48 מעות מותרין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

אור ליום ה' כ"א סיון תש"ע

א] ב"מ דמ"ג., מותרין ישתמש בהן כו', אמר רב הונא ואפי' נאנסו וכו', ורב נחמן אמר נאנסו לא.

והנה התוס' בסוגיין ובעירובין דפ"א. נקטו, דדין דמים שנתן הלוקח בעד המקח, אי נימא דשרי להשתמש בהן, תליא בפלוגתא זו, דלדעת ר"ה הוי שואל עלייהו וחייב באונסין, ולדעת ר"נ ל"ה שואל עלייהו ואינו חייב באונסין.

אמנם בחי' הרמב"ן לקמן דמ"ט. פליג ע"ז, ז"ל, ולי נראה כדברי הגאונים ז"ל, דודאי בתורת דמים הם בידו ומותר להשתמש בהם וכיון דשניהם ע"ד כן עשו חייב הוא באונסין מעתה, ולא דמי למפקיד מעות לשולחני שאין שולחני רוצה בהם בשאלה עד דמתרמי ליה זבינא ויצטרך לאלו, עכ"ל.

אמנם מד' התוס' שדימו דין דמי מקח לדין מעות מותרין, נ' ללמוד דטעמא דר"נ דל"ה שואל עלייהו מיד, אי"ז משום שאינו רוצה לזכות בהן בשאלה עד שישתמש בהן, אלא הוי זה פלוגתא בדינא, דר"ה ס"ל דכל דאית לי' רשות להשתמש בהן, מהני זה שיזכה במעות ויהא לוה עליהן, ור"נ ס"ל דכיון דאי"ז אלא רשות בעלמא, לא זכה בהן עד שישתמש, וכ"ז שלא נשתמש בהן עדין ל"ה לוה, וצ"ע עוד בזה.

ואמנם בזה נתבאר מ"ט ל"ה לוה, אך אכתי צ"ב מ"ט ל"ה שואל, ומ"ש מכל שואל דנותן לו המשאיל רשות להשתמש ונעשה שואל, ומצינו בזה כמה טעמים, דהסמ"ע סימן רצ"ב פירש דהטעם דאינו מתחייב מיד משום שואל, הוא משום דלא סמכה דעתי' כיון שהבעלים יכולין לתבעו להחזיר להן, עיי"ש, וזה ניחא רק לפ"ד הראשונים דבדמי אבידה חייב באונסין, ועי' עוד במחנ"א שומרים סימן כ"ח שמבו' מדבריו דטעמא דאינו מתחייב מיד משום שואל, הוא משום שאין כל הנאה שלו, שהרי הוא שומר על המעות בעד הבעלים, עיי"ש, וכעי"ז כתב הגר"ז בקונט"א, ובכ' הגר"ח פירש דהוא משום שהוא נותן לו זכותי ההשתמשות בעד השמירה, וע"כ דמי לשוכר,[[1]](#footnote-2) עיי"ש.

ב] ויש להעיר עוד בזה, ממש"כ הרשב"א והריטב"א לדמות דין יתומים שירשו פרה שאולה קודם שנשתמשו בה, לדין מעות מותרין, וכ"ה בחי' הראב"ד ב"ק דקי"ב., והמאירי בכתובות שם דחה, דרק היכא דמדינא הוי ש"ש אמרינן דמסקינן לי' חד דרגא והוי שואל, אך ש"ר לטעמייהו שנקטו לעיקר דרק במעות מותרין ל"ה שואל מיד משום דלא סמכה דעתי', והנה אם טעמא דמ"ד דבמעות מותרין ל"ה שואל מיד הוא משום שאין כל הנאה שלו וכד' המחנ"א והגר"ז, או הוא משום שהוא נותן לו זכותי ההשתמשות בעד השמירה, הרי ל"ש ה"ט כלל התם, ולכו"ע הו"ל להיות שואל מיד, ובע"כ מד' הראשונים דטעמא דמ"ד דבמעות מותרין ל"ה שואל מיד הוא משום דלא ירד לזה אדעתא דשאלה, וזהו שדימו דה"נ הוא ביתומים שירשו מאביהם ולא ירדו הם אדעתא דשאלה, וז"ב.

