ידות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב / יד ושומר

חולין קיח. בדין ידות האוכלין

**א. פלוגתת הראשונים בגדר יד-**

קיח. תנן עוקצין א-א כל שהוא יד ולא שומר טמא ומטמא ואינו מצטרף.

דעת רש"י דתיבת טמא קאי על האוכל ולא על היד שאין היד עצמה נטמאת, וכ"כ הר"ש שם.

ובקה"י טהרות-ע דקדק מלשון התוס' קכח. כשיטת רש"י שאין היד נטמאת, שהתוס' הק' מאי ס"ד לדון דבהמה בחייה אינה נעשית יד לאבר, אי משום דבהמה בחייה לאו בר קבולי טומאה היא כל ידות שבעולם נמי לא מקבלי טומאה אלא שמכניסות ומוציאות טומאה, ומשמע מלשונם דאין דין יד אלא להכניס ולהוציא אבל אין היד עצמה נטמאת [דהו"ל למימר כל ידות בעולם אין מקבלים טומאה אלא כשמכניסות ומוציאות].

אבל בר"מ טו"א ה-ב ובפיה"מ פי' שהיד עצמה נטמאת ומטמאת, וכ"כ רגמ"ה [וע"ע במקד"ד טהרות לט-א מש"כ לבאר הכרח הר"מ משום דס"ל דאוכל אינו מטמא מה"ת].

ובס' שחיטת חולין הביא עוד שמצאנו שנחלקו בזה הר"מ והר"ש בנידון זה, עיין פרה ו-ד נתן ידו או רגלו או עלי ירקות כדי שיעברו המים לחבית פסול כיון שעובר ע"י דבר המק"ט, ופי' הר"ש דאיירי בעלים הראויין לאכילה שהם מק"ט וכ"נ ברש"י זבחים כה:.

אבל באו"ש פ"ו פרה אדומה פי' דלא איירי בעלים הראויין לאכילה רק מ"מ חשיבי דבר המק"ט משום שומר ויד.

וכתב באו"ש דהנה מבואר במתני' עוקצין ב-ז עלי ירקות ירוקים מצטרפים משום שומר אבל לבנים אין מצטרפים וכתב באו"ש שאינו אלא מכניס ומוציא מתורת יד, ומשמע הכא דבתרוייהו פסל במתני', וע"כ דגם בדין יד חשיב מק"ט לפסול בפרה [וכן נקט ביכין שם דעלי ירקות לבנים חשיבי יד לכה"פ, אבל בר"מ טו"א ה-כב כתב דעלים לבנים אינם מצטרפים 'שהרי אינם כלום', משמע דאף יד לא הוו, ולפי"ז נפלה ראיית האו"ש כלל].

והנה לדעת רש"י והר"ש הרי אדרבה משמע דדוקא בעלי ירקות הראויין לאכילה איירי, ומשמע דאזלי לטעמייהו דדין יד [ואף דין שומר] לא חשיב שהיד עצמה נטמאת רק מעברת את הטומאה ולכך לא יפסול בפרה [וע"ע משי"ת לקמן דלכו"ע לענין סוכה חשיב דבר המק"ט].

אבל בר"מ סתם ולא אוקי למתני' דוקא בראויין לאכילה, ומשמע דאתא עלה משום שומר ויד ומ"מ חשיב דבר המק"ט, וכשיטתו שהיד עצמה נטמאת.

וע"ע בקה"י חלקים ג-ב מש"כ לדון דפליגי בזה עוד הר"ש והרא"ש פי"א כלים מ"ג בטעם דבידות הכלים אין דין חזרה לטומאה ישנה, שהר"ש פי' משום שהיד לא נטמאת מעולם והרא"ש פי' דדין חזרה לטומאה ישנה אינו אלא מדרבנן ולא גזרו אלא בכלי עצמו ולא ביד, משמע דעתו שהיד עצמה נטמאת.

