= יב - קושר ומתיר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

עד: הקושר והמתיר - והתופר, קיא: ריש פירקא - קיג. א"ר יהודה אמר שמואל, קנז. וקשרו את המקידה - איבע"ל, עירובין צו: א"ר אלעזר - צז. א"ר חסדא, שם קב: קושרין נימא - קג. מתניתין, סוכה לג: ת"ר הותר אגדו - מתניתין

י"א טבת פ'

דף מס' 1

**מלאכת קושר ומתיר**

**ע"ד ב' - ההוא קושר ע"מ להתיר הוא,** בפירש"י כתב דכה"ג פטרינן לי' לקמן דתנן דכל קשר שאינו של קיימא אין חייבין עליו, - ובטעם הפטור בזה כתב הנשמ"א בכלל כ"ד סק"א דהוא מדינא דמלאכה המתקיימת, וכ"כ האבנ"ז בסימן ק"פ סקי"ב, וכ"ה משמעות ד' המהר"י קורקוס בתשובתו בפ"י משבת ה"א, עיי"ש.

אך האבנ"ז בסימן קפ"ג הוכיח דהוא דין בפנ"ע דכל שאינו של קיימא לא חשיב קשר כלל, דאם הוא מדינא דמלאכה המתקיימת, מ"ט אי"ז אסור מדרבנן, ועיי"ש שהוכיח כן עוד מכ"ד, ולכאו' יסוד הדין בזה הוא, דקשר שאינו של קיימא ל"ה חיבור, וע"כ לי"ב משום קושר, ויש ללמוד כן ממש"כ הראבי"ה בסימן ר"ו דאף לענין כלאים בעינן קשר של קיימא, והרי דקשר של קיימא ל"ה חיבור, וע"כ אף לי"ב משום כלאים,[[1]](#footnote-2) (וכן מצינו בד' האחרונים בכ"ד דקשר שאינו של קיימא ל"ה חיבור גמור, עי' במ"ב סימן י"ב סק"ז וסימן כ"ג סק"ד וחזו"א סימן ג' סק"ט).

\*ולפ"ז מסתבר דבקשר של תפילין ל"ב קשר של קיימא, דבפשוטו בתפילין ל"ב להחיבור דקשר, אלא לצורת קשר, וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו בד' ר"ת בספר הישר סימן של"ה, והביאוהו התוס' בעירובין צ"ז א' (ד"ה אביי) ובמנחות ל"ה ב' (ד"ה משעת הנחה) ובחולין ט' א' (ד"ה ואידך) ועוד מקמאי, וכ"נ גם ממה שלא נחלקו ר"ת וש"ר ע"ד רבינו אליהו דצריך לקשור התפילין בכל יום, דלדעתם בכה"ג אינו יוצא יד"ח כיון דאינו של קיימא,[[2]](#footnote-3) וכ"ה מבו' בפשוטו בד' התוס' וש"ר בעירובין צ"ז א', ואכמ"ל.

אך ההגמ"ר בחולין סימן תשל"ז כתב לדעת רבינו אליהו דצריך לקשור התפילין בכל יום, דהא דאסור לקשור תפילין בשבת, ול"ה כקשר שאינו של קיימא, הוא משום דרחמנא קריי' קשר, ונראה מזה דס"ל דקשר שאינו של קיימא אין עליו תורת קשר כלל, דאם הוא גריעותא בהחיבור, ל"ש כן לגבי תפילין,[[3]](#footnote-4) ול"ה מהני הא דקריי' רחמנא קשר לגבי תפילין, לחשבו כחיבור, אך שמא ס"ל דאף לענין תפילין בעינן חיבור דקשר, וי"ל דהוא לרבינו אליהו לטעמי' דצריך לקשור התפילין בכל יום, ואכמ"ל.[[4]](#footnote-5)

מעיקר הא דחיוב קושר הוא רק בקשר של קיימא, יש ללמוד דעיקר מלאכת קושר היא בחיבור ב' דברים ע"י קשר, וע"כ הוא דבעינן קשר של קיימא, דקשר שאינו של קיימא ל"ה חיבור, דאי נימא דעיקר המלאכה היא ביצירת קשר, ל"ה בעינן קשר של קיימא, וכ"ה בל' היראים בסימן ת"א דלענין שבת בעינן קשר דליהוי חיבור, ומה"ט הוא דבעינן ב' קשרים זה ע"ג זה, וכ"כ המרכה"מ בפ"י משבת ה"ט דמלאכת קושר הוא במה שקושר ומחבר ב' דברים נפרדים.

אך ממה שמצינו בכ"ד דקשר בראש החוט הוי בכלל קושר, אף דאינו מחבר ב' דברים ע"י קשר זה, נראה דעיקר המלאכה היא ביצירת הקשר, והוכיח כן הדברי יחזקאל בסימן ד' סק"ו,[[5]](#footnote-6) אך השלחן עצי שטים במלאכת קושר והאבנ"ז בסימן ק"פ סוסק"ב כתבו דהתם איירי כשנתחבר ע"י קשר זה, עיי"ש.

בפסקי הר"א מלונדריש שנד' במורי' קובץ קס"ט?, (והובא עיקרו בהגמ"ר סימן תס"ז), הוכיח מהכא דלא חשיב כקשר של קיימא אף אם הוא עתיד להתקיים זמן ארוך כל שאין דעתו להתקיים לעולם, ונחלקו בזה הראשונים, ויתבאר בעזה"י במקומו, שהרי היו חונים במדבר שנה או שנתיים, וכתב דיש לדחות דכיון דכתיב בהו על פי ד' יסעו ול"ה יודעים אם יפרקו היום או למחר אמטו להכי לא מיקרי קשר של קיימא, אך כתב דכאשר פירשתי נראה למבין, - ולכאו' נסתפק בדין קשר של קיימא, אם בעינן שיהא דעתו לקיימו בודאי, דלפ"ז כיון דל"ה יודעים אם יפרקו היום או למחר לא מיקרי קשר של קיימא, או דסגי במה שאין דעתו להתירו בודאי,[[6]](#footnote-7) דלפ"ז מהא דקשרי יתידות האהלים חשיבי כקשר שאינו של קיימא, מוכח דלא חשיב כקשר של קיימא כל שאין דעתו להתקיים לעולם.

ובירושלמי בפירקין ובר"פ אלו קשרים פליגי אמוראי אם קשרי המיתרים חשיבי כקשר שאינו של קיימא, דדעת ר' יוסה דמכיון שהיו חונין ונוסעין ע"פ הדיבור כמי שהוא לעולם, ודעת ר"י בר בון דכיון שהבטיחן הקב"ה שהוא מכניסן לארץ כמי שהוא לשעה, ועד"ז פליגי בירושלמי הכא ובר"פ הבונה אם הבנין במשכן חשיב כבנין לעולם או כבנין לשעה.[[7]](#footnote-8)

ובטעמא דר' יוסה דחשיב כקשר לעולם, כתב האו"ז בסימן ס"ז דהיינו דהואיל ול"ה בדעתם להתיר עד שיאמר הקב"ה, הרי היא שיבטלו שם לעולם, ולכאו' הוא משום דס"ל דלא חשיב כקשר שאינו של קיימא, אלא כשדעתו להתירו בודאי, אך כל שאין דעתו להתירו בודאי, חשיב כקשר של קיימא.[[8]](#footnote-9)

**דאי מתרמי לי' תרי חוטי בהדי הדדי שרי חד וקטר חד,** בפירש"י כתב דהיינו דלאחר אריגתן מתיר האחד ומנניח השני קשור כמו שהוא, - אך התוס' לעיל ע"ג א' ד"ה הקושר כתבו בשם ר"ח שפירש דהיינו דכשנפסק חוט בב' מקומות ונקשר, מתירין ב' הקשרים ומשליכין לחוץ האמצעי וחוזרין וקושרין ב' הראשים זב"ז ואין בו אלא קשר אחד, וכתבו דכן משמע בירושלמי.

**מתיר שלא ע"מ לקשור**

התוס' לעיל ע"ג א' נסתפקו אם חייב במתיר שלא ע"מ לקשור, או אינו חייב אלא במתיר ע"מ לקשור, וזה לפ"מ שנקטו דבמוחק אינו חייב אלא כשהוא ע"מ לכתוב, וכל שאינו ע"מ לכתוב פטור אף אם ל"ה מקלקל, וכתבו דלפירש"י בהא דשרי חד וקטר חד, דל"ה התרת הקשירה ע"מ לקשור, משמע דל"ב מתיר ע"מ לקשור, והריטב"א בסוגיין הוסיף לפרש, דאם בעינן מתיר ע"מ לקשור, הו"ל למיפרך והא מתיר ע"מ שלא לקשור הוא,[[9]](#footnote-10) אך לפי' ר"ח דשרי חד וקטר חד היינו שהיו מתירין וחוזרין וקושרין משמע דבעינן מתיר ע"מ לקשור.[[10]](#footnote-11)

והריטב"א כתב דלפירש"י בההיא דצדי חלזון, דפעמים שמתירים מזו ונותנים על זו, מבו' דל"ב מתיר ע"מ לקשור, וכתב דלדעת הסוברים דבעינן מתיר ע"מ לקשור, מתפרש ההיא דצדי חלזון, דפעמים שצריכים לקשור בה קשר יפה, ופעמים מתירים אותו ע"מ לחזור ולקשרו פעם אחרת, - אך הרא"ש בסימן ו' נקטו בפשיטות דבצדי חלזון הי' התרת הקשר ע"מ לקשור, וכ"כ התוי"ט בפירקין גם בדעת רש"י, וכתב לפ"ז דאינו חייב אלא במתיר ע"מ לקשור דומיא דהוי במשכן מתיר קשר של קיימא ע"מ לקשור קשר של קיימא כעין ציידי חלזון,[[11]](#footnote-12) ועמש"כ בזה התפארת שמואל שם, והביאוה"ל בסימן שי"ז ס"א (ד"ה דינו כמו).

**שכן צדי חלזון קושרין ומתירין,** בפי' הר"י מלוניל לעיל ע"ג א' פירש דילפינן מחלזון אף למלאכת קושר, וכ"כ בפי' הר"ן והרע"ב שם, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכ"כ בתוס' הגרע"א בר"פ ואלו קשרים, - אך בפירש"י לקמן שם, כתב דילפינן למלאכת קושר מיריעות ולמלאכת מתיר מצדי חלזון, וכ"כ עוד מקמאי שם, וכ"כ המאירי לעיל ע"ג א', ובתוס' הגרע"א שם תמה ע"ז.[[12]](#footnote-13)

**קי"א ב' - ר"מ אומר כל קשר שהוא יכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו,** בטעם הא דאין חייבין עליו כתב הפסקי רי"ד דהוא משום דאף דעשאו לקיימא, אין זו קיימא, כיון שיכול להתירו בידו אחת, וכ"ה בד' הריטב"א בעירובין צ"ו ב' דהתירא דקשר מרופה, אשר הוא קשר שיכול להתירו בידו אחת, כמש"כ הריטב"א בהמש"ד שם, הוא משום דהוי קשר שאינו של קיימא, וכ"נ בד' הרשב"א שם,[[13]](#footnote-14) - ועד"ז כתב השיטה להר"נ בסוגיין דכיון דיכול להתירה בידו אחת גלי אדעתי' שאינו רוצה שיהא של קיימא.[[14]](#footnote-15)

בפי' הר"י מלוניל כתב דקשר שיכול להתירו בידו אחת מותר לקשרו לכתחילה, וכ"נ בפסקי הרי"ד, וכ"כ הריא"ז,[[15]](#footnote-16) וצ"ל דהא דתני דאין חייבין עליו, (דמשמע דחיובא הוא דליכא הא איסורא איכא), הוא אטו הא דתני ברישא אלו קשרים שחייבין עליהן.[[16]](#footnote-17)

אך השבה"ל בסימן קכ"ד כתב דקשר שיכול להתירו בידו אחת אסור ואין חייבין עליו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות עירובין צ"ז א' דקשר מרופה, דהוא קשר שיכול להתירו בידו אחת, לא הותר אלא לצורך הצלת התפילין, וכ"ה משמעות התוספתא בפי"ג הט"ז דכייל לקשר שיכול להתירו בידו אחת עם קשר שאינו של קיימא, דה"ז אסור מדרבנן.[[17]](#footnote-18)

**איבע"ל עניבה לר"מ מהו וכו',** מבו' דעניבה הוי קשר מעליא טפי מקשר שיכול להתירו בידו אחת, וע"כ אף לר"מ דפטר בקשר שיכול להתירו בידו אחת, מ"מ י"ל דעניבה הויא קשר, והפסקי רי"ד כתב לפ"ז דלרבנן דס"ל לקמן קי"ג א' דעניבה מותרת, כ"ש דקשר שיכול להתירו באחת מידיו מותר, ור"מ לפרושי מילתייהו דרבנן קא אתי ולא לאפלוגי עלייהו, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הריא"ז דהתירא דעניבה הוא משום דיכול להתירו בידו אחת, וה"נ שרי כל קשר דיכול להתירו בידו אחת, - וכ"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין צ"ז א' דקי"ל דקשר מרופה שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות שם, וכ"כ השבה"ל בסימן קכ"ד בשם אחיו ר' בנימין, והביאו הב"י בסימן שי"ז ס"א.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"מ, וכ"כ המאירי הרע"ב, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, והיש"ש ביבמות פי"ב סימן ו', וכ"כ הדרכי משה בסימן שי"ז סק"ב,[[18]](#footnote-19) והמ"ב שם סק"א, והביאוה"ל שם ד"ה הקושר.

לדעת הרמב"ם ודעימי' דאין הלכה כר"מ, צ"ל דהא דקי"ל דעניבה מותרת, אי"ז משום דהוי דומיא דקשר שיכול להתירו בידו אחת, אלא הוא משום דעניבה אי"ז דרך וצורת קשירה, ואינה בכלל קושר,[[19]](#footnote-20) וכ"ה בד' היש"ש ביבמות פי"ב סימן ו' דהתירא דעניבה הוא משום דאי"ז דומיא דמשכן,[[20]](#footnote-21) וע"כ אף דעניבה מותרת, מ"מ קשר שיכול להתירו בידו אחת חייבין עליו,[[21]](#footnote-22) ונידון הסוגיא הכא הוא דאף אם ביסוד הדין ס"ל לר"מ כר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, מ"מ דמיא לקשר שיכול להתירו בידו אחת דאין חייבין עליו.[[22]](#footnote-23)

**או"ד טעמא דר"מ משום דלא מיהדק והא מיהדק,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דעניבה מיהדק, הוא משום דמתחילה קושר קשר אחד ואינו עומד כלל, ואח"כ עונב בו ומיהדק, וכ"כ השיטה להר"נ, ומבו' בדבריהם דהתירא דעניבה הוא גם בעניבה שע"ג קשר,[[23]](#footnote-24) וכ"כ המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ בשם ר"ת, שחזר בו ופירש דהתירא דעניבה הוא בעניבה שע"ג קשר, וכ"כ הגר"א בסימן שט"ז ס"ה ובאהע"ז סימן קס"ט סקצ"ט.

אך המרדכי בסימן שפ"ו כתב דעניבה ע"ג קשר אסורה, וכ"כ הט"ז בסימן שי"ז סק"ז והמג"א שם סקט"ו דעניבה ע"ג קשר הויא קשר גמור, אלא דאי"ז מעשה אומן, וע"כ ה"ז מותר כשעשוי להתירו ביומו, וכן הסכימו האחרונים שם, - ולכאו' זה מתישב רק אם התירא דעניבה הוא משום דאי"ז בדרך וצורת קשירה, דבזה י"ל דכל דיש קשר אחד בצורת קשירה, מהני הא דעושה עניבה על גביו, דעי"ז הו"ל קשר המתקיים, אך אם התירא דעניבה הוא משום דיכול להתירו בידו אחת, יש להתיר אף בעניבה שע"ג קשר, וכ"ה בד' האבנ"ז בסימן קע"ט סק"ה, וד' הפוסקים שאסרו בזה, הוא משום דס"ל דקי"ל דקשר שיכול להתירו בידו אחת חייבין עליו, והתירא דעניבה הוא משום דלאו קשירה היא, וכמש"נ לעיל.[[24]](#footnote-25)

י"ב טבת פ'

דף מס' 2

**קי"א ב' - יש לך קשרין שאין חייבין עליהן כקשר הגמלין וקשר הספנין,** נחלקו הראשונים אלו קשרים חייבין עליהן, דדעת רש"י דכל שהוא קשר של קיימא, ה"ז אסור מדאורייתא, ולא תליא אם הוי מעשה אומן או מעשה הדיוט, וכ"כ הרא"ש בסימן א' והריטב"א בסוגיין והפסקי רי"ד וריא"ז, וכ"כ המאירי בשם הראב"ד, וכ"כ הטור בסימן שי"ז, והרמ"א שם ס"א.[[25]](#footnote-26)

אך בפי' ר"ח בסוגיין כתב דלא נאסר מדאורייתא אלא קשר שהוא מעשה אומן והוי קשר של קיימא, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח ובפ"י משבת ה"א, וכ"כ המאירי, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ז ס"א.

**מהו דחשיב כקשר של קיימא**

בפירש"י בריש פירקין כתב דקשר של קיימא הוא קשר שאינו מתירו לעולם, וכ"כ הרא"ש בסימן א' והריטב"א והפסקי רי"ד וריא"ז, ומשמע דכל שאינו מתקיים לעולם ל"ה כקשר של קיימא, וכ"כ בפסקי הר"א מלונדריש שנד' במורי' קובץ קס"ט?, (והובא עיקרו בהגמ"ר סימן תס"ז), וכ"כ הט"ז בסימן שי"ז סק"א וכ"נ בד' המ"ב בהקדמה לסימן שי"ז.

אך בפי' הר"י מלוניל בשלהי עירובין כתב דכל שמתקיים לזמן ארוך הוי כקשר של קיימא, - ורי"ו בנתיב י"ב י"ב כתב דכל קשר שעשוי לעמוד חצי שנה או שנה חשיב כקשר של קיימא דחייבין עליו, - והב"י בסימן שי"ז ס"א כתב לדקדק מפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה בדחומרתא דכל שהוא עשוי להתקיים יותר מחדש חייבין עליו,[[26]](#footnote-27) והביא מש"כ המהר"י אבוהב עפי"ד רבינו פרץ שהביא הארחות חיים בהל' שבת סימן ק"ו והכל בו בסימן ל"א דקשר העשוי ליותר מז' ימים חייבין עליו.

ולדעת הרי"ף והרמב"ם דאין חייבין מדאורייתא אלא על קשר של קיימא והוא מעשה אומן, מבו' בד' הט"ז בסימן שי"ז סק"א דכל שאינו עתיד להתירו ביומו חשיב כקשר של קיימא, והבית מאיר שם בסו"ד כתב לדון להוכיח כן מד' הרי"ף והר"ן, עיי"ש, אך הק' ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל ע"ד ב', עיי"ש, וכן הוכיח המאמ"ר שם סק"א מד' הרמב"ם דבכה"ג לא חשיב כקשר של קיימא, - ובחי' הר"מ קזיס בפירקין כתב לדעתם דלא חשיב כקשר של קיימא אלא כשהוא מתקיים לעולם, וכ"כ התו"ש בסימן שי"ז סק"א והפמ"ג במש"ז שם סק"א, וכ"נ בד' המ"ב בהקדמה לסימן שי"ז, - והמאמ"ר שם סק"א נסתפק אם בעינן שיהא עשוי להתקיים לעולם או דסגי במה שעשוי להתקיים שנה או חצי שנה.

הט"ז בסימן שי"ז ס"א נקט דאף קשר שדרך לעשותו לעולם, מ"מ כל שדעת הקושר להתירו חשיב כקשר שאינו של קיימא, וכ"כ בגל' הגרע"א שם בד"י, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ג,[[27]](#footnote-28) והגר"ז שם ס"א, והמנ"ח במוסך השבת קושר סק"ב.

אך הבית מאיר שם כתב דלא תליא בדעתו, אלא כל שאין הקשר עשוי להיות ניתר מעצמו מחמת שאין לו קיום או ע"פ הכרח הלובש או העושה הקשר, אף שדעתו להתירו, אי"ז מעלה ומוריד,[[28]](#footnote-29) ועד"ז כתבו הביאוה"ל שם ס"א ד"ה הקושר, והמרומי שדה בעירובין ק"ב ב'.[[29]](#footnote-30)

בפסקי הר"א מלונדריש שם נראה שנקט לעיקר דכל דאפשר שיתקיים הקשר חשיב כקשר של קיימא, אף אם אפשר שיתירוהו,[[30]](#footnote-31) וכ"ה משמעות פירש"י לקמן בסוגיין ד"ה בדרבנן, עיי"ש, וכ"נ בד' הט"ז בסימן שי"ז סק"א, וכ"כ הגר"ז שם ס"א.[[31]](#footnote-32)

אך בל' רי"ו בנתיב י"ב חי"ד משמע דכל קשר שלפעמים מתירין אותו קודם שעברו ימים רבים, לא חשיב כקשר של קיימא, וכ"נ בד' השה"ג בפירקין והביאו האבנ"ז בסימן קפ"א סק"ב, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן שי"ז סוסק"ב.[[32]](#footnote-33)

הראב"ד בפ"י משבת ה"ג כתב דקשר שקושרין בחבל של גמי אינו קשר של קיימא, וכן הוכיח הבית מאיר בסימן שי"ז בתו"ד ממתניתין דשלהי מכילתין דקשר בגמי שהוא עתיד להתייבש ל"ה כקשר של קיימא, וכ"כ הרש"ש בשלהי מכילתין והאבנ"ז בסימן קע"ח סק"י וקפ"ג סק"ד בדעת רש"י שם, ועמש"נ בזה לקמן שם.

