24. סוגיא דכתובות נט
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

אד"ב ע"א

**סימן כ"ד**

**סוגיא דכתובות נ"ט.:**

**א]בהא דלמ"ד אדם מקנה דשלב"ל לא צריך לומר לכי מיגרשא ובדברי הרא"ה והר"ן בזה וביאור נידון הגרעק"א**

**ב]בהא דיכולה לאסור מעשה ידיה על זמן שתהיה מקודשת**

**ג]בביאור דמיון הגמ' דשלב"ל לאוסר פירות חברו עליו**

**ד]בהא דמבואר בגירסתינו דשדה זו שאני מוכר וכו' זה מועיל מדין בידו**

**ה]בקושית הראשונים שזה בידה כי יכולה לומר איני ניזונית וכו'**

**ו]בדמיון הגמ' לאוסר מעשי ידי אשתו לשדה ממושכנת ובראית המנ"ל מסוגין שמחוסר זמן הוי בא לעולם**

**ז]בנידון האחרונים האם קנין פירות או שכירות של מחר הוי בגדר לא בא לעולם**

**ח]בהא דלאחר שאלמוהו לא חוזר החיסרון של דשלב"ל**

**בהא דלמ"ד אדם מקנה דשלב"ל לא צריך לומר לכי מיגרשא ובדברי הרא"ה והר"ן בזה וביאור נידון הגרעק"א**

א]הגמ' מביאה מחלוקת תנאים באשה שאסרה מעשי ידיה על בעלה דדעת ת"ק דהוא לא צריך להפר ודעת ר"ע שיפר שמא תעדיף וס"ל שהעדפה לעצמה ודעת ר"י הסנדלר שתפר שמא יגרשנה והגמ' אומרת ששמואל פוסק כר"י הסנדלר והגמ' שואלת שהרי לכאורא זה דשלב"ל ושמואל ס"ל שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם והגמ' עונה באומרת יקדשו ידי לעושיהם דידים איתנהו בעולם והגמ' שואלת אבל עכשיו היא לא יכולה ועונה לכי מיגרשא ודעת תוס' שבסתמא זה מתפרש כך ודעת הראשונים שהכוונה שבמקרה שאמרה לכי מיגרשא יפר שמא יגרשנה ע"ש והנה צ"ב למה את הקושיא שהרי עכשיו היא משועבדת הגמ' הקשתה רק עד כמה שזה יקדשו ידי לעושיהם ולא הקשתה דבר זה בתחילת הסוגיא שהבינה שר"י זה מצד אדם מקנה דשלב"ל דהרי גם לר"מ זה רק מועיל לכשיבוא לעולם וכן הרי הקדישה עכשיו

ועיין בדו"ח להגרעק"א שכתב לבאר דעד כמה שההקדש על המעשה ידים בעצמם א"כ יש כאן מעשה הקדש על של כל יום ויום וגם אם לא חל על של עכשיו אין סיבה שלא יחול על מחר לאחר שתתגרש אבל במקדישה הידים בעצמם כה"ג בפשוטו החילה עכשיו ויש כאן רק מעשה של עכשיו וכה"ג אם זה לא חל אין סיבה שזה יחול לאחר שזה יבוא לעולם

וע"ש שכתב נפק"מ במקנה לאחר ל' בסתם וקנה את זה קודם ל' לר"מ שאדם מקנה דשלב"ל דהיה מקום לומר שזה לא מועיל כיון שלא אמר שעושה המעשה לאחר שיבוא לעולם אלא הוא אמר שעושה על זמן שבזמן העשיה זה לא יחול כלל ואחרי זה עשה שזה יחול וכן לדידן בשדה שלו שאומר שדה זו שאני מוכר לך תהיה מכורה לך לאחר ל' וחזר וקנה קודם ל' שהיה מקום לומר שזה לא חל ומבואר בגמ' שזה חל ע"ש

