32 הערות בסוגיא דמצא בבית המושכר לאחרים
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

יום ה' כ"ח מנ"א תשע"ב

א] ב"מ דכ"ו., וליזיל בתר בתרא וכו', ובשטמ"ק כתב בשם הראב"ד, ז"ל, ואם הי' משכירו לאחרים אפילו מצא בתוך הבית הרי אלו שלו, שאם הי' כבר של בעה"ב הרי אלו השוכרים מוצאים אותו, ואם הי' של שוכר כל אחד מתייאש מפני השוכר שבא אחריה ועמד שם הוא וביתו כמה ימים ולא החזירו לו אמר ודאי דעתי' למגזלי', א"נ בנ"א שנכנסים ויוצאים אצלו מצאוהו ואינו יודע בהם, וע"כ הוא מקשה בגמ' וליזיל בתר בתרא, כי הראשונים מתייאשים מפני הבאים אחריהם אבל אחרון אינו מתייאש שאין אחריו אדם וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ובנתיה"מ סימן ר"ס סק"ז כתב, ז"ל, דס"ל כשיטת הראב"ד שהביא בשיטה דהא דאזלינן בתר בתרא, הוא מטעם דאמרינן דהראשון כשחיפש ולא מצא כשיצא ודאי נתיאש מפני השוכר הבא אחריו ע"ש, ונראה דס"ל דזה אין ראיה לומר דבודאי של אחרון הוא, דהא לפעמים הוא מונח בגומא ולפעמים הוא שוכח, רק הטעם דבודאי ייאש נפשיה דחושב דאפילו ימצאנו השוכר אחרון ודאי לא יכריז, כיון שהרבה בנ"א דרו בו וא"י של מי הוא וסימן אין בו שיכריז וכו', עכ"ל, ולא נתפרש בדבריו, דא"כ מה ענין זה לדינא דאזלינן בתר בתרא.

ונ' בביאור ד' הראב"ד, דאין כונתו כלל דהא דאזלינן בתר בתרא הוא משום שהראשון נתיאש, וכל מש"כ לה"ט דהראשונים נתיאשו, הוא לפרש הא דאלמלי הא דאזלינן בתר בתרא ניח"ל להגמ' דהרי אלו שלו, והתוס' הרא"ש והריטב"א כתבו דלהך ס"ד איירי בדבר שאין בו סימן, והראב"ד לא ניח"ל בזה, ופירש הראב"ד דהוא משום דהראשונים מתיאשים מפני השוכר הבא אחריהן, ואף דאם הוא של האחרון לא נתיאש, מ"מ שפיר מצי המוצא לזכות בזה, כיון דלהצד שהוא של הראשונים נתיאשו ממנו,[[2]](#footnote-3) וע"ז הוא דפריך הגמ' וליזיל בתר בתרא ויש לתלות שהוא של האחרון, וכיון שהאחרון אינו מתיאש, יש להשיבו לו, וזהו מש"כ הראב"ד בסו"ד, "כי הראשונים מתייאשים מפני הבאים אחריהם אבל אחרון אינו מתייאש שאין אחריו אדם", ואין כונתו דהא דאזלינן בתר בתרא הוא משום שהראשונים מתייאשים, אלא כונתו לפרש דרק אם יש לתלות שהוא של הראשונים הוא דיש להתיר משום יאוש, אך אם תלינן שנפל מן האחרון אין להתיר משום יאוש, דהאחרון אינו מתיאש, וז"ב.

ב] התוס' כתבו, ז"ל, וניזל בתר בתרא דהיינו בעה"ב דמסתמא לעולם הוא דר בביתו עם השוכרים וטרם שהלכו חפשו חפציהם וכבדו הבית ולא שכחו דבר ואין לתלות המציאה שהיא שלהם אלא בבעל הבית שעדיין נשאר בביתו באחרונה, עכ"ל, ומשמעות דבריהם דאיירי שהלכו השוכרים ועתה נשאר בעה"ב לבדו בבית.

