כב - מכבה, מבעיר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

מב. למימרא - אמר רבינא, ביצה כב. עולא איקלע - אמר רב

ל' שבט פ'

**מלאכת מכבה**

**מ"ב א'** **-** **מכבין גחלת של מתכת וכו' אבל לא גחלת של עץ,** בפירש"י כתב דהוא משום דבגחלת של מתכת לא שייך כיבוי מדאורייתא,[[1]](#footnote-2) ומצינו כן גם במה שאמרו לקמן קל"ד א' דאין ממתקין את החרדל בגחלת של עץ, אך ממתקין אותו בגחלת של מתכת, ופירש"י דהוא משום דבגחלת של מתכת לא שייך כיבוי, ובטעם הא דאין בגחלת של מתכת כיבוי מדאורייתא, מצינו כמה דרכים.[[2]](#footnote-3)

**א** בפירש"י לקמן קל"ד א' ד"ה בגחלת של עץ כתב דהוא משום דדוקא בגחלת של עץ שייך בה כיבוי לפי שעושה פחם, ומשא"כ בגחלת של מתכת שאינו עושה פחם, וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בסוגיין בשם הרמב"ם, ובפי' הר"י מלוניל בסוגיין, והוסיף לפרש דהוא משום דגחלת של מתכת היא בחד ענינא קודם שתכבה ואחר שתכבה, וכ"כ האו"ז בסימן כ"ח ובסימן שנ"א.

והאבנ"ז בכ"ד ובאג"ט טוחן סק"י כתב לפרש לזה דהיינו דעיקר מלאכת כיבוי היא בעשיית פחמין ע"י הכיבוי,[[3]](#footnote-4) ובגחלת של מתכת דאינו עושה פחם, ליכא לעיקר מלאכת כיבוי,[[4]](#footnote-5) - אך בד' הרמב"ם משמע דהוא משום דלא חשיב ככיבוי אלא בגחלת של עץ דגוף האש נתלה בעץ, דמה"ט הוא דע"י הכיבוי ה"ז משתנה לדבר אחר ונעשה פחם, ומשא"כ בגחלת של מתכת דאין גוף האש נתלית בברזל, אלא הי' ברזל חם ואחר הכיבוי הוא ברזל צונן.

**ב** בפי' רבינו פרחי' כתב ומשמע דהוא מפי' הרמב"ם בשם רבותיו דהוא משום דבגחלת של מתכת אין הכיבוי מועיל בה, דאם הניחו בלא כיבוי ל"ה האש מכלה גופה אלא לעת אחרת תיכבה מעצמה ולא תיפסד, ומשא"כ בגחלת של עץ דהכיבוי מועיל לגופה דאם הניח האש תלוי' בגופה היתה מכלה לגופה ולא ישאר בה שום ממשות, - וכ"כ הלבוש בסימן של"ד סכ"ז דבגחלת של מתכת לא שייך כיבוי דאין כיבוי אלא בדבר הנשרף, וכ"כ המג"א שם סקל"ה והמ"ב שם סקפ"ד דלי"ב כיבוי משום דאינו שורף, וכ"כ המג"א בסימן תק"י סק"ז והמ"ב שם סקט"ו, והגר"ז בסימן תק"י ס"ח כתב דהוא משום דאף אם לא יכבנו לא ישרף ולא יעשה פחם, - ושמא מכוון הדברים הוא דעיקר מלאכת כיבוי היא במה שהוא מונע כילוי הדבר ע"י האש, וע"כ בגחלת של מתכת דאין האש מכלה לגופה, לי"ב משום כיבוי, וכ"כ בתשו' קרן לדוד או"ח סימן פ', ועיי"ש שכתב לפרש כן גם בד' רש"י ודעימי'.

**ג** היראים בסימן ער"ד כתב דהוא משום דילפינן כיבוי ממלאכת המשכן, והיא לא היתה אלא בגחלת של עץ בצורפם זהב וכסף ונחושת, וכיבוי גחלת של מתכת לא מצינו במשכן.[[5]](#footnote-6)

**ד** הראב"ד בפי"ב משבת ה"א כתב דאף המבעיר גחלת של מתכת אינו חייב משום מבעיר אלא משום מבשל, ובדבריו שם ה"ב משמע דהוא חד דינא עם הא דליכא בגחלת של מתכת משום מכבה, - והאבנ"ז בסימן רכ"ט סקי"ז ובסימן שס"ח סק"ב וביו"ד סימן ק"י סק"ה כתב בדעתו, דהוא משום דגחלת של מתכת לא חשיבא כאש למלאכת הבערה וכיבוי, ועמש"נ להלן דיש לפרש לד' הראב"ד בע"א.

לעיל בסוגיין אמרו דנתינת מים מרובים למיחם שפינהו אסורה משום מצרף, ובפירש"י כתב דהוא משום גמר מלאכה, ולגירסת רש"י ביומא ל"ד ב', אמרו בגמ' שם דאין איסורו אלא מדרבנן, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ הראב"ד בפי"ב משבת ה"ב, - אך הרמב"ם שם כתב דאיסורו הוא משום תולדת מכבה, והראב"ד שם תמה ע"ז דבגחלת של מתכת ליכא משום מכבה, ועמש"כ האבנ"ז בסימן רכ"ט סק"ז בדעת הרמב"ם.

