ח
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / הפרה - הרב יחזקאל זילבר

**נפל לפניו מקול הכריה חייב וכו',** עי' ברש"י במתני' שכתב שהחידוש של המשנה הוא או שאפי' בשור פקח חייב דאין סברא דאיבעי ליה לעיוני. או שאפי' שהכורה גרם לו וכורה גרמא בעלמא אפ"ה הוא חייב וכדר"נ. ועי' בשיטה שלפי הפי' השני של רש"י בשור פקח הוא יהיה פטור, וצ"ב גדול מה החילוק יש בן אדם או בהמה שנפלו בבור מחמת שנבהלו שהוא חייב עליהם, או בשור פקח .

**שמואל לטעמו.**

א. בגמ' מבואר שלפי שמואל הכוונה לאחוריו היינו כגון שנתקל בבור ונפל לאחורי הבור חוץ לבור.

נחלקו הראשנים והתוס' מה הדין לפי שמואל בנתקל בבור ונחבט באחורי הבור האם חייב. התוס' לעיל כח: דקדק בדברי הגמ' שדוקא בנתקל באבן ונישוף באבן חייב, אבל נתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, דגם לפי שמואל שחייב על חבטא כ"ז הוא דוקא בקרקע הבור, אבל בקרקע שחוץ לבור מודה שמואל שק"ע הזיקתו. [ולפי"ז חידשו התוס' דהא דאמרינן התם לפי שמואל שאם הוחלק במים וניזוק בקרקע חייב, אפי' שהקרקע היא קר"ע, ותי' התוס' דנחבט בקרקע היינו קרקע שהמים עליה שיש לה שם של מזיק ע"ש].

אבל בתוס' לעיל נ: הביא ב' דרכים מה הכוונה בגמ' איכא ביניהו דעביד גובה, לפי התי' הראשון של תוס' גם לפי שמואל אינו חייב אלא בנחבט בקרקע הבור, וכשיטתם לעיל כח:. אבל התוס' בתי' השני כתבו שלפי שמואל גם נתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, ולפי שמואל גם אם הוא ניזוק בקרקע שחוץ לבור חייב, [וממילא אי"ז להעמיד שניזוק בקרקע שהמים עליה]. ולפי"ז ביארו התוס' דלפי שמואל מה שאמרינן הכא שאם נפל לאחוריו מקול הכריה פטור, אין הכוונה שבגלל שנחבט מחוץ לבור פטור, אלא מכיון שהתקלה היתה ביחד עם קול הכורה נמצא שההתקלה של הניזוק הוא מחמת שניהם לכך הוא פטור, ורק בגלל שיש כאן קול הכורה לכך הוא פטור. והוסיפו התוס' דודאי גם אם הוא לא עשה את התקלה הוא גם חייב, כגון שאם שור דחף לבור נמצא שהוא לא עשה את התקלה, אפ"ה הוא חייב לפי ר"נ משום שגם בלי ההכשלה והתקלה יש מקום לחייבו מדין נזקי הבור, ומכיון שהבור שלו הזיק הרי הוא חייב על נזקי הבור.

ונמצא דלפי כולם בנזקי הבור לעולם הוא חייב. אלא שנחלקו תי' התוס' אם הוא לא עשה את נזק אלא גרם תקלה והכשלה והניזוק ניזוק מקר"ע, האם גם בכה"ג הוא חייב. ובחי' ר"ש הימן זצ"ל העיר בזה מנין ששמואל חולק ומחייב בבור גם על הכשלה וגם על נזקי בור[[1]](#footnote-2).

ב. ונראה ששורש המח' הוא בביאור דברי שמואל, הרי רב אמר שפטור על חבטא דהוי קר"ע, האם שמואל אומר שקרקע הבור אינו קר"ע, דסו"ס מכיון שהוא העמיד את קרקע הבור למקום נזק לכך הוא חייב כאילו הוא בור דידיה וכאילו הוא חבטא שלו. או ששמואל באמת מודה שקרקע הבור הוי קר"ע, אבל מכיון שהתורה חייבה על הגרמא של התקלה וההכשלה שיש ע"י מעשה בור לכך לא אכפת לי כלל שהוא נחבט בקר"ע, דסו"ס יש כאן הכשלה וע"ז הוא מתחייב.

ג. וסברא זו כתב גם בתורי"ד בשם רש"י [אינו רש"י לפנינו] 'אבל כשנתקל בבור ונפל לאחורי הבור לא הבור הזיקו אלא קר"ע, והבור לא עשה אלא תקלה בעלמא, ואמנם כי שמואל מחייב בהאי תקלה כאילו הבעלים דחוהו שם, אבל מיהו דוקא כשהבור לבדו מכשילו, אבל הכא דכורה גרם לו להכשל בבור פטור, וכו', ולעולם היכי דנכשל בבור לבדו ונפל לאחורי הבור חוץ לבור מחייב שמואל בקר"ע, דכך חשיבא ליה תקלת הבור כאלו הבעלים דחוהו שם, שכל מעשה הבור גרמא הוא, והבורא חייבו בגרמא זו כאילו עשה מעשה בידים. והיינו דלא אכפת לי שהקר"ע הזיקתו דסו"ס הוא מתחייב כאילו הוא דחף, והמחייב הוא ההכשלה והתקלה של הבור. ונמצא שעיקר המחייב של בור הוא התקלה שיש.

ד. והנה אמרינן בסמוך הניח אבן עפ"י הבור וכו' והתוס' לשיטתם לעיל כח: הק' דלפי סברתם שנתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטור, הק' התוס' למה חייב מניח האבן הרי הוא לא ניזוק באבן אלא ניזוק בבור, וא"כ הרי הוא ממש דומה לנתקל בבור ונחבט בקרקע שאחורי הבור. והתוס' תי' שם דכיון שיש שם תקלה על הבור לכך הוא חייב. וביאר בחזו"א שם דסברת התוס' הוא שהאבן מצטרף ונטפל לבור והרי הוא כחלק מן הבור ממש, וזה כמו בור י' ובור כ' דכולם שותפין בבור זה. אבל רש"י לפנינו כתב באופ"א 'דבעל האבן חייב דהוא גרם כל הנפילה וכו' דאבן נמי היינו בור והזיקא בידים הוא' וכו', הרי מפורש ברש"י שיסוד החיוב בבור הוא על ההכשלה והתקלה, ולכך בעל האבן חייב דהוא גרם ההכשלה, וזה ממש כשיטתם לעיל נ: דלפי שמואל גם בנתקל בבור ונישוף בקרקע שמחוץ לבור חייב.

ה. אלא שיש להעיר בזה דרש"י במתני' כתב לאחריו מקול הכריה 'ואידי דנקט ברישא מקול הכריה תנא נמי סיפא לאחריו מקול הכריה', מבואר שבסיפא נפל לאחוריו לחוד נמי פטור לפי שמואל, ולא בגלל שיש כאן מתקלה של שניהם. ולכאו' זה תלוי בב' התי' של תוס' לעיל, ואין ה"נ לפי שיטת התוס' לעיל כח: ותוס' נ: בתי' הראשון אין ה"נ גם בלא קול הכריה פטור, אבל לפי רש"י והתוס' בתי' השני הרי כל הטעם שבסיפא הוא פטור הוא מכח זה שנפל מקול הכריה. וצ"ל כמו שביאר בנמוק"י שכל דברי רש"י במתני' הוא רק לשיטת רב, אבל לפי שמואל תנא בסיפא לאחריו מקול הכריה דוקא, ורק בגלל שהוא נפל מחמת שניהם לחוץ לבור לכך הוא פטור, דאינו מתחייב על חצי התקלה, אבל אם הוא עשה את כל התקלה הוא חייב. והדברים מפורשים במהר"ם שיף.

ו. בתוס' לעיל כח: להק' לרב למה בהניח אבן עפ"י הבור חייב הרי כמו שרב לא מחייב על החבטא משום שקר"ע הזיקתו, ה"נ שבעל האבן יאמר לו בור של פלוני הזיקו. והחזו"א הביא בשם הראשנים שבאמת אפשר לומר שהגמ' כאן אינה בשיטת רב ע"ש.

ועוד העיר בחזו"א דכמו שכתבו התוס' ששמואל סובר שמכיון שהאבן מונח עפ"י הבור הרי הוא שותף בכל הבור, משום שהוא נטפל לבור עצמו, ולכך הוא חייב על נזקי הבור, כמו"כ גם לפי רב מכיון שהוא הניח אבן עפ"י הבור הרי הוא שותך בכל הבור ולכך הוא חייב גם על ההבל, כמו שבבור י' ובור כ' הרי הוא שותף בכל ההבל שיש כאן.

