אורח חיים קעט - ציונים והערות ב_2
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**אורח חיים קע"ט – ציונים והערות**

**היסח הדעת – גדרו והשלכותיו**

התבאר כאן בראשונים מכמה צדדים, מהו דינו של אדם אשר הסיח דעתו מאכילה, ושוב נמלך וחפץ להמשיך באכילה. דלתוס' והרא"ש וסיעתם – זהו הגדר בדין הב לן ונבריך, וכן בדין נט"י קודם הברכה, אשר כיון שנתן דעתו לברך, בהכרח הסיח דעתו מאכילה, ועל כן צריך לברך שוב ברכה ראשונה. וגם הרמב"ם, אף שס"ל שאמירת "הב לן ונבריך" עניינה התחלת הברכה, ומחייבת לברך אף ברכת המזון, מ"מ לגבי אדם שרק הסיח דעתו פסק שצריך לברך ברכה ראשונה. גם אליבא דרבינו יונה והר"ן, מבואר שהיסח הדעת הוא סיבה להצריך ברכה ראשונה, וגם לשיטתם זה הוא עניין אמירת הב לן ונבריך. ומה שסוברים שלאכילה אין אמירת הב לן ונבריך מצריכה ברכה ראשונה, הוא רק משום שלגבי האכילה אין היסח הדעת גמור. אבל כל שיהיה היסח הדעת גמור, הרי גם באכילה יצריך הוא ברכה ראשונה.

ויש להעמיד שני צדדים בעניין זה, מדוע היסח הדעת הוא סיבה להצריך שוב ברכה ראשונה (והם הם שני הצדדים שהועמדו גם בשמעתא דשינוי מקום). האחד, שכל שהסיח דעתו מהאכילה, הרי גם כאשר נמלך וממשיך לאכול, אין אכילה זו מוגדרת כהמשך האכילה הראשונה אלא כאכילה חדשה, וממילא זוקקת היא ברכה ראשונה חדשה. אך הצד השני הוא, שלעולם אף אם הסיח דעתו, כאשר נמלך וממשיך לאכול, הרי זה מוגדר שחוזר לאכילתו הראשונה, ואין כאן אכילה חדשה. אלא כיון שהסיח דעתו מהאכילה ולא היתה דעתו להמשיך לאכול על סמך אותה ברכה ראשונה, ממילא כבר התנתק מאותה ברכה ושוב אין אכילתו נפטרת בה, ועל כן צריך לברך ברכה חדשה.

והנה הרמב"ם חילק בין דין שינוי מקום לדין היסח הדעת. אשר שינוי מקום מצריך גם ברכה אחרונה, וכפי שנימק, כיון שפסקה האכילה הראשונה והחלה האכילה השניה, צריך קודם לברך ברכה אחרונה על האכילה האחרונה. ולעומ"ז ס"ל שהיסח הדעת מצריך רק ברכה ראשונה, ומבואר לכאורה שהיסח הדעת אינו אכילה חדשה אלא רק הפקעה מהברכה הראשונה. וכן הוא להדיא בט"ז ובלבוש בביאור חילוק הרמב"ם בין שינוי מקום להיסח הדעת. והיה נראה לכאורה שתוס' והרא"ש שסוברים גם הם שהיסח הדעת מצריך ברכה ראשונה, ודימו שינוי מקום להיסח הדעת ומחמת כן ס"ל שגם שינוי מקום מצריך רק ברכה ראשונה, הרי זה מחמת שסוברים כהרמב"ם, שהיסח הדעת הוא רק הפקעת הברכה הראשונה, וממילא אין סברא שיצריך ברכה אחרונה. וכן משמעות לשון הרמ"א כשחולק על המחבר לגבי שינוי מקום (קע"ח ס"ב), וכן מפורש במ"ב שם (סקכ"ו). אמנם – הרא"ש עצמו בפרק גיד הנשה (חולין פ"ו:) כאשר בא לחלוק על הסוברים שהיסח הדעת מצריך גם ברכה אחרונה, פירש היטב את דבריו, אשר ודאי סבירא ליה גם הוא שהיסח הדעת מגדיר אכילה חדשה. אלא שאין שום מניעה לפטור שתי אכילות בברכה אחת, כיון שאין דיני הפסק בין האכילה לברכה שלאחריה. ונמצא שדעת הרא"ש שמה שאין היסח הדעת מצריך ברכה אחרונה אלא רק ראשונה, אינו משום שאין כאן אכילה חדשה אלא משום שגם אכילה חדשה אינה מצריכה ברכה אחרונה מיוחדת עליה, ודלא כמבואר ברמב"ם לגבי שינוי מקום. [וכן נראה מהמבואר בדברי התוס' שכל שהסיח דעתו מלשחוט עוד, ושוב נמלך ושחט, הרי זה מצריכו לברך שוב ברכת השחיטה, וזה גופא סיבה לחייבו לכסות את הדם קודם שימשיך לשחוט, אף כאשר שוחט עופות זו אחר זו. והיינו שעל ידי היסח הדעת, כבר לא תוגדרנה כל השחיטות לשחיטה אחת, וממילא יצטרך לעשות כיסוי הדם מיד עם סיום השחיטה.]

