עירובין פרק ד
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף מח ע"א**

**כגון שנתנוהו בשני בתים**

נחלקו האחרונים באופן שמערבין ב' חצרות, דמבואר להלן מט ע"ב שאם כל חצר עירבה לעצמה יכולים לערב את שתי החצרות ע"י שאחד מוליך פת בשביל כולן, האם צריך להניח את העירוב באותו מקום שהניחו בני החצר שמקבלים את הפת או לא. המשנה ברורה סי' שע"ב ס"ק כ"ו כתב בשם הדרישה שצריכים להניח את העירוב באותו בית. וכן איתא להדיא בריטב"א לקמן סו ע"ב ד"ה אמר אביי: פירוש, והוא שמניחין שתיהן עירובן בבית אחת או אפילו בכלי אחד. אך החזון איש סי' כא סק"י נקט שאין צריך להניח את הפת באותו בית, דלאחר שכל חצר עירבה לעצמה ונעשו לחבורה אחת, אפשר להניח את העירוב בכל בית מהחצר.

והוכיח החזון איש כשיטתו מסוגיין, דר' ששת משני כגון שנתנוהו בשני בתים, ולכן ב' החיצונות אינן מעורבות יחד, אך מכל מקום האמצעית מעורבת עם כל אחת מהן, אע"ג שהניחה את העירוב של עצמה רק באחד מהבתים, ומבואר שאין צריך להניח את העירוב של החצר השניה באותו בית שהניחה החצר המקבלת את העירוב של עצמה.

והא דבאמת לא מהני עירוב זה לגבי ב' החיצונות, אע"ג שלגבי חצרות אין צריך להניח באותו בית דנעשו כבר כל בני הבתים לחבורה אחת, ביאר החזון איש עפ"י מש"כ תוס' ד"ה לר"י: דגלי אדעתיהו דלא ניחא להו לחיצונות להשתתף יחד, כלומר, דבזה שהניחו בב' בתים איכא גילוי דעת שאינם רוצים להיות יחד, אלא כל אחד עם האמצעית לחוד. וזה שייך רק כלפי החיצונות, אך כלפי האמצעית כיון שכל אחת עירבה עמה הרי היא רוצה להיות עמה, ואין צריך להניח באותו בית. [האי גילוי דעת לא שייך לדין חולק את עירובו, אלא דמעיקרא לא נתכוונו להיות ב' החיצונות יחד, אלא רצו לערב עם האמצעית גרידא].

ובדעת הריטב"א והדרישה היה מקום ליישב דאיירי באופן שהאמצעית גבתה את עירובה ב' פעמים, והניחה בב' בתים, וכל אחת מהחיצונות הניחה את עירובה במקום שהניחה האמצעית. אך צ"ע דבסי' שע"ח מובא דין זה דר' ששת בסתמא, ולא הוסיף המשנה ברורה דאיירי דוקא בכה"ג שבני אמצעית גבו עירובן ב' פעמים.

וביותר צ"ע דהנה השערי תשובה בסי' שס"ו הביא מהחכם צבי שאין לעשות ב' עירובין בעיר אחת, דהוי כחולק את עירובו, וכן פסק המשנה ברורה שם. ולפי"ז אי אפשר ליישב דאיירי בגבו בני אמצעית עירוב ב' פעמים, דאי אפשר לעשות ב' עירובין למקום אחד. [ובעיקר דינו כבר תמהו הבית מאיר שם והחזון איש, דחולק את עירובו שייך רק כאשר מקצתן בבית אחד ומקצתן בבית אחר, אך אם כולם עירבו בב' מקומות מנ"ל שיש בזה חיסרון כלל, אמנם החכם צבי נקט דכאשר עושה ב' עירובין הרי זה מגרע, דאין אדם דר בב' מקומות].

ולכן נראה לומר, דמה שנקטו הריטב"א והדרישה דבעינן להניח את ב' העירובין במקום אחד, אין זה משום שצריך צירוף ביניהם, וכמו שצריך בחצר אחת להניח את הפת של כל הבתים בבית אחד, דלגבי זה שפיר מודו להחזון איש שלאחר שגבו עירובן ונעשו לחבורה אחת, שוב אפשר להניח את העירוב של החצר השניה בכל אחד מהבתים. אלא הטעם הוא משום דחשיב חולק את עירובו, דכאשר כל אחד מניח עירובו במקום אחר יש כאן חילוק וקפידא, ואינם מתערבין יחד. והשתא כאשר אמצעית מערבת עם ב' חיצונות, כיון שאינה יכולה להניח עירובה בב' מקומות, וב' חיצונות אינם רוצות להניח בבית אחד, שוב אין כאן משום חולק את עירובו, שהרי יש סיבה מדוע הם הניחו במקום אחר.

ולפי"ז יש לבאר הא דמקשינן כמאן כב"ש דלא מהני בב' כלים, ובחזון איש הקשה לדעת הריטב"א והדרישה מה השייכות בין החיסרון של ב' כלים לב"ש לחיסרון של ב' בתים, הא בב' בתים החיסרון שאין צירוף ביניהם, וב' כלים לב"ש איכא צירוף אלא דהוי חיסרון במעשה העירוב. אמנם לדברינו אף לדעת הדרישה אין החיסרון מצד שאין צירוף ביניהם, אלא דחשיב חולק את עירובו, וס"ד דרק לב"ש יש חיסרון דחולק, וכן איתא להדיא בגמ' להלן, דקאמר שמואל החולק את עירובו אינו עירוב, ואמרינן עלה כמאן כב"ש וכו'. [והתם הוצרכה הגמ' לומר דנפק"מ אף לב"ה בב' כלים ולא אייתר, כיון דאיירי בחצר אחת. אך הכא דאיירי בב' חצרות, ומצד עצם העירוב מהני אף ב' בתים, שפיר תירצה הגמ' דנפק"מ בהא דחשיב חולק את עירובו אף לב"ה בב' בתים].

אמנם לדעת החזון איש צ"ע טובא מאי קאמר כמאן כב"ש, הרי לדבריו שאפשר להניח את העירוב בבית אחר, על כרחיך צ"ל דבב' חצרות אין את החיסרון של חולק את עירובו, ומדוע לא יועיל ב' כלים לב"ש. ועי' היטב בדברי החזון איש דנראה שבא ליישב קושיא זו.

והנה בחצר אחת כהאי גוונא, כגון שגבו ה' בתים עירובן ונתנוהו בבית אחד, ולאחד מכן גבו ה' אחרונים עירובן ונתנוהו בבית אחר של אחד מחמשה הראשונים, פשיטא דלא מהני, שהרי לא חל העירוב עד שיתנו כולן עירוב בבית אחד, וקודם שנשתתפו כולן לא נתאחדו אף החמשה הראשונים. ורק כאשר רוצים לצרף ב' חצרות, וכל חצר עירבה כבר לעצמה, אפשר להניח באיזה בית שירצה. [ובחזון איש סק"ח נסתפק בזה, וצ"ע]. ויש להוכיח כן מדברי ב"ש דלא מהני בב' כלים, ולכאורה אי מהני להניח בבית אחר מהני גם לב"ש, דבזה לא פליגי, ואם אפילו בחצר אחת מהני היכי משכח"ל שלא יועיל ב' כלים בבית אחד, הרי לעולם יש כאן שנים מעורבים והשלישי יכול להניח בא' משתי הבתים, וכל שכן שיכול להניח בכלי אחר שבאותו בית, ועל כרחיך שבחצר אחת לא מהני.

חבורה מהגר"ג קאהן - יל"ע לדעת הריטב"א והדרישה שצריך להניח את העירוב באותו בית שהניחו בני החצר, למה לי דין מיוחד של שליחותייהו קעבדינן לענין קבלת העירוב, הרי כל בני חצר זו מערבין עם בני חצר אחרת, והוי כמו חצר אחת גדולה, ולהדיא איתא בריטב"א (עב ע"ב ד"ה תנא בד"א) דמהני מדין שליחות. וכן הוא במשנה ברורה.

ועוד קשה, דבביאור הגר"א כתב דבני החצר המקבלת את הפת אינה צריכה ליתן עירוב, לפי שבעה"ב אינו צריך ליתן את הפת. ולדברי הדרישה שצריך להניח באותו בית הרי גם הם נתנו פת ועירבו יחד, והוי הכל עירוב אחד.

והנראה לומר, דלעולם אי אפשר לערב ב' חצרות כמו שמערבין חצר אחת, שהרי אין להם דיורין משותפים בחצר, וכן הבתים לא מחוברים זה לזה. אלא הוי דין מיוחד של עירוב ב' חצרות, שלאחר שכל חצר עירבה בפני עצמה, ויש פתח ביניהם, אפשר לערב ב' החצרות לחצר אחת. אך העירוב השני של ב' החצרות תמיד מועיל כשלב שני לאחר שכל חצר עירבה לעצמה, ואף אם הניחו את עירובן בבית אחד. והא דנקט הדרישה דלא מהני להניח בב' בתים אע"ג שיש כאן ב' עירובין נפרדים, לפי דחשיב חולק את עירובו, אך מצד עיקר העירוב אין שייכות בין העירוב של בני החצר לעירוב של ב' החצרות. ולפיכך נקט הגר"א שבני החצר המקבלת את העירוב היתה צריכה להביא פת לולי דינו של שמואל שבעה"ב אינו צריך ליתן את הפת. וכן מבואר שפיר מדוע בעינן לשליחותייהו עבדינן לגבי החצר המקבלת אף שמניחים את העירוב באותו בית.

**אמר ר' יהודה כגון שנתנה אמצעית עירובה בזו ובזו**

הקשה החזון איש (סי' כא סק"ח), מדוע אמצעית מותרת בשתיהן, הרי בזה שעירבה עם אחת סילקה עצמה מדיורין עם השניה, שהרי אינה יכולה לדור בשני מקומות שסותרין אחת לשניה. ותירץ, דלהחשב דיורין כלפי עירוב סגי במקצת דיורין, ולכן אין סתירה בזה שיש לאמצעית דיורין בשתי החיצונות על אף ששתי החיצונות אסורות זו בזו.

אך יל"ע איך מותר לחיצונה לטלטל לאמצעית, הרי באמצעית יש גם דיורין של החיצונה השניה שהיא אסורה עליהם, ומדוע אין זה אוסר על בני חיצונה, הא ר' יהודה סובר שיש דיורין להחמיר כמש"כ התוס'. וצ"ל דכיון שהניחו עירובן בחיצונות הרי הדיורין הם בחיצונות ולא באמצעית, ולכן אף שמותר לחיצונה לטלטל באמצעית אין זה אוסר על בני חיצונה האחרת, ואף שיש דיורין להחמיר זה רק במקום הנחת העירוב, ולא במקום היתר טלטול.

