מעשרות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / ז מעשרות

**מעשרות פ"א מ"א**

**א]** כל שהוא אוכל וכו', **עד"ז תנן בפ"ק דפאה מ"ד לענין פאה, ובשבת ס"ח א' ובנדה נ' א' מפרשינן דהא דתנן כל שהוא אוכל אתא למעוטי ספיחי סטיס וקוצה,[[1]](#footnote-1) ובפירש"י שם מבו' דאינם ראויים לאכילה כלל, ואינם עומדים אלא לצבע, ובפירש"י בשבת שם כתב בשם רבינו הלוי דהא דנקט למינים אלו, ולא נקט לשאר מינים שאין ראויים לאכילה, הוא איידי דגבי שביעית תני להו דיש להן שביעית, נקט הכא דאינם חייבין בפאה במעשר.**

**אך התוס' בשבת שם כתבו בשם ר"י, דהא דלא קאמר סתם למעוטי מידי דלאו אוכל אלא נקט ספיחי סטיט וסוטה, הוא משום דקצת הם ראויים לאכילה, וזהו דקמ"ל דאפ"ה אין פאה נוהגת בהן, וכתבו דכן מצא רשב"ם בתשו' רש"י, וכ"כ הר"ש בפ"ק דפאה, ועד"ז כתב הרע"ב במשנתינו, דאף דספיחי סטיס וקוצה נאכלין ע"י הדחק, מ"מ אין תורת אוכל עליהן ואין חייבין במעשר.**

**ב] ונתחדש בזה, דדבר דאין ראוי לאכילה אלא ע"י הדחק, אינו חייב בתרו"מ, ומצינו כן בדין כרשינין, דדעת הרמב"ם בפ"ב מתרומות ה"ב דאין חיובן בתרו"מ אלא משום דנאכלין בשני רעבון, ובפשוטו אין חיובן אלא מדרבנן, ונת' בתרומות פי"א מ"ט אות ג', והרי דמדינא אינם חייבין בתרו"מ, אף שהן ראויין לאכילת אדם, וכדחזינן דהן נאכלין בשני רעבון, והיינו משום דאין ראויין לאכילה אלא ע"י הדחק, ומ"מ כיון שדרך לאכלם בשני רעבון, ע"כ גזרו חכמים לחייבן בתרו"מ, ומשא"כ בספיחי סטיס וקוצה דאין דרך לאכלן אף בשני רעבון.**

**והנה אמנם דעת הר"ש והרא"ש בתרומות פי"א מ"ט דכרשינין חייבין בתרו"מ מדאורייתא, אף דעיקרן למאכל בהמה, ונת' שם אות א', אך נראה דאי"ז משום דאף אוכל הראוי לאכילת אדם ע"י הדחק חייב בתרו"מ, שהרי הר"ש גופי' בפ"ק דפאה פירש דאף דספיחי סטיס וקוצה ראויין קצת לאכילה אינם חייבין בתרו"מ, אלא הוא משום דס"ל דכרשינים ראויים לאכילת אדם אף שלא ע"י הדחק, אלא דכיון דהן ראויים טפי לאכילת בהמה, ע"כ הם עומדין לבהמה, ומשא"כ ספיחי סטיס וקוצה דאינם ראויים לאכילה אלא ע"י הדחק.[[2]](#footnote-2)**

**ג] בס' מים חיים כתב בשם אא"ז הגר"ח זצ"ל שנסתפק בדין אוכל האסור באכילה, אם חשיב כאוכל לחיוב תרו"מ, כיון דמצ"ע הוא ראוי לאכילה, או דכיון דהוא אסור באכילה, אין תורת אוכל עליו לחיוב תרו"מ, ונפ"מ בחולה שמותר לו לאכלו, אם חייב להפריש ממנו תרו"מ,[[3]](#footnote-3) והוכיח לזה מהא דממעטינן בפסחים ל"ג א' תרומת חמץ שהחמיצה במחובר, מדכתיב תתן לו ולא לאורו, והרי דאלמלי הך מיעוטא ה"ז חייב בתרו"מ, דיש ע"ז תורת אוכל, אף דהוי חמץ ואסור באכילה, ואף אחר מיעוטא דתתן לו ולא לאורו פליגי רבוותא אם נתמעט דאי"ז טבל כלל, או דלא נתמעט אלא דל"מ להפריש ממנה תרומה, ועוד, מהא דתניא בתוספתא בכלאים רפ"ה דכלאי הכרם מותרין משום גזל ופטורין ממעשר, ומשמע דפטורן ממעשר הוא משום דהוו הפקר, ועי' במרחשת ח"א סימן א' ענף א' סק"ו, ובלא"ה היו חייבין במעשר, אף שהן אסורין אכילה.**

**ד]** ונשמר, **בשבת ס"ח א' ובנדה נ' א' מפרשינן דהוא למעוטי הפקר, ובירושלמי אמרו דילפינן לפטור הפקר מדכתיב ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך ממה שיש לך ואין לו חייב אתה ליתן לו יצא הפקר שידך וידו שוין בו, וכ"כ הר"ש, וכ"כ בפירש"י בסוכה ל"ט ב' ובסוטה מ"ג א', וכ"נ בדבריו בגיטין מ"ז א', וכ"כ התוס' בב"ק ס"ט א',[[4]](#footnote-4) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דילפינן לפטור הפקר מדכתיב זרעך המיוחד לך, לא המופקר לכל אדם שאין לו בעלים, וכ"כ הרע"ב, וכ"נ ברישא דהירושלמי דילפינן לה מתבואת זרעך, עיי"ש.[[5]](#footnote-5)**

**והנה בפירש"י בב"ק כ"ח א' כתב דהא דפאה פטורה מן המעשר הוא משום דהויא הפקר, אך התוס' שם כתבו דהא דפאה דמיפטרא מן המעשר לא מטעם הפקר, דהרי לב"ה אינו הפקר עד שיפקיר עד לעשירים כשמיטה,[[6]](#footnote-6) אלא ה"ט דמיפטרא כדדרשינן בספרי ובא הלוי וכו' יצא זה שיש לו חלק ונחלה עמך שאם הוא לוי עני נוטל פאה, וכ"כ השטמ"ק בב"מ ל' ב' בשם תוס' שאנץ, וכ"נ גם בד' התוס' בפסחים נ"ז א', והקוב"ש בח"ב סימן י"ד סקט"ו תמה על דבריהם, דהרי אף פטורא דהפקר ממעשר ילפינן לה מקרא דובא הלוי, וא"כ מהו שכתבו דפאה דפטורה אינו מטעם הפקר, ועמש"כ בזה באורך בס' מים חיים.**

**ה] התוי"ט במשנתינו תמה ע"ד הרע"ב שכתב הכא דפטור הפקר מן המעשר הוא מדכתיב זרעך המיוחד לך, ובפ"ק דפאה מ"ו כתב דהוא מדכתיב ובא הלוי וגו', וכ"כ גם בשביעית רפ"ט, ובפ"ק דתרומות מ"ה, ובפ"ק דחלה מ"ג, וקשיא כן גם בסתירת ד' הרמב"ם דבמשנתינו כתב דהוא מקרא דזרעך המיוחד לך, ובפ"ק דתרומות מ"ה כתב דהוא מקרא דובא הלוי.**

**והכפו"ת בסוכה ל"ט ב' כתב דאפשר דתרי קראי איצטריכו, דאי מחד הו"א דאינו חייב להפריש אבל אם רצה להפריש יש לו דין תרו"מ, קמ"ל קרא תניינא דאין לו דין תרו"מ, ועיי"ש שכתב דאין לומר דכיון דאינו חייב פשיטא דאם עבר והפריש דאינה תרומה, דהא אשכחן דיש פעמים דאם הפקיר אינו חייב ואם עבר והפריש הוא תרומה, עיי"ש, - והמקד"ד בסימן נ"ה סק"ג כתב להוסיף בזה, דקרא דובא הלוי וגו' הוא רק לפטור מחיוב המעשר, דקרא דובא הלוי כו' כתיב בצווי הכתוב להפריש, וקרא דזרעך הוא דאפילו בדיעבד לא מהני הפרשתו, וע"כ הוא דהכא דנקט נשמר בהדי אוכל וגידולי מן הארץ, דאפי' בדיעבד ל"מ הפרשתו, הוצרך הרמב"ם לפרש דהא דהפקר פטור מן המעשר הוא מקרא דתבואת זרעך, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, ועמש"כ בזה בתורת זרעים בפ"ק דפאה מ"ו.**

**ו]** וגידולו מן הארץ, **בשבת ס"ח א' ובנדה נ' א' מפרשינן דהוא למעוטי כמהין ופטריות דאין גידולם מן הארץ,** **ובטעם הפטור בזה כתב הרמב"ם בפיהמ"ש, דהוא מדכתיב עשר תעשר וכו' ואמר אח"כ ואכלת לפני ה' אלקיך מעשר דגנך וכו', הרי שלא חייב במעשר אלא יוצא מן השדה, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הרמב"ם בפ"ב מתרומות ה"א, דמה דגן תירוש ויצהר גידולו מן הארץ, אף כל כיו"ב חייב בתרו"מ, והריבמ"צ דילפינן לה מדכתיב היוצא השדה שנה שנה, פרט לכמהין ופטריות שאין גידולן מן הארץ אלא מאוירא קא רבו.**

**אך הריבמ"צ בסו"ד הביא למה שאמרו בירושלמי דילפינן לפטור כמהין ופטריות מדכתיב עשר תעשר את כל תבואת זרעך, דבר שהוא נזרע ומצמיח יצאו כמהין ופטריות שאינן נזרעות ומצמיחות, וכ"כ הר"ש, ובפי' המהרא"פ פירש דהיינו דאין גידוליהן באין ע"י זריעה, דאם נטע כמהין ופטריות אינם מצמיחין, (וזה ע"ד הא דממעטינן בירושלמי לקמן ה"ב תבואה שלא הביאה שליש משום שאינו נזרע ומצמיח), ועוד שמעצמן הן גדלין בלא זריעה ונטיעה כלל,[[7]](#footnote-7) - ומבו' לפ"ז, דאף דאין גידולן מן הארץ מ"מ הי' בדין לחייבן בתרו"מ, וכל הא דאין חייבין הוא משום דאינם מין הנזרע ומצמיח.**

**ז] ואמנם י"ל דלכו"ע דבר שאינו גדל כלל מן הארץ פטור מתרו"מ, והא דבכמהין ופטריות לא פטרינן להו אלא משום דאינם נזרעות ומצמיחות, הוא לפ"מ שאמרו בברכות מ' ב' ובנדרים נ"ה ב' דמירבא רבו מארעא, ומינק לא ינקי מארעא,[[8]](#footnote-8) וע"כ הוא דהנודר מכל גידולי קרקע אסור בכמהין ופטריות,[[9]](#footnote-9) וכיון דמירבא רבו מארעא, סגי בהכי לחייבן בתרו"מ, וע"כ לא מיפטרי אלא משום דאינם נזרעות ומצמיחות.**

**ח] ונפ"מ בזה הוא בדין גידולי מים אם הן חייבין בתרו"מ, כדין עציץ שאינו נקוב, דלכאו' הוא תלוי בטעם פטורא דכמהין ופטריות, דאם הוא משום דאינם גדלים מן הארץ, הרי דאף דעציץ שאינו נקוב חייב בתרו"מ, היינו משום דהוא גדל מן העפר שבעציץ, ומדרבנן הו"ל כגידולו מן הארץ, אך גידולי מים דאינם גדלים כלל מן הארץ, אינם חייבין בתרו"מ, דומיא דכמהין ופטריות דאינם חייבין אף מדרבנן,[[10]](#footnote-10) אך אם הוא פטורא דכמהין ופטריות הוא משום דאינם נזרעות ומצמיחות, הרי דגידולי מים דהן מין הנזרע ומצמיח, חייבין בתרו"מ מדרבנן, - אך למש"נ י"ל, דאף לדעת הסוברים דפטורא דכמהין ופטריות הוא משום דאינם נזרעות ומצמיחות, כ"ז הוא משום דמירבא רבו מארעא, אך גידולי מים דאינם גדלים כלל מן הארץ, פטורין מתרו"מ.**

**ח] נחלקו הראשונים אלו מינים חייבין בתרו"מ מדאורייתא, וז' דעות בדבר, והובאו הדעות בזה בדרך אמונה רפ"ב מתרומות,** א **הר"ש והרא"ש במשנתינו כתבו דמדאורייתא אין חייבין בתרו"מ אלא דגן ותירוש ויצהר,[[11]](#footnote-11) וכן דעת רבים מקמאי, וציין לדבריהם בדרך אמונה שם בצה"ל סק"ז, - ובפירש"י בב"מ פ"ח ב' ד"ה בענבים וזיתים מבו' דבכלל תירוש ויצהר, הוא גם זיתים וענבים עצמן, וכ"כ התוס' שם ד"ה כי קאמר, וכן מסקנת הרמב"ן שם,[[12]](#footnote-12) וכן דעת עוד מקמאי, וציין לדבריהם בצה"ל שם סקי"א.**

ב **הרמב"ן בפי' התורה בפר' ראה י"ד כ"ב כתב דאף זיתים וענבים אינם חייבין מה"ת עד שיעשו תירוש ויצהר, וכ"נ גם בדבריו בפר' משפטים (כ"ב כ"ח),[[13]](#footnote-13) וכ"כ תר"י בברכות בפ' אלו דברים מא. מדפי הרי"ף.[[14]](#footnote-14)**

ג הרמב"ן בב"מ פ"ח א' כתב בשם הראב"ד, דכל ז' מינים שחייבין בביכורים חייבין בתרו"מ דגמר ראשית ראשית, וכתב דאח"כ חזר בו הראב"ד, וכ"כ בפי' רבינו יהונתן בעירובין ל"א א'.

ד **בד' הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"ו ובפ"א ממעשר ה"ט ופ"א ממע"ש ה"ג מבו' דכל פירות האילן חייבין מדאורייתא, וירקות אין חייבין אלא מדרבנן, וכ"כ בפי' ר"נ גאון בברכות ל"ו א'.[[15]](#footnote-15)**

ה **הראב"ד בפי' התו"כ קדושים פי"ב ובחוקותי פי"ב דבתרומה אין חייבין מדאורייתא אלא דגן תירוש ויצהר, ובמעשרות חייבין אף שאר המינים, ובדבריו בפר' קדושים משמע דאף ירקות חייבין במעשר מדאורייתא, אך בפר' בחוקותי כתב דירקות אין חייבין אף במעשר אלא מדרבנן.**

ו **היראים בסימן קמ"ז כתב דהא דמרבינן בתו"כ מקרא לחייב כל פירות האילן וירקות, הוא במע"ש, דקרא דמרבינן מיני' הוא במע"ש, אך בתרומה ושאר מעשרות אין חייבין אלא דגן תירוש ויצהר,[[16]](#footnote-16) וכ"כ היראים בסימן נ"ג, וכ"כ הסמ"ג במ"ע קל"ו וקס"א, ורבינו הלל בפי' התו"כ בחוקותי פי"ב, ועמש"כ ע"ז החזו"א בשביעית סימן ז' סקכ"ה.**

ז **בחי' המיוחסים להריטב"א בב"מ פ"ח ב' כתב די"ל, דהא דמעשר פירות דרבנן, הוא רק במע"ש דלא חמיר כולי האי, אבל בשאר מעשרות דחמירי טפי, אף שאר פירות חייבין מדאורייתא, וצ"ב.**

**ט] בד' הרמב"ן בב"מ פ"ח ב' מבו' דאותם המינים שאין חייבין בתרו"מ, אף אם הפריש עליהן לא חייל עליהן תורת תרומה, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד, - אך הראב"ד בכתוב שם בפ' העור והרוטב כתב דאף אם שאר פירות אין חייבין בתרו"מ מה"ת, אם קרא עליהן שם יש עליהן קדושת תרומה מה"ת ומדמעת כשל תורה, ועמשה"ק ע"ז החזו"א בשביעית סימן ז' סקכ"ה, ומש"כ לישב בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות ה"א.**

**י] הטו"א בר"ה ט"ו ב' הק' ע"ד היראים דשאר פירות וירקות חייבין במע"ש מדאורייתא אף דאין חייבין בתרומה ושאר מעשרות, דא"כ כשתיקנו בהן רבנן תרומות ומעשרות וצריך להפרישן על הסדר, תרומה גדולה תחילה ואח"כ מעש"ר ואח"כ מע"ש, היאך אפשר להקדים תרומה ומעש"ר למע"ש, הרי כיון דמה"ת אינם בני תרומה ומעש"ר, נמצא דהוא מאכיל את הכהן והלוי טבל הטבול למע"ש, ולא נזכר בשום מקום דצריכין הכהן והלוי להפריש מע"ש מן התרומה ומעש"ר, ועד"ז קשיא ע"ד הסוברים דבתרומה אין חייבין אלא דגן תירוש ויצהר, ובמעשרות חייבין כל המינים.**

**והאו"ש בפ"ב מתרומות ה"א כתב דלמש"כ הראב"ד בכתוב שם דאף מינים הפטורין שקרא עליהן שם תרומה יש עליהן קדושת תרומה, ניחא, דשפיר מצי להפריש מע"ש לבסוף בשאר מינים, דאע"ג דהן פטורין מה"ת, מ"מ אם קרא עליהן שם חלה עליהן קדושת תרומה ומעשר, וכיון דחלה עליהן קדושת תרומה ומעשר, מיפטר תו מלעשר עליהן, ועיי"ש מה שהוסיף לפרש בזה, - ועיי"ש שכתב לישב עוד, דמדאורייתא אין מה שהפריש לתרומה ומעש"ר חייב במע"ש, דהו"ל לקוח אצל הכהן או הלוי, ועיי"ש במש"כ לדון בזה,[[17]](#footnote-17) - ועמש"כ בזה בס' מים חיים, ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות ה"א.**

**יא]** וכל שאין תחילתו אוכל אבל סופו אוכל אינו חייב עד שיעשה אוכל, **בירושלמי ילפינן לה מדכתיב מזרע הארץ מפרי העץ עד שיהא פרי, וכתיב עשר תעשר את כל תבואת זרעך עד שיעשה תבואה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"ג, - ובירושלמי לקמן ה"ב ילפינן להא דקודם הבאת שליש פטור מן המעשרות, דהוא מדכתיב עשר תעשר את כל תבואת זרעך, דבר שהוא נזרע ומצמיח, יצא פחות משליש שאינו נזרע ומצמיח, וכ"כ הרמב"ם שם ה"ה דאיזו היא עונת המעשרות משיגיע הפירות להזריע ולצמוח, והמל"מ שם כתב דלדעתו כל השיעורים שנשנו בפירקין בעונת המעשרות, הוא משום דקודם לכן אינו ראוי לזריעה, וצ"ב דמ"ט בעינן תרי קראי.**

**וצ"ל בזה למש"כ החזו"א בסימן א' סק"ג, דבפירות יש ג' עונות סמדר ובוסר ועונת המעשרות, ולענין ערלה ורבעי וקציצה בשביעית נחלקו ר"י ורבנן בסמדר של גפן אם חשיב פרי, וכן נחלקו בחרובים ובזיתים, ובבוסר מודו רבנן דחשיב פרי, ואף סמדר דלא חשיב פרי, טעון ברכה, (אלא שמברכין עליו בפה"א), ובשאר האילנות מודו רבנן דסמדר חשיב פרי, ועיי"ש במש"כ בדין טומאת אוכלין בסמדר ובבוסר, וגם בתבואה חשיב אוכל קודם עונת המעשרות, כדחזינן דמיקרי לחם לחייב בחלה, וגם חייבין עליו משום חמץ, ואפ"ה אין חייב במעשרות אלא כשהגיע לעונת המעשרות, ועיי"ש בסק"ד שכתב לפרש דהוא משום דלענין מעשר בעי אוכל חשיב טפי, דילפינן כדרך שבנ"א מוציאין לזרע, והיינו מקרא דתבואת זרעך, וכ"כ המקד"ד בסימן נ"ה סק"ד, - ולפ"ז נמצא דאם מקרא דמפרי העץ ותבואת זרעך, הי' לנו לחייב אף קודם עונת המעשרות, דכבר הוא ראוי לאכילה וחשיב כפרי, וזהו דילפינן מקרא דתבואת זרעך, דלענין מעשר לא חשיב כפרי וכתבואה, אלא כשהוא נזרע ומצמיח.[[18]](#footnote-18)**

**פ"א מ"ב**

**א]** מאימתי הפירות חייבין במעשרות, **הרמב"ם כתב דמשעה זו הן נקראין פרי, וכ"כ הריטב"א בר"ה י"ב ב', והרא"ש כתב דמשעה זו הן ראויין לאכילה, וכ"כ הר"ש לקמן מ"ה, - ולכאו' חד מילתא הוא, דמשעה שהן ראויין לאכילה יש עליהן תורת פרי לחיוב תרו"מ, וכדתנן לעיל מ"א דאינו חייב עד שייעשה אוכל, ופירש הרמב"ם דילפינן לה מדכתיב מזרע הארץ מפרי העץ עד שיהא פרי, וכ"ה מבו' בד' הר"ש בשביעית פ"ב מ"ז דחד מילתא הוא, עיי"ש.**

**ב] הרא"ש לקמן מ"ג כתב בהא דתנן התם דהתבואה והזיתים משיביאו שליש, דה"נ שאר שיעורי פירות האמורים במשנתינו כולם הבאת שליש הם, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא קתני בהו משיביאו שליש כדתני בתבואה וזיתים, וכ"כ התוס' בר"ה י"ב ב' ד"ה התבואה, וכ"כ הר"ש בשביעית פ"ב מ"ז בפי' בתרא.**

**אך הר"ש שם בפי' קמא כתב דענבים משיבאישו הוא קודם הבאת שליש, והן דסגי בזה לחייבן בתרו"מ, ול"ה כתבואה וזיתים דבעינן בהו הבאת שליש, הוא משום דהבאישו דענבים אף שלא הביאו שליש, חשיבא כשליש דתבואה וזיתים,[[19]](#footnote-19) - והר"ן בר"ה י"ב הוסיף לפרש דהוא משום דמאותן שעה הן ראויין, וכשהביאו שליש אין חשיבותן ניכר יותר כ"כ, כמו שהוא ניכר בתבואה שניכרת הבאת שליש שלה שראוי' להצמיח אם יזרענה משם ואילך, - וכ"כ הריטב"א בר"ה שם דבשאר אילנות לא תלי בהבאת שליש, אלא נתנו חכמים לכל אחד ואחד שיעור.**

**ג] ובפירש"י בר"ה שם פירש להא דתנן דהתבואה והזיתים משיביאו שליש, דדגן ותירוש קרויין תבואה, דכתיב כתבואת גורן וכתבואת יקב, והתוס' שם הק' דהכא תני שיעור אחר לגבי ענבים דהוא משיבאישו, והערול"נ כתב דזה מתישב למש"כ התוס' בהמשך דבריהם דכל שיעורי דמתניתין הבאת שליש הן, - והתורי"ד שם כתב לישב, ז"ל, דאימת הוי יין ותירוש דינו כתבואה, דוקא באותן ענבים העתיד לדורכן ולעשות מהן יין, כדכתב וכתבואת יקב, ואותן הענבים אם לא הביאו שליש ובצרן ודרכן אין אותו היין חייב במעשר, שאינו יין אלא חומץ הבוסר, ומאי דתנן התם הענבים משיבאישו, כגון שליקטן כדי לאכלן, שמשעה שיבאישו שיתמתקו מעט אדם תולש מהן לאוכלן, וקודם לכן הן בוסר בעלמא ואפי ליקטן לאכילה פטורין מן המעשר שאינו אוכל עד שיבאישו ויהיו חשובין אוכל, ודוקא אם ליקטן לאכילה חייבין במעשר בזה השיעור אבל אם ליקטן לדורכן בגת עד שלא יביאו שליש שיהו ראויין לעשות מהן יין ע"י הדחק אינן חייבין במעשר, והכל לפי מחשבתו בצרן לאכילה משיבאישו לדרכן בגת משיביאו שליש, עכ"ל.**

**ולפ"ז מתישב גם משה"ק התוס' שם עוד ע"ד רש"י, דא"כ לא ליתני זיתים וליהוי בכלל תבואה כמו ענבים דתרווייהו בכלל תבואת יקב נינהו, ולפ"ד הרי"ד ניחא, דאי ל"ה תני זיתים, הרי ל"ה בכלל תבואה אלא זיתים שמסקן לעשות מהן שמן, דהם חשיבי כיקב, וע"כ תני זיתים דיש בכלל זה אף זיתים שמסקן לאכילה.**

**ד] התאנים משיבחילו,** בנדה מ"ז א' אמר רבב"ח אמר רב דהיינו משילבין ראשיהם, אך בירושלמי הכא אמר רב אבא בר יעקב משום ר' יוחנן דהוא משיאדימו פיהם, ובפי' הראב"ד לתו"כ בהר פר' א' ה"י גריס בנדה שם אמר רבב"ח א"ר יוחנן, והק' דבירושלמי אמרו משום ר' יוחנן שיעורא אחרינא, וכתב בתי' קמא דודאי זמן בישול התאנים הוא משיאדים פיהם התחתון כדמפרש בירושלמי, והא דאמר רבב"ח א"ר יוחנן לא על התאנים קאמר, אלא על סימני נערות באשה, ובתי' בתרא כתב דאפשר שב' הסימנים בתאנים הם, ובתחילת בישולם פיהם התחתון מאדים וראשם העליון מלבין.

ה] בירושלמי פריך וכל התאנים פיהם מאדימות, ופירש הגר"א דהיינו דהרי יש תאנים שאינן מאדימות כלל והאיך אני יודע בהן השיעור, ומשני רב תנחום בר מריון בשם ר' יוחנן דלוקח אחת ומניח אם בשלה בתוך כדי מעל"ע חייבות, ואם לאו פטורות, ופירש הגר"א דהיינו דשיעורא דביחלו הוא מעל"ע קודם גמר בישולם, - ולא נתפרש בדבריו אם היינו דלעולם אינם ראויים לאכילה עד גמר בישולם, ומ"מ הם חייבין, כיון שהן עתידין להתבשל בתלוש, או דהם ראוים לאכילה משעה שביחלו, וגמר בישולם אינו הזמן שהם נעשין ראויין לאכילה, אלא דקים לן דמעל"ע קודם גמר בישולם, הם ראויין לאכילה.

והרמב"ם בפ"ב ממעשרות ה"ה כתב, ז"ל, התאנים משיעשו רכים כדי שיהיו ראויים לאכילה אחר כ"ד שעות משעת אסיפתן, ומבו' דאינם ראויים לאכילה עד כ"ד שעות משעת אסיפתן, ואפ"ה מהני הא דהם נעשים ראויים לאכילה בתלוש, דמכח זה הן חייבין בתרו"מ,[[20]](#footnote-20) - ופשוט דמכח זה חשבינן להו כהגיעו לעונת המעשרות אף קודם ששהו מעל"ע משעת אסיפתן, (דאם ל"ה חשבינן להו כהגיעו לעונת המעשרות בשעת אסיפתן, ל"ה מהני מידי הא דנעשו ראויים לאכילה אח"כ, דבפשוטו א"א שיחול עונת המעשרות בתלוש).[[21]](#footnote-21)

ואמנם צ"ע לפ"ז, דכיון דסגי בהא דנעשין ראויין לאכילה בתלוש, דמכח זה הן חייבין בתרו"מ, א"כ מ"ט בעינן שיהיו ראויים בתוך מעל"ע מאסיפתן, ואם אינם נעשין ראויין אלא אחר יותר ממעל"ע מאסיפתן אינם חייבין.[[22]](#footnote-22)

ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ד מתרומות הכ"א בתו"ד כתב לפרש בזה, דדוקא אם הם נעשין ראויין תוך מעל"ע מאסיפתן, דדרך בנ"א לתלוש פירות אלו, הוא דחשיבי כהגיעו לעונת המעשרות, והן חייבין בתרו"מ, אף דאינם נעשים ראויין אלא בתלוש, אך אם אינם נעשין ראויין תוך מעל"ע מאסיפתן, כיון דאין דרך בנ"א לתלוש פירות כאלו, חשיב דעדיין לא הגיעו לעונת המעשרות, - ועיי"ש שהוסיף דמכח זה הן פטורין אף אחר שנעשו ראויין, דפירות שלא הגיעו לעונת המעשרות במחובר, אינם מתחייבין בתלוש.[[23]](#footnote-23)

**ו] הענבים והבאושים משיבאישו,** בפי' המיוחס לר"ש לתו"כ בהר פר' א' הי"א כתב דהיינו דכשהם מתבשלים מתלבנים ומשתנים מחמת היין שמתמלא בהן ומכסיפין פניהם כאדם חולה שהלך דמו ממנו, וכעי"ז כתב הראב"ד שם, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו שיראו גרעיניהן מבחוץ מחמת זכותם ורוב מימיהם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"ה,[[24]](#footnote-24) ובפיהמ"ש בשביעית פ"ד מ"ח כתב דהונח לענין זה שם באשה מפני שהוא קרוב להבאיש ולהפסד אם ישאר.

**ז] הרימונים משימסו,** הריבמ"צ הביא מירושלמי דפליגי בה אם היינו משיתמעך האוכל בתוך ידו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ב ממעשר ה"ה דהוא משימס הפרד שלהן בין האצבעות ויצא ממנו מים, או דהוא משיכניסו מחצה**, ובפי' הרש"ס כתב דהיינו שגדלו מחצית גידולן, ועד"ז כתב בביאור הגר"א, - והעירו דפי' בתרא מתישב אף לדעת הסוברים דכל שיעורי דמתניתין הם הבאת שליש, דהבאת שליש אינו בגודל הפרי אלא באיכות בישולו, וע"כ שפיר י"ל דבשעה שגדל הפרי מחצית מגודלו, הו"ל זמן הבאת שליש.**

**ח] בירושלמי אמרו דרימון שניקרה בו אפילו פרידה אחת כולה חיבור למעשר, ואשכול שבישל בו אפילו גרגר יחידי כולו חיבור למעשרות, ומפרשינן התם דלא רק אותו האשכול חייב, אלא אף כל הענבים שבאותו הרוח חייבין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"ה.[[25]](#footnote-25)**

**והרדב"ז שם פירש בטעמא דמילתא דהוא משום דכל שהגיע גרגיר אחד, קרוב השאר לבא, ועד"ז כתב החזו"א בשביעית סימן ז' סקכ"ב, דקים להו לחכמים דגפן ורמון מטבעו להיות אוכל בזמן שכבר ביכר אחד מהן, אף שאין סימן הביכור נראה בכולן.[[26]](#footnote-26)**

ט] אך יש להעיר ע"ז ממה שאמרו בירושלמי הי' כרם קטן ועשאו גדול גדול ועשאו קטן, ופירש הרש"ס דהיינו דמיבע"ל כשהיו ב' כרמים וביכר באחד מהן ואח"כ נטל גדר שבינתים ועשאן אחד, אם אף הכרם השני מצטרף, ומאידך מיבע"ל בגונא דכשביכר הי' הכרם גדול ועשאו קטן שחילקו לב' כרמים, אם הכרם השני מצטרף, והגר"א פירש דמיבע"ל כשהי' כרם קטן וקנה עוד קרוב לזה הכרם ונעשה גדול אם הוי חיבור למעשרות, ועי' גם בפי' מהר"א פולדא ובס' ניר במש"כ לפרש בזה, - ואי נימא דהא דכולו חיבור למעשרות, הוא משום דתלינן שהגיע כולו לעונת המעשרות, הרי אין לתלות לזה כלל אם יש גדר ביניהם, ואם הם של אדם אחד, ועוד צ"ע לפי' הרש"ס, דמאי מיבע"ל בגונא דכשביכר הי' כרם אחד ואח"כ חילקו לב', והרי מעיקרא כשביכר מעט תלינן שכל הכרם הגיע לעונת המעשרות, והיאך יתכן דיפקע זה ע"י שחילק הכרם לב',[[27]](#footnote-27) וצ"ע.[[28]](#footnote-28)

**י] בד' הרדב"ז שם ה"ו משמע דהך דינא דכל שהגיע מקצתו לעונת המעשרות הוי כולו חיבור למעשר, הוא אף בשאר מיני פירות, עיי"ש, והבאנו לדבריו באות י"ג, - אך החזו"א בשביעית שם כתב דאין דין זה כולל כל הפירות, דאל"כ מ"ט אמרו הכא רמון ואשכול, לימא סתמא פירות שבישל אחד מהן כולו חיבור, ועיי"ש שהוכיח כן עוד מכ"ד,[[29]](#footnote-29) ועי' גם בצפנת פענח פ"ח מלולב ה"ה בסו"ד ופ"א מכלאים ה"א בסו"ד שנקט כן.**

**יא] המהר"י קורקוס בהל' מעשר שם נסתפק, אם הך דינא דכל אותו הרוח חייב, הוא גם ברמון, או דברמון ל"מ אלא לחייב את אותו רמון כמשמעות ל' הירושלמי והרמב"ם, והכס"מ שם כתב דגם ברמון שהגיע לעונת המעשרות ה"ז מועיל לחייב את כל הרוח, וכ"ה מבו' בד' הרדב"ז שם ה"ו דבכל מינים ה"ז מועיל לחייב את כל הרוח.**

**יב] החזו"א בשביעית שם כתב דכל דין זה הוא כשהגיעו השאר לשיעור פרי, דהוא בוסר בענבים וסמדר ברמונים, דהוא שיעור אוכל לענין ערלה, (עמש"נ לעיל מ"א אות י"א) אך אם אינם אוכל כלל לית דינא ודיינא, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.**

**יג] לקמן פ"ה מ"ג תנן דלא ימכור אדם את פירותיו משבאו לעונת המעשרות למי שאינו נאמן על המעשרות וכו', ואם ביכרו נוטל את הבכורות ומוכר את השאר, והרדב"ז בפ"ב ממעשר ה"ו הק' דהיאך הוא מוכר את אותם שלא ביכרו, הרי אמרו דאם הגיע גרגיר אחד הגיע הכל, וכתב דצ"ל דאיירי שאותם שלא ביכרו הם ברוח אחרת, - והחזו"א בשביעית שם הוכיח מזה דהך דינא דסגי במה שהגיע גרגיר אחד הוא רק בגפנים ורמונים ולא בשאר מינים, ועמש"כ בזה הצפנת פענח בפ"א מכלאים ה"א בסו"ד, ובס' מים חיים.[[30]](#footnote-30)**

**יד]** והאגוזים משיעשו מגורה, **הריבמ"צ בפי' קמא פירש דהיינו משתיגמר המחיצה שבין אוכל לאוכל, דאגוז חלוק לד' ויש קליפות בתוך האגוז המבדילות ביניהם, וכן פירשו הר"ש והרא"ש,[[31]](#footnote-31) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש משיבדל האוכל מהקליפה החיצונה וייעשה האוכל כאלו הוא במגורה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"ה.**

**והגר"א בשנו"א כתב להוכיח כפי' הרמב"ם, מהא דתניא בתוספתא ובירושלמי דלת"ק גם בשקדים שיעורם כדי שיעשו מגורה, ובשקדים אין קליפה בתוכם, ובע"כ כפי' הרמב"ם דיעשו מגורה היינו שיבדל האוכל מהקליפה החיצונה, וגם שקדים שיעורם כן.**

**טו]** ר' יהודה אומר האגוזים והשקדים משיעשו קליפה, **הריבמ"צ בפי' הב' פירש דהיינו משתעשה הקליפה הפנימית הסמוכה לאוכל, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש והרא"ש, והרמב"ם הוסיף דלא יהא זה אלא אחר שיבשלו תכלית בישולן, - אך בפי' קמא פירש הריבמ"צ דהוא הקליפה החיצונה שעל האוכל דהיינו העץ, וד' הריבמ"צ שלפנינו באו בשיבוש, וצ"ע.**

**טז] הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"ה כתב, ז"ל, האגוזים משיתפרש האוכל מהקליפה החיצונה, השקדים המתוקים משתתפרש קליפתן החיצונה, עכ"ל, ובד' המהר"י קורקוס משמע דמפרש דחד שיעורא הוא באגוזים ובשקדים, עיי"ש דגריס האגוזים והשקדים משיעשו מגורה, וכתב דפסק הרמב"ם כחכמים.**

**אך הכס"מ שם כתב דמד' הרמב"ם נראה דאינו מפרש דת"ק משוה שקדים לאגוזים, דא"כ מ"ט חילקם הרמב"ם, והול"ל האגוזים והשקדים משיתפרש וכו', ועוד, דבל' הרמב"ם מבו' דחלוקין הן זמ"ז, דאגוזים משיתפרש האוכל מהקליפה החיצונה, ושקדים המתוקים משתתפרש קליפתן החיצונה, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דשיעורא דמשיעשו מגורה, הוא רק באגוזים, אך בשקדים שיעורן משתפרוש קליפתן החיצונה, כמו שאמרו בירושלמי לקמן ה"ד, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן א' סקכ"ה.**

**פ"א מ"ג**

**א]** החרובין משינקרו, **בירושלמי אמרו דחרובין שילשולן הוא חנטן, והגר"א פירש דפריך דבמשנתינו קאמר החרובין משינקדו, ובשביעית פ"ד מ"י תנן דהחרובין משישלשלו, וע"ז משני דהתם דתלי בזמן החנטה, הרי דכשישלשלו הוא חנטה דידהו, והכא לענין מעשר דתלי בעונת המעשר, הוא כשינקרו.**

**והנה הרמב"ם בפ"א ממע"ש ה"ב כתב, ז"ל, וכן פירות האילן שבאו לעונת המעשרות קודם ט"ו בשבט של שלישית וכו', וכן אם באו לעונת המעשרות קודם ט"ו בשבט של רביעית וכו', ואם באו לעונת המעשרות אחר ט"ו בשבט מתעשרין להבא, עכ"ל, ועד"ז כתב הרמב"ם בפ"ד משמו"י לענין שביעית, עיי"ש, והמהר"י קורקוס שם בהל' מע"ש שם ה"א כתב, דאף דבר"ה י"ג ב' אמרו דבאילן הולכין אחר חנטה, ס"ל להרמב"ם דחנטה היינו עונת המעשרות, וכ"כ המהר"י קורקוס בהל' שמו"י שם, ובפ"ה מתרומות הי"א.[[32]](#footnote-32)**

**ובפי' הרש"ס שביעית ריש פ"ה הק' ע"ד הרמב"ם, ממה שאמרו הכא בחרובין, דשילשולן הוא חנטן, והוא זמן אחר מזמן עונת המעשרות, והרי דחנטה לאו היינו עונת המעשרות, - והחזו"א בשביעית סימן ז' ריש סקי"ט כתב לישב, דהוא פלוגתת אמוראי בירושלמי שביעית שם, והרמב"ם פסק כמ"ד דחנטה הוא עונת המעשרות, עיי"ש.**

**ב] המהר"י קורקוס שם פירש בטעמא דהרמב"ם, דהוא משום דהדעת נותנת כן, דכיון דחיובם במעשר הוא כשהגיעו לעונת המעשר בשנה שלישית, למה יעשרו מעשר שנה שני', וודאי דראוי לילך לענין סדר השנים אחר עונת חיובן למעשר, ועד"ז כתב הפנ"י בר"ה י"ב ב'.**

**ובמשנת ר"א סימן כ"ב סק"ב הק' ע"ז, דהרי בירק חזינן דלא תלי זב"ז, דלענין קביעות השנה אזלינן בתר לקיטה, ועונת המעשרות היא בתחילת גידולם כשהם קטנים, וכדתנן לקמן מ"ד,[[33]](#footnote-33) וכתב דצ"ל דשאני ירק דמעשר ירק דרבנן, ובזה י"ל דקביעות שנת המעשר לא תליא בעונת חיובם במעשרות, וכמבו' כן בד' הפנ"י שם, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[34]](#footnote-34)**

**ג] בחי' רא"ל ח"א סימן ט"ז כתב בדעת הרמב"ם, דלעולם חנטה ועונת המעשרות הם ב' זמנים, ועיקר הגורם לקביעות שנת המעשרות הוא החנטה, ואך דכיון דקודם עונת המעשרות אכתי לא חייל על הפירות שם פרי, הרי דקודם זמן זה א"א שיחול בהם הדין דהם פירות שנה זו, ונמצא דהא דבעינן שיגיעו לעונת המעשרות הוא תנאי בעלמא, דקודם זמן זה א"א שיחול בהן ע"י החנטה שהם פירות שנה זו, ונפ"מ דבגונא דיהא עונת המעשרות קודם החנטה, אין הולכין אחר עונת המעשרות, אלא אחר החנטה שהיא הגורמת לחשבן שהן מפירות השנה שעברה, ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז לד' הרמב"ם בכ"ד, וקרוב לזה כתב המקד"ד בסימן ס' סק"א, עיי"ש.**

**ד]** התלתן משתצמח, **בר"ה י"ב ב' מפרשינן דהיינו משתצמח לזרעים, ופירש"י, דהוא משעה שהזרע צומח בתוכו, והתוס' וש"ר שם כתבו דבירושלמי משמע דהיינו שנגמר בישולם כ"כ שאם תולשין אותן וזורעין אותן במקום אחר מצמיח, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש במשנתינו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"ה, ועמש"כ הערול"נ והשפ"א שם בישוב ד' רש"י.**

**ה] בפירש"י שם פירש להא דתנן הכא דהתלתן משתצמח, דהיינו דאחר שנת צמיחתו הוא מתעשר, ולא אחר שנת לקיטתו, ובתוס' הגרע"א לעיל בפירקין כתב ללמוד מדבריו דס"ל דעונת המעשרות דפירקין הוא גם לענין שנת המעשר, ועיי"ש שתמה ע"ז, דהרי לענין שנת המעשר אזלינן בתר חנטה, כמו שאמרו בר"ה י"ג ב', ולא תלי בזמן עונת המעשרות.[[35]](#footnote-35)**

**וכבר הביא התורי"ד בר"ה שם בשם התוס' שתמהו כן ע"ד רש"י, דמשנתינו לא נשנית לענין חדש וישן, אלא לענין חיוב מעשרות, דמשעה זו הם מתחייבין במעשר, וכתבו דאין לומר דדין חדש וישן תליא בזמן חיוב מעשר, דא"כ למה הלכו בכל פירות האילן לדין חדש וישן אחר חנטה, ולא הלכו אחר שיעור עונת המעשרות, והיינו דפשיטא להו דחנטה אי"ז עונת המעשרות, אלא הוא שיעור אחר, ועד"ז הק' הריטב"א בר"ה שם.**

**ו] והתורי"ד שם כתב לישב לד' רש"י, ז"ל, ונ"ל דל"ק ולא מידי, דאע"ג דלענין חיוב מעשרות היא שנוי', מ"מ שפיר מצינן למילף מינה לענין חדש וישן, דהשתא לענין חיוב המעשרות דלא מחייבי פירות האילן במעשר אלא כשיעור דתני התם אפ"ה לענין חדש וישן אזלינן משעת חנטה כדבעינן למימר לקמן, תלתן ותבואה וזיתים דחשיבי בהכי לענין חיוב מעשר כ"ש דחשיבי בהכי לענין חדש וישן, הלכך אע"ג דההיא מתניתין מתניא לענין חיוב מעשר, שפיר ילפינן מינה נמי לענין חדש וישן, עכ"ל, - והיינו דכיון דלענין חיוב מעשר בעינן גידול טפי מלענין קביעות שנת המעשר, כדחזינן דפירות האילן אינם מתחייבין במעשר אלא בשיעורים שנשנו במשנתינו, ואפ"ה לענין חדש וישן תליא בשעת חנטה דהוא מוקדם לשיעורים אלו, הרי דבתלתן שנתחדש דסגי בשיעור זה לענין חיוב מעשר, כ"ש דסגי בזה לענין קביעות שנת המעשר.[[36]](#footnote-36)**

**אך צ"ע במש"כ רש"י כן גם לענין זיתים, דמתעשרין אחר שעה שהגיעו בו לשליש בישולם, דמ"ש משאר אילנות דאזלינן בתר חנטה, ומ"ט אינם מתחייבים אלא בהבאת שליש, וכמשה"ק כן הריטב"א שם.**

**ז] והפנ"י שם כתב בדעת רש"י דהגם דבכל אילנות הולכין לקביעות שנת המעשר אחר חנטה, אף שעדיין לא הגיעו לעונת המעשרות, כ"ז הוא משום דמעשר דידהו דרבנן,[[37]](#footnote-37) אך בזיתים דחייבין במעשר מדאורייתא, יש לנו לילך לקביעות שנת המעשר אחר השעה שנתחייבו בה במעשר, וע"כ כיון דהם מתחייבין במעשר בהבאת שליש, אף קביעות שנת המעשר היא בהבאת שליש.[[38]](#footnote-38)**

**ח] הריטב"א בר"ה שם כתב דהא דתנן דהתלתן משתצמח לזרעים, ה"מ כשזרעו לזרעים אי נמי זרעו לירק לאכילה ונמלך עליו לזרעים, דבכה"ג אזלינן בי' בתר גמר פרי, אך אם ליקטו לקטו בעודו ירק לאכילה דינו כשאר ירקות לחיוב המעשרות ולכל דבר, והמקד"ד בסימן ס' תמה ע"ז ממה שאמרו בעירובין כ"ח א' דתלתן שזרעו לירק בטלה דעתו זרעו חייב וירקו פטור, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות ה"ד בסו"ד.**

**ט]** התבואה והזיתים משיביאו שליש, **בפירש"י בר"ה י"ב ב' פירש דדגן ותירוש קרויין תבואה, והתוס' שם תמהו על דבריו, ונת' לעיל מ"ב אות ג' עיי"ש, - ועיי"ש באות ב' שנתבאר פלוגתת הראשונים אם אף שאר שיעורי פירות האמורים במשנתינו הם הבאת שליש, או דהם שיעורים אחרים.**

**י] בר"ה י"ג א' מסקינן דילפינן להא דהתבואה והזיתים משיביאו שליש מדכתיב ועשת את התבואה לשלש השנים, אל תיקרי לשלש אלא לשליש,[[39]](#footnote-39) - אך בירושלמי הכא אמרו דילפינן לה מדכתיב תבואת זרעך, דבר שהוא נזרע ומצמיח, יצא פחות משליש שאינו מצמיח, ועמש"נ להלן מ"ד אות ג' פלוגתת קמאי אם לדעת רבנן התם בעינן שיהא נזרע ומצמיח.**

**פ"א מ"ד**

**א]** ובירק **הקישואין והדלועין וכו' חייבין גדולים וקטנים,** בירושלמי פריך מהא דתנן לקמן פ"ה מ"ה הלוקח שדה ירק בסוריא עד שלא באו לעונת המעשרות חייב, והרי דאיכא עונת המעשרות בירק, ואינו חייב בקטנו, ומשני חזקי' בשדה של קישואין ושל דילועין היא מתניתא, ופירש הגר"א דהיינו דהא דתנן הכא דחייבין גדולים וקטנים הוא רק בד' מינים אלו, אך שאר מיני ירק אינם חייבין בעודם קטנים, ומתניתין דלקמן איירי בשאר מיני ירק, אך הרש"ס והמהרא"פ פירשו בע"א, ור' זעירא משני דאפי' תימר בשדה ירק עצמו, עוד הוא יש לו גבול משיביא ג' פתילות, ופירש הגר"א דהיינו דלעולם הא דתנן הכא דחייבין גדולים וקטנים הוא בכל מיני ירק, ואך דיש זמן דעדיין אינם בכלל קטנים, וזהו קודם שהביאו ג' עלים, ובזה הוא דתנן לקמן דאם לקח שדה ירק בסוריא קודם שהביאו ג' עלים חייב.

והרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"ה כתב, ז"ל, ובירק הקישואין והדלועין וכו' וכל כיו"ב חייבין בקוטנן וכו', ושאר הירק שאינו ראוי לאכילה עד שיגדיל אינו חייב עד שיהא ראוי לאכילה, עכ"ל, ולפי' הגר"א פסק הרמב"ם כחזקי' דשאר מיני ירק אינם חייבין בקוטנן, אך בפי' הרש"ס כתב דהרמב"ם פסק כשנויא דר' זעירא, וצ"ב.

ב] **ר"ש פוטר את האתרוגין בקוטנן,** בסוכה ל"ו א' תניא דאתרוג הבוסר ר"ע פוסל וחכמים מכשירין, ואמר רבה ר"ע ור"ש אמרו דבר אחד, ר"ע הא דאמרן, ר"ש וכו' דתנן ר"ש פוטר את האתרוגין בקוטנן, א"ל אביי דילמא לא היא, עד כאן לא קאמר ר"ע הכא דבעינן הדר וליכא אבל התם כרבנן ס"ל, א"נ עד כאן לא קאמר ר"ש התם אלא דכתיב עשר תעשר את כל תבואת זרעך כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, אבל הכא כרבנן ס"ל, - ומבו' דפליגי רבה ואביי בטעמא דר"ש, דדעת רבה דטעמא דר"ש הוא משום דאתרוג קודם גמר בישולו לא חשיב פרי, ומה"ט אף הוא פסול לצאת בו יד"ח, ודעת אביי דמודה ר"ש דיש עליו תורת פרי, וע"כ יוצאין בו יד"ח, ומ"מ הוא פטור מן המעשר משום דאין מוציאין אותו לזריעה.[[40]](#footnote-40)

ובפירש"י שם כתב לדעת אביי, דהא דפליג ר"ש באתרוגים ומודה בתפוחים,[[41]](#footnote-41) הוא משום דאתרוגים קטנים שנוטעם אינם צומחין, אבל תפוחין קים לי' דאע"פ שלא בישלו כל צורכן צומחין, ועיי"ש שכתב עוד, דבקטני קטנים אפי' בתפוחים פליג, הואיל וטעמא משום מוציאין לזריעה הוא,[[42]](#footnote-42) וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו, ומבו' בדבריהם דרבנן דמחייבי בתפוחים ואתרוגים קטנים הוא אף בקטני קטנים, - אך הכפו"ת שם פירש בד' הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"ה, דאף דקי"ל כרבנן, מ"מ תפוחים ואתרוגים קטני קטנים פטורין, וזהו שכתב הרמב"ם שם דהם חייבין משתיעגלו,[[43]](#footnote-43) ועיי"ש מש"כ בביאור הפלוגתא בזה, ונת' להלן אות ג'.

ג] הכפו"ת שם הק', דמשמע דרבנן דר"ש דמחייבין לעשר את האתרוגים בקוטנן, לית להו להך דרשא דאת כל תבואת זרעך כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, ותיקשי מהא דתנן לעיל מ"ג דהתלתן משתצמח, והוא משום דבעינן דבר שהוא נזרע ונצמיח, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"ה דאיזו היא עונת המעשרות משיגיעו הפירות להזריע ולצמוח, וכתב הכס"מ דבירושלמי ילפינן לה מדכתיב תבואת זרעך דבר שהוא נזרע ומצמיח, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הכפו"ת שם כתב דלעולם רבנן נמי דרשי כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, ואך דס"ל דכל דבר שתחילתו אוכל וסופו אוכל הוא ראוי לזריעה, וע"כ הם מחייבין את האתרוגים בקוטנן, דכיון שנאכלים, אם יזרע גרעיניהם צומחין, והם ראויים לזריעה, ור"ש דפטר את האתרוגין בקוטנן, הוא משום דפליג וס"ל דאתרוגים בקוטנן אינם צומחים, ועיי"ש שכתב דכ"ה דעת הרמב"ם, וזהו דס"ל דאף לרבנן אין תפוחים ואתרוגים חייבין קודם שיתעגלו, כיון דמודו רבנן דבעינן כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, וקודם שיתעגלו אין ראויים להזרע ולהצמיח.

**ב** הכפו"ת שם כתב בדעת רש"י ודעימי', דרבנן ס"ל דאיכא תרי גווני לחייב במעשר, חדא בדבר שתחילתו אוכל, וילפינן לה מדכתיב מזרע הארץ מפרי העץ, דמשמע דכיון דנעשה אוכל ופרי חייב במעשר, אף אם אינו נזרע ומצמיח, ומה"ט ס"ל בתפוחים ואתרוגים דאף קטני קטנים חייבין אף דאין ראויין להזריע ולהצמיח, ועוד, בדבר שאין תחילתו אוכל, כגון תלתן ותבואה וזיתים, דבעינן בהו עד שיהיו ראויים להזריע ולהצמיח מקרא דכל תבואת זרעך, כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, ור"ש פליג וס"ל דאף דבר שתחילתו אוכל אינו חייב אלא כשהוא ראוי להזריע ולהצמיח, וע"כ הוא פוטר את האתרוגים בקוטנן.

**ג** החזו"א בסימן א' סק"ד כתב דטעמא דרבנן הוא משום דקים להו שהמינים הללו אין שבחן חשוב בין קטנן לגודלן וגם בקטנן כבר הן אוכל חשוב, והלכך לא שייך למילף בהן שיעור כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה,[[44]](#footnote-44) והיינו דאי"ז דין בפנ"ע דבעינן שיהא כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, אלא הוא שיעור בתורת אוכל, וע"כ במינים אלו דגם בקוטנן הן אוכל חשוב, ה"ה חייבין במעשר אף דאין זורעין ומצמיחין, ושם סק"ו כתב כן בדעת הרמב"ם, ועי' גם בדבריו בשביעית סימן ז' סקי"ב ד"ה ויש לעי' למה.

**ד** החזו"א שם סק"ו כתב בדעת רש"י ודעימי' דרבנן לא ס"ל כלל לשיעור דזורעין ומצמיחין, וכל השיעורים שנשנו בפירקין הוא רק בשיעור אוכל, וע"כ הוא דס"ל בתפוחים ואתרוגים שחייבין בקוטנן, אף דאין זורעין ומצמיחין.

**ה** הדרך אמונה בפ"ב ממעשר ה"ה ד"ה משיגיעו וד"ה התפוחים כתב די"ל בדעת הרמב"ם, דשיעורא דכדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, אי"ז השיעור של נזרע ומצמיח, והיינו דבאמת אף אתרוגים קטנים אם יזרעו אותם יצמיחו, וע"כ הם חייבין לרבנן, אף דבעינן שיהא נזרע ומצמיח, ור"ש דפטר הוא משום דס"ל דבעינן כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, ואין דרך בנ"א להוציא לזריעה קטנים כאלו, אף דאם יזרעו אותם יצמיחו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ד] **החייב בשקדים המרים פטור מן המתוקים,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דשקדים המתוקים פטורין כשהן קטנים, הוא לפי שאינן ראויין לאכילה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דחולין, וכ"כ בפי' הרגמ"ה בחולין כ"ה ב'.

אך בפירש"י בעירובין כ"ח ב' ד"ה מתוקין כתב דהא דשקדים המתוקים פטורין כשהן קטנים הוא משום דלא נגמרו, וכ"כ הרא"ש במשנתינו, דפטורן הוא משום דלא נגמר פריין, ובפירש"י בחולין כ"ה ב' ד"ה קטנים כתב דפטורן הוא משום דאין דרך אכילתן בכך, ושמא זהו גם מכוון דבריו בעירובין, ובזה ניחא דלא תיקשי דמה לי דלא נגמר פריין, ומ"ש מכל דבר שתחילתו אוכל דחייב במעשרות מתחילתו, אף שלא נגמר פריו, דשאני הכא דאין דרך אכילתן בכך,[[45]](#footnote-45) וצ"ע.[[46]](#footnote-46)

ה] בעירובין כ"ח ב' ובחולין כ"ה ב' אמרינן דר' ישמעאל ב"ר יוסי אומר משום אביו זה וזה לפטור ואמרי לה זה וזה לחיוב,[[47]](#footnote-47) א"ר אילעא הורה ר' חנינא בצפורי כדברי האומר זה וזה לפטור, ובפירש"י בעירובין שם כתב דהא דזה וזה לפטור, היינו שקדים המרים בין גדולים ובין קטנים, אך בפירש"י בחולין שם כתב דהא דזה וזה לפטור היינו קטנים בין מרים ובין מתוקים, והתוס' והרשב"א שם נחלקו ע"ז, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו ובפ"ק דחולין דפסק ההלכה דשקדים המרים בין בקטנן ובין בגדלן פטורין.

ובטעם הא דשקדים המרים קטנים פטורין, אף שהם ראויין לאכילה, פירש"י בעירובין שם דהוא משום דלאו פירא, והתוס' בחולין שם כתבו דהוא מפני שלא נגמרו, וכ"כ הרא"ש בפ' כיצד מברכין סימן ג', והריטב"א בעירובין שם כתב דהוא משום דלא נגמר פריין ומרירי קצת, ועמש"כ החזו"א בסימן א' סק"ז.

והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעם הא דהן פטורין הוא מפני שאינן אוכל, וכ"כ הרמב"ם בפ"א ממעשר ה"ט, והברכת ראש בברכות ל"ו ב' פירש בדעתו, דפטורם הוא משום דסופן להיות מר וע"כ אין עליהן תורת אוכל, וכ"כ בס' תורת חיים סימן ר"ב סקי"ז.[[48]](#footnote-48)

ו] בטעמא דמ"ד דשקדים המרים גדולים חייבין, אמרו בעירובין ובחולין שם דהוא משום דיכול למתקן ע"י האור, והרשב"א בעירובין שם לעיל מינה כתב דלענין טומאת אוכלין כו"ע מודו דהואיל ויכול למתקן ע"י האור ה"ה מקב"ט, ונחלקו לענין מעשר, וטעמא דמ"ד דפטורין מן המעשר, הוא משום דלענין מעשר דבר הראוי מצ"ע בעינן כשאר פירות שכמותו דומיא דדגן תירוש ויצהר, ומשא"כ לענין טומאת אוכלין דכיון שמצניעין אותן למתקן ע"י האור ולאכלן מטמאות, - וצ"ב דהרי אף שאר פירות שאינם נאכלים אינם ראויים אלא ע"י תיקון, ואפ"ה הן חייבין במעשר, ומ"ש שקדים המרים דפטורין מכח הא דאינם ראויים מצ"ע.

והחזו"א בסימן א' סק"ל כתב לפרש בזה, דשקדים המרים ל"ד לכל הפירות שאינם נאכלים חיים, דהתם נטעי להו אדעתא דהכי, ומשא"כ בשקדים דכיון דרוב המין משמשין אותו בקטנותם, הו"ל המרים כמיעוט, ועיי"ש שכתב דמאן דמחייב סבר כיון דבגמר גידולם עומדים כולן למתקן חשיב כמין הנאכל ע"י תיקון.

ז] בחי' הרשב"א בעירובין כ"ח ב' כתב בהא דשקדים המרים פטורין, דל"ד לתורם קישות ונמצאת מרה דמדאורייתא תרומתו תרומה, דהתם אינה מרה גמורה עד שלא תאכל, ומשא"כ בשקדים המרים דאינם נאכלים כלל בלא מיתוק, וע"כ אין עליהן תורת אוכל והן פטורין מן המעשר, וכעי"ז כתב הריטב"א שם, וכעי"ז כתב בחי' הראב"ד קידושין מ"ו ב', - אך המאירי בקידושין שם כתב דטעם החילוק ביניהם הוא, דשקדים המרים הוא מין בפנ"ע שתולדתו בכך, ומשא"כ בקישות דתולדה שלו מתוקה, אלא שלאיזה סיבה נתחדש בה מרירות, ועמש"נ בזה בתרומות פ"ג מ"א אות ה'.

**פ"א מ"ה**

**א] ואיזהו גורנן למעשרות וכו',** הר"ש כתב דהא דאין הפירות חייבין בתרו"מ קודם מירוח, ילפינן לה מדכתיב דגנך, דמשמע דיגונך שיתמרח בכרי, וכ"כ בפירש"י בברכות ל"א א' ד"ה במוץ שלה ובעירובין ל"א ב' ד"ה האי ובפסחים ל"ג א' ד"ה שהיתה לו ובביצה י"ג א' ד"ה ריבר"י פוטר, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"א,[[49]](#footnote-49) - אך בספרי בפר' קרח פיסקא קכ"א ילפינן לה מדכתיב כדגן מן הגורן, מן הגמור, ועד"ז כתב הרמב"ן בב"מ פ"ח ב' בתו"ד דילפינן לה מדכתיב מגרנך ומיקבך, וגורן היינו שדש וזרה ומירח, עיי"ש.

ב] **הקישואין והדלועים משיפקסו,** בב"מ פ"ח ב' א"ר אסי דהיינו משניטל פיקס שלהן, ופירש"י דהוא פרח הגדל בראשו ודבוק בו ולאחר זמן הוא נופל בתלוש, וכ"כ בפירש"י בביצה י"ג ב' ד"ה משיפקסו, - אך הריבמ"צ והר"ש פירשו דהוא השיער הצומח בהן כמו נוצה כשהן קטנין, וכשמתגדלין הרבה נושר מאיליו, וכשתולשין בינוניים אותן הנוצה עליהן, והמוכר מרים אותה מכל קישות וקישות, ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש.

ג] בד' רש"י מבו', דאף דהפרח נופל מאליו, הו"ל גמר מלאכה, ונתחדש בזה דל"ב מעשה גמר מלאכה ע"י האדם, אלא אף כשנעשה הגמר מלאכה בידי שמים, ואינו מחוסר מלאכה אחרת, ה"ז מועיל לקבעו למעשר.

ד] **ואם אינו מפקס משיעמיד ערימה,** בפירש"י בביצה י"ג ב' פירש דהיינו דאם עד שלא פיקסו העמיד ערימה מהן כמין כרי, הוקבעו, - ונתחדש בזה, דאף דעדיין עתיד פיקס שלהן לינטל, לרש"י לטעמי' דהוא ניטל מאליו, מ"מ חשבינן להעמדת ערימה כגמר מלאכה, וה"ז מועיל לקבעו למעשר, ושמא הטעם בזה, דהדרך היא שלא להעמיד ערימה עד שינטל פיקס שלהן, וכל שהעמיד ערימה תחילה, ואינו ממתין שינטל הפיקס, אי"ז מעכב בגמר מלאכתן.[[50]](#footnote-50)

והריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דפעמים שנמכרים בפיקוסם, ובכה"ג הוי גמר מלאכתם בהעמדת ערימה, ויש להסתפק לדעתם אם היינו דלעולם אינם נקבעים למעשר אלא בהעמדת ערימה, ואך דכל שהן מחוסרין פיקוס, אינם נקבעים למעשר עד שיפקסו, וכל שאינם מחוסרין פיקוס הם נקבעים למעשר בהעמדת ערימה לחודה, או דבגונא שעושין בהן פיקוס, הם נקבעים למעשר בפיקוס לחודי', ורק בגונא דאינם מחוסרין פיקוס, הם נקבעים למעשר בהעמדת ערימה, - ועי' בחזו"א בסימן ג' סקי"ט שנסתפק בזה, וכתב להוכיח מד' הירושלמי דהם נקבעים למעשר בפיקוס לחוד, אף דהן מחוסרין העמדת ערימה,[[51]](#footnote-51) דפיקוס הוא עיקר גמר מלאכתן.[[52]](#footnote-52)

ה] **אבטיח משישלק,** הריבמ"צ בפי' קמא פירש דשילוק לאבטיח כמו פיקוס לקישואין, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש, - אך בפי' בתרא כתב הריבמ"צ דהיינו משיתבשל ויעשה כמו שילוק, ומבו' דאף דבישול זה נעשה מאליו, ה"ז מועיל לקבוע במעשר, ולעיל אות ג' נת' ללמוד כן מד' רש"י.

ו] **ירק הנאגד משיאגד ואם אינו אוגד וכו',** החזו"א בשביעית סימן א' סקי"ט כתב דשיעורי דמתניתין מהמאוחר אל המוקדם, דכל שאינו מאגד ואינו מכניס בכלי, סגי לגמר מלאכה כשמלקט כל צרכו, וכתב דהיינו כל צרכו עכשיו בלקיטה זו, והיכי דהוא מלקט בכלי ודעתו למלא כלים אלו, ל"ה גמר מלאכה עד שיתנם בכלי, והיכא דדעתו לאגדם, ל"ה גמר מלאכה עד שיאגדם.

והחזו"א במעשרות סימן ג' סקי"ט כתב, דירק הנאגד שאגדו, הוי גמר מלאכה ונקבע למעשר, אף אם הם ע"ג קרקע ודעתו להניחן בכלי, - ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ג ממעשר ה"ט הק', דכיון דכשאין דרכו לאגוד אינו נקבע למעשר עד שיתנו בכלי, וחזינן דהנתינה לכלי היא מכלל הגמר מלאכה, מ"ט כשדרכו לאגוד הוי גמר מלאכה כשאגדו, וא"צ להמתין עד שיתן בכלי,[[53]](#footnote-53) ועיי"ש שכתב דהיכא דאין דרכו לאגוד, הרי דמה שנותנם בכלי הוא כדי שיהיו במקום אחד ולא יהיו מפוזרין, וע"כ הוי זה מכלל הגמר מלאכה, ומשא"כ כשדעתו לאגוד, הרי דמה שנותנם בכלי, הוא כדי שיהא לו נקל יותר להביאו לביתו, ובכה"ג ל"ה הנתינה בכלי מכלל הגמר מלאכה.

ז] הר"ש הביא מירושלמי, דאגדו צינוק גדול בשדה, והוא עתיד לאוגדו צינוק קטן לשוק נטבל, ובביאור הגר"א שם פירש לפי גירסתו בד' הירושלמי לעיל מינה, דאם אגד איגוד גדול ודעתו לעשות איגוד קטן בשדה, ל"ה זה גמר מלאכה, כיון דעדיין לא נגמרה מלאכת השדה, אך אם אין דעתו לעשות איגוד קטן בשדה, אלא כשיוליך לשוק יעשה אגודות קטנות כדי למכור בשוק, הוי גמר מלאכה באיגוד הגדול, כיון שכבר נגמרה מלאכת השדה, - ונתחדש בזה דדין גמר מלאכה תליא בגמר מלאכת השדה, ועמש"כ בזה במקד"ד סימן נ"ו סק"ב, דמה"ט הוא דטחינת החטין אינה מכלל הגמר מלאכה, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו.

ח] **ואם אינו ממלא את הכלי משילקט כל צרכו,** הריבמ"צ והר"ש לקמן לגבי כלכללה פירשו דהיינו דאם אין דרכן למלאות את הכלי, כגון בכפר שאין כלכלה מלאה נמכרת בו ביום, ולכאו' מבו' בדבריהם, דאף אם דעתו ליתן בכלי, מ"מ כל שאין דרכו למלאות את הכלי, הוי גמר מלאכתו משילקט כל צרכו,[[54]](#footnote-54) וצ"ע ממה שאמרו בירושלמי דהיתה כלכלה אחת ובדעתו למלאות את חצי', כיון שמילא את חצי' נטבלה, והרי דאף כשאין דעתו למלאות את כלי הכלי, ל"ה גמר מלאכה עד שיתן בכלי כפי המידה שדעתו ליתן בו.[[55]](#footnote-55)

ט] והרא"ש פירש דאם אינו ממלא את הכלי, היינו דרוצה למלאות ב' כלים או ג', אוכל מכל אחד עד שימלא את האחרון,[[56]](#footnote-56) וכ"כ הרע"ב, והא דתנן משילקט כל צרכו, מתפרש משימלא את כל הכלים שבדעתו למלאות, - ולפי דבריהם לא מצינו דאיכא גוונא דנקבע למעשר קודם נתינה בכלי, וצ"ע.

י] והרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"ט כתב, ז"ל, הירק וכו' אם אינו ממלא ה"ז אוכל עראי עד שילקט כל צרכו, עכ"ל, ובהי"א כתב ז"ל, כלי גדול שדעתו למלאות את חציו כיון שמילא חציו נטבל, היה בדעתו למלאות את כולו אינו נטבל עד שימלא את כולו, היו שנים ובדעתו למלאות את שניהם לא נטבלו עד שימלא שניהם, עכ"ל, וממה שחילקם הרמב"ם לתרתי, נראה דמפרש להא דאם אינו ממלא, דהיינו כשאין דעתו ליתנו בכלי, ובכה"ג הוא נקבע למעשר אף קודם שנתנו בכלי,[[57]](#footnote-57) וזהו שפירש בהי"א דבהך דינא דכל שדעתו למלאות עד שימלא, איכא כמה גווני.

יא] בב"מ פ"ז ב' א"ר ינאי אין הטבל מתחייב במעשר עד שיראה פני הבית שנא' בערתי הקדש מן הבית, ור' יוחנן אמר אפי' חצר קובעת שנא' ואכלו בשעריך ושבעו, ובגמ' שם מתיב מר זוטרא, מהא דתנן הכא דאיזהו גורנן למעשרות בקישואים ובדלועים משיפקסו, מאי לאו משיפקסו אפי' בשדה,[[58]](#footnote-58) ומשני לא משיפקסו בבית וכו', ועוד מותבינן מהא דתניא גורנו למעשר לחייב עליו משום טבל משתגמר מלאכתן ואיזהו גמר מלאכתן מלאכת הכנסתן וכו', ואיבע"א כי קאמר רבי ינאי בזיתים וענבים דלאו בני גורן נינהו אבל חטין ושעורין גורן בהדיא כתיב בי',[[59]](#footnote-59) - ומבו' דללישנא קמא אף מידי דבני גורן אין מתחייבין במעשר עד ראיית פני הבית, ולל"ב מידי דבני גורן מתחייבים במעשר בגמר מלאכה קודם ראיית פני הבית, ורק מידי דלאו בני גורן אינם מתחייבין במעשר עד ראיית פני הבית.

ודעת הרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"ב ובפ"ד ה"א דקי"ל כל"ק דאף מידי דבני גורן אינם מתחייבין במעשר עד ראיית פני הבית, וכן נקטו התוס' בע"ז נ"ו א' ד"ה אע"פ,[[60]](#footnote-60) - אך דעת הראב"ד שם דקי"ל כל"ב דמידי דבני גורן מתחיייבין במעשר בגמר מלאכה קודם ראיית פני הבית, וכ"כ הר"ש במשנתינו, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בב"מ שם.

יב] החזו"א בסימן ג' סק"י הק' דמאי קמ"ל ר' ינאי הרי במשנתינו מבו' דלא סגי בגמר מלאכה לחודי' בלא דבר הקובע למעשר, וכדתנן הכא דבמוליך לביתו אוכל מהן עראי עד שמגיע לביתו, וכן מבו' בכ"ד במכילתין, וכתב דלל"ק דדינא דר' ינאי הוא אף במידי דבני גורן, ניחא, דזהו דאשמועינן דאף בהו בעינן ראיית פני הבית, אך לל"ב דדינא דר' ינאי הוא רק במידי דלאו בני גורן, תיקשי דמאי איצטריך לאשמועינן, וכתב דקמ"ל דדוקא בית קובע מדאורייתא ולא חצר, וה"נ שאר הדברים הקובעים כמקח וכו', אינם קובעים אלא מדרבנן.

יג] בהא דפריך מהא דתנן הכא דאיזהו גורנן למעשרות בקישואים ובדלועים משיפסקו, כתבו התוס' שם ד"ה מאי לאו דלא מצי לשנויי דמדרבנן הוי, דמדרבנן מודה ר' ינאי דל"ב ראיית פני הבית, דאפי' מדרבנן לא קבע בגמר מלאכה לחודה, אלא בעינן דבר הקובע כשבת או חצר או מקח, - ועיי"ש שהקשו לפ"ז, דא"כ אדפריך מיני' לר' ינאי ור' יוחנן, תיקשי מיני' על המשנה שמצריכה חצר אחר גמר מלאכה, וכתבו די"ל דהו"מ למימר וליטעמיך, א"נ דקשואים ודלועים בני גורן נינהו, וע"כ ל"ק מיני' על המשנה שמצריכה חצר, די"ל דהיינו רק במידי דלאו בני גורן, אך במידי דבני גורן סגי בגמר מלאכה, ולא פריך מינה אלא על ר' ינאי ור' יוחנן דמצרכי ראיית פני הבית או החצר אף במידי דבני גורן, וכתבו לפ"ז דלל"ב דכי קאמר ר' ינאי בזיתים וענבים, ניחא גם פירכא זו.

יד] בהא דמשני דהא דתנן הכא משיפקסו היינו משיפקסו בבית, הק' התוס' שם ד"ה לא דבכה"ג מ"ט הן חייבין במעשר, ומ"ש מההיא דר' אושעיא בפסחים ט' א' ובכ"ד דמערים אדם על תבואתו ומכניסה במוץ שלה, והרי דכל שראתה פני הבית קודם גמר מלאכה, אף דאח"כ מירחה בבית אינה מתחייבת במעשר, וא"כ ה"נ הכא, כיון שראו פני הבית קודם פיקוס, מ"ט הם מתחייבין במעשר כשיפסקו בבית,[[61]](#footnote-61) ועיי"ש שכתבו דאין לפרש דהא דקאמר משיפסקו בבית, היינו שיפקסו ואח"כ הכניסן לבית, דלישנא לא משמע הכי וכו', (אך התור"פ שם כתב דיש לפרש כן), ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' שם כתבו דשאני תבואה דאין דרכה להכניסה לבית אלא אחר מירוח, וע"כ אם הכניסה קודם מירוח תו לא מיחייבא, ומשא"כ בקשואין ודלועין דדרך להכניסן לבית קודם שינטל פיקס שלהן, וע"כ אף אם ניטל בבית חייבין, וכ"כ התוס' בע"ז נ"ו א' סוד"ה ואע"פ שקפה.

**ב** הר"ש והרא"ש במשנתינו כתבו דהא דתבואה שהכניסה במוץ שלה פטורה, הוא משום דבעינן שיראו פני הבית בכניסתן וכ"ז שהן במוץ ליכא ראי', אבל הכא איכא ראי' אע"פ שלא נטל פיקס שלהן, והתור"פ בב"מ שם הוסיף לפרש דהיינו, דבתבואה ליכא ראיית פני הבית כשהכניסה בתוך המוץ משום שהיא בתוך המוץ, ומשא"כ הכא דאף קודם שפיקס איכא ראיית פני הבית, דאין הפיקס מכסה את הקשואין והדלועין אלא הוא סביב להן, ובשטמ"ק שם כתב דזהו גם מכוון ד' הר"ש, אך צ"ע לפ"ז במש"כ הר"ש לסייע לזה מהא דתנן דאם אינו מפקס משיעמיד ערימה.

והחזו"א בסימן ג' סק"ח במוסגר כתב לפרש לד' הר"ש, דהא דתבואה שהכניסה במוץ שלה פטורה, הוא משום דעדיין אין הגרעינין בעולם, ולא מיקרי ראיית פני הבית, ומשא"כ הכא דליכא אלא חיסרון פיקוס, אי"ז מפסיד לראיית פני הבית, ובזה מתפרש מש"כ הר"ש לסייע לזה מהא דתנן דאם אינו מפקס משיעמיד ערימה, והיינו דהא דחשבינן דכבר קיימים הקישואין והדלועין וליכא אלא חיסרון פיקוס, הוא משום דפעמים שנמכרים בפקסיהן.

**ג** הריטב"א שם כתב בשם הרמב"ן דהא דתבואה שהכניסה במוץ שלה פטורה, הוא כשלא העמיד כרי ולא מירח בבית, דאם חזר ומירח חייב, וכמו שאמרו בירושלמי דמירוח קובע ואפי' בראש גגו, וע"כ כשפיקס בבית, ה"ז חייב.[[62]](#footnote-62)

טו] בפירש"י בפסחים ט' א' ד"ה ואיבע"א פירש לדינא דר' אושעיא, ז"ל, כדר' אושעיא שהכניסה לבית במוץ שלה ואח"כ דש וממרח, וחובת הטבל חלה בראיית פני הבית וכו', וזה בראיית פני הבית לא נגמרה מלאכתן לחול עליו שם טבל, וכשגמר מלאכתן כבר בתוך הבית הוא, ואין אלו פני הבית אלא כשנכנס דרך פתחים וכו', הלכך לא חייל עלייהו שם טבל, עכ"ל, ומבו' דיסוד דינא דר' אושעיא הוא דכל שהיתה ראיית פני הבית קודם גמר מלאכה, אינה מחייבת, ואחר שמירח, אף דעדיין היא בבית, ואיכא ראיית פני הבית, הו"ל כנכנס דרך גגין דל"מ לדין ראיית פני הבית, ועד"ז כתב בתר"י בברכות ל"א א', ז"ל, וכיון שראתה פני הבית בפטור אוכלת בהמתו ממנו וכו', עכ"ל.

אמנם הנה לדעת הר"ש ודעימי', יסוד דינא דר' אושעיא הוא משום דכל שהכניסה במוץ שלה לא חשיב כראיית פני הבית כלל, וע"כ כ"ז הוא בתבואה שהכניסה במוץ שלה, ומשא"כ בקישואים ודילועים שהכניסם קודם פיקוס, דאיכא ראיית פני הבית, ה"ז מועיל לחייבן כשיפסקו, אף דבשעת ראיית פני הבית היו פטורין.

טז] והנה בפי' הר"ש בפאה ספ"ק כתב, ז"ל, אינו מתחייב במעשר עד שימרח וכו', ולמאן דבעי התם ראיית פני הבית, מיירי מתני' עד שימרח בבית, וכגון דלא הכניס התבואה במוץ שלה, אלא לאחר שנטהרה מן המוץ, הכניסה בבית ומירחה שם וכו', עכ"ל, ונתחדש בדבריו דדינא דר' אושעיא הוא רק כשהכניסה במוץ שלה, אך כל שהכניסה אחר שנטהרה מן המוץ, אף שעדיין לא נתמרחה, ה"ה חייבת כשמירחה, וכ"ה גם בדבריו במע"ש פ"ג מ"ו, אך בתר"י בברכות ל"א א' כתב דאף אם הכניסה לבית אחר שדשו אותה, כ"ז שלא נמרחה לגמרי, אינה מתחייבת במעשר.

ופשוט דלטעמייהו אזלי, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן כ"ט, דתר"י לטעמי' דיסוד דינא דר' אושעיא הוא משום דראתה פני הבית בפטור, וע"כ אף אם הכניסה אחר שנטהרה מן המוץ, מ"מ כיון דהוא קודם מירוח ועדיין אינה חייבת במעשר, והוי ראיית פני הבית בפטור, אינה מתחייבת במעשר, - אך הר"ש לטעמי' דיסוד דינא דר' אושעיא הוא משום דכל שהכניסה במוץ שלה לא חשיב כלל כראיית פני הבית, הרי דע"כ כ"ז הוא כשהכניסה במוץ שלה, אך כל שכבר נטהרה מן המוץ, אף דעדיין לא מירחה, חשבינן לה כראיית פני הבית, דלא גרע מקישואין ודילועין שהכניסן קודם פיקוס, דחשיב כראיית פני הבית.

יז] **בד"א במוליך לשוק, אבל במוליך לביתו אוכל מהן עראי עד שהוא מגיע לביתו,** הר"ש הק' בהא דמוקמינן להא דתנן ברישא דמשיפקסו דהיינו משיפקסו בבית, דהרי הכא תנן בירק דכל שמוליך לשוק חייב בלא ראיית פני הבית, וכתב דלמאי דמסיק התם דלא אמרו אלא בזיתים וענבים ניחא,[[63]](#footnote-63) ובפשוטו מכוון דבריו הוא, וכן פירשו המקד"ד בסימן נ"ו סק"ג (ד"ה והנה שיטת), והחזו"א בשביעית סימן א' סק"כ, והמשנת ר"א בסימן י"ג, דמתניתין איירי בירקות שהם בני גורן, ול"ב בהו ראיית פני הבית, ומ"מ כל שמוליכן לביתו, אינם חייבין עד שיביאן לבית.[[64]](#footnote-64)

והמקד"ד שם כתב לפרש בזה, דבמידי דבני גורן דבעו ראיית פני הבית מגזה"כ, היינו אף כשאין דעתו להוליכו לבית, אך במידי דלאו בני גורן א"צ ראיית פני הבית מגזה"כ, ומ"מ כל שדעתו להוליכן לבית, הרי דכ"ז שלא הכניסן לבית הוי כשאר חיסרון מלאכה, וע"כ אינו מתחייב עד שיכניסן לבית.

יח] והנה נתחדש לפ"ז, דאף במידי דל"ב ראיית פני הבית מגזה"כ, מ"מ כל שדעתו להכניסו לבית, אינו מתחייב עד שיכניסנו לבית.

אך הנה החזו"א בסימן ג' סקי"ב תמה ע"ז, דבד' הראשונים בכ"ד מבו' דבמידי דבר גורן דא"צ ראיית פני הבית, היינו אף כשדעתו להכניסו לבית, ועיי"ש שהוכיח כן עוד ממשה"ק הראשונים בדינא דר' אושעיא דמערים אדם על תבואתו וכו', דאי"ז כהך לישנא דבמידי דבר גורן ל"ב ראיית פני הבית, ואי נימא דכל הא דמידי דבר גורן ל"ב ראיית פני הבית, הוא רק כשאין דעתו להכניסו לבית, אך כל שדעתו להכניסו לבית צריך ראיית פני הבית, הרי דשפיר מתישב דינא דר' אושעיא דמערים על תבואתו, דכיון שדעתו להכניסה לבית בעיא ראיית פני הבית, וכל שמכניסה במוץ שלה פטורה.

ועיי"ש שכתב מכח זה לפרש לד' הר"ש בע"א, דלעולם סיפא איירי במידי דלאו בר גורן דבעי ראיית פני הבית, ואפ"ה כל שאין דעתו להביאו לבית א"צ ראיית פני הבית, וכאשר כ"ה דעת הרמב"ם ודעימי', וקו' הר"ש היא, דמאי פריך אהא דתנן משיפקסו דמאי לאו אפי' בשדה, הרי י"ל דהא דתנן בסיפא בד"א במוליך לשוק, קאי גם על רישא, דהא דהן נקבעין למעשר משיפקסו, הוא במוליך לשוק, דבכה"ג א"צ ראיית פני הבית, ומש"כ הר"ש דלמאי דמסיק התם ניחא, היינו דלמאי דמסיק דבמידי דבר גורן א"צ ראיית פני הבית, ניחא דקושטא קאמר דהא דתנן בסיפא בד"א לא קאי על רישא, ומשום דקשואין ודלועין בני גורן נינהו ול"ב בהו ראיית פני הבית, עכ"ד, וצ"ע היאך זה מתישב בל' הר"ש, וגם העירו, דהר"ש לעיל פירש דפיקוס הוא כדי למכרן בשוק, והרי דרישא לא איירי במוליכן לבית, ובע"כ דהא דפריך מינה לר' ינאי ור' יוחנן, הוא משום דלדידהו דבעינן ראיית פני הבית או החצר מגזה"כ, היינו אף כשאין דעתו להוליכו לבית.[[65]](#footnote-65)

יט] ובעיקר משה"ק החזו"א דאם אף במידי דבני גורן שדעתו להכניסו לבית בעינן ראיית פני הבית, מ"ט הק' הראשונים דדינא דר' אושעיא אינו כהך לישנא דבמידי דבני גורן ל"ב ראיית פני הבית, - לכאו' י"ל בזה בפשיטות, וכמש"כ עד"ז המקד"ד שם בתו"ד, דדינא דר' אושעיא דכל שהכניסה במוץ שלה אינה מתחייבת אף אחר מירוח, הוא רק מכח דינא דראיית פני הבית מגזה"כ, ובזה הוא שנתחדש דכל שהכניסה במוץ שלה אין מתקיים בזה דין ראיית פני הבית, משום דהיתה הראי' בפטור, או משום דהיא מכוסה במוץ וליכא ראי', אך בהך דינא דכל שדעתו להכניס לבית ל"ה גמר מלאכה עד שיכניס לבית, אין מקום כלל לפטור כשהכניסה לבית במוץ שלה ואח"כ מירח, דכיון דנגמר מלאכתה ה"ה חייבת, וזהו שהק' הראשונים דדינא דר' אושעיא אינו מתישב להך לישנא דבתבואה ל"ב ראיית פני הבית מגזה"כ, דאף דכשדעתו להכניסה לבית אינה נקבעת למעשר עד שיכניסנה לבית, הרי לזה שפיר מהני אף כשהכניסה במוץ שלה.

כ] אמנם הנה באמת יש להוכיח מד' הר"ש דפליג ע"ז, וס"ל דאף בכה"ג דבעי ראיית פני הבית מכח הא דדעתו להביאו לבית, איכא לדינא דר' אושעיא, דהנה ממש"כ הר"ש דלמאי דמסיק דלא אמרו אלא בזיתים וענבים ניחא, משמע דקי"ל הכי, ותיקשי, דהרי קי"ל כדינא דר' אושעיא דמערים אדם וכו', וכמו שאמרו בברכות ל"א א' דהוא הלכה פסוקה,[[66]](#footnote-66) ובע"כ דכיון דכל שדעתו להביאה לבית בעיא ראיית פני הבית, אינה מתחייבת כשהכניסה במוץ שלה.

אך צ"ע, דלכאו' כנים הדברים, דכיון דהא דכשדעתו להביאה לבית בעיא ראיית פני הבית, הוא משום דל"ה גמר מלאכה עד שיביאנה לבית, ל"ש לפטור כשהביאה לבית במוץ שלה, ובפרט להר"ש לטעמי' דפטורא דהכנסה במוץ הוא משום דהיא מכוסה ואינה רואה פני הבית.

כ] ולכאו' מוכח מזה, דהא דכשדעתו להוליכו לבית אינו חייב עד שיביאנו לבית, הוא מדינא דראיית פני הבית, דכל הא דבמידי דבני גורן ל"ב ראיית פני הבית, הוא רק כשאין דעתו להביאו לבית, אך כל דדעתו להביאו לבית, יש בזה לדינא דראיית פני הבית, וזה מתפרש אי נימא דדין ראיית פני הבית הוא משום לתא דגמר מלאכה, (ויתבאר עוד בזה בעזה"י), דלפ"ז י"ל דאף דבמידי דבני גורן חשיב גמר מלאכה בגורן אף כשלא ראו פני הבית, מ"מ כל שדעתו להביאם לבית בעי ראיית פני הבית, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דר' אושעיא.

כא] אמנם הנה הר"ש הביא מירושלמי דהא דבמוליך למכור לשוק לא אמר עד שהוא מגיע לשוק, הוא משום דלא בדעתו הדבר תלוי שמא ימצא לקוחות, ולכאו' מוכח מזה דהא דבמוליך לביתו אוכל מהן עראי עד שיגיע לביתו, אי"ז מדינא דראיית פני הבית, אלא הוא משום דכל שמוליך לביתו ל"ה גמר מלאכה עד שיגיע לביתו, וזהו דפריך דא"כ גם במוליך לשוק נימא דל"ה גמר מלאכה עד שיגיע לשוק, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דבדעת לקוחות הדבר תלוי, ואם ימצא לקוחות קודם שיגיע לשוק ימכור להם, ע"כ הוי גמר מלאכה אף קודם שהגיע לשוק,[[67]](#footnote-67) וכבר עמד ע"ז בתשו' משנת ר"א סימן מ' סק"ט, וכ"ה גם במשנת ר"א זרעים סימן י"ג, ועי' גם במקד"ד סימן נ"ו סק"ג ובחזו"א שביעית סימן א' סוסק"כ שכתבו כן לדעת הר"ש,[[68]](#footnote-68) וצ"ע בזה.[[69]](#footnote-69)

כב] הרא"ש כתב לישב, דהא דמוקמינן להא דתנן משיפקסו דהוא משיפסקו בבית, אף דבסיפא תנן בד"א במוליך לשוק וכו', היינו כשיש לו בית אצל השדה, וכשמוליך לשוק ראיית פני הבית שבשדה הוא גמרו, אך כשדעתו להוליך לעיר לא הוטבל עד שיראה פני הבית שבעיר, וכ"כ התור"פ והריטב"א בב"מ שם.

ובפשוטו הטעם בזה הוא, דגדר דינא ראיית פני הבית, הוא משום דלא חשיב דנגמר מלאכתן עד שראו פני הבית, ובזה הוא דמפלגינן דכל שדעתו להוליכן לשוק, הוי גמר מלאכתן בראיית פני הבית שבשדה, וכל שדעתו להוליך לביתו, ל"ה גמר מלאכתן עד שיראו פני בית זה.

כג] אך בתשו' משנת ר"א סימן מ' סק"ט ובמשנת ר"א זרעים סימן י"ג סק"ז כתב לפרש בזה בע"א, וזה לפ"מ שהאריך לפרש שם, דאף לס"ד דהגמ' בב"מ דלא כר' ינאי ול"ב ראיית פני הבית, מ"מ ודאי קים לן דבעינן ראיית פני הבית משום גמר מלאכה, דמלבד המירוח בעינן שיביאם לביתו דהיינו מקום תשמישו דשם מזומנים לאכילה ובזה הוקבעו, וכל שדעתו להוליכם לשוק דליכא לה"ט, ל"ב ראיית פני הבית, אך ר' ינאי דיליף לדין ראיית פני הבית מקרא, אי"ז מדין גמר מלאכה, אלא הוא דין בפנ"ע דבעינן גמר מלאכה, - וזהו דפרכינן התם מהא דתנן הכא דהקישואין והדילועין משיפקסו, דאף דהכא איירי במוליך לשוק דא"צ לראיית פני הבית לגמר מלאכתן, מ"מ לדעת ר' ינאי יש להצריך בזה ראיית פני הבית מגזה"כ, - וע"ז משני דמשיפקסו בבית, והיינו דראו פני הבית שבשדה, דנתקיים בזה דין ראיית פני הבית מגזה"כ, ומ"מ אם דעתו להוליך לביתו, אין גמר מלאכתן עד שיביאם לביתו, ולא סגי בראיית פני הבית שבשדה, דאף דדין ראיית פני הבית מגזה"כ נתקיים בראיית פני הבית שבשדה, מ"מ בהא דבעינן ראיית פני הבית לגמר מלאכה, בעינן שיביאם לביתו שהוא סוף מגמתו ושדעתו להניחם שם.[[70]](#footnote-70)

כד] והנה לדעת הר"ש ולדעת הרא"ש ודעימי' נמצא, דהא דבעינן ראיית פני הבית מילפותא דקרא, הוא אף במוליך לשוק, וכל הא דתנן דבמוליך לשוק ל"ב ראיית פני הבית, הוא בגונא דליכא למיתי עלה מכח דינא דראיית פני הבית, והיינו לדעת הר"ש דאיירי במידי דבני גורן דל"ב בהו ראיית פני הבית, ולדעת הרא"ש ודעימי' הוא בגונא דראה פני הבית שבשדה, ונתקיים בזה דין ראיית פני הבית, ומ"מ אף בכה"ג אם דעתו להוליך לביתו, אינו נקבע למעשר עד שיגיע לביתו.

אך הנה הרמב"ם ברפ"ג ממעשר כתב, ז"ל, פירות שהגיעו לעונת המעשרות ונתלשו ועדיין לא נגמרה מלאכתן וכו' מותר לאכול מהן אכילת עראי עד שתגמר מלאכתן, ומשתגמר מלאכתן אסור לאכול מהן עראי, בד"א בגומר פירותיו למכרן בשוק, אבל אם היתה כוונתו להוליכן בבית ה"ז מותר לאכול מהן עראי אחר שנגמרה מלאכתן עד שיקבעו למעשר, אחד מו' דברים קובע הפירות למעשרות וכו', עכ"ל, ושם רפ"ד כתב, ז"ל, אין הטבל נקבע למעשרות מה"ת עד שיכניסנו לביתו וכו', וכן האוכל מפירות שדעתו להוליכן לשוק אחר שנגמרה מלאכתן אינו לוקה אלא מכת מרדות כמו שביארנו, שאין הגומר למכור חייב במעשר אלא מדבריהם, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דאף דס"ל דקי"ל דבכל הפירות בעי ראיית פני הבית, ואף במידי דבני גורן, מ"מ כל שאין דעתו להוליך לבית אלא למכרן בשוק, א"צ ראיית פני הבית, ומשמעות דבריו דאי"ז מדין קביעות דמקח, אלא הוא משום דבכה"ג ליכא לעיקר דינא דראיית פני הבית,[[71]](#footnote-71) וזהו שכתב דאם היתה כוונתו להוליכן לבית ה"ז מותר וכו' עד שיקבעו למעשר, אחד מו' דברים קובע הפירות למעשרות, ומשמע דהא דכשאין כונתו להוליכן לבית, אי"ז מדין קביעות מקח, אלא בכה"ג ל"ב כלל קביעות למעשר, כיון דל"ב בזה ראיית פני הבית,[[72]](#footnote-72) ומה"ט מבו' בדבריו דהי' לנו לחייב את האוכל מהן מלקות, וכל הא דאינו לוקה, הוא משום דאין הגומר למכור חייב במעשר אלא מדבריהם, ועמדו ע"ז המקד"ד בסימן נ"ו סק"ג (ד"ה אמרינן במעשרות) והחזו"א בסימן ה' סק"ז והקה"י בסימן י"ז.[[73]](#footnote-73)

כה] ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"א נקט ג"כ כן, דאף בדברים הטעונים ראיית פני הבית, היינו רק כשדעתו להוליכם לבית, אך כל שדעתו למכרם בשוק ל"ב ראיית פני הבית, אך כתב שם דהיינו מדרבנן, דמדאורייתא בעינן ראיית פני הבית בכל גוונא, - ועד"ז כתב הרע"ב במשנתינו, דאף דבמוליך לבית אוכל מהן עראי עד שיגיע לביתו, משום דאין הטבל חייב במעשר עד שיראה פני הבית דכתיב בערתי הקדש מן הבית, מ"מ במוליך לשוק הוקבעו למעשר קודם ראיית פני הבית, דשמא ימצא לקוחות ויהיו הפירות טבולים שהמקח קובע למעשר, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ג ממעשר ה"א.[[74]](#footnote-74)

כו] ולדעת הרמב"ם ודעימי' דאף בדברים הטעונים ראיית פני הבית, מ"מ כל שדעתו למכרם בשוק הוקבעו למעשר קודם ראיית פני הבית, קשיא טובא משה"ק הראשונים, דמאי פריך הגמ' בב"מ שם לר' ינאי מהא דתנן הכא דהקישואין והדילועין משיפקסו, הרי להדיא תנן בסיפא דאיירי במוליך לשוק, ובכה"ג ל"ב ראיית פני הבית, וע"כ הוא דהן נקבעין למעשר בפיקוס בשדה.

