חבורה סומכין
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין עניינים - הרב זאב גלוסקינוס / הדר

בס"ד

**בסוגיא דסומכין**

**א)** כ' רש"י ד"ה מערבין בחצירות: שאם יסמכו על זה תשתכח תורת ערוב, אבל ערבה כל חצר לעצמה ונשתתפו כולם במבוי, אע"פ שלא ערבו חצירות זו עם זו, שתוף המבוי מחברן, דתנן שהמבוי לחצירות כחצירות לבתים, מה עירוב חצר משוי לבתים כחדא, אף שיתוף המבוי משוי חצירות כחדא עכ"ד. ודברי רש"י אינם מובנים מה רוצה להוכיח ממשנה זו, ולמה זה טעם להתיר בערבו החצירות לעצמן.

ועיי' בריטב"א שהביא דברי רש"י וכ' עליו: ובתוס' הק' שמתני' דהתם לא איירי בענין זה כלל וכו' ומיהא בעיקר דינא נראין דבריו ז"ל. ועיי"ש שמב' דכיון שערבה כל חצר לעצמה לא שייך גזירת שמא ישכחו התינוקות. ונראה בדברי הריטב"א שאין זה טעמו של רש"י דבכה"ג אין גזירת שכחה, אלא שדינו של רש"י נכון מטעם זה, אבל רש"י התיר מכח המשנה, וטעם זה דחה הריטב"א, (וכן מוכח בתור"פ יתב' בהמשך) וצריך לבאר כונת רש"י.

והנה באופן שערבו כל חצר לעצמה כל מה שיש לדון הוא אם סומכין על השתוף כלפי שהחצירות ג"כ מחוברות בין זו לזו ולא רק המבוי, והנה מסברא עיקר השתוף הוא להחשיב את החצירות כרשות אחת, דאם חל השיתוף רק על המבוי לא הועיל כלום, שעדיין אסור לו להוציא מחצר היחיד למבוי המשותף, וע"כ שהחצירות ג"כ נהפכו למקום משותף וזהו עיקר השתוף, וכיון שכן לכאו' גם בלא הדין שסומכין על שתוף במקום עירוב אפשר להוציא מחצר לחצר, וכל הנדון של סומכין הוא רק ביחס לדיורי הבתים (ובמקום שלא ערבו חצירות לעצמם וכמו שיתב' בהמשך) אמנם יש לדחות דאה"נ סומכין אינו כלל חדוש, דודאי מעיקר הדין כיון שנשתתפו הוו כחצר אחת ומותרים, רק הנדון דאעפי"כ אסר ר"מ משום שמא ישתכח.

ועפי"ז נראה לבאר דברי רש"י דסובר דכל מה ששייך לאסור מכח שכחת התינוקות, זה רק את ההיתר שמכח סומכין, שאינו מעיקר חלות השתוף, שאסרו חכמים מה שהותר מכח הסומכין, אבל שתוף החצירות זו עם זו אחר שמעורבות לעצמן, זהו עיקר השתוף, דחצירות למבוי כבתים לחצר, דהיינו שכתוב כאן שגדר שתוף בין החצירות במבוי, הוא כמו ערוב בין הבתים בחצר, וכמו ששם ודאי עיקר העירוב להחשיב הבתים לחדא, ה"ה כאן עיקר השתוף להחשיב כל החצירות כא', וזהו מה שהוכיח רש"י מהמשנה דהיתר החצירות זו עם זו הוא מעיקר תקנת שתוף[[1]](#footnote-2), ודעת הריטב"א נר' שסובר ששכחת התינוקות היא סיבה לאסור בכל גווני.

ועיי בתוס' רבינו פרץ אחר שהביא הוכחת רש"י מהמשנה ודחאה[[2]](#footnote-3), והביא הטעם דלא שייך שמא ישכחו בזה, כ': והר"ר ידידיה פי' דע"כ צ"ל כפירש"י דאל"כ מבוי שחצירות שלו אינם פתוחות זו לזו איך יועיל בו שתוף הרי החצירות אינם יכולים לערב זה עם זה. ולא נתבארו דבריו למה לא יועיל שתוף לול"ד רש"י, ומה אכפ"ל אם אין החצירות פתוחות זו לזו.