אך המ"מ בהל' שבת שם תמה ע"ד הראב"ד וכתב דאין קשר של קיימא תלוי באיכות החבל אלא במהות הקשר ולמה שקושרין אותו, והאבנ"ז בסו"ס קע"ח תמה ע"ז, אך לכאו' טעמא דהמ"מ הוא, דדוקא כשאין החיבור רצוי לעולם, לא חזינן לה כחיבור, אך כל שהחיבור רצוי לעולם, אלא שהוא מתנתק מאליו, שפיר חזינן לה כחיבור.[[33]](#footnote-34)

בפירש"י בסוכה ל"ג ב' ד"ה הותר אגדו כתב דהא דאגד הלולב הוי קשר של קיימא, הוא משום דאינו חושש להתירו עולמית, והריב"ש בסימן קכ"ב הוסיף לפרש, דאע"פ דא"צ לו אלא לימי החג, מ"מ כיון דא"צ לאחר החג להתיר הקשר מבטל לי' התם, ומבו' דכל דאינו עתיד להתיר את הקשר לעולם חשיב כקשר של קיימא, אף אם אין הקשר צריך לו אלא לזמן קצר, וכ"ה מבו' בתשו' מהר"ח או"ז סו"ס רט"ו, עיי"ש,[[34]](#footnote-35) - אך החת"ס בסוכה שם כתב בדעת הרמב"ם דבכה"ג לא חשיב כקשר של קיימא, וכן צידד בתשו' מהרי"ל דיסקין בקו"א סימן ה' סוף אות ל"ה, עיי"ש.[[35]](#footnote-36)

בפי' ריו"נ בשלהי עירובין דקשר שאינו של קיימא, שנמלך עליו והניחו, הוי כקשר של קיימא וחיב חטאת, וכ"נ בתשו' מהר"ח או"ז סו"ס רט"ו, עיי"ש,[[36]](#footnote-37) וצ"ע.[[37]](#footnote-38)

**מהו דחשיב כקשר אומן**

המאורות בסוגיין כתב דקשר אומן הוא קשר שצריך דקדוק ואומנות בעשייתו,[[38]](#footnote-39) ועד"ז פי' הרמ"ך בפ"י משבת ה"א דהוא קשר שנעשה ע"י אומן,[[39]](#footnote-40) ותמה ע"ז דכיון דהמלאכה חזקה וקיימת ונעשית בלא שינוי, מה לי עשאה אומן מה לי עשאה הדיוט.[[40]](#footnote-41)

אך השה"ג בפירקין כתב דקשר אומן הוא קשר שקושרין אותו הדק היטב, והביאו המג"א בסימן שי"ז סק"ד, ועד"ז כתב הט"ז שם סק"א דהמעליותא בקשר שהוא מעשה אומן, היינו דממילא הוי חזק מאד, ומשא"כ כשהוא מעשה הדיוט דאינו חזק כ"כ, וכ"כ הגר"ז שם ס"ב דקשר אומן הוא קשר חזק ואמיץ כקשר שהאומנין עושין בשעת מלאכתן.

והביאוה"ל שם ד"ה הקושר הק' ע"ד הט"ז, דהרי לדעת הרמב"ם קי"ל דאף קשר שיכול להתירו באחד מידיו חייב עליו, ולעיל בסוגיין אמרינן דקשר זה לא מיהדק, והרי דחשיב כמעשה אומן אף דלא מיהדק שפיר, וכתב דשמא מכוון דבריו הוא דמעשה אומן היינו קשר שהוא חזק מאד שלא יהא ניתר בשום אופן מעצמו, כדרך האומן היודע אופן תיקון עשייתו, ומעשה הדיוט הוא כשאין הקשר עשוי בטוב שיוכל לפעמים במשך הזמן להיות ניתר מעצמו, ועד"ז כתב המרכה"מ בפ"י משבת ה"א, וכתב דלא תלי כלל אם נעשה ע"י אומן או ע"י הדיוט, אלא תליא אם הוא יכול להנתק בכח.[[41]](#footnote-42)

בל' הר"ח בסוגיין משמע דהתירא דקשר דמעשה הדיוט, הוא משום דלא חשיב כקשר של קיימא,[[42]](#footnote-43) וזה מתפרש למש"כ האחרונים דמעשה הדיוט הוא קשר שאינו מתקיים כ"כ, וכ"כ הלח"מ בפ"י משבת ה"ב דכל דבר שאינו מעשה אומן קשר שאינו של קיימא קרי לי' בגמ',[[43]](#footnote-44) והפרדס רמונים בשלהי מכילתין כתב דהוא משום דאף דדעתו שישאר כן לעולם, מ"מ אם יצמא אומן שיעשה לו קשר טוב בודאי יתיר קשרו ויתן להאומן שיעשה הקשר כפי אומנותו.

**קשר האסור מדרבנן**

**יש קשרים שאין חייבין עליהן וכו' הא איסורא איכא ויש שמותרין לכתחילה וכו',** וכן אמרו לקמן בסוגיין דמנעל דרבנן וסנדל דחומרתא דקטרי אינהו אסור מדרבנן, ומנעל דבני מחוזא וסנדל דנפקי בי' בי תרי מותר לכתחילה.

ובטעם החילוק בזה, נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דכל שהוא עשוי להתירו ביומו ל"ד כלל לקשר של קיימא ומותר לכתחילה, וכל שפעמים שמניחו שבוע אסור מדרבנן, וכ"כ הרא"ש בסימן א' והפסקי רי"ד והריא"ז והריטב"א, וכ"כ המאירי בשם הראב"ד, וכ"כ הטור בסימן שי"ז, והרמ"א שם ס"א.

ונחלקו רבוותא בזה, דבתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן תל"ד תפ"ד שהביא הכל בו בסימן ל"א משמע דכל שאין מתירין אותו ביומו אסור, ודקדק כן הב"י בסימן שי"ז סוס"א, וכ"נ להדיא בד' הריטב"א בסוגיין, וכן צידד בתשו' מהר"ח או"ז סימן רט"ו בדעת רש"י,[[44]](#footnote-45) וכ"כ הט"ז שם סק"א בדעתו.

אך הב"י שם צידד בדעת רש"י והטור דאף אם אינו עשוי להתקיים ביומו, כל שאינו עומד להתקיים שבוע, לי"ב איסורא, וכן נסתפק המהר"ח או"ז שם בדעת ר"י, והביא מד' רי"ו בנתיב י"ב חי"ד דאף אם הוא עשוי להתקיים ג' ימים אסור, ורק אם אין עשוי להתקיים ג' ימים, חשיב כעשוי להתירו ביומו דשרי.[[45]](#footnote-46)

והרמ"א שם ס"א כתב די"א דכל שאינו עשוי להתיר ביומו אסור, וי"א דעד ז' ימים שרי, והט"ז שם סק"א הכריע לאסור כשאינו עשוי להתיר ביומו, וכ"כ החיי אדם בכלל כ"ו ס"ב, אך הביאוה"ל שם ס"ד ד"ה שאינם קבועים כתב להתיר במקום הצורך אף כשאינו עשוי להתירו ביומו.[[46]](#footnote-47)

**ב** הרמב"ם בפ"י משבת ה"א וה"ב כתב דקשר של קיימא שאינו מעשה אומן או קשר שהוא מעשה אומן ואינו של קיימא, אסור מדרבנן, וקשר שאינו של קיימא ואינו מעשה אומן מותר לכתחילה, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף.[[47]](#footnote-48)

ונחלקו רבוותא בזה, דהמאירי בריש פירקין כתב דכל שהוא של קיימא או כעין של קיימא ואינו מעשה אומן פטור אבל אסור, ומבו' דלא הותר קשר שאינו מעשה אומן, אלא כשאינו של קיימא כלל, אך כל שהוא כעין של קיימא אסור, והשה"ג בפירקין כתב דאף שאינו של קיימא אלא שעומד להתקיים ימים מה, אסור מדרבנן, וכ"כ הגר"ז בסימן שי"ז ס"ב, - אך המאמ"ר שם סוסק"א תמה ע"ז, דלדעת הרי"ף והרמב"ם לא מצינו קשר של קיימא במקצת, וכל שאינו קשר של קיימא גמור ואינו מעשה אומן לי"ב איסורא, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ג ופירש כן בד' המג"א שם, וכן צידד גם במש"ז שם סק"א וסק"ה, וכ"נ בד' הבית מאיר שם בסו"ד, וכ"כ בתוס' הגרע"א בפירקין, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"א ד"ה ואינו של ובשעה"צ סק"ו, וכ"כ האבנ"ז בסימן קע"ח.

\*בתשו' מהר"י קורקוס לפ"י משבת עמד במש"כ הרמב"ם שם דהקושר קשר של קיימא ואינו מעשה אומן פטור וכו' וכל קשר שאינו של קיימא אם קשרו מעשה אומן ה"ז אסור, דמ"ט לא עירב לתרוייהו יחד, דקשר שהוא של קיימא ואינו מעשה אומן או קשר שהוא מעשה אומן ואינו של קיימא אסור, וגם מ"ט לא כתב לזה בלישנא ד"וכן", ועוד, דמ"ט בקשר של קיימא שאינו מעשה אומן כתב דפטור, ובקשר שאינו של קיימא והוא מעשה אומן כתב דאסור, ואף דמש"כ פטור היינו דפטור אבל אסור, ומש"כ דאסור היינו דאסור אבל פטור, מ"מ מ"ט שינה בלשונו, - וכתב דהוא משום דבקשר של קיימא השכל הי' מחייב שיהא חייב אף אם הוא מעשה הדיוט, וקמ"ל דפטור, ומאידך בקשר שאינו של קיימא אין טעם לחייב, ואדרבה הי' אפשר להתיר כיון דאינו של קיימא,[[48]](#footnote-49) וקמ"ל דאסור, וע"כ לא כללם הרמב"ם יחד, דל"ד זל"ז.

**ג** היראים בסימן ער"ד כתב דקשר שפעמים נמלך ומבטלו לעולם, אע"פ שתחילת עשייתו ל"ה ע"מ להניח לעולם שם, אסור מדרבנן, וקשר שאינו עשוי לימלך לבטלו לעולם, מותר לכתחילה, והביאו הכל בו בסימן ל"א, - והך דינא דקשר שפעמים נמלך ומבטלו לעולם אסור מדרבנן, כ"כ הגר"ז בסימן שי"ז ס"י והמ"ב שם סקל"ד.[[49]](#footnote-50)

ט"ו טבת פ'

דף מס' 3

**קי"ב א' - קיטרא דקטרי בזממא,** בפירש"י כתב דהא דאסור לכתחילה לקשרה שם הוא מפני שפעמים שמניח שם שבוע או שבועים, ומשמע דאף דרק פעמים הוא שמניחן שבוע או שבועים, ה"ז אסור, וכ"נ גם בדבריו לקמן בסוגיין בד"ה בדרבנן, וכ"נ בד' המהר"ח או"ז בסימן רט"ו.

אך בד' הט"ז בסימן שי"ז סק"ב מבו' דכל שאפשר שיתיר הקשר ביומו לי"ב איסורא, ונתבאר להלן, וכ"כ הגר"ז שם ס"א, - ומבו' בדבריו שם דחלוק דינא דקשר של קיימא דאפשר שיתקיים לעולם, דאף אם אפשר שיתירנו חשיב כקשר של קיימא וחייבין עליו, מדינא דקשר לזמן, דכל דאפשר שיתירנו ביומו לי"ב איסורא, וכ"ה מבו' בד' הב"י שם ס"ז בדעת רי"ו, ונתבאר להלן.

הרמב"ם בפ"י משבת ה"ב כתב דטעם הא דאין חייבין על קשר דרסן בהמה, הוא משום דאינו מעשה אומן, והלח"מ שם הק' דבגמ' בריש פירקין אמרינן דהא דאין חייבין על קיטרא דקטרי בזממא, הוא משום דהוי קשר שאינו של קיימא, וכתב די"ל דכל קשר שאינו מעשה אומן קרי לי' קשר שאינו של קיימא, וזה כמש"נ בדף מס' 2 מד' הלח"מ דהתירא דקשר הדיוט הוא משום דלא חשיב כקשר של קיימא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומש"כ בזה הקרית מלך רב שם.

**מהו דתימא חדא מינייהו בטולי מבטיל,** בפירש"י כתב דהיינו דחדא מינייהו מבטל לה והוי קשר של קיימא,[[50]](#footnote-51) וכיון דלא ידעינן הי' מינייהו תרוייהו ליתסרו,[[51]](#footnote-52) - ובפי' הר"י מלוניל כתב דהס"ד הוא דיש לגזור בזה שמא לא יתיר אלא האחת והשנית תשאר חדש סגורה.

**קמ"ל,** בטעם ההיתר בזה, מצינו כמה דרכים, **א** הר"י מלוניל כתב דהוא משום דאמרינן דפעמים שמתיר זו ופעמים שמתיר זו ואין באחד מהן כלל קשר של קיימא, וכ"כ השיטה להר"נ, וכ"ה משמעות ל' הטוש"ע בסימן שי"ז ס"ו בהא דמותר לקשור חבל בפני הפרה אף בב' ראשי הפתח, וכ"כ המג"א שם סקט"ז והגר"ז שם ס"ט. - **ב** הריטב"א לקמן בע"ב כתב דכיון דלא ידעינן הי מינייהו, כל אחד חשוב שהוא עומד להתיר, ולא חשיב דאחד מהן הוא קשר של קיימא, ועוד דלפעמים מתירין שניהם. - **ג** הרי"ו בנתיב י"ב חי"ד כתב דהוא משום שהם קשרים שקושרים אותם לדעת להתירם תמיד בכל יום, ומשמע דהיינו דכיון דקושרים אותם לדעת להתירם בכל יום, אף אם בפועל לא יתירום לי"ב איסורא, - והב"י בסימן שי"ז ס"ז כתב עפי"ד רי"ו שם בדין נודות יין ושמן דהס"ד הוא דחדא מינייהו מבטל לי' לעולם, וקמ"ל דאע"ג דמבטיל לי' לקצת ימים לא מבטל לי' לעולם, וע"כ לי"ב איסורא, ומבו' דאף דקשר דאפשר שיתקיים לעולם אסור, מ"מ קשר דא"א שיתקיים אלא לזמן לי"ב איסורא, וזה כמש"כ הגר"ז,[[52]](#footnote-53) עיי"ש.

**קמ"ל דאשה חסה על שערה וכו',** הב"י בסימן שי"ז ס"ז כתב לדעת רי"ו, דאף אלמלי הא דחסה על שערה הוה שרי, משום דאינה עושה כן לעולם, ובקשר שאינו אלא לזמן, סגי במה דאפשר שיתירנו ביומו, אלא דעדיפא מינה קאמר דאפי' פעם אחת אינה עושה כן משום דהיא חסה על שערה.

**בדרבנן,** בפירש"י כתב דהוא קשר שאינו של קיימא, כיון דבשעת הטיט מתירין אותו וקושרין אותו בדוחק שלא ידבק בטיט,[[53]](#footnote-54) והסה"ת בסימן רמ"ג כתב בשם ר"י דאינו של קיימא משום דהיו מתירין אותו בליל שבת, ונתבאר להלן, - אך בפי' ר"ח כתב דהוא קשר של קיימא, ואך דאינו מעשה אומן, וע"כ אין חייבין עליו, וכ"כ הרי"ף, ועמש"כ ע"ז הבית מאיר בסימן שי"ז בסו"ד.

הסה"ת שם כתב בשם ר"י דרבנן אין דרכן לחלוץ מנעליהן אלא מלילי שבת ללילי שבת, לפי שלומדין בכל הלילות של ימות החול ושוכבין מעט בלבושיהן, וכ"כ הריטב"א בשמו, - והט"ז בסימן שי"ז סק"ב הק' דהיאך היו רבנן קושרין את המנעלים בשבת שחרית, הרי קשר זה אסור מדרבנן, וכתב דהקשר שקשרו במנעליהן אינו חשוב כקשר לזמן, משום דהרבה פעמים שוכבים גם בחול וחולצים מנעליהן, ונתחדש בדבריו דאף דהרבה פעמים שמתקיים הקשר לשבוע, מ"מ כיון דפעמים שמתירין אותו ביומו, לי"ב איסורא, ונתבאר לעיל, והגמ' נקט הכי לסימנא בעלמא, עיי"ש, - והמאמ"ר שם סוסק"א כתב לישב, דהני רבנן ל"ה קושרין קשר גמור אלא עניבה וכיו"ב, והא דאמר פטור אבל אסור בדרבנן, היינו בקשר דומיא דקשר שקושרין רבנן שהוא לקיום קצת.

**אתא לקמי' דאביי וכו' א"ל חייב חטאת וכו' א"ל אי הכי מותר לכתחילה,** לדעת הרי"ף והרמב"ם דאין חייבין אלא על קשר שהוא מעשה אומן, בע"כ דהי' קשר זה מעשה אומן, וצ"ע דא"כ היאך מסיק דהוא מותר לכתחילה, הרי קשר שהוא מעשה אומן אסור מדרבנן אף אם אינו של קיימא כלל, - וצ"ל דאחר שהי' הקשר עשוי להתירו ביומו, גם לא נעשה מעשה אומן, וזה כמש"כ בתשו' מהר"י קורקוס בפ"י משבת ה"א, דקשר שאינו של קיימא אין דרך לעשותו מעשה אומן, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בפי' הר"ן בסוגיין (בסנדל דנפקי בי' בי תרי).

**שקול גמי לח דחזי למאכל בהמה וכרוך עילוי',** בפירש"י מבו' דהא דהצריך גמי הראוי למאכל בהמה, הוא כדי שיהא מותר לטלטלו דל"ה מוקצה, - אך הרמב"ם בפ"י משבת ה"ד כתב דהוא משום דבמאכל בהמה ליכא משום קושר.

בטעמא דהרמב"ם דליכא משום קושר במאכל בהמה, מבו' בד' הרמ"ך שם דהוא משום דאינו קשר של קיימא, ונקט דאם יבטלנו ה"ז אסור, וכ"כ האהל מועד בדרך ה' נתיב ז', דהוא משום דאינו מבטל דבר הראוי לאכילה להיות קשר של קיימא, וכ"כ הזרע אמת בסימן י"ב.[[54]](#footnote-55)

אך המהריק"ש בסימן שי"ז כתב דהא דמותר לקשור מאכל בהמה הוא אף בקשר שהוא מעשה אומן, וכן דקדק בגל' הגרע"א בסימן שכ"ד ס"ד מל' הרמב"ם, וכן נקט הביאוה"ל בסימן שי"ז ס"ה, וצ"ע.[[55]](#footnote-56)

**שקול גמי לח וכו' התם לא מינטר,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דאף דמדינא אסור לטלטלו, התירו לו לטלטלו במקום דלא מינטר, וכ"כ בפי' קדמון מבית מדרשו של רבינו פרחי', אך הרשב"א הק' דלא התירו טלטול מוקצה במקום פסידא, ומ"ט מותר לטלטלו היכא דלא מינטר, - וכתב בשם הראב"ד דהא דהתירו הוא משום דה"ז עושה מעין מלאכה, דהוא ראוי לכסויי בי' מנא ולסמוך בו כרעי המטה,[[56]](#footnote-57) וכתב לפרש עוד, דהא דאסרו לטלטלו היכא דמינטר, אף דחזי לכסויי בי' מנא או לסמוך בו כרעי המטה, הוא משום דלא מבטל לי' איניש ממלאכתו להכי, אלא דעתו לתקנו ולהחזירו למלאכתו, וכיון שאינו ראוי לנעלו בשבת הוי מוקצה, וכ"ז הוא כשהוא בחצר דהוא משתמר קצת ומקצה לי' מדעתי' עד דמתקן לי', ומשא"כ בכרמלית דלא מינטר, לא מקצה לי' אינש מדעתי', אלא דעתו עליו לטלטלו ע"י גמי לח, וע"כ ל"ה מוקצה, וכ"כ הריטב"א והר"ן.[[57]](#footnote-58)

הרמ"ך בפ"י משבת ה"ד כתב דהא דמפלגינן בין כרמלית לחצר, אי"ז משום איסור טלטול, דכיון דהוא עושה מעין מלאכה לי"ב איסור טלטול,[[58]](#footnote-59) אלא הוא משום איסור קושר, שלא התירו לקשור בגמי שהוא מאכל בהמה, אלא בכרמלית דלא מינטר, אך בחצר דמינטר לא התירו, שמא יבטלנו והוי קשר של קיימא, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ח סמ"ד.[[59]](#footnote-60)

**מדמתרץ לה ר' יוחנן אליבא דר' יהודה ש"מ הלכה כר' יהודה,** בס' המאורות פסק כדעת ר' יהודה דכל שנפסקה חיצונה לאו מנא הוא, וכ"כ הריא"ז, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ח סט"ו, - אך הרמב"ם בפ"ז מכלים הי"ב כתב דסנדל שנפסקה אחת מאזניו טמא מדרס, ומסתימת דבריו שלא העמידה בסנדל שיש לו ד' אזנים וד' תרסיותים משמע דס"ל דקי"ל כרבנן דאף אם נפסקה החיצונה טמא, ועמש"כ בזה המל"מ שם, וכ"כ המאירי בסוגיין.

**אחת מאזניו או אחת מתרסיותיו וכו' טמא, ר' יהודה אומר נפסקה פנימית טמא החיצונה טהור,** בפירש"י פירש דטעמא דר' יהודה הוא משום דכשנפסק הפנימי ראוי הוא לתקנו וכשנפסקה חיצונה אינו הגון שוב לתקנו, וטעמא דרבנן דאפי' נפסקה חיצונה טמאה, הוא משום דמצי להפכה לרגל השני', ונמצאת החיצונה פנימית, וראוי לתקנה, ונתחדש בדבריו, דאף דעכשיו אין הסנדל ראוי, מ"מ כיון שהוא ראוי לתקנו, ה"ז טמא.[[60]](#footnote-61)

אך בד' הרמב"ן וש"ר מבו' דהא דמטמא ר' יהודה כשנפסקה הפנימית, הוא משום דעדיין ראוי הוא לו להשתמש בו, ובד' הרשב"א והריטב"א בשם הראב"ד מבו' דאף כשנפסקה החיצונה ה"ז עומד לתקנו, וע"כ הוא דהו"ל מוקצה, דלא מבטל לי' לכסויי בי' מנא, ואפ"ה ה"ז טהור ואסור לטלטלו,[[61]](#footnote-62) - וכ"כ הרמב"ן לקמן בסוגיין דהא דנפסקה חיצונה טהורה הוא אף אם ה"ז עומד לתיקון, דהו"ל כלי שנשבר דאפי' עומד לתיקון כגון כלי מתכות וטלית שנקרעה טהור.[[62]](#footnote-63)

\***או שניטל כל הכף שלו טהור וכו' או שניטל רוב הכף שלו טמא,** בפי' ר"ח גריס דניטל כל הכף טמא וניטל רוב הכף שלו טהור, ועד"ז הוא בתוספתא שלפנינו בב"ב דכלים פ"ד ה"ב, ולקמן בסוגיין כתב לפרש בזה דאם ניטל רוב הכף של הסנדל דהוא מן הסנדל גופי' טהור, ואם ניטל כל הכף שהוא מעקב לעקב סביב האוזן טמא, - וכ"כ המאירי דסנדל שניטל רוב הכף דהיינו שנפחת עד שאינו מקבל את רוב הרגל טהור.

