פטור הפקר
קטגוריות: ש_ס / ז מעשרות / מעשרות - הרב אי_ש סטפנסקי

מעשרות פ"א מ"א כלל אמרו במעשרות כל שהוא אוכל ונשמר וכו'. וביארו הראשונים דנשמר אתא למעט הפקר שפטור מתרו"מ, וכדאיתא במס' נדה נ ע"א ושבת סח ע"א לגבי פאה.

**ב' מקורות לפטור הפקר**

המקור לפטור הפקר מתרו"מ, כתבו הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב דכתיב (דברים יד) "עשר תעשר את כל תבואת זרעך", ומשמע המיוחד לך ולא הפקר. וכעין זה איתא בירושלמי דילפינן מדכתיב (דברים יח) "ראשית דגנך" למעט הקדש ולמעט הפקר. ועי' רש"י כתובות כה ע"א שכתב בהא דקודם כיבוש וחילוק לא נתחייבו במעשר משום דכתיב "דגנך" "תבואת זרעך" המיוחדת לך.

עוד איתא בירושלמי בשם ר' ינאי דילפינן מדכתיב (דברים יד) "ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך", ממה שיש לך ואין לו אתה חייב ליתן לו, יצא לקט שידך וידו שוים. וכן איתא בספרי שם. ומבואר בירושלמי שטעם זה קיים גם בהפקר ובשכחה ופאה.

ומקשה ר' יוחנן על ר' ינאי, מדוע הקדש חייב בתרו"מ הרי ידך וידו שוים בו, שאינו שייך לא לך ולא ללוי. ומבאר ר' אילא קושייתו, דאם נתמרח ברשות ההקדש באמת פטור, וכדילפינן מראשית דגנך ולא של הקדש. אלא באופן שהקדיש וחזר ופדה קודם מירוח, בהפקר פטור מקרא דובא הלוי, ואילו בהקדש חייב כדתנן בפ"ד דפאה מ"ח שאם הקדיש קמה ופדה קמה חייב. וע"ז מקשה ר' יוחנן מדוע לא יפטר מדין ובא הלוי. ומתרץ הירושלמי, דהקדש לא יצא ידי הגזבר משא"כ הפקר יצא ידי הכל. כלומר דכיון שביד הגזבר לקבוע מי יפדנו חשיב שאין ידך וידו שוים, ולכן חייב בתרו"מ. ומוכיח הירושלמי שם דלא כר' חסדא שדין הקדש והפקר שוים.

ומבואר בסוגיא שיש שני ילפותות לפטור הפקר מתרו"מ ויש חילוק ביניהם, דמצד קרא דזרעך ילפינן למעט הקדש והפקר, דלא חשיבי זרעך. אמנם דין זה נאמר רק בשעת מירוח, שאם היה הפקר או הקדש בשעת מירוח לא חל חיוב תרו"מ. אך מצד קרא דובא הלוי יש לפטור אפילו הפקיר וחזר וזכה קודם מירוח, לפי שיד הלוי שוה בו, שהיה יכול לזכות קודם לכן. [הביאור בזה, דהטעם שחייבה תורה לתת תרו"מ ללוי הוא משום שאין לו חלק ונחלה בארץ, ולכן כל פרי שנמצא אצל הישראל מחמת שיש לו חלק בארץ צריך להפריש ממנו תרו"מ ללוי, אך פרי שנמצא אצל ישראל מחמת זכיה מהפקר, וגם הלוי יכל לזכות בו, אין סיבה לתת ממנו תרו"מ ללוי]. ומאידך דין ובא הלוי שייך רק בהפקר ולא בהקדש, כיון שביד הגזבר לקבוע מי יפדה.

ונמצא שלגבי הקדש אין לפוטרו אלא אם היה הקדש בשעת מירוח, אך אם פדה קודם לכן אין לפוטרו לא מצד זרעך ולא מצד ובא הלוי, משא"כ לגבי הפקר כיון שהיה שעה אחת ברשות הפקר והלוי יכל לזכות בו פטרינן מתרו"מ מדין ובא הלוי.

ודין זה מפורש בפ"ק דפאה מ"ו: לעולם הוא נותן משום פאה ופטור מן המעשרות עד שימרח, ונותן משום הפקר ופטור מן המעשרות עד שימרח וכו', המקדיש ופודה חייב במעשרות עד שימרח הגזבר. ומבואר להדיא שיש הבדל בין פטור הפקר לפטור הקדש, שלגבי הפקר אפילו חזר וזכה קודם מירוח פטור מתרו"מ, ולגבי הקדש אינו פטור עד שימרח הגזבר.

ובפ"ד דפאה מ"ח תנן: כיוצ"ב המקדיש פירותיו עד שלא באו לעונה"מ ופדאן חייבין, משבאו לעונה"מ ופדאן חייבין, הקדישן עד שלא נגמרו וגמרן הגזבר ואח"כ פדאן פטורין, שבשעת חובתן היו פטורין. ופירש הר"ש שם דעונת המעשרות היינו מירוח, שהוא שעת חובתן בתרו"מ. ולפירושו המשנה חזרה שוב על הדין הנ"ל שהקדש פוטר רק בשעת מירוח. ומשנה זו איתא נמי במס' חלה פ"ג מ"ד.

אך הרמב"ם בפיה"מ ביאר דעונת המעשרות הוא כפשוטו, דאם היה הקדש בשעה שהביא שליש במחובר אינו חייב בתרו"מ לעולם. וכן פירשו הר"ש והרע"ב במס' חלה. ובחיבורו פסק הרמב"ם לשני הדינים, דבסוף פ"ב דמעשר כתב: המקדיש פירותיו כשהן מחוברין עד שלא באו לעונת המעשר ופדיין, ואחר שפדיין הגיעו, חייבין במעשר. ואם באו לעונה"מ והם ביד הגזבר ואח"כ פדיין פטורין. ובסוף פ"ג דמעשר כתב: המקדיש פירות תלושין ופדיין קודם שתגמר מלאכתן חייב לעשר, ואם נגמרה מלאכתן ביד ההקדש ואח"כ פדיין פטורין מן המעשרות, שבשעת חובתן היו פטורין.

ובפשטות מש"כ בסוף פ"ב הוא כנגד המשנה בפ"ד, דשם מוזכר עונת המעשרות, והבין הרמב"ם שהוא כפשוטו, ומש"כ בסוף פ"ג הוא כנגד המשנה בפ"ק, דשם מוזכר עד שימרח הגזבר. [ומה שציינו הר"י קורקוס והכסף משנה והרדב"ז בשני ההלכות לפ"ד מ"ח צ"ע טובא, היכי מזכי שטרא לבי תרי].

וביאור הדבר, דקרא דזרעך קמ"ל שאם היו הפירות מוקדשין בשעה שחל החיוב תרו"מ הרי הן פטורין, וזה כולל ב' שלבים, שעת עונה"מ ושעת מירוח, דשניהם מביאים לכלל חיוב והחיוב תלוי בשניהם. ולכן אם היה הקדש בשעה שהביאו שליש או בשעת מירוח פטורים, אך אם הקדיש אחר שהביאו שליש ופדה קודם מירוח חייבים.

[עי' חזון איש (שביעית ס"ב סק"ה) שהקשה, היכי ס"ד דר' חסדא בירושלמי שדין הקדש כדין הפקר, ואפילו חזר ופדה קודם מירוח פטור מתרו"מ, הא להדיא תנן בפ"ד דפאה ובמס' חלה דאין הקדש פוטר אלא בשעת מירוח. וכתב דר' חסדא יפרש המשנה דעונה"מ הוא כפשוטו, ואיירי בהקדיש במחובר, אך הקדש בתלוש פוטר אפילו חזר וזכה, עיי"ש. אך אכתי צ"ע טובא מהמשנה בסוף פ"ק, דלהדיא חילקה המשנה בין הקדש להפקר, והתם איירי בתלוש, וצ"ע].

ולגבי הפקר נמי הדין כן, שאם היה מופקר בשעה שהביא שליש או בשעת מירוח הרי זה פטור מדין זרעך ולא הפקר, וכמו בהקדש. ואם הפקיר אחר שהביא שליש וחזר וזכה קודם מירוח, אמנם מדין זרעך אין לפוטרו, מכל מקום מדין ובא הלוי יש לפוטרו, כיון שהיה ללוי אפשרות לזכות בפירות. [ואם הפקיר וזכה קודם שהביא שליש פשוט דחייב בין מדין זרעך ובין מדין ובא הלוי].

**נפק"מ בין פטור זרעך לפטור ובא הלוי**

א. לפי מש"כ לעיל נפק"מ בדין של ובא הלוי לפטור אף הפקיר אחר שהביא שליש וזכה קודם מירוח. ונפק"מ בדין של זרעך לפטור אף הקדש, דאי אפשר לפוטרו מדין ובא הלוי. ובאמת לגבי הפקר אין נפק"מ במיעוטא דזרעך.

ב. הכפות תמרים בסוכה לט ע"ב תירץ, דבעינן תרי קראי חד קרא לפטור מחיוב תרו"מ, וחד קרא לומר שאפילו אם עבר ותרם אין תרומתו תרומה. וביאר המקדש דוד (נה ג) דמובא הלוי ילפינן פטור, דהאי קרא בציווי לעשר כתיב, ומזרעך ילפינן דאף בדיעבד לא מהני. ולפיכך הביא הרמב"ם האי קרא במתני' דאיירי לענין דיעבד דומיא דאוכל וגידולו מן הארץ שאף בדיעבד לא מהני. עיי"ש מש"כ לחדש עפי"ז.

ג. וכעין זה כתב התורת זרעים פאה פ"א מ"ו, שדין זרעך הוא רק פטור בבעלים ולא בעיקר החיוב, ולכן אם עבר והפריש מהם תרו"מ הרי זה חייל, שהרי בגוף הפירות איכא חיוב תרו"מ אלא שאין צריך לקיים חיוב זה, משא"כ מדין ובא הלוי הוי פטור בגוף הפירות. ועוד כתב, דדין ובא הלוי שייך רק בתלוש, אך במחובר אין לפוטרו אלא מדין זרעך. [וביאר בזה הא דאיתא בירושלמי שאם הפקיר במחובר על אף שהועיל ההפקר לפוטרו מכל מקום אם הפריש חייל, דהכא הפטור הוא רק מדין זרעך, עי' להלן]. והשתא איכא נפק"מ טובא בשני הדינים, דובא הלוי אצטריך לפטור גוף הפירות, וזרעך אצטריך לפטור במחובר.

ד. המשנה ראשונה פ"ט דשביעית מ"א יישב, דמצד קרא דזרעך אם חזרו הבעלים וזכו הרי הם חייבים בתרו"מ, שהרי זה זרע שלהם, ורק מצד ובא הלוי פטורים. ואי מקרא דובא הלוי לחוד ס"ד שאם לקט ממקומות רחוקים שאין יד הלוי מגעת שם חייבים, קמ"ל זרעך דבכל גוונא פטורים. [לדבריו המקדיש וחזר ופדה אין לפוטרו מקרא דזרעך, וצ"ע]. ועי' תוס' אנ"ש ריש מעשרות בשם לח"מ.

