פרק ב_ 1
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב

**מתני'.**

**אין פוחתין מעשרים ואחת תקיעות במקדש.** **אם החיוב מדאורייתא או מדרבנן.** בקרא כתיב "וביום שמחתכם ובמועדיכם ובראשי חדשיכם ותקעתם בחצוצרות", ו**בסוכה** נג: קתני דהני כ"א תקיעות היו 'בכל יום'.

ועי' **בחינוך** שפ"ד דזה מדאורייתא, והוכיח מסוגיא דלעיל ג: דקתני דכהנים איתנייהו בתקיעה כולא שתא, וע"ע **בחזו"א** דדחה דהכוונה שם היא על ר"ח וכו', דזה נחשב ככולה שתא.

ועי' **במנחת חינוך** דהביא ספרי דפליגי אי מרבי' גם שבתות מהך קרא, וכ' **בליקוטי הלכות** וכן **בחזו"א** דמשמעות דורשין איכא בינייהו, אבל לכו"ע דרשי' לרבות את כל העולות, מעולותיכם.

ועי' ב**רמב"ם** בפ"ג כלי המקדש ה"ה, דכ' דין תקיעת החצוצרות רק על ר"ח ויו"ט. **והחינוך** כ' דהרמב"ם ס"ל דבשאר הימים הוי רק מדרבנן. אמנם הרמב"ם בפ"ו תמידין ומוספין ה"ו, כ' דב'כל יום' היו הכהנים תוקעין בחצוצרות. **והחזו"א** כ' דמה שסתם הר"מ בהל' כה"מ, משום שסמך עמש"כ אח"כ בהל' תמידין ומוספין. וע"ע **בליקוטי הלכות** זב"ת פ"ז תמיד, דהרמב"ם בהל' כה"מ כ' את המ"ע דאורייתא, אבל אה"נ דגם בשאר הימים איכא חיוב.

**שם. אם התוקעים היו כהנים או לוים.** **בליקוטי הלכות** שם ר"ל מדנקטו לה במתני' דהלוים תוקעין, דזהו דומיא דנבלים וכנורות. אמנם ממתני' דלקמן יג: דקתני דאין פוחתין מי"ב לוים, מוכח דהכהנים היו תוקעין, דאל"כ הוי טפי מי"ב, ע"ש, וכמ"ש **התוס'** י: ע"ב. וכ"ה **במתני' דתמיד** פ"ז מ"ג, וכ"כ רש"י בסוכה שם.

ועי' **בחינוך** דאם החיוב הוא מדאורייתא, היו הכהנים תוקעים. וכ' שם דלדברי הרמב"ם מוכח דהוי מדרבנן, וא"כ בשאר הימים היו הלויים תוקעים. **ובמנ"ח** שם הק' דדלמא ישראלים היו תוקעים, ומנ"ל למימר דהיו לויים דווקא. ואי משום שירה בלא"ה נמי רשאין לתקוע.

ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דכ' דלכאורה הני תקיעות אינם שייכים לתקיעת החצוצרות דמדאורייתא, וא"כ דלמא הלוים הוא דתקעו הני תקיעות, ולא היו צריכים בזה כהנים.

ולהצד דהכהנים היו תוקעים, לכאורה דלפ"ז לא היו החצוצרות בין כלי השיר של הלוים, ועי' **רש"י סוכה** נא. דכ' דחצוצרות לאו כלי שיר נינהו, אלא הכהנים תוקעין בהן. ועי' **ברמב"ם** בפ"ג כלי המקדש ה"ד, דמנה את החצוצרות בין כלי השיר של הלוים. וכ' **בליקוטי הלכות** שם, דהכהנים היו רק 'תוקעין' בין פרק לפרק, והלוים היו 'משוררים' בהם בנגינה, וא"כ זה שימש לב' דברים אחרים.

**שם. אם התקיעה היתה בחצוצרות או גם בשופר.** בקרא לגבי יו"ט ור"ח, כתיב ותקעתם בחצוצרות וכו', וכן כתוב אח"כ לגבי תקיעה במלחמה ובתעניות, ואמנם בתעניות מבואר דהיה גם שופר עם החצוצרות. וכאן כתב **הרמב"ם** בפ"ז כה"מ ה"ו דהיה רק חצוצרות. **ובמנ"ח** הוכיח דלא היה שופר, מסוגיא דלעיל ג: דאמרי' "מי דמי התם חצוצרות הכא שופר", ומבואר דתקיעת הכהנים כל השנה היה בחצוצרות.

