קרבנות זב זבה ויולדת
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**קרבנות זב זבה ויולדת**

**איזה זב חייב קרבן**

1. זב שראה שלשה ראיות ביום אחד או בשלשה ימים זה אחר זה, הרי הוא חייב קרבן. אך אם ראה שני ראיות בלבד, או אם ראה ראיה אחת והפסיק יום שלם ולאחר מכן ראה שני ראיות, או להפך, אם ראה שני ראיות והפסיק יום שלם ולאחר מכן ראה עוד ראיה, אינו חייב קרבן[[1]](#footnote-2).
2. כל ראיה שסותרת ספירת שבעה נקיים אינה מביאתו לידי קרבן. כלומר, שאם ראה שני ראיות בלבד והפסיק יום שלם, וביום זה התחיל למנות שבעה נקיים, ובתוך שבעת הימים[[2]](#endnote-2) ראה שלשה ראיות של זוב ביום אחד[[3]](#endnote-3), אפילו ראה אותם בסוף יום השביעי[[4]](#endnote-4), אינו מביא קרבן, לפי שראיות אלו סותרות ספירת שבעה נקיים, וראיות שסותרות אינן מביאות לידי חיוב קרבן[[5]](#footnote-3).
3. זב בעל שני ראיות שטבל ביום השביעי וסיים למנות שבעה נקיים, ובליל שמיני ראה שלש ראיות, הרי הוא חייב קרבן, שהרי ראיות אלו אינן סותרות ספירת שבעה נקיים[[6]](#footnote-4). ואפילו לא טבל ביום השביעי אין הראיות סותרות, ולכן הוא חייב בקרבן[[7]](#footnote-5).

**קרבן אחד על כמה זיבות**

1. זב בעל שלש ראיות שספר שבעה נקיים ובליל שמיני ראה שלש ראיות, ראיות אלו מחייבות אותו בקרבן, אלא שהוא רשאי להביא קרבן אחד לשני החיובים, מאחר ונתחייב בחיוב השני קודם שחל בפועל החיוב הראשון[[8]](#footnote-6)[[9]](#endnote-5).
2. ראה שלש ראיות ביום שמיני אחר עלות השחר, הרי הוא חייב שתי קרבנות. ואינו יכול לצאת ידי חובתו בקרבן אחד, כיון שנתחייב בחיוב שני אחר שחל בפועל חיוב ראשון. ואפילו ראה ראיה אחת בליל שמיני ושתים ביום שמיני הרי הוא חייב בקרבן בפני עצמו לזיבות שניה. אך אם ראה שתים בליל שמיני ואחת ביום שמיני, יכול לצאת ידי חובתו בקרבן אחד[[10]](#footnote-7). ונראה שאפילו אם ראה שתים בליל שמיני ושלש ראיות ביום שמיני יכול לצאת ידי חובתו בקרבן אחד, וצ"ע[[11]](#footnote-8).

**איזה זבה חייבת קרבן**

1. כל זבה שצריכה ספירת שבעה נקיים הרי היא חייבת בקרבן. וכל זבה שאינה צריכה ספירת שבעה נקיים אינה חייבת בקרבן. וכל שהיא ספק זבה, הרי היא מביאה עולת העוף ומתנה שאם היא פטורה תהא העולה בנדבה. וכן מביאה חטאת העוף הבאה על הספק [דינו יבואר להלן] כדי להכשירה לאכול בקדשים[[12]](#footnote-9).
2. אשה שהיתה זבה כמה פעמים, אינה יכולה להביא קרבן אחד לכל הזיבות, אלא צריכה להביא קרבן לכל זיבה וזיבה, ועי' הרחב דעת[[13]](#endnote-6).

**איזה יולדת חייבת בקרבן**

1. כל יולדת שהלידה מטמאת אותה בטומאת לידה, הרי היא חייבת בקרבן. וכל יולדת שהלידה אינה מטמאת אותה בטומאת לידה, כגון שהפילה שפיר שאינו מרוקם, או שהפילה צורת בהמה וחיה, או שנתחתך העובר במעיה ולא יצא רובו[[14]](#footnote-10), אינה חייבת בקרבן. וכל יולדת שהיא ספק טמאה, הרי היא מביאה עולת העוף ומתנה שאם היא פטורה תהא העולה נדבה. ומביאה חטאת העוף הבאה על הספק כדי להכשירה לאכול בקדשים[[15]](#footnote-11).
2. גיורת ושפחה בין משוחררת ובין שאינה משוחררת שילדו חייבות בקרבן[[16]](#footnote-12).
3. אשה שילדה דרך דופן [על ידי ניתוח] פטורה מקרבן[[17]](#footnote-13).
4. המפלת מיום ארבעים ואחד לתחילת הריונה ואילך חייבת בקרבן[[18]](#footnote-14). הפילה תוך ארבעים יום לתחילת הריונה [כולל יום ארבעים עצמו] פטורה מקרבן[[19]](#footnote-15). ואם אינה יודעת בבירור את גיל הנפל תביא חטאת העוף הבאה על הספק[[20]](#footnote-16).
5. שתי נשים שהפילו שני נפלים, האחת הפילה נפל הראוי להביא עליו קרבן והשניה הפילה נפל שאין ראוי להביא עליו קרבן, ואין ידוע איזה אשה חייבת ואיזה פטורה, כל אחת מהן מביאה עולה ומתנה שאם היא פטורה תהא נדבה, וכל אחת מהן תביא חטאת העוף הבאה על הספק[[21]](#footnote-17)[[22]](#endnote-7). וי"א שאם שתיהן לפנינו יביאו חטאת אחת, וכל אחת תתנה שאם היא פטורה חלקה מחול לחברתה[[23]](#footnote-18).

**קרבן אחד על כמה לידות**

1. אשה שילדה נקבה, לאחר שעברו שבועיים של ימי טומאה נתעברה, ולאחר ארבעים ואחד יום של הריון הפילה, הרי היא מביאה קרבן אחד על שתי הלידות, כיון שלידה שניה הפסיקה את ימי הטוהר של לידה ראשונה, ועד שלא תשלים ימי טוהר ללידה שניה הרי זה נחשב שלא הושלמו ימי טוהר אף ללידה ראשונה, ועדיין לא חל חיוב קרבן כלל, ולפיכך אינה חייבת קרבן אלא כאשר יושלמו ימי טוהר של לידה אחרונה[[24]](#footnote-19). אך אם הפילה אחרי שנגמרו ימי טוהר של לידה ראשונה, דהיינו ביום שמונים ואחד מלידה ראשונה, הרי היא מביאה שתי קרבנות, כיון שכבר חל בחיוב קרבן על לידה ראשונה[[25]](#footnote-20).
2. אפילו הפילה בליל שמונים ואחד מביאה קרבן בפני עצמו[[26]](#footnote-21).
3. וכן אשה שילדה תאומים, והולד השני נולד כמה ימים לאחר הולד הראשון, הרי היא מביאה קרבן אחד לשניהם. אך אם הולד השני נולד לאחר שיצאה לשעה הראויה להביא קרבן, דהיינו אחר ארבעים ואחד יום לזכר או אחר שמונים ואחד יום לנקבה, הרי היא מביאה שתי קרבנות[[27]](#footnote-22).
4. אשה שילדה נקבה ובתוך שמונים יום ללידתה הפילה שוב נקבה, ובתוך שמונים יום ללידה שניה הפילה שוב, הרי היא מביאה קרבן אחד לשלושת הלידות. ואף על פי שלידה שלישית היתה לאחר שמונים ואחד יום מלידה ראשונה, מכל מקום אינה חייבת קרבן על לידה ראשונה ושניה כל עוד שלא תסיים את ימי טוהר שלה, והרי היא חייבת על לידה אחרונה בלבד[[28]](#footnote-23).
5. אשה שילדה טומטום ואנדרוגינוס, ולאחר ארבעים יום קודם שמונים יום הפילה, הרי זה ספק אם חייבת להביא קרבן על הנפל. שאם הולד הראשון היה זכר, הרי ילדה לאחר מלאת ימי טוהר וחייבת בקרבן. ואם הולד הראשון היה נקבה, הרי ילדה בתוך מלאת ימי טוהר ופטורה מן הקרבן. ולפיכך תביא חטאת העוף הבאה על הספק[[29]](#footnote-24)[[30]](#endnote-8).
6. יש מהראשונים שכתב, שאף באופן שחייבת להביא קרבן על כל לידה ולידה, אם שהתה באונס ולא הביאה קרבן על לידה ראשונה עד שכבר נתחייבה בלידה שניה די לה בקרבן אחד[[31]](#footnote-25), אך רוב הראשונים חולקים וסוברים שבכל אופן חייבת על כל לידה ולידה[[32]](#footnote-26)[[33]](#endnote-9).