אך בס' המאורות משמע דגריס כהגיר' שלפנינו, וכ"ה בפי' הר"ש בכלים פכ"ו מ"ד, ובפי' החס"ד לתוספתא בכלים תמה ע"ז, דאף אם ניטל רוב הכף לא חזי להלך בו, ומ"ט הוא טמא, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ החזו"א בכלים סימן ל"א סק"ז, ואכמ"ל.

\***נפסקה שני' ותיקנה טהור מן המדרס וכו',** בפירש"י בד"ה אדתני מבו' דאף כשלא תיקנה טהור מן המדרס, והא דתני ותיקנה הוא לרבותא דאע"ג דתיקנה ה"ז טהור מן המדרס, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוד"ה סנדל, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח ובד' ש"ר, - אך בל' הרמב"ם בפ"ז מכלים הי"ב משמע להדיא דכל הא דמטהרינן הוא רק כשנעשו לו ב' אזנים חדשות, אך קודם שתיקן האוזן השני' עדין הוא בטומאתו, וצ"ב.[[63]](#footnote-64)

\*בתוס' תלמיד ר"י הזקן הק' דכיון דכשנפסקה השני' ותיקנה טמא כל הסנדל מגע מדרס ואף האוזן שתיקן באחרונה, דהכי משמע דכולו הוא טמא דלא מצינו כלי חציו טמא וחציו טהור, אף דלא נגע במדרס מעולם משנתקן, ובע"כ דהוא משום דהוי תיקון הכלי ובטל אגב הכלי וחשיב כאילו נגע במדרס, וא"כ גם ברישא כשתיקן את הראשונה בעוד שהסנדל טמא מדרס, תהא אוזן זו טמאה מדרס, וכיון שהיא טמאה מדרס, היאך פרחה טומאה זו כשנשברה השני' הישנה, אף שנשאר בסנדל שיעור כלי.[[64]](#footnote-65)

אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דלעולם אין טמא אלא אותו חלק הכלי שחלה עליו הטומאה, ומכח טומאתו טמא גם החלק שחיבר לו משום דהמחובר לטמא טמא, וכ"ה מבו' בד' הר"ש בכלים פי"ח מ"ו ומ"ח, ולפ"ז נמצא דכל הא דהאוזן הראשונה שתיקן טמאה, הוא רק משום שהיא מחוברת לשאר הסנדל הטמא, אך אין עלי' בעצמה טומאה, וניחא הא דכשנשברה השני' ופרחה טומאת מדרס דהסנדל משום דפנים חדשות באו לכאן, לא מטמאינן משום טומאת האוזן, שהרי מעולם לא חלה טומאה על האוזן אלא בתורת מחוברת לסנדל הטמא.

**אבל טמא מגע מדרס,** בפירש"י וש"ר עמדו בזה דכ"ה דהוא טהור מן המדרס משום דפנים חדשות באו לכאן, הי' לנו לטהרו גם ממגע מדרס, דפנים חדשות באו לכאן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י בסוגיין ובעירובין כ"ד א' פירש מתחילה דהא דטמא מגע מדרס, הוא משום דאף אם נפסקו ב' אזניו עדין הוא ראוי ליטמא מגע מדרס, שהוא ראוי לתשמיש אחר, וע"כ לגבי טומאת מגע ליכא פנים חדשות. - **ב** בפירש"י חזר בו דלהדיא תנן בכלים פכ"ו דאם לא הפסיק לתקן את הראשונה עד שנפסקה שני' טהור, והא דטמא מגע מדרס, הוא משום שקיבל הסנדל טומאה מעצמו כשהי' אב הטומאה, והתוס' כתבו דלפ"ז אתיא כר"מ דטומאת בית הסתרים מטמאה. - **ג** בפירש"י בעירובין כ"ד א' כתב דהא דטמא מגע מדרס הוא משום דבשעת פרישת האזן השני' מהסנדל, נטמא הסנדל מגע מדרס, והתוס' וש"ר תמהו ע"ז, דלא אמרינן בשעת פרישתו מאביו מקב"ט, אלא בבא מבגד גדול, ואכמ"ל. - **ד** התוס' כתבו בשם ר"י, דכשתיקן אוזן ראשונה באה לו לאוזן טומאת מדרס ומגע מדרס יחד, והסנדל בטל לאוזן דא"א להיות טומאה לזה בלא זה.דבא לאוזן טומאת מגע מדרס כשתפרה לסנדל, והסנדל בטל לאוזן דא"א להיות טומאה לזה בלא זה וכו',[[65]](#footnote-66) ועד"ז כתב הרא"ש בכלים פכ"ו מ"ד פירש דהוא משום דהאזן הראשונה כשתיקנה נטמאה מגע מדרס, שהרי נגעה בסנדל שטמא מדרס, וכשנפסקה שני' שפרח ממנו טומאת מדרס, נשתייר בי' טומאת מגע מדרס, דכל הסנדל מחובר לאוזן הראשונה, וטמא מגע מדרס משום לתא דידה,[[66]](#footnote-67) וכן פירשו הר"ש והרא"ש שם פי"ח מ"ו בהא דתנן התם דנשברה שני' ותיקנה טמאה מגע מדרס, עיי"ש. - **ה** התוס' בעירובין כ"ד א' כתבו דהוא משום דכשתיקן אוזן ראשון לאחר שתפר חצי' נעשית מחוברת ובא לה טומאת מדרס שבטלה לסנדל, וכשחזר ותפר חצי' השני' בא לסנדל מגע מדרס מן האוזן ותו ליכא פנים חדשות, וכתבו דזה ניחא לדעת הרר"ש דלא אמרינן שבע לה טומאה בטומאה הבאה מעצמו. - **ו** התוס' שם כתבו בשם ריצב"א דאיירי בשדרס עליו הזב יחף ונטמא טומאת מדרס ומגע מדרס יחד, והא דלא אמרינן פנים חדשות באו לכאן לגבי טומאת מגע מדרס, הוא משום דלגבי מגע לא שייך פנים חדשות, שהרי אפי' נפסקו ב' אזניו ראוי לקבל טומאת מגע אם מיחדו לתשמיש אחר, ולא נתבטל תורת יחוד מכאן דכל שעה ושעה מתקנו ודעתו להשתמש בו.[[67]](#footnote-68)

**פנים חדשות באו לכאן,** בד' רש"י מבו' דהיינו, דהגם דהשתא הסנדל ראוי למלאכתו, מ"מ אי"ז הסנדל הראשון, וע"כ הו"ל כשבירה כלפי הסנדל הראשון, - אך בד' רבינו משולם שבתשו' ספר הישר לר"ת סימן מ"ט, והובא בתוס' שאנץ סוטה כ"ט א', מבו' דהוי זה טהרה בפנ"ע דפנים חדשות, דכל שנעשה לכלי אחר ה"ז דבר המטהרו מטומאה קמייתא, וכ"נ להדיא בתשו' הר"י מיגש סימן נ"א, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ז מכלים הי"ב, וכ"נ גם בד' הראבי"ה בסימן תתקפ"ו, ועיי"ש שכתב דאין לתמוה על טהרה זו, דהלכות טומאה הלכה למשה מסיני וכ"ש דהך טעמא דמסתבר הוא.

ט"ז טבת פ'

דף מס' 4

**קי"ג א' - קושרין דלי בפסקיא,** בפירש"י כתב דהוא משום דפסקיא לא מבטל לי' התם, והריטב"א כתב דאף אם מבטל לה התם בטלה דעתו אצל כל אדם.

**אבל לא בחבל,** בפירש"י בפסחים י"א א' בד"ה אבל לא בחבל ובד"ה אי נימא פירש דהוא משום דשמא יניחנו שם עולמית, ומשמע דאיירי כשדעתו להתירו, ואפ"ה ה"ז אסור משום דשמא יניחנו שם עולמית, וזה כדינא דהיראים בסימן ער"ד והכל בו בסימן ל"א דכל קשר שלפעמים נמלך עליו ומבטלו אסור לקשרו שמא ימלך עליו ויבטלנו.

הרמב"ם בפ"י משבת ה"ב כתב דקשר דלי בחבל הוא מעשה הדיוט, וע"כ אף דהוא קשר של קיימא אינו אסור אלא מדרבנן, ובדבריו שם ה"ג מבו' דמה"ט הוא דמותר לקשור דלי בפסקיא משום דהוא מעשה הדיוט ואינו של קיימא, אך אם הי' קשר דדלי מעשה אומן, הי' אסור לקשרו אף בפסקיא, דקשר אומן אסור מדרבנן אף דאינו של קיימא.

הרשב"א כתב בשם תוס' דמיירי בדליים הקבועים בבור, דדליים שלנו דאינם קבועין בבור אפי' חבל דעלמא אינו קשר של קיימא כיון דאינו עשוי לעמוד שם זמן מרובה, וכ"כ הריטב"א והר"ן, והביאוה"ל בסימן שי"ז ס"ד ד"ה שאינם קבועים כתב ללמוד מזה דדעתם דאף קשר העשוי ליותר מיום אחד לא מיקרי קשר של קיימא כלל ומותר לקשרו.[[68]](#footnote-69)

**כלל אמר ר' יהודה כל קשר שאינו של קיימא אין חייבין עליו,** בביאור הך כללא נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו דקאי על הא דאסר בעניבה, דכל קשר שאינו של קיימא אין חייבין עליו הא של קיימא חייבין עליו ואפי' בעניבה, וכ"כ הרשב"א. - **ב** התוס' כתבו לפרש עוד, דקאי על הקשרים דתנן לעיל דאין חייבין עליהן, וע"ז מפרש ר' יהודה דהוא משום דאינם של קיימא וכל קשר שאינו של קיימא אין חייבין עליו. - **ג** הרמב"ן כתב ע"פ הירושלמי דקאי על דינא דר"מ דקשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, וע"ז קאמר ר"מ דכל שהוא קשר של קיימא חייבין עליו אף אם יכול להתירו בידו אחת, וכ"כ הר"ן.[[69]](#footnote-70) - **ד** הריטב"א כתב דקאי על הא דשרי בחבל דגרדי שהוא עשוי לשעתו, דכיון דאף בחבל דעלמא אם אין דעתו לבטלו שם לעולם אלא לקצת ימים אין בו איסור תורה, אין לאסור בחבל דגרדי אטו חבל דעלמא, וכ"כ השיטה להר"נ.[[70]](#footnote-71) - **ה** התוס' הרא"ש כתב בפי' בתרא דקאי על הא דשרי הכא לקשור דלי בחבל, דכיון דאינו של קיימא ה"ז מותר לכתחילה, והא דנקט אין חייבין עליו, (דמשמע דאיסורא איכא), הוא איידי דקתני ברישא אין חייבין עליו, ולעולם הכא ה"ז מותר לכתחילה.

בד' הרמב"ן במלחמות בעירובין צ"ז א' מבו' דר' יהודה מחייב בכל קשר שהוא של קיימא קצת אף דעתיד להתירו, ולדידי' יש לחייב אף בקטרא דקטרי בזממא וקטרא דקטרי באסתרידא, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א שם בד"ה וליענבי' מיענב, ובד' הריטב"א שם ד"ה ופרכינן,[[71]](#footnote-72) וצ"ע.

ובד' הרמב"ן שם משמע דזה נלמד מהא דמחייב ר' יהודה בעניבה, אף דל"ה כקשר של קיימא גמור, כיון דיכול להתירו בידו אחת, ובע"כ דס"ל דכל שהוא קשר של קיימא קצת חייבין עליו, ומבו' מדבריו דהא דשרו רבנן בעניבה הוא משום דאי"ז קשר של קיימא, דומיא דקשר מרופה, ונתבאר להלן.

ובד' הרשב"א שם בד"ה השתא דתניא מבו' דמה"ט הוא דמחייב ר' יהודה בקשר מרופה שיכול להתירו בידו אחת, דאף דלא חשיב כקשר של קיימא גמור, מ"מ כיון שהוא של קיימא קצת חייבין עליו, - ומשמע דמפרש הכי לכללא דר' יהודה, דכל קשר שאינו של קיימא כלל אין חייבין עליו, אך אם הוא של קיימא קצת חייבין עליו, ודלא כר"מ דקשר שיכול להתירו בידו אחת דאינו קשר של קיימא גמור אין חייבין עליו.

**דרבנן גזרי חבל דגרדי אטו חבל דעלמא,** הביאוה"ל בסימן שי"ז ס"א סוד"ה הקושר כתב דכיון דגזרי רבנן חבל דגרדי דלא מבטל לי' התם אטו חבל דעלמא, כ"ש דבקשר שדרך לקיימו דאסור לקשרו אף אם דעתו להתירו, ודלא כמש"כ הט"ז שם דכל קשר שדעתו להתירו ביומו מותר לקשרו לכתחילה,[[72]](#footnote-73) ועיי"ש שצידד דה"ז אסור מדאורייתא, ונתבאר בריש פירקין.

**לא יהא קושרו אלא עונבו,** המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ כתב בשם ר"ת דעניבה היינו שמכניס ב' הראשים החתיכות בנקב באמצעיתו, ואם הי' רוצה להתירו מושך ב' ראשי החבל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, והביאו הב"י בסימן שי"ז ס"ד.

ובטעם התירא דעניבה נתבאר בריש פירקין דפליגי הראשונים, דהריא"ז כתב דהוא משום דיכול להתירו בידו אחת, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד והריטב"א, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות בעירובין צ"ז א' דהוא משום דאינו קשר של קיימא גמור, אך בד' הרמב"ם ודעימי' צ"ל דהוא משום דאי"ז דרך וצורת קשירה, ואינה בכלל קושר, והיש"ש ביבמות פי"ב סימן ו' כתב דהוא משום דאי"ז דומיא דמשכן, והרא"ש שם סימן ד' נקט דגם לענין קשר מנעל לחליצה, ל"מ עניבה, - ונתבאר שם דבזה תליא דין עניבה ע"ג קשר, דלדעת הריא"ז ודעימי' דהתירא דעניבה הוא משום דהוי כקשר שיכול להתירו בידו אחת, יש להתיר אף בעניבה ע"ג קשר, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דהתירא דעניבה הוא משום דאי"ז בדרך וצורת קשירה י"ל דעניבה ע"ג קשר אסורה, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.[[73]](#footnote-74)

**עניבה גופה קשירה היא,** האבנ"ז בסימן קע"ט נקט בפשיטות בדעת הרי"ף והרמב"ם, דמודה ר' יהודה דכל קשר שאינו מעשה אומן אין חייבין עליו, וע"כ אף דעניבה קשירה מעליייתא היא, מ"מ אם אי"ז מעשה אומן אינו חייב ע"ז, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז מסוגיית הגמ' בעירובין צ"ז א' וק"ג א' דעניבה חשיב כמעשה אומן,[[74]](#footnote-75) וכ"נ בד' הגר"א בסימן שי"ז ס"א ד"ה וכל קשר, עיי"ש.

אך בד' הרמב"ן במלחמות בעירובין צ"ז א' משמע להדיא דלר' יהודה חייבין אף על קשר שאינו מעשה אומן, עיי"ש, וכ"כ בתשו' מהר"י קורקוס בפ"י משבת דר' יהודה מחייב בכל קשר של קיימא אף שאינו מעשה אומן,[[75]](#footnote-76) וכ"כ המרומי שדה בעירובין ק"ב ב'.

**ובלבד שלא יביא חבל מתוך ביתו ויקשור בפרה ובאיבוס,** בפסקי ריא"ז כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דסופו לקיים אחד מן הקשרים, וכ"כ המאירי דמבטלו שם ונמצא עושה קשר של קיימא.

אך בד' התוס' בד"ה התם חבל דעלמא מבו' דבכה"ג שקושר בפרה ובאיבוס לא שכיח שיהא של קיימא, ואפ"ה ה"ז אסור, והגר"ז בסימן שי"ז ס"י כתב דהוא משום דכל קשר שלפעמים נמלך עליו ומבטלו אסור לקשרו שמא ימלך ויבטלנו, וכמש"כ היראים בסימן ער"ד והכל בו בסימן ל"א, וכ"ה משמעות פירש"י בד"ה וקושרו בפרה.

הדרישה בסימן שי"ז סק"א עמד בזה בהא דאסרינן לקשור בפרה ובאיבוס, דמ"ש מהא דשרינן לקשור חבל בפני הפרה בשביל שלא תצא אפי' בשני ראשי הפתח, ולא חיישינן שמא יתיר את ראש האחד ויוציאנה דרך שם ויניח ראש השני קשור, וכתב דצ"ל דשאני התם דקושר ב' קצוות החבל בפתח, ושם אין דרך העולם להניח החבל קשור שם אלא בזמן שהבהמה שם, ובזמן שהולכת משם מתיר ב' הקצוות, ומשא"כ כשקושר ב' קצוות החבל בפרה ובאיבוס, דיש לחוש שלא יתיר אחד מהן.

אך בפי' הר"י מלוניל מבו' דהוא משום דהתם לא חיישינן שיבטל אחד מהן, דאין לו הנאה בזה יותר מבזה, אלא פעמים מתיר זה ופעמים מתיר זה, ומשא"כ הכא דחיישינן שמא יבטל אחד מהן, וכ"כ הגר"ז בסימן שי"ז ס"ט וס"י, ובהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין הוסיף לפרש דהוא משום דהכא רגילות היא להניח החבל קשור במקום אחד, כדחזינן דאם הי' קשור באיבוס קושרו בפרה וכו', ונתבאר להלן.

אך למש"כ הריטב"א לעיל קי"ב ב' דהא דשרי לקשור נודות יין ושמן אף דאית לי' תרתי אוני, הוא משום דכיון דלא ידעינן איזה מהן יתיר חשיב כל אחד כקשר העומד להתיר, צ"ע דא"כ מ"ט הכא אסור לקשור בפרה ובאיבוס, הרי אף דלא יתיר אלא אחד מהן, מ"מ כיון דלא ידעינן איזה מהן יתיר, חשיבי ב' הקשרים כקשר העומד להתיר.[[76]](#footnote-77)

בטעם הא דלא אסרו אלא להביא חבל מתוך ביתו ולקשור בפרה ובאיבוס, אך אם הי' קשור באיבוס קושרו בפרה ואם הי' קשור בפרה קושרו באיבוס, כתב הב"ח בסו"ס שי"ז דהוא משום דסברא הוא שאותו קשר שהוא קושר מחדש בשבת הוא שיחזור ויתירנו, והקשירה שהיתה מקודם יניחנה כבתחילה, ועד"ז כתב הדרישה שם סוסק"א, וכ"כ הגר"ז שם ס"י והמ"ב שם סקל"ד, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין, - אך הב"י בסימן שי"ז ס"ז כתב טעם אחר בזה, עיי"ש.

הרמב"ם בפ"י משבת ה"ג כתב דחבל שהי' קשור בפרה קושרו באיבוס וכו' אבל לא יביא חבל מתוך ביתו ויקשור בפרה ובאיבוס, ואם הי' חבל גרדי שמותר לטלטלו ה"ז מביא וקושר בפרה ובאיבוס, והמ"מ שם כתב דמשמעות דבריו דהא דאסרינן בשאר חבלים לקשרם בפרה ובאיבוס הוא משום איסור טלטול, וכ"כ הלח"מ והקרית מלך רב שם בדעתו, וכ"כ הב"י בסימן שי"ז ס"ז והט"ז שם סק"ח, וכ"כ הקר"א בסוגיין, - אך הנימו"י בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם, דהאיסור בשאר חבלים הוא משום איסור קושר, ומש"כ הרמב"ם דאם הי' חבל גרדי שמותר לטלטלו, הוא משום דצריך לברר גם דלי"ב משום מוקצה, וכ"כ בתשו' מהר"י קורקוס בהל' שבת שם, וכ"כ בחי' הגר"א שם, וכ"כ המער"ק והרד"ע שם, וכ"כ האלי' רבה בסימן שי"ז סקט"ו.

**הכא חבל דגרדי,** התוס' בפי' קמא כתבו דאתיא כר' יהודה דלא גזר חבל דגרדי אטו חבל דעלמא, אך לרבנן אסור אף בחבל דגרדי גזירה אטו חבל דעלמא, וכ"ה מבו' בד' המאירי,[[77]](#footnote-78) וכ"כ הרמ"ך בפ"י משבת ה"ג.

אך התוס' בפי' בתרא כתבו דהכא אפי' רבנן מודו דלא גזרינן חבל דגרדי אטו חבל דעלמא, משום דאף בחבל דעלמא לא שכיח שיהא קשר של קיימא, וכ"כ הריטב"א דדוקא לגבי דלי גזרו אף בחבל דגרדי משום דבדלי איכא למיגזר טפי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובד' הריא"ז בפירקין, וכ"כ האלי' רבה בסימן שי"ז סקט"ז בדעת הרמב"ם בהלכותיו.[[78]](#footnote-79)

והראב"ד בפ"י משבת ה"ג כתב דטעם הא דשאני קשירת פרה בחבל מקשירת דלי בחבל, הוא משום דכשקושר פרה בחבל הוא חס עלי' שמא תשבר בכח הפרה ובודאי לא יניח אותה יום שלם, אבל בדלי יניח אותו יום או יומים ומשו"ה גזרינן, ובד' הלח"מ שם מבו' דמכוון דבריו לפרש לטעם הא דהכא לא גזרינן חבל דגרדי אטו חבל דעלמא, דהוא משום דאינו מניחה קשורה בחבל דגרדי אפי' יום אחד, וע"כ לא מיחלף בחבל דעלמא, וכ"כ הקרית מלך רב שם, ובזה מתישב משה"ק המ"מ שם ע"ד הראב"ד, עיי"ש.

