור אפילו ביחס לדרבנן ולכן גם במין במינו עדין חשיב שקיים כאן סיבת הביטול באמת וצ"ע בזה ויתכן שכאן זה בגדר מילתא דלא שכיחא ולכן דנים מצד עיקר דיני ביטול

ו. עיין יד יהודה תחילת סקכ"ה שהביא מהאיסור והיתר שנקט לגבי מין בשאינו מינו שאם זה טעמו וממשו בזה אומרים חוזר וניעור אבל אם זה רק טעמו ולא ממש בזה לא אומרים חוזר וניעור דהינו שכל שסיבת האיסור זה הדין טעם בזה עד כמה שזה התבטל אין זה חוזר וניעור [ועיין מג"א סימן תמ"ז שנקט לגבי חמץ שנתבטל קודם פסח במשהו שבזה בטעם ודאי לא אומרים חוזר וניעור]

ב] והנה הראשונים דנו מכמה דוכתי ונבאר הדברים א. בפשוטו בגמ' בכורות כ"ב. מבואר לגבי טומאה שאומרים חוזר וניעור ושם משמע אפילו אם זה נהיה חצי חצי אמנם עיין תוס' בב"ק וכן בשו"ת הראב"ד שכתבו שאיסור מטומאה לא ילפינן וצ"ע על הרמב"ן שלא הביא מגמ' זה שזה גמ' מפורשת ומשמע שיש סברא בעצם לחלק בין דיני טומאה לשאר דינים אמנם בסופו הביא גמ' זו

ב. לגבי תרומה מבואר תרומות פ"ה מ"ח שאם נפל וחזר ונפל אם היה הרמה זה לא מצטרף ואם לא היה הרמה זה מצטרף ודעת ר"ש שגם ללא הרמה זה לא מצטרף והנה דעת רוב הראשונים שלר"ש הקובע זה ידיעה ולרבנן הקובע זה הרמה והרא"ש והרמב"ן נקטו שמה שיש דין הרמה זה ודאי לא סיבה להחמיר ולכן מהא דלרבנן גם על ידי ידיעה זה אסור חזינן חזינן שיש דין חוזר וניעור והרמב"ן ביאר שזה מצד שזה פחות משישים והרא"ש הוכיח מזה שתמיד אומרים חוזר וניעור ועיין יד יהודה דבפשוטו זה לשיטתם האם יבש ביבש צריך שישים דהרמב"ן נקט שצריך שישים א"כ יכול לבאר כנ"ל אבל לרא"ש שלא צריך שישים בהכרח שתמיד אומרים חוזר וניעור ומה דלאחר הרמה זה מותר הוא קולא דרבנן שכיון שזה נחשב כאילו הרים האיסור כה"ג כל שלא בטל הביטול מדאוריתא לא אומרים חוזר וניעור ומה דר"ש מתיר ללא הרמה זה מצד שכיון שהיה ידיעה כל העומד להרים כמורם דמי ועיין חזו"א שבאמת מועיל ידיעה רק אם הוא יודע שצריך להרים דאל"כ לא שיך לומר שכמורם דמי אמנם הראשנים שנקטו שתמיד אין חוזר וניעור ביארו שכאן כיון שיש דין הרמה זה הסיבה שלא חל הביטול אבל אם זה היה ערלה שאין דין הרמה בזה באמת זה היה בטל והרמב"ם נקט שאם היה ידיעה לכו"ע זה מותר וכל המחלוקת ללא ידיעה ולדבריו לר"ש חל הביטול גם ללא ידיעה והנה משמעות הרמב"ם בכל התורה שלא הזכיר ידיעה ויתכן שרק כאן צריך ידיעה כדי שזה יעמוד להרים וצ"ע [ועיין יד יהודה בד"ה וחוץ מזה שדן שבתרומה שזה מאה לא נתחדש שיעור של שישים במינו וממילא כל שלגבי מאה זה לא חוזר וניעור ה"ה אם נהיה שישים ויתכן שרק לכן אם הרים וחזר ונפל זה מותר עד רוב וזה לא קולא מיוחדת מצד הרמה דדעת הפר"ח שהדין הרמה לא מסתבר שזה יגרום קולא ע"ש]

ג. מבואר במשנה תרומות פ"ה מ"ז שסאה תרומה שנפל והגביה כמה פעמים זה מותר עד רובו והנה לראשונים שתמיד חוזר וניעור ביארו שכאן זה קולא מיוחדת מצד שהיה הרמה ולראשונים שתמיד לא חוזר וניעור א"ש אמנם מבואר כאן שזה רק עד רובו ולא אם נהיה רוב הפוך והפר"ח והחזו"א נקטו מכאן להוכיח שאם יש רוב הפוך זה ודאי חוזר וניעור אמנם כבר הבאינו דבתוס' בב"ק מבואר לא כך אמנם מה שצ"ע שהראשונים שדנו בכל זה לא הביאו ראיה ממשנה זו ובפשוטו צריך לדחוק כמבואר ביד יהודה בד"ה מיהו שכיון שכאן יש דין הרמה לכן זה סיבה יותר שיהיה חוזר וניעור וצ"ע הסברא בזה

ד. עיין ביאור הגר"א דהביא תוספתא תרומות פ"ו מ"ח דסאה ערלה שנפלה למאתים אם נודע לו ואחרי זה נפלה אחרת הרי זו מותרת עד שירבה האיסור על ההיתר ומפורש שעל ידי ידיעה גם בשאר איסורים זה נהיה מותר והנה כאן שצריך ידיעה גם אם זה לא תרומה וצ"ע הראשונים שס"ל שגם ללא ידיעה חל הביטול ובפשוטו זה גם לגבי דין חוזר וניעור ואולי כאן שזה מאתים זה אחרת ובפשוטו הראשונים לא גרסו תוספתא זו אמנם בירושלמי פ"ב דערלה הובא בר"ש שם מפורש שנידון ידיעה גם לגבי ערלה

ה. עיין גמ' ביבמות פ"ב: לגבי מקוה שנתן סאה ונטל סאה שזה מותר עד רובו והנה יש ראשונים שהעמידו בשאובין ושזה נידון דרבנן אמנם הרבה ראשונים העמידו שמדובר על מי פירות שזה חיסרון דאוריתא והנה תוס' הקשו למה לא אומרים קמא קמא בטיל ואפילו ביותר מרובו וכתבו שבמי פירות החמירו אמנם יש ראשונים שהוכיחו משם שלא אומרים קמא קמא בטיל והנה הגמ' ביבמות דנה שלר' יוחנן שבדרבנן גם אם נהיה חצי חצי זה מותר ה"ה כאן והקשו הראשונים הרי מי פירות זה נידון דאוריתא ותירצו שהדין שחוזר וניעור זה דרבנן ועיין תו"י שם שתמה שזה דאוריתא ועיין רמב"ן ורשב"א שם שנקטו שזה דרבנן ובפשוטו זה דלא כמסקנתו בע"ז דמשמע שזה דאוריתא והנה צ"ע דתוס' בד"ה אחרי הוכיחו שלא אומרים קמא קמא בטיל ממקומות שזה לקולא ועיין מהדורא בתרא שאם זה חצי חצי כה"ג זה רק דרבנן ועיין יד יהודה שהאריך בצד זה שרק מה שיש סיבת ביטול הפוכה זה מבטל הביטול ולא שלא קיים סיבת הביטול ובפשוטו תוס' שם דלא כהמשך דבריהם וצ"ע והנה יש כאן חידוש ששיך דין ביטול גם במי פירות שזה מציאות דהינו שלא הניון להוריד מהם דין אלא שזה יחשב כמים וצ"ל שכל הדין הוא שם מי מקוה וכל שזה מקוה יש לו שם מקוה וצ"ע בזה והנה עיקר הדבר מבואר שם בסוגיא שכל שיש רוב מי מקוה גם מיעוט מי פירות זה עוזר אמנם בשו"ת הרי"ד סימן ס"ב נקט שלא שיך ביטול כלל במי פירות ומטעם הנ"ל

ו. מבואר בגמ' לגבי כלאים שאם הוסיף מאתים אסור והקשו הראשונים למה לא נימא קמא קמא בטיל ויש שנקטו שכיון שזה בבת אחת לכו"ע אומרים חוזר וניעור או כיון שזה וסתן בכך ולכן חידש ר"ת שאם גדר בנתים שזה מתחלק ממילא חל הביטול והרמב"ן דן שזה כמו היתר כיון שכל שלא היה מאתים חשיב שאין עדין סיבה לביטול עיין בדבריו בב"ב ב. וצ"ב הסברא

ז. עוד הקשו הראשונים מהדין של גידולי היתר מעלים את האיסור למה לא נימא קמא קמא בטיל ויש שתירצו שכיון שזה ללא הפסק או כיון שזה וסתן בכך והרמב"ן כתב שהיתר באיסור לכו"ע אומרים חוזר וניעור והגר"א כתב מצד שוסתן בכך וצ"ע שלכאורא לשיטתו לא קשה כלל שכאן הרי בטל כל הדין ביטול ואולי כל דבריו רק לחומרא]

ח. עיין גמ' שאם נותן דם למים ובתחילה אין לזה מראה דם ואחרי זה יש מראה דם יש בזה מצות כיסוי אבל זה נדחה מהקרבה והנה מה שזה נדחה מהקרבה ביארו הראשונים כי היה דיחוי ואפילו שאחרי זה חוזר וניעור אמנם מהא דלגבי מצוה יש מצת כיסוי חזינן שאומרים חוזר וניעור ויש שתירצו שכאן שזה בבת אחת ללא הפסק אומרים חוזר וניעור וצ"ע שהראשונים לא הוכיחו מהא דיש מצות כיסוי ואולי גם כאן יש הסברא שהיתר לא בטל ועיין מה שכתב בזה בק"ש ח"ב חולין אות ל"ו ובתשובת הראב"ד משמע שאין לדמות מצות לאיסורים וכמו שחילקו מטומאה

ט. עיין תוספתא פ"ח מתרומות לגבי שארו של תרומה ושביעית וכתבנו בזה לקמן .ועיין עוד פ"ק דמקואות לגבי מים טמאים שנתבטלו במים מחוברים ונתלשו

ג] עיין רא"ש סימן ל"ז שדן לגבי ביטול של יבש ביבש שחזר ובישלו האם אומרים חוזר וניעור וכתב שכיון שזה התבטל לא אומרים חוזר וניעור אמנם הר"ן והרא"ה נקטו שאומרים חוזר ונעור וכמו שהאריך בזה היד יהודה שם ונתבאר בסוגיא דביטול יבש ביבש והנה הגר"א סימן ק"ט ביאר שהסברא שלא אומרים חוזר וניעור זה מצד שכאן זה רק נידון מדרבנן דמדאוריתא יש רוב והנה זה לשיטתו אבל לשיטת הרא"ש הרי תמיד אומרים חוזר וניעור ובהכרח צ"ל כמו שביאר ביד יהודה ס"ט סקס"ג אות י"ז בסופו דכאן שזה אותה תערובת ולא תערובת אחרת בזה גם הרא"ש מודה שלא אומרים חוזר וניעור והנה לגבי חמץ בפסח גם כתב הרא"ש פסחים פ"ב ס"ה שלא אומרים חוזר וניעור ועיין ביאור הגר"א תמ"ז ס"ד שזה מצד שבדבר דרבן לא אומרים חוזר וניעור אבל לרא"ש צ"ע אמנם עיין שו"ת הראב"ד סימן קי"ז שכתב להתיר א. מצד שקמא קמא בטיל ב. שגם אם לא אומרים קמא קמא בטיל אבל כאן שזה אותה תערובת זה ודאי סיבה שלא אומרים חוזר וניעור ובפשוטו מבואר שאין הגדר שצריך כל הזמן שיהיה סיבת הביטול אלא שכל שנתערב עוד יש כאן תערובת חדשה ולכן הדין משתנה אבל כל שזה אותה תערובת נשאר שהמיעוט הוא בטל לרוב וכדו' ובזה א"ש שבחתיכה הראויה להתכבד לא אומרים חוזר וניעור כמבואר סימן ק"א דכאן זה אותה תערבת גם הרא"ש מודה ועיין ר"ש ורא"ש פ"ק דמקואות דאם נפל מים טמאים למים מחוברים שזה בטל שגם אם תלש המים בכל אופן הם בביטולם וצ"ע מה זה שונה מהגמ' בבכורות שבטומאה אומרים חוזר וניעור ולנ"ל א"ש שכאן אין תערובת חדשה והנה שיטת רש"י בחזקיה שאם התערב מין ביין של היתר ונופל יין של איסור לחזקיה זה אסור ובכל אופן בנתבטל יין של איסור במים ונופל יין של היתר זה לא חוזר ונאסר וצ"ע למה שלא יהיה חוזר וניעור שכל דמבואר דמצב של יין של היתר אם האיסור זה סיבה שהמים לא יבטלו אותו אמנם לנ"ל א"ש שכאן שלא נוסף איסור חדש חשיב אותה תערובת ביחס לאיסור ולא אומרים חוזר וניעור

אמנם צ"ע דהרי מבואר במשנה שאם נפל דבר חשוב ולא בטל אם נפלו ונתפצעו שזה הפך לדבר לא חשוב חל הביטול וצ"ע הרי אין כאן אלא אותה תערובת והנה כאן ההיתר היה רוב אמנם ברא"ש חזינן שגם בזה יש את הסוגיא של חוזר ונעור וכל שזה לא שינוי בתערובת אין סיבה שדיני הביטול ישתנו ואולי כל הסברא רק אם השינוי הוא בהיתר בזה נקבע כבר שההיתר אין בכוחו לבטל אבל אם השינוי הוא בחשיבות האיסור כלפי מצב כזה של איסור לא חל עליו הדין שלא יבטל וצ"ע בזה

ד] עיין תרומות פ"ה מ"ט שחיטים של תרומה ונתערבו בחולין והיה מאה וטחנן אפילו שהתרומה נתרבה תולין שגם החולין נתרבה ואם לא היה שיעור ביטול וטחן זה לא נהיה מותר אמנם אם ידוע שחיטי של חולין יפות חל היתר על ידי הטחינה והנה פשטות המשנה וכן מבואר ברמב"ן צ"ז: וברשב"א שם דאם על ידי הטחינה יתמעט מההיתר ולא מהאיסור זה יאסר והרמב"ם ביאר המשנה שלגבי התרומה זה אם הטינופת ולגבי השאר זה ללא הטינופת ומשמע אבל שללא סברות אלו מודה לדין הראשונים הנ"ל וצ"ב למה לא אומרים שכיון שזה כבר נתבטל אינו חוזר וניעור והרי כאן זה מדובר גם עד שישים ובפרט לשיטת הרמב"ם שתמיד אין חוזר וניעור ובפשוטו מוכח מכאן שכיון שזה אותה תערובת בזה יש סברא לומר שאומרים חזר וניעור וזה איפכא מסברת הרא"ש לעיל והנה שיטת הרשב"א בתשובה סימן תכ"ה שאם בישל יבש ביבש שהיה שיעור ביטול זה חוזר וניעור והוכיח ממשנתינו וכן הביא הגר"א סימן ק"ט ויתכן שלא הביא את הנידון הכללי של חוזר וניעור שכאן הנידון על אותה תערובת וכנ"ל והנה בפשוטו לנ"ל מבואר שחשיב שזה אותה תערובת ולא שהשתנה התערובת אמנם הרא"ש הוכיח ממשנתינו שאם נוסף עוד היתר שחוזר וניעור דהינו שחשיב שנוסף כאן מבחוץ וצ"ב הסברא לדון שזה כאילו נוסף כאן מבחוץ ואולי למד שהנידון מצד המורסן דמה שמשתנה על ידי הטחינה זה מצד שמה שיותר יפה יש פחות מורסן והרי מוציאם את המורסן וכן ביאר בשערי יושר ש"ג פ"י בד"ה והרא"ש

והנה הר"ש שם במשנה כתב לחלוק על הראשונים הנ"ל וכתב דמהא דהמשנה רק כתבה קולא שאם ידוע שהחיטים של חולין יפות ולא הפוך מוכח שאם זה כבר הותר זה לא חוזר ונאסר ויתכן שדעתו שלא אומרים חוזר וניעור ויתכן שס"ל שזה כמו אותה תערובת וס"ל בזה כרא"ש שבבישול לא אומרים חוזר וניעור אלא שזה אינו נכון דא"כ גם לקולא לא היו אומרים חוזר וניעור

והנה אם נימא כנ"ל שאם זה אותה תערובת זה יותר סברא שאומרים חוזר וניעור צ"ע למה חתיכה שאינה ראויה להתכבד שנתבטלה ונהיתה ראויה להתכבד לא חוזר ואוסרת אמנם עיין יד יהודה סק"ח שכתב לבאר שזה סברא בדין ראוי להתכבד שכל הדין נאמר אם לפני התערובת זה היה ראוי להתכבד ולא אם כל הראויה לתכבד חל בתערובת וצ"ע בזה

ה] שיטת הר"ן והרא"ה שאפילו שיבש ביבש חל ביטול אפילו לגבי לאכול בבת אחת אבל אם בישלם יש כאן חוזר וניעור ויש לבאר כנ"ל שזה מצד שכאן שזה אותה תערובת אומרים חוזר וניעור אמנם יתכן שס"ל שכל תערובת יבש שנהיה לח בלח חשיב תערובת חדשה וצריך להגיע לדין ביטול חדש ורק לכן חוזר וניעור ועיין לקמן מהחזו"א לגבי חמץ שהתבטל יבש ביבש ובישלו זה חוזר ונאסר מסברא וזה כסברא הנ"ל ובזה א"ש הר"ן שס"ל שחמץ בפסח שנתבטל קודם פסח לא אומרים חוזר וניעור אפילו שזה אותה תערובת וצ"ע מה זה שונה מנתבשל שס"ל חוזר וניעור ויתכן שמה שנותן טעם זה כמו הוכר האיסור אמנם לנ"ל יתכן שזה סברא מיוחדת בנהפך ללח שיש כאן ביטול חדש

ו]לגבי חמץ שהתערב קודם פסח שיטת הרא"ש שלא אומרים חוזר וניעור בין אם זה תערובת של לח ובין אם זה תערובת של יבש אמנם דעת הרמב"ם סוף פ"ד מחמץ ומצה שאומרים חוזר וניעור ועיין ביאור הגר"א תמ"ז ס"ד שכתב בזה שני טעמים או מצד שאומרים חוזר וניעור והנה בפשוטו צ"ע שהרי דעת הרמב"ם שלא אומרים חוזר וניעור אמנם לנ"ל שכאן זה אותה תערובת זה סברא לומר שחוזר וניעור וכתב עוד שכיון שזה היתר לא חל ביטול קודם פסח והנה באו"ז פסחים סימן רנ"ו כתב שכיון שבשש שעות זה מתבטל וזה לא אוסר במשהו לכן לא שייך חיסרון זה וצ"ע דעת האוסרים וצ"ל שביחס לאיסור של ליל פסח שזה איסור כרת הוא עדין לא היה קודם ולגבי זה לא חל ביטול והנה בעיקר סברת הרמב"ם שפה אמרים חוזר וניעור עיין במקור חיים שם שכתב שכיון שכאן זה מצד דשיל"מ שעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר בזה ודאי חוזר וניעור ולכאורא הכונה שגדר האיסור שאפילו שיש כאן ביטול זה סברא לא להשתמש בביטול אמנם על אינו מינו זה לא שיך אבל יש מקום לומר שבאיסורי משהו הגדר כנ"ל שזה איסור חמור דבזה אפילו שזה לא חשוב זה סיבה שיהיה אסור בזה אמרינן חוזר וניעור שכל יסוד הדין לא שכבר חל ההיתר אלא שנקבע מי חשוב בתערובת וזה לא משתנה אבל כאן שנתחדש שאפילו שהוא לא חשוב הוא אסור לא שיך לומר כנ"ל ועיין יד יהודה ס"ט סקס"ג אות י"ח בסופו שדן שחמץ בפסח שפסח ודאי יבוא זה כמו דבר שוסתן בכך שבזה אומרים חוזר וניעור

והנה בעיקר הדין דחמץ שנתבטל קדם פסח יש דיעות שתמיד חוזר וניעור ויש דעות שתמיד לא חוזר וניעור ועיין מג"א ס"ג שגם לשיטות שחוזר וניעור אם זה רק נותן טעם זה לא כך אמנם האחרונים הביאו דבראשונים מבואר לא כך והנה צ"ב סברת המג"א ולכאורא זה כשיטת הראשונים שלגבי נותן טעם שזה לא גוף הדבר לא אומרים חוזר וניעור עיין לעיל ויתכן שכאן שזה לא נותן טעם כולם מודים והרמ"א כתב לחלק בין אם זה יבש ביבש שאומרים חוזר וניער ללח בלח והמ"ב הביא דהאחרונים דנו שהסברא להחמיר ביבש ביבש רק כשהוא מבשל את זה שיש כאן חוזר וניעור אבל ללא בישול אין סברא לחלק והנה המ"ב נקט שלשיטות שלא אומרים חוזר וניעור תמיד גם אם יבשל זה יהיה מותר ועיין חזו"א קי"ט סק"ו שתמה על זה שכיון שעכשיו זה מתערב בתערובת שלח בלח וכל סיבת הביטול כי זה משהו והרי בפסח לא חל ביטל במשהו ובפשוטו מבואר במ"ב שיבש שהופך ללח ויש תמיד שישים אין הגדר שצריך חלות ביטול חדש אלא הביטול הקודם עדין קיים וממילא זה כמו הכללים הרגילים שלא אומרים חוזר וניעור וכן מבואר בש"ך סימן ק"ט לגבי אם נתערב ובישל בשני קדירות שלא אורמים חוזר וניעור

ז] מבואר ברמב"ם וכן הוא ברשב"א בתורת הבית שדבר שנתערב שפגם ולבסוף השביח זה חוזר ונאסר והנה צ"ע למה לא אומרים קמא קמא בטיל והנה לשיטות שבטעם אומרים חוזר וניעור א"ש אמנם לחולקים וס"ל שגם בזה אין חוזר וניעור וכן שיטת הרמב"ם צ"ע למה כאן חוזר וניעור ועיין מקור חיים סימן תמ"ז סקי"ב שכתב שאם נימא שטעם ההיתר כי זה אינו ראוי לגר א"כ לא חל עליו היתר כלל ולא שיך כאן קמא קמא בטיל אמנם בפשוטו הסברא שכיון שזה אינו ראוי לגר חל ביטול וכדהוכחנו בסוגיא דנטל"פ וכן הוא לשיטת הרשב"א שזה מצד ביטול ולכאורא למה שנתבאר לנ"ל שכאן שזה אותה תערובת זה סברא שאומרים חוזר וניעור א"ש אמנם צ"ע שהרי לגבי פסח קי"ל כרא"ש וא"כ גם כאן צריך להתיר אמנם שם לא מקילים אלא בצירוף לשיטות שתמיד זה בשישים וצ"ע ובאמת דעת הגר"א שם להתיר וצ"ע למה שלא יהיה חוזר ונעור והרי כאן זה סברא בדאוריתא ולשיטתו אמרינן חוזר וניעור ורק אם נימא שנטל"פ חל על זה היתר לא רק מצד ביטול א"ש

ח] בפשוטו כל הנידון של קמא קמא בטיל זה סברא שאם דבר התבטל כבר חל דינו אמנם לכאורא אם יפול איסור תוך היתר והוא יהיה נותן טעם שזה לא יתבטל ואחרי זה יוסיפו היתר כה"ג אין סיבה שזה לא יתבטל דהרי גם מראש ההיתר לא התבטל באיסור והנה עיין רא"ש שדן האם אומרים חוזר וניעור והוכיח מהדין שאם נפל היתר באיסור ולא חל ביטול ואחרי זה נוסף היתר שחל ביטול וצ"ע שכאן הרי מראש כל אחד עמד לעצמו ולא שיך כאן קמא קמא בטיל ובפשוטו מבואר מהרא"ש שיסוד הנידון לא מצד שכבר חל על זה היתר אלא שכבר נקבע שהאיסור הוא טפל בתערובת וממילא תמיד קים סיבת הביטול ולכן גם באיסור שנתן טעם או שלא היה שיעור לבטל אותו נקבע שהוא חשוב בתערובת זו ולא שיך לבטלו על ידי ההיתר שנפל בו בתחילה ולא ביטלו ובהכרח שכל שזה תערובת אחרת זה שונה ולכן כל שזה אותה תערובת לרא"ש לא אומרים חוזר וניעור והנה עיין בשו"ת הרשב"א ח"א סימן תש"ל תשובה מהמהר"ם בד"ה וא"ת שכתב באמת לדחות הראיה הנ"ל שכאן ההיתר הוא הרוב זה סיבה שיהיה חוזר וניעור וזה לא דומה אם ההיתר בטל וע"ש שהוכיח שגם בהיתר בטל אומרים חוזר וניעור אמנם גם בלשונו רק דן לחלק בסברת חוזר וניעור ולא שזה לא קשור לנידון

והנה בפשוטו בראב"ד בחידושיו לגבי יין נסך שנפל לבור יין ביין מפורש בהיתרא לגבי איסורא שכל שנופל בצורה שבתחילה האיסור אין שישים כנגדו אומרים קמא קמא בטיל שלא יצטרף שאר הההיתר לבטל האיסור וכן עיין בר"ן שנקט שגם היתר בטל באיסור וכתב שמספיק אבל שיעור כנגד האיסור והוכיח מהדין שאין המדומע מדמע אלא לפי חשבון ושם הרי מדובר שרוב היתר ורק שהמיעוט לא בטל ומשמע שגם כה"ג יש דין קמא קמא בטיל ובהכרח כנ"ל שכל שנקבע שלא בטל בחלק זה לא יעזור מה שיוסיף אלא שצ"ע איך אפשר לומר יסוד זה גם בהיתר בהיתר הרי מפורש במשנה שאם נפל איסור בהיתר ולא היה מאה ואחרי זה נפל עוד שזה מתבטל וצ"ל שכל הסברא הנ"ל גם אם האיסור הוא מיעוט זה רק בתערובת לח בלח ולא בתערובת יבש ביבש דהינו שרק בלח חשיב שכבר נקבע התערובת אבל ביבש כל שלא חל הביטול לא שיך סברא הנ"ל וצ"ע בזה

והנה הראשונים הביאו מהראב"ד שכתב שאם נפל כזית חלב ועדין לא נימוח ואחרי זה נפל עוד כזית שזה מצטרף כיון שזה עדין לא נימוח וזה יכול לאסור במקום אחר ודימה לתרומה קודם הרמה וצ"ע מה הנידון הרי זה עדין לא התבטל אמנם לנ"ל ניחא שדן שכבר נקבע שהוא חשוב כלפי תערובת זו שעמד להתערב בה ויש שביארו שיסוד הסברא שדנים כל איסור שנופל ביחס לכל ההיתר ולר מצרפים האיסור אמנם לפ"ז אם זה אותה תערובת לא שיך קמא קמא בטיל והראב"ד בתשובות לגבי חוזר וניעור בפסח כתב שזה מותר מצד שאין חוזר וניעור

ט] הרא"ש הוכיח שהידיעה קובעת מהא דמבואר שלגבי תרומה לר"ש צריך ידיעה חזינן שעל ידי הידיעה חל הביטול וצ"ע אולי באמת ביטול חל מיד גם ללא ידיעה רק שהרי הרא"ש ס"ל בעלמא שכל שנוסף אומרים חוזר וניעור ורק כאן כיון שיש דין הרמה לא אומרים חוזר וניעור א"כ כל זה בהיה ידיעה שזה נהיה עומד להרים אבל ללא זה אפילו שחל הביטול אבל כאן שזה עדין לא עומד להרים ממילא זה מצטרף כמו תמיד וצ"ל שס"ל שהעומד להרים זה גם קודם שיודע אלא זה עומד שיודע לו ובהכרח הדין ידיעה זה רק מצד שלא חל הביטול ללא זה ועיין שערי יושר ש"ג פי"א השני שהוכיח דבר זה

י] והנה בעיקר חידוש הרא"ש שביטול חל רק על ידי ידיעה עיין ש"ך צ"ט כ"א שכבר כתב שבראב"ד משמע שחולק על זה והיד יהודה הביא עוד הרבה ראשונים שחלקו על זה ובביאור סברת הרא"ש עיין בדבריו ס"ט סקס"ג אות ז' ד"ה ומה שנ"ל שביאר שזה מצד שכל המושג ביטול נלמד מדינים ושם כל ההכרעה זה רק כשדנים הרוב נגד המיעוט ובפשוטו ההבנה כמבואר בשערי יושר ש"ג פי"א השני בד"ה והנה, שכל המושג ביטול זה מצד שיש סתירה איך לנהוג וכל זמן שלא נודע אין סיבה להעמיד בזה נידון והנה לגבי חמץ שנתערב קודם פסח שלא אומרים חוזר וניעור ע"ש ביד יהודה שתמה שסתימת הפוסקים שזה גם בלא נודע שנתערב קודם פסח וכה"ג כיון שהביטול חל רק בפסח צריך להיות שזה לא יתבטל וע"ש שהביא מהאיסור והיתר שאם הביטול היה בעודו היתר חל ביטול גם ללא ידיעה וצ"ב הסברא בזה וע"ש שגם לאחר שש שלא חל הביטול כי זה אסור אבל ביחס לחומר של כרת שזה מה שגורם שלא יחול ביטול בפסח חל הביטול עכשיו ע"ש

י"א] עיין רמב"ן שכתב להוכיח שאומרים חוזר וניעור מהא דמבואר בגמ' שמביאה משאור של תרומה להקשות על חזקיה ואם נימא שגם בנותן טעם אין חוזר וניעור ורק בתרומה כי צריך הרמה א"כ מה קשה על יין נסך מתרומה שאולי באמת אם התבטל ואחרי זה נופל ין של היתר זה לא אוסר מצד שאין חוזר וניעור ורק בתרומה כיון שלא היה הרמה ממילא זה חוזר ואוסר ועיין ר"ן שכתב לדחות שהרי תמיד בטעם זה וזה גורם מותר וכאן יש מ"ד שאוסר ובהכרח שכיון שזה מחמיץ זה גרע ולכן כאן אם יפול עוד איסור זה ודאי יאסור ולא נימא קמא קמא בטיל וצ"ב כוונתו והנה באופן שזה זה וזה גורם יש מקום לומר למה שנתבאר לעיל שכל שזה לא תערובת חדשה חמיר ואומרים חוזר וניעור גם כאן כיון שהאיסור לבד אוסר חשיב שאין כאן תערובת חדשה אמנם הרי מבואר בר"ן שגם למ"ד זה וזה גורם אסור אם יוסיף איסור זה יאסור אמנם יתכן שכה"ג זה אוסר כמו למ"ד שזה זה גורם מותר וכמבואר בחידושי הר"ן בע"ז ס"ח: ע"ש אמנם יתכן שאם יש כאן דין שנגרם מאיסור ולא שזה סברא שהאיסור לא יתבטל א"כ זה מתיחס למצב של לפני הביטול

והנה עיין פר"ח שהביא תוספתא פ"ח מתרומות ששאור של תרומה שנפל לעיסה והגביהה ואחרי זה החמיץ זה מותר וע"ש שביאר שמחמץ זה רק גדר דרבנן וממילא בזה לא אומרים חוזר וניעור ובהמשך התוספתא מבואר שזה גם לגבי שביעית ושם זה תלוי בידיעה והנה צ"ע שזה נגד הרמב"ן והר"ן שהוכיחו מסוגין שבזה אומרים חוזר וניעור אמנם לנ"ל יתכן שאם זה וזה גורם אסור יש את סברת הר"ן אבל אם זה וזה גורם מותר אין את סברת הר"ן ובחזו"א כ"ח י"ז בסופו באמת תמה מהתוספתא על הר"ן והנה הרמב"ם העתיק התוספתא בפט"ו ה"ו וכתב שצריך הרמה אפילו ששיטתו שתמיד מספיק ידיעה ויתכן שזה מצד סברת הר"ן ורק שבהרמה יש חידוש מיוחד שזה כאילו נסתלק והנה בגירסתינו מבואר שבשביעית זה גם מותר אמנם עיין או"ש שהביא גירסא בתוספתא לאסור ולנ"ל א"ש שזה סברא מיוחדת מצד הרמה והנה הירושלמי שם הובא בחזו"א סקי"ב במוסגר הקשה שאם הרימו והוכר התאנה האסורה זה יותר והירושלמי דוחה שכאן זה לא הוכר והנה בפשוטו כל קושית הירושלמי אם נימא שבשאר איסורים ידעה כאן לא מתירה ורק מצד ההרמה אבל א גם ידיעה בעלמא מתירה מה קשה וצ"ל שנקט בקושיא שכאן זה נחשב ניכר בטעמו ודחה שזה לא ניכר או שנקט כסברת הר"ן ודחוה שלא כך וצ"ע ועיין ביאור הגר"א על התוספתא שגרס שנפל תרומה והגביה ואחרי זה נפל עוד תרומה ובזה הוא לא מצטרף וכן בשביעית על ידי ידיעה וזה דלא כרמב"ן והר"ן שכאן חוזר וניעור וכנ"ל

**בדינא דרואין**

**יש ללמוד הסוגיא היטב ולברר**

**א. הנידון האם אומרים רואין או לא אומרים**

**ב. למה אין כאן נידון של חנ"נ**

**ג. בשני כוסות שמזגן ועירבן מהו שיעור הביטול וכן למה אין בזה חנ"נ [ועיין חידושי הגר"ח הלכות תרומות]**

**ד. פסק הלכה סימן קל"ד ס"א ב' ג' ד' ה'**

**ה. דינא דסלק במינו ואינו מינו לגבי שישים סימן צ"ח ס"ב**

**אלול ע"ו**

**עילאה ותתאה**

**פסחים עה: איתמר – ע"ו. אמר מר**

**[החזו"א בסימן קכ"ד האריך בביאור השו"ט בסוגין]**

**חולין קי"ג. תוס' ד"ה טהור רמב"ן רשב"א וחידושי הר"ן**

**שבת מב. ת"ר נותן - בד"א [רשב"א ור"ן שם]**

**תורי"ד שבת מ"א., רמב"ן חולין קח: תוה"ב ב"ד ג: על האי גוזלא וכו' בגדר עילאה ותתאה**

**סימן צ"א ס"ד, ק"ה ס"ג [רמ"א סימן צ"ג]**

**החוות דעת צ"א ד' צ"ב כ"ז ק"ה ט' האריך בגדרי עילאי ותתאי**

**עירוי**

**תוס' וש"ר שבת מב:, תוס' וש"ר ע"ז ע"ד:**

**תוס' זבחים צה:, תוס' פסחים מ:**

**סימן ס"ח ס"י, סט"ו**

**רמ"א סימן צ"ב ס"ז, שם ס"ט**

**רמ"א סימן צ"ה ס"ג**

**או"ח סימן שי"ח ס"י**

**כלי ראשון וכלי שני**

**שבת מב. אבל נותן - מב: מתניתין**

**תוס' שם מ:, תוה"ב בית ד' ש"א ב:**

**סימן ק"ה ס"ב, סימן ס"ח סי"א, י"ג**

**רמ"א סימן ס"ט ס"ט, רמ"א סימן צ"ד ס"ז**

**או"ח סימן שי"ח ס"ט, י"א - י"ג, י"ט**

**רמ"א סימן תמ"ז ס"ג, רמ"א סימן תנ"א ס"א**

**כמדומה שכדאי ללמוד סוגיא דפסחים וכן הראשונים של סוגיא דעירוי ולאחר זה ללמוד השו"ע לפי הסדר הנ"ל**

**סוגיא דתתאה גבר**

**גמ' פסחים ע"ו. - טושו"ע צ"א ס"ד, ק"ה ס"ג**

**[ראשונים קי"ג. לגבי מליח ועיין לקמן, גמ' שבת מ"ב. ובראשונים, תוס' פסחים מ:]**

**א. תוד"ה תנן – עיין ליקוטי רעק"א חולין צ"ו: בסוף העמוד בד"ה ונ"ל עוד**

**ב. תוד"ה בשלמא – בהא דהקשו משפוד רק לרב עיין מהרש"א ובנימוקי הגרי"ב ובבית מאיר סימן ק"ה [ועיין יד יהודה ק"ה סקט"ז] ובחזו"א סימן קכ"ד בהערות לסוגין בסופו בד"ה תוד"ה בשלמא, ובתוס שאנץ מבואר שלא כדבריו**

**ג. האם סוגין אסור מצד בליעה או מצד שהרוטב מבשל הפסח – חזו"א בתחילתו ועיין הגהות הגראמ"ה**

**ד. בהא דמבואר בראשונים שאין לאסור ברוטב כדי קליפה – עיין מהרש"א ובחזו"א שם בתוד"ה תנן**

**ה. בביאור יטול את מקומו ויקמוץ את מקומו – חזו"א שם ד"ה אלא [וכן הוא בחת"ס ועיין רעק"א ובספר הישר סימן ש"ס]**

**ו. האם הדין תתאה גבר זה גם ללא שהעליון נתחמם – חוות דעת צ"א סק"ה וכן הוא בבית מאיר או"ח סימן שי"ח ועיין יד יהודה צ"א י"א ד"ה עוד שהוכיח כדבר זה ועיין תורי"ד שבת מ"א.**

**ז. בדין עילאה במליח והחילוק בין זה לסוגין – עיין תוס' חולין קי"ג. תוד"ה טהור וברמב"ן קי"ב: ד"ה והוי [ועיין בב"י סימן ק"ה סי"א מה שהביא מהגהות סמ"ק סימן ר"ה וכן הוא בביאור הגר"א סקע"ו בביאור החילוק] ועיין חידושי הר"ן שם מה שהאריך לדון בדברי הרמב"ן [ועין יד יהודה ס"ט סקע"א שהאריך בביאור כונתו] ועיין חידושי הרשב"א שם שנקט שמליח זה כמו גדרי תתאה בעלמא**

**ח. בדין חם הנוגע בצונן – עיין רמ"א ק"ה ס"ג ובמה שהביא שם הט"ז מהמהרש"ל ועיין פרי תואר שם סק"ז ביאור הרמ"א וביד יהודה צ"א סקי"ג בד"ה ומיהו ובסימן ס"ט סקע"א**

**ט. האם כדי להבליע או לבלוע צריך ששניהם יהיו חמים – עיין הגהות סמ"ק הנ"ל ובפרי תואר שם ועיין רמב"ן ק"ח: בד"ה ויש לפרש ועיין רשב"א חולין קי"ב. בד"ה והא דאמרינן ועיין היטב בלשון הטור ושו"ע סימן ק"ה ס"ג**

**י. האם הדין תתאה גבר זה גם ביחס לדבר אחר – חוו"ד צ"א סק"ה ובפר"ח ס"ח סקי"ח בסופו הובא בגליון רעק"א לפמ"ג סוף סימן ס"ח וכן מבואר ברעק"א סימן צ סק"ב בד"ה אמנם ועיין יד יהודה צ"א סקי"ב ד"ה אך [עמוד ע"א] ובדבריו ק"ה סק"י ד"ה כתב [ועיין בתוה"ב ב"ג פ"ג. לגבי חתך ככר על בשר]**

**י"א. האם הדין תתאה ועילאה זה גם ביחס לכלי ראשון – חוות דעת צ"א ה' צ"ב כ"ז ק"ה ט' ועיין תוס"ר שבת מ"ב ובתורי"ד שבת מ"א [ועיין ראשונים קי"א: לגבי דגים שעלו בקערה ועיין יד יהודה צ"א י"ב שהאריך בזה וע"ש בד"ה ומש"כ ובד"ה מיהו] ועיין יד יהודה ק"ה י"ז ובבינת אדם נ"ח לגבי נתלבן על ידי האור**

**י"ב. מה מגדיר תתאה ועילאה – עיין תוה"ב ש"ד ג: בהאי גוזלא [ועיין יד יהודה צ"א סקל"ב] ועיין ש"ך צ"א סקכ"ג ובצ"ב סקל"ו ועיין חידושי רעק"א צ"ו: מה שהקשה מתוס' ובגליון סימן צ' סק"ב ובחוות דעת צ"א סקי"ג [ועיין יד יהודה צ"א סקל"א בד"ה ומצאתי] ובסימן צ"ב סקכ"ד ועיין תוס' פסחים ע"ו. תוד"ה תנן ועיין פר"ח סקל"ב שזב רק מתחת גם לרשב"א הוי תתאה והבא בחוות דעת סקכ"ד וביד יהודה סק"נ**

**י"ג. בדין עילאה שמתחמם מחום האש – ט"ז צ"ב סקכ"ה ש"ך שם סקל"ג ובפמ"ג שם בשם התורת חטאת דמקורו מהר"ן בחולין קי"ג. ועיין יד יהודה סקמ"ו**

**י"ד. בדין תתאה גבר לגבי כלי – עיין ש"ך ק"ה סק"י בשם המהרש"ל ועיין תוס' רי"ד פסחים ע"ו ובפסקיו שם [ועיין יד יהודה ק"ה סקי"ז]**

**ט"ו. בדין עילאה חם נוזל שמקיף הכל – חוות דעת ק"ה סק"ז בשם היש"ש [ויש לעין מכמה דוכתי ועיין שבת מ"ב]**

**ט"ז. בדין דוחקא לענין תתאה ואיך נחשב סכין – ש"ך צ"ד כ"ה ועיין רשב"א ח: הובא ביד יהודה סקל"א ועיין רמב"ן קי"ב. שנקט שהסכין נחשב תתאה**

**י"ז. בדין תערובת מים במים – עיין תוס' שבת מ"ב ובתוס"ר וברשב"א ור"ן שם ועיין תוס' בפסחים מ: ובמהרש"א שם ועיין טור סימן שי"ח ועיין בית מאיר שם שהאריך בזה ועיין מג"א שי"ח סקל"ה ובמה שהקשה עליו החוות דעת צ"א סק"ה בסופו ובחזו"א יור"ד סימן ט' סק"ז [ענין זה אפשר ללומדו לאחר סוגית עירוי]**

**י"ח. האם בליעה בעילאה חם יוצא כדי קליפה – ש"ך ק"ה סקכ"א ועיין חוות דעת שם ועיין שפ"ד סקכ"ב**

**י"ט. בדין עירוי חם על דבר חם שבכלי שני – פמ"ג צ"א מ"ז ה' בסופו שנחלקו בזה המנחת יעקב והרמ"א וכן במ"ז צ"ב כ"ה והחכמ"א כלל מ"ה סי"ט הביא שני הדעות**

**כ. בדין כלי עילאה האם נבלע בכולו – פמ"ג מש"ז צ"ד א' הובא בגליון רעק"א ק"ה ס"ג**

**כ"א. מדוע לא מבררים על ידי כפילא מה גבר – נוב"י קמא כ"ח**

**הערות בסוגיא דפסחים**

א] מבואר במשנה ששיעור הבליעה הוא כדי נטילה ועיין תוס' חולין צ"ו: ד"ה עד וכן תוס' בסוגין שדנו האם תמיד הבליעה בצלי זה נטילה או שזה סברא מיוחדת כאן כי זה רוטב שזה קצת שמן ועיין צ"ז. שכתבו שאפילו שדבר שמן זה מפעפע בכולו אבל כאן זה לא ממש דבר שמן ולכן זה רק מפעפע כדי נטילה ובמשמרת הבית ש"ד כ"א. בד"ה אמר הכותב כמה אוהב, ביאר שכאן כיון שזה שיעור מועט ביחס להתפשטות בכולו יש ודאי שישים ועיין ר"ן בחולין קי"ג. שהביא מהרא"ה שלמד מכאן שבדין תתאה גבר או עילאה זה רק כדי נטילה ועיין רעק"א שם שתמה שהרי הגמ' דוחה בחרס רותחת וא"כ מפורש שגם כה"ג זה רק כדי נטילה אמנם המעין שם בחידושי הרא"ה מפורש שעיקר כונתו לחלק שכל שזה לא על האש אפילו שניהם חמים זה רק כדי נטילה ורק אם זה על האש ממש כה"ג זה מתפשט בכולו [ועיין יד יהודה צ"א סקי"א בד"ה מיהו] ומדברי שאר הראשונים משמע שאין לחלק בין אם זה על האש או לא על האש לגבי כמה זה מבליע

ב] מבואר במשנה שנגע בחרסו של תנור יקלוף את מקומו ועיין בתוס' בד"ה תנן שלמ"ד שעילאה גבר א"ש דהפסח מחמם החרס וזה חוזר וצולהו וזה מחמת דבר אחר אמנם לשמואל קשה וכתבו שכיון שכדי קליפה הרי זה מחמם גם לשמואל ולכן כאן זה חוזר וצולה את הפסח וזה לשיטות שהדין כדי קליפה זה בדרגא של בישול ועיין פלתי סוף סימן ק"ה שהקשה שכאן כיון שהקליפה אסורה מחמת עצמה ולא מצד בליעה א"כ למה שזה לא יאסור עוד כדי קליפה ועיין גליון רעק"א או"ח סימן תמ"ז הובא בחולין צ"ו: תוס' ד"ה אפילו שכתב שצריך לדחוק שבאמת יש כאן איסור על שני כדי קליפה והנה קי"ל שבליעה תמיד בכדי קליפה לא עובר הלאה ודעת המג"א סימן תמ"ז סק"ב שזה גם אם נאסר כדי קליפה מחמת עצמו אמנם החק יעקב שם חלק על זה ונקט שכה"ג ודאי שזה מתפשט בכלו וגם עובר לדבר אחר ועיין רעק"א שהוכיח דבר זה שהרי חתיכה שכולה אסורה הבליעה היא מכולה וע"ש שהוכיח כמג"א ממשנתינו דכאן הרי זה אסור מצד עצמו ובכל אופן זה לא מתפשט יותר מכדי קליפה וצ"ע אמנם יש לדון שמצד ההתפשטות יש ודאי שישים ולכן זה מותר ולפ"ז אדרבא מיושב קושית הפלתי שמצד שזה נבלע בהכל יש שישים כנגדו וצ"ע בזה וראיתי מביאים מהגריל"ד שבתור תערובת כיון שזה מין במינו מבואר בתוס' קי"ב. שלא גזרו בקדשים וכל האיסור בכדי קליפה שנאסר מחמת עצמו ולפ"ז צ"ל שבמקרה שנאסר כדי נטילה יש חשש שיש שם רוב רוטב של איסור

והנה תירצו תוס' שאפשר לבאר שזה נגע בין למעלה בין למטה וראיתי מביאים דבשו"ת בית יצחק יור"ד ח"א סימן ק"ה אות י' העיר שמכאן מוכח דתוס' לא ס"ל כרשב"א שכל שהדבר במקומו מה שמגיע עליו זה עילאה דכאן התנור הוא במקומו והקרבן פסח הוא זה שמגיע לתנור וא"כ תמיד חשיב עילאה

ג] מבואר במשנה שנטף מרוטבו על החרס וחזר עליו יטול את מקומו ומבואר בגמ' שלרב ניחא שהרוטב חימם את החרס מצד עילאה גבר וחזר ונתחמם מהחרס והוא עצמו נאסר והא דזה אוסר את הפסח מבואר בלשון הגמ' כי זה מחמם את הפסח ועיין תוס' שלא צריך להגיע לזה אלא אפשר לבאר מצד שזה שנבלע כאן איסור והנה עיין חזו"א סימן קכ"ד בהערות על סוגין שהקשה הרי הרוטב נהיה כלי שני וא"כ איך זה יחזור ויבשל הפסח [וכן הקשה בתוס' ר"י הזקן בשבת מ"ב] וכתב לחדש שכיון שמדובר שמיד זה חזר כה"ג זה לא מקבל שם של כלי שני וע"ש שתמה על תוס' שביארו שכונת הגמ' מצד הבליעה של הרוטב הרי ודאי עדיף לבאר שהפסח עצמו נאסר ולכן ביאר שבאמת ס"ל לתוס' שהוי כלי שני וכל סיבת האיסור מצד הבליעה אלא שקשה א"כ למה זה נבלע הרי עילאה גבר וכתב שמדובר שזה על האש וממילא הכל בלע והנה כבר הבאינו דברא"ה מבואר שכאן זה לא עומד על האש וכן הוא בר"ן בחולין ועיין הגהות הראמ"ה שכתב לישב קושית תוס' שמצד בליעה של איסור יש בזה עדל"ת אמנם מצד שזה עצמו נאסר הוי פסח פסול ואין בזה המצוה

ד] הקשו תוס' שלרב למה אין חיסרון שהפסח נצלה מכח השפוד עיין מהרש"א שהקשה שהרי הקרבן פסח חלק למטה מהשפוד וחלק למעלה וא"כ הקושיא לכו"ע ועיין בית מאיר סימן ק"ה ס"ג שזה מצד שנקט שהשפוד מונח לרוחב אמנם ע"ש שהקשה דהרי מבואר בתחילת הפרק שזה עמד זקוף וכתב שזה כמו נוגעים ובזה מיושב קושית התוס', ולכאורא לשיטות שכל שהוא נסמך עליו הסומך זה התתאה א"כ א"ש קושית התוס' דוקא על רב ובנימוקי הגרי"ב כתב שהשפוד היה צדדים ומבואר ברמ"א שבזה אין דין בליעה וכל הקושיא דהמקום העבה בשפוד למטה הוא תתאה לפסח ולכן רק קשה לרב אמנם בלשון התוס' משמע שהקושיא מצד הצדדים והנה קשה עוד שהרי מבואר בתוס' לעיל שכדי קליפה זה אוסר גם לשמואל וא"כ קשה גם כאן שאפילו שהשפוד תתאה אבל כדי קליפה ממנו מתחמם וחוזר ומבשל הפסח וכן בנוגעים הרי מבואר ברמ"א שכדי קליפה זה אוסר ועיין חזו"א שכתב שכאן השפוד חם שהוא עצמו עומד על האש וכאן הקושיא גם לשמואל ותוס' כתבו רב מצד שבגמ' מבואר שגם כלפי הרוטב שהיה על האש שיך לדון שמתחמם עוד הפעם ונאסר ע"ש שהקשה למה תוס' לא הוכיחו מהמשנה ע"ד. שחום של שפוד מתכת זה אוסר ובעץ אין בו חום אמנם עיין תוס' שאנץ דמפורש שמצד שהשפוד חם לא הוקשה לו כלל ובפשטו הביאור דחשיב שהחום עובר ישר מהאש דרך השפוד וכל הקושיא מצד שהשפוד מתחמם מהקרבן פסח שבזה חשיב חום שלא מחמת האש ועדין צ"ע

ה] לגבי נטף מרוטבו הסכימו תוס' אם רש"י שאין להקשות שביקלוף את מקומו סגי מצד ששם הרי אפשר לחזור ולצלותו ועיין מהרש"א שהקשה הרי מבואר בתוס' ד"ה תנן שכדי קליפה זה מתחמם וחוזר ונצלה מחמת דבר אחר א"כ צ"ע למה כאן אין חיסרון זה שהרוטב נצלה כדי קליפה מהחרס וחוזר ונבלע כדי קליפה ועיין מהרש"א שתירץ לר"ת שבלח לא חל איסור כדי קליפה וצ"ב שלפעמים שיעור טיפה זה שיעור כדי קליפה והוסיף החזו"א שכאן גם לריב"א אפילו אם חל איסור אבל זה מתערב ברוטב ומתבטל בבשר וצ"ע אם שיך כאן חנ"נ בתחילתו

ו] הגמ' שואלת שביקמוץ את מקומו סגי וצ"ע שלשמואל מספיק קליפה ועיין חזו"א בד"ה שם ד"ה אלא שכתב שבסולת יטול זה כמו קליפה ויקמוץ זה כמו כדי נטילה ולפ"ז קושית הגמ' שמספיק כדי קליפה ולמה צריך נטילה וכן הוא בחידושי חת"ס ועיין חידושי רעק"א ובספר הישר סימן ש"ס

**בגדרי עילאה ותתאה**

ז] בעיקר הנידון בסוגין מה גובר היה מקום לומר שכל הנידון הוא רק לגבי בליעות אמנם מהא דמבואר בגמ' שזה גם סברא לגבי שיחשב בקרבן פסח שזה נצלה מחמת דבר אחר מבואר שהדבר הגובר הוא מחמם את השני עד כדי שיעור בישול ועיין חוות דעת צ"א ה' דלפ"ז מדובר שהדבר הקר הגיע לשיעור יד סולדת דרק כה"ג חשיב בישול וכמבואר בגמ' שבת מ"ב. שמים מרובים לתוך כלי ראשון כיון שזה לא נהיה יד סולדת אין כאן בישול ורק במועטים שזה נהיה יד סולדת חשיב בישול ולפ"ז הכונה שאם תתאה גבר והעליון נהיה יד סולדת זה כמו חום כלי שני שהוא לא מבשל וכן איפכא והנה לפ"ז היה מקום לומר שגם הנידון לגבי בליעות מדובר ודאי שהדבר השני נהיה חם רק הנידון האם חשיב כלי ראשון או לא [וכן מטו משמיה דהחזו"א עיין ספר הנפלא ליקוט בדיני תערובת לגר"מ בויאר] אמנם עיין חוות דעת צ"א ה' [וכן נקטו הבינת אדם סימן מ"ב והיד יהודה צ"א סקי"ב והבית מאיר סימן שי"ח וע"ש סקי"א ד"ה ועוד] שלגבי בליעות מדובר אפילו אם זה לא נהיה יד סולדת בכל אופן הדבר הגובר הוא משפיע על השני

ח] והנה היה מקום לומר שדבר חם הוא מבליע בדבר קר וכן בולע ממנו ולכן אם התתאה קר אפילו שהעליון עדין לא נתחמם אבל כיון שהוא לא קירר את התתאה ממילא התחתון בולע ומבליע בעליון ולפ"ז בנוגעים קר בחם כיון שאחד לא משפיע על השני ממילא תמיד אחד יאסור את השני ודן בזה הפרי תואר סימן ק"ה סק"ז אמנם ברמ"א סימן ק"ה ס"ג מבואר שכה"ג זה לא אוסר אלא כדי קליפה ובפשוטו מבואר שכדי לבלוע ולהבליע צריך ששניהם יהיו חמים ולכן כל שהתתאה לא גבר על העליון הוא לא יבלע ממנו ולא יבליע בו ואפילו שלגבי בליעות הוא לא צריך להיות יד סולדת וצ"ל שזה מחממו חום לגבי גדרי בליעות שזה גם אם הוא לא יד סולדת וצ"ע

והנה מבואר בגמ' קי"ג. לגבי מליח שאם יש אחד טמא ואחד טהור שאם הטמא הוא מלוח הוא אוסר ואם הטהור הוא מליח זה לא אוסר ובפשוטו מבואר שדבר חם זה סיבה להבליע וזה לא סיבה לבלוע והנה שם בפשוטו לא מוזכר חילוק מה עליון ומה תחתון ועיין הגהות סמ"ק סימן ר"ה הובא בב"י ק"ה סי"א ובביאור הגר"א סקע"ו שביאר שתמיד הסברא שמשנה מה עליון ומה תחתון כי אחד מקרר את השני אבל כאן שהמלוח לא מחמם את השני וכן האינו מלוח אינו מבטל את מליחותו של המלוח ממילא אם האיסור מלוח זה סיבה לאסור גם אם הוא עליון ובפשוטו כן מבואר שם ברמב"ן והנה עיין מהרש"ל שכתב שלפ"ז בנוגעין זה בזה שאחד לא משפיע על השני אם האיסור חם זה אוסר את הקר ואם ההיתר חם הוא לא נאסר ועיין יד יהודה סקי"ב שהביא שכן הוא מפורש בספר התרומה סימן ס"ג בשם י"מ [ועיין פמ"ג צ"א מש"ז ה' שלפ"ז באיסור לח קר ששם במליח זה אוסר גם כאן בנוגעים זה יאסור וכן הוא במ"ז ק"ה סק"ה בסופו] והנה ברמ"א מבואר שבנוגעין אין נאסר אלא כדי קליפה מצד שהרי גם עליון אוסר כדי קליפה וכאן זה לא גרע וצ"ע למה שהאיסור חם לא יאסור את כל מה שבצידו ויתכן שחלוק טבע הדברים שבחום האש ללא ששניהם חמים אין אחד מבליע בשני וכן הוא בפרי תואר ק"ה סק"ז עוד כתב היד יהודה צ"א סקי"ג בד"ה ומיהו שביאר שלשמואל רק תתאה שהחום עלה למעלה זה מחמם אבל כל דבר אחר זה מצנן דהינו שזה כמו תתאה ולפ"ז לרב באמת יתכן שזה יהיה אסור

ועיין יד יהודה סימן צ"א סקי"ב וסימן ס"ט סקע"א בד"ה והנה מה אני שבאמת גם כדי להבליע בדבר אחר צריך שהוא יתחמם ובמליחה הדבר המלוח הוא מפליט חום של בליעה לדבר השני רק שזה סוג חום שלא מתקרר מהדבר השני שזה כמו דבר שעומד על האש דמבואר בר"ן שהוא תמיד גובר ע"ש עוד יש לבאר דהנה עיין רמב"ן שהקשה שבמליח תמיד זה כמו שתתאה קר וממילא זה לא יאסור רק כדי קליפה ועיין חידושי הר"ן שתמה עליו דהרי בכל תתאה גבר לא אומרים שכיון שהחום נכנס לעליון הוא כמו תתאה ובפשוטו צ"ל דשם כיון שהחום יכול לחמם העליון לכן שייך תתאה גבר אבל כאן שהמלוח לא יכול לחמם האינו מולח ממילא נשאר דהחתיכה כלפי מה שנכנס בה היא כמו תתאה קר ולפ"ז בנוגעים זה בזה כל שמגיע בליעת איסור חם זה מתקרר מהחתיכה דחשיב תתאה

ט] ובעיקר הנידון לגבי מליח מצאנו בזה כמה שיטות א. שיטת תוס' והרמב"ן הנ"ל שכאן לא שיך כלל דין עילאה ותתאה וכנ"ל ולכן תמיד הקובע אם האיסור מלוח ב. שיטת הי"מ שהובא בספר התרומה סימן ס"ג שהדנים אותו דבר והגמ' מדברת בנוגעים ובזה הקובע אם האיסור חם וגם בחם וצונן זה כך ובאמת בעליון ותחתון לא משנה מה האיסור אלא הקובע אם התחתון מלוח והובא שיטה זו ברמב"ן ג. עיין חידושי הר"ן דמבואר שזה ודאי שיש כאן טבע שהיתר מלוח הוא לא שואב איסור [וכמו שהאריך היד יהודה ס"ט סקע"א בד"ה והא] רק שהוקשה לו למה איסור מלוח אוסר אם הוא עליון ולכן העמיד שמדובר שאחד בצידו של השני ויש ציר שנוזל מתחתיו וחשיב תתאי וכתב שיש גם בצדדים שזה עילאי ואחרי זה דן שאולי יש רק בצדדים וכה"ג זה סיבה לאיסור בין לרב ובין לשמואל ולכאורא הביאור שהדבר החם מצדו צריך לגבור רק שאם יש סיבה הפוכה זה אחרת וכאן שזה בצד שלא שיך דין תתאה גבר ממילא החום הוא הגובר [וצ"ע א"כ למה לא העמיד ששניהם נוגעים אחד בשני ועין יד יהודה שם בד"ה וקשה מה שביאר בזה] וע"ש שדן עוד כנ"ל מהיד יהודה שזה כמו על גבי האש שבזה אין את הכלל של עלאי ותתאה ע"ש ד. ועיין רשב"א בחידושיו שדן שבאמת גם במליח יש דין עלאי ותתאה וכונת הגמ' שהטמא היה למטה ואם מולח את העליון א"כ הוא עילאה וזה לא אוסר ואם מולח את התחתון א"כ הוא תתאה וזה אוסר ע"ש, והנה בפשוטו זה ודאי שמליח זה לא מחמם את השני ובכל אופן מבואר ברשב"א שזה מבליע בהיתר וכן זה בולע ממנו וזה כמו שכתבנו בתחילה לדון שלא צריך ששניהם יהיו חמים אמנם הרמב"ן והסמ"ק חלקו על זה וחילקו בין לבלוע או להבליע ובדעת הרמ"א בפשוטו מבואר שבין לבלוע ובין להבליע צריך ששניהם יהיו חמים

י] והנה מבואר בגמ' שגם לשמואל שתתאה גבר בכל אופן זה אוסר כדי קליפה מצד שאדמיקר ליה בלע ויש לדון האם זה מצד שהוא מספיק לחממו או שביחס לכדי קליפה גם אם הוא נשאר קר יכול לבלוע ממנו ולהבליע בו והנה דעת ר"ת שמגמ' זו מבואר שעירוי מבשל ומבואר שנקט שכונת הגמ' שזה מחממו וכן מבואר ברשב"א קי"ב. שכתב מפורש שמה שנאסר כדי קליפה זה מצד שזה מתחמם רק שהוכיח מזה שלא צריך חום גמור דכאן ודאי שזה לא נהיה יד סולדת ע"ש שמזה למד לכלי שני [אמנם דבריו רק כדי להבליע ולא כדי לבלוע] אמנם עיין פסקי הרי"ד בפסחים דביאר שכונת הגמ' רק שהחתיכה החמה בולעת אבל באמת זה לא מבליע בקר דהינו שבאמת זה לא מחמם רק שלבלוע חם בולע מקר ולהבליע זה לא יכול וכן הוא שם במאירי לגבי לח שזה לא מחממו כלל ובכל אופן החתיכה החמה נאסרת אלא שצ"ע א"כ למה לא נאסרת כולו וצ"ל שעד שזה בולע בכולו זה כבר מתקרר וצ"ע ועיין יד יהודה צ"א סקל"א מה שנחלק אם הבית אפרים [והנה בלשון הרשב"א קי"ב: מדויק שרק כדי שזה יבליע בשני הוא צריך להתחמם אבל כדי שהוא יבלע זה גם ללא שהשני יתחמם וכנ"ל מהרי"ד והמאירי בפסחים וזה הפוך מהמבואר בסמ"ק לגבי מליח]

והנה הבאינו ברמב"ן לעיל שהקשה שכל מליחה זה כמו חם לתוך צונן שזה יאסור כדי קליפה וצ"ע הרי כאן החתיכה השניה לא מתחממת כלל וא"כ שגם כדי קליפה זה לא יאסור ובפשוטו מבואר שכדי לאסור כדי קליפה לא צריך שהשני יתחמם וכן הוא בפרי תואר [וזה דלא כמדויק ברשב"א הנ"ל] ועיין רמב"ן חולין ק"ח: לגבי חתיכת בשר צונן שנפל לחלב חם שכתב שהחם מבליע בבשר גם לפני שזה התחמם אבל כדי שזה יפלוט בחזרה זה צריך להתחמם ומבואר שם כנ"ל שחם מבליע אבל לא בולע כלל וזה כמבואר בגמ' לגבי מליח

ועיין תוס' דמבואר שחילקו לשני חלקים אחד לגבי בכולו ואחד לגבי כדי קליפה ובפשוטו מצד שלגבי כדי קליפה היה מקום לדון שגם אם האיסור נשאר קר הוא מבליע ובזה חידשו שאינו כן וכשיטות שערוי זה מבשל

י"א] עיין ש"ך צ"ב סקל"ג ובט"ז שם סקכ"ה דהביאו מהמהרש"ל דאם העילאה עדין מתחמם מחום האש כגון שזה נגד המדורה שזה סיבה לשמור החום אין בזה הכלל דתתאה גבר ועיין פמ"ג שבתורת חטאת למד דבר זה מדברי הר"ן בחולין קי"ג שכתב שהגמ' בפסחים הדין של סכו לפסח בשמן ודאי מדובר שזה לא עומד אצל האש וכן שאר הסוגיא ולכאורא עיקר כונת הר"ן שאם זה עומד אצל האש א"כ גם מה שנפל זה עומד אצל האש וזה נבלע בו אמנם אם יהיה מצב שרק העילאה נגד האש והתתאה לא אולי כה"ג זה שונה ועיין יד יהודה סקמ"ו שהקשה דתוס' הקשו משפוד בקרבן פסח שעילאה גבר הרי שם גם לשמואל הרי זה על האש וא"כ הוא גובר ועוד הקשה ששם השפוד הוא גם על האש א"כ זה סיבה שהוא יגבור וע"ש כתב לחדש שזה רק סיבה שהתחתון לא יגבר עליו אבל אין הוא מחמם את התחתון כדי שיבשל ובר"ן לגבי מליח משמע שזה גם מחמם השני וצ"ע בזה

