ג - בגדרי קרן
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק כיצד הרגל

**א**

א] י"ט ב', כשכשה באמתה מהו, התור"פ הק' דממ"נ אם הוי אורחי' ודאי דפטור ברה"ר, ואם אי"ז אורחי' א"כ אף דאין כונתו להזיק הוי קרן, דומיא דארי דטרף ואכל, וכתב דלעולם הו"ל אורחי', ומ"מ מיבע"ל דשמא כיון דיצרו תוקפו הו"ל כקרן מועדת, ועי' בשטמ"ק בשם הריב"א מש"כ בזה, וצ"ב.

אמנם הנה ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בדין מזיקין שדרכן בכך וכונתם להזיק, ונחלקו בזה הראשונים בדין נחש, דהנה התוס' לעיל ט"ז א' כתב, ז"ל, ובמידי דאורחייהו דמשלם נ"ש היינו דוקא בחצר הניזק אבל ברה"ר פטור דהוי שן ברה"ר, כדאמר שמואל בגמ' ארי ברה"ר דרס ואכל פטור, ואפי' נחש שאין נהנה מנשיכתו וכו' מ"מ כיון דאורחי' בהכי הוי כמו רגל ופטור ברה"ר, ול"ה כמו קרן בתר דאייעד אע"פ דמתכוין להזיק, מדחשיב לי' גבי אחריני,[[1]](#footnote-2) עכ"ל.

ב] אמנם הנה הוכחת התוס' היא לטעמייהו, דהנה בהא דתנן לעיל ט"ו ב' דהזאב והארי והדוב והנמר והברדלס והנחש הרי אלו מועדין, פירש"י, ז"ל, הרי אלו מועדים אפי' בנשיכה ובכל נזקין ומשלמין בעלים שלהן נזק שלם, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מנז"מ ה"ו, ז"ל, ה' מיני בהמה מועדין מתחלת ברייתן להזיק וכו' לפיכך אם הזיקו או המיתו בנגיחה או בנשיכה ודריסה וכיו"ב חייב נ"ש, עכ"ל, וכ"כ הפסקי הריא"ז ובמאירי.

אך התוס' לעיל ט"ז א' כתבו, ז"ל, לאו בכל עניני היזק חשיבי מועדים אלא כל אחד במידי דאורחי', כגון שבא זאב וטרף ארי ודרס או טרף להניח, אבל במידי דלאו אורחי' כגון ארי שטרף ואכל וכן שאר הזיקות דלאו אורחייהו ל"ה מועדים אלא משלמין ח"נ וכו', עכ"ל.

ובחי' הרשב"א לעיל ט"ז ב' כתב כד' התוס', והוכיח כן, ז"ל, אמר שמואל ארי ברה"ר וכו' טרף ואכל חייב כלומר ח"נ כדין קרן דמשונה הוא דלאו אורחי' הוא וכו', ומהא דשמואל שמעינן דכי קתני במתני' בכל הני שהן מועדין, לאו מועדין לכל מילי נינהו, אלא כל חד וחד כי אורחי, דאי לא הארי פטור ברה"ר בין בדרס בין בטרף, וברשות הניזק חייב בין דרס בין טרף, ואם איתא מאי קא מקשה מדקתני בברייתא וכן חיה שנכנסה לחצר הניזק וטרפה בהמה ואכלה בשר משלם נזק שלם, אלא כלהו אינן מועדין אלא לדאורחייהו, עכ"ל, וכן הוכיח הרא"ש שם סימן כ"א.

ג] ובדעת רש"י ודעימי' דס"ל דהן מועדין בכל מיני היזק, תיקשי מהא דאמר שמואל דארי ברה"ר שטרף ואכל חייב, ופירש"י גופי' דהוא משום דלאו אורחיה היא ותולדה דקרן הוא ומשלם ח"נ ברה"ר, והרי דאינם מועדין לכל מיני היזק, אמנם בפסקי הריא"ז בשלהי פירקין כתב דבטרף ואכל אף דהו"ל תולדה דקרן, מ"מ כיון שהוא מועד מתחילתו משלם נ"ש, ואכמ"ל.[[2]](#footnote-3)

ונתפרש הישוב לזה בד' המאירי לעיל שם, ז"ל, ויש מועדין כיו"ב שהם מועדין מתחלתם בכל נזקיהם אפילו בנשיכה ורביצה, שכל נזק הבא מהם דרכן בכך, ומ"מ כל שאין דרכן הוא תמות אצלם כמו שיתבאר בגמרא בארי שטרף ואכל, עכ"ל, וכעי"ז כתב השטמ"ק לעיל ט"ז א' בשם הר"ש, ז"ל, הזאב והארי, נראה דכל הני איירי כשהזיקו בלא אכילה והו"ל קרן ואייעד אתשלומין נזק שלם בתחילה, אבל היכא דאכלי בהא פירש לן שמואל לקמן, עכ"ל.