והנה ברמב"ן בסוגיין הק' היאך מרבינן ידות לכלי חרס והרי אין כ"ח מטמא אלא מתוכו ולא מגבו, ועיי"ש דמוקי לה בשיש ביד חלל והוא בכלל מטמא מתוכו.

וכתב בס' יהיה האריה פי"ב דפרה דע"כ ס"ל להרמב"ן שהיד עצמה נטמאת כשיטת הר"מ, שאם אינו אלא מכניס ומוציא את הטומאה מאי קושיא מכלי חרס, ואין לומר דקשיא ליה איך יכניס לו טומאה וכל טומאת כלי חרס אינו מתורת מגע אלא מתורת תוך שעצמו של תוכו מטמא וכש"כ הגר"ח בחי' עהר"מ, דא"כ ל"מ תי' מידי דמה לי שהיד חלולה והרי תוכו של כלי אין כאן אלא מתורת מגע.

וע"כ ס"ל שהיד עצמה נטמאת וע"ז הק' איך תטמא היד והרי אין לה תוך ותי' דאיירי בשיש לה תוך.

[מיהו יל"ד דס"ל דכל תוך ותוך של הכלי מטמא וכיון שהיד היא כחלק מן הכלי למגע ה"נ היא חלק ממנו להחשב תוכו של הכלי].

**ב. ביאור הק"ו להוציא ולהכניס-**

ובגמ' בהמשך מבואר דאם נתחדש יד להכניס טומאה לאוכל אי"צ קרא להוציא טומאה מהאוכל, דהשתא עיולי מעיילא אפוקי מבעיא.

ובביאור הק"ו פירש"י דהשתא עיולי מעייל טומאה אע"פ שעדיין לא ירדה לו טומאה אפוקי מבעיא, ובאר בחזו"י די"ל דדין יד לא נתחדש אלא לטומאה שהוא מדיני הטומאה, אבל שהטהור יתחדש בו טומאה ע"י יד לא אמרינן.

אבל בחי' הר"ן פי' באופ"א, השתא עיולי טומאה מעייל שהכלי הוא טפל ליד ומק"ט ע"י שנטפל ליד כ"ש שהיד תהיה טפילה לכלי להוציא ממנו טומאה.

וד' הר"ן מתאימים לשיטת הר"מ שהיד עצמה נטמאת שייך לומר כן שטומאת הכלי הוא משום שנגרר אחר היד ואיכא למימר ק"ו שהיד נגררת אחר הכלי, וכ"כ בקו"ש בסוגיין.

ורש"י לשיטתו שאין טומאה ביד כלל הוצרך לפרש הק"ו באופ"א דיד לטומאה נתחדש ולא לטהרה.

וכנראה בתוס' משמע כד' רש"י ולא כהר"ן, דהא בתוס' נתקשו כה"ג לענין צירוף שומר לכביצה דלמא נתחדש רק להוציא ולא להכניס, ולשיטת הר"ן אין כאן קושיא כלל שהרי דין שומר לאו דין טפילות הוא אלא דין צירוף שהוא יחד עם האוכל מצטרף לכביצה וא"כ מה לי להכניס או להוציא.

[ואין לומר דמ"מ יסוד דינו של שומר הוא דין טפילות ומכח זה מצטרף, והק' התוס' דלמא אין הכלי טפל אליו ואינו מוציא את הטומאה, אבל זה אינו שאם בתר המציאות אזלינן הרי ברור שאין הכלי טפל אל השומר רק איפכא].

ואזלי התוס' לטעמייהו קכח. שדקדק בקה"י דס"ל כרש"י שאין היד עצמה נטמאת ודלא כהר"ן.

**ג. גדר דין יד לשיטת הר"ש-**

ויש כאן כמה הערות לשיטות דס"ל שאין היד נטמאת:

א. הק' בקו"ש אם היד אינה נטמאת רק מכניסה ומוציאה טומאה, איך מבואר סוכה יג: שידות האוכלין פסולים לסיכוך משום דבר המק"ט?

