61 נחתכו רגלי_
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

יום ה' ד' אדר תש"ע

**בדין בהמה שנחתכו רגלי'**

**א**

א] חולין דע"ו:, אמר רב למעלה מן הארכובה אם רוב הבשר קיים זה וזה מותר ואם לאו זה וזה אסור וכו', מותרת ושמואל אמר בין למעלה בין למטה אם רוב הבשר קיים זה וזה מותר, אם לאו אבר אסור ובהמה מותרת.

ופירש"י, ז"ל, ולשמואל מתני' בין למעלה ובין למטה קאמר, ושני לה למתני' בין נחתכו לגמרי לנשבר העצם משום דהכא גידין קיימי, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ומבו' בד' רש"י, דטעמא דס"ל לשמואל דבהמה מותרת אף בשנשבר העצם ואין רוב בשר קיים, הוא משום דהגידים קיימין.

והאחרונים רש"ש ויד יהודה סימן נ"ה סק"ב פירשו בזה, דהוא משום דס"ל לשמואל, דהא דנחתכו רגלי' טריפה, אי"ז טרפות בפנ"ע דחתוכת הרגלים, אלא הוא משום דעי"ז הויא נטולת צוה"ג, ואשר ע"כ ס"ל דכל הא דנחתכו רגלי' הויא טריפה, הוא רק בשנחתכו גם הגידים, אך כל שהגידים קיימים, הרי דהגם שנשבר העצם ואין רו"ב קיים, ל"ה טריפה, אך אילו הי' טרפות בפנ"ע דחתוכת הרגלים, הרי דכיון דכל שנשבר העצם ואין רו"ב קיים הוי זה אבר המדולדל שאינו ראוי לחיות, ודאי דהיתה טריפה.[[2]](#footnote-3)

ועיי"ש שפירשו לפ"ז מש"כ רש"י בע"א, ז"ל, וכל"ק דרב עבדינן לחומרא, ולמעלה מארכובה התחתונה כל מקום שיחתך טריפה וכו', ולקמן פסיק הלכתא הכי אפי' בנשבר העצם וכ"ש נחתך לגמרי, עכ"ל, וכבר עמדו הרשב"א והרא"ש ע"ד רש"י, דמה מייתי מהא דפסקינן הלכתא דנשבר העצם טריפה, הרי להך לישנא דמן הארכובה ולמעלה הוא מן הארכובה העליונה, הרי דה"נ הא דפליגי רב ושמואל בנשבר העצם למעלה מן הארכובה, הוא למעלה מן הארכובה העליונה, ומנלי' לרש"י דהא דפסיק הלכתא דאפי' בנשבר העצם טריפה, הוא למעלה מן הארכובה התחתונה.

ולפי הנ"ל ניחא, דס"ל לרש"י דכל הא דשרי שמואל בשנשבר העצם ואין רו"ב קיים, הוא רק משום דס"ל דהא דנחתכו רגלי' טריפה הוא משום שניטלו צוה"ג, וע"כ אף שנשבר העצם ואין רו"ב קיים, מ"מ כיון שהגידים קיימין ל"ה טריפה, וע"כ מוכח מזה דס"ל לשמואל דלמעלה מן הארכובה היינו ארכובה התחתונה, דאם היינו ארכובה העליונה, הרי בע"כ דהוי זה טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', דליכא למימר דהוא משום שניטלו צוה"ג, שהרי אף כשנחתכו הרגלים למטה מארכובה העליונה, ניטלו צוה"ג, ואפ"ה ל"ה טריפה, וא"כ ה"נ כשנחתכו למעלה מארכובה העליונה, אין להטריפה משום נטילת צוה"ג, וודאי דכל שנשבר העצם ואין רו"ב קיים הויא טריפה, ובע"כ דלשמואל למעלה מן הארכובה הוא ארכובה התחתונה, וע"ז פליג רב ומטריף אף בכה"ג ופסקינן הלכתא כרב, וזהו מש"כ רש"י דפסקינן הלכתא דאף בנשבר העצם למעלה מן הארכובה התחתונה הויא טריפה, וז"ב.

ב] והנה יש להסתפק לפ"ז בטעמא דרב דס"ל דנשבר העצם למעלה מן הארכובה ואין רו"ב קיים הויא טריפה, אם הוא משום דס"ל דאיכא טרפות בפנ"ע דחתוכת הרגלים, וע"כ כל שנשבר העצם ואין רו"ב קיים והוי הרגל כנטולה, הגם דהגידים קיימין, הויא טריפה, או הוא משום דס"ל דכל שנשבר עצם ואין רו"ב קיים, חשיב כנחתך לגמרי, וע"כ אף דהגידים קיימין, מ"מ חשבינן להו כנחתכו לגמרי, והויא כנטולת צוה"ג דטריפה, וכמש"נ להלן אות ה' ואות ח' מד' הרשב"א, דאף בנשבר עצם ואין רו"ב קיים, חשיבא כנטולת צוה"ג, עיי"ש.

ויש להוכיח לזה, מהא דמתקיף לה ר"נ לשמואל, יאמרו אבר שחי' ממנה מוטל באשפה ומותרת, ואם טעם פלוגתת רב ושמואל הוא אם איכא טרפות בפנ"ע דחתוכת הרגלים, אך מודה רב דמשום הטרפות דניטל צוה"ג, אין לאסור בשנשבר העצם ואין רו"ב קיים, א"כ מאי מתקיף ר"נ דאבר שחי' ממנו מוטל באשפה ומותרת, הרי לדעת שמואל ליכא כלל טרפות דנחתכו רגלי', וכל הטרפות הוא משום נטילת צוה"ג, וע"כ אף שנשבר העצם ואין רו"ב קיים, מ"מ כיון שהגידים קיימין ל"ה טריפה, והרי אף רב מודה דמשום טרפות זו דניטל צוה"ג אין לאסור בכה"ג, ולא אסר אלא משום דאיכא טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', וע"כ לשמואל דלא ס"ל לטרפות זו, אין מקום לאסור.

