20_2 ‏‏נקודות בדף ח - כוורת2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

ביסוד פטורא דאגודו במק''פ ודינא דלבוד בכוורת

דף ח עמוד א

1. רבא אמר אפילו אינה רחבה ששה פטור מאי טעמא אי אפשר לקרומיות של קנה שלא יעלו למעלה מעשרה. מבואר ברבא יסוד מחודש דכל כמה דאגודו במק''פ ליכא בזה חיוב הוצאה. ויש לחקור אי הוי דינא דבעינן דכל החפץ יהא בתוך הרשות וכ''נ ברש''י וז''ל, וכיון דלא ניחא כולה ברה''ר לא הויא הנחה לחיובי. אולם יעוין בר''ח וז''ל, וקי"ל דלמעלה מי' אין צריך ד' על ד', אלא אפי' קנה עולה למעלה מי' טפחים וזרק ונח על גביו פטור. ומבואר בדבריו דהצריך לדון את מה שלמעלה מי' כמונח במק''פ ולזה הביא ראיה מעמוד דליכא דין מקום דע''ד במק''פ. ואי נימא דדין אגדו במק''פ הוי הלכתא דבעינן שכל החפץ ינוח ברשות מאי איכפת לן אי הוי הנחה למעלה מי' במק''פ סכ''ס ליכא הנחה לכל החפץ למטה מי'. ומבואר דע''י דחשיב מונח למעלה מי' איכא גרעון בהנחה של החפץ שלמטה מי'.

ויסוד הדברים מבואר ברשב''א בדף צ''ט ע''ב דיעוי''ש דהקשה על הרמב''ן דנקט דבעמוד גבוה י' ליכא לדינא דאויר רה''י עולה עד לרקיע, ורק קרקע העמוד הוי רה''י, דאמאי ליכא בזה לחסרון דאגודו במק''פ. ומיישב וז''ל, דלא אמרו אלא בשהכלי עצמו אוכל כל גובה הרשות ועוד אגדו במקום פטור, כגון שנעץ קנה גבוה יותר מעשרה ברשות הרבים, אבל כשאין גופו של כלי גבוה כל כך שיהא אוכל כל גובה הרשות, לא. והיינו נמי דכי אמרינן לעיל בפרק המצניע המוציא משוי למעלה מעשרה טפחים חייב שכן משא בני קהת אמרינן והתם מנלן ואיצטרכינן למילף ממזבח או מארון דמדלי קרקעיתו מן הרשות יותר מעשרה, ואמאי הא לא הוה לן למימר אלא שהיה גבהו של מזבח או של ארון הנישא על הכתף למעלה מעשרה, ואף על פי שהיה אגדו למעלה מעשרה טפחים חייב.

ומבואר בדבריו דדינא דאגדו במק''פ הוי רק היכא דמונח על הקרקע ואוכל כל גובה הרשות, ובזה אי גבהו יותר מי' הוי אגודו במק''פ משא''כ היכא דהאויר לא משויך כלל לרשות דליכא כלל אכילת הרשות בהמצאותו באויר כההיא דעמוד, או היכא דאיכא אויר בין הקרקע לחפץ דלא אכל כל הרשות, ליכא להאי חסרון. ולכן במשא בני קהת הוצרכה הגמ' לומר דהמזבח עצמו היה למעלה מי', דאי איכא אויר בינו לקרקע ורק דגבוה מי' ליכא חסרון במה דלא מונח כולו ברה''ר והוי חשיב הנחה גם בלי חידושא דמשא בני קהת.

ומבואר ג''כ דליכא חסרון בעצם הדבר שלא מונח כולו ברה''ר, אלא דאיכא משמעות במה דמונח במק''פ, ובזה בעינן שיאכל דוקא את כל הרשות. ויש לעיין ראשית כל. מאי איכא במה דאית ליה מונחות במק''פ לגרע את המונחות של כל החפץ. שנית. מהו התנאי שיאכל כל הרשות.

ובבאור הגרעון בכל החפץ נראה דע''י דמונח למעלה מי' נמצא דאיכא לחפץ יחס למק''פ ע''י המצאותו בהאי רשות דמק''פ, דלא מחלקים את החפץ לחלקים אלא דכל החפץ איכא בו עמידה במק''פ, וזהו ההגדרה של איגודו במק''פ דאיכא בכולו צד של המצאות במק''פ.

ובבאור הא דבעינן שיאכל כל הרשות איכא בזה שתי אופנים.

