20_1 הערות בסוגיא דכוורת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

ביסוד פטורא דכוורת ובבאור פלוגתת הראשונים אי עובי המחיצות מצטרף לחלל ד'

1. אמר אביי זרק כוורת לרשות הרבים, גבוהה עשרה ואינה רחבה ששה חייב, רחבה ששה פטור. מבואר באביי יסוד בדין מלאכת הוצאה דכל היכא דהוי ''רשות'' ליכא בזה לחיובא דהוצאה וברחבה ששה חשיב רשות היחיד. ובר''ח ורש''י פליגי אי בעינן בדוקא לרוחב ששה דעובי הכתלים לא מצטרף לשיעורא דרוחב ד', או דרחבה ששה לאו דוקא, רק מאחר דבעינן חמש וג' חומשין מחמת האלכסון לכן נקט ששה דלא יטעו.
2. בבאור יסוד דינא דאביי. יעוין ברש''י וז''ל, ואנן ממשכן גמרינן, שהיו זורקין מחטיהן במלאכתן זה לזה, ולא היו זורקין רשויות, יעוין בתורא''ש דתמה מהא דבפרק הזורק מסקינן דזורק ד' אמות ברשות הרבים גמרא גמירי לה ולאו ממשכן ילפינן וא''כ לא מצינו זורק במשכן, ויעוין ברש''ש דף ו' ע''א ד''ה המושיט, דמחלק בין זריקת ד''א לזריקה מרשות לרשות, דמרשות לרשות איכא במשכן.

ובעיקר הא דיליף ליה ממשכן יעוין בתו''י דתמה עליו מהא דהוציאו את הארונות והמזבחות, ובאחרונים מחלקים בין זריקה להעברה, וכן מביא המאירי לקצת גאוני ספרד ראיתי שהגיהו בספריהם שלא פטרו בזה אלא בזריקה אבל בהושטה או העברה חייב וכן מבואר בפסקי רי''ד וז''ל, פי' דווק' בזורק, שלא מצינו שהיו זורקין רשויות במשכן, אבל במוציא חייב, שהרי מצינו שהיו מעבירין רשויות הארון והמזבח.

ובעיקר גדר הך פטורא דזריקת רשות נראה ברש''י דהוי ילפותא על סוג החפץ שבו איכא לאיסורא דהוצאה. ויעוין בתורא''ש דתמה דאי בעינן דוקא דומיא דמשכן א"כ זרק אוכלין ומשקין ליפטר דבמשכן לא היו זורקים אלא כלים. ונראה דכיון דיסוד מלאכת הוצאה הוא התעסקות האדם עם הרשויות דבזה מתנתק ממקומו, הלכך כל כמה דגוף הדבר שמתעסק בו הוא ''רשות'' לא דיינינן את התעסקותו ביחס לרשות אלא רואים את התעסקותו בכוורת עצמה, דרק בכלי שכל מציאותו הוא כדי לשמש במקום שנמצא שם הלכך המקום שנמצא בו הוא חלק מהעמדת מציאותו ככלי, אולם היכא דהוי רשות מצד עצמה, לא דיינינן את עמידתו ביחס לרשות שנמצא שם, דהוא עצמו רשות. וזה מה דילפינן ממשכן דבעינן את היחס של הרשות בגוף הכלי וזה רק בכלים.

ולפי''ז ניתן לבאר את החילוק בין העברה בידים לזריקה, דאפשר דהיכא דמעביר בידו את החפץ מרשות לרשות בהא דיינינן ליה למעשיו כמתעסק ברשות, ורק בזורק כיון דמעשהו נשלם בזריקה בהא דיינינן ליה לכוורת מצד עצמה.

ונראה דבזה יתבאר היטב דברי המאירי דבתחילה נקט כרש''י וז''ל, זה שחייבה תורה במוציא מרשות לרשות או בזורק מתחלת ד' לסוף ד' ברה"ר דוקא בכלים וכיוצא בהן מדברים שאינן רשות בפני עצמן כעין הוצאת כלי המשכן אבל אם הוציא דבר או זרק דבר שהוא רשות מיוחד לעצמו פטור. ומסיים וז''ל, מעתה אם הוציא או זרק כלי גבוה י' ורחב ד' על ד' פטור שהרי זה בעצמו רה"י ואם הוציאו מרה"י לרה"י הוציא ואין כאן דרך רה"ר שכל שהוא עובר שם רה"י הוא ואם זרקו מרה"ר אין כאן עקירה מרה"ר ולא הנחה ברה"ר שבכל מקום שהיא תופסת מקומה.

ונראה בכונתו דיסוד הך דינא הוא דילפינן ממשכן דרק בכלים איכא התיחסות לרשות דנמצאים בה, אולם ברשות היחס הוא לרשות מצד עצמה, רק דלרש''י זה עצמו סיבת הפטור, דחפצא שהוא רשות הוא מנותק מהמקום ולא נתפס בו השינוי ברשויות, אולם המאירי ס''ל דעדיין דיינינן למעשהו ביחס לרשות שהחפץ נמצא בה רק הא דהוי חפצא דרשות הוי סיבה שנדון את היחס לרשות בו עצמו, ומאחר דמצד עצמו הוא רשות היחיד הלכך חשיב שנשאר לעולם ברה''י.

ויעוין בר''ן דגם נקט בתחילה דלא חייבה תורה אלא בזורק כלי אבל לא בזורק רשות, רק דמסיים וז''ל, דלא חשיבא הנחה ברשות הרבים כי היכי דלא חשיבא בזורק למעלה מעשרה ברשות הרבים דהוא מקום פטור, ולא שנא אם זרקה ארבע אמות בר"ה ול"ש אם זרקה מרשות היחיד לרשות הרבים. ונראה דכוונתו דכיון דדיינינן לכוורת מצד עצמה הלכך נדונית כמק''פ, דהר''ן ס''ל דרשות שמנותקת מהמקום ליכא לה תורת רשות כמו שמצינו בתוס' דכל היכא דמונח באויר לא חשיב רה''י רק בתוס' הוי מצד דהוי באויר ויש מהאחרונים דמדמי ליה לאהל זרוק, אולם לר''ן הוי מחמת דע''י דמציאותו הוי רשות איכא סבה לנתק אותו מהרשות שמתחתיו ולכן הוי מק''פ.