אמנם כ"ז הוא רק לפי שיטתם שם שגם לפי שמואל חייב רק אם הוא ניזוק בבור גופא, ולכך הוצרכו לחדש שבעל האב נטפל לבור, אבל לפי שיטתם בדף נ: שלפי שמואל חייב על התקלה ועל ההכשלה ולא אכפת לי שהוא ניזוק מחוץ לבור, א"כ אין צורך לחדש שהוא נטפל לבור. וא"כ ודאי קשה על רב למה במניח אבן עפ"י הבור הוא חייב הרי בור של פלוני הזיקו. וצ"ע.

**תוד"ה שמואל לטעמיה וכו',** כתב בשיטה דכל קו' התוס' היא רק לפי שיטתם לעל נ: בתי' השני. דאם נפרש דברי שמואל כפשוטו שנתקל בבור ונחבט מחוץ לבור פטור, והיינו משום שיש חילוק בין קרקע הבור לקרקע שחוץ לבור, דקרקע הבור אין זה קרקע עולם דהוא יצר את המיזק, אבל קרקע שחוץ לבור הרי זה קר"ע. א"כ כמו שלפי רב חייב על הבל כך לפי שמואל חייב על חבטא, ומה שייך להק' דלא הוי שמואל לטעמיה, דשפיר הוי שמואל לטעמיה דס"ל דאי"ז נחשב כלל שנחבט בקר"ע דזה מזיק שנעשה ע"י מעשיו, ולכך הוא חייב. אבל לפי שיטתם שגם שמואל מודה שקרקע הבור זה קר"ע, ואפ"ה ס"ל לשמואל שחייב על התקלה ועל ההכשלה של הבור, בזה שפיר הק' התוס' מכיון שההכשלה לבור נעשית ע"י הבור בצירוף עם קול הכריה אולי בכה"ג הוא פטור, דסו"ס על נזקי הבור זה קר"ע, ועל ההכשלה הרי היא נעשית בצירוף קול הכורה. וזה כוונת התוס' בלשונם ''אבל הכא שקול הכריה גרם לו ליפול וגם נחבט בקר"ע''. כלו' שא"א לחייב לא על התקלה ולא על הנזקים.

ובשיטה הביא בשם הרא"ש ור"א מגרמישא דאין ה"נ אין הכוונה שמואל לטעמיה, אלא שחידוש דין זה יכול להיות רק לפי שמואל ולא לרב. ע"ש.

ובתוס' תי' התוס' דשפיר הוי לטעמיה, דמכיון שהוא מחייב על נזקי הבור הרי שהוא נחבט ע"י מעשיו. היה מקום לפרש בדברי התוס' שכוונתם שמכיון שלפי שמואל מצינו שהתורה חייבה על גרמא של הבור, ולכך הוא חייב על התקלה וההכשלה, הרי בכלל גרמא זו היא שגם אם הוא לא עשה את התקלה, כגון שור שדחף לבור, אפשר לחייב על נזקי הבור כמו שאפשר לחייב על ההכשלה והתקלה, דהמהות של המחייב הוא הגרמא של מעשיו, ולכך באופן שהוא נתקל בבור ונחבט בקרקע שמחוץ לבור הוא חייב על התקלה של הבור, ובגוונא ששור או קול הכריה גרם לנפילה הרי הוא חייב על הגרמא של המעשה של בנזקי הבור. ועי' בכ"ז במשנת ר"א ובחי' ר"ש הימן.

**אמר ר"ח מודה רב בבור ברשותו וכו'**, הראשנים לעיל כח: נחלקו האם לפי רב שאסו"מ שלא אפקרינהו חייב מדין שור וחייב בו על הכלים. מ"מ בור ברשותו אינו חייב מדין שור אלא מדין בור ופטור בור כלים, והרמב"ן במלחמות שם נחלק בזה. ועי'.

**נפל לפניו מקול הכריה וכו',** רש"י הביא ב' פרושים האם מדובר שהכורה הוא בעל הבור, לפי פי' ראשון אפי' אם הכורה בעל הבור הוא פטור, והיינו משום שא"א לחייב לא על הכריה משום שזה גרמא בעלמא, ולא על נזקי הבור משום שהכורה גרם [ולכך בעל הבור פטור, או מהטעם של רש"י או כתוס]. והפי' השני של רש"י הוא שאין הכורה בעל הבור, ואפי' אם הוא שליח שלו אין שליח לדבר עבירה.

והמהרש"ל מחק דברי רש"י בפי' הראשון. והיינו משום דס"ל שאם בעל הבור הוא הכורה הוא חייב משום שהוא גם הכורה וגם בעל הבור. ותמה בזה מהר"ם שיף דסו"ס א"א לחייבו לא על הכריה ולא על נזקי הבור, ודמי לזוקר כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות וקדם הוא וסילקן שהוא פטור, משום שא"א לחייבו לא על מעשה הזקירה ולא על סילוק הכרים וכסתות, ואין צירוף בין המעשים הללו.

ובדרכי דוד כתב דודאי דברי מהרש"ל ברורים, ולא דמי כלל לסילק כרים וכסתות, דהתם יש שני מעשים נפרדים, וממילא א"א לחייב לא על מעשה הזקירה, ולא על מעשה הסילוק ולכך הוא פטור, משא"כ הכא כיון שהוא בעל הבור, הרי מוטל עליו שלא יפלו בבור זה, וממילא כשהוא עושה קול כריה ובא שור ונפל החיוב שלו אינו על המעשה כריה, אלא החיוב שלו הוא על נזקי הבור, מכיון שהוא פשע בשמירת הבור.

ובחזו"א כתב באופ"א דלהאי לישנא מכיון שכל החיוב בבור הוא חיוב על גרמא בעלמא, ממילא גם גרמא של כריה מצטרף לחיוב בבור.

**נימא כורה גרם ליה.** כוונת הגמ' למה מחייבים את בעל הבור הרי הכורה גרם, אבל אין כוונת הגמ' שהכורה יתחייב הרי הוא גרמא בעלמא. אלא כוונת הגמ' למה בעל הבור חייב הכל הרי הכורה גרם לו.

ובאמת כך הדין הוא אליבא דרבנן שבעל הבור פטור, ובטעמא דמילתא נח' בזה רש"י ותוס', רש"י בסמוך בד"ה מאי דאית לי כתב ''אבל רבנן סברי בתר מעיקרא אזלי וסברי דבעל השור כולה הזיקה עביד'' והיינו דבעל הבור פטור לגמרי משום שכל הנזק מתיחס רק לדוחף.[[2]](#footnote-3) . אבל תוס' נחלק בזה וס"ל שבעל הבור פטור מגזה"כ 'ונפל שמה שור או חמור, מעצמו ולא שיפילהו אחרים'. וא"כ קו' הגמ' היא לרבנן שיפטר בעל הבור לגמרי או מגזה"כ או משום שהדוחף עשה כל ההיזק. ובאמת שהיה מקום לפרש שקו' הגמ' היא גם לר"נ, דאף שבעל הבור נחשב שהוא עשה היזק, מ"מ למה הוא מתחייב בכל ההיזק.

ובזה תי' בגמ' דמתני' ר"נ היא 'דאמר בעל הבור הזיקא קא עביד, וכל היכא דליכא וכו', ולכך חייב בעל הבור בכל ההיזק. והיינו דמתני' לא קאי כרבנן מחמת ב' טעמי, חדא דלרבנן בעל הבור פטור לגמרי, ועוד דאפי' אם היה חייב בעל הבור מ"מ לא היה חייב יותר מחצי. ור"נ חולק בזה על רבנן בתרתי, קודם כל שבעל הבור הזיקא קא עביד, ועוד דאמרינן כי ליכא וכו'. וכן מבואר להדיא בדברי הגמ' הא מני ר"נ דאמר בעל הבור הזיקא וכו'[[3]](#footnote-4). ועי' מהר"ם שיף.

**במח' רבנן ור"נ**

א. דתניא שור שדחף את חברו לבור וכו'. מבואר בגמ' שרבנן ור"נ נחלקו בתרתי, מח' אחת מפורשת בבריתא היא האם בעל הבור חייב, וומח' אחת שאינה מפורשת היא האם האם אומרים כי ליכא וכו'.

ובביאור שיטת רבנן למה אין בעל הבור מתחייב. מבואר ברש"י שלפנינו ד"ה מאי ''אבל רבנן סברי בתר מעיקרא אזלי וסברי דבעל השור כולה הזיקה עביד, הלכך בעל השור משלם כוליה ובתם בעל השור משלם פלגא'' והיינו דבעל הבור פטור לגמרי משום שכל הנזק מתיחס רק לדוחף[[4]](#footnote-5), ולכך מועד משלם נ"ש. [ולפי"ז הראיה לדין כי ליכא וכו' הוא רק משור תם שלשמם ח"נ, אבל משור מועד אין ראיה שהרי הוא משלם כל הנזק]. אבל לשון רש"י לעיל יג. ד"ה אי אליבא דרבנן ''דבתם משלם רביע נזק, ובעל הבור פטור מפני שזה הפילו, ובמועד בעל השור משלם ח"נ ובעל הבור פטור, אלמא כי ליכא לאשתלומי מבעל השור לא משתלם מבעל הבור, ואע"פ שבו נמצא הנזק''. והיינו דגם מועד אינו משלם אלא ח"נ[[5]](#footnote-6). וממילא איכא ראיה גם ממועד שאין דין כי ליכא וכו', שהרי אין בעל הבור משלים את חלקו של המועד.