**דף מח ע"ב**

**כגון שנתנוהו בשני בתים**

הרשב"א והריטב"א לקמן עא ע"א דייקו מדלא קאמר ר' ששת כגון שנתנוהו בשני כלים ולא אייתר, דר' ששת פליג על ר' יהודה, וס"ל דב"ה מתירים להניח בב' כלים אפילו בלא אייתר. [ולפי"ז אין נפק"מ בדין של חולק את עירובו לדעת ב"ה אלא בב' חצרות להדרישה].

**תוד"ה אבל, לאו דקסבר אפילו בשתי בתים הוי עירוב**

בעה"מ כתב דקיי"ל כר' יהודה לקולא, דאיירי בהניחו עירובן בחיצונות. וצ"ב מדוע חשיב ליה ר' יהודה לקולא, הא לפי מש"כ תוס' יש בדברי ר' יהודה רק חומרא, שיש דיורין להחמיר.

ויתכן לומר בדעת בעה"מ כהס"ד בתוס', דר' יהודה סובר אפילו בשתי בתים הוי עירוב. ומה שהקשו התוס' מדברי ר' יהודה עצמו שבלא אייתר מודים ב"ה דלא מהני אפילו בשתי כלים, י"ל לדעת בעה"מ דמכל מקום כאשר אייתר ויכול להניח בכלי אחר, הרי הוא יכול להניח אפילו בבית אחר, דלפי ר' יהודה אין חילוק בית מגרע כלל, ורק חילוק כלי בלא אייתר מגרע, והשתא שפיר הוי ר' יהודה לקולא. אמנם הריטב"א כתב בשם בעה"מ, דר"ש לית ליה דר"י ור"י אית ליה דר"ש, והלכה כרב יהודה לקולא. וזה צ"ע, דאם ר"י אית ליה דר"ש במה הוא מיקל, וצ"ע.

**תוד"ה לר"י, אי נמי כיון שנתנה וכו'**

החזון איש (ס"ק יא) כתב צ"ע כונתם, למה לא חשיב עירוב בא אצלן לכולן. כלומר, דבגמ' לקמן עב ע"ב מבואר דאם מהני שליחות להולכה כל שכן שמהני שליחות לקבלה. ויתכן לומר, דרק כאשר האמצעית עשתה את נתינת הפת אמרינן שליחותייהו קעבדה, אך כאשר החיצונות הניחו את פיתן באמצעית אין האמצעית עושה שליחות לקבל לכל מי שנשתתף עמה.

**אבל חכמים אומרים רשות אחת משמשת לשתי רשויות וכו'**

לדעת רש"י חכמים סוברים שהחיצונות מותרות באמצעית והאמצעית אסורה בחיצונות, בין כשהניחו את העירוב באמצעית ובין כשהניחו בחיצונות. ובטעמא דמילתא, בתחילה משמע מרש"י שאי אפשר להיות מעורב יחד עם ב' רשויות שהם חלוקות, וכלפי החיצונה לא איכפת לן שהאמצעית מעורבת עם עוד רשות שחלוקה ממנה, כיון שהיא מעורבת רק עם אחת, אך האמצעית שמעורבת עם שתים שסותרים זו לזו אסורה עם שתיהן. ואח"כ משמע מרש"י שהחיסרון הוא משום ששתי דיורין לא נותנים לחצר אחת, וכאן האמצעית דרה בב' החיצונות. [לכאורה היכא שהניחו את העירוב באמצעית אין האמצעית דרה בב' מקומות. ולפי מש"כ בדעת הדרישה דאיירי בגבו עירובן ב' פעמים יתכן דזה נמי נחשב לב' מקומות, אך להחזון איש צ"ע מדוע חשיב ב' דיורין כלפי אמצעית].

ובבית מאיר סי' שס"ו כתב, דהדין של החכם צבי שאין להניח עירוב לעיר אחת בב' בתי כנסיות יתכן לדעת חכמים, דאינהו סברי שאי אפשר לדור בב' בתים, ולכן אם הניח בב' מקומות לא חל העירוב, אך אנן קיי"ל כר' שמעון שאפשר להניח עירוב בב' מקומות, וס"ל דלא חשיב חולק את עירובו. ומבואר דהחיסרון לדעת רבנן הוא משום שאין דיורין בב' מקומות.

תוס' נקטו שלפי חכמים האמצעית מותרת בחיצונות, והחיצונות אסורות באמצעית. והסיקו שהוא משום גזירה. אך בתחילה כתבו ב' אופנים לומר דהוי מעיקר הדין. חדא, דחיצונות אוסרות זו על זו כיון שלא עירבו יחד. וביאר הגר"ג קאהן, דלפי מה שנקטו השתא העירוב חל, אלא שאי אפשר להתיר לחיצונות לטלטל לאמצעית כיון שב' החיצונות לא עירבו יחד. ואם נתיר להם לטלטל הרי זה יגרע בעירוב.

ועוד ביארו, דהאמצעית מותרת בחיצונות לפי שעירובה מרגלתה בשניהם, ור' יהודה לטעמיה שהניחו עירובן בחיצונות. וביאר הגר"ג קאהן, דלפי מה שנקטו השתא העירוב לא חל כלל, כיון שהוא מערב ב' חצירות שלא עירבו ביניהם. ומכל מקום האמצעית מותרת בשתיהן אף בלא חלות העירוב משום שהיא עשתה מעשה של עירוב, והמעשה עצמו מתיר לה לטלטל בחיצונות.

ברש"י מבואר דההבדל בין אמצעית לחיצונות הוא בכלים שלהם, דכלי האמצעית אסורים וכלי החיצונה מותרים. אך בתוס' מבואר להדיא דההבדל הוא בין בני אמצעית לבני חיצונות, דבני חיצונות אסורים לטלטל כל הכלים ובני אמצעית מותרים לטלטל כל הכלים, ולשיטתם דהאיסור הוא משום גזירה.

**דף מט ע"א**

**עירבה עם שניהם אסורה עם שניהם**

משמע ששאר בני המבוי מותרים. והקשו הרשב"א הריטב"א והר"ן ורבינו פרץ, הא כיון שהיא אסורה עם שניהם יש כאן חצר שלא עירבה, ומדוע אינה אוסרת על כולם. ותירצו, דכיון שהיא אסורה עם שניהם רק מטעם גזירה אין זה נחשב שלא עירבה לאסור על כולם. ועוד תירץ בשם השר מקוצי [וכן הוא ברבינו פרץ], דכיון שאם לא עירבה אלא עם אחת מהן היתה מותרת, ואין איסור זה אלא מחמת ייתור עירוב, אינו דין שיהא זה גורם איסור לעצמן. וכתב ע"ז הריטב"א דאין טעם זה מבואר בעיני.

והנה כל קושייתם היא לדעת ר"ת דשלשתן אסורות זה עם זה, אך לדעת רש"י ולמסקנת התוס' דרק האמצעית אסורה עם המבואות, אך המבואות מותרות באמצעית, פשיטא שאינה אוסרת על כל המבוי, שהרי חל השיתוף.

**לא עירבה עם שניהם אוסרת על שתיהן**

כתבו הרשב"א הריטב"א והר"ן דזה דוקא כשלא עירבה לעצמה, דהו"ל רגל האסורה במקומה, אבל עירבה היא לעצמה אינה אוסרת על אחת מהן, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת. ומבואר בדבריהם שחצר שלא נשתתפה במבוי אוסרת רק באופן שלא עירבה לעצמה, אך באופן שעירבה לעצמה דהו"ל רגל המותרת במקומה אינה אוסרת. וצ"ע דלא מצינו לשום פוסק שינקוט כן.

ויתכן לומר, דודאי בכל מבוי בעלמא, אם אחד מהחצרות לא נשתתף הרי הוא אוסר אף באופן שעירב לעצמו והו"ל רגל המותרת במקומה. לפי שכל הכלל שרגל המותרת במקומה אינה אוסרת זה רק שאינה אוסרת שלא במקומה, אך הכא המבוי שייך לו כמו לכל בני המבוי, וחשיב מקומה, ורגל המותרת במקומה אוסרת במקומה. אלא דהכא שאני שחצר זו פתוחה לב' מבואות, וכיון שהיא שייכת לב' מקומות כלפי כל מבוי חשיב שלא במקומה, כיון שיש לה מבוי אחר ללכת שם, ולכן אם היא מותרת במקומה אינה אוסרת על בני המבוי.

והנה בעבודת הקודש ש"ד פ"ג סתם שאם לא עירבה עם שתיהן אוסרת על שתיהן, ולא חילק בין עירבה לעצמה ללא עירבה, וכן סתם השו"ע ס"ס שפ"ו, ומשמע שאף חצר שבין ב' מבואות אוסרת כשאר בני המבוי ואפילו עירבה, ולא כמו שנקט הרשב"א כאן.

**עירבה אצל שאינה רגילה הותר רגילה לעצמו**

הריטב"א דייק מרש"י שאותה שאינה רגילה ודאי הותרה, שהרי נשתתפה עמהם. והקשה ע"ז הריטב"א היכי דמי, אם עירבה חצר זו לעצמה מלבד השיתוף, הו"ל רגל המותרת במקומה ובלא"ה אינה אוסרת על המבואות, וכמש"כ לעיל. ואם לא עירבה לעצמה אלא בשיתוף בלבד, מדוע היא מותרת עם המבוי שנשתתפה עמה, הא קיי"ל כר' מאיר דבעינן גם עירוב וגם שיתוף.

ולכן כתב בשם הראב"ד דאותה שאינה רגילה באמת אסורה, לפי שהחצר לא עירבה לעצמה ולא מהני שיתוף בלא עירוב, ומכל מקום אותה שרגילה מותרת לפי שמעשה העירוב מסלק אותה מהמבוי שרגילה, על אף שהעירוב לא הועיל. וכן כתב הרשב"א בשמו, אמנם בעבוה"ק שם נקט ששניהם מותרות. [ולשיטתו דאף עירבה חצר אמצעית אוסרת על בני המבוי, ושפיר י"ל דאיירי בעירבה, ולכן אינה אוסרת על המבוי שאינה רגילה].

אך השתא צ"ע, מדוע הקשו הראשונים לעיל בעירבה עם שניהם, דלאחר שגזרו חכמים ששלשתן אסורות תאסור החצר על בני המבוי, ממנ"פ, אי איירי בעירבה לעצמה, הרי אינה אוסרת על בני המבוי, דהו"ל רגל המותרת במקומה, ומה הוקשה לראשונים. ואי איירי בלא עירבה מדוע באמת אינה אוסרת על בני מבוי מעיקר הדין, הא אין שיתוף בלא עירוב, דקיי"ל כר' מאיר דבעינן תרוייהו.

ויתכן לומר, דכל הטעם שאם עירבה אינה אוסרת ביארנו לעיל משום שהיא בין ב' מבואות, ואינה כשאר חצירות שבמבוי, אך היכא דעירבה עם שתיהן הרי העירוב מרגילה למבואות, והשתא היא אוסרת אפילו שהיא מותרת במקומה, ולכן הקשו הראשונים מדוע אינה אוסרת.

