יורה דעה קי - ציונים והערות לכללי ספק ספיקא
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך ראשון לחדשים שמרבים בהם שמחה

**ציונים והערות לכללי ספק ספיקא**

**ביצה שהוטלה בין תרנגולות ידועות, ומעורבות**

א, חידשו האו"ה והש"ך שבנתערבו התרנגולות, אף שהן עצמן אסורות, שייך להתיר את הביצה מדין ס"ס (והפר"ח חולק). עי' חוו"ד (סוד"ה "בס"ק ד-ה") ובינת אדם (קונטרס הקבוע אות מ"ד) שנקטו שגם למתירים היינו רק כאשר לא רואים בעיניים את הביצה בשעת הטלתה מהתרנגולת. ועי' בית מאיר (שם אות מ"ה) שחלק על הבינת אדם וס"ל שאין שום סברא לחלק בין אם ראינו בעינינו את הפרישה מהתרנגולת, או אם לא ראינו.

ב, ובסברת הש"ך שכל ההיתר הנ"ל הוא דווקא כאשר התערבו התרנגולות ולא כאשר ידועות. הפמ"ג נקט שהוא משום שספק בגוף ספק בתערובת מותר מדאורייתא. והנה הוא חידוש עצום, וודאי שמה שהש"ך לא הזכירו נראה לכאורה בבחינת העיקר חסר מהספר, אבל לכאורה הוא הפשט המחוור והמשתלב בכל דברי הש"ך, וצ"ע.

**החילוק בין תערובת ראשונה לשניה**

ג, האריך הש"ך בכלל ד' לבאר שהסיבה שספק בגוף ספק בתערובת לא מצטרפים לס"ס, נובע מהא דסוג ספק של תערובת שהוא ספק של איקבע איסורא וההגדרה היא שגם חתיכת האיסור נמצאת לפנינו, וממילא בהכרח צריך לדון קודם את הספק בגוף (ואז הוי כשני גופים). וביאר הש"ך שכאשר נופלת חתיכה מהתערובת הראשונה (שהתערבה בה החתיכה המסופקת) לתערובת שניה, משתנה הגדרת המצב, וכלפי כלל התערובת השניה כבר לא מוגדר שחתיכת האיסור בוודאי "לפנינו", ועל כן אפשר לדון קודם את הספק אולי אין כלל איסור, ויש כאן ס"ס המתיר לאכול את כל התערובת השניה יחדיו (אף שודאי אוכל גם את אותה חתיכה שנפלה מהתערובת הראשונה, אשר קודם לכן היתה מוגדרת כספק של איקבע איסורא). **ומבואר כאן יסוד מחודש**, אשר נפילת החתיכה לתערובת חדשה משנה את 'צורת ההסתפקות' עליה, וכעת אינה מוגדרת כחלק מהתערובת הראשונה (אשר אז מוגדר שגם חתיכת האיסור נמצאת "לפנינו"), אלא כעברה למצב אחר והגדרתה ש"**הגיעה מ**"התערובת הראשונה, וכעת אפשר להסתפק (כלפי כלל התערובת השניה) אולי אין 'כאן' כלל איסור.

ד, ובהמשך להגדרות הנ"ל, דן הש"ך באות יו"ד בשני מקרים. האחד, כאשר פירשה חתיכה מהתערובת הנ"ל והתערבה חד בחד. והשני, כאשר פירשה חתיכה כנ"ל, והתערבה בקדירה ונתנה בה טעם. והנה הסברא הפשוטה היתה נותנת לכאורה שבמקרה הראשון, יהיה את ההיתר הנ"ל, משום שסו"ס התערבה החתיכה בחתיכה אחרת, ומה לי אם ברוב חתיכות, או חד בחד. ומאידך, במקרה של קדירה, הרי לכאורה אין כאן התערבות נוספת, דהרי מדין טעם כעיקר מוגדר שהחתיכה הנ"ל נמצאת בכל מקום ומקום בקדירה, ואין זה מוגדר שהתערבה כלל, ועדיין צורת הספק היא ספק של איקבע איסורא.