ולפי''ז מבואר הא דנקט שם הר''ן דה''ה בזרקה שלא בקומתה איכא להאי פטורא דמאחר דהנושא הוא ביחס של הכוורת מצד עצמה ולא במה שהיא קובעת יחס לקרקע שמתחתיה הלכך לא איכפת לן אופן הנחתה. ויעוין במאירי דגם מביא בסוף דבריו לקצת מפרשים שכתבו דבעינן דיוציאה דרך קומתה, ונראה דלא הוי פשיטא ליה למאירי כדבריהם, וגם מזה מוכח דס''ל למאירי דעיקר הך פטורא נובע מחמת דדנים לכוורת מצד עצמה ומאחר שמצד עצמה איכא בה אופן שנוכל לראותה כרשות הוי סיבה דליכא בזה לחפצא דהוצאה. ויעוי''ש גם כשמבאר את דבריהם כתב וז''ל, יראה לדעתם בזו שכל שאינה דרך קומתה בטל ממנה תורת רשות. ונראה מדבריו דדן דעצם המצב שמונחת לא בצורת רשות הוי סיבה שגם מצד עצמה מאבדת את יחסה כרשות.

1. אלא דבעיקר פטורא דכוורת יעוין ברי''ף וז''ל, ולפיכך הזורק כוורת לרה"ר פטור שכיון שגבוהה י' טפחים ורחבה ארבע על ארבע חולקת רשות לעצמה והוה ליה כזורק מרשות היחיד לרשות היחיד שהוא פטור. ובפשטות נראה דכיון דלא הזכיר לילפותא דמשכן הוי כפשוטו, דמקום הנחת הכוורת הוי רה'י. וכן נראה בתוס' וז''ל, שהכוורת עצמה נעשית רה"י כשתנוח והוי כזורק מרשות היחיד לרה"י דרך רה"ר דפטור.

רק דיש לדון אי הוי מחמת דאיכא יחס לקרקע שמתחת לאשווי רשות היחיד, או לכה''פ להפקיע ממנה תורת רה''ר. ויעוין בחזו''א ס''ב סקי''ג בד''ה בור תשעה, דדן אי הוי יחס מחודש ד''קרקע רה''י'' למרות דהוי חלל אטום. והוי כ''חורים'', דגם בחורים התורת רשות היחיד דאית להו מכח היחס שלהם כחורי רה''י למרות דליכא בהם מצד עצמם לתנאי רה''י, וה''ה הכא ע''י דהוי קרקע רה''י חשיב רה''י. או דהמחיצות מהני רק לבטל את היחס של רה''ר באותו מקום. ואולי ניתן להוכיח מהריטב''א כהך צד דמהני רק לבטל את רה''ר. וז''ל, והנכון שאין הטעם אלא משום דכל שהוא רשות היחיד כשנח ברשות הרבים [ברשות] עצמו הוא נח, ''ולא חשיבא הנחה ברשות הרבים''.

ויעוין בתוס' דמוסיף דלא ילפינן זורק ממושיט ומבואר דאי הוי ילפינן ממושיט הוי מחייב. ובפשטות נראה מזה דמקום הנחת הכוורת חשיב רשות היחיד ולכן איכא בזה העברה מרשות היחיד לרשות היחיד דרך רה''ר.

ולפי מה שנתבאר דבעינן יחס לקרקע שתחת הכוורת יעוין בקה''י ס''ס ז' דמיישב לפי''ז את קושית הרעק''א על תוס', דאמאי לא נימא דבזורק אבן גבוה ג' דיהא פטור דהוי זורק מרה"י לכרמלית [ובשלמא בכוורת פחותה מי' דהוי כלי ניחא דתוס' לשיטתו בדף ה' דכלי לא חלוק מקום לעצמו והוי רה''ר אולם באבן דלא הוי כלי צריך להיות פטור]. ומיישב הקה''י דבכרמלית כיון דלא הוי רשות מכח מחיצות אלא רק מכח הניתוק של המקום מרה''ר ע''י דלא ניחא תשמישתיה א''כ האבן שמונחת ברה''ר כיון דהקרקע משמשת להנחת האבן עליה בהא ליכא סתירה לרה''ר דרה''ר משמשת להנחת חפצים עליה, ורק המקום שעל האבן דהוי מקום מסוים ברוחב ד' בלי מחיצות בהא איכא לדינא דכרמלית, ונמצא דלא חשיב דמונח בקרקע כרמלית.

רק דתמה בקה''י בהא דמבואר בתוס' גם לר''ע דכמי שהונחה ברה''ר איכא להאי פטורא דכוורת כיון דכל מקום שהיא מונחת חשיב רה"י. והרי ודאי דקרקע הרשות הוי רה''ר כיון דמחיצות הכוורת למעלה מג''ט וגדיים בוקעין בו ולזה לא מהני היחס שלה כמונת גם אי נימא דיינינן ליה כמונח בקרקע. ומוכיח הקה''י דסגי במה דהוא עצמו רה''י ולא משום הקרקע שתחתיו וא''כ הדרא קושית הרעק''א לדוכתיה דה''ה בזריקת כרמלית יפטר. ונראה דלדרך הגר''ח הלכות שבת פי''ד ה''א [יעוין לקמן ביתר באור] דבעינן לק''ו דעושה מחיצה לאחרים בשביל פטור המחיצות והשולים א''כ בכרמלית ומק''פ דליכא להך ק''ו שוב מחייב מכח המחיצות והשולים.

רק דבעיקר הא דנקט הקה''י בתוס' דסגי במה דהוא עצמו רה''י יש לעיין דלפי''ז כונת התוס' כמו המאירי דדיינינן לכלי מצד עצמו, וצ''ב דבתוס' לא הוזכר לילפותא ממשכן, וביותר קשה מהא דמבואר בתוס' דאי הוה ילפינן זורק ממושיט איכא בזה לחיובא דמושיט ובמושיט ודאי בעינן שהחפץ יעבור מרה''י לרה''י דרך רה''ר.