עוד י"ל עפ"י מש"כ בחי' רע"א לעיל במשנה בשם הדרישה, דרש"י ותוס' כתבו דאיירי בחצרות הפתוחות לרה"ר, שאם לא כן איכא דריסת הרגל ואוסרות זו על זו. והקשה הדרישה, הא קיי"ל דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, והכא כל אחת עירבה לעצמה. ותירץ, דהיכא שיש הרגל עירוב וגם דריסת הרגל, הרי זה אוסר אף ברגל המותרת במקומה. ולפי"ז מיושב שפיר מה שהוקשה לראשונים ברישא מדוע לא תאסור את המבוי לכולם, ואע"ג שהיא עירבה לעצמה [שאל"כ אין שיתוף בלא עירוב] מכל מקום צריכה לאסור משום הרגל עירוב ודריסת הרגל במבוי.

**אמר ר' יהודה אמר שמואל המקפיד על עירובו אין עירובו עירוב, מה שמו עירוב שמו וכו'**

כתב הרא"ש דהלכתא כשמואל, דהא לקמן סח ע"א אמר אביי, כיון דאי בעו מינאי ולא אפשר לי למיתבא להו בטל שיתוף, ומבואר דמקפיד על עירובו אינו עירוב. וכתב דלפיכך צריך להזהר שהעושה עירוב לא יערב בדבר המקפיד עליו, כגון אם תיקן לכבוד שבת. אך הראב"ד פסק כר' חנינא דהוא קשיש משמואל, ועוד דהלכה כדברי המיקל.

והנה בגמ' לקמן שם מייתי אביי ברייתא כשיטתו, דתניא אחד מבני מבוי שביקש יין ושמן ולא נתנו לו בטל השיתוף. וכן פסק הרמב"ם פ"ה ה"ב כלשון הברייתא. והשיג הראב"ד, דברייתא זו נשנית רק במזכה להם משלו, דכיון דמאתמול אי בעי מיניה לא יהבי ליה לא גמר ומקנה בעידן דקנו שביתה, אבל בהנך דמשתתפי בדידהו לא שייכא הא מילתא, דמנתיה מיהא הא קיימא בשתוף. כלומר, דהראב"ד אזיל לשיטתו דפסק כר' חנינא, והוקשה לו מהברייתא דאם ביקשו ממנו ולא נתן בטל השיתוף, ותירץ, דברייתא זו איירי במזכה משלו, דאם מקפיד על עירובו לא גמר ומקני, ובזה כו"ע מודו דאינו עירוב, ורק בנותנים כל אחד פת משלו פליגי, ובזה קיי"ל כר' חנינא. וכן פסק הרשב"א בעבוה"ק דבנותן פת משלו קיי"ל כר' חנינא דעירובו עירוב, ובמזכה קיי"ל דאינו עירוב.

ובחזון איש סי' פז סק"א תמה על הרא"ש שהוכיח מדברי אביי דלקמן, דהא התם מייתי ברייתא כוותיה, והכא לא קאמר תניא כוותיה דשמואל. ועל כרחיך דמזכה ע"י אחר שאני, שהרי בזה לא שייך לדון מקפיד על עירובו, דמאחר שהקנה להם איך יכול להקפיד, הרי הפת של כולם בהקנאה גמורה, ואף לשמואל צריך להיות עירובו עירוב. ועל כרחיך דהתם שאני שאם הוא מקפיד חזינן דלא גמר ומקני, ואין זה ענין לפלוגתת שמואל ור' חנינא כלל.

ובדעת הרא"ש שתלה בפלוגתת שמואל ור' חנינא יישב ר"א גרבוז, שמזכה עירובו לכולם אין זה הקנאה גמורה בקנייני ממון, אלא הוי קנין עירוב, ולכן שייך לדון מקפיד על עירובו גם לאחר שהקנה להם, דאין זה שלהם ממש.

**המקפיד על עירובו אין עירובו עירוב**

יל"ע מה הדין באדם שמקפיד שלא יאכלו לו את כל העירוב, לפי שהוא צריך פת לסעודת שבת, אך אינו מקפיד איזה פת, ואם יאכל חבירו את שלו והוא יאכל את של חבירו אינו מקפיד. [כלומר, האם צריך לבטל את בעלותו על הפת ולהיות שוה לכולם, אך יכול להקפיד שיהא לו חלק שוה בין כולם, או שמא צריך לבטל את זכותו לגמרי, ואפילו יאכלו אחרים הכל אינו מקפיד]. ובפשטות מהלשון מה שמו עירוב שמו, ופירש רש"י שיהיה שותפות נוחה ועריבה, משמע דסגי במה שהוא שוה עם כולם כשותפים, ואינו צריך לבטל זכותו לגמרי.

אך בחזון איש משמע דצריך לבטל זכותו לגמרי. חדא, דנקט בסי' קא סק"ג שגם באופן שיש ב' בתים ומניח האחד אצל חבירו פת, צריך שלא יקפיד, אע"ג שחבירו אינו נותן כלום. ולכאורה אם הקפידה היא שיהיה שוה עם כולם במה הוא שוה עם בעל הבית, וצ"ע בזה.

ועוד, דבסי' צ' סק"ט הוכיח דבשותפין אין חיסרון של מקפיד מסתם משנה לקמן עא ע"א, וסתם שותפין לעולם מקפידין. ואם נאמר דהקפידה היא להיות שוה עם כולם, לכאורה סתם שותפין אינם מקפידים איזה חלק יטול כל אחד, אלא מקפידים שלא יטול האחד יותר מחבירו, ומשמע דגם זה חשיב קפידא.

**אמר ר' יהודה אמר שמואל החולק את עירובו אינו עירוב וכו' ותרתי למה לי וכו'**

פירש רש"י, דגם חולק לא הוי עירוב מהאי טעמא דמה שמו עירוב שמו. ומשמע מדבריו דגם בזה חסר בשותפות נוחה ועריבה. ולמסקנא כתב דחולק את עירובו גרע משום דמיפלג פלגיה, ובטל שמיה, דעירוב משמע מעורב. והנה הבית יוסף והלבוש כתבו שחולק את עירובו לא מהני משום דבעינן שותפות נוחה ועריבה, והשיג במלבושי יו"ט דאין זה טעם לחולק אלא למקפיד, והטעם לחולק הוא כמש"כ רש"י כאן דעירוב משמע שיהיו מעורבים ולא יחלקו ביניהם. ולפי מש"כ זה תלוי בס"ד ובמסקנא, דלפי הס"ד הטעם של חולק הוא משום שותפות נוחה ועריבה, וכשחולקין את העירוב אין זה שותפות עריבה, וע"ז מקשה תרתי למה לי. ומסיק דבחולק את עירובו יש חיסרון נוסף שאינם מעורבים. [כלומר, שלשון "עירוב" כולל לשון נח וערב, וכולל לשון מעורב]. והשתא דין אחר הוא, ואין שייכות בין החיסרון של מקפיד לחיסרון של חולק, והראיה לכך, דהראב"ד פסק כר' חנינא שמקפיד עירובו עירוב, ומכל מקום בחולק לכו"ע אין עירובו עירוב, כמש"כ הרשב"א.

והנה החזון איש (הובא לעיל) נקט דבשותפות אין חיסרון של מקפיד, שהרי כל שותפין מקפידין על חלקם, ומכל מקום מהני. אמנם לגבי חולק מצינו ברשב"א ובריטב"א לקמן עא דאף בשותפין לא מהני, דהא הקשו מדוע מהני בב' כלים, ותירצו, דכיון שלא חילקו מדעת אין כאן הקפדה ולא חשיב חולק את עירובו, ומבואר דבשותפין נמי יש חיסרון של חולק את עירובו. ועל כרחיך צריך לחלק בין דין מקפיד לדין חולק, וכמש"כ לעיל דלמסקנא ב' דינים הם.

**החולק את עירובו אינו עירוב**

המשנה ברורה שס"ו ס"ק לא כתב, דמסתברא שכל החיסרון של חולק הוא בגבו כולם את עירובן, אך במזכה עירוב לכולם לא שייך חולק את עירובו, ויכול להניחו בב' כלים. אך מדלא הזכירו הפוסקים לחלק משמע דלא פלוג רבנן במלתייהו, והניח בצ"ע.

**אמר שמואל עירוב משום קנין**

פירש רש"י, שמקנה להו בעה"ב רשותו, ונמצאו כולם בעלים בבית זה שהעירוב מונח בו, וכל החצר משועבדת לרשותם זו ואחת היא. כלומר, שהפת שכל אחד מניח אצל בעה"ב נחשב מעשה קנין לקנות רשותו, ונמצאו כולם שותפין בבית זה.

והקשה הגאון יעקב, אמנם בבית זה שהניחו את העירוב הם שותפין, אך אכתי תאסר החצר משום שאר הבתים שאין בהם שותפות, והוי כמוציא מבית שלו לבית של שותפין דאסור, וכל שכן שאסור להוציא מבית לבית.

ותירץ, דשמואל נמי אית ליה עירוב משום דירה, וכדאמר ר' יהודה לעיל כולהו הכא דיירי, וכיון שכולם דרים בבית זה בטל רשות ביתו לגבי בית זה, וכמאן דלית ליה רשות מיוחדת דמי. אלא פליגי איך נעשה הדיור של כולם בבית זה, האם הפת עצמה עושה דיורין, שדעתו של אדם על פיתו, או שמא הדיור נעשה על ידי קנין, שהפת עושה קנין עירוב, שעל ידי הקנין נעשה דיור כולם בבית זה. וכן ביאר החזון איש (קא סק"ג), שלפי שמואל תקנת חכמים בדירת העירוב הוא שיהא כעין קנין, ולכן הצריכו שיהיה העירוב בגדרי קנין. ועי' להלן שכן נקטו הרשב"א והט"ז.

וכל זה לדעת רש"י, אך התוס' ד"ה עירוב כתבו, שעל ידי הפת מיקני רשות להדדי. וכן כתבו בסוכה ג ע"א ד"ה ואין, דאפילו לשמואל אין מניחים את העירוב בבית שאין בו ד' על ד', דלא מיקנו רשותייהו בשביל בית דלא חזי לדירה. ומבואר מדבריהם, שהם מקנים את הרשות שלהם בעד זה שבעה"ב נותן להם רשות להניח שם את הפת. ולפי"ז מיושב שפיר מדוע אין שאר הבתים אוסרים, שהרי כל אחד מקנה את ביתו לבעה"ב, וכן לכל מי שדר באותו בית, ונמצא שכל הבתים שייכים לכולם.

ועי' גאון יעקב שנקט, דמה שהקשו התוס' מדוע שותפין לא צריכים הקנאה, הוא לשטתייהו, וצ"ב מדוע.