ובע"כ מזה, דטעמא דרב דאסר, הוא משום דכל שנשבר העצם ואין רו"ב קיים, חשיב כנחתך הרגל לגמרי, וע"כ הויא כנטולת צוה"ג, ושמואל פליג ע"ז וס"ל דאף שנשבר העצם ואין רו"ב קיים, לא חשיב כנחתך הרגל לגמרי, וע"כ ס"ל דלא חשיבא כנטולת צוה"ג, וזהו דמתקיף ר"נ לשמואל, דאבר שחי' ממנו מוטל באשפה ומותרת, דכיון דחזינן דבכה"ג האבר עצמו אסור, והרי דחשיב כאבר המדולדל, ע"כ בדין שתהא חשובה כנטולת צוה"ג ותהא אסורה.

שוב הראוני בחי' חת"ס לעיל דמ"ב: שכתב בב' מקומות דהא דפליג רב הוא משום דס"ל דאיכא טריפה בפנ"ע דנחתכו רגלי', וע"כ ס"ל דכל שנשבר העצם ואין רו"ב קיים, הויא טריפה, הגם דהגידים קיימין, וצ"ע.

ונמצא לפ"ז לדעת רש"י, דלל"ק דרב דכל שנחתכו רגלי' למעלה מן הארכובה התחתונה הויא טריפה, ליכא כלל טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', וכל הא דנחתכו רגלי' טריפה הוא משום נטילת צוה"ג,[[3]](#footnote-4) אך לל"ב דרב דרק אם נחתכו רגלי' למעלה מן הארכובה העליונה הויא טריפה, בע"כ דאיכא טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי'.

ג] והנה התוס' לעיל דמ"ב: הקשו בהא דפריך התם והא איכא בהמה שנחתכו רגלי', ז"ל, תימה דלא פריך מניטל צוה"ג דתניא בהדיא בפ' בהמה המקשה דטריפה, וי"ל דהוי בכלל בהמה שנחתכו רגלי', עכ"ל.

ולמש"נ בדעת רש"י, לכאו' קושיא מעיקרא ליתא, שהרי כלל ליכא טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', והא דנחתכו רגלי' הויא טריפה הוא משום שהוא נטולת צוה"ג, וזהו דפריך דהאיכא בהמה שנחתכו רגלי' דטריפה, והיינו משום נטילת צוה"ג, ושו"ר כן בחי' חת"ס שם.

והנה התוס' בדמ"ג. כתבו, ז"ל, וא"ת לעולא דאמר בסמוך ח' מיני טרפות יש ולית לי' דרכיש בר פפא מאי ניהו י"ח טרפות, וי"ל דניטל צוה"ג חשיב חדא, ולרכיש הויא בכלל נחתכו רגלי', עכ"ל.

ולמש"נ בדעת רש"י הוא מתישב היטב, דעולא לטעמי' דס"ל לעיל בסוגיין דארכובה היא ארכובה העליונה, הרי דלדידי' הוי זה טריפה בפנ"ע דנחתכו רגלי', וע"כ לדידי' מני להו לנחתכו רגלי' ולניטלו צוה"ג בתרתי, אך רכיש ס"ל כהלכתא דארכובה היא ארכובה התחתונה, ולפ"ז ליכא כלל טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', והא דהיא טריפה הוא משום שהיא נטולת צוה"ג, וע"כ מני להו בחדא, וז"ב.

אך ילה"ע ע"ז ממה שפירש"י לעיל דמ"ב:, ז"ל, ארכובה יינויי"ל מקום חיבור השוק והירך, והרי דמפרש התם דארכובה היא ארכובה העליונה, שהיא במקום חיבור השוק והירך, ולמש"נ הרי סוגיא דהתם דלא פריך מניטלו צוה"ג ס"ל דארכובה היא ארכובה התחתונה, אמנם הרי באמת ממה שסיים רש"י שם, ז"ל, שמפרקין אותה משם בשעת הפשטה, מבו' דמפרשה בארכובה התחתונה, וכבר עמד ע"ז בחי' חת"ס שם שד' רש"י סותרים זא"ז בתוכ"ד, ועיי"ש שדן לדחוק בד' רש"י שמש"כ מקום חיבור השוק והירך ג"כ כונתו לארכובה התחתונה, עיי"ש, ועי' בס' שיחת חולין בריש סוגיין בהערות, וצ"ע בזה.

**ב**

ד] והנה גם מד' הרשב"א נראה דלמ"ד דנחתכו רגלי' למעלה מן הארכובה התחתונה הוי טריפה, ליכא טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', אלא הוא משום דהויא נטולת צוה"ג.

דהנה אי נימא דגם להך מ"ד איכא טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי' מן הארכובה ולמעלה, צ"ע דמה בעינן לטרפות זו, הרי לעולם יש להטריף משום דהויא נטולת צוה"ג.

וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, דנפ"מ בזה היכא שנשבר העצם ואין רו"ב קיים אך הגידים קיימים, דבכה"ג ל"ה כנטולת צוה"ג, ואפ"ה הויא טריפה, משום דחשיב כנחתכו רגלי', ועוד, דגם מאן דס"ל דנחתכו רגלי' מן הארכובה התחתונה ולמעלה טריפה, מודה לאידך מ"ד דכל שנחתכו רגלי' למעלה מצוה"ג לי"ב להטרפות דניטלו צוה"ג, וכל הא דהויא טריפה, הוא משום דאיכא טריפה בפנ"ע דנחתכו רגלי', וב' דרכים אלו, הם מיוסדים על ב' הדרכים בגמ' בישוב לישנא דמתני' לל"ק דרב, ודו"ק.

ה] אמנם מד' הרשב"א מוכח שלא כב' דרכים הללו, דהנה הרשב"א בתוה"ב נא. פירש דפלוגתת רב ושמואל בנשבר העצם ואין רו"ב קיים, אי"ז פלוגתא מסוימת בנשבר, אלא פליגי אף בנחתך למעלה מארכובה הנמכרת עם הראש, דרב ס"ל דבאיזו ארכובה אמרו בארכובה הנמכרת עם הראש, וע"כ אמר דבהמה אסורה, ושמואל ס"ל דלא אמרו טריפה אלא בארכובה שכנגדו בגמל ניכר, וע"כ אמר דבהמה מותרת.