וייתכן שיש כאן נפ"מ גדולה לגבי הזמן בו אפשר לשהות בין האכילה לברכת המזון. דהנה המ"ב בסימן קפ"ד (סקי"ח) הביא את שאלת המ"א על אותם היושבים בסעודה שעות רבות וכבר עבר שיעור עיכול מאכילת הפת, מדוע לא הפסידו ברכת המזון, וביאר המ"ב ביישוב הדבר, שכל שנמצא באותה אכילה – מתייחסת הברכה לכל האכילה, אף שחלק ממנה כבר התעכל. ומבואר שם במ"ב שהיינו דווקא כאשר הכל אכילה אחת, אבל אם אכל, והסיח דעתו, ושוב אכל, זו כבר נחשבת אכילה אחרת וכעת יצטרך להיזהר שלא יעבור שיעור עיכול מהאכילה הראשונה. וכל זה כהבנה המבוארת ברא"ש שהיסח הדעת מגדיר אכילה חדשה. אמנם למה שמוכח ברמב"ם שהיסח הדעת אין עניינו אכילה חדשה הרי מסתבר שגם אחר היסח הדעת תחשב הכל לאכילה אחת. ועי' בביאוה"ל קע"ז ס"ב ד"ה "למשוך" שהביא מחלוקת הפוסקים בהסיח דעתו מהאכילה ושוב חזר לאכול דברים אחרים האם צריך לברך עליהם ברכה אחרונה. וייתכן שנחלקו בצדדים הנ"ל, דאם לאחר היסח הדעת חוזר לאכילה הראשונה, הרי אפשר לפטרם בברכת המזון כיון שנחשב שנאכלים בתוך הסעודה. אבל אם לאחר היסח הדעת מוגדרת אכילה חדשה – אין שום סיבה שתפטור ברכת המזון על הפת של האכילה הראשונה, את הדברים האחרים שנאכלו באכילה השניה.

**מה יותר היסח הדעת – גמר הסעודה וסילוק השלחן, הב לן ונבריך, או היסח הדעת**

מבואר במסקנת הסוגיא בברכות (לרוב הראשונים), שאף כאשר סילקו את השלחן, ושוב רוצה לאכול, אינו צריך לברך שוב ברכה ראשונה. ויש כאן חילוקי סברות בראשונים, היאך משליך פסק זה לגבי מצבים אחרים של היסחי הדעת. רבינו יונה (על ברכות מ"ב.) והר"ן (על חולין פ"ו:) פשיטא להו שאין לך היסח הדעת מאכילה יותר מאשר סילוק השלחן. וכיון שמבואר שאף היסח הדעת גמור זה של סילוק שלחן אינו מחייב ברכה ראשונה, הרי ברור שגם מי שהסיח דעתו להדיא מאכילה, ולרבינו יונה, ואף מי שאמר "הב לן ונבריך" – לא יתחייב שוב בברכה ראשונה [אבל הר"ן לא הזכיר את הב לן ונבריך אלא את השמש שנמלך]. ועל כן הוכרח רבינו יונה לומר שהמבואר בסוגיות פסחים וחולין שהב לן ונבריך מחייב ברכה ראשונה, הוא בהכרח רק כאשר רוצה להמשיך לשתות ולא כאשר רוצה להמשיך לאכול, באשר משתיה אדם מסיח דעתו בקלות טפי מאשר משתיה. וכן ביארו שהמבואר בגמ' שסילוק שלחן אינו מחייב ברכה ראשונה הוא רק על אכילה ולא על שתיה. אמנם בדעת הרמב"ם והרא"ש העמיד הביאוה"ל (ד"ה "ואפילו") להיפך, שהב לן ונבריך, ואף היסח הדעת גמור, הוא היסח הדעת טפי מגמר הסעודה, ואף מסילוק השלחן, עיי"ש בדבריו.