והביאור בזה הוא, דהא דהני חיות הוו מועדין בכל מיני היזק, הוא משום שדרכן להזיק בכונה, וכ"ז הוא בהזיקות שעשו בכונה להזיק, אך בארי שטרף ואכל דהוא טורף בשביל לאכול והו"ל משונה, הרי דע"ז ל"ה ארי מועד מתחילתו, דרק לנזקין דכונתו להזיק הוא דהו"ל מועד מתחילתו, שדרכו להזיק בכונה, ועי' בחי' רמ"ש לקמן שכתב כן בקצרה.

ד] ויש להוסיף, דעיקר חילוק זה מצינו גם לדעת התוס', והוא במש"כ התוס' לעיל בההיא דכלבא דאכל אימרי, דלמ"ד דפלגא נזקא ממונא לא מיחייב, דמקרן לא אתיא דקרן אורחי' הוא דסתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי והאי משונה הוא דלאו אורחיה דכלבא למיכל אימרי רברבי, והמהרש"ל שם כתב ע"ז, ז"ל, ואין להקשות א"כ לפ"ז מתני' וכו' אכלה כסות או כלים משלם ח"נ, תקשה להך מ"ד מהי אתיא מקרן לא אתיא כו', ונראה דלק"מ, דבודאי מה שאכלה שאינה ראוי לה א"כ כוונתה להזיק וא"כ הוא קרן ממש דאורחייהו להזיק, אבל כלב שאכל אימרי רברבי שיש הנאה להזיקו ואינו בכלל שן משום דמשונה הוא וכו' וא"כ מאיזה צד באת לחייבו, אלא משום דמשונה הוא ולאו אורחי' ויהא בכלל קרן, וזה אינו להך מ"ד שהרי קרן אורחי' בהכי, עכ"ל.

ובפשוטו מכוון הדברים הוא, דלהך מ"ד דקרן הו"ל אורחי', הרי דה"נ כל נזקים שהבהמה מזקת בכונה להזיק הו"ל אורחי', דאורחי' דהבהמה להזיק בכונה, וע"כ באכלה כסות או כלים דכונתה להזיק, הו"ל אורחי', ומשא"כ בכלבא דאכל אימרי דאין כונתו להזיק והוא אוכלם להנאתו, הרי דכל דהו"ל משונה, ל"ה זה אורחי', וע"כ לא מצינו ללמדו מקרן, דקרן אורחי' הוא והאי משונה.

ומבו' לפ"ז, דאף בע"ח שדרכם להזיק בכונה, מ"מ כל דאין כונתם להזיק ובאו לאכול להנאתם והו"ל משונה, ל"ה זה אורחי', - וזה ע"ד מש"נ בדעת רש"י ודעימי', דאף מיני חיות המועדין מתחילתן להזיק בכונה, מ"מ כל שהזיקו לצורך אכילתם באופן דהו"ל משונה, לא הוו ע"ז מועדין מתחילתן.

ה] ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י לקמן דכסות וכלים לא אורחי' בהכי אלא כונתו להזיק, וצ"ב מ"ט הוצרך לזה, הרי כל משונה הו"ל תולדה דקרן, ועוד, דמ"ט לא פירש כן במתניתין, - אך להנ"ל ניחא, דהרי לדעת ר"פ דפלגא נזקא ממונא ל"ה לנו לחייב בכה"ג דהוי שינוי גמור, אלא דכיון דלאו אורחי' בהכי אמרינן דכונתו להזיק, ולגבי היזק דכונתו להזיק לאו בחזקת שימור קיימי.

ו] והנה לדעת רש"י ודעימי' דכל הני חיות מועדין לכל הנזקין, הרי אין להוכיח מהא דאמר שמואל דארי ברה"ר דרס ואכל פטור, דה"נ בכל מיני היזק דאורחייהו בכך אינם חייבין אלא ברשות הניזק, דשאני ארי שדרס ואכל דיש הנאה להזיקו ואין כונתו להזיק וחיובו הוא מטעם שן, וע"כ הוא פטור ברה"ר, ומשא"כ בשאר מיני היזק דאורחייהו בכך, דהוי כונתם להזיק, ודרכם להזיק בכונה, שפיר י"ל דהו"ל בכלל קרן.

ולפ"ז אין ללמוד דנחש הוי תולדה דרגל מהא דחשיב לי' גבי אחריני, דכל הא דיש ללמוד לזה, הוא להתוס' לטעמייהו דס"ל דהא דהני חיות מועדין מתחילתן הוא רק במידי דאורחי' שעושין כן להנאתן והו"ל תולדה דשן ופטורין ברה"ר, וממילא דמהא דכייל לנחש בהדייהו יש ללמוד דאף דנחש כונתו להזיק מ"מ כיון דאורחי' בהכי הו"ל תולדה דרגל ופטור ברה"ר, אך לדעת רש"י ודעימי' דהני חיות מועדין מתחילתן לכל מיני היזק דכונתם להזיק, הרי שפיר י"ל דכיון דכונתם להזיק הו"ל בכלל קרן.

