נקובת הושט
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף לב

חולין לב: נקובת הושט

**א. דעות הראשונים והפוסקים-**

דעת הר"מ פ"ד ה"ב ורש"י לב: ורשב"א מב. ורמב"ן ט. דנקו"ה נבילה, וכ"פ בשו"ע לג-א בפשיטות בלא חולק.

אבל דעת התו"ר לב: שהוא טריפה, והוכיח כן מדעת ר"ת בפי' הבעיא דשהה במיעוט סימנין דאיירי בשהה במיעוט קמא דדלמא לא נתחדש פסולי שחיטה אלא במידי דמנבלה, וכ"כ אחרונים להוכיח מספה"י לר"ת שם ואו"ז-שעח, וכ"כ במשכנו"י יו"ד-יז ורעק"א יו"ד כז-א להוכיח משיטת ר"ת.

וכ"כ מהרש"א בכורות כ: ליישב השאלה [שהק' במה"ב ז.] היאך אכלינן בשרא וניחוש למיעוט דבמקום נקב שחט והבהמה בחזקת איסור, וכתב מהרש"א דאף אם שחט במקום נקב מ"מ אינו אלא טריפה דנקו"ה טריפה היא והיא בחזקת היתר.

[ועיין בטור-לג דנקו"ה טריפה וכתב בב"י שלא דקדק בזה כיון שאין נפק"מ בין טריפה לנבילה כ"כ, אולם לפי המבואר בתו"ר הרי שפיר דקדק, מיהו בב"י הוכיח מד' הטור גבי פסוה"ג דגם בזה כתב טריפה וע"כ כיון שזהו לשון המשנה כתב כן].

ובעיקר פסק השו"ע בזה, עי' אבנ"ז יו"ד-כב נקט להלכה עיקר דנקו"ה טריפה כיון דמצאנו הרבה פוסקים כן, ומדלא הביאם בב"י ש"מ שהבין שאין חולק בזה ואנן כיון שמצאנו חולקים יש לנו לפסוק דהוי טריפה.

ועיי"ש שהביא משו"ת צ"צ החדש יו"ד-כג להוכיח דעת התוס' ג"כ דנקו"ה טריפה [ועוד דקדק שם מתוס' מב. דאפי' פסוה"ג אם שחט שלא במקום חתך הויא טריפה ולא נבילה וכנראה כוונתו משום דלא קי"ל מנח בדיקולא, ואין עמדי ספר זה כעת לעי' בו, ופליגי התוס' ע"ד המלחמות לב: שהוכיח דאף אי לא קי"ל הענין דמנח בדיקולא מ"מ פסוה"ג נבילה].

עוד הביא מתוס' מג: דמשמע דספק נקו"ה חשיב חזקת היתר דבפשוטו משה"ק התוס' דנוקי לה בחזקת היתר קאי לא רק בדרוסה אלא גם בישב לה קוץ דהוי ספק נקו"ה נבילה, ועי' רעק"א שם מג: מה שהביא מהכו"פ לג-יד דלשיטתו ספק נקו"ה בחזקת איסור עומדת צריך לפרש קו' התוס' דוקא בספק דרוסה ולא בישב קוץ בושט דהוי בחזקת איסור, ועיי"ש מש"כ להקשות ע"ד דאף בדרוסה יש לחוש שנדרסה בסימנין והויא נבילה והיא בחזקת איסור ולא הועיל בתירוצו, ועיין לקמן בזה.

ולכאו' טעם שיטת התוס' דספק נקו"ה היא בחזקת היתר הוא כש"כ מהרש"א בכורות הטעם משום דנקו"ה טריפה, מיהו במקו"א הבאנו ד' רעק"א שם דאף להפוסקים דהוי נבילה היא בחזקת היתר [ועי' תוס' ב"מ כ: ד"ה איסורא נראה ספק במקום נקב שחיט חשיב חזקת איסור, ויתבאר לקמן], ומ"מ עיי"ש ברעק"א מג: הוכיח לפי דרכו בביאור ד' התוס' שם דס"ל דנקו"ה טריפה.

עוד הביא מהסמ"ג שכתב הלכות נקו"ה ופסוה"ג בהל' טריפות ולא בהל' שחיטה כסדר הר"מ משמע שאינו אלא טריפה, ואף שגם הטור כתב כן כבר באר הב"י משום שטומאת נבילה אינה נוהגת בזה"ז אבל הסמ"ג מביא גם דינים שאינם נוהגים בזה"ז ע"כ אינו אלא טריפה.

**ב. המקור לסוברים דהוי נבילה-**

מקורו של רש"י דהוי נבילה אינו ברור, דהא סוגיא לא איירי אלא בפסוה"ג ולא בנקו"ה, וכבר העירו רעק"א יו"ד-כז ופמ"ג שפ"ד לג-ה דבסוגיא לב: אין מקור לומר שהוא נבילה רק בפסוקת הגרגרת ואין משם ראיה לנקו"ה, ותמהו מנ"ל דהויא נבילה.

[ועי' בפמ"ג בפתיחה לשורש ג' שקבלו חז"ל שהיה במיעו"ק נבילה וע"כ נקו"ה נבילה, שהרי כל פסול שהיה הוא משום דאזל מעשה קמא, וזה תלוי בפי' הסוגיא דשהיה במיעו"ק, וע"ע באמר"מ ג-כו האריך בזה בדעת הר"מ דמשמע בברייתא י. דשהיה פוסלת בעוף והיא בחזקת איסור משמע דהויא נבילה והרי לא משכח"ל בעוף אלא במיעו"ק, ומשמע דמיעו"ק נבילה, ומפרש האיבעיא ל: באופ"א, וזה מקורו דנקו"ה נבילה, וע"ע הביא כן מלשון הר"מ פ"ג שחיטה להדיא כן:"אם שחט רוב הקנה או שניקב בושט כ"ש ושהה כשיעור בין שחזר וגמר וכו' פסולה מפני שהבהמה או עוף שנפסק רוב קנה או שניקב הושט נבילה", הרי מבואר להדיא שתלה זב"ז, ובמקו"א נתבאר דעת כמה ראשונים דאף אם נקו"ה טריפה מ"מ ע"י שהיה נעשה נבילה].

בפשוטו היה נראה דאי"צ מקור לפסול נקו"ה, שהרי דעת רש"י דטעם פסול פסוה"ג הוא משום דאיתרע מקום שחיטה ה"נ בנקו"ה כן.

ובאחרונים כתבו מקורות לד' רש"י, עי' ביה"ל ב-כד ובי"מ לג-ג דייקו מלישנא דרבא יש **מהן** נבילות משמע דכולל תרתי ואף נקו"ה בכלל, וכ"כ בשטמ"ק.

ומקורו של רבא לזה כתבו ביה"ל וצל"ח דלפי פי' במתני' דיש מהן נבילות הרי אם נקו"ה טריפה לא הו"ל למיתני נקו"ה קודם פסוה"ג אלא בסמוך לשאר טריפות [ומה שרש"י פי' קו' הגמ' מתחילה גבי נקו"ה נמי, כתבו הג' הב"ח ובי"מ לג-ג שהוא ט"ס שאין לזה מקור].

ולפי"ד אין מקור שרש"י סובר כן גם בדעת שאר אמוראי רק בתירוצא דרבא[[1]](#footnote-2) [ועי' בביה"ל רצה להוסיף דבדעת רבא מודו כו"ע דנקו"ה נבילה ורק בשאר אמוראי פליגי, וכן האריך בבאר יצחק יו"ד-ד, אבל בתו"ר מבואר דעתו דלכו"ע לאו נבילה הוא].

ע"ע מתני' לב. כלל אמר וכו' כל שנפסלה בשחיטתה נבילה, עיין בי"מ לג-ג וחינוך-תנא הכוונה כל שיש בה פסול במקום שחיטתה, ולפי"ז הוא כולל נקו"ה, וכ"כ להדיא ר"י מלוניל במתני' וכ"נ באשכול-יג דטעם נקו"ה משום דמיקרי נפסלה בשחיטתן, ומשמע דכללא הוא דכל טרפות בסימנין נבילה היא, ויתכן שהוא מקורו של רש"י.

מיהו במאירי במתני' פי' נפסלה בשחיטתה היינו במעשה השחיטה ולפי"ז אין מקור ממתני' לדין זה.

**ג. טעם הסוברים דהוי נבילה-**

בדעת הסוברים דהוי נבילה צ"ב דכיון דמחיים לאו נבילה היא היאך יתחדש נבילה ע"י שחיטה.

ועיין ביה"ל ב-כ חקר שני צדדים עיקריים בזה, ותו"ד שיל"פ שהוא משום טרפות בכלל הבהמה, ואף דבעלמא טרפות אינה מטמאה בנבילה לאח"מ ה"מ בטרפות בעלמא אבל טרפות בסימנין שפיר חשיבא נבילה.