**דעת רבינו יונה והר"ן – היסח הדעת לגבי שתיה ולא לגבי אכילה**

הנה רבינו יונה לא ניחא ליה לחלק בין הב לן ונבריך לבין סילוק השלחן ומכח סתירת הסוגיות חידש שהיסח הדעת מועיל לחייב ברכה ראשונה על השתיה ולא על האכילה. וחילוק זה צריך להבין סברתו, שהרי עד כמה שירצה לאכול, ירצה שוב לשתות, וממילא לא הסיח דעתו גם מהשתיה, וכן הקשה הב"י. ונאמרו בזה בבית מדרשנו על ידי הלומדים שני מהלכים: א, אין הכוונה שמסיח דעתו רק משתיה ולא מאכילה, אלא – מחמת שפחות קבועים לשתיה מאשר לאכילה, מועיל היסח הדעת להפסיק את הקביעות לשתיה למרות שאינו מועיל לאכילה. אמנם לכאורה מהלך זה אינו מתיישב עם המבואר בט"ז ונפסק במ"ב, שעד כמה שיחזור ויאכל ושוב ישתה, לא יצטרך לברך על אותה שתיה. וחזינא שכלפי אותה שתיה שעם האכילה, אכן אין כלל היסח הדעת, וממילא שוב קשה כיצד אפשר להגדיר שיש כאן היסח הדעת משתיה בכלל. המהלך השני הוא, שאין סתירה לומר שיש היסח הדעת משתיה ללא אכילה, ולא משתיה יחד עם אכילה. והוא, למבואר בסימן קע"ד ששתיה בתוך הסעודה מוגדרת כשתיה לשרות, ושתיה לאחר הסעודה מוגדרת כשתיה לשם שתיה. ומשמע שם שכל שבירך על היין שלפני הסעודה והיתה דעתו לשתות בתוך הסעודה ולא לאחר הסעודה, לא יוכל לשתות לאחר הסעודה, כיון שלא היתה דעתו לפטור סוג זה של שתיה. וממילא גם לגבי היסח הדעת, שייך שיסיח דעתו משתיה ללא אכילה ולא משתיה יחד עם האכילה.

**תיכף לנטילה ברכה**

התבארו כאן שני מהלכים בראשונים בביאור עניין זה של תיכף לנטילה ברכה. הא' – דעת התוס', שדין הוא בברכת המזון שצריכה לפניה בסמיכות, נטילת ידיים. והרי זה גורם שהנוטל ידיו, בהכרח הסיח דעתו כיון שידע שצריך לברך מיד, אבל אין בזה כדי לחייב בפועל להתחיל לברך ועל כן מותר לו להמלך ולהמשיך לאכול, בברכה נוספת, ושוב ליטול ידים ולברך. אמנם כתב המ"ב שלהפסיק בדיבור לאחר הנטילה, אין היתר אף לדעה זו, אף אם דעתו אח"כ לחזור וליטול מים אחרונים סמוך לברכה, כיון שלא יהיה לנטילה זו שם נטילה כלל. (**והגדר צריך ביאור.**) [ואמנם לגבי מי שהפסיק בדיבור, כתב המ"ב שיחזור ויטול ידיו, ומשמע שאף שלכתחילה אין לסמוך על נטילה שניה זו וכנ"ל, אפ"ה בדיעבד הרי זה עדיף משלא ליטול כלל סמוך לברכה.]