**ואם תאמר מפני מה אין קונין במעה**

תוס' ד"ה איכא כתבו דלפי שמואל יש ב' אופנים של עירוב, דהיכא שאינו מפרש שעושה קנין מהני דוקא בפת, ובעינן ב' סעודות לכל אחד, ומכל מקום צריך שיהא ראוי לקנין, שיהא בו שוה פרוטה ולא יהיה על ידי קטן. והיכא שמפרש בתורת קנין מהני אף בכלי, ואין צריך מזון ב' סעודות.

ובתוס' רא"ש שם מבואר דהנידון בגמ' אי מהני להקנות ע"י מעה הוא באופן שמפרש שיועיל בתורת קנין, ואין זה העירוב הרגיל. ולפי"ז צ"ל דהיה פשוט לגמ' שלא מועיל בתורת קנין רק כלי בלבד, ומקשה מדוע לא מועיל עירוב ע"י מעה, ומשני שביטלו תורת מעה. ובתוס' כתבו דהוא הדין שאר דברים לא מהני משום שלא שכיחי, ורק פת מהני דשכיח טפי, [וצ"ל דגם כלי שכיח טפי, דהא מבואר בגמ' דמהני]. ולדברינו איירי הכל במפרש משום קנין, דהוקשה לתוס' מדוע לא יועיל לערב בשאר אוכלין מתורת קנין, ותירצו, דכל דבר אינו שכיח .

אך צ"ב מדוע בעינן פת בשיעור ב' סעודות, הא כיון שפת שכיח, הרי זה יכול להועיל באופן שמפרש מדין קנין אפילו בשוה פרוטה גרידא.

ובחזון איש נקט דחכמים ביטלו לגמרי קנין מעות, והשתא מהני רק קנין סודר. ותוס' לעיל כתבו דפירי מהני רק מדין מעות, ולכן השתא לא מהני פת רק מדין קנין של דירה ולא מדין קנין של מפרש, שהרי פת יכול להועיל רק מדין מעות ולא מדין סודר, וקנין מעות חכמים ביטלו לגמרי. ולפי"ז מיושב מדוע בעינן בפת מזון ב' סעודות. אך צ"ב מה הקשו תוס' ד"ה מפני, מדוע אין מערבין בשאר דברים, תיפו"ל שחכמים ביטלו לגמרי קנין מעות, ואף פת דשכיח לא מהני מדין קנין מעות אלא מדין קנין דירה. ואין לומר דהוקשה להם מדוע לא מהני שאר דברים מדין קנין דירה, דהא תוס' ד"ה איכא כתבו דלקנין דירה בעינן חשיבות פת, וצ"ע.

**רבה אמר עירוב משום דירה**

כתב הראב"ד דקיי"ל כרבה שעירוב משום דירה, דהא לעיל אמרינן בית שמניחין בו עירוב אינו צריך ליתן את הפת, ומסיק משום דכולהו הכא דיירי, ומבואר שעירוב משום דירה. וצ"ב מדוע הבין הראב"ד שלפי מ"ד עירוב משום קנין גם בעה"ב צריך ליתן פת, הא לרש"י משום קנין היינו שקונים רשות בביתו, ופשיטא שהוא עצמו אינו צריך לתת כלום, שהרי הבית שלו.

אמנם לדעת תוס' קושייתו מבוארת, דענין הקנין הוא שהם מקנים רשותם לבעה"ב על ידי שנותן להם להניח פיתן בביתו, אך עדיין קשה איך הם קונים את ביתו, ולכאורה על כרחיך צריך ליתן את הפת באחד מהבתים כדי שבעבור זה יקנה את ביתו לכולם.

ויתכן לבאר אף לדעת רש"י, שאם עירוב משום קנין אין זה קנין גמור, אלא קנין מסויים של עירוב, ולכן הבין הראב"ד דמה שיש לבעה"ב קנין גמור בביתו אין זה מצטרף לקנין עירוב של כולם, וכדי שיהיו כולם מעורבים צריך שכולם יעשו קנין עירוב בנתינת פת, ואכתי צ"ע.

וברשב"א הקשה עליו איך יתכן לומר כן, הא שמואל עצמו סובר עירוב משום קנין, והוא אמר שאין צריך ליתן את הפת. ועל כרחיך צ"ל דאף אם עירוב משום קנין ניחא, דאין הכוונה לקנין ממש אלא לקנין של דירה, [וכמש"כ לעיל בשם הגאון יעקב], ולגבי דירה הרי הוא מעורב עמהם בלא פת, שהרי הדירה היא שלו.

ובתוס' בסוכה ג ע"א הקשו כקושיית הראב"ד, מדוע אינו צריך ליתן פת הא לשמואל עירוב משום קנין, ותירוצם צ"ב. ובתוס' רא"ש שם מבואר כדברי הרשב"א, ויתכן שגם זה כונת תוס' שם, אך צ"ע מה זה שייך לתחילת דבריהם שם, וצ"ע.

והנה הטור סי' שס"ו כתב: שעתה אנו רואין כאילו כולם דרין באותו הבית, וכאילו כל החצר מיוחד לאותו בית, ואינו דומה לרה"ר. ומפני זה הבית שמניחין בו העירוב אין צריך ליתן פת, שהרי אין העירוב אלא שנחשוב כאילו כולן דרין שם, והרי הוא דר שם. ואינו משום קנין שנחשוב כאילו זה הבית קנוי לכולם, הלכך וכו'. ומבואר מדבריו כהראב"ד דמה שאין צריך בעה"ב ליתן פת הוא מחמת שעירוב משום דירה, אך אם עירוב משום קנין גם בעה"ב צריך ליתן פת.

והקשה הב"ח, הא שמואל עצמו סובר עירוב משום קנין, ואיך הוא סובר שאינו צריך ליתן פת, וכקושיית הרשב"א. ותירץ, דשמואל נמי אית ליה טעמא דדירה, אלא דפליג ואית ליה נמי טעמא דקנין, ולהכי יכול לקנות גם בקנין סודר או בשאר כלי, וצריך שיהא בו שוה פרוטה כדין קנין, ואין יכול לעשות על ידי קטן וכו'. ובפשטות משמע מלשונו ששמואל מודה לרבה דמהני דירה לחוד, אלא דס"ל דמהני גם קנין. אך אי אפשר לומר כן, שאם כן מדוע צריך שתהא הפת שוה פרוטה, הרי כאשר מערב בפת אין צריך לדין קנין, ובכה"ג אינו חולק על רבה. וכן מדוע לא מהני על ידי קטן.

ולפיכך צ"ל בכונתו שלפי שמואל הקנין עושה דיורין, וכונתו לתירוץ הרשב"א על קושיית הראב"ד. וכן כתב להדיא הט"ז סק"ב, עיי"ש. אמנם בלשון הטור תירוץ זה דחוק טובא, שהרי כתב דמחמת שעירוב משום דירה ומהני על ידי קטן ואין צריך שוה פרוטה לכן אין בעה"ב צריך לתת פת, ומבואר כהראב"ד ולא כהרשב"א, וצ"ע.

**דף מט ע"ב**

**תוד"ה ואמר, ואומר ר"י דבלא אמירה נמי קני**

תוס' הוכיחו ג' ראיות דבלא אמירה נמי קני, א. מהגמ' לח: שאם החשיך על התחום ושתק קנה שביתה. ודחו, דשאני התם שהלך לשם כך. ב. מהמשנה לעיל מה. דחכמים פליגי בישן דלא קנה שביתה, משמע דבניעור קנה אף בלא אמירה. וברשב"א הוכיח כן מהא דלריב"נ מהני ישן אף שלא אמר, [וקיי"ל כוותיה]. ג. מהא דלעיל מה. קנה שביתה במקומו אף שלא אמר.

וכתבו תוס', דהמשנה נקטה אמר אטו כשאומר שביתתי במקום פלוני. ועוד כתבו, דנקט לרבותא דלר' מאיר אין עשיר מערב ברגליו אפילו אמר. ומבואר בתוס' דכשאומר שביתתי במקום פלוני צריך אמירה דוקא. אך הרמב"ם פ"ז ה"ב כתב, וכן אם נתכוין לקבוע שביתתו במקום ידוע אצלו וכו', ומבואר דאפילו בכה"ג אין צריך אמירה. וכתב הביאור הלכה ס"ס ת"י דאפשר שהתוס' פליגי על הרמב"ם. ועוד כתב, דמחשבה כדי לקנות נחשבת כאמירה, ולאפוקי באומר שביתתי במקומי דשם אין צריך אפילו כונה כדי לקנות שביתה.

ומבואר דהביאור הלכה נסתפק בדברי תוס', האם מש"כ אמירה היינו אמירה ממש, וע"ז כתבו דכאשר קובע שביתה במקומו מהני כונה וכאשר קובע שביתה במקום אחר צריך אמירה. או שמא כאשר קובע שביתה במקומו אפילו כונה אין צריך, וכאשר קובע שביתה במקום אחר צריך כונה, אך אמירה אין צריך בכל אופן. [ולפי"ז צ"ל דישן גרע מאינו מתכוין, דהא לחכמים ישן אינו קונה שביתה, ואינו מתכוין קונה שביתה]. ולכאורה מהא דהוכיחו התוס' מדף לח: דאין צריך אמירה מבואר דכונתם לאמירה ממש, שהרי התם איירי במחשיך על התחום כדי לקנות שביתה, ואין משם ראיה שאין צריך כונה.

והנה הרשב"א כתב כדברי התוס', וסיים דנקט אמר משום שלפי ר' יהודה דאמר אחד עני ואחד עשיר מערב ברגליו הוי דוקא באמר, דעשיר היוצא מעירו להחשיך על התחום ולא אמר שרוצה לקנות שם שביתה לא מהני. וכן כתב הרא"ש, אך כתב: דעשיר העומד בעירו והחשיך על התחום אינו קונה משם אלפים אמרה לכל רוח אלא אם כן "נתכוין" לקנות משם שביתה. ובקרבן נתנאל כתב דמש"כ הרא"ש נתכוין לאו דוקא, אלא אפילו אמירה בעי, וכמש"כ הרשב"א. אך הבית יוסף (תט, ז) הוכיח דסגי בכונה, וכפשטות לשון הרא"ש, דהא לעיל לח: מבואר שאפשר להחשיך על התחום בלא אמירה, והתם איירי בעשיר היוצא מביתו, ועל כרחיך דאף עשיר אין צריך אמירה אלא כונה גרידא. ולכן כתב דמש"כ הרא"ש בתחילת דבריו שאין צריך אמירה היינו שאפילו כונה אין צריך, וכמש"כ הביאור הלכה בדעת התוס'.