או שהוא ענין מיוחד במעשה השחיטה דכיון שנתקלקלו הסימנין ויצאה מהם החיות תו ל"ש בהם שחיטה, דיסוד השחיטה הוא הוצאת חיותם והנך נפגמה חיותם [וכ"מ דעת הנך דפי' כן מתני' דנפסלה בשחיטתן היינו במקום שחיטתן].

ונבאר הצדדים בתוך כדי ביאור ד' הראשונים, הנה נתבאר עוד בדין פסוה"ג כעי"ז דהויא נבילה בשחיטתה, ושם נתבארו כמה דרכים בראשונים אציינם בקצרה כאן ונפק"מ מזה לדין נקו"ה.

**ד. שיטת הרמב"ן דפסוה"ג ונקו"ה משום חסרון בשחיטה-**

שיטה ראשונה היא דעת הרמב"ן במלחמות לב: נראה הטעם דפסוה"ג נבילה שהוא משום דאחר שנשחט הסימן במקום אחד תו א"א לשחוט אותו כלל שאין בו חיות [ונתבאר שם בכמה סגנונות], ולפי"ד הוא חסרון במעשה השחיטה ולא בכלל הבהמה דהויא כנבילה.

והנה לטעם זה צ"ע שהרי הרמב"ן עצמו כתב לעיל ט. דנקו"ה נבילה, והרי בנקו"ה לא שייך האי טעמא שהרי אין בו אלא נקב בעלמא ולמה לא תועיל שחיטת שאר הסימן ויש עדיין רוב סימן בהכשר.

אבל כתבו כמה אחרונים דה"נ לענין נקו"ה י"ל כן וי"ל בשני אופנים:

א. אמר"מ ג-טז כתב די"ל דלעולם כנגד הנקב א"א לשחוט משום שיצא ממנו החיות, ונמצא שכשמגיע לחצי הסימן הרי מקום הנקב מצטרף לרוב סימן ונמצא רוב בשחיטה פסולה, ואח"כ תו א"א להמשיך לשחוט להשלים לרוב שהרי הוא כמנח בדיקולא, ול"מ מיעו"ב להכשיר את השחיטה.

מיהו זה כנראה תלוי בפי' ד' הרמב"ן, שנתבאר במקומו בשני אופנים או משום דאותו מקום שכנגד הנקב לחוד ל"ש בו שחיטה משום שאין חיתוך אחר חיתוך, וממילא בפסוה"ג לעולם אין כאן רוב סימן שהרי כבר נפסק רובו[[2]](#footnote-3), וזה לא שייך גבי נקו"ה שהרי עדיין יש כאן רוב סימן ששוחט כדין, שהרי המקום שלא נשחט כנגדו יכול להשלים את השחיטה, וכדעת רש"י דמיעו"ב חשיב שחיטה.

ורק לפמש"כ רעק"א וכ"מ בתשובת הרשב"א-שסז דאחר שנשחט רוב סימן הוי כמנח בדיקולא כל הסימן ול"מ מיעו"ב להכשירו [דלא כדעת רש"י] שפיר י"ל סברא זו גבי נקו"ה.

אלא שעיקר דרך זו תליא בספיקו של רעק"א יו"ד כז-א אם בושט ג"כ יש הדין דחצי ושט פגום מוציא מידי נבילה כמו בקנה [ולשיטות דנקו"ה טריפה אינו אלא טריפה] וסגי בעשיית הרוב כדין, וכן שיטת מהרש"א בכורות כ: כש"כ במקו"א, א"כ א"א לבאר הטעם דהויא נבילה מה"ט שהרי סו"ס עשיית הרוב נעשתה כדין.

ולדרך זו צ"ל דבושט לא אמרינן כן אלא כדמסיק רעק"א שם דשאני ושט שכל חלק ממנו יש בו חיות הרי השחיטה היא בכלל הרוב ולא בעשיית הרוב לבד, ולכך ע"י הנקב אין כאן רוב.

[והנך שיטות דס"ל נקו"ה טריפה היה מקום לומר דפליגי בהך מילתא גופא וס"ל דאף בושט יש הדין דח"ק פגום מוציא מכלל נבילה ולא אכפ"ל שלא שחט הרוב כדין, וכ"נ במהרש"א בכורות כ: עיי"ש דאף אם לא שחט רוב אחר הנקב רק השלים ע"י הנקב לרוב ג"כ מהני.

אבל ברעק"א יו"ד כז-א נראה שנקט דאף להנך דס"ל נקו"ה טריפה מודו בעיקרא דמילתא ואין הנקב יכול להשלים לרוב, אבל מ"מ ס"ל שיכול לשחוט אח"כ רוב מלבד הנקב ושפיר מהני, דלא אמרינן דכמנח בדיקולא דמי אחר שחיטת הרוב, ועוד נתבאר במקו"א בזה].

ב. עוד יתכן לפמש"כ החזו"א ג-כ לבאר הסברא דל"מ פסוה"ג משום דלא גמירי שחיטה בסימנין מקולקלין שיצאה מהם חלק מהחיות [אבל לעולם טרפות מיהת אית בהו שלא יצאה חיותו לגמרי עדיין ולא קי"ל כר"ל דמנח בדיקולא], וא"כ ה"נ י"ל גבי נקו"ה ואף דלענין טריפה מבואר בשו"ע כו-א דחשיב טריפה בניקב אחר ששחט מ"מ ל"מ לשחיטה.

וזו כנראה שיטת רש"י לב: גבי פסוה"ג ונקו"ה שהוא משום דאיתרע מקום שחיטה, וכנראה לזה נתכוין בביה"ל הנ"ל [מיהו בסוס"י נאו"י כתב הגרז"ס בקונטרס עטרת תפארת דגם לפירש"י לא איתרע אלא מקום השחיטה שכנגד הנקב אבל לא כל הושט ולעולם החסרון משום דליכא רוב כד' האמר"מ והוא כמהלך הראשון לעיל, עיי"ש מש"כ ליישב לפי"ז גם למהלך זה ד' השו"ע דניקב אחר שחיטת רובו לאו נבילה היא].

ג. ובנו"א כתבו אחרונים די"ל שצריך כל הושט ראוי לשחיטה, אחיעזר ח"ב ח-ד וקוה"ע כח-ה בחד טעם [ובזה ניחא גם מהלך הראשון שכתבנו בדעת הרמב"ן שהוא משום שאין חיתוך אחר חיתוך][[3]](#footnote-4).

ד. עוד אופן בזה כתבו בבי"מ כג-טז ואמר"מ ג-יב די"ל דמצ"ע נקו"ה אינו אלא טרפות אבל הנקב הוא כתחילת שחיטת הרוב, ואח"כ כשממשיך לשחוט את הרוב נמצא כשמגיע לרוב היא שחוטה מכח כל הרוב ויש כאן שהיה בין חלקי השחיטה, ושהיה הוא פסול הפוסל כל השחיטה [וטעם זה לא שייך גבי פסוה"ג ושפיר הוצרך הרמב"ן שם לטעם אחר].

ויסוד הדברים עפמש"כ בביאור הסוגיא דמיעו"ק דמבואר בראשונים שיטת ר"ת דנקו"ה טריפה ומ"מ ע"י שהיה במיעו"ק מספק"ל דהויא נבילה משום שהשהיה פוסלת כל השחיטה יותר משנעשה מאליו ע"י קוץ.

וזה חידוש גדול לומר דאף בכה"ג שאינו חלק מהשחיטה ממש רק נעשה מאליו ע"י קוץ מ"מ מצטרף לפסול את כל השחיטה כדין מיעו"ק [ועיין בש"ך כו-א דקוץ במיעו"ב אינו פוסל משום שאינו חלק מהשחיטה, וזה לכאו' היפך סברא זו], ועוד יש בו חידוש דאף שקוץ אנו בכלל שחיטה שהוא חסרון בעיק שם שחיטה משום חסרון כח גברא ואינו פסול חיובי מ"מ אם נעשה בו גם שהיה יכול לפסול.

ובאמת בדעת הסוברים דנקו"ה טריפה כתב אמר"מ דס"ל שא"א להחשיבו כשהיה שהרי שלא נעשה כחלק מהשחיטה וגם אין בו כח גברא, עיי"ש.

**ה. בסתירת ד' הרמב"ן-**

ובעיקר מש"כ בשיטת הרמב"ן דלפי דעתו ענין נקו"ה הוא משום חסרון בשחיטה ולא משום דטרפות בסימנין הויא נבילה, יש להוכיח עוד כן בשיטתו.

עי' בבי"מ כג-טז שהק' לשיטת הרמב"ן ט. דעיקור סימנין הוא טריפה ונתחדשה עוד הלכה דע"י שחיטתה נעשית נבילה משום שאינו יכול לשחוט היטיב, ותמה ע"ז ל"ל הלכה נוספת לזה הרי בלא"ה הויא נבילה משום טרפות בסימנין וכמו נקו"ה דהויא נבילה?