1. ונראה דאפשר לבאר דיסוד הפטור נובע מחמת דהחלל של הכוורת הוי רה''י ונמצא דהכוורת מונחת על קרקע רה''ר בתוך חלל רה''י. ולפיכך פטור דלהוצאה בעינן שיוכל להיות יחס לשינוי הרשות גם בחלל החפץ. ואפשר דגם אי נימא כדעת הרמב''ן בדף צ''ט דבעמוד ליכא לדינא דרה''י עולה עד לרקיע וסגי בהא דנמצא על קרקע רה''י גם אי האויר הוי מק''פ. ומבואר דלא בעינן את ההמצאות באויר הרשות נראה דאפשר דרק מק''פ לא מגרע ביחס של ההמצאות ברשות שמונח עליה, אולם היכא דמונח בתוך חלל רה''י איכא בזה ניתוק מהרשות הרבים ובזה ודאי איכפת לן היחס לחלל. ולפי''ז גם יתישב קושית הרעק''א כיון דסכ''ס החלל של האבן הוי רה''ר כמו שמבאר הקה''י כיון דהוי שימוש הרשות להניח בה את האבן ורק מקום ההנחה על גובה האבן הוי כרמלית. רק דלפי''ז יצא דלמלאכת מושיט סגי בשינוי בחלל החפץ ולא בעי יחס למקום שמתחתיו.

ונראה להוכיח מהגר''ח פי''ד ה''א משבת דהיחס של הרשות לענין פטורא דכוורת הוי ביחס לחלל, דיעוין בגר''ח דתמה דמה מהני הא דאיכא בכוורת רוחב רה''י דסכ''ס מקום המחיצות והשולים עצמם דהוו גוף אטום ולא הוי רה''י, ויש לעיין בהא דתמה הגר''ח על השולים דאמאי לא קשיא ליה על עיקר דברי הרי''ף דחשיב כמונח ברשות היחיד הרי הקרקע שמתחת רה''י הרי הוי חלל אטום וליכא בה תורת רשות היחיד, ואי נימא דס''ל כמו החזו''א דאיכא מושג של ''קרקע רה''י'' א''כ מאי קשיא ליה משולים דאמאי לא נדון גם את השולים כקרקע רה''י, ולכאורה מוכח דס''ל דליכא תורת קרקע רה''י אלא דסגי במה דהחלל שבה מונחת הכוורת הוי רה''י, ולא בעינן את היחס לקרקע שמונח עליה, וא''כ ניחא הא דלולי השולים לא הוי קשיא ליה. ובאמת יעוי''ש דבשיטת תוס' נקט באופן השני דאיכא תורת קרקע רה''י [לענין דלא חשיב רה''ר] ולכן פטור גם על השולים והמחיצות ומבואר דכל מה דהוזקק ליסוד זה הוי רק מחמת הקושיא אמאי לא מחייב על השוליים ולא בעיקר פטורא דכוורת.

1. בבאור הא דלא נקט רש''י ודעימיה לטעמא דהרי"ף. יש שפרשו דהוי מחמת דפליג על היסוד דהנחת הכוורת משווי לקרקע כרה''י או מפקיעה מזה תורת רה''ר וכן פירש החזון יחזקאל בסוגין. ולפי מה נתבאר דסגי במה דהוי חלל רה''י צ''ל דפליג גם על זה וס''ל דסגי במה דמונח בקרקע רה''ר. ויש שפרשו דרש''י ס''ל דמיפטר גם במונחת על צדה דלא הסתבר ליה לאקומי רק במשלת את הכוורת בגובהה, ובפנ''י דחה להך פירושא דיעוי''ש דמוכיח מקרומיות של קנה דבהכרח איירי בגובהה וא''כ חזינן דשייך לאוקמי רק בגובהה. ובפנ''י מבאר דרש''י ס''ל כקושית התוס' מההיא דדף צ''ט דלא דיינינן לעשית מחיצה בשעת ההנחה. ולכן פירש דהוי הלכתא דלא מחייבינן על זריקת רשות ובהא לא בעינן לדון את עשית המחיצה בשעת הנחת הכוורת. ובפרט לפי מה דמבואר בפנ''י ובראשונים דגם היכא דמונח לרוחב איכא להאי פטורא.
2. בבאור הא דלא נקט תוס' לטעמא דרש''י. בפשטות פליג על עיקר הך ילפותא ממשכן. אולם יעוין במהרש''א דס''ל לתוס' דכרמלית ומקום פטור אף על גב דלא הוו רשות לעצמן מכל מקום רשויות אחרות מקרו אף מדאורייתא [ויעוין בחזון יחזקאל בדף ו' דדן בגדר מק''פ אי הוי בגדר רשות ומביא בזה פלוגתא בראשונים]. וכפה''נ כונתו להקשות דא''כ אפילו באינה רחבה ו' יהא פטור, ויעוין ברעק''א דתמה עליו דגם על תוס' לשיטתו קשיא דאמאי מחייב באינה רחבה ו' או רחבה ו' ואינה גובה י' ואמאי לא נימא דהוי מק''פ או כרמלית ובהכרח דהוי מחמת דאין כרמלית בכלים והוי רה''ר כמו שמבואר בתוס' בדף ה' וא''כ אמאי לא מצי לפרש כרש''י והא דפחות מי' חייב הוי מחמת דהוי כלי.

ואפשר דתוס' לשיטתו בדף ק''ב דנקט דהא דכלי ברה''ר איכא בו דין רה''ר ולא מק''פ הוי מחמת דהכלי מתבטל לרה''ר וחשיב דהנחתו ברה''ר, דיעוי''ש דהקשה בהא דהוציאו בפיו דאמאי לא חשיב מק''פ כיון דפיו למעלה מי' ומיישב וז''ל, ואף על גב דפיו למעלה מי' ואינו רחב ד' בטל הוא אגב רה"ר ולא דמי לבוכיאר ביריעה דאמר בריש פרקין (לעיל דף צו:) דבמקום פטור קא אזיל, דהתם מקום קביעות הוה טפי ודמי לטרסקל דאמר בפ"ק (דף ה.) דלמטה מי' הוי רה"ר והכא אפילו למעלה מי' בטל אגב רשות הרבים. ומבואר דבתוס' דמוכיח מהא דכלי חשיב רה''ר להא דפיו למעלה מי' חשיב רה''ר. ומלשונו נראה דהוי שתי דרגות דבטרסקל רק למטה מי' חשיב רה''ר ובפיו אפילו למעלה מי' ומהא דהוכיח לפיו למעלה מי' דהתם איכא גובה י' מוכח דהוי דין ביטול לרה''ר ולא רק דלא חולק מקום לעצמו, רק עדין יש לעיין בעיקר גדר הביטול והחילוק בין טרסקל לפיו ואכמ''ל. אולם הא מיהא חזינן דהוי דין ביטול. ויעוי''ש במהרש''א דמבואר בדבריו דזהו עיקר היסוד דלדעת תוס' בהא דאין כרמלית בכלים, ולא הוי רק טעמא להא דהוי רה''ר. וז''ל, וכתבו דהך דהכא דבטל אגב רה"ר הוא כמו טרסקל דאמר בפ"ק דלמטה מי' אף על גב דגבוה ג' ורחב ד' הוה דינו ככרמלית אמרי' ביה דבטל אגב רה"ר כמ"ש התוס' שם דאין כרמלית בכלים והיינו משום דבטלי אגב רה"ר ה"נ אית לן למימר הכא גבי פיו דלמעלה מי' אף על גב דדינו כמקום פטור בטל הוא אגב רה"ר. ויעוין בקונטרס דברי ברוך [להגר''ב רוזברג זצ''ל] סימן כג ג' דמבאר על פי יסוד זה דהוי דין ביטול דלרש''י דהוי פטורא דזריקת רשויות א''כ כיון דגם היכא שזרקה שלא בדרך עמידתה פטור מחמת דאיכא בה אפשרות להעמד כרשות א''כ גם בכה''ג חשיב מק''פ כיון דבעצמותה הוי מק''פ רק מתבטלת לרה''ר ורק דתוס' דס''ל דבעינן דבפועל יהא רשות דמק''פ בהא מהני מה דאין כרמלית בכלים והוי רה''ר.

