=ד - בדברי הרמב_ן בדין הגיע שעת וסתה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן ד**

**בדברי הרמב"ן בדין הגיע שעת וסתה**

**א**

א] **נדה ט"ו א',** כל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן, הבאין מן הדרך נשיהן להן בחזקת טהרה וכו', א"ר הונא לא שנו אלא שלא הגיע שעת וסתה, אבל הגיע שעת וסתה אסורה, קסבר וסתות דאורייתא, רבב"ח אמר אפילו הגיע שעת וסתה נמי מותרת, קסבר וסתות דרבנן.

**ובחי'** הרמב"ן שם כתב בהא דשרי כשהגיע שעת וסתה למ"ד דוסתות דרבנן, ז"ל, ואע"ג דאמרינן לקמן תבדוק, ומשמע דאסורה עד שתבדוק וכו', איכא למימר הכא בבא מן הדרך הקלו דכיון דאיכא תביעה אין לך בדיקה גדולה מזו, ומהניא לחששא דוסתות כדמהניא לבדיקה דטהרות בפ"ק דתרווייהו דרבנן, א"נ כיון דלא ידעינן תולין שמא בדקה ומצאה טהור, או שלא ראתה והיתה טהורה משו"ה מותרת, עכ"ל.

ב] **והנה** לעיל בסוגיין אמר ר"ל משום ר"י נשיאה והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה, ופירש"י דהיינו דאם מצאה לאחר ל' בעיא בדיקה, הואיל וסוף נשים חזיין לסוף עונה, והסכים לזה הרמב"ן שם.

**והנה** משמעות הדברים דהך דינא דאם מצאה לאחר ימי עונתה בעיא בדיקה, לא תליא בפלוגתת רב הונא ורבב"ח, ומודה רבב"ח דאם בא ומצאה לאחר ימי עונתה בעיא בדיקה, וצ"ע הטעם בזה, דכי היכי דשרי רבב"ח כשהגיע שעת וסתה משום דאיכא תביעה דהו"ל כבדיקה, או משום דתולין שמא בדקה ומצאה טהור או שלא ראתה והיתה טהורה, ה"נ הי' לנו להתירה כשבא ומצאה לאחר ימי עונתה.

ג] **ומצאנו** הטעם בזה בתו"ד הרמב"ן, עיי"ש שכתב דלדעת רבב"ח דאינה חוששת לוסת, ה"ה חוששת לעונה שאחר הוסת, וכתב ע"ז, ז"ל, ומסתברא נמי שאם הי' הוסת רחוק שאפשר שטבלה והעונה קרובה, תולין להקל שמא בשעת הוסת ראתה וטבלה ושוב אין לה עונה עכשיו, דכולהו ספיקי נינהו ולקולא, "ולא החמירו בעונה יותר מן הוסת מפני שהיא חמורה, אלא מפני שא"א לנו לומר שאשה זו לא תראה לעולם, לפיכך תולין בעונות" וחוששין להן, אבל אם בא לתלות נמי בוסת תולין, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרמב"ן, דהא דכשעברו ימי עונתה היא אסורה, וכשעברו ימי וסתה היא מותרת, אי"ז משום דעונה חמורה יותר מן הוסת, אלא הוא משום דשאני היכא שעברו ימי עונתה דא"א להתירה משום דא"א לומר שלא תראה לעולם, דכיון דאין לה וסת, אין לנו יום אחר לתלות בו, ומשא"כ היכא שעברו ימי וסתה, דמצינו לתלות שתראה ביום העונה, ומה"ט הוא דהיא מותרת, וזהו מש"כ הרמב"ן ד"תולין בעונות", דכל הא דשרי רבב"ח כשהגיע שעת הוסת, הוא משום דתולין שתראה ביום העונה.[[1]](#footnote-2)

**והדברים** מפורשים כן בד' הר"ן בפ"ק דשבועות, ז"ל, וה"ה שלפעמים תולה להקל שראתה בשעת וסתה וכו', "דמאי דתלי רבב"ח בעונה שאחר הוסת היינו לקולא", וכל היכא דאיכא קולא לתלות בוסת תולין, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דשרי רבב"ח כשהגיע יום וסתה, הוא משום דמקילינן לתלות שתראה ביום העונה, וזהו שכתב דהא דתולין בעונה, אי"ז משום דיש לתלות טפי שתראה ביום העונה מבשעת הוסת, אלא הוא משום דהקילו חכמים להתירה כל שיש יום אחר לתלות בו, וע"כ ה"נ כשעבר יום העונה, מציא לתלות שראתה בשעת הוסת, וכ"ה גם בחי' הר"א בתו"ד, ז"ל, דלא חייש רבב"ח לוסת "מאחר שהעונה אחריו", עכ"ל.

ד] **ובזה** מתפרש מש"כ הרמב"ן שם, ז"ל, ולרבב"ח אפי' יש לה וסת אינו חושש לוסתה כדאמרן, ומיהו חושש לעונה אחר הוסת, כלומר שאם עבר עלי' עת וסתה כיון שאין אנו חוששין לוסת נחוש לעונה, עכ"ל.

**והנה** משמעות ד' הרמב"ן שם, דכל מש"כ דחוששת לעונה שאחר הוסת, הוא רק לדעת רבב"ח דאין חוששין לוסת, אך לדעת רב הונא דחוששין לוסת, אינה חוששת לעונה שאחר הוסת, - וכ"נ להדיא בל' הר"ן שם שכתב, ז"ל, ורב הונא וכו' קאי אאשה שיש לה וסת שחושש לה לוסתה "ולא לעונתה כלל" וכו', ומיהו כתב הרמב"ן ז"ל "לרבה בר בר חנה" דחוששת לעונה שאחר הוסת וכו', עכ"ל, ונראה להדיא, דרק לדעת רבב"ח דס"ל דאין חוששת לוסת, הוא דחוששת לעונה שאחר הוסת, אך לדעת רב הונא דחוששת לוסת, אין חוששת לעונה כלל ואף לא לעונה שאחר הוסת, ועמש"נ לפרש בזה בסימן ג' סק"ז וסק"ט וסקי"ד.