ועפימש"נ הדברים מבוארים היטב דמה שיש מקום לחלוק על רש"י דאין ראיה מהמשנה, משום דבאמת אפשר שעיקר השתוף הוא רק לשתף במבוי, ולא את החצירות זו עם זו, ומה שמותר להוציא מהחצר למבוי אף שהחצרות לא נשתתפו וא"כ מה מועיל השתוף, נראה לחדש שסובר הר"ר ידידיה דאה"נ לצד זה לא מהני השתוף אא"כ ערבו החצירות זו עם זו קודם לכן, וכל מה שצריך ומועיל שתוף, הוא אחר שערבו החצירות זו עם זו קודם לכן, ובזה מק' הר"ר ידידיה דהניחא בשפתוחים החצירות זו לזו י"ל שיערבו בין החצירות ואח"כ ישתפו המבוי, אבל כשאין פתוחות החצירות א"כ לא שייך כלל לערב ביניהם ואיך יועיל שתוף הרי החצירות ישארו מחולקות ואסור מהם למבוי, וע"כ כרש"י דשתוף משתף כל החצירות זו עם זו והדברים נכונים[[3]](#footnote-4).

**ב)** והנה לרש"י שהמח' של סומכין מיירי בלא ערבה כל חצר לעצמה, לכאו' מבו' דאם מהני סומכין, אפי' שלא ערבה כל חצר לעצמה שרי הכל, ונחשב שערבו כל הבתים עם החצירות[[4]](#footnote-5), אמנם יש מקום לדחות שלרש"י באמת לא חשיב שערבו כל הבתים עם החצירות ואסור להוציא מהבית לחצר, רק שהנפק"מ בסומכין הוא ששרי החצירות זו עם זו בכלי בית שכבר יצאו לחצר[[5]](#footnote-6), אמנם למש"נ ברש"י לא יתכן כלל לומר כן, דדין זה לערב החצירות זו עם זו לרש"י, לא שייך כלל לסומכין והוא חל ממילא מכח השתוף, וכל הסומכין הוא רק לענין הבתים עם החצירות שלא ערבו[[6]](#footnote-7).

אמנם באמת טעמא בעי איך מהני השתוף לערב הבתים עם החצירות, ובאמת מטעם זה כ' הריטב"א דלא מהני דין סומכין לבתים עם החצירות[[7]](#footnote-8).

והנה קו' זו של הריטב"א שייך להבין שמק' דלא נאמר כלל שתוף על הבתים, ולפי"ז ק' איך מהני כל שתוף במבוי להתיר לטלטל מבית למבוי הא הבית נשאר רשות רק של החצר הזו והמבוי של כל המבוי[[8]](#footnote-9), וביותר ק' איך מהני לטלטל מבית לבית בכל שתוף, ופשוט שהדין ששרי לכ"ע.

אבל האמת נר' שפשוט שמהני כל שתוף על הבתים, דכיון שעירב הבתים עם החצר והם רשות א' ומערב החצירות זו עם זו, נתערבו כל בני החצירות להיות א' בחצירות ובבתים, ולכן שרי מבית למבוי ולבית אחר, רק מק' הריטב"א דכל זה שייך כשנתערבו כל בני חצר לעצמה, אבל כשלא עירבו הרי צריך לערב כל חצר לעצמה עם בתיה, וכלפי"ז לא נגע כלל השתוף, דהוא בא רק לחבר בין חצירות ואין לו שייכות כלל למה שקורה בתוך החצר (ועיי' בלשון הריטב"א דמש' כן בכונתו) ונמצא שנח' האם סומכין על שתוף מהני לערב החצר עם בתיה, וסברת הריטב"א מובנת מאוד וצל"ב סברת שאר רא' דפליגי וסוברים שמהני.