וצ"ל כמש"כ החזו"א בשביעית סימן א' ריש סק"כ, די"ל דהא דתני בסיפא בד"א, לא קאי אלא אסיפא דירק הנאגד, אבל קשואים ודלועים ואבטיחים דקתני בהו ערמה ומוקצה, לאו במוליך לשוק איירי, דמוליך לשוק אינו עושה ערמה ומוקצה אלא אוספם בכלי, ושפיר פריך דא"כ מ"ט הן נקבעין למעשר בפיקוס בשדה, ול"ב ראיית פני הבית,[[75]](#footnote-75) והך מילתא דהא דתני בד"א לא קאי אלא אסיפא, כ"כ גם המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף, עיי"ש, ועי' גם בביאור הגר"א סימן של"א ס"ק קל"ד שכתב דבזה מיבע"ל להגמ' בב"מ שם, עיי"ש.

כז] המקד"ד שם כתב לפרש בטעמא דהרמב"ם דדינא דראיית פני הבית הוא רק כשדעתו להוליך לבית, לפמש"כ לעיל מינה במש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות פ"ח מ"ג, ז"ל, אין הטבל מתחייב במעשרות מה"ת עד שיראה פני הבית וכו', וכל הפירות הנאכלין בשדה או בגנה אינן חייבין במעשרות מפני שהיא אכילת עראי, עכ"ל, ומבו' דהא דבעינן ראיית פני הבית הוא כדי שיחשב אכילת קבע, דכל שאוכל בגינה או בשדה קודם ראיית פני בית הו"ל אכילת עראי,[[76]](#footnote-76) ונתחדש בזה, דמדאורייתא לא נאסר טבל אלא באכילת קבע, וצ"ע, וכ"ז הוא כשדעתו להוליך לבית, דלא חשיבא אכילתו כאכילת קבע, רק אחר שגמר בהפירות את כל מעשיהן שגמר מלאכתן והכניסן למקום שצריכים להיות שם, אבל אותן שאין עומדין להכניסן לבית, כיון שגמר מעשיהן הוי אכילת קבע.

כח] ועיקר הך מילתא דהא דבעינן ראיית פני הבית, הוא משום דקודם ראיית פני הבית הו"ל כאכילת עראי, כתב המקד"ד שם לפרש בזה למש"כ הרמב"ם בפ"ג מתרומות הי"ג בדינא דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים דפטור מתרומה גדולה, דהיינו קודם גמר מלאכה, אך אחר גמר מלאכה, ה"ז חייב בתרומה גדולה, ומשמעות דבריו כמש"כ המל"מ שם דהיינו אף קודם ראיית פני הבית, וצ"ב דכיון דקודם ראיית פני הבית אכתי אי"ז טבל כלל, הרי הדין נותן דכל שהקדים והפריש מעשר ראשון קודם ראיית פני הבית, יהא פטור מתרומה גדולה, ומ"ט תלי זה בגמר מלאכה, ולהנ"ל ניחא, דלעולם חלות איסור טבל הוא בגמר מלאכה, והא דבעי ראיית פני הבית, הוא משום דקודם ראיית פני הבית לא חשיבא אכילתו כאכילת קבע, וע"כ תלי דין מעשר ראשון שהקדימו בשבלים בגמר מלאכה שהיא שעת חלות איסור טבל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

כט] אך בחי' הגרי"ז בהל' מעשר כתב לפרש לדעת הרמב"ם בדין מעשר ראשון שהקדימו אחר גמר מלאכה בע"א, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"כ, ז"ל, וכשם שמותר לאכול עראי מפירות שלא נגמרה מלאכתן כך מותר להאכיל מהן לחי' ולבהמה וכו' ומפקיר מהן כל מה שירצה קודם שיעשר, ואם גמרו אעפ"י שלא נקבעו למעשר לא יפקיר ולא יאכיל לבהמה וכו' אכילת קבע עד שיעשר וכו', עכ"ל, והרי דחילק בין אכילת עראי דאדם ובין אכילת בהמה, דאכילת קבע דבהמה מותר רק עד גמר מלאכה ולא תליא בקביעות למעשר, ואכילת עראי דאדם מותרת אף אחר שנגמרה מלאכתן כ"ז שלא נקבעו למעשר ע"י ראיית פני הבית וכיו"ב, ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה, דבאמת ב' דינים נפרדים יש בזה, דהא דאחר מירוח אסור להאכיל לבהמה וחי' ועוף עד שיעשר אין זה שייך כלל לאיסורא דטבל רק משום חיובא דמעשר נגעו בה שכבר נתחייב להפריש מהם מעשר וכשם שאסור לו להפקיר עד שיעשר כך אסור לו להאכיל מהם לבהמה חי' ועופות, וכיון שכן הכל הולך בזה רק אחר גמר מלאכה דדין חיוב מעשר בגמר מלאכה תלי, ואינו ענין לזה דין קביעות שהוא לענין חלות שם טבל שבהפירות, ומשא"כ לענין לאכול מהן עראי, דהאיסור בזה הוא משום איסור טבל, דמשום חיובא דמעשר לא נאסר אכילת עראי, לא נאסר רק לאחר שנקבעו למעשר שנעשו טבל, ולזה בעינן לראיית פני הבית, - וזהו מש"כ הרמב"ם דדינא דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים, תליא במירוח ולא בראיית פני הבית, דאף דחלות שם טבל הוא רק ע"י ראיית פני הבית, מ"מ חיוב המעשר חייל בגמר מלאכה, וכל שכבר נתחייב בשעת גמר מלאכה ואח"כ הקדים והפריש מעשר ראשון, אי"ז נפטר מתרומה גדולה שכבר נתחייב בה, וכתב לפרש בזה גם למש"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר הכ"ה בפטורא דהקדש, דהכל הולך רק אחר שעת גמר מלאכה, דאז הוא שעת חובתן, ולא שעת קביעותן למעשר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[77]](#footnote-77)

**פ"א מ"ו**

**א]** הפרד והצימוקין והחרובים משיעמיד ערימה, **הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דפרד הוא גרגר של רמון, דמפררין את הרמון ומיבשין את גרגריו, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש.**

**ומשמעות משנתינו, דרמונים וענבים שדעתו ליבשם, ל"ה גמר מלאכתן עד שייבש אותם, וע"כ הוא דלא נגמרה מלאכתן עד שיעמיד ערימה לאחר שנתיבשו, וכ"ה בירושלמי בספ"ק דתרומות דממשנתינו נלמד דענבים העומדים לעשות מהן צימוקים ל"ה גמר מלאכתן עד שיעשה מהן צימוקים, והביאו הר"ש שם מ"ט, וכ"נ לקמן מ"ח בדין תאנים שעושין מהן גרוגרות, דל"ה גמר מלאכתן עד שיעשה מהן גרוגרות, וכ"ה להדיא במתניתין לקמן פ"ג מ"א, וכ"ה בתוספתא שהביא הר"ש במשנתינו דהתורם ענבים ועתיד לעשותן צימוקים וכו'.**

**ב] והנה לפ"ז הי' נראה, דה"נ זיתים שכובשים אותם ביין או בחומץ כדי שיתקיימו, כמש"כ הריבמ"צ והר"ש והרא"ש בתרומות פ"א מ"ט, ל"ה גמר מלאכתן עד שיכבשו אותם, וכ"ה משמעות ד' הר"ש בתרומות פ"א מ"ט, וכ"ה בפי' הרש"ס שם, עיי"ש.**

**אך הנה החרדים** בפרק נ"ב אות י"ב כתב דגמר מלאכת הזיתים היא כגמר מלאכת כל פירות האילן, דתנן לעיל מ"ה דהכלכלה משיחפה, ואף שעתיד לכבשם במלח,[[78]](#footnote-78) וכ"כ השל"ה בשעת האותיות אות הקו"ף באות קל"ד, ועי' גם בפאה"ש פי"ג סקכ"א שהאריך בזה, וכ"כ החכמת אדם בשערי צדק פ"א ס"ח, **- ובטעם הא דל"ד לענבים ותאנים דל"ה גמר מלאכתן עד שיעשו צימוקים וגרוגרות, כתב החזו"א בסימן ה' סק"ב דהוא משום דאין הכבישה** ענין חשוב כמו צימוק של ענבים ויובש של תאנים, וע"כ חשיב גמר מלאכה של הזיתים משימלא את הכלי.[[79]](#footnote-79)

ג] בעיקר הך מילתא דענבים שעתיד לעשותם צימוקים ותאנים שעתיד לעשותם גרוגרות ל"ה גמר מלאכתם עד שיעשו צימוקים וגרוגרות, הק' המקד"ד בסימן נ"ו סק"ב דכיון דא"צ להסיר מהן את הפסולת אלא לייבשן, מ"ט לא חשיב נגמרה מלאכתן קודם שיבשו, ומ"ש מתבואה שמחוסרת טחינה והרקדה דאי"ז מעכב בגמר מלאכתה, ומ"ש מחוסר טחינה ממחוסר יבוש, **והרי במחוסרים יבוש גם עכשיו הם אוכל גמור, ומ"מ כיון שדעתו ליבשם חשיב דלא נגמרה מלאכתן, ותבואה אף דאינה ראוי' כלל קודם טחינה והרקדה חשיב דנגמרה מלאכתה.**

**ועיי"ש שכתב די"ל למשמעות הירושלמי לעיל בפירקין דגמר מלאכה תליא בגמר מלאכת השדה, וע"כ הוא דטחינה והרקדה אינם מעכבין בגמר מלאכה, דאינם ממלאכות השדה, ומשא"כ ביבוש דהוא ממלאכת השדה, אך הק' ע"ז ממש"כ התוס' בב"מ פ"ח ב' ד"ה עד שיפקסו בקשואין ודלועין דרגילים להכניסן בבית עם הפיקוס ולפקסן בבית, ואפ"ה ל"ה גמר מלאכתן עד שיפקסו, אף דהוא מלאכת הבית, - ומסיק דלעולם תלי גמר מלאכה בהסרת הפסולת דזהו דיגון, והא דתאנים וענבים שעומדים ליבשם ל"ה גמר מלאכתן קודם שיבשו, הוא משום דכל שרוצה לאכלם כשהם יבשים חשיב דעדיין לא נתבשלו, וכל שמחוסרין בישול לא נגמרה מלאכתן, ול"ד לטחינה והרקדה שהן רק מלאכות ולא בישול גוף הפרי.**

**ובס' עוטה אור ח"ד סימן ו'? כתב לפרש בזה בע"א, דיבוש הענבים והתאנים הי' נעשה כדי שיתקיימו, כמבו' כן בכ"ד, וע"כ חשיב זה כגמר מלאכתן, ומשא"כ בטחינה והרקדה וכו' דהם נעשים לצורך הכנתם לאכילה, אינם מכלל הגמר מלאכה, והוו כבישול דל"ה מכלל הגמר מלאכה, אף במינים שאין ראויים כלל קודם בישול, (וכמש"כ החרדים בפרק נ"ב סי"ב בשם הב"י דאין גמר מלאכה תלוי בהכשר הפרי לאכילה),[[80]](#footnote-80) - ומצאנו בחי' הרא"ה בביצה י"ג א' שפירש טעמא דרבי דהכניס שבלין למללן במלילות חייבין בתרו"מ, דהוא משום דכל דלמלילות קיימי ליכא גמר מלאכה אחרת, דמלילה היינו הכשר אכילה כטחינה בחטין, ולהדיא דהא דתבואה המחוסרת טחינה אי"ז מעכב בגמר מלאכתה, הוא משום דהטחינה היא הכשר אכילה.**

**ד] בירושלמי אמרו תני משיעמיד ערימה בראש גגו, ר' יונה בעי הא בשדה לא, א"ר חיננא דרובא אתא מימר לך אפי' משיעמיד ערימה בראש גגו, ופירש הגר"א דהיינו דקמ"ל רבותא דאפי' יעמיד ערימה בראש גגו קובע למעשרות, והרמב"ן בב"מ פ"ח ב' הוכיח מזה דכל שעשה גורן בבית ה"ז מועיל לחייב במעשר, ולא נימא דאין גורן אלא בשדה.**

**והרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ב כתב, ז"ל, הפרד והצמוקין והחרובין משיעמיד ערמה בראש גגו, עכ"ל, והאו"ש שם תמה ע"ז דמשמע דדוקא בראש גגו קבעה, וזה דלא כמו שאמרו בירושלמי דרבותא קתני, ועיי"ש שפירש דזהו שהשיג הראב"ד שם ה"כ ע"ד הרמב"ם.**

**והראב"ד שם הביא מתוספתא דתניא דהיתה לו ערימה של בצלים ושל גרוגרות ושל חרובין בראש גגו בורר ואוכל וכו', אלמא בראש גגו אינו קובע אפי' משיעמיד ערימה, וכתב דאפשר דמתנייתא פליגי אהדדי דתנא דתוספתא סבר דערימה בראש גגו לא קבעה, ועמש"כ בדרך אמונה בביאוה"ל שם הי"ב בטעם הפלוגתא בזה, ועי' עוד במהר"י קורקוס ובכס"מ שם ה"כ במש"כ לפרש לד' התוספתא בע"א.**

**ה]** התבואה משימרח, **הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו שינקה אותה מן התבן ניקוי שלם, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפאה פ"א מ"ו, ועיי"ש שהוסיף לפרש דהוא גמר עבודת התבואה עד שלא ישאר לו לעשות בה שום פעולת זולת העברתו למקום שאוצרו שם, וכתב שם דמריחה בלשונם הוא שפשוף, והושאלה כאן לניקוי התבן מן התבואה וכו' דהוא דומה לשפשוף בכלים שאין משפשפין אלא עם גמר הכלי, - אך הריבמ"ץ הביא מירושלמי דמשימרח היינו משייפה פניו של כרי ומשוה פניו ברחת, וכ"כ הר"ש והרא"ש, וכ"כ בפירש"י בב"ק צ"ד א' ד"ה מירחו ובבכורות י"א ב' ד"ה ממורחין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ג.[[81]](#footnote-81)**

**ו] הקטניות משיכבור ואם אינו כובר עד שימרח,** כ"ה גירסת הריבמ"צ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ג, ומשמע דכל שכובר הוי זה גמר מלאכתו, אף דעדיין ה"ז מחוסר מירוח, וזה ע"ד מש"נ לעיל מ"ה סוף אות ד' בהערה, דבקביעות למעשר, ל"ב שיעשה כל מלאכתו, אלא בעינן שיעשה בו להמעשה העיקרי דגמר מלאכה, (ומה"ט הוא דקישואין ודלועין נקבעין למעשר בפיקוס, אף דאכתי הן מחוסרין העמדת ערימה), - אך גירסת הר"ש ואם אינו כובר משימרח, ולגיר' זו י"ל דהכבירה היתה נעשית אחר מירוח, ובזה הוא דתנן דכל שהן מחוסרין כבירה ל"ה גמר מלאכתן במירוח עד שיכבור, וכל שאינם מחוסרין כבירה הוי גמר מלאכתן במירוח.

ז] בירושלמי אמרו, כבר ברשות ההקדש ופדאו, אחר שהוא יכול לאכול ממנו עראי ועכשיו אינו יכול לאכול ממנו עראי כמי שעשה מעשה ברשות ההקדש והוא חייב, ועיי"ש בגיר' הגר"א בכי"א וכי"ב, ופירש דמיבע"ל להירושלמי בזה, אם כיון שהכיבור אוסר לאכול עראי בחולין, כמו"כ בהקדש הוי מעשה גמור ברשות הקדש כמו מירוח בתבואה ברשות הקדש, ופוטר ממעשר כשפדה אח"כ, או"ד דאי"ז מעשה גמור לפטור, ובכי"ב גריס דמיבע"ל גם בפיקוס ושילוק ברשות הקדש, אם הוי זה מעשה לפטור, או דכיון דגם בלא"ה הי' אסור לאכול אכילת קבע אי"ז מעשה גמור לפטור.

ובירושלמי שם אמרו דהתיב ר' חנינא והתני שילה וקיפה ברשות ההקדש פטור, א"ר יודן תמן א"א לו שלא יכבוש ושלא ישלוק, ברם הכא אפשר לו שלא למרח גירסת הרש"ס שלא לכבור, והיינו דשאני שלי' וקיפוי דא"א שלא יעשה כן, וע"כ הו"ל מעשה גמור לפטור כשנעשה ברשות הקדש, ומשא"כ בכבירה דאפשר לו שלא לכבור, וע"כ י"ל דאי"ז מעשה גמור לפטור כשנעשה ברשות הקדש.[[82]](#footnote-82)

ח] והחזו"א בסימן ג' סקכ"ד עמד בזה, דאף דכבירה אי"ז מעשה גמור, מ"מ כיון דבשעה שצריך להתחייב במעשר הוא בר פטור היאך חייל עליו חיוב אח"כ, והרי הא דמירוח ברשות הקדש פוטר, הוא משום דבשעת חובתן היו פטורין, כדתנן בחלה מ"ג, וא"כ מה לי שנגמרו במעשה חשובה או במעשה כ"ד, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ועי' עוד בדבריו שם ד"ה ויותר, וצ"ע.

והחזו"א שם סקכ"ה כתב לפי דבריו דאף פירות שאין גמר מלאכתן אלא בהעמדת ערימה, אין הערמת ערימה ברשות הקדש פוטרת, כיון דאי"ז תיקון בגוף הפרי, ובדבריו שם סקכ"ד מבו' דה"נ הוא דמירוח ברשות הקדש פוטר, הוא הדישה והזרי', אך יפוי פני הכרי ברשות הקדש אינו פוטר, כיון דאי"ז תיקון בגוף התבואה, וכתב דה"נ בירק הנאגד אף אם אגד ברשות הקדש אי"ז פוטר, וכ"כ במעדני ארץ שביעית סימן ט' סק"ט ד"ה וגם אמרתי.

אך הנה בפי' הרא"ש והרע"ב בפאה פ"ד מ"ח מבו' להדיא דיפוי פני הכרי ברשות הקדש פוטר, ועמד ע"ז הדרך אמונה בביאוה"ל ספ"ג ממעשר, וגם המעדני ארץ בסק"י ד"ה גם ראיתי הביא מד' גדולי האחרונים הר"ב אשכני והב"י והמבי"ט והחרדים דחיפוי כלכלה או מילוי הכלי ברשות הקדש פוטר, וצ"ע בזה.

ט] **אע"פ שמירח נוטל מן הקוטעין ומן הצדדים,** להגיר' שלפנינו תרתי קתני, והריבמ"צ פירש דהיינו, דנוטל משבולות קטועות שלא נידושו, משום דמחוסרין דישה, ונוטל מצידי הכרי שלא נתמרח, משום דמחוסרין עלי', ועד"ז פירשו הר"ש והרא"ש, - והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דמקוטעין הוא מה שנתפזר מן הגדיש ונתאסף באיזה מקום, ועד"ז כתב בפי' ר"נ אב הישיבה, - וגירסת הערוך בע' קטעין נוטל את הקטעין מן הצדדים, ופירש דהיינו דנוטל את המשוברין מן הצדדין שבמירוח.

י] והנה לקמן פ"ה מ"ד תנן דתורם בלבו על הקוטעין ועל הצדדין ועל מה שבתוך התבן, והתוס' אנשי שם במשנתינו הק' דלפ"מ דתנן הכא דכל אלו לא נגמרה מלאכתן, היאך הוא תורם בלבו עליהן, הרי אין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, וכן הק' האו"ש בפ"ד מתרומות הכ"א, ועיי"ש מש"כ לישב, ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן נ"ה סק"ב, ויתבאר בעזה"י במקומו.

יא] **וממה שבתוך התבן,** בפי' הריבמ"צ כתב דהוא משום דהן מחוסרין לרוח, ובירושלמי פליגי בה אמוראי, דרב חסדא אמר מפני שהן מחוסרין לרוח, ור' אילא בשם ר' ייסא אמר מפני שהן מחוסרין ניחא, ופירש הרש"ס דלרב חסדא הא דחשיב דלא נגמרה מלאכתן, הוא משום שיש בהן קצת מוץ ומחוסרין לזרות לרוח, ולר' ייסא אף אם הן ברורין לגמרי חשיב דלא נגמרה מלאכתן, משום שהם מחוסרין ניחה בכרי ואינם בתוכו, ודמי להא דתניא דקולט מתחת הכברה ואוכל.

**פ"א מ"ז**

**א]** היין משיקפה וכו', **מבו' במשנתינו דבענבים וזיתים אין גמר מלאכתם אלא כשעשה מהן יין ושמן, וזהו דתנן דהיין משיקפה וכו' והשמן משירד לעוקה, וצ"ע דמ"ש מתבואה שמחוסרת טחינה דאי"ז מעכב בגמר מלאכתה, ומ"ש מחוסר סחיטה ממחוסר טחינה.[[83]](#footnote-83)**

**ולמש"כ המקד"ד לדון דגמר מלאכה תליא בגמר מלאכת השדה, ונת' לעיל מ"ו אות ג', יש מקום לומר דסחיטת הענבים והזיתים היא ממלאכת השדה, - אך העירו דאמנם בסחיטת יין מצינו בד' התוס' בע"ז נ"ו א' ד"ה ואע"פ דגתות שלהם היו בשדה, והוכיחו כן מהא דתנן בב"ב ע"א א' דהמוכר את השדה לא מכר את הגת וגבי בית לא תני לי', אך בסחיטת שמן הרי תנן בב"ב ס"ז א' דהמוכר את החצר וכו' לא מכר את בית הבד שבתוכה, והרי דבית הבד שלהם הי' בחצר ולא הי' בשדה.**

**ולכאו' הטעם בזה, דשאני בסחיטת ענבים וזיתים דע"י הסחיטה נעשה מן האוכל משקה, ופנים חדשות באו לכאן, וע"כ כ"ז שלא סחטן חשיב דעדיין ה"ז מחוסר עיקר יצירת המשקין, וע"כ ל"ה גמר מלאכתן עד שיעשה מהן משקין.[[84]](#footnote-84)**

**ב] והנה נחלקו רבוותא בדין הלוקח שומשמין מן הגוים ועשה מהן שמן, אם חשיב כגמר מלאכתו ביד ישראל וחייב בתרו"מ, דבס' שער המצוות להמהרח"ו בפר' וילך כתב דגמר מלאכת השומשמין הוא כשמוציא מהן שמן, וכל שהוציא הישראל את השמן, הו"ל כגמר מלאכה ע"י ישראל וחייבין בתרו"מ, וכ"כ בתשו' הר"ב אשכנזי סימן ב' בתשו' מה"ר יוסף אשכנזי, וכ"כ בתשו' מהרשד"ם יו"ד סימן קצ"ב.[[85]](#footnote-85)**

**אך הנה בתשו' הלכות קטנות ח"א סימן צ"ה כתב דהלוקח שומשמשין מן הגוי ועושה מהן שמן פטורין מתרו"מ, דחשיב דגמר מלאכתן ביד הגוי, דאין משקה גמר מלאכה אלא תירוש ויצהר דוקא, וכ"כ בתשו' מהר"ם בן חביב סימן קכ"ג, והביאו הברכ"י בסימן וכ"כ החכמת אדם בשערי צדק פ"א ס"ט, ובתשו' בית שלמה או"ח סו"ס נ"ד, ובדרך אמונה פ"א מתרומות בצה"ל ס"ק רנ"ד הביא כן מד' עוד מרבוותא, וכתבו דכן המנהג.**

**ג] והמהר"ם חביב שם כתב לפרש טעם הא דל"ד ליין ושמן העומדין לדריכה דגמר מלאכתן הוא אחר שנעשה מהן יין ושמן כדתנן הכא, ז"ל, דהך מתניתין לא איירי אלא בשמן זית דחשיב ויש לו גמר מלאכה אחר כשעשה מהן שמן וכו', אבל שמן שומשמין ושאר שמנים לא חשיבי להיות להם גמר מלאכה משירד לעוקה, ומנא אמינא להך מהא דתנן בפי"א דתרומות מ"ב דבש תמרים וכו' וכל הני משניות הלכה נינהו דכל המשקין לא חשיבי וזיעה בעלמא נינהו וכו', נמצא שכל הפירות שעושין מהן משקין וכו' חיוב הפרשת תרומה שלהן היינו בעודם פירות אבל משקין לא וכו', וא"כ ודאי דאין לומר דשמן שומשמין גמר מלאכה שלו היינו משירד לעוקה, דדוקא בשמן זית דחשיב אותו משקה יש לו גמר מלאכה, אבל שאר כל הפירות אף שמביאן הגוי לעשותן מהן שמן נגמרה מלאכתן ביד גוי הוי, שגמר מלאכתן היינו משיכבור בכברה וכו' שאז הוא חיוב הפרשת תרומות, אבל אח"כ אף שחסר כמה מלאכות עד שיעשו מהן שמן נגמר מלכתן מיקרי, ותדע שכן הוא שהרי החטים גמר מלאכתם וכו' משימרח וכו', והקונה חטים מן הגוים אף שהוא עושה בהן כמה מלאכה שכוברים בכברה וטוחנם וכו' מ"מ אינו מעשרן לפי שגמר מלאכתן השייך לענין תרו"מ נגמרה ביד גוי, ה"נ בשומשמין אף שכדי לעשות מהן שמן צריכין כמה תיקון וכמה מלאכות מ"מ חיוב שלהן לענין תרומות היינו כדתנן הקטניות משיכבור וכו' וגדולה מזו וכו' כ"ש בשומשמין שמירחן גוי דאף שהוא מביא אותם לעשות מהן שמן כבר נגמרה מלאכתן ביד גוי, ואף שחסרים כמה מלאכות עד שיעשה מהן שמן, כיון דלא חשיבי משקה שלהן מדאורייתא בכל הדינין מיקרי שכבר נגמרה מלאכתן וכו', עכ"ל, וגם הבית שלמה שם כתב דטעם הא דבשומשמין הוי גמר מלאכתן קודם שנעשה מהן שמן, הוא משום דהשמן היוצא מהן הוא זיעה בעלמא.**

**ומשמעות דבריו דטעם החילוק בזה הוא, דדוקא בזיתים וענבים דיש על המשקין היוצאין מהן תורת משקה, מצינו לחשוב דכל דהן עומדין לדריכה הוי חיוב התרו"מ דידהו מכח השמן והיין, וע"כ אין גמר מלאכתן אלא אחר שנעשה מהן שמן ויין, אך בשאר פירות דהמשקין היוצאין מהן הוו זיעה בעלמא, ודאי דחיוב תרו"מ דידהו הוא מכח הפירות עצמן, וע"כ אף שהן מחוסרין דריכה לתקנם, דמי לחטים דגמר מלאכתן הוא משימרח, אף שהן מחוסרין טחינה וכו', - ויש לפרש עוד בזה, וכ"כ במעדני ארץ תרומות פ"ב ה"א אות ד' (סוד"ה ועיין בירושלמי), דבשאר פירות דאין המשקין אלא זיעה בעלמא, ודאי דא"א לחשוב את ההשתנות מאוכל לזיעה בעלמא כגמר מלאכת הפרי.**

**ד] והמעדני ארץ שם כתב לדון עוד בזה, דאי נימא דגם בשאר מיני פירות העומדים לדריכה אין גמר מלאכתן עד שיעשה מהן משקין, לא יהא חיוב תרו"מ כלל על המשקין, דכיון דהם זיעה בעלמא ואיסורם הוא משום יוצא מן האיסור, הרי דכל שיצאו מן הפירות קודם שנגמר מלאכתן, דעדיין לא היו הפירות חייבין בתרו"מ, אין ע"ז דין יוצא מן האיסור, ול"מ מידי שנגמרה מלאכתן אחר שנעשו משקין, וזה כמו שאמרו בירושלמי תרומות פי"א ה"ב לגיר' דילן דכל הא דמחייב ר' יהושע יוצא משאר פירות בתרו"מ, הוא רק כשיצאו אחר שנטבלו, אך כל שיצאו קודם שנטבלו אין חייבין, עיי"ש, ועי' בחזו"א סימן ז' סק"א (ד"ה ירו' תרומות) שפירש כן לד' הירושלמי.[[86]](#footnote-86)**

**ה] והנה הרשב"א בברכות ל"ח א' כתב ד**ה**א דהיוצא מן הזיתים והענבים ל"ה זיעה בעלמא והיוצא משאר פירות הוי זיעה בעלמא, הוא משום דזיתים וענבים דרך לסוחטן ושאר פירות אין דרך לסחטן, ומבו' בדבריו שם דלפ"ז מינים שדרך לסוחטן, אין המשקה היוצא מהן זיעה בעלמא, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז שם ה"א דין י"ח, וכתב שם דדבש היוצא מן הקנים שעושין ממנו הצוקר מברכין עליו בפה"א, שאינו דומה לדבש תמרים ומי פירות שאין דרכן בכך וכו', ודמי לשמן זית דהוא כזית, עיי"ש, ועי' בחזו"א או"ח סו"ס ל"ג שהאריך בזה.**

**והנה לדעת הרשב"א נמצא דשומשמין העומדין לשמן, הוי השמן היוצא מהן כמותן ולא חשיב כזיעה בעלמא, ולפ"ז הדין נותן דאין גמר מלאכתן אלא אחר שנעשה מהן שמן, דהרי טעם הסוברים דגמר מלאכתן הוי קודם שעשה מהן שמן, הוא משום דהשמן היוצא מהן הוא זיעה בעלמא, וכמש"כ המהרמב"ח והבית שלמה, אך אי נימא דהשמן היוצא מהן הוי כמותן ואינו זיעה בעלמא, דמו לזיתים וענבים דאין גמר מלאכתן אלא אחר שנעשה מהן שמן ויין.**

**ובדרך אמונה בפ"א מתרומות בצה"ל ס"ק רנ"ד כתב שהחזו"א החמיר לעשר שמן סוי' שגדל בחו"ל ועשו השמן בא"י, דחשיב כגמר מלאכה בא"י, ולמש"נ אזיל החזו"א לטעמי' שנקט לעיקר דפירות העומדין לסוחטן הוו המשקין היוצאין מהן כמותן ואי"ז זיעה בעלמא, וע"כ דמי לזיתים וענבים דאין גמר מלאכתן אלא אחר שנעשו שמן ויין.[[87]](#footnote-87)**

**ו]** היין משיקפה, **בפי' הריבמ"צ כתב דהיינו משירד לבור וירתיח ויסיר רתיחתו והחרצנים והזגין מעל הבור, ועד"ז פירשו הר"ש והרא"ש, והשטמ"ק בב"מ צ"ב ב' בשם הראב"ד,[[88]](#footnote-88) וכ"נ גם בפירש"י שם ד"ה משיקפה, - אך בפי' הרש"ס משמע דמשעה שצפין החרצנים והזגים על היין שבבור הוי גמר מלאכה, אף קודם שהסירן, וכ"נ בפירש"י בע"ז נ"ו א' ד"ה יין משיקפה, וכ"כ בפי' רבינו הלל לספרי פר' קרח, - והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משיצוף על פיו כעין קצף,[[89]](#footnote-89) ועמש"כ בזה במלאכת שלמה.**

**ז] בב"מ צ"ב ב' תניא דיין משירד לבור, ופירש"י דמשירד לבור הוי גמר מלאכתו, ר"ע אומר משיקפה, ואמרינן עלה דתני רב זביד בדבי רב הושעיא, יין משירד לבור ויקפה, ור"ע אומר משישלה בחביות, ובע"ז נ"ו א' אמרו דיש לתרץ כן גם לברייתא קמייתא, דלת"ק משירד לבור ויקפה, ולר"ע משישלה בחביות.**

**ובפירש"י בב"מ שם כתב דמשישלה בחביות היינו משנתן בחביות, והוא תוסס ורתיחתו עולה, ומקצת שמרין קופאין למעלה, וקודם שיגופו אותן חביות שולין אותן רתיחות, ומשליכן,[[90]](#footnote-90) - ובשטמ"ק שם כתב בשם הראב"ד דמשישלה בחביות הוא שמריקין אותו מחבית לחבית אחר ששהה שם יום או יומים, ועושין כן כדי שיהיה צלול מן הפסולות ומן השמרים העבים, - ובפירש"י בע"ז שם פירש דמשישלה בחביות היינו משישלה היין מן הבור להנתן בחביות.[[91]](#footnote-91)**

**ח] בע"ז שם נ"ה א' תנן דאינו עושה יין נסך עד שירד לבור, ושם נ"ו א' פרכינן עלה מהא דתניא דיין משיקפה, ומשני רבא דהא ר"ע הא רבנן, דס"ל דגמר מלאכת היין הוא משירד לבור, ופרכינן מהא דתני רב זביד יין משירד לבור ויקפה, ור"ע אומר משישלה לחביות, וא"כ משנתינו היא דלא כרבנן ודלא כר"ע, ומשני דשאני יין נסך דאחמירו בי' רבנן, ולרבא דלא מפליג בין יי"נ למעשר, מוקים לה כתלתא תנאי, דתנא דע"ז ס"ל דגמר מלאכת היין הוא כשירד לבור, ורבנן דר"ע ס"ל דהוא משירד לבור ויקפה, ור"ע ס"ל דהוא משישלה בחביות.[[92]](#footnote-92)**

**ט] הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב ובפ"ג ממעשר הי"ד כתב דגמר מלאכת היין הוא משיניחנו בחביות וישלה הזגין וכו', והוא כדעת ר"ע וכהא דתני רב זביד, והמהר"י קורקוס שם כתב דטעם הא דפסק כר"ע, הוא משום דסתם מתניתין דב"מ כוותי', וכיון דהלכה כר"ע מחבירו ואיכא סתמא כוותי' כוותי' הכי נקטינן, וכ"כ הגר"א בסימן של"א ס"ק קמ"ט,[[93]](#footnote-93) וכבר כתב כן הריטב"א בב"מ שם, דכיון דמוקמינן לסתמא דמתניתין דהתם כר"ע, משמע דהלכתא כוותי', ואליבא דרב זביד.**

**והגר"א שם בליקוט נקט לעיקר דהלכה כת"ק דמשירד לבור ויקפה, - והמהרש"ל והמהרש"א בב"מ שם כתבו בדעת הטור בחו"מ סימן של"ז דס"ל דקי"ל כתנא דע"ז דגמר מלאכת היין הוא משירד לבור, עיי"ש בדבריהם, אך הדרישה בחו"מ שם סק"ה נחלק ע"ז, עיי"ש.**

**י]** אע"פ שקיפה נוטל מן הגת העליונה ומן הצינור ושותה, **התוס' בע"ז נ"ו א' ד"ה לימא כתבו דקמ"ל** **דאף שאותו שבבור קפוי, לא גזרינן על מה שבגת ובצינור אטו מה שבבור, אף די"ל דבקל יבא לטעות אם נתיר לשתות מן הצינור שישתה ג"כ מן הבור הסמוך לו, ועיי"ש שכתבו דמה"ט הוא דתני התירא בגת העליונה ובצינור, ולא תני התירא בבור קודם קיפוי.[[94]](#footnote-94)**

**יא] התוס' שם ד"ה ואע"פ הק' דאם גת זו עומדת בשדה, כדרך כל גתות שלהם שהיו בשדה, מ"ט אינו שותה מן התחתונה, הרי אין הטבל מתחייב עד שיראה פני הבית,[[95]](#footnote-95) ואם היא עומדת בבית, א"כ היאך ה"ז נקבע למעשר, הרי הו"ל כתבואה שהכניסה במוץ שלה דאינה מתחייבת אח"כ במעשר, - ובתי' קמא כתבו דאיירי בגת שבשדה, וה"ק קולט מן הגת ויכניסנו לבית וישתה, משום דכ"ז שלא ירד לבור לא נגמרה מלאכתו, ול"מ ראיית פני הבית בדבר שלא נגמרה מלאכתו, אבל לא יקח מן הבור ויכניסנו לבית וישתה,[[96]](#footnote-96) - ובתי' בתרא כתבו דאיירי בגת שבבית, ואפ"ה מתחייב היין במעשר כשנגמרה מלאכתו, ול"ד לתבואה שאין דרכה להכניסה לבית במוץ, ומשא"כ ביין שדרכו להכניסו בענבים ושם נעשה גורנו,[[97]](#footnote-97) והוכיחו כן ממה שאמרו בב"מ פ"ח ב' בקשואין ודלועין דמשיפקסו בבית הוי גמר מלאכתן למעשר אע"פ שהכניסן בפיקס שלהן, וכ"כ התוס' בב"מ שם, ונת' לעיל מ"ה אות י"ד.**

**יב] הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ד כתב דכשהיין בתוך הבור וכשיגביהנו להעמידו בחבית, שותה עראי וקולט מן הגת העליונה ומן הצינור ומכל מקום ושותה, - והמהר"י קורקוס שם תמה** **דכיון שפסק הרמב"ם שם כר"ע דגמר מלאכה דיין הוא כשיניחנו בחביות וישלה הזגין והחרצנים מעל פי החבית, א"כ מ"ט הביא להא דתנן הכא דקולט מן הגת, הרי כיון שלא הוקבע עד שישלה בחביות, ודאי דיכול לשתות מן הבור ומן הגת, ועוד דמ"ט כתב דשותה מן הגת וכו', הרי אף מן החבית שותה כ"ז שלא הסיר החרצנים, ועיי"ש מש"כ לישב בזה, ועמש"כ הכס"מ שם, וכדבריו נראה בד' הגר"א בסימן של"א ס"ק ק"נ.**

**יג] הרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"ד כתב, ז"ל, הכניסן לבית קודם שתגמר מלאכתן ה"ז אוכל מהן עראי, התחיל לגמור מלאכתן מאחר שנכנסו לבית חייב לעשר הכל, כיצד הכניס קישואין ודילועין לבית קודם שישפשף משיתחיל לשפשף אחת נקבעו הכל למעשר וכן כל כיו"ב, ושם ה"ח כתב דהי' משפשף אחת אחת כיון שגמר כל צרכו נגמרה מלאכתן, והמהר"י קורקוס והכס"מ שם הק', דמש"כ הרמב"ם דבעינן שיגמור כל צרכו, הוא דלא כמש"כ בה"ד דכשהתחיל לשפשף אחת נקבעו כולן, וכתבו בתי' קמא דמש"כ הרמב"ם דלא נקבעו עד שיגמור כל צרכו, מיירי כשאין כוונתו לשפשף כולן עתה, וע"כ בעינן שיגמור כל צרכו, ובתי' בתרא כתבו דכל הא דכשהתחיל לשפשף נקבעו כולן, הוא כשהתחיל לשפשף בבית והן כולן בבית, ומש"כ הרמב"ם דלא נקבעו עד שיגמור כל צרכו, מיירי במשפשף בשדה ומכניס ראשון ראשון.**

**והמקד"ד בסימן נ"ו סק"ב הק' דלמש"כ הרמב"ם דבכל גמר מלאכה כל שהתחיל ע"מ לגמור כולו נטבל הכל למעשר, ואי"ז דין מסוים בפיקוס, א"כ מ"ט תנן הכא דאע"פ שקפה קולט מן הגת העליונה וכו' ושותה, ואמאי ל"ה גמר מלאכה על כולו, ועיי"ש שכתב דלתי' בתרא דהמהר"י קורקוס והכס"מ דמחלק בין בית לשדה, י"ל דהכא מיירי בשדה, וכמש"כ התוס' בע"ז נ"ו א' בתי' קמא, אך לתי' קמא שלא חילקו בכך תיקשי,[[98]](#footnote-98) והניח בצ"ע, - ולכאו' י"ל, דהכא מה שבגת העליונה ובצינור עדיין אינו ראוי לגמר מלאכה כלל, וע"כ ל"מ מה שנגמר מלאכת היין שבבור, לחייב אף את היין שבגת ובצינור.**

**יד]** אע"ג שירד נוטל מן העקל וכו', **הרש"ש כתב דמדלא תני רבותא טפי דנוטל מבית הבד, כדתני לגבי יין דקולט מן הגת, משמע דאסור ליטול מבית הבד, דגזרינן אטו שמן שבור, מפני שאין דבר מפסיק ביניהם, ומשא"כ לגבי יין דהיו רגילין לקשור מתחת הצינור גרגותני לסנן היין והוא מפסיק בין הצינור לבור, וע"כ לא גזרו בזה.**

**טו]** ונותן לחמיטה ולתמחוי, **הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהם שמות מיני כלים שמערין לתוכן האוכל כשהוא חם, ומותר ליתן את השמן לתוכן, ולאכלו בלא מעשר, לפי שאינו מתבשל שם, והיינו משום דכלי שני אינו מבשל.**

**והריבמ"צ כתב דחמיטה היא חררה לאחר שיצאה מן התנור, ואע"ג דחמה היא, ותמחוי אע"ג דחם לא מבשל דכלי שני אינו מבשל, וכ"כ הר"ש והרא"ש, - והגר"א ביו"ד סימן ק"ה סקי"ז פירש בדבריהם, דהא דכשנותן ע"ג החמיטה ל"ה בישול, הוא ג"כ משום דכלי שני אינו מבשל, ועיי"ש שהוכיח מזה דאף דבר גוש אינו מבשל בכלי שני, וכן הוכיח המשכנות יעקב באו"ח סימן ק"ה.[[99]](#footnote-99)?ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א סימן תמ"ז סוסק"ט. - ועי' יד יהודה ק"ה סקי"ד דמבו' מד' הגר"א דאף דבר גוש שנצלה אין דינו ככלי ראשון.**

**טז] בשבת מ' ב' פליגי תנאי בדין בישול בשמן, ודעת רבה ורב יוסף דלת"ק אין בישול בשמן כשהיד סולדת בו, ודעת רנב"י דלת"ק הפשרו זהו בישולו, ודעת רוב רבוותא דאם הפשרו זהו בישולו, ה"ה מתבשל אף בכלי שני, והקר"א הק' דלרנב"י תיקשי מסתם מתניתין דהכא דמתיר ליתן שמן בכלי שני, ובע"כ דהפשרו לא זהו בישולו,[[100]](#footnote-100) ומאידך לרבא ורב יוסף תיקשי מהא דתנן הכא דאסור ליתן שמן בכלי ראשון, וכתב דצ"ל דבישול דשבת ובישול לקבוע למעשר ל"ד להדדי, דאף אם לענין שבת אין בישול בשמן, מ"מ הוא קבע למעשר, ומאידך אף אם לענין שבת הפשרו זהו בישולו, מ"מ ל"ה קבע לענין מעשר.**

**אך החת"ס שם מ"ב ב' כתב דמ"ד דהפשרו זהו בישולו, אי"ז משום דהוא קל להתבשל, שהרי לאידך מ"ד חזינן איפכא דשמן אין בו משום בישול כשהיד סולדת בו עד שירתיח רותח גמור, אלא** **היינו דאין אדם צריך יותר אלא שיהא מפושר, ונמצא הפשרו הוא גמר מלאכתו, אך לענין מעשר לא חשיב כמבושל בכלי שני.[[101]](#footnote-101)**

**יז]** אבל לא יתן לקדירה וללפס כשהן מרותחין, **הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דבישול קובע למעשר, וכ"כ הרא"ש, - אך הר"ש פירש בטעם הא דלא יתן וכו', דכיון שמתבשל שם חשיב כגמר מלאכה כאילו ירד לעוקה, א"נ דילמא אתי למיכל מיני' אכילת קבע, ועד"ז כתב הריבמ"צ, וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, ולא פירש דהוא משום דבישול קובע למעשר, וכמו שהביא הר"ש לקמן פ"ד מ"א מירושלמי.**

**ולמדנו ביאור ד' הר"ש מד' הגר"א, דהנה בביצה ל"ה א' אמרינן דכי אתא רבין א"ר יוחנן, אחד שבת ואחד תרומה ואחד חצר ואחד מקח כולן אין קובעין אלא בדבר שנגמרה מלאכתן, והרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"ג כתב דה"נ אש ומלח אין קובעין אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ד מ"א, והגר"א בסימן של"א ס"ק קל"ז הק' ע"ז מהא דתנן הכא דלא יתן לקדירה וכו' ומשמע אף קודם גמר מלאכה, ועיי"ש שכתב, דהר"ש תירץ שם דכיון וכו' א"נ וכו', עכ"ל, - והיינו דאף דבישול קובע למעשר, הרי היינו רק לאחר גמר מלאכה, והכא דעדיין לא נגמרה מלאכתו של השמן, הדין נותן דלא יהא הבישול קובע למעשר, וע"ז הוא שכתב הר"ש דהא דלא יתן וכו' הוא משום דהו"ל כגמר מלאכה, או דהוא גזירה בפנ"ע שמא יבא לאכול אכילת קבע,[[102]](#footnote-102) ועד"ז כתב הלחם שמים במשנתינו.**

**יח] אך בד' הרמב"ם קשיא קו' הגר"א, דלפמש"כ בפ"ג ממעשר ובפיהמ"ש לקמן, דאין בישול קובע למעשר בדבר שלא נגמרה מלאכתו, מ"ט הכא לא יתן לקדירה וכו',[[103]](#footnote-103) וכן הק' הלחם שמים.[[104]](#footnote-104)**

**והנה אמנם הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דבישול קובע למעשר, הוא משום דאין אדם מבשל ואוכל ונקרא אכילת עראי, כי משבישל אינו עראי, עכ"ד, ומבו' דבישול אינו דבר הקובע למעשר, אלא דכל שנתבשל אין אכילתו חשובה כאכילת עראי אלא כאכילת קבע, ולפ"ז הדין נותן דמהני בישול קודם גמר מלאכה, שהרי אף קודם גמר מלאכה אסור לאכול אכילת קבע, וזהו דתנן הכא דלא יתן לקדירה וכו', - אך קשיא דזה דלא כמש"כ הרמב"ם גופי' בהלכותיו ובפיהמ"ש לקמן דאין בישול קובע למעשר קודם גמר מלאכה. [[105]](#footnote-105)**

**והתורת זרעים כתב לישב, דלעולם אין בישול קובע למעשר בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ואך דמ"מ אסור אדם לאכול מדבר שנתבשל אף קודם גמר מלאכה, משום דאכילת דבר המבושל לא מיקרי אכילת עראי אלא אכילת קבע, והנפ"מ בהא דאין הבישול קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, הוא לענין אכילת בהמה, דקודם גמר מלאכה מותר להאכילה אף אכילת קבע.[[106]](#footnote-106)**

**יט] המקד"ד בסימן נ"ו סק"ד הביא מירושלמי לקמן פ"ד ה"א דשלקו ברשות הקדש פטור, דכיון דהאור טובל האור פוטר, ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דהאור טובל, אי"ז משום דעי"ז חשבינן לה כאכילת קבע, דא"כ ל"ה לנו לפטור כששלקו ברשות הקדש, דאין לפטור ברשות הקדש אלא כשנתחדש חיוב ברשות ההקדש, כמירוח שעושה דין טבל, ומשא"כ הכא דלא נשתנה דבר, דאף קודם הבישול הי' אסור באכילת קבע, אלא דע"י הבישול הוא אכילת קבע, אלא היינו דה"ז עושה חלות של קביעות כמו ראיית פני הבית, והוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בהלכותיו דכל הדברים הקובעין אינם קובעין אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, ואם הקביעות הוא משום דהו"ל אכילת קבע, מ"ט אינם קובעין אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, הרי אף קודם גמר מלאכה אסור באכילת קבע.[[107]](#footnote-107)**

**ואמנם לכאו' הוא שלא כד' הרמב"ם בפיהמ"ש שפירש דהא דבישול קובע למעשר, הוא משום דהו"ל כאכילת קבע, - אך לפ"ד התורת זרעים ניחא, דהכא דין אחר הוא, ואי"ז דינא דעלמא דבישול קובע למעשר.**

**כא] ר' יהודה אומר לכל הוא נותן חוץ מדבר שיש בו חומץ וציר,** הריבמ"צ והר"ש הביאו דעד"ז פליגי ת"ק ור' יהודה בשבת מ"ב א' בדין בישול בשבת, דת"ק ס"ל דהאילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין, ור' יהודה פליג דלכל הוא נותן חוץ מדבר שיש בו חומץ וציר, ופירש"י שם דהוא משום דס"ל דכלי ראשון אינו מבשל, ורק דבר שיש בו חומץ או ציר מבשל את התבלין כשהוא רותח.[[108]](#footnote-108)

והתוס' בשבת שם ד"ה לכל קדרות כתבו דלא פליג ר' יהודה אלא בתבלין, אבל בשאר דברים מודה דכלי ראשון מבשל אף כשהעבירו מעל האור, והפנ"י שם הק' ע"ז ממשנתינו דשרי ר' יהודה ליתן שמן לכלי ראשון, והרי דס"ל דאף שמן אינו מתבשל בכלי ראשון, ובשמן אמרו שם מ' ב' די"ל דהפשרו זהו בישולו, והרי דשמן קל להתבשל,[[109]](#footnote-109) ועיי"ש שכתב לדון לחלק בין בישול דשבת לבישול דמעשר, דלענין מעשר בעינן בישול גמור יותר משבת, והק' ע"ז דמשמע איפכא, דלענין מעשר תנן לקמן פ"ד מ"א דאף מליחה קובע למעשר, ולעין שבת מליחה ל"ה כבישול,[[110]](#footnote-110) - אך הראש יוסף שם כתב דלעולם י"ל דלענין מעשר בעינן בישול חשוב טפי, והא דמלח קובע למעשר, אי"ז מטעם דהוי כבישול, אלא הוא דין בפנ"ע, וי"ל עוד, דהא דלענין שבת מליחה ל"ה כבישול, הוא משום דאין חייבין אלא על בישול בתולדות האור, ואכמ"ל.

והמהר"ם בנעט שם כתב לישב, דאף דהכא ס"ל לר' יהודה דכלי ראשון אין מבשל אף שאר דברים, מ"מ בשבת משום חומר איסור שבת לא פליג אלא בתבלין.[[111]](#footnote-111)

כב] **בירושלמי בעי עד היכן, ומשני ר' יהודה וכו' עד כדי שהוא נותן ידו לתוכה והיא נכוית, ובד' הרמב"ם בפ"ג ממעשר הט"ו משמע דמפרש דקאי על כלי שני דתנן דמותר ליתן לתוכו, ובעי עד היכן מותר ליתן לתוכו ואינו מבשל, ופשיט דהוא עד כדי שהוא נותן ידו לתוכה והיא נכוית, וכל שנותן לתוכה והיא נכוית ה"ז מבשל אף בכלי שני ואסור ליתן לתוכו, וכ"כ המהר"י קורקוס שם לפרש לד' הרמב"ם, (ועיי"ש שכתב דלפ"ז מה שאמרו בירושלמי עד כדי שהוא נותן ידו וכו', הוא עד ולא עד בכלל), וכן האריך הבינת אדם בשערי צדק פ"ב סק"ט, עיי"ש,[[112]](#footnote-112) (אך הרדב"ז והכס"מ שם פירשו דמקור ד' הרמב"ם הוא ממה שאמרו בירושלמי דמה בין כלי ראשון לכלי שני דכאן היד שולטת וכאן אין היד שולטת, ומזה נלמד דאף כלי שני דאין היד שולטת בו מבשל).**

**אך הרש"ס פירש דקאי על כלי ראשון דתנן דלא יתן לתוכו, וע"ז בעי עד היכן אסור ליתן לתוכו, ופשיט דהוא עד כדי שהוא נותן ידו לתוכה והיא נכוית, וכל שאין בו כשיעור זה, אינו מבשל ומותר ליתן לתוכו, וכן פירש המהרא"פ.**

**כג] לפי' הרש"ס ודעימי' דד' הירושלמי הם בכלי ראשון, הרי דמה שאמרו בירושלמי יד נכוית, מתפרש דהוא יד סולדת, דכלי ראשון מבשל כל שהיד סולדת בו, - אך לפי' הרמב"ם ודעימי' דקאי על כלי שני, ואמרו דאם יד נכוית בו ה"ז קובע למעשר, יש להסתפק אם היינו כשהיד סולדת בו, או דהוא רק בשיעור חום מרובה דהיד נכוית בו, ובד' המהר"י קורקוס מבו' דהיינו כשהיד סולדת בו, אך הבינת אדם בשערי צדק פ"ב ס"ט כתב דהוא שיעור חום מרובה דהיד נכוית בו, וכ"כ גם בחיי אדם בכלל כ' ס"ד ובחכמת אדם כלל נ"ט ס"ו, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ד' סקי"ח.**

**פ"א מ"ח**

**א]** מחליקין בתאנים וענבים של טבל, ר' יהודה אוסר, **בביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים,** א **הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו דלת"ק מותר להחליק בידו בתאנים וענבים של טבל, ואין אומרים שהוא מחלישן ומביאן לידי קלקול, לפי שכשמחליקין אותן ומעבירין עליהן היד ממהרין להתעפש, וכשמחליקין בענבים דרכן לקבל רטיבות ולחלוחית, ור' יהודה אוסר משום שהוא מביאן בכך לידי קלקול.**

ב **הריבמ"צ פירש דהיינו דלת"ק מותר להחליק עיגול של דבלה במשקין היוצאין מתאנים וענבים, והר"ש פירש דצורת ההחלקה, היא ע"י שמשפשף העיגול בתאנים וענבים, והמשקין יוצאין מהן ומחליקין אותו, משום דגבי תאנים ליכא משקה, דמשקה היוצא מתאנים הוי זיעה בעלמא, ולגבי ענבים אף דאיכא משקה, מ"מ משקה זה היוצא מהן דהולך לאיבוד מותר, ור' יהודה אוסר דס"ל דהוי אוכל חשוב ומשקה חשוב ואסור משום טבל, ועד"ז פירשו הר"ש והרא"ש.[[113]](#footnote-113)**

ג **המהר"י קורקוס והכס"מ בפ"ו ממעשר פירשו בד' הרמב"ם, דהיינו דלת"ק מותר למשוח ולהחליק פני העיגול במשקה התאנים או במשקה הענבים, ואי"ז נקרא מפסיד הטבל, ור' יהודה אוסר משום שהוא מפסיד את הטבל, אך הרדב"ז פירש לד' הרמב"ם שם ע"ד מה שפירש בפיהמ"ש.**

**ב] המחליק בענבים לא הוכשר,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דמחליק את העיגול בענבים, וכ"כ התורי"ד בשבת קמ"ה א', - אך בפירש"י בשבת שם פירש דאיירי בנחתום המחליק פני ככרותיו בענבים, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והר"ן שם, וכ"כ הריבמ"צ דמחליק העיגול או הככרות, והתורי"ד שם הק' דתיפו"ל דהוכשרו הככרות משעת לישה, ועיי"ש שכתב דדוחק לפרש כגון שנילושו במי פירות, דהו"ל לפרושי.[[114]](#footnote-114)

ג] **ר' יהודה אומר הוכשר,** בטעם פלוגתת ת"ק ור' יהודה פליגי אמוראי בשבת קמ"ה א', דר' ירמי' מפרש דפליגי בדין משקה הבא לאוכל, דרבנן ס"ל דמשקה הבא לאוכל אוכל הוא ואין תורת משקה עליו ואינו מכשיר, ור' יהודה ס"ל דלאו אוכל הוא, ויש תורת משקה עליו, וע"כ הוא מכשיר, ודחי רב פפא דפלוגתייהו היא בדין משקה הבא לאיבוד, דלרבנן לאו משקה הוא וע"כ אינו מכשיר, ולר' יהודה משקה הוא, ור"ה ברי' דר' יהושע מפרש דפליגי במשקה העומד לצחצחו אם הוי כאוכל או כמשקה.[[115]](#footnote-115)

וגירסת רש"י ותוס' שם דלרב פפא כו"ע ס"ל דמשקה הבא לאוכל לאו כאוכל דמי, והתוס' פירשו דהוא משום דאם הוי כאוכל, א"כ מ"ט דמ"ד דהוכשר, - אך גירסת הרי"ף דכו"ע ס"ל דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, והרמב"ן פירש דהיינו דאף דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, מ"מ הכא דאינו נותן טעם בפת כלל אלא בעוד שהוא לח האור מהבהבו ושורפו, נמצא שאינו בא לאוכל, וע"כ ל"ה כאוכל, וכן פירשו ש"ר,[[116]](#footnote-116) - וכ"ה מבו' גם בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש שפירשו דפליגי בדין משקה העומד לצחצחו, (ובתחילת דבריהם פירשו הריבמ"צ והר"ש דפליגי בדין משקה הבא לאיבוד), ואי נימא דחשיב כמשקה הבא לאוכל, הרי דלפ"מ דקי"ל דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, מתפרש כן טעמא דרבנן, ועמד ע"ז בתוס' הגרע"א.[[117]](#footnote-117)

ד] הריבמ"צ כתב דר' יהודה כטעמייהו ורבנן כטעמייהו, דפליגי ברישא אם מחליקין בתאנים ובענבים של טבל, וכ"כ התורי"ד בשבת שם, וזה מתפרש להריבמ"צ לטעמי' דטעמא דת"ק דמחליקין בענבים של טבל, הוא משום דהמשקה הולך לאיבוד ולא חשיב, וה"נ ס"ל לת"ק דאין משקה זה מכשיר.

והנה לכאו' מש"כ הריבמ"צ דאזלי רבנן ור' יהודה לטעמייהו, הוא לפ"מ שפירש דטעמא דרבנן הוא משום דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, ולפ"ז י"ל דאי"ז גריעותא בתורת משקה, אלא לא חשיב כלל, וע"כ אינו אסור משום טבל, אך לפ"מ דמסקינן בשבת קמ"ה א' דטעמא דרבנן הוא משום דמשקה העומד לצחצחו לאו משקה הוא, לכאו' אי"ז טעם אלא שלא יהא עליו תורת משקה אלא תורת אוכל, וכמו שפירש"י בשבת שם.

אמנם הנה בד' התורי"ד שם משמע קצת דגם לפ"מ דמסקינן דפליגי בדין משקה העומד לצחצחו, אזלי לטעמייהו בהא דפליגי אם מחליקין בענבים של טבל, וכ"כ הגר"א בשנו"א דטעמא דת"ק דמחליקין בענבים של טבל, הוא משום דמשקה העומד לצחצח לא חשיב משקה, - ומבו' לפ"ז דלת"ק משקה העומד לצחצח לא חשיב כלל, וע"כ אף לי"ב משום טבל, וצ"ע.[[118]](#footnote-118)

ה] **וגרוגרות משידוש והמגורה משיעגיל,** הר"ש פירש דהיינו דמייבשין התאנים בחמה ואח"כ דשין אותן במקלות ומרכיבין אותן בידיהן ועושה אותן חבית או מגורה, והיינו דדשים אותם במקלות לתוך החבית, או מעגלין אותן בידים לתוך המגורה, וכמש"כ הרא"ש, ומשדש חבית או עגל במגורה הוי גמר מלאכתן, ועמש"כ בפי' הריבמ"צ, וצ"ב.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דמשידוש היינו כשיכבוש אותם זע"ז בתוך הכלים שמצניען בהן, והמגורה משיעגיל היינו שאם אצרם באוצר הוי גמר מלאכתם משיוה פניהם על פי האוצר ויישרם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר הט"ז.

והרש"ש כתב דהא דתנן לעיל דהעיגול משיחליקנו, היינו שאינן באוצר, אך כל שהן באוצר הוי גמר מלאכתן כשידוש או שיעגיל, - וזה ניחא לפי' הרמב"ם, אך לפי' הר"ש ודעימי' צ"ל, דכל שמעגלין אותן חוץ לכלי, הוי גמר מלאכתן משיחליק, וכל שמעגלין אותן בתוך החבית או המגורה אין מחליקין אותן, והוי גמר מלאכתן משדש בחבית או עיגל במגורה, ועי' עוד בחזו"א סימן ז' סק"ד (ד"ה עוד יש לעי' הא).

ו] **נשברה החבית ונפחתה המגורה לא יאכל מהן עראי,** בירושלמי שהביאו הריבמ"צ והר"ש א"ר אלעזר זו דברי ר"מ, ומפרשינן דקמ"ל דלא תימא דסתמא ור"י הלכה כסתמא, וזהו שהעמיענו דדברי ר"מ היא ור"מ ור"י הלכה כר"י, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"י, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר הט"ז, והתוי"ט כתב דצ"ל בדעתו דל"ג הכי בירושלמי, ועמש"כ בזה בס' הון עשיר, ובחי' מהרי"ח, ובחזו"א סימן ז' סק"ד.

ז] השערי צדק בפ"ב סק"ו כתב דצ"ל דמיירי בבית או בחצר או במקח שכבר נקבע, דאל"כ אע"ג שנגמר מלאכתו עדיין מותר בעראי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכ"כ החזו"א בסימן ז' סק"ד.

ח] **ר' יוסי מתיר,** בירושלמי שהביאו הריבמ"צ והר"ש מפרשינן לפלוגתייהו דת"ק ס"ל דלא התחתון צריך לעליון ולא העליון צריך לתחתון,[[119]](#footnote-119) ור' יוסי ס"ל דתחתון צריך לעליון ועליון צריך לתחתון,[[120]](#footnote-120) - והחזו"א בסימן ז' סק"ד כתב דפלוגתייהו היא אף כשלא נשברה החבית, והא דנקט נשברה החבית דיבר בהוה דבזה יש נפקותא אם אוכל עראי, וכתב עוד, דנקט לה משום רבותא דר"י דמתיר אף בנשברה החבית, ולא אמרינן דכבר מסיח דעתו למיתיב עיגול זה לחבית אחרת, - ועי' בזה בשערי צדק בבינת אדם פ"ב סוסק"ו, וצ"ע.

ט] החזו"א שם הק' דאף לת"ק דאין התחתון צריך לעליון, מ"מ מ"ש מהא דתנן לעיל מ"ה משימלא את הכלי, וכתב די"ל דהכא אין קפידא כ"כ בגמר כל התאנים, דכל עיגול הוא גורן בפ"ע, ובזמן שאינו דורסן זה ע"ג זה לכו"ע כל עיגול הוא גורן לעצמו, ולא נחלקו אלא כשדורסן בחבית או במגורה זעג"ז אם גמר מלאכתן בכל עיגול או עד שימלא החבית.

**פ"ב מ"א**

**א]** ואמר טלו לכם תאנים, **החזו"א בדמאי סימן ז' סקי"א כתב דהיינו דוקא בתאנים וכיו"ב דלאו בני גורן נינהו, דבדברים דבני גורן נינהו, הרי א"א לגורן שתיעקר אא"כ הפריש ממנו תרומה גדולה, וכמו שאמרו בירושלמי לקמן פ"ג ה"א ופסקה הרמב"ם בפ"ג ממעשר הכ"ב, וכיון דכבר הפריש ממנה תרומה גדולה, הרי תרומה קובעת ואסור לאכול עראי.[[121]](#footnote-121)**

ב] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דשמואל אמר דמתניתין ר"מ היא דס"ל דמתנה אינה כמכר, דלרבנן דמתנה כמכר, הו"ל כמקח הקובע למעשר, ואסור לאכול מהן עראי, ור' יוסי אמר דאתיא אף כמ"ד דמתנה כמכר, וכמ"ד מאליהן קיבלו עליהן את המעשרות, ופירש הר"ש דהיינו דבכה"ג לא החמירו, ועד"ז כתב הריבמ"צ בפי' קמא, ובפי' בתרא כתב דבתנאי זה קיבלו עליהן את המעשרות.

**והרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ו כתב דהמתנה אינה קובעת כמכר,[[122]](#footnote-122) והגר"א בסימן של"א ס"ק קס"ב כתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דהתרומה בזה"ז ואפי' בימי עזרא דרבנן, והוא כמ"ד דמאליהן קיבלו עליהן את המעשרות, וזהו דסתם דאין המתנה כמכר, אך דבעלמא קי"ל דמתנה כמכר.[[123]](#footnote-123)**

**ג] ובמשנת ר"א זרעים סימן י"ג סק"ו הק', דאכתי הי' לו להרמב"ם לפרש דבזמן דתרו"מ דאורייתא המתנה קובעת כמכר,[[124]](#footnote-124) וביותר קשיא בד' הראב"ד שנחלק בספ"א מתרומות ע"ד הרמב"ם וס"ל דתרו"מ בזה"ז דאורייתא, דא"כ מ"ט לא השיג על מש"כ הרמב"ם דהמתנה אינה קובעת כמכר.**

**ועיי"ש שכתב לישב, דכל הא דמתנה כמכר, היינו דנתינת מתנה היא כמכר, אבל קבלת מתנה אינה לקיחה, וע"כ ליכא הכא קביעות מקח מצד הלוקח, דקביעות זו היא מצד מעשה הלקיחה, וקבלת מתנה אינה כלקיחה, וביותר דדין קביעות מקח הוא מחמת שבלקיחתו אחשבי' קבע לאכילה, וזה אינו אלא במקח דשייך בי' אחשבי', אבל לא בקבלת מתנה דהויא כזכי' בעלמא ולכו"ע לא קבעה, דהו"ל כזוכה מן ההפקר לאחר מירוח, ועיי"ש מש"כ לפרש מה שדנו בירושלמי לחייב למ"ד דמתנה כמכר, וטעם הא דלא פסק כן הרמב"ם.**

**ד] אך לכאו' י"ל בזה בפשיטות, דהנה בחי' הראב"ד בב"ק ע"ט א' הק' בהא דתניא התם דגנב ונתן חייב בדו"ה, דמהיכ"ת דמתנה הויא כמכר, והלא לענין בתי ערי חומה לרבנן מתנה אינה כמכר, ולגניבת נפש מי אמרינן דמתנה כמכר, ותירץ דהוא משום דהויא דומיא דטביחה שנשתרש בחטא, וכעי"ז כתב הרשב"א שם, - והפרי יצחק בח"ב סימן נ"ה כתב ע"ד הרשב"א דקשיא לי' אף לרבנן דמתנה כמכר, דהיינו רק לענין יובל ולענין בתי ערי חומה, דמרבינן לה מקרא בבכורות נ"ב ב' ובערכין ל"א ב', אך לענין שאר מילי ל"ה מתנה כמכר, כדחזינן דביובל ובבתי ערי חומה בעינן קרא להא דמתנה כמכר, ולא ילפינן מינייהו לעלמא דהוי ב' כתובים הבאים כאחד ואין מלמדין,[[125]](#footnote-125) וכ"כ המנ"ח במצוה ל"ו, ועי' גם בבית אפרים חו"מ סימן ל"ט שכתב כן, ועיי"ש בפרי יצחק שהוכיח מד' הראשונים בכ"ד דבעלמא ל"ה מתנה כמכר.**

**ולפ"ז הרי דה"נ הוא בהא דמקח קובע למעשר, דאף לרבנן ל"ה מתנה בכלל מכר, - והירושלמי דתלי לה בפלוגתא דר"מ ורבנן, י"ל דס"ל דלרבנן בכל מילי הוי מתנה כמכר, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הירושלמי במע"ש פ"א ה"א, אך לפ"מ שאמרו בתלמודין דכל הא דלרבנן הויא מתנה כמכר הוא מרבויא דקרא, הרי דבשאר מילי מודו רבנן דל"ה מתנה כמכר, וזהו שסתם הרמב"ם דהמתנה אינה קובעת כמכר, והראב"ד לא השיג ע"ז, דאזיל לטעמי' דבעלמא ל"ה מתנה כמכר, ועד"ז כתב הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממעשר ה"ו.**

**ה]** אוכלין ופטורין, לפיכך אם הכניסו לבתיהם מתקנין ודאי, **הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דהנותן לא עישר דסבור הי' שיאכלו בשוק ולא בעי עישורי, וכתב הרא"ש דהיינו כשנתן להם דבר מועט שראוי שיאכלום בשוק, אבל אם נתן להם דבר מרובה, הוי כאילו אמר להם טלו והכניסם לבתיכם ואין מעשרין אלא דמאי.**

**והמהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר ה"ו פירש דהיינו משום דכשאומר טלו לכם נאמר שעדיין לא נכנסו לבית, ולכך הוא אומר להם טלו לכם, כלומר תאכלו אותם כאן ולא לתכניסו לבתיכם, - אך החזו"א בדמאי סימן ז' סקי"א כתב לפרש בזה דלאו היינו דכל שאומר טלו לכם תאנים יש בלשון הזה שלא יכניסו לבתיהם, והוי כאומר להם שעדיין לא הפריש תרו"מ וע"כ לא יכניסו לבתיהם, אלא כיון דרוב המוליכין הוא משדה לבית ויש בזה היתר עראי משום דעדיין לא ראה פני הבית, וכמו שאמרו בירושלמי, ונת' להלן אות ח', ע"כ כשאומר סתמא לאדם שאוכל בשוק ונותן לו דבר מועט הנאכל כמו שהוא חי, הוי כאומר לו לאכול עראי, ומשמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, דכשאומר טלו לכם הוי כאומר שיאכלו עראי, עיי"ש.[[126]](#footnote-126)**

**ו] והחזו"א שם כתב ללמוד מזה, דאע"ג דאין שולחין טבל, מ"מ ליתן לאכילת עראי מותר, דאין לומר דבאמת אין חבר רשאי ליתן לחבר טבל לאכילת עראי שמא ישכח ויכניס לבית וישכח לעשר, ומתניתין דקיימינן בע"ה אין ע"ה מדקדק בכך, שהרי תנן דאם הכניסן לבית מעשר ודאי, ומשמע דמפריש אף תרומה גדולה, והרי כל ע"ה הוא חבר לענין תרומה גדולה ומ"ט הוא מעשר ודאי, ועוד דרוב ע"ה שמעשרין הוו כחברים, ומ"ט הוא מעשר ודאי,[[127]](#footnote-127) ובע"כ דאין בנתינה לאכילת עראי איסור כלל ומותר אף לחבר ליתן לחבר,[[128]](#footnote-128) וזהו דתנן לפיכך אם הכניסן לבית מעשרן ודאי, דכיון שיש כאן היתר אכילת עראי, וכשנותן לו סתמא הוא לשם אכילת עראי, ומשום זה רשאי ליתן לו טבל וא"צ לעשר, לפיכך מעשרן ודאי, אך אם ל"ה כאן היתר אכילת עראי, ל"ה רשאי ליתן לו טבל ואם הי' הנותן ע"ה מעשר דמאי.[[129]](#footnote-129)**

**ז]** הרע"ב כתב דהא דהן אוכלין ופטורין הוא משום דאימור לא ראו פני הבית ולא הוקבעו למעשר, והמשנ"ר הק' דכיון דראיית פני הבית קובעת למעשר מה"ת, היכי תלינן בדאורייתא לקולא.[[130]](#footnote-130)

והמקד"ד בסימן נ"ז סק"ב ד"ה אמרינן (פ"ב דמעשרות מ"א) כתב דהא דלא חיישינן שראו פני הבית, הוא משום שהע"ה אומר שיאכלו עראי, וה"ז כאומר שלא ראו פני הבית ולא נתחייבו בתרו"מ, והוא נאמן בכך, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, - ועיי"ש שכתב דהא דהוא נאמן בכך, אף דאין ע"ה נאמן על המעשרות, י"ל בתרי אנפי, חדא, דהא דאין ע"ה נאמן הוא רק שעישר, אך נאמן לומר שלא ראה פני הבית, וע"ד שמצינו בחגיגה כ"ב ב' לענין טומאה, דאין ע"ה נאמן שהוא טהור, אבל נאמן שלא הוכשר, ועוד, דכיון שאומר שלא ראה פני הבית, א"כ הוא אומר שלא הופרש ממנו אף תרומה גדולה, כדתנן דאם הכניסו לבתיהם מתקנין ודאי, וצריך להפריש אף תרומה גדולה, דאף תרומה גדולה אין מפרישין בתאנים קודם ראיית פני הבית, דהוי דבר שאין לו גורן בשדה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר הכ"ב והכס"מ שם, וא"כ מה שאומר שלא ראה פני הבית להתיר אכילת עראי, הוא בא להתיר גם טבל של תרומה, ולגבי תרומה חשיב ע"ה כחבר, כמו שאמרו בירושלמי לקמן פ"ה ה"א, וע"כ הוא נאמן שלא ראה פני הבית.[[131]](#footnote-131)

ח] **בירושלמי אמרו דמתניתין במקום שרוב מכניסין לבתים, אבל במקום שרוב מכניסין לשוק אין מתקנין אלא דמאי, והיינו משום דכל שרוב בנ"א מכניסין לשוק, כבר נתחייב במעשר בשדה כשנתמרח, וא"צ ראיית פני הבית, וע"כ הו"ל ככל דמאי, - ובתוס' אנשי שם כתב בשם ס' הו"ע דזהו דתנן הי' "עובר" בשוק, דאם הי' עומד בשוק, אע"ג דרוב מכניסין לבתיהם, אלו ודאי הוקבעו כי הוא מן המיעוט המוליכין לשוק למכור שהרי עומד שם עמהם, ומשא"כ כשהוא עובר, אמרינן דהוא מן הרוב ההולכים לבתיהן, ולא הוקבעו למעשר קודם ראיית פני הבית.[[132]](#footnote-132)**

**ט] והנה הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ו כתב, ז"ל, ע"ה שהי' עובר בשוק ואמר טלו לכם תאנים אוכלים ופטורין וכו', ואם הכניסו לבתיהן אם רוב העם מכניסים לבתים מעשרים ודאי, ואם רוב העם מכניסים לשוק אין מתקנים אלא דמאי שמא עישר ואח"כ הביא לשוק, עכ"ל, ומשמע דמש"כ ברישא דאוכלין ופטורין, הוא אף בגונא דרוב העם מכניסין לשוק, והרש"ש במשנתינו תמה ע"ז, דכיון דרוב העם מכניסין לשוק, כבר הוקבעו בשדה כשנתמרחו, ומ"ט הוא אוכל מהן עראי ופטור מן המעשר, והישועות מלכו בהל' מעשר שם הוסיף לתמוה ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם פ"ג** הכ"ב במצא כלכלה דאם רוב מכניסין לשוק אסור לאכול עראי, וע"כ אין לומר דכיון דרוב מעשרין ומיעוט מכניסין לבתיהם ע"כ הוא מותר לאכול עראי, דמ"ש מההיא דכלכלה דאסור לאכול עראי, ועיי"ש מש"כ לישב.

**והמקד"ד בסימן נ"ז סק"ב כתב לישב, דשאני הכא דהע"ה אומר טלו לכם תאנים ומעיד עליהן שמותר לאכלם, ואף דאין ע"ה נאמן, הוא רק בגונא דכל ההיתר הוא שמא עישר, דבזה הוא דאמרינן דאינו נאמן אף דרוב ע"ה מעשרין, אך כל דמלבד ההיתר דשמא מעושר איכא ג"כ היתר דאפשר דהוא מן המיעוט שמכניסין לבתיהן ולא ראו פני הבית, שפיר נאמן הע"ה,[[133]](#footnote-133) ועיי"ש מה שהוסיף בזה.**

**י] טלו והכניסו לבתיכם לא יאכלו מהם ארעי,** בירושלמי פריך, דכיון דאיירי במקום שרוב מכניסין לבתים, דמה"ט ברישא אמרינן דמעשר דמאי, (ונת' לעיל אות ח'), א"כ מ"ט כשאמר טלו והכניסו לבתיכם לא יאכלו מהן עראי, הרי עדיין לא נתחייבו במעשר, שלא ראו פני הבית, ומשני מכיון שאמר טול והכניס, כמי שאמר לו טול ואני מעשר על ידיך, - ופירש הגר"א דהיינו, דכיון שאם הי' חבר אומר כן, הי' מותר לאכול אפי' כשיכניסו לבית בלא מעשר, דחבר יודע דבית קובע ובודאי כבר הכניס לתוך ביתו ועישר, ע"כ ה"נ בע"ה חוששין שמא הכניס לביתו ועישר עלי', או שמא לא עישר, והו"ל כמו שאומר הע"ה להדיא שהכניס לבית ועישר, דאינו נאמן על המעשר, וע"כ ה"ז אסור באכילת עראי,[[134]](#footnote-134) ועד"ז פירשו המהר"י קורקוס והכס"מ בפ"ה ממעשר ה"ו, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש,[[135]](#footnote-135) אך המרכה"מ בהל' מעשר שם פירש לד' הירושלמי בע"א, עיי"ש.[[136]](#footnote-136)

וצ"ע דמ"ש מהא דתנן בדמאי פ"ו מי"א, דהמוכר פירות בסוריא ואמר משל ארץ ישראל הן חייב לעשר, מעושרין הן נאמן שהפה שאסר הוא הפה שהתיר, משלי הן חייב לעשר, מעושרין הן נאמן שהפה שאסר הוא הפה שהתיר, והרי דכל שאין ידוע שחייבין במעשר אלא על פיו, נאמן הע"ה לומר שהן מעושרין, וא"כ ה"נ הכא כיון דלא ידעינן דראו פני הבית אלא על פיו, מ"ט אינו נאמן לומר שמעושרין הן.[[137]](#footnote-137)

והמקד"ד בסימן נ"ז סק"ב ד"ה אמרינן בדמאי כתב לפרש בזה, דאף דגם ע"ה נאמן לומר שעישר את פירותיו היכא דאית לי' הפה שאסר, מ"מ הכא אינו נאמן, דלא אמרינן הפה שאסר לחצאין, וכיון דאינו נאמן לומר שעישרם להתירם באכילת קבע, ולהתירם אחר שנכנסו לבית, דע"ז ליכא הפה שאסר, אף אינו נאמן להתירם באכילת עראי,[[138]](#footnote-138) ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדינא דמתניתין דדמאי, ואכמ"ל.

יא] הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ו כתב דבגונא דאמר טלו לכם והכניסו לבתים, כשמכניס לבית מעשר דמאי, והשמיט להא דתנן דבכה"ג לא יאכלו מהם עראי, ועמד ע"ז הכס"מ שם.

והי' מקום לומר דס"ל דקי"ל דאף בכה"ג מותרין לאכול מהן עראי, דכיון דרוב מכניסין לבתים, ובלא דבריו הי' מותר לאכול מהן עראי, הרי דאף דאומר שראו פני הבית, נאמן לומר שמעושרים הן, דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, אך צ"ע דהרי במשנתינו תנן דלא יאכלו מהם עראי והיאך דחה הרמב"ם למשנה ערוכה, וגם הנה המרכה"מ שם הוכיח מד' הרמב"ם, דבכה"ג שאמר טלו לכם והכניסו לבתים לא יאכלו מהם עראי, וזה ממש"כ הרמב"ם שם, דאם נתן לו דבר מרובה, אפי' אמר לו טול ואכול ה"ז כמי שאמר לו טול והכניס שאינו אוכל עד שיתקן דמאי וכו', וסתם שאינו אוכל משמע דאינו אוכל אף אכילת עראי, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם ה"ז שכתב לישב ד' הרמב"ם בע"א.

יב] בירושלמי אמרו דאם נתן לו דבר מרובה, אפי' אמר לו טול ואכול כמי שאמר לו טול והיכנס, וכן אם נתן לו דבר שאין דרכו להיאכל חי, וכן אם הי' אדם גדול ואין דרכו לאכול בשוק, והביאו הרא"ש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ו.

ולכאו' יש ללמוד מזה, דהא דכשאמר טלו והכניסו לבתיכם תלינן שראו פני הבית, אי"ז משום דמפרשינן למה שאמר להם טלו והכניסו לבתיכם, דהיינו שכבר עישר ויכולים להכניסו לבתים ולאכלו בלא מעשר, דזה ל"ש בהני גווני דלא אמר להדיא הכניסו לבתיכם, ובע"כ דהא דכשאמר טלו והכניסו לבתיכם תלינן שראו פני הבית, הוא משום דכל שנתן להם ע"ד שיכניסוהו לבתים, הרי דכיון שאסור ליתן טבל, בע"כ דכבר ראו פני הבית ועישר, וכאשר כ"ה להדיא בביאור הגר"א לירושלמי (שהבאנו לעיל אות י')[[139]](#footnote-139) ועמד ע"ז החזו"א בדמאי סימן ז' סקי"א ד"ה לפיכך, עיי"ש.

יג] אך הנה המהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר ה"ז כתב דהא דכשאמר טלו והכניסו לבתיכם תלינן שראו פני הבית, הוא משום דהוי כאומר להם יכולים אתם לאכול קבע כי כבר מעושרים הם, ועד"ז כתב הכס"מ שם דכל שאמר טול והכניס, הוי כאילו אמר לו שכבר נתחייב במעשר אלא שהוא עישר או יעשר על ידו, ומשמעות דבריהם דמפרשינן דמכוון דבריו הוא דיכולים להכניסו לבית ולאכלו כיון שמעושרים הם,[[140]](#footnote-140) וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, וצ"ע.

יד] בירושלמי אמרו דאם היו שנים, לזה אמר לו טול ואכול ולזה אמר לו טול והכנס, זה שאמר לו טול ואכול פטור וזה שאמר לו טול והכנס חייב, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ז.

ובביאור הגר"א פירש דהטעם בזה הוא, משום שאני אומר דפירות שציוה לאכול בשוק עדיין לא הכניס לביתו ולא נתחייב במעשר, ופירות שאמר טול והכניס כבר הכניס לתוך ביתו ועישר, - והחזו"א בדמאי סימן ז' סקי"ד עמד בזה, דזה ניחא רק במייחד פירות לזה ולזה, ולישנא דמתניתין משמע דאומר להם טלו לדעתם,[[141]](#footnote-141) ובכה"ג הרי כיון דזה שאמר לו הכניסו לבית מוכיח שכבר עישר, הדין נותן דאף זה שאמר לו טול ואכול יהא אסור, ועיי"ש במש"כ דבהמש"ד הגר"א נראה דבאמת סותר את עצמו, ולא החמירו ע"ז שאמר לו טול לאכלו, לאוסרו מספק, ובסו"ד כתב דאפשר דמה שהקילו דזה שאמר לו טול ואכול מותר לאכול עראי, הוא מקולי דמאי, ולא רצו חכמים לחלק בדבר שלא יבואו לטעות וכו', עיי"ש.

טו] ובתוס' אנשי שם כתב לפרש בזה, דהא דכשאומר טלו והכניסו לבתיכם אינם מתקנים אלא דמאי, אי"ז משום דמספק"ל שמא כבר עישר, אלא היינו דהו"ל כאומר אני אעשר על אלו שתקח ממני, - וע"כ הוא דאותו שאמר לו טול והכנס תלינן שיעשר על פירותיו, וע"כ אינו מתקן אלא דמאי, ומכח זה גם הוא אסור לאכול עראי, דתלינן דודאי תרם תרומה גדולה, (דלא נחשדו ע"ה ע"ז), ותרומה גדולה קובעת למעשר, ואותו שאמר לו טול ואכול, ולא הבטיחו לעשר עליו, צריך לתקן ודאי.