ג] ז"ל הריטב"א לקמן דמ"ח., ז"ל, ויש לדחות דלעולם כל שנתן מעות למוכר יש לו רשות להוציאם ואפילו הכי לא מעל הגזבר, דכי אמרינן התם גבי שולחני דלרב הונא מעל אע"ג דלא הוציא, התם הוא דבהדיא נתן לו רשות להשתמש בהם כיון שנתנם לו מותרין ובתורת ממון של מפקיד הוא משתמש, וכיון שכן בההיא הנאה נעשה עליהם לוה מיד וחייב באונסין ואם קידש בהם את האשה היא מקודשת מטעם זה, וי"ל עוד שאילו בא המפקיד ורצה השולחני לתת לו מעות אחרים הרשות בידו, משא"כ בזה שלא נתנם לו אלא על דעת מקחו וכשזה משתמש בהן מדין זכותו סבור להשתמש כמשתמש בשלו על דעת שיתקיים המקח ולא חשיב ליה נהנה מדחבריה כי היכי דליהוי לוה, ואילו חזר בו לוקח ומצא מעותיו בעין נוטלם ואין הלה יכול ליתן לו מעות אחרים, וכיון שכן לא נעשה עליהם זה כלוה גמור כדי שימעול הגזבר, וכן תירץ מורינו בשם רבו הרמב"ן ז"ל, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דהא דס"ל לרב הונא דבמעות מותרין הוי לוה עליהו מיד, היינו בההיא הנאה שנתן לו רשות להשתמש בהן, והיינו דהרי הגם שנתן לו רשות להשתמש בהן, הרי כיון שלא ירד הנפקד ע"ד זה, הי' בדין שלא יזכה בזכות זו עד שישתמש בפועל, וקודם לכן ליכא אלא נתינת רשות בעלמא, ואך דבההיא הנאה וכו' ה"ה מתרצה לזכות מיד בזכות זו, דעי"ז הוי לוה עלייהו וחייב באונסין, ומכח ההיא הנאה הוא מתרצה בכך לטובת הבעלים, שיהא הוא חייב להן באונסין.

ועפי"ז נ' לפרש היטב מש"כ רבינו אפרים והראב"ד לחלק, דבשומר אבידה דמדינא הוא כשומר שכר וחייב בגניבה ואבידה, הרי דכל שרשאי להשתמש בהן ה"ה מסקינן חד דרגא וה"ה חייב באונסין, אך במפקיד מעות דמדינא ל"ה אלא כשומר חינם, ל"מ הא דרשאי להשתמש בהן אלא לחייבו בגניבה ואבידה, והרשב"א בתשו' ח"ב סימן של"ו כתב דהוא העיקר, וכן הסכים לזה הריטב"א לעיל דכ"ט.

אמנם התוס' לעיל דכ"ט. תמהו ע"ז, ז"ל, לא היא כיון דבשביל היתר תשמיש לבד לא הוי אלא שומר שכר כרב נחמן א"כ בשביל שיש לו עוד פרוטה דרב יוסף משום שמירת אבידה אין סברא שיהא לו דין שואל דאטו אם מוסיפין שכר לשומר יהיה לו דין שואל, עכ"ל.

אמנם לפי המבואר בד' הריטב"א, יל"פ היטב הטעם בזה, שהרי מדינא אף דנתנו לו הבעלים רשות להשתמש בהן, עדין לא זכה בזה ואינו לוה עליהן, ורק דמכח הנאה זו ה"ה מתרצה לזכות בזה ולהיות לוה עליהן, וע"כ י"ל דכ"ז הוא היכא דכבר בלא ההנאה הוי ש"ש וחייב בגניבה ואבידה, ובכה"ג הוא מתרצה מכח הנאה זו להיות כלוה, כדי שיהא חייב אף באונסין, אך היכא דבלא ההנאה ל"ה אלא ש"ח, אינו מתרצה בעד ההנאה להיות לוה להתחייב באונסין, דסגי לי' במה שמכח זה הוא חייב בגניבה ואבידה.

