קנס במזיד
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / אין מבטלין איסור לכתחילה

קנס למבטל איסור במזיד

**א. פלוגתת היש"ש ורעק"א-**

קי"ל יו"ד צט-ה שהמבטל איסור לכתחילה במזיד גזרו עליו רבנן והוא אסור גם למבטל וגם למי שנתבטל בשבילו, וכתב הרשב"א בתוה"ב הטעם כדי שלא יהנו מעשיו.

ועי' בב"י דחיישינן שמא יאמר לעכו"ם לבטל בשבילו.

דעת הט"ז סק"י בשם רש"ל ז-נט דדוקא אם ידע מי שנתבטל עבורו וניחא ליה אפילו לא ציוה לבטלו, "אבל היכא שבטלו דבר שאינו שלו וזה לא ידע ממנו בוודאי שרי ליה שהרי לא נתכוין לכך והוי כשוגג".

ובפשוטו מש"כ היש"ש להתיר דוקא 'באינו שלו', עי' יד יהודה (פיה"ק) צט-כג דכוונתו שאם הוא של המבטל נאסר גם אם מי שבטלו עבורו לא ידע.

אבל בחכמ"א נב-ז וכת"ס או"ח-נ נקטו שגם בדבר של המבטל לא קנסו את מי שבטלו עבורו היכא דלא ידע, וצ"ע בלשון היש"ש, [ואולי כוונתו שאם הוא של האדם שבטלו עבורו נאסר, וצ"ע בטעמא].

והוסיף שם ביש"ש דהיכא דקנסינן ליה קנסו גם שא"י ליתנו לבני ביתו וגם אסור לו למכור לישראל וצריך למכור לעכו"ם או יתננה לישראל בלא דמים, ומשום שאם בני ביתו יאכלו ג"כ חשיב שנהנה מן האיסור ואהנו מעשיו [וכ"כ הב"ח שאם מתחילה כיון ליתנה לישראל בלא דמים קנסינן ליה דהשתא א"י ליתן אף בחינם דאל"כ אהנו מעשיו].

ובהג' רעק"א על הט"ז הביא מריב"ש לאסור בכל גוונא שנתבטל עבורו אף שלא ידע, ואם ביטל ע"מ למכור נאסר לכו"ע דחשיב כנתבטל בשבילם אף לא ידעו.

וכבר צווח בשדי חמד ח"ז כללים מערכת הא' קלד-ד שאין שום סתירה בין ד' היש"ש לריב"ש, שנתבאר לעיל שגם היש"ש מודה בכה"ג שהוא של המבטל מודה דקנסוהו גם אם מי שבטלו עבורו לא ידע מזה, וכש"כ היש"ש להדיא שאסרו עליו למכור ג"כ לישראל אחר וחייב לתת בלא דמים, ולא התיר אלא במקום שאין המאכל של המבטל, וצ"ע.

אמנם כנראה מרעק"א שהבין ד' היש"ש לא כש"כ לעיל ואף בכה"ג שהוא של המבטל לא נאסר למי שנתבטל בשבילו, וכ"נ בפר"ח סקי"ג שחלק ע"ד היש"ש מסברא דסו"ס אהני מעשיו ותמוה מאי קושיא הרי איירי שאין המאכל של המבטל ונראה שהבין ד' היש"ש כרעק"א.

וע"ע באגרו"מ יו"ד א-סג שעיקר הדין כהיש"ש, עיי"ש מכמ"פ ועפי"ז היקל גם באופן שהוא של המבטל וכ"ז צ"ע.

**ב. בתי חרושת-**

כ"ז בישראל אבל בעכו"ם המייצר ל"ש טעם זה שהרי לא קנסו את העכו"ם [ולא קי"ל כהרדב"ז שהבאנו במקו"א דעצם הקניה מעכו"ם חשיב כביטול לכתחילה].

ביח"ר של ישראל המבטל עבור ישראל לחוד וודאי אסור והוי כמי שנתבטל בשבילו.

אם מבטל גם עבור עכו"ם וגם עבור ישראל לכאו' יש לאסור דהוי כמי שנתבטל בשבילו.

אבל באגרו"מ יו"ד-סג כתב להתיר גם בביח"ר של ישראל המבטל עבור עכו"ם וישראל יחדיו, שבמה שמבטל עבו העכו"ם אין איסור ואף אם יש תוספת בייצור כל שרוב הייצור עבור עכו"ם, עיי"ש הטעמים וצירף לזה גם דעת היש"ש כמו שהבאנו לעיל מדבריו.