**פ"ב מ"ב**

א] **היו יושבין בשער או בחנות ואמר טלו לכם תאנים אוכלין ופטורין ובעל השער ובעל החנות חייבין,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דאמר להם בעל השער או בעל החנות טלו לכם תאנים, והא דהם אוכלין ופטורין ובעל השער ובעל החנות חייבין, הוא משום דביתו של אדם טובל לו אבל לא לאחרים, - והיינו דהא דהם אוכלין ופטורין הוא דומיא דהא דתנן לעיל מ"א דכל שאמר להם טלו לכם תאנים אוכלין ופטורין, משום דתלינן שלא ראו פני הבית, והא דבעל השער ובעל החנות חייבין, הוא משום דאף דמעיקרא לא ראו פני הבית, מ"מ עכשיו שבאו לתוך השער ולתוך החנות וראו פני הבית הוקבעו למעשר.[[142]](#footnote-142)

אך הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ח פירש דאיירי בע"ה שהי' עובר בשוק וראה אנשים שהיו יושבים בשער או בחנות ואמר להם טלו ואכלו, ובזה הוא דאמרינן דלבעל השער ובעל החנות הוי כאומר טלו והכניסו לבתיכם, שהרי השער והחנות הם כבתיהם, ולשאר האנשים הוי כאומר טלו ואכלו,[[143]](#footnote-143) - והיינו דדמי להיכא שהיו שנים ואמר לזה טול ואכול ולזה טול והכנס, דזה שאמר לו טול ואכול פטור וזה שאמר לו טול והכנס חייב, וכמו שאמרו בירושלמי לעיל מ"א, ונת' לעיל שם אות י"ד.[[144]](#footnote-144)

**ב] החזו"א בסימן ה' סקי"ד כתב, דשער היינו שער החצר, וע"כ ה"ז קובע למעשר, ככל חצר הקובעת למעשר, ועיי"ש שהק' דמ"ט חנות קובעת למעשר, דמ"ש מבית האוצרות שאין בהן בית דירה, דאינו קובע, וכתב דאפשר דאיירי דהוא מקום פיתא, א"נ דכל בית שיש בו תשמיש מרובה הוי בית לענין מעשר,[[145]](#footnote-145) ודימה למש"כ שם סקי"א בדין ביה"ס ובית תלמוד דטובלין לסופר ולמשנה אף דאי"ז מקום פיתא ולינה, ואכמ"ל.**

**ג]** ר' יהודה פוטר עד שיחזיר את פניו או עד שישנה מקום ישיבתו, **הריבמ"צ והר"ש הביא מירושלמי דר' יהודה ס"ל כר' נחמי' דאמר לקמן פ"ג מ"ה דאיזו היא חצר שחייבת במעשרות כל שאין אדם בוש לאכול בתוכה, ובירושלמי שם למדו מזה, דבחצר שמקצתה בוש ומקצתה אינו בוש, מקום שהוא בוש פטור ומקום שאינו בוש חייב, (כדתנן הכא דכל שמשנה את מקומו למקום שאינו בוש חייב, אף דבמקצת החצר אינו בוש).[[146]](#footnote-146)**

**והר"ש והרא"ש הוסיפו לפרש, דבמקום שיושב ומוכר הוא בוש לאכול בלא החזרת פנים, ובמקום שאינו יושב אינו בוש, וזהו דתנן עד שיחזיר את פניו, או עד שישנה את מקום ישיבתו, דכל שמשנה מקום ישיבתו ל"ב החזרת פנים, משום דאינו בוש לאכול שם, וכ"נ בד' הריבמ"צ, ומבו' לפ"ז דבמקום שהוא יושב ומוכר, דאינו בוש לאכול ע"י החזרת פנים, אינו קובע אא"כ החזיר פניו, ומה"ט כל הא דכששינה מקום ישיבתו ה"ז קובע למעשר, הוא רק משום דאינו בוש לאכול שם אף בלא החזרת פנים.**

**אך החזו"א בסימן ה' סקי"ד תמה בזה, דהרי אין אכילה קובעת אלא חצר קובעת, וא"כ במקום שיוכל לאכול בחזרת פנים, הדין נותן דאף אם לא החזיר פניו קובע, שהרי החצר קובעת למעשר אף אם הכניס ע"י שליח והוא בחוץ,[[147]](#footnote-147) - וכתב לפרש דהא דתנן עד שיחזיר את פניו, היינו שהפירות מונחים במקום שיוכל לאכול בחזרת פנים, ועיי"ש שהק' דא"כ מהו דקתני או עד שישנה מקום ישיבתו, הרי היינו רישא דבעינן שיהא במקום שיכול לאכול בחזרת פניו, וכתב דאפשר דר"ל דאם בוש לאכול בחזרת פנים, אינו קובע אא"כ שינה מקום ישיבתו, וצ"ע.**

**פ"ב מ"ג**

א] **המעלה פירות מן הגליל ליהודה או עולה לירושלים,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו כשליקטן ע"מ להוליכן ליהודה או לירושלים למוכרן, ובזה הוא דתנן דלא נקבעו למעשר עד שהגיע למקום שהוא הולך.[[148]](#footnote-148)

והמלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף שהק' ע"ז, דהא תנן לעיל פ"א מ"ה דבמוליך לשוק נקבע למעשר בשעת גמר מלאכה, וא"צ ראיית פני הבית, **וא"כ אם איירי הכא במוליכן למוכרן, מ"ט אי"ז נקבע למעשר עד שהגיע למקום שהוא הולך.**

**ובפי' הרש"ס כתב לפרש בזה, לפ"מ שאמרו בירושלמי לעיל שם, דהא דבמוליך לשוק נקבע למעשר קודם שהגיע לשוק, הוא משום דלא בדעתו הדבר תלוי שמא ימצא לקוחות, וע"כ הכא דאין דעתו למוכרן אלא ביהודה או בירושלים, לא הוקבעו למעשר קודם שהגיעו לשם, וזהו מש"כ הריבמ"צ דבמקום אחר לא ימכרם אלא יחזור לביתו, וכ"נ בל' הר"ש, וכ"כ בס' הון עשיר, והוסיף לפרש דאיירי בגונא שנתן עיניו למוכרן ביהודה או בירושלים משום שחושב ששם ימכרם ביוקר וירויח יותר ממה שימכרם בדרך, וע"כ לא נקבעו כ"ז שלא הגיע למקום זה, משום דלא ימכרם בדרך אף אם ימצא קונים, וכ"כ החזו"א בסימן ג' סק"כ וסקכ"א לדעת הר"ש.[[149]](#footnote-149)**

**ובס' הון עשיר שם כתב לפ"ז, דכל שהגיע למקום שהוא הולך נקבעו למעשר מיד, אע"פ שלא נכנס בבית ולא הלך לשוק למקום שמוכרים שם, דכיון שדעתו למוכרם שם, הו"ל ככל מוליך לשוק דא"צ ראיית פני הבית וא"צ שיגיע לשוק, משום דלא בדעתו הדבר תלוי שמא ימצא לקוחות, וכ"כ המשנה ראשונה.[[150]](#footnote-150)**

**ב] אמנם הנה לדעת הר"ש לעיל בפ"ק דכל הא דבמוליך למוכרן בשוק א"צ ראיית פני הבית, הוא רק במידי דבני גורן, אך במידי דלאו בני גורן בעינן ראיית פני הבית אף כשמוליכן למוכרן, ונת' לעיל שם אות י"ז - כ"א, י"ל דהכא איירי במידי דבני גורן, ובזה הוא דתנן דלא נקבעו למעשר עד שהגיע למקום שהוא הולך, דראיית פני הבית כשלן בדרך, אינה מועלת לקבוע, כיון שאין דעתו למוכרן שם, ולפ"ז אף כשהגיע למקום שהוא הולך, לא הקובעו עד שנכנסו לבית.[[151]](#footnote-151)**

**ג] הרמב"ם בפ"ד ממעשר הי"א כתב, ז"ל, המוליך פירותיו ממקום למקום, אע"פ שהוא נכנס בהן לבתים ולחצרות בדרך לא נקבעו, אלא אוכל עראי עד שיגיע למקום שהוא סוף מגמתו, עכ"ל, ומסתימת דבריו נראה דלא איירי במוליכן למוכרן בשוק, אלא איירי במוליכן להכניסן לבית,[[152]](#footnote-152) וכ"כ ההון עשיר בדעתו, - וכ"נ ממש"כ דאע"פ שהוא נכנס בהן לבתים ולחצרות בדרך לא נקבעו, ומשמע דרק בכה"ג הוא דהוצרך להשמיענו שלא הוקבעו, והיינו משום דאיירי במוליכן להכניסן בבית, דבעו ראיית פני הבית, וזהו דקמ"ל דאין הבית קובע אלא במקום שהוא סוף מגמתו,[[153]](#footnote-153) - אך הנה הרדב"ז שם כתב ע"ד הרמב"ם דאיירי במוליך פירותיו למכור, אבל במוליך לביתו פשיטא שלא הוטבלו עד שיראו פני ביתו, וצ"ע.**

**ולדעת הרמב"ם נראה, דכל שהוליכן למוכרן בשוק, הוקבעו למעשר מיד, אף קודם שהגיע למקום שהוא הולך שם, דכיון דדבריו קיימי במוליכן להכניסן לבית דבעו ראיית פני הבית, לא מצינו דאף כשמוליכן למוכרן בשוק דבעלמא ל"ב ראיית פני הבית, מ"מ כל שדעתו להוליכן למקום אחר בעי ראיית פני הבית, (ואף אם בכה"ג לא הוקבעו עד שיגיע למקום שהוא הולך, הי' להרמב"ם לפרש לזה להדיא), וכ"כ המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף, וכ"כ הגר"א בשנו"א.[[154]](#footnote-154)**

**ד] החזו"א בסימן ג' סקכ"א כתב דמדנקט גליל ויהודה או ירושלים ולא נקט סתם ממקום למקום, משמע דבמוליך ממקום למקום אף שהיה בדעתו לילך לעיר הרחוקה ונכנס בבית בדרך הוקבע שדעתו על לוקחין בכל מקום, וכל הא דלא הוקבע הוא רק במוליך מגליל ליהודה שהן מובדלין זמ"ז והפירות שמעלין מגליל ליהודה המה זבינא חריפא ביהודה טפי מגליל ואין דעתו על לוקחין בגליל, וה"נ הוא במוליך מיהודה לירושלים שהיא עיר רוכלת ביותר.**

**אך שם סקכ"ב כתב דממש"כ הרמב"ם להך דינא במוליך פירותיו ממקום למקום, מבו' דלא כן, ויהודה וגליל ל"ד וירושלים ל"ד, אלא כל ממקום למקום אינם נקבעין בדרך.**

**ה] ואמנם נראה די"ל דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דאיירי הכא במוליך הפירות להכניסן בבית, ובזה הוא דתנן דלא נקבעו אלא בבית שהוא סוף מגמתו, וע"כ ל"ד נקט יהודה וגליל, וה"נ בכל מוליכן ממקום למקום, - אך לדעת ש"ר דאיירי במוליכן למוכרן, ובזה הוא דתנן דלא נקבעו אלא ביהודה שדעתו למוכרן שם, י"ל דכ"ז הוא במוליך מגליל ליהודה, דאין דעתו כלל למוכרן בגליל, וכמש"כ הריבמ"צ דבמקום אחר לא ימכרם אלא יחזירם לביתו, אך במוליכן ממקום למקום, דעתו גם על לוקחין שבמקום זה, והוקבעו אף קודם שהגיע למקום שהוא הולך, וצ"ע.**

**ו] במש"כ הרמב"ם בפ"ד ממעשר דאע"פ שהוא נכנס בהן לבתים ולחצירות לא הוקבעו, כתב בס' הון עשיר דצ"ל שאלו הבתים וחצרות שעובר בתוכם בדרך הם שלו או ששוכרם לאותה שעה שמתעכב בתוכם, דאל"כ הרי בלא"ה אין ביתו של חבירו טובלת לו.**

**אך הנה כתב הרמב"ם בפ"ד ממעשר הי"ג דאם הביא תאנים לאכלן בראש גגו ושכח והכניסן לתוך חצר חבירו נקבעו ולא יאכל עד שיעשר, והראב"ד שם תמה ע"ז, דחצר חבירו למה קובעת בשוכח והלא אינה בית לינה לזה כלל,[[155]](#footnote-155) והמהר"י קורקוס כתב בדעת הרמב"ם, דלא אמרו דאינו קובע אלא בית שלנין בו, אלא ברוכלין שאין להם מקום קבוע ונכנסים מחצר לחצר ופירותיהם עמהם ודעתם ללכת מיד ולהוליך פירותיהם, וע"כ אין קביעות לפירות אלא במקום שלנים שם, או במי שמגמתו ללכת למקום פלוני ופירותיו עמו, אבל מי שהכניס פירותיו לחצר חבירו או לבית חבירו למה לא יקבע, מידי ביערתי הקדש "מביתי" כתיב, והביאו הכס"מ שם, ועי' בישועות מלכו שם מה שהוסיף לפרש בזה, - ולפ"ז הרי דאף אם איירי הכא בבתים וחצירות שאינם שלו, כל הא דאינם קובעין למעשר, הוא משום דמגמתו לילך למקום פלוני.**

**והישועות מלכו שם כתב לפ"ז, דאדרבה כל הא דלא הוקבעו, הוא רק כשנכנס בהן לבתים ולחצירות שאינם שלו, אך כל שנכנס לבתים וחצירות שלו הוקבעו למעשר, דביתו קובע למעשר אף כשהכניסו לשם דרך העברה בעלמא, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל שם פ"ה ה"ח.**

**ז]** וכן בחזרה, **הר"ש פירש דהיינו דאם קודם שהגיע ליהודה או לירושלים נמלך להחזירן לגליל,[[156]](#footnote-156) אוכל מהן עראי עד שיגיע לגליל, ולדעתו נראה דאיירי דאכתי דעתו למכרן, ואך שנמלך להחזירן לגליל ולמכרן שם, וע"כ לא הוקבעו עד שיגיע לגליל.**

**אך הרא"ש פירש דהיינו דאם קודם שהגיע ליהודה או לירושלים נמלך לשוב לביתו, אוכל עראי עד שיגיע לבית, ולדעתו נראה דאיירי דנמלך בו ממחשבתו למוכרן, ודעתו לשוב לביתו ולהביאן לשם, וע"כ לא הוקבעו עד שיגיעו לביתו, ככל פירות שדעתו להוליך לבית, דלא הוקבעו עד שנכנסו לבית.[[157]](#footnote-157)**

**ח] והנה לדעת הרא"ש דאיירי דנמלך מלמוכרן, נראה דזהו דקמ"ל בהך בבא, דאף דמעיקרא הי' דעתו למוכרן, מ"מ כל שנמלך בו להביאן לביתו קודם שהוקבעו למעשר, מהניא מחשבתו לחשבן ככל פירות שדעתו להוליך לביתו דלא הוקבע עד שנכנסו לבית.**

**אך לדעת הר"ש דאיירי כשנמלך להחזירן לגליל ולמכרן שם, צ"ב דמאי קמ"ל טפי מברישא, - וההון עשיר כתב דקמ"ל דאע"ג דחזר בו מלהוליכם באותו מקום, לא אמרינן דמשם ואילך אין בדעתו הדבר תלוי וימכרם בדרך לכל שואל, דלא כן הוא אלא למקום אחר יוליכם או יחזירם לביתו,[[158]](#footnote-158) ועד"ז כתב התוס' חדשים, - והמשנה ראשונה כתב דקמ"ל, דלא נימא דדוקא במוליך ליהודה שטובתו הוא למוכרן דוקא שם מפני היוקר או מפני הפיסוק הוא דמהני מחשבתו דודאי לא הדר בי', אבל אם מחזירן לביתו נימא דאם יזדמנו לו לוקחים בדרך יחזור בו ממחשבתו וימכרם בדרך.**

**ט] בפי' הרש"ס פירש דוכן בחזרה היינו, דאם הי' לו שדה ביהודה ואחר שמכר פירות גליל שם אסף פירותיו מן השדה והוליכן לגליל כשחוזר לביתו, כיון שמגמתו היא לגליל לא הוטבלו, ועד"ז כתב הגר"א בשנו"א דאיירי כשליקט פירות בדרך, ובזה הוא דתנן דאוכל מהן עראי עד שיגיע לביתו, ועד"ז כתב המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף.**

**והרש"ס שם פירש לרבותא דסיפא, דקמ"ל דלא גזרינן כיון שזה הי' הולך ליהודה וחוזר לגליל, מיחזי שהחליף פירותיו פירות בפירות, והו"ל מקח ונגמר.**

**י]** ר"מ אומר עד שהוא מגיע למקום השביתה, **הריבמ"צ הביא מירושלמי דאפי' שבת בשני בשבת, ופירש דהיינו דאם שבת שם לילה ויום כשיעור שביתת שבת הוקבעו, וכ"כ הר"ש והרא"ש בפי' קמא, - והריבמ"צ פירש דהטעם דהוקבעו הפירות בכה"ג, הוא משום דמשו"ה הוא נח, דאם יזדמנו לו לקוחות ימכור להן, ועד"ז פירשו הר"ש והרא"ש, דכשהוא נח כדי שביתה, היינו שמא יזדמנו לו לקוחות, דאין אדם שובת לילה ויום במקום אחד לבד, וע"כ הוקבעו.[[159]](#footnote-159)**

**והר"ש בפי' בתרא פירש דהיינו דאם רוצה לשבות שם עד לאחר השבת הוקבעו מיד, והחזו"א בסו"ס ג' כתב דלפי' זה טעם הא דהוקבעו הוא משום דבכה"ג שביתתו חשיבא וחשיב ביתו.[[160]](#footnote-160)**

**יא] ולדעת הרמב"ם דאיירי במעלה פירותיו לביתו שביהודה, והא דלא הוקבע בבית שבדרך, הוא משום דלא הוקבעו אלא בבית שהוא סוף מגמתו, צ"ל דטעמא דר"מ דכשהגיע למקום השביתה הוקבעו, הוא משום דכל ששובת שם לילה ויום, חשיב זה כקביעות גמורה, וע"כ הוקבעו שם,[[161]](#footnote-161) והחזו"א בסימן ג' סקכ"א (ד"ה והנה) פירש לטעם זה גם בדעת הר"ש, וצ"ע.**

**יב] הר"ש הביא מירושלמי דתניא דלרבנן לא הוקבעו הפירות בדרך למעשר אפי' שבת, ופריך מינה ר"ל לר' יוחנן דאמר דשבת טובלת אף בפירות שליקטן שלא לצורך שבת, ומשני דהא דתני אפי' שבת, היינו אפי' רוצה לשבות, ובזה פליגי ר"מ ורבנן, - וכתב הר"ש דלא מצי לשנויי דר"מ קאי כוותי', דאמר עד שהוא מגיע למקום השביתה, דר"מ איירי אפי' בחול, ור' יוחנן קאמר דרק שבת קובעת, ובע"כ דאליבא דרבנן פליגי, ומשמעות דבריו, דלר"מ דאף אם שבת בחול כשיעור לילה ויום ה"ז קובע למעשר, כ"ש דשבת קובעת, - וצ"ע דלמש"כ הר"ש גופי' דטעמא דר"מ דשביתה קובעת הוא משום דכשהוא נח כדי שביתה היינו שמא יזדמנו לו לקוחות, הרי דכ"ז הוא כששובת בחול מדעתו, אך כששובת בשבת, דבע"כ הוא שובת שם, ליכא לה"ט, וכ"נ להדיא בפי' הריבמ"צ דדינא דר"מ דשביתה קובעת, הוא משום דרוצה לשבות מרצונו ולא מחמת השבת, (ואך דדבריו באו בשיבוש).**

**יג] רוכלין המחזרין בעיירות אוכלין עד שמגיעים למקום הלינה,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דלינה אינה טובלת,[[162]](#footnote-162) ופריך עלה מהא דתנן הכא דאוכלין עד שהן מגיעין למקום הלינה,[[163]](#footnote-163) ומשני דמה מקום לינה ביתו, ומייתינן להא דאמר ר"ל כגון אלו וכו' דנפקין וסחרין וכו' ועלין ודמכין בבתיהון, - והיינו דהא דתנן עד שמגיעין למקום הלינה, הוא באותם רוכלין הישנים בבתיהן.

אך בהגה' הגר"א לירושלמי מחק לתיבות "מה מקום לינה ביתו", והרד"ל כתב בשמו דהוא דבר תמוה לפרש דמקום הלינה הוא ביתו, ופירש לד' הירושלמי דמשני דאיירי ברוכלין כאלו שנוסעים רק בד' או בה' עיירות הסמוכות לבתיהן, שבלילה יכולין לבא לישן בביתם, וע"כ אצלם מקום לינה קובע, דבודאי מקום יפה מצאו, דאל"כ היו חוזרים לביתם, וכ"כ הגר"א בשנו"א.

יד] והרמב"ם בפ"ד ממעשר הי"ב כתב דהרוכלין המחזירין בעיירות וכו' אוכלין עראי עד שמגיעין לבית שלנין בו, והמהר"י קורקוס פירש דטעם הא דמקום לינתם קובע, ול"ד למוליך פירותיו ממקום למקום דאין מקום לינה קובע, אפשר דהוא משום דברוכלין המחזרין בעיירות כל מקום שלנים בו שם קביעותם, ואין מגמת פניהם מקום ידוע, וע"כ ל"ד למוליך פירותיו ממקום למקום דמגמת פניו אותה העיר,[[164]](#footnote-164) - ועיי"ש שהק' ע"ז דזה דלא כהא דמשני בירושלמי דלינה אינה טובלת, והא דתנן דעד שמגיעים למקום הלינה, היינו שמגיעים לביתם, או דאיירי באותן רוכלין וכו', וכן הק' החזו"א בסימן ג' סוסקכ"ב, ועמש"כ בזה במה"פ לירושלמי, ובדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מעשר שם, וצ"ע.

**פ"ב מ"ד**

א] **פירות שתרמן עד שלא נגמרה מלאכתן, ר"א אוסר מלאכול בהן עראי וחכמים מתירין,** הריבמ"צ והרמב"ם פירשו דטעם הפלוגתא בזה הוא, דר"א ס"ל דתרומה טובלת אף בפירות שלא נגמרה מלאכתן, וחכמים ס"ל דאין תרומה טובלת בפירות שלא נגמרו מלאכתן, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בביצה ל"ה א' וב'.

**ובתוספתא פ"ב ה"ג תניא, דפלוגתת ר"א וחכמים הוא בתורם גרוגרות ועתיד לדורסן או תמרים ועתיד לדושן, אך בתורם שבלים ועתיד לעשותן גורן ענבים ועתיד לעשותן יין, מודה ר"א לחכמים דאין תרומה קובעת.[[165]](#footnote-165)**

**ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים,** א האו"ש בפ"ה מתרומות ה"ד כתב דהוא משום דאסור לתרום מן השבלים שעתיד לעשותן גורן, ומן הענבים שעתיד לעשותן יין, וכדתנן בתרומות ספ"ק, וע"כ מודה בהו ר"א דאין תרומה קובעת, ומשא"כ בתורם גרוגרות ועתיד לדורסן או תמרים ועתיד לדושן, דמותר לתרום מהן לכתחילה, (וכמו שאמרו בירושלמי בתרומות שם דאין לך אסור לתרום וכו' אלא גורן ויקב בלבד, ונת' באורך במקומו), וכ"כ החזו"א בסימן ו' סוסקי"ד.[[166]](#footnote-166)

**ב** המקד"ד בסימן נ"ו סק"ד כתב, דהוא משום דשבלין ועתיד לעשותן גורן מחוסרין מלאכה טפי, ובכה"ג מודה ר"א דאין תרומה ומקח קובעין, וע"ד שמצינו לדעת רבנן, דמודו בכלכלה של תאנים דתרומה טובלת אף שלא נגמרה מלאכתו, והוא משום דאינו מחוסר אלא חיפוי, ונת' להלן אות ?.

**ג** החזו"א בסימן ו' סוסקי"ג כתב דהוא משום דהא דתרומה קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, הוא רק בתאנים שעתיד לעשותן גרוגרות, דאין התאנים מיוחדין כ"כ לגרוגרות,[[167]](#footnote-167) ומשא"כ בתבואה קדם מירוח או זיתים וענבים העומדים לדריכה לא.

**ב]** חוץ מכלכלת תאנים, **בטעם הא דמודו רבנן בכלכלת תאנים שהפריש ממנה תרומה דהוקבעה למעשר ואסור לאכול ממנה עראי, ול"ד לכל דבר שלא נגמרה מלאכתו, דאין תרומה טובלת, מצינו כמה דרכים,** א **הר"ש והרא"ש כתבו דחכמים ס"ל דאין תרומה קובעת אא"כ תרם מתוך הכלכלה, והרדב"ז בפ"ג ממעשר ה"ד כתב לדקדק מדבריהם, דל"ד תאנים, אלא ה"ה שאר פירות שלא נגמרה מלאכתן, כתמרים שעתיד לדורסן, או ענבים שעתיד לעשותן צימוקים, וגם בתאנים איירי גם בגונא דעתיד לדושן, והם מחוסרין מלאכה גמורה, ועיי"ש שכתב לפרש דהוא משום דכל שהם מונחים בכלי דעתו הוא שאם ימלך שלא לדושן, הרי נגמרה מלאכתן, וע"כ לא יאכל מהן עראי,[[168]](#footnote-168) ויש מקום לפרש דזהו מש"כ הריבמ"צ דטעמא דמודו רבנן בכלכלה של תאנים, הוא משום דדבר שנגמרה מלאכתן הן.**

ב **המלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף, דהוא משום דאין חכמים פוטרין אלא בדבר שהוא חסר מלאכה בעצמו של פרי, כגון תאנים למוקצה וענבים לגת, ומשא"כ בכלכלת תאנים דגמר מלאכתה הוא משיחפה שאינו מלאכה בגוף התאנים קובעת התרומה, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ו' סקי"ד ד"ה והנה יש כאן.**

ג **התוי"ט כתב דהוא משום דכשכונסין תאנים בכלכלה יש שמניחין אותן כך והוי גמר מלאכה, אע"ג דלאו כו"ע עבדי הכי אלא מחליקין אותן.[[169]](#footnote-169)**

ד **הגר"א בשנו"א כתב דהוא משום דבכלכלת תאנים תנן לעיל בפ"ק דגמר מלאכתה הוא משילקט כ"צ, וכל שהפריש ממנה תרומה, ודאי לא ילקט עוד בכלכלה זו, דהיאך יתכן שאינו מתוקן על המתוקן, וע"כ הו"ל כדבר שנגמרה מלאכתו.[[170]](#footnote-170)**

**ג]** כלכלת תאנים שתרמה ר"ש מתיר, **הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דטעמא דר"ש הוא משום דס"ל דאין תרומה קובעת כלל, ויליף לה מק"ו, ומה אם בשעה שיש עלי' זיקת ג' מעשרות את אומר מותר, בשעה שאין עלי' אלא זיקת ב' מעשרות לא כ"ש.**

**ובהגה' לשנו"א הביא מהג"ר אברהם בן הגר"א שהק', דלמש"כ הגר"א דטעמא דרבנן דכלכלת תאנים שהפריש ממנה תרומה הוקבעה למעשר, הוא משום דודאי לא ילקט עוד בכלכלה זו, דא"כ מ"ט דר"ש דמתיר אף בכלכלת תאנים שתרמה, ומ"ש לדרוש בזה ק"ו דתרומה אינה קובעת, הרי לאו מחמת קביעות תרומה אתיין עלה להתחייב, ועיי"ש מש"כ ע"ז הרב מהרי"פ, והרש"ש כתב לפרש בפשיטות, דאף דע"י שתרם מן הכלכלה הוי כנגמרה מלאכתה, מ"מ הא דהוקבעה למעשר ואסור לאכול ממנה עראי לרבנן, הוא רק משום דתרומה קובעת למעשר, וע"כ לר"ש דס"ל דתרומה אינה קובעת למעשר, מותר לאכול ממנה עראי, אך לעולם מודה ר"ש דמהני הא דהפריש ממנה תרומה לחשבה כנגמרה מלאכתה, ונפ"מ דיועיל בזה קביעות דחצר או מקח.**

**ד] בירושלמי מיבע"ל מעשר ראשון מהו שיטבול,[[171]](#footnote-171) והרמב"ם בפ"א ממע"ש הי"ג כתב, ז"ל, פירות שהוציא מהן מעשר ראשון קודם שיקבעו למעשר ה"ז אוכל מהן ארעי קודם שיוציא מע"ש, שאין הראשון קובע לשני, אבל משנקבעו למעשר אע"פ שהוציא את הראשון אסור לאכול מהן ארעי עד שיוציא את השני או מעשר עני עכ"ל.**

**והמהר"י קורקוס שם פירש בדעתו, דפסק לקולא דמעשר ראשון אינו קובע למעשר, וע"כ אף אם הוציא מהן מעשר ראשון אחר מירוח קודם ראיית פני הבית, לא נקבעו למעשר, ורק אם נקבעו למעשר באחד מו' דברים הקובעין למעשר, אסור לאכול מהן עראי, וכ"כ הגר"א בסימן של"א ס"ק קצ"ה, וכ"כ החזו"א בסימן ו' סקט"ו בפי' קמא.**

**אך בד' הרדב"ז שם מבו' שפירש בד' הרמב"ם, דפסק לחומרא דמעשר ראשון קובע, ומש"כ דאם הוציא מהן מעש"ר קודם שיקבעו למעשר ה"ז אוכל מהן עראי, היינו כשהוציא מהן מעש"ר קודם גמר מלאכה, דאף תרומה אינה קובעת בכה"ג, אך אם הוציא מהן מעש"ר אחר גמר מלאכה קודם ראיית פני הבית הוקבעו למעשר, וזהו מש"כ הרמב"ם דמשהוקבעו למעשר וכו' אסור לאכול מהן עראי, וכ"כ החזו"א שם בפי' בתרא.**

**ה]** **בירושלמי שם מוקמינן להאיבעיא בתמרים ועתיד לדורסן בגרוגרות ועתיד לדושן והפריש מהן תרומה גדולה ונמלך להניחן כמות שהן, ועבר והפריש מהן ראשון, אין תימר למפרע נטבלו תרומה היא שהיא טובלת וכו', ופירש הגר"א דהיינו דבכה"ג דבשעת הפרשת התרומה לא נגמרה מלאכתן, ואין התרומה קובעת, ואח"כ נמלך עליהן להניחן כמות שהן, מספק"ל אם אמרינן דלמפרע נגמרה, וא"כ הוקבעו למעשר מכח התרומה, או דאמרינן דמכאן ולהבא נגמרו, ולא הוקבעו למעשר מכח התרומה, ובזה הוא דמיבע"ל אם הוקבעו למעשר מכח הפרשת המעש"ר,[[172]](#footnote-172) - וצ"ב דמ"ט נימא דלמפרע נגמרה, אף דבשעתו הי' עתיד לדורסן ולא נגמרה מלאכתן.**

**ובעיקר הא דמיבע"ל אם בכה"ג מהניא התרומה לקבוע, כתב החזו"א בסימן ו' סקי"ד דבמקח אין הדין כן, דאם לקח קודם גמר מלאכה וגמר אח"כ, הוקבעו למעשר, משום דהמקח קיים בכל שעה, ולא מיבע"ל אלא בתרומה, דאינה קובעת אלא אם נתרמה בשעה שהוא גמור, ועי' בזה בס' מים חיים.**

**פ"ב מ"ה**

**א]** האומר לחבירו הילך איסר זה ותן לי ה' תאנים, **בכו"פ פרק ל' כתב דאיירי בתאנים תלושים, דאם הן מחוברין הרי אין מקח קובע במחובר לקרקע, כדתנן לקמן פ"ה מ"א, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ב, - אך המהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר ה"ג כתב לדקדק מל' הירושלמי דאיירי בתאנים מחוברין, ואך דכיון דאמר תן לי דהיינו דהמוכר יתלוש אותם, נמצא שלא קנה עד שיתלשו, וע"כ שפיר קובע המקח.**

**ב]** לא יאכל עד שיעשר, **הרש"ש כתב דר"מ לטעמי' דס"ל בשלהי פירקין דמקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכמו שאמרו בירושלמי שם דמתניתין דהתם ר"מ היא, והביאוהו הריבמ"צ והר"ש, וע"כ הכא אסור לאכול אף אחת אחת, אף שעדיין לא נגמרה מלאכתו, וכ"כ בלחם שמים, והובא בתוס' אנשי שם.[[173]](#footnote-173)**

**והנה בירושלמי אמרו דכל הא דלר"מ לא יאכל עד שיעשר, הוא כשהמוכר לוקט ונותן לו, אך כל שהלוקח לוקט לאכול, מודה ר"מ דאוכל אחת אחת ופטור, וצ"ב דכיון דס"ל דמקח קובע אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו, א"כ מ"ט כשלוקט הלוקח אי"ז נקבע למעשר.[[174]](#footnote-174)**

**ובפי' הרש"ס כתב לפרש בזה, דהוא משום דכל שהלוקח עצמו לקטן, אין המקח קובע, דנימא דהדמים הן משום נח"ר של הלקיטה שמניח את הלוקט ללוקטן, א"נ דזכי בהו במחובר דלא נגמרה מלאכתו,[[175]](#footnote-175) עכ"ד, - והחזו"א בסימן ו' סק"ד כתב דאפשר דהטעם בזה הוא משום דבעינן שיהא מינכר שהוא לקוח משעת נטילתו, וצ"ב, - והמקד"ד בסו"ס נ"ו כתב לפרש, דהוא משום דהחשיבות של המקח הוא מצד המוכר, וכשלוקט המוכר בעצמו ונותנן ללוקח אחשבינהו טפי ומהני אף אם לא נגמרה מלאכתו, אך כל שלקטן הלוקח וליכא חשיבות מעליא מצד המוכר, מודה ר"מ דאי"ז קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו.[[176]](#footnote-176)**

**ג] ביסוד הך דינא דהמקח קובע למעשר, כתב הרמב"ן בב"מ פ"ח א', ז"ל, שהמקח קובע ואע"פ שלא ראה פני הבית ולא פני חצר, וכן בדין שהרי קודם שגמר מלאכתן וקביעותן של מעשרות אסורין הן באכילת קבע מדבריהן, ובמקח מתורת קבע גזרו עליו, עכ"ל, והיינו דכיון דאכילת קבע אסורה אף קודם שהוקבעו למעשר, הרי דזהו דמהני קביעות דמקח לחשוב לאכילתו כאכילת קבע, וע"כ הוא דלא יאכל עד שיעשר.**

**אך בל' רש"י שם פ"ז ב' ד"ה אף משמע דהא דמקח קובע למעשר, הוא משום דהחשיבו בכך, וכ"ה בדבריו שם פ"ח א' ד"ה אבל דהוא משום דמקח מחשיב לי' כגמר מלאכה, וכ"נ גם בדבריו שם פ"ט ב' ד"ה שנים ובביצה ל"ה א' ד"ה ואחד מקח, עיי"ש.**

**ד]** ר"י אומר אוכל אחת אחת ופטור ואם צירף חייב, **טעם הא דאוכל אחת אחת ופטור, הוא משום דאין מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, והא דאם צירף חייב, הוא משום דכל דצירף ב' יחד חשבינן לה כנגמרה מלאכתו.**

**ויסוד הדברים הוא בסוגיית הגמ' בב"מ פ"ט ב', בדין ספיתא במלח, דאחת אוכל שנים אינו אוכל, ואמרינן שם דהא דבתרתי קבעה ספיתא ילפינן לה מדכתיב כי קבצם כעמיר גורנה, ופירש"י דהיינו דאין גורן בלא קיבוץ, ואין קיבוץ פחות מב', ופירש"י שם בד"ה בארץ דהא דספיתא קובעת הוא משום דהוי גמר מלאכתייהו דגלי אדעתי' דלית לי' גורן אחרינא, וה"נ הא דמקח קובע כשצירף, פירש"י שם בד"ה קצץ דהוא משום דקציצה משוי גורן כשהם ב', - והיינו דהרי לעולם כשנוטל ואוכל הי' מקום לחשבו כגמר מלאכה, שהרי פרי זה שנוטל ואוכל לית לי' גמר אחרינא, ואך דכיון דשאר הפירות לא נגמרה מלאכתן, לא חשבינן לפרי זה בפנ"ע, אלא הוי מכלל כל הפירות שלא נגמרה מלאכתן, וע"ז הוא דמהני מקח או ספיתא במלח דעי"ז חשבינן לה כגורן בפנ"ע, וכל דהוא גורן בפנ"ע הרי נגמרה מלאכתו, וכ"ז הוא כשצירף ב' יחד, אך כל שאוכל אחת אחת, כיון דאין גורן בלא קיבוץ, לא חזינן לה כגורן בפנ"ע, אלא אכתי חזינן לה מכלל כל הפירות שלא נגמרה מלאכתן, וע"כ אי"ז נקבע למעשר.[[177]](#footnote-177)**

**ה] ובד' התוס' שם פ"ח א' ד"ה בעה"ב מבו' דהא דמקח משוי לי' גורן כשהם ב', אי"ז מדינא דקביעות מקח, אלא הוא משום דלוקח עיניו במקחו, ול"ד לבעה"ב דעיניו בתאנתו, והיינו דכל הא דבבעה"ב שצירף ב' תאנים לא חשבינן לה כגורן בפנ"ע, הוא משום דעיניו בתאנתו, אך בלוקח דעיניו במקחו ואין עיניו אלא במה שאוכל, חשבינן להו כגורן בפנ"ע.**

**ועיי"ש שפירשו בזה להא דתנן לקמן פ"ג מ"ח בתאנה שהיא עומדת בחצר אוכל אחת אחת ופטור ואם צירף חייב, והיינו משום דהתם מיירי כשאינו רוצה ללקוט עכשיו יותר אלא מה שאכל, וע"כ בכה"ג חייב בשתים אפי' בעה"ב, דלא שייך למימר עיניו בתאנתו דאין עיניו אלא במה שאוכל, ודמי ללוקח דכל שצירף ב' תאנים חשבינן להו כגורן, וכ"כ הרא"ש לקמן שם.**

**ו] אך בפירש"י שם פ"ט ב' ד"ה שתים כתב, ז"ל, דשתים מכי מטי להו מילתא דחשיבותא כגון קציצה או מקח חייל עלייהו שם גורן, כדיליף אסמכתא מקרא לקמן, וקביעותא דקציצה ומקח דרבנן היא וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דכל הא דמקח משוי' לי' גורן כשהם ב', הוא מכח דינא דקביעות מקח, דע"י דעביד להו מילתא דחשיבותא חייל עלייהו שם מקח, וכיון דאין קביעות מקח אלא מדרבנן, ע"כ אף ל"מ זה לאשוויי גורן אלא מדרבנן.[[178]](#footnote-178)**

**ז] המאירי בב"מ פ"ט ב' כתב, ז"ל, ושמא תאמר ומאחר שהמקח והמלח קובעים היאך הותרה אפילו אחת אחת, תדע שהמקח הגמור וכבישה במלח הוא שקובעים לגמרי, אבל הקציצה אינו מקח גמור ולא הספיתה כבישה גמורה אלא כעין מקח וכעין כבישה אחת אחת מיהא מותר, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דכל הא דבעינן צירוף הוא רק בקציצה שאינה מקח גמור, אך מקח גמור קובע אף כשאוכל אחת אחת, וצ"ע ממשנתינו דאוכל אחת אחת ופטור, אף דהכא הו"ל מקח גמור.**

**ח] התוס' הרא"ש בב"מ פ"ח א' כתב דהא דלוקח שצירף ב' חייב, משום דעיניו במקחו, הוא אף כשלקח כל התאנים שבאילן, דמ"מ כיון שאין עיקר התאנה שלו עיניו במקחו ושתים חשיב גמר מלאכה.**

**והחזו"א דמאי סימן ז' סקט"ז כתב דהא דכשצירף ב' חייב, היינו כשדעתו לאכלן, אבל אם דעתו למלא הכלי לא חשיב גמר מלאכה, וכל שלא מילא הכלי אוכל עראי, והיינו דכל הא דמהני ה"ט דלוקח עיניו במקחו, הוא רק משום דכשדנים על ב' תאנים אלו בפנ"ע אין להן גמר אחר, וכמש"נ לעיל אות ד', וע"כ כל שדעתו למלא הכלי, ולא נגמרה אף מלאכת תאנים אלו, ל"מ הא דעיניו במקחו.**

**ט] והחזו"א שם סק"כ עמד במש"כ הר"ש דהא דאם צירף חייב, דהיינו שלקח שתים כאחת, א"נ כשיעור שקנה קיבל בב"א, אשר צ"ע דמה נסתפק בזה, הרי להדיא אמרו בב"מ פ"ט ב' דבשתים בב"א חשיב צירוף, והוסיף דכ"ה מבו' מהא דתנן אחת אחת פטור, והרי דאם צירף שתים חייב, וכתב לפרש לד' הר"ש, דיש ב' מיני צירוף, האחד, כשנוטל ב' ואוכל, והשני, כשצירף והניח ואינו נוטל מן המצורף אפי' לאכול אחת אחת, ובכה"ג שצירף והניח לא חשיב גורן עד שיגמור כל הפירות שלקח.**

**י] החזו"א שם סקי"ח כתב לדון בגונא דלקח ואח"כ נגמרה מלאכתו, אם יש בזה לקביעות מקח, וא"צ ראיית פני הבית, או דכיון דבשעת המקח לא נגמרה מלאכתו, אין המקח קובע כלל, ועיי"ש שהוכיח מהא דכשצירף ב' אינו אוכל, ומשמע דאף אם קצץ אחת אחת לא יצרף ויאכל, והרי דאף דקנה לה להתאנה הראשונה בשעת קציצה, מ"מ ה"ה נקבעת למעשר כשצירף אח"כ, ובתו"ד כתב לדון בזה, די"ל דהוא משום דחשבינן לה כלקיטה אחת, וכמו שמצינו כן גם בקביעות חצר, ועי' בדבריו במעשרות סימן ו' סק"ב, ועיי"ש שכתב לפרש כן בד' המהרש"א בב"מ פ"ח א', ועיי"ש מש"כ לדון בד' המהרש"א שם, ואכמ"ל,[[179]](#footnote-179) וכ"ה להדיא בד' המהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר ה"ב, וכ"כ הישועות מלכו והאו"ש שם.**

**ובד' הירושלמי לעיל ה"ד מבו' בדין קביעות דתרומה, דאינה קובעת אלא כשנגמרה מלאכתן בשעת הפרשת התרומה, ולא מיבע"ל בגונא דנגמרה מלאכתן אח"כ, אלא אם אמרינן דלמפרע נגמרו, אך אם לא נגמרו למפרע, ודאי דאין התרומה קובעת, והחזו"א בסימן ו' סקי"ד כתב דל"ד לקביעות דמקח דהיא אף בגונא דלקח קודם גמר מלאכה וגמר אח"כ, דשאני קביעות דמקח דהמקח קיים כל שעה, ומשא"כ בקביעות דתרומה דמעשה הפרשת התרומה קובע, וע"כ אינה קובעת אלא אם נגמרה מלאכתן בשעת הפרשת התרומה.[[180]](#footnote-180)**

**יא]** מעשה בגינת ורדים שהיתה בירושלים, **מבו' דפירות הגדלים בירושלים חייבין בתרו"מ, והמקד"ד בסימן נ"ה סק"א ד"ה הנה רש"י כתב לדון בזה, דהנה בפירש"י בכתובות כ"ה א' ד"ה ולא נתחייבו כתב דהא דלא נתחייבו במעשר קודם כיבוש וחילוק, הוא משום דכתיב תבואת זרעך המיוחד לך, ובפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ ריש פר' בהר כתבו דהוא משום דהוי כהפקר, ולפ"ז הי' בדין דירושלים דלא נתחלקה לשבטים תהא פטורה מן המעשרות, ועיי"ש שכתב דאין לומר דר' יהודה לטעמי' דאמר ביומא י"ב א' דירושלים נתחלקה לשבטים, דבירושלמי בפ"ק דערלה ה"ב מבו' דר' יהודה גופי' ס"ל דירושלים לא נתחלקה לשבטים, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בענין זה במנחת שלמה ח"ב סימן קכ"ב, ובמנחת יצחק ח"ט סימן קי"א, ועי' עוד בחזו"א או"ח סימן קכ"ו סק"ח במש"כ בביאור הא דירושלים לא נתחלקה לשבטים, ולפי דבריו יש לפרש לטעם הא דהי' נוהג בה חיוב תרו"מ, ואכמ"ל.**

**פ"ב מ"ו**

**א]** האומר לחבירו הילך איסר זה בכ' תאנים שאבור לי וכו', **עיקר דינא דמתניתין הוא דבכה"ג שאמר בכ' תאנים "שאבור לי", חשיב דאין המקח נעשה עד שיתלוש ויברור לו, וע"כ הוי כמקח בתלוש דקובע למעשר, ומשא"כ בסיפא שאמר בכ' תאנים אלו, הוי המקח במחובר לקרקע, ואינו קובע למעשר.**

**והחזו"א בדמאי סימן ז' סק"כ הוסיף לפרש בזה, דאע"ג דגם כשאמר בכ' תאנים שאבור לי קנו לו מעותיו לענין מי שפרע, או אף קנין גמור כדין קרקע, שחייב ליתן לו תאנים לבור, מ"מ לא מיקרי המקח במחובר, כיון שלא קנה עדיין פרי מיוחד,[[181]](#footnote-181) וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דאם קנה ולא בירר, הרי הוא "כאילו" קנה דבר תלוש, והיינו דאף דחייל המקח במחובר, מ"מ כיון שלא בירר, לא חשיב כמקח במחובר, וכ"נ בד' הכפתור ופרח בפרק ל', עיי"ש, - ועיי"ש שכתב עוד, דהא דתנן דמגרגר ואוכל וכו', ואינו קוצץ את האשכול ואת הרמון ואת האבטיח, היינו לקנות אותו בתלישה, אבל בידו לקצוץ את האשכול ע"מ שלא לקנותו עד שיגרר ויקנה את הגרגרים אחת אחת ויאכל.**

**ב]** באשכול שאבור לי מגרגר ואוכל, **בפי' הריבמ"צ כתב דהיינו דלא יתלוש כל האשכול וגם לא יקבץ ב' גרגרים בידו, דהיינו מצרף, אלא מגרגר גרגר ואוכל ומגרגר גרגר ואוכל, עד שיאכל כל האשכול בעודו בגפן, וכ"כ הר"ש והרא"ש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ג דמגרגר ממנו "באילן" ואוכל.**

**אך הראב"ד שם כתב דלענין קביעות מעשר אין כאן קפידא אלא בצירוף, אבל בתולש הקלח ובקוצץ האשכול אין קפידא ובלבד שלא יצרפן ויאכל, והחזו"א בסימן ו' סק"ה כתב לפרש לדבריו דהיינו דהא דתנן הכא דמגרגר ואוכל אינו דין אלא על האכילה, שלא יקח ב' גרגרים יחד לאכלן, אבל רשאי לתלוש כל האשכול ע"מ לגרגר, ותלישתו לא מיקרי צירוף, ועד"ז כתב המקד"ד בסו"ס נ"ו.**

**ג]** ברמון שאבור לי פורט ואוכל, **הריבמ"צ כתב דהיינו דפורט פרצידי רמון אחת אחת, וכ"כ הר"ש והרא"ש, והמהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר ה"ג עמד בזה** **דהדבר רחוק הוא שיכול לפרוט ברמון אחת אחת, והוא קרוב לנמנע, וכתב די"ל דבעינן דהוא לא יכוין אלא לאחת, ואם ירדו יותר אין בכך כלום, ועיי"ש מש"כ בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז, ונסתפק בדעת הרמב"ם בזה בדין אשכול, וצ"ב, והשערי צדק בפ"ג סי"ז כתב בדעת הרמב"ם דאין קפידא רק שלא יתלוש כל האשכול, (וזה מתפרש לטעמי' בטעם הא דכשתלש אשכול א' הוקבע למעשר, ונת' להלן אות ו').**

**ד] באבטיח שאבור לי סופת ואוכל,** גירסת הר"ש והרא"ש כופף ואוכל, ופירשו דהיינו דאוכל בעודו מחובר, ועמש"כ בגליון הרא"ש בשם ה"ר מנחם, וכ"כ הריבמ"צ, - אך גירסת הר"ח והרי"ף בשבת קכ"ד ב' כגיר' דילן דסופת ואוכל, ופירשו דסופת הוא מל' חיתוך, וכ"כ הערוך בע' ספת, ולדעתם לא מצינו דצריך לאכול בעודו מחובר.

והחזו"א בדמאי סימן ז' סק"כ נקט בפשיטות דא"צ לאכול בעודו מחובר, ויכול לחתוך חתיכות מן המחובר ולאכול, והדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממעשר ה"ג כתב בדעתו דנקט דמש"כ הראשונים דאוכל במחובר ל"ד הוא, דמ"ש מתאנה ואשכול ורמון דתולש ואוכל, אלא דאורחא דמילתא נקטו דבאבטיח יותר נקט לאכול מהמחובר מאשר להביא שם סכין ולחתוך מהמחובר חתיכות, - אך עיי"ש שכתב די"ל דבדוקא נקטו שאוכל מן המחובר, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה.

ה] הריבמ"צ כתב דהא דכשתולש האבטיח כולו נטבל, הוא משום דיש בו אכילות הרבה, וזה מתפרש כמש"כ החזו"א בסימן ו' סוסקכ"ד דכיון שאין אוכלין כל האבטיח בב"א, הרי דכל שמחלקן חשיב צירוף ב' החתיכות, ומכח זה חשיב כצירוף אף קודם שחילקן, ועיי"ש שכתב לפ"ז דה"נ בתפו"ז אין אוכלין בבית אפי' אחת אחת, וכן בלוקח, והניח בצ"ע.

ו] **בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש מבו' דטעם הא דמגרגר ואוכל ופורט ואוכל, ואם תלש כל האשכול או ב' גרגרים או ב' פרצידי רמון הוקבעו למעשר, הוא משום דהו"ל כצירוף דשתים דחשיב כגמר מלאכה, וכדתנן לעיל מ"ה, והא דבאבטיח שתלש כולו הוקבע למעשר, הוא משום דיש בו ב' אכילות, וחשיב ג"כ כצירוף דשתים, וכמש"נ לעיל, - ולפ"ז הרי דזהו דשאני אשכול ורמון ואבטיח מתאנה דתולש אחת אחת ואוכל, משום דבתאנה כל שתולש אחת אחת, ליכא צירוף דשתים, ומשא"כ באשכול ורמון ואבטיח.**

**אך בד' האחרונים מצינו שפירשו בע"א טעם החילוק בין תאנה לאשכול ורמון ואבטיח, דהכו"פ בפרק ל' כתב די"א דהוא משום דא"צ צירוף אלא בתאנה שאין לקיטתה כאחת, אבל באשכול באחד סגי לקבעו למעשר, והמהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר ה"ג כתב דאין טעם זה מספיק, - ועיי"ש שכתב דאפשר דאבטיח ואשכול ורמון אחד חשיבי אבל תאנה אחת לא חשיבא,[[182]](#footnote-182) ועד"ז כתב השערי צדק בפ"ג סי"ז דאפי' אשכול א' ורמון א' ואבטיח א' הוא חשוב, ומבו' בסו"ד שם דטעם החשיבות בזה, הוא משום דדרך בנ"א לאכול מהם רק פרי אחד, ול"ד לתאנים וכיו"ב דדרך לאכול כמה פירות.[[183]](#footnote-183)**

**ז] לקמן פ"ג מ"ט תנן דגפן שהיא נטועה בחצר נוטל את כל האשכול וכן ברימון וכן באבטיח, דברי ר' טרפון, ר"ע אומר מגרגר באשכול ופורד ברימון וכופף באבטיח, ופירש הר"ש שם דטעמא דר"ע הוא משום דכל שנוטל את כל האשכול וכו' הו"ל כצירוף שתים דחייב, כדתנן שם מ"ח, - ובטעמא דר' טרפון דפליג, הביאו הריבמ"צ והר"ש שם מהירושלמי ב' דרכים, אם הוא משום דס"ל כר"א דאמר דהי' אוכל בגינה ונכנס לחצר יגמור הואיל והתחיל בהיתר, ואף התם התחיל בהיתר, דתלישתם הויא התחלה, או דהוא משום דהוא עושה את כל האשכול וכל האבטיח וכל הרימון ככתאנה אחת, אע"ג דאית בהו כמה אכילות.**

**ולכאו' בב' טעמים אלו תליא אם פליג ר' טרפון אף במשנתינו וסובר דנוטל כל האשכול, דאם טעמא דר' טרפון התם הוא משום דהתחיל בהיתר, הרי דכ"ז הוא התם דהמקום שעומד הגפן הוא מקום הפטור, ונמצא דבשעת התלישה עצמה עדיין לא הוקבעו למעשר, וחשיב דהתחיל בהיתר, אך הכא מודה ר' טרפון דאינו נוטל את כל האשכול, אך אם טעמא דר' טרפון התם הוא משום דס"ל דכל האשכול וכו' הוא כאכילה אחת, הרי דאף הכא ס"ל דנוטל את כל האשכול, וכ"ה מבו' בפי' הריבמ"צ.**

**אך הר"ש במשנתינו כתב דל"ד הך מילתא לפלוגתא דר' טרפון ור"ע, וכ"כ הר"ש לקמן בפ"ג דמודה ר' טרפון בדינא דהכא, וי"ל דהוא כמש"כ בפי' הרש"ס לקמן שם בפי' בתרא, דקביעות מקח חשיבא טפי מקביעות חצר, ומודה בה ר' טרפון.[[184]](#footnote-184)**

**ח]** אבל אם אמר לו וכו' פטור מפני שקנה במחובר לקרקע, **הריבמ"צ והר"ש פירשו דהא דאין מקח קובע במחובר לקרקע, הוא משום דנעשה כבעל הגינה, ובבעל הגינה קי"ל דלוקה לו כמה שרוצה ואוכל עראי עד שלא יוליכם לביתו.**

**והמהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר ה"ב כתב דהנפ"מ בהא דאין מקח קובע במחובר לקרקע, הוא דמה"ט אוכל מהן עראי אף שתלשן אח"כ וגמרן, משום דהוי כאילו הוא בעליו משעת זריעה, דאל"כ הרי בלא"ה אין המקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכ"כ הישועות מלכו והאו"ש שם.[[185]](#footnote-185)**

**ט] החזו"א בדמאי סימן ז' סקט"ז הק', דאף דבכה"ג ליכא משום מקח, מ"מ מ"ט לא נגמר בשתים לאסור אכילת עראי כיון דאין דעתו להביא לבית, והק' כן גם במתניתין לעיל מ"א ולקמן פ"ג מ"א ומ"ב, וכתב דמשמע מזה, דאע"ג דלענין גמר מלאכה מתחשבין עם המקח, ופירות שביד לוקח אינן נגררין אחר כל התאנה, מ"מ לענין זה שלא חייבה תורה קדם ראיית פני הבית אזלינן בתר עיקר התאנה, וכיון דאכילת קבע שלה הוא בהבאת בית אין עראי שצירף הלוקח מכרעת לחייב בלא ראיית פני הבית, ועיי"ש בסקי"ז במש"כ עוד בזה.**

**פ"ב מ"ז**

**א]** אמר לו ע"מ שאוכל תאנים, הוא אוכל ופטור, **בב"מ פ"ז ב' ילפינן לה מקרא, דכתיב ואכלת ענבים כנפשך, כנפש של בעה"ב כך נפשו של פועל, מה נפשך אוכל ופטור, אף נפשו של פועל אוכל ופטור, ופירש"י דקמ"ל דלא אמרינן דהואיל דבאגרי' אכיל על כרחו של בעה"ב הו"ל כמקח, ומקח קובע למעשר אף דבר שלא נגמרה מלאכתו, כיון דזבני' אחשבי', - ובפשוטו מבו' דיסוד דינא דנפשו של פועל אוכל ופטור, הוא משום דאכילת פועל ל"ה כמקח, וע"כ לא נקבעו הפירות למעשר, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד.**

**אך בפירש"י שם צ"ב ב' ד"ה הוא אוכל ופטור פירש דהא דאוכל ופטור, הוא משום דהתורה זיכתה לו כלקט שכחה ופאה שפטורין מן המעשר, ומבו' דמן הדין הי' לנו לחייב הפירות במעשר, ואך דדינם כלקט שכחה ופאה דפטורין מן המעשר, וצ"ע.**

**ב] בב"מ פ"ט ב' תניא, דשכרו לבצור שכרו למסוק שכרו ללקט, ה"ז אוכל ופטור שהתורה זיכתה להן, קצץ אחת אחת יאכל, שתים שתים לא יאכל, ופירש"י, ז"ל, קצץ והתנה עם בעה"ב ע"מ שאוכל, הו"ל כעין מקח, אחת אחת אוכל, דפחות משתים לא חייל איסור שם גורן בדבר שלא נגמרה מלאכתו, שתים שתים לא יאכל, דשתים מכי מטי להו מילתא דחשיבותא כגון קציצה או מקח חייל עלייהו שם גורן וכו', עכ"ל.**

**ובספר הישר לר"ת סימן תקצ"ט פירש בד' רש"י, דאיירי בשכרו לבצור וכו' דהוא אוכל מה"ת, ואפ"ה כיון דקצץ והתנה עם בעה"ב הו"ל כעין מקח, וע"כ אינו אוכל שתים שתים, וכן פירשו הרמב"ן והרשב"א בב"מ שם בדעתו, אך התוס' שם כתבו דלדעת רש"י קאי על רישא דשכרו לעדור ולקשקש תחת הזיתים, וכ"כ בשטמ"ק שם בשם הראב"ד, וכ"כ בפי' הרש"ס במשנתינו.**

**ג] ובספר הישר שם תמה ע"ד רש"י, דכיון דאם לא קצץ הי' אוכל אפי' אלף בלא מעשר, מ"ט גרע דינו משום שקצץ, וע"כ פירש דקאי היכא דשכרו לעדר ולקשקש תחת הזתים, דאין דינו מן התורה לאכול, והו"ל מקח גמור, וע"כ לא יאכל שתים שתים, - והרשב"א שם כתב בדעת רש"י, דאף דזיכתה לו תורה לאכול, ומדינא לא חשיב כמקח, מ"מ כיון דקצץ והתנה בהדיא לאכול נראה כמקח ואסור מדרבנן.**

**והרמב"ן שם הק' על פירש"י ממשנתינו, דהשוכר את הפועל וכו' ואמר לו ע"מ לאכול תאנים הוא אוכל ופטור, ע"מ שאוכל ובני וכו' הוא אוכל ופטור ובנו אוכל וחייב וכו', זה הכלל האוכל מה"ת פטור שאינו אוכל מה"ת חייב, ומשמע דהאוכל מה"ת לא נשתנה דינו מפני הקציצה, וכ"כ התוס' הרא"ש שם דממשנתינו מוכח דפועל האוכל מה"ת, מותר לאכול בלא מעשר שתים שתים, אף אם קצץ, - ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממעשר הי"א במש"כ לישב ד' רש"י בכמה אנפי.**

**ד] בפי' הרש"ס כתב דהא דתנן הכא דאוכל ופטור, הוא כשאוכל אחת אחת, דאם אוכל שתים שתים לא יאכל עד שיעשר, כיון שקצץ עם בעה"ב והו"ל כמקח, וכ"ה בפשוטו לדעת רש"י, אי לא דנימא כמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל שם, - ולכאו' לפ"ז בע"כ דהא דתנן הכא דבנו אוכל וחייב, היינו דאינו אוכל אף אחת, והיינו משום דבמקח גמור אסור לאכול אף אחת אחת, אך בפירש"י שם ד"ה שתים שתים, נראה להדיא דגם מקח גמור אינו קובע אלא כשאוכל שתים שתים, וצ"ע.**

**והך מילתא דבמקח גמור אסור לאכול אף אחת אחת, כ"כ השטמ"ק שם בשם הראב"ד, ז"ל, דקציצה לאו מקח גמור הוא, דאי מקח הוי ממש אפילו אחד אחד ובלא ספיתה נמי לא יאכל, עכ"ל, והביאו הרשב"א שם.**

**ה] והרשב"א שם ובתשו' ח"א סימן שס"א תמה ע"ד הראב"ד מהא דתנן לעיל מ"ה דהאומר לחבירו הילך איסר זה ותן לי ה' תאנים וכו' ר' יהודה אומר אוכל אחד אחד פטור אם צירף חייב, והרי דאף לוקח גמור אוכל אחד אחד ופטור, דר"מ ור' יהודה הלכה כר' יהודה, ועוד דמעשה רב, ועוד דאף ר"מ לא נחלק אלא כשהמוכר מלקט ונותן לו, אבל כשהלוקח מלקט ואוכל פטור, וכמו שאמרו בירושלמי, - וכתב דשמא כל הא דלוקח אוכל אחד אחד ופטור, הוא רק בתאנה העומדת כולה בגינה, ומש"כ הראב"ד דבמקח גמור אף אחת אחת אינו אוכל, הוא בתאנה העומדת בגינה ונופה נוטה לחצר, וכיון דאיכא חצר דקובע מדאורייתא ואיכא מקח דקובע מדרבנן, אהני לגבי לוקח דלא אכיל כלל.**

**ובאמת נתפרש דין זה בד' הראב"ד שהביא השטמ"ק שם פ"ח א', ז"ל, הא דאמרינן ונופו נוטה לחצר או לבית וכו', ה"ה כתבואה שהכניסה במוץ שלה, מיהו גבי לוקח כיון דאיכא שם מקח דקבע מדרבנן, ואיכא שם חצר דאית ביה קביעות בכדרכה מן התורה, אהני גבי לוקח דלא אכיל כלל אפילו אחת אחת משום דעיניו במקחו וכמו שהכניסה בתוך הבית כדרכה דמי. אבל גבי בעל תאנה ופועל לא קבע לגמרי, אלא אחת אחת אוכל משום דעיניו בתאנתו, ואם צירף שתים שתים חייב, עכ"ל, והרי דהא דמקח קובע אף כשאוכל אחת אחת, הוא רק בגונא דנופה נוטה לחצר או לבית, דאהני בזה קביעות מקח, דמכח זה חשבינן לה כמו שהכניסה בתוך הבית כדרכה, וע"כ אף אחת אחת לא יאכל, - אך אכתי הדברים צ"ב.**

**ו]** או שיאכל בני בשכרי, **בפירש"י בב"מ צ"ב ב' ד"ה או ע"מ פירש דהיינו בשכרי שקצצת לי, והתוס' שם פירשו לדבריו דהיינו דהתנה שיאכל בנו עמו בשכר פעולתו, ועיי"ש שתמהו ע"ז, דא"כ מאי פריך התם דבנו אמאי חייב ומשני דמיחזי כמקח, הרי ודאי מקח גמור הוא, וכתבו לפרש דבשכרי הייינו שיאכל תחתיו, והוצרך להתנות שיאכל הבן כמו שירצה אפי' יאכל יותר מן האב, והריטב"א פירש כן גם בד' רש"י.**

**ז]** הוא אוכל ופטור ובנו אוכל וחייב, **בב"מ צ"ב א' מיבע"ל אם פועל משלו הוא אוכל או משל שמים הוא אוכל, ופירש"י דמשלו הוא אוכל היינו דתוספת שכר הוא שהוסיפה לו תורה, ומשל שמים הוא אוכל היינו במתנת גמ"ח כשאר מתנות עניים, ואמרינן דנפ"מ דאמר תנו לאשתי ולבני, דאי אמרת משלו הוא אוכל יהבינן לי', ופירש"י דהוא משום דבידו ליתן שכרו לכל מי שירצה, ואי אמרת משל שמים הוא אוכל לדידי' זכי' לי' רחמנא לאשתו ובניו לא זכי להו רחמנא, ופירש"י דהיינו דלדידי' זכי' לי' רחמנא בצדקה, וכ"ז דלא מטא לידי' לא זכי לי' דליתבה לאשתו ובניו, והתוס' כתבו דהוא משום דלא זיכה לו הכתוב אלא מה שהוא לועס ואוכל ואין לו כח ליתן.[[186]](#footnote-186)**

**ובגמ' שם אתי למיפשט מהא דתנן הכא דבנו אוכל וחייב, דאי אמרת משלו הוא אוכל בנו אמאי חייב, ופירש"י דהיינו דאם משלו הוא אוכל ושכרו הוא, ואפ"ה פטרי' רחמנא, א"כ מ"ט בנו חייב, הרי בשכר אביו הוא אוכל, כאביו,[[187]](#footnote-187) ודחי רבינא דהוא משום דמיחזי כמקח, ופירש"י דכיון דהתנה מיחזי כמקח.[[188]](#footnote-188)**

**והרמב"ן שם כתב דאע"ג שהקוצץ לאכול הוא עצמו, אוכל ופטור, וכמש"נ לעיל אות ג', מ"מ הקוצץ על בנו חייב, מפני שנראה כלוקח הואיל ואינו עושה ואוכל בקציצה,[[189]](#footnote-189) - ולמש"כ התוס' שם דהא דהתנה דיאכל בנו תחתיו, הוא דיאכל כמו שירצה אפי' יאכל יותר ממנו, י"ל דמה"ט הוא דמיחזי כמקח, כיון שהתנה שיאכל יותר מדינו, וע"כ הוא דל"ד להיכא דהתנה שיאכל הוא עצמו דאוכל ופטור, ונפ"מ דאם התנה שיאכל בנו תחתיו כמו שהי' הוא אוכל, כיון דגם בלא התנאי הי' רשאי לאכול כן, לא מיחזי כמקח, וכ"נ להדיא בשטמ"ק שם בשם תוס' שאנץ.**

**ח] התור"פ בב"מ שם הק', דמ"ט בנו אוכל וחייב, הרי אין מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו למעשר, וכתב דמיירי בשתים שתים, ובשתים מקח קובע למעשר אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכ"כ הריטב"א שם, - אך התוי"ט כתב דמשנתינו היא כמ"ד בשלהי פירקין דמקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו.[[190]](#footnote-190)**

**ט] החזו"א בסימן ו' סקי"ב הק' למש"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ב דהלוקח לשלוח לחבירו לא נקבעו, ואף ואף כשנותנו לחבירו עדיין לא הוטבל, שהרי מתנה אינה קובעת, דא"כ מ"ט הכא בנו חייב, הרי הוא לקח ע"מ לשלח לבנו, ובנו הוא מקבל מתנה, ומתנה אינה קובעת, וכתב דהכא בנו זוכה מיד בעה"ב ומדין עבד כנעני, וע"כ חשיב בנו עצמו כלוקח.**

**פ"ב מ"ח**

**א]** הי' עושה בלבסים לא יאכל בבנות שבע, **בב"מ צ"א ב' תנן דהי' עושה בתאנים לא יאכל בענבים, בענבים לא יאכל בתאנים, והרא"ש בנדרים נ' ב' כתב דהכא קמ"ל דאע"ג דשניהם מין תאנים הם, אפ"ה חשיבי כב' מינים, ואם הי' עושה בזה לא יאכל בזה.**

**ועיקר הך דינא דאם הי' עושה במין זה לא יאכל במין אחר, הביאו הריבמ"צ והר"ש מירושלמי דילפינן לה מדכתיב ואכלת ענבים, וכי אין אנו יודעים שאין בכרם לאכול אלא ענבים, מה ת"ל ואכלת ענבים, אלא מכאן שהי' עושה בתאנים לא יאכל בענבים, בענבים לא יאכל בתאנים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משכירות ה"י, - אך הלבוש בחו"מ סימן של"ז ס"ט והסמ"ע שם סקכ"ב כתבו דילפינן לה מדכתיב ואל כליך לא תתן, ממה שאתה נותן לכליו של בעה"ב אתה אוכל, ובד' הסמ"ע מבו' שלמד לזה מסוגיית הגמ' בב"מ צ"א ב', ועמש"כ בזה התוי"ט בב"מ פ"ז מ"ד.**

**ב] בב"מ שם איבע"ל בעושה בגפן זה מהו שיאכל בגפן אחר, ממין שאתה נותן לכליו של בעה"ב בעינן והא איכא, או"ד ממה שאתה נותן לכליו של בעל הבית בעינן והא ליכא, ובעי למיפשט מהא דתנן דהי' עושה בתאנים לא יאכל בענבים, הא תאנים ותאנים דומיא דתאנים וענבים אוכל, ואי אמרת עושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחר היכי משכח"ל, ומשני רב שישא ברי' דרב אידי במודלית, ופירש"י דאיירי בתאנה המודלת על הגפן או גפן מודלה על תאנה, ובזה קמ"ל דאם הי' עושה במין זה לא יאכל במין אחר אע"ג דהוא עסוק בשניהם, שהרי צריך להגבי' ולהפריד הענפים של זה מזה כשהוא חותך, כיון דאי"ז ממין שאתה נותן, ובתאנים ותאנים כה"ג דמודלת התאנה ע"ג חברתה יכול לאכול משניהם, כיון דהוי ממין שאתה נותן וממה שאתה נותן.**

**והרמב"ם בפי"ב משכירות ה"י כתב דהעושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחרת, וכ"כ הטוש"ע בסימן של"ז ס"י, והטוש"ע שם כתבו דהיינו מספיקא, וע"כ אם אכל לא מפקינן מיני' ולא מנכינן מאגרי', וכ"כ הרא"ש בב"מ שם סימן י'.[[191]](#footnote-191)**

**ג] והלבוש שם כתב דבגפן המודלה על התאנה או תאנה המודלה על גפן והוא עושה באחד מהם אינו אוכל מהשני', כיון דאי"ז ממין שהוא עושה, ואפי' אכל מפקינן מיני', - אך הסמ"ע שם סקכ"ד כתב דדין זה תליא באיבעיא דגמ', דאי נימא עושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחר, בע"כ צ"ל דהא דתנן דהי' עושה בתאנים לא יאכל בענבים מיירי במודלת, ונשמע מינה דאף בכה"ג אינו אוכל מהמין השני, אך אי נימא דעושה בגפן זה אוכל בגפן אחר, הרי מתפרש הא דתנן דהי' עושה בתאנים לא יאכל בענבים כפשוטו בלא מודלת, ושפיר י"ל דבמודלת מותר לאכול אף מהמין השני, ולפ"ז הרי דכל הא דקי"ל דאינו אוכל מהמין השני הוא מספיקא, ואם אכל לא מפקינן מיני', והט"ז שם והש"ך שם סק"ד הסכימו לד' הלבוש, עיי"ש.[[192]](#footnote-192)**

**ד] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפריך מהא דתניא הי' עושה ביחוד זה בתאנין לא יאכל בייחור זה האחר בתאנין, ופירשו דפריך דמאי איצטריך למיתני הכא דהי' עושה בלבסים לא יאכל בבנות שבע, הרי כבר תניא דאף במין א', אם הי' עושה ביחור זה אינו עושה ביחור אחר, ומשני דאיצטריך מתניתין כששניהם ביחור אחד, כגון דמורכבים לבסים בתאנים, וקמ"ל דאפ"ה אם הי' עושה בזה אינו אוכל בזה.**

**ובביאור הגר"א לירושלמי פירש דהירושלמי פריך דמהא דתנן הכא דהי' עושה בלבסים לא יאכל בבנות שבע, משמע דמאותו המין אוכל אף ביחור אחר, והתם תניא דהי' עושה ביחור זה לא יאכל ביחור אחר, וע"ד פירכת הגמ' בב"מ, וע"ז משני דהכא איירי במורכבים ביחור א', ואפ"ה כיון דב' מיני תאנים הם אינו אוכל, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר הי"ב, ועיי"ש שכתב די"ל דהא דמשני דאיירי דשניהם ביחור אחד, אי"ז בהרכבה, אלא הוא במודלית, וכשנויא דהגמ' בב"מ.**

**ה] הרמב"ם בפ"ה ממעשר הי"ב הביא לדינא דמתניתין דפועל שהיה עושה בלבסין לא יאכל בבנות שבע, בבנות שבע לא יאכל בלבסין עד שיעשר, והמהר"י קורקוס שם כתב בתחילת דבריו דלפ"מ דמוקמינן בב"מ למתניתין דהתם במודלת, דאם אינה מודלת הרי אף העושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחר, הרי דה"נ משנתינו איירי במודלת, ומה שלא פירש הרמב"ם שם כן, הוא משום דסמך על דבריו בהל' שכירות, - ועיי"ש שכתב לדון בזה, די"ל דדוקא לענין אכילה קי"ל מספיקא דהעושה בגפן זה לא יאכל בגפן אחר, אך לענין חיוב מעשר, אינו חייב מספק, כיון דהא דמקח טובל אי"ז אלא מדרבנן וספיקא דרבנן לקולא.**

**ו]** אבל מונע הוא את עצמו עד שהוא מגיע למקום היפות ואוכל, **בב"מ צ"א ב' מייתינן מינה דעושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחר, דאי אמרת דאינו אוכל בגפן אחר, ניזיל וניתי וניכול, ומ"ט הוא צריך למנוע את עצמו עד שמגיע למקום היפות, ומשני דהוא משום דאיכא ביטול מלאכה שמבטל בהליכתו ובחזרתו, וכל הא דמיבע"ל אם אוכל בגפן אחר הוא כשאשתו ובניו שם, שלא נשכרו אצל בעה"ב והם מביאין לו.**

**והב"ח בחו"מ סימן של"ז ס"ט הק' דמאי מייתי מהכא, הרי י"ל דהא דתנן דמונע את עצמו עד שמגיע למקום היפות הוא בגונא דשכרו לתאנים וענבים, דיכול למנוע את עצמו עד שיגיע למקום היפות דענבים ויאכל, דכ"ז שלא הגיע לשם אינו רשאי לאכול, דהעושה במין זה אינו אוכל במין אחר, ועיי"ש שהוכיח מזה דכל הא דהוא רשאי למנוע את עצמו עד שמגיע למקום היפות, הוא רק במין א', אך כששכרו לתאנים וענבים ועושה עכשיו בתאנים, אינו רשאי למנוע עצמו עד שיגיע למקום הענבים.[[193]](#footnote-193)אך הפרישה שם סק"ט כתב דגם כששכרו לתאנים וענבים יכול למנוע עצמו מלאכול בתאנים עד שיגיע למקום הענבים, וכ"כ בסמ"ע שם סקכ"ג, והא דלא מוקמינן לה בהכי, הוא משום דלישנא דרעות ויפות לא משמע כן,[[194]](#footnote-194) - וכ"ה להדיא בשטמ"ק בב"מ שם בשם תוס' שאנץ, עיי"ש.[[195]](#footnote-195)**

**ז] והנה בפי' הריבמ"צ במשנתינו פירש דאיירי כשיש ביחור אחד בנות שבע טובים ורעים, ועושה ברעות, ובזה תנן דמונע את עצמו עד שמגיע אצל היפות, - וצ"ב דמ"ט מוקי לה כשהם ביחור אחד, הרי אף כשהם בב' אילנות רשאי למנוע מלאכול עד שמגיע למקום היפות ואוכל, כאשר כ"ה להדיא בסוגיית הגמ' בב"מ, דאם עושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחר, זהו דתני דמונע הוא את עצמו.**

**אמנם הנה בחי' חת"ס בב"מ צ"א ב' שם כתב דאי נימא דכשעושה בתנאים אינו רשאי למנוע את עצמו עד שיגיע לענבים, ה"נ כשעושה בגפן אחת אינו רשאי למנוע את עצמו עד שיגיע לגפן אחרת, לצד האיבעיא דעושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחר, והיינו דכל הא דרשאי למנוע את עצמו, הוא רק בגונא דגם עכשיו הוי דין אכילתו גם מן היפות, אלא דא"א לו לאכלם משום ביטול מלאכה, אך בגונא דעכשיו הוי דין אכילתו מן הרעות, אינו רשאי למנוע את עצמו, וע"כ כשעושה בתאנים אינו רשאי למנוע עצמו עד שיגיע לענבים, כיון דדין אכילתו עכשיו הוא מן התאנים, וה"נ אם העושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחרת, אינו רשאי למנוע עצמו עד שיגיע לגפן אחרת,[[196]](#footnote-196) ולפ"ז ניחא ד' הריבמ"צ, וצ"ע.**

**ח]** המחליף עם חברו וכו' זה לקצות וזה לקצות, **הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דזה נוטל מזה תאנים לקצות ונותן לו חילופן תאנים לקצות, וכ"כ המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ד, וכ"ה מבו' בפירש"י בביצה ל"ה ב' ד"ה לאכול, וכ"כ המאירי שם, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי כשהם לוקחים את התאנים לאכלם, והא דתנן זה לקצות וזה לקצות היינו דאומר לו אכול מן המוקצה שלי ואני אוכל מן המוקצה שלך,[[197]](#footnote-197) וכ"כ הרע"ב,[[198]](#footnote-198) ובזה תליא פלוגתת האחרונים אם פוטר ר' יהודה אף בצירף שתים, ונת' להלן אות י'.**

**ט]** המחליף וכו' חייב, ר' יהודה אומר המחליף לאכול חייב ולקצות פטור, **הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפלוגתייהו היא אם מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, דת"ק ס"ל דמקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ואמרינן דר"מ היא דס"ל הכי, וע"כ אף אם החליף עם חבירו לקצות חייב במעשר, אף דעדיין לא נגמרה מלאכתו, ור' יהודה ס"ל דאין מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וע"כ אם החליף עם חבירו לקצות דעדיין לא נגמרה מלאכתו, אינו חייב במעשר.**

**והתוי"ט כתב דהא דכשהחליף עם חבירו לקצות אינו חייב במעשר, הוא רק כשאוכל אחת אחת, דאם צירף שתים ה"ה קובע במקח, - אך התוס' חדשים כתב דאף כשצירף שתים פטור, דהא דצירוף קובע היינו כשלקח לאכלן, דאין עיניו לגמרו של מלאכה וצירוף חשיב גורן, אך כשקונה לקצות מאי מהני צירוף כיון דדעתו לקצות, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ז' סקי"ט.[[199]](#footnote-199)**

**י] והבינת אדם בשערי צדק פ"ה סק"ג האריך דדברי התוי"ט הם לפי' הרמב"ם בפיהמ"ש והרע"ב דאיירי כשלקחו את התאנים לאכלן, ובכה"ג אם צירף שתים הו"ל כגמר מלאכה, כיון דלוקח עיניו במקחו, אך לפי' הריבמ"צ והר"ש דאיירי כשלקחו את התאנים לעשות מהן קציעות, הרי דאף אם צירף שתים פטור, דכל הא דלוקח עיניו במקחו וחשיב כגמר מלאכה, הוא רק בלוקח לאכול לאלתר, דבכה"ג מהני הא דעיניו במקחו לחשבו כגמר מלאכה, וכ"כ התוס' חדשים ותוס' אנשי שם.**

**יא] הבינת אדם שם הק' למש"כ התוי"ט דהכא איירי כשאוכל אחת אחת, דא"כ מ"ט המחליף לאכול חייב, הרי אין מקח קובע אלא בשתים, - והתוס' אנשי שם כתב בדעת התוי"ט, דבדבר שנגמרה מלאכתו קובע המקח אף באחת, עיי"ש,[[200]](#footnote-200) וע"כ כל שעמדו אצל הנותן לאכילה וכבר נגמרה מלאכתן, אלא שלא ראו פני הבית, הוקבעו למעשר ע"י המקח אף כשלוקח אחת אחת.**

**יב] החזו"א בדמאי סימן ז' סקי"ט כתב דכל הא דזה שהחליף לקצות פטור, הוא בגונא דאצל הנותן היו עומדין לקציעות ועדיין לא נגמרה מלאכתן, אך בגונא דזה שנתן לו את התאנים הי' דעתו לאכול וכבר נגמרה מלאכתן, אלא שלא ראו פני הבית, חייב המקבל לעשר, דהו"ל כלוקח לאחר גמר מלאכה.[[201]](#footnote-201)**

**אך הביאו מד' המאירי בביצה ל"ה א' שכתב, ז"ל, ב' שהחליפו זע"ז פירותיו "שנגמרה מלאכתן" וכו', זה וזה לקצות לא הוקבעו שהרי "לפי מחשבתם" לא נגמרה מלאכתן וכו', עכ"ל, והרי דאף דכבר נגמרה מלאכתן קודם המקח, מ"מ כיון דעכשיו מחשבתן לקציעות, בטל תורת גמר מלאכה מיני', וצ"ע.**

**יג] המקד"ד בסו"ס נ"ו הק', למש"כ הר"ש לקמן פ"ג מ"ב בפי' בתרא דכל הא דלר"מ מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו הוא כשהקדים לו איסר, א"כ מ"ט הכא ס"ל דמקח קובע, הרי הכא ליכא הקדמת איסר, והק' עוד דלפ"מ שאמרו בירושלמי לעיל בפירקין דכל הא דלר"מ מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, הוא כשלוקח המוכר, הרי הכא ליכא לקיטת מוכר, וכתב דצריך לדחוק דחליפין הוי כמו הקדמת איסר ולקיטת מוכר.**

**ועיי"ש שכתב עוד, דכל הא דבעינן הקדמת איסר ולקיטת מוכר, הוא רק באוכל אחת אחת, דליכא גמר מלאכה משום דמחוסר גורן, דכל פחות משתים אינו גורן, אבל במחליף עם חבירו לקצות דאין החיסרון משום גורן, כל מקח קובע בהן, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ב, עיי"ש.**

**פ"ג מ"א**

**א]** **המעביר תאנים בחצירו לקצות בניו ובני ביתו אוכלין ופטורין,** בביצה ל"ד ב' ול"ה ב' מפרשינן דטעם הא דפטורין הוא משום דחצר אינה קובעת למעשר בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ומייתינן התם להא דתניא דר' יעקב מחייב ור' יוסי ב"ר יהודה פוטר, ומפרשינן דר' יעקב ס"ל דחצר קובעת אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו.

והר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דדעת רב דדוקא בניו ובני ביתו אוכלין, אך הוא אסור לאכול, ודעת עולא בשם ר' אלעזר דהוא מותר לאכול, ומפרשינן דטעם פלוגתייהו הוא, דרב ס"ל כרבי דאין אוכלין על המוקצה אלא על מקומו, ועולא בשם ר' אלעזר ס"ל כרבנן דאוכלין על המוקצה בין על מקומו בין שלא על מקומו, - ובטעם הא דבני ביתו אוכלין ופטורין, אף למ"ד דאין אוכלין על המוקצה אלא על מקומו, אמרו בירושלמי דהוא משום דבניו אינם תלויין במוקצה.

ב] ובביאור הך דינא דאין אוכלין על המוקצה אלא על מקומו, והא דבני ביתו אוכלין אף שלא במקומו, מצינו כמה דרכים, **א** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דבמקומו ניכר שלא נגמרה מלאכתו, ושלא במקומו סברי דנגמרה מלאכתן, ובד' הר"ש מבו' דהוא גזירה דרבנן, שיסברו בנ"א שאוכל מהן אף שנגמרה מלאכתן, וכ"כ הרא"ש לקמן מ"ד, והא דבני ביתו אוכלין ופטורין, פירש הרא"ש דהוא משום דדוקא הוא אינו אוכל, כיון דבידו תלוי לימלך שלא לעשותן קציעות, ומשא"כ בבניו שאינם תלוי בהן לימלך, וכיון שדעת אביהן לעשות מהן קציעות מותרין, - והיינו **דהא דשלא במקומו סברי דנגמרה מלאכתן, הוא משום דכשרואים אותו אוכל מהן סבורים שנמלך בו שלא לעשותן קציעות, ומשא"כ בבניו ובני ביתו, כיון דאי"ז תלוי בדעתם לימלך שלא לעשותם קציעות, הרי דמה שהן אוכלין אי"ז טעם שיסברו שכבר אינם עומדין לעשותן קציעות.**[[202]](#footnote-202)

**ג]** ב **הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ז כתב, ז"ל, אבל אם נטל מן המוקצה והוליך למקום אחר לא יאכל מהן עראי, שהרי נגמרה מלאכתן אע"פ שלא יבשו כל צרכן, עכ"ל, והמהר"י קורקוס שם כתב בדעתו, דאי"ז משום גזירת הרואין, אלא דכיון שהוציאו למקום אחר הרי נגמרה מלאכתן, ואע"פ שלא יבשו כל צרכן חשיב לי' כיבשו, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בביצה ל"ד ב' ד"ה בניו ובני ביתו שכתבו דהא דהוא אינו אוכל, הוא משום דכשאוכל הוא עצמו אקבעינהו, דגילה בדעתו להניחם שם כך,[[203]](#footnote-203) והשטמ"ק שם כתב בשם התוס' דהוא משום דלגבי בעה"ב הוי כנגמרה מלאכתן, משום שאם ירצה עכשיו לאוכלן יאכל.**

**והמהר"ם בביצה שם פירש בזה דהוא משום דכשאוכל מהן מגלה דעתו דטובים הם לו כך כמו שהם עתה ואינם צריכין להתייבש עוד, וא"כ נגמרה מלאכתן,[[204]](#footnote-204) - והא דבניו ובני ביתו אוכלין ופטורין, צ"ל דהוא משום דאין הדבר תלוי בדעתם לימלך שלא לעשותם קציעות, וע"כ אף דגילו בדעתם דהתאנים טובים להן כמו שהן עתה, ואינם צריכין להתייבש עוד, הרי אי"ז תלוי בדעתם, ואכתי חשבינן דהתאנים עומדין להתייבש עוד ולא נגמרה מלאכתן.[[205]](#footnote-205)**

**ובטעם הא דכשאוכל מהן במקום המוקצה פטור, אף דגילה בדעתו דא"צ להתייבש עוד, הנה לפ"מ שהעמיד הרמב"ם להא דלא יאכל מהן עראי כשנטל מן המוקצה והוליך למקום אחר, י"ל דהיינו דכל הא דחשבינן דתאנים אלו נגמרה מלאכתן, הוא משום דהוליכן למקום אחר, ומכח זה דנים לתאנים אלו בפנ"ע, וכיון שהם אינם צריכין להתייבש הו"ל כנגמרה מלאכתן, ומשא"כ כשאוכל מהן במקום המוקצה, אין דנים תאנים אלו בפנ"ע, אלא הם מכלל כל התאנים שלא נגמרה מלאכתן.[[206]](#footnote-206)**

**אך לפשטות משנתינו דאיירי כשמוליך את הפירות למקום המוקצה ואוכל מהן בחצר בשעה שמעבירם, צ"ב דמ"ש דאם אוכל מהן בחצר דהו"ל כנגמרה מלאכתן, מהיכא דאוכל מהן במקום המוקצה דל"ה כנגמרה מלאכתן, - וצ"ל דהוא משום דכל שהגיעו למקום המוקצה, וכבר הועמדו לקציעות, הרי דאף כשאוכל מהן אכתי חשבינן דהן מצ"ע עומדין לקציעות, אלא שהוא אוכל מהן אף דעדיין לא נגמרה מלאכתן, ומשא"כ כשאוכל מהן קודם שהגיעו למקום המוקצה, ועדיין לא הועמדו לקציעות, הו"ל כנמלך עליהן ממחשבתו לקציעות, וע"כ חשיב דנגמרה מלאכתן, וצ"ע.**

**ד]** ג **בביאור הגר"א לירושלמי כתב דהוא משום דבשעה שהם על מקום שעושין קציעות לא חיישינן שיחזור בו ולא יעשה קציעות, אבל שלא במקום מוקצה חיישינן שמא ימלך ולא יעשה קציעות ונמצא שאכל טבל למפרע.[[207]](#footnote-207)**

**והחזו"א בסימן ד' סקכ"ז תמה ע"ז, דאם אם יחזור בו לא הוקבעו אלא בשעה שהוא חוזר ומחשבתו גומרן, ול"ה כאוכל טבל למפרע, ויש להוסיף דאמנם מצינו דכוותה בירושלמי לעיל פ"ב מ"ד דמיבע"ל בתמרים ועתיד לדורסן בגרוגרות ועתיד לדושן והפריש מהן תרומה גדולה ונמלך להניחן כמות שהן, אם אמרינן דלמפרע נגמרה מלאכתן, והוקבעו למעשר מכח התרומה, עיי"ש, אך בירושלמי לקמן ה"ו והביאו הר"ש שם מבו' להדיא דכשנמלך עליהן שלא לעשותן קציעות, לא אמרינן דנגמרה מלאכתן למפרע, וע"כ לא הוקבעו כשהעבירן באויר חצר, וצ"ע.[[208]](#footnote-208)**

**והחזו"א שם הק' עוד, דאם הא דאין אוכלין על המוקצה אלא על מקומו, הוא משום דחיישינן שמא יחזור בו, מ"ט בני ביתו אוכלין, - ובדעת הגר"א צ"ל, דכל הא דחיישינן שמא יחזור בו, הוא משום שבא לאכול מהן, וחיישינן מכח זה שמא ימלך בו מכל התאנים, אך כל שבניו וב"ב אוכלין מהן, לא חיישינן שמא יחזור בו.[[209]](#footnote-209)**

**ה] לדעת התוס' דהא דהוא אינו אוכל, הוא משום דכשנוטלן לאכלן הו"ל כנגמרה מלאכתן, צ"ע, דאף דפירות אלו נגמרה מלאכתן עכשיו כשנמלך עליהן, מ"מ מ"ט הוקבעו למעשר, הרי כשראו פני החצר אכתי לא נגמרה מלאכתן, וא"כ הו"ל כתבואה שהכניסה במוץ שלה, דאף דנגמר מלאכתה אח"כ אינה נקבעת למעשר,[[210]](#footnote-210) ואמנם כ"ז קשיא לדעת רש"י ודעימי' דהא דתבואה שהכניסה במוץ שלה פטורה, הוא משום דהיתה ראיית פני הבית בפטור, אך לדעת הר"ש והרא"ש לעיל פ"א מ"ה דהא דתבואה שהכניסה במוץ שלה פטורה, הוא משם דכ"ז שהן במוץ ליכא ראי', ניחא.[[211]](#footnote-211)**

**אמנם הנה המאירי בביצה ל"ד ב' כתב, ז"ל, נגמרה מלאכתן והכניסן בבית אלא שבשעה שהכניסן חישב עליהן להכניסן ע"מ ליבשן בגגו או בחצרו וכו' לא הוקבעו, ולכשייבשו מיהא יראה לי שהוקבעו, הואיל ובשעת הכנסתן נגמרה מלאכתם אלא שמחשבתו עיכבתם, וגדולי עולם חולקין עלי הואיל ובשעה שהכניסם לא הוקבעו, וכמו שאמרו במערים אדם על תבואתו ומכניסה במוץ שלה וכו', אלא שמ"מ אני אומר בזה הטעם מפני שכשהכניסם אין בהם סרך חיוב, אבל זו שנכנסו לכלל חיוב אלא שמחשבתו מעכבת בהם, כשהושלמה מחשבתו מיהא יראה שיחזרו לחיובן, עכ"ל,[[212]](#footnote-212) ועד"ז כתב בחי' המאירי שם, והובא בשעה"מ פ"ג ממעשר ה"ג, ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' בביצה ל"ה א' ד"ה אחד שבת, - ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דהכא כשנמלך עליהן ונטלן לאוכלן, הוקבעו למעשר, דאף דראו פני החצר קודם שנגמרה מלאכתן, משום דגם כשנכנסו לחצר נכנסו לכלל חיוב, אלא שמחשבתו מעכבת בהן, וכמש"כ המאירי, ועי' עוד בזה בס' מים חיים לעיל פ"ב מ"ד.**

**ו] הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ז כתב דאם נטל מן המוקצה והוליך למקום אחר לא יאכל מהן עראי, ולא פירש דבניו ובני ביתו מותרין לאכול, והרדב"ז שם כתב די"ל שרמזה הרמב"ם במש"כ דלא יאכל מהן עראי, ולא כתב דאין אוכלין מהן עראי, דמשמע דהוא לא יאכל אבל בני ביתו אוכלין, ועמש"כ מפרשי הרמב"ם שם, בס' דובר מישרים ובס' שרשי הים ובס' ישועות מלכו, ומש"כ המקד"ד בסימן נ"ו סק"ג ד"ה אמרינן בירושלמי, וצ"ע.**

**ז] הירושלמי פריך בהא דבניו ובני ביתו אוכלין ופטורין, דתינח בניו, ובני ביתו ואין להן עליו מזונות, והיינו דכיון דיש לאשתו עליו מזונות, הו"ל כפועלים דאם יש להן עליו מזונות לא יאכלו, ומשני כמ"ד אין מזונות לאשה ד"ת, כן גירסת הריבמ"צ והר"ש והרא"ש, והתוי"ט כתב דהיינו דכיון דאכילתה אינה אלא מתנאי בי"ד, ל"ד לתנאי דפועלים, לפי שבי"ד שהתנו ותקנו מזונות לאשה, לא תיקנו אלא שלענין מעשרות לא תהא אלא כמתנה, - אך גירסת הגר"א בביאורו דמשני כמ"ד יש מזונות לאשה ד"ת, ופירש דהיינו דכיון דיש לה מזונות ד"ת, אינו טובל, דהוי כפועל שאוכל מה"ת שאינו טובל אפי' שנגמרה מלאכתו.[[213]](#footnote-213)**

**ובירושלמי אמרו עוד, כהדא דתני אין בי"ד פוסקין מזונות לאשה מדמי שביעית, אבל ניזונת היא אצל בעלה בשביעית, והגר"א פירש דהיינו דאף למ"ד דאין מזונות לאשה ד"ת, מ"מ ל"ה מקח, דדמי להא דאוכלת אשה אצל בעלה בשביעית, אף דאין פוסקין לאשה מדמי שביעית, משום דהוי כפורע חובו מדמי שביעית, ומ"מ כל שאוכלת אצל בעלה בשביעית ל"ה כפורע חובו, והמהר"י קורקוס בפ"ה משמו"י הי"ד פירש דהוא משום דבכה"ג אינו נראה כפריעת חוב,[[214]](#footnote-214) וה"נ הכא לא חשיב כמקח.[[215]](#footnote-215)**

**ח]** והפועלים שעמו בזמן שאין להם עליו מזונות אוכלין ופטורין, **בד' הריבמ"צ לקמן מ"ב מבו' דמפרש דהיינו דבזמן שאין להם עליו מזונות, היינו שעושין מלאכה שאינם אוכלין מה"ת, והא דתנן דאם יש להן עליו מזונות הרי אלו לא יאכלו, היינו כשעושין במלאכה שאוכלין מה"ת, וכ"ה מבו' בדבריו בשלהי מתניתין דמפרש כן, וכמש"נ להלן אות י"א, ועיי"ש במש"נ בטעם הא דכשעושין במלאכה שאוכלין מה"ת לא יאכלו.**

**ט] והרא"ש פירש דכולה מתניתין איירי כשאינם אוכלין מה"ת, ומה"ט הוא דאם יש להן עליו מזונות לא יאכלו, משום דהוי כמקח, והא דאינם אוכלין מה"ת אף ששכרן להעביר התאנים, הוא משום דאינו גמר מלאכה, דלא שכרן אלא להעביר עד המוקצה, וכ"כ הרע"ב, - והתוי"ט כתב דאף דפועל אוכל מה"ת בתלוש שלא נגמרה מלאכתו, היינו שלא נגמרה מלאכתו למעשר, ומיהו בשעת גמר מלאכה בעינן ולא להעבירן.**

**והתוס' אנשי שם הביא מס' באר אברהם שתמה ע"ז, דודאי דפועל אוכל בתלוש אף כשאינו עוסק בגמר מלאכה, והמשנת חכמים הוסיף דכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ג דכשעוסקין הפועלים בטלטול הפירות ממקום למקום ה"ה אוכלין, ובס' תפארת יעקב הק' עוד, דלהדיא אמרו בב"מ פ"ח ב' דשכרו לכתף אוכלין, וכדתנן התם צ"א ב' דאפי' עושה בכתיפו ה"ז אוכל, וצ"ע.**

**י] ובס' לחם משנה כתב לפרש למשנתינו, והובא בחזון נחום ובתוא"ש, דלעולם איירי הכא היכא שאוכלין מה"ת, והא דתנן בזמן שאין להם עליו מזונות היינו שלא קצץ עמהם מזונות, אלא הן אוכלין מה"ת, ובכה"ג הן אוכלין ופטורין, וכדתנן לעיל פ"ב מ"ז דהאוכל מה"ת אוכל ופטור, והא דתנן דאם יש להם עליו מזונות הרי אלו לא יאכלו, היינו כשקצץ עמהן לאכול, - ועיי"ש שכתב דלפירש"י בב"מ פ"ט ב' היינו אף כשיש להן מזונות, דמ"מ כיון שקצץ עם בעה"ב לאכול הו"ל כעין מקח, ולפי' התוס' שם בשם ר"ח והרמב"ם בפ"ה ממעשר הי"א היינו כשקצץ עמהן שיאכלו דבר קצוב, דבכה"ג הו"ל כמקח.**

**אמנם הנה דעת ש"ר בב"מ שם, דכל שאוכל מה"ת אף אם קצץ עמהן דבר קצוב אוכלין ופטורין, ולדעתם צ"ל כמש"כ הלח"מ בסו"ד דבזמן שיש להם מזונות היינו מזונות ממש שאוכלין סעודתן אצל בעה"ב, והיינו דלא איירי כלל בפועלים האוכלין בשעת מלאכתן, אלא איירי בפועלים דעלמא שקצץ עמהן ליתן להן סעודתן, ובא להאכילן מתאנים אלו.[[216]](#footnote-216)**

**יא] אבל אם יש להם עליו מזונות הרי אלו לא יאכלו,** בטעם משנתינו מצינו כמה דרכים, **א** הריבמ"צ כתב דכל שיש להן מזונות, הרי הן כמותו וחייבין, ומבו' בדבריו דהא דלא יאכלו, הוא דומיא דמה שאמרו דרק בניו וב"ב אוכלין אך הוא אינו אוכל, משום דאין אוכלין על המוקצה אלא על מקומו, וה"נ הפועלים כשיש להם מזונות, הוו כבעה"ב עצמו ואינם אוכלין.[[217]](#footnote-217)

ונראה דהריבמ"צ אזיל לטעמי', שפירש לקמן מ"ב להא דתנן דיש להן עליו מזונות, היינו דעושין מלאכה שאוכלין מה"ת, וה"נ מתפרש הא דתנן הכא דיש להם עליו מזונות, דהוא כשהן עושין מלאכה שאוכלין מה"ת, וכיון שהתורה זיכתה להן לאכול, הוו כבעה"ב עצמו, דהרי מה"ט תנן לעיל פ"ב מ"ז דהאוכל מה"ת אוכל ופטור, ולא חשיב כמקח, משום שהתורה זיכתה לו, והוי כבעה"ב עצמו, וע"כ אינם אוכלין, דומיא דהא דאין בעה"ב אוכל על המוקצה אלא על מקומו.

יב] **ב** הר"ש פירש דהיינו דכל שיש להם עליו מזונות הו"ל כמקח הקובע, ואף דאין מקח קובע אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, מ"מ לגבי לוקח חשיב כגמר מלאכה משום דעיניו במקחו, וכ"כ הרא"ש,[[218]](#footnote-218) - והיינו דעיקר הא דהאוכל תאנים העומדים לקציעות פטור, ולא אמרינן דתאנה זו שנוטל ואוכל כבר נגמרה מלאכתה, שכבר אינה עומדת לקציעות, הוא משום דאין דנים תאנה זו בפנ"ע, אלא היא מכלל כל התאנים שלא נגמרה מלאכתן, **וע"ז הוא דמהני הא דלוקח עיניו במקחו, דמה"ט דנים לתאנים אלו שאוכל בפנ"ע, והם נגמרה מלאכתן,** וכ"ה במקד"ד סימן נ"ו סק"ב (ד"ה אמרינן במעשרות), ובחזו"א סימן ג' סקי"ד בתו"ד.[[219]](#footnote-219)

והחזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ב עמד במה שנסתפק הר"ש בזה, דהרי זהו דינא דלוקח שצירף שנים לא יאכל בדבר שלא נגמרה מלאכתו, משום דלוקח עיניו במקחו, וכתב דהוא משום די"ל דכ"ז הוא בחסר מילוי, אך כל שהן מחוסרין מעשה בגופן ל"מ הא דלוקח עיניו במקחו,[[220]](#footnote-220) - ואמנם לכאו' יש ללמוד כן מהא דתנן לעיל פ"ב מ"ז בשוכר את הפועל לקצות עמו וכו' דבנו אוכל וחייב, והוא משום דלוקח עיניו במקחו, וכמש"כ התור"פ והריטב"א בב"מ צ"ב ב', ומה שלא הביא הר"ש מזה, כנראה הוא משום דיש לפרש למתניתין דהתם דאתיא כמ"ד דמקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכמש"כ התוי"ט שם לפרש כן.[[221]](#footnote-221)

והתוס' אנשי שם כתב לדעת הר"ש, דהא דלא יאכלו היינו בצירוף שתים שתים, דרק בכה"ג הוא דמהני הא דלוקח עיניו במקחו, ונת' לעיל פ"ב מ"ה ומ"ז, וכ"כ המשנ"ר והחזו"א בדמאי שם סקי"ט ד"ה פ"ג מ"א, - אך החזו"א שם סוד"ה שם מ"ב כתב דמהא דתנן סתמא דלא יאכלו משמע קצת דאפי' אחת לא יאכלו, וצ"ע.[[222]](#footnote-222)

יג] **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דלא יאכלו הוא משום דאסור לפרוע חובו מן הטבל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר הי"ג, והרדב"ז שם כתב דהא דלא אסרינן בזה משום קביעות מקח, הוא משום דאין המקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכ"כ הגר"א בסימן של"א ס"ק קס"ד,[[223]](#footnote-223) - והמקד"ד בסימן נ"ו סק"ב ד"ה והנה לפמ"ש הוסיף לפרש, דהוא משום דס"ל דל"מ מחשבה בתאנים העומדין לקציעות לחשבם כנגמרה מלאכתן,[[224]](#footnote-224) ועד"ז כתב החזו"א בסימן ד' סקכ"ז ד"ה ובאמת דעת הר"מ, דדעת הרמב"ם דל"מ הא דלוקח עיניו במקחו בתאנים העומדים לקציעות, ול"מ הא דעיניו במקחו אלא היכא דהא דלא נגמרה מלאכתו, הוא משום דבעינן שילקט כל צרכו, וכיון דהלוקח עיניו במקחו, הרי ליקט כל צרכו.[[225]](#footnote-225)

והתוס' אנשי שם כתב דהא דלעיל בפ"ב כתב הרמב"ם דהא דפועל אינו אוכל הוא משום קביעות מקח, ולא אתי עלה מכח הא דהו"ל כפורע חובו מטבל, הוא משום דהתם איירי כשהי' התנאי על אכילת התאנים עצמן, וע"כ ל"ה כפורע חובו מטבל, דמעיקרא לא נתחייב לו אלא בפירות אלו, ומשא"כ הכא דלא הי' התנאי על פירות אלו אלא על המזונות שהוא חייב לו, והוא נותן לו תמורת המזונות פירות, הו"ל כפורע חובו מטבל,[[226]](#footnote-226) אך בסו"ד משמע דמכוון דבריו דגם לדעת הרמב"ם טעמא דמתניתין הוא משום קביעות מקח, ומש"כ דהוא פורע חובו, היינו דמה"ט הו"ל כמקח, וצ"ע.