ז] ומצאנו דברים מפורשים בזה בפסקי הריא"ז, ז"ל, יש מיני חיות שהן מועדין מתחילתן, ואע"פ שכונתן להזיק כנזקי הקרן אינן דומין לקרן התם אלא לקרן מועד, ואלו הן הזאב וכו', משלמין לעולם נ"ש בין שהזיקו ברשות הניזק בין שהזיקו ברה"ר, עכ"ל, והרי להדיא דכיון דכונתם להזיק הו"ל בכלל קרן, וכ"ה מבו' בשטמ"ק לעיל ט"ז א' בשם הר"ש, שהבאנו לעיל סק"ג.

וכ"ה במ"מ פ"א מנז"מ, ז"ל, וכל אלו וכו' ואם עשו מעשה קרן והם ה' מעשים הנזכרים למעלה, דינן כדין קרן לענין חלוק הרשויות כמבואר בסמוך, אלא שהן מועדים מתחלתן, עכ"ל.

והנה אמנם בתרוה"כ סימן שפ"ט עמד ע"ד המ"מ דמנלי' הך מילתא, עיי"ש, אך מד' המ"מ נראה דלמד לה ממש"כ הרמב"ם שם ה"ח, ז"ל, הזיקה ברה"ר וכו' אם בשו"ר הזיקה כדרכה ה"ז פטור וכו', ואם נגחה או נגפה וכו' אם תמה היא משלם ח"נ ואם מועדת משלם נ"ש, עכ"ל, וממה שסתם הרמב"ם דכל דנגחה או נגפה והיא מועדת משלם נ"ש, אף שכבר הזכיר לעיל מינה דה' חיות אלו מועדין מתחילתן בנגיחה ובנשיכה וכו', משמע דאף בהני דמועדין מתחילתן הוי הדין כן.

**ב**

ח] ובביאור הפלוגתא בזה בפשוטו נראה דפליגי בעיקר האב דקרן, דדעת הריא"ז דעיקר האב דקרן הוא במה שכונתו להזיק, וכמו שאמרו לעיל ב' ב' דזהו תכונת קרן, והא דכל משונה הוי תולדה דקרן, כתב הריא"ז בכ"ד משמע דאה"נ כל הא דמשונה הוי תולדה דקרן הוא משום דתלינן דכונתו להזיק, והיינו דכיון דל"ה אורחי' כלל, טפי מסתבר שעשה כן בכונה להזיק, והיינו שהרי הוי זה שינוי טפי מהשינוי דכונתו להזיק, כדחזינן דכונתו להזיק לאו בחזקת שימור הוא לרב פפא, ובשינויים אלו הוי בחזקת שימור, וכמש"כ התוס' דלרב פפא פטור ע"ז, וע"כ הוא דתלינן שעשה כן בכונה להזיק, והך מילתא דמכח הא דמשונה אמרינן דכונתו להזיק, כבר נתבאר כן לעיל בדין כסות וכלים, וכ"כ התוס' י"ז א' דס"ד דכיון דמשונה הוא כ"כ וכו' ומסתמא להזיק נתכונה.

אך התוס' לעיל ט"ו ב' כתבו להדיא דאע"ג דאין כונתו להזיק הוי תולדה דקרן, והרי דתורת קרן לא תליא במה דהוי כונתו להזיק אלא במה דהוי משונה.

ובזה הוא דפליגי אם נחש הוי תולדה דקרן כיון דכונתו להזיק, דכיון דעיקר תכונת קרן היא במה שכונתו להזיק, או דכיון דאורחי' בהכי ל"ה תולדה דקרן, דעיקר תכונת קרן היא במה דהוי משונה, אך צ"ע דא"כ מה הוצרכו התוס' להוכיח להך מילתא דנחש הוא תולדה דרגל, הרי לטעמייהו פשיטא דאינו תולדת קרן, שהרי שם קרן תליא במה שהוא משונה, (ובד' הרשב"א לעיל ט"ז ב' מבו' דבאמת פשיטא לי' מסברא דאינו תולדת קרן), ויתבאר בעזה"י לפנינו.

ט] ובד' הרמב"ם מצינו ג"כ דס"ל דעיקר תורת קרן הוא במה שכונתו להזיק, והוא בהא דמיבע"ל בסוגיין בכשכשה בזנבה אם חייב ברה"ר, ומיבע"ל בכשכשה באמתה אם דמי לקרן, עיי"ש, ובד' הראשונים בסוגיין מבו' דמיבע"ל בין אם היא חייבת ברה"ר כקרן או אינה חייבת אלא ברשות הניזק כרגל, ובין אם משלם ח"נ כקרן או משלם נ"ש כרגל, עיי"ש.

אך הנה ז"ל הרמב"ם בפ"א מנז"מ הי"א, כשכשה בזנבה כשכוש רב שאין דרכה תמיד והזיקה ברה"ר, או שכשכשה בגיד שלה ברה"ר והזיקה פטור, ואם תפש הניזק גובה ח"נ ממה שתפס, שזה הדבר ספק הוא אם אלו תולדות הקרן שחייב עלי' ברה"ר, או תולדות הרגל שפטור עלי' ברה"ר, עכ"ל, ומשמע להדיא בדבריו דכל הספק הוא אם הוא חייב ע"ז ברה"ר, אך הא פשיטא לן דאינו משלם אלא ח"נ, וע"כ לא מיבע"ל אלא כשהזיקה ברה"ר, אך אם הזיקה ברשות הניזק ודאי דהוא משלם ח"נ.