אופן א'. יעוין בחזון יחזקאל דמבאר דע''י דהכלי משמש להנחה במק''פ נמצא דכל הכלי נדון כעמוד, ומגרע את הקרקע שמתחתיו והופך אותה למק''פ. וזה מה דנקט הר''ח דהוי כעמוד גבוה י', ולכן בעינן שלא יהא אויר בינו לקרקע, דאי איכא אויר לא מצי לגרע את הקרקע שתחתיו, והא דבעמוד גבוה י' [דאוירו הוי מק''פ] לא חשיב מקום הנחת החפץ מק''פ הוי מחמת דהקרקע הוי רה''י ולא מצי לגרע את הקרקע דרה''י, דכל מה דמצי לגרע רק את הרה''ר דבזה בעינן את היחס של השימוש לרבים. ולפי''ז כונתו דכיון דבעינן שיאכל את הרשות א''כ כל זה שייך ברה''ר דהרשות צריכה את האויר משא''כ ברה''י דעצם הקרקעית הוי רה''י ליכא בזה לאכילת הרשות, ויש לעיין קצת דאי בעינן למשווי לקרקע כקרקע מק''פ א''כ בעמוד דקרקעיתו הוי רה''י לא היה צריך להאריך דבעינן שיאכל כל הרשות, דהעיקר תליא בהא דרה''י לא יכולה להתהפך למק''פ.

אופן ב'. נראה דאפשר לומר דבאמת לא דיינינן את החפץ כעמוד שמגרע ביחס של הקרקע [בפרט לפי מה שהובא לעיל מהקה''י ס''ס ז' דנקט דרה''ר עומדת לשמש ע''י הנחת חפצים ברשות והלכך כל התורת מק''פ מתחיל מגב הכלי דליכא בו שימוש לרה''ר, דגוף הכלי חשיב שימוש רה''ר]. אלא דמאחר דאיכא שתי התיחסויות איך לדון את מקום החפץ או בקרקע הרשות שמתחתיו או למק''פ דאגוד בו, ובזה איכא למימר דכל הגרעון דאיכא בהא דאגוד במק''פ הוי רק היכא דהיחס של האגוד במק''פ קיים בכל הרשות דליכא מקום ברשות דלא מעורב בו היחס למק''פ, אולם כל היכא דאיכא ברה''ר אויר שנוכל לראותו כמקום החפץ בלי היחס למק''פ, תו ליכא יחס למה דאגוד במק''פ אלא דיינינן את עיקר העמדת החפץ ביחס לקרקע שתחתיו, ולכן בעמוד מכיון דהיחס של רה''י לא בעי לאויר א''כ נמצא דלעולם נוכל לדון את הנחת החפץ ביחס לקרקע שמתחתיו כיון דביחס לקרקע ליכא לתפיסה דמק''פ דהיחס של מק''פ קיים רק באויר.

1. כפאה על פיה שבעה ומשהו חייב שבעה ומחצה פטור רב אשי אמר אפילו שבעה ומחצה חייב מאי טעמא מחיצות לתוכן עשויות. יעוין היטב ברש''י תוס' והרמב''ן. והמתבאר דלשיטת רש''י איכא דין לבוד דמחיצות במחיצות הכלי, למרות שליכא בתוכו גובה י' אלא רק בצירוף השולים, וכן גם היכא דליכא רוחב ד', ורק היכא דרחבה ד' למרות דליכא גובה י' בלי השולים איכא בזה לפטורא דכוורת וגם אי גובהה ז' פטורה. ורק באינה רחבה ד' מאחר דלא שייך לדונה כרה''י, וכל סיבת הפטור מחמת דאגוד במק''פ הלכך בעינן שתהא גובה ז' ושני משהויין. אולם תוס' ס''ל דכל כמה דלא רחבה ד' ליכא להו תורת מחיצות ולא אמרינן לבוד אלא במחיצות, וברחבה ד' כל היכא דגובהה ז' ומשהו כיון כיון דליכא מחיצות לחלל י' בתוך הכלי רק בצירוף השולים ליכא בזה לפטורא דכוורת, ורק בגבוה ז' ומחצה כיון דאיכא חלל י' פטור דחשיב רה''י.

