חבורה לג א לג ב
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / סת_ם - הרב משה יפהן / חבורות

חבורה לג. לג:

א"ר זירא וכו' מצווה להניחה בתחילת שליש העליון ורב הונא אמר מגביה מן הקרקע טפח ומרחיק מן הקורה טפח וכל הפתח כולו כשר והקשת הגמרא מהברייתא דבדברי ר"י מבואר כדברי ר"ה אמנם רבי יוסי יליף וקשרתם וכתבתם מה קשירה בגובה אף כתיבה בגובה. והביאור קשירה בגובה הולך על התפילין שהם בגובה הראש אף מזוזה נקבעת בכל שליש העליון ויש לעיין דתפילין בגובה הראש הכוונה ממש על הראש וכאן מכשירנן כל שליש העליון. באמת בכסף משנה מבואר דדורש מקשירה בגובה שהיא בגובה היד ששם זה על הקיבורת ויותר דומה לשליש העליון.

והנה הקשתה הגמרא דשמואל דלא כמאן דהרי לדעת רבי יוסי משמע דבעינן סמוך לתקרה. ושמואל הכשיר רק בתחילת שליש העליון. ותירצה הגמרא לעולם כרבי יוסי ומאי תחילת שליש העליון דקאמר להרחיקה. ומבואר ברש"י דלא גרס יותר בגמרא וביאר דשמואל לא אמר דדוקא בתחילת שליש העליון אלא הכוונה דהמצווה הוא לא להרחיק יותר מתחילת שליש העליון דבזה הוא נחשב שהוא בגובה דהוא בשליש הסמוך לתקרה וזה נקרא בגובה.

ולפי"ז ליכא כלל דין להניחה בתחילת שליש העליון אלא דכל שליש העליון כשר. אמנם הרמב"ם פסק דמצווה להניחה בתחילת שליש העליון ובדיעבד כל שליש העליון כשר חוץ מטפח הסמוך לתקרה. ומבואר בדבריו דרבי יוסי לא פליג על רבי יהודה דפסול בטפח הסמוך לתקרה אלא דבא לחלוק דלא כל הפתח כשר אלא בעינן גובה. והנה יש לעיין דממ"מ אם הדרשא של גובה היא דרשא על כל שליש העליון אם כן מהיכי תיתי דיש מצוה להניחה בתחילת שליש העליון ועוד יקשה דהרי רבי יוסי אמר שהמקום הוא כל שליש העליון ושמואל אמר תחילת שליש העליון. ולכאורה הביאור הוא דרבי יוסי דיבר על הבדיעבד ושמואל דיבר על הלכתחילה רק יש לעיין מהו המקור של שמואל דלכתחילה בעינן תחילת שליש העליון.

והנה הכסף משנה הביא מקור לרמב"ם דבעינן להרחיקה טפח דילפינן מה קשירת היד בגובה אף כתיבה היא בגובה ובקשירה שהיא בגובה אינה ממש בגובה אף כאן לא ישימו ממש על התקרה.

והנה יש לעיין על הכסף משנה דהרי רבי יהודה פוסל גם טפח הסמוך לרצפה ושם ליכא דרשא ולכאורה נראה דהוא דורש מעל מזוזות וטפח הסמוך סבר שנחשב גם רצפה והוא הדין שטפח הסמוך לתקרה נחשב תקרה ואם כן אין זה שייך לדרשא אלא זה ענין של סברא אלא אם כן סבר הכסף משנה שבאמת רבי יוסי פליג על סברת רבי יהודה אלא דיש לו מקור מתוך דרשתו לפסול טפח הסמוך לתקרה ולאו מטעמיה דרבי יהודה. אמנם הגר"א בשולחן ערוך סימן רפ"ט ס"ב שפסק כהרמב"ם כתב דהרמב"ם סבר דרבי יוסי פליג על רבי יהודה רק במה שהשכיר כל הפתח ולא במה שפסל טפח הסמוך לתקרה. והנה לדעת הבית יוסף מבואר דתירוץ הגמרא להרחקה הוא דבעינן להרחיק מהרצפה עד תחילת שליש העליון וזה נחשב גובה ורק כלפי זה פסל אלא דסבר דיש מצווה לקבוע בתחילת שליש העליון אבל כלפי העיכוב הוא גם מודה שכל הענין הוא להרחיק מהרצפה ולפי"ז בפשט הוא דלא כרש"י. דלרש"י הוא ההרחקה מהתקרה וכן כנראה למד הרא"ש דפליג על הרמב"ם וסובר דאין כלל ענין של תחילת שליש העליון אלא דשמואל קבע את השיעור התחתון וכן למד רש"י אמנם הרמב"ם סבר דשמואל קבע את השיעור שצריך להרחיק מהרצפה כלפי העיכוב וחוץ מזה סבר שיש מצווה לכתחילה לקבוע בתחילת שליש העליון ולא נתבאר טעמו.