וכתב בבי"מ דע"כ ש"מ דנקו"ה הוא חסרון במעשה השחיטה ולא משום טרפות בסימנין, וזה כש"כ.

מיהו יש כאן לפי"ז סתירה בד' הרמב"ן שבאמת כבר עמד הרמב"ן ט. בקושיית הבי"מ ז"ל:"ואפי' למשנת ר' ישבב דנקו"ה ופסוה"ג נבילה הויא, שלא במקום שחיטה לא הויא אלא טריפה דאיסור ד"א גרם לה, אלא דבשעת שחיטה נבילה הוא מהלכה", והוא תי' אחר לקו' הבי"מ.

מבואר דעת הרמב"ן דפשיטא ליה דכשם דנקו"ה עושה נבילה ה"נ כל טרפות בסימנין וזה דלא כש"כ כאן עפ"י הרמב"ן לב: דאף פסוה"ג אינו אלא משום חסרון במעשה השחיטה, וצע"ג.

**ו. דעת הסוברים שהוא משום טרפות בסימנין-**

ב. אבל יש ראשונים שפי' באופן אחר דיסוד דין פסוה"ג הוא משום דחשיבא נבילה ע"י טרפות זו ואינו חסרון בהשחיטה דוקא.

והבאנו שבביה"ל כבר צידד מהלך אחר בכ"ז שאינו משום חסרון בשחיטה אלא משום שהוא מין טרפות אחר שגורם חסרון בשחיטה כ"כ עד דחשיבא נבילה לאח"מ.

ביאור הענין נראה בביה"ל וכן פי' דבריו בנאו"י דהנה חזינן בגמ' דאף בטריפה מן הדין לא היתה שחיטה מטהרתה מידי נבילה שהרי כבר יצאה ממנה החיות, אלא דילפינן מקרא 'מן הבהמה' דטריפה ששחטה אין בה טומאת נבילה, אבל טריפה בסימנין יצא החיות כ"כ וע"ז לא נתחדש מקרא שאינה נבילה.

והנה מקור לעיקר צד זה מצאנו גבי פסוה"ג בתו"ר לב:, עיי"ש שפי' ענין פסוה"ג נבילה משום שנעשה בה מעשה הממית וחל בה מעשה נבילה והוסיף לבאר עוד שהיא עומדת למות מיד חשיבא כנבילה ועדיף על כל טריפות שיכולה לחיות עד יב"ח אבל הכא מתה מיד לכך אין שחיטתה מטהרתה מידי נבילה כלל.

ומדבריו למדנו ביאור יותר בדברים אלו, דכיון שנעשה בה מעשה נבילה מחייה היינו מעשה הממית אין בה היתר שחיטה, וכנראה הביאור דשחיטה אינה מתרת אלא את המיתה ונבלות שנעשית על ידה אבל כשיש סיבה של נבילות מחיים א"י השחיטה להתירו[[4]](#footnote-5).

מיהו כ"ז לענין פסוה"ג וכתב בתו"ר עפי"ז דכ"ז שייך רק גבי פסוה"ג שהיא עומדת למות אבל נקב בושט לא חשיב בשביל זה נבילה ולא נעשה בה מעשה נבילה, ומה"ט דחה שיטת רש"י ונקט דנקו"ה לאו נבילה היא רק טריפה לחוד.

ובשיטת הסוברים שהוא נבילה היה נראה דע"כ הטעם משום דאיתרע מקום שחיטה ולא משום שנעשה בה מעשה נבילה.

אבל באמת ברשב"א מב. משמע דעתו דאף נקו"ה יסודו משום שנעשה בו מעשה נבילה מחיים.

ועיי"ש שטרח לבאר בגמ' כ: וכי מתה עומד ומולק דלכאו' תיקשי כן בכל שחיטה שאחר נקב ראשון בושט כבר מתה עומד ומולק שהרי נקו"ה נבילה, וכתב דדוקא גבי מפרקת ורוב בשר אמרינן כן דהא אפי' מטמאה מחיים וחשיבא כמתה לכל דבר, אבל נקו"ה נהי דמעשה נבילה קעביד שאם שהה בה ואח"כ חזר ושחט אין שחיטתו מטהרתו מידי נבילה מ"מ אינה מטמאה עד שתמות לגמרי אין בה חסרון מתה עומד ומולק שהועילה השחיטה להמיתה לגמרי.

וכ"מ שיטת הר"מ פ"ג שחיטה הי"ט דפסוה"ג ונקו"ה הויא נבילה מחיים נמי וגם קודם שחיטה יש בה איסור נבילה, ולכאו' הביאור בזה בע"כ משום שיצאה ממנה חיותה וכש"כ התו"ר לענין פסוה"ג, וס"ל להר"מ דאף לענין נקו"ה כן [ועיין לקמן ביאורים אחרים בד' הר"מ מד' האחרונים].

אלא שעי' בכו"פ לג-ב בסו"ד מש"כ להקשות על מהלך זה מגמ' נדה כג: המפלת ולד שושטו נקוב טמאה לידה, ושטו אטום אין טמאה לידה, וטעם הדבר פירש"י ותוס' דס"ל טריפה חיה לכך בושטו נקוב טמאה לידה, ואם נימא שהוא נבילה ממש ועומד למות מיד כש"כ התו"ר מאי שיאטיה לפלוגתא דטריפה חיה הרי הכא לכו"ע אינה חיה, ומזה הוכיח בכו"פ שאינו אלא טריפה עכ"פ מחיים [מיהו לפי שאר הביאורים בטעם דלשיטת הר"מ הוי נבילה משום חסרון בשחיטה לא תיקשי מידי].

מיהו ברשב"א נדה שם הביא ביאור אחר בזה דכיון שמעיקרו הוא יכול לחיות רק אח"כ ניקב שפיר טמאה אמו לידה, ואף למ"ד טריפה אינה חיה [ומה שהגמ' שם כד. דימתה הפלוגתא לטריפה אינה חיה פי' הרשב"א שהוא רק מחלוקת בביאור לשון הברייתא שם, עיי"ש].

ועי' בר"מ פ"י איסו"ב הי"א השמיט מימרא זו, ובכס"מ צידד טעמו משום דכיון דקי"ל טריפה אינה חיה אינה טמאה לידה, וכפירש"י, אבל זה צ"ע לפי הנ"ל דהא כיון דס"ל דהוי נבילה מחיים איך תלי בהאי פלוגתא, וכתב בכו"פ דצ"ל דס"ל כהרשב"א דאף דקי"ל טריפה אינה חיה מ"מ טמאה לידה, וע"ע אחיעזר א-יב בסו"ד.

**ז. אם נקו"ה ופסוה"ג הוי טריפה מחיים-**

ודע, דבדעת הרשב"א מצאנו דבר חידוש בש"ך לג-ד דקדק מד' תוה"ב להרשב"א דפסוה"ג ונקו"ה מחיים לאו טריפה הם, שהרשב"א בתוה"ב ש"ב הביא דין עיקור לשיטת בה"ג דמחיים לאו טריפה הוא ואחר שחיטה נבילה היא, ובתו"ד שם כתב דאין לתמוה בגמ' מד. היאך מקשינן דליתני במתני' דאלו טריפות והא לאו טריפה היא שהרי לשון המשנה מבץ ריפות בלא"ה לא"ד כדחזינן גבי נקו"ה ופסוה"ג, משמע דאף בהנך ס"ל דלאו טריפה מחיים הוא.

ובש"ך כתב שהוא צ"ע, וע"ע בתוס' לב. פשיטא להו דהוי טריפה.

ועיין תפל"מ דבאמת לאו תימה הוא שיסבור הרשב"א כן ומשה"ק הש"ך אינו קו' דה"נ מצאנו בעיקור של בה"ג דלאו טריפה הוא רק ל"מ שחיטה.

אבל לכאו' אי מסברא דיינינן הוא תימה לומר כן בדעת הרשב"א, דתינח לשיטת הרמב"ן שהבאנו דיסוד פסוה"ג ונקו"ה אינו משום טרפות בסימנין אלא משום חסרון במעשה השחיטה י"ל כן, אבל לשיטת הרשב"א דיסודו משום שנעשה בו מעשה נבילה הרי יסודו הוא כש"כ התו"ר שהוא מת מיד.

וביותר מצאנו בראשונים שתמהו על בה"ג היאך יתכן בשמוטת הסימנין שמחיים לאו טריפה היא ואח"מ נבילה, וכנראה משום שהבינו דלא שייך שיהיה פגם בסימנין שאינו עושה טרפות ומ"מ מחשיבה כנבילה.

ודעת בה"ג כנראה כמבואר שם בתוה"ב להרשב"א ובמה"ב כש"כ במקו"א דשמוטת סימנין הוא חסרון בשחיטה, אבל הכא דנקו"ה ופסוה"ג דנראה ברשב"א שהוא נבילה ממש מתורת מעשה נבילה ולא משום מחסרון בשחיטה לכאו' צדקה קו' הראשונים, וצ"ע לפי"ז היאך דימה הרשב"א בתוה"ב דין שמוטת סימנין לנקו"ה ופסוה"ג, וצ"ע בכ"ז.