**וצ"ע** דכיון דלרב הונא אינה חוששת לעונה שאחר הוסת, ולא אמרינן דכיון דא"א שלא תטמא לעולם יש לחוש לעונה, מהיכא פסיקא לי' להרמב"ן דלדעת רבב"ח היא חוששת לעונה שאחר הוסת.

**ולפי** הנ"ל נראה פשוט, דהרמב"ן למד לזה מהא דס"ל לרבב"ח דאם הגיע שעת וסתה מותרת, ול"ד לעברו ימי עונתה דאסורה, אף דאין העונה חמורה מן הוסת, ובע"כ דהוא משום דבהגיע שעת וסתה, תולין שתראה ביום העונה, - ולפ"ז מוכח דהיא חוששת לעונה שאחר הוסת, ומכח זה הוא דמצינו לתלות שתראה ביום העונה, וז"ב.

**ב**

ה] **והנה** בחי' הר"א הביא בשם הרמב"ן שהוכיח מהא דאמרו די' שעתה בוסתות ולא אמרו די' שעתה בעונות, שהדם עשוי לבא בשעת וסתה יותר מזמן העונה, ועיי"ש שהק' ע"ז, ז"ל, אבל מ"מ אין המדה שוה בוסת עם העונה, שהרי ביש לה וסת לא חשש רבה לוסתה אא"כ הגיע עת עונתה, ובאין לה וסת חשש לעונה לחודה וכו', וזהו שקשה לפי' זה, אע"פ שיש לדחות קצת, עכ"ל.

**וצ"ב** דהרי להדיא כתב הרמב"ן והביאו הר"א בהמשך דבריו, דהא דאם עברו ימי עונתה אסורה, ואם הגיע שעת וסתה מותרת, אי"ז משום דהעונה חמורה מן הוסת, אלא הוא משום דכשהגיע שעת וסתה מצינו לתלות בעונה, וכשהגיע שעת עונתה כשאין לה וסת אין לנו יום אחר לתלות בו, וא"כ מאי קשיא לי' להר"א דאין המדה שוה בוסת עם העונה.

ו] **ונראה** בביאור דבריו, שהרי הרמב"ן למד להך מילתא דהוסת חמורה מן העונה, ממה שאמרו די' שעתה בוסתות, ולא אמרו די' שעתה בעונות, ופירש הר"א שם דמכוון דבריו הוא, להא דאמרו די' שעתה באשה שיש לה וסת שראתה בשעת וסתה, ולא אמרו די' שעתה באשה שאין לה וסת שראתה בזמן העונה, ועמש"נ להלן סקכ"ה לפרש בזה בע"א לדעת הר"ן.

**והנה** לפ"ז הרי נלמד, דטפי עשוי הדם לבא בשעת הוסת באשה שיש לה וסת, ממה שהוא עשוי לבא ביום העונה באשה שאין לה וסת, - והרי דאף דבוסת דאשה שיש לה וסת יש לה יום אחר לתלות בו, ובעונה דאשה שאין לה וסת אין לה יום אחר לתלות בו, אכתי יש לתלות טפי שיבא הדם בשעת הוסת, ממה שתולין שיבא הדם בשעת העונה.

**ואשר** זהו הא דקשיא לי' להר"א, דמהא דכשיש לה וסת אין חוששין לוסת לחוד, וכשאין לה וסת חוששין לעונה לחוד, יש ללמוד דטפי יש לחוש דכשאין לה וסת תראה ביום העונה, כיון שאין לה יום אחר לתלות בו, מהא דחיישינן כשיש לה וסת שתראה בשעת הוסת, כיון שיש לה את יום העונה לתלות בו, - וזה דלא כמו שהוכיח הרמב"ן מההיא דדי' שעתה, דיש לתלות טפי שיבא הדם בשעת הוסת, ממה שתולין שיבא הדם ביום העונה באשה שאין לה וסת, - וצ"ע בזה בדעת הרמב"ן.[[2]](#footnote-3)

**ג**

ז] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה הרמב"ן כתב דאף דלדעת רבב"ח חוששין לעונה שאחר הוסת, מ"מ אם הי' הוסת רחוק שאפשר שטבלה והעונה קרובה, תולין להקל שמא בשעת הוסת ראתה וטבלה וכו', דכולהו ספיקי נינהו ולקולא וכו', לפיכך תולין בעונות וחוששין להן, אבל אם בא לתלות נמי בוסת תולין, עכ"ד.

**ומשמעות** הדברים, דהא דשרינן בכה"ג משום דמצי לתלות בוסת, הוא דומיא דהא דשרי רבב"ח כשהגיע שעת וסתה משום דתולין שתראה ביום העונה, דיש לתלות בין ביום העונה, ובין בשעת הוסת.

ח] **אמנם** הנה לפ"ז נמצא, דכי היכי דהא דשרינן כשהגיע שעת וסתה מכח הא דתולין שתראה בעונה, הוא רק בצירוף הא דאיכא תביעה שהיא כבדיקה, או משום דאיכא תרי ספיקי, שמא בדקה ונמצאת טהורה ושמא לא ראתה, ה"נ הא דשרינן בעונה שאחר הוסת מכח הא דתולין שראתה בוסת וטבלה, הוא רק בצירוף הא דאיכא תביעה שהיא כבדיקה, או משום דאיכא תרי ספיקי, - וכל דבעלה בעיר דליכא תביעה, תהא אסורה כשעברה עונתה, אף אם הוסת רחוק שאפשר שטבלה.