והנה צ"ב הסברא שזה לא יועיל ולכאורא הסברא שבמקנה דשלב"ל כח הקנאתו הוא מצד הזמן שזה יבוא לעולם ולכן אם בזמן שהקנה אמר שזה יחול בזמן שזה לא שלו א"כ אין לו כח הקנאה כלל ואין כאן מעשה קנין ורק אם בעצם המכירה אמר שהקנאה היא מכח הכח קנין שיווצר לו ולכן כאן שאוסרת סתם מעשה ידיה על בעוד שנה ועכשיו הרי היא מקודשת ואין לה כח להחיל דבר זה ולכן גם אם אחרי זה תקבל כח לעשיה זו אבל לא היה כאן מעשה קנין כלל ולזה הוכיח הגרעק"א שזה מועיל דכיון דהתברר שאז יש לו כח חשיב שפעל אם כח זה או יתכן שבאמת לר"מ הגדר שגם היום יש לו כח לפעול על זמן שיבוא לעולם וכיון שאחרי זה זה הגיע לעולם זה מועיל אמנם הנה מבואר בגמ' דגם לר"מ דאדם מקנה דשלב"ל אבל זה לא עוזר על נכסים שנפלו לו כשהוא גוסס ודעת הרמב"ן שזה גם הלכה בבא לעולם ודעת הרשב"א שזה רק הלכה בלא בא לעולם ועיין סימן כ"ג שביארנו שכיון שפועל אם הכח של מחר לכן צריך שאז יהיה ראוי לקנין ולפ"ז צ"ל כביאור הראשון אמנם לדעת הרמב"ן שדימה לדבר שבא לעולם א"כ יתכן שתמיד פועל אם הכח של היום אלא שבזמן גמר המעשה צריך שיהיה ראוי לקנין ויתכן לבאר בסוגין כנ"ל

והנה עיין בחידושי הרא"ה שהביא שלא גורסים את הקושיא של הרי עכשיו לא יכול ושהגמ' עונה לכי מיגרשה מצד שקושיא זו קשה גם על השלב הראשון של הגמ' ומבואר שבאמת נקט שיש כזה חיסרון אפילו שבזמן שזה בא לחול זה בכוחו להחיל וע"ש שביאר שגם אם גורסים כוונת הגמ' שהיה משמע שלתירוץ זה אין זה קשור כלל לנידון של דשלב"ל והגמ' שואלת הרי אמר שעושה עכשיו והגמ' עונה שבאמת גם כאן הכוונה שזה יחול לכשיגרשנה אמנם עיין בר"ן בנדרים שנראה שאין מקום לקושית הגמ' בשלב הראשון וכמו שדקדק הגרעק"א

והנה עיין ר"ן נדרים כ"ט. דמבואר בר"ן ד"ה הכא דבאומר היום עולה לאחר שלושים יום שלמים לבר פדא שקדושה לא פקעה בכדי אם פדה את זה תוך שלושים חל על זה קדושת שלמים והקשה הר"ן פשיטא ותירץ שהחידוש שהיתי אומר שכיון שבתחילה זה לא היה ראוי ורק כי פדה כה"ג זה לא חל קמ"ל עכ"ד ושמעתי לדון דלכאורא מבואר כאן דלא כרא"ה הנ"ל דהרי כאן לא אמר שאת עצם ההקדש עושה לאחר שיפדה אלא אמר סתם אלא שממילא עד כמה שפדה זה חל ומבואר שחשיב שהתברר שהיה לו אפשרות להחיל ודו"ק וא"ש הר"ן לשיטתו כמו שדקדק הגרעק"א אמנם יש לדחות שכאן שהסיבה שאין חיסרון של דשלב"ל דבזמן שהחיל זה עוד שלו א"כ יתכן שכה"ג יכול לפעול מכח האתמול ולא צריך להחיל מכח הזמן שזה חל אמנם עיין לקמן סק"י דלכאורא מוכח מהגמ' שזה גדר של בידו ולכאורא א"כ פועל מכח המחר וצ"ע