**דין חטאת העוף הבאה על הספק**

1. כל אופן שכתבנו לעיל שמביאים חטאת העוף מספק, חטאת זו נעשית ככל חטאת, אלא שלאחר המליקה והזאת הדם היא נשרפת ככל פסולי המוקדשין ואינה נאכלת. שמא אינה חייבת בקרבן, ונמצאת חטאת זו חולין שנשחטו בעזרה שהן אסורין בהנאה. [והתירה התורה להביא קרבן זה כדי שתוכל לאכול בקדשים][[34]](#footnote-27).
2. כתבו האחרונים שחטאת העוף הבאה על הספק אינה רשות, כדי שתוכל לאכול בקדשים בלבד, אלא חובה היא ככל הקרבנות[[35]](#footnote-28).
3. הביאה חטאת העוף הבאה על הספק ונתברר שילדה ולד המחייב בקרבן, אם נודע קודם מליקה, תעשה כחטאת העוף ודאי ותאכל. אם נודע אחר מליקה, הרי זה מזה וממצה דמה, ולאחר מכן תשרף כדין חטאת העוף הבאה על הספק. ואף שהוברר שילדה ודאי והקרבן כשר, מכל מקום גזרו חכמים שתשרף כדי שלא יאמרו חטאת העוף הבאה על הספק נאכלת[[36]](#footnote-29), ועי' הרחב דעת[[37]](#endnote-10).
4. ואם נתברר שילדה ולד שאינו מחייב בקרבן, אם נודע קודם מליקה הרי זה חולין גמורים. ואם נודע אחר מליקה, הרי זו תקבר כדין חולין שנמלקו בעזרה[[38]](#footnote-30).

**טומאת מחוסר כפרה**

1. זב בעל שתי ראיות שאינו חייב בקרבן הרי הוא סופר שבעה נקיים לאחר שפסקה זיבתו, וביום השביעי טובל במים חיים ונעשה "טבול יום", ודינו, שהוא אסור באכילת תרומה וקדשים, ואם נגע בהם הרי הם טמאים, ואסור לו ליכנס למקדש. בשקיעת החמה הרי הוא טהור לגמרי[[39]](#footnote-31).
2. זב בעל שלש ראיות וזבה גדולה שהם חייבים בקרבן, וטבלו ביום השביעי, לאחר שקיעת החמה הם נקראים "מחוסר כפורים", ודינם, שהם אסורים באכילת קדשים, ואם נגעו בקדשים הרי הם טמאים, ואסור להם ליכנס למקדש עד שיביאו כפרתן[[40]](#footnote-32).
3. וכן יולדת לאחר שעברו ז' ימים לזכר וי"ד יום לנקבה וטבלה, הרי היא נחשבת טבולת יום ארוך. ולאחר שקיעת החמה של יום ארבעים לזכר ויום שמונים לנקבה היא נחשבת מחוסר כפורים עד שתביא כפרתה.
4. זב זבה ויולדת שצריכים להביא כמה קרבנות, כגון זב שראה ג' ראיות ביום שמיני, או אשה שהיתה זבה כמה פעמים, או אשה שילדה כמה ולדות לאחר מלאת ימי טוהר, כיון שהביאו קרבן אחד הרי הם מותרים מיד לאכול בקדשים, ושאר קרבנות חובה עליהם להביאם, ואין זה מעכבן מלאכול בקדשים[[41]](#footnote-33)[[42]](#endnote-11).
5. לפיכך אשה שיש עליה כמה פעמים ספק זיבות, או כמה פעמים ספק לידות, הרי היא מביאה חטאת העוף הבאה על הספק פעם אחת בלבד. שהרי כל מה שהתירה תורה להביא חטאת העוף מספק הוא בשביל להכשירה לאכול בקדשים, ומאחר ומספיק לזה קרבן אחד אין לה להביא יותר מזה[[43]](#footnote-34). ויש מי שכתב שאף עולה תביא רק פעם אחת, עי' מקור דעת[[44]](#footnote-35).
6. אשה שיש עליה חובת קרבן מחמת לידה ומחמת זיבה, והביאה קרבן אחד על הזיבה או על הלידה, אין זה מכשירה לאכול בקדשים עד שתביא קרבן ללידה וקרבן לזיבה[[45]](#footnote-36).
7. לפיכך אשה שיש עליה גם ספק זיבה וגם ספק לידה, צריכה להביא ב' פעמים חטאת העוף הבאה על הספק, אחד משום ספק זיבה ואחד משום ספק לידה. ולא מספיק שתביא חטאת אחת, שהרי עדיין אינה מותרת באכילת קדשים[[46]](#footnote-37). [וי"א שתביא רק חטאת העוף אחת, ותהיה מותרת בקדשים[[47]](#footnote-38)].
8. אשה שיש עליה גם ספק זיבה וגם ודאי זיבה, או גם ספק לידה וגם ודאי לידה, יש אומרים שאינה יוצאת בקרבן אחד להכשירה בקדשים, אלא תביא גם חטאת ודאית לזיבתה וללידתה וגם חטאת העוף הבאה על הספק להכשיר את הספק[[48]](#footnote-39). ויש אומרים שמספיק קרבן אחד לשתיהן[[49]](#footnote-40).