**אך** הנה זה נסתר ממש"כ הרמב"ן בהמש"ד דלדעת הראב"ד דר' יוחנן פליג על רבב"ח, וס"ל דאף דוסתות דרבנן בעי חישוב ימים לטבילה, נמצא חושש לוסת וחושש לעונות כשאין לה וסת "אבל לחוש לשניהם כאחת אין לנו", עכ"ד, ובחי' הר"א פירש לזה, ז"ל, אבל לחוש לשניהם כאחת כגון שהגיע הוסת והגיע העונה אין לנו לחוש, ואם עברו ימים אחר הוסת שיכולה לטבול בהן ולא עברו אחר העונה, חושש שמא בשעת וסתה ראתה וטבלה ואינו חושש שמא בעונה של אחר הוסת ראתה ולא טבלה, כדפרישית, עכ"ל.

**ומבו'** מד' הר"א, דאף לדעת ר' יוחנן דפליג על רבב"ח וס"ל דלא שרינן כשהגיע שעת וסתה מכח הא דתולין שתראה ביום העונה, מ"מ שפיר שרינן בעונה שאחר הוסת, מכח הא דתולין שראתה בשעת הוסת, - ולכאו' מוכח מזה, דהא דבעונה שאחר הוסת תולין שראתה בשעת הוסת, אי"ז חד דינא עם הא דבוסת שהעונה אחריו תולין שתראה ביום העונה, ולפ"ז הדין נותן, דאף דבוסת שהעונה אחריו לא שרינן ע"י התלי' לחודה, אלא בצירוף הא דאיכא תביעה, מ"מ בעונה שאחר הוסת, שרינן ע"י התלי' לחודה, וצ"ע דמשמעות ד' הרמב"ן דחד דינא הוא, וי"ל.

**ד**

ט] **ונראה** לישב, דהנה לפ"ד הרמב"ן נמצא, דהא דשרי רבב"ח כשהגיע שעת וסתה, הוא משום תרי טעמי, חדא דאיכא תביעה שהיא כבדיקה, או דאיכא תרי ספיקי שמא בדקה ולא ראתה, ושמא לא ראתה, ועוד, משום דתולין שתראה ביום העונה, - ובפשוטו הי' מקום לפרש דהוא צירוף בעלמא של ב' טעמי היתר, דלא חיישינן שראתה, כיון דאיכא תביעה שהיא כבדיקה, וגם מצינו לתלות שתראה ביום העונה.

**אך** מד' הרמב"ן נראה טפי לפרש בזה בע"א, והוא, דכשהגיע שעת וסתה יש לדון לאסרה מכח ב' טעמים, חדא, משום חזקת הוסת שחזקתה שהיא רואה ביום זה, ועוד, משום דא"א שלעולם לא תראה, דומיא דהא דאסרינן לה ביום העונה, אף דאינה מוחזקת לראות ביום זה, וכמש"נ בסימן א' סקי"ג.

**ונראה** דע"ז הוא שבאו ב' הטעמים להתירה, דאם באנו לאסרה משום חזקת הוסת, הרי דכיון דאיכא תביעה שהיא כבדיקה, והוי זה ריעותא לומר שלא ראתה בשעת הוסת, אין לאסרה משום חזקת הוסת, אך אכתי יש לנו לאסרה מכח הא דא"א דלעולם לא תראה,[[3]](#footnote-4) וע"ז הוא דאמרינן דיש לתלות שראייתה דא"א שלעולם לא תראה תהא ביום העונה, וע"כ אין לאסרה בשעת הוסת מכח ה"ט דא"א שלעולם לא תראה.

**ונראה** להוסיף בזה, דכל שבאנו לדון לאסרה משום חזקת הוסת, אין מקום כלל להתירה מכח הא דתולין שתראה ביום העונה, שהרי אדרבה מכח חזקת הוסת יש לנו לומר שתראה בשעת הוסת, - וכל הא דמהני הא דתולין שתראה ביום העונה, הוא רק אחר דאיכא תביעה שהיא כבדיקה, דהוי זה ריעותא לומר שלא ראתה, ואין לנו לאסרה משום חזקת הוסת, ובאנו לאסרה מכח הא דא"א דלעולם לא תראה, וע"ז הוא דאמרינן דיש לתלות שתראה ביום העונה, וכנ"ל.

י] **ובזה** נראה לישב משה"ק הר"א ע"ד הרמב"ן, דלענין די' שעתה חזינן דיש לתלות טפי שתראה בשעת הוסת, אף דמצינו לתלות שתראה ביום העונה, ממה שתולין שתראה ביום העונה, אף שאין לה יום אחר לתלות בו, והכא חזינן איפכא, דכשהגיע שעת וסתה מותרת, משום שתולין בעונה, וכשהגיע יום עונתה אסורה, משום שאין לה יום אחר לתלות בו.

**ולפמש"נ** ניחא, דבאמת אם באנו לדון משום חזקת הוסת, הרי דטפי יש להחזיק שתראה בשעת הוסת, שהיא מוחזקת לראות בו, ממה שמחזיקין שתראה ביום העונה, שאינה מוחזקת לראות בו, - והא דאם הגיע שעת וסתה מותרת וקייל מעונה דאם הגיע יום עונתה אסורה, הוא משום דאיכא בזה תביעה שהיא כבדיקה, ואין לאסרה משום חזקת הוסת, כיון דאיכא ריעותא לומר שלא ראתה בו, ובאנו לאסרה משום דא"א שלעולם לא תראה, וע"ז הוא דאמרינן, דכל דליכא לחזקת הוסת, שפיר מצינו לתלות שתראה ביום העונה, וע"כ היא מותרת.

יא] **ולפ"ז** נראה, דהגם דכשהגיע שעת וסתה לא שרינן לה מכח הא דתולין שתראה ביום העונה לחוד, אלא בצירוף הא דאיכא תביעה שהיא כבדיקה, מ"מ הא דשרינן בעונה שאחר הוסת כשיש לתלות שראתה בוסתה וטבלה, הוא אף בשוהה עמה בעיר דליכא תביעה.