תוס' סברי שודאי בעל הבור שותף בנזק, ומ"מ פטור מגזה"כ דונפל שמה וגו'. בעל הבור פטור מגזה"כ, ולכך בעל השור גם במועד אינו משלם אלא ח"נ שהרי יש לו שותף.

בשיטה הביא בשם הרא"ה שהטעם שלרבנן בעל הבור פטור הוא משום שמיירי בשור פקח [שהרי לא מפורש דמיירי בשור שוטה], וכלפי שור פקח בעל הבור הוא אנוס, גם אם השור פקח נדחף ע"י שור אחר הרי הוא אנוס, [גם בתוס' נזכר סברא זו וכתבו דשור פקח נשמר יפה ומרחק כ"כ מן הבור שאין שוורים אחרים יכולים להפילו], ולכך בעל השור חייב מחצה, דמילתא דפשיטא היא שהאי פלגא היזקא עבד וכו'. ובזה גופא חולק ר"נ וס"ל שאין בעל הבור נחשב אונס אלא אם נפל השור מעצמו, אבל אם נפל ע"י אחרים לא הוי בעל הבור אנוס וחייב[[6]](#footnote-7).

וכן מבואר להדיא בסמוך אמר רבא הניח אבן עפ"י הבור וכו' באנו למח' ר"נ ורבנן [דאינו שייך כלל לענין כי ליכא וכו'], דאמרינן מהו דתימא התם הוא דאמר וכו' תורא דידך הוה קטיל ליה, אבל הכא וכו', לכאו' כוונת הגמ' שזה תלוי במח' ר"נ ורבנן במניח אבן עפ"י הבור הוא האם הבור נחשב שעשה את הנזק, דהיה צד לומר שגם רבנן מודים שבמניח אבן עפ"י הבור רבנן מודים שאי לאו בירא דידך אבנא דידי מאי הוה עבדא. וקמ"ל דאמר ליה וכו', דהיינו שרבנן סוברים שגם בכה"ג בעל הבור פטור, או משום שלא עשה נזק, או משום גזה"כ[[7]](#footnote-8).

ב. עוד נחלקו רבנן ור"נ בדין כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, דר"נ סבר דשור תם שדחף לבור בעל הבור משלם ג' חלקים, דמה דאינו משתלם מהשור משתלם מבעל הבור. ורבנן פליגי עליה. ונחלקו בזה רש"י ותוס' מה הראיה שרבנן חולקים על ר"נ.

רש"י לעיל יג. פי' דלרבנן בעל השור חייב במועד ח"נ ובתם רביע נזק, ובעל הבור פטור, 'אלמא כי ליכא לאשתלומי מבעל השור לא משתלם מבעל הבור ואע"פ שבו נמצא הנזק'', והיינו דראית הגמ' שאין דין כי ליכא וכו' הוא מהא דאין בעל הבור משלם את מה שאין משלם בעל השור אע"פ שבו נמצא הנזק'. ודברי רש"י צ"ב רב הרי רש"י פי' שבעל השור עשה את כל הנזק דבתר מעיקרא אזלינן דהיינו שהדוחף עשה כל הנזק, וא"כ לכך בעל הבור פטור, ולא משום דלא אמרינן כי ליכא וכו', וזהו קו' התוס' לעיל שם. וגם מסוגיא דידן מבואר בגמ' בע"ב בשור ושור פסולי המוקדשין שתלוי במח' ר"נ ורבנן וכו' דהיינו דלרבנן אינו משלם על החלק של שור פסולי המוקדשין וכו', ולרש"י צ"ב רב הרי כל דברי רבנן הם רק כלפי העל הבור שאינו משלם את חלק בעל השור, משום שאין בעל הבור עושה כלל נזק, אלא הדוחף שהוא בעל השור, אבל בשור ושור פסולי המוקדשין אולי רבנן מודים שהשור ההדיוט משלם את חלקו של שור פסולי המוקדשין.

ובדעת רש"י ביאר בפנ"י דודאי גם לרבנן בעל הבור הוא עושה ג"כ כל הנזק, אלא דמ"מ פטור בעל הבור משום דאזלינן בתר מעיקרא והשור הוא עיקר המזיק, ויכול בעל הבור לומר לו לך לבעל השור משום שהנזק נקרא על שמו שהוא התחיל הנזק, והוא קודם לדין התשלומין, אבל ודאי שבמעשה הנזק גם הבור חשיב שעושה כל הנזק. ולכך במועד הוא משלם כל הנזק דעיקר הנזק הוא עליו. אבל בתם הדין הוא שמשלם חצי נזק, ונמצא הניזק מפסיד חצי נזק ולא משלים לו בעל הבור, ולכאו' מכיון שבעל הבור גם עשה את כל הנזק למה לא מחייבים את בעל הבור את החלק שבעל השור פטור עליו, מוכח שרבנן סברי שלא אמרינן כי ליכא וכו', ולכך בעל הבור פטור משום שהוא אומר לו שכיון שעיקר חיוב הנזק חל על השור, אלא שהוא תם ויש לו פטור על חצי נזק, ולכך הוא מפסיד.

והוסיף בזה הפנ"י דמשום הכי רש"י אמר את דבריו רק בסמוך אי אמרינן האי פלגא וכו', משום שהיה קשה לרש"י למה אם פלגא נזקא קעביד משלום שור מועד נ"ש, ולכך פי' רש"י דרבנן חולקים בזה על ר"נ וס"ל דודאי בעל השור כולה הזיקא קעביד משום שהוא התחיל בנזק. ולכך הוא חייב נ"ש.

ועוד הוסיף שם דלפי"ז ניחא מאד מה דאמרינן בסמוך בשור ושור פסולי המוקדשין שנגחו שלרבנן אין כי ליכא וכו', ולכאו' קשה מה הראיה שרבנן חולקים על דין זה וכו' כה"ל. אלא ע"כ שגם רבנן סברי שבעל הבור עושה כל הנזק, ואפ"ה הוא פטור משום שעיקר הנזק הוא על בעל השור, ובתם הוא מפסיד ולא משלים לו בעל הבור, דאין כי ליכא וכו', ולכך ה"ה בשני שוורים שנגחו דאף ששור אחד פטור מ"מ מפסיד הניזק דאין כי ליכא וכו'. [[8]](#footnote-9)

שיטת התוס' שבעל השור משלם מחצה ובעל הבור פטור מגזה"כ וכו', וא"כ הראיה של הגמ' שרבנן חולקים ולא סוברים כי ליכא הוא מהא דאין בעל השור משלם גם את חלקו של בעל הבור. מוכח ששנים שהזיקו ויש לאחד מהם פטור מגזה"כ אין השני משלם חלקו, ולכך גם בשור ושור פסולי המוקדשין הדין הוא שבמועד משלם ח"נ ואינו משלם על החלק של השור פסולי המוקדשין משום שאין דין כי ליכא.

**אי קסבר האי כוליה הזיקא עבד.**

א. כתב רש"י הואיל דבלאו בור נמי מיית הוי כאילו המיתו כולו, וכן נמי בור הואיל ובלאו מכת נגיחות השור הוי מיית כאילו המיתו כולו. מבואר בדברי רש"י שהאי כוליה הזיקא עבד הוא כפשוטו שכל אחד היה בו כדי להמית לחוד בלא השני. ורק באופן זה אמרינן לל"ק כי ליכא לאשתלומי מהאי וכו', ונמצא לפי"ז שלל"ק דס"ל האי פלגא נזקא וכו', מיירי בכה"ג שיש כח ביד כל אחד להמית ואפ"ה כיון שהם שותפין כל אחד נחשב מזיק על חצי, והיינו שהשותפות אינה רק בתשלומין, אלא השותפות היא בעיקר דין המזיק. ונמצא שנח' בזה גופא דלל"ק אין השותפות מפקיע את שם המזיק כלל, אלא התשלומין של כל אחד פוטר את השני, ולכך כשלאחד יש פטור מאיזה טעם סובר ר"נ שאמרינן כי ליכא שהרי סו"ס כל אחד נחשב מזיק על הכל. אבל לל"ב השותפות מצד עצמה היא מפקיעה ממנו שם מזיק, ואפי' שיש בכוחו של כל אחד לעשות נזק, אפ"ה האי פלגא נזקא עבד מכח השותפות, וממילא לא שייך כלל כי ליכא, ולכך הוצרכה הגמ' לומר טעמא דאנא תוראי בבירא וכו'.