**קשר דרבנן לצורך מצוה**

**קנ"ז א' - וקשרו את המקידה בגמי וכו' ומדבריהם למדנו וכו' וקושרין בשבת,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דלא הותרה הקשירה בגמי שאינה מתקיימת, אלא משום שהיא של מצוה, וכ"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"ו דמותר לקשור קשר שאינו של קיימא לצורך מצוה, ואזיל לטעמי' דס"ל דקשר אומן אסור אף כשאינו של קיימא, והכא הו"ל קשר אומן,[[79]](#footnote-80) וע"כ לא הותר אלא משום דהוי לצורך מצוה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והרשב"א בעירובין צ"ז א', וכן נקטו הב"י והב"ח בסימן שי"ז גם בדעת רש"י בסוגיין, וכ"נ גם בד' המ"מ בהל' שבת שם שנקט כן בדעתו, וכ"כ הטוש"ע בסימן שי"ז ס"א, ובד' הטור שם מבו' דאיירי הכא בקשר העומד להתקיים לז' ימים דהוא אסור מדרבנן, והתירוהו לצורך מצוה.[[80]](#footnote-81)

אך התוס' לעיל קכ"ו ב' ד"ה ומדבריהם למדנו כתבו בהא דתנן הכא דפוקקין בשבת, דאין לומר דפקק דמצוה שאני, כמו שאמרו בשלהי מכילתין דלא הותרה מדידה אלא כשהיא של מצוה, דבאיסורא דתוספת אהל דהוא משום דדמי לבנין אין להתיר משום מצוה, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, והבית מאיר בסימן שי"ז כתב דלדעתם אין להתיר קשר דרבנן לצורך מצוה, והא דהתירו הכא לקשור, הוא משום דהוי קשר שאינו של קיימא כלל דלי"ב איסורא, - ועיי"ש שכתב כן גם בדעת רש"י שפירש להא דקושרין בשבת דקושרין קשר שאינו של קיימא אפי' לכתחילה, ולא פירש דהוא היתר לדבר מצוה, כמו שפירש בהא דמודדין בשבת דהוא להתלמד על דבר הוראה, ומשמע דהוי קשר שאינו של קיימא כלל דמותר אף שלא לצורך מצוה,[[81]](#footnote-82) והביאו המ"ב שם סקי"ג, וכן צידד הביאוה"ל שם ס"ה בתו"ד, וכ"כ התהל"ד שם סק"ג.

המאמ"ר בסימן שי"ז סק"ה נקט דכ"ה דהותר לקשור קשר אומן שאינו של קיימא לצורך מצוה, ה"נ הותר לקשור קשר הדיוט של קיימא לצורך מצוה, כיון דאין איסורו אלא מדרבנן, וכ"כ הערול"נ בסוכה ל"ג ב', וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן במלחמות שם.

אך בל' הרמב"ם בהל' שבת שם שלא כתב דכל קשר שאין חייבין עליו מותר לקשרו לדבר מצוה, אלא כתב דמתר לקשור קשר שאינו של קיימא לדבר מצוה, משמע דלא הותר לקשור לדבר מצוה אלא קשר שאינו של קיימא, אך קשר של קיימא לא הותר אף בדהוי מעשה הדיוט שאין חייבין עליו,[[82]](#footnote-83) וכ"ה משמעות ל' השו"ע בסימן שי"ז ס"א,[[83]](#footnote-84) וזה מתפרש למש"כ בתשו' מהר"י קורקוס בהל' שבת שם, דקשר של קיימא שהוא מעשה הדיוט חמיר מקשר אומן שאינו של קיימא, (ונתבאר בריש פירקין), וע"כ י"ל דלא הותר קשר של קיימא שהוא מעשה הדיוט, ככל שבותים דרבנן דאסורין אף במקום מצוה.[[84]](#footnote-85)

בפירש"י בשלהי מכילתין כתב דהא דהקשר הכא הוא קשר שאינו של קיימא, הוא משום דקשרו בגמי דראוי למאכל בהמה דלא מיבטל להיות קשר של קיימא, א"נ דמינתק כשיבש.[[85]](#footnote-86)

והבית מאיר בסימן שי"ז כתב להוכיח מזה דקשר של קיימא תלוי באיכות החבל, וכל שקושר בדבר שאינו מתקיים חשיב כקשר שאינו של קיימא, וזה כמש"כ כן הראב"ד בפ"י משבת ה"ג, ודלא כמש"כ המ"מ שם, וכ"כ האבנ"ז בסימן קע"ח סק"י וקפ"ג סק"ד, - וצ"ב, דכל מש"כ המ"מ שם לאסור בזה, הוא רק כשחיבור הקשר רצוי לעולם, אלא שהוא מתנתק מאליו, וכמש"כ דקשר של קיימא תלוי במהות הקשר ולמה שקושרין אותו, אך הכא דל"ה נצרך אלא לקשור לשעתו, כדי לידע אם יש שם פו"ט, הדין נותן דכל שהוא מתנתק מאליו ואינו מתקיים ל"ה כקשר של קיימא.

הביאוה"ל בסימן שי"ז ס"ה הק', דלמש"כ הרמב"ם שם ה"ד דכל שראוי למאכל בהמה מותר לקשור אותו בשבת, א"כ הכא דקשרו את המגידה בגמי שהוא מאכל בהמה לי"ב איסורא כלל, והיאך למדו מזה דמותר לקשור קשר דרבנן לצורך מצוה,[[86]](#footnote-87) וכתב דעכצ"ל לדעת הרמב"ם דהי' המעשה בגמי יבש שאינו ראוי למאכל בהמה, ויש בזה משום קשר, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"ג.

**עירובין צ"ו ב' - וכי אדם טורח לעשות קמיע כעין תפילין דתנן וכו' אבל בחדשות פטור,** התוס' כתבו דס"ד דבין ישנות ובין חדשות אינם מקושרות, אלא דבישנות ניכר רושם הקשר ובחדשות אנו ניכר וחיישינן שמא קמיע הי', והא דשרינן בישנות אף דאינם מקושרות ובשבת אסור לקשור, הוא משום דבלא קשירה נמי הוי דרך מלבוש, א"נ דעונבן, דאף לר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, מ"מ שרי, משום דמסתמא דעתו להתיר העניבה ולעשות קשירה גמורה ול"ה של קיימא.

ולפ"מ דמשני אביי לקמן דהא דבחדשות אסור הוא משום דאסור לקשור בשבת, ואף עניבה אסורה לר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, צ"ב דמ"ט ה"ז אסור, ובד' התוס' משמע דהוא משום דלא אמרינן דדעתו להתיר העניבה ולעשות קשירה גמורה, וזהו שכתבו "דס"ד" דמסתמא דעתו להתיר העניבה וכו', והרי דלפי האמת אי"ז כן, - אך הרשב"א והריטב"א כתבו דהוא משום דר' יהודה אסר אף בקשר של קיימא קצת, והא דמעיקרא ס"ד דשרי, הוא משום דעניבה גריעא קשירה, וס"ד דבזה שרי ר' יהודה כשאינו של קיימא לגמרי.[[87]](#footnote-88)

**והשתא דתני אבוה דשמואל וכו' חדשות וכו' ולא מקושרות דכו"ע לא טרח אינש וכו',** הרי"ף והרא"ש כתבו דהא דבחדשות אינו מכניס הוא משום דחיישינן דילמא קמיע נינהו, ומשא"כ בישנות דכיון דמקושרות הן כו"ע לא טרח אינש, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ט משבת הכ"ד.[[88]](#footnote-89)

אך בד' התוס' בד"ה אביי מבו' דקי"ל דהא דבחדשות אינו מכניס הוא משום דאינם מקושרות וא"א לקשור בשבת, וכ"כ הבעה"מ והרשב"א והריטב"א, וכ"כ הראב"ד בהל' שבת שם ובפ"ב מציצית ה"ז, וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסימן רמ"ג.[[89]](#footnote-90)

בד' הבעה"מ מבו' דקי"ל כתנא דמתניתין דאינו מכניס חדשות שאינם מקושרות, וצ"ל דהוא משום דקי"ל דעניבה פסולה בתפילין, דאם היתה עניבה כשרה בתפילין, הרי קי"ל כרבנן דעניבה מותרת בשבת, וכ"כ בחי' המאירי בדעתו, וכתב דכן דעת ההשלמה, וכ"נ בד' הראב"ד בפי"ט משבת הכ"ד דקי"ל דאינו מכניס חדשות שאינם מקושרות משום דאינו יכול לקשרן, וכ"כ המאירי בריש פירקין בדעתו, וכ"ה מבו' גם בד' הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב דאסור להכניס חדשות גם משום דא"א לקשרן.

אך הריטב"א כתב דקי"ל דאפי' חדשות מותר להכניס, משום דמצי לקשרן בעניבה או בקשר מרופה, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ו' דאם הי' יודע לקשרן בעניבה כעין קשר שלהן קושרן בעניבה, - והרשב"א נסתפק בזה אם קי"ל להתיר בחדשות משום דמצי לקשרן בקשר מרופה, או דאסור להכניסן משום דקשר מרופה פסול בתפילין, או משום דמתוך שהוא בהול להצילן אסור לעשות בהן קשר מרופה שמא ישכח ויהדק ויבא לידי חיוב חטאת, ולא התירו חכמים לזה, משום דכודאי משוינן לה.

י"ח טבת פ'

דף מס' 5

**עניבה בתפילין**

\***עירובין צ"ז א' - וליענבי' מיענב,** ההגמ"ר בחולין סימן תשל"ז כתב לדעת רבינו אליהו דצריך לקשור התפילין בכל יום, דהא דאסור לקשור תפילין בשבת, ול"ה כקשר שאינו של קיימא דשרי, משום דרחמנא קריי' קשר, - וצ"ע דא"כ מאי פריך הכא דליענבי' מיענב, הרי אף דעניבה מותרת בשבת, מ"מ יש לאסור בעניבה דתפילין משום דרחמנא קריי' קשר,[[90]](#footnote-91) - ולמש"כ היש"ש ביבמות פי"ב סימן ו' דפטורא דעניבה הוא משום דל"ה דומיא דמשכן, ניחא דע"ז ל"מ הא דרחמנא קריי' קשר, דאף דיש ע"ז תורת קשר, מ"מ אי"ז בכלל מלאכת קושר, (ול"ד לקשר שאינו של קיימא דפטורו הוא משום דאין עליו תורת קשר, וכיון דקריי' רחמנא קשר, חשיב כקשר אף לשבת).[[91]](#footnote-92)

**א"ר חסדא זאת אומרת עניבה פסולה בתפילין,** בד' התוס' וש"ר מבו' דהא דס"ל דעניבה פסולה בתפילין הוא אף לדעת ר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, והמאירי בריש פירקין פירש דטעם הפסול בזה הוא משום דקשר של תפילין הלמ"מ וקשר מעליא בעינן,[[92]](#footnote-93) וכ"נ מהא דפרכינן לאביי דעניבה כשרה בתפילין, מהא דאמר ר"י דקשר של תפילין הלמ"מ, ומשמע דזהו טעמא דר"ח דעניבה פסולה בתפילין.[[93]](#footnote-94)

אך האבנ"ז בסימן קפ"ד נקט דדין עניבה בתפילין תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה אם עניבה קשירה מעלייתא היא, וכ"ב בס' לבוש מרדכי יבמות סימן ג' ענף ג', ועיי"ש במש"כ לפרש להא דא"ר חסדא דעניבה פסולה בתפילין אף לר' יהודה, וצ"ע.

**אביי אמר ר' יהודה לטעמי' דאמר עניבה קשירה מעלייתא היא,** בד' התוס' וש"ר מבו' דהא דס"ל לאביי דעניבה כשרה בתפילין, הוא אף לרבנן דעניבה לאו קשירה היא, וכ"ה מבו' מדעת הסוברים דקי"ל דעניבה כשרה בתפילין, ונתבאר להלן, וזה מתישב היטב למש"כ היש"ש ביבמות פי"ב סימן ו' דהא דעניבה לאו קשירה היא הוא דין מסוים במלאכת שבת משום דל"ה דומיא דמשכן.

אך הנה הרא"ש ביבמות שם סימן ד' כתב דאף לענין קשר המנעל לחליצה ל"מ עניבה דלאו קשירה היא, והרי דהא דלאו קשירה היא הוא אף לגבי שאר דינים, וכ"ה מבו' בפירש"י בסוכה ל"ג ב' דלגבי אגד הלולב ל"מ עניבה דלאו קשירה היא, ונתבאר להלן, - וצ"ל דכ"ז הוא היכא דבעינן לחיבור ע"י הקשירה, דלרבנן עניבה ל"ה חיבור מעליא כקשירה, אך בקשר של תפילין דאי"ז כדי לחבר ב' צידי הרצועה זל"ז ע"י קשר, אלא הוא מהלמ"מ דמכלל צורת התפילין הוא שיהא בהן צורת קשר, שפיר מהני אף עניבה.[[94]](#footnote-95)

בד' התוס' בד"ה אביי אמר משמע דקי"ל כאביי דעניבה כשרה בתפילין, וכ"כ הריטב"א והריא"ז, וכ"כ המאירי בריש פירקין ובחידושיו בסוגיין בדעת הרי"ף.[[95]](#footnote-96)

אך בד' הרשב"א מבו' שנקט לעיקר דעניבה פסולה בתפילין, וכ"ה מבו' מד' הבעה"מ ועוד מקמאי שכתבו דקי"ל דאינו מכניס חדשות משום דאינו יכול לקשרן, וכ"כ המאירי בריש פירקין בדעת הראב"ד, ובחידושיו בסוגיין בדעת הבעה"מ, וכ"כ הבעה"ע בהל' תפילין נט. דמצוה לקשרן יפה ולא לענבן,[[96]](#footnote-97) וכ"כ השעה"צ בסימן ש"א ס"ק קצ"ו בשם כמה מרבוותא.

**ק"ב ב' - קושרין נימא במקדש וכו' ואם בתחילה כאן וכאן אסור,** בפירש"י כתב דהא דקושרין נימא במקדש הוא משום דמכשירי מצוה שלא הי' יכול לעשותן מאתמול דוחין את השבת, וע"כ כ"ז הוא כשנפסקה בשבת, אך אם בתחילה שלא היתה שם מעולם אסור, כיון דיכול לעשות מאתמול, וכ"כ בפי' ר"ח ב"ר שמואל ובפסקי רי"ד ובפי' ריבב"ן.[[97]](#footnote-98)

אך בפי' ריו"נ כתב דהא דקושרין נימא במקדש הוא כשקושרה באמצע, דאי"ז קשר של קיימא, שהרי מעכב השמעת קול הניגון ואינו עושה כי אם לפי שעה עד מוצ"ש,[[98]](#footnote-99) ופירש כן לשנויא בתרא דגמ' דכאן באמצע כאן מן הצד, ונתבאר להלן.

הרמב"ם בפ"י משבת ה"ו פסק לדינא דמתניתין דנימת כנור שנפסקה קושרין אותה במקדש, והבית מאיר בסימן של"א ס"ט פירש דהיינו אף בקשר של קיימא, משום דמכשירין שא"א לעשותן מער"ש דוחין את השבת, וכ"כ המער"ק המער"ק בפ"ג מכלהמ"ק ה"ג, והבית מאיר בסימן של"א ס"ט, והחת"ס בשבת ק"ל א', והאבנ"ז בסימן כ"ו.

אך התוי"ט כתב דממה שסמכו הרמב"ם שם להא דמותר לקשור קשר של קיימא לדבר מצוה, מבו' דמפרש דהא דקושרין נימא במקדש הוא בקשר שאינו של קיימא, וכ"כ הגאו"י והקר"א בסוגיין, והמרכה"מ והאו"ש בהל' שבת שם, והחזו"א בסימן קי"ב סקי"ד,[[99]](#footnote-100) ונחלקו היאך מתישבים דבריו עם משמעות סוגיין דהותר לקשור קשר דאורייתא, ואכמ"ל, - והמרומי שדה בסוגיין כתב דהוא קשר של קיימא שהוא מעשה הדיוט, דלדעת הרמב"ם אינו אלא מדרבנן.

**לר"א דאמר מכשירי מצוה דוחין את השבת קושרה,** בפירש"י כתב דקרבן ציבור הוי מצוה הדוחה את השבת ושיר הוי מכשירין דידי', ומבו' בדבריו דהשיר מצ"ע אינו דוחה את השבת, אלא דהוי מכשירי הקרבן, - אך בפירש"י בסוכה נ' א' בד"ה עיקר שירה משמע דהשיר מצ"ע דוחה את הקרבן משום דהוי נמי עבודה, - ועמש"כ בזה הגאו"י בסוגיין והמקד"ד קדשים סימן כ"ה סק"ג ד"ה והנה בשיר.

התוס' הרא"ש כתב דהא דה"ז דוחה את השבת, הוא משום דעיקר שירה בכלי, וכ"כ בפי' ריו"נ, והוסיף דלמ"ד דעיקר שירה בפה לא הותרה אף קשירה שאינה של קיימא,[[100]](#footnote-101) וכ"כ התוי"ט והגאו"י והקר"א בסוגיין והליקוטי הלכות בשלהי תמיד.[[101]](#footnote-102)

אך המאירי כתב דאף אם עיקר שירה בפה, מ"מ הו"ל כמכשירין הדוחין את השבת,[[102]](#footnote-103) וצ"ל דהיינו משום דהא דעבדינן כלי שיר לבסומי קלא, הוי זה הידור בההקרבה, וע"כ הו"ל בכלל מכשירי הקרבן הדוחין את השבת,[[103]](#footnote-104) וצ"ע.

התוס' הרא"ש נסתפק בהא דתיקון הכינור דוחה את השבת, אם הוא משום דס"ל דשירה מעכבת את הקרבן, או דאף אם אינה מעכבת שרי, דאף מכשירין דאין מעכבין דוחין את השבת, דשבת נדחה לגבי קרבן להיות קרב כהלכתו, - והגאו"י נקט דהא דמכשירין דוחין את השבת הוא רק היכא דאלמלי המכשירין ליתא למצוה,[[104]](#footnote-105) - ועמש"כ בזה המקד"ד קדשים סימן כ"ה סק"א ד"ה וכן בשירה.

**אלא הא ר"ש והא רבנן,** בפירש"י כתב דהיינו דרבנן ס"ל כר"א בחדא דמכשירי מצוה דוחין את השבת כשא"א לעשותן מער"ש, ופליגי עלי' כשאפשר לעשות מבעו"י, ומבו' דג' דעות בדבר, דלר"א מכשירי מצוה דוחין את השבת אף כשאפשר לעשותן מער"ש, ולר"ע אינם דוחין את השבת אף כשא"א לעשותן מער"ש, ולרבנן דהכא אם א"א לעשותן מער"ש דוחין את השבת ואם אפשר לעשותן מער"ש אינם דוחין, וכ"כ הגאו"י בתו"ד, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן קמ"ח ובחי' חת"ס בשבת ק"ל א', וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין דרק רבנן דהכא ס"ל דמכשירין שא"א לעשותן מער"ש דוחין, ולא קי"ל הכי.[[105]](#footnote-106)

**כאן באמצע כאן מן הצד,** בפירש"י כתב דהיינו דאם נפסקה באמצע קושרה, דלא סגי לה בעניבה, ואם נפסקה בראשי' קושרה, דא"צ שם חיזוק כ"כ וסגי לה בעניבה, - אך בפי' ריו"נ פירש דהיינו דאם נפסקה באמצע קושרה, משום דאי"ז קשר של קיימא, שהרי מעכב השמעת קול הניגון, ואינו עושה אלא לפי שעה עד מוצ"ש, אך כל שקושרה מן הצד דהוי קשר של קיימא, אסור לקשרה.

בשלהי מכילתין מפרשינן להא דתנן דר"ש אומר כל מקום שהתירו לך חכמים משלך נתנו לך שלא התירו לך אלא משום שבות, דקאי על הא דקאמר ת"ק דקושרה, וא"ל ר"ש עונבה, עניבה דלא אתי לידי חיוב חטאת שרו לי' רבנן, קשירה דאתי לידי חיוב חטאת לא שרו לי' רבנן, - ומבו' דאף בקשירה ליכא חיוב חטאת, ולא אסר בזה ר"ש אלא משום דאתי לידי חיוב חטאת, ועמש"כ בזה המהרש"א שם והגאו"י בסוגיין, ואכמ"ל.

התוס' בשלהי מכילתין כתבו דעניבה הוי דבר המותר, ולא התירו הכא כלל, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דעניבה אסורה משום שבות והתירוה חכמים במקדש, וכ"כ בחי' המאירי שם, וצ"ע דהרי לר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, ה"ז אסור מדאורייתא, ולרבנן דל"ה קשירה מעלייתא לי"ב איסור כלל.[[106]](#footnote-107)

**סוכה ל"ג ב' - הותר אגדו אוגדו כאגודה של ירק,** בפירש"י כתב דהיינו דלא יקשור ב' הראשים כאחד כשאר קשרים, דקשר של קיימא מאבות מלאכות הוא, וזה של קיימא הוא שאינו חושש להתירו עולמית,[[107]](#footnote-108) ומבו' דאף דא"צ את הקשר לעולם אלא דאינו חושש להתירו, הו"ל כקשר של קיימא, ונתבאר בדף מס' 2,[[108]](#footnote-109) - והכפות תמרים כתב דכ"ז הוא לרש"י לטעמי' דכל שהוא של קיימא חייבין עליו אף כשאינו מעשה אומן, אך לדעת הרי"ף והרמב"ם דאין חייבין על קשר של קיימא אלא כשהוא מעשה אומן, הרי דהכא אף אם קושר בקשר גמור אין חייבין עליו, ומ"מ כיון דהוא אסור מדרבנן, אמרו דיאגדנו כאגודה של ירק.