אמנם **הר"ן** בר"ה כ' דבכל מקום שהיה חצוצרות במקדש היה גם שופר. והיינו משום דכ' "בחצוצרות ובקול שופר הריעו לפני המלך ד', והיינו דבעינן גם שופר. ועי' **באביעזרי** שכ' דלהרמב"ם דליכא שופר בתקיעות שעל הקרבן, משום דס"ל דדין החצוצרות אינו מדיני המקדש, אלא מדיני ההקרבה, וע"ז לא נאמר דינא ד'בחצוצרות וקול שופר'.

[וב**שיעורי הגרמ"ד** כ' דלפ"ז י"ל דבתקיעות דפתיחת השערים היה שופר, כיון דאי"ז שעת הקרבה, ואיכא דינא דבחצוצרות ובקול שופר. וברמב"ם שם שכ' רק חצוצרות, לא הזכיר התקיעות דפתיחת שערים].

**שם. אם התקיעות היו בזמן ההקרבה או בזמן הניסוך.** **ברש"י בסוכה** נג: כ' דהתקיעות היו בשעה שמנסכים את נסכי התמיד, שאז היו הלויים אומרים שירה, ובין פרק לפרק היו מפסיקין, ואז היו הכהנים תוקעין בחצוצרות. וכ"מ **במתני דתמיד**, וכ"כ **הרמב"ם** בתמידין ומוספין פ"ו ה"ו.

אמנם ע"ע **ברמב"ם** בפ"ג כלי המקדש ה"ה, דכ' דבר"ח וביו"ט היו הכהנים תוקעין ולוים אומרים שירה בשעת 'הקרבן', וכמ"ש וביום שמחתכם וכו'. ודבריו סותרין, אא"כ נימא דשעת הקרבן היינו ניסוך.

וע"ע **באבן האזל** תמידין ומוספין, דכ' לחלק דרק בר"ח וביו"ט בעינן שעת הקרבן, דהכי כתיב בקרא "על עולותיכם", אבל בעלמא בעינן בשעת שמחה, דזהו שעת ניסוך. [וע"ע להלן לגבי שירת הלוים].

**שם.** **לגבי מנין התקיעות,** עי' במתני' בסוכה שם דהיה תשע תקיעות, וכ' **במנ"ח** דמן התורה היו חייבים רק ג' תקיעות, דהיינו תקיעה תרועה ותקיעה, והשאר תיקנו רבנן.

**ולא מוסיפין על ארבעים ושמונה.** במתני' בסוכה שם מבואר דהיו ו' תקיעות בע"ש, להבטיל את העם ממלאכה, ולהבדיל בין קודש לחול, **וברמב"ם** פ"ה שבת הי"ח, מבואר דזה היה בכל המדינות והעיירות, והק' **בשיעורי הגרמ"ד** דא"כ אינו שייך למנין התקיעות שהיו 'במקדש'.

וכ' שם דלפ"ז א"צ כהנים דווקא, אמנם עי' **בערוה"ש** דנקט דגם בתקיעות הללו, היו כהנים דווקא.

**משני נבלים. וברש"י לשני לוים. ובשיעורי הגרמ"ד** הק' דהלא זהו פלוגתא בסיפא דמתני', דאיכא מ"ד דעבדי כהנים היו, ואמנם שם ברש"י פי' דזה קאי על המכים בחליל, וג"ז צ"ע מנ"ל למימר דרק בזה פליגי.

ויש ליישב לפמש"כ התוס' לקמן יא. דרישא דמתני' אזלא אליבא דמ"ד דעיקר שירה בכלי, ולפ"ז עיקר שירת הלויים היא בכלי, וצריך דווקא לוים, וא"ש.

ועוי"ל לפמש"כ ה**תוס' ביבמות** פו: דגם למ"ד עיקר שירה בפה, מ"מ איכא נמי מצוה בכלים, **ובאבני נזר** או"ח כ"ו סקט"ז, כ' דלהתוס' הא דעיקר שירה בפה, היינו דהכלים אינם מעכבים, אבל אם ישוררו בכלים, זה נחשב לחלק ממעשה השירה של הלוים, ולפ"ז להכי כ' רש"י דזה היה בב' לוים. השג יד.