ובהא דנקט תוס' לטעמא דרה''י ולא נקט לטעמא דאגוד במק''פ [דהרי מבואר בתוס' דאביי מודה לטעמא דאגוד במק''פ ורק בקרומיות של קנה ס''ל שלא חשיבי]. יעוין בראש יוסף דהוי לאו דוקא וה''ה דאיכא לטעמא דאגדו במק''פ, והא דנקט תוס' שבעה ומחצה דלכאורה קשה דהרי לטעמא דאגדו במק''פ גם בשתי משהויין פטור כמו שמבואר ברש''י יעוין בראש יוסף דהוי לשיטתו דבעינן מחיצות לחלל י' וכיון דעובי השולים הם ממשהו עד פחות חצי טפח הלכך שבעה ומשהו ודאי חייב שבעה ומחצה ודאי פטור והשאר לפי עובי השולים, ויעוי''ש דמבאר בזה את הר''ן דנקט דבעי דוקא שבעה ומחצה.

ויעוין עוד במלחמות דנקט דליכא חילוק בין רחבה ו' ללא רחבה ו' ולעולם לא אמרינן לבוד דמחיצות בכלים כל היכא דליכא חלל י' דבזה פקע מיניה תורת כלי. וז''ל, דאנן לא אמרי' לבוד ''לשוויי רשות'' דבר שהוא כלי ולא מצינן בתלמוד לבוד וגוד אחית מחיצתא וגוד אסיק בכלים. ורק ס''ל לרמב''ן דדיינינן ליה כחפץ כמוגבה ואגדו במק''פ. וז''ל, דמשעה שהגיעה לפחות מג' ''התחילה הנחתה'' ונפטר עליה, דרואין כאילו דפנות מונחות בקרקע, ''לא שתעשה רשות'', אלא ''כלי הוא ואגנו למעלה מעשרה''. ומבואר דלמרות דלא אמרינן לבוד דמחיצות ''לאשווי רשות'', מ''מ משלשלין להם דפנות לקרקע ודיינינן כמוגבהים מהקרקע. ויעוין בלשון הרמב''ן בשיטת ר' אשי דמחיצות לתוכן עשויות וז''ל, ורב אשי אמר מחיצות לתוכן עשויות ''ואין משלשין להם דפנות'' אלא רואים הנחתה בתוך שלשה כאילו רשות הרבים עולה.

ומבואר דאיכא ג' אופני התיחסות. האחד. לאשווי רשות. שנית. שלשול דפנות. שלישית. כאילו רשות הרבים עולה. ועצם היסוד דאיכא יחס דלבוד מצד הקרקע ואיכא יחס של הרחבת המחיצה מבואר בדף צ''ז דיעוי''ש דחיפשה מקור להלכתא דלבוד ובתחילה נקטה דהוי סברא דאי אפשר לה לרשות הרבים שתילקט במלקט וברהיטני. ורק מוכיחה מהא דבהרחיק את הדפנות מהסכך אמרינן לבוד דלא הוי מחמת היחס לקרקע אלא הלכה למשה מסיני. וחזינן עכ''פ דאיכא סברא ליחס את מה שנמצא בתוך ג' לקרקע גם לולי ההלכתא דדיינינן למחיצות כנמשכות בתוך ג''ט. ונראה דגם למסקנא דהוי הלכתא ביחס למחיצות מ''מ עדיין איכא להאי סברא דדיינינן לחפץ כמשויך לקרקע בתוך ג' והקרקע הוי מקומו. וכן מבואר להדיא ברשב''א דמקשה דהך סברא דר' אשי דלתוכן עשויות הוי רק ביחס לדין לבוד דמתיחס למחיצות אולם עדיין איכא להלכתא דתוך ג' מונח בקרקע ואמאי מכח זה לא הוי אגדו במק''פ. ובתחילה מיישב דבעינן שיהא מונח ע''ג משהו ולזה לא מהני האי דינא דתוך ג' כקרקע [ודלא כהרמב''ן במלחמות יעוין לקמן]. ולבסוף מיישב דלא אמרו תוך שלשה סמוך לקרקע כקרקע דמי אלא להתחייב בו כאילו זרקו לקרקע ונח בו ממש, אי נמי לקנותו בו כאילו נח ממש בקרקע, אי נמי כאילו נתמלא כל האויר עפר והוא כארעא סמיכתא, ואילו היה אותו אויר, קרקע, מתלקט ועולה עד החפץ, מאותו מקום אתה מודד עשרה טפחים לאויר רשות הרבים, אבל שנראה כאילו נשתרבבו שולי הכלי או הגט והגיע לארץ ונחשוב הכלי כאילו אגדו למעלה מעשרה בכי הא לא אמרינן לעולם. והאי סברא דמתלקט ועולה היא סברת הגמ' בדף צז ומבואר דהוי תרי דיני.