אמנם בש"ך בשם האגור מבואר בשני המקרים להיפך. דכאשר התערבה החתיכה חד בחד, אין זה מוגדר כלל התערבות, מחמת חומרת הספק של חד בחד, והרי זה מוגדר כאילו עדיין לא התערבה החתיכה, וממילא אסורות שתי החתיכות, דעדיין מוגדרת החתיכה כמעורבת בתערובת הראשונה, ומוגדר האיסור 'לפנינו'. ואילו כאשר התערבה בקדירה, הרי זה מוגדר מצב חדש, וכבר יוצאת החתיכה מהתערובת הראשונה, וממילא יש כאן ס"ס. [וההבנה בדין זה של קדירה, עי' פמ"ג שביאר שהוא משום שטעם כעיקר קיל טפי, ולכאורה אין זה במשמעות דברי האגור והש"ך כלל. ולולי דבריו יותר היה נראה שמחמת הגדרת האיסור של נותן טעם, אשר שרשו ב'נהפך' היתר לאיסור, אין זה מוגדר כלל שמתעסקים עם אותה חתיכה שהתערבה בתערובת הראשונה, אלא בדבר שהגיע ממנה, וממילא משתנה צורת הספק.]

**אימתי פרישה מגדירה ספק חדש**

ה, והנה, לאחר העמדת היתר הביצה שהוטלה מבין שתי התרנגולים, חידש הש"ך (אות ז') שעניין זה שייך גם בחתיכת בשר הפורשת מבין שתי חנויות, אשר באחת בשר כשרה ובאחת בשר ספק נבילה והתערבו זו בזו. והקשו כמה מהאחרונים, אמאי לא דומה לאיסור המבואר אח"כ בכלל י', חתיכת ספק נבילה שהתערבה בכשרות, ושוב פירשה אחת מהחתיכות, נשארת באיסורה אף אם חזרה והתערבה חד בחד, עי' רעק"א ועוד. ולכאורה יש ליישב בפשיטות. דהרי הש"ך ביאר באר היטב שכל היתר הביצה שבין שתי התרנגולות נובע מהא דאין כאן איקבע איסורא, דאין כאן תערובת של ביצה אסורה וביצה מותרת. ודומיא דהכי הוא היתר זה דחתיכת בשר שבין שתי חנויות, אשר לא דנים את החתיכה כחתיכה השייכת לתערובת של איסור והיתר, משום דחתיכות האיסור והיתר קיימות במקומן בחנויות, והחתיכה מוגדרת **שפרשה** מאחד מהם, דומיא דביצה שהוטלה מאחת משתי התרנגולות, וכיון שכך – לא שייך כאן איקבע איסורא, ושייך לדון כאן ספק ספיקא, וכביאור הש"ך. אבל בציור של חתיכה שהתערבה במותרות ושוב התגלגלה אחת החתיכות (כל שהוי בפנינו דלא שייך לומר כל דפריש) הרי החתיכה שייכת לעצם התערובת, ובכל מקום שהיא, מוגדר הספק שלה כספק של תערובת איסור והיתר אשר אין לדון בו ס"ס, וכדביאר הש"ך בכלל ד'. [ועי' פמ"ג שלכאורה כלול כל זה במילותיו הקצרות.]

**ספק ספיקא המתהפך**

ה, חידשו מרבותינו יסוד, אשר לא אמרינן ס"ס אלא אם כן הוא 'מתהפך'. ומצאנו יסוד זה בתוס' ישנים בכתובות ט':, לגבי שאלת התוס' שם, לגבי אדם שלא בקי בפתח פתוח, אמאי לא נימא ס"ס, שמא לא נבעלה כלל, וגם אם נבעלה, אולי באונס. ותירצו ב'תוס' ישנים' שיש כאן חסרון בצורת העמדת הספק. כיון שכשדנים את הספק אם באונס או ברצון, א"א לומר ואת"ל ברצון, שמא לא נבעלה כלל. והתחדש בזה שכדי להתיר ס"ס, לא די בכך שיש כאן שני ספיקות שונים. אלא צריך שבצורת עריכת שני הספיקות על ידי האדם המסתפק, יוכל הוא להגיע מהצד החמור של הספק הראשון, לספק השני.