והערול"נ עמד בזה לדעת הרי"ף והרמב"ם, דכיון דאין קשר זה אסור אלא מדרבנן מ"ט לא הותר לקשרו, הרי קושרין קשר דרבנן לצורך מצוה, כדתנן בשלהי שבת,[[109]](#footnote-110) וכתב דבעכצ"ל דהך ברייתא פליגא וס"ל דלא הותר קשר דרבנן לצורך מצוה, או דס"ל דחייבין על קשר של קיימא אף כשהוא מעשה הדיוט,[[110]](#footnote-111) וכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לדינא דהכא.[[111]](#footnote-112)

הר"ן פירש בהא דאוגדו כאגודה של ירק, דהיינו דאוגדו בעלה ירק משום דחזי לאכילה ולאו מוקצה הוא, והכפו"ת הק' דלמש"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"ד דכל שראוי למאכל בהמה מותר לקשור אותו בשבת, מ"ט לא הותר הכא לקשור בעלה ירק בקשר גמור.[[112]](#footnote-113)

**ואמאי ליענבי' מיענב,** בפירש"י כתב דבהכי מקיים טפי, ואיסור מלאכה ליכא דעניבה לאו קשירה, ומשמע דעיקר דין איגוד אינו מתקיים בעניבה, דדמי לאגד כאגודה של ירק, דאין מתקיים בזה דין אגד, כמש"כ בפירש"י בד"ה ופליג עלי', אלא דמיקיים בזה טפי מלאגדו כאגודה של ירק, וכ"כ הראבי"ה בסימן תרס"ו דאין מתקיים דין אגד בעניבה, משום דעניבה לאו קשירה היא לא לענין שבת ולא לענין לולב להיות קשר למצוה מן המובחר.

ומבו' לפ"ז דהא דעניבה לאו קשירה היא, אי"ז דין מסוים במלאכת שבת, כמש"כ היש"ש ביבמות פי"ב סימן ו' דהוא משום דל"ה דומיא דמשכן, אלא אף לשאר דינים לא חשבינן לה כקשירה, כמש"כ הרא"ש ביבמות שם סימן ד' דאף לענין קשר המנעל לחליצה ל"מ עניבה,[[113]](#footnote-114) - ועמש"נ בזה לעיל בדין עניבה בתפילין.

\*הכפו"ת הק' דמ"ט לא התירו לקשור קשר גמור בפסקיא דהוי קשר שאינו של קיימא, דומיא דהא דתנן בשבת קי"ג א' דקושרין דלי בפסקיא, - וכתב דיש לחלק דבדלי ע"י כובד המים חס עליו שלא יחתך המשיחה, ולפיכך לא חיישינן שיבטלנו שם ויהא קשר של קיימא, ומשא"כ הכא דאינו חושש שיחתך המשיחה ומבטלה שם ימים רבים והוי קשר של קיימא ואסור, - אך צ"ע דאכתי יהא מותר לאגוד בקשר גמור בגימוניות של זהב, דודאי דאינו מבטלם שם ול"ה קשר של קיימא.

**אי ר' יהודה קשר מעליא בעי,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דלולב שאינו אגוד פסול האי לאו אגוד הוא, והיינו דדין אגד אינו מתקיים אלא בקשירה מעלייתא, וכל שאוגדו כאגודה של ירק אין מתקיים בזה דין אגד, וכ"כ בפירש"י בשלהי סוגיין דמהכא שמעינן דהאוגד באגודה של ירק לאו אגד הוא, וכ"ה מבו' בד' השיטת ריב"ב והריטב"א, וכ"ה מבו' בד' כמה מקמאי שכתבו דאף לרבנן אין מתקיים דין אגד עי"ז, ונתבאר להלן.

אך בד' המאירי מבו' דאף למ"ד דלולב צריך אגד, מתקיים דין אגד אף כשאוגדו כאגודה של ירק או בעניבה, ואך דכיון דצריך אגד אסור לאגדו ביו"ט, דהוי זה תיקון המכשירו, וכ"כ הריב"ש בסימן קכ"ב, וכ"נ בד' הר"ן, ועיי"ש דמדמו לה להא דאסור למעט ענבי ההדס ביו"ט, משום שמכשירו למצוה והו"ל כמלאכה.

בפירש"י בד"ה ופליג עלי' כתב דאף לרבנן דמצוה לאוגדו לא סגי באגד באגודה של ירק, וכ"כ הריא"ז, וכ"כ היראים בסימן תכ"ב, והוסיף לפרש דהוא משום דכ"ה דמצריך ר' יהודה אגד שלא לפסול מצריכי רבנן למצוה, וכ"כ הראבי"ה בסימן תרס"ו והאו"ז בסימן ש"ז אות ב', ודקדק כן גם מד' הרי"ף, וכ"כ הביכור"י בסימן תרנ"א סק"ז והמ"ב שם סקי"א, וכ"נ בד' הגר"א שם.

אך בשיטת ריב"ב כתב דכיון דקי"ל דלולב א"צ אגד, סגי למצות זה קלי ואנוהו באגד כ"ד כאגודה של ירק, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הדרכ"מ בסימן תרנ"א סק"א, והמג"א שם סק"ג.

\*המ"ב בסימן תרנ"א סק"ח הביא מתשו' אגורה באהלך סימן ל"ג שמצדד דמה שנוהגין שעושין מן עלי לולב כמין בית יד ותוחבין הלולב בו ג"ז בכלל קשר, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן תרמ"ז סק"א, והאגורה באהלך שם פירש דהטעם בזה הוא, דלדידן דא"צ אגד אלא לנוי, כל הא דבעינן ב' קשרים, הוא משום דאיכא נוי ומהדק יפה ולא משלף לכאן ולכאן, משא"כ בעניבה דכיון דיכול להתירו בא' מידיו ירפה הקשר ע"י משמוש היד וליכא נוי, וא"כ בנידו"ד דנכנסין הג' מינים בתוך הארוג הזה ויבא מהודק היטב ויש לו נוי הרבה למה לא יוכשר, וכתב דמה שנקטו אגד וכו' ל"ד אלא דבר דמהדק יפה לנוי, - וצ"ע דבל' היראים והראבי"ה מבו' להדיא דבעינן שיאגדנו בקשר גמור הנאסר בשבת ויו"ט, וזהו נויו שיהיו אגודים ע"י אגד הקשור בקשירה מעליא, ומה"ט הוא דל"מ עניבה משום דקי"ל דעניבה לאו קשירה היא.[[114]](#footnote-115)

היראים בסימן תכ"ב כתב דבחול דיכול לאוגדו, אוגדו אגד הנאסר בשבת וביו"ט, דהוא ב' קשרים זה ע"ג זה, דהוו של קיימא, ומבו' דאין מתקיים דין אגד אלא בקשר של קיימא, - וצ"ל דאף דודאי דמתקיים דין אגד אף בקשר העומד להתירו, שהרי היו קושרין את הלולב בגימוניות של זהב, מ"מ בעינן שיהא הקשר מצ"ע ראוי להתקיים, וכל שאינו ראוי להתקיים, ל"מ לקיום דין אגד,[[115]](#footnote-116) ובזה מתפרש הא דאין מתקיים דין אגד בעניבה, אף למש"כ כמה מקמאי דהא דעניבה לאו קשירה היא הוא משום דל"ה של קיימא.

י"ט טבת פ'

דף מס' 6

**קשר אחד**

לעיל ע"ד ב' אמרינן אהא דהתופר ב' תפירות חייב, והא לא קיימא, אמר רבב"ח אמר ר' יוחנן והוא שקשרן, והיראים בסימן ער"ד ובסימן ת"א ובסימן תכ"ב פירש דאיירי כשקשרן קשר אחד, וכתב דמהא דאינו חייב בכה"ג אלא משום תופר ולא משום קושר, יש ללמוד דקשר אחד אינו קשר, ובסימן ת"א כתב דה"נ לענין כלאים ולענין ציצית בעינן ב' קשרים, ובסימן תכ"ב כתב דה"נ לענין איגוד הלולב בעינן ב' קשרים, והביאוהו הסמ"ג עשין כ"ב ולאוין ס"ה, והר"ן לעיל שם, וההגמ"ר בסימן תס"א, וכ"כ המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ בשם ר"ת ורבינו אלחנן.[[116]](#footnote-117)

אך הריטב"א לעיל ק"ה א' כתב דלעולם קשר אחד של קיימא הוי קשר, ואה"נ דהתופר ב' תפירות וקשרן חייב ב', א"נ דלא איירי בקשירה, אלא ששוזרן או שעונבן, דה"ז מועיל להיות קיום לב' תפירות, והריטב"א לעיל ע"ד ב' כתב לישב עוד בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ השה"ג בפירקין בדעת הרי"ף והרמב"ם.

בטעמא דהיראים ודעימי' דקשר אחד ל"ה קשר, מבו' בל' היראים בסימן תכ"ב והסמ"ג לאוין ס"ה והמרדכי שם, דהוא משום דאינו קשר של קיימא,[[117]](#footnote-118) והר"ן לעיל שם כתב דהוא משום דאינו מתקיים.[[118]](#footnote-119)

אך ממה שנחלק ע"ז הריטב"א מבו' דאיירי בגונא דהוא מתקיים, וכנראה למד לזה מהא דחייב משום תופר, ונתבאר להלן, אלא דאי"ז דרך עשיית קשר, וע"כ אינו חייב משום קושר, וכ"כ השה"ג בפירקין דדעת היראים דאין חייבין על קשר אחד אף אם הוא עשוי להתקיים, וי"ל דגם מש"כ היראים והסמ"ג דאינו קשר של קיימא, היינו דאי"ז דרך עשיית קשר של קיימא, וע"כ אף אם הוא מתקיים אי"ז בכלל קושר.

בד' היראים בסימן תכ"ב מבו' דקשר אחד לי"ב איסור כלל אף מדרבנן,[[119]](#footnote-120) וכ"ה מבו' מדעת המתירים אף בעניבה ע"ג קשר, ונתבאר להלן,[[120]](#footnote-121) - אך השה"ג בפירקין דאף דאין חייבין ע"ז משום קושר, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן כל שהוא עשוי להתקיים.[[121]](#footnote-122)

\*האבנ"ז בסימן ק"פ סק"ו הק', דכיון דקשר אחד אינו מתקיים, מ"ט ה"ז מועיל שיתחייב משום תופר,[[122]](#footnote-123) אך למש"נ מד' הריטב"א דאיירי בגונא שהוא מתקיים, אלא דלדעת היראים לא חשיב כקשר של קיימא, ניחא דע"כ הוא חייב משום תופר, וכנראה דמזה הוא שלמד הריטב"א דאיירי בגונא דהוא מתקיים, - והראבי"ה בסימן ר"ו כתב דהא דמשני כשקשרן, היינו אפי' בקשר שאינו של קיימא, דבדבר קל מעמיד התפירות, - והגר"א בסימן תרנ"א ס"א כתב בתו"ד דע"י ב' תפירות קיימא בקשר אחד כמו בב' קשרים.[[123]](#footnote-124)

היראים בסימן ער"ד כתב דכל הא דקשר אחד ל"ה קשר, הוא כשקושר ב' ראשין זל"ז, אך כשקושר חבל אחד בראשו, כיון דהוא מתקיים בקשר אחד, הוי קשר של קיימא, וכ"כ הסמ"ג וההגמ"ר שם, והמרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ הוסיף לפרש דהיינו דהא דקשר אחד ל"ה קשר, הוא משום דזה הראש מושך אילך וזה אילך ועביד לאינתוקי, ומשא"כ בקשר דבראש החוט שהוא מתקיים יותר,[[124]](#footnote-125) - והרמ"א בסימן שי"ז ס"א כתב דקשר בראש החוט דינו כב' קשרים דיש לחוש דהוא מעשה אומן ואסור לקשרו אף כשמתירו בו ביום, ועמש"כ הביאוה"ל שם (ד"ה דינו).

\*הארצות החיים בסימן י"ג באר"י סק"א ד"ה ולפ"ז ניחא נקט בפשיטות דאם הי' קשור קשר אחד מבעו"י ועשה הקשר השני בשבת, אינו חייב משום קושר, כיון שלא עשה אלא קשר אחד, וכ"כ בתשו' מהרש"ם ח"ו סימן ל"ד, אך כתב שם דאם א"צ לקשור יותר חייב, דומיא דכתב אות אחת והשלימה לספר.[[125]](#footnote-126)

**כריכה ע"ג קשר**

הראבי"ה בסימן תרס"ו כתב דאף דבעינן בלולב ובציצית קשר גמור, נוהגין לקושרן פעם אחת ושוב מעגל וכורכו סביב סביב ומתוך כך מהדקו יפה כאילו קשרו ב' פעמים, ומשמעות דבריו דבכה"ג הוי קשר אף לענין שבת,[[126]](#footnote-127) וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן תרנ"א סקי"א,[[127]](#footnote-128) - והגר"א בסימן תרנ"א ס"א דימה ד"ז למש"כ בפירש"י לעיל נ"ד א' דכריכה וקשירה הוי חיבור לענין כלאים, וכ"כ הראבי"ה גופי' בסימן ר"ו, והביא כן מפירש"י ופי' ר"ח.[[128]](#footnote-129)

אך המרדכי בסימן שמ"א כתב דלדעת היראים ל"ה קשר דאורייתא אלא בב' קשרים זה ע"ג זה, ולא סגי בכריכה וקשירה, והביאו הגר"א שם, לפ"מ שהגי' הדמשק אליעזר בדבריו, וכן נסתפק בזה המאירי לעיל שם.[[129]](#footnote-130)

**עניבה ע"ג קשר**

בד' הר"י מלוניל והשיטה להר"נ בריש פירקין מבו' דעניבה ע"ג קשר דינה כעניבה דמותרת, וכ"כ המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ בשם ר"ת שחזר בו ופירש דהתירא דעניבה הוא בעניבה שע"ג קשר, וכ"כ הגר"א בסימן שט"ז ס"ה ובאהע"ז סימן קס"ט סקצ"ט, וכ"נ בד' החזו"א בסימן נ"ב סקי"ז ד"ה כתב במ"ב.[[130]](#footnote-131)

אך המרדכי בסימן שפ"ו כתב דעניבה ע"ג קשר אסורה, והביאו הב"י בסימן שי"ז ס"ד, וכ"כ הט"ז שם סק"ז והמג"א שם סקט"ו דעניבה ע"ג קשר הויא קשר גמור, אלא דאי"ז מעשה אומן, וע"כ ה"ז מותר כשעשוי להתירו ביומו, וכן הסכימו האחרונים שם, והחיי אדם בכלל כ"ו ס"י התיר עניבה ע"ג קשר, ולא אסר אלא כשהיא לזמן מרובה, דיש לחוש שהוא קשר האסור מדאורייתא, ועמש"נ בזה בדף מס' 1.

