פרק ב 8
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב

**מתני' אין פוחתין וכו', בלשכת הטלאים.** ומשמע דהביקור צריך להיות אחרי שהוקדש. וע"ע **ברש"י במנחות** מט: דמבואר דיכול לחפש בבוקר קרבן מבוקר, בשביל התמיד של בין הערבים, ומבואר דהביקור יכול להיות קודם שהוקדש, וכן דהביקור א"צ להיות 'בלשכת הטלאים', וכן הוכיח **החזו"א**. וע"ע **בטורי אבן** מגילה כט: דנקט דהביקור הוא אחרי ההקדש.

**אין פוחתין מששה טלאים המבוקרים. וברש"י** בד"ה ארבעה ימים ביאר תרי לישני, או דהיו ו' טלאים, שמהם לקחו בכל פעם ב' והוסיפו עליהם, או דהיו ו' מלבד אלו שלקחו, ובסה"כ היו ח'. וע"ע **ברש"י במנחות** לפי' גיר' הב"ח שם שהיו י"ב טלאים, דהיינו דצריך שיהיו ו' 'מבוקרים', ומוכנים עכשיו לשחיטה, דהרי אם עברו רק ב' ימים אינם מבוקרים לשחיטה.

**שם. ברש"י בפסחים** צו. בד"ה למשמרת, מבואר דהיו מבקרין אותו כל ארבעה ימים, דהיינו שהיה ביקור בכל יום מהד' ימים. [וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** שהתספק לדעת רש"י היכא שהניחו י' ימים קודם השחיטה, אם סגי בביקור ד' ימים ותו לא, או דבעינן בכל יום ויום]. אמנם **ברמב"ם** בפ"א תמו"מ, משמע דהביקור הוא רק בתחילה.

[והנה אומרים סליחות קודם ר"ה, וכ' הפוסקים דזה מדין ביקור, והתם אומרים בכל יום. בשם התורת זאב].

שם. עי' **במתני' תמיד** פ"ג מ"ד דהיו צריכים לבקר אותו פעם שניה, קודם השחיטה, לאור האבוקות. **ובחזו"א** כ' דאולי הך דינא הוי מדרבנן, אלא דהק' דא"כ נחייב לה בכל הקרבנות. אמנם עי' **בשיעורי הגרמ"ד** דכ' דילפי' להך דינא מהתו"כ, דקאמר ר' יוסי תמים יקריבנו, יבקרנו ויקריבנו. וביאר שם הר"ש, שיבקרנו 'קודם שחיטה'.

ויל"ע אם דין זה שייך לדין ביקור של תמיד שמבקרין אותו ד' ימים, או"ד דזהו דין אחר לזהירות יתירה, וא"כ שייכא בכל הקרבנות, גם באלו שאין בהם דין ביקור.

ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** שהוכיח מדברי **הרמב"ם** בפ"ב שגגות ה"י, שכ' דהשוחט את הפסח בי"ד שחל בשבת, ונמצא בעל מום, חייב חטאת ש'היה לו לבדוק'. והנה דין ביקור ד' ימים כ' הרמב"ם רק בתמיד, וע"כ דכוונתו לדין ביקור קודם השחיטה, ומוכח דהביקור קודם השחיטה הוא דין אחר, ושייכא בכל הקרבנות.

ועי"ש שהוכיח דהך דינא אינו מעכב, דהרי הרמב"ם כ' דרק אם נמצא בע"מ חייב חטאת, אבל אם נמצא תם אע"פ שלא היה ביקור, הוי הקרבן כשר.

**מנין לתמיד שטעון ביקור. באו"ז** הל' פסחים אות רכ"ח, כ' דהיכא שלא ביקר 'היטב', אינו ביקור כלל.

**שם.** עי' **בחזו"א** דאם יש לו מום שיעבור תוך ד' ימים, לא חשיב מבוקר, דבעינן שלא יהיה בו שום מום ד' ימים קודם שחיטתו.

**שם.** במתני' לא קתני ד'טעון ביקור', רק דאין פוחתין וכו' כדי שיתקיים הביקור, וכן הביא **הרמב"ם** מתני' דאין פוחתין, ולא כ' דטעון ביקור. **והגרי"ז** תמה דהוי ליה למיכתב לה כהלכתא בפנ"ע.