בד' רש"י מבו' דאף דבגחלת של מתכת ליכא כיבוי מדאורייתא, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום כיבוי, וע"כ לא הותר לכבות אלא במקום דאיכא נזק, וכ"כ התו"י ביומא ל"ד ב', ובתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ז.

והחזו"א בסימן נ' סק"ח הק' ממה שאמרו לקמן קל"ד א' דממתקין את החרדל בגחלת של מתכת, ואם איכא איסור כיבוי מ"ט שרי,[[6]](#footnote-7) - ועיי"ש שכתב לפרש בד' הרמב"ן בסוגיין, דהא דמדרבנן אסור לכבות גחלת של מתכת, הוא משום צירוף, אך לי"ב משום כיבוי אף מדרבנן, וע"כ הוא דבממתק את החרדל דאינו מצרף בכך, ליכא איסור כלל.[[7]](#footnote-8)

**מכבה שלא ע"מ להבעיר**

מעיקר מה שאמרו דכיבוי גחלת של עץ הוי מלאכה דאורייתא, מבו' דמלאכת מכבה היא אף כשמכבה שלא ע"מ להבעיר, כל שאין הכיבוי קלקול, וכ"ה מבו' ממה שאמרו לעיל ל' א' דהמכבה את הנר מפני החולה שיישן חייב, אף דאינו מכבה ע"מ להבעיר,[[8]](#footnote-9) וצ"ל דהתם כיון דלא ניח"ל באור, לא חשיב הכיבוי כקלקול,[[9]](#footnote-10) ומהא דתניא בביצה כ"ב א' דהמסתפק מן השמן שבנר חייב משום מכבה.

וצ"ל דאף לדעת הסוברים דקורע אינו חייב אלא כשהוא ע"מ לתפור, היינו משום דקורע שלא ע"מ לתפור לא הי' במשכן, וכמו שפירש"י לקמן ע"ג א', אך כיבוי שהי' במשכן שלא ע"מ להבעיר, שהי' הכיבוי כדי לעשות פחמין למלאכת הצורפין, ע"כ אף אם מכבה שלא ע"מ להבעיר חייב.[[10]](#footnote-11)

אך בפי' הר"י מלוניל לקמן ע"ג א' כתב דכיבוי שהי' במשכן הי' מכבה ע"מ להבעיר, שהי' מכבה ע"מ לעשות פחמין ולהבעירן, וגם בכיבוי האש שתחת הסממנין כתב דהוא מכבה ע"מ להבעיר במקומו, וצ"ב, וכ"כ התוס' הרא"ש והמאירי שם דעשיית הפחמין היא ע"מ להבעירן, וכ"נ בד' הריא"ז בפ' במה מדליקין ה"ב דין ג', וצ"ע.

**מלאכת מבעיר**

הרמב"ם בפי"ב משבת ה"א כתב דהמחמם את הברזל כדי לצרפו ה"ז תולדת מבעיר וחייב, והראב"ד שם השיג ע"ז דחיובו הוא משום מבשל, ובדבריו שם ה"ב מבו' דאינו חייב משום מבעיר, וכ"כ היראים בסימן ער"ד דאין הבערה אלא בגחלת של עץ, ובטעם הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** היראים שם כתב דהוא דומיא דהא דאין כיבוי אלא בגחלת של עץ, דלדעתו הוא משום דל"ה כן במשכן, ומה"ט הוא דגם אין הבערה בגחלת של מתכת, וי"ל כן גם בדעת הראב"ד, ובדעת הרמב"ם דחייב משום מבעיר, בפשוטו הוא משום דס"ל דהא דאינו חייב משום מכבה אי"ז משום שלא הי' במשכן, אלא הוא מטעמי אחריני שנתבארו לעיל, (ועוד דלהרמב"ם לטעמי' הרי כל שהגיע לצירוף חייב משום מכבה, והרי דאיכא כיבוי דאורייתא גם בגחלת של מתכת).

**ב** האבנ"ז בסימן רכ"ט סקי"ב ואילך כתב דטעמא דהראב"ד הוא משום דגחלת של מתכת לא מיקרי אש, וע"כ לי"ב משום מבעיר, ועיי"ש שכתב די"ל דהרמב"ם מודה דלא מיקרי אש, וע"כ אינו חייב אלא כשעושה כן כדי לצרף שהי' כן במשכן.