י"ב] עיין חוות דעת סימן ק"ה סק"ז שהביא מהמהרש"ל שכל הדין שחם על צונן זה רק כדי קליפה הוא רק בשניהם יבשים אבל חלב רותח שנופל על דבר יבש שזה מקיפו מכל הצדדים ודאי שהחם גובר וצ"ע מהראשונים לגבי עירוי שדנו שזה רק מבשל כדי קליפה וכן הרמב"ן ק"ח בחתיכת בשר שנפלה בחלב חם דן שלדעת רב זה רק נאסר כדי קליפה וכן לגבי תערובת מים חמים בצונן כתב רש"י שזה קשור לנידון של עילאה ותתאה וגם החלולקים כי זה מתערב ואולי יבש תוך לח זה גרע וצ"ע

י"ג] עיין ש"ך ק"ה סק"י שהביא מהמהרש"ל דחם על צונן שזה רק כדי קליפה זה רק באוכל אבל על כלי כה"ג זה מבליע בכולו וכן זה בולע מכולו דרק אוכל שיש לו לחות עצמית הוא גובר וחלק בזה על הרמ"א, והש"ך הכריע בזה כרמ"א והנה כדברי המהרש"ל מבואר בפסקי הרי"ד בפסחים ובזה ביאר למה מבואר בגמ' בזבחים שעירה רותח על כלי זה נאסר אפילו שעירוי לא מבשל דשם זה כלי והנה בפשוטו קשה מהגמ' בפסחים שמדברת על נטף על רוטבו של תנור ושואלת מזה על שמואל שתתאה גבר ועיין תוס' רי"ד שהקשה כן וכתב לישב שכל סברתו שכה"כ הכלי בלע או מבליע אבל הוא לא נהיה חם שהוא יוכל לבשל דהינו אפילו שס"ל שדבר חם לא מבליע אבל בכלי זה כן מבליע וכן מכלי זה בולע אבל הכלי באמת נשאר צונן לפי הכללים של עילאה ותתאה והנה לפ"ז מבואר שדבר חם זה סיבה לבלוע להבליע ללא שאחד מתקרר ועיין מה שכתבנו לעיל אמנם יתכן שזה סברא מיוחדת בכלי

י"ד] יש ראשונים שס"ל שכלי שני מבליע בכולו ועיין ש"ך סימן ק"ה שתמה הרי תתאה גבר וא"כ הוא כבר כמו צונן איך זה יבליע ועיין פר"ח סימן ס"ח סקי"ח בסופו הובא בגליון רעק"א על הפמ"ג סוף סימן ס"ח וכן כתב החוות דעת צ"א סק"ה שכל הדין שתתאה גבר אם הוא צונן זה ביחס למה שיש כאן נידון שהעליון יחמם התחתון וממילא הוא בולע ומבליע אבל העליון ביחס לעצמו הוא נשאר חם ולכן אם כלי שני מבליע לא שיך לדון שתתאה גבר שביחס לדבר החם הוא נשאר חם וכן מבואר בגליון רעק"א סימן צ' סק"ב בד"ה אמנם שהקשה בחתיכה בשר חם שנפל לתוך חלב צונן לאחר שזה נאסר כדי קליפה עד כמה שהבשר לבד אוסר א"כ הוא יחזור ויבלע בכדי קליפה שלידו דהינו שנקט שהחתיכה ביחס לעצמה נשאר לה דין חם ע"ש ובפשוטו הוא גם מוכח מהדין של המהרש"ל שדבר גוש יש לו כלי ראשון אפילו שהוא על תתאה קר וכן בפשוטו מוכח מהדין שכלי ראשון מבשל אפילו שהוא הונח על דבר קר והרי כתב הרמ"א שאין הוא אוסר תחתיו אלא כדי קליפה מצד תתאה גבר והנה לכאורא אם נימא שדבר חם הוא יכול להבליע בדבר קר כמבואר במליח וכל נידון סוגין כי הוא מתקרר א"כ כאן שהוא נשאר חם זה לא שייך ועיין יד יהודה צ"א י"ב בד"ה אך [עמוד ע"א] שכתב שהכדי קליפה באמת מתקרר לגמרי אמנם מה שעליו נשאר חם ועיין חת"ס יור"ד סימן צ"ה שדחה שא"כ הכדי קליפה יקרר את הכדי קליפה והנה הרשב"א ש"ג עמוד פ"א. הקשה בחתך בשר על גבי ככר שהוא נאסר מחמת הדם שעליו א"כ שהבשר יאסר כי הדם חזר ונבלע בו ותירץ שכיון שתתאה גבר אין הדם נבלע בבשר ומבואר שזה גם ביחס למה שעליו אמנם לנ"ל שכאן זה קצת וזה שיעור כדי קליפה זה באמת מתקרר והנה צ"ע הש"ך שהקשה על כלי שני שתתאה גבר הרי הוא עצמו ס"ל שדבר גוש אוסר עיין יד יהודה ק"ה סק"י שביאר שכיון שהשיכבה התחתונה מצטננת ממילא בלח כולו מצטנן ע"ש ולכאורא יש מקום לדון שכונת הש"ך שאם גם כלי שני מבשל דהינו שכל חום הוא סיבה להבליע א"כ כל תתאה גבר הרי מדובר גם במקרה שה נהיה חם וא"כ זה לא גרע מחום של כלי שני [ויש לדון עוד מהרשב"א של בר גוזלא שכיון שזה לא במקומו הוא נחשב עילאה והרי לאחר שנח למה שלא יהיה תתאה אלא בהכרח כיון שהוא התקרר אין לו כח לבשל אמנם יתכן שזה כלי שני כבר אמנם אם לרשב"א כלי שני מבליע בכולו הראיה עדין קיימת]

ט"ו] החוות דעת צ"א סק"ה ובסימן צ"ב סקכ"ז ובסימן ק"ה סק"ט חידש שכלי ראשון שהיה מונח על האש כלפיו אין הדין של עילאה ותתאה והוכיח דבר זה משלש ראיות א. מהא דלרב כלי ראשון מבואר במשנה שזה מבשל מים מועטים שנותנים בו או שמערבים מים צוננים מועטים במים מרובים ב. מהא דגלגל ביצה על גבי סודרין חייב ולא אומרים תתאה גבר לרב ג. מהא דכלי ראשון מבשל אפילו שהוא מונח על דבר קר והנה משמעות דבריו שכה"ג תמיד הוא גובר וכמבואר שלכן לרב זה מבשל אמנם ע"ש שהביא את הרמ"א שכתב שכלי ראשון שמונח על צונן זה לא אוסר אלא כדי קליפה וכתב שסברתו רק שהוא לא מצטנן אבל לא שזה אוסר השני וצ"ע הרי מרב הוכיח לא כך ויש שדנו שכל דבריו כל זמן שהדבר השני לא נהיה יד סולדת ולפ"ז צריך להעמיד הרמ"א שהדבר שמתחת לא נהיה יד סולדת ודוחק ובפשטות משמע בלשון החות דעת שחלוק בזה עילאה מתתאה ששם שהסברא שחום עולה למעלה ולא יורד כה"ג כלי ראשון לא משפיע על תחתיו אלא שצ"ב שא"כ איך דימה את עילאה לרב לדין תתאה לשמואל וכנ"ל וצ"ע ועיין חוות דעת שהוכיח דבריו מהא דעירוי שלא נפסק דנו תוס' שמבשל מצד שזה מחובר לכלי ראשון ולפ"ז מבואר שזה גם גובר על התחתון אמנם יש לדחות ששם הסברא כי מה שתוך הכלי אין עליו ההשפעה של תתאה

והנה בעיקר סברת החות דעת יש להקשות מרש"י שכתב לגבי תערובת מים בכלי ראשון שזה תלוי בתתאה גבר ותוס' שם לא חלקו אלא מצד שתערובת מים זה אחרת ועיין תוס"ר שם שהקשה למה לרב נאסר מים מועטים וכתב או שזה מצד כדי קליפה או שכלי מתכת שהוא חם מאוד זה מבשל ובתוס' רי"ד מבואר שמי שמבאר שנתן מים מועטים לא קשה דביחס לכלי רב לא דיבר ומי שהעמיד שנתן למים באמת זה כשמואל ודלא כרב ובקשיתו מגלגל ביצה צ"ע שאולי שם זה קלי הבישול וזה מתבשל גם בכלי שני אמנם יש ראיות שביצה זה לא קלי הבישול [ובינת אדם אות נ"ח כתב שהמשנה זה נוגעים והגמ' של סודר אולי זה דלא כרב] וצ"ע והנה מבואר בגמ' בפסחים שנטף מרוטבו על החרס זה תלוי ברב ושמואל והנה שם זה דבר שהיה על האש בעצמו שזה קרבן פסח ובכל אופן מבואר בגמ' הנידון של רב ושמואל עין יד יהודה שכתב לחלק שכל סברת החוות דעת בכלי שהיה מול האש ולא באוכל ואולי טיפה מתקררת ואין לזה מעלה הנ"ל אמנם עיין תוס' שכתבו שגם לגבי הקרבן פסח שנוגע בתנור לשמואל אין זה מחמם אלא שיעור כדי קליפה הרי מפורש שגם אם זה נהיה יד סולדת דהרי מדובר שזה מבשל אמרינן שתתאה גבר וצ"ע אמנם היד יהודה ק"ה סקי"ז כתב שאם זה חם עדין שקש נשר זה כמו על האש בעצמה שזה ודאי גובר בכל מקרה

ט"ז] עיין ש"ך סימן צ"ד סקכ"ה שכתב לגבי חתך אם סכין דבר חם אפילו אם הסכין למטה אגב דוחק הסכין זה בולע הרבה ועיין יד יהודה סקל"א שהביא מהרשב"א קי"א: שנקט שזה ככל כללי בליעות והנה ברשב"א מבואר שכל שחותך כדרכו הסכין חשיב עילאה והבשר תתאה וכן הוא בחידושיו ח: לגבי שחיטה אמנם ברמב"ן קי"ב מבואר שהסכין תמיד נחשב תתאה וצ"ע הנידון בזה

י"ז] מבואר בגמ' שגוזל שנופל בחלב אם הוא צלי אוסר כדי קליפה ועיין רשב"א בתורת הבית ש"ד ג: שהקשה שלמה שהגוזל שהוא חם לא יאסור כדי נטילה כמו כל צלי חם ותירץ שחשיב עילאה כיון שהחלב הוא מקומו והבשר אינו מקומו דהינו שהוקשה לו שלאחר שנכנס לחלב יש חלב מעליו ותירץ שבכל אופן החלב חשיבת תתאה [והנה רעק"א הקשה למה לא הקשה מהגמ' של בשר רותח לחלב שחשיבת תאה קר וצ"ל ששם יתכן שיש רק קצת חלב שלא צף על הבשר וכן הוא בחת"ס סימן ל"ה] והובא דבר זה בש"ך סימן צ"א סקכ"ג ועיין פר"ח צ"ב סקל"ב שכל זה כי יש חלב גם תחת החתיכה אבל אם זה רק מעליו חשיבת תתאה והובא בחוות דעת וצ"ב הסברא בזה ובש"ך סימן צ"ב סקל"ו בשם הדרישה לא משמע כפר"ח ועיין חוות דעת סימן צ"א סקי"ג וכן בגליון רעק"א שם שכתבו שלכאורא מתוס' צ"ו: שהקשו למה אין הגוזל נאסר כדי נטילה וכתבו שמדובר בצונן חזינן שנקטו שחשיבת תתאה כה"ג ועיין רעק"א סימן צ' סק"ב הובא בליקוטים צ"ו: שהקשה שעד כמה שזה תתאה א"כ למה תוס' הקשו שיהיה כדי נטילה הרי בבישול זה אוסר בכולו וכתב שדוחק לומר שלגבי זה לא חשיבת תתאה אמנם לכאורא כל שזה עדין לא נהיה יד סולדת ודאי יתכן שזה רק סיבה לאסור לגבי בליעות ולא שזה יהיה כמו בישול וכן ביאר ביד יהודה צ"א סקי"א [בד"ה מיהו] ובעיקר קושית האחרונים עיין תוס' דמבואר דגרסו בגמ' שם רב דהינו שעילאה גבר ולכן הקשו תוס' ובכל אופן נקטו שזה לא כמו בישול וכנ"ל [אמנם בהגהות מימוני כתב דבר לדינא ומשמע שזה גם לשמואל] והנה בפשוטו ודאי שכל סברת הרשב"א רק על זמן נפילה אבל לאחר שנח בתחתית הקדירה ודאי שהוא תתאה רק שאז הוא כבר כלי שני ואינו אוסר אלא כדי קליפה וצ"ע דברי היד יהודה צ"א סקל"ב ובעיקר דברי הרשב"א עיין יד יהודה שתמה מה סברא בזה הרי הסברא של תתאה שדרך החום לעלות

והנה עיין סימן צ"ב ס"ז ברמ"א שאם יש קדירה צוננת מונחת וגולש חלב חם מקדירה אחרת זה אוסר כדי קליפה והקשה הש"ך סקל"ו למה זה לא כמו נוגעים זה בזה וע"ש שתירץ שהקדירה בגומא והחלב מגיע מלמעלה עוד תירץ על פי הרשב"א הנ"ל שהקדירה במקומה חשיבת תאה ועיין חוות דעת שתמה שכל שמגיע שני הוא עילאה ולא שמענו כדבר זה ולכן ביאר שכיון שהחלב נסמך על הקדירה לכן חשיבת תתאה והוכיח מהא דסכו בשמן של תרומה הגמ' דנה שזה תתאה חם אפילו שסכים גם מלמטה

עיין יד יהודה צ"א סקי"ב [ד"ה מיהו עמוד ע"א] שכתב שלרב קשה בצונן שנפל לחם שזה רק אוסר כדי קליפה הרי לאחר שזה נפל בפנים הוא כבר תחתון והחלב עילאה וממילא זה יאסור אותו ולא שיך לומר שכל שהוא לא במקומו הוא עילאה וע"ש שדן שאם זה כך בזה מיושב למה מים מועטים שנפלו למים מרובים מתבשלים לרב כיון שלאחר שהם התערב הם כבר לא עליונים אלא תחתונים ביחס לשאר המים ע"ש וצ"ע

ובעיקר הנידון בגדר עליון ותחתון עיין לעיל דבתוס' מבואר שנגע בחרסו של תנור תלוי אם נגע למעלה ולמטה ולא אומרים שמה שבמקומו זה הוא התתאה ובתוס' מבואר שבשפוד חשיב עילאה ולחוות דעת שהסברא כי הוא נסמך א"ש

י"ח] מבואר בגמ' בשבת מ"ב. שמותר לתת מים חמים לתוך צונן ואסור לתת צונן לתוך חמין ורש"י כתב וכן ברי"ד ובטור שזה מצד שתתאה גבר דהינו שודאי מדובר שהמים הגיעו ליד סולדת ובכל אופן חמין לצונן מתר כי תתאי גבר עוד מבואר ברש"י דמה שצונן לחמין אסור כי תתאה גבר ועיין תוס' שם שהקשו שא"כ תקשי בריתא לרב ועיין פנ"י שאין זה קשה שהרי כבר יש ברייתא בסוגין דלא כרב עוד הקשו הרי כדי קליפה זה מבשל וכוונתם להקשות שא"כ גם חמין לתוך צונן שזה יאסר ועיין תוס' שכתבו לבאר שעיקר החילוק מה הרוב דבאמת אם הרוב חם וזה נהיה יד סולדת תמד אסור ואם הרוב קר והמים לא נהיו יד סולדת מותר והנה בדבריהם יש מקום לבאר דמה שחמין לצונן וזה רב אסור הוא מצד הדין כדי קליפה אמנם בתוס"ר וכן פשטות הרשב"א שעיקר מכוון תוס' לחלוק שלגבי תערובת של מים במים שהכל מתערב ונהיה אחד לא שיך הנידון של מי גובר אלא כל שזה נהיה חם זה סבה לאסור אמנם הרשב"א והר"ן דכתבו שחמין לתוך צונן אפילו אם זה נהיה יד סולדת מותר מצד שכאן כל הנידון לאחר התערובתם ואז זה כבר כלי שני

והנה עיין תוס' בפסחים מ: שכתבו שעירוי מבשל כדי קליפה והקשו א"כ למה חם לתוך צונן מותר הרי זה מבשל כדי קליפה וכתבו שמים שזה מתערב לא שיך שזה יבשל כדי קליפה והנה המג"א סימן שי"ח הביא את דבריהם לאחר תוס' בשבת ומשמע שנקט שבאמת נקטו שזה לא נהיה יד סולדת ובכל אופן שאלו אבל שכדי קליפה זה יבשל ובזה כתבו שבמים לא שיך שיחול בישול על הכדי קליפה לבד ועיין מחצית השקל ובית מאיר שתמהו הרי זה מפורש שגם מים מרובים לתוך כי ראשון אין איסור מצד שלגבי בישול לא שיך במים שזה יחול על חלק ומה שאלו לכן ביארו שתוס' נקטו שבאמת זה נהיה יד סולדת ונקטו שגם כה"ג זה מותר ובחזו"א יור"ד סימן ט' נקט שכונתם כר"ן שזה כלי שני אמנם אין זה במשמעות דברי תוס' אלא שנקטו שכיון שהנידון שזה יבשל רק כדי קליפה זה לא שיך בתערובת של לח והנה תוס' בשבת ששאלו בפשוטו כל קושיתם דדנו שמדין כדי קליפה הכל יהיה מבושל שכל משהו זה כדי קליפה אמנם יתכן שזה ודאי שאם לא היה חל דין בישול על הכל בזה ודאי צדקו דברי התוס' שבמים לא שייך כדי קליפה ויתכן שס"ל שכל שהכל נהי יד סולדת שיך שיחול בישול גם על הכדי קליפה לבד ונפק"מ למניח כלי רותח במים צוננים והם נהיו יד סולדת האם שיך כאן שיחול כדי קליפה [והטור כתב שחמין לצונן מותר כי תתאה גבר ולא אסר מצד כדי קליפה אפילו שפסק כר"ת ומבואר כפשטות תוס' ואין לומר שזה מצד שזה כלי שני שא"כ גם אם עילאה גבר זה כך]

והנה עיין מהרש"א שם שהקשה שהרי מבואר בגמ' שחם לתוך צונן קולף ותירץ ששם זה גוש בצונן אבל כאן זה מים במים והנה בגמ' שם לא מבואר אלא שהדבר גוש קולף אבל לא מוזכר שגם במים חל כדי קליפה אמנם בתוס' שם נקטו שלריב"א חל איסור וזה בטל אמנם לכאורא זה רק סברא בבליעות שלא צריך שזה יהיה יד סולדת אבל לגבי בישול בפשוטו כל שאין זה יד סולדת זה לא בישול וגם אם הכל יד סולדת יתכן שלא שיך בזה כדי קליפה וכסברת התוס' והנה עיין מג"א סימן שי"ח שנקט שדבר גוש בשבת אסור לתת לתוך רוטב דזה מבשל כדי קליפה והאחרונים דנו שזה כנפסק הקילוח ועיין חוות דעת סימן צ"א סק"ה שהקשה שהרי כל שזה לא נהיה יד סולדת לגבי בישול לא חל בישול ולכאורא יתכן שגם אם הכל נהיה יד סולדת אבל זה תלוי ב"נל האם שיך בנוזל שיחול בישול רק על כדי קליפה דיתכן שכל התוס' שהקשו רק מצד שממילא הכל מבושל ועיין חוות דעת שדן שכאן נבלע בדבר גוש כדי קליפה וחלק זה יכול להתבשל דהינו שכיון שלגבי בליעות הרי מבואר ששיך כדי קליפה במים והחזו"א יור"ד סימן ט' סק"ז נקט ששיך כדי קליפה במים וזה כמהרש"א לעיל וצ"ע ועיין חת"ס בחידושיו בפסחים שביאר סברת ר"ת שאין כדי קליפה במים מצד הנ"ל שכיון שזה דבר שמתערב לא שיך שיחול

י"ט ]מבואר בתוס' שנחלקו ר"ת והריב"א האם בבשר שנופל לתוך חלב צריך שישים כנגד הכדי קליפה והשו"ע פסק כר"ת והמג,א כתב שזה רק אצלינו שזה חומרא בעלמא וצ"ע שהרי שיטת ר"ת שזה מבשל וכתבו האחרונים שהכונה בנפסק הקילוח וברמ"א מבואר שזה בכל כדי קליפה שבדיעבד מותר ועיין אחרונים שהאריכו בזה ובחזו"א יור"ד סימן ט' ויבואר בס"ד בסוגיא הבאה

כ] עיין ש"ך סימן ק"ה סקכ"א שאפילו שתתאה צונן בכל אופן הא בולע כדי קליפה אבל אם העליון יש בו רק בליעה ולא שהוא עצמו איסור אין הוא מבליע ועיין שפ"ד כ"ב שכתב שלגבי כלי אינו כן וכמבואר ברמ"א שבמניח כלי חם על תאה קר נבלע כדי קליפה ועין חוות דעת דהפר"ח חלק על הש"ך

כ"א] עיין פמ"ג צ"א מ"ז ה' בסופו שהביא לדון בעירוי מכלי ראשון על דבר יד סולדת בכלי שני האם כה"ג אמרינן תתאה גבר או כיון שזה חם אין זה מקרר העליון וממילא זה מבליע ויסוד הנידון דאם הסברא שתתאה גבר כי הוא מקרר העליון יתכן לדון שכאן זה לא מקרר אמנם אם נימא שיסוד הסברא שהחום עולה למעלה יתכן שגם כאן זה שיך וע"ש שהביא דבמנחת יעקב נקט שזה לא סיבה שיהיה תתאה גבר והפמ"ג שם הוכיח דלא כדבריו

כ"ב] מבואר סימן צ"ד שכף שנתחבה לכלי אין הבליעה אלא למה שנתחב ועיין פמ"ג שם שהקשה הרי תתאה גבר וכתב שמוכח שבכלי אין הגבר אלא על כדי קליפה ע"ש הובא ברעק"א סימן ק"ה סק"ז

כ"ג] הניח קדירה צוננת על גבי מאכל חם בפשוטו מדין תתאה גבר זה אוסר את הכל וכן הוא כלל מ"ה סי"ד ובנשמת אדם שם אמנם עיין יד יהודה צ"ב מ"ד שנקט שהאוכל שנשאר צונן לא נאסר ולכאורא כן הוא בחוות דעת שלגבי דבר אחר זה בגדר צונן וא"כ הקדירה שנשארה צוננת אין היא מבליעה באוכל שלמעלה אמנם אם הקדירה נהיתה רותחת צ"ע ע"ש

**עירוי**

**תוס' וש"ר שבת מב:, תוס' וש"ר ע"ז ע"ד: תוס' זבחים צה:, תוס' פסחים מ:**

**סימן ס"ח ס"י, סט"ו, ש"ך ק"ה סק"ה,רמ"א סימן צ"ב ס"ז, שם ס"ט**

**רמ"א סימן צ"ה ס"ג, או"ח סימן שי"ח ס"י**

**א. שיטות הראשונים בדין עירוי – עיין תוס' שבת מ"ב: [וברא"ש ור"ן שם] זבחים צ"ה: וע"ז ע"ד: ועיין רמב"ן ור"ן שם באריכות וברשב"א בתוה"ב ב"ד א: ועיין ר"ן על הרי"ף ריש פרק במה טומני בשם הער"י**

**ב. בקשית רעק"א מ"ב: על הגליון – קה"י שבת סימן כ"ד חזו"א סימן קכ"ד בהערות לפסחים מ: [ודבריו שם דלא כחוות דעת צ"א ה']**

**ג. בהא דלרשב"ם אינו אוסר כדי קליפה – ש"ך ק"ה סק"ה ועיין ברשב"א הנ"ל ועיין יד יהודה סימן ק"ה סק"י**

**ד. בביאור הכרעת הרמ"א סימן ס"ח ס"י לחלק בין נפסק הקילוח ללא נפסק – דרכי משה ק"ה סק"ג ש"ך ק"ה סק"ה [ובביאור ראייתו עיין בארוך מש"ך בד"ה מיהו בעירוי] וכן כתב צ"ג סק"ו בסופו ועיין יד יהודה צ"ב סקי"ב מה שתמה עליו ובחזו"א סימן ט' סק"ה ועיין חכמת אדם כלל נ"ט ס"ב [ואם נימא שזה מבליע ולא מבשל בחוו"ד צ"ב כ"ז מבואר שזה מצד שזה לא כלי ראשון ויש לדון שזה מצד שתתאה גבר]**

**ה. דבר גוש האם חשיב נפסק הקילוח – מג"א שי"ח סקל"ה ובבית מאיר שם חזו"א סימן ט' סק"ו ובפליתי ק"ה סק"ו ועיין מ"ב סימן תנ"א סקקי"ד**

**ו. טיפה שהיתה מול האש האם חשיב נפסק הקילוח - שו"ע צ"ב ס"ט ובביאור הגר"א שם חזו"א סימן ט' סק"ו**

**ז. עירוי מקדירה שעומדת על האש שנזחל על גבי קרקע – תרוה"ד סימן קפ"א הובא ברמ"א צ"ב ס"ז וע"ש בחוות דעת סקכ"ג לגבי האם זה מבשל ובא"א שי"ח סקל"ג ובשפ"ד צ"ה סקי"ח**

**ח. דבר שנזחל על גבי קרקע שמחובר לכלי ראשון – רמ"א הנ"ל ובמשב"ז סקכ"ו ובש"ך צ"ה סקי"ח ובשפ"ד שם ועיין יד יהודה צ"ב סקמ"ז**

**ט. עירה מכלי ראשון על שני כלים יחד – רמ"א צ"ה ס"ג ובש"ך סק"כ ובביאור הגר"א שם ועיין פר"ח שחלק ועיין חכמ"א מ"ח סי"ב**

**י. המערה כמה פעמים על כלי – ט"ז צ"ה סקי"ב משב"ז שם חוו"ד סק"ט**

**[י"א. האם עירוי שלא נפסק הקילוח יש לו כח בישול על יתר מכ"ק וכגון שהוא תתאה – שפ"ד צ"ב ל"ה ועיין בדי השלחן ס"ז ד"ה שרי בסופו שהביא מהמנחת יעקב שחולק על זה]**

**ש"ך צ"ב סקל"ב – עיין חוות דעת סקכ"א וביד יהודה סקמ"ד**

**סוגיא דעירוי**

א]מבואר במשנה בשבת מ"ב: שאסור לתת לכלי ראשון תבלין מצד שזה מבשלו ולכלי שני מבואר שמותר ועיין רמב"ן בע"ז ע"ד שכתב על פי הירושלמי שכלי ראשון מבשל רק מדרבנן אמנם הר"ן כתב שהבבלי חולק וס"ל שזה מדאוריתא וצ"ב מקורו אולי כל סוגין זה מדרבנן ועיין ביאור הגר"א שהוכיח שזה מבשל מדאוריתא מהגמ' בחולין שאומרת שאסור לאכול על אותו שולחן בשר בחלב שמא יעלה באילפס רותח שהוא כלי ראשון ובפשוטו כל הגזירה היא בגלל הדאוריתא עוד יש לדון מהגמ' של תולדת האור דמבואר ל"ח: שחייב חטאת אם לא דנימא דביצה זה קלי הבישול והנה הכרעת הראשונים בכל מקום שזה דאוריתא וכמבואר בר"ת שדן שזה יועיל לגבי הגעלה ושזה מוריד בשיעור חלה

ב] ודנו הראשונים לגבי עירוי האם הוא ככלי ראשון והוא מבשל או שזה ככלי שני והוא לא מבשל ודעת הרשב"ם שזה ככלי שני והוא לא מבשל ובפשוטו סברתו מצד שתתאה גבר אבל באמת לרב שעילאה גבר זה מבשל וצ"ב קצת לשון התוס' שהביא ראיה שהרי תתאה גבר הרי זה הסיבה ושזה לא ראיה ועיין ר"ן ריש פרק במה טומנין שהביא בשם רבינו יונה שכתב שעירוי שיצא מהכלי כשחוזר ונופל לכלי ראשון חשיב בישול דכשהוא באויר הוא כבר לא כלי ראשון ויש בישול אחר בישול בלח ומבואר שהסיבה שזה לא כלי ראשון לא בגלל שתתאה גבר אלא כמו שהאריך החוות דעת שכיון שאין לו דפנות שמחממות לא חשיב כלי ראשון ולפ"ז יתכן שכונת רשב"ם להוכיח ביחס לדיוק מהמשנה שכיון שתתאה גבר בהכרח שזה לא מבשל אמנם א"כ דבר זה מוכח מהמשנה וזה גם לרב ומצד סברא הנ"ל עוד יש לבאר לחוות דעת שכ"ר הוא גובר א"כ זה עצמו ראיתו שזה לא כלי ראשון דאל"כ זה יבשל אפילו שתתאה גבר והרי מבואר בגמ' שתתאה גבר ומשמע שזה תמיד אמנם אין זה במשמעות לשון תוס' כתבו שהראיה מזה שקי"ל שתתאה גבר

והנה צ"ע לרשב"ם שזה לא מבשל כלל הרי בגמ' מבואר שכדי קליפה זה אוסר ובפשוטו ס"ל לחלק בין בישול לבליעות אמנם צ"ע שהרי התיר למלוג ועיין ש"ך שכתב שס"ל שכל שזה לא יכול לבשל זה רק או מבליע או מפליט אבל לא יכול לעשות שניהם יחד והאחרונים תמהו שוכי המים נביאים שיודעים שמה שבלעו לא יבליע חזרה לכן ביארו שס"ל כמבואר בב"י בשם שו"ת הרשב"א שדם שנבלע לא בדרגא של בישול הוא יכול לצאת על ידי מליחה אמנם צ"ע שהטור כתב שאפשר גם למלוג גדיים אמנם עיין יד יהדה שכתב שהחלב הוא ודאי יותר מכדי קליפה ולכן מותר והנה הרשב"א ש"ד א: כתב שדעת הרשב"ם שגם לגבי בליעות זה לא מבליע כדי קליפה ודבר זה צ"ע מסוגין ועיין יד יהודה סק"י וכן הוא בפסקי הרי"ד שכל הגמ' זה רק שדבר חם בולע כדי קליפה אבל אינו מבליע כדי קליפה אמנם עדין צ"ע מהגמ' בזבחים שמבואר שכלי שעירה לתוכו רותח זה נאסר ויתכן שס"ל כדחיית הירושלמי שזה בכלי חרס שזה בולע ויתכן עוד שס"ל כרי"ד שבכלי אין את הכלל של תתאה גבר וממילא הוא בולע מהאיסור וכל דבריו רק לגבי אוכל

אמנם דעת ר"ת שעירוי ככלי ראשון והתוס' הביאו שנקט שזה רק מבשל כדי קליפה כיון שתתאה גבר ורק כיון שהגמ' אומת עד דמיקר ליה בלע בהכרח שזה גם מבשלו דהינו שנקט שאין לחלק בין בליעות לבישול אמנם תוס' בזבחים וכן הביאו עוד הרבה ראשונים שכיון שכאן זה לא נפסק הקילוח לכן זה מבשל בכולו וכל מה שהגמ' אומרת שזה רק כדי קליפה זה בנפסק הקילוח והגמ' של נטף מרוטבו על החרס זה נחשב נפסק הקילוח ובביאור המעלה שלא נפסק הקילוח החוו"ד צ"א ה' ביאר על פי יסודו שכלי ראשון אין את הכלל של תתאה גבר אמנם יש מקום לומר שהכונה שכאן כיון שלגבי התכולה שבכלי זה נשאר כלי ראשון שאין עליו תתאה ממילא זה גורם שהכלי נשאר בחימומו וזה יגבר על התתאה צונן

והנה בעיקר הנידון לגבי האם לדמות בליעה לבישול הנה הראשונים הביאו מהירושלמי שדימה ורק דן שכלי חרס אולי זה שונה ועיין ר"ן שיתכן שאוכל זה כמו כלי חרס שהוא ודאי בולע אפילו אם עירוי זה לא מבשל אמנם משמעות הדברים שכל זה לגבי עירוי ולא לגבי כלי שני אמנם עיין רמב"ן שכתב שכל מה שהירושלמי דן לדמות עירוי לבישול זה ביחס לחיוב מריקה ושטיפה שזה רק ביחס לבליעה ברמה כמו בישול או קרוב ולא בכלי שיני או עירוי לצד הירושלמי שזה לא מבשל ולפ"ז יתכן שלענין בליעות של כל התורה כולה ודאי שגם כלי שני זה סיבה לבלוע

ג] והנה עיין רמ"א סימן ס"ח לגבי מליגת גדים שכתב שאפילו שקי"ל שעירוי מבשל כדי קליפה אבל כל זה בעירוי שלא נפסק הקילוח אבל בעירוי שנפסק הקילוח זה לא אסר את התרנגולת ובביאור כוונתו עיין ש"ך שכתב שזה ודאי שזה מבליע או מפליט זה רק לא עושה את שניהם יחד ולכן במליגה זה לא אוסר וזה כמו שביאר לעיל בדעת הרשב"ם ועיין ש"ך ק"ה סק"ה שהוכיח שגם בנפסק זה אוסר מהגמ' של נטף מרוטבו ודבריו צ"ב שאם באמת זה נחשב נפסק א"כ הרי שם מבואר שזה מבשל ומבואר בדבריו שכל הסברא של נפסק רק שכה"ג תתאה גבר אפילו ביחס לכדי קליפה אבל לא שכה"ג לרב גם כן זה לא מבשל אמנם עיין חוות דעת שביאר שיסוד הסברא של נפסק הקילוח שכדי שיחשב כלי ראשון צריך דפנות שמחממות וכאן שאין לו דפנות לכן זה לא כלי ראשון ורק בלא נפסק כיון שזה מחבר לדפנות למעלה חשיב שיש לו עדין דפנות שמחממות ולדבריו ודאי שגם לרב זה לא אוסר וע"ש שהאריך שכל דבר אפילו שלא הונח בכלי שני אבל כל שאין לו דפנות שמחממות אין לו מעלת כלי ראשון לגבי בישול אבל לגבי בליעות זה המחלוקת רב ושמואל ולפ"ז בהכרח שנטף מרוטבו כיון שזה היה מול האש אין בזה החיסרון שלא היה בזה דפנות שמחממות ועיין לקמן והנה הפלא בכל שיטה זו שהרי כל יסוד ראית ר"ת שעירוי מבשל מצד שנקט שאין לחלק בין עירוי לבליעות וא"כ לא יתכן שבנפסק זה מבליע ועוד להוכיח את זה מהגמ' של חם לתוך צונן אמנם לש"ך הנ"ל א"ש ועיין יד יהודה צ"א סקי"ב שהאריך בזה

אמנם עיין פר"ח וחזו"א שביארו בדעת הרמ"א שנקט שבנפסק הקילוח אין לזה מעלת כלי ראשון כלל גם לגבי בליעות דהרי כל יסוד ר"ת שנקט שאין לחלק בין בליעות לבישול וצ"ל לפ"ז שנטף מרוטבו כיון שהוא עצמו היה מול האש אין לזה החיסרון של נפסק הקילוח כמבואר בחזו"א שם והנה עיין יד יהודה צ"א י"ב שתמה שלא מצאנו כזו שיטה אלא מפורש בתוס' בזבחים שגם אם בלא נפסק זה בכולו אבל בנפסק זה מבשל כדי קליפה וא"כ ה"ה אם בלא נפסק זה כדי קליפה ה"ה בנפסק והפר"ח נקט להקל כרמ"א והיד יהודה נקט להחמיר

והנה בביאור הגר"א שם ציין שהמקור לחילוק הרמ"א זה מתוס' וצ"ע שתוס' רק לצד שזה בכולו בזה יש הפדל בין נפסק הקילוח או לא אמנם לא לגבי כדי קליפה ויש מקום לומר שמבואר בתוס' הבדל שבלא נפסק זה כמו כלי ראשון ובנפסק זה לא כלי ראשון וממילא בתחילה סברו שכיון שזה כלי ראשון אין על זה תתאה גבר חידשו שגם על זה יש תתאה גבר אמנם בעצם הדבר שנפסק הקילוח זה לא כלי ראשון בזה סברו כתר"י שזה לא כ"ר אמנם כבר הבאינו שזה נסתר מתוס' שכתבו מפורש שזה מבשל כדי קליפה וצ"ל שתמיד זה כ"ר רק שאם זה מחובר כיון שלגבי חלק אין את ההשפעה של התתאה ממילא זה שומר על החום של הכל משא"כ בנפסק אין סיבה שלא יחול כאן תתאה גבר רק שזה מבשל כד קליפה

והנה מבואר בגמ' שחם לתוך צונן קולף וצ"ע למה דפסק הרמ"א דבנפסק הקילוח אינו מבשל למה זה אסור ולדעת האחרונים שזה מבליע א"ש אמנם אם הרמ"א פסק שזה לא אוסר כלל צ"ע ועיי חזו"א סימן ט' שחתיכה גוש שהוא לא קשור לדפנות בזה אין החיסרון של נפסק הקילוח וממילא כל שזה לא נתקרר מצד תתאה זה מבשל כדי קליפה והנה המג"א כתב שאסור בשבת לתת חתיכה גוש לרוטב כיון שהרי דבר גוש זה כלי ראשון וזה מבשל כדי קליפה אמנם החו"ד והבית מאיר והבינת אדם חלקו עליו שכאן זה כמו נפסק הקילוח שקי"ל שזה לא מבשל רק מבליע אמנם לחזו"א א"ש שבדבר גוש לא חשיב נפסק הקילוח ועיין מ"ב סימן תנ"א סקקי"ד שהביא מהמהר"י וייל ששולחנות שאין להגעיל שולחנות בעירוי מצד שזה בלע בדבר גוש וצ"ע הרי דבר גוש הוא רק מבליע בכדי קליפה וא"כ עירוי ודאי שזה מבליע בכדי קליפה בפשוטו הביאור מצד שחשש לשיטת הרשב"ם שעירוי זה לא מבשל כלל משא"כ דבר גוש זה עדיף כי זה נחשב כלי ראשון אמנם בפשוטו זה אינו דלרשב"ם שתתאה גבר גם לגבי כדי קליפה א"כ גם דבר גוש הרי תתאה גבר אמנם יתכן שחשש לצד שעירוי זה לא כמו כלי ראשון מצד שזה יצא מהדפנות המחממות וזה לא שייך בדבר גוש ויתכן עוד דנקט שדבר גוש זה מבליע יותר מעירוי אם נימא שעירוי גם אם הוא תתאה הוא מבשל רק כדי קליפה וכל זה צ"ע ויש שכתבו שדבר גוש זה כלי ראשון אם זה יחמם את התתאה כה"ג הוא יגבר גם בשיעור יותר מכדי קליפה ולא משמע כן

ד] עיין בתוס' בשבת ובשאר דוכתי שהביאו להוכיח שעירוי זה רק כדי קליפה מהא דנאוה הרתחו מצד שכשם שבלע בניצוצות כך זה מפליט בניצוצות והרי תיפו"ל שזה עירוי מכלי ראשון אלא בהכרח שזה לא עוזר ליותר מכדי קליפה ועיין רעק"א שהקשה הרי כל מה שזה לא עוזר ליותר מכדי קליפה מצד שתתאה גבר והרי כאן התתאה עומד אצל האש והוא לא מקררו וא"כ למה שזה לא יועיל ועיין קה"י שכתב לישב שכיון שזה מיד הולך לכן זה לא יכול להשפיע ליותר מכדי קליפה וצ"ע שתוס' בע"ז כתבו מפורש שלרב שעילאי גבר אפשר להגעיל בכזו צורה דהינו שברגע אחד הוא מבליע בכולו ועיין חזו"א בהערות לפסחים מ: שכתב לחדש שעירוי גם אם עילאה גבר אין לו כח אלא להבליע בכולו אבל זה לא מבשל את כולו וחידש עוד שדבר שמתחמם מהכלי עצמו אי אפשר להגעיל בו ולפ"ז כתב שכאן מצד העירוי כיון שאין בכוחו גם יותר מכדי קליפה זה לא עוזר לבליעה של בכולו ומצד שזה נופל על כלי ראשון גמור אבל חום של עצמו לא עוזר להגעלה עכ"ד ודבריו פלא דהרי מפורש בגמ' שנטף מרוטבו שזה תלוי ברב ושמואל שלרב זה מבשל בכולו וא"כ כאן שאין דין תתאה צונן למה שזה לא יעזור לגבי הגעלה ועוד דדעת ר"ת שאין לחלק בין בליעות לבישול אמנם יתכן שעד כמה שתתאה גבר א"כ החום של המים לא יכול לחדור ליותר מכדי קליפה ואם שזה תחמם מצד הכלי בזה יש את סברת החזו"א שזה לא עוזר להגעלה וצ"ע

ה] עיין שו"ע סימן צ"ב ס"ט שכתוב שנר שנפל ממנו טיפה חלב רותח יש הבדל אם זה נר כמו נר שעוה צריך גרידה ואם זה נר חלב צריך הגעלה ועיין ש"ך דמשמע שכאן זה כמו עירוי שנפסק הקילוח ובמקרה השני זה יותר חמור ועיין ביאור הגר"א ובחזו"א ט' ו' שביארו שכאן שהטיפה עמדה מול האש חשיב ככלי ראשון עצמו וממילא לא חשיב נפסק הקילוח והנה צ"ב שגם במקרה השני זה עמד מול האש ועיין תרוה"ד ששם שזה חם פחות אין המעלה של עמד מול האש ועיין חזו"א שצ"ע שאיפה מצאנו שיש חילוק בדרגת החום וכתב לבאר שהכונה שאז זה לא יד סולדת ואין זה במשמעות הדברים והנה בעיקר מה דמבואר כאן שבנפסק הקילוח מספיק גרידה צ"ע הרי הש"ך פסק שצריך כדי קליפה ועיין פמ"ג שהביא מהמנחת יעקב שכאן שזה בכלי מספיק גרידה שזה פחות מקליפה והחוות דעת שכיון שזה רק חומרא בעלמא כמבואר במג"א ממילא בכלי חשיב בדיעבד ובתרוה"ד קצת משמע כמבואר בפמ"ג שנקט שעירוי שלא נפסק הקילוח זה מבליע בכולו ובנפסק הקילוח צריך קליפה וגרידא הינו קליפה כמבואר בש"ך סימן צ"ג ודלא כמשמע כאן בפוסקים שזה פחות וצ"ע בזה

ו]עיין רמ"א צ"ב ס"ז שאם הניח קדירה חמה על חלב שנזל חשיב כלי שני וממילא זה לא מבליע רק כדי קליפה ועייין ש"ך סקל"ב דאם זה אצל האש חשיב כמו כלי ראשון ואפילו הקדירה צוננת זה אוסר בכולו דהינו שכל התבשיל נאסר ועיין חוו"ד סק"כ שהקשה שהרי בכלי לא אומרים חם מקצתו חם כולו ולכן העמיד שהחלב גבוה יותר מהשולים אמנם עיין יד יהודה סקמ"ד שהקשה שהרי עד כמה שהכלי לא נהיה יד סולדת לא אומרים תתאה גבר לחמם הדבר העליון שגם אם הוא קר הוא יבליע בדבר אחר כמו שהאריך החוות דעת צ"א סק"ה ועיין חוות דעת סקכ"ב שהקשה עוד שאם כלי שני מבליע בכולו למה כאן למהרש"ל לא יאסר כל התבשיל וכתב שכיון שמודה המהרש"ל שזה לא מבליע ומפליט כאחד לכן כאן שהכלי יבלע ויבליע באוכל זה כמו לבלוע ולהפליט אמנם לפ"ז בקדירה חמה כיון שזה בלע זה יעבור הלאה וצ"ע ועיין יד יהודה

ז] עיין תרוה"ד סימן קפ"א שלמד מרש"י בשבת שאם יש כלי על האש ונוזל ממנו למקום אחר יש לו דין כלי ראשון שמה שמניחים בו מתבשל בכולו וביאר שכיון שזה מחובר לדבר שעומד על האש זה לא נותן לו להתקרר ועיין שפ"ד צ"ה י"ח שהקשה לראשונים שעירוי לא מבשל למה כאן שזה יאסור ועיין יד יהודה צ"ב מ"ז שישב שתמיד כיון שתתא גבר זה לא מבשל אבל כאן שהרי הוא תתאה א"א הוא מבשל ואם מצד שהתקרר בזה או שביחס למשהו אחר לא חשיב שהוא התקרר או שכאן יש סברא מיוחדת שזה מחובר לאש שזה לא מתקרר אמנם צ"ע לשיטות דמה שזה יצא מהכלי זה כבר לא כלי ראשון צ"ל שכאן שזה עדין עומד על האש זה סברא שזה ישאר כלי ראשון לכו"ע אמנם יש כאן חידוש שעדין ביחס לתתאה זה לא יכול לבשלו לגמרי ועיין יד יהודה שזה יורד דרגא וזה לא כמו דבר שממש עומד על האש ועיין חוות דעת צ"ב כ"ג שכתב שכה"ג לא חשיב שיש לו דפנות חמות וזה רק מבליע ומפליט אבל לא מבשל אמנם מדברי התרוה"ד מבואר שזה מבשל כמבואר בפמ"ג והנה הפמ"ג סימן שי"ח סקל"ג כתב שכה"ג גם אם אחרי זה הוא נפסק מחיבורו יש לו דין כלי ראשון וצ"ע מקורו דבפשוטו הכלי לא נהיה כלי ראשון וממילא עכשיו הוא מקררו וצ"ע ובספר טעמא דקרא הביא מהחזו"א שנהג לעצמו להחמיר בזה שהמים מהמיחם שעמד על האש שקילחו מהברז לכלי חשיב כלי ראשון אמנם צ"ע מכל נידון הפוסקים במצקת שעמדה על האש שבכל אופן לאחר שמוציאו הוי כלי שני

והנה בפשוטו כל זה רק בדבר שעומד על האש אמנם הרמ"א סימן צ"ב ס"ז למד מזה גם לסתם כלי ראשון שלא עומד על האש כמו שהאריך בזה הפמ"ג שפ"ד צ"ה י"ח והיד יהודה צ"ב סקמ"ז וכן סתימת הפוסקים שם ועיין פמ"ג וכן חוות דעת שהקשו שהש"ך סימן צ"ה סקי"ח הביא מהאיסור והיתר דאם מערה בצידי הכלי וזה מגיע לכלי לא חשיב עירוי מכלי ראשון ומבואר שלא אומרים שכיון שזה מחובר לכלי ראשון הוי כלי ראשון אם זה עובר על כלי שני ופמ"ג הניח בקושיא וכתב להחמיר אפילו לגבי בישול אמנם החוות דעת כתב שכל הרמ"א זה רק לגבי בליעות ופליטות דהינו שנקט דלא כתרוה"ד שזה גם לגבי בישול שכאן זה רק סברא שלא חשיב דפנות שמצננות אבל לא חשיב דפנות שמחממות וצ"ע הפשרה כאן ובמקור הדברים אין בזה שום רמז וצ"ע בזה אמנם יתכן להכריע להקל באינו עומד על האש שבזה האיסור והיתר חלק על הרמ"א שדימה הדברים

ח] בפשוטו בעירוי בכלי ראשון כל זמן שהוא מחובר אם הוא כמו כלי ראשון אם העירוי יהיה תתאה זה יאסור בכולו וכן הוא במנחת יעקב כלל כ"ה סקכ"ג ובש"ך הארוך צ"ב ז' אמנם עיין שפ"ד סקל"ה שכתב שזה רק יאסור כדי קליפה ורק אם הקדירה רותחת יאסר בכולו דהינו שנקט שעירוי מצד עצמו אין לו כח להשפיע יותר מכדי קליפה וכדעת הש"ך לגבי כלי שני אפילו שהוא תתאה אינו מבליע יותר מכדי קליפה [וכן מבואר בקשית הפמ"ג לעיל מהגמ' שבת מ: שהניח כד על תתאה חם לרשב"ם] אמנם בפשוטו אינו כן כמבואר בבדי השלחן כאן דהרי כל הסיבה שעירוי לא מבשל בכולו מצד תתאה גבר ולא מצד סיבה אחרת

ט] עיין ט"ז צ"ה סקי"ב שהביא מהאיסור והיתר דאם על מקום אחד יש הרבה עירויים זה נאסר בכולו ועיין פמ"ג וחו"ד שתמהו שכיון שכל עירוי לא מבליע יותר א"כ איך כמה עירוים זה סיבה יותר לאסור ויש שביארו לפי המנחת יעקב שעירוי על גבי כלי שני לא אומרים תתאה גבר וא"כ אם הכלי התחתון התחמם על ידי עירוי ממילא הוא חשיב חם והעירוי השני מבליע בכולו אמנם הרמ"א בכמה דוכתי נקט לא כך וכן הכרעת האחרונים וצ"ע

י]עיין רמ"א סימן צ"ה ס"ג שאם מערה על אוכל וכלי אין הכלי נאסר ועיין ש"ך סק"כ שתמה על זה דהרי דעירוי זה מבשל ולמה שלא יפליט ויבליע וכתב שצריך לומר שכלי שהוא קשה זה אחרת אמנם לדינא חלק ורק בשני כלים כתב שיש להקל במקום הפסד מרובה והנה יתכן שכונת האיסור והיתר שתמיד עירוי שהולך מאחד לאחד זה כבר כלי שני כמו שהבאינו לעיל דס"ל שבאינו מחובר על האש זה כלי שני ולפ"ז מיושב קושית הש"ך ואולי כל קושיתו במקום שהכלים נוגעים אחד בשני וצ"ע

**בדין כלי שני ודבר גוש לבליעות**

**א. שיטות הראשונים בדין כלי שני – עיין רמב"ן בע"ז ע"ד: בסוף הענין וכן בר"ן שם ועיין ריטב"א בשבת ובתוה"ב א: ולענין פסק הלכה עיין פתחי תשובה צ"ד סק"ז ועיין חכמת אדם נ"ט ס"ו [והאריכו האם זה גם באין יד סולדת עיין ק"ה ט"ז סק"ד ובש"ך סק"ה, ועיין ריטב"א שבת מ"ב:, וכן האם זה אוסר בכולו או רק כ"ק]**

**ב. בקושית הש"ך שהרי תתאה גבר – עיין באריכות בארוך מש"ך וע"ש בד"ה ולענין הלכה, ובפר"ח ס"ח סקי"ח בסופו ובחוות דעת צ"א ה' ועיין מש"ז ד'**

**ג. כלי שני אם דוחקא – רמ"א צ"ד ז' ובט"ז שם**

**ד. כלי שלישי – מג"א תמ"ז סק"ט ובשער הציון תנ"א סק"י חזו"א נ"ב סקי"ט בסופו**

**ה. כלי שני לגבי חמץ בפסח – תנ"א ס"א ברמ"א תמ"ז ס"ג ברמ"א ובמ"ב שם ובפר"ח תמ"ז ג' נקט שזה מצד שחמץ במשהו**

**[.ו כלי שני שיש בו מלח וציר - ס"ט ס"ט ברמ"א וע"ש בחוות דעת]**

**ז. כלי שני שיד נכוית – חכ"א כלל נ"ט ס"ו חזו"א או"ח סימן נ"ב סקי"ט והאריך בזה היד יהודה סימן ק"ה סק"י**

**ח. קלי הבישול בכלי שני לגבי בליעות – עיין מג"א תמ"ז ט' ובחזו"א נ"ב י"ט שנקטו שזה אותו דבר ועיין יד יהודה ק"ה סקי"ב שהביא מהמהרי"ל לחלק בזה ועיין בנודב"י תנינא סימן ס' בסופו**

**דבר גוש**

**ט. השיטות בזה - רמ"א צ"ד ס"ז ובש"ך וט"ז שם וכן סימן ק"ה ס"ג בש"ך ובט"ז בשם המהרש"ל ועיין יד יהודה סימן ק"ה שהאריך בזה ובבינת אדם כלל מ"ח**

**י. בביאור הסברא של דבר גוש – עיין יד יהודה ק"ה סקי"ד ד"ה עוד כתב שהביא בזה מחלקת ועיין חזו"א ט' סק"ה**

**י"א. האם דבר גוש שהיה מול האש זה אותו נידון – פלתי סמן ק"ה סק"ה ובחזו"א או"ח סימן קכ"ד בהערות לפסחים ע"ו. סק"ב בתחילתו ועיין בראית הגר"א מחמיטה**

**י"ב. האם דבר גוש מבשל או שרק מבליע ומפליט – מג"א סימן שי"ח סקל"ו הובא במ"ב שם סקס"ה ועיין בית מאיר שתמה שזה נפסק הקילוח וכן בחוות דעת צ"א ה' בסופו ועיין בינת אדם הנ"ל ועיין פלתי צ"ב י"ג ובחזו"א סימן ט' סק"ה**

**י"ג. האם דבר גוש שיצא מהדפנות חשיב נפסק הקילוח – עיין פלתי צ"ב י"ג ובנשמת אדם כלל כ' אות ג' ובחזו"א סימן ט' סק"ה אמנם בחוות דעת נקט שזה לא מבשל**

**י"ד. דבר גוש שנמצא תוך רוטב – פתחי תשובה צ"ד סק"ז ובחוות דעת צ"א י"ג ועין יד יהודה הנ"ל**

**ט"ו. כלי שבלע מגוש האם מועיל הגעלה מעירוי – מ"ב סימן תנ"א סקקי"ד ועיין יד יהודה צ"ד ל"ז ד"ה ראיתי מה שתמה בזה ועיין שער הציון תמ"ז י"ז**

**ט"ז. בדין מצקת שהיתה על האש ולא על האש – ט"ז צ"ב ל' ובחוות דעת שם רמ"א וש"ך סוף סימן ק"ז ועיין חזו"א סימן ל"ב וע"ש בהניח על גבי קרקע האם זה תלוי במהרש"ל ועיין חוו"ד צ"ב כ"ז ועיין מ"ב סימן שי"ח סקפ"ז ובחכמת אדם כלל נ"ט ס"ג**

**י"ז. בדין מצקת שרוקנו אותה וכן כלי ראשון שרקנו – ט"ז סק"ל בשם התרוה"ד ועיין חזו"א שם ועיין או"ח שי"ח סי"ב [החוו"ד נקט כקולת הט"ז ורעק"א צ"ד ש"ך סק"ב וסק"י משמע שנקט שאין להקל בזה וכן משמעות הש"ך סימן צ"ד]**

**בגדרי כלי ראשון שני**

א] בפשוטו מבואר דעת ר"ת והרשב"ם שכלי שני שלא מבשל ודאי שלא במבליע ולא מפליט ומקורם מהירושלמי שדן על עירוי האם זה מבשל והוכיח מבליעות ורק לגבי עירוי הירושלמי דן שיש לחלק ומשמע שלגבי חום פחות ששם אין צד שזה מבשל זה ודאי לא מבליע אמנם עיין ר"ן שכתב שהירושלמי הרי דוחה לגבי כלי חרס שאפילו שזה לא מבשל זה מבליע א"כ ה"ה כלי שני וע"ש שכתב עוד שאוכל זה כמו כלי חרס אמנם עיין ביאור הגר"א שביאר בדעת שאר הראשונים שכיון שלגב כלי נחושת נקט הירושלמי שמזה שמבליע בהכרח שזה מבשל כבר אין מקום לחלק בין בליעה לבישול אמנם דעת הרמב"ן בע"ז וברשב"א בתורת הבית א: ובריטב"א בשבת שלודאי שגם דבר שלא מבשל יכול להבליע וכתבו שכל נידון הירושלמי שדבר שהיה רק בליעה לא צריך מריקה ושטיפה ורק דבר שהיה בליעה בדרגת בישול והירושלמי דוחה שגם עירוי זה אם לא מבשל זה בליעה חזקה אבל כלי שני אפילו שזה בולע אבל וודאי מספיק הגעלה רגילה ולא צריך מריקה ושטיפה

והנה הראשונים הביאו כמה ראיות א. מהגמ' ח: שדנה שבית השחיטה רותח והרי זה ודאי לא יותר רותח מכלי שני ויש ראשונים שדחו שהרי קי"ל שזה צונן ויש שדחו שזה סברא מיוחדת כי יש שם דם חם ועיין רשב"א שתמה דהרי הגמ' דנה בטעם של מי שחולק ולא אומרם סתם שכאן אין סיבה שזה יבליע כי זה צונן אמנם לכאורא כאן זה דרגא של כלי ראשון רק זה לא יד סולדת והרי לגבי בישול חזינן שאפילו כלי שני שיותר חם לא מבשל מכלי ראשון פחות חם וצ"ע ב. עוד הוכיחו הראשונים מהגמ' שאסור לתת חלב על גבי הבשר כי הוא חם ועיין ראשונים שדחו שזה באמת רק דין לכתחילה ובביאור הגר"א כתב שזה רק מצד שמא ימלחם יחד עוד הוכיח הרשב"א מהגמ' שכלים בפסח צריך הגעלה ומשמע שמדובר גם בדבר שרגילים להשתמש בכלי שני ועיין ריטב"א בשבת שהוכיח עוד מהדין של צונן על חם דבפשוטו זה לא נהיה יד סולדת ובכל אופן זה אסור בכולו והרמב"ן הוכיח עוד מהא דכבוש זה מבליע ואין חיוב בשבת והר"ן בע"ז כתב שאולי חיבים בשבת וצ"ע שזה לא עדיף מתולדות האור שלא חיבים בשבת וודאי שיש כאן מציאות של בישול והנה הראשונים סתמו ולא ביארו כמה זה אוסר והשו"ע נקט שזה רק אוסר כדי קליפה ובלשון הטור משמע שזה אוסר בכולו וכן הוא באחרונים בשם היש"ש והנה הט"ז כתב בשם היש"ש שזה לא מבליע ומפליט כאחד דהינו שזה לשיטות ששיך לחלק א"כ כל מקום שזה לא מבשל אלא רק מבליע זה לא עושה את שניהם יחד כמבואר בש"ך אמנם לשיטות שלא שיך כזה חלוקה ה"ה כאן והנה בפשוטו עד כמה שכלי שני מבליע ומפליט הכונה שלא משנה איזה סוג חום וה"ה כלי שלישי וכן הביא הפתחי תשובה סימן צ"ד בשם החת"ס וכן הוא בפר"ח וכן נקט החזו"א לגבי בישול בשבת אמנם המג"א תמ"ז סק"ט כתב לגבי חמץ בפסח שעירוי מכלי שני זה כבר לא אוסר ובפשוטו כ"ש כלי שלישי וכן הביא הפתחי תשובה בשם מנהג המורים והמ"ב בהלכות פסח כתב שאפילו שלגבי כלי שני מחמירים לגבי כלי שלישי אפשר להקל

ב] ועיין ש"ך שהקשה הרי תתאה גבר והנה בפשוטו אין כאן מקום לקושיא דכיון שלמעשה הוא חם ועד כמה שהוא סיבה להבליע ממילא לא יעזור שתתאה גבר הרי לא צריך כלי ראשון אמנם כונת הש"ך להקשות כמו שהאריך בארוך מש"ך דבגמ' מבואר שתתאה קר הוא מבליע רק מצד שעד דמיקר ליה בלע ומבואר שלאחר שנתקרר כבר לא יכול להבליע ומבואר שזה שתתאה מקררו שלא יבליע ואם כלי שני זה גם סיבה להבליע א"כ הרי הוא לא מתקרר ומצאנו בזה כמה ישובים באחרונים הפר"ח כתב בסימן ס"ח שכל הגמ' שתתאה גבר זה ביחס שבין העליון לתחתון אבל העליון נשאר חם ביחס לדבר אחר ולפ"ז כונת הגמ' שעד שהוא מקררו כלפי היחס שביניהם הוא מספיק לחמם התתון ולבלוע או להבליע בו אמנם לשון הגמ' דוחק שמבואר שהוא מקררו ולנ"ל הוא בעצמו נשאר חם ובפשוטו אם יניח במקום אחר החתיכה החמה זה גם יאסור כדי קליפה וצ"ע ויותר מחוור אם נימא שלגבי בליעות ופליטות הרי זה גם אם אחד גבר וקירר השני או שלא הביא את השני לדרגא של יד סולדת דבזה עד כמה שאין לו דין לגבור עליו הוא לא מבליע ממנו ורק ביחס לכדי קליפה אומרים שקודם שהוא התקרר הוא חימם התחתון אבל אם באמת הוא יחמם התחתון לחום יד סולדת אחד ישפיע על השני כמו חם לגבי חם אם לגבי בליעות זה מבליע בכולו ועיין פמ"ג שכתב עוד שליש"ש שביחס לכלים הדבר החם גובר א"כ לא קשה שכל כלי שני תתאה גבר שכיון שזה כלי הדבר החם גובר אמנם בעירה על אוכל עדין קשה אמנם דעת היש"ש שאם העירוי מקיף הכל הוא גובר כמבואר בחוו"ד בשמו ולפ"ז לא קשה ובש"ך כתב לדון עוד אם נימא שעירוי שלא נפסק הקילוח אוסר בכולו והגמ' בנפסק א"כ כל כלי שיני זה עדיף כי הגיע אליו קודם שנפסק ולפ"ז כלי שלישי לא יאסור ע"ש

בפשטות הראשנים שדנו שכלי שני מבליע והוכיחו מבית השחיטה ומשאר ראיות זה גם אם זה לא יד סולדת וכן מפורש בלשון הריטב"א בשבת אמנם הש"ך והט"ז נקטו שכל הנידון אם זה יד סולדת אבל אם זה לא יד סולדת אין נידון כלל ורק לכתחילה ראוי להיזהר וצ"ע

ג] הרמ"א אפילו שלגבי תמיד נקט שרק לכתחילה צריך להחמיר בכלי שני אבל לגבי חמץ כתב להחמיר והאחרונים כתבו שזה מצד חומרא דחמץ חששו לשיטות הנ"ל ולכן דנו שבמקום מניעת שמחת יו"ט ונטל"פ אפשר להקל עיין מ"ב סימן תנ"א ס"א תמ"ז ס"ג אמנם הפר"ח תמ"ז ג' כתב לחדש שכלי שני יש משהו של בליעה ולכן בדברים שאוסרים במשהו אסור אפילו בליעה של כלי שני ולדבריו כל דבר שאוסר במשהו זה כך והאחרונים לא נקטו כך

ד] היש"ש כתב לחדש שדבר גוש יש לו דין של כלי ראשון אמנם הרמ"א חלק עליו שאין דינו ככ"ר אלא ככלי שני ובסברא להחמיר בזה מצאנו לכאורא שלשה הסברים עיין יד יהודה ק"ה סקי"ד דהביא דביש"ש עצמו כתב שדבר לח שומר חמימותו פחות ולכן שם כל שהוא בדפנות שמצננות הוא יורד דרגא אבל דבר גוש שומר חמימותו יותר ולכן לא משנה שיש לו דפנות שמצננות [ועיין יד יהודה שהעיר שלגבי בפנים זה שומר יותר ולגבי בחוץ זה שומר פחות] ובש"ך משמע שהסברא שכיון שהוא גוש הוא לא קשור לדפנות א"כ לא חשיב שיש לו דפנות שמקררות וע"ש נפק"מ דאורז שנשפך שלטעם היש"ש הוא שומר את חמימותו וכן הוא ביש"ש אמנם לש"ך כה"ג חשיב שהכל נוגע בדפנות אמנם בחזו"א כתב לדון שכל מה שצריך דפנות זה בדבר שחומו הגיע מהדפנות אבל דבר גוש חשיב שהוא עצמו התחמם מהאש וחומו מחמת עצמו ובזה לא איכפת לן מהדפנות ע"ש

