‏‏ סד,              ג
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / האומר גיטין - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**צריכה ב' כיתי עדים**. עי' רע"א לעיל ג. מש"ק מדברי התוס' שם שכתבו דע"מ לר"א צריכים לידע שהוא שליח הולכה. ועי' גרנ"ט שם.

**תוס'.** וא"ת לר"ע הוי חצי דבר. הא דלא הק' לרבנן. עי' היטב בדברי התוס' ב"ק שם.

**בא"ד.** י"ל למ"ד שליש נאמן. יש כאן כמה הערות. א' יל"ע הא סו"ס בעינן לנאמנות השליש וא"כ שוב הוי העידי אמירה ח"ד. וכן הק' בתוס' ב"ק שם. ב' למה העידי קבלה לא הוי ח"ד. ג' עי' מהרש"א שהק' הרי מתני' ר"א דבעינן ע"מ. ופנ"י ותו"ג.

**ובראשונים תי' באופ"א.** עי' רמב"ן רשב"א ריטב"א ור"ן. עי' בטוש"ע קמב יב.

**ר"ה אמר בעל נאמן ור"ח אמר שליש נאמן.** עי' רש"י ותוס' שהעמידו מחלקתם כשהוא שליח קבלה. אלא דנחלקו אי בעינן עדים לזה או שהשליש נאמן ע"ז. ועי' בר"ן מה שביאר בדרכו של רש"י שהנאמנות הוא מכח מיגו שבידו לתת.

**ר"ה בעל נאמן דאם איתא וכו'.** רש"י ותוס' העמידו שהטעם דאם איתא קאי על הבעל, ולפיכך כתבו דכ"ז הוא רק כשהם בעיר אחת, אבל כשאינם בעיר אחת מודה ר"ה שנאמן. ובזה מיושב קו' תוס'. אבל ברמב"ן וברא"ש כתבו דאם איתא קאי על השליח שהיה צריך לתת מיד. ולפי"ז לאחר שמסר לה נאמן לכו"ע. ויישב לפי"ז קו' תוס' ד"ה בעל.

**ר"ח אמר שליש נאמן דהא הימניה.** עי' רש"י ותוס' שנחלקו האם הוא מכח מיגו או שהוא נאמנות. תוס' כתבו בדעת רש"י שהוא משום מיגו. [ועי' היטב ברש"י דאפשר דמלבד המיגו איכא מאמנות]. ותוס' כתבו שהוא נאמנות כמו שיאמר. וע' ברשב"א שתמה ע"ז מה יעזור נאמנות הרי לא היה עדים מסירה. ועי' בתור"ג.

**שאני ממון דאיתיהיב למחילה.** עי' רש"י דאין בידו להאמינו. ומה שהק' ע"ז בר"ן ועי' בריטב"א בכת"י.

**האם שליש נאמן, גם כשהבעל אומר גזול הוא בידך.** ש"ך חו"מ נו סק"ה ותומים שם ובהגר"א סק"ז.

**תנן האשה וכו' ואמאי ולהימניה לשליש וכו',** נחלקו רש"י ותוס' במהלך דברי הגמ', האם הקו' היא גם על עידי אמירה.

**בעל אומר לגירושין ושליש אומר לגירושין**, לכאו' אם איירי כשהשליש שליח קבלה א"כ מדוע הבעל לא מהימן, הרי הוא כאילו אומר גרשתי. ואם איירי בשליח הולכה מה יעזור הימניה, מי אמר שמסר לאשה. עי' ריטב"א. וע"ע בבית מאיר ובפנ"י ובתור"ג.

**אסור בכל הנשים שבעולם.** עי' בתוס' וברמב"ן שנחלקו האם הוא קנס או מעיקר הדין. הובא בר"ן. ונפק"מ בדבריהם עי' ברמ"א לה סעי' יא. ובב"ש לה סק"ל.

**האשה שאמרה לבעלה גרשתני.** האם נאמנת בתורת ודאי, ואפי' להינשא. עי' בראשנים. הובא בר"ן.

**מתני. צריכה ב' כתי עדים וכו'.** עי' בתוס' לעיל ג. ד"ה ורבנן שכתבו שלר"א דעידי מסירה כרתי, צרכים העדי מסירה שרואים מסירת גט משליח הולכה לאשה לדעת שעשאו הבעל שליח הולכה, והבין רע"א בכוונתם דאל"כ ליכא עדות לקיום הדבר שאינם רואים נתינת גט מהבעל לאשה. ולא מהני מה שאח"כ מתברר שהוא שליח, דמ"מ לא ראו מעשה גירושין. והק' שם רע"א ממתני' דמפורש דצריכה ב' עדים שאמרה וב' עדים לקבלה, הרי שאף שעדי קבלה אינם יודעים שהוא שליח לקבלה, אעפ"כ לא חסר בעדות לקיום הדבר, וסגי שאחר שמקבל הגט מתברר שהוא שליח קבלה.

[ויש לדון ולחלק בין שליח הולכה לשליח קבלה, דבשליח הולכה עד כמה שאנחנו לא יודעים שהוא שליח של הבעל, נמצא שלא רואים מסירת גט מיד הבעל כלל, א"כ י"ל דכל זמן שאין בירור שהוא שליח הולכה ליכא לפנינו מעשה גירושין כלל, וא"א לקיים בעדים את השטר לפני שהם יודעים שיש כאן דעת המתחייב. אבל כשהבעל עצמו נותן לשליח קבלה, אף שעדין לא ברור שהוא שליח קבלה, מ"מ חזינן לפנינו מעשה גירושין של הבעל, וסגי מה שמתברר אח"כ שהוא שליח קבלה]. ועי' בגרנ"ט שם.

**תוס' ד"ה אפי'.** והדר קאמר אפי', שאפי' אתו יחיד לא חיישינן שמא שכרתו. עי' בפנ"י ובתו"ג שהק' דהרי גם מרישא שמעינן דלא חיישינן אפי' לשכירות של אחד מהם.

**וא"ת לר"ע אמרי לא הוי חצי דבר.** מבואר מדבריהם דלרבנן ל"ק, [ובאמת בתוס' ב"ק שם העמידו מתני' כרבנן], והיינו דכמו דגבי שני חזקה אין חסרון של חצי דבר, מפני שכל כת ראו כל מה שיכלו לראות באותה שעה, ה"נ כל כת מעדים על כל מה שיכלו לראות. [וביאור סברא זו כבר ביאר בקוב"ש ב"ב נו דחסרון דחצי דבר הוי בראיה ולא בהגדה, וכלפי ראיה חשיב דבר שלם ע"ש]. אבל שי' הרי"ף המבואר בתוס' ב"ק שם דעדי חזקה לא הוי ח"ד לרבנן מפני שיש נפק"מ בעדותם לענין אכילת פירות, א"כ הכא דליכא נפק"מ כלל קשה גם אליבא דרבנן.

**וי"ל דלמ"ד שליש נאמן לא צריכי עדי אמירה לעדי קבלה כוליה דבר הוא**. יש כאן כמה הערות בדברי התוס'.

א. כל תי' התוס' מתייחס רק לעידי אמירה דלא הוי ח"ד משום שלא תמיד הם צרכים את העידי קבלה משום דשליש נאמן, אבל עדין קשה על העידי קבלה, הרי עידי קבלה הוי ח"ד שהרי הם צרכים את העידי אמירה. וצ"ל דכמו שאמרינן בב"ק שאף שעידי טביחה צרכים לעידי גניבה, מ"מ כיון שעידי גניבה לא צרכים את העידי טביחה, ועידי גניבה נחשבים דבר שלם, גם עידי טביחה הוי דבר שלם, וה"נ כיון שעידי אמירה על השליחות אינם צריכים עוד עדות אחרת להוכיח את הגירושין, משום דשליש נאמן כשהגט יוצא מיד השליח הוא מוכיח את הגירושין, והוי דבר שלם. וממילא גם עדי קבלה הוי דבר שלם, והביאור בזה הוא דחסרון של ח"ד הוא רק כשעדים מעידים על חצי דבר, אבל בכה"ג שהעדים תמיד באים רק להוסיף על מה שכבר התקבל בבי"ד נמצא שהאמירה שלהם הוא דבר שלם, וכיון שכת ראשונה העידה על הגניבה, נמצא שכת שניה אמרה דבר שלם. וכן הכא אחרי שיש עדים של כת אמירה נמצא שעידי קבלה הם דבר שלם. משום שהיא משלימה את סיפור הגירושין. וכן לענין עדי קידושין ועדי זנות.

ב. ובעיקר תי' התוס' שעידי אמירה הוי דבר שלם כיון שהם לא צרכים עוד עדות משום דשליש נאמן, יל"ע הרי סו"ס בלא תוספת כח לעדי אמירה אין כאן עדות המוכיחה על הגירושין, נמצא שבעינן בנוסף לעדי אמירה גם לנאמנות השליח שהגט יוצא מתח"י, ולנאמנות שליש, א"כ מה נפק"מ לדין חצי דבר אם צריך עוד עדות אחרת של עדים, או שצריך עוד הוכחה אחרת של שליש. ובאמת בתוס' ב"ק שם דחו דברי התוס' כאן מה"ט 'דאפי' למ"ד שליש נאמן כשהגט בידו וכו', מ"מ כיון שצריך שנראה הגט בידו חצי דבר הוא'.

וביאר בתור"ג דהן אמת דכל עדות שצריכה עוד בירור בין אם בירור של עדים ובין בירור אחר הוי חצי דבר, אלא דנאמנות שליש שאני, שהרי נתבאר בתוס' בסמוך דנאמנות שליש הוי משום הימניה, והיינו שאין נאמנות לשליש יותר מהבעל דשליש אינו נאמן לברר הדבר, אלא מדין הימניה הוא, והיינו שהבעל נותן לו הגט ע"ד מה שיאמר השליש, ודעת הבעל הוא שאף אם ישקר השליש ויאמר שהוא לגרושין אמירותו גורמת שהבעל נותן לו כבר עכשיו לגירושין, נמצא שאין כאן עוד תוספת בירור כלל, אלא שהאמירה של השליש היא הגורמת לגרושין, והעידי אמירה הם דבר שלם שהרי חוץ מהעידי אמירה אין אנו צרכים לעוד עדות אלא המציאות של הגט ביד השליש והוא אומר שזה לגרושין בזה סגי.

ולפי"ז יישב קו' הפנ"י שהק' הרי גם למ"ד שהבעל נאמן נמי לא הוי ח"ד, כיון שאם יודה הבעל שנתן לגירושין נאמן, וא"כ בכה"ג עדי האמירה הוי דבר שלם אפי' למ"ד בעל נאמן ושלשתן בעיר אחת. ולדבריו ניחא דכשהבעל מודה הוי נאמנות של בעל, דבעל שאומר גרשתי את אשתי נאמן, וא"כ אף דלא בעינן לעדות אחרת מ"מ בעינן לנאמנות הבעל, ולא סגי בעדות עידי אמירה, ולכך הוי ח"ד.

ג. אלא דאכתי לי"ע בדברי התוס', דהנה בסמוך הק' בגמ' אמאי בעינן במתני' עדי קבלה הא גט יוצא מתח"י שליש, ותי' דמתני' מיירי דליכא ע"ח וקאי כר"א דע"מ כרתי, ולכך בעינן דעדי קבלה דווקא, וא"כ מתני' איירי באופן שאין השליש נאמן ושוב הוי עדי אמירה ח"ד. וביאר במהרש"א דכיון שאם היו ע"ח היה השליש נאמן ולא היו עדי אמירה ח"ד, א"כ גם דליכא ע"ח ובעינן לעדי קבלה אין עדי אמירה ח"ד. ודבריו מופלאים הא סו"ס עכשיו אין כאן ע"ח ובעינן עוד כת עדים דוקא, ולמה לא הוי ח"ד.

