א - ביסוד חיוב ערב
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שלהי גט פשוט ענייני ערב / שיעורים

**סימן טו**

**ביסוד חיוב ערב**

**א**

א] **ב"ב** קע"ג ב', אמר אמימר, ערב דמשתעבד מחלוקת ר' יהודה ור' יוסי וכו', לר' יהודה דאמר אסמכתא לא קניא ערב לא משתעבד, א"ל רב אשי לאמימר וכו', אלא אמר רב אשי בההוא הנאה דקא מהימן לי' גמר ומשתעבד נפשי'.

**ובחי'** הריטב"א שם כתב, ז"ל, בההיא הנאה דקא מהימן לי' גמר ומשעבד נפשי', פי' משעבד נפשי' כאילו קיבל המעות ממש לטובתו ול"ה קונס עצמו בשום דבר, שאין בו אסמכתא,[[1]](#footnote-2) וזהו מה שחידש רב אשי, דאנן נמי מעיקרא הכי סברינן דערב דמשתעבד בדברים בשעת מתן מעות אינו אלא משום הנאה זו, דאי לא במה נשתעבד, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הריטב"א דעיקר הא דערב משתעבד בשעת מתן מעות, אי"ז מכח עיקר קבלת המעות, שהרי לא קיבלם הוא, אלא הוא בההיא הנאה דקא מהימן לי', וכ"כ הריטב"א בשבועות מ' ב' דעיקר שעבוד הערב הוא בההיא הנאה דמהימן לי', וכ"ה מבו' גם בדבריו בב"מ ע"ג ב' וצ"ט א', וכ"כ הרמב"ן והר"ן בכתובות ק"א ב', והרשב"א בקידושין ז' א', עיי"ש.

ב] **ובביאור** הך מילתא דהוא משתעבד בההיא הנאה כתב הריטב"א בקידושין ו' ב', ז"ל, דהנאה בכל מקום חשובה ככסף, וכדאמרינן גבי ערב דמשתעבד בהנאה, וגבי קדושין אמרינן שחוק לפני רקוד לפני ה"ז מקודשת, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א שם ז' א', ז"ל, ערב לאו אע"ג דלא מטי הנאה לידי' משתעבד, פי' לאו למימרא דלא מטי לי' שום הנאה דא"כ במאי משתעבד, אלא לומר דאע"ג דלא מטי לידי' הנאת המעות שהוציא המלוה וכו', אפ"ה משתעבד בהנאה דמטי לי' שהלוה לזה על אמונתו, דהנאה בכל דוכתא חשובה ככסף כדפרישנא בכ"ד, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דהוא משתעבד בהנאה, הוא מדין קנין כסף, דהנאה זו דקא מהימן לי' חשובה ככסף, וה"ה מועלת לחייבו בחיוב ערב.

ג] **אמנם** הנה בתשו' הרשב"א ח"ה סימן קנ"ד כתב, ז"ל, שהרי ערב אינו מקבל מיד הלוה ולא כלום, ואפ"ה בההיא הנאה וכו' משתעבד נפשי' כאילו בא הממון לידו, והא דתן מנה לפלוני וכו' מקודשת, הוא משום דכאילו קיבלה היא המנה, שהרי הנאת המנה בא לידה וה"ה כאילו קיבלה היא, עכ"ל, ומשמעות דבריו דהא דערב משתעבד בהנאה, לאו היינו דההנאה הויא ככסף, וה"ה מועלת לחייבו בחיוב ערב, אלא היינו דכיון דהוא נהנה מן הממון שנתן המלוה, ובאה הנאת הממון לידו, חשיב כמו שקיבל את הממון.[[2]](#footnote-3)

**ומצאנו** כעי"ז בד' הגרע"א בתשו' חדשות אהע"ז סימן ז', שכתב דמל' הרשב"א בקידושין משמע, דלאו היינו דהנאת הערב היא בפרוטה שירצה לתת פרוטה שיתן לפלוני מנה, אלא הנאתו הוא במה שנעשה רצונו ונהנה פלוני בגללו, וחשיב שנהנית היא בכל מה שנהנה פלוני בעבורה, עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ד] **אמנם** הנה בפי' רשב"ם כתב, ז"ל, גמר ומשתעבד בלב שלם, ושליחותא דערב קא עביד מלוה כאילו הוא עצמו הלוה, עכ"ל, ומשמע בדבריו, דעיקר חיוב הערב אי"ז כלל מכח הההנאה, אלא הוא מכח דחשיב כמו שקיבל הערב את המעות, משום דשליחותא דערב קא עביד מלוה.[[4]](#footnote-5)