ב. ועי' בקצה"ח סי' תי' סק"ג שהביא מהסמ"ע שסובר שאפי' אם לא היה יכול כאו"א לעשות את כל הנזק אפ"ה שייך לומר בו האי כולה הזיקה ויש דין כי ליכא. וכמו שמוכח בסוגיא בסמוך מאדם שדחף כלים לבור שמשלם את כל הנזק כיון שהבור פטור על הכלים, אפי' שאם לא היה בור היה ניזוק פחות הרבה. אבל הקצות הביא דברי רש"י כאן שמשמע שרק בגלל שהוא יכול לעשות את כל הנזק, לכך שייך בו כי ליכא וכו'. וכן הביא שמדברי התוס' בסמוך משמע כן, שהק' התוס' מה סברא זו היא דמשום דתורא בבירה אשכחתיה חייב בעל הבור לשלם יותר ממה שהזיק. ותי' התוס' דמשום שגמר ההיזק ודומה כמי שעשהו כולו [לפי שגמר ההיזק] אמרינן כי ליכא וכו', הרי מבואר דאי לא עבד בפועל כוליה היזיקה או אפי' אינו דומה שעשה כל ההיזק לא אמרינן כי ליכא וכו'.

ג. אבל בחזו"א כאן חולק על דברי הקצה"ח וס"ל דכוליה הזיקא היינו דבלאו איהו לא הוי מת, באופן שכל אחד נחשב כלפי חברו כרוח מצויה, ונמצא שמעשה של כל אחד מצטרף למעשה הנזק כאילו הוא לבדו עשהו, ולכך כ"א אחראי על כל מעשה ההיזק, וגם בדברי רש"י צ"ל שאין כוונתו שמעשה של כל אחד ראוי לעשות את כל מעשה נזק, דלא מסתבר לומר שאם הוא ראוי למות מחמת הנגיפה יהיה חייב בעל הבור, שהרי הוא כמו שדוחף לבור שור מת, אלא כוונת רש"י שאפשר לדון את מעשה השור כאילו הוא לבדו המיתו בבור. ומ"מ המיתה היא מכח שניהם.

והדברים מפורשים בשיטה בשם הרא"ה דכולה הזיקא עבד היינו אפי' אם בלי השני היה פחות נזק, חשבינן להו כמאן דעבד כל חד כוליה נזק.

**שותפתאי מאי אהנית לי,** בפשטות סברת הגמ' היה שאפי' שהוא עשה כוליה הזיקא, מ"מ סו"ס מכיון שהוא עשה את זה בשותפות, דין השותפות היא שהוא ישלם חצי מהתשלומין, ומכיון שאם הוא היה עושה את הנזק לחוד הוא היה משלם ח"נ, א"כ עכשיו שהוא בשותפות צריך להיות שיש לו שותף בתשלומין וישלם רק רבע, ובעל הבור בלי השותפות הוא היה משלם הכל עכשיו מדין השותפות הוא חייב לשלם חצי, והשאר עוד רבע הוא משלם מדין כי ליכא וכו'.

והק' בזה בר"פ למה לא נימא שבעל הבור ישלם מחצה מדין שותפתאי מאי אהנית לי, והשאר עוד רבע ישלם בעל השור מדין כי ליכא וכו'. אלא צ"ל שזה פשוט שאין לבעל הבור טענה שותפתאי וכו', שהרי הוא מרויח יפה מחמת השותפות דאינו משלם אלא ג' רבעים, ובלא השותפות הוא היה משלם הכל ועכשיו הוא משלם פחות, ומ"מ קשה למה לא נחייב את בעל הבור חצי מכח השותפות, ואת בעל השור חצי ממה שהוא היה חייב אם הוא היה עושה לחוד, ואת הרבע שנשאר נחלק בין שניהם, ואהני השותפות לכל אחד ואחד. וכתב בר"פ דיש כאן עוד דין נוסף מעבר לשותפות, והוא שדין התם הוא לשלם חצי ממה שהמועד היה משלם, ומכיון שמועד היה משלם מחצה, כך התם משלם רבע. אבל לבעל הבור אין טענה זו, לכך אפשר לחייבו יותר. אלא שזה פלא גדול שבגמ' לא מוזכר טענה זו כלל, אלא טענה שותפתאי מאי אהנית לי, ולא תמותאי מאי אהנית לי.

וראיתי שכתבו בזה סברא ישרה, דודאי טענה של שותפתאי מה אהנית לי נאמר רק באופן ששני המזקים הם משלמים, אבל אם לאחד יש פטור מעיקר הדין בזה לא שייך כלל שותפתאי מאי אהנית לי, כמו שמבואר בגמ' בסמוך בשור ושור פסולי המוקדשין שלר"נ בשור מועד משלם נ"ש, ולא אמרינן טענה של שותפתאי מאי אהנית לי, וע"כ משום ששור פסולי המוקדשין אינו בר חיובא כלל, וממילא י"ל בגוונא שיש שני שותפים אחד מועד ואחד תם, מכיון שלתם יש פטור על חצי, נמצא שבחצי אחד אינו בר חיובא כלל, משא"כ לתם יש שותף שהוא בר חיובא על הכל, ולכך אומר לו התם על החצי שאני בר חיובא שותפתאי מאי אהנית לי, ולכך דיני לשלם רבע, משא"כ בעל הבור הרי על חצי אחד אין לו כלל שותף בר חיובא, וכל השותפות שלו הוא רק בחצי, וממילא כשהם חולקים את החצי שהם שותפין, שפיר משלם בעל הבור ג' רבעים. ודו'"ק. ועי' בקה"י כאן סי' יז שהאריך בזה.

**אנא תוראי בבירך אשכחתיה וכו'.** עי' תוס' שכתב דאף שבעל הבור עשה פלגא הזיקא מ"מ אפשר לחייבו יותר מפלגא מכח סברא זו. והיינו משום שהבור גמר את הנזק ודומה כמי שעשאו כולו, והביאור בזה דבכל שני מזיקים שמזיקים יחד אין לחייב אחד יותר מהשני למ"ג פלגא וכו'. אבל בור ושור לא מזיקים יחד אלא השור עושה את הדחיפה והבור גומר את הנזק, ובזה יש סברא לחייב את הבעל הבור יותר משום שגמר הנזק בפועל נעשה כולו ע"י.

**הניח אבן עפ"י הבור. [בעה"מ והרמב"ן]**

א. הניח אבן ע"פ הבור ובא שור ונתקל בו וכו' באנו למח' רבנן ור"נ וכו', כבר הובא לעיל דמח' זו לא שייך כלל לענין כי ליכא וכו', אלא למח' המפורשת שבין רבנן לר"נ האם בעל הבור חייב כששור דוחף לתוך הבור.

עוד הובא לעיל בתחילת הסוגיא דברי התוס' לעיל כח: שסברו שלשמואל דוקא נתקל באבן ונישוף באבן חייב, אבל נתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, דקר"ע הזיקתו. והק' התוס' שם דא"כ אמאי בנתקל באבן ונפל לבור חייב. הרי הוא ניזוק בבור שאינו שלו, ותי' דכיון שיש שם תקלה על הבור, וביאר בחזו"א דבעל האבן נעשה שותף בתקלה זו ע"י שהניח האבן סמוך לה. והוי כבור י' ובא אחר והשלימו לכ', משא"כ בנתקל לאחורי הבור אין עליו שם תקלה. אבל לפי שיטתם לעיל נ: דשומואל מודה שאם נתקל בבור ונפל לאחורי הבור חייב, ל"ק דלא בעינן שיהיה נישוף דוקא באבן עצמו. ורק אם הוא נפל גם מחמת קול הכורה פוטר דאינו חייב על חצי תקלה.

ומ"מ הק' התוס' לרב שאינו מחייב אלא על ההבל, משום דחבטא דלאו דידיה הוא, קשה מאד למה הוא חייב הרי גם על ההבל הוא יכול לומר הבלה דבור של אחר גרם לו. והניח התוס' בצ"ע[[9]](#footnote-10). וכבר הובא לעיל דבברי החזו"א למה מה שניחא לשמואל לא טוב לרב, הרי גם לרב י"ל שמכיון ששם תקלה על הבור ממילא הוא נעשה שותף להבל של הבור, ועי'. ומ"מ הביא שהרמב"ן במלחמות כאן כתב דהסוגיא לא איתא כרב.