וכן פסק השו"ע תט ס"ז דאפילו לא אמר שביתתי במקומי אלא החשיך ושתק מהני, לא שנא מי שיוצא מביתו להחשיך על התחום, ולא שנא מי שבא בדרך וחשכה לו. וכתב המשנה ברורה שם דמכל מקום יש חילוק, דכשיוצא מביתו הוא דוקא ביוצא על מנת החשיך על התחום כדי לקנות שם שביתה, אבל סתמא, דהיינו שיצא מהעיר וחשכה לו ולא נתכוין לקנות שם שביתה לא קנה. אבל הבא בדרך וחשכה לו אפילו לא נתכוין לקנות שם שביתה קנה ממילא, שהרי אפילו בישן קיי"ל דקנה שביתה. [יל"ע ביוצא כדי להחשיך ובשעה שחשכה הוא ישן, האם סגי במה שיצא לשם כך, או שמא צריך להתכוין להדיא לקנות שביתה בשעה שחשכה].

אך יל"ע אם כן כיצד הוכיח הרא"ש בתחילת דבריו מהגמ' בדף לח: שאין צריך אמירה, הרי להבית יוסף הראיה היא שאפילו כונה אין צריך, והתם איירי בעשיר שצריך כונה, ואיך אפשר להוכיח משם שאין צריך כונה.

ויתכן לומר, דאין כונת הרא"ש להוכיח מהגמ' שם דיכול להחשיך על התחום ולשתוק, אלא מהא דמקשינן שם כמאן כריב"נ דאמר חפצי הפקר קונין שביתה. ומשני, אפילו תימא רבנן, עד כאן לא פליגי רבנן עליה דריב"נ אלא בישן דלא מצי אמר, אבל בניעור דאי בעי למימר מצי אמר אע"ג דלא אמר כמאן דאמר דמי. והשתא הוכיח הרא"ש מגוף המשנה שם שאפילו כונה אין צריך, דהא משמע דניעור דומיא דישן שאינו מתכוין קונה שביתה. ומה שהביא את הגמ' שם, משום שהגמ' דייקה מהמשנה דדוקא ישן.

אך יל"ע דאכתי יקשה על הגמ' שם, מאי פריך כמאן כריב"נ וכו', הא ריב"נ ורבנן פליגי בעני המהלך בדרך, והגמ' איירי בעשיר היוצא מביתו להחשיך על התחום, וכיון שהם חלוקים לענין כונה, דעני אפילו כונה אין צריך ועשיר צריך כונה, וכמש"כ הבית יוסף בדעת הרא"ש, דלמא הם חלוקים נמי לענין אמירה, ועשיר צריך גם אמירה.

ויתכן לומר, דדוקא לגבי כונה שייך לחלק בין עני לעשיר, דעשיר היוצא מביתו בלא כונה להדיא לשבות במקומו אינו עוקר שביתתו מביתו, משא"כ עני המהלך בדרך קונה שביתה גם בלא כונה להדיא. אך אם עשיר היה צריך אמירה ממש, הוי דין במעשה קנין שביתה, דאין קונין שביתה ברגלים אלא באמירה, ובזה לא שייך לחלק בין עני לעשיר, ולפיכך מוכיחה הגמ' מהמשנה דישן שאין צריך אמירה.

**אמר רב לא אמר כלום כל עיקר דאפילו לתחתיו של אילן לא מצי אזיל**

בגמ' איכא תרי לישני מדוע אינו קונה שביתה תחת האילן, ללישנא קמא משום דלא מסיים אתריה, וללישנא בתרא משום כל שאינו בזא"ז. ולכו"ע אין אדם קונה שביתה אלא בד' אמות ותו לא, [אא"כ קונה בעיר או במקום מוקף מחיצות, דחשיב כולו כד' אמות], וכשאומר שרוצה לקנות שביתה תחת האילן, הרי הוא יכול לקנות רק בד' אמות, ובזה פליגי האם החיסרון הוא משום דלא סיים או משום כל שאינו בזא"ז.

ולדעת שמואל אין חיסרון בשביתה שאינה מבוררת, ומצד כל שאינו בזא"ז כתבו תוס' ב' אופנים, או דשביתה דרבנן הקילו שיחול א' משתיהן אף שעשה בבת אחת, או שלעולם חשיב כאומר ארבע מתוך שמונה.

והוסיף רש"י דבמקום רגליו נמי לא קנה לדעת רב, כיון שעקר שביתתו ממקום רגליו, ולכן לא יזוז ממקומו. וכן מוכח מהברייתא דמייתי להלן ראיה לרב.

וכתבו תוס' דכל זה במהלך בדרך, אך בעומד בעירו והניח עירוב באופן שאינו מועיל, לא נתבטל שביתתו בעירו, כדמוכח בנתגלגל חוץ לתחום. וביאור החילוק בין עירו לדרך ביאר הריטב"א, דלגבי ביתו אין אדם עוקר מקום שביתתו בקל, אלא אם יחול העירוב במקום אחר. אך בהולך בדרך אדם עוקר מקום שביתתו בקל.

[עוד היה מקום לומר, דהיכא שעומד בעירו יש לו שביתה ממילא, ולכן אמרינן דדעתו שאם לא יחול השביתה במקום העירוב ישאר השביתה בעירו. אך הכא שהולך בדרך אין לו שביתה ממילא, וצריך להחיל שביתה במקומו, ובזה לא אמרינן שדעתו שאם לא יחול השביתה במקום אחר יחול שביתה הכא, דצריך לעשות מעשה שביתה במקומו, ואין בדעתו לעשות שביתה חדשה. (ואולי זה תלוי בפלוגתת ריב"נ ורבנן לגבי ישן, האם מקום רגליו קונה ממילא או לא, ולפיכך הריטב"א לא ביאר כן)].

בגמ' להלן מבואר דהיכא שאיכא תחת האילן ז' אמות מודה רב דקנה, דסגי במה שמקצת השביתה מבוררת. ומבואר בבעל המאור ובמלחמות דדין זה קיים רק ללישנא קמא דרבה שהחיסרון הוא מצד אינו מסויים. אך אם החיסרון מצד כל שאינו בזא"ז, טעם זה קיים גם בז' אמות, דהא מכל מקום אי אפשר לקנות ב' שביתות. [ולפי"ז מבואר דלישנא קמא חולקת על לישנא בתרא אף להקל, והא דלא אמרינן כל שאינו בזא"ז להאי לישנא צ"ל כמש"כ תוס' לשמואל].

**ושמואל אמר לא אמר כלום לביתו אבל לתחתיו של אילן מצי אזיל ונעשה תחתיו של אילן חמר גמל**

ללישנא קמא דרש"י שמואל סובר שאין חיסרון של דבר שאינו מסויים, ואחד מהם חל, וכיון שלא סיים הו"ל ספק ונעשה חמר גמל, ולכן יכול ללכת אלפים אמה לצפון מצד דרום של האילן, ואלפים אמה לדרום מצד צפון של האילן. [והא דאזלינן לחומרא מספק, ולא אמרינן ספק עירוב להקל, דהכא הוי ספק שאינו מבורר אף כלפי שמיא, וכמו שמבואר בשערי יושר דהוי חלות ספק, ובכה"ג לא שייך לומר דאזלינן לקולא. אך אין ליישב דאם נלך לקולא יצא שיעבור איסור ודאי, וכסברת הר"ן בערבי פסחים לגבי ד' כוסות והרמב"ן במגילה לגבי ספק מוקפין. דהא בגמ' להלן מבואר שאם סוף האילן הוא יותר אלפים אמה נמי אמרינן דהוי ספק, אף דהכא לא שייך הסברא הנ"ל].

וללישנא בתרא דרש"י [וכן פירש רבינו חננאל], יכול ללכת רק ממקום רגליו לאילן אלפים אמה, אך אין לו אלפים אמה לכל רוח לא ממקום רגליו ולא מהאילן. ובריטב"א מבואר דלהאי לישנא מספק"ל לשמואל האם שביתה שאינה מסויימת קונה או לא, ועוד ס"ל לשמואל דאם אינו קונה לא הפסיד מקום רגליו, והשתא הספק הוא האם קנה שביתה במקום רגליו או תחת האילן, ונעשה חמר גמל במקום רגליו ובאילן. ולדבריו רב ושמואל פליגי בתרתי, חדא, האם מקום שאינו מסויים אינו קונה כלל או דהוי ספק, ועוד פליגי, האם כשאינו קונה שביתה תחת האילן קונה מיהא במקום רגליו או לא.

וברעק"א נקט דלעולם קונה מקום רגליו, אלא שכאשר עשה עירוב תחת האילן הפקיע בזה אלפים אמה ממקום רגליו לצד שני, ולכן קנה רק מה שממקום רגליו כלפי אילן. ולפי"ז לכו"ע עירוב שאינו מסויים לא מועיל לכו"ע, ופליגי רב ושמואל לגבי מקום רגליו, דלרב עקר לגמרי מקום רגליו, ולשמואל עקר רק לצד שני.

אך צ"ע לפי"ז מדוע הגמ' שואלת מאי טעמא דרב, הא לשמואל נמי יקשה מדוע אינו קונה תחת האילן. [רש"י הקשה דטעמא דרב מסתבר טפי, ולכאורה קשה יותר דבין לרב ובין לשמואל צריך לבאר מדוע לא חייל תחת האילן, ואין עדיפות לשאול מ"ט דרב טפי ממ"ט דשמואל].

**דף נ ע"א**

**משום דלא מסיים אתריה**

לעיל מה ע"א תנן לגבי הישן בדרך ולא ידע שחשיכה, ר' יהודה אומר לאיזה רוח שירצה ילך. והקשה הדברי יחזקאל איך יוכל לברר איזה ד' אמות קנה שביתתו, הא לדעת רב צריך לסיים מקום שביתתו. [ואין לומר דצריך לברר מערב שבת, דהא תנן התם מודה ר' יהודה שאם בירר לו שאינו יכול לחזור בו, ואם איירי מערב שבת פשיטא שיכול לחזור בו עד שיחול העירוב]. ותירץ, דהארבע אמות שצריך לברור כולל את מקום גופו, ויכול לברור רק ג' אמות לכל רוח, שהרי מקום גופו תופס אמה. ומעתה הוי כז' אמות דמבואר בסוגיין שכיון שמקצת מהשביתה מבוררת שפיר מהני. [וקצת יל"ע דאם כן מדוע הגמ' לא מוכיחה כן מהמשנה שם].

והנה במשנה שם איכא ג' שיטות תנאים לענין ד' אמות של מקום שביתה, לדעת חכמים קונה ד' אמות לכל רוח, ובס"ה יש לו שמונה על שמונה. לדעת ר' אליעזר קונה ד' אמות והוא באמצען. לדעת ר' יהודה קונה ד' אמות, ויכול לברור לאיזה רוח קונה. ובטור סי' שצ"ו הביא מחלוקת הרי"ף והרז"ה האם פוסקים כר' יהודה או כחכמים. [ואף דהתם קיי"ל כריב"נ דישן קונה אלפים אמה, נפק"מ בפלוגתתם ליוצא חוץ לתחום באיסור, דיש לו ד' אמות].