והנה המג"א נקט שדבר גוש זה גם מבשל אמנם החוות דעת צ"א ה' והבית מאיר או"ח שי"ח והפמ"ג והנשמת אדם כתבו שזה כמו עירוי שנפסק הקילוח שקי"ל שזה לא מבשל אלא רק מבליע דהינו שנקטו שגם לצד שהוא כלי ראשון אבל אין לו את המעלה של דפנות שמחממות ולכן לגבי בישול זה לא יכול לבשל אמנם עיין פלתי צ"ב י"ג וכן בחזו"א סימן ט' שדנו שדבר גוש זה ודאי שכל שיצא מהכלי אפילו שלא הונח במקום אחר חשיב שיש לו המעלה של דפנות המחממות דהוא עצמו נחשב כמו דפנות או מצד שכל הסברא בנפסק כיון שחמימותו מכח הכלי וכאן זה לא שייך ולכן גם בהונח בכלי שני כל שיש מקום לדון שהדפנות לא השפיעו עליו ממילא הוא יכול גם לבשל ע"ש והנה יש לדון בדבר גוש שהוא עצמו עמד מול האש דבזה ודאי כל שלא הונח במקום אחר הוא כמו כלי ראשון ולסברות הנ"ל יתכן שגם אם הונח בכלי שני פה לכו"ע הוא כלי ראשון וכן הוא בפלתי ק"ה סק"ה ד"ה אלא ובחזו"א או"ח סימן קכ"ד בהערות לדף ע"ו. אמנם הגר"א הביא ראיה מחמיטה חזינן שנקט שגם מאפה שנאפה מול האש אם הונח במקום קר חשיב שיש לו דפנות שמצנות ובפשוטו אם יש חילוק בין עמד מול האש או לא זה מכריח בלא עמד מול האש יחשב כנפסק הקילוח ובדין דגים שעלו בקערה מבואר שזה לא חשיב נפסק הקילוח אם לא שנדחוק שמדובר דוקא בצלי מול האש

ועיין פתחי תשובה צ"ד סק"ז וכן האריך ביד יהודה סימן ק"ה סקי"ד דנחלקו האחרונים בדבר גוש שהוא בתוך רוטב האם יש לו מעלת דבר גוש שהסולת למנחה נקט שאין לו מעלת דבר גוש והחוות דעת צ"א סקי"ג נקט שיש לו מעלת דבר גוש ויתכן שזה תלוי בטעמים הנ"ל

ובעיקר הנידון של דבר גוש בפשוטו יש כמה מקומות שמוכח שזה לא כלי ראשון א. הגר"א הוכיח מהגמ' חולין ק"ד דמבואר שאסור לאכול בשר בחלב באותו שולחן והגמ' אומרת שמא יעלה גבינה ובשר רותח והגמ' שואלת שזה כלי שני ועונה שמדובר בכלי ראשון הרי מבואר שאפילו שזה דבר גוש לגבי בישול חשיב כלי שני ב. הר"ן בפרק כל שעה והרמב"ן ע"ז ע"ו כתבו מפורש שאם חותכים בשר שהוא בכלי שני חשיב כלי שני וצריך הגעלה מכלי ראשון מצד שלפעמים תוחבים אותו לכלי ראשון רק שהט"ז צ"ד ז' פסק שבמקום דוחקא כלי שני מבליע ג. בקושית הרשב"א בגוזל שהוא תתאה תירץ שזה לא במקומו ובפשוטו זה רק על רגע הנפילה אבל אחרי זה הוא במקומו ובהכרח כי הוא כלי שני וצ"ל שס"ל לרשב"א שהוא לא אוסר רק בכולו אמנם אם נימא שיש דין דבר גוש א"כ עדין קשה וכן הוא בחוות דעת שליש"ש זה יאסור אמנם מהרשב"א חזינן דלא כיש"ש עוד הקשה הפלתי מה ראית התוס' שעירוי מבשל מקדשים אולי מדובר שהיה שם דבר גוש אמנם אם נימא שדבר גוש שברוטב אין לו מעלת דבר גוש א"ש ועיין תוס' בזבחים מפורש שדבר גוש זה נפסק הקילוח ואם דינו ככלי ראשון אין סיבה שזה יחשב נפסק הקילוח וצ"ע ד. פשטות המשנה של האלפס והקדירה שהעבירן מרותחין שבכלי שני מותר לא מבואר שיש חילוק אם יש שם דבר גוש או לא אמנם אם נימא דכל דיש בו רוטב זה אחרת א"ש

והנה יש להקשות עוד דהגמ' דנה לגבי קרבן פסח שסכו בשמן תלוי ברב ושמואל ואם נימא שדבר גוש הוא כלי ראשון א"כ למה שזה לא יבליע בכולו אמנם בפשוטו זה לא קשה דגם על הצד שזה כלי ראשון זה רק לגבי שהוא לא יצטנן מתתאה אבל ודאי שהוא לא מחמם בכולו וכמבואר ברמ"א שגם במניח כלי ראשון על קר זה לא אוסר ונאסר רק כדי קליפה וכן הוא בחוות דעת צ"א סק"ה אמנם עיין איסור והיתר כלל ל"ד סוף דין ט"ו שנקט שזה מבליע בכולו וכן הוא בפמ"ג צ"ה מ"ז י"ב ועיין יד יהודה צ"ד סקל"א שתמה עליו והנה עיין מהר"י ויל סימן קצ"ג הובא במ"ב סימן תנ"א שכלי שבלע בגוש אין להגעילו בעירוי ובפשוטו מבואר שזה מבליע בכולו אמנם עיין לעיל שזה מצד שחשש לשיטות שעירוי לא מבשל רק מבליע ודבר גוש גם מבליע וחשיב שלא נפסק הקילוח ועיין יד יהודה צ"ד ל"ז שתמה עליו וכתב לבאר שדבר שהוחם נגד האש הבלעתו יותר אלימה אמנם בדברי המהרי"ו שם מפורש שלא מועיל קליפה וזה ודאי נסתר מהגמ' של סכו בשמן של תרומה וצ"ע ועיין תמ"ז שער הציון י"ז שזה רק אוסר כ"ק

והנה עיין רמב"ן קי"ב שדן לגבי כלי מליח למה זה אוסר בכולו בהניח בו דבר חם הרי תתאה גבר וכתב שכיון שזה מונח הרבה זמן וזה מחממו לכן זה אוסר בכולו ויש שביארו שזה מצד שדבר גוש זה כלי ראשון ועד כמה שהוא הצליח להפכו לדבר חם ממלא הוא מבליע בכולו כאילו שזה כלי ראשון אמנם בפשוטו יש לבאר שזה הרמב"ן לשיטתו שגם כלי שני מבליע ואם נימא שזה בכולו א"ש

ה] לגבי שבת מבואר שקלי הבישול מבשל גם בכלי שני ויש לדון האם זה גם לגבי בליעות ועיין מג"א תמ"ז ט' שנקט שזה גם לגבי בליעות וכן מבואר בחזו"א שהוכיח שלא כל דבר זה קלי הבישול מהא דביור"ד תמיד לא חוששים לכלי שני אמנם היד יהודה ק"ה סקי"ב הביא מהמהרי"ל וכן הוא בנודב"ת סימן ס' שכל הדין רק לגבי בישול שזה מתרכך ומבשל אבל לגבי שזה מבליע לא עוזר קלי הבישול ע"ש

ו] עיין חכמת אדם כלל נ"ט אות ו' דיד נכוית מבואר ברמב"ם לגבי מעשר שחשיב בישול וזה קובע שה"ה לגבי בישול בשבת ולגבי בליעות והחזו"א כתב שסתימת הפוסקים לא כך ועיין יד יהודה ק"ה סק"י שהאריך בזה והנה דעת הרשב"א והטור שבאמבטי שזה מאוד חם זה מבשל מדאוריתא אמנם דעת התוס' שזה רק גזירה דרבנן ובפשוטו לרשב"א הנ"ל שחזינן שחום חזק לא איכפת לי שזה כלי שני ה"ה יש נכוית אמנם לתוס' זה לא משנה ויש מקום לומר שראית הרשב"א מחום בית הכסלים לכלי שני זה לשיטתו הנ"ל ודו"ק

ז]עיין ברמ"א סימן ס"ט ס"ט שכלי שני שיש בו חומץ או דבר חריף הוא מבליע ומפליט והט"ז הביא שהיש"ש חולק ובחוות דעת שם כתב לחלק בין מים שמעורב חומץ לבין אם כל הדבר הוא דבר חריף וכן הוא בחכמת אדם כלל נ"ט ס"א

ח] עיין רמ"א צ"ד ס"ז שכתב שדוחקא אם דבר גוש בכלי שני זה ודאי מבליע ומפליט ובר"ן וברשב"א מבואר שזה אסור לשיטת שכלי שני גם מבליע אמנם יתכן שלכו"ע זה אוסר וצ"ע

ט] עיין ט"ז סוף סימן צ"ב שהביא את נידון התוס' בע"ז ל"ד: האם דבר ששואבים אם מצקת מכלי ראשון חשיב כלי ראשון או לא וכן הרמ"א סוף סימן ק"ז החמיר בזה והנה בתוס' משמע שהספק גם במקרה שזה עמד יחד על האש והעלה רתיחות אמנם ברא"ש הביא שכה"ג זה וודאי כמו כלי ראשון והמ"ב סימן שי"ח סקפ"ז נקט שכה"ג זה ודאי מבשל אמנם החכמת אדם כלל נ"ט ס"ג נקט שגם בזה יש ספק והנה החוות דעת האריך שלכאורא זה לא יותר מעירוי שנפסק הקילוח וכיון שהכלי הזה עצמו לא היה נגד האש זה לא כלי ראשון וע"ש שבהניחו על גבי קרקע זה כמו דבר גוש שהניח על גבי קרקע אמנם בחזו"א סימן ל"ב נקט שכאן שזה כלי הספק בכל מקרה שאולי זה עדיף מדבר גוש אלא הוא ככלי ראשון שגם בהניחו על גבי קרקע חשיב כלי ראשון ועיקר הספק מבואר שזה גם בלקח מכלי ראשון שלא עומד נגד האש כמבואר בסימן ק"ז

י] עיין ט"ז שם שהביא את התרוה"ד שכף ריקה שהוציא מהכלי ראשון זה לא כלי ראשון ומשמע שם שנקט שגם כלי ראשון שרוקנו אותו זה לא כלי ראשון והדבר צ"ע שהרי מיחם שפינהו מפורש דהוי כלי ראשון ומהיכי תיתי לומר שזה חומרא שבת אמנם החזו"א כתב שלמסקנת הט"ז כל הסיבה מצד ספק התוס' שהכף עצמה לא עמדה נגד האש אבל כלי שהוא עצמו עמד נגד האש ודאי חשיב כלי ראשון

י"א] בעיקר היסוד שנקטו האחרונים שכל שזה לא מבשל אינו מבליע ומפליט יחד עיין פמ"ג מ"ז ק"ה סק"ד וחוו"ד ק"ה סק"ז שרק לח ביבש חשיב להבליע או להפליט אבל שני חתיכות שנוגעות אחד בשני חשיב להפליט ואחרי זה להבליע ע"ש

**סוגיא דכבוש [ק"ה ס"א חכ"א כלל נ"ח, וכלל נ"ז ס"ט – סי"ב]**

**בגדרי כבוש עיין חוות דעת סק"א וביד יהודה סק"א משב"ז סק"א אמרי בינה בו"ח סימן י"א**

**בדיני ספקות בתערובת עיין ט"ז ובפלתי ועיין רמ"א סימן ק"ד לגבי עכבר בשומן ובפמ"ג שם וכן בפלתי, ועיין ש"ש ש"ג פ"ז ובשו"ת רעק"א סימן פ"ב עיין מ"ב תס"ז סקמ"ט ובחזו"א ל"א בד"ה ונראה וכן ביד יהודה כאן שהאריך בזה האם יש חזקה היתר שלא התערב איסור ועיין שערי יושר ש"ב פי"א**

**א. בדין חתיכה שמקצתה חוץ לרוטב בדבר שמן – שך סק"א ועיין רעק"א וחוו"ד ובחזו"א ס"י סקי"ז**

**ב. בדין כבוש בחומץ בפחות משיעור כבישה האם נאסר כ"ק – עיין ביאור הגר"א סק"י ועיין שפ"ד סק"ב בתחיתו מה שביאר בזה**

**ג. בדין כבישה בכלי של איסור האם חשיב נטל"פ – עיין בה"ל תמ"ז ס"ח ד"ה אם ובחזו"א או"ח קי"ט סק"ו ד"ה ובמ"ב**

**ד. בדין כבוש בהיתר – עיין חוו"ד סק"א ובמה שהשיג עליו ביד יהודה**

**ה. בדין כבוש בחומץ – עיין ש"ך ובמ"ב סימן תמ"ז סקע"א**

**ו. בדין כבישה בכלים באיזה כלים – עיין ט"ז ועיין קל"ה ס"ח וביד יהודה בקצר סק"ב ועיין או"ח תנ"א סכ"ו ובמג"א שם ועיין חכמת אדם כל נ"ז סט"ז**

**ז. בשיעור האיסור שנאסר הכלי – עיין פמ"ג מש"ז א' מה שהביא בזה [ועיין סימן קל"ה ועיין חזו"א נ"ה סק"ו]**

**ח. האם בכבוש זה מבליע גם בחתיכה שדבוקה לכלי - עיין רעק"א בגליון ועיין פמ"ג פ"ז שפ"ד כ"ב בשם הכנה"ג**

**ט. בדין היה רגע תוך הכ"ד שעות ללא מים – עיין רעק"א בגליון ועיין יד יהודה בקצר סק"ד**

**י. בדין נהפך איסור תוך הכ"ד שעות - יד יהודה סק"א סמוך להתחלה ועיין מ"ב תס"ז סקס"ז ובשער הציון צ"א**

**י"א. בדין כבוש בד' מינים – שו"ת חת"ס יור"ד סימן פ"א הובא בפתחי תשובה פ"ז סקי"ט**

**י"ב. בדין כבוש בדגים טמאים – עיין ש"ך ק"ז סק"א נוב"י סימן כ"ו ובחזו"א ט"ו סק"י**

**מי שגמר יכול ללמוד צ"ח ש"ך סק"ה ובט"ז בגדרי סלק**

**סוגיא דכבוש**

א] מבואר בגמ' חולין צ"ז: אמר שמואל מליח הרי הוא כרותח וכבוש הרי הוא כמבושל ובגמ' קי"א: מביאה שרבין אמר ר' יוחנן מליח אינו כרותח וכבוש אינו כמבושל והגמ' מוכיחה שמה שרבנן אמר שמליח אינו כרותח זה לא נכון והנה להלכה הרא"ש ושאר ראשונים פסקו שכבוש כמבושל כשמואל ועיין נודב"י תנינא סימן כ"ו שתמה הרי תמיד הלכה כר' יוחנן ואפילו שמה שרבין אמר שמליח אינו כרותח זה לא נכון אבל יתכן שהחלק השני נכון ובאמת הרמב"ם לא הביא מימרא דכבוש כמבושל ועיין אמרי בינה סימן י"ב מה שכתב בזה

ב] והנה בביאור הכוונה כבוש כמבושל נחלקו הראשנים רש"י ביאר שהכונה כבוש בציר וחומץ וכן הוא בר"ן ועוד ראשונים ועיין יד יהודה סימן ק"ה סק"א שהאריך שזה דעת רוב הראשונים אמנם הב"י הביא מהרא"ש שהכונה כבוש במים דהינו שנתחדש כאן שכל דבר שכבוש במים זה סיבה להעביר את טעם הדבר [ועיין מש"ז א' שהביא מהרא"ש שזה רק בדבר לח שמתנוענע ולכן בשומן קשה אין דין כבוש ובפשוטו לפ"ז גם בקרח אין דין כבוש וכמבואר בפמ"ג והוסיף היד יהודה אפילו שיש על זה טופח על מנת להטפיח זה לא סיבה לכבוש] והוכיחו דבר זה מהמשנה בשביעית פ"ז שורד ישן שנכבש בשמן השמן בולע את טעמו והנה בשיעור הכבישה יש ראשונים שנקטו שזה שלשה ימים אמנם דעת הרא"ש שזה מעת לעת ומקורו מהגמ' ק"ח שהגמ' אומרת שבשר בחלב זה חידוש שאם שרו כל היום זה לא נאסר ואם בישלו זה נאסר ומבואר שבשר בולע מחלב על ידי שריה של יום ולפ"ז בשאר איסורים הוא דאוריתא והנה עיין נודע יהודה סימן כ"ו בסופו שהאריך שיתכן שזה טבע מיוחד בבשר ולא בכל הדברים ועיין תרומות פ"י שיש שם אריכות במשניות על ידי כבישה מה בולע ומה לא בולע וע"ש שכתב שבאמת לא כל דבר כבוש בולע אלא רק המבואר במשניות שם ונחלקו ר' יוחנן ושמואל מה שיעור של בליעה של כבוש האם כמו צלי או כמו מבושל ולפ"ז כתב דמה שמחמירים בכל דבר זה מספק אמנם כתב דברמ"א מבואר שכל דבר זה בגדר ודאי ובספק כבוש לא חשוב ס"ס וצ"ע מהמשניות שם ועיין יד יהודה שצ"ל שזה קולא מיוחדת בתרומה בזמן הזה דרבנן ובפשוטו הוא מוכרח דיש שם גם בישול ומבואר שלא כל דבר מעביר על ידי בישול ע"ש, ובחוות דעת כתב לחדש שבהיתרא אין דין כבוש ותרומה חשיב היתרא ולפ"ז כתב שחמץ קדם פסח לא חל דין כבוש אמנם דבריו מחודשים ועיין יד יהודה שהאריך להוכיח דלא כדבריו

ג] והנה היה מקום לומר שלרא"ש אין מושג כבוש ציר אמנם עיין ב"י שהרא"ש כתב שיש גם מושג של כבוש בציר וזה שיעור שירתיח ועיין ב"י שכתב שה"ה יש מושג של כבוש בחומץ שזה כמו ציר אמנם הש"ך והגר"א חלקו שרק כבוש בציר ולא בחומץ אמנם המג"א תמ"ז סקט"ז כתב להחמיר כב"י והנה בציר הדין שזה אוסר מיד כדי קליפה מדין מליח וחידש הרא"ש שבכבישה זה אוסר בכולו ועיין ש"ך דבדבר שמן תמיד זה אוסר מיד בכולו ואנחנו נוהגים להחמיר להחשיב כל דבר שזה כמו שמן חוץ מבאיסור דרבנן אמנם עיין רעק"א וחוות דעת שהשיגו שכאן שהחלק שבחוץ הוא לא נהיה כבוש אין שום סיבה שיפעפע לשם ואין זה דומה למליח שזה עושה גם את החלק בחוץ לרותח ובחזו"א ס"י סקי"ז כתב שיתכן שגם כאן מציאות הכבישה משפיעה גם על סלק החיצוני וכדחזינן שיש שיטה שכבוש חציו זה מבליע בכולו והנה בלשון הב"י מבואר שגם בחומץ לפני הזמן שירתיח זה אוסר כדי קליפה ועיין ביאור הגר"א שכתב שזה ודאי לא נכון דהרי זה רק אוסר מצד מליח והרי חומץ זה לא מליח אמנם עיין פמ"ג שכתב שדבר חריף יש בו כח מיד לאסור כדי קליפה וצ"ע

ועיין פמ"ג שהביא דנחלקו האחרונים האם יש דין כבישה בציר לגבי כלים ודעת המג"א והדרישה שזה אוסר ודעת הש"ך שזה לא מבליע בכלי אבל בולע מהכלי ודעת הט"ז שאין דין ציר וחומץ כלל לגבי כלי ועיין מ"ב סימן תמ"ז סקמ"ב שלכתחילה צריך להחמיר אבל במקום הפסד יש להקל

ד] עיין ט"ז וש"ך שהביאו מהאיסור והיתר שאם כבשו בכלי איסור דבר היתר זה נאסר והקשו הנ"ל הרי מתי הטעם יוצא לאחר מעת לעת ואז הרי זה נטל"פ ולכן חלקו על האיסור והיתר והמג"א תמ"ז סקט"ז כתב שאם מיד שהוציא הניח ההיתר ברגע האחרון של הכ"ד שעות זה נאסר והאחרונים תמהו הרי ודאי היה שיעור שיהוי קטן והבה"ל סימן תמ"ז ס"ח בבה"ל הביא מהאחרונים שכלי שיש בו דבר לח זה שומר שמה שבלוע בכלי לא יפגם אמנם עיין חזו"א קי"ט סק"ו שתמה על זה דמפורש בטור סימן צ"ד שכלי שבלע בשר ובישלו בו מים שמונים הכ"ד שעות מהזמן של הבשר ולא מורידים הזמן שבישלו המים ע"ש

ועיין חוות דעת שהביא מהחוות יאיר שאין הכבישה בולעת ברגע האחרון אלא זה מתחיל מיד ועיין חוות דעת סק"א שתמה על זה דהרי כיון שמה שיצא בתחילה זה התבטל ומה שהגיע בסוף זה כבר נטל"פ וע"ש מה שכתב שהקצת שבתחילה נבלע בכלי עשה את הבליעות של היתר חנ"נ וזה יוצא לאחר כ"ד שעות ואפילו שהאיסור נהיה פגום אבל זה לא מפקיע חנ"נ ע"ש וצ"ע אמנם ע"ש שחלק על יסוד זה שגם קודם מעת לעת יש בליעה שא"כ לר' יהודה שמין במינו אוסר במשהו זה יאסור מיד אמנם עיין אמרי בינה בב"ח י"א שכתב שזה מקצת באיכות שאין לזה חלות איסור דהינו שהפלתי טען שלא יתכן שרגע אחד לאחר הכ"ד שעות זה מבליע וודאי שזה מתחיל קודם ע"ש אמנם ע"ש שדן שנימא קמא קמא בטיל ויתכן שכאן שזה ללא הפסק לא אומרים קמא קמא בטיל כמבואר בראשונים

והנה עיין יד יהודה סק"א ד"ה אך שהביא מהגר"ז הובא בשער הציון תס"ז צ"א שאם חטה נשרתה במים כ"ד שעות אבל נהיתה איסור רק באמצע הזמן כה"ג לא חשיב כבוש כ"ד שעות אמנם עיין יד יהודה שתמה על זה שכל שהדבר גוש התרכך כ"ד שעות ממילא הוא בולע מיד וזה לא משנה שבתחילה הוא לא היה חמץ וע"ש נפק"מ בחיטים בנהר שהמים מתחלפים כל הזמן דיש אחרונים שנקטו שאין כאן כבוש אמנם נקט הנ"ל שכל שהחיטים כ"ד שעות במים והם רכים ממילא הם בולעים ובפשוטו נפק"מ בהנ"ל באיסור שנשרה בהיתר והיה שישים נגדו ולאחר כ"ד שעות לקחו קצת מההיתר ואין שישים דבפשוטו כיון שזה מצב מרוכך זה בולע ברגע ונאסר אמנם אם נימא שצריך בליעה של כ"ד שעות א"כ זה לא יאסר

ה] דנו האחרונים בהחליף המים תוך כ"ד שעות או בהוציא לרגע האוכל מהמים והחזירו האם זה נאסר ועיין בגליון רעק"א ובפמ"ג סק"א ובחוות דעת וכן הוא בפתחי תשובה ס"ט סקל"ג שזה לא נאסר אמנם היד יהודה בקצר סק"ב כתב שאין הדבר מוכרח ואין להקל אלא במקום הפסד מרובה אמנם כתב שאם זה היה בחוץ כמו השיעור שזה התרכך ודאי שהתבטל הריכוך וצריך בחזרה כ"ד שעות

ו]מבואר במשנה בדמאי פ"ז שאפשר שחבית יין יכול להפריש למ"ד יש ברירה על מה שיברר אחרי זה ועיין שפת אמת סוכה כ"ג שהקשה הרי יש כאן כבוש כמבושל וא"כ ההיתר בלע מהאיסור ואין שם שיעור ביטול בשישים דהרי מפריש עשירית וע"ש שחידש שלח בלח אין מושג של כבוש ורק יבש בלח וצ"ב הסברא לחלק ויש שדנו שמראש לא חל על הטעם שיצא והא מחודש ששיך לחלק דבר זה ועיין אור גדול על המשנית ועיין מנחת שלמה סימן נ"ד בסופו

ז] עיין ט"ז שהביא נידון האם כלי בולע על ידי כבישה דבאיסור והיתר כתב שרק כלי חרס אמנם הט"ז נקט שכל הכלים בולעים והנה עיין סימן קל"ה ס"ח דמבואר שם לגבי כלי היין שלש שיטות האם זה רק בחרס או גם בעץ או שגם במתכות אבל לכו"ע זה לא בזכוכית והש"ך שם כתב להעמיד שלא היה כבוש כ"ד שעות אמנם עיין חכם צבי סימן ע"ה דחלק וכתב דבפשוטו מדובר שזה היה כבוש כ"ד שעות ובפשוטו זה אותו נידון שאצלינו וכן הוא במש"ז סק"א אמנם עיין מג"א סימן תנ"א סנ"א שכתב שזה מקולי יין נסך אבל בשאר איסורים אפילו כלי זכוכית זה אוסר והיד יהודה בקצר ד' כתב שכלי זכוכית ודאי שאן לאסור גם בכבוש

ח] עיין ט"ז שנקט שאם כובש איסור בכלי שרק כדי קליפה נאסר אמנם הש"ך צ"ח סקי"ג נקט שזה נאסר בכולו והנה עיין שו"ע סימן קל"ה סי"ג לגבי כלי שהיה בו יין נסך דגוי שזה אוסר רק כדי קליפה ובטור הובא בזה מחלוקת ראשונים ועיין ש"ך ששם מדובר שזה לא היה כבוש כ"ד שעות אמנם עיין חכם צבי סימן ע"ה דודאי מדובר שזה היה כ"ד שעות ועיין חזו"א נ"ה סק"ו שאותו נידון ששם זה גם כאן והראשוניםשמחמירים כאן יחמירו שם ומי שמקיל שם יקל כאן רק שיתכן שמקילים ביין נסך ולא בשאר איסורים

ט] עיין רעק"א שהביא מהפמ"ג שבכבוש זה עובר את הדופן ונבלע גם במה דמעבר לדופן וכן הפוך אם דבוק אוכל על הדופן וכובשים משהו מבפנים הכבישה מבליע את הכל אמנם עיין יד יהודה סק"א שחלק על זה וכתב שגם לגבי תתאה חם זה לא משפיע על הדבר מעליו שישפיע על דבר אחר ע"ש ועיין פמ"ג פ"ז שפ"ד כ"ב שהביא בשם הכנה"ג להיתר וראיתי מביאים שבמהרש"ם כתב שבהכרח שרק לגבי חמץ החמיר הפמ"ג וצ"ע מהיכי תיתי להמציא חומרא שאין לה מקור

י] עיין רמ"א לגבי ספק כבוש דהוי ספק דאוריתא ולחומרא אמנם לגבי בשר בחלב כיון שזה לא דרך בישול אין כאן אלא נידון דרבנן ואמרינן ספק דרבנן לקולא ועיין רעק"א שאסור לבשל החתיכה דבזה יש איסור דאוריתא וע"ש שדן האם מותר להוסיף על זה שיהיה שישים מצד שבספק איסור מותר להוסיף אמם יש מקום לדון שכבר עכשיו זה אסור לגבי לבשל אם בשר ועיין פמ"ג שהביא מהבית ישראל שהדין של כבוש בציר או חומץ זה יתכן שזה רק דרבנן אמנם הפמ"ג כתב שסתימת הפוסקים שזה דאוריתא

והנה מבואר ברמ"א שספק אם זה נכבש כ"ד שעות הוי ספק דאוריתא לחומרא ומבואר שלא מצרפים השיטות שכבוש זה רק בחומץ ויתכן מצד שכל שיטה יש בה צד קולא וחומרא אמנם הפמ"ג כתב שהוכרע ההלכה כרא"ש עוד מבואר שלא מצרפים השיטות שזה שלשה ימים והנה עיין ט"ז שהקשה למה שלא נעמיד על החזקה שהיתר לא נאסר וכתב שאין לומר מצד שיש כאן צד ספק שהרי מקוה שדרכו להחסר בכל אופן מעמידים אותו על חזקתו ועיין ש"ך בנקו"ה שכתב שזה לא דומה ששם אין ריעותא לפנינו אבל כאן שיש האיסור לפנינו חשיב ריעותא ועיין ט"ז שכתב שמקור הרמ"א מהדין שאיסור שנתערב וספק האם יש שישים כגון שנשפך דמספק זה אסור וכתב הט"ז שזה לא דומה ששם יש ודאי איסור ועיין פלתי שביאר דשם ודאי נתערב איסור וכאן הנידון האם בכלל יצא מהדבר הנכבש דהינו שיתכן שלא נתערב איסור כלל והנה עיין רמ"א סימן ק"ד דאם מוציאם עכבר תוך שומן קרוש ולא יודעים האם זה היה כ"ד שעות כשהוא רך או שהוא נקרש קודם שמספק זה אסור ועיין פמ"ג שהקשה למה הט"ז שם לא חלק וכתב דשם כיון שבתחילת נפילתו זה היה ודאי רך והספק מתי זה קרש א"כ אדרבא יש לו חזקה שהוא רך ולא קרוש ובפלתי באמת התיר שם ועיין עוד בסימן צ"ו לגבי דבר חריף שקונים מהעכו"ם ויש ספק האם חתכן בסכין של איסור שזה אסור ועיין פלתי שם שהשיג שאפשר להעמיד הירק על חזקתו שלא נבלע בו איסור אמנם עיי חכ"א שכתב שכאן זה כמו שני חתיכות אחד היתר ואחד איסור שנפל אחד לקדירה שלא מעמידים על החזקה עיין סימן קי"א, דהינו שנקט שדנים שיש סכינים אסורים בעולם ויש מותרים ויש ספק איזה סכין נפל אמנם בפשוטו יש מקום להעמיד שהספק האם הסכין שבו חתך הוא מותר או אסור ולא חשיב שיש כאן איקבע איסורא לפנינו אלא כל הנידון ביחס לירק וממילא אפשר להעמיד על החזקה כמבואר בפלתי

ועיין ש"ש ש"ג פ"ז שכתב לחדש שבספק האם התערב איסור לא חשיב חזקת היתר כיון שההיתר נשאר בהיתרו ורק שיש בו איסור ולכן אי אפשר לאוכלו והביא לזה מספק האם ניקרו הגיד שע"א נאמן ולא חשיב נגד חזקה כיון שלא משנה אם דין הירך ועיין רעק"א תשובה פ"ב שהקשה למה שמין במינו מבואר בסימן צ"ח שבנשפך זה מותר מצד ספק לקולא הרי יש לחתיכה חזקת איסור ונקט שלא אומרים ספק דרבנן כנגד חזקה וכשיטת הש"ך [אמנם הפר"ח חולק ונקט שגם כה"ג אומרים ספק דרבנן לקולא] וע"ש שישב שכיון שטעם כעיקר ההיתר נהפך לאיסור חשיב שיש כאן חזקה היתר על המאכל שלא נאסר והוי חזקה כנגד חזקה ולפ"ז כתב שבתולעת שנתערבה שזה תערובת יבש ביבש שאין דין נהפך באמת יש כאן חזקת איסור ומבואר שנקט כסברת הש"ש שהיתר שנאסר מצד שמתערב בו איסור לולי שיש כאן דין נהפך אין בזה חזקה ולפ"ז יש עוד ביאר בחילוק בין נשפך במין בשאינו מינו שמחמירים לספק כבוש דשם יש חזקת איסור דהרי יש כאן ודאי חתיכת איסור ודנים האם חל עליה היתר משא"כ כאן שהנידון האם האיסור התערב בהיתר ולא האם חל היתר על האיסור

ועיין אמרי בינה בב"ח סימן י"א שכתב שאם נימא שגם ללא שיעור כבישה זה מדין ביטול א"כ לא שיך חזקת היתר מצד שיש כאן חזקת איסור אמנם ע"ש שמסברא בתחילה זה התבטל והשאלה האם זה חזר ונאסר וע"ש מה שכתב ודבריו צ"ב ובפשוטו צ"ל שקודם כ"ד שעות זה בגדר ריחא בעלמא וחשיב היתר ולא חל על זה ביטול דהוא היתר בהיתר וצ"ע איך קי"ל האם חל ביטול היתר בהיתר ובחמץ קודם פסח מבואר שזה מתבטל

והנה עיין ש"ך צ"ח סק"ז לגבי תערובת בשר בחלב שבנשפך זה אסור והנה שם הרי קודם התערובת אין שום איסור ולא מעמידים על החזקה לומר שלא חל איסור בשר בחלב כלל והנה אם נימא שהחלב נאסר ומדין ביטול הוא בטל א"ש אמנם בפשוטו הוא מחלוקת ראשונים וכדהארכנו בסוגיא דתחיבת כף ויתכן דשם מדובר שיש חלב אם בשר והבשר וודאי נאסר ורק הנידון האם החלב נאסר ובזה יש כאן תערובת של החלב שצריך להגיע לדין ביטול ודוחק והנה ברמ"א כאן בספק כבוש בב"ח התיר כי ספק דרבנן לקולא ולכאורא לש"ש כאן הרי הנידון האם חל איסור בשר בחלב ויש כאן חזקה ודוחק לומר שכאן זה אסור מצד האיסור לאכול בשר בחלב יחד דיתכן שכל שזה התערב ואי אפשר להפריד אין איסור אלא מצד החלות חנ"ן [ובאמר בינה ביאר כנ"ל] וצ"ע

והנה עיין יד יהודה וכן בחזו"א סימן ל"א שהאריכו דבספק וודאי שיש חזקת היתר רק כיון שיש כאן ריעותא דנפל כאן איסור כה"ג מדרבנן לא מעמידים על החזקה ולפ"ז א"ש שגם בבשר בחלב זה סיבה לאסור דחשיב ריעותא והנה צ"ב מה זה שונה ממקוה שנמצא חסר שללא תרתי לריעותא של חזקת טמא מעמידים המקוה על חזקתו וכן נדה שמצאה טמאה מעמידים אותה על חזקתה לגבי מה שנגע בו ובחזו"א סימן פ' סקכ"ה כתב שיש מקומות שהמירו ויש מקומות שלא החמירו וצריך לתת טעם לכל דבר אמנם בסימן ל"א בד"ה ונראה כתב ששם שהנידון על הטהרות ובזה אין ריעותא ובזה מיושב גם מקוה והיד יהודה כתב שכאן שיש איסור לפנינו ודאי גרע

ועיין מ"ב סימן תס"ז סקמ"ט דהכריע גם לאיסור והביא כן מהגר"ז ועוד אחרונים דהינו שנקטו כרמ"א וש"ך שאין להתיר כאן מצד חזקה אמנם החכמת אדם כתב להקל במקום הפסד מרובה לסמוך על הפלתי והט"ז, ובפשוטו העיקר כהכרעת המ"ב והחזו"א והיד יהודה אמנם בספק האם ניתז איסור על הקדירה או נפלה תולעת לאוכל יש להעמיד על החזקה כיון שיש מושג של חזקה היתר שלא נתערב איסור ועיין חזו"א סוף סימן ל"א לגבי ספק האם נפל כשהיה חם או קר

ועיין שערי יושר ש"ב פי"א שהביא דבפשוטו בסברת הש"ש נחלקו ראשונים ע"ש אמנם ע"ש שטען טענה עצומה שלכאורא כל שיש חתיכה של איסור כלפי החתיכה האסורה אין לה חזקת היתר ובפשטו מה שיש חזקה על שאר התערובת אין שום סיבה להתיר מכח זה החתיכה של איסור דבפשוטו הוא יסוד פשוט בחזקה שלא פושטים מדבר לדבר והנה בספק האם נפל יתכן שהחזקה אומרת שלא קרא שינוי ונפל כאן משהו אמנם בודאי נפל ויש ספק האם היה ביטול בזה לכאורא מצד החזקת היתר של התערובת לא שייך לומר שאם נדון על אכילת האיסור שנתיר מכח החזקה שעל שאר התערובת ולפ"ז חוזרת קושית רעק"א מנשפך במין במינו למה מקילים וע"ש מה שביאר וצ"ע

**חורף ע"ז**

**דיני צלי**

**א. דיני בליעה בצלי בכחוש ושמן ב. דין אין בלוע יוצא מחתיכה לחתיכה ללא רוטב**

**גמ' דף צו' ע"ב אמר שמואל עד צז' ע"א אמר רבא וכו', ובדף צז' ע"ב מימרא דשמואל מליח הרי הוא כרותח וכו'. ועי' תוס' רא"ש ר"ן ורשב"א**

**טושו"ע סעי' ד' ה' ו' ז' ח', [הב"י על ס"ז נמצא בהמשך הסימן] ש"ך סימן צ"ב סק"ג ובחוו"ד שם סק"ג, צ"ד ס"ח [ובחזו"א כ"ב סק"ו], צ"ד ס"ז [ט"ז סקי"ג ובש"ך שם] [ועיין חזו"א כ"ב סק"ד ה'] או"ח תס"ז סט"ו ובחוו"ד סק"י**

**עיין בד"ה ובמשמרת כ"א. ועיין פמ"ג מש"ז סק"ז שיטות הראשונים באורך ועיין חידושי רעק"א צ"ו: [על תוד"ה אפילו] מה שנחלק אם הבית מאיר בדין אין בליעה היוצאת מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ועיין יד יהודה סקמ"ג שהאריך בביאור השיטות שלא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ועיין חזו"א סימן כ"ב סק"ז שסיכם פרטי סוגין**

**בדין בליעה בצלי**

**טושו"ע ק"ה ס"ד ה' ו' [צ"ד ס"ז ח', או"ח תס"ז סט"ו]**

**א. בשיעור בליעה בצלי כחוש – עיין תוד"ה עד שמגיע ובתוה"ב ש"ד ג: כ"א. ועיין עוד שיטה בב"י ס"ד בשם רבינו פרץ וכן הוא שיטת המהרש"ל הובא בט"ז ק"ה סק"ז ובש"ך סקט"ז ועיין מש"ז וביד יהודה סק"כ שהאריכו בביאור השיטות**

**ב. הדרגא הנצרכת שיחשב בישול ולא צלי – יד יהודה צ"א סקי"א בד"ה ואמת ובחזו"א כ"ב ח' בד"ה ש"ך סימן צ"ב**

**ג. חלב הנשפך על בשר רותח האם חשיב כבישול שבכולו – ש"ך צ"א סק"ה ובחוו"ד סק"ז ועיין יד יהודה צ"א י"א שהאריך שזה מחלוקת תוס' צ"ו: והרשב"א ע"ש**

**ד. בדין דבר שמן שמפעפע האם מתבטל בשישים – עיין בבד"ה כ"א. הובא בר"ן כאן ובמה שחלק עליו המשמרת ועיין ביאור הגר"א סקל"א ועיין בגליון רעק"א סקט"ז בביאור הרא"ה**

**ה. בדברי הרשב"א שדבר שמן שיש שישים בכל אופן צריך נטילה – עיין רשב"א בתוה"ב כ"א. וכן הוא בדבריו ח: ד"ה וקשיא לי ועיין ביאור הגר"א ק"ה סקל"ד ובטעם דבריו עיין לשון הב"י, ועיין כו"פ צ"ב סק"ד, ועיין בחידושי הרשב"א ח: הנ"ל [ועיין יד יהודה סק"כ שביאר למה מדין חנ"נ תמיד הכ"נ לא יאסור הלאה] [ועיין יד יהודה סקכ"ה שכתב עוד טעם להחמיר כרשב"א]**

**ו. בהא דנטף מרוטבו צריך כדי נטילה – עיין תוס' בסוגין ועיין רשב"א תוה"ב ד:**

**ז. בהא דנגע בחרסו של תנור מספיק קליפה – עיין תוס' פסחים ע"ו: ועיין יד יהודה סק"כ בד"ה אך**

**ח. בהא דטיפת חלב אוסרת כל החתיכה – עיין ש"ך צ"ב סק"ג ובחוות דעת ס"ג ועיין ביאור הגר"א ק"ה סקמ"ב ובמשמרת כ"א. למעלה ועיין חכמת אדם כלל ס' ס"ו מה שהביא מהדרישה בשם המהרש"ל**

**ט. האם באיסורי משהו צלי אוסר בכולו – שו"ע תמ"ז ס"א וע"ש במג"א סק"ט בשם ההגהות מימוני ובשו"ת רעק"א סימן קס"ו ד"ה ובהקדמת**

**י. בדין היפוך השפוד – עיין או"ח תס"ז סט"ו ועיין חוות דעת ק"ה סק"י ובהגהת אמרי ברוך שם וביד יהודה סקכ"א**

**י"א. בדין שני דברים יבשים לגמרי – עיין ש"ך צ"ד סקל"ג מה שהביא מהרשב"א קי"א: ד"ה אסור ובשפ"ד ק"ה כ"ג נקט שזה רק בכלי והביא כן מהמג"א אמנם החזו"א כ"ב ז' נקט שזה גם באוכל כפשטות הרשב"א**

**י"ב. בהא דמבואר בגמ' פסחים דשאני סיכה דמשהו עבדי לה – עיין טושו"ע צ"ד ס"ז ובש"ך וט"ז שם [כדאי לראת טוב כל הסעיף] ועיין ט"ז צ"ו א' וביד יהודה שם**

**י"ג. בדינא דפיטום – עיין ש"ך סקי"ד ובשפ"ד שם ועיין ש"ך סקי"ט ובחוות דעת סקי"א וביד יהודה סקכ"ד ובחזו"א כ"ב סק"ח**

**[י"ד. בענין בליעה בכלי האם מבליע כדי נטילה וכן האם יש דין דבר שמן – עיין צ"ד ס"ח מחלוקת רשב"א ורבינו ירוחם וע"ש בש"ך ובגר"א ובחזו"א כ"ב סק"ו ועיין חזו"א כ"ב ז' ד"ה והנה]**

**בגדרי התפשטות בצלי בכחוש ובשמן**

א] מבואר במשנה צ"ו: שגיד שנתבשל בחלבו אוסר כולו דהיינו שבישול מפשיט את הבליעה בהכל עוד מבואר דאם יש בו שישים הוא בטל דהינו שזה ודאי מתפשט בשוה בהכל ובגמ' מבואר שזה דוקא נתבשל אבל נצלה קולף ואוכל עד שמגיע לגיד דהינו דבצליה שיעור הבליעה הוא פחות עוד מבואר בסוגין שכל זה בגיד אבל בחלב שהוא שמן הוא מתפשט בכולו גם על ידי צליה והנה לא נתפרש בגמ' מה שיעור הבליעה בצליה בדבר שאינו שמן וכן לא נתבאר מפורש האם רק בגיד יש את הקולא שזה לא מפעפע או שאדרבא רק בדבר שמן זה מפעפע

והנה הטושו"ע ק"ה ס"ד ה' נקטו שרק בדבר שמן זה מפעפע בכולו ובסתם דבר שלא שמן בזה דעת הרשב"א תוה"ב כ"א. ד: וכן תוס' בפסחים ע"ו: שזה רק מבליע כדי קליפה אמנם הכרעת תוס' ורא"ש בסוגין שזה מבליע כדי נטילה ועיין ב"י ס"ד בסופו שהביא מהגהת סמ"ק סימן ר"ה סקי"ב שגם דבר כחוש מבליע בכולו ובפשוטו דס"ל כמהרש"ל הובא בש"ך סקט"ז ובט"ז סק"ז שרק גיד שזה כחוש מאוד אינו מבליע בכולו ועיין יד יהודה סקכ"ב שדיק כן מדעת הרמב"ם שבסתם בשר כתב שזה אוסר בכולו ורק בגיד כתב שזה לא מבליע והנה לפ"ז יתכן שגיד זה לא מבליע כלל וכן משמעות הרמב"ם כמבואר בב"י

ב] והנה יש לדון בזה מכמה סוגיות א. הגמ' קי"ג. אומרת שאם מלחו דג טמא או טהור זה נאסר ומשמעות הדברים שזה בכולו ועיין רשב"א שם ובשאר ראשונים שהעמידו בדג שמן אבל ללא זה הוא באמת רק כדי נטילה או קליפה ב.עוד כתבו לדון מהגמ' בזבחים צ"ו: שחתיכה שנגעה בחתיכה לא כל החתיכה אסורה ובביאור הגר"א סימן ק"ה סקכ"ה כתב שמדובר בכחוש אמנם בסמ"ק הוכיח מזה שנוגעים זה בזה אפילו אם זה חם בחם אין זה אוסר רק כדי קליפה כמבואר בש"ך סק"ט ג. עוד כתבו לדון מהגמ' בפסחים דמבואר שנטף מרוטבו על הסולת יטול את מקומו ובפשוטו מבואר שכל דבר גם אם הוא לא שמן זה מבליע כדי נטילה אמנם תוס' בסוגין כתבו לדון שרוטב זה משהו אמצעי וברשב"א בתוה"ב כ"א. נקט שזה דבר שמן רק מדובר שיש שישים ובכל אופן זה אוסר כדי נטילה [ובדבריו ד: כתב שיש ראשונים שכתבו שכיון שזה קצת זה כמו כחוש וזה ראיה שזה מבליע כדי נטילה דהינו שנקט שזה ודאי דבר שמן] ועיין בזה לקמן והנה תוס' דנו שחתיכה שחציה ברוטב שיאסר כל החלק העליון מחמת הדם שנבלע בחלק התחתון וכתבו שדם משרק שריק ומצד חנ"נ חידשו שכל שהאיסור לא הולך גם הנאסר לא אוסר וצ"ע למה שיאסור בכולו הרי דם זה לא דבר שמן ועיין חזו"א סימן י' סק"א שזה מצד פיטום וצ"ע לפוסקים שלא ס"ל פיטום עוד צ"ע דמשמע מתוס' שרק אחרי זה העמידו בדבר שמן ואדרבא הגר"א הוכיח מתוס' שכמו שפיטום לא עוזר לגבי דם כך זה לא עוזר לשאר דבר כחוש וצ"ע והנה לסמ"ק שגם דבר כחוש מבליע בכולו ע"ש שכתב לחלק בין זה לנטף מרוטבו מצד שכאן שזה דבר קטן ביחס לכל החתיכה אין זה מתפשט רק כדי נטילה אבל חתיכה שנוגעת בחתיכה באותו גודל רק כה"ג זה מבליע בכולו

והנה מבואר במשנה בפסחים שנגע בחרסו של תנור יקלוף את מקומו ובנטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יטול את מקומו וצ"ב למה ברישא זה רק אוסר כדי קליפה ובתוס' שם מבואר מצד שדבר כחוש זה בכדי קליפה אמנם צ"ע לראשונים שכל דבר כחוש זה אוסר כדי נטילה א"כ למה שכאן זה לא יאסור כדי נטילה והנה מבואר בהמשך הסוגיא דסכו לפסח בשמן של תרומה יקלוף את החיצון והגמ' מבארת שאפילו שתתאה גבר אבל כיון שזה מועט זה לא מבליע יותר מכדי קליפה ובפשוטו מבואר שדבר זה אפילו בדבר שמן [ועיין לקמן מחלוקת ש"ך וט"ז בביאור סוגין] ולפ"ז יתכן שזה גם הביאור בנגע בחרסו של תנור שכיון שנאסר רק כדי קליפה זה דבר מועט וזה לא מתפשט בכדי נטילה אמנם עיין פלתי שהקשה שלכל הפחות זה יתפשט עוד כדי קליפה ועיין רעק"א שכתב שבהכרח צריך לדחוק שזה אוסר עוד כדי קליפה רק שקשה לקלוף כדי קליפה בדיוק ותמיד הדרך לקלוף שיעור כפול מכדי קליפה ולכן המשנה לא אמרה את זה

ג] והנה מבואר במשנה שטיפת חלב שנפלה על החתיכה אותה חתיכה אסורה והנה שם זה לא מדובר בבישול דא"כ כל הקדירה מצטרפת אלא מדובר בחתיכה שחוץ לרוטב כמבואר בראשונים וצ"ע א"כ למה אותה חתיכה אסורה ועיין תוס' ק"ח. שכתבו שחלב זה דבר שמן ובפשוטו לפ"ז מבואר שדבר שמן לא מפעפע מחתיכה לחתיכה וכן הרבה ראשונים הוכיחו ממשנתינו שדבר שמן לא מפעפע מחתיכה לחתיכה ועיין תוס' ק. שנסתפקו בזה ועיין רשב"א במשמרת כ"א. [למעלה] שגם כתב שחלב זה דבר שמן וצ"ע שא"כ לשיטתו למה זה לא מתפשט בכל הקדירה ועיין ביאור הגר"א סימן ק"ה סקמ"ב שכתב שצריך לומר שזה דבר אמצעי דהינו שזה שמן לגבי שזה מפעפע בכולו ולא לגבי שזה יעבור מחתיכה לחתיכה [עוד צ"ע שגם ביש שיעור ביטול בחתיכה למה שלא יאסור כדי נטילה כשיטת הרשב"א בכל דבר שמן ולמה כאן זה ודאי מתערב בכל החתיכה ועיין בגליון רעק"א צ"ב סק"א שכתב שצ"ל שכאן שיש הבל הקדירה זה ודאי מתפשט בכולו וצ"ע א"כ למה הרשב"א לא ביאר שלכן זה מתפשט בכולו והרי שם הוכיח גם מכחל על גבי בשר שזה מתפשט בכולו ושם זה ללא הבל הקדירה ואולי שם מוכח שזה מתפשט בכולו ומה שזה ודאי זה רק כאן כי יש הבל] ועיין ר"ן ק"ח. וכן משמעות הרא"ה בבד"ה כ"א. ע"ש שזה מצד שכיון שיש כאן הבל הקדירה כה"ג זה מבליע בכל החתיכה

והנה בטור סימן ק"ה מבואר דחתיכה שתוך הקדירה וכולה חוץ לרוטב אין נאסר אלא כדי נטילה דהינו שלא ס"ל הסברא של הבל הקדירה אמנם בטיפת חלב כתב שזה אוסר את כל החתיכה וצ"ב החילוק ועיין ש"ך או שס"ל שחלב זה דבר שמן וכנ"ל או שס"ל שהבל הקדירה זה רק סברא על דבר לח כמו טיפה ולא על חתיכה עוד כתב הש"ך לדון שמדובר בחתיכת בשר שמן ולן זה מפעפע בכולו ומבואר חידוש שכה"ג זה לא עובר מחתיכה לחתיכה [ודבר זה תלוי בגדרי פיטום לקמן] ועיין חכמת אדם כלל ס' ס"ו שהביא מהדרישה בשם המהרש"ל דכל משקה איסור נבלע בכולו כמו בישול אמנם מכל הראשונים שדנו על טיפת חלב חזינן לא כך והנה ברשב"א בתוה"ב ח: משמע שחלב זה לא שמן כלל וכן הוא בקצר ז. ולפ"ז צ"ע למה טיפת חלב זה מפעפע בכולו אמנם מבואר שנקט כרש"י שמדובר בחתיכה שחציה ברוטב ולפ"ז יתכן שזה הסיבה שזה מתפשט בכולו וכדהארכנו בסוגיא שם

ד] בהא דמבואר דבדבר שמן זה מתפשט בכולו בפשוטו אם יש שישים מותר הכל אמנם עיין ר"ן שהביא מהרא"ה בבד"ה [כ"א.] שכל התפשטות של דבר שמן שזה בכולו אין זה מתפשט בשווה וממילא גם אם יש שישים הכל אסור [ויתכן שכל דברי הרא"ה רק בדבר שמן אבל בצלי שנאסר כדי נטילה אם יש שישים זה מותר וכן משמע בר"ן שכל סברתו בדבר שמן שזה מצד עצמו ולא מצד עיקר בליעת צלי] והנה צ"ע אבל אם יש רוב מקומות שלא נאסרו מצד ממ"נ שיהיה כאן ביטול של יבש ביבש חד בתרי וגם אם זה אינו מינו אבל שיתבטל בשישים ועיין רעק"א סקט"ז שביאר שס"ל כדעת הפר"ח הובא בשפ"ד ק"ט סק"ט דחתיכת בשר שבלעה חלב כיון שכשיגיע לחתיכה יכיר באיסור לא שייך ביטול וכן ס"ל לרא"ה שכלי שבלע איסור לא שיך ביטול מטעם הנ"ל ובעיקר חידוש הרא"ה עיין ב"י דהרשב"א והרמב"ם חלקו על זה וכן תוס' שביארו כחוש הוי שהכונה שיש שישים גם מבואר שלא כדבריו ועיין ר"ן שהראשונים שהעמידו הסוגיא צ"ח. בחלב שנפל בדיקולא שזה סל ומבואר שרב אשי דן לשער בכולו דהינו שזה דבר שמן ומתפשט בכולו ומבואר שיש בזה ביטול אמנם רש"י העמיד הסוגיא בבישול ולפ"ז אין ראיה

ה] והנה הרשב"א חידש שגם בדבר שמן אם יש שישים בכל אופן נאסר בכדי נטילה עיין בדבריו בתוה"ב כ"א. והוכיח דבר זה מהדין של נטף מרוטבו על הסולת שיטול את מקומו והרי זה דבר שמן ובהכרח שמדובר שיש שישים ובכל אופן עדין אסור בכדי נטילה ובטעם הדבר הב"י סימן ק"ה ביאר שבמקום נפילתו נשאר רושם מהאיסור דהינו שיש סיבת בליעה בשיעור כדי נטילה יותר מהשאר וממילא תמיד צריך לדון עליו לבד וצ"ע א"כ כיון שזה כמו שני כוחות א"כ למה שלא יהיה כאן חנ"נ וזה יאסור הלאה וכמו באיסור דבוק וצ"ע אמנם בפלתי סימן צ"ב סק"ד כתב שדבר שמן זה לא ודאי דיתכן שזה רק הלך בכדי נטילה ולפ"ז א"ש שאין כאן חנ"נ מצד דיש כאן ממ"נ ועיין בחידושי הרשב"א ח. שביאר מצד שזה לא גרע מכחוש שזה אוסר כדי נטילה וצ"ב הכונה ובפשוטו הכונה שבתחילה זה מתפשט בכדי נטילה ואחרי זה בכולו וכיון שאין הגעלה באוכלים לכן זה נשאר באיסורו [ולפ"ז קשה כנ"ל שיהי חנ"נ] אמנם זה רק למה דנקט בחידושים שזה אוסר כדי נטילה אבל למה דנקט בתוה"ב שזה אוסר כדי קליפה אין לבאר מטעם הנ"ל אמנם גם בחידושיו הסתפק בזה ועיין בדבריו שם שציין לסוגיא דפסחים וצ"ע בזה אמנם יתכן שבגדר הדברים זה כנ"ל ועיין יד יהודה שביאר שיש כאן ממ"נ דמה שלא התפשט בתחילה הוא לא יתפשט אחרי זה ומה שמתפשט אחרי זה הוא כבר מתחילה מתפשט ומתבטל דהינו שזה לא ביאור של שני כוחות אלא שיש חלק שנשאר כמו כחוש ויש חלק שנבלע בהכל ועיין ביאור הגר"א שכתב שתוס' שהקשו למה רוטב זה לא כמו דבר שמן שאוסר בכולו ולא תירצו כרשב"א שיש שישים משמשע שנקטו שכה"ג גם לא צריך כדי נטילה וכדעת הרמב"ם

ו] והנה בלשון השו"ע מבואר שזה רק אם ידוע מהו מקום הנגיעה אבל בספק כי שיש שישים בחתיכה זה מותר ועיין פמ"ג שהביא מהפר"ח שכיון שדין זה שבדבר שמן שיש שישים אסור זה רק חומרא בעלמא ובפשוטו כי מעיקר הדין קי"ל דלא כרשב"א אמנם צ"ע דלשון זה הוא ברשב"א ודוחק לומר שגם לרשב"א שמוכח מהמשנה זה רק חומרא בעלמא ועיין רעק"א שביאר שכל שלא ידוע איפה זה יש כאן ביטול חד בתרי ומצד שמדרבנן צריך שישים בזה חידש שכיון שביחס לכל החתיכה יש שישים אפיל שזה לא בכלל הספק אין כאן את הגזירה שמא יבשל ויהיה נותן טעם

והנה השו"ע פסק כתוס' שבכחוש זה אוסר כדי נטילה וכן פסק את הרשב"א שגם בשמן זה שיש שישים בכל אופן זה אוסר כדי נטילה ועיין פמ"ג מש"ז ז' שהקשה שהרי שני הנידונים נלמדים מהגמ' של נטף מרוטבו וא"כ ממ"נ אין סיבה לפסוק את שני הדינים ומשמעות השו"ע שזה בתורת ודאי וע"ש שביאר שתוס' נקטו שמסברא זה בכדי נטילה ולא רק מכח הגמ' וא"כ את הגמ' מבוארים כרשב"א ע"ש אמנם לדרך הרשב"א ח: דכל שמן זה לא גרע מכחוש א"כ להלכה שכחוש זה נטילהיש לבאר הגמ' של כדי נטילה כרשב"א וזה מקור לשני הדברים

ז] בפשוטו צלי שלא מבליע בכולו זה אפילו משהו לא מבליע וגם בחמץ זה מותר וכן הוא בשו"ע סימן תמ"ז ס"א אמנם עיין מג"א שם סק"ט שהביא מההגהות מימוני שחמץ בפסח שאוסר במשהו באמת גם צלי אוסר בכולו ועיין שו"ת רעק"א סימן קס"ו שהקשה שמה שמואל אומר שצלי קולף הרי ס"ל שמין במינו אוסר במשהו וי"ל שכונתו לביאור המשנה אמנם לפ"ז לא קשה מה שהגמ' שואלת מרב הונא שהוא תלמיד דרב ויתכן דס"ל דמין במינו לא בטיל וע"ש שהאריך והנה אם נימא שחלב ובשר זה מין בשאינו מינו ובפרט כאן שזה שני שמות א"ש אמנם יתכן עוד שכל סברת הגהות מימוני שזה משהו רק ביחס לגדרי חמץ בפסח שאוסר במשהו שהגדר שאפילו שיש ביטול זה אסור אבל במין במינו שהגדר שזה לא מתבטל כאן זה משהו בעלמא שזה לא סיבה שלא יתבטל

ח] ועיין שו"ע סימן תס"ז סט"ז שהובא מהרא"ש שבחמץ בפסח אם מצאו חיטה בתרנגולת יש לחוש שעל ידי היפוך השפוד זה נבלע בכולו וי"א שזה גם מבליע מתרנגולת לתרנגולת ועיין ביאור הגר"א שכתב שכל סוגין שצלי זה לא מבליע זה ללא היפוך השפוד אמנם עיין מג"א שם שהקשה שבכל סימן ק"ה לא הובא כזה חילוק וכתב שכל סברת הרא"ש רק שכה"ג זה מבליע משהו ועיין חוו"ד שהקשה דהנה תוס' הקשו למה כל כדי קליפה או כדי נטילה לא אוסר כמותו מצד חנ"נ ותירצו שכיון שאין האיסור הולך עמו כה"ג אין הנאסר אוסר ולנ"ל שמשהו כן הולך א"כ צריך להיות שהכדי קליפה שנאסר מצד חנ"נ יאסור הלאה וע"ש שכתב לחדש שיוצא משהו שאין בכחו להטעים ורק בפסח שאוסר נטל"פ זה סיבה לאסור אבל בשאר איסורים יש כאן הסברא של אין הנאסר חמור מהאוסר ועיין יד יהודה סקכ"א שכתב שזה דבר נביאות לומר שזה המציאות ובאמרי ברוך כתב לישב שתמיד צריך שילך אם החנ"נ החלק שהוא הסיבה לחנ"נ ומשהו זה שמתפשט הלאה הוא לא סיבה לחנ"נ דהרי הוא סופו להתפשט ע"ש וביד יהודה סקכ"א הוסיף שאולי נחוש שבתחילה חלק זה נשאר בכדי קליפה וממילא הוא חלק מהאוסר ואחרי זה הוא מתפשט אם הכדי קליפה וכתב שלא חוששים לזה דממ"נ אם זה התפשט הוא כבר התפשט בתחילה ואם לא הוא לא מתפשט דהינו שמשהו זה אין לו כח יציאה אלא בהתפשטות ראשונה

ט] בעיקר שיעור כדי נטילה דהשו"ע פסק שזה כאצבע ומקורו ברא"ש ומשמעות הר"ן ועוד ראשונים שזה יותר מכדי קליפה אמנם לא כתבו שזה שיעור אצבע ויש מקום לומר שכל דברי השו"ע רק לחומרא ונפק"מ במקום שבכדי שיער אצבע יש שישים ובפחות אין שישים האם צריך לחוש לזה עוד יש לדון האם מה שהוכרע שדבר כחוש מבליע כדי נטילה זה גם לקולא כגון שיש שישים בכדי נטילה או שלחומרא צריך לחוש לשיטות של כדי קליפה ובחזו"א או"ח קי"ט סק"ו משמע שהיקל בהכל

י] עיין ש"ך סוף סימן צ"ד שהביא מהראב"ד הובא ברשב"א קי"א: ד"ה אסור לגבי כלי שלגבי דבר יבש לגמרי אין זה מבליע אלא כדי קליפה והחזו"א כ"ב ז' נקט שזה גם לגבי אוכל באוכל שכל מה שמחמירים כדי נטילה זה רק כשיש קצת לחות כדרך בשר צלי אבל שני אוכלים יבשים לגמרי אינם מבליעים אלא כדי קליפה וכן משמעות הראב"ד שם שלמד דבר זה מהא דסיכה משהו זה רק כדי קליפה אמנם הפמ"ג שפ"ד כ"ג נקט שכל הראב"ד זה רק לגבי כלי ולא לגבי אוכל וכן מבואר במג"א תס"א סקי"ב לגבי נגיעה של מצה בחמץ שזה אוסר כדי נטילה וכן נקטו כל הפוסקים שם

י"א] עיין שו"ע סימן צ"ד ס"ז דאם חתך בשר בסכין חולבת זה אוסר בכולו ואם זה אינו בן יומו צריך קליפה מחמת השמנונית שעל הסכין והנה צ"ב ברישא למה זה אוסר בכולו ולא רק כדי נטילה ועין ש"ך שביאר או שמדובר בחתיכת בשר שמן ומצד פיטום או שבלוע בסכין דבר שמן או שנתחדש כאן שדוחקא מבליע בכולו ועיין פר"ח ובגליון רעק"א שהביאו מהראב"ד הובא ברשב"א שנקט שגם דוחקא לא מבליע אלא כדי קליפה או נטילה וכמו בדבר חריף והנה בסיפא מבואר שאם זה אינו בן יומו והנידון רק מצד השמנונית שעל הסכין זה אוסר רק כדי קליפה וצ"ע למה שזה לא יאסור כדי נטילה אם אין שישים כנגדו ועיין ב"ח שכתב שכיון שמבואר בגמ' שסיכה זה משהו הא אוסר רק כדי קליפה ממילא שמנונית שעל הסכין אין בכוחו לאסור רק כדי קליפה ועיין ש"ך בנקודות הכסף שכתב שבאמת לראשונים דבעלמא בדבר שמן אם יש שישים הכל מותר אפילו כדי קליפה לא צריך ודלא כרשב"א ובכל אופן בדבר מועט אין זה מתפטש רק כדי קליפה וכן הביא מהמרדכי וכן משמעות הטור והרא"ש שנקטו שאם בעלמא מבליע נטילה ויש שישים אין איסור על הכדי קליפה והנה עיקר היסוד דדבר מועט לא מפעפע מבואר בתוס' צ"ו: לגבי בית השחיטה רותח וכן מבואר בתוס' בפסחים לגבי נגע בחרסו של תנור ע"ש ועיין בפר"ח שהאריך שהאמת כשיטה זו [והנה בפשוטו לפ"ז ברישא שזה בן יומו לא צריך קליפה אמנם עיין יד יהודה שכתב שיתכן שהבליעה והשמנונית לא מצטרף] אמנם עיין ט"ז שם שביאר שודאי שגם בשמנונית זה אוסר בכולו או כדי נטילה רק מדובר שיש שישים ובכל אופן זה אוסר כדי קליפה ומבואר שנקט שזה כונת הגמ' בסיכה שביחס לכל החתיכה יש שישים אמנם עיין יד יהודה שתמה עליו דלכל הראשונים דביש שישים זה בטל ולא צריך לא קליפה ולא נטילה בהכרח שאין זה כונת הגמ' והנה לדבריו מבואר חידוש שלרשב"א שצריך בדבר שמן נטילה אבל אם יש זה שישים צריך קליפה ולא נתפרש כן בפוסקים אמנם עיקר הדבר מבואר בחידושיו ח. שלכן סכין בית השחיטה זה קליפה מצד שביחס ליותר יש שיעור ביטול ע"ש והנה בסימן צ"ו ס"א מבואר בפוסקים לגבי דבר חריף שאם יש שמנונית על הסכין והוא אינו בן יומו זה אוסר כדי נטילה וצ"ע למה כאן זה רק כדי קליפה ועיין ש"ך שכתב ששם יש קצת צירוף של הבליעה שזה חורפיה מחליא לשבח ועיין יד יהודה שתמה מהיכי תיתי להמציא כך ובט"ז צ"ו סק"א כתב שבסימן צ"ד שיש דוחקא וזה מבליע בכולו בזה ביחס לכדי נטילה לא צריך לחוש משא"כ כאן שאין סיבה לכולו ממילא יש להחמיר כדי נטילה ובפר"ח כתב שזה מצד צירופי שיטות ע"ש