ונתחדש עוד בד' הרמב"ם, דאף דעדיין לא הוקבעו הפירות למעשר, ומותר לאכול מהן עראי, מ"מ יש בזה לאיסור פורע חובו מטבל,[[227]](#footnote-227) ועמד ע"ז החזו"א בדמאי סימן ז' סוסק"ז, - והתורת זרעים לקמן מ"ב תמה ע"ז דלהדיא תניא בתוספתא בפ"ו מדמאי דליכא איסור פריעת חוב מטבל קודם גמר מלאכה, עיי"ש, וצ"ע.

**פ"ג מ"ב**

א] **המוציא פועליו בשדה בזמן שאין להן עליו מזונות אוכלין ופטורין,** גירסת הריבמ"צ בזמן שיש להן עליו מזונות אוכלין ופטורין, ופירש דהיינו דאם עושין מלאכה שאוכלין מה"ת אוכלין ופטורין, וזה כדתנן לעיל פ"ב מ"ז דהאוכל מן התורה פטור, **ואם עושין מלאכה שאין אוכלין מה"ת, כגון שעודרין תחת התאנים, הו"ל כמקח הקובע למעשר.**

**אך גירסת הרמב"ם והר"ש והרא"ש כגירסא שלפנינו, ופירשו דאיירי כולה מתניתין כשעושין עמו מלאכה שאין אוכלין מה"ת,[[228]](#footnote-228) ובזה הוא דתנן דבזמן שאין להן עליו מזונות שלא פסק עמהן מזונות, אוכלין ופטורין, ופירשו הר"ש והרא"ש דהוא משום דמתנה אינה כמקח לקבוע למעשר, כדתנן לעיל פ"ב מ"א, אך בזמן שיש להן עליו מזונות שפסק עמהן מזונות, הו"ל כמקח הקובע למעשר.**

**והרמב"ם בפ"ה ממעשר הי"ג פירש דהא דבזמן שיש להן עליו מזונות אין אוכלין, הוא משום דהוי כפורע חובו מן הטבל, ונת' לעיל מ"א אות י"ג, אך בזמן שאין להן עליו מזונות, שלא נתחייב להן במזונות, אינו פורע חוב, וע"כ הן אוכלין ופטורין.[[229]](#footnote-229)**

**ב] הרמב"ם בהל' מעשר שם כתב דהא דכשאין להן עליו מזונות אוכלין ופטורין, הוא כשלא נגמרה מלאכתן, והגר"א בסימן של"א ס"ק קס"ד פירש בדעתו, דהוא משום דכל דכל שנגמרה מלאכתן, הרי דאף דעדיין לא ראו פני הבית, מ"מ לגבי פועלים א"צ כניסה לבית, והוי כמוליך לשוק, והמקד"ד בסימן נ"ו סק"ג (ד"ה אמרינן במעשרות) פירש כן גם בד' הכס"מ שם.[[230]](#footnote-230)**

**והחזו"א בדמאי סו"ס ז' תמה ע"ז, דא"כ נימא כן בכל מקבל מתנה, דה"ז חייב במעשר אף בלא ראיית פני הבית, משום דהוי כמוליך לשוק, ובמתניתין לעיל פ"ב מ"א מבו' דלא כן,[[231]](#footnote-231) והחזו"א שם סקי"ז כתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דמתנתו בתר עיקר הגורן גרירא שעתיד לראות פה"ב, (ול"ד למקח דקובע ומחשיב שתים כגורן בפ"ע ונידון כגורן שאין עתיד להביאו לבית, ומשא"כ במתנה דאינה קובעת, גרירא בתר גורן בעה"ב), ועיי"ש שהניח דברי הרמב"ם בתימה, וכן תמהו בזה הישועות מלכו בהל' מעשר שם והמשנ"ר במשנתינו, וצ"ע.**

**ג] הגר"א שם כתב דמקור דברי הרמב"ם לכך, הוא מהא דתנן לעיל מ"א המעביר תאנים בחצירו לקצות, וקאי גם על דהפועלים שעמו שאין להן עליו מזונות אוכלין, והרי דכל הא דהן אוכלין הוא רק בתאנים העומדין לקצות דעדיין לא נגמרה מלאכתן, ועיי"ש שכתב דאי"ז מוכרח די"ל דנקט לקצות משום סיפא ומשום בניו וב"ב, וכתב דאדרבה בהא דבמשנתינו תני סתמא המוציא פועליו לשדה, משמע דהיינו אף בדבר שנגמרה מלאכתו, ועמש"כ ע"ז החזו"א בדמאי סו"ס ז'.**

ד] **אבל אם יש להן עליו מזונות אוכלין אחת אחת מן התאנה,** לדעת הריבמ"צ והר"ש דהא דאינם אוכלין הוא משום קביעות מקח, הרי דהא דהן אוכלין אחת אחת מן התאנה, הוא משום דמקח אינו קובע אלא כשצירף שתים, וכדתנן לעיל פ"ב מ"ה, - והר"ש נסתפק אם אתיא רק כר' יהודה התם דס"ל דאוכל אחת אחת ופטור, או דאתיא אף כר"מ, דכל הא דס"ל התם דאינו אוכל אף אחת, הוא לפי שהקדים לו את האיסר, אך הכא מודה דמותר לאכול אחת אחת.[[232]](#footnote-232)

ובביאור הטעם לחלק דדוקא היכא שהקדים לו איסר אינו אוכל אף אחת, כתב המקד"ד בסו"ס נ"ו ד"ה ובמקח דקובע דהוא משום דקביעות מקח היא מצד הלוקח, וכל שמקדים לו את האיסר מחשיבו טפי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ונת' לעיל פ"ב מ"ה אות ב' בהערה, - והחזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ב כתב, דהוא משום דכל שהקדים לו את האיסר חשיב כצירף, והיינו דכיון דהקדים לו את האיסר בעד כמה תאנים, הוי כצירף כמה תאנים יחד, - וראיתי לפרש עוד בזה, דהוא משום דכל שלא הקדים לו את האיסר, לא מיחזי כ"כ כמקח, וע"כ אי"ז מועיל לקבוע אלא כשצירף שתים.[[233]](#footnote-233)

ה] לדעת הרמב"ם דהא דאינם אוכלין הוא משום דהוי כפורע חובו מן הטבל, צ"ע מ"ט הן אוכלין אחת אחת, הרי אכתי הו"ל כפורע חובו מטבל, - והמהר"י קורקוס שם כתב דלא אסרו פורע חוב בכה"ג,[[234]](#footnote-234) וכ"כ החזו"א במעשרות סימן ד' סקכ"ז סוד"ה ובאמת דלא החמירו לאסור באוכל אחת אחת, וצ"ב, - ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן נ"ו סק"ב ד"ה הנה מ"ש.

ו] **אבל לא מן הסל ולא מן הקופה,** בביאור הגר"א לירושלמי פירש דהוא משום דסל וקופה הוי כמצרף שתים יחד, כיון שהן מצורפין בכלי, וע"כ אין אוכלין אפי' אחת אחת,[[235]](#footnote-235) וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכ"כ המהרא"פ והניר, וכ"נ בפי' הרש"ס,[[236]](#footnote-236) - אך הלחם שמים כתב דהוא משום דבסל וקופה חשיב כגמר מלאכה, דאיירי כשליקט ומילאן כל צרכו דהוי גמר מלאכה, אלא דחסר ראיית פני הבית, ובזה מהני קביעות מקח אף באחת אחת, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ז' סקי"ט, והיינו דכל הא דאין מקח קובע אלא בצירוף שתים, הוא היכא דמחוסר גמר מלאכה, ובעינן שיועיל המקח לחשבו כגורן בפנ"ע דאינו מחוסר גמר מלאכה, ובזה הוא דאמרינן דרק שתים חשיב כגורן בפנ"ע.[[237]](#footnote-237)

ז] **ולא מן המוקצה,** בירושלמי פריך דמ"ט אין אוכלין מן המוקצה אף אחת אחת, ומשני דמוקצה עשו אותו כמצרף, ובביאור הגר"א שם כתב לפרש לפי דבריו דהא דאין אוכלין מן הסל ומן הקופה, הוא משום דנצטרפו בכלי, וזהו דפריך דמ"ט אין אוכלין מן המוקצה אף דאינם מונחין בכלי ול"ה כצירוף, ומשני דאפ"ה כיון שמונחת במקום אחד חשיב ככלי לצרף ולאסור לאכול אף אחת אחת ממנו, ועמש"כ המקד"ד בסימן נ"ו סק"ב (ד"ה אמרינן במעשרות) לפרש בזה.

אך החזו"א שם פירש לפי דבריו דהא דאין אוכלין מן הסל ומן הקופה הוא משום דחשיב גמר מלאכה, וזהו דפריך דמ"ט אין אוכלין מן המוקצה, אף דעתיד למלאות ממנו את הכלים ולא חשיב כגמר מלאכה, ומשני דעשו אותו כמצרף, והיינו דהחמירו לחשבו כגורן שנגמרה מלאכתו שאינו אוכל אף אחת, ועיי"ש שצידד דהיינו רק כשאינו עתיד לקצות, דכל שעתיד לקצות לא החמירוהו לחשבו כנגמרה מלאכתו, ונוטל אחת אחת ואוכל, וכתב דבמתניתין דלעיל מ"א לא משמע כן, (ועמש"נ בזה לעיל שם סוף אות י"ב אם מתניתין דהתם הוא אף כשאוכלין אחת אחת, והחזון נחום במשנתינו כתב דלדעת הרמב"ם הא דתנן לעיל מ"א דלא יאכלו הוא רק בצירוף שתים).

**פ"ג מ"ג**

א] **השוכר את הפועל לעשות עמו בזיתים וכו' אוכל אחת אחת ופטור ואם צירף חייב,** בירושלמי מייתינןדבברייתא תניא דדעת רבי דאוכל כדרכו ופטור, אף בצירוף שתים שתים, - ומפרשינן התם דכל ששכרו ללקט בזיתים, לכו"ע אוכל כדרכו ופטור, כיון שהוא אוכל מה"ת, וכדתנן לעיל פ"ב מ"ז דהאוכל מה"ת פטור, וכל ששכרו לעשות מלאכה בגופן של זיתים, ופירש הגר"א דהיינו ששכרו לעדור, לכו"ע אינו אוכל כדרכו, כיון דהעושה במחובר שלא בשעת גמר מלאכה אינו אוכל מה"ת, ופלוגתייהו הוא כששכרו לנכש עמו בזיתים, ופירש הגר"א דטעם פלוגתייהו הוא, משום דעיקר הניכוש הוא לצורך הזיתים המחוברים הנשארים, ומה"ט ס"ל לת"ק דאינו אוכל מה"ת, דכלפי הזיתים הנשארים הו"ל כעושה במחובר שלא בשעת גמר מלאכה, ורבי ס"ל דהוא אוכל מה"ת, דכלפי הזיתים שמלקט הו"ל גמר מלאכה.

אך הנה הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דמפרשי למשנתינו כששכרו לעדור תחת הזיתים, וגם הרמב"ן בב"מ פ"ט הביא מירושלמי דמוקמינן לה בששכרו לנכש "תחת" הזיתים, וכנראה גירסא אחרת היתה לפניהם בד' הירושלמי.

ב] הריבמ"צ הביא מירושלמי דהא דבכולהו לא תני פטור והכא תני פטור[[238]](#footnote-238), הוא לאשמועינן דכהפקר דמי, ואפי' הכניסו לבית פטור, וצ"ב, - אך הגר"א פירש דד' הירושלמי אלו קיימי על הא דתנן לקמן מ"ד דמצא קציעות בדרך וכו' פטורות מן המעשר.

ג] **ע"מ לאכול ירק מקרטם עלה עלה ואוכל,** בתוספתא פ"ב הט"ז תניא, השוכר את הפועל לנכש בבצלים מקרטם עלה עלה ואוכל, לא יאחז קלח בידו ויאכל, אבל מקרטם הוא במחובר בקרקע ואוכל.

והראב"ד בפ"ה ממעשר ה"ג פירש דהא דתני דלא יאחז קלח בידו ויאכל, אי"ז משום דין מעשר, אלא הוא משום דין אכילתו, דכל ששכרוהו לנכש, עבודתו במחובר, וע"כ לא יאכל בתלוש אלא בדרך חיבורו, ומשא"כ כששכרוהו לעקור ולאגוד דעבודתו במחובר ותלוש, וע"כ אוכל בתלוש ופטור, - והחזו"א בסימן ו' סוסק"ה תמה ע"ז, דהרי מדין פועל אינו אוכל כלל, כיון שאין עבודתו בשעת גמר מלאכה, ואינו אוכל אלא מכח רשות בעה"ב, וא"כ הכל לפי תנאו, וכתב דאפשר דהברייתא קיימא על משנתינו דא"ל ע"מ לאכול ירק, ובזה מפרש בברייתא דמקרטם עלה ולא יעקור קלחים לאכילתו, דסתמא לא הרשהו לזה, שהרי אין בעה"ב עוקר עכשיו.

ובד' הראב"ד שם מבו' דלדעת הרמב"ם מתפרש דינא דהתוספתא דהיינו, דהיינו דלא יאחז קלח בידו שיש בו ב' עלים, דכה"ג חשיב כצירוף, אף שדעתו לקרטם עלה עלה ולאכול, וזה שכתב הרמב"ם שם דכל שקצץ את התאנים וצירפם או שקצץ האשכול או האבטיח חייב לעשר, אף שהוא אוכל אחת אחת, וכ"ה דעת הריבמ"צ והר"ש והרא"ש לעיל פ"ב מ"ו, וכ"כ החזו"א שם בדעת הרמב"ם.

**פ"ג מ"ד**

א] **מצא קציצות בדרך וכו' וכן תאנה וכו' ומצא תחתי' תאנים מותרות משום גזל וכו' הזיתים והחרובין חייבין,** בסוגיית הגמ' בב"מ כ"א ב' מבו' דלמ"ד דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש, יש לפרש למשנתינו דמה"ט הוא דזיתים וחרובין אסורין משום גזל, משום דלא עבידי דנתרי ולא ידע דמייאש, והא דקציצות ותאנים מותרות משום גזל, הוא משום דקציצות אגב דחשיבי ממשמש בהו, ותאנה מידע ידיע דנתרא, והוי כיאוש מדעת,[[239]](#footnote-239) והתוס' הוסיפו לפרש, דהא דהוא מתיאש מן התאנים, אף שהם תחת תאנתו, הוא משום דסבור שהמוצא יקחנה, דלא ידע שנפלה מן האילן, אלא סבור הוא שנפלה מעוברי דרכים.

ולמ"ד דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, מפרשינן התם דהא דזיתים וחרובין אסורין משום גזל, הוא משום דחזותו מוכיח עליו, ואע"ג דנתירי מידע ידיע דוכתא דאיניש איניש הוא, והא דתאנים מותרות משום גזל, הוא משום דתאנה עם נפילתה נמאסת, ופירש"י דהיינו דבזיתים וחרובים, כיון דמראיתו ניכר של מי הוא, אין הבעלים מתיאשים, דמימר אמר כו"ע ידעי דדידי נינהו ולא הפקר הן ולא שקלי להו, ושאני תאנה דעם נפילתה נמאסת, וכיון דיודע שנפלה, ה"ה מתיאש מעיקרא משום מאיסותא, דמכי נפלה לא חשיבא לי' ומפקר לה, - והתוס' הביאו דגירסת הערוך דתאנה עם נפילתה נמסת, ופירשו דהיינו דהתאנים שנפלו אין דומין לאותן שבאילן, וכתבו דיש לפרש כן גם להגיר' דעם נפילתה נמאסת, דמחמת שמתלכלת אינה דומה לתאנה שבאילן, וכ"ה בפי' הריבמ"צ והרמב"ם והר"ש והרא"ש במשנתינו, ובד' הרמב"ם בפ"ג ממעשר הכ"ד, וע"כ אין חזותם מוכחת עליהן שנפלן מן האילן.

ב] והר"ש והרא"ש במשנתינו הביאו להא דמפרשינן התם דהתם דבזיתים ובחרובין ל"ה הפקר, הוא משום דחזותו מוכיח עליו, וצ"ע דהרי לפ"מ דקי"ל כאביי דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש, ל"ב לה"ט, אלא הא דבזיתים וחרובים ל"ה הפקר, הוא משום דהו"ל יאוש שלא מדעת, וכ"ה בפי' הריבמ"צ.

וצ"ל בדעתם, דס"ל כמש"כ הרמב"ן במלחמות שם בשלהי הסוגיא דיאוש שלא מדעת, דהא דמשני ר' אבהו דשאני זית הואיל וחזותו מוכחת עליו, הוא לכו"ע, דהרי ר' אבהו מקמי רבא הוה, ולגרמי' הוא דפירשה ולאו לפרוקי לרבא, והיינו משום דגם בזיתים וחרובים מידע ידיע דנתרי, ואלמלי הא דחזותם מוכחת עליהן, הו"ל כיאוש מדעת, וכ"כ הרשב"א בב"מ שם.[[240]](#footnote-240)

וכ"נ גם ממה שפירש"י בב"מ שם בהא דתאנה עם נפילתה נמאסת, דכיון דיודע שנפלה הוא מתיאש מעיקרא משום מאיסותא, ובתשו' מהרש"ך ח"א סימן ק"נ הק' דמ"ט הוצרך להא דיודע שנפלה ומתיאש מעיקרא, הרי הך שנויא הוא לרבא דס"ל דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, וכן הק' הלח"מ בפט"ו מגזילה הט"ו והמהר"ם שי"ף שם,[[241]](#footnote-241) - והלח"מ שם הק' כן גם ע"ד הרמב"ם שם שכתב דטעם הא דהתאנים הנמצאות מותרות משום גזל, הוא משום דתאנה וכיו"ב עם נפילתה נמאסת, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, וכן הק' הדרישה בסימן ר"ס סק"ו ע"ד הטור שם שהביא לה"ט דתאנה עם נפילתה נמאסת, וכן הק' הט"ז שם ס"ו ע"ד השו"ע שם, - ולכאו' נראה מזה כל הני רבוותא היא דשנויא דר' אבהו הוא לכו"ע, וכמש"כ הרמב"ן והרשב"א, וכ"ה מבו' להדיא מד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ג ממעשר הכ"ד, וכמש"נ להלן אות ד'.

ג] אך הט"ז שם והגר"א שם סק"כ יישבו לד' השו"ע בע"א, והיינו דאף אם שנויא דר' אבהו הוא רק למ"ד דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, דלמ"ד דל"ה יאוש, ל"ב להא דבזיתים וחרובין חזותו מוכחת עליו, דבלא"ה ליכא יאוש כיון דלא עבידי דנתרי, מ"מ הך מילתא דמכח הא דחזותו מוכחת עליו לא מייאש, לא תליא בפלוגתייהו, וע"כ גם לדעת אביי בעינן לה"ט דשאני תאנה הואיל ועם נפילתה נמאסת, וי"ל כן גם בדעת רש"י, - ועמש"כ הדרישה שם לישב בע"א.

ד] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בהא דכשמצא תחתי' תאנים מותרות משום גזל ופטורות מן המעשרות, דהוא משום דהם מתלכלכין ומשתנית צורתן, ואינו ניכר אם מאילן זה נפלו או ממקום אחר נפלו ואין לבעל האילן הזה בהן כלום, ולפיכך אין בהן משום גזל ופטורות מן המעשר, אבל מעשר דמאי בלבד, ובפ"ג ממעשר הכ"ד כתב, ז"ל, מצא תאנים תחת התאנה הרי הם ספק שהרי משתנות ומתלכלכות בעפר שמא מתאנה זו נפלו או מתאנים שנתעשרו, עכ"ל.

ונתחדש בד' הרמב"ם, דמה שאמרו דתאנה עם נפילתה נמאסת, לאו היינו דמכח זה מתיאשים הבעלים ממנה, אלא היינו דכיון דעם נפילתה נמאסת מספקא לן שמא ממקום אחר נפלו, וע"כ הן מותרות משום גזל, דאף דלהצד שנפלו מן האילן, הוו של הבעלים דלא נתייאש מהן, מ"מ כיון דמספק"ל שמא ממקום אחר נפלו ונתיאשו הבעלים מהן, ה"ה מותרות משום גזל,[[242]](#footnote-242) וע"כ אין פטורן מן המעשר אלא מספק, דשמא הם מתאנים שנתעשרו, והן מתעשרות דמאי.

וצ"ל לפ"ז, דאף דבסוגיית הגמ' בב"מ מבו' דלאביי הא דתאנה מותרת הוא משום דמידע ידיע דנתרא, ונתיאשו הבעלים ממנה, מ"מ למסקנת הגמ' אי"ז הטעם, אלא הוא משום דעם נפילתה נמאסת ואין ידוע אם נפלו מתאנה זו, והא דאם נפלו מתאנה זו הן אסורין משום גזל, הוא משום דהו"ל יאוש שלא מדעת, ולא אמרינן דמידע ידע דנתרי.[[243]](#footnote-243)

ה] התוי"ט כתב במש"כ הרמב"ם דמעשר דמאי בלבד, דל"ה כדמאי ממש, אלא היינו דמעשר מספק, וצריך שיפריש גם תרומה גדולה, ול"ה כדמאי דאינו מפריש תרומה גדולה, והיינו משום דהכא הספק הוא שמא מתאנה זו נפלו ולא נתעשרו, או נפלו מתאנים שביד הולכי דרכים שנתעשרו, ומספק הם חייבין במעשר.

והחזו"א בדמאי סימן ז' סק"ח תמה בעיקר דברי הרמב"ם בהלכותיו, דגם אם הוא מעוברי דרכים, יש לחייב במעשר, דשמא המוליך הוא ע"ה שלא עישר, או אפי' חבר שהוליכן לבית ואינו מעשר עד שיכניס לבית, ואדרבה אם נפלו מן התאנה פטורין מטעם הפקר.[[244]](#footnote-244)

והדרך אמונה בפ"ג ממעשר ס"ק רנ"ד כתב, די"ל דמכוון הרמב"ם הוא דאיכא ב' טעמים דאין חייבין במעשר אלא מספק, חדא, שמא מתאנה זו נפלה והבעלים מתייאשים מהם והו"ל הפקר קודם מירוח ופטור, ועוד דשמא נפל מעוברי דרכים, ואף דאם נפל מעוברי דרכים הו"ל הפקר אחר מירוח, מ"מ י"ל דשמא נתעשרו, והא דהן חייבין במעשר דמאי, הוא מספק שמא נפלו מעוברי דרכים ע"ה ולא נתעשרו, וע"כ א"צ לעשר אלא דמאי ולא ודאי, ובצה"ל שם ס"ק תל"ז כתב לפ"ז דאין מתעשרין מעשר ספק, אלא דמאי, דכל הספק הוא שמא נפלו מעוברי דרכים ע"ה והו"ל דמאי.

אך הדברים צ"ע, דלהדיא כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דרק אם ממקום אחר נפלו "אין לבעל האילן הזה בהן כלום", ולהדיא דאם נפלו מתאנה זו יש לבעל האילן בהן זכות, ול"ה הפקר, והיינו משום דהו"ל יאוש שלא מדעת, וכמש"נ לעיל אות ד', - וכן נקטו המהר"י קורקוס והרדב"ז שם בד' הרמב"ם, דצד הספק לחייבן במעשר, הוא שמא מתאנה זו נפלו ול"ה הפקר, וכ"נ בד' הכס"מ שם.

ו] החזו"א שם הק' עוד ע"ד הרמב"ם, דמ"ט הן מותרות משום גזל, הרי שמא נפלו מעוברי דרכים והו"ל יאוש שלא מדעת, - אך הנה בד' התוס' בב"מ כ"א ב' ד"ה תאנה נמי מבו' להדיא בדין זיתים וחרובים, דאם תלינן בעוברי דרכים היו מותרין משום גזל, אף לאביי דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש, עיי"ש,[[245]](#footnote-245) ובעכצ"ל כמש"כ בחי' הגרע"א בב"מ שם בדעתם, דבכל מידי דמיכל אמרינן דמידע ידע דנפל, ול"ה יאוש שלא מדעת, וכ"ה בפי' הריבמ"צ במשנתינו בדין קציעות, וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם.

ו] בעיקר מש"כ הרמב"ם דהוא ספק אם נפלו התאנים מאילן זה או ממקום אחר נפלו, הנה לדעת ש"ר דמפרשי דהא דמותרות משום גזל הוא משום דהבעלים מתיאשים מהם, מבו' דלא מספקא לן שמא נפלו ממקום אחר, וכ"כ התוס' בב"מ כ"א ב' ד"ה תאנה נמי דמן הדין אין לתלות בעוברי דרכים אלא באילן.

והחזו"א בדמאי סימן ז' סק"ח עמד בזה בד' התוס', דמ"ט מן הדין אין לתלות בעוברי דרכים, הרי רוב וקרוב הולכין אחר הרוב, וכתב דשאני הכא דתחת התאנה שכיחי פירות התאנה ומעלמא לא שכיחא, וכל דשכיח במקום הנמצא אזלינן בתר רוב הנמצאין במקום הזה, ולא נאמר דין רוב וקרוב אלא בזמן דבמקום הנמצא אין מצוי בו כלל דבר זה שנמצא, וכמש"כ הרמב"ן בב"ב כ"ד א'.

ז] **מצא גרוגרות אם דרסו רוב בנ"א חייבין,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דהן חייבין, הוא משום דנאמר שגרוגרות אלו הן ממה שנדרס בשדה "ובא לבית" ונפל אח"כ, - והיינו דאלמלי הא דבא לבית, הרי דאף שכבר נגמרה מלאכתן, מ"מ אינם חייבין במעשרות קודם ראיית פני הבית, וע"כ כל הא דהן חייבין במעשרות, הוא משום דאמרינן שכבר באו לבית.

אך הנה הריבמ"צ והר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דפריך דמ"ט הן חייבות, הרי הכא איירי כשמצא בשדה, והרא"ש כתב דהיינו משום דאם מצאה בבית אסורה משום גזל, ולא בבתים הן נדרסות, ופירש הרא"ש דכיון דאין דרך לדרסן אלא בבית, בודאי אלו לא נדרסו, ומשני דאיירי כשרוב דורסין בשדה, - ומבו' להדיא דתלינן שנפלו קודם שנכנסו לבית, דלמש"כ הרמב"ם דתלינן שבא לבית ונפל אח"כ, הרי דגם אם אין דורסין אלא בבתים, יש לתלות שכבר נדרסו,[[246]](#footnote-246) ולפ"ז הדק"ל דמ"ט הן חייבין במעשרות קודם ראיית פני הבית.

ח] והתוס' אנשי שם כתב דצ"ל דהא דתנן דחייבין, היינו דיש בהן חיוב מעשר ולא מיפטרי משום הפקר, ומ"מ אינם חייבין עד שיראו פני הבית, ובגונא דרוב מוליכין לשוק ול"ב ראיית פני הבית, ה"ה חייבין מיד.

אך אכתי צ"ע, דהנה נחלקו הראשונים בדין הפקר אחר מירוח קודם ראיית פני הבית, דהר"ש בפאה פ"א מ"ו נקט דמדאורייתא ה"ז פוטר, ונסתפק אם ה"ז חייב מדרבנן, עיי"ש, - והמאירי בב"מ כ"א ב' כתב בשם רבותיו דכ"ז שלא ראו פני הבית מהני ההפקר לפטור מן המעשר,[[247]](#footnote-247) - ובד' הרמב"ם בפ"ג ממעשר הכ"ב הוכיח המקד"ד תרומות סימן ג' דמדאורייתא אין הפקר פוטר אחר גמר מלאכה קודם ראיית פני הבית.

ולפ"ז תיקשי לדעת הסוברים דהפקר פוטר קודם ראיית פני הבית, דא"כ מ"ט תנן הכא דחייבין, הרי אף אם יראו אח"כ פני הבית, אינם חייבין במעשר, כיון דהוו הפקר קודם לכן, ועמד ע"ז החזו"א בדמאי סימן ז' סק"ח ד"ה ר"מ פ"ג, וצ"ע.

ט] משמעות מתניתין דלא תלי במה דרוב הגרוגרות נדרסו, אלא במה שרוב בנ"א דרסו, וכ"ה בל' הרמב"ם בפ"ג ממעשר הכ"א לגיר' כתה"י, - אך גיר' הדפוסים שם אם דרסו רוב הגרוגרות רוב האדם, והרדב"ז שם כתב עפי"ז דאם דרסו רוב בנ"א ולא דרסו רוב הגרוגרות, או שדרסו רוב הגרוגרות ולא דרסו רוב בנ"א, פטורין מן המעשר, דתלינן מרוב בנ"א שלא דרסו, א"נ ברוב גרוגרות שלא דרסו.[[248]](#footnote-248)

ולגיר' הכת"י דמשמע דלא תלי כלל ברוב הגרוגרות אלא ברוב בנ"א, לכאו' הוא כמש"כ התוס' בב"מ כ"ו א' ד"ה לעולם מעשר דאזלינן בתר רוב הלוקחין, אף דליכא רוב בהמעות, ואכמ"ל.

י] **החרובין עד שלא כנסן לראש הגג מוריד מהן לבהמה ופטור,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי בריש פירקין דפריך מינה למ"ד דאין אוכלין על המוקצה על על מקומו, ומ"ט הכא מוריד מהן לבהמה ופטור, אף דאי"ז במקום המוקצה, ומשני דשאני חרובין דמאכל בהמה הן, - והר"ש בריש פירקין פירש דהיינו דכיון דנותן מהן לבהמה ידעי דעדיין לא יבשו כל צרכן בראש הגג, דלאחר שיבשו כל צרכן אין להאכילן לבהמה, וכן פירש הרא"ש במשנתינו, - אך בביאור הגר"א בריש פירקין פירש דהיינו דכיון דחרובין מאכל בהמה הן ואין חייבין במעשרות אלא מדרבנן, הקילו לאכול מהן אף לאדם,[[249]](#footnote-249) - ועמש"נ להלן אות י"ג בדעת הרמב"ם בזה.

יא] והריבמ"צ והר"ש הביאו מהירושלמי הכא דפריך בהא דתנן דמוריד מהן לבהמה, לבהמה אין לאדם לא, ומשני דה"ה לאדם אלא שאין שבח ת"ח לאכול בשוק,[[250]](#footnote-250) - והר"ש בריש פירקין והרא"ש במשנתינו פירשו דפריך למ"ד דאוכלין אף המוקצה אף שלא במקומו, דא"כ מ"ט תני הכא דמוריד מהן לבהמה, ומשמע דאדם אסור לאכול מהן, וע"ז משני דאה"נ אף אדם מותר לאכול מהן, והא דתני לבהמה, הוא משום דאין שבח ת"ח לאכול בשוק, - אך בד' הגר"א בריש פירקין מבו' דאתיא אף כמ"ד דאין אוכלין על המוקצה אלא במקומו, דגם לדידי' אמרינן דל"ד תני בהמה, עיי"ש.

יב] **מפני שהוא מחזיר את המותר,** הריבמ"צ פירש דהיינו מפני שמחזיר את המותר למוקצה, וכל היכא דמותרו חוזר לא נטבל, והר"ש והרא"ש כתבו לדמותו למה שאמרו בביצה ל"ה א' דכל היכא דמותרו חוזר לא קבע.

והחזו"א בסימן ד' סקל"ב הק' דכל הא דבעינן לה"ט דמחזיר את המותר, הוא רק בגונא שעשה מעשה מיוחד באותן שנטל ואינתקו משאר הגורן, כגון בהא דתנן לקמן פ"ד מ"ג במלח ונתן לפניו, ובזה הוא דאמרינן דהא דלא הוקבעו למעשר הוא משום שהוא מחזיר את המותר, דמכח זה אין אנו דנים את אותם שנטל בפנ"ע, אלא דנים אותם כחלק משאר הגורן, ולא נגמרה מלאכתם, אך הכא שנוטל קודם שנגמרה מלאכתן ומאכיל לבהמה, הרי דגם בלא הא דהוא מחזיר את המותר, מ"ט יוקבעו למעשר, - ועיי"ש שכתב דצ"ל דלעולם טעם היתר אכילת עראי, הוא משום דלא אינתיק מחזרת המותר, דאל"כ הי' נקבעין אותן שאוכל למעשר, כיון שהן גמורין מצד עצמן, דכיון שאינם עומדין לגמר אחר, הו"ל כנגמרה מלאכתן, (וגם ל"ב בהו ראיית פני הבית, כיון דאין עומד להביאן לבית), ועיי"ש שהוכיח כן מתוספתא, דכל שאין סופו להחזיר את המותר אסור אף באכילת עראי,[[251]](#footnote-251) - ובהמש"ד כתב לפרש עוד, דאיירי כשמאכיל לבהמתו קבע, ומ"מ כיון שמחזיר את המותר, לא חשיב גמר מלאכה לאדם.

יג] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש לה"ט דמפני שהוא מחזיר את המותר, דהיינו דכיון שהוא מחזיר את המותר לגג להתיבש, משמע שעראי הוא מאכיל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ח, ומבו' דאסור להאכיל הבהמה אכילת קבע, וצ"ע דהרי פירות שלא נגמרו מלאכתן מותר להאכילן לבהמה אף אכילת קבע, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"כ, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** המהר"י קורקוס שם כתב בתו"ד, דהוא משום דאין אוכלין על המוקצה אלא על מקומו, וכל שאינו במקומו הו"ל כנגמרה מלאכתו, וע"כ אסור להאכילו לבהמה אכילת קבע, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"כ דפירות שנגמרו מלאכתן ולא הוקבעו למעשר, אין מאכילין אותן לבהמה אלא אכילת עראי, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דזהו דמשני הירושלמי דאף דאין אוכלין על המוקצה אלא על מקומו שאני חרובין דמאכל בהמה הן, והיינו דהתירו להאכילן לבהמה, כיון דאף דנגמרה מלאכתן מותר להאכיל לבהמה אכילת עראי, וכיון שמחזיר המותר הוא ראי' שמאכיל עראי,[[252]](#footnote-252) - ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל שם.

**ב** המרכה"מ שם ה"כ כתב בדעת הרמב"ם, דכל הא דפירות שלא נגמרו מלאכתן מותר להאכילן לבהמה אכילת קבע, הוא כשלא הכניסן לבית, אך כל שהכניסן לבית אסור להאכילן לבהמה אכילת קבע, וע"כ הכא שהכניס החרובין לראש גגו, אסור להאכילן לבהמה אכילת קבע, וכ"כ הישועות מלכו שם ה"ו והי"ח.

**ג** המקד"ד בסימן נ"ו סק"ד ד"ה כתב הרמב"ם, כתב דאיירי הכא לאחר שנגמרה מלאכתן, ואף דהן מחוסרין יבוש, (וכמש"כ הרמב"ם שמחזיר את המותר לייבשו), מ"מ בחרובין קודם יבוש הוי ג"כ גמר מלאכה, וע"כ אסור להאכילו לבהמה אכילת קבע.

**פ"ג מ"ה**

א] **איזהו חצר שהיא חייבת במעשרות,** בב"מ פ"ח א' פליגי אמוראי, דדעת ר' ינאי דאין הטבל חייב במעשרות עד שיראה פני הבית שנא' בערתי הקדש מן הבית, ודעת ר' יוחנן דאפי' חצר קובעת שנא' ואכלו בשעריך ושבעו, והתוס' שם הק' מהא דתנן הכא דאיזהו חצר שהיא חייבת במעשרות וכו', וכתבו דמודה ר' ינאי דחצר קובעת מדרבנן, והא דאמר עד שיראה פני הבית היינו מדאורייתא, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם, והוסיפו לפרש, דהא דהיא קובעת מדרבנן, הוא משום דהיא משתמרת כבית, וע"כ גזרו בה אטו בית, וכ"כ התוס' בנדה מ"ז ב', וכ"כ הר"ש בשלהי משנתינו.

אך בחי' המיוחסים להריטב"א שם כתב בתי' קמא דחצר צורית שהכלים נשמרין בתוכה, בית מיקרי, וע"כ היא קובעת למעשר, ועד"ז כתב הראב"ן שם, דחצר צורית כיון שהשומר דר בה הו"ל כבית וקובעת, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דר' ינאי אתי כר' ישמעאל דחצר צורית קובעת, ושאר תנאי דס"ל דל"ב חצר צורית, הוא כדעת ר' יוחנן דאפי' חצר קובעת, וכתב דזהו שאמרו בנדה מ"ז ב' דהלכה כדברי כולן להחמיר, וכדעת ר' יוחנן, ומשמע לפ"ז דהלכה כר' יוחנן דאף חצר קובעת.[[253]](#footnote-253)

ב] בב"מ שם יליף ר' יוחנן מדכתיב מן הבית, דחצר דומיא דבית, מה בית משתמר אף חצר משתמרת, ובירושלמי הכא אמרו דזהו טעמא דכולהו תנאי במשנתינו, דכולן מבית למדו, דבעינן חצר משתמרת דומיא דבית.

ובנדה מ"ז ב' אמרו דהלכה כדברי כולן להחמיר, ובפירש"י שם כתב ב' דרכים אם היינו בתורת ודאי, דכל אחת מן החצירות שבמשנתינו קובעת למעשר, או היינו מספק, וע"כ אף דכל אחת מן החצירות קובעת, מ"מ אין מפרישין ממנה על טבל אחר עד שיהא לה שומר קבוע,[[254]](#footnote-254) עיי"ש, - והתוס' שם ל"ו א' ד"ה הלכתא כרב כתבו דהא דהלכה כדברי כולן הוא מספיקא, וע"כ לא תיקשי דהו"ל תרי חומרי דסתרי אהדדי.

ג] **ר"ע אומר כל שאחד פותח ואחד נועל פטורה,** בפירש"י בנדה מ"ז ב' ד"ה שאחד פותח כתב, ז"ל, שאין השומר קבוע לפתוח ולנעול אלא זה פותח וזה נועל לאו בת שימור היא ופטורה, דלאו שמה חצר, עכ"ל, ובדבריו שם ד"ה כדברי כולן מבו' דאיירי גם כשיש שומר, ואפ"ה לא חשיב כחצר לקבוע למעשר, אלא כשהשומר קבוע לפתוח ולנעול, אך כל שאין השומר קבוע לפתוח ולנעול, אלא זה פותח וזה נועל, לאו בת שימור היא, ואינה קובעת למעשר.[[255]](#footnote-255)

והמאירי בנדה מ"ז ב' פירש דר"ע קמ"ל דאף אם ליכא שומר קבוע, מ"מ כל שרגילין להיות הנכנס פותח והיוצא נועל, כיון דהיוצא נועל הוי דרך שמירה, ואע"פ שהנכנס פותח אימת הנכנס על המהרהר, ומשא"כ כשאחד יוצא ונועל והשני יוצא ופותח, דאינה משתמרת.

ד] הרמב"ם בפ"ד ממעשר ה"ח כתב דחצר שיש בה ב' דיורין או שהיא לב' שותפין שאחד פותחה ונכנס ואחד בא ונכנס או יוצא ונועל, הואיל והן פותחין ונועלין ה"ז קובעת, והמהר"י קורקוס שם עמד בטעם הא דלא פסק כר"ע דכל שאחד פותח ואחד נועל פטורה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ הכס"מ שם, ומש"כ בזה החזו"א בסימן ה' סקי"ב.

ה] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי, דר"ע איירי בב' שותפין או בב' דיורין ששכרו בית ביחד שכל אחד מוחה בחבירו שלא ינעל ואינה משתמרת, אך בעה"ב ודיורו שהכיס עמו, הויא חצר המשתמר, דבעה"ב ממחה ע"י דיור ואין דיור ממחה ע"י בעה"ב.

ובביאור הגר"א לירושלמי ובשנו"א כתב דבכה"ג דבעה"ב ודיור, קובעת החצר לבעה"ב ואינה קובעת לדיור, ונתחדש בדבריו דאף דהכא יש לדיור זכות דיורין, דמה"ט משמע דאם הויא חצר המשתמרת ה"ה קובעת אף לדיור, דהויא כחצר דילי', מ"מ הכא דכלפי הדיור הו"ל כחצר שאינה משתמרת, משום דבעה"ב ממחה על ידו, הרי דאף דכלפי בעה"ב הויא כחצר המשתמרת, מ"מ אינה קובעת לדיור, דכיון דכל תורת חצר שעלי' הוא מכח בעה"ב, הרי דכלפי הדיור הו"ל כחצר של אחר שאינה קובעת.

ו] **כל שאין אדם בוש מלאכול בתוכה חייבת,** בירושלמי לעיל פ"ב ה"א מבו' דלאידך תנאי דפליגי על ר' נחמי', אף חצר שהוא בוש לאכול בתוכה חייבת, - והוא מוכח כן מהא דתנן לעיל פ"ב מ"ב דלת"ק בעל השער ובעל החנות חייבין, ור' יהודה פוטר עד שיחזיר את פניו או עד שישנה מקום ישיבתו,[[256]](#footnote-256) ואמרו בירושלמי שם דר' יהודה ור' נחמי' אמרו דבר אחד, והרי דלת"ק חצר קובעת למעשר אף כשהוא בוש לאכול בתוכה, וא"כ היא קובעת אף כשלא החזיר את פניו.[[257]](#footnote-257)

ובירושלמי שם אמרו דא"ר יוסי דהוה ס"ד דהא דפטר ר' נחמי' הוא בחצר שהוא בוש לאכול בכולה, אך אם במקצתה אינו בוש לאכול, כולה חייבת, אך מהא דא"ר אלעזר התם דר' יהודה ור' נחמי' אמרו דבר אחד, נלמד דאף בחצר שבוש לאכול במקצתה, אין המקום שהוא בוש קובע למעשר.

ז] **כל שנכנסים לה ואין אומרים לו מה אתה מבקש פטורה,** בפירש"י בנדה מ"ז ב' כתב דבכה"ג היא פטורה אף אם אין אדם בוש לאכול בתוכה, ובדבריו שם בד"ה כדברי כולן מבו' דלאידך תנאי, אף אם אין אומרים לו מה אתה מבקש חייבת, כשיש לה שומר, או שאין פותח ונועל, או שאין אדם בוש לאכול בתוכה, - והחזו"א בסימן ה' סקי"ב פירש בדבריו, דמשכח"ל שהכלים נשמרים בתוכה ע"י שומר, והנכנס אין אומרים לו מה אתה מבקש, והיינו כשהורגל רגל הרבים בו, ואין השומר מוחה אלא משמר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

אך המהר"י קורקוס בפ"ד ממעשר ה"ח כתב בדעת הרמב"ם, דהא דקאמר ר' יוסי דכל שאם נכנס לה ואין אומרים לו מה תבקש פטורה, מודו בה כו"ע, דאם זו חייבת אין שם חצר פטורה, אלא דכוונת ר' יוסי לומר דאם אומרים לו מה תבקש חייבת, וכ"כ הכס"מ שם ה"ז בסו"ד, - וצ"ב דאף דודאי דחצר שנכנס לה ואין אומרים לו מה תבקש פטורה לכו"ע, אך היינו רק בדליכא טעם אחר לחשבה כחצר, אך כל שיש לה שומר או שאין פותח ונועל או שאין אדם בוש לאכול בתוכה, שפיר י"ל דהיא קובעת למעשר, ור' יוסי פליג דכל שנכנסים לה ואין אומרים לו מה תבקש פטורה בכל גוונא, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י, וכנ"ל.[[258]](#footnote-258)

ז] **ב' חצירות זו לפנים מזו הפנימית חייבת והחיצונה פטורה,** הריבמ"צ פירש דהיינו דהפנימית שאין לבני החיצונה דריסת הרגל עלי', הו"ל כחצר של אחד דהוא נועל והוא פותח, וה"ה קובעת למעשר, אך החיצונה שיש לפנימית דריסת הרגל עלי', הו"ל כחצר השותפין שהוא נועל ובני הפנימית פותחין, וע"כ אינה קובעת למעשר,[[259]](#footnote-259) וכ"כ הר"ש והרא"ש, - והריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דר' יהודה הוא בשיטת ר"ע, דכל שאחד פותח ואחד נועל פטורה, וכל דהויא שלא אחד והוא פותח ונועל חייבת.[[260]](#footnote-260)

ח] בירושלמי בספ"ק דע"ז מייתינן להא דתנן הכא דהפנימית חייבת והחיצונה פטורה, ואמרינן עלה היתה אחת ונעשית שתים שתים ונעשית אחת, והפנ"מ שם פירש דמיבע"ל אם היתה אחת ונעשית שתים או שתים ונעשית אחת, מהו לענין חיוב מעשרות, וצ"ב.

**פ"ג מ"ו**

א] **הגגות פטורין אע"פ שהן של חצר החייבת,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דהא דהגגות פטורין היינו אף כשהגג מבוצר לאויר חצר, והר"ש פירש דהיינו שהגג עומד באמצע החצר והחצר מקיפתו מכל סביבותיו, ופריך עלה דבכה"ג דהגג מבוצר, תיפו"ל שהעבירן לגג דרך חצר ונטבלו, ומהו שתנן דהגגות פטורין, ומשני דתיפתר או כר"י ב"ר יהודה, דס"ל דכל שמעביר תאנים בחצירו כדי לאוכלן בראש גגו, אין החצר קובעת, או כגון שהי' בדעתו לעשותן מוקצה ונמלך שלא לעשותן מוקצה, דבשעה שהעבירן בחצר לא נקבעו למעשר, דאין חצר קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו.

ומבו' מד' הירושלמי, דכיון דאין חצר קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, הרי דכל שבשעה שהעביר בחצר לא נגמרה מלאכתו, ואח"כ נגמרה מלאכתו, אין החצר קובעת, ונתחדש עוד בזה, דלא אמרינן דכל שנמלך שלא לעשותן מוקצה, הו"ל כנגמרה מלאכתו למפרע, אך צ"ע בזה מהא דמיבע"ל בירושלמי לעיל פ"ב ה"ד בתמרים ועומד לדרסן וכו' אם למפרע נטבלו.

ב] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דהא דהגג פטור, הוא רק כשהוא דע"ד אמות, אך כל שאין בו דע"ד הוא קובע למעשר, והר"ש והר"ש פירשו דהיינו דכל שאין בו דע"ד, ה"ז בטל לגבי החצר חייבת.

אך הרמב"ם בפ"ד ממעשר ה"ג פירש דהא דכשאין בו דע"ד קובע למעשר, אי"ז משום שהוא בטל לחצר, אלא הוא מכח הבית שלמטה, והחזו"א בסימן ה' סקט"ז פירש דהיינו כשאין בגג ד' אמות ויש בבית שתחתיו ד' אמות, דבכה"ג הוי הגג כמקצת אויר הבית.

ונפ"מ בפלוגתייהו הוא בגונא דגם בבית שתחת הגג ליכא ד' אמות, דלדעת הר"ש והרא"ש אף בכה"ג הגג קובע, שהוא בטל לגבי החצר, אך לדעת הרמב"ם בכה"ג אין הגג קובע, - עוד נפ"מ בפלוגתייהו, דלדעת הר"ש והרא"ש, כל הא דהגג קובע כשאין בו דע"ד, הוא כשהחצר עצמה קובעת, דכל שאין החצר עצמה קובעת, אף שהבית קובע, מ"מ הגג אינו קובע, אך לדעת הרמב"ם אף בכה"ג הגג קובע, שהוא בטל לבית.

ג] הר"ש הביא להא דתניא בירושלמי, דבית שאין בו ד' אמות על ד' אמות פטור מן המזוזה וכו' ואינו טובל למעשרות, והיינו דכל שאין בו ד' אמות אין עליו תורת בית, וע"כ אינו קובע למעשרות.

ובתשו' מהרלב"ח סימן ק"י ד"ה ועל דבר התביעה כתב דלדעת הרמב"ם בפ"ו ממזוזה ה"ב דבית שיש בו כדי לרבע ד' על ד' חייב במזוזה,[[261]](#footnote-261) ה"נ לשאר דינים יש עליו תורת בית,[[262]](#footnote-262) והכנה"ג בפ"ד ממעשר ה"ג כתב דלדעת הרא"ש בהל' מזוזה סימן ט"ז דכל שאין בו דע"ד אינו חייב במזוזה אף שיש בו כדי לרבע דע"ד, ה"נ אינו קובע למעשר, וכ"כ המער"ק שם.[[263]](#footnote-263)

ד] הדרך אמונה בפ"ד ממעשר סק"כ הביא הפלוגתא בבית דחזי למילתי' אם יש עליו תורת בית אף כשאין בו דע"ד, - והעירו דמהא דמדמי הירושלמי דכ"ה דבית שאין בו דע"ד אינו קובע למעשר, ה"נ גג שאין בו דע"ד אינו פוטר מן המעשר, נראה דלעולם אין על הבית תורת בית כשאין בו דע"ד, דאם הוא רק בדלא חזי למילתי', ל"ה תלי דין גג אם יש בו דע"ד.

ויש להוסיף, דהנה בסוכה ג' ב' אמרו דבית שאין בו דע"ד אין עושין עיבור לעיר, ואפי' כבורגנין לא משוינן לי', דבורגנין חזו למילתייהו והאי לא חזי למילתי', והריטב"א שם כתב לפרש דהיינו דבורגנין מתעברין עם העיר אף כשאין בהן דע"ד, משום דחזו למילתייהו, ומשא"כ בבית דכל שאין בו דע"ד לא חזי למילתי', וכ"כ הריא"ז בפ' כיצד מעברין ה"ב דין ג' דבורגנין מתעברין עמה אף אם אין בהן ד"א על ד"א משום דהן ראויין לדירת השומר, והריטב"א שם כתב די"מ בע"א דאף בבורגנין בעינן דע"ד, והרא"ה שם נסתפק בזה, - וממה שאמרו כן רק בהא דתניא התם דאין עושין אותו עיבור לעיר, משמע דרק לענין עיבור לעיר סגי בבית שאין בו ד"א על ד"א דחזי למילתי', אך לענין שאר דינים, לא חשיב כבית אלא כשיש בו ד"א על ד"א, אף אם חזי למילתי' בפחות מכן, והיינו משום דלענין להתעבר עמה ל"ב שיהא עליו תורת "בית", דכל מקום דירה מתעבר עם העיר, (ואף בחצר דעת רוב קמאי דמתעברת עם העיר), ומשא"כ לשאר מילי דבעינן שיהא עליו תורת בית, - ולפ"ז הדין נותן דה"נ לענין קביעות למעשר כל שאין בו דע"ד אינו קובע למעשר אף אם חזי למילתי'.

ה] הערוה"ש בסימן צ"ז ס"ד כתב, דאף דבית שאין בו דע"ד אינו קובע למעשר מדאורייתא, דאין עליו תורת בית, מ"מ מדרבנן הוא קובע למעשר, דלא גרע מחצר, וע"ד שמצינו בסוכה ג' ב', דבית שאין בו דע"ד מניחין בו שיתופי מבואות, דלא גרע מחצר שבמבוי, ודוקא כשיש בו לתנאי חצר.

אך החזו"א בסו"ס ה' נקט בפשיטות דכל שאין בו דע"ד ואין עליו תורת בית, אף לא חשיב כחצר, אך נסתפק בגונא דהוא בחצר החייבת, אם דינו כחצר וקובע למעשר.[[264]](#footnote-264)

ו] הגר"א בשנו"א גריס בירושלמי דפליגי תנאי בדין בית שאין בו ד' דפנות, דלר"מ הוא קובע למעשר, ולר"ש בן אלעזר ור' יוסי אינו קובע, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בפ"ד ממעשר סק"ל ובצה"ל סקל"ז.

ז] החזו"א בסו"ס ה' נסתפק בגונא דיש בחצר אצטבא גבוהה י' טפחים ויש בה דע"ד, אם דינה כגג דאינו קובע למעשר, או דדוקא גג שע"ג בית נידון בפנ"ע, - ועיי"ש שכתב דאי נימא דאצטבא הויא כאויר החצר ודוקא גג נידון בפנ"ע, הדין נותן דגג שע"ג בית שאין בתוכו ד' אמות הוי כאצטבא, אף דבגג עצמו יש ד"א שעובי הכתלים משלימין לד' אמות, וכל הא דגג שיש בו ד"א אינו קובע למעשר, הוא רק כשיש בבית ד' אמות.

ח] **בית שער,** הריבמ"צ והרא"ש פירשו דהוא בית שער של חצר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממעשר ה"ט, ומשמע דדוקא בית שער של חצר דינו כחצר אך בית שער של בית דינו כבית, - אך הר"ש פירש דבית שער הוא לפני הבית, ומבו' דאף בית שער של בית אין דינו כבית אלא כחצר שהוא פתוח לה,[[265]](#footnote-265) - ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ד ממעשר ה"ט.

ט] **הרי אלו כחצר,** בטעם הא דאינם חייבין אלא כשהחצר שהן פתוחין לתוכה חייבת, בפשוטו הוא משום דהם מצ"ע אין עליהן תורת חצר, שאין בהן תשמישי חצר, ורק כשהם פתוחין לחצר החייבת והם טפלים לה, הוו מכלל החצר, - אך הדרך אמונה בפ"ד ממעשר סקס"ט נסתפק דשמא טעם פטורם הוא משום דהם בטלים לחצר, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

**פ"ג מ"ז**

א] **הצריפין וכו',** הרמב"ם בפ"ד ממעשר ה"ד כתב דכל אלו שנשנו במשנתינו דאינם קובעין למעשר, הוא משום דאין דירתן קבע.

והא דצריפין אין דירתן קבע, מצינו כן גם בהא דתניא בעירובין דיושבי צריפין מודדין להן מפתח בתיהן, ופירש"י דצריפין הוא דירה של הוצין וערבה ואינו קבע, וע"כ אינם חשובין עיר להיות כד' אמות, ובפסקי רי"ד שם הוסיף לפרש, דהוא משום דאינן קבועין במקום אחד, אלא יושבין כאן עד שכלה המרעה לבהמותיהן ונוסעין והולכין למקום אחר, וכ"כ הריא"ז שם ה"ב דין ו' והשבלי הלקט בסימן צ"ז, - ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ו הכ"ט דהוא משום דהבתים העשויין מן ההוצין והערבה וכיו"ב עראי הן וחונין כאן מעט ונוסעין וחונין במקום אחר.[[266]](#footnote-266)

והנה המג"א בסימן שצ"ח סקט"ו כתב דכל דהיושבי צריפין קבועין במקום א' הוו כעיר, וכ"כ האלי' רבה שם סקי"ד והמ"ב שם סקמ"ט,[[267]](#footnote-267) - ולכאו' ה"נ בהא דאינם קובעין למעשר, הוא רק כשאינם קבועין שם, אך כל שהן קבועין שם הוי כבית לקבוע למעשר.

אך החזו"א בסימן ה' סק"ט כתב דהכא איירי בצריפין שבעיר, והא דאין קובעין למעשר, הוא משום דאי"ז דירה נאותה לתענוג בנ"א, דאין עושין כן אלא מפני עניות, ואמרו בעירובין נ"ה ב' דיושבי צריפין חייהן אינם חיים, וצ"ע.

ב] החזו"א שם בסו"ד כתב דאף דצריפין ובורגנין מתעברין עם העיר, מ"מ אין טובלין, משום שאינן דירה נאותה לתשמיש בנ"א, והוצרך לזה לטעמי' באו"ח סימן ק"י סק"כ ד"ה והנה בירו' דס"ל דחצר אינה מתעברת עם העיר, ומהא דצריפין ובורגנין מתעברים עמה יש ללמוד דיש עליהן תורת בית, ואפ"ה אינן טובלין, - אך אי נימא דחצר מתעברת עם העיר, כאשר כ"ה מבו' בד' כמה מקמאי, ואכמ"ל, י"ל דמה"ט הוא דצריפין ובורגנין מתעברין עמה, דחשיבי כמקום דירה, אך אין עליהן תורת בית, וע"כ אינם קובעין למעשר.

ג] **והבורגנין,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בעירובין כ"א א' ד"ה אין בורגנין כתב דהם סוכות שעושין שומרי העיר, ועד"ז כתב בסוכה ג' ב' ד"ה בורגנין דהוא צריף שעושין מערבה וקנים לשומרי פירות או לציידי עופות, ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו דהם מגדלים העשויין לשמירת הדרכים.

**ב** בפי' ר"ח בעירובין שם כתב דהוא כמין שובכים עשויים בשדה לאצור בהן תבואה, וכ"כ הערוך בע' בדק והספר העתים בסימן ס"ח, וכ"כ הר"ש במשנתינו ובשלהי אהלות, והרמב"ם בפיהמ"ש שם, וכ"כ הרע"ב והגר"א בשנו"א.

**ג** הערוך בע' ברגן כתב דהם בתים שעושין מחוץ לעיר ובהם מוכרין מזונות לעוברין ושבין, ועד"ז כתב הריטב"א בסוכה שם שהם סוכות שעושין אותם בדרכים לספק בהם מים ומזון לעוברי דרכים.

ד] והנה החזו"א בסימן ה' סק"ט כתב דגדר בית הקובע, הוא בנין שנעשה לדור בו אדם, וכתב העשוי לאכול בו חשיב כדירה למאי דקי"ל כרב בעירובין ע"ג א' דמקום פיתא גורם, אך בתים לאצור תבואה או אורוות סוסים לא חשיב בית,[[268]](#footnote-268) - ועיי"ש שנתחבט לפ"ז לדעת הר"ח ודעימי' דבורגנין הם כמין שובכין עשויים בשדה לאצור בהן תבואה, דא"כ מ"ט מיבע"ל בירושלמי דיטבלו לבעל הבורגנין, ומ"ט בורגנין מתעברין עם העיר, וכתב לדון דאיירי כשיש בהן בית דירה, והוכיח מהתוספתא דלא כן, ומסיק דבע"כ לפרש כפירש"י דבורגנין עשויין לדירת השומר.

אך לכאו' מד' הר"ח ודעימי' מוכח דלתורת בית, ל"ב שיהא אדם דר שם, וזה מקור נאמן למש"כ בס' בירורי המדות סימן ט"ז, דמקום שהוא ראוי לדירה מתעבר עם העיר, אף אם לא נעשה כלל לשם דירה, עיי"ש, וכ"כ האבנ"ז באו"ח סימן ש"ב סק"ב, וכיון דבורגנין ראויין לדירה, אף שלא נעשו לשם דירה, אלא כדי לאצור שם תבואה, ה"ה מתעברין עם העיר.

והנה אמנם לענין קביעות מעשר לא סגי במה שהן ראויין לדירה, ובעינן שיהיו עשויין לדירה, וכמש"נ להלן אות ה' ללמוד מהא דהאלקטיות פטורין, - אך כנראה דבזה הוא דמיבע"ל, דאפשר דכל הא דבעינן שיהיו עשויין לדירה הוא רק כדי שיהיו קובעין אף לאחרים, אך לבעל הבורגנין ה"ה קובעין אף אם אינם עשויין לדירה, וצ"ע.[[269]](#footnote-269)

ה] **והאלקטיות,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הר"ש פירש דהם בתים העשויין להתקרר בהן בקיץ, וכ"כ הריבמ"צ בפי' הב', וכ"כ הרא"ש דהם בתים בנויים מחוץ לעיר עליות מרווחים להתקרר בהם לקיץ, ומשמע דהם בית גמור הראוי לדירה, ואפ"ה כיון דאינם עשויין לדירה אינם קובעין למעשר, ועמש"נ לעיל אות ד'.

**ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהם סוכות שעושים בקיץ להסתופף בצלן מעוצם חום השמש, ובפ"ד ממעשר ה"ד כתב דהוא ד' עמודים ותקרה על גביהן שנמצא בלא כותלים, - והמהר"י קורקוס שם כתב דמה"ט הוא דאינם קובעין, משום שהם בלא כתלים ואינו ראוי לזמן הגשמים ואי"ז בית, דאם היו ראויין לזמן הגשמים, היו קובעין, דמפני שהם לקיץ לא גרעי.

**ג** הריבמ"צ בפי' קמא כתב דהם בתים של קש, ובפי' בתרא כתב דהוא משעול שבין ביתו לבית חבירו, וצ"ל לפי' זה, דאף אי"ז בית כלל, מ"מ קמ"ל דאף לא חשיב כחצר לקבוע למעשר, וצ"ע.

ו] **סוכת גינוסר,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהם סוכות שעושין לגור בהן בעונת אסיף הפירות, ובפ"ד ממעשר ה"ד כתב דעושין אותן בימי הקיץ ודרין בהן כל ימי הקיץ, ואפ"ה אין קובעין למעשר, - ולמש"כ המהר"י קורקוס שם בדעתו דכל שהוא ראוי לימות הגשמים קובע למעשר אף אם אין דרין שם אלא בקיץ, צ"ל דסוכות אלו אין ראויין לדור שם בימות הגשמים, וע"כ אינם קובעין למעשר.[[270]](#footnote-270)

אך צ"ע דמ"ש מסוכת היוצרים, דלת"ק הפנימית חייבת, אף שאינה ראוי' לדור בה בימות הגשמים, דמה"ט פטר ר' יוסי, - ושמא שאני סוכת היוצרים שהיא עומדת לדור בה כל השנה, ואך בזמן הגשמים הוא יוצא ממנה, וכמש"כ כן בפירש"י בסוכה ח' ב' (ד"ה פנימית) דסוכת היוצרים הוא דר בה כל ימות השנה, ורוב תשמישו וסעודתו ושינתו שם, ומשא"כ בסוכת גינוסר דמכח הא דאינה ראוי' לימות הגשמים, אין דרין בה אלא בקיץ, וצ"ע.

ז] **אע"פ שיש בה ריחים ותרנגולים,** התפא"י כתב דמדנקט שיש בה משמע דרק אסוכת גנוסר לבד קאי, אבל צריפין ובורגנין ואלקטיות שאינן סוכות אלא בנין ממש, כל שיש בהן ריחים ותרנגולים חייבין, - וצ"ע דגם צריפין אינם בנין גמור, וכמש"כ הראשונים שהן עשויין מעצים וערבה, וע"כ הוא דאין דירתן קבע, ולפי' הרמב"ם גם אלקטיות אינם בנין גמור, וא"כ מ"ט נימא דכל שיש בהן ריחים ותרנגולים חייבין.[[271]](#footnote-271)

ח] **והחיצונה פטורה,** המלאכת שלמה כתב דהא דהיא פטורה, ול"ה כבית שער של חצר החייבת דחייבת, כדתנן לעיל מ"ו, הוא כמו שאמרו בסוכה ח' ב' דכיון דלא קביעא אינה חשובה להיות לה בית שער.

והמשנ"ר כתב דהא דהיא פטורה ול"ה כחצר דהפנימית הוא משום דשאני חצר הסמוכה לביתו דכל תשמישו בחצר וכדירה דמי, וי"ל עוד, דכ"ה דאין הפנימית חשובה להיות לה בית שער, ה"נ אינה חשובה להיות לה חצר.

אמנם הערוה"ש בסימן צ"ז ס"ד וס"ו כתב דכל הני דתנן הכא דאין קובעין למעשר, היינו דאין דינם כדין בית, אך הוו כחצר לקבוע למעשר מדרבנן, ודבריו צ"ע, והדרך אמונה בצה"ל פ"ד ממעשר סקמ"ז תמה ע"ז מסוכת החג בחג, דמבו' בסוגיית הגמ' ביומא י' ב' דלרבנן דאינה קובעת, אף מדרבנן אינה קובעת, ול"ה כחצר, עוד יש לתמוה על מש"כ הערוה"ש דסוכת היוצרים החיצונה דינה כחצר, דלהדיא מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד ממעשר ה"י דאין דינה אף כחצר, עיי"ש.

ט] הרמב"ם בפ"ד ממעשר ה"ד כתב דסוכת היוצרים החיצונה אינה קובעת מפני שאין דירתה קבע, ושם ה"י כתב דסוכת היוצרים זו לפנים מזו הפנימית קובעת והחיצונה אינה קובעת, והמער"ק שם עמד בטעם הא שהביא ב' פעמים לדין זה דהחיצונה פטורה, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל שם ה"ד, - ובס' יד הלוי כתב דד' הרמב"ם בה"ד קיימי במיני הבתים שאינם קובעים משום דאין דירתן קבע, ובכלל זה הוא סוכת היוצרים החיצונה דאין דירתה קבועה וע"כ אינה קובעת למעשר בתורת בית, אך ד' הרמב"ם בה"י קיימי על מש"כ שם ה"ט דבית שער של חצר החייבת קובעת, וע"ז כתב בה"י דסוכת היוצרים החיצונה אינה קובעת, ול"ה כבית שער, והיינו משום דלא קביעא ואינה חשובה להיות לה בית שער.[[272]](#footnote-272)

י] **ר"י אומר כל שאינה דירת החמה ודירת הגשמים פטורה,** התוי"ט הביא מפי' הר"א מלונדרי"ש שפירש דטעמו הוא כמו שאמרו ביומא י' א' דכל בית שאינו עשוי לימות החמה ולימות הגשמים אינו בית, וכ"נ במלאכת שלמה.

יא] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דמיבע"ל אם בורגנין טובלין לבעל הבורגנין, ופשיט דהן טובלין, אך גיר' הגר"א דפשיט דאינם טובלין אף לבעליהן, והריבמ"צ כתב דה"נ צריפין טובלין לבעל הצריפין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממעשר ה"ה.

והמער"ק שם כתב דה"ה בשאר הבתים שנשנו במשנתינו דהן קובעין לבעליהן, דמאי שנא זמ"ז, ועיי"ש שעמד ע"ז דבל' הרמב"ם לא משמע כן, וכ"כ החזו"א בסימן ה' סקי"א דבד' הרמב"ם מבו' דרק צריפין ובורגנין טובלין לבעליהן, אך שאר הבתים שנשנו במשנתינו אין קובעין אף לבעליהן, ועיי"ש בסוסק"י שנסתפק בדעת הר"ש בזה, אם רק בורגנין טובלין לבעליהן, או אף צריפין ואלקטיות וסוכת גנוסר, והתפא"י כתב דצריפין ובורגנין ואלקטיות קובעין לבעליהן, וסוכת גנוסר אינה קובעת אף לבעלים.

יב] בעיקר מה שאמרו דהא דבורגנין אינם קובעין הוא לאחרים, הק' התוס' אנשי שם, דהרי אף בית גמור אינו קובע אלא לבעליו ולא לאחרים, והביא מש"כ המראה הפנים בריש פירקין להוכיח מזה, דכל הא דבית אינו קובע לאחרים הוא רק בדרך העברה בעלמא, אך במכניס אפי' לשעה טובל, עיי"ש, - והחזו"א בסימן ה' סק"י סוד"ה והאי כתב דאיירי כשקבע שם לינת לילה או להתאכסן, - ולמש"כ המהר"י קורקוס והכס"מ בפ"ד ממעשר הי"ג דהא דבית אינו קובע לאחרים הוא רק כשדעתו לילך מיד ולהוליך פירותיו, ונת' לעיל פ"ב מ"ג אות ו', ניחא.

יג] והחזו"א שם סקי"א כתב לדון לפרש, דהא דאמר טובלין לבעליהן אבל לא לאחרים, היינו דאחרים אוכלין עראי אף מפירות דבעל הבורגנין, ואע"ג דבעלמא כיון שהכניס פירותיו לביתו הוטבלו לכל העולם, הכא לא מקרי בית מעיקר הדין, רק הוא עצמו אסור לאכול עראי בבורגנין שלו, עכ"ד, ולפ"ז ניחא קו' התוס' אנשי שם בע"א, דאף דגם בית גמור אינו קובע לאחרים, מ"מ בבתים אלו נתחדש דאינם קובעים לאחרים אף את פירותיו של הבעלים.

יד] בירושלמי שם מייתינן להא דתניא דבית ספר ובית תלמוד טובלין לסופר ולמשנה אבל לא לאחרים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממעשר ה"ה דבית הספר וביהמ"ד טובל לזה שיושב ומלמד, מפני שהם כביתו, ואין טובלין לאחרים, - ובתוספתא בפ"ב הכ"ב תניא ביהכ"נ ובית התלמוד, אם יש בהן בית דירה אין אוכל בהן עראי, ואם לאו אוכל בהן עראי, וכ"כ הרמב"ם שם ה"ו דביהכ"נ ובית התלמוד אם יש בהן בית דירה קובעין ואם לאו אין קובעין.

והרדב"ז שם כתב לפרש דבית הספר וביהמ"ד דיש שם קביעות למלמד, ה"ה קובעין לו אף אם אין שם בית דירה, אך ביהכ"נ ובית התלמוד דאין שם קביעות המלמד, אינם קובעין אלא אם יש בהן בית דירה,[[273]](#footnote-273) - ומבו' לפ"ז, דלאו כללא הוא דלא חשיב כבית אלא כשיש בו מקום פיתא, כמש"כ החזו"א בסימן ה' סק"ט, ועמד ע"ז החזו"א שם סקי"א.[[274]](#footnote-274)

טו] החזו"א שם סק"י כתב דהא דתניא דאם יש להן בית דירה טובלין, היינו שהוא דר בביהכ"נ,[[275]](#footnote-275) ולא איירי כשיש לו חדר מיוחד לדור שם, דבכה"ג ודאי דאותו החדר טובל אף לאחרים, והביהכ"נ עצמו אינו טובל כלל, - וכ"ה להדיא בד' הראבי"ה בסימן תקצ"א וההגמי"י בסוף הל' שביתת עשור שפירשו כן בהא דתניא בעירובין נ"ה ב' ביהכ"נ שיש בה בית דירה לחזן.[[276]](#footnote-276)

אך בד' הריטב"א בפסחים ק"א א' נראה דמפרש דביהכ"נ שיש בו בית דירה לחזן, היינו שפתוח בו בית לחזן, וכ"כ גם בד' המאירי בר"פ כיצד מעברין, וכ"כ הרש"ש שם, והביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ו סוד"ה שיש בנין, - ולפי דבריהם לכאו' מתפרש כן אף הכא, דכל דיש בביהכ"נ בית דירה, חשיב כולו כבית לקבוע למעשר.

**פ"ג מ"ח**

א] **תאנה שהיא עומדת בחצר אוכל אחת אחת ופטור ואם צירף חייב,**בב"מ פ"ח א' מייתינן להא דתניא כנפשך כך נפשו של פועל, מה נפשך אוכל ופטור אף נפשו של פועל אוכל ופטור, ומדייקינן מינה דלוקח חייב, ומפרשינן דהא דלוקח חייב אף דבעינן ראיית פני הבית או החצר, היינו משום דאיירי בתאנה העומדת בגינה ונופה נוטה לחצר או נוטה לבית, והא דבעה"ב כה"ג פטור, הוא משום דבעה"ב עיניו בתאנתו, ודוקא לוקח חייב משום דלוקח עיניו במקחו, ופירש"י דבעה"ב עיניו בתאנתו, דאין הנוף חשוב בעיניו, הלכך הכל הולך אחר העיקר, ועיקרה בחוץ, הלכך, עד שיגמר כל לקיטתו ויכנס לבית לאו גמר מלאכה הוא, ומשא"כ לוקח דעיניו במקחו והן פירות התלושין ומשנתלשו באו לבית.

והתוס' שם הק' דכיון דאף לוקח אינו חייב אלא כשאוכל שתים שתים, כמו שאמרו שם פ"ט ב', הרי בכה"ג אף בעה"ב חייב, כדתנן הכא בתאנה העומדת בחצר דאם צירף שתים חייב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהכא מיירי כשאינו רוצה ללקוט עכשיו יותר אלא מה שאכל, וע"כ אף בעה"ב חייב בשתים, דלא שייך למימר דעיניו בתאנתו, דאין עיניו אלא במה שאוכל, וע"כ חשיב גמר מלאכה בצירוף שתים, ומשא"כ התם דאיירי כששכר פועל ללקט כל הראוי ללקט, דבכה"ג אמרינן דעיניו בתאנתו ולא חשיב גורן בגמר מלאכה עד שילקוט כולה או רובה.

**ב** בל' רש"י מבו' כמו שדקדקו התוס' מדבריו, דכל הא דפטרינן בבעה"ב, הוא משום דהתאנה עצמה עומדת בגינה, ורק נופה נוטה לחצר, ובזה הוא דאמרינן דכיון דעיניו בתאנתו ועיקרה בחוץ אינו חייב, ולפ"ז ניחא דבמשנתינו דהתאנה עצמה עומדת בחצר אף בעה"ב חייב בצירוף שתים,[[277]](#footnote-277) והתוס' שם תמהו טובא על פירש"י, עיי"ש.

**ג** השטמ"ק שם כתב בשם הראב"ד דהא דלוקח חייב הוא אף כשאוכל אחת אחת, דכיון דיש שם מקח דקבע מדרבנן, ויש שם חצר דיש בה קביעות בכדרכה מה"ת, ה"ז מועיל לגבי לוקח דאינו אוכל אפי' אחת אחת, משום דעיניו במקחו וכמו שהכניסה לתוך הבית כדרכה דמי, ומשא"כ בבעה"ב ופועל דאינו קובע אלא אם צירף שתים שתים.

ב] התוס' בב"מ שם כתבו לפרש, דהא דנקט דהתאנה עומדת בגינה ונופה נוטה לחצר, ולא נקט דהתאנה עצמה עומדת בחצר, הוא משום דנקט מילתא דשכיחא טפי, ועוד דלגבי בית צ"ל דנוטה לבית, דעומדת בבית לא שכיח כלל,[[278]](#footnote-278) וע"כ נקט נמי גבי חצר כה"ג, ועמש"כ בשטמ"ק שם בשם הראב"ד ב' דרכים בזה.

אך הריטב"א כתב דיש שלמדו מזה דחצר אינה קובעת לפרי שהיה בתוכה במחובר ואפי' לאחר שנתלש, כיון שלא נכנס שם תלוש מבחוץ,[[279]](#footnote-279) והביא למש"כ התוס' לדחות דנקט הכי משום דלגבי בית צ"ל הכי, דאין דרך תאנה להיות בבית, - וקשיא טובא לדעתם מהא דתנן הכא בתאנה שהיא עומדת בחצר דאם צירף חייב, והרי דחצר קובעת אף לפרי שהי' בתוכה במחובר.[[280]](#footnote-280)

ג] בתוס' אנשי שם הק' דמ"ט אם צירף חייב, הרי הו"ל כמכניס תבואה במוץ שלה דפטורה מן המעשר, שהרי ראו התאנים פני החצר קודם שנגמרה מלאכתן, וכתב די"ל דראשו של אילן רשות אחרת היא, ואיירי הכא במצרף בראשו של אילן ואח"כ הוריד לחצר, וע"כ הוא חייב.

אך הנה בשטמ"ק ב"מ פ"ח א' כתב בשם הראב"ד, במה שאמרו שם דהתאנה עומדת בגינה ונופה נוטה לחצר, דהיינו כשהוא נוטה לחצר דרך הפתח, דאם הוא נוטה לחצר מעל הכותל, הו"ל כנכנס דרך גגות דפטור, ועיי"ש שדחה לזה, דאף אם הוא נוטה לחצר דרך הפתח, הרי הו"ל כתבואה שהכניסה במוץ שלה דפטורה, וכתב לפרש דלגבי לוקח כיון דאיכא שם מקח דקבע מדרבנן ואיכא שם חצר דאית בי' קביעות בכדרכה מן התורה, ה"ז מועיל לגבי לוקח דלא אכיל כלל, - ובהמשך דבריו כתב דהא דבמשנתינו מחייבינן אף שלא נכנסו דרך הפתח, הוא משום דאהני בהו שם חצר דאע"ג דלא נכנסו דרך הפתח לא יאכל שתים שתים, וצ"ב.[[281]](#footnote-281)

ד] והרמב"ם בפ"א ממעשר ה"י כתב דאילן שנטעו בתוך הבית פטור ממעשרות וכו', ויראה לי שהוא חייב במעשרות מדבריהם שהרי תאנה העומדת בחצר חייב לעשר פירותי' אם אספן כאחת, עכ"ל, והחזו"א בסימן ז' סק"ה כתב דאין מכוון הרמב"ם להביא ראי' מחצר דחייבת דה"נ הגדל בבית חייב, שהרי הגדל בחצר חייב מדאורייתא, אלא בא לפרש דאין לפטור בזה משום דהוי כתבואה שהכניסה במוץ שלה, וזהו שהביא הרמב"ם מהא דתאנה העומדת בחצר חייב לעשר פירותי' אם אספן כאחד, וקרינן לי' ראה פני הבית, ולא חשיב כהביא דרך גגות, וא"כ שפיר יש לחייב מדרבנן אף בגדל בבית.

ה] והחזו"א בסימן ג' סקי"ד ד"ה והא כתב בשם הראשונים דהא דחשיב הכא ראיית פני החצר, אף דאין כאן כניסה והו"ל כמכניס במוץ, מ"מ כיון דגדל כאן עדיף, ולא גרע מקישואים דאורחייהו להביאן לבית ולפקסם בבית דחשיב ראיית פני הבית, ועיי"ש בתו"ד במש"כ לדון עוד בזה, וכ"כ בסימן ו' סק"ב בתו"ד.

ו] החזו"א בדמאי סימן ז' סוסקט"ז הק', דכיון דכשצירף שתים חשיב גמר מלאכה, ומשום דחשבינן לב' תאנים אלו בפנ"ע, א"כ מ"ט אינו חייב אלא בחצר, הרי אף בשדה הי' לנו לחייבו, כיון דב' תאנים אלו אינם מחוסרין הבאת הבית,[[282]](#footnote-282) - ועיי"ש שכתב דאף דלענין גמר מלאכה חשבינן לב' תאנים אלו בפנ"ע, מ"מ לענין דין ראיית פני הבית הם נטפלים לשאר התאנים, וכיון דאכילת קבע שלהן הוא בהבאה לבית, אף ב' תאנים אלו אין חייבין אלא כשראו פני הבית או החצר, - ובסקי"ז כתב דיותר נראה, דהא דשתים חשיב גמר מלאכה, הוא רק בצירוף הקביעות דחצר, או בצירוף הקביעות דמקח, אך בלא קביעות דחצר ודמקח, אין שתים חשיב גורן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ז] **ר"ש אומר אחת בימינו ואחת בשמאלו ואחת בפיו,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דבכה"ג שרי ר"ש, והיינו דמודה ר"ש דאם צירף שתים חייב, ואך דס"ל דהיינו רק כשצירפם יחד, אך כל שנטל אחת בימינו ואחת בשמאלו ואחת בפיו, לא מצטרפי, והחזו"א בסימן ו' סק"ג כתב לפרש דהוא משום דס"ל דשיעור ימין ושמאל ופיו לא חייל עלי' שם גורן אלא שם אכילה, - ולכאו' המכוון בזה הוא דדרך אכילה הוא ליקח אחד, ומה"ט הוא דכל שצירף שתים חשבינן לה כגורן, ולא חזינן לה כאכילה, ובזה הוא דס"ל לר"ש דכל שנוטל אחת בימינו ואחת בשמאלו ואחת בפיו, דנים על כל אחד בפנ"ע דהוי דרך אכילה, ולא חשבינן לה כגורן.

ח] המלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף דר"ש פליג בכל מקום שיש שם דין זה דאוכל אחת אחת ופטור, וס"ל דאין מצטרפין שתים אלא כשהם בידו אחת, - והמשנ"ר הק' דמ"ט לא תני לפלוגתא דר"ש אלא הכא, ולא תני לה לעיל בכ"ד דתני לדין צירוף שתים, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, - ועמש"כ בזה החזו"א שם.

ט] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דאמרינן דר"א ב"ר שמעון אומר ג' בימינו וג' בשמאלו וג' בפיו, ומפרשינן דר"א ב"ר שמעון ע"י דהוה אכלן הוה משער בגרמי', - וזה מתפרש כמש"נ לעיל אות ז' דהא דבשתים הוי גורן, הוא משום דלא חזינן לה כאכילה, דדרך אכילה הוא ליקח אחד, וע"כ הוא דראב"ש דהוה אכלן והי' משער בעצמו, דדרך אכילה הוא ג' יחד, וזהו דס"ל דלא חשיב כגורן אלא כשנוטל ד' יחד.

י] **עלה לראשה ממלא חיקו ואוכל,** הרמב"ם בפ"ד ממעשר הט"ו כתב דהוא משום דאין אויר החצר קובע למעשר, ונחלקו האחרונים בזה וג' דעות בדבר, **א** בפי' הרש"ס כתב דהא דאינו קובע הוא כשאין גובה כתלי החצר עולה עד כנגד נופה של תאנה. - **ב** הרדב"ז בהל' מעשר שם דממה שלא חילק הרמב"ם בגובה האילן, משמע דבכל גוונא אויר חצר אינה קובעת למעשר, וכן דקדק המלאכת שלמה מל' הרמב"ם.[[283]](#footnote-283) - **ג** החכמת אדם בשערי צדק פ"ג סט"ז כתב דכל שהוא למעלה מי' טפחים מקרקע החצר נקרא אויר, דכל למעלה מי' טפחים הוי רשות בפנ"ע, ועיי"ש שסייע לזה מהירושלמי הכא.[[284]](#footnote-284)

**פ"ג מ"ט**

א] נוטל את כל האשכול וכו' דברי ר' טרפון, ר"ע אומר מגרגר באשכול וכו', **הריבמ"צ והר"ש פירשו דטעמא דר"ע הוא משום דדמי להא דתנן לעיל פ"ב מ"ו** דבאשכול שאבור לי מגרגר ואוכל, ובד' הריבמ"צ והר"ש שם מבו' דהוא משום דחשיב כצירוף שתים, ועמש"נ שם אות ה' ו'.

ובטעמא דר' טרפון דנוטל את כל האשכול, הביאו הריבמ"צ והר"ש מירושלמי ב' דרכים, **אם הוא משום דס"ל כר"א דאמר דהי' אוכל בגינה ונכנס לחצר יגמור הואיל והתחיל בהיתר, ואף התם התחיל בהיתר, דתלישתם הויא התחלה, או דהוא משום דהוא עושה את כל האשכול וכל האבטיח וכל הרימון ככתאנה אחת, אע"ג דאית בהו כמה אכילות.[[285]](#footnote-285)**

**ב] הר"ש כתב דמודה ר' טרפון לדינא דלעיל פ"ב דבאשכול שאבור לי מגרגר ואוכל, וכ"כ הר"ש לעיל שם, וכ"כ בפי' הרש"ס בפי' בתרא, ופירש דהוא משום דקביעות מקח חשיבא טפי מקביעות חצר, וע"כ מודה בזה ר' טרפון.**

**אך בפי' קמא כתב הרש"ס, דר' טרפון פליג גם התם, והא דלא תני התם להך פלוגתא, הוא משום דתני פלוגתא לגבי חצר, וכ"ש לגבי מקח, (דחצר רמוז בתורה), וכ"כ המלאכת שלמה לעיל שם בשם ה"ר יהוסף, וכן מבו' בד' הרדב"ז בפ"ה ממעשר ה"ג.**

**ובד' הריבמ"צ לעיל שם מבו' דזה תליא בביאור טעמא דר' טרפון, דאם הוא משום דס"ל דכל האשכול הוא כאכילה אחת, הרי דאף התם נוטל את כל האשכול, אך אם דהתחיל בהיתר, הרי דכ"ז הוא הכא דהמקום שעומד הגפן הוא מקום הפטור, ונמצא דבשעת התלישה עצמה עדיין לא הוקבעו למעשר, וחשיב דהתחיל בהיתר, ומשא"כ התם, עיי"ש.**

**ג]** כוסבר שהיא זרועה בחצר מקרטם עלה עלה ואוכל, **התפא"י כתב דהכא לא פליג ר' טרפון משום דכל עלה ועלה נפרד לעצמו, - והמשנ"ר כתב דקמ"ל בהך בבא, דאף דעלי של הכסבר לא חשיבי, שהרי אינם חייבין במעשר אא"כ נתכוין לזרען לירק, וכדתנן לקמן פ"ד מ"ה, לא אמרינן דלא שייך בהו חשיבות אפי' בצירוף שתים.**

**ד] הסאה והאזוב והקורנית שבחצר אם היו נשמרים חייבין,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דדרך כל מיני האזוב הללו לצמוח בגגות ובחצרות בלי שיזרעו אותן, ולפיכך אם היו נשמרים חייבין במעשרות, וכ"כ הרע"ב, - ובחי' מהרי"ח הק' ממש"כ הרע"ב בריש מכילתין דפטורא דכמהין ופטריות הוא משום דאינם נזרעין, וא"כ מ"ט הסאה וכו' חייבין אף דאינם נזרעין, וכתב דהרמב"ם אזיל לטעמי' דמפרש התם דפטורא דכמהין ופטריות הוא משום דאינם גידו"ק, וסאה וכו' דהן גידו"ק חייבין אף שאינם נזרעין,[[286]](#footnote-286) וכ"כ התוס' אנשי שם לעיל שם, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות ה"ב, - ועמש"נ עוד בזה לעיל שם אות ו' בהערה.

**ה] בנדה נ"א ב' מפרש רבא דהא דתנן הכא דאם היו נשמרים חייבין, היינו דהיו נשמרים לאדם, ואיירי כשזרען מתחילה לבהמה, ואפ"ה כשחזר ושמרן לאדם חייבין, והוכיח מזה דמחשבת חיבור שמה מחשבה, - ורב אשי דחי דאיירי כשעלו מאליהן וסתמא לאדם קיימי, וע"כ הן חייבין, והא דתנן דאם היו נשמרים חייבין, היינו כשהחצר משמרת פירותי', ול"ה הפקר, וכן פירשו הראשונים הכא.**

**ו] התוס' בנדה שם עמדו דמ"ט תני הכא "שבחצר", וכתבו דלפ"מ דמסקינן דאיירי כשעלו מאליהן, ניחא הא דנקט חצר, משום דבחצר אין דרך לזרוע אלא בגינה, ועוד דבחצר סתמא לאדם לפי שרואה ויודע מתי ללוקטן עד שלא יתקשו, ולפ"מ דס"ד דאיירי כשזרען לבהמה ונמלך עליהן לאדם, הא דתני חצר, הוא משום דדרך התנא למינקט הכי, כדתנן ברישא תאנה עומדת בחצר אוכל אחת אחת מהן ופטור ואם צירף חייב וכו', והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דכ"ה דברישא בתאנה העומדת בחצר קמ"ל דחצר קובעת היכא דצירף, ה"נ הכא קמ"ל דחצר קובעת, וכ"ה משמעות ד' התוס' שם.**

**והתוס' הרא"ש שם נסתפק אם הא דחצר קובעת בסיאה ואזוב וקורנית הוא רק כשצירף שתים יחד, או דחצר קובעת בהן אף בלא צירוף, משום דאין רגילין לצרף לעשות מהן גורן וחשיב ממילא גמר מלאכתן, והתוס' שם כתבו דבהנהו שאין רגילין לעשות מהן גורן ל"ב צירוף, ומשמע דמפרשי כן למשנתינו, דהסיאה וכו' שבחצר חייבין אף בלא צירוף.**

**פ"ג מ"י**

**א]** תאנה שהיא עומדת בחצר ונוטה לגינה אוכל כדרכו ופטור, עומדת בגינה ונוטה לחצר וכו' ואם צירף חייב, **הריבמ"צ והר"ש פירשו ע"פ הירושלמי דלא תלי במקום הנוף, אלא תלי במקום האדם, דברישא איירי כשהאדם עומד בגינה, וע"כ הוא אוכל כדרכו ופטור, ובסיפא איירי כשהוא עומד בחצר, וע"כ אם צירף חייב, ובביאור הגר"א לירושלמי פירש דהא דתלי לה תנא אם היא נוטה לגינה או לחצר, הוא משום דמן הסתם כשנוטף נוטה לגינה אף הוא עומד בגינה, וכשהנוף עומד בחצר אף הוא עומד בחצר.**

**ב] ובירושלמי אמרו דר' ירמי' בעי היתה ניטלת בדוקני, ובביאור הגר"א פירש דהיינו דר' ירמי' פליג וס"ל דלא תלי במקום שעומד המלקט, אלא תלי במקום הנוף, דאם הי' עומד בחצר ומלקט מן הגינה ע"י קנה ארוך, אזלינן בתר הנוף ואוכל כדרכו, ואם הי' עומד בגינה ומלקט מן החצר ע"י קנה ארוך, אזלינן בתר מקום הנוף ואם צירף חייב.**

**והחזו"א בסימן ו' סוסק"ג תמה ע"ז, דבשלמא כשעומד בגינה ונוטל מן הנוף שבחצר, יש מקום לחייב, משום דבתלישתו הוי כמכניס לחצר ע"מ לאכלן בראש גגו, דלדעת רבי בתוספתא פ"ב ה"י חייב, (והובא בירושלמי בריש פירקין ובהלכה ו', ובד' הראשונים לעיל מ"ו), אך בעומד בחצר ונוטל מן הנוף שבגינה ומכניס לחצר, ודאי דאינו אוכל שתים, וכדתנן בתרומות פ"ח מ"ג דהי' אוכל בגינה ונכנס מן הגינה לחצר ר' יהושע אומר לא יגמור, וגם ר"א דאמר יגמור, הוא משום דהתחיל בהיתר,[[287]](#footnote-287) וצ"ע.**

**ג] בב"מ פ"ח א' מפרשינן דהא דלוקח חייב אף דבעינן ראיית פני הבית או החצר, הוא משום דאיירי בתאנה העומדת בגינה ונופה נוטה לחצר או נוטה לבית, והא דבעה"ב כה"ג פטור, הוא משום דבעה"ב עיניו בתאנתו, ודוקא לוקח חייב משום דלוקח עיניו במקחו, - והתוס' שם הק' דכיון דאף לוקח אינו חייב אלא כשאוכל שתים שתים, הרי בכה"ג אף בעה"ב חייב, כדתנן לעיל מ"ח בתאנה העומדת בחצר דאם צירף שתים חייב, ועמש"נ לעיל שם אות א'.**

**ובד' התוס' שם משמע דלפירש"י שם ניחא, דמבו' בדבריו דכל הא דפטרינן בבעה"ב, הוא משום דהתאנה עצמה עומדת בגינה, ורק נופה נוטה לחצר, ובזה הוא דאמרינן דכיון דעיניו בתאנתו ועיקרה בחוץ אינו חייב, ולפ"ז ניחא דבמתניתין דלעיל דהתאנה עצמה עומדת בחצר אף בעה"ב חייב בצירוף שתים, עיי"ש, - אך צ"ע דאכתי תיקשי ממשנתינו דאמרו דבתאנה העומדת בגינה ונוטה לחצר דאם צירף חייב, והרי דהא דבעה"ב חייב בצירוף שתים הוא אף בתאנה העומדת בגינה ונופה נוטה לחצר.**

**אמנם הנה המאירי בב"מ שם כתב, ז"ל, ואי אתה צריך לפרשה בתאנה העומדת בגנה ונופה נוטה לחצר, שתיכף שנתלשה ראתה פני החצר, אלא אף בשדה המקח קובע, ומ"מ תאנה שבגינה אוכל ממנה עראי, ושבחצר אוכל ממנה אחת אחת, ואם היו בגנה ונוטה לחצר דינה כשל חצר אם אוכל בחצר, ונוטה לגנה דינה כשל גנה אם אוכל בגנה, ואין אומרין שדעת בעל הבית על העיקר ולא על הנוף, עכ"ל, ולפ"ז ניחא, דאף דלפ"מ דס"ד לאוקמה בתאנה העומדת בגינה ונופה נוטה לחצר, בע"כ דבבעה"ב כה"ג פטור, והו"מ למיפרך ממשנתינו, אלא דבלא"ה פריך שפיר, אך לפ"מ דמסקינן דבלוקח חייב אף קודם שראה פני החצר, דמקח קובע למעשר, שפיר י"ל דכל שראה פני החצר אף בבעה"ב חייב כשצירף שתים, וזהו דתנן הכא בעומדת בגינה ונוטה לחצר דאם צירף חייב, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ד ממעשר הט"ז.[[288]](#footnote-288)**

**ד]** עומדת בארץ ונוטה לחו"ל או עומדת בחו"ל ונוטה לארץ, הכל הולך אחר העיקר, הרמב"ם בפ"א מתרומות הכ"ד הביא לדין זה, ובחי' הגרי"ז שם הק', דמשמעות ד' הרמב"ם דהכל הולך אחר מקום עמידת האילן עצמו אם בארץ אם בחו"ל, וזה דלא כמו שאמרו בב"ב כ"ז א', דכל שהוא בתוך ט"ז אמה לארץ הוו טבל וחולין מעורבין זב"ז, כיון דהשרשים יונקין גם מא"י, וכל הא דפטרינן את הגדל בחו"ל הוא רק היכא דמפסיק צונמא,[[289]](#footnote-289) ומ"ט השמיט הרמב"ם לזה, ואדרבה משמעות דבריו דאזלינן רק בתר מקום עמידת האילן עצמו, וכל שהוא עומד בחו"ל פטור מתרו"מ, אך שהוא בתוך ט"ז אמה לארץ, ועיי"ש מש"כ לישב בזה באורך בתרי אנפי.