**בהא דיכולה לאסור מעשה ידיה על זמן שתהיה מקודשת**

ב]בעיקר הא דמבואר בגמ' דעד כמה שאדם מקדיש דבר שלא בא לעולם יכולה לאסור המעשה ידים שלה לאחר שתתגרש ועיין חלקת יואב בקבא דקשיתא דהקשה שהגמ' אומרת שהוא מפר בגלל שמא יחזירנה הרי החלות יחול כשהפירות יבאו בעולם והרי אז היא תהיה מקודשת וזה כבר לא יהיה שלה ועיין חזו"א אבן העזר ע"א ז' שעמד בזה וכתב שכיון שהמעשה הקדש שלה היה לפני שהיה הסיבה שהוא יזכה כה"ג זה מועיל ובפשוטו מבואר מכאן דהמקדיש פירות דקל לכשיבאו לעולם והקנה הדקל למישהו אחר בכל אופן הפירות יהיו לקונה כיון שעשה הסיבה הראשונה קודם שהקנה לשני ועיין סימן כ"ג שהארכנו כן בדעת הרשב"א מכמה דוכתי אמנם צ"ע דהרי מבואר בגמ' בב"ב קכ"ז דבנפלו לו כשהוא גוסס לא יכול להקנות דשלב"ל והרשב"א שם דימה דבר זה למקנה פירות דקל שלא באו לעולם שיש בזה חיסרון זה וא"כ ה"ה כאן לכאורא כיון שבזמן הגעת המעשה ידים הבעל קודם ושיעבודו סיבה שלא יוכל להחיל א"כ לא עוזר הקנאתו כלל וצ"ל שכאן חשיב שבבת אחת מגיע שניהם וממילא הקודם עדיף אמנם צ"ע דברשב"א בע"ב הרי מבואר שהגדר של קנין הבעל שיש לו ידים לעושיהם וא"כ לכאורא הוא קודם וצ"ע ועיין סימן כ"ג סקי"ב שהארכנו בביאור סוגין בפרט זה

**בביאור דמיון הגמ' דשלב"ל לאוסר פירות חברו עליו**

ג] הגמ' אומרת קונמות קאמרת שאני קונמות מתוך שאדם אוסר פירות חבירו עליו אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אמר ליה אביי בשלמא אדם אוסר פירות חברו עליו שכן אדם אוסר פירותיו על חברו יאסר דבר שלא בא לעולם על חברו שכן אין אדם אוסר פירות חברו על חברו עכ"ד הגמ' וצ"ב הדימיון ועיין בר"ן נדרים פ"ה: דמבואר בלשונו דבכל אוסר פירות חברו עליו כיון שזה לא שלו זה חיסרון כמו דשלב"ל והגמ' דוחה שמצאנו שרק אם לפחות דבר אחד שלו כזו דרגא של לא בא לעולם לא עוזר אבל לא אם שניהם לא שלו דהינו שזה יותר דרגא של לא בא לעולם ולפ"ז דעת רב יוסף שלענין לא בא לעולם אין סברא לחלק שזה יותר לא בא לעולם ורק ששם יש סיבה אחרת שלא יכול כי הוא לא מאן דאמר לאסור על חברו והגמ' דוחה שזה גם סברא על בא לעולם והנה לפ"ז צ"ב דמיון הגמ' הרי מה שיכול לאסור פירות חברו עליו הרי זה חל מיד ומה זה שייך לחיסרון של לא בא לעולם ומבואר מכאן כמו שהארכנו סימן כ"ב סק"ה שגם דבר שיכול לחול מיד שיך לדון בו חיסרון של בא לעולם דזה עצמו הנידון להחיל על דבר שהוא לא בא לעולם ע"ש ולכן עד כמה שהיה כאן חיסרון של לא בא לעולם זה היה סברא שלא יכול לחול איסור אפילו שאם היה חל זה היה חל מיד ודו"ק בזה וצ"ע