וכן מבואר במהר"ם בדברי התוס' שכתבו שאפי' למ"ד שאין השליש נאמן היינו דווקא בעיר אחת, אבל כשאינם בעיר אחת לכו"ע שליש נאמן, והק' במהר"ם הא מתני' איירי בעיר אחת, ובאופן זה אין השליש נאמן והוי ח"ד, ומה מועיל שיש גוונא אחרת ששליש נאמן. וכתב המהר"ם דכיון דאם לא היו בעיר אחת היה השליש נאמן, א"כ גם כשהם בעיר אחת לא הוי ח"ד. ואינו מובן דסו"ס כשאינו נאמן השליש הוי ח"ד.

ד. ועוד יש לעורר בדברי מהרש"א הנ"ל, דבתוך דבריו העיר הערה עצומה, דהלא עיקר הטעם דעדי אמירה הוי כוליה דבר היינו משום דעצם מה שיוצא מיד השליש אינו בגדר נאמנות וכדלעיל, מ"מ הרי נאמנות השליש על הגט שיוצא מתח"י הוא בגלל העדי חתימה שבתוך הגט, וא"כ נמצא שהעדי אמירה הוי ח"ד, דהרי בעינן לעדות של ע"ח. ותי' בזה מהרש"א 'דעדי חתימה מילתא אחרית היא' וצ"ב בכוונתו. ועי' בפנ"י שתמה בזה מדוע הוי מילתא אחריתי הא סו"ס בלעדיהם אין גט.

ואולי כוונתו דעדות ח"ד היינו שהעדים מתקבלים רק על חצי מהתוצאה שהם מעידים, אבל כאן הרי עפ"י העידי אמירה הרי מתקבל לפנינו שיש כאן מסירת גט, וזה הוי דבר שלם, והוי כמו שהגט יוצא מתחת יד האשה עצמה, דהגט מעיד שיש כאן גירושין. אלא שעדין אנחנו צרכים עדים לקיים את הגט, זה הוי עדות אחרת לאשוויי שטרא. וזה כוונת דברי מהרש"א דכמו שעידי אמירה לא צרכים את העידי חתימה, כיון שעידי אמירה אומרים שיש בפנינו גט, והעידי חתימה הם רק לקיומי של הגט, א"כ גם במקום שאין עידי חתימה וצרכים את העידי קבלה הוא רק כלפי הלקיומי של הגט, אבל כלפי העדות לברורא שיש בפנינו גט, הרי עדי אמירה הוי עדות גמורה.

[אלא דלפי"ז צ"ב דגם למ"ד בעל נאמן לא הוי עדי אמירה ח"ד, דכיון דעדי קבלה אינם ח"ד, כיון שהם עושים את האשוויי שטרא, ממילא כשרים גם העדי אמירה דשוב אינם ח"ד. ודו"ק].

**ה. בראשונים תי' קו' התוס' באופ"א**. ברמב"ן יישב את קו' התוס' באופ"א וז"ל שמכיון שמינתו שליח נעשה ידו כידה מעתה, ולכשיתן לו תתגרש עכ"ל, וע"ע ברמב"ן בב"ב דנ"ו שהאריך יותר בזה וז"ל ואיכא למימר דעדות דבפנינו אמרה לו עדות בפני עצמו הוא ולא צריכי לאיצטרופי, דלא מסהדי כלל בגירושיה ובגיטה אלא דחזו דאיתתא שויתיה להאי גברא שלוחה, ומעתה יכול לקבל גיטה שהרי הוא שלוחה ואינן צריכין להצטרף כלל עכ"ל. וכונתם ברורה, דנהי שלגבי היתר האשה בעי' לעידי קבלה מ"מ מאחר שע"י עדותם נתברר דהך אדם הוא שלוחה הא גופא מיקרי "דבר", דשם שליח אינו מתחדש עליו בשעת עשיית המעשה אלא מעתה חשבי' ליה כידה, ונמצא דהעדים בהגדתם מעידים לברר שראוי ליתן גט בידו [ויל"ע אמאי פליגי התוס' ע"ז, וכנראה דאינהו סברי דצריך שע"י הגדתם יתחדש דין בפועל, וכיון שאין נפק"מ בהגדתם להיתר האשה לא סגי בהכי למהוי "דבר"].

ובפשוטו נראה שד' הרמב"ן מהני רק לעידי האמירה, אבל לעידי הקבלה לא סגי בהכי, דהא אינהו מסהדי להתיר את האשה ולזה בעי' שיצטרפו עמם עידי האמירה. והא דל"ח לעידי הקבלה כח"ד הוא כד' הגמ' בב"ק הנ"ל לענין עידי קידושין ועידי ביאה, והכ"נ בנידו"ד לאחר שתי' הרמב"ן דעידי אמירה מיקרי כוליה דבר ה"ה דמהני עידי הקבלה, ופשוט.

אולם מד' הרשב"א בסוגיין נראה קצת דתי' הרמב"ן מהני גם לגבי עידי הקבלה, דברשב"א הביא את תי' הרמב"ן וז"ל והרמב"ן נ"ר כ' דהכ' לא הוי חצי דבר דכיון שמינתו שליח נעשה ידו כידה מעכשיו ולכשיתן לו תתגרש, וכן אלו שראו שקבל כאלו ראו שקבלה היא בעצמה שהרי ידו כידה עכ"ל, ומבואר מדבריו דהך סברא מהניא גם לגבי הכת הב' שראו שקבל. וכנראה כונתו דלצד שהאשה עשאתו לשליח קבלה נמצא שעידי הקבלה ראו את הנתינה עצמה, ונהי שצריך לצרף את עדי האמירה מ"מ לאחר שנצרפם נמצא שעידי הקבלה ראו דבר שלם ודו"ק.

והנה בטשו"ע קמב יב הביאו בשם הרמ"ה דשליח הולכה שמביא גט, בגוונא שצריך עדים שהוא שליח ואינו יכול לומר בפ"נ [כגון סומא], צריך שימסור הגט דווקא בפני אותם עדים שהעידו על שליחותו, ולא בפני עדים אחרים דאל"כ הוי ח"ד. והק' עליו הב"י בבדק הבית אמאי קרי ליה ח"ד, הרי עדי שליחות לחוד ועדי מסירה לחוד, [ובשער"י ש"ז פי"ג הק' עוד דלהדיא מבואר במתני' כאן דעדי אמירה ועדי קבלה יכולים להיות ב' כתי עדים, ולא הוי ח"ד[[1]](#footnote-2)].

והביא בשער"י שם מתשו' הריב"ש סי' שיח שכתב ליישב דברי הרמ"ה עפ"י דברי הרמב"ן הנ"ל, דעדות על שליחות לקבלה הוא דבר שלם בפנ"ע גם לפני קבלת הגט, דהא גופא שנודע ע"י עדים שידו כיד האשה ומעתא כל גט שינתן לידו יועיל לגירושין, ונמצא שהעדות הוא על המצב של ידו כידה והוי דבר שלם, וכ"ז בשליח קבלה שאינו שליחות לגט מסויים, אבל בשליחות להולכה שאינו שליח אלא להוליך גט זה בלבד, וכיון שיש תקנה שא"א למסור גט זה אלא באופן שבשעת מסירה יהיה תקון לסלק ערעור הבעל, נמצא שכ"ז שעידי שליחות לא יראו הם עצמם את הקבלה הוי ח"ד. דאין העדות העדות על השליחות דבר בפנ"ע, אלא חלק מהעדות על הגירושין.

**סד.**

**נאמנות השליש לומר שהוא שליח קבלה.**

א. אתמר בעל אומר לפקדון ושליש אומר לגירושין. רש"י ותוס' העמידו הסוגיא כשהשליש הוא שליח קבלה. ובפשוטו היינו כמו שביאר בזה בתורי"ד 'אבל בשליח להולכה א"א לומר דשליח נאמן, שהרי הבעל יכול לבטלו, ואין לך ביטול גדול מזה כשאומר לפקדון נתתיו לך'. [ואין להק' מהא דמבואר בסמוך גבי בעל אומר לגירושין דמיירי בשליח הולכה, והק' בגמ' 'וליהמניה לשליש', צ"ל דהתם גם הבעל מודה לדברי השליש, וגם איירי שהגט כבר ביד האשה ואין הבעל יכול לבטלו. ועי' לקמן בסמוך].

אלא דנחלקו הרש"י והתוס' אם מיירי שיש עדים שהוא שליח קבלה או דסגי בזה שאומר השליש שהוא שליח קבלה.

רש"י ד"ה בעל אומר לפקדון 'ושליש אומר לגירושין נתת לי שהייתי שלוחה לקבלה ונתגרשה בקבלתי'. ודקדקו בראשונים, רמב"ן ור"ן ועוד דלרש"י נאמן השליש גם אם אין אנו יודעים שהוא שליח קבלה אלא עפ"י דבורו. והראשנים הק' עליו דא"כ מ"ט דר"ח דשליש נאמן, הרי מי שפועל את ה'הימניה' הוא הבעל, והוא האמין למה שיאמר השליש, משום שבידו לעשות. אבל על דברים שהאשה צריכה לעשות לא שייך המיניה. וא"כ עד כמה שאין אנו יודעים שהאשה מינתה אותו לשליח קבלה מה שייך שהיא תתגרש בקבלתו. ועי' בר"ן שהוסיף להק' דגם אם ידע הבעל שהוא שליח קבלה שלה, אבל מנין שנתן לו בכדי שתתגרש בו מיד, דילמא עשאו לשליח הולכה.

וכתב הר"ן דצ"ל בשי' רש"י 'שכיון שבשעה שבאו לבי"ד קודם שיאמר בעל לפקדון, היה יכול השליש ליתנו לאשה, והאשה הייתה מקבלת מידו [משום שהיא היתה סוברת שהוא שליח הולכה], הלכך נאמן השליש לומר שליח קבלה הייתי ולקבלה נתנו לי, ונאמן בכך להתגרש משעה זו, אבל משעה ראשונה ודאי לא'. והיינו דלדעת רש"י מוכח דבעינן לטעם דמיגו, ומיגו דבידו לתת אמרינן דהבעל נתנו לגירושין.

אבל דעת התוס' בד"ה ושליש אומר, דכיון דנאמנות השליש הוא רק משום דהימניה שמסר בידו, צריך שנדע קודם שהוא באמת שליח קבלה, דבשלמא בכל שטר שנמצא ביד המלוה או גט הנמצא ביד האשה, כיון שהשטר בידם לא חיישינן שמא מצאו וכדו' דזה כוחו של השטר, אבל כשהוא אצל אדם זר שאין ידוע שהוא שליח קבלה וידו כידה, איכא למימר שמא מצאו באשפה וליכא כלל הימניה. ע"כ צ"ל דאיירי שיש עדים שהוא שליח קבלה. [העולה מדברי התוס' שאין צורך להשתמש במיגו דאי בעי השליש ליתן ליד האשה, בכדי שהבעל יתן בידו לגירושין, משום דאיירי שהוא שליח קבלה בעדים]. [[2]](#footnote-3)

ב. הק' הרשב"א למה צריך לנאמנות של השליש הרי כיון שיש עדים שהוא שליח קבלה וידו כידה, א"כ הרי הוא כאילו הגט ביד האשה, והבעל טוען שנתן לה לפקדון, דודאי לא משגחינן ביה[[3]](#footnote-4). ותי' הרשב"א דכיון שאין דרך להפקיד ביד האשה הוא לא יכול לטעון לפקדון, אבל ביד שליש כיון דאפשר שלא ידע שהוא שליח קבלה לכך הוא נתן לו. ואפילו אם הוא ידע שהוא שליח קבלה, הרי הוא יכול לתת לו ולעקור את השליחות קבלה ולומר לו א"א שתקבלנו כמבואר במתני', ולכך דרכו להפקיד אצלו.

