תקמה שיעור 4
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / חול המועד, סדר ב תשפד

בס"ד, שיעור בהל' חול המועד, אלול תשפ"ד, שיעור 4

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בגדר איסור מלאכת חוה"מ, ודין כתיבה בשינוי**

## מלאכה בלא טרחה

נתבאר בגמ' (מו"ק, י"א א') האיסור לאסוף דגים במועד ע"מ למולחן שלא לצורך המועד, וברא"ש (סוסי' כ"ח) הביא מהראב"ד לבאר מ"ש מפרקמטיא אבודה שהותרה אף שלא לצורך המועד, ופי' בתרתי, או דבביטול פרקמטיא איכא פסידא ומשא"כ מציאה דהוא מניעת רווח לחוד, או 'דמקח וממכר שהוא דרך כל אדם לא מיקרי מלאכה וגם ליכא טרחה, אבל מליחת דגים מיקרי מלאכה ואיכא טרחה לא שרינן לה משום רווחא', עיי"ש.

והנה לתי' א' דפרקמטיא חשיב פסידא יש להתיר אף עשיית מלאכה, אך לתי' ב' נתבאר בשיעורים הקודמים (שיעור 2) דנח' בזה המ"ב והחזו"א, דבמ"ב (בבה"ל תקלט,ח ד"ה אינו מותר) דקדק מהרא"ש דאסור לעשות מחתך דהוי מלאכה, אך בחזו"א (סוסי' קלה) חלק ונקט דכל שאי"ז מלאכת עמל שרי, ופלוגתתם בדקדוק ל' הרא"ש 'דמו"מ שהוא דרך כל האדם לא מיקרי מלאכה וגם ליכא טרחה', דבמ"ב דייק לעיקר דההיתר משום דאי"ז מלאכה, וכ"ה בפמ"ג (תקלז,ד), אך בחזו"א דייק לעיקר דההיתר משום דליכא טרחה, ועיי"ש שכן מדוקדק טפי בל' הרא"ש שסיים דמליחת דגים אסורה משום דמיקרי מלאכה ואיכא טרחה, ומשמע דאין לאסור במלאכה בלא טרחה, ועי'.

וכבר מצינו כן כמה שיטות שהתירו מלאכה בלא טרחה, וכ"ה שיטת רש"י כת"י (ב' א', וציינוהו הראשונים שם) דמותר להשקות בית השלחין להרווחה כיון דליכא טרחה, וכעי"ז בהגהות סמ"ק (קצה,יג) דמותר ליטול גבשושית שבבית כדרכו אע"ג דמלאכה גמורה היא ולאו דבר האבד אפ"ה שרי כיון שאינה מלאכה של טורח, והעתיקו בב"י (תקמ,ב), וכ"כ בשבלי הלקט (רכה, הו"ד בבה"ל תקמה,ה ד"ה ואפילו) בהיתר כתיבת אגרות של שלום 'דכיון שאינו כותב צרכיו כלל אלא שאילת שלום גרידא ליכא טרחה בהך כתיבה ולא דמיא למלאכה כלל הלכך מותר דלא הוי כ"א כמטייל בעלמא'[[1]](#footnote-1).

וע"ע בתה"ד (קנג) להתיר חליבת בהמה במועד מטעם דהיא מלאכת הדיוט שאין בה טורח, וכעי"ז העתיק בלקט יושר (ח"א, עמ' קי, ענין ג') לגבי מלאכה בט"ב 'דאין להחמיר כ"כ לאסור אלא מלאכת אומן לאפוקי לקשור ולהתיר ולדלוק ולכבות שאנו מתירין בחוה"מ ובי"ד ניסן שהוא חמור יותר לעניין מלאכה מט"ב', ומבואר דמלאכת הדיוט גרידא [כקשירה והתרה, הדלקה וכיבוי] שרי אף שלא לצורך המועד.