ונראה דהא דמבואר ברמב''ן דבכלי ליכא דין לבוד לאשווי רשות אלא רק לענין שלשול הדפנות לאשוי כאגוד במק''פ אין כונתו דאיכא עוד תרי דיני לבוד לבוד לאשווי מחיצה ולבוד לענין להגביה את החפץ ע''י שלשול דפנות. אלא דהיסוד הוא אחד דבתרוייהו דדיניינן את מה שלפנינו כממשיך למטה, רק דאי איכא תורת רשות למה שלמעלה הדר דינא דנשוויה כמחיצות דרשות ע''י ההמשכה, ואי הוי כלי הוי רק סיבה לדון את הכלי עם דפנות גבוהות דכל מה דאיכא לפנינו הוי גוף הדפנות. ויעוין במשנת הגרח''ש סימן י''ד דמבאר לפי''ז הא דבסוכה לא מצינו דאיכא הגבלה בדין לבוד בדפנות דלא הוי בדופן העשויה מכלים דבסוכה לא בעינן לאשווי רשות אלא העיקר תליא בתורת דופן לאשוויי כמבנה עם דפנות, ובזה דנים על גוף הדופן מצד עצמה ולכן מהני בזה דין לבוד לשלשל את הדופן לקרקע. אלא דבעיקר הא דבדופן לסוכה אמרינן גוד ולבוד בכלי נראה דכל כמה דדנים את הכלי כמחיצה ביחס לחלל שחוץ ממנו בהא ודאי ליכא לחסרון דכלי דרק היכא שבאים לדון את היחס לחלל שבתוך הכךי בהא אמרינן דכיון דכלי לא עומד כרשות מובדלת לא שייך לדון בדפנותיו תורת מחיצות לרשות, אולם כל כמה דעומד כדופן ומחיצה תו ליכא בזה לחסרון דכלי.

ובעיקר יסוד הרמב''ן שאין לבוד וגוד בכלים יעוין במג''א תקב סק''ט דהקשה על הרמב''ן מהא דמבואר בדף ה' ודף קא דאמרינן גוד אחית בטרקל גבוה י' למרות דהוי כלי. ונראה דיסוד החסרון בכלי הוא מחמת מציאותו של הכלי כטפל לרשות וכמשמש ברשות כל כמה דליכא לו מחיצות י' דבזה נהפך לרשות ולכן כל כמה דלפנינו איכא כלי נמצא דהיחס של דפנותיו הוי כדופן בעלמא בלי יחס למקום ולכן כל מה דשייך בזה דין לבוד הוי ביחס לדופן עצמה לשלשלה למטה אולם כל כמה דבאנו לאשווי רשות להך חלל מכח הך מחיצה לא יהני בזה דין לבוד. ולפי''ז אפשר דבטרסקל המונח ע''ג עמוד כיון דניתן להתיחס לטרסקל כהמשך של גובה העמוד ולראות את זה כמקום המובדל בגובה רק בשביל להמעיד את הגובה ביחס למקום ד' בהא דיינינן לגוד כלפי מחיצות הכלי ובזה הוי כשלשול דפנות מאחר דלא באים לאשווי לחלל עצמו תורת רשות אלא רק לאשווי כגובה י' ברוחב ד' ויעוין כעי''ז במשנת ר' חיים שלמה ס''ס יד.

ונראה דלפי''ז יתישב קושית החזו''א ס''ב י''א דאמאי לא נדון בכוורת לדינא דגוד אחית כמו בטרקל למרות דליכא לו מחיצות י' כיון דלמטה מג' ליכא בקיעת גדיים וליכא לחסרון דמחיצה תלויה, דאפשר דכל מה דמהני גוד אחית למרות דליכא מחיצה י', הוי רק לענין דניתן להתיחס לטרסקל כהמשך של גובה העמוד ולראות את זה כמקום המובדל בגובה ולכן בכלי דבעינן לדון את היחס של הרשות מכח המחיצות הכלי וחללו א''כ בהא לא שייך לדון דין גוד אלא רק דין לבוד דמחיצות.

ובקה''י ס''ס ט' מיישב דהרמב''ן יפרש דנעץ קנה איירי בגוונא דמחובר לקרקע וכן הטרסקל מחובר לקנה ובזה ליכא להאי חסרון דכלי כמו לגבי חסרון כרמלית בכלים דהיכא דמחובר לקרקע ליכא בזה להאי חסרון.