**הקדש והפקר אחר מירוח**

לגבי הקדש איתא בספ"ק דפאה שאם הקדיש ופדה חייב עד שימרח הגזבר, ומבואר שלאחר מירוח אין הקדש פוטר. וכן מבואר בפ"ד דפאה דמשבאו לעונה"מ ופדאן חייבים, ולפירוש הר"ש איירי אחר מירוח. ודייק המשנה ראשונה שאם הקדיש אחר מירוח ולא פדה פטורין, וביאר דפטורין מחמת פטור לקוח וכדעת הרמב"ם ור"ת דפטור לקוח נאמר לאחר מירוח. אך דייק מהרמב"ם דלא כדבריו, דכתב בסוף פ"ג המקדיש קמה למנחות פטורה מן המעשרות, ומשמע שאם הקדיש אחר מירוח חייבת במעשרות אף שלא חזר ופדה. ואע"ג שלקוח פוטר לאחר מירוח מכל מקום מדרבנן מיהא לוקח חייב, ואף בהקדש גזרו חכמים.

ולגבי הפקר אחר מירוח בפשטות לשון המשנה ספ"ק דפאה לעולם נותן משום פאה ופטור מן המעשרות עד שימרח וכו' מבואר שלאחר מירוח לא מהני הפקר לפוטרו, דלאחר שחל החיוב תו לא פקע. וכן נקטו הר"ש שם ותוס' בב"מ כא ע"ב. אך הרש"ס ספ"ק דפאה והמנ"ח שצ"ה אות ז' נקטו שאף לאחר מירוח הפקר פוטר [לשיטות הראשונים שלקוח פוטר אחר מירוח]. ועי' שער המלך פ"ח מלולב ה"ב שהאריך בזה, ועי' עוד בתורת זרעים פאה פ"א מ"ו בסופו.

הפקר אחר מירוח קודם ראיית פני הבית

הר"ש במס' מעשר שני פ"ג מ"ו הביא גירסת הירושלמי דאמרו בית הלל לב"ש אף פירות שנגמרה מלאכתן יכול להפקירן ולפוטרן מן המעשר. וכתב הר"ש דזה ט"ס, שהרי במשנתינו מבואר שלאחר מירוח לא מהני הפקר. וכתב דיתכן שמשנתינו כב"ש דפליגי על ב"ה. ועוד כתב ליישב, דהתם איירי בנגמרה מלאכתו ולא ראה פני הבית, ובזה ס"ל לב"ה דמהני הפקר לפוטרו ממעשר.

ובפ"ק דפאה נסתפק האם אחר מירוח קודם ראיית פה"ב מהני הפקר לפוטרו ממעשר או לא, ונקט דמדין תורה מהני ומדרבנן לא מהני. ועי' חזון איש (דמאי ס"א סק"ט) שהקשה, הא אפילו הפקיר קודם מירוח ועשה גורן חייב בתרו"מ מדרבנן, וכדאיתא בסוטה מג ע"ב לקשו"פ שעשאן בגורן הוקבעו למעשר, וכל שכן שלא מהני הפקר לאחר מירוח. ואם נאמר שלא גזרו בהפקר אלא בלקשו"פ ניחא, אך אם גזרו גם בהפקר ואף בעיר קשה. ותירץ, דאפשר שאם הפקיר לאחר מירוח מפרסם הדבר טפי, ולא שייך כאן הדין שאם עשאן בגורן הוקבעו. וע"ע חזון איש דמאי ס"ז סק"ז וסק"ח.

אמנם ברמב"ם משמע דלא מהני הפקר לאחר מירוח קודם ראיית פני הבית מעיקר הדין, ודלא כהר"ש שרק מדרבנן לא מהני. ועי' ציון ההלכה פ"ב מתרומות ס"ק רנג שהביא השיטות בזה.

**לקט שכחה ופאה פטורים מתרו"מ**

במס' ב"ק כח ע"א איתא, בעה"ב שהניח פאה מצד אחד ובאו עניים ונטלו מצד אחר זה וזה פאה. ומבארינן בגמ' דחשיב פאה לפוטרו מן המעשר, דמה שנטלו פטור משום דלקשו"פ פטורים מן המעשר, ומה שהניח פטור מדין הפקר, וכדפירש רש"י שאף פאה הנשארת [שלא נטלו] הפקר חשיבא, ואע"ג דנקט לה איהו פטורה ממעשר, וע"ז מייתי מהברייתא שאפילו חזר וזכה פטור ממעשר.

וכתבו תוס' שם, דמה שפאה פטורה ממעשר אין זה מדין הפקר, דהא לדעת ב"ה הפקר לעניים אינו הפקר עד שיפקיר לעניים ועשירים כשמיטה. אלא כדדרשינן בספרי פר' ראה (ס"ס קט) מובא הלוי. וכן הוא ברש"י סוטה מג ע"ב דלקשו"פ פטורים ממעשר מדין ובא הלוי. ומשמע מדבריהם דהפקר ממש פטור ממעשר לא מדין ובא הלוי אלא מדין אחר, וכבר תמה הקובץ שיעורים (ח"ב סי' יד ס"ק טו) מהירושלמי ריש מעשרות דהפקר פטור מתרו"מ מדין ובא הלוי. [עיי"ש שביאר, דאע"ג שלאחר שלקטו עניים מצד אחר נעקר למפרע דין הפקר ממה שהניחו, והוברר שלא היה הפקר, מכל מקום נפטר ממעשר מדין ובא הלוי, כיון שהלוי היה רשאי מתחילה ליטול מצד זה].

ובעיקר דברי התוס' דלקשו"פ לא חשיבי הפקר משום דהוי הפקר לעניים, הר"ש בפ"ק דפאה מ"ו כתב דהא דסברי ב"ה הפקר לעניים אינו הפקר היינו שאם הפקיר לעניים לחוד לא חל ההפקר, ועני שיקח יעבור על גזל, דנשאר ברשות הבעלים. אך לקשו"פ התורה עשאתו הפקר לעניים, וכיון שחל ההפקר תו הוי ככל הפקר דעלמא. וכן כתב הסמ"ע חו"מ סי' רע"ג ס"ה להלכה. ומשמע דהתוס' פליגי ע"ז וסברי דב"ה נמי מודו שאם הפקיר לעניים חל ההפקר, ורק לענין תרו"מ סברי ב"ה שהפקר כזה אינו פוטר מתרו"מ, ועי' קובץ שיעורים שם ס"ק טז.

בתורת זרעים ריש מס' פאה חקר בהא דלקשו"פ פטורים מתרו"מ, האם תורת לקשו"פ פוטרו, או שמא הוי סימן בעלמא דידך ויד הלוי שוים, אך אין צריך שם לקשו"פ. ונפק"מ לגבי ספק מתנ"ע דילפינן מקרא צדק משלך ותן לו דחייב להפריש בספק, האם הפרשה זו חייבת בתרו"מ. דאם צריך תורת לקשו"פ בשביל לפטור מתרו"מ הרי זה ספק, ואין בזה תורת לקשו"פ בודאי, אך אם הפטור הוא מצד ובא הלוי דידך ויד הלוי שוים, גם בספק ידך ויד הלוי שוים. עיי"ש שכתב לבאר עפי"ז את התוס' בב"ק הנ"ל.

המשנה למלך פ"ב מתרומות ה"ט נסתפק האם פטור לקשו"פ ממעשר חל מיד בשעת הפרשה, דמיד יכולים העניים לזכות והו"ל ידך ויד הלוי שוים בו, או שמא רק משעה שזכו העניים נפטרים ממעשר. ונפק"מ באופן שעשיר עבר וזכה בלקשו"פ בערמה באומרו שהוא עני או באונס, האם חייב להפריש מעשר או לא. ובאחרונים תמהו מדוע לא יפטר מיד, הא יש ללוי אפשרות לזכות, והוכיחו כן בראיות. ועי' בשיעורי ר' שמואל ב"מ כא ע"ב שהאריך בסוגיא זו.

**גזירת חכמים בהפקיר קמה מחוברת**

בירושלמי ריש מעשרות אמר ר' חסדא הפקיר קמה [מחוברת] וחזר וזכה בה, ועבר והפריש מהן תרומה, הרי זו תרומה. הפקיר שבלין [תלושין] וחזר וזכה בהן, ועבר והפריש מהן תרומה, אינה תרומה. מה בין קמה לשבלין, קמה עד שלא הפקירה עבר והפריש ממנה תרומה אינה תרומה, שבלין עד שלא הפקירן עבר והפריש מהן תרומה הרי זו תרומה. כלומר, שאע"פ שאין הפירות חייבין בתרו"מ עד המירוח, מכל מקום אם עבר והפריש תרו"מ הרי זה חל, אך אם הפריש תרו"מ במחובר אינם חלים כלל. ולפיכך גזרו חכמים שאם הפקיר במחובר וחזר וזכה קודם שתלשו, אע"פ שהוא פטור מתרו"מ מדין הפקר מכל מקום אם עבר והפריש הרי זה חל, לפי שאין ניכר בפירות שהפקירן וחזר וזכה בהן. ואף שלא גזרו חיוב להפריש תרו"מ, מכל מקום גזרו שאם הפריש חייל. אך אם היה הפקר בתלוש לא גזרו חכמים, לפי שכבר הגיעו הפירות לשלב שבעלמא אם הפריש תרו"מ חייל, ולכן ההפקר פועל בהם יותר. והדר מייתי בסוף הסוגיא דר' יונה סובר שאם חזר וזכה בשדה ובגידוליה חייב בתרו"מ, וביארו המפרשים דס"ל שחכמים גזרו בפירות מחוברין חיוב תרו"מ, ופליג על ר' חסדא.

הרמב"ם פ"ב מתרומות הי"ב פסק כר' חסדא, שאם הפקיר קמה וזכה בה ועבר והפריש ממנה תרומה הרי זו תרומה, אבל אם הפקיר שבלים וזכה בהן ועבר והפריש מהן תרומה אינה תרומה. וכתב הראב"ד, לא שיהא חייב להפריש, אלא שאם הפריש הויא תרומה. והוכיח כן מהא דהמפקיר את כרמו והשכים בבוקר ובצרו פטור מתרו"מ. כלומר, שכאשר בצר את כרמו וזכה בפירות חשיב שלא היה הפקר בתלוש אלא במחובר, ומבואר שאם היו הפירות מופקרים רק בעודן מחוברים פטורים מתרו"מ.

ויש להסתפק בהא דגזרו במחובר שאם עבר והפריש חייל [לר' חסדא, ולר' יונה שחייב להפריש], האם זה גם באופן שהפקירן קודם שהגיעו לעונה"מ וחזר וזכה בהם לאחר שהגיעו לעונה"מ. דהשתא יש לפטור גם בלא הדין של ובא הלוי מחמת הדין של זרעך, וכמו הקדש, שאם הביאו שליש כשהיו הפקר נתמעטו אף מדין זרעך, ובזה לא מצינו גזירה. ובישועות מלכו נקט שלא גזרו בזה.

