62 גניבה ומכירה בנפש וגניבה ואכילה דבסו_מ
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' כ' סיון תשע"ג

א] בד' הרמב"ם נ' מוכח דגניבה דבסו"מ אינה מכלל עיקר המחייב, ואי"ז אלא תנאי בעלמא, וזה חדא ממש"כ בפ"ז מממרים ה"ז דל"ב להתרות בו אלא קודם האכילה ולא קודם הגניבה, ואם הויא הגניבה מכלל המחייב לכאו' צריך להתרות בו קודם הגניבה, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בדפ"ו:, אך שמא לא פסיקא להו להתוס' ד"ז, עי' בלשונם בתחילת דבריהם, - והנה אמנם ההפלאה בפר' שלח ט"ו ל"ב כתב דבמעביר ד' אמות בשבת סגי שמתרים בו באמצע קודם שהניח, וכן בקוצר כשיעור, סגי שמתרים בו קודם גמר השיעור, ולפ"ז אין מקור משם, ועי' גם קוב"ש ח"ב סימן י' וקה"י שבת סימן ה' בזה, אך הדברים מחודשים, ועי' גל' חזו"א לד' הגרא"ו שתמה ע"ז ממתניתין דשבת.

ובאמת נראה דיש ללמוד כן מד' הרמב"ם, דהנה בגניבה בנפש דהויא אתחלתא דמכירה אמרו בגמ' דאין לוקין ע"ז משום דהו"ל לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, ומבו' דכל דהוי מכלל המחייב, בעינן שיהא אזהרה ע"ז, וזהו שאמרו בגמ' דפ"ו. דאזהרת גונב נפש הוא מקרא דלא תגנוב ומקרא דלא ימכרו ממכרת עבד, והיינו דבעינן לב' האזהרות, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בסהמ"צ, דעל ב' עבירות אלו נהרג, - ולפ"ז הרי דאי נימא דבבן סו"מ הויא הגניבה מכלל המחייב, בעינן שיהא אזהרה גם על הגניבה, ובאמת בירושלמי אמרו דאזהרתו היא מלא תגנוב, וכ"כ בעה"מ בדפ"ו: והרמ"ה בדע"א..

אך בד' הרמב"ם נראה להדיא לא כן, ז"ל בסהמ"צ ל"ת קצ"ה, שהזהירנו מהיות זולל וסובא במאכל ובמשתה בימי הנערות ובתנאים המתוארים בבסו"מ, והוא אמרו יתעלה לא תאכלו על הדם וכו', א"כ אחר שדין זולל וסובא על התנאים הנזכרים בסקילה ידענו שהמעשה הזה מוזהר ממנו בהכרח וכו', עכ"ל, והרי שלא כתב הרמב"ם כמש"כ בגניבת נפש ומכירתו שכשעבר על ב' העבירות חייב מיתה, אלא כל חיובו הוא על לאו דלא תאכלו על הדם, ואך דבעינן להתנאים המתוארים בבסו"מ דחד מינייהו הוא שיגנוב, וכ"נ גם בל' הרמב"ם פ"ז מממרים ה"ב דהגניבה אינה אלא תנאי באכילה, וכ"נ גם ממה שלא כתב הרמב"ם שם ה"א אלא לאיסורא דלא תאכלו על הדם ולא לאיסורא דלא תגנוב.

ועי' יראים סימן ער"ה דהא דבעינן גניבה, הוא משום דכתיב זולל וסובא, וזהו דרך זוללים וסובאים, ולפ"ז לכאו' אי"ז אלא תנאי, שהרי לא נתפרשה גניבה בקרא, - ועי' רמ"ה דהוא משום דרק כשגנב יש לחוש שילסטם את הבריות, ולפ"ז י"ל טפי דהוא מכלל עיקר המחייב, ועיי"ש עוד דהוא משום דבעינן אזהרה, ובע"כ דאיירי כשגנב דאזהרתו מלא תגנוב, ולפ"ז נראה דהוא מכלל עיקר המחייב, וצ"ע.