אמנם עיין רשב"א בסוגין שביאר דמה שהגמ' דוחה שאין אדם אוסר פירות חברו על חברו שהכוונה וממילא דשלב"ל זה כמו פירות חברו על חברו שלא מועיל ומשמעות דבריו שבאמת הראיה לענין שאין חיסרון של דשלב"ל זה נשאר ראיה אלא שהגמ' דנה שיש כאן עדין חיסרון אחר וצ"ב הרי עד כמה שאין כאן נידון של דשלב"ל ורק החיסרון מצד פירות חברו על חברו א"כ כאן שאומר שיחול כשזה יבוא לעולם וזה יהיה שלו למה שזה לא יועיל דכאן כל הנידון מצד דשלב"ל ולכאורא מוכרח שזה עצמו כוונת הגמ' שעד כמה שזה לא יכול לחול עכשיו זה עצמו הסיבה שיחשב לא בא לעולם וכל מה שמצאנו שאפשר לאסור פירות חברו כי זה חל מיד ולכאורא הביאור שיש כאן נידון של דשלב"ל שללא חיסרון זה היה חל מיד ומצד חיסרון זה לא חל ויש מקום שלחול מיד זה לא שיך מטעם זה אלא שעדין יש מקום לדון שזה יחול לאחר זמן אמנם כיוןש זה לא יכול לחול מיד זה עצמו הסיבה שהוי דשלב"ל והגמ' רק הוכיחה חלק זה שזה לא סיבה שלא יכול לחול מיד אמנם חלק זה שלא יכול לחול עכשיו שזה דרגא יותר של לא בא לעולם לא מצאנו ובפשוטו דעת רב יוסף לדמות הדברים שכיון ששניהם זה חיסרון מצד לא בא לעולם

וע"ש ברשב"א שהביא מרבינו שלמה דנקט שאביי ס"ל שבאמת אדם לא יכול לאסור על עצמו דבר שלא בא לעולם ולא מסכים עם הדמיון של רב יוסף והחילוק שלענין קונם לאסור על עצמו לא צריך להיות בעלים וממילא הוי כבא לעולם אבל עד כמה שזה יהיה לא בא לעולם באמת זה לא יחול ולפ"ז זה עצמו היה הויכוח האם דבר שיכול לחול מיד זה קשור לחיסרון של לא בא לעולם וצ"ע

ולפ"ז אפשר לבאר שגם לדעת הרשב"א אין כוונת הגמ' בתחילה להוכיח שבקונמות אין חיסרון של דשלב"ל אלא להוכיח שכאן לא שיך לדון מצד לא בא לעולם דהינו שכיון שאוסר פירות חברו עליו והרי לא יחול להחיל על של חברו ובהכרח שהוא רק מחיל דיבור וכל שזה סתירה לדיבור זה אוסר ועל דרך סברת ר' שלמה לדידן והגמ' דימתה גם לענין דשלב"ל על חברו שהדיבור חל ומכח זה יחול איסור כשהדבר יחול והגמ' דוחה שבאוסר פירות חברו על חברו שעכשיו לא חל הדבר ממילא כתוצאה מזה יש כאן חיסרון של דשלב"ל

והנה האריכו לדון האם החיסרון של אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם זה מצד חיסרון גמירות דעת או חיסרון שאין לו כח לפעול בדבר לא קיים ועיין קובץ הערות שכתב דמסוגין חזינן שאין זה חיסרון בגמירות דעת דהגמ' מדמה מה שיכול לאסור פירות חברו עליו לאסור דבר שלא בא לעולם והרי באוסר פירות חברו זה חל מיד ואין חיסרון של גמירות דעת משא"כ באוסר פירות שלא באו לעולם יש חיסרון של גמירות דעת ולכאורא לר"ן שהגמ' מוכיחה שאין חיסרון של דשלב"ל יש מקום לראיתו אמנם למה שביארנו ברשב"א הגמ' רק באה להוכיח שפה זה סוג חלות שלא שיך בו החיסרון של דשלב"ל כי הוא חל מיד וצ"ע

**בהא דמבואר בגירסתינו דשדה זו שאני מוכר וכו' זה מועיל מדין בידו**

ד]הגמ' אומרת שזה דומה לשדה זו שאני מוכר לך לכשאקחנה ממך תקדש והגמ' אומרת שזה לא דומה ששם בידו להקדישה וכאן אין בידו לגרש את עצמה ועיין רא"ה שכתב שלא גורסים את זה דמה צריך להגיע למה שלא יכולה לגרש את עצמה דהרי גם אם היתה יכולה אבל זה לא דומה דשם עכשיו יכול להקדיש ולכן יכול גם להקדיש על אחרי שיקח חזרה אבל כאן הרי עכשיו היא לא יכולה להקדיש אמנם כל הראשונים גרסו את זה ולכאורא צריך לבאר דכיון שבאמצע זה לא יהיה שלו מה שיכול לפעול זה מאותו דין של בידו כיון שיכול עכשיו לא למכור ובבידו אין חיסרון של דשלב"ל ולכן אם כאן היתה יכולה לגרש את עצמה היה מועיל מה שאסרה בקונם וכן נקטו הראשונים שאם יכולה לומר איני ניזונת ואיני עושה יחול הקונם שלה