י"ב] עיין טור דחידש דחתיכה כחושה של איסור שנוגעת בחתיכה שמינה של היתר יש דין פיטום וחתיכת האיסור מבליע בכולה ובפשוטו מקור הדין כמבואר בב"י מדין ריחא מילתא דגם אם חתיכת האיסור כחושה בכל אופן היא מתפטמת ומבליעה בהיתר השמן ועיין באחרונים שהקשו דמבואר ברשב"א הובא בטור שחתיכה שמינה שבלעה איסור כחוש זה לא מתפשט מחתיכה לחתיכה ועד כמה שחל על זה פיטום א"כ זה נהיה כמו דבר שמן ולמה שלא יחול על זה פיטום והנה עיין פמ"ג שפ"ד י"ד וכן האריך בזה ביד יהודה סק" דלכאורא יש כאן שני ביאורים בגדר הדין פיטום ובישוב הקושיא, דהפמ"ג שם למד בכונת הש"ך שהדין פיטום באמת שחתכת האיסור נהפכת לשמן ולפ"ז יתכן שבאמת לא שיך פיטום רק על חתיכה בעין ולא על בליעה בחתיכה ובזה ישב קושית הפר"ח מהרשב"א שטיפת איסור שנפלה על דבר שמן זה לא מתפשט כיון שזה כמו כחוש ואין בזה דין פיטום והנה בפשוטו לפ"ז מיושב הקושיא למה בליעה של כחוש בשמן אין פיטום כי אין פיטום על בליעות אמנם הדבר צ"ע דהרי בליעת האיסור בהיתר היתה על ידי נגיעת איסור בהיתר שמן וא"כ חל הפיטום על החתיכה ועיין פמ"ג שכתב לישב שכל הפיטום רק חל ביחס להתפשטות בחתיכה שזה נמצא אבל לא לגבי ליצור התפשטות במקום שהוא לא צריך להתפשט ועיין חוו"ד שהקשה שא"כ חתיכה כחוש שנתפטמה תבליע אחרי זה בחתיכה כחושה אחרת בכולה ועיין חוו"ד שהקשה עוד שא"כ אם חתיכת האיסור תיגע בהיתר אחר כחושה היא תיבלע בה כיון שהיא נהפכה לדבר שמן ועיין יד יהודה שכתב שכל הפיטום רק חל ביחס לדבר השמן המפטמו ולכאורא הכונה שכל הפיטום הוא רק ביחס למצב של הפיטום אבל זה לא דבר שנקבע בחפצא ולפ"ז לכאורא מיושב גם קושית הפמ"ג דכל בליעה של כחוש בשמן כיון שעכשיו אי סיבה לפיטום רק מצד האתמול זה לא סיבה לאסור אמנם לפ"ז בזמן הפיטום החתיכה הכחושה תאסור דבר אחר וצ"ע בזה

אמנם החוות דעת והיד יהודה ביארו שכל הדין פיטום זה רק ביחס לבליעה שנכנסה לחתיכת ההיתר היא מתפשטת בכולה כיון שהיא מכל הצדדים ממובלעת בשמן אבל ודאי שלא חל פיטום על חתיכת האיסור עצמה אלא שעדין צ"ב למה כחוש בלוע בשמן זה לא עובר לחתיכה אחרת ובפשוטו צ"ל כנ"ל שכל הפיטום זה רק ביחס שיתפשט בכל החתיכה אבל לא ביחס שיעבור לחתיכה אחרת ובחזו"א כתב שכל הפיטום שבזמן התפשטותו הוא נבלע יותר אבל זה לא סיבה חדשה להתפשטות ולפ"ז כתב שבזמן ההתפשטות זה גם עובר למקום אחר ע"ש

והנה בפשוטו נפק"מ בכל הנ"ל האם צריך שישים נגד כל חתיכת האיסור או רק נגד הכדי נטילה שאם זה מפטם את חתיכת האיסור א"כ צריך שישים נגדה משא"כ אם רק את מה שנבלע בהיתר זה מבליע בכולו אבל לא נבלע יותר מכדי נטילה והנה עיין ש"ך שמסברא נקט שבמליח שיש איסור מלח וטהור תפל שמן דכאן לא שייך לומר שיש דין פיטום אמנם בנקודות הכסף כתב שבשו"ע מפורש שגם בזה יש דין פיטום א"כ בהכרח שכאן זה רק שהבליעה של המליח מתפטמת ומתפטת בהכל אבל לא שיך לומר שזה מפטם את חתיכת האיסור ובאמת כה"ג ודאי שלא צריך שישים אלא נגד הכדי נטילה וצ"ע בכל זה

י"ג] יש לעיין האם מאכל דנבלע בכלי זה אותם דינים של נבלע באוכל או דבזה לא שייך מעלה של דבר שמן וכן לא שייך כדי נטילה ועיין סימן צ"ד ס"ח במה דמובא בב"י דנחלקו רבינו ירוחם והרשב"א ודעת הט"ז והחזו"א שנחלקו האם כלי זה מבליע כדי נטילה או כדי קליפה, ולענין דבר שמן עיין רמ"א צ"ח ד' שנקט שבמליחה זה מבליע בכלי רק קליפה ומשמע גם בשמן וכן הוא בשפ"ד שם ועיין חזו"א כ"ב ז' בד"ה והנה שנקט שאין לחלק בין מליחה לצלי אמנם עיין צ"ז בט"ז סק"ב ובש"ך שם לגבי שומן שזב מהפשטידא שנקטו שנבלע בתנור בכולו וע"ש בחוות דעת

**בדין בליעה מחתיכה לחתיכה ללא רוטב בכחוש ובשמן [ס"ז]**

**א. עיין יד יהודה סקמ"ג שהאריך בשיטות הראשונים ועיין חזו"א סימן כ"ב סק"ז שהאריך בסיכום הדינים**

**ב. האם קי"ל בתורת ודאי שדבר שמן עובר מחתיכה לחתיכה – עיין ט"ז סקכ"ב ובנקודות הכסף שם עיין דגול מרבבה סימן צ"ב ובפמ"ג סקט"ו וחוו"ד סימן ק"ה ועיין משב"ז כ"ב מה שהביא לחלק בין מליח לצלי [דבר זה ילמד עוד אי"ה בסוגיא דמליח]**

**ג. האם בכדי נטילה עובר במקום שזה מחתיכה לחתיכה כגון בשני חתיכות דקות – עיין פמ"ג צ"ד סק"ז לגבי כף באורז שנקט שעובר ועיין יד יהודה סקכ"ג שם שנחלק עליו וכן ברעק"א ח"ג סימן נ"ז בד"ה והנה [וע"ש בד"ה גם], ובחזו"א סימן ח' סק"ב וסימן כ"ב סק"ז בסופו [ועיין ש"ך ס"ו סקי"ג דמוכח כרעק"א]**

**ד. בדבר צלול שיש בו בליעת איסור – חוו"ד סקי"ג וביד יהודה סק"ל**

**ה. בלל דבר לח בקמח האם חשיב בלוע – חזו"א כ"ב סק"ז ד"ה הא דאין ועיין ש"ך סקי"ח לגבי דם של עצמו ובפמ"ג סקט"ז ובחו"ד סקי"ג ועיין רשב"א ק"ח: בד"ה אילימא [והאריך רעק"א בביאור דבריו ח"ג סימן נ"ג]**

**ו. האם בליעה תוך החתיכה מאיסור עצמה לא עובר – עיין מג"א תמ"ז סק"ב ובתס"א סקי"ב ועיין בחק יעקב סימן תמ"ז ובגליון רעק"א הודפס באריכות בחידושים על תוס' צ"ו: ד"ה אפילו [ובבית מאיר שם ובמה שהביא מהאיסו"ה] ועיין עוד ח"ג סימן נ"ז [ובפשוטו נפק"מ האם הבליעה יוצאת מכל הדבר שמן או רק מהכדי נטילה ועיין עוד ברמ"א תס"א ס"ה ובמ"ב סקל"ב] ועיין חזו"א או"ח ק"כ סקי"ד לגבי מצה כפולה ובפשוטו דבריו דלא כגרעק"א [וע"ש סקט"ז] ועיין עוד יד יהודה סקכ"ד בביאור המג"א [ועיין מרדכי חולין סימן תרפ"א לגבי חתיכה שלא נוקרה מהחלב]**

**ז. בטעם שבכלי עובר ללא רוטב – עיין ש"ך וט"ז ועיין חזו"א כ"ב סק"ז וכן הוא ברשב"א חולין ק"ח: ד"ה אילימא ועיין יד יהודה סקל"ה [ועיין רעק"א ח"ג סימן נ"ג מה שהקשה על ראית הרשב"א] ועיין הגהות אשרי פ"ח סימן כ"ח דנקט שלא עובר מכלי לחתיכה ללא רוטב**

**ח. בשיעור הבליעה מכלי לחתיכה ביבש לגמרי – ש"ך סקכ"ג ובסימן צ"ד ס"ק ל"ג ועיין שער הציון תנ"א ס"ק קל"ו**

**ח,ב. בשיעור הבליעה ביש לחלוחית מכלי לאכל בשמן – ש"ך ק"ה כ"ג ועיין חכמת אדם כלל נ"ז ס"א ובהמשך ועיין יד יהודה ק"ה סקל"ז**

**ט. האם בליעה של שמן בחתיכה עוברת לכלי – חוו"ד ק"ה סקט"ו חכ"א כל נ"ז ס"ו ועיין יד יהודה צ"ב נ"ו ד"ה עיין [ובסימן ק"ה סקל"ו]**

**י. בדין בליעה מכלי לכלי – ש"ך סקכ"ב וברמ"א צ"ב ס"ח צ"ג ס"א ובהא דלכתחילה צריך להחמיר עיין פמ"ג צ"ז ג' ועיין מ"ב סימן תנ"א סקל"ד [וס"ק קל"ו] ונפק"מ בכלי ריק [ועיין פמ"ג לגבי דבר שמן]**

**י"א. מה שיעור של רוטב להעביר בליעה מכלי לכלי – חוו"ד צ"ב סק"כ [ולשיטתו ק"ה י"ג] וביד יהודה שם סקנ"ו**

**י"ב. בהא דבליעה אנו בקיאים בין כחוש לשמן ובטעם הדבר – עיין ש"ך סקי"ז י"ח כ"ג ובטעם הדבר עיין יד יהודה סקמ"ג בסופו ובחזו"א סימן כ"ב ד"ה הא דמחמרינן [ועיין ש"ך סימן ס"ו סקי"ג ובגליון רעק"א ובחזו"א סימן ח' סק"ב] ועיין חוו"ד צ"ד סקט"ו, ועיין רעק"א סקי"ט שסיכם הדינים [וביאור חילוק הש"ך בין בליעה אם לחלוחית או בלי עיין חזו"א שתמה בזה ועיין שפ"ד וברעק"א בגליון הש"ך סימן ס"ו סקי"ג]**

**י"ג. האם בכחוש שנוגע בחתיכה שנוגעת בחתיכה מחמירים שאין בקיאים – חוו"ד סקי"ח חזו"א כ"ב ח' בד"ה ס' ק"ה ועיין יד יהודה בסוף סקמ"ג שהביא שהפמ"ג חולק [ועיין צ"ב ס"א בש"ך ובגליון רעק"א] [דבר זה ילמד אי"ה עוד הפעם בס"ט]**

**י"ד. האם בליעה של דבר חריף יוצא ללא רוטב – עיין חוו"ד צ"ו סק"ו וביד יהודה צ"ו ט' כ"ח**

**ט"ו. האם בליעה תוך הכלי עובר ללא רוטב – עיין רעק"א סימן צ"ב סקט"ז ועיין שפ"ד צ"ח סקי"ד**

**בדין אין בלוע יוצא מחתיכה לחתיכה ללא רוטב**

א] עיין רשב"א תוה"ב ח: שכתב שאין בלוע יוצא מחתיכה לחתיכה ללא רוטב והמקור לזה מהא דכל פעם שנאסר כדי קליפה זה לא אוסר את הכדי קליפה לידו והרי גם במקרה ששניהם יחד אין בזה שישים נגד האיסור לא מצאנו שאסור יותר מכדי קליפה וביותר לראשונים שיש חנ"נ א"כ עד כמה שהאיסור הולך עמו אין סיבה שתמיד כל כדי קליפה יאסור עוד כדי קליפה אלא בהכרח שללא רוטב לא עובר מחתיכה לחתיכה וה"ה באותה חתיכה ממקום למקום עוד הוכיחו את זה מהגמ' ק"ח: שטיפת חלב שנפלה על החתיכה ונאסרה אם לא ניער וכיסה אין זה אוסר את שאר התערובת דהינו שלא יצא מטעם החלב כלל

ב] יש לדון באיסור שנבלע בחתיכה שהיא פחות מכדי נטילה שעומדת על חתיכה אחרת האם כה"ג כיון שהאיסור יש בכחו להתפשט בכדי נטילה זה גם מחתיכה לחתיכה ושורש הספק האם הכלל שאין בלע יוצא מחתיכה לחתיכה ללא רוטב זה רק בבלע שכבר נח אבל כל שזה עדין לא נח כה"ג אין חיסרון זה אלא שהוא יוצא גם לחתיכה אחרת ומה שתמיד כדי קליפה לא אוסר יותר מכדי קליפה זה כיון שכל כח התפשטתו הראשונה היא רק עד כדי קליפה או נטילה ממילא זה נחשב שזה נח כה"ג ועיין מש"ז צ"ד סק"ז בתוך דבריו שנקט שגרויפן שזה נחשב דבר ללא רוטב אבל אם תחב הכף תוך כדי נטילה של הקדירה זה יעבור לקדירה אמנם עיין יד יהודה שם סקכ"ג חלק על זה ונקט שיש עוד הלכה שכל התפשטות של דבר כחוש זה רק באותה חתיכה ולא בחתיכה אחרת והוכיח דבר זה שזה עוד חיסרון מהא דטיפת חלב מבואר בראשונים שזה מפעפע בכל החתיכה דהינו שכאן אין הגבלה של שטח ובכל אופן זה לא עובר מחתיכה לחתיכה כי זה לא שמן גמור ומבואר כנ"ל וכן הוא בחזו"א סימן ח' סק"ב ובסימן כ"ב סק"ז בסופו וכן הוא בשו"ת רעק"א ח"ג סימן נ"ז בד"ה והנה [והנה באמת הר"ן שם כתב ביאור הגמ' שהטיפה באמת עוברת מחתיכה לחתיכה ועיין רעק"א שתמה עליו הרי חזינן שדבר כחוש זה באותה חתיכה ולא בחתיכה אחרת ויתכן שבאמת דעת הר"ן כפמ"ג שכיון שטיפה חלב זה מתפשט לכל החתיכה דהינו שאין לו הגבלה בשעירו התפשטותו בזה נקט שודאי אין סיבה שלא יתפשט הלאה בכח ראשון ובמה שהקשה רעק"א הרי חזינן שהחתיכה הראשונה נאסרת ראיתי לבאר דס"ל לר"ן שזה לא ודאי יוצא וכמו שס"ל לרא"ה לגבי צלי וכן הוא בלשונו ואפילו שבצלי חלק אבל בהבל הקדירה מודה]

ג] ונחלקו הראשונים האם דבר שמן מפעפע מחתיכה לחתיכה [ועיין יד יהודה סקמ"ג שהאריך בזה] דדעת המהר"ם שכיון שמבואר במשנה שטיפת חלב שמתפשטת על התיכה אוסרת כל החתיכה חזינן שזה דבר שמן ובכל אופן זה לא אוסר הלאה חזינן שגם דבר שמן בלוע לא עובר מחתיכה לחתיכה אמנם הרשב"א נקט שדבר שמן עובר מחתיכה לחתיכה ונקט שחלב זה לא דבר שמן לגבי לעבור מחתיכה לחתיכה והנה לא נתבאר מפורש מקור הרשב"א ובפשוטו מקורו כמבואר בגר"א מהגמ' צ"ז. שכזית חלב נפל על חתיכות בשר והגמ' דנה שהכל נאסר והרשב"א העמיד בסל דהינו שזה צלי ומבואר שחלב שזה שמן זה מתפשט גם מחתיכה לחתיכה אמנם הראשונים שחולקים העמידו בבישול [והנה עיין יד יהודה שרבינו אפרים נקט שחלב מפעפע ונקט שאם יש חנ"נ החתיכה הראשונה נאסרת ואוסרת הלאה ואין כאן דין סופו להתפשט שזה בשני כוחות אמנם תוס' ק. כתבו שזה נחשב כח אחד וממילא לא חל חנ"נ וע"ש שיש ראשונים שהעמידו כרש"י בבישול כי אם זה צלי באמת רבינו אפרים צודק שהחתיכה הראונה נאסרת ואחרי זה מדין חנ"נ אוסרת החתיכה שלידה וכן הלאה] והנה היה אפש"ל שהרשב"א נקט שאין הבדל בין התפשטות תוך אותה חתיכה לחתיכה אחרת וס"ל שתמיד הקובע הוא שיעור ההתפשטות שיש לו כח להתפשט וכיון שדבר שמן מתפשט בכל החתיכה ה"ה שזה עובר לחתיכה אחרת אמנם אין זה נכון דהרי בטיפת חלב חזינן שזה מתחלק וכנ"ל דלא כפמ"ג ועוד שהרי נקט שגם בלוע שמן לאחר שנח מרתיחתו ונוגע בחתיכה אחרת זה פולט ולא רק בזמן הבליעה מהחתיכה הראשונה והנה באמת צ"ב איך אפשר ללמוד מהגמ' בכזית חלב אולי דוקא שם כי זה עדין לא נח ואין לומר שמחתיכה לחתיכה תמיד זה נחשב שזה נח דהרי חזינן שהחתיכות האחרות מצטרפות לבטל בשישים חזינן שלא דנים הדבר כשני כוחות וצ"ל שהראיה מכזית חלב שחלוק שמן מכחוש וממילא יתכן שזה גם יוצא מחתיכה לחתיכה ועדין צ"ע בזה

ד] והנה לגבי הלכה השו"ע בס"ד פסק שאיסור שמן מפעפע מחתיכה לחתיכה ומאידך בס"ט לגבי מליח כתב שאם אין שישים בחתיכה שהאיסור נגע בה אין שאר החתיכות מצטרפות לבטל וע"ש בש"ך בנקדות הכסף שכתב שחוששים שזה לא התפשט והפמ"ג סקט"ו ביאר שדבר שמן שמתפשט מחתיכה לחתיכה זה לא בגדר ודאי אמנם הדגול מרבבה סימן צ"ב ס"א ביאר שזה ספק האם כרשב"א או כמהר"ם ולכן צריך להחמיר שאולי דבר שמן זה לא מתפשט לכן צריך שישים בחתיכה שנגעה בדבר שמן והיד יהודה ביאר שלכן פיטום אין בלוע כחוש בשמן כיון שמצרפים את המהר"ם שאין בלוע שמן עובר למקום אחר ללא רוטב

ה] והנה כתב הרמ"א דאנן לא בקיאים בין כחוש לשמן לכן כל דבר מחמירים שזה כדבר שמן אבל כל זה לגבי איסור עצמו אבל לא לגבי בליעה של איסור ובטעם הדבר עיין יד יהודה סוף סקמ"ג וכן הוא בחזו"א כ"ב ז' בד"ה הא ובד"ה ואנחנו שביארו שכיון שיש שיטות שדבר שמן לא עובר מחתיכה לחתיכה א"כ שיש צירוף הנ"ל לא מחמירים ולכן תמה על הש"ך שלגבי בליעה בכלי שנקט שדבר שמן לכ"ע זה עובר לחתיכה בכולה בכל אופן יש להקל בכחוש וכתב לדחוק שזה מצד שיש לש"ך צד שדבר שמן בכלי לא עובר לכל החתיכה ע"ש עוד צ"ע דבש"ך סקי"ז כתב שאפילו שבשר וחלב גם אם יוצא טעם הבשר לבד זה אוסר בכל אופן בזה אין זה אוסר אלא כדי נטילה מצד שזה כחוש ולא מחמירים לדון שזה שמן כי זה נחשב מחמת בליעה והנה כאן זה איסור מחמת עצמו והנה גם שם יש צירוף ששיטות הרבה ראשונים שגם בב"ח אין איסור בבשר ללא החלב אמנם אין זה משמעות הש"ך אלא משמע שזה הלכה ללא טעם אלא המנהג היה על איסור עצמו ולא על בליעה של איסור ובזה חידש שבשר שנאסר מחלב זה כמו בליעה וצ"ע

ו] והנה בחתיכת דבר שמן שנוגע בחתיכה כחושה והיא גם נוגעת בחתיכה כחושה היד יהודה סוף סקמ"ג הביא מהפמ"ג שזה לא יאסור את התיכה השניה אם זה כחוש ובזה אנו בקיאים מצד שכאן יש צירוף של שיטת המהר"ם שבלוע לא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב אמנם פשטות הרמ"א שזה אוסר וכן נקט החוו"ד שם סקי"ח ובחזו"א כ"ב ח' בד"ה ס' ק"ה וע"ש שביארו שהסברא בזה הוא בגדרי הנהגה שכיון שעכשיו ביחס לחתיכה הראשונה נוקטים שזה דבר שמן ממילא גם ביחס לחתיכה שלידה נקטו כך והנה אם נימא שתמיד מקילים מצד שמצרפים את שיטת המהר"ם א"כ צ"ב מה סתירה בהנהגה שהרי לשיטת המהר"ם כן הוא הדין אבל אם נימא שזה רק הלכתה בלא טעמא א"ש סברת החוו"ד

ז] עיין ש"ך וט"ז שכתבו שדם שבחתיכה אם זה דם של עצמו שיוצא על ידי חום האש לא חשיב בלוע ועובר ללא רוטב משא"כ אם זה בליעה של דם מבחוץ חשיב בלוע וזה לא יוצא והנה במ"ז סקט"ו ביאר שבאמת כל מה שדם של עצמו לא חשיב בלוע זה ביחס למצב של חום האש או מליחה שזה מוציא הדם אבל סתם חתיכה חמה שזה לא מוציא הדם בזה הוא כגדרי בלוע רגילים אמנם החוו"ד כתב שגם דבר שזה תולדות חמה יש בכוחו להוציא דם ועיין רעק"א ח"ג סימן נ"ג שתמה שהרי יש ראשונים שגם בליעה של דם ממקום אחר יוצא על ידי חום האש ומליחה א"כ אפילו שמחמירים שזה לא יוצא אבל כאן שזה לקולא אין סיבה להקל בזה וע"ש שהאריך בזה ובחזו"א כ"ב ז' ד"ה הא ביאר שרק בליעה שעל ידי חום שזה נסרך בחתיכה זה לא יוצא ללא רוטב ודם של עצמו חשיב כמונח בקופסא ולא כנבלע בו וע"ש שכתב שאם בללו דבר נוזלי בקמח לא חשיב בלוע אלא חשיב כאיסור מחמת עצמו וכן הביא מהבית מאיר שלמד כן בכונת הט"ז צ"ד סקי"ד לגבי בליעה של דבר נוזלי באורז ע"ש וזה גם כונת החומרא בדם של עצמו ע"ש אמנם עיין בחידושי הרשב"א ק"ח: בד"ה אילימא שכתב שיתכן שדם שמשרק שריק הוא יוצא תמיד גם מחתיכה ללא רוטב והניח בצ"ע

ח] עיין חוות דעת סקי"ג שדן האם בליעה בדבר צלול עובר גם לא רוטב שכמו שהוא עצמו נבלע ה"ה הבליעה שבו או שרק בדבר שמן שיש את החתיכה ומה שבלוע בו בזה שייך לומר שזה נסרך בחתיכה ולא עובר מהחתיכה ללא רוטב וכתב להוכיח מכל צלי שהרי יש ציר שיוצא מהחתיכה וודאי שציר זה אסור לאוכלו דבלוע בו איסור ובכל אופן החתיכה שלידה לא נאסרת אמנם עיין יד יהודה סק"ל שחלק עליו וכתב שודאי שדבר נוזלי לא שיך לחלק שהוא יבלע ללא הטעם שבו וכתב שבאמת הציר שיוצא מותר מעיקר הדין דהוא יוצא ללא הטעם של האיסור הבלוע בחתיכה וכן הביא מלשון הרשב"א ט. שמוהל של היתר לבד היא פולטת וכן הכיח מרש"י שחתיכה שחציה ברוטב אפילו שכולה אסורה בכל אופן היא לא מוציאה איסור אפילו שמוציאה מוהל, ורק אותו לבד אסור לאכול ע"ש מה שביאר ועיין בפמ"ג שגם חתיכה שעומדת ליד דבר צלול כגון רוטב לא יוצא ללא רוטב וכן כתב שלא צריך הדחה מעיקר הדין בחתיכה שבלועה באיסור שנגעה בחתיכה אחרת ובכל זה מבואר כיד יהודה

ט] עיין מג"א סימן תמ"ז סק"ב ובתס"א סקי"ב שכתב שדבר שמן שנגע בחמץ הוא נאסר כולו כיון שיש כאן דין פיטום וחשיב דבר שמן וזה מתפשט בכולו והוסיף שבמצות משוחים בשמן ואחת מהם נתכפלה ומקום הכפל נחשב חמץ ולכן אם המצת היתר נגעה במקום הכפל נאסרת כולה אבל אם נגעה שלא במקום הכפל אינה נאסרת מצד שהרי שאין בלוע יוצא מחתיכה לחתיכה אפילו אם זה בלוע בדבר שמן ועיין חק יעקב שחלק עליו וכתב שכה"ג לא חשיב בלוע אלא כאיסור עצמו וממילא ודאי שזה עובר לחתיכה האחרת ועיין בחידושי רעק"א צ"ו: בתוד"ה אפילו שפשטות החק יעקב שכל הדין של בלוע שלא עובר ללא רוטב זה רק בליעה מבחוץ אבל כאן שחלק מהדבר הוא אסור בעצם כה"ג זה כן עובר בתוך החתיכה ללא רוטב דהיינו שזה לא נחשב בלוע שרק בליעה מבחוץ חשיב בלוע וכן הביא רעק"א שם מהבית מאיר אמנם רעק"א שם חלק בתוקף שגם בליעה שמאותה חתיכה חשיב בלוע והוכיח דבר זה א. מהדין של ירך שיש בו גיד שזה לא מתפשט אלא כדי קליפה או נטילה אפילו שזה חתיכה אחת והבית מאיר דחה ששם שזה שני טעמים זה כמו שני חתיכות עוד כתב רעק"א להוכיח מהדין של נגע בחרסו של תנור שיקלוף את מקומו וכאן הוא איסור מחמת עצמו ובכל אופן זה לא מפעפע בכל החתיכה והנה בעיקר הגמ' היה אפשר לומר שבאמת זה עובר הלאה רק שזה מתבטל בשישים אמנם לשיטות שיש חנ"ן כיון שכאן זה שני כוחות אין סיבה להתיר והנה בשו"ע סימן תס"א ס"ה מבואר שמצה שנתכפלה חשיב חמץ וזה רק אוסר כדי נטילה ורק מחומרא דפסח מחמירים שזה אוסר את כולה ומבואר שגם בדבר שנאסר מחמת עצמו זה לא מתפשט בכל החתיכה

והנה בפשוטו איכא נפק"מ גדולה בכל כחוש שבולע כדי נטילה האם זה בולע מכל החתיכה או רק מהכדי נטילה הסמוך ונפק"מ אם האיסור יהיה רחוק יותר מהכדי נטילה וכן דלכאורא אם רק חצי כדי נטילה המרוחק אסור זה רק יאסור חצי כדי נטילה ועיין מגלת ספר שכתב שפשטות השו"ע לגבי חתיכה שחציה תוך הרוטב שנגע בה חתיכה אחת זה אוסר ומשמע שצריך שישים כנגד כל החתיכה ולנוב"י שבאיסור דבוק בתוך הקדירה זה ודאי מתפשט בהכל א"ש

י] והנה עיין רעק"א שכתב שכה"ג שיש כאן פיטום לכאורא אפילו שביחס לבליעה אין דין פיטום אבל כה"ג זה ודאי צריך לאסור דהרי אם כל המצה היתה חמץ ודאי היה צריך שישים כנגד כל המצה דהרי חתיכה שמינה שמבליעה בחתיכה אחרת ודאי שכל החתיכה עוברת וגם לראשונים שלא עובר בלוע שמן ללא רוטב בכל אופן כשיש חתיכה שמינה שנבלעת בכל החתיכה שלידה הדין שכל החתיכה אוסרת ולא רק המקום שקרוב לחתיכה הנאסרת ולא דנים שזה בליעה וביאר רעק"א הסברא דכיון דכח ההתפשטות קיים זה לא חשיב בלוע דהינו שרק דבר כחוש שמצד כח התפשטותו זה רק עד כדי נטילה ממילא כדי שיעבור הלאה זה נחשב מחתיכה לחתיכה אבל כאן שמצד כח התפשטותו הוא גם ליותר ממילא לא דנים שחלק אחד ביחס לחלק השני חשיב בלוע [וזה גם הביאור שדבר כחוש מבליע בכדי נטילה ולא אומרים שהחלק היותר רחוק הוא בלוע בקצה החתיכה אמנם לבית מאיר הנ"ל אין ראיה] והנה צ"ע שהרי בטיפת חלב אפילו שזה שמן לכן מתפשט בכל החתיכה בכל אופן יש ראשונים שזה לא מתפשט לחתיכה אחרת חזינן שלא אומרים שכיון שכח התפשטותו הוא לגמרי ממילא זה גם עובר מחתיכה לחתיכה ועיין רעק"א ק"ח: כשדן שם בדברי הר"ן שכתב שאם זה טיפה ממקום אחר שכל כח התפשטותו רק ביחס לחתיכה האחת ממילא ביחס לחתיכה אחרת זה נחשב בלוע אבל כאן שהרי הנידון על החתיכה בעצמה שיש לזה כח הבלעה לחתיכה אחרת לכן זה עובר לחתיכה אחרת

י"א] והנה מה שהקשה רעק"א על המג"א זה מצד שנקט שכיון שהמצה השמן נוגעת בכפולה ממילא זה הופך את כל המצה הכחושה לשמן ביחס להבליע במצה השמינה ולכן הקשה שא"כ זה שואב מהכל אמנם אם נימא כמו שנקטו האחרונים שכל הדין פיטום זה רק שכיון שזה נבלע בחתיכה ממילא זה מתפשט בכל החתיכה אבל במקום שזה בלוע שללא הפיטום זה כלל לא מגיע לחתיכה אחרת אין דין פיטום [עיין בגליון רעק"א סימן ס"ו] א"כ כאן הרי ללא פיטום הרי הכחוש לא היה עובר לחתיכה האחרת וכל מה שהוא יעבור מצד הדין פיטום וא"כ פיטום זה לא סיבה להבליע מחתיכה לחתיכה א"כ א"ש המג"א ועדין צ"ע [וביד יהודה סקכ"ד כתב שאם המצה הכפולה משוחה בשמן והמצה שנגעה היא לא משוחה אם זה נגע שלא במקום הכפל כה"ג שהנידון שיצא מהבלועה לחברתה אין דין פיטום דהינו שנקט שלשיטות שלא יוצא דבר שמן ללא רוטב גם כאן זה נחשב בלוע שלא יוצא דהינו שלא שהמצה נהית שמן אלא שהחמץ נבלע בשמן ולכן זה מפעפע וממילא זה בליעה ועדין צ"ע בכל זה]

י"ב] ועיין רעק"א שם שכתב שלכן אם יש תרנגות ונדר מהלב וזה נגע בדבר אחר שמעיקר הדין כיון שזה לא שמן א"כ זה רק מתפשט כדי נטילה בתרנגולת אבל כיון שאנחנו לא בקיאים ודנים כאילו התרנגולת זה שמן ממילא זה לא נחשב כבלוע היוצא שבזה אנו בקיאים דעד כמה שדנים שזה שמן זה נחשב שיוצא היא בעצמה ולא הבליעה שלה [אמנם עיין ח"ג סימן נ"ז שציין לתורת חטאת כלל כ"ח להתיר בלב הדבוק בעוף לגבי חתיכות אחרות מצד שבבלוע אנו בקיאים בין כחש לשמן ] והנה צ"ע עוד דהמרדכי סימן תרפ"א כתב שחתיכה שלא מנוקרת מחלב דהינו שהחלב זה שמן ושאר החתיכה זה לא שמן כה"ג ביחס לחתיכה אחרת זה לא עובר ולכאורא לרעק"א זה צריך לעבור וצ"ל ששמן וכחוש שזה שני טעמים בזה לא דנים שזה חתיכה אחת וצ"ע בזה

י"ג] והנה עיין רעק"א ח"ג תשובה נ"ז בד"ה אף שנקט שאם יש חתיכה שמינה שמונחת על חתיכה דקה שזה פחות מכדי נטילה ויש מתחתיה עוד חתיכה ובהתפשטות להכל יש שישים אמנם בכדי נטילה אין שישים בזה נאסר הכדי נטילה אפילו שזה מחתיכה לחברתה ולכאורא היה מקום לומר שכמו שבאיסור כחוש מבואר ברעק"א שכל כח ההתפשטות הוא רק לאותו חתיכה ה"ה בהתפשות הראשונה שיש בכדי נטילה המבוארת ברשב"א זה רק באותה חתיכה והרי חזינן גם בשמן קצת כגון טיפת חלב שכל כח ההתפשטות רק לאותה חתיכה וצ"ל שנקט שכיון שזה שמן גמור א"כ מסתבר שביחס לחלק שנשאר כדי נטילה אין סיבה שזה לא יעבור מחתיכה לחתיכה

י"ד] והנה עייין חזו"א או"ח סימן ק"כ סקי"ד ט"ז שכתב לגבי מצה כפולה שאם נוגעת מצה אחרת במקום הכפל היא נאסרת אמנם אם זה נוגע בצד השני כיון שהחמץ זה רק הצד הפנימי ממילא ביחס לצד החיצוני זה בלוע ואין בלוע יוצא מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ולכן המצה הנוגעת לא נאסרת והנה דבריו צ"ע וכמבואר ברעק"א שודאי שתמיד מה שעובר באותה חתיכה ממקום למקום בשיעור שהוא יכול לעבור זה לא בגדר בלוע והרי לכן אם כל הכדי נטילה אסור כולו אוסר ולא חשיב בלוע שלא יוצא מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ובדברי החזו"א משמע שנקט שכל שלא הכל אסור חשיב בלוע ורק אם הכל אסור דנים כדבר אחד וזה פלא כמו שהקשה רעק"א וכי החתיכה נביאה אמנם יש לקיים את דברי החזו"א למה שנקט שבדבר יבש לגמרי גם אוכל באוכל לא עובר יותר מכדי קליפה א"כ תמיד הצד השני זה הכדי קליפה ולא יכול לעבור יותר אמנם הוא עצמו שם נקט שאם נוגע בפנים זה עובר כדי נטילה וכן מבואר שם בכל האחרונים וכנ"ל וצע"ג דברי החזו"א

ט"ו] והנה יש לדון בנבלע איסור שמן במקצת מהחתיכה כגון שהיה תתאה צונן ואחרי זה חימם החתיכה האם זה יתפשט בהכל לשיטות שדבר שמן לא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ולכאורא לרעק"א כל שזה כבר נח בחתיכה והנידון שזה יתפשט בחתיכה זה כמו מחתיכה לחתיכה וכן בטיפת חלב כה"ג לדידן לגבי אותה חתיכה אם לא דנימא שיש סברא שביחס לאותה חתיכה זה יותר בקלות נבלע

ט"ז] עיין רמ"א שכתב שאפילו שמחתיכה לחתיכה לא עובר ללא רוטב אבל מכלי לחתיכה עובר ללא רוטב ועיין רשב"א ק"ח: שהוכיח דבר זה מהא דדגים שעלו בקערה אסור לאוכלם בכותח ומבואר שיוצא מהקערה לדגים אפילו שזה ללא רוטב ובטעם הדבר הפוסקים הביאו מהשערי דורא שכיון שכלי אין לו בליעה מחמת עצמו ממילא הוא יותר בקל פולט מה שבלוע בו דהינו שכל דבר הוא מפליט ובדבר שיש לו פליטה שלו עצמו א"כ כח ההפלטה חל עליו עצמו ולא על פליטתו משא"כ אם אין לו פליטה עצמית אמנם ברשב"א ק"ח: וכן ביאר בחזו"א שזה סברא מצד שבאוכל הבליעה נסרכת וצריך יותר כח חזק כדי להוציא משא"כ בכלי זה פחות נסרך דהינו שזה רק כמונח בקופסא ובעיקר ראית הרשב"א עיין רעק"א ח"ג סימן נ"ג שהקשה אולי מדובר שהכלי היה בלוע בדבר שמן והוכיח מזה כשיטת הפר"ח שבליעה בכלי אין הבדל אם זה כחוש או שמן דתמיד זה נחשב ככחוש אמנם עיין רשב"א צ"ח. שנקט שדיקולא זה קלחת דאל"כ הבליעה לא עוברת ומשמע שבחידושיו נקט שגם דבר שמן לא עובר ללא רוטב ויתכן שרק לכן הביא ראיה

והנה עיין ט"ז שכתב שמחתיכה לכלי זה בגדרים הרגילים שלא עובר ללא רוטב ועיין חוו"ד סקט"ו שחידש שגם בליעה שמן לא עובר שכיון שכלי זה דבר קשה לא עובר כלל אמנם עיין יד יהודה שחלק עליו והוכיח שזה כמו כללי בליעה הרגילים שדבר שמן עובר גם ללא רוטב

י"ז] עיין ברמ"א אצלינו ובסימן צ"ב ס"ח ובסימן צ"ג שמכלי לכלי לא עובר ללא רוטב כלל והנה בספר התרומה מבואר שהמקור כמו שמחתיכה לחתיכה לא עובר ללא רוטב אמנם א"כ בדבר שמן זה כן יעבור וכן הרי מכלי לאוכל עובר ללא רוטב וא"כ יתכן שגם מכלי לכלי [ועיין יד יהודה צ"ב נ"ו] אמנם כתב הפמ"ג שמשמעות הדברים שגם בדבר שמן זה לא עובר ללא רוטב ועיין יד יהודה שזה סברא ששני דברים קשים לא עובר מהם בליעה אמנם לכאורא אין לזה מקור והנה יש לעיין מהו שיעור הרוטב והחוו"ד סימן צ"ב סק"כ כתב שכל שהוא רוטב זה לא מספיק אלא צריך כמות גדולה וביאר אפילו שלרוטב עובר הטעם מהכלי אבל הטעם לא יוצא ממנו לכלי ללא רוטב ועיין יהודה צ"ב נ"ו שהקשה א. שהרי הקצת רוטב בלע דבר שמן והרי זה עובר גם ללא רוטב עוד הקשה שכל שזה טעם שבתוך דבר צלול הוא עובר לכלי יחד אם הרוטב עצמו ולכן חלק עליו והנה מבואר ברמ"א שלכתחילה אסור ששני קדירות יגעו אחד בשני ובטעם הדבר עיין פמ"ג צ"ז ג' שהביא בזה שני טעמים או לחוש לשיטות שעובר מכלי לכלי ללא רוטב דכלי שאני או מצד שחוששים שמא ינזול מקדירה לחברתה וע"ש שכתב לדייק מהט"ז שם שזה מצד שחוששים לשיטות שעובר ללא רוטב אמנם עיין מ"ב תנ"א סקל"ד שכתב שדבר שמניחים עליו קדירות בפסח מעיקר הדין לא צריך ללבנו דאין עובר מכלי לכלי ללא רוטב ורק מצד חומרא דפסח צריך ללבנו ולכן מספיק ליבון קל ומבואר שלא חוששים לשיטות שעובר ללא רוטב לכתחילה וכן עיין סקקל"ו שכתב שאם מניח ברזל מפסיק בין בתנור לקדירה מותר ואם חוששים שעובר מכלי לכלי זה לא יעזור כי יעבור לברזל ומהברזל לקדירה וצ"ע בזה [עיין רעק"א סימן צ"ב סקט"ז שבליעה תוך דופני הכלי זה בכלל הכלל שלא יוצא מכלי לכלי ללא רוטב ע"ש שהוכיח דבר זה]

י"ח] מבואר ברמ"א דמכלי לאוכל זה רק אוסר כדי קליפה ותמה הש"ך בטעם הדבר ולכן ביאר שמדובר בדבר יבש לגמרי ובזה מבואר ברשב"א קי"א בשם הראב"ד שזה נחשב כמו משהו בעלמא שלא עובר רק כדי קליפה והנה הפמ"ג נקט שזה רק לגבי מכלי לאוכל אבל מאוכל לאכל וודאי עובר כדי נטילה והנה השו"ע סימן תמ"ז מבואר שחמץ שנוגע במצה זה אוסר כדי קליפה והמ"ב הביא שכל האחרונים כתבו שזה כדי נטילה אמנם לחזו"א הנ"ל א"ש והנה ברשב"א באמת משמע שדיבר גם על אוכל אמנם להלכה ודאי משמעות הפוסקים כולם לגבי מצה כפולה או חמץ שנוגע במצה שתמיד זה אוסר כדי נטילה והנה החזו"א כ"ב סק"ו נקט שרבינו ירוחם ס"ל באמת שכלי תמיד מבליע רק כדי קליפה אפילו אם יש רטיבות ביניהם ובאמת חולק על הרשב"א ע"ש שהכריח דבר זה והנה נסתפק הש"ך האם דבר שמן כן עובר אפילו ביבש לגמרי ונטה להחמיר אמנם המג"א סימן תנ"א סקל"ז חלק עליו וכן הקיל בזה הדגול מרבבה ובשער הציון תנ"א ס"ק קל"ו נקט להקיל בזה ולכאורא הסברא שבליעה בכלי תמיד זה נחשב כדבר כחוש ועיין חזו"א כ"ב ל"ז שכתב שלכאורא לגבי כלי יש סתירה דמצד אחד מצאנו שמוציא בליעה גם ללא רוטב ומצד אחד מצאנו שהשיעור בליעה שמוציא הוא רק כדי קליפה ע"ש וצ"ע

י"ט] עיין מג"א תנ"א סקל"א שאם חתכו בשמים חריפים בסכין בשר ואחרי זה חתכו התבלינים בסכין פרוה זה נהיה סכין בשרי ע"ש ועיין חוו"ד צ"ו סק"ו וכן היד יהודה שם שתמהו הרי מהבשמים זה בלוע ולא יוצא ללא רוטב לתוך הכלי [ולגבי בלוע הרי אנו בקיאים] ומשמע שדעת המג"א שדבר חריף יש בכוחו להבליע גם ללא רוטב ועיין יד יהודה מה שכתב בזה

**כמדומה שכדאי לחלק הסוגיא קודם ללמוד רק חולין צ"ז: וסימן ק"ה ס"א שהוא ענין לעצמו והשלמה של הסוגיא הקודמת של כחוש ושמן ובלוע יוצא מחתיכה לחתיכה ואחרי זה ללמוד גדרי מליח [אפשר לעבור מהר על הגמ' אבל ללא הראשונים]**

**סוגיא דמליח**

**חולין צז: הנהו אטמהתא - א"ר חנינא**

**שם קיא: אמר רב יהודה - איתמר**

**שם קיב. ההוא בר גוזלא - א"ר נחמן**

**קיב: רב מרי - קיג. אמר שמואל**

**פסחים עו. אמר מר - אמר רב**

**סימן צ"א ס"ה - ח', ק"ה ס"ט - י"ב**

**כמדומה שכדאי ללמוד כל הטור ב"י ולאחר מכן להתחיל שו"ע סימן ק"ה ס"ט שזה השלמה של הסוגיא הקודמת**

**וע"ש יד יהודה סקמ"ג שהאריך בשיטות הראשונים בדין כחוש ושמן,**

**ובביאור הש"ך בנקו"ה עיין מש"ז כ"ב' ובדגול מרבבה סימן צ"ב ובחזו"א ל"ג סק"ג,**

**באיסור כחוש שאין בקיאין האם אוסר חתיכה שלישית עיין חוו"ד י"ח ובחזו"א כ"ב סק"ח על ס"ט,**

**ובביאור דברי הש"ך סק"ל עיין חזו"א סימן ל"ג שהאריך בזה**

**בכללי אין אנו בקיאים עיין שפ"ד סקל"ח ובחוו"ד בחידושים ל"ו ל"ז וביד יהודה סקמ"ט ובגליון רעק"א ועיין חכ"א כלל ס' ס"ז**

**ק"ה ס"ט [בדיני מליח כחוש ושמן]**

**א. בדין מליח כחוש כמה הוא מבליע – עיין השיטות בב"י ועיין ביאור הגר"א סקנ"ב**

**ב. בדין מליח שמן כמה הוא מבליע – תוה"ב ה. ובמשמרת שם ובבד"ה ג: בסופו ועיין בר"ן צ"ז: ועיין בב"י ס"ט בשם הראבי"ה [והוא בח"ג סימן תתקמ"א] ובשאר דבריו ובד"מ סק"י י"א, ועיין יד יהודה סקמ"ג בד"ה עוד יש ואילך ובסקכ"ה בד"ה ומיהו בביאור סברת הראבי"ה**

**ג. בביאור כוונת הב"י להסתפק בשמן שיש שישים האם זה אוסר בכל אופן כדי נטילה או כדי קליפה – יד יהודה סקמ"א ד"ה ובזה**

**ד. בביאור פסק השו"ע לגבי בליעה במליח – עיין ביאור הגר"א סקנ"ב עיין שפ"ד סקכ"ז שהאריך בביאור השיטות ועיין יד יהודה סקמ"א**

**ה. בביאור פסק השו"ע בחלב שנגע בחתיכה שאין בה שישים שנוגע בחתיכה אחרת שביחד יש שישים – ט"ז סקכ"ב ובנקו"ה ובביאור כונתו עיין מש"ז כ"ב [חוו"ד ט"ז]ובחזו"א ל"ג ג' בד"ה ודברי ועיין מש"ז הנ"ל מה שהביא מהמנחת כהן ישוב אחר בשו"ע [ועיין יד יהודה סקמ"ג ד"ה מעתה]**

**ו. בדין חלב שנוגע בשני חתיכות יחד האם הם מצטרפות – עיין מהר"ם ורבינו נתנאל שהובאה בב"י ובמ"ז סקכ"ב ועיין חזו"א ל"ג ג' בד"ה ולפ"ז מה שתמה על זה**

**ז. בישוב קושית הש"ך שבנגע בכמה חתיכות יתבטל אחד בשנים – ש"ך סק"ל וברעק"א שם ועיין חוו"ד ט"ז ובחזו"א סימן ל"ג**

**ח. בביאור האיסור והיתר שהובא בש"ך סק"ל – עיין בגליון רעק"א בשם הפר"ח ועיין חזו"א ל"ג ד' מה שתמה בזה וביאר אחרת [ועיין יד יהודה סקמ"ד בסופו]**

**הכרעת הרמ"א ובדין אין אנו בקיאים**

**ט. האם לרמ"א בכחוש אוסרים גם חתיכה שנוגעת בחתיכה – שפ"ד סקל"ח בד"ה ודע דאנן ועיין חוו"ד סקי"ח ובחזו"א כ"ב ח' בד"ה סימן ק"ה שחלק עליו ועיין יד יהודה מ"ו בד"ה גם ובסקמ"ג בסופו שכתב לחלק בין מליחה לצלי ע"ש**

**י. האם לרמ"א בצלי יש גם הקולא דביש שישים בהכל גם החתיכה הראשונה מותרת חוץ מקליפה – חוו"ד צ"ב ד' בשם המנחת יעקב ועיין בגליון רעק"א בקושיתו על הש"ך צ"ב ג' דמבואר כחוו"ד ועיין יד יהודה בקצר סקע"ח ובשפ"ד סוף סקל"ח**

**י"א. יש בו סרך שמנונית בדאוריתא במליחה ובצלי – רמ"א ס"ט ובגליון רעק"א שפ"ד סקל"ח חזו"א כ"ב ז' בד"ה מנהגינו ואילך חכמת אדם כלל ס' ס"ז [ועיין חוו"ד חידושים ל"ז לענין חלב]**

**י"ב. יש בו סרך שמנונית בדרבנן במליחה ובצלי – ש"ך סקכ"ז וברעק"א ט"ז ועיין יד יהודה סקמ"ט**

**י"ג. אין בו סרך שמנונית בדאוריתא ובדרבנן – ש"ך סקל"ח ובגליון רעק"א ועיין שפ"ד מה שהקשה מסימן תס"א ס"ה ועיין תמ"ז ס" בבה"ל בד"ה ואין שם ועיין תס"ז סי"ד לגבי חטה הנמצאת בתרנגולת**

**י"ד. האם מחמירים איסור דבוק במליחה כגון שידוע שהוא לא היה לבד – שפ"ד סקל"ח ובמ"ז סקכ"ה**

**ט"ו. האם בספק איסור מצרפים את הראבי"ה – שפ"ד סקל"ח חוו"ד סקי"ז ועין בינת אדם מ' שהאריך בזה**

**ט"ז. חנ"נ במליח – עיין ש"ך צ"ב סקט"ז ובדגול מרבבה ק"ה ט"ז**

**י"ז. חלב מלוח שנגע בחתיכה שנוגעת בחתיכה האם זה מתפשט – שפ"ד ל"ח בד"ה הא' ובגליון רעק"א [שו"ע פרידמן] השיג עליו**

**י"ח. בדין פיטום במליחה – ש"ך סק" ובביאור הסברא עיין שפ"ד סקי"ד ובש"ך ק"ה סקכ"ח ועיין יד יהודה ק"ה סקכ"ד ד"ה ומעתה**

**ק"ה ס"ט**

א]מבואר בגמ' שמליח הרי הוא כרותח דצלי ונחלק הראשונים בשיעור הבלעתו בכחוש דעת הרשב"א והר"ן שכמו שבצלי זה כדי קליפה כך גם כאן זה כדי קליפה ודעת הרא"ה שכמו שבצלי זה כדי נטילה כך כאן זה כדי נטילה ודעת הרא"ש לחלק ביניהם שכאן זה רק כדי קליפה וצ"ע מנין פסיקא ליה שזה לא סיבה לכדי נטילה כמו בצלי הרי הגמ' דימתה והיה מ"ד שזה כמבושל

ולגבי דבר שמן דעת הרא"ש הרשב"א והר"ן שזה מפעפע בכולו אמנם דעת הרמב"ן וכן נקט הרא"ה וכן הביא הב"י בשם הראבי"ה שזה רק כדי קליפה דהינו שאין כאן המעלה המיוחדת של דבר שמן והנה היה מקום לבאר שזה על דרך סברת הרא"ש לגב כחוש שכח ההבלעה של מליח הוא קטן אמנם ע"ש בראבי"ה שיסודו מצד שס"ל שכחוש זה כדי קליפה וגם דבר שמן זה מפעפע קצת יותר ולא בכולו ורק אם יש כמות גדולה של חלב זה מפעפע בכולו וכתב שכל זה כי החלב נמס על ידי החום אבל כאן שמליח זה לא ממיס אין לזה מעלת שמן כלל והנה היה מקום לומר שזה רק לשיטתו שגם דבר שמן לא מפעפע בכולו אמנם ברמב"ן מבואר כך וכן הפוסקים אפילו שנקטו שבצלי דבר שמן זה בכולו בכל מקרה בכל אופן כאן יש צד שזה רק כדי קליפה

והנה הקשו הראשונים מה שמואל מחדש שנצלו הגיד לא אוסר הרי אם זה היה אוסר א"כ בכל נתבשלו לא צריך להגיע לבישול שיאסור בכולו דהמליחה לבד זה סיבה לאסור ותירצו שאפשר לבאר שכוונת המשנה נתבשל זה נצלה והרי בצלי לא צריך מליח והנה לכאורא למבואר ברמב"ן שמליח זה יותר קל מצלי א"כ יתכן שגם לצד הגמ' שצלי זה בכולו אבל מליח זה רק כדי קליפה כמו שחילק הרמב"ן לגבי דבר שמן אמנם לסברא המבוארת בראבי"ה כמו שהארך היד יהודה שזה סברא מיוחדת שאין לזה את המעלה של דבר שמן ואין זה ענין לרא"ש א"כ כאן שזה כחוש זה כגדרי צלי רגילים אמנם לרא"ש לכאורא אין מקום לקושיא והנה בתוס' גם משמע קצת שנקטו כרא"ש דהרי כתבו שתמיד נאסר כדי קליפה מצד המליחה אפילו שאחרי זה נקטו שהשיעור בצלי כדי נטילה אמנם יתכן שלצד הגמ' שגם צלי הכולו דהינו של הבלעה זה בכולו ה"ה במליח וכל סברת הרא"ש רק לאחר שצלי זה לא בכולו וצ"ע והנה עיין רעק"א שהקשה שלדעת רבינא שאוסר בכולו ומבואר בר"ן ובחידושי הרא"ה שגם כאן זה לא בהשויה ולא יעזור שישים א"כ צ"ע המשנה ירך שנתבשל שבטל בשישים הרי מלחו בתחילה והכל נאסר אמנם למה שכתבו הראשונים שמליח לאכילה זה לא עושה מליח א"ש

ב] והנה לענין הלכה עיין ב"י שנקט שמליחה זה רק מבליע כדי קליפה מצד שכך ס"ל לרא"ש ולגבי דבר שמן כתב דהלכה כשיטות שדבר שמן מבליע בכולו אמנם לגבי דבר שמן שיש שישים שבזה הרי קי"ל להחמיר כרשב"א שבכל אופן זה אוסר כדי נטילה בזה כתב שגם צריך כדי נטילה אמנם כתב שלגבי דבר כחוש שיש בזה פיטום על ידי היתר שמן בזה כתב שבגיד שהוא דרבנן מספיק כדי קליפה ובקרומות שיש צד שזה דאוריתא צריך כדי נטילה וצ"ב מה הם צדדי הספק ועיין יד יהודה סקמ"א ד"ה ובזה שביאר שלדידן שתמיד כחוש זה בכדי נטילה יש לבאר שמה שבשמן כשיש שישים אוסר כדי נטילה זה מצד שלא גרע מכחוש וא"כ כאן שכחוש אוסר רק כדי קליפה וכרא"ש א"כ זה לא יאסור אלא כדי קליפה ולכן בדרבנן כתב להקל בזה אבל בדאוריתא בזה החמיר כרשב"א שצריך כדי נטילה

והנה כן הוא בב"י אמנם בשו"ע בק"ה ס"ט מבואר שכתב לחלק גם ללא פיטום בין הדברים ויש שם כמה ביאורים א. הגר"א גרס אם הוא שומן הגיד דהינו שבדרבנן פסק כדי קליפה ובדאוריתא כדי נטילה [והקשה שזה סותר לסימן ע'] וכן בקרומות שיש צד שזה דאוריתא ובדבר שמן גמור בזה צריך שישים ואם יש שישים בכל אופן צריך כד נטילה ובפיטום צריך שישים ובזה אם יש שישים נסתפק האם צריך כדי נטילה או קליפה אפילו בדרבנן וצד הספק מצד שיש חולקים על פיטום וא"כ בדרבנן זה קליפה אמנם כאן נסתפק גם על נטילה כיון שיש צד שיש פיטום ב. עיין פמ"ג שהביא מהמנחת כהן שגרס כגירסתינו ולפ"ז ביארו שיש כאן שלש דרגות שדבר כחוש לגמרי גם בדאוריתא זה כדי קליפה ודבר שהוא קצת שמן כגון חלב כחוש או שומן הגיד וקונקנות בזה יש להחמיר שזה כדי נטילה ולגבי פיטום חשיב שמן וגם אם יש שישים צריך כדי נטילה אמנם בדרבנן בזה יש מקום להקל שאם יש שישים מספיק כדי קליפה [וצ"ע צדדי הספק] ג.ע"ש שהביא מהפר"ח שדבר כחוש לגמרי גם בדאוריתא מספיק כדי קליפה וכמבואר בסימן ע' ובאיסור דרבנן גם בשמן קצת כמו שומן הגיד מספיק כדי קליפה ובדבר קצת שמן ובדאוריתא כמו קרומות צריך כדי נטילה ובשמן גמור בשישים ובהא דהשו"ע המציא חילוק בין שמן קצת לכחוש עיין יד יהודה סקמ"א בד"ה והטעם שדיק דבר זה מהרשב"א שהביא את השיטות שכדי נטילה רק בחלב כחוש דהינו בכחוש קצת ובהא דהשו"ע בסופו כתב כדי נטילה או לכל הפחות קליפה ע"ש שביאר שזה לא דוקא בפיטום אלא גם בשמן גמור מצד שיתכן שכל הרשב"א של נטילה זה בצלי ששם צריך נטילה אבל כאן שבכחוש צריך קליפה גם בשמן ויש שישים מספיק קליפה וכנ"ל [אמנם הפמ"ג העמיד שכל הספק רק בפיטום ובדרבנן ע"ש]

ד]והנה לגבי דבר שמן כגון חלב שנוגע בחתיכה שנוגעת בעוד חתיכה עיין ברשב"א ובר"ן שנקטו שכמו שבצלי עובר מחתיכה ללא רוטב ה"ה כאן עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ולמדו שכוונת הגמ' צ"ז. בחלב שנפל בדיקולא והגמ' דנה שישערו בשישים שמדובר במליחה הרי מפורש שזה עובר מחתיכה לתיכה וכן שזה עובר בשווה ומאידך דעת המהר"ם שהובא בב"י ס"ל גם בצלי וגם במליחה שלא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ולמד כן מטיפת חלב אמנם בשו"ע יש בזה סתירה דבס"ז לגבי צלי פסק שעובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב דהינו שזה אוסר את כל החתיכות ומאידך בס"ט כתב שאם אין שישים בחתיכה שנודעת בה אפילו שכל החתיכות יחד יש שישים בכל אופן החתיכה שנגעה שאין בה שישים אסורה ועיין ט"ז שכתב שזה סתירה ובישוב שיטת השו"ע עיין נקו"ה שכתב שרק לחומרא נוקטים שזה מפעפע מחתיכה לחתיכה ובביאור כוונתו הדגול מרבבה סימן צ"ב סק"א וכן החזו"א ל"ג סק"ג בד"ה ודברי ביארו שזה ספק גם בצלי וגם במליחה האם פוסקים כרשב"א או כמהר"ם שעובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ולכן צריך להחמיר שהכל נאסר אמנם גם אם יש שישים בהכל יחד אין להקל ולהתיר את החתיכה הראשונה כיון שצריך לחוש לדעת המהר"ם אמנם במ"ז כ"ב וכן בחוו"ד ט"ז כתבו שנוקטים בתורת ודאי שדבר שמן מפעפע מחתיכה לחתיכה כרשב"א רק שס"ל שזה לא מפעפע בהשויה ובפשוטו הכונה שיתכן ששאר בראשונה ולא עבר לשניה אבל אין צד שמהראשונה הכל יצא ועבר לשניה אלא זה ודאי שוה אמנם עיין חזו"א שהוכיח מרעק"א שנקט שגם חוששים שזה יצא הכל מהראשונה ועבר לשניה וע"ש שתמה על זה שא"כ גם ביש שישים בראשונה זה יכול לאסור השניה לגמרי והנה נפק"מ בין הפמ"ג לחזו"א ביש שלש חתיכות שנוגעות בחלב ויש בהכל שישים שלחזו"א השניה והשלישית מותרים ממ"נ ולפמ"ג יתכן שזה עבר לשניה ולא לשלישית ואם הראשונה והשניה אין שישים שניהם יהיו אסורות אמנם עיין פר"ח ומנחת כהן שנקטו שהמחבר עשה פשרה ולגבי צלי נקט שזה ודאי עובר מחתיכה לחתיכה וממילא זה גם לקולא אמנם לגבי מליח פסק לגמרי כמהר"ם שזה לא מפעפע מחתיכה לחתיכה ובאמת שכן משמע בב"י שהביא את המהר"ם ורבינו נתנאל וכתב שאין להחמיר נגד המהר"ם ושם מפורש שלא עובר כלל

ה]עיין בב"י שהביא שהמהר"ם נקט שאם חתיכת החלב נוגעת בשני חתיכות כיון שאין חלב מפעפע מחתיכה לחתיכה ללא רוטב יתכן שאחד בלעה ואחד לא בלע ולכן שניהם אסורות אפילו אם שניהם יחד יש שישים אמנם הביא מרבינו נתנאל שנקט שכיון ששניהם נוגעים בחלב ויש כאן סיבת התפשטות לשניהם ממילא הם מצטרפים לשישים לבטל דהינו אפילו אם לא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ובלשון המהר"ם משמע שאם היה עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב היה מסכים ששני החתיכות שנוגעות בחלב מצטרפות עיין בפמ"ג שהאריך בזה אמנם עיין חזו"א ל"ג סק"ג בד"ה ולפ"ז שהקשה שמי אומר ששני החתיכות בלעו בשוה והניחא אם שניהם נוגעות אחד בשני בזה אם עובר מחתיכה לחתיכה יש לצרפם וגם לרבינו נתנאל שנסתפק אבל יש כאן צירוף שאולי לא עבר לחתיכה כלל וגם אם עבר לשניהם אולי גם עובר מחתיכה לחתיכה אבל החתיכות רק נוגעות בחלב א"כ בפשוטו החלב לא חוזר ובולע וא"כ צ"ע הסברא בזה