ב. עוד הק' ממתני' מקוואות י-ה דבעי טבילה של כלי עם היד שלו והרי אין היד בכלל הטומאה.

ובחזו"י נקט דכלים שאני, דלבתר דילפינן ידות הכלים הרי הוא ממש חלק מן הכלי ולא דמי לידות האוכלין שאינו חלק מן האוכל שהרי א"ר לאכילה אבל ידות הכלים הוא חלק משימוש הכלי.

אבל צ"ע דבגמ' מבואר דמצרכינן לידות האוכלין והכלים, ולד' החזו"י שני דינים אינון וי"ל בדוחק דעיקר הנידון ביד אם חשיב חלק מן הדבר, וממילא לענין כלי ע"י דחשיב חלק ממנו הרי חל בו כל השם כלי משא"כ באוכלין, אבל מ"מ אינו נראה.

ובקה"י חלקים ב-ג תי' דהוא הלכה במעשה טבילה דבעי טבילת כל החפץ ולענין זה אף הידות בכלל, ואף לולא גזיה"כ דידות הו"א כן, וצ"ע, וע"ע קה"י טהרות-ע.

ג. בתוס' קכח. הק' איך ס"ד דבהמה בחייה אינה נעשית יד לאבר, ואי משום דא"י לקבל טומאה בחייה הרי כל יד נמי אינה מק"ט מצ"ע וכל דינה הוא להכניס ולהוציא א"כ ה"נ בהמה, ותי' דבהמה בחייה אף אם היא בכלל אוכל א"י לקבל טומאה והיינו שהיא מןופקעת מלקבל טומאה לכך אף בתורת יד אינה.

והבאנו לעיל ד' הקה"י דקדק מקו' התוס' דמשמע שכל דין יד הוא להכניס ולהוציא ואין היד נטמאת, וכן נתבאר בתוס' קיח., ולפי"ז צ"ע תי' התוס', ועיין בקו"ש משכ"ב.

וכנראה צ"ל דאף לשיטת רש"י אין הגדר שהיד מכנסת ומוציאה טומאה אלא שהיא חלק מן האוכל לענין זה, וביתר ביאור שהיד היא חלק מהדין דבר המק"ט שיש לאוכל, אלא שאין הטומאה חלה בה אבל לענין קבלת הטומאה היא חלק מהאוכל, ולכך פסול לסיכוך, וא"ש דבהמה מופקעת מזה, ועצ"ע גבי בהמה וטבילה.

וזה ביאור לשון רש"י קיח. ד"ה כל שהוא יד:"מקבל טומאה כאוכל עצמו", ואף דשיטתו שהיד אינו נטמאת מ"מ קרי ליה שהוא מקבל טומאה כאוכל עצמו והיינו כנ"ל שאינו רק מעשה הכנסה והוצאה רק שהוא חלק מהדבר לענין תורת קבלת טומאה.

ומ"מ צ"ע מ"ש דין סכך מדין פרה שנתבאר לעיל דלא חשיב כמק"ט לשיטת רש"י ולא פסל אלא עלי ירקות הראויין לאכילה, וצ"ל דלענין פרה בעי שיהיה מק"ט בעצמותו משא"כ לענין סוכה סגי במה שהוא חלק מהמק"ט של הדבר דעיקר דין פסול סכך אינו תלוי בקבלת טומאה בפועל רק מחמת דלא דמי לפסולת גורן ויקב וכש"כ שם, ועצ"ע.

**ד. גדר דין יד להר"מ-**

ולשיטת הר"מ שהיד עצמה נטמאת צ"ע הטעם שאינה מצטרפת להשלים שיעור, וצ"ל כש"כ בקו"ש שכל טומאתה הוא בתורת יד אבל לא מצ"ע הוא טמא רק מכח שם יד שלו.