ב. ובבעה"מ הק' ג"כ למה בנפל מאחורי הבור הוא פטור הרי במניח אבן עפ"י הבור הוא חייב. ותי' דרבא שאמר את הדין של הניח אבן ע"פ הבור ס"ל דהא דמבואר בגמ' לעיל שנפל לאחורי הבור פטור אין הכוונה שפטור לגמרי אלא שפטור מנ"ש וחייב ח"נ, שבעל הבור והקרקע הם שותפין בנזק, ומה דלא אמרינן דמה שא"א לחייב את קר"ע [דהיינו את הקרקע שמחוץ לבור] נחייב את בעל הבור [דהיינו את המתקיל והמכשיל], היינו דוקא כל"ב דר"נ דהאי פלגא הזיקא עבד וכו' ולא אמרינן כי ליכא וכו', אלא רק בבור משום הסברא דאנא תוראי בבירך וכו', וסברא זו היא רק כלפי לחייב את בעל הבור שבו נמצא הנזק, משא"כ לחייב את בעל האבן או את בעל הבור אם הניזק לא ניזוק בו א"א לחייבו מדין כי ליכא . [והרמב"ן מובא בסמוך דחה דבריו דודאי גם לל"ב איכא דין כי ליכא, ואם היה הדין שבעל הבור חייב ח"נ, היינו מחייבים אותו על כל הנזק מדין כי ליכא. ועי'].

ג. ובעיקר קו' התוס' על רב הרמב"ן הביא קו' זו בשם הראב"ד, 'אבל יש להק' לרב דאמר בור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו, אמאי מי גרע ממניח אבן ע"פ הבור דחשבינן ליה שור שדחף', והיינו דהראב"ד מעמיד את הקו' מה אכפת לי שקר"ע הזיקתו, מ"מ אפשר לחייבו על הדחיפה כשם שמחייבים במניח אבן ע"פ הבור, וכלפי דחיפה אין סברא של קר"ע, ותי' הראב"ד דדוקא במניח אבן עפ"י הבור חשיב הדוחף מעשה דילה, אבל בחופר בור דרק סילק העפר וממילא נפל ולא ע"י מעשיו א"א לחייבו על הדחיפה, והיינו דאבן היא מעשה שמתקיל ועל זה אפשר לחייב. אבל בור שמתקיל אינו דבר חיובי, אלא העדר העפר הוא מה שגרם לו ליפול. ולפי"ז קצת קשה הרי אמרינן לעיל דבעובד גובה פטור לרב, ולמה הוא לא מחייב מצד התקלה וכתב ע"ז הראב"ד דהתם הכי פרושא כגון שהיתה ברה"ר גבשושית שוה מכל הצדדין, והוא חפר מצד אחד, ונמצא שהעולה מצד האחר השוה לרה"ר נופל ונחבט בקר"ע, ומשום הכי פוטר רב שלא הוא דחפו אלא ע"י שסילק העפר הוא גרם לו ליפול.

והרמב"ן תי' ואני אומר דאף במניח אבן ע"פ הבור אינו מחיוב אלא בממונו, כגון אבנו שלא הפקירה שהוא חייב על הדחיפה כשור, אבל בור שהפקירו אינו חייב על הדחיפה כיון שלא הוזק אלא בקר"ע, ולא חייבה תורה אלא בהבלה דכ' ונפל, ובבור ברשותו מודה רב.[[10]](#footnote-11)

אמנם הרשב"א כתב דרב פליג בזה וס"ל דגם מניח אבן ע"פ בור פטור דלא עדיף מחבט בעלמא דפטור דקר"ע הזיקתו, ורק לשמואל שחייב על החבט חייב גם הכא.

**שור ושור פסולי המוקדשין**

א. שיטת התוס' כאן דלל"ב לא אמר ר"נ דין כי ליכא אלא כלפי בור ששיך בו סברא דאנא תוראי בבירך אשכתיה, אבל בשאר מזיקים מודה ר"נ שא"א לחייב יותר מחצי כיון דפלגא נזקא עבד, ובע"כ דמה דמבואר הכא דשור ושור פסולי המוקדשין לר"נ הדין הוא שהשור חייב נ"ש, היינו לל"ק דהאי כוליה הזיקה עבד וכו'. ולפי"ז דברי הגמ' לעיל יג. הם כפשוטו דלל"ב כל דברי ר"נ הוא רק בבור ולא שייך כלל כי ליכא מבשר לאמורין. ועי' תוס' שם.

עוד כתבו התוס' שיש חידוש בדברי רבנן, דהיה מקום לומר שכל מה שרבנן חולקים ואומרים שבעל השור לא משלם מה שבעל הבור פטור, הוא רק בשור ובור, משום שלא מוטל על השור לשלם על חלק הבור משום שהבור עושה עיקר מעשה הנזק, ואיהו קטל בהבליה, אבל בשני שוורים ששניהם שווים בנזק אלא שאחד מהם פטור מגזה"כ יש צד שרבנן מודים שיש כי ליכא וכו' וקמ"ל שגם בכה"ג רבנן מודים שאין כי ליכא.

והק' מהרש"א שם דלכאו' עולה שכל המח' של רבנן ור"נ הוא רק למ"ד האי כוליה הזיקא קעביד וכו', דבזה יש צד שבעל השור ישלם על חלק הבור שהרי הוא עשה כל הנזק, וקמ"ל רבנן דלא אמרינן כי ליכא, והיות שהבור הוא שותף אף שהוא פטור מ"מ אין כי ליכא. אבל למ"ד האי פלגא נזקא עבד וכו' נמצא שכל סברת ר"נ הוא משום אנא תוראי בבירה וכו', וא"כ אין כלל ראיה שרבנן חולקים על סברא זו, דאולי גם רבנן מודים לסברא זו, ומ"מ אין לחייב בעל השור מהאי טעמא, דאיכא גזה"כ דונפל שמה וכו', וא"כ במתני' דמיירי שיש כורה בבור ובעל הבור, והק' בגמ' למה בעל הבור חייב נימא כורה גרם ליה וכו', ותי' דמתני' ר"נ היא וכו', למה לא נחייב את בעל הבור מהטעם של אנא תוראי וכו', הרי רבנן לא חולקים בזה. וחידש מהרש"א דכל דברי הגמ' היא רק אי כוליה הזיקא עבד[[11]](#footnote-12).

ב. שיטת הרמב"ן במלחמות דלא כתוס', וס"ל שגם לל"ב סובר ר"נ כי ליכא וכו' לא רק בשור ובור אלא אפי' בשאר מזיקים, ומה דמבואר בגמ' לל"ב שהחיוב של בעל הבור הוא משום הסברא של אנא תוראי וכו' אין זה סברא מיוחדת רק בבור, דבכל שני מזיקים כשא"א לחייב אחד מהם מחייבים את השני אע"ג דעבד רק פלגא דא"ל ''את גרמת לי'', והביאור בזה הוא דכיון שהנזק נעשה ע"י שניהם אף דפלגא הזיקא עבד, מ"מ חשיב שותף בכל מעשה ההיזק, אלא שהשני קודם לו דהוא עביד את הנזק ממש, אבל גם הוא שותף במעשה.

והביא הרמב"ן לזה ראיה מדלא אמרו בגמ' מאי ביניהו, בע"כ שגם לל"ב יש כי ליכא, ולפי"ז בשור ושור פסולי המוקדשין איכא כי ליכא גם לל"ב. ואין חילוק ביניהם אלא למה בשור תם החלוקה היא ג' רבעים ורבע, דלל"ק הוא מדין שותפתאי מאי אהנית לי, ולל"ב אמרינן כי ליכא משום אנא תוראי וכו', וממילא אפשר לחייב את בעל הבור גם ברבע הנוסף.

והביא הרמב"ן ראיה מה דאמרו בסמוך בשור ואדם שדחפו לבור שלגבי ד' דברים ודמי ולדות האדם חייב ולגבי כופר השור חייב, והנה לגבי ד' דברים אדם חייב בכל ד' דברים והיינו דהוא חייב גם כנגד מה שאחרים משלמים, דאם כלפי החלק שלו לחוד מאי למימרא. אלא ע"כ שהוא חייב בכל הד' דברים מדין כי ליכא וכו'. וגם בדין כופר דאמרינן ששור חייב כופר, ע"כ היינו שחייב כל הכופר דאמרינן לעיל כופר ולא חצי כופר, [ואפי' שיש צד בגמ' שמשלם חצי כופר הוא רק בשותפין שבין שניהם הוא חייב כופר שלם], אבל חצי כופר ליכא, וע"כ שמשלם השור כופר שלם, ומזה שהוא משלם כל הכופר מוכח שזה קאי כר"נ, שסובר כי ליכא וכו', הרי שדין כי ליכא לא נאמר רק כלפי בעל הבור, אלא גם כלפי הדוחף. וכן כתב בר"פ בסמוך שחייב כופר מדין כי ליכא. [אך עדין לא הבנתי מה הראיה של הרמב"ן שזה קאי גם לל"ב, אולי כל דברי הגמ' הם לל"ק דהאי כוליה הזיקא עבד]

ולפי דבריו הא דאמרינן לעיל יג. שלא אמרינן כי ליכא מבשר לאמורין, אינו בגלל שרק בבור אמרינן כי ליכא כמו שביארו התוס', שהרי הרמב"ן סובר שבכל שני מזיקים נמי אפשר לומר סברא של אנא תוראי בבירא וכו' דאת גרמת לי, אלא כוונת הגמ' דרק בשור ובור או בכל שני מזיקים אפשר לומר כי ליכא, דסו"ס לכל אחד יש כח להזיק לכל הפחות חצי נזק, אבל מבשר לאמורין לא שייך סברא דאת גרמת לי, דהבשר בלא האמורין אינו יכול להזיק.