אמנם בב"י (סוסי' תקלג) וברמ"א (שם) העתיקו מהתה"ד דמותר לחלוב בהמות בחוה"מ אפי' שלא לצורך המועד משום דהוי דבר האבד, וכבר תמה ע"ז בא"ר (שם, סק"ד) דבתה"ד מבואר דאי"ז מצד דבר האבד אלא משום דהיא מלאכה שאין בה טורח, עיי"ש, ומשמע דדעת הב"י דאין להתיר מלאכה מצד דליכא טרחה, וכ"מ מדבריו (תקלז,יא) שהוסיף דהיתרא דנטילת גבשושית הוא משום דהוא צורך המועד שלא יכשל בו, ומשו"ה פי' הב"י בשיטת התה"ד שהתיר לחלוב מצד דבר האבד, דהחלב של מחר הוא חדש והחלב של היום יאבד, אך דאי"ז איבוד גמור להתיר בשביל זה אפי' מלאכות גמורות אלא רק מלאכות שאין בהן טורח, וס"ל דזה דמי לפרקמטיא וכדעת החזו"א דחשיב כדבר האבד להתיר אף במלאכות ממש שאין בהן טורח[[2]](#footnote-2).

ודו"ק בדעת המ"ב לדינא, שבהיתר נטילת גבשושית (תקמ,ז) פי' דהוא מצד צורך המועד, וכן לגבי כתיבת אגרות לצורך פרקמטיא שאינה אבודה (בביה"ל, תקמה,ה) נקט לאסור, אך לגבי לפנות כליו מחצר לחצר (תקלה,א) דן רק מצד טרחה ולא מצד מלאכת הוצאה (אף שבבה"ל להלן תקלו,א לגבי רכיבה דן לאסור מצד הוצאה).

## דבר האבד, אי בעי לעשותו בהדיוט

בהיתרא דדבר האבד, קימ"ל (תקלז,א) דא"צ לשנות, ודעת הב"י (שם,טו) לדייק ברמב"ם דכשאין פסידא בדבר צריך לשנות, וכן סתם (תקמא,ה) בפשיטות לדינא, אך להלן (תקמה,א) תמה ע"ד הרוקח שהצריך שינוי בכתיבה לדבר האבד, דהא קימ"ל דא"צ לשנות (והעיר מזה בט"ז (שם,ו) דהרוקח ס"ל כהרמב"ם הנ"ל), וכן דייק בשעה"צ (תקלז,מח) דבשו"ע פסק שא"צ שינוי, (ולהלן (תקמה,כג) העתיק מהט"ז הנ"ל וסיים לעי' בסעי' ז' (דכשהותר לכתוב א"צ שינוי), ועי'), אולם לעיל (תקמא,טז) העתיק מהא"ר לגבי תפירת מנעלים (שיתקרעו לגמרי אם לא יתפרם) דכל שיכול לתפור בשינוי למה נתיר כדרכו, (ובמ"ב (תקמב,ו) כתב דא"צ שום שינוי, ושכ"ה בחיי"א (קי,יב) וציין לשעה"צ הנ"ל).

אכן, דכתב ברמ"א (תקלז,א) דמ"מ כל מה דאפשר להקל בטרחה יעשה, ונראה דלפי"ז ה"ה דבאפשר לעשות במעשה הדיוט דאסור לעשות במלאכת אומן דאית ביה טפי טרחה, [וכ"מ ל' הרמב"ן (מו"ק ח,ב) לגבי חפירת קבר במועד, דדעת הראב"ד לאסור לחפור מחדש אפי' לצורך המועד 'שהכוכין יש בהן טורח אומנות שהן בחלל הסלע והקברות בבנין וטירחא זו אסורה במועד', ומשמע דאיסור מלאכת אומן (לצורך המועד) הוא משום דאיכא טפי טרחא, ועי'].

וכן מוכח במ"ב (תקמה,מז) לגבי כתיבת חידו"ת שהותר מצד דבר האבד, וסיים דמ"מ יזהר בכתיבת חידושיו שיכתוב משיט"א, ומבואר דאף בדבר האבד כשיכול צריך לעשות דוקא במעשה הדיוט.