ובנקודת הכסף ביאר את דעת הרמב"ם באופן אחר דטעמו של שמואל הוא דבעינן הרחקה שלא יבוא לקבוע בטפח הסמוך לתקרה ולכן קבעו את זה בתחילת שליש העליון. ולכן מקורו של הרמב"ם שגם שמואל מסכים לדין טפח הסמוך לתקרה מוכח מעצם מה שהיו צריכים לעשות הרחקה ולקבוע לו מקום. והנה הקשה הגרי"ד דהרי עכשיו קבעו את זה ממש על הגבול של שני שלישים התחתונים ויפסל ויותר נכון היה לקבוע את זה באמצע שליש העליון ולהרחיק מכאן ומכאן.

ונראה לי דהביאור הוא דמשום הרחקה קבעו מקום מסוים דבלי"ז ליתא כלל לדין מקום מסוים אלא דכל השליש העליון כשר ובזה יבוא לכלל טעות דאין מקום מסוים אמנם עכשיו קבעו מקום מסוים וכשתדון מדוע קבעו את המקום המסוים הזה אפשר דזה מקום מול ידו של אדם וכנגד כתפיו שעומד לו לזכרון וכל ההרחקה הוא לקבוע מקום מסוים דברגע שיש מקום מסוים כבר לא טועים וענין מקום זה הוא באמת משום הזיכרון. וכתב בנקודת הכסף שרוב העולם לא מקפיד על תחילת שליש העליון דהם סומכים על הרא"ש רש" ותוספות סמ"ג רבינו ירוחם יראים ושלטי גיבורים דפליגי על הרמב"ם וממילא פסקו כהטור בשם הרא"ש ודלא כהשו"ע שפסק כהרמב"ם.

בירושלמי מבואר דנחלקו השיטות היכן הוא מקומה ויש לדון בכוונתו האם כוונתו הוא דצריך להסתיים עד שליש העליון או דכוונת הירושלמי שיתחיל קצת לפני שליש העליון ורובה עדיין יהיה בשליש העליון. ומפרשי הירושלמי משמע שפירשו כפירוש השני.

והנה התוספות כתבו דבירושלמי מבואר דאם גבוה הרבה מניחה כנגד כתפיו ופליג על הש"ס שלנו ויש לעיין מנ"ל לתוספות דפליג על הש"ס שלנו אפשר דהש"ס שלנו לא דיבר בזה וכן נראה בראב"ד שהשיג על הרמב"ם מדוע לא כתב דבפתח שגבוה הרבה. מניחו כנגד כתפיו. והנה המרדכי כתב דר"י היה מסופק אם הירושלמי פליג על הש"ס שלנו וכתב דמסתברא דלא יניחנה גבוה מכתפיו ושלא יניחנה במקום שאינה נראית לו. יש לעיין מה כוונתו האם בא להכריע דהבבלי לא פליג על הירושלמי או דבא לומר דאפילו דפליגי מכל מקום מסתבר כהירושלמי.