והוסיף הרשב"א דאפילו בגוונא שהשליח נתן לאשה את הגט הוא גם נאמן שהוא קיבל את הגט מהבעל לגרושין. שהרי על זה הנאמנות שלו 'למסור את הגט לגרושין'. והק' הרשב"א ע"ז הרי שליש אינו נאמן אלא שהשלישות תח"י, וברגע שהוא נתן לאשה האיך נאמן. [והרי לא מיירי שמסר לה בעדים, דהרי הוא שליח קבלה]. ותי' הרשב"א ב' תי' או כמו שכתב הראב"ד שיש מיגו שהאשה יכלה להחזיר לו את הגט, ואז הוא שוב היה נאמן. ועוד תי' הרשב"א דגם בלא מיגו הוא נאמן, דכיון שהיה נאמן בשעה שמסר לידה, 'תפיסתה מוכחת עליו' שהוא נתן לגרושין, וכל מה שאין השליש נאמן כשאין השלישות תח"י הוא רק כשאומר לחובת מי שיוצא הגט עכשיו מתחת ידו, וכיון שכאן הוא מעיד לטובת האשה ולא לחובתה בכה"ג הוא נאמן אפי' שאין הגט תח"י.

ג. אבל הרי"ף העמיד הסוגיא בשליח הולכה ולאחר שנתן הגט לאשה. אלא שהבעל טוען שהיה פקדון.

**בביאור סברת דהא הימניה**

**א. שי' רש"י.** התוס' נקטו בשיטת רש"י שהנאמנות הוא מטעם מיגו. וכן מבואר בהמשך הגמ' ברש"י ד"ה מי קא נפיק, דהוי מטעם מיגו דאי בעי הוה עביד ביה מאי דקאמר והי' מוסר לאשה. ומיגו בזה כבר כתב הר"ן הובא לעיל מועיל רק לענין שתיחשב מגורשת מכאן ולהבא, שע"ז יש לו מיגו שבידו למסרו לה עכשיו הגט, אבל אין המיגו מועיל שתיחשב מגורשת משעה ראשונה שקיבל השליח, משום דעל למפרע יכול לטען הבעל שהתכוון למסור להולכה ולא להתגרש מיד.

ובתוך הדברים נסתפק הר"ן דלימא אין הבעל מדקדק בשעות ומאמינו שיהי' כדבריו משעה ראשונה.[[4]](#footnote-5)

וצריך להדגיש בזה דהמיגו הוא שהשליש יתן לאשה 'והאשה תאמר שהיא קיבלה את הגט מהבעל', משום שאם היא תאמר שקיבלה מהשליש א"כ הנתינה שלו לאו כלום היא, ואיזה נאמנות יש לו, הרי גם אם הוא יתן היא תאמר שזה ממנו, וע"כ צ"ל שהאשה תאמר שזה מהבעל. והמרדכי דחה פרש"י דלא הוי מיגו טוב כיון שהאשה לא תשקר ולא תעיז לומר לבעל שממנו הוא. ואולי רש"י סבר שהוא מיגו טוב כיון שהגט מסייע לה.

ובתוס' הק' על רש"י כמה קו'. חדא מסנהדרין דחזינן דאף בלא מיגו נאמן[[5]](#footnote-6). ועוד דאי הוי חשיב מיגו לא הוי פליג ר"ה, כדמוכח בסמוך דמודה ר"ה במקום מיגו. ועוד דאין כאן כלל מיגו דשמא אין האשה תתרצה לקבל הגט. [והיינו דאף שהשליח הוא שליח קבלה של האשה, מ"מ עכשיו שאומר הבעל שהוא נתן לפקדון, היא יכולה לומר שאינה מתרצה לקבלו]. והוסיף בזה הפנ"י דאף שהיה ביד השליח לתת לה את הגט קודם שיבא הבעל וערער, מ"מ לא חשיב מיגו דהוי מיגו למפרע. ועי' בר"ן שביאר בדברי רש"י דאף שעכשיו האשה לא תקח ממנו את הגט, משום שהיא סתם מקלקלת עצמה, כיון שהבעל אומר לפקדון. 'אפי' הכי מתוך שהיה בידו למסור לה ''בתחילה'' ואם רצתה היתה הולכת ונשאת בו, וכו'.

ועוד יל"ע דבגמ' מבואר שהטעם הוא משום 'הימניה' משמע שהוא דין נאמנות ולא מכח מיגו. ורש"י עצמו לא הזכיר סברא זו אלא רק בהמשך דברי הגמ'.

והנה ברא"ש הק' לר"ה אמאי מודה במקום דאומרת קמי דידי וכו', הרי ר"ה סובר דאף במקום שיש לשליש מיגו שהוא יכול לתת אינו נאמן, והיינו משום דסברת 'אם איתא וכו' מגרעת כוח המיגו, והוי כמיגו במקום עדים, ה"נ אמאי נאמן במיגו, וביותר הרי הכא יש את הסברא דאם איתא ביותר שהרי האשה עומדת באותו מעמד מדוע לא נתן לה הגט ביד, וא"כ חשיב מיגו במקום עדים. ותי' 'דמיגו דלעיל גרע דשמא האשה אינה רוצה לקבל את הגט, כיון שאין השליש נאמן אלא מחמת מיגו, אבל הכא דקאמרה קמי דידי וכו', עדיף האי מיגו ולא מגרעינן ליה מטעמא דאם איתא וכו. והביאור הוא דיש כאן מיגו חלש דאולי האשה תסכים לקבל הגט, ובפרט שהיא עצמה מינתה אותו לשליח קבלה, וא"כ מסתמא קיבל לגרושין, אלא דהוי מיגו חלש כמו שכתבו התוס' דשמא לא תתרצה לקבל הגט, ולכך פליג ר"ה וס"ל שהסברא דאם איתא וכו' עדיף. משא"כ הכא כשהאשה עצמה אומרת שהיא נתגרשה הוי מיגו חזק. ומיושב ב' קו' התוס' חדא דהיכא שהאשה מודה הוי מיגו טוב, ומודה בזה ר"ה. משא"כ לעיל לא הוי מיגו חזק.

ובאמת יש לדקדק היטב בדברי רש"י, דהן אמת דבד"ה מי מפרש שנאמנות השליש הוא מטעם מיגו, אבל מ"מ בד"ה דהא הימניה ובד"ה אמאי לא הזכיר כלל ענין המיגו שבידו למסור, אלא כתב 'דהמניה הבעל שמסרו בידו'. ומשמע שהנאמנות של השליש הוא משום שהבעל נתן לו ע"ד שאם יאמר כן שנתן לגירושין יהי' כדבריו כמש"כ התוס' ושא"ר.

ובתור"ג כתב מהלך מחודש בדעת רש"י, דגם רש"י ס"ל דנאמנות השליש הוא כמש"כ התוס' והר"ן ועוד, שהבעל מוסר לגרושין אם יאמר כך השליש. אלא דס"ל לרש"י דכ"ז הוא רק אחרי שהגט בידו בתורת שליש, ולא כתב כן רש"י אלא לענין הנאמנות על השליחות, שהרי רש"י לשי' דלא בעי עדים על מינוי השליחות שהוא שליח קבלה, ונמצא דעד כמה שלא ידוע לנו שהוא שליח קבלה לא שייך כאן נאמנות, שהרי אם אינו שליח אין בנאמנות הבעל לעשותו לשליח קבלה, [ולכך באמת פי' התוס' כל הסוגייא דיש עדים שהוא שליח קבלה, ונדחקו לפרש ק' הגמ' ממתני' שהוא רק מעדים שקיבל וקרע], אבל רש"י פי' קושית הגמ' 'ואמאי ליהמניה לשליש' דלא בעי עדים לא על האמירה שהוא שליח קבלה ולא על הקבלה עצמה, וע"ז היה ק' לרש"י דלענין עדי אמירה לא שייך הימניה, וע"ז כתב רש"י שהוא מדין מיגו דבידו לתת, וע"ז תי' הגמ' דאיירי שהוא קרוע וממילא אין בידו לתת ואין מיגו. והמשיכו להק' 'תינח עדי אמירה' דבעינן משום שאינו בידו, אבל מ"מ כיון שיש כאן הימניה, א"כ אפי' כשהוא קרוע יהי' נאמן על המסירה שהרי היה בידו שלם, [ולא חיישינן לרש"י שמצאו באשפה].

ומ"מ גם לרש"י מה שהוא נאמן על קבלת הגט הוא משום הימניה, אלא דס"ל לרש"י שאם הגט הוא שלם בידו יש לו גם נאמנות על עצם השליחות שהוא שליח קבלה, שהרי בידו לגרשה.

**ב. שי' התוס'** דהוי כעין גירושין על תנאי, דכשמסר הבעל הגט בידו אף אם מסר לו לפיקדון, מ"מ דעתו שאם יאמר השליש לגירושין יהי' הנתינה לגירושין, וכיון שהשליש הוא שליח קבלה, וא"כ הוי ידו כידה הרי זה כמו שהגט בידה ותפיסתו מוכחת עליו שקיבלו לגירושין. [וכתב הר"ן דצ"ל דידע הבעל שהוא שליח קבלה, דאל"כ יתכן שמסר לו בתורת שליח הולכה, ואין לחשוש ולומר דאף אם ידע הבעל שהוא שליח קבלה שמא ביטל השליחות ונתן לו להולכה, וכתב ע"ז הר"ן וז"ל 'דכיון דחזו דודאי בעל יהביה ניהליה, ואיהו ידע דשליח קבלה הוי, מסתמא אית לן למימר דלקבלה יהבינה ניהליה, דכיון דבאומר ליה הילך סגי, ואנן ידעינן דהילך אמר ליה, הוה ליה הילך לקבלה ודאי, והילך להולכה ספק, ויש לנו לתפוס את הודאי ולהניח את הספק, דאי לא תימא הכי גם בגט היוצא תח"י האשה שמא להולכה נתנה עד מקום פלוני וכו']. וכיון שהשליש נאמן שתפיסתו לגירושין, לכך גם לדברי הבעל שמסר לו לפקדון מ"מ דעתו שיה' כמו שיאמר השליש

ובביאור הדבר צ"ל דכיון דבעיני העולם יוחזק השליש לדובר אמת, כיון שאפי' הוא עצמו נתן בידו והאמינו, וגם אין השליש אומר לעצמו ואין אדם חוטא ולא לו, וא"כ כיון שיודע המשליש שהשומעים יחזיקו בדברי השליש דהרי יודעים שהוא שליח קבלה וידו כידה, שוב אף הוא מסכים שיהי' כדברי השליש. ומצינו סברא זו בבית מאיר.

והיה מקום לומר באופ"א, דכיון שהשליש הוא שליח קבלה בעדים, וידו כיד האשה ממש, א"כ אם יאמר שקיבל גט הרי כאילו האשה תופסת את הגט, דתפיסתו מוכחת עליו, ואין הבעל יכול לערער כמו שביאר הר"ן.

[ויש לעורר בזה דאף שהבעל כשנתן לו לפקדון אמרינן דדעתו בשעת נתינה שיהי' כמו שיאמר השליש, כיון דהשליש יכול לשקר, אך מ"מ הרי אליבא דאמת השליש עצמו בשעה שקיבל הרי קיבל לפקדון, וכי אמרינן גם על השליש עצמו שקיבל לגירושין אם ירצה לשקר. ולכאו' צ"ל דהשליש מקבל ע"ד מה שהבעל רוצה, וכל מה שמונח בדעת הבעל מקבלו השליש, וכיון דהבעל נותן לו לגירושין אם יאמר כך, לכך גם השליש מקבלו ע"ד זה. וצ"ע].