והטעם בזה הוא, דכיון דכשכשה בזנבה אין דרכה בכך, וכמש"כ הרמב"ם דכשכשה כשכוש רב שאין דרכה תמיד, ומשמע דהא פשיטא לן דחשיב כנזק דלאו אורחי', ולא בזה הויא האיבעיא, וכן כשכשה באמתה אין דרכה בכך, ע"כ אף אם הו"ל תולדה דרגל, אינו משלם אלא ח"נ, וזה ניחא להרמב"ם לטעמי' דדינא דתם משלם ח"נ אינו דין מסוים בנזקי קרן, אלא הוא אף בנזקי שו"ר, ונתבאר במק"א, וכל הא דמיבע"ל אם הו"ל תולדה דקרן או תולדה דרגל, הוא לענין רה"ר, דאם הו"ל תולדה דקרן הוא חייב ברה"ר, ואם הו"ל תולדה דרגל אינו חייב ברה"ר, אך צ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ הרמב"ם דכל תולדות שאר האבות מועדין מתחילתן.

י] ונראה דהרמב"ם למד לזה מעיקר הא דמיבע"ל בכשכשה באמתה אם כיון דיצרא תקיף לה הוי תולדה דקרן, או דכיון דאין כונתה להזיק ל"ה תולדה דקרן, וקשיא דמאי נפ"מ בזה, הרי אף דאין כונתה להזיק, מ"מ כיון דאין דרכה בכך אינו משלם אלא ח"נ, שהרי לדעת הרמב"ם דינא דתם משלם ח"נ אינו דין מסוים בקרן, - ונראה דמזה הוא שלמד הרמב"ם דל"ה האיבעיא לענין תשלומי ח"נ ונ"ש, דהא פשיטא לן דכיון דאין דרכה בכך אינו משלם אלא ח"נ, ולא מיבע"ל אלא אם הו"ל תולדה דקרן וחייב אף ברה"ר, או דהו"ל תולדה דרגל ואינו חייב ברה"ר.

יא] ולמדנו לפ"ז מד' הרמב"ם, דעיקר תורת קרן הוא במה דכונתו להזיק, ואשר זהו דמיבע"ל בכשכשה באמתה אם כיון דיצרא תקיף לה הוי תולדה דקרן, או דכיון דאין כונתה להזיק ל"ה תולדה דקרן,[[3]](#footnote-4) - ונראה דעד"ז מתפרשת גם האיבעיא בכשכשה בזנבה, דמיבע"ל אם כיון דאין דרכה בכך תלינן דנתכונה להזיק והו"ל תולדה דקרן, או דלא תלינן דנתכונה להזיק, והו"ל תולדה דרגל.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז הרי פשוט דמה"ט הוא דס"ל דחיות המועדין מתחילתן הו"ל תולדה דקרן אף שדרכם בכך, כיון דתורת קרן אינה כלל במה דהו"ל משונה, אלא כל דכונתו להזיק הו"ל תולדה דקרן אף אם דרכו בכך, וכל שאין כונתו להזיק ל"ה תולדה דקרן אף אם אין דרכו בכך, וכמש"נ.

**ג**

יב] והנה ד' התור"פ בסוגיין מתישבים לדעת הסוברים דכל שכונתו להזיק הוי תולדה דקרן אף אם אורחי' בהכי, וזהו דמיבע"ל אם יצרה תקפה חשיב כקרן, אך לדעת התוס' ודעימייהו דאף דכונתו להזיק מ"מ כל דאורחי' בהכי ל"ה בכלל קרן, הרי בע"כ דכשכשה באמתה ל"ה אורחי' בהכי, ולפ"ז תיקשי דא"כ מאי מיבע"ל אם הוי קרן, הרי כל משונה הו"ל תולדה דקרן אף אם אין כונתו להזיק.

יג] גם בעיקר מש"כ התוס' דנחש הוי תולדה דרגל אף דכונתו להזיק, צ"ב, שהרי להדיא אמרו בגמ' ב' ב' דכל שכונתו להזיק הוי בכלל קרן, - וצ"ע כן גם בהא דכלבא דאכל אימרי הוי תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, והפלפו"ח כתב דבאמת ילפינן לה מהצד השוה, וצ"ע, וכבר עמדו ע"ז המהדו"ב והרש"ש, והרש"ש כתב דסוגיא דהתם כר"פ דפ"נ ממונא ולדידי' עיקר קרן הוא כונתו להזיק, וכן נקט המהדו"ב.[[5]](#footnote-6)

יד] והנה האחיעזר בח"ג סימן ס"ד כתב, דאף לדעת התוס' דנחש הוי תולדה דרגל, מ"מ איכא בזה חיוב כופר אף למ"ד דאין כופר ברגל, שהרי אמרו לקמן כ"ו א' דהטעם לומר דאין כופר ברגל, הוא משום דרגל אין כונתו להזיק, וע"כ בנחש דכונתו להזיק, ודאי דאיכא חיוב כופר, ועיי"ש משה"ק לפ"ז.