ויעוין בקה''י דתמה עוד מהא דמבואר בדף קא בביצאתה דמישן דהיינו ספינה דאיכא לה דפנות י' ברוחב ד' ורק בקרקעיתה ליכא רוחב ד', והוי מחיצה תלויה, ודיינינן ביה דין גוד למרות דספינה הוי כלי, ויעוי''ש בקה''י דמצדד לומר דעיקר החסרון בכלי מחמת דאין דרך להשתמש בו שימושי קביעות וספינה כיון שמשתמשים בה שימושי קביעות ליכא בה לחסרון דכלי.

ויעוין בגרח''ש שם דמיישב דכיון דיש בספינה מחיצות י' נמצא דאיכא סיבה ליחס של רשות בהך ספינה ומה דע''י דהוי מחיצה תלויה הוי גרעון ברשות בהא מהני דין לבוד לסלק את היחס שלה כתלויה, דבזה מהני היחס של שלשול הדפנות כיון דלא באים ליצר מכח הלבוד את עיקר היחס לחלל של המחיצות.

ובעיקר הא דמבואר בסוגין דמהני דין לבוד לשלשל את המחיצות לכאורה מוכח מזה דלבוד נותן יחס ממשי דאי הוי רק לענין דלא נדון את האויר כמפריד או מחלק לא שייך לדונו כאגוד במק''פ ויעוין בפמ''ג ----- דמאריך בזה אי לבוד יוצר ממשות. ולשיטת רש''י ותוס' דמהני גם לאשווי רשות מבואר בזה חידוש נוסף דדין לבוד מהני גם היכא דבעינן להעמיד יחס מחודש מכח החיבור לקרקע ולא רק דבעינן לעצם החיבור כמו הכא דבעינן לאשווי לכוורת תורת רשות בשביל פטורא דהוצאה ולדעת תוס' בעינן לדונו כמונח ברה''י, ויעוין בריטב''א דהעיר בזה וז''ל ולא נהירא שלא פטרו למי שזורק רשות אלא כשהוא רשות גמור מעצמו, ולא בזורק מידו כלי, ולא מיבעיא לפרש"י ז"ל דלעיל אלא אפי' לפירושא דידן דכיון דכד מטי לר"ה אין כאן רשות היחיד הנחה ברשות הרבים חשיבא, וזה ברור.

ויעוי''ש עוד בריטב''א דתמה על הא דמהני הלבוד לשלשול הדפנות וז''ל, והוי יודע דהכא לאו בלבוד בלחוד סגי לה, דהא משום הא לא חשבינן ליה כמונח כיון שהוא יורד והולך, אלא משום דאמרינן נמי גוד [אחית], וכי תימא א"כ נימא גוד אפילו ביותר משלשה כדאמרינן בעלמא, י"ל דהתם דאיכא מחיצה עשרה אם כן מחיצה עומדת במקומה, אבל בזה שהוא יורד אין לומר בו גוד אחית אלא בפחות משלשה שהוא כלבוד. ונראה דכונתו דכיון דהוא עומד ליפול בקרקע א''כ מהיכי תיתי דלבוד הוי סיבה לדון שהחפץ נעצר באויר וגם אי חשוב כממשות מ''מ נראה דרק היכא דעומד ויש בינו לקרקע אויר בהא דיינינן כממשות אולם היכא דליכא ניגוד בינו לקרקע כיון דעומד ליפול בקרקע מנלן דנדון בזה דין לבוד. ולכן נוקט הריטב''א דאיכא בזה שילוב של גוד עם לבוד, דמצד אחד בגוד כיון שהסיבה נמצאת בגוף המחיצה להמשיכה כלפי מטה ולא מכח היחס של האויר כממשות א''כ גם במצב של ירידה שייך לדון את הדפנות כמתארכות רק דבגוד בעינן שיהא יחס של מחיצה להמשיך ממנה לבוד, ובזה מהני הלבוד לדון בתוך ג' דאיכא יחס של מחיצה ומחמת זה נוכל לדון כבר כעת את המחיצה כנמשכת.

ויעוין בר''ן דגם מקשה כהריטב''א דמה שייך בזה לבוד כיון דסופו לנוח ויעו''ש מה דמביא בזה פשט מחודש של הראב''ד בסוגין ויעוין עוד במאירי דמביא ג''כ את באור הראב''ד.