ו]עיין ב"י שכתב לדייק מהמהר"ם שאם החלב נגעה בחתיכה אחת כיון שלא יודעים באיזה חתיכה ממילא זה בטל חד בתרי אבל אם זה נגע בכולם כולם אסורות ואם לא יודע אם נגע בכולם או לא יש כאן ספק דאוריתא ועיין ש"ך סק"ל שהקשה שלכאורא גם אם נגע בכולם אין כאן סיבה לאסר דעד כמה שיש בכל חתיכה נ"ט פעמים א"כ אין בכח החתיכה לאסור שני חתיכות ובהכרח שרק חתיכה אחת נאסרה וא"כ החתיכה האסורה מתבטלת בשני החתיכות האחרות ובפר"ח ביאר שמדובר שיש בכח החתיכה האסורה לאסור שני חתיכות ורק כה"ג אסור ועיין ש"ך שכתב לדון שאם ס"ל שאומרים חנ"נ א"כ בחתיכה שנוגעת בכמה חתיכות יתכן שבתחילה נאסרה חתיכה אחת וחזר ונבלע האיסור בחלב ואחרי זה האיסור יצא לחתיכה אחרת וכן הלאה אמנם אם לא ס"ל חנ"נ א"כ כיון שצריך כמות איסור שטעמה ניכר ואין לנו כמות כזו אין לאסור את כולם אמנם עיין פמ"ג וברעק"א ובחזו"א שתמהו שהרי המהר"ם ס"ל שלא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב א"כ החתיכה שבלעה לא חוזר ויצא ממנה כלל א"כ גם אם יש חנ"נ זה לא סיבה לאסור ועיין חוו"ד סקט"ז שיצא לחדש שבאמת חתיכת איסור אחת יש בכחה לאסור כמה קדירות ולכן אם נופלת לכמה קדירות היא אוסרת אותם אמנם עיין חזו"א סימן ל"ג וכן ביד יהודה סקמ"ד שתמהו על זה דוודאי שאין בכוחו לאסור שני קדירות כמו בנפל לאותה קדירה פעמים שזה לא אוסר אותה והחזו"א יצא לדון שיש תקנה דרבנן שכל איסור שנופל כל שאין במקום הנפילה שישים ולא ידוע על ידי טעימה שאין טעם זה אסור בתורת ודאי ולכן יש כאן סיבת איסור בכל הקדירות אמנם עדין צ"ע בספק אם נגע בכולם או לא הוי ספק דרבנן ולא ספק דאוריתא ובשו"ע נקט שזה ספק דאוריתא וצ"ע בכל זה

ועיין רעק"א בגליון שכתב לבאר דלפי סברת הש"ך שיש צד שזה עובר מחתיכה לחתיכה אבל לא מפעפע בשוה א"כ יתכן שבתחילה יצא האיסור לחתיכה אחת וזה חזר לחתיכה הראשונה והנאסרת נשארת באיסורה מצד שאפשר לסוחטו מותר וכך זה חוזר ואוסר חתיכות אחרות ועיין חזו"א שתמה שלכאורא גם אם יש ספק זה שאולי זה לא מתפשט הלאה כלל אבל לא שזה רק בהמשך ולא בחתיכה הראשונה ע"ש

ז]עיין ש"ך בסופו שהביא מהאיסור והיתר שס"ל שכה"ג אין כאן ביטול וע"ש שביאר שאין הוא חולק על חתיכת איסור שנפלה לאחת משני קדירות שהם מצטרפות לביטול במין במינו רק שכאן שזה מין בשאינו מינו ס"ל שזה לא מצטרף ועיין פר"ח הובא ברעק"א סקט"ז בסופו שביאר שס"ל שגם אם יהיה רוב זה לא מתבטל מצד שמתי שהוא יגיע לזה הוא יכיר את טעמו חשיב שזה ניכר ולא מתבטל אמנם עיין חזו"א סק"ד שביאר שכונתו רק במקום שיש שני חתיכות שבזה לא מצרפים הכל לשישים אחא חשיב שאחד מותר ואחד אסור אבל אם יש שלש חתיכות זה ודאי מותר והש"ך הרי ס"ל שיש ביטול מין באינו מינו ועיין יד יהודה סקמ"ד ד"ה עוד שכתב שבאיסור והיתר עצמו מפורש שחלק על צירוף שני קדירות גם במין במינו לגבי שישים וזה על דרך החזו"א רק שזה גם במין במינו

ח] עיין רמ"א שנקט שזה ודאי שגם במליחה אם אין שישים בכל החתיכות זה אוסר את כולם אמנם הוסיף שכיון שאין אנו בקיאים להבחין בין כחוש לשמן ממילא גם בדבר כחוש צריך שישים בכל החתיכות והוסיף שאם יש שישים בכל החתיכות כה"ג לא אוסרים רק כדי קליפה וכתב שאפילו שיוצא מזה קולא אבל סומכים בזה על הראבי"ה שגם דבר שמן לא אוסר אלא כדי קליפה דהינו שבדבר כחוש אי אפשר להחמיר שגם אם יש שישים בהכל בכל אופן נאסור את אותה חתיכה כמבואר בשו"ע דיצא מזה חומרא גדולה לכן נהגו להקל גם בשמן שרק כדי קליפה ומצרפים את דעת הראבי"ה שגם בשמן מספיק כדי קליפה עכ"ד והנה מבואר מדברי הרמ"א שללא הראבי"ה הינו אוסרים את אותה חתיכה ולא מצרפים את שאר החתיכות ובטעם הדבר הוא מאותו טעם של השו"ע ולמבואר בש"ך הכונה לחשוש שלמהר"ם שלא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב וכנ"ל או כביאור הפמ"ג שזה לא מתפשט בשווה

והנה בפשוטו לפ"ז בצלי ששם אין את הראבי"ה מדויק ברמ"א שבזה גם אם יש שישים בהכל בכל אופן אוסרים את אותה חתיכה וכן נקט היד יהודה בקצר סקע"ח אמנם עיין שפ"ד בסופו שכתב שגם בצלי מקילים דלא כשו"ע וכן כתב החוו"ד סימן צ"ב סק"ד בשם המנחת יעקב וע"ש שביאר שכל מה שהרמ"א הוצרך לראבי"ה מצד שיש כאן צד שבמליחה זה לא מפעפע אבל בצלי שודאי מפעפע אפשר להקל גם ללא הראבי"ה אמנם כל זה לביאור הפר"ח והמנחת כהן הנ"ל שהשו"ע החמיר רק במליחה ודלא כש"ך אבל לש"ך בנקו"ה בהכרח דלא כדבריהם אלא כיד יהודה והנה עיין ש"ך צ"ב ג' שכתב לגבי טיפת חלב שלא צריך להגיע לתירוצים שם למה זה מתפשט דאנו הרי נוהגים לדון כאילו כל דבר זה שמן ועיין בגליון רעק"א שם שתמה שהרי נפק"מ אם יש בהכל יחד שישים שאז ממ"נ זה לא אוסר אלא רק כדי נטילה כיון שאם זה שמן זה מתפשט בהכל ואם זה כחוש זה מתפשט רק כדי נטילה וכן הוא בחוו"ד שם אמנם לנ"ל לש"ך לשיטתו אין זה כן אלא כה"ג באמת חוששים לאסור את אותה חתיכה אם אין בה שישים [ומה שהביא החוו"ד כן מהתורת חטאת יתכן שזה רק בדבר כחוש שבזה לא מחמירים שזה כשמן גם לחוש למהר"ם וצ"ע]

ט]בפשטות דברי הרמ"א מבואר שגם חתיכה שנוגעת בחתיכה כל החתיכות אסורות גם בכחוש ועיין שפ"ד סקל"ח שהקשה שכיון שלגבי בלוע אנו בקיאים להבחין בין כחוש לשמן א"כ כאן אנו בקיאים ולא עבר לחתיכה שלידה וע"ש שכתב לדחוק שכונת הרמ"א רק באופן שכל החתיכות גם נוגעות בחלב עצמו אמנם החוות דעת סקי"ח וכן בחזו"א כ"ב ח' ביארו שדברי הרמ"א זה גם בחתיכה שנוגעת בחתיכה וכתבו לבאר שלגבי כח אחד נהגו להחמיר גם לגבי בלוע שכיון שדנו עכשיו שזה שמן לגבי החתיכה שלידה ממילא דנו גם לגבי החתיכה השלישית ועיין סוגיא הקודמת שכתבנו לדון לגבי המנהג שכיון שכלפי האיסור עצמו דנו כשמן ממילא מה שזה עובר לחתיכה אחרת זה לא מדין בלוע שעובר ללא רוטב אמנם עיין יד יהודה סקמ"ו בד"ה גם שכתב ש באמת בצלי זה מותר ורק במליחה כיון שמה שלא מחמירים שזה כדבר שמן לגבי לאסור אותה חתיכה כמו בצלי זה רק מצד שדנים שמתפשט בהכל לכן זה סברא להחמיר שזה גם מתפשט בהכל אבל בצלי שהרי תמיד אוסרים אותה חתיכה וכנ"ל סק"ח ממילא אין סיבה לחומרא זו ולפ"ז לאחרונים לעיל שנקטו להקל בצלי אין מקום לחילוק היד יהודה וצ"ע

י]בעיקר החומרא המבואר ברמ"א שאנו לא בקיאים להבחין בין כחוש לשמן מצאנו בזה כמה דרגות א. עיין פמ"ג סקל"ח שכתב שלגבי חלב כחוש בזה תמיד מחמירים אפילו במקום הפסד מרובה דבאמת אנו לא יודעים להכריע מה כחוש ומה שמן וכן הוא בחוו"ד חידושים ל"ז מהתו"ח ב. עיין רמ"א ס"ט דבדבר שיש בו סרך שמנונית שבזה גם אנו מחמירים אבל במקום הפסד מרובה אפשר להקל אפילו בדאוריתא והגרעק"א בגליון כתב שמשמע שזה רק במליחה שיש צירוף שיטת הראבי"ה שגם שמן לא אוסר בכולו ולפ"ז בצלי אין להקל אמנם במנחת יעקב מבואר להקל וכן נקט החזו"א כ"ב ז' בד"ה מנהגינו ואילך ע"ש ג. במקום שיש בו סרך שמנונית והוא איסור דרבנן כתב הש"ך סקכ"ז שבמקום הפסד קצת יש להקל וברעק"א סקי"ט מבואר שזה גם בצלי אמנם עיין יד יהודה סקמ"ט ד"ה ע"כ שהוכיח שלא הקילו גם באיסור דרבנן רק בקרומות ד. במקום שאין בו סרך שמנונית מבואר בש"ך שבדרבנן אין להחמיר כלל ובדאוריתא כתב רעק"א שצריך הפסד קצת ובשפ"ד נסתפק מלשון הש"ך שצריך יותר מהפסד קצת והנה לגבי חמץ בפסח שזה אין בו שמנונית כלל עיין תס"א ס"ה דמבואר שמקילים לגמרי שאין לאסור רק כדי נטילה ועיין שפ"ד שהקשה למה לא צריך שיהיה הפסד קצת ועיין שער הציון נ"ז שם שכיון שכפלא זה חומרא ולפ"ז בחמץ גמור צריך להחמיר ובאמת שכן הוא ברמ"א תס"ז סי"ד לענין חיטה בתרנגולת אמנם עיין תמ"ז ס"א בבה"ל שהרבה אחרונים נקטו שזה חומרא מיוחדת שם במליחה שחשיב שיש בזה צד שמן דלפעמים התרנגולת שמנה ה. עיין רעק"א שהביא דבפמ"ג שפ"ד י"ח נסתפק האם לגבי פיטום אנו גם לא בקיאים דכיון שיש בזה מחלוקת יש להקל והנה בסימן תס"ז סי"ד לגבי חיטה על תרנגולת מבואר שנוהגים לאסור את כולה וביאר במ"ב שזה מצד שאין אנו בקיאים ומבואר שמעיקר הדין מותר וביאר המ"ב כי זה כחוש לגמרי אמנם עיין תמ"ז בבה"ל שביאר שכל החומרא כאן כי יש חשש פיטום אם התרנגולת תהיה שמינה וחשיב סרך שמנונית

י"א]עיין שפ"ד ל"ח בתחילתו שכתב ששמן מלוח שנוגע בכחוש תפל בזה ודאי זה לא עובר לחתיכה אחרת כיון שהחתיכה שקיבלה הבליעה היא צוננת ועיין רעק"א [בשו"ע פרידמן] שהשיג שכיון שהאיסור מלוח והא שמן יש לו כח פיעפוע

י"ב]עיין ש"ך סימן צ"ב סקט"ז שכתב להקל שבמליחה לא אומרים חנ"נ במקום הפסד מרובה דמצרפים את שיטת הראבי"ה שגם שמן לא עבר רק כדי קליפה עוד כתב המ"ז כ"ה שאין להחמיר דבוק במליחה אם ודאי הוא לא היה לבד מצד שכח ראשון זה בדבוק דיש לצרף את הראבי"ה אמנם בב"י נסתפק שאולי בדבוק הראבי"ה מודה שזה מתפשט בכולו

י"ג] מבואר בשו"ע שיש דין פיטום במליחה והש"ך כתב שזה רק בשניהם מלוחים אבל אם רק האיסור מלוח בזה ודאי אין דין פיטום וצ"ב הסברא והנה אם נימא כדעת הפמ"ג שכל הדין פיטום רק על דבר בעין א"ש שתמיד הגדר שהדבר שמן בזה שנבלע בדבר כחוש הוא נהיה מפוטם אבל כאן שהטהור שמן הוא לא מליח אין הוא מבליע כלום בכחוש וממילא לא יכול להופכו לשמן אמנם כבר הבאינו שהאחרונים והש"ך בכלל נקטו שודאי שיש דין פיטום גם במקום שרק בליעה של איסור נכנסת לתוך דבר שמן והחוו"ד עצמו שביאר שכל דין פיטום רק על הבליעה שתוך השמן בכל אופן כתב כאן בחידושים כש"ך שרק בשניהם מלוחים וצ"ל שכל סברת פיטום שכיון שהשמן בעצמו עובר מצד לצד ממילא הכחוש שמתערב עמו עובר יחד עצמו אבל כאן שהטהר לא מליח ואינו עובר כלל מצד לצד בזה מה שיש כאן טעם מליח כחוש לא אומרים שהוא עצמו נהיה מפוטם שיעבור לבד והנה זה א"ש יותר לחזו"א שבכח אחד עובר גם מחתיכה לחתיכה אבל אם נימא שלא עובר כי לא חל פיטום ביחס לעבור מחתיכה לחתיכה חזינן שהגדר שהוא עצמו נהיה שמן וצ"ל שזה רק שני הדברים יחד וצ"ע

**השלמת סימן צ"א מס"ה וסימן ק"ה מס"י**

**בדין טהור מליח וטמא תפל במליח**

**טושו"ע צ"א ה' באמצעו ק"ה סי"א וסימן ע' ס"ג ד'**

**א. גמ' קי"ג. וע"ש בתוס' ורא"ש וברשב"א וכן בתוה"ב ב.: וכן בקצר שם ועיין ריטב"א בד"ה והא דאמרינן ובחידושי הר"ן ועיין ר"ן על הרי"ף ולעיל קי"ב. בגוזל שנפל בכמכא שאסרו אפילו שטהור מליח ועיין שו"ע סימן צ"א ס"ה ובש"ך שם סקי"ב שהקשה סתירת השו"ע ועיין יד יהודה שם ובסימן ע סקי"ג מה שהביא מהראשונים [ועיין יד יהודה ק"ה נ"ג שביאר היטב הנידון האם שיך לגבי מליח הנידון דתתאה גבר]**

**ב. בדין טהור מליח וטמא תפל והטהור הוא לח – עיין ש"ך סקט"ז מה שדן לדעת הר"ן ועיין שפ"ד שם מה שדן מלשון הרשב"א ועיין יד יהודה סקכ"ה מה שתמה בזה ועיין חוו"ד ויד יהודה ובגליון רעק"א בטעם שלא פקע המליח על ידי הדבר לח**

**ג. בטעם שנוגעין זה בזה אסר הר"ן – עיין ביאור הגר"א ועיין יד יהודה ע' סקי"ג ובצ"א סקכ"ה בד"ה ושניהם ועיין בבד"ה ג.**

**בגדרי מליח שאוסר - סימן צ"א ס"ה**

**ד. עיין ש"ך סקי"א ובביאור דבריו עיין שפ"ד ועיין יד יהודה סקי"ז שסיכם השיטות וע"ש סקי"ט בביאור הש"ך ועיין תוה"ב ע"ה: למטה וברא"ש סימן מ"ט שחלקו על הר"י הברצלוני [מי שרוצה בהירות בשיטות יעיין סימן ס"ט בב"י סי"ח כ' ויש כאן אריכות בפ"ח ופ"ת סק"ט ובכו"פ סק"ג]**

**[ה. בדברי החוו"ד סק"ט – עיין יד יהודה סקכ"ב שביאר כונתו ומה שתמה עליו]**

**ו. כמות המים שמבטל המליח – ש"ך סימן ע' סק"נ מ"ב תמ"ז סק"צ**

**ז. מה נחשב מעט מלח שמחמירים שזה מליח – יד יהודה סק"כ**

**ח. בדין דבר מלוח יבש לגמרי – שו"ע צ"א ס"ה ועיין באר היטב סקי"ד מה שהביא מהפר"ח ועיין חכמת אדם מ"ג ס"ח**

**בדין גוזל שנפל בכותח - צ"א ס"ח**

**ט. עיין בגמ' קי"ב. ובראשונים שם ועיין ט"ז בביאור דעת הספר התרומה האם זה רק במלוח**

**י. בביאור הגהות מימוני שהובא בש"ך סקכ"ז – פר"ח סקכ"ב חוו"ד סקי"ג והאריך בזה היד יהודה סקל"א ל"ב**

**י"א. בדין איסורי משהו בצונן באית בקעי – תס"ה ס"ג [הובא בגר"א וביד יהודה סקל"ח]**

**י"ב. לענין פסק הלכה עיין ש"ך סקכ"א ט"ז סקי"ב ועיין חוו"ד בחידושים ובחכמת אדם כלל מ"ב ס"ו**

**י"ג. מה נחשב מתובל – עיין חוו"ד סקט"ו וביד יהודה סקל"ה**

**י"ד. האם החומרות דסוגין זה רק לגבי לח – יד יהודה סקל"ז ועיין חוו"ד בחידושים סקכ"ב**

**ט"ו. בשיעור צלי לרמ"א ולמחבר – חוו"ד סקט"ז ועיין יד יהודה סקל"ג**

**ט"ז. האם במתובל ובקעים יש ביטול בשישים – חוו"ד סקי"ד יד יהודה סקל"ד ועין בית מאיר צ"ב ס"ב**

**בדין מליחה בכלים – ק"ה סי"ב**

**י"ז. בביאור הדין אין מליחה לכלים – עיין ביאור הגר"א שהביא מחלוקת האם זה רק לגבי מה שבלע במליחה ועיין גליון רעק"א וביד יהודה בקצר פ"ח נקט לקולא**

**י"ח. עיין רמ"א צ"ח ס"ד לענין מליחה בכלי ובשפ"ד י"ד ובחו"ד לגבי שמן, ובחזו"א כ"ב ז' בד"ה והנה בשו"ע לגבי צלי ועיין ש"ך צ"ז סק"ב**

**דין מליח טמא וטהור טפל**

א]מבואר בגמ' שאם טמא מליח וטהור תפל זה מבליע אמנם אם טהור מליח וטמא תפל זה מותר והנה בפשוטו מבואר כאן שטבע המליח רק להבליע ולא לבלוע ודבר זה לא הוקשה לראשונים כלל והנה בפשוטו כשטמא מליח והוא מבליע בטהור אין הוא צריך לחממו כלל אמנם בלשון הרשב"א בתוה"ב משמע שזה ודאי שהוא מחממו כדי לבלוע דהינו שנקט שזה ודאי שגם בחם כדי להבליע צריך שהבלוע יהיה חם ורק שדרגת חום כדי לבלוע מדבר חם מספיק גם חום שנוצר על ידי דבר מליח והאריך בזה היד יהודה סימן ע' סקע"א והארכנו בזה בסוגיא דתתאה גבר האם דבר זה מוסכם בראשונים והקשו הרשב"א והר"ן למה שטמא מליח אוסר אפילו אם הוא עליון והרי תתאה גבר והנה לכאורא ודאי שהמליח נשאר מליח ולכאורא זה מצד שנקטו שכדי להבליע בשני צריך לחממו ולגבי זה הוא גובר שלא יצליח לחממו וממילא הוא לא יבלע ובתוס' מבואר שדבר זה לא הוקשה להם כלל ורק שדנו שכדי קליפה זה יאסור גם בטהור מליח מצד שנקטו שהגדר תמיד שלגבי כ"ק דבר חם זה סיבה לבלוע וזה סיבה להבליע וא"כ ה"ה במליח ובביאור דיני סוגין מצאנו כמה שיטות בראשונים

א. בהגהות סמ"ק שהובא בב"י וכן הביאוהו הש"ך והגר"א שבאמת אין חילוק בין חום האש לחום מליחה רק שמליח זה סוג דבר שלא מצטנן מדבר אחר וכן הוא לא מחמם דבר אחר ולכן הדין שהקובע האיסור מצד שדבר חם בטבעו להבליע בדבר אחר ואין בכוחו לבלוע מדבר אחר ומה שבחם אינו כן מצד ששם אם תתאה גבר והא חם א"כ שניהם חמים ואם הוא קר א"כ שניהם צוננים והמהרש"ל למד מכח זה שבדברים חמים שנוגעים זה בזה אם האיסור חם הוא אוסר בכולו שכיון שהצונן לא מקררו ממילא החם מבליע בהכל אמנם הרמ"א סימן ק"ה פסק לא כך ועיין יד יהודה סימן ע' סקע"א שזה או מצד שכל נוגעים חשיבת תתאה ולפ"ז יכולים בעיקר הדבר להודות לסמ"ק אמנם יתכן עוד וכן משמע יותר בלשון התוס' שמליח זה טבעו שיכול להבליע ולא לבלוע ומה שקשה אבל שבתתאה טהור שזה יצנן לגבי שלא יבלע בזה יתכן כסברת הר"ן שמליח שהוא דבר שלא מצטנן הוא תמיד נחשב תתאה גבר כמו דבר שעומד על האש [ועיין יד יהודה שם מה שהאריך לבאר בזה עוד]

ב. עיין ברשב"א בחידושים ובתוה"ב דמשמע שנקט שבאמת גם במליח יש הכלל של עילאה גבר ותתאה גבר רק כונת הגמ' שמדובר שהטמא היה למטה והגמ' אומרת שאם הטמא מליח א"כ הוא מבליע בעליון ואם הטהור מליח א"כ כיון שתתאה גבר זה לא מבליע בו [ומדויק שאם עילאה גבר הטהור היה מחממו לתחתון ובולע ממנו] וע"ש שכתב להסתפק האם צריך בכל אופן כדי קליפה או שכאן שזה רק מליח אין בזה הכלל שאדמיקר ליה בלע ולא צריך כלום והנה בפשוטו לפ"ז אם יהיה טהור מליח למטה זה יחמם את העליון ויבלע ממנו וכמו בכל תתאה חם שהוא היתר

ג. אמנם עיין בתוה"ב הקצר דמבואר שבאמת לעיקר הדבר נקט כתוס' שמליח יש לו רק כח להבליע ולא לבלוע רק שהוסיף קולא דאם טמא מליח עליון וטהור תפל תחתון התחתון מצנן העליון שלא יבליע בו בכולו אלא רק כדי קליפה כמו בכל תתאה גבר

ד. ובספר התרומה וכן הביא הרמב"ן ישוב אחד שבאמת יש דין תתאה גבר רק שגאן מדובר בנוגעים וכה"ג אחד לא מצנן את השני וממילא הדר דינא שחום זה סיבה להבליע ולא לבלוע ולכן רק בטמא מליח זה אוסר

והנה לענין הלכה הרמ"א פסק כתוס' שאין זה ענין לתתאה כלל אמנם השו"ע לגבי דבר כחוש פסק כתוס' ולגבי דבר שמן כתב כרשב"א דהינו שבעיקר הדבר נקט שמליח רק מבליע ולא בולע כתוס' ולכן טמא טפל זה לא סיבה לאסור גם אם התחתון מליח ואם העלין מליח טמא זה אוסר כדי קליפה מצד אדמקר ליה אבל לגבי דבר שמן בזה נקט שיש בזה הכללים של תתאה גבר שאם טמא עליון התחתון מצננו והנה הש"ך הקשה שהב"י כתב על הטור בסימן צ"א שזה דלא כרשב"א והרי שם מדובר על כדי קליפה והרי בזה אין חילוק ביניהם אמנם עיין פמ"ג שכתב שיש חילוק דלטור זה מעיקר הדין משא,כ לרשב"א שזה מדין עילאה חם זה רק חומרא כמבואר במג"א והנה לפ"ז השו"ע נקט כתורת הבית הקצר

ולפ"ז לגבי לח לדעת השו"ע זה לא איסור דנקט שאין כדי קליפה בתוך הלח כר"ת ואין זה במשמעות הדברים ועיין יד יהודה שכתב לדון שיש כאן צירוף שיטות שודאי שעיקר הדין כתוס' רק לגבי דבר שמן שיש ראשונים שזה כלל לא מבליע גם בשמן בזה סמך על שיטת הרשב"א שאם טמא עלין זה לא יאסור יותר מכ"ק אמנם לגבי כ"ק כאן הוא מעיקר הדין וכדעת רוב הראשונים

ב] עיין ר"ן שכתב שמדובר שאין החתיכות נוגעות זו בזו וצ"ב טעם הדבר ועיין ב"י סימן צ"א וכן בביאור הגר"א שביארו דהנה הקשה הרא"ש למה בנגיעת הטהור בטמא טפל לא נחשב הטמא למליח ותירץ או שזה לא מספיק לשיעור מליחה או שמדובר שהטהור לא היה מלוח בצד שנגע בטמא והרשב"א הניח בקושי ולכן העמיד הר"ן שמדובר שזה לא נוגע וכן מפורש בבד"ה ג. אמנם בחידושי הר"ן הביא דבר זה לישב למה אין כאן דין תתאה גבר כיון שזה לא נוגע אחד בשני ויש רק ציר שיורד ולכן כל שהוא מתחת או בצד חשיב תתאה חם עכ"ד והנה צ"ע למה לא ביאר שזה היה אחד ממש נוגע בשני וכנ"ל ולמה הוצרך לבאר שזה לא נוגע אחד בשני ועיין יד יהודה ס"ט ע"א בסופו שתמה בזה [ולא הבנתי מה שישב שם] ואולי מצד שאם זה נוגע הוקשה לו שצריך לפרט אם זה תתאה או עילאה או בצד ואולי ס"ל שאז זה יאסר כדי קליפה תמיד ולכן העמיד כה"ג שזה רק ציר והא דבר מועט וזה לא סיבה לאסור וצ"ע בכל זה אמנם עיין בר"ן קי"ב לגבי גוזל בכמכא שכתב שאם הגוזל היה מלוח למ"ד עילאה גבר הוא היה בולע וכן למ"ד תתאה גבר זה בולע כדי קליפה ומשמע שדעתו שבאמת כל הדין של טמא מליח דוקא זה לא בנוגעים וכן ביאר ביד יהודה סימן ע' סקי"ג

ג] עיין רמ"א סימן צ"א שכתב בשם הראשונים שטהור מליח וטמא נוזלי כה"ג הטמא מליח בולע מהאיסור וכן בשר מליח תוך חלב שניהם אסורים הבשר כי בלע מהחלב וכן כי הבליע בחלב והנה עיין ש"ך שם סקט"ז שהביא שיש ראשונים שכתבו שאם הדבר הצלול מליח זה לא סיבה שהוא ימשוך אליו מהאיסור אמנם הביא ראשונים שגם כה"ג המליח מושך לעצמו מהאיסור ועיין ש"ך שיש להחמיר בזה מצד שלר"ן הרי בנוגעים זה אסור ועיין יד יהודה שהקשה הרי שם הטעם או מצד שזה נהיה מלוח ובדבר לח לא שיך לומר שזה נהיה מלוח ואם כמו שביאר לעיל מצד תתאה גבר הרי קי"ל דלא כר"ן שאין במליח דין תתאה ועיין פמ"ג שהביא שבלשון הרשב"א מבואר שטהור מליח זה גורם שיצא קצת ציר מהטמא אבל זה לא חוזר ונבלע בו וכתב שלפ"ז כאן שזה לח מליח ויוצא קצת מהבשר ממילא זה סיבה לאסור וודאי [ועיין יד יהודה סקכ"ה שכל זה הרשב"א לשיטתו שיש דין תתאה במליח א"כ באמת יש מקום לומר שהטהור מליח זה סיבה להוציא כי הוא קצת מחמם הטמא אבל להלכה לא קי"ל כן אמנם אין דבריו מוכרחים דיש לומר שהרשב"א נקט שכל הבלעה של טמא חיב להיות שזה מחמם קצת את הטהור ולכן נקט שזה סיבה שיצא מזה משהו]

והנה הש"ך שם הקשה למה בבשר חם שנופל לתוך חלב צונן זה לא נאסר כלו כיון שדבר חם זה סיבה למשוך מטמא כמו שמליח זה סיבה למשוך ותירץ דשם הצונן לח מצננו אבל במליח זה לא שייך וצ"ע מה זה קשור לכאן ולכאורא משמע שללא הרמ"א היה מקום לבאר שדבר חם שהוא עילאה הוא לא סיבה לשאוב מהתתאה כל שלא מחממו וא"כ ה"ה כאן אמנם לאחר שנתחדש שזה גם שואב הוצרך לומר שזה מקרר והנה לכאורא בנוגעים זה בזה שזה לא מקרר צריך להיות שאם אחד חם זה סיבה לאסור וצ"ע שלא הוזכר דבר זה

ד]והנה בעיקר הדין המבואר ברמ"א שטהור מליח בולע מצלול הקשה החוו"ד הרי על ידי הדבר הלח זה כמו הדחה שזה מפקיע המליחות וע"ש שכתב שעד שפוקע המליחות זה מספיק לבלוע ועיין יד יהודה שיש שהעמידו בקצת חלב ובגליון רעק"א הביא שהדבר שהוא עצמו האיסור לא מועיל להדחה להפקיע המליחות וצ"ע הסברא בזה

**מתי נחשב מליח**

ה] מבואר בגמ' שמליח הרי הוא כרותח וזה רק באינו נאכל מחמת מלחו ועיין תוס' שהביאו מרש"י ור' ישראל שזה רק בשיעור מליחה לאורחא או לשומרו שבזה יש כח המלח חזק אבל סתם מליחה לקדירה חשיב נאכל מחמת מלחו אמנם תוס' הביאו מר"ת שנקט שמליחה לקדירה חשיב אינו נאכל מחמת מלחו כיון שללא הדחת הדם אינו נאכל וע"ש שהוכיח דבר זה דקשה להעמיד את כל המעשים בגמ' שנמלחו שני חתיכות יחד שזה היה מליחה לאורחא והנה עיין לקמן שהרבה ראשונים חידשו שהציר שיוצא מיד הוא מליח ועיין כו"פ סק"ג וביד יהודה סקי"ז שכתבו שלפ"ז אין ראיה שבגמ' הנ"ל מדובר מצד הציר שיצא משא"כ רש"י דיבר על החתיכה בעצמה ולא ביחס לציר שיצא ממנה אמנם בפשוטו הביאור כמו שרמז שם היד יהודה שרק עד כמה שהשיעור מליחה לקדירה ממילא כבר קודם הציר הוא מלוח כמו מליחה לקדירה אבל אם צריך מליחה לאורחא א"כ המציאות שגם הציר ממליחה לקדירה לא נהיה מלוח כמו לאורחא דהינו שהציר זה רק סברא שזה יותר מהר ואפילו שיש ראשונים שצלי הציר הוא מליח ומצאנו שזה קצת יותר מלוח אבל הבינו הראשונים שזה ודאי לא נהיה כמו שנצרך לאורחא וצ"ע

ו] בעיקר הדין דמליח עיין ש"ך סקי"א ובפר"ח ובפרי תואר סק"ט ובכו"פ סק"ג וביד יהודה סקי"ז שהאריכו בביאור השיטות והנה יש כאן נידון ממתי חשיב כרותח ועד מתי חשיב כרותח והנה הר"ן הביא בשם הר"י ברצלוני שרק לאחר שיעור מליחה שזה שיער מיל חשיב רותח והרשב"א בתוה"ב ע"ה [ועוד מקומות שצין הש"ך בסוף דבריו] הקשה מהגמ' שאומרת שבדגים שרפי קרמיהו זה נאסר מיד ועד כמה שזה עדין לא כמליח מה יעזור שרפי קרמיהו והר"ן דחה שכיון ששיעור מליחתם יותר מהר גם שיעור רתיחתם יותר מהר [ועיין יד יהודה בסוף הס"ק] אמנם הרשב"א חלק שהציר שיוצא הוא מיד מליח דהינו שכל שיש כמות מלח שמולח לקדירה אפילו שהחתיכה לא נהית מיד כרותח אלא רק לאחר שיעור מליחה אבל הציר שיוצא הוא מיד מלוח ולכן זה אוסר מיד והנה פשטות הר"ן בשם הר"י שגם הציר הוא לא כמלוח ועיין כו"פ שהקשה שהרי הראשונים הוכיחו שמליחה לקדירה זה שיעור מליח מדם שנפסל והרי שם מקריבים אותו מיד ועיין יד יהודה וכן בחוו"ד שכתבו שכל סברת הר"ן בחתיכה שלוקח זמן עד שקולטת המלח אבל בדם שזה דבר נוזלי זה ודאי שמיד ששמו בו כמות מלח הנצרכת הוא נהיה מליח והנה התוס' והרא"ש דנו שחתיכה לאחר שעבר שיעור מליחתה אין למלח כבר כח לאסור מצד שפסק כח המלח ובפשוטו דעתם שהדין כרותח זה נהיה מיד כמו בצלי שמיד זה רותח רק שלוקח זמן עד שכל הדם יוצא ולאחר שיעור מליחה כבר פסק כח המלח דהינו שהרשב"א אסר רק מחמת הציר אבל לשיטתם זה נהיה מלוח מיד החתיכה בעצמה

ז] והנה עיין ש"ך שהקשה סתירה בדעת השו"ע שבסימן ס"ט ס"ך משמע שס"ל שזה אוסר מיד ושלאחר שיעור מליחה כבר פסק כח המלח וכאן משמע שרק לאחר שיעור מליח זה נהיה כרותח וכתב שיש חילוק בין מליחה ראשונה שמוציאה דם למליחה שניה שלא מוציאה דם שבמליחה ראשונה כיון שזה מוציא דם ממילא הדם שיוצא הוא מלוח כיון שיצא מכח המלח משא"כ במליחה שניה ששם אין הוצאת דם בזה גם הציר שיוצא לא נהיה כמליח ורק לאחר שיעור מליחה זה אסור וכן אין כאן הסברא שפסק כח המלח דכאן המלח לא הוציא דם שזה מפסיק את כוחו והנה בפשוטו כל זה ביחס לציר היוצא אבל ביחס לחתיכה היא לא נהית מליח אלא לאחר שיעור מליחה כמו בפעם השניה ועין יד יהודה שתמה על זה שא"כ החתיכה אף פעם לא כרותח דעד שיעור מליחה זה לא כרותח ולאחר שיעור מליחה כבר פסק כח המלח וע"ש שכתב לדחוק בדעת השו"ע דלא כש"ך שבאמת ודאי זה נהיה מלוח מיד בין בדם ובין במליחה שניה וכל ההבדל האם יש סברא שפסק כח המלח וכן משמע ברמ"א שלא השיג על המחבר אלא על מה שאסר לאחר שפסק כח המלח ולא על מה שהתיר מקודם ע"ש

ח] והנה התרוה"ד כתב שאם הניחו טריפה אם כשר לאחר שיעור מליחה במקום הפסד מרובה וצורך סעודת מצוה יש להקל שזה מותר והרמ"א העתיקו גם לגבי מליחת בשר וגבינה ועיין ש"ך סקי"א שחלק על התורה"ד וכתב שכל סברת הרא"ש ותוס' רק במליחה ראשונה שכיון שזה צריך להוציא דם יש מושג של פסק כח המלח אבל במליחה שניה שזה רק מוציא ציר בזה המלח תמיד נשאר בתוקפו ואין שום סברא להתיר ויסוד לזה דהנה התרוה"ד הקשה על הרא"ש מספר התרומה שכתב מפורש שגם לאחר שיעור מליחה זה אוסר וכתב התרוה"ד לחלק בין החתיכה בעצמה שנמלחה שהיא נשארת במליחותה לבין המלח עצמו שפסק ממנו כח המלח והש"ך כתב שזה דוחק דהרי הרא"ש הקשה על עצמו מכותח שאם זה מליח זה אוסר והרי עבר עליו הרבה זמן ותירץ ששם שאין יציאת ציר הוא נשאר בתוקפו ולמה לא ישב ששם הנידון על החתיכה בעצמה אלא בהכרח שאין חילוק ואם פסק כח המלח עצמו ה"ה מה שבלוע בחתיכה וכתב הש"ך לישב לשיטתו שיש הבדל בין מליחה ראשונה שבזה יש המושג של פסק כח המלח לבין פעם שניה שהוא לא טרוד אמנם עיין כו"פ ובאמרי בינה על הגליון שכתבו שהתרוה"ד נקט שגם מליחה להוציא ציר חשיב שהמלח משמש להוציא דבר וגם בזה יש המושג של פסק כח המלח דאם כסברת הש"ך הרא"ש בשאלתו על כותח לא היה צריך לחלק בין אם זה מוציא משהוא אלא שזה רק סברא בדם ובאמת שאם כבר יצא כל הציר ועל ידי המליחה לא יוצא עוד ציר כה"ג צדקו דברי הש"ך שלא שיך לומר שפסק כח המלח

ט] והנה הרמ"א נקט שגם מליחה שניה במקום הפסד מרובה אפשר להקל שפסק כח המלח ומצד שתמיד יש פליטת הציר ועיין כו"פ שאם באמת כבר נפלט כל הציר קודם המליחה ודאי שזה אסור רק שס"ל שפליטת ציר חשיב שהדם פועל כמו הצאת דם והש"ך כתב שאין להקל בזה כלל וכן הסכימו האחרונים כיון שכל דברי רש"י שיש מושג של פסק כח המלח נסתר מהרבה ראשונים ובמה שבשו"ע משמע שעד שעובר שיעור מליחה לא חשיב כרותח בזה לא קי"ל כך אלא כדעת רוב הראשונים שלכל הפחות כיון שיש ציר חשיב כרותח [והיד יהודה נקט שאם מקילים לאחר שיעור מליחה בדם בהכרח שמיד זה כרותח ולא רק שהציר כרותח דאל"כ אף פעם זה לא יהיה כרותח]

י] בעיקר מה שנקטנו בדעת הש"ך בדעת השו"ע שרק דם הציר חשיב רותח מיד אבל שאר ציר זה לא כך עין חוו"ד סק"ט שהבין שכל ציר הוא רותח מיד ולפ"ז תמה למה בבשר וגבינה לא יאסר הגבינה מהציר של הבשר וכתב לחדש שציר של בשר אין בו איסור בשר בחלב אפילו מדרבנן ועין הגהות אמרי ברוך שהקשה עליו שהרי במליחה ראשונה כבר בלע הציר טעם מהבשר ועיין יד יהודה כ"ב שלמבואר בש"ך שהחתיכה לא נהית כרותחת רק לאחר שיעור מליחה ואז פסק כח המלח א"כ מעולם הציר בחתיכה לא בלע טעם בשר אמנם תמה שזה לא יכול להיות שאף פעם זה לא כרותח ע"ש

י"א] עיין רמ"א שכתב שאפילו שקי"ל שמליחת צלי לא חשיב מליח אבל אנו מחמירים בכל מליחה כי אין אנו בקיאים ועיין יד יהודה שזה דקא אם ניכר בזה טעם המלח ולא אם יש קצת מלח שבקושי ניכר [דהינו שודאי צריך דבר שמוגדר כמלוח] ועיין רעק"א שדן האם גם בזה צריך להחמיר בדבר כחוש מצד אין אנו בקיאים עוד כתב הרמ"א להחמיר כשיטות שגם ציר של צלי חשיב רותח והנה לפ"ז כל ההיתר בצלי כשאין ציר ובפשוטו הקצת ציר שעל פניו לא חשיב ציר וכמו שהאריך היד יהודה וצ"ע

י"ב] עיין ש"ך סוף סימן ע' דציר שנתערב במים אם יש רוב ציר זה אסור ואם רוב מים מותר והגרעק"א בגליון הביא מהמג"א שהכל לפי ראות עיני המורה ועיין מ"ב תמ"ז סק"צ שהחמיר כש"ך והנה הדבר צ"ב שאם זה נאכל מחמת מלח זה לא מליח ואם לא נאכל זה מליח

י"ג]עיין שו"ע דבשניהם יבשים לגמרי כגון שמלח חמץ אם מצה אין אחד מבליע בשני וה"ה אם דבר היה לח והתיבש לגמרי אין לזה דין מליח ומבואר ברמ"א שגם אם זה נתלחלח מדבר אחר זה לא נחשב מליח ועיין פר"ח שביאר שברגע שזה יבש לגמרי רואים שפסק כח המלח וע"ש והובא בבאר היטב סקי"ד שכתב שזה רק לרמ"א שיש מושג של פסק המלח אבל לדידין זה אסור דזה מלוח ועל ידי לחות זה ממשיך להוציא בליעות ועין חכמת אדם מ"ג ס"ח שהסכים אם הרמ"א

י"ד]מבואר בשו"ע ששני דברים יבשים לגמרי כגון חמץ ומצה אפילו שימלחם יחד זה לא אוסר אחד את השני והוסיף הרמ"א שגם אם המליח התיבש לגמרי אין לו דין מליח לגבי שאם הוא בתוך דבר צלול שזה יבלע מהצלול ועיין חכמת אדם מ"ג ס"ח שהביא מהפר"ח שחלק שכה"ג זה חוזר ומקבל לחלולחית וממילא זה נחשב מליח לגבי כל דיני מליח החכמת אד הכריע שלא כמותו

**בדין גוזל שנפל לכותח**

ט"ו] עיין גמ' קי"ב. ומבואר בגמ' שלש דעות דעת הרשב"א והר"ן שצלי הכונה רותח ורק בזה יש חומרא של תבלין או אית ביה בקעי ודעת הרא"ש שצלי הכונה צונן ובזה בתבלין או בקעי אוסר בכולו ודעת הספר התרומה שהדין של בקעי או תבלין זה אפילו בחי ועיין רשב"א שזה רק מצד שהוא קצת מלוח אמנם בט"ז הביא שיטות שאפילו אם זה לא מלוח כלל והנה השו"ע פסק כרשב"א והרמ"א כתב להחמיר בצלי צונן כדי קליפה או באית ביה בקעי או תבלין בכולו אם לא במקום הפסד מרובה ומבואר שלגבי חי לא הביא להחמיר כלל אמנם עיין ש"ך וט"ז שכתבו להחמיר גם בחי ורק שם הקילו במקום הפסד מרובה אמנם בצלי הש"ך החמיר לגמרי והחוו"ד כתב לסמוך על הרמ"א ובפמ"ג משמע שנקט כש"ך ולענין חי שהוא מלוח בזה כתב הט"ז שכיון שלתרומה זה אסור וכן אנו הרי מחמירים מצד שלא בקיאים בכל מלוח א"כ כאן אין להקל אפילו בהפסד מרובה והנה לראשונים שאסור צלי צונן ומבואר ברמ"א שזה גם אפוי ומבושל כתב החוו"ד שצריך לפחות שזה כמאכל בן דורסאי ועיין יד יהודה שלכאורא לרש"א שזה מצד רותח העיקר שזה יד סולדת ולפ"ז ה"ה בבקעים ומתובל לא צריך שיהיה מבושל לגמרי כך שיש חומרא לשיטת השו"ע ע"ש

ט"ז] עיין ש"ך ובביאור הגר"א שכתבו להחמיר כשיטות שהגמ' זה בצונן שהרי ברותח זה אוסר כדי נטילה וצ"ע דהרי הרשב"א נקט שכאן אם זה אוסר זה בכולו ורק שביאר שכאן זה כמו עילאה ולכן זה לא אוסר וא"כ לכן זה רק כדי קליפה מצד שתתאה גבר ורק לתוס' שגרסו בגמ' רב אם ננקוט שצלי שכדי נטילה וכאן רק כדי קליפה בהכרח שדובר בצונן [ועיין יד יהודה סקל"ב בד"ה והנה שתמה על הגר"א] והנה הש"ך סקכ"ו הביא מהגהות מימוני שאם נפל רותח על חלב זה אוסר כדי נטילה ועיין חוות דעת י"ג שביאר שהם נקטו שאין הסברא של במקומו וממילא יש כאן תתאה חם ונקטו שכה"ג זה רק אוסר כדי נטילה ולא בכולו דלא כרשב"א כיון שהחלב קר לא חשיב בישול אמנם ברשב"א בקושיתו מבואר שאם זה כבישול זה אוסר בכולו והנה לשיטה זו מוכרח מהגמ' שמדובר בצונן אם בעלמא קי"ל שצלי זה כדי נטילה ועיין יד יהודה שהאריך בזה והנה בש"ך סיים שאם החם תתאה זה ודאי אוסר בכולו ולביאור החוו"ד לדעת ההגהות מימוני זה רק אוסר כדי נטילה ואין זה במשמעות הש"ך ועיין פר"ח סקכ"ב דמשמע שלמד שההגהות מימוני חידש שבצלי כיון שחזינן בגמ' שזה בולע כדי קליפה ממילא בחם הוא בולע כדי נטילה ועיין עוד ביד יהודה בשם הבית אפרים והנה עיין חוו"ד שהקשה קושיא עצומה שאם נוקטים שדבר גוש זה כמו כלי ראשון א"כ כאן לאחר שנח אם הוא עדין רותח זה צריך לאסור לרשב"א בכולו ולתוס' כדי נטילה ועיין מה שהארכנו בסוגיא דתתאה גבר

י"ז] בעיקר הדין של בקעים עיין חוו"ד שכה"ג לא עוזר שישים כי לא ידוע כמה זה נבלע ומקורו בפר"ח [אלא שהוא דיבר בצונן ובחוות דעת למד שזה גם ברותח ועיין יד יהדה שתמה על זה שודאי שסתימת הפוסקים שאם ישי שישים מותר בכל רותח ובהכרח שכל שיש סיבת התפשטות של חם זה מתפשט לגמרי] עוד כתב שם שזה רק סברא שהוא נאסר אבל לא שזה אוסר דבר אחר ועיין יד יהודה סקל"ז שכתב ששני דברים גוש שנגעו אחד בשני אפילו אם יש בהם בקעים או שמתובל בתבלין זה לא אוסר כסתמא דגמ' בבשר שנגע בגבינה שתמיד מועיל הדחה וצ"ע דבחוו"ד בחידושים כתב שדבר מתובל שנגע בחתיכה אחרת זה אוסר ובעיקר הדין צלוי המבואר כאן עיין רעק"א שהביא להסתפק האם כבוש חשיב כמבושל והיד יהודה הכריע שזה לא כמבושל שהרי זה לא כמו מאכל בן דורסאי ועיין ביאור הגר"א שהביא מסימן תס"ה ס"ג שאם לקחו חיטה ושפשפו על גבי אוז זה אוסר באית ביה בקיעי ובפשוטו זה כשיטות שגם בצונן ובחי זה אסור וצ"ע למה שם החמירו ועיין יד יהודה סקל"ח שבאיסורי משהו זה ודאי עובר וצ"ע ששם זה שני דברים גושים ועיין פר"ח וביד יהודה דיש דברים שודאי בולעים אפילו בצונן לפי ראות העינים

י"ח] עיין חוו"ד לענין מתובל בתבלין שיש שכתבו שהכונה שזה לא נאכל מחמת תבלין אמנם היד יהודה חלק שהכונה כדרך תבלין אבל לא שאי אפשר לאכול ללא זה

**בדין מליחה בכלים**

י"ט] מבואר בתוס' שאם מולחים היתר בדבר שיש בו בליעה איסור לא יוצא כלום ובפשוטו הביאור שהקובע תמיד אם טמא מליח וכלי לא חשיב מליח והנה בפשוטו דבר זה גם אם הוא בלע על ידי בישול דכיון שהוא לא מקבל שם של מלי הוי כטמא טפל שזה לא אוסר אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב בדעת הרא"ש שזה רק סברא שמליח לא מבליע בכלי אבל עד כמה שזה בלע כגון בבישול או בכלי שלא מנוקב העץ נהיה מליח וזה יאסור מה שנתון בתוכו ובפשוטו זה הספק של התפל"מ שהובא ברעק"א האם גם בבליעה של בישול יש הקולא הנ"ל ועיין יד יהודה בקצר מ"ח שנקט שהדין אין מליחה בכלים זה גם בבישול והנה והנה מבואר בגמ' שקערה שמלח בה בשר אסור לאכול בה רותח ועיין רא"ש שהקשה א"כ איך מולחים פעמים ותירץ שהגמ' זה בכלי שאינו מנוקב ומליחה זה רק במנוקב אמנם עיין רמב"ן שכתב לישב שאפילו אם הכלי בולע אבל כיון שאין מליחה לכלים זה כמו טמא טפל ובפשוטו מהרא"ש רואים שזה כן נהיה מליח להפליט וצ"ע שזה סותר למה שכתב בגבינות ובתפארת למשה כתב שבחרס יש מליחה כמובא ברעק"א, והגר"א ביאר שהרא"ש ס"ל שכלי לא בולע ממליחה אבל אם הוא בלע הוא נהיה מלוח ולפ"ז ההיתר בגבינות כי זה לא בלע איסור אמנם צ"ע שתוס' הביאו את זה על הגמ' של טמא טפל ועוד שגבינות זה כמו כלי שאינו מנוקב ואולי שם אין ציר וצ"ע בכל זה

כ] ועיין רמ"א סימן צ"ח ס"ד שחידש שכלי לא בלע ממליח יותר מכ"ק ועיין חוו"ד ופמ"ג שם שמשמע שזה גם בדבר שמן אפילו שבמקור הדברים מדובר על כחוש ע"ש ועיין חזו"א כ"ב ז' שדן שגם בצלי זה לא בולע מכלי יותר מכדי קליפה אמנם עיין ש"ך צ"ז ב' שמבואר שזה בולע כדי נטילה ובדבר שמן בכולו ולענין כבוש בכלי של ציר או חומץ נחלקו האחרונים האם זה מבליע בכלי בכולו עיין מ"ב תמ"ז סקמ"ב

**איזה דברים יש בהם איסור בו"ח**

**גמ' ק"ג: במשנה ק"ד: במשנה**

**משנה קי"ג. משנה בשר וכו' – קי"ד. תנו רבנן**

**רמב"ם פ"ט ממאכ"א ה"א – ה"ח, סימן פ"ז [עיין יד יהודה סק"א שהאריך בגדרי איסור בב"ח]**

**נ"ב. עיקר הלימוד הוא בטושו"ע [בדין ביצים יש להשאירו לסוף הסימן]**

**א,א. ביסוד איסור בישול ואכילה – עיין כס"מ פ"א מטומאת מת ה"ב ובחידושי חת"ס קי"ג: בד"ה להכי**

**א. האם חיה ועוף אסור בבישול – רמב"ם פ"ט ועיין רמב"ן ור"ן ריש פרקין שהעמידו משנתינו על בישול ועיין יד יהודה סק"ב י'**

**ב. האם בכל דרבנן אין איסור בישול והנאה – עיין רעק"א בגליון בס"ו מהתפארת למשה וע"ש לענין הנאה ובפר"ח סק"ג י"ב וביד יהודה הנ"ל ועיין יד יהודה סקט"ו**

**ג. בטעם איסור חיה ועוף – עיין רמב"ם ובדבריו הלכות ממרים פ"ב ה"ט**

**ד. האם מותר לבשל בשר בקדירה חולבת שאינה בת יומא – פתחי תשובה סק"ח וביד יהודה צ"ט סקכ"ז בד"ה ואח"כ ועיין מ"ב ש"ז סכ"א לגבי אמירה לעכו"ם**

**ה. בדין צלי האם זה מדאוריתא או מדרבנן – עיין פר"ח סק" וביד יהודה סק"א וע"ש בד"ה והנה הפר"ח בביאור דברי הר"ן ועל דרך זה בגליון יד אברהם [וכן הוא בחת"ס סימן צ"ז בד"ה והנלענ"ד] [ויש לעיין באופן דהר"ן שזה דרבנן בצלי האם זה אוסר בבישול והנאה]**

**ו. בדין חלב זכר האם יש איסור דרבנן – עיין יד יהודה סקי"ג מה שהביא מהרשב"א ועיין בביאור הגר"א סקי"ז**

**ז. בדין מראית העין באיסור דרבנן – עיין רמ"א ובש"ך ועיין רעק"א בס"ד ועיין פמ"ג סוף סק"ו ובנחלת צבי לגבי חדרי חדרים באיסור דרבנן [והובא בפתחי תשובה] ועיין באר היטב סק"ז ועיין לשון הרשב"א ח"ג סימן רנ"ז באריכות וע"ש לגבי אכילת בשר בפיו אם חלב אשה ועיין כו"פ סק"ז החילוקים שכתב בגדרי מראית העין [ועיין עוד יד יהודה סק"ה] ועיין פמ"ג ס"ו סקט"ז וסקי"ב ועיין בגליון רעק"א שם ועיין יד יהודה ס"ו סקי"ב האם במבשל לכתחילה יש הקנס ועיין עוד באר היטב האם יש מראית העין על איסור מראית העין ועיין שו"ת הרשב"א לגבי מראית העין על איסור העלאה ועיין בדי השולחן סקמ"ב מהשהביא מהכנה"ג**

**ח. כבוש כמבושל בבשר שחוטה – ט"ז סימן צ' סקי"ב ובנקו"ה שם וברעק"א**

**נידונים כלליים**

**י. בדין בישול פחות ממאכל בן דורסאי – עיין גמ' ק"ח: ובריטב"א שם ועיין חוו"ד צ"א סק"ז בסופו [ובפר"ח פ"ז ג' ד'] ועיין יד יהודה סק"א שהאריך בזה**

**י"א. בדין בישול פחות מכזית בב"ח וכן פחות ממאכל בן דורסאי - עיין מחלוקת לוי ורב ק"ח: ובריטב"א שם ועיין יד יהודה סק"א שהאריך בזה ועיין פמ"ג בפתיחה להלכות בשר בחלב**

**י"ב. בדין נבילה האם חל על זה איסור בב"ח – רמב"ם פ"ט ה"ו ועיין פיה"מ פ"ג מכריתות וברמב"ן קי"ג: וקט"ז. חלק ונקט שחשיב איסור מוסיף ועיין תוס' ק"א. בד"ה כולל ועיין בגליון רעק"א בביאור הרמב"ם ועיין שו"ת חת"ס סימן צ"ב ועיין חזו"א סימן כ"ב סק"א ובדגול מרבבה סק"א**

**י"ג. בדין בישול אחר בישול בבו"ח – עיין בגליון רעק"א ועיין יד יהודה סק"א בסופו מה שהביא על זה ועיין רבינו גרשום ק"ח: [ועיין חת"ס סימן פ"ב בד"ה ואעוררהו] ועיין עוד יד יהודה סקט"ו בדין בישול לח בלח**

**מה נאסר בבשר בחלב [סימן פ"ז]**

א] מבואר בגמ' שבאיסור של בשר בחלב יש שלשה דברים איסור אכילה הנאה ובישול והנה עיין רמב"ם פ"א מאבות הטומאות שכתב שמה שלא נתפרש במת טומאת משא שכיון שכתוב טומאת אהל כ"ש משא והביא הרמב"ם דוגמא שלא כתוב בתורה איסור אכילה כיון שכתוב בפירוש שאסור אפילו בישול ועיין כס"מ שדן שאין עונשין מן הדין ותירץ בתחילה שכיון שאסור בישול ממילא אכילה אסורה מצד כל שתעבתי עוד ביאר שמשמע שכל מה שהתורה אסורה לבשל שמא יבוא לאכול ובפשוטו מבואר כאן נידון האם עיקר האיסור זה הבישול ועד כמה שנוצר חפצא מאוס אסרה התורה לאוכלו או שאדרבא יסוד האיסור זה אכילת כזה חפצא וממילא נאסר גם בישולו והנה מה שהביא שהאיסור מצד לא תאכל כל תועבה צ"ע דבפשוטו מסקנת הגמ' שכתבו ג' פעמים לא תבשל שזה מרמז אכילה אמנם בגדר הדברים יתכן כנ"ל

והנה עיין גמ' קי"ג: לגבי אין איסור חל על איסור דמובא בגמ' לשון אחד שבאכילה לכו"ע לא לוקים כי אין איסור חל על איסור והמחלוקת האם אומרים שכיון שלא חל אכילה לא חל בישול או שכיון שלגבי בישול לא שייך אין איסור חל על איסור ממילא זה אסור ובאיכא דאמרי הגמ' אומרת איפכא דבבישול לכו"ע לוקה ונחלקו האם כיון שלוקה על בישול זה סיבה שגם יחול איסור אכילה ועיין חידושי חת"ס שכתב לבאר שנחלקו בנידון הנ"ל האם יסוד האיסור הוא אכילה והבישול זה הרחקה מאכילה ממילא כיון שלא חל אכילה לא חל בישול או שיסוד האיסור זה בישול וממילא כיון שחל בישול חל אכילה והנה תוס' שם הקשו שלמה נימא כיון שלא חל אכילה לא חל בישול ולא אומרים איפכא וכתב החת"ס לישב לנ"ל שסברת הגמ' שיסוד האיסור זה אכילה וממילא זה רק סברא שכיון שלא חל אכילה שלא יחול בישול והנה יש לדון עוד שגם איסור חל על איסור זה לא חשיב שאין כאן איסור כלל ולכן זה מספיק סיבה לאיסור בישול גם אם הוא תוצאה מהאכילה ועיין לקמן לענין שיחול איסור על החלב ללא הבשר

ב] מבואר במשנה שנחלקו תנאים באיסור בשר בחלב דדעת ר"ע שזה רק בבשר בהמה ודעת ריה"ג שזה גם בשר חיה אבל לא בבשר עוף ודעת הרא"ש שת"ק זה ר"ע ולפ"ז ודאי קי"ל כר"ע ודעת תוס' קי"ג. שת"ק ס"ל שגם עוף זה דאוריתא ובפשוטו לפ"ז כך קי"ל כמבואר ברא"ש דהרי הלכה כר"ע מחברו ולא מחבריו אמנם ברשב"א מפורש שאפילו שת"ק אוסר הכל אבל להלכה קי"ל כר"ע

והנה מבואר ברמב"ם פ"ט ה"ד חידוש שבשר חיה ועוף אין איסור בישול והנאה ובפשוטו מקורו שלמד מהא דבשר בהמה טמאה בחלב טהורה או איפכא מבואר במשנה קי"ג. שזה מותר בהנאה ובישול אמנם עיין מ"מ שלכאורא זה לא דומה דשם כיון שזה בין כה אסור באכילה לא עשו על זה איסור כלל משא"כ כאן שעשו איסור אכילה ממילא אסרו לגמרי והנה באמת נחלקו אחרונים האם בבשר בהמה טמאה יש איסור אכילה מדרבנן של בב"ח ונפק"מ האם יש חנ"נ וכן האם אמרינן חהר"ל ואם נימא שאין שם איסור דרבנן כלל צ"ב הדמיון ועיין יד יהודה שביאר שמשם רואים שכל שזה אסור באכילה אין לרבנן סיבה לגזור על הבישול והנאה וה"ה כאן וע"ש מה שביאר עוד מקור דברי הרמב"ם שלשון המשנה שבשר בהמה טהורה אור לבשל ובהנאה ומשמע שרק בהמה אבל חיה לא והרי לרמב"ם ת"ק זה ר"ע ומזה מדויק שאין איסור אפילו מדרבנן

והנה הפוסקים הביאו את דברי הרמב"ם ללא חולק והנה לשון המשנה כל הבשר אסור לבשל ומבואר בגמ' שזה כולל גם בשר עוף וחיה רק שהגמ' דנה האם זה מדרבנן או מדאוריתא ובפשוטו מבואר שיש גם איסור בישול אמנם עיין מ"מ שהרמב"ם יבאר שלישנא דקרא זה לא תבשל ולכן גם המשנה נקטה לשון זה אבל הכונה על אכילה אמנם עיין רמב"ן ובר"ן ובשאר הראשונים דמפורש נקטו שהמשנה מדברת על בישול כפשוטו ושלכן המשנה לא אמרה מוקדשים כי אין שום סיבה שלא יהיה איסור בישול ולפ"ז מבואר שיש איסור מדרבנן וכן מפורש בפסקי הריא"ז ועיין ראש יוסף שהעיר בזה [ועיין אמרי בינה שהיב אעוד ראשונים מפורשים כך] וצ"ע שכולם פסקו כרמב"ם שזה נגד כל הראשונים וגם בדעת תוס' שדנו מצד אין איסור חל על איסור יתכן מצד שנקטו שהלשון כולל גם אכילה אבל לא שמדובר רק על אכילה

והנה בפשוטו ה"ה בכל איסור בישול בשר בחלב מדרבנן אין איסור בישל והנאה אמנם עיין ברמב"ם לגבי מי חלב וחלב זכר וחלב שחוטה דמבואר דיש בזה איסור בישול ובתפארת למשה הובא ברעק"א בס"ו נקט שה"ה שיש בזה איסור הנאה וכן הוא בפרי תואר אמנם הפר"ח נקט שאין איסור הנאה ועיין יד יהודה סק"ב י' שכתב שלשון הרמ"א משמע שכל דרבנן זה מותר בהנאה וכן הביא היד יהודה מהאיסור והיתר לגבי חלב שחוטה וכן דייק שם מהרשב"א וצ"ע מהיכי תיתי לחלק בין בישול להנאה והנה בעיקר החילוק המבואר ברמב"ם עיין רעק"א שביאר שיש מקום כמו מי חלב שמדרבנן זה כמו חלב משא"כ בבשר חיה ועוף ויסוד החילוק דאם זה מין האסור כגון מי חלב או עצמות כה"ג אסרו גם בבישול משא"כ אם זה לא מין האסור כלל ויש להוסיף דברמב"ם פ"ו וכן בהלכות ממרים פ"ב ביאר שבשר עוף וחיה זה לא אסור אטו בשר בהמה אלא זה מצד שאנשים יגידו שגדי זה דוקא ויתכן שכיון שזה גזירה חדשה לכן זה לא אותם גדרים והנה בפשוטו כמו שיש איסור בישול כך יש איסור הנאה ורק אם נימא שיש סברא חיצונית שאין סיבה לגזור הנאה דגם בלי זה לא יטעו וצ"ע

והנה הפתחי תשובה סק"ח הביא בשם החמודי דניאל לדון האם יש איסור בישול בקדירה שאינה בת יומא וכתב שכיון שזה מדרבנן בזה אין איסור על הבישול אמנם עיין יד יהודה סימן צ"ט סקכ"ז בהשמטות שכתב שכל הקולא שמצאנו באיסור דרבנן שנאמר מיוחד על החלות שם בשר או החלות שם חלב אבל כאן שזה האיסור הכללי בזה ודאי שגם זה אסור בבישול ובהנאה אמנם יתכן שנטל"פ חסר גם בדרך בישול ויש כאן עוד סיבה שזה רק דרבנן גם אם בכל התורה כולה נטל"פ אסור וצ"ע

ג] עיין שו"ע שכתב שחלב זכר אסור בבישול והרמ"א שהתיר ביאר הש"ך שזה בחלב אדם וכ"ש מחלב אשה אמנם עיין יד יהודה שכתב לדייק מהרשב"א שאין איסור בחלב זכר וכן הביא שם מהאיסור והיתר והנה שם ביאר שזה מצד שהוא מילתא דלא שכיחא ולא גזרו ביה רבנן אמנם עיין ביאור הגר"א שהביא מהמשנה במכשירין שזה לא משקה דהינו שאין לזה שם חלב וא"ש שלא גזרו על דבר שהוא לא חלב ועיין יבין דעת שהביא דהר"ש באמת ביאר שחלב זכר זה זיעה בעלמא אמנם הרמב"ם שם ביאר שזה לא לרצון ולפ"ז מבואר שיש לו שם משקה וא"ש שיש כאן גזירה דרבנן