ועיי"ש שכתב, ז"ל, ולפי ששם צוה"ג שאם ניטלו טריפה, אתקיף ר"נ עלי' דשמואל יאמרו אבר שממנו חי' מוטל באשפה והיא מותרת, דהא אם ניטל צוה"ג טריפה וכו', והשתא נמי לא צריכין לדחוקי ולאפלוגי בדשמואל בין נשבר העצם ואין רו"ב קיים לנחתך, דכל שנשבר ואין רו"ב קיים ה"ה כנחתך לגמרי לענין הגנה שאינו מגין מעתה כאילו נחתך, דאל"כ מאי קא מתקיף ר"נ וכו', אבל השתא א"ש, יאמרו אבר שממנו חי' מוטל באשפה, ומשעה שנשבר ואין רוב קיים ה"ה כנטול לגמרי, והיא אינה חי' זולתי אותו אבר, והיאך תהי' מותרת, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דאף היכא שלא נחתך הרגל לגמרי, אלא נשבר העצם ואין רו"ב קיים, מצינו להטריף משום דהויא כנטולת צוה"ג, וגם מבו' מדבריו, דמאן דס"ל דנחתכו רגלי' מן הארכובה התחתונה ולמעלה טריפה, ס"ל דמשום הטרפות דניטלו צוה"ג יש להטריף גם בשנחתך הרגל למעלה מצוה"ג, שהרי זהו דמתקיף ר"נ לשמואל, וכ"ה במשמה"ב שם, דמטעם זה ודאי יש להטריף בנחתכו רגלי' למעלה מצוה"ג, והביא כן גם מסוגיא לעיל דנ"ז., עיי"ש.

ולפ"ז הרי נמצא דלמ"ד דנחתכו רגלי' מן הארכובה התחתונה ולמעלה טריפה, יש להטריף בכל גוונא שנחתכו למעלה מן הארכובה התחתונה, משום דהוי כניטלו צוה"ג, וא"כ אין מקור ואין טעם לומר דאיכא טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', וז"ב.

ו] אמנם אכתי יש מקום לדון בזה, דהגם דמבו' בד' הרשב"א, דכל שנשבר העצם למעלה ממקום צוה"ג ואין רו"ב קיים, חשיבא כנטולת צוה"ג, מ"מ י"ל דכל שנשבר העצם במקום צוה"ג ואין רו"ב קיים, לא חשיבא כנטולת צוה"ג, וכל הא דבכה"ג הויא טריפה הוא רק משום דאיכא טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי'.

ועיקר הדבר דיש לחלק כן, מבו' כן בד' מהר"ם בריש הסוגיא, עיי"ש שכתב במש"א ר' יהודה מ"ט לא אמרי' לי' וכו', ז"ל, ומ"מ יש חילוק בין לישנא זה לבין לישנא קמא דקאמר למעלה מן הארכובה וכו', דלל"ק אם נחתך העצם מיד למעלה מהארכובה במקום צוה"ג אפי' צוה"ג קיימין טריפה, וללישנא זה דוקא אם נחתך העצם למעלה מצוה"ג היא טריפה, אבל במקום צוה"ג עצמן אם נחתך העצם בלא צוה"ג כשרה, ודו"ק, עכ"ל.

והטעם בזה פירש ביד"י סימן נ"ה סק"א, ז"ל, דוקא בלמעלה מצוה"ג, כיון דהגידים שם הם נמי כבשר בעלמא, וכיון דאסרינן שם כל האבר עם הבשר מחמת אמ"ה, א"כ תו כנחתך ממנו לגמרי ותו אין צוה"ג וכו', אבל אם נשבר במקום צוה"ג, כיון דשם הם אבר בפנ"ע שהחיות תלוי בהם, היכי שייך לומר דהם נגררים אחר העצם והבשר והוי נמי כניטלו, בודאי דאי"ז סברא כלל, וא"כ בכה"ג כשרה וכו', עכ"ל.

ולפ"ז הרי שפיר י"ל לדעת הרשב"א, דאיכא טריפה בפנ"ע דנחתכו רגלי', ונפ"מ בזה דמכח זה אם נשבר העצם במקום צוה"ג ואין רו"ב קיים, הויא טריפה, ואילו משום הטרפות דנטולת צוה"ג לא הי' לנו להטריף בכה"ג, וכנ"ל.

ז] אמנם נ' דיש להוכיח מד' הרשב"א לא כן, אלא אף בשנשבר העצם במקום צוה"ג ואין רו"ב קיים, חשיבא כנטולת צוה"ג, דהנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ועוד נ"ל שיש סיוע גדול לדברי רש"י, מדאיפליגו לקמן רב ושמואל וכו' ואתקיף ר"נ לשמואל יאמרו אבר שממנה חי' מוטל באשפה והיא מותרת, ולדברי רש"י ז"ל ניחא לרב דהא לדידי' כל שלמעלה מן הארכובה הנמכרת עם הראש טריפה ולא מכשר אלא למטה מן הארכובה, אבל לדברי רבותינו הגאונים אם נפרש למעלה מן הארכובה ולמטה מן הארכובה ארכובה שכנגדו בגמל ניכר, לרב נמי קשיא, דהא איהו נמי אכשורי מכשר בשוק שממנו חי' שהרי יש בו צוה"ג אע"פ שהוא מוטל באשפה, עכ"ל, וכן הק' הרשב"א בתוה"ב נא..