ויש להעיר עוד בזה, למש"כ התוס' לעיל דכלבא דאכל אימרי הוי תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, וה"נ הוא בכמה גווני דמשונה דהוו תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, ולכאו' למ"ד דאין כופר ברגל משום דאין כונתו להזיק, הדין נותן דגם בהני גווני דמשונה, אף דהוו תולדה דקרן, מ"מ כיון דאין כונתו להזיק לי"ב חיוב כופר, ואי"ז במשמע, ובתוס' תלמיד ר"ת לקמן כ"ו א' מבו' להדיא דיש בהן חיוב כופר, וצ"ע הטעם בזה.

יז] אמנם הנה בעיקר הנידון בזה, נראה דיש ללמוד ממש"כ התוס' לקמן מ"א א' במש"א התם דלמ"ד דאין כופר ברגל, ה"נ אם רבעה וקטלה אינו חייב כופר כיון דאין כונתו להזיק, וכתבו התוס' דאע"ג דכשכשה באמתה מבעיא בפ' כיצד הרגל, לפי שיש שם שינוי קצת ודמי טפי לקרן אבל רביעה לאו שינוי הוא וכו', עכ"ל.

והנה בפשוטו נראה דהתוס' לטעמייהו אזלי דנחש דדרכו בכך הוי תולדה דרגל אף דכונתו להזיק, וע"כ ה"נ אף להצד דכל דיצרא תקיף לי' הוי תולדה דקרן, היינו רק כשיש שינוי קצת, אך כל דליכא שינוי כלל, ל"ה תולדה דקרן, וע"כ תליא בהפלוגתא אם יש כופר ברגל.

ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' התוס', דלמ"ד דליכא כופר ברגל, הרי דכל דדרכו בכך והוי תולדה דשו"ר, ליכא חיוב כופר, אף דיצרא תקיף לי', ולפ"ז ה"נ דליכא חיוב כופר בנחש דדרכו בכך אף דכונתו להזיק, וזה דלא כמש"כ האחיעזר, והנה אמנם שמא הי' מקום לדון דכל ד' התוס' הם רק ברבעה וקטלה דאין כונתו להזיק ואך דיצרא תקיף לה, אך בנחש דכונתו להזיק עדיף טפי, וצ"ע.[[6]](#footnote-7)

יח] ואמנם צ"ע הטעם בזה, דכיון שאמרו לקמן דטעמא דמ"ד דאין כופר ברגל, הוא משום דאין כונתו להזיק, א"כ אף דנחש הו"ל אורחי' והוי תולדה דרגל, מ"מ כיון דכונתו להזיק הי' בדין שיהא בו חיוב כופר.

וביותר צ"ע בלישנא דגמ' לקמן מ"א א' דהא דברבעה וקטלה ליכא חיוב כופר הוא משום דאין כונתו להזיק, וזה צ"ע, שהרי להצד דל"ב בקרן שתהא כונתו להזיק אלא סגי במה דיצרא תקיף לה, הרי דאף ברבעה וקטלה דמי בזה לקרן, והא דל"ה כקרן הוא משום שדרכה בכך, וא"כ מהו שאמרו דהא דלי"ב חיוב כופר הוא משום דאין כונתו להזיק, דלכאו' זה אינו טעם כלל דלא יהא חיוב כופר ברבעה וקטלה, אלא הטעם בזה הוא משום דדרכה בכך ול"ד לקרן.

**ד**

יט] והנה בביאור הא דמיבע"ל בכשכשה באמתה, כתב הרא"ש בסימן ב', ז"ל, מיבע"ל אם חשיב שינוי דלאו אורחי' בכך אלא לפעמים כשיצרו תוקפו, או"ד כיון דאין כונתו להזיק ל"ד לקרן והוי כרגל דכיון דאין כונתו להזיק א"כ למה תעשה כשכוש זה אלא דאורחי' בכך, עכ"ל, וצ"ב.

כ] ונראה, דהנה התוס' לקמן מ"א א' כתבו דהא דמיבע"ל בכשכשה באמתה הוא משום דיש שם קצת שינוי ודמי טפי לקרן, וצ"ע, דאם יש שם שינוי, א"כ מהו דמיבע"ל אם הו"ל תולדה דקרן, או דכיון דאין כונתו להזיק, הרי כל משונה הוי תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, וכמש"כ התוס' בדינא דכלבא דאכל אימרי, ומש"כ התור"פ אינו מתישב לדעת התוס', וכנ"ל, (וכ"ה להדיא בד' התוס' דיש בזה שינוי, ודלא כמש"כ התור"פ).