ד] עיין ש"ך שהביא דכבוש ומליח אין איסור הנאה בזה וכן הוא בשו"ע סוף סימן צ"א והמרדכי הביא מקור לזה מהא דמבואר בגמ' שגבינה של עכו"ם אסורה כי מעמידים בבשר נבילה ומבואר שזה לא נאסר בהנאה אפילו שיש שם איסור בשר בחלב והנה מה שמבואר בשר נבילה ולא בשר בחלב בפשוטו כמבואר ברמב"ן שהאמת נקט והנה לדעת רוב הראשונים אין ראיה כמבואר ברעק"א דדעת הרימ"ג שמעמיד זה לא סיבה לאיסור בשר בחלב ובתוס' ביארו מצד שלגבי הדין בשר בחלב זה רק ספק דרבנן ואפשר להקל ועיין בתוס' רי"ד שם ובתוס' הר"ש משאנץ על ע"ז שם שנקטו שבאמת זה אסור ותמהו על הגמ' למה זה לא אסור בהנאה ע"ש והנה היה מקום לומר שבזה גם הרמב"ם מודה שזה דומה למי חלב שכאן זה בשר בחלב גמור רק חסר בדרך בישול ויש מקום לומר שגם לראשונים שחיה ועוף זה אוסר בהנאה כי עד כמה שמדרבנן זה נחשב בשר או נחשב חלב ממילא יש כאן בישול שאוסר בהנאה אבל כאן שאין בישול בזה אין סיבה לאסור בהנאה

והנה היה מקום לומר שכל שזה לא דרך בשול אין כאן חפצא כלל של בשר בחלב אלא רק שכמו שאסור לאכול חלב אחר בשר מדרבנן אפילו שאין כאן חפצא דאיסורא ה"ה כאן אמנם מפורש ברש"י קט"ז: שבמעמיד יש חנ"נ דהינו שמבואר שכל שזה התערב מדרבנן חשיב חפצא של בשר בחלב ויתכן עוד שכל האיסור לאכול חלב אחרי בשר כי אפשר לא לאכול אבל כל שזה נתערב והנידון לאסור החתיכה שם אין סיבת האיסור אלא מצד שיש כאן חפצא של איסור א"ש מקור רש"י לאיסור חנ"נ על ידי מעמיד ועיין ביאור הגר"א שכתב על כבוש ומליח שזה אסור והביא מקור ממעמיד וצ"ע למה שלא הביא מקור מכל הדין שאסור לאכל בשר אחרי חלב ולנ"ל א"ש ועיין רעק"א ק"א סק"ג על השו"ע ס"ב שהביא מהמנחת יעקב שכל שזה לא דרך בישול אין בזה דין חתיכה הראויה להתכבד והיה מקום לומר שס"ל כנ"ל שלא חל כלל שם בשר בחלב אמנם בפשוטו אינו כן וכנ"ל אלא שס"ל שכיון שאין בזה חנ"נ וכמבואר ברמב"ם לגבי בשר עוף ממילא אין בזה גם דין חתיכה העשויה להתכבד וצ"ב הסברא והגרעק"א חלק עליו וכן הפמ"ג כתב בכמה דוכתי שלא כדבריו

ה] עיין פר"ח שדן האם צלי הוי איסור בשר בחלב מדאוריתא ונקט שזה דאוריתא והוכיח מלשון התורה על קרבן פסח בישול ומבואר שבכלל בישול זה גם צלי אמנם ע"ש שטיגון בשר בחמאה זה לא דרך בישול ועיין יד יהודה שזה דבר שנגד השכל שצליה זה דרך בישול יותר מטיגון ולא מצאנו מושג בתורה שטיגון זה אחרת והנה האחרונים כולם למדו מהר"ן שצליה זה דרבנן שכתב שאין חנ"נ בכדי קליפה כיון שלא משכחת ליה איסור בשר בחלב כדי קליפה וצ"ע הרי בטיפת חלב על צלי זה רק אוסר כדי קליפה אלא בהכרח שזה מדרבנן אמנם עיין יד יהודה שכתב לדחות שזה לא דרך בישול להטעים רק חלק מהחתיכה אבל אם יהיה דבר שמן שיפעפע בכל החתיכה זה ודאי יהיה דאוריתא וע"ש שנקט שעירוי שמבשל כדי קליפה שם זה כן בישול וכתב שזה הר"ן לשיטתו שעירוי לא מבשל כדי קליפה אמנם בגליון יד אברהם כתב שכמו שצלי בכדי קליפה זה לא דרך צלי כך גם בישול בכדי קליפה זה לא דרך בישול [ועיין שו"ת חת"ס סימן צ"ב] והנה עיין רעק"א בגליון לחוו"ד סימן צ"ב סק"ה ובעוד מקומות שהקשה למה הר"ן לא כתב שאין חנ"נ בצלי כיון שלא משכחת ליה בבשר בחלב וע"ש שישב שבצלי שמבליע בכולו יש חנ"נ כיון שזה על ידי חום בזה לא חילקו שמה שזה דרבנן אין חנ"נ וליד יהודה הנ"ל א"ש והנה יתכן שגם ביחס לכדי קליפה שזה רק דרבנן בצלי בכל אופן חל חנ"נ שכיון שיש איסור בשר בחלב דרבנן וודאי חל חנ"נ וכל סברתו שלא גזרו אטו שאר מקומות אמנם רעק"א נקט שהבל הקדירה זה דרבנן ואם מבואר בגמ' שיש חנ"נ בהכרח שיש חנ"נ בכל דרך של חום גם אם אין בישול דאוריתא ולנ"ל שבשר בחלב זה אחרת אין מקור לדבריו ודו"ק

והנה יש לעיין האם באופן הנ"ל שזה רק מדרבנן זה סיבה לאסור בבישול והפמ"ג נקט שזה מותר ולכן כתב שמהא שהש"ך סק"א כתב שרק כבישה ומליח מותר מכלל דס"ל שצלי זה דאוריתא אמנם יש מקום לומר שכאן זה כמו מי חלב שכיון שזה ממיני הבשר והחלב וכל ההבדל בצורת ההבלעה בזה ודאי שיש איסור בישול ואין זה דומה לבשר חיה ועוף אמנם עדין יש לעיין שזה כמו כבוש ומליח אמנם אינו דומה ששם גם מדרבנן זה לא חפצא של בישול אבל כאן שמדרבנן זה חפצא של בישול גרע ויתכן שכאן ודאי שזה אסור בהנאה אפילו אם מי חלב זה לא אסור בהנאה ומטעם הנ"ל וצ"ע

ו] עיין ב"י שהביא משו"ת הרשב"א שאסור לבשל חלב אשה בבשר מפני מראית העין וכתב הרמ"א שלכן גם אסור לבשל חלב טמאה בבשר טהורה משום מראית העין וכן חלב שקדים אם בשר טהורה אמנם חידש שאם זה בשר עוף שזה רק דרבנן מותר אם חלב שקדים וחלב אשה וחלב טמאה ובפשוטו התיר אפילו בבישול אמנם בט"ז משמע שכל הקולא זה רק בתרי דרבנן שלא היה בישול ובזה חילק בין דאוריתא לדרבנן והש"ך נקט שללא בישול שזה דרבנן גם בבהמה מותר והנה לפ"ז מה דמבואר שבשר טמאה מותר בחלב טהורה בבישול זה במקום שאין מראית העין כדביאר הש"ך כגון לרפואה ועיין יד יהודה דבפשוטו כן מבואר בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן רנ"ז אמנם הש"ך כתב שלגבי הבישול עצמו לא שייך מראית העין [וצ"ב הטעם] ורק לגבי האכילה שייך מראית העין ולכן לא קשה מבהמה טמאה דשם הנידון על הבישול ולא על אכילה

והנה בעיקר מה דהתיר הרמ"א בבשר עוף בחלב אשה צ"ב דהרי יחשדו שזה בשר בהמה אם חלב בהמה ואין לומר שניכר שזה בשר עוף דא"כ לא שייך מראית העין כלל דהרי זה מותר ועיין באר היטב סק"ז דמשמע שאם צריך להחליף שני דברים בזה לא חוששים שיטעו ומצד החשד על האיסור דרבנן עצמו בזה אין מראית העין על איסור דרבנן והנה עיין רעק"א שהקשה על לשון הרמ"א שרק אסור בשר טמאה בחלב טהור ולמה שלא יאסר בשניהם טמאים מצד שזה נראה בשר טהור וחלב טהור ולנ"ל אין מקום לקושיא דלשני טעיות לא חוששים ויתכן שלמד באמת שכל ההיתר בבשר עוף כי ניכר שזה עוף וביחס לדרבנן אין מראית העין ולפ"ז דעת הרמ"א שלבשל בשר עוף בחלב טהורה אין איסור של מראית העין ודלא כפמ"ג מש"ז סק"ה

והנה בעיקר הדין מראית העין שהש"ך נקט שזה גם בדרבנן עיין פתחי תשובה שהביא מהנחלת צבי דמבואר בתוס' שאפילו דמבואר בגמ' שכל מה שאסרו רבנן מפני מראית העין אפילו בחדרי חדרים אסור זה רק באיסור דאוריתא ולא באיסור דרבנן ולכן כתבו שכונת הרמ"א שלגבי ביתו שיודעים מה זה כל שזה איסור דרבנן אין סיבה לאסור ובפשטו זה כוונת הפמ"ג סוף סק"ו לחלק בין סעודות גדולות שהכונה ששם יש הרבה בני אדם ויש בזה מראית העין משא"כ בביתו אמנם החכמת אדם סתם לאסור תמיד

ועיין כו"פ שכתב להעיר על חלב שקדים שלכאורא לא מצאנו שגזרו מפני מראית העין אלא בדבר שבאמת שמו חלב וכן בדם דגים שללא מיעוט גם זה היה אסור אבל כאן אין זה חלב כלל אלא שכיון שזה צבע לבן קראו לזה חלב והרי לא מצאנו שיין שנראה כמו דם יש בו איסור מראית העין עוד כתב להעיר דלכאורא לא מצאנו מראית העין רק בדבר שאין הדרך להשתמש בו לכן תולים שזה איסור כגון דם דגים שאין הדרך לאסוף דם דגים אבל דבר שזה הדרך כגון חלב שקדים למה שיחשדו בו שעושה איסור וכן בישול בשר עוף כיון שמצוי בשר עוף כמו בשר בהמה ואת זה הרי מותר לבשל למה שיחשדו בו שעושה איסור ועיין יד יהודה שהעיר מדם שעל הככר שזה מקור הרשב"א למראית העין והרי יותר מצוי דם מפיו מאשר דם של בהמה אמנם עדין יתכן שזה רק בדברים שלא מצוים כלל לכן תולים באיסור אבל אם מצוי ההיתר זה לא שייך דאדם רגל שיש היתר כזה וע"ש שהוכיח דבר זה מריה"ג שבמקומו היו אוכלים בשר עוף בחלב ולא חששו למראית העין והניחא לאחרונים שזה ניכר אבל לט"ז שזה לא ניכר בהכרח כנ"ל צ"ע בכל זה

ו,ב] עיין ט"ז סימן צ' סקי"ב שכתב שכבוש בחלב שחוטה זה גזירה לגזירה ואין בזה איסור ובנק"ה חלק עליו ועיין רעק"א שם שהקשה על הט"ז הרי מפורש בגמ' שאסור לאכול בשר עוף אם חלב חזינן שגם כאן שזה לא דרך בישול וגם הנידון על עוף בכל אופן לא הוי גזירה לגזירה ובפשוטו בדעת הט"ז צריך לחלק בין האיסור אכילה יחד שזה רק שיך כשכל אחד הוא דבר נפרד אבל אם זה נכבש ואי אפשר להפריד כה"ג זה נידון אחר אמנם בחת"ס סימן ע"ג כתב לחלק בין הגזירה של בשר עוף שהיא גזירה חמורה ושם גם תרי דרבנן אסור משא"כ בחלב שחוטה ע"ש וצ"ע הרי הוא איפכא שבעוף מותר בישול והנאה ובשחוטה אסור בישול ולמה שנתבאר לעיל ששם מה שמותר בבישול מצד שגדר האיסור אחר א"כ יתכן אבל מה שזה אסור זה יותר חמור

ז]האחרונים דנו האם יש בישול אחר בישול בבשר בחלב ובשפ"ד סק"ב נקט מסברא שיש בישול אחר בישול דרק לגבי שבת שהנידון האם יש לזה חשיבות מלאכה אין לזה חשיבות מלאכה אבל לגבי בשר בחלב שזה תלוי במעשה בישול חשיב בישול אמנם עיין כו"פ סקי"ג שהביא שיטות שאין בישול אחר בישול והקשה מהגמ' ק"ד. שאסור שמא יעלה באלפס רותח והרי ודאי לא מדובר בשר חי ומבואר שיש בישול אחר בישול [ולא רצה להעמיד מצד הגבינה שנקט שאין איסור דאוריתא בזה שחל על החלב ללא הבשר] ואולי יש חילוק שרק איסור בישול אין בזה אבל איסור אכילת בשר בחלב יש בזה ומהאחרונים שלא חילקו כך חזינן שנקטו שזה אותם גדרים אמנם עיין יד יהודה סק"א בסופו וכן הוא בחת"ס סימן צ"ב שכתבו לחלק שאם בשלו בשר לבד וחלב לבד וחוזרים ומבשלים אותם יחד זה אסור ורק בנתבשלו יחד כבר אין איסור ובפשטות שיסוד האיסור בישול הוא התערבות של הבשר בחלב דרך מעשה בישול ולכן לא איכפת לן שזה כבר מבושל ומסתבר לפ"ז שאם בשל בשר בחלב ועכשיו מבשל הבשר בחלב אחר שזה גם יאסר שיש כאן התערבות חדשה של בשר בחלב דרך מעשה בישול [אמנם יש לומר שיסוד האיסור עשית חפצא של בשר בחלב וא"כ יחס לבשר שזה כבר כזה חפצא יתכן שאיןבזה איסור] ועין רבינו גרשום ק"ח: שכתב שאין בישול אחר בישול בב"ח אלא שהוא מדבר בנתבשלו כבר יחד והנה קי"ל לגבי שבת שיש בישול אחר בישול בלח והפמ"ג הביא מהא"ר סימן תרע"ג שנקט שגם לגבי בשר בחלב בלח יש בישול אחר בישול אמנם היד יהודה כתב לנ"ל שכאן יסוד האיסור זה ההתערבות של הבשר בחלב דרך בישול והרי זה כבר נעשה ויתכן להגדיר עוד וכנ"ל שכל יסוד האיסור בישול הוא עשיה של חפצא של בשר בחלב ולא צריך שיעשה את האיסור בפועל וגם אם אין איסור חל על איסור חשיב שעושה דבר זה

והנה מבואר ברמ"א ס"ו שלכתחילה לא יחתה תחת קדירה של עכו"ם שמא יש שם בשר בחלב [ועיין רעק"א שהקשה שזה אינו מתכוין וצ"ע הרי מתכוין לבשל את מה שיש שם רק שלא יודע מה יש שם ואכמ"ל] והוסיף הש"ך שגם אם מבשל דבר אחר ראוי לא לחתות ובפשוטו הביאור מצד שבקדירה בלוע בשר בחלב וזה נבלע במאכל ויש כאן עוד הפעם בישול ובפשוטו מבואר שיש בישול אחר בישול וכתב הש"ך שזה חומרא בעלמא ועיין יד יהודה שם שזה מטעם הנ"ל כיון שאין בישול אחר בישול עוד מבואר ברמ"א שלא יערב מים בלועים בחלב במים בלועים בבשר והש"ך העמיד ברותחין והנה מבואר ברמ"א שזה אסור מצד איסור הנאה והגרעק"א הקשה למה שלא יאסר מצד האיסור בישול שבזה ואם נימא שאין בישול אחר בישול גם אם כל אחד נתבשל לבד א"ש אמנם לפשטות הדברים צ"ע ועיין יד יהודה סקט"ו שהאריך ששם מדובר בצונן ונקט שיש איסור הנאה גם בכבוש וביד יהודה שם כתב לדון שלח בלח גם רותח אין זה מבליע אחד בשני ואין בזה איסור בישול בב"ח מדאוריתא כי יסוד הדין שאחד נבלע בשני ועל פי זה כתב בסימן צ"ב סקכ"ה שכה"ג גם לא חל חנ"נ ורק באכילה זה אסור מצד אכילת בשר בחלב יחד ע"ש אמנם אם נימא שכל שזה לא נהיה חפצא של בשר בחלב כל שזה מעורב יחד אין איסור וכדלעיל לא יתכן דבר זה

ח] והנה מצאנו עוד נידון המבואר ברמב"ם שחמי טבריה ומעושן זה ספק ומקורו בירושלמי והנה הפר"ח נקט שזה אותו ספק כמו לגבי שבת ולכן כתב שלגבי מעושן שהוכרע בירושלמי שלשבת זה אסור ה"ה כאן וכן חמי טבריה דמבואר בגמ' דידן שלא חייב ה"ה לגבי בשר בחלב והובא בביאור הגר"א אמנם מדברי הרמב"ם משמע שזה נשאר ספק ומשמע שיש סברא לומר שכאן זה חמור וכגון בחמי טבריה וצ"ל ששם זה שינוי מצד מלאכת מחשבת ואין זה ענין לבשר בחלב והאריך בזה בשו"ת חת"ס אמנם מעושן שאפילו לגבי שבת זה סיבה כ"ש כאן וצ"ע ועיין לעיל שהמהרש"ל נקט שצלי זה דאוריתא אבל חם שנוגע בחם זה לא דרך בישול אפילו שלגבי שבת זה איסור דאוריתא וצ"ע הסברא שזה קל יותר משבת

ט] מבואר בגמ' ק"ח: דנחלקו רב ולוי במבשל חצי כזית חלב וחצי כזית בשר האם חייבים על זה דהינו דרב חידש שאין חפצא של בשר בחלב אלא אם יש כזית מכל אחד ועיין ריטב"א שכיון שאין בזה איסור בישול ממילא אין בזה איסור אכילה אמנם יש מקום לבאר שיסוד האיסור בישל זה לעשות חפצא של בשר בחלב וכיון שכה"ג לא חל על זה שם בשר בחלב ממילא אין בזה איסור לא על הבישול ולא על האכילה [דהינו דבריטב"א משמע שכל סברת הגמ' לגבי בישול וכתוצאה זה על אכילה אמנם יש מקום לומר שסברת הגמ' היא ביחס לשניהם] והנה יש לדון ללוי במבשל פחות משיעור כזית בשר בחלב האם יש בזה איסור ובפשוטו כמו שלרב צריך שיעור שלם ורק אז חל שם בב"ח ה"ה ללוי רק שמצטרף משניהם ונפק"מ אם יבשל פעמים חצי זית אמנם עיין פמ"ג בפתיחה בד"ה הנאה שכתב שגם בבישול יש בזה איסור חצי שיעור ולכאורא אם יש כאן סברא שצריך חפצא של כזית לא שיך בזה חצי שיעור ויתכן לומר שבזה עצמו לוי חולק דס"ל שאין הלכה שכל האיסור בישול ואכילה על חלות חפצא של בשר בחלב אלא שנאסר בישול בשר בחלב וכן נאסר אכילתו וצ"ע בזה וע"ש בפמ"ג שנסתפק האם גם לגבי בישול ואכילה יש איסור חצי שיעור

י] מבואר בגמ' שצריך בישול שאחרים אוכלים אותו וכתב רש"י שהכונה מבושל כל צרכו ועיין ריטב"א שכתב שכונתו כמאכל בן דורסאי ועיין פר"ח סק"ב שכה"ג יש רק איסור דרבנן אמנם עיין חו"ד צ"א סק"ז שכתב שכיון שהחלב מתבשל מיד ממילא יש איסור מצד הטעם בשר שנכנס בחלב ורק ביחס לבשר אין עליו איסור בעצם והנה עיין ריטב"א שכתב שגם בלא נתבשל כמאכל בן דורסאי יש בזה איסור דרבנן כמו צונן בצונן וצ"ע למה לא כתב לאסור בגלל החלב אמנם יתכן שמדבר באופן שיש כזית מהחלב והבשר וכל שהנידון רק מצד חצי כזית חלב אין כאן איסור דאוריתא וכנ"ל כמו לפי רב אמנם מה שכתב שמדרבנן זה אסור כמו צונן בצונן צ"ע שאם יש כאן סברא שאין דאוריתא כי חסר בשיעור א"כ מה יעזור שזה צונן בצונן אמנם אם מדבר שיש כזית מכל אחד א"ש וצ"ע והנה עיין יד יהודה סק"א שהאריך לדון שחצי מאכל בן דורסאי יאסר משום חצי שיעור אמנם כתב שכיון שהאיסור זה השלמה למאכל בן דורסאי ממילא לא שיך בזה חזי לאיצטרופי ע"ש אמנם הפמ"ג בפתיחה נקט שזה נאסר מדין חצי שיעור ולכן הוי איסור דאוריתא לגבי אכילה גם כן רק שאין בזה מלקות ע"ש

י"א] מבואר בגמ' שלגבי איסור בשר בחלב שיחול על נבילה או טריפה זה תלוי בנידון של איסור חל על איסור ולכן פסק הרמב"ם פ"ט ה"ו שאין איסור חל על איסור וע"ש שכתב הרמב"ם שזה לא איסור מוסיף והנה צ"ע למה שזה לא מוסיף מצד איסור הנאה ועיין תוס' ק"א. בד"ה כולל שכתבו שכה"ג זה רק בגדר איסור חמור ולא בגדר איסור מוסיף ועיין רמב"ם בפיה"מ כריתות פ"ג שכתב שם חידוש שכל שלא חל איסור אכילה ממילא לא חל איסור הנאה ובפשוטו הביאור כמבואר בשו"ת חת"ס סימן צ"ב שזה תלוי אחד בשני וכל שאין איסור אכילה אין הנאה ועיין חידושי הגרש"ש יבמות סימן ל"א סק"ז שביאר שכל המושג של מוסיף זה רק שגם אם לא יחול האיסור על האיסור אבל המוסיף יחול אבל במקום שעד כמה שלא יחול אז גם המוסיף לא יחול אז אדרבא אמרינן שאין איסור חל על איסור וממילא לא חל כלום אמנם הרמב"ן קי"ג: וקט"ז. נקט שחשיב איסור מוסיף ולכן להלכה חל איסור בשר בחלב על חלב ונבילה וטריפה וכן הוא ברשב"א קי"ג. ובתוה"ב ש"ג בית ד' ע"ש ועיין דגול מרבבה פ"ז א' שיש לסמוך על הרמב"ם שאין איסור הנאה אבל בשו"ת חת"ס סימן צ"ב כתב שיש להחמיר בזה שיש איסור הנאה

והנה עיין רעק"א [הובא ברמב"ם פרנקל בגליון] שהקשה הרי לגבי החלב אין סיבה שלא יחול איסור וא"כ הוי איסור כולל וע"ש שתירץ שתמיד החלב נאסר בגלל הבשר והבשר נאסר בגלל החלב שנכנס בו וא"כ באמת החלב שנכנס בו טעם בשר הוא באמת יאסר ורק הבשר שנכנס בו טעם חלב הוא לא יאסר דהינו שלא חשיב כולל כי זה שני חתיכות ולפ"ז באמת טעם הבשר שנכנס בחלב הוא כן נאסר מצד כולל אמנם בש"ת חת"ס סימן צ"ב בתחילתו הובא בחזו"א כ"ב סק"א כתב שכל האיסור על החלב אם חל איסור על הבשר אבל אם לא חל על הבשר לא חל על החלב ובחזו"א שם בביאור דברי הש"ך נקט שה"ה איפכא ובאמת שבראשונים ע"ז ל"ה לגבי הגמ' שמעמיד בבשר נבילה הקשו למה לא כתוב בשר בחלב ותירצו מצד שאין איסור חל על איסור והרי שם הנידון על החלב חזינן שזה גם סברא כלפי חלב ועיין חזו"א שדן שכיון שזה חל לגבי קוברו בין רשעים גמורים חזינן שיש כאן חפצא של איסור א"כ לכאורא לא שייך לומר שחשיב שלא חל איסור על אחד כלפי שעל השני לא יחול איסור אמנם בחידושי הגר"ח החדש ריש נדרים בסוף המכתב הוכיח מזה שלקוברו בין רשעים גמורים לא הכונה שחל איסור ורק כיון שיש את סיבת האיסור זה סיבה לקוברו בין רשעים גמורים

**בגדרי מראית העין הארכנו בסימנים**

**הרחקות של בשר וחלב**

**גמ' ק"ד: במשנה - ק"ה. אמר רב אידי, ק"ה: אמר רב נחמן**

**גמ' ק"ז: במשנה - ק"ח. במשנה**

**סימן פ"ח, פ"ט טור וב"י או"ח סימן קע"ג [חכ"א כלל מ'],צ"א ס"א – ס"ג, צ"ז ס"א**

**סימן פ"ט**

**א. שיטות הראשונים – עיין תוס' ק"ד: בד"ה עוף ק"ה: ועיין רא"ש ורמב"ן ורשב"א ועיין תוה"ב פ"ו. – פ"ז: בסופו ובבעל המאור**

**ב. האם מועיל לעיין ביום בגבינה אחרי בשר לר"ת – עיין מהרש"א ומהר"ם ועיין כו"פ סק"ה**

**ג. בהא דלרמב"ם לאחר בשר עוף צריך ו' שעות אבל לאחר גבינה לא צריך קינוח והדחה – יד יהודה סק"ג**

**ג,ב. האם לר"ת בעוף אחר גבינה צריך נטילת ידים – חידושי רעק"א והאריך בזה בראש יוסף**

**ד. בטעם איסור אכילת גבינה לאחר בשר - עיין טור ובנפק"מ שכתב ועיין פר"ח מה שהקשה על זה מהגמ' ומה שביאר היד יהודה סק"א ועיין רעק"א לגבי להחמיר שני הטעמים שלא באותה סעודה ועיין ט"ז סק"ד**

**ה. בטעם איסור גבינה לאחר שומן בשר – עיין ביאור הגר"א סקי"ד ובשו"ת הרשב"א סימן ש"ז ועיין מש"ז סק"א לגבי לעיסה לתינוק בשומן**

**ו. בהא דלתוס' העיקר שלא באותה סעודה – עיין כו"פ סק"ד וביד יהודה סק"ב האריך בזה**

**ז. בהא שאם זה לא באותה סעודה צריך שעה – עיין פר"ח סק"ו וביאור הגר"א סק"ו ועיין יד יהודה סק"ב בד"ה ונ"ל מה שהוכיח מהש"ך ביאור אחר ועיין כו"פ סק"ג**

**ח. האם בהמתנת שעה צריך קינוח והדחה – ש"ך סק"ז ובט"ז סק"ב ועיין מנחת יעקב ע"ו סק"ג וביד יהודה סק"ב באריכות ועיין מלא הרועים ק"ד: בתוס' ד"ה עוף ובמטה יהונתן ועיין לשון הר"ן לגבי מצא בשר בין שיניו, ויש לעיין בבשר לאחר גבינה בכמה שיעור כבר לא צריך קינוח והדחה וכן האם לרמ"א צריך קינוח והדחה לאחר עוף**

**ט. האם לאחר ו' שעות צריך גם שלא יהיה באותה סעודה – ש"ך סק"ה ועיין יד יהודה סק"ב בסופו**

**י. באוכל בכלי האם צריך הדחת הידים – עיין רש"ש ק"ג: [וע"ש לגבי שותה חלב האם צריך קינוח] ועיין באר היטב סק"ו מה שהביא מהפר"ח סק"כ ובפתחי תשובה סק"ד וביד יהודה הקצר סקל"ב ועיין לשון הרמ"א ס"ג [ועיין או"ה כלל מ' ס"ח]**

**י"א. בטעם איסור גבינה קשה – עיין ט"ז סק"ד וביד יהודה סק"ד ועיין בעל המאור דמשמע כט"ז**

**י"ב. בדין תבשיל בשר – עיין שו"ע ס"ג ובגליון רעק"א ובביאור הגר"א בביאור הכרעת הרמ"א ועיין רעק"א לענין תבשיל לאחר תבשיל ועיין יד יהודה בקצר כ"ז**

**י"ג. בשיעור המתנה לחולה – פתחי תשובה סק"ג ובחכמת אדם כלל מ' דין י"ג**

**י"ד. בדין קדירה שאינה נקיה ובליעות בכלים – עיין ש"ך סקי"ט ובבית מאיר שם ובפתחי תשובה סק"ז וביד יהודה בקצר כ"ט ועיין יד יהודה לענין אכילת בליעת חלב בחריף לאחר אכילת בשר [ועיין שו"ת הרשב"א מכ"י סימן נ"ו**

**ט"ו. בדין ספק האם עבר שש שעות – יד יהודה סק"א ועיין דרכי תשובה שהביא חולקים [הובא בבדי השלחן]**

**סימן פ"ט**

א] מבואר בגמ' ק"ה. דאכל בשר אסור לאכול אחרי זה גבינה ואכל גבינה מותר לאכול אחרי זה בשר ודעת הרי"ף וסיעתו שלאחר בשר אסור לאכול גבינה אפילו על ידי קינוח והדחת הפה ולפ"ז הא דמבואר בגמ' ק"ד: שצריך קינוח ונטילת ידים זה בבשר אחרי גבינה וכמבואר במעשה דר' יצחק שאכל בשר אחר גבינה ומבואר בגמ' שהיה צריך נטילת ידים ורק מחמת שזה היה ביום לא הוצרך לנטילת ידים והנה מבואר בגמ' שיש קולא מיוחדת בבשר עוף מבשר בהמה שלא צריך קינוח והדחת הפהודעת הרמב"ם שמדובר דוקא בגבינה ואחרי זה עוף אבל עוף ואחרי זה גבינה אסור כמו כל בשר ודעת הרמב"ן שבעוף אין את האיסור לאכול אחריו חלב וממילא הקולא שלא צריך קינוח והדחת הפה זה גם לאחר עוף והנה הגמ' שואלת מהבריתא של רב חמא שעוף וגבינה לא צריך קינוח והדחת הידיים שמשמע שבהמה צריך על ר' יצחק שלא קינח וקשה הרי אולי בעוף כי מדובר שאוכל קודם עוף והנה לדעת הרמב"ם א"ש דבהכרח מדובר שאכל קודם גבינה דאל"כ לא עוזר קינוח אבל לדעת הרמב"ן צ"ע מה קושית הגמ' ועיין תוס' שכתבו שהבריתא נקטה עוף וגבינה וודאי שההדגשה של עוף לדייק שבשר זה אחרת והרי אם זה בשר ואחרי זה גבינה בין כה זה אסור ובהכרח זה בא לדייק על גבינה ואחרי זה בשר וברמב"ן ביאר שאם גבינה ואחרי זה בשר מותר גם בבהמה הבריתא היתה צריכה להשמיע שזה חידוש יותר גדול עוד כתב הרמב"ן שלגבי נטילת ידים אין סברא לחלק מה אוכל קודם

ב] אמנם דעת ר"ת והבעל המאור וכן הביאו מההלכות גדולות שכל מה שהגמ' מחלקת שאסור גבינה אחרי בשר ומותר בשר אחר גבינה זה רק אם לא היה קינוח אבל אם קינוח מותר גם לאכול חלב אחרי בשר והנה דבר זה לגבי קינוח הפה אמנם לגבי נטילת ידיים הרי מבואר בגמ' שר' יצחק אכל גבינה ואחרי זה בשר והגמ' אומרת שצריך הדחת הידים דרק לגבי קינוח כיון שגבינה מתעכל מיד ולא נדבק בין השינים לכן לא צריך כלום אבל הדחת הידים צריך והנה הם נקטו שבעוף גם אם אוכל עוף קודם לא צריך קינוח והדחת הידים כפשטות הבריתא אמנם לכאורא היה מקום לבאר שגם לדבריהם הבריתא מדברת בגבינה ואחרי זה עוף אמנם דבר זה אינו נכון א. שלשון הבריתא משמע שהיה קודם עוף וכל מה שהראשונים דחקו שכיון שאסור לאכול כלל ודאי שאין זה כונת הבריתא אבל אם מותר לאכול זה לא שייך ב. שלגבי הדחת הידים אין סברא לחלק בין בשר לגבינה

והנה לדבריהם קשה שהגמ' בתחילה הבינה שר' יוחנן התיר אפילו בשר ואחרי זה גבינה ללא כלום הרי יש ברייתא שצריך קינוח ועיין רמב"ן שמשמע שאפשר לומר שב"ה כונתם מדיח ולא צריך מקנח ולכאורא כונתו הדחת הידים ור' יוחנן לא דיבר על הדחת הידים דביום באמת לא צריך להדיח אמנם עדין קשה מבריתא דאגרא דמבואר שלגבי קינוח יש הבדל בין עוף לבהמה וע"ש שכתב לבאר שבתחילה הבין שבא לומר שבסעודה אחרת לא צריך כלום אפילו אם זה מיד והגמ' שואלת מרב חסדא שודאי כונתו אפילו לאחר הסעודה דאל"כ כבר ב"ש אמרו שצריך קינוח והגמ' עונה שבאמת דיבר לאחר גבינה ובאמת כה"ג לא צריך קינוח אפילו באותה סעודה אמנם עיין רשב"א שהקשה עוד שהרי גם גבינה ואחרי זה בשר צריך הדחת הידים וא"כ איך אפשר לומר ולא כלום אמנם ברמב"ן משמע שיש לבאר שכונתו על קינוח הפה ולא דיבר על הדחת הידים דביום לא צריך הדחת הידים וצ"ע

והנה בלשון התוס' כתוב שכונת ר"ח שאכל גבינה מותר לאכול בשר ללא קינוח ונטילת ידים ועיין מהרש"א ומהר"ם שתמהו דהרי מפורש בר"ת שגם גבינה ואחרי זה בשר צריך נטילת ידים וכתבו שכונת התוס' שלא צריך את שניהם אבל נט"י באמת צריך ובכו"פ כתב לחדש שהכונה על ידי עיון דמבואר בגמ' שמועיל וזה רק בגבינה ואחרי זה בשר ולא בבשר ואחרי זה גבינה אמנם בראבי"ה מפורש לא כך

ג] והנה מבואר בגמ' ק"ה: דבין תבשיל תבשיל רשות ליטול ידים אבל בין תבשיל לגבינה חובה ור"ת ביאר שהכל מדובר בשני תבשילים אחד בשר ואחד גבינה דאל"כ מה ענין לנטילת ידים ולפ"ז מבואר ששני תבשילים אין דין הדחה וקינוח כלל אמנם בין תבשיל של בשר לגבינה שכאן אוכל גבינה ממש בזה הצריכו נטילת ידים כדין גבינה אחרי בשר והוכיח מלשון הגמ' שמותר גבינה אחרי בשר אמנם עיין רא"ש שדחה שדוקא כאן שהנידון על תבשיל של בשר ובזה התירו לאכול גבינה אחרי זה ואין זה ראיה לאחר בשר ממש אמנם הרי"ף מכח קושיא זו וכן תוס' בשם רבינו שמואל ביארו שהכונה גבינה שאכל לפני התבשיל אבל באמת אם אכל תבשיל בשר אסור לאכול אחרי זה גבינה והנה בפשוטו עד כמה שפשיטא להו מסברא שגם לאחר תבשיל בשר אסור לאכול גבינה ה"ה תבשיל של גבינה ולפ"ז בהכרח שכונת הבריתא ברישא כמו שביאר רבינו שמואל המובא בתוס' שהכונה בין תבשיל של בשר לבשר או חלב לחלב ומשום נקיות ע"ש

ג,ב] בהא דמבואר בגמ' שצריך קינוח והדחה דעת רש"י שזה בפיו וחידש עוד שצריך את שניהם אמנם עיין רשב"א שנקט לעיקר שמספיק אחד מהם ובר"ן וכן מבואר ברמב"ן שנקטו שהכונה הדחת הידים ולפ"ז וודאי הכונה שצריך את שניהם אבל בפה אם יש קינוח זה מספיק ועיין ב"י שדיק שכן הוא שיטת הרמב"ם שלא הזכיר כלל דין הדחת הפה והב"י נקט להחמיר כיון שזה דבר קל ומבואר מכל הסימן שבדבר שהוא קל לא אומרים ספק דרבנן לקולא וכן הוא בב"י לגבי ספק ברכות שכל שבקל יכול לברך על דבר אחר צריך לעשות כך

ד]בעיקר האיסור לאכול גבינה לאחר בשר עיין טור שכתב שיש בזה שני טעמים דברמב"ם מבואר וכן ברשב"א שזה מצד בשר שנשאר בין השינים וברש"י מבואר שזה מצד שבשר מוציא טעם עד לאחר זמן והנה בלשון רש"י מבואר שזה מצד שזה נדבק בפה ומשמע קצת שהכונה שיש שיכבה של שומן שנדבקת בפה אמנם הטור לא הביא לשון זה ומשמע מדבריו ומהפוסקים שהכונה שזה לא מתעכל מהר וממילא יש כל הזמן טעם של בשר בפיו ועיין טור שכתב נפק"מ אם מוצא בשר בין שיניו שלדעת הרמב"ם כבר אין לזה תורת בשר שלכן הצריכו שיעור בין סעודה לסעודה משא"כ לרש"י אין לנו מקור לחידוש זה אמנם עיין פר"ח שכתב שגם לדעת הרמב"ם יש לזה תורת בשר גם לאחר ו' שעות רק שלא חוששים שנשאר בשר לאחר ו' שעות ודייק דבר זה מהגמ' שמסתפק על בשר בין השינים ובהכרח מדובר לאחר ו' שעות דאל"כ בין כה צריך לחכות אמנם עיין יד יהודה סק"א שביאר שכונת הגמ' לשאול למה צריך לחכות ו' שעות הרי זה לא בשר ולזה ביאר לו שיש לזה שם בשר ועיין טור שכתב נפק"מ בלועס לתינוק שלטעם הרמב"ם צריך ו' שעות ולדעת רש"י לא צריך אמנם הש"ד סק"ב הביא מהאיסור והיתר דגם לרש"י עצם הלעיסה זה מספיק סיבה שימשך לו טעם בפיו ובפשוטו מזה מוכח שהטעם הוא מחמת מה שנדבק לשינים ולא מחמת העיכול שבמעיים

ובט"ז כתב נפק"מ לגבי גבינה קשה שאם מצד שנשאר טעם גם כאן זה שייך אבל אם מצד הבשר שבין השינים א"כ רק נתחדש שבשר חשיב בשר אבל גבינה לא חשיבה גבינה אמנם עיין תוה"ב הובא ביד יהודה סק"ד שכתב שזה לא ריבוי דוקא על בשר אלא על כל דבר ע"ש והנה מבואר ברמ"א שגם לאחר שומן צריך לחכות ועיין ביאור הגר"א שזה מצד השיטות שנשאר טעם בפה אמנם עיין שו"ת הרשב"א סימן ש"ז שכתב שהטעם בגלל שנשאר בשר בין השנים רק כיון שלא פלוג בין בשר לבשר לכן תמיד צריך קינוח והדחה

והנה הטור החמיר כשני השיטות ועיין יד יהודה סק"א שהקשה למה לא אמרינן ספק דרבנן לקולא ואפילו שבכל שיטה יש צד קולא וחומרא אבל יכול לבחור שיטה מסוימת ולנהוג כמוה לגמרי והנה לגבי פלג המנחה מבואר שאם זה לא באותו יום בדיעבד מותר לנהוג יום כך ויום כך וא"כ כאן יוכל להקל בשעת הדחק כשני השיטות וע"ש שכתב שזה דשיל"מ כי יכול לאכול המאכל לאחר שיעבור הזמן אמנם עיין דרכי תשובה שכתב לדון על פי הצל"ח שכיון שמפסיד מיד שלא יכול לאכול שום מאכל חלבי בזמן זה וללא זה יכול לאכול גם עכשיו וגם אחרי זה ממילא לא חשיב דשיל"מ דהינו שיש לדון האם דנים כאן על המאכלים שנאסרים או על הזמן שנאסר ועיקר דברי הצל"ח כבר הוכיחו מהראשונים דלא כדבריו ועיין יד יהודה שכתב לפ"ז להחמיר בספק אם עבר ו' שעות אמנם יש שדנו להקל מצד שיש עוד ספק אולי כמו השיטות שלא צריך ו' שעות

ה] מבואר בגמ' שאין לאכול באותה סעודה גבינה אחר בשר אבל בסעודה אחרת אפשר ודעת הרמב"ם שהכונה ו' שעות דהינו שכוונת הגמ' שאכל בסעודת הבוקר ורוצה לאכול בסעודת הערב ועיין ביאר הגר"א שדרך ת"ח לאכול בשעה שישית וצ"ל שגמר הסעודה בסוף השעה השישית ומשם עד הלילה זה ו' שעות אמנם עיין תוס' שכתבו שכל שגמר סעודתו אפילו אם אוכל סעודה אחרת מיד בכל אופן מותר ובטעם הדבר עיין יד יהודה סק"ב שהביא מהכו"פ סק"ד והתורת חיים שזה מצד שרבנן הסתפקו בהיכר שאסור לאכול בשר בחלב יחד וע"ש שהביא שהתורת חיים תמה דא"כ שגם בשר לאחר גבינה שיאסר לאכול באותה סעודה וביאר היד יהודה שכל מה שצריך היכר כיון שנשאר טעם בשר או בשר בין השינים ממילא זה נראה לאנשים שאוכל בשר וחלב יחד וצריך היכר אבל לאחר גבינה שלא נשאר טעם או גבינה בין השינים ממילא זה לא נראה לאנשים ואין סיבה להצריך היכר והנה עיין כו"פ שלהבנה זו גם אם מברך בכונה לצורך לאכול גבינה לאחר הסעודה כיון שיש כן היכר אין סיבה לאסור ותמה על הט"ז שכתב להחמיר בזה אמנם בלשון התוס"ר מפורש שכל ההיתר רק בנמלך ומשמע שמראש לברך כדי לאכול אחרי זה גבינה אסור אמנם עיין יד יהודה סק"ב שכתב שמלשון התוס' מבואר שאין זה הטעם אלא שכתבו שלא פלוג רבנן דהיינו שכיון שדרך האדם שלאחר סעודת בשר לא אוכל גבינה אלא בסעודה אחרת לכן תיקנו שכל שזה לא אותה סעודה אין איסור דלפי הרגיל לא יאכל עד שיגיע זמן סעודה אחרת שאז כבר אין חשש של בשר בין השנים או טעם שבפיו אמנם הוסיפו התוס' שכיון שצורת התקנה היה שלא לאכול באותה סעודה ממילא גם אם יאכל מיד לאחר גמר הסעודה זה מותר ובזה א"ש דברי התוס"ר שאם מראש מפסיק הבשר כדי לאכול הגבינה אפילו שיש כאן היכר אבל זה חשיב כאותה סעודה ומה שהרמ"א הביא מנהג להתיר זה מצד שגם כה"ג כל שבירך וסילק הדברים ועורך השולחן מחדש חשיב כסעודה נפרדת

ו]והנה מבואר בראשונים שזה ודאי שבשהה שיעור שהיה דהינו ו' שעות לא צריך קינוח והדחה ולכן העמידו את הדין של ב"ש וב"ה על בשר אחרי גבינה וכן מוכרח לראשונים שבקינח והדיח לא צריך שהיה כלל דבהכרח שהדין שהיה נאמר על מקרה שלא קינח והדיח אמנם לתוס' ששיעור שהיה זה מסעודה לסעודה הנה זה ודאי שאם חיכה הזמן הרגיל מסעודה לסעודה לכאורא ודאי לא צריך קינוח והדחה כיון שזה יסוד הדין שיעור שהיה ובפרט לר"ת שעל זה הוא נאמר אמנם גם אם נימא שבאותה סעודה לא עוזר קינוח אבל מה שמסעודה לסעודה לא החמירו ודאי שפשטות הגמ' שאז כבר אין בשר אמנם במקום שרוצה לאכול מיד לאחר הסעודה בזה כיון שכל ההיתר מצד לא פלוג רבנן יש מקום לומר שכל זה לגבי החיוב שהיה שהצריכו אבל עדין יש תקנה של קינוח והדחה וכל שלא היה מציאות שזה סיבה לתחליף לשיעור שהיה אין סיבה להתיר ועוד שזה לא גרע מבשר אחרי גבינה ולכאורא נראה פשוט שלשיטות שמועיל גם בבשר קינוח והדחה א"כ אין כאן תקנה של שהיה אלא רק קולא ובזה ודאי לא יועיל אם אוכל מיד אחרי ללא קינוח והדחה וכל מה שיש לדון לשיטות שיש חיוב של שהיה ובזה מתקים כל הדין אולי באמת אין דין יותר מזה אמנם לא מסתבר כך

והנה הרמ"א כתב להקל כשיטות שכל שזה לא באותה סעודה מותר והוסיף שהמנהג לחכות שעה אמנם הצריך קינוח והדחה ועיין ט"ז שנקט שזה אפילו לאחר שעה דבפשוטו שעה זה מצד הזוהר שלא לאכול תוך אותה שעה כמבואר בגר"א אמנם בש"ך נקט שרק אם אוכל תוך אותה שעה צריך קנוח והדחה אבל לאחר שעה לא צריך דהינו שנקט שהמנהג של שעה מטרתו שאז לא צריך קינוח והדחה וצ"ע מקורו ועיין יד יהודה סק"ב בד"ה ונ"ל שהביא שבסימנים של התורת חטאת הצריך מפורש קינוח והדחה גם בשעה שעה וכדעת הט"ז ויתכן הביאור כנ"ל וביותר דיתכן שלחומרא צריך לחוש לשיטת ר"ת שגם בבשר מועיל קינוח והדחה ולשיטתו ביארנו שמסתבר שלא יועיל מה שזה לא אותה סעודה כיון שזה לא חיוב המתנה א"כ יתכן שלכן תמיד צריך קינוח וביד יהודה ביאר שלא סומכים על השיטות שהעיקר שזה לא אותה סעודה אלא בצירוף שיטת ר"ת ולכן צריך גם קינוח והדחה ע"ש

והנה עיין לשון הר"ן דאם מצא בשר בין השינים לאחר הסעודה לא צריך לחכות שש שעות מאז אבל צריך קינוח והדחה והנה לשונו שמצא סמוך לסעודה הרי מפורש שאפילו שעד שאוכל עובר ארבע שעות בכל אופן צריך קינוח והדחה לפני שאוכל אמנם דבר זה צ"ע שתמיד שרבנן אמרו לחכות מסעודה לסעודה הניחא לרש"י שזה מצד הטעם שבפיו א"כ יתכן שהבשר שבין השינים הולך מיד אבל לראשונים שזה מצד הבשר שבן השינים א"כ לכאורא הסיבה דעד שש שעות כבר לא ישאר בשר בין השינים ובטור ביאר שאז זה מאבד שם בשר א"כ כה"ג אין סיבה שיצטרכו קינוח והדחה וצ"ע ובריטב"א כתב דין זה במצא כשבא לאכול הסעודה ויתכן שרק כה"ג צריך קינוח

והנה נפק"מ בכל זה באכל גבינה שצריך קינוח והדחה ויש לדון בכמה זמן אם זה יעבור לא יצטרכו קינוח והדחה והנה לאחר שש שעות ודאי שלא צריך יותר שזה לא גרע מבשר אמנם תוך ו' שעות לא מצאנו מקור להקל בזה אמנם לדעת הש"ך ביותר משעה זה מועיל שגם לא יצטרכו קינוח אמנם יתכן שכל זה בביאור השיטה שמסעודה לסעודה מספיק והביאור כנ"ל שכל שעבר שעה זה תחילת עיכול כמבואר בפלתי או טעם אחר שזה מספיק אבל להלכה שצריך ו' שעות בהכרח שזה נשאר עד ו' שעות אמנם אין ללמוד מבשר ששם לא מועיל קינוח לגבינה שמועיל קינוח שבזה ודאי השיעור יותר קטן ומשמעות הר"ן הנ"ל להחמיר בזה וצ"ע בזה

ז] בהא דמבואר ברמב"ם שצריך לחכות שש שעות עיין פר"ח הובא בגליון מהרש"א שכתב לחדש שעיקר המכוון לחכות מסעודת הבוקר לערב וגם בימות החורף שזה פחות אמנם עיין שיורי ברכה לבעל הברכי יוסף שאין המנהג כן והרמב"ם הרי לא הזכיר כלל מסעודה לסעודה אלא רק ו' שעות ומה שכתב כמו שש שעות יש שדיקו שמספיק בערך שש שעות אמנם אין זה דיוק כלל ועיין רמב"ם פ"ה מחו"מ הי"ב ובפט"ט ממאכ"א הי"ז שגם כתב לשון זה ושם הכונה בדוקא ועיין פתחי תשובה

ח] עיין ש"ך סק"ה שהביא מהמהרש"ל שגם אם עבר שש שעות אבל לא בירך חשיב אותה סעודה וזה אסור ועיין יד יהודה סק"ב בסופו שלכאורא שלראשונים שהשיעור ו' שעות אין מקור שיש עוד הלכה שלא יהיה אותה סעודה והרי הרמב"ם לא הזכיר כלל שזה לא באותה סעודה וע"ש שכתב שצריך לחוש לשיטות שכל שזה לא אותה סעודה מותר שלשיטתם צורת התקנה היתה שלא יהיה אותה סעודה ובזה מסתבר שזה גם סברא לחומרא ע"ש

ט] עיין רש"ש תחילת פרקין שכתב שלאחר שתית חלב לא צריך רק הדחה ולא קינוח אמנם באיסור והיתר כלל מ' דין ח' כתב שגם בחלב צריך קינוח ויתכן שזה מצד לא פלוג או שיש ענין בקינוח להעביר הטעם שבפה וכן עיין רש"ש שכל ששתה חלב לא צריך הדחת הידים כיון שזה בכלי וכן כתב הפר"ח לגבי אכילת גבינה במזלג או שאם אוכל הבשר במזלג שלא צריך לקנח ידיו מהגבינה וכן משמעות הרמ"א בס"ג אמנם באיסור והיתר הנ"ל מפורש שגם כה"ג צריך הדחה ויתכן מצד שחוששים שנגע בידיו ולאו אדעתיה וכמו לענין נט"י לסעודה וכן יתכן שזה מצד לא פלוג ועיין שפ"ד כ' שהחמיר בזה והיד יהודה בקצר סקל"ב הביא המחלוקת ובשיורי ברכה כתב שהמנהג להחמיר בזה ולכאורא סתימת הפוסקים להחמיר בזה

י] עיין רעק"א בגליון שדן שבלועס לתינוק כל מה שמחמירים זה רק שלא לאכול באותה סעודה אבל בזה אפשר להקל מסעודה לסעודה גם אם לא עברו שש שעות אמנם עיין מש"ז סק"א שכתב שאם לועס שומן בשר לתינוק שגם כה"ג ראוי להחמיר שש שעות דהינו שהיה מקום לומר שכאן ממ"נ מותר שמצד טעם אין כאן טעם ומצד לבין השינים לא נשאר בין השינים אמנם כיון שהרשב"א כתב לא פלוג גם על לעיסה שיך לא פלוג ומבואר שהחמיר שש שעות והנה יש לעיין מגבינה קשה דמבואר שצריך להמתין שש שעות והרי לט"ז אין זה אסור אלא מצד שטעמה נשאר וליד יהודה רק מצד בין השינים ומבואר שמחמירים כל טעם אפילו לגבי שש שעות ולכאורא כיון שיש צד חומרא בכל טעם לכן לא הקילו בזה כלל כדין ספק דרבנן לקולא

י"א] עיין בחידושי הרא"ה שהקשה על הרמב"ם שלגבי עוף החמיר שאין לאכול אחריו בשר עד ו' שעות אמנם לענין גבינה ואחרי זה בשר הקיל שלא צריך קינוח והדחת הפה ומה סברא לחלק בזה וכן תמה ביד יהודה סק"ג והיה מקום לבאר שבגבינה לא נשאר בין השינים כלל ורק מצד הטעם צריך קינוח והדחה ולכן לגבי עוף לא החמירו אבל לגבי בשר עוף שנשאר ממש בשר בין השינים חמיר אמנם עיין תוה"ב שכתב מפורש שבגבינה צריך קינוח מצד גבינה שנשאר בין השינים וגם החמיר כרמב"ם בעוף וצ"ל שבעוף מה שנשאר בין השינים זה הרבה יותר חשש מגבינה ולכן לגבי הבשר לא הקילו ולגבי הגבינה שזה פחות חשש הקילו

י"ב] עיין רמ"א שכתב שיש מחמירים לחכות לאחר גבינה קשה כמו לאחר בשר ויש מקילין וטוב להחמיר ועיין ט"ז שהביא מהאיסור והיתר שזה רק מדת חסידות מצד שנקט שגבינה שבין השינים לא התחדש שזה נקרא גבינה אמנם עיין ט"ז שכתב שלשיטות שזה מצד שהטעם מושך יתכן שגם כאן יש לאסור ועין יד יהודה סק"ד שכתב שבאיסור והיתר מבואר שכל האיסור של מושך הטעם שממילא זה כמו הבשר שבין השינים אבל כאן שגבינה שבין השינים זה לא סיבה לאסור ה"ה הטעם שבפה אמנם עיין יד יהודה שהביא שברשב"א מפורש שגבינה גם יש לה שם גבינה בין השינים שריבוי הגמ' הוא על כל דבר ולפ"ז כתב לדון שאדרבא אין בזה המשכת טעם ורק מצד שזה נשאר בין השינים צריך לאסור והנה בגבינה צהובה היום בפשוטו אין זה קשה כל כך שזה בכלל דברי הרמ"א אמנם גם אם נימא שזה קשה אבל זה ודאי שאין לה טעם חזק שנשאר הרבה זמן ולפ"ז במאכל הקרוי פיצה ששם זה התרכך וודאי שזה לא נתקע בין השינים אין סיבה להחמיר כלל ובפרט אם זה לא באותה סעודה והנידון לגבי עוף

י"ג] בענין הפסק בין תבשיל לתבשיל הנה שיטת הרא"ש כר"ת שמשמעות הגמ' שגם לאחר תבשיל בשר מותר לאכול גבינה ורק שצריך הדחת הידים דהינו שכאן לא צריך להפסיק מסעודה לסעודה ורק צריך הדחת הידים ובפשוטו צריך גם קינוח והדחת הפה אמנם בין תבשיל בשר לתבשיל גבינה לא צריך הדחת הידים ולא קינוח הדחת הפה ועיין או"ז סימן ת"ס שכתב שזה כמו נ"ט בר נ"ט דהינו שכיון ששניהם זה רק טעם בשר בחלב בזה כל שלא אוכל ביחד ממש רבנן לא החמירו אמנם דעת רבינו שמואל שהובא בתוס' שסוגין הכונה שהיה גבינה ואחרי זה תבשיל בשר וכה"ג צריך הדחת הידים ובפשוטו ה"ה קינוח והדחת הפה ואם יהיה קודם תבשיל בשר צריך לחכות שש שעות כדין בשר גמור וכן נראה ברי"ף

אמנם עיין רמ"א שכתב שאכל תבשיל בשר ואחרי זה אוכל תבשיל גבינה צריך הדחת הידים והגר"א ביאר שזה כרבינו שמואל ולפ"ז הכונה דוקא בשר אחרי חלב אמנם הגרעק"א דייק שלא צריך קינוח והדחת הפה דהינו שבאמת כאן לא צריך שש שעות ורק שלגבי הידים זה סיבה להחמיר ועיין דרכי משה שהביא שיטה שכונת הגמ' לתבשיל של גבינה וכה"ג ודאי נדבק בידים ולכן צריך הדחה ואפילו ביום והנה הרמ"א כתב שנהגו להחמיר שלא לאכול גבינה אחר תבשיל בשר ועיין רעק"א שכתב לדייק שתבשיל חלב אחרי תבשיל בשר מותר על ידי קינוח הידים וכן סתם החכמת אדם אמנם הגרעק"א והיד יהודה הביאו מהמנחת יעקב בשם המהרש"ל שנהגו גם כה"ג להחמיר לחכות שש שעות וכן משמע בגר"א כוונת הרמ"א שכתב שהחמירו כרבינו שמואל ועיין רעק"א שהביא עוד מהתורת חטאת שבתבשיל גבינה לאחר בשר צריך גם קינוח והדחה ובתבשיל בשר לאחר חלב מספיק הדחת הידים ועיין יד יהודה שביאר שבתבשיל בשר לאחר גבינה כין שיש שיטות שלא צריך כלום לכן בזה צירף את שיטת ר"ת שבבשר לאחר גבינה לא צריך כלום ובגבינה ואחרי זה בשר צריך קינוח והדחה

י"ד]עיין בב"י שהביא מהזוהר שאין לאכול בשר וגבינה באותה שעה ובאותה סעודה ועיין ביאור הגר"א שביאר שזה המקור למנהג שלא באותה סעודה לא אוכלים אלא א"כ הפסיק שעה ולפ"ז גם לאחר גבינה צריך לחכות שעה וכן הוא בפר"ח אלא שכתב שדבר זה הוא רק בבשר בהמה ולא בבשר עוף אמנם יש שנהגו לחכות חצי שעה שלשון שעה חדא הכונה זמן מה עיין יד אפרים סימן ר"מ שביאר כן לשון הזוהר לגבי להניק לאחר מצות עונה ומדברי המג"א והט"ז סימן תצ"ד לגבי שבועות משמע שלא נהגו להחמיר לחכות לאחר חלב אלא רק לעשות קינוח והדחה ושם מדובר על בשר בקר וכן סתם המ"ב שם

ט"ו] השו"ע כתב שדבר שנתבשל בקדירת בשר מותר לאכול לאחרי זה גבינה ועיין ש"ך שתמה בזה הרי השו"ע פסק שנ"ט בר נ"ט מותר אפילו דרך בישול וא"כ אפילו אם גבינה ממש מותר לאכול ועיין יד יהודה שכתב שמצאנו הרבה פעמים שהשו"ע כותב דבר שנפק"מ לשיטות שלא פסק כמותם ובבית מאיר והגרעק"א כתבו שהכונה שבישל דבר חריף בקדירת בשר שאת זה אסור לאכול אם גבינה ובכל אופן בזה כיון שזה רק בליעת כלים לא גזרו שיחשב בשר שצריך לחכות ממנו שש שעות ושיצטרכו קינוח והדחה ועיקר הדבר מפרש בשו"ת הרשב"א מכ"י בסימן נ"ו שגם לרב שנ"ט בר נ"ט מותר אבל לא צריך לחכות שש שעות וצ"ל שזה גרע מטעם בשר שנכנס ישר לאוכל שזה תבשיל של בשר שכתב הרמ"א שצריך שש שעות ועיין ש"ך שכתב לחדש עוד שגם אם נשאר קצת בשר בקדירה בכל אופן לא צריך לחכות שש שעות ועיין יד יהודה שביאר שגדר הדבר שכיון שלא עירבו בכונה כה"ג לא חשיב תבשיל בשר שיצטרכו ו' שעות אבל אם יערבו בכונה וודאי שצריך ו' שעות ע"ש דהעמיד כוונת הש"ך באין שישים אמנם עיין פתי תשובה שהביא מהאחרונים שאם אין שישים וודאי שצריך לחכות שש שעות וכן נקט הבית מאיר והיד יהודה שם רק שכתב שבזה יש לסמוך על טעימת ישראל

ט"ז] ועיין יד יהודה שהביא לדון אם אכל בשר גמור האם מותר אחרי זה לאכול דבר שנתבשל בקדירה של חלב שכאן זה נידון לא מצד המתנה של בליעה אלא שיש כאן אכילה יחד של טעם חלב אם בשר ומשמע מדבריו שזה ודאי מותר ומצד שכיון שלהרבה שיטות נ"ט בר נ"ט זה היתר אפילו דרך בישול ממילא לגבי המתנה ודאי אפשר להקל אמנם בבישל דבר חריף בקדירה של חלב בזה הביא שהפמ"ג החמיר אפילו באינו בן יומו וכתב שם שבקדירה שאינה בן יומו יש להקל כיון שלהרבה דעות אין בזה חורפיה משויה לשבח ממילא כאן אפשר להקל מצד שיש מקום לומר שעל טעם של גבינה לא אסרו לאוכלו לאחר בשר וכדחזינן לשיטת ר"ת שחמור גבינה לאחר תבשיל בשר מתבשיל גבינה לאחר תבשיל בשר וכן פסק הרמ"א וצ"ע בכל זה

י"ז] עיין שו"ע ס"ד דמבואר א. שבאכל גבינה על השולחן ורוצה לאכול בשר צריך להחליף המפה וכן איפכא ב. שאם אכל לחם בסעודה של חלב אין לאכול הלחם בסעודה של בשר [ויתכן שזה רק בלחם שבוצעים ממנו בזמן האכילה והידים מלוכלכות ויש לעיין בזמנינו שאוכלים אם סכו"ם האם גם צריך להחמיר בזה ועיין אגרות משה סימן ל"ח] ג. שאם חותך בסכין בשר אין לחתוך בו גבינה וכן איפכא והוסיף עוד שגם אם הסכין שחותך בשר אין לחתוך לחם לאוכלו אם חלב ועיין ט"ז שאם עושה קינוח מותר לחתוך לחם ואם עושה נעיצה בקרקע אפשר אפילו גבינה אמנם הש"ך כתב שגם על ידי נעיצה לכתחילה לא חותכים בו גבינה והמנהג ליחד סכין לבשר וסכין לחלב והפר"ח כתב ליחד סכין מיוחד לפרוה וכן המנהג היום

**סימן פ"ח**

**א. בטעם האיסור למסקנא העלאה בבשר עוף – עיין מש"ז א' ובכו"פ וביד יהודה סק"א וע"ש נפק"מ תוך שש שעות המובא בפמ"ג מש"ז ב' [ועיין לח"מ פ"ט ה"כ]**

**ב. בדין איסור העלאה בשאר איסורים – עיין יד יהודה סק"ב שהאריך ובמה שהביא מהרמב"ן לישב קושית הש"ך ועיין פרי תואר לגבי פירות ערלה שלא מינכר איסורם ודבריו נסתרים מהרמב"ן הנ"ל**

**ג. בדין אוכל יחידי – חכ"א כלל מ' סי"א [ ויש לדון האם מועיל היכר ועיקר הנידון שאין כאן דיעות המבואר בגמ' שבת י"ג. הובא כאן בביאור הגר"א, ודן בזה ביבין דעת]**

**ד. בדין היכר האם צריך להיות גבוה – יד יהודה סק"ה [וע"ש בגדר שני מפות ועיין בזה בתוה"ב הקצר פ"ה: ובהגהות מרדכי בשבת סימן תנ"ב]**

**ה. באוכל הנמצא במרחק האם יש איסור העלאה – פתחי תשובה סק"ג ועיין חיי אדם ק"כ ס"ג לגבי חמץ בפסח ועיין או"ז סימן תס"ב וביד יהודה בקצר סק"ז**

**ו. בבשר בחלב דרבנן [כגון חלב שחוטה] האם יש איסור העלאה כמו בעוף – ט"ז צ"ח סק"ה בסופו ועיין חת"ס סימן ע"ג בסופו**

**ז. האם שונאים זה את זה חשיב אין מכירין - יד יהודה סק"ג ובקצר ה'**

**סימן פ"ח**

א] מבואר במשנה שיש איסור העלאה של עוף אם גבינה על השולחן והנה הגמ' בתחילה דנה שזה רק מצד שעוף אם חלב זה דאוריתא דאל"כ זה גזירה לגזירה והגמ' מוכיחה מחלת חו"ל שנאכלת על השלחן ולא גזרו העלאה והגמ' דוחה דשם זה בחו"ל שלא מצוי חלת א"י וביאר רש"י שכה"ג לא שייך לומר שגוזרים העלאה של חלת חו"ל אטו א"י ורק אטו שיאכל את החלת חו"ל אבל כאן הגזירה העלאה של עוף אטו בהמה ושם הוא יבוא לאכול והגמ' אחרי זה שואלת על רב יוסף שלא גוזרים גזירה לגזירה הרי גם אם עוף זה דאוריתא אבל אכילתו זה דרבנן והגמ' עונה שמא יעלה באילפס רותח וצ"ל שמה שעכשיו זה לא רותח חשיב כולא חדא גזירה והנה אנן קי"ל שעוף זה דרבנן ובכל אופן אסור העלאה ובפשוטו לפ"ז הביאור כמבואר ברש"י שזה גזירה אטו העלאת בהמה אמנם עיין ברמב"ם פ"ט ה"כ שכתב שזה גזירה אטו אכילת בשר עוף וכן הוא בלשון הר"ן ועיין לח"מ שכתב שהרמב"ם חולק על רש"י אלא שס"ל שבחד מקום גוזרים אחד אטו השני ובאמת זה שמא יאכל ואם הוא יאכל עוף הוא יבוא לאכול בהמה