ובאמת בפר"ח סק"ד כתב שאין ד' הש"ך נכונים בכוונת הרשב"א ולא כתב כן אלא גבי שמוטת סימנין ולא גבי נקו"ה ופסוה"ג, וכנראה כוונתו שהרשב"א שם לא הביא הא דנקו"ה ופסוה"ג אלא להוכיח דלשון המשנה טריפות לאו דוקא הוא שהרי מצאנו דקרי לפסוה"ג טריפה והיא נבילה, וכמבואר בד' רבא לעיל לב: אלו אסורות קתני יש מהן טריפות ויש נבילות, משמע דנקט נקו"ה לא מכח טרפותה אלא מכח שהיא נבילה בשחיטה, וה"נ יתכן שמוטת סימנין לאו טריפה היא רק לאח"מ היא נבילה.

ועיין תבו"ש לג-ה קיים ד' הש"ך ודיוקו מד' תוה"ב להרשב"א [עיי"ש בתבו"ש מש"כ בדעת הרשב"א דהוי ממש נבילה מחיים כעין שיטת הר"מ וכשי"ת לקמן דעת הרא"י], וע"ע לקמן בשם העמק שאלה.

**ז. שיטת הר"מ דהוי נבילה מחיים-**

והנה עד כאן הבאנו שיטת הראשונים דנקו"ה נבילה אמנם בפשוטו לאו נבילה מחיים הוא רק לאחר שחיטה וכש"כ הש"ך לג-ד להוכיח מכ"ד, אבל בדעת הר"מ נתחבטו האחרונים, דהנה בר"מ פ"ג שחיטה הי"ט כתב בזה"ל:"וכן אם נשברה מפרקת ורוב בשר כו' או שנפסק רוב הקנה או שניקב הושט ה"ז נבילה מחיים ואין השחיטה מועלת בה ואחד בהמה ואחד עוף בכל דברים אלו".

פשטות לשון הר"מ כתב בש"ך לג-ד דמשמע דהוי כמו נשברה מפרקת ורוב בשר דהוי נבילה מחיים לכל מילי כמבואר לעיל כא., ה"נ הכא ואף מטמא בנבילה.

אבל נתקשה ע"ז מגמ' לב: דמבואר להדיא שאין בה טומאת נבילה מחיים, וכן במתני' קיז: עכו"ם בטהורה וישראל בטמאה והיא מפרכסת אין בה טומאת נבילות, אף דמפרכסת היא פסוה"ג ונקו"ה.

עוד הק' ברא"י כ: ורש"ש שם דא"כ תיקשי להר"מ קו' הרשב"א וכי מתה עומד ומולק שהרי בכל שחיטה היא כמתה אחר נקיבת הושט אף לענין טומאה?

ומכח זה מסיק בנקודות הכסף דע"כ אין כוונת הר"מ כפשוטו דהוי ממש נבילה מחיים רק כוונתו דאף שהיא חיה חשיבא נבילה לענין שאם ישחוט אותה ל"מ שחיטתו, שהרי נעשה בה מעשה נבילה [ולאו לכל מילי דימה זה לנשברה מפרקת ורוב בשר דהוי נבילה מחיים ממש], וכן מסיק בחזו"א ג-כב.

אבל הרבה אחרונים פי' כוונת הר"מ כפשוטו שיש בה איסור נבילה מחיים, ומשה"ק הש"ך דא"כ ה"נ תטמא בנבילה כתב בתבו"ש לג-ה וכו"פ לג-ב ותפל"מ וכמה אחרונים דלא דמי טומאת נבילה לאיסור אכילת נבילה.

[והנה לעיל נתבאר דבפשוטו דעת שא"ר דהוי נבילה רק לאח"מ וכדעת הש"ך, אבל באמת לכאו' היה מקום לדון דה"נ הרשב"א והתו"ר שנקטו דהויא נבילה משום מעשה נבילה ס"ל שיש בו איסור אכילה מחיים ורק טומאה לית בה.

ועיין ברא"י כ: כתב דדעת הרשב"א כן שיש בו איסור נבילה מחיים וק טומאה לית בה וכמשמעות לשון הרשב"א מב., וכ"נ בתבו"ש לג-ה, אבל בכו"פ לג-ב כתב להוכיח מלשון הרשב"א דס"ל שאין בה אפי' איסור אכילה מחיים, עיי"ש].

וביאור החילוק בין איסור לטומאה י"ל ד' אופנים:

א. הפשוט כש"כ בכו"פ שם דטומאה תליא בכי ימות וצריך מיתה בפועל אבל איסור נבילה סגי במה שיצא ממנה החיות ונעשה בה מעשה הממית אף שעדיין לא מתה ולא כתיב בקרא מיתה רק שם נבילה היינו מעשה הממית, ועצ"ב מנ"ל לחלק כן.

כתב בשו"ת ברי"א יו"ד כד-ד דלפי"ז לענין נע"ט דלא כתיב בה כי ימות רק ילפינן מקרא דנפש כי תאכל כל נבילה (ויקרא יז-טו) הדין נותן דמטמא ע"י נקו"ה, אבל הוכיח שאינו כן מסוגיין לב: דכל הסוגיא צ"ל גם גבי עוף דקתני נמי אלו טריפות וכו' וגם בזה אמרינן דמה שאינו מטמא מחיים לא קתני, וע"כ גם בעוף אינו מטמא דלענין טומאה לעולם בעינן מיתה דוקא.

ב. בתבו"ש נראה בנו"א בזה, דלעולם יסוד שיטת הר"מ אינו כש"כ לעיל משום שנעשה בה מעשה נבילה דא"כ ה"נ לענין טומאה כן, רק יסוד שיטתו משום דאיסור נבילה שאינו תלוי במיתה דוקא אלא בחסרון שחיטה, ואדרבה הטעם דנקו"ה נבילה הוא משום שא"א לשחוט וכש"כ לעיל בדעת הרמב"ן, אלא דכיון שא"א לשחוט אותה לכך חל בה מיד איסור נבילה שעיקר איסור נבילה הוא בבהמה שלא שייך בה שחיטה, וכ"נ בלבושי שרד בסו"ס תבו"ש סקי"ב שהתבו"ש הוא דרך אחרת מהכו"פ, ועצ"ב.

וע"ע בהעמק שאלה קכה-א והרחב דבר שמות כב-ל שהוסיף בזה דלעולם נקו"ה להר"מ אינו אפי' טריפה מחיים רק חל בו נבילה משום דל"מ ביה שחיטה, ועיין באמ"ב יו"ד-ב הביא כן ממחבר אחד [אולי הוא ניהו בעל העמ"ש] ותמה ע"ז שהוא נגד החוש לומר דלאו טריפה הוא כלל [ולעיל הבאנו כן מהש"ך בשיטת הרשב"א], וכ"כ בצל"ח לב: יו"ד לקמן.

אמנם בס' שחיטת חולין העיר על מהלכים אלו מדאמרינן לקמן קכ.,זבחים קו: מה לנבילה שכן מטמאה, משמע דכל שיש איסור נבילה יש בו גם טומאה, ולפי הנ"ל הרי משכח"ל איסור נבילה שאין עמו טומאה.

אבל באמת בכ"ד מצאנו שמתחלק דין איסור נבילה מטומאת נבילה כגון לשיטת הר"מ בשחיטת עכו"ם או מפרכסת לשיטת המאירי, ולדבריהם נמי תיקשי קו' זו, וצריך יישוב.

ג. בזכ"י-לג כתב דלעולם חשיבא כנבילה מחיים לגמרי, אלא דלענין טומאה יש הלכה מיוחדת דחיותו מטהרתו ולא שייך שיחול בה טומאה אף דחשיבא כמתה, אבל איסור שפיר חייל ביה, ושם בח"ב-יד פי' בזה מתני' קיז: ריבה לטמא טו"א וכו' ונתבאר שם, ואכ"מ.

עוד הק' תבו"ש לג-ה על שיטת הר"מ מגמ' לז. דלמא היינו נבילה היינו מסוכנת לא ס"ד דכתיב כי ימות מן הבהמה וכו' לאחר מיתה קריה רחמנא נבילה מחיים לא, וקרא לענין טומאה איירי ולשיטת הר"מ אין מזה ראיה לאיסור נבילה שיכול לחול מחיים, עיי"ש מש"כ בזה.

[שלא בעיון-ראיתי באמ"ב טריפות-ב הבליע בתחילת דבריו דבר חידוש גדול, דלשיטת הנך אחרונים שאין בו טומאה מחיים ה"נ תועיל שחיטתו להוציא מידי טומאה, וזה דבר חידוש ולפי"ז נמצא דלהר"מ שהוא נבילה מחיים הרי הוא קיל טפי משא"ר, דלשא"ר ע"כ יש חסרון בשחיטה א"כ גם לענין טומאה מטמא, אבל לשיטת הר"מ כל דינו הוא איסור נבילה מחיים ואין בו שום חסרון בשחיטה א"כ י"ל דמהני שחיטתו להוציא מידי טומאה.