**והטעם** בזה הוא משום דכל הא דבעינן גם להתביעה שהיא כבדיקה, הוא רק כשהגיע שעת וסתה, דיש לאסרה משום חזקת הוסת, דבזה לא מצינו להתירה מכח הא דתולין שתראה ביום העונה, דאדרבה משום חזקת הוסת יש לנו לומר שתראה בשעת הוסת, וע"כ אינה מותרת אלא מכח התביעה, אך כשהגיע יום עונתה, דאינה מוחזקת לראות בו, וכל מה שבאנו לאסרה הוא מכח ה"ט דא"א שלעולם לא תראה, וכמש"נ בסימן א' סקי"ג בדעת הרמב"ן, הרי דכל שיש לתלות שראתה בשעת הוסת, ה"ה מותרת, דלגבי האיסור מכח הא דא"א שלעולם לא תראה, סגי בהא דתולין שתראה ביום אחר, ול"ב לצירוף התביעה, וכנ"ל.

**ואשר** ע"כ אף לדעת הראב"ד דקי"ל כר' יוחנן דאם הגיע שעת וסתה אסורה, ואין תולין בעונה, מ"מ כשהגיע יום עונתה והוסת רחוק והעונה קרובה, ה"ה מותרת מכח הא דתולין בוסת, - דכל הא דכשהגיע שעת וסתה אסורה ואין תולין בעונה, הוא משום דמכח חזקת הוסת יש לנו לומר שראתה בשעת הוסת, ופליג ר' יוחנן על רבב"ח דס"ל דמהני התביעה שהיא כבדיקה, כנגד חזקת הוסת, אך כשהגיע יום עונתה, דאינה מוחזקת לראות בו, ובאנו לאסרה מכח הא דא"א שלעולם לא תראה, הרי דבזה מודה ר' יוחנן דיש להתירה מכח הא דמצינו לתלות שראתה בשעת הוסת.[[4]](#footnote-5)

**ה**

יב] **והנה** לפ"ד הרמב"ן הדין נותן, דכל הא דשרי רבב"ח כשהגיע שעת וסתה, הוא רק בוסת שקודם העונה, דמצינו לתלות שתראה ביום העונה, אך בוסת שאחר העונה, דליכא למיתלי במידי, ה"ה אסורה, דכי היכי דאשה שאין לה וסת שעברו ימי עונתה אסורה, משום דליכא למיתלי במידי, ה"נ כשהגיע שעת וסתה אחר העונה, דליכא למיתלי במידי, ה"ה אסורה.

**ובאמת** דכן נראה בתו"ד הרמב"ן, ז"ל, אבל ודאי הגיעו ימי עונה "ולא הגיע עת הוסת" אינה אסורה, דאפילו למ"ד וסתות דרבנן מסולקת דמים היא אפילו מעונות עד הוסת, עכ"ל, ונראה להדיא מדבריו, דאם הגיעו ימי עונה ואח"כ הגיע עת הוסת, ה"ה אסורה אף למ"ד דוסתות דרבנן, וזה מתפרש כנ"ל, דכל הא דשרינן לה כשהגיע שעת וסתה, הוא משום דתולין שתראה ביום העונה, אך בוסת שאחר העונה דליכא למיתלי במידי, ה"ה אסורה.

**וכ"ה** להדיא בחי' הר"א בתו"ד, ז"ל, דלא חייש רבב"ח לוסת מאחר שהעונה "אחריו", עכ"ל, ולהדיא דכל הא דהגיע שעת וסתה מותרת, הוא רק היכא שהעונה אחריו, אך כל שהיתה העונה קודם הוסת, ה"ה אסורה כשהגיע שעת וסתה.

יג] **אמנם** צ"ע בזה, דאם אכן כל הא דשרי רבב"ח כשהגיע שעת וסתה, הוא רק בוסת שבתוך ימי העונה, א"כ היאך סתם רבב"ח דאם הגיע שעת וסתה מותרת, והו"ל לפרושי דאם הגיע שעת וסתה בתוך ימי העונה מותרת, וסתימת ד' רבב"ח מורה דבכל ענין היא מותרת, אף כשוסתה הוא אחר העונה.

**והנה** אמנם לפ"מ שפירש"י דהא דא"ר הונא לא שנו וכו', קאי על מימרא דר"ל דאף אם מצאה בתוך ימי עונתה, ה"ה אסורה כשהגיע שעת וסתה, הרי דה"נ מתפרש הא דאמר רבב"ח דאם הגיע שעת וסתה מותרת, על וסת שבתוך ימי העונה, - אך הרמב"ן גופי' הרי פליג ע"ד רש"י וס"ל דרב הונא לא קאי על מימרא דר"ל אלא קאי אמתניתין, ולפ"ז הרי דמסתימת ד' רבב"ח דאם הגיע שעת וסתה מותרת, משמע דאף בוסת שאחר העונה היא מותרת, וזה דלא כפי המבו' בד' הרמב"ן דבכה"ג היא אסורה.[[5]](#footnote-6)

יד] **עוד** העירו בזה, במש"כ הרמב"ן לדון בהא דאמר ר' יוחנן דאשה שיש לה וסת בעלה מחשב ימי וסתה ובא עלי', אם פליג על רבב"ח וס"ל דאם הגיע שעת וסתה אסורה, וע"כ לא שרי אלא ע"י חישוב ימי הספירה, - ואי נימא דמודה רבב"ח דאם הגיע שעת וסתה אחר העונה ה"ה אסורה, הרי שפיר י"ל דהא דאמר ר' יוחנן דבעלה מחשב ימי וסתה, איירי כשוסתה הוא אחר העונה, דבכה"ג אינה מותרת אלא ע"י חישוב ימי הספירה, ושמא סתימת דברי ר' יוחנן לא משמע דאיירי רק בכה"ג דהוסת הוא אחר העונה.

**ו**

טו] **ובפשוטו** הי' נראה לישב בזה, דהנה הרמב"ן כתב דאף דלרבב"ח היא חוששת לעונה שאחר הוסת, מ"מ כל שהי' הוסת רחוק שאפשר שטבלה והעונה קרובה, תולין להקל שמא בשעת הוסת ראתה וטבלה, - ויש להסתפק אם ה"נ הוא להיפך, בגונא שהוסת הוא אחר העונה, והעונה רחוקה שאפשר שטבלה והוסת קרוב, אם תולין להקל שמא בשעת העונה ראתה וטבלה.