ד] באו"ש פ"ג מזכי' ה"ב כתב, ז"ל, ופירוש דברי התוס', דאה"נ דהיתר תשמיש מחייבא באונסין לרב הונא ורב יוסף דסבר כוותי' וכו' דלא גרע משואל, רק משום חיוב דאונסין לחודא ל"ה מעל המפקיד, דהוי כמו לא בקע בו, דאם מצי המשאיל לחזור בו אע"ג דחייב באונסין מ"מ לא מעל, רק להנך דמחייבי באונסין ע"י היתר שמוש ממילא הוי לוה, ואף אם איתנהו להנך זוזי בעינייהו לא בעי למיהדר, ומצי יהיב אחריני תחתייהו, וטעמא דמלתא דהמפקיד אסוחי לדעתיה מהנך דמים, וקיימי ודאי לשימוש כיון דאף אם לא ישתמש בהן מתחייב באונסייהו לכן ודאי יהנה מהם, והוי לוה עלייהו, ולהוצאה ניתנה ככל הלואה, אבל למ"ד דהיתר שמוש לא מייתי חיוב אונסין, א"כ כיון דלא מתחייב באונסייהו לא קיימי כולי האי לשימוש, כיון דאם ישתמש בהן ודאי יתחייב באונסייהו, ולא אסוחי דעתיה דמפקיד מהנך זוזי, וברשותו דמפקיד קיימי, וז"פ. ולא הוצרכתי לזה רק להוציא ממה שראיתי להרב מחנ"א הלכות שומרין סי' כ"ח שהבין בדברי תוס' דהיתר שמוש לא מייתי לחיוב אונסין, רק דבמעות הוה לוה כדמי אבידה, וחילק בין חפץ למעות, יעו"ש שנדחק בהא דהשואל קורדום טרם שבקע בו דאמאי חייב באונס, יעו"ש. ולא ידעתי מי הביאו לכך, דרבותינו לא כתבו רק דחיוב אונסין הוי סיבה להיות לוה בהנך דע"י שמוש דילהו להוצאה קיימי, וכמש"ב, אבל ודאי דהיתר שמוש מייתי לאונסין להתחייב ודאי מפורש בתלמודין בדמי אבדה, ולרב הונא במפקיד אצל שולחני, עכ"ל.

וילה"ע על דבריו ממשה"ק התוס' בדכ"ט. דמ"ט נקט שואל, עיי"ש, ואם שורש הדין הוא שנעשה שואל עליהן, ותו מכח זה הוי לוה, הרי דשפיר נקט דהוי שואל, דזהו עיקר ושורש הדין.

ה] בד' תוס' הרא"ש בדמ"ט. מבו' דאף דלר' יוחנן הוא רשאי להשתמש במעות, מ"מ לדעת ר"נ ל"ה עלייהו אלא ש"ש, ומבו' בדבריו דהא דלר' יוחנן רשאי להשתמש במעות, לאו היינו שלא הפקיעו לעיקר זכיית המוכר במעות, דא"כ הרי הוי זה שלו לגמרי, ולא תלי בפלוגתת ר"ה ור"נ, אלא היינו דכיון דאלים כחו, כל' תוס' הרא"ש שם ותוס' עירובין דפ"א. שיירו לו זכות שימוש, וע"כ תלי זה בפלוגתת ר"נ ור"ה.

והנה מד' הרא"ש שם מ', דהא דאחר שחזר בו א"צ השבה ליד הבעלים כדי ליפטר, הוא משום דל"ה הלואה גמורה, והנה אי נימא דהא דהוי לוה הוא משום דעדין קנין המעות קיים לגמרי, הרי הדבר פשוט דכל שחזר בו ובטל כל הקנין, בטל גם זכייתו בהמעות, אך הרא"ש לטעמי' דס"ל דלא שיירו לו אלא זכות שימוש בעלמא, ואך דמכח זה הוא זוכה בהמעות כהלואה, וע"כ אף שחזר בו אח"כ, הי' בדין שלא יתבטל זכייתו בהמעות בתורת הלואה, וע"כ הוכיח מזה דאי"ז הלואה גמורה.

ו] עי' בל' הרמב"ן דמ"ג. דמבו' דיש מקום לומר דיכול לתבעו להשיב מעות אלו עצמם, וכ"ה גם בל' הריטב"א בדמ"ח., אך הרמב"ן בדמ"ט. והריטב"א בדצ"ט. כתבו דא"צ להחזיר אותן המעות, והרמב"ן בדמ"ט. כתב דרק מה"ט הוא דמעל, כדמוכח מהא דבמשאיל קרדום אם יכול לחזור בו לא מעל, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן בדמ"ג. לחדש דהא דבמשאיל קרדום לא מעל, הוא משום דכל שיכול המשאיל לחזור בו, ליכא טוה"נ.

וצ"ע דכיון דהוי לוה עליהן, כמבו' להדיא בדבריהם, ומש"כ הריטב"א דבההיא הנאה הוי לוה עליהן, היינו כמש"כ לקמן דמ"ח. דמכח ההיא הנאה הוא מתרצה להשתעבד ולהיות לוה עליהן, א"כ מ"ט יכול המפקיד לתבעו מעות אלו עצמן.