כ] והביאור בזה הוא לפמש"כ בגל' התוס' להר"א מטוך לקמן דכ"א., עיי"ש שהק' בכל הני גווני דמשונה דחייב משום קרן, דהיאך ילפינן לה מקרן אף דאין כונתו להזיק, ואם ילפינן לה מקרן ושן, א"כ יהא פטור ברה"ר, ובדינא דמחזרת ודקופצת מבו' דה"ה חייב ברה"ר, וכתב, לישב, ז"ל, דשמא הא דכוונתו להזיק ל"ה חומר משן דמשונה אבל חשיב [כ]כונתו להזיק, עכ"ל.

וביאור הדברים, דעיקר החומר דקרן דכונתו להזיק, היינו דכיון שאין עושה כן בדרכה, אלא עושה כן בכונה להזיק, אי"ז מהמעשים הטבעיים של הבהמה, אלא הו"ל מעשה היזק, וע"כ אף אם אין כונתה להזיק, מ"מ כל דהו"ל משונה ואי"ז מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה, דמי לכונתו להזיק והו"ל תולדה דקרן.

והנה אמנם דכ"ז הוא היכא דהו"ל שינוי גמור, אך כל דאי"ז שינוי גמור, הרי דכל הא דלא חזינן לה מהמעשים הטבעיים של הבהמה, הוא רק משום דכונתה להזיק, ואינה עושה להיזק זה בדרכה אלא עושה להיזק זה בכונה להזיק, אך אם ל"ה כונתה להזיק והי' הנאה להזיקה, הרי דאף דשינתה קצת, מ"מ הוה חזינן לה מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה.

כא] ובזה מתפרש מה שאמרו בכ"ד דקרן כונתו להזיק, אשר צ"ע דהרי לא תלי בזה כלל, דכל דמשונה הו"ל תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, וכל דאורחי' ל"ה תולדה דקרן אף אם כונתו להזיק, וע"כ נחש הוי תולדה דרגל אף דכונתו להזיק, אך להנ"ל היינו, דהגם דמשונה גמור הוי תולדה דקרן אף דאין כונתו להזיק, מ"מ בנגיחה וכו' דל"ה שינוי גמור, שהרי לדעת ר"פ סתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי, ודעת התוס' דהיינו דחשיב כדרכו להזיק, ואף לדעת ר"ה בדר"י דסתם שוורים בחזקת שימור קיימי, מ"מ אי"ז שינוי גמור, כל הא דהו"ל בכלל קרן הוא רק משום דכונתו להזיק, - וזהו גם מש"א לעיל ב' ב' דהא דנשיכה הויא תולדה דקרן, הוא משום דאין הנאה להזיקה, ומשמע דאם הי' הנאה להזיקה, הו"ל תולדה דשן אף דהוי משונה.

כב] ואשר זהו מש"כ הרא"ש דהא דמיבע"ל בכשכשה באמתה הוא אם כיון דאין אורחה בכך אלא לפעמים כשיצרו תוקפו, ועשתה כן מכח תקיפת היצר, לא חזינן לה מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה, ודמי להזיקות שעושה בכונה להזיק, דכיון דאין אורחה בכך אלא לפעמים הו"ל קרן, או דכיון דאין כונתו להזיק, אף דהיא עושה כן מכח תקיפת היצר, לא סגי בזה לחשוב למעשה זה שאינו בכלל המעשים הטבעיים דהבהמה, אלא כיון דעושה כן לפעמים, חזינן לזה בכלל המעשים דדרכה בהן, ואי"ז בכלל קרן, ואף דאם הי' זה שינוי גמור הי' זה תולדה דקרן, דומיא דכלבא דאכל אימרי וכו', מ"מ כיון דאי"ז שינוי גמור, אי"ז בכלל קרן.

כג] ובזה מתפרש היטב מש"כ התוס' דהא דמיבע"ל בכשכשה באמתה הוא משום דיש שם קצת שינוי, ודקדקו התוס' בדבריהם דליכא אלא "קצת" שינוי, והיינו משום דאם הי' שם שינוי גמור, ל"ה מיבע"ל, דאף דאין כונתו להזיק, הו"ל תולדה דקרן, דומיא דכלבא דאכל אימרי וכו', ורק משום דאין שם אלא קצת שינוי, הוא דמיבע"ל אם כיון דיצרא תקיף לה הוי תולדה דקרן או דכיון דאין כונתו להזיק ל"ה תולדה דקרן, - ונמצא דמד' התוס' אלו מקור נאמן לעיקר דרך זו, דבשינוי גמור הוי תולדה דקרן אף אם אין כונתו להזיק, ובשינוי קצת ל"ה תולדה דקרן אלא בדהוי כונתו להזיק.

כד] ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דלמ"ד דאין כופר ברגל משום דאין כונתו להזיק, אף אין כופר ברבעה וקטלה אף דיצרא תקיף לה, וה"נ אין כופר בנחש אף דכונתו להזיק, והיינו משום דכל החומר דכונתו להזיק, הוא רק כשיש שם קצת שינוי, דכל דכונתו להזיק אי"ז מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה אלא הו"ל מעשה היזק, אך כל דליכא שינוי כלל, הרי דאף אם כונתו להזיק, הו"ל מכלל המעשים הטבעיים של הבהמה, ול"מ מידי הא דכונתו להזיק, - וזהו מה שאמרו דהא דברבעה וקטלה ליכא חיוב כופר הוא משום דאין כונתו להזיק, והיינו דהגם דגם ברבעה וקטלה יצרא תקיף לה ודמי לכונתו להזיק, מ"מ כיון דליכא בזה שינוי כלל, ליכא בזה להחומר דכונתו להזיק, וכמש"נ.