**זמן הבאת הקרבן**

1. זב וזבה יכולים להביא קרבנותיהם מיום שמיני ואילך[[50]](#footnote-41). הקדימו והביאו קודם יום שמיני לא יצאו ידי חובתן[[51]](#footnote-42). אחרו והביאו לאחר יום השמיני יצאו ידי חובתם[[52]](#footnote-43). לא טבלו ביום שביעי והביאו קרבנותיהם ביום שמיני על ידי שליח יש להסתפק האם יצאו ידי חובתם[[53]](#footnote-44).
2. יולדת זכר מביאה קרבנותיה מיום ארבעים ואחד ללידתה ואילך, יולדת נקבה מביאה קרבנותיה מיום שמונים ואחד ללידתה ואילך[[54]](#footnote-45). הקדימה והביאה קודם לכן לא יצאה ידי חובתה[[55]](#footnote-46). אחרה והביאה לאחר מכן יצאה ידי חובתה[[56]](#footnote-47).
3. אשה שילדה כמה לידות, באופן שהיא חייבת להביא כמה קרבנות, ורוצה להביא את הקרבנות בעוד שהיא בתוך ימי טוהר על לידה אחרת, יש אומרים שאינה יכולה להביא את הקרבנות עד שיעברו ימי טוהר כדי שהקרבנות יכשירו אותה בפועל לאכול בקדשים[[57]](#footnote-48). ויש אומרים שיכולה לשלוח קרבנותיה אף שאינה ניתרת בכך לאכול בקדשים מחמת ימי טוהר של ולד האחרון[[58]](#footnote-49)[[59]](#endnote-12).

**קרבנות זב זבה ויולדת וסדר הבאתם**

1. זב וזבה מביאים שתי תורים או שני בני יונה, אחד לעולה ואחד לחטאת[[60]](#footnote-50). ויולדת מביאה כבש לעולה ותור ובן יונה לחטאת. ואם אין ידה משגת להביא כבש, הרי היא מביאה שתי תורים או שני בני יונה אחד לעולה ואחד לחטאת[[61]](#footnote-51).
2. חטאת קודמת לעולה, בין בהפרשה, דהיינו שכאשר מפריש את קנו יקרא שם על החטאת קודם[[62]](#footnote-52). ובין בהקרבה, דהיינו שימלוק את החטאת קודם[[63]](#footnote-53). דין זה קיים בין בזב בין בזבה ובין ביולדת[[64]](#footnote-54).
3. הקדים והביא את העולה קודם לחטאת יצא[[65]](#footnote-55), וי"א שלא יצא, לפי שהסדר מעכב[[66]](#footnote-56).
4. לאחר שהביא את החטאת הרי הוא רשאי לאכול בקדשים מיד, אף שלא הביא עדיין את העולה[[67]](#footnote-57).
5. מחוסרי כפרה אינם צריכים דעת בעלים, שהרי אדם מביא קרבן על בניו ובנותיו הקטנים שהם מחוסרי כפרה, ומאכילן בזבחים[[68]](#footnote-58). יש מי שכתב שרק החטאת אינה צריכה דעת בעלים, אך העולה צריכה דעת בעלים[[69]](#footnote-59). ויש מי שכתב שאין חילוק בזה, ואף העולה אינה צריכה בעלים[[70]](#footnote-60).
6. יולדת עניה שהעשירה או עשירה שהעניה, הכל תלוי בשעת הבאת העולה, שאם בשעה שבאה להקריב העולה היא עניה תביא עוף, ואם היא עשירה תביא בהמה[[71]](#footnote-61).
7. היתה ידה משגת לשה אך אינה משגת לנסכיו, מביאה עולת העוף[[72]](#footnote-62).
8. יולדת עניה שהביאה עולת בהמה יצאה ידי חובתה, יולדת עשירה שהביאה עולת העוף לא יצאה ידי חובתה[[73]](#footnote-63).
9. אדם שמביא קרבן בשביל יולדת, אם היתה עניה הרי הוא מביא קרבן עני אף על פי שהוא עשיר, ואם היא היתה עשירה הרי הוא מביא קרבן עשיר אף על פי שהוא עני[[74]](#footnote-64). וכן הוא הדין במביא קרבן בשביל ביתו שילדה, אם היא עניה מביא קרבן עני, ואם היא עשירה מביא קרבן עשיר[[75]](#footnote-65). אך המביא קרבן בשביל אשתו יולדת, אם הוא עשיר הרי הוא מביא קרבן עשיר אע"פ שהיא עניה, ואם הוא עני הרי הוא מביא קרבן עני אע"פ שהיא עשירה, לפי שהבעל חייב בקרבנות אשתו[[76]](#footnote-66).
10. חרשת ושוטה שילדו ואין להם בעל שיביא קרבן בשבילם, הרי הם פטורות מן הקרבן, שהרי הם פטורות מכל המצוות שבתורה. ואם נתפקחו חייבות להביא קרבן אף שילדו בזמן שהיתה חרשת ושוטה[[77]](#footnote-67).
11. יולדת או זבה שהביאה חטאתה ולא הספיקה להביא עולתה עד שמתה, יביאו יורשיה עולתה[[78]](#footnote-68). ואע"פ שלא הפרישה את העולה מחיים, כבר נשתעבדו נכסיה בקרבן, והשיעבוד דין תורה הוא[[79]](#footnote-69). אך אם לא הספיקה להביא את חטאתה ומתה, לא יביאו יורשיה לא חטאתה ולא עולתה, חטאתה לא יביאו לפי שאין חטאת לאחר מיתה, ועולתה לא יביאו לפי שהעולה קרבה רק לאחר החטאת. ואפילו הפרישה עולתה לא יביאו העולה לחובתה[[80]](#footnote-70). [וי"א שאם הפרישה חטאתה, אע"פ שלא הספיקה להקריבה, מכל מקום יביאו יורשים עולתה[[81]](#footnote-71)].

