סי_ סה, שמחת חתן וכלה
קטגוריות: שו_ע / אבן העזר / אבן העזר - דור המלקטים

**לשמוח חתן וכלה**

אבן העזר סימן ס"ה

1. ***מצוה לשמוח חתן וכלה - סעיף א'.***
2. עד מתי שמחת חתן וכלה.
3. הכנסת כלה.
4. ***אסור להסתכל בכלה - סעיף ב'.***
5. לתת עפר בראש חחתים - סעיף ג'.
6. נרות בחופה.

**דור המלקטים** - סוכת חיים (נהנה מסעודת חתן), נטעי גבריאל (נישואין פרק מ"א),Halachically Speaking (ח"ה מספר י').

אהבת חסד (ח"ג פרק ו').

1. ***מצוה לשמוח חתן וכלה - סעיף א'.***
   1. כתובות (סוף דף טז: - יז.) – "תנו רבנן: כיצד מרקדין לפני הכלה. בית שמאי אומרים: כלה כמות שהיא, ובית הלל אומרים: כלה נאה וחסודה. אמרו להן ב"ש לב"ה: הרי שהיתה חיגרת או סומא, אומרי' לה, כלה נאה וחסודה. והתורה אמרה: מדבר שקר תרחק. אמרו להם ב"ה לב"ש: לדבריכם, מי שלקח מקח רע מן השוק, ישבחנו בעיניו או יגננו בעיניו. הוי אומר: ישבחנו בעיניו".
      1. עי' ערך "מדבר שקר תרחוק", לשיטות ומראי מקומות.
   2. ברכות (דף ו.) – "אמר רב אשי: אגרא דבי הלולי, מילי".
      1. רש"י (שם ד"ה מילי) – "מילי. לשמח החתן בדברים".
      2. קובץ שעורים (כתובות אות מ"ו) – "כיצד מרקדין לפני הכלה. לכאורה משמע מלשון זה דעיקר המצוה היא לשמח את הכלה, אבל אין לזה טעם, דאדרבא איהו מיפקיד בפ"ו ולא איהי, וכן משמע מלשון הגמ' ברכות ו' דשמחת חתן היא המצוה, אבל כבר פירש"י כאן 'מה אומרים לפניה' והכל בשביל החתן, לשבח את מקחו, כמ"ש להלן 'מי שלקח מקח מן השוק' וכו'".
   3. **מה השמחה**.
      1. תורה תמימה (שמות פרק י"ט פסוק ט"ז אות ל"ג) – "טעם הדמיון י"ל יען כי גם בשמחת חתן נאמרו חמשה קולות קול ששון וקול שמחה קול חתן וקול כלה קול אומרים הודו את ה' (ירמיה ל"ג), וכמו דתכלית הנשואין הוא לקיום העולם כך תכלית התורה לקיום העולם שאלמלא תורה לא הוו מתקיימי שמים וארץ (מגילה ל"א ב') ותנאי התנה הקדוש ברוך הוא עם מעשה בראשית אם ישראל מקבלים את התורה מוטב ואם לאו אני מחזיר את העולם לתהו ובהו (שבת פ"ח א'), ולכן זה המשמח חתן וכלה נראה שתכלית קיום העולם חשוב בעיניו, ולכן זוכה לתורה שתכליתה ג"כ לזה, ולרמז וסימן לזה נתנו חז"ל שווי הלשונות חמש פעמים קול דכתיבי בזה ובזה".
      2. קובץ שעורים (כתובות אות מ"ו) - לשונו לעיל.

עזר מקודש (ס"ק א') – "לשמח חתן. אודות מה שאמרו חז"ל הנהנה מסעודת חתן ואינו משמחו עובר בחמשה קולות נראה שמי שאומר ברכה דסידור קידושין או קצת מהשבע ברכות שתחת החופה מקיים בזה בחינת משמח חתן וכלה בשלימות ודאי וכן יוצא ידי חובתו בזה על ידי שמברך ברכת המזון על הסעודה או על ידי שום שיחה קלה עם החתן לעוררו אל בחינת שמחה של מצוה ובפרט במצוה ההיא. **ואדם חשוב מקיים השמחה על ידי שהולך להסעודה שמכבד בזה את החתן** ובבחינת מה שאשה מתקדשת על ידי מה שהאדם חשוב מקבל ממנה כידוע ובחינת כבוד הוא ג"כ מעין מהות שמחה כדכתיב יעלזו חסידים בכבוד ועל כל זה הנזהר להושיט ג"כ להחתן איזה דבר מאכל או משקה או מרקד לפני הכלה או אומר קצת בדיחותא לפני החתן מה שמעוררו להדיא למעין שחוק ושמחה נגליית או משבח לפניו זיווגו באחת מכל זה די וכן הוא על צד היותר טוב".