**ג** הברכת פרץ בפר' ויקהל כתב דהרמב"ם ס"ל דחיוב מבעיר הוא על יצירת האש, וע"כ אף בגחלת של מתכת דחשיבא כאש חייב משום מבעיר, והראב"ד ס"ל דחיוב מבעיר הוא בכילוי הדבר המתבער, וע"כ בגחלת של מתכת דאין המתכת נשרפת ע"י האש, ליכא משום מבעיר, וכ"כ בקונט' גרם המעלות שבסו"ס יבין דעת אות ק"כ.[[11]](#footnote-12)

**ד** המנחת שלמה בח"א סימן י"ב כתב דטעמא דהראב"ד הוא משום דמלאכת מבעיר היא כשההבערה גורמת להרבות אש שלא הי' קודם, כהבערת עצים וכיו"ב שהאש נאחזת בהן והם עצמן בוערים ושורפין, ונתחדש ונתרבה עי"ז אש שלא הי' מקודם, ומשא"כ בגחלת של מתכת שאינה בוערת ומוסיפה חום ואש, אלא היא קולטת חום מאש אחרת, וכתב לפ"ז דבנורת חשמל אף לדעת הראב"ד חייב משום מבעיר ומכבה.

בעיקר הנידון ביסוד מלאכת מבעיר נחלקו האחרונים, דהגר"ז בסימן תצ"ה ס"ב ובקו"א שם סק"ב כתב דענין הבערה הוא הוצאת האש או שמרבה האש, ואין עיקר המלאכה בשריפת וכליון העצים, אך האבנ"ז בסימן רל"ח צידד דעיקר מלאכת הבערה היא בכילוי הדבר המתבער, ועמש"כ בזה הצ"פ בפי"ב משבת ה"א, ובפ"ב מתרומות ה"ב ד"ה אך נפ"מ, ובתשו' דוינסק ח"ב סימן ל"ה.

והגר"ז שם הוכיח דהמלאכה היא בהוצאת האש, ממש"כ הרמב"ם דהמחמם את הברזל כדי לצרפו חייב משום מבעיר, אף דאין הברזל נשרף ע"י האש, - אך האבנ"ז שם כתב דאה"נ דמה"ט אי"ז אלא תולדת מבעיר, עיי"ש.[[12]](#footnote-13)

\*בפירש"י לקמן ק"ו א' ד"ה וברייתא ר"ש כתב דלדעת ר"ש דמשאצל"ג פטור, חשיב כל מבעיר כמקלקל, כיון דמקלקל הוא אצל עצים, ומה שהוא מתקן אצל אחרים לא חשיב, - והרמב"ן והר"ן שם תמהו ע"ז, דמ"ט חשיב כמקלקל, הרי גופה של אש צריך לו, ואף שאינו נהנה מגופה, מ"מ כיון שהוא נהנה ממה שמתבשל בה הוי מלאכה הצריכה לגופה, דדמי לחורש ותולדותי' דאין הנאתן בעצמן ממש.

ולכאו' ביאור ד' רש"י הוא דעיקר מלאכת מבעיר היא בכילוי הדבר המתבער,[[13]](#footnote-14) וע"כ הוא דמבעיר חשיב כמקלקל, משום דכילוי העצים הוא קלקול,[[14]](#footnote-15) וע"כ אף שהוא נהנה ממה שמתבשל בה, מ"מ לדעת ר"ש חשיב כמקלקל, ול"ד לחורש ותולדותי', - אך מד' הרמב"ן והר"ן משמע דס"ל דמלאכת מבעיר היא ביצירת האש,[[15]](#footnote-16) וע"כ כיון שגופה של אש צריך לו ל"ה כמקלקל.

התו"י לעיל כ"ט ב' כתבו לדון לדעת ר' יוסי דהבערה ללאו יצאת, אם ה"נ אין חייבין על כיבוי, והוכיחו דמודה ר' יוסי במכבה דחייב, וכן צידד הרש"ש לקמן ע"ג א' בדעת התוס' בביצה כ"ג א', ומשמע דמלאכת כיבוי הויא בסתירת ההבערה, וכ"כ המרכה"מ בפ"י משבת הכ"ד דהוא משום דכל מלאכה שחייבין על עשייתה חייבין על ביטולה.

ולפ"ז נמצא דלמש"כ הגר"ז דמלאכת מבעיר היא ביצירת האש, הרי דמלאכת מכבה היא בביטול האש, וכ"נ ממש"כ תוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל כ"ט ב' דעיקר מלאכת מבעיר היא בשלהבת, אך למש"כ האבנ"ז דמלאכת מבעיר היא בכילוי הדבר המתבער, הרי דמלאכת מכבה היא במניעת כילוי הדבר המתבער, וכמש"כ בתשו' קרן לדוד או"ח סימן ס' בטעם הא דאין חייבין על כיבוי גחלת של מתכת, ונתבאר לעיל,[[16]](#footnote-17) וכ"כ הצ"פ בכ"ד דתלי זב"ז.

אך למש"כ האבנ"ז בדעת רש"י ודעימי' דעיקר מלאכת כיבוי היא בעשיית פחמים ע"י הכיבוי, בע"כ דמלאכת כיבוי אינה בסתירת ההבערה, אלא היא מלאכה בפנ"ע, וצ"ע.