ועי' ברע"א דדן דאף שכוונת הבעל שיחול לגרושין אם השליש יאמר כך, מ"מ הרי ברגע שהבעל אומר לפקדון הרי הוא חוזר בו, וכיון שעדין לא חלו הגרושין הוא יכול לחזור בו, ומה מהני מה שהוא נתן לו מעיקרא ע"ד מה שיאמר השליש. אלא ע"כ דאחר שאומר השליש הרי היא מגורשת למפרע, ולכאו' הוא תלוי בסוגיא דיש ברירה.

ג. הרשב"א חולק על עצם סברת התוס' שתפיסת השליש הרי הוא כתפיסת האשה ממש, כמו שהובא לעיל שהרשב"א סובר דאע"ג שהוא שליח קבלה, ואפי' באופן שהבעל יודע שהוא שליח קבלה, אין תפיסתו מוכחת עליו, משום שהוא יכול להפקיד אצלו.

והק' על המהלך של תוס' הרי לפי טענת הבעל שהוא מסר לו לפקדון מסתמא לא מסר לו בעדים, ואנן קיי"ל ע"מ כרתי, ובעינן שימסור לשליח בפני עדים, א"כ אמאי הוי גט מטעמא דהא הימינה, מה תעזור נאמנות השליש שאומר לגרושין הרי אין עדים. ותי' דשניהם מודים שמסר לו בעדים. [וצריך להוסיף לפי"ז שגם העדים יודעים אומדנא זו, שאף שאומר הבעל לפקדון, מ"מ דעתו לגירושין אם יאמר השליש ודו"ק היטב]. וחזר הרשב"א והק' דא"כ נחזי עדים מה קאמרי. ועי' בריטב"א כת"י ובבעה"ת שער נה בשם הרמב"ן דמיירי דעדים אינם לפנינו. או שאינם יודעים אי נמסר לפקדון או לגרושין.

והרשב"א כתב לחדש שכיון שביד השליש למוסרו לאשה וע"י כך היא תלך ותנשא, גם הוא מסרו בידו על דעת כן שיהא נאמן בכל מה שיאמר עליו, אפי' אם יאמר שמסרו לגירושין הוא גומר עכשיו בדעתו בשעת מסירתו שיהא לגירושין. ומאמין את השליש אפי' במקום עדים.[[6]](#footnote-7) ובביאור דברי הרשב"א נראה, דכתבנו לעיל שיסוד הסברא של הימניה הוא מכח זה שהבעל לא רוצה להתפס כשקרן, וממילא מכח סברא זו הוא נותן לו על תנאי שאם הוא יאמר שזה לגרושין אז באמת הוא נותן לגרושין. והק' הרשב"א הרי צריך עדים לקיומי, ותי' שיש עדים, וכבר כתבנו דהכוונה שיש עדים והעדים עצמם מבינים שיש כאן לא רק נתינה לפקדון, אלא יש כאן גם נתינה לגרושין על תנאי וממילא יש כאן עדים לקיומי, וחזר הרשב"א והק' ולחזי עדים מאי קאמרי, לכאו' מהרי העדים יודעים שהוא נתן לו לפקדון אבל הם יודעים שהוא עשה גם תנאי שאם הוא יאמר שזה לגרושין אז אכן יש כאן נתינה לגרושין, א"כ מה יעזור העדים, וצ"ל שכוונת הרשב"א להק' דעד כמה שיש לו עדים והעדים יעידו שהוא נתן את הגט לפקדון, ממילא הוא כבר לא עושה תנאי, שהרי הוא יודע שהוא יכול להכחיש את השליש והוא לא יתפס כשקרן, וזה הק' הרשב"א דעד כמה שיש עדים מעיקרא הוא לא עושה הימניה. וע"ז תי' הרשב"א דעדים לא עוזר לו, כיון שהשליש יכול לתת לפני שיבאו העדים והוא יקלקל את האשה, ממילא הוא עושה המניה גם בכה"ג, ואחרי שאנחנו יודעים שיש המיניה גם בכה"ג, ממילא חזר הדין שגם העדים הם עדים על גרושין על תנאי ולא הוי נגד עדים כלל. דאפי' שהעדים מעידים שהוא נתן לפקדון, מ"מ הם מעידים גם שהבעל נתן לו את הפקדון על תנאי .ולא שח"ו כוונת הרשב"א לומר שהוא מאמין לו אפי' נגד העדים, דסו"ס מה זה יעזור הרי אין עדים לקיומי.

ובפנ"י כתב מכח קו' הרשב"א לחדש דבאמת הימניה אליבא דהתוס' הוא רק שאין הבעל יכול לבטל הגט ולחזור בו כיון שמסרו לשליח, אבל מ"מ צריך השליש ליתנו לאשה בפני עדים. וזה חידוש גדול.

ד. בר"ן כאן נראה שבתחילה הוא מביא שהנאמנות הוא מכח מיגו, שבתחילה לפני שהבעל בא וערער השליש יכל לתת לאשה את הגט, ואח"כ מיד כתב הרי הוא כמו שא"ל נאמן תהיה עלי והריני נותנו לך על אותו הענין שתאמר וכו', משמע מדבריו שהנאמנות מתחילה מזה שביד השליש לתת, וכיון שבידו לתת ממילא יש כאן הימניה, ונמצא שהגורם להמניה הוא מה שביד השליש לתת. אבל בתוס' לא מבואר כן אלא הנאמנות הוא מעצם מה שהוא מסר לו את הגט, והוא לא רוצה להתפס כשקרן בעיני העולם.

**האם נאמן השליש גם נגד עדים. ובתוד"ה שליש נאמן.**

ברשב"א הנ"ל מבואר שהנאמנות של השליש הוא גם נגד עדים דע"ז גופא יש הימניה.

והנה בתוס' בתחילת דבריהם כתבו דאפי' בעל שנתן בפני עדים איכא לסברת דהא הימניה, דדילמא מייתי עדים או אזלי למדה"י. ובתומים סק"ג ובתור"ג הק' ל"ל לתוס' לומר דילמא מייתי וכו', הו"ל לומר דאפי' אם אינו חושש שימותו מ"מ איכא הימניה, כיון שביד השליש לתת לאשה והיא תטען שקבלה מהבעל עצמו, והשליש יאמר שהחזיר להבעל והבעל מסר לה. ותי' דהבעל לא חש שהאשה תשקר לומר מן הבעל קבלתי, דאין אשה מעיזה פניה בפני בעלה בזה.

ולפי"ז חידשו דכל המיגו שיש לשליש אינו במה שהוא יכול לתת לאשה והאשה תאמר שהיא קיבלה ישר מהבעל, דזה אינה מעיזה. אלא הכוונה שהשליש יכול לתת לאשה בעיר אחרת, ושם אף שהאשה תודה שהיא קיבלה מהשליש, יהיה השליש נאמן לומר שקיבלו לגרושין, דבעיר אחרת אין את הסברא דאם איתא לערער על תפיסת השליש[[7]](#footnote-8).

מ"מ מדכתבו התוס' דהימניה היינו דאם מייתי עדים או דאזלי למדה"י, משמע דאם הוי עדים לפנינו שנתן לו לפקדון אין נאמן השליש[[8]](#footnote-9). אך מאידך מסברת התוס' שכתבו דע"ד כן נתן לו שיהי' כמו שיאמר השליש, היינו אפי' באופן שמינכר שמשקר, ולפי"ז כתב התורא"ש 'הלכך צ"ל לפי טעם זה דאפי' אתו עדים ומכחשי ליה, נאמן שליש דהא הימניה'. [אף שיתכן לומר שכל ההמניה הוא רק במקום שאינו יכול להוכיח שהשליש משקר]. וכתב ע"ז בתורא"ש דמילתא דתימהא הוא בין באיסורא בין בממונא אי מהימן אפי' במקום עדים. ועי' בפסקי התוס' אות רלג וציין לזה הרש"ש. ועי' בשו"ע חו"מ נו סעי' ב' דלא המניה במקום עדים. וציין בב"י דמהרשב"א [המובא בסמוך] נראה להדיא שנאמן גם נגד עדים, משום שכך האמינו.

**האם ר"ה חולק על נאמנות שליש.**

ר"ה בעל נאמן דאם איתא דלגירושין יהביה ניהליה לדידה הוה יהיב לה. רש"י ותוס' ביאור דקאי על הבעל, דאם איתא דהבעל נתן לשליש בתורת גירושין היה נותן לאשה וכו', ולכך כתבו דכ"ז שייך רק שהם בעיר אחת, אבל כשאין הבעל והאשה בעיר אחת, שליש נאמן דליכא לסברת דאם איתא וכו'. והראשנים העירו בזה דילמא משום כיסופא לא מסר לה הבעל ישר. ותי' הרשב"א דכיון שהאשה עשתה שליח קבלה לא כסיפא ליה מילתא לתת לה את הגט.

ולכך פי' הראשונים [עי' רמב"ן הובא בר"ן] שסברא זו קאי על השליש, דאם קיבל מהבעל לשם גירושין מדוע מעכב הגט בידו ולא נתנו מיד לאשה, ומדלא מסרו לה ע"כ דלשם פקדון הוא בידו. ולפי"ז חידשו דהא דבעל נאמן לר"ה הייינו רק כשהגט עדיין ביד השליש, שאז יש ריעותא למה לא מסר עדין לאשה, אבל כשהשליש מסר לאשה דלא שייך ריעותא דאם איתא וכו' מודה ר"ה דשליש נאמן.

וכן מצינו ברא"ש ובר"ן דלר"ה הבעל נאמן רק כשהבעל בא ומערער, אבל כ"ז שלא הבעל וערער השליש נאמן. [אמנם לרש"י ותוס' גם כשהשליש מסר אח"כ לאשה עדין יש הוכחה למה לא מסר הבעל ישירות לאשה, וגם בכה"ג לר"ה הבעל נאמן]. ועל פירוש הראשנים תמה הרשב"א הרי בסוגין איירי בשליח קבלה, ולמה הוא צריך למסור לה את הגט הרי ידו כידה, ויכול הוא לקרוע את הגט מיד.

מ"מ עולה מדבריהם דיש אופנים דשליש נאמן לכו"ע, והיינו דמודה ר"ה לטעמא דהא המניה, ורק משום ריעותא דסברת דאם איתא וכו' ס"ל דאינו נאמן.

אלא דצ"ב רב דבגמ' הק' לר"ה מנאמנות שליש בממון, ותי' שאני ממון דאיתיהיב למחילה, משמע אבל בגט שהוא איסורים ליכא כלל לנאמנות שליש. וא"כ אמאי צריך לטעמא דאם איתא. וכבר עמדו בזה הפנ"י ותו"ג ועוד.

ומצינו בזה ב' דרכים. **א.** בבית מאיר קמא סעי' נה ובתור"ג כתבו דודאי גם לר"ה אית ליה שהבעל הימניה, [והיינו כמש"כ התוס' ושא"ר שהבעל נותן לו הגט לגירושין ע"ד אם יאמר שלגירושין הוא], רק כ"ז כשהבעל לא יכול להכחישו, דהרי כיון שהוא ידוע כשליח קבלה, א"כ בודאי נתנו לו הבעל לגירושין, וכיון שכו"ע מאמינים לשליש, גם הבעל אינו רוצה להתפס כשקרן ונותן לו לשם גירושין, ולפי סברא זו י"ל דכ"ז כשאין לו לבעל טענה טובה, אבל כשיש לו טענה דאם איתא וכו' אינו חושש מלעמוד כנגד השליש, וממילא שוב ליתא לסברת הימניה. ונמצא שכל שאין לסברת אם איתא וכו' כו"ע ס"ל לסברת הימניה. והא דאמרינן בגמ' שאני ממון וכו', ומשמע דבגט ליכא כלל לסברת הימניה, היינו כמש"כ הר"ן דעיקר החילוק הוא דבגט לא עביד איניש וכו', ובממון הדרך הוא כך, והיינו דבשלמא בממון דדרך למחול וכו' א"כ שוב הוא נתפס כשקרן, אבל בגט שאינו נתפס כשקרן ע"י סברת אם איתא וכו' ממילא שוב אינו מאמינו.