והנה אמנם בסוגיית הגמ' בדפ"ו: תלינן לדין עדי גניבה דבסו"מ בפלוגתא דחזקי' ור' יוחנן, אך נראה דהרמב"ם מפרשה דתליא בפלוגתייהו דחצי דבר, וכמו שפירש"י שם, אשר כן מ' ממש"א שם דעדי מכירה נהרגין משום דכולה דבר קרינן בי', והרי דהגמ' שם אזלא דעכ"פ לדעת חזקי' ל"מ חצי דבר, אך באמת כו"ע מודו דגניבה דבסו"מ אינה אתחלתא דאכילה, ול"ד לגניבת נפש דהיא התחלת המחייב.

והנה הבעה"מ ורבינו דוד והר"ן והמאירי שם הוצרכו לפרש, דלדעת ר' יוחנן אין חייבין ממון על הגניבה דבן סורר גם אם לא אכל לבסוף, וע"כ ל"מ למימר לחייבו ממון באנו, אך לחזקי' ה"ה חייב ממון, וע"כ מצי למימר לחייבו ממון באנו, אך לפ"ד רש"י והרמב"ם אין מקור לזה, וי"ל דלכו"ע ה"ה חייב ממון אם לא אכל לבסוף, והא דל"מ למימר לחייבו ממון באנו, הוא משום דאיירי שבאו כולם כאחד כל' הרמב"ם, ובכה"ג ודאי הוא פטור מן הממון, דהו"ל כעקירה צורך הנחה.

וע"פ דברים אלו נתישב ד' הרמב"ם בפכ"א מעדות ה"ט, ז"ל, היתה הכת האחרונה ארבעה ב' אומרים בפנינו גנב וב' אומרים בפנינו אכל "והוזמו כולן נהרגין" וכו', העידו ב' שגנבו והעידו ב' אחרים שמכרו, בין שהוזמו עדי גניבה בין שהוזמו עדי מכירה כל כת מהן שהוזמה נהרגת, שהגניבה היא תחילת חיובו של זה למיתה וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ם דבעדי גניבה ועדי מכירה ל"ב שיוזמו כולם, אלא אף אם הוזמה כת א' מהן נהרגת, אך בעדי גניבה ואכילה דבסו"מ נ' להדיא בדבריו דרק אם הוזמו כולן נהרגין, לא מיבעיא אם נפרש לדבריו, דאם הוזמו כולן, ה"ה נהרגין, דודאי הוא מפורש כן, אלא אף אם נפרש לדבריו דאם הוזמו, הרי כולן נהרגין, ג"כ נראה דבעינן שיוזמו כולן, מדלא נקט כמש"כ בגניבה ומכירה, דכל כת שהוזמה נהרגת.

ולמש"נ נראה, עפמש"כ בחזון יחזקאל, דהא דבגניבה ומכירה ל"ב שיוזמו כולם, ול"ד לעדי חזקה, הוא משום דהכא הוי החיוב על ב' העבירות, וכל א' הוי דבר לעצמו, ומשא"כ בחזקה, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בגניבה ומכירה בנפש, אך בגניבה ואכילה דבסו"מ אי"ז כן, והתם דמי לחזקה דבעינן שיוזמו כולם, - והעירוני דהוא מדויק היטב בל' הרמב"ם, שכתב היתה הכת האחרונה ארבעה, והרי דכת אחת היא, ול"ד לעדי גניבה ועדי מכירה שכתב הרמב"ם דהם ב' כתות.

ויש להוסיף, דלכאו' אי נימא דגניבה דבן סו"מ היא מכלל המחייב ואזהרתו הוא מלא תגנובו, א"כ מ"ט היו לוקין על לא תגנובו, אלמלי דניתן לתשלומין, הרי הו"ל לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, אך באמת כבר כתב באו"ש פ"ז מממרים ה"א דבד' הירושלמי מבו' דאזהרה דגניבה שני' היא מלא תגנב, כיון שהיא מביאה לידי מיתה, ולפ"ז ניחא, דלא תגנובו אינו לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד, והנה אמנם הבעה"מ כתב דאזהרתו היא מלא תגנובו, אך י"ל דקאי לדעת חזקי' דאי"ז מכלל המחייב, ולדידי' י"ל דאי"ז בכלל לאו דלא תגנוב, אלא בכלל לאו דלא תגנובו, וצ"ע.