רק דבעיקר שיטת תוס' כבר בארנו לעיל דגם בגוונא בזרק אבן דהוי כרמלית ברוחב ד' או מק''פ בפחות מד' ליכא להאי פטורא, כיון דבעינן את היחס לקרקע ובמק''פ וכרמלית ליכא יחס לקרקע כמו שביאר הקה''י או כדרך הגר''ח דבעינן לק''ו בשביל המחיצות והשולים ורק דהוקשה לו על רש''י דמיפטר מטעם זריקת רשויות דבזה לא בעינן את היחס לקרקע ולא איכפת לן ביחס של המחיצות והשולים כיון דסכ''ס הוא מק''פ למה שמונח בו.

ומבואר במהרש''א דאיכא פלוגתא יסודית בין רש''י ותוס' אי איכא יחס בדאוריתא לכרמלית ומק''פ כרשויות בפני עצמם למרות דמאוריתא ליכא איסורא בהך שינוי, אולם הא מיהא חשיב שינוי מרשות לרשות. ויעוין ברמב"ן דף ו עמוד א' בהא דהקשה תוס' דאמאי לא נקטה הברייתא דד' רשויות בשבת לההיא דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הזורק מתוכו לרה"ר חייב ואין מטלטלין בו אלא בד' אמות, ומיישב הרמב''ן וז''ל, ולדידי לא קשיא לי, דההיא רה"י דאורייתא היא ''והני בין מדאורייתא בין מדרבנן שמייהו עלייהו'' אלא שדיניהן שלשה מן התורה ומדבריהם ארבעה. ומשמע מלשונו דאיכא יחס להנך ד' רשויות גם מה''ת רק דדיניהם חלוקים ג' מה''ת וד' מדרבנן. ולכן בקרפף דהוי רה''י מה''ת לא חשיב כרמלית רק דאיכא בו איסור טלטול ד''א ככרמלית.

וברש''י בדף ז' דנקט דמק''פ בטל לגבי הרשויות מבואר דלא חשיב שינוי רשות אלא תמיד נידון כסניף לרשות שמוציא ממנה. רק דיעוין ברש''י דהקשה דאמאי לא מיפטר מדרבנן מחמת דשוינהו ככרמלית ומבואר דמדרבנן מודה רש''י דחשיב רשות, ומיישב דלענין דלהקל על ד''ת לא העמידו דבריהם. ובמהרש''א תמה דאמאי לא פירש כמו שנקט בד''ה פחות מכאן, דבכלים לא גזור רבנן למהוי כרמלית. ומיישב המהרש''א דאין כונת רש''י דליכא יחס של כרמלית בכלים, אלא דרבנן לא דנו כרמלית בכלים להחמיר עליו שלא לטלטל בתוכו, אולם לענין להקל היה מן הראוי למידן ליה ככרמלית, ולכן הוזקק רש''י לומר דלענין להקל על ד''ת לא העמידו דבריהם.

1. בבאור פלוגתת הראשונים אי עובי המחיצות מצטרף לשיעורא דרוחב ד'. יעוין בתוס' דתמה מהא דמבואר בעירובין עח דצירוף דבור וחוליתו מהני גם לענין רוחב ד' ולא רק לגבי גובה י' ע''י דאי בעי מנח עליה מידי ומשתמש ביה וא''כ ה''ה הכא מאי איכפת לן דליכא רוחב ד' בחלל הכוורת דהרי מ''מ מצי להשתמש על גבי הכוורת.

ובישוב קושית תוס' איכא שתי דרכים יסודיות. האחד. בעיקר הך דינא דאי בעי נח עליה דהכא ליכא להאי דינא וגם על גבה לא הוי רה''י. שנית דלמרות דעל גבה הוי רה''י מ''מ לא מהני לגבי תוכה וממילא הכא לא יהני לפוטרו.

* 1. בבאור הך צד דליכא הכא להאי דינא דאי בעי מנח עליה. יעוין ברשב''א דמיישב דכיון דכותלי הכוורת רעועים לא ראויים למינח עליהם וכן מבואר במלחמות. ובפסקי רי''ד וחידושי הגר''א על הש''ס מישבים על פי הירושלמי [המובא בראשונים בסוגין] דנקט דהא דבור וחוליתו מצטרפים לרוחב ד' הוי רק היכא דהעומד מרובה על החלל, ולפי''ז ניחא היטב דבכוורת כיון דהעומד לא מרובה על החלל תו לא שייך בזה להאי דינא דאי בעי מנח עליה.