והנה הריטב"א במשנה שם כתב שלפי ר' אליעזר נותנין לו ב' אמות לכל צד, וגם הוא מן המנין עומד באמצען. כלומר, שמקום עמידת גופו בתוך הד' אמות. ולפי"ז מסתבר דגם לר' יהודה יכול לברור ד' אמות לכל צד עם מקום גופו, באופן שיש לו רק ג' אמות לכל צד, וכמש"כ לעיל. ולחכמים שנותנין לו ח' אמות על ח' אמות היה מקום לומר שיכול לברור ד' אמות לב' הרוחות, ולפי"ז מקום גופו עולה לכאן ולכאן, ואינו קונה שביתה אלא בז' אמות על ז' אמות. אך מלשון הפוסקים משמע שנותנין לו ח' אמות על ח' אמות. וצ"ל שמודדים ממרכז גופו ד' אמות לכל צד. [ויל"ע בישן מהיכן מודדים ד' אמות לכל רוח].

אך רש"י שם כתב ב' אמות יש לו לכל צידיו, ודייק האור זרוע (סי' קנ"ב) מרש"י דהיינו חוץ ממקום שעומד בו. ומדבריו משמע דאף לר' יהודה יכול לברור ד' אמות חוץ ממקום עמידת גופו, ולפי"ז איכא לכל אדם מקום שביתה ה' אמות על ה' אמות. [והתירוץ על קושייתו של הדברי יחזקאל הוא, דמקום גופו משותף לב' הרוחות, ואיכא מקצת שביתה מבוררת].

**דף נ ע"ב**

**אמר לך שמואל הב"ע כגון דאיכא ממקום רגליו ועד עיקרו תרי אלפי וארבע גרמידי וכו'**

כתב רבינו חננאל, נמצאו ד' אמות שתחת האילן חוץ לתחומו ואין אדם קונה שביתה חוץ לתחומו לפיכך אין לו אלא ד' אמות. ומבואר דהשביתה שחוץ לתחומו לא חלה כלל, ומכל מקום לא קנה שביתה במקום רגליו לפי שעקר שביתתו בזה שעירב במקום אחר. וכן מבואר בבעל המאור. אך בריטב"א כאן (ד"ה ואמרינן לימא, ולעיל מט ע"ב סוד"ה ושמואל) ובראב"ד בהשגות פ"ז ה"ג משמע שקנה עירוב אלא שהוא עומד חוץ לתחומו.

ויל"ע לדעת רבינו חננאל, מאי שנא מהקובע שביתה במקום שאינו מסויים דנקט רבינו חננאל לעיל כלישנא בתרא דרש"י, שלפי שמואל יש לו ממקום רגליו עד האילן אלפים אמה, ומבואר דכאשר העירוב לא חל אינו עוקר שביתת רגליו. ונראה ליישב, דיש לחלק בין שביתה שאינה מסויימת לשביתה חוץ לאלפים אמה, דהיכא דלא סיים שביתתו אינו מתכוין לעקור מקום רגליו, אך היכא דעשה שביתה חוץ לאלפים אמה במקום מסויים גרע טפי. והנה כל מה שאינו עוקר מקום רגליו בשביתה שאינה מסויימת זה רק אם שביתה שאינה מסויימת אינה קונה, אך לפי הצד דמהני ודאי דעקר מקום רגליו. והשתא לפי שמואל דיש ספק אם שביתה שאינה מסויימת מהני או לא, וכמש"כ לעיל בשם הריטב"א, לפי הצד דמהני והחיסרון הוא במה שחלק מהאילן הוא חוץ לאלפים אמה הרי הוא עקר מקום רגליו, ולכן הכא לא יזוז ממקומו.

וברמב"ם פ"ז ה"ג מבואר דאם קנה שביתה חוץ לאלפים אמה לא מהני, ויש לו במקום רגליו אלפים אמה לכל רוח. וכתב המגיד משנה, דלפי"ז צריך לפרש לא יזוז ממקומו דהיינו ממקום האילן, ובאופן שיש ממקום רגליו ועד האילן אלפים אמה, דאינו יכול להמשיך לאחר האילן. וביאור הגמ' לשיטת הרמב"ם יבואר להלן.

**לימא תהוי תיובתא דרב**

פירש רש"י דמקשה על רב מהרישא, מדוע מהלך לצפון כעירובו לדרום, הא הקונה שביתה שאינה מסויימת לא קנה כלל, ואף ברישא לא יזוז ממקומו. והקשה הריטב"א לפי מש"כ תוס' דבמקום ביתו אינו עוקר שביתתו לכו"ע, אם כן הכא אף לרב שרי לזוז ממקומו מחמת שביתת ביתו. ולכן כתב, דהקושיא לרב היא בין מהרישא בין מהסיפא, מדוע לא אמרינן דב' העירובין לא חלים כלל, ויש לו ממקום ביתו אלפים אמה לכל רוח.

ובמהרש"א כתב דאי אפשר לומר כן, דהא לגבי נתגלגל חוץ לתחום ולא ידעינן מתי נתגלגל, מבואר ברש"י סוף פירקין דהא דיש לו רק מביתו עד העירוב אין זה רק מחמת הספק, אלא דאפילו אם נתגלגל קודם שחשכה אין לו מביתו לצד שני, לפי שבמעשה העירוב הפקיע את שביתתו לצד שני. ולפי"ז גם הכא י"ל כן לדעת רב, דאף שב' העירובין לא חלים כלל וקונה שביתה בביתו, מכל מקום במעשה העירוב הפקיע את שביתת ביתו לצד שני. והשתא לא קשה מידי לרב.

ובדעת רש"י כתב המהרש"א, דהכא איירי באופן שידע כל מה שהיה לו לידע, אלא שהוא סבור שאפשר לעשות ב' עירובין, אך אין לו טעות בעצם מעשה העירוב, ולכן עוקר מקום שביתתו אפילו בביתו. ורק לגבי נתגלגל חוץ לתחום שאינו יודע היכן נמצא העירוב כשהחשיך סובר רב דאינו עוקר מקום ביתו.

אך הקשה מדוע התוס' לעיל לא חילקו בכך, שכאשר קנה שביתה שאינה מסויימת, כיון שידע כל מה שהיה לו לידע עוקר אף מקום ביתו. ובפשטות צ"ל דהתוס' סוברים כהריטב"א דאינו עוקר מקום ביתו, והקושיא לרב היא בין מהרישא בין מהסיפא, ורש"י סובר כהמהרש"א שהיכא שידע הכל עוקר אף מקום ביתו, והקושיא לרב היא רק מהרישא.

הקשה רש"י, ללישנא בתרא דלשמואל יש לו רק ממקום רגליו ועד האילן אלפים אמה, גם לשמואל יקשה מדוע לא יהבינן ליה אלפים אמה ממקום רגליו לצד ביתו. וברעק"א תמה על קושייתו, דללישנא בתרא קונה רק ממקום רגליו עד האילן, והכא ביתו ממוצע בין ב' התחומין, ומה קשה מהברייתא לשמואל. ועי' רש"ש וראמ"ה.

ולפי מש"כ לעיל בשם המהרש"א יתכן לומר, דהיכא שעשה עירוב מסויים לכל צד, ודאי עקר מקום ביתו, ובזה מודה שמואל דכיון שעשה ב' עירובין ולא חיילי כלל, [להריטב"א מטעם ספק ולרעק"א לא חייל בודאי], לא יזוז ממקומו. ורק בעשה עירוב אחד שאינו מסויים סובר שמואל דאינו עוקר מקום ביתו. וחילוק זה היה פשוט לרש"י ולכן הקשה דאף לשמואל יקשה דנימא שלא יזוז ממקומו.

**רב תנא הוא ופליג**

כתב הרי"ף, דאע"ג דרב ושמואל הלכה כרב באיסורי, בהא הלכתא כשמואל, דבביצה איתא ברייתא דשנים ששאלו חלוק זה לילך בו שחרית לביהמ"ד וזה לילך בו ערבית לביה"כ וכו' מיצעו עליו את התחום לא יזוז ממקומו, וקיי"ל דהלכתא היא, הלכך הלכתא כוותיה דשמואל דחד טעמא הוא.

ויל"ע לפי מה שפסק הרי"ף כשמואל מדוע הביא הא דאמר ר"ה ברדר"י לא שנו אלא באילן שמונה וכו', הא לשמואל בכל אופן קנה שביתה תחת האילן. והוכיח מכאן הבית יוסף שהרי"ף סובר כהרמב"ם שאף לשמואל אינו קונה שביתה תחת האילן. מיהו כתב הביאור הלכה דאין צריך לומר שהרי"ף סובר כהרמב"ם, אלא יתכן שהוא סובר כרש"י ורבינו חננאל. ועי' חזון איש (קי סק"ד) שכתב דאין הכרח מקושיא זו שהרי"ף סובר כלישנא בתרא, דיתכן שהביא הא דר' הונא ברדר"י לאשמועינן דאפילו בכה"ג שמואל פליג. ועיי"ש מה שכתב עוד בזה.

וברשב"א ובריטב"א כתבו בשם הראב"ד דפסק כרב, כמו בכל דוכתא דקיי"ל כרב באיסורי.

הקשה הבעה"מ על הרי"ף מה הראיה מחלוק לשמואל, הא החלוק תלוי בבעלים, והבעלים יש להם תחומין כל זמן שסיימו ד' אמות למקום שביתתן, ולפיכך לא יזוז ממקומו, ואין זה סותר לדברי רב כלל, דרב איירי באופן שלא סיים מקום שביתתו. ומכל מקום כתב דהלכה כשמואל לפי שהברייתא דרב מיתרצא לשמואל, והברייתא דשמואל לא מיתרצא לרב.

ובלחמות יישב דברי הרי"ף, דכתב להקשות מדוע הגמ' מביאה ראיה לשמואל מהא דעירב אחד לצפון ואחד לדרום, הא רב ושמואל איירי בעירוב שאינו מסויים, והכא החיסרון הוא שאינו יכול לקנות עירוב בב' מקומות, אך העירוב עצמו מסויים הוא, ומה זה שייך לפלוגתת רב ושמואל. ותירץ, דלפי רב אין אדם קונה בשביתה שלו שמונה אמות, ולכן כשלא סיים תחת האילן לא אמר כלום, ומהאי טעמא גם בעירוב לצפון ולדרום לדעת רב לא אמר כלום, דהא אינו יכול לקנות שביתה בשמונה אמות. וטעם זה שייך גם בחלוק, ואף שהוא תלוי בבעלים והבעלים סיימו מקומן, מכל מקום על כרחיך החלוק עצמו קונה שביתה הוא, ואי אפשר לקנות שביתה בשמונה אמות.

