1 בטעם ההכשר מדאורייתא במיעוטו שאוב,  -  ואם בעינן במקוה שתהא עשייתו ע_י טהרה
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ב

אור ליום ג' ב' אייר תשע"ו

א] בטעם הא דמיעוטו שאוב דרבנן, כתב הר"ש דהוא משום דמדאורייתא ברובא בטיל, וכ"כ הרמ"ה בב"ב ס"ו ב', ודבריו שם מיוסדים ע"ד הר"ש, עיי"ש, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער ד' בשם הר"ש.

והנה משמעות ל' הראשונים דהוא מדינא דביטול ברוב דעלמא, אך הנה בברכ"ש יבמות סימן כ"א ובחו"ש הגרב"ד מקואות סימן א' - ג', נקט בפשיטות הוא מדינא דרובו ככולו, ובסימן ב' שם הוכיח כן משום דל"מ דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, עיי"ש.

ב] והנה בפשוטו נידון זה תליא בגדר פסולא דמים שאובין, דאם פסולא דמים שאובין הוא דמים שאובין פסולין לטבילה, הרי דלא יועיל בזה דינא דרובו ככולו, דודאי דכל דליכא מ' סאה הכשרים לטבילה, ל"ש בזה כלל דינא דרובו ככולו, - אך אם פסולא דמים שאובין הוא דין בעשיית המקוה, דבעינן שיעשה המקוה בידי שמים ולא בידי אדם, שפיר י"ל בזה לדינא דרובו ככולו, דכל שנעשה רוב המקוה בידי שמים, חשיב דעשיית המקוה היא בידי שמים.

ומאידך אם פסולא דמים שאובין הוא דין בעשיית המקוה דבעינן שיעשה המקוה בידי שמים ולא בידי אדם, י"ל דל"ש בזה כלל דינא דביטול ברוב, דבלא דינא דרובו ככולו, הרי דכל שלא נעשה כל המקוה בידי שמים, לית לי' הכשר, ולא יועיל ע"ז דינא דביטול ברוב, כיון דאי"ז פסול בגוף המים.

ג] ולכאו' יש להוכיח דאי"ז מדין ביטול ברוב אלא מדינא דרובו ככולו, והוא, חדא, ממה שעמדו האחרונים דלמ"ד דמין במינו לא בטל, יהא הדין דאף מיעוטו שאוב דאורייתא, ואי"ז במשמע, - אך אי נימא דאי"ז מדין ביטול ברוב אלא מדינא דרובו ככולו, ניחא.

וביותר הוכיחו כן, ממש"כ הראשונים בסתמא דכל דרובו שאוב פסול מדאורייתא וכל שרובו מי גשמים כשר, ולכאו' אם הי' בתחילתו שאוב, ונפלו מי גשמים זאח"ז, יש לפסול בזה מדאורייתא משום דקמא קמא בטיל, לדעת הסוברים דאמרינן קמא קמא בטיל מדאורייתא אף אם נתרבה אח"כ לרוב, ומאידך אם הי' בתחילתו מי גשמים ונפלו מים שאובין זאח"ז, יש להכשיר בזה מדאורייתא משום דקמא קמא בטיל, - ואי נימא דל"ש בזה כלל דין ביטול ברוב, כיון דהוא דין בעשיית המקוה, ועיקר הדין הוא מכח הא דרובו ככולו, ניחא.

ד] ויש להוסיף, דהנה הר"ש כתב דיש לפסול מדאורייתא מכח דינא דהויתו ע"י טהרה, והר"ן בב"ב ובשבועות נקט דכן הכריע הר"ש, דהא דשאוב פסול מדאורייתא הוא מכח דינא דהוייתו ע"י טהרה, וע"כ שאוב בכלי גללים דאין מקב"ט אינו פסול אלא מדרבנן, - ובפשוטו דינא דהוי' ע"י טהרה אינו דין בגוף המים, אלא הוא דין בעשיית המקוה, דבעינן שיעשה ע"י טהרה, ובזה מסתבר דהא דמהני כשרובו אינו שאוב, אי"ז מדינא דביטול ברוב, אלא הוא מדינא דרובו ככולו.

ה] ובאמת יש להעיר בעיקר ד' הר"ש בזה, דפשיטא לי' דיש לפסול מכח דינא דהוי' ע"י טהרה, ולכאו' הניחא במי חטאת דאיכא דין מילוי, ובעינן בהו עשי', בעינן שתהא העשי' ע"י טהרה, אך במקוה מנ"ל דאיכא דין עשי' כלל, ובפשוטו מקוה דמ' סאה הוא כשר לטבילה אף בלא שהי' בו עשי', וא"כ מ"ש בזה דינא דהוי' ע"י טהרה, ועמד ע"ז באבנ"ז יו"ד סימן ער"ה סק"ג, ועיי"ש בסק"ד שכתב, דאם כולו שאוב דאורייתא, דבעינן שיעשה המקוה בידי שמים, תו יש לפסול גם מכח דינא דהוי' ע"י טהרה, אך בלא פסולא דשאוב, ולא מצינו כלל דאיכא דין עשי' במקוה, מנ"ל לפסול כשנעשה המקוה ע"י דבר המקב"ט.