**שם.** עי' **רש"י במנחות** דמוספין א"צ ביקור. וע"ע **בגמ' בפסחים** צו. דמבואר דאיכא דין ביקור גם לפסח, **והרמב"ם** הזכיר דין הביקור רק בתמיד, דס"ל דביקור דפסח, הוא רק בפסח מצרים, ולא לדורות. **וברשב"א במנחות** כ' דליכא ביקור בפסח כיון דהוא קרבן יחיד, ולא מצינו ביקור בקרבן יחיד.

וע"ע **בחי' מרן רי"ז הלוי** על התורה פ' ויקרא, דהוכיח מדברי הר"ש דדין ביקור הוא בכל הקרבנות. והק' עליו שסתר את עצמו שם.

**שם. לענין אם הביקור מעכב,** עי' בגמ' בסוכה מב. דאמר ר' יוסי דהשוחט בשבת תמיד שאינו מבוקר חייב חטאת, **ובתוס'** שם כ' דאיירי אפילו אם נמצא תם אח"כ, והיינו משום דס"ל דביקור מעכב. וכ"כ **באור זרוע** בהל' פסחים אות רט"ז, ועי"ש עוד מש"כ באות רכ"ח. אמנם **הרמב"ם** לא הביא דין זה, **ובחזו"א** כ' דאפשר דס"ל דרק לר' יוסי הוי עיכובא, אבל רבנן פליגי עליה.

וע"ע **בר"ש על התו"כ** בפ' ויקרא, דכ' דהביקור מעכב, **ובחי' מרן רי"ז הלוי** על התורה בפ' ויקרא, הק' דהרי דין הביקור הוא רק בתמיד, וא"כ למה לא יכשר הקרבן בתורת נדבה. וכ' דאולי אינו כשר בתורת נדבה, משום שקרבן שהקריבוהו קודם תמיד של שחר נפסל.

וע"ע **במנחת חינוך** מצוה ה', דנקט בפשטות דדין זה הוא רק לכתחילה ולמצוה, ולא לעיכובא. [וכ' דהיכא שלא נתבקר ונשחט, ואחרי השחיטה לא ראה כלל, הקרבן כשר, דמהיכי תיתי שנחזיק את הבהמה לבעלת מום].

**תשמרו להקריב לי במועדו. וברשב"א למנחות** שם, [נד' באסיפת זקנים], דא"א למידרש על כל הקרבנות, דהרי בהך פרשה איכא נמי פסח, והרי פסח א"צ ביקור כיון דהוא קרבן יחיד, וא"כ ע"כ מוקמי' דקאי רק על תמיד דסמוך להאי קרא.

**רש"י בד"ה ארבעה ימים.** וקשיא לי הא לא דמי לארבעה ימים דפסח. **ובמושב זקנים לבעלי התוס'**, כ' דגם בפסח משכח"ל שה'לקיחה' היתה סמוך לחשיכה, וממילא דהתחילו לבקרו רק בי"א בניסן, וא"כ ע"כ דהד' ימים וי עם יום השחיטה.

**מתני'. אין פוחתין מי"ב לוים העומדים על הדוכן.** עי' **במנ"ח שצ"ד** דהוי רק למצוה ואינו מעכב, דהרי בגמ' ילפי' לה מקרא דדברי הימים, ובגמ' אח"כ ילפי' נמי דאיכא משוררים בכלי מקרא דדברי הימים, והתם הרי אינו מעכב, כיון דעיקר שירה בכלי, וא"כ ה"נ דאינו מעכב.

**בגמ' מבואר** דהני כנגד ב' נבלים וט' כנורות וצלצל. וליכא לאוכחי מכאן דעיקר שירה בכלי, דגם אם הוי בפה. מ"מ היו י"ב לוים בפה, כנגד אותם שעל הכלים.

**שם.** עי' **בתוס' לעיל** י' ע"ב דהחצוצרות לא נכלל במנין הי"ב לוים, משום שהחצוצרות היו ע"י הכהנים, ולא הלוים, [ועי' לעיל פ"ב עמ' א' בכל זה], וע"ע **ברמב"ם** בפ"ג כלי המקדש ה"ג, דהלוים היו מנגנים גם בחצוצרות ובחלילים, וצ"ל דזה היה רשות, ולהכי לא נכלל במנין הי"ב לוים.

**אין הקטן נכנס.** פשטות לי' ד'קטן' היינו פחות מבן י"ג שנה. וכ"מ בגמ' דהני קטין קלייהו. והנה בתורה מפורש דהלוים נכנסים לעבוד, מבן שלושים, ועי' **ברמב"ם** בפ"ג כלי המקדש ה"ז, דכ' דצריך חמש שנים לתלמוד לעבודה, כשהוא בן עשרים וחמש, ואח"כ שהוא בן ל' נכנס לעבוד. ואח"כ בסוף ההלכה כ' ד'אינו נכנס לעבודה עד שיגדיל ויהיה 'איש'. ומשמע דסגי במה שהוא בן י"ג.