המהלך השני ב"תכף לנטילה ברכה" – דעת רבים מהראשונים שכיון שנטל ידיו לצורך ברכת המזון, הרי זה מחייבו מיד להתחיל לברך. וכלשון הרא"ה: "כיון שנטל ידיו לברכה, הא קביל עליה לברך ברכת המזון". והעירו הלומדים שלמהלך זה אין הכרח שישנו עניין שהנטילה תהיה סמוכה לברכה, דייתכן שכל שהתחדש כאן הוא רק ההתחייבות להתחיל לברך מיד לאחר הנטילה. וצריך עיון בזה.

עוד העירו הלומדים לדקדק בין לשון הרא"ה שהסיבה שחייב לברך ברכת המזון היא משום ש"קבל עליה לברוכי" ומשמע שהנושא הוא שחלה עליו החובה לברך, לבין לשון הב"י שהוי כאילו התחיל לברך, ומשמע שיש כאן הגדרה שהברכה כבר התחילה, ולכן לא יכול להפסיק.

**דעות הראשונים בהפסקים השונים**

**כדאי לראות לפי הטורים – כל שיטה מה סוברת בכל המקרים**

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | **רש"י** | **תוס'** | **רמב"ם** | **רבינו יונה** | **ריטב"א רא"ה** |
| **היסח הדעת** | [ברכת המזון][[1]](#footnote-1) | [ברכה ראשונה] | ברכה ראשונה | ברכה ראשונה על שתיה ולא על אכילה | ברכה ראשונה |
| **סילוק שלחן** | אינו מברך | אינו מברך | אינו מברך | ברכה ראשונה על שתיה ולא על אכילה |  |
| **הב לן ונבריך** | פסחים: ברכת המזון. חולין: ברכה ראשונה. | ברכה ראשונה | ברכת המזון | ברכה ראשונה על שתיה ולא על אכילה | ברכה ראשונה |
| **מים אחרונים** | ברכת המזון | ברכה ראשונה | ברכת המזון | ברכת המזון | ברכת המזון |
| **"נמלך"** | ברכה ראשונה | ברכה ראשונה | ברכה ראשונה | ברכה ראשונה | ברכה ראשונה |
| **שינוי מקום** | ברכת המזון | ברכה ראשונה | ברכת המזון |  |  |

בעזרת השם יתברך

**סעיפים ד'-ה'**

**= האם "נמלך" ו"היסח הדעת" הם אותו דין =**

ברכות מ"ב. משנה: ברך על היין שלפני המזון פטר את היין שלאחר המזון. גמ': "אמר רבב"ח" עד "נמלך אנא".

פסחים ק"ג: "אמימר ומר זוטרא" – "נמלך אנא", ר"ח ורשב"ם שם. רי"ף – "ובנמלך קיי"ל כאמימר". רא"ש שם שהביא את הרי"ף, וראה שם מה שהוסיף על דבריו.

חולין ק"ז: "והשמש מברך על כוס וכוס" – "הא דליכא אדם חשוב".

תוס' פסחים ק"א: ד"ה "כשהן יוצאין", עיי"ש במה שהביאו ראיה מהסוגיא בחולין. וראה ר"ן על הסוגיא בחולין, מה שהקשה מדין השמש על דין סילוק השלחן.

טור יו"ד סימן י"ט ס"ז, וב"י שם.

**העולה מכל הנ"ל שנראה שישנם שני צדדים כיצד להבין את סברת אותם מקרים המצריכים לברך על כל כוס וכוס. האם היינו משום שבשעת הברכה התכוון לפטור רק כוס אחת ושאר הכוסות לא נפטרו, או משום שבסיום שתיית כל כוס וכוס הסיח דעתו מהכוס הבאה.**

**שו"ע סעיף ד'. מ"א סק"ו, מ"ב סקט"ז, שעה"צ ח'.**

תוס' ברכות מ"ב. ד"ה "אתכא דריש גלותא", הגהות וציונים שם.