ובבאור פלוגתת רש''י ותוס' עם הרמב''ן אי אמרינן בכלים דין לבוד יעוין בשפת אמת דנקט דהא דהצריך תוס' דבעינן שבתוך המחיצות יהא חלל י' הוי מחמת דמודה במקצת לרמב''ן. וז''ל, נ''ל דתוס' ס"ל במקצת כמ"ש הרמב"ן אלא דס"ל דכיון דע"י דאמרינן לבוד שוב יהי' רשות שפיר אמרינן בי' לבוד. נמצא דאיכא ג' מחלוקת בדבר לדעת הרמב"ן דוקא היכא דכבר היא רה"י אמרינן לבוד, ולדעת התוס' כשיהי' רשות ע"י לבוד אמרינן, ולדעת רש"י ורא"ש בכל גווני אמרינן לבוד. ונראה דתוס' מודה לרמב''ן דדין לבוד לא בא לחדש מציאויות חדשות רק דס''ל דכל כמה דאי נדון לבוד יהא בזה מחיצה לתוך חלל המחיצות נמצא דכבר כעת איכא חלק מהמחיצה ולכן לא חשיב דמחדשים בזה מציאות מחודשת, ורק היכא דבתוך החלל ליכא יחס של מחיצה אלא רק לענין למעלה י' בהא חשיב דבאים לחדש מציאות שלא קיימת כלל לפנינו. ורק דהא מיהא חזינן בתוס' דפליג על הרמב''ן בהא דנקט דשייך לדון תורת לבוד בפחות מי' לענין שלשול הדפנות דבתוס' מבואר דלבוד הוי רק במחיצות. ונראה דס''ל לתוס' דלבוד יכול רק להמשיך מציאות דאיכא לה יחס כלפי הקרקע ולכן רק היכא דאיכא רוחב ד' דאיכא יחס של מקום בין המחיצות אפילו דלית ביה שיעורא מ''מ איכא בה יחס של סיום כל שהו של המקום ובזה מהני דין לבוד לאשווי למחיצות גמורות ולכן היכא דליכא שיעורא דד' ולית ליה תורת מחיצה תו לא שייך למידן בזה דין לבוד.

ובשיטת רש''י והרא''ש דגם באינה רחבה ו' איכא דין לבוד לאשווי כאגוד במק''פ חזינן כהרמב''ן דשייך לבוד לענין הגבהת החפץ. אלא דמאידך גיסא מהא דנקטו דברחבה ו' איכא בזה לפטורא דכוורת חזינן דפליגי ארמב''ן ותוס', וס''ל דשייך לבוד דמחיצות בכלי גם בגוונא דליכא חלל י' בחלל המחיצה ונראה דס''ל דבדין לבוד לא בעינן יחס מוקדם לדין שבאים ליתן מכח הלבוד אלא דעיקר הדין עומד ביחס לגוף המחיצה לדונה כנמשכת עד הקרקע וממילא היכא דאיכא רוחב ד' חל בה דין רשות היחיד לעל גבה או גם לתוכה היכא דאיכא בה חלל י' בתוכה. ונראה דזה הבאור בהא דהוכיח תוס' מהא דבעינן כפאה על פיה דבעינן תורת מחיצות בשביל דין לבוד ולכאורה קשה דמאי שיאטיה היכא דפי הכוורת למעלה דליכא ביחס לקרקע אפילו מחיצות כלים להיכא דליכא רוחב ד' דלכה'פ איכא מחיצות כלים [וכן מבאר בתורא''ש בכונת רש''י וז''ל, ולא הבנתי דבריו דלא דמי בשלא כפאה דליכא שפת מחיצות דנימא לבוד כמו כפאה דאיכא מחיצות וכן פרש"י.]. ונראה דכונת תוס' דאי לא בעינן יחס מוקדם בדין לבוד א''כ גם בגוונא דליכא כלל יחס של מחיצות נמשוך את השולים עד הקרקע וממילא יהא מחיצה ולכן הוכיח תוס' דבעינן יחס מוקדם למה שבאים ליצור בדין לבוד וכמו שבמחיצת כלי בעינן יחס של מחיצת כלי ה''ה במחיצת רשות בעינן יחס של מחיצת רשות קודם דין לבוד. ובשיטת רש''י צ''ל דהא דבעינן שיהא יחס של מחיצה לא הוי מחמת דבעינן יחס מוקדם אלא דהוי הגבלה בעיקר דין לבוד דלא מהני למשוך רק מחיצות ולא גשם בעלמא.

ובעיקר באור שיטת רש'י יעוין במהרש''א דתמה מהא דמבואר ברש''י בדף ט' דלא אמרינן לבוד וגוד לפחות מד'. ויעוין בקה''י סימן ט' דמיישב דהתם באים לדון את הלבוד בתורת מחיצה דרשות בשביל להתיר את המבוי ובזה אמרינן דליכא תורת מחיצה לפחות מד', אולם לענין היחס שלו כמוגבה מהקרקע בהא לא איכפת לן דליכא חלל ד'.