1. ואף להני רבוותא דפליגי ע"ז וס"ל דלענין כלאים סגי בקשר שאינו של קיימא, והרי דאף קשר שאינו של קיימא הוי חיבור, מ"מ י"ל דלענין מלאכת שבת בעינן חיבור מעליא טפי, ולא סגי בקשר שאינו של קיימא, וגם י"ל דרק הך דינא דאזלינן בתר דעתו להתיר הקשר, הוא רק לענין שבת, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יש מקום לדון למש"כ הביאוה"ל בסימן שי"ז ס"א דכל שדרך העולם לקיימו, חשיב כקשר של קיימא, אף אם דעתו להתירו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"נ בד' המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ דגם לגבי קשר דתפילין ל"מ קשר אחד משום דאינו קשר של קיימא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועפי"ז צ"ע במש"כ האבנ"ז בסו"ס קפ"ג ללמוד מד' ההגמ"ר לדידן דבעינן בתפילין קשר של קיימא, ואכמ"ל, - וגם מש"כ האבנ"ז עפי"ז להזהיר באלו המשנים הקשר לפי מדת ראשם, צ"ע דהרי אין הדרך להתיר הקשר לגמרי אלא לקצרו או להאריכו, ובכה"ג חשיב שפיר כקשר של קיימא, ובתשו' ארץ צבי סימן ז' כתב בשם השם משמואל, דדברי האבנ"ז הם במי שמתיר הקשר לגמרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם יש מקום לפרש דגם בקשר בראש החוט, הוא מחבר חלקי הקשר זל"ז, וזהו צרכו שיהיו מחוברין זל"ז כדי שיהא החוט עבה בראשו שלא יצא מן הבגד וכיו"ב, וכ"ה דאם הי' מדביק חלקי הקשר זל"ז בדבק הי' חייב משום תופר, ה"נ כשמחברם ע"י קשירה חייב משום קושר, - אך העירו דבאופן הרגיל בקשר בראש החוט אפשר להזיזו מעט, ונמצא דקשירת חלקי הקשר זל"ז אינה קשירה המתקיימת, ומאידך אטו יהא אסור להזיז הקשר מעט, דעי"ז נקשרים חלקים אחרים שבחוט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש לפרש עוד, דס"ל דהדבר תלוי במה שנעשה בסופו, וכל שבסופו הוי של קיימא, חשיב מעיקרא כקשר של קיימא, וכאשר כ"נ בד' ריו"נ בשלהי עירובין והמהר"ח או"ז בסימן רט"ו, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ כיון שבסופו הניחוהו שנה או שנתיים, הו"ל כקשר של קיימא. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם לענין בנין מבו' בד' הירושלמי דלמ"ד דחשיב כבנין לשעה, ילפינן מינה דבנין לשעה בנין, ול"ד לקושר דלא מצינו למילף מינה משום דאי"ז קשר של קיימא, ומבו' דאף דבמלאכת בונה אף בנין לשעה הוי בנין, מ"מ במלאכת קושר לא חשיב כקשר, ובע"כ מזה דהא דבעינן קשר של קיימא אינו מדינא דמלאכה המתקיימת. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך יש מקום לומר דכל שלא הוחלט בדעתו אם יקיים את הקשר לא חשיב כקשר של קיימא, ושאני הכא דאי"ז תלוי בדעת עצמו, ודעתו היא בודאי דכ"ז שלא יאמר הקב"ה לא יתירנו, וע"כ חשיב כקשר של קיימא, - וכ"נ מהא דס"ל דחשיב כקשר "לעולם", אף שהבטיחן הקב"ה שהוא מכניסן לארץ, ובע"כ דמ"מ כיון שלא יתירנו כ"ז שלא יאמר הקב"ה, הרי דמצד דעת עושה הקשר הו"ל כקשר לעולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומבו' דהצד דבעינן מתיר ע"מ לקשור, אינו משום דבעינן דומיא דמשכן, דא"כ הרי ל"ה מצי למיפרך דהא מתיר ע"מ שלא לקשור הוא, דאם הי' כן במשכן שפיר יש לחייב בזה, ושפיר י"ל דלפ"מ דמסיק דילפינן לה מצדי חלזון, אינו חייב אלא במתיר ע"מ לקשור, (וכמש"כ כן הרא"ש, ונתבאר להלן), ובע"כ דהצד דבעינן מתיר ע"מ לקשור הוא משום דסברא היא דחשיבות מתיר הוא רק כשהוא ע"מ לקשור, וע"כ הו"ל למיפרך דלא מצינו למילף מינה למלאכת מתיר, דהתם הי' מתיר שלא ע"מ לקשור ול"ה מלאכה, ועמש"כ בס' לשון הזהב לעיל ע"ג א' בד' התוס'. [↑](#footnote-ref-10)
10. לכאו' מכוון דבריהם, דממה שהוצרכו לפרש להא דקטיר חד, משמע דאלמלי כן ל"ה חייב, משום דבעינן מתיר ע"מ לקשור, - אך בד' הביאוה"ל בסימן שי"ז ס"א ד"ה דינו כמו משמע שפירש לדבריהם דכיון דבמשכן הי' מתיר ע"מ לקשור אין לחייב אלא בכה"ג, וזהו שכתב דלמש"כ התפארת שמואל אזדא הוכחת התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולכאו' מכוון דבריו דאף לפירש"י בהא דמתיר חד וקטיר חד, דלפ"ז נמצא דאם הוה ילפינן למלאכת מתיר מהתם ל"ה בעינן מתיר ע"מ לקשור, מ"מ אחר דילפינן לה מצדי חלזון אין לחייב במתיר שלא ע"מ לקשור שלא הי' במשכן, ומבו' לפ"ז דהא דבעינן מתיר ע"מ לקשור, אי"ז משום דמסברא ל"ה מלאכה אלא בכה"ג, אלא משום דבעינן דומיא דמשכן, וזה דלא כמש"נ בהערה ו' מד' הריטב"א. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה התוי"ט כתב דממש"כ בפירש"י הכא בצדי חלזון דמתיר מכאן וקושר מכאן, יש ללמוד דבעינן מתיר ע"מ לקשור, והראש יוסף לעיל ע"ג א' כתב דלמש"כ התוס' בדעת רש"י דל"ב מתיר ע"מ לקשור, צ"ל דמש"כ רש"י דמתיר מכאן וקושר מכאן, היינו דמהא דמתיר מכאן ילפינן למלאכת מתיר, ומהא דקושר מכאן ילפינן למלאכת קושר, ולא ילפינן למלאכת קושר מיריעות, אך זה דלא כפירש"י לקמן דילפינן לה מיריעות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך בד' הר"ן לקמן קי"ג א' משמע דהוא פטור בפנ"ע, ואי"ז משום דחשיב כקשר שאינו של קיימא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובמש"כ דגלי אדעתי' וכו', צ"ל דהיינו דאף שפירש דאיירי כשקושר ע"מ לקיימו לעולם, אין רצונו לעשותו באופן שיהא של קיימא, ושמא הוא משום דרוצה שיהא בידו להתירו, וצ"ע, - ואמנם בפי' הר"י מלוניל משמע דמפרש דד' ר"מ קיימי כשקושר שלא ע"מ לקיימו דה"ז אסור מדרבנן, ובזה הוא דקאמר דכל שיכול להתירו בידו אחת דגלי אדעתי' שאינו רוצה שיהא של קיימא, שרי, ולא אסרו בזה חכמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. וזה מתפרש לפ"מ שנקטו הרי"ד והריא"ז דהא דשרו רבנן בעניבה, הוא חד דינא עם קשר שיכול להתירו בידו אחת, ונתבאר להלן, וע"כ כ"ה דעניבה מותרת, ה"נ קשר שיכול להתירו בידו אחת מותר. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך קשיא ע"ז מהא דמדייקינן לקמן מהא דתנן דיש לך קשרים שאין חייבין עליהן, דחיובא הוא דליכא הא איסורא איכא, ולא אמרינן דתני הכי אטו רישא, וא"כ ה"נ יש לדקדק בקשר שיכול להתירו בידו אחת דאיסורא איכא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. וצ"ל דאף אי נימא דדינא דעניבה הוא חד דינא עם קשר שיכול להתירו בידו אחת, מ"מ שאני עניבה דלא אסרו בה רבנן, משום דעניבה בקשירה לא מיחלפא, כמו שאמרו לקמן קי"ג א', ומשא"כ בקשר שיכול להתירו בידו אחת, דאסרו בו רבנן, משום דמחלף בקשר מהודק. [↑](#footnote-ref-18)
18. והדרכ"מ שם תמה ע"ד הב"י שהביא לד' השבה"ל, שהרי לא קי"ל כר"מ, אך בדעת הב"י י"ל דס"ל כדעת רבים מרבוותא דקי"ל כר"מ, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכ"נ ממש"כ הרא"ש ביבמות שם סימן ד' דבקשר המנעל לחליצה ל"מ עניבה, כיון דלאו קשירה היא, אף דלענין חליצה ל"ב קשר של קיימא, וגם מהני קשר שיכול להתירו בידו אחת, והוא אף לדעת ר"מ, שהרי הביא הרא"ש שם מירושלמי דבחליצה בעינן קשר שיכול להתירו בידו אחת כדי שתהא יכולה להתירו בימין. [↑](#footnote-ref-20)
20. וצ"ל דל"ד לפותל חבלים שכתב הרמב"ם בפ"י משבת ה"ח דה"ז תולדת קושר, אף דל"ה כן במשכן, והיינו משום דרק בעניבה דאינה קשירה מעליא, הוא דאמרינן דכיון דל"ה כן במשכן אינה בכלל מלאכת קושר. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך בד' התוס' בסוגיין בד"ה עניבה לר"מ מהו ובעירובין צ"ז א' ד"ה אביי אמר משמע דס"ל דכל הצד להתיר בעניבה הוא משום דיכול להתירו בידו אחת, וכדעת הרי"ד ודעימייהו, וע"כ לפ"מ דמיבע"ל דהתירא דיכול להתירו בידו אחת הוא רק בדלא מהדק, אין מקום להתיר בעניבה, ואמנם יש לדחות דמכוון התוס' הוא אהא דמיבע"ל דלדינא אסר ר"מ בעניבה, (והיינו את"ל דס"ל כר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא), - וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בסוגיין דהתם נמי פריך מספק אם הנהו רבנן הם ר"מ כמו שמסתפק הכא, ומבו' דלפי הצד דרבנן דעניבה ר"מ היא, הא דשרי עניבה הוא חד דינא עם הא דשרי ר"מ ביכול להתירו בידו אחת, וכדמיבע"ל הכא בזה, ומסתבר דגם לפי הצד דלאו ר"מ היא, הוי יסוד ההיתר מכח זה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ואמנם תיקשי דא"כ מנ"ל דרבנן פליגי על ר' יהודה וס"ל דעניבה לאו קשירה היא כלל, הרי י"ל דהא דשרו רבנן בעניבה הוא כר"מ דקשר שיכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו, ומה"ט אף אין חייבין על עניבה, וכדמיבע"ל הכי בסוגיין, אך לפ"מ דקי"ל דקשר שיכול להתירו בידו אחת חייבין עליו, ה"נ יש לחייב בעניבה, - אך פשוט דזה נלמד מהא דשרו רבנן בעניבה לכתחילה, ובדינא דר"מ דקשר דיכול להתירו בידו אחת דאין חייבין עליו משמע דחיובא הוא דליכא הא איסורא איכא, ונתבאר לעיל, ובע"כ דהתירא דעניבה אי"ז מכח הא דיכול להתירו בידו אחת, אלא משום דלאו קשירה היא כלל, וע"כ אף דקי"ל דקשר שיכול להתירו בידו אחת חייבין עליו, מ"מ עניבה מותרת. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובדבריהם מבו' דגם הא דתניא בחבל דלי שנפסק דלא הי' קושרו אלא עונבו, איירי בעניבה שע"ג קשר. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועפי"ז י"ל לדעת הרמב"ם ודעימי', דהא דמיבע"ל לר"מ בדין עניבה, הוא בעניבה דע"ג קשר, דבזה אין להתיר משום דעניבה לאו קשירה היא, דכיון דיש קשר אחד בצורת קשירה, שפיר מהני העניבה דעי"ז הוי קשר המתקיים, ומיבע"ל אם הו"ל כקשר שיכול להתירו בידו אחת דאין חייבין עליו, אך בעניבה שלא ע"ג קשר בלא"ה יש להתיר משום דעניבה לאו קשירה היא, וא"צ לידחק כמש"נ לעיל דמיבע"ל את"ל דס"ל לר"מ ביסוד הדין כר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, וכבר כתב כן האבנ"ז שם בישוב קו' התוס' בד"ה עניבה לר"מ, עיי"ש, ועד"ז כתב הישועות יעקב בסימן שי"ז סק"ד. [↑](#footnote-ref-25)
25. אך בהמשך דברי הרמ"א שם מבו' דחשש לדינא לדעת הרי"ף והרמב"ם, ומכח זה כתב דיש ליזהר שלא להתיר שום קשר כשהוא ב' קשרים זה ע"ג זה, וכמש"כ המג"א שם סק"ה והגר"א שם דכ"ז הוא לדעת הרי"ף והרמב"ם. [↑](#footnote-ref-26)
26. והמהר"ח או"ז בסימן רט"ו נקט מעיקרא דכל שהוא עשוי להתקיים יותר מחדש הוי קשר של קיימא, אך כתב בדעת רש"י דלא חשיב כקשר של קיימא אלא כשא"צ להתירו עולמית, וזה דלא כמו שדקדק הב"י בד' רש"י, וגם הט"ז בסימן שי"ז סק"א תמה ע"ד הב"י בזה, - ויש להעיר עוד בזה, ממש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה בדרבנן דקשר מנעלים שמתירין אותו מפני הטיט ל"ה קשר של קיימא, ומשמע דהוא אף כשקושרים אותם בימות החמה, אף דהוא עשוי להתקיים יותר מחודש. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך בסק"ו וסק"כ כתב לדון דכיון דלפעמים נמלך ומבטלו ה"ז אסור מה"ת, ולכאו' מכוון דבריו הוא דכל דאפשר שימלך ויבטלו שם חשיב מעיקרא כקשר של קיימא. [↑](#footnote-ref-28)
28. ועיי"ש שהוכיח מהא דתנן בשלהי פירקין דקשרו את המקידה בגמי, ופירש"י והרמב"ם שעשו כן כדי שלא יהא של קיימא מפני שמתייבש מאליו, ותיפו"ל דל"ה צריכים קשירה זו אלא לשעה והיו יכולין להתנות בדעתם להתירו מיד, והביאוה"ל שם יישב בזה לקו' הפמ"ג דמ"ט אין קושרין ציצית בשבת, ויהא בדעתו להתירו במוצ"ש, ולקו' הגרע"א בקשירת נימא במקדש דיחשוב להתירו ביומו אחר השיר, וכן מוכח ממה שאסרו בעירובין צ"ז א' לקשור תפילין בשבת, ופירש"י שם (ד"ה והשתא דתני) דהוא קשר של קיימא דהוי אב מלאכה ואסרו בסוכה ל"ג ב' לקשור אגד הלולב בשבת, ופירש"י שם (ד"ה הותר אגדו) דהוי קשר של קיימא שהוא מאבות מלאכות, ולא התירו לקשרו ע"מ להתירו ביומו, - אך צ"ע בכל הני דוכתי, דאכתי מ"ט לא אמרינן דיקשרנו בצורה משונה דאין דרך להניחו כך, ועד"ז תיקשי בהא דאסרו לקשור אגד הלולב, דבידו לקשרו בגימוניות של זהב, דודאי הוא עומד להתירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
29. ואך דבד' הבית מאיר משמע דכל דאין הכרח משום דרך תשמישו להתירו חשיב כקשר של קיימא, אך אם דרך העולם להתירו, אך הביאוה"ל כתב דכל הא דלא אזלינן בתר דעתו הוא רק בקשר שדרך העולם לעשותו בקביעות. [↑](#footnote-ref-30)
30. וזהו שהוכיח מהא דחשבינן לקשרי יתידות האהלים כקשר ע"מ להתיר, דאף קשר העשוי להתקיים זמן ארוך לא חשיב כקשר של קיימא, ולא ניח"ל לפרש דהוא משום דאפשר שיפרקוהו היום או מחר, ואמנם יש לדחות, דבכה"ג ל"ה כקשר של קיימא בודאי, אלא אם בסופו נתקיים הו"ל כקשר של קיימא, (וע"ד מש"נ להלן מד' ריו"נ והמהר"ח או"ז דקשר שנמלך עליו והניחו הוי כקשר של קיימא).

    אך לדעת הסוברים דקשר העשוי להתקיים לזמן ארוך חשיב כקשר של קיימא, בע"כ דהא דקשרי יתידות האהלים חשיבי כקשר ע"מ להתיר, הוא משום דאפשר דיתירום בזמן קצר, ונלמד מזה דבכה"ג ל"ה כקשר של קיימא, וכ"כ האבנ"ז בסימן קע"ח סק"ד, ועיי"ש בסק"ה וביו"ד סימן רנ"ג סק"ד במש"כ לישב בע"א, - ועי' עוד בדבריו בסימן קפ"א סק"ב שכתב להוכיח מד' הירושלמי דכה"ג חשיב כקשר של קיימא, ועיי"ש בהמש"ד במש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-31)
31. וגדולה מזו כתב הפמ"ג באש"א שם סוסק"ו וריש סק"כ לדון, דכל דפעמים שנמלך שם ומבטלו, חשיב כקשר של קיימא ואסור מדאורייתא, ועמש"כ ע"ז השעה"צ שם סקכ"ב. [↑](#footnote-ref-32)
32. ומסתבר דכל הפלוגתא בזה היא בדבר התלוי בעתיד, דבזה י"ל דחשבינן לה בודאי כקשר של קיימא, וי"ל דחשבינן לה בודאי כקשר שאינו של קיימא, אך בספק דלשעבר ודאי דהוי הקשר ספק קשר של קיימא. [↑](#footnote-ref-33)
33. והאבנ"ז בסימן קפ"ג סק"ד הוכיח מד' המ"מ דפטורא דקשר שאינו של קיימא אי"ז משום דל"ה מלאכה המתקיימת, דא"כ כ"ש דיש לפטור היכא שהוא ניתק מאליו, אך בסימן ר"י סקט"ו לא נקט כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
34. וכ"ה מבו' גם ממש"כ המהר"ח או"ז שם בישוב דעת רבינו אליהו, דאף דצריך להתיר הקשר בכל יום, ה"ז אסור מדרבנן, משום דא"צ להתירו עד למחר שיגיע זמן הנחתו, והרי דאף דא"צ לקיום הקשר אלא עד שמכניס התפילין, חשיב כקשר שאין עשוי להתירו ביומו. [↑](#footnote-ref-35)
35. ובתחילת דבריו כתב דאף אם כה"ג חשיב כקשר של קיימא, מ"מ הוי כמלאכה שא"צ לגופה, ונתחדש בדבריו דאף דהוא צריך לקשר אלא שאינו צריך שיהא של קיימא, חשיב כמלאכה שא"צ לגופה. [↑](#footnote-ref-36)
36. והיראים בסימן ער"ד כתב דתולדה דרבנן כל קשר שפעמים נמלך ומבטלו לעולם, אע"פ שתחלת עשייתו ל"ה ע"מ להניח לעולם שם, ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דאף אם נמלך ומבטלו אי"ז אלא תולדה דרבנן, או דהא דאסרינן לה מעיקרא מגזירה שמא ימלך הוא מדרבנן, ולעולם אם נמלך ומבטלו ה"ז אסור מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-37)
37. ושמא דבריהם קיימי רק בגונא דמעיקרא אפשר שיניחו להתקיים, ובזה הוא דס"ל דה"ז תלוי במה שיהא בסופו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. והפרדס רמונים בשלהי מכילתין כתב דהאומן עושה הקשר בהידור שיהיו מונחין בשוה, ולא יהי' בו קמטים וכדומה לזה, וההדיוט אינו מקפיד על הידור הקשר, ואיך שנעשה הקשר כל שנאחדים זב"ז דין לו בכך. [↑](#footnote-ref-39)
39. והוא מתפרש ע"ד ד' המאורות דקשר אומן הוא שיש דקדוק ואומנות בעשייתו, וע"כ אינו נעשה אלא ע"י אומן, ועד"ז כתב הערוה"ש בסימן שי"ז ס"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-40)
40. והערוה"ש בסימן רמ"ב סכ"ב כתב לפרש בזה דהוא מדינא דמלאכת מחשבת, דבעינן דוקא מלאכה של מעשה אומן כמו שהי' במשכן מלאכת חרש וחושבת, וכל שאינו מעשה אומנות לא מיקרי מלאכה. [↑](#footnote-ref-41)
41. וכ"ה מבו' גם מהא דס"ל לר' יהודה לקמן קי"ג א' דעניבה קשירה מעלייתא היא, והרי דאף עניבה חשיבא כקשר אומן, - אך בד' הרמב"ן במלחמות בעירובין צ"ז א' משמע דלר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, חייבין על כל קשר אף שאינו מעשה אומן, עיי"ש, וכ"כ המרומי שדה שם ק"ב ב'. [↑](#footnote-ref-42)
42. וזהו שכתב דקשר שלא קשרו האומן אלא כל אדם קושרו המתירו פטור אבל אסור, דקשרו "כמין" קשר של קיימא, לפי שאין דעתו להתירו ולשנותו, וזהו שכתב בסנדל דנפקי בי' בי תרי, דלא קטרי קשר של קיימא מעיקרא דניח לי' להתירו וניחא נמי לאידך להתירו, ולכאו' מש"כ דלא קטרי קשר של קיימא היינו דאין קושרין אותו קשר אומן, [↑](#footnote-ref-43)
43. ולפ"ז מתפרש טפי הא דאסרו חכמים בקשר אומן שאינו של קיימא, והיינו דכיון דבצורתו הוי כקשר של קיימא, אף דאין דרכו להתקיים דמי לקשר של קיימא גמור, ומאידך אסרו בקשר של קיימא שאינו מעשה אומן, דאף דבצורתו אינו כקשר של קיימא, מ"מ כיון דהוא עתיד להתקיים, דמי לקשר של קיימא גמור. [↑](#footnote-ref-44)
44. ונראה מדבריו שם דלא שרי אלא כשצריך להתירו ערבית, אך אם אין מתירו עד למחר ה"ז אסור, אף אם הוא בתוך מעל"ע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-45)
45. ובפסקי ריא"ז כתב דקשר שמניחין אותו קשור שם שבת אחת או ב' שבתות אסור, ואם עשוי להתירו ליום או ליומים מותר לכתחילה, ומבו' דל"ב שיהא עשוי להתירו ביומו, ואף אם עשוי להתירו ליומים שרי, אך יש להסתפק אם לא נאסר אלא כשמניחין אותו שבת אחת, או דכל שאין עשוי להתירו ליומים אסור. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך הגר"ז שם סוס"א לא התיר אף במקום צורך גדול אלא ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-47)
47. ומקור האיסור בקשר שאינו של קיימא שהוא מעשה אומן, כתב הב"י בסימן שי"ז ס"א דהוא מחומרתא דקטרי אינהו, דהוי קשר שאינו של קיימא, ואפ"ה כיון דהוא מעשה אומן ה"ז אסור, - והך מילתא דחומרתא דקטרי אינהו הוא קשר אומן ואינו של קיימא, כ"כ גם בפי' קדמון מבית מדרשו של רבינו פרחי', וכן משמע קצת בד' הר"ח ובפי' הר"ן, אך המאירי פירש לדעת הרי"ף דחומרתא דקטרי אינהו הוא מעשה הדיוט, ואיסורו הוא משום דהוא קשר של קיימא. [↑](#footnote-ref-48)
48. ויש להוסיף, שהרי לדעת רש"י ודעימי' לא אסרו בקשר שאינו של קיימא כלל, וא"כ ה"נ לדעת הרי"ף והרמב"ם הי' מקום להתיר בקשר שאינו של קיימא כלל, - ובאמת הדרכ"מ בסימן שי"ז סק"א נתחבט בטעם האיסור בזה, וכתב לדמותו לעקירה בלא הנחה, ולמוחק שלא ע"מ לכתוב, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-49)
49. והמ"ב הביא מקור לדבריו מד' היראים, וצ"ע דאמנם היראים פירש דהקשרים שנאסרו מדרבנן הוא מכח ה"ט, אך לדעת ש"ר שפירשו בע"א, לא מצינו שנאסר קשר שדעתו להתירו ביומו אף אם הוא עשוי לימלך עליו, - אך הגר"ז שם הביא מקור לאסור בזה מהא דאסרו לקשור חבל באיבוס ובפרה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-50)
50. ומשמע דלא תלי בדעת האשה הקושרת, אלא תלי בדרך העולם, וזה בכלל מש"כ הביאוה"ל בסימן שי"ז ס"א סוד"ה הקושר דבד' רש"י בכ"מ בסוגיין מבו' דלא אזלינן בתר דעת האדם הקושר. [↑](#footnote-ref-51)
51. ונתחדש בזה, דאף דכל אחד מהם אפשר שיתירנו, מ"מ אם אינו עומד להתיר אלא אחד מהן, חשיב דאחד מהן הוא קשר של קיימא, - אך י"ל דזהו גופא הקמ"ל דכה"ג לא חשיב כקשר של קיימא, וכמש"כ הריטב"א, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-52)
52. ואך דבדבריו לא נתפרש דבקשר דאפשר שיתקיים לעולם חייבין עליו מדאורייתא, וי"ל דלעולם כל דאפשר שיתירנו ל"ה כקשר של קיימא, וכאשר כ"ה משמעות ד' רי"ו לעיל מינה, ונתבאר בדף מס' 2, אלא דגזרו חכמים לאסור בקשר דאפשר שיתקיים לעולם, גזירה אטו קשר של קיימא, אך בקשר דאפשר שיתקיים לזמן, כיון דכל קשר העשוי לזמן אינו אסור אלא מדרבנן, לא גזרו אטו זה בקשר דאפשר שיתקיים לזמן. [↑](#footnote-ref-53)
53. ובד' הט"ז בסימן שי"ז סוסק"ב משמע דפעמים שלא היו מתירין אותן כלל, ואפ"ה כיון דפעמים שמתירין אותן מפני הטיט ל"ה כקשר של קיימא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. והחיי אדם בכלל כ"ו ס"ח כתב דלא הותר אלא בגמי לח דמינתק כשיתייבש, וזה לפמש"כ בפירש"י בשלהי מכילתין, להגירסא שלפנינו בדבריו, והביאו המ"ב בסימן שי"ז סקל"ד, וצ"ב דאם ההיתר הוא משום דמינתק כשיתייבש, מ"ט תליא בהא דהוי מאכל בהמה, - אך בביאוה"ל שם ס"ה תמה ע"ד החיי אדם דאמנם לדעת רש"י הוי ההיתר בזה משום דמינתק כשיתייבש, אך לדעת הרמב"ם לא תלי בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-55)
55. ושמא אף דטעם ההיתר בזה הוא משום דאינו קשר של קיימא, מ"מ שרי אף בקשר שהוא מעשה אומן, דלא אסרו בקשר שהוא מעשה אומן אף שאינו של קיימא, אלא כשקושר בדבר דהוא ראוי להתקיים, דבכה"ג מחלף בקשר של קיימא, אך במאכל בהמה דאינו ראוי כלל להתקיים, לא אסרו חכמים. [↑](#footnote-ref-56)
56. וכתב לפ"ז דרב אבהו שהתיר לטלטל הוא משום דס"ל דסגי במה שעושה מעין מלאכה, ורב יוסף דאסר הוא משום דס"ל כר' יהודה דכל שאינו עושה מעין מלאכתו הראשונה אסור לטלטלו, והרשב"א תמה ע"ז דבגמ' משמע דרב אבהו ורב יוסף לא פליגי, אלא דהיכא דלא מינטר מותר לטלטלו והיכא דמינטר אסור לטלטלו. [↑](#footnote-ref-57)
57. והרמב"ם בפ"י משבת ה"ד הביא להך דינא דנפסקה רצועת סנדלו בכרמלית קושר עליו גמי וכו', ולא כתב דבחצר דמינטר אסור, והמ"מ שם כתב בדעתו שהוא כדעת קצת מפרשים דס"ל דלפ"מ דקי"ל דכלי שנשבר ועושה מעין מלאכה מותר לטלטלו, מותר לטלטל את הסנדל אף בחצר, כיון שהוא עושה מעין מלאכה, - ובדעת הרי"ף והרא"ש ועוד מקמאי שהביאו לדין זה, בפשוטו צ"ל כמש"כ הראשונים בסוגיין דהכא ל"מ הא דראוי לכסויי בי' מנא, כיון דלא מבטל לי' אינש ממלאכתו להכי, - אך הב"י בסימן ש"ח סט"ו כתב דהוא משום דסנדל אינו ראוי לכסות בו כלי כיון דהוא מאוס, ועמש"כ ע"ז המג"א שם סקכ"ח, ומש"כ המחה"ש שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועיי"ש שהק' דכיון דלי"ב איסור טלטול, דהוא עושה מעין מלאכה, מ"ט לא יטלטלנו בחצר, וכתב דשמא מיירי בחצר שאינה מעורבת. [↑](#footnote-ref-59)
59. אך מסתימת ד' הרמב"ם מבו' דמותר לקשור במאכל בהמה אף בחצר, וכ"כ התהל"ד בסימן שי"ז סוסק"ג לתמוה ע"ד הגר"ז, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ה בסו"ד דדעת הרמ"ך דיש איסור קשר באוכלי בהמה. [↑](#footnote-ref-60)
60. ובדבריו בד"ה טמא, משמע קצת דל"מ ה"ט אלא לענין שלא יטהר הסנדל מטומאתו, אך אינו מקב"ט מכאן ולהבא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-61)
61. ויש להעיר דמ"ש מהא דתנן לקמן קכ"ב ב' דדלתות הכלים שנתפרקו ניטלין בשבת, דמוכנין הן אגב אביהן, והתוס' שם פירשו דהוא משום דעדיין הן עומדין למלאכתן הראשונה להתחבר עם הכלי, וא"כ מ"ט הכא אין הסנדל ניטל בשבת אף דהוא עומד לתקנו, - ובפשוטו צ"ל דכל הא דדלתות הכלים ניטלין בשבת, הוא רק משום דהכלי עצמו קיים ויש עליו תורת כלי, וע"כ חזינן אף להדלתות ככלי, אך כל שנתפרק הכלי עצמו, הרי דאף דהוא עתיד לתקנו, אינו ניטל בשבת, וי"ל עוד לדעת הסוברים דלא התירו בדלתות הכלים אלא כשהם עושין מעין מלאכה, ולדעת הסוברים דלא התירו בדלתות הכלים אלא כשא"צ אומן להחזירן, (והכא צריך אומן לתקן, וכמש"כ התוס' בחגיגה כ"ג א' ד"ה ונפסקה), ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-62)
62. ובדעת רש"י דס"ל דכל שהוא עומד לתקנו טמא, אף קודם שתיקנו, ול"ד לכל כלי שנשבר דטהור אף אם הוא עתיד לתקנו, צ"ל דהוא משום דאזני הסנדל אינם מכלל עיקר הסנדל, והא דסנדל שניטלו אזניו טהור, הוא משום דבפועל אינו ראוי לנעילה, ובטל תורת סנדל מעליו, וע"כ כל שהוא עתיד לתקנו, עדין תורת סנדל עליו והוא מקב"ט, ועד"ז מצינו בד' הראב"ד בפי"ד מכלים ה"ט שפירש דהא דכל כלי בע"ב שיעורן ברמונים, הוא משום שהוא ראוי לתקנו ואין אדם פורש ממנו עד שינקב במוציא רמון, ובחי' הגר"ח שם פירש לדבריו דהיינו דכיון דיכול לתקנו לא בטל שם כלי מיני', והוא מתפרש ע"ד הנ"ל, דהא דכשניקב הכלי כשיעור טהור, הוא משום דבפועל לא חזי וע"כ בטל תורת כלי מיני', ומה"ט כל שיכול לתקנו לא בטל תורת כלי מיני' ועדיין הוא בטומאתו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-63)
63. ושמא יש לפרש בזה, למש"נ להלן דמשמעות ד' הרמב"ם דהוי זה טהרה בפנ"ע דפנים חדשות, שנעשה הסנדל כלי אחר, ולפ"ז יש מקום לומר דכל הא דחשיב הסנדל ככלי אחר, הוא רק בשתיקן את השני', אך קודם שתיקן את השני', לא חשבינן לי' ככלי אחר, דהגם שבלא האוזן הראשונה שתיקן לא הי' עליו תורת כלי, מ"מ כיון שבשעה שתיקן את האוזן הראשונה עדין היתה האוזן השני' קיימת, ול"ה חשבינן לי' ככלי אחר, ע"כ אף עתה שנפסקה האוזן השני', ל"מ האוזן הראשונה לחשבו ככלי אחר, ולי"ב לטהרת פנים חדשות, ורק כשתיקן את האוזן השני', הוא דמטהרינן לי' משום דפנים חדשות באו לכאן. [↑](#footnote-ref-64)
64. ובד' התורי"ד מבו' דבאמת הא דנפסקה שני' ותיקנה טהורה מן המדרס, היינו רק דהאוזן השני' טהורה מן המדרס, אך האוזן הראשונה טמאה מדרס, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דמדמינן לה לניקב כמוציא זית וסתמו וכו', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-65)
65. והתוס' הרא"ש כתב דלפ"ז ל"ש בזה שבע לה טומאה, משום דאין האוזן טמאה בפנ"ע טומאת מדרס אלא מכח חיבורה לסנדל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, - אך התוס' בעירובין כ"ד א' כתבו דהא דלא אמרינן בזה שבע לה טומאה, הוא משום דבאו לאוזן טומאת מדרס ומגע מדרס בב"א, ונתחדש בדבריהם דשפיר שייך שבע לה טומאה, אף שאין האוזן טמאה מצ"ע אלא מכח הא דהיא מחוברת לסנדל הטמא, (וזהו גם מש"כ שם דלפ"מ שפירשו דלאחר שתפר חצי' באה לו טומאת מדרס וכו', אי"ז מתישב אלא לדעת הרר"ש דלא אמרינן שבע לה טומאה בטומאה הבאה לו מעצמו), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-66)
66. ובד' החזו"א בכלים סימן ל"א סק"ב נראה שפירש דגם מכוון התוס' הכא הוא כד' הרא"ש, דחיילא טומאת מגע מדרס על האוזן בשעה שתפרו לסנדל, ושאר הסנדל טמא משום דמחובר לאוזן, - אך לכאו' בל' התוס' משמע טפי דכונתם דבשעה שתפר את האוזן לסנדל, חיילא טומאת מגע מדרס על כל הסנדל, דהגם דשאר הסנדל שבע לי' טומאה, מ"מ כיון דחיילא טומאה על האוזן, חיילא נמי על כל הסנדל דא"א לזה בלא זה, ול"ד לכל מחובר לטמא דלא חיילא עליו טומאה, דשאני הכא דהם מחוברין זל"ז בשעת חלות הטומאה על האוזן, וע"כ חיילא הטומאה על כל הסנדל.