ועי' **בגליון הרעק"א** שם דהביא מספר שביתת יו"ט, דבאמת בעינן שיהיה בן ל', ורק דגם אם הוא בן ל' בעינן שיהיה איש שיביא ב'שערות. ולפ"ז לכאורה ד'קטן' דמתני', היינו פחות מבן ל'.

וע"ע **בכס"מ** דתי' דבאמת לכל העבודות יכול ליכנס כשהוא בן י"ג, ורק לשורר צריך שיהיה בן ל', ובזה הוא דבעינן ה' שנים לתלמוד, כיון שהיא חכמה גדולה מאוד. ועוד כ' לחלק דדווקא לעבודת משא בעינן שיהיה בן ל'.

ועוד תי' דסתם ליכנס 'לעבודה' בעינן שיהיה איש, דאז יכול ליכנס לעבודה במקרה שיזדמן לפניו. אבל בתחילת ההלכה שיהיה בן ל' כ' הרמב"ם דזה כדי ליכנס 'לעבודתו', היינו לעבודה המיוחדת לו. וע"ע **ברדב"ז** דכשהוא בן י"ג יכול לעבוד, אבל כשהוא בן ל' כופין אותו לעבוד, וכמבואר ברמב"ם בריש פ"ג.

וע"ע **ברמב"ם** שם בה"ח, דזה שכתוב בתורה ומבן חמישים שנה ישוב מצבא העבודה ולא יעבוד, אינו אלא בזמן שהיו נושאין המקדש ממקום למקום, ואינו מצוה נוהגת לדורות. ולפ"ז כ' **ברדב"ז**, דגם מנין השנים שיהיה בן ל' אינו נוהג לדורות, ומה שהביא הרמב"ם להני קראי שהוא בן ל' וכו', רק כדי ללמדנו ההלכה דצריך ה' שנים לתלמוד, דזה בעינן לדורות. ולפ"ז קטן חריף שהתחיל ללמוד ה' שנים קודם י"ג שנה, יכול ליכנס לעבודה מיד.

ולכל התי' הנ"ל לכאורה דפי' דמתני' כפשוטו, ד'קטן' היינו פחות מבן י"ג.

וע"ע להלן דשיטת הרמב"ם דמתני' איירי בכהנים ולא בלוים, ועי"ש **ברדב"ז,** דביאר דהרמב"ם ס"ל דקטן פחות מבן י"ג הוא פסול לעבודת שירה, וא"כ אינו יכול לשורר כלל. ואם כוונת המשנה היא יותר מבן י"ג, לא מסתברא לחלק דהוא רק יכול לשורר ותו לא, דכיון דהוא כשר לעבודה הוא כשר לגמרי. ורק בכהנים מחמת חשיבות עבודתם, אמרי' דאינם נכנסים רק כשהם בני כ'.

**אין הקטן וכו', אלא בשעה שהלוים אומרים בשיר.** פשטיה דמתני' דאיירי בלוים קטנים, וכדאמרי' דנכנסים כשהלוים אומרים בשיר, דהיינו שמצטרפין עמהן לשורר וכו'. וכ"פ רש"י. ועי' **ברמב"ם** בפ"ג שם ה"ז דכ' דין הלוים שנכנסים לעבודה, והשמיט דינא דמתני' דלוים קטנים נכנסים כשאומרים שירה. וע"ע בפ"ה שם הט"ו, בדין כהנים שנכנסים לעבודה כשהם בני כ', וכ' ד'אינו נכנס לעזרה לעבודה תחלה, אלא בשעה שהלוים אומרים בשיר'. ועי' **בראב"ד** דהשיג דמתני' איירי בלוים קטנים.

ועי' **ברמב"ם** בפיהמ"ש, דמפרש דקטן הנכנס לעבודה, היינו כשהוא מתחיל את עבודתו, אינו מתחיל אלא בזמן שאומרים שירה, ופי' **ברדב"ז** דזהו סימן יפה דומיא דחינוך, וע"ע **בהפלאה שבערכין**, דכ' דכמו שמצינו בתחילת עבודת יסוד הבית, שהיה כשהלוים עומדים בשירה, ה"ה דכל כהן צריך להתחיל עבודתו כשהלוים אומרים שירה, [ולפג"ז כוונת הרדב"ז 'דומיא דחינוך', היינו חינוך בייהמ"ק]. ולפ"ז שפיר אפ"ל דאיירי בכהנים בני כ' דעד עכשיו הם קטנים, דעכשיו מתחילים עבודתם.