והנה יש לדון האם לדידן שגוזרים גזירה לגזירה ולכן אפילו שבשר עוף זה דרבנן בכל אופן גוזרים העלאה אטו אכילה האם עדין צריך לסברא של שמא יעלה באילפס רותח או שגם ללא זה אלא שאם יאכל בשר בחלב לא מבושל יבוא לאכול גם בשר מבושל ועיין רשב"א בחידושים וכן הוא בתוה"ב פ"ה: בקצר ובארוך שזה רק מצד שמא יעלה באלפס רותח דהינו שכל מה שכולא חדא גזירה זה כי בהעלאה יכול להגיע לצד דאוריתא אמנם ברמב"ם זה לא הוזכר ועיין כו"פ שכתב לדון שהרמב"ם למד שלמסקנא שגוזרים גזירה לגזירה גם לא צריך את השמא יעלה באילפס רותח והנה עיין מש"ז סק"ב שכתב מהבית יעקב שמי שאכל בשר לא ישב לאכול אצל מי שאכל חלב כל זמן שלא עבר שש שעות ועיין יד יהודה סק"א שכתב שלרשב"א שכל הגזירה זה מצד שמא יעלה באילפס רותח זה רק שייך אם יש כרגע בשר וחלב על השולחן ואין כאן שום מקום לגזירה ורק לכו"פ הנ"ל יש מקום לדון ובפשוטו כבר כתבו האחרונים שאין לנו לגזור אלא מה שכתבו בגמ' ובמשנה מבואר שרק העלאה בשולחן אחד בזמן האכילה אסור

ב]והנה עיין בדי השולחן שהביא מהחדרי דעה להסתפק האם בשר אם חלב שחוטה שכל האיסור הוא דרבנן גם בזה יש הגזירה של העלאה אטו אכילה ובפשוטו זה כמו בשר עוף דמבואר שיש איסור בהעלאה אמנם עיין ט"ז סימן צ"ח סק"ה שכתב שאפילו דמבואר שאם התערב איסור ולא יודעים אם היה שישים אם זה מין במינו כיון שזה רק מדרבנן זה בטל אבל אם זה בשר עוף הוא דרבנן חמור וזה לא בטל והביא ראיה מהא דיש בזה איסור העלאה ועיין חת"ס סימן ע"ג דכתב דמבואר בדבריו דבאמת בסתם דרבנן לא היו גוזרים העלאה אטו אכילה ורק בשר עוף זה חומרא מיוחדת וכתב שבמי חלב או חלב שחוטה באמת אין איסור העלאה ככל איסור דרבנן שלא גוזרים גזירה לגזירה וע"ש שביאר דבר זה על פי הרמב"ם שזה גזירה מיוחדת שיטעו שכוונת התורה רק גדי אמנם כבר הבאינו דברשב"א מבואר זה גזירה אטו ולפ"ז אין שום מקור לחלק ביניהם וכן לשונות הראשונים בסוגין שמצאנו מקומות שכולא חדא גזירה ואדרבא יתכן שהגזירה של בשר עוף היא יותר קלה שרק בזה ב"ש התירו העלאה ולא בחלת א"י וכן מצאנו בגמ' שלא צריך קינוח והדחה כיון שזה דרבנן

ושמעתי לדון דבצל שנחתך בסכין חלבי אפילו אינו בן יומו שאסור לאוכלו בבשר יהיה אסור גם להעלותו באותה סעודה בשלחן אחד והנה עיין פתחי תשובה צ"ה סק"ד דיש אחרונים שהדין של דבר חריף זה דרבנן אמנם יתכן שזה רק באינו בן יומו ולפ"ז יש לדון שזה כמו בשר שחוטה אמנם למה שנתבאר מסתימת הראשונים לאסור גם כאן אסור אמנם כאן זה עדיף דלרשב"א שכל הגזירה מצד שמא יעלה באילפס רותח א"כ כאן שגם באלפס רותח אין בזה דרבנן לא גזרו אמנם לכו"פ שלמסקנא לא צריך להגיע לאלפס רותח זה לא סיבה להתיר אמנם בפשוטו הדין של דבר חריף זה דאוריתא וצ"ע שלא הזהירו בזה

ב,ב]עיין כנה"ג סימן פ"ט שנקט שיש איסור מראית עין שעובר על איסור העלאה ולכן אסור גם להעלות חלב אשה אם בשר כי חושבים שזה חלב בהמה ועובר איסור העלאה אמנם הבאינו כבר דברשב"א ח"ג סימן רנ"ז מדויק שאם בשר עוף בחלב היה נאסר משום מראית העין לא היה בזה איסור העלאה דהינו שאיסור העלאה הוא איסור קל ועל זה אין איסור מראית העין אמנם עדין צ"ב למה אין כאן איסור בעצם שמא יאכל ויעבור על איסור מראית העין ולדעת הרשב"א שכל הגזירה רק מצד שיש כאן צד דאוריתא של בישול א"ש שאם זה רק נידון מדרבנן זה לא סיבה לאסור אבל אם נימא שלמסקנת הגמ' העלאה אטו אכילה זה מצד עצמו א"כ יש מקום לומר שזה בכל איסור דרבנן אמנם מצאנו שלגבי חלת חו"ל לא גזרו וחזינן שבאיסור דרבנן קל לא גזרו ולפ"ז ודאי שדבר האסור מצד מנהג אין איסור העלאה כגון קטניות בפסח וצ"ע הכללים בזה

ג] מבואר בגמ' שיש איסור העלאה שמא יבוא לאוכלם יחד ועיין ש"ך סק"ב שהביא מהר"ן [ל"ב. מדפי הרי"ף] שכתב שמבואר בגמ' שגוי יכול לאכול יין נסך ושאר איסורים אם הישראל על שולחן אחד ולא חוששים שיאכל ממנו וביאר שדוקא בשר בחלב שאדם לא בודל מזה משא"כ איסורי מאכלות שאדם בודל מהם שתמיד הם אסורים ועיין ש"ך שהביא מהרא"ש שביאר שמודר הנאה מותר לאכול אם חברו על השולחן אחד מצד שהם שונאים זה את זה ומבואר שללא זה אסור [וביד יהודה הביא מהרשב"א בנדרים מ"א: שביאר שנדר זה דבר חמור ולכן מותר לאכול בשולחן אחד] וביאר דשם כיון שזה אסור רק מצד נדרו חשיב כבשר בחלב [וצ"ע הרי זה אסור עליו תמיד ומה זה שונה מחלה] והקשה עוד מחמץ דמבואר ברשב"א שאסור ותירץ ששם הרי אפילו לא עוזר היכר מצד שחוששים לכל שהוא שודאי יפול מהעכו"ם אמנם באורחות חיים מבואר שאין איסור שם רק מצד שהם מכירים זה את זה [ובאמת שגם מפורש בשו"ת הרשב"א שאסר מצד מכירים ואחרי זה הוסיף שאסור מצד כל שהוא ולכן גם ללא מכירים] וחידש הש"ך שבלחם זה חמיר ותמיד אסור כי על הלחם יחיה האדם והוכיח מהגמ' שבחלה אסור לאכול בשולחן אחד עכ"ד ולפ"ז אם עשה מהחלה תבשיל יהיה מותר לאכול בשולחן אחד והנה עיין יד יהודה שהביא מהמנחת יעקב שכתב שחמץ זה נחשב לא בדילי אנשי מיניה כמבואר בגמ' בפסחים ולפ"ז לא קשה קושית הש"ך ומה שהקשה מחלה ע"ש שהביא מהרמב"ן בע"ז שכתב שכיון שלכל הכהנים מותר חשיב לא בדילי אינשי משא"כ בדבר שאסור לכל ישראל והנה עיין פרי תואר שכתב שדבר שלא ניכר איסורו אסור לאכול אם העכו"ם כגון פירות ערלה או סתם אם זה על השולחן אמנם ברמב"ן בחלה רואים לא כך אלא כיון שידוע שזה אסור ממילא הוא נזהר ולא חוששים שיטעה שזה היתר [ועיין הגהות אשר"י פ"ק דבפסחים שהביא מהראבי"ה שיין נסך נחשב לא בדיל אנשי מיניה וזה כמו חמץ שצריך מחיצה וצ"ע הרי זה תמיד אסור ואולי כיון שזה יין רגיל וכפרי תואר הנ"ל]

ד] והנה יש לדון באוכל בשר על השולחן והעכו"ם אוכל גבינה של איסור האם יש כאן הגזירה שמא יאכל או שכיון שזה איסור שבדילי מיניה א"כ אין סיבה לאסור ועיין יבין דעת שהביא מהגמ' בפסחים ו. שחמץ בפסח צריך מחיצה אבל אם זה גם הקדש כיון שבדיל מיניה לא צריך מחיצה ולא אומרים שיש בזה גם דין חמץ רגיל ובזה תיקנו מחיצה אלא כיון שזה גם הקדש ובדילי ממלא לא צריך מחיצה וה"ה אצלינו ע"ש

ה] מבואר בגמ' שכל האיסור רק במכירים זה את זה ומבואר בגמ' ששני אחים אפילו אם מקפידים זה על זה אבל לא פלוג רבנן היש"ש נקט שזה רק באחים שלא מצוי שמקפידים אבל בסתם בני אדם זה לא כך אמנם האחרונים חלקו שבכל בני אדם זה כך אמנם יתכן שצריך רמת היכרות שזה סיבה שאחד יאכל מהשני ועיין יד יהודה סק"ג שהביא מהמנחת יעקב שאם שונאים זה את זה מותר כמו שכתב הרא"ש לגבי מודר הנאה ועיין יד יהודה שדן שכיון שהם מכירים ונהיו שונאים בזה ודאי שיש לא פלוג וכמו באחים שמקפידים שזה לא עוזר ומה שבנדר מותר ששם כל סיבת האיסור מצד הנדר וממילא זה שונאים ולפ"ז כתב שבמודר הנאה ואחד בשר ואחד חלב באמת יהיה אסור ע"ש

ו] מבואר בגמ' שכל האיסור רק כעין תפיסה אחת ועיין תוס' שהביאו פירוש שהכוונה אותה גובה ולא אם יש הבדל גובה ביניהם דהיינו שיש היכר והביאו עוד פירוש שהכונה שבתחילה הגמ' הבינה שהם מתפרנסים יחד והגמ' דוחה שמספיק שמכירים זה את זה ולפ"ז לא הוזכר כאן שמועיל היכר ומבואר בראשונים שלפ"ז באמת לא מועיל היכר אמנם עיין ביאור הגר"א שציין לגמ' שבת י"ג. דמבואר שמועיל שינוי אם דיעות לגבי בשר בחלב וכן נפסק להלכה לגבי אשתו נדה והנה עיין חכמת אדם סי"א וכן הוא בפר"ח שכתב שהאיסור אכילה על שולחן אחד זה לא דוקא אם אדם אוכל עמו אלא ה"ה אם הוא אוכל לבדו אסור שיהיה על השולחן חלב [וכן מפורש בגמ' בשבת י"ג. שמשמעות המשנה אינו עולה זה כשהוא לבד] והנה סתימת הדברים שגם שם מועיל היכר ויש להעיר דבגמ' הרי בשבת מבואר שצריך דיעות אמנם אין זה מוכרח דהגמ' רק אומרת שדיעות לבד זה לא עוזר אבל שינוי יתכן שעוזר גם ללא דעות ועיין יבין דעת שנקט להחמיר בזה והנה הגרעק"א הביא מספר גן המלך [בסוף שו"ת גינת ורדים] אות ע"א שלא מועיל שומר לגבי בשר בחלב וביאר שכיון שצריך להשגיח כל הזמן בזה לא מועיל שומר אמנם עיין יבין דעת שכאן שיש שינוי רק שהוא אוכל לבד בזה יועיל שומר בשביל המבואר בגמ' שיש דיעות אמנם לכאורא אין זה מוכרח דיתכן שכל הסברא של הדיעות זה שהם אוכלים יחד ודעתם על האכילה ולא סתם מישהו מהצד

ז] מבואר ברשב"א שאכילה במפה נפרדת מועיל מצד היכר אמנם במרדכי בשבת נקט שלא מועיל היכר וכתב שבכל אופן אם זה מפה נפרדת מותר דזה לא נחשב שאוכלים יחד על אותו שולחן וצ"ב מה הסברא שכה"ג לא יהיה את הגזירה והנה יש בזה נפק"מ במקום שאין זה שינוי מה שכל אחד אוכל על מפה נפרדת כגון בעשירים שכך דרך אכילתם ועיין ברכי יוסף שכתב שגם אם ההיכר היה לפני שהתחילו לאכול אבל בכל אופן כל שזה משונה יכולים לקבוע שזה ההיכר ויש לעיין האם אפשר להשתמש אם אותו היכר לצורך בשר בחלב ולצורך אשתו נדה ומסתבר שמועיל כיון שקבע שזה זכרון לשניהם

ח] עיין יש"ש שחידש שבשולחן גדול שאדם לא מגיע לחברו אין כאן החשש שאחד יאכל מהשני הובא בפתחי תשובה סק"ג ועיין חיי אדם כלל ק"כ ס"ג לגבי אכילה אם העכו"ם בשלחן אחד שזה אפילו גדול מאוד מצד שלא פלוג רבנן ומשמע שחלק על זה ואולי חמץ בפסח שאני ועיין יד יהודה בקצר סק"ז שהביא מהאו"ז סימן תס"ב שביאר הגמ' כעין תפיסה אחת שקרובים זה לזה וע"ש שגם אם זה לא הכונה בגמ' אלא הכונה כפירוש השני של תוס' אבל יתכן שרק בזמנם שאכלו בשולחן קטן יש חשש אבל שולחנות שלנו גדולים זה אחרת ועיין יד יהודה שאם יש מרחק בזה ודאי מבואר שנקט שיש בזה סברא להתיר כמהרש"ל

והנה הט"ז הביא מהאיסור והיתר שההיכר צריך להיות גבוה ומקורו שהרי הראשונים ביארו שהמקור להיכר מהלשון כעין תפיסה אחת שהכונה שאין גובה ביניהם ומבואר שההיכר מדין גובה ועין יד יהודה שהקשה מדין מפה שזה לא גבוה וכתב דשם זה מצד שזה לא נחשב בשולחן אחד אמנם ברשב"א מפורש שזה מדין היכר וכן בראשונים לא הוזכר תנאי שזה יהיה גבוה אלא שיהיה היכר ובהלכות נדה לא הוזכר כלל שצריך שיהיה גבוה אמנם אם נימא שכאן המקור מסוגין רק מצד הלשון תפיסה ושם המקור מהסוגיא שם יתכן שזה לא אותו גדר וצ"ע ובפשוטו זה שיטת יחיד שצריך שיהיה גבוה והחכמת אדם לא העתיקו גם כאן לגבי בשר בחלב ובפשוטו לכתחילה ראוי להחמיר בזה אמנם בשעת הדחק יש להקל בזה

]מבואר בגמ' שגבינה שנגעה בבשר צריך הדחה ודנו הפוסקים האם זה מעכב והט"ז כתב שזה רק לכתחילה אמנם הבינת אדם סימן ל"ט הכריע שזה גם בדיעבד רק שאם זה בישול מסתמא יש שישים עוד מבואר בגמ'' שאסור להניח שזה יגע שמא ישכח להדיח והנה כתב הרמ"א שכלי שהשתמש בו איסור אסור להניח בו היתר וצריך הדחה והקשה בדרכי משה מהא דמבואר בארחות חיים שכלי שבלע איסור מותר להניח בו תבלין יבש עוד הקשה דבכלי שנשתמש חמץ מותר להשתמש בו מצה קר וכתב לחלק בין בלע קר לבלע בח עוד כתב לחלק בין אםהדיחו אותו טוב או לא הדיחו אותו טוב עוד כתב לחלק בין אם מניח בו דבר אם לחלוחית או דבר ללא לחלוחית וברמ"א החמיר שרק אם בלע בצונן וכן רק אם משתמש בדבר שאין בו לחלוחית מותר אמנם הש"ך עצמו חלק וכתב שלא משנה איך זה בלע רק שאם הדיח היטב מותר להשתמ שבצונן מה שרוצה ואם לא הדח יש לחוש שנשאר על פניו

**בדין אין לשין עיסה בחלב [צ"ז ס"א]**

**עיין מהרי"ט ח"ב סימן י"ח כמה חידושי דינים**

**א. האם האיסור רק בפת – מנחת יעקב כלל ס סק"ג ועיין יד יהודה סק"ו ועיין רמב"ן ע"ז ס"ו: ד"ה וא"ת ובר"ן בחולין [ל"ב. מדפי הרי"ף בסוגיא דריחא מילתא] בד"ה ועוד**

**ב. האם בלש בשוגג נאסר הפת – פתחי תשובה בשם הפמ"ג ועיין בלשון המאירי בפסחים שאסור מצד קנס ועיין יד יהודה סק"ג**

**ג. בנידון הט"ז סק"א – עיין יד יהודה סק"א וסק"ז ובחוות דעת סק"א**

**ד. האם שינוי עוזר לגבי למכור לשוק – עיין חוו"ד ובמהרי"ט הנ"ל ועיין שם ובחכמת אדם האם גם לגבי דבר שבביתו חוששים לאורחים**

**ה. האם הגזירה גם לגבי חשש אכילה לאחר בשר – שו"ת מהרי"ט הנ"ל ועיין יד יהודה סק"ו מה שהוכיח מהמהר"ם**

**ו. האם לאחר אפיה זה נאסר – יד יהודה צ"ז סק"ג ועיין בינת אדם כלל נ' שכה"ג מועיל לעשות סימן אחרי זה ויתכן שכל דבריהם בשוגג**

**ז. האם מועיל מה שדעתו לעשות שינוי לאחר אפיה – עיין פלתי בשם זקינו ובחידושי חת"ס ב"מ צ"א: ד"ה מהו ובגליון מהרש"א לגבי שינוי במקצת הפת ועיין זר זהב על האיסור והיתר כלל מ' לגבי מתי חל האיסור**

**ח. האם מותר לבטל חלב בצורה שיש שישים על מנת שלא לאוכלו אם בשר – צמח צדק סימן פ' ובמהרי"ט הנ"ל ועיין נחלת צבי מה שדן בזה**

**ח. ביש שישים נגד החלב האם הפת נאסר – כו"פ סק"א ופמ"ג וחכ"א ועיין יד יהודה סק"ז בביאור המהרי"ט וכן עיין בבית מאיר**

**ט. בפת שחל עליו איסור מה שיעור ביטולו – יד יהודה סק"ד ה'**

**י. האם עכו"ם שלש עיסה יש איסור לקנות ממנו מרובה – יד יהודה בקצר סק"ז וע"ש ובפרי תואר בעושה על מנת למכור לעכו"ם האם זה מותר**

**י"א. האם מותר לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחילה על דעת שלא לאוכלו אם בשר – פר"ח סק"ד ובית מאיר אסרו ובמ"ז סק"ד נקט להקל**

**י"ב. האם בעושה נ"ט בר נ"ט בנצלו יש לאסור הפת בדיעבד – מש"ז הנ"ל ועיין עוד סימן צ"ה מש"ז סק"ז**

**י"ג. בדין פת שנגע בבשר האם חל האיסור דסוגין – עיין שפ"ד צ"א סק"ד וביד יהודה סק"ט**

**בדין עיסה שלשה בחלב [צ"ז ס"א]**

א]מבואר בגמ' פסחים שאין לשין את העיסה בחלב ואם לש הפת אסורה עוד מבואר בגמ' שאין טשין את התנור באליה ואם טש כל הפת שאופה שם אסור ומבואר בגמ' לטך"ו. שאם עושה כעין תורא זה מותר וברש"י ביאר שהכוונה שעושה כמות קטנה וברי"ף ורמב"ם ביארו שהכוונה שאם עשה שינוי מותר והנה בעיקר הדין המבואר שאם לש כל הפת אסורה יש לעיין האם זה מצד שכיון שיש חשש שאנשים יכשלו ויאכלו דבר זה אם בשר לכן זה אסור או שזה מצד קנס שכיון שמדרבנן אסור לעשות בכזו צורה לכן אסרו ועיין מאירי בפסחים שכתב שקונסים אותו שמא יבוא לאוכלו אם בשר דהינו שזה צירף של שני הטעמים יחד והנה עיין שפ"ד שדן האם בלא ידע שאסור או בשאר שוגג האם זה נאסר וכתב שסתימת הדברים שגם כה"ג זה נאסר והנה הפלתי הביא מזקינו שאפשר לחלקו לקצת אנשים וממילא יש לכל אחד דבר מועט וזה מותר וכן אפשר לעשות עליו שינוי וזה מותר אמנם עיין חוות דעת שכיון שזה כבר חתיכה דאיסורא זה לא חוזר נהיה מותר דהינו שיש כאן איסור מדבנן שחל על הפת ולא רק שיש כאן איסור מצד החשש אמנם יתכן שמצד החשש אסרו דבר זה וצ"ב מה החילוק בין אם עושה לפני זה שלא אסרו וצ"ל שלא שיך איסור מצד החשש אמנם עיין בינת אדם כלל נ' שכתב לחלק שאם עירב בידים קודם אפיה כה"ג חל איסור על הדבר ולא יועיל שיחלקו להרבה אנשים או יעשה בו היכר אבל אם זב שומן בתנור דהינו שלא עשה שום מעשה בידים כה"ג לא חל האיסור על הפת רק שיש כאן החשש שמא יאכלנו אם בשר ולכן צריך לחלקו או לעשות בו שינוי ועיין יד יהודה סק"ג שנקט שגם אם פשע והניח לחם ליד פשטידא וזב לשם נאסר אבל אם לאחר אפיתו נפל על זה חלב בזה אין הקנס לאסור אלא רק שצריך לאכול בצורה שאין חשש שיאכלו אם בשר כגון שיחלק או על ידי היכר ולכאורא מה דמשמע שאם יפול קודם אפיה זה אסור מצד שיכול לאפות בצורה שך היתר כגון על ידי שינוי או מעט ועיין לקמן ועיין זר זהב על האיסור והיתר כלל מ' שהאריך בגדר האיסור

והנה באחרונים משמע שנקטו שגם בנתערב חלב שלא בגרמתו נאסר הפת אמנם באמרי בינה סימן י"ג דן שלא אסרו כה"ג אמנם לכאורא אם זה קודם אפיה כיון שיול לאפות בהיתר יש כאן איסור על האפיה

ב] בעיקר האיסור המבואר בסוגין עיין מנחת יעקב כלל ס' סק"ג שהקשה בכל צנון שחתכו בסכין וכדו' למה בחלב מותר לאוכלו ואין את הגזירה דסוגין וע"ש שכתב שלא מסתבר שזה דוקא אם זה דבר ועט וע"ש שכתב שרק בלחם שהדרך לעשותו בצורה שזה ראוי לחלב ולבשר לכן יש הגזירה אבל דבר שהדרך לעשותו לחלב או בשר אין את הגזירה ולכן כתב שרק בלחם יש את הגזירה אמנם הביא מהצמח צדק שגם ביין יש הגזירה וביאר שגם שם זה דבר שהדרך שהוא מחזיק להרבה זמן ועושים אותו ראוי לשניהם והנה היד יהודה סק"ו הביא מהמהר"ם שנקט לגבי ביצים שהיה בהם שומן שזה גם בכלל הגזירה ורק אם זה דבר מועט זה מותר ואולי שם זה היה דבר שהדרך לעשותו בצורה שזה ראוי לחלב ובשר אבל בעיקר הסברא משמע באחרונים שדבר שדרך עשיתו לפעמים אם חלב או בשר שזה לא בכלל הגזירה אלא שצ"ע למה לגבי פשטידא הוצרכו שזה ניכר ולא שודאי יש צורת עשיה של פשטידא אם חלב או בשר ועיין דרכי תשובה סקכ"ב ובעיקר הנידון האם זה רק בפת עיין רמב"ן ע"ז ס"וף בד"ה וא"ת שהאיסור בפת מצד שאדם אופה ממנו הרבה והדרך לאוכלו לפעמים אם פת ולפעמים אם חלב ע"ש

ג] מבואר בגמ' שתור שטשו באליה רבה בר בר חנא אסר הלחם שנאפה שם עיין פלתי סק"א שמשמע שגם ביש שישים אסור וכן שלא מועיל טעימה אמנם האחרונים נקטו שזה ודאי שאם יש שישים אין בזה איסור שלא אסרו אלא אם המצב בלחם או בעיסה שיש בה איסור אכיתו אם חלב ובעיקר הסוגיא דשם עיין מהרי"ט שכתב שבמקרה זה שיש מקום אסור גרע וצ"ב כוונתו ובחוו"ד ביאר שבפת שיש בקעים לא יודעים לאיפה זה התפשט וביד יהודה סק"ז ביאר שכיון שזה מתפשט בכדי קליפה ושם אין שישים ממילא כל הפת אסור ובבית מאיר כתב שהרי גם אם יש שישים יש כאן ביטול איסור לכתחילה ולכן כל שיאפה בסתמא זה יאסר ע"ש

ד] עיין ט"ז שכתב שאם יש מדוכה שהדרך לדוך בה גם לצורך חלב ובלעה בשר כה"ג אסור לדוך בה כלל שמא ידוך בה לצורך חלב דהינו שמצד הגזירה של לחם שיכול לצאת טעות נקט שיש גם איסור על מדוכה שאם נתיר לדוך בה יכול לצאת מכשול ועיין חוות דעת דמה שבקדירה שנהית בשר לא מצאנו חשש זה דשם לאחר שזה אינו בן יומו כבר אין כאן בשר משא"כ כאן שזה עומד לדוך דברים חריפים אמנם עיין אחרונים שחלקו עליו ומצאנו בזה כמה טעמים המנחת יעקב כתב שכיון שתבלין תמיד הדרך שלפעמים זה בשר או חלב מילא זה לא בכל הגזירה ועל דרך זה בפר"ח אלא שדן שגם ביחס למדוכה אין סיבה לאסור כי כיון שהדרך ליחד גם כאן שקרה מקרה שונה אין זה בכלל הגזירה והיד יהודה סק"א דן שאפילו אם חל איסור השתמשות במדוכה אבל אם כבר השתמש כיון שבדבר שדך אין סיבת גזירה אין בזה איסור אמנם כתב שאם נימא שבתנור נאסר גם אם יש שישים מוכח שכל שאסרו לאפות בתנור זה סברא לאסור הפת אמנם עיין לעיל שיש לבאר הגמ' מטעמים אחרים

ה] מבואר ברי"ף שמועיל שינוי באפיה ובפשוטו מבואר שלא חל האיסור עד האפיה ועיין זר זהב שעד גמר האפיה אפשר לעשות שינוי ולכן כתב החוו"ד שלאחר האפיה שחל איסור לא מועיל שינוי ועיין חת"ס ב"מ צ"א: שגם בדעתו לעשות שינוי לאחר האפיה זה לא עוזר כי זה כבר נאסר אמנם היה מקום לדון שכל שדעתו מתחילה לעשות שינוי זה לא נאסר וגם אם דעתו לעשות שינוי לאחר אפיה וכל שאין דעתו לעשות שינוי זה נאסר כבר בלישה ועין גליון מהרש"א שדן בעשית סימן לאחר האפיה ורק דן שכיון שזה על מקצת הפת זה לא מועיל אבל משמע שכיון שהיה דעתו מראש לעשות סימן זה עוזר והנה כתבו האחרונים שאם בדעתו מראש לחלק לבני אדם זה מותר אמנם שם לא חשיב אפיה באיסור אלא כאילו מראש עשה רק מעט

ו]עיין יד יהודה בקצר סק"ז שכתב שאם עכו"ם עשה פת מרובה מותר לקנות ממנו קצת דהינו שלא חל אצל עכו"ם האיסור הנ"ל אמנם אסור לקנות כמות מרובה כי יש כאן את טעם הגזירה ומסתבר שגם אם קנה זה לא נאסר וכמו בעשה קצת ליומו ואחרי זה נשאר לו שלא מסתבר שזה נאסר וכן בנפל חלב על הלחם לאחר האפיה אין כאן החלות איסור כמבואר ביד יהודה אבל צריך לדאוג שלא יגע מכשול וכן נפק"מ באפה קצת ונשתייר שוודאי לא חל איסור אמנם צריך לחלקו לאחרים או לעשות בו שינוי כדי שלא יכשלו בו באיסור

ז] עיין יד יהודה סק"ד שהביא מהלבושי שרד שנקט שפת שנילוש בחלב חשיב איסור מחמת עצמו ולכן זה דבר חשוב וזה לא מתבטל אמנם היד יהודה חלק עליו שכל האיסור מצד התערובת חלב ולכן לא חשיב דבר חשוב ובפשוטו זה מתבטל בשישים אמנם ע"ש סק"ה שכיון שזה רק מחמת קנס וזה לא איסור בעצם ולכן לגבי לאכולו אם חלב זה מתבטל ברוב ע"ש

ח] עיין צמח צדק שנקט שזה ודאי אסור לערב חלב במים אפילו אם יהיה שישים כנגדו כדי לבשלו בבשר וחשיב ביטול איסור לכתחילה וכן נקטו האחרונים בכמה דוכתי והוסיף שגם אסור לעשות עיסה אם חלב אפילו שיש שישים כיון שאין מבטלין איסור לכתחילה דהינו שמדרבנן לגבי הלחם תמיד חשיב שזה עומד להאכל בבשר וממילא מה שמערב חלב חשיב ביטול איסור לכתחילה אמנם המהרי"ט ח"ב סימן י"ח התיר וביאר הנחלת צבי וכן היד יהודה אם יעשה על מנת לאכולו אם בשר זה יאסר וכן אם יעשה סתמא כיון שזה עומד להאכל אם בשר אסור אבל אם יעשה על דעת לאוכלו אם חלב כיון שגם אם יאכל אם שר אין כאן איסור בזה לא גזרו אמנם דעת הצ"צ שכיון שזה דרבנן אסרו ללושו אם חלב מצד שחשיב שעומד לאוכלו בבשר ממילא תמיד זה נחשב כמבטל איסור חלב לכתחילה על מנת לאוכלו בבשר

ט]עיין ש"ך צ"ז סק"ב שבספק זב האיסור והיתר כתב דהוי כס"ס ספק אם זב וגם אם זב ספק האם יאכלנו אם חלב אמנם הרמ"א חלק וביאר הש"ך מצד שכיון שהדרך לאוכלו אם בשר לא חשיב ס"ס וצ"ב הרי אוכלים אם חלב בדיוק כמו אם בשר ועיין גליון מהרש"א שכתב לדון שכיון שחז"ל אסרו הפת בתורת ודאי א"כ כל שזב זה וודאי איסור ובדעת האיסור והיתר צ"ל שכל יסוד האיסור מצד שיש כאן דבר שהעמיד דבר שיש בו חלב לאוכלו אם בשר ולכן כל ששיך לדון כאן ס"ס דהינו שהמצב שהעמיד את הפשטידא זה רק ס"ס לא חשיב שהוא העמיד וממילא אין כאן סיבה לאסור

י]בעיקר הדין שינוי המוזכר בראשונים עיין מהרי"ט שהעמיד שיש בזה מחלוקת ראשונים שבטור מבואר שכל שעשה שינוי שמזכיר לו זה מספיק אמנם בלשון הרשב"א מבואר שצריך שינוי דמי שרואה את זה יש לו סיבה לדון למה יש כאן שינוי וע"ש שמכח זה דן במקום שמנהג העיר לעשות צורה מסוימת ללחם בשר אבל עדין יש חשש מפני אורחים שבאים לעיר ולכן זה לא מועיל ועיין חוות דעת שנקט שעיקר הדין שינוי זה מצד בני ביתו ולא מצד חשש אורחים ורק בדבר שנעשה למכור לציבור יש חיסרון זה אמנם החכמת אדם נקט שתמיד צריך שינוי בעצם שגם אורחים יראו בזה שינוי ולפי דבריו שינוי שרק מצד מנהג העיר לא עוזר גם לאדם בביתו ובמהרי"ט משמע כחוו"ד

י"א] עיין רש"י שביאר שיסוד ההיתר של כעין תורא שזה קצת ובלשון רש"י משמע שהכונה שזה לסעודה אחת וכן העתיק השו"ע אמנם בשערי דורא נקט שכל שזה ליומו זה מותר ולכן התיר חלות שנעשות לשבת או בשבועות אם חלב מצד שזה דבר מועט ועיין שפ"ד סק"א שנקט כנ"ל ובחכמת אדם כתב שכל הקולא של יומו זה רק סברא בשבת או יו"ט ולא בשאר ימים ע"ש ויתכן שיש כאן צירוף של שני סברות שזה שינוי וליום אחד וצ"ב ובב"ח משמע שכיון שזה נעשה לכל השבת ובסעודה שלישית הדרך לאכול חלב זה סיבה לאסור וכן הוא ביד יהודה ע"ש

י"ב] עיין מהרי"ט שכתב שדבר שיש בו חלב אבל אין דרך אכילתו אלא בקינוח סעודה שאין חשש שיבאו לאוכלו אם בשר בזה לא גזרו מצד שמא יאכלו אותו בסעודת בשר ועיין יד יהודה סק"ו שהוכיח מתשובות מהר"ם לא כך

י"ג] עיין מש"ז סק"ד שנקט שאפילו שאסור לעשות נ"ט בר נ"ט לכתחילה אבל אם עושה לחם על דעת לאוכלו אם בשר בזה הוא לא נאסר אמנם הבית מאיר והפר"ח נקטו שזה גם בכלל האיסור שכיון שמסתבר שיאכל אם חלב חשיב כאילו עשאו מראש לאוכלו אם חלב ויש כאן האיסור דנ"ט בר נ"ט לכתחילה והפרמ"ג סימ צ"ה כתב שזה נאסר אמנם הפר"ח כתב שהדין של עשית נ"ט בר נ"ט לכתחילה זה לא סיבה לאסור והנה הראשונים דנו על הגמ' בפסחים בתנור שטשו באליה שאסור לאפות שם לחם הרי זה נ"ט בר נ"ט והוכיחו או שנצלו אסור או שהיה שמנוית על פניו וצ"ע אולי האיסור מצד שאין עושים נ"ט בר נ"ט לכתחילה ועיין יד יהודה סימן צ"ה שתמה בזה ובפשוטו מוכח לפחות שזה לא סיבה לאסור ומשמעות הגמ' שזה גם אוסר וכן ביאר בבית מאיר סוף סימן צ"ז בכוונת הגמ' וצ"ע

והנה הפמ"ג דן לגבי ניצלו ובפשוטו לצד שזה אסור וודאי יש כאן הגזירה דרבנן של אין לשין העיסה בחלב ולצד שזה מותר וכל הנידון מצד שעושה לכתחיהל עיין לעיל ואנן שקי"ל להחמיר מספק בנצלו אבל בדיעבד מותר א"כ כאן כל שכבר עשה זה נחשב בדיעבד

י"ד] עיין סימן צ"א ס"ג שלחם שנגע בבשר או בחלב אסור לאוכלו אם הדבר השני ועיין פמ"ג ויד יהודה שהקשו למה שזה לא יאסר לגמרי כדין לשון בחלב וכתב היד יהודה שמדובר בדבר מועט אמנם היה מקום לדון שכאן שזה שירים של סעודה סתמא דמילתא אדם מברר האם זה נגע בבשר או בחלב ולכן איסור כמו דבר שלפעמים זה חלב ולפעמים זה בשר

ט"ו] בעיקר הנידון לאפות פשטידא אם בשר יחד אם לחם בתנור הש"ך נקט שגם אם זב לא עד הפת בכל אופן זה אסור אמנם היד יהודה ביאר שרק אם זה הגיע עד הפת נאסר הפת והנה עיין אבן העוזר ובחוות דעת שדנו שלכאורא אם זה רק נבלע בתנור זה נ"ט בר נ"ט ואין סיבה לאסור הפת וביד יהודה נקט שממילא זה סברא שיכול לכתחילה לאפות ולא צריך לחוש לדין שאין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה כיון שזה לא ודאי שיהיה בליעה אמנם באחרונים משמע שלכתחילה אסור אמנם לגבי בדיעבד לכאורא למה שיאסר אם לא שנימא שבעושה נ"ט בר נ"ט לכתחילה זה סיבה לאסור בדיעבד אמנם החוו"ד ביאר הש"ך שאוסר מצד שכאן שזה בכח אחד לא חשיב נ"ט בר נ"ט ע"ש

ט"ז] עיין בגמ' פסחים ע"ו: שפת שאפאה אם הצלי בתנור אסור לאוכלה בכותח ועיין תוס' ל. שהקשו למה שהפת לא תאסר כדין פת שלשה בבשר ותירצו שכיון שזה רק ריחא בזה לא גזרו דהיינו שריחא זה רק דרבנן אמנם הרמב"ן הוכיח מזה כרי"ף שהגמ' למ"ד ריחא לאו מילתא ובכל אופן בבשר בחלב זה אסור

**יבמות פ"ב. אמר ר' יוחנן – פ"ב: תנן וכן הראשונים רמב"ן רשב"א ריטב"א שם**

**פסחים מ"ד. איתיביה שני קדרות – והאי**

**פסחים ט: שני צבורין – י. ספק על**

**כתובות כ"ז. א"ר אידי – בעי רב אשי**

**תרומות פ"ז מ"ה**

**תרומות פ"ד מ"ח – מי"ג**

**מקואות פ"ב מ"ג**

**תוה"ב ב"ד ש"ב מתחילתו - כ"ד.**

**סימן קי"א**

**סוגיא דשאני אומר [א]**

**סימן קי"א ס"א – ס"ו**

**א. בדין שני קדירות ונפילה אחת – תוד"ה משום ובתוס"ר שם ועיין בתוה"ב ישוב אחר ועיין שערי יושר ש"ב פי"א בביאור הסברות**

**ב. בביאור קושית הגמ' ממקוה – עיין רש"י, וברשב"א בד"ה ואולי נאמר, ובריטב"א בד"ה סבר**

**ג. בשיטת הרשב"א שלר' יוחנן צריך חצי חצי גם לר' יוחנן – עיין פר"ח סק"ה ובכרו"פ סק"ד מה שהקשו מהגמ' בפסחים ועיין חוו"ד סק"ב מה שישב בזה ועיין יד יהודה סק"ח ישוב אחר וצ"ב לדבריו דימוי הגמ' בפסחים**

**ד. האם לר"ל צריך ריבוי מצד שצריך הכרעת רוב – חוו"ד סק"ב ועיין יד יהודה צ"ח סקכ"ג בד"ה וראיתי**

**ה. בביאור סברת הרשב"א למה צריך שאני אומר ולא מקילים מדין סד"ר ובגדר הדין שאני אומר – עיין יד יהודה סק"ו י"ב סוף ד"ה היו ועיין רעק"א פסחים י. בד"ה טובים ועיין שפ"ד סקי"א מה שנסתפק בזה**

**ו. בגדר דין שאני אומר האם זה מדין סד"ר לקולא – עיין שערי יושר ש"ג פי"ב בד"ה ונראה לענ"ד ועיין שפ"ד סק"ב וביד יהודה לגבי דשיל"מ ועיין לעיל אות ה'**

**ז. בהא דבשני קדירות ושיעורים דרבנן לא חשיב נתגלגל מדאוריתא לדרבנן – עיין ש"ך בכללי ס"ס סי"ט ובביאור הפמ"ג ובתוה"ש על הכללי הש"ך הקצר ועיין ט"ז סק"א בסופו וביד יהודה סק"ה ד"ה עוד**

**ח. ביאור הרשב"א שגם בשני בני אדם אסור – עיין ש"ך שהקשה מהגמ' בפסחים ועיין נקו"ה ובחוו"ד סק"ט מה שישבו בזה ועיין עוד מהלך ביד יהודה סקי"ב ועיין באריכות חזו"א סימן ל"ט**

**ט. בביאור ראיית הרשב"א בתוה"ב משני מדוכות שיש דין סד"ר ושזה לא מדין שאני אומר – עיין בית מאיר וביד יהודה סק"ו**

**י. בדין קדירה אחת ושני חתיכות האם צריך דוקא חצי חצי – ש"ך סק"ו ועיין בית מאיר באריכות שדן למה לא נימא מה חזית ביחס לחתיכה הנשארת וביד יהודה סק"ד**

**י"א. האם גם לגבי ביטול של יבש צריך לדין צירוף – עיין היטב בש"ך ובחוו"ד סק"ו' ז' ועיין יד יהודה סק"כ ועיין בינת אדם שער הקבוע סימן ד' ובבית מאיר ריש שער הקבוע ובשו"ת הגר"ז סי"ח ובשערי יושר ש"ג פ"ו**

**י"ב. בדין נתערב חד בחד האם יש שאני אומר – עיין ש"ך סק"ד ו' ועיין יד יהודה ובחזו"א סימן קל"ז סק"ג ד"ה ש"ך הראשון והשני**

### סוגיא דשאני אומר

א]מבואר בגמ' שבשני קופות אחת חולין ואחת תרומה שנפלו לתוך שני קופות אחת חולין אחת תרומה אין להתיר אלא מצד דין שאני אומר וזה רק מועיל במקום שאין נידון של איסור דאוריתא אבל במקום שהנידון שיש איסור דאוריתא וודאי שלא עוזר שאני אומר והנה צ"ב למה שלא נעמיד על החזקה שהקופה של היתר נשארה בהיתרה ועיין שערי יושר ש"ב פי"א שביאר בזה שני סברות או שמה שמספק אסור לאכול התערובת מצד שאולי זה איסור לא חשיב שינוי בחתיכה המותרת עוד ביאר שהחזקה זה רק סיבה שעל ההיתר לא יחול איסור אבל עד כמה שיש כאן ספק על חתיכה אחת שאולי היא חתיכת האיסור א"כ לגבי חתיכה זו אין חזקה ואין לומר שמכח חזקה ההיתר של המותרות נכריע שלא נפל כאן איסור דדין חזקה לא פושט ספקות אחרים

והנה עיין תוס' כאן שהקשו למה הגמ' לא העמידה את המחלוקת ר"י ור"ל על המשנה בתרומות בשני קדירות ונפל תרומה ולא יודעים לאיפה נפל ועיין רשב"א בתוה"ב שתירץ שבמקרה של הבריתא זה יותר חידוש שגם כאן שצריך שני שאני אומר מותר דהינו שודאי שגם במשנה זה עם כללי שאני אומר רק שיש כאן יותר חידוש אמנם בתוס' ביבמות מבואר שבמשנה יש לדון מצד חזקה דהינו שכיון שיש כאן ספק האם נפל כלל יש כאן חזקה דהינו שאם ודאי נפל והשאלה מה נפל בזה לא שיך חזקה וככל הסברות לעיל אמנם כאן שהנידון האם נפל יש כאן חזקה שלא היה נפילה ובפשוטו זה לא מצד חזקת דין אלא זה חזקה של המציאות ועיין בסוגיא דספק כבוש דהבאינו דבפשוטו מבואר דבר זה בגמ' נדה ד: שיש חזקה על מבוי שלא הגיע לשם שרץ דהינו חזקה שלא הגיע דבר למקום זה ועיין תוס"ר שזה סברא גם כלפי דאוריתא וכאן גם ר"ל מודה שלא צריך רביה [ולפ"ז גם בשניהם היתר בשני בני אדם שלא באו להישאל בבת אחת זה מותר] ועיין מהרש"א פסחים י. שנקט לגבי בית בדוק שיש לזה חזקה ואם יש בית בדוק וספק מה נכנס שייך להעמיד על החזקה אבל אם ודאי נכנס ולא יודעים מה נכנס לא שייך להעמיד על החזקה ובחידושי רעק"א ט. הוכיח מתוס' שתמיד נחשב שיש חזקה ובפשוטו הביאור דכאן יש חזקת דין שזה נשאר כבית בדוק ואין זה דומה לתערובת שיש הסברא הנ"ל שיש כאן חתיכה שיש עליה ספק הא זה איסור או היתר

והנה להלכה בשו"ע מבואר שגם כה"ג צריך להגיע לדין שאני אומר וכן הביא הר"ש מהירושלמי שגם בזה נחלקו ר"י ור"ל והיה מקום לדון שאין חזקה שלא קרה מקרה אלא רק שלא היה שינוי ונפילה של דבר זה לא שינוי אמנם זה נגד הגמ' בנדה אמנם יש שדנו שעצם זה שנפל באחד המקומות זה ריעותא בחזקה ועיין חזו"א יור"ד סימן ל"א סק"ב וטהרות סימן ג' סקי"א שזה רק חומרא דרבנן לדון דבר זה כריעותא ועיין חזו"א אבן העזר סימן פ' סקכ"ה שכתב שלא נתברר הגדרים מתי רבנן החמירו לדון שיש ריעותא בחזקה ומתי לא

ב] הגמ' שואלת ממקוה דחזינן שצריך רוב דהינו שנקטה הגמ' שלר' יוחנן צריך להתיר במקוה אפילו בחצי חצי וצ"ע שכל סברת ר' יוחנן להתיר מצד שאני אומר אבל כאן אין שאני אומר ועיין רש"י שכתב שבאמת הגמ' סברא שטעם ההיתר לא בגלל שאני אומר אלא שכל שיש חצי איסור וחצי היתר מותר בדרבנן והנה הדבר צ"ע כמו שהקשה הריטב"א הרי מפורש בלשון הבריתא שזה מצד שאני אומר עוד קשה הרי מפורש במשנה שתרומה צריך מאה ועיין רמב"ן דמשמע שהגמ' עכשיו העמידה שמדובר באיסור דרבנן שאין לו עיקר מהתורה דהינו תרומת חו"ל ולמד מכאן הרמב"ן שגם למסקנא הגמ' רק דוחה שלא עוזר חצי אבל רוב עוזר בכל איסור דרבנן שאין לו עיקר מהתורה ולכן מקוה או גבינת עכו"ם או בישולי עכו"ם זה בטל ברוב אמנם עיין ריטב"א שביאר שהגמ' ודאי ידעה שזה מצד שאני אומר אלא שסברא שגם במקוה יש שאני אומר שיצא המי פירות ולא המים וכונת הגמ' לדחות שבמקוה לא שיך לומר שאני אומר שזה ודאי מתערב ולא יתכן שיצא רק המי פירות וברשב"א ביאר שודאי שבתרומה צריך מאה רק הגמ' דנה שהגדר של שאני אומר רק במקום שיש כאן ההיתר שבדרבנן קל זה מותר כמו במקוה דהינו שהשאני אומר מוריד את החומר של מאה וזה נשאר כדרבנן קל

והנה לביאור הרשב"א והריטב"א אין מקור לחידוש הרמב"ן שכל איסור דרבנן מועיל רוב דהגמ' ודאי גם בתחילה דנה שיסוד ההיתר מצד שאני אומר והנה עדין מבואר שבמקוה עוזר רוב ועיין רשב"א שבאמת בכל איסורים שהם לא קשורים לאיסור אכילה בזה הדין שהולכים כמו הרוב וגם הדין מאה שמצאנו זה מדין נותן טעם ואין ללמוד ממקוה לשאר דברים ומבואר ברשב"א שגדר דין מאה זה גם מדין נותן טעם ואפילו שזה גם ביבש [ועיין יד יהודה סימן ק"ג]

ג] והנה דעת הרשב"א בתוה"ב שכל ההיתר של שאני אומר רק אם יש לפחות חצי חצי אבל לא כשיש רוב הפוך ומקורו מהא דהגמ' בתחילה דנה שמקוה זה כמו תרומה ומבואר שאין להיתר אלא בחצי ועיין רא"ה בבד"ה שהשיג שהגמ' בתירוץ השני אומרת שאני התם דיש שאני אומר ולפ"ז לא צריך חצי ובפשוטו זה תלוי בנ"ל דהרשב"א והריטב"א שנקטו שהגמ' גם בתחילה למדה שהדין של תרומה זה מדין שאני אומר א"כ מבואר שגם בדין שאני אומר צריך חצי משא"כ לרש"י שנקט שהגמ' בתחילה נקטה שזה לא מדין שאני אומר א"כ אין שום מקור שבמקום שזה מדין שאני אומר גם יש חילוק אם זה חצי או לא דשאני אומר זה סיבה לבד להתיר ועיין בזה עוד לקמן

ד] הגמ' דנה שבמקוה יועיל חצי ומבואר שזה רק נידון דרבנן והקשו הראשונים שהרי מי פירות פסול מדאוריתא ועיין תוס' תירוץ אחד שמדובר גם על תמד שזה רק חיסרון של שאובים שזה מדרבנן דהינו שיש שם מים אמנם צ"ב שהגמ' דנה לבאר לשון המשנה דלא נישקול רובא והרי מדובר בבריתא גם על מי פירות ואיך אפשר לחלק אותו לשון לשנים ובעיקר הדין להעמיד על שאובים מבואר חידוש שגם לאחר השקה יש חיסרון אם לא נשאר ארבעים סאה לא שאובים והרבה ראשונים חולקים על זה עוד תירצו הראשונים שכל שלא נשתנה מראיהו יש כאן דין קמא קמא בטיל וכל הדין שאין קמא קמא בטיל הוא רק דין דרבנן ומבואר חידוש שהדין שלא אומרים קמא קמא בטיל זה לא בגדר עיקרו דרבנן עוד תירץ בתו"י שגם אם זה מחצה הרי ודאי שזה התערב וודאי הוציא גם קצת מהמי פירות ולא יתכן שיצא רק מהמים וא"כ יש רק דין דרבנן לדון שזה לא רוב ובזה יועיל מחצה לר"י וגם זה חידוש שלא חשיב עיקרו דאוריתא

ה] עיין רשב"א בתוה"ב שהקשה מה צריך להגיע לתליה של שאני אומר ולכן צריך רוב לר"ל וחצי לר"י ולמה לא נימא ספק דרבנן לקולא וכל שיש ספק האם נפל בהיתר יש כאן ספק דרבנן ולקולא וכתב הרשב"א בתוה"ב שכיון שודאי נפל ולא ידוע לאיפה לא אומרים ספק דרבנן לקולא ועיין חוו"ד סק"ט שביאר שזה כמו נזרקה טומאה ברה"ר ויודעים שזה פגע באחד ולא יודעים במי ששניהם טמאים ולא אומרים ספק טומאה ברה"ר טהור וביאר החוו"ד שכיון שאם היה רק אחד מהם אז הינו יודעים שודאי שזה הוא וכל מה שיש צד שזה לא הוא מחמת השני שלפנינו וכיון שאין סיבה לומר שזה נפל באחד יותר מהשני לכן זה אסור אמנם לכאורא אין זה מוכרח שמדובר בכה"ג שכל הספק מחמת שני הקדירות אמנם עיין ברשב"א בחידושים שכתב שכיון ששני הקפות במוקף הרי הן ככלי אחד וכמו שמצאנו ששניהם מצטרפות לבטל וכוונתו שכמו שאם נפל איסור לקדירה אפילו שזה רק איסור דרבנן אי אפשר לקחת אחד ולומר שזה רק ספק איסור שכל נפילה בתערובת ואיקבע כאן איסורא לא אומרים ספק דרבנן לקולא וה"ה כאן דנים שהנפילה מתחיסת לשני הקופות והנה לשונו שזה רק במקום ששניהם מצטרפים לבטל ולפ"ז בשני בני אדם לר"ש שזה לא מצטרף גם כאן זה לא יצטרף או בשני עירות ששם זה לא מצטרף לבטל אמנם יש מקום לדחוק שהרשב"א רק הביא דוגמא שהתערובת מתיחסת לשניהם אבל מה שבשני עירות זה לא מצטרף זה רק סברא בדין מאה אבל לא ביחס להגדיר שהנפילה מתיחסת להכל וכן ביאר היד יהודה סקי"ב בד"ה והנה וצ"ע והרשב"א בתוה"ב לא הזכיר דמיון זה וסתם שדיני המשנה זה בכל מקרה

והנה יש לעיין מה נתחדש בדין שאי אומר ויתכן שזה דין תליה חדש אמנם עיין רעק"א פסחים י. וכן ביד יהודה סקי"ב בד"ה היו בסופו שביארו שכל שלגבי קופה אחת אין נידון זה מעמיד את אפשרות הנפילה רק על הקדירה המותרת וממילא יש כאן דין ספק דרבנן לקולא אמנם ע"ש סק"ח שכתב שלפ"ז אין מקום לסברת הרשב"א שיצטרכו דוקא חצי שכיון שזה לא בכלל הנידון ממילא יש כאן ספק דרבנן לקולא ולכאורא גם מר"ל זה קשה ובהכרח שנשאר שיש כאן ודאי חתיכת איסור ורק שיש כאן דין תליה של שאני אומר ולא הקילו חז"ל אלא ברוב לר"ל ובחצי לר' יוחנן

ו] עיין רשב"א שחזר והקשה שאפילו שאין לומר כאן ספק דרבנן לקולא וכנ"ל אבל שמדין שאני אומר נתיר בכל שיש ספק איפה היה הנפילה כגון שני קדירות שביחס לכל קדירה אפשר לומר שאני אומר ותירץ שכל התליה דרבנן של שאני אומר זה רק אם תולים במקום ששם זה יגרום איסור אבל אם התליה במקום שגם שם יגרם איסור לא אומרים שאני אומר והביא שם מהרמב"ן שתירץ שבאמת מדובר דוקא באדם אחד או בשני בני אדם ובאו להישאל בבת אחת אבל בשני בני אדם ובאו להישאל בזה אחר זה באמת מותר גם בכה"ג והנה מדברי הרשב"א מבואר שהכונה שהרמב"ן ס"ל שגם בדין שאני אמר כל שתולה במקום שעכשיו זה לא נידון לפנינו אפילו שזה אוסר את הדבר השני יש הדין תליה של שאני אומר [אמנם היה מקום לדון שהרמב"ן וודאי מודה שכל הדין תליה של שאני אומר זה רק במקום שזה לא יאסור וכמבואר בלשנונו בנדה ס. שז מדין תולין קלקלה במקולקל רק שס"ל כטענה הראשונה של הרשב"א שיש מקום לדון מדין ספק דרבנן לקולא ובזה ישב שכל שזה אדם אחד לא שייך לומר ספק דרבנן לקולא ובאמת גם לר"ל בשני בני אדם וזה לא בבת אחת לא צריך רביה] ועיין רשב"א שהקשה שסתימת המשנה שלא חילקה בין אדם אחד לשני בני אדם משמע שתמיד זה אסור עוד הקשה שהרי מבואר בירושלמי איפכא שבמקום שהנידון לצרף שני קופות זה רק אם זה באדם אחד ולא אם זה בשני בני אדם וצ"ב קושיתו דביחס לנידון לצרפם יחד אדם אחד זה יותר סיבה אבל כאן זה הפוך שהנידון לתלות בשני ולא להעמידם כנידון אחד בזה שני בני אדם זה יותר סיבה להקל וצ"ע

ז]והנה בעיקר מה שכתב הרשב"א שגם לר"י צריך דוקא שיהיה חצי חצי עיין פר"ח סק"ה ובכו"פ סק"ד שהקשו מהגמ' בפסחים ט: ששני בתים אחד בדוק ואחד שאינו בדוק ולפניהם שני ככרות אחד חמץ ואחד מצה שהגמ' מדמה לדין שאני אומר בשני קופות המובא בגמ' ביבמות והנה שם אין עוד היתר של חצי חצי דהרי אם החמץ הלך לבית הבדוק יש כאן כולו איסור ובכל אופן מותר והנה עיין תוס' שם שכתבו שבאמת זה דלא כר"ל ובפשוטו הכוונה דלר"ל כל ההיתר של שאני אומר רק אם יש גם הכרעה של רוב והרי שם אין הכרעה של רוב ומבואר שלר' יוחנן ניחא ובהכרח שלא צריך עוד הכרעה שאם צריך הכרעה של חצי חצי הרי אין כאן את זה

ועיין חוו"ד סק"ב שישב שבאמת לר' יוחנן אין הכוונה שצריך עוד הכרעה של חצי חצי אלא שמתי שזה רוב איסור חשיב שהנידון רק על החתיכה שבקדירת היתר האם היא איסור או היתר וכה"ג כיון שזה איקבע איסורא אין סיבה להתיר דהיינו שכל הקולא של שאני אומר כשהנידון האם יחול איסור על ההיתר אבל כאן עד כמה שזה האיסור לא חשיב שיש כאן חלות איסור על ההיתר ולכן לגבי בדיקת חמץ ששם תמיד חשיב שיש כאן בית ויש שאלה האם חל עליו חובת בדיקה ממילא יש התליה של שאני אומר ועל דרך זה הוא בכו"פ ועיין יד יהודה סק"ח שהקשה שבחתיכת איסור שנפלה לאחת משני קדרות אין כאן סיבת איסור מצד תערובת חד בחד אמנם בפשוטו הביאור כנ"ל שכל התליה של שאני אומר שלא לאסור דבר אחר ומכח זה גם החתיכה שנפלה מותרת אבל כל זה אם שיך להעמיד נידון גם על ההיתר אבל לא במקום שהוא המיעוט ועיין חוו"ד שהוסיף דלכאורא בתוס' שנקטו שזה דלא כר"ל חזינן לא כך וביאר שלר"ל שצריך רוב שם בהכרח זה מצד שצריך שיהיה תרי דרבנן דהינו שיהיה הכרעה של רוב ולגבי חמץ אין הכרעה של רוב אמנם עיין יד יהודה צ"ח סקכ"ג שהקשה משני מדוכות שזה מין בשאינו מינו ושם הרי אין דין ביטול ברוב מצד שיש דין טעם כעיקר ובהכרח שגם לר"ל אין הביאור שצריך דין ביטול ברוב אלא צריך שיהיה גם רוב של היתר נגד האיסור ולנ"ל הביאור שרק שם חשיב שהנידון על ההיתר שזה החשוב וכאן זה לא שיך אמנם אינו מוכרח דיתכן שצריך ביטול של רוב אפילו שזה לא דין מבטל ובחמץ אין כאן שום ביטול וצ"ע

וביד יהודה סק"ח כתב לישב שכל מה שצריך חצי לר"י או רוב לר"ל זה ולא אומרים ספק דרבנן לקולא זה רק כאן שיש נפילה של חתיכה שמתיחס להכל וחשיב איקבע איסורא ולכן צריך שאני אומר אם הגדרים הנ"ל אבל לגבי שני בתים לא שיך הדין הזה שודאי נפל חתיכה כיון שיש כאן בית בדוק ויש שאלה האם דינו נשתנה עכ"ד אמנם צ"ע א"כ מה הגמ' מקשרת דבר זה לדין שאני אומר ובדוחק יש לומר ששם בזה שנכנס חמץ לאחד מהבתים זה גם יוצר ריעותא בדין בדיקה ולכן צריך להגיע לדין תליה של שאני אומר ורק שכאן בתערובת צריך גם לדין של חצי חצי כיון שזה נפילה בתערובת ושם זה פחות גרוע וצ"ע ולפ"ז הגמ' שם היא גם לר"ל וע"ש שבאמת תוס' שתלו דבר זה בר"י ור"ל זה דלא כהרשב"א

והנה בפשוטו יש להוכיח שהדין חצי הוא דין ביטול דהרי מקור הרשב"א זה כמו בתחילת הגמ' במקוה ושם וודאי הביאור שזה מצד דין ביטול של חצי חצי וכן הריטב"א שלמד שמקוה זה מצד שאני אומר ושם ודאי לא שיך סברת החוו"ד דהרי יש כאן נידון אחד האם המקוה כשרה או לא אלא בהכרח שיש דין ביטול של חצי וכן הרשב"א שהקשה בתחיה שגם בשני קופות של היתר נימא שאני אומר הקשה משני פומין ושם הרי יודעים שהאיסור זה רק מה שלמעלה כמבואר במשנה שצריך מאה וא"כ יש כאן ממש ספק של חד בחד ואין כאן נידון לאסור עוד תערובת ובכל אופן נקט הרשב"א שמועיל שאני אומר וחשיב כאן שזה חצי חצי ובהכרח שהכונה שצריך ביטול של חצי ואת זה יש כאן

ח] בעיקר מה שכתב הרשב"א דגם בשני בני אדם ונפל חתיכת איסור באחד מהקדירות ולא יודעים איפה שלא חל היתר עיין ש"ך סקי"ט שהקשה מהגמ' בפסחים י. ששני בתים בדוקים ובא עכבר ונטל חמץ ולא יודעים איפה הוא נכנס שאם זה שני בני אדם שלא באו להישאר בבת אחת זה מותר כדין שני שבילים אחד טמא ואחד טהור ושני טהורים הלכו כל אחד בשביל אחר שאם לא באו להישאל בבת אחת זה מותר וא"כ למה כאן זה אחרת ועיין יד יהודה סקי"ב שכתב לישב שהרי הרשב"א ביאר שבתערובת הנפילה מתיחס להכל וממילא זה הדין שאחד בתערובת אין היתר של ספק אבל כאן שאין הנידון מצד תערובת א"כ ביחס לכל אחד יש סיבה להתיר מצד חזקה א"כ כל שלא באו להישאל בבת אחת אין סיבה לאסור ולכאורא יש לבאר עוד שבקדירות כל ההיתר מצד שרוצה לתלות שזה נפל בשני ומאי חזית לאסור את השני יותר ממנו משא"כ בשני שבילים או בגמ' בפסחים ההיתר של הבית הבדוק מצד שהחמץ לא נכנס לשם כי יש לו חזקה ולא מצד התליה שזה נפל בשני ורק בקדירה שצריך לדין שאני אומר חיובי וכסברת הרשב"א ועיין גר"ז ק"צ סקפ"ו שבפשוטו זה כוונתו וכן הוא בנקו"ה והאריך בזה החזו"א סימן ל"ט

ט] עיין ש"ך סק"ד שנקט שאם התערבו שני החתיכות קודם כיון שדינם שהם אסורים ונפל אחד מהם לתוך הקדירה של היתר כה"ג לא אומרים שאני אומר שנפל היתר ושלא יאסר הקדירה אבל אם היה שני קדירות כה"ג אפילו שהחתיכות נתערבו קודם בכל אופן אומרים שאני אומר וצ"ב הסברא לחלק ובפר"ח נקט שגם במקרה הראשון אומרים שאני אומר והיד יהודה חלק שבשני המקרים כל שהחתיכה נאסרה קודם נפילתה אין שום סברא שעל ידי שזה יפול נדון שזה חתיכת היתר וע"ש שדימה לדין הירושלמי שאם יש חתיכת איסור אחת ולא יודעים לאיפה זה נפל ואחרי זה יודעים על עוד חתיכת איסור שנפלה שזה לא מתיר התערובת ע"ש

י] הרשב"א בתחילת דבריו הקשה מה צריך לשאני אומר ולמה אין להתיר מצד ספק דרבנן לקולא ובתורת הבית הוכיח מהא דשני מדוכות ונפל מאחד ולא יודעים האם מהאיסור או מההיתר שזה מותר ותירץ שכאן שיש ודאי נפילה מהאיסור גרע ועין ש"ך דלפ"ז באופן של התוספתא כה"ג באמת זה לא מדין שאני אומר ונפק"מ שכאן לא צריך שיהיה חצי חצי וכן לר"ל ג"כ זה יהיה מותר ללא ריבוי וע"ש שתמה על הטור ומשמעות תו"ה הקצר שגם כה"ג צריך שיהיה מחצה על מחצה והנה עיין בית מאיר שתמה על הרשב"א מנ"ל ששם זה לא מצד שאני אומר שרצה להוכיח משם שיש דין ספק דרבנן לקולא וע"ש שהאריך בזה ועיין יד יהודה סק"ו שכתב לבאר שכל הדין שאני אומר זה תליה שהאיסור לא נפל תוך ההיתר אבל כאן התליה שלא נפל איסור ובזה לא שייך שאני אומר ובהכרח שזה מדין ספק דרבנן לקולא אמנם ע"ש שמסברא כל התוספתא מצד שעל המדוכות שנשארו אין נידון שיודעים מה תרומה ומה חולין אבל באופן שהיה שני חתיכות אחד תרומה ואחד חולין ועל ידי הנפילה נוצר ספק גם על החתיכה הנשארת בזה יש הסברא של מאי חזית להתיר התערבות ולאסור הנשאר אולי נימא איפכא וע"ש סק"ד שדן לבאר שכיון שביחס למה שנשאר אין אנו אוסרים יותר מחתיכה אחת שזה מה שהיה קודם ממילא זה גם סיבה להעדיף לאסור החתיכה הנ"ל ולא התערובת ולפ"ז גם זה הוא מדין שאני אומר ולכן צריך שיהיה שיעור של רוב לר"ל וחצי לר"י ע"ש וצ"ע