והנה דבריו יתכנו רק לפי ביאור האחרונים שהוא כנבילה מחיים אבל אינו נבילה לענין טומאה, אבל לפי ד' הזכ"י הרי הוא נבילה גם לענין טומאה אלא שחיותו מטהרתו ובוודאי אחר שחיטה יהיה נבילה גם לטומאה.

ועפי"ז תי' האמ"ב קו' האחרונים על הר"מ מתוספתא דהוי טריפה דהתם הכוונה שאם ישחטנה יוצאת מידי טומאה כטריפה אבל לעולם איסור אכילה שלה הוא משום נבילה, וזה דבר חידוש נפלא].

**ח. קו' האחרונים מאבמה"ח במפרכסת-**

עוד הק' תבו"ש וחזו"א שם דלפי שיטת הר"מ נמצא דישראל בטמאה ועכו"ם בטהורה והיא מפרכסת יהיה בה איסור נבילה, שהרי היא גם נקו"ה ופסוה"ג, והרי מבואר קכא: שיש בה איסור אבמה"ח ואסורה לב"נ ולכאו' לא שייך אבמה"ח ונבילה יחד?

בתבו"ש כתב ליישב בשני אופנים:

א. כל המבואר דאית ביה אבמה"ח הוא דוקא לבני נח, ובאר הדברים דב"נ במיתה תליא מילתא ונקו"ה לדידיה חשיב חיה ויש בה אבמה"ח, אבל ישראל דבשחיטה תליא מילתא הרי ה"נ נקו"ה חשיבא נבילה ולא אבמה"ח.

וכנראה כוונתו לומר דלישראל החיות תלויה בעיקרו בסימנין כמו שמצאנו שיש בו מושג של שחיטה, וממילא כל שניקבו הסימנין הויא כמתה, משא"כ בעכו"ם אכתי לא חשיבא כמתה, וכ"נ בתפל"מ.

וכעין חילוק זה מצאנו עוד באחרונים, עיין תוס' לקמן פד. צידדו לחלק בין עוף לבהמה דעוף זוטר חיותיה חשיב כמת אף במפרכסת טפי מבהמה, אלא שכתבו שאינו מסתבר לחלק בזה.

וע"ע בברית אברהם יו"ד-כב ואחיעזר ב-ז כתבו כן בדעת רש"י כ:, ובדב"א ח"א ב-יד הביא מהגדול ממינסק שתמה ע"ז מגמ' קב. דאף אחר שחיטת עוף יש בו משום אבמה"ח ואסור לב"נ. וצ"ע ד' התוס' פד. היאך ס"ד לומר כן הא גמ' ערוכה היא לקמן.

וראיתי בהג' מהרש"ם על התוס' פד. שכבר נתקשה מגמ' קב. הנ"ל וכתב די"ל ב"נ שאני, והוא כחילוק הנ"ל דחיות לענין ב"נ אינה תלויה בסימנין [והביא מגמ' לקמן עה. כעי"ז לענין דגים דכיון דלית בהו טרפות לא חשיב כמת ע"י טריפה].

עוד היה ניתן לבאר עפ"י דרכו של התבו"ש לחלק בין עכו"ם לישראל באופן אחר, וזה עפמש"כ במקו"א מד' הזכ"י דדין אבמה"ח לישראל הוא משום מיתת האבר וכל שבהמה כולה מתה וודאי ל"ש אבמה"ח אבל בב"נ שפיר אית ביה אבמה"ח בעצם מה שהוא נוטלו מן החי ולא אכפ"ל שהיא כנבילה ואי"ז סתירה.

ב. עוד כתב בתבו"ש דאה"נ יש לישראל גם אבמה"ח וגם נבילה ואין בזה סתירה, וצ"ב.

ועיין בגמ' לעיל כ. עשאה גיסטרא נבילה, ובתו"ח שם נראה דאף דנבילה הוא ומטמא במשא מ"מ יש בו ג"כ אבמה"ח, ואין בזה סתירה, והוא כד' התבו"ש הנ"ל, מיהו בתבו"ש כו-ה דחה דבריו דהתם כיון דמתה לענין טומאה נמי וודאי אין בו אבמה"ח, ועיי"ש הביא מרש"י דמשמע דהויא כמתה לכל מילי.

ומ"מ לענין נקו"ה דהויא נבילה מחיים אבל אכתי אינה מטמאה כש"כ אחרונים בדעת הר"מ, שפיר יתכן שיש בו משום אבמה"ח, ועי' חת"ס יו"ד-יח בשם הפמ"ג בהקדמה דנקו"ה יש בו איסור נבילה ואבמה"ח יחד וכד' התבו"ש [ועי' משנת ר"א-ד מש"כ לבאר בזה שיש כאן גם חיה וגם מתה ויש בה שני האיסורין], ודלא כהנחת החזו"א דהוו תרתי דסתרי.

ג. ובחי' רש"ה ב-ח כתב דשאני בהמה טמאה שאין בה שחיטה, ובאר עפי"ד האחרונים בשיטת הר"מ דהויא נבילה מחיים הוא מכח שאין בה שחיטה, וממילא הכא בטמאה דבלא"ה ל"ש בה שחיטה לא חשיבא הרי הגדרת נבילה בה אינו תלוי בהשחיטה אלא תלי בדין מיתה דוקא.

וביתר ביאור י"ל עפי"ד התבו"ש דדוקא בישראל שהחיות תלויה בסימנין חשיב כנבילה משא"כ בטמאה.

אבל צ"ע דהתם מבואר עכו"ם בטהורה נמי יש בו אבמה"ח לחד מ"ד, וגם הרי הסכימו הפוסקים שאין לתת בנמ"ע לעכו"ם בנפסלה בשחיטתה והרי היא כנקו"ה מבואר שיש בה משום אבמה"ח אף בטהורה, וצ"ע.

**ט. קו' הצל"ח מהא דר"ל-**

ובעיקר שיטת הראשונים דנקו"ה נבילה היא, הק' הצל"ח לב: דהא בגמ' מבואר להדיא איפכא שהרי ר"ל מוקי למתני' דא"ט בשחט שלא במקום חתך, ומקשינן עלה משום מנח בדיקולא, הרי מבואר להדיא דנקו"ה לאו נבילה היא דא"כ היאך תועיל השחיטה להוציאה מידי נבילה, וע"כ לדעת ר"ל נקו"ה לאו נבילה היא.

ולפי"ז צ"ע לפי"ז מנ"ל להר"מ דלא קי"ל כן?

י"ל כמה אופנים:

א. לעיל נתבאר מד' ביה"ל דלתי' דרבא צ"ל כן כש"כ ביה"ל ויתכן שהר"מ פסק כרבא.

ב. לפמש"כ הרמב"ן דיסוד דין נקו"ה הוא משום חסרון במעשה השחיטה וכש"כ לעיל לבאר בכמה דרכים דא"א לשחוט כנגד הנקב הרי זהו גופא נשתנה בגמ' בד' ר"ל, דר"ל סבר שאפשר לשחוט כנגד הנקב והגמ' הק' עליו דהא מנח בדיקולא הוא, והוסיף הרמב"ן דכו"ע מודו הכא שא"א לשחוט כנגד הנקב וכש"כ לעיל ולא פליגי אר"ל אלא בדין ניקבה הריאה, אבל הכל הוא אותו יסוד של חידוש ולמאי דלא קי"ל כר"ל הרי נקו"ה נבילה.

אבל יותר תיקשי לשיטת הראשונים דנקו"ה נבילה משום שנעשה בה מעשה נבילה וצ"ע דהא בד' ר"ל חזינן לא כן?

ג. בצל"ח באר עפי"ד האחרונים שהבאנו לעיל דעיקר סברת הר"מ אינה משום מעשה נבילה אלא דאף לשיטתו עיקרו משום חסרון במעשה השחיטה וכיון שא"א לשוחטו חשיב נבילה אף מחיים, א"כ למאי דלא קי"ל דר"ל ויש חסרון במעשה השחיטה נעשה נבילה מחיים.

מיהו אכתי לא יתיישב לשיטת התו"ר והרשב"א שהבאנו דעתם שהוא משום מעשה נבילה.

ובפשוטו צ"ל בזה דכשם שכתב הרמב"ן להוכיח דאף דלא קי"ל דינא דר"ל בניקבה הריאה מ"מ לא סברו אמוראי תי' דר"ל משום דבסימן נקוב לכו"ע ל"ש שחיטה, סברו הר"מ והרשב"א שהוא משום שנעשה בה מעשה נבילה ומה"ט לא תי' שאר אמוראי כתי' דר"ל, ועצ"ע קצת מקורם לעיקר סברא זו.