ויש להעיר, שבפשוטם של דברים אין שייכות כלל בין יסוד זה של 'מתהפך', ליסוד של 'שם אחד' (אשר התחדש בתוס' בכתובות ט'. ליישב אמאי לא נימא ספק באונס ספק בקטנות, ופיתוי קטנה אונס). דיסוד ה'שם אחד' עניינו הוא, שכלל אין נכון להגדיר שיש כאן שני ספיקות (כפייה או קטנות), אלא ההגדרה הנכונה שיש כאן ספק אחד (והכפייה והקטנות הם רק שתי אפשרויות להגיע לצד האונס). אמנם ספק ספיקא שאינו מתהפך, לית מאן דפליג שיש כאן שני ספיקות גמורים ושונים. אלא שהתחדש כאן שכדי להקל בהסתפקות זו בעינן שבצורת ההסתפקות יהיה אפשר להגיע בכל ספק לצד הקולא שבספק השני[[1]](#footnote-1).

ו, והאריך הש"ך מהרבה מקומות אשר משמע דלא כהיסוד הנ"ל, ויישב. ויסוד הישוב הוא שכאשר ישנה סיבה נכונה להתחיל את ההסתפקות מאחד מהספיקות, ומאותו ספק כן אפשר להגיע לספק השני, לא אכפת לן במה שמהספק השני א"א להגיע לספק הראשון. ורק כאשר אין סדר הכרחי להעמדת הספקות, ושייך להתחיל מאותו ספק אשר ממנו א"א להגיע לספק האחר, אזי יש כאן חסרון של ס"ס שאינו מתהפך.

ובביאור הכלל, מתי אמרינן שישנו סדר להסתפקות, עיין בחוו"ד שביאר בדברי הש"ך, שיש חילוק בין הסתפקות אשר נובעת מראיית הדבר המסופק עצמו מול העיניים (כמו פ"פ) לבין מקרה אשר רואים רק את הדבר המעורר ספק שמא גרם למשהו אחר (כמו שבירת הגף אשר ייתכן שגורמת לניקוב הריאה), אשר בכה"ג, אם יש ספק בעצם הריעותא (כגון ספק אם נשבר הגף), ברור שדנים קודם את השאלה אם יש כאן בכלל ריעותא. [וצ"ע מהמקרה של ציפורן בגב הכבש, אשר לכאורה שם רואים את הטריפות עצמה, ועי' חוו"ד.] ויש להעיר שלכאורה להגדרה הנ"ל, באותו מקרה של התוס' ישנים על 'ספק פתח פתוח', הרי ודאי צריך להתחיל לדון שמא אין כאן בכלל פתח המעיד על ביאה, ואם כן לא צריך להיות כאן החסרון הנ"ל של 'אינו מתהפך', ודלא כדברי התו"י הנ"ל.

ז, והביא הש"ך (אות י"ד) תשובת מנחם עזריה שדן לגבי עצם שבורה שנמצאת לאחר השחיטה ויש ספק מתי קרתה השבירה. והספק השני, האם יצאה העצם לחוץ. וכתב הרמ"ע שיש כאן חסרון של ס"ס שאינו מתהפך. והנה פשטות דברי הרמ"ע משמעם שכעת ברור שהעצם יצאה לחוץ, והשאלה היתה לדון שיש כאן שני ספקות, האחד – האם היתה השבירה לפני השחיטה. והשני – האם יצאה לחוץ לפני השחיטה. ועל זה אומר הרמ"ע שכיון שאם נדון שמא היתה היציאה לחוץ לפני השחיטה, א"א להמשיך ולומר אולי היתה השבירה אחרי השחיטה, הרי אין כאן ס"ס. ובאמת הדברים פשוטים, ולכאורה כאן לא צריך להגיע ליסוד המחודש של מתהפך, אלא יש כאן רק המחשה שאין כאן שני ספיקות אלא ספק אחד, והוא: האם יצאה העצם ממקומה לפני השחיטה. אמנם בש"ך ביאר בדברי הרמ"ע שהחסרון הוא במה שלאחר השחיטה אין נפ"מ אם יצא לחוץ או לא. וצ"ע אמאי הוצרך לזה. והיה נראה מאוד שהבין הש"ך שדבר הרמ"ע על מקרה אחר, והוא, אשר גם כעת לא ברור לנו שיצאה העצם ממקומה, וממילא יש כאן שני ספיקות אמיתיים. הא', האם מצב זה מוגדר ליציאת העצם. והשני, האם קרה המאורע לפני השחיטה או אחריה. ובהכרח החסרון הוא רק משום שאין כאן מתהפך. וכדי לבאר אמאי אין כאן מתהפך, צריך להגיע להגדרה הנ"ל שכיון שאחר השחיטה אין נפ"מ אם יצאה העצם לגמרי או לא, ממילא אינו מוגדר מתהפך. וכן הוא להדיא המקרה אשר מציין אליו הש"ך כאן, מה שדן בסימן נ"ה (סק"ד) לגבי נשמטה הרגל ממקומה. עיי"ש. אמנם מאידך, לשון הרמ"ע לכאורה ברור שלא זהו הספק, וגם לשון הש"ך בקיצור הכללים משמע להדיא שלא זהו הספק, וצ"ע.