והרא"ה בבדה"ב שם כתב לישב, ז"ל, פי' אהא מתמה ר"נ, דלשמואל במאי דמודה דנחתכו טריפה דמתני' היא למעלה מן הארכובה טריפה והיינו אבר שהיא חי' ממנו, דהא מודית דנחתך טריפה, לימא בנשבר העצם ואין רו"ב קיים כשרה, דהא ודאי כיון דאין רו"ב קיים ה"ה כנחך לגמרי ומוטל באשפה, שהרי אינו מעלה ארוכה, אבל לעולא דמכשר בנחתך השוק מצוה"ג וטריף בנחתך במקום בצוה"ג, ליכא למיקשי הא ותימא אבר שהי' חי' ממנו שהרי נחתך א' מצוה"ג ומתה ויהא כולו מוטל באשפה ותתכשר, דהאי קושיא הא איתאמרא בגמ' ומי איכא מידי וכו' והשיבו אין אומרין בטריפות זו דומה לזו, ובנחתך ממש קאמרינן דבתתאי טריפה ובעילאי כשרה, אבל כל קו' ר"נ כל עיקר אינה אלא היכי אפשר לאפרושי בין נחתך לגמרי לנשבר עצם ואין רו"ב קיים באבר שחיותה תלוי בו, דהא כיון דאין רו"ב קיים שוב אין מעלה ארוכה וראוי להיות דינו כנחתך לגמרי לכל דבר וכו', וקושיא זו לשמואל ולא לרב, דלרב וכו' בכל מקום שאילו נחתך לגמרי טריפה נשבר נמי כאילו נחתך כיון שאינו מעלה ארוכה, עכ"ל.

והיינו שהרי אי נימא דמודה שמואל דאם נחתך אסור, והא דמכשר בנשבר, הוא משום דס"ל דל"ד נשבר לנחתך, הרי בע"כ דהא דמתקיף ר"נ דיאמרו אבר וכו', היינו דכיון דבנחתך הוי זה טריפה, א"כ ה"נ בדין דאם נשבר העצם ואין רו"ב קיים יהא זה טריפה, דכל שנשבר ואין רו"ב קיים דאינו מעלה ארוכה, חשיב כנחתך, וע"כ ל"ק כלל דמ"ט לא פריך הכי על רב, שהרי לדעת רב גם בנחתך הרגל למעלה מצוה"ג כשרה, וע"כ הגם דנשבר ואין רו"ב קיים חשיב כנחתך, מ"מ שפיר מכשרינן בנשבר העצם למעלה מצוה"ג ואין רו"ב קיים, שהרי אף אם נחתך שם כשרה, ואם מכוון הרשב"א דמ"ט לא קשיא נמי לרב דמכשיר בנחתך למעלה מצוה"ג, דכיון דהצוה"ג הוי אבר שחי' ממנו, ה"נ אם נחתך למעלה ממנו תהא טריפה, הרי אי"ז ענין להא דמתקיף ר"נ לשמואל, דכל דנשבר דינו כנחתך, וצ"ע ביאור ד' הרשב"א.

ח] ושמעתי לפרש ד' הרשב"א, דאין כונתו להוכיח מהא דלא פרכי' לרב אהא דאם נחתך או נשבר למעלה מצוה"ג מותרת, דיאמרו אבר שחי' ממנו וכו', אלא כונתו, שהרי להך לישנא דארכובה דמתניתין היא ארכובה העליונה, ובזה הוא שנחלקו רב ושמואל בשנשבר העצם למעלה מארכובה העליונה ואין רו"ב קיים, הרי מבו' דכל שנשבר למטה מארכובה העליונה ואין רו"ב קיים ה"ה מותרת לכו"ע, ואף אם נשבר במקום צוה"ג,[[4]](#footnote-5) דלדעת שמואל הרי ודאי דהיא מותרת בכה"ג, ואם רב פליג גם בכה"ג, הו"ל לפרושי דפלוגתייהו שייכא גם בשנחתך למעלה מן הארכובה, וזהו שהק' הרשב"א, דכ"ה דמתקיף ר"נ לשמואל דיאמרו וכו', והיינו דכל שנשבר דינו כנחתך, א"כ לרב נמי תיקשי, דכל שנשבר העצם במקום צוה"ג ואין רו"ב קיים מ"ט היא מותרת, הרי כיון שאם נחתך האבר שם היא טריפה, ה"נ בדין דאם נשבר תהא טריפה, שהרי כל שנשבר דינו כנחתך, ומזה הוא שהוכיח הרשב"א דלרב כל שנחתך או נשבר למעלה מהארכובה התחתונה הוי טריפה.

וכ"נ מל' הרשב"א ח"א סימן שי"ג, ז"ל, ואם כדברי הגאונים ז"ל וכו' אפי' לרב נמי קשיא, דהא אפי' לרב אם נשבר העצם האמצעי שבו צוה"ג ויצא לחוץ והצומת קיימת, האבר עצמו אסור ובהמה מותרת. ואף על פי שמאותו אבר היא חי' דהא אית בי' צוה"ג, וא"כ תיקשי אפי' לרב השתא אבר שממנה חי' מוטל באשפה והיא מותרת, עכ"ל, ואם מכוון ד' הרשב"א דלרב נמי קשיא, דמ"ט אם נחתכה למעלה מצוה"ג כשרה, א"כ הרי קשיא גם על הא דמכשרינן בנחתכו רגלי', ובד' הרשב"א מבו' דלא קשיא אלא מגוונא שנשבר העצם, ולהנ"ל ניחא, דאהא דמכשר רב בנחתכו רגלי' למעלה מצוה"ג ל"ק כלל, ורק אהא דמכשר בנשבר העצם במקום צוה"ג ואין רו"ב קיים, הוא דקשיא דיאמרו וכו'.

וזה נ' בביאור מש"כ הרשב"א בחי' שם לישב, ז"ל, אע"פ שיש לפרש לדברי הגאונים ז"ל אבר שממנה חי' ממש, דאלו ליתי' מתה, דהיינו ארכובה העליונה, אבל שוק אע"פ שיש בו צוה"ג אינה חי' ממנו, שאלו ניטלו צוה"ג עם השוק אינה מתה, דהא דפסלינן לה משום נטילת צוה"ג אינן אלא שהוא מכאיבה כשצוה"ג נחתכת בעודם צמותין בה, אבל נטלו לגמרי עם השוק לא, עכ"ל.

וצ"ב דמהו שכתב הרשב"א דשוק אינה חי' ממנו משום שאילו ניטלו צוה"ג עם השוק אינה מתה, הרי ע"ז גופא אנו דנים, דכ"ה שאם ניטלו צוה"ג הויא טריפה, ה"נ אם ניטלו עם השוק תהא טריפה, וי"ל.