[וע"כ צ"ל כן שהרי יד נטמאת גם באופן שא"ר לאכילה וע"כ הוא מכח השם יד].

ולענין שיעור כביצה י"ל באופ"א לפמש"כ במקו"א דבעינן שיעור כביצה גם לחשיבות של האוכל ולא סגי בשיעור כביצה שיש בו דין לק"ט, ויד אינו מחשיב את האוכל רק שומר.

וכן צ"ע בהא דאמרינן קיח: דאיכא למ"ד דאין יד להכשר, וע"כ אין היד נטמאת בפנ"ע רק כחלק מן האוכל.

ונפק"מ מכ"ז לענין יד שפרשה מן האוכל, עיין עוקצין א-ה יד שנפרש טהורה, ובתפא"י שם נדחק לבארה, אבל במשנה אחרונה פי' כפשוטו דיד שקיבל טומאה ופרשה מהאוכל פקע טומאתו [אבל אם עדיין לא נטמא וודאי פקע דין יד כמבואר ידות שבססן], ואיירי באופן שעדיין הוא ראוי לאכילת כלב דאל"כ וודאי פקע טומאה כמו כל אוכלין דלא עדיף מיניה.

ועיין בסה"ז להגרח"ש מש"כ הגרי"ז גוסטמאן לדון דתלי בפלוגתת הר"ש והר"מ, דלהר"מ לא פקע טומאה אחר שפרשה היד.

אבל להנ"ל י"ל דאף להר"מ טהור שכל טומאתו מכח השם יד ולא טומאה עצמית.

ונפק"מ מפלוגתת הר"ש והר"מ מלבד מש"כ לעיל לדון לענין פרה, ע"ע בקה"י טהרות-ע בשם מנח"ב דן אם יש איסור להכניס יד למקדש.

וע"ע בתפא"י שדן ביד של אוכל טמא שנגעה ביד של אוכל טהור, וכתב לדון דתלי בהא שאם היד עצמה נטמאת שפיר עובר גם ע"י שתי ידות, אבל אם אינו אלא מוציא ומכניס טומאה אינו עובר מיד אחת לחברתה.

**ה. יד להכשר-**

והנה יל"ע אם היד צריכה הכשר כדי להוציא או להכניס טומאה, ועיין בתפארת יעקב קיח: שכתב דבפשוטו הוא תלוי בשיטות הנ"ל אם יד עצמה נטמאת מסתברא דבעי הכשר ואם אינו אלא מכניס ומוציא אי"צ הכשר [וכמובן דלפמש"כ אינו מוכרח לשום צד].

והנה בגמ' קיח: דנו אם יש יד להכשר, ופירש"י דנפק"מ בהוכשר היד אם הוכשרו הזרעים, ולא פי' איפכא דנפק"מ בהוכשר האוכל אם הוכשר גם היד להכני ולהוציא טומאה, וכתב בתפא"י דלשיטתו אזיל שאין היד טמאה רק מכניס ומוציא הרי אי"צ להכשיר את היד כלל וכל נידון הגמ' הוא אם הוכשר האוכל.

אבל להר"מ יהיה הביאור דה"נ איפכא אם הוכשר האוכל לא הוכשרה היד להכניס ולהוציא טומאה לדבר.

אבל צ"ע שהר"מ פ"ה ה"ב מטו"א פירש כרש"י ואף דס"ל שהיד עצמה טמאה, וי"ל דס"ל שאין היד צריכה הכשר אף דס"ל שהיד עצמה נטמאת.

וביאור הדברים:

א. י"ל דס"ל כשיטת רש"י עה"ת פ' שמיני והחינוך שם דעיקר דין הכשר הוא לאשוויי ליה שם אוכל וגמר מלאכה, וא"כ י"ל דידות האוכלין הרי בלא"ה אינו אוכל וא"ר לאכילה ואי"צ הכשר כדי לקבל טומאה.