**שם. בשיעורי הגרמ"ד** הק' עוד אמאי בעינן דווקא ב' לוים, דלכאורה אם יהיה אחד שידע לעשות בשני בנבלים ביחד, נמי מהני. [ואולי י"ל דכיון דלכתחילה צריך ב' לוים, א"כ אם א' עושה ב' העבודות ביחד, הוי כ'לוי המסייע בעבודת חבירו' דדינו במיתה, וצ"ע].

**אין פוחתין מב' נבלים ולא מוסיפין על ששה. וברש"י** כ' דלא איתפרש הטעם דאין מוסיפין. ועי' **בתפארת ישראל** פ"ב מ"ג, דביאר דכך שיערו חז"ל, אבל בפחות או יותר מזה, יושחת נועם הזמר.

**ובי"ב יום בשנה.** ובגמ'מבוארדדווקא הני משום שיחיד גומר בהן את ההלל. **ובחי' מרן** **רי"ז הלוי** הל' ק"פ, ביאר בתו"ד דהגדר בזה, דכיון דהימים הם 'ימי הלל', לכן גם השיר של הלויים הוא הלל. והיכא שהשיר של הלויים הוא הלל, בעינן דיהיה חליל, דזה נלמד מההלכה.

ועוד הביא שם **ירושלמי**, דילפי' מדכתיב "ושמחת לבב כהולך בחליל", וקודם כתיב שם "השיר יהיה לכם" וכו', דהוקשו הלל וחליל זל"ז, דכל זמן שהלל נוהג, גם חליל נוהג.

וע"ע **מקדש דוד** כ"ה אות ה', דכ' דהך שירה הוי רק מדרבנן, דהרי בדאורייתא רק קרבן ציבור מחוייב בשירה, והכא גם פסח שני דהוי קרבן יחיד חייב בשירה, וגם בפסח ראשון אינו מחוייב שירה, כיון דאין בו נסכים, והרי אין אומרים שירה אלא על היין. ועוד הוכיח מהא דאמרי' בגמ' דטעמא דהחליל מכה, משום דאז גומרים את ההלל, והרי חיובא דהלל הוא רק מדרבנן.

**החליל מכה וכו'. וברש"י** משמע דבי"ב ימים היה רק חליל לבדו, ובשאר הימים לא היה חלילים כלל. וכ"כ **בשיט"מ** באות ד'. אמנם **ברגמ"ה** מבואר דגם בי"ב ימים היה שאר כלים, ולפ"ז בשאר ימים לא היה חלילים, או דבשאר ימים החלילים היו רשות, ובי"ב ימים הוי חובה. **וברמב"ם** פ"ג כלי המקדש ה"ג, מבואר דבכל השנה היו חלילים, ולפ"ז צ"ל דבי"ב ימים היה רק חלילים, או כדלעיל דבכל השנה היה רשות, והכא היה חובה.

ועוד אפ"ל דהחילוק דכל השנה היו רק על הדוכן דווקא, והכא החליל היה מכה לפני המזבח, וכ"כ **בערול"נ** סוכה נ' ע"ב. ועוד י"ל דכל השנה היה דווקא בשעת הניסוך, והכא החליל היה בשעת ההקרבה. וע"ע להלן בזה.

**החליל מכה לפני המזבח. בצפנת פענח** (מהדו"ת פ"ג ע"ז ה"ג), דקדק דדין החליל הוא דווקא על המזבח, ואינו על הדוכן, משום דלא היה אחד מכלי השיר, אלא זה היה רק כדי להשמיע קול שמחה. וכ"מ בדברי **הערוך לנר** שם.

אמנם בדברי **רש"י** בד"ה ולא, דקאי על החליל, כ' דבשעת הקרבה היה שיר זה, ומשמע דנקט דזה דין שירה, וכ"מ בדבריו בסוכה נ ע"ב. וע"ע **בחי' מרן רי"ז הלוי** בהל' ק"פ, דבתו"ד נקט דדין החליל הוא מדין שיר של הקרבן.

**רש"י בד"ה בשחיטת פסח הראשון. בי"ד בניסן וכו', בשעת שחיטה.** **ובמתני' דתמיד** פ"ז מ"ג, מבואר דעצם השירה היתה בשעת הניסוך.

וצ"ל כמ"ש **הרמב"ם** פ"א ק"פ הי"ב, דכיון שלא היה בק"פ נסכים, היתה השירה בשעת השחיטה, וכ"ה **בירושלמי** פסחים פ"ה ה"ה. ומיושב דברי רש"י דהכא איירי בקרבן פסח.