ולפי הנ"ל הוא מבואר היטב, דמעולם לא הק' הרשב"א דנימא דאף אם ניטלו צוה"ג עם השוק תהא טריפה, אלא הק' דנימא דכ"ה שאם נחתכו צוה"ג הויא טריפה, ה"נ אם נשבר העצם במקום צוה"ג ורו"ב קיים תהא טריפה, וע"ז הוא שדן הרשב"א לישב, דכל הא דמדמינן נשבר לנחתך, הוא רק באבר שהי' חי' ממנו, ובזה הוא דאמרינן דכ"ה דאם נחתך הויא טריפה, ה"נ אם נשבר העצם ואין רו"ב קיים אינו מועיל לחיות הבהמה והויא טריפה, אך בצוה"ג שאינה חי' ממנו, שהרי אילו ניטלו צוה"ג עם השוק אינה מתה, והא דאם נחתכו צוה"ג טריפה, הוא משום שהוא מכאיבה כשצוה"ג נחתכה בעודם צמותין בה, ע"כ שפיר י"ל דכל שנשבר העצם ואין רו"ב קיים ל"ה טריפה, דהגם דנשבר דמי לנחתך, מ"מ כל שלא נחתכו צוה"ג ממש, לי"ב להכאב דחתיכת צוה"ג ול"ה טריפה.

ט] ולפ"ז הרי מבו' מד' הרשב"א, דאף היכא שנשבר העצם במקום צוה"ג ואין רו"ב קיים, חשיבא כנטולת צוה"ג, ולפ"ז הדר קיימי דברינו, דלדעתו ליכא טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', שהרי בכל גוונא שנחתכו רגלי' או שנשבר העצם למעלה מארכובה התחתונה, חשיבא כנטולת צוה"ג, ומהיכ"ת נימא דאיכא טרפות נוספת דנחתכו רגלי', וז"ב.

אמנם ילה"ע ע"ז ממש"כ הרשב"א לעיל דמ"ג:, ז"ל, תרבץ הושט וכו' ושמואל אמר ברובו, א"ת למה לא הביאה למעלה עם שב שמעתתא וכו', ונ"ל וכו', וא"נ הוה קי"ל כשמואל, כיון דבחד אבר הוא משום חתיכת האבר הוא ואע"פ שאין שוין בשיעוריהן דושט במשהו ותרבץ ברובו, כחדא חשיב להו, כדחשבי' נשברו רגלי' וניטלו צוה"ג בחד כיון דבחד אבר נינהו תרווייהו משום חתיכה ושבירה נינהו, עכ"ל, ואי נימא דליכא כלל טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', והא דהויא טריפה, הוא משום שהיא נטולת צוה"ג, א"כ הרי אין מקום כלל לחשבם לב' טריפות, ומה מייתי מינה הרשב"א דכל דבחד אבר נינהו וכו' חשבינן להו כחדא.

וי"ל דמכוון הרשב"א להוכיח מהא דחשבינן להו כחדא אף למ"ד דארכובה דמתניתין היא ארכובה העליונה, דלדידי' בע"כ דהא דנחתכו רגלי' טריפה, הוי זה טרפות בפנ"ע, ואי"ז משום שהיא נטולת צוה"ג, וכנ"ל, אך זה דחוק בסתימת ד' הרשב"א, וצ"ע בזה.[[5]](#footnote-6)

שוב העירוני עוד ממש"כ הרשב"א בתוה"ב מב., ז"ל, אלא שיש להתיישב בדבר שא"כ מפני מה לא נשנית טריפותו במשנתינו ולא נזכר בבסג"ר, ואולי הבליעוהו בתוך הנטולין לפי שכל הנטולין נמנין כאחד, וכמו שהבליעו צוה"ג שלא נזכר בבסג"ר, עכ"ל, ואם כל הא דנחתכו רגלי' הויא טריפה הוא משום דהויא כנטולת צוה"ג, הרי נמצא דהזכירו צוה"ג בבסג"ר, ובע"כ מד' הרשב"א דנחתכו רגלי' הויא טריפה בפנ"ע, ואי"ז רק משום שהיא נטולת צוה"ג, וצ"ע בזה.

**ג**

י] אמנם מד' הרא"ש יש להוכיח, דאף לל"ק דרב דנחתכו רגלי' למעלה מארכובה התחתונה טריפה, הוי זה טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', ואי"ז רק משום שהיא נטולת צוה"ג.

ויש ללמוד כן ממש"כ הרא"ש סימן ז', ז"ל, והיכא דנחתך הרגל בארכובה בין הפרקים ראיתי מפרש שהתירו ולי נראה לאסור, משום דאיכא לאקשויי מדיוקא דרישא לדיוקא דסיפא, דברישא קתני מן הארכובה ולמטה כשירה הא בארכובה עצמה טריפה ובסיפא קתני מן הארכובה ולמעלה טריפה דמשמע הא בארכובה עצמה כשירה, חדא מיניהו דוקא ואידך לאו דוקא ואזלינן לחומרא, עכ"ל, ועי' בית מאיר אהע"ז סימן י"ז סל"ב מש"כ באורך בביאור ד' הרא"ש בפסקים ובתשובה, ואכמ"ל.

והנה ממה שנסתפק הרא"ש להתיר בזה, הרי מבו' דאיירי בשנחתך למטה ממקום צוה"ג, ומה"ט משמעות דבריו (וכ"ה להדיא בדבריו בתשו' כלל כ' סימן ט"ז), דכל הנידון בזה הוא רק לדעת רש"י ודעימי' דקי"ל כל"ק דרב, אך לדעת הגאונים דקי"ל כל"ב דרב ודאי דהיא כשרה, שהרי לא נחתכו צוה"ג, ואפ"ה מסיק דאזלינן לחומרא והויא טריפה משום דהויא בכלל נחתכו רגלי', והנה הרי בכה"ג ל"ה בכלל נטולת צוה"ג, ואפ"ה הויא טריפה, ובע"כ מזה דהא דנחתכו רגלי' הויא טריפה, הוי זה טרפות בפנ"ע, ואף במקום דליכא למיתי עלה משום נטולת צוה"ג.[[6]](#footnote-7)

וכ"ה מבו' גם בשו"ע סימן נ"ה ס"א שכתב, ז"ל, וכן אם נחתך בתוך הפרק שבין ארכובה הנמכרת עם הראש לשוק בסוף הערקום, בין הערקום ובין השוק, טריפה לדעת זה, עכ"ל, והרי דאיירי בשנחתך תחת למקום צוה"ג, וע"כ לדעה קמייתא אי"ז טריפה, ואפ"ה הויא טריפה לדעה זו, משום דהוי בכלל נחתכו רגלי' מן הארכובה ולמעלה, ומוכח דנחתכו רגלי' הוי טריפה בפנ"ע, אף במקום דליכא למיתי עלה משום נטולת צוה"ג, אמנם עי' בבית מאיר אהע"ז סימן י"ז סל"ב שפירש לד' השו"ע דהוי זה מקום צוה"ג, והא דלדעה קמייתא אי"ז טריפה הוא משום דאיירי בשנשמט עצם ולא נחתכו הגידים, ולפ"ז אין להביא משם.