1. זבים פ"א מ"ג, רמב"ם מחוסרי כפרה פ"ב ה"ח. [↑](#footnote-ref-2)
2. לשון הרמב"ם פ"ג ממחוסרי כפרה ה"ד: כיצד, ראה שתי ראיות בלבד והפסיק יום או יומים, והרי הוא מונה שבעת ימי נקיים, ובתוך השבעה ראה ראייה של זוב, אינה מצטרפת לשנים, אלא סותרת ומתחיל למנות כמו שביארנו. אפילו ראה בתוך ימי הספירה שלש ראיות זו אחר זו, אפילו ראה אותן ביום אחד ואפילו ראה שלש ראיות בסוף יום שביעי של שבעת ימי נקיים אינו מביא קרבן, שראיות אלו לסתירה הן, עכ"ל. והנה במה שכתב הרמב"ם שאם ראה אחת בתוך השבעה ימים אינו חייב קרבן צ"ע, שהרי ראיה אחת אינה מחייבת קרבן, ומה שאינה מצטרפת לשני ראיות הראשונות הוא משום שהיה הפסק יום שלם ביניהם, ואין צריך לכלל שכל ראיה שסותרת אינה מביאתו לידי קרבן. והוכיח מכאן המקדש דוד סוף סי' מח בדעת הרמב"ם, שכל הדין שהפסק יום מפסיק את הראיות שלא יצטרפו הוא מצד הדין שראיה שסותרת אינה מביאתו לידי קרבן. ועפי"ז כתב לחדש, שאם ראה ב' ימים זה אחר זה, ובשלישי ראה קרי, דקיי"ל קרי סותר יומו, וברביעי ראה עוד אחת, דראיה זו מצטרפת לשנים לחייבו בקרבן, שהרי עדיין לא התחיל למנות יום שלם. ובדעת השיטמ"ק הוכיח דלא כהרמב"ם, עי' להלן. אך לכאורה לדבריו זב שראה ב' ראיות ולא הפסיק בטהרה ולא התחיל למנות, ולאחר כמה ימים ראה זיבות, הרי זה יצטרף לחייבו קרבן. ועל כרחיך צ"ל דכל ראיה שהיא בזמן של סתירה אינה מחייבת קרבן, אף שאינה סותרת בפועל. [↑](#endnote-ref-2)
3. יש לחקור ביסוד זה דכל ראיה שסותרת אינה מביאתו לידי קרבן, האם זה תלוי בסתירה דוקא, דראיה שגורמת סתירה של נקיים אינה מביאתו לידי קרבן. או שמא הוי סימן בעלמא, דכל ראיה שאינה גורמת לו להיות זב, ואינה מצטרפת עם הראיות שגרמו לו להיות זב, אינה מביאתו לידי קרבן. ונפק"מ בזב שראה ב' ראיות והפסיק יום ביניהם אך לא בדק באותו יום, דאינו יכול להתחיל מנין שבעה נקיים ביום זה, ולאחר מכן ראה שלש ראיות. דאם נאמר שתלוי בסתירה דוקא, כל שלא התחיל למנות ליכא סתירה, אך אם נאמר שכל ראיה שאינה גורמת לו להיות זב אינה מביאתו לידי קרבן, הכא נמי יהיה פטור מקרבן. ומלשון הרמב"ם והרי הוא מונה שבעת ימי נקיים וכו' משמע קצת שזה תלוי בסתירה דוקא, ורק אם התחיל למנות שבעה נקיים אינו חייב קרבן. [אך לפי המקדש דוד בהערה הקודמת אי אפשר לומר כן, דאם כן כאשר לא התחיל למנות ניתן לצרף ראיה שלישית אפילו לאחר כמה ימים], וצ"ע. [↑](#endnote-ref-3)
4. השיטמ"ק בכריתות ח ע"א השמטות אות ט' כתב: ומיהו ספק בידינו אם ספר יום או יומים ואח"כ ראה ג' ראיות אם יביא קרבן עליהם. דהיינו, האם יום שביעי דוקא, אבל ביום ד' או ה' או ו' מביא שפיר קרבן עליהן. או שמא לאו דוקא שביעי, דהוא הדין בשאר ימים אם החזיק בספירה יום או יומים, עכת"ד. אמנם מדברי הרמב"ם שכתב אפילו ראה ג' ראיות בסוף יום שביעי וכו' מבואר שיותר פשוט בשאר הימים שאין זה מביאו לידי חיוב קרבן. והנה המקדש דוד שם הקשה על השיטמ"ק איך יתכן לומר שרק יום שביעי אינו מחייבו קרבן, הא אם ראה ב' ראיות והפסיק יום וראה ביום השלישי אינו חייב בקרבן. והוכיח מכאן בדעת השיטמ"ק דהא דאין מצטרפין ראיות בהפסק יום אינו מהדין של כל ראיה שסותרת אינה מחייבתו קרבן, אלא דין אחר הוא, ודלא כמש"כ בדעת הרמב"ם. [↑](#endnote-ref-4)
5. כריתות ח ע"א, רמב"ם שם פ"ג ה"ד. [↑](#footnote-ref-3)
6. כריתות שם [הא דתניא מביא בזב בעל ב' ראיות], רמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-4)
7. תוספות בנדה לו ע"א סוף ד"ה שבוע נקטו בפשיטות דראיה שלאחר שבעה אינה סותרת אפילו לא טבלה, ואם כן ראיות אלו מחייבות קרבן. ועי' מקדש דוד סוף סי' מח ד"ה חקר ואור שמח הל' איסורי ביאה פ"ז ה"ח שהוכיחו כדעת התוספות. אמנם בשיטמ"ק כריתות שם נסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-5)
8. כריתות שם, רמב"ם שם, דקיי"ל לילה מחוסר זמן. [ונראה שאם יביא קרבן אחד ויתנה שיעלה לו רק לחיוב ראשון או רק לחיוב שני, הרי הוא חייב קרבן נוסף. אך לפי מש"כ בחידושי ר' אריה ליב ח"ב סי' סא נראה שאי אפשר לחלק את הקרבן, עיי"ש]. ולא נתבאר מנלן דאפשר להביא קרבן אחד על זיבות הרבה, דבגמ' כריתות ט ע"ב מצרכינן קרא ליולדת כמה לידות ולמקנה ע"י אנשים הרבה ומצורע שנתנגע נגעים הרבה דסגי בקרבן אחד, ולגבי נזיר עי' שיטמ"ק שם אות א', אך לגבי זיבות ליכא קרא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
9. כתב הערוך לנר בכריתות שם, שאם ראה ג' ראיות בר"ח וספר ז' נקיים, ובליל ט' ראה ג' ראיות וספר ז' נקיים, ובליל י"ז ראה שוב ג' ראיות, חייב שתי קרבנות, דאמנם הראיות של ר"ח מצטרפות עם הראיות של ליל ט', וכן ליל ט' מצטרפות עם של ליל י"ז, כיון שלא יצא לשעה שראויה להביא קרבן, מכל מקום ראיות של ר"ח אין מצטרפות עם ראיות של ליל י"ז, שהרי יצא לשעה הראויה להביא קרבן. ואין להקשות מאי שנא מיולדת, שלידה שלישית מצטרפת ללידה ראשונה אף שיצאה לשעה הראויה להביא קרבן על לידה ראשונה. דהתם לידה שניה היתה בתוך מלאת של לידה ראשונה, וכן שלישית בתוך מלאת של שניה, ואינה חייבת אלא על האחרון. משא"כ הכא דחייב על כל זיבה וזיבה אלא שיוצא בקרבן אחד. ולפי"ז לדעת ב"ש שהמפלת אור לשמונים ואחד סגי בקרבן אחד, אם הפילה באור לשמונים ואחד וחזרה והפילה אור שמונים ואחד, חייבת על לידה ראשונה ושלישית, כיון שלידה שלישית היתה אחר מלאת של ראשונה. [↑](#endnote-ref-5)
10. כריתות שם, רמב"ם שם ה"ה. [↑](#footnote-ref-7)
11. מסתבר דאזלינן בתר תחילת הראיות שהם עושות אותו לזב. [↑](#footnote-ref-8)
12. רמב"ם מחוסרי כפרה פ"א ה"ו. [↑](#footnote-ref-9)
13. בחידושי מרן רי"ז הלוי פ"ג ממחוסרי כפרה דן האם יתכן מצב של קרבן אחד על זיבות הרבה באשה. וכתב שלפי כל הראשונים שסדר נדות וזיבות אינו קבוע לא יתכן מצב כזה, שהרי אין זבה אלא בי"א יום שבין נדה לנדה, וזבה גדולה החייבת בקרבן הוא ביום שלישי לראייתה, ואם כן אינה יכולה להיות טהורה אלא ביום עשירי לזיבות, ואי אפשר שתהיה שוב זבה גדולה. אך לפי הרמב"ם דלעולם כל שכלו י"א ימי זיבה מתחילין ימי נדות ואף קודם שספרה ז' נקיים, ולאחר ז' ימי נדות חוזרת לימי זיבות אפילו לא ראתה, שפיר משכח"ל באופן שנעשית זבה גדולה בג' ימים אחרונים של ימי זיבות, ותיכף התחילו ימי נדות, וספרה בהם ז' נקיים, וראתה שוב בליל ח' ואח"כ ביום ט' וביום י' ונעשית זבה גדולה. והשתא כיון שראיה ראשונה שלה היתה בליל שמיני, הרי זה כזב שראה ב' ראיות בליל שמיני שסגי בקרבן אחד לב' הזיבות. [ואף שלגבי זב ראיה ראשונה בליל ח' מצטרפת לחייב בקרבן, התם איכא סברא דהוי כשכבת זרע בעלמא, משא"כ לגבי זבה ליכא לסברא זו, עיי"ש בדברי הגרי"ז]. והקשה אם כן הדרא קושיית הגמ' ליתני בכלל אותם שמביאים קרבן אחד על עבירות הרבה. ולכן כתב דלגבי זבה הכל תלוי בראיה אחרונה, שהיא המביאה אותה לידי חיוב קרבן, וכיון שראיה שלישית היתה לאחר יום שמיני לא סגי בקרבן אחד אע"פ שראיה ראשונה היתה קודם שיצאה לשעה הראויה להביא קרבן, ורק לגבי זב אזלינן בתר ראיה שניה, עיי"ש. [↑](#endnote-ref-6)
14. נתבאר בהרחבה ברמב"ם פ"י מאיסורי ביאה. [↑](#footnote-ref-10)
15. רמב"ם מחוסרי כפרה שם. [↑](#footnote-ref-11)
16. משנה בכריתות ז ע"ב, תורת כהנים ריש פר' תזריע. ונראה פשוט דהוא הדין שפחה וגיורת זבות חייבות בקרבן. [↑](#footnote-ref-12)
17. משנה שם, רמב"ם איסורי ביאה פ"י ה"ה. ועי' תוספות שם בשם ר"י לוי דיוצא דופן היינו שיצא הולד דרך רעי, ודחו, שאין מציאות כזאת. אלא יוצא דופן היינו שעל ידי סם פתחו לכריסה והוציאו הולד. [↑](#footnote-ref-13)
18. ובלבד שיהא לנפל זה צורת אדם, ואפילו צורה דקה ביותר ואינה ניכרת בעליל, עי' רמב"ם איסורי ביאה פ"י ה"ג. [↑](#footnote-ref-14)
19. משנה שם. [↑](#footnote-ref-15)
20. פשוט. [↑](#footnote-ref-16)
21. רמב"ם מחוסרי כפרה פ"א ה"ז, ודלא כר' יוסי בכריתות שם. ועי' הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-17)
22. בכריתות ז ע"ב תנן שתי נשים שהפילו אחת ממין פטור ואחת ממין חובה מביאות קרבן ואינו נאכל, אמר ר' יוסי אימתי בזמן שהלכו זה למזרח וזה למערב, אבל אם היו שתיהן עומדות לפנינו, שתיהן מביאות קרבן ונאכל. ומבארת הגמרא דכל אחת תביא עולה ותתנה בנדבה, ושתיהן יחד יביאו חטאת אחת ויתנו ביניהם שהפטורה חלקה מחול לחברתה החייבת, עי' רש"י שם ושיטמ"ק בהשמטות אות כ"א. והקשה השפת אמת מאי טעמא דת"ק דלא מהני תנאי וצריכה על אחת להביא חטאת העוף הבאה על הספק, וכפי שפסק הרמב"ם, והניח בצע"ג. ובליקוטי הלכות כתב דפליגי רבוותא בהאי סוגיא, אית דאמרי דר' יוסי פליג את"ק, ולת"ק לא מהני תנאי, והיינו שיטת הרמב"ם הנ"ל. ואית דאמרי דר' יוסי מפרש מלתא דת"ק, ודייק כן מהתוספות כב ע"ב, והביא כן משיטמ"ק בשם תוספות הרא"ש.