וצ"ע דא"כ אף בלא הא דאזלינן בתר בתרא, הי' בדין שיזכה בעה"ב במציאה זו בקנין חצר, שהרי עכשיו כשהלכו משם השוכרים הוי זה חצרו והוא זוכה בה, וכמש"כ כן בחי' הריטב"א, ז"ל, והא דקתני הרי אלו שלו יש שפירשו דהיינו של מוצאו וכו', ואינו מחוור וכו', מכלל דה"ק שאם היה משכיר את ביתו לאחרים הרי הוא שלו דקנתה לו חצרו ואפילו אינו דר שם, דכיון שעבר זמן השכירות נתרוקנה חצר לבעלים וכל חד איאש מיניה כי קא נפיק, וכיון דכן חצרו זוכה לו לאחר יאוש, ובהיתירא אתא לידיה דמקמי הכי לא קניא ליה כל זמן שהיתה מושכרת לאחרים דשכירות קניא, עכ"ל.

ומצאנו הישוב לזה בד' הרא"ש בסימן ט', ז"ל, ואוקמה רב מנשה בר יעקב כגון שעשאו פונדק לג' נכרים וכו', וחצירו לא קני לי' אחר שיצאו מרשות הנכרים דכיון שהוא פונדק ומשכירו תמיד אין עתיד לימצא לבעל החצר, עכ"ל.

וצ"ע לפ"ז במש"כ הנתיה"מ בסימן ר"ס סק"ז וסק"ח בדעת התוס' דהבעה"ב זוכה בו אחר שיצאו השוכרים, עיי"ש בדבריו, ולהנ"ל הרי מוכרח בד' התוס' דאין הבעה"ב זוכה במציאה הנמצאת בחצר זו, משום שאינו הוה לימצא,[[3]](#footnote-4) וצע"ג.

ג] והנתיה"מ בסק"ח שכתב כן, הוא משום דקשיא לי' במש"כ התוס' בד"ה לג' גוים, ז"ל, ומיירי שעדיין ישנם בבית דאל"ה הוי דבעה"ב שהוא בתרא, עכ"ל,[[4]](#footnote-5) והק' הנתיה"מ דמ"ט הוצרכו לזה, הרי מתניתין איירי בדשתיך וכו', עיי"ש, וע"כ פירש דכונתם דאם כבר אינם בבית, זוכה בזה בעה"ב בחצרו.

אך צ"ע היאך הדברים מתישבים בד' התוס', שכתבו דאם כבר אינם בבית הוי דבעה"ב "שהוא בתרא", ולפ"ד הנתיה"מ הרי עיקר קושייתם אינה משום דהבעה"ב בתרא, אלא משום דהוא זוכה בה בחצרו.

ומשה"ק הנתיה"מ דמה הוצרכו התוס' לזה הרי מתניתין אירי בדשתיך, הנה בד' הראשונים לא מצינו שפירשו דגם סיפא דמתניתין בהי' משכירו לאחרים איירי בדשתיך, ומשמעות דבריהם דהגם דרישא דמצא בכותל איירי בדשתיך, אך סיפא דמצא בתוך הבית, לא איירי בדשתיך,[[5]](#footnote-6) וע"כ שפיר נקטו התוס' שאם כבר אינם בבית, הוי של בעה"ב שהוא בתרא, ואף די"ל שנפל מבעה"ב בעוד השוכרים הגוים שם ונתיאש ממנו, מ"מ כיון דאפשר שנפל ממנו אחר שיצאו ולא נתיאש, הו"ל כספק יאוש שאין המוצא רשאי ליטלו לעצמו, משום דמוקמינן לי' בחזקת מר"ק.