**בקושית הראשונים שזה בידה כי יכולה לומר איני ניזונית וכו'**

ה]הגמ' אומרת שכאן זה לא בידה לגרש את עצמה והקשו הראשונים הרי יכולה לומר איני ניזונית ואיני עושה ויהיו מעשה ידיה שלה ועיין תוס' שהגמ' הולכת למ"ד שאינה יכולה לומר איני ניזונית וכו' ובר"ן בנדרים והריטב"א ורא"ה בסוגין ביארו שמשמע שיכולה לאסור גם שבעה מלאכות שחייבת לבעלה שבזה לא יכולה לומר איני ניזונית ואיני עושה ע"ש וברמב"ן כתב לחדש שכיון שסיבת הזכיה זה סיבה אחרת ממה שרוצה לאסור עכשיו כה"ג לא עוזר בידו ובדעת תוס' יתכן שמודים לעצם הסברא אלא שס"ל שכאן זה רק שני צורות להוריד המעכב אבל ממילא זה שלה מאותה סיבה ועיין מה שביארנו עוד בדברי הרמב"ן סימן כ"א סק"ח וברשב"א כתב לחדש עוד דלא עוזר בידו מצד שיכול לקנות מחברו כיון שזה התחדשות כח שנוצר לו וע"ש שביאר שזה רק אם נימא דהגדר שלבעל יש את הידים למעשיהם שלה דהינו שזה שלו לגמרי ולא רק שיעבוד על זה [ועיין סימן כ"א שהארכנו בזה בגדרי בידו] אמנם צ"ע דהרשב"א נ"ח: נקט דהבעל לא יכול לאסור ידי אשתו שכיוןש יכולה לומר איני יזונית חשיב שאין לו הידים וצ"ע שסותר דבריו לכאן וצ"ע

**בדמיון הגמ' לאוסר מעשי ידי אשתו לשדה ממושכנת ובראית המנ"ל מסוגין שמחוסר זמן הוי בא לעולם**

ו] הגמ' אומרת שאשה שאוסרת ידיה לכשתתגרש זה דומה למקדיש שדה שממושכנת לכישפדה והגמ' דוחה שזה בידו לפדותו ולכן מדמה לשדה שממושכנת לעשר שנים והגמ' דוחה שלאחר עשר שנים זה בידה אבל כאן זה לא בידה והנה מבואר בגמ' בפשוטו ששדה ממושכנת הוא לא יכול להקדיש אותה עכשיו אלא לאחר שיפדנה ולכן זה דומה לכאן שאין האשה יכולה להקדיש אלא לאחר שתתגרש והקשו הראשונים הרי הגוף של הלוה ולמה שלא יוכל להקדיש ועיין רמב"ן שכתב שזה וודאי שיכול להקדיש עכשיו אלא שבכל אופן יש מזה ראיה לסוגין ולא זכיתי להבין דבריו הקדושים ובתוס' מבואר ביאור אחד שזה סברא מיוחדת בקונם שזה חל רק על השימושים ולא על גוף הדבר שבזה כיון שעכשיו השימושים של חברו לכן לא יכול לאסור בקונם וברשב"א והריטב"א ביארו שזה וודאי אם יקדיש את גוף הקרקע יכול להקדיש עכשיו ואין זה ענין לסוגין אלא שמדובר שרק מקדיש את הדקל לפירותיו וכה"ג זה דומה לסוגין שהאשה לא יכולה להקדיש את גוף ידיה אלא רק את ידיה למלאכתה עכ"ד