**אמר רבא שור ואדם שדחפו לבור לענין נזקין כולן חייבין,** עי' במאירי וכ"ה בשו"ע תי שכל אחד משלם שליש. אמנם בתלמיד ר"ת כתב שבעל הבור משלם מחצה, והשאר חולקין, דמעשה הנזק נעשה ע"י הדחיפה וע"י הבור, וכלפי הבור לא נפק"מ כלל כמה דוחפים יש, וממילא הוא משלם מחצה, אבל בדחיפה יש שותפין, ועי'.

**תוד"ה שור ואדם וכו',** לא שדחף אדם בכוונה וכו', והיינו דכיון שיש כאן מעשה אדם אין לחייב לא משום בור ולא משום אש, דהמעשה הוא של האדם אלא שהוא משתמש באש או בבור בשביל מעשיו, ולכך רק האדם חייב. אמנם בראשנים כאן כתבו סברא דכלפי מעשה אדם בכוונה לא הו"ל לבעל הבור לאסוקי אדעתיה, ועי' בר"פ ובתוס' שאנץ.

ונסתפק בקצה"ח סי' תי סק"ב שבגוונא שהאדם דחף בכונה, כמה ישלמו ובאיזה אופן, דודאי אם לא היה גם השור דוחף, אלא רק האדם היה דוחף בכוונה, היה בעל הבור פטור והאדם שדחף בכונה היה משלם הכל. ואם לא היה אדם כלל אלא רק שור שדחף לבור היה הדין ששניהם משלמין כ"א חצי. אבל עכשיו שהאדם הוא בכונה הרי כלפי מעשה האדם בעל הבור פטור, מ"מ א"א לחייב רק את האדם דהרי יש לאדם שותף והוא השור[[12]](#footnote-13), וכלפי מעשה השור בעל הבור הוא גם שותף, ולכך א"א לפטור את בעל הבור לגמרי, וגם א"א לומר שהאדם משלם שני שליש ובעל הבור שליש, דגם זה אינו שהרי כלפי מעשה הדחיפה האדם והשור עשו מעשה שווה. וכתב בקצה"ח דהאדם ישלם חצי, והשור והבור ישלמו חצי, דהאדם אין לו שותף אלא השור, ולכך הוא משלם חצי, והבור הוא שותף במעשה השור, ולכך הם חולקים בינהם את החצי. ובסוף הדברים כתב הקצה"ח דמ"מ בדברי התוס' משמע שבגוונא שהאדם הוא בכוונה בעל הבור יהיה פטור לגמרי, והניח בצ"ע.

אמנם בשיעורי הגרש"ש סי' ד' תמה על דברי הקצה"ח דאם כלפי בעל השור אין נפק"מ אם האדם היה בכוונה או לא, א"כ בעל השור צריך לשלם שליש, ובעל הבור חצי מהשליש שלו, דלגבי בעל הבור חצי מהשליש שלו משלם האדם וחצי מהשליש הוא משלם.

ותי' דאיירי שלא בכוונה, ואפ"ה חייב בושת משום שידע האדם בשעת נפילה בחברו וחשיב בכוונה מידי דהוי אנתהפך וכו'. וצ"ב רב, חדא הרי הדין בכוונה הוא דין במעשה הדחיפה, וכאן הרי רק אחר הדחיפה הוא ידע, ומה אכפת לי שידע. ועוד קשה הרי לא דמי כלל לנתהפך, דהתם הוא עושה מעשה שנתהפך על האדם לכך הוא חייב בושת, אבל כאן הרי מעשה הדחיפה מסתיים מיד, ואחרי כן נוסף כאן ידיעה על הניזק. וצ"ב ועי' בחזו"א. וע"ע בחי' רא"ל סי' עא סק"ב שכתב ששיטת התוס' דדין כוונה האמור בבושת אינו דין במעשה נזק, אלא הוא דין בפנ"ע, ובזה חידשו התוס' שכוונה שאינה במעשה הנזק ג"כ מהני לחייבו.

**תוד"ה לענין כופר.** ונראה דלא איירי שדחפו שניהם בב"א אלא כל אחד בפנ"ע, במהרש"ל הבין שככונת התוס' דלא איירי בחד גוונא, ויש כאן שני סיפורים, או שור שדחף לבור או אדם שדחף לבור. ולא דומיא דתחילת דברי רבא דאמר לענין נזיקין כולן חייבין. דאי כוונת התוס' שדחפו בזה אחר זה א"כ קשה לרבנן דסברי בהכהו עשה בנ"א שכולן פטורין אפי' בזה אחר זה, ואפי' לריב"ב דמחייב בזה אחר זה את האחרון א"כ לא יתחייב השור [שדחף אחר האדם] שאפי' שאין לו שותף בדחיפה מ"מ יש לו שותף במעשה ההיזק וזה הבור, אלא ע"כ מיירי בב' אופנים. ומבואר בדבריו שהוא מבין שקו' התוס' מהכוהו עשרה בנ"א אינה דוקא מהשור והאדם, אלא גם ממעשה הבור, דכל אחד נחשב שעשה מעשה האדם השור והבור, וא"כ הק' להם למה מחייבים את השור בכופר, ולכך הביא מהרש"ל ראיה דאיירי בב' אופנים, דלעולם קשה הרי הבור גם עושה מעשה. אמנם המהרש"א נחלק עליו וסובר דמיירי שאחר שדחף האדם דחף גם השור, וקאי כריב"ב, ומה שהק' מהרש"ל למה הוא חייב הרי יש לו שותף שהוא הבור, כתב מהרש"א דאי"ז שותף כיון שאין חיוב מיתה בבור, ודברי מהרש"א צ"ב דמה בכך שבעל הבור פטור, מ"מ מעשה השור שדחף לא הוי נעשה שלם, דגם הבור שותף במעשה שלו. והאריך בזה בדר"א ח"א סי' כ' אות יא.

**בגדר הפטור של שור פסולי המוקדשין.**

א. בגמ' מבואר ששור פסולי המוקדשין שנפל לבור פטור, מ"ט אמר קרא והמת יהיה לו במי שהמת שלו יצא זה שאין המת שלו. והיינו שאפי' שהשור הוא ממון הדיוט לגמרי [שהרי מדובר לאחר פדין], מ"מ כיון דילפינן מקרא תזבח ולא לגיזה ואכלת ולא לכלביך הרי אין המת שלו לגמרי ופטור בעל הבור.

ונסתפק הפנ"י דלכאו' מכיון שהפטור הוא מחמת קרא דוהמת יהיה לו, א"כ כל הפטור הוא רק ממיתה, אבל מנזקין חייב בעל הבור, דסו"ס הוא שור רעהו גמור, אלא דכלפי מיתה יש פטור דאין המת שלו לגמרי, וכמו שמצינו באדם שנפל לבור דאם מת האדם פטור ואם ניזוק חייב, דהמיעוט דונפל שמה שור או חמור הוי מיעוט לענין מיתה לחוד, ולא לנזקין. או שרק באדם יש מקום לחלק בין מיתה לנזקין, דחיוב מיתה באדם חלוק ביסודו מנזקין, דתשלומי מיתה הם כופר וכלל לא תשלומי נזקין, אבל לגבי שור פסולי המוקדשין לא מצינו סברא לחלק ולפטור במיתה ולחייב בנזקין, אלא הוא פטור לגמרי[[13]](#footnote-14).

והיה מקום לדון ששורש הספק הוא מהו גדר הפטור של שור פסולי המוקדשין, דאם הפטור הוא מגדרי בור וכמו שכלים פטורים בבור, והיינו דהתורה חידשה במזיק של בור שצריך שוהמת יהיה לו, וממילא מכיון שאין המת שלו אינו חייב בבור. אבל כלפי נזקין שאין והמת יהיה לו ליכא פטור של התורה בבור וממילא אין סברא לומר שלא יהיה חייב. אמנם היה מקום לומר דגדר הפטור של והמת יהיה לו הוא גדר של פטור הקדש, ובבור התורה חידשה שאפי' שהשור הוא ממון הדיוט גמור שהרי מדובר לאחר פדין, מ"מ מכיון שא"א להאכילו לכלים וכו', נמצא שעדין יש עליו קדושה קצת, וזה סיבה לפטור בבור, דהתורה גילתה לנו שבור פטור אם יש בו עדין שיירי הקדש. וא"כ מכיון שגדר הפטור הוא מדין הקדש קצת א"כ מה לי הוזק ומה לי מיתה, ובשניהם הדין הוא שצריך להיות פטור.