ומש"כ הנתיה"מ שם סק"ו להוכיח דהסיפא נמי איירי בדשתיך, ממה שהוצרכו התוס' לומר דאיירי שהבעה"ב דר עמהם, וקשיא דמ"ט הוצרכו לכך, הרי כיון שדר הבעה"ב בבית עתה אחר שיצאו השוכרים, אפילו לא היה דר עמהן הוא של בעה"ב, עיי"ש בדבריו, הנה לול"ד הי' נראה, דהתוס' אורחא דמילתא נקטו, דאם הי' דר עמהם, ה"ה נשאר לדור שם כשיצאו השוכרים, אך אם ל"ה דר עמהם, אינו בא לדור כשיצאו השוכרים, שהרי עתידים שוכרים אחרים לבא לדור שם, ואין דרך המשכיר לבא לדור בבית בזמן המועט שבין שוכר לשוכר, (והרי יש לו בית אחר שהוא דר בו בזמן שהשוכרים דרים בביתו), וכ"נ להדיא בד' תור"פ, ז"ל, דמיירי שהוא משכירה לאחרים ודר בבית עמם וכשהולכים הוא נשאר בבית, עכ"ל, ובזה נתישב מה שתמה הנתיה"מ שם ע"ד הש"ך, עיי"ש, וצ"ע בכ"ז.

ד] התוס' הרא"ש והריטב"א כתבו לפרש, דבלא הא דאזלינן בתר בתרא הא דהרי אלו שלו הוא משום שאין בו סימן, וכל א' מן השוכרים נתיאש ממנו כשיצא, והיינו דאין ידוע ממי נפל ולא ישיבנו המוצא לו, וזהו דפריך דליזיל בתר בתרא, וכיון שמן הדין יש לנו לתלות שנפל מן האחרון, שוב אינו מתיאש ממנו.

וצ"ע דאף בלא הא דאזלינן בתר בתרא, ואין ידוע שנפל מן האחרון, מ"מ לכאו' ממ"נ הוא של האחרון, דאם נפל ממנו ה"ה שלו, וגם אם נפל מן הראשונים, מ"מ כיון שנתיאשו ממנו, זוכה האחרון בזה בקנין חצר וה"ה שלו, וכיון דודאי דהוא שלו, שוב אינו מתיאש ממנו, והאמנם דמכח זה יש לנו לומר דגם הראשונים לא נתיאשו ממנו, ועי', אך עכ"פ תיקשי דמ"ט הרי אלו שלו.[[6]](#footnote-7)

ובאמת בנתיה"מ סימן ר"ס סק"ז כתב, ז"ל, ואם נמצא בגומא אז אפשר דשל ראשונים הוא, רק ע"כ נתיאשו, והוא של השוכר אחרון כשמונח במקום שהוה להימצא שם ובמקום המשתמר והוא דבר שאין בו סימן, ואם הוא דבר שיש בו סימן נוטל ומכריז, אם לא שהעלה חלודה שבודאי נתיאש ממנו ואז הוא של שוכר אחרון כשמונח במקום המשתמר, ואם מונח במקום שאינו משתמר או במקום שאין הוה להימצא שם הוא של המוצא, עכ"ל, והרי שנקט באמת דבנמצא בגומא דליכא למיזל בתר בתרא, הוא של השוכר האחרון, משום דזכה בו בחצרו, וזה דלא כמש"כ הש"ך שם סוסקי"א דכה"ג הוא של מוצאו, וצ"ע מסוגיית הגמ' דבלא הא דאזלינן בתר בתרא ניח"ל הא דהרי אלו שלו, ומזה הוא מקור ד' הש"ך הנז', וצ"ע בזה.

ה] באו"ז סימן ע"ב כתב, ז"ל, אבל אם הי' בית מושכר לאחרים ה"ה של שוכר אחרון, דהואיל וסתם שוכר בית כשהוא יוצא מחפש כל זויותיו ונוטל את שלו ויוצא ודאי האחרון שכח שאילו הראשונים שכחום כבר מצאו האחרונים, ופי' רבינו שמשון זצ"ל וכגון דבר שאין בו סימן, אבל בדבר שיש בו סימן נוטל ומכריז, עכ"ל, והובא בהג"א ובש"ך סימן ר"ס סקי"א.