ח, ובעצם היסוד הנ"ל שחידש הש"ך שכל שאין נפ"מ לאחר השחיטה, אין זה מוגדר המתהפך. הרי יש להקשות דאם כן לא מצאנו כלל ס"ס המתהפך, דגם לגבי פ"פ נימא שכיון שאם הבעילה לא היתה תחתיו, אין נפ"מ בין אונס לרצון, א"כ לא הוי מתהפך. ובעל כרחנו צריכים לחלק בין צדדים אשר הם צדדים משמעותיים בעצם המקרה כגון השאלה האם הבעילה היתה ברצון או בכפיה, ובכה"ג לא אכפת לי במה שאין נפ"מ כשלא היתה תחתיו, משום דסו"ס הצדדים קיימים גם שם. לבין מקרה כגון שאלה האם יצאה העצם לחוץ או לא, שכל משמעות השאלה היא רק לגבי טרפות, וכל שכבר מתה הבהמה אין שום מקום להסתפקות הנ"ל, בכה"ג הוי חסרון של מתהפך.

ועי' שם בסימן נ"ה, שנראה שבאמת הסיק הש"ך דלא כיסוד זה ונראה שם שחולק על דברי הרמ"ע הנ"ל, ואוסר מחמת סיבה אחרת.

**צד שניתן לאמרו "מיד"**

ט, דן האגור (הובא בש"ך אות י"ג) על סכין שנמצאה פגומה לאחר השחיטה, ואין ידוע מתי נפגמה, דלכאורה יש להתיר מדין ס"ס: שמא נפגמה במפרקת, לאחר השחיטה, ואת"ל דנפגמה בסימן עצמו, אולי נפגמה במיעוט בתרא. (ביאור הדברים: יש כאן שתי אפשרויות מה יצר את הפגם. המפרקת, או הסימן. אם המפרקת, הרי ודאי מותר, וגם אם הסימן, הרי עדיין יש צד היתר, שמא היה במיעוט בתרא, ובפשטות הוה ס"ס גמור.) והנה האגור דן שאין כאן ס"ס מחמת שאינו מתהפך. אבל הש"ך נראה שהשיג על דבריו וס"ל שבלא"ה אין כאן ס"ס, מחמת שתי סיבות אחרות. האחת – דהוי ס"ס משם אחד (משום שבעצם נקודת הספק היא אם נפגם קודם השחיטה או אחריה). והשניה – משום שישנו צד נוסף לסיבת הפגימה, והוא: העור. וצד זה "מיד יש לומר", וממילא אין כאן ס"ס. עכ"ד. והדברים סתומים לכאורה. ונראה בביאורם בס"ד. דהנה בעצם יש להקשות, אמאי כל איסור שהתערב ברוב היתר, לא נימא על כל חתיכה ס"ס. שמא האיסור הוא החתיכה האחרת. ואת"ל שלא, שמא היא החתיכה השניה (דהרי ישנן כמה וכמה אפשרויות שהאיסור אינו החתיכה שלפנינו). ובהכרח שהסיבה שאין כאן הגדרת ס"ס, היא דלעולם ס"ס הוא כאשר צד האיסור אינו עומד מיד לפנינו. אלא כדי להגיע אליו צריך לנקוט עמדה בשני ספיקות ("רצון", "תחתיו"). אבל כאשר האיסור נובע מצד אחד פשוט, אף שכנגדו ישנם עוד צדדים רבים להיתר, אין זה מוגדר ס"ס[[2]](#footnote-2). וזו כוונת הש"ך גם כאן. דנהי שאם אפשרות האיסור היחידה היתה שנפגם הסכין בסימן, הרי היה כאן ס"ס. כי בשביל לנקוט איסור צריך גם להניח שהפגם היה על ידי הסימן וגם שלא היה במיעוט בתרא. אבל כיון שישנו צד נוסף לגרימת הפגם, והוא: העור שקודם התחלת השחיטה, הרי צד זה עומד בפני עצמו, ואינו צריך הכרעה של שני ספקות לאמרו. ואף שכנגדו יש צדדים רבים אחרים, עדיין אין זה מוגדר ס"ס.