* 1. ברכות (דף ו.) – "ואמר רבי חלבו אמר רב הונא: **כל הנהנה מסעודת חתן ואינו משמחו עובר בחמשה קולות**, שנאמר: קול ששון וקול שמחה קול חתן וקול כלה קול אומרים הודו את ה' צבאות. ואם משמחו מה שכרו. אמר רבי יהושע בן לוי: זוכה לתורה שנתנה בחמשה קולות, שנאמר: ויהי ביום השלישי בהיות הבקר ויהי קולות וברקים וענן כבד על ההר וקל שופר וגו' ויהי קול השפר וגו' והאלקים יעננו בקול. איני. והא כתיב וכל העם רואים את הקולות. אותן קולות דקודם מתן תורה הוו. רבי אבהו אמר: כאילו הקריב תודה, שנאמר: מבאים תודה בית ה'. רב נחמן בר יצחק אמר: כאילו בנה אחת מחורבות ירושלים, שנאמר: כי אשיב את שבות הארץ כבראשונה אמר ה'".
     1. "הנהנה מסעודת חתן ואינו משמחו עובר בה' קולות" – סמ"ג (עשה מ"ח), האגודה (ברכות פרק א' סי' י"ב), פסקי ריא"ז (ברכות פרק א' הל' ב' אות י"א, פרק א' הל' א' אות י"ט), טור (סי' ס"ה), אורחות חיים (ח"א הל' ברכת המזון אות ס"א), אבודרהם (ברכת אירוסין), לבוש (סי' ס"ד סעי' א'), מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב'), ב"ש (ס"ק א'), ערה"ש (סעי' ב').
     2. **בזמן הזה**.
        1. משנה הלכות (ח"י סי' רכ"ח) – "איברא דנלפענ"ד לחדש דבזה"ז דע"פ רוב אבי הכלה הוא עושה הסעודה כמבואר בראשונים ובש"ע כה"ג ליכא הנהנה מסעודת חתן דלאו סעודה דיליה הוא אלא של אבי הכלה ואם נסכים לזה א"כ לכאורה עכ"פ מצינו ידינו ורגלינו היכא דאבי הכלה משלם עבור החתונה אבל כפי המנהג שמשלמים מחצה על מחצה אכתי ליכא רפואה לזו. האמנם י"ל דבזה נמי דוקא שהחתן הוא משלם דמי הסעודה אבל היכא דאבי החתן משלם לא גרע מהכלה או אבי הכלה ולפ"ז בזמן הזה דע"פ רוב ורובא דרובא החתן יושב בישיבה ולית ליה מגרמי' כלום והכל מוטל על אבי החתן ואבי הכלה אולי ליכא כה"ג איסור ואינו עובר כלל כיון דבאמת לאו סעודת חתן הוא".
        2. הגרח"ק זצ"ל (לרעך כמוך, ואהבת לרעך תשובה ט"ו) – "יש ליזהר".
     3. מר"מ – עזר מקודש (סוף ס"ק א').
  2. **איך לשמחו**.
     1. בדיבור.
        1. ברכות (דף ו.), ורש"י (שם) - לשונם מובא לעיל.
     2. ברקידה.
        1. עי' כתובות (סוף דף טז:), לשונו מובא לעיל. וכן נראה מהשו"ע (סעי' א'). ויש לדון מצד רש"י (על הסוגיה שם).
     3. בדברי תורה.
        1. רע"א (ליקוטים על מסכת ברכות סוף דף ו:) – "ואמר ר' חלבו אמר רב הונא כל הנהנה מסעודת חתן ואינו משמחו עובר בחמשה קולות כו' עיי"ש. טוב לאיש שיחזיק בזה, והמג"א (בסי' קנ"ו) בחשבו שס הרבה ענינים שצריך האדם לדקדק גם בענין זה לשמח חתן וכלה קחשיב עיי"ש. וצריכין לדקדק בזה לכל אחד כפי דרגו **לבן תורה לשמחו בד"ת כי הוא עיקר שמחה**, ולאיש פשוט בשיחה בדברי אגדה, וליותר פשוט בשיחה נאה מילתא דבדיחותא במילי דעלמא. וצריך דקדוק גדול בזה שלא יהא שום נגיעה ח"ו בהוללות ולהיות ערום בעניני אל ושיהא עפ"י דרכי המוסר ללמוד מה משיחות חולין שמדבר להחתן, בנוגע להנהגה, בדרך התורה והמסורה.
           1. חשוקי חמד (ברכות דף ו:, עי' מגילה דף טו:) – "וכתב על זה רע"א ... ויש לשאול, בחתונה של חתן בן תורה, בה משתתפים כמה מאות בני תורה, וכי כל אחד יגש וילחש באוזניו של החתן דבר תורה. הרי יכלה הזמן ודברי התורה לא יסתיימו. תשובה. נלענ"ד דצריך כל הציבור להעמיד שליח תלמיד חכם אחד שישמיע דברי תורה בקול רם, דברים המשמחים לב כל שומעם, והחתן עם כל המשתתפים ישמחו יחדיו בשמחה אמיתית. [ועיין ראיה לזה מדברי תוס' הרא"ש]. יש להוסיף ששמעתי על הגאון הצדיק רבי יהושע מקוטנא זצ"ל בעל "ישועות מלכו" שהגיע לחתונה ושאל את החתן כמה שנים קיבל להיות סמוך על שלחן חותנו. והשיב לו החתן, כך וכך שנים. ואמר על כך הגאון, כמדומה ששנים אלו הם פרט לשבוע של שבע ברכות שהם מחוץ לחשבון... החתן חייך, וגם שמח למשמע דברים אלו. ואמר על כך רבי יהושע מקוטנא, ברוך ה' שקיימתי מצוות שמחת חתן. דברים אלו יש בהם גם שמחה של תורה, וגם של פרנסה. ויש להעיר, שכנראה הרע"א סובר שאין מצוה לרקוד לפני החתן אלא לפני הכלה, ולכן הוא אינו כותב שאפשר לקיים את המצווה של לשמח את החתן בריקודים אלו לפניו. אך יעויין במסכת ב"מ דף עה ע"ב: שכר את החמר... להביא פרייפרין וחלילים לכלה, ופרש"י: לשמח חתן וכלה".
     4. מר"מ – שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ז אות כ"ו, ישמח לב מערכת חידו''ת על אירוסין ונישואין עמ' תק"ו).
        1. הגריש"א זצ"ל (ישמח לב אירוסין ונישואין סי' רנ"א) – "שמי שהגיע לחתונה בזמן שהחתן בחדר יחוד, מותר לו להנות ולאכל מהסעודה ואף שהולך קודם שיצא החתן מחדר היחוד, והוא משום שבזה שהוא נמצא בין הנוכחים בחתונה ג"כ נחשב שמשמח החתן כיון שהוא ישמח לשמוע שהיה ציבור גדול".
        2. הגרח"ק זצ"ל (ישמח לב אירוסין ונישואין סי' רנ"א) – "מה הגדר של משמח חתן וכלה, וענה לי שצריך לילך להחתן ולומר לו 'מזל טוב', והוספתי לשאול דיתכן דבמה שנמצאים בתוך האולם ויש כאן ברוב עם הדרת מלך הרי זה מוסיף שמחה לחתן והאס יוצאים בזה, והשיב לי שאין זה מספיק אלא צריך לילך להחתן לומר לו 'מזל טוב'".