מיהו צ"ע ממש"כ התוס' חגיגה כג: דעצים ולבונה שנטמאים ע"י חיבה"ק בעי הכשר אף שא"ר לאכילה, ואולי ס"ל גדר הכשר לא משום לתת לו שם אוכל רק כש"כ הרמב"ן עה"ת שהטומאה נדבקת יותר בדבר לח.

ב. עוי"ל לפמש"כ דאף להר"מ היד טמאה אגב האוכל ולא טומאת עצמה ולכך אי"צ הכשר.

**ו. בשאר שימושים-**

אם יד צריך דוקא לטלטל עמו או כל שימוש, עיין במפרשים ריש עוקצין נראה דפשיטא להו דבעי דוקא טלטול.

וע"ע פ"ב עוקצין גלעין מטמא ומיטמא ואינו מצטרף, ופי' הר"ש משום יד, והרא"ש תמה ע"ז ונקט דהוי שומר וגריס במתני' דמצטרף.

וביאור דעת הר"ש עיין חזו"א דאיירי בגלעין שאוחזין הפרי עמו.

בתפא"י כתב שהיד מועלת לאחיזה דבלא זה יתמעך הפרי בידיו, וצ"ע דמ"מ אינו בא לטלטל.

ולשון הר"מ שם שהוא במדרגת יד, משמע שאינו מיטלטל ומ"מ הוא במעלת יד, ושמעתי לבאר דכל שימוש שמשמש את הפרי חשיב יד, ואינו מובן כלל.

ע"ע תוס' נזיר לו: תבלין חשיב יד.

ע"ע פ"ה כלים אבן שלפני התנור ששומרת על החום הוי יד, ואף שאינו לטלטל.

ע"ע קכג: גבי עור להפשיט אי חשיב יד.

ע"ע עוקצין ב-א זיתים שכבשן בטרפיהן טהורין שלא כבשן אלא למראה מבואר דשימוש של מראה לא חשיב יד.

וע"ע במשנה אחרונה שם דתיפו"ל שאינו לטלטל ומה לי מ"ט כבשם, וע"ע בתפא"י שם דהיכא שכל שימוש האוכל הוא למראה שפיר מהני יד למראה, שעיקרו של יד צריך שיהיה שימוש חשוב ביחס לאוכל ולאו דוקא טלטול.

וע"ע שער המת מבואר דחשיב יד וצ"ע דהרי אינו עשוי לטלטול, ועיין משנ"א כנראה פי' שמיועד לטלטול.

ע"ע יהגה האריה פי"ב פרה דן בכ"ז, והוכיח מדקתני קיח. שומר אע"פ שאינו יד וע"כ מה שהוא שומר אינו מחשיבו כיד ורק אם מטלטל ע"י חשיב יד.

**ז. יד למשקין-**

תוספתא פ"א טבו"י ה"ג:"חומר באוכלין מבמשקין שהאוכלין יש להן ידות והמשקין אין להם ידות", והובא במקד"ד סוס"י-מד, ובפשוטו משמע מזה שאין דין ידות למשקין כלל, וביאור הדבר י"ל:

א. בפשוטו י"ל דדין טומאת משקין הוא דין אחר מטו"א ולא נתחדש בו דין ידות דליכא ריבויא אלא בטומאת אוכלין.

ב. שמעתי לבאר בשם הגרב"ד פוברסקי דדין טומאת משקין ליכא אלא בז' משקין ואינו תלוי בשם משקה רק צריך לקבל שם פרטי של יין שמן ומים וכה"ג.

ולפי"ז י"ל דלא נתחדש דין יד אלא לתת לו שם אוכל וחשיב חלק מהאוכל, אבל לא חל בו שם הפרטי שם מים ושמן וכה"ג ולית ביה דין טומאת משקין [ואף לשיטת הר"ש שאין היד עצמה נטמאת מ"מ יש מקום לזה לפמש"כ שצריך היד להיות חלק מהמק"ט של היד].