**והי'** מקום לומר, דכי היכי דאם הגיע שעת וסתה קודם העונה, ה"ה מותרת, משום דהיא תולה בעונה, ה"נ כשהגיע שעת וסתה אחר העונה ועברו ימי ספירה מן העונה, תולין שראתה בעונה וטבלה, וה"ה מותרת.

**ולפ"ז** ניחא הא דקאמר רבב"ח דאם הגיע שעת וסתה מותרת, דבאמת כללא הוא דלא אסרינן לה משום שעת וסתה לחוד, ואף בוסת שאחר העונה, לא אסרינן לה משום הוסת לחודי', אלא משום העונה והוסת יחד, שהרי כל שעברו ימי ספירה מן העונה, ה"ה מותרת.[[6]](#footnote-7)

**וניחא** גם מה שלא העמיד הרמב"ן לההיא דר' יוחנן דבעלה מחשב ימי וסתה, דהוא בוסת שאחר העונה, שהרי אף בכה"ג יש להתיר גם ע"י שיחשב מימי העונה, ור' יוחנן קאמר דאינה מותרת אלא ע"י שמחשב ימי וסתה.[[7]](#footnote-8)

טז] **אמנם** לכאו' אין הדברים מתישבים, דהגם דאם הגיע שעת וסתה קודם העונה היא מותרת משום דתולה בעונה, כ"ז הוא משום שחוששין לעונה שאחר הוסת, דאחר הוסת כבר אינה מסולקת דמים, וע"כ שפיר מציא לתלות בזה, אך כל שבאנו לתלות שראתה בעונה שקודם הוסת, הרי הדין נותן דכיון דאין חוששין כלל שתראה בעונה זו, משום דקודם הוסת היא מסולקת דמים, א"א לתלות כלל שראתה בעונה זו.

**ז**

יז] **ונראה** לישב, ובהקדם, דהנה לקמן ט"ז א' אמר רב הונא משמי' דרב, דאשה שיש לה וסת והגיע שעת וסתה ולא ראתה ואח"כ ראתה, חוששת לוסתה וחוששת לראייתה, ופירש"י, ז"ל, וחוששת לראייתה וכו', ואם מעל"ע של ראייתה קודם לוסתה, דלא שהתה משעת וסתה עד ראייתה מעל"ע, אזלינן בתר ראי' וטמאה מעל"ע.

**והתוס'** שם כתבו ע"ז, ז"ל, אע"ג דקי"ל כר' דוסא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, שלא בשעת וסת מודה דמטמא למפרע, עכ"ל.

יח] **ובס'** פתחי הלכות סימן א' כתב להעיר בזה, דהנה בעיקר הא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, נחלקו הראשונים, דבפירש"י לעיל בריש מכילתין ובדף ד' ב' כתב דהוא משום דאורח בזמנו בא, אך התוס' לקמן ס' ב' ד"ה עוברה כתבו דהוא משום דאשה שיש לה וסת הויא מסולקת מדמים שלא בשעת וסתה.

**והנה** לדעת רש"י דהא דדי' שעתה הוא משום דאורח בזמנו בא, מתפרש היטב הא דשלא בשעת וסתה היא מטמאה למפרע, והיינו משום דבכה"ג ליכא לה"ט דאורח בזמנו בא, וכאשר כ"ה בפירש"י לעיל ד' ב', אך לדעת התוס' דהא דדי' שעתה הוא משום דהיא מסולקת מדמים שלא בשעת וסתה, צ"ל דהא דשלא בשעת וסתה היא מטמאה למפרע, היינו משום דכל שראתה בשעת סילוקה, יש לחוש שראתה למפרע, ורק כשראתה בשעת הוסת שלא ראתה בשעת סילוקה, אין לחוש שראתה למפרע בשעת סילוקה, וכ"ה מבו' בחי' הגרע"א לעיל ה' א', עיי"ש, ועמש"נ להלן סקכ"ה לפרש לפ"ז לד' הרמב"ן בסוגיין.

**ולפ"ז** יש להעיר במש"כ התוס' דאם ראתה לאחר הוסת לא אמרינן די' שעתה, ואם מעל"ע שלה קודם לשעת וסתה, חוששין לראייתה, - דהניחא לדעת רש"י דהא דאם ראתה שלא בשעת וסתה היא מטמאה למפרע הוא משום דליכא בזה לה"ט דאורח בזמנו בא, הרי דה"נ כשראתה אחר וסתה, כיון דאי"ז זמן ראייתה, ה"ה מטמאה למפרע, - אך להתוס' לטעמייהו דהא דאם ראתה שלא בשעת וסתה היא מטמאה למפרע, הוא משום שראתה בשעת סילוקה, הרי הדין נותן דכ"ז הוא כשראתה קודם וסתה, אך כל שראתה אחר וסתה דכבר אינה מסולקת מדמים, לא יהא בה לטומאת מעל"ע לטמאותה קודם וסתה, כיון דקודם וסתה היא מסולקת דמים, ואין לטמאותה בשעה זו מכח מה שראתה אחר וסתה שכבר אינה מסולקת דמים.[[8]](#footnote-9)

**ח**

יט] **ונראה** לדון בזה, דהנה נתבאר בסימן א' סקי"ח ובהערה שם, דהא דכשיש לה וסת היא מסולקת שלא בשעת וסתה, אי"ז משום דמלבד חזקתה לראות בשעת הוסת, הוחזקה ג"כ בחזקה בפנ"ע שאינה רואה שלא בשעת וסתה, - אלא הוא או משום דכל שקבעה לה זמן לראייתה דרך הוא שאינה רואה בתוך הזמן, או דאף דאין הכרח שלא תראה שלא בשעת וסתה, מ"מ אין לחוש לכך, דכל הא דחיישינן לעונה בינונית הוא מכח דהיא עתידה לראות דם, וכל שיש לה וסת, הרי דמה שהיא עתידה לראות, תולין אותו בשעת וסתה, עיי"ש.