ועי' מקדש דוד (נה ג ד"ה ונראה) שדייק מהירושלמי והרמב"ם שדוקא אם זכה הוא עצמו והפריש חייל, אך אם זכה אחר אפילו הפריש אינו חל. [עיי"ש שביאר הא דחל בדיעבד עפ"י הכפות תמרים דאיכא תרי קראי, ואין זה גזירת חכמים אלא מעיקר הדין כן הוא, וכעין זה כתב התורת זרעים]. ויישב בזה הא דתנן בפ"ק דתרומות אין תורמין מן הלקשו"פ וכו' ואם תרם אין תרומתו תרומה, ולכאורה לקשו"פ הוי הפקר ממחובר, ומדוע אין תרומתו תרומה. אך להנ"ל מיושב, דהתם העניים זוכים, ורק היכא שבעה"ב זוכה תרומתו תרומה. [לכאורה בלא"ה לק"מ, דלקשו"פ היו מופקרין גם בתלוש, ובכה"ג הוי כהפקר בשבלין. ופשוט שלא אזלינן בתר מעשה ההפקר, אלא שאם היה הפקר בזמן שהיה תלוש חשיב הפקר בשבלין].

**גזירת חכמים בעשה גורן**

סוטה מג ע"ב אמר ר' יצחק אמר ר' יוחנן משום ראב"י, לקט שכחה ופאה שעשאן בגורן הוקבעו למעשר. אמר עולא, לא אמרן אלא בשדה אבל בעיר קלא אית ליה למלתא. ופירש רש"י דאע"פ שלקשו"פ פטורין מתרו"מ וכדילפינן בספרי מובא הלוי, מכל מקום אם העני אסף מעט מעט ועשאן גורן הוקבעו למעשר מדרבנן, דמאן דחזי סבור שגדל בשדהו. וכן פירש"י בברכות מ ע"א.

ג' אופנים בדעת רש"י בב"ק

במס' ב"ק צד ע"א איתא שאם בעה"ב לא הפריש פאה מן הקמה מפריש מהעומרים וכו', מרחו מעשר ונותן לו. ופירש רש"י שאם בעה"ב לא יעשר תרו"מ קודם שיניח פאה נמצא מפסיד את העניים, שאילו היה נותנו קודם מירוח אע"פ שעני מצרף לקשו"פ הרבה ועושה מהן כרי פטור מן המעשר, שהרי הפקר הוא, אבל עכשיו שנתמרח ביד בעה"ב נתחייב במעשר, דהכי אמרינן במס' ברכות לקשו"פ שעשאן בגורן הוקבעו. ומבואר שרש"י פירש את הגמ' שם באופן אחר, שאם בעה"ב עשה גורן מהפאה בשדה חייב בתרו"מ, אך העני פטור אף כשעשה גורן, דחכמים חייבו רק את בעה"ב ולא את העני. ולכאורה רש"י בב"ק סותר לפירושו בסוטה ובברכות.

הפאת השולחן (ס"ה ס"ק לה) כתב בדעת רש"י, דראב"י דאמר לקשו"פ שעשאן גורן הוקבעו איירי בין בעני בין בבעה"ב, ובתרוייהו גזרו חכמים חיוב תרו"מ, אלא שבעני גזרו רק בשדה, דבעיר כיון שמביא מעט מעט ניכר שמביא מלשו"פ. משא"כ לגבי בעה"ב אף בעיר אינו ניכר שמביא מלשו"פ, וגזרו בכל אופן. והשתא כתב רש"י שבזה שבעה"ב מירח הפסיד את העני, שהרי העני היה יכול למרח בעיר, ולא היה מתחייב בתרו"מ. ולפי"ז רש"י לא סותר עצמו, דבסוטה איירי בעני ובב"ק איירי בבעה"ב.

וכתב כן בדעת הראב"ד, דבפ"ב ממעשר ה"ב חילק בין עיר לשדה, ובפ"ב מתרומות הי"ב כתב דאפילו בעיר גזרו, ועל כרחיך צריך לחלק בין עני לבעה"ב. וכעין זה נקט הרדב"ז פ"ז ממעשר ה"י, [שם איירי בבעה"ב שהחליף עם העני, דבעה"ב שעשה גורן חייב אפילו בעיר, ולא איירי בבעה"ב שעשה גורן קודם שהפריש את הפאה].

ובדרך אמונה (פ"ב תרומות ה"ט צה"ל רי"ח) כתב בדעת רש"י, דאין הבדל כלל בין בעה"ב ובין עני, ובתרוייהו גזרו בשדה ולא בעיר. ורש"י הביא את ראב"י דלקשו"פ שעשאן בגורן הוקבעו רק לראיה שדרך עני לעשות גורן בעיר ודרך בעה"ב לעשות גורן בשדה, ולכן חשיב שהפסידו, שהעני דרכו לעשות גורן בעיר ופטור מתרו"מ.

והנה תוס' שם כתבו דבעה"ב שמירח חייב לעשר לפי שאין ברירה, ואפילו למ"ד יש ברירה מכל מקום כל זמן שלא הפריש פאה ולא בררה היה הכל שלו ונתחייב הכל במעשר, ושוב לא יפטר. כלומר, שכאשר בעה"ב עשה גורן מכל התבואה ולא הפריש פאה נתחייב הכל במעשר, ולא אמרינן שחלק הפאה שצריך להפריש לא נתחייב. אך ברש"י מבואר שמעיקר הדין אף בעה"ב פטור, ורק מדרבנן חייבוהו בשדה [ולפאת השולחן אף בעיר] משום מראית העין. וכן כתב הר"ש פ"ק דפאה מ"ג, דאפילו אם מפטר מדאורייתא [ודלא כתוס'] מכל מקום חייב בתרו"מ מדרבנן כדאמרן לקשו"פ שעשאן בגורן הקובעו, [וכרש"י בב"ק].

העולה מדברינו, דלפי פשטות דברי רש"י בב"ק בעה"ב חייב רק בשדה ועני פטור אף בשדה, ודלא כרש"י בסוטה ובברכות דעני חייב בשדה. לפי פאת השולחן בדעת רש"י בעה"ב חייב אף בעיר ועני חייב רק בשדה. לפי הדרך אמונה בין בעה"ב ובין עני חייבים רק בשדה ולא בעיר. ולדעת תוס' בעה"ב שעשה גורן חייב בתרו"מ מעיקר הדין.

אם יש הבדל בין כרי לגורן

וברמב"ם פ"ב מתרומות ה"ט כתב: ואלו פטורין מן התרו"מ, הלקשו"פ והפטר והעוללות, אפילו העמיד מהן כרי. ואם עשה מהן גורן בשדה הוקבעו למעשרות וכו'. וכתב הכסף משנה דהרמב"ם חילק בין כרי לגורן, דחכמים גזרו רק בעשה גורן ולא בעשה כרי. ואף שבירושלמי איתא שאם עשה כרי הוקבעו, כיון שבבבלי איתא עשה גורן פסק הרמב"ם כהבבלי. אך החזון איש (דמאי ס"א סק"ט) הקשה דלא אתפרש מהו שיעור כרי ומהו שיעור גורן. ורש"י בברכות ובסוטה כתב דגורן היינו כרי. ולכן כתב שאין מחלוקת בין הבבלי לירושלמי, ומש"כ הרמב"ם אפילו העמיד מהן כרי היינו בעיר, אך בשדה חייב, ופירושי קמפרש למילתיה. ועי' פאת השולחן שם שנקט כהכסף משנה.

מחלוקת ראשונים לגבי הפקר

ולגבי הפקר אם הזוכה עשה כרי נחלקו הראשונים, דהר"ש פ"ק דפאה מ"ו (כת"י רב"א) נקט בתחילה דלגבי הפקר לא גזרו כלל, ואף אם הזוכה עשה גורן פטור. אך לאחר מכן חזר בו מחמת הגמ' בברכות מ ע"א, דהתם מייתי את המשנה בריש דמאי דנובלות תמרה פטור מדמאי, ונחלקו אמוראי האם נובלות תמרה הם בושלי כמרא או תמרי דזיקא. ומקשינן למ"ד תמרי דזיקא אי הכי אפילו ודאי נמי פטור. ומשנינן הב"ע בשעשאן גורן, ובודאי אינו מעושר חייבוהו חכמים, כדאמרינן לקשו"פ שעשאן בגורן הוקבעו, וע"ז תנן שבדמאי לא גזרו. ומבואר בסוגיא להדיא שאף בהפקר שעשאן גורן גזרו חכמים, ולא רק בלשו"פ. ויותר מזה כתב הר"ש, דלגבי הפקר אף בעיר גזרו, דבזה לא שייך לחלק בין עיר לשדה.

כתב הראב"ד פ"ב מתרומות הי"ב בסופו, שפטור הפקר מתרו"מ הוא דוקא בשלא עשה מהם גורן, אבל עשה מהם גורן חייבין ואפילו בעיר. ובפשטות מבואר מדבריו דלגבי הפקר גזרו אפילו בעיר, וכמסקנת הר"ש. [ולפאת השולחן שחילק בדעת הראב"ד בין בעה"ב לעני צ"ל דהני מילי לגבי לקשו"פ, אך לגבי הפקר גזרו בכל אדם שזכה, דליכא היכר שזכה מהפקר].

אך החזון איש (שביעית ס"ב סק"ה) כתב דאין ראיה מדברי הראב"ד שגזרו בהפקר אף בעיר, דיתכן שהראב"ד קאי רק על הפקר במחובר, דגזרו חכמים שאם הפריש תרו"מ חייל אף שאינו חייב, וע"ז כתב שאם עשה גורן גזרו טפי שאף לכתחילה חייב בתרו"מ. אך לגבי הפקר בתלוש לא מצינו שגזרו בעשה גורן אפילו בעיר. ועי' עוד חזון איש דמאי (ס"א סק"ט) שהביא ראיה מדברי הרא"ש בנדרים מד ע"ב שלגבי הפקר גזרו אף בעיר, וכמסקנת הר"ש, עיי"ש.

אך בדעת הרמב"ם שלא הזכיר דין זה של הראב"ד, ובה"ט הזכיר את הגזירה דעשאן בגורן הוקבעו רק לגבי לקשו"פ, דייק בפאת השולחן שם דלגבי הפקר לא גזרו כלל, ואפילו עשה הזוכה גורן בשדה לא הוקבעו.

והא דאיתא בברכות האי דינא לגבי הפקר צ"ל דהגמ' שם הוכרחה לומר שהגזירה קיימת אף בהפקר למ"ד תמרי דזיקא, מחמת הקושיא דאם כן אפילו ודאי נמי, אך לדידן דקיי"ל כמ"ד בושלי כמרא [ברמב"ם פי"ג ממעשר ה"א] אין הכרח לזה, ולא מצינו גזירה אלא בלקשו"פ.

ויש להסתפק האם הגזירה דעשה מהן גורן היא גם באופן שהיה הפקר בשעה שליש, או שמא לא גזרו אלא בהפקיר לאחר שהביא שליש וזכה קודם מירוח, אך אם היה הפקר בשעה שהביא שליש לא גזרו, וכמו שכתבנו לעיל בשם הישועות מלכו לגבי הגזירה דאם הפריש חייל.

**זורע שדה הפקר**

דין הפקר הפוטר במעשר תלוי בפירות ולא בקרקע, דאם הפקיר את הקרקע ולא את הפירות חייב בתרו"מ, שהרי אין יד הלוי שוה בפירות, ומאידך אם הפקיר את הפירות ולא את הקרקע פטור מתרו"מ, שהרי יד הלוי שוה בפירות.