ועי' **ברש"י בסוכה** נ. דכ' דהחליל היה מכה בשעת הניסוך של תמידי היום, ולא בשעת שחיטת הפסח. ולפ"ז צריך לדחוק דדברי רש"י כאן, הם רק לבאר למה החליל מכה, וע"ז כ' דזהו משום שקראו בו הלל בשעת השחיטה. וע"ע להלן.

ועוי"ל דהא דהחליל היה מכה בשעת הניסוך של תמידי היום, היינו משום דדין החליל הוא בימים שהם 'ימי הלל' וכהגרי"ז, וא"כ דין זה הוא גם על התמיד, כיון דזהו על עצם היום. ומשא"כ בשחיטת פסח, דההלל הוא משום השחיטה, וכמו שטעון הלל באכילתו, ואי"ז נחשב כ'ימי הלל', לגבי שגם התמידים יהיה בהם דין הלל, ודין שירה בחליל.

**רש"י בד"ה לא היה מחלק. ובשעת הקרבה היה שיר זה.** עי' לעיל מה שנתבאר דמצות השירה הוא בזמן הניסוך, וכדקתני במתני' דתמיד, ומדברי רש"י שכ' כאן דזה היה בשעת ההקרבה אין להביא ראיה, די"ל דבאמת כוונתו על הניסוך, וקרי ליה 'הקרבה', כיון דזהו חלק ממצוות ההקרבה. וכצ"ל בדברי **הרמב"ם**, דבפ"ג כלי המקדש ה"ב, כ' דזה היה בשעת הניסוך, ואילו אח"כ בה"ה, כ' דזה היה בשעת הקרבן, וע"כ דכוונתו לשעת הניסוך, אלא דגם זה נחשב כשעת הקרבן.

ועוד י"ל בדברי רש"י, דבאמת עיקר השירה היתה בשעת הניסוך, וכדאמרי' לקמן יא. דאין אומרים שירה אלא על היין. והכא איירי בחליל דהיה לו דין אחר, שהיה מכה לפני המזבח, וזה היה בזמן השחיטה.

וע"ע **באבן האזל** תמידין ומוספין, דנקט דמש"כ הרמב"ם שעת 'הקרבן' הוא בדווקא, דהר"מ איירי שם על ר"ח ויו"ט, והתם כתיב בקרא 'על עולותיכם', דהיינו שעת הקרבן. אבל בשאר הימים השירה היתה בזמן הניסוך.

וע"ע בדברי **הרמב"ם** דלמד דחיוב שירה בימי המועדים, נכלל בקרא דעל עולותיכם הנאמר בחצוצרות. ועי' **בליקוטי הלכות** זב"ת תמיד פ"ז, שביאר דחיוב שירה ודין חצוצרות תליא הא בהא. והביאור בדבריו דבחצוצרות היו תוקעין בין פרק לפרק של שירה.

**שם.** **עוד יש לדון בשירה של הי"ב ימים, א"ז היה בזמן התמיד שבכל יום, או בזמן המוספין.** ועי' ברש"י בסוכה נ' ע"ב, דכ' דהשירה דהחליל היה מכה בתמיד של שחר ותמיד של ביה"ע, ולא בזמן המוספין. וע"ע מש"כ רש"י אח"כ דבי"ב ימים היו קוראים את ההלל, ואילו בשאר הימים, היה שיר אחר, ומשמעות דבריו, דבמקום השירה שהיתה בתמיד של שחר, היה בהני י"ב ימים שירת הלל, וא"כ השירה היתה בזמן התמיד, ולא במוספין.

וע"ע **בעולת שלמה** דנקט דזה היה במוספין, כיון דרש"י כ' דבזמן שהכו בחליל שוררו את ההלל, ונקט דההלל היה במוספין, עי"ש, וע"ע להלן דיתכן דהיה ב' שירות, גם בתמיד, וגם במוספין.

**בא"ד. והיו הלוים משוררים בפה את ההלל.** ברש"י מבואר דשירת ההלל היתה בזמן שהכה החליל, ולעיל נתבאר ברש"י דהחליל הכה בתמיד ולא במוספין. ובגמ' לקמן מבואר דחיוב הלל הוא רק אם חלוקין בקרבנותיהן [היינו במוספין], ולפ"ז נקט **בעולת שלמה**, דההלל הוא בזמן המוסף.

