4 פרה בין הכרמים
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

אור ליום ג' כ"ב סיון תשע"ב

**א**

א] ב"מ דל"א., רועה ארועה נמי ל"ק, כאן באבידת גופה כאן באבידת קרקע, כי קתני רועה בדרך ל"ה אבידה הא רועה בין הכרמים הויא אבידה באבידת קרקע, וכי קתני רצה בין הכרמים הויא אבידה הא רועה בין הכרמים ל"ה אבידה באבידת גופה דרצה בין הכרמים מסקבא ורועה בין הכרמים לא מסקבא.

וכתב הרא"ש בסימן כ"ב, ז"ל, רועה בין הכרמים אם כרם ישראל הוי חייב לסלקה משום אבידת בעל הכרם, וכיון דחייב לסלקה, משום דאנקטה ניגרי ברייתא חייב להחזירה, עכ"ל, וכ"כ הטור בסימן רס"א.

אמנם בחי' הריטב"א כתב, ז"ל, ומיהו כל שאינו חייב בה אלא משום אבידת קרקע כל שמוציאה משם ומניחה במקום מרעה שאינו מתעה בהכי סגיא, דליכא משום הכישה נתחייב בה, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) ולא נתפרש בדבריו דמ"ט באמת לי"ב משום הכישה נתחייב בה.

ב] ונראה די"ל בביאור ד' הריטב"א, דכל הא דהכישה נתחייב בה, הוא רק כשעשה כן מדעתו, אך כל שהי' מחויב בכך, אף דחיובו הוא משום אבידת בעל הכרם, ולא משום צרכו של בעל הבהמה, אין לחייבו על מה דאנקטינהו ניגרי ברייתא, וי"ל עוד, שהרי גם בעל הבהמה עצמו הי' מחויב להוציאה משם, וע"כ כל שהוציאה אחר משם, ליכא לבעל הבהמה תביעה ע"ז, וע"כ לא נתחייב בה.

ג] ובד' הרא"ש דס"ל דיש לחייב בזה משום דאנקטינהו ניגרי ברייתא, נראה דלטעמי' אזיל, דהנה הרא"ש בסימן כ"א כתב בדעת הרי"ף, דאף אם מי שדרכו בשדה ואין דרכו בעיר, חייב להביאה מן השדה, מ"מ אינו חייב להשיבה בעיר, וכתב הרא"ש ע"ז, ז"ל, ול"ד להכישה נתחייב בה דלא אנקטה נגרא ברייתא, דאדרבה הוליכה למקום המשתמר יותר מבשדה, עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש, דאילו לא הי' מוליכה למקום המשתמר יותר מבשדה, הי' חייב בהשבתה משום דאנקטה ניגרא ברייתא, והרי דאף שהי' מחויב להביאה מן השדה, וגם הוי זה לצורך הבעלים, מ"מ כל דאנקטה ניגרי ברייתא ה"ה חייב בהשבתה לבעלים, וע"כ כ"ש דאם הוציאה מן הכרמים משום אבידת הקרקע, דה"ה חייב להשיבה לבעלים משום דאנקטה ניגרי ברייתא.

ואמנם צ"ב בטעמא דמילתא, דבין אי נימא דהא דמחיבינן בדאנקטה ניגרי ברייתא הוא משום דכל דגרם הפסד לחבירו ה"ה מחויב בהשבה, ובין אי נימא דהוא משום דהו"ל כמזיק, לכאו' לא הי' לנו לחייב בגונא דהוא מחויב בכך, ובפרט היכא דחיובו בכך הוא לצורך הבעלים, וצ"ע בזה.

ד] שוב העירוני, דבל' הגרע"א בגל' סימן רס"א נ' להדיא דטעמא דהריטב"א הוא, משום דרק באבידה ה"ה מתחייב משום דאנקטה ניגרי ברייתא, ומשא"כ ברועה בין הכרמים דאין עלי' תורת אבידה כלל, עיי"ש, ולכאו' זה מתפרש כד' הב"י בסימן רס"ג בדעת הרמב"ם, דהא דאנקטה ניגרי ברייתא הוא בצירוף הא דהתחיל במצוה, עיי"ש, ודו"ק.

ה] והעיקר נראה במכוון ד' הגרע"א, דהוא משום דכל שהשיב הבהמה לדרך, דלא חשיבא התם כאבידה, לא חשבינן לה כאבידה מכח הא דאנקטה ניגרי ברייתא, דזה בפנ"ע אינו טעם לחשבה כאבידה, וע"כ לי"ב דין השבת אבידה כלל, וע"כ אינו מתחייב משום אנקטה ניגרי ברייתא, דאי"ז מחייב אלא מדין השבת אבידה, וכמש"נ לעיל, ורק כשהיא אבודה ה"ה מתחייב מכח זה, כיון דהוא הוסיף באיבודה.

ובאמת דהוא מוכח כן, דאי נימא דחשיבא כאבידה מכח זה, א"כ אף דנימא דלי"ב לדינא דהכישה נתחייב בה, מ"מ מ"ט אינו חייב להשיבה לבעלים משום דהשתא היא אבידה, והרי אף אדם אחר יתחייב בה בכה"ג, ובע"כ דמכוון הריטב"א הוא דלא חשיבא כאבידה כלל, וע"כ ל"ש בזה דינא דהכישה נתחייב בה, וז"ב ומוכרח.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ו] בעיקר מש"א דברועה בין הכרמים מחייבינן משום אבידת קרקע, צ"ע דמ"ט לא מחייבינן לי' משום אבידת בעל הבהמה, שיתחייב בתשלומי דמי נזקי', והעירוני די"ל דאיירי אף במקום דהוי זה באונס, דאין הבעלים חייבין בנזקי'.