    והחזו"א שם עמד בזה בדעת ש"ר שלא פירשו כד' הרא"ש דכיון דהאוזן עצמה טמאה, טמא כל הסנדל מדינא דמחובר לטמא טמא, ועיי"ש שכתב ב' טעמים בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-67)
67. ולכאו' מכוון הדברים הוא, דכיון שתיקן הראשונה קודם שנפסקה שני', א"כ נמצא דבפועל הי' הסנדל מיוחד לתשמיש, ולא גרע מהיכא שייחדו לתשמיש אחר שעדין הוא מקב"ט. [↑](#footnote-ref-68)
68. אך צ"ע דבד' הריטב"א גופי' בריש פירקין נראה להדיא דכל שאינו עשוי להתירו ביומו אסור מדרבנן, - וראיתי לפרש ד' הראשונים הכא בע"א, דכולה מתניתין איירי כשדעתו להתירו ביומו, דומיא דהא דקושרין בפסקיא דהוא משום דעתיד להתירו ביומו, והא דאין קושרין בחבל, הוא משום דשמא ימלך להניחו לעולם, וכמשמעות פירש"י בפסחים, וכ"ז הוא בגונא שפעמים שמניחין אותו לעולם, אך בדליים שלנו דאין מניחין זמן מרובה, שרי לקשור בחבל כשדעתו להתירו ביומו, דאין לגזור שמא ימלך ויניחנו, דאף אם יניחנו לא יהא זה קשר של קיימא גמור.

    ואמנם לפ"ז נמצא, דממש"כ הראשונים דהא דשרי הוא משום דאין דרך להניחם זמן מרובה, יש ללמוד דס"ל דקשר שמניחו זמן מרובה חשיב כקשר של קיימא גמור, אף שאינו מניחו לעולם, וזה דלא כמשמעות הריטב"א והר"ן בריש פירקין דלא חשיב כקשר של קיימא אלא כשאין מתירין אותו לעולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
69. ובד' הר"ן מבו' דהיינו משום דלר' יהודה לא תלי אלא אם הוא קשר של קיימא, וכל שהוא של קיימא חייבין עליו אף דיכול להתירו בידו אחת, - אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הפסקי רי"ד בריש פירקין דהא דפטר ר"מ בקשר שיכול להתירו בידו אחת, הוא משום דל"ה כקשר של קיימא, וכ"כ הריטב"א בעירובין צ"ו ב', דלפ"ז אף דכללא הוא דכל קשר של קיימא חייבין עליו, אכתי י"ל דקשר שיכול להתירו בידו אחת ל"ה כקשר של קיימא ואין חייבין עליו, - ועמש"נ להלן דלד' הרשב"א בעירובין מתפרש כללא דר' יהודה דרק קשר שאינו של קיימא כלל אין חייבין עליו, אך כל שהוא של קיימא קצת חייבין עליו, ומה"ט חייבין על קשר מרופה שיכול להתירו בידו אחת. [↑](#footnote-ref-70)
70. ולכאו' מבו' מדבריהם דאף קשר שדרך לעשותו לעולם, מ"מ כל שדעתו להתירו ל"ה כקשר של קיימא, ודלא כמש"כ הבית מאיר והביאוה"ל, ושמא י"ל דחבל הדלי פעמים היו עושין אותו לזמן, וע"כ שפיר אזלינן בזה בתר דעתו, וזה ניחא למש"כ הביאוה"ל דרק כשדרך העולם לעשותו בקביעות לא אזלינן בתר דעתו, אך למש"כ הבית מאיר דכל דאין הכרח משום דרך תשמישו להתירו חשיב כקשר של קיימא, לא א"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-71)
71. אך בד' התוס' בעירובין שם ד"ה וכי אדם טורח וד"ה א"ר חסדא משמע דאף ר' יהודה פטר בקשר שאינו של קיימא לגמרי, וע"כ יש להתיר לדידי' בעניבה שדעתו להתירה, והרשב"א והריטב"א שם כתבו לפי דבריהם דאין להתיר בזה לר' יהודה, (ואף לפ"מ דס"ד להתיר בזה, הוא רק משום דעניבה גריעא מקשירה, אך קשירה אסורה אף בכה"ג). [↑](#footnote-ref-72)
72. ולעיל מינה כתב דגם יש לאסור בזה משום דינא דהיראים דקשר שלפעמים נמלך עליו ומבטלו אסור לקשרו. [↑](#footnote-ref-73)
73. ויש לדון עוד נפ"מ בזה, בדין עניבה שיש באמצע החוט הענוב קשר, ועי"ז א"א לפתוח את העניבה ע"י משיכת ב' הראשים, אם כה"ג הוי בכלל התירא דעניבה, דאם התירא דעניבה הוא ע"ד דינא דקשר שיכול להתירו בידו אחת, הרי דבכה"ג דא"א להתירה ע"י משיכת ב' הראשים הויא כקשירה מעלייתא, אך אם התירה דעניבה הוא משום דאינה בדרך וצורת קשר, יש מקום לומר דאף בכה"ג לאו קשירה היא, דאף דמסתבר דהא דעניבה אינה בצורת קשר, הוא משום הא גופא דיכול למשוך בב' ראשי' ולהתירה, מ"מ י"ל דמשום זה כבר אי"ז צורת קשר, וגם אם יעשנה באופן שא"א להתירה ע"י משיכת ב' ראשי', לאו קשירה היא. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועיי"ש שהק' מזה על מש"כ הפוסקים דעניבה דע"ג קשר ל"ה מעשה אומן, וכתב לישב דלעולם העניבה הויא מעשה אומן, אלא דלדידן דעניבה לאו קשירה היא, הרי דהאיסור בעניבה דע"ג קשר הוא משום הקשר התחתון שהוא מתקיים ע"י העניבה שעל גביו וקשר זה אינו מעשה אומן, ומשא"כ לר' יהודה דעניבה גופה קשירה היא, וחייבין על העניבה עצמה, הרי דהעניבה הויא מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-75)
75. ולדעת הרמב"ן נראה דאי"ז פלוגתא בפנ"ע, אלא היינו דעיקר הפלוגתא דרבנן ור' יהודה בעניבה, הוא משום דאי"ז קשר של קיימא גמור, וכמבו' בד' הרמב"ן שם, וכיון דהא דבעו רבנן מעשה אומן הוא משום דהוא מתקיים טפי, וכמש"כ השה"ג, ע"כ לר' יהודה דל"ב קשר של קיימא גמור, אף ל"ב מעשה אומן.

    אך לדעת הרמב"ם דקי"ל דקשר שיכול להתירו באחת מידיו חייבין עליו, ובע"כ דהתירא דעניבה הוא משום דאי"ז בדרך וצורת קשירה, צ"ע דא"כ מהיכ"ת דפליגי רבנן ור' יהודה גם אם עניבה קשירה היא, וגם אם חייבין על קשר שאינו מעשה אומן - וצ"ל דהוא משום דמהא דאמר ר"י כל קשר שאינו של קיימא אין חייבין עליו, הא של קיימא חייבין עליו ואף בעניבה, מבו' דס"ל דחייבין אף על קשר שאינו מעשה אומן, ומאידך מהא דהתירו רבנן בחבל דלי לעונבו, אף שהוא קשר של קיימא, מבו' דעניבה לאו קשירה היא כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. ולמש"כ הגר"ז דהא דאסרינן הכא הוא משום דכל קשר שלפעמים נמלך עליו ומבטלו אסור לקשרו שמא ימלך ויבטלנו, י"ל דכ"ז הוא הכא דפעמים שנמלך וקובע בדעתו לבטל צד אחד, ומשא"כ בשאר גווני שהתירו לקשור בב' הצדדים דאין דרך שנמלך וקובע בדעתו לבטל צד אחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-77)
77. ובריש פירקין כתב לפ"ז דקי"ל כר' יהודה במתניתין דלא גזר חבל דגרדי אטו חבל דעלמא. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך הקרית מלך רב והמרכה"מ בפ"י משבת ה"ג כתבו בדעתו, דהא דהכא שרינן בחבל דגרדי ולא גזרו אטו חבל דעלמא, הוא משום דהכא אין האיסור משום קושר אלא משום מוקצה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-79)
79. והמג"א בסימן שי"ז סק"ג הק' דמ"ט התירו לזה, הרי בידו לעשות קשר שאינו מעשה אומן ולמדוד עי"ז, וכתב דצ"ל דמיירי כשא"א בענין אחר. [↑](#footnote-ref-80)
80. והפמ"ג באש"א שם סק"ג הק' דמ"ט התירו לזה, הרי בידו לחשוב להתירו באותו יום ושרי לכתחילה, וכתב די"ל דא"א לו להתירו ביום שבת משום דצריך כל יום השבת לידע שיעור מקוה, וכתב די"ל עוד דא"א לו להתירו ביום שבת, דבהתרה אין צורך מצוה, וצ"ע דכיון דהוי קשר שאינו של קיימא כלל, מה איסור יש בהתרתו, ועמד ע"ז התהל"ד שם סק"ג, אך הק' לדעת הסוברים דקשר לפחות מז' ימים מותר, מ"ט הוצרכו להתיר לצורך מצוה, - ולמש"כ הבית מאיר שם והביאוה"ל שם ס"א דקשר שדרכו שהוא של קיימא ל"מ הא דדעת העושה להתירו, ניחא. [↑](#footnote-ref-81)
81. ועיי"ש שהוכיח לפ"ז בדעת רש"י דקשר שאינו עשוי להתקיים ז' ימים מותר לכתחילה, דאין מסתבר דהגמי עשוי להתייבש ביומו, ויש להוסיף דגם לטעמא קמא דרש"י דכיון דראוי לבהמה לא מבטל לי', מסתבר דשפיר הוא עשוי להתקיים יום אחד, ואפ"ה לי"ב איסורא, - ואמנם לדעת היראים בסימן ער"ד דקשר האסור מדרבנן הוא בקשר דפעמים נמלך עליו ומבטלו, הרי דמה"ט הכא דלעולם אינו קשר של קיימא, משום דמאכל בהמה לא מבטל לי', או משום דמינתק כשיבש, לי"ב איסורא, אך לדעת רש"י לא מצינו דהותר קשר לזמן בינוני בדבר דאין עושין ממנו קשר של קיימא לעולם, ובע"כ דההיתר הכא הוא משום דחשיב כקשר שאינו של קיימא כלל. [↑](#footnote-ref-82)
82. וי"ל דהוא כמש"כ הפמ"ג באש"א סימן שי"ז סק"ג דאין להתיר קשר של קיימא לצורך מצוה, אף אם אין חייבין עליו, שהרי בידו לחשוב להתירו ולא יהא של קיימא כלל, ולא הותר קשר דרבנן לצורך מצוה, אלא משום דא"א בלא"ה. [↑](#footnote-ref-83)
83. והמאמ"ר שם עמד על ל' השו"ע דמשמע כן, וכתב דצ"ל דנמשך אחר הרמב"ם וסמך על המבין עיי"ש, - והעירו דבדעת השו"ע י"ל טעם אחר לאסור בזה, דכיון דלדעת רש"י ודעימי' קשר של קיימא אסור מדאורייתא אף כשהוא מעשה הדיוט, הרי דאף דהשו"ע פסק לעיקר כדעת הרי"ף והרמב"ם דאינו אסור אלא מדרבנן, מ"מ לא סמך ע"ז להתיר לזה במקום מצוה. [↑](#footnote-ref-84)
84. והאבנ"ז בסימן קפ"ב סק"ב הק' גם בהא דהתירו קשר אומן שאינו של קיימא לצורך מצוה, דמ"ש מכל שבותים דרבנן שלא הותרו אף במקום מצוה, ועיי"ש במש"כ לישב בזה לדעת הטור דההיתר הוא בקשר לזמן בינוני. [↑](#footnote-ref-85)
85. כ"ה הגירסא בכת"י פירש"י, וכעי"ז הגי' הרש"ש, - אך החיי אדם בכלל כ"ו ס"ח גריס בד' רש"י כהגירסא שלפנינו דהוא חד טעמא, וכתב ללמוד מזה דלא הותר קשר במאכל בהמה אלא בדבר דמינתיק לכשיתייבש, וכן גריס הביאוה"ל בסימן שי"ז ס"ה בסו"ד, וכתב ללמוד לפ"ז מדבריו דלא הותר קשר במאכל בהמה, (שהרי לא התירו הכא אלא משום דמינתק כשיבש). [↑](#footnote-ref-86)
86. ונקט הביאוה"ל בפשיטות דמש"כ הרמב"ם דכל שראוי למאכל בהמה מותר לקשור אותו בשבת, הוא אף בקשר אומן, וכמש"כ כן המהריק"ש בסימן שי"ז והגרע"א בסימן שכ"ד ס"ה, - אך אי נימא בדעת הרמב"ם דלא הותר לקשור במאכל בהמה אלא כשאינו קשר אומן, דהתירא דקשר דמאכל בהמה הוא משום דלעולם הוא קשר שאינו של קיימא דמותר כשאינו קשר אומן, ניחא, דהכא דהוי קשר אומן אסור לקשור אף במאכל בהמה. [↑](#footnote-ref-87)
87. וצ"ע דלפ"מ דס"ד דעניבה שריא כשאינו של קיימא לגמרי, ה"נ יש להתיר בקשר מרופה כשאינו של קיימא לגמרי, דקשר מרופה קייל מעניבה, כמבו' בשבת קי"א ב', וא"כ מה משני ר"ח דעניבה פסולה בתפילין, הרי אכתי מצי לקשרו בקשר מרופה ע"ד להתיר, ושמא י"ל דכל מש"כ הרשב"א והריטב"א דס"ד דעניבה שרי כשאינו של קיימא לגמרי, הוא רק בעניבה שאינה מהודקת, וי"ל דקשר מרופה חמיר מעניבה שאינה מהודקת, וע"כ הוא אסור אף כשאינו של קיימא לגמרי, - ושמעתי לפרש בפשיטות, דכל מש"כ הראשונים דהכא דעתו להתיר, הוא רק כשקושר התפילין ע"י עניבה, דודאי דעתו להתיר העניבה ולעשות קשירה גמורה, אך כל שקושר קשר מרופה אין דעתו להתיר, אלא דעתו להדק את הקשר, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-88)
88. והמאירי בריש פירקין ובחידושיו בסוגיין כתב בדעת הרי"ף דהוא משום דעניבה כשרה בתפילין, וע"כ שפיר מצי לענבן בדרך קשירה ולהכניסן בשבת, וכל הא דאסור להכניסן הוא משום דשמא קמיע הן.

    אך הרמב"ן במלחמות כתב דאף אם עניבה פסולה בתפילין, מ"מ אפשר לקשרן בקשר מרופה דאין חייבין עליו, ומה שאמרו בסוגיין דלר' יהודה ל"מ לקשרן משום דעניבה קשירה מעלייתא היא, היינו משום דלר' יהודה דמחייב בעניבה, כ"ש דמחייב בקשר מרופה, וצ"ע דבשבת קי"א ב' מבו' דעניבה חמירא מקשר מרופה, וצ"ל דמכוון הרמב"ן הוא לעניבה שאינה מהודקת, (דבזה איירי בסוגיין, כמש"כ התוס' בתי' קמא וש"ר). [↑](#footnote-ref-89)
89. והסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב כתבו דבחדשות שאינם מקושרות אינו נזקק להם, דשמא אינם תפילין, ועוד שאינו יכול לקשרן. [↑](#footnote-ref-90)
90. ועד"ז הק' המנ"ח במוסך השבת קושר סק"א על מש"כ הטעה"מ לישב לדעת רבינו אליהו, דכיון דהוי קשר לענין תפילין הוי קשר לענין שבת, דא"כ אף בעניבה נימא כן, וכתב לישב דכיון דעניבה לאו קשירה היא ובתפילין א"צ קשירה כלל, ל"ש מיגו דהוי קשירה לענין תפילין, דא"צ קשירה כלל, ורק אם בתפילין בעינן קשירה, הוא דאמרינן דמיגו דהוי קשר לענין תפילין אף שאינו של קיימא, הוי קשר לענין שבת, אך הק' ע"ז דבע"כ דעניבה נמי קשירה היא, דאל"כ היאך היא כשרה בתפילין. [↑](#footnote-ref-91)
91. ועד"ז כתב האבנ"ז בסימן קפ"ה בטעם הא דס"ל דקשר שאינו של קיימא פסול לתפילין, ול"ד לעניבה דכשרה לתפילין, - אך כבר נתבאר בדף מס' 1 דבד' הראשונים בסוגיין נראה דקשר שאינו של קיימא כשר לתפילין, וכ"נ בד' עוד מקמאי, - ויש להוסיף, דאף לפ"מ שנסתפק הרשב"א בסוגיין דקשר מרופה פסול לתפילין, היינו משום דמצ"ע אינו ראוי להתקיים, אך קשר הראוי מצ"ע להתקיים אלא שאינו עומד לכך, כשר בתפילין, כאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א גופי', וזה ע"ד מש"נ להלן בד' היראים בדין אגד הלולב. [↑](#footnote-ref-92)
92. ובל' המאירי משמע דהוא משום דעניבה ל"ה קשר מעליא, וצ"ל דאף לר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, גריעא משאר קשר, - אך הנה לפ"ז הרי דלדעת הסוברים דהגריעותא דעניבה הוא משום דיכול להתירו בידו אחת, הרי הדין נותן דכ"ש דקשר שיכול להתירו בידו אחת פסול לתפילין, דאף למש"כ התוס' וש"ר דהכא איירי בעניבה שאינה מהודקת, הרי משמעות הדברים דכל עניבה פסולה בתפילין ואף כשהיא מהודקת, ועניבה מהודקת עדיפא מקשר שיכול להתירו בידו אחת, כמבו' בשבת קי"א ב', והרמב"ן במלחמות והריטב"א כתבו דאף דעניבה פסולה בתפילין מ"מ קשר מרופה כשר בהן, והרשב"א נסתפק בזה, - ובע"כ דהא דעניבה פסולה בתפילין, הוא משום דצורת הקשר שנמסרה בהלכה היא בקשר ולא בעניבה, אף דעניבה הויא קשר מעליא.