**ג)** והנה ידוע לחקור בגדר סומכין אם הביאור הוא שניתר ממילא או שיש כאן גם מעשה ערוב, דהיינו האם סומכין על חלות השתוף שממילא ניתר גם הערוב בין החצירות, או שסומכין על פעולת השתוף שפועלת גם חלות ערוב,

ונפק"מ בחקירה זו, באופן שכ' המרדכי הובא בשו"ע סוף סי' שסה, דנשתתפו במבוי ונשברה הקורה דכ' דשרי מכח סומכין לחצר שהשתוף בה, דאף שבטל לגמרי החלות שתוף עדיין שרי הערוב שמכחו ועיי' בחזו"א שמק' על זה בסברא, ולכאו' הדבר תלוי בהנ"ל דאם יש כאן רק שיתוף שמתיר ממילא גם בין החצירות ודאי לא שייך להתיר שם, אבל אם יש כאן גם פעולת ערוב אף שבטלה פעולת השתוף יתכן שנשארה פעולת הערוב.

עוד יש להביא את דברי הרשב"א בדף עג: דלמה שס"ל דשתוף צריך להעבירו בין פתח החצר למבוי ולכן גזרו שלא להתיר שתוף אם הצירות פתוחות זו לזו, מק' הרשב"א דגם לסמוך על ערוב במקום שתוף לא שייך, ושאר רא' פליגי דודאי מהני לסמוך על ערוב במקום שתוף בכה"ג, ודעת הרשב"א לכאו' דצריך להחשיב שיש כאן שתוף ולא נאמר באופן זה (ושא"ר יתכן שג"כ ס"ל הכי אבל סוברים שחסרון זה הוא רק כשעושים שתוף ממש, אבל כשערוב פועל שתוף לא נאמר חסרון זה ודו"ק).

ונר' דאם הביאור הוא דשתוף פועל גם ערוב ולא ניתר ממילא, ודאי שייך להבין סברת רוב הרא' דמהני גם לערב החצר עם בתיה, דכיון שלוקחים מכל א' פת לשתף (או גם יין וכמו שיתבאר בהמשך) שייך להחשיב שיש כאן מעשה ערוב של כל העשרים אנשים במבוי, ואף שהשתוף עצמו בא לפעול רק ביחס בין החצירות, הערוב יפעל גם את הערוב בין הבתים לחצר שלהם, אמנם לצד שסומכין הוא היתר ממילא, אינו מובן כ"כ ענין הסומכין בזה וכמו שהק' הריטב"א, ואכתי צ"ע בסברא זו[[9]](#footnote-10).

**ד)** והנה בענין המקום שבו יעשו את השתוף שעליו באים לסמוך גם משום ערוב נח' הרא', דהתוס' עב. כ' דכל הנדון אם סומכין על שתוף במקום ערוב הוא רק כששם את השתוף בחצר, שאז מצד עירוב באמת לא מהני, ובזה הנדון אם סומכין על השתוף במקום ערוב, ומבו' בתוס' להדיא דאפי' לצד שלכ"ע אין סומכין על שתוף במקום ערוב ביין ולא אמרינן מגו, מ"מ לגבי מקום הערוב אמרינן סומכין על שתוף במקום ערוב אפי' בחצר שאינה ראויה לערוב.

אמנם בדברי הרשב"א נר' שסובר להיפך, דכל הצד שסומכין על שתוף במקום ערוב הוא רק כשהניחוהו בבית וסובר שמהני שתוף בבית, ומסתימת דברי הרשב"א נראה דאפי' למ"ד שמהני סומכין על שתוף אפי' ביין מ"מ בהניח השתוף בחצר לא יועיל דעל זה לא מהני מגו וכ"כ החזו"א.