ואמנם י"ל בזה לפ"מ שנסתפק הגרע"א ז"ל לעיל דכ"ב:, ז"ל, יש לדון ראובן שהי' שומר של נכרי וקבל עליו אחריות שמירה, ונאבד ממנו חפץ, היה נלע"ד שיש על המוצאו חיוב השבה, אף דגוף החפץ של נכרי מ"מ הוא מציל הישראל מן ההפסד שלא יצטרך לשלם, לא מבעיא לר"ש דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי הוי החפץ ממון הישראל, אלא אפי' לרבנן היינו שאין זה החפץ של השומר. אבל מ"מ הוא מציל הנכסים של ראובן שלא יתחייבו לשלם, כך היה נלענ"ד בסברא בפשיטות גמור, אמנם חבירי ידידי הרב מו"ה ישראל נ"י מפקפק בדבר דמ"מ י"ל לרבנן דר"ש הך חפץ לא מקרי אבידת אחיך וכו', עכ"ל, אך בד' הגרע"א לעיל ע"א מבו' דאם נאבד החפץ מיד השואל ומצאו המשאיל ה"ה חייב בהשבה, עיי"ש, והרי דאיכא דין השבה על הפסד הממון שמתחייב לשלם, ואי נימא דהתם ליכא דין השבה, י"ל דה"נ בנידו"ד אינו חייב בהשבה משום הפסדו שמתחייב בתשלומי דמי נזקי'.

ז] אך בעיקר הדברים לכאו' יש להוכיח ממש"כ הרמ"א בסימן רס"א ס"ב, דבמקום שפורעין קנס מבהמות שרועין בשדות אחרים, הוי זה אבידה, ולכאו' הוא ממש כנידו"ד, אך באמת במקור הדברים בד' רי"ו שהביא הב"י שם הזכיר דממשכנין הבהמה בשביל הקנס, וי"ל דרק מכח זה הוא דחשבינן דהבהמה עצמה אבודה, וע"כ יש בזה לדין השבת אבידה, אך כל שאין הבהמה עצמה אבודה, י"ל דליכא חיוב השבה מכח מה שיתחייב בתשלומי דמי נזקי, וצ"ע בזה, דסתימת ד' הרמ"א משמע דבכל גוונא ה"ה חייב בהשבה.

ח] והעירוני להוכיח עוד בזה, ממש"כ הקרית ספר פי"ח מגזו"א, דליכא דין השבה על שטרות דאין גופן ממון, ולכאו' מ"ט ליכא דין השבה משום הפסד הממון, ואף שכתב הקרי"ס שם דאי"ז אבידה דשמא יפרעו לו החוב, לכאו' היינו רק דמה"ט לא מרבינן לה מקרא דלכל אבידת אחיך, אך אם הי' דין השבה על הממון עצמו, ל"ה מהני הא דאי"ז הפסד ודאי, והגם די"ל דס"ל דגם חוב אין גופו ממון, וע"כ אין חייב בהשבתו, ולכאו' מוכרח כן, דאם חוב הי' חשוב כגופו ממון, לכאו' ודאי דאיכא דין השבה ע"ז, ול"ד לנידון הגרע"א, אך אכתי תיקשי דמ"ט ליכא דין השבה משום דמפסיד ממון שעתידין לפרוע לו, דזה הוי גופו ממון, ובע"כ דליכא דין השבה רק על אבידת ממון מסוים.

אך באמת נראה דל"ד, דהתם ממון זה שעתידין לפרוע לו מעולם לא בא לידו ואי"ז ממונו, וע"כ אי"ז אבידת ממונו, ומשא"כ בנידון הגרע"א דה"ה מתחייב לשלם לו, וה"ה מפסיד את נכסיו שיתחייבו לשלם, וע"כ שפיר י"ל דיש בזה דין השבה.

1. ובגל' הגרע"א סימן רס"א, דקדק מד' הש"ך שם סק"ב דכל שהוציאה משום אבידת הקרקע, ה"ה חייב להשיבה לבעלים משום דאנקטה ניגרי ברייתא, והביא לד' הריטב"א שכתב לא כן, וצ"ע דלא הביא לד' הרא"ש והטור המפורשים כד' הש"ך. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני דלפ"ז הי' מקום לפרש דמש"כ הרא"ש דמשום שאנקטה ניגרי ברייתא חייב להחזירה, אין כונתו דמחייבינן לי' מכח שגרם הפסד זה, אלא כונתו דכיון דאנקטה ניגרי ברייתא הויא לה אבידה, וכיון דהויא אבידה ה"ה מחויב להשיבה לבעלים, ואך אחרים חייבין בכך, אלא דהוא שהתחיל בהשבתה חייב לגמרה, וזה נכון.

   אך מ"מ אחר דמצינו בד' הרא"ש דגם בההיא דדרכו להחזיר בשדה וכו' יש לדון לחייבו משום דאנקטה ניגרי ברייתא, א"כ ודאי דה"נ בהוציאה מן הכרם משום אבידת הקרקע יש לחייבו משום דאנקטה ניגרי ברייתא. [↑](#footnote-ref-3)