ובירושלמי ריש מעשרות איתא, דהזורע שדה הפקר חייב במעשרות, וכן פסקו הרמב"ם ושו"ע סי' של"א סעי' טז. וכתב הש"ך סקכ"ז דאע"פ שהשדה הפקר הדגן אינו הפקר, דהא יש לו בעלים. ומבואר שאפילו אם השדה נשארה הפקר מכל מקום חייב בתרו"מ. ובקובץ שיעורים (ב"ב אות צו) הקשה מדוע הפירות שלו, הא היורד לשדה חבירו אין לו אלא ההוצאה, וגוף הפירות של הבעלים, והכא נמי גוף הפירות יהיו הפקר. ובחזון איש (שביעית ס"ב סק"ד) יישב דלא דמי ליורד, דהכא יש לו רשות להשתמש בקרקע לגדל בה פירות.

אמנם בירושלמי שם מסיים דר' יונה אמר בזכה בשדה הפקר וגידוליה, ולמדו הישועות מלכו והמקדש דוד שר' יונה מפרש שהזורע שדה הפקר חייב רק אם זכה בשדה ובגידוליה, ודלא כמשמעות הש"ך. ובחזון איש שם כתב דלא נתפרש, ויתכן דאתא לחלוק ולומר שהזורע בשדה הפקר פטור מתרו"מ, ורק בזוכה בקרקע חייב. אמנם יש שפירשו דר' יונה אתא לומר שהפקר במחובר אינו פוטר כלל, ונחלק על ר' חסדא בתחילת הסוגיא שם, ולא קיי"ל כוותיה.

**שיטת הראב"ד שכל מין שאינו נשמר פטור**

כתב הראב"ד בפירושו לתו"כ קדושים פרק א' פי' ח': והאי נשמר דאמרינן בפאה לאו דהוא גופיה נשמר אלא שיהא מין הנשמר, ואע"פ שאין הוא עצמו נשמר. שהרי המפקיר כרמו והשכים בבוקר ובצרו חייב בלקשו"פ ופטור ממעשר דכתיב תעזוב יתירא, והא בעינן נשמר, אלא ש"מ מין נשמר קאמרינן. והכא נמי כיון שאין רוב מינין נשמרין אע"פ שהן נשמרין פטורין, דבין לקולא בין לחומרא בתר מין הנשמר אזלינן.

וצ"ב מה הוקשה לו מהמפקיר כרמו וחזר ובצרו, הא התם נתרבה מתעזוב יתירא רק באופן שחזר וזכה, אך אם היה הפקר בשעת קצירה פטור, וע"ז תנן דבעינן נשמר. ויתכן דס"ל כמש"כ החזון איש (מעשרות ס"א סק"ב) דבאופן שקצר מההפקר ולא זכה בפירות פשוט שהוא פטור, ואין צריך פסוק לזה, שהרי אין שייכות בין שבולת לשבולת, ואין כאן שדה לדון עליה. ועוד, דחיוב פאה הוא על הבעלים ובהפקר אין את מי לחייב. ועל כרחיך קרא בחזר וזכה בשעת קצירה. וע"ז הוקשה לראב"ד מהא דהמפקיר כרמו והשכים ובצרו חייב בלקשו"פ, ועל כרחיך דפטור הפקר נאמר במין שאינו נשמר, והגמ' שם בכרם שהוא מין הנשמר. [ולפי"ז מודה הראב"ד שאם היה הפקר בשעת קצירה פטור מלקשו"פ אף דהוי מין הנשמר, אלא דלא איירי מתני' בזה, דבאופן זה אין צריך לפטור מיוחד].

ולדעת רש"י והרמב"ם דהא דהשכים בבוקר ובצרו חייב בלקשו"פ זה רק באופן שהבעלים עצמם זכו, אך אדם אחר שזכה פטור בלקשו"פ, ליתא לדברי הראב"ד.

והנה כל דבריו קיימים על המשנה בפאה שהפקר פטור מלקשו"פ, אך לגבי המשנה בריש מעשרות דהפקר פטור מתרו"מ מודה הראב"ד שזה תלוי בהפקר בפועל, שהרי לגבי המשכים כרמו וחזר ובצרו מבואר שהוא פטור מתרו"מ אף דהוי מין הנשמר. [ואולי תרוייהו איתנייהו, שאם הוי מין הנשמר הרי הוא פטור מתרו"מ אף שלא הפקירו בפועל]. ועי' חזון איש דמאי (ס"א סק"י) שביעית (ס"ב ) ומעשרות (ס"א סק"ב).

**פטור לקוח**

במס' בבא מציעא פח ע"א איתא עשר תעשר ואכלת ולא מוכר, תבואת זרעך ולא לוקח. ומבואר שלוקח פטור ממעשר מדין תורה. והקשו הראשונים, דבמס' בכורות (יא ע"ב) איתא הלוקח טבלים ממורחין מן העכו"ם מעשרן והן שלו. ומקשינן, דמרחינהו מאן, אילימא דמרחינהו עכו"ם, דגנך אמר רחמנא ולא דגן עכו"ם. אלא דמרחינהו ישראל ברשות עכו"ם, מעשרן, דאין קנין לעכו"ם להפקיע מיד מעשר, והן שלו, דאמר לו וכו'. ושם פירש רש"י דמרחינהו ישראל ברשות עכו"ם היינו שהיה ישראל אריס אצל עכו"ם. אך תוס' שם הקשו דאי איירי בחלק הישראל הרי מרחינהו ישראל ברשות ישראל, ואי איירי בחלק העכו"ם הרי חשיב דמרחינהו העכו"ם, דאין הבדל מי עושה בפועל את המירוח אלא מי הבעלים על התבואה בשעת המירוח. ולכן כתבו דמרחינהו ישראל ברשות עכו"ם היינו שהמירוח היה אחר שקנאו מהעכו"ם, והא דקאמר הלוקח טבלים ממורחין היינו שעכשיו הם ממורחין, ולעולם המירוח היה ברשות הישראל.

והשתא קשה אמנם מדין מירוח עכו"ם אינו נפטר מתרו"מ כיון שלקחן קודם מירוח, מכל מקום מדוע לא יפטר מהתורה מדין לקוח. ואין לומר דחייב מדרבנן, דאם כן למ"ד יש קנין לעכו"ם נמי. ועוד דבהמשך הגמ' שם ילפינן מקרא דאין צריך לתת תרומת מעשר לכהן, אלמא מדין תורה חייב בתרו"מ, ומדוע לא יפטר מדין לקוח.

שיטת ר"ת

ותירץ ר"ת, דפטור לקוח שייך רק אם לקח לאחר מירוח, אבל לקח קודם מירוח "תבואת זרעך" קרינא ביה. והקשו תוס' מהגמ' במנחות לא ע"א, מדוע לא אמר לו לך קח מפירות לאחר מירוח, דהוי חיוב דרבנן משום לקוח. ותירצו, דדמי מהחיוב על הפטור, כיון שאם הדר מוכר וקני לה הדר החיוב מהתורה. ומבואר בתוס' שלפי ר"ת אם מכר את הפירות לאחר מירוח נפטרו מתרו"מ, ואם חזר וקנה אותם מהלוקח נתחייבו שוב בתרו"מ.

ובגדר הדבר כתב הדבר אברהם (ח"א סי' כח סק"ג), דילפינן מקרא דזרעך שאי אפשר לחייב לקוח מחמת מירוח שהיה ברשות המוכר, שהרי לא היה מירוח ברשותו, וכלפי הלוקח חשיב כמו פירות קודם מירוח. ולכן נקט ר"ת שפטור לקוח שייך רק לאחר מירוח, שאם לקח קודם מירוח הרי נתמרחו הפירות ברשות הלוקח, ולא חסר אצלו מירוח. ומטעם זה נקטו תוס' בפשיטות שאם מכר פירותיו לאחר מירוח וחזר וקנה אותם מהלוקח הרי הוא חייב בתרו"מ, שהרי הפירות נתמרחו ברשותו, וכלפיו איכא מירוח. ולפי"ז כתב הדבר אברהם, שאם מכר פירות ועשה הלוקח מירוח שני [עיי"ש שביאר שני אופנים איך יצוייר מירוח שני] גם הלוקח חייב, כיון ששוב לא חסר אצלו מירוח.

וצריך להוסיף על דבריו שאין החיוב תלוי בגברא ממש, שהרי אם אדם מירח את הפירות ברשותו ויתן רשות לאדם אחר לאכול [באופן דלא חשיב לקוח] יתחייב במעשר, וכן אם מכר את הפירות ובא המוכר לאכול ברשות הלקוח [בלא שיקנה שוב] הוא פטור מלעשר. אלא הגדר הוא שכאשר הפירות נמצאים ברשות שלא נתמרחו בה הרי הם פטורים כלפי כל העולם, וכאשר הם נמצאים ברשות שנתמרחו בה הם חייבים כלפי כל העולם, ואין זה תלוי באדם האוכל אלא ברשות.

והא דילפינן מ"תבואת זרעך" לאפוקי לקוח צ"ל לדעת ר"ת לביאור הדבר אברהם שתבואת זרעך נקבע לפי המירוח, דכל מי שנתמרחו ברשותו חשיב שהזרע שלו, ואין זה תלוי במי שגדלו הפירות ברשותו.

ולביאור הדבר אברהם פשוט שכל מה שמועיל חזר ולקחה לחייב בתרו"מ, זה רק באופן שמכר וחזר ולקח לאחר מירוח, אך אם מכר קודם מירוח, ומירחה הלוקח, וחזר המוכר וקנאה מהלוקח, הרי המוכר פטור מתרו"מ, שהרי לא נתמרחו ברשותו. וכן נקט הרש"ש (ב"מ פח ע"ב) דבכה"ג פטור אף לר"ת, כיון שבשעת מירוח היה ברשות לוקח. אך המנחת חינוך (שצ"ה אות ה') נסתפק בזה, וכן החזון איש (שביעית ס"א סק"ז) נסתפק וצידד שחייב.

ובאמת בר"ש פ"ק דפאה מ"ו מבואר להדיא שהמוכר חייב, דהר"ש הקשה לדעת ר"ת מדוע צריך ל"דגנך" לאפוקי מירוח עכו"ם, תיפו"ל שהישראל שקונה ממנו אחר מירוח נחשב ללקוח, ובלא"ה פטור מהתורה. ותירץ דנפק"מ לישראל שמכר לעכו"ם קודם מירוח וחזר ולקחה אחר מירוח, דהשתא פטור לקוח ליכא כיון שהמוכר חזר ולקחה, ופטור דיגון עכו"ם איכא. ומבואר בר"ש דהא דמהני חזר ולקחה לחייב בתרו"מ זה אפילו אם בשעת מירוח היו הפירות אצל הלוקח, כגון שמכר קודם מירוח וחזר ולקחה אחר מירוח. ולסברת הדבר אברהם בדעת ר"ת שתבואת זרעך נקבע לפי הבעלים בשעת מירוח, וכל שלא נתמרחו ברשותו פטור, צ"ע מדוע אם חזר המוכר וקנה חייב, הא לא נתמרחו הפירות ברשותו.