ובקה"י קידושין סימן י"ב סק"ג כתב לפרש בזה, דעיקר חיוב הערב הוא משום דכיון דההלואה היא ברצון הערב וע"פ דבריו, חשיב דהערב נשתמש במעות אלו לתתם בהלואה ללוה, דכמו דאם נטל הערב בעצמו ונתן ללוה, ה"ה חייב, ה"נ כשנעשה כן ע"י עושי דברו שעושין על פיו.[[5]](#footnote-6)

ה] **ובנימו"י** בסוגיין כתב, בד"ה א"ר הונא, ז"ל, ואף על פי שאין שם קנין אלא באמירה בעלמא משתעבד לי', דמצי א"ל המלוה אם לא היית אתה לא הייתי מלוה אותו כלל, ואע"ג דדמיא לאסמכתא וכו' שאני הכא וכו' בההיא הנאה דקא מהימן לי' גמר ומשעבד נפשי' לגמרי ול"ה אסמכתא, עכ"ל, - ומבו' להדיא בדבריו דרק הא דלי"ב משום אסמכתא הוא בההיא הנאה וכו', אך עיקר שעבוד הערב, אינו מכח הנאה זו, אלא הוא משום דמצי א"ל אם לא אתה לא הייתי מלוה אותו כלל.[[6]](#footnote-7)

**ובקה"י** קידושין שם הביא מס' כתונת פסים שפירש בד' הנימו"י דחיוב הערב הוא מדין מזיק שהוא גרם לו הפסד זה, והק' ע"ז דאי"ז אלא גרמא בעלמא, והקה"י שם כתב דמכוון הנימו"י הוא, דכיון דגרם לו הפסד, ע"כ מהני התחייבותו בלא קנין, דגמר ומקנה כיון שעל פיו הפסיד המלוה, ועיי"ש שעמד ע"ז מל' הנימו"י דמצי א"ל המלוה, ועיי"ש מש"כ בזה.

**אמנם** לכאו' יש לפרש בד' הנימו"י בפשיטות דהיינו, דזהו שנתחדש בפרשת ערב, דמה שהוציא חבירו את הממון על פיו, ה"ז מחייבו בחיוב ערבות, דכמו דלוה חייב להשיב את מה שלוה, ה"נ נתחדש בפרשת ערב, דהוצאת הממון על פיו מחייבתו בחיוב ערבות.

**ג**

ו] **ובדעת** הרמב"ם בזה, הנה כתב הרמב"ם בפי"א ממכירה הט"ו, ז"ל, המחייב עצמו בממון לאחר וכו' אע"פ שלא הי' חייב לו כלום ה"ז חייב וכו', כיצד האומר לעדים הוו עלי עדים שאני חייב לפלוני מנה, או שכתב לו בשטר הריני חייב לך מנה אע"פ שאין שם עדים, או שאמר לו בפני עדים הריני חייב לך מנה בשטר וכו', וחייב לשלם, אע"פ ששניהם מודים והעדים יודעים שלא הי' לו אצלו כלום, שהרי חייב עצמו, כמו שישתעבד הערב, עכ"ל.

**ובד'** המחנ"א ערב סימן א' מבו' שפירש בד' הרמב"ם, דמה שדימה הרמב"ם דין זה לשעבוד הערב, הוא משום דעיקר שעבוד הערב, חייל בדיבור בעלמא, ומה שאמרו בגמ' לה"ט דבההיא הנאה וכו', הוא רק כדי שלא יהא זה אסמכתא, עיי"ש בדבריו,[[7]](#footnote-8) - ובאבהא"ז בהל' מכירה שם הוסיף לפרש, דאף דבעלמא אינו מתחייב בדיבור בעלמא אלא כשאמר אתם עדי, מ"מ בערב דעל אמונתו הלוהו, גמר ומתחייב גם בלא אתם עדי.[[8]](#footnote-9)

ז] **והמחנ"א** שם הק' ע"ז, ממה שאמרו בקידושין ז' א' דתן מנה לפלוני מקודשת מדין ערב, ואם שעבוד הערב חייל בדיבור בעלמא, היאך ילפינן מינה לקידושין, הרי שאני ערבות שאינו אלא חיוב שמחייב עצמו, ויכול אדם לחייב עצמו במה שאינו חייב, אבל גבי קידושין שאין האשה מתקדשת אלא בכסף ולא בדברים, לא תהא מקודשת בכך.