וע"ע **בגמ' בסוכה** נה. דהשיר בחוה"מ הם מזמורים שסימנם הומבה"י, וברש"י שם כ' דזה קאי על שירת המוספין. וכ"מ בדברי הרמב"םבפ"י תמידין ומוספין הי"א. ולפ"ז ע"כ דמש"כ רש"י דשוררו את ההלל, כוונתו לזמן התמיד. ומ"מ לפ"ז שוררו גם בזמן התמידין, וגם במוספין. וכן נקט **בקרית ספר**.

[וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** ליישב, דלרש"י היו ב' שירות, א' בזמן ה'הקרבה' וזה היה בחלילים, ואז שוררו את ההלל. ב' היתה שירה בזמן ה'ניסוך', ואז אמרו את המזמורים, וכדקתני בסוכה].

**שם.** מבואר מרש"י **דהלוים קראו את ההלל**, **בזמן שחיטת הפסח**, והיינו משום דזה השיר של הקרבן, וכדילפי' בספרי זוטא מ"על זבחי", דזה זביחת פסח, דבעי שירה, ולכן הלויים שוררו אותו, וביאר **בחי' מרן רי"ז הלוי**, דדין זה הוא משום דבהני ימים שהיחיד גומר את ההלל, הימים הם 'ימי הלל', ולכן גם השיר של הלויים בקרבן הוא הלל.

אמנם **רש"י בפסחים** כ' ד'ישראל' קראו את ההלל, וביאר הגרי"ז דזהו מטעם דאמרי' בגמ' ד"אפשר ישראל שוחטין פסחיהן, ואינם קוראים את ההלל", וכמו דטעון הלל באכילתו, ה"נ טעון הלל בעשייתו.

והעירו ע"ז מדברי רש"י לעיל בד"ה בשחיטת, דמשמע מדבריו דההלל דקתני הכא, זהו אותו הלל דקתני בתמיד נשחט, וצ"ל דסיבת ההלל של הלוים, הוא מחמת ההלל של ישראל, דעי"ז חשיבי כ'ימי הלל'.

ועי"ש **בתוס' בפסחים** דהק' ע"ד רש"י, מתוספתא דקתני דהלוים קראו את ההלל, ומדבריהם מבואר דס"ל דרק הלוים קראו את הלל, ולא ישראל. וכ"מ בדברי **הרמב"ם** פ"א ק"פ הי"א. **ובשיעורי הגרמ"ד** ביאר, דהלוים אומרים שירה גם מדין הקרבן, וגם מחמת דהם כמו שלוחים של הבעלים. וע"ע **במקדש דוד** כ"ה סוף אות ה', דלהתוס' הך שירה הוי מדין הבעלים, ומ"מ מצינו דהלוים היו אומרים שירה שאינו על הקרבן, וכ3מו בשמחת בית השואבה.

**רש"י בד"ה אבוב. היינו חליל.** אמנם **ברמב"ם** פ"ג כלי המקדש ה"ה, מבואר דהאבוב הוא מחלקי החליל. וכ"כ בפיהמ"ש.

**רש"י בד"ה ועבדי כהנים היו. אותם המכים בחליל.** וק' למה נקט רש"י דהפלוגתא היא רק על דין החליל. ונ"ל דבגמ' לקמן יא. בעינן לפרושי פלוגתייהו, אי עיקר שירה בכלי או בפה, ולפ"ז הפלוגתא היא על כל הכלים, והגמ' דוחה דלעולם פליגי אי מעלין מדוכן ליוחסין וכו' יעו"ש, וא"כ לפ"ז לכו"ע עיקר שירה בפה, וק"ק למה הגמ' לא קאמרה דכו"ע סברי דעיקר שירה בפה. ומזה הוכיח רש"י דבחליל לכו"ע עיקר שירה בפה, ואי"ז שייך לפלוגתא.

ויש לבאר לפ"ד הצ"פ שהובאו לעיל, דחליל הוא מדין השמעת שמחה, ואינו מדין שירה, וא"כ א"צ לוים דווקא, ולכן אפילו עבדי כהנים נמי מהני. אמנם מדברי רש"י הוכח דלא כהצ"פ.