הגרח"ק זצ"ל (לרעך כמוך, ואהבת לרעך תשובה י"ז) – "אדם האומר 'מזל טוב' לחתן, האם סגי בזה להחשב ששימחו. תשובה: י"א שסגי".

הגרח"ק זצ"ל (לרעך כמוך, ואהבת לרעך תשובה י"ח) – "אדם שרקד במעגל גדול, והחתן לא הבחין בו, האם נקרא שרקד לפני החתן ושמחו. תשובה: י"א שסגי".

* 1. **כשמרכיבים חבר על הכתפים: המנהג הנהוג להרכיב בחתונה את החתן על הכתפיים ולרקוד אתו זמן ממושך במצב זה**.
     1. עי' סי' כ"ג, לשיטות ומר"מ.
  2. **לרקד בכלה**.
     1. פת"ת (ס"ק א' ), דברי תורה (ח"א סי' ו' ).
     2. באר משה (ח"ד סי' קל"א) – "נשאלתי מה דעתי בענין לרקד לפני הכלה, אם שרי לרקד לפניה עם מטפחת הפסק בינו לבין הכלה או רק לפניה מרקדים אבל כל קשר בינו לבינה אסור אפילו על ידי מטפחת. השבתי, ראיתי לכמה גדולים וצדיקים וחסידים שהיו מרקדים לפני הכלה עם מטפחת פעם קצר ופעם ארוך, וכן נהגתי אחריהם עד היום, אבל שמעתי שיש מקפידים ע"ז ואין מרקדים רק לפני הכלה אבל לא עם הכלה אפילו עם מטפחת, ואחר העיון נראה שאין שום טעם לרקד עמה עם מטפחת, ולכן מהיום והלאה אקבל על עצמי רק לרקד לפני הכלה בלא שום קשר של מטפחת, וכן הנכון והישר, ואין זילותא לראשונים, כי הדורות נחלשו וצריך להחמיר ...".
  3. מר"מ.
     1. פרקי דרבי אליעזר (סוף פרק י"ב, פרק ט"ז) – "עַל שְׁלֹשָׁה דְבָרִים הָעוֹלָם עוֹמֵד, עַל הַתּוֹרָה וְעַל הָעֲבוֹדָה וְעַל גְּמִילוּת חֲסָדִים. עַל הַתּוֹרָה מִנַּיִן, דִּכְתִיב ... וְעַל גְּמִילוּת חֲסָדִים לַחֲתָנִים מִנַּיִן אָנוּ לְמֵדִים, מֵהַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא, שֶׁהוּא בְעַצְמוֹ גָּמַל חֶסֶד לְאָדָם וּלְעֶזְרוֹ. אָמַר הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא לְמַלְאֲכֵי הַשָּׁרֵת, בֹּאוּ וְנִגְמֹל חֶסֶד לְאָדָם וּלְעֶזְרוֹ. וְיָרַד הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא וּמַלְאֲכֵי הַשָׁרֵת לִגְמֹל חֶסֶד לְאָדָם וּלְעֶזְרוֹ. אָמַר הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא חֲבִיבָה לְפָנַי גְּמִילוּת חֲסָדִים, מִזְּבָחִים וְעוֹלוֹת שֶׁעֲתִידִין יִשְׂרָאֵל לְהַקְרִיב לְפָנַי עַל גַּבֵּי הַמִּזְבֵּחַ, שֶׁנֶּאֱמַר [הושע ו, ו] כִּי חֶסֶד חָפַצְתִּי וְלֹא זָבַח".
     2. שבט הלוי (ח"ז סי' ר"ג, ח"ח סי' רפ"ג) – "יקרתו קבלתי ואשר הציע ושאל אודות התקנה שעשה השבוע רבו ראש ישיבת פוניבז (שליט"א) [זצ"ל] הגרא"מ שך ה' יאריך ימיו, אודות מצות שמחת חתן וכלה שהמנהג בישיבה הי' תמיד שהולכים המון רב לשמח החתן, וגם מגיעים מחוץ לעיר בשעה מאוחרת, ועי"ז נתאחר מאד הקימה בשחרית, ונתבלבלו סדרי הישיבה ולכן תיקן שלא ילכו לשמח חתן רק כמנין או החברים הכי קרובים המרגישים כחובה לילך ולשמחו ... ובר מן דין ענין מבטלין תורה להכנסת כלה לחוד, ומצוה לרקד לפני חתן וכלה לחוד, דאפילו נימא דהכנסת כלה אין לה שיעור היינו מה שמלוים הכלה או החתן לחופה כדמשמע בכ"מ בש"ס ופוסקים, ועיין הי' הלשון בשטמ"ק שם ובלשונות הפוסקים סי' ס"ה שם, אבל לשמח ולרקד לא מצינו דלית לי' שיעורא ולפעמים בודדים יכולים יותר מרבים, וגם כיון דמפריזים בזה"ז על המדה ועוברים על ארז"ל בברכות ל"א ע"א דאסור למלאות שחוק פיו בעוה"ז, ונפסק להלכה או"ח סו"ס תק"ס וכ' הט"ז שם דאפילו בשמחת נישואין אסור, וא"כ מאן נימא דבשמחה יתירה זאת איכא בכלל מצוה, וגם ידוע דהרבה גאונים קדמונים תקנו למעט בקרואים, ולמעט בבדחנים וכיו"ב, ומכ"ש כשנוגע לביטול סדרי הלימוד והתפלה והישיבה ע"כ אעפ"י שמצוה חשובה היא מאד לשמח חתן וכלה, אבל במדה ובמנין, וביראת ה' נסוך על פניהם לכבודו יתברך ויתעלה וע"כ יפה דן ויפה תיקן כבוד הגרא"מ שך שליט"א לעשות תקנה וגדר בזה".