ביח"ר של עכו"ם, כתב הרשב"ש-תקס והו"ד באמ"ב בב"ח-יד ובערך השלחן צט-ח ושד"ח שם, דעכו"ם המייצר עבור ישראל חשיב דמבטל בשליחותם ומכוחם והוי כישראל המבטל ואסור.

וכ"ז באופן שהביח"ר מודע שהוא מייצר גם עבור ישראל, וגם דוקא באופן שכמות הייצור מתחשבת גם לפי הישראלים דהו"ל כמייצר עבורם ג"כ [ולד' האגרו"מ הנ"ל עד שיהיה רוב].

אבל אם הישראלים שם מועטים ואין הכמות משתנית לפי הישראל וגם אם לא יקנו הישראל לא ישתנה כמות הייצור הרי אף שהביח"ר מייצר עבור הישראל ג"כ ועושה הכשר מיוחד שרי, כמבואר כ"ז בלשון הרשב"ש שהטעם משום דמבטל מכח הישראל.

אמנם כבר עמד באמ"ב שם דבכמ"פ לא נראה כן וכל שלא ציוהו להדיא מותר, עי' במהר"ם לובלין-קד דן בעכו"ם החולב עבור השר ויש בו גם חלב טריפה שבטל בס' וישראל שכר הגבינות מהשר מותר הואיל והוא מבוטל ביד עכו"ם, והכא איירי גם בכה"ג שמייצר עבור הישראל, והו"ד בפמ"ג שפ"ד קג-יד וכתב שאם אומר לו הישראל לעשות וודאי אסור אלא דהכא מצווי השר ולא מצווי הישראל.

וכן מבואר ברדב"ז (תקמז) שהבאנו במקו"א דכל שאין הישראל מצווהו מותר אף שהעכו"ם עושה עבורו [אלא שדן שעצם הקניה הוא כביטול לכתחילה], וכ"נ להלכה באגרו"מ יו"ד ב-מא לענין בישול בכלי שאב"י במפעל, ועי' בדה"ש צט-מד.

וע"ע בבדה"ש בביאורים שם מש"כ לדון דמ"מ היכא שנותנים להעכו"ם כתב הכשר אסור כיון שהמשגיח נותן לו הוראה לעשות כך וכך, אבל אינו נראה, שהרי גם בלא ההכשר היו עושים את הביטול שכך הוא סדר הייצור ואין ההכשר אלא שלא יעשו פעולות אחרות האסורות, כמבואר כ"ז באגרו"מ שם.

וראיתי מביאים שהגריש"א מיקל שאם בעל המפעל אינו יודע מהאיסור לבטל לכתחילה וההכשר אינו מונע ממנו לא חשיב כמבטל לכתחילה ושרי לאחרים מדינא [אלא דלא חשיב למהדרין בכה"ג], וצ"ע דלכאו' מוטל על הכשרות למונעו מתורת אפרושי מאיסורא לכה"פ.

והגרשז"א בס' בדיקת המזון כהלכה סמך להקל היכא שבעל המפעל סומך על איזה רבנים המקילים בזה שמותר לקנות ממנו.

[ודע דדעת הרשב"א שהובאה במג"א תמב-א שכל ההיתר של ביטול עכו"ם הוא רק באופן שנתערב במקרה פרטי אבל היכא שכך הוא כל סדר הייצור ה"ז בכלל גזירת חז"ל של מאכלי עכו"ם, אמנם הרבה לא פסקו כוותיה].

ביח"ר של מומר המייצר לישראל מומר כתב בחזו"א לז-יג דהוי כמייצר לעכו"ם שאין לו ענין בביטול האיסור וקלקלתו תקנתו.

**ג. מזיד ושוגג-**

א. קי"ל בשו"ע דבמערב בשוגג לא קנסוהו, וכבר כתבו האחרונים [חוו"ד סק"ד ובהג' רעק"א על הש"ך סק"ז ופר"ח סקי"ב וכו"פ] דכ"ז דוקא למ"ד ביטול לכתחילה מדרבנן אבל להראב"ד שהוא דאורייתא קנסו שוגג אטו מזיד וכמבואר בשו"ע או"ח-שיח לענין בישול בשבת.

וכ"מ פשט הגמ' גיטין לשיטת הראב"ד דדוקא בחה"ל וכה"ג שכבר נתבטל מדאורייתא לא קנסו.

ובפר"ח למד מזה להלכה דמבטל איסור קנסוהו גם בשוגג, ומש"כ השו"ע להתיר הוא רק באופן שמדאורייתא נתבטל ורק הוא דבר חשוב דמדרבנן לא בטל והוא חותכו ועי"ז בטל דבזה לא קנסו בשוגג.