והנה מבואר מדבריהם שעד כמה שהנידון רק על הדקל לפירותיו א"ש שלא יכול להקדיש מיד כיון שעכשיו זה לא שלו ורק יכול להקדיש למתי שיפדה או באשה לאחר שתתגרש ויש בזה חיסרון של דבר שלא בא לעולם וזה מועיל רק מצד בידו וצ"ב דלכאורא כל הזכות של המלוה בפירות זה לא לעולם ורק שללוה יש זכות לקנות, אלא שכל זכותו לאכול פירות עד שיפרע החוב וכן באשה כל הזכות שלו לאכול מעשה ידיה כל זמן שהיא אשתו, ולא שזה שלו לעולם ורק בגירושין חוזרת וזוכה במעשה ידיה ולפ"ז צ"ע למה שלא יוכל עכשיו להקדיש את הדקל לפירותיו של אחר הפדיון או אחר הגירושין ובפשוטו מבואר מכאן דכמו שאדם לא יכול להקדיש את השדה של המחר דזה אותו שדה ועד כמה שהיום זה שלו לא שייך למכור המחר ה"ה בדקל לפירותיו או בשימושים בדבר גם כן לא שייך לקנות הזמנים של המחר וממילא זה רק בתור מעשה קנין על המחר ויש בזה חיסרון של דבר שלא בא לעולם וזה מועיל רק בתור בידו ובאמת שהדברים מחודשים דלמה שלא יהיה שייך לדון על השימושים של מחר כסוג מסוים של שימושים וכמו ששיך לקנות דבר לענין דבר מסוים אמנם יתכן שכאן שזה אותו סוג זה גרע ובאמת עיין חזו"א סימן ע"א סקכ"ב שדן האם אפשר למכור את המחר של השדה ודימה דבר זה לשכירות של מחר דשניהם זה אותו נידון ועיין סקכ"ט שחזר בו וס"ל שאי אפשר למכור את המחר ולפ"ז בפשוטו ה"ה בשכירות ודקל לפירותיו לא יועיל שזה אותו נידון

והנה המשנ"ל חקר האם מחוסר זמן חשיב דבר שלא בא לעולם או שמחוסר זמן זה לא כמחוסר מעשה וכתב להוכיח מסוגין דמבואר שמה שצריך שיעבור עשר שנים חשיב שזה בידו ובפשוטו מצד שלמד כנ"ל שאין אפשרות להקדיש את המחר אלא רק בתור מעשה לאחר ל' אמנם גם לביארו זה בגמ' יש מקום לומר שדוקא כאן שהפירות של מחר זה מכח הגוף שכבר יש לו ביום ועד כמה שיסתלק המניע ממילא הפירות שלו וכגון אם ימות המלוה ולא יהיה לו יורשים או יפקיר חלקו ורק כה"ג מחוסר זמן זה לא חיסרון וסברא זו הרי מבוארת בגמ' שדנה שכאן זה כמו שדה זו שאני מוכר לך כין שהגוף שלה בעולם

ועיין אבני מילואים סימן מ"ג שכוונת הגמ' לדחות שכאן זה חל מיד דהינו שזה עצמו מה שהגמ' מחלקת דבשדה יכול היום להקדיש את הדקל לפירותיו למחר וממילא גם יכול לאחר ל' משא"כ כאן שאין בידה לגרש את עצמה לכן חשיב שעכשיו אין לה עדין הפירות וממילא לא יכולה להחיל עכשיו ולכן יש גם חיסרון של דשלב"ל ועל דרך זה ביאר בחזו"א סימן ע"א סקט"ו ובמערכת הקנינים סימן י"ט ולפ"ז אין לגמ' צד שלא יועיל היום ויועיל לאחר זמן אלא שזה עצמו הנידון האם המצב שאפשר להחיל עכשיו על אחרי הפדיון וממילא זה בא לעולם או שלא וממילא זה לא בא לעולם והדברים מאוד דחוקים ולא משמע כן בלשונות הראשונים אלא שבאמת לא יכול במשכון אלא להחיל לאחר ל'