**עוד** צ"ע בזה, דהנה הכס"מ בהל' מכירה שם פירש, דהא דכשאמר הוו עלי עדים שאני חייב לפלוני מנה, ה"ה מתחייב, הוא מדין אודיתא, וכ"כ הגר"א בסימן מ' סק"ד, וכן האריך בזה בקצוה"ח שם סק"א, וכתב לישב בזה משה"ק הראשונים בכתובות ק"א ב' ע"ד הרמב"ם, ולפ"ז הרי נמצא דלא חייל החיוב בדיבור בעלמא, ותיקשי דא"כ מה מדמי לה הרמב"ם לשעבוד הערב.

**עוד** יש להעיר בזה, דהנה הרמב"ם שם איירי גם בגונא שכתב לו בשטר הריני חייב לך מנה, ובכה"ג לכאו' חיילא ההתחייבות בקנין שטר, ואי"ז בדברים בעלמא, ומשמע דגם ע"ז כתב הרמב"ם דהוא כמו שישתעבד הערב, ואם עיקר מה שהביא הרמב"ם מערב הוא דמצי להתחייב בדיבור בעלמא, הרי דבהך גוונא שנתחייב לו בשטר, א"צ לדמותו לערב.

ח] **ולמדנו** ביאור ד' הרמב"ם מד' המקנה בקידושין ז' א', עיי"ש שכתב לפרש בד' הרמב"ם, דמה שדימה הרמב"ם דין זה לשעבוד הערב, הוא דבשעבוד הערב מצינו דמצי אדם לחייב את עצמו ע"י קנין, וזהו שדימה הרמב"ם דה"נ אם חייב את עצמו בשטר או באודיתא, ה"ה חייב לשלם.

**וביאור** הדברים הוא, דהנה בעיקר פלוגתא דר' יוחנן ור"ל בכתובות ק"א ב' בחייב אני לך מנה בשטר, פירשו הראשונים דפליגי אם התחייבות חיילא ע"י קנין שטר, אך כל שקנו מידו ע"ז לכו"ע ה"ה חייב, עיי"ש.

**אמנם** הנה הרמ"ה לקמן קע"ה ב' אות קמ"ג פירש בדעת בן ננס דס"ל דערב לאחר מתן מעות לא משתעבד, דהוא אף אם קנו מידו, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, ז"ל, דלית לי' לבן ננס דיכיל איניש לחיובי נפשי' במידי דל"ה מיני' חיובא גבי', כדמיברר בפרק הנושא את האשה דאסיקנא התם גבי פלוגתא דחייב אני לך מנה בשטר, אליבא דבן ננס כו"ע לא פליגי וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דטעמא דמ"ד דפטר בחייב אני לך מנה בשטר, הוא משום דא"א כלל להתחייב ע"י קנין, דל"מ קנין אלא להקנות ממון, אך ל"מ ליצור התחייבות ע"י קנין, וכ"ה בסו"ד הרמ"ה שם, דלר"ל דפטר כשכתב לו חייב אני לך מנה בשטר, אף אף קנו מידו פטור, דמה לי בשטר מה לי בקנין, וזהו דמדמינן לה התם לפלוגתא דר' ישמעאל ובן ננס, דטעמא דבן ננס דערב לאחר מתן מעות פטור אף כשקנו מידו, הוא משום דל"מ חיילא התחייבות ע"י קנין.

ט] **ולפ"ז** מתפרשים היטב ד' הרמב"ם, דמש"כ דהמחייב עצמו חייב וכו' כמו שישתעבד הערב, הוא מיוסד על מה שאמרו בכתובות שם, דמאן דמחייב בחייב אני לך מנה בשטר, הוא כר' ישמעאל דמחייב בערב לאחר מתן מעות, והיינו דלדידי' מצי חיילא התחייבות ע"י קנין, - וזהו שכתב הרמב"ם דהא דהוא חייב, הוא כמו שישתעבד הערב, ומכוון דבריו הוא לערב לאחר מתן מעות, דקי"ל כר' ישמעאל דחייב, דמזה נלמד דביד האדם לחייב עצמו בקנין בממון שלא הי' מחויב בו,[[9]](#footnote-10) - וכ"נ בד' הש"ך בסימן מ' סק"ז שפירש כן.