**ב"י סעיף ה', שו"ע סעיף ה', ט"ז סק"ד, חכמת שלמה על סעיף ה'.**

**ראיית הגר"א לשיטת רבינו יונה והר"ן**

והנה רוב הראשונים לא סבירא להו לחילוק זה וכמבואר בביאוה"ל. אמנם הגר"א הכריע כחילוק זה מחמת המעשה עם שמעון בן שטח אשר מבואר שאף שכבר אמרו הב לן ונבריך, הועילה אכילתו להצטרף עמם לזימון. ואם נימא שהב לן ונבריך מחייב ברכה ראשונה, הרי נמצא שכבר הסתלקו מסעודתם, ומה מועיל שכעת שמעון בן שטח יאכל. ולשיטת רבינו יונה והר"ן א"ש, כיון שאכן מאכילה אין כאן היסח הדעת גם לאחר הב לן ונבריך. (ומחמת הכרעת הגר"א לא רצה המ"ב להכריע למעשה לברך לאחר הב לן ונבריך, כמבואר בביאוה"ל.)

ובאמת התוס' כבר הקשו קושיא זו (על מעשה דשמעון בן שטח) בסוגיא בערבי פסחים ותירצו שגם על זה אמרה הגמ' "שמעון בן שטח לנפשיה הוא דעביד", אשר הוא סבירא ליה שסגי בשתיית יין ולא צריך דווקא אכילת כזית דגן. ונראה שהגר"א לא ניחא ליה בתירוץ זה. ובאמת לכאורה התירוץ צ"ע, דנראה שיש כאן שתי נקודות שונות. הא', מה ששב"ש סובר שגם מי שלא אכל כזית דגן יכול לזמן. ב', מה שסובר שאף לאחר שאמרו הב לן ונבריך אפשר להצטרף לזימון. ולא נראה לכאורה שהגמ' באה לחלוק על שמעון בן שטח בשני דברים שונים. אמנם יש ליישב שאכן שני הדברים תלויים זה בזה. אשר סברת שב"ש היא **שגם מי שאינו חלק מהצירוף לזימון, יכול להיות המזמן** עד כמה שיש כאן שלושה אחרים שהתחייבו בזימון. וממילא סובר שיכול לזמן גם מי שלא אכל כזית דגן, עד כמה שיש כאן שלושה (או לפחות שניים) אחרים שאכלו כזית דגן. וממילא גם לא אכפת לן במה שהוא אכל לאחר שכולם כבר גמרו לאכול. דהעיקר שיש שלושה שאכלו יחדיו והם שיוצרים את הזימון. ואין הכרח שגם המזמן יהיה חלק מהם. ועל סברא זו, אשר ממנה נובעים שני הדינים הנ"ל, אמרה הגמ' "לגרמיה הוא דעבד". דאנן סברינן שהמזמן כן צריך להיות חלק מהזימון עצמו, ולכן צריך לאכול דווקא כזית דגן, ולכן צריך לאכול דווקא קודם שיגמרו האחרים את אכילתם.

כל זה בביאור תירוצם של התוס'. ולולי דברי התוס' היה מקום לדון שכל עוד יושבים במעמד הסעודה, הרי זה נחשב שאוכל יחד איתם, אף שכבר הסיחו דעתם מלאכול. ואף שאם יחליטו לאכול שוב, יצטרכו לברך ברכה ראשונה חדשה, עדיין תחשב אכילה זו להמשך האכילה הקודמת, וממילא מוגדר שאכל יחד עמם. והתוס' שפשיטא להו שלאחר הב לן ונבריך אין זה מוגדר אכילה יחד עמם, יש לומר שדבריהם הם לפי סברת הרא"ש בחולין (שהתבארה לעיל) שהיסח הדעת מגדיר אכילה חדשה, וממילא כיון שהסיחו דעתם, ומעתה גם אם יאכלו, תהיה זו אכילה חדשה, לא שייך שאכילת השלישי תחשב שאוכל יחד עמם. אבל בדעת הרמב"ם התבאר לעיל שס"ל שגם לאחר היסח הדעת אפשר להמשיך את האכילה הקודמת, וממילא לשיטתו ולשיטת הראשונים העומדים בשיטתו, יש לומר שגם לגבי צירוף לזימון הרי זה מספיק.