וע"ע שם **בפיהמ"ש וברדב"ז** פי' דמתני', דהא דקתני דלא היו אומרים בנבל ובכנור אלא בפה, היינו דאותן הי"ב היו אלו שאומרים בפה. ואח"כ אמר ראב"י דאלו שהיו מנגנים בכלים לא היו עולין למנין הי"ב לוים, וכמו כן לא עלו לדוכן, אלא בארץ היו עומדין, והיו נקראים צוערי הלוים, משום שניגון כליהם היה מסתיר נעימות שיר הלוים.

ועי' **בכס"מ** דנקט דהא דקתני לעזרה לעבודה. מתפרש גם על הלוים וגם על הכהנים, כיון דהל' 'לעבודה' משמע דקאי על הכהנים, דהשירה של הלוים אינה נחשבת כ'עבודה', אלא כ'עבודת עבודה', וכדלעיל י"א ע"א. ולפ"ד ק' למה הרמב"ם הביא הך הלכתא רק בכהנים ולא בלוים.

**נכנס לעזרה לעבודה.** משמע דכל האיסור הוא רק בעבודה שהיא ב'עזרה'. ועי' **במנחת חינוך שפ**"ח דלפ"ז כיון דשמירה אינה בעזרה, יהיה מותר לקטנים לשמור. אמנם מל' הרמב"ם דאינו נכנס 'לעבודה', ולפ"ז אפילו עבודה שאינה בעזרה אסור.

ועי"ש עוד במנ"ח דגם אם אסור לו לעשות כל עבודה, מ"מ יתכן דשמירה היא אינה עבודה המוטלת על הלוים, אלא דהבי"ד מחוייבים שהמקדש יהיה שמור, וא"כ גם קטנים יכולים לשמור אע"ג דלאו בני מצוה נינהו, כיון דהעיקר הוא שהמקדש יהיה שמור, וליכא נפקותא איך ועל ידי מי הוא נשמר.

**רש"י בד"ה אין. כגון לכבד את העזרה.** והק' מגמ' דפסחים סד. דמבואר דה'כהנים' היו מדיחים את העזרה.

**שם.** עי' **במקדש דוד** סי' י' אות ה', אם הך עבודה רמייא על המשוררים או על השוערים, או"ד דלא היה מינוי מיוחד לזה, והיו יכולים גם המשוררים וגם השוערים לעשות הך עבודה.

**ולא היו אומרים בנבל וכנור.** ילה"ק למ"ד דגם עבדי הכהנים היו מכים בחליל, דא"כ למה לא היו הקטנים אומרים בנבל וכנור. ושמא זהו משום בזיון.

**ראב"י אומר אין עולין למנין** וכו'. ועי' לעיל מה שהובא דל**הרמב"ם** זה קאי על המנגנים בכלים, דאינם עולים למנין הי"ב לוים, וכ"כ הרמב"ם בה"ג. ועי"ש עוד בהמשך דבריו דמבואר דגם המנגנים בכלים היו עומדים על הדוכן, וצ"ב דפסק בזה דלא כראב"י.

**והגרי"ז** ביאר דבמתני' לעיל י' ע"א, מבואר פלוגתא אי עבדי כהנים וכו', ובגמ' יא. אמרי' דפליגי אם מעלין מ'דוכן ליוחסין, וא"כ מבואר דלהני תנאי המנגנים בכלים היו על הדוכן, ומבואר שפיר הא דפסק הרמב"ם כוותייהו. [וק"ק דהא בעלמא הלכה כראב"י, ואולי כיון דזה כמה תנאי, הוי כמו יחיד ורבים דהלכה כרבים].

**מנה"מ אמר ר' יוחנן וכו'.** ועי' **בתוס'** בביאור הראיה. אלא דל**הרמב"ם** דקאי על הכהן הנכנס לעבודה בפעם ראשונה אינו מובן הראיה כלל. ועי' **באבן האזל** שם דביאר דמנה"מ קאי על הא דקתני ולא היו אומרים בנבל ובכנור וכו', כדי ליתן תבל בנעימה, דמייתי ראיה דקתני לנצח על עשה המלאכה, דחזינן מהך קרא דהניגון על הכלים הוא בכדי לעזור למשוררים.