ונ' הגדר בזה, דהנה ממה שדימה הרמב"ן דין זה לדין משאיל קרדום למ"ד דיכול לחזור בו, נ' דגדר א' הוא, והנה בדינא דמשאיל קרדום נתבאר במק"א דיל"פ דהא דיכול לחזור בו, לאו היינו שלא זכה השואל במידי, וכמבו' כן בד' הריטב"א שם, אלא היינו דהגם דזכה בזכותי שאלה, וכמש"נ במק"א דגם בשאלה שאינה לזמן קצוב ה"ה זוכה בזכותי שאלה, מ"מ יכול הבעלים לתבוע ממנו להחזירו לו, ודמי למלוה בלא זמן, שזכה הלוה לגמרי, ויכול המלוה בכל עת לתבעו להחזיר מעותיו, וה"נ בשאלה אף שהשאיל לזמן קצוב, לא זכה השואל בזה, ויכול המשאיל לתבעו להחזיר לו, וה"נ הכא דכוותה, דלא זכה הנפקד במעות, אלא זכה בזכות להוציאן, ומכח זה הוי כלוה והוא חייב באונסין, כיון דהוי זה ברשותו לגמרי, אך כיון שלא זכה במעות, הרי דכל שתובעו הבעלים להחזיר לו מעותיו, ה"ה מחויב להחזירן לו מיד, דהוי כשאלה שאינה לזמן קצוב, שיכול לתבעו להחזיר מיד, וה"נ הכא שיש לו זכות להוציאו, כל שתובע המפקיד שיחזירנו לו, ה"ה חייב להחזירו לו מיד, כיון דעדין הוא של הבעלים.

ויל"פ דזהו גם מש"כ הרא"ש דאינו לוה ממש, והיינו דהגם דזכה בזכות להוציאו וחשיב כלוה, מ"מ עדין לא זכה בגוף המעות, ודמי למלוה למ"ד לאו להוצאה ניתנה, להסוברים דהיינו רק קודם שהוציאה.

אך יל"פ בד' הרא"ש שדעתו דל"ה כלל לוה עליהן, ואינו אלא שואל, ומשה"ק התוס' דא"כ אמאי מעל ומ"ש ממשאיל קרדום, י"ל למש"נ במק"א דבשאלה בלא זמן, ה"ה זוכה בזכותי השאלה, ואך שיכול הבעלים לתבעו להחזירו לו, ואמנם למ"ד דהמשאיל קרדום לחבירו לא ביקע בו לא קנאו, הרי מבו' בד' הריטב"א שם דלא קנאו כלל, וכיון דלא קנאו כלל, ע"כ אין הנותן מועל, ומשא"כ הכא שקנה להזכות להשתמש בו, הרי דהגם דיכול הבעלים לתבעו להחזירו, מ"מ אין יכולין "לחזור" בהן, אלא יכולין לתבעו להחזירו מכאן ולהבא, אך כיון שמעיקרא זכה בזכותי השאלה, מעל הנותן.

אך מד' תוס' הרמב"ן והריטב"א שלא תירצו כן, יש ללמוד דדמי דין משאיל קרדום לרב הונא, לדין מעות מותרין להצד דיכול לתבעו אותן מעות, והיינו דלפי המבו' בד' הריטב"א דבמשאיל קרדום לר"ה לא זכי במידי, ה"נ הכא לא זכי במידי, והיינו משום דלא חשיב זכי' כלל כל שיכול הבעלים לתבעו ממנו בכל עת, ואי נימא דהכא ודאי זכי במידי, הרי דה"נ במשאיל קרדום לר"ה זכי בזכותי שאלה, ואך דיכול המשאיל לתבעו שיחזירו לו.

ועיקר הך מילתא שנתבאר דבשאלה בלא זמן נמי זוכה בזכותי שאלה, יש להביא ראי' לזה, שהרי דעת רוב הראשונים דחצר השאולה זוכה לשואל, ולא מצינו דבשאלה שאינה לזמן קצוב לא תזכה החצר לשואל, ובע"כ מזה דגם בשאלה שאינה לזמן קצוב זוכה השואל בזכותי שאלה, וצ"ע עוד בזה.

1. ועי' גם בגל' מהרש"א סימן רצ"ב ס"ז שפירש דמה"ט ל"ד לדמי אבידה דחייב באונסין, דהתם הוא חייב בשמירה גם בלא רשות השימוש, וא"כ כל הנאת השימוש היא שלו, וע"כ הוא חייב באונסין, ומשא"כ במפקיד מעות מותרין, דמצי למימר דלא קיבלם לשמור אלא בעד הנאת השימוש, וא"כ הרי לוקח הנאת השימוש בעד שכרו, וע"כ אינו חייב באונסין, עכ"ד, וגם בשיעורי הגר"ח שם כתב כעי"ז, ועי' גם בחי' חמד"ש לעיל דכ"ט. בזה. [↑](#footnote-ref-2)