ולמדתי הישוב לזה מד' הריטב"א בב"ב דס"ו., עיי"ש שכתב לישב קו' הר"ש, ז"ל, דההוא קרא ה"ק שיהיו ההויות ע"י הטהור לטבול בגופו, לאפוקי דבר שהוא כלי שפסול לטבול בו מה"ת, עכ"ל, וצ"ע דלכאו' טבילה בכלים פסולה מדאורייתא אף בכלי שאינו מקב"ט, וצ"ע דהרי לענין מי חטאת פסלינן מכח דינא דהוי' ע"י טהרה, אף כשבאו המים מהדבר המקב"ט, ומ"ט במקוה לא נפסול בכה"ג.

ונראה פשוט דד' הריטב"א מתפרשים כמש"נ, דשאני מי חטאת דבעינן מעשה מילוי בכלי, וכיון שנעשה המילוי ע"י דבר המקב"ט, ל"ה הוייתו ע"י טהרה, ומשא"כ במקוה שאין בו דין עשי', מתקיים דין הוי' ע"י טהרה, במה שהויית המים עכשיו היא ע"י טהרה, ול"ב שיבואו למקוה ע"י טהרה, - אך צ"ע, דא"כ נמצא דהעיקר חסר מן הספר בד' הריטב"א, שלא פירש טעם החילוק בין מי חטאת למקוה.

ונראה דהנה ז"ל הריטב"א שם, ועוד הביא ראי' ר"ש ז"ל מהא דתנן וכו', ואמרינן עלה בזבחים מנה"מ אמר קרא אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור הוייתן על ידי טהרה תהא, והאי קרא גבי מקוה כתיב ומייתי מינה ראיה למאי דכתיב למים אל כלי דגבי פרה, דמשמע קרא שכל הויות יהיו על ידי טהרה ולא על ידי דבר שמקב"ט, ש"מ דלכל הפחות אם הוא שאוב כולו פסולא דאורייתא וכו', אבל י"ל דההוא קרא ה"ק שיהיו ההויות ע"י הטהור לטבול בגופו, לאפוקי דבר שהוא כלי שפסול לטבול בו מה"ת, עכ"ל, עכ"ל.

ונ' מד' הריטב"א, דעיקר המו"מ שבדבריו הוא בפי' הך קרא דהוי' ע"י טהרה, והיינו דעיקר ראיית הר"ש היא, דכיון דהך קרא כתיב לגבי מקוה, הרי דנתפרש בהך קרא דגם במקוה בעינן שתהא הוייתו ע"י טהרה, ומזה עצמו נלמד דאיכא דין עשי' במקוה, ובעינן שתהא העשי' ע"י טהרה, וע"ז הוא שתירץ הריטב"א, דלעולם י"ל דליכא דין עשי' במקוה, והא דכתיב במקוה דתהא הוייתו ע"י טהרה, היינו שתהא הויית המקוה עכשיו ע"י דבר הטהור, - וזהו שהעמיד הריטב"א לתירוצו כלפי קרא דהוי' ע"י טהרה, דהמו"מ בדבריו הוא בפי' הך קרא.

ועכ"פ למדנו מד' הריטב"א לבאר ד' הר"ש, דודאי דמסברא הי' לנו לומר דבמקוה ליכא דין עשי', וממילא דאין לפסול במקוה שנעשה ע"י דבר המקב"ט, אך מהא דכתיב בקרא דמקוה דבעינן שתהא הוייתו ע"י טהרה, יש ללמוד דאף במקוה איכא דין עשי', ובעינן שתהא עשי' זו ע"י טהרה.

ו] ויש מקום לדון לפרש בזה גם למש"כ בתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ז' דדינא דהוי' ע"י טהרה הוא רק במעין ולא במקוה, דשאני מעין דבעינן בי' מים חיים, עיי"ש, - וי"ל דהיינו, דרק במעין דבעינן בי' מים חיים, ע"כ כל שנזחל ע"י דבר המקב"ט, ואין זחילה זו מכלל הכשרו, ה"ה פסול, - ומשא"כ במקוה דל"ב מים חיים, הרי דל מהכא להעשי' שהיתה מתחילה ע"י דבר המקב"ט, הרי עתה יש לפנינו מ"ס שעכשיו הוי הוייתן ע"י טהרה, וע"כ שפיר יש להכשיר בזה, אך אי"ז מתישב היטב בל' הרא"ש שם, עיי"ש.