**י. עוף נקו"ה-**

בעיקר מש"כ לצדד בדין נקו"ה אם עיקרו משום חסרון בשחיטה או שעיקרו משום מעשה נבילה, עיין בביה"ל ח"ב כ-ג כתב לדון בזה נפק"מ בעוף נקו"ה ופסוה"ג, דלהך צד שהוא מטעם שנעשה בה מעשה נבילה הרי ה"נ בעוף כן.

אבל לצד השני שהוא חסרון בשחיטת ושט נקוב כתב ביה"ל שלא יהיה נבילה רק טריפה שהרי הוא שוחט את הקנה כדין.

מיהו בפמ"ג פתיחה לשחיטה שורש ג' כתב דפסוה"ג בעוף ושחט את הושט הוי נבילה דשניהם ראויין לשחיטה בעי כמו עיקור לד' הרשב"א, וכ"כ באשכול שחיטה-יג.

אבל באחיעזר ח"ב ח-א הביא משו"ת הר המור להגר"מ בנעט סי' ח' דשחיטתו מוציאה מידי נבילה, ולדעתו צ"ל דלא דמי לעיקור של הרשב"א וכש"כ ביה"ל ב-כ דדוקא בעיקור נאמרה ההלכה כן אבל בסתם אופן שא"ר לשחיטה לא אכפ"ל [ובביה"ל באר בזה מתני' לב. שאין פסול במה שא"ר לשחיטה משום פסוקת הגרגרת, אבל נתבאר במקו"א לדחות ראייתו].

עוד יש לדון לפמש"כ בבי"מ ואמר"מ שיסודו משום פסול שהיה הרי יתכן דה"נ בניקב הושט והוא שוחט הקנה חשיב שכבר התחילה השחיטה וחל בה פסול שהיה ונעשה נבילה, ויל"ע.

ולעיקר הדין בזה, עיין באחיעזר שם האריך טובא, והביא משו"ת ברי"א יו"ד-כד הוכיח מלשון הר"מ להדיא שיש פסול נקו"ה ופסוה"ג גם בעוף, אבל אחיעזר דחה דדוקא להר"מ דנבילה מחיים הוא כן שיסודו הוא משום מעשה נבילה אבל להנך דס"ל שהוא חסרון בשחיטה אין מקור לזה.

וכתב באחיעזר שם דבאמת מעיקר הסוגיא מוכרח כן, שהרי אותו קו' של הגמ' בסוגיין קשיא ג"כ גבי עוף דקתני אלו טריפות בעוף נקו"ה ופסוה"ג, וצ"ל כתי' הגמ' דידן של רבא דיש מהן נבילות ומשמע דאף גבי עוף כן [ולא רק בפסוה"ג כן אלא אף בנקו"ה שהרי למש"כ ביה"ל וצל"ח לעיל דיוקו של רש"י הוא מסדר המשנה דמשמע דאף נקו"ה נבילה וה"נ לענין עוף], ומסיק דוודאי הוי נבילה ומטעם ביה"ל דיסוד דין נקו"ה הוא משום מעשה נבילה.

והוסיף עוד נפק"מ בזה דאף בעריפת עגלה שאין שחיטתה בסימנין נמי הוי נבילה בנקו"ה.

**יא. נטרף אחר שחיטה-**

נקו"ה בשעת שחיטה, עיין שו"ע כו-א דהוי טריפה, ומקורו בראשונים ח. והאיכא צדדין וכן לקמן יז: בדקינן אתלת רוחתא ואל"ה הויא טריפה.

בפמ"ג מ"ז כו-א כתב דטריפה לאו דוקא דדעת השו"ע דנקו"ה נבילה [וכנראה מקורו בב"ח שם שהעיר על מש"כ הטור טריפה דלכאו' נבילה היא וכתב דיתבאר סי' לג משמע דעתו דאף בכה"ג דסי' כו שניקב אחר שחיטה נבילה הוא], וע"ע מש"כ בסוגיא דחידודה קודם לליבונה בגי' הרא"ש בדעת הר"מ דהוי נבילה אם מוכרח כד' הפמ"ג אלו.

אבל בחת"ס ח. נקט דהוי טריפה, וכ"מ לשון רש"י ח. דהוי טריפה אף דס"ל נקו"ה נבילה, וטעם הדבר כתב בחת"ס לחלק דשאני היכא דניקב בשעת שחיטה עדיף ולאו נבילה היא, וכ"כ נאו"י סוס"י כ' בשם שערי שמחה ואחיעזר ח"ב ח-ד.

והנה אם טעם נקו"ה משום שנעשה בה מעשה נבילה לכאו' אין לחלק אם נעשה קודם שחיטה או אחר שחיטה, דכל שעדיין לאו כמנח בדיקולא דמי וחייל בו טרפות כש"כ בשו"ע הרי ה"נ תחשב נבילה.

וכן לפמש"כ ביה"ל לצדד שהוא חסרון במעשה השחיטה ובאר הטעם משום שיצא חיותו של הסימן ואינו ראוי לשחיטה הרי ה"נ לכאו' קודם דחשיב כמנח בדיקולא כשם דחייל בו טרפות כך ל"מ שחיטה בסימן זה.

אבל לדרך האמר"מ שהחסרון משום שאינו שוחט רוב סימן שפיר יש מקום לדון דלא אכפ"ל בנקב שאחר שחיטה שהרי סו"ס יש כאן שחיטת רוב, וג"ז אינו מוכרע די"ל דבשעת סיום הרוב הוא נעשה משני כוחות גם מכח הנקב וגם מכח השחיטה.

[ובעטרת תפארת בסו"ס נאו"י ואחיעזר ח"ב ח-ד כתב שגם אם החסרון הוא משום דאיתרע מקום שחיטה כד' ביה"ל הרי אינו אלא כנגד הנקב אבל אם ניקב כנגד הגובה שכבר שחט לא אכפ"ל, ולעולם הוא משום חסרון רוב כד' האמר"מ לכך אינו אלא טריפה].

אבל מ"מ צ"ע דלשיטת הר"מ והשו"ע דנקו"ה הוי נבילה מחיים הרי בפשוטו אינו חסרון בשחיטה רק משום שנעשה בה מעשה נבילה, א"כ מה לי שנעשה בשעת שחיטה.

ולכאו' מבואר בזה בדעת המפרשים טעם הר"מ דהו נבילה מחיים שאינו מטעם שנעשה בה מעשה נבילה רק משום דלא שייך בה היתר שחיטה ממילא חייל בה שם נבילה מחיים.

**יב. יישוב ד' התוספתא דהוי טריפה-**

הק' רעק"א בשו"ע-כז ומשכנו"י בסוף יו"ד-יז מתוספתא דשהיה בושט טריפה ותיקשי לשיטת הסוברים דנקו"ה נבילה א"כ כל שהיה הוי לכאו' כמו נקו"ה?

[ועיין ביה"ל ח"ב כ-ג דבתוס' ל: נראה שגרסו פסולה משמע דהוי נבילה וכ"נ חזו"א ג-כא בסו"ד, מיהו עיין ברמב"ן ל: ובספר המכריע-ה גרסו בתוספתא דהוי טריפה, וע"ע ביה"ל ב-טז פשיטא ליה דהוי נבילה וכגי' התוס' ואדרבה תמה מזה על הסוברים נקו"ה טריפה].

בביה"ל שם תי' עפי"ד די"ל דבעוף ושוחט הקנה הוי רק טריפה ויל"פ דתוספתא איירי בעוף.

אחיעזר יו"ד ח-ד די"ל דאיירי בנטרף אחר שחיטה וכמבואר בשו"ע שאינו אלא טריפה.

באמר"מ ג-יב תי' עפי"ד וד' הבי"מ כג-טז דכל פסול נקו"ה הוא ע"י דין שהיה הפוסל את כל השחיטה, וי"ל דעת התוספתא דשהיה במיעו"ק אינו פוסל כיון דלאו מידי דמנבלה הוא, ודוקא למאי דקי"ל שהיה במיעו"ק פוסל הרי דנקו"ה נבילה [עיי"ש באות ז' מש"כ עוד בזה לשיטת האו"ז דנקו"ה טריפה].

עוד כתב אמר"מ ג-טז לפמש"כ לעיל לצדד דדין נקו"ה תלי אם שחיטת ושט הוא בכלל הרוב א"כ בנקו"ה אין בו רוב, אבל אם בעשיית הרוב לחוד הרי היא טריפה, ועפי"ז כתב דהבבלי ס"ל שצריך שחיטת כלל הרוב אבל התוספתא סברה דאי"צ אלא עשיית הרוב, עיי"ש שתלה זה בדין הגרים שחט הגרים עיי"ש באורך.

עפ"י כל המבואר דנו עוד באחרונים ליישב ג"כ ד' רש"י קידושין נז. גבי צפרי מצורע ששחט אחת ונמצאת טריפה פירש"י שנמצאת טריפה בשחיטתה ופי' כוונתו בתוס' כגון נקו"ה, ותמהו ע"ז התו"ר ותורי"ד דהא נקו"ה נבילה וכ"ה שיטת רש"י לב:, ועיין תו"ר מש"כ בזה דברייתא אזלא כר"ע קודם חזרה, וע"ע ריטב"א ורשב"א שם, וי"ל דהתם בעוף איירי א"נ כש"כ אחיעזר דאיירי דניקב אחר שחיטה.