והחזו"א בערלה סימן ב' סוסק"ג כתב לפרש בזה, דכל מה שאמרו דהיכא דלא מפסיק צונמא הוו טבל וחולין מעורבין זב"ז, הוא רק היכא שהשרשים עצמן מקצתן בארץ ומקצתן בחו"ל, אבל אם הן כולן בארץ אלא שמתפשטין בחו"ל, הולכין אחר העיקר גם לענין תרומה, כדתנן הכא, ועי' גם בדבריו שם לעיל מינה סוד"ה ב"ב כ"ז ב'.

ה] הגר"א ביו"ד סימן של"א סקכ"ט הק' לדעת הרמב"ם דפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בתרו"מ, מהא דפליגי תנאי באילן שמקצתו בארץ ומקצתו בחו"ל, ואם פירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בתרו"מ, הרי נמצא דהכל תלוי במקום קביעותן למעשר, דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורין, ופירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין, ומה נפ"מ אם גדלו בארץ או בחו"ל, ועד"ז קשיא מהא דתנן הכא דהכל הולך אחר העיקר, ועיי"ש שכתב דמזה הוא שהוכיח הרמב"ם דחיובא דפירות חו"ל שנכנסו לארץ אינו אלא מדבריהם.

והגר"א שם תמה ע"ז, דמ"ש מחלה דעיסת חו"ל שנכנסה לארץ חייבת בחלה מדאורייתא, וכתב דצ"ל דאיירי התם בפירות שא"צ גורן למעשרות, ובזה שפיר נפ"מ אם גדלו בא"י או בחו"ל, - והחזו"א בסימן ב' סק"א כתב דנפ"מ עוד, בגונא שהפריש קודם גמר מלאכתן, דהגדל בחיוב כבר הוא מחויב וחל עליו שם תרומה אף אם הוא עכשיו בחו"ל, אך הגדל בפטור פטור ולא חל עליו שם תרומה, אף אם הוא בא"י, ורק אם תגמר מלאכתו בא"י יחול עליו חיוב, - ועמש"כ בזה המשנה ראשונה.

ו] והחזו"א בשביעית סימן ב' סק"א הק', דבאילן שעומד בחו"ל ונופו בארץ או איפכא, מ"ט הולכין אחר העיקר, הרי אף דיניקתו היא מן הארץ, מ"מ כיון דנופו בחו"ל ה"ה בשעת הוייתו בחו"ל, וליהוי כפירות א"י שנתמרח בחו"ל, ועיי"ש מש"כ לישב, וצ"ב.

ז] **ובבתי ערי חומה הכל הולך אחר העיקר,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דמתניתין ר"מ היא דס"ל בערכין ל"ב א' דדין בתי ערי חומה הוא אף בהשדות שבתוך עיר חומה.

והתוי"ט הק' ע"ז, דבסוגיית הגמ' בערכין שם מבו' דלכו"ע אין בשדות דין בתי ערי חומה, דבית כתיב, ופלוגתא דר"מ ורבנן היא בחולסית ומצולה, ופירש"י דהיינו מקום שאינו ראוי לזריעה, וע"כ מרבי להו ר"מ דדמו לבית דלאו בני זריעה נינהו, וראויין לבנין בית, וא"כ תיקשי דמהו דתנן הכא דהכל הולך אחר העיקר, הרי אילן הוי כשדה שאין בו דין בתי ערי חומה, - ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל דהא דבאילן איכא דין בתי ערי חומה, הוא משום דאילן מישך שייך לבית, שכן דרך ליטע אילנות בחצר הבית. וגם הי' דרכן להיות להן גנות ופרדסים סמוך לחצרותיהן, וה"נ הוא בחצר וגינה המצורפים לבית, שיש בהן דין בתי ערי חומה, ותיקשי דא"כ מ"ט כתבו הראשונים דמתניתין ר"מ היא, הרי שפיר אתיא אף כרבנן, ושאני אילן דמישך שייך לבית, וע"כ דינו כבית, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומש"כ בזה בס' לחם שמים.

ח] **בערי מקלט הכל הולך אחר הנוף,** במכות י"ב ב' מסיק רב אשי דמאי אחר הנוף אף אחר הנוף, ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהיכא שעיקרו בפנים ונופו בחוץ שדי נופו בתר עיקרו, ואף אם הוא עומד בנופו לא מצי קטיל לי', והיכא דעיקרו בחוץ ונופו בפנים, שרי עיקרו בתר נופו לחומרא, ואף אם הוא עומד בעיקרו לא מצי קטיל לי', וכ"כ הבעה"מ והריטב"א שם, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במכות שם ובמשנתינו, וכ"כ הר"ש והרא"ש והרע"ב, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מרוצח הי"א.

**ב** התוס' שם פירשו בשם הר"מ דלא שדינן עיקר בתר הנוף, אלא שדינן נוף בתר העיקר לחומרא, והיינו דאם העיקר בפנים והנוף בחוץ והוא עומד בנוף מצי קטיל לי', ואם הוא עומד בעיקר לא מצי קטיל לי', דלא שדינן עיקר בתר נוף לקולא, ואם העיקר בחוץ והנוף בפנים, אף אם הוא עומד בעיקר לא מצי קטיל לי', דשדינן עיקר בתר נוף לחומרא, וכ"כ הרמב"ן.

**ג** בפי' הריבמ"צ במשנתינו ובמע"ש פ"ג מ"ז, פירש דהא דהולכין אף אחר הנוף, היינו דלא שדינן לי' בתר העיקר, אך גם לא שדינן להעיקר בתר הנוף, אלא כל שהוא לפנים כלפנים, וכל שהוא לחוץ כלחוץ, וכ"נ שפירש הר"ש בסו"ד, וכ"כ הרא"ש והרע"ב במע"ש פ"ג מ"ז, וסותרים לפירושם הכא, (והתוי"ט הכא עמד בסתירת ד' הרע"ב), וכ"כ בפסקי ריא"ז במכות שם ה"ג דין י"א ובקונט' הראיות שם.

ט] דעת רש"י במכות שם, דכל הא דשדינן העיקר בתר הנוף והנוף בתר העיקר בערי מקלט, הוא רק לדעת ר' יהודה, אך לדעת רבנן לא שדינן עיקר בתר הנוף ונוף בתר העיקר, אלא כל שהוא לפנים לפנים וכל שהוא לחוץ לחוץ, וכן מסקנת הרמב"ן שם, וכ"כ הריטב"א, וכתב דהלכתא כר' יהודה דסתם מתניתין כוותי'.[[290]](#footnote-290)

אך הרמב"ן שם כתב דיש לפרש דלדעת רבנן לענין ערי מקלט הולכין אחר הנוף בין לקולא ובין לחומרא, וכדמפרשינן התם מעיקרא, דהוא משום דבדירה תלה רחמנא, ובנופו מיתדר לי' בעיקרו לא מיתדר לי', ופירש"י דהא דבדירה תלה רחמנא, הוא מדכתיב כי בעיר מקלטו ישב, וכיון דנופו ראוי לדירה יותר מעיקרו אזלינן בתר הנוף, ומפרשינן הכי למתניתין דמכות, - ומשנתינו דבין לענין ערי מקלט ובין לענין מעשר אזלינן בתר הנוף, היא כר' יהודה, ולדידי' אי"ז משום דבדירה תלה רחמנא, שהרי ס"ל דאף במעשר הולכין אחר הנוף, וע"כ כל הא דהולכין אחר הנוף, הוא לחומרא, אך לקולא אין הולכין אחר הנוף, ואם עיקרו בחוץ ונופו בפנים לא מצי קטיל לי' בעיקרו, - וכ"ה מבו' בפסקי רי"ד שם שפירש למתניתין דהתם דהא דבערי מקלט הלך אחר הנוף, הוא משום דבדירה תלה רחמנא, ולא הביא להא דמפרש רב אשי דמאי אחר הנוף אף אחר הנוף, - וכן נקט הכס"מ בפ"ח מרוצח הי"א.[[291]](#footnote-291)

י] במכות שם מפרש רבא דהיכא דעיקרו בפנים ונופו בחוץ, אם הוא עומד בעיקרו לכו"ע לא מצי קטיל לי', ואם הוא עומד בנופו לכו"ע מצי קטיל לי' בחצים וצרורות,[[292]](#footnote-292) ופליגי רבנן ור' יהודה אם הוי עיקרו דרגא לגופו, דלר' יהודה הוי עיקרו דרגא לנופו ולרבנן ל"ה עיקרו דרגא לנופו.

ובפירש"י שם כתב לפרש דהיינו דלרבנן אין העיקר הולך אחר הנוף ואין הנוף הולך אחר העיקר, ולר' יהודה העיקר הולך אחר הנוף לחומרא, ואם עיקרו בחוץ ונופו בפנים לא מצי קטיל לי' בעיקרו, אך הנוף אינו הולך אחר העיקר, ואם עיקרו בפנים ונופו בחוץ מצי קטיל לי' בנופו, אך בעיקרו לא מצי קטיל לי', דאין העיקר הולך אחר הנוף לקולא, ומ"מ גם בכה"ג מהני הא דהעיקר הולך אחר הנוף דיכול הגואל הדם ליכנס לתוך התחום ולעלות דרך העיקר ולהרגו בנופו.[[293]](#footnote-293)

והערול"נ שם כתב דמזה נלמד דאם הרוצח בחוץ וגואל הדם בפנים, אסור לו להרוג הרוצח, וכמש"כ בפירש"י שם דהא דיכול להרגו בחצים וצרורות היינו שיכול הגואל הדם "לעמוד חוץ לתחום ולהרגו בחצים וצרורות, וזהו דפליגי אם יכול לעלות דרך העיקר ולהרגו בנופו, - ועיי"ש שכתב דילפינן לה מדכתיב ומצא אותו גואל הדם מחוץ לגבול עיר מקלטו, דמשמע דהגואל הדם בעצמו הוא ג"כ חוץ לגבול.

יא] בעיקר הא דאזלינן בתר הנוף לחומרא ולא לקולא, כתב הריטב"א שם דהוא משום דמספקא לן אם עיקרו הולך אחר נופו או לא, ומספיקא אזלינן לחומרא, וכן נקט המנ"ח במצוה ת"י,[[294]](#footnote-294) - אך הבעה"מ שם כתב דהיינו משום דמדאורייתא אין העיקר הולך אחר הנוף, אלא שהחמירו חכמים בכך, - ועמש"נ בזה להלן אות י"ד - ט"ז.

יב] בירושלמי אמרו דהא דבערי מקלט הכל הולך אחר הנוף, היינו כשעלה דרך הנוף, אבל אם עלה דרך העיקר כבר קלטו העיקר, ובביאור הגר"א נראה שפירש דהיינו דכשהוא עומד בעיקר לא מצי קטיל לי', ואתי לאשמועינן דאין העיקר הולך אחר הנוף, והא דתנן דהכל הולך אחר הנוף, היינו דהנוף עצמו הולך אחר הנוף, (וזה כשנויא דרב אשי לפי' הריבמ"צ ודעימי').

אך בפי' מהר"א פולדא פירש דהיינו דכל הא דכשעיקרו בפנים ונופו בחוץ וקאי הרוצח בחוץ מצי קטיל לי', היינו כשעלה הרוצח לשם דרך הנוף העומד חוץ לתחום, אך כל שעלה לשם דרך העיקר העומד בתוך התחום, אף שעכשיו הוא עומד בנוף שהוא חוץ לתחום, אם הרגו גואל הדם נהרג עליו, ובספר ניר שם כתב דשמא הטעם בזה, דבכה"ג שעשה הרוצח את העיקר דרגא לנופו, הרי עשה בזה למיהוי נופו בטל לגבי עיקרו, וע"כ אין יכול הגואל הדם להרגו אף כשהוא יושב בנוף, ועיי"ש מש"כ לפרש עוד לד' הירושלמי בע"א.[[295]](#footnote-295)

יג] **ובירושלים הכל הולך אחר הנוף,** במע"ש פ"ג מ"ז תנן דאילן שהוא עומד בפנים ונוטה לחוץ או עומד בחוץ ונוטה לפנים מכנגד החומה ולפנים כלפנים מכנגד החומה ולחוץ כלחוץ, ובמכות י"ב א' רמינן להו אהדדי, ומשני רב כהנא דהא ר' יהודה והא רבנן, דמתניתין דהכא כר' יהודה דס"ל לענין מעשר דהעיקר הולך אחר הנוף, ומתניתין דהתם כרבנן דאין העיקר הולך אחר הנוף.

ודעת רש"י שם ודעימי' דגם לשנויא דרבא ורב אשי שם קיימינן בהא דמשני רב כהנא דהא ר' יהודה ור' רבנן, וכ"כ התוס' והרמב"ן והריטב"א שם, וכ"כ הר"ש במשנתינו בפי' קמא והרא"ש, - אך דעת הריבמ"צ במשנתינו ובמע"ש שם דלשנויא דרב אשי דהכל הולך אחר הנוף, היינו כהא דתנן במע"ש דמכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ, וכ"כ הר"ש בפי' בתרא, וכ"כ הרא"ש במע"ש שם, וכ"כ הריא"ז במכות שם, ונת' עוד בזה לעיל אות ח', - ועמש"נ להלן אות י"ז בדעת הרמב"ם בזה.

יד] במכות שם אמרינן, דכל הא דלר' יהודה העיקר הולך אחר הנוף הוא לחומרא, דאם עיקרו בחוץ ונופו בפנים לא מצי פריק בעיקרו, כי היכי דלא מצי פריק בנופו, ואם עיקרו בפנים ונופו בחוץ, לא מצי אכיל בעיקרו בלא פדי', כי היכי דבנופו לא מצי אכיל בלא פדי'.[[296]](#footnote-296)

ובפירש"י שם כתב דכל שעיקרו בפנים ונופו לחוץ, שדינן עיקרו בתר נופו, ואסור לאכלו בעיקרו אא"כ פדאו מקודם שנכנס, והתוי"ט במשנתינו כתב, דהא דל"מ לפדותו בפנים, אף דשדינן עיקרו בתר נופו, הוא משום דלחומרא שדינן נמי נופו בתר עיקרו, וע"כ צריך לפדותו קודם שנכנס לנוף, - ובתוס' הגרע"א הק' דמהיכן הכריח רש"י כן, הרי י"ל דהא דלא מצי לאכלו בלא פדי', היינו דלא מצי לאכלו בעיקרו שבפנים בלא לפדותו שם, אך כל שפודה אותו שם שפיר מצי לאכלו, דאף דלא מצי לפדותו שם ולהוציאו חוץ לירושלים ולאכלו, משום דלקולא לא שדינן לעיקרו בתר נופו, והוי כבתוך ירושלים דא"א לפדותו, מ"מ יכול לפדותו ולאכלו שם, דהרי ממ"נ אם מחמרינן לדונו כבחוץ, שפיר מהני הפדיון, ואם מחמרינן לדונו כבפנים ול"מ הפדיון ממילא מותר לאכלו שם, ולא אזלינן בתר תרי חומרי דסתרי אהדדי לאסור לאכלו שם דהוי כבחוץ, ושלא יועיל הפדיון שם דהוי כבפנים, ועמש"כ בזה הערול"נ במכות שם.[[297]](#footnote-297)

טו] והתפארת ירושלים כתב לפרש בד' רש"י, דהא דאזלינן בתר הנוף לחומרא, אי"ז מכח ספיקא, דא"כ הול"ל התם אימור דשמעת לי' לר' יהודה גבי מעשר דמספק"ל אם שדינן עיקרו בתר נופו, וממילא נידון הכא והכא לחומרא, אלא הוא בודאי, דהנוף מושך את העיקר אחריו לענין זה לחוד שיסתלק ממנו תורת קל שבו, ועיי"ש שכתב לדמותו למה שמצינו עד"ז בכ"ד, וע"כ כל שהעיקר בפנים והנוף בחוץ, בתורת ודאי ל"מ לאכלו בפנים וגם ל"מ לפדותו שם.[[298]](#footnote-298)

וי"ל עוד, למש"כ הבעה"מ במכות שם, דהא דשדי ר' יהודה עיקרו בתר נופו לחומרא ולא לקולא, היינו משום דמדאורייתא לא שדינן עיקרו בתר נופו, אלא שהחמירו חכמים דשדינן עיקרו בתר נופו, וע"כ הוא רק לחומרא, דלקולא דיינינן כדינא דאורייתא דלא שדינן עיקרו בתר נופו, ולפ"ז הדין נותן דכל שעיקרו בפנים ונופו בחוץ ל"מ לאכלו בעיקרו ע"י פדי' שם, דכיון דמדאורייתא לא שדינן עיקרו בתר נופו, הרי דודאי דלא חייל הפדיון, ואף שהחמירו חכמים דשדינן עיקרו בתר נופו, מ"מ לענין פדיון דהוא לקולא, לא שדינן לה בתר נופו אף מדרבנן, וע"כ ל"מ פדיון זה להתיר לאכלו שם.

טז] אך צ"ע בזה בד' הריטב"א במכות שם שכתב להדיא דמה שאמרו דאימור דאמר ר' יהודה גבי מעשר לחומרא, הוא משום דמספק"ל אם הנוף הולך אחר העיקר ואזיל בתרי' לחומרא,[[299]](#footnote-299) ואפ"ה הביא שם למש"כ רש"י דכשעיקרו בפנים ונופו בחוץ ל"מ לאכלו בלא פדי' דמעיקרא כשהי' בחוץ, וכתב דא"א לפדותו עכשיו דדילמא דינו כבפנים שאין לו פדיון, וקשיא טובא, דכיון דהא דאין העיקר הולך אחר הנוף הוא מכח ספיקא, הרי הדין נותן דכל שעיקרו בפנים ונופו בחוץ מצי לפדותו בעיקרו ולאכלו, משום דממ"נ, אם דינו כבפנים מותר לאכלו שם, ואם דינו כבחוץ מצי לפדותו שם, וכמש"כ הגרע"א, וצע"ג.

יז] הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ג דמע"ש מ"ז פירש דהא דבירושלים הכל הולך אחר הנוף, היינו דאם הי' האילן עומד בפנים ונופו נוטה לחוץ אסור לו לאכלו תחת הנוף אלא לפנים מן החומה, ואסור לו לפדותו שם משיגיע תחת הנוף וכאילו הוא נמצא בירושלים לענין שלא יפדה, ועפי"ז כתב לישב למשנתינו עם מתניתין דמע"ש דמכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ, וכ"ה גם בפיהמ"ש במשנתינו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממע"ש הט"ו, ועמש"כ המהר"י קורקוס שם בדעתו, והמרכה"מ שם האריך הרבה בביאור דעת הרמב"ם, ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל שם.

**פ"ד מ"א**

**א]** הכובש וכו' חייב, **הר"ש פירש דהא דתני הכובש, היינו בזיתים או ירקות שכבשן ביין או בחומץ, ועד"ז כתב הראב"ד בפ"ג ממעשר ה"ג דאיירי בכובש בחומץ, ועיי"ש שהוכיח כן, דאם איירי בכובש במלח, א"כ היינו מולח והמשנה מנאן שנים.**

**אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהכובש הוא הכובש במלח, וכ"כ בפי' הריבמ"צ, ועיי"ש שכתב דהא דתני הכובש ותני המולח, היינו דכובש היינו כדרך כבישה שכובשין ב' שלישי ירק ושליש מלח, ומולח הוא שלא בדרך כבישה, - והכס"מ בפ"ג ממעשר ה"ג כתב בדעת הרמב"ם, דהא דתני הכובש ותני המולח, חדא קתני ופרושי קמפרש, ועד"ז כתב הרדב"ז שם, ועמש"כ ע"ז התוי"ט, - והלחם משנה במשנתינו כתב דכובש הוא כבישה לימים הרבה, ומולח היינו טובל במלח ואוכל מיד, ועמש"כ בזה החזון נחום, - ועמש"נ בזה להלן אות ז'.**

**ב] בד' הכו"פ בפכ"ח משמע דהא דכבישה קובעת למעשר, הוא משום דכבוש כמבושל, ובישול קובע למעשר, וכ"כ בפי' הרש"ס במשנתינו, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ג ממעשר ה"ג ובפ"ה הי"ד, וכ"נ בד' הגר"א ביו"ד סימן של"א ס"ק קל"ו, וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סימן קי"ד סק"א.**

**אך הרש"ס שם כתב בדעת הראב"ד דס"ל דהא דכבישה קובעת, אי"ז משום דהוי כמבושל, שהרי דעת הראב"ד בפי' התו"כ שמיני פר' ג' ה"ו, (והביאו הרש"ס בתרומות פ"י ה"ה), דכבוש בחומץ אינו כמבושל, דרק כבוש במי מלח הוי כמבושל, והכא פירש הראב"ד דאיירי בכבישה בחומץ, - ובתשו' שואל ומשיב חמישאה סימן י"א הוכיח כן עוד, דהרי בחולין קי"א ב' פליגי אמוראי אם כבוש ה"ה כמבושל, ולא מוכחינן לה ממשנתינו, - ועיי"ש שכתב דהא דכבישה קובעת למעשר, הוא משום דבמעשר העיקר תלוי בגמר מלאכה ובמה שראוי למאכל, וכיון דה"ז נתקן לאכילה ע"י הכבישה, ה"ז קובע למעשר.**

**ג] הרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"ג כתב דאחד מו' דברים קובע הפירות למעשרות החצר והמקח והאש והמלח והתרומה והשבת, והראב"ד שם השיג דלמה לא מנה הכובש אע"פ שלא כבשן אלא בחומץ, והרדב"ז שם כתב דקו' זו היא על הירושלמי הכא, דאמרו אור טובל מקח טובל מלח טובלת תרומה טובלת שבת טובל חצר בית שמירה טובלת, ולא מנו לכובש.**

**ובישוב ד' הרמב"ם מצינו כמה דרכים,** א **למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דתני כובש הוא במלח, ניחא, דהוא בכלל הא דהמלח קובע, וכ"כ הכס"מ שם, אך עיי"ש דגריס בפיהמ"ש דכובש הוא במים ומלח, וכתב דגם לפ"ז הוא בכלל הא דהמלח קובע, וכ"כ המהר"י קורקוס שם בדרך קמא.[[300]](#footnote-300) -** ב **המהר"י קורקוס שם כתב בדרך בתרא בדעת הרמב"ם, דכובש הוי בכלל האור דקובע מפני שהוא מבשל, וה"נ כובש הוי כבישול, וכ"כ בפי' הרש"ס במשנתינו, וכ"כ הלחם שמים. -** ג **הגר"א בסימן של"א ס"ק קי"ד כתב בע"א קצת, דכובש ומולח נחשבין כאחד, דכבוש ה"ה כמבושל ומליח כרותח.[[301]](#footnote-301) -** ד **בתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים ק"ז כתב דנקט מלח וכ"ש חומץ, דשם כבישה אחת היא.**

**ד] בתשו' הרדב"ז שם כתב דכבישה אינה קובעת, אלא כשיש שם מלח או חומץ, אך כל שכובש אותם במים לבד להמתין, אינה קובעת, - אך בפי' הרש"ס כתב דכבישה בכל המשקין קובעת, כיון דכל ששהה בתוכם מעת לעת הוי כמבושל, וכ"כ הגר"א בשנו"א דכובש היינו דשרה אותם במים.**

**ה]** השולק וכו' חייב, **הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש כתבו דהא דשולק קובע למעשר, הוא משום דהאור קובע למעשר, וכ"נ בל' הרמב"ם בפ"ה ממעשר הי"ד, - והתוי"ט כתב דהא דלא תני המבשל, משמע דלרבותא קתני השולק שהוא פחות ממבשל, וכתב דמזה סייעתא למה שצידד הר"ש בפ"י מתרומות דשליקה היא פחות מבישול.**

**ו]** המולח בשדה חייב, **בהא דמליחה קובעת משמע בד' הכפתור ופרח בפכ"ח דהוא משום דמליח ה"ה כרותח, וע"כ הו"ל כבישול הקובע למעשר, וכ"נ בד' הגר"א בסימן של"א ס"ק קי"ד.**

**אך למש"כ המהר"י קורקוס ודעימי' בדעת הרמב"ם, דהא דלא מנה כבישה בכלל הדברים הקובעין למעשר, הוא משום דה"ז בכלל האור הקובע למעשר מפני שהוא מבשל, - הרי דמהא דמני למולח בפנ"ע, מבו' דהא דמליחה קובעת למעשר, אי"ז משום דהו"ל כבישול, אלא הוא קביעות בפנ"ע.**

**ז]** המכמר באדמה פטור, המטבל בשדה פטור, **הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דהטמינה בארץ אינה ככבישה, והטבול במלח אינו כמליחה, ומהא דס"ד לדמות מכמר באדמה לכובש, ומטבל במלח למולח, משמע דהחילוק בין כובש למולח, אף דגם כובש הוא במלח, הוא דכובש היינו שטומן את כל הפרי בתוך המלח, ומולח היינו שאינו טומן את כל הפרי בתוך המלח, וזהו דס"ד דמכמר באדמה, שטומן את כל הפרי באדמה הוי ככובש, ודמטבל במלח שאינו טומן את הפרי במלח, הוי כמולח.**

**ח] הר"ש והרא"ש כתבו דמטבל בשדה הוא בחומץ או בציר,[[302]](#footnote-302) ולפ"ז קמ"ל מתניתין, דאף דהכובש בחומץ חייב במעשר, וכמו שפירשו הר"ש והרא"ש ברישא, מ"מ כל שאינו כובש בחומץ אלא מטבל טיבול בעלמא, לא הוקבעו למעשר.**

**אך הריבמ"צ כתב דמטבל בשדה היינו דסופת הזיתים במלח ואוכל, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמטבל הוא שיטבול במלח ויאכל,[[303]](#footnote-303) וכ"כ בשטמ"ק ב"מ פ"ט ב' בשם הראב"ד, וכ"כ המאירי שם, -** **ובביאור הא דשאני מטבל בשדה דפטור ממולח דחייב מצינו כמה דרכים,** א **בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דהוא משום דטיבול במלח אינו מליחה גמורה, אלא טיבול בעלמא במלח, ומצינו עד"ז בד' המאירי בב"מ שם, דדוקא כבישה גמורה במלח קובעת למעשר, אך טיבול בעלמא אינו קובע למעשר, וכ"נ גם בד' הראב"ד שם, -** ב **הבינת אדם בשערי צדק פ"ד סק"א כתב דשאני מולח ע"מ לאכול לאחר זמן, מהיכא דמטבל במלח לאכול לאלתר.[[304]](#footnote-304) -** ג **התפא"י כתב דמולח הוא הרבה ביחד, ומטבל בשדה הוא אחד אחד, וזה כדתנן לקמן מ"ג דטובל אחת אחת ואוכל ואם טבל ונתן לפניו חייב, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[305]](#footnote-305)**

**ט]** ואם סחט ונתן לתוך ידו חייב, **הריבמ"צ והר"ש פירשו דהוא משום דידו נחשבת כבור קטן וחייב, וכדתנן בסיפא דטעם החיוב הוא מפני שהוא כבור קטן, ובפשוטו טעם החיוב בזה, הוא משום דהו"ל גמר מלאכה, וכדתנן לעיל פ"א מ"ז דהשמן משירד לעוקה, - אך בד' הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ט מבו' דטעם החיוב בזה הוא משום דהו"ל אכילת קבע, ועמדו ע"ז המהר"י קורקוס שם, והמשנה ראשונה במשנתינו.[[306]](#footnote-306)**

**י] המשנה ראשונה הק' בהא דסחט לתוך ידו חייב, דמ"ט הוא חייב במעשר, הרי אף דהו"ל כגמר מלאכה, הרי אכתי לא ראה פני הבית, ומשמעות מתניתין דאיירי אף כשהוא בשדה.[[307]](#footnote-307)**

**והחזו"א בסימן ד' סקי"ד כתב לפרש בזה, דהנה הרי קי"ל דכל שאינו עתיד לראות פני הבית נטבל מיד, וכן קי"ל דגמר מלאכה משתנה לפי מחשבתו, כדתנן לעיל בפ"ק אם אינו מפקס אם אינו ממרח וכו', ולפ"ז צ"ע דא"כ מ"ט מותר לאכול עראי מדבר שלא נגמרה מלאכתו או לא ראה פני הבית, הרי זיתים אלו שלוקח לאכלן אין להם גורן אחר ואינן עתידין לבא לבית, והישוב לזה הוא, דזיתים אלו שהוא אוכל אינם קובעין שם לעצמן, וע"כ ל"מ הא דזיתים אלו בפנ"ע אין להן גורן אחר ואינן עתידין לבא לבית, אלא כיון דכלל הזיתים יש להן גורן אחר והן עתידין לבא לבית, אף זיתים אלו לא נטבלו, וכ"ז הוא כשבא לאוכלן, דחזינן לה כתשמיש עראי של הזיתים כולן, ואי"ז מועיל שיקבעו זיתים אלו שם לעצמן, אך כל שסוחטן לתוך הכלי, קובע השמן שם לעצמו, שהרי אינו עוסק עכשו בדריכה אלא באלו, ומעשה הסחיטה הוא ענין חשוב ואינו נכנס לסוג תשמיש עראי של הכרי אלא הוא דורך ועושה שמן, וכיון דאינו עתיד להביאו לבית, הוקבע למעשר.[[308]](#footnote-308)**

**יא] אמנם הנה אי"ז מתישב לדעת הר"ש והרא"ש ודעימייהו דס"ל דבמידי דבעינן בהו ראיית פני הבית מגזה"כ, והיינו עכ"פ במידי דלאו בני גורן כזיתים וענבים, הוא אף כשאין דעתו להביאם לבית, ונת' לעיל פ"א מ"ה אות כ"ד, ותיקשי דא"כ מ"ט הכא חייב במעשר אף שלא ראה פני הבית.**

**אך למש"נ לעיל בדעת הרמב"ם דהא דסחט לתוך ידו חייב, אי"ז משום דהוי כגמר מלאכה, אלא הוא משום דהו"ל כאכילת קבע, ניחא, דע"כ ה"ז חייב במעשר אף שלא ראה פני הבית, דאכילת קבע אסורה אף קודם גמר מלאכה וקודם ראיית פני הבית, וכ"כ המשנה ראשונה.**

**יב]** המקפה לתבשיל פטור, **הריבמ"צ והר"ש פירשו דמקפה הוא שהקפה את היין, ודמי להא דתנן לעיל פ"א מ"ז דהיין משיקפה,[[309]](#footnote-309) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמקפה לתבשיל, היינו שלוקח יין לעשות ממנו מרק לתבשיל, ומקפה הוא המרק,[[310]](#footnote-310) - ועמש"נ בזה להלן אות י"ד.**

**יג]** לקדירה חייב מפני שהוא כבור, **הריבמ"צ כתב דהיינו** **מפני שהקדירה היא כבור קטן, ותנן היין משיקפה לבור, ומבו' דהא דחייב הוא משום דהו"ל כגמר מלאכה, וכ"ה משמעות ד' הר"ש, - אך בד' הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ט מבו' דהא דחייב הוא משום דהו"ל כאכילת קבע.[[311]](#footnote-311)**

**והמהר"י קורקוס שם כתב דהרמב"ם הוכרח לזה לטעמי' שם הי"ד דגמר מלאכה ביין הוא רק משיניחנו בחביות ויקפה, אך כל שהקפה אותו בתוך הבור ל"ה גמר מלאכה, ובע"כ דהא דמחייבינן הכא, אי"ז משום דהוי כגמר מלאכה, אלא הוא משום דהו"ל כאכילת קבע.**

**יד] ויש להוסיף, דמש"כ הריבמ"צ דחיובו הוא משום דהו"ל כגמר מלאכה, מתישב לטעמי' דהא דתנן הכא המקפה וכו', הוא דומיא דהא דתנן לעיל דהיין משיקפה, אך להרמב"ם לטעמי' דב' עניני קיפוי נינהו, הרי דהכא ליכא גמר מלאכה לכו"ע, ואי"ז ענין להא דהמקפה יין לבור הוי גמר מלאכה, דהיינו כשצף על פיו כעין קצף, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"א מ"ז, (ולדעת ש"ר הוא כשהסיר החרצנים והזגים מעל הבור, ונת' לעיל פ"א מ"ז אות ו') ובע"כ דהא דחייב הוא משום דהו"ל כגמר מלאכה.**

**טו] הגר"א בסימן של"א ס"ק קמ"ט כתב דסתם מתניתין דהכא היא כמ"ד דגמר מלאכת היין הוא משיקפה לבור, וזהו דתנן הכא דלקדירה חייב מפני שהוא כבור, ועיי"ש שתמה ע"ד הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ד שפסק דגמר מלאכת היין הוא משיניחנו בחביות וישלה.**

**אך כבר נתבאר לעיל אות י"ג מש"כ המהר"י קורקוס בפ"ג ממעשר הי"ט במש"כ הרמב"ם שם דהא דלקדירה חייב, היינו משום דהו"ל כאכילת קבע, ואי"ז משום דהו"ל כגמר מלאכה, דאזיל לטעמי' דס"ל דירידה לבור ל"ה גורן, ובע"כ דהא דחייב הוא משום דהו"ל כאכילת קבע, וכן נקט המשנה ראשונה, ועמש"כ ע"ז המקד"ד בסימן נ"ו סק"ב ד"ה הנה ביין.**

**טז] והמקד"ד שם כתב לישב, דכיון דיין זה שנותן לקדירה אינו עתיד להשלות בחביות ולא להקפות חשיב כגמר מלאכה, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דל"ד לכל דוכתא דאזלינן בתר העיקר, וכל שלא נגמרה מלאכתו אין דנים להפירות שבא לאכול בפנ"ע, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ד' סק"כ ד"ה ואם נימא.**

**יז] הר"ש הביא מירושלמי דהא דהמקפה לקדירה חייב הוא בקדירה ריקנית שהניח בה היין והקפהו מתוכה והו"ל כמקפה מתוך בור קטן וחייב, ומבו' דבקדירה מלאה אי"ז קובע למעשר, דהוי כמקפה לתבשיל דפטור, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש.**

**אך הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ט כתב דנוטל מן היין ונותן לקערה לתוך תבשיל צונן ואוכל, אבל לא לתוך הקדרה אע"פ שהיא צוננת מפני שהיא כבור קטן, והמהר"י קורקוס שם כתב דמשמעות דבריו דבקדירה שיש בה תבשיל נמי אסור, כיון שהיא כבור, ולא התירו בתבשיל אלא בקערה שאינה כבור, וכ"כ בפי' הרש"ס בדעתו, ועיי"ש שפירש כן בד' הירושלמי דדחינן להא דא"ר אלעזר דלקדירה ריקנית היא מתניתין, וכ"כ החזו"א בסימן ד' סקכ"א, - ועיי"ש שכתב דהא דשאני נותן לתוך קערה מנותן לתוך קדירה, היינו דבנותן לתוך קערה הוא נותן לאכול עכשיו, ובנותן לתוך קערה הוא נותן לאכול לאחר זמן, ועי' עוד בדבריו שם סק"כ ד"ה ואי נימא.**

**פ"ד מ"ב**

**א]** תינוקות שטמנו תאנים לשבת וכו', **ביסוד הך דינא דשבת קובעת למעשר, אמרינן בביצה ל"ה א' דהוא מקרא דוקראת לשבת עונג, ובפירש"י שם כתב דהיינו דכיון דאקרי אכילה דידי' עונג קבעה שאין בה עוד שם עראי אלא שם קבע, ועד"ז כתב בפי' רשב"ם בפסחים ק"ה א', דהא דהשבת קובעת למעשר, הוא משום דאכילת עראי דשבת חשיבי אותה קבע למעשר, משום דהוי עונג אפי' סעודה כ"ש דידה הוי קבע.[[312]](#footnote-312)**

**אך הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות פ"ח מ"ג כתב דהא דשבת קובעת הוא משום דמשנכנסה שבת נעשה הכל מעותד ומוכן לאכילה, שהרי אמר ד' וקראת לשבת עונג, ולפיכך כל מה שיש לו הרי הוא מוכן לאכול ולשתות ממנו בשבת, ומבו' בדבריו דאין הקביעות דשבת מכח הא דאכילת שבת היא אכילת קבע, אלא הוא מכח דהכל מעותד ומוכן לאכילה, ומה שמוכן לאכילה הוי קביעות, ועמד ע"ז המקד"ד בסימן נ"ו סק"ד.**

**ב] הרי"ף בפסחים ק"ה א' כתב דספק חשיכה ספק אינה חשיכה קבעתן השבת למעשר, והבעה"מ שם נחלק ע"ז דאין שבת קובעת למעשר אלא מצאת הכוכבים, והוכיח כן מהא דתנן בתרומות פ"מ מ"ג וחשכה לו ליל שבת, אך הרמב"ן במלחמות שם כתב דמהא דתניא בביצה ל"ה א' דקידש עליהן היום וכו' אוסר, משמע דמשעה שקידש היום שהיא משקיעת החמה קובעת למעשר, ועיי"ש שכתב דכן בדין, שהרי שבת שקובעת למעשר משום דכתיב בי' עונג הוא, ועונג מקמי צאה"כ הוי משעה שבנ"א אוכלין פתן בערבי שבתות ואותה שעה מקדשין והוא קודם צאה"כ, ועיי"ש שכתב דהא דתנן התם חשכה לילי שבת, היינו שקיעת החמה.[[313]](#footnote-313)**

**ג] בחי' המאירי בביצה ל"ד ב' כתב בתו"ד בשם י"מ, דיו"ט אינו קובע למעשר, כיון דלא כתיב בי' עונג, ודוקא שבת קובעת למעשר דכתיב בה וקראת לשבת עונג, וכ"כ הפנ"י בשלהי ביצה, וכ"כ הצל"ח שם ל"ה א', וכתב דהוא משום דביו"ט לא מצינו עונג, ואף דמצינו בו שמחה, הרי היינו בבשר שלמים, דל"ש בו מעשר ותרומה.**

**אך הנה הרמב"ם בפ"ו מיו"ט הי"ז כתב דכשם שמצוה לכבד את השבת ולענגה, כך כל ימים טובים שנא' לקדוש ד' מכובד וכל ימים טובים נא' בהן מקרא קדש, וכ"כ השו"ע בסימן תקכ"ט ס"א, והשעה"מ בפ"ה ממעשר הכ"ג והפמ"ג במש"ז סימן ר"ס סק"ג כתבו דלפ"ז הדין נותן דאף יו"ט קובע למעשר, כיון דאף ביו"ט איכא דין עונג,[[314]](#footnote-314) וכ"כ המאירי בבית הבחירה בביצה שם בשם קצת גאונים דיו"ט כשבת לענין זה, וכ"כ המאירי שם ג' א', וכן הוכיח השעה"מ שם מד' הר"ש והרא"ש ברפ"ד ממעשר, וכדבריהם כתבו התוס' בכתובות נ"ה ב' ובמנחות ל' ב' והרמב"ן בחולין ע"ה ב', וכן הוכיח הישועות מלכו בפ"ג ממעשר ה"ג מד' רש"י ותוס' בביצה ל"ד ב',[[315]](#footnote-315) - ועמש"כ בזה הצפנת פענח בפ"ו מיו"ט הי"ח.[[316]](#footnote-316)**

**ד] בפי' הריבמ"צ הביא מירושלמי דפליגי בה ר"ל ור' יוחנן, דדעת ר"ל דאין השבת קובעת למעשר אלא לדבר שנלקט לצורך שבת, והא דמהני מה שליקטו התינוקות לשם שבת, אף דמחשבת קטן לאו כלום היא, הוא משום דאיירי בשליקטום עם דמדומי חמה דהוכיח מעשה שלהם על מחשבתן, ולדעת ר' יוחנן השבת קובעת למעשר אף בדבר שלא נלקט לצורך שבת, והא דתנן הכא תינוקות שטמנו, איירי כשליקטום בשחרית לשם שבת, וכיון דמחשבת קטן לאו כלום היא, הו"ל כמו שלא נלקטו לצורך שבת.**

**ה] ובירושלמי שם פריך לר' יוחנן דשבת קובעת למעשר אף בדבר שלא נלקט לצורך שבת, דא"כ מ"ט תני הכא לדין קביעות דשבת בתינוקות שליקטום לשבת, הרי אף בלא"ה השבת קובעת למעשר,[[317]](#footnote-317) ואמרינן ר' יונה בשם רב המנונא אפי' ליקטום לשבת אוכל מהן עראי לער"ש, ופירש הר"ש דאתי לשנויי, דלעולם שבת קובעת אף בדבר שלא נלקט לצורך שבת, והא דתני לה בתינוקות שלקטו לשבת, הוא לרבותא דאפ"ה לער"ש מותר, ולא אמרינן כיון שליקט לצורך שבת מיד הוא נטבל.**

**ו] והנה הרא"ש הוסיף לפרש דקמ"ל דלא נאסרו מיד כדאמרינן בכלכלת שבת, וזה לטעמי' שפירש לדינא דכלכלת שבת, דכיון דייחדה לשבת הוקבעה למעשר אף קודם השבת, ונת' להלן אות ?, ולא נתפרש בדבריו, דמ"ט ל"ה ככלכלת שבת, ולא הוקבעה למעשר מיד.**

**ובד' הרדב"ז בפ"ה ממעשר הכ"א מבו' דהא דלא הוקבעה למעשר מיד, הוא משום דמחשבת קטנים ל"מ, אך בגדול שליקט לצורך השבת אינו אוכל מהם עראי אף קודם השבת.**

**אמנם הנה לפ"ז נמצא, דלר' יוחנן איירי מתניתין רק בגונא שליקטום שחרית, דאין מחשבתן מוכחת מתוך מעשיהן, ול"מ מחשבתן לקבוע למעשר, דאם ליקטום עם דמדומי חמה דמחשבתן ניכרת מתוך מעשיהן, הדין נותן דאסור לאכול מהן עראי אף קודם השבת, דומיא דכלכלת שבת, וזה כמש"כ הריבמ"צ דלר' יוחנן איירי בכה"ג, וכ"נ בפי' הר"ש דרק לר"ל איירי כשליקטום בער"ש עם דמדומי חמה.**

**אך הנה בד' הרא"ש לא משמע כן, דהרי בתחילת דבריו פירש דנקט תינוקות לאשמועינן דיש להם מחשבה הניכרת מתוך מעשיהן, והרי דאיירי בגונא דיש להם מחשבה, ואפ"ה לא נאסרו מיד, ול"ד לכלכלת שבת,[[318]](#footnote-318) - וצ"ל כמש"כ החזו"א בסימן ה' סק"ד ד"ה ומשמע דשאני כלכלת שבת שהי' מנהגם לכבד השבת בכלכלת תאנים והיו מקפידין שלא לשנותה אחר היחוד.[[319]](#footnote-319)**

**ז] הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"כ פסק כדעת ר' יוחנן דכל פירות שנגמרה מלאכתן וחשכה עליהן לילי שבת נקבעו ולא יאכל מהן אפי' לאחר השבת עד שיעשר, וכן נקט הר"ש בתרומות פ"ח מ"ג,[[320]](#footnote-320) - וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בביצה ל"ד ב' דשבת קובעת אף בפירות שלא ייחדום לאכילת שבת, עייש"ה.**

**אך בפירש"י בביצה ל"ד ב' ד"ה שבת קובעת כתב דבפירות שייחדם לשבת, הוקבעו למעשר לגמרי ואסורין אף למוצ"ש, ובפירות שלא ייחדום לשבת, לא הוקבעו למעשר לאסור לאכלם במוצ"ש, אך בשבת עצמה אסור לאכלם, שאכילתה לעולם קבע היא קרוי', וכ"כ בפירש"י שם ל"ה א' ד"ה ה"ג, וכ"כ התוס' שם ד"ה ר"א אומר, וכ"כ הרא"ה והמאירי שם ל"ד ב', - וכ"כ בביאור הגר"א בסימן של"א ס"ק קע"ה דבסוגיית הגמ' בביצה מבו' כדעת ר"ל דאין שבת קובעת בפירות שלא ייחדום לשבת.[[321]](#footnote-321)**

**ח] ובפירש"י וש"ר בביצה ל"ד ב' כתבו דהא דנקט תינוקות הוא לרבותא, לאשמועינן דיש להם מחשבה ע"י מעשה המוכיח, והדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממעשר הכ"א תמה דמ"ט העמידו בכה"ג דמעשה שלהן מוכיח על מחשבתן, הרי לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן לא איירי בכה"ג, - אך לכאו' פשוט דרש"י וש"ר אזלי לטעמייהו דס"ל דקי"ל דאין שבת קובעת לאסור אף במוצ"ש אלא בפירות שייחדום לאכילת שבת, וזהו שפירשו דהא דבתינוקות שטמנו הוקבעו הפירות למעשר ואף למוצ"ש לא יאכלו עד שיעשרו, הוא משום דמעשה שלהן מוכיח על מחשבתן, וכ"ה להדיא בפירש"י תוס' שם ל"ה א', דהא דבתינוקות הוקבעו למעשר אף במוצ"ש, (ול"ד להא דאמר ר"א דיגמור במוצ"ש), הוא משום שייחדום לאכילת שבת, והיינו משום דמחשבתן ניכרת מתוך מעשיהן.**

**ט] והרשב"א בביצה שם כתב ג"כ דהא דנקט תינוקות הוא לאשמעינן דיש להן מחשבה מתוך מעשה המוכיח, והדרך אמונה שם הק' גם על דבריו דמ"ט נקט לה כר"ל דלא קי"ל כוותי', וביותר יש לתמוה, שהרי בד' הרשב"א שם מבו' דדעתו דשבת קובעת אף בפירות שלא ייחדם לאכילת שבת.**

**אמנם באמת מפורש בד' הרשב"א שם, דהא דבעינן התם למחשבתם, אי"ז כדי שיהיו מיוחדים לאכילת שבת, דלדעתו הרי ל"ב לזה, אלא הוא דמכח זה דניכרת מחשבתן שבדעתן לאכלן למחר נגמרה מלאכתן, וע"כ קובעת השבת לגמרי שלא לאכול מהן אף למוצ"ש, ואזיל הרשב"א לטעמי' דדעתו שם דבפירות שנגמרה מלאכתן שבת קובעת אף לאסור לאכלם במוצ"ש, ובפירות שלא נגמרה מלאכתן אין שבת קובעת אלא שלא לאכלם בשבת עצמה, עיי"ש.**

**י]** כלכלת שבת ב"ש פוטרין וב"ה מחייבין,**[[322]](#footnote-322)** **הרא"ש פירש דהיינו דלב"ה כיון שייחדה לשבת הוטבלה מיד, והיינו דמה"ט אף אם בא לאכול ממנה קודם השבת חייב לעשר, דכיון שנתייחדה לאכילת שבת הוקבעה למעשר, וכ"כ הרע"ב דב"ה מחייבין במעשר מיד אפי' קודם השבת דכיון שיחדה לשבת הוקבעה מיד.**

**וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה ממעשר הכ"ב שכתב דתאנה שהיתה מיוחדת לו לאכול פירותי' בשבת וליקט ממנה כלכלה לא יאכל עד שיעשר הואיל ופירות אלו מיוחדין לשבת והשבת קובעת, והרי דאף שכתב שם ה"כ דכל פירות שנגמרה מלאכתן וחשכן עליהן לילי שבת נקבעו ולא יאכל מהן אף לאחר השבת עד שיעשר, מ"מ דינא דכלכלה הוא רק משום דפירות אלו מיוחדין לשבת, והיינו משום דאיירי כשבא לאכול מהן קודם השבת, וכ"כ המהר"י קורקוס שם והשערי צדק בפ"ד ה"ח בדעתו[[323]](#footnote-323) - וכן דקדק הרדב"ז שם ממש"כ הרמב"ם לעיל מינה בהכ"א כתב דלא יאכלו למוצ"ש עד שיעשרו, והכא כתב דלא יאכל עד שיעשר, ומשמע דאף בער"ש לא יאכל.**

**וכ"ה משמעות ד' הראב"ד בעדיות פ"ד מ"י, ועיי"ש שפירש דהא דב"ה מחייבין הוא משום דכל המוכן לשבת אין אדם נמלך עליו למוכרו ולא לעשותו לדבר אחר, אלא לאוכלו בשבת, והלכך נקבע למעשר, וכ"כ התוס' שאנץ שם, ועיי"ש שכתב דהלכך גם בחול אסור לאכול ממנו, וזה כנ"ל דאסור לאכול ממנו אף קודם השבת, כיון שנתייחד לאכילת שבת, וכ"כ המאירי שם.**

**יא] אך הר"ש כתב בהא דב"ה מחייבין, דבדבר שאינה מיוחדת לה אין שבת טובלת כגון בפירות מוקצה, אבל טובלת בכלכלה שנתייחדה לה וכו', וכ"כ הריבמ"צ, ומשמעות דבריהם דאיירי כשעברה עליהן השבת, וזהו שהוצרך לפרש דהא דנקט כלכלה הוא משום דאין השבת טובלת אלא בדבר המיוחד לה,[[324]](#footnote-324) וכן פירש החזון נחום ובתוס' הגרע"א בד' הר"ש.**

**והגרע"א שם עמד ע"ד הר"ש, דהך מילתא דאין שבת טובלת אלא בדבר המיוחד לה, הוא רק לדעת ר"ל, אך לדעת ר' יוחנן שפסק הרמב"ם כוותי' שבת טובלת אף בלא יחדו לשבת, - והרש"ש כתב דאף לר' יוחנן דל"ב יחוד, מ"מ בעינן שיהיו הפירות ראויין לשבת, ומשא"כ בפירות מוקצה.[[325]](#footnote-325)**

**ובתוס' אנשי שם פירש גם בד' הר"ש דאיירי כשבא לאכול ממנה קודם השבת, ויישב בזה לקו' הגרע"א, וכ"כ החזו"א בסימן ה' סק"ד ד"ה בתורע"א,[[326]](#footnote-326) ועיי"ש במש"כ לפרש למש"כ הר"ש דאין השבת טובלת בדבר שאינו מיוחד לה, דאתא לאשמועינן דאף אם אמר מכאן אני אוכל, אין יחוד זה טובל לאסור בער"ש.**

**יב] ובטעמא דב"ש דפוטרין, הנה לדעת הרא"ש ודעימי' דהא דב"ה מחייבין היינו אף קודם השבת, דכיון שנתייחדה לאכילת שבת הוטבלה מיד, הרי דע"ז הוא דפליגי ב"ש וס"ל דלא סגי במה שנתייחדו הפירות לאכילת שבת, וקודם שנכנסה השבת אינה טובלת, - אך למש"כ הגרע"א בדעת הר"ש דהא דב"ה מחייבין הוא כשעברה עליהן השבת, צ"ל דב"ש פליגי על עיקר הא דשבת טובלת דאף במוצ"ש לא יאכל עד שיעשר, וס"ל דל"מ הקביעות דשבת רק בשבת עצמה לא יאכל עד שיעשר, אך כל שעברה השבת א"צ לעשר.**

**יג] והמאירי בעדיות שם כתב דלדעת ב"ש אין ייחוד זה מועיל ליאסר לא קודם שבת ולא לאחר השבת, - ואזיל לטעמי' שכתב שם דלדעת ב"ה הוקבעו למעשר ליאסר באכילת עראי אף לאחר השבת וה"ה קודם שבת, והרי דאזיל כדעת רש"י בביצה ל"ד ב' ודעימי' דהא דפירות שעברה עליהן שבת אסור לאכול מהן אף למוצ"ש, הוא רק כשנתייחדו לאכילת שבת, ונת' לעיל אות ז', וזהו דס"ל דלב"ש דל"מ הייחוד לאכילת שבת, מותר לאכלן למוצ"ש בלא מעשר.**

**יד] הריבמ"צ פירש דכלכלת שבת היינו שייחד את הפירות שבתוכה לאכילת שבת, וכ"כ הר"ש והרא"ש, וכ"כ הראב"ד והתוס' שאנץ בעדיות פ"ד מ"י, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש ע"פ הירושלמי דאיירי בתאנה המיוחדת לשבת, והיינו שדרכו תמיד לאכול פירות אותו האילן בשבת,[[327]](#footnote-327) וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות שם דהא דב"ה מחייבין הוא משום דפירות אותו האילן מוכנים לשבת תמיד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר הכ"ב.[[328]](#footnote-328)**

**טו] ובפי' הרש"ס כתב דמשמעות ד' הרמב"ם, דכיון דהתאנה מיוחדת לו לאכלה בשבת, ע"כ אף אם ליקט ממנה תאנים כדי לאכלן בחול, הוקבעו למעשר,[[329]](#footnote-329) - אך השערי צדק בפ"ד ה"ח נקט דכל הא שהוקבעו הפירות למעשר הוא רק משום שהן עומדין לאכילת שבת, אך כל שהעמידם לאכילת חול לא הוקבעו למעשר.[[330]](#footnote-330)**

**טז]** ר' יהודה אומר אף הלוקט כלכלה לשלוח לחבירו לא יאכל עד שיעשר,**[[331]](#footnote-331)** **הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דהוא משום דמקפיד עלי' ככלכלת שבת, ולפ"ז איירי אף כשליקטה לשלחה לחבירו לאכילת חול,[[332]](#footnote-332) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי כשליקט כלכלה לשלוח לחבירו לאכלה בשבת, ובכה"ג הוא דס"ל דאע"פ שלא שלח אסור לאכול ממנה עד שיעשר, הואיל והכינה לשלחה ואלו שלחה היתה חייבת במעשרות.**

והדרך אמונה בפ"ה ממעשר ס"ק קצ"א פירש בד' הרמב"ם, דאיירי בתאנה המיוחדת לשבת, ואפ"ה לרבנן אינה חייבת במעשר, משום שלא ליקטה ע"ד לאכלה בשבת, אלא ליקטה לשלחה לחבירו לצורך שבת.[[333]](#footnote-333)

אך למש"כ הרש"ס דלדעת הרמב"ם כלכלת שבת חייבת במעשר אף כשליקט ממנה תאנים כדי לאכלן בחול, בע"כ דדינא דר' יהודה בשולח לחבירו, דפליגי רבנן וס"ל דאי"ז חייב במעשר, הוא בתאנה שאינה מיוחדת למעשר, ואפ"ה ס"ל לר' יהודה דכיון שליקטה כדי לשלחה לחבירו לאכילת שבת ומקפיד עלי', נתייחדה לאכילת שבת, והוקבעה למעשר, ול"ד לפירות שייחדן לעצמו לאכילת שבת, דכל שאינם מאילן המיוחד לכך אינו מקפיד ע"ז, וצ"ע.

**פ"ד מ"ג**

**א]** הנוטל זיתים מן המעטן, **בפירש"י בביצה ל"ה א' כתב דהוא כלי גדול שצוברין בו את הזיתים כדי שיתחממו ויתבשל שמנן בתוכן ויהא נוח להוציאו בבית הבד, ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש.**

**והכו"פ בפרק ל"ג כתב דבע"כ דזיתים אלו נגמרה מלאכתן, שהרי הן במעטן, וכתב לפ"ז דאיירי שעדיין לא נכנסו לבית, דאם נכנסו לבית הרי הוקבעו למעשר, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר הי"ח, - אך השערי צדק בפ"ד ס"ד כתב דכיון שתלש הזיתים לעשות מהן שמן, עדיין לא נגמרה מלאכתן, וכדתנן לעיל פ"א מ"ז השמן משירד לעוקה,[[334]](#footnote-334) וע"כ אף אם הם בבית לא הוקבעו למעשר, דאין הבית קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו.**

**ב]** טובל אחד אחד במלח ואוכל ואם מלח ונתן לפניו חייב, **הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפריך דאם מלח טובל למה לי צירוף, ואם צירוף למה לי מלח,[[335]](#footnote-335) ומשני דע"י זה וע"י זה, והיינו דהן נקבעין למעשר ע"י מלח וצירוף שתים, וע"כ שרי לטבול אחד אחד ולאכול, דמלח בפנ"ע אינו טובל.**

**והריבמ"צ כתב לפרש לפ"ז, דהא דתנן דאם מלח ונתן לפניו חייב, היינו כשנתן שתים לפניו, דאיכא מלח וצירוף שתים, ועי"ז הוקבעו הזיתים למעשר, - אך ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דאם מלח ונתן לפניו חייב הוא משום דהמלח קובע למעשר, משמע דהמלח בפנ"ע קובע למעשר, והיינו משום דאיירי במליחה גמורה הקובעת למעשר אף בלא צירוף שתים שתים, וכמש"נ להלן אות ד', וזהו דתנן דטובל אחד אחד במלח ואוכל, דטבילה בעלמא אינה קובעת למעשר אלא בצירוף שתים, ואם מלח ונתן לפניו דהיא מליחה גמורה, חייב אף בלא צירוף שתים.**

**ג] ובפירש"י בביצה ל"ה א' ד"ה והלא מותרו וד"ה מן המעטן מבו' דהא דאם נתן לפניו חייב, אי"ז כלל משום המלח, אלא הוא משום דכשנטל הרבה לאכול לפניו שויי' אכילת קבע, וכ"ה משמעות ד' התוס' שם ד"ה והלא מותרו חוזר, וכ"כ המאירי שם, ועיי"ש שכתב דהא דתנן דנוטל מהן אחת אחת וטובל במלח ואוכל, ל"ד נקט דטובל במלח, אלא שדרכן הי' בכך, וזה לטעמי' דדינא דמתניתין אינו משום המלח, - ולדעתם לא סגי במה שנטל שתים, אלא דוקא כשנטל הרבה לאכול דנתייחדו לאכילת קבע נתחייבו במעשר, והמאירי שם כתב דהיינו כשנתן לפניו עשרה, וזה כגירסא שלפנינו בביצה שם דאם טבל ונתן לפניו עשרה חייב, (ועמש"כ החזו"א בסימן ד' סקי"א ד"ה ואפשר).[[336]](#footnote-336)**

**ד] ומצינו שנחלקו עוד בזה, דהנה בפי' הריבמ"צ לעיל מ"א כתב בהא דתנן דהמטבל בשדה פטור, דהיינו דסופת זיתים במלח ואוכל, וכ"כ הכו"פ בפכ"ט, ולפ"ז הרי כיון שאמרו בב"מ פ"ט ב' דספיתה במלח קובעת בשתים שתים, ה"נ טיבול במלח קובע בשתים שתים, וזה כמו שפירש הריבמ"צ להא דתנן הכא דאם טבל ונתן לפניו חייב.**

**אך המאירי בב"מ פ"ט ב' הק' במה שאמרו שם דספיתה קובעת בשתים שתים, מהא דתנן לעיל מ"א דהמטבל בשדה פטור, וכתב דהספיתה יתירה מן הטיבול,[[337]](#footnote-337) וכ"כ השטמ"ק שם בשם הראב"ד,[[338]](#footnote-338) אך כתב דספיתה אינה כבישה גמורה במלח, דהמלח קובע אף באחת אחת, ושאני ספיתה דאינה אלא כעין כבישה, וע"כ אינה קובעת אלא בשתים שתים, ומבו' דפשיטא להו דטיבול במלח אינו קובע אף בשתים שתים, ואזיל המאירי לטעמי' שפירש דהא דתנן הכא דאם טבל ונתן לפניו חייב, אי"ז מדין קביעות דמלח, דטיבול בעלמא במלח אינו קובע כלל, אלא הוא משום דכשנטל הרבה לאכול שויי' אכילת קבע.[[339]](#footnote-339)**

**ד] לעיל מ"א תנן דהמולח בשדה חייב והמטבל בשדה פטור, והריבמ"צ והרמב"ם שם פירשו דמטבל בשדה היינו במלח, ומבו' לפ"ז דטיבול במלח אינו בכלל מליחה הקובעת למעשר, וצ"ע מהא דתנן הכא דאף המטבל במלח ונותן לפניו חייב, ופירשו הריבמ"צ והרמב"ם דהוא מדין קביעות דמלח, והרי דאף טיבול במלח קובע למעשר.[[340]](#footnote-340)**

**וצ"ל דהא דתנן התם דשאני טיבול במלח ממליחה, הוא כשטובל אחת אחת ואוכל, דמליחה גמורה קובעת אף כשמלח אחד אחד, וטיבול במלח אינו קובע בכה"ג, וכדתנן הכא דטובל אחד אחד במלח ואוכל, אך בצירוף שתים אף טיבול במלח קובע,[[341]](#footnote-341) וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ה ממעשר הי"ח דמליחה גמורה קובעת אף כשמלח אחד אחד, וכמש"כ השערי צדק בבינת אדם פ"ד סק"א, עיי"ש,[[342]](#footnote-342) וכ"כ הראב"ד בשטמ"ק ב"מ פ"ט ב' ובפי"ב משכירות ה"י, והמאירי בב"מ שם, דמליחה גמורה קובעת אף באחת אחת, ורק ספיתה במלח אינה קובעת אלא בצירוף שתים,[[343]](#footnote-343) - אך התפא"י לעיל שם נקט דליכא נפ"מ בין מולח למטבל במלח, והא דתנן דהמולח חייב הוא כשמולח הרבה יחד, והא דתנן דהמטבל במלח פטור הוא כשמטבל אחד אחד ואוכל, וצ"ע.**

**ה] החזו"א בסימן ד' סקכ"א כתב דלמש"כ התוס' בב"מ פ"ט ב', דהא דספיתה אינה קובעת אלא בצירוף שתים, הוא משום דבשתים חשיב גורן והוי גמר מלאכה, הרי דבדבר שנגמרה מלאכתו ומוליכו לביתו דאוכל עראי עד שמגיע לביתו, ספיתה קובעת אף באחת, - ועיי"ש שעמד לפ"ז במש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"א דהא דמטבל בשדה פטור, היינו דטובל במלח אחת אחת ואוכל, ולישנא דמטבל בשדה משמע דכבר נגמרה מלאכתו וחסר רק ראיית פני הבית,[[344]](#footnote-344) וכתב דמשמע דהרמב"ם פליג ע"ד התוס' וס"ל דלעולם אין ספיתה קובעת בפחות משתים אף בנגמרה מלאכתו.**

**ו] הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"א כתב דאור ומלח אין קובעין אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"ג, והלחם שמים במשנתינו הק' ע"ז מהא דתנן הכא דאם מלח ונתן לפניו חייב, ולדעת הרמב"ם הוא מדין קביעות ומלח, והרי דמלח קובע אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו.**

**והחזו"א בסימן ד' סקי"ז כתב דאפשר דלא בא הרמב"ם לאפוקי אלא אם לא נגמרה מלאכתן ע"י הבישול והמליחה, כגון מלח הזיתים שבמעטן ועומדין לדריכה וכיו"ב, אבל אם דעתו לאכלן וע"י המליחה והבישול הם נקבעין לגורן לעצמן, זה מיקרי אחר גמר מלאכה, ועי' גם בדבריו שם סקי"א שכתב דהא דאור ומלח קובעין אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו, לאו היינו דבאמת עדיין הוא קודם גמר מלאכה ואפ"ה נקבע, אלא הוא משום דאור ומלח חשיבי גמר מלאכה ואין נגררין שוב להכרי.**

**ז]** ר"א אומר וכו' ומן המעטן הטמא פטור מפני שהוא מחזיר את המותר, **בפירש"י בביצה ל"ה א' כתב דהיינו דכשנוטל מן המעטן הטהור דאין ראוי להחזיר מותרו, כדמוקמינן לה באדם טמא שנטמא במגעו, וכשמחזירן מתערבין הטמאים עם הטהורים, ומטמא השמן,[[345]](#footnote-345) הרי דמעיקרא נטלם ע"מ לאכול לכולם ושויי' אכילת קבע, ומשא"כ בנוטל מן המעטן הטמא דראוי להחזיר מותרו, לא נטלם אלא ע"מ לאכול מקצת ולהחזיר את השאר, ולא שויי' אכילת קבע, וזה לטעמי' דטעם החיוב במשנתינו הוא משום דנתייחדו לאכילת קבע, ונת' לעיל אות ג', - אך לדעת ש"ר דטעם החיוב במשנתינו הוא משום דמלח קובע למעשר, צ"ב דמה לי דהוא מחזיר את המותר.**

**והמשנה ראשונה כתב לפרש בזה דהיינו דכל שהוא מחזיר את המותר ל"מ צירוף שתים, דהוי כאילו לא נטלן מתחילה ואין כאן צירוף, והיינו דכל הא דמהני צירוף שתים, הוא משום דה"ז נידון כגורן לעצמו, אך כל שהוא מחזיר את המותר אי"ז נידון כגורן לעצמו, ול"מ הצירוף, - ועד"ז נראה בד' החזו"א בסימן ד' סוסקי"א, דכיון דהא דהמלח קובע אף שלא נגמרה מלאכתו, הוא משום דע"י המליחה חשבינן להו לגורן לעצמן ואין נגררין אחר הכרי, וע"כ חשבינן להו כדבר שנגמרה מלאכתן, ע"כ כל שהוא מחזיר את המותר אינם קובעים שם לעצמם, והו"ל כדבר שלא נגמרה מלאכתו דאין המלח קובע בזה.[[346]](#footnote-346)**

**ח] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כסתם משנה דאף הנוטל מן המעטן הטמא חייב, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר הי"ח, והחזון נחום הק' ממש"כ הרמב"ם שם פ"ג הי"ח ובפ"ה הט"ז לה"ט דמחזיר את המותר, ועמש"כ בזה התוס' אנשי שם והחי' מהרי"ח והמשנה ראשונה, ומש"כ בזה ההון עשיר והתוס' אנשי שם לקמן מ"ד, ומש"כ השערי צדק בבינת אדם פ"ד ה"א, והחזו"א בסימן ד' סוסקט"ז.**

**פ"ד מ"ד**

**א]** שותים על הגת וכו', **משמע דכל הא דמותר לשתות בלא לעשר, הוא על הגת, אך כל ששותה חוץ לגת חייב לעשר, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בשבת י"א ב' ובעירובין צ"ט ב', לפירש"י ודעימי' שפירשו דהיינו דצריך להכניס ראשו ורובו, ונת' להלן אות ה', וכ"כ בפירש"י שם, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש והרא"ש במשנתינו דכל ששותה חוץ לגת הוי קבע.**

**ובד' רש"י בשבת שם משמע להדיא, כמו שדקדקו המשנה ראשונה והמקד"ד בסימן נ"ו סק"ד (ד"ה הנה רש"י), דהא דאסור לשתות חוץ לגת, הוא אף בלא מזיגה, ומשום דכל הא דמותר לשתות מן היין כ"ז שלא ירד לבור שהוא גמר מלאכתו למעשר הוא רק כששותה על הגת דהו"ל שתיית עראי, אך כל שמוציאו משם הו"ל שתיית קבע, כיון דאין בדעתו להחזיר המותר,[[347]](#footnote-347) וע"כ אף דלא נגמר מלאכתו למעשר אסור,[[348]](#footnote-348) וכ"נ בד' הריטב"א שם,[[349]](#footnote-349) וכ"כ התורי"ד בעירובין שם, וכ"ה מבו' בפי' ריו"נ שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש והרע"ב שם, וכ"כ הקר"א שם.**

**אך בפירש"י בעירובין שם סוד"ה על החמין משמע דכל הא דאסור לשתות חוץ לגת, הוא רק ע"י מזיגה,[[350]](#footnote-350) וכן מוכח בפי' הריבמ"צ והר"ש במשנתינו,[[351]](#footnote-351) וכ"כ התוס' שאנץ שנד' בסוף התוס' הרא"ש בשבת שם, וכן נקט החזו"א בסו"ס ד', ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממעשר הט"ז בסו"ד, - והריטב"א בעירובין כ' ב' כתב דהא דאסור לשתות חוץ לגת הוא אם מזגו בחמין מיהת, ומבו' דאם מזגו בצונן י"ל דמותר לשתות ממנו אף חוץ לגת, ועמש"נ בזה באות ו'.**

**ב] הרמב"ם בפ"ה ממעשר הט"ז כתב דמזג יין במים חמים נקבע וכו' ואפי' בגת שאסור לשתות ממנו עד שיעשר, ולא פירש דחוץ לגת חייב לעשר אף בלא מזיגה בחמין, - והחזו"א בסו"ס ד' כתב בדעתו דס"ל דהא דנקט על הגת הוא משום חמין לר"מ דלא הותר לשתות על החמין אלא בגת, וכן לרבותא לרבנן, אבל צונן אפי' חוץ לגת אינו קובע.[[352]](#footnote-352)**

**ג]** ר"א ב"ר צדוק מחייב, **בפירש"י בעירובין שם כתב דהוא משום דהמזיגה שמוזגו במים משויא לי' קבע, והגר"א בשנו"א כתב דהוא משום דס"ל דאין דרך להחזיר את המותר.[[353]](#footnote-353)**

**אך הריבמ"צ כתב די"ל דטעמא דראב"צ הוא משום דגזר שמא יבא להוציא לחוץ, ואי פטרת לי' השתא אף כשמוציא לחוץ יבא לשתות עראי, וכ"כ הר"ש והרא"ש.[[354]](#footnote-354)**

**ד]** וחכ"א על החמין חייב ועל הצונן פטור, **בשבת י"א ב' ובעירובין צ"ט ב' מפרשינן דטעמייהו הוא מפני שמחזיר את המותר, ובפירש"י בשבת שם כתב דהיינו דכשמזגו בצונן ראוי להחזיר את המותר, וכשמזגו בחמין אין ראוי להחזיר את המותר, שלא יחמיץ את היין מחמת החמין, ובעירובין שם הוסיף לפרש בזה, דכשמזגו בחמין דאין ראוי להחזיר את המותר, מזגו ע"ד לשתותו כולו, ומשויא לי' מזיגתו קבע, ומשא"כ כשמזגו בצונן לא משויא לי' קבע, דשמא ישתה מעט ויחזיר.[[355]](#footnote-355)**

**אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דכשמזגו בחמין חייב, הוא משום דהאור קובע למעשר, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ה ממעשר הט"ז,[[356]](#footnote-356) והקר"א בעירובין שם כתב בדעתו דלא גריס למה שאמרו דהוא מפני שמחזיר את המותר, וכ"כ התוס' אנשי שם, ועמש"כ בזה הלח"מ במשנתינו, ומה שהאריך בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מעשר שם.**

**והמאירי בשבת שם כתב די"מ דחמין וצונן הוא בסעודה, דכל שקולט ממנו לשתותו בסעודה של חמין שדרכו של אדם לשתות בו דרך קבע חייב, וכל שקולט לשתותו בסעודה של צונן שאין דרך לשתות בה דרך קבע פטור.**

**ה] בעירובין צ"ט א' תנן לא יעמוד אדם ברה"י וישתה ברה"ר וכו' אא"כ הכניס ראשו ורובו למקום שהוא שותה, וכן בגת, ומפרשי רב ששת ורבא דהא דקאמר וכן בגת, לענין מעשר הוא, ופירש"י דהיינו דר"מ היא דס"ל דשותין על הגת, ובזה הוא דאמרינן** דלא יעמוד ע"ג קרקע וישתה בגת בלא הפרשת מעשר אא"כ הכניס ראשו ורובו לגת, וכ"כ התוס' שם.

ובפי' הרא"ש במשנתנו מבו' דהא דאסור לשתות כשלא הכניס ראשו ורובו, הוא משום דחיישינן שמא יוציא הכלי אליו וישתה חוץ לגת, וכ"כ המאירי בעירובין שם, - אך בפי' ריו"נ בעירובין שם מבו', וכ"ה להדיא בכת"י פי' ריו"נ שם, דהוא משום דכל שלא הכניס ראשו ורובו לא חשיב כשותה על הגת, ובכה"ג אמרינן דאין דעתו להחזיר מותרו, וכ"נ בד' הריטב"א בשבת י"א ב', וכ"ה להדיא בדבריו בעירובין כ' ב', וכ"נ בחי' הרמב"ם לתלמוד בשבת שם, וכ"ה בשיטה להר"נ שם, ובפי' הרש"ס במשנתינו.[[357]](#footnote-357)

ו] בפירש"י בעירובין שם ד"ה על החמין כתב דמה שאמרו דוכן בגת, ר"מ היא דס"ל דשותין על הגת, וע"ז הוא דאמרינן דלא הותר לשתות על הגת אלא כשהכניס ראשו ורובו, וכ"כ התוס' שם ד"ה וכן בגת,[[358]](#footnote-358) - והמהרש"א בשבת שם עמד בזה, דהו"מ לאוקמה אף כרבנן ובצונן, דכל הא דהתירו רבנן לשתות בצונן הוא רק על הגת, אך חוץ לגת אסור, וכן עמדו בזה הב"ח בהגה' על ריו"נ בעירובין שם, והקר"א שם,[[359]](#footnote-359) ועמש"כ הרש"ש בשבת שם לישב.

אך מד' רש"י ותוס' נראה כמש"כ המלאכת שלמה במשנתינו, דלרבנן דעל הצונן פטור מפני שהוא מחזיר את המותר, אף חוץ לגת שרי,[[360]](#footnote-360) וע"כ ל"ה מצי לאוקמה כרבנן ובצונן, דבכה"ג א"צ להכניס ראשו ורובו, - וכ"נ להדיא בפירש"י שם שכתב, ז"ל, אבל מזיגת צונן לא משוייא לי' קבע דילמא שתי פורתא ומהדר, הלכך "כל כמה דשתי" הוי עראי, עכ"ל, ומשמע דאף אם שותה חוץ לגת הוי עראי.[[361]](#footnote-361)

ז] בפי' ר"ח בשבת שם פירש דהא דקאמר וכן בגת, היינו דכי היכי דהעומד ברה"ר ושותה ברה"י אינו מותר לו לשתות אא"כ יכניס ראשו ורובו למקום שהוא שותה שאם ישאר לו מים מותר להחזירן למקומם, כן בגת לענין מעשר אין מותר לשתות מן היין שבגת קודם שיעשר, אא"כ הם צונן, והביאוהו הרמב"ן והרשב"א שם, ועמש"כ הראש יוסף והחת"ס שם בביאור דבריו, וכ"כ בחי' הגרע"א בעירובין שם בדעת הרמב"ם.

**פ"ד מ"ה**

א] **המקלף שעורים מקלף אחת אחת ואוכל ואם קילף ונתן לתוך ידו חייב,** בפירש"י בביצה י"ג ב' ד"ה ואם קילף כתב דהא דאם קילף ונתן לתוך ידו חייב, הוא משום דהו"ל אכילת קבע, ומשא"כ במקלף אחת אחת ואוכל דהו"ל אכילת עראי, וכ"נ בד' המאירי שם, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ט, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם.

אך התוס' בביצה שם כתבו דהא דאם קילף ונתן לתוך ידו חייב, הוא משום דהו"ל גמר מלאכה, הואיל והוא קולף הרבה ביחד דהיינו דיגונו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם.

ונפ"מ בזה, דלדעת רש"י ודעימי' דחיובו הוא משום דהו"ל אכילת קבע, ה"ז חייב אף כשלא ראה פני הבית ולא נקבע באחד מן הדברים הקובעים למעשר, אך לדעת התוס' ודעימי' דחיובו הוא משום דהו"ל גמר מלאכה, אי"ז חייב במעשר אא"כ ראה פני הבית או נקבע באחד מן הדברים הקובעים.[[362]](#footnote-362)

**ב] בביצה שם אמרינן דאף דלענין מעשר אם קילף ונתן לתוך ידו חייב, מ"מ לענין שבת אין בו משום מלאכת דישה, ומייתינן לה מהא דרב מקלפא לי' דביתיהו כסי כסי, ור' חייא מקלפא לי' דביתיהו כסא כסא, ומתקיף עלה רב אבא בא ממל, דמי איכא מידי דלענין שבת ל"ה גמר מלאכה ולמעשר הוי גמר מלאכה, - והתוס' שם הוכיחו מזה דהא דבכה"ג הוא חייב במעשר, הוא משום גמר מלאכה, וכמו שאמרו דלמעשר הוי גמר מלאכה, ודלא כמו שפירש"י דהוא משום דהו"ל אכילת קבע.**

**והקה"י שם סימן י' כתב לישב, דעיקר הא דאכילת קבע אסורה קודם גמר מלאכה, הוא משום דאכילת קבע משויא לי' גמר מלאכה,[[363]](#footnote-363) ושפיר פרכינן דמי איכא מידי דלמעשר הוי גמר מלאכה, ולשבת ל"ה גמר מלאכה.**

**ובביאור הא דאכילת קבע משויא לי' גמר מלאכה כתב הקה"י שם דהוא משום דגמר מלאכה נקבע אצל כל אדם לפי הסכמתו, כמבו' מהא דתנן לעיל פ"א מ"ה דהקשואים והדלועים משיפקסו, ואם אינו מפקס משיעמיד ערימה, וירק הנאגד משיאגד אם אינו אוגד עד שימלא את הכלי ואם אינו ממלא את הכלי עד שילקט כל צרכו, וע"כ הי' בדין דכשנוטל פרי לאכלו מכרי שלא נגמרה מלאכתו, ראוי לחשבו כנגמרה מלאכתו, דכיון דהוא חושב לאכלו כך בלא תוספת תיקון, הרי לגבי אדם זה דבר גמור הוא לאכילה, אלא דכיון דהפרי טפל לכרי, אינו קובע שם לעצמו וחשיב כאוכל משהו מהכרי, וכ"ז הוא באכילת עראי, אך באכילת קבע הוא מפריד את הפירות לקביעות בפנ"ע, ושוב אין נידונים כאוכל מתוך הכרי אלא כסעודה בפנ"ע, וכיון שדעתו לאכלם כך בלא תוספת תיקון הו"ל כנגמרה מלאכתן, וע"כ אסור לאכלן עד שיעשר.**

**ג] והך מילתא דאיסור אכילת קבע הוא משום דאכילת קבע קובעת למעשר, כבר הביאו דכ"ה להדיא בד' הרשב"א בפסקי חלה שער ד', ז"ל, הייתי סבור לומר דכל שחלקה קודם גמר מלאכתה מותר ואפי' באכילת קבע ואשמעינן דאסור משום הערמה. אבל בתבואה לענין תרו"מ וכו' כל שנגמרה מלאכתן אפילו כ"ש חייב בתרו"מ, דין הוא שלא לאכול ממנה קבע ואפי' קודם גמר מלאכתה, "שאכילתה קבע קובעה לתרו"מ.[[364]](#footnote-364)**

**ד] אך הנה אי"ז מתישב בדעת רש"י, שכתב בנדה ט"ו ב' ד"ה כדי שתהא דאף אם הכניס את התבואה במוץ שלה אסורה באכילת קבע, מפני שכבר נאסרה באכילת קבע אף קודם גמר מלאכה, וכן דנו בזה התוס' במנחות ס"ז ב' ד"ה כדי שתהא, ואי נימא דאיסורא דאכילת קבע הוא משום דהו"ל כגמר מלאכה, אין מקום לאסור מכח זה בתבואה שהכניסה במוץ שלה ומירחה בבית, דכבר נגמר מלאכתה, ואפ"ה היא פטורה, ומה יוסיף הא דאוכלה אכילת קבע,[[365]](#footnote-365) ובע"כ דהוא איסור בפנ"ע שאסרו באכילת קבע, וה"ז שייך אף בתבואה שהכניסה במוץ שלה.[[366]](#footnote-366)**

**והקה"י שם בסו"ד הוכיח עד"ז ממש"כ התוס' במנחות שם לדון דמירוח הנכרי אינו פוטר מאכילת קבע שהי' אסור קודם מירוח, ואם איסורא דאכילת קבע הוא משום דהו"ל כגמר מלאכה, הרי דבמירוח נכרי שכבר נגמרה מלאכתו, ואפ"ה הוא פטור, משום דנגמרה מלאכתו ביד הנכרי ובשעת חובתה היתה פטורה, ל"ש תו גמר מלאכה, ומ"ט יהא אסור באכילת קבע.[[367]](#footnote-367)**

**ה]** מנפח מיד ליד ואוכל, **בביצה י"ג ב' מייתינן לה וגרסינן התם מנפח על יד על יד ואוכל, וכ"ה בפי' ר"ח ובפסקי רי"ד שם, והריטב"א שם כתב דהיינו דמנפח מעט מעט, וכמו שפירש"י שם י"ב ב' ללישנא דעל יד על יד, וזה כמו שאמרו בירושלמי דתניא דבחטין ג' פטור ד' חייב, והרי דלא הותר לנפח בחטין אלא מעט מעט, ואם ניפח ד' חטין חייב.**

**אך גירסת הראשונים במשנתינו מנפח מיד ליד, ועד"ז הוא בנוסח המשנה להרמב"ם מנפה מיד ליד, וכ"נ גירסת הריבמ"צ, וכ"ה בערוך (ע' נף), וכ"כ הרש"ס,[[368]](#footnote-368) - ונחלקו בפירושו, דהרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דמנער מיד ליד, וכ"כ הערוך שם בפי' קמא,[[369]](#footnote-369) - אך הריבמ"ץ והרא"ש הביאו למה שאמרו בביצה י"ד א' דכיצד מנפה בידו אחת ובכל כחו, ולדעת רוב קמאי שם היינו דלא הותר לנפח ע"י ניעור מיד ליד, אלא לנפח באותה היד,[[370]](#footnote-370) וכ"נ בל' הריבמ"צ שפירש להא דתנן דמנפה מיד ליד ואוכל, דהיינו דמנפה לאלתר בידו האחת ואוכל, ולדעת הרמב"ם צ"ל דמה שאמרו שם דכיצד מנפח, קאי רק על שבת, (וכמו שפירש"י שם), דלא הותר אלא ע"י שינוי, ולא קאי על מעשר, (וכ"ה מבו' ממה שלא הביא הרמב"ם להך דינא אלא בהל' שבת, ולא הביאה בהל' מעשר).**

**ו] בירושלמי אמרינן דר"ח בר אדא בעי קומי ר' מנא, הכא את אמר בשעורים ב' פטור ג' חייב, והכא את אמר הכין, ופירש הגר"א דהיינו דלגבי מלילות דתנן מנפח על יד משמע אפי' הרבה, וכן מדייקינן התם מהא דתניא דבלבד שלא ינפה לא בקנון ולא בתמחוי, ומשמע דביד שרי אפי' הרבה, ובשעורים לא הותר אלא שתים שתים,[[371]](#footnote-371) ועד"ז פירש הרש"ס, ומשני דשאני הכא שכן הוא מחזיר את המותר, וע"כ מותר לנפח אפי' הרבה, ועמש"כ הרש"ס והגר"א לפרש בזה.[[372]](#footnote-372)**

**ובירושלמי שם מדמינן להא דתניא בד"א בזמן שאינו סמוך לגורן, אבל אם הי' סמוך לגורן אפי' יותר מכן מותר מפני שהוא מחזיר את המותר, והביאוה הריבמ"צ והר"ש והרא"ש, ופירשו דקאי על מקלף שעורים, דכל הא דאם קילף ונתן לתוך ידו חייב, הוא כשאינו סמוך לגורן, אך כשהוא סמוך לגורן פטור, מפני שהוא מחזיר את המותר, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ד' סוסקט"ז.**

**ז] כסבר שזרעה לזרע ירקה פטור, זרעה לירק מתעשרת זרע וירק,** הר"ש כתב דהיינו דהזרע לעולם חשוב, אך הירק אינו חשוב אא"כ החשיבו, וכ"כ הרא"ש, ומבו' דהא דהירק פטור, אי"ז רק כשזרעה לזרע, אלא אף אם זרעה סתם הוא פטור, דרק אם זרע לירק והחשיבו ה"ה חייב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי מתניתין, וכ"כ בחי' הראב"ד בע"ז ז' ב',[[373]](#footnote-373) וכתב דהא דתנן ברישא זרעה לירק, לאו דוקא.

**ח] בירושלמי בריש ערלה פליגי אמוראי בדין משמר פירותיו לעצים, דר' בבא בר ממל אמר חייב, ור' הילא בשם ר' יוסי אמר פטור, ומפרכינן דר' הילא יליף לה מהא דכוסבר שזרעה לזרע ירקה פטור, ודחינן דשאני כוסבר שיש לו גורן אחר, (והיינו דהא דהירק פטור מן המעשר, הוא מכח הא דיש לו גורן אחר דהוא הזרע דחייב במעשר), - וצ"ע דלמש"כ הר"ש והרא"ש דטעם הא דהירק פטור הוא משום שאינו אוכל, כ"ז שלא החשיבו, א"כ מה ענין זה למשמר פירותיו לעצים, דהוו הפירות אוכל גמור,[[374]](#footnote-374) ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ב' ס"ק א' ב'.**

**ט]** ר"א אומר השבת מתעשרת זרע וירק וזירין,[[375]](#footnote-375) **בפירש"י בע"ז ז' ב' פירש דהיינו דבין שליקטו כשהוא ירק בין שליקטו כשהוא זירין ובין שהניחו עד שצמחו גרעיני זרעו בתוכו והוקשו וחבטן צריך לעשר את הזרע מדרבנן, כיון שדרכו לאכלו זרע וירק וזירין, וע"כ הו"ל כולהו גמר פרי, ומבו' בדבריו דטעמא דרבנן דאינו מתעשר אלא זרע, הוא משום דהירק ל"ה גמר פרי, ולפ"ז לכאו' הדין נותן, דבגונא דהוא מתעשר ירק, וכבר חשבינן לי' כגמר פרי, כ"ש דהוא מתעשר זירין,[[376]](#footnote-376) וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שם שכתב דכיון דמתעשר ירק, כ"ש זירין שנתקשה הקלח, וכ"ש זרע.**

**אך בירושלמי מייתינן להא דתניא והביאוהו הריבמ"צ והר"ש דשבת שזרע לירק מתעשרת זרע וירק ואינה מתעשרת זירין, ואם זרעה לזירין מתעשרת זרע וירק וזירין, ומבו' דאף כשזרעה לירק דמתעשרת ירק, מ"מ אינה מתעשרת זירין, ומאידך כשזרעה לזירין, היא מתעשרת אף ירק.**

**י] בע"ז ז' ב' מייתינן להא דתניא נחום המדי אומר השבת מתעשר זרע וירק וזירין,[[377]](#footnote-377) אמרו לו נשתקע הדבר ולא נאמר, ופרכינן עלה והאיכא ר"א דקאי כוותי' דתנן ר"א אומר השבת מתעשרת זרע וירק וזירין, ומשני התם בדגנוניתא, ופירש"י דהיינו דהכא איירי בשבת הגדל בגינה דראוי לאכול זרע וירק וזירין,[[378]](#footnote-378) ומשא"כ בשבת הגדל בשדות דאינו נאכל ירק אלא זרע, ובזה מודה ר"א דאינו מתעשר אלא זרע,[[379]](#footnote-379) אך לנחום המדי אף בזה מתעשר זרע וירק וזירין, וזהו שאמרו לו דנשתקע הדבר ולא נאמר.**

**ובפי' הראב"ד שם פירש דטעמא דנחום המדי דחרדל מתעשר זרע וירק וזירין, הוא מפני שיש בנ"א אוכלין את ירקו, וע"כ אף כשזרע סתם אמרינן שזרען לזרע ולירק, וטעמא דרבנן דפליגי הוא משום דרוב בנ"א אין אוכלין אותן, וע"כ מסתמא אמרינן דלא זרעו אלא לזרע, ואין על הירק תורת אוכל, - ועיי"ש שכתב דלפ"מ דמוקמינן לההיא דר"א בדגנוניתא, הרי דטעמא דר"א הוא משום דס"ל דרובא דאינשי אכלי לי', ורבנן דפליגי עלי' ס"ל דאף דגנוניתא לא אכלי לי' רובא דאינשי, והתורי"ד שם פירש דטעמא דר"א הוא משום דאותם שבגנות זורעין אותן על דעת ירק ועל דעת זרע,[[380]](#footnote-380) ומשא"כ באותן שבשדות דבין שבת ובין חרדל סתמייהו לזרע קאי ולא לירק.**

**יא] אינו מתעשר זרע וירק אלא השחלים והגרגיר בלבד,** בירושלמי מפרשינן דהיינו דאין לך דבר שזרעו לזרע ומתעשר זרע וירק אלא השלחים והגרגיר בלבד, ומבו' דהא דהם מתעשרים זרע וירק, הוא אף כשזרע אותם לשם זרע, וכ"ה להדיא בעירובין כ"ח א' דתניא התם דהשחלים והגרגיר וכו' זרען לזרע מתעשרין זרע וירק, והרי דאף שזרען להדיא לשם זרע, הם מתעשרים זרע וירק.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דב' מינים אלו מתעשרין זרע וירק "ואפי' זרען סתם" ולא פירש שרצונו בהן לזרע, ומשמע דכל הא דהן מתעשרין ירק, הוא רק כשזרען סתם, אך אם זרען לשם זרע, אינם מתעשרין אלא זרע, וצ"ע.

**פ"ד מ"ו**

א] **ר"ג אומר תמרות של תלתן ושל חרדל ושל פול הלבן חייבות במעשר,** בטעמא דר"ג דנו בירושלמי לעיל פ"א סוף ה"א, דאמרינן התם א"ר אימי בשם רשב"ל, דמתניתין דהתם היא דלא כר"ג דמחייב הכא בתמרות של תלתן וכו', ודחינן דהכא לא מחייב ר"ג מחמת האוכל, דא"כ אפי' ירקן, אלא ר"ג אומר חשובות הן לאוכל.

ופירש הגר"א דמה שאמרו דמתניתין דלא כר"ג, הוא מהא דתנן התם דכל שהוא אוכל, דהיינו שהוא עצמו אוכל, והוא דלא כר"ג דמחייב בתמרות, משום שהם מחוברים לאוכל, אף שאין הם עצמם אוכל, וע"ז פרכינן דא"כ מ"ט אין הירק שלהם חייב אף שהוא מחובר לאוכל, ובע"כ דטעמא דר"ג הוא משום דס"ל שהן עצמן אוכל.[[381]](#footnote-381)

ב] בירושלמי שם אמרינן דרבנן פליגי על ר"ג וס"ל דאין התמרות חשובות לאוכל, ואינם חייבות במעשר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתרומות ה"ד דתמרות של תלתן וכו' פטורים מפני שאינם פרי, - והרמב"ם שם כתב דכ"ז הוא כשזרען לזרע, אבל אם זרען לירק הרי אלו חייבין, ומקורו הוא מהירושלמי הכא דאמרינן דמה פליגין רבנן כשזרעו לזרע, אבל אם זרעו לירק אף רבנן מודו, ומפרש דקאי גם על תמרות, וכ"כ בפי' הרש"ס, אך הגר"א פירש לד' הירושלמי בע"א.

ג] בעירובין כ"ח א' תניא דהפול והשעורה והתלתן שזרען לירק בטלה דעתו אצל כל אדם לפיכך זרען חייב וירקן פטור, ובד' המאירי שם מבו' דהכי קי"ל, - אך הרמב"ם בפ"ב מתרומות ה"ז הביא לדין זה בתבואה וקטנית, והשמיט להא דתניא כן גם בתלתן, והיינו משום דס"ל דקי"ל כמו שאמרו בירושלמי דלרבנן אם זרען לירק חייבין, והך ברייתא דזרען לירק בטלה דעתו זרען חייב וירקן פטור, מוקמינן לה בירושלמי כר"א, אך לרבנן אם זרען לירק חייבין, ועמש"כ הרדב"ז שם ה"ה לישב בע"א.

ד] הרמב"ם שם ה"ח כתב דהתלתן אע"פ שאינו אוכל אדם כשיקשו, הואיל ורוב האדם אוכלין אותן בתחלתן, הרי הן חייבין בתרומה ומעשר, והראב"ד שם השיג דהוא סותר לדבריו שם ה"ד דתמרות של תלתן אין חייבין במעשר, והרדב"ז והכס"מ שם כתבו בדעת הרמב"ם, דלא פליגי רבנן על ר"ע אלא בתמרות של תלתן, אך התלתן עצמו לכו"ע חייב.