1. בבאור פלוגתת הרשב''א והרמב''ן אי חשיב הנחה למיפטר גם אי בעינן הנחה ע''ג משהו. יעוין במלחמות וז''ל, ואפילו למאן דאמר תוך שלשה לרבנן צריך הנחה על גבי משהו התם בזורק, כלומר זורק ממקום למקום שאין סופו לנוח כאן, אבל הכא כמעביר דמי שהרי סופה לנוח כאן, ''ומשעה שהגיעה לפחות מג' התחילה הנחתה'', ונפטר עליה דרואין כאילו דפנות מונחות בקרקע. יעוין ברעק''א בדף ק' ע''ב דתמה על הרמב''ן מהא דמבואר התם דגם בגוונא דסופו לנוח לא דיינינן ליה כמונח באויר ובעי הנחה ג''ג משהו ויעוין היטב בלשון הרמב''ן דמשעה שהגיע לפחות מג' התחילה הנחתה ומבואר דסופו לנוח מהני רק לענין שנוכל לראות את היחס של לבוד כתחילת ההנחה אולם ודאי שגמר ההנחה הוא בקרקע ולכן היכא דבאים לחייבו בעינן שינוח בסוף ע''ג קרקע והגמ' בדף ק' איירי בגוונא דלא נח לבסוף בקרקע אולם בסוגין דנח סוף בקרקע בהא מהני לבוד למחשביה כתחילת הנחה וע''י כך למיפטר כיון דהתחילה נחתה בפטור. ויעוין בחזון יחזקאל בחידושים דמבאר כן בכונת הרמב''ן. ויעוין עוד בחזו''א ס''ב ה' וז''ל, ואע''ג דתוך ג' צריך הנחה ע''ג משהו היינו לחיובא דלא חשיב עדיין הנחה גמורה אבל אי אפשר לחייבו על הנחה שניה, דלבוד מקלשא הנחה שניה , וכיון דבזמן שבא תוך ג' היתה מקצתה למעלה מי' או שהיתה מונחת ברה''י [לפי תוס'] אי אפשר לחייבו על הנחה שניה דמתוך ג' לארץ לא חשיב הנחה, וכונתו דלבוד עמיד יחס כל שהו של הנחה ומכיון דהך הנחה היתה בפטור נמצא דבשביל לחייבו בעינן לדון את היחס של ההנחה משלב שלאחר הלבוד ובזה נקט החזו''א דמתוך ג' לארץ לא חשיב הנחה.

ויעוין עוד סס''ק י''א דמיישב לפי''ז הא דלא דיינינן בכוורת גוד אחית כמו בטרסקל בגוונא דהוי פחות מג' דליכא בקיעת גדיים למרות דלכיא לטרסקל שיעור מחיצות ובתחילה מיישב דלגוד אחית בעינן שיהא קבוע ולא בדרך הילוכו ולאחמ''כ כתב דכיון דבעינם הנחה על גבי משהו ורק ע''י לבוד חשיב כתחית הנחה בקרקע א''כ בעינם להמעיד יחס של הנחה בקרקע ולזה בעינן דווקא לדין לבוד דמציצות דדין גוד דטרסקל לא מעמיד יחס לחלל שלמטה כמו שמבואר בתו' בדף קא ד''ה וזרק, דלמטה לא הוי רה''י והוי רק סיבה לדון את הגובה כרה''י כיון דליכא מחיצות י' והלכך לא מהני לענין למשווי הנחה בקרקע.