**גדרי תקנות חז"ל לחששות באיסורים דאורייתא**

י, האריך הש"ך (באות י"ז ואילך) לגבי הגדרת תקנות חז"ל אשר נאסרו מחשש לאיסורים דאורייתא, כיצד הגדירום. ויש כאן בעצם ד' צדדים: א, ספק דרבנן. ב, ספק דאורייתא (מדרבנן). ג, ודאי דרבנן. ד, ודאי דאורייתא (מדרבנן). ולכאורה הסברא הפשוטה היתה שיהיה כספק דאורייתא או כוודאי דרבנן. אמנם מעמיד הש"ך שלגבי גבינות עכו"ם ההגדרה היתה כודאי דאורייתא, ועל כן אף מספק אם הוא גבינות עכו"ם דינו להחמיר ככל ספק דאורייתא. [ואפ"ה מבואר שכלפי גדרי ס"ס עדיין דנים אותו כאיסור רק מדרבנן, ועל כן מצטרף כאן ספק בגוף ספק בתערובת, אף שבאיסורים דאורייתא לא מצרפים בכה"ג ס"ס.] ולגבי בשר שהתעלם מהעין דנו אותו כספק מדרבנן (באופנים שמחמירים בספק דרבנן) ועל כן בעוד צירוף של ספק בתערובת, כבר יהיה אפשר לדון בו ספק ספיקא.

**ספק דרבנן באיתחזק איסורא**

יא, העמיד הש"ך (אותיות כ'-כ"א) חידוש, אשר לא דנים ספק דרבנן לקולא באתחזק איסורא. ואיחד בזה הן מקרה של חזקה כפשוטה, של העמד דבר על חזקתו, והן מקרה של **תערובת של איסור דרבנן חד בחד**, אשר גם הוא מוגדר כ'אתחזק איסורא'. והשיוך בין שני המקרים צ"ע, דבמקרה של 'העמד דבר על חזקתו' יש הכרעה גמורה לצד האיסור, וממילא לא שייך לדון סד"ר לקולא. אבל בתערובת של חד בחד, יהיה הספק חמור ככל שיהיה, הרי ברור שלא שייך לומר שיש כאן הכרעה לצד האיסור, ומהיכ"ת שלא נאמר בזה סד"ר לקולא. ונראה לבאר שהיה ברור לש"ך שההחמרה בסד"ר במקרים שהמצב הראשוני היה אסור, אינה מחמת הכרעת התורה של העמד דבר על חזקתו, כיון שהכרעה זו היא רק צורה של הנהגה, אבל אינה שוללת את הספק, ועל כן עדיין שייך לדון כאן סד"ר לקולא, ואם לא אמרינן בכה"ג סד"ר לקולא, הוא רק משום שעצם ההגדרה של איתחזק איסורא, והיינו – חשיבות צד האיסור מחמת שהוא קדם, היא זאת שמונעת מלנקוט את צד ההיתר. ובעיה זו קיימת גם בהגדרת האיתחזק איסורא של חד בחד, מחמת התערובת.