ובשערי אמונה על הר"ש שם ביאר בדעת ר"ת, דתבואת זרעך אינו מתייחס רק למי שנתמרחו ברשותו אלא לכל מי שהיה לו בעלות על הפירות משעה שהביאו שליש עד שעת מירוח, דכולם בכלל תבואת זרעך. ולפי"ז כתב דאפילו אם הבעלים ימכרו לאחר והלקוח ימכור לאחר עד מאה בני אדם, כולם מתחייבים במירוח האחרון, דכולם בכלל תבואת זרעך, [עי' חזון איש שביעית ס"א סק"ז שנסתפק בזה]. ולכן המוכר קודם מירוח וחזר וקנה אחר מירוח חייב, שהרי גם הוא בכלל תבואת זרעך.

ולפי"ז החיסרון של לקוח הוא שהמירוח מועיל לחייב רק את מי שיש לו עכשיו או שהיה לו מקודם לכן בעלות בפירות, והוא נכלל בתבואת זרעך, אך לקוח שלאחר מירוח שאינו בכלל תבואת זרעך אין המירוח מחייבו.

[עי' ר"י קורקוס שביאר את הדרשא של תבואת זרעך לפי הרמב"ם ור"ת: דקרא הכי קאמר, עשר תעשר אחר מירוח, אימתי בזמן שהוא תבואת זרעך, והיינו שנתמרח בידך, דכיון שנגמר המירוח בידך זרעך קרינן ביה. ובפשטות משמע מדבריו כהדבר אברהם שרק מי שנתמרח בידו נכלל בתבואת זרעך. אך יתכן לומר בכונתו שאפילו מי שנתמרח בידו חשיב תבואת זרעך אף שלא גדלו ממש ברשותו].

כתב המנחת חינוך שם, דלפי השיטות שכל דבר צריך ראיית פני הבית לאחר המירוח, וקודם ראיית פה"ב אינו מתחייב, אין חילוק לשיטת ר"ת בין קודם מירוח לאחר מירוח, אלא בין קודם ראיית פה"ב לאחר ראיית פה"ב. כלומר, שאם לקח אחר ראיית פה"ב פטור, ואם לקח קודם ראיית פה"ב אף שנתמרח כבר חייב, שראיית פה"ב היא הקובעת ולא מירוח.

אך החזון איש (שביעית ס"א סק"ח) נקט שאם מכר אחר מירוח קודם ראיית פה"ב לשיטת ר"ת פטור מתרו"מ, דסוף סוף חסר לו מירוח. כלומר, שלהתחייב בתרו"מ צריך ב' שלבים, מירוח וראיית פה"ב, וצריך ששניהם יהיו ברשותו, וכיון שלקח אחר מירוח אינו מתחייב. ומשמע מדבריו כסברת הדבר אברהם שהמירוח צריך להיות ברשותו, ואם לקח אחר מירוח חסר לו מירוח. דלסברת השערי אמונה אין צריך שיהיה מירוח ברשותו.

אך יתכן לומר סברא אחרת לפוטרו, דאף שחלות חיוב תרו"מ תלוי בראיית פה"ב, מכל מקום שם "תבואת זרעך" נקבע מהבאת שליש עד המירוח ולא עד ראיית פה"ב, שהמירוח הוא עיקר, ולכן אין ראיית פה"ב מחייבת את מי שלא היה בעלים עד המירוח. [ולפי"ז אם הבעלים ימכרו קודם ראיית פה"ב ויחזרו ויקנו אחר ראיית פה"ב יהיו פטורים, דהשתא לא היה ראיית פה"ב בחיוב כלל, וכולם פטורים, ולא דמי למש"כ הר"ש לגבי מירוח, דהתם כלפי הלוקח חל המירוח לחייבו, וצ"ע].

בחידושי רבינו חיים הלוי הל' מעשר הקשה לדעת ר"ת, איך מהני לקוח לפוטרו לאחר מירוח, וכי לאחר שנעשה טבל יחזור ויפטר, [ומטעם זה הריב"ם נחלק על ר"ת]. ולפיכך כתב לחדש בדעת ר"ת דכל מה דמהני לר"ת לקוח לאחר מירוח לפטור זה רק עד ראיית פה"ב, שעדיין לא נתחייבו הפירות, והועיל פטור לקוח שלא יתחייבו בראיית פה"ב. אך לאחר שכבר נתחייבו הפירות בתרו"מ בראיית פה"ב לא יתכן לפוטרם ע"י לקוח.

וכתב לבאר פלוגתת הריב"ם ור"ת עפ"י מה שנחלקו הראשונים לגבי מעשר ראשון שהקדימו בשבלים, דקיי"ל שאם הקדימו קודם מירוח פטור מתרו"ג אחר מירוח חייב בתרו"ג. ונחלקו הראשונים האם דין זה תלוי במירוח או בראיית פה"ב, דאף שצריך ראיית פה"ב להתחייב בפועל מכל מקום הם נחלקו מה נחשב גמר חיובן, האם המירוח הוא הגמר וראיית פה"ב הוי תנאי בעלמא, או שמא ראיית פה"ב הוא גמר חיובן. ומעתה, ר"ת סובר שראיית פה"ב הוא גמר חיובן, ולכן לקוח יכול לפטור עד ראיית פה"ב דאכתי לא נגמר חיובן. והריב"ם סובר שמירוח הוא גמר חיובן, ואין לקוח יכול לפטור אלא עד המירוח.

[הגר"ח כתב בדעת הרמב"ם שיש שם "לקוח" גם קודם מירוח, אלא שהמירוח חוזר ומחייב, וכדלהלן. אמנם בפירושו בדעת ר"ת לכאורה אי אפשר לומר כן, דכיון שלפי ר"ת ראיית פה"ב הוא גמר חיובן מדוע ראיית פה"ב אינה חוזרת ומחייבת, וכל לקוח שבין מירוח לראיית פה"ב יחזור ויתחייב בראיית פה"ב. ועל כרחיך צ"ל בדעת ר"ת שאין שם לקוח כלל קודם מירוח לפטור מתרו"מ. ואע"פ שגמר חיובן הוא ראיית פה"ב ולא מירוח, מכל מקום שם "לקוח" איכא כבר משעת מירוח.

והא דמבואר בר"ת שאם חזר המוכר וקנה חוזר ומתחייב, היינו נמי קודם ראיית פה"ב, דבשעת גמר חיובן הפירות ברשות הבעלים, וחשיב שפיר תבואת זרעך, ואף שהמירוח לא היה ברשותו, ואכתי צ"ב].

החזון איש בגליונות והאבי עזרי הל' מעשר הקשו על הגר"ח, דבראשונים מוכח שהבינו בדעת ר"ת שאפילו אחר ראיית פה"ב מהני פטור לקוח, ואף שנתחייב כבר. דהא הקשו על ר"ת מדמאי, וכדלהלן, ולהגר"ח לק"מ, דהא יש לגזור על הדמאי משום אחר ראיית פה"ב. וכן מה שהקשו מהפקר להגר"ח לק"מ, שהרי קודם ראיית פה"ב מהני בין הפקר ובין לקוח, ואחר ראיית פה"ב תרוייהו לא מהני. וכן יש להוכיח מקושיית הר"ש על ר"ת למה לי קרא דמירוח עכו"ם תיפו"ל מדין לקוח, ולהגר"ח נפק"מ בקנה אחר ראיית פה"ב. ועל כרחיך דר"ת פוטר בכל גוונא.

ומה שהקשה הגר"ח דלאחר שנעשה טבל איך חוזר ונפטר, לכאורה צ"ל שאיסור טבל תלוי ועומד בחיוב הבעלים להפריש, וכאשר פקע חיובן לפי שהתורה לא חייבה את הלוקח ממילא פקע איסור טבל.

דעת הרמב"ם

כתב הרמב"ם ריש פ"ב ממעשר: אינו חייב להפריש מעשר מן התורה אלא הגומר פירותיו לאכלן לעצמו, אבל הגומרן למכרן פטור מן התורה וחייב מדבריהם וכו'. וכן הלוקח פטור מן התורה וכו', בד"א בשלקחן אחר שנגמרה מלאכתן ביד מוכר, אבל אם נגמרה ביד הלוקח חייב לעשר מן התורה.

והקשה המנחת חינוך (שצ"ה אות ד') מדוע צריך לפטור לוקח מתרו"מ, תיפו"ל שהמוכר גמר על מנת למכרן, ואף המוכר פטור וכל שכן שהלוקח פטור. ותירץ, דלוקח פטור אפילו באופן שהמוכר גמר על מנת לאכלן ונמלך למכרן, דהמוכר בכה"ג חייב ומכל מקום הלוקח פטור.

ולפי"ז כתב דהוא הדין להפך, אם המוכר גמר על מנת למכרן ונמלך לאכלן פטור, כשם שאם גמר על מנת לאכלן ונמלך למכרן חייב, דחזינן שהכל תלוי בדעתו בשעת מירוח.

אך הרמב"ן והרשב"א בב"מ שם כתבו בדעת הרמב"ם שהלוקח פטור דוקא אם המוכר גמר על מנת למכרן, והכל המשך אחד שאם גמר המוכר על מנת למכרן פטור וכן הלוקח פטור. ויישבו בזה מדוע גזרו חכמים על הדמאי, הרי בלא"ה הלוקח פטור מהתורה. אמנם להרמב"ם כיון דאיכא לוקח קודם מירוח, ואיכא לוקח מאדם שגמר על מנת לאכלן, דבאופנים אלו לא מהני פטור לוקח, גזרו על כל דמאי. ולפי"ז קשה מדוע צריך לפטור לוקח תיפו"ל משום שגמר על מנת למכרן ואף המוכר פטור. ותירץ הגר"ח שם, שלפי הרמב"ם אם המוכר גמר על מנת למכרן ונמלך לאכלן הרי הוא חוזר ומתחייב, דלא אזלינן בתר דעתו בשעת מירוח אלא בתר דעתו השתא. והשתא שפיר צריך לפטור לוקח שהרי הלוקח רוצה לאכלן.

ובאבי עזרי הקשה על תירצו, דאם נמלך חייב מתי צריך פסוק לפטור את המוכר, הרי המכירה עצמה ודאי מותרת מהתורה, דאין זה הנאה של כילוי, וגם יש שיטות שהנאה של כלוי אסורה רק מדרבנן. ואם יבא לאכול את הפירות הרי באמת יתחייב. וכתב לתרץ דנפק"מ שהפירות פטורים מתרו"מ, ואם יעשר עכשיו מהם על פירות אחרים הוי מהפטור על החיוב. אך אכתי הקשה מהרמב"ם פ"ד ממעשר ה"ב, דהאוכל מפירות שדעתו להוליכן לשוק אחר שנגמרה מלאכתן אינו לוקה אלא מכת מרדות, שאין הגומר למכור חייב במעשר אלא מדבריהם. ומבואר שאפילו נמלך לאכלן פטור מן התורה, ודלא כהגר"ח.

ולכן יישב את קושיית המנחת חינוך דכל הפטור של גומר על מנת למכרן הוא משום שאכתי לא נגמרה מלאכתן, שהרי דעתו למכור. ואף שהיה מירוח וראיית פה"ב, כיון שדעתו למכור לא חשיב גמר מלאכה. אך לאחר המכירה לגבי הלוקח כבר נגמרה מלאכתן, וס"ד לחייבו בתרו"מ, ולזה צריך פטור לוקח שאם המקח הוא לאחר מירוח פטור מתרו"מ.