**והנה** לפ"ז נראה, דאם באנו לדון מתחילה בדין אשה שיש לה וסת, הרי דכי היכי שבתוך ימי הוסת הויא מסולקת דמים, ה"נ אחר הוסת הויא מסולקת דמים, דכיון שקבעה לה זמן לראייתה, דרך הוא שאינה רואה בזמנים אחרים, ואין לחוש לכך.

**והאמנם** דכ"ז הוא כשבאנו לדון מתחילה, אך כל שעבר הוסת ולא ראתה, תו אינה מסולקת דמים, כיון דודאי היא עתידה לראות, - ומ"מ קודם שעבר הוסת ולא ראתה, ובאנו לדון אם יש לחוש שתראה בשאר הימים, הרי דכי היכי דאין לנו לחוש שתראה בימים שקודם הוסת, ה"נ אין לנו לחוש שתראה בימים שאחר הוסת.

**ועד"ז** הוא גם להיפך, דבגונא שידוע לנו שלא ראתה האשה ביום הוסת, ומספק"ל אם ראתה קודם הוסת או אחר הוסת, אין לנו לתלות טפי שראתה אחר הוסת, - דכי היכי דבכה"ג אינה מסולקת דמים אחר הוסת, כיון שלא ראתה ביום הוסת והיא עתידה לראות, ה"נ אינה מסולקת דמים קודם הוסת, כיון שלא היתה עתידה לראות ביום הוסת, והיא עתידה לראות באחד מן הימים.[[9]](#footnote-10)

כ] **ולפ"ז** יש להעיר, במש"כ הרמב"ן דהא דאם הגיע שעת וסתה מותרת, משום דתולין שתראה בעונה, ותיקשי דהיאך היא תולה כן, הרי הגם דאם לא ראתה ביום הוסת, תו אינה מסולקת מן העונה, מ"מ כל שבאנו לדון אם ראתה בשעת וסתה, היאך אנו תולין שתראה ביום העונה, הרי כ"ז שלא ראינו שלא ראתה בשעת וסתה, הויא מסולקת אף מעונה שלאחר הוסת.

כא] **ונראה** הטעם בזה, לפמש"נ בדברינו דהא דהיא מותרת כשהגיע שעת וסתה מכח התביעה ומכח התלי' בעונה, היינו דכלפי חזקת הוסת, מהני התביעה דעי"ז איכא ריעותא לומר שלא ראתה בשעת הוסת, וכלפי האיסור מכח הא דא"א שלעולם לא תראה, מהני הא דתולין שתראה ביום העונה.

**ולפ"ז** נראה, דע"כ שפיר מצינו לתלות שתראה ביום העונה, דהאמנם כל שבאנו לדון שתראה משום חזקת הוסת, אין מקום כלל לתלות שתראה ביום העונה, שהרי כיון שחזקתה שתראה בשעת הוסת, הויא מסולקת ביום העונה, אך כיון דאיכא תביעה שהיא כבדיקה, דה"ז מועיל כנגד חזקת הוסת, ואך שבאנו לדון דמ"מ כיון דיש לחוש שראתה בשעת הוסת, יש לנו לאסרה מכח הא דא"א שלעולם לא תראה, הרי דע"ז שפיר מהני התלי' ביום העונה, דכיון דכבר ליכא לחזקת הוסת, ומצינו למימר שלא ראתה בו, ואך דמ"מ יש לנו לחוש שראתה בשעת הוסת, הרי דשפיר יתכן גם שתראה ביום העונה.[[10]](#footnote-11)

כב] **ולפ"ז** מתישב היטב הא דכשהגיע שעת וסתה אחר העונה ועברו ימי ספירה מן העונה, תולין שראתה בעונה וטבלה, וה"ה מותרת, ולא אמרינן דכיון שהיא מסולקת מעונה שקודם הוסת, א"א לתלות בה, - דכי היכי דבוסת שקודם העונה תולין שתראה ביום העונה, ולא אמרינן שהיא מסולקת ביום זה, וכמש"נ הטעם בזה, ה"נ בוסת שאחר העונה מצינו לתלות שראתה ביום העונה, - שהרי ביסוד הדין ליכא נפ"מ בין עונה שקודם הוסת לעונה שאחר הוסת, דכל שחזקתה הוא שתראה ביום הוסת, הויא מסולקת אף מעונה שאחר הוסת, וכל שלא ראתה בשעת הוסת, אינה מסולקת אף מעונה שקודם הוסת, וכמש"נ.

כג] **אך** שוב נתבוננתי דלכאו' מד' הרמב"ן מוכח דלא כעיקר דברינו, וזה ממש"כ הרמב"ן דמסתברא דבגונא דהוסת רחוק שאפשר שטבלה והעונה קרובה, ה"ה מותרת, משום דתולין בוסת, עיי"ש, - ולפמש"נ הרי א"צ לזה, שהרי כ"ז שלא ידענו שלא ראתה בשעת הוסת, אין לנו לחוש כלל לעונה שאחר הוסת, דכ"ה דאינה חוששת לעונה שקודם הוסת משום דהיא מסולקת דמים, ה"נ אין לה לחוש לעונה שאחר הוסת, כיון דאף אחר הוסת היא מסולקת דמים, דאף דאם לא ראתה בשעת הוסת, תו אינה מסולקת דמים, אך כל שלא ידענו שלא ראתה בשעת הוסת, אין לנו לחוש שראתה בעונה שאחר הוסת, כמו דלא חיישינן שראתה בעונה שקודם הוסת.