**ב.** עוד כתב בבית מאיר שם עפ"י דברי הראשונים דכל עוד שאין הבעל מכחישו לשליש לכו"ע שליש נאמן, הובא ברא"ש, והביאור בזה דמצד עיקר הדין כיון דהגט ביד שליש ליכא להסתפק בו כלל שמא אינו בידו לגירושין, כמו דבאשה עצמה ליכא ספק שמא קיבלה לפקדון, משום דזהו דין כל שטר שכשהוא ביד הבעל דבר הרי הוא שלו, וכמש"כ הר"ן והרשב"א 'דתפיסתו מוכחת עליו', והיינו דזה כח השטר להוכיח שניתן למטרה שנכתב. [אף שהרשב"א כתב כאן להדיא דבאשה ליכא לטענת פקדון כיון דאין דרך להפקיד אצלה משא"כ אצל שליח קבלה דעביד דמקרי ומפקיד גביה, מ"מ לולא הריעותא אין להסתפק בזה שמא נתן לו לפקדון, דאין רגילות בכך]. ורק כיון שבעל מערער ויש לו סברא דאם איתא וכו', מכח סברא זו מתעורר כאן ספק שמא לפקדון הוא, וצריך כנגד סברא זו צריך לסברת הימניה, נמצא לפי"ז דאם ליכא סברא דאם איתא, אף אם לא יסבור ר"ה לסברת הימניה, מ"מ לא היינו מסתפקים בדבר לומר שמא אינו לגירושין. ואדרבא ר"ח הוא דבעי לסברת הימניה רק בגלל סברת דאם איתא וכו', ולפי"ז עולה דסברת אם איתא וכו' אינה נגד סברת הימניה, אלא דנחלקו אי סברת אם איתא יש לה כח לערער על הגט. או דכיון דיש סברת דהימניה הוי מועיל אף נגד ריעותא דאם איתא. ולפי"ז הא דבעינן לומר שאני ממון וכו', היינו משום דאם היה סובר לסברת הימניה, היה מועיל אף נגד סברת אם איתא וכו', או דהיה שקול.

**בעל אומר להולכה ושליש אומר לקבלה.**

**תוד"ה בעל.** הא דלא נקט בעל אומר להולכה. כוונתם שלא שייך לסברת ר"ה דאם איתא וכו', שהרי גם לדברי הבעל עצמו שעשאו לשליח הולכה, יש רעיותא דאם איתא, ואפ"ה לא אכפת לו לבעל מזה. וכנראה שלא מקפיד הבעל שלא תתגרש מיד. וכן פירש הבית שמואל קמא סקע"ז דגם לטענת הבעל שמסר להולכה, היה יכול למסור לאשה עצמה, ואם לדבריו אינו מקפיד ע"ז כך אינו מקפיד גם כשהשליש אומר לגירושין. ולפי"ז עולה דאם הבעל אומר לפקדון ושליש אומר להולכה, יהי' הבעל נאמן מסברת דאם איתא וכו' [ולא אמרינן שהבעל לא רצה לתת לה ישר כדי שלא תתגרש בו מיד], והיינו דסברת אם איתא וכו' שייך בין בשליח הולכה ובין בשליח קבלה. וזה דלא כהרי"ף שהעמיד את הסוגיא בשליח הולכה.

ועי' בתור"ג שם סקנ"ה שהק' שיהי' נאמן במיגו שהיה אומר לפקדון. [ועי' בחזו"א סי' ק' סקל"ג שצידד דאין ה"נ אחר שבאומר לפקדון נאמן הבעל, א"כ שוב גם באומר להולכה נאמן במיגו, אלא כוונת התוס' שהגמ' אמרה לשון זה, כדי שנבין את עיקר הדין דבפקדון יש סברא לומר דהבעל נאמן דאם איתא וכו'].

ובדברי התוס' תמהו רע"א ופנ"י בזה, דהרי בכה"ג דהבעל אומר להולכה אין שייך סברא דהימניה, [כפי שביארו התוס' שמסר לו ע"ד שיהא לגרושין אם יאמר השליש כך], והרי כאן הבעל מודה שנתן לגרושין, אלא שטוען שמסר לו להולכה, ובזה אין ראיה שדעת הבעל הוא שאם יאמר לקבלה שיהא קבלה, דאדרבא הרי הוא מסר לו להולכה ולא לקבלה. ומה שבידו למסור לה זה גופא קיום השליחות.

ותי' רע"א דס"ל לתוס' דגם כשהבעל טוען להולכה שייך הימניה, דלפעמים יבא הבעל לחזור משליחותו וכשיראה השליח שחוזר ימסור לה הגט ותינשא בו, אמרינן דדעתו של הבעל שגם בכה"ג שהוא יחזור בו והשליח יעשה שליחותו וימסור לה שתהא מגורשת. וממילא אין הבעל כבר מקפיד גם אם יאמר השליח שהוא שליח קבלה.

ובתומים נו סק"ג ובבית מאיר קמא סע' נה תי' דאף שבכה"ג ליכא הימניה, מ"מ גם לא שייך סברת דאם איתא וכו', ובכה"ג הדר דינא דשליש נאמן לכו"ע.

**תוד"ה ושליש אומר לגרושין.** התוס' העמידו כל הסוגיא שיש עדים שהוא שליח קבלה. ועי' מהרש"א שהתוס' לא רצו להעמיד שהשליח אומר שהוא שליח הולכה וכבר מסר לאשה, משום דבכה"ג הרי אין השלישות בידו והוא לא נאמן.

ובפנ"י תמה עליו שהרי התוס' בסמוך ד"ה בעל נאמן תלו את הדין של שליח שצ"ל בפ"נ ובפ"נ בדינא דר"ה ור"ח, הרי שגם בכה"ג שהגט ביד האשה ס"ל לתוס' שהבעל נאמן. וכפי הנראה הפנ"י נקט שאמירת בפ"נ הוא אחר שנתן לידה ואין הגט בידו, וזה צ"ב, דאפשר שמיירי שהגט בידו.

ובפנ"י תי' דהא דאין נאמן כשאין השלישות תחת ידו היינו כשמעיד לחובת אותו שנתן לו השלישות, וכשי' הרשב"א, והכא הוא לא נגד מי שהשלישות בידו דהיינו האשה. וברע"א כתב עפ"י דברי הב"ש דהא דאין נאמן כשאין השלישות בידו הוא רק כשהבעל מכחישו, אבל כשאין מכחישו הבעל נאמן. ובסוגיין מיירי במכחישו, אבל משכונה לשכונה מיירי באין מכחישו.

**תוד"ה בעל נאמן.** וא"ת מה הועיל חכמים בתקנת בפ"נ ובפ"נ. עי' ברמב"ן ובשא"ר שביארו דכיון דאין הגט תח"י השליש אלא מסרו לאשה, שוב אין הבעל נאמן לערער על הגט, והם לשי' שמפרשים דאם איתא דלגירושין וכו' קאי על השליש דאם איתא דלגירושין קיבלו היה נותן מיד הגט לאשה. וכאן שכבר נתן לה השליש לכו"ע נאמן.

ובפנ"י תי' עפ"י דעת הרא"ש בפ"ק סי' ב' דשליח שאומר בפ"נ לא מצי למימר בעל לא שלחתיו, אע"פ שאין עדים שעשאו שליח, דכי היכי דהמינהו רבנן לומר בפ"נ לענין קיום הגט ולענין לשמה, הימנוהו נמי לומר שהבעל עשאו שליח הולכה. והיינו דאף כשטוען הבעל ואמר פקדון הוא בידך, נאמן משום התקנה להאמין למביא גט ממדה"י. א"כ אין מקום לקו' התוס'.

אלא דהפנ"י הק' ע"ז דהא גופא צ"ב שהרי לר"ה הבעל נאמן מה"ת, ואיך תיקנו חכמים שיהי' נאמן. ע"ש. ובאמת בחזו"א ס' ק' סקמ"ד כתב דדברי הרא"ש הם רק בטענת פקדון, אבל לענין מזויף אינו נאמן נגד הבעל.

עוד כתבו התוס' דקו' הגמ' ממתני' דבעינן עדי אמירה וכו' היינו לר"ח, אבל לר"ה ניחא משום דאיכא לאוקמי בשלשתן בעיר, ולכך שליש אינו נאמן[[9]](#footnote-10). ועי' ברא"ש ובריטב"א שהק' היא גם לר"ה, דהרי כשאין הבעל מכחישו לכו"ע השליש נאמן. ועי' מהרש"א ורע"א.

**שאני ממון דאיתהיב למחילה.** פרש"י 'דכיון שהאמינו ומסר בידו נתרצה בהבטחותו עליו למחול על ממונו ולהאמין כל מה שיאמר, אבל במילתא דאיסורא אין בידו להאמין. [משמע קצת בל' שהנאמנות שליש אינו מדין נאמנות אלא מדין מחילה]. ועי' בר"ן שתמה ע"ד רש"י דכשם שבממון אמדינן דעתו דבשעה שמסר לשליש הקנה שיהיה כמו שיאמר השליש, ה"נ באיסורא שייך לומר כן, וכמש"כ התוס' סוד"ה שאני, דיתן לו ע"ד גירושין אם יאמר לגירושין, ולכך ביאר דבממון עביד איניש דמחיל, אבל באיסורא לא עביד איניש דמחיל. וצ"ב בדעת רש"י.

והנה בריטב"א בכת"י כתב 'ומיגו דאי בעי מחיל ליה לגביה חבריה הוי מחול, כי הימניה לשליש אהיא ממונא כי בתרי מהימן, דהא רצה לזלזל בנכסיו', ומבואר דאין זה מדין מחילה אלא כעין שיכול למחול כך יכול להאמין, והיינו דמכיון דאדם בעלים על ממונו למחול עליו, ע"כ בידו גם להאמין לחבריו עליו כבי תרי, אף נגד ראיה דאם איתא וכו', ומשא"כ באיסורא דלא שייך למחול עליו, ולפי"ז י"ל שכן הוא כוונת רש"י דזה גופא הוי כמחילה להאמין על ממונו, אבל עיקר הדבר הוא הוא נאמנות.

וביאר שם הריטב"א בדעת ר"ח 'דבגט נמי שייך למימר דתלה המסירה בדעת השליש, דאם ירצה דלשם קבלה תיהי' שיהי' כן'. וזהו ממש כפי' התוס' בדעת ר"ח. והביאור הוא דיסוד האומדנא חד הוא, דכמו דבממון אמדינן דעתו שנתן לו ע"ד להאמינו במה שיאמר, כך באיסורים נמי אמדינן דעתיה דנתן לו ע"ד שיהי' כאשר ירצה. והדברים מפורשים בחמדת שלמה.

**האם שליש נאמן אף כשמכחיש הבעל שלישותו.**

א. מצינו בזה ג' שי'. בש"ך חו"מ נו סק"ה הביא בשם בעה"ת דאף בכה"ג שהבעל טוען דלא הימניה כלל אלא גזלו ממנו, והשליש טוען שהוא מסר לו כשליש, השליש נאמן, כיון שאין זה נוגע לו ואינו בע"ד, אין אדם חוטא ולא לו והוא נאמן. וברשב"א בסוגיין כתב שאף שטוען הבעל שנותן לו בפירוש לפקדון ע"מ שיחזיר לו, ולא האמינו כלל, מ"מ השליש נאמן. מיהו כשטוען מזויף צריך קיום. וכשטוען נפילה הוי טענה גרועה ואינו נאמן.