והנה הרמ"א שסו,ג כ' דנותנים את השתוף בביהכ"נ, והק' עליו דביהכנ"ס לא הוי כבית, ועיי' בביהגר"א שם שכ' דמהני מכח סומכין על שתוף במקום ערוב וכדקיי"ל דמהני אפי' ביין, ומבואר בדבריו דהנדון אם בעינן בסומכין על שתוף מקום הראוי לדירה, הוא תלוי במחלוקת אם מהני סומכין על שתוף ביין, ובאמת בסברא דברי הגר"א ברורים דלכאו' זה אותו נדון האם בסומכין על שתוף צריכים את תנאי ערוב או לא, אבל נתבאר שגם התוס' וגם הרשב"א לא דימו הדברים, דלתוס' לכ"ע מהני ולרשב"א לכ"ע לא מהני, וצריך לבאר סברות הראשונים לחלק בין יין לחצר.

ובפרט דעיי' ברש"י דף פה: ד"ה ערוב משום דירה וברש"י בסוגיין עא: ד"ה ואם רצו, שנראה בדבריו דשני הדינים שורשם אחד דבערוב שבא להחשיב שכולם דרים ביחד ע"י הערוב צריך פת, וה"ה צריך בית הראוי לדירה, ובשתוף אין צריך, ודברי התוס' והראשונים שחילקו בין פת לבית הראוי לדירה צ"ע.

**ה)** והנראה מבואר בדעת התוס' והרשב"א, דחלוק דין בית הראוי לדירה מפת, דטעם הפת משום דדיורי הבתים צריכים חבור חשוב בפת, אבל בית הראוי לדירה חולקים התוס' והרשב"א על רש"י וסוברים שאינו מטעם זה אלא שכדי להורות שהעירוב הוא פעולה על דיורי בתים שייך לערב רק בבית.

והנה לצד שכ' שסומכין היינו שנחשב שהמעשה שתוף פועל גם ערוב, צריך לבאר ענין המיגו שמבו' שאפי' ביין מהני לסמוך על שתוף במקום ערוב והרי יין לא פועל ערוב, ונר' שהוא מגו שפועל שתוף פועל גם ערוב, וכמו שמצינו מגו דהוי דופן לענין שבת הוי דופן לענין סוכה וכן להיפך, דבסוף דבר צריך להחשיב שהיין פועל גם ערוב מגו שפועל שתוף.

וממילא סובר הרשב"א דודאי שלא מהני לסמוך על שתוף במקום ערוב אם שיתף בחצר, דבחצר זה לא שייך כלל לערוב, ולא שייך שיחיל ערוב, משא"כ לגבי פת דשייך לערב גם ביין רק דלא סגי בו, ובזה נתחדש דמכח מגו מהני.

אבל התוס' סובר להיפך דגדר סומכין הוא שהמעשה נעשה לחבר את דיורי החצירות ורק דממילא מחוברין בני המבוי גם לדיורי הבתים, וא"כ פשוט שמהני שהשתוף בחצר, דהא המעשה שתוף ודאי נעשה בחצירות ואין אנו באים לעשות מעשה ערוב, ורק לגבי פת יש צד בגמ' דבעינן חבור חשוב בשביל שחבור החצירות יועיל גם לגבי הבתים ואכתי צ"ע.

**ו)** והנה בדברי רש"י מבו' דלמ"ד דבפת כ"ע לא פליגי הטעם דנח' ביין משום דיין לא מהני מדינא לערוב, ולפי"ז הטעם שלא מועיל הוא משום דלא אמרינן מגו, ותמוה דמפורש בברייתא דטעמו של ר"מ משום שכחת התינוקות.

עוד מק' על שיטת הר"ן ועו"ר שסוברים שכל מה שמהני מדינא לר"מ סומכין ורק משום שכחת התינוקות אוסר, הוא רק בסומכין על שתוף במקום ערוב, אבל ערוב במקום שתוף מדינא לא מהני כי ערוב אינו פועל במבוי, וק' דא"כ נחלק ר"מ בשתי מח' שאינם קשורות זו לזו, הא' אם לגזור משום שכחת התינוקות, והב' אם מהני מדינא ערוב במקום שתוף.