מיהו, יכול לעשות בעצמו אף כשיכול לעשות ע"י עכו"ם, וכדמשמע בביה"ל (תקמב,א) מהריטב"א (דאין להתיר ליתן שכר לישראל כי אם כשאין משיג אנשים אחרים עכו"ם או לישראל בחינם, וכעי"ז בביה"ל תקלז,טז) דא"צ להעדיף עכו"ם ע"פ ישראל בחינם, וכ"ה ברמ"א (תקלג, וכנ"ל) דמותר לחלוב ע"י ישראל וא"צ עכו"ם כיון דהוא דבר האבד, אך מ"מ כשעושה בעצמו צריך למעט בטרחה וכן להעדיף לעשות מעשה הדיוט דוקא[[3]](#footnote-3).

## ספק במלאכת חוה"מ

בבה"ל (תקל,א) האריך בשיטות הראשונים אי מלאכת חוה"מ מה"ת או מדרבנן, וסיים, 'והנה לפי דעת כל הפוסקים האלו (דס"ל דהוא מה"ת) כשיזדמן איזה ספק במלאכת חל המועד [לבד מהדברים שלדעת הרמב"ן והרשב"א הם דרבנן] צריך להחמיר דהוא ספק בשל תורה', וכוונתו, דבספק טרחה יתרה בדבר האבד או במלאכת אומן לצורך המועד דמודו הרמב"ן והרשב"א דאיסורו רק מדרבנן יש להקל, וכ"כ בחזו"א (קלד,יד ד"ה ושורש).

אך דצ"ע בשיטת המ"ב, שכתב (תקלו,י) לענין תרנגולת שברחה ואיכא רק הפסד מועט דאין להקל בזה רק לשיטות דמלאכת חוה"מ דרבנן וא"כ לדינא אין להקל בזה דיש לחוש לשיטות דמלאכת חוה"מ מה"ת, עיי"ש, ומבואר בדבריו דאף שאיסור טרחה בחזרת תרנגולת הוא רק דרבנן (אפי' בשבת) ג"כ צריך להחמיר, [ומקו"ד מהרא"ש והטור, עיי"ש], ובע"כ משום דשורש איסור המלאכות הוא דאורייתא צריך להחמיר אף בנידונים דרבנן, וא"כ אף בספק טרחא יתירה בדבר האבד או אומן לצורך המועד יש להחמיר מספק כיון ששורש איסור המלאכה הוא מה"ת[[4]](#footnote-4), [וכ"מ בשעה"צ (תקלז,כ) דאפשר שהרמב"ם שהקל בספק טרחה יתירה אזיל לשיטתו דמלאכת חוה"מ דרבנן], וצ"ע סתירת הדברים.

## כתיבת משיטא אי חשיב מלאכה

והנה, בכתיבה, התירו הפוסקים (עי' מ"ב תקמה,לה) בכתב משיט"א, ובמג"א (שם,ג) מהב"ח דההיתר מצד דאי"ז מעשה אומן, וכ"ה במ"ב (לה), ובמג"א להלן (כא) הביא עוד מהב"ח דמשיט"א לא חשיב כתיבה כלל, וציין למש"כ (בסי' שמ,י) דבשבת אין חיוב על כתב משיט"א (אף שעל כתב אומות נקטינן דחייבים).

ולכאו' נפ"מ בזה לדינא לכתוב בכתב רש"י, דבשעה"צ (ח) הביא דכתב רש"י חשיב משיט"א, אכן דבזה"ז אין רגילות לכתוב בו ואית ביה טרחה גדולה, וא"כ אין להתיר רק להצד דהיתר משיט"א לא חשיב כתיבה, אך להצד דהיתר משיט"א מצד שאי"ז מעשה אומן, א"כ בזה"ז דאית ביה טורח גדול י"ל דחשיב כמעשה אומן (וכנ"ל מדקדוק ל' הרמב"ן שהאיסור במלאכת אומן הוא מצד הטורח), וצ"ע.