אלא דיעוין בגר''ח פי''ד ה''א דהקשה מהא דמבואר בגמ' בעירובין עח דהא דעובי חוליות הבור מצטרף נמי לחלל הבור לארבעה הוי משום דחזי למינח עליה מידי ולהשתמש. ומבואר דעיקר הנידון בשיעורא דרוחב ד' הוא במה דחזי לשימוש. [ויעוין בחזו''א בגליונות דמביא מהרשב''א בעבודת הקדש דהבבלי פליג על הירושלמי] ויעוי''ש בגר''ח דמחדש דאיכא תרי דיני בשעורא דרוחב ד'. האחד. דהוי מקום תשמיש. שנית. דרה''י בעי קרקע ד' למטה מעיקר דינא דרה''י. [וכונתו דכיון דעיקר החפצא דרה''י להשוות לקרקע כמובדלת הלכך בעינן שיעור בקרקע] ולפי''ז מבאר הגר''ח דהירושלמי שהצריך עומד מרובה הוי ביחס להך דינא דבעינן תורת קרקע ברה''י, ובזה בעינן גוף קרקע. והבבלי דנקט להא דחזי לשימוש מתיחס לדינא דמקום שימוש. אלא דיעוי''ש דמקשה מהא דמבואר שם בגמ' דגם בעמוד שנעץ בו יתד דנה הגמ' דמהני בזה הא דחזי מנח עליה ומשתמש, והרי כל כמה דאיכא יתד בחלק מהעמוד נמצא דבהאי מקום דאיכא בו יתד ליכא קרקע, אלא רק את היתד. וא''כ איך מהני בזה הא דמצי להשתמש ביתד הרי ליכא קרקע ד', ובזה לא שייך עומד מרובה דעומד מרובה שייך בחלל אבל הכא דגוף הקרקע מחולקת לא שייך עומד מרובה. ומוכיח מזה הגר''ח דשייך צירוף של שני מקומות להך דינא דקרקע רה''י, ורק בבור וחוליתו כיון דבחלל הבור ליכא רוחב ד' נמצא דקרקע הבור לא הוי קרקע לחלל רה''י, והלכך לא מצי להצטרף עם החוליה למשווי קרקע ד', ובזה בעינן לעומד מרובה בחלל הבור למשוי כקרקע ד', משא'כ בעמוד דאיכא למחיצות העמוד שמגדירות את כל החלל כחלל רה''י ובזה לא מהני היתד למעט את עיקר המקום דלית ביה אויר ד' כמו שמבואר בגר''ח בד''ה ולפי [בסוגרים], והבאור בזה הוא דכיון דהוי צורת השימוש ברשות הלכך לא מצי לבטל את עצם החלל, ורק דסכ''ס לא הוי אותה קרקע, והלכך ניתן לצרף גם את מקום היתד למשווי קרקע ד', ורק יעוי''ש בד''ה ולפי, [וביתר באור במה שכתב בסוגרים], דמחדש דהך שיעורא ד' בהקרקע לא הוי מחמת דבעינן ''גוף קרקע'' אלא דבעינן שהיחס של הרשות כמקום תשמיש הוי בגוף הקרקע דרה''י, דיהא שיעור קרקע דאית ביה מקום תשמיש.

ויעוי''ש עוד מה דמבאר לפי''ז את ספק הגמ' שם במלאוהו כולו ביתידות דכיון דמקום היתידות לא חזי לתשמיש נמצא דמקום היתידות חסר לגמרי, וליכא אפשרות לצרף את מקום היתידות, ובזה חדשה הגמ' דע''י דחזי למינח עליה דף ולהשתמש בכל היתידות גם בזה חשיב חזי לתשמיש. ויעוין בבית הבחירה למאירי דנראה מדבריו כבאור הגר''ח דיעוי''ש דמבאר דמילאו כולו ביתידות זו קרובה לזו עד שאין תשמישן נוח לתלות בהם אולם ברש''י שם מבואר דחזי להשתמש ביתידות מצד עצמם, רק דע''י דמלאו יתידות אין תשמיש ברוחב העמוד אלא רק ביתידות וביתידות ליכא שיעור ד', ויעוין כעי''ז בחזו''א בגליונות וז''ל, גודל ד''ט ששיעורו משום חשיבותו להנאת בני אדם וריצוין בו וכל שהן חלוקין בתשמיש אף שהן זה אצל זה חשיבי ד' מקומות של טפח טפח שוכנים זה אצל זה ויעוין עוד בחזו''א ס''ב ס''ק י''ב.

ויעוין עוד בגר''ח דמוכיח מהא דבשבת צ''ט הוזקקה לק''ו דלאחרים עושה מחיצה בשביל לחייב על מי שמניח על הכותל ואמאי לא נקטה הגמ' להא דחזי למינח עליה, ומוכיח מזה דבעינן לעומד מרובה והתם ליכא עומד מרובה ויעוין בפמ''ג במשבצות זהב שמה סק''ב דהקשה כן ומיישב דאיירי ברחבין הרבה דליכא בזה להא דאי בעי מנח עליה כמו שמבואר בתוס' בסוכה דף ד' ע''ב ובגיטין ט''ו ע''ב. ויעוי''ש דמדייק כן מהא דנקטה הגמ' והקיפו לכרמלית ופרש"י ז"ל בקעה פחות מב"ס.

* 1. בבאור הצד דגם אי על גבה הוי רה''י מ''מ לא מהני לגבי תוכה. יעוין באבן העוזר סימן שמה דמבאר את הרמב''ם דגם נקט דבעי חלל ד' בתוך המחיצות להתחייב בתוכו על פי התוס' בעירובין ע''ח ע''א ד''ה אלא, דנקט דהא דבור וחולייתו מצטרפין לארבעה הוא רק לענין על גביו אבל בתוכו לא הוי רה"י, ומבואר דלא מהני מה דמונח על גבה לאשווי לתוכו רה''י ולפי''ז ניחא הא דבעינן דגם בתוכו יהא חלל ד'. אלא דבעיקר הך דינא יעוי''ש בתוס' ר''פ דנקט דגם בתוכו הוי רה''י, וכן מבואר בריטב''א שם וז''ל, וכי אמרינן דחוליית הבור מצטרף לרחב ד' ''שיהא הנוטל מתוכן'' והנותן על גבן חייב. ויעוין עוד בתוס' גיטין ט''ו ע''ב בספק הגמ' אי גידוד חמשה ומחיצה חמשה מצטרפין דהקשה דאמאי לא יחשב רה"י מטעם דאי בעי מנח עליה ומשתמש ומיישב דמיירי ברחב הרבה ויעוין בתוס' רא''ש שם וז''ל, ונראה לי דלא קשה דהא דאמרינן דחשיב רה"י משום דאי בעי מנח מידי עלויה ה"מ ראש העמוד וכן חוליית הבור והסלע לענין הנוטל מהן והנותן על גביו, אבל גבי תל אפי' מנח מידי עילויה על גביו הוי רשות היחיד אבל תוכו הוי כרמלית כמו בית שאין תוכו עשרה וקירויו משלימו לעשרה. ומבואר בזה פלוגתא יסודית אי תוכו הוי רה''י ויש לעיין אי הוי מדין חורי רה''י או מעיקר דין רה''י.

