זבים פרק א
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**בש"א כשומרת יום כנגד יום**

דין שומרת יום מבואר בשלהי נדה, שאם ראתה יום אחד הרי היא כנדה לכל דבר, דמטמאת מו"מ ומטמאת את בועלה, ולמחרת בבוקר יכולה לטבול ולהטהר, ואינה מטמאת את בועלה ולא מו"מ, אך אם תראה שוב באותו יום תסתור למפרע. וכל זה מהתורה, אך מדרבנן נחלקו ר' יוסף ור' הונא שם האם לב"ש גזרו שאפילו לא ראתה תטמא מו"מ, ואין טבילה מועלת לטהר מו"מ עד סוף יום שני, או שמא לא גזרו. ולגבי בועלה לכו"ע לא גזרו, ואם לא ראתה הרי הוא טהור.

ולגבי זב ס"ל לב"ש שגזרו חכמים על ראיה ראשונה שאם ראתה עוד תטמא למפרע, בין לגבי מו"מ בין לגבי ראיה עצמה שמטמאת בהיסט. והנה למ"ד דבשומרת יום לא גזרו כלל אתיא מתני' כפשטה, דבין בשומרת יום ובין בזב אינו מטמא בראיה אחת בלבד, אלא שאם ראתה עוד הרי זה מטמא למפרע, בשומרת יום מדאורייתא ובזב מדרבנן. אך למ"ד דבשומרת יום גזרו שאף בראיה אחת מטמאת, על כרחיך צ"ל דב"ש דימו לשומרת יום לגבי הבועל.

בגדר ראיה ראשונה מצינו לכאורה סתירה, דלגבי אונס מבואר בנדה לה. דאע"פ שראיה ראשונה מטמאת באונס דהוקש לבע"ק, מכל מקום כלפי קרבן בעינן שראיה ראשונה ושניה לא יהיו באונס. ומבואר שלגבי קרבן אף ראיה ראשונה מביאתו לידי קרבן. ואילו בכריתות ח. מבואר שאם ראיה ראשונה היתה בליל שמיני ושניה ושלישית ביום, חייב קרבן בפ"ע, ואם ראשונה ושניה היו בליל שמיני ושלישית ביום אינו חייב קרבן בפ"ע, אלמא ראשונה אינה מביאתו לידי קרבן, אלא כשכבת זרע בעלמא. ומאי שנא אונס מליל שמיני.

**ראה אחת ובשני הפסיק וכו'**

בכריתות ח. מבואר שכל ראיה שסותרת אינה מביאתו לידי קרבן, ולכן אם ראה שתים והפסיק כמה ימים וראה שלש אינו חייב קרבן. וברמב"ם הביא הדוגמא כשראה שתים והפסיק יום וראה אח"כ ראיה שלישית. ותמהו האחרונים דבכה"ג אין צריך לכלל של ראיה הסותרת, אלא ליכא צירוף כלל. והוכיח המקדש דוד שכל הסיבה שאין צירוף בהפסק יום הוא משום ראיה הסותרת. ועפי"ז חידש חידוש גדול, שאם ראה קרי באותו יום דליכא סתירה הרי זה מצטרף. והנה באופן שראה אחת והפסיק יום וראה שניה אינם מצטרפים אף שאין כאן ראיה הסותרת. וצ"ל שלחלות הטומאה בעינן רצופים, אך כאשר נטמא כבר וצריך לצרף רק לגבי קרבן, אפילו בהפסק יום מצטרפים לולי הכלל של ראיה הסותרת.

והוכיח מהשיטמ"ק שם דלא כהרמב"ם, דהשיטמ"ק שם נסתפק האם הכלל של ראיה הסותרת נאמר רק ביום השביעי או בכל הימים, והרי הכלל של יום מפסיק ודאי נאמר גם בתחילה. ועל כרחיך דתרי דינים נינהו.

והנה במה שנקט שלפי הרמב"ם אם ראה קרי אפילו הפסק יום מצטרף צ"ע טובא, דאם כן כאשר ראה שתים והפסיק יום ולא עשה הפסק טהרה ולא בדק אפילו בהפסק יום יצטרפו, כיון שאין כאן ראיה הסותרת. ועל כרחיך צ"ל דכל ראיה שבכוחה לסתור אינה מביאתו לידי קרבן, ואף שבפועל לא סתרה מחמת שראה קרי או שלא עשה הפסק טהרה.

ולדבריו פליגי הרמב"ם והשיטמ"ק, שלפי הרמב"ם בהפסק יום נמי מצטרפים אלא דהוי ראיה הסותרת, ולפי השיטמ"ק בהפסק יום ליכא צירוף בכלל. ולפי השיטמ"ק יש לחקור בעיקר דין ראיה הסותרת האם זה סיבה, דראיה הסותרת בפועל אינו מביאתו לידי קרבן, ואם לא בדק דליכא סתירה בפועל חייב קרבן. או שמא הוי סימן בעלמא, דראיות בזמן של סתירה אינו מביאתו לידי קרבן. ואע"פ שאם היה הדין שהפסק יום נמי מצטרף אף ראיה הסותרת מצטרפת, התם כיון שהוא חלק מהראיות שעשאוהו לזב הרי זה מביאתו לידי קרבן, ורק כאשר אין הראיות מצטרפות וראיות אלו סותרות אינו מביאתו לידי קרבן. [אך לדעת הרמב"ם אי אפשר לחקור כן, דאם כן הסיבה שאין מצטרפות הוא משום דהוי ראיה הסותרת, אם כן כאשר לא בדק ניתן לצרף גם בהפסק יום].

ובערוך לנר שם הקשה באופן שראה ד' ביום השביעי מדוע לא נאמר שראיה ראשונה סותרת וג' אחרות יביאוהו לידי קרבן. ותירץ, דכל ראיות של זמן סתירה נחשבות ראיות הסותרות. [ואף אם נאמר שצריך סתירה בפועל, מכל מקום הכא בכל ראיה יש סיבה לסתירה בפועל, אלא שכבר נסתר מחמת ראיה הקודמת].

ובשיטמ"ק שם הקשה דבאופן שראה ג' ימים זה אחר זה נמי נימא דראיה שלישית סותרת, שהרי התחיל בבוקר לספור ז' נקיים. ותירץ, דרק אם ספר יום שלם חשיב ראיה הסותרת.

והנה בתוספתא איתא לדעת ר' עקיבא שאם ראה שתים ובשני הפסיק ובשלישי ראה אחת, שאינו זב גמור, כי פליגי בראה אחת ובשני הפסיק ובשלישי ראה שתים. והגר"א גרס ברישא שהוא זב גמור, שהרי כאשר ראה שתים בתחילה יותר מסתבר שהוא זב גמור. ולכאורה יש ליישב גירסא דידן עפ"י הנ"ל, דכאשר ראה אחת ולא התחיל לספור הרי השניה והשלישית של יום שלישי מצטרפים, אך כאשר ראה שתים הרי ראיות של יום שלישי הם ראיות שסותרות ולכן לכו"ע אין זה זב גמור.

והא דלפי ר' שמעון כשראה שתים והפסיק יום לב"ש הוי זב גמור, צ"ל דכיון שמצטרפין תו לא חשיב ראיה הסותרת, וכמש"כ לעיל.