וכבר תמה ע"ז הנתיה"מ שם סק"ז, דאף בדבר שיש בו סימן, כיון דחזקה שהראשונים כיבדו הבית ונטלו את שלהם ובודאי הוא של השוכר שדר בו עכשיו, א"כ אפילו יש בו סימן יהיה של האחרון, ועיי"ש שכתב לפרש בזה ע"פ דרכו בביאור ד' הראב"ד בסוגיין, וכבר נת' לעיל סק"א דיל"ד בדרך זו בדעת הראב"ד, וביותר קשיא, שהרי בד' האו"ז מפורש דהא דכשאין בו סימן הוא של השוכר האחרון, הוא משום דאמרינן דודאי האחרון שכח, וא"כ הרי בדין דגם בדבר שיש בו סימן, הוי של השוכר האחרון, וצע"ג.[[7]](#footnote-8)

1. ובהמשך דבריו כתב הראב"ד, ז"ל, ושל בעה"ב אינו שתזכה לו חצרו, לפי שאינה משתמרת לדעתו הואיל ומשכירה לאחרים, ועוד שהרי באה מציאה שם לפני יאוש וחצרו לא עדיפא מידו הוא עצמו שמצא לפני יאוש אע"פ שנתיאשו הבעלים לאחר מכאן אינה שלו, עכ"ל, ונ' מזה דס"ל דחצר השכורה חשיבא כחצרו של המשכיר, וע"כ מן הדין הי' שיזכה המשכיר בחצרו, ואך דאינה משתמרת לדעתו, וגם דכיון דבאה לחצרו קודם יאוש אינו זוכה בה, וזה דלא כמש"כ הראב"ד בהשגות פ"ו משכירות ה"ה דחצר השכורה זוכה לשוכר, ואין לפרש דמכוון הראב"ד הוא דאחר שעזב השוכר האחרון, הויא חצרו של המשכיר ויזכה בה, שהרי בשעה זו שאינה מושכרת לאחר כלל, לכאו' חשיבא שפיר כחצר המשתמרת לדעתו של הבעה"ב, ועוד דא"כ הרי אין לנו לחשבה שבאה לידו קודם יאוש, שהרי כשבאה לחצר לא היתה חשובה כחצרו, (ועי' בחי' הריטב"א שכתב דמה"ט באמת החצר זוכה לבעה"ב, עיי"ש), ועוד דא"כ הי' בדין דלתי' קמא, אף אם נפלה מיד השוכרים הראשונים יזכה בה השוכר האחרון בחצר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. וזה כמש"כ הגרע"א לעיל דכ"א: בתו"ד, ז"ל, דבספק ממי נפל ולגבי חד הוי יאוש זוכה המוצא מספק, דאינו דומה לספיקא דלא ידע דנפל דהוי ספק אם נתייאשו הבעלים והוי חזקת מר"ק, עכ"ל.