    ויישב הרש"ש דת"ק סובר שאף מחוסר כפורים צריך ידיעה ודאית, [כמו שסובר ר' יוסי בקרבן הבא על חטא], ולכן אי אפשר להביא קרבן ולהתנות. אך הקשה דלגבי להתכפר הרי אין צריך כפרה, [שהרי גם כשתביא חטאת העוף הבאה על הספק ליכא ידיעה ומכל מקום מותרת בקדשים], ואם כן מדוע לא יביאו חטאת אחת בתנאי ויוכלו לאכול בקדשים, עיי"ש מש"כ בזה. ובחזון איש נגעים סי"ג סק"י הקשה דלגבי מצורעים מבואר להדיא במשנה שאפשר להביא שנים מספק ולהתנות, ואין צריך ידיעה ודאית למחוסר כפרה.

    החזון איש שם תירץ, דמעיקר הדין יש להעמיד כל אשה בחזקת טהרה, כדין ב' שבילין שמעיקר הדין שניהם טהורים אפילו באו לישאל בבת אחת. ולכן סובר ת"ק שאי אפשר להביא קרבן חטאת ודאי ולהתנות כיון שמעיקר הדין שתיהן פטורות, ואף שאנו יודעים שאחת מהן חייבת, מכל מקום חיוב בפועל ליכא בשתיהן.