**מסתפק משמן שבנר**

**ביצה כ"ב א' - הנותן שמן לנר חייב משום מבעיר, והמסתפק ממנו חייב משום מכבה,**[[17]](#footnote-18)בטעם החיוב במסתפק מן השמן נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו דאי"ז משום דממהר כיבויו, דל"ה אלא גרם כיבוי ואף בשבת אינו חייב ע"ז, אלא הוא משום דבשעה שמסתפק ממנו מכבה קצת ומכסה אורו דאין יכול להאיר כ"כ כשיש שמן מועט בנר,[[18]](#footnote-19) וע"כ נראה ככיבוי,[[19]](#footnote-20) וכ"כ התור"פ, וכ"כ הסמ"ק בסימן רפ"ב, והמרדכי בסימן תרפ"ג, וכן פסק הרמ"א בסימן תקי"ד ס"ג.

**ב** הרא"ש בסימן י"ז כתב דהא דחייב הוא משום דממהר כיבויו, ול"ד לגרם כיבוי דפטור, דההתם אינו נוגע בדבר הדולק אלא עושה דבר חוצה לו הגורם את הכיבוי כשתגיע שמה הדליקה, ומשא"כ הכא דהשמן והפתילה גורמין את הדליקה, והממעט מאחד מהן וממהר את הכיבוי חייב, דהוי כאילו כיבה הוא,[[20]](#footnote-21) וכ"נ ממש"כ הפסקי רי"ד דחיובו הוא משום דגרם כיבוי ככיבוי, וכ"כ הריא"ז ה"ג דין ו' והמאירי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הי"ט, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן תקי"ד ס"ג.

**ג** האו"ז בסימן כ"ח ובסימן שמ"ח אות א' כתב בשם ריב"א דהא דחייב משום דדרכו של שמן כולו להמשך אחר הפתילה כל שעה, וכשיטול ממנו כשהוא דולק בנר הרי הוא כמכבה פתילה עצמה באותו מקום שנטל, שעכשיו בכל שעה הי' מסייע אותו שמן שנטל להדלקת פתילה, ואינו כגרם כיבוי אלא כמכבה ממש הוא, ומשמעות דבריו דחשיב דמכבה עכשיו, דאף דעדיין הנר דולק, מ"מ כיון שהי' דולק גם מחמת שמן זה, ע"כ כשמסתפק ממנו הוי כמכבה.

\*ממש"כ התוס' דהא דחייב משום מכבה הוא מכח מה שמכהה אורו, יש ללמוד דמלאכת כיבוי הוא אף כשאינו עושה פחם, שהרי במה שמכהה אורו אינו עושה פחם כלל, ואפ"ה הו"ל בכלל כיבוי, - וגם יש ללמוד מזה דמלאכת כיבוי היא בביטול האש, דאם היא במניעת כילוי הדבר המתבער, הרי אין לחייב מכח מה שמכהה אורו.[[21]](#footnote-22)

בתשו' בתי כהונה ח"א סימן י"ח כתב דלפ"ד הרא"ש אינו חייב משום מכבה, אלא בשעה שכבה הנר, וכמש"כ הרא"ש דמה שממהר הכיבוי הוי כאילו כיבה הוא, וכתב לפ"ז דאם יש בשמן שנשתייר בנר כשיעור שיהא דולק עד מוצ"ש פטור, דהוי כמכבה בחול, וכתב עוד, דאם בא אחר וכיבה את הנר עד שלא כבה מעצמו, פטור זה שנסתפק ממנו, כיון שלא כבה מכח מעשיו, וכ"כ בחי' הר"מ קזיס בס"פ כירה, וכ"כ האג"ט והאבנ"ז בכ"ד, והקוב"ש באות נ"ה,[[22]](#footnote-23) - אך השפ"א בסוגיין כתב דאף בכה"ג חייב, כיון דנעשה מעשה הכיבוי בשבת, ואף שלא נכבה אלא במוצ"ש, וכ"כ החלקת יואב בכ"ד.[[23]](#footnote-24)

התוס' כתבו לפי דבריהם דמותר לחתוך נר של שעוה למטה, כיון דבשעה שחותך אותה אינו מכחיש מאור שלה כלל, אע"ג שהוא גורם לכיבוי, וכ"כ האו"ז בסימן שמ"ח אות א' בשם ריב"א, וזה לפ"מ שפירש בטעם הא דהמסתפק חייב משום מתכבה ונתבאר לעיל, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין בשם הרמב"ן, ומשמעות דבריו דס"ל כד' הרא"ש בהא דהמסתפק חשיב כמכבה, ואפ"ה ס"ל דהיינו רק בשמן דהוי כגוף אחד, ומשא"כ בנר של שעוה, - אך המאירי תמה ע"ז דודאי יש לאסור בזה משום גרם כיבוי, וכ"נ בד' הטור בסימן תקי"ד, וכ"כ הב"י שם ס"ג דלדעת הרא"ש יש לאסור בזה.