1. עד מתי שמחת חתן וכלה - המצוה לשמח חתן וכלה, אם היא כל שבעת ימי המשתה.
   1. ציץ אליעזר (חי"ח סי' ס"ח אות ג') – "ועיינתי בגוף דברי הרמב"ן בתורת האדם (בענין ההוצאה), ושם כתוב מזה עוד יותר מפורש וז"ל: ההיא לאו בשעת הכנסת כלה לחופה אלא כל שבעה דהבראת האבל קודם לאכילת בית המשתה אף על פי שבזה ושבזה מצוה לשמח חתן וכלה ולברך להן שש אלא שזו של אבל קודמת וכו' יעו"ש. הרי בהדיא דאיכא מצוה לשמח חתן וכלה כל שבעת ימי המשתה. בגדולה מהאמור מצינו להמקנה לקדושין בקו"א סי' ס"ה סעי' א' ...".
2. מבטלין תלמוד תורה: להכנסת כלה לחופה.
   1. כשיודע או כשראה.
      1. **אף ביודע שמוציאין המת**.
         1. בית שמואל (ס"ק ג') – "ובח"מ כתב אפשר מי שרואה שנכנסים לחופה חייב לבטל אבל מי שיודע ואינו רואה אינו חייב לבטל מיהו בברייתא לא משמע כן דהא תניא מבטלין ת"ת להוצאת המת ולהכנסת הכלה ובהוצאת המת אפילו אינו רואה חייב לבטל כן ה"נ בהכנסת הכלה".
         2. בא"ה (ס"ק ב') – "ח"מ. ועיין ב"ש ...".
      2. **רק כשרואה**.
         1. עי' חלקת מחוקק (ס"ק ב') – "ואפשר לומר דוקא כשרואה שנכנסין לחופה צריך לכבדם אבל אם יודע שיש חופה בעיר א"צ לבטל מלימודו ולילך שם".
         2. העמק שאלה (שאילתא י"ד אות ב', שאילתא ל"ד אות ב') – "ולא כמש"כ הבית שמואל באה"ע סי' ס"ה סק"ג".
         3. ערה"ש (סעי' ד') – "מבטלין ת"ת להכנסת כלה לחופה ואפילו מי שתורתו אומנתו חייב לבטל [חמ"ח] ודווקא כשרואה שנכנסים לחופה חייב לכבדם אבל אם יודע שיש חופה בעיר אינו חייב לבטל מלימודו ולילך שם [שם] ומהו המצוה כשמוליכים אותה להחופה [ב"ש] מיהו אם יש תערובת נשים מוטב שלא לילך ולכן ילוו החתן כשמוליכים אותו ולא הכלה [ט"ז] דהיא מצוה הבאה בעבירה ומטעם זה אם הרבה נשים הולכות גם עם החתן מוטב שלא לילך [ע' שמחות פי"א דאומר הטעם דמעשה קודם לת"ת ובקדושין מ': מסקינן דתלמוד גדול וצ"ע ועי' תוס' ב"ק י"ז ד"ה והאמר]".
         4. פסקי הלכות (הל' אישות ח"ג עמ' ל"ה ).
         5. שדי חמד (מער' חתן וכלה אות כ"ב ד"ה ואם ) – "הגאון נציב ...".
         6. שלמת חיים (סי' תר"י ).
         7. אוצר הפוסקים (סי' ס"ה סעי' א' ס"ק ו' אות ה' ).
         8. תשובות והנהגות (ח"ב סי' תנ"ב, ח"ד סי' רי"ג, ועמ' שכ"ג הע' י"ג ).
         9. עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק י"ג הע' כ"ב ).
         10. הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"ד סי' ט"ו, אשרי האיש יו"ד פרק מ"ג אות ח', ישורון חכ"ו עמ' תתצ"ח אות ה') – "לדעת החלקת מחוקק אבן העזר סימן ס"ה דוקא כשרואין שנכנסין לחופה צריך לבטל מלימודו, אבל אם רק יודע שיש חופה בעיר אין צריך לבטל מלימודו. וכדאי הוא אותו גאון זכרונו לברכה לסמוך עליו דאם לא כן תורה מה תהא עליה".
      3. מר"מ – בא"ה (ס"ק ב').
         1. אג"מ (או"ח ח"ב סי' צ"ה ד"ה ולכן) – "אבל בנישואין הוא מצוה על כל אדם שילכו לשמחת הנישואין כדאיתא בב"ש סימן ס"ה סק"א שכתב מלשון הפוסקים שכתבו מצוה לשמח משמע דמצוה שילך לשם וישמח אותם, ובסק"ג כתב עוד יותר מזה שאף רק ביודע שיש חופה בעיר מצוה עליו אף לבטל מלימודו, ומסתבר שאף הח"מ שפליג ע"ז וסובר דאפשר שרק הרואה שנכנסין לחופה צריך לבטל מלימודו ולא היודע שיש חופה, **הוא רק לענין בטול תורה אבל באינו מבטל מלימודו יודה שאיכא מצוה עליו לילך אף שאינו קרוא כלל**. וגם אפשר שאף הפרישה שהביא הב"ש שמי שאינו שם אינו עובר הוא רק שאינו עובר על החמשה קולות אבל מודה שאיכא מצוה לילך למקום החתונה ולשמח, ולא יקשה עליו מלשון הפוסקים. וא"כ כ"ש שיש מצוה על הקרואים שיבואו אל החתונה וישמחו. (ואולי בערים הגדולות כנוא יארק וכדומה שמי שאינו קרוא אינו הולך אל החתונה יש להחשיב הקרואים כמצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים דהרי רק עלייהו מוטל, ומה שאפשר במעט האנשים שיבואו מהקרואים הא כיון שאמיד לעשות ביותר שמחה הרי נמצא שימעט השמחה מכאופן שרצו ויכלו לעשות והוי זה כאי אפשר. אך מסתבר כיון שמתחלה יודעין שלא כל הקרואין יבואו לא הוי זה כממעט ואין לה חומרא דא"א לעשותה ע"י אחרים)".
         2. לענין מבטלין תלמוד תורה להוצאת המת - עי' יו"ד סי' שס"א, לשיטות ומר"מ.
   2. **כבוד חתן או כבוד הרגל: מה עדיף**.
      1. מראי מקומות – מנהגי מהרי"ל (הל' נישואין אות ג' ), בא"ה (ס"ק ב'), פת"ת (ס"ק ג' ).
      2. ס"ח (סי' נ"ט, סי' רנ"ה ), א"ר (סי' י"ז ס"ד ).
3. ***אסור להסתכל בכלה - סעיף ב'.***
4. ***לתת עפר בראש חחתים*** ***- סעיף ג'.***
   1. **מקור**.
      1. ב"ב (דף ס:) – "שנאמר: (תהלים פרק קל"ז) אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני תדבק לשוני לחכי וגו'. מאי על ראש שמחתי. אמר רב יצחק: זה אפר מקלה שבראש חתנים".