והנה המאירי בדפ"ו: כתב להדיא דבעדי בסו"מ אם הוזמה הכת המעידה על הגניבה או הכת המעידה על האכילה לבד, נהרגין, וזה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם, ולפמש"נ הרי דהמאירי לטעמי' אזיל דס"ל דהגניבה הוי מכלל המחייב דבסו"מ, וע"כ אינו מתחייב ע"ז ממון, וע"כ דמי לעדי גניבה ועדי מכירה בנפש, דאם הוזמה כת א' מהן נהרגת, ודו"ק.

והנה באו"ש פירש ד' הרמב"ם שם ה"ט שכתב דכת האחרונה נהרגת שעל פיהן בלבד הוא נהרג, אשר צ"ע דמה הוצרך לזה, וכתב האו"ש דאל"כ לא היתה נהרגת, כיון דהכת הראשונה אינה חייבת בחיוב מיתה, ולדינא דיוזמו כולם בעינן שיתחייבו כולם מיתה, עכ"ד.

ובשיעורי הגר"ש מכות סימן ג' הק' ע"ז, שהרי בגניבה ומכירה בנפש מבו' להדיא בד' הרמב"ם דסגי שהוזמה אחת מהן, וא"כ ה"נ באכילה ראשונה ואכילה שני' דבן סו"מ, - אך י"ל בד' הרמב"ם עפמש"נ, שהרי לפי האמת האכילה הראשונה אינה אלא תנאי בחיובו, וע"כ הי' בדין לחשבם כעדות אחת, וכיון דהראשונה אינה נהרגת, אף השני' לא תהא חייבת מיתה, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם, דכיון דעדות הראשונה נתקבלה לחייבו מלקות, ע"כ חשבינן דחיוב המיתה הוי ע"פ הכת השני' לבדה, דמה"ט לי"ב משום חצי דבר, וע"כ ל"ב שתתחייב גם הכת הראשונה.

ויש להוסיף, דהגם דאינו חייב אלא בשנשתמש בו, מ"מ העימור ודאי אינו חלק מהמחייב, שהרי ליכא אזהרה על העימור, וכמפורש בד' הרמב"ם שהוא חייב על ב' עבירות, דהגניבה ודהמכירה, ואין העימור בכלל המחייב, ואף דפעמים שעובר בעימור משום לא תרדה בו בפרך, אך פעמים שאינו עובר ע"ז, ובסמך עליו כשהוא ישן ודאי אינו עובר ע"ז, וגם בד' הרמב"ם מפורש דאזהרתו של גונב נפש הוא רק מלא תגנוב ולא ימכרו ממכרת עבד, ולא הביא ללא תרדה בו בפרך.

עי' שו"ת מהריט"ץ סימן קס"ה שנקט דגונב את אחיו הקטן פטור אף אם גנבו כשהוא בחוץ ואינו מצוי בידו, וכתב דבעינן דברוב הזמן הוא מצוי בידו, ועיי"ש במה שדן לפ"ז בדין מכירת יוסף, ועיי"ש שעמד על ד' הרמב"ם דהוא רק באחיו הקטן, ונקט דה"נ בבנו, ותמה ע"ז, ועמד ג"כ מההיא דשל בית פלוני שהיו גדולים, ולכאו' י"ל דשאני מצוי לגבי גניבה, דהיינו שהוא בשליטתו לקחתו, וזה רק באחיו הקטן, ומשא"כ התם היינו שהוא מצוי לעבור באיסור אשת איש, וזה הוא בנשים גדולות, ועיי"ש עוד בכל דבריו בזה.

בד' הרמב"ם מבו' דאין חייב אלא במוכר קטן בן יומו, וכאשר כ"ה במכילתא, ונראה דעל עובר אינו חייב, ובמוכר אשה לעוברה, נ' להדיא מד' הרמב"ם דמפרש דלא איירי כלל במכר אשה מעוברת, אלא במוכר אשה לולדותי', וע"כ כתב הרמב"ם מכר אשה "לעוברי'", ולא כתב מכר אשה "לעוברה", אך האחרונים לא נקטו כן, ועי' בס' משמרות כהונה וס' שלמי תודה בסוגיין שעמדו ע"ז מ"ט חייב על עובר אף דלכאו' אינו בכלל נפש.