ויעוין בגר''ח דפשיטא ליה דצריך להיות בזה דין חורים, אא''כ נימא דאיכא דין שיעור ד' טפחים בחורים מעיקר דין הרשות ולא מדינא דמלאכת הוצאה דבעי מקום ד'. ומאחר שרוב הראשונים נוקטים דליכא שיעורא דרוחב ד' בעיקר דין חורים נוקט הגר''ח דאיכא בזה דין חורי רה''י ורק תוס' בעירובין ס''ל דבעי שיעור ד''ט. ולפי''ז מקשה הגר''ח על טעמא דהר''ח דבעי חלל ד' דאמאי לא חשיב רה''י מדינא דחורים אי נימא דהפטור הוא משום דמקום עקירתה והנחתה הוי רה"י דהרי גם חורי רה"י דינם כרה"י וצריך להיות פטור על זריקתה. ויעוי''ש דמיישב על פי יסוד הגמ' בדף צ''ט דבנח על כותל גובהו י' ולא רחב ד' ומשמש למחיצה לרה''י דחשיב הנחה ברה''י דכיון שלאחרים עושה מחיצה כ''ש דלעצמו עושה מחיצה, ומוכיח מזה הגר''ח דדיינינן גם למחיצה עצמה כנמצאת במקום המוקף מחיצות דעצם מציאותה כ''מחיצה'' הוי סיבה להבדיל ולסיים גם אותה עצמה כמקום מובדל ומוקף מחיצות, ולפי''ז מיישב הגר''ח דגם הכא כיון בתוך הכוורת איכא שיעור רה''י הלכך גם המחיצות והשולים חשיב מוקפים מחיצות. רק דכיון דסכ''ס מקום המחיצות ושולים הוא אטום יעוי''ש דדן אי הוי רק סיבה להפקיע מיניהו תורת רה''ר, או דהיחס שלהם כמחיצה הוי סיבה גם כלפי החלל האטום שבהם למשווי כ''מוקף מחיצות''.

ויש לעיין דמה מהני הך ק''ו לענין השולים הרי לשולים ליכא תורת מחיצה. ונראה דאפשר לבאר בזה שתי אופנים. האחד אי נימא דבגידוד חמשה ומחיצה חמשה הגדר הוא דמחיצה מורכבת משתי סוגי הבדלות גם מהגידוד דהוי הבדלה מכח הגובה וגם המחיצה וא''כ נמצא דכל השולים כיון דכולהו הוי הגידוד איכא להו תורת מחיצה וחשיבי מוקף מחיצות. אופן שני דגם אי נימא דבגידוד ומחיצה דיינינן רק לחלק הדופן שלמטה הצמוד לשולים כמחיצה ולא לכל משך הגידוד נראה דכיון דהגדר בזה הוא דדיינינן גם לחלק הדופן שלמטה הצמוד לשולים כמחיצה נמצא דיינינן את השולים כדבר בפני עצמו הנמצא בתוך המחיצות ולא כחלק מהמחיצה וא''כ הדר דינא דאיכא בהו להך פטורא דכוורת דהעיקר תליא במה שחשיב מקום המוקף מחיצות למרות דהוי חלל אטום כמו פטורא דמחיצות שיסודם מחמת דהוי תוך מחיצות. ונראה דיש להוכיח מהגר''ח דזהו הגדר בצירופא דגידוד ומחיצה דהרי הגר''ח פי''ז הי''ב יסד דעיקר שיעורא די' טפחים אינו בעצם המחיצות, כי אם בהמקום, דבעינן שגובה עשרה שבו יהא מוקף מחיצות. וא''כ מוכרח דבעינן שיהא יחס לגידוד כמחיצה כלפי הגידוד עצמו דאל''כ לא יכול להחשב מחיצה למקום י' דמה דאיכא י' למעלה באויר לא מהני לאשווי מקום י' המוקף מחיצות. והא דבבית שאין תוכו י' וקירויו משלימו לי' לא דיינינן לקירוי כנמצא בתוך החלל של הרשות והוי חלל י' נראה דקירוי כיון שענינו לסיים את גמר החלל אינו יכול להצטרף לחלל הבית ולכן חשיב חלל ט'.

* 1. ובשיטת תוס' דהקשה על הר''ח מכח הא דאיבעי מנח עליה יעוי''ש בגר''ח דדן או דעצם הדבר דהוי מחיצה לעל גבה הוי סיבה למשווי ליה תורת מחיצה בכל משך התל ולאשווי לכולה כמוקף מחיצות. ואפשר דהגר''ח לשיטתו בהלכות סוכה פ''ד הי''א במה דביאר בשיטת הרמב''ם דהא דבתל רה''י עולה עד לרקיע למרות דליכא מחיצות ניכרות לא הוי מדין גוד אסיק אלא משום דהמחיצות החיצונות של התל הסובבות אותו הם גודרות את המקום עד לרקיע ועושים אותו רה"י. נמצא דמחיצה דתל לא הוי רק לעל גבה אלא לגוף המקום שבו איכא לתל דכולהו הוי כמוקף מחיצות, ומלשונו נראה דדיינינן את סביבות התל כמחיצות לכל החלל שבתוכו.

עוד אופן מבאר הגר''ח דס''ל לתוס' דכל קרקע רה"י הרי הוא מופקע ע"י הרשות היחיד שעל גביו מכלל רה"ר ובתוס' נתחדש דגם מחיצות הכוורת למרות דאיכא חלל אויר בינייהו חשיבא כקרקעית דרה''י.

ובשיטת רש''י דפטורא דכוורת מחמת זריקת רשויות יעוי''ש בגר''ח דנקט דלא קשיא מהמחיצות והשולים כיון דהעיקר תליא מה דתוכו רה''י למשווי זריקת רשויות. רק יעוי''ש בגר''ח בקושיתו על הר''ח דלמאי בעי רוחב ד' בחלל דכתב דאי הטעם היה כרש''י הוה ניחא הא דבעי חלל ד' דכיון דבעי חפצא דרשות לא יהני מה דאיכא בחלל דין חורי רה''י וצ''ב דהרי רש''י עצמו לא הצריך חלל ד' ומוכח דלרש''י מהני הא דהוי חורים למשווי חפצא דרשות. וצ''ל דנקט כן רק בשיטת הר''ח אי היה סובר כרש''י.