ב. הנה בגמ' כאן הק' מה חזית דוהמת יהיה לו דשור מפקת ליה לבעלים מטפלין בנבילה והמת יהיה לו דבור מפקת ליה למי שהמת שלו איפוך אנא. והק' התוס' וא"כ א"כ רעהו דכתב רחמנא ל"ל לאפוקי הקדש. ומצינו כאן בתלמידי ר"פ בשיטה שתי' דהכא מיירי בשור דקדם מומו להקדשו, דמצד הדין דוהמת יהיה לו הוא ראוי לאכילו לכלבים, משום שגם אחרי המיתה הוא יכול לפדות אותו, אבל משור רעהו הוא מיעוט גמור דבשעת הנזק הוא לא שור רעהו. והנה התוס' לא תי' כן משום דסברי דמה בכך שהוא יכול לפדות אותו אחרי המיתה, מ"מ מכיון שגדר הפטור הוא פטור של הקדש, א"כ בשעת נזק הוא הקדש, ובשלמא אם הוא גזה"כ שצריך שיהיה המת שלו, שפיר י"ל שסגי בזה שהוא ראוי להאכילו לכלבים אחרי פדין.

ג. והפנ"י בתוך דבריו כתב 'וכן נראה מלשון הרמב"ם', וכוונתו לרמב"ם פי"ב מנזק"מ הי"ז 'נפל לתוכו שור פסולי המוקדשין ''ומת'' הרי זה פטור שנא' והמת יהיה לו וכו'. הרי משמע שכל הפטור של שור פסולי המוקדשין הוא רק כלפי מיתה ולא בנזקין. אמנם באו"ש הגי"ה על הרמב"ם 'ה"ה אם הוזק כמפורש בסוף פ"ו מחובל ומזיק', ששם הביא הרמב"ם את הדין של אדם ושור פסולי המוקדשין שדחפו בהמה או כלים או אדם או בהמת פסולי המוקדשין ''והוזק'' הנדחף בבור או מת או נשתברו וכו', הרי מפורש ברמב"ם דפטור של שור פסולי המוקדשין הוא גם כלפי נזקין.

ד. ובדעת התוס' מצינו סתירות לענין זה. דהנה בגמ' כאן הק' מה חזית דוהמת יהיה לו דשור מפקת ליה לבעלים מטפלין בנבילה והמת יהיה לו דבור מפקת ליה למי שהמת שלו איפוך אנא. והק' התוס' וא"כ א"כ רעהו דכתב רחמנא ל"ל לאפוקי הקדש. ולכאו' אם כל הפטור של והמת יהיה לו הוא פטור רק למיתה, א"כ שפיר צריך קרא דשור רעהו לפטור אותו גם מנזקין, מוכח מהתוס' שפטור של והמת יהיה לו הוא פטור גם למיתה וגם לנזקין. ועמד בראיה זו החשק שלמה כאן.

וכן מבואר מהתוס' לעיל ריש דף ז. דכתבו התוס' 'ונראה דבשאר נזקין דפטרי בהקדש גמירי מקרן ומאדם ובור דפטור בו פסולי המוקדשין כ"ש הקדש', הרי מבואר שפטור של שור פסולי המוקדשין הוא פטור בהל' הקדש, ומיניה ילפינן שיש פטור גם לשאר נזקין בהקדש, הרי שהפטור הוא גם לענין נזקין.[[14]](#footnote-15).

ומאידך התוס' לעיל י. ד"ה שהשור הק' וא"ת למה לי קרא דשור ולא אדם תיפוק ליה מוהמת יהיה לו במי שהמת שלו, כדפטרינן בשור פסולי המוקדשין, דמת אסור בהנאה וכו'. ודברי התוס' צ"ב דאם גדר הפטור הוא מדיני הקדש מה אכפת לי שמת אסור בהנאה, סו"ס אין הוא הקדש, וכי אם יפול בבור דבר שאסורה בהנאה הוא יהיה פטור. ומ"מ מבואר כך בתוס' שגדר הפטור אינו מדיני הקדש, אלא גדר הפטור הוא מגזה"כ דבעינן שהמת יהיה שלו. וממילא שוב אפשר לומר דפטור זה הוא רק ממיתה ולא מנזקין.

ה. הובא לעיל דברי הרמב"ם פי"ב מנזק"מ הי"ז 'נפל לתוכו שור פסולי המוקדשין ''ומת'' הרי זה פטור שנא' והמת יהיה לו וכו'. וכתב בראב"ד א"א אע"ג דפרקיה, ולכאו' דבריו ברורים, והרמב"ם לא נחלק בזה, וכן כתב להדיא במ"מ 'ואף דעת רבינו כן שהרי לא חילק'. והיינו משום דקודם פדיון הרי הוא הקדש גמור, ולא רק בור פטור עליו אלא שור נמי פטור. והנה ברמב"ם פ"ח מנזק"מ ה"א פסק שור של ישראל שנגח שור של הקדש וכו' פטור שנא' שור רעהו. וכו' ופסולי המוקדשין יש בהם דין נזקין בין שהזיקו בין שהוזקו שהרי יצאו לפדיון ולהיותן חולין. ובהג"ה הגר"א שם הק' 'ומ"ש בפרק יב הי"ז צ"ע הא הכא מחייב על פסולי המוקדשין, וצ"ל דהכא איירי אחר פדיון ובפי"ב מיירי קודם פדיון, אך הלשון לא משמע כן. ודבריו צ"ב רב מאד דאם מיירי קודם פדיון א"כ הוא הקדש גמור, וגם שור ואדם צריכים להיות פטורים עליו מדין שור רעהו, ובסוגיא כתוב להדיא ששור ואדם חייבין ובור פטור.

**חמור ולא כלים.** עי' בברכ"ש סי' ב' שכתב שחלוק הפטור של כלים בבור, מהפטור של שו"ר ברה"ר. דבשו"ר ברה"ר הפטור הוא בדין ולא ישמרנו ואין דין שמירה כלל. ולכך אין דין לצאת יד"ש. אבל כלים בבור אין הפטור אלא מדין התשלומין, כמו שפטור אדם המזיק בגרמא. וממילא יש דין לצאת יד"ש.

**שבירתן זו היא מיתתן,** הגמ' אמרה סברא זו רק בס"ד שהריבוי לשאר מילי חוץ משור וחמור הוא מקרא דוהמת יהיה לו, ולכך הק' כלים דלאו בני מיתה אמאי צריך קרא למעט. וע"ז אמרו שגם בכלים שייך והמת יהיה לו דשבירתן זו היא מיתתן, ולכך צריך מיעוט. אבל למסקנא דמרבינן כל מילי מכסף ישיב לבעליו לרבות כל דאית ליה בעלים, שוב לא קשה כלום על כלים ולא צריך לחדש ששבירתן זו היא מיתתן. ומ"מ עדין צריך לסברא זו, דלכאו' הרי אפי' אדם שיש עליו מיעוט הוא רק ממיתה, אבל מנזקין חייב בעל הבור, וא"כ המיעוט על כלים גם צריך להיות רק ממיתה ולא מנזקין, וע"כ שסברי רבנן ששבירתן זו היא מיתתן ולכך פטור גם על נזקי כלים בבור. ולפי"ז כתב בקה"י סי' ד' שיש כלים שחייבים עליהם בבור, בגוונא שלא שייך לומר שבירתן זו היא מיתתן, כן מבואר בריש המניח בשם רבינו יהונתן שכל מה שפטור בנטנפו כליו במים הוא רק בבגדי משי וארגמן, שטינופן זו היא מיתתן, אבל שאר בגדים שאפשר לנוקותם אינם כמיתה, וחייב עליהם בבור.

**תוד"ה חמור וכו'** הק' אמאי לא אמרינן דחמור אתא למעוטי שטרות, ותי' דאפי' למאן דדאין דינא דגרמי הוא רק מדרבנן וכו', מכאן ראיה שהתוס' לא סובר כסברת הראשנים שהובא בנמוק"י לעיל מח: דגרמי של בהמתו פטור, שהרי כאן אפי' אם הוא גרמי הוא גרמי של בור, וא"כ אפי' אם דינא דגרמי היה מדאו' מ"מ צריך להיות פטור על שטר מדין גרמי דבהמתו. וא"כ לא קשה כלל קו' התוס'.

וע"ע בקצה"ח סי' שפו סק"א. ובסי' תי סק"א.

