כלים פט_ז מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פט"ז מ"ד**

א] **כלי עור מאימתי מקבלין טומאה,** במשנ"א דן בדין גולמי כלי עור אם הן טמאין, וכתב דכיון דקי"ל דגולמי כלי עץ טמאין, משמע דה"ה גולמי כלי עור, שבכל הדינים שוין לכלי עץ, וגם מדאמר בפ"ק דחולין דטעמא דגולמי כלי מתכת טהורין, הוא משום שלכבוד עשוין או משום דדמיהם יקרים, א"כ בכלי עור דל"ש טעמים אלו, גולמיו טמאין, עוד הוכיח בזה מהא דתנן לקמן פי"ז דהעושה כלי מעור המצה טמא, ומצה שלא נתעבד היינו גולמי, ומשמע דגולמי טמא, אך לכאו' התם כיון שדעתו שלא לעבד, אי"ז בכלל גולמי.

אך לקמן פכ"ו מ"ד הוכיח מהא דתניא בתוספתא ב"מ רפ"ו כלי עור מאימתי מקבלין טומאה וכו' המנעל וכו' ואם עתיד לכרכב ולשרטט עד שיכרכב וישרטט, והעתיקה הרמב"ם רפ"ז מכלים, וכרכוב ושרטוט אינו אלא לנוי, משמע דגולמיהן טמאין, אך יש לדחות, דבמנעל מקפיד אדם שלא להשתמש בו בלא כרכוב ושרטוט, וע"כ ה"ז טהור, וכמש"כ הר"ש לעיל מ"א דכל הא דגולמי כלי עץ טמאין הוא רק בדלא קפיד עלייהו, גם י"ל דמנעל עשוי טפי לכבוד, וע"כ גלמיו טהורין, ועיי"ש שפירש הטעם בזה משום דדמיהם יקרים יותר מכלי עץ, ועי' עוד להלן אות ד'.

ב] **התורמל משיחסום ויקנב ויעשה קיחותיו, ר"י אומר משיעשה את אזניו,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקיחותיו הוא שנצים שמכווצים בהם את פי הכלי, וכן נ' גם בד' הר"ש והרא"ש שכתבו דקיחותיו הוא מסגרותיו, שסוגרין בהן את הכלי, וכמש"כ בפי' רה"ג, והיינו החבלים שסוגרין בהן את התורמל, ובדעת ר' יהודה דמשיעשה את אזניו, פירש הרא"ש וכ"ה גם בפי' רה"ג ובערוך, וכצ"ל גם בפי' הר"ש, וכמש"כ במי"ט, שהם אזנים קטנות סביבות התורמל וכו' ונותן זו לתוך זו, ומכניסין בהם חבלים הסוגרין אותו.

ולפ"ז מבו' דר' יהודה לקולא פליג, וס"ל דל"ב שיעשה את החבלים שסוגרין אותו בהן, אלא סגי שיעשה את אזניו שמכניסין בהן את החבלים, ובחזו"א סימן כ"א סק"ד כתב דכן מ' מהא דתני משיעשה את אזניו, ולא תני עד שיעשה את אזניו, וכמבו' בחי' הגר"א ובא"ר לעיל מ"א דכל דתני הכי משמע דבא להחמיר דסגי בכך, אך לעיל שם אות ט"ו ט"ז נת' דפליגי הראשונים בזה.

אך בחי' הגר"א פירש, דתורמל יש לו קיחות שמכניסים חבל לסגרו, ואזנים שמכניסין חבל לתלות על צוארו, ולפ"ז לא נתפרש אם ר' יהודה לחומרא פליג או לקולא פליג.

ג] **סקורטיא וכו' ויעשה את ציצתה, ר' יהודה אומר משיעשה את טבעותי',** בד' הר"ש והרא"ש מבו', דציצתה הוא כמין ציצית שעושין לה לקשרו בהן, וטבעותי' הם הטבעות שעושין סביבותי' שמכניסין הציצתה לתוכן לקשרה, ולפ"ז הוא חדא פלוגתא עם הא דפליגי בתורמל, דלר' יהודה סגי במה שעשה לה אזנים, ולרבנן אינה מקב"ט עד שעשה את החבלים שסוגרין אותו בהן, אך בחי' הגר"א פירש דציצתה הוא ציצית למעלה אצל הצואר לקשור שם, וטבעותי' הם למטה לקשור שם בחבל.

ד] אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דציציתה הוא עיגול של עור שעושין באמצע הסקורטיא ותפור בו דרך נוי, ובמשנ"א עמד ע"ז, דכיון שאינו מחוסר אלא יפוי לנוי, הו"ל כגולמי כלי, ובפשוטו גולמי כלי עור טמאין, ועמש"נ בזה לעיל אות א', אך מד' הרמב"ם אלו מוכח לכאו' דגולמי כלי עור טהורין, אך שמא היו מקפידין שלא להשתמש בו קודם עשיית הצוציתא, וע"כ לי"ב לטומאת גולמים, וכמש"כ הר"ש לעיל מ"א, גם יתכן דסקורטיא עיקר עשייתו היא לכבוד, וע"כ גולמיו טהורין, וצ"ע.