[שלא בעיון-עי' לקמן מה שנביא מהאמ"ב טריפות-ב דלשיטת הר"מ כל דינו הוא איסור נבילה מחיים ואין בו שום חסרון בשחיטה ומהני שחיטתו להוציא מידי טומאה.

ועפי"ז תי' האמ"ב קו' האחרונים על הר"מ מתוספתא דהוי טריפה דהתם הכוונה שאם ישחטנה יוצאת מידי טומאה כטריפה אבל לעולם איסור אכילה שלה הוא משום נבילה, עי' לקמן ביאור הדברים באורך, אלא שהוא דוחק גדול בסוגיא לב: דמשמע דהוי נבילה ממש אי קאי הגמ' גם על נקו"ה].

**יג. שארי טריפות בסימנין-**

עוד נפק"מ בנידון זה בשאר טריפות בסימנין שלא ע"י נקב, כגון דרוסה בסימנין, דאם יסוד הדין דנקו"ה נבילה הוא משום דטרפות בסימנין הוי נבילה הרי שפיר גם לענין שאר טרפות י"ל כן, וכ"נ בדעת הראשונים המפרשים למתני' כל שנפסלה בשחיטתה נבילה היינו כל שיש בה פסול במקום שחיטתה והוא כולל גם דרוסת סימנין [ועי' לקמן מד' רעק"א דאף למ"ד נקו"ה טריפה י"ל דשאר טריפות הויין נבילה].

וכ"נ להדיא ברמב"ן ט. שנתקשה גבי עיקור למה לא יפסול כמו נקו"ה משום טרפות בסימנין ול"ל הלמ"מ מיוחדת לזה, וכתב דשאני עיקור שאינו במקום שחיטה, ומשמע דשאר טריפות פוסל בסימנין.

אבל אם נפרש חסרון במעשה השחיטה הרי בפשוטו דוקא ע"י נקב הוא כן דעי"ז אין כאן שחיטת רוב או דהוי שהיה כש"כ בבי"מ, אבל בדרוסה לא, ומ"מ לפמש"כ ביה"ל לצדד דכך הוא הלכה דכל שנטרפו הסימנין ויצאה חיותם ל"מ שחיטה בסימן מקולקל זה הרי יתכן גם בשארי טריפות כן.

ובעיקר הדבר עיין רעק"א מג: ד"ה שו"ע מש"כ לענין דרוסת הסימנין דכיון שאינו אלא משום סופו לינקב [לדעת רש"י נג:] אין בו חסרון בשחיטה, וכן הביאו בביה"ל ח"ב כא-ד ואמ"ב טריפות-ב מלשון הר"מ ה-י דדרס בסימנין טריפה ולא נבילה [ויש לדון בזה טובא בסברות דלעיל], וגם הביא משו"ת באר יצחק כן [ועי' באמ"ב שהוא סברא מסויימת לענין דרוסה משום שכל דינו משום סופו לינקב].

מיהו דעת הכו"פ קי-בית הספק ד"ה והנה הרמ"א דאף ספק דרוסת סימנין היא נבילה.

וע"ע ברעק"א מג: הביא קו' האחרונים בד' התוס' מג: שנתקשו למ"ד דחייש לספק דרוסה נימא בהמה בחזקת היתר עומדת, ומשמע בתוס' יבמות ל: וכ"נ במהר"ם מג: דקו' הוא גם בישב לה קוץ, והק' אחרונים דהא בישב לה קוץ הוי ספק נקו"ה נבילה ואדרבה נוקי בחזקת איסור?

וכתב בכו"פ לג-יד שאין קו' התוס' אלא מספק דרוסה ולא מישב לה קוץ דלא כמהר"ם, וזה כפי שיטתו דספק נקו"ה הוי בחזקת איסור.

וברעק"א תמה ע"ז דהא אף בספק דרוסה יש לחוש לדרוסת סימנין דהויא נבילה, ודעת הכו"פ היה נראה דדרוסת סימנין לאו נבילה היא, אבל צ"ע שהוא עצמו נקט לא כן בסי' קי [ועיי"ש בד' רעק"א ומתבאר מדבריו שם חידוש גדול דאף שנקט דנקו"ה טריפה לשיטת התוס' מ"מ מודו דדרוסת סימנין וכן שארי טריפות בסימנין הויין נבילה, וזה חידוש][[5]](#footnote-6).

עוד נפק"מ בכעי"ז, לקמן מג. ושט יש לו שני עורות שבחוץ אדום ופנימי לבן, ואם הוחלפו טריפה, וכ"פ הר"מ ז-כא שהיא טריפה, והעיר בקר"א מג. למה לא יהיה נבילה משום טרפות בסימנין, וקו' זו רק אי נימא דכל טרפות בסימנין הוי נבילה אבל אם כאידך טעמי לא שייך זה אלא בנקו"ה ולא בשאר טרפות, ומשמע שכ"ה דעת הר"מ.

עוד נפק"מ מחקירה זו עיין רעק"א-יג שדן בב"פ שהצריכוהו רבנן שחיטה וטרפות אינה פוסלת בו אם יש בו חסרון בנקו"ה, ויתכן לתלות בהנ"ל.

**יד. תורבץ הושט-**

כתב הר"מ שחיטה ג-יט "או שניקב הושט במקום הראוי לשחיטה ה"ז נבילה מחיים", וכתב ש"ך לג-ה דאתא לאפוקי ניקב תורבץ הושט שאינו בכלל נבילה רק טריפה כיון שאי"ז מקום שחיטה.

אבל בשו"ע לג-ג ניקב הושט או תורבץ הושט נבילה, ובש"ך תמה ע"ז טובא [וגם העיר מסתירת ד' הכס"מ שכתב שהוא טריפה], ועיין בפר"ח סק"ה.

בפשוטו יתכן לתלות זה בחקירה הנ"ל בטעם נקו"ה נבילה, שאם משום טרפות בסימנין יוצא החיות טפי יתכן לומר דאף בתורבץ הושט אף למאי דקי"ל כשמואל מג: דלאו מקום שחיטה הוא סו"ס ושט הוא לענין שיוצא בו החיות [ועיין גבי הגרמה מש"כ אחרונים בדעת הכו"פ כ-ג דשפיר יוצא בו חיות ע"י הגרמה אף שאינו מקום שחיטה והוי נבילה, עמש"כ במקומו].

אבל אם משום דאין כאן שחיטת רוב כד' האמר"מ הרי וודאי דוקא במקום השחיטה הוא והרי תורב"ה לאו מקום שחיטה הוא להלכה [ואי כד' ביה"ל דתו אין הסימנין ראויין לשחיטה יש לדון בזה].

לפי"ז נמצא דעת השו"ע דתורב"ה הוי נבילה ס"ל דענין נקו"ה הוא משום טרפות בסימנין הוי כמיתה ונעשה בה מעשה נבילה, וזה ניחא עם דבריו דהוי נבילה מחיים, אבל צ"ע ממש"כ לעיל דמד' השו"ע גבי ניקב אחר שחיטה משמע שהוא חסרון במעשה השחיטה לחוד [ומכח זה הוא דהוי נבילה מחיים כש"כ שם]?

וצ"ל דלעולם ס"ל כדעת ביה"ל שהוא משום דאיתרע מקום השחיטה ובזה ס"ל דתורב"ה נמי בכלל זה, ומ"מ אחר שחיטה לא אכפ"ל כש"כ לעיל בשם עטרת תפארת ואחיעזר גם לד' ביה"ל, דו"ק.

ודעת הר"מ דניקב תורב"ה לאו נבילה הוא, בפשוטו י"ל דטעמו משום דעיקר החסרון הוא בשחיטת רוב הסימנין ולא משום מעשה נבילה, ומ"מ הוי נבילה מחיים כש"כ לעיל משום שא"א לשוחטו ולא משום מעשה נבילה.

מיהו צ"ע לפי פשטות ד' הר"מ דהוי נבילה מחיים והטעם הוא משום מעשה נבילה ולא משום חסרון בשחיטה.

וכן יל"ע מד' הרא"ש גבי ליבן סכין שגרס בד' הר"מ דהוי נבילה משום דלא אמרינן חידודה קודם לליבונה, משמע דנקב אחר שחיטה הוי נבילה ולא טריפה ושלא כד' השו"ע כו-א, והרי כיון שהחסרון הוא משום שאין שחיטת רוב סימנין ומה"ט מכשיר בתורב"ה א"כ אחר שחיטה לא היה לו לפסול?

מיהו י"ל לפמש"כ התבו"ש שם די"ל שהסכין שורפת גם את מקום שחיטה עצמו בשעת שחיטה לכך הויא נבילה, עיי"ש, ואכ"מ.