בעזרת השם יתברך

**נידונים והערות לסימן קע"ט**

**האם יש מאכלים שמועיל מהם היסח הדעת לכולי עלמא**

להלכה נפסק שהיסח הדעת ואף הב לן ונבריך אינו מחייב ברכה ראשונה במקרה שממשיך לאכול את הפת, דחיישינן לדעת רבינו יונה והר"ן שרק אם ממשיך לשתות מתחייב ברכה ראשונה. והחילוק בין אכילה לשתיה נובע מהא דמאכילה אין אדם מסתלק עד ברכת המזון, משא"כ משתיה. וכאן יש לדון האם שתיה דייקא או גם שאר מיני מאכלים שמסתבר שגם עליהם אין קביעות, כמיני מתיקה וקינוח בסוף הסעודה, נימא שמהם יש היסח הדעת גמור ולהלכה יצטרך לברך עליהם ברכה ראשונה לאחר שהחליט לברך. ונידון זה הוא הן בסוגי המאכלים הנ"ל כאשר נאכלים בתוך סעודת פת, והן כאשר זו היתה כל אכילתו. דאמנם כתב הפמ"ג ונפסק במ"ב, שלאו דווקא מסעודת פת אין היסח הדעת, אלא גם כאשר אוכל שאר מאכלים אין היסח הדעת כאשר פונה לברך ברכה אחרונה, אבל ייתכן שכל זה דווקא במאכלים שקובעים עליהם, כמו ארוחת צהרים, אבל כאשר אוכל מיני מתיקה וכדומה בדרך עראי, מסתבר מאוד שכאן – אם פנה לברך ברכה אחרונה – יצטרך לברך שוב ברכה ראשונה לכ"ע. וכן הביאו בדרשו מהמ"ב לקמן ר"ו סק"כ אשר מבואר בדבריו שכאשר אכל פירות והסיח דעתו מהמשך האכילה, חייב לברך שוב ברכה ראשונה[[2]](#footnote-2). ועוד ציינו ב"דרשו" לביאוה"ל לעיל קע"ח ס"ב ד"ה "הסיח דעתו" שכאשר יצא ממקום האכילה, ושם הסיח דעתו, מודו כ"ע שהיסח הדעת מחייב שוב ברכה ראשונה כיון שהוא היסח הדעת גמור.

**גדר "אתכא דריש גלותא סמכינן"**

שנינו בסוגיא שגם לאחר שמסלקים את שלחן האורח עדיין לא מסיח דעתו כיון שסומך על דעת בעל הבית. ובתוס' מבואר שהוציאו מזה דין כללי שאף כאשר האורח חשב כבר שנגמרה הארוחה, ואף אמר "הב לן ונבריך", עדיין דעתו על דעת בעל הבית. והוסיפו התוס' ואמרו שכאשר אוכלים מביאים לפניהם מיני פירות שונים, צריך לברך מחדש על כל פירות שהביאו שוב לפניהם, באשר לא היתה דעתו מראש עליהם, וסיימו התוס': "והיינו דבי ריש גלותא". והדברים תמוהים בפשוטם, דאדרבא, בבית ריש גלותא חזינא שהאדם דעתו על כל מה שיביא לו בעה"ב. ואכן הב"י למד שהתוס' באים לחלוק ולהקשות על פסק זה מכח מעשה דבי ריש גלותא וכן פסק בשו"ע שאין צריכים לברך, וכן הגיה המהרש"ל בתוס' וכן הוא בתוס' לפנינו. אמנם הט"ז החזיק בדברי התוס' כמו שהם במקורם, והעולה מדבריו שלעולם דעת האורח אינה קובעת. וממילא מתחלק הדין כדלהלן: כאשר בירך ופטרה ברכתו את כל מה שיבוא בסעודה בצורה פשוטה, ויכול להמשיך ולאכול על סמך אותה ברכה, אלא שבא להסיח דעתו ולפעול על ידי דעתו הסתלקות מהברכה והסעודה, כיון שאורח הוא, אין דעתו קובעת, וממילא יכול להמשיך לאכול. ולאידך גיסא, כאשר באכילת פירות עסקינן וצריך נתינת דעת חיובית גם על הפירות האחרים, היותו אורח מונעת מדעתו להועיל לפטור את הפירות שעדיין לא הגיעו לפניו.