וי"ל עוד דבהני י"ב ימים עיקר חיוב השירה, הוא 'שירת הלל', כיון דהימים הם ימי הלל, ולכן עיקר השירה היא בפה, ורק דאיכא הלכלתא נוספת דבזמן ההלל בעינן חליל, ואי"ז מדיני שירה. אמנם עי' בערוך לנר סוכה נ' ע"ב, דנקט להיפך, דהכא כו"ע מודו דעיקר שירה בכלי. כיון דאיכא הלכתא דבעינן חליל.

**גמ'. ש"מ תקיעה תרועה ותקיעה חדא היא.** והיינו דחזינן דלתרועה קרינן תקיעה, וא"כ ע"כ דחדא היא, אמנם **ברש"י** כ' דההוכחה היא גם דלתקיעה קרי תרועה, וגם דלתרועה קרי תקיעה. ויתכן דכוונתו כנ"ל.

**ורבי יהודה סימנא בעלמא הוא.** וק' דהרי גם בתקיעות הללו היו צריכים ב' כהנים וחצוצרות, ואמאי קרי ליה סימן, ועו"ק דאי ס"ל דהוי סימן, איך יליף מיניה דלתרועה קרי תקיעה. **שיעורי הגרמ"ד**.

ואפ"ל דרבנן ס"ל דאי אמרת דהוי חדא, ע"כ דהגדר בזה דזה 'מעשה תקיעה' אחד, וע"כ מקשו שפיר לר' יהודה איך עבדי' פלגא דמצוה, דזה חצי מעשה. אמנם ר"י ס"ל דמצד עצם המעשה אי"ז מעשה אחד, ורק דהכא גלי לן רחמנא ד'מצות' התקיעה כוללת גם תרועה, ומ"מ כל זהו רק היכא דמהות המצוה היא תקיעה, אבל היכא דהמצוה היא סימן, בזה לא בעינן תרועה, דזהו דין ב'מצוות תקיעה'.

**אין בין תקיעה לתרועה ולא כלום, כמאן כר' יהודה. וברשי** כ' דלר"י לא בעי לאפסוקי, ומשמע בדבריו דהנידון אם חייבים להפסיק או לא. ועי' ברש"י למסקנא בד"ה ולא דכ' דמשמע דלא יפסיק כלל.

ויעוי' עוד **ברש"י בסוכה** נג: בד"ה ולא, דכ' דלר"י אינו מפסיק אלא כדי שיעור נשימה, ומשמע דפחות מזה מותר להפסיק, ויותר אסור להפסיק, אמנם לא מבואר בדבריו אם 'חייבים' להפסיק פחות מכדי נשימה.

ומ"מ לפ"ד רש"י בסוכה, יש לבאר דמש"כ רש"י כאן ד'לא יפסיק כלל', כוונתו דלא יפסיק יותר משיעור נשימה, אבל כדי שיעור נשימה לא חשיב כלל הפסק, ולפ"ז מש"כ דאינו חייב להפסיק, היינו דגם את ההפסקה של פחות משיעור נשימה, אינו מחוייב להפסיק בזה.

וע"ע **בתוס' בסוכה** נד. דנקטו דלר"י 'צריך הפסקה'. וע"ע **בשיט"מ** אות ח' דמבואר בדבריו, דלר"י אינו מפסיק כלל ואפילו כדי שיעור נשימה.

ועי' **בריטב"א** ר"ה לג. דהביא דבעינן הפסקה רק בין ב' קולות שווין, אבל בין תקיעה לתרועה א"צ הפסקה, כיון דמינכר כל קול לעצמו.

**מהו דתימא אפי' כרבנן. וברש"י** דלא יעשה סמוכות כ"כ. ומשמע דאסור לעשות סמוכות יותר מדאי, ובכה"ג לא יצא יד"ח, וחייב להפסיק בשיעור נשימה. **ובירושלמי** קתני דאם עשאן בנפיחה אחת מהני. ועי' **בשו"ע** תק"צ דהביא ב' שיטות בזה. ובאור זרוע הל' ר"ה סוף אות רס"ט, הביא בשם ר"ת דמצוה מן המובחר לעשות הכל בנשימה אחת.

**שם. ברש"י** כ' דלא ישהה בינתיים יותר מדאי. ורש"י לא ביאר השיעור בזה, **ובסוגיא דר"ה** לד: מבואר דהשיעור הוא בכדי לגמור את כולה. והתוס' שם כ' דבין תקיעה לתרועה, יכול להפסיק כשיעור תקיעה, ובין תש"ת לתר"ת יכול להפסיק עד שיעור תר"ת. ו**בתוס' בסוכה** נד. סתמו וכ' דהשיעור שלא יפסיק בכדי לגמור את שלשתן.