## כתיבה בשינוי, אי חשיב מלאכה

והיכי שמשנה בכתיבתו, בשו"ע (תקמה,ז) דכל מה שמותר לכתוב הוא אפי' בלא שינוי ומה שאסור לכתוב הוא אפי' ע"י שינוי, ופי' במ"ב (מג) מהט"ז (יב) דכוונתו לאסור בשינוי דשורות עגולות או עקומות [וכן שינוי בצורת הכתיבה, שאוחז הקולמוס בין גודל לאצבע] אך שינוי בגוף הכתב שעושה אותיות שבורות שרי, וכעי"ז כתבו בתוס' (יט,א) דלא מצינו היתר לכתיבה בעוגל דאף אם אי לא חשיב מלאכה מ"מ יש לאסור מצד טרחה, אך יש שכותבין ע"י חילוק האות.

והנה, לדעת השו"ע (סעי ה') דסתם כתיבה (זולת כתיבת ס"ת וכדו' באשורית) היא מעשה הדיוט ושרי לצורך המועד, א"כ לא נאסר לכתוב רק שלא לצורך המועד, וא"כ ע"ז כתב בשו"ע דאסור לכתוב אף ע"י שינוי, ופי' במ"ב דהיינו שינוי בצורת הכתיבה אך שינוי בגוף הכתב שעושה אותיות שבורות מותר, אך דהוא תמוה להתיר כתיבה דאותיות שבורות שלא לצורך המועד, ולומר דאותיות שבורות לא חשיב כתב כלל, הוא תמוה, דודאי העושה כן בשבת חייב (וכ"ה בפמ"ג לו,מש"ז א דחייב משום רושם)[[5]](#footnote-5).

ויותר נראה לפרש דכוונת המ"ב להתיר בשינוי של אותיות שבורות רק לצורך המועד, [וכ"מ בדבריו שדימה כן למשיט"א שהותר רק לצורך המועד], וכן מוכח בגר"א (כא, וציינו בשעה"צ מט) דטעם איסור כתיבה בשינוי משום דאיסור חוה"מ הוא מצד טרחה (וציין למו"ק יג, ופסחים נה[[6]](#footnote-6)) ובטרחה אין חילוק אי כותב כדרכו או בשינוי, וא"כ בודאי דאין להתיר אותיות שבורות שלא לצורך המועד, וצ"ל לפי"ז בכוונת השו"ע דהכתיבה אסורה (אפי' בשינוי) אף לצורך המועד דהיינו כתיבת אשורית דוקא (שהוא מעשה אומן לכו"ע) ולא בשאר כתיבה (דשרי לדידיה לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור אף בשינוי דאותיות שבורות), ודו"ק.

## מסקנת הדברים

א. בכמה ראשונים מצינו היתר לעשות מלאכה שאין בה טורח אף שלא לצורך המועד, אך בב"י מבואר לאיסור, ומשו"ה פי' בתה"ד שהתיר חליבה ע"י ישראל (שלא לצורך המועד) דהוא מצד דבר האבד, וס"ל דחליבה חשיב רק מניעת ריוח וכדעת החזו"א שבפקרמטיא הותר אף מלאכות שאין בהם טירחא.

ב. בדבר האבד, א"צ שינוי, וי"א דבמקום שאין פסידא צריך לשנות, וצ"ע דעת המ"ב בזה, ולכו"ע חייב למעט בטורח ככל שיוכל, ולכאו' ה"ה אם יכול לעשותו במעשה הדיוט שאסור לעשות מעשה אומן דבמעשה אומן יש יותר טרחה, וכ"מ במ"ב (תקמה,מז), ומ"מ א"צ לעשות ע"י עכו"ם ויכול לעשות ע"י ישראל (בחינם).

ג. ספק במלאכת חוה"מ, בביה"ל ובחזו"א נקטו דכשיש ספק במלאכת אומן לצורך המועד או בטרחה יתירה בדבר האבד אפשר להקל (דלדעת הרמב"ן והרשב"א הוא רק דרבנן), אך במ"ב להלן (תקלו סעי' ד') לגבי חזרת תרנגולת מבואר דאזלי' בתר שורש האיסור ולשיטות שעיקר מלאכת חוה"מ היא מה"ת יש לאסור אף בשבותים דרבנן, וצ"ע.