**ולכאו'** מוכח מד' הרמב"ן, דעיקר הא דאשה שיש לה וסת היא מסולקת דמים, היינו רק קודם הוסת, אך אחר הוסת אינה מסולקת דמים כלל, ואף מעיקרא יש לחוש שמא תראה אחר וסתה, וע"כ שפיר הי' מקום לאסרה בעונה שאחר הוסת, וכל הא דהיא מותרת הוא משום דתולין בוסת, ולפ"ז לא א"ש דברינו, וצ"ע בזה.

**ט**

כד] **נת'** לעיל סקי"ח מד' הגרע"א, דלדעת התוס' דהא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, הוא משום שהיא מסולקת דמים שלא בשעת הוסת, הרי דהא דאם ראתה שלא בשעת וסתה היא מטמאה מעל"ע, הוא משום דכל שראתה בשעת סילוקה, יש לחוש שראתה למפרע, ורק כשראתה בשעת הוסת שלא ראתה בשעת סילוקה, אין לחוש שראתה למפרע בשעת סילוקה.

**ובזה** נראה לפרש מש"כ הרמב"ן בסוגיין בתו"ד, ז"ל, אבל ודאי הגיעו ימי עונה ולא הגיע עת הוסת אינה אסורה דאפילו למ"ד וסתות דרבנן מסולקת דמים היא אפילו מעונות עד הוסת, תדע שהרי אמרו די' שעתה בוסתות ולא אמרו כן בעונות, עכ"ל, וכ"כ הר"ן בשבועות.

**והנה** בחי' הר"א פירש דמכוון הרמב"ן הוא להא דלא אמרו די' שעתה באשה שאין לה וסת שראתה ביום העונה.

**אמנם** הנה זה ניחא למש"כ הר"א שם, דדינא דדי' שעתה הוא משום דאורח בזמנו בא, וע"כ מהא דלא אמרו די' שעתה ביום העונה, דומיא דהא דאמרו די' שעתה בשעת הוסת, יש ללמוד שהדם עשוי לבא בשעת וסתה יותר מביום העונה, אך למש"כ הר"ן בשבועות בתו"ד דדינא דדי' שעתה הוא משום דהיא מסולקת שלא בשעת וסתה, הרי אין מקום כלל לומר די' שעתה באשה שאין לה וסת שראתה ביום העונה, שהרי כל שאין לה וסת אינה מסולקת דמים, ולא שמעינן מינה שהדם עשוי לבא בשעת הוסת יותר מביום העונה, ואין נראה לומר דמכוון הרמב"ן להוכיח מהך מילתא גופא, דאשה שאין לה וסת אינה מסולקת שלא בשעת וסתה, והרי דאין תולין שתראה בשעת העונה, דא"כ הי' לו להביא מכל הדינים שהחמירו באשה שאין לה וסת.

כה] ולפמש"נ נראה בביאור ד' הרמב"ן לדעת הר"ן דהוא מהא דלא אמרו די' שעתה בעונות באשה שיש לה וסת, והיינו דהרי הא דאשה שיש לה וסת שראתה שלא בשעת וסתה מטמאה מעל"ע, הוא משום שראתה בזמן הסילוק, וא"כ הרי מהא דלא מצינו שאם ראתה ביום העונה די' שעתה, בע"כ דאשה שיש לה וסת הויא מסולקת אף מעונות, וכל שראתה ביום העונה, חשיב דראתה בזמן סילוקה, וע"כ היא מטמאה מעל"ע.

**ובזה** מתפרש היטב עיקר מה שהוכיח הרמב"ן מהא דלא אמרו די' שעתה בעונות, דכל שיש לה וסת היא מסולקת אף מעונות, אשר לכאו' צ"ב, דאף דמהתם חזינן שהיא עשוי' לראות טפי בשעת הוסת מביום העונה, מ"מ מאן יימר דהיא מסולקת דמים ביום העונה,[[11]](#footnote-12) ולפמש"נ ניחא, דמהא דלא אמרינן די' שעתה באשה שיש לה וסת שראתה ביום העונה, מוכח דאשה שיש לה וסת מסולקת אף מעונות, ואף כשראתה ביום העונה חשיב שראתה בזמן סילוקה, וכמש"נ.

1. אמנם ד' רש"י לא נתישבו בזה, שהרי למש"כ הרמב"ן והר"ן בדעתו דהא דאסרינן לה כשעברו ימי עונתה, הוא אף בעונה שקודם הוסת, הרי מבו' דאף דמצינו לתלות שתראה ביום הוסת שאחר העונה, מ"מ היא אסורה, ולפ"ז הדק"ל דמ"ש עברו ימי עונתה דאסורה, מהגיע שעת וסתה דמותרת, - וכבר עמד ע"ז בחי' הר"א בתו"ד, ז"ל, כיון דלא חייש רבב"ח לוסת מאחר שהעונה אחריו, כ"ש שלא יחוש לעונה מאחר שהוסת אחריו וכו', עכ"ל.