אמנם שי' חד מרבוותא [הובא בבעה"ת] דאם טוען הבעל שאינו שליש כלל, ולא האמינו אלא נתן לו לפקדון ע"מ שיחזיר או שהוא גזול ביד השליש, ולדבריו אינו שליש כלל, אין השליש נאמן. וכן הדין לענין ממון, [דאל"כ לא שבקת חיי, דכל אחד יגזול משל חברו, ויאמר שליש אני ויעשה קנוניה עם איש אחר ויחלוק עמו. ש"ך]. וכל נאמנות שליש דבסוגיין מיירי כשהבעל אומר מסרתי לו לפקדון על תנאי כך וכך, פירוש שאם יתקיים התנאי הוא יתן לפלוני, וכיון שגם הבעלים נתן לפקדון על תנאי שיתן לפלוני, בכה"ג הרי האמין לשליש לגבי קיום התנאי. וה"נ נתן לו לגרושין ע"מ שאם יתקיים התנאי הוא מוסר לו לגירושין, ובזה יש הימניה של הבעל לשליש. אבל כשהפקיד אצלו בפירוש ע"מ שיחזיר לו אין כאן הימניה כלל.

ובעל התרומת הק' עליו דבגמ' משמע דבעל אומר 'לפקדון' סתם משמע שאפי' בגוונא שהוא נותן לפקדון ע"ד שיחזיר לו נאמן השליש לר"ח. וגם הגר"א הק' על פי' זה ממה שהק' בגמ' על המשנה 'ואמאי להימניה לשליש' ולמה לא תי' שהבעל טוען שנתן לפקדון סתם, בלא תנאי שיתן לאשה אם יתקיים התנאי. אלא ע"כ שבכל גוונא הוא נאמן. ועמדו בקו' זו גם הפנ"י והתומים סק"ד.

ושי' הרא"ש שאם טוען שהשליש גנבו ממנו אין השליש נאמן דאין כאן הימניה, אבל אם טוען שנתן לו לפקדון, אף שמודה שלא נתן לו על תנאי כך וכך, אלא פקדון סתם מ"מ יש כאן הימניה, [ועי' בבהגר"א שם סק"ז שעיקר כשי' זו].

**בביאור סוף דברי התוס' ד"ה שליש.**

ב. כתבו התוס' ולפי"ז מהמנינן ליה לשליש אפי' בדברים העשוים להשאיל ולהשכיר, היכא דלא אמר בתורת שאלה, אלא בתורת פקדון וכו'. וכוונתם דאם הנאמנות הוא מכח מיגו שהוא יכול לתת לאשה, ה"נ צ"ל שיש לו מיגו של לקוח בידי, וזה אין בדברים העשוים לו"ל, אבל כיון שחידשו התוס' שהנאמנות הוא מכח הימניה על מה שיאמר השליש, א"כ גם בדברים העשוים לו"ל אפי' שאליבא דאמת הוא נתן לו לפקדון, מ"מ יש הימניה לשליש שאם יאמר השליש שהחפץ הוא של אחר. ומכאן הוכיח הש"ך הנ"ל דהתוס' אזלו כשי' חד מרבוותא שאם הבעלים מכחיש את השלישות אין דין נאמנות לשליש. דמדברי התוס' מבואר שאם טוען הבעלים שבתורת שאלה נתן לו אין השליש נאמן. ולכאו' מה נפק"מ יש בנאמנות שליש אם מסר לו הבעלים לפקדון או שמסר לו בהשאלה, הרי סו"ס האמין לו ועשהו שליש. אלא ע"כ שכוונת דברי התוס' שאם הוא נתן לפקדון הכוונה שהוא נתן לו לפקדון על תנאי של כך וכך, דהיינו שיש צד שהשליש יתן לחברו, וזה עיקר החילוק בין שאלה לפקדון, שאם נתן לו בשאלה שאין בו צד של נתינה לחברו כלל אין השליש נאמן, אבל כשנתן לו לפקדון והיינו נתינה לחברו בתנאי כך וכך, באופן זה יש כאן הימניה.

ובתומים סק"ה ובביאור הגר"א סק"ז דחו ראיה זו, וביאורו דברי התוס' באופ"א, דודאי שההמניה בחפצים הוא במה שיכל להעלימם או לומר להד"ם, ואפ"ה יש חילוק בין שאלה לפקדון, דבשאלה כיון שהבעלים לא נתנו לו מרצונם החופשי, אלא הוא בא לבקש להשאיל את החפץ, א"כ בכה"ג אפי' שהעלה בעדתו שהוא ירמה אותו עדין אין כאן הימניה. משא"כ כשהבעלים בא מרצונו החופשי להפקיד אצלו חפצים, כיון שבחר בו הסכים גם בדעתו לכל מה שיאמר הנפקד.

והק' עליו בפנ"י ד"ה בעל ובתומים שם על הש"ך מדברי התוס' שכתבו דלר"ח שאין הבעל נאמן, ניחא מה שהועיל תקנת בפ"נ ובפ"נ, ולכאו' ק' הא סו"ס מה הועילו הרי יכול הבעל לטעון נפילה, [מזויף אינו יכול משום שהוא מתקיים], ובכה"ג אינו שליש כלל. ותי' דאף אי נאמן בטענת נפילה נגד שליש, מ"מ ה"נ בממון שהמוחזק נאמן גם בטענות שאינם שכיחות, אבל בגט שהוא איסורים אין הבעל נאמן בטענה נפילה כיון שאינו שכיח.

**ואמאי ליהניה לשליש**. **תינח אמרה קיבל ל"ל.** נחלקו רש"י ותוס' בביאור מהלך הגמ'.

א. רש"י פי' דהק' הגמ' היא 'ואמאי בעי עדים לא בקבלה ולא באמירה', ועי' בר"ן דזהו רש"י לשי' לעיל דהנאמנות של השליש הוא גם על מה שהוא אומר שהוא שליח קבלה, ומכח מיגו דאי בעי עבד בה מאי דקאמר. ולכך יש לו נאמנות גם שהוא שליח קבלה, וגם שהוא קיבל את הגט מדין שליש[[10]](#footnote-11). וע"ז משני מי קא נפיק גיטא מתותי ידא, וכאן פרש"י דכיון שאין השלישות בידו אין מיגו וממילא אינו נאמן. [ועי' בר"ן שציין שמכאן הוציא רש"י שהוא נאמן לומר שהוא שליח קבלה].

וחזרו והק' בגמ' תינח אמרה קיבל ל"ל, ופרש"י 'דהרי הוא בידו בפנינו והא ודאי קבליה', היינו דאפילו שאין לו מיגו שהרי הגט קרוע והוא לא יכול למסור לה, מ"מ סו"ס מזה שהקרעים בידו מוכח שהבעל מסר לו, ואם הבעל מסר לו שיהא נאמן מדין שליש, דהוא הימניה בעל, ול"ל עידי קבלה.

והק' הר"ן 'ותמיהני ומאן לימא לן דלקבלה יהביה ניהליה דלמא 'להולכה' [כוונתו לפקדון, רע"א] ואיך השליש יהא נאמן לומר דלגרושין הוא, הרי הגט קרוע ואין לו מיגו.

ותי' הר"ן 'דכיון דחזו ודאי בעל יהביה ניהליה ואיהו ידע דשליח קבלה הוי, מסתמא אית לן למימר דלקבלה יהביה ניהליה, דכיון דבאמר ליה הילך סגי, ואנן ידעי' דהילך א"ל, הו"ל הילך לקבלה ודאי והילך להולכה ספק, ויש לנו לתפוס את הודאי ולהניח את הספק, דאי לא תימא הכי, אף כשהגט יוצא מתח"י האשה ניחוש דילמא להולכה מסר לה וכו', אלא ודאי אין לך לחוש לתנאין וענינין שאין אנו יודעין, ויש לנו לתפוס הדבר במה שהתפיסה מוכחת עליו בלבד'. והיינו דשליח קבלה ששליחותו ידועה, תפיסתו מוכחת עליו שניתן לו לגירושין, דודאי מחמת שבא השל"ק לבעל וא"ל שליח אני, נמסר לו הגט, ולכך בעצם מה שהגט תח"י מוכח שא"ל הבעל הילך, והיינו שהסכים עם שליחותה, ואף שאפשר לומר שלא הסכים אלא שיהי' שליח הולכה, ע"ז אמר הר"ן אין לך להניח הודאי ולתפוס הספק, והיינו דמהתפיסה מוכח הסכמה לדבריה[[11]](#footnote-12).

ובר"ן דן אי בעינן שידע הבעל שהוא שליח קבלה, או דסגי שיודע שהוא שליח האשה, ומסתמא נותן ע"ד השליחות ע"ש'. וכו'

וע"ז תי' בגמ' שצריך עידי קבלה לקיומא כר"א.

ב. תוס' פי' מהלך הגמ' באופ"א, דזה ודאי שנאמנות שליש הוא רק בכה"ג שהבעל ידע שהוא שליח קבלה, וכמבואר בתוס' בתחילת הסוגיא שבאו עדים ואמרו שהוא שליח קבלה. ולכך דעידי אמירה ודאי צריך, ורק אחרי שיש עדים שהוא שליח קבלה שייך לומר שכיון שהגט בידו יש לו כח לומר שהבעל מסרו לו לגרושין, דידו כיד האשה עצמה. וכל קו' הגמ' היא ל"ל עידי קבלה הרי אם הוא שליח קבלה והבעל מסר לו הרי 'הימניה', וכיון שידו כידה לא חישינן שמא השליח מצאו, שהרי כמו שלא חישינן שהאשה מצאו.

וע"ז משני מי קא נפיק וכו דהיינו דכיון שהגט קרוע חיישינן שמא מצאו השליח, ורק בגוונא שהגט שלם בידו ויש לו את הכח של ידו כידה, משא"כ כשהוא קרוע אין לו תוקף. וחזרו והק' בגמ' תינח אמרה קיבל ל"ל וכו' ונדחקו התוס' בזה וכתבו בד"ה תינח דקו' הגמ' היא רק דסגי שהעדים ראו בידו שלם סגי, דאין חשש שמצאו באשפה, ושוב חוזר לנאמנות שליש. ולמה צריך עדים למסירה עצמה, ותי' דצריך עדים לקיומי.

ועי' ברמ"א קמא נה דפסק דאף שראו פעם אחת בידו שלם, אם עכשיו אין השלישות בידו אינו נאמן. והב"ש שם סקע"ט העיר מהתוס' דידן דמהני ראוהו בידו שלם. ותי' דשאני הכא שאין הבעל מכחישו. אולם ברע"א לעיל תוד"ה שליש כתב דשאני הכא שהקרעים בידו, והיינו דאף שבקרעים בידו חיישינן דילמא מצאו באשפה, מ"מ בצירוף עדים שהיה בידו שלם וגם הקרעים בידו חשיב כמו שהגט שלם.

**הא מני ר"א דאמר ע"מ כרתי.** עי' תוס' שכתבו דאי איכא עדי חתימה מהני גם לר"א. וביאר במהרש"א דהוצרכו לזה דאל"כ במה איירי מח' ר"ה ור"ח, דאי איכא עדי מסירה נשאל לעדים, וכקו' הרשב"א, אלא איירי בעדי חתימה. אך מפרש"י שכ' 'דאין הגט כשר בלא עדי מסירה', דייק הר"ן דלעולם אינו כשר בלא עדי מסירה היינו גם כשיש עדי חתימה, וכשי' התוס' לעיל ד. ד"ה דקיי"ל. וכ"כ להדיא בתורי"ד כאן 'דאפי' גט יוצא תח"י האשה צריכה להביא עדי מסירה כ"ש מיד השליח', והיינו דלא סמכינן על עדות עדי חתימה שנמסר לכראוי. והא דמעדין מפני תיקון העולם היינו כשמייתי עדים או דאזלי למדה"י ועי'.