י"ב, ומבואר בדברי הש"ך שכל הנפ"מ בחידוש זה היא רק כאשר נפלה חתיכה לים. והיינו, שכל עוד שתי החתיכות קיימות לפנינו, הסיבה שאין לדון בהם סד"ר לקולא, היא מחמת שיש כאן סתירה, דהי מינייהו מפקת. ורק כאשר נפלה חתיכה לים שייך לדון סד"ר לקולא, לולי החידוש שבכזה סוג של ספק של איתחזק איסורא, לא אמרינן סד"ר לקולא.

י"ג, והנה, נראה בדברי הש"ך שכל הנפ"מ בחידושו היא רק בהתערבות של חד בחד. אבל בהתערבות של חתיכה חשובה של איסור דרבנן חד בתרי ונפלה חתיכה לים, אין צריך להזדקק לחידוש הש"ך. והדין בציור הזה כתב הש"ך שהוא כדין חתיכה דאורייתא המבואר לעיל בסעיף ז'. אשר אסור לאכול חד בחד אלא רק שניים שניים. וצ"ע אמאי א"צ להגיע כאן לחידוש הנ"ל של הש"ך, הלא אם היינו אומרים שגם באתחזק איסורא שייך סד"ר לקולא, מדוע לא נתיר לאכול כאשר נפלה חתיכה לים, ומה בכך שהחתיכה חשובה, לכאורה יותר מחד בחד אין כאן. וברור שכל יסוד האיסור הוא רק מחמת שאין כאן סד"ר לקולא מחמת האיתחזק. ואי נימא שסבר הש"ך שהצרכת האכילה שניים שניים היא חומרא בעלמא ואינה מוכיחה שלא דנים כאן סד"ר לקולא, אם כן צריך עיון אמאי הוצרך לחידושו הנ"ל לגבי חד בחד, תיפוק ליה מצד מה שאי אפשר לאכול בכה"ג שניים שניים.

והנראה בדברי הש"ך שלמד שהסיבה שמצריכים אכילת שניים שניים בדווקא, היא מחמת סברת 'איסורא ברובא איתא' אשר מחמתה בעצם יש לנקוט שהאיסור לא נפל לים. וזה בחד בחד הרי לא שייך. ועל כן בחד בחד אין להחמיר אלא משום איתחזק איסורא, וממילא אין כאן סד"ר כלל. משא"כ בחד בתרי, באמת אינו מוגדר איתחזק איסורא, ובעצם יש לדון כאן בנפילה לים, סד"ר לקולא, ומחמת זה באמת מתירים, אלא שמחמת סברא דאיסורא ברובא איתא, הצריכו לאכול רק שתיים שתיים. ואם כנים הדברים, יצא שכאשר נפלו רוב החתיכות לים, יהיה אפשר להקל לאכול את הנשארות אף אחד בחד, כיון שבכה"ג כבר לא תהיה ההחמרה מצד איסורא ברובא איתה, וצ"ע.

**ספיקא דרבנן בדבר שעיקרו מדאורייתא**

י"ד, דן הש"ך (אות י"ט) אימתי אמרינן שדבר שעיקרו דאורייתא לא דנים בו סד"ר לקולא. וחילק בזה בין ספק דרוסה שנתערבה ברוב לבין קדירה שספק אם נפל אליה איסור דאורייתא ומדרבנן לא התבטל. ולשונו קצת סתומה. ולכאורה נקודת החילוק היא, היכן הוא מקום ההסתפקות. דאם הנושא המסופק הוא במקום איסור התורה, כמו בספק דרוסה, לא יועיל מה שכעת אין כאן איסור מדאורייתא מחמת הביטול. אבל בנפל איסור לקדירה, אשר מקום הספק הוא בקדירה, האם נפל אליה האיסור, ומדאורייתא ודאי לא אסרה אלא רק מדרבנן, הרי זה מוגדר ספק דרבנן גמור. (ועי' בפמ"ג שנראה שהבין את החילוק אחרת, וצריך עיון.)