   ושמא י"ל בזה, לפי המבו' בד' רש"י דכל הא דשרינן לה כשהגיע שעת וסתה, הוא משום הספק דשמא בדקה, ונת' בזה בסימן ז', עיי"ש, ולפ"ז יש מקום לדחוק דלעולם לא חמיר דין יום העונה מדין הוסת, והא דקאמר ר"ל דהוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה, היינו דאם מצאה אחר ימי עונתה, היא צריכה בדיקה, ולי"ב לדינא דכל הנשים בחזקת טהרה, אך אה"נ דאם לא ידעינן אם בדקה, ה"ה מותרת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפשוטו צ"ל בזה, דאף דיש לתלות טפי שתראה בשעת הוסת מביום העונה, מ"מ הכא שבאנו לאסור ולא לסמוך על התביעה, מכח הא דא"א שלעולם לא תראה, הרי דלענין זה קייל דין שעת הוסת מדין יום העונה, דבשעת הוסת ליכא דה"ט דא"א שלעולם לא תראה, כיון דמצינו לתלות שתראה ביום העונה, וביום העונה איכא לה"ט דא"א שלעולם לא תראה, כיון דאין יום אחר לתלות בו. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיינו משום דע"ז ל"מ התביעה שהיא כבדיקה, דאף דהוי זה ריעותא לומר שלא ראתה בשעת הוסת, מ"מ לא עדיף מהא דאסרינן לה כשעברה עונתה, אף דאינה מוחזקת כלל לראות ביום העונה, אלא שיש לחוש שראתה בו, וה"נ כשהגיע שעת וסתה, אף דאיכא תביעה, אכתי יש לחוש שראתה בו. [↑](#footnote-ref-4)
4. והיינו משום דלא מצינו שנחלק ר' יוחנן על רבב"ח בהך מילתא, דכל שיש לתלות שתראה ביום אחר, אין לאסרה מכח הא דא"א שלעולם לא תראה, והא דס"ל דאם הגיע שעת וסתה אסורה, אי"ז מכח הא דא"א שלעולם לא תראה, אלא הוא מכח חזקת הוסת [↑](#footnote-ref-5)
5. ושמא י"ל בזה, דרבב"ח קאי על הא דאסר רב הונא בהגיע שעת הוסת משום חזקת הוסת, וע"ז פליג רבב"ח דאפי' הגיע שעת וסתה מותרת ולא אסרינן לה משום חזקת הוסת, - אך לא איירי רבב"ח כלל בהאיסור דמכח הא דא"א דלעולם לא תראה, ובזה מודה רבב"ח דיש לאסור בוסת שאחר העונה, וזה נכלל בהא דאמר ר"ל דאם עברה עונתה אסורה, וה"נ אם עבר וסתה אחר העונה ה"ה אסורה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והגם דבאופן הרגיל אם הגיע שעת וסתה אחר העונה ה"ה אסורה, אך מ"מ שפיר קאמר רבב"ח בסתמא דאם הגיע שעת וסתה מותרת, כיון דאף בכה"ג שהגיע שעת וסתה אחר העונה, אין איסורה משום הוסת לחוד, אלא משום הוסת והעונה יחד, והיינו דאף דמצינו לתלות שראתה בעונה, מ"מ היא אסורה, ומה"ט הוא דאם עברו ימי ספירה מן העונה, ה"ה מותרת. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם דאכתי משכח"ל לדינא דר' יוחנן בגונא דבדקה בעונתה ולא ראתה ואח"כ יצא בעלה לדרך וחזר לאחר וסתה, דבכה"ג א"א לתלות בעונה, ואינה מותרת אלא ע"י חישוב ימי ספירה וטבילה מוסתה, אך לא ניח"ל להרמב"ן להעמיד לד' ר' יוחנן בכה"ג.

   ואמנם בעיקר הדברים יש מקום לדון לפמש"נ בסימן ג' סקי"ג די"ל בד' הרמב"ן, דמש"כ בעונה שאחר הוסת דתולין בוסת, היינו אף כשבדקה בשעת וסתה ולא ראתה, דאף בכה"ג תולין דזמן ראייתה הוא בשעת הוסת, ואין חוששין לעונה, ולפ"ז שמא נימא דה"נ הא דשרי רבב"ח כשהגיע שעת וסתה, הוא אף כשבדקה בעונתה ולא ראתה, דאף בכה"ג מצינו לתלות דזמן ראייתה הוא בעונה, וניחא טפי לפ"ז הא דאמר רבב"ח דאפי' הגיע שעת וסתה מותרת, כיון דלעולם אין אוסרין אותה מכח שעת הוסת לחודי', ואף בוסת שאחר העונה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. וי"ל בדעת התוס', דס"ל דאשה שיש לה וסת, הויא מסולקת דמים אף אחר שעבר וסתה ולא ראתה, - וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו בד' הר"ן בשבועות, שכתב בדעת הרי"ף והרמב"ם, דהא דאם עבר וסתה א"צ בדיקה, הוא משום דהיא מסולקת דמים שלא בשעת הוסת, ולמה נחוש שיהו דמים מצוים בה שלא בשעת הוסת מפני שלא בדקה בשעת הוסת, עכ"ד, והרי דאף אחר הוסת, עדיין היא מסולקת דמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם כ"ז הוא בגונא דיש לתלות דמה שלא ראתה בשעת הוסת, הוא משום דבחודש זה לא פעל בה מהלך הוסת, דבכה"ג אינה מסולקת אף קודם הוסת, כיון שאינה עתידה לראות בשעת הוסת, ודמי להא דכל שעבר הוסת ולא ראתה תו אינה מסולקת דמים, - אך בגונא דלא ראתה ביום הוסת משום חרדה או שאר דברים המסלקים את הדמים, ודאי דקודם הוסת הויא מסולקת דמים גמורה, דכיון דקודם הוסת עדיין הי' קיים בה מהלך הוסת, והיתה עתידה לראות בשעת הוסת, הו"ל מסולקת דמים, אך אחר הוסת אינה מסולקת דמים אף בכה"ג, דאחר שלא ראתה ביום הוסת, ה"ה עתידה לראות אחר הוסת. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובאמת דבלא"ה נמי י"ל, דאף דאין לחוש לעונה כ"ז שלא ראינו שלא ראתה בשעת העונה, מ"מ כל שבאנו להתירה מכח התביעה ולתלות שלא ראתה בשעת העונה, ואך שבאנו לאסור מכח הא דא"א שלעולם לא תראה, הרי דכלפי זה שפיר יש לתלות בעונה, - דכיון דלפי הצד שלא ראתה בוסתה, היא ראוי' לראות בעונה, ממילא דשפיר מצינו למימר דלא ראתה בוסת, וליכא למימר דא"א שלעולם לא תראה, כיון דאם לא ראתה בוסת, יש לתלות שתראה בעונה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובאמת בחי' הר"א מבו' שפירש ד' הרמב"ן בע"א, דאין כונתו להוכיח מזה דהיא מסולקת דמים ביום העונה, אלא כונתו להוכיח דאין מקום לחוש ביום העונה, דיש לתלות את העונה בוסת, כי היכי דתולין את הוסת בעונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)