אלא דיעוין בס''ק יז דמוכיח מתוס' ריש פרק המצניע דאי תוך ג' בעי הנחה ע''ג משהו לא מהני לבוד למיפטר ובאמת יעוין ברשב''א וז''ל, וא"ת מכל מקום אפילו כשזרקה דרך שוליה ויש בה שבעה ומחצה ליפטר מהאי טעמא דאמרן דכל שלשה סמוך לקרקע כקרקע דמי, ראיתי לרבינו ז"ל דלא קשיא דקיימא לן כרבא דאמר בפרק הזורק לקמן (ק' א') דתוך שלשה בעינן הנחה על גבי משהו ולבסוף מיישב דיינא דתוך ג''ט כקרקע הוי רק ביחס לקרקע שנים אותה כהוגבהה אולם לא שנים את שולי הלכי שירדו למטה. ומבואר ברשב''א דגם אי נדון ששולי החפץ ירדו לקרקע כל היא דבעי נחה ע''ג משהו ליכא כלל יחס להך נחה גם לעני למיפטר אולם אי איכא דין לבוד דמחיצות בהא חשיה בנחה גמרוה למיפטר גם אי בעינן הנחה ע''ג משהו דלפי מה דמוקים הרשב''א למ''ד דבעי נחה ע''ג משוה ולכן במנח על שלוחיו לא מיפטר אפ''ע היכא דכפאו על פיה ואיכא דלבוד דמחיצות בהא ליכא לחסרון דהנחה ע''ג משהוומבואר דפליג על הרמב''ן בתרתי דברמב''ן מצד אחד מבואר דמהני הא דסוךו לנוח למשווי כתחית הנחה למיפטר ומאידך גיסא אי הוה בעי נחה ע''ג משהו גם לבוד דמיצות לא יהני וברשב''א מבואר דאיכא חילוק בין דין לבוד דמחיצות דמהני למרות דבעינן הנחה ע''ג משהו להיכא דדינינן ליה כמונח מכל הא דג''ט סמוך לקרקע כקרקע.

ונראה דהרשב''א ס''ל דדינא דמנח ע'ג משהו מחייב דבעינן יחס לגוף הרשות דיחשב כחלק מהרשות ולכן היכא דאיכא מחיצות למרות דלא מנח בקרקע מ''מ עצם הדבר דאיכא לו מיצחת שמגדירות אותו כרשות ביחס למקום בהא גופא איכא לו יחס לגוף הרשות ורק היכא דבאים לדון את היחס שלו כמנח לא בתרות מרשות אלא רק בתורת הנחב בקרקע ע''י דמאחריכם את שול הלכי כלםי מטה בהא בעינן הנחה בגוף הקרקע דכל כמה דבאים לשייכו מכח ההנחה בקרקע בעינן הנחה ממש בקרקע ולכן לא שייך בזה דרגות ולדון את זה כתיחת הנחה דכל כמה דלא מונח בגוף הקרקע לא נידון כחלק מהרשות. והרמב''ן ס''ל דדין הנחה ע''ג משהו הוי צורה בהנחה דהוי הנחה יותר קבועה ולכן שייך שיהא בזה דרגות וגם בלבוד איכא תחיל הנחה לכה''פ לענין למיפטר ומיאדך גיסא לא יהני לבוד דמחיצה למשווי כהנחה כיון דהצורך בנהח הוא לא ההתשייכות לשות אלא גוף המצב שלל הנחה בקרקע דהוי הנחה קבועה ולזה לא יהני לבוד הא שחישב רשות ביחס לקרקע מכח הלבוד דמחיצות.

רב אשי אמר אפילו שבעה ומחצה חייב מאי טעמא מחיצות לתוכן עשויות. מבואר בר' אשי דע''י דלצורכן עשויות הוי הפקעה על עצם המחיצה לדונה כנמשכת לקרקע גם כשלשול דפנות בעלמא ולא רק למשווי רשות ויעוין ברש''י דכיון דלא נועדו לכופן כלפי מטה אין בזה תורת לבוד. ויעוין עוד במחיוחס לר''ן וז''ל, שהרי מחיצות הכוורת לקבל הדבש הן עשויות ולפי' צריך עשרה לחלל קומתה לפי שאין אויר הקרקע המצטרף עם המחיצות ראוי לקבל דבש ואינו מסייע לחלל הכוורת ואינו דומה מחיצו' כלי למחיצו' של בית וכתלים. ומבואר דבעינן שונוכל לראות את האויר כמסייע לפעולת המחיצה ולכן היכא שכל מטרת המחיצה הוי כלפי חלל הכוורת בזה לא שייך את הצטרפות האויר. ובפשטות נראה דהוי סברא גם לגבי דין גוד אחית וכן מבואר בפסקי רי''ד וז''ל, מאי טעמ' מחיצות לתוכן עשויות. פי' אין במחיצות הכוורת לומר גוד אחית מחיצתא, שאינן עשויות לדירה אלא לשמור הפירות שישימו בתוכ' שלא ישפכנו. ולפי''ז יהא מוכח ג''כ מה דבארנו עיל בשיטת הרמב''ן דאין לבוד בכלים בהא דבטרסקל דיינינן דין גוד אחית דהתם הוא מצטרף לעמוד למחשיבה כגובה י' ולא לא דיינינן לחלל שבפנים כרשות כמו שמבואר בתסו' בדף ק''א דרק על גבה הוי רה''י.