כה] ובזה מתפרש עיקר מש"כ התוס' לדון אם נחש הוי תולדה דקרן, ולכאו' הרי לדעתם לא תליא תורת קרן במה דכונתו להזיק אלא במה דהוא משונה, - אך להנ"ל הרי זהו שנסתפקו התוס' אם כל שכונתו להזיק חשבינן לה כמעשה היזק, אף אם אורחי' בהכי, או דכל הא דחשבינן לה כמעשה היזק הוא רק היכא דלאו אורחי' בהכי.

1. מבו' בדבריהם דמסברא ל"ה פסיקא להו דהו"ל תולדה דרגל, אלא הי' מקום לומר דכיון דכונתו להזיק הו"ל בכלל קרן, ואך שהוכיחו לזה מדחשיב לי' גבי אחריני, אך בד' הרשב"א לעיל ט"ז ב' מבו' דס"ל כן מסברא, דכל דהוי אורחי' הוי תולדה דשו"ר, וע"כ נקט שם דגם אי נימא דה' חיות מועדין בכל מיני היזק, הו"ל תולדה דשו"ר וה"ה פטורין ברה"ר, עיי"ש.

   ובד' התוס' מבו' עוד, דהי' מקום לומר דאף ה' חיות המועדין מתחילתן הוו תולדה דקרן, וזה צ"ב, שהרי לדעת התוס' איירי בהיזק שהן עושין להנאתן, ומאי ס"ד דיהא תולדה דקרן, - ושמא היינו דהי' מקום לומר דכיון דבשור הוו מעשים אלו תולדה דקרן, ע"כ אף בחיות אלו שדרכן בכך, הוו מעשים אלו תולדה דקרן, - ושו"ר בחי' תלמיד הרשב"א לקמן, ז"ל, אי לאו מתניתין דהכא ל"ה ידעינן דמשום שן מחייב, אלא הו"א הורג בע"ח ל"ה בכלל שן אלא חייב משום קרן מועדת "דמשונה הוא", עכ"ל, וצ"ע אם כונתו כמש"נ, דכיון דבשור הו"ל משונה, ע"כ הי' מקום לומר דאף בחיות אלו דדרכן בכך הוי בכלל קרן, או דכונתו דאף דדרכן בכך, חשיב שדרכן לעשות מעשה משונה, וע"כ הי' מקום לומר דהוי בכלל קרן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בביאור הגר"א סימן שפ"ט סק"כ כתב, ז"ל, והרמב"ם פ' דלא כשמואל משום דאקשינן עליה טובא וכולהו שינויי דחיקי נינהו וכן הרי"ף השמיט וז"ש חמשה כו' בנגיחה כו' וכיוצא כו', עכ"ל, ומשמע בדבריו דבאמת כל מש"כ הרמב"ם דהן מועדין בכל מיני היזק, הוא רק לפ"מ דלא קי"ל כשמואל, - אך אי"ז מתישב בד' רש"י שפירש כן במשנתינו, ורחוק לומר דהוא דלא כשמואל, וגם בד' רש"י לא מצינו דלא קי"ל כשמואל, וגם המאירי כתב דהן מועדין בכל מיני היזק, אף שהביא לדינא דשמואל.