ובפשוטו משמע מכ"ז דדעת הר"מ שהוא משום מעשה נבילה [או כד' ביה"ל משום איתרע מקום שחיטה] ומ"מ ס"ל דבתורב"ה אין חסרון זה שאינו מקום השחיטה, ופשוט.

שלא בעיון- בעיקר הדין בניקב תורבץ הושט, עי' לקמן מג: פלוגתא דרו"ש אם תורבץ הושט במשהו כושט עצמו דתורב"ה נמי מקום שחיטה הוא, או דלאו מקום שחיטה הוא וא"א לשחוט בו וממילא ה"נ לא חשיב חלק מהושט לפסול במשהו.

אבל במסקנא מד. אמרינן כי אתא רמי בר יחזקאל וכו' דרמינן חומרי דתרוייהו דמחד פוסל במשהו כושט עצמו ומ"מ אינו מקום שחיטה.

ובביאור מסקנת הגמ' יל"פ שני דרכים, בפשוטו נראה בלשון הגמ' דלמסקנא לאו מקום שחיטה הוא אלא דמ"מ הוי טריפה, וביאורו דדין טריפות שונה מדין שחיטה, דבאמת לאו מקום שחיטה הוא ואינו ממש כחלק מהושט לצאת החיות לגמרי ומ"מ לענין טרפות הוא נחשב כחלק מהושט שיוצא ממנו עיקר החיות במשהו ג"כ ולענין טרפות אי"צ יציאת החיות כולה רק עיקר החיות יוצא.

אבל לפי שיטת השו"ע שהוא נבילה מחיים ממש הרי מבואר שיוצא ממנו כל החיות וצ"ע א"כ למה לא יועיל לשחיטה, וכנראה צל"פ אדרבה דלעולם חשיב מקום שחיטה והוצאת החיות אלא דמ"מ ל"מ לשחיטה מהלכתא דהגרמה, דכשם דבקנה חזינן דעת ר"ה שיוצא כל החיות כמו קנה עצמו [ולדעת כמה אחרונים אף ר"י מודה בזה] ומ"מ הלמ"מ חידשה דל"מ להצטרף לשחיטה ה"נ בושט הוא כן, וצל"ע דלא משמע כן בגמ' כלל וגם לא משמע שהגמ' תחדש תוספת חדשה בהלמ"מ שיש דין הגרמה גם בושט.

וע"ע בש"ך כ-ה,לג-ה מש"כ דאף דניקב תורב"ה טריפה מ"מ הרי כל טריפה שמתה בשחיטתה הויא נבילה א"כ ה"נ אם שחט אח"כ והמשיך הרי כיון שאין השחיטה מועלת שאינה במקום שחיטה הויא נבילה, ודחה ד' הכס"מ שנקט דאי הוי טריפה בניקב תורב"ה ה"נ בשחט.

ודעת הכס"מ כתב בפמ"ג כ-ה בשם פר"ת דכוונתו שלא היה להר"מ לכתוב שהוא נבילה שהרי עדיין יכול לתקן ולשחוט שיעור שחיטה במקומו ואינו אלא טריפה.

ובדעת הש"ך כתב בפמ"ג שאין הכרע אם כוונתו לומר דאף במקום שישחט אח"כ שיעור שחיטה יהיה נבילה, והביא מפר"ח ותבו"ש שכתבו בפשיטות דהוי טריפה בכה"ג כיון שלבסוף שחט רוב במקום שחיטה.

והוכיחו כן ממש"כ הר"מ גרגרת שנפסקה רובה במקום שחיטה נבילה משמע דשלא במקום שחיטה אינו אלא טריפה כדעת הפר"ח דלא כהכו"פ בזה, ואכ"מ, וה"נ ס"ל לענין תורב"ה שלא במקום שחיטה שאם היא רק טריפה אינה נעשית נבילה בשחיטתה.

ומבואר מדבריהם דלאו דוקא אם ניקב אלא גם בשחט אמרינן כן, והנה אי נימא שיש פסול הגרמה בושט שלא במקום שחיטה לכאו' הדין נותן שיהיה בו פסול הגרמה וייחשב נבילה ולא טריפה אף שאח"כ שוחט במקומו, ועכצ"ל דעתם שאינו בכלל הגרמה דלמסקנת הגמ' דלאו מקום שחיטה הוא אינו אלא טרפות בעלמא, ולא עיינתי כה"צ בכ"ז.

1. ועיין בפמ"ג שפ"ד לג-ה דברש"י אין הכרע היאך דעתו, ויתכן שהוא מהך טעמא, וע"ע באחרונים בארו עפי"ז ד' רש"י קידושין נז. שחטה ונמצאת טריפה דמשמע דנקו"ה טריפה ותמהו ע"ז הראשונים דהא נקו"ה נבילה היא, עתורי"ד שם, וי"ל דהתם לשאר אמוראי הוא, ועיי"ש בתו"ר קידושין מה שהביא בשם רש"י. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ל דאף דמבואר בשו"ע כו-א דאף כנגד המקום שכבר שחט אם אח"כ אירע בו נקב נעשה טריפה, ומבואר שלא יצאה לגמרי החיות ע"י הנקב מ"מ לענין שחיטה לא סגי בחיות זו, וצ"ב מנ"ל זה, ועיין לקמן מהחזו"א כעין זה אלא דלד' החזו"א הוא כנגד כל הסימן נתקלקל ולפי הנ"ל רק כנגד מקום הנקב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ע"ע בקוה"ע עוד טעם כתב דלא שייך רובו ככולו אלא אם חלקו לא נשחט אבל בכה"ג שכולו קיים וחלקו שחוט בפסול לא שייך בו ענין רובו ככולו, ויל"ע ממיעו"ב לשיטות המכשירים, וי"ל דהתם הוא משום שכבר נגמרה השחיטה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונראה דלא מיבעיא אם נפרש כש"כ אחרונים דיסוד היתר שחיטה דעי"ז אין לה שם מתה ונבילה שמיתה מכח שחיטה אינה נבילה וודאי כה"ג שיש בה מעשה נבילה מחיים לא שייך לומר כן, אלא אפי' אי נימא שהשחיטה מתרת את האיסור נבילה מ"מ י"ל דל"ש זה כלפי נבילות שלא נעשתה ע"י השחיטה.

   וכן למש"כ במקו"א דיסוד איסור נבילה משום חסרון שחיטה, וכשנשחטה תו אין כאן סיבת נבילה כלל, י"ל דכל שיצאה כל חיות הבהמה מחיים הרי יציאת חיות זו שלא ע"י שחיטה והיא מחוסרת שחיטה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובעיקר ד' הכו"פ שהעמיד קו' התוס' רק בספק דרוסה ולא בישב קוץ, מלבד שבמהר"ם שם מבואר שלא כדבריו, ע"ע בבינ"א שער רוב וחזקה-יד הק' עוד ע"ד הכו"פ דבתוס' יבמות ל: משמע דקו' גם בישב קוץ בושט דנוקי בחזקת היתר והוצרכו לומר דשכיח.

   מיהו כנראה אין ראיה גמורה מד' התוס' יבמות מטעם אחר, שכבר כתבו בתבו"ש וכמה אחרונים לפרש קו' התוס' משום חזקה"ג שאינה דרוסה ולא משום חזקת היתר וע"כ הוצרכו התוס' לומר דשכיח לאיסורא טפי, וזה יש גם בישב לה קוץ בושט כש"כ תבו"ש כט-א שיש בו חזקה"ג.

   מיהו בבינ"א שם הדגיש בקושייתו דפשיטא ליה דל"ש חזקה"ג אלא בספק דרוסה ולא בספק ישב לה קוץ וכ"כ בחוו"ד-נ, וטעמם שהרי יש לחוש שהיא נקובה מקודם אף בלא קוץ זו (ועי' קוה"ע כח-א ושער"י ב-טז שדחו טענה זו, ונתבאר במקומו).

   ואולי י"ל עוד ע"ד חידוד קצת, דבאמת עיקר קו' התוס' רק אחר שתי' דבספק דרוסה שכיח טפי לאיסורא נתקשו מה מדמי בגמ' מג: ספק דרוסה לישב קוץ הרי שאני דרוסה דשכיח והוצרכו לומר דאף קוץ שכיח, ואדרבה זה מדוקדק היטיב בלשון התוס' יבמות שלא הביאו הא דישב קוץ בקו' רק אחר שתי' דדרוסה שכיח נתקשו א"כ מה מדמי לישב קוץ וצ"ל דהתם נמי שכיח, ודו"ק.

   אבל זה אינו נראה שהרי אין שום צד להקל בקוץ אף בספק שקול אי לאו משום חזקת היתר, וכיון שאין לדון בבהמה חזקת היתר בנולד ריעותא מחיים ע"כ כל הנידון בגמ' להקל הוא משום חזקת הגוף. [↑](#footnote-ref-6)