**ומודה ר"ה דאי אמרה קמאי דידי וכו'**. נחלקו הראשונים אם איירי כשהגט בידה או ביד השליש. הרא"ש בפי' קמא והרשב"א בדברי הרי"ף פי' שהגט תח"י האשה, והיא אומרת שקבלתו מהשליש, ונאמנת מכח מיגו שהיתה אומרת שקיבלה ישירות מהבעל, דאז ודאי היתה נאמנת כמו כל אשה שגט יוצא תח"י. אבל אין הגט בידה אין כאן מיגו.

ועוד פי' ברא"ש דמיירי שהגט תח"י השליש, ומ"מ נאמנת מדין אשה שאמרה לבעלה גרשתני, ואף שבגוונא שהשליש מסייע לה, אין אשה מעיזה פניה. דדוקא בגוונא שהוא מסייע לה כבי תרי אמרינן בסמוך דאשה מעיזה, אבל כאן שמסייע לה רק השליש לא הוי כבי תרי, והוסיף בזה הרא"ש שיש כאן מיגו דאי בעי אמרה 'נתנו לי והפקדתי ביד השליש. ועי' בלח"מ פי"ב הי"א. ובקרבן נתאנל שם.

וב' השיטות ההלו הובאו בשו"ע קמא סעי' נה. ועי' בבית מאיר שם.

**העולה מסוגיין.**

**א.** שליש שאומר שקיבל לגירושין והגט תח"י. לרוב הראשונים בזה נחלקו ר"ה ור"ח מי נאמן.

ונחלקו רש"י ותוס' אם נאמן גם על שליחות קבלה, או של דבר זה יש עדים.

עוד כתבו דכ"ז הוא בעיר אחת דיש סברת 'אם איתא וכו'. אבל כשאינם בעיר אחת מודה ר"ה דשליש נאמן.

עוד כתב ברא"ש דר"ה נחלק על ר"ח רק כשהבעל מכחישו ואומר לפקדון, אבל כשאינו מכחישו גם לר"ה שליש נאמן.

**ב.** שליש אומר לגירושין וכבר נתן הגט לאשה. נחלקו בו הראשונים הרמב"ן והרשב"א ושא"ר כתבו דבכה"ג ליכא לסברת 'אם איתא', [שהרי הם פי' דקאי על השליש], לכך בכה"ג לכו"ע שליש נאמן.

אך מאידך הק' הרי אין השלישות תח"י השליש. וע"ש משתי' בב' אופנים.

**ג.** שליש אומר שליח לקבלה והבעל אומר להולכה. עי' בתוס' ובר"ן דבכה"ג מודה ר"ה דשליש נאמן, דאין לבעל טענת אם איתא וכו'.

**ד.** שליש אומר שליח הולכה אני והגט תח"י האשה. להרי"ף בזה נחלקו ר"ה ור"ח.

**בעל אומר לגירושין ושליש אומר לגירושין.** ואמאי וליהמניה לשליש מי קא נפיק גיטא וכו'. הראשנים הביאו מכאן ראיה לדעת הרי"ף שהל' כרב חסדא דשליש נאמן. אולם דחו ראיה זו דשאני הכא שאין הבעל מכחיש את השליש, ובזה לכו"ע השליש נאמן, ומבואר דר"ה לא פליג לנאמנות שליש בגט ורק משום דסברת אם איתא וכו' נאמן הבעל, ועי' לעיל.

והנה הרי הכא מיירי שהשליש הוא שליח הולכה. [דאם הוא שליח קבלה א"כ הוי כאילו אומר הבעל גרשתיה, דהרי נתן הגט לשליח קבלה שידו כידה ומתגרשת מיד]. אלא ע"כ איירי בשליח הולכה, אלא דא"כ קשה מה הו"א בגמ' דשליש נאמן משום דהימניה, הרי אין הימניה בזה, וגם לא יעזור בזה הימניה, דהימניה מועיל רק אם הנידון אם הבעל מסר לו לפקדון או לגירושין, אבל כשהוא שליח הולכה וצריך למסור ליד האשה ע"ז לא יעזור כלל הימניה דמי אמר שמסר לאשה. וגם סברת אם איתא לא שייך הכא, א"כ אינו דומה כלל למח' ר"ה ור"ח. ועמד בזה הבית מאיר סעי' נה (דף כא סוף טור א) ובתור"ג ובפנ"י.

ועוד דקדקו בפנ"י תור"ג ובית מאיר דמשמע דאם היה הגט יוצא מתח"י השליש היה נאמן, והרי כאן לא שייך לסברת הימניה כלל, דהרי אינו שליח קבלה אלא שליח הולכה, וצריך למסור ליד האשה, וא"כ יכול הבעל לבטלו, ואף שהי' הגט בידו של שליש עדין אין כאן גירושין.

ועי' באחרונים שם שתי' דמיירי שהשליש טוען שכבר מסר ליד האשה, והיא חזרה ונתנה לו, שאז אם היה הגט בידו היה נאמן לומר שכבר היה כאן גירושין, וכלפי טענה זו יש תמיד הימניה מצד הבעל, שיהיה השליש נאמן לומר שהאשה החזירה לו.

ובבית מאיר דן בתי' זה דאפשר דלא שייך הימניה רק כשהנידון אם היה כאן פקדון או גירושין, בזה י"ל שהבעל תולה בנאמנות השליש עצמו וגמר ונתן לגירושין, אבל במידי דלא תלה בשליש, אלא שהספק האם בא לידה בזה לא שייך הימניה.

וכתב הבית מאיר דאין צריך כלל לסברת הימניה, דכיון דליכא סברת אם איתא וכו', אין צריך כלל להימניה, וכמבואר לעיל דכשאין אם איתא תפיסת הגט מצד עצמו מהני אפי' בלא הימניה.

ועי' בריטב"א שכתב דמיירי שיש עדים שהוא שליח קבלה, אלא שלא ידע הבעל מזה, [דאם הוא היה יודע שהוא שליח קבלה ומודה שלגרושין הוא נתן, ודאי הבעל היה נאמן לומר גרשתיה], ומיירי שהבעל נתן לו את הגט בתורת גרושין, אלא דלא ידע שהוא שליח קבלה בודאי. והעדים ראו את הגט בידו שלם לכך הו"א שהשליש נאמן. ותי' בגמ' מי קנפיק וכו' דלעולם אין שליש נאמן אלא כשהשלישות בידו. ולפי"ז ביאר הריטב"א מה סק"ד שהבעל יהיה נאמן לומר שהוא גירש את אשתו, דאם אין עדים שהוא שליח קבלה מה הה"א שהוא יהיה נאמן לומר שהוא גירש הרי הוא נתן לשליח הולכה. אלא ע"כ דמיירי שיש עדים שהוא שליח קבלה, וע"ז תי' בגמ' דכיון שהבעל לא ידע בבירור שהוא שליח קבלה, הרי שאינו מעיד שהיא מגורשת בודאי. ועי' בתור"ג שהלך בדרך זו.

**דאמר רבי יצחק האומר לשלוחו** צא וקדש לי אשה סתם ומת שלוחו אסור בכל הנשים שבעולם חזקה שליח עושה שליחותו וכו', מד' הגמ' מבואר דכל הטעם לאסור את המשלח בכל נשים שבעולם הוא רק משום דאיכא חזקה שליח עושה שליחותו, ויל"ע אמאי צריך לגדר של חזקה, הא גם בלא חזקה יש כאן עכ"פ ספק שמא עשה שליחותו. וכעי"ז יש לדון במש"כ התוס' בסוגיין ולקמן דס"ה דמן הדין מותר דאי"ז חזקה גמורה הואיל ואי"ז בידו לקדשה, הא סו"ס יש כאן צד שמא עשה שליחותו.

ויעוי' בט"ז לה,טו שכתב דאלמלא החזקה הוה שרי' ליה משום דאיכא ס"ס - שמא לא קידש ואת"ל קידש שמא לא זו היא, ובב"ש בסקכ"ח שם השיג עליו דספק א' בגוף וא' בתערובת לא מיקרי ס"ס.

ובפשוטו יש לבאר דאם היה ספק הוה מוקמי' לכ"א מהנשים בחזקת היתר, וכמו"כ יש להתיר לכ"א הבאה לפנינו עפ"י חזקת פנויה של קרובותיה, וע"י חזקת שליח עושה שליחותו נגרעה הך חזקה.

והנה רש"י כתב דהשליח עצמו נאמן לחזור ולומר שלא קדש, ויל"ע לדעת הר"ן דל"א בזה ע"א נאמן באיסורים אמאי מהימני' ליה לומר שלא קדש [והעירוני דד' רש"י מבוארים להדיא בגמ' דאיירי במת השליח, ומשמע דאם יבא לפנינו לא יאסר בכל נשים שבעולם].

ואולי י"ל דבכה"ג בטלה חזקת שליח עושה שליחותו, דכל החזקה היא רק כשהשליח לא חזר אצל המשלח, משא"כ בגונא שהשליח עצמו חוזר ואומר שלא עשה את שליחותו ליתא להך חזקה. וכאמור לעיל בגונא דליכא חזקה מוקמי' לכ"א בחזקת היתר [ואכתי יל"ע אמאי מהימני' ליה לומר שקדש אשה פלונית ולהוציא את חברותיה מכלל הספק, הא בכה"ג חזינן שעשה את שליחותו. ואולי ד"ז הוא מדין מיגו דאי בעי אמר שלא קדש אף אחת, או י"ל דאמירתו מוציאה להך איתתא מכלל חזקה שליח עושה שליחותו, דאיהו אומר ששליחותו לא כללה להך איתתא ודו"ק].

**ואסור בכל הנשים שבעולם**. בתוס' הק' למה לכל אדם מותר לקדש אשה ולא חיישינן שמא היא אשת חברו שקידש לו השליח. ותי' דאם איתא דנתקדשה לא היתה חוזרת ומתקדשת. אבל המשלח אסור אפי' באו כל הקרובות ואמרו שלא נתקדשו לא סמכינן אדיבורא. וביאר הר"ן דכיון דהוי דבר שבערווה אינם נאמנות בדיבור לחוד[[12]](#footnote-13). ולפ"ז חידש הר"ן דדוקא בדיבור בעלמא אינם נאמנות, אבל אם כל הקרובות התקדשו לאחרים, [וכלפי אחרים יש סברא דאם היו מתקדשות לא הוי חוזרות ומתקדשות], א"כ אחרי שנישאו כל הקרובות שפיר תהיה מותרת כיון דלאו מחמת הדיבור שלהם נאמנות, אלא ע"י מעשה שנישאו לאחרים הוא. וכן פסק הרמ"א סי' לה סעי' יא.

ועוד כתבו התוס' שכל האיסור הוא רק קנס בעלמא, אבל מעיקר הדין אין איסור, דלא הוי חזקה גמורה, דאינה בידו לקדשה שמא לא תתרצה, ולכך לכל אדם אין איסור מעיקר הדין. ועוד כתבו התוס' דאזלינן בתר רובא שזו עכשיו שבאה להתקדש לא היא נתקדשה לשליח. [ואין כאן דין כל קבוע כמע"מ, כיון שאין הקבוע ניכר.

והרמב"ן הק' כמה קו' על התוס'. א' למה הקנס הוא רק מכח חזקה דשליח עושה וכו', בלא"ה יש לקנסו שהכניס עצמו בספק. [ובר"ן בסוף דבריו כתב דבלא החזקה אין לקונסו כיון שיש הרבה ספיקות אם יצליח לקדש]. ב' למה היה על המשלח לחוש שימות המשלח. ג' אי משום קנס הוא מה ההו"א דגם לקולא נאמן השליח. ד' מה פריך בנזיר וכו', ולא ניחא לו פי' התוס' בזה.