החזון איש בגליונות כתב דיתכן באמת דלא מהני נמלך לאכלן, והמוכר פטור בכל אופן, והתירוץ על קושיית המנחת חינוך הוא, שלולי פטור לוקח לא היינו פוטרים גומר על מנת למכרן כלל, שהרי אכילת לוקח נמי אכילה חשובה היא המחייבת בתרו"מ, והוי כגומר על מנת לאכלן, ורק לאחר שנתמעט לוקח שייך למעט גומר על מנת למכרן, דהוא גומר פירותיו בשביל אכילת לוקח שהיא אכילה שאינה מחייבת בתרו"מ.

והוסיף הגר"ח דהרמב"ם הוכרח לומר שכל הפטור של לקוח הוא באופן שהמוכר גמר על מנת למכרן, והמוכר על מנת למכרן פטור, דאל"ה מדוע לקוח אחר מירוח פטור הרי הפירות כבר נתחייבו בתרו"מ ונעשו טבל, ואיך יפקע איסור טבל ע"י מקח. ועל כרחיך שכל הפטור של לוקח הוא באופן שלא נתחייבו הפירות משום שהמוכר גמר על מנת למכרן. [ומה שיישב הגר"ח לדעת ר"ת דאיירי קודם ראיית פה"ב לא יתכן לדעת הרמב"ם, דלשיטתו המקדים מעשר ראשון לתרו"ג אין זה תלוי בראיית פה"ב אלא במירוח, אלמא גמר חיובן תלוי במירוח. וכתב הגר"ח, דאף לדעת ר"ת צ"ל כן לפי התירוץ השני בגמ' ב"מ פח ע"ב שדבר שהוא בר גורן אין צריך ראיית פה"ב].

ועי' חזון איש שביעית (סי' כא סק"י), שלפי הרמב"ם שפטור לקוח הוא דוקא בגומר על מנת למכרן מסתבר שאם המוכר יחזור ויקנה מהלוקח שהוא פטור, ולא כמש"כ תוס' בדעת ר"ת. והוסיף שאפילו אם נאמר שמוכר שנמלך לאכלן חייב [וכהגר"ח] מכל מקום מסתבר שאם חזר ולקחן מהלוקח על מנת לאכלן שהוא פטור.

ולדעת הרמב"ם לא קשה כלל מה שהקשה הר"ש לר"ת למה לי פטור מירוח עכו"ם תיפו"ל מדין לקוח, שהרי להרמב"ם נפק"מ במירוח על מנת לאכלן. [אך החזון איש שביעית ס"א סוף סק"ה נסתפק בזה, דכל הטעם שבגומר על מנת לאכלן לוקח חייב זה משום שכבר נתחייב ביד מוכר, אך בעכו"ם שמירח יתכן דלא שייך לומר כן. ולכאורה בלא הפטור של מירוח עכו"ם הפירות מתחייבים ביד עכו"ם ונעשים טבל, ופשוט שיש לחייב את הלוקח].

כתב המנ"ח שלפי מה שנקט הרמב"ם שכל דבר צריך ראיית פה"ב ולא סגי במירוח, ההבדל בין גומר על דעת לאכלן לבין גומר על דעת למכרן אינו תלוי בדעתו בשעת מירוח אלא בדעתו בשעת ראיית פה"ב, שהרי זהו הזמן שמתחייב בתרו"מ. אך הגר"ח נקט ששעת חובתן תלויה במירוח, ואף שיש תנאי צדדי של ראיית פה"ב אין זה קובע לגבי שעת חובתן. וכן נקט החזון איש (מעשרות ס"ד ס"ק כד). [וכן לשון הריטב"א ב"מ שם בשמירחן על דעת למכור, משמע דתלוי במירוח].

והנה לדעת הרמב"ם שפטור לקוח נאמר בגומר על מנת למכרן, שעדיין לא נתחייבו כלל, אין הבדל בין פטור לקוח לפטור הקדש והפקר, שהרי הגומר על מנת למכרן שהקדיש או הפקיר את הפירות לאחר מירוח הרי הם פטורים. אמנם לגבי קודם מירוח יש חילוק, שאם בשעת מירוח היו הפקר או הקדש הרי הם פטורים אפילו מירח על מנת לאכלן, ואילו לקוח קודם מירוח אינו פוטר. ובפשטות החילוק הוא כמש"כ לעיל בדעת ר"ת דסגי בבעלים של שעת מירוח שייחשב תבואת זרעך. אך הגר"ח ביאר שבאמת יש שם ופטור "לקוח" גם קודם מירוח, אלא שהמירוח חוזר ומחייבו, עיי"ש.

ובעיקר דברי הרמב"ם שהגומר על מנת למכרן פטור, כתבו המנחת חינוך (שצ"ה סוף אות ד') והחזון איש (שביעית ס"א סק"ה בסוגרים) שלולי דבריו היה מקום לפרש בגמ' ואכלת ולא מוכר שאם רוצה למכור אינו חייב לעשר, אף שהוא עצמו ודאי חייב, ומעולם לא נאמר פטור על מוכר על מנת למכרן. [וכבר כתבנו לעיל בשם הגר"ח שהרמב"ם הוכרח לזה משום שלשיטתו פטור לקוח הוא אחר מירוח, והוקשה לו דלאחר שנתחייב איך יפטר]. וכתב החזון איש שם ס"ק י"ד שלדעת הריב"ם באמת אין היתר של גומר על מנת למכרן, עיי"ש.

קושיות הראשונים על ר"ת והרמב"ם

א. הר"ש הקשה דבגמ' בב"מ שם מקשינן מדוע פועל האוכל בשעת עבודתו צריך לעשר, הא הוי כלוקח. ולר"ת מדוע יפטר מדין לוקח, הא פועל אוכל קודם גמר מלאכה, ואין בזה פטור לוקח. ובתוס' בב"מ יישבו שהמקח מתחיל בשעה שאוכל, ובאותה שעה כבר ניתקן. כלומר, דבשעת אכילה חשיב כלאחר מירוח. ועי' חזון איש שביעית ס"א ס"ק יג מה שדן בדבריהם.

ובהשגות הראב"ד שם כתב, ושמעתא דהשוכר את הפועלים נמי קשיא ליה דוק ותשכח, וביאר הר"י קורקוס שקשיא ליה הקושיא הנ"ל, מדוע פועל פטור מהתורה מדין לקוח, הא פועל אוכל קודם גמר מלאכה.

ב. עוד הקשה הר"ש, מדוע הגמ' בבכורות מקשה אילימא דמרחינהו עכו"ם דגנך אמר רחמנא ולא דגן עכו"ם, תיפו"ל דהו"ל לוקח, שהרי השתא המקח הוא אחר מירוח. [להרמב"ם לא קשה דהא פטור לקוח הוא רק בגומר על מנת למכרן. ולר"ת י"ל דהגמ' מקשה פשוט יותר, וחדא מתרי נקט].

ג. עוד הקשה הר"ש מדוע גזרו חכמים על הדמאי, הא סתם לוקח היינו אחר מירוח, ומדין תורה הוא פטור מתרו"מ לגמרי, ולא מסתבר שכל תקנת דמאי היתה בשביל איסור דרבנן. והנה בתוס' בב"מ הקשו דמשמע שרק דמאי הוי דרבנן אך ודאי אינו מעושר הוי דאורייתא, ולר"ת אף ודאי אינו מעושר הוי דרבנן משום לקוח. וע"ז תירצו שההבדל בין דמאי לודאי הוא האם הוי ספק או ודאי, ולעולם תרוייהו דרבנן. אמנם הר"ש הקשה על עיקר תקנת דמאי. [לדעת הרמב"ם לא קשה וכמש"כ הרמב"ן דגזרו משום לוקח מעם הארץ שגומר על מנת לאכלן].

ד. עוד הקשה הראב"ד, הא פטור לוקח ילפינן מקרא דתבואת זרעך, והלא עשר תעשר משנמרח הוא, ועל זה אמר תבואת זרעך ולא לוקח. כלומר, דבשעה שנתחייב בתרו"מ אמרה תורה זרעך ולא לוקח, משמע דאם באותה שעה היה לקוח לא חל החיוב.

ולדעת ר"ת והרמב"ם יישב הר"י קורקוס דהכי קאמר קרא, עשר תעשר את כל תבואת זרעך לאחר מירוח, אימתי בזמן שהוא תבואת זרעך, כלומר שנתמרח בידך, דכיון שנגמר המירוח בידך זרעך קרינן ביה, אבל לוקח אחר מירוח אינך חייב לעשר. ועי' מה שביארנו בזה לעיל.

מאי שנא לקוח מהפקר והקדש

ה. עוד הקשה הר"ש דלגבי הפקר והקדש [דילפינן לפטור מהאי קרא דזרעך] הוי איפכא, דמחייבינן קודם מירוח טפי מלאחר מירוח. והנה הראב"ד בהשגות הקשה: והרי הפקר פטור אפילו נתמרח בידו אחר שזכה בו, כדאמרינן בסוטה בלקשו"פ שעשאן בגורן הוקבעו למעשר, ודוקא בשדה אבל בעיר פטור, אלמא מעיקר הדין אף שזכה ואח"כ מירח פטור. ועל קושיא זו תירץ הר"י קורקוס, דהתם פטור מדין ובא הלוי, כיון שהיה ללוי אפשרות לזכות קודם שזכה הישראל, משא"כ לגבי לקוח ליכא להאי טעמא. אמנם הר"ש הקשה מפטור זרעך שנאמר בהפקר והקדש, ובזה לא סגי בתירוצו של הר"י קורקוס. ועי' משנה ראשונה מש"כ בזה.

והנראה לומר בדעת ר"ת דיש הבדל בין פטור הפקר והקדש לפטור לקוח, דלגבי הפקר והקדש נתחדש שמצב זה לא נחשב ל"זרעך", שאין כאן בעלות של אדם המחייבת בתרו"מ, ולפיכך הבינו חז"ל דהוי פטור בחלות החיוב, שאם בשעת חובתה [מירוח או עונה"מ] הפירות ברשות הפקר והקדש לא חל החיוב. וכן הוא לגבי עכו"ם דילפינן מדגנך שאם בשעת מירוח הפירות ברשות עכו"ם לא חל החיוב כלל. אך לגבי פטור לקוח הרי רשות הלקוח היא רשות החייבת בתרו"מ לגבי פירות שגדלים ברשותו, ובזה לא מסתבר לומר שנתחדש שהחיוב לא חל ברשות לוקח, אלא מסתבר דהוי פטור בחיוב הבעלים, שמעיקרא החיוב חל בשעת מירוח רק כלפי בעל הפירות שבשעת מירוח ולא כלפי לקוח, ולכן לקוח שקודם מירוח אינו פוטר שהרי הלוקח הוא הבעלים בשעת מירוח, ואילו לוקח אחר מירוח פטור, לפי שכלפיו לא חל החיוב. ועי' תורת זרעים פאה פ"א מ"ו שכתב כעין זה. ועי' מה שביארנו לעיל בשם הדבר אברהם ובשם שערי אמונה.

ו. החזון איש (שביעית ס"א סוף סק"ז) הקשה על ר"ת מהא דאיתא בפסחים מח ע"א דאין מביאים נסכים מטבל, והנה פשוט דאיירי אחר מירוח, דהא מירוח ברשות הקדש פטור לכו"ע, ואם כן מדוע לא יפטר מדין לקוח. והוכיח מכאן שאין פטור לקוח לגבי הקדש, וכמש"כ תוס' לגבי לוקח מעכו"ם. או שר"ת מודה להרמב"ם שאין פטור לקוח אלא בגומר על מנת למכרן.