והנה הביא המאמר מרדכי נידון כאשר האורח היתה דעתו על דעת בעל הבית, אבל בעה"ב עצמו לא היתה דעתו על המאכלים שהגיעו לפתע באמצע הסעודה. ואשר על כן בעה"ב עצמו מברך ברכה ראשונה על מאכלים אלו, מה יהיה דינו של האורח, וצדד המאמ"ר לחייב את האורח לברך והביא שיש חולקים. והעולה מהדברים הנ"ל אשר אפשר להבין את דין זה שאורח דעתו על דעת בעה"ב בג' אופנים:

א, דעת האורח לפי מה שמונח בדעתו של בעה"ב, וכל שבכוונת בעה"ב להביא, מוגדר שגם דעת האורח על זה, ולהיפך. ולפי"ז במקרה של המאמ"ר יצטרך לברך, כיון שגם בדעת בעה"ב עצמו לא היו דברים אלו.

ב, כיון שהאורח יושב בבית בעה"ב ואינו יודע מה צפוי בעה"ב להביא, ממילא דעתו על הכל, והרי זה פוטר גם דברים שאינם בדעתו של בעה"ב עצמו. וזו היא סברת החולקים על המאמ"ר.

ג, סברת הט"ז – אשר דעת האורח כלל אינה פעילה בהיותו מתארח, וממילא כאשר הנושא הוא הדעת החיובית הנצרכת לפטור גם דברים אחרים, לא יועיל מה שדעתו לפטרם – ואף כלפי אותם דברים שבדעת בעה"ב כן להביאם. ולפי"ז במקרה של המאמ"ר ודאי יצטרך לברך, ולא משום שלא היה בדעתו של בעה"ב, אלא משום שאין יכולה דעת האורח לכוון לפטור אף דברים אלו.

**ההתחייבות לברך ב"הב לן ונבריך"**

שיטת הרמב"ם ש"הב לן ונבריך" אינו רק היסח הדעת המחייב ברכה ראשונה, אלא התחייבות לברך ברכת המזון, מעין מה שפסק השו"ע לגבי מים אחרונים. והבא"ח והכה"ח כתבו לחוש לכתחילה לדעת הרמב"ם. ויש לשים לב שעניין זה שייך לכאורה לא רק בברכת המזון, אלא גם בשאר ברכות אחרונות. שכיון שפנה האדם לברך, ממילא התחייב לברך. ובאמת יש בהבנת עניין זה של ההתחייבות בברכה שינוי בלשונות. דלשון הרא"ה ושאר ראשונים, ש"קבל עליה לברוכי", והיינו שחלה עליו החובה לברך. ואילו לשון הב"י – הן לגבי מים אחרונים והן לגבי הב לן ונבריך – היא שהוי כאילו התחיל לברך. וכאשר נדון האם שייך עניין זה לגבי כל הברכות האחרונות, לכאורה אם הנושא הוא "כאילו התחיל לברך", הרי זה שייך בכל הברכות. אך אם הוא מחמת מה שחלה עליו חובת הברכה ייתכן ששייך זה דווקא בברכת המזון. ואולי שייך דווקא בדברים הטעונים ברכה במקומם אשר בהם צריכה הברכה להיות המשך ישיר של האכילה, ויש לעיין.

1. כן עולה מפירש"י את השיטות שסוברות שסילוק שלחן מחייב ברכה, הייינו ברכת המזון. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה היה מקום לפקפק שאין לנו מקור בדעת כל הראשונים שהיסח הדעת גרידא – ללא "הב לן ונבריך" – מצריך ברכה ראשונה, אבל נראה שכן צדד המ"ב לעיקר, וכמו שהביא הביאוה"ל מהבית מאיר והגר"ז. [↑](#footnote-ref-2)