והביאור בזה דגם לרבנן א"י לעשות הפסקה, כיון דאז לא מתקיים הדין דפשוטה לפניה ולאחריה. ולפ"ז יכול להפסיק בין התש"ת לתשר"ת.

**ולאפוקי מדר' יוחנן.** ועי' **בגמ' בר"ה** לד: דר' אבהו פליג אדר' יוחנן, דאם שהה לגמור את כולה לא יצא. ועי' **בתוס' סוכה** נד. דפליגי רק אליבא דרבנן, דמותר להפסיק בין התקיעות, והנידון רק מהו שיעור ההפסקה. אבל אליבא דר' יהודה דבלא"ה אסור להפסיק לא פליגי כלל.

אמנם עי' **בתוס' בר"ה** שם בד"ה לדידי, דכ' דגם בין תש"ת לתר"ת אסור להפסיק, ולפ"ז פלוגתא דר"י ור' אבהו, היא גם אליבא דר' יהודה.

**רש"י בד"ה ולאפוקי מדר' יוחנן.** כ' דפליגי בתקיעות של מלכיות, ולכאורה בלא"ה אנו מפסיקין בפסוקי מלכיות וכו'. וצ"ל דכוונת רש"י דפליגי כשמפסיק בין התקיעה והשברים עצמם. **שיעורי הגרמ"ד.**

**תוס' בד"ה אין בין תקיעה.** וה"נ לרבנן דאסור להפסיק בין התקיעות, ועי' **בעולת שלמה** דביאר דכוונתם, דגם לרבנן אסור להפסיק בתוך התקיעה עצמה, ובתוך התרועה עצמה, כמו דלר' יהודה דחשיב מצוה אחת אסור להפסיק.

ומבואר מדברי התוס' דזהו אותו גדר של הפסקה, וא"כ כמו דאסור להפסיק בתוך התקיעה אפילו כדי שיעור נשימה, ה"נ דלר' יהודה אסור להפסיק אפילו שיעור נשימה, וכ"מ **בשיט"מ** אות ח'. **שיעורי הגרמ"ד.**

**בא"ד. דאסור להפסיק בין שברים לתקיעה.** ועי' **ברמב"ן** שם דזהו קג"ו, דאם לר' יהודה אין להפסיק בין תקיעה לתרועה משום דהוי חדא מצוה, כ"ש דלרבנן אסור להפסיק בין שברים לתקיעה, דהוי הכל תרועה אחת.

**שם.** עי' לעיל דמוכח דאפילו בשיעור נשימה אסור להפסיק, וכן משמע ממש"כ אח"כ דאם נאנס מחמת קוצר רוחו, צריך לחזור, ומבואר דאע"ג דההפסקה היתה בכדי שיעור נשימה צריך לחזור. וכ"כ **בשיט"מ** אות ח'. ועי' **בתרומת הדשן סי' קמ"ב**, דגם להשיטות דלא יפסיק בשיעור נשימה, מ"מ צריך הפסק מועט, ויל"ע אם שייך לומר כן גם בדברי התוס' והשיט"מ.

ועי"ש עוד בשיט"מ שהביא שיטות דס"ל דהאיסור הוא רק להפסיק בשהייה, אבל א"ז בב' נשימות מהני. ומ"מ לדבריהם אין חיוב להפסיק, ורק דאם הפסיק נמי מהני. וכן נקט **הב"י בשיטת הר"ת,** והוכיח משיטת הירושלמי דאפי' תקע תר"ת בנשימה אחת יצא, וא"כ כ"ש הכא.

**ושיטת ר"ת** [הביאו הר"ן בר"ה לג. וכ"ה בתרומת הדשן], דגנוחי וילולי לא עבדי אינשי בנשימה אחת, וא"כ צריך דווקא לעשות בב"א, דזהו צורת הקול דגנוחי וילולי, ול"ד להיכא דתקע תר"ת בב"א, כיון דהכא בעינן דווקא שיעשה הפסקה.

**שם. עי' בטור ובמ"מ,** דתלו הך פלוגתא אם מותר או אסור להפסיק, במנין התקיעות, דאם צריך להפסיק הוי המנין ל' קולות, ואם אסור להפסיק הוי כ"ז. ועי' בשיעורי הגרמ"ד שהאריך בזה.