אמנם המשנה ראשונה ספ"ק דפאה כתב דכיון שכל לוקח חייב מדרבנן גם המקדיש אחר מירוח חייב מדרבנן, ואין בזה פטור לקוח, ולפי"ז י"ל דאין מביאים נסכים טבל משום שמדרבנן אף לקוח חייב.

דעת הריב"ם

דעת הריב"ם (ב"מ שם) והר"ש (פ"ק דפאה מ"ו) דפטור לוקח שייך רק קודם מירוח, דאין המירוח מחייב היכא שהתבואה ביד לוקח, אך אם לקח לאחר מירוח שכבר נתחייבה התבואה בתרו"מ אינה נפטרת מחיובה. והא דאיתא בבכורות שם מעשרן והן שלו יישב הריב"ם, דפטור לקוח שייך רק בלוקח מישראל, שהיו בעלים אחרים על התבואה, אך הלוקח מעכו"ם כשם שאין קנין לעכו"ם להפקיע מיד מעשר כך אין לו קנין להחשיב את הלקוח ממנו ללקוח, אלא חשיב הישראל לבעלים ראשון. [דבר זה צריך ביאור, שהרי מכל מקום אין זה "זרעך"].

ובר"ש שם יישב את המשך הגמ' דאיירי בעכו"ם שמפריש מעשר ונותן ללוי, וקמ"ל שאין הלוי חייב להפריש תרומת מעשר, והשתא ליכא לקוח כלל. [לכאורה אין זה מיישב את הגמ' בתחילה דאיירי בלוקח טבלים ממורחין מהעכו"ם, ואולי גם בזה איירי בלוי הלוקח מעשר מהעכו"ם, וצ"ע].

ועי' חזון איש שביעית ס"א סק"ח, דלפי השיטות שבכל דבר צריך ראיית פה"ב לאחר המירוח, מהני פטור לקוח להריב"ם עד ראיית פה"ב.

ב' שאלות של הר"ש לדעת הריב"ם

הר"ש שם הקשה מדוע צריך לילפותא של ובא הלוי לפטור הפקר מתרו"מ, תיפו"ל מדין לקוח, דהזוכה מהפקר חשיב כלוקח. ובשלמא לדעת ר"ת שפטור לקוח נאמר רק לאחר מירוח שפיר אצטריך קרא לפטור הפקר קודם מירוח, שהרי פטור הפקר נאמר קודם מירוח. [וכתב בתוס' רעק"א שם דלפי"ז כל הפקר לאחר מירוח פטור מדין לקוח, ורק מדרבנן חייב. אמנם למוכר יש איסור להפקיר קודם שיעשר, וכמש"כ המשנה ראשונה שם]. אך לדעת הריב"ם שפטור לקוח נאמר קודם מירוח, מדוע בעינן לקרא דובא הלוי.

ותירץ, דנפק"מ באופן שחזר וזכה הוא עצמו מההפקר, דמדין לקוח הוא חייב כיון שחזר וזכה, וחשיב תבואת זרעך, ומדין הפקר הוא פטור כיון שהיה שעה אחת ברשות הפקר ויד הלוי שוה לידו. וכדמוכח מהא דהמפקיר כרמו ולמחר השכים ובצרו פטור מתרו"מ, אלמא אפילו חזר וזכה הוא עצמו פטור מתרו"מ. ולגבי מתנות עניים דלא איירי בחזר וזכה הוא עצמו, מכל מקום אצטריך ובא הלוי, לפי שהתורה זיכתה להם מתחילה, וחשיבי העניים כבעלים הראשונים, ואין בזה פטור לקוח.

ובתורת זרעים פ"א מ"ו כתב ליישב קושיית הר"ש, שדין זרעך נאמר רק לפטור את הבעלים, ולא הוי פטור בגוף הפירות, ואם עבר והפריש חייל, ולכן אצטריך ובא הלוי להפקיע דין תרו"מ לגמרי.

ועוד הקשה, מדוע צריך לפטור עכו"ם שגדלו פירות ברשותו משום שיש קנין לעכו"ם להפקיע מיד מעשר, תיפו"ל שהישראל שלקח ממנו פטור מדין לקוח. ולדעת ר"ת לא קשה דנפק"מ בלקח קודם מירוח, דפטור לקוח ליכא וצריך לפוטרו משום יש קנין, אך לדעת ריב"ם קשה. [ואם מכר לישראל אחר מירוח בלא"ה הפירות פטורים משום מירוח עכו"ם]. ותירץ, דנפק"מ לתרומת עכו"ם. [לכאורה צ"ל דאיירי בתרם קודם מירוח, דאם לאחר מירוח בלא"ה פטור משום מירוח עכו"ם].

עוד תירץ, דנפק"מ בהביא שליש ביד עכו"ם ומכרה לאחר מכן לישראל, דמצד לקוח אין לפוטרו כיון שהיה של הישראל במחובר, ומצד יש קנין פטור, דזה תלוי בהבאת שליש. ואע"ג שהפקר והקדש פוטרים גם בשעת הבאת שליש, שאם היה באותה שעה הפקר או הקדש פטור, מכל מקום פטור לקוח הוא דוקא בתלוש.

והנה בתירוצו על קושייתו הראשונה מבואר, שפטור לקוח להריב"ם נאמר רק אם בשעת מירוח הפירות ברשות לוקח, אך אם חזרו הבעלים וקנו את הפירות קודם מירוח הרי הפירות ברשות הבעלים, ושפיר חשיב תבואת זרעך. ולכאורה כאשר חזרו הבעלים וקנו את הפירות הרי הם ככל לוקח, שהרי אינם באים מכח הבעלים אלא מכח לוקח, ומדוע חשיב תבואת זרעך.

וצ"ל דאף להריב"ם יש הבדל בין פטור הפקר והקדש לפטור לוקח, דלגבי הפקר והקדש שם הפקר ושם הקדש הוא הפוטר, והוא הגורם שאינו נחשב "זרעך". אך לגבי לוקח אין שם לוקח פוטר אלא הפוטר הוא מה שאינו זרעך, דהחיוב חל רק אם הפירות בשעת מירוח שייכים לבעלים שגדלו הפירות ברשותם. ולפיכך אם חזרו הבעלים וקנו את הפירות הרי הפירות ברשות מי שגדלו ברשותם, ושפיר חשיב זרעך.

ובזה מיושב מש"כ הר"ש בתירוצו על קושיא ב' דאף להריב"ם פטור לקוח מהני דוקא בתלוש, ולכאורה הפקר ולקוח נלמדים מזרעך, ואיך יתכן שלגבי הפקר מהני אף במחובר [בשעת הבאת שליש] ולגבי לקוח בעינן בתלוש, והרי הריב"ם השוה ביניהם לגבי מירוח. אמנם להנ"ל מיושב שפיר, דלגבי פטור לקוח אין שם "לקוח" פוטר, אלא מה שהפירות לא גדלו ברשותו, ולזה סגי במה שגדלו מעט ברשותו, וכבר חשיב בכך "זרעך", משא"כ לגבי הפקר הפוטר הוא שם הפקר, וכל שהיה הפקר אף במחובר נפטר בכך.

שאלה שלישית להריב"ם

יש לעיין מדוע צריך קרא דזרעך לפטור הקדש בשעת מירוח, תיפו"ל מדין לקוח, שהרי לגבי ההקדש אינו תבואת זרעך. ולדעת ר"ת שפטור לקוח הוא רק לאחר מירוח אצטריך קרא לפטור באופן שהגזבר מירח ולא נפדה, דההקדש עצמו פטור מתרו"מ מדין זרעך ולא הקדש. אך להריב"ם קשה דההקדש עצמו יחשב כלוקח. ובגוף הקרא י"ל דאצטריך באופן שהביא שליש ביד ההקדש ולאחר מכן נפדה, דהשתא מדין לקוח חשיב זרעך, וכמש"כ לעיל, ורק מדין הקדש פטרינן. אך בירושלמי ריש מעשרות מבואר שכאשר מירח הגזבר ופדו הבעלים לאחר מירוח פטרינן מדין דגנך ולא הקדש, ולכאורה תיפו"ל מדין לוקח. ואפשר דאה"נ, וחדא מתרי נקט.

ובחזון איש שביעית ס"א סק"ז תירץ, דהיכא דהקדיש קודם מירוח ופדה הוא עצמו אחר מירוח לא חשיב לוקח, וכמש"כ הר"ש בדעת ר"ת, ולכן אצטריך לפטור הקדש. ולכאורה לדעת הריב"ם קשה טובא לומר כן, דהא כאשר מירחו הבעלים ומכרו את הפירות לדעת הריב"ם לא פטרינן מדין לוקח, ועל כרחיך שאם המירוח היה ביד הבעלים החיוב חל לגמרי ואף כלפי לקוח, ואם כן מסתבר דהוא הדין להיפך, כאשר המירוח היה ביד לקוח החיוב לא חל כלל, ואף כלפי הבעלים, ומדוע כאשר חזרו וקנו לאחר מירוח חייבים, וצ"ע.

דעת הראב"ד

הכסף משנה כתב בדעת הראב"ד בהשגות, דפטור לוקח מועיל בין קודם מירוח ובין אחר מירוח. אמנם יתכן שהראב"ד מודה לרמב"ם שאם גמר פירותיו על מנת לאוכלן אף הלוקח חייב, דלאחר שחל חיוב תו לא פקע. וכונת הכסף משנה דמהני לקוח לפטור בין קודם מירוח וכהריב"ם ובין לאחר מירוח באופן שעדיין לא נתחייב, כגון שגמר על מנת למכרן, וכהרמב"ם.

**דין לקשו"פ בפירות הפקר**

פאה פ"א מ"ד כלל אמרו בפאה כל שהוא אוכל ונשמר וכו' חייב בפאה. ומבואר שהפקר פטור מפאה, והוא הדין דפטור מלקט שכחה פרט ועוללות. והמקור לזה כתב רש"י ב"ק צד ע"א דכתיב "ארצך" "שדך" ו"כרמך" למעט הפקר.

והנה לגבי לקשו"פ תנן במס' פאה פ"ד מ"ז, הקדיש קמה ופדה קמה חייב, הקדיש עומרין ופדה עומרין חייב, הקדיש קמה ופדה עומרין פטורה, שבשעת חובתה היתה פטורה. ולגבי תרו"מ תנן שם מ"ח, המקדיש פירותיו עד שלא באו לעונה"מ ופדאן חייבין, משבאו לעונה"מ ופדאן חייבין, הקדישן עד שלא באו לעונה"מ וגמרן הגזבר ופדאן פטורין, שבשעת חובתן היו פטורים.

ומבואר במשנה שלגבי "שעת חובתן" יש הבדל בין חיוב תרו"מ לחיוב לקשו"פ, דתרו"מ תלויים בהבאת שליש, ולכן הקדש הפוטר מתרו"מ תלוי בשעת הבאת שליש, אך לקשו"פ תלויים בשעת קצירה, והקדש הפוטר מלקשו"פ תלוי בשעת קצירה. ואע"פ שמצינו שיעור עונה"מ לגבי לקשו"פ, שאם קצר את השדה קודם עונה"מ פטור מלקשו"פ ורק לאחר עונה"מ חייב, מכל מקום אין זה זמן שקובע בחלות החיוב אלא שמאותה שעה הקצירה מחייבת, ולעולם החיוב תלוי בקצירה לחוד, משא"כ בתרו"מ המחייב הוא שעת הבאת שליש ומירוח.