    בחידושי מרן רי"ז הלוי פ"א ממחו"כ ד"ה והנה תירץ בשם הגר"ח, דמהכא מוכח שדין חטאת העוף הבאה על הספק אינה היתר בעלמא להביא קרבן על הספק בשביל שיאכל בקדשים, אלא הוא באמת חובת קרבן מסויימת שהתורה חייבה אותו להביא על הספק כחיוב אשם תלוי, וילפינן לה בנזיר כט ע"א מקרא. וכיון שכל אשה היא בספק קרבן הרי חל על כל אשה בפני עצמה חיוב להביא חטאת העוף הבאה על הספק, ואי אפשר לצאת ידי חובה בקרבן אחד ע"י תנאי. אך בחידושי ר' אריה ליב מאלין ח"ב סי' ס' הקשה, דכל החיוב המיוחד של חטאת העוף הבא על הספק הוא כל עוד שיש ספק, ואם יביאו שתיהן קרבן אחד בתנאי הרי נפטרו באופן ודאי מחיובן, ומדוע לא יעשו כן לכתחילה. ועוד הקשה אבי עזרי מחו"כ שם, דבגמ' מבואר להדיא שאם האמת שאינה חייבת בקרבן הוי חולין בעזרה, ואין זה ממש כאשם תלוי, וכל השם קרבן הוא להצד שילדה, ואם כן מדוע לא תוכל להתנות שאם לא ילדה תהא הקרבן בשביל השניה, עיי"ש. [↑](#endnote-ref-7)
23. כן דייק בליקוטי הלכות מתוספות כריתות כב ע"ב, דר' יוסי לפרש בא, ואין מי שחולק עליו. [↑](#footnote-ref-18)
24. כן ביארו תוספות בנזיר סד ע"ב, וביתר ביאור בחזון איש כריתות לו סק"ב. [↑](#footnote-ref-19)
25. כריתות ט ע"ב, וילפינן מדכתיב "זאת תורת היולדת", "תורת" בא לרבות, מלמד שמביאה קרבן אחד על ולדות הרבה. ואילו "זאת" בא למעט שלאחר מלאת צריכה להביא קרבן אחר. [↑](#footnote-ref-20)
26. שם וכדעת בית הלל. ואע"פ דקיי"ל לילה מחוסר זמן ואכתי לא יצאה לשעה הראויה להביא קרבן, ולגבי זיבות קיי"ל שאם ראה ג' ראיות בליל שמיני מביא קרבן אחד לשתיהן, שאני יולדת דכתיב "או לבת". [↑](#footnote-ref-21)
27. כריתות שם [במשנה והמפלת תאומים, ומשמע שדינם שוה. ועי' חזון איש כריתות סוף סי' לו שפשטות לשון הרמב"ם משמע שבתאומים אפילו ילדה את השני אחר מלאות ימי טוהר לראשון חייבת רק קרבן אחד]. [↑](#footnote-ref-22)
28. כריתות שם. וברמב"ם מחו"כ פ"א ה"ח כתב הטעם דהוי כילדה תאומים זה אחר זה, עיי"ש שהאריך בזה. וכבר העיר החזון איש סוף סי' לו על לשון הרמב"ם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-23)
29. רמב"ם מחו"כ פ"א ה"ט, עי' הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-24)
30. הרש"ש כריתות ט ע"ב תמה על דברי הרמב"ם, דכיון שבלאו הכי צריכה להביא קרבן על לידת הטומטום לאחר מלאת ימי טוהר של נקבה, הרי על ידי קרבן זה תוכשר לאכול בקדשים, ומדוע צריכה להביא עוד חטאת העוף הבאה על הספק. ובשלמא אם נאמר כפי גירסת הגמ' והרמב"ם לפנינו שאם ילדה ודאי וספק והביאה קרבן על הודאי עדיין אסורה לאכול בקדשים מצד הספק, הכא לידת הטומטום מחייב ודאי, ולידת הנפל מחייב רק מספק, וצריכה להביא קרבן בפני עצמו על הספק. אך לפי מה שנקטו האחרונים דודאי וספק חד קרבן הוא, מדוע צריכה להביא קרבן על הספק. ותירץ, דאיירי בהפרישה קרבן על הטומטום קודם שהפילה, וחידש הרש"ש שאם ילדה לאחר הפרשה אין הקרבן מתייחס ללידה השניה, ואין קרבן זה מתירה לאכול בקדשים. [דאע"פ שקרבן אחד מתיר בקדשים מצד כמה לידות, מכל מקום מה שילדה לאחר הפרשה אינו מתיר]. אך החזון איש כריתות לו סק"ה נקט דהקרבן מכשיר בקדשים אף מלידה שלאחר הפרשה, דכיון דמדמינן לטבילות אין נפק"מ בהפרשה. ועיי"ש סק"ד שיישב דברי הרמב"ם באופן אחר. [↑](#endnote-ref-8)
31. השגות הראב"ד שם ה"י. [↑](#footnote-ref-25)
32. רש"י כריתות שם, רמב"ם שם, תוספות בבא בתרא קסו ע"א. [↑](#footnote-ref-26)
33. במשנה כריתות ח ע"א איתא שאשה שיש עליה כמה לידות או כמה זיבות מביאה קרבן אחד לאכול בזבחים והשאר עליה חובה. אמר רשב"ג וכו' נכנס לבי"ד ולימד האשה שיש עליה ה' לידות וכו' ואין השאר עליה חובה. ופירש רש"י אע"פ שהקל על דברי תורה, עת לעשות לה' הוא וכו'. והוסיף הכסף משנה פ"א ממחוסרי כפרה ה"י, דמה שאמר רשב"ג שאין השאר עליה חובה הוראת שעה היתה כדי שלא יחדלו מלהביא כלל. ולפיכך פסק הרמב"ם שהשאר עליה חובה. ועי' תוס' בבא בתרא קסו ע"א ד"ה נכנס, שר"ת גרס במשנה נכנס ולימד וכו' והשאר עליה חובה. [דמתחילה סברו שאין השאר עליה חובה ולכן מכרו את הקינים ביוקר, ואח"כ לימד את הדין האמיתי שהשאר עליה חובה, וכיון שיש ביקוש גדול הורידו את המחירים].