      2. מחבר (סעי' ב', אה"ע סי' ס"ה סעי' ג') – "וכשהחתן נושא אשה, לוקח אפר מקלה ונותן בראשו במקום הנחת תפילין".
   2. **מנהג לשבר כוס, ושער מנהגים וטעמים**.
      1. תוס' (ברכות ריש דף לא.) – "אייתי כסא דזוגיתא חיורתא. מכאן נהגו לשבר זכוכית בנשואין".
      2. רמ"א (סעי' ב', אה"ע סי' ס"ה סעי' ג') – "ויש מקומות שנהגו לשבר כוס בשעת חופה, או לשום מפה שחורה או שאר דברי אבילות בראש החתן".
      3. שלחן גבוה (ס"ק ה') – "אלא לשבר את הכוס בשעת חופה".
      4. מ"ב (ס"ק ט') – "לשבר כוס בשעת חופה. וזו היא ג"כ הטעם של שבירת כלי בשעת כתיבת התנאים. ויראה לשבור תחת החופה כוס שלם ואין בו משום בל תשחית כיון שעושין כן לרמז מוסר למען יתנו לב".
      5. אור לציון (ח"ג פרק ל' סעי' ב') - לשונו מובא לקמן.
      6. כה"ח (ס"ק כ"ב) – "ויש מקומות שנהגו לשבר כוס וכו' ונראה שזהו הטעם שמשברין הקדרה בכתיבת התנאים. מי"ט. א"ר או' ז' והטעם כתב המש"ז שם כדי להבהיל ושלא יהא השמחה במלואה ולזכור החרבן וראוי ליקח קדרה שבורה יעו"ש".
      7. כתר שם טוב (ח"א עמ' תרט"ז, הע' שי"ט) – "למה החתן שובר כוס אחר גמר הברכות, והאשכנזים נוהגים כן גם בשדוכין לשבר קדרת חרס, אשר לא כן הספרדים. [טעם ...]".
      8. דרכי טהרה (פרק כ"ז אות ח') – "וזה שנהגו האשכנזים לקחת ולשבור צלחת בזמן השידוכים זה חלק מהתקנה לזכור ביום השמחה".
      9. מראי מקומות – יביע אומר (ח"ד אה"ע סי' ט' אות ב'), פסקי תשובות (אות ט').
         1. הגר"א נבנצל שליט"א (תשובות אביגדור הלוי או"ח עמ' ת' אות ס"ה) – "מה שיש נוהגים לאסוף את שברי הכוס שחתן שובר (בזמן חתונתו) **ולעשות מהם תמונה או יצירה אומנותית** - האם ראוי לנהוג כך. למה. תשובה: סבורני שלא. זה צריך להיות הפסד מצער ולא ריוח".
   3. **חתן אומר "אם אשכחך"** – ט"ז (ס"ק ד', "וראיתי בקצת קהלות שהשמש אומ' הפסוק הזה והחתן אומר אחריו מלה במלה ונכון הוא"), באה"ט (ס"ק ה').
   4. **השמחה מיד אחר שבירת הכוס** – שד"ח (אסיפת דינים מערכת ז' אות י"ב), יביע אומר (ח"ד אה"ע סי' ט' אות ג', חזון עובדיה ארבע תעניות עמ' תל"ב ד"ה והן).
      1. דרכי טהרה (פרק כ"ז אות ח') – "עכשיו תקנו כך לשבור אותו ברגלים וכולם צועקים 'מזל טוב'. על מה 'מזל טוב'. על חורבן בית המקדש. לשבור צריך בשברון לב. יש אנשים שלאחר שבירת הכוס צועקים 'מזל טוב' או משבחים את החתן באמירות שונות, ואינם מעלים על דעתם כי שבירת הכוס היא זכר לחורבן ובאה כדי למעט את השמחה. לכן אין לומר 'ישר כח' וכדו'".
      2. תשובות והנהגות (ח"ד סי' רפ"ו אות ג') – "ולא ניחא להו לחכמים במה שצועקים 'מזל טוב' כאלו זהו לאות מזל, בשעה שעיקרו להצטער על החורבן. ועי' שד"ח שמיישב המנהג שהמזל-טוב הוא על הקידושין, אלא שממתינים עד שישבר הכוס".
      3. ילקוט יוסף (שובע שמחות א' פרק י"א סעי' ב', קיצור שו"ע אה"ע פרק י"א סעי' ב') – "מנהג שבירת הכוס בגמר השבע ברכות שתחת החופה, נועד לשם עגמת נפש על חרבן בית מקדשינו, ולהעלות את ירושלים על ראש שמחתינו. ולכן אין להכריז 'מזל טוב' מיד בעת שבירת הכוס, אבל ימתינו איזה רגעים אחר שבירת הכוס, ורק כאשר סיימו את מעמד החופה, אומרים לחתן ולכלה 'מזל טוב', באופן שלא ייראה שאמירת מזל טוב קשורה לשבירת הכוס".
   5. **מנהג**.
      1. אין נוהגים בזמן הזה – שלחן גבוה (ס"ק ה', "אפר מקלה שבראש חתנים ... ועכשיו לא נהגו לעשות שום גם אחד מאלו אלא לשבר את הכוס בשעת חופה").
         1. צ"ע על מה נוהגין היתר – ח"א (כלל קל"ז סעי' ב', "וצריך עיון שכל זה אין נוהגין כלל"), בה"ל (ד"ה וכן, "וצ"ע שכל זה אין נוהגין כלל"), פסקי תשובות (סוף אות ח').
         2. אור לציון (ח"ג פרק ל' הע' ב') – "והנה בשלחן גבוה שם אות ה' כתב, דעכשיו לא נהגו לעשות לחתן שום דבר מהנזכר כאן, מלבד ששוברים כוס בשעת החופה אחר ברכת קידושין ושבע ברכות. והביא סמך לדבר זה מדברי הגמ' בברכות דף ל"א ע"א, אייתי כסא דמוקרא בת ארבע מאה זוזי ותבר קמייהו ואעציבו. וכתבו התוס' שם, מכאן נהגו לשבור זכוכית בנישואין, ע"ש. משמע מדברי השלחן גבוה שהבין ששבירת הכוס באה במקום אפר מקלה, ועל ידי שבירת הכוס נפטר מתקנת חכמים לעשות זכר לחרבן בשעת החופה. והדבר תמוה. כיצד יפטור את תקנת חכמים המוזכרת בתלמוד ליתן אפר מקלה תחת החופה על ידי דבר שלא מוזכר בתלמוד שהוא תקנת חכמים זכר לחרבן. וגם הרמ"א בדרכי משה שם אות ב' כתב שבעירו נהגו בשניהם, אפר מקל על ראש החתן, וגם החתן שובר הכוס שמברכים עליו ברכת אירוסין, ע"ש. וראה גם בספר מועד לכל חי להגאון רבי חיים פלאג'י סימן י' אות צ"ו, והזהיר שם ליתן אפר בחתן, ע"ש. ועל כן למעשה אין להמנע מליתן אפר מקלה על ראש החתן. ויקחו נייר וישרפוהו מעט, ויתנו מהאפר על ראש החתן במקום הנחת תפילין. ודי ברגע אחד כדי לקיים תקנת חכמים, ואח"כ יכולים להסירו. ואם גם שוברים כוס תחת החופה כמנהג מה טוב".