ד. כתב משיט"א, י"א דחשיב מעשה הדיוט, וי"א דאי"ז כתיבה כלל, ונפ"מ בכתב רש"י בזה"ז (שאין רגילין לכותבו), ויש להחמיר, וכתיבה בשינוי אסורה, אך באותיות שבורות מותר, ונראה דאין להתיר בזה אלא רק לצורך המועד (ובפרט להצד דאסור משום טרחה).

1. ועי' בעמק ברכה (חוה"מ, סי' א') דלפי"ז צ"ל דמה שאסרו להגיה אות א' בס"ת (מו"ק י"ח ב') וכן לתלוש עשבים ועפר בחזירתן מביה"ק (הגה"מ (יו"ט פ"ח) בשם מהר"ם, וכ"פ בשו"ע תקמז,יב) אף דליכא טרחה דמ"מ מלאכת כתיבה ותלישת עשבים היא מלאכת טורח וע"כ אף שאינו עושה אלא מעט אסור דגם זה נכלל בגדר מלאכה, אך כשאינו עושה דרך מלאכה כלל (כגון להדליק גפרור או נר מנר) נראה שרי אפי' כשאינו לצורך המועד, עיי"ש.

   ובעיקר הנידון, עי' בספר חוהמ"כ שהביא מהגרמ"ש לתלות נידון זה אי איסור מלאכת חוה"מ דאורייתא או דרבנן, דלשיטות דאסור מה"ת הוא מצד מלאכות (דילפי' ממקראי קודש, ודומיא דאיסור מלאכה בשבת ויו"ט) ולשיטות דאסור מדרבנן הוא מצד טרחה (וכמבואר בירושלמי דאסרו כדי שיהיו פנויים לעסוק בתורה), אך הוא העיר ע"ז דבשבה"ל (הנ"ל) מפורש להתיר מלאכה בלא טרחה אף דהוא ס"ל (כן ציין בביה"ל סי' תק"ל) דאיסור חוה"מ מה"ת, [וכעי"ז ביראים (סוסי' דש) דהאיסור מצד טרחה אף שלא הכריע (עיי"ש בבה"ל) אי איסורו מה"ת], ובאמת די"ל דאף דנאסר מה"ת מ"מ מסרו הכתוב לחכמים שקבעו לאוסרו מצד טרחה ולא מצד מלאכה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ודו"ק עוד בתה"ד (שם, בתו"ד) שצידד דאיסור מלאכת חוה"מ משום שביתה הוא (ומשו"ה שרו רבנן כל מלאכת הדיוט ושאינו של טורח, וכן מה שהוא לצורך שמחת המועד), ולפי"ז אין להתיר מלאכה אף שאין בה טרחה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולכאו' היה נראה דהוא תלוי אי היתרא דדבר האבד הוא דחויה או הותרה. [↑](#footnote-ref-3)
4. וברמב"ן עה"ת (ויקרא, כג כד) האריך דבשבת ויו"ט יש דין שבתון לאסור טרחה אף בלא מלאכה, אך כתב דבמועד אין איסור בזה, דטרחה (בלא מלאכה) במועד היא רק דרבנן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. ואפי' אי בשבת אסור רק מדרבנן ג"כ יש לאסור בחוה"מ, וכדאשכחן כמה שבותים שנוהגים במועד [כמליחה (תקלז,טז) ואמירה לעכו"ם (תקמג,א) ולהושיב תרנגולת ע"ג ביצים (תקלו,ד) וכיוצ"ב, זולת איסור מוקצה דאין נוהג במועד (כמש"כ בתוס' שבת כב,א)], ודו"ק ברמ"א (שם) דשרי לכתוב ע"ג לוחות שעוה לפי שאין מתקיים, ובפשוטו דכיון שאין מתקיים אי"ז חשיב מלאכת אומן (ושרי רק לצורך המועד), אך בגר"א (כב) פי' הטעם דאף בשבת פטור, ומשמע דכל שבשבת פטור במועד שרי (ושלפי"ז יש להתיר אף שלא לצורך המועד), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולכאו' כוונתו לגמ' דאסרו להושיב תרנגולת על הביצים (וכ"פ בשו"ע תקלו,ד) וס"ל דהאיסור משום טרחה (וכ"ה במג"א שם,ג עיי"ש). [↑](#footnote-ref-6)