והנה הדבר צריך עיון דכיון דאפילו הירושלמי מודה דמקומה הוא בשליש העליון ולכאורה פחות מזה פסול שנאמר וקשרתם וכתבתם שצריך להיות בגובה אז מה אכפת לן שהשער הוא גבוה הרבה אבל למעשה לא מתקיים כאן הקשירה בגובה וזה לעיכובא ואפילו לפי סברת המרדכי שהמזוזה צריכה להיות במקום שהיא נראית כי ענינה לזיכרון אבל לכאורה משום סברא לא מפקיעים דרשא והנה אם נאמר דכל הדין של שליש העליון אינו לעיכובא אתי שפיר אמנם לא משמע כן בבריתא דמשמע דרק זה מקומה ובלי"ז יפסל.

והנה באמת בטור משמע דדין זה של שליש העליון הוא רק לכתחילה ובדיעבד זה כשר אפילו פחות משליש העליון וכך הוא הבין ברא"ש ולפי"ז אתי שפיר דבמקום שהוא גבוה בעינן שיעמוד לזיכרון. אמנם לדעת הרמב"ם יש לעיין מה סבר הירושלמי.

ואפשר דשורש המחלוקת תלוי מה נאמר בדין וקשרתם וכתבתם האם דורשים דין בגובה הפתח שהמזוזה תיקבע בגובה הפתח וכן סבר התוספות דנאמר דין בפתח עצמו שיהיה בגובהו ובאמת לכאורה כל שליש העליון הוא הגובה אמנם אפשר דהירושלמי למד דנאמר דין אחר דיהיה בגובה האדם במקום שהוא רואה וזהו גופא הדרשא של הגובה שיהיה בגובה האדם ולכן המקום הוא שליש העליון דגם בפתח קטן האגם מתכופף בכניסה וזהו כנגד כתפיו ובשער גדול גם בעינן כנגד כתפיו. ובאמת יש לדון האם בשער גדול זה פוסל או לא דאפשר דכמו בשאר קטן לא פוסל אם נעשה בגובה גם כן כאן לא פוסל.

ובאמת נראה בדעת התוספות דלירושלמי קבעו מקום בשליש העליון אמנם הבבלי לא קבע מקום אלא כל שליש העליון זה מקומה ובזה זה תלוי דלבבלי זהו דין בגובה הפתח וכל החלק משליש העליון הוא גובה הפתח אמנם לדעת הירושלמי זהו בגובה האדם הכוונה במקום שמזכיר לו כמו בתפילין של יד ושל ראש ולכן המקום הוא מכוון דווקא ולא יותר גבוה מתחילת שליש העליון דאינו מזכיר לו היכן זה מקומו ואין זה סתם הלכה של גובה אלא הכוונה במקום שעומד לזיכרון לעיני האדם.

והנה באמת יש לעיין באופן שאין השער גבוה מאוד האם שם שמים בתחילת שליש העליון ורק בשער גבוה מאד שכבר אינו נראה כלל או דלמא דלעולם לא שמים יותר מכתפיו ולכאורה זהו תלוי במה שדיברנו דהנה אם הביאור דבעצם מקומה הוא שליש העליון אלא דזה דין לכתחילה וממילא במקום שלא תהא נראית מסתבר לקבוע מקום חדש אמנם אם אין היא גבוהה מאד אז מקומה הוא כעיקר דינה וכן מדויק בלשון המרדכי אמנם אם הביאור הוא כפי הבנתינו את לעולם אין לקבוע יותר מכנגד כתפיו דהרי זה מקומה ורק בנמוך קובעים וגם הביאור הוא דהאדם מתכופף בפתח יותר נמוך וכן מבואר בדה"ח וכן משמע בט"ז רפ"ז ב. והמנהג הוא כדרך הראשונה של המרדכי.

ובאמת יש לדון בדין הזה של שליש העליון דכך הוא המנהג לכתחילה לחשוש לרמב"ם כך פסק הבית הלוי יש לעיין האם כל המזוזה או חציה או רובה בעינן שיהיו בשליש העליון. והמזוזת הבית החמיר שלא יצא כלום חוץ למקומו וכמו בתפילין שמקפידין שהכל יהיה במקומו אמנם השדה חמד היקל בזה אמנם למעשה השדה חמד היקל גם בתפילין. ויל"ע בזה.