יא] וכן נ' ללמוד גם מד' הרמב"ן, שהסכים לעיל דנ"ו: לדעת הרמב"ם דנטולה מתחילת ברייתה כשרה, וכתב ע"ז, ז"ל, ומיהו ק"ל שהרי חסר ברגל טריפה כמי שניטל, וי"ל שאין בהמה שנחתכו רגלי' בכלל נטולה אלא בכלל חסרה וכן פר"ש ז"ל, הלכך לפי הענין הזה ניטלה הכבד וגלודה ושף מדוכתי' דנטולי נינהו אם נבראו חסרין בתחילת ברייתן כשרות וכו', עכ"ל.

והנה אי נימא דלמ"ד דנחתכו רגלי' למעלה מארכובה התחתונה טריפה, ליכא טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', אלא הא דהויא טריפה הוא משום שהיא נטולת צוה"ג, א"כ הרי בדין שאם נולדה חסרת רגל תהא כשרה, דאין להטריפה לא משום בוקא דאטמא דשף מדוכתי' ולא משום חסרת צוה"ג, שהרי כל דנבראו חסרים כשרה, וכאשר כתב הרמב"ן בדין שף מדכותי', וכ"ה גם בצוה"ג, שהרי צוה"ג הוא א' מן הנטולין, ולהרמב"ן נטולה מתחילת ברייתה כשרה, ומש"כ הרמב"ן דהיא טריפה משום בהמה שנחתכו רגלי', שאי"ז בכלל נטולה אלא בכלל חסירה, לא א"ש למ"ד דנחתכו למעלה מן הארכובה התחתונה טריפה, דלדידי' ליכא טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי'.

ומוכח מד' הרמב"ן דגם להך מ"ד דנחתכו רגלי' למעלה מן הארכובה התחתונה טריפה, הוי זה טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', וע"כ הגם דחסרת צוה"ג מתחילת ברייתה, מ"מ כל שהיא חסרת רגלים מתחילת ברייתה הויא טריפה, וז"ב.

**ד**

יב] והנה כל דברינו הם בהא דנחתכו רגלי' טריפה, אך הא דבוקא דאטמא דשף מדוכתי' הוי טריפה, נ' דלכו"ע הוי זה טרפות בפנ"ע, ואי"ז משום דחשיבא כנטולת צוה"ג.

והנה אמנם יש מקום לדון בזה, דהנה לעיל דנ"ז. אזל רבי אבא אשכחי' לר"י בר אבא דקא בדיק בצוה"ג, א"ל למה לי' למר כולי האי, והא ר"ה אמר רב שמוטת ירך בעוף כשרה, א"ל וכו', א"ה קשיא דרב אדרב, אישתיק, א"ל דלמא שני לה בין שמוטה לחתוכה, א"ל ואת מפרשת שמעתתי' דרב, בפירוש אמר רב שמוטה כשרה חתוכה פסולה ואל תתמה שהרי חותכה מכאן ומתה חותכה מכאן וחיתה.

ופירש"י, ז"ל, שמוטת ירך בעוף כשר, והרי הכל ניטל וכ"ש אם ניטל צוה"ג לבדן וכו', שני לי' בין שמוטה לחתוכה, ובשמוטה כשרה ואפי' ניטלה כולה, ובחתוכה טריפה אפילו צוה"ג לבדן, עכ"ל, והתוס' שם פליגי ע"ד רש"י, וכתבו לפרש, ז"ל, דשמוטה כשרה כגון דלא נחתכו רגלי' אלא דשף מדוכתי' עצם הירך שקפץ ממקומו מחור שבעצם האלי' שהוא תחוב בו, אבל נחתכו טריפה אפילו בצוה"ג, עכ"ל.

והנה מבו' מסוגיית הגמ', דר' אבא ור' ירמי' ס"ל מסברא דנפשייהו, דאם בניטל צוה"ג הויא טריפה, ודאי דבבוקא דאטמא דשף מדוכתי' הויא טריפה, דחשיבא כנטולת צוה"ג, שהרי לדעת רש"י ודעימי', שמוטת ירך, הוא בוקא דאטמא דשף מדוכתי' ואיעכול ניבי', והאמנם דרב משני דשאני בין שמוטה לחתוכה, אך לכאו' כ"ז הוא לפ"מ דס"ל דשמוטת ירך בעוף כשרה, אך לפ"מ דקי"ל דשמוטת ירך בעוף טריפה, באמת יש להטריף בבוקא דאטמא דשף מדוכתי', משום דהויא כנטולת צוה"ג.

והאמנם כ"ז הוא למ"ד דארכובה דמתניתין הוא ארכובה התחתונה, אך למ"ד דהוא ארכובה העליונה, הרי חזינן דכל שנחתך למעלה מצוה"ג, ל"ה בכלל נטולת צוה"ג, וה"נ בבוקא דאטמא דשף מדוכתי', ל"ה טריפה מכח נטולת צוה"ג, אלא הוי זה טריפה בפנ"ע.

ולפ"ז הרי אין מקור לומר דאיכא נמי טרפות בפנ"ע דבוקא דאטמא דשף מדוכתי', שהרי לעולם יש להטריף משום דהויא כנטולת צוה"ג, ומהיכ"ת נימא דהויא נמי טריפה בפנ"ע, ואמנם לדעת הסוברים דחסרת צוה"ג מתחילת ברייתה כשרה, ובוקא דאטמא דשף מתחילת ברייתו טריפה, י"ל דזהו גופא המקור דיש בזה טרפות בפנ"ע.

