32 היתר פסיקה ביצא השער
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק מטות כ"ב תמוז תשס"ח

א] ב"מ דס"ב:, והתניא אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער, יצא השער פוסקין אע"פ שאין לזה יש לזה, ופירש"י, ז"ל, אע"פ שאין לזה, המוכר, יש לזה, לאיש אחר ויכול לקנותו עכשיו בדמים שקיבל, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, אע"פ שאין לזה יש לזה, דאע"ג דלא משך חטין, אי"ז רבית, כיון שאם היה בא מוכר לחזור הוה קאי במי שפרע, ולכך חשיבי כנתיקרו ברשות לוקח, עכ"ל.

ובד' החוו"ד סימן קס"ב סק"ב וסק"ג מבו' שפירש ד' התוס', דהאי טעמא דאם הי' בא מוכר לחזור הוה קאי במי שפרע, הוי טעם בפנ"ע להתיר, דתו לי"ב משום רבית, ועיי"ש שביאר לפ"ז, דמה שהוצרך רבא דמה לי דמיהן הן מה לי הן נמי אמרי' ופוסקין על שער שבשוק, ופירש"י ותוס' דאיירי בשער קטן, היינו משום דבשער קטן אינו קונה למי שפרע, דאי קונה ודאי דמותר דברשותו אתייקר, ועיי"ש שביאר לפ"ז דעת הט"ז דאף בבא בהלואתו שרי אם יש לו מעות משלו, דס"ל דמלוה קונה למי שפרע או דאיירי בשאמר בהנאת מחילת מלוה, וע"כ כיון שיצא השער ויש לו מעות משלו שיכול לקנות בהן, חייל הקנין למי שפרע, ולי"ב משום רבית, וכתב עוד לפ"ז, דבקונה בהנאת מחילת מלוה בשער גדול, מהני לכו"ע אם יש לו מעות משלו, דכה"ג קני לכו"ע למי שפרע, וברשותו אייקר, עכ"ד.

אמנם הנה בד' הפוסקים בחו"מ סימן ר"ט לא מצינו שחילקו בזה דאינו קונה למי שפרע אלא בשער גדול, וכן אינו קונה אלא בשיש לו מעות לקנות בהן, וסתימת הדברים נ' דבכל גווני הוא קונה למי שפרע, ואי נימא הכי תיקשי דמ"ט הוצרך רבא להתיר בשער קטן משום מה לי הן מה לי דמיהן, תיפו"ל דקני לי' למי שפרע.

עוד ילה"ע בזה, לדעת הש"ך בחו"מ סימן ר"ט סקי"ג דכל הא דבלא יצא השער אינו מקבל מי שפרע, הוא רק משום דהוי המקח באיסור,[[1]](#footnote-2) א"כ מ"ט אין פוסקין על הפירות בשלא יצא השער, הרי קני למי שפרע וברשותי' אייקר.

הפנ"י בדס"ב: והחוו"ד בסימן קס"ב סק"ב נקטו, דבבא בהלואתו ל"ש כלל ה"ט דמאי אהנית, שהרי ל"ה לו מעות בידו שיהא בידו לקנות בהן.

אך השער דעה בסימן קס"ג בדבריו על דעת רה"ג, והכהונת עולם נקטו דאף בהלואה שייך ה"ט דמאי אהנית, שאין לו ריוח מהמתנת המעות, שגם אם הי' משיב לו המעות מיד, הי' בידו לקנות בהן.

ולדעתם צ"ע, מ"ט לא שרינן בבא בהלואתו משום מאי אהנית, ועי' שער דעה שם.

1. והנה באמת כ"כ הרמ"א שם ס"ו, ז"ל, אבל אם פסק עמו עד שלא יצא השער "שהמקח נעשה באיסור" חוזר בו וא"צ לקבל מי שפרע, עכ"ל, והרי דאי לאו הא דהמקח נעשה באיסור הי' מקבל עליו מי שפרע, והבית מאיר ביו"ד סימן קע"ה עמד ע"ד הרמ"א דמה הוצרך לטעם זה, דאף אם ל"ה המקח נעשה באיסור ל"ה קני לי' למי שפרע כיון שאי"ז ברשותו, אך בד' הש"ך מבו', דרק בדשלבל"ע ליכא מי שפרע, אך בדבר שאינו ברשותו איכא מי שפרע.

   והעירוני דבד' הרמ"א יל"פ בע"א בפשיטות, שהרי כתב בשו"ע חו"מ סימן ר"ח דמקח שנעשה באיסור וכו' שפסק קודם שיצא השער ול"ה לו למוכר ונתקיים בקנין או באחד מדרכי ההקנאות המקח קיים, ע"כ, וקשיא דהיאך המקח מתקיים, הרי הוי זה דבר שאינו ברשותו, ועיי"ש בפרישה ובנתה"מ מה שפירשו בזה, ולפ"ז הרי יל"פ דד' הרמ"א בסימן ר"ט קיימא באופן זה דאם הי' עושה קנין גמור הי' המקח קיים, וע"ז הוא שכתב הרמ"א דאם לא קנו מידו אלא נתן מעות ליכא מי שפרע, והרי הך דינא דלא קאי במי שפרע, הביאוהו הראשונים לקמן דס"ה. בשם ר"ה גאון, וקאי על מש"כ רה"ג דאם הקנה בקנין גמור המקח קיים, וע"ז כתב דאם לא הקנה בקנין אלא נתן מעות לא קאי במי שפרע, וכ"ה דמש"כ דאם הקנה בקנין גמור המקח קיים איירי בגוונא דלי"ב משום דבר שאינו ברשותו, ה"נ מש"כ דאם לא הקנה בקנין אלא נתן מעות לא קאי במי שפרע משום שנעשה המקח באיסור, איירי בגונא דלי"ב משום דבר שאינו ברשותו, וע"כ הוצרך לה"ט, אך לעולם בגוונא דהוי דבר שאינו ברשותו ואין בידו להקנותו בקנין, אף ליכא מי שפרע, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)