\*הר"ן כתב דאף דהמסתפק ממנו חייב משום מכבה, מ"מ מותר להוסיף פתילות לנר ביו"ט, דכולה הדלקה היא, דאל"כ יהא אסור להדליק ב' פתילות בנר אחד, שהרי א"א להדליקן כאחת, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הי"ט, - ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשעושה כן כדי לרבות באורה, אך אם עושה כן כדי לקרב כיבוי אסור, דג"ז גורם לכיבוי שלא לצורך אוכל נפש, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכן דקדק הא"ר בסימן תקי"ד סק"ט מד' הר"ן ומד' ספר המנהיג.

והא"ר שם כתב דכ"ז הוא לדעת הרא"ש ודעימי' דהאיסור בזה הוא משום גרם כיבוי, דלדעת התוס' דהאיסור בזה הוא משום שמכהה אורו, מותר להוסיף פתילות אף כדי שיכבה במהרה, וכ"כ הגר"א שם ס"ב בדעת הרמ"א שם שכתב דמותר להוסיף פתילות לנר דולק כדי שיבעיר הרבה ויכבה במהרה, דהוא ע"פ דעת התוס', - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה ויכבה במהרה.

**נותן שמן לנר**

הרא"ש בסימן י"ז כתב דגם הא דהנותן שמן לנר חייב משום מבעיר, הוא משום דמאריך בהבערתו, דאילו לא נתן שמן בנר הי' כבה כשיכלה השמן שבנר, ומה שהוא דולק מכאן ואילך הוי כאילו הוא הדליקו,[[24]](#footnote-25) ובתשו' בתי כהונה ח"א סימן י"ח כתב לפ"ז, דאם הוסיף שמן בנר ובא אחר וכיבהו עד שלא הי' כלה השמן הראשון, אין המוסיף חייב, כיון דלא דלק מכח מעשיו, וכ"כ האמרי בינה יו"ט סימן י"ט.

והאמרי בינה שם הק' דמ"ט אינו חייב רק מכח הא דהוא דולק מכאן ואילך, הרי יש לחייבו מכח הא דהשמן שמוסיף דולק גם בשבת, דהרי יש בילה בלח, - והאבנ"ז בסימן מ"ח סקי"ז כתב לישב למש"כ הגר"ז דחיוב הבערה אינו על השמן שנתבער אלא על האש שהוסיף, וע"כ אף דכשהוסיף שמן דולק האש גם מכח השמן שהוסיף, מ"מ ל"ה בכלל מבעיר, כיון דליכא נפ"מ אם דולק מכח שמן זה או זה, וכתב לדמותו למעביר כתב ע"ג כתב ושניהם שוין דפטור, ועמש"כ המנחת שלמה ח"א סימן צ"א סק"י שמצינו כן בכ"ד.