אמנם פשט השו"ע משמע להתיר בכל גוונא וכ"נ בבי"מ, והביא כן להדיא מתוה"ב דאף שהביא מחלוקת אם האיסור לבטל הוא מדאורייתא מ"מ מבואר מדבריו דאף בכה"ג שעדיין לא נתבטל כלל והוא מבטל לא קנסוהו בשוגג.

ובפשוטו כתב הבי"מ טעם הדבר דמספק"ל אי הלכה כהראב"ד, ולענין ספק בקנסא נקטינן לקולא [וגם לענין בישול בשבת נקט הגר"א להתיר אפי' בדאורייתא דלא קנסו שוגג אטו מזיד וכשיטת התוס', אמנם השו"ע שם חולק].

אמנם בש"ך סק"ז מבואר דאף הראב"ד יודה דלא קנסוהו, וגם בבי"מ באופן שני כתב כן, ובאר הטעם דאינו איסור לאו גמור רק כמו חצי שיעור, עיי"ש [אמנם עמד דבגמ' גיטין ל"מ כן ונדחק בזה].

ב. בטור סי' קי אם נתערב דבר חשוב שאינו בטל ואח"כ נפלה חתיכה לים הותצרה,ף אבל במפיל בידים קנסזוהו ואף בשוגג אטו מזיד.

ותמה בב"י מ"ש מהא דמבטל איסור לכתחילה דלא קנסוהו בשוגג, ועיי"ש מש"כ ובב"ח.

ועי' בט"ז סק"ח דהכא אם יבוא במצב שלו כעת למורה יתירנו גם בלא דיבורו של האדם כיון שעכשיו הוא בטל משא"כ התם אדרבה א"א להתיר אלא מכח שנדע שנפל אחד לים, וביאור הדברים כתב החוו"ד דעיקר הטעם דקנסו שוגג הוא משום דאתי לאערומי אבל היכא דאי"צ לדיבורו כדי להתיר והוא אומר כן הרי יש לו כעין מיגו וחזינן שאינו בא להערים לא קנסו בכה"ג.

**ד. מהו שוגג-**

א. בט"ז צט-ח ופמ"ג מבואר דגדר שוגג לא רק במערבו בשוגג אלא גם במערבו במזיד אם אינו יודע שיש כאן איסור או שהוא סבור דכה"ג שרי [ועיי"ש מה שהביא מהתוס' בכורות דאף שוגג לא חשיב אבל בפר"ח סקי"א השיג ע"ז דוודאי שוגג מיהת הוי ולמ"ד קנסו שוגג אטו מזיד בכה"ת ה"נ הכא, ועי' פמ"א-קה דכ"ה להדיא בתוס' שם והוא ט"ס בט"ז], וכ"פ המ"ב שיח-ו לענין בישול בשבת.

ועי' ערוה"ש סקכ"ג דבכה"ת קי"ל אומר מותר לאו שוגג הוא ושפיר הוי בכלל הקנס.

ובפתחי תשובה סק"ה הביא מהצ"צ שגם להט"ז אם ידע שיש כאן שאלה ושאל ללומדים ולא למורי הוראה מובהקים אינו בכלל שוגג רק מזיד.

ואם עשה על פי הוראת חכם הוי שוגג לכו"ע, עי' מג"א שיח-ג.

ובפר"ח כתב שאם אנסוהו לערב וודאי הוי כשוגג, וכן בשכח שיש כאן איסור.

ב. שו"ע קי-ב גבי בע"ח אם נשחטה הבהמה בשוגג שרי, וכתב הש"ך סקי"א דאף במזיד קודם שנודע האיסור שרי.

ובפמ"ג שם פי' כוונת הש"ך שחטו אחר שנתערב קודם שנודע אבל הוא דוחק להחשיבו מזיד.

וביד יהודה קי-מ העיר ע"ז ביד יהודה סק"מ היאך משכח"ל הפלה במזיד קודם שנודע?

ובאר דכוונת הש"ך שהוא מבטלו קודם שנמצא האיסור כדי שאם ימצא טריפה לא יצטרכו לאסור הכל ומ"מ חשיב שוגג [ועי' ביד יהודה שם לענין דינא דשו"ע קי-ז גבי דברים החשובים שנתערבו ונפל לים תולים בו דמשמע בש"ך שם שאם עושה במזיד קודם שנודע האיסור קנסוהו, ועיי"ש ביאור החילוק].

אבל בבדה"ש סק"ק כתב דלא מסתבר כן, ובביאורים קי-ב כתב דאף לענין אין מבטלין איסור לכתחילה חשיב כה"ג מזיד דלא כפי' היד יהודה בדברי הש"ך.

ובפמ"ג פי' כוונת הש"ך שחטו אחר שנתערב קודם שנודע אבל הוא דוחק להחשיבו מזיד.