ועי' חזון איש שביעית ס"ב סק"ד שהאריך להוכיח שחיוב לקשו"פ תלוי בקצירה לחוד ואין תנאי בגידול, ואפילו גדלו ברשות עכו"ם או הפקר או הקדש וקודם הקצירה עברו לרשות ישראל חייבים, וכן אם גדלו ברשות ישראל וקודם הקצירה הפקירן או הקדישן או מכרן לעכו"ם פטורים.

ולפי האמור צ"ל דבפטור הפקר מלקשו"פ נאמר שאם הפירות היו הפקר בשעת קצירה אינם חייבים בלקשו"פ, וילפינן לה מארצך שדך וכרמך. אך אם הופקרו וחזרו וזכו בהם קודם קצירה, ובשעת קצירה לא היו הפקר, הרי הם חייבים בלקשו"פ, שהרי זה כפירות שהופקרו וזכו בהם קודם הבאת שליש שהם חייבים בתרו"מ, דשעת קצירה לגבי לקשו"פ כשעת עונה"מ לגבי תרו"מ.

אך לכאורה מבואר דלא כדברינו, דהא המפקיר כרמו והשכים בבוקר ובצרו חייב בלקשו"פ ופטור מתרו"מ. וכתב הרמב"ם פ"ה ממתנ"ע הכ"ז שדוקא אם זכה לעצמו חייב בלקשו"פ, שהרי שדך וכרמך אני קורא בו מפני שהיה שלו והרי הוא שלו, אבל אם זכה מן ההפקר בשדה של אחרים הרי זה פטור מן הכל. וכן משמעות רש"י בחולין קלד ע"ב, דאתא תעזוב יתירא לאתויי הפקר כה"ג דהדר איהו וזכה ביה, משמע שאם זכה אחר קודם קצירה פטור מלקשו"פ. ועוד כתבו תוס' בתמורה ו ע"א בשם ר"י שדוקא אם זכה בגוף השדה חייב בלקשו"פ, אבל היכא דלא זכה רק בפירות פטור מכולהו. ומבואר שאפילו זכה קודם קצירה פטור מלקשו"פ, ורק כאשר הבעלים עצמם זכו בשדה נתחדש בקרא דתעזוב יתירא שהם חייבים. וצ"ע מדוע פטור מלקשו"פ, הא בשעת חובתן היו ברשות בעלים. וכעין זה הקשה בדרך אמונה פ"ב ממתנ"ע ס"ק ע"ד, עיי"ש.

[ובחזון איש שביעית שם מבואר שדין ובא הלוי שייך גם לגבי לקשו"פ, דכל שיד הלוי שוה ליד הבעלים אין חיוב לקשו"פ, וזה מלבד הילפותא שכתב רש"י כרמך שדה וארצך. אך עדיין זה לא יועיל ליישב קושייתנו, שהרי לגבי תרו"מ אם הפקיר וחזר וזכה קודם עונה"מ חייב בתרו"מ אף מדין ובא הלוי].

ויתכן לומר לפי מש"כ החזון איש מעשרות ס"א סק"ב, דבאופן שהתבואה הפקר בשעת קצירה אין צריך קרא לפוטרה מפאה, שהרי דין פאה נאמר על הבעלים שישיירו פאה בשעת קצירה, והכא ליכא בעלים. ועוד, דדין פאה נאמר כאשר קוצר את השדה, והכא כל שיבולת נידונת לעצמה, ואין כאן קצירת שדה. ולפי"ז על כרחיך מיעוטא דארצך שדך וכרמך אתיא לחזר וזכה קודם קצירה, וגזיה"כ דאף קודם שעת חובתה מהני הפקר לפטור. ורק אם חזרו הבעלים וזכו נתחדש בקרא דתעזוב יתירא לחייבם. [ומסתבר דאם חזר וזכה קודם הבאת שליש לא מהני לפטור, ורק בין הבאת שליש לקצירה מהני].

והנה בר"ש סוף פ"ק דפאה הביא מהירושלמי בקידושין, דהא דהמפקיר כרמו והשכים ובצרו חייב בלקשו"פ ופטור מתרו"מ היינו דוקא בזכה בפירות לחוד, אך אם זכה גם בקרקע חייב בכל. ומבואר בזה ג' חידושים:

א. הא דמבואר בירושלמי ריש מעשרות שאם הפקיר קמה וחזר וזכה קודם קצירה פטור מתרו"מ היינו דוקא בחזר וזכה בקמה לחוד, אך אם זכה גם בקרקע חייב בתרו"מ. ומסתבר דהוא דין דרבנן, שהרי פטור דובא הלוי שייך בכל אופן. [יל"ע באופן שהיה הפקר בשעה שהביא שליש, דפטור גם מדין זרעך כהקדש, וחזר וזכה בקרקע ובפירות, האם גם בכה"ג חידש הירושלמי שחייב בתרו"מ].

ב. מבואר דלא כהרמב"ם ורש"י בחולין דמרבינן מתעזוב יתירא רק כאשר הבעלים חזרו וזכו, דהירושלמי אף איירי בזכה אחר.

ג. מבואר דלא כתוס' בתמורה דאיירי באופן שזכה בקרקע, דלפי הירושלמי אדרבא, איירי דוקא באופן שזכה בפירות לחוד. ובחזון איש (שביעית ס"ב סק"ה) כתב דאפשר שכונת תוס' שם לאפוקי שאם זכו בפירות אחר קצירה פטורים אפילו הבעלים עצמם, אך אם זכה קודם קצירה אין הבדל בין זכו בפירות לזכו בקרקע. ועי' שטמ"ק ב"ק צד ע"א בשם רבינו שמחה.

והשתא צ"ע באיזה אופן משכח"ל פטור הפקר מלקשו"פ, דאם חזרו וזכו קודם קצירה הרי באמת חייבים בלקשו"פ, ועל כרחיך איירי בהיה הפקר בשעת קצירה, ודלא כהחזון איש דבכה"ג אין צריך לפטור הפקר. ועי' דרך אמונה (מתנ"ע פ"ב ה"ב ביה"ל ד"ה ההפקר פטור) שיישב קושיותיו של החזון איש.

**דין חלה בעיסת הפקר**

כתב הרמב"ם בכורים פ"ח ה"ו: וכן המקדיש עיסתו או המפקיר אותה קודם שתתגלגל ופדייה או זכה בה ואח"כ גלגלה, או שהקדישה או הפקיר אותה אחר שנתגלגלה ופדייה או זכה בה הרי זו חייבת בחלה. הקדישה קודם שתתגלגל ונתגלגלה ביד ההקדש ואח"כ פדייה פטורה, שבשעת חובתה היתה פטורה. וכן הוא במס' חלה פ"ג מ"ו.

ומבואר דפטור הקדש והפקר בחלה חלוק מפטור הקדש והפקר בתרו"מ, דלגבי חלה רק אם היתה העיסה הקדש והפקר בשעת גלגול נפטרת, ולא קודם לכן. ובחידושי רבינו חיים הלוי העיר מדוע לגבי הפטור בשעת חובתה לא הזכיר הרמב"ם שאם הקדישה או הפקירה קודם שתתגלגל פטורה.

ותירץ הגר"ח דיש חילוק בין פטור הקדש בחלה לפטור הפקר, דהנה לגבי תרו"מ ילפינן מובא הלוי שהפקר פוטר מתרו"מ ואפילו חזר וזכה קודם מירוח, כמבואר בירושלמי ריש מעשרות. אמנם אם הפקיר וזכה קודם הבאת שליש לא מהני לפוטרו מתרו"מ. והטעם שהפקר פוטר מתרו"מ משעת הבאת שליש עד שעת מירוח הוא משום שמשעת הבאת שליש ניתן להפריש תרו"מ, ועל אף שחיוב תרו"מ איכא רק משעת מירוח מכל מקום אם הפריש משעה שהביא שליש חייל. [כלומר אם תלשו משהביא שליש, שהרי אם הפריש במחובר אפילו בדיעבד לא חייל]. ובזה חלוק דין תרו"מ מדין חלה, דלגבי חלה לא ניתן להפריש חלה אף בדיעבד אלא משעת גלגול, ושעת גלגול בחלה הוא כשעת הבאת שליש בתרו"מ. ונמצא שאף בחלה הא דבעינן שעת חובתה זה דוקא בהקדש ולא בהפקר, דהפקר פוטר גם קודם שעת חובתה, אלא שבחלה קודם גלגול הוא כמו קודם הבאת שליש בתרו"מ. ולפיכך כאשר כתב הרמב"ם את הדין דבעינן שעת חובתה כתב כן רק בהקדש ולא בהפקר, דהפקר אינו תלוי בשעת חובתה, ואף שבפועל אין נפק"מ בין הפקר להקדש, מכל מקום ביסוד דינם הם חלוקים, דבהפקר אין צריך שעת חובתה.

והקשה ע"ז הגר"ח, דלגבי חלה קיי"ל שמשעה שמטיל את המים לעיסה כבר אפשר להפריש חלה, אף שחיוב ליכא עד שעת גלגול, ולדבריו משעה שמטיל את המים יועיל פטור הפקר, דהשתא הוי כעונה"מ לתרו"מ. ותירץ, דהא דמועיל עונה"מ לפטור מתרו"מ אין זה רק משום שאם הפריש מאותה שעה חייל, אלא משום שעונה"מ הוא תנאי לעיקר החיוב, דהחיוב תרו"מ נצרך ב' תנאים, עונה"מ ומירוח, ולכן אם היה הפקר בשעת עונה"מ לא חל החיוב בשעת מירוח. משא"כ לגבי חלה אין תנאי בהטלת המים לעיקר החיוב, אלא דנתחדש בקרא שאפשר מאותה שעה להפריש חלה, אך החיוב תלוי בגלגול לחוד, ולכן אין הפקר פוטר אלא בשעת גלגול.

והחזון איש בגליונות הקשה על הגר"ח מהא דמקשה הירושלמי בחלה פ"א ה"ג מדוע הפקר פטור מתרו"מ וחייב בחלה, ומרבה מקרא ד"תרימו". ומבואר שמסברא יש לפטור הפקר גם בחלה, ודלא כהגר"ח שלגבי חלה קודם גלגול הוא כמו קודם הבאת שליש לגבי תרו"מ. אלא מוכח בירושלמי דגם בחלה בעינן גדל בחיוב, ורק לגבי הפקר קודם גלגול נתרבה מקרא דתרימו לחייבו. וכן הוכיח בלקוטים לזרעים סי' ז' ובמכתב שהועתק בעמ' 404, עיי"ש.

ועי' מקדש דוד (נה א ד"ה ובפירות) שהוכיח שלגבי חלה אין צריך גדל בפטור מהא דהקדש אינו פוטר אלא בשעת גלגול ולא בשעת עונה"מ. ולהחזון איש צ"ל דגם זה נתרבה מקרא דתרימו, ואין זה מסברא, ולעולם בחלה נמי בעינן גדל בחיוב.