י] **והנה** לפ"ז מוכח, דהא דערב בשעת מתן מעות משתעבד, אי"ז בההיא הנאה וכו' ומדין קנין כסף, שהרי לדעת בן ננס ל"מ ערב להשתעבד ע"י קנין, - ובע"כ דהא דשעבוד ערב בשעת מתן מעות הוא מדינא, משום עיקר נתינת המעות, והיינו או משום דחשיב כמו שקיבל את המעות, או דהוצאת המעות על פיו מחייבתו.

**וכ"ה** להדיא בד' הרמ"ה לקמן שם, ז"ל, ואי משום דערב לי' ממונא דאית לי' גבי לוה, כיון דמעיקרא לאו על אמונתו הלוהו אשתכח דלא חסרי' האי ערב ולא מידי, ואע"ג דקנו מיני' לא משתעבד, דלית לי' לבן ננס דיכיל איניש לחיובי נפשי' במידי דל"ה מיני' חיובא גבי', עכ"ל, והרי דהא דערב בשעת מתן מעות משתעבד, הוא משום דהלוהו על אמונתו וחסרי' הערב, ובכה"ג הוי חיובו מדינא, ול"ב בזה לקנין כלל.

1. לכאו' דבריו מתפרשים לפי דעתו לעיל קס"ח א' דכל הא דאסמכתא לא קניא, הוא רק בדבר שהוא דרך קנס, ולפ"ז טעמא דאמימר דס"ל דשעבודא דערב הוי כאסמכתא, הוא משום דשעבודא דערב הוא ג"כ כדרך קנס, שהרי לא קיבל הערב כלום, והוא מתחייב על מה שאין הלוה פורע, וזהו דמשני רב אשי דבההיא הנאה וכו' ה"ה משעבד עצמו כמו שקיבל המעות ממש לטובתו, ואי"ז דרך קנס כלל, וע"כ לי"ב משום אסמכתא.