יג] אך באמת זה נסתר מסוגיית הגמ' לעיל דמ"ב: דמבו' להדיא דנחתכו רגלי' ובוקא דאטמא דשף מדוכתי' הוו ב' טריפות, עיי"ש, והנה הרי לדעה זו הא דנחתכו רגלי' הויא טריפה, הוא משום שהיא כנטולת צוה"ג, ואם הא דבוקא דאטמא דשף מדוכתי' הוי טריפה הוא ג"כ משום שהיא כנטולת צוה"ג, הרי אי"ז אלא טריפה אחת.

ובע"כ מזה דהא דבוקא דאטמא דשף מדוכתי' הויא טריפה, הוי זה טרפות בפנ"ע, וליכא למיתי עלה משום נטולת צוה"ג, משום דשאני שמוטה מחתוכה, והאמנם מעיקרא ס"ל לר' אבא ור' ירמי' דיש בזה משום נטולת צוה"ג, אך אחר ששמעו לד' רב דשאני שמוטה מחתוכה קיבלוה, והגם דלפ"מ דקי"ל דשמוטת ירך בעוף טריפה, אין הכרח לחלק בזה.

1. והרשב"א בתוה"ב הק' על פי' זה דשאני לי' לשמואל בין נשבר לנחתך, ז"ל, דאל"כ מאי קא מתקיף ר"נ יאמרו אבר שממנו חי' מוטל באשפה והיא מותרת, ומאי קושיא והלא האבר והבשר המדולדלין בבהמה אינם אסורין ד"ת אלא משום מצות פרוש מדרבנן משום גזירת אבר ובשר הפורשין מן החי, ובהמה למה תאסר משום כך, עכ"ל.

   ונראה בדעת רש"י, דהגם דאיסור אבר המדולדל באכילה כשנשחטה הבהמה אינו אלא מדרבנן, אך עיקר שם אבר המדולדל הוא מדאורייתא, שהרי מיתה עושה ניפול מדאורייתא, וחשיב האבר המדולדל כאבר מן החי, ומסתברא דהא דכשנשחטה הבהמה אסור האבר מדרבנן, הוא מיוסד ע"ז דהוי זה אבר המדולדל, ומן הדין הי' שיהא חשוב כאבמה"ח, ואך דילפי' מקרא דכי יפול, שאינו אסור עד שיפול, וכל שמתה הבהמה דמיתה עושה ניפול חשיב כאבמה"ח, וע"כ גזרו חכמים דגם כשנשחטה הבהמה יהא אסור באכילה, וזהו דמתקיף ר"נ, דמהא דחזינן דהוי בכלל אבר המדולדל, יש ללמוד דחשיב כחתוך, ובדין שתהא חשובה טריפה.

   ומד' הרשב"א שהק' כן נראה, דהא דאסור האבר מדרבנן, אי"ז שייך למה דאיכא עלי' מדאורייתא שם אבר המדולדל ודאם מתה הבהמה מיתה עושה ניפול וחשיב כאבר מן החי, אלא הוי זה גזירה בפנ"ע שאסרו אבר המדולדל באכילה משום גזירת אבר ובשר הפורשין מן החי, וע"כ ס"ל דלא מצינו לאתויי מינה דחשיב האבר כחתוך, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך כמדומני דיל"פ ד' רש"י בע"א, והוא לפי המבו' בש"ך סימן ס"ב סק"ז ובפמ"ג שם, דבאבר המדולדל שאינו מעורה בגידין לא תלי בעור ובשר חופין את רובו, עיי"ש, והיינו דתרי גווני דמדולדל איכא, חדא היכא שאינו מעורה בגידין, ובכה"ג אף אם עור ובשר חופין את רובו, מ"מ כל שאינו יכול לחזור ולחיות ה"ז אסור, ועוד, באבר שיש בו עצם ונשבר העצם אך עדין ה"ז מעורה בגידין, דכה"ג תלי אם עור ובשר חופין את רובו, ועי' יד יהודה סימן נ"ה סקט"ו ד"ה אבל הרמב"ם, שהאריך בזה.

   ולפ"ז י"ל בביאור ד' רש"י, דלעולם מודה שמואל דכל שנחתך הרגל ואינו מעורה בגידין, חשיב כנחתך לגמרי, והויא טריפה, ורק היכא דהוא מעורה בגידין, דאי"ז מדולדל, הרי דהגם דלגבי איסור אכילה החמירו דכל שאין עור ובשר חופה את רובו ה"ז אסור, לא החמירו לאסור את הבהמה.

   ויש להוסיף, דהנה בפר"ח סימן נ"ה סקט"ז ולבו"ש סימן י' ס"ה נקטו, דגם לדעת הרמב"ם דאבר המדולדל אסור מדאורייתא, היינו רק בשאינו מעורה בגידין, אך הא דנשבר העצם ואין רו"ב קיים אסור, הגם שהוא מעורה בגידין, אי"ז אלא מדרבנן, ולפי דבריהם ודאי מסתברא מילתא דכל הא דס"ל לשמואל שהבהמה מותרת, הוא רק בשהגידין קיימין, אך גם למש"כ ביד יהודה סימן נ"ה סקמ"ז לתמוה ע"ז, דודאי גם נשבר העצם ואין רו"ב קיים אסור מדאורייתא לדעת הרמב"ם, ויש להוסיף, שכן מ' להדיא מד' הרשב"א בתוה"ב (נא.), דכל הא דאי"ז אסור אלא מדרבנן, הוא רק משום דקי"ל שאין בו אלא מצות פרוש, עיי"ש, מ"מ בדעת שמואל י"ל דס"ל דנשבר העצם ואין רו"ב קיים, לא חשיב כמדולדל מעיקר הדין, ולא החמירו אלא לאסרו באכילה, אך לא החמירו לאסור את הבהמה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה בפירש"י בע"א ד"ה למטה מן הארכובה כתב בתו"ד, ז"ל, דלמטה ממש ליכא למימר כשרה, דהא אפי' צוה"ג שהוא בשיפולי של עצם אמצעי קתני מתניתין טריפה וכ"ש בגובהו וכו', עכ"ל, ובד"ה למעלה, ז"ל, דהיינו בצוה"ג שהוא סמוך לה וכ"ש בגובהו, עכ"ל.