ונראה ביאור דבריו, דהבין בדברי הבעה"מ שהחיסרון שאין אדם קונה שביתה שאינה מסויימת היא במעשה העירוב, ובחלוק מעשה העירוב מסויים הוא והחלוק נמשך אחר הבעלים, ואין כאן חיסרון של שביתה שאינה מסויימת. וע"ז הקשה הרמב"ן דאם כן בעירבו עליו לדרום ולצפון נמי ליכא חיסרון בשביתה שאינה מסויימת, דכל שביתה מבוררת היא. אלא על כרחיך אין החיסרון במעשה העירוב אלא בחלות העירוב, שאי אפשר שיהיה לאדם אחד שביתה בשמונה אמות, ולכן גם בעירבו עליו לצפון ולדרום אי אפשר שיהיה לו שביתה בח' אמות ולא חל כלום. וטעם זה שייך גם בחלוק, דאין החלוק יכול להתייחס לשביתה של שמונה אמות.

והנה התוס' לעיל מט ע"ב כתבו, דלפי שמואל אין את החיסרון של כל שאינו בזא"ז אפילו בב"א אינו לפי שתלינן בדעתו שאם לא יקנו לו שביתת שתיהן יקנה לכה"פ אחת מהן. ולפי"ז יל"ע לגבי חלוק מדוע לשמואל ניחא, אמנם אין את החיסרון של שביתה שאינה מבוררת, מכל מקום הכא יש את החיסרון של כל שאינו בזא"ז. והכא ליכא ליישב שבדעתו שלכה"פ יקנה אחת מהן, דהא החלוק שייך לב' בעלים, וכל אחד קנה שביתה במקומו. וצ"ל דהרי"ף יתרץ כתירוץ קמא בתוס', דבדרבנן הקילו שאפילו שאינו בזא"ז מכל מקום ישנו בבת אחת.

[עוד יתכן לומר בביאור דברי הרמב"ן, דרב ושמואל פליגי האם אדם קונה שביתה בשמונה אמות או לא, ולפי שמואל לכתחילה יכול לקנות שביתה בח' אמות ולא שייך החיסרון של שביתה שאינה מבוררת כלל. ובזה ביאר הרמב"ן הא דמייתי ראיה לשמואל מעירב לצפון ולדרום, דאף דהתם לא חשיב שביתה שאינה מבוררת, מכל מקום הוא קונה שביתה בשמונה אמות, וזה מהני רק לשמואל. ועפי"ז ביאר נמי לגבי חלוק, דלשמואל מהני משום ששייך לקנות שביתה בח' אמות, אך לרב כיון שאין קונין שביתה בח' אמות לא מהני. ולפי"ז לא קשה כלל קושיית תוס' מדוע לשמואל אין החיסרון של כל שאינו בזא"ז, שהרי לשמואל אדם קונה שביתה בח' אמות.

ומכל מקום צ"ב כיצד יישב בכך את קושיית הבעה"מ, דאף לרב צריך להועיל, כיון ששביתת הבעלים מבוררת].

דעת הרמב"ם

כתב הרמב"ם פ"ז ה"ה, הקונה שביתה ברחוק מקום ולא סיים מקום שביתתו לא קנה שביתה שם וכו', ואין לו אלא אלפים אמה לכל רוח ממקום שהוא עומד בו כשחשכה. וכתב המגיד משנה דהרמב"ם פסק כשמואל, [וכן הוא בריטב"א, וכן נראה ברמב"ם בפיה"מ, שביאר את המשנה כשמואל]. וביאר בדבריו דכיון שלא סיים מקום שביתתו ואם נאמר שקנה שביתה תחת האילן נעשה חמר גמל לתחתיו של אילן, לכן מעיקרא לא קנה שביתה תחת האילן כלל, ונשאר מקום שביתתו במקום רגליו בלבד, ולכן אינו יכול לילך לביתו.

והא דאמר ר"ה ברדר"י דאיירי דוקא באילן שמונה אמות, אך באילן ז' אמות קנה שביתה תחתיו, שייך אף לשמואל, דבכה"ג קנה שביתה תחת האילן ולא במקום רגליו. ולפיכך פסקה הרמב"ם שם ה"ו.

והא דמייתי ראיה לרב מהברייתא דלא יזוז ממקומו, משום שלפי שמואל יש לו אלפים אמה ממקום רגליו. ומשני, דאיירי באופן שיש ממקום רגליו ועד עיקרו אלפים אמה וד' אמות, דאי מוקמית ליה באידך גיסא דאילן קם ליה לבר מתחומא. וצ"ע לפי מש"כ הרמב"ם לעיל ה"ג דכאשר קונה שביתה רחוק מאלפים אמה אינו עוקר מקום ביתו, ויש לו ממקום ביתו אלפים אמה לכל רוח, מדוע הכא לא יזוז ממקומו, הא בין העושה שביתה שאינה מסויימת ובין העושה שביתה חוץ לאלפים אמה לא מהני ואינו עוקר ביתו, ומדוע כאשר עשה שניהם יחד לא יזוז ממקומו.

ותירץ המגיד משנה, דלפי שמואל אין כונת הברייתא לא יזוז ממקומו כלל, אלא הכונה שלא יזוז מאחרי האילן כלל, כיון שיש ממקום רגליו עד אחרי האילן יותר מאלפים אמה. ולפי"ז צריך לפרש בדברי הגמ', דהוקשה לגמ' מדוע לא יזוז ממקומו, דהיינו ממקום האילן, הא יכול לילך עד סוף אלפים ממקום רגליו, וס"ד דהאילן עומד באמצע אלפים אמה. ומשני, דאיירי באופן דאיכא ממקום רגליו ועד עיקרו תרי אלפי וארבע גרמידי, כלומר, דאין האילן עומד בתוך אלפים אמה, דבכה"ג מותר לו ללכת אחרי האילן עד שישלים אלפים אמה ממקום רגליו. אלא איירי באילן שעיקרו עומד בסוף התחום, דאסור לו לצאת מהעיקר לאידך גיסא משום שיוצא חוץ לאלפים אמה.

והא דמייתי ראיה לשמואל מהברייתא דעירב אחד לצפון ואחד לדרום צ"ע, דהא גם לשמואל יקשה מדוע מהלך לצפון כעירובו לדרום וכו' וכן מדוע בסיפא לא יזוז ממקומו, הא לדעת שמואל בעירוב שאינו מסויים יש לו ממקום רגליו אלפים אמה. וביותר קשה דהרמב"ם הביא דין זה להלכה בפ"ח ה"א, שאם עירבו עליו לצפון ולדרום מהלך כרגלי שניהם, וצ"ע מאי שנא מעירוב שאינו מסויים דפסק שיש לו אלפים אמה ממקום ביתו.

עוד יל"ע מאי פריך לעיל מאי טעמא דרב וכו', הא שמואל נמי מודה שאינו קונה במקום עירובו, ואין בזה הבדל בין רב לשמואל כלל, ולשמואל קשה כמו לרב.

ויתכן לומר, דהא דס"ל לשמואל דאינו קונה שביתה שאינה מסויימת אין זה מטעמא דרב משום דלא מסיים אתריה. אלא דס"ל לשמואל ששביתה במקום רגליו עדיפא מאשר שביתה שאינה מסויימת, ולכן אמרינן שקונה שביתה במקום רגליו ולא במקום שעשה את העירוב. ונפק"מ בזה, דהיכא שלא יקנה עירוב במקום רגליו מאיזה טעם, הרי הוא יקנה שביתה שאינה מסויימת. ורק לרב דס"ל שאינו קונה שביתה במקום רגליו ומכל מקום אינה קונה שביתה שאינה מסויימת הוי חיסרון בעיקר העירוב, ולכן מקשה מאי טעמא דרב. ומשני משום דלא מסיים אתריה, דס"ל לרב ששביתה שאינה מסויימת לא מהני כלל. אך לשמואל אין צריך לזה, אלא ס"ל שעדיף מקום רגליו משביתה שאינה מסויימת.

והשתא י"ל דבאופן שעשה עירוב לצפון ולדרום, מודה שמואל שאינו קונה מקום ביתו, והוא עפ"י מש"כ לעיל בדעת רש"י דהיכא שעשה ב' עירובים מסויימים הוי עקירה להדיא ממקום רגליו, וגרע מעירוב אחד שאינו מסויים. וכיון דאיכא עקירה ממקום רגליו מודה שמואל דקנה שביתה שאינה מסויימת, וכמש"כ לעיל, ולכן מהלך כרגלי שניהם.

[עד"ז י"ל גם ללישנא בתרא דרש"י, דלפי שמואל יש לו רק ממקום רגליו עד האילן, והקשינו לעיל מדוע הגמ' מקשה מאי טעמא דרב, הא טעמא דשמואל נמי הכי הוא. ולפי"ז י"ל דטעמא דשמואל אינו משום דלא סיים, אלא משום שמקום רגליו שוה לעירוב שאינו מסויים, ומספק לא ידעינן איזה שביתה להעדיף, ובאמת במקום שאין לו שביתת רגליו סובר שמואל שקונה שביתה אף במקום שאינו מסויים, ולכן פריך מ"ט דרב, וכנ"ל].

בביאור הגר"א הקשה על המגיד משנה מלשון הגמ', ולכן כתב דהרמב"ם פוסק כרב שעירוב שאינו מסויים לא מהני, אלא דפליג על רש"י שנקט שאף מקום רגליו לא קנה, וס"ל דכיון שלא קנה תחת האילן קנה במקום רגליו. והא דאיתא בברייתא לא יזוז ממקומו הכונה לא יזוז ממקום שביתתו, דכל אלפים אמה ממקום רגליו חשיב מקומו, ולא יזוז משם לאחרי האילן. אך לשמואל עירוב שאינו מסויים מהני, ויכול ללכת מהאילן אלפים אמה.

ולפי"ז ניחא הא דמייתי סייעתא לרב מהברייתא דלא יזוז ממקומו, דלפי שמואל מותר ללכת אלפים אמה מהאילן. ומשני דשמואל מודה היכא דאיכא מצד שני של האילן יותר מאלפים אמה. ומייתי סייעתא לשמואל מהברייתא דעירבו עליו לצפון ולדרום, ולדעת רב כיון שעירוב שאינו מסויים לא חל, בכל אופן יש לו אלפים אמה ממקום ביתו. ומשני דרב תנא הוא ופליג.

אך הקשה הגר"א לפירושו, מדוע פסק הרמב"ם בפ"ח את הברייתא דצפון ודרום, הא בגמ' מבואר דרב חולק והרמב"ם פסק כרב. וכתב, דאפשר שהיה לו גירסא אחרת שם. וכתב החזון איש, דמהאי טעמא פסק הרמב"ם כרב ולא כשמואל, דהרי"ף כתב דקיי"ל כשמואל משום הברייתא דביצה לגבי חלוק, ולהרמב"ם אין משם סתירה לרב כלל, דהא הברייתא דצפון ודרום נמי אתיא שפיר לרב, שהרי פסק הרמב"ם לתרוייהו. וכן מש"כ בעל המאור דקיי"ל כשמואל משום דברייתא דמסייעת לשמואל לא אתיא כרב, לדעת הרמב"ם אתיא שפיר אף כרב.