ושמעתי לבאר באופן נחמד, דבאמת יש לדון להתיר שתוף במקום ערוב מב' טעמים הא' דמהני ממילא להתיר ערוב,, והב' דהוי גם פעולת ערוב וכמוש"נ, והנה יש משום לומר דכל מה ששייך גזירה של שכחת התינוקות הוא רק אם ניתר ממילא בלי ערוב, אבל עד כמה שנחשב שהיה כאן פעולת ערוב לא שייך כלל גזירה כזו, דהרי עשו ערוב, וכי אם יעשו ערוב בסתר ולא יגלו שייך לגזור.

ועפי"ז מתיישב דברי הר"ן דבאמת אין כאן ב' מחלוקות אלא נח' דלרבנן סומכין יש לדון מכח שפועל גם ערוב, ולר"מ סומכין מהני להתיר רק ממילא, ובזה תלוי ב' המח' דסומכין להתיר ממילא שייך רק בסומכין על שתוף שפועל לשתף את כל הרשויות הבתים החצירות והמבוי, אבל בסומכין על ערוב לא שייך שיתיר ממילא כיון שאינו פועל במבוי, וגם סומין על שתוף אף שמהני ממילא מ"מ יש מקום לגזור משום שכחה, אבל לרבנו שסומכין מהני משום שפועל גם ערוב ודאי מהני מדינא גם לסמוך על ערוב שהרי פועל גם שתוף ויתיר במבוי, וכן לא שייך גזרה משום שכחה דהא עשו ערוב וכמוש"נ.

וכן סברת רש"י היא שבפת שייך לדון שסומכין יפעל גם ערוב ובזה לא שייך למגזר, אבל ביין לא שייך שיפעל ערוב (ודלא כמוש"כ דגם בזה מהני מגו) ורק יכול להתיר ממילא ובזה גזרינן משום שכחה וכמוש"נ, ורבנן חו' על גזרת שכחה או שסוברים שמכח מגו מהני גם לפעול ערוב.