לפיכך פי' הרמב"ן דהא דשרי לכל אדם היינו משום שכל אשה שבא לפניו יש עליה חזקת פניוה, דחזקה דשליח עושה שליחותו אינו סותר לחזקת פנויה שלהן, ואפי' בקטנה שאין את הסברא שלא היתה חוזרת ומתקדשת, מ"מ מותרת מכח חזקת פנויה, [ובזה נחלק על התוס'] ועוד חזקה על האב שאינו מקדש את בתו ושותק, ואילו היה מקדשה היה מפרסם הדבר כדי לא לקלקלה.

והא דאסור המשלח הוא מעיקר הדין, דחזקה דשליח עושה שליחותו הוי חזקה גמורה, ולא אמרינן דילמא לא תתרצה. ואין להתיר האשה מכח חזקת פנויה של קרובתה שלא נתקדשה, 'לפי שאין חזקה של קרובות שאינן באות לידון לפנינו מועילות לו'. דהיינו דכלפי כל אדם הנידון הוא על האשה שבא לפניו להתקדש האם היא א"א, בזה כתב הרמב"ן שיש לה חזקת פנויה. אבל כשהמשלח בא לקדש לעצמו אשה הרי הספק הוא שמא היא אסורה עליו מחמת קרובתיה, ושמא אמה או בתה מקודשות לו, וכיון שהקרובות אינם הנידון שבפנינו לא שייך להתירה משום שעל קרובותיה יש חזקת פנויה, דעל קרובתיה ליכא נידון לפנינו וחזקה מועילה רק על הדבר שדנים לפנינו.

[אך עדין לא בירר הרמב"ן מדוע אינה מותרת מכח חזקת התר דידה, דחוץ מחזקת קרובותיה גם לה יש חזקת התר לבעלה שאין היא קרובת אשתו, והיא הנידון לפנינו. וצ"ל דכיון דיסוד הספק הוא בקרובים, ובהם אין הנידון לפנינו לכך אין לה חזקה. אך עדין יל"ע דהתוס' הק' למה יתומה קטנה אינה אסורה מחמת חזקה של שליח עושה שליחותו, ובזה ודאי קשה למה אין כאן חזקת התר שהיא פנויה].

והעירו כאן שהתוס' כאן לא הזכיר כלל שיש סברא להתיר מכח חזקת פנויה או חזקת התר לבעלה, ולקמן סה. ד"ה התקבל כתבו דאשת כהן שאמרה הבא לי גיטי אוכלת בתרומה כל זמן שלא בא הגט לידה, וכתבו התוס' דמותרות מדינא משום חזקת התר. והביאור הוא דאילו חזקה שליח עושה שליחותו הוי חזקה גמורה, לא היינו באים להתיר מכח חזקת התר, דכיון שבודאי אחת התקדשה, א"כ לא שייך לומר חזקת התר כיון שיש ודאי קדושין לפנינו ולא ידעינן מי נתקדשה. אבל רק אחרי שכתבו התוס' שחזקה זו אינה חזקה גמורה ממילא שוב מספק ליכא לאסור דיש לה חזקת התר.

**ומצינו כמה נפק"מ** בין שי' התוס' לרמב"ן. ברמ"א סי' לה סעי' יא כתב דנפק"מ באומר לשליח צא וקדש לי אשה פלונית ומת השליח. דלתוס שאסור מטעם קנס, הכא לא שייך כיון שאמר אשה פלונית לא שייך ביה תקלה, אבל לרמב"ן דאסור מדינא דחזקה שליח וכו' ה"נ אסור. וכ"כ בדרכי משה סי' לה. ועי' ב"ש סקל"א ובח"מ סקכ"ז שחולקים על הרמ"א וס"ל שבכה"ג גם התוס' מודים שאסור מדינא. דכל מה שהתירו התוס' מעיקר הדין הוא רק כשאמר לו המשלח לך קדש לי אשה סתם, ובזה מעיקר הדין רוב נשים מותרות אבל בשולח לקדש לו אשה פלונית שנאסר רק בקרובתיה ליכא רובא להתיר. וברע"א הוכיח מתוס' לקמן סה. ד"ה התקבל דאף שדמי ממש לפלונית אפ"ה כתבו התוס' שאינו אסור מעיקר הדין ועי'.

ועוד מצינו בב"ש לה סק"ל דאם עבר המשלח וקידש אשה שיש לה קרובות, דלתוס' הוי קידושין גמורים, כיון דמעיקר הדין שרי. ולרמב"ן הוי ספק קידושין. והאריך בזה הקר"א בנזיר יב.

**האשה שאמרה לבעלה גרשתני נאמנת וכו'.** נחלקו הראשונים בנאמנות זו האם הוי אף לענין שתהי' מותרת להינשא לכתחילה, שי' הרמב"ם פ"ד ופט"ז מאישות שמותרת להינשא לכתחילה. [ועי' ברמ"א סי' יז סעי' ב' בשי' הי"א]. ובראב"ד בהשגות פט"ז הכ"ו כתב דהיא ספק. וכ"מ בר"ן בסוגיין דאם נישאת לא תצא. וע"ע ברשב"א ובריטב"א כאן. וברשב"א כאן הביא ראיה מתוך הסוגיא דמשמע שאף לכתחילה מועילה חזקה זו, דאי הוי רק דיעבד למה לא תירצו בגמ' כמו שתירצו לעיל הני מילי לחומרא אבל לקולא לא, והיינו דלכתחילה לא תנשא ואם ניסת לא תצא. ודחה זאת הרשב"א ע"ש.

1. הן הן קו' רע"א מהתוס' לעיל ג.דבמתני' מבואר דעידי קבלה לא צרכים לדעת שהמקבל הוא שליח האשה, וה"נ לא צרכים עידי מסירה לדעת שהוא שליח של הבעל. [↑](#footnote-ref-2)
2. [ועי' בסמוך בדברי הגמ' תנן האשה שאמרה וכו', ואמאי ולהמניה לשליש וכו', תינח אמרה קיבל ל"ל. ודיקדק בר"ן דמשם כשי' רש"י דס"ד דלא בעינן עדים כלל. ועי' בתוס' שם. ויבואר בסמוך]. [↑](#footnote-ref-3)
3. עי' בבית מאיר שתמה על קו' הרשב"א דשפיר צריך את הנאמנות של השליש בכדי להוריד את החסרון של אם איתא וכו', שהרי זהו טעמו של ר"ה, ומה אכפת לי שידו כידה. וצ"ל דעד כמה שידו כידה לא מתקבלת שום טענה אפי' שיש בה סברת אם איתא, דהוי כמו שהשטר ביד הבעל דבר, שזה גופא סיבא שלא נקבל עליו שום טענה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. בב"י קמא העתיק דברי הר"ן סתם. וכ"ה בשו"ע קמא סעי' נה. משמע שהעיקר הוא כמו שכתב הר"ן שהבעל אינו מדקדק בשעות. ועי' בחזו"א לקוטים סי' ד' סק"י-יא שפירש כוונת הר"ן דזה פשוט שהימינה שייך רק באופן שהגיע השליח למקום האשה, ויש בידו לתת לה. אלא שנסתפק הר"ן האם לאחר שהגיע השליח מקום האשה האם נאמנתו הוא רק מאותו שעה, או שמאמין לו הבעל גם אם הוא יאמר שהיא מגורשת כבר משעה ראשונה. דאחרי שכבר מאמין לו הבעל אין הוא מדקדק בשעות. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכוונתם להק' מהא דאותיבנה עלה מהא דתניא ושליש נאמן משניהם, כך פי' הר"ן. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצריך להוסיף. דאם ר"ה מודה לטעם של המיניה, ורק משום הסברא דאם איתא וכו' פליג, א"כ יל"ע לשיטת הרשב"א שהוא נאמן אפי' נגד עדים, לכאו' הוא נגד סברת ר"ה, דקאמר דבעל נאמן שלא נתן לגרושין משום דאם איתא וכו' הרי שכל מקום שיש ראיה שלא נתן לגרושין אין המניה, וא"כ כ"ש שיש עדים שלא נתן לגרושין. ועמד בקו' זו הבית מאיר סי' קמא. וצ"ל דסברא זו של אם איתא וכו' יש לו תמיד, וממילא לא מתחילה המניה לשליש, שהרי הוא יודע שיש לו סברא כנגדו, אבל עדים הרי לא עומדים לעולם, וממילא שייך לומר שגם כשהוא מסר לו בפני עדים הוא האמין לו אפי' אם יבאו עדים. [↑](#footnote-ref-7)
7. אלא שיל"ע מ"ט צריכים ללכת לעיר אחרת, הרי אפי' בלא ללכת בפועל הם יכולים לומר שהשליש יאמר שהאשה היתה בעיר אחרת. וכנראה שאין השליש נאמן בזה שהאשה היתה בשעת קבלה בעיר אחרת. והדבר מוכח כן דאל"כ לעולם לר"ה יהיה השליש נאמן אפי' בעיר אחת מיגו שהוא היה טוען שהאשה היתה בעיר אחרת. וצ"ב בכ"ז. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש לדחות ראיה זו, דכוונת התוס' להק' אמאי יש כאן כלל הימינה, הרי לא המניה הבעל כלל שהרי מסר לו בעדים, ועד כמה שיש לו עדים הוא לא עושה המיניה שהרי יש לו עדים שמסעים לו, ואינו נתפס כשקרן. וע"ז כתבו התוס' שיש כאן המינה דלמא מיתי עדים, ולכך יש המניה גם כשמסר לו בעדים, אבל אכתי אין ראיה האם הוא נאמן גם נגד עדים. [↑](#footnote-ref-9)
9. הבית מאיר שם סוף סקנ"ה העיר דאם מתני' איירי בעיר אחת א"כ שוב אין את החידוש שכתבו תוס' לעיל דבכת אחת דומה לשקר דהיכי מתרמי שיהיו בשעת אמירה ובשעת קבלה, ואם מיירי בעיר אחת שפיר מתרמי. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועי' בפנ"י שהעיר סו"ס מה ההו"א שיהא השליח נאמן הרי הגט קרוע ופשיטא שאין לו מיגו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולפי"ז עולה דבכל שליש יש שני דינים, היכא שהבעל יודע שהוא שליח קבלה, נאמן אפי' שאין לו מיגו, מכח הסברא דתפיסתו מוכחת עליו, אבל היכא שאין יודעים שהבעל יודע שהוא שליח קבלה, בזה הוא נאמן רק מכח מיגו של בידו לגרשה. ור"ה ס"ל שמכח הסברא דאם איתא וכו' בטל גם התפיסתו מוכחת עליו וגם המיגו. ועי'. [↑](#footnote-ref-12)
12. והיינו דאף שאין עדות נגד התחזק, שהרי גם לדברי השליח מעולם לא נאסרה, אפ"ה בעינן ב' עדים דהוי עדות בדבר שבערוה. וידוע בזה קו' רע"א בתשו' קכד דדברי הר"ן סתרי על מה שכתב בקדושין סג. גבי קדשתי את בתי ואיני יודע למי קדשתי, ובא אחד ואמר לי קדשתיה נאמן, והק' הר"ן הא אין דבר שבערוה פחות משנים. ותי' דדבר שבערוה רק כשהוא בא להוציא מחזקתה צריך שנים, אבל כאן הרי יש עדות שהיא מקודשת, והוא רק מברר שהוא הבעל, בזה כיון שהוא מעמידה בחזקתה הוא נאמן. ועי' בבית הלוי ח"ב סי' לז אות ח-ט. [↑](#footnote-ref-13)