וסייעתא לזה הביא מד' הר"מ פ"ב טו"א הי"ד דאוכל שסרח פקע טומאתו, ומשקה שסרח פקע דכתיב אשר ישתה, ומבואר בכס"מ שם דאוכל שסרח הוא מסברא משום דלאו שמיה אוכל וצ"ב דא"כ לענין משקה ל"ל קרא?

ובאר בזה עפ"י הנ"ל דאוכל עיקר שמו לטמא הוא שם אוכל ואם סרח תו לאו אוכל הוא מסברא, אבל משקה טומאתו אינו משום שם משקה אלא משום שם מים ויין וכה"ג ואף שסרח מה"ת דפקע מיניה שם זה ובעי קרא לזה.

[מיהו ראיתי באחיעזר ח"ב יא-י תמה ע"ד הכס"מ מ"ש אוכל ממשקה דבעי קרא, והוסיף להביא ד' הר"מ פיה"מ פ"ח טהרות מ"ו שכתב דבאמת גם אוכל ילפינן מאשר יאכל, וכ"ה בתויו"ט שם וכן ילפינן בתו"כ, ועיי"ש מש"כ באורך בשיטת הר"מ, והבאנו דבריו במקו"א].

ומ"מ כל ביאור זה בד' התוספתא ניחא דוקא לשיטת הסוברים דטומאת משקין אינו אלא בז' משקין, אבל שיטת הראב"ד דכל משקין נמי נטמאים, וכ"מ שיטת רש"י קכ., ואכ"מ, ולפי"ז צ"ע ד' התוספתא למה לא יהיה יד למשקין וע"כ כש"כ בפשוטו שלא נתרבה ידות לטומאת משקין.

[ואולי אם נפרש דעת הראב"ד כש"כ בחזו"א דאף הראב"ד מודה שאין טומאת משקין אלא בז' משקין ורק ס"ל שמטמא מתורת טו"א, י"ל בדוחק דכל כוונת התוספתא דאין דין ידות לז' משקין מתורת טומאת משקין אבל מ"מ דין טו"א אית בהו, ונפק"מ לטמא בכ"ש].

והנה הק' בס' יהגה האריה פי"ב פרה דאיתא התם בתוספתא גבי חבית של יין שנפלה לבור שיש ביין תורת יד לשאר היין, עיי"ש, ואף שהוא יד למשקין?

ולפי"ד הגרב"ד פוברסקי א"ש היטיב שכל החסרון בדין יד למשקין הוא שא"א לקבל שם יין וכה"ג, אבל הכא הרי מצ"ע הוא יין ושפיר חייל ביה דין יד.

ג. במקד"ד שם פי' כוונת התוספתא דלעולם יש דין יד לטומאת משקין, ורק אוכל א"י להעשות יד למשקה, והטעם כתב שדין יד א"י להפוך מוצק להחשב נוזל א"כ אינו יכול להחשב חלק מהמשקה [וסברא כזו נזכרה בתוס' לו. לענין חיבה"ק, עיי"ש].

וגם לפי"ד מתיישבת היטיב קו' יהגה האריה מתוספתא גבי חבית יין דמשקה למשקה שפיר נעשה יד.

אבל לפי"ז ה"נ לא יהיה משקה נעשה יד לאוכל שא"י להחשב מוצק ע"י דין יד, וא"כ אין כאן חומרא מיוחדת בתוספתא באוכל יותר ממשקה, ובתוספתא נקט לה כחומרא באוכלין?

ועוד מבואר בתוס' נזיר לו: להדיא שהשום והשמן נעשה יד למקפה אף שאינו מוצק רק לח, וצ"ע, וע"כ כש"כ במהלכים הראשונים.