1. ויש להעיר דבתור"פ הביא מרש"י את סברת הריטב"א דאין כאן שכחה, על אף שמוכח בדבריו ג"כ דמה שהביא רש"י מהמשנה הוא סברא אחרת וכמו שיתב' בסמוך מדברי הר' ידידיה שהביא, וצ"ל שסבר שרש"י אמר ב' טעמים להתיר, ובאופ"א י"ל שסובר שצריך את שניהם, שכיון שמהני השתוף מדינא, שרי מכח שאין כאן שכחה, אבל אם היה שכחה היינו אוסרים בכל גווני, ואם לא היה השתוף מתיר מדינא בלא סומכין היה אסור, כיון שכבר נתבטל כל הדין סומכין ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. כמו שהביא הריטב"א בשם תוס', וכידוע דהתוס' בריטב"א הוא תור"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואם נאמר שהריטב"א כיוון באמת שיש צד לחלוק על רש"י שלא מהני עצם השתוף לחצירות אלא רק למבוי, צריך ליישב את קו' הר' ידידיה איך מהני שתוף באין פתוחות, ונ"ל דגם באין פתוחות זו לזו מהני לערב בין החצירות, משום שפתוחות זו לזו דרך המבוי, דמהני לשתף ולערב בב"א, והעירוב מחבר את החצירות דמקושרות דרך המבוי כיון שהמבוי הוא מקום המותר, ובזה נחלק הר' ידידיה דלא שייך ערוב דרך המבוי כיון שהוא רשות אחרת, אבל העיקר בדעת הריטב"א שהוא מודה שכל שתוף מחבר גם את החצירות, רק סובר דאעפי"כ שייך לאסור משום שכחה וכן נר' מדבריו בסוף סוגיין דסומכין הוא סברא פשוטה שלא שייך לחלוק עליה רק נח' משום שכחת תינוקות. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן נקטו הפו' בדעת רש"י, ותמהו על הב"י שכ' להיפך. [↑](#footnote-ref-5)
5. והיסוד לומר כן מרד"ה דסומכין שמש' שהנדון הוא כלפי להוציא מחצר לחצר, אמנם א"א לומר כן וכמוש"נ למעלה, וגם ברש"י סז: מפורש שהנדון של סומכין הוא כלפי להוציא מבית לחצר שלה, וגם עצם הדבר לומר ששכחת התינוקות שייך באופן שאסור להוציא מבית לחצר לא יתכן ויבו' עוד בהמשך, וברד"ה דסומכין יל"ב באופ"א דאין כונתו במש"כ בתחילה להוציא מחצר לחצר שזה שייך לסומכין ורק בסו"ד איירי על סומכין ושם באמת כונתו מבית לחצר עייש"ה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והעיר רי"ש ליישב, דהנה זו סברא פשוטה שכל שהחצר עצמה אינה אחת לא שייך כלל שתוף לשתף כל החצירות, ורק אחר שהיא אחת מהני השתוף לשתף כל החצירות וממילא כל החצירות אחת, וא"כ י"ל דכל שעירבו הרי כל החצר היא אחת וממילא פשוט שהשתוף שמשתף החצירות כלפי המבוי משתפם גם כלפי עצמם וזה מש"כ רש"י למטה כשעירבו, אבל למעלה מיירי רש"י כשלא עירבו וא"כ הרי בלא סומכין אין החצר אחת, והא דמהני שתוף הוא משום שכלפי המבוי כל החצר אחת וכמו שכ' הרא"ש, אבל כלפי החצירות בפתחים שביניהם סובר רש"י דלא חל השתוף כיון שכל אחת אינה מאוחדת בעצמה כלפי עצמה רק כלפיה המבוי, וזהו החילוק בין דרך המבוי לדרך הפתחים, ומיושב היטב שיטה זו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. הנה בפשוטו לריטב"א שלא מהני לערב הבתים עם החצר ע"כ המח' באופן שערבו וק' דבתחילה מביא הריטב"א סברת רש"י דבכה"ג אין מח' ומסכים עמה, וע"כ צ"ל דכשכ' דלא מהני על ערוב הבתים חוזר בו, ויש מהלומדים שנוקטים שכונתו דכל הסוגיא מיירי רק כלפי להוציא מחצר לחצר כלי בית שיצאו כבר, או מבית חצר שערבו לחצר שלא ערבו, והדברים רחוקים בעיני דבזה לא שייך שכחת התינוקות דהא יערבו תמיד, וגם לא שייך הלשון בבריתא או מערבין או משתתפין כיון שהשתוף אינו מתיר, ועוד נר' להוכיח דלפי"ז נתחדש כאן סומכין על שתוף במקום ערוב ויחול ערוב רק על החצירות, וק' דהריטב"א כ' לק' דלא שייך שישתתפו בחצר דאז לא יחול ערוב, ואם לדעתו הערוב בלא"ה הוא רק על החצירות למה לא יחול על הערוב, דתמיד צריך ערוב בבית רק בגלל שהערוב הוא לערב דיורי הבתים אבל כאן למ שיצטרכו בית, וביותר דכלל לא שייך להניח בבית שהוא מחוץ למקום המשתתף, וע"כ שמיירי בעירבה כל חצר ובא לשתף כל החצירות והבתים זו עם זו. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה לשיטת הראב"ד המובא ברשב"א לעיל דף כו שרי להוציא מרשות פרטית לרשות משותפת, אמנם גם לדבריו מהני רק לבעלים וכאן שרי לכולם, ואם נאמר דהתוס' דלחמן סובר דשרי לכולם בכה"ג מיושב ועיי"ש במה שהארכנו בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואולי שייך להבין שכיון שסו"ס חלות השתוף באה לאחד את כל עשרים האנשים האלו, מהני ממילא לאחדם גם כלפי כל חצר ובתיה. [↑](#footnote-ref-10)