    אך הראב"ד השיג שמשנה אחרונה אמרו אין השאר עליה חובה. והסיק דאולי יש הפרש בין משהה קרבנותיה מזידה למשהה אנוסה. וביאר הכסף משנה דהראב"ד נקט שרשב"ג תיקן כן לדורות, כדי שלא יחזור הדבר לקלקולו. ונקט שהוא תיקן כן רק במשהה אנוסה, אך משהה מזידה השאר עליה חובה. ובפירוש הראב"ד לתורת כהנים תזריע פרק ג' ה"ז משמע שאף משהה מזידה אין השאר עליה חובה, וכך הוא מעיקר הדין, דדמי לגמרי לטבילה, עיי"ש. וכן הוא בתוספות בכריתות שם, דרשב"ג מדמה לה לטבילה לגמרי. [↑](#endnote-ref-9)
34. רמב"ם מחוסרי כפרה פ"א ה"ז, פסולי המוקדשין פ"ז ה"י, [ועי' רמב"ם הל' שגגות פי"א ה"ב שבספק מטמא מקדש לא התירו להביא חטאת העוף הבאה על הספק, כיון שאינו אסור בקדשים]. [↑](#footnote-ref-27)
35. חידושי מרן רי"ז הלוי פ"א ממחו"כ ד"ה והנה בשם הגר"ח, ונתבאר בהרחב דעת, חזון איש נגעים סי"ג סק"ח, חידושי ר' אריה ליב מאלין ח"ב סי' ס'. [↑](#footnote-ref-28)
36. כריתות כו ע"ב וכשיטת ר' יוחנן, רמב"ם פסולי המוקדשין פ"ז הי"א. [↑](#footnote-ref-29)
37. כן הוא לשיטת הרמב"ם, אך לפי גירסת השיטמ"ק כריתות כו ע"ב אות יב יש ג' חילוקי דינים, שאם נודע קודם מליקה תעשה ודאי ונאכלת, נודע אחר מליקה קודם מיצוי מזה ומצה דמה וכיפרה ואסורה באכילה, נודע אחר מיצוי אסורה אפילו בהנאה, שעל הספק באה מתחילתה, כפרה ספיקה והלכה לה. [ביאר בחידושי ר' אריה ליב מאלין ח"ב סי' ס' דבאופן שנודע אחר מיצוי הרי זה אסור בהנאה מהתורה כדין חטאת העוף הבאה על הספק שלא נודע ספיקה. וביאר, דקרבן חטאת העוף הבאה על הספק אינו רק היתר להכניס עצמו בספק חולין בעזרה, אלא הוא חיוב מחודש של קרבן כעין אשם תלוי, אלא שהם חלוקים בתרתי, חדא שאם הביא אשם תלוי ואח"כ נודע שחטא מביא חטאת, דכל עניינו של אשם תלוי הוא להגן מהיסורים ואינו מכפר, משא"כ חטאת העוף שהיא מכפרת את הצד שחייב בקרבן. ועוד חילוק שאשם תלוי הוא קרבן גמור ודינו לאכילה, משא"כ חטאת העוף מעיקר דינה אינה נאכלת, אלא נשרפת כדין פסולי המוקדשין. והשתא כאשר נודע שילדה ודאי לאחר המיצוי, אע"פ שיצאה ידי חובתה כיון שהחטאת מכפרת את הצד שילדה, מכל מקום היא נשרפת כדין פסולי המקודשין, דכך הוא עיקר דינו של קרבן זה. ועי' רש"ש כריתות שם וכריתות ז ע"ב דביאר באופן אחר, דלפי ת"ק דר' יוסי אף קרבן מחוסרי כפרה צריך ידיעה, ורק לגבי להכשיר בקדשים אין צריך ידיעה, ולפי"ז הקרבן באמת אינו עולה לה לחובתה, ולכן אינו נאכל, עיי"ש]. וברמב"ם לא משמע כן, דהא כתב רק ב' חילוקי דינים. אך עי' ליקוטי הלכות כריתות כב ע"ב עין משפט אות ת' שנקט אף בדעת הרמב"ם כגירסת השיטמ"ק, וצ"ע. ועי' חזון איש נגעים סי"ג סק"ח. [↑](#endnote-ref-10)
38. כריתות שם, רמב"ם שם הי"ב. [↑](#footnote-ref-30)
39. נגעים פי"ד מ"ג, יבמות עד ע"ב. [↑](#footnote-ref-31)
40. שם. [↑](#footnote-ref-32)
41. כריתות ח ע"א [↑](#footnote-ref-33)
42. בחידושי מרן רי"ז הלוי הל' מחו"כ כתב דודאי גם בשביל להתירה בקדשים צריך כפרה על כל לידה ולידה, אלא שכל הדין שאם ילדה אחר מלאת ימי טוהר צריכה קרבן לכל לידה ולידה נאמר רק לגבי עצם החיוב קרבן, אך לגבי האיסור בקדשים סגי בקרבן אחד לכולם, והקרבן עצמו חלוק, שלגבי הדין כפרה שלו להתירו בקדשים מפרישו לכל הלידות, ולגבי הדין חובה שלו שיוצא בו ידי חובתו אינו מפרישו אלא ללידה אחת. ובזה ביאר מדוע אשה שיש עליה זיבה ולידה אינה מותרת בקדשים בקרבן אחד, דאע"פ שהקרבן יכול להתייחס לכל הלידות או לכל הזיבות, אינו יכול להתייחס גם ללידה וגם לזיבה. [↑](#endnote-ref-11)
43. שם. ובמנחת חינוך קסח אות ח' כתב דאסור להביא את השאר, משום ספק חולין בעזרה. ועי' קרן אורה נזיר כט ע"ב ד"ה ומלשון הרמב"ם ואבי עזרי מחו"כ כאן שהעירו מלשון הגמ' ואין השאר עליה חובה, משמע שאם רוצה יכולה להביא. [↑](#footnote-ref-34)
44. מנחת חינוך קסח אות ז' דייק כן מסתימת לשון המשנה והרמב"ם. והקשה דכיון שיכולה להביא עולה ולהתנות בנדבה מדוע לא תביא עולה לכל הספיקות בתנאי של נדבה. ותירץ, דלפי הריטב"א אי אפשר להביא עולה קודם לחטאת. ואף לתוספות שאם הקדים עולה לחטאת יצא בדיעבד, מכל מקום היכא שאינו יכול להביא חטאת אמרינן כל שאין ראוי לבילה בילה מעכבת בו. [↑](#footnote-ref-35)
45. במשנה כריתות שם תנן האשה שיש עליה ה' זיבות ודאות וה' לידות ודאות מביאה קרבן אחד ואוכלת בזבחים וכו', ורש"י גרס או ה' לידות ודאות, ומבואר דלא סגי בקרבן אחד לשתיהן. וכן ברמב"ם מחו"כ פ"א ה"י כתב היו עליה ה' לידות ודאיות וה' זיבות ודאיות וכו', וכתב רעק"א בגליון הרמב"ם דהיינו או ה' זיבות. וכן הוכיח במשך חכמה ויקרא יד, יט מהתוספתא, עיי"ש שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-36)
46. כריתות שם, [דאף ברישא גרס רש"י או ה' של ספק זיבה]. [↑](#footnote-ref-37)
47. שיטמ"ק בבא בתרא קסו ע"א בשם תוספות הרא"ש. [↑](#footnote-ref-38)
48. כן הוא לפי גירסתינו בגמ' וברמב"ם. [↑](#footnote-ref-39)
49. כן נקטו הגהות הב"ח, רש"ש, חזון איש כריתות לו סק"ד. וכן נקט המנחת חינוך קסח אות ה' מסברא. ועי' חידושי מרן רי"ז הלוי הל' מחו"כ שיישב הגירסא בגמ' דידן בשם הגר"ח, דאשה שיש עליה ספק זיבה או ספק לידה חייבת בקרבן מיוחד של חטאת העוף הבאה על הספק, ומאחר ולידה ודאית חייבת בחטאת ודאי ולידה ספק חייבת בחטאת העוף של ספק, והוי ב' מחייבים, אי אפשר לצאת בקרבן אחד ידי שני החיובים. ובשפת אמת כריתות שם יישב דחכמים גזרו שלא יעלה לה לספק כדי שלא תפשע ותביא את השאר שהם חובה עליה. [↑](#footnote-ref-40)
50. זב – ויקרא טו, יד. זבה – ויקרא טו, כט. [↑](#footnote-ref-41)
51. כריתות שם, דחשיב ליה מחוסר זמן. [↑](#footnote-ref-42)
52. רמב"ם מחוסרי כפרה פ"א ה"ה [עברו ימים אלו ולא הביאו כפרתן וכו', וקאי אכולהו דלעיל]. [↑](#footnote-ref-43)
53. בספר באר היטב על התורה ויקרא פרק א' פסוק ג' ד"ה יקריבנו נקט שלא יצאו ידי חובתן, וציין למסכת נזיר מ"ד ע"ב, ונקט שיולדת יצתה ידי חובתה כיון שלא נאמר שם טבילה. ולכאורה בגמ' בנזיר שם מדובר לגבי ביאת מקדש ולא לגבי להביא קרבנות על ידי שליח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-44)
54. ויקרא יב, ו. [↑](#footnote-ref-45)
55. רמב"ם שם. ומה שהשיג הראב"ד שם איירי בהביאה על ולד אחר, וכמש"כ הר"י קורקוס ולחם משנה, ודלא כהכסף משנה. [הרמב"ם בא לאפוקי שהקרבן אינו בא על עצם הלידה, אלא על טומאת הלידה]. [↑](#footnote-ref-46)
56. רמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-47)
57. רמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-48)
58. השגות הראב"ד שם, ועי' הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-49)
59. הרמב"ם כתב: שאם הביאה קרבנה בתוך מלאת לא יצאת, אפילו הביאה על ולדות הראשונים בתוך ימי מלאת של ולד זה לא יצאת, עכ"ל. והשיג הראב"ד: זהו תימה גדול, אם שלחה קרבנותיה תוך מלאת, למה לא יצאת, ומאי שנא מחטאת חלב ודם שהטמא משלח אותה ומקריבין לה, עכ"ל. ובדעת הרמב"ם מצינו כמה ביאורים. א. המנחת חינוך קסח אות ג' ביאר דהרמב"ם אזיל לשיטתו בפ"ב מביאת מקדש דמצורע וטמא מת אין משלחין קרבנותיהן, ורק טמא שרץ משלח. והשתא יתכן דהרמב"ם סובר שבכל טומאה היוצאת מגופו אינו משלח קרבנותיו, וכשיטת תוספות במו"ק טו ע"ב, ולכן אף בתוך מלאת לולד אחר אינה משלחת קרבנותיה. אך הקשה מדוע לא כתב הרמב"ם בהל' ביאת מקדש דבכל טומאה היוצאת מגופו אינו משלח. ועוד, דמשמע שם שרק מצורע אינו משלח.