* 1. ויעוין בר''ח דמחלק בין היכא דליכא לכוורת חלל והוי גוף אטום דבזה לא איכפת לן דהמחיצות מצטרפות לחלל ד'. וז''ל, ואילו לא היה לה חלל ד' על ד' דיי לה, מיהו כיון שיש בה חלל אינה חשובה רשות בפני עצמה עד שיהו בחללה ד' על ד' טפחים מרובעות. ולכאורה מבואר בדבריו כמו המהלך הראשון דהוי חסרון באי בעי מנח עליה, או מחמת דליכא עומד מרובה, או מחמת קלישות המחיצות, ולכן היכא דהוי גוף אטום הדר דינא דנדון ביה לאי בעי מנח, אולם לדרך הגר''ח דהוי מחמת המחיצות והשולים דלא חשיבי מונחים ברה''י צ''ע מאי איכא במה דהוי גוף אטום ונראה דאפשר דכל היכא דהוי גוף אטום בהא מודה הר''ח דיינינן ליה כקרקעית רה''י.

1. ובעיקר הא דנקט הגר''ח בפשיטות דאיכא בזה דין חורים יעוין בחזו''א ס''ב סקי''ב דנקט דכיון דכל מה שנעשה רה''י הוי מחמת דאי בעי מנח עליה א''כ כל כמה דמנח עליה מידי תו לא מצי להשתמש בחור ונמצא דבשעה שמשמש תשמיש רה''י לא מצי להשתמש בחורים, ועיקר טעמא דחורים משום דנטפל לתשמיש רה''י. ויעוי''ש עוד דדן דדין חורי רה''י נאמר רק היכא דתשמיש החורים טפל לעיקר מש''כ הכא עיקר השימוש הוא בחלל ורק העיקר נטפל לארעי. ויעוין כעי''ז בגליונות על הגר''ח דמוסיף דדין חורים נאמר רק בבית וכיו''ב דאיכא שימושי דיורין ובזה איכא דין חורים, משא''כ ע''ג החוליא דליכא דיורין אלא תשמיש ובזה לא יהבינן חורין.

אולם כפי איך שהבאנו לעיל בריטב''א ובר''פ נראה דאיכא דין רה''י גם בתוכו, ויש לעיין אי הוי מדין חורים או מעיקר דין רה''י. ונראה דיש לעיין בדעת הראשונים שלא הצריכו עומד מרובה בבור וחוליתו דלכאורה קשה קושית הגר''ח היאך מצטרף קרקע הבור לחלל למשווי רה''י. ובפשטות נראה על פי דרך החזו''א בגליונות שם ד''ה אכן, דמבאר דשרש הנידון במלאוהו כולו יתידות אי בעינן מקום ד' במקום אחד או דסגי בצירוף מקומות, והא דמלאוהו יתידות חשיב צירוף מקומות הוי מחמת דכל שהן חלוקין בתשמישיהו כד' מקומות של טפח טפח הסמוכין זל''ז. ונמצא דשרש הנידון הוא דצירוף מקומות חלוקים לחשיבות דמקום ד' ומכיון שבעינן לצירוף החוליא א''כ כל מה דשייך למידן את הרה''י הוי רק בחוליא דבזה איכא השלמה לחשיבות דמקום ד'.

אולם נראה דאפשר דיסוד הך דינא דחזי למינח עליה הוי סיבה לדון את היתדות כחלק מהרשות, ולראותם כמתבטלים אל הרשות, וכן בבור וחוליא הוי סיבה לראות ע''י החוליא הנמצאת על הבור גם את סביבות הבור כנגד החוליא כחלק מחלל הבור באופן שמחיצות הבור הוי המחיצות החיצונות של החוליא ומסיימים גם את הקרקע עולם של הבור כמחיצות הבור ושאר הקרקע כחלל הבור, ולפי''ז יהא חלל ד' גם למטה רק דבחלקו הוא אטום ובזה מהני צירופא דחולית הבור וקרקעו למשווי כמקום דאית ביה שימוש, אולם הא ודאי דבעינן גם יחס של חלל ד' במקום אחד ורק למשויי כמקום דאית ביה שימוש מהני צירופא דבור וחוליא. ולפי''ז יש לדון דגם בחלל הבור איכא דין רשות היחיד כיון דחשיב דאיכא מקום ד' ורק לענין חשיבותו כמקום שימוש אפשר דסגי במה דמצטרף לחוליא. ואפשר דזהו כוונת הריטב''א דכי אמרינן דחוליית הבור מצטרף לרחב ד' ''שיהא הנוטל מתוכן'' והנותן על גבן חייב.

ויעוין ברשב''א בדף ק''א בסוגיא דביצאתה דמישן דמיישב את קושית תוס' על רש''י דאמאי לא נימא דכיון דמצי למלאות את קרקעית הספינה בקני ואורבי וע''י כך למשווי למחיצות הספינה חלל ד' הוי סיבה למשווי כרה''י למרות דכעת ליכא בקרקעית רוחב ד', ומיישב הרשב''א וז''ל, וזו נראה בעיני שאינה קושיא, דהתם הוא דרחב ארבעה אלא שהיתדות התחובות בו אינן רחבין ארבעה וכיון שהעיקר שהן תחובין בו ישנו רחב ארבעה אין היתדות מבטלות הרשות הואיל ואף בהן יכול להניח מידי ומשתמש, מה שאין כן בבא לעשות רשות לכתחלה שאילו מילא רשות הרבים יתדות ברחב ארבעה לא יעשה רשות היחיד בכך משום דאי בעי מנח עלייהו מידי, ובור וחוליתה כיון שיש בהן ארבעה ויכול להשתמש אי מנח ביה מידי שפיר דמי.