אמנם יתכן לדחוק שבאמת גם באשה הגדר שרק זוכה על ידי הגירושין אבל עד הגירושין הכל של בעלה וא"ש שצריך להגיע מצד בידה ואין מכאן ראיה לדברי האחרונים שפירות של מחר הוי דשלב"ל והנה לפ"ז לכאורא אין ראיה כלל ליסוד המשנה למלך דמחוסר זמן חשיב בא לעולם דלכאורא לפ"ז אם יפדה היום הקרקע אפילו שהמלוה עדין אוכל פירות של עשר שנים אבל כה"ג חשיב שהפירות של מחר הם שלו ויכול היום למוכרם ולא הוי לא בא לעולם ומצד הפדיון זה בידו מיד דהינו שאפילו שלא יוכל לקבל הקרקע עד עשר שנים אבל יכול לעשות שיהיה בעולם וז"ב

**בנידון האחרונים האם קנין פירות או שכירות של מחר הוי בגדר לא בא לעולם**

ז] והנה בעיקר הנידון האם הפירות של מחר שייך למוכרם היום עיין ש"ך סימן שי"ב סק"ג שהביא שו"ת מבי"ט ח"א סימן שדן האם אדם שהשכיר שדהו יכול להשכיר עכשיו הזמן של אחרי זה ונקט שמועיל ויש לחקור בכוונתו האם באמת זה דשלב"ל אלא שזה כמו הגמ' בכתובות שזה בידו כי מחוסר זמן זה לא מחוסר מעשה ולפ"ז אם המשכיר ימות השוכר לא יזכה זה מבנו וכן לפ"ז אם לא יהיה כאן הקנאה של מעכשיו יוכל לחזור בו או שכוונתו שיכול למכור עכשיו את השימושים של מחר ולפ"ז וודאי שגם אם הוא ימות השוכר יקבל את זה וכן אין סיבה שזה לא יחול מעכשיו כיון דסתם מעשה שיכול לחול עכשיו מתפרש שזה מעכשיו ורק עד כמה שעכשיו הוא לא זוכה זה כמו דשלב"ל דמשמע בראשונים שצריך לומר מעכשיו ומצאנו דנחלקו בזה האחרונים דהנתה"מ סימן ר"י סק"ה האריך דזה דשלב"ל ורק יחול כשזה יבוא לעולם וחזר על זה בסימן שט"ו ע"ש באריכות וכן ראיתי מביאים מהמהרשד"ם וכן הביא הפתחי תשובה סימן שט"ו מהבית יעקב והבגדי כהונה וכן ציין הגרעק"א שם למהריט"ץ שנקט שזה לא חל עכשיו אלא כשיגיע הזמן אלא שהנתה"מ נקט דבפשוטו זה קנין של מעכשיו בדשלב"ל שלא יכול לחזור בו וע"ש בפתחי תשובה שהביא אחרונים שנקטו דבפשוטו זה לא מעכשיו וכן נקט בתשובות חמדת שלמה חו"מ סימן ח' אמנם עיין במערכת הקנינים סימן י"ט וכן הביא המגיה לנתה"מ בסימן רי"א בשם הדברי משפט והבית שלמה שחלקו וס"ל שעד כמה שרוצים שיחול עכשיו חל הקנין מיד וממילא גם אם המשכיר ימות השוכר כבר זכה בזה אלא שהדברי משפט נקט שכל שלא אמר מפורש מעכשיו כיון שהנפק"מ רק על אחרי זה, זה לא מתפרש כקנין של מעכשיו וממילא יכול לחזור בו

והנה עיין במבי"ט שהביא ראיה שאדם יכול להשכיר שדה מושכרת מהא דהגמ' בב"ב אומר שמהקנה לבנו גוף מהיום ופירות לאחר מיתה הבן יכול למכור חלקו עכ"ד ולכאורא מוכח שכוונתו להוכיח שאין חיסרון של אינו ברשותו דהרי שם מוכר את הגוף שיש לו היום ויתכן שגם לענין שכירות כוונתו שזה חל מיד ואדרבא אם כאן יש עוד חיסרון מה הוכיח משם ואינו מוכרח וצ"ע