   ויש להוסיף, דאף למש"כ הגר"א דמש"כ הרמב"ם דהן מועדין לכל מיני היזק, הוא מחד טעמא עם הא דלא קי"ל כשמואל, מ"מ חלוקין הן בדינם, דבכל מיני היזק הו"ל תולדה דקרן וכמש"כ המ"מ, ונתבאר להלן, ובטרף ואכל הו"ל תולדה דשן ופטור ברה"ר, והטעם בזה הוא, דבהני מיני היזק דכונתם להזיק, הו"ל תולדה דקרן, ומשא"כ בטרף ואכל שעושה כן להנאתו, הרי דאף הוא מועד מתחילתו לכך ואי"ז משונה, הו"ל תולדה דשן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיקר הך מילתא דעיקר תורת קרן הוא במה דכונתו להזיק, יש לסייע לזה ממש"כ הרמב"ם בפי"א מנז"מ ה"ו, ז"ל, שור שנתכוון לבהמה ונגח את האדם אע"פ שאם המיתו פטור וכו' אם חבל בו חייב בנזק וכו', עכ"ל, והוא פלוגתא דר' יהודה ור"ש לקמן מ"ד ב' ופסק הרמב"ם כר' יהודה, וצ"ע דמ"ט נקט לה הרמב"ם בגונא דנתכוין לבהמה ונגח את האדם, ולא נקט לה בגונא שלא נתכוין כלל, דע"ז קיימא הסוגיא לקמן שם בשור שהי' מתחכך בכותל ונפל על האדם, - ונראה דהוא משום דס"ל כהני קמאי שפירשו שם דעיקר הפלוגתא דר' יהודה ור"ש היא בנזקי קרן, וע"כ לא משכח"ל לפלוגתייהו רק בנתכוין לבהמה ונגח את האדם, דאם לא נתכוין לכך כלל, ל"ה בכלל קרן, כיון שאין כונתו להזיק, וכבר עמד ע"ז במשנת ר"א סימן ב' סק"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובאמת דלפמש"נ בדעת הרמב"ם דהא דמשונה משלם ח"נ אי"ז דין מסוים בנזקי קרן, הרי הדבר ברור דעיקר תורת קרן היא במה שכונתו להזיק, - שהרי לא מצינו כלל דאיכא גוונא דמכח הא דהוי משונה הו"ל תולדה דקרן, דהא דכלבא דאכל אימרי ודכוותה אינו משלם אלא ח"נ, אי"ז משום דהו"ל תולדה דקרן, אלא אף דהו"ל בכלל שן, מ"מ כיון דאין דרכו בכך אינו משלם אלא ח"נ, אך לא ברירא לי הך מילתא דבד' הרמב"ם בפ"ג ה"ג משמע להדיא דהא דבכסות או כלים חייב אף ברה"ר הוא משום דהוא שינוי, וגם צ"ע על עיקר הדברים ממש"כ הרמב"ם דכל תולדות האבות מועדין מתחילתן.

   ועיקר הך מילתא דהא דכלבא דאכל אימרי משלם ח"נ, אי"ז משום דהו"ל תולדה דקרן, אלא אף דהו"ל תולדה דשן, אינו משלם אלא ח"נ, ראיתי להעיר דיש ללמוד כן מד' הראב"ד לקמן דכ"ב., ז"ל, ראיתי סדר המשנה שהתחיל בקרן ותולדותיו וכו' אחריו חזר לשן שאינה מצוי' והוא הכלב שנטל את החררה היא השן, והגדיש היא צרורות הרגל וכו', "ואפי' מאן דמוקים לה בצרורות ע"י שינוי, מ"מ לא מפיק לה מכלל רגל", בין ותדע, עכ"ל, ולפו"ר מבו' בדבריו, דאף בשני בגחלת דאינו משלם אלא ח"נ משום דהוי משונה, אי"ז תולדה דקרן, אלא הו"ל תולדה דרגל.

   ובאמת דכ"ה גם משמעות ד' הראב"ד לקמן די"ט: בתו"ד, ז"ל, ואמר ליה אידך אי הכי קרן וכו', הכי השתא קרן לאו אורחה וכו' "וכוונתה להזיק" וכו', עכ"ל, ומשמע להדיא, דבהא דקרן חייבת ברה"ר, לא סגי בהא דלאו אורחי', אלא בעינן להא דכונתו להזיק, ולפ"ז הרי הדין נותן דכל דאין כונתו להזיק, אף דהו"ל משונה, הו"ל כשו"ר ואינו חייב ברה"ר, - והאמנם די"ל מטעם אחר יש לחייבו, דעיקר פטורא דשו"ר ברה"ר הוא משום דאורחייהו בהכי, וע"כ כל דהו"ל משונה ולאו אורחי' לי"ב לפטורא דרה"ר, ובזה יל"פ למש"כ הראב"ד שם בביאור סוגיית הגמ', עייש"ה, ודו"ק, - אך הראב"ד שם בתחילת דבריו פירש דהאיבעיא היא דשמא לאו אורחי' וקרן הוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. והמאירי לעיל ט"ו ב' כתב דכל שהוא משונה "וכונתו לכך" דינו כקרן, ומשמע דכל הא דכלבא דאכל אימרי הוי תולדה דקרן הוא רק משום דכונתו לכך, ול"ב שיהא כונתו להזיק ולא להנאתו, אלא סגי במה שכונתו לכך, והמאירי לקמן כ"א ב' כתב דבקפצו לגואי ושברו את הכלים אינו חייב ח"נ שהרי אין כונתו להזיק, ועמש"כ המשנת ר"א בסימן א'. [↑](#footnote-ref-6)
6. והעירוני עוד עד"ז, דהנה לכאו' לפ"ד האחיעזר נמצא, דלמ"ד דאין כופר ברגל, לא תלי חיוב כופר אם הו"ל קרן או הו"ל שו"ר, אלא תלי אם הוי כונתו להזיק או אין כונתו להזיק, וכמש"נ לעיל דלפי דבריו הדין נותן דבגווני דמשונה ואין כונתו להזיק, ליכא חיוב כופר, וזה אינו מתישב בד' התוס' לקמן שם דמבו' להדיא בדבריהם דדין חיוב כופר ברבעה וקטלה, תליא אם הוי תולדה דקרן, והרי דחיוב כופר תלי אם הו"ל קרן או הו"ל שו"ר. [↑](#footnote-ref-7)