דרכי טהרה (פרק כ"ז אות ו', סוף אות ח') – "חז"ל תקנו שחתן ביום חופתו שמים אפר מקלה בראש החתנים: 'אמר ליה רב פפא לאביי: היכא מנח ליה. במקום תפילין, שנאמר 'ואשום לאבלי ציון לתת להם פאר תחת אפר'. וכל המתאבל על ירושלים זוכה ורואה בנחמתה'. ומבאר הרשב"ם: 'שהיו נוהגים לתת אפר שרוף שבכירה, כיון שבזה מזכירים את אפר פרה אדומה, שבטלה עבודת המקדש מאז החורבן. 'וכשהחתן נושא אשה לוקח אפר מקלה ונותן בראשו במקום הנחת התפילין'. בא הרמ"א והוסיף לנו: 'יש מקומות שנהגו לשבר כוס בשעת חופה או לשים מפה שחורה או שאר דברי אבלות בראש החתן'. וכותב השו"ע: 'וכל אלה הדברים לזכור את ירושלים שנאמר 'אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני אם לא אעלה את ירושלים על ראש שמחתי'. שחתן צריך לשים לו אפר. אפר אין היום. פעם לכל אחד היה אפר. היום אין אפר. ואעפ"כ יש עוד מקפידים בזה ומכינים במיוחד אפר (אשריהם של התימנים). בכמה עדות נהגו כן, והמדקדקים הולכים לעיר העתיקה לקחת אפר מהבית השרוף, אבל רוב העדות לא נהגו לעשות כן, אלא נוהגים לשבור כוס בשעת החופה ... ואם אפשר לעשות שניהם, היינו אפר מקלה וכן שבירת הכוס, תע"ב".