ועי' בהגהות לרש"ז על חידושי המאירי שיישב קושיית הגר"א אף בלא גירסא אחרת, והוא עפ"י מה שהביא הרמב"ן במלחמות, דיש מפרשים שקושיית הגמ' מהאי ברייתא לרב היא רק ללישנא בתרא דרבה, דטעמא דרב משום כל שאינו בזא"ז, ולכן מקשה הכא דלרב כיון שאינו יכול לערב לצפון ולדרום אינו בבת אחת. אך ללישנא קמא דרבה דטעמא דרב משום שאינו מסויים לא קשה כלל, דהכא כל עירוב בפני עצמו הוא מסויים, וכמו שהקשה הרמב"ן. ולפי"ז ניחא, דהרמב"ם פסק כלישנא קמא דרב משום שאינו מסויים, ולכן אין סתירה לרב מהאי ברייתא.

**דף נא ע"א**

**הני אלפים אמה היכן כתיבן וכו'**

לדעת ר' עקיבא אלפים אמה דאורייתא וילפינן מהאי קרא. אך לדעת חכמים הני אלפים אמה אסמכתא בעלמא, ולגבי דין תורה נחלקו הראשונים, שיטת הרמב"ם פכ"ז משבת ה"א דמהתורה נמי יש איסור תחומין, ושיעורן י"ב מיל כנגד מחנה ישראל. ולפי"ז עיקר קרא דאל יצא איש ממקומו אתא לתחומין לכו"ע, ונחלקו רק מהו השיעור מדין תורה. ושיטת הרמב"ן ועוד ראשונים דלפי חכמים אין איסור תחומין מהתורה כלל.

והא דילפינן מערי הלויים "כזה יהיו כל שובתי שבת" לכו"ע הוא דאורייתא, דהא ילפינן מהתם להקל שאינו חייב במעביר ד"א עד שיעביר הן ואלכסונן. אלא שלפי הרמב"ם קאי גם על תחומין, ולפי הרמב"ן לחכמים קאי רק על מעביר ד"א ברה"ר.

**כזה יהו כל שובתי שבת**

לגבי ריבוע העיר ותחומיה מבואר להלן נה ע"א שאם העיר מרובעת קובעים את גבול העיר ותחומיה לפי ריבוע העיר, ואם העיר עגולה מרבעים אותה לפי ריבוע עולם, ונותנין לה משם ולהלן אלפים אמה מרובעות. ובסוגיין מבואר שאלפים אמה של שביתה [שלא בתוך עיר] ומעביר ד' אמות ברה"ר ועמוד ברה"ר נמדדים בריבוע ולא בעיגול, ולכן המעביר ד' אמות אינו חייב עד שיעביר הן ואלכסונן. ונחלקו הראשונים איך קובעים את הריבוע.

דעת רש"י, דלגבי עמוד ברה"ר נותנין לו פיאות כפי שהוא בנה את העמוד, דאם יש לעמוד ד' על ד' הרי זה רה"י, וכמש"כ לעיל לגבי עיר מרובעת. ורק לגבי מעביר ד' אמות ברה"ר לא יתכן לתת לו פיאות, ולעולם אינו חייב עד שיעביר הן ואלכסונן. והנה לגבי שביתה ד' אמות או אלפים אמה מחוץ לעיר לא פירש איך יקבעו את הריבוע, ועי' להלן מה שיתבאר בשם הגר"א.

דעת רשב"ם, דלעולם אזלינן בתר ריבוע עולם, ואין עמוד נחשב רה"י עד שיהא בו ד' על ד' לריבוע עולם, ואם בנה את העמוד לאלכסונו של עולם צריך שיהא בו כדי לרבע ד' על ד' לריבוע העולם. וכן אדם שיש לו שביתה ד' אמות או אלפים אמה מחוץ לעיר מודדים כפי ריבוע העולם. והא דאמר ראב"י שאינו חייב עד שיעביר הן ואלכסונן איירי באופן שמעביר לאלכסון העולם, אך אם מעביר לריבוע העולם הרי הוא חייב בד' אמות בלבד.

וברשב"א הקשה מאי שנא עמוד ברה"ר מעיר מרובעת שאין מרבעים אותה לפי ריבוע העולם. ותירץ הריטב"א דלגבי תחומין דרבנן כיון שכבר יש לה פיאות אין לנו לשנותה, [אף דהוי להחמיר]. אבל גבי חיוב ד' אמות דאורייתא שנתנה להם תורה פאות לא נתנם אלא ברבועו של עולם.

דעת ר"ת, דלעולם נותנים לכל צד שיעור הן ואלכסונן, ואין עמוד נחשב רה"י עד שיהא בו ה' טפחים וג' חומשין על ה' טפחים וג' חומשין. ושיעור ד' טפחים שנאמר בכל מקום שהוא שיעור שאפשר לרבע בתוכו ד' טפחים לכל צד. וכן הא דנותנין אלפים לכל צד היינו אלפים ושמונה מאות, ולפיכך המעביר ד' אמות אינו חייב עד שיעביר הן ואלכסונן, דלעולם מוסיפים לשיעור גם את האלכסון.

והקשו התוס' והרשב"א, הא המקור לתת פיאות הוא מערי הלויים, ושם נותנים רק אלפים לכל רוח, והפיאות שאמרה תורה הם רק לאלכסון, ומנ"ל שלגבי שבת יהבינן פיאות לכל צד, דיו לבא מן הדין להיות כנידון.

ובריטב"א הקשה, דאם יהבינן כבר פיאות לכל צד אין לנו לרבע שוב ולתת פיאות לאחר מכן לזויות, ואם כן יצא שהתחום הוא עגול ולא מרובע. ועוד, דאם כן אתה משנה את הפיאות ועוקרן ממקומן כדי להרבות בשיעור.

דעת הראב"ד, דלגבי עמוד נותנין את הפיאות כפי שהוא בנה את העמוד, וכשיטת רש"י. אך לגבי מעביר ד' אמות יש הבדל, שאם העביר ביושר נגד פניו הרי הוא חייב בד' אמות לחוד, ואם העביר לאלכסון פניו אינו חייב עד שיעביר הן ואלכסונן.

והקשה הרשב"א, מדוע ראב"י לא פירש דבריו דהא דחייב רק כשמעביר הן ואלכסונן איירי באופן שמעביר לאלכסונו. וכן הקשה על הרשב"ם מדוע אינו מפרש דאיירי במעביר לאלכסון העולם.

כתב הרמב"ם פי"ב משבת הי"ח: הואיל ויש לו לאדם לטלטל בכל המרובע שהוא ד' על ד' נמצא מטלטל באורך אלכסונו של מרובע זה ה' אמות ושלשה חומשי אמה. לפיכך אין המעביר או הזורק ברה"ר חייב עד שעביר חוץ לה' אמות ושלשה חומשי אמה. ובהל' י"ט כתב דיש ג' מידות, עד ד' אמות מותר לכתחילה, בין ד' אמות לה' אמות ושלשה חומשי אמה פטור, יותר מה' ושלשה חומשין חייב, שהרי העביר החפץ חוץ לאלכסונו של מרובע.

ובמגיד משנה כתב דהרמב"ם סובר כרש"י ור"ת, וכן הסכים הרשב"א, [ודלא כהרשב"ם והראב"ד שיש חילוק בדבר], אלא שהרמב"ם דייק מלשונו של ראב"י אינו חייב וכו' דמכל מקום מדרבנן אסור בד' אמות לחוד. אמנם מדברי הרשב"א נראה שעד ה' אמות וג' חומשין מותר לכתחילה, ואין בזה ג' מידות.

ובביאור הגר"א שמ"ט ס"ב כתב מקור נוסף לדעת הרמב"ם, דלגבי חיוב מפורש בסוגיין דנותנין לו הן ואלכסונן, ומאידך לגבי טלטול ד' אמות הגמ' מדמה להיתר הילוך ד' אמות, ולגבי הילוך ד' אמות מפורש בגמ' נ ע"ב שאין נותנין לו אלא ד' אמות בלא אלכסונן, ואם כן על כרחיך צריך לחלק בין היתר טלטול לחיוב הוצאה. ועי' עוד באור שמח מש"כ בזה.

אך כתב הגר"א, דאין כונת הרמב"ם לומר שלגבי היתר טלטול אין נותנין אלכסון כלל, אלא שהוא יכול לקבוע את הריבוע לעצמו, ובאותו ריבוע יש לו אלכסון. ואם התחיל להוציא פעם א' לצד מסויים הרי הוא קבע לעצמו בזה את הריבוע, ואסור לו להוציא יותר מד' אמות אלא לאלכסונו.

ועפי"ז כתב המשנה ברורה סי' שצ"ו סק"ו, דמי שיצא חוץ לתחום שנותנין לו ד' אמות לשביתתו, נותנין לו לעבר פניו שהוא רוצה לילך, ויכול ללכת בהן לאלכסונן. ולמד כן מדברי הגר"א הנ"ל.

כתב הטור סי' שמט: ומיהו פירש רש"י שאין לו אלכסון אלא לאלכסון העולם, אבל לריבוע העולם אין לו אלא ד' אמות. והביא פירוש ר"ת דלכל צד נותנין אלכסון של ד' אמות. ועוד הביא פירוש הרמב"ם שחילק בין איסור לחיוב, והקשה עליו מנין לו חילוק זה, דלכאורה כיון שנותנין אלכסון מותר בו לכתחילה.

וכתב הבית יוסף, דמש"כ הטור בשם רש"י שנותנין לו אלכסון לפי ריבוע עולם טעות סופר הוא, וצ"ל כך בשם רשב"ם, שהרי רש"י סובר שלעולם אינו חייב עד שיעביר הן ואלכסונן, ואין זה תלוי בריבוע העולם.

ובביאור הגר"א שם יישב דברי הטור, דראב"י איירי לגבי חיוב חטאת דמעביר ד' אמות ברה"ר, ובזה כתב רש"י דאין שייך בזה פיאות, לפי שבכל צד שמעביר אמרינן דעדיין לא הוציא ד' אמות באלכסון. אך הטור איירי בחפץ שנמצא ברה"ר, וצריך לקבוע היכן מותר לו לטלטל חפץ זה, ובזה כתב הטור בשם רש"י שקובעים את הד' אמות לפי ריבוע העולם. [ואף שלא מצינו בדברי רש"י לפנינו דאזלינן בתר ריבוע עולם, מכל מקום אין סתירה לזה מדברי רש"י בסוגיין].