    ב. הערוך לנר כריתות ט ע"ב נקט דהרמב"ם והראב"ד לא פליגי, דהרמב"ם איירי בילדה ולד שני בתוך מלאת לולד ראשון, וולד שלישי בתוך מלאת לולד שני, וכיון דחובת קרבן תלוי בולד אחרון אינה יכולה לשלח קרבנותיה, דאכתי לא חל חיוב כלל. ואילו הראב"ד הבין דהרמב"ם איירי באופן שילדה לאחר מלאת, דחייבת כמה קרבנות, ובזה שפיר השיג דטמא משלח קרבנותיו.

    הגר"ח [כתבי הגר"ח בסופו] החזון איש [כריתות לו סק"ב] ואבי עזרי כאן ביארו דעת הרמב"ם, דקרבן של מחוסר כפרה צריך להכשירו בפועל בקדשים, וכל שאינו מועיל להכשירו מחמת טומאה אחרת אין מקום לקרבן כלל. והגר"ח דימה לטובל ושרץ בידו, דאיתא בירושלמי שאם נטמא בשעת טבילה בטומאה חמורה לא עלתה לו טבילה לטומאה קלה, דטבילה שאינה מטהרת בפועל אין לה מקום כלל. וכן קרבן של מחוסר כפרה שאינו מועיל להתירו בקדשים אינו יוצא בו ידי חובתו. ואע"פ שאם יש עליה כמה לידות, מביאה קרבן אחד להתירה בקדשים והשאר עליה חובה, וקרבנות אלו אינן מתירות אותה בקדשים, מכל מקום בכל קרבן יש כח להתירה, אלא שאינה צריכה את הקרבן, דהיא מותרת ועומדת. אך אם נשארת אסורה בקדשים לא מהני כלל. ולפי"ז כתב החזון איש שם סק"ג לחדש, שאם היו עליה כמה לידות והביאה קרבן אחד להתירה בקדשים, ועכשיו רוצה להביא שאר קרבנות לחובתה, מודה הרמב"ם בזה שיכולה להביא אף בתוך ימי טוהר לולד אחר, כיון שקרבנות אלו אינן באים להתירה בקדשים אלא כל עניינם הוא לעלות לחובתה. [ואין להקשות דאם כן אף טמא מת וטמא שרץ לא יוכלו להביא קרבן מחוסרי כפרה, כיון שקרבן זה לא מתיר אותם לאכול בקדשים מחמת טומאה אחרת. די"ל שקרבן זה מתירן לאחר שיטבול מטומאה אחרת, ורק כאשר יש עליו טומאה אחרת של מחוסרי כפרה לא מהני הקרבן מידי]. [↑](#endnote-ref-12)
60. ויקרא טו שם. [↑](#footnote-ref-50)
61. ויקרא יב שם. [↑](#footnote-ref-51)
62. זבחים פט ע"א, רש"י שם ד"ה וכן בהקדישה. [↑](#footnote-ref-52)
63. זבחים שם. [↑](#footnote-ref-53)
64. זבחים צ ע"א, והא דאיתא שם שלגבי יולדת הקדים הכתוב עולה לחטאת למקראה, פירש רש"י שתהא נקראת בתורה תחילה, אבל בעבודתן חטאת קודמת לכל דבר, וכן נקט המשנה למלך תמידין ומוספין פ"ט ה"ו בדעת הרמב"ם. אך תוספות שם כתבו בשם ה"ר חיים דבקרבן יולדת הפרשת העולה קודמת לחטאת, ועי' מנחת חינוך קסח אות א' שהאריך בביאור שיטתו. [↑](#footnote-ref-54)
65. תוספות קידושין יג ע"א ד"ה האשה, זבחים ה ע"א ד"ה עולתה, מנחות ד ע"ב ד"ה לא יביאו, פסחים נט ע"א ד"ה זה. [↑](#footnote-ref-55)
66. מסקנת הריטב"א קידושין שם. ונראה שלשיטה זו אם הקריב עולה ואח"כ חטאת, יחזור ויקריב עולה אחרת, ואין צריך לחזור ולהביא גם חטאת. [↑](#footnote-ref-56)
67. רמב"ם מחוסרי כפרה פ"א ה"ה. [אך העולה לחוד אינה מתרת בקדשים, ולכן אם הקדים והביא את העולה, אף לשיטת התוספות שיצא בדיעבד מכל מקום הוא אסור בקדשים עד שיביא חטאתו]. [↑](#footnote-ref-57)
68. נדרים לה ע"ב, רמב"ם מחוסרי כפרה פ"א ה"ה. [↑](#footnote-ref-58)
69. מנחת חינוך סוף מצוה קע"ו. [↑](#footnote-ref-59)
70. אבי עזרי פ"א ממחוסרי כפרה. והוכיח כן, שהרי בחטאת יש ב' עניינים, הכשר לקדשים וקיום חיובו, ואם נאמר שרק לגבי הכשר בקדשים נתחדש שיכול להקריב שלא מדעת בעלים, איך יצא בזה ידי חובתו. ועל כרחיך שכל קרבן שיש עליו שם קרבן מחוסר כפרה נתחדש שאין צריך דעת בעלים, ואם כן הוא הדין לגבי העולה. ועוד כתב שם דהוא הדין במי שיש עליו ה' זיבות והביא אחד והוכשר בקדשים, דאף שאר החיובים שאינם באים להכשירו בקדשים אלא כחובה בלבד אין צריכים דעת בעלים, כיון ששם קרבן מחוסר כפורים עליהם. [↑](#footnote-ref-60)
71. תורת כהנים מצורע פרשתא ד' הט"ו, תוספתא נגעים פ"ט ה"ו, מנחת חינוך קסח אות ח'. [ובפירוש הראב"ד לתו"כ שם כתב הטעם שאין חטאת קובעת כמו במצורע, דכיון שאף יולדת עשירה מביאה עוף לחטאתה, ולגבי החטאת אין הבדל בין עניה לעשירה, אין החטאת קובעת, משא"כ מצורע]. [↑](#footnote-ref-61)
72. תורת כהנים תזריע ריש פרק ד', רמב"ם הל' שגגות פ"י ה"ב. [↑](#footnote-ref-62)
73. רמב"ם שם הי"ג, ונקט המנחת חינוך קסח דהוא הדין ביולדת. [↑](#footnote-ref-63)
74. רמב"ם מעשה הקרבנות פי"ד ה"ט. [↑](#footnote-ref-64)
75. רמב"ם שגגות פ"י ה"ו, וכפי שביארו הלחם משנה על פי הרמב"ם בפיה"מ סוף מסכת נגעים. [↑](#footnote-ref-65)
76. רמב"ם שגגות שם. [↑](#footnote-ref-66)
77. מנחת חינוך סוף מצוה קסח. [↑](#footnote-ref-67)
78. קינים פ"ב מ"ה, קידושין יג ע"ב. [↑](#footnote-ref-68)
79. רמב"ם מחוסרי כפרה פ"א הי"ג. [↑](#footnote-ref-69)
80. ריטב"א קידושין שם. [↑](#footnote-ref-70)
81. רמב"ן קידושין שם בשם הראב"ד, ועי' אבי עזרי על הרמב"ם שם שביאר שיטתו. [↑](#footnote-ref-71)