י"א] עיין שפ"ד י"ד שכתב להסתפק בשני קדירות של היתר וחתיכה של איסור שאם יפול באחד זה יאסור מדאוריתא ואם באחד זה רק מדרבנן כגון טיפת חלב וקדירה אחת בשר בהמה קדירה אחת בשר עוף דבפשוטו יש כאן הסברא של מאי חזית אמנם כתב לדון שכל הסברא שעד כמה שעל שניהם שיך לומר שאני אומר אבל כאן שביחס לבשר בהמה שזה דאוריתא אין דין שאני אומר וביחס לעוף יש שאני אומר א"כ אפשר להתיר את זה אמנם פשטות הסברא ברשב"א שלא נאמר שאני אומר בכה"ג שגם במקום שבו תולים זה סיבה לאסור וצ"ע

י"ב] עיין חוו"ד סק"ג שנסתפק בקדירה אחת ויש שני חתיכות אחד היתר ואחד איסור שאומרים שאני אומר האם זה גם בניכרת החתיכה שנפלה וכתב לדון שכיון שאת החתיכה אין להתיר ממילא הכל אסור דלא שיך לחלק ועיין יד יהודה סקי"ג שכתב שממ"נ אם החתיכה השניה כבר נאבדה א"כ מדין שאני אומר מתירים גם החתיכה הזו ואם היא קימת אם ס"ל שיש כאן הסברא של מאי חזית ושני החתיכות אסורות א"כ ודאי שגם התערובת אסורה ואם יש כאן הסברא להתיר החתיכה שנפלה כיון שהיא באה לאסור יותר משא"כ החתיכה שנשארה למעלה וכמו שביאר שם סק"ד א"כ אין מקום לנידונו דבאמת שניהם מותרות וע"ש שיש שני חתיכות ואחת אסורה מדאוריתא ויש בקדירה שיעור ביטול מדאוריתא כיון שהנשארת אסורה מדין ספק דאוריתא וזו שנפלה נתבטלה מדאוריתא שלא ניכרת ממילא יש כאן דין שאני אומר שהיתר נפל

**בדין צירוף שתי קדירות**

**סימן קי"א ס"ו' ז'**

**א. בדין צירוף שני קופות - עיין רא"ש בתרומות שזה מצד שעומד להתערב יחד וכן הוא בלשון הנימוק"י ועיין מהר"י קורקוס פי"ד מתרומות ה"ה שדייק מהרמב"ם שהעיקר שזה באותו מקום וביאר שזה הטעם שגם בשני בני אדם והאריך בזה הבית מאיר קונטרס קבוע כ"ו: ד"ה ודע ובשערי יושר ש"ב פ"ו ד"ה והנה**

**ב. האם בתערובת של יבש צריך גם לצירוף – עיין מש"ז ק"ט סק"א ובחוו"ד ק"י סק"ג שלא צריך צירוף והאריך בזה היד יהודה ק"י סקי"א בתחילתו ועיין בינת אדם שער הקבוע ס"ג ד' שחלק והביא כן מהבית מאיר [בקונטרס בדיני קבוע כ"ו: ד"ה ודע] וכן מבואר בגר"א סקי"ט [ועיין רמב"ם פי"ד מתרומות ה"ז] ועיין חוו"ד סק"ז מה שכתב לחלק בין המקרים והאריך בזה היד יהודה סימן ע' סקי"א ד"ה ואחר המחילה ובד"ה אבל מה אעשה [ועיין שו"ת הגר"ז סימן י"ח] ועיין ש"ך סקי"ז**

**ג. האם בתערובת לח מין במינו יש דין צירוף – עיין בבד"ה ובש"ך סק"כ ועיין ביאור הג"א סקכ"א ועיין יד יהודה סקכ"ב בד"ה והנה לגבי תרומה בלח**

**ד. האם באינו מינו יש דין צירוף – עיין ש"ך ק"ז סק"א וצ"ב סק"ח ובטעם הדבר עיין ביאור הגר"א סקכ"א ובפר"ח סקי"ט ובש"ך הנ"ל**

**ה. בהא דתערובת לח יש גם שאני אומר ולא גוזרים אטו אינו מינו – יד יהודה סקכ"ב בד"ה והנה בסופו**

**ו. האם בתערובת מינו של לח צריך ריבוי בשניהם או שמועיל צירוף לגבי הדאוריתא – פר"ח סימן ק"ט סק"י**

**ז. האם בתערובת יבש יש את חידוש הרשב"א שלא מצרפים מי שאין בו נפק"מ – חוו"ד סק"ז ועיין יד יהודה סקי"ט ועיין פר"ח ק"ה סק"מ**

**בדין צירוף שני קדירות**

א] מבואר במשנה ששני קופות שבכל אחד יש חמישים הם מצטרפים יחד לבטל את התערובת ומבואר במשנה שבשני עיירות לר"ש זה מצטרף ולרבנן זה לא מצטרף ובר"ש הביא תוספתא ששני קופות בשני עליות או שני מגורות בעליה אחת יעלו ר' יהודה אומר לא יעלו וירושלמי מבואר שמה ההבדל בין שני מגורות לשני קופות דקופות דרכן להתפנות ומגורות כיון שזה גדול אין דרכן להתפנות ועיין ר"ש שלמד מזה שכל הדין צירוף רק כיון שזה עומד להתערב ולכן זה רק שייך בבן אדם אבל בשני בני אדם זה לא שייך והרשב"א כתב שדבריו חידוש וצ"ב הרי עיקר הדבר מבואר בתוספתא ובפשוטו הביאור דלדעת הר"ש עיקר הטעם שזה עומד להתערב יחד דהינו שיניחו הכל בקופה אחת וכן הוא בלשון הרא"ש בתרומות וכן הוא בנימוק"י ולכן בשני בני אדם זה לא שייך אמנם הרשב"א למד שהעיקר שזה יהיה באותו מקום ולא צריך דוקא שזה עומד להתערב ממש יחד וממילא זה שייך גם בשני בני אדם דהינו שדנים על הקופה מצד עצמה האם זה מופקע שזה יגיע להיות ביחד וכן מבואר במהר"י קורקוס על הרמב"ם פי"ד מתרומות ה"ה שדיק מדבריו שהעיקר שזה יהיה באותו מקום וכתב שזה דלא כר"ש וכן מדויק קצת בלשון הרשב"א בביצה ד: שכשהביא את הר"ש כתב שהסיבה שזה מועיל שזה כאילו זה בלול ועיין שערי יושר ש"ג פי"ב שכתב כעין זה ועיין בית מאיר קונטרס קבוע כ"ו: והנה כתב הש"ך שגם אם זה שני טעמים כיון שזה לא עומד להצטרף זה לא מתבטל וכתב השערי ישר שזה רק לר"ש אבל לרשב"א כיון שזה עמד להגיע לאותו מקום זה מספיק והנה מבואר לת"ק שבאותה עיר זה מצטרף ורק בשני עירות זה לא מצטרף ולא נתבאר באיזה גודל עיר מדובר

ב]עיין ר"ש שהביא ראיה שבשני בני אדם זה לא מצטרף שיש תוספתא שאם יש שני קופות אחד יש בו מאה ואחד אין בו מאה שאני אומר שזה נפל לזה שיש בו מאה וצ"ע למה צריך להגיע לדין שאני אומר ולא עוזר מדין צירוף אלא בהכרח שמדובר בשני בני אדם וכה"ג אין צירוף ובכל אופן יש דין שאני אומר ועיין רשב"א שכתב לדחות שכאן כיון שהמאה לא צריך את החמישים ממילא זה לא מצטרף עמו וצ"ב הרי לפני הביטול זה סיבה שהכל יאסר ועד כמה שזה מצורף א"כ מה פתאום שהביטול יתיחס לחלק מסוים ולא להכל וצ"ל שזה ודאי שיש כאן שני קופות שזה שני תערובות רק שיש כאן דין צירוף שמחשיבם לתערובת אחת וכל זה אם זה נצרך לדין ביטול אבל עד כמה שזה לא נצרך לדין ביטול זה לא מצטרף ויתכן שבזה חולק הר"ש והנה הרשב"א כתב לישב עוד שנפק"מ שצריך לקחת את ההרמה מהמאה וצ"ע עד כמה שהביטול מתיחס להכל למה צריך לקחת הרמה דוקא מהמאה וכי דין שאני אומר הוא סברא להחמיר ללא שהשתמשנו אם היתר זה וצ"ב

ג]מבואר כאן שתערובת בשני מקומות כגון בשני עירות או אפילו בעיר אחת אבל שזה לא עומד להגיע ולהיות ביחד זה לא מצטרף לביטול ועיין בינת אדם בשער הקבוע סימן ג' ד' שהביא מהבית מאיר קונטרס קבוע כ"ו: וכן בשו"ת הגר"ז סימן י"ח וכן נקט בשערי יושר ש"ג פ"ו שזה הלכה בכל תערובת וגם בתערובת יבש ביבש שיש תנאי בדין ביטול שזה יהיה תערובת אחת ובבינת אדם נקט שמה ששני קופות מצטרף זה גם רק קולא דרבנן אבל בדין ביטול דאוריתא זה לא מצטרף אבל בשערי יושר נקט שזה דין צירוף שמועיל מדאוריתא גם לגבי דין יבש ביבש אבל ללא דין צירוף זה אין דין ביטול אמנם עיין מש"ז ק"ט סק"א וכן בחוו"ד שם סק"ג וכן נקט היד יהודה קי"א סק"כ והאריך בזה ק"י סקי"א בד"ה הנה ואילך ע"ש שנקטו שלגבי דין ביטול של יבש ביבש שיסודו מצד רוב צדדים כה"ג אין סיבה לדין צירוף ורק לגבי תרומה שצריך מאה נתחדש שאין הגדר שצריך מאה צדדים וכמבואר במשנה שתאנים שחורות ולבנות מצטרפים אפילו שיודעים מה היה הנפילה וכאן הגדר שזה ביטול בעוצם מיעוטו וזה רק שייך עד כמה שזה ביחד או אם יש כאן צירוף כמבואר במשנה

והנה עיקר הדבר שלגבי יבש מצטרף גם בכמה מקומות למדו האחרונים מהדין של כמה חנויות שנתברר שבאחד מהם היה טריפה שבכל אופן דנו הראשונים שיהיה דין ביטול וכן מדויק ברשב"א בתוה"ב ששיך שם דין ביטול ובפשוטו גם לגבי נפילה של איסור ולא יודעים לאיזה קופה נפל זה מצטרף ואם יהיה שני קופות ובאחד היה שנים ובאחד אחד ונפל איסור לאחד ולא יודעים לאיפה ששני הקופות יצטרפו אמנם עיין חוו"ד סק"ז שיצא לחדש שכאן שהספק לאיפה נפל צריך שלש קופות כדי לבטל אבל כל שיש רק שני קופות זה לא מצטרף דרק אם יסוד הספק מה הבהמה האסורה בזה הכל מצטרף אבל כשצדדי הספק לאיפה זה נפל חשיב שיש כאן רק שני צדדים ועיין יד יהודה סימן ע' סקי"א ד"ה ואחר שהאריך בסברא זו וכן שם בד"ה אבל והנה החוו"ד נקט שכה"ג באמת הדין צירוף הוא רק דרבנן אמנם בש"ך שם סקט"ז משמע שזה מועיל מדאוריתא אבל כאן גם ביבש צריך לצירוף ומטעם הנ"ל והנה היה מקום לומר לסברת החוו"ד שאין מקור שדין מאה זה לא מאה צדדים אלא שכאן הרי יש רק שני נפילות ולכן יש כאן קולא מיוחדת של צירוף אבל אם יהיה מאה כדין באמת בזה יועיל אפילו ללא צירוף אמנם עיין רשב"א שנקט שלר"ש במאה כדין גם צריך שיהיה בן אדם אחד והקשה שהמשנה בתרומות לא משמע כר"ש שזה רק בן אדם אחד ומבואר שיש רק דין ביטול אחד ואין שני דיני ביטול לגבי תרומה דהינו דשם תמיד צריך צירוף

והנה עיין בבד"ה כ"ג. שכתב וז"ל וכן הא דאמרינן בתרומות שני קופות יעלו וכו' לא נאמרו קולות אלו אלא באיסורים דרבנן או באיסורי תורה ושיעורים דרבנן וכן יבש ביבש דלית ביה טעמא או לח בלח ואית ביה ס' וכו' עכ"ל והנה לכאורא מה שכתב וכן ביבש הכונה שכל דיני המשנה זה ביבש והוסיף שאם יש שישים בכל קדירה אז גם בלח יש דין צירוף והנה כתב בתחילה איסורים דרבנן ומשמע ששם לא דיבר על שיעורים דרבנן דהינו ששם הנידון על דין ביטול של יבש ביבש ומבואר שגם בזה לא מועיל צירוף ובפשוטו מבואר שגם ביבש לא מועיל צירוף ועיין יד יהודה סימן ע' סקי"א בד"ה אבל שכתב שמוכרח שגם ביבש צריך צירוף אמנם כתב שזה כחוו"ד שמתי שהספק מחמת הנפילה וכנ"ל אמנם בסימן קי"א סקכ"ב כתב לבאר שגם לגבי איסור דרבנן כוונתו לגבי שיעורים דרבנן רק נסתפק האם הדין צירוף או רק באיסור דרבנן ושיעור דרבנן או גם באיסור דאוריתא ושיעור דרבנן ולפ"ז לגבי יבש ביבש יתכן שודאי שיש דין צירוף ע"ש

והנה עיין ביאור הגר"א סקי"ט שהביא את הירושלמי שגם במקום שיש דין צירוף של כמה כדין צריך שבכל כד יהיה ודאי רוב נגדו וביאר כיון שלגבי הביטול דאוריתא צריך רוב ומבואר שגם לגבי ביטול של יבש לא מצטרף כמה כדים ומבואר כאן חידוש שאפילו שזה בבית אחד לא מצטרף ושגם לא מועיל הדין רוב כדים שיש כאן והנה כן פסק הרמב"ם פי"ד ה"ז אלא שצ"ב חילוקי הדינים שיש שם ועיין דרך אמונה שודאי שזה רק דין דרבנן וברש"ס על הירושלמי כתב שכל הירושלמי רק לר"א שמצטרף גם שלא בכלל הספק ועיין שטמ"ק ביצה ד: וצ"ע בכל זה

ד] והנה מבואר במשנה פ"ד דתרומות שאם נפל תאנה לבנה ויש שם לבנות ושחורות גם אם לא יודע מה נפל בכל אופן נחלקו התנאים האם זה מצטרף או לא [ועיין פה"מ שלר"א זה לא מצטרף וכן לר"ע אם היה ידוע בתחילה ואחרי זה שכחו זה לא מצטרף] ומשמע שמעיקר דין ביטול זה ודאי לא מצטרף ורק נחלקו האם יש כאן קולא דרבנן בדין ביטול של מאה ועיין תורי"ד שבשני סוגי פירות לכו"ע זה לא מצטרף ומשמע אפילו בקופה אחת ומחודש לומר שבדין ביטול של יבש זה לא מצטרף אלא ודאי זה סברא בדין ביטול של מאה שזה בעוצם מיעוטו וכל שזה לא ממש תערובת אחת זה לא מתבטל וצ"ע

ה]עיין בבד"ה שכתב שכל הדין צירוף זה רק לגבי הדין יבש שצריך מאה או לח בלח אבל ביותר משישים אבל לגבי דין ביטול בשישים לא מועיל צירוף ולא מיבעיא לגבי מין בשאינו מינו ומצד שבקדירה שנפל יש טעם א"כ יש כאן קדירה אחת אסורה וקדירה אחת מותרת ולא שיך כאן ביטול אלא אפילו לגבי מין במינו אבל כיון שזה אטו אינו מינו א"כ אין להקל בזה ולפ"ז כתב שלגבי תרומה לא מצטרף בלח אלא אם יהיה שישים בכל אחד ורק אז שייך לדון בדין צירוף אמנם היד יהודה [סקכ"ב ד"ה והנה וכן סק"ג בד"ה ע"כ] יצא לדון שבתרומה שתיקנו במינו מאה א"כ אין כאן ההלכה של שישים [ויסוד זה א"ש יותר אם הדין שישים בעלמא זה גם מדין עוצם מיעוטו ולא גזירה אטו אינו מינו] ולכן כיון שהקילו כאן שיש דין צירוף ממילא זה גם לגבי הדין שישים ובזה מיושב קושית הרשב"א מתרומה דמבואר שמספיק חמישים בכל קופה ובפשוטו מדובר גם בחיטים שעומדים לעשות קמח ושזה יהיה לח בלח והנה דעת הרשב"א לחלוק שגם לגבי קדירות שזה לח בלח מצטרף ועיין ש"ך סימן ק"ז סק"א וסימן צ"ב סק"ח שכל זה לגבי מין במינו ולא לגבי מין בשאינו מינו וצ"ע אבל למה שזה לא יאסר מצד אטו אינו מינו ועיין יד יהודה סקכ"ב בד"ה והנה בסופו שביאר שזה הרשב"א לשיטתו שהדין שישים במינו זה לא אטו אינו מינו אלא שזה סברא בעצם שרנן רצו ביטול בשיעור שבעלמא לא נותן טעם ולכן גם אם באינו מינו זה לא מצטרף כאן זה מצטרף והנה משמעות הרשב"א בקצר שלגבי הדין שאני אומר חילק אם זה מינו או אינו מינו אבל לגבי צירוף קדירות לא חילק אלא תמיד זה מצטרף ודלא כאחרונים הנ"ל ויתכן שהכונה שכל שהכמות שזה אוסר זה שיעור שבזה לא ירגיש הטעם אין לזה חשיבות טעם וממילא זה לא אוסר וכמבואר ברשב"א במשמרת לגבי צלי שחלק על הרא"ה שטעם שזה לא מתפשט בהשויה שכיון שכל החתיכה בכלל הספק ממילא יש כאן דין ביטול בשישים

ו]עיין ש"ך סקט"ז שכתב שקי"ל כרשב"א שלא מצטרף במקום שלאחד מהם יש שיעור ביטול מצד עצמו ולכן אם זה נפק"מ בדאוריתא דשם אין שאני אומר בכל אופן הקדירה שאין בה שיעור ביטול אסורה והנה בפשטות דיבר שם על לח בלח וכגון שבקדירה אחת יש שני חתיכות ובקדירה אחת יש חתיכה אחת ולא יודעים לאיפה זה נפל שכה"ג כיון שקדירה אחת בין כה מותרת הקדירה שיש בה רק חתיכה אחת היא אסורה ועיין פר"ח שהקשה הרי לגבי לח אין דין צירוף וא"כ גם אם בכל קדירה יש רק חתיכה אחת זה לא מצטרף דהקדירה דשם זה מבושל היא כולה כחתיכה דאיסורא וממילא בקדירה השניה אין שיעור בטול כנגדה והחוו"ד העמיד ביבש וכה"ג יש דין צירוף אמנם ע"ש שנקט שכיון שיבש מצטרף אפילו בשני עירות א"כ גם לא שייך את סברת הרשב"א דכל סברתו לגבי ביטול שצריך צירוף א"כ כל קדירה לא חל צירוף לקדירה אחרת ללא סיבה אבל כאן שהצדדים זה מה שמצרף א"כ מראש הביטול חל על כל הצדדים ובדברי הש"ך מבואר לא כך אמנם עיין יד יהודה שפשיטא ליה שסברת הרשב"א שיכת גם לגבי ביטול של יבש וצ"ע עומק הסברות בזה ועיקר דברי החוו"ד שהעמיד הש"ך ביבש צ"ע שהרי כתב מפורש שלרא"ה זה אסור וכל מה שהרא"ה חלק זה בלח ולא ביבש והנה עיין פר"ח ק"ה סק"מ שכתב שאם חלב נגע בחתיכה ומונח כמה חתיכות לא יודעים באיזה שאם יש אחד שיש בו שישים ויש שים שבכל אחד אין שישים אין הגדולה מצטרפת לבטל דהיא לא בכלל הספק ומסתבר שזה גם לחוו"ד לעיל שלגבי יבש אין הדיןשל הרשב"א שהכל מצד שגם הקופה של הרוב היא בכלל המבטל אבל כאן שכל הנידון לגבי השתים הקטנות אין ביטול ועדין צ"ע

ועיין יד יהודה סקי"ט והאריך בזה סימן ע' סקי"א בד"ה ומתוך שכתב לישב כגון שבקדירה אחת יש נ"ט כזיתים וקדירה אחת יש כזית אחת שכה"ג זה מצטרף לבטל מצד שגם אם בקדירה שיש חתיכה אחת ונפל חתיכה אחת של איסור אבל זה מתבטל בקדירה השני הדהינו שאם יש שני קדירות ובאחד יש נ"ט זיתים ובאחד יש זית אחד ונפל איסור ולא יודעים לאיפה כה"ג שני הקדירות מותרות מדאוריתא דנגד האיסור יש כאן שיעור ביטול יחד אבל אם יהיה שישים בקדירה אחת שהיא לא צריכה את הקדירה של האחד כה"ג זה יאסר מצד סברת הרשב"א כיון שזה לא מצטרף וע"ש שכתב לדן שהרי מדאוריתא לא צריך נ"ט וא"כ גם כה"ג זה לא צריך להצטרף וכתב שכיון שמדרבנן זה צריך צירוף זה גם סברא שיצטרף לגבי הדאוריתא וצ"ע בזה

ז] עיין ש"ך סקי"ז שהביא מהב"ח שאם אומרים חנ"נ לא שייך לצרף שני קדירות כיון שהקדירה שבה הוא נפל הכל אסור והש"ך חלק עליו שכיון שזה מצטרף ממילא לא חל חנ"נ וכתב דבפשוטו זה מוכח דהרי הרמ"א ס"ל שיש חנ"נ ודוחק לומר דמדובר ביבש ורק לגבי זה נתחדש הדין צירוף והנה לגבי יבש הרי צריך רוב וכנתו כגון שכל קופה יש רק אחד וצריך להגיע לצירוף הקופות והנה צ"ע הרי ביבש נקטו האחרונים שלא צריך צירוף של אדם אחד ועיין יד יהודה שכונת הש"ך שלפ"ז נצטרך לחדש שגם ביבש יש גדרי צירוף ושזה מועיל מדאוריתא ובחוו"ד דן שכאן שיש ספק על הנפילה לא שיך לצרף את הצדדים ורק לגבי דרבנן יש כאן דין צירוף וכנ"ל ע"ש

ח] עיין רשב"א שכתב שאם יש שני קדרות ואחד יש שיעור ביטול ואחד לא כה"ג ללא דין שאני אומר לא שייך לצרף הקדירות כיון שהקדירה שיש בה שיעור ביטול היא לא צריכה את הקדירה שאין בה שיעור ביטול ועיין פמ"ג שנפק"מ בנפל אחד לשישים ואחרי זה נוסף עוד חצי כזית שביחס לכל התערובת יש כאן עדין שיעור ביטול אבל אם דנים שזה נפל בזאת שיש שישים ממילא עכשיו זה חוזר וניעור ע"ש

**כללי ס"ס [ק"י ס"ז – ס"ט]**

**א. זבחים ע"ב. – ע"ד: - יש ללמוד מזבחים ע"ד. אמר ר"נ - ע"ד:הרובע [כדאי להתחיל ע"ג: לענין הראיה שאין דחו בשחוטין], תוס' שם ע"ב: ד"ה נתערבו**

**ב. זבחים ע"ז: משנה איברין – דם שנתערב**

**ג. תוה"ב ב"ד ש"ב [כ"ד. – כ"ו: מדפה"ס]**

**ד. תוס' ורשב"א ביצה ג:**

**ה. תשובות הרשב"א ח"א סימן ת"א סימן שכ"ה**

**ו. סימן ק"י סעיף ז – י, סימן ק"מ [ס"ד ובעיקר ביאור הגר"א סק"י שם]**

**לאחר לימוד הגמ' היטב ראוי לעבור על כל התוה"ב ללא הבד"ה מה שנוגע לספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת ולאחר זה ללמור סוגיא של נפל אחד לים אם ס"ז ולאחר כן ס"ס בתערובת אם ס"ח ולאחר מכן ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת אם ס"ט**

**בדין נפל אחד לים [ק"י ס"ז]**

**א. בביאור יסוד הדין דנפל אחד לים - עיין רא"ש חולין סימן ל"ז שזה מדין ס"ס ועיין שפ"ד סקמ"ח והאריך בזה היד יהודה סקמ"ד וסוף סקמ"ג ועיין בינת אדם שער הקבוע לענין דשיל"מ האם זה רק ס"ס**

**ב. עיין רמב"ם הלכות ע"ז פ"ז ה"י והלכות תרומה פט"ו ה"ב ג' ובביאור שיטתו עיין יד יהודה סקל"ז ול"ד ועיין רמב"ן ור"ן חולין ע"ד. וברשב"א תוה"ב כ"ו. ובשו"ת סימן שכ"ה ועיין סימן ק"מ ובנו"כ שם**

**ג. בביאור היתר דדוקא שנים – עיין בד"ה לרא"ה כ"ו: ובלשון הרמב"ם ובפיה"מ בזבחים ובטעם המעלה של שנים עין רש"י ופר"ח סקל"ו מה שהביא מהרא"ש בחולין סימן ל"ז ועיין היטב בתוה"ב ועיין חזו"א ל"ז ט' ועיין רש"י כת"י ע"ז:**

**ד. עיין מג"א סימן תס"ז סק"ד ובנו"כ שם ובמקו"ח ועיין יד יהודה סוף סקמ"ג ועיין מג"א סימן ת"ל בשם השל"ה ועיין חוו"ד סקי"ג בנידון הראבי"ה**

**ה. בטעם דדוקא נאבד – עיין שטמ"ק אות כ"ח ועיין בלשון התוה"ב**

**ו. האם כדי שיחשב שתים צריך דוקא מתוך התערובת או שמועיל גם מבחוץ – יד יהודה סקמ"ד בסופו**

**ז. בדין פרש אחד ואחרי זה נפל – עיין ש"ך סקמ"ב וביד יהודה ובמה שישב הבית מאיר ועיין חזו"א ל"ז סק"ט**

**ח. בדין תערובת חד בחד באיסור דרבנן ונפל אחד לים – ש"ך כללי ס"ס בקצר סכ"א ובתוה"ש שם**

**ח,ב. בדין נפל לים חלק מהבהמה – חו"ד סק"י ובחידושי סקכ"ה ועיין מש"ז סק"ה ד"ה שוב ועיין יד יהודה סקל"ט**

# ס"ח

**ט. האם שמואל מחמיר בכל ס"ס או רק של תערובת – רמב"ן ע"ז מ"א. בד"ה והראב"ד ועיין יד יהודה סקנ"ד שביאר שאין זה ס"ס מעיקר הדין כיון שזה סתרי ההדדי [וכן הוא בבית מאיר ס"ט בד"ה ודע ועיין עוד בתוה"ש בסק"כ בד"ה ובאמת] וע"ש מה שנחלק אם השפ"ד סקנ"ו בביאור הרא"ש כלל ב' ס"א**

**י. בסברת הרמב"ם שצריך ג' תערובות – עיין ביאור הגר"א סקל"א וביד יהודה בקצר סקס"ה ועיין עוד שפ"ד נ"ג בד"ה ועיין מ"י ועיין חוו"ד ט"ז י"ז ועיין עוד ביאור נפלא בבית מאיר ס"ט בד"ה ודע דלטעם**

**י"א. האם לרמב"ם תערובת שלישית אסור הכל בבת אחת – רמ"א ס"ח ועיין ש"ך סקנ"ג ועיין חוו"ד י"ז ובשפ"ד הנ"ל**

**י"ב. בדין ספק איסור בתערובת שניה לרמב"ם וכן לתוס' האם מותר בבת אחת – ש"ך סקנ"ה ועין יד יהודה סקנ"ג**

**י"ג. האם שני התערובת צריך רוב – עיין ב"י ועיין ש"ך בכללי ס"ס בקצר סימן י' ובתוה"ש שם**

# ס"ט

**י". בביאור הדין דספק אחד בגופו – עיין היטב בבד"ה ובסה"ת סימן ע"ו והאריכו בזה פר"ח סקנ"ו והובא בשפ"ד סקס"ב, וביד יהודה סקנ"ו ובבית מאיר ס"ט**

**י"א. בדין דבר חשוב שנפתח ע"ד: עיין היטב סימן ק"א ס"ז וביד יהודה שם ובשערי יושר ש"ג פי"ב**

### בדין נפל אחד לים [ק"י ס"ז]

א] מבואר בגמ' שאיסור שהתערב בהיתר והוא דבר חשוב שלא מתבטל ונפל אחד מהם לים מותר להשתמש בתערובת והגמ' אומרת שזה רק שתים שתים ובפשטות הביאור כמבואר ברש"י שכל התליה שזה נאבד רק אם אוכל שתים שאז נוסף עוד תליה שכמו שהאחד היתר כך השאר היתר [ובלשון הרשב"א בתוה"ב כ"ו. שביחס לכל אחד אומרים שהוא ההיתר וצ"ב] ולכן לא עוזר שיקח אחד מבחוץ ויקריב יחד עמו שזה רק סברא ביחס להכרעה של התערובת וכמו שהוכיח היד יהודה סקמ"ד בסופו אמנם הרא"ה בבד"ה כ"ו. וברמב"ם [וכן הוא בפיה"מ בזבחים] ביארו שהכוונה שרק אם נפל שתים מותר ולא אם נפל אחד דהינו שצריך סבירות יתר שמה שנפל זה האיסור ועיין ברא"ה שלא צריך שהקריב שתים בבת אחת אלא גם בזה אחר זה והנה הגמ' ע"ז: שואלת הרי המשנה אומרת שחכמים אומרים שאפיל קרבו כולם חוץ מאד יצא לבית השריפה ומתרצת מאי אחד זוג אחד הרי מבואר שצריך דוקא שישאר שנים בסוף ועיין בבד"ה כ"ו: שביאר שכונת הגמ' לשאול שכמו שברבנן אחד זה כפשוטו כך לגבי מה שר"א אומר קרב אחד מהם הכונה אחד כפשוטו ולא שתים והגמ' עונה שהכונה ברבנן זוג אחד ובאמת אם ישאר רק אחד גם לרבנן תולים שאיסורא קרב כבר

ב] והנה בעיקר ההיתר משמעות הגמ' שרק לר"א יש כזה היתר ועיין ראב"ד בהשגות על הרמב"ם בהלכות ע"ז פ"ז ה"י ובפט"ו מתרומות ה"א שנקט שלא קי"ל כך כיון שרבנן חולקים אמנם הרמב"ם ושאר הראשונים העתיקו דבר זה להלכה כיון שסתמא דגמ' כך והנה לגבי קדשים הרמב"ם פסק שימותו כולם וביאר הכס"מ שכיון שס"ל ששחוטים נדחים לכן זה אסור וצ"ע שהרי פסק כך גם בבע"ח אפילו שס"ל אינם נדחים [ובביאור הגר"א סק"י הניח בקושיא] ועיין תוה"ב וברמב"ן ע"ז ע"ד שכתב לדון שכל ההיתר רק לגבי שיעור ביטול של דבר חשוב או מאה בתרומה אבל לגבי שיעור של שישים זה לא עוזר אמנם הביאו מהירושלמי שגם לגבי תרומה בעשרים זה עוזר וכל זה לשיטות שגם יבש ביבש צריך שישים דאל"כ אין שם שום הלכה חוץ מרוב וכמבואר ברשב"א שם [אמנם עדין נפק"מ ביבש ביבש מין בשאינו מינו אם צריך שישים אמנם פשטות הרשב"א שלא צריך שישים] והנה מבואר כאן ברשב"א שפשוט לו שגם בתרומה יש את הדין שישים וזה לא גרע משאר איסורים וכן מבואר ברמב"ן וזה דלא כיד יהודה שדן בכמה דוכתי שבתרומה יש רק הדין מאה ורוב

ג] עיין רמב"ם פ"ז מע"ז שלגבי ע"ז העתיק שרק בנפל שתים לים מותר אמנם לענין תרומה כתב שגם בנפל אחד מותר עוד כתב בתרומה שרק בחבית שמינכרא נפילתה מועיל מה שנפל לים אבל בתאינה לא אמנם לגבי ע"ז התיר גם בטבעת שזה לא מינכרא נפילתה ועיין ש"ך סקמ"א שביאר שגם בתאנה אם יהי שנים חשיב מינכרא נפילתא אמנם הגר"א סקכ"ו כתב שזה דוחק ועיין יד יהודה סקל"ז שהביא משו"ת הרשב"א סימן שכ"ה שביאר שכונת הגמ' שתאנה זה פחות ניכר מטבעת עוד כתב שטבעת כיון שהיא חשובה ולכן לא בטלה ודאי חשיבה שזה ניכר ולפ"ז גם שני תאנים לא חשיב מינכר והנה בפשוטו לגבי תאנה מדובר שזה פחות ממאה והנידון האם השאר מותר וכן הוא בשטמ"ק אמנם הרמב"ם פט"ו מתרומות העמיד את כל סוגין לגבי האם צריך הרמה או שתולים שהתרומה נפלה ובטעם הדבר עיין יד יהודה סקל"ד שהביא מהרמב"ם פי"ד ה"ט שכל שיש חמישים ויש רק ספק תרומה בפנים זה בטל לכן לא יכל הרמב"ם לבאר לגבי ביטול ולכן ביאר לגבי הרמה והנה בפשוטו יש כאן באמת שני סוגיות דבהלכות ע"ז שהצריך שתים שם מבואר ברמב"ם שזה מדין ס"ס וזה באמת רק שייך שם שהרמב"ם לא הצריך שלש תערובות אבל בהלכות תרומה שצריך שלש תערובות בהכרח שזה מצד דין תליה ובדין תליה יש יסוד שצריך מינכר נפילתה ובדין הזה באמת לא צריך שתים וכמבואר בגר"א אמנם צ"ע מה הגמ' עושה צריכותא אחרי שזה שני דינים שונים ועיין בדרך אמונה בבה"ל מה שביאר בדעת הרמב"ם

ד] והנה בעיקר ההיתר דנפל לים בפשוטו זה מדין תליה וכן מבואר ברשב"א בתוה"ב שנקט שזה גם עוזר אם נפל אחד בשתים ואחד נפל לים דהינו שאפילו שאוכל כל הנשאר בבת אחת אמנם תוס' ע"ד: ד"ה ואי וכן ברא"ש בפ' גיד הנשה סימן ל"ז נקטו פשוט שיסוד ההיתר הוא מדין ס"ס ולכן כתבו שאסור לאכול הכל בבת אחת שכה"ג אין ס"ס ואין סיבה להתיר והנה עיין רשב"א בתוה"ב שדן למה בפרשו מקצת לצד זה לא סיבה להתיר אלא רק בנאבדו וביאר דמאי חזית להתיר אחד יותר מהשני ואדרבא איסורא ברובה איתיה וכן הוא בתשובה שכ"ה אמנם בשטמ"ק אות כ"ח ביאר שזה מצד שחוששים שזה יתערב דהינו שנקט ששיך כאן להתיר ולכאורא זה כדרך הרא"ש שיסוד ההיתר מצד ס"ס ולכן ביחס לכל קבוצה יש מקום להתיר והנה בשו"ע מבואר שזה גם סיבה להתיר בדשיל"מ ועיין ב"י שדיק כן מלשון הרשב"א ועיין ש"ך שכבר כתב שעד כמה שלא מועיל ס"ס בדשיל"מ ה"ה כאן אין להתיר ועיין יד יהודה סקל"ה שתמה שהב"י דייק הדין מהרשב"א והרי לדבריו שזה היתר רק מצד דין ספק דרבנן לקולא א"כ בדשיל"מ יש להחמיר וע"ש מה שביאר

ה] מבואר בגמ' שאם נפל לים השאר מותר ועיין רשב"א שאם הפיל במזיד אסור מצד שאין מבטלין איסור לכתחלה אבל אם זה בשוגג מותר אמנם בתוס' בסוגין וברא"ש חולין סימן ל"ז מבואר שכאן גם בשוגג אסור מצד שגוזרים שוגג אטו מזיד ועיין ביאור הגר"א שתוס' נקטו שתמיד בדרבנן זה כך אמנם הפוסקים נקטו שבעלמא במבטל איסור בידים בזה לא גזרו שוגג אטו מזיד ורק כאן שאין זה מעשה ביטול יש מקום יותר לגזור עיין ב"י סימן צ"ט ס"ה ובט"ז שם סק"ח והטור הביא בשם הרא"ש שכל זה אם הפיל לאחר שנודע אבל קודם שנודע שלא שייך כאן שיפיל בכונה בזה בשוגג מותר והב"י הביא מההגהות שערי דורא והתרוה"ד שאם אכל בשוגג או האכיל ליהודי כיון שכה"ג אין לחוש שיאכל במזיד כיון שיש כאן תליה שזה איסור ממילא בזה לא גוזרים שוגג אטו מזיד אמנם האחרונים דייקו מהרא"ש לא כך מצד שאם נתיר כה"ג יתירו גם בהפיל כי לא יראו חילוק בין הדברים

ו] בעיקר ההיתר המבואר כאן עיין ש"ך סקמ"ב שאם קודם שנפל זה פרש לצד כה"ג לא מיבעיא לשיטות שזה מותר ודאי שלא שיך על ידי נפילתו לשנות הפסק אלא גם אם נימא שזה אסור אבל כיון שכבר נפסק עליו שזה אסור לא ישתנה הפסק על ידי נפילתו והנה בלא נודע הספק ודאי שכה"ג הפרישה אין לה משמעות וכמבואר במה שדנו באכילה והרי זה ודאי פירש קודם אמנם עד כמה שנודע הספק והפרישה נעשתה שלא בפנינו כתב היד יהודה סקמ"א שכיון שאז לא נעמד נידון לא חל ההכרעה לאסור וממילא בנפילה זה מותר דהרי ודאי לא מדובר בכל נפילה שזה עמד דוקא על שפת הים ועיין שפ"ד סקמ"ב שהביא מהפנים מאירות להקשות מהא דהכהן הקריב הרי היה כאן פרישה קודם ההקרבה ואין לומר שלא היה ידיעה שא"כ זה לא היה נחשב דחוי ובהכרח שכל שהמפריש לא יודע מהנידון לא חשיב שהוכרע לאיסור ועיין יד יהודה וע"ש סק"מ שהקשה שבנאכל זה תמיד נחתך קודם שאוכלו ואז זה כבר הוכרע להיתר מצד שחל עליו ביטול ומה שייך לתלות שזה היתר ועיין חזו"א סימן ל"ז סק"ט שתמה על הש"ך שבזה שחלק פרש לצד לא חשיב שנפסק עליו איסור אלא חשיב שזה כאילו עדין תוך התערובת הראשונה

ז] עיין מג"א סימן תס"ז סק"ד שכתב לגבי תערובת של חיטים חמץ שאם אכלו חלק יש כאן ההיתר של נפל אחד לים וכתב הראבי"ה שלכן מותר לפני פסח לזרוק חלק שכיון שזה עדין לא אסור אין כאן איסור של ביטול איסור לכתחילה [והמג"א ציין שזה דלא כרשב"א שיש איסור ביטל לכתחילה קודם פסח] ועיין יד יהודה סק"מ שלמד מזה שבמקום שזורקים לים לפני שנודע שאחד טריפה שזה גם מועיל ויש לחלק שכאן על הצד שצריך ביטול זה כבר אסור והנה המג"א הקשה שאם החמץ נבלע בהכל א"כ אין סיבה להתיר ועיין רעק"א וכן במחצית השקל שהבינו שהכונה שחסר בדין שתים שתים כיון שהכל נהיה איסור אמנם עיין רעק"א שאין זה מוכרח שכיון שלא חל חנ"נ א"כ תמיד יש כאן אכילת היתר יחד אם האיסור ועיין חוו"ד שכתב שלמג"א אין היתר לבשל שתי החתיכות יחד וע"ש שהקשה מתערובת כוסות שזורקם יחד ועיין הגהות אמרי ברוך שתערובת לח אין אחד נותן טעם בשני אמנם בפשוטו כונת המג"א להקשות כדכתב בחוו"ד שהרי בבת אחת אסור לאכול מצד שיסוד ההיתר מצד ס"ס א"כ כאן שזה נותן טעם בהכל חשיב בבת אחת ועיין רעק"א שאם יחלק החיטים לשתים לא יחשב שודאי אוכל האיסור ועיין יד יהודה סוף סקמ"ג שדעת הראבי"ה שיסוד ההיתר מצד תליה ולא מצד ס"ס וכדעת הרשב"א ולכן אפילו בבת אחת מותר כל שיש צד שמה שנפל זה האיסור

ועיין מג"א סימן תש"ל שהביא מהמהרש"ל שכדאי לאכול קצת מהמצות קודם פסח כדי שאם התערב שם משהו חמץ זה בדין זרק אחד לים והמג"א תמה הרי קמח זה לח בלח ועיין באחרונים שאם זה יבש ביבש א"ש וכן פסק הגר"ז סימן תנ"ג סי"ב ולכאורא לפ"ז לגבי חשש פירורים במצות שיש חוששים שזה יבש ביבש וממילא זה חוזר וניעור אבל כל שיש חלק מהמצות שהלכות לאיבוד יש להתיר מצד זרק אחד לים ואפילו שצריך לאכול שתים אבל בכל אכילה יש ודאי רוב ביחס לפירור חמץ שבפנים ולכאורא זה טענה מוכרחת ולפ"ז כל ההקפדה על ניקיון גמור זה לחשוש לשיטות שגם בלח חוזר וניעור וצ"ע

ח] בדברי הטור מבואר שגם לאדם אחד בזה אחר זה אסור לאכול הכל והסברא בזה מאוד מובנת שכיון שכל ההיתר מצד ס"ס א"כ כל שאוכל הכל זה לא שייך ולכאורא אין זה דומה לדין ביטול ביבש שאסור בבת אחת הכל ובזה אחר זה מותר דשם ביחס לבזה אחר זה חל ביטול אבל כאן כל ההיתר מצד ס"ס וצ"ב הגר"א שדימה הדברים אמנם הב"י תמה דהרי בתוס' מבואר שבבת אחת אסור והרי באדם אחד גם בזה אחר זה אסור וכתב להעמיד שבבת אחת גם לשני בני אדם אסור שזה כמו באו להישאל בבת אחת והאחרונים חלקו על הב"י ונקטו שבזה אחר זה אפילו באדם אחד מותר וה"ה בשני בני אדם בבת אחת ועיין ביאור הגר"א סקכ"ח שהקשה שהרי בגמ' מבואר שההיתר גם לגבי מזבח והרי מזבח זה כמו אדם אחד דהינו שנקט הגר"א שהחומרא דרבנן שלא חל ביטול זה לא רק ביחס לאיסור הקרבה של פסול אלא גם ביחס לדין המזבח

ט]עיין כו"פ שתמה שבנאכל אחד אם בישלו אותו קודם והכלי קיים א"כ יש כאן נפק"מ גם בחתיכה שנאכלה וכה"ג אין סיבה להתיר ועיין יד יהודה סקל"ט שכתב שבדבר חשוב גם הבליעה שבכלי מותרת מצד שעליה חל הביטול שהיא כבר לא דבר חשוב והחוו"ד סק"י דן עוד שבקרב ראש אחד מדובר שכל הבהמה קימת ושאר הבהמה לא הוכרעה ובכל אופן אפשר להקריב את הכל ובהכרח שדנים על כל חתיכה בנפרד ואין חיסרון להכריע שחלק אסור אם בו אין כבר נפק"מ אמנם ע"ש שחילק שאם לא ידוע איזה ראש שייך לאיזה בהמה א"כ מוכח מסוגין להתיר וכן הסברא א"ש דתולים שבאמת האיסור הלך ורק שבשאר הבהמות שהאיסור קיים זה אסור אבל אם יודעים לאיפה שייך כל ראש א"כ יש כאן תרתי דסתרי שכל שמתירים הראש כי אומרים שזה ודאי לא הבהמה האסורה צריך להתיר גם את החלק השני ועיין יד יהודה סקל"ט שהביא שיש שאסרו כה"ג אמנם הוא נקט שאין קשר בין חתיכה לחתיכה אלא הראשים מותרים והשאר אסור ע"ש

י]עיין בכללי ס"ס לש"ך בקצר אות כ"א שכתב שאם התערב איסור דרבנן חד בחד ואחרי זה נפל אחד לים זה נשאר באיסורו כיון שהיה כאן ודאי איסור ולא אומרים ספק דרבנן כנגד אתחזק איסורא ועיין תוה"ש שם סקל"ח שכאן לא שייך אתחזק איסורא דהרי גם הוחזק כאן היתר וכיון שיסוד ההיתר להתיר שהאיסור נפל אין זה נגד חזקה עוד כתב דלמה דפסק כפר"ח שאומרים ספק דרבנן לקולא נגד חזקה ה"ה כאן

### בדין אחד מהתערובת שנפל בתערובת אחרת [ס"ח]

י"א] מבואר בגמ' שפירשו ארבעים מתוך שישים זה מותר פשטות הראשונים כמבואר ברש"י שמדובר שזה נפל בתוך תערובת אחרת ולכן יש כאן היתר של ס"ס אבל כל שזה לא נתערב בתערובת אחרת כיון שכשזה היה ביחד הכל היה אסור מה שזה נחלק לשתים זה לא סיבה להתיר אמנם בתוה"ב ובמשמרת וכן הוא בשו"ת הרשב"א סימן שכ"ה מבואר שאפילו ללא שזה נתערב הוא מותר ומצד שיש כאן ס"ס ספק אולי האיסור נשאר בקבוצה הראשונה וגם אם זה נפל לקבוצה השניה אבל מה שאוכל עכשיו אין זה האיסור ולהלכה קי"ל להחמיר בזה והנה לענין שני תערובות שמותר מטעם ס"ס ברא"ש כתב שיש צד שהאיסור תוך התערובת הראשון וגם אם נפל לשני אבל מה שלוקח עכשיו זה לא האיסור אמנם ברשב"א כ"ד: ביאר שיש צד שמה שלוקח זה לא מה שנפל לכאן וגם אם זה מה דנפל לא זו היא מה שנפל לראשון ולכאורא בגונא שפרשו ארבעים אין לבאר אלא כרא"ש וכן הוא בקצר וצ"ל שהרשב"א נקט כל מקום הצורה הנצרכת

י"ב] מבואר בגמ' נידון האם מועיל תערובת שנפל אחד לתערובת אחרת ודעת תוס' וכל הראשונים שכל שזה שני תערובות זה סיבה להתיר ומי שאוסר אוסר גם בשלש תערובות ומה דמבואר כאן דוגמא להתיר בשלש תערובות זה מצד שמדובר שרוצה להשתמש בהכל בבת אחת שאז בשני תערובות אין כאן ס"ס או שכל התערובת הראשונה התערבה בשניה אמנם שיטת הראב"ד בהשגות לרמב"ם שתמיד צריך שלש תערובות וברמב"ם מבואר שחלוק הדברים שלגבי ע"ז מספיק שתי תערובות ולגבי איסורי מאכלות כתב שצריך שלש תערובות מצד שנקט את הגמ' כפשוטה אמנם צ"ב החילוק שביניהם והש"ך סקנ"ב ביאר שבאיסור הנאה מספיק שתי תערובת ובאיסור אכילה צריך שלש תערובות ועיין לקמן ועיין תוס' ע"ב: שהביאו מר"ת לחלק שכל חומרא של ר' יהודה זה רק ברימוני באדן אבל בשאר מקומות מועיל ס"ס והתוס' וכן הר"ש פ"ג דערלה מ"ו חלקו על זה ופשטות מוכח מזה שר' יהודה לא חולק על ס"ס אלא זה רק סברא בתערובת עיין לקמן והנה בעיקר הדבר שצריך שלש תערובת צ"ב מה זה מוסיף ועיין ביאור הגר"א סקל"א דתערובת הראשון לודאי יחשב ועיין יד יהודה בקצר סקס"ה שכתב לבאר שבתערובת הראשון שרבנן אמרו שזה לא בטל דנו כאילו הכל אסור אמנם בנפל לתערובת אחרת בזה אם נפל האיסור זה אוסר הכל אמנם אם נפל ההיתר אפילו שדנים אותו כאיסור אבל הוא לא אוסר בכל שהוא אמנם עדין התערובת אסורה שמא נפל האיסור אמנם כשיש שלש תערובות יש כאן ס"ס להתיר שמא האיסור לא נפל לתערובת השני וא"כ מה שנפל בטל וצד שני שגם אם זה נפל אבל לתערובת השלישית הוא לא נפל [וכן הוא בשפ"ד נ"ב בד"ה עיין מנ"י] ועיין חוו"ד ט"ז י"ז שביאר שדבר חשוב זה כקבוע וחשיב כתרי והרי כשיש שנים כתב הרשב"א שאין ס"ס אמנם בתערובת השניה שזה רק ספק חשוב לא חשיב כקבע ולכן מועיל ס"ס ע"ש

והנה מבואר בתוס' שבתערובת השני אין לאכול הכל בבת אחת והטעם פשוט שאין כאן ס"ס לגבי בבת אחת שאז יש רק ספק אחד האם האיסור נמצא בתערובת או לא וכתב הרמ"א שלפ"ז גם לרמב"ם בתערובת שלישת אין לאכול הכל בבת אחת ועיין ש"ך שתמה שהרי כל הסיבה כי אין ס"ס אבל כאן הרי יש ס"ס בתערובת השלישית דהרי לא בטוח שהאיסור כאן אמנם אם הביאור כנ"ל שתערובת הראשונה זה ודאי א"כ כל שאוכל כל השלישית הרי יש כאן ודאי מה שהיה יחד אם האיסור בתערובת השניה והא עצמו נחשב מדרבנן כאיסור ועיין שפ"ד נ"ב בד"ה ועיין מ"י שכתב לדחות שכל חומרת הרמב"ם בתערובת שניה שמא יאכל בבת אחת ולגבי שלישית לא גזרו ע"ש ובביאור הגר"א כתב שדברי הרמ"א אינם מוכרחים וצ"ב ועיין ש"ך סקנ"ב שהביא מהאיסור והיתר שבספק איסור הרמב"ם מודה שתערובת שניה מותר וכן כתב שכה"ג לתוס' מותר לאכול הכל בבת אחת וצ"ע שעד כמה שס"ל שספק אחד בגופו לא חשיב ס"ס א"כ הכל בנוי מצד שני הספיקות ולמה שיהיה מותר בבת אחת וצ"ע ועין יד יהודה סקנ"ג

י"ג] מבואר בגמ' דדעת ר' יהודה שלא מועיל שני תערובת בע"ז ועיין חידושי הרמב"ן ע"ז מ"א. שהביא מהראב"ד שמועיל ס"ס בע"ז וחלק עליו שהרי שם מדובר על שמואל דס"ל שלא מועיל ס"ס בע"ז ובפשוטו מבואר כאן מחלוקת האם רק בס"ס של תערובת לא מועיל או שבכל ס"ס לא מועיל והסברא לחלק כמבואר ביד יהודה סקנ"ד שכאן זה לא ס"ס מעיקר הדין שכיון שיש כאן אחד שודאי אסור ומאי חזית להתיר אחד יותר מהשני ובהכרח שיסוד ההיתר מצד ביטול ובצירוף לס"ס לא אמיתי התירו חז"ל וא"כ אין ללמוד כאן לכל ס"ס ועיקר הסברא מבואר בבית מאיר ס"ט ד"ה ודע [עוד יש לדון שזה שם ספק חדא עיין תוה"ש סק"כ בד"ה והאמת] אמנם בדעת הראשונים שדימו יתכן מצד שנקטו שזה ס"ס מעיקר הדין ועיין שו"ת הרא"ש כלל ב' ס"א שדן לגסי ס"ס בחדש דהוי דשיל"מ וכתב שרק שני תערובת לא מועיל וכמו לר' יהודה שלא מועיל ס"ס שזה רק בשתי תערובות ובפשטות כונתו כמבואר ביד יהודה סקנ"ד שאין ס"ס מעיקר הדין ויסוד ההיתר מצד הדין ביטול ולכן בדשיל"מ שאין ביטול לא מועיל ס"ס אמנם בשפ"ד סקנ"ו ביאר שכונתו שיסוד החומרא של שני תערובות שלא מועיל מצד ס"ס אלא מצד ביטול שכיון שאיתחזק איסורא לכן אין להקל מצד ס"ס ע"ש והנה ברש"י בכת"י מבואר שכשיש שלש תערובות הכל מותר ומבואר בלשון רש"י שיסוד היתר מצד ביטול ברוב ולכן נקטו תוס' שזה סברא גם להתיר בבת אחת ושלא כדבריהם

י"ד] עיין רש"י שביאר שרק כשהגיע לתערובת שלישית מותר אמנם לגבי פרשו ארבעים מבואר בדבריו שגם בתערובת שניה זה מותר ועיין ש"ך סקנ"ג שכתב ליישב שכונת רש"י לגבי בבת אחת שרק אם פרש לתערובת שלישית זה סיבה להתיר השני בבת אחת וכתב שזה דלא כתוס' שכתבו שרש"י דלא כדבריהם ועיין שפ"ד בד"ה ועיין שכתב שכונת תוס' שבפרש אחד עדין התערובת השניה אסור בבת אחת מצד שאיסורא ברובה איתיה וברש"י משמע שכה"ג מותר ע"ש

ט"ו] ברמב"ם מבואר שלגבי ערלה הצריך שלש תערובות ולגבי ע"ז שלש תערובות ועיין ש"ך סקנ"ב שביאר שלגבי איסור אכילה צריך שלש ולגבי איסור הנאה מספיק שתים ועיין פלתי שאם יש סברא לחלק א"כ מה הגמ' לומדת מר' יהודה לאסור בטבעת אולי איסור אכילה חמיר ולכאורא יש מקום לומר שגדר הדבר שבאיסורי הנאה לא חשיב שכל התערובת הראשונה כולה איסור וכדביאר ביד יהודה סקמ"ח ד"ה ובזה אמנם ר' יהודה שאסר גם ג' תערובות שם בהכרח מצד שס"ל שלא מועיל ס"ס כלל ואין לחלק בין הדברים ועיין חוו"ד שהביא מהכו"פ לבאר שההבדל שבע"ז ההחומר שזה לא בטל וכה"ג שזה לא חשוב אין בזה הדין שזה כקבוע משא"כ בדבר חשוב שזה כקבוע וחשיב שאין שם רק חד בחד שבזה אין ההיתר של ס"ס וצ"ב שהרי הר"מ מדבר בטבעת שיש בזה גם הדין של דבר חשוב ומהיכי תיתי שבע"ז שיש דין משהו אין דין דבר חשוב

ט"ז] עיין תוס' ע"ד: שנקטו שגם בהיתר של שני תערובות כל ההיתר הוא רק שנים שנים ועיין שפ"ד נ"ה ד"ה כתב המ"י שהביא דהיש"ש פסק כתוס' והמנ"י חולק והביא דהש"ך החמיר כתוס' באיסור דרבנן ספק אחד בגוף ואחד בתערובת שגם אם מקילים צריך שתים שתים ע"ש

י"ז]מבואר בגמ' שצריך מרבוא לשלש ולגירסת הרשב"א משלש למקם אחר מבואר שהתערובת הראשונה צריך רוב ועיין תוה"ב כ"ד: שהקשה למה לא מספיק שתי כדי שיהיה ס"ס וכתב שבתערובת של חד בחד שאין ביטול כיון שזה דאוריתא חשיב כאילו כל אחד כגופו של איסור וצ"ב כונתו אבל למעשה זה רק מספק ובכל אופן מבואר שתערובת ראשונה צריך רוב אמנם לא נתבאר האם גם בתערובת שניה צריך רוב ועיין ב"י שהאריך בזה ונקט שמספיק חצי אמנם הש"ך בכללי ס"ס אות י' נקט שצריך דוקא רוב ועיין תוה"ש שדבר זה מחלוקת והנה לגירסתינו מפורש מרבוא לשלשה משמע שלשנים אסור אמנם הרשב"א גרס משלש למקום אחר והנה לרמב"ם ודאי ששני התערובות הראשונים צריך רוב כלשון הגמ' אמנם לגבי התערובת האחרון יש לדון ולשונו לתוך רמונים ומשמע שגם שם צריך רוב

**חלק זה לא נלמד בישיבה**

**. בהא דלטעם הרשב"א בשני תערובת חשיב ס"ס - בית מאיר ס"ט בקטע הראשון וביד יהודה סקי"ח וסקנ"ו בד"ה אבל עדין וע,ש מה שהביאו מהפר"ח ותמהו עליו**

**. בביאור טעם הג' דהבד"ה וסה"ת סימן ע"ו – בית מאיר בד"ה הטעם הג' ועיין יד יהודה בד"ה**

]הגמ' בביצה אומרת וספיקה אסורה נתערבה באלף כולם אסורות ובפשוטו משמע שהספק התערב והקשה ר"ת הרי יש כאן ס"ס וכתב שבאמת מה שכתבו נתערב באלף זה הולך על ודאה ולא על ספיקה אמנם הראשונים הביאו בשם ר"י שחידש שכה"ג שספק אחד בגופו וספק אחד בתערובת לא נחשב ס"ס ובטעם הדבר ברשב"א משמע שהבין בתחילתו שאין מושג של ס"ס רק בשני תערובות אמנם הקשה מהגמ' של פ"פ שאומרת שיש ספק אונס ספק רצון וספק תחתיו ספק שאינו תחתיו ותירץ שרק במקום שהיה הספק הראשון והוא כבר נפשט לאיסור אחרי זה הוא לא משתנה אבל כאן שבתחילה כבר היה את שני הספיקות כה"ג חשיב ס"ס אמנם בשו"ת הרשב"א סימן ר"א כבר בתחילה ביאר הסברא הנ"ל ובכל אופן הקשה מפ"פ וצ"ע ועיין יד יהודה סקנ"ו בד"ה והנה שהקשה כן וביאר שבתחילה נקט שכל שי שני ספיקות כיון שביחס לספק הראשון צריך לאסור ממילא לא שיךלדון את שניהם יחד ולהתיר ולכן זה סברא גם בבאו בבת אחת וחידש שזה רק סברא אם זה נידון מוקדם ולא אם זה בבת אחת עוד צ"ב למה בתערובת זה אחרת ואין הסברא הנ"ל והפר"ח נקט שכל חיסרון הרשב"א ששני הספיקות לא אותו דבר אלא אחד בגוף ואחד בתערובת אבל אם שניהם בגוף או שניהם בתערובת זה לא חיסרון ועיין בית מאיר שתמה שהרשב"א כלפי פ"פ רק היתר כי זה בבת אחת אפילו ששניהם זה בגוף וכן הרי הקשה שלמה אם הספק הראשון זה חד בחד לא חשיב ס"ס וכתב שלר"י ניחא ומבואר שאפילו שזה אותו סוג ספק אבל ניחא ובפשוטו שכיון שמעיקר הדין זה בטל ובכל אופן זה אסור כה"ג שיך לדון ס"ס וביד יהודה סקי"ח ובסקנ"ו בד"ה אבל שכיון שצד הספק נוטה יותר להיתר מלאיסור לכן אפילו שזה לא סיבה להכריע אבל זה מצטרף לס"ס ובזה ביאר למה בפסחים ט. חשיב ס"ס כשיש ספק אם זה טבל וספק אם הפרישו שכיון שרוב הצדדים שהפרישו זה מצטרף לס"ס ע"ש ועיין בבית מאיר ס"ט שביאר שרק ברוב שביחס לפרישה הרי זה יהי מותר בזה חשיב שלא הוכרע לאיסור ולכן בשתים זה לא שייך ע"ש

ועיין בבד"ה שכתב עוד ביאור שלכאורא אין מושג של ס"ס ורק במקום שהספק הראשון מדאוריתא הוא מותר ורבנן החמירו בזה כל שיש עוד ספק חשיב ספק דרבנן לקולא ומשמעות הרא"ה שמדאוריתא חשיב ס"ס תמיד רק יש חומר מדרבנן לא לדון כס"ס ומה שאם הספק הראשון אין בו איסור דאוריתא אפשר להתיר משמע שזה מצד ספק דרבנן לקולא [וכן ביאר הפר"ח בכונת הסה"ת]

עוד ביאור כתב הרא"ה ע"ש ולשונו שאם שניהם זה בגוף אין חיסרון ורק אם אחד בתערובת ואחד בגוף בזה כל שהראשון זה סברא להחמיר בדאוריתא זה אסור וצ"ב הסברא והיד יהודה ביאר שזה סברא מיוחדת שבתערובת לא חשיב ס"ס כיון שאחד ודאי אסור ולכן כאן לא התירו אלא אם יש רוב אמנם אין זה במשמעות הלשון וכן בסה"ת מפורש שכל שיש רוב זה מדין ס"ס ועיין בית מאיר בד"ה דרך ג' שביאר שבס"ס בגוף כיון שעל התיכה עצמה יש שני צדדים זה סיבה להתיר משא"כ באחד בגוף ואחד בתערובת כיו שאם חתיכה זו היא האיסור יש בה רק צד אחד של היתר זה גרע לא חשיב ס"ס ועדין צ"ע אמנם הביא מהאחרונים שהכונה שכל ששני הספקות באותו גוף זה סברא שזה ס"ס עדיף ולכן בספק תרנגולת ביצה וספק האם הביצה גמורה שלא חל עליה הטרפות לא חשיב ס"ס שכל ספק בגוף אחר אבל לסברת הבית מאיר חשיב ס"ס וצ"ע בעומק הסברות

והנה עיין מרדכי פ"ג דע"ז שהקשה על הגמ' בביצה למה לא הוי ס"ס ותירץ שבדשיל"מ לא מועיל ס"ס וצ"ע הרי לגמ' היה צד שלא מדובר מצד דשיל"מ ועד כמה שס"ל כר"ת א"כ למה שם זה אחרת ואם ס"ל כר"י א"כ אין מקום לקושיא ולכאורא ס"ל כר"י אמנם נקט שזה רק סברא בדאוריתא ולכן לגבי דשיל"מ הוקשה לו שיחשב ס"ס ולכן חידש שלא מועיל ס"ס בדשיל"מ ועיין פר"ח שתמה בדבריו ולנ"ל נתישבה שיטתו

]עיין רשב"א נ"ג. דאם אריה נכנס לעדר ויש שם בהמה אחת ויש ספק אם דרס כנגד החלל ונתערבה באחרות בזה לדעת ר"י קרוב הדבר לומר שלא חשיב ס"ס וביאר היד יהודה בד"ה הנה שמה שזה לא ודאי כיון שאפשר לבדוק בתחילה תכן שזה לא בגדר שזה הוכרע לאיסור אמנם המשיך הרשב"א שאם הוא דרס אחד מהבהמות כה"ג שלא מסתבר שדרס אלא אחד וגם לא יודעים אם זה נגד החלל או לא חשיב ס"ס וכונתו שכאן בבת אחת חל שני הספיקות אפילו ששיך לדעת דבר אחד ולא הדבר השני בכל אופן דן שגם לר"י זה מותר והניח בצ"ע ע"ש ובתוה"ב מ"ו: ועיין יד יהודה מה שביאר שם