**ס"ס במקום חזקה**

ט"ו, ס"ס במקום חזקה – יש להעמיד בזה את המקרים והצדדים:

א' – ישנו מקרה של שני ספיקות, אשר החזקה מכריעה אחד מהספיקות. ובכהאי גוונא צידד הפמ"ג (ש"ד כ"ח ד"ה "ומיהו") שמודו כ"ע שלא אמרינן ס"ס, כיון שהחזקה הכריעה את הספק הראשון, ושוב אין כאן ס"ס. אמנם בפר"ח נראה שאף בכה"ג אמרינן ס"ס, כיון שספק אחד שקול, וממילא מוסיף הספק השני לצד ההיתר, אף שיש בו חזקה לאיסור[[3]](#footnote-3).

ב' – וכאשר יש ג' ספיקות, ויש חזקה רק על ספק אחד, אז מודו כ"ע שאמרינן ס"ס, כיון שדל מהכא את הספק שמוכרע על ידי החזקה, עדיין יש ספק ספיקא מבלעדיו.

ג' – כאשר החזקה היא נגד כל הספיקות – וישנם שני ספיקות, יש אומרים שאמרינן ספק ספיקא – כך נקט הש"ך בדעת הרשב"א – משום שהס"ס מתגבר על החזקה. ויש אומרים שלא אמרינן ס"ס.

ד' – לדעת הסוברים במקרה דלעיל שלא אמרינן ספק ספיקא, נחלקו מה יהיה במקרה שיש ג' ספיקות ומעלה. אשר הש"ך פשיטא ליה שבכה"ג ודאי נימא ס"ס. ואילו המשאת בנימין סובר שגם בכה"ג לא אמרינן ספק ספיקא. וסברת המשאת בנימין שכיון שהחזקה מכריעה את עיקר הנידון, לא יועילו פה כל ספיקות שבעולם. ואילו הש"ך פשיטא ליה שלא ייתכן שבכה"ג יהיה אסור, דגם אם תבטל החזקה את אחד הספיקות, עדיין ישארו שני ספיקות. וצ"ע אמאי ממאן הש"ך לקבל שהחזקה היא נגד כל הספיקות יחדיו וממילא אין כאן ס"ס. ואולי סובר הש"ך שעד כמה שנעמיד את החזקה כנגד כל הספיקות יחדיו, ודאי שהס"ס יכריע, שהרי הוא כרוב ועדיף מרוב וכדברי הרשב"א, ורובא וחזקה רובא עדיף, וכל מה שיש כח בחזקה לבטל ספק ספיקא, הוא רק מחמת שמעמידים את החזקה כנגד ספק אחד, וממילא כל שישנם ג' ספיקות, ודאי שישארו כאן שני ספיקות להתיר[[4]](#footnote-4).

1. וכן דעת הפר"ח להסכים עם היסוד של שם אחד, אף שחולק על היסוד של מתהפך. [ודברי התוה"ש (על קיצור כללי ס"ס לש"ך אות ח') שהחסרון ב'שם אחד' שכתבו התוס', הוא מחמת שאינו מתהפך, לכאורה אינו הפשטות.] והנה הש"ך הביא את דברי האגור שאסר סכין שנמצאת פגומה מחמת שאין כאן ס"ס המתהפך, וכתב הש"ך אח"כ שבזה פשוט שאסור משום שהוי שם אחד. ולכאורה ברור שאין כוונתו שזהו יסוד המתהפך (כמו שהביאו בשמו באחד מהספרים). אלא כוונתו להשיג על האגור ולומר שכאן אין לדון כלל מצד ס"ס, משום שהוי שם אחד, ואין צריך להגיע ליסוד המחודש של מתהפך. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש לעיין אם אין זה סותר להבנה שכל היתר ס"ס הוא מחמת רוב צדדים. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכן צדד רעק"א בתשובה ו' בסופה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולפי"ז אם בכה"ג אמרינן ס"ס, כל שכן שכאשר מכריעה ספק אחד נגיד ס"ס. וברעק"א הנ"ל מבואר שיש צד שרק כאשר החזקה היא נגד שני הספיקות לא אמרינן ס"ס, משא"כ כאשר היא נגד ספק אחד. [↑](#footnote-ref-4)