ה] **קטבליא משיחסום ויקנב, ר' יהודה אומר משיעשה את קיחותי',** הרמב"ם והר"ש פירשו דקטבליא הוא עור שמציעין ע"ג המיטה, ובפי' קיחותי' כתב בתפא"י, שהם חבלים שתופרין בה, שכשמסירין אותה מהשלחן כורכין אותה עם חבלים אלו ומטלטלין אותה להניחה במקום המשתמר.

והנה בפשוטו נראה דמודה ר' יהודה דאינה מקב"ט בלא חסימה וקניבה, דמ"ש משאר הכלים דבעו חסימה וקניבה, וא"כ נמצא דהכא ר' יהודה מיקל וס"ל דאף שחסם וקינב עדין אינו מקב"ט עד שיעשה את קיחותי', והכי משמע עוד, שהרי בתורמל תנן משיחסום ויקנב ויעשה את קיחותי', ומ' דעשית קיחותי' היא אחר חסימה וקניבה, וא"כ אף הא דתני הכא משיעשה את קיחותי', היינו אחר חסימה וקניבה, וצ"ב דבתורמל וקטבליא מחמיר ר' יהודה וס"ל דל"ב שיעשה את קיחותי' ויעשה את ציציתה, ואילו בקטבליא מיקל ר' יהודה וס"ל דאינו מקב"ט עד שיעשה את קיחותי'.

ובס' טהרת הכלים כתב לבאר בזה, דשורש פלוגתייהו א' הוא, דחכמים ס"ל דכל שהוא נצרך לעיקר התשמיש ה"ה מעכב אף שאינו מחובר בחיבור גמור לכלי, וע"כ ס"ל דתורמל אינו מקב"ט קודם שעשה את קיחותיו וסקורטיא אינו מקב"ט קודם שעשה את ציציתה, משום שהן נצרכים לעיקר התשמיש, ואילו קטבליא מקב"ט אף קודם שעשה את קיחותיו, כיון שאי"ז נצרך לעיקר התשמיש, ור' יהודה ס"ל דכל המחובר לכלי ה"ז מעכב, אף שאינו נצרך אלא מעט, ע"כ ס"ל דבתורמל וסקורטיא ה"ה מקב"ט אף קודם שעשה את קיחותיו ואת ציציתה, כיון שאינם מחוברין להן, ואילו בקטבליא ס"ל דאינו מקב"ט קודם שעשה את קיחותיו, כיון שהן תפורין בו, עכ"ד, וכעי"ז כתבו בס' דעת אליהו.

ו] ובחי' הגר"א פירש דקטבליא הוא מין מלבוש, והוא עור פשוט, ולאחר שלובשין אותו מסרגין בחבל בהם, כעין שעושין הנשים בשרשרת של כסף, וכיון שהוא עור פשוט צריך לקיחות, וע"כ ס"ל לר"י דאינו מקב"ט עד שיעשה את קיחותי', ורבנן דפליגי הוא משום דמשמש לדבר אחר ג"כ כמבו' בב"מ ד"צ:, ולתשמיש זה א"צ לקיחות, עכ"ד, ומבו' בדבריו דר"י לקולא פליג, וצ"ע דלא כמש"כ בחי' הגר"א לעיל מ"א, דהך לישנא מ' דלחומרא פליג, ועי' בחזו"א סימן כ"א סק"ה שכתב מכח ד' הא"ר לעיל מ"א, דאף בקטבליא פליג ר' יהודה לחומרא, וכן נקט במשנ"א.

ז] **הכר והכסת של עור משיחסום ויקנב, ר' יהודה אומר משיתפרם וישייר בהם פחות מה' טפחים,** בחזו"א סימן כ"א סק"ה נסתפק אם ר' יהודה לקולא פליג, דרבנן לא מצרכי תפירה כלל, ור"י מיקל דטהור עד שיתפור, או לחומרא פליג, דרבנן סברי דבעינן שיגמור התפירה, וזהו בכלל משיחסום, וכתב דאי נקטינן כללא דכיו דלא קתני עד שיתפור ר"י לחומרא, וכמש"כ באלי' רבה לעיל מ"א, ע"כ דהכא לרבנן בעינן שיתפור כולו, וכן נקקט במשנ"א דר"י לחומרא פליג, ובס' דעת אליהו הביאו ממג"א סימן תרכ"ט ופמ"ג שם, שנקטו דר' יהודה לקולא פליג, ולרבנן אין הכר וכסת מקבלין טומאה, עד שימלא אותם מוכין ויתפרם, עיי"ש.