1. אך בפי' ר"ח כתב דהוא משום דבגחלת של מתכת יש היזק לרבים, ובגחלת של עץ אין היזק לרבים, וכ"כ הבה"ג בהל' שבת פכ"ד, וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון, - והרמב"ן והר"ן פירשו לדבריהם דאיירי כשהגיע לצרף דאף בגחלת של מתכת הוי מלאכה דאורייתא, ואפ"ה שרינן לה משום הזיקא דרבים, ומה שאמרו לקמן קל"ד א' דבגחלת של מתכת ליכא איסורא דאורייתא, הוא משום דחרדל אינו מצרף, אך הרשב"א כתב דאף דאי"ז אלא מדרבנן, מ"מ אסר בזה ר' יהודה, ושמואל התיר בזה משום הזיקא דרבים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונפ"מ בין הדרכים הוא בכיבוי גז אם ה"ז אסור מדאורייתא משום מכבה, או דהוי כגחלת של מתכת דלי"ב משום מכבה, והאריכו בזה בתשו' מחזה אברהם סימן מ"א, ובתשו' בית יצחק יו"ד ח"א סימן ק"כ וח"ב סו"ס ל"א, ובתשו' מלמד להועיל סימן ס', ובס' מאורי אש פ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ל לפ"ז דגם בפתילה שכבר הובהבה איכא עשיית פחם ע"י הכיבוי, ואלא דא"צ לעשיית הפחם, וע"כ תליא בפלוגתת ר' יהודה ור"ש במשאצל"ג, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל כ"ט ב'. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך צ"ע, דאמנם למש"כ התוס' לקמן צ"ד א' דעיקר כיבוי שבמשכן הי' כדי לעשות פחמין, י"ל דעיקר מלאכת כיבוי היא בעשיית פחמין ע"י הכיבוי, אך למש"כ בפירש"י והר"י מלוניל לקמן ע"ג א' דכיבוי שבמשכן הי' תחת הדוד של סממנין, ול"ה הכיבוי כלל כדי לעשות פחמין, מ"ט נימא דעיקר מלאכת כיבוי היא בעשיית פחמין ע"י הכיבוי, - עוד צ"ע אם ד"ז מתישב עם מש"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל ל"א ב' דעיקר מלאכת כיבוי היא בשלהבת, ופירש שם כן גם בד' רש"י בטעם הא דכחס על הפתילה הוי משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-5)
5. והי' מקום לפרש לדבריו כפירש"י ודעימי' דהוא משום דמלאכת כיבוי הוא רק כשעושה פחם, והיינו משום דבמשכן ל"ה כיבוי גחלת של מתכת, ול"ה כיבוי במשכן אלא כשעושה פחם, - אך האבנ"ז בסימן רכ"ט סק"ז וסקי"ז פירש לדבריו דהוא טעם בפנ"ע, דאף דמלאכת כיבוי אינה רק כשעושה פחם, מ"מ אין כיבוי בגחלת של מתכת משום דלא הי' כן במשכן, וכ"ה מוכח ממש"כ היראים בהמש"ד דה"נ בהבערה אינו חייב אלא בגחלת של עץ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובד' הריטב"א לקמן שם מבו' דהיינו משום דאינו מתכוין לכבות, ובכה"ג לא אסרו, - ובגל' הגרע"א בסימן תק"י למג"א סק"ז כתב דאף דיש בזה מדרבנן משום כיבוי, הקילו בזה משום שמחת יו"ט, וכתב דה"נ י"ל במה שלא אסרו בזה משום צירוף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם לכאו' בד' הרמב"ן מבו' דלא הוצרך להא דחרדל אינו מצרף, אלא למש"כ שם בדעת הבה"ג דכיבוי גחלת של מתכת אסור מדאורייתא משום מצרף, וע"ז קשיא לי' מהא דממתקין את החרדל בגחלת של מתכת אלמא ליכא צירוף "גמור" במתכת, אך לפ"מ שפירש בתחילת דבריו דכיבוי גחלת של מתכת אינו אסור אלא מדרבנן, א"צ להא דחרדל אינו מצרף, וזה כמש"כ בגל' הגרע"א בסימן תק"י דאם אין צירוף אסור אלא מדרבנן, י"ל דהקילו בזה משום שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה אמנם למש"נ במ"מ למלאכות קורע וסותר דף מס' 1 מד' הריטב"א בכ"ד דבסותר ע"מ לבנות סגי במה שהוא עתיד לחזור ולבנות, ול"ב שתהא הסתירה כדי לבנות, י"ל דהא דהמכבה בשביל החולה שיישן חייב, הוא משום דהוא עתיד לחזור ולהדליק, ואף דאין הכיבוי לצורך ההבערה, - אך לכאו' זה נסתר ממה שאמרו שם דבחולה שיש בו סכנה מותר, ואם מלאכת מכבה היא רק כשהוא עתיד לחזור ולהדליק, אין לנו להתיר למלאכת כיבוי משום פיקו"נ, שהרי בידו להחליט שלא יחזור וידליקנו. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך האג"ט טוחן סק"י כתב דלמש"כ רש"י דעיקר מלאכת כיבוי היא בעשיית הפחמים, הרי דהא דהמכבה גחלת של עץ שלא תזיק, והמכבה את הנר בשביל החולה שיישן הו"ל כמתקן, הוא משום דיש תיקון בהפחמים, אלא דהוא א"צ לזה, ובכה"ג מהני הא דהוא צריך לכיבוי כדי שלא תזיק או לצורך החולה שיישן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך יש להעיר לפ"ז במשה"ק התוס' לעיל ל"א ב' דמ"ט לא תנן במתניתין המכבה ע"מ להבעיר, כדתנן הקורע ע"מ לתפור והמוחק ע"מ לכתוב, ולמש"כ הגרע"א בדעתם דקורע אינו חייב אלא כשהוא ע"מ לתפור, וזהו גם מה שנסתפקו התוס' לקמן ע"ג א' במתיר אם בעינן שיהא ע"מ לקשור, הרי דזהו דתנן הכי במתניתין, ומשא"כ במכבה דחייב אף כשאינו ע"מ להבעיר, כל שאינו קלקול, - ואמנם בד' הריטב"א לקמן ע"ג א' משמע דמש"כ דבעינן מכבה ע"מ להבעיר, הוא לדעת ר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', ואי נימא דגם הא דבעינן קורע ע"מ לתפור הוא לדעת ר"ש, וכמשמעות ד' הריטב"א לקמן ק"ה ב' לדעת רש"י, הרי דזהו משה"ק דמ"ט לא תני המכבה ע"מ להבעיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולדרך זו נמצא, דלמשמעות ד' הראב"ד שם ה"ב דהא דאין בגחלת של מתכת משום מכבה הוא מחד טעמא עם הא דלי"ב משום מבעיר, הרי דהא דאין בה משום מכבה הוא משום דחיוב מכבה הוא על מניעת כילוי הדבר ע"י האש, וכמש"כ בתשו' קרן לדוד או"ח סימן ס'. [↑](#footnote-ref-12)
12. והגר"ז שם כתב להוכיח עוד מהא דמדליק נר חייב אף דא"צ לאפר, וממשה"ק התוס' במבעיר וצריך לאפר דמ"ט ל"ה מלאכה הצריכה לגופה, והאבנ"ז שם תמה ע"ז דאף אם החיוב הוא על כילוי הדבר המתבער ניחא דהמדליק נר חייב אף דא"צ לאפר, משום דהוא צריך לביעור השמן כדי שיעשה אור, ומשה"ק התוס' דצריך לאפרה ל"ה מלאכה הצריכה לגופה, היינו משום דאף אם מלאכת מבעיר הוא בכילוי העצים, היינו כילוי כח העצים הנכנס באש, והאפר הוא הפסולת הנשאר שלא נכנס באש, וע"כ הוי משאצל"ג, דגופה של מלאכה הוא כח העצים הנכנס באש והוא אינו צריך אלא לשיריים, ועמש"כ המאורי אש במילואים אות ח' בביאור ד' הגר"ז. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכן הביאו מפירש"י בביצה כ"ג א' ד"ה מותר דיש בהנחת בשמים ע"ג חרס משום מבעיר, ולא הותר אלא משום דהוא כלאחר יד, והרא"ה שם כתב דלי"ב משום מבעיר כיון דאין האור נאחז בהן כלל אלא שהן כלין, וכ"כ השטמ"ק שם, וממש"כ רש"י דיש בזה משום מבעיר נראה דס"ל דחיוב מבעיר הוא על כילוי הדבר המתבער ע"י האש. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכ"נ גם ממש"כ הבעה"מ לקמן שם במבעיר וצריך לאפר, דאע"פ שיש לו תיקון באפר, אין הדליקה באפר אלא בגדיש, ומשמע דמלאכת הבערה הוא בכילוי הגדיש, וזהו שכתב דאין המלאכה נעשית באפר המשתייר אלא בגדיש המתבער, וכמש"כ האבנ"ז בסימן רל"ח, - וכ"נ גם ממש"כ הבעה"מ שם דבהבערת בת כהן הוי מלאכת ההבערה בבת כהן עצמה בנתינת האבר לגופה, אף שאין בני מעי' נעשין אש, אלא שהם כלים ע"י האש, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכן הביאו ממש"כ הרמב"ן במלחמות והר"ן בביצה כ"ג א' דהמניח בשמים ע"ג גחלים אין כאן כיבוי שסופו מבעיר וכיון שכיבוי אין כאן הבערה אין כאן, והא"ר בסימן תקי"א סק"ו תמה ע"ז דמ"ט לי"ב משום הבערה שמבעיר את הבשמים, ומד' הרמב"ן והר"ן מוכח דמלאכת מבעיר היא ביצירת האש, וכיון דכבר היתה האש קיימת, ואין כאן כיבוי שסופו מבעיר, לא חשיב כיצירת אש, אך צ"ע דמ"ש מנותן שמן לנר דחייב משום מבעיר. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך הנה במש"כ בפירש"י לקמן דלדעת ר"ש דמשאצל"ג פטור, חשיב כל מבעיר כמקלקל, כיון דמקלקל הוא אצל עצים, צ"ע דאם מבעיר חשיב כמקלקל, הי' בדין דמכבה חשיב כמתקן, וזה דלא כמש"כ בפירש"י לעיל כ"ט ב' דכיבוי הוא קלקול, וע"כ בעינן שיהא ע"מ להבעיר במקומו, ולכאו' נראה מזה דאף דמלאכת מבעיר עיקרה הוא בכילוי הדבר המתבער, וע"כ הוא דמבעיר חשיב כמקלקל, וכמש"נ לעיל, מ"מ מלאכת מכבה אינה במניעת כילוי הדבר המתבער, אלא היא בכיבוי האש, וע"כ חשיב כמקלקל, אף דמניעת כילוי השמן הוא תיקון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. האגודה בפירקין כתב דהא דהמסתפק חייב משום מכבה הוא בשבת, דביו"ט מותר להסתפק ממנו לצורך או"נ, וכ"כ האו"ז בסימן כ"ח בשם הריב"א, - ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דאף ביו"ט אסור, וכ"כ הא"ר בסימן תקי"ד להוכיח מד' כמה מקמאי, ודכן משמע בשאר פוסקים, והשעה"צ שם סקט"ו כתב דכן משמע גם בפי' ר"ח בסוגיין.