    והביאוה"ל בסו"ס ל"ב כתב, דחדשים מקרוב באו שעושין קשר שיוכל להשמט אותו אנה ואנה כדי למעט טירחא אם ירצו להקטינו או להגדילו, ולא שפיר עבדי דקשר כזה לא עדיף מעניבה, ולכאו' אי נימא דהא דעניבה פסולה בתפילין הוא משום דאי"ז צורת הקשר שנמסרה בהלכה, אין ללמוד מזה דקשר שיוכל לישמט פסול בתפילין, - אך למשמעות דבריו דרק למצוה בעינן שיעשה קשר ולא עניבה, י"ל דהוא משום דאי"ז קשר של קיימא כ"כ, וע"כ ה"נ אין לעשות קשר שיוכל לישמט, ולפ"ז ניחא דאי"ז סותר למש"כ הראשונים בסוגיין דקשר מרופה כשר בתפילין, (אך בלא"ה י"ל, דקשר שיכול לישמט גרע מקשר מרופה, דאף דיכול להתירו באחד מידו, מ"מ אינו נשמט מעצמו). [↑](#footnote-ref-93)
93. אך בכ' הגרי"ז במנחות ל"ה ב' נראה שפירש דהא דפרכינן מינה הוא מהא דבעינן שיהא הקשר בצורת דל"ת, וזהו דמשני דעניב להו כעין קשירה דידהו, ועיי"ש שהק' מזה ע"ד התוס' דליכא הלכה שיהא הקשר בצורת דל"ת. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך לגבי איסור כלאים דתלי בחיבור, תליא דין עניבה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, וכמבו' בס' המנהיג בסוף הל' ציצית, וכ"נ בד' הריטב"א בביצה ט"ו א' דליכא איסור כלאים בעניבה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן י"א סקי"ד, - וגם לגבי קשר דציצית, ל"מ קשר דעניבה, כמשמעות ד' המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם, ולכאו' ג"כ תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה. [↑](#footnote-ref-95)
95. אך הרמב"ן במלחמות כתב בדעתו, דאף אם עניבה פסולה בתפילין, מ"מ אפשר דקשר להו בקשר מרופה דאין חייבין עליו. [↑](#footnote-ref-96)
96. אך בלשונו משמע טפי דאי"ז אלא למצוה ולא לעכב, וכ"נ בד' הביאוה"ל בסו"ס ל"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
97. והתוס' כתבו דהא דבתחילה אסור, היינו אפי' אם נפסקה היום ורוצה לשלשלה ולעשותה, וזה כמו שפירש"י בגמ' דלרבנן לא התירו לשלשלה, משום דדמי לכתחילה ומחליף ואתי נמי להטיל נימין בכנור חדש לכתחילה, והקר"א כתב בדעת רש"י דלא ניח"ל לפרש כן, דהוא משום דהא דאסור לשלשלה הוא משום דמיחלף בלכתחילה, וי"ל עוד, דבפירש"י בגמ' מבו' דלא אסרו לשלשלה אלא היכא דאפשר בקשירה, דקשירה עדיפא, אך אם א"א בקשירה מותר לשלשלה, ובלישנא דמתניתין נראה דבתחילה אסור בכל ענין. [↑](#footnote-ref-98)
98. וזה מתישב רק לפ"מ דס"ל כדעת הרי"ף ורמב"ם דקשר שהוא מעשה אומן אסור מדרבנן אף כשאינו של קיימא כלל, דאל"כ הרי ליכא איסור כלל בקשירה שאינה אלא לפי שעה עד מוצ"ש. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך צ"ע דא"כ מ"ט בתחילה אסור, הרי הותר קשר שאינו של קיימא לכל דבר מצוה, ולמש"כ המרומי שדה דקשירת נימא הויא קשירה של קיימא שהיא מעשה הדיוט, ניחא, די"ל דקשירה זו לא הותרה לכל דבר מצוה, וכמש"נ בשבת קנ"ז א', והמרכה"מ שם כתב דבתחילה הו"ל קשר של קיימא וה"ז אסור מדאורייתא, וי"ל עוד למש"כ הקר"א דהכא איכא למיגזר טפי, ופירש בזה טעמא דר"ש דאסר לקשור. [↑](#footnote-ref-100)
100. ויש ללמוד מזה דס"ל דלא הותר קשר שאינו של קיימא לצורך מצוה, וכאשר כ"ה גם משמעות סתימת דבריו בשלהי שבת, דאם הותר קשר שאינו של קיימא לצורך מצוה, הי' לנו להתירו לצורך שיר, אף דעיקר שירה בפה, וכמש"כ כן הגאו"י. [↑](#footnote-ref-101)
101. וכתבו לפ"ז דלדעת הרמב"ם בפ"ג מכלי המקדש ה"ג דעיקר שירה בפה, בע"כ דלא הותר לקשור אלא בקשר שאינו של קיימא. [↑](#footnote-ref-102)
102. וכן צ"ל גם בדעת הרמב"ם לפ"מ שפירשו הבית מאיר ודעימי' בדעתו דשרי לקשור קשר של קיימא, ואף שכתב בפ"ג מכלי המקדש ה"ג דעיקר שירה בפה. [↑](#footnote-ref-103)
103. אך קשיא ע"ז ממה שאמרו במנחות ע"ב א' דלמ"ד דנקצר ביום כשר, אין קצירת העומר דוחה את השבת, אף דמצותו לקצור בלילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-104)
104. ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד רש"י דהא דדוחה את השבת הוא משום דשיר הוי מכשירי הקרבן, דאם אין השיר מעכב את הקרבן, מ"ט הוא דוחה את השבת, הרי לא מצינו דמכשירין דוחין אלא היכא דאלמלי המכשירין ליתא למצוה, ואם השיר מעכב את הקרבן, ל"ב לדין מכשירי קרבן, אלא השיר עצמו הוי כגוף הקרבן ודוחה את השבת. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך הגאו"י בד"ה לא קשיא נקט לא כן, ולמד מהכא דאף לר"ע דוחין מכשירין את השבת כשנשבר איזמל בשבת, וכן נקט הקוה"ע בסימן י"ג ס"ק ט' י', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. ובד' המאירי בסוגיין נראה דאף דבעלמא ליכא איסור בעניבה, מ"מ בנימת כנור שנפסקה אסור לענבה, מגזירה שמא יקשור, מתוך שהדבר מצוי ושהוא קפיד בה על הכנור. [↑](#footnote-ref-107)
107. העירו דממה שהוצרך רש"י לפרש דהו"ל קשר של קיימא והוא מאבות מלאכות, נראה דס"ל דהותר קשר דרבנן לצורך מצוה, וכמש"כ הב"י והב"ח בסימן שי"ז בדעתו, ונתבאר בשבת קנ"ז א', וע"כ אם ל"ה קשר זה של קיימא ול"ה אסור אלא מדרבנן, הי' מותר לקשרו לצורך איגוד הלולב. [↑](#footnote-ref-108)
108. אך החת"ס כתב בדעת הרמב"ם דכל הא דחשבינן לה כקשר של קיימא, הוא רק לתנא דברייתא דאתיא כר' יהודה דס"ל דהיו מורישין הלולבין לבני בניהן, והו"ל קשר של קיימא, ועיי"ש שכתב דאף דרק בני הכרכים עשו כן, משום דדחיקא להו, מ"מ כל אדם יכול לעשות כן, והו"ל קשר של קיימא, וצ"ב, אך לדידן אי"ז קשר של קיימא, כיון דאינו עשוי אלא ליו"ט של סוכות. [↑](#footnote-ref-109)
109. ולמש"נ בשבת שם דלא הותר לקשור לצורך מצוה אלא קשר אומן שאינו של קיימא, אך קשר הדיוט שהוא של קיימא אסור אף לדבר מצוה, ניחא. [↑](#footnote-ref-110)
110. ויש להוסיף, דלפ"מ דמוקמינן להך ברייתא כר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, הרי דלדידי' חייבין אף על קשר שאינו מעשה אומן, וכמש"כ בתשו' המהר"י קורקוס בפ"י משבת וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן במלחמות בעירובין צ"ז א', ונתבאר בדף מס' 4. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך בפשוטו י"ל דמה שהשמיט הרמב"ם לדינא דהכא, הוא משום דהוא דינא דפשיטא דביו"ט אסור לקשור קשר גמור, ולא הותר אלא לאגדו כאגודה של ירק או לענבו, והברייתא אתיא לאשמועינן דעניבה קשירה מעלייתא היא ואסור לענבו. [↑](#footnote-ref-112)
112. והחיי אדם בכלל כ"ו ס"ח כתב דלא הותר לקשור באוכלי בהמה אלא בגמי לח דכשיתייבש ינתק, אבל בקש וכיו"ב או בעלין של לולבין דלא מינתק דינו כתבן, ורמז להוכיח לזה מסוגיין, ועיקר מה שנקט דעלי לולב הוי כאוכלי בהמה, עי' בביכורי יעקב סימן תרנ"א סק"ד שנחלק ע"ז, אך הביאוה"ל בסימן שי"ז ס"ה נחלק ע"ז בדעת הרמב"ם, וגם בעיקר הדברים צ"ב, דאם ההיתר הוא משום דכשיתייבש ינתק, מ"ט לא הותר אלא במאכל בהמה. [↑](#footnote-ref-113)
113. אך למש"כ היש"ש דהא דעניבה לאו קשירה היא הוא דין מסוים במלאכת שבת, אך בשאר מילי הו"ל חיבור מעליא, מתפרש הא דפרכינן הכא וליענבי' מיענב, דהיינו דמ"ט אוגדו כאגודה של ירק דאין מתקיים בזה דין אגד, ואינו עונבו דיתקיים בזה דין אגד. [↑](#footnote-ref-114)
114. אך יש לקיים הדברים מטעם אחר, דאף דבעינן שיהא האגד קשור בקשירה מעליא, אי"ז משום דבעינן שיהיו המינים קשורים זל"ז ע"י האגד, אלא הוא משום דבעינן בעינן שיהיו הג' מינים אגודים יחד בתוך אגד אחד, וכדי שיהא האגד חשיב כאגד בעי' שיהא קשור בקשירה מעליא, וכ"ש שאם יהא האגד מחובר בחיבור גמור דשפיר דמי, וע"כ שפיר מהני לאגוד המינים ע"י בית יד זה, - אך בד' הביכורי יעקב שם סק"ח נראה דס"ל דבעינן שיהיו המינים קשורים זל"ז ע"י האגד, וע"כ כתב שם דאין מתקיים מצות אגד בכה"ג שנותן את המינים בתוך בית יד, וכתב דל"מ אלא אם א"א להוציא ולהכניס את ההדסים והערבות בלא התרת הקשר, (והיינו משום דרק בכה"ג חשבינן להו כקשורים ע"י הקשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-115)
115. והיינו דלעולם עיקר הא דקשר של קיימא אינו קשר אי"ז דין מסוים בשבת אלא הוא אף בשאר דינים, אך הא דבעינן שיהא עומד לקיימו, הוא רק בשבת, ומדינא דמלאכת מחשבת, אך בשאר דינים סגי במה שהקשר מצ"ע עשוי להתקיים. [↑](#footnote-ref-116)
116. ושיטה אחרת בזה מצינו בד' הערוך בע' תכף שפירש להא דתנן בשלהי כלאים דתכיפה אחת אינה חיבור, דתכיפה הוא קשר, והקושר קשר אחד בשבת אינו חייב, ולענין חיבור אינו מתחבר עד שישנה, והביאו הראבי"ה בריש סימן ר"ו, ומבו' בדבריו דהך דינא דקשר אחד אינו חיבור הוא נתפרש במשנה, ואי"ז משום דאינו קשר של קיימא, אלא הוא משום דתכיפה אחת אינה חיבור, וכ"ה גם בחי' רבינו דוד בסנהדרין פ"ח ב' והביאו הר"ן שם, ובחי' המיוחסים להרשב"א במנחות ל"ט א', - ובד' רבינו דוד שם נתחדש דאם עשה ב' קשרים אחד בתחילת הציצית סמוך לכנף ואחד בסוף הגדיל, הוי חיבור, אף דאין ב' הקשרים יחד, וכ"נ בד' רבו הרמב"ן בס"פ שלח ובהשגותיו לסהמ"צ שורש א' שפירש כן, ונתבאר במקומו, ולכאו' הוא לטעמי' דהא דבעינן ב' קשרים הוא משום דקשר אחד הוי כתכיפה אחת שאינו חיבור, דאם הוא משום דקשר אחד אינו קשר של קיימא לכאו' בעינן שיהיו ב' הקשרים יחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. ומבו' לפ"ז דגם לענין ציצית וכלאים בעינן קשר של קיימא, וי"ל דאף אם סגי בהו אף בקשר שעומד להתירו, ונחלקו בזה הראשונים בדין כלאים, ואכמ"ל, מ"מ בעינן בהו קשר הראוי להתקיים, וכאשר עד"ז מבו' ממש"כ היראים דלענין איגוד הלולב ל"מ קשר אחד שאינו של קיימא, אף דודאי דמהני קשר שעומד להתירו, ונתבאר בסוכה ל"ג ב', וכ"ה בשו"ע יו"ד סימן ש' ס"ד דאיסור כלאים הוא רק בקשר של קיימא. [↑](#footnote-ref-118)
118. וכ"ה בפירש"י לעיל נ"ד א' בד"ה בתכיפה אחת וד"ה אינו חיבור דהא דקשר אחד אינו חיבור לענין כלאים הוא משום דאינו חיבור המתקיים. [↑](#footnote-ref-119)
119. וי"ל דהיראים לטעמי' אזיל דס"ל דקשר האסור מדרבנן, הוא קשר שפעמים נמלך ומבטלו לעולם, וע"כ בקשר אחד דאף אם מבטלו לעולם אינו חייב, ליכא איסור מדרבנן, אך לדעת ש"ר דקשר של קיימא קצת אסור מדרבנן, י"ל דה"נ קשר אחד אסור מדרבנן, וכמש"כ השה"ג, כיון דכל הא דקשר אחד אינו קשר הוא משום דחשיב כקשר שאינו של קיימא. [↑](#footnote-ref-120)
120. אך צ"ע בזה בד' המ"ב בסימן שי"ז סוסקי"ד שכתב דהקשרים המבוארים בסימן זה הם בקשר אחד, והרי דאף קשר אחד אסור מדרבנן, ושמא מכוון דבריו הוא לקשר ועניבה על גביו, וכאשר כ"ה משמעות דבריו שם סקכ"ט דרק עניבה ע"ג קשר אסורה, אף קשר אחד בפנ"ע שרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. אך יותר נראה דדבריו קיימי רק בקשר אחד בראש החוט, שנקט שם דדעת היראים גופי' דאי חייבין עליו משום קשר, ול"ה לפניו ד' היראים במקורם, וע"ז כתב דמ"מ ה"ז אסור מדרבנן כיון שהוא עשוי להתקיים. [↑](#footnote-ref-122)
122. והחזו"א בסימן ג' סקי"ב ד"ה טור עמד ג"כ בכעי"ז, דמ"ט הוא חייב בכה"ג משום תופר, הרי שילב חוט בחוט לא חשיב קיום כלל, וכתב דמיירי דכורך חוט אחד ע"ג חברו וקושרו בעצמו וחוט השני נתחב בקשרו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-123)
123. ונתחדש בדבריו, דאף דבכה"ג ה"ז מתקיים אף בקשר אחד, מ"מ אינו חייב משום קושר, כיון דהקשירה בפנ"ע אינה מתקיימת אלא בצירוף התפירה. [↑](#footnote-ref-124)
124. ועיי"ש שכתב בדין קשירת חוטי הציצית, דדעת ר"ת דקשירתן היא ע"י כריכת חוט אחד עליהן וקשירתו בעצמו, ונתחדש בזה דכה"ג חשיב כקשר דכל החוטין, אף דשאר החוטין לי"ב קשירה כלל, וכל קשירתן היא ע"י קשירת החוט שמעליהן, ואכמ"ל, ומעיקרא ס"ל דסגי שיקשרנו בקשר אחד, ול"ד להא דקשר אחד אינו קשר, דהכא דליכא אלא ראש אחד מתקיים יותר, ושוב חזר בו והצריך לקשרו בב' קשרים, ויש להסתפק אם היינו משום דס"ל דאף בקשר בראש החוט לא סגי בקשר אחד, או דבנידון דידי' גרע טפי, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ג' סקי"ב (ד"ה טור). [↑](#footnote-ref-125)
125. אך יש מקום לדון בזה, דכיון דקשר אחד אינו חיבור, וע"י הקשר השני נעשה החיבור, שפיר יש לחייבו על הקשר השני בפנ"ע, - ויש לדון עוד, דכ"ה דחייבין על קשר אחד בראש החוט, ה"נ כל שכבר יש קשר אחד, יש תורת קשר על הקשר השני בפנ"ע, דכ"ה דקשר בראש החוט הוי קשר גמור משום דאינו נפתח ע"י משיכת הצדדים, ה"נ הוא בקשר ע"ג קשר, ולטעם זה ה"נ יש לחייב כשהי' קשור בב' קשרים וקשר על גביהן קשר שלישי, וכ"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פט"ו הערה קל"ב. [↑](#footnote-ref-126)
126. והוא מוכרח כן, דאם ל"ה כקשר לענין שבת, מ"ט תני דהותר אגדו ביו"ט אוגדו כאגודה של ירק, ואינו אוגדו ע"י קשר אחד וכריכה על גביו, ובע"כ דבכה"ג חשיב כקשר לענין שבת, ויש ללמוד כן גם מהא דא"א לקשור ציצית בשבת, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך ממש"כ הגר"א שם ללמוד לזה מהא דבב' תפירות סגי בקשר אחד, משום דהוא מתקיים בקשר אחד כמו בב' קשרים, והתם הרי אינו חייב משום קושר, משמע דה"נ הכא אינו חייב משום קושר, כיון שאינו מתקיים ע"י הקשירה עצמה, אלא בצירוף הכריכה, ורק לענין אגד הלולב סגי בזה, - וזה מתישב היטב להגר"א לטעמי' דס"ל בסימן שי"ז ס"ה ובאהע"ז סימן קס"ט סקצ"ט דעניבה ע"ג קשר ל"ה קשר לענין שבת, אף דלענין חליצה סגי בזה, והיינו משום דלענין שבת אינו חייב אלא כשהוא מתקיים ע"י הקשירה עצמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. אך צ"ע דבגמ' לעיל שם מבו' דלענין שבת לי"ב משום קושר, והנה אמנם י"ל דהוא משום דאי"ז עומד להתקיים כלל, וכ"נ בתשו' הראב"ד שהביא השבה"ל בח"ב סימן ע' שהוכיח מסוגיא דהתם דלענין כלאים הוי חיבור אף בקשר שאינו של קיימא, אך למש"כ הראבי"ה שם דאף לענין כלאים בעינן קשר העומד להתקיים, בע"כ דאיירי התם בקשר העומד להתקיים, וע"כ הוי חיבור לענין כלאים, ואפ"ה לי"ב משום קושר, וכ"ה משמעות ל' הראבי"ה שם דרק לענין כלאים הוי חיבור בכה"ג ולא לענין שבת, ולפ"ז נמצא דבע"כ לחלק בין קשר ע"ג כריכה דל"ה קשר לענין שבת, לכריכה ע"ג קשר דהוי קשר אף לענין שבת, אך זה שלא כד' הגר"א שדימה זל"ז, (והגר"א לטעמי' דס"ל דאף כריכה ע"ג קשר אין חייבין עלי' בשבת, וכמש"נ בהערה הקודמת), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-129)
129. ולכאו' כריכה אחת הויא ממש כקשר אחד, שהרי כל קשר הוא ע"י שתוחב ראש אחד בתוך הכריכה שע"י הראש השני, וכריכה דמיא לזה, והא דקשר וכריכה על גביו ל"ה ממש כב' קשרים, הוא משום דאף אם הי' קושר קשר אחד ואח"כ כורך ב' הראשים ואח"כ קושרן קשר אחד, ל"ה כב' קשרים, דהמעליותא דב' קשרים הוא כשהם אחד ע"ג חבירו שמחזקין זא"ז, ולא בכה"ג. [↑](#footnote-ref-130)
130. עיי"ש שהוכיח דב' קשרים זעג"ז ל"ה מדינא כמעשה אומן, מהא דתנן דקושרת אשה מפתח חלוקה ובע"כ בב' קשרים זעג"ז איירי דבלא"ה לאו קשר הוא, ובגמ' פריך פשיטא, ומשמע דא"א שיהי' בזה מעשה אומן, ואי נימא דעניבה ע"ג קשר הוי כקשר, י"ל דהא דקושרת מפתח חלוקה הוא בעניבה ע"ג קשר, וע"כ א"א שיהי' בזה מעשה אומן, וכמש"כ הפוסקים דבעניבה ע"ג קשר אין לחוש שהוא מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-131)