**ה] ר"א אומר הצלף מתעשר תמרות ואביונות וקפרס, ר"ע אומר אינו מתעשר אלא אביונות מפני שהן פרי, בברכות ל"ו א' א"ר יהודה אמר רב צלף של ערלה בחו"ל זורק את האביונות ואוכל את הקפריסין, ופרכינן עלה למימר דאביונות פירי וקפריסין לאו פירי ורמינהו על מיני נצפה על העלים ועל התמרות אומר בפה"א, ועל האביונות ועל הקפריסין אומר בפה"ע, ומשני הוא דאמר כר"ע דתנן ר"א אומר וכו' ר"ע אומר אין מתעשר אלא אביונות בלבד מפני שהוא פרי.**

**והנחל"ד שם כתב בתחילת דבריו, דהך ברייתא דעל התמרות אומר בפה"ע ועל הקפריסין אומר בפה"ע, היא דלא כר"ע ודלא כר"א, דלר"ע אף על הקפריסין אומר בפה"א, כיון דלאו פרי נינהו, דמה"ט אין חייבין במעשר, ולר"א אף על האביונות אומר בפה"ע, כיון דפרי נינהו, דמה"ט הם חייבין במעשר, וכ"כ החזו"א בסימן ב' סק"ו, - אך בד' תר"י והרא"ש בברכות שם מבו' דהך ברייתא ר"א היא, ועמד ע"ז הנחל"ד שם, וצ"ע דא"כ מ"ט על התמרות אומר בפה"א, אף דהם חייבין במעשר.**

**ו] ובד' הטור בסימן ר"ב משמע דהא דאין מברכין על התמרות בפה"ע הוא משום דאינם עיקר הפרי, ודינא הוא דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, - ולפ"ז ניחא דלעולם תמרות חשיבי כפרי, ומה"ט הם חייבין במעשר, ואפ"ה אין מברכין עליהן בפה"ע משום דאינם עיקר הפרי.**

**ז] אך בד' הרמב"ן בברכות שם מבו' לפרש בזה בע"א, ז"ל, ופירושו לר"א מתעשר תמרות כירק ומתעשר באביונות וקפרס כאילן, [דר"א כב"ש] דעבדי צלף ספק ירק, ור"א עביד לי' אילן ועביד לי' ירק לענין מעשר משום דדמי לירק ונטעי לי' נמי אדעתא דתמרות, כענין שהזכירו באתרוג במס' ר"ה דתניא יש בו דרכים שוה לאילן ושוה לירק כו', וצלף נמי מתעשר כירק וכאילן, ור"ע בתרתי פליג, דעביד לי' אילן גמור ולא נהיג בי' מעשר ירק כלל, ופליג נמי בקפרס, דר"א עביד לי' פירא ור"ע לא עביד לי' פירא, עכ"ל.**

**ומבו' בד' הרמב"ן דהא דס"ל לר"א דהתמרות חייבין במעשר והא דס"ל דהקפריסין חייבין במעשר, הוא מתרי טעמי, דהא דהקפריסין חייבין במעשר, הוא משום דחשבינן לי' כפרי, ומה"ט מברכין עליהן בפה"ע, אך הא דהתמרות חייבין במעשר, אי"ז משום דחשיבי כפרי, שהרי מברכין עליהן בפה"א,[[382]](#footnote-382) אלא הוא משום דס"ל דצלף הוי גם כירק, ור"ע פליג עלי' בתרתי, דהא דס"ל דהקפריסין אין חייבין במעשר, הוא משום דס"ל דקפריסין ל"ה פרי, והא דס"ל דתמרות אין חייבין במעשר, הוא משום דס"ל דצלף הוא אילן גמור ואין נוהג בו מעשר ירק.[[383]](#footnote-383)**

**ח] והרמב"ן שם הק' לדעת ר"א דמ"ט אין העלים חייבין במעשר, הרי עבידי דאכלי להו אינשי ונטעי להו אדעתא דהכי, כדתניא דעל העלין ועל התמרות אומר בפה"א, והך ברייתא אתיא כר"א, וכתב לישב דהוא משום דכל דבר שעיקר זריעתו לזרע אין ירקו מתעשר, וכדתנן לעיל מ"ה דכוסבר שזרעה לזרע ירקה פטור, וא"צ לומר במיני אילן שאין ירקן מתעשר אלא פירות שלהן וכו', ולא מצינו אתרוג מתעשר עלין ואפי' לדברי העושה אותו כירק למעשר, והא דמברכין ע"ז בפה"א, הוא משום דאכלי לי' אינשי, ודעתא דאינש בשעת נטיעה אכל מאי דחזי לי' מיני' כלום.**

**ח] למש"כ הרמב"ן דפלוגתת ר"א ור"ע בתמרות הוא אם צלף הוי גם כירק, מבו' דתמרות הוו אוכל מעליא, וע"כ הן חייבין במעשר ירק, ומ"מ אם צלף הוא אילן גמור אין התמרות חייבין במעשר, משום דאין תורת פרי העץ עליהן, ונתחדש בזה דכל הגדל בעץ ואין תורת פרי העץ עליו אינו חייב במעשר, אף שהוא אוכל גמור,[[384]](#footnote-384) - וכ"ה מבו' גם בד' המאירי שם שכתב דהא דעלין אין חייבין במעשר מדין ירק, הוא משום דמעשר ירק אינו אלא מדברי סופרים ולא גזרו אלא בירק הגדל על הארץ אבל שבאילנות לא גזרו, והרי דאם היו העלים גדלין על הארץ היו מתעשרין מדין מעשר ירק, ורק משום שהן גדלין באילן ואינם פרי העץ, לא מיחייבי במעשר.[[385]](#footnote-385)**

**ומצינו כן גם בדין תלתן, דתנן בתרומות פ"י מ"ה דאין עצו חייב במעשרות, ובפירש"י בביצה י"ג א' כתב דאע"ג דטעם עצו ופריו שוה לא חייבוהו חכמים במעשרות, וכ"כ הר"ש והרא"ש שם מ"ו, והעוללות אפרים בסימן ו' כתב דהוא משום דרק פרי העץ חייב בתרו"מ, אך העץ עצמו אינו חייב בתרו"מ, וכ"כ בקונט' הגרי"ז סוכה עמ' 62 דהעץ אינו בכלל פרי, וע"כ אף דחזי לאכילה אינו חייב בתרו"מ, דדין תרו"מ הוא רק בפרי.**

**אך כבר נתבאר בתרומות שם להעיר בזה, מהא דתנן בריש מכילתין דכל שהוא אוכל ונשמר וגידולו מן הארץ חייב במעשרות,** **ולא נתפרש דאיכא תנאי נוסף דבעינן שיהא עליו תורת פרי הארץ או תורת ירק,[[386]](#footnote-386) וצ"ע בזה.**

**ט] ומצאנו בדה"ח בקו"א להל' ברכות שעמד בכעין קו' זו, בהא דמדמי הגמ' מעשר לברכה וערלה, ומשמע דלענין מעשר בעי פרי, ובריש מכילתין אמרו דכל שהוא אוכל וכו' חייב במעשר ולא חשיב שיהא דוקא פירא, ועיי"ש שהק' עוד בהא דתנן לעיל מ"ה דכסבר שזרעה לזרע ירקה פטור, דמ"ט הוא פטור אף שהוא אוכל ונשמר, וכתב לישב דהוא מכח מה שאמרו בירושלמי בריש מכילתין דממעטינן מהכלל דגידולו מהארץ כל הירקות שאינם נזרעין וגדלים מעצמן, וילפינן לה מדכתיב תבואת זרעך, וע"כ הוא דכל שאינו עיקר הפרי פטור ממעשר, כיון דאינו נזרע לשם כך, וזהו דמדמינן דין ברכה לדין מעשר, דגם לענין ברכת בפה"ע בעינן שיהא עיקר הפרי, ועיי"ש שכתב דר"א דמחייב אף את התמרות במעשר, אף דאינם עיקר הפרי, (כדחזינן דמברכין עליהן בפה"א), הוא משום דפליג על הך כללא, וס"ל דל"ב עיקר הפרי, (ומה"ט הוא דס"ל לעיל מ"ה דהשבת מתעשר ירק וזרע וזירין).**

**אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ן, שכתב דדין תמרות תליא אם צלף הוי אילן או הוי ירק, ואי נימא דהא דאין התמרות חייבין במעשר הוא משום דאין נזרע לשם כך, הרי הדין נותן דאף אם צלף הוי ירק לא יהיו התמרות חייבין במעשר, ובע"כ מד' הרמב"ן דהא דאין התמרות חייבין במעשר, הוא משום דאין תורת פרי העץ עליהן, וע"כ אם צלף הוי ירק, שפיר הן חייבין במעשר, וצ"ע בזה.**

**י] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כר"ע, דאין מתעשר אלא אביונות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתרומות ה"ד, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ו שכתב דמברכין על הקפרס בפה"א מפני שאינו פרי, וכ"ה לפנינו בסוגיית הגמ' בברכות שם דאמרינן דהלכתא כמר ב"ר אשי דמלגבי ערלה לאו פירא הוא לגבי ברכה נמי לאו פירא הוא, והתוס' שם כתבו דהוא לשון בה"ג,[[387]](#footnote-387) וכ"כ הרשב"א בברכות שם דקי"ל כר"ע דקפריסין ל"ה פרי ואינו חייב בערלה ואין מברכין עליו בפה"ע, וכ"כ בתוס' ר"י חסיד שם, וכ"כ הפסקי רי"ד שם והריא"ז שם ה"א דין ה', וכ"נ בד' האו"ז בהל' סעודה סימן קס"ג.**

**אך התוס' שם כתבו דקי"ל כר"א דקפריסין הוי פרי ומברכין עליו בפה"ע, וכל הא דקי"ל דאין הקפריסין חייבין בערלה, הוא בחו"ל, דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל, וכ"כ הרא"ש שם סימן ג' והטור , וכ"כ השאילתות בשאילתא ק' דקי"ל דקפריסין חייבין בערלה בא"י, וכ"כ הרמב"ן ותר"י בברכות שם בדעת הרי"ף דקי"ל לחומרא כר"א, ואך דכיון דספיקא הוא מברכין על הקפריסין בפה"א.[[388]](#footnote-388)**

**יא] ובפשוטו לדעת התוס' ודעימייהו אף קי"ל כר"א דהקפריסין חייבין במעשר, דכיון דקי"ל כר"א דקפריסין הוי פרי, (או עכ"פ מספק"ל בזה), אף הן חייבין במעשר.[[389]](#footnote-389)**

**ובדין תמרות אם הם חייבין במעשר, נראה דהדבר תלוי בפלוגתת הראשונים שנת' לעיל אות ו' ז', דלדעת תר"י והטוש"ע דקי"ל דאף התמרות חייבין בערלה, אף הם חייבין במעשר,[[390]](#footnote-390) - אך לדעת הרמב"ן דהא דמחייב ר"א תמרות במעשר הוא מדין ירק, ואף לדידי' אין התמרות חייבין בערלה, הרי דאף דבפלוגתת ר"א ור"ע אם הקפריסין הוו פרי, קי"ל כר"א דהוו פרי, וע"כ הן חייבין בערלה בא"י וחייבין במעשר, מ"מ בפלוגתת ר"א ור"ע אם אם יש על צלף תורת ירק, לא מצינו דקי"ל כר"ע, והדרינן לכללא דהלכה כר"ע מחבירו, דאין על צלף תורת ירק, וע"כ אין התמרות חייבין במעשר.**

**פ"ה מ"א**

א] **העוקר שתלים מתוך שלו ונוטע לתוך שלו פטור,** בפאה פ"א מ"ו תנן דלר"ע מותר לזרוע את הטבל קודם מירוח, ובירושלמי הכא אמרו דחכמים פליגי ע"ז וס"ל דאסור לזרוע את הטבל אף קודם מירוח.

ובטעם האיסור לזרוע את הטבל, לר"ע אחר מירוח ולחכמים אף קודם מירוח, נסתפק המקד"ד בסימן נ"ה סק"י אם הוא משום דהוי כשאר הנאה של כילוי האסורה בטבל,[[391]](#footnote-391) או דהוא משום דמפקיע להן מתרו"מ, ובד' החזו"א בדמאי סימן ד' סקט"ו (ד"ה תוספתא) ובשביעית סימן א' סק"ה (ד"ה ודעת הר"מ) מבו' דהא דאסור לזרוע הוא משום איסור הנאה של כילוי, ועיי"ש מש"כ נפ"מ בזה, ועמש"כ בענין זה הדרך אמונה בפ"ו ממעשר סקי"ח, ובביאוה"ל פי"א מתרומות הכ"א.

ב] בטעם הא דהעוקר שתילים ונוטע לתוך שלו פטור, פירשו הריבמ"צ והר"ש דהא דמותר לזרען הוא משום שלא נגמרה מלאכתן, ופליגי בה בירושלמי, דדעת ר"ל דמשנתינו דמותר לזרוע שתלים של טבל משום שלא נגמרה מלאכתן היא כר"ע דמותר לזרוע את הטבל קודם מירוח, אך דעת ר' יוחנן דאתיא אף כרבנן, ול"ד שתלים לחטים דחטים נגמרה מלאכתן ושתלים לא נגמרה מלאכתם, וכ"כ הריבמ"צ והרמב"ם.

ג] ובביאור הא דשאני דין שתלים מדין חטים, אף דאיירי בחטים שלא נתמרחו ולא נגמרה מלאכתן, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דבשתלים נשאר לו לאספם מן האילן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר ה"ג דהעוקר שתילים וכו' ה"ז מותר ואינו כזורע טבל שהרי לא אסף הפירות, ולכאו' הטעם בזה, דכל שנשאר לו לאספם מן האילן, והם מחוסרין מעשה בגופן, מותר לזרען, ומשא"כ היכא שאינם מחוסרין אסיפה, הרי דהגם דלא נתמרחו ולא נגמרה מלאכתן, מ"מ אסור לזרען.

והחזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ה כתב בטעם החילוק בזה, דפלוגתת ר"ע ורבנן אם מותר לזרוע בחטין קודם מירוח, הוא משום דר"ע חשיב לי' כאכילת עראי, וע"כ ה"ז מותר, וחכמים חשבי לה כתשמיש יותר קבוע, וע"כ ה"ז אסור אף קודם מירוח, ובשתלים ששותלן שיתגדלו ויתעבו מודים חכמים דשרי דזהן דרך גדילתן, ומשא"כ בחטים שהם נפסדות ועושין גידולין, - ובמעשרות סימן ו' סק"ז כתב דהוא משום דבזורע קודם מירוח הזריעה הוי השתמשות, אבל הכא הנטיעה הוי המשך הגידול, וצ"ב.

ד] בהא דתנן דנוטע "לתוך שלו" פטור, מצינו כמה דרכים, **א** הלחם שמים כתב דאשמועינן דאף אם נטען בחצירו החייבת פטור, וקמ"ל דאע"ג דחצירו של אדם קובע לו, הכא דלא נגמרה מלאכתן לא.

**ב** הרדב"ז בפ"ו ממעשר ה"ג כתב, במש"כ הרמב"ם שם העוקר שתילים וכו' ממקום למקום "בתוך שדהו", דדוקא ששתלן בתוך שדהו, אבל בשדה חבירו אסור, משום דבשתלן בתוך שלו ועדיין לא לקט הפירות מותר, אבל בשתלן בתוך שדה חבירו הרי הוא כאילו ליקט את הפירות ואסור,[[392]](#footnote-392) והיינו דכיון דקי"ל כרבנן דאסור לזרוע את הטבל, וכל הא דבשתלים מותר הוא משום דלא אסף הפירות וכמש"כ הרמב"ם שם, ע"כ כ"ז הוא כששתלן בתוך שלו, אך כל ששתלן בתוך של חבירו הוי כמו שאסר אף הפירות, ואסור לזרוע את הטבל.

**ג** החסדי דוד בפ"ג ה"ט כתב ע"פ התוספתא שם דדוקא כשדעתו לנטעם בתוך שלו פטור, שהרי יש להם גורן אחר, שאם אינו מעשר עכשיו סופו לעשר כשיצמחו במקום אחר, אבל על דעת ליטען בחו"ל ולהפקיר ולמכרן לנכרי דהוא מפקיען מן המעשר, גזרו עליו וחייבוהו.

**ד** החזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ה ד"ה שם לקח במחובר כתב דהא דתני נוטע לתוך שלו, הוא משום דמוקמינן למתניתין כר"מ דמקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וע"כ דוקא אם נוטע בתוך שלו פטור, דאם מוכר לאחרים מקח קובע ואסור הלוקח לנטעם עד שיעשר, ולפ"ז הרי דלפ"מ דקי"ל דאין מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, אף אם מכרן לאחר לשתלן מותר לזרען.

ה] הר"ש כתב דהא דנוטע בתוך שלו ופטור, הוא אף אם ראו פני הבית, והחזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ה ד"ה והא דאמר עמד בזה, דהרי בירושלמי מוקמינן למשנתינו כר"מ דמקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכ"כ הר"ש גופי' בהמשך דבריו, ולר"מ הרי אף חצר קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ומ"ט מותר לנטוע בתוך שלו אף שראו פני הבית, וכתב דצ"ל דכל הא דהבית קובע הוא רק כשאוכל בבית דחשיב בית לקבוע, אך הכא דמוציא מן הבית וזורע אין הבית מקומו כלל ולא קבע.

ו] **לקח במחובר לקרקע פטור,**[[393]](#footnote-393)הריבמ"צ והר"ש לעיל פ"ב מ"ו כתבו דהא דאין מקח קובע במחובר לקרקע, הוא משום **דנעשה כבעל הגינה שאוכל עראי עד שמביאם לביתו.[[394]](#footnote-394)**

ז] בירושלמי מדייקינן דאם לקח בתלוש חייב אף שלא נגמרה מלאכתו, ואמרינן דאתיא כר"מ דס"ל לעיל פ"ב מ"ה ומ"ח דמקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש והרא"ש.

אך הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ב הביא להך דינא דלקח במחובר לקרקע פטור, אף דקי"ל דמקח אינו קובע אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, וכמש"כ הרמב"ם שם פ"ג ה"ג, - והמהר"י קורקוס שם כתב לישב, דבעינן להך דינא בגונא שתלשן אח"כ הלוקח וגמרן,[[395]](#footnote-395) ומבו' בדבריו דאף דאין מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, מ"מ כל שנגמרה מלאכתו אח"כ ה"ז קובע, וזהו דקמ"ל הכא דמקח במחובר אינו קובע אף אם נגמרה מלאכתו אח"כ, וכ"כ הישועות מלכו והאו"ש שם.

ח] והישועות מלכו שם הוכיח להך דינא דהלוקח קודם שנגמרה מלאכתו ואח"כ נגמרה מלאכתו אסור באכילת עראי, מהא דאם צירף בלוקח חייב, ומשמע להדיא דאף שתלש תחילה אחד אחד אם צירפן אח"כ חייב, אף דהקנין הי' קודם גמר מלאכה, דגמר מלאכה הוא בעת צירוף, וכן הוכיח החזו"א בדמאי סימן ז' סקי"ח, ועיי"ש בסו"ד במש"כ לדון לדחות לזה.

ושם סקכ"ו הוכיח כן עוד דאף כשלא קבע המקח בשעתו, ה"ה קובע אח"כ, מעיקר הא דתנן הכא דאין המקח קובע במחובר, ואם אין המקח קובע אלא בשעתו, לא איצטריך לאשמועינן במחובר, דודאי לא שייך מעשר במחובר ואף אם הפריש לא חייל, כמו שאמרו בקידושין ס"ב א', ואיך יקבע המקח, ובע"כ דאתא לאשמועינן דכל שלקח במחובר אין קובע לאחר שתלש, והרי דקביעות המקח אינה רק בשעת המקח עצמו, אלא אף כשלא קבע בשעתו ה"ז קובע אח"כ, וא"כ ה"נ לדידן דאין המקח קובע קודם שנגמרה מלאכתו, מ"מ כל שנגמרה מלאכתו אח"כ מהני בזה קביעות המקח.[[396]](#footnote-396)

ט] והחזו"א שם סקי"ח הק' ע"ז מד' הירושלמי הכא דמוקמינן למתניתין כר"מ, ובע"כ דלדידן כל שלא קבע בשעת המקח שוב אינו קובע, אף אחר שנגמרה מלאכתו, דא"כ מ"ט לא מוקי למתניתין אף כרבנן ונפ"מ בהא דאין המקח קובע במחובר הוא שאינו קובע אף אחר שנגמרה מלאכתו, - ובסקכ"ו כתב לישב, דל"ה מצי לאוקמה בכה"ג, משום דמשנתינו איירי בנוטע שתלים והוא קודם גמר מלאכה, וע"כ מהא דתני דאין המקח במחובר קובע, נלמד דמקח קודם גמר מלאכה.

י] **לקט לשלוח לחבירו פטור,** הריבמ"צ פירש דהיינו בשלקט שתלים שהוא דבר שלא נגמרה מלאכתו לשלח לחבירו, והחזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ה כתב דקמ"ל דאע"ג דשולח בתלוש אין מתנה קובעת, ומודה בה ר"מ דהמקבל מותר לזרוע, וגם יש כאן רבותא דהי' מקום לומר דכיון דהוא אינו זורען הוי בידו כנגמרה מלאכתו, וגם אשמועינן דמותר לשלוח טבל בדבר שלא נגמרה מלאכתו ע"מ לזרוע, וכתב דאפשר דהיינו דוקא לחבר.

יא] גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש לקח לשלוח לחבירו, ופירש דהיינו דכל הא דמקח קובע למעשר, הוא כשלוקח לאכילה, אך אם לקח לשלח לחבירו לא נקבע למעשר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ב.

ובד' הש"ך בסימן של"א ס"ק קי"ט מבו' דהטעם בזה, הוא משום דהגומר פירותיו ע"מ למכור פטור מה"ת, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"א, וע"כ לא גזרו אף בקביעות מקח אלא כשלוקח ע"מ לאכול בעצמו, דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, וכן צידד החזו"א בסימן ו' סקי"ב.

והחזו"א בדמאי סימן ז' סוסקכ"ה הק', דהיאך משכח"ל להך דינא לפ"מ דקי"ל דאין המקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, הרי כיון דנגמרה מלאכתו והוא אינו מביאו לבית אלא משלחן לחבירו, הו"ל כלוקט לשוק דא"צ ראיית פני הבית, וכתב דאיירי בלוקח מעט ורוב הכרם יביא בעה"ב לבית, דכיון דעיקר הכרם עתיד להביא לבית, אף פירות אלו שאין עתיד להביאן לבית לא הוקבעו למעשר.

יב] הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"א כתב דהלוקח פירות תלושין "לאוכלן" נקבעו למעשר, והרדב"ז שם כתב דמשמע דדוקא אם לקח לאוכלן, אבל אם לקחן לחזור ולמוכרן לא נקבעו עד הלוקח האחרון שלקחן לאוכלן, ולכאו' אזיל הרמב"ם לטעמי' הכא דהלוקח לשלוח לחבירו פטור, וה"נ הלוקח למכור לחבירו פטור.

אך החזו"א בסימן ו' סקכ"ב נסתפק בזה דשמא דוקא הלוקח ע"מ לשלוח לחבירו לא הוקבע, אבל ע"מ למכור הוקבע, כיון דאם לא מצא לו קונים מחזירו לביתו.[[397]](#footnote-397)

יג] **ראב"ע אומר אם יש כיו"ב נמכרין בשוק הרי אלו חייבין,** הריבמ"צ פירש דהוא משום דשוק טובלן לחייבן במעשר לאותו שנשלח לו, - והרא"ש פירש דכיון דכיו"ב נמכר בשוק חשיבי כאילו נגמרה מלאכתן, וצ"ב.

והחזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ה כתב לפרש דקאי אף על הנוטע בתוך שלו, דכיון דכיו"ב נמכרין בשוק, אי"ז כאמצע הגידול אלא כעין זריעה חדשה, וזה לפ"מ שפירש דטעם הא דלי"ב להאיסור לזרוע טבל, הוא משום דחזינן לה כהמשך הגידול, וכל דכיו"ב נמכר בשוק, כבר לא חזינן לה כהמשך הגידול, ואף לרבנן דמותר לזרוע טבל קודם מירוח, מ"מ הכא יש לאסור, דדמי ללפת וצנונות דלקמן מ"ב דחשיב כזה גורנן.

**פ"ה מ"ב**

א] **העוקר לפת וצנונות מתוך שלו ונוטע לתוך שלו לזרע חייב מפני שהוא גרנן,** הריבמ"צ פירש דהיינו דכל שהוא נוטען לזרע אין להן גורן אחר למעשר, דזרע לפת וצנונות פטורין מן המעשר, כדתנן לקמן מ"ח, וע"כ אסור לזרען עד שיעשר, ומשא"כ כשהוא נוטען לאכול, דהוא עתיד לעשר עליהן בעת שרוצה לתלשן לאכילה, וע"כ הוא מותר לזרען בלא לעשר, ועמש"נ להלן בדעת ר' יוחנן דאסור אף כשזורען לאכול, וכן פירשו הר"ש והרא"ש.[[398]](#footnote-398)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דכל שהוא נוטען לזרע, הויא עקירתן מן הארץ גרנן הקובע אותן למעשרות, וע"כ אסור לזרעם עד שיעשר, ומשא"כ כשנתכוין בזריעתן שיתפחו ויוסיפו, לא נגמרו ולא נקבעו למעשר, וע"כ מותר לזרען בלא לעשר, - והיינו דכל שהוא נוטען לזרע הוקבעו למעשר בעקירתן מן הארץ, כיון שאינם מחוסרין מירוח, וגם אין דעתו להביאן לבית ובכה"ג א"צ ראיית פני הבית, וע"כ אסור לזרען עד שיעשר, ומשא"כ כשנתכוין בזריען שיתפחו ויוסיפו, לא גרע מהיכא דעתיד למרחן, ועדיין לא הוקבעו למעשר, וע"כ מותר לזרען בלא לעשר.

ב] בירושלמי פליגי בה אמוראי, דדעת ר' מנא דכל הא דחייב הוא כשנוטען לזרע, אך אם נוטען לאכול פטור, ודעת ר' יוחנן דאף אם נוטען לאכול חייב מפני שהוא גורנן, ומפרשינן דהוא מפני שהוא מכניסן מן השני לעני ומן העני לשני, ופירש הריבמ"צ דטעמא דר' יוחנן הוא, דכשתולשן בשני' שני' ונוטען ועתיד לתולשן בשלישית, מוציאן ממע"ש ומביאן למעשר עני, ובתולשן בשלישית ונוטען ועתיד לתולשן ברביעית, מוציאן ממעשר עני ומכניסן למע"ש, וע"כ אסור לנטען בלא לעשר.[[399]](#footnote-399)

והחזו"א בסימן ו' סק"ח הק' ע"ז, דהרי להדיא תנן במתניתין דהא דחייב הוא כשנוטע לתוך שלו לזרע, וזה דלא כר' יוחנן דאף כשנוטע לאכול חייב, והק' עוד מהא דתניא בתוספתא פ"ג ה"ט דהעוקר שתלים מתוך שלו ליטען בחו"ל לזרע ולהפקר ולמוכרן לנכרי ה"ז חייב, ולהדיא דכל הא דחייב הוא רק כשנוטען לזרע וכו' דמוציאן מידי מעשר, וכתב די"ל דכל הא דאסר ר' יוחנן בנוטע לאכול, הוא רק בנוטע בשני' או בשלישית, אך אם נוטע בראשונה שילקוט בשני' א"צ לעשר, דאינו מוציאו מידי מע"ש, ובכה"ג הוא דתנן במתניתין דרק אם נוטע לזרע חייב, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דלא פליגי ר' מנא ור' יוחנן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ג] בירושלמי אמרו דכ"ה דאסור לזרען לזרע, משום דמפקיען מן המעשר, ה"נ אסור לזרען להפקר ולחו"ל, משום דמפקיען מן המעשר, וכן תניא בתוספתא פ"ג ה"ט, העוקר שתלים מתוך שלו ליטען בחו"ל לזרע ולהפקר ולמוכרן לנכרי ה"ז חייב מפני שמוציאן מידי מעשרות, (והרש"ס גריס בד' הירושלמי דמייתינן להך ברייתא), ופריך מהא דתנן בספ"ק דפאה דלעולם הוא נותן משום הפקר ופטור מן המעשרות עד שימרח, ופירש הגר"א דהיינו דהתם תנן דהפקר קודם מירוח פטור מן המעשרות, והכא תנן דאסור לזרוע כדי להפקיר אף קודם מירוח, ומשני דתמן הוא מפקיר על הכל, ברם הכא הוא מפקיר על הגידולין, ופירש הגר"א דהיינו דהתם שהוא מפקיר את הכל, מותר להפקיר קודם מירוח, ומשא"כ הכא דאינו מפקיר את העיקר אלא את הגידולין,[[400]](#footnote-400) ונמצא דהעיקר אינו פטור מן המעשרות, אלא שהגידולין ירבו עליו ויפקיעוהו מידי מעשרות, וע"כ אסור לזרוע עד שיעשר,[[401]](#footnote-401) ובירושלמי מייתינן עלה מהא דתניא דאסור לעקור ע"מ ליטוע בחו"ל וכו', ופירש הגר"א דהיינו דמייתי ראי' מהתם, דכשזורע בחו"ל לא נפטר מן המעשר אלא הגידולין, והעיקר לא נפטר מן המעשר, והא דאסור לזרוע, הוא משום דגידולי חו"ל ירבו עליו ויבטלוהו, וה"נ הוא בהפקר, דאיירי דאינו מפקיר אלא את הגידולין, ונמצא דמפקיע את העיקר מידי מעשר ע"י שריבו גידולי הפקר עליהן.

ובס' מים חיים הק', דכיון דמותר להפקיר את הכל קודם מירוח, ולא חשבינן לה כהפקעה ממעשר, אלא שגורם שיהיו הפירות פטורין מדינא, ולא נאסר אלא כשאינו מפקיר אלא את הגידולין, דבכה"ג העיקר עדיין חייב מדינא במעשר, אלא שהוא נפטר מדין ביטול ברוב, א"כ מ"ט אסור ליטען לזרע בלא לעשרן, הרי כשנגמרו לזרע דינא הוא דהם פטורין מן המעשר, ומ"ש מהיכא דמפקיר אף את העיקר דשרי, - וכתב לישב, דחלוק הוא גדר פטור דהפקר מן המעשר, מפטורא דהנוטע לזרע, דהא דפקר פטור מן המעשר, אינו בגדר פטור גרידא, אלא הוא תנאי בעיקר החיוב, וכל שהופקר לפני שנתחייב מן המעשר אין כאן לעיקר המחייב במעשר, וע"כ כשמפקיר את הכל לא חשיב כמפקיע את הפירות מן המעשר, אלא דמעיקרא לא נראו למעשר, ומשא"כ הא דפטור כשנגמרו לזרע, אי"ז תנאי בעיקר המחייב, אלא הוא פטור צדדי שאם נגמרו באופן זה חייל עליהן פטור, וע"כ אם עוקר כדי ליטע באופן זה חייב לעשר, כיון שמפקיען מן המעשר.[[402]](#footnote-402)

ד] בירושלמי פריך על הך דינא דאסור לזרוע עד שיעשר משום שמפקיע את העיקר ממעשר ע"י שיתבטל ברוב הגידולין, דזה ניחא לדעת ר"ל דטבל בטל ברוב, אף לדעת ר' יוחנן דטבל אינו בטל ברוב,[[403]](#footnote-403) מ"ט הוא חייב, ופירשו הרש"ס והגר"א דהיינו דאינו מפקיע כלל מן המעשר, דאף כשיגדלו לא יפטרו מן המעשר, כיון שאינו מפקיר אלא את הגידולין, ומשני דמודה ר' יוחנן בטבל שנטבל מדרבנן דהוא בטל ברוב, - והרש"ס כתב דהיינו דהכא איירי בשתלים דירק דמעשר ירק דרבנן הוא ובטל ברוב ומפקיעו מידי מעשר, וע"כ גזרו ע"ז, אך הגר"א פירש דהיינו דהכא שעדיין לא נגמרה מלאכתו למעשרות, מודה ר' יוחנן דה"ז בטל, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ו' סק"ט (ד"ה שם אבל בטבל).[[404]](#footnote-404)

ובעיקר הפלוגתא אם הטבל בטל, כתב הרש"ס דאף דתנן בחלה ספ"ג דהטבל אוסר בכ"ש במינו, מ"מ פליגי בה דלר"ל אי"ז אלא מדרבנן, אך לר' יוחנן הוא מדאורייתא, ולר"ל דרק מדרבנן הוא דאינו בטל, חשיב דמפקיע מן המעשר, כיון דמדאורייתא הוא בטל ונפטר מן המעשר, וכ"ה מבו' בד' הירושלמי בחלה ספ"ג דפלוגתייהו הוא אם הוא בטל מדאורייתא, עיי"ש, - והחזו"א בסימן ו' סק"ט כתב לפרש, דטעמא דר' יוחנן דאין הטבל בטל ברוב מדאורייתא, הוא משום דחשיב לי' כניכר האיסור לענין חיוב להפריש עליו ממקום אחר, וכיון דלא פקע חיוב מעשר לא פקע איסורו,[[405]](#footnote-405) ועיי"ש בסק"י שכתב לפ"ז דאף מה שאמרו בירושלמי דטבל דרבנן בטל ברוב, היינו רק דלית בי' לדינא דר' יוחנן דטבל אינו בטל מדינא, אך מ"מ אינו בטל משום דהוי כדשיל"מ, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דפריך הירושלמי מזיתי מסיק שנתערבו עם זיתי ניקוף, ואכמ"ל.

ה] **בצלים שהשרישו בעלי' טהרו מלטמא,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא לפי שפי שאינן אוכל וכבר נפסדו, ומשמעות דבריו דהיינו משום דבפועל נפסדו מאכילה, - אך לכאו' בעכצ"ל דל"ד הוא, שהרי בצלים שהם דבר שאין זרעו כלה, אין נפסדים כלל בחיבורם לקרקע, ובע"כ דמש"כ הרמב"ם דכבר נפסדו, הוא לפרש להא דטהרו מלטמא אף שכבר הי' עליהן תורת אוכל, וע"ז הוא שכתב דכל שהשרישו נפסדו ובטל תורת אוכל מעליהן, והיינו משום דהמחובר לקרקע אין עליו תורת אוכל, ונתחדש בזה דאף שכבר הי' עליו תורת אוכל, מ"מ כל שנתחבר לקרקע הו"ל כאוכל שנפסד ובטל תורת אוכל מיני'.[[406]](#footnote-406)

והך מילתא דהא דכל שהשרישו טהרו מלטמא, הוא משום דבטל מהם תורת אוכל, כ"ה גם בפירש"י בפסחים ל"ד א' ד"ה טהרו מלטמא, ז"ל, טהרו מלטמא אחרים, שחיבורן לקרקע "בטלן מתורת אוכל", עכ"ל, וכ"כ הר"ש בתרומות פ"ט מ"ז, ועמש"כ בזה בס' מים חיים.

ו] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי, דבצלים שהשרישו בעלי' הוו בחזקתם לענין מעשרות ולשביעית, ול"מ מה שהשרישו אלא לענין טהרת זרעים, דהתורה ריבתה בטהרת זרעים דכתיב וכי יפול מנבלתם על כל זרע זרוע אשר יזרע.

ובשיעורי הגר"ש בגיטין ז' ב' אות ק' כתב לפרש בזה, דהנה בשבת צ"ה ב' תניא ר"ש אומר אין בין נקוב לשאינו נקוב אלא להכשיר זרעים בלבד, וקאמר הגמ' דלכל מילי ר"ש כתלוש משוי לי' ושאני לענין טומאה דהתורה ריבתה טהרה אצל זרעים שנאמר על כל זרע זרוע אשר יזרע, ופירש"י שם דאתי למעוטי מחובר כ"ד דלהכי אהני זריעות יתירי דקרא, ומבו' בזה דאף דס"ל לר"ש דעציץ נקוב לא חשיב כמחובר לכל התורה, מ"מ לענין הכשר זרעים שריבתה בו התורה טהרה וסגי בחיבור כ"ד, סגי ביניקה זו ליתן עליו דין מחובר, ומד' הירושלמי למדנו דאף רבנן מודו לדרשה זו דר"ש, אלא דס"ל דעציץ נקוב דינו כמחובר לכל מילי, וע"כ אף דבצלים שהשרישו בעלי' אין דינם כמחובר לכל התורה, והוא משום דלא ניח"ל בהשרשתן, ונת' להלן, מ"מ כיון דעכ"פ הם יונקים מן העלי' או מן העפר שבעלי' דדינם כמחובר, סגי בזה לענין הכשר זרעים שיהא דינם כמחובר, כיון דלענין הכשר זרעים סגי בחיבור כ"ד.

ז] הקר"א במנחות פ"ד ב' פירש דהא דבצלים שהשרישו בעלי' הוו בחזקתם למעשר ולשביעית, הוא משום דחיוב מעשר ושביעית הוא רק בזרוע בקרקע, ולא בזרוע בגג, - אך הנה משמעות ד' הירושלמי דהא דהוו בחזקתם למעשר ולשביעית, הוא משום דאינו רוצה בהשרשתם, אך כל שהוא רוצה בהשרשתם ה"ה חייבין במעשר ובשביעית, עיי"ש, ובזה ניחא משה"ק הקר"א שם.

ומצינו כן בתשו' הרא"ש בכלל ב' סימן ד' שכתב דכרם הנטוע על הגג חייב בתרו"מ ובערלה, ועדיף טפי מעציץ נקוב, עיי"ש, והוכיח כן מהא דתנן בסיפא דנפלה עליהן מפולת והן מגולין הרי אלו כנטועין בשדה, ונת' להלן אות ט', והמג"א בסימן של"ו סקי"ד הק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי הכא דכשהשרישו בעלי' הוו כתלושין לכל מילי, ורק לענין טומאה דינם כמחוברים,[[407]](#footnote-407) וכתב לישב דבד' הירושלמי מבו' דהא דהוו כתלושין היינו רק משום דאינו רוצה בהשרשתן, אך כל שרוצה בהשרשתן הוו מחובר גמור.[[408]](#footnote-408)

ח] אך הנה התוס' בגיטין ז' ב' כתבו דהזורע בעלי' פטור מן המעשר, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, ובשיעורי הגר"ש שם אות ק"ב תמה ע"ז מד' הירושלמי הכא דמשמע דכל דניח"ל בהשרשתן חייבין בתרו"מ, ובחי' הגר"נ שם אות קס"ג כתב לישב, דבל' התוס' מבו' דכל מש"כ דפטור מן המעשר, הוא רק בזורע שם בעפר חו"ל, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ואכמ"ל.

ואמנם הנה הגר"א ביו"ד סימן רצ"ד סקס"ג תמה ע"ד הרא"ש מהא דתניא דבצלים שהשרישו בעלי' ל"ה כמחוברין לענין תרו"מ ושבת, ולכאו' מבו' מדבריו דס"ל דהא דל"ה כמחוברין, הוא אף בגונא שזרע בעלי' וניח"ל בהשרשתן, - וכ"ה בביאור הגר"א לירושלמי בנוסח אחר דלענין שביעית אף אם רוצה בהשרשתן מותר, כיון דאין דרך לזרוע בעלי', וצ"ע.[[409]](#footnote-409)

ט] **נפלה עליהן מפולת והן מגולין הרי אלו כנטועין בשדה,** המג"א בסימן של"ו סקי"ד כתב דלפ"מ שאמרו בירושלמי דהא דבצלים שהשרישו בעלי' ל"ה כמחוברים לכל מילי, הוא משום דאינו רוצה בהשרשתן, הרי דהא דבנפלה עליהן מפולת וכו' הוו כמחוברין לכל מילי, הוא אף כשאינו רוצה בהשרשתן, וכ"כ המ"ב שם סקנ"ז,[[410]](#footnote-410) ועיי"ש שציין לד' הגר"א בשנו"א במשנתינו, והניח בצ"ע, וצ"ב במכוון דבריו.

ובטעם הא דשאני היכא דנפלה עליהן מפולת, משמע בד' הרא"ש והרא"ש דהוא משום דכל שנפלה עליהן מפולת ורק העלים מגולין, הו"ל דרך זריעה, וע"כ הוו כמחוברין לכל מילי, ומשא"כ בהשרישו בעלי' דאף הבצלים עצמם מגולין, אי"ז דרך זריעה, וע"כ ל"ה כמחוברין,[[411]](#footnote-411) וכ"כ המ"ב שם,[[412]](#footnote-412) אך האו"ש בפ"א ממעשר הי"א כתב לפרש טעם אחר בזה, ועד"ז כתב הגר"י זוסמנוביץ בתשובתו שבמנחת שלמה ח"ב סימן קט"ו אות ב', וצ"ע.

י] בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ד' הוכיח מהא דבנפלה עליהן מפולת הוו כמחוברין, דהזורע בעלי' הוי כמחובר גמור לכל מילי וחייב בתרו"מ, דהרי אף במפולת שנפל עליו מאליו ובעלי' הוי כנטוע בשדה, כ"ש המכוין ליטע בגג דחשיב כמחובר גמור לכל מילי, עכ"ד,[[413]](#footnote-413) ומבו' מדבריו דמפרש להך בבא דנפלה עליהן מפולת דאיירי בהשרישו בעלי', ומ"מ כיון דנפלה עליהן מפולת הוו כמחוברין לכל מילי, וכ"נ בל' הרמב"ם בפ"א ממעשר הי"א, עיי"ש.

אך הגר"א ביו"ד סימן רצ"ד סוסקס"ג נחלק ע"ד הרא"ש וכתב דהא דנפלה עליהן מפולת לא קאי אעלי' אלא בארץ ממש, אך בהשרישו בעלי' ל"ה כמחוברין לענין תרו"מ ושאר מילי, אף אם נפלה עליהן מפולת, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ו' סקט"ז ובשביעית סימן ו' סק"כ.

**פ"ה מ"ג**

א] **לא ימכור אדם את פירותיו משבאו לעונת המעשרות למי שאינו נאמן על המעשרות,** הרא"ש פירש דהוא משום דעובר בלפני עור לא תתן מכשול, וכ"כ הרע"ב, וצ"ב דא"כ מ"ט מותר למכרן קודם שבאו לעונת המעשרות, אף שידוע שיבואו לעונת המעשרות, ויבא לידי מכשול,[[414]](#footnote-414) וגם תיקשי דהיאך מותר למכור שדה למי שאינו נאמן על המעשרות, אף שידוע שיגדל בה פירות ויבא לידי מכשול.

והחזו"א בשביעית סימן י"ב סוסק"ט כתב לפרש בזה, דהנה מצינו שהתירו למכור לחשוד היכא דאיכא למיתלי להתירא, ואף דאסור ליתן ספק מכשול לפני עור והי' ראוי להחמיר בספיקות, והוא משום דאם באנו להחמיר בספיקות נמי נעשה מכשול שנמנע חסד ודרכי חיים ושלום מעצמנו ומהם והן רק ע"ה וחייבין אנחנו להחיותם ולהיטיב עמם, וכ"ש שלא להרבות שנאה ותחרות בינינו וביניהם, ועוברין על לא תשנא ועוד כמה לאוין שאין איסורן קל מאיסור זה שאנו באין להציל אותם ממנו, וכמו שאמרו במו"ק י"ז א' במכה בנו גדול שעובר בלפני עור, והלכך שקלו חכמים בפלס עד כמה שיש להתנהג לקונסם ולמשוך ידינו מהם ושלא נגרום מכשולים יותר גדולים להם ולנו, והכריעו לאסור למכרם בזמן שהוא ודאי לעבירה ולהתיר בספק, וזו דרך הממוצעת והישרה, ומה"ט הוא שהתירו למכור בשעה שאין האיסור עדיין מוכן, ולא אסרו אלא אחר שהגיע לעונת המעשרות, אע"ג דסופו לבא על ידו מכשול להחשוד, אלא שהדבר מסור לחכמים.

ב] והנה בשביעית פ"ה מ"ו תנן דאלו כלים שאין האומן רשאי למכרם בשביעית, ומשמע דלא נאסר למכרם אלא בשביעית אך קודם שביעית מותר, והתורת זרעים כתב לדמותו להא דשרינן הכא למכור קודם שהגיעו לעונת המעשרות, ולפ"ד החזו"א היינו משום דהדבר מסור לחכמים ולא אסרו בכה"ג שעדיין אין האיסור מוכן, וכ"כ החזו"א שם דמה"ט מותר למכור שדה לחשוד קודם השביעית.

אך בתשו' משנת ר' אהרן סימן ג' האריך דיש לאסור גם קודם זמן האיסור,[[415]](#footnote-415) והא דמותר למכור כלים קודם השביעית, הוא משום דאיכא למיתלי שלא יעבוד בהן בשביעית, ועוד דעיקר האיסור דמכירת כלים אין בו לפני עור מה"ת, ובזה לא אסרו קודם שביעית, עיי"ש, ועי' עוד בזה בקה"י שביעית סימן י"א סק"א, ובמנחת שלמה ח"א סו"ס מ"ד, וח"ב סימן ק' אות ג',[[416]](#footnote-416) ואכמ"ל.

ג] הריבמ"צ וש"ר הביאו מירושלמי דתניא דר"ש מתיר, מפני שהוא אומר לו הרי מכרתי את שלי צא ותבע את שלך, ופירש הריבמ"צ דהוא אומר כן לבן לוי, וכ"כ הרא"ש, והמהרא"פ פירש דאומר שלא מכר את המעשרות שהם חלקן, אלא מכר חוץ מן המעשרות, וצא ותבע ממנו את המעשרות שהם שלך, - ולכאו' מבו' מזה דטעמא דת"ק דאסר למכור את הפירות, הוא משום הפסד הכהן והלוי, דאם הוא משום לפני עור, א"כ מה השיב ר"ש ע"ז דאומר לו וכו', וצ"ע במש"כ הרא"ש דהוא משום לפני עור.

ד] הגר"א בשנו"א כתב דהא דמתיר ר"ש, הוא רק בכה"ג דמוכר לו במחובר, אך אם מוכר לו בתלוש אסור,[[417]](#footnote-417) ולכאו' הטעם בזה דכל שמוכר לו בתלוש שכבר הוו הפירות בני תרו"מ, חשיב כמוכר את ממונם של הכהן והלוי, ומשא"כ כשמוכר לו במחובר דעדיין אין הפירות בני תרו"מ, ובכה"ג מצי למימר דלא מכר את חלקם של הכהן והלוי.

ה] **ולא בשביעית למי שהוא חשוד על השביעית,** הרמב"ם בפיהמ"ש הביא למה שאמרו דשאר כל הפירות כעונתם למעשרות כך עונתם לשביעית, ומבו' דגם הא דאסור למכור בשביעית, הוא רק אחר שהגיעו לעונת המעשרות, וכ"כ המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף, - והמקד"ד בסימן ס' הוכיח מזה דליכא קדו"ש על הפירות קודם שהגיעו לעונת המעשרות, עיי"ש.

אך החזו"א בכ"ד נקט דקדו"ש נוהגת אף קודם שהגיעו הפירות לעונת המעשרות, ובשביעית סימן י"ט סקכ"ב עמד במשנתינו דמ"ט הוא מוכר בשביעית קודם שהגיע לעונת המעשרות, וכתב דאפשר לפרש דהא דתנן ולא בשביעית, אי"ז משעה שהגיע לעונת המעשרות, אלא משעה שהגיעו לעונת שביעית, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ו] **ואם ביכרו נוטל את הבכורות ומוכר את השאר, הרדב"ז בפ"ב ממעשר ה"ו הק' דהיאך הוא מוכר את אותם שלא ביכרו, הרי אמרו בירושלמי לעיל פ"א ה"ב דרימון שניקרה בו אפילו פרידה אחת כולה חיבור למעשר, ואשכול שבישל בו אפילו גרגר יחידי כולו חיבור למעשרות, ומפרשינן התם דלא רק אותו האשכול חייב, אלא אף כל הענבים שבאותו הרוח חייבין, וכתב דצ"ל דאיירי שאותם שלא ביכרו הם ברוח אחרת, - והחזו"א בשביעית סימן ז' סקכ"ב הוכיח מזה דהך דינא דסגי במה שהגיע גרגיר אחד הוא רק בגפנים ורמונים ולא בשאר מינים, ועמש"כ בזה הצפנת פענח בפ"א מכלאים ה"א בסו"ד, ובס' מים חיים לעיל שם, ואכמ"ל.**

**פ"ה מ"ד**

א] **לא ימכור אדם את תבנו ואת גפתו ואת זוגיו למי שאינו נאמן על המעשרות להוציא מהן משקין,** המלאכת שלמה כתב דדוקא כשמכרן להוציא מהן משקין אסור, אבל לשרפם מותר למכרן, והמשנ"ר כתב דלא נאסר אלא כשפירש הלוקח שדעתו על המשקין, אך בסתם מותר, וכתב לדמותו להא דתנן בשביעית פ"ה מ"ח דמותר למכור לו פרה חורשת בשביעית מפני שהוא יכול לשחטה, ורק אם פירש דלוקחה לעבוד בה בשביעית אסור.

ב] החזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ג נסתפק אם מותר למכור טבל קודם גמר מלאכה, והביא מירושלמי לאסור בזה, ובסימן י"ב סקי"ח כתב דאין ללמוד להתיר בזה מהא דתנן הכא דלא ימכור את גפתו למי שאינו נאמן על המעשרות, ומשמע דלחבר מותר למכור קודם גמר מלאכה, דגפתו עדיף דל"ה עדיין פרי בעולם.

ג] **ואם הוציא חייב במעשרות ופטור מן התרומה,** התוי"ט פירש דהוא משום דהא דהתורם בלבו על הקוטעים וכו', היינו רק בתרומה הניטלת באומד,[[418]](#footnote-418) אבל במעשר הרי חזינן שלא עישר כפי המדה על אלו הדברים, וע"כ ל"מ הפרשת המוכר לפטור את הלוקח מן המעשרות אלא מן התרומה, וכ"כ המלאכת שלמה, ועד"ז כתב הרדב"ז בפ"ב מתרומות ה"ו.

אך בפי' הריבמ"צ כתב דהא דחייב במעשרות ופטור מן התרומה, הוא משום דהתרומה תורמין בגורן משתעקר האלה, ותורמין את הגת משיהלכו הדרוכות שתי וערב וכן בשמן, אבל במעשר לא מחייבי עד שימרח בתבואה, וביין משירד לבור ויקפה, ובשמן משירד לעוקה, וע"כ הוא דמה שבתוך התבן ומה שבזפת והזגין מתוקנים לעניין תרומה, וטבולין למעשרות, - והדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה מתרומות ה"ה כתב דאין מכוון הריבמ"צ לחלק בין תרומה למעשר, דאין שום טעם בזה, אלא כונתו דמזמנים אלו כבר מותר לתרום, דלענין לתרום כבר מיקרי גורן ויקב ורשאי לתרום, אבל לענין חיוב טבל ושאסור לאכול עראי דזה ילפינן מדכתיב ראשית דגנך דיגונך, צריך גמר מלאכה ממש, ועמש"נ בזה להלן באות ה', וע"כ לענין תרומה שא"א לגורן שתעקר אא"כ נתרמה תרומה גדולה, תורמין מיד, שהרי מצותה מאומד, אבל לענין מעשרות שצריך להמתין עד שימדדו וישקלו וימנו, אין תורמין עד החיוב ממש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ד] **שהתורם בלבו על הקוטעים ועל הצדדין ועל מה שבתוך התבן,** הר"ש והרא"ש הביאו להא דתניא בתוספתא פ"ג דהתורם את הגורן צריך שיכוין את לבו על מה שבקוטעין ועל מה שבצדדין ועל מה שבתבן וכו', ואם לא כיון תנאי בי"ד שיתרום על הכל.

והחזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"ו ד"ה והנה אמרו עמד בזה, דבהדיוט שאינו יודע כלום, היאך מהני תנאי בי"ד, הרי אין בכח בי"ד לעשות מעשר בשל אחרים, ועוד דתקנת בי"ד קימת לדור ודור ובשעה שאמר בי"ד הראשון עדיין אין פירות של כל הדורות בעולם, ועיי"ש שכתב דהוא משום דכל ישראל מסורין להחכמים ויודעין שהרבה תקנות תקנו ושצריכין להן בכל מעשה המצוות, וכשם שכל המקדש אדעתא דרבנן מקדש כמו"כ כל המפריש אדעתא דרבנן סמיך והוי כאומר שיחול כמו שתיקנו חכמים, והוכיח מזה כדבריו שם דמועיל להפריש בנוסח הקצר, שאומר שיחול כהכתוב בנוסח, דאל"כ ל"ה מהני אף תנאי בי"ד.

ה] לעיל פ"א מ"ו תנן דאע"פ שמירח נוטל מן הקוטעים ומן הצדדים וממה שבתוך התבן ואוכל, והתוס' אנשי שם שם הק' דכיון דהקוטעים וכו' לא נגמרה מלאכתן, וע"כ הוא מותר לאכול מהן אחר מירוח, היאך תנן הכא דהוא תורם בלבו עליהן, הרי אין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, וכן הק' האו"ש בפ"ד מתרומות הכ"א.

והאו"ש שם כתב דבע"כ דג"ז נכלל בכלל התנאי בי"ד, דכדי להפריש מן התקלה אמרו חכמים שיתרום לכתחילה מן הגמור על שאינו גמור בכה"ג.

אך המקד"ד בסימן נ"ה סק"ב הביא מש"כ הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ה דמאימתי תורמין את הגורן משיברור, ברר מקצת תורם מן הברור על שאינו ברור, והוא מתוספתא דתרומות פ"ג ה"י, וירושלמי לעיל פ"א ה"ד, והרי דאף דאותו שלא נכבר לא נקבע למעשר, מ"מ מותר לתרום מאותו שנכבר על אותו שלא נכבר, אך דליכא בזה תנאי בי"ד, וה"נ מותר לתרום על מה שבקוטעין ועל מה שבתוך התבן, דהו"ל כתורם מן הכבור על שאינו כבור, - ועיי"ש שכתב דהוא משום דגמר מלאכה לענין שיהא מותר לתרום, הוא גדר אחר מגמר מלאכה לענין שיהא אסור באכילת עראי, ומקצתו כבור ומקצתו אינו כבור, כיון דדרך בעה"ב להיות מכניסין כן לבתיהן, חשיב גמר מלאכה לענין שמותר לתרום, וכמו שאמרו בירושלמי לעיל שם.

ו] בירושלמי פליגי אמוראי בגונא דעבר הלוקח ותרם, אף דמן הדין א"צ לתרום, דר' ברכי' אמר יפה כחו, והיינו דתרומתו תרומה והיא פטורה מן המעשר, ור' מנא אמר דלא יפה כחו, והיינו דאינה תרומה ואינה פטורה מן המעשר, - ובפי' המהר"א פולדא פירש טעם הפלוגתא בזה, דר' ברכי' ס"ל דתרומתו תרומה דהוי כמו המרבה בתרומה, ור' מנא אמר דאין תרומתו תרומה, ול"ד למרבה בתרומה שמרבה בב"א, אך הכא דמי למוסיף ותורם ב' פעמים, דהתרומה השני' אינה תרומה.[[419]](#footnote-419)

**פ"ה מ"ה**

א] **הלוקח שדה ירק בסוריא,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו בלוקח מן הנכרי, והריבמ"צ הוסיף לפרש דהיינו משום דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, ויש קנין לנכרי להפקיע מן המעשר, וזה כמו שאמרו בגיטין מ"ז דבסוריא דהיא כיבוש יחיד ומדאורייתא לא שמי' כיבוש, יש קנין לנכרי להפקיע מן המעשר,[[420]](#footnote-420) וכ"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות הט"ז, ובתשו' סימן קכ"ט.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דסוריא אין חייב בה במעשר אלא מי שיש לו שם שדה, אבל מי שקנה פירות שדה אחר אינו חייב במעשר, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בדמאי ספ"ו דסוריא אין חייב בה במעשר אלא מי שקנה שם שדה חייב להפריש מעשר מן הצומח בשדהו, אבל הקונה פירות מפירות סוריה אינו חייב לעשר דמאי, וכ"ה משמעות דבריו בפיהמ"ש בשלהי חלה ובאהלות פי"ח מ"ז, - והמעדני ארץ בפ"א מתרומות הט"ו כתב בדעתו, דהשוכר קרקע מישראל בסוריא פטור מן המעשר, ואינו חייב במעשר אלא בפירות קרקע שלו,[[421]](#footnote-421) - אך הדרך אמונה בביאוה"ל פי"ב ממעשר הי"א כתב דלעולם אף השוכר קרקע מישראל בסוריא חייב במעשר, ועיי"ש שהוכיח כן, ומכוון הרמב"ם הוא לאפוקי הלוקח מן השוק ואינו יודע אם הוא משל ישראל או משל גוי, דע"ז לא גזרו חכמים,[[422]](#footnote-422) ועיי"ש שכתב דש"ר פליגי ע"ז, וקי"ל כוותייהו.

ב] **ולוקט כדרכו ואוכל, ר' יהודה אומר אף ישכור פועלים וילקט,** בביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** הריבמ"צ כתב דפליגי אם מותר לשכור פועלים וללקט, דלת"ק לא הותר אלא ללקט כדרכו ולאכול, אך אסור לשכור פועלים, משום דחיישינן לאחלופי למעבד הכי אף בשדה שלא הביאה שליש, וכ"כ הר"ש והרא"ש, והתוי"ט תמה ע"ז דמה איסור יש ללקט בשדה שלקחה קודם שהביאה התבואה שליש, ועמש"כ בזה התוס' אנשי שם.[[423]](#footnote-423)

**ב** בפי' הרש"ס כתב דכל הא דפטרי רבנן אף את התוספת ממעשר, הוא רק כשלא קנה קרקע, אך כל שקנה קרקע חייבת התוספת במעשר, וע"כ הוא דלרבנן לא יוריד פועלים ללקט, דמיחזי כאילו הוא בעל הקרקע, וכל שהוא בעל הקרקע חייבת התוספת במעשר.

**ג** הגר"א בשנו"א פירש דאף כשלקחה אחר שבא לעונת המעשרות, כל מה שמוסיף ביד ישראל חייב, וע"כ לת"ק הוא חייב ללקוט תיכף, ולר' יהודה חייב אף לשכור פועלים.

ג] **בד"א בזמן שקנה קרקע, אבל בזמן שלא קנה קרקע וכו' פטור,** בחלה פ"ד מ"ז תנן דישראל שהיו אריסין לגוים בסוריא, ר"א מחייב פירותיהן במעשרות ובשביעית, ור"ג פוטר, ובירושלמי הכא אמרו והביאוהו הריבמ"צ והר"ש דרשב"ג דפטר הכא בזמן שלא קנה קרקע, הוא בשיטת ר"ג דפטר התם.

וטעמא דר"ג ורשב"ג דפטרי, הוא משום דכל שלא קנה הישראל את הקרקע עצמה, והיא ברשות הגוי, יש קנין לגוי בסוריא להפקיע מידי מעשר, ול"מ מידי הא דקנה ישראל את הפירות, דמ"מ כיון דהקרקע עצמה היא ברשות הגוי, לי"ב דין מעשר, - וזה כמש"כ בחי' הגר"ח בפ"א מתרומות ה"י ד"ה האמנם להוכיח מסוגיית הגמ' בב"מ ק"א א' דלמ"ד דיש קנין לנכרי בא"י להפקיע מן המעשר, הרי דהחוכר שדה מן הנכרי בא"י פטורין הפירות מתרו"מ, אף דהפירות עצמן הן של ישראל, ופירש דהיינו משום דפטורא דדגן גוי אינו דפירות של גוי פטורין מתרו"מ, דא"כ ל"ה תלי אלא בהפירות עצמן אם הם של גוי או של ישראל, וליכא נפ"מ בהא דהקרקע היא של גוי, אלא הוא מדין הפקעת קדושה שחל על הקרקע, וע"כ כל שהקרקע היא של גוי מופקעין פירותי' מתרו"מ, וכ"כ הגר"ח גם בפ"ב מביכורים הט"ו ד"ה ונראה לומר, - וה"נ הוא בהא דיש קנין לגוי בסוריא, דתלי בהקרקע עצמה, וכל שהיא של גוי מופקעין פירותי' מתרו"מ, ול"מ מידי הא דהפירות הם של ישראל.

ד] והנה לכאו' לפ"ז מתפרש טעמא דת"ק דס"ל דאף כשלא לקח את הקרקע חייב לעשר, דפליג ביסוד הדברים, וס"ל דעיקר פטורא דדגן גוי, הוא דפירות הגוי פטורין מתרו"מ, ואי"ז הפקעת קדושה מן הקרקע, וע"כ תליא במה שהפירות הם של גוי, ולא תלי בהקרקע עצמה.[[424]](#footnote-424)

אך יש מקום לדון, דבדינא דקנין גוי בא"י, למ"ד דיש לו קנין להפקיע מידי מעשר, מודו כו"ע דהוא דין הפקעת קדושה מן הקרקע, ותליא בהקרקע עצמה, וכל שהיא של גוי מופקעין פירותי' מתרו"מ, אף אם הפירות הם של ישראל, ופלוגתת ת"ק ורשב"ג הוא בהא דיש קנין לגוי בסוריא, משום דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, ובזה הוא דס"ל לת"ק הוא פטור על הפירות עצמן, וכל דהפירות הם של ישראל ה"ה חייבין בתרו"מ, ול"מ הא דהקרקע היא של גוי, וצ"ע.

ה] עוד צ"ע בזה, דהנה בטעמא דר"א דישראל שהיו אריסין וכו' חייבין פירותיהן בתרו"מ, נחלקו בירושלמי בחלה שם, דדעת ר' יוחנן דאיירי בחכירי בתי אבות, ופירש הרש"ס דכיון שנשתקעה הקרקע כ"כ בידו הוי כדידי', ור"ח בן שאול תני דקנס קנסו ר"א, ופירשו הריבמ"צ והר"ש דהוא כדי שלא ילכו וישתקעו בסוריא, א"נ שלא יהיו אריסין לגוים,ו[[425]](#footnote-425) - ומשמע מזה דהוא מילתא דפשיטא דפטורא דקנין לגוי בסוריא, תליא בהקרקע עצמה, ולא תליא בהפירות, וע"כ כל הא דמחייב ר"א באריסין, הוא או בחכירי בתי אבות, או משום קנס, - ולפ"ז צ"ע דמ"ט דת"ק הכא דאף שלא קנה את הקרקע עצמה חייבין הפירות בתרו"מ, ולכאו' הכא לא שייך טעם הקנס, (עכ"פ אם הוא כדי שלא יהיו אריסין לגוים.[[426]](#footnote-426)

ו] הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק כתב דהלכה כסתם, דאף כשלא לקח את הקרקע חייבין הפירות בתרו"מ, אך במהדו"ב כתב דהלכה כרשב"ג, - והחזו"א בשביעית סימן ד' סק"ז עמד ע"ד הרמב"ם במהדו"ק ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בחלה שם דהלכה כר"ג, דכיון דאין הקרקע שלו אין חייבין הפירות בתרו"מ, וכתב דצ"ל דס"ל דאריסות קייל טפי משום דהנכרי שותף בו, וכמש"כ כן בפיהמ"ש בחלה שם.[[427]](#footnote-427)

ז] **רבי אומר אף לפי חשבון,** בביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דמפרשינן דרבי ארישא קאי בלוקח את הפירות אחר שבאו לעונת המעשרות, דלת"ק פטור מן המעשרות כל השדה, ולרבי חייב לעשר עלי' לפי חשבון, דהשליש הראשון שהביא ביד גוי פטור, והתוספת שהוסיף ביד ישראל חייב בתרו"מ, דמה שגדל בפטור ביד גוי פטור, ומה שגדל בחיוב ביד ישראל חייב, ואמרינן דפליגי בפלוגתא דר"א ורבנן בשדה שהביאה שליש ביד גוי ולקחה ממנו ישראל, דר"ע אומר התוספת פטור, וחכ"א התוספת חייב.

**ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקאי על לוקח את הפירות קודם שבאו לעונת המעשרות, דלת"ק חייב לעשר, ולרשב"ג אינו חייב אלא לפי חשבון, והיינו דאם קנה את הפירות בנ' זוז והשדה שוה ק' זוז ובאו לעונת המעשרות ברשות לוקח, ה"ז חייב ליתן שליש המעשרות, וצ"ב, וכמו שעמד ע"ז החזו"א בשביעית סימן ד' סק"ז.[[428]](#footnote-428)

**ג** הגר"א בשנו"א פירש בדעת ת"ק דאף כשלקח הפירות אחר שבאו לעונת המעשרות חייב התוספת במעשר, ומה"ט הוא חייב ללקט תיכף, (ונת' לעיל אות ב'), ופירש דפלוגתא דת"ק ורבי הוא כשלקח הפירות קודם שבאו לעונת המעשרות, דלת"ק חייבין כולן במעשרות, ולרבי אין חייבין אלא לפי חשבון, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי.

ח] הרמב"ם בפ"א מתרומות הי"ב כתב, ז"ל, מכר הגוי הפירות שלו לישראל כשהן מחוברין בקרקע, אם עד שלא בא לעונת המעשרות ונגמרו ביד ישראל חייבין בכל ונותן התרו"מ לבעלים, ואם מכרן אחר שבאו לעונת המעשרות מפריש תרומ"ע ומעשר ונותן מהן לבעלים לפי חשבון, כיצד לקח תבואה זרועה מן העכו"ם אחר שהביאה שליש ונגמרה ביד ישראל, מפריש תרו"מ וכו' ונותן ב' שלישי המעשר ללוי וב' שלישי תרומ"ע לכהן ומוכר לו השליש, עכ"ל, והכס"מ שם כתב דדין זה תליא בפלוגתא דת"ק ורבי במשנתינו, ופסק הרמב"ם כרבי משום דאתי כחכמים, וכדמייתי בירושלמי דתניא שדה שהביאה שלישי לפי גוי ולקחה ממנו ישראל, ר"ע אומר התוספת פטור, וחכ"א התוספת חייב, ועד כאן לא פליג ת"ק הכא, אלא בסוריא, אבל בא"י מודה דהכל לפי חשבון,[[429]](#footnote-429) עכ"ד.

והמשנת ר' אהרן בסימן כ"א סק"ט תמה ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ב ממעשר דהמקדיש פירותיו כשהן מחוברין וכו' ובאו לעונת המעשרות והם ביד הגזבר ואח"כ פדאן פטורין, והוא ממתניתין בפאה פ"ד מ"ח, והנה בירושלמי שם אמרו דאתיא כר"ע דהתוספת פטור, או דאתיא אף כחכמים ובמירוח ביד הקדש, או כשקצר מיד ולא הוסיף אחר שפדה, ומד' הרמב"ם שכתב בסתמא דפטורין, מבו' דאף התוספת שהוסיפו אחר שהביאו שליש פטורה.

ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דאף דקי"ל כת"ק דכל שהביא שליש ביד גוי אף התוספת פטורה, מ"מ בגונא שלקח פירות מן הגוי בא"י אחר שהביאו שליש, כיון דאין קנין לגוי בא"י להפקיע מן המעשרות, וגדל הכל בחיוב, אלא שבאנו לדון לגבי חיוב הנתינה, דהגדל ביד גוי פטור, משום דא"ל אתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדי', הרי דאי"ז מועיל לפטור אלא את מה שגדל ביד הגוי, אך מה שהוסיף ביד ישראל לי"ב להך פטורא,[[430]](#footnote-430) וכבר כתבו כן המרכה"מ והישועות מלכו והצ"פ בהל' תרומות שם, וכ"כ החזו"א בשביעית סימן א' סקכ"ב ד"ה ר"מ פ"א וסימן ו' סק"ג ד"ה שם ס"ק י"ד, ועי' גם בדבריו בסימן א' סקכ"א ד"ה ר"מ פ"א.[[431]](#footnote-431)

**פ"ה מ"ו**

א] **המתמד ונתן מים במידה ומצא כדי מידתו פטור, ר' יהודה מחייב,** בחולין כ"ה ב' תנן דהתמד עד שלא החמיץ אינו ניקח בכסף מעשר ופוסל את המקוה, משהחמיץ ניקח בכסף מעשר ואינו פוסל את המקוה,[[432]](#footnote-432) ובגמ' שם פרכינן עלה דמני לא ר' יהודה ולא רבנן, דלרבנן אף דהחמיץ אין עליו תורת פרי, ולר' יהודה אף אם לא החמיץ יש עליו תורת פרי, ומשני רב נחמן אמר רבה בר אבוה, דפלוגתא דרבנן ור' יהודה היא רק כשהחמיץ, אף כשלא החמיץ מודה ר' יהודה דאינו חייב במעשר, ומתניתין דהתם ר' יהודה היא, ואמרו בגמ' שם דכל שסופו להחמיץ חייב במעשר אף קודם שהחמיץ, ומתניתין דהתם איירי כשנשתייר ממנו בכוס ולא החמיץ.[[433]](#footnote-433)

עוד אמרו בגמ' שם דפליגא דר' אלעזר דאמר הכל מודים שאין מפרישין עליו ממקום אחר אא"כ החמיץ קסבר בלא החמיץ מחלוקת, ועד כאן לא מחייב ר' יהודה אלא מיני' ובי' אבל מעלמא לא דילמא אתי לאפרושי מן החיוב על הפטור ומן הפטור על החיוב, ופירש"י דהיינו משום דשמא זה עתיד להחמיץ והוי פירא, וזה אין עתיד להחמיץ ול"ה פירא, - והתוס' שם הק' דמ"ט קאמר דפליגא על רב נחמן, הרי גם לדעת ר' אלעזר לא מחייב ר' יהודה אלא כשהוא עתיד להחמיץ, דמה"ט הוא דאינו מפריש אלא מיני' ובי', דשמא זה עתיד להחמיץ וזה אין עתיד להחמיץ, והוא כדעת רב נחמן,[[434]](#footnote-434) וכתבו לפרש דהא דאמר דפליגא היינו משום דמשמעות לישנא דר"א דאף לרבנן אם החמיץ מפרישין עליו, ופלוגתא דרבנן ור' יהודה הוא רק כשלא החמיץ אלא שסופו להחמיץ, והוא דלא כרב נחמן דפטרי רבנן אף כשהחמיץ, אך בל' רש"י שם מבו' דמה שאמרו דפליגא דר' אלעזר, הוא משום דלדידי' מחייב ר' יהודה אף כשלא החמיץ, וצ"ע.

ב] בב"ב צ"ו ב' פליגי תנאי בדין שמרי יין, דלת"ק מברכין עליהן שהכל נהי' בדברו, ולאחרים כל שיש בהם טעם יין מברך עליהן בפה"ג, ואמר רבא דכו"ע רמא תלתא ואתא ארבעה חמרא הוא, ומפרשינן דהוא לטעמי' דכל חמרא דלא רמי על חד תלת מיא לאו חמרא הוא, רמא תלתא ואתא תלתא ולא כלום הוא, כי פליגי דרמא תלתא ואתא תלתא ופלגא, דרבנן סברי תלתא עייל תלתא נפיק פש לי' פלגא ופלגא בשיתא פלגי מיא ולא כלום הוא, ואחרים סברי תלתא עול תרין ופלגא נפיק פש ליה כוזא וכוזא בתרי ופלגא חמרא מעליא הוא,[[435]](#footnote-435) - ופרכינן עלה וביותר מכדי מידתו מי פליגי והא תנן המתמד ונתן מים במידה ומצא כדי מידתו פטור ור' יהודה מחייב, עד כאן לא פליגי אלא בכדי מידתו אבל ביותר מכדי מידתו לא פליגי, ומשני ה"ה דאפי' ביותר מכדי מידתו פליגי והאי דקא מיפלגי בכדי מידתו להודיעך כחו דר' יהודה.

והתוס' וש"ר הק' בהא דדחי דאף ביותר מכדי מידתו פליגי, דמ"ט דרבנן דפטרי אף בכה"ג דיצא פלגא מן היין והוא נותן טעם במים, הרי קי"ל דהטבל אוסר שלא במינו בנותן טעם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דהוא משום דאינו אלא קיוהא בעלמא ואין כאן נותן טעם וכעפרא בעלמא דמי, וכ"כ התוס' ותוס' הרא"ש בחולין כ"ה ב'.

**ב** התורי"ד שם כתב דהוא משום שהיין שנבלע בשמרים כיון דלא חזי לשתי' בטל מתורת טבל, שהשותה שמרים של טבל אינו במיתה דלא חזי לשתי', וע"כ אף דאם הי' מתמצה ממנו יין בעין הי' אוסר במים עד ס',[[436]](#footnote-436) מ"מ כל שלא יצא ממנו היין אלא בתערובת מים, כל כמה שלא יצא ממנו כשיעור שיתן טעם במים, ה"ז בטל לגמרי, ודמי לשמן של תרומה המובלע בדופני הכד, דתנן בתרומות פי"א מ"ח דהמערה מכד לכד ונוטף ג' טיפין נותן לתוכה חולין, (אף דיש שם שמן הראוי להתמצות, ואם הרכינה ומיצת ה"ז תרומה ואסור להרבות עליו חולין ולבטלו.

**ג** הרמב"ן **שם כתב דשמרים לאו טבל הם, שאפי' המתמד ומצא על חד תלתא מים עכשיו הוא שנעשה יין ולא קודם לכן ול"ה טבל כלל, וע"כ כל דליכא על חד תלתא מיא אי"ז יין ופטור מן המעשר, ואינו אוסר מדין טבל דפסולת אוכלין הוא, ואין על השמרים של טבל איסור טבל, ומדמי לה להא דתנן בפ' בתרא דתרומות מ"ה בפירות של תרומה, דהמורסן מותר סובין וכו' של ישנות מותרות נוהג בתרומה כדרך שהוא נוהג בחולין, ורק כשמתמד הן נקבעין למעשר, וע"כ בעינן שיהא זה יין.**

**ובס' משנת אברהם בתרומות פי"א מ"ה כתב לפרש בזה, דהיינו משום דלחיוב תרו"מ בעינן שיהא תורת פרי עליו, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן בברכות ל"ו א', ונת' לעיל פ"ד מ"ו אות ח', ופסולת אוכלין אין שם פרי עליו, וה"נ הוא בשמרים דפסולת אוכלין הן ואין עליהן תורת פרי, ורק ע"י שנעשו יין חייל עליהן תורת פרי להתחייב בתרו"מ,[[437]](#footnote-437) וראיתי לסייע לזה ממש"כ הריטב"א בב"ב שם, ז"ל, והנכון דשמרים וחרצנים כה"ג "יצאו מתורת פרי לגמרי" ולא חייל עלייהו שם טבל, עכ"ל, ומשמע דהא דלי"ב איסור טבל, הוא משום דאין תורת פרי עליהן.**

ד בעליות דרבינו יונה שם כתב בשם ר"י, דמשנתינו היא בדמאי, וע"כ אי"ז אוסר בנותן טעם, דלא גזרו על תערובת דמאי, כמו שאמרו בחולין ו' א',[[438]](#footnote-438) ומ"מ כל דרמא תלתא ואתא ארבעה חייב, כיון דהוא כדרך מזיגת יין במים, הוי כמו שהיין הוא בעין, ולא חשבינן לי' כתערובת דמאי.

**ה** בעליות דרבינו יונה שם כתב בשם מקצת רבותינו, דיין אינו אוסר במים בששים, אלא הוא מתבטל בו' חלקי מים,[[439]](#footnote-439) לפי דכל דהמים רבים עליו יותר מדאי הו"ל נטל"פ,[[440]](#footnote-440) וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ה' שער ה' ובע"ז ע"ג א' בשם ר"י, וכ"כ הריטב"א והר"ן בע"ז שם בשמו.[[441]](#footnote-441)

**ו** במשנת ר' אהרן סימן י"ב סק"ה כתב לישב, לפמש"כ שם לעיל מינה דלפ"מ דקי"ל דמי פירות פטורין מן התרומה משום דהוו זיעה בעלמא, הרי דאף יין ושמן דחייבין בתרו"מ הוא רק מדין יין ושמן, אך אם באנו לדון משום הא דהן יוצאין מהזיתים והענבים הו"ל זיעה בעלמא, וע"כ כל דרמי תלתא ואתי תלתא ופלגא דאין תורת יין ע"ז, נמצא דבתחילת הוויתו לא חל עליו שם יין, וממילא הוי כשאר משקין דפירות דפטור משום דהוי זיעה בעלמא, וע"כ אי"ז אוסר משום נתינת טעם, שהרי בכל מי פירות איכא טעם, ומ"מ אינם חייבין במעשר משום דהוו זיעה בעלמא, וטעמם מותר.

ג] הרמב"ן בב"ב כתב לפרש עוד למשנתינו, לפי ענינה במקומה ולפי האמור עלי' בירושלמי, דאיירי במתמד על שמרי יין המעושר, וכיון דלא הפריש מתחילה אלא על היין שבו, צריך עכשיו להפריש על השמרים מעשר, אך תרומה א"צ להפריש עליהן, שהתורם בלבו על הקוטעין וכו', - ומבו' בדבריו דלפ"ז ניחא הא דפטרינן ברמא תלתא ואתא תלתא ופלגא, שהרי כבר עישר על היין שבשמרים, וע"כ אינו אוסר בנו"ט, והא דאם רמא תלתא ואתא ארבעה חייב, הוא משום דבכה"ג מתחייבין השמרים עצמן במעשר, ומתחילה לא הפריש אלא על היין שבשמרים ולא על השמרים עצמן,[[442]](#footnote-442) ועד"ז כתב המאירי בפסחים מ"ב ב', עיי"ש, ועמש"כ ע"ז החזו"א בדמאי סימן א' סקי"ב.

ד] הרשב"ם בב"ב שם עמד דמ"ט לא פריך דבכדי מידתו מי לא פליגי, הרי לר' יהודה ה"ז חייב במעשר אף ברמא תלתא ואתא תלתא, וכתב דהוא משום דמודה ר' יהודה דאי"ז יין חשוב לברך עליו בפה"ג, אלא דלענין מעשר מחייב ר' יהודה בזה משום חומרא דמעשר, ועיי"ש לעיל מינה שכתב דאף לר' יהודה אין מפרישין ממנו על יין אחר, - אך התוס' וש"ר שם כתבו לישב דל"ה מצי למיפרך הכי, דשפיר יש להעמיד דרבנן ואחרים הוו כרבנן דר' יהודה.

ה] התוס' וש"ר שם הק' על מש"כ רשב"ם דהא דמחייב ר' יהודה הוא משום חומרא דמעשר, מהא דתנן בחולין כ"ה ב' דהתמד עד שלא החמיץ אינו נקח בכסף מעשר ופוסל את המקוה מהשחמיץ נקח בכסף מעשר ופוסל את התרומה, ואמרו בגמ' דמני לא ר' יהודה וכו', ואם הא דמחייב ר' יהודה הוא משום חומרא דמעשר, א"כ שפיר אתיא מתניתין כר' יהודה.

והתוס' שם כתבו לישב לפ"מ שפירש המהר"ם שם בדבריהם, די"ל דפשיטא לי' להמקשן דהא דמחמיר ר' יהודה לענין מעשר, הוא משום דמספק"ל אם חשיב כיין, וא"כ ל"ה לו לפסול את המקוה. - והתוס' בחולין כ"ה ב' כתבו לישב, דהא דמחמיר ר' יהודה במצא כדי מידתו, הוא משום דס"ל דאם רמא פלגא ואתא תלתא ופלגא חייב מדאורייתא, וע"כ מחמיר מדרבנן אף בכדי מידתו, ומתניתין דהתם איירי ברמא תלתא ואתא תלתא ופלגא, וזהו דפרכינן דלא אתיא כר' יהודה, משום דבכה"ג דרמא תלתא ואתא תלתא ופלגא מחייב ר' יהודה מדאורייתא.

ו] בטעם הפלוגתא דחכמים ור' יהודה נחלקו הראשונים, דבפירש"י בפסחים מ"ב ב' דהיינו דלת"ק פטור מלעשר משום דאין כאן אלא מים שלא מצא אלא כדי מידתו, ואע"ג דחזותי' וטעמא חמרא, קיוהא דפירא בעלמא הוא דעייל בי', ור' יהודה דמחייב במעשר, הוא משום דאזיל בתר חזותא וטעמא, וכ"ה מבו' בפירש"י בחולין כ"ה ב' שכתב דטעמא דר' יהודה דמחייב במעשר הוא משום "דכולי'" פירא הוא, והיינו דכיון דחזותא וטעמא חמרא חשיב כולו כיין, (וזהו שכתב שם דהא דחכמים פוטרין, הוא משום דלא נוסף בו כלום, ואע"פ שיש בו טעם יין אינו כלום, וזה כדבריו בפסחים דלרבנן לא אזלינן בתר חזותא וטעמא).[[443]](#footnote-443)

אך הרא"ש במשנתינו כתב דטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דא"א שיצאו כל המים לחוץ אלא נשאר חצי כד בשמרים ויצאו ב' וחצי וכד אחד של יין, וכוס של יין בב' וחצי של מים חשיב יין שכן דרך מזיגת היין, וצ"ב שהרי ר' יהודה פליג ומחייב אף בדרמא תלתא ואתא תלתא, והתם ליכא לה"ט, ועד"ז כתב בפירש"י בפסחים שם ד"ה ואיבע"א בדעת שנויא בתרא התם.[[444]](#footnote-444)

ז] **מצא יותר מכדי מידתו וכו',** הר"ש והרא"ש כתבו ע"פ סוגיית הגמ' בב"ב צ"ז א' דהיינו בדרמא תלתא ואתא ארבעה, אך אם רמא תלתא ואתא ארבעה ה"ז פטור לדעת חכמים, וכמו שאמרו בב"ב שם דביותר מכדי מידתו נמי פליגי, והא דקמיפלגי בכדי מידתו, להודיעך כחו של ר' יהודה, וכ"כ הרמב"ן בב"ב צ"ו ב' בפי' קמא ובחולין כ"ה ב'.

אך בפי' הריבמ"צ כתב דאם נתן ק' לוגין מים ומצא ק"י לוגין, הוי בכלל מצא יותר מכדי מידתו, וחייבין הי' לוגין במעשר, ומבו' דכל שמצא יותר מכדי מידתו, אף אם הוא פחות מתלתא ופלגא, ה"ז חייב במעשר, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, ובפירש"י בחולין כ"ה ב' ד"ה כדי מדתו, - ועמש"כ החת"ס בחולין שם בדעתם.

ח] והרמב"ן בב"ב שם כתב לישב, להא דתני דמצא יותר מכדי מידתו מוציא עליו ממקום אחר לפי חשבון, דמשמע דהוא אף כשמצא מעט יותר מכדי מידתו, דהך סיפא ר' יהודה היא דאף במצא כדי מידתו חייב במעשר, והא דתנן מצא יותר מכדי מידתו, הוא משום דבכה"ג סגי להפריש ממנו אחר לפי חשבון, ומשא"כ במצא כדי מידתו, דמפריש מעשר מיני' ובי' כיון דלא ידעינינן כמה נפיק.

ט] הר"ש והרא"ש כתבו ע"פ סוגיית הגמ' בפסחים מ"ב ב' בשנויא בתרא, דלא מחייב ר' יהודה אלא בתמד דדרווקא, שנותנין מים על השמרים, אך בתמד דפורצני שנותנין מים בחרצנים, מודה ר' יהודה דאם מצא כדי מידתו פטור, ופירש"י שם דהיינו משום דבתמד דפורצני, כל שמצא כדי מידתו לי"ב אלא קיוהא דפירא, ומשא"כ בתמד דדרווקא דאף אם מצא כדי מידתו מעורב בו מן היין של שמרים, (ומן המים נשאר בשמרים), וכ"כ התוס' בחולין כ"ה ב' ד"ה התמד, וכ"כ הרמב"ן שם, וכ"נ בפי' רשב"ם בב"ב צ"ז א' ד"ה המתמד.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמתמד היינו שנתן מים על הפסולת הנשארת מן הענבים אחר הסחיטה ועל השמרים השוקעין מן היין בשולי הכלי, ומבו' דפלוגתא דרבנן ור' יהודה היא גם בנותן מים על הזגין והחרצנים, וכ"כ הריבמ"צ בפי' קמא, וכ"נ בפירש"י בחולין שם, - והרשב"א שם כתב לישב לפירש"י, דהוא כשנויא קמא בפסחים שם דלא מפלגינן בין תמד דדרווקא לתמד דפורצני, וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים שם, ועמש"כ בזה החת"ס שם.[[445]](#footnote-445)

**פ"ה מ"ז**

א] **חורי הנמלים שלנו בצד הערימה החייבת הרי אלו חייבין שידוע שמדבר גמור היו גוררין כל הלילה,** החזו"א בסימן ד' סקכ"ו ד"ה שם והן שגיררו כתב דהא דהן חייבין, אף דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב ואיכא למיזל בתר רובא דעלמא, הוא משום דודאי הוא דאין הנמלים מניחין את הקרוב, וזהו דתנן שידוע שמדבר גמור היו גוררין כל הלילה, ועד"ז כתבו התפא"י והמשנ"ר,[[446]](#footnote-446) ויש להוסיף מש"כ הרדב"ז בפ"ג ממעשר הכ"ג, דאף דלא ראינו נמלים מהלכים בלילה, אפשר דממקום קרוב גוררין בלילה, עכ"ד, ואשר ע"כ הדבר ודאי שגררו מן הערימה הקרובה.

ובס' מים חיים כתב דהא דלא אזלינן בכה"ג בתר הרוב, הוא כמש"כ הרמב"ן בב"ב כ"ד א' דכל שנמצא במקומו ממש לא אזלינן בתר רובא דעלמא, משום דכאן נמצא כאן הי'.

ב] החזו"א בסימן ד' סקכ"ו הק' דמ"ט הן חייבין, הרי עדיין לא ראו פני הבית, ולהך לישנא בב"מ פ"ח ב' דחטים ושעורים גורן בהדיא כתיב בהו, וא"צ ראיית פני הבית, ניחא, אך להך לישנא דאף חטים ושעורים בעו ראיית פני הבית, תיקשי דמ"ט הכא הן חייבין,[[447]](#footnote-447) וכתב דצ"ל דנפ"מ אם הכניסן לבית או שעבר עליהן השבת או תרומה או מקח,[[448]](#footnote-448) או דאיירי בדעתו להוליך לשוק דגמרו קובעו.

ג] בירושלמי פליגי אמוראי בממרח כריו של חבירו של מדעתו, דלר' יוחנן נטבל, ולר"ל לא נטבל, ופרכינן לר' יוחנן מהא דתנן הכא דחורי נמלים שלנו בצד ערימה החייבת הרי אלו חייבין הא בצד ערימה פטורה פטורין, אף שמירחוה הנמלים,[[449]](#footnote-449) ומשני ר' יוחנן דהכא משום יאוש בעלים נגעו בה, וע"כ אינם חייבין אלא כשנמצאו בצד הערימה החייבת, דאין הפקר פוטר לאחר מירוח, ור' אבא משני דאיירי כשגיררו ראשי שבלים, ולא מירחוה הנמלים.[[450]](#footnote-450)

והנה בעיקר הפלוגתא אם הממרח כריו של חבירו שלא מדעתו נטבל, כתב החלת לחם בסימן ה' סק"י, דטעמא דר"ל דלא נטבל הוא משום דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ואף דבדבר התלוי במעשה לא אמרינן דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, מ"מ כיון דגמר מלאכה תלי נמי במחשבה, כמו שמצינו לעיל בפ"ק כמה מילי דתלי הגמר מלאכה במה שדעתו לעשות בו, ע"כ יש בזה לדינא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, וטעמא דר' יוחנן דנטבל, הוא משום דאף דבעינן נמי מחשבה, מ"מ עיקר הדבר תלי במעשה המירוח, וע"כ ה"ז מועיל אף בדבר שאינו שלו ושלא מדעתו, עכ"ד.

אך לכאו' זה נסתר ממה שאמרו בירושלמי הכא דלר' יוחנן דהממרח כריו של חבירו נטבל, אף היכא שמירחוה הנמלים ה"ז נטבל, והרי דהא דה"ז נטבל, אי"ז משום דמהני מחשבת הממרח לאסור, כיון דעיקר הדבר תלוי במעשה המירוח, אלא הוא משום דל"ב למחשבת הממרח כלל, ואף אם נתמרח מאליו ה"ז חייב,[[451]](#footnote-451) וכ"כ החזו"א בסימן ד' סקכ"ו דלר' יוחנן אף אם נתמרח מעצמו חייב, משום דכל שברשותו פירות ממורחין כבר נגמרה האסיפה והנאת הבעלים ורצון נפשו, וזה תנאי חיוב המעשרות, - ועיי"ש שכתב דטעמא דר"ל דלא נטבל, הוא משום דכל שנעשה שלא מדעתו הוי פגם באסיפתן, ודי בפגם זה לפטרו מן המעשר.

ד] החזו"א שם נסתפק לדעת ר"ל דהממרח כריו של חבירו שלא מדעתו לא נטבל, אם הוי זה מירוח הפוטר כמו מירוח נכרי וכיו"ב דא"א לבא עוד לידי חיוב, או דהיינו רק דאין מירוח זה קובע, אך לא נפטרו הפירות, אלא הוו כפירות דאין חסרין מירוח דבעו מעשה לחייבן, וה"נ הכא כשיעשה מעשה אחר מירוח כדי להשתמש בהן יתחייבו, וגם י"ל דכל שיתרצה במירוחן ויהא זה מדעתו ה"ז מועיל לחייבן, ועיי"ש במש"כ בזה.

ה] בירושלמי מותיב ר' יוחנן לר"ל מהא דתנן הקדישן על שלא נגמרו וגמרן הגזבר ואח"כ פדאן פטורין, והרי גזבר כאחר ואפ"ה מה שעשה עשוי,[[452]](#footnote-452) ומשני דאתיא כמ"ד דגזבר כבעלים.[[453]](#footnote-453)

והשערי חיים בקידושין סימן מ"ב סק"ג עמד בזה, דהרי אף אם גזבר אינו כבעלים, הרי יש לו כח עשי' בשל הקדש ויכול למכור ולקנות לצורך הקדש כעושה בתוך שלו, ואך דאין בעלים עליו, וא"כ מ"ט הו"ל כממרח כריו של חבירו, - ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דהא דבעינן מירוח של בעלים, אינו משום דרק לבעלים יש כח עשי' בפירות, שהרי חלות הדין טבל שחלה ע"י המירוח אינה נפעלת ע"י עשייתו של הממרח, והדבר פשוט דא"א להתנות תנאי במירוח זה, אלא הוא מידי דממילא דכיון שנתמרח הכרי חל בו דין טבל, והא דס"ל לר"ל דבעינן מירוח בעלים דוקא, הוא משום דרק מירוח דבעל הכרי שמי' מירוח לענין שיחול על ידו דין טבל, ולא מירוח דאחר, וע"כ ל"מ בדין זה כח עשי' בשל בעלים, ובעינן מירוח של בעל הכרי דוקא, וע"כ למ"ד דגזבר כאחד ולא חשיב כבעל הכרי, אף דיש לו כח עשי' בשל הקדש, מ"מ ל"מ המירוח דידי', ועיי"ש שכתב לפרש עד"ז גם במה שאמרו בירושלמי בפ"ק דתרומות, דלמ"ד דאם בעינן הפרשת בעלים, ל"ה מהני הפרשת גזבר למ"ד דגזבר כאחר, ועד"ז כתב האבי עזרי בפ"ד מתרומות ה"ב.

**פ"ה מ"ח**

א] **שום בעל בכי וכו' פטורין מן המעשרות,** בטעם פטורן נחלקו הראשונים, דהריבמ"צ והר"ש פירשו דהוא משום דהן באים לעולם מחו"ל, והר"ש והרא"ש הוסיפו לפרש דהיינו דלא חייבו חכמים פירות חו"ל במעשר, אלא אותן שכיו"ב גדלים בארץ, ואלו אין כיו"ב גדלים בארץ, והדרך אמונה בצה"ל פ"ב מתרומות ס"ק ש"ז כתב לפרש דהיינו רק בחו"ל הרחוק דפטור לגמרי מתרו"מ, אבל במדינות הקרובות, ודאי דכל הפירות חייבין, אף שאין כיו"ב גדלים בארץ.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דפטורם הם משום שהן מדבריים ואינם נזרעים בגנות וחזקתן מן ההפקר, ולפיכך פטורין מן המעשרות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתרומות הי"ב.[[454]](#footnote-454)

ב] **ונלקחין מכל אדם בשביעית,** הר"ש והרא"ש כתבו דהיינו אפי' מן החשוד, אך הרמב"ם בפ"ח משמו"י הי"ד כתב דלא הותר ליקח אלא מע"ה, אבל החשוד על השביעית אין לוקחין ממנו דבר שיש עליו זיקת שביעית כלל, ואין לוקחין ממנו פשתן אפי' סרוק, והמהר"י קורקוס והכס"מ שם כתבו דמקורו הוא מבכורות כ"ט א', והפאה"ש בהל' שביעית סימן כ"ח סקל"ג כתב דכ"ה גם בירושלמי הכא דאף דפשתן נלקחת מכל אדם בשביעית, משום דאינו ראוי לאכילה ולי"ב קדו"ש ואיסור ספיחין, מ"מ אינו נלקח מן החשוד, ועיי"ש שתמה ע"ד הר"ש דדבריו סותרים לד' הירושלמי הכא ולסוגיא דבכורות.