    והישועות יעקב בסימן ת"ק סק"א כתב לפרש טעם האוסרין, אף דקי"ל דמלאכת כיבוי הותרה לצורך אוכ"נ, וגם קי"ל דאוכ"נ עצמו הותר אף באפשר מאתמול, דהוא משום דהאוכל נפש הוא במה שמסתפק מן השמן ואוכל השמן, והמלאכה היא במה שהנר נכבה לאחר זמן או שנכהה מראיתו וזה ל"ה אוכל נפש, ואף שהם באין מענין אחד, מ"מ הם ענינים נפרדים שהכיבוי אינו באוכל נפש, - והעירו דזה ניחא רק אי נימא דמלאכת כיבוי היא בביטול האש, כאשר כ"ה מבו' בד' התוס' והרא"ש בסוגיין, דאי נימא דמלאכת כיבוי היא במניעת כילוי הדבר המתבער, ודאי דחשיב דהכיבוי הוא באוכל נפש. [↑](#footnote-ref-18)
18. בד' התוס' בשבת ק"כ ב' ד"ה פותח מבו' דהוא משום דע"י שמסתפק מן השמן מתרחק השמן מן השלהבת, וכ"כ הגר"ז בסימן תקי"ד ס"ו דבמה שמסתפק ממנו גורם שהשמן הנשאר בנר מתרחק מעט מאור הדולק ועי"ז כהה אורו קצת וה"ז כמכבה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ומשמעות דבריהם דמכח זה הוא חייב חטאת, שהרי בתחילת דבריהם הק' דאי"ז אלא גרמא ובשבת נמי אינו חייב, והרי דפשיטא להו דלישנא דחייב הוא בדוקא, ובתשו' כת"ס או"ח סימן נ"ה ד"ה ומאז כתב לפרש בזה, דאף שכתבו דאי"ז אלא נראה ככיבוי, מ"מ מכח זה הוא חייב על מה שנכבה לבסוף, דכיון דמלאכת הכיבוי התחילה מיד, אי"ז בכלל גרמא, וכ"כ השפ"א בסוגיין, - והחזו"א בסימן ל"ח סק"ו סוד"ה רא"ש צידד דמש"כ התוס' נראה ככיבוי ל"ד הוא, והוא חייב משום מכבה, וכ"נ בד' התפארת שמואל בסימן י"ז, ובד' הגרע"א בגל' שו"ע סימן של"ד סכ"ב.