   והנה אמנם הגרע"א שם כתב דבדבר שיש בו סימן ל"מ ליטלו לעצמו, כיון שאפשר לברר ע"י הסימן, ואי נימא דהראב"ד מודה לזה והכא הרי איירי בשיש בו סימן, דמה"ט הוצרך הראב"ד לפירושו, וכמש"נ, צ"ל דהכא כיון שהיו כמה שוכרים תחילה, אזלינן בתר הרוב ותלינן שנפל מהן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת הש"ך שם סקי"ב כתב דלפי שטת הפוסקים והמחבר שהבעה"ב אינו דר עמהן אפי' אינם עכשיו בבית הדין כן, עכ"ד, וזה שלא כד' הנתיה"מ דזוכה בעה"ב בזה בקנין חצר, ונ' שטעמו של הש"ך הוא כד' הרא"ש, דאין בעה"ב זוכה בזה בקנין חצר כיון שאינו עתיד לימצא לו. [↑](#footnote-ref-4)
4. בפשוטו מבו' בד' התוס', דברוב גוים יש להתיר ליטלו גם משום דתלינן שנפל מן הרוב גוים, וע"כ הוצרכו לפרש דאם כבר אינם בבית, הוי דבעה"ב משום דהוא הבתרא, אך בלא הא דאזלינן בתר בתרא, ל"ה של בעה"ב, דאזלינן בתר רוב גוים, אך הפנ"י בסוגיין נקט בדעת התוס' דלא שרינן ברוב גוים, אלא משום דאף אם נפל מישראל ה"ה מתיאש, עיי"ש בדבריו. - ונ' לפ"ז, דמה שהוצרכו התוס' לפרש דהוי דבעה"ב דהוא בתרא, הוא משום דכל הא דלא אזלינן בתר רוב, הוא רק בדבר שיש בו סימן שאפשר לברר ע"י הסימן, אך בדבר שאין בו סימן שא"א לברר, ודאי אזלינן בתר רוב, ואף במחצה על מחצה ה"ה שלו, וכמש"כ הגרע"א, וזהו שכתבו התוס' דאם כבר אינם דרים שם ה"ה של בעה"ב שהוא בתרא אף שאין בו סימן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' בפנ"י שבאמת תמה כן על פירש"י, דמ"ט לא מוקמינן לסיפא נמי בדשתיך, - וי"ל דהוא משום דדבר הנמצא בתוך הבית באופן הרגיל אינו שתיך.

   ויש לציין עוד לד' האו"ז סימן ע"ב, דמפורש בדבריו דהך בבא דמשכירו לאחרים לא איירי בדשתיך, אף דבמצא בכותל חדש הביא לפירש"י דאיירי בדשתיך. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם לפ"מ שפירש הריטב"א דהא דתנן הרי אלו שלו, היינו שהיא של בעה"ב, שהוא זוכה בה בחצירו, י"ל דאיירי כשיש זמן בין כל שוכר לשוכר שלאחריו שהיא ברשות בעה"ב, וע"כ שפיר זוכה בה בעה"ב, ואין השוכר השני זוכה בה, שכבר זכה בה בעה"ב קודם ששכרה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ושמא נשמט מד' האו"ז, ודברים אלו קאי על גונא דליכא למיזל בתר בתרא. - שהרי מסתבר דמה שהביא מד' רבינו שמשון, הוא שכתב כמש"כ בתוס' הרא"ש ותור"פ דלס"ד דגמ' הא דהרי אלו שלו, הוא בשאין בו סימן, אך בשיש בו סימן נוטל ומכריז, וע"ז פריך הגמ' דליזל בתר בתרא ואף כשאין בו סימן יהא של השוכר האחרון, ונלמד מד' רבינו שמשון דבמקום דליכא למיזל בתר בתרא, אם אין בו סימן הרי אלו שלו ואם יש בו סימן נוטל ומכריז.

   ויש להוסיף, דבשטמ"ק כתב בשם תוס' שאנץ, דהא דפריך דליזל בתר בתרא הוא משום דבעה"ב דר עמהם, דאל"כ הו"מ לשנויי דאיירי שכבר אין האחרון שם, וזה דלא כדעת רש"י, דגם כשכבר יצא השוכר האחרון יש לילך אחריו, - ולפ"ז הרי נמצא דלדעת הר"ש, אם אין בעה"ב דר עמהם וכבר יצא השוכר האחרון משם, הרי דאם אין בו סימן הרי הוא של מוצאו, ואם יש בו סימן נוטל ומכריז, וי"ל דע"ז קאי ד' האו"ז, אך גם לפ"ז נשמטו כמה תיבות מדבריו, שהביא לד' רש"י דאף בכה"ג יש לילך בתר בתרא, וע"ז הביא לד' הר"ש דבכה"ג הוי הדין דכשאין בו סימן הרי אלו שלו וכשיש בו סימן נוטל ומכריז. [↑](#footnote-ref-8)