אך הנה הרא"ש כתב דהא דנלקחין אף מן החשוד, הוא משום דאין דין שביעית בפירות חו"ל, והיינו דהרי אף דאסור ליקח מן החשוד אף דבר שאין בו קדו"ש ואיסור ספיחין, כ"ז הוא כשיש עליו זיקת שביעית, אך כל שגדל בחו"ל ואין עליו זיקת שביעית כלל לוקחין אותו מן החשוד, - ונמצא לפ"ז דפלוגתת הראשונים בזה היא לטעמייהו דהרמב"ם לטעמי' דהפטור בכל מינים אלו הוא משום דחזקתן מן ההפקר, ע"כ אינם נלקחין מן החשוד, אך הר"ש והרא"ש לטעמייהו דהפטור בכל מינים אלו הוא משום שהם באים מחו"ל, וע"כ הן נלקחין אף מן החשוד.

ג] אמנם הנה באמת לפי סדר הדברים בד' הר"ש, נראה דמש"כ דנלקחין מכל אדם אפי' מן החשוד קאי על סיפא דמתניתין בזרע לוף העליון וכו' ושאר זרעוני גינה שאינם נאכלין, ושלא כד' הרא"ש דכתב כן על רישא דמתניתין, וכ"כ בפי' הרש"ס, וכתב דכן משמע בירושלמי, וכן נקט החזו"א בסימן א' סקי"ט בדעת הר"ש, ועי' בדבריו בשביעית סימן י' סקי"ב שכתב ללמוד כן מד' הירושלמי הכא, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם דל"ד להדברים דאין נלקחין מן החשוד, (אך בסימן א' שם כתב לפרש לד' הירושלמי בע"א, עיי"ש).

ד] בסוכה ל"ט ב' אמרו דאף אותם המינים דתנן ברפ"ט דשביעית שנלקחין מן האדם בשביעית, היינו רק בכדי מזון ג' סעודות, והרדב"ז בפ"ח משמו"י הי"ג דקדק מל' הרמב"ם, דמינים אלו שבמשנתינו נלקחין מכל אדם בשביעית אף יותר מכדי מזון ג' סעודות, דדוקא באותם המינים שהתירו לקנותם מכל אדם משום שאנו סומכים על החזקה שאינם מן השמור, אך שביעית נוהגת בהן, לא התירו אלא בכדי חייו, אך מינים אלו דידוע שהן מן ההפקר, שהרי פטורין מן המעשר, ומן הדין נלקחין מכל אדם ולא משום חזקה, לוקחין מהן הרבה.[[455]](#footnote-455)

אך הפאה"ש בהל' שביעית סימן כ"ח סקל"ב כתב דאף מינים אלו אין לוקחין מהן אלא מזון ג' סעודות, וכ"כ החזו"א בסימן ב' סק"ז,[[456]](#footnote-456) - ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא לדעת הרמב"ם דהא דהן נלקחין מכל אדם בשביעית הוא משום שחזקתם שהם מן ההפקר, אך לדעת הריבמ"צ והר"ש דהא דהן נלקחין מכל אדם בשביעית הוא משום שהן באין מחו"ל, מותר ליקח מהן אף יותר ממזון ג' סעודות.

ה] **זרע כרישין וכו' ונלקחין מכל אדם בשביעית,** החזו"א בשביעית סימן ט' סוסק"ד כתב דמשמע דשביעית נוהגת בהן אלא שאין כל אדם חשוד עליהן, אך אם גדלו בשביעית אסורין משום ספיחין, והוכיח מזה דגזרו איסור ספיחין על כל הצומחין, עיי"ש, - אך בסימן כ"ז סק"ב חזר בו וכתב דהא דהן נלקחין מכל אדם בשביעית הוא משום דאין בהן קדו"ש,[[457]](#footnote-457) ואין כאן משום משומר ולא משום מוסר דמי שביעית לע"ה ולא משום איסור סחורה ולא משום איסור ספיחין,[[458]](#footnote-458) וכ"כ גם במעשרות סימן א' סקי"ט, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא גזרו עליהן איסור ספיחין.

ו] **שאע"פ שאביהן תרומה הרי אלו יאכלו,** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דאע"פ שהיו הלפת והצנונות תרומה, זרען שרי לזרים, והר"ש הוסיף לפרש דהוא כההיא דתנן לעיל מ"ב העוקר לפת וצנונות מתוך שלו ונטע לתוך שלו לזרע, והיינו דלא מיירי כשנטע זרע לפת וצנונות, (דהם אינם חייבין בתרומה, וא"א שיהיו תרומה), אלא בנטע לפת וצנונות עצמן שהיו של תרומה לזרע, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"א מתרומות הכ"ב.

ובטעם ההיתר בזה כתב המהר"י קורקוס שם, דכיון שאינם נאכלים ואין חייבים בתרומה דאוכל בעינן, ע"כ גם כשהם גידולי תרומה אין להן דין תרומה, דבהני לא שייך תרומה.

ז] אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאיירי בזרעוני גינה שהיו הם עצמן תרומה וזרעם, וקמ"ל דזרעם מותר לזרים,[[459]](#footnote-459) ופירש דהוא משום דאין אומרים גידולי תרומה תרומה, אלא אם הי' הזרע שזרע ראוי לאכילה, ומשא"כ הכא דהזרעונים אינם ראויים לאכילה, מותר לאכול את גידוליהן.

והרש"ש תמה ע"ז דכיון דזרעוני גינה שאינם נאכלין פטורין מתרו"מ, היאך משכח"ל שיהיו תרומה, וכתב דצ"ל דאף דהן פטורין מתרו"מ, מ"מ אם קרא עליהן שם תרומה אסורין לזרים, וכמו שמצינו בתרומות פ"י מ"ו בעצי תלתן, - והמקד"ד בסימן נ"ה סק"ד כתב דזה ניחא רק לדעת הסוברים בעצי תלתן דאם קרא עליהן שם תרומה אסורין לזרים, וכמשמעות ד' הריבמ"צ בתרומות שם והגר"א בשנו"א שם מ"ה,[[460]](#footnote-460) אך למש"כ התוי"ט שם דאינם אסורין לזרים, לא א"ש.

ח] והחזו"א בסימן א' ריש סק"כ כתב לפרש בד' הרמב"ם, דלא איירי כשהיו הזרעים עצמן תרומה, דזה לא משכח"ל, דכיון דהן פטורין מתרומה, לא חייל עלייהו שם תרומה, אלא היינו שזרע זרעוני גינה שאביהן תרומה, ובזה קמ"ל דהגידולים מותרין, - ועיי"ש בתו"ד שכתב דרבותא קמ"ל, דהי' מקום לומר דאף דהזרעים עצמן הן חולין, דלא גזרו דגידולי תרומה תרומה בזרעים שאינם נאכלין, מ"מ יהיו גידוליהן אסורין, כדי שלא יזרע תרומה טמאה לזרע, וזהו דקמ"ל דגידוליהן מותרין.

**בריך רחמנא דסייען**

1. ובטעם הא דנקט ספיחי סטיס וקוצה ולא נקט סטיס וקוצה עצמן, פירש"י בשבת שם דהוא משום דאין דרך ללוקטן בשנה שנזרעים אלא לסוף ארבע ד' וה' שנים שהשרשין מתפשטין בארץ ומשביחין, ושורש שלהן עיקר, וה"ז נראה כמו שצמחו מאליהן, וע"כ קרי להו ספיחין, - ובפירש"י בנדה שם כתב דהוא משום דהסטיס וקוצה עצמן ראויין לאכילה וחייבין במעשר, - ובפירש"י בב"ק ק"א ב' כתב דהוא משום דבשביעית ליכא אלא ספיחים, והתוס' שם כתבו ע"ז דלא נתישב בזה הא דלגבי מעשר ופאה נקט ספיחי, אך י"ל בזה כמש"כ בשיטה להר"נ בשבת בשם הרא"ה דהא דנקט לגבי פאה ומעשר ספיחי סטיס וקוצה ל"ד הוא, אלא אשיגרת לשון משום דמרגלא בפומי' ספיחי סטיס וקוצה במס' שביעית, - והתוס' בשבת שם כתבו לפי דבריהם דהא דנקט ספיחי סטיס וקוצה הוא משום דהן ראויין קצת לאכילה, דלפ"ז י"ל דע"כ נקט ספיחי, דהסטיס וקוצה עצמן אין ראויים כלל לאכילת אדם ול"ה חידוש, והר"ש בפאה כתב דאי"ז מתישב בהא דנקט בשביעית ספיחי סטיס וקוצה, (ובדעת רש"י י"ל דהתם הוא כפירש"י בב"ק דבשביעית ליכא אלא ספיחין), - והפסקי רי"ד בנדה שם כתב דהא דנקט ספיחי הוא משום דדרך הוא שהן עולין מאליהן, וכ"כ המאירי בשבת ובנדה שם. [↑](#footnote-ref-1)
2. עוד מצינו בד' הרמב"ם בפ"א ממעשר ה"ט, דחרובים אין חייבין במעשר אלא מדרבנן, אף דלדעתו כל פירות האילן חייבין במעשר מדאורייתא, לפי שאינם מאכל רוב אדם, ונתחדש דלתורת אוכל לחיוב תרו"מ בעינן שיהא מאכל כל אדם, וכל שאינו מאכל אלא למיעוט בנ"א, אין תורת אוכל עליו, אך מ"מ מדרבנן ה"ה חייבין במעשר, משום דהן נאכלין למיעוט בנ"א שלא ע"י הדחק, ול"ד לספיחי סטיס וקוצה דאין נאכלין אלא ע"י הדחק. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיי"ש **שהביא מש"כ השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ד להוכיח מד' הר"ן והמאירי דהא דאין עיבוד באוכלין הוא אף באוכל האסור באכילה, וע"כ הוצרכו לפרש דהא דיש איסור עיבוד בחלב, הוא משום דאינם אוכלין גמורין, וכתב בשם שיטה לחד מקמאי דבקרבן שכולו כליל יש איסור עיבוד, וכתב דשאני התם דאינו נאכל כלל, ומשא"כ בחלב דנאכל לגויים.** [↑](#footnote-ref-3)
4. **ועיי"ש שאמרו דכל שנתמרח הכרי ברשות הפקר ל"ב להך קרא, דיש לפטור בזה מדכתיב ראשית דגנך ולא של הפקר, והא דבעינן להך קרא הוא כשהפקיר שבלים וחזר וזכה בהן, דאף דבשעת חובתה ל"ה הפקר, ובהקדש כה"ג חייב, מ"מ ה"ז פטור מדכתיב ובא הלוי**, והכפו"ת בסוכה ל"ט ב' כתב דבירושלמי פירשו בה דברים סתומין ומגומגמים, וצ"ב, - ובחי' הגר"ח בפ"ח מביכורים ה"ו כתב לפ"ז בדין פטור הפקר בחלה, דכיון דבתרו"מ איכא תרי גווני פטורי דהפקר, חדא הוא דילפינן מקרא דדגנך ולא של הפקר, דבזה הפקר שוה להקדש, דכל פטורו הוא רק בשעת חובתן, ועוד איכא בהפקר פטור נוסף מקרא דובא הלוי וגו', דמיני' ילפינן דהפקר פוטר לעולם, גם אם הפקיר שבלים וחזר וזכה בהן, ולא תלי כלל בדין שעת חובתן, י"ל דהא דחלה ילפא מתרומות ומעשרות לענין הפטור של הפקר, הוא רק לענין הפטור דדגנך ולא דגן הפקר, אבל הפטור השני שיש בהפקר מקרא דובא הלוי וגו', בזה לא ילפא כלל חלה מתרומות ומעשרות, וע"כ אין הפקר פוטר מן החלה, אלא בשעת חובתה, וכ"כ המקד"ד בסימן נ"ה סוסק"ג, ועיי"ש דמסיק דלא כן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובפירש"י בפסחים נ"ז א' כתב דהא דפאה פטורה מן המעשר ילפינן לה מקרא דובא הלוי, כדתניא בספרי, והא דשביעית פטורה מן המעשר ילפינן לה מכתיב ויתרם תאכל חית השדה, מה חי' אוכלת ופטורה מן המעשר, אף אביונים פטורין מן המעשר, כדתניא במכילתא, ומבו' בדבריו שם דפטורא דתרוייהו הוא משום דהפקר נינהו, וצ"ע דא"כ מ"ט בעינן תרי קראי, וכבר עמדו ע"ז התוס' בנדרים מ"ד ב', וכתבו דאיכא למימר דתרוייהו צריכי, ועי' בטו"א שהניח לזה בקו'. [↑](#footnote-ref-5)
6. הקוב"ש בח"ב סימן י"ד סקט"ז הק' דמה הוכיחו התוס' מהא דאינו הפקר עד שיפקיר לעשירים כשמיטה, דהתם היינו דכל דלא הפקיר אלא לעניים לא חייל ההפקר כלל, אך בפאה דחייל ההפקר לעניים שפיר י"ל דסגי בזה לפטור מן המעשר, ושמא זהו מכוון תוס' תלמיד ר"ת בב"ק שם, עיי"ש, ועיי"ש בסקי"ז במש"כ לישב, - ויש להוסיף דבע"כ צריכין אנו לחילוק זה, דאל"כ תיקשי דמ"ט לא פטרינן בהפקר לעניים ולא לעשירים מכח קרא דובא הלוי, ובע"כ דהוא משום דבכל הפקר לעניים לא חייל ההפקר כלל, וע"כ ה"ז חייב במעשר, דאין לו חלק ונחלה עמך, ומשא"כ בפאה דניתנה לעניים ויש לו חלק ונחלה עמך. [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה לקמן פ"ג מ"ט **תנן דהסאה והאזוב והקורנית שבחצר אם היו נשמרים חייבין, וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דדרכם לצמוח בחצר בלא שיזרעו אותם, ובתוס' אנ"ש במשנתינו הק' דמ"ש מכמהין ופטריות דפטורין משום דאין נזרעין, וכתב דהרמב"ם לטעמי' דמפרש דפטורא דכמהין ופטריות הוא משום דאינם גידו"ק, וכ"כ בחי' מהרי"ח לקמן שם, - אך למש"כ המהרא"פ א"צ לזה, דשאני כמהין ופטריות דאם נזרעין אינם צומחין, ומשא"כ במינים אלו דהם צומחין כשזורעין אותם, וי"ל עוד, דהתם לא חשיב דאינם נזרעים, אלא חשיב דהם נזרעין מאליהן, ומשא"כ בכמהין ופטריות דאין בהן זריעה כלל.** [↑](#footnote-ref-7)
8. והר"ן בנדרים שם פירש דהיינו דאף דרבו מארעא מ"מ עיקר יניקתם היא מן האויר, - והרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דפאה מ"ד פירש דהא דכמהין ופטריות ל"ה גידולו מן הארץ הוא משום דאין להן שרשים בקרקע, ולפ"ז י"ל דמה שאמרו דמינק לא ינקי מארעא, היינו דאין יניקתם מהקרקע עצמה ע"י שרשים, אלא דרך האויר. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובגמ' שם פריך עלה מהא דתניא דעל דבר שאין גידולו מן הארץ אומר שהכל וכו' ועל כמהין ופטריות אומר שהכל, והרי דכמהין ופטריות אין גידולם מן הארץ, ומשני תני שאינו יונק מן הארץ, והתוס' בנדה נ' א' כתבו דלפ"ז אף הכא צריך למיתני יונק מן הארץ, - אך הנה הלח"מ בפ"ט מנדרים הי"א כתב בדעת הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"א, דמה שאמרו תני שאינו יונק מן הארץ, לאו תני ממש הוה, אלא ה"ק כל דבר שאינו יונק מן הארץ לאו גידולו מן הארץ מיקרי, וכ"נ בפירש"י בסוכה י"א ב' שכתב דכמהין ופטריות לאו גידו"ק נינהו, וגריעי מבהמה דלר' יוחנן הויא כגידו"ק משום דגדלה וניזונת מן הקרקע. [↑](#footnote-ref-9)
10. אך י"ל דמה שחייבו עציץ שאינו נקוב בתרו"מ, אי"ז משום דמדרבנן חשבינן להגדל בעפר שבעציץ כגדל בארץ, אלא הוא משום דהוא משום דהוא מין הגדל בקרקע, ואטו זה חייבוהו אף כשאינו גדל בקרקע, וע"כ מכח גזירה זו יש לחייב גם בגידולי מים, ול"ד לכמהין ופטריות דאינם גדלים בקרקע כלל, ולעולם הם פטורין מתרו"מ, - ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות ה"א שכתב בדין בצלים שתיקנם והניחם בחלון כדי שיגדלו מן האויר וגדלו, דאין התוספת חייבת בתרו"מ, דלא עדיף מכמהין ופטריות דפטורין, ול"ד לעציץ שאינו נקוב דהוא גדל מן העפר, ולמש"נ יש מקום לדון בזה, ובלא"ה יש לדון בזה, דאם פטורא דכמהין ופטריות הוא משום דאינם נזרעות ומצמיחות, אין ללמוד מזה לפטור בבצלים הגדלים מן האויר, דהם מין הנזרע ומצמיח. [↑](#footnote-ref-10)
11. והרא"ש כתב דאף קטניות אין חייבין אלא מדרבנן, אך הר"ש בפי' הנד' צידד דהן חייבין מדאורייתא, דדגן כל דמידגן משמע, ובפי' הר"ש מכת"י מחק לזה, (וכתב בתחילת דבריו דלדעת רב יוסף חייבין אף שאר מינים מדאורייתא), והרמב"ן בב"מ פ"ח א' כתב דפליגי בה ר"מ ורבנן, דלר"מ כל דמידגן הוי בכלל דגן וחייב מדאורייתא, ולרבנן אין בכלל דגן אלא ה' המינים בלבד. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובדבריו שם מבו' דלעולם עיקר החיוב הוא בתירוש ויצהר, וחיובא דזיתים וענבים הוא משום דהן עומדין לתירוש ויצהר, ואף שחישב עליהן לאכילה אי"ז מועיל לפטרן מן המעשר. [↑](#footnote-ref-12)
13. והנה אמנם החזו"א בשביעית סימן ז' סקכ"ד פירש לד' הרמב"ן שם ע"פ דבריו בב"מ דמסיק דזיתים וענבים שחישב עליהן לאכילה חייבין בתרו"מ, אך בפשוטו ד' הרמב"ן שם הם כמו שנקט בב"מ שם מעיקרא דזיתים וענבים אין חייבין מה"ת, וכן פירש הטו"א בר"ה ט"ו ב' בדבריו, ואמנם צ"ע בסתירת ד' הרמב"ן בפי' התורה למסקנתו בב"מ, ועמד ע"ז האחיעזר בח"ד סימן ע"ה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ובד' הרמב"ן בב"מ פ"ח ב' מבו', דאם זיתים וענבים אין חייבין בתרו"מ מה"ת, לא משכח"ל שתחול תרומה מדאורייתא על ענבים, אלא כשדעתו לעשות מהן יין והקדים תרומתם בענבים, כדרך שמקדימין תרומת דגן בשבלים, ומבו' דכל שאין דעתו לעשות מהן יין, אינם בני חיוב תרו"מ כלל, ואף אם הפריש מהן תרומה אינה תרומה, - וקשיא טובא לפ"ז מהא דתנן בתרומות פ"א מ"ט דתורמין משמן על זיתים הנכבשים, ומ"ט ל"ה כתורם מן החיוב על הפטור, וקשיא גם מהא דתנן התם מ"ד דאין תורמין מזיתים על השמן משום הפסד כהן, ומבו' דאלמלי ה"ט שפיר היו תורמין, ול"ה כתורם מן הפטור על החיוב, ותמה בזה בתוס' הגרע"א שם פ"ב מ"ו, ומש"כ התפא"י שם והאבנ"ז באו"ח סו"ס פ"ח לישב דאף דאינם חייבין בתרו"מ, מ"מ חיילא בהו ההפרשה, כיון שבידו להביאו לכלל חיוב, וגם מש"כ בס' מים חיים לישב לפ"ד הראב"ד בכתוב שם דאף מינים הפטורין מתרומה שקרא עליהן שם תרומה ה"ז תרומה, הוא נסתר מד' הרמב"ן בב"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. והראב"ד בכתוב שם בפ' העור והרוטב כתב דשאר מינים חייבין בתרו"מ מדרבנן, אך אין חייבין מיתה על טבל ועל תרומה אלא בדגן תירוש ויצהר, ולא נתפרש בדברי [↑](#footnote-ref-15)
16. ועיי"ש שפירש דהוא דבתרומה גדולה כתיב דגן תירוש ויצהר, ותרומת מעשר הוקשה לתרומה גדולה, מקרא דונחשב לכם תרומתכם, בב' תרומות הכתוב מדבר וכו', ומעש"ר אינו נוהג אלא בדבר שנוהג בו תרומ"ע, **כדכתיב בקרא כי תקחו מאת בני ישראל את המעשר וכו' והרמותם ממנו תרומת ד' מעשר מן המעשר, ומעשר עני אחר שלא ריבה הכתוב אינו אלא כמעשר ראשון, שאם באת להחמיר עליו עליך להביא ראי'.** [↑](#footnote-ref-16)
17. והדרך אמונה בביאוה"ל שם הק' ע"ז דבתרומת הכהן והלוי עצמן בפירותיהן מאי איכא למימר, ועוד דגם בישראל מצינו הרבה פעמים דמעשרן והן שלו. [↑](#footnote-ref-17)
18. אך אכתי צ"ע דמ"ט לא סגי בקרא דזרעך דהוא נזרע ומצמיח, ושמא י"ל למש"כ החזו"א שם **דקשואים ודלועים וכן תפוחים ואתרוגים דחייבים בקטנן אע"ג שאינן ראוין לזריעה, כדמוכח בסוכה ל"ו א', היינו משום דקים להו לרבנן שהמינין הללו אין שבחן חשוב בין קטנן לגודלן, וגם בקטנן כבר הן אוכל חשוב, והלכך לא שייך למילף בהן שיעור כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, - וי"ל דכ"ז הוא משום דילפינן מקרא דחיובן תלוי במה שיש עליהן תורת פרי ותורת תבואה, וע"כ אף דילפינן מאידך קרא דליחשב פרי ותבואה בעינן שיהא נזרע ומצמיח, מ"מ במינים אלו קים להו לחכמים דגם קודם לכן חשיבי כפרי, אך אילו ל"ה ילפינן אלא מקרא דזרעך, דבעינן שיהא נזרע ומצמיח, ול"ה מפרשינן לה דעי"ז הוא דחשיב כפרי ותבואה, אלא הוא דין בפנ"ע דבעינן נזרע ומצמיח, ל"ה לנו לחלק בזה.** [↑](#footnote-ref-18)
19. וממש"כ הר"ש לפרש כן רק בדין ענבים, משמע דבשאר פירות א"צ לפרש כן, אלא כיון דחיובן הוא מדרבנן קבעו בהם חכמים שיעורים אלו, ורק בענבים דחיובן מה"ת, הוא דקשיא לי' מ"ט לא אזלינן בהו בתר הבאת שליש כדילפינן לה מקרא בר"ה י"ג א', - וכ"ה להדיא בד' הר"ן בר"ה י"ב ב', דבשאר אילנות דיהיב בכל חד וחד שיעורא, הוא משום דמעשר דידהו מדרבנן בעלמא הוא, ונתנו חכמים לכל אחד ואחד אותו זמן שנראה להם, ובענבים דמעשר דידהו דאורייתא י"ל דהבאשה דידהו הויא כהבאת שליש דתבואה. [↑](#footnote-ref-19)
20. ועד"ז מצינו גם בהא דתנן דתמרים משיטילו שאור, ופירש הרא"ש ע"פ הירושלמי דהיינו משישטחם ויהיו ראויים לאכילה, ומבו' דאף דבשעת תלישתם עדיין אינם ראויים לאכילה, מ"מ כיון דכשישטחם יהיו ראויים לאכילה, ה"ה חייבין בתרו"מ. [↑](#footnote-ref-20)
21. אך הצפנת פענח פ"ח מלולב ה"ה נקט לעיקר דשפיר שייך שיגיעו הפירות לעונת המעשרות בתלוש, עיי"ש בדבריו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
22. ויש שפירשו, דלעולם אם היו נעשים ראויין לאחר מעל"ע היו חייבין, ואך דקים להו דכל שאינם נעשים ראויין בתוך מעל"ע, שוב אינם נעשים ראויין, אך לכאו' אי"ז משמעות הדברים. [↑](#footnote-ref-22)
23. ועפי"ז יש לדון בנידון המצוי בפירות שתולשים אותם קודם זמנם והם נעשים ראויים ע"י הבחלה, אם הן חייבין בתרו"מ, ועמש"כ בזה בתשו' מנחת יצחק ח"י סימן ק"ז, ועיי"ש גם מש"כ בדין בננות שאינם ראויים אלא אחר כמה ימים בשעת תלישתם עד אחר כמה ימים. [↑](#footnote-ref-23)
24. ובירושלמי הכא אמרו הענבים והאובשין משיבאישו וכו' משיקראו באישה, ר' אייבו וכו' והוא שתהא חרצנה שלהם ניכרת מבחוץ, וכנראה שנחלקו בזה הראשונים, דהרמב"ם פירש דמה שאמרו והוא שתהא חרצנה שלהם ניכרת מבחוץ, היינו דזהו עיקר שיעורא דיבאישו, אך המיוחס לר"ש והראב"ד פירשו דתרי מילי נינהו, דעיקר שיעורא דיבאישו היינו שילבינו וכו', ומלבד זה בעינן שתהא חרצנה שלהם ניכרת מבחוץ. [↑](#footnote-ref-24)
25. ובירושלמי א"ר יוסי בר בון דכל אותו הכרם, אך הרמב"ם כתב דרק כל אותו הרוח חייב, וכ"כ בפי' הרא"ש, ובפי' הרש"ס כתב דהרמב"ם פסק כר' חנינא דכל אותו הרוח ודלא כר' יוסי בר בון, והגר"א בסימן של"א ס"ק קכ"ט תמה ע"ז, דדרך הרמב"ם לפסוק כמ"ד בתרא, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-25)
26. ובמעשרות סימן א' סק"ה הוסיף לפרש, דלאו היינו דגרגיר זה עד על חבירו שהגיע לעונת המעשרות והגיע לשיעור זורעין בו ומצמיח ולשיעור שליש, אלא הוא על חבירו שהגיע ג"כ לשיעור אוכל ואינו עתיד רק להוסיף אוכל, והוי כקשואים ודלועים דשיעור עונת המעשרות שלהן קדם שליש וכתפוחים ואתרוגים, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-26)
27. ולכאו' נראה מזה דהא דכולו חיבור למעשרות, הוא משום דה"ז נטפל לאותו שהגיע לעונת המעשרות, וכלישנא דהירושלמי דהוא חיבור למעשר, וע"כ שפיר יש לתלות לזה אם יש גדר בינתים ואם הם של אדם אחד, ולפ"ז גם יש מקום להבין דגם אם חילק הכרם אחר שביכר, יפקע דין זה, ועפי"ז יש לדון גם במש"כ החזו"א שם דגם לענין שביעית ומעשר הוא כן דבגפן ורמון כיון שבישל גרגיר אחד והגיע לעונת המעשרות חשיב כהגיע כולו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-27)
28. אמנם הנה באמת החזו"א לטעמי' פירש לד' הירושלמי בע"א, דמה שאמרו הי' גדול ונעשה וקטן קושיא היא, דבשלמא אותה הרוח י"ל דכולה תנאי גידולן שוה ואי בישל אחד הוי עדות שבישלו כולן, אלא כרם כולו מאי שיעורא הוא אילו העמיד גדר בינתים לא מהני ביכור של זה לחברו ואילו פרץ גדרו מהני זה לחברו, ואמאי הא גדרו לא מוסיף ולא ממעט גידולן, עכ"ד, וגם הגר"א בסימן של"א ס"ק קכ"ט כתב בדעת הרמב"ם דאפשר דמפרש שמ"ש הי' כרם קטן קושיא היא. [↑](#footnote-ref-28)
29. אך עיי"ש שהביא מירושלמי בפ"ק דדמאי ה"א דדין זה הוא אף בתמרים, וכתב דבאמת מהתם שמעינן דשוה דין תמרים לדין גפנים ורמונים, והק' ע"ד הרמב"ם שלא הביא לדין תמרים, ולכאו' מזה סייעתא לד' הרדב"ז דנקט הרמב"ם ענבים ורמונים וה"ה שאר מינים, אמנם הנה הצפנת פענח בפ"ח מלולב ה"ה פירש בד' הירושלמי שם דבתמרים ליכא לדין זה, ולפ"ז ניחא שסתם הרמב"ם דדין זה הוא רק בענבים ורמונים. [↑](#footnote-ref-29)
30. ומש"כ במים חיים שם **לחדש דלא חייל חיוב הפרשת תרו"מ על אותם הפירות שלא נגמר גידולם, וכל דברי הירושלמי נאמרו רק לענין זה ששייך להפריש תרו"מ מכל הפירות ואף מאלו שלא הגיעו לעונת המעשרות, הוא מתפרש למש"נ לעיל אות ט' בהערה בגדר הך דינא, ואכתי צ"ב.** [↑](#footnote-ref-30)
31. והריבמ"צ כתב לפרש עוד ב' פירושים, חדא, דמגורה הוא הקליפה החיצונה, ולכאו' המכוון הוא לקליפה החיצונה שמעל הקליפה הקשה של האגוז, והב', דמגורה הוא הקליפה האמצעית, ולכאו' המכוון הוא לקליפה הקשה. [↑](#footnote-ref-31)
32. אמנם הנה הישועות מלכו שם ה"ב לדון די"ל דמודה הרמב"ם דחנטה הוא קודם עונת המעשרות, אלא דס"ל דלפ"מ דקי"ל כשמואל בר"ה י"ג ב' דהכל הולך אחר גמר פרי, הרי דאף באילנות אין הולכין אחר חנטה, אלא אחר גמר פרי, וס"ל דגמר פרי היינו הגיע לעונת המעשרות, עיי"ש, - אך ילה"ע בזה ממש"כ הרמב"ם שם ה"ג, ז"ל, והחרובין אע"פ "שחנטו פירותיהן" קודם ט"ו בשבט מתעשרין להבא, עכ"ל, והרי דבשאר אילנות הולכין אחר חנטה, וכמו שעמד ע"ז בתוס' הגרע"א לעיל בפירקין ובע"כ דחנטה היינו עונת המעשרות. [↑](#footnote-ref-32)
33. ועיי"ש בסק"א שכתב דאין לומר **דהא דחשבינן להו כהגיעו לעונת המעשרות הוא כשלקטם, דבלא"ה הנידון הוא לאכלם אחר לקיטתם, דלהדיא מבו' במתניתין לקמן פ"ה מ"ה דאף קודם שלקטם חשיבי דהגיעו לעונת המעשרות, עייש"ה, - ומה שהוכיח כן עוד, לדעת התוס' בר"ה י"ב דלקיטה בירקות היינו בגמר הפרי, דלפ"ז הרי דעונת המעשרות היא קודם זמן זה, צ"ב, דהרי אף לדעת התוס' דלקיטה הוא בגמר הפרי, מ"מ כל שלקט קודם גמר הפרי, נקבעת שנת הירק כפי שעת הלקיטה עצמה, וממילא דשפיר י"ל דהא דתנן דעונת המעשרות דירקות הוא בקטנם, הוא רק אחר שלקטם**. [↑](#footnote-ref-33)
34. ולכאו' י"ל עוד בזה בתרי גווני, חדא, דאף דא"א דתהא קביעות שנת המעשרות בשעה שעדיין אין הפרי חייב במעשר, מ"מ שפיר שייך דתהא קביעות שנת המעשרות אחר השעה שנתחייב הפרי במעשר, וע"כ הוא דבירק קביעות שנת המעשר הוא בשעת הלקיטה, אף דעונת המעשרות הוא קודם לכן, - ועוד, דלדעת הרמב"ם דהא דאזלינן בירק בתר לקיטה היינו הלקיטה עצמה, ולא סגי בגמר פרי, הרי שפיר י"ל דאף דכבר הגיעו הירקות לעונת המעשרות קודם לכן, מ"מ כיון דבפועל אינם חייבין במעשר במחובר, שפיר נקבע שנת המעשר לפי שעת הלקיטה, דבשעה זו הם מתחייבים במעשר. [↑](#footnote-ref-34)
35. ועיי"ש שתמה כן גם ע"ד הרמב"ם בפ"א ממע"ש, וכבר נת' **לעיל אות א' מש"כ המהר"י קורקוס בדעת הרמב"ם דחנטה היינו עונת המעשרות, ולכאו' הי' מקום לומר כן גם בדעת רש"י, וזהו שפירש דהא דהתלתן משתצמח הוא גם לגבי קביעות שנת המעשר, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י שם י"ד א' (ד"ה אף כל), עיי"ש.** [↑](#footnote-ref-35)
36. והנה הנה הריטב"א שם נסתפק אם דין תלתן כדין ירק דאזלינן בי' בתר לקיטה, או דכיון דזרעו לזרע, לא אזלינן בי' בתר לקיטה, ואי נימא דדינו כירק תיקשי בד' רש"י, דמה מייתינן מהא דסגי בשיעור דכשתצמח, לחייבו במעשר, דה"נ סגי בזה לקביעות שנת המעשר, הרי בכל ירקות קביעות שנת המעשר היא לפי הלקיטה, אף דהם מגיעין לעונת המעשרות קודם לכן, - ובעכצ"ל בד' רש"י דתלתן ל"ה כירק, ואין מקום לילך בו אחר לקיטה, וע"כ שפיר מייתינן מהא דבשיעור דכשתצמח חשיב להתחייב במעשר, דכ"ש דסגי בהכי לקביעות שנת המעשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
37. ויש לסייע לזה ממש"כ רש"י שם י"ג ב' ד"ה מתוך, ז"ל, מתוך שעשויין פרכין פרכין וכו' אזלינן בהו בתר השרשה וכו', ומעשר
    "פירות האילן" וקטניות וירק מדרבנן הן, ויכולת ביד החכמים לקבוע זמן לפי דעתם לכל אחד ואחד, עכ"ל, ומשמע דגם הא דבפירות האילן אזלינן בתר חנטה, הוא משום דמעשר דידהו דרבנן. [↑](#footnote-ref-37)
38. ואמנם בדבריו לא נתישב אלא מש"כ רש"י בהא דתנן דהתבואה והזיתים משיביאו שליש, דהוא לענין קביעות שנת המעשר, אך לא נתישב בזה מש"כ רש"י גם בהא דתנן דהתלתן משתצמח, אף דתלתן אינו חייב במעשר אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-38)
39. וצ"ע לדעת הסוברים דשאר השיעורים שבמשנתינו אינם בהבאת שליש, דהרי דמקרא ילפינן דשיעור החיוב הוא בהבאת שליש, ונת' בזה לעיל מ"ב אות ב' ובהערה שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-39)
40. ובירושלמי מייתי לפלוגתא דר"ע ורבנן באתרוג הבוסר, וא"ר אילא וכו' אתיא דר"ש בשיטת ר"ע רבו, כמה דר"ע אמר אינו פרי כן ר"ש אומר אינו פרי, ופריך דאטו כל שאינו כשר ללולב אינו חייב במעשרות, הרי המנומר הרי גדל בטפוס הרי עשוי ככדור ה"ה פסול ללולב וכשר למעשרות, וזה ע"ד הא דדחי אביי בתלמודין, דעד כאן לא קאמר ר"ע הכא דבעינן הדר וליכא, ומסיק דמסתברא ר"ש יודה לר"ע דכתיב פרי ואינו פרי, אך ר"ע לא יודה לר"ש, אלא אף דהוא חייב במעשר, מ"מ הוא פסול ללולב, כשאר פסולי לולב דחייבין במעשרות, - ולכאו' ממה שאמרו דר"ש יודה לר"ע, מבו' דס"ל כדעת רבה דטעמא דר"ש אינו משום דבעינן כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, אלא משום דאין ע"ז תורת פרי, וע"כ אף ה"ז פסול לאתרוג, אך יש מקום לדון, דאף אם יליף לה מקרא דכדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, אי"ז דין בפנ"ע, אלא הוא שיעור בתורת אוכל, (וכמש"כ החזו"א בסימן א' סק"ד), וע"כ ס"ל דה"נ לענין אתרוג למצוה אין עליו תורת פרי. [↑](#footnote-ref-40)
41. בעיקר מש"כ רש"י דר"ש מודה בתפוחים, הנה בירושלמי מייתינן להא דתניא דנהוראי וכו' משום ר"ש תפוחים קטנים פטורין, ותפוחי מילי מילה בין גדולים בין קטנים חייבין, ומיבע"ל אם משנתינו קיימא בסתם תפוחים, ופליג ר"ש עלה, או דמשנתינו קיימי בתפוחי מילי מילה ודברי הכל, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן א' סק"ד. [↑](#footnote-ref-41)
42. ומשמעות דבריו דלדעת רבה דטעמא דר"ש הוא משום דאתרוג קודם גמר בישולו לא חשיב פרי, י"ל דבתפוחים מודה ר"ש לרבנן דאף בקוטנן חשיבי פרי, ואף קטני קטנים חייבין, ורק לדעת אביי דטעמא דר"ש הוא משום דבעינן כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, הרי דמה"ט יש לפטור גם בתפוחים קטני קטנים דאין מוציאין אותן לזריעה. [↑](#footnote-ref-42)
43. והכס"מ שם עמד ע"ד הרמב"ם דמנ"ל שיעור זה, ועיי"ש במה שהביא מירושלמי, ועמש"כ המרכה"מ בביאור דבריו, ועי' גם בחזו"א סימן א' סק"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-43)
44. ועיי"ש שכתב בטעם פלוגתת ר"ש ורבנן, דלא נחלקו במציאות הדבר וכו"ע מודו דאתרוג הוא אוכל טפי בקטנו מגפן ורמון וחברותיהן בקטנן, אלא פליגי בשיקול דעתם אם יש להכריע בו שהוא אוכל גמור שאין נאות ליתן בו שיעור זריעה, וכו"ע מודו דבזמן זריעה הוא אוכל טפי פורתא. [↑](#footnote-ref-44)
45. אך שמא י"ל דהא דכל שתחילתו אוכל חייב, הוא בדבר שאין מהותו משתנה ע"י גמר בישולו, ומשא"כ בשקדים המתוקים, שהם משתנים ע"י גמר בישולם, - ובד' החזו"א בסימן א' סק"ז מבו' שפירש בד' רש"י דשקדים המתוקים בקטנותם אינם אוכל מעליא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-45)
46. ובעיקר מש"כ רש"י דאין דרך אכילתם בכך, יש לפרש למש"כ התוס' בברכות ל"ו א' ד"ה לא נטעי דשקדים כשהם רכים אוכלים קליפתם החיצונה, ולא נטעי להו אדעתא דהכי למיכל להו כשהן רכים, כי אם לאכול הגרעינין שלהן כשיתבשלו, וע"כ הוא דשקדים המתוקים קטנים אינם חייבין, אף דהם ראויים לאכילה, כיון דאין דרך אכילת שקדים אלו לאכול את הקליפה, אלא לאכול את הגרעינין כשיתבשלו, ומשא"כ בכל דבר שתחילתו אוכל, דאף שעדיין לא נגמר, מ"מ כיון דהוא אותו הדבר הנאכל לבסוף, ה"ז חייב במעשר. [↑](#footnote-ref-46)
47. ובפירש"י בחולין שם כתב דזה וזה לחיוב היינו גדולים בין מרים ובין מתוקים, אך התוס' וש"ר פירשו דהיינו מרים בין קטנים ובין גדולים. [↑](#footnote-ref-47)
48. ובתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן נ"ז כתב דמש"כ הרמב"ם בפ"א ממעשר דפטורם הוא לפי שאינם אוכל, הוא בגדולים, אך הא דקטנים שראויים לאכילה פטורין, הוא משום דאין זורע ומצמיח, ודקדק כן מדבריו בפ"ב ה"ה, אך זה דלא כמפורש בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דטעם פטור שקדים המרים קטנים הוא מפני שאינם אוכל. [↑](#footnote-ref-48)
49. ובפי' ר"ח בשבת קכ"ז ב' כתב דילפינן לה מדכתיב ראשית דגנך תירושך ויצהרך כו' ואינו נקרא דגן אלא אחרי דישתו בגורן והעמדתו כרי, וכ"כ בתר"י בפ' אין עומדין כב.. [↑](#footnote-ref-49)
50. אך צ"ע להיפך, דמ"ט היכא שניטל פיקס שלהן ה"ז קובען במעשר, אף דעדיין הן מחוסרין העמדת ערימה, ואף למש"נ בהערה ד' דבקביעות למעשר ל"ב שיעשה כל מלאכתו, וסגי במה שעשה בו מעשה עיקרי דגמר מלאכה, הרי לכאו' לרש"י לטעמי' דהפיקוס הוא בידי שמים ואי"ז מעשה גמר מלאכה דילי', ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-50)
51. וזה לפ"מ שנקט שם דסתמא דמילתא קודם הפיקוס להעמדת ערימה, וזהו שהוכיח ממה שאמרו בירושלמי דפיקוס ראשון לא הוקבע עד שיפקס כל צרכו, דסגי בפיקוס לחודי' אף בלא העמדת ערימה, - אך הנה מלישנא דמתניתין משמע דהעמדת ערימה קודמת לפיקוס, וכ"כ עד"ז החזו"א בשביעית סימן א' סקי"ט, ולפ"ז י"ל דלעולם לא סגי בפיקוס לחודי' לקבוע למעשר, ומה שאמרו דכל שפיקס כל צרכו הוקבע, הוא משום דסתמא דמילתא איירי לאחר העמדת ערימה. [↑](#footnote-ref-51)
52. וצ"ב דאף דפיקוס הוא עיקר גמר מלאכתן, מ"מ כיון דדרך להעמיד ערימה, נמצא דעדיין לא נגמרה מלאכתן, ומה עדיפי מפירות דאין בהן פיקוס, דאינם נקבעים למעשר אלא בגורן, - ולכאו' מוכח מזה, דבקביעות למעשר, ל"ב שיעשה כל מלאכתו, אלא בעינן שיעשה בו להמעשה העיקרי דגמר מלאכה, וע"כ כיון דפיקוס הוא עיקר גמר מלאכתן, ה"ז מועיל לקבען למעשר, אף דאכתי הן מחוסרין העמדת ערימה, ורק בגונא דאין עתיד לפקס, ואין בהן גמר מלאכה אחר, הם נקבעים למעשר ע"י העמדת ערימה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
53. ולכאו' י"ל בזה, ע"ד מש"נ לעיל בהערה ד' במש"כ החזו"א דקישואין ודילועין נקבעין בפיקוס אף קודם העמדת ערימה, דבע"כ מזה דבקביעות למעשר, ל"ב שיעשה כל מלאכתו, אלא בעינן שיעשה בו להמעשה העיקרי דגמר מלאכה, וע"כ ה"נ הוא בירק הנאגד, כיון דעיקר גמר מלאכתו הוא באיגודו, ה"ה נקבע בכך למעשר, אף דאכתי הוא מחוסר נתינה לכלי. [↑](#footnote-ref-53)
54. אך החזו"א בשביעית סימן א' סקי"ט כתב דלעולם כל שדעתו ליתן בכלי, אינו נקבע למעשר עד שיתן בכלי, והא דתנן עד שילקט כל צרכו, איירי במלקט ונותן בכלי, ואשמעינן דאע"ג דנותן בכלי אינו מתחייב עד שילקט כל צרכו, ולפ"ז הוא חד דינא עם מה שאמרו בירושלמי דבדעתו למלאות את חצי' כיון שמילא חצי' נטבלה, ועי' גם בדבריו במעשרות סימן ג' סקי"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
55. ושמא י"ל דדברי הירושלמי קיימי כשדעתו למלאות מידה מסוימת בכלי, וכדקרי לה דדעתו "למלאות" את חצי', ובכה"ג ל"ה גמר מלאכה עד שימלא מידה זו, ומשא"כ היכא דאין דעתו למלאות מידה מסוימת, אף שדעתו ליתן את מה שלוקט בכלי, אי"ז המילוי בכלי מכלל הגמר מלאכה, והוי גמר מלאכתו משילקט כל צרכו. [↑](#footnote-ref-55)
56. וכן אמרו בירושלמי, דהיו שתים ובדעתו למלאות שתיהן, לא נקבעו עד שימלא שתיהן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"א, והחזו"א בסימן ג' סקי"ט כתב דה"נ בירק הנאגד, אינו נקבע למעשר אלא כשאגדן כולן, וכ"כ גם בשביעית סימן א' סקי"ט בתו"ד, - ולכאו' יש מקום לדון בזה, דדוקא במילוי בכלי, הוא דאמרינן דכל שדעתו למלאות ב' כלים, דזהו המידה הנצרכת לו, ל"ה גמר מלאכה עד שימלא את שתיהן, אך בירק הנאגד, אף דדעתו לאגוד את כולו, מ"מ לא שייך חד לחברי', וירק זה שאגדו כבר נגמרה מלאכתו, ומה לי דעדיין לא נגמרה מלאכת שאר הירק, ואמנם יש לדון בזה ממה שאמרו בירושלמי דהי' מפקס ראשון ראשון ומשלק ראשון ראשון לא נטבלו עד שיפקס כל צרכו וישלוק כל צרכו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-56)
57. וי"ל עוד, כמש"נ לעיל סק"ז בהערה, די"ל דאיכא תרי גווני, דכל שדעתו למלאות מידה מסוימת בכלי, הוי בכלל דעתו למלאות, דעד שימלא, וכל שאין דעתו למלאות מידה מסוימת, אף שדעתו ליתן בכלי, הוי בכלל אין דעתו למלאות, דמשילקט כל צרכו. [↑](#footnote-ref-57)
58. החזו"א בסימן ג' סקי"א כתב, דלא מקישואין לחוד פריך, אלא מכולי פרקא, דהא תנן הכא התבואה משימרח, ותקשה אם בשדה הלא אוכל עראי עד שיכניס לבית וכו', ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-58)
59. והתוס' שם ד"ה מאי לאו נסתפקו אם קישואין ודלועין לאו בני גורן נינהו, ואף לל"ב בעו ראיית פני הבית, או דבני גורן נינהו, ולל"ב לא בעו ראיית פני הבית. [↑](#footnote-ref-59)
60. וכ"ה גם לפ"מ שפירש"י בב"מ שם דר' אושעיא דאמר מערים אדם על תבואתו וכו', לית לי' להאי תירוצא דמידי דבני גורן ל"ב ראיית פני הבית, וכיון דהא דר' אושעיא הלכה פסוקה היא, כמו שאמרו בברכות ל"א א', בע"כ דקי"ל כל"ק דאף מידי דבני גורן בעו ראיית פני הבית. [↑](#footnote-ref-60)
61. והריטב"א שם כתב דלית לן למימר דלית לן דר' אושעיא, כדעת רש"י שם ד"ה אבל, דלישנא בתרא פליגא על רב אושעיא, דהא דר' אושעיא הלכה פסוקה היא לדברי הכל, ויש להוסיף, דגם לדעת רש"י דלישנא בתרא פליגא על ר' אושעיא, היינו בהא דס"ל דאף בחטים ושעורים בעי ראיית פני הבית, אך בהא דס"ל דדבר הטעון ראיית פני הבית, וראה פני הבית קודם גמר מלאכה פטור, לא מצינו דפליגי עלי'. [↑](#footnote-ref-61)
62. וצ"ע, דד' הרמב"ן שם קיימי לל"ב דחטים ושעורים דלאו בני גורן ל"ב ראיית פני הבית, והק' דזה דלא כר' אושעיא דכל שהכניסה במוץ פטורה, והרי דבעינן ראיית פני הבית, וכתב דלל"ב חטים ושעורים מתחייבין במעשר או ע"י מירוח והערמת ערימה, או ע"י ראיית פני הבית דמהני אף בלא מירוח, אם אך זרה את התבואה מן המוץ, ודינא דר' אושעיא הוא כשהכניסה במוץ וזרה ולא מירח ולא העמיד ערימה, דבכה"ג אין לנו לחייב אלא משום ראיית פני הבית, וכל שהיתה ראיית פני הבית בעודה במוץ, אינה מועלת לחייב, אך כל שמירח בבית או העמיד ערימה, ה"ה חייבת, משום דבכה"ג אין אנו צריכין כלל לראיית פני הבית, אך לל"ק דאף חטים ושעורים בעו ראיית פני הבית, הרי בע"כ דלחייב במעשר בעינן גם מירוח וגם ראיית פני הבית, ובע"כ דדינא דר' אושעיא דפטרינן מכח הא שהכניסה במוץ שלה, הוא כשמירח אח"כ בבית, דאם לא מירח, הרי בלא"ה היא פטורה, וא"כ להך לישנא תיקשי, דהיאך מתחייבין הקישואין והדלועין כשפיקסן בבית, - ועוד, דגם אי נימא דהגמ' התם אזלא כאידך לישנא דמידי דבני גורן ל"ב ראיית פני הבית, הרי דמהא דפריך מהא דתנן דהקישואין והדלועין משיפקסו, בע"כ דהם לאו בני גורן, ואינם מתחייבין אלא בראיית פני הבית ופיקוס, וכיון דבעינן לראיית פני הבית, הדין נותן דכל שראו פני הבית קודם פיקוס, שוב אין מתחייבין, ול"ד לחטים ושעורין, דאף שראו פני הבית בפטור, מ"מ כל שחזר ומירחן, ה"ז מועיל לחייבן אף בלא הראיית פני הבית, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-62)
63. ויש ללמוד מזה דס"ל דקישואין ודלועין לאו בני גורן נינהו, דאם בני גורן נינהו, היאך אמרו בגמ' דאינם חייבין אלא משיפקסו בבית, והרי מסיפא מוכח דמידי דבני גורן ל"ב ראיית פני הבית. [↑](#footnote-ref-63)
64. ומצינו עד"ז בד' הריטב"א בב"מ פ"ח ב', שכתב דלהס"ד דהתם דהא דתנן משיפקסו הוא בשדה, הרי דהא דקתני סיפא דבמוליך לביתו אוכל מהם עראי עד שהוא מגיע לביתו, היינו משום דפיקוס לא חשיב גורן גמור אלא כשאין סופו להיות לו ראיית פני הבית ברשות בעלים, והרי דאף למאן דפליג על דינא דראיית פני הבית, מ"מ כל שדעתו להוליכם לבית ל"ה גמר מלאכה עד שיראו פני הבית. [↑](#footnote-ref-64)
65. ועוד העירו בזה, דבד' הר"ש במכשירין פ"ב מ"י מפורש דגם כשאין דעתו להביאו לבית, אינו חייב עד שיראה פני הבית, וע"כ פירש להא דתנן התם דאם רוב מכניסין למכור בשוק חייב, דהיינו דמביאין למכור בשוק מן הבית, עיי"ש, ואמנם המל"מ בפי"א ממעשר ה"ט תמה ע"ז ממשנתינו דכל דבמוליך לשוק ל"ב ראיית פני הבית, אך כבר כתב המקד"ד דהר"ש לטעמי' דכל הא דבמוליך לשוק ל"ב ראיית פני הבית, הוא רק במידי דבני גורן, ומבו' עכ"פ דדעת הר"ש דבמידי דלאו בני גורן בעי ראיית פני הבית אף כשאין דעתו להביאו לבית.

    והנה אמנם בפי' הר"ש מכת"י במכשירין שם כתב, ז"ל, א"נ כדתנן בפ"ק דמעשרות וכו' דמחלק בין מוליך לשוק למוליך לביתו, ושם פירשתי הטעם, עכ"ל, וי"ל דבפי' זה חזר בו וס"ל דאף במידי דלאו בני גורן ל"ב ראיית פני הבית אלא כשדעתו להוליך לביתו, - אך ממה שלא חזו בו הר"ש מפי' קמא, אלא כתב לזה כפי' נוסף, נראה דלא חזר בו בהך מילתא, ומכוון דבריו היא דלפ"מ דתנן הכא, י"ל דמתניתין דהתם איירי במידי דבני גורן, ובזה הוא דמפליג בין רוב מכניסין לבתיהן לרוב מביאין למכור בשוק, אך לפי' קמא איירי אף במידי דלאו בני גורן, והא דאם רוב מביאין למכור בשוק חייב, הוא משום דמן הבית מביאין אותו. [↑](#footnote-ref-65)
66. והרמב"ן בב"מ פ"ח ב' כתב לישב, דדינא דר' אושעיא הוא כשהכניסה במוץ וזרה ולא מירח ולא העמיד ערימה, דבכה"ג אינה מתחייבת אלא מכח ראיית פני הבית, ונת' לעיל סקי"ג בהערה, אך אי"ז מתישב בד' הר"ש שכתב הכא בפשיטות דדינא דר' אושעיא הוא אף כשחזר ומירחן בבית. [↑](#footnote-ref-66)
67. ובפי' הרש"ס לקמן פ"ב ה"ג כתב לפרש לה"ט דשמא ימצא לקוחות, דהיינו דגור רבנן שלא יאכלנה מוכר אטו לוקח שמא יחזור למוכרן וקי"ל דמקח טובל. [↑](#footnote-ref-67)
68. ועיי"ש שתמה לדעת הרמב"ם דהא דבמוליך לביתו אוכל מהן וכו' הוא מכח דינא דראיית פני הבית מגזה"כ, א"כ מאי פריך דמה בין המוליך לשוק למוליך לביתו, הרי במוליך לביתו בעי ראיית פני הבית מגזה"כ, ובמוליך לשוק ליכא להך דינא, והגם דאכתי הי' לנו לפטרו משום דלא חשיב כגמר מלאכה עד שיגיע לשוק, (וזהו דבעינן לה"ט דשמא ימצא לקוחות), מ"מ מה מדמי לה למוליך לבית, ועיי"ש בסו"ד מש"כ בזה, - ובמעשרות סימן ג' סק"כ כתב לפרש דמיירי כשדעתו להכניסן בבית שבשוק, ואפ"ה הוקבעו מיד, משום דהכנסת בית שבשוק אינו קבוע, דשמא ימצא לקוחות, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-68)
69. שו"ר בחזו"א סימן ג' סק"כ שפירש לד' הר"ש, דאיירי כשדעתו להכניס בבית שבשוק, וע"כ הי' בדין דלא יוקבעו למעשר עד שיראו פני הבית, והא דהוקבעו למעשר מיד הוא משום דשמא ימצא לקוחות וכו', - ולפ"ז שפיר י"ל כמש"נ, דהא דכשדעתו להוליכו לבית אינו חייב עד שיביאנו לבית, אף במידי דלאו בני גורן, הוא מדינא דראיית פני הבית, ואפ"ה פרכינן דגם במוליך לשוק ניבעי ראיית פני הבית שבשוק. [↑](#footnote-ref-69)
70. ויש לסייע לזה, ממש"כ הריטב"א שם עוד, ז"ל, והיינו טעמא נמי למאי דס"ד שנפקסו בשדה קתני סיפא שאם דעתו להוליכם לבית אוכל מהם עראי עד שיגיע שם, "דפיקוס לא חשיב גורן גמור אלא כשאין סופו להיות לו ראיית פני הבית ברשות בעלים", עכ"ל, והרי דאף לפ"מ דס"ד דלא כר' ינאי, וליכא כלל לדינא דראיית פני הבית, מ"מ כל שסופו להיות לו ראיית פני הבית ברשות בעלים, אינו נקבע למעשר עד שיראה פני הבית, משום דהפיקוס לא חשיב כגורן גמור, והרי דאיכא דין ראיית פני הבית משום לתא דגמר מלאכה, אך משמע קצת בד' הריטב"א, דהיינו רק בפיקוס שאינו גורן גמור, אך כל שעשה גורן גמור, ה"ז נקבע למעשר אף כשסופו להיות לו ראיית פני הבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-70)
71. והמקד"ד שם הוכיח כן עוד, ממש"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר הי"ג, ז"ל, המוציא פועליו לעשות לו מלאכה בשדה בזמן שאין להם עליו מזונות אוכלין מפירות שבשדה ופטורין מן המעשר והוא שלא נגמרה מלאכתן, עכ"ל, וכתב הכס"מ שם דמש"כ הרמב"ם והוא שלא נגמרה מלאכתן, נתבאר ברפ"ג, והיינו דלגבי פועלים א"צ כניסה לבית והוי כמוליך לשוק, וכ"כ הגר"א בסימן של"א ס"ק קס"ד, ונת' להלן פ"ג מ"ב, ואי נימא דהא דבמוליך לשוק א"צ ראיית פני הבית, הוא משום קביעות דמקח, הרי ל"ש ה"ט כלל בפועלים דאינו חייב במזונותיהן, וליכא מקח כלל, ובע"כ דהא דבמוליך לשוק א"צ ראיית פני הבית, הוא משום דעיקר דינא דראיית פני הבית, הוא רק כשדעתו להוליכם לבית, וע"כ הוא דבפועלים האוכלין א"צ ראיית פני הבית. [↑](#footnote-ref-71)
72. וכ"נ גם בד' התוס' בע"ז מ"א ב' ד"ה ומכניסה, דעיקר דינא דראיית פני הבית, הוא רק כשדעתו להביאו לבית, אך כל שאין דעתו להביאו לבית, א"צ ראיית פני הבית. [↑](#footnote-ref-72)
73. ולפ"ז נמצא, דלהך לישנא דבמידי דבני גורן ל"ב ראיית פני הבית, הרי דאף אם דעתו להוליכן לבית ל"ב ראיית פני הבית, וכל שנגמר מלאכתן הוקבעו למעשר, וכ"ה מבו' להדיא בד' הראב"ד בפ"ג ממעשר ה"ב, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בשביעית סימן א' סק"כ (ד"ה ר"ש פ"א) בדעתו. [↑](#footnote-ref-73)
74. ובתוס' אנשי שם הק' ע"ז, דהיכן מצינו דהמקח קובע למפרע, ובכולה מכילתין מוכח איפכא, עיי"ש, והמקד"ד בסימן נ"ו סק"ג כתב לפרש בזה, דכיון דהמקח קובע, כל שמיחדו למקח הוי ג"כ קביעות, ומה שאמרו בירושלמי דהוא משום דבדעת לקוחות הדבר תלוי שמא ימצאו לקוחות מיד, היינו משום דהא דמהני הזמנה הוא דוקא במזמינו תיכף, אבל אם מזמינו לאחר זמן אינו נקבע קודם שיגיע הזמן, וע"כ הי' בדין דכל שיחדו למכרו בשוק, לא נקבע קודם שיגיע לשוק, וע"ז הוא שאמרו דכיון דאם ימצא לקוחות ימכור להן, הו"ל יחוד תיכף למכירה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-74)
75. אך אכתי תיקשי, דהיאך הו"מ למימר דל"ב ראיית פני הבית, הרי להדיא תנן בסיפא דבמוליך לביתו אוכל מהן עראי עד שיגיע לביתו, ולדעת הרמב"ם הא דבעינן שיגיע לביתו, הוא מכח דינא דראיית פני הבית, - והגר"א בסימן של"א סוסקל"ד כתב דלס"ד הא דתנן בסיפא דבמוליך לביתו אינו חייב עד שיגיע לביתו, קאי רק אסיפא בירק, אך בקישואים וכו' ל"ב ראיית פני הבית בכל גוונא, וצ"ב דאם ל"ב ראיית פני הבית, מ"ט בירק בעינן לזה, ועמש"כ בזה התורת זרעים. [↑](#footnote-ref-75)
76. ודבריו צ"ע, דדברי הרמב"ם מתפרשים בפשיטות, דלעולם דין ראיית פני הבית הוא דין בפנ"ע, ואי"ז משום דקודם ראיית פני הבית הו"ל אכילת עראי, ואך דכיון דמדרבנן אסרו אכילת קבע אף קודם גמר מלאכה וראיית פני הבית, הרי דהא דמותר לאכול בגינה או בשדה, הוא משום דהו"ל אכילת עראי, - ועוד העירו בזה, דאם הא דבעינן ראיית פני הבית הוא משום דבלא"ה הו"ל אכילת עראי, מ"ט אם הכניס דרך גגות וקרפיפות פטור, הרי כבר אי"ז אכילת עראי, גם צ"ע לפ"ז בדינא דר' אושעיא דכל שהכניס התבואה במוץ שלה אינה מתחייבת אח"כ במעשר, (אך באמת בד' הרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"ו מבו' שפירש לדינא דר' אושעיא בע"א, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-76)
77. והקוב"ש בביצה אות מ"ו כתב לפרש בע"א לדעת הסוברים דדין מעשר ראשון שהקדימו בשבלים תלי בגמר מלאכה ולא בראית פני הבית, וגם פטור הפקר תלי בגמר מלאכה, דהוא משום דחלוק דין מירוח מדין ראיית פני הבית, דמירוח הוא הגורם החיוב, וראיית פני הבית הוא זמן חלות החיוב בפועל, אבל סיבת החיוב היא ע"י המירוח, דהמירוח גורם שיתחייב בשעת ראיית פני הבית, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-77)
78. ועיי"ש שנחלק על מש"כ בתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים ז', דכיון דאין ראויים לאכלן קודם כבישה, ל"ה גמר מלאכתן עד שיכבשו, וכ"כ הברכ"י ביו"ד סימן של"א אות י"ח בשם המהרח"ו בשער המצוות פר' וילך, וכתב בשם הב"י דאין גמר מלאכה תלוי בהכשר הפרי לאכילה, שהרי כמה ירקות אין ראויין לאכילה עד שיתבשלו, ואפ"ה תנן הירק הנאגד משיאגוד, וכתב דמה"ט אף דתורמסין מרים הם ואינם ראויים לאכילה עד שימתקם, מ"מ אי"ז מעכב בגמר מלאכתן, דסתמא תנן הכא דהקטניות משיכבור, ותורמסין מין קטניות הן, וזה דלא כמש"כ המהרח"ו שם דהתורמסין שממתקין ע"י ישראל חייבין בתרו"מ כפי הדין המוסכם מכל הפוסקים. [↑](#footnote-ref-78)
79. ובתרומות שם הבאנו להעיר בזה, דמהיכא פשיטא לי' לרבותינו הך מילתא, דמה שהוכיחו ממתניתין דתרומות פ"א מ"ט דאף קודם כבישה חשיבי כדבר שנגמרה מלאכתו, לכאו' אין להוכיח מזה אלא דלא חשבינן להו כדבר שלא נגמרה מלאכתו מכח הא דאינם ראויים לאכילה קודם כבישה, דא"כ הי' אסור לתרום עליהן, אף שפיר י"ל דחשבינן להו כדבר שלא נגמרה מלאכתו מכח הא דעתיד לכובשן כדי לקיימן, ואפ"ה מותר לתרום עליהן, דומיא דענבים שעתיד לעשותן צימוקים, דחשיבי כדבר שלא נגמרה מלאכתו למעשר, ואפ"ה תורמין עליהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
80. ויש שפירשו בזה בע"א, דיבוש הפירות הי' הדרך דה"ז נעשה ע"י בעל הפירות, וע"כ הוי זה מכלל גמר מלאכת הפירות, ומשא"כ בטחינה והרקדה ובישול דדרכם דהם נעשים ע"י הקונה, וע"כ אי"ז מכלל גמר מלאכתן. [↑](#footnote-ref-80)
81. ונתחדש בזה דאף דמירוח זה אינו תיקון בפירות כלל, מ"מ כיון דדרך לעשות כן בסוף אסיפת הפירות, ל"ה גמר מלאכת הפירות עד שיעשה כן. [↑](#footnote-ref-81)
82. והחזו"א בסימן ג' סוסקכ"ד הק' דא"כ מ"ט פיקוס ברשות הקדש פוטר, כן גירסת הרש"ס, (אך גירסת הגר"א בכי"ב דדמי דין פיקוס ושילוק, לדין כבירה ברשות הקדש, וכן גירסת המהרא"פ), הרי תנן דאם אינו מפקס משיעמיד ערימה, וכתב לישב, דאף דפעמים שמוכר בפיקוסן, מ"מ לעולם אין נאכלין בפיקוסן, וע"כ אף דאם מחשבתו למכרן קודם פיקוס, מהניא מחשבתו לחייבן במעשר קודם פיקוס, מ"מ פיקוס ברשות הקדש פוטר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-82)
83. ויש שפירשו דהא דתבואה המחוסרת טחינה אי"ז מעכב בגמר מלאכתה, הוא משום דהדרך הי' שאדם לוקח חטין ומוליכן אצל הטוחן, וע"כ הוא דלא חשבינן לטחינה כגמר מלאכה, ומשא"כ בסחיטת ענבים וזיתים דהדרך הי' שאדם קונה יין ושמן אחר סחיטתם, וע"כ חשבינן לסחיטתם כגמר מלאכתם, - וי"ל עוד, דהא דתבואה המחוסרת טחינה אי"ז מעכב בגמר מלאכתה, הוא משום דהדרך הי' שטוחנים את החטים סמוך לזמן שמשתמשים בקמח, כדי שלא יתליע הקמח, וע"כ לא חשבינן להטחינה כגמר מלאכה, אלא כצורת השתמשות בחטים, ומשא"כ בענבים וזיתים דהדרך הוא שסוחטים את כולם יחד, חשבינן לסחיטתם כגמר מלאכתם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
84. וי"ל עוד לדעת הרמב"ן בפי' התורה ותלמידי רבינו יונה דזיתים וענבים אינם חייבין מה"ת עד שיעשו תירוש ויצהר, ול"מ להפריש קודם סחיטה אלא מכח דינא דהקדימו בשבלים, וכיון דעיקר חיובם הוא מכח היין והשמן, ע"כ כ"ז שלא סחטן ל"ה גמר מלאכתן, ויש מקום לדון כן אף לדעת ש"ר דזיתים וענבים חייבין אף כשלא עשה מהן יין ושמן, די"ל דכל שדעתו לעשות מהן יין ושמן הוי חיובם רק בתורת יין ושמן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-84)
85. והמהרח"ו שם כתב לפ"ז דאף אסור ישראל לאכול מן השומשמין כמו שהם עד שיוציא מהן תרו"מ, דכיון שהן עומדין לעשות מהן שמן, ל"ה גמר מלאכתם ביד הגוי, וכשמעמידם הישראל לאכילה, הו"ל כגמר מלאכה, וכיון דהוי הגמר מלאכה ע"י ישראל, ה"ה חייבין בתרו"מ, ועד"ז כתב הר"י אשכנזי שם דהלוקח ענבים מן הגוי ונמלך עליהן לאכילה, חשיב כגמר מלאכה ע"י ישראל, וחייבין בתרו"מ, עיי"ש, וגדולה מזו כתב החזו"א בסימן ה' סק"ב דזיתים וענבים העומדים לדריכה ולקחן מן הגוי לאכילה, חייבין בתרו"מ, דגמר מלאכתן הוא ע"י קנין הישראל, וחשיב כגמר מלאכה ע"י ישראל, - אך הנה החכמת אדם בשערי צדק פ"ו ס"ה כתב דענבים וזיתים העומדים לעשותן יין ושמן ולקחם מן הגוי ואח"כ נמלך עליהן לאכלן, אינם חייבין בתרו"מ, דממ"נ אם אזלינן בתר לקיטתו הרי לא נגמר מלאכתן, ואם בתר השתא הרי נגמר ביד גוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-85)
86. והחזו"א שם ד"ה והר"מ צידד דמד' הרמב"ם שסתם בזה משמע דס"ל דגמ' דידן פליגא על הירושלמי וס"ל דאיכא איסור דרבנן אף ביוצא קודם גמר מלאכה, - ולכאו' ד"ז תליא בגדר מה שאסרו חכמים מי פירות, אם איסורן הוא משום יוצא מן האיסור, או דאיסורם הוא משום דמדרבנן לא חשבינן להו כזיעה, דאם איסורם הוא משום יוצא מן האיסור, הרי דכל שיצאו מן הפירות קודם גמר מלאכה דלא היו הפירות עצמם חייבין בתרו"מ, אף המשקין אינם חייבין בתרו"מ, אך אם איסורם הוא משום דמדרבנן לא חשבינן להו כזיעה, שפיר יועיל שנגמר מלאכתן אחר שנעשו משקין לחייבן בתרו"מ. [↑](#footnote-ref-86)
87. אך כפי הנשמע בזה"ז עומדים פולי הסוי' בעיקרם לאכילה, וע"כ שפיר חשיב דנגמר מלאכתן בחו"ל ואין חייבין בתרו"מ, דדמי לזיתים וענבים העומדים לאכילה, דהוי גמר מלאכתן מעיקרא, וגם דכיון דהם עומדין בעיקרם לאכילה, הרי בפשוטו אף כשעושין מהן שמן הו"ל זיעה בעלמא, וע"כ אף אם לקטם בעל השדה לצורך משקין, דמי לשומשמין שנהגו שאף אם עשה מהן הישראל משקין אינם חייבין בתרו"מ, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-87)
88. אך הריטב"א שם ובע"ז נ"ו א' כתב בשם הראב"ד דמשיקפה היינו שהשמרים יורדין למטה והיין שב למעלה כשהוא צלול מלשון הקופאים על שמריהם, ועיי"ש שתמה ע"ז דלא שכיח זה בבור. [↑](#footnote-ref-88)
89. והנה בב"מ צ"ב ב' אמרינן בשוכר פועלים למשוך יין מן הבור וכבר נקבע היין למעשר, הוי כמק"ט, וע"כ הוא מעשר ומאכילן, ומפרשינן דהא דהוי כמק"ט, הוא משום דאין היין נקבע למעשר עד שיקפה, ופרכינן עה דנימא להו איבע"ל אסוקי אדעתייכו דילמא מקפה, ומשני באתרא דההוא גברא דנגיד איהו מקפה, ובשטמ"ק שם פירש בשם הראב"ד דהיינו דאיירי במקום דמי שמוציאו מן הבור לחביות הוא קופה אותו ומסיר כל הפסולת שבו וכיון שרואין אותו בבור סבורין הן שעדיין לא נקפה, - וקשיא טובא מהתם לפי' רש"י בע"ז ולפי' הרמב"ם דהקיפוי אינו הוצאת הפסולת בידים, אלא הוא שצפים החרצנים והזגים ע"ג היין, או שעולה עליו קצף, דא"כ מאי קאמר דההוא גברא דנגיד איהו מקפה, הרי הקיפוי אינו נעשה ע"י האדם כלל, וכבר עמדו ע"ז הרש"ש בע"ז שם והחזו"א בסימן ד' סק"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-89)
90. ועד"ז פירש הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב במשנתינו ובפ"ג ממעשר הי"ד, דהוא משיניחנו בחביות וישלה הזגין והחרצנין מעל פי החבית. [↑](#footnote-ref-90)
91. ובספר הישר לר"ת סימן תשי"ב רמז לתמוה ע"ז מסוגיית הגמ' בב"מ שם דפרכינן דנימא להו איבעי לכו אסוקי אדעתייכו דלמא משלי, ומשני באתרא דההוא דשריק ההוא משלי, והרי דישלה הוא הסרת הרתיחות הנעשית קודם הגפת החביות, וכן עמד ע"ז הרש"ש בע"ז שם, ועמש"כ המהרש"ל בב"מ שם לפרש סוגיא דהתם לפירש"י דע"ז, ועמש"כ בחזו"א סימן ד' סק"א ד"ה אמנם, - ועיי"ש שהק' עוד, ממה שאמרו התם דהא דתני ר"ע אומר משיקפה, היינו משישלה בחביות, ואם משישלה הוא הוא נתינת היין בחביות, היאך זה מתישב בלישנה דמשיקפה. [↑](#footnote-ref-91)
92. והתוס' שם הק' דאמאי לא נקט תנא רביעי, לפי משנה אחרונה, דס"ל התם דמשהתחיל לימשך עושה יין נסך, וכתבו דתנא דמשנה ראשונה ודמשנה אחרונה חד חשיב ליה דמשנה אחרונה נמי התחיל לימשך קובעו למעשר, וצ"ב, ועמש"כ המהרש"א והמהר"ם שם לפרש, - אך בתוס' הר"י מפאריש שם כתב, ז"ל, דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה תנא אחד הוא, דלמשנה אחרונה נמי התחיל לימשך "אינו" קובעו למעשר, עכ"ל, וכנראה צ"ל כן גם בד' התוס'. [↑](#footnote-ref-92)
93. והגר"א שם בליקוט הק', דהרי סתם מתניתין דהכא ולקמן פ"ד הוא דלא כר"ע, וכמו שאמרו בע"ז שם דמהא דתנן היין משיקפה אע"ג שקיפה נוטל מן הגת וכו', ש"מ קיפוי דבור קאמרינן, - אך נתישבו הדברים בד' המהר"י קורקוס, דכיון דהלכה כר"ע מחבירו, ע"כ הלכתא כוותי', והיינו דאמנם אם ל"ה אלא סתמא דהכא, ל"ה פסקינן כר"ע, אך כיון דאיכא סתמא אחרינא כר"ע, הדר יש לנו לומר דהלכה כר"ע מחבירו, - והמהרש"ל בב"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דסתמא דהתם עיקר שהרי בני הישיבה שו"ט בה לפרשה ויש עלי' תלמוד, משא"כ סתמא דהכא שאין עלי' תלמוד ולא דייקא כולי האי ונוכל לומר דנסיב לה רבי אליבא דרבנן דר"ע, - והחזו"א בסימן ד' סק"א כתב דמה שפסק הרמב"ם כסתמא דב"מ, הוא משום דהיא בתרייתא, וכמש"כ התוס' בשבועות ד' א' ד"ה והדר, דבתרי סתמי פסקינן כאחרונה.

    ועיקר מה שהביא הגר"א ממתניתין דלקמן פ"ד מ"א דסתמא כרבנן, עיי"ש שעמד בזה דהרמב"ם גופי' בפ"ג ממעשר הי"ט הביא למתניתין דהתם, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן שם. [↑](#footnote-ref-93)
94. ובתוס' הר"י מפאריש שם באו הדברים משובשים בדפוס, וכפי הנראה מכוון דבריו הוא דאף דמדינא אין נקבע היין למעשר אלא אחר קיפוי, מ"מ אסרו חכמים לשתות ממנו עראי אף קודם קיפוי, גזירה אטו לאחר קפוי, לפי שלהוטין לשתות מן הקפוי, ומשא"כ לענין יי"נ דליכא למיגזר בנגיעת גוי קודם קפוי אטו לאחר קפוי, דלא שייך בנגיעה להיטות כמו בשתי'. [↑](#footnote-ref-94)
95. וצ"ל דדבריהם קיימי ללישנא קמא בב"מ פ"ח ב' דאף מידי דבני גורן בעו ראיית פני הבית, דלל"ב דהתם דמידי דבני גורן ל"ב ראיית פני הבית, מבו' בפירש"י שם דה"נ זיתים וענבים העומדין למשקין ל"ב ראיית פני הבית, משום דביקב תלה רחמנא, אך הרמב"ן שם נחלק ע"ז, עיי"ש, - עוד יש להעיר, דלמש"כ התוס' שם מ"א ב' ד"ה ומכניסה דכל שאין דעתו להביאו לבית א"צ ראיית פני הבית, עיי"ש, א"כ הרי הו"מ לפרש דהכא איירי כשאין דעתו להביאו לבית. [↑](#footnote-ref-95)
96. החזו"א בסימן ג' סקי"ג הק', דאם אפשר לפרש כן, א"כ מאי פריך בב"מ פ"ח ב' אהא דתנן הקישואין והדילועין משיפקסו, מאי לאו בשדה, נימא דאה"נ דפיקס בשדה, והוי גמר מלאכה לחייבם כשיכנסו אח"כ לבית, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-96)
97. והרש"ש שם הק', דכיון שכתבו בתחילת דבריהם דדרך כל גתות שלהן שהיו בשדה, היאך מצינו למימר דדרך להכניס ענבים לבית קודם גמר מלאכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
98. וגם לתי' בתרא יש להקשות למש"כ התוס' בע"ז בתי' בתרא דאיירי בגת שבבית, דא"כ מ"ט לא נתחייב הכל במעשר, - אך י"ל דהתוס' פליגי בזה על הרמב"ם, וס"ל דרק בקישואין ודלועין מצינו דכל שהתחיל לפקס הוי גמר מלאכה דכל הפירות, אך בשאר מינים ליכא להך דינא, ועי' חזו"א בסימן ג' סקי"ג במש"כ לדון לדעת הרמב"ן, דאין מקור לדינא דהרמב"ם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-98)
99. אך צ"ע, דמשמעות ד' הריבמ"צ והר"ש דלא פירשו לה"ט דכלי שני אינו מבשל, אלא בהא דנותן לתמחוי, אך הא דנותן לחמיטה אי"ז מכח דכלי שני הוא, וכ"נ להדיא בל' הרא"ש והרע"ב, עיי"ש, ושמא י"ל כמש"כ התפא"י, דלעולם דבר גוש מבשל אף בכלי שני, אלא דחמיטה היא עוגה דקה וקטנה, וע"כ אינה מבשלת, אך אכתי צ"ע, דלכאו' ה"ט דהיא עוגה דקה וקטנה, אינו מועיל אלא דמה"ט לי"ב לדינא דדבר גוש דמבשל אף בכלי שני, והדר דינא דכלי שני אינו מבשל, וא"כ נמצא דאף הא דנותן לחמיטה הוא מכח הא דכלי שני אינו מבשל, ואי"ז במשמעות ד' הראשונים, אך שו"ר במנחת ברוך סו"ס י"ב שפירש עפי"ד הגר"א בשנו"א דחמיטה אינה מבשלת אף אם הויא ככלי ראשון, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-99)
100. והמנחת ברוך בסימן י"ב סוד"ה והנה לכאורה כתב דבעכצ"ל דת"ק דר"י הכא לאו היינו ת"ק דר' יהודה בשבת, וס"ל לת"ק דהכא דהפשרו לא זהו בישולו. [↑](#footnote-ref-100)
101. **אמנם הנה בסה"ת סימן קנ"ו מבו' דאי נימא ביין דהפשרו זהו בישולו, הרי דכל שהפשיר היין ע"י האש, חשיב כיין מבושל, ואינו נאסר במגע הגוי, וכ"ה באו"ז ע"ז סימן קנ"ה, ובתוה"ב בית ה' שער ג' נ:, וברא"ש בפ"ב דע"ז סימן י"ב, ולכאו' מבו' מזה דדבר דהפשרו זהו בישולו, היינו דההפשר הו"ל כבישול גמור.** [↑](#footnote-ref-101)
102. וצ"ע אם בכל בישול הוא כן דהוא קובע אף קודם גמר מלאכה, משום דהבישול עצמו חשיב כגמר מלאכה, או משום גזירה שמא יבא לאכול אכילת קבע, או דהוא דין מסוים בבישול דשמן, - והלחם שמים במשנתינו ולקמן פ"ד ה"א כתב דכל בישול הוא כן, דהו"ל כגמר מלאכה. [↑](#footnote-ref-102)
103. ואין לומר דהוא כמש"כ הר"ש דהבישול הכא חשיב כגמר מלאכה או דהוא מגזירה, דא"כ מ"ט כתב הרמב"ם דבישול אינו קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, הרי לעולם הו"ל כנגמרה מלאכתו, - ואמנם אי נימא דמש"כ הר"ש דהוא כגמר מלאכה הוא דין מסוים בבישול דשמן, ניחא. [↑](#footnote-ref-103)
104. והמשנה ראשונה כתב דצ"ל לדעת הרמב" דהא דתקתני הכא ונותן לחמיטה אבל לא לקדירה, לאו אלעיל קאי במה שנוטל מן העקל וכו', דההוא אפי' לקדירה שרי דלא נגמר מלאכתן, אלא מילתא באפי נפשה הוא דאף משירד לעוקה נותן לחמיטה ולא לקדירה. [↑](#footnote-ref-104)
105. והחזו"א בסימן ד' סקי"א כתב דודאי דאור ומלח קובעין אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו, אך לאו היינו דבאמת עדיין הוא קדם גמ"מ ואפ"ה נקבע, אלא הוא משום דאור ומלח חשיבי גמר מלאכה ואין נגררין שוב להכרי, - ושם סקי"ז עמד לפ"ז במש"כ הרמב"ם דאין אור ומלח קובעין אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, שהרי לעולם חשבינן לה כדבר שנגמרה מלאכתו, וכתב דאפשר דלא בא הרמב"ם לאפוקי אלא בגונא דלא נגמרה מלאכתן אחר הבישול והמליחה, כגון מלח הזיתים שבמעטן ועומדין לדריכה וכיו"ב, אבל אם דעתו לאכלן וע"י המליחה והבישול הן נקבעין לגורן לעצמן זה מקרי אחר גמר מלאכה, ועיי"ש בסקכ"ה במה שהביא מד' הירושלמי לקמן פ"ד בזה, - אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דהא דאור קובע למעשר הוא משום דהוי כאכילת קבע, ולפ"ז הדין נותן דיקבע אף קודם גמר מלאכה. [↑](#footnote-ref-105)
106. ועיי"ש שרמז להעיר ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"כ, והיינו דבד' הרמב"ם שם מבו' דאחר גמר מלאכה אסור להאכיל לבהמה אכילת קבע, ואכילת עראי לבהמה מותרת אף אחר שנקבעו למעשר, והיינו דלפ"ז אין לפרש דהא דבישול קובע למעשר לאחר גמר מלאכה, הוא לענין אכילת בהמה, שהרי לענין אכילת בהמה ליכא לדין קביעות למעשר כלל, ועוד, דכיון דאסור להאכיל לבהמה אכילת קבע לאחר גמר מלאכה, הרי הדין נותן דכל שנתבשל וחשיב כאכילת קבע, אסור להאכיל לבהמה, ול"ב לדינא דבישול קובע למעשר, - עוד יש להעיר בזה, דהרמב"ם בפיהמ"ש הכא כתב דכלל הוא אצלינו שהבישול קובע למעשר וכו' "ויתבאר לקמן", ולכאו' כונתו הוא למש"כ בפ"ד מ"א דבישול קובע למעשר, והתם כתב דאינו קובע אלא בדבר שנגמרה מלאכתו. [↑](#footnote-ref-106)
107. ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז מש"כ התוס' בביצה ל"ה א' דהא דאמרינן בתינוקות שטמנו תאנים מער"ש למוצ"ש לא יאכלו עד שיעשאו, מיירי בתאנים שנגמרה מלאכתן, אך באשכול שלא נגמרה מלאכתו, מותר לאכול ממנו במוצ"ש, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בהלכותיו, וקשיא דממ"נ **אם שבת קובעת אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו וכדחזינן ממה שאמרו דבשבת לא יגמור, א"כ יהא אסור אף למוצ"ש, ולפי הנ"ל ניחא, דהא דבשבת אסור לאכול, הוא משום דאכילת שבת חשיבא כאכילת קבע, וכמש"כ רש"י בביצה ל"ד ב', ופירש דהוא משום דוקראת לשבת עונג, אך במוצ"ש כבר אי"ז אכילת קבע וע"כ מותר לאכול במוצ"ש, ואך דכ"ז הוא בדבר שלא נגמרה מלאכתו, דל"ש שיחול בו חלות קביעות למעשר, אך בדבר שנגמרה מלאכתו, ה"ז נקבע למעשר בשבת, וכל שחל עליהן קביעות למעשר תו לא פקע.** [↑](#footnote-ref-107)
108. אך בפירש"י בפסחים מ' ב' ד"ה לכל הוא נותן פירש דר' יהודה לחומרא פליג, דלא הותר ליתן תבלין בכלי שני בדבר שיש בו חומץ וציר, ועמש"כ הפנ"י והראש יוסף שם, והפליתי בסימן ס"ט סק"ז. [↑](#footnote-ref-108)
109. אך החת"ס שם כתב דלעולם שמן קשה להתבשל, ומ"ד דהפשרו זהו בישולו, אי"ז משום שהוא קל להתבשל, אלא שאין אדם צריך יותר אלא שיהא מפושר, ונת' לעיל אות ט"ז. [↑](#footnote-ref-109)
110. ועיי"ש שכתב מכח זה, דאף דהתם מסקינן דר' יהודה פליג לקולא דמותר ליתן אף בכלי ראשון, מ"מ הכא פליג ר' יהודה לחומרא, דאף בכלי שני אסור ליתן בדבר שיש בו חומץ וציר, והוא משום דלענין מעשר ל"ב בישול גמור כמו בשבת, ועמש"כ האג"ט אופה סקל"ג אות ד' ה', - אך זה שלא כד' הראשונים במשנתינו שפירשו דר' יהודה לקולא פליג דמותר ליתן אף בכלי ראשון, ואינו נקבע בכך למעשר. [↑](#footnote-ref-110)
111. ועיי"ש שכתב דכן משמע בפי' הר"ש והרא"ש הכא, ושמא מכוון דבריו הוא למש"כ הר"ש והרא"ש דבשבת תנן כה"ג "גבי תבלין" לענין איסור שבת, ומשמע דלענין איסור שבת לא שרי ר' יהודה ליתן לתוך כלי ראשון אלא בתבלין. [↑](#footnote-ref-111)
112. ועפי"ז כתב החיי אדם בכלל כ' ס"ד ובחכמת אדם כלל נ"ט ס"ו, דאף בעלמא כלי שני מבשל כשהיד נכוית בו, - אך האמרי בינה בדיני בב"ח סימן ג' כתב דממה שסתם הרמב"ם בפכ"ב משבת דאם יצק התבשיל מקדירה לקערה אע"פ שהוא רותח דמותר ליתן תבלין לתוך הקערה שכלי שני אינו מבשל, ואינו מחלק בין חם ביותר, כנראה דעתו דלעולם אינו מבשל, והך דמעשר כבר כתב הרדב"ז דאע"ג דלא חשיב בישול בעלמא בכלי שני, מ"מ לענין קביעות מעשר סגי בהכי, כיון דע"י בישול זה מכשירו לאכילה, הו"ל כנגמרה מלאכתו, ועי' ביד יהודה בסימן ק"ה סק"י שהאריך הרבה בזה, וכתב דאף דכל סוגיית הירושלמי דהכא נשנתה גם בשבת פ' כירה, צ"ל דהרמב"ם ל"ג לה התם. [↑](#footnote-ref-112)
113. החזו"א בסימן ז' סק"ג דבכל איסורין ודאי דאין מחליקין, וכמו שמצינו בכ"ד, והכא ה"ט דשרי דהיוצא מן הפרי אינו עיקר הפרי ובעי קרא לרבויי, והכא אף בענבים דלכו"ע היוצא מהן כמותן, ה"מ בסחטן לשתי', אבל הכא דבטלי מתורת משקה עם יציאתן, לא נתרבו לאסור, ואע"ג דאסרו חכמים כל היוצא אף בשאר פירות, הכא במחליק שנתבטל לא גזרו, - ועיי"ש שכתב עוד דאיירי בתאנים וענבים העומדין לאכילה וכבר נגמרה מלאכתן, ואפ"ה לא אסרינן לה משום הנאה של כילוי האסורה בטבל, דכיון דמשקין היוצאין אינם טבל כלל, לא חשיב כנהנה בטבל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-113)
114. ומקור דברי רש"י ודעימי' לפרש כן, נראה דהוא ממה שאמרו התם דהוא משקה ההולך לאיבוד, ופירש"י שם דהוא משום שהאור שואבו ושורפו, וכן פירשו הרמב"ן והרשב"א והר"ן, ובע"כ דאיירי בנחתום המחליק פני ככרותיו בענבים, דהאור שורפו, - אך לדעת הר"ש ודעימי' דאיירי במחליק את העיגול בענבים, כתב התורי"ד בשבת שם דהא דהוי משקה ההולך לאיבוד, הוא משום שכשסוחט האשכול על העיגול זב ויורד המשקה מכאן ומכאן ונופל לארץ. [↑](#footnote-ref-114)
115. ובפירש"י שם פירש בטעמא דר"ה ברי' דר"י, דס"ל דהכא לא חשיב כמשקה ההולך לאיבוד, שהרי לצחצח האוכל נתנו והרי מצחצחו, אלא פליגי בדין משקה העומד לצחצחו לאוכל, דאף דמשקה הבא לאוכל משקה הוא ה"מ היכא דקא שריף לי' או שטר בי' ריפתא דתורת משקה עביד, אך כשנותנו לצחצחו, ס"ל לרבנן דהוי כאוכל. [↑](#footnote-ref-115)
116. ואמנם נחלקו בביאור הפלוגתא במשקה ההולך לאיבוד, דהרמב"ן והר"ן פירשו דהיינו דאף דלכו"ע ל"ה כמשקה הבא לאוכל, מ"מ פליגי אם כיון שהוא הולך לאיבוד אין עליו תורת משקה, - אך הרשב"א והריטב"א פירשו דפליגי אם בכה"ג שהוא הולך לאיבוד, אכתי חשיב כמשקה הבא לאוכל וכאוכל דמי, ופירש הרשב"א דהוא משום דאע"ג דהולך לאיבוד לבסוף, מ"מ השתא מחליק בהן את הפת וליפותו הוא דקא עביד, וע"כ הוי כמשקה הבא לאוכל. [↑](#footnote-ref-116)
117. ומעיקר ד' הראשונים יש ללמוד דהא דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, אינו משום דבא לעולם כשהוא מעורב עם אוכל, אלא הוא משום דהוא עומד לתשמיש דאוכל, וע"כ הוא דהכא דאינו עומד לתשמיש דאוכל ל"ה כאוכל. [↑](#footnote-ref-117)
118. שו"ר בקר"א בשבת קמ"ה א' שכתב דכיון דלא בא המשקה אלא לצחצח לא חשיבא הנאה כלל, וע"כ לי"ב משום איסור טבל, ושו"ר בחזו"א סימן ז' סוסק"ג דמבו' דהוא משום דאף היוצא מן הזיתים והענבים אינו אסור אלא בגונא דחשיב משקה, אך כל דאין תורת משקה עליו לי"ב איסורא, ועיי"ש במש"כ דמדינא יש להתיר אף בסוחט זיתים וענבים של טבל לתוך האוכל, משום דמשקה הבא לאוכל אוכל הוא, אלא שאסרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-118)
119. הגר"א גריס העליון צריך לתחתון ואין התחתון צריך לעליון, ופירש דהיינו דהעליונות צריכין לתחתונים דא"א לגמור למעלה אם לא גמר מקודם למטה, אבל התחתון א"צ לעליון וחשיב בתחתונות שנשארו גמר מלאכה ולכך אסר ת"ק לאכול עראי, - והיינו שהרי הא דתנן דלא יאכל מהן עראי, קאי על התחתון, שהעליון עדיין לא נידוש בחבית ועוגל במעגילה ולא נגמרה מלאכתו, ולזה סגי במה דנימא דהתחתון א"צ לעליון.