1. ונראה שמכיון שלפי שמואל הוא חייב על הככשלה והתקלה שהבור יצר, נמצא שהתורה חייבה על כל הגרמא שנוצר מחמת הבור, ולכך גם אם הוא לא התקיל, אלא השור דחף, מ"מ אפשר לחייבו על הגרמא של נזקי הבור, דבין התקלה ובין הנזקים של הבור הם גרמא שהתורה חייבה. ועי' בתוס' נג. ד"ה שמואל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכן הוא לשון רש"י לעיל יג. ד"ה אי אליבא דרבנן ''ובעל הבור פטור מפני שזה הפילו''. ולכך סובר רש"י כאן דבעל השור משלם במועד כל הנזק, ובתם חצי נזק. ודלא כהתוס' ד"ה בעל השור שמועד משלם משלם חצי נזק, ותם רביע נזק. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ב רב שרש"י בד"ה בעל הבור הזיקא עביד כתב ''כלומר בתוך שלו נמצא הנזק וכל היכא וכו', וכוונתו למבואר בגמ' בסמוך דגם למ"ד האי פלגא וכו' מ"מ יכול לומר אנא תוראי בבירך וכו', והיינו שרש"י הוציא את דברי הגמ' מהפשטות, דפשטות כוונת הגמ' לומר שבעל הבור עושה נזק, אלא פירש רש"י שכוונת הגמ' לטעם של אנא תוראי וכו'. וצ"ב למה שינה. ועמד בזה מהר"ם שיף. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואין בזה ענין לסוגיא לעיל אי בתר מעיקרא או בתר מנא וכו', אלא הוא סברא כלפי הדוחף ששם המזיק הוא עליו [↑](#footnote-ref-5)
5. ולדברי רש"י שם שבמועד משלם ח"נ בהכרח שיש לו שותף בנזק, ולכך הוא משלם ח"נ, וא"כ איך שייך לומר שהבור לא עשה כלום. וגם לפי דרכו של הפנ"י צ"ב רב. ובהכרח כמו שכתב בפנ"י שהוא ט"ס. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובהמשך הדברים הק' הרא"ה וכי תימא להאי פירושא דילן אליבא דר"נ כיון דס"ל בעל הבור פושע הוא [כלפי שור פקח שנדחף], א"כ שור פקח ביום מאי טעמא פטור, והא תחילתו בפשיעה וכו', שהרי תחילתו בפשיעה לענין דחיפה, [וכקו' התוס' כאן על רש"י כאן]. ותי' הרא"ה ואפשר לי לתרץ דהא נמי כיון דמדין פשיעתו אינו מתחייב לשלם הכל, מפני שיהא הוא מזיק לבדו, דהא ודאי שותפא אית ליה, אלא משום טעמא דחשבינן ליה לכל חד דכוליה הזיקא עבד או משום כי ליכא וכו' בכי הא סופו באונס פטור בכל, דליכא למימר תחילתו בפשיעה וסופו באונס בהיזק שגרמוהו אחרים. והיינו דאפי' לר"נ שהוא חייב הכל מדין כי ליכא, מ"מ זה לא הופך אותו להיות דין תחילתו בפשיעה, ולכך הוא פטור בגוונא שנפל מעצמו, ''דליכא למימר תחילתו בפשיעה וסופו באונס שנגרם ע"י אחרים. ואולי הסברא בזה היא דלא הוי פשיעה גמורה. ועי' בסמוך בדברי התוס' מש"כ בביאור דברי רש"י. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להתבונן בשלמא לרש"י ניחא שיש כאן חידוש שהיה מקום לומר שרבנן מודים שבעל הבור עשה את הנזק, אבל לפי סברת התוס' שהפטור של רבנן הוא מגזה"כ דונפל שמה ולא שיפילהו אחרים, א"כ מה אכפת לן שאי לאו בירא דידך אבנא דידי וכו', סו"ס הוא נפל מחמת האבן, ולכך א"א לחייב את הבעל הבור. וצ"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. עוד הוסיף הפנ"י בסמוך, שהראשנים הק' למה כאן ס"ל לרש"י שבעל השור משלם נ"ש, ובסמוך בשור פסולי המוקדשין ס"ל לרש"י ששור מועד משלם ח"נ. וכתב דנראה ברור דבבור עיקר המחייב של השור הוא שהוא התחיל בנזק, ולכך הוא משלם במועד נ"ש, דעיקר הנזק עליו. אבל כאן הרי בשור ושור פסולי המוקדשין, ודאי ששניהם הזיקו כאחד ועי'. [↑](#footnote-ref-9)
9. והרמב"ן כאן במלחמות הוסיף בזה, דליכא למימר פטור מח"נ קאמר, דהיינו דהרמב"ן העלה צד אולי מה שלפי רב פטור על חבטה הוא מנ"ש, דהיינו שהוא פטור על מעשה החבטה, מ"מ הוא חייב על ההכשלה ועל התקלה ח"נ. וכתב ע"ז הרמב"ן הא לאו מילתא היא, חדא דאמרינן בגמ' מי ביניהו בעבד גובה, הרי משמע שלרב לא מייב כלל וכלל, וגם הלשון קרקע עולם הזיקתו משמע שפטור לגמרי. ועוד למה הוא לא חייב נ"ש מדין כל דליכא לאשתלומי וכו'. [↑](#footnote-ref-10)
10. אין כוונתו דאם לא הפקירה הוא שור, אלא אפי' אם המחייב הוא בור מ"מ כיון שלא הפקירה חייב על הדחיפה, ועי' בברכ"ש סי' יב. דהדברים צ"ב ממ"נ אי הדחיפה הוי מעשה מזיק, א"כ מדוע אם הוא הפקיר את האבן הוא פטור, משום דהוי קר"ע, מה בכך הא המעשה דחיפה עצמה הוי מעשה מזיק, ואם הדחיפה לא הוי מעשה אלא גרמא בעלמא א"כ למה אם האבן שלו הוא חייב, וביאר שם דכל החיוב לפי רב הוא על ההכשר נזקין, ובזה סובר רב שהכשר נזקין שייך רק על ההבל ולא על החבט, דלגבי החבט לא שייך הכשר נזקין, וגם כלפי דחיפה לא שייך הכשר נזקין בהנחת האבן, אבל מכיון שהאבן היא ממונו הרי הוא מחויב בשמרתה ולכך הוא חייב גם על הדחיפה, אבל אם אינה שלו אינו חייב על מעשה ההאבן דאין כאן הכשר נזקין. ועי' שם עוד בדבריו הק'. [↑](#footnote-ref-11)
11. ודברי מהרש"א צ"ב רב. דכבר נתבאר לעיל דהטעם שא"א להעמיד מתני' כרבנן הוא מתרי טעמי חדא דלרבנן א"א לחייב את בעל הבור כלל, דבעל הבור פטור [או כרש"י או כתוס'], ועוד דאפי' אם אפשר לחייבו מ"מ למה הוא חייב נ"ש, הרי יש לו שותף, ואפי' אם דברי מהרש"א ברורים לעיל דין כי ליכא, שלל"ב רבנן לא חולקים בדין זה, אבל אכתי קשה מאד הרי מ"מ בעל הבור פטור, שהרי לרבנן אין כלל חיוב על בעל הבור, וא"כ מתני' ודאי ר"נ היא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. מה שפשוט לקצה"ח דמעשה אדם בכוונה פוטר רק את בעל הבור ולא את השור, כן דקדק החזו"א סי' ה' סק"ה גם בל' התוס' לעיל ו. שכתבו שאם אדם עושה מעשה דיחפה בכוונה אין סברא שיתחייב בעל הבור, והק' ע"ז התוס' 'והא דאמרינן לקמן שור ואדם שדחפו לבור כולן חייבין דמשמע אפי' בעל הבור, צ"ל דמיירי באדם שלא בכוונה, והנה התוס' העמידו את הק' רק כלפי בעל הבור ולא כלפי בעל השור, הרי שכלפי בעל השור אין פטור של אדם בכוונה. אמנם בשיטה הביא בשם רבינו ישעיה שאדם בכוונה גם בעל השור פטור, דכל ההיזק באה מן האדם שהוא בן דעת. והאריך בזה החזו"א שם. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובאמת שסברא זו של הפנ"י לחלק בין מיתה לנזקין באדם אינה עולה יפה שהרי הק' בגמ' על כלים למה פטור, ותי' דשבירתן זו היא מיתתן, אבל לאו הכי היה מקום לחלק בין הוזק לנשבר לגמרי, ובזה ודאי שהוא תשלומי נזקין בין בנשבר קצת ובין נשבר לגמרי, וע"כ שהמיעוט הוא רק על מיתה ולא על נזקין, ולא מכח הסברא שכתב הפנ"י שבמיתה הם תשלומי כופר. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועוד הק' התוס' שם בד"ה ור"ע וכו' גם אם ר"ע סובר כר"ש בן מנסיא מ"מ ליפרוך מה להדיוט שכן יפה כוחו בנזקי בור. הרי שהפטור בבור הוא מגדרי הקדש. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-15)