ושמעתי דבראבי"ה כתב מפורש דבמשכיר לאחר זמן יש חיסרון של כלתה קנינו ומבואר שזה לא חל מיד אמנם יתכן שבעצם מודה שאפשר למכור השכירות של מחר אלא דבפשוטו זה מתפרש כמעשה לאחר ל' ובאמת לדעת ר"ת שכל קנין שיש חיסרון של כלתה נוקטים שהתכוין שזה יחול מיד ננקוט שזה חל מיד ואין חיסרון של כלתה וצ"ע ועיין סימן כ"ג סקט"ו בסתם קנין איך זה מתפרש

ועיין בטור סימן רי"א שפסק כר"ל שקנין פירות לאו כקנין הגוף ושאם האם הקנה לבנו גוף מהיום פירות לאחר מיתה הבן יכול למכור אפילו אם הוא ימות בחיי האב אמנם מבואר בטור שרק אם ימכור הגוף אבל אם ירצה למכור רק הפירות הוא לא יכול וצ"ב הטעם ועיין נתה"מ סימן רי"א סק"ה שזה כמו לר"י שלא יכול למכור אם ימות בחיי האב ושבאמת אם ימות האב בחיי הבן וודאי שעוזר מכירת הבן וצ"ע ששם כיון שחשיב שהוא לא בעלים לכן אם לא נשלמה זכותו לא חל ממכרו אבל לר"ל שהוא בעלים גמור למה שלא יוכל למכור הפירות ולכאורא מוכרח כנתה"מ שלמכור הפירות של מחר זה דשלב"ל ולכן עד כמה שימות בחיי האב לא יחול המעשה קנין של זמן הזכיה שאז זה כבר לא שלו וכמו שהארכנו סימן כ"ג סק"ח ואילך ע"ש וצ"ע

עוד יש לדון מסוגיא דבב"ב פ"ז דמבואר דבהקדמת שכר פועל יש איסור ריבית כיון שיכול לחזור בו משא"כ בקרקע ובפשוטו משמע שזה חל עכשיו וגם אם לא מתחי השכירות מיד ולא עיינתי שם בגדרי איסור ריבית עוד יש לדון מהגמ' בב"מ ק"ג בשואל אדם בטובו שרש"י ביאר שכשמחזיר לזמן פקע שאלתו ומשמע שלא שיך שיהיה שייך לו הדבר של מחר אמנם מבואר שעל יד קנין סודר זה כן מועיל וצ"ע בסוגיא שם ובראשונים

והנה יש לדון בשוכר לזמן כגון לשנה ורוצה להשכיר לאחר לא מיד אלא מעוד זמן ובפשוטו אין חיסרון של דשלב"ל כגמ' אמנם יש לדון שאם נימא שיש כאן חיסרון של דשלב"ל וכל מה שזה עוזר מצד בידו א"כ יתכן שרק איפה שהגוף שלו שמכח זה מקבל הפירות עוזר בידו אבל עד כמה שהגוף לא שלו ורק שיש לו סיבה לקבל הפירות גרע וכמו שהבאינו מהרשב"א שכה"ג לא עוזר בידו וצ"ע

**בהא דלאחר שאלמוהו לא חוזר החיסרון של דשלב"ל**

ח]הגמ' אומרת שקונמות מפקיעים מידי שיעבוד והגמ' שואלת שא"כ גם בחיי בעלה שזה יפקיע והגמ' אומרת אלמוה רבנן לשיעבוד דבעל והקש הראשונים א"כ חוזר הקושיא שזה דשלב"ל ועיין ראשונים שכיון שזה רק מצד אלמהו זה מיתלא תלי וקאי וכשזה יכול לחול זה חל ולכאורא כוונתם שרבנן לא ביטלו את עצם המעשה אלא רק את החלות וממילא זה לא סיבה לדבר שלא בא לעולם ולכן זה חל ולכאורא לפ"ז גם אם תקדיש היום את מעשי ידיה ולא דוקא לאחר שתתגרש זה יחול לאחר גירושיה וצ"ע והנה מבואר מכאן שזה לא כלל שכל דבר שלא יכול לחול מיד רק לאחר זמן אין חיסרון של דשלב"ל אלא שיש סוגי חסרונות שזה לא סיבה ועיין בזה מה שכתבנו עוד בסימן כ"א