   והנה אמנם יש שפירשו דמכוון הריטב"א הוא דעיקר דין ערב הוא דחשיב כמו שקיבל את המעות, והוא חייב להשיבם, וע"כ הוא דל"ה זה כדרך קנס, - אך כמדומה דאי"ז מתישב, שהרי דעת הריטב"א לקמן קע"ד ב' דערב על התחייבות משתעבד בלא קנין, אף דהתם ליכא קבלת מעות כלל, ובע"כ דמש"כ הריטב"א דכאילו קיבל המעות לטובתו, היינו שדעת האדם לשעבד עצמו, כמו אם הי' מקבל המעות לטובתו, ולא בדרך קנס, וע"כ אף ערב להתחייבות ל"ה אסמכתא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קמ"ח כתב, ז"ל, לפי שאין הערב מתחייב אלא בא' מב' דרכים, האחד שנעשה לו ערב בשעת מתן מעות לפי שעל אמונתו של ערב הלוהו, והב' אפי' נעשה לו ערב לאחר מתן מעות ודוקא בשקנו מידו אבל בלא קנין לא שאין אדם מתחייב בדברים בעלמא, אלא או בקבלת מעות או בקנין, עכ"ל, ומבו' דהא דערב בשעת מתן מעות חייב, הוא משום הקבלת מעות, וזה מתישב עם דבריו בח"ה דמכח ההנאה חשיב כמו שקיבל הערב את הממון. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך קשיא טובא, דלכאו' טעם זה ל"ש למ"ד דערב לאחר מתן מעות משתעבד בלא קנין, ובהא דקבלן דכתובה משתעבד ולדעת רוב קמאי הוא אף בלא קנין, אף דבהני גווני ליכא קבלת מעות כלל, וצ"ע כן גם במש"כ הרשב"ם דחיובא דערב הוא משום דשליחותא וכו', ואמנם במש"כ הנימו"י דחיובא דערב הוא משום שהוציא ממון על פיו, לא תיקשי כן, דבדבריו בשלהי מכילתין מבו' שלא כתב כן אלא לפ"מ דקי"ל דערב לאחר מתן מעות בעי קנין, וצע"ג בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם הנה בקצוה"ח סימן קכ"ט סק"א פירש דד' רשב"ם קיימי לפרש מ"ט אי"ז אסמכתא, וע"ז הוא שכתב דכיון דהמלוה נותן עפ"י שליחות דידי' גמר ומשעבד נפשי' בההיא הנאה, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז אין מקור מד' הרשב"ם דעיקר חיוב הערב הוא מכח שהמלוה עושה את שליחותו. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכעי"ז כתב בתשו' חדשות להגרע"א אהע"ז סימן ז', דמשמעות סוגיין דהא דל"ב קנין הוא משום דמה שמחסר ממון ע"פ דיבורו הוי נתינת כסף ממש וכאילו נשא ונתן מידו, - ומצינו עד"ז בחי' הריטב"א ב"מ ס"ט ב' בשם הרמב"ן, דאף כשאמר זרוק מנה לים ואתחייב אני לך חייב, משום דהוי כאילו הגיע לידו וחזר וזרקו לים כיון שזה על פיו זרק, ואך דבדבריו י"ל דאי"ז מדין ערב דעלמא, אלא מדין ערב שלוף דוץ, ונת' בסימן כ' סק"ח. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"נ גם בד' הנימו"י בשלהי פירקין, ז"ל, ערב בשעת מתן מעות וכו' משתעבד בלא קנין, כיון דעל פיו הוציא מעותיו מתחת ידו דהא חסרי', עכ"ל, וכ"ה בפי' רגמ"ה שם. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"ה משמעות ד' המרדכי בב"מ סימן ש"ע, ז"ל, פסק ר"מ כל תנאי ממון שהתנה עליו בתחלתו בשעת מעשה תנאו קיים בלא קנין, ומשתעבד מדין ערב בשעת מתן מעות, מדאשכחן ליהודה שנשתעבד בדברים, אע"ג דלא מטא הנאה לידי' בס"פ גט פשוט, עד דמסיק אפי' למ"ד אסמכתא לא קניא משתעבד בההיא הנאה דמהימן לי' וחשיב כאילו קיבל כסף ע"ז, עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו דעיקר הא דערב משתעבד הוא בדברים בעלמא, ומזה הוא דמייתי דכ תנאי שהתנה עליו בשעת מעשה תנאו קיים, והוכיח לזה ממה שלא פירשו לה"ט דבההיא הנאה וכו', אלא לפרש הטעם דמהני אף למ"ד דאסמכתא לא קניא, ובהמשך דבריו שם נראה, דגם מה שאמרו בב"מ צ"ד א' דהא דמתנה שומר חנם להיות כשואל הוא בההיא הנאה וכו', הוא רק כדי דלא יהא זה כאסמכתא, וזה כמש"כ המחנ"א שם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. וצ"ל לפ"ז, דאף לפ"מ דמסקינן דבההיא הנאה וכו', מ"מ לא מצי חייל עיקר השעבוד מכח זה, ולא חייל השעבוד אלא בדברים בעלמא, - ולכאו' צ"ל דהוא משום דביטלו חכמים לקנין כסף, ואף התחייבות אינה נקנית בכסף, ואין לומר דהוא משום דבההיא הנאה לא חשיב ככסף, שהרי למש"כ המחנ"א שם בביאור דין ערב בקידושין מבו' להדיא לא כן, - והעירוני דיש מקום לפרש עוד בזה, דהוא משום שלא קצצו דהנאה זו תחייבו, ובכה"ג ל"מ הנאה בתורת קנין כסף. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך המקנה שם פירש דמכוון ד' הרמב"ם הוא לדמותו לערב בשעת מתן מעות, דחייל חיובו בההיא הנאה מדין קנין כסף, עיי"ש, ולפי דבריו צ"ל, דאין עיקר פלוגתת ר' יוחנן ור"ל אם מצי להתחייב ע"י קנין, שהרי לכו"ע ערב בשעת מתן מעות חייב, אלא עיקר פלוגתת ר' יוחנן ור"ל היא אם חיילא התחייבות בשטר, ומש"כ הרמב"ם לדמותו לערב, הוא לעיקר הא דחיילא התחייבות ע"י קנין, ואף ר"ל מודה לזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)