    אך הקרבן נתנאל בסימן י"ז והפנ"י בסוגיין ובשבת כ"ט ב' כתב דלדעת התוס' אינו אסור אלא מדרבנן משום דנראה ככיבוי, והא דתניא חייב הוא ל"ד, ובסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דמכח הא דהוא מכהה אורו, הוי כיבוי גמור וחייב, וכ"כ האמרי בינה יו"ט סימן י"ט, וכתב דדעת הרמב"ם דחייב, הוא כמש"כ הרא"ש דחשיב ככיבוי ממש. [↑](#footnote-ref-20)
20. והיש"ש בסו"ס כ"ח כתב דלדעת הרא"ש הוא חייב חטאת משום מכבה, וכ"כ הפנ"י בשבת כ"ט ב', והגר"ז בקו"א סימן תקי"ד סק"ב, ובגל' הגרע"א בסימן של"ד סכ"ב, והאמרי בינה יו"ט סימן י"ט, והשפ"א בסוגיין, והאחיעזר בח"ג סימן ס' ד"ה אולם הרא"ש, וכ"ה להדיא בד' הריא"ז, - אך התפארת שמואל כתב ע"ד הרא"ש דאי"ז אסור אלא מדרבנן, וכ"כ הפנ"י בסוגיין דאין מסתבר שיהא בזה חיוב חטאת גמור כיון שלא נעשה כיבוי השתא כלל אלא לאחר זמן וממילא, וכן צידד החזו"א בסימן ל"ח סק"ו ד"ה רא"ש, - והקרבן נתנאל נסתפק בזה בדעת הרא"ש. [↑](#footnote-ref-21)
21. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרא"ש דחיובו הוא משום דממהר הכיבוי, והרי דחיוב מכבה הוא במה שמכבה האש, ולא במה שמבטל כילוי השמן, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרא"ש דאין ליטול פתילה דולקת מנר זה וליתן בנר אחר דמיד שסילקה מן הנר הו"ל מכבה ומה הועיל אם חזר והדליק, ואם חיוב מכבה הוא במה שמבטל כילוי השמן, א"צ לה"ט, אלא יש לחייבו מכח מה שביטל כילוי השמן שבנר הראשון, וליכא נפ"מ כלל במה שנתנו בנר אחר. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך קשיא טובא ע"ז ממש"כ הרא"ש בסו"ד דאין ליטול פתילה דולקת מנר זה וליתן בנר אחר, דמיד שסילקה מן הנר הו"ל מכבה ומה הועיל אם חזר והדליק, ובאמת השטמ"ק בסוגיין כתב דאם נטל מן השמן יש לו להחזירו קודם שיכבה, והיינו דכל שהחזירו ולא כבה לבסוף, לא עביד איסורא, ותמה בזה בס' שרשי הים בפ"ד מיו"ט, וכתב דשמא מכוון הרא"ש בזה הוא משום טעמא דהתוס' דהוי מכבה במה שכהה האור, (וכן פירשו הגר"ז בסימן תקי"ד ס"ז והמ"ב שם סקט"ז בטעם האיסור בזה), אך הקרבן נתנאל פירש דמכוון הרא"ש לאסור בזה משום גרם כיבוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
23. וזה תליא במה שנחלקו בהדביק פת בתנור בשבת ולא נאפתה אלא במוצ"ש אם פטור, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-24)
24. אך התוס' לא עמדו אלא בטעם הא דהמסתפק ממנו חייב משום מכבה, ול"ה כגרם כיבוי, ומשמע דבהא דהנותן חייב משום מבעיר לא קשיא להו דאי"ז אלא כגרם הבערה, ועמש"כ בזה בתשו' כת"ס או"ח סימן נ"ה, ומש"כ בס' מאורי אש פ"ג בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-25)