ומבואר ברשב''א דהא דמצי למינח עליה הוי סיבה דהיתידות לא יבטלו את הרשות ולכן היכא דליכא שיעור ד' בקרקעית הספינה לא יהני מה דמצי למשווי כחלל ד', וכן מבואר ברשב''א בסוגין דמוכיח דבמחיצות רעועות ליכא לאי בעי מנח מהא דאמרינן בפרק הזורק (ק' א') בבור עמוק עשרה ורחב שמנה וזרק מחצלת וחלקו פטור דהנחת מחצלת וסילוק המחיצה בהדי הדדי קא אתו, ומקשה הרשב''א דאי איתא מאי סילוק מחיצה איכא, והלא אף המחצלת עולה היא מן המנין, אלא על כרחין לא אמרו כן בכל כותלים אלא בכותלים עבים העשוים לכסות עליהם ולהשתמש, מה שאין כן בכוורת ומחצלת. ויעוין בחזו''א ס''ב סקי''ב דתמה עליו דהרי כל כמה דנדון את הרוחב ד' ע''י דמניח דף על כותלי הבור שוב ליכא בזה כלל למחיצות הבור דהוי קרקע שווה ברה''ר וגם בבור מצד עצמו ליכא מחיצות כיון דליכא בין המחיצות ד''ט ולא חשיבא בכה''ג מחיצה כלל.

ויעוין בבאורים לחידושי המאירי [להגרש''ז ברוידא] פרק ז' אות ו' דמבאר שתי אופנים בהא דמהני אי בעי מנח עליה אי הוי מצד שנעשה משום זה כאילו איכא מקום ד' למעלה על הדף, ולפי''ז מהני רק לעל גבה, או דמאחר דמיעוט היתד הוי רק לענין התשמישים הלכך מהני הא דהיתד משמש ע''י הנחת הדף, לענין שלא יבטל את הרשות ולפי''ז מהני גם לתוכה. ואי נימא דהוי סיבה שלא יבטל את הרשות א''כ גם בההיא דמחצלת הוי סיבה לא לדון מכח זה את חילוק המחצלת ולכן הדר דינא דחשיב דאיכא מחיצות.

רק דיש לעיין בבור וחוליתו אי גם בזה אמרינן דגם למטה חשיב מקום ד', ויעוין בחזו''א בגליונות ד''ה אשר ע''כ, דמביא מהרשב''א בעבודת הקדש דהקיף מקום שארכו אפילו י' ואין בחללו רוחב ד' הוי מק''פ למרות דס''ל לרשב''א דמחיצות בריאות מצטרפות לחללו אפילו בחלל מרובה על העומד.

ויעוין ברשב''א בדף קא וז''ל, ובור וחוליתה כיון שיש בהן ארבעה ויכול להשתמש אי מנח ביה מידי שפיר. ויש לעיין בכונתו דיש בהם ד'. ומבואר כמו שנקטנו בריטב''א דע''י צירוף החוליא חשיב דאיכא ד' בחלל הבור. ויעוין בחזו''א ס''ח ס''ק כ''ב דהבין דבעינן תוך ד' בחלל הבור ויעוי''ש מה דתמה בזה בסוף ס''ק כ''ג, ויעוין ברשב''א בעירובין ע''ח דנקט להדיא כתוס' דליכא חלל ד' ובעינן מחיצות י' מבחוץ. וז''ל, וראיתי כאן בתוספות שאמרו דהכא במאי עסקינן בבור עשוי על גבי רה"ר גבוה עשרה מרה"ר ואין בתוכו ארבעה דהשתא תוכו אינו רה"י בלי צירוף החוליא. ומבואר דליכא חלל ד' בבור ואפ''ה נקט הרשב''א דחשיב דאיכא חלל ד', ומוכרח דצירופא דחולית הבור הוי סיבה למשווי גם למחיצות הבור כמשך למחיצות החוליא וקרקעית הבור שבתוך שטח החוליא הוי כחלל הבור. רק דאפשר דעדיין לא הוי סיבה למשווי לתוכו דין רה''י כיון דבעינן לצירוף החוליה ובזה לא הוי כיתידות דע''י דמנח עליה מתבטלים לגמרי בחלל הרשות דהכא איכא עדיין לגוף האטום שבתוך המחיצות החיצוניות של החוליא דלא הוי כיתד בעלמא.

ונראה דבזה יתבאר הא דמבואר בריטב''א בסוגין דהא דמהני גם לרי''ף צירוף המחיצה לשולים לגובה י' הוי מכח הא דאי בעי מנח עליה ולא בעינן להא דגידוד חמשה ומחיצה חמשה מצטרפין, וז''ל, וא"ת אם כן למה שיערו עובי שוליים של הכוורת בגובה עשרה, י"ל דמשום דחזי לכפותו ולהשתמש בו וכדאמרינן בעירובין בפרק חלון (ע"ח א') אפשר דתלי ביה מידי ומשתמש ביה. ומבואר דדן להא דאי מנח עליה גם לשיטת הרי''ף לענין הא דחשיב גובה י', וכן נראה בתורא''ש מביא שתי תרוצים בהא דמהני לרי''ף צירופא דגידוד ומחיצה או דגידוד ומחיצה מצטרפין או מצד דאי בעי מנח עליה רק דמקשה דא''כ יהני גם לרוחב ד'. ומבואר דשייך למידן מכח אי בעי מנח עליה לצירוף השולים והמחיצה לתורת מחיצה. וחזינן דהאי בעי מנח עליה מסיים את השטח האטום כחלק מהמחיצה. ורק דהא חזינן בר''ח דלא מהני לשווי לתוכו רה''י והא דהקשה הרא''ש דעל גבה הוי רה''י אפשר ליישב כדרך הגר''ח דלא יהני העל גבה לגבי השולים והמחיצות.

ונראה עוד דבזה יתבאר הב''ח והט''ז ריש סימן שמה דהבינו בפלוגתת הר''ח ורש''י דהוי נידון יסודי אי איכא צירוף בין החלל למחיצות גם לענין הרוחב כמו דמהני לענין הגובה מכח דאי בעי מנח עליה. וז''ל הב''ח, אבל מדברי התוספות לשם (דף ח' א) בד"ה רחבה ששה מבואר דס"ל דהמחיצות מצטרפין לשעור ארבעה על ארבעה וכן כתב הרא"ש (סי' יד) להדיא וז"ל והדפנות מצטרפות עם חלל הכוורת לרוחב ארבעה כי היכי דמצטרפות השוליים לגובה עשרה. ומבואר דהבינו בשיטת רש'י ותוס' דהאי בעי מנח עליה מהני למשווי גם לתוך כרוחב ד'. ויעוין באבן העוזר ריש סימן שמה דתמה עלייהו מהתוס' בעירובין דנקט דתוכו לא הוי רה''י אולם הא מיהא חזינן בדבריהם להך סברא דמהני לאשוויי לתוכו רה''י.