והנה עיין פסחים לג: ענבים שנטמאו דורכן פחות פחות מכביצה דמשקין מיפקד פקידי ולא נטמאו עם האוכל, והק' התוס' בסוגיין תיפו"ל משום שומר, ותי' שאין עליו שם משקה כשהוא עדיין כנוס.

הק' מהרש"א בקו' התוס' למה לא הק' טפי שהמשקה יטמא מהאוכל וגם ע"ז צ"ל כש"כ רש"י שם שלא היה עליו שם משקה וכתי' התוס' ולמה הקשו דוקא משום שומר?

וערש"י פסחים שם שתי' שלא היה עליו שם משקין מעולם שאין כאן צירוף עם זג שבחבירו ואין כאן כביצה, ועיין ברש"ש ובחזו"א טבו"י ד-ה הגיהו שהם שני תי' שונים ולפי תי' השני הטעם משום שאין צירוף לכביצה, וא"ש דכן סברו התוס'.

ולפי"ז צ"ע לטעם השני ברש"י שהוא משום חסרון כביצה ולא ס"ל שלא היה עליו שם משקין מעולם מה יענה לקו' התוס' דתיפו"ל משום שומר שמצטרף לכביצה?

ותי' במקד"ד-מד עפי"ד התוספתא שאין אוכל נעשה שומר למשקה, והיינו דלא דוקא לענין יד אמרה התוספתא כן אלא אף לענין שומר כן [ומה שלא נקטה התוספתא כן לענין שומר משום דלא משכח"ל שומר לצרף לענין משקין שהרי טומאתן בלא"ה בכ"ש, וא"כ כל דינו הוא כיד ולכך הוא בכלל דין יד של התוספתא].

ומיהו בתוס' מבואר שיש דין שומר למשקה וצ"ל דס"ל דדוקא נקט בתוספתא יד אבל שומר למשקה שפיר איכא כיון שהוא מצטרף חשיב חלק מן המשקה ממש, ואף שאין נפק"מ בדין שומר לצרף במשקין דמטמא בכ"ש אבל עיקר דין מצטרף שפיר חייל ביה וממילא הוא חלק מהמשקה ומועיל דין זה גם להכניס ולהוציא אף שאין דין יד במשקין.

**ח. פרטים בדיני ידות-**

א. תפא"י דן אם יש יד של טמא ליד טהור, אי אמרינן תרי יד, ואם היד עצמה טמאה י"ל דאף תרי יד אמרינן ואינו מוכרח.

ב. יד שאינה מחוברת כגון סיר ובו אוכלין אם חשיב יד, עיין משנה אחרונה ריש עוקצין דלא חשיב יד, ודייק לה מלשון הר"מ.

ובטעם הדבר י"ל שהוא סברא בשם יד, אבל לשיטת הר"מ אי"צ לזה די"ל דכיון דדין יד הוא שהיד נטמאת ועי"ז מטמאת את האוכל הרי קי"ל שאין טומאה מתפשטת בכל האוכל אלא ע"י חיבור ממש ולא סגי בנגיעה, וכ"כ במשנ"א שם, דו"ק.

ג. יד צריך שיעמוד דוקא לטלטול ולא סגי מה שאפשר לטלטלו במקרה, ועיין במשנה אחרונה ריש עוקצין שהביא פלוגתא אם תלי במה שהוא מעמיד את היד או דתלי בעלמא.

ד. הנה גבי שומר כתב הראב"ד פ"ה טו"א הי"ד דאינו אלא בידי שמים אבל העשויה בידי אדם לאו שמיה שומר להצטרף עם האוכל.

אבל ה"מ בשומר להצטרף וכלשון הראב"ד, אבל לענין יד להכניס ולהוציא טומאה מבואר ברש"י קיח. ד"ה שלא תאמר וכו' כגון תחב קיסם בכזית בשר נבילה, מבואר דמהני שפיר.