   ובחי' הגרע"א כתב ע"ז, ז"ל, ק"ל מנ"ל דלקושטא הכי הוא דהוי כ"ש וכו' ומוכרח לדחוק וכו', ומי מכריחנו לזה, ואמאי לא בפשוטו דגם לל"ק סבר רב דלאו כ"ש הוא דאין אומרין בטריפות זו דומה לזו, והא דלמעלה מצוה"ג טריפה היינו מצד עצמו, "דהא אמת כן הוא, דהא נשבר ג"כ טריפה, כדאמר רכובה בלא צוה"ג", וצע"ג, עכ"ל.

   אמנם הנה לפמש"נ בדעת רש"י, דלל"ק הא דנחתכו רגלי' הויא טריפה, הוא משום דהויא נטולת צוה"ג, א"ש היטב ד' רש"י, דזהו שכתב דלהך לישנא, אם ניטלו צוה"ג טריפה, כ"ש למעלה, ומש"כ הגרע"א דמהא דבנשבר ג"כ טריפה, בע"כ דהוי זה טריפה מצ"ע, הנה בד' הרשב"א שהבאנו להלן ענף ב' מבו' דגם בנשבר עצם ורו"ב קיים, חשיב כניטל צוה"ג, ומשו"ז הוא דהויא טריפה, ושפיר י"ל כן גם לדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם בכל בו סימן ק"א הביא בשם הראב"ד דבאמת בכה"ג היא טריפה, ז"ל, ודעת הראב"ד בעצם שנשבר במקום צוה"ג, אפי' נשבר העצם ויצא לחוץ בלא צוה"ג טריפה, כיון דבמקום צוה"ג נשברה, עכ"ל, וכ"ה במאירי בסוגיין בשמו, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, ז"ל, שמכיון שנשבר העצם במקום הצומת, אין לצומת עוד במה לישען אלא דרך חולשה, ועכ"פ עתידים הם להתפרק, וה"ה כמי שנתפרקו כבר, עכ"ל, והובא בב"י סימן נ"ה, ועיי"ש שכתב דכ"כ הרוקח, ולא נמצא כן בד' הרוקח שלפנינו, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז במעדיו"ט סימן ז' סק"ה, וכתב שם דבד' הרשב"א מבו' לא כן, וכ"ה להדיא בדבריו ח"א סימן שי"ג, וכ"נ מד' הרמב"ם, עכ"ד, ולמש"נ הרי גם ממשה"ק הרשב"א על דעת הגאונים מבו' דס"ל דלדעתם אף אם נשבר העצם במקום צוה"ג ל"ה טריפה.

   והנה בחי' הרשב"א בסוגיין הביא מה שהוכיח רבינו יונה כדעת רש"י, מעובדא דהנהו גידין הרכין דאתא לקמי' דרבא ואמר רבא וכו' חדא דאר"י גידין שסופן להתקשות וכו', אלמא בעצם השוק קא מיירי דבראש אותו עצם יש גידין רכין שסופן להתקשות אבל בעצם הקולית אין בו גידין כלל, עכ"ד, והאחרונים העירו ע"ז, שהרי ר"פ הוא דפריך ר"ל ואיסורא דאורייתא וכו', והרי ר"פ גופי' ס"ל לעיל בריש הסוגיא דארכובה דמתני' היא ארכובה העליונה, וצ"ע בזה, והמאירי בסוגיין כתב לישב לזה לפ"ד הראב"ד, דכל שנשבר העצם במקום צוה"ג ואין רו"ב קיים, ה"ה טריפה, ובכה"ג הויא ההיא עובדא, עיי"ש, ומד' רבינו יונה הרשב"א והר"ן שלא דחו כן, מבו' דפשיטא להו דלדעת הגאונים אף אם נשבר העצם במקום צוה"ג ואין רו"ב קיים, ה"ה מותרת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואולי י"ל בזה, דהנה באמת בל' הרשב"א נ', דלא קשיא לי' אלא מ"נשברו" רגלי', ולא מנחתכו רגלי', וי"ל דהוא משום דמנחתכו רגלי' באמת ל"ק כלל, שהרי כל שנחתכו רגלי' ה"ה נטולת צוה"ג, וע"כ אין מקום לחשוב נחתכו רגלי' ונטולת צוה"ג בתרי, ולא הביא הרשב"א אלא מהא דלא חשבינן לנשברו רגלי' ולנטולת צוה"ג בתרי, שהרי בנשברו רגלי' אכתי צוה"ג קיימים, ואפ"ה היא טריפה משום שכבר אינה חי' ממקום זה, ושפיר הי' מקום למנות לזה בתרי, כיון דהוו ב' אופנים דנעשית טריפה, ומזה הוא דמייתי הרשב"א דכל דהוו בחד אבר, חשבינן להו כחדא, וה"נ חשבינן לנקובת הוושט ולתרבץ הוושט שנפסק ברובו כחדא, דכיון דהוו אבר א', הוי זה דין טרפות א', דכל שנחתך הוושט הויא טריפה, ואך דבוושט עצמו סגי בנקב כ"ש, ובתרבץ הוושט לא מיטרפא אלא ברובו, אך אכתי אין הדמיון עולה יפה כ"כ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועד"ז נ' גם לדעת רש"י והרשב"א, דהא דס"ל דליכא טרפות בפנ"ע בנחתכו רגלי' אלא הוא משום שהיא נטולת צוה"ג, אי"ז למ"ד דצוה"ג הוא מאגרומא ולבר, דלדידי' הרי בע"כ דהוי זה טרפות בפנ"ע דנחתכו רגלי', שהרי אם נחתכו רגלי' באגרומא עצמה הויא טריפה, הגם דלי"ב משום נטולת צוה"ג, וז"פ. [↑](#footnote-ref-7)