עיין ברבינו מנוח שהביא הבית יוסף ונראה דהוא הבין דהדרשא של גובה באה רק להפקיע שלא יהיה על הרצפה אלא דלכתחילה עבדינן במקום גבוה ממש שזה שליש העליון

מה הדין בפתח שהוא מתעקל מהיכין מודדים את השליש אפשר שנראה בזה בעז"ה בהמשך

בסוגיא של פצימין הביאור הפשוט בדרך הראשונה של רש"י היא דהמזוזה שהיא על הפצים היא משמשת לשני המקומות לשני הפתחים כיוון שהיא נמצאת על המזוזה של שניהם אלא דיש לעיין דלכאורה כיוון דמבואר ברש"י דהמזוזה היא על הפצים אם כן היא בדרך שמאל של הכניסה לפתח הימני וזהו פסול.

ובאמת השיטה ביאר דאיירי באופן שהיה חדר והדרך ימין לחדר הוא הפצים ולעומת זאת מערב זה כניסה מרשות הרבים והדרך ימין היא כלפי הבית.

אמנם הרא"ש והמרדכי גרסו ברש"י דאיירי באופן שהפתח הוא צפון ומערב ואז הוי דרך ימין להיכנס לצפון אלא דלמערב הוא דרך שמאל והנה ניתן ליישב גם דאיירי בחדר אמנם המרדכי דייק מרש"י לא כן והקשה מנ"ל דמהני הרי זה לא דרך ימין והביא בשם הרי"ץ דביאר דאיירי בחדר והנה אם איירי בחדר לכאורה אתי שפיר דאז זה דרך ימין לכאן ולכאן וכיוון דלמעשה נקבע על המזוזה הרי זה משמש לשני הפתחים והנה אם יש בפצים יותר מטפח אז זה כמו העמיק לה טפח שאי"ז נחשב שנמצא על המזוזה והנה לפי"ז אם יש פצים טפח אמנם יקבע את המזוזה באמצע הפצים באמת יהיה כשר.

ויש לעין איך לפרש את רש"י כפי הבנת המרדכי ולכאורה הביאור הוא דדרך ימין אינה הגדרה בשייכות בין המזוזה לפתח אלא הוא דין קביעה במזוזה בפתח ועד כמה דהוא קבעה במקום זה מהני. אפילו כלפי הפתח השני שאליו הוא לא דרך ביאה כיוון דהמזוזה נקבעה במקום שהוא דרך ביאה ורש"י לשיטתו בסוגיא לעיל בפתח שבין שני בתים שיכול לשים באיזה צד שירצה ופוטר את הבית השני הגם שאינו דרך ביאה לבית השני.

ובפירוש השני שפירש"י ששני הפתחים אחד ליד השני לכאורה שם מוכרח הביאור הזה דהרי שם לא איירי ששני הפתחים הם לשני מקומות שונים אלא אם כן נאמר יסוד אחר דפתח אחד פותר את הפתח השני עד כמה שהם לא מופלגים ולפי"ז זה יועיל גם אם אין המזוזה נמצאת על הפצים ביניהם אלא אם הפתח הקטן הוא אחרי הפתח הגדול אמנם ברש"י כן משמע דמהני רק בפצים ביניהם והביאור הוא כדאמרנו ולפי הגדר השני אז ייצא דאפילו אם יעמיק את המזוזה בתוך הפצים עדיין יפסל משום דהפצים עצמו עושה את ההבדל דחשיב כשני פתחים.

והרמב"ם והרי"ף השמיטו סוגיא זו לכאורה משום דכיוון דהוא אחורי הדלת הם סוברים דזהו פסול לפי המבואר בבריתא לעיל דפליגא על ברייתא זו והכריעו כהבריתא דלעיל דבין וכה אחורי הדלת פסול וכדביארנו בדעת הרמב"ם דהפוסל הוא מה שהוא ממש אחורי הדלת דאינו נחשב שהוא נמצא בתוך השער. והנה עיין בב"ח שביאר דהדלת הוא מפסיק.