חזון עובדיה (ארבע תעניות עמ' תל"ב ד"ה ועינא) – "וראיתי בספר נדמ"ח בשם אור לציון ח"ג (עמוד רעז) שתמה על השלחן גבוה, שמשמע מדבריו ששבירת הכוס באה במקום נתינת אפר מקלה, ותימה שאיך יפטור דבר זה תקנת חכמים ... ובאמת דלק"מ, כי נראה דאשתמטיתיה לשון הכל בו והארחות חיים, שהביאו מרן הבית יוסף, שאינם נוהגים לתת אפר בראש חתנים, לפי שאין העם מוחזקים בהנחת תפילין, ונהגו לעשות זכר אחר במקומו וכו'. ולכן פשט המנהג לשבר הכוס אחר שבע ברכות. ע"כ. וזה מבואר כדברי השולחן גבוה והמעשה רוקח. ואפשר שכוונת הכל בו שאין מוחזקים להניח תפלין כשרים כראוי כדת וכדין. ועינינו הרואות שלא נהגו אצלינו בהנחת אפר, אלא בשבירת כוס של זכוכית. וכמ"ש גם הרב נהר מצרים אה"ע (דף קפד ע"א), ושאר אחרונים מגאוני ספרד. ע"ש".

ילקוט יוסף (שובע שמחות א' פרק ו' סעי' ו', קיצור שו"ע אה"ע פרק ו' סעי' ו') – "יש שנהגו להניח אפר בראש החתנים קודם החופה. אך הספרדים לא נהגו בזה".

* 1. **לכמה זמן**.
     1. אור לציון (ח"ג פרק ל' סעי' ב') – "מלבד שבירת הכוס תחת החופה זכר לחרבן, יש גם כן ליתן אפר על ראש החתן בשעת החופה כמקום הנחת תפילין. **ודי בשהיית האפר על הראש רגע אחד**, ולאחר מכן אפשר להסירו".
     2. הגרח"ק זצ"ל (ישמח לב, אירוסין ונישואין עמ' שס"ו אות ל"ח) – "שאלה: כשנותנים האפר בראש החתן קודם החופה האם מסלקין את האפר מיד, או שמשאירים האפר עד אחר החופה. תשובה: **עד אחר החופה**".
  2. מראי מקומות – פנינת המקדש (פרק ד').

1. נרות בחופה.
   1. **אי דוקא בשעת הולכה לחופה המנהג שמדליקים הנרות ויכול לכבותם אח"כ, או צריך שנדלקו הנרות בכל מעמד החופה**.
      1. שלא לכבות הנרות עד אחר החופה.
         1. אדמו"ר מסקווירא זצ"ל (נטעי גבריאל נשואין פרק י"ז הע' י') – "לא נתבאר בשו"ע ובפוסקים אי דוקא בשעת הולכה לחופה המנהג שמדליקים הנרות ויכול לכבותם אח"כ, או צריך שנדלקו הנרות בכל מעמד החופה. והעיד הגה"צ ר' משה ניישלאס זצ"ל אב"ד שיכון סקווירא, שכ"ק אדמו"ר מסקווירא זצ"ל בשעה שתיקן הנהגות לחתונה בשיכון, אמר לנהוג שלא לכבות הנרות עד אחר החופה ע"כ, וכן ראיתי כמה חסידים ואנשי מעשה נוהגים כן, כי לפי הטעמים הנ"ל הם שייכים לכל מעמד החופה. ומנהג באבוב לכבות הנרות אחר ההולכה".
      2. לכבות הנרות אחר ההולכה.
         1. מנהג באבוב (נטעי גבריאל נשואין פרק י"ז סוף הע' י') - לשונו מובא לעיל.
   2. מראי מקומות – שלחן העזר (ח"ב סי' ז' סעי' ד', ס"ק ד'), האירוסין והנישואין השלם (עמ' רכ"ח אות רמ"ד, קיצור נחלת שבעה עמ' קנ"ט אות רמ"ב).
      1. רוקח (סי' שנ"ג) – "מנהגים. מנהג להוליך הכלה יום ו' כעלות השחר כי טוב הוא כי אז נכנס מזל נוגה. **וקורא אסמכתא ויהי ביום השלישי בהיות הבקר ויהי קולות וברקים. לכך לוקחים מבוערות**. וכשהכלה נכנסת לבא בשער הבית אז החתן הולך שם לקראתה ולוקח ידה ונותן אותה אל המשקוף למעלה יד שערים לפי קרת. כשמברכין לוקחין צעיף ונותנין על ראשם. ע"ש ויתיצבו בתחתית ההר. ועומדים הכלה לימין החתן סמך נצבה שגל לימינך. ס"ת כל"ה. ואחר הברכה נותנין להם לאכול דבש וגבינה על שם דבש וחלב תחת לשונך. כ"ד פעמים בקרייה נקראת כנסת ישראל כלה. מצאתי כתוב בקונטריסי' מאין סמכו רבותי' להלביש לחתן טלית ביום חופתו לפי שנא' גדילים תעשה לך. וסמיך ליה כי יקח איש אשה. מה שמתענין החתנים עד לאחר הברכה מצאתי באגדה מפני שמצוה חביבה עליהם כדרך שעושין חסידים הראשונים שהיו מתענין על מצוה החביבה כגון לולב ושאר דברים. ומה שמשימין על החתן ועל הכלה ועל הקהל הטלית שעליה מפני שנא' ופרשת כנפך על אמתך. ומה ששוברין כלי זכוכית בנישואין לפי שנא' עבדו את ה' ביראה וגילו ברעדה במקום גילה שם תהא רעדה. ומה שזורקין חיטין סימן הוא שיהו פרין ורבין כחיטין. ומה שזורקין מלח לפי שנא' ברית מלח עולם".
      2. תשב"ץ קטן (סי' תס"ה) – "ומה שזורקין נרות דולקות רמז למתן תורה שנאמר ויהי קולות וברקים. נקוט האי כללא בידך כל המנהגים של חתן ושל כלה אנו למדין ממתן תורה שה' היה מראה עצמו כחתן נגד כלה שהם ישראל".
      3. מטה משה (ח"ג בהכנסת כלה פרק א' אות ב') – "וכשמוליכין החתן להכניסו לחופה, אזי ב' שושבינים מוליכים אותו אחד מימין ואחד משמאל, כדאיתא בבראשית רבה פרשת שבעה (ח, יג) א"ר יודא בר סימן מיכאל וגבריאל היו שושביניו של אדם הראשון. והתשב"ץ (סי' תס"ה) כתב, החתן דומה למלך (פרקי דר"א פט"ז), מה מלך חייליו מקיפים אותו אף חתן שושביניו מקיפים אותו. ויש מקומות שנוהגים שכל השייכים בה נושאים נרות הרבה לפניו, וביש מקומות זורקין נרות דולקות, כמו שכתב התשב"ץ (שם) רמז למתן תורה, שנאמר (שמות יט, טז) ויהי קולות וברקים. וביש מקומות אין המנהג הזה, **רק השני שושבינים כל אחד יש לו נר אחד בידו**. ונראה לי הטעם לשני נרות אלו, כי לאשה יש לה רנ"ב אברים (בכורות מה א) ולאיש רמ"ח, ובדבוק איש ואשה הם ת"ק, ב' פעמים נר, לכן נושאין שתי נרות לפניהם לרמוז לזיווג איש ואשה (ע"פ מהרי"ל שבת ב'). ועוד ב' פעמים נר בגימטריא פרו ורבו, והוא סימן שיהיו פרין ורבין".
      4. ילקוט יוסף (שובע שמחות ח"א פרק ו' סדר עריכת הקידושין סעי' ג') – "מנהג האשכנזים שהמלוים את החתן ואת הכלה אוחזים בידיהם נר מימין החתן ומימין הכלה. ואין מנהגינו כן".