     ולגיר' הריבמ"צ והר"ש דלא העליון צריך לתחתון, לכאו' צ"ל דאף דגם בלא"ה הוה חשיב שנגמרה מלאכת התחתון, מ"מ אגב דנקט דלא התחתון צריך לעליון נקט נמי דלא העליון צריך לתחתון, - אך שמא י"ל דאם הי' העליון צריך לתחתון, הוה חשבינן לה כגורן אחד, ול"ה חשיב גמר מלאכת התחתון עד שתגמר מלאכת העליון, דומיא דהא דתנן לעיל מ"ה בירק דגמר מלאכתו הוא משימלא את הכלי, ורק משום דאין העליון צריך לתחתון, ע"כ חשיב התחתון כגורן בפנ"ע והעליון כגורן בפנ"ע, וסגי במה שנגמרה מלאכת התחתון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-119)
120. אך גירסת הדפוסים בירושלמי דלר' יוסי תחתון צריך לעליון ואין העליון צריך לתחתון, ועי' בפני משה במש"כ לפרש לגירסא זו, ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן נ"ו סק"ב ד"ה כתב רבינו יונה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-120)
121. וד' החזו"א שם הם לטעמי' שם דס"ל דהכא אין במשמעות דבריו שלא יכניסום לבית, אך למש"כ המהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר ה"ו דמשמעות דבריו שיאכלו אותם כאן ולא יכניסום לבית, ונת' להלן אות ה', הרי דהו"ל כמעיד שלא נכנסו לבית ולא הפריש מהן תרו"מ, וע"כ הוא דאוכלין מהן עראי, ודאם הכניסום לבית מתקנים ודאי. [↑](#footnote-ref-121)
122. ובדרך אמונה בביאוה"ל שם נסתפק בדין השולח לחבירו משלוח מנות בפורים אם קובע למעשר, דאף דהפורע חובו הוי כמקח, כמבו' בכ"ד, מ"מ הכא דאין חייב לאדם מסוים, אלא שהתורה **חייבה אותו בכללות לשלוח, י"ל דאי"ז אלא כמתנה לגבי האי גברא ואינו קובע, ועיי"ש במש"כ לדון ממה שאמרו בביצה י"ג א' במעש"ר שהקדימו בשבלים דשמו טובלו לתרומ"ע, ולא אמרינן דבלא"ה הו"ל כמקח דקובע, ואכמ"ל.** [↑](#footnote-ref-122)
123. וכ"כ השערי צדק בפ"ה ס"ט לדינא, דלדעת הסוברים דתרו"מ בזה"ז דאורייתא, אף מתנה קובעת כמכר. [↑](#footnote-ref-123)
124. ובדרך אמונה בצה"ל פ"ה ממעשר סקפ"א ובביאוה"ל שם כתב דהרמב"ם סתם בזה משום דהתקנה דמקח קובע מסתמא לא הותקנה רק בבית שני, ובזמן זה כבר היו התרו"מ מדרבנן. [↑](#footnote-ref-124)
125. ולפ"ז י"ל קצת מש"כ הראב"ד דלענין בתי ערי חומה לרבנן מתנה אינה כמכר, אשר צע"ג דלהדיא אמרו בערכין ל"א ב' דלרבנן מתנה הוי כמכר, ולהנ"ל י"ל דמכוון הראב"ד דחזינן התם דבלא קרא לא אמרינן בבתי ערי חומה דמתנה כמכר, וה"נ לשאר מילי ל"ה מתנה כמכר. [↑](#footnote-ref-125)
126. והמקד"ד בסימן נ"ז סק"ב עמד בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"ו דאם רוב העם מכניסין לשוק אין מתקנים אלא דמאי, והוא מירושלמי בפירקין, ולמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דכיון שהכריז בלשון טלו לכם תאנים היינו דאינו מותר לאכול רק עראי, א"כ הרי הוי כאומר בפירוש שלא עישר, וא"כ כשרוב העם מכניסין לשוק מ"ט אינו מתקן רק דמאי, הרי נאמן הוא שלא עישר, ובע"כ דהרמב"ם בהלכותיו מפרש דכשאומר טלו לכם תאנים אפשר דהוא מפני שלא ראו פני הבית ואפשר נמי שכונתו שכבר עישר, - אך לכאו' יש לדחות, דכל הא דמתפרשים דבריו שיאכלו מהם עראי, הוא רק בפירות דדרכם שהם מותרין באכילת עראי, אך כל שרוב מכניסין לשוק, ודרך פירות אלו דאם לא עישרם הן אסורין באכילת עראי, ואם עישרם הם מותרין אף באכילת קבע, מפרשינן למה שאמר להם טלו לכם תאנים, דהיינו או שיטלו ויאכלו אכילת קבע בלא מעשר, או שיטלו ויעשרו ויאכלו, וכיון שלא נתפרש בדבריו שלא עישרם, הוו ככל דמאי. [↑](#footnote-ref-126)
127. ויש להוסיף, דמצינו כן בביצה ל"ה ב' דהלוקח פירות מע"ה שלא נגמרה מלאכתן מעשרן דמאי, והרי דאף דעדיין לא נתחייבו הפירות בתרו"מ, מ"מ כל שמוכרן הע"ה לאחרים, אמרינן דהפריש מהן תרומה גדולה, וגם אמרינן דרוב ע"ה מעשרין בכה"ג, וקשיא מהכא דתלינן שלא הפריש מהן הע"ה תרו"מ, ועמדו ע"ז המשנ"ר והמקד"ד בסימן נ"ה סק"ב (ד"ה והנה ע"ז), - ובע"כ דהא דהכא תלינן שלא הפריש מהן הע"ה תרו"מ, הוא משום שהוא נותנם לאכילת עראי. [↑](#footnote-ref-127)
128. אך לפ"ד המהר"י קורקוס אין מקור מהכא לכך, דאף אם אסור ליתן לאכילת עראי, מ"מ הכא שאמר להם טלו וה"ז מתפרש שלא יכניסו לבתים, בע"כ שלא הפריש מהם תרו"מ, וע"כ הוא דהם אוכלין מהן עראי, ולא חיישינן שמא ראו פני הבית, וע"כ נמי כל שהכניסו לבתיהם מתקנים ודאי. [↑](#footnote-ref-128)
129. ועיי"ש שכתב עוד, **דחבר אסור ליתן לע"ה לאכילת עראי, שמא יכניס ע"ה לבית ולא יעשר, וכתב לפ"ז דע"ה שהוא מעשר ונתן לו חבר בשוק, אמרינן דודאי עישר החבר, ואף אם הכניס הע"ה לבית ה"ה פטור מן המעשר.** [↑](#footnote-ref-129)
130. והתוס' חדשים כתב די"ל דהא דאוכלין ופטורין הוא משום דאיכא ספק ספיקא, ספק שמא לא ראו פני הבית, וספק שמא הפריש הע"ה תרו"מ, ועיי"ש שכתב דאכתי תיקשי בהא דתנן דאם הכניסו לבתיהם מתקנים ודאי, הרי שמא ראה פני הבית וכבר עישר, וכתב דצ"ל כמשמעות דברי הרמב"ם דהוא ודאי שלא ראה פני הבית, עיי"ש, - והנה אמנם י"ל, דהא דאם הכניסו לבתים מתקנים ודאי, הוא משום דאיכא ספק ספיקא לחיוב, ספק שמא לא ראו פני הבית מעיקרא, ואת"ל ראו פני הבית, שמא לא עישר הע"ה, וזה תליא אם ספק שיש רוב כנגדו מצטרף לספק ספיקא, (דהכא הרי רוב ע"ה מעשרין הן), - אך לא נתישב בזה הא דתני דמתקנים ודאי ואף תרומה גדולה בכלל, ובזה הרי הוי חד ספיקא, דאם ראו פני הבית ודאי הפריש מהן תרומה גדולה, דלא נחשדו ע"ה ע"ז. [↑](#footnote-ref-130)
131. ולכאו' יש מקום לדון בזה, דאף דע"ה לא נחשד על תרומה גדולה, מ"מ אין להאמינו מכח זה לומר שלא ראה פני הבית, שהרי לפי הצד שהוא משקר בדבריו וראה פני הבית, תלינן דהפריש מזה תרומה גדולה, שהרי לא נחשד ע"ז, - אך י"ל, דכשאומר שיאכלו עראי, הו"ל כאומר שלא הפריש תרומה גדולה, וע"ז מהימנינן לי', ואחר דמהימנינן לי' שלא הפריש תרומה גדולה, תו מהימנינן לי' לומר שלא ראה פני הבית ולא נתחייב בתרו"מ, כיון שלא נחשד על תרומה גדולה. [↑](#footnote-ref-131)
132. **אמנם הרמב"ם בפיה"מ פירש למשנתינו במוכר המסתובב בשווקים, ובתוס' אנ"ש שם הק' דאם הוא מוליך לשוק למכור, הרי נקבעו מיד למעשר, כדתנן לעיל פ"א מ"ה, ומ"ט מותר לאכול מהן עראי.** [↑](#footnote-ref-132)
133. ולפ"ז ניחא הא דבגונא שהכניסו לבתיהן מפלגינן בין היכא דרוב מכניסים לבתים להיכא שרוב מכניסין לשוק, והיינו משום דכל שרוב מכניסין לשוק, הרי דיש לפרש למה שמעיד על התאנים שמותר לאכלם, דהוא או משום דהוא מן המיעוט המכניסים לבית ועדיין לא ראו פני הבית, או משום דכבר הפריש מהם תרו"מ, וכיון דרוב מכניסין לשוק, אזלינן בתר הרוב ותלינן דמה שהעיד שמותר לאכלם הוא משום שכבר הפריש מהם תרו"מ, וע"כ הוי ככל פירות דע"ה דמעשרין אותם דמאי, ואמנם אף דרוב מכניסין לשוק ואזלינן בתר הרוב, מ"מ כל שבא לאכול מהם בלא להכניסם לבית, מותר לאכול מהם עראי, והיינו משום דהע"ה מעיד שמותר לאכול מהם, וכל שאפשר לקיים דבריו ע"י דנימא דלא נתחייבו בתרו"מ, יש לנו להאמינו, (ומ"מ כיון דרוב מכניסין לשוק, יש לנו לפרש לעדותו דהיינו שכבר הפריש מהם תרו"מ, וכנ"ל). [↑](#footnote-ref-133)
134. אך הר"ש פירש דהוא משום דלא נתן אלא להכניס לבית, לפיכך כשהכניס לבית מתקנים דמאי דשמא הנותן עישר, עכ"ד, ומשמע דהיינו דכיון דיודע שהמקבל עתיד להכניסו לבית, מוטל עליו לעשר, וע"כ חוששין שמא עישר, ואין מתקנים אלא דמאי, - אך לא נתפרש בדבריו דמ"ט לא יאכלו מהן עראי, וי"ל כמש"כ החזו"א בדמאי סימן ז' סקי"ב דכיון דתולין שהפריש תרומה גדולה, שהוא נאמן עלי', אסור לאכול עראי דתרומה קובעת למעשר, ואמנם בל' הרא"ש משמע דטעם אחר יש בזה, דכיון שנתנם להם להכניסם לבתים הוקבעו, (וכן משמע קצת מסתימת ל' הר"ש), וצ"ב, - ועי' עוד בחזו"א שם ד"ה שם ר"ש במש"כ ע"ד הר"ש. [↑](#footnote-ref-134)
135. והחזו"א בדמאי סימן ז' ריש סקי"ב כתב דיש לפרש עוד, דכיון דנאמן שהפריש תרומה גדולה, שלא נחשד ע"ה עלי', א"כ אסור לאכול עראי, דתרומה קובעת למעשר. [↑](#footnote-ref-135)
136. ובפי' הרש"ס כתב דהא דלא יאכלו מהן עראי וכשהכניסו לבתים אין מתקנין אלא דמאי, הוא משום דיש לפרש דמה שאמר להם טלו והכניסו לבתיכם הוא כאומר להם שלא תאכלו מהן כאן דטבולין הן שכבר ראו פני הבית, אלא לכו לבתיכם ושם תאכלו, ומאידך י"ל דכיון דידע שיכניסום לבתים עישר עליהן. [↑](#footnote-ref-136)
137. ואמנם למשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דברישא אוכלין מהן עראי ולא חיישינן שראו פני הבית, הוא משום דהע"ה אומר שיאכלו עראי, וה"ז כאומר שלא ראו פני הבית ולא נתחייבו בתרו"מ, והוא נאמן בכך, וכמש"כ המקד"ד בסימן נ"ז סק"ב, ונת' לעיל אות ז' ט', ניחא, דע"כ כל שאומר להם טלו והכניסו לבתיכם, ולא אמר שלא ראו פני הבית, אסור לאכול מהן עראי, ולא מצינו להאמינו במה שאומר שעישר משום הפה שאסר, שהרי אין האיסור על פיו, דגם בלא דבריו אסור לאכול מהן עראי, (ואף דאם הי' אומר להם לאכלם בשוק הי' נאמן להתירם באכילת עראי, מ"מ לא מהימנינן לי' במיגו, דודאי ניח"ל טפי לומר שראו פני הבית ועישרם, שיהיו מותרים אף באכילת קבע ואף כשיכניסום לבית). [↑](#footnote-ref-137)
138. ולכאו' זה ניחא לדעת התוס' בכתובות כ"ב א' דנאמנות הפה שאסר הוא משום מיגו, וע"כ הכא אינו נאמן לומר שמעושרין הן, דלית לי' מיגו, דהוי כמיגו לחצי טענה, דניח"ל טפי לומר דמעושרין הן, כדי להתירן אף באכילת קבע ואף אחר שיראו פני הבית, אך לדעת הסוברים דנאמנות הפה שאסר אינו מטעם מיגו, צ"ע דמ"ט לא נימא הפה שאסר לחצאין, - ואמנם הנה באמת הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאינו נאמן לומר שהם מעושרים, הוא משום דאפשר דמה שאמר שהן מעושרין, דלא אמר כך אלא כדי לזרז את הקונים, וצ"ע דמ"ט הוצרך לטעם זה, הרי בכל ענין אין ע"ה נאמן על המעשר, ולהנ"ל י"ל דאתי לפרושי מ"ט אינו נאמן משום הפה שאסר, ופירש דהוא משום דניח"ל טפי לומר שהם מעושרין, לזרז את הקונים, אך צ"ע דבד' הרמב"ם משמע דבא לפרש בזה להא דתנן דאם הכניסו לבתיהם מתקנים דמאי, ובזה צ"ע דמ"ט הוצרך לה"ט, הרי אין ע"ה נאמן על המעשר. [↑](#footnote-ref-138)
139. והגם דע"ה חשוד על המעשר, מ"מ אם הוא מרוב ע"ה המעשרים, הרי דממה שנתן להם להכניסו לבית, בע"כ שכבר ראו פני הבית ועישר, - ואף אם מהמיעוט שאין מעשרין, מ"מ כיון דלא נחשדו על תרומה גדולה, הרי דלענין זה הוי כחבר, ותלינן שכבר ראה פני הבית והפריש תרומה גדולה. [↑](#footnote-ref-139)
140. והכס"מ שם פירש כן גם במה שאמרו בירושלמי דאם נתן לו דבר מרובה, אפי' אמר לו טול ואכול כמי שאמר לו טול והיכנס, דאי"ז משום דדבר מרובה אין ראוי שיאכלנו בשוק, וע"כ הו"ל כאומר טלו והכניסו לבתים, וכמו שפירש כן הרא"ש, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי, אלא הוא משום דכל שנתן לו דבר מרובה ונותן לו בעין יפה, הו"ל כאומר טול ואני מעשר על ידך. [↑](#footnote-ref-140)
141. וכ"ה להדיא בפי' הרש"ס שפירש לד' הירושלמי בגונא דנתן לשניהם כאחד, ונתן להם מקופה אחת. [↑](#footnote-ref-141)
142. והתוי"ט כתב דצ"ל דהפירות מונחין בשוק, דאם היו הפירות בשער או בחנות, א"כ כבר הוקבעו למעשר ואסורין גם לאחרים, והיינו דכיון דבשעה שראו פני השער והחנות היו של בעל השער והחנות, כבר הוקבעו למעשר לכל העולם. [↑](#footnote-ref-142)
143. ולפי' זה נמצא, דבעל השער ובעל החנות אין מעשרין אלא דמאי, כיון דהוי כאומר טלו והכניסו לבתיכם דתנן לעיל מ"א דמעשרין דמאי, - אך לפי' הריבמ"צ והר"ש הן מעשרין ודאי, והאמנם דלדעתם דאיירי בפירות של בעל השער ובעל החנות, הרי דהם עצמם יודעין אם עישרו או לא עישרו, ול"ש לדון אם הם מעשרין ודאי או דמאי. [↑](#footnote-ref-143)
144. ובירושלמי לעיל שם פריך ר' אהך דינא, ולאו מתניתין היא אוכלין ופטורין ובעל השער ובעל החנות חייבין, וזה מתפרש כד' הרמב"ם, דאף דינא דהכא הוא משום דהוי כאומר לכולם טלו ואכלו ולבעל השער ובעל החנות טלו והכניסו לבתיכם, אך לפי' הריבמ"צ והר"ש אי"ז ענין לדינא דהתם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-144)
145. ועיי"ש שכתב לדקדק כתי' בתרא, ממש"כ הרמב"ם בפ"ד ממעשר ה"י דחנות קובעת כבית, ומשמע דאין החנות בית, ואם איירי דאוכל שם, הרי הו"ל בית גמור, וכתב דאפשר דלעולם איירי כשאוכל שם, ואפ"ה כיון דרבים נכנסין ויוצאין לא חשיב בית כ"כ, וזה שהוצרך הרמב"ם להשמיענו דהיא קובעת כבית. [↑](#footnote-ref-145)
146. והמשנה ראשונה כתב לדון, דכשמשנה מקומו מיד כשנכנסו הפירות בפתח החנות נקבעו, שכל החנות טפל למקום ישיבתו, עיי"ש, ולכאו' הוא נסתר מד' הירושלמי שלמדו מזה דחצר שמקצתה בוש ומקצתה אינו בוש מקום שהוא בוש פטור ומקום שאינו בוש חייב, גם מש"כ המשנ"ר שם דבחזרת פנים נקבעו בשעה שאוכלן, צ"ע, דהרי אין הקביעות ע"י האכילה, אלא ע"י החצר עצמה, (ועמש"נ להלן מד' החזו"א בזה). [↑](#footnote-ref-146)
147. ושמא יש לישב לד' הראשונים, דהכא כיון דהוי חצר שהוא בוש לאכול בתוכה כדרכו, אף דאינו בוש לאכול בתוכה ע"י חזרת פנים, אינה קובעת למעשר, ורק בגונא דהוא יושב בה בחזרת פנים, הוא דחשבינן דעתה החצר ראוי' לאכול בתוכה והיא קובעת למעשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-147)
148. וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש שכתב בתו"ד דאים אדם שובת לילה ויום במקום אחד לבד "אולי יזדמנו לו לקוחות", והרי דאיירי במוליכן למוכרן, וזה דלא כמש"כ הדרך אמונה בצה"ל פ"ד ממעשר סקצ"ט לדקדק מל' הרא"ש בתחילת דבריו דלא איירי במוליכן למוכרן, ועיי"ש במהדו"ב שעמד ע"ז. [↑](#footnote-ref-148)
149. ואמנם החזו"א גופי' נקט שם סק"כ, דכל הא דבמוליך לשוק ל"ב ראיית פני הבית, הוא דוקא כשאינו מכניסם לבית שבשוק, ופירש שם דהא דבעינן לה"ט דבדעת לקוחות הדבר תלוי, היינו דס"ד דכיון דהלוקח עתיד להביא לבית והרי הפירות מעותדות להכנסת בית לא נקבעו קודם ראיית פני הבית, וע"ז משני דכיון דאין הדבר תלוי בדעתו אלא בדעת הלקוחות, והוא אין עתיד להביא לבית, ה"ז נקבע בלא בית, ולפ"ז פירש שם דזהו דתנן הכא דאוכל מהם עד שהוא מגיע למקום שהוא הולך, דאיירי כשדעתו להכניסם לבית, וע"כ לא הוקבעו עד שיכניסם לבית שהוא קובע שם, ואף שהכניסן לבית בדרך לא הוקבעו, וכ"כ שם ריש סקכ"א, - אך הנה עיי"ש שנקט בדעת הר"ש דאף כשמכניסם לבית שבשוק ל"ב ראיית פני הבית, וכתב דלדעתו בע"כ דהא דהכא לא הוקבעו, הוא משום שלא ימכרם ללקוחות קודם שיגיע למקום שהוא הולך. [↑](#footnote-ref-149)
150. אך הנה החזו"א שם ד"ה ונראה וד"ה וכן בחזרה נקט דגם כשהגיע למקום שהוא הולך למוכרן, לא הוקבעו אלא כשהכניסם לבית, וצ"ל דאזיל התם לטעמי' שנקט לעיקר דכשדעתו להכניס לבית שבשוק לא הוקבעו עד שיראו פני הבית, ונת' בהערה הקודמת, אך למש"כ שם בדעת הר"ש דכל שדעתו למוכרן בשוק אף אם דעתו להכניסם לבית שבשוק הוקבעו בלא ראיית פני הבית, הרי דכשהגיע למקום שהוא הולך למוכרן, הוקבעו מיד. [↑](#footnote-ref-150)
151. **אך לדעת הרא"ש לעיל שם, דבמוליך למוכרן בשוק הוקבעו בבית שבשדה, הרי בע"כ דהא דהא דהכא לא הוקבעו אף שלן בדרך בבית, הוא משום דאין דעתו למוכרן אלא ביהודה או בירושלים, ואף אם ימצא לקוחות לא ימכור להם, ואמנם דלדעתו, אף כשהגיע למקום שהוא מוכרן, לא הוקבעו אלא כשנכנסו לבית, (שהרי אף במוליך למכור בעי ראיית פני הבית).** [↑](#footnote-ref-151)
152. והרי כל דבריו בפרק זה קיימי בפירות דבעו ראיית פני הבית, דהיינו כשאין דעתו למוכרן בשוק, וכמש"כ שם ה"ב ובפ"ג ה"ב דהגומר פירותיו למוכרן בשוק ל"ב ראיית פני הבית, וע"כ גם מש"כ דמוליך ממקום למקום, היינו כשדעתו להביאם לבית. [↑](#footnote-ref-152)
153. ואמנם הנה בדעת הרמב"ם נוטה טפי, דכל הא דהגומר פירותיו למוכרן בשוק ל"ב ראית פני הבית, הוא כשאין דעתו להכניסן לבית כלל, אך כל שדעתו להכניסן לבית שבשוק לא הוקבעו למעשר עד שיראו פני הבית, דליכא נפ"מ כלל בין היכא שדעתו לאוכלן להיכא שדעתו למוכרן, אלא תלי אם דעתו להכניסן לבית או דעתו למוכרן בשוק בלא להכניסן בבית, ולפ"ז הרי דשפיר י"ל דהכא איירי גם כשדעתו למוכרן, ומ"מ כיון שדעתו להביאן לבית בעו ראיית פני הבית, וע"כ לא הוקבעו עד שיגיע למקום שהוא הולך לשם, וזה כמש"כ החזו"א בסימן ג' ס"ק כ' כ"א, ונת' לעיל אות א' בהערה. [↑](#footnote-ref-153)
154. אמנם לדעת ש"ר נראה להיפך, דכל הא דתנן הכא דאוכל מהן עראי עד שמגיע למקום שהוא הולך, ולא הוקבעו כשהגיע למקום לינה, הוא רק משום שדעתו למוכרן ביהודה, ואין דעתו למוכרן במקום אחר, אך כל שמוליכן לאוכלן ביהודה, שפיר הוקבעו למעשר כשהגיע למקום לינה, וע"כ העמידוה במוליך פירותיו למוכרן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-154)
155. והכס"מ שם כתב דט"ס נפל בל' הרמב"ם וצ"ל לתוך חצירו, במקום לחצר חבירו, והחזו"א בסימן ה' ריש סק"ו הגי' דצ"ל לתוך חצר חייבת. [↑](#footnote-ref-155)
156. הרש"ש הק' דכיון דלא הגיע ליהודה, א"כ עדיין הוא עומד בגליל, ומהו דקאמר דאוכל וכו' עד שיגיע לגליל, והוכיח מזה דיש מקום מפסיק בין גליל ליהודה, עיי"ש.

     ובעיקר מש"כ הר"ש דנמלך קודם שהגיע ליהודה, כתב החזו"א בסימן ג' סקכ"א ד"ה וכן בחזרה דל"ד הוא, אלא אף כבר הגיע ליהודה אלא שלא נכנס לבית, וזה תליא במש"נ לעיל אות א' ב' ובהערה אם כשהגיע ליהודה נקבע למעשר מיד, או אינו נקבע עד שיכנס לבית. [↑](#footnote-ref-156)
157. ובד' החזו"א בסימן ג' סקכ"א ד"ה וכן בחזרה נראה שפירש גם בד' הר"ש דאיירי כשנמלך מלמכרן, וכתב דאף אם נכנס בדרך לבית שבגליל לא הקובעו, וצ"ע היאך זה מתישב במש"כ הר"ש דאוכל מהן עראי עד שיגיע "לגליל". [↑](#footnote-ref-157)
158. ועיי"ש שהק' דלדעת הרמב"ם דמפרש למשנתינו במוליך לביתו שביהודה, ובזה הוא דתנן דאינו נקבע אלא כשהגיע לבית שרוצה להניח שם בקבע, והבתים שעובר שם דרך העברה לבד אין קובעין, דא"כ מאי קמ"ל דוכן בחזרה, הרי פשיטא דאם חזר בו ולא הלך באותו מקום ורוצה לחזור למקומו הראשון, שאותם הבתים שבאמצע הדרך כמו שלא קבעו בהליכתו כמו"כ לא יקבעו בחזרתו דמאי שנא. [↑](#footnote-ref-158)
159. ובס' הון עשיר כתב לדעת הר"ש, דכל שהגיע לעיר שרוצה לשבות בה, הוקבעו מיד, אף קודם שהכניסן לבית שדעתו לשבות שם, וזה לפי דעתו דכל שהגיע למקום שהוא הולך הוקבעו מיד למעשר אף קודם שנכנסו לבית, ונת' לעיל אות א' ב'. [↑](#footnote-ref-159)
160. והיינו דאף דדעתו להוליכן ליהודה למכרם שם, ולא ימכרם קודם שיגיע לשם, מ"מ הדין נותן דכל שנכנסו לבית הוקבעו בראיית פני הבית, וכל הא דכשנכנסו בדרך לבית לא הוקבעו, הוא משום דלא חשיב כביתו, משום דאינו שם בקבע ולא חשיב כביתו, וע"כ הוא דכל שדעתו לשבות שם בשבת וחשיב כביתו הוקבעו. [↑](#footnote-ref-160)
161. והגר"א בשנו"א פירש כפי' בתרא דהר"ש דמקום השביתה הוא משום שעתיד לשבות שם ביום השבת, וגם לפ"ז טעמא דר"מ דהוקבעו מיד, הוא משום דבכה"ג חשיב מקום שביתה גמור, וכ"ה בביאור הגר"א לירושלמי, דכיון דאין אדם מגלגל בשביתה, וכשרוצה לשבות שובת במקום קבוע וראוי, ע"כ הו"ל קביעות גמורה לטבול למעשר. [↑](#footnote-ref-161)
162. ואמרו שם דלר' יהושע דלוייתי' שכיחא לי', לינתו טובלת, ופירש הגר"א דהיינו דכיון דיכול לילך בדרך אפי' בלילה עד שיגיע ללון במקום יפה לרצונו, אינו מגלגל בלינה, והויא קביעות גמורה, ועד"ז פירש הרש"ס, והמהרא"פ פירש בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-162)
163. והיינו דאף דברישא איירי במוליך פירותיו למכור ביהודה, וברוכלין לא איירי כשמוליך הפירות למקום אחר למכרן, מ"מ אם מקום הלינה חשיב כביתו, וע"כ ה"ז קובע ברוכלין, הי' בדין דיועיל לקבוע אף פירות שמוליך למכרן ביהודה למכרם שם, דאף פירות שמוליך למכרם במקום אחר, נקבעין למעשר ע"י ראיית פני הבית, (וכ"כ החזו"א בשביעית סימן ב' סק"ב סוד"ה והנה, דאף כשמוליך פירותיו למקום אחר למכרן, אם הביאן לביתו קודם שהוליכן הוקבעו). [↑](#footnote-ref-163)
164. ולכאו' י"ל עוד, דשאני מוליך פירות ממקום למקום, דהליכתו למקום השני הוא כדי להביא הפירות לשם, וע"כ לא נקבעו עד שהגיע למקום שהוא סוף מגמתו, ומשא"כ ברוכלין המחזרין, דאף אם מגמת פניהם היא למקום מסוים, מ"מ אין דעתם להביא הפירות למקום מסוים, דאינם הולכים כלל לצורך הפירות, אלא לצורך מכירת בשמים, וע"כ הוקבעו כשהגיעו למקום לינה דחשיב כביתם. [↑](#footnote-ref-164)
165. אך הנה גירסת הגר"א בירושלמי, דרק כשהפריש מזיתים על הזמן מודה ר"א דאין התרומה טובלת, והיינו משום דאין תרומתו תרומה, וכדתנן בתרומות פ"א מ"ד, וע"כ אינה טובלת. [↑](#footnote-ref-165)
166. והמקד"ד בסימן נ"ו סק"ד הק' ע"ז, דאי"ז מתישב בהא דתניא בתוספתא כה"ג אף לענין פלוגתא דר"מ וחכמים אי מקח קובע קודם גמר מלאכה, דמודה ר"מ בלוקח שבלין ועתיד לעשות מהן גורן וכו' דאוכל מהן עראי, והתם ליכא למימר ה"ט, - אך כבר הרגיש בזה האו"ש שם, וכתב דטעם הא דמודה ר"א דאין מקח קובע בלוקח שבלין ועתיד לעשות מהן גורן וכו', הוא משום דכ"ז שאסור לתרום אין המקח קובע לתרומה. [↑](#footnote-ref-166)
167. ושמא זהו מש"כ הרש"ס והמלאכת שלמה דטעמא דר"א דתרומה טובלתן כפירות שנגמרה מלאכתן, הוא משום דאוכלין אותן בלא דריסה ובלא דישה. [↑](#footnote-ref-167)
168. והחזו"א בסימן ו' סקט"ו עמד ע"ד הר"ש דמשמע דנקט כלכלה דוקא, ועיי"ש שכתב לדון בזה, דהא דנקט כלכלה הוא להורות על תאנים לאכילה, אבל כלכלה ל"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-168)
169. וצ"ב, דמהו שכתב דלאו כו"ע עבדי הכי אלא מחליקין אותן כס"פ דלעיל, הרי התם איירי בעיגול של דבילה, אך בכלכלה הוי גמר מלאכתה משיחפה, כדתנן לעיל פ"א מ"ה, וכבר עמד ע"ז בס' שהם וישפה פ"ג ממעשר ה"ד. [↑](#footnote-ref-169)
170. והמקד"ד הק' ע"ז, שהרי מה שאמרו דגמר מלאכתן הוא משילקט כל צרכו, אי"ז דוקא בכלכלה זו, דאם ירצה ללקט בכלכלה אחרת ג"כ אינו טובל, וא"כ מ"ט אמרינן דכל שתרם חשיב כליקט כל צרכו, הרי אף דלא יתן עוד בכלכלה זו, מ"מ ילקט עוד בכלכלה אחרת. [↑](#footnote-ref-170)
171. ואמרו שם מה אנן קיימין, אם בכרי שנתמרח דברי הכל אסור, ופירש הגר"א דאם נתמרח, הרי בע"כ הפריש תרומה קודם, והוקבע מכח התרומה, והחזו"א בסימן ו' סקט"ו הוסיף דהיינו, דאם עבר והפריש מעשר קודם תרומה, אי"ז קובע, כיון דהוי ההפרשה באיסור. [↑](#footnote-ref-171)
172. ובד' החזו"א בסימן ו' סקי"ד מבו' שפירש לד' הגר"א בע"א, ועיי"ש שתמה ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-172)
173. **ובטעם הך דינא דמקח קובע אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו, פירש"י בב"מ פ"ז ב' ד"ה אף פועל דהוא משום דכיון דזבני' אחשבי',** והתורי"ד והריטב"א שם תמהו ע"ד רש"י, דהרי קי"ל דאין מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, עיי"ש, ובפסקי ריא"ז שם ה"ב דין ז' כתב דהמקח קובע מדרבנן בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-173)
174. והמשנה ראשונה כתב מכח זה **דמודה ר"מ דאין מקח קובע בפחות משנים, והא דס"ל דלא יאכל עד שיעשר, הוא משום דביד הנותן מונחים הרבה יחד, וע"כ ס"ל דהו"ל כאילו הם לפני הלוקח, דכיון דאמר תן לי שליח שויי' וידו כידו, וע"כ כל שלוקט הלוקח אחת אחת ואוכל, שלא היו שתים יחד מונחים לעולם לפניו, מודה ר"מ דאין המקח קובע, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דה"נ כשהמוכר מלקט ונותן לו, לא הוקבעו למעשר בגונא דהוא מלקט אחת אחת מן המחובר ונותן, דליכא צירוף גם ביד המוכר, אלא סתמא דמילתא דהמוכר יש בידו הרבה תלושין.** [↑](#footnote-ref-174)
175. לכאו' מכוון דבריו הוא, דכל דהלוקח עצמו לוקט והוא זוכה בהן ע"י הלקיטה, חשבינן לה כמו דהמקח נעשה במחובר לקרקע, וע"כ אין המקח קובע, - אך צ"ע דא"כ מ"ט אינו אוכל אלא אחת אחת, הרי הדין נותן דאף אם צירף שנים א"צ לעשר, כיון דליכא בזה לקביעות דמקח. [↑](#footnote-ref-175)
176. והר"ש לקמן פ"ג מ"ב כתב בפי' בתרא דכל הא דאסר ר"מ הכא, הוא לפי שהקדים לו את האיסר, אך כל שלא הקדים לו את האיסר מודה ר"מ דאוכל אחת אחת ופטור, והמקד"ד שם כתב ללמוד מזה, דהחשיבות במקח הוא מצד הלוקח, וכשמקדים לו האיסר מחשיבו טפי, ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דמקח קובע למעשר, הוא ע"י חשיבות שניהם דזה מוכר וזה לוקח, וכמשמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ו, וכל שחסר חשיבות מצד אחת אינו נקבע, וע"כ הוא דבדבר שלא נגמרה מלאכתו דבעינן חשיבות טפי, אינו נקבע למעשר אלא כשלוקט המוכר בעצמו ונותן דהחשיבו המוכר, וכשהקדים הלוקח האיסר דהחשיבו הלוקח. [↑](#footnote-ref-176)
177. והתוס' הרא"ש בנדה נ"א א' כתב בתי' בתרא, דכל הא דבעינן צירוף הוא רק במינים שדרך לעשות מהן גורן, אך בסיאה ואיזוב וקורנית שאין דרך לעשות מהן גורן חשיב גמר מלאכתן אף בלא צירוף. [↑](#footnote-ref-177)
178. והא דבתאנה שהיא עומדת בחצר אם צירף חייב, הוא משום דהתם איכא ראיית פני החצר הקובעת למעשר, ומכח זה חייל עלייהו שם גורן, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-178)
179. ועיי"ש שדן להוכיח דלא כן מד' הירושלמי לקמן פ"ה מ"א דמוקמינן להא דתנן דאין מקח קובע במחובר לקרקע כר"מ דמקח קובע קודם גמר מלאכה, ואי נימא דאף לרבנן מהני קביעות מקח כשנגמרה מלאכתו אח"כ, הרי דנפ"מ בהא דאין מקח קובע במחובר לקרקע אף לרבנן, ועיי"ש בסקכ"ו במש"כ לדחות, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-179)
180. והישועות מלכו בפ"ה ממעשר ה"ב נסתפק בזה בדין קביעות דתרומה אם היא קובעת כשנגמרה מלאכתן אח"כ, ולא הביא לד' הירושלמי, וכתב דתליא בטעם הא דשבת אינה קובעת כשנגמרה מלאכתו אחר השבת, אם הוא משום דקביעות דשבת היא מדרבנן, וא"כ ה"נ קביעות דתרומה אינה קובעת כשנגמרה מלאכתו אח"כ, או דהוא משום דבשעה שנגמרה מלאכתו אחר השבת כבר אין השבת קיימת, אך בתרומה דעדיין התרומה קיימת, ה"ה קובעת כשנגמרה מלאכתו אח"כ. [↑](#footnote-ref-180)
181. ועיי"ש שהוסיף דאף כשבורר אין דעתו **שיחול מקחו עד שיתלוש, וכתב דאף אם ירצה לקנות זה שבירר במחובר, צריך קנין, דמעותיו לא קנו לו כיון שלא יחד מקחו בשעת נתינת מעות, והוי כחלוקת שותפים דאמרינן בב"ב ג' א' דצריך קנין, - ויש להוסיף, דמהא דתנן דבאשכול מגרגר ואוכל וברמון פורט ואוכל ובאבטיח סופת ואוכל, מבו' דאף בגונא שכבר ברר לו אשכול ורמון ואבטיח זה ולקח לעצמו חלק ממנו, אכתי לא חייל המקח על מה שבאילן.** [↑](#footnote-ref-181)
182. וכתב ד**עוד הי' אפשר דאורחא דמילתא נקט שדרך לקנות אבטיח אחד ואשכול אחד ורמון אחד ואין דרך לקנות תאנה אחת, ולפ"ז אם הי' קונה תאנה אחת, היתה כמו אבטיח כיון שהחשיב אותה, וכתב דאין נראה כן.** [↑](#footnote-ref-182)
183. ועיי"ש שכתב לפ"ז, **דה"ה הפירות דדרך בנ"א לאכול מהם רק פרי א' כגון תפוח ואתרוג וכיו"ב, דדינם כאשכול ורמון**. [↑](#footnote-ref-183)
184. אך בפי' קמא כתב הרש"ס דר' טרפון פליג גם במשנתינו, והא דלא תני הכא להך פלוגתא, הוא משום דתני פלוגתא לגבי חצר, וכ"ש לגבי מקח, (דחצר רמוז בתורה), וכ"כ המלאכת שלמה במשנתינו בשם ה"ר יהוסף, וכן מבו' בד' הרדב"ז בפ"ה ממעשר ה"ג. [↑](#footnote-ref-184)
185. ודבריהם מיוסדים על מה שנקטו **דאף דאין המקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, מ"מ כל שלקח ואח"כ נגמרה מלאכתו, איכא בזה לקביעות מקח, וזהו הנפ"מ בדינא דאין המקח קובע במחובר לקרקע, דליכא בזה כלל להקביעות דמקח, ואוכל מהן עראי אף אחר שנגמרה מלאכתו, ועמש"נ בזה לעיל מ"ה אות י'.** [↑](#footnote-ref-185)
186. והטור בסימן של"ז כתב די"א דאם כבר נטלו בידו לאכול, יש לו רשות ליתנו לאשתו ולבניו, לפי שכבר זכה בו בעצמו, ונחלק ע"ז וכתב דנראה דאפ"ה אינו יכול ליתנו לאשתו ולבניו, והשו"ע שם סט"ז סתם כדעת הטור, ועמש"כ בזה הב"י שם, והפרישה שם סקט"ז כתב דד"ז תליא בפלוגתת רש"י ותוס', דלדעת רש"י דהא דאינו יכול ליתנו לאשתו ובניו הוא משום דכ"ז דלא מטא לידי' לא זכה בי', הרי דאחר שהגיע לידו וזכה בו, מצי ליתן לאשתו ובניו, אך לדעת התוס' דהא דאינו יכול ליתנו לאשתו ובניו הוא משום דלא זיכה לו הכתוב אלא מה שהוא לועס ואוכל, הרי דאף אחר שבא לידו לא מצי ליתן, וכ"כ הגר"א שם סקי"ז. [↑](#footnote-ref-186)
187. והתוס' שם כתבו דאף דהתנה ע"מ שיאכל בנו תחתיו כמו שירצה אפי' יאכל יותר מן האב, דזהו שהוצרך להתנות, וכמש"נ לעיל אות ה', מ"מ פריך דמ"ט חייב בכל מה שיאכל, דל"ה לנו לחייבו אלא במה שאוכל יותר מן האב. [↑](#footnote-ref-187)
188. **והתוי"ט במשנתינו פירש דטעם הא דבנו אוכל וחייב הוא משום דמיחזי כמקח, וכבר תמה התוס' חדשים, דלפ"מ דקי"ל דפועל משל שמים הוא אוכל, ולדידי' זכי' רחמנא ולא לבנו, הרי הוי מקח גמור, וזהו שכתבו הרמב"ם והרע"ב בסתמא דהוי מקח.** [↑](#footnote-ref-188)
189. ומבו' דכל שלא התנה, אף אם בא בנו לאכול במקומו, לא מיחזי כמקח, ורק משום דהתנה שיאכל בנו תחתיו, הוא דמיחזי כמקח, וכ"כ השטמ"ק שם בשם הראב"ד. [↑](#footnote-ref-189)
190. והתוס' חדשים עמד ע"ד התוי"ט, דשפיר אתיא אף כר' יהודה דאין מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, והא דחייב הוא כשצירף שתים, - והתוס' אנשי שם כתב דהתוי"ט דלא ניח"ל לפרש כן, הוא לטעמי' בשלהי פירקין דהא דתנן התם דלקצות פטור הוא כשלא צירף שתים, וע"ז קתני סתמא פטור, וא"כ הכא דקתני סתמא חייב, בע"כ דהיינו אף באחד אחד, וכתב דהתוס' חדשים שכתב לפרש למשנתינו במצרף שתים שתים, הוא לטעמי' בשלהי פירקין דהא דתנן התם דלקצות פטור, הוא אף כשצירף שתים, ולפ"ז שפיר י"ל דהא דתני הכא חייב, הוא רק כשצירף שתים. [↑](#footnote-ref-190)
191. אך מסתימת ל' הרמב"ם בפ"ה משכירות ה"י משמע דס"ל דקי"ל בודאי דהעושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחרת, וע"כ לא כתב דאם אכל לא מפקינן מיני', וכ"כ המרכה"מ שם בדעתו, וכתב כן גם בדעת הרא"ש, וכ"כ הלח"מ שם בדעת הראב"ד שם, אך למש"כ האו"ש והאבהא"ז שם אין מקור מד' הרמב"ם לכך, וכן צידד המהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר הי"ב בדעת הרמב"ם, דהא דקי"ל דאינו אוכל בגפן אחר הוא מספק. [↑](#footnote-ref-191)
192. והמהר"י קורקוס בפ"ה ממעשר הי"ב כתב לדון בהך דינא דבגפן המודלת ע"ג תאנה, אינו אוכל מהמין השני, דהוא רק בגפן ותאנה דהוו ב' מינים חלוקים, ואי"ז ממין שאתה נותן, אך בלבסים ובנות שוח דתרוייהו מין תאנים הם חשיב ממין שאתה נותן, ועיי"ש שצידד דכיון דב' מיני תאנים הם לא חשיב כמין שאתה נותן ואינו אוכל. [↑](#footnote-ref-192)
193. וצ"ב דמה מקום יש לאסור בזה, הרי רשאי הפועל להרעיב עצמו ולא לאכול קודם מלאכתו כדי שיאכל הרבה בשעת מלאכתו, כדתניא בב"מ צ' ב' דרשאי בעל פרה להרעיב פרתו כדי שתאכל מן הדישה הרבה, ודעת הט"ז בחו"מ סו"ס של"ז דה"ה בפועל, ואף לדעת הסמ"ע שם סקל"ט דאסור, הוא רק משום דהוא מחליש עצמו ואין יכול לעשות מלאכת בעה"ב בכח, וא"כ מ"ט יהא אסור לימנע מלאכול בעת עשייתו בתאנים, ולאכול הרבה בעת עשייתו בענבים. [↑](#footnote-ref-193)
194. ועיי"ש שכתב **דהא דלא תני לה בב' מינים, הוא משום דלא שכיח שימנע עצמו מהענבים כדי שיאכל כולו מהתאנים לבד או איפכא, כיון דב' מינים הן, דאדם אוכל מזה ומזה דרווחא לבסומי שכיח, משא"כ במין אחד דאדם רגיל למנוע עצמו מלאכול מהגרוע ולאכול מהיפות לבד**. [↑](#footnote-ref-194)
195. אך במש"כ התוס' שאנץ להעמיד כן להא דתנן דהי' עושה ברעות וכו' דאיירי בב' מינים כגון תאנים וענבים דהני רעות והני יפות, צ"ע, דאם מצינו להעמיד למתניתין בב' מינים, א"כ מעיקרא מה מייתי מינה דעושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחר. [↑](#footnote-ref-195)
196. וכנראה מכוון דבריו הוא, דאף דמעיקרא ס"ד דאף דעושה בגפן זה אינו אוכל בגפן אחרת, מ"מ הוא רשאי למנוע עצמו עד שיגיע ליפות שבגפן אחרת, מ"מ לפ"מ דדחי דהוא משום ביטול מלאכה, הרי דלעולם איירי רק בגונא דהוא רשאי לאכול עכשיו מן היפות, ואך דא"א לו משום ביטול מלאכה, אך כל שאינו רשאי לאכול עכשיו מן היפות, אינו רשאי למנוע עצמו עד שיגיע למקום היפות. [↑](#footnote-ref-196)
197. **והשערי צדק בבינת אדם פ"ה סק"ג** עמד בזה דדברי הרמב"ם בהלכותיו הם שלא כדבריו בפירושו, וכתב דהרמב"ם חזר בו, ועיי"ש במש"כ בטעם חזרתו. [↑](#footnote-ref-197)
198. והדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממעשר ה"ד כתב דלפי' זה כל הא דתנן דלקצות פטור, הוא רק כשאינו מחליף עמו כל הפירות ואינו נוטל **אלא כמה תאנים לאכלן דרך עראי, ובכה"ג אין מתחייב הלוקח כשנוטל א' א', כיון דעדיין הם עומדין אצל הנותן לקצות, והו"ל כלוקח קודם גמר מלאכה, אך אם מחליף כל הפירות ודעת הלוקח לאכילה, כבר נגמרה מלאכתן וחייב מיד.** [↑](#footnote-ref-198)
199. ועיי"ש שכתב דהא דמותר לאכול אפי' שתים שתים, אף דאותן שתים שאוכל לא יעשם קציעות, הוא משום דלא מיקרי גמר מלאכה כיון דרובן לקציעות, ועיי"ש במה שנסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-199)
200. והטעם בזה, דכל הא דאין מקח קובע אלא בשתים, הוא כשלא נגמרה מלאכתן, ובאנו לדון את הפירות שלקח בפנ"ע, והם נגמרה מלאכתן, ובזה הוא דאמרינן דלא חשבינן להו כגורן בפנ"ע אלא בשתים, אך כל שכבר נגמרה מלאכתן, ואך שעדיין לא הוקבעו למעשר, הרי דכל שלקח אף אחת אחת אמרינן דהמקח קובע למעשר. [↑](#footnote-ref-200)
201. והדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממעשר ה"ד הוסיף, דאך אם אצל המוכר עדיין לא נגמרה מלאכתן, כגון שדעתו ללקט יותר, עכ"פ אצל הלוקח דעיניו במקחו קובע שתים שתים ואסור, עכ"ד, וצ"ע דמנ"ל הך מילתא, הרי י"ל דבכה"ג כיון דעדיין ל"ה גמר מלאכה ביד המוכר, שפיר מהני הא דהלוקח דעתו לקצות, דלא יועיל הא דעיניו במקחו לחשבו כגמר מלאכה. [↑](#footnote-ref-201)
202. והחזו"א בסימן ד' סקכ"ז פירש בזה בע"א, דהא דאסור לאכול מהן עראי, הוא משום דיכול לחזור מכולן, וע"כ אותן שהוא אוכל החמירו חכמים לחשבן לעצמן והרי הן עומדין לאכילה, ומ"מ דוקא שלא במקומן דאיכא למטעי שניטלו מתאנים העומדין לאכילה, [↑](#footnote-ref-202)
203. אך בגליון שם כתב די"ג בד' התוס' דאיהו גופי' אקבעינהו דגילה בדעתו "שהניחם שם כך", ופירש דהיינו דתחילה שהניחם הי' ע"מ שמה שירצו לאכול לא יהא מוקצה. [↑](#footnote-ref-203)
204. ובפשוטו כן מתפרשים גם ד' הרמב"ם, - אך המקד"ד בסימן נ"ו סק"ג ד"ה אמרינן בירושלמי כתב לפרש לדעת הרמב"ם בע"א, עיי"ש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-204)
205. ויש לפרש עוד בע"א קצת, דהא דכשאוכל שלא על המוקצה חייב, הוא משום דתאנים אלו שאוכל מהן כבר אינם עומדין לקציעות, שהרי הוא אוכל מהן ואינו מניחן לקציעות, והא דבניו וב"ב אוכלין ופטורין, אף דבפועל כבר אין התאנים הללו שאוכלין עומדין לקציעות, הוא משום דאין הדבר תלוי בדעתם **לימלך שלא לעשותן קציעות, וע"כ אף דבפועל הן אוכלין מהן, אכתי חשבינן דהתאנים מצ"ע עומדין לקציעות עוד ולא נגמרה מלאכתן, ודוקא כשאוכל הוא עצמו, הוא דאמרינן דתאנים אלו שהוא אוכל, אינם עומדין לקציעות.** [↑](#footnote-ref-205)
206. וי"ל עוד בזה, דלדעת הרמב"ם איירי כשלקח פירות מן המוקצה והניחן במקום אחר ונמלך עליהן שלא לעשותן קציעות, וע"כ הו"ל כנגמרה מלאכתן, ועי' בחזו"א סימן ד' סק"ל שכתב דכ"ה משמעות ל' הרמב"ם, אך הק' ע"ז דאי"ז מתישב עם ד' הירושלמי, - אך המשנה ראשונה כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דקי"ל כעולא בשם ר' אלעזר דגם הוא אוכל ופטור, ורק כשלקח מן המוקצה והניחן במקום אחר אסור לאכול מהן עראי דהו"ל כנגמרה מלאכתן, ובכה"ג אף בניו וב"ב אינם אוכלין, - ועי' גם בתוס' אנשי שם שכתב בדעת הרמב"ם דרק כשלקח מן המוקצה למקום אחר אסור לאכול מהן עראי, אך בדרך העברתן למקום שעושין מהן קציעות מותר לאכול מהן עראי. [↑](#footnote-ref-206)
207. ובפשוטו הי' נראה לדעתו, דכל הא דאין אוכלין על המוקצה שלא במקומו, היינו קודם שהגיעו התאנים למקום שעושין מהן קציעות, אך בגונא דהרמב"ם דנטל ממקום המוקצה והוליך למקום אחר, מותר לאכול מהן, דכיון דהגיעו התאנים למקום הקציעות, לא חיישינן דימלך מהן, ומותר לאכול מהן אף במקום אחר, ואף דתאנים אלו שלקח לאכלן כבר אינם עומדין לקציעות, הרי אינם נידונים בפנ"ע, - אך הנה מהא דמותבינן עלה בירושלמי ממתניתין דלקמן מ"ד, מבו' דלא כן, וצ"ע הטעם בזה, וכבר עמד בזה החזו"א בסימן ד' סקכ"ז. [↑](#footnote-ref-207)
208. ויש להוסיף עוד, דגם אם נדמה דינא דהכא לד' הירושלמי לעיל בפ"ב, אכתי צ"ע, דהתם מיבע"ל לירושלמי בהכי, ולצד האיבעיא דלא אמרינן דלמפרע נטבלו, מ"ט הכא אין אוכל על המוקצה שלא במקומו. [↑](#footnote-ref-208)
209. ואמנם לפ"ז הדין נותן, דכל שבא לאכול מהן, אסורין אף בניו וב"ב לאכול, דכיון דבא לאכול מהן חיישינן שמא ימלך, ומכח זה יש לאסור אף לבניו וב"ב לאכול. [↑](#footnote-ref-209)
210. והנה אמנם הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ז כתב דאם נטל מן המוקצה והוליך למקום אחר לא יאכל מהן עראי שהרי נגמרה מלאכתן, ולא הזכיר שהביאן לחצר, וי"ל דאיירי בתאנים שאין עתיד להביאן לבית, דדעת הרמב"ם שם ה"ב דל"ב ראיית פני הבית, וכ"נ גם ממש"כ שם דכשהם במוקצה מותר לאכול מהן עראי במקומן, והרי דאלמלי הא דלא נגמרה מלאכתן אסור לאכול מהן עראי, אף שלא ראו פני הבית או החצר, ובע"כ דהוא משום דאיירי כשאין עתיד להביאן לבית, ולפ"ז ניחא, אך הדרך אמונה שם ס"ק קנ"ח פירש בד' הרמב"ם דאיירי כשנטלן מן המוקצה והוליכן לחצר, וע"כ אסור לאכול מהן עראי.

     וי"ל עוד בדעת הרמב"ם, דלפ"מ שהעמידה כשנטל מן המוקצה והוליך למקום אחר, הרי דהא דחשבינן דתאנים אלו נגמרה מלאכתן למעשר, אי"ז כשבא לאכלן, אלא כשנטלן מן המוקצה למקום אחר, כבר נמלך עליהן ממחשבתו לייבשן ונגמרה מלאכתן, וע"כ נמצא דכשהכניסן לחצר כבר נגמרה מלאכתן, וע"כ הוקבעו למעשר. [↑](#footnote-ref-210)
211. **וי"ל בזה, למש"כ התוס' בב"מ פ"ח ב' ובע"ז נ"ו א' דלא פטרינן אלא בתבואה דאין דרכה להכניסה לבית אלא אחר מירוח, ולפ"ז י"ל דבקביעות דחצר לא שייך הך דינא, אך בחי' המאירי בביצה ל"ה ב' מבו' דאף בקביעות דחצר איכא להך דינא, והשעה"מ בפ"ג ממעשר ה"ג בתו"ד כתב דהוא משום דהדרך לייבש התאנים בשדה ואח"כ להביאן, עיי"ש.** [↑](#footnote-ref-211)
212. והנה אמנם בירושלמי שהביא הר"ש לקמן מ"ו מבו', דאם העבירן בחצר ע"מ לעשותן קציעות ואח"כ נמלך שלא לעשותן, לא הוקבעו למעשר, - וצ"ל דכל מש"כ המאירי דבכה"ג הוקבעו למעשר, הוא בגונא שנמלך עליהן כשעודן בחצר, דחשיב דעדיין ראיית פני החצר קיימת, אך כל שנמלך עליהן אחר שהוציאן מן החצר, ל"מ ראיית פני החצר שהיתה קודם שנגמרה מלאכתן לחייבן. [↑](#footnote-ref-212)
213. צ"ב, דלכאו' גדר הדין דפועל לא חשיב כמקח, הוא משום דהתורה זכתה לו פירות אלו, וכ"ז הוא בפועל דהזכות שזיכתה לו תורה היא בפירות אלו, אך באשה דאף דהבעל חייב במזונותי', מ"מ אין לה זכות בפירות מסוימים, הרי דכל שנותן לה הבעל פירות אלו בעד מזונותי', מ"ט לא חשבינן לה כמקח, ובזה מתפרש דעת הריבמ"צ ודעימי' דגרסי בירושלמי דלמ"ד דיש מזונות לאשה ד"ת הו"ל כמקח, ול"ד לפועל דל"ה כמקח. [↑](#footnote-ref-213)
214. ולכאו' י"ל עוד, דהוא משום דכשאוכלת אצל בעלה אין המזונות ניתנים לה כלל כפריעת חוב, דאף אם ל"ה חייב לה מזונות, היתה אוכלת אצלו, ונמצא דמה שהיא אוכלת אצלו אי"ז בתורת פריעת חוב, וע"כ ל"ה כפורע חובו מפירות שביעית. [↑](#footnote-ref-214)
215. אך מד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש שלא הביאו לזה, משמע דס"ל דאי"ז שנויא אחרינא, אלא מסייעינן להא דמשני דלמ"ד דאין מזונות לאשה ד"ת לא חשיב כמקח, מהא דאשה ניזונת אצל בעלה בשביעית, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-215)
216. וכ"נ מד' הרמב"ם והר"ש לקמן מ"ב, שפירשו דהא דתנן התם דבזמן שאין להם עליו מזונות אוכלין ופטורין ואם יש להם עליו מזונות אוכלים אחת אחת וכו', היינו משום דפועלים אלו אינם אוכלין מה"ת, ולפ"ז ה"נ מתפרשת משנתינו בפועלים שאינם אוכלין מה"ת, דאם איירי הכא בפועלים האוכלין מה"ת, ואפ"ה כשיש להם עליו מזונות אינם אוכלין, מ"ט התם הוצרכו לפרש דאיירי בפועלים שאינם אוכלין מה"ת. [↑](#footnote-ref-216)
217. והר"ש הק' על פי' זה, דתינח לרב דס"ל דהוא עצמו אינו אוכל, אך לעולא דאף הוא עצמו אוכל, אין לפרש כן, אך הריבמ"צ לעיל מינה לא הביא הפלוגתא בזה, והביא בסתמא דדוקא בניו אבל הוא לא, ושמא גירסא אחרת היתה לו בירושלמי דלא פליגי בה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-217)
218. אך הגר"א בשנו"א כתב דמתניתין כר"מ דמקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכנראה ס"ל דל"מ הא דלוקח עיניו במקחו בתאנים העומדין לקציעות, וכמש"נ להלן אות י"ג בדעת הרמב"ם, והא דברישא תנן דבניו וב"ב אוכלין ופטורין הוא משום דחצר אינה קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, [↑](#footnote-ref-218)
219. ובפי' הרש"ס תמה ע"ד הר"ש, מהא דתניא בביצה ל"ה ב' דהלוקח תאנים מע"ה במקום שרוב בני אדם דורסין אוכל מהן עראי וכו', והוא משום דאין מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, והרי דכיון דרוב בני המקום עושין קציעות לעולם חשיב לא נגמרה מלאכתו, ולאו בתר הלוקח אזלינן, - אך בדעת הר"ש והרא"ש צ"ל דהתם איירי כשגם דעת הלוקח לעשות מהן קציעות, אך לעולם היכא דדעת הלוקח שלא לעשות מהן קציעות, חשיב כדבר שנגמרה מלאכתו. [↑](#footnote-ref-219)
220. ובדבריו במעשרות סימן ד' סקכ"ז ד"ה ובאמת דעת הר"מ מבו' דהטעם לחלק בזה הוא משום דבגונא דחיסרון הגמר מלאכה, הוא משום דחסר מילוי כל הפירות יחד, הרי דכל שלוקח עיניו במקחו וחזינן לפירות אלו בפנ"ע, אינם מחוסרין גמר מלאכה, דכבר א"צ למלאותן יחד עם שאר הפירות, אך כל דחיסרון הגמר מלאכה הוא מכח הא דהן עומדין לקציעות, י"ל דל"מ הא דלוקח עיניו במקחו לחשוב לפירות אלו דאינם מחוסרין גמר מלאכה. [↑](#footnote-ref-220)
221. אך צ"ע, דאם ניח"ל להעמיד למתניתין דהתם כמ"ד דמקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, הרי מצינו להעמיד כן גם למשנתינו, והיאך שמעינן ממשנתינו דמהני בזה הא דלוקח עיניו במקחו, - וי"ל בזה למשמעות ד' הירושלמי לעיל פ"ב ה"ה דלר"מ דמקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ה"נ חצר קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וע"כ מהא דתנן ברישא דבניו וב"ב אוכלין ופטורין והוא משום דחצר אינה קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, בע"כ דמתניתין דלא כר"מ, ובע"כ דהא דבסיפא תנן דלא יאכלו, הוא משום דלוקח עיניו במקחו וחשיב כדבר שנגמרה מלאכתו. [↑](#footnote-ref-221)
222. ובד' התוי"ט מבו' דמפרש דהא דהכא לא יאכלו הוא אף כשאוכל אחת אחת, ועיי"ש שכתב דל"ד להא דתנן לעיל ספ"ב דר' יהודה אומר לקצות פטור, ולדעת התוי"ט שם הוא כשאוכל אחת אחת, דשאני הכא דהוי המקח בדבר השייך בו קביעות מלבד המקח, שהוא בחצר, דחצר בעלמא קובעת, ואף דהכא דאינה קובעת משום שהכניסם לקצות, מ"מ כל שמכרם קובע החצר דאין עיניו לקצות, ומשא"כ התם דליכא דבר שיקבע בלא המקח, וצ"ב, - ואמנם מצינו עד"ז בד' הראב"ד בשטמ"ק ב"מ פ"ח א', דכל דאיכא גם שם מקח וגם קביעות חצר, אין הלוקח אוכל אף אחת אחת, וכ"כ התפא"י. [↑](#footnote-ref-222)
223. אך החזו"א בדמאי סימן ז' סקי"ט סוד"ה פ"ג מ"א כתב דמכוון ד' הרמב"ם הוא להא דמקח קובע, ומש"כ דאין פורעין חוב, היינו דפריעת חוב חשיבא כמקח ונקבע עי"ז, וכ"נ בד' התוס' אנשי שם. [↑](#footnote-ref-223)
224. ועיי"ש שכתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל, שפירש לעיל פ"ב מ"ח להא דתנן דהמחליף לקצות פטור, דאיירי כשלוקח את התאנים לאכלן, והא דתנן לקצות היינו דהם תאנים העומדות לקציעות, והרי דאף דלוקח עיניו במקחו, ל"מ זה לחשוב כגמר מלאכה, אך לדעת הר"ש וש"ר שם איירי התם כשהלוקח לוקחם לקציעות, וע"כ ל"מ בזה הא דלוקח עיניו במקחו, וכמש"נ לעיל שם אות ט', - אך לעיל שם אות י' הבאנו מש"כ הבינת אדם, דלדעת הרמב"ם שם בע"כ דאיירי כשאוכל אחת אחת, וכמש"כ התוי"ט שם, וע"כ הוא דפטור, דל"מ הא דלוקח עיניו במקחו אלא בצירוף שתים. [↑](#footnote-ref-224)
225. אך החזו"א בדמאי סימן ז' סקי"ט ד"ה פ"ג מ"א במוסגר תמה על דרך זו, דהרי תנן לעיל פ"ב מ"ז בשוכר את הפועל לקצות עמו וכו' דבנו אוכל וחייב, ומבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהוא משום דמקח קובע, - ולכאו' יש לישב, דמתניתין דהתם אתיא כמ"ד דמקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכמש"כ התוי"ט שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-225)
226. ועיי"ש שהוסיף, דבההיא דלעיל הוי האיסור על הפועל שלא יאכל עד שיעשר, אך הכא הוי האיסור על בעה"ב שנותן לו, ובס' שהם וישפה בפ"ה ממעשר הי"ג עמד בזה, דלישנא דמתניתין משמע דקיימינן באיסור הפועלים שלא יאכלו עד שיעשרו, ולא באיסורו של בעה"ב. [↑](#footnote-ref-226)
227. והרדב"ז שם כתב דהיינו רק משום דהגיעו לעונת המעשרות אלא שעדיין לא נגמרה מלאכתן, דאם לא באו לעונת המעשרות אין כאן טבל ויכול לפרוע חובו ממנו. [↑](#footnote-ref-227)
228. הר"ש והרא"ש כתבו דהיינו כששכרן לעדור ולקשקש תחת התאנים, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו שהיו חורשין או קוצרין, וכ"כ הגר"א בשנו"א, ונראה דמכוון דבריהם הוא דשכרן לקצור תבואה שבשדה, וע"כ אף שהן אוכלין מה"ת, מ"מ אינם אוכלין בתאנים שאין מלאכתן בהן, וכמש"כ הרמב"ם דאינם עוסקין באסיפת התאנים וקצייתן. [↑](#footnote-ref-228)
229. ולדעת רש"י בב"מ פ"ט ב' ודעימי' דאף היכא שהוא אוכל מה"ת, מ"מ כל שקצץ והתנה עם בעה"ב הו"ל כעין מקח והוקבע למעשר, ונת' לעיל פ"ב מ"ז אות ב', יש לפרש למשנתינו דאיירי כשעושין מלאכה שאוכלין מה"ת, ואפ"ה בזמן שיש להן עליו מזונות, דהיינו שקצצו והתנו עמו ליתן להן מזונות, אינם אוכלין, משום דהו"ל כעין מקח, וכ"כ בס' בית דוד די"ל דבזמן שאין להן עליו מזונות, היינו דאין אוכלין בשביל שקצץ עמהן אלא ממה שזכתה להם תורה, (והשושנים לדוד תמה ע"ז, דא"כ מ"ט כשיש להן עליו מזונות אין אוכלין, אך לדעת רש"י ודעימי' ניחא). [↑](#footnote-ref-229)
230. ועיי"ש שהוסיף לפרש דהוא משום דהא דבמוליך לשוק א"צ ראיית פני הבית, אי"ז משום קביעות מקח, אלא **הוא משום דבכה"ג ליכא לעיקר דינא דראיית פני הבית,** ועמש"נ בזה לעיל פ"א מ"ה אות כ"ד - כ"ט, וע"כ ה"נ בפועלים האוכלין דכבר אין עתיד להכניס לבית, א"צ ראיית פני הבית, אך אם הוא משום קביעות מקח, ל"ש כן כלל בפועלים דאינו חייב במזונתיהן וליכא מקח כלל. [↑](#footnote-ref-230)
231. והיינו דהרי מתניתין התם איירי בתאנים שנגמרה מלאכתן, וכל פטורן ממעשר הוא משום שלא ראו פני הבית, ומה"ט תנן התם דאם הכניסו לבתיהן מתקנים ודאי, ואפ"ה הן אוכלין ופטורין, משום דמתנה אינה קובעת למעשר, ולא אמרינן דהו"ל כמוליך לשוק דא"צ ראיית פני הבית. [↑](#footnote-ref-231)
232. החזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ב עמד בזה, דמה נסתפק בזה הר"ש אם אתיא אף כר"מ, הרי אמרו בירושלמי לעיל פ"ב ה"ה **דכל הא דלר"מ לא יאכל עד שיעשר, הוא כשהמוכר לוקט ונותן לו, אך כל שהלוקח לוקט לאכול, מודה ר"מ דאוכל אחת אחת ופטור,** וא"כ הכא דהוא לוקט ואוכל, מודה ר"מ דאוכל אחת אחת ופטור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-232)
233. ובזה ניחא משה"ק החזו"א שם, ממה שאמרו בירושלמי לעיל פ"ב ה"ה דלדעת ר"מ אף חצר קובעת קודם גמר מלאכה אף כשלא צירף שתים, וא"כ ה"נ בכל מקח ל"ב צירוף שתים, וזה קשיא לטעמי' דהא דבעינן הקדים לו איסר הוא משום דעי"ז הוי כצירוף שתים, וזהו שהק' דהרי בחצר ליכא לה"ט, ואפ"ה ל"ב צירוף שתים, אך לדרך זו דהא דכשלא הקדים לו איסר בעינן צירוף שתים, הוא משום דלא מיחזי כ"כ כמקח, ניחא, דבחצר דהוי קביעות גמורה ל"ב צירוף שתים. [↑](#footnote-ref-233)
234. ועיי"ש שכתב לפרש עוד, דהא דאוכלין אחת אחת, היינו כשפורע מזונותיהם בדבר אחר, וע"כ ל"ה פורע חובו מן הטבל, וצ"ע דהרי הא דאסורין לאכול שתים שתים כתב הרמב"ם דהוא משום שאין פורעין חוב מן הטבל, והרי דאיירי כשאוכלין התאנים במזונותיהן ואין פורע מזונותיהן בדבר חאר, וא"כ מ"ט הן אוכלין אחת אחת. [↑](#footnote-ref-234)
235. ונתחדש בזה דל"ב שיהא הצירוף ביד הלוקח, אלא אף כשנצטרפו הפירות ביד המוכר, אין הלוקח אוכל מהן אף אחת אחת, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-235)
236. וכן משמע טפי בד' הרמב"ם בפ"ה ממעשר הי"ג, דאף הא דאין אוכלין מן הסל וכו', הוא משום דהוי כפורע חובו מטבל, והרי דאף בכה"ג ל"ה כגמר מלאכה ולי"ב לקביעות מקח, - אך בד' החזו"א מבו' שפירש גם בד' הרמב"ם דהא דאין אוכלין מן הסל וכו', הוא משום דהוי כגמר מלאכה ויש בזה לקביעות מקח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-236)
237. ועד"ז כתב התוס' אנשי שם לעיל פ"ב מ"ח בדעת התוי"ט שם, דבדבר שנגמרה מלאכתו קובע המקח אף באחת, ונת' לעיל שם אות י"א, אך הבינת אדם בשערי צדק פ"ה סק"ג נקט דאף בדבר שנגמרה מלאכתו אין המקח קובע אלא בצירוף שתים, ונת' לעיל שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-237)
238. צ"ב דמהו דקאמר דבכולהו לא תני פטור, הרי בכל המשניות דלעיל בפירקין ובפ"ב בהאופנים דא"צ לעשר תני דאוכל ופטור. [↑](#footnote-ref-238)
239. ונתחדש בזה, דאע"ג דלא נתיאש מן התאנים אחר שנאבדו, מ"מ כיון דמעיקרא דעתו להתייאש מן התאנים שיפלו אח"כ, חשיב כיאוש מדעת, ולכאו' הוא משום דיאוש אי"ז עשי' דילי', דמה"ט הוא דמהני יאוש שלא מדעת למ"ד דהוי יאוש, וע"כ כל דמעיקרא הי' דעתו להתייאש מן התאנים שנפלו ואכתי דעת זו קיימת, הו"ל כיאוש מדעת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-239)
240. אך מד' הריבמ"צ במשנתינו מבו' דס"ל דלדעת אביי קיימינן בהא דבזיתים וחרובין לא ידיע דנתרי, וע"כ הן אסורות משום גזל, ול"ב לה"ט דחזותו מוכחת עליו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בב"מ כ"ב ב' ד"ה מאחר דאיתותב. [↑](#footnote-ref-240)
241. והחמד"ש שם כתב לישב, דכל הא דיאוש שלא מדעת הוי יאוש, הוא באבידה שכבר יצאה מרשות בעלים, אך בדבר שאינו בגדר אבידה כגון הכא דחזותו מוכחת עליו והכל יודעים שהוא של בעל השדה אלא דהואיל ונמאס הוא מפקירו, והנוטלו בא לזכות בו מטעם הפקר שהבעלים מפקירים אותו, י"ל דודאי דבעינן דעת בעלים, דכ"ז שאינו יודע לא חשיב הפקר ואינו דומה ליאוש דל"ה רק סילוק בעלמא, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דיודע הוא שנפלה ומתייאש מעיקרא מחמת מאיסותא, ועיי"ש שכתב דזהו שסיים רש"י שם דמפקר לה, דהיתר בזה הוא משום הפקר, וע"כ הוא דבעינן שידע, - אך יש להעיר בזה, דאם אכן לא חשבינן לה כאבידה, וההיתר בזה הוא משום הפקר, וע"כ הוא דל"מ בזה יאוש שלא מדעת, לכאו' הדין נותן דגם לא יועיל הא דמעיקרא מידע ידיע, שהרי לא הפקיר את התאנה אחר שנפלה, וכל הא דמהני הא דמידי ידיע דנתרי, הוא ביאוש דאי"ז עשי' דילי', וכמש"נ לעיל בהערה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-241)
242. וזה כמש"כ בחי' הגרע"א בב"מ כ"א ב' בתו"ד, דבספק ממי נפל ולגבי חד הוי יאוש זוכה המוצא מספק, ואינו דומה לספיקא דלא ידע דנפל דהוי ספק אם נתייאשו הבעלים והוי חזקת מר"ק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-242)
243. אך אין לפרש דהוא משום דחזותם מוכחת עליהן וע"כ אין הבעלים מתייאשין מהן, שהרי כיון דעם נפילתה נמאסת, ודינא הוא דמותרת משום גזל, מתיאשים הבעלים מהן, - ובע"כ דהוא משום דהו"ל יאוש שלא מדעת. [↑](#footnote-ref-243)
244. אך בזה י"ל כמש"נ לעיל אות ד', דאם נפלו מן האילן אינו הפקר, דהו"ל יאוש שלא מדעת ול"ה יאוש. [↑](#footnote-ref-244)
245. וצ"ע במש"כ החזו"א בדמאי שם בתו"ד בביאור ד' התוס' בב"מ, דלהצד דנפלו מעוברי דרכים הם אסורין משום גזל, דהו"ל יאוש שלא מדעת ול"ה יאוש, ולכאו' אי"ז מתישב במש"כ התוס' דאם תלינן בעוברי דרכים ל"ה אסרינן בזיתים וחרובים. [↑](#footnote-ref-245)
246. והחזו"א בדמאי סימן ז' סק"ח ד"ה ר"מ פ"ג הק' כן מד' הירושלמי ע"ד הרמב"ם, - ועיי"ש בתו"ד שכתב דהא דתלינן שנפלו קודם שנכנסו לבית, הוא משום דאמרינן כאן נמצא כאן הי' ובשדה אבדו. [↑](#footnote-ref-246)
247. ופירשו כן בהא דתנן במשנתינו דמצא קציעות בדרך ואפי' בצד שדה קציעות דפטורות מן המעשרות, אשר קשיא דאין הפקר פוטר לאחר גמר מלאכה, והמאירי שם לעיל מינה כתב די"א דהפקר הבא בסתמא ומאליו שאין בו חשש הערמה פוטר מן המעשר אף לאחר גמר מלאכה, ודחה לזה, וכתב לישב דכיון שהקציצות עומדין ליבש ולא יבשו, הו"ל כדבר שלא נגמרה מלאכתו, והא דתנן סתמא פטורות ממעשר ולא חילק בין נתיבשו ללא נתיבשו, הוא משום דסתמן לא נתיבשו, וכתבו דמאחר שעשויין להביא לבית אינן נקבעות עד שיביא, וע"כ מהני ההפקר לפטרן. [↑](#footnote-ref-247)
248. וצ"ע דממ"נ אם אזלינן בתר רוב בנ"א, מ"ט בעינן שידרסו רוב הגרוגרות, ואם אזלינן בתר רוב הגרוגרות, מ"ט בעינן שידרסו רוב בנ"א, וצ"ל דמחד גיסא יש לנו לילך אחר רוב בנ"א ומאידך יש לנו לילך אחר רוב בנ"א, והו"ל כרוב נגד רוב, והו"ל ספיקא, - ומבו' לפ"ז דהיכא דהוי ספיקא, הן פטורות מן המעשר ולא מחייבינן להו מספק, וכ"כ התפא"י בהל' גבירתא בפירקין, והדרך אמונה בצה"ל פ"ג ממעשר ס"ק שע"ה הניח לדין זה בצ"ע. [↑](#footnote-ref-248)
249. וזה לפ"מ שפירש שם דכו"ע מודו דהכא מאכיל אף לאדם, מדקתני "מוריד", והא דתני דמאכיל לבהמתו, הוא משום דאין דרך אדם לאכול בשוק, וכמו שאמרו בירושלמי. [↑](#footnote-ref-249)
250. אך הפנ"מ פירש דד' הירושלמי אלו לא קאי כלל על משנתינו, וכן צידד החזו"א בסימן ד' סוסקכ"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-250)
251. אך הק' ע"ז, דאף אם ל"ה מחזיר את המותר ל"ה לנו לחייב, דכיון שהוריד לבהמה הוי גמר מלאכתו בשביל בהמה, וכתב דאפשר דהכא החרובין ראוין גם לאדם, וכשנטלן ע"מ שלא להחזיר את המותר חשיב גמר מלאכה אע"פ שחושב לבהמה, וגם אפשר שימלך ויאכל אדם. [↑](#footnote-ref-251)
252. ויש להוסיף דהנה הר"ש והרא"ש פירשו לשנויא דהירושלמי, דכיון דנותן מהן לבהמה ידעי דעדיין לא יבשו כל צרכן בראש הגג, דלאחר שיבשו כל צרכן אין להאכילן לבהמה, אך כ"ז ניחא לטעמייהו דס"ל דהא דאין אוכלין על המוקצה אלא על מקומו, הוא גזירה דרבנן שיסברו בנ"א שאוכל מהן אחר שנגמר מלאכתן, אך להרמב"ם לטעמי' דס"ל דהא דאין אוכלין על המוקצה אלא על מקומו, הוא משום דכל שהוליכו למקום אחר חשבינן לי' כנגמרה מלאכתו, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם הי"ז בדעתו, הרי דמכח זה יש לאסור אף כשנותן לבהמה, ובע"כ דהא דמשני דשאני חרובין שמאכל בהמה הן, היינו דאף דחשבינן לה כנגמרה מלאכתן, מ"מ מותר להאכילן לבהמה אכילת עראי. [↑](#footnote-ref-252)
253. אך בדעת הרמב"ם נחלקו האחרונים אם ס"ל דקי"ל כר' ינאי דאין חצר קובעת אלא מדרבנן, או כר' יוחנן דחצר קובעת מדאורייתא, ועי' מה שציין בזה הדרך אמונה בצה"ל פ"ג ממעשר סקל"ג וסקל"ד ובביאוה"ל שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-253)
254. והערול"נ שם כתב דמש"כ רש"י דכשיש לה שומר קבוע מפרישין ממנה על טבל אחר, היינו כשנעשה טבל ע"י ראית חצר, אבל על טבל גמור ע"י ראיית בית אינו יכול להפריש כלל אפי' ראה החצרות כדברי כולן, דכיון דאינו חייב רק מדרבנן הו"ל מה"ת מן החיוב על הפטור, - אך לכאו' אי"ז במשמעות ד' רש"י, ומסתברא מילתא דד' רש"י הם כדעת ר' יוחנן דחצר קובעת למעשר מה"ת, וע"כ שפיר מפרישין מטבל שראה פני חצר על טבל שראה פני הבית.

     ובעיקר דברי רש"י הק' הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ד ממעשר ה"ח, דהרי אף קודם גמר מלאכה אפשר לעשר ואפי' בשבלים, וא"כ מ"ט לא יעשרו מזה על טבל אחר, כדתנן בפ"ק דתרומת דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו ואם תרם תרומתו תרומה, ובדבר שנגמרה מלאכתו אלא שלא ראה פני הבית, הרבה מתירין לתרום ממנו על טבל שראה פני הבית, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-254)
255. אך מבו' בדבריו שם דאיירי גם כשאין שומר, ואפ"ה כל דליכא פותח ונועל חייבת, וי"ל דמכוון דבריו הוא דליכא ב' בעה"ב בחצר שהאחד פותח והאחד נועל, אלא הויא של בעה"ב אחד, שהוא נועל בכניסתו וביציאתו, ובכה"ג הו"ל חצר המשתמרת, - אך החזו"א בסימן ה' סקי"ב פירש בדבריו, דכל שהיא של אדם אחד קובעת בכל גווני, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז, משום דאי"ז מסתבר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-255)
256. ומשמעות ד' הר"ש והרא"ש שם, דאף במקום שיכול לאכול בהחזרת פנים, אין החצר קובעת אא"כ החזיר פניו, והחזו"א בסימן ה' סקי"ד תמה בזה, ועמש"נ בזה לעיל שם אות ג'. [↑](#footnote-ref-256)
257. וכ"ה מבו' בפירש"י בנדה מ"ז ב' ד"ה כדברי כולן בפי' קמא, שכתב דכיון דהלכה כדברי כולן להחמיר הרי דכל שיש שם שומר וכו' חייבת אע"פ שאדם בוש לאכול בתוכה, - אך בפי' בתרא שם כתב דהא דהלכה כדברי כולן להחמיר היינו דכיון שאין אדם בוש לאכול בתוכה קובעת למעשר שאין אוכלין מפירות הנכנסים לה עד שיתעשרו, ולהפריש מהן על טבל אחר אסור עד שיהיה לה שומר קבוע, ומשמע דר' נחמי' מחמיר מכולן דכל שאין אדם בוש לאכול בתוכה קובעת, אף אם ליכא שומר וכו', ואידך תנאי פליגי על ר' נחמי' לקולא, דלא סגי במה שאין אדם בוש, ולא פליגי כלל בדין חצר שיש לה שומר שאין אדם בוש לאכול בתוכה, (וי"ל דבכה"ג חייבת אף לר' נחמי', וי"ל דבכה"ג פטורה לכו"ע), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-257)
258. וכנראה ס"ל דאף ר' יוסי מודה דאם יש שם שומר וכו' חייבת במעשר אף אם נכנס לה ואין אומרים לו מה תבקש, והא דא"ר יוסי דפטורה, הוא בגונא דליכא טעם אחר לחשבה כחצר, וע"כ ודאי דבזה מודו לי' כו"ע. [↑](#footnote-ref-258)
259. והמלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף שפירש דאיירי הכא בב' חצירות שיש להם בתים סביבות כל חצר וחצר, ויש להסתפק אם פירש כן כדי לפרש טעם הא דחלוק דין החיצונה מדין הפנימית, כיון דיש בתים בפנימית ובחיצונה, וע"כ הוא דהפנימית חייבת כיון דהוא פותח והוא עצמו נועל, או פירש כן משום דבלא"ה ל"ה החצר קובעת, דחצר שאין הבית פתוח לתוכה אינה קובעת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-259)
260. ובירושלמי לעיל פ"ב ה"ב אמרו דר' יהודה ס"ל כר' נחמי', והפנ"מ שם נקט דלפ"ז גם הא דמחייב הכא ר' יהודה בפנימית, הוא משום דאין אדם בוש לאכול בתוכה, ומשא"כ בחיצונה דאדם בוש לאכול בתוכה, - אך בהגה' אהבת איתן כתב דר' יהודה ס"ל כקולי שניהם, דכל שאחד פותח ואחד נועל פטורה כר"ע, וכל שאדם בוש לאכול בתוכה פטורה, - והחזו"א בסימן ה' סקי"ג נקט דר' יהודה ס"ל כחומרי שניהם, דכל שאין אדם בוש לאכול בתוכה אף החיצונה קובעת, וכל שאדם בוש לאכול בתוכה, הפנימית קובעת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-260)
261. וכן פסק השו"ע ביו"ד סימן רפ"ו סי"ג, - אך הש"ך שם סקכ"ג כתב דכיון דדעת הרא"ש ורי"ו דאינו חייב במזוזה, יש לקבוע בלא ברכה, וכן נקט הביאוה"ל בסימן שצ"ח ס"ו, - והט"ז באו"ח סימן תרל"ד סק"ב כתב דגם לדעת הרמב"ם אינו חייב במזוזה, וכן הסכים החזו"א באו"ח סימן ק"י סקכ"ח ד"ה כ' המ"א. [↑](#footnote-ref-261)
262. ועיי"ש שכתב דאף שלא פירש הרמב"ם להא דסגי שיש בו כדי לרבע, אלא בדין בית למזוזה, אך בשאר מקומות שכתב דבית שאין בו דע"ד אינו נקרא בית סתם בזה, היינו משום דסמך על מש"כ בהל' מזוזה, שהוא המקום הראשון שהביא להא דבית שאין בו דע"ד אינו נקרא בית, ועמש"כ בזה המנ"ח במצוה קע"ז. [↑](#footnote-ref-262)
263. אך הערוה"ש בסימן צ"ו ס"ג כתב דאף לדעת הרא"ש דבית שאין בו דע"ד ויש בו כדי לרבע דע"ד אינו חייב במזוזה, כאן מודה, דבמזוזה יש כמה דברים דלתות ומזוזות ומשקוף שכאן אינו שייך, עכ"ד, והדברים צע"ג. [↑](#footnote-ref-263)
264. ועיי"ש דמדמי לה להא דמניחין בו שיתופי מבואות, וצ"ל אף דהא דמניחין בו שיתופי מבואות הוא אף כשאינו פתוח לחצר, מ"מ הכא כל שאינו פתוח לחצר החייבת אינו קובע למעשר, משום דאינו משמש בתשמיש חצר. [↑](#footnote-ref-264)
265. ובד' הכפו"פ בפרק ל"ב נראה, דבית שער דבית אם יש בו דע"ד פטור, ואם אין בו דע"ד חייב דחשבינן לי' כחלק מן הבית, ומדמי לה לדינא דגג, דכל שאין בו דע"ד הוי כמקצת אויר הבית, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד ממעשר ה"ג, - אך הדרך אמונה בצה"ל פ"ד ממעשר סקפ"ב פ"ג פירש לדבריו בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-265)
266. והנה לפ"ז נמצא דעיקר הא דאין על צריפין תורת בית, הוא משום דהם עשויים מהוצין וערבה, ויש לפרש כן גם בד' הר"ש במשנתינו שסיים דרגילין לעשותן ממורביות של ערבה, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דצריפין הם בתים העשויים מן הקנים והעצים משופעים, ומשמע דהא דאין עליהן תורת בית הוא משום דהם משופעין וגגו וקירותיו שוים, וכ"נ בד' הרא"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-266)
267. והפמ"ג באש"א שם סקט"ו נסתפק בכמה זמן חשיב קבוע, דאפשר כל שקבוע קיץ אחד או ל' יום הוי קבוע, - וצ"ע דלהדיא כתב בפירש"י בעירובין שם ד"ה יושבי צריפין דהם חונין בו חדש או חדשים עד שכלה המרעה לבהמות וכו', והרי דאף אם הם קבועין שם ל' יום לא חשיב כקבוע. [↑](#footnote-ref-267)
268. ועיי"ש שכתב דכ"ה דלגבי להתעבר עם העיר ל"ב שידור בו אדם עכשיו, אלא כל שנעשה מתחילה לדור בו מתעבר עם העיר, וכמבו' בעירובין כ"א א' ונ"ה ב', ה"נ לענין קביעות למעשר הוא כן, - אך כתב דכל שנחרב ונשתיירו ג' מחיצות בלא תקרה מסתבר שאינו טובל אע"פ שהוא מתעבר עם העיר. [↑](#footnote-ref-268)
269. ועפי"ז יש לדון במש"כ בתשו' משנת ר' אהרן סימן מ' בפשיטות, דבית שבפרדס שאורזין בו את הפירות, לא חשיב כבית לקבוע כיון דאינו בית קבוע לדירה, ולקבוע למעשר בעינן בית קבוע לדירה, וכמפורש במתניתין ובד' הרמב"ם בפ"ד ממעשר ה"ד, - ולמש"נ הרי דלדעת הר"ח ודעימי' מבו' דאף בית שאינו קבוע לדירה קובע למעשר לבעליו, לפ"מ דקי"ל דבורגנין טובלין לבעליהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-269)
270. אמנם הדרך אמונה שם סקל"ב כתב דהא דאינם קובעין למעשר, הוא משום דגם בקיץ אין דירתן קבועה, ואינו אלא כשרוצה לאכול הפירות, וצ"ע דלכאו' אי"ז מתישב בל' הרמב"ם שכתב דדרים בהן כל ימי הקיץ, ומש"כ בתו"ד להביא ממש"כ הרמב"ם בסו"ד שכל אלו אין דירתן קבע, הרי כתב הרמב"ם כן גם על אלקטיות, והא דאין דירתן קבע, הוא משום דאין ראויין לדור בהן בימות הגשמים, וכמש"כ המהר"י קורקוס, וי"ל דה"נ הוא בסוכת גינוסר. [↑](#footnote-ref-270)
271. ובפשוטו נראה, דהא דתני להא דאע"פ שיש בה ריחים ותרנגולים רק בסוכת גינוסר, אורחא דמילתא הוא, שהי' הדרך להעמיד בה ריחים ותרנגולים, וכ"כ הדרך אמונה בצה"ל פ"ד ממעשר סק"מ. [↑](#footnote-ref-271)
272. וי"ל עוד עד"ז, דדברי הרמב"ם בה"י הם כהמשך למש"כ שם דב' חצירות זו לפנים מזו שתיהן קובעות, וע"ז כתב דסוכת היוצרים החיצונה אינה קובעת ואף אין דינה כחצר. [↑](#footnote-ref-272)
273. ואמנם הרדב"ז כתב כן לפי גירסתו דגריס בה"ה דבית "התלמוד" טובל לאותו שיושב ומלמד שם, ובה"ו גריס דבית "המדרש" אינו קובע אלא אם יש בו בית דירה, וכתב דביהמ"ד היינו שמתקבצים שם לישא וליתן בהלכה וחוזרין לבתיהן, ובית התלמוד היינו שיושבין שם המתחילין ללמוד משנה ותלמוד והמלמד יושב שם ומלמד בקביעות, - אך לגירסת הכת"י דגרסינן בה"ה בית המדרש, ובה"ו בית התלמוד, אי"ז מתישב היטב. [↑](#footnote-ref-273)
274. והך מילתא דהא דבית הספר ובית התלמוד קובעין לסופר ולמשנה, הוא אף כשאין להן שם בית דירה, כ"נ מעיקר הא דפשיט מיני' הירושלמי לבורגנין דטובלין לבעלים, ואם הא דהן קובעין לסופר ולמשנה הוא כשיש שם בית דירה, היאך פשיט מינה לבורגנין דלי"ב בית דירה מעליא, ותמה ע"ז החזו"א בסימן ה' סוסק"י. [↑](#footnote-ref-274)
275. ועיי"ש שכתב דהא דמותר לו לאכול ולישן בביהכ"נ, הוא משום דעסיק בשמירתו, וכמש"כ השו"ע בסימן קל"ג ס"ד, - אך כבר עמדו בזה הראבי"ה בסימן תקצ"א וההגמי"י בסוף הל' שביתת עשור, וכתבו דהוא משום דחכמים ותלמידיהם מותרין לישן בביהכ"נ. [↑](#footnote-ref-275)
276. וכ"נ בד' הריטב"א ביומא י"א ב' שפירש כן, וכ"נ גם בד' הגר"ז בסימן שצ"ח ס"ח. [↑](#footnote-ref-276)
277. והיינו דהא דבבעה"ב דעיניו בתאנתו פטור, הוא משום דלגבי דידי' לא חשבינן לה כראיית פני החצר, כיון דעיקר התאנה לא ראתה פני החצר, ומשא"כ היכא דכל התאנה בחצר וראתה פני החצר, אם צירף שתים דהו"ל כגמר מלאכה, חייב, דנתקיים בזה דין ראיית פני החצר. [↑](#footnote-ref-277)
278. החזו"א בסימן ז' סוסק"ה תמה ע"ד התוס', דמ"ט הוצרכו לפרש דעומדת בבית לא שכיח, הרי העומד בבית פטור מה"ת ממעשר, כמו שאמרו בירושלמי בפ"ק דערלה, וכ"כ הרמב"ם בפ"א ממעשר ה"י. [↑](#footnote-ref-278)
279. והא דכשהיא עומדת בגינה ונופה נוטה לחצר חייב, הוא כמו שפירש הריטב"א שם לעיל מינה, דלא איירי כשהנוף הוא בתוך החצר, אלא איירי שהוא סמוך לפתח החצר, וכאשר מלקטו מבפנים ומכניסו איכא ראיית פני החצר. [↑](#footnote-ref-279)
280. ובחי' המיוחסים להריטב"א שם בתו"ד כתב דלא חשיב כראיית פני החצר אלא כשהוא רואה פני החצר מבחוץ, וע"כ אם התאנה עומדת בחצר אינה חייבת, משום דליכא ראיית פני החצר מבחוץ, עיי"ש, וגם לפ"ז קשיא ממשנתינו דמחייבינן בתאנה העומדת בחצר. [↑](#footnote-ref-280)
281. והתוס' בב"מ שם ד"ה עד שיראה כתבו דהא דצריך שיכניס דרך שער החצר הוא רק באותן שנקלטות חוץ לחצר, אך היכא שהתאנה עומדת בחצר א"צ כניסה דרך שער החצר, עיי"ש, אך דבריהם שם קיימי כלפי מש"כ לדון דלר' ינאי אינו חייב אלא כשנכנס דרך שער החצר לבית, ולא כלפי דינא דראיית פני החצר. [↑](#footnote-ref-281)
282. והיינו לדעת הרמב"ם ודעימי' דס"ל דכל שאין דעתו להוליך לבית א"צ ראיית פני הבית, ונת' בפ"א מ"ה אות כ"ד, - אך עיי"ש שנתבאר בדעת הר"ש והרא"ש דאף היכא שאין דעתו להוליך לבית בעי ראיית פני הבית, והא דמפלגינן אם דעתו להוליך לבית, הוא בגונא דליכא לדין ראיית פני הבית, דמ"מ כל שדעתו להוליך לבית אינו נקבע למעשר עד שיגיע לבית, ולפ"ז ניחא, דע"כ אף דהכא חשבינן לב' תאנים אלו בפנ"ע ואין דעתו להוליכם לבית, מ"מ יש בזה לדינא דראיית פני הבית. [↑](#footnote-ref-282)
283. ובס' מים חיים כתב דכ"ז הוא בחצר אף בבית מודה הרמב"ם דאף אם הוא באויר הבית נקבעים הפירות למעשר, כמו שמצינו בכ"ד דביתא כמאן דמליא דמיא. [↑](#footnote-ref-283)
284. ובס' מים חיים נקט דלדעת הרש"ס דכל שהוא בתוך אויר המחיצות נידון כחצר, הרי דה"נ כשאין שם מחיצות נידון האויר תוך י' כחצר, כמו שמצנו לענין שבת דאף ברה"ר עד גובה י' טפחים מיקרי אויר רה"ר, אך למש"כ הרדב"ז בדעת הרמב"ם דאף האויר שבתוך מחיצות החצר אינו קובע למעשר אף שהוא ממקום החצר, והיינו משום דאין הקביעות תלוי' אלא בקרקע החצר, אף האויר שבתוך י' טפחים אינו קובע למעשר, ועיי"ש שהביא מד' הירושלמי דמבו' בפשוטו דאויר דתוך י' טפחים נידון בחצר, וכמו שהוכיח החכ"א, והביא מפי' מהרא"פ שפירש לד' הירושלמי בע"א, ולפ"ז אין מקור לזה מד' הירושלמי. [↑](#footnote-ref-284)
285. ובביאור הגר"א לירושלמי פירש דנחלקו בזה אמוראי להצד דאין טעמא דר' טרפון משום דהתחיל בהיתר, אם טעמו הוא משום דעביד עוקצת האוכל בתחילתו, דסוף האוכל ותחילת האוכל הכל אחד, ואפי' הוא גדול מאד, או דהוא משום דעביד אכילה שיש בה ב' וג' אכילות כאילה אחת, ול"ז דוקא בג' אכילות, אבל אם הוא גדול מאד מודה ר' טרפון דאסור. [↑](#footnote-ref-285)
286. וכתב דהרע"ב נקט שם לפי' הר"ש, והכא נקט לפי' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-286)
287. ומכח זה פירש דאיירי בעומד בגינה ונוטל מן הנוף שבחצר, ובזה הוא דפליגי אם לדעת רבי חייב, משום דהוי כמכניס לחצר ע"מ לאכלן בראש גגו, או דאף לדעת רבי פטור, דתלישה לא מיקרי כניסה לענין זה, אלא הוא עוסק בפעולת הוצאה מן החצר. [↑](#footnote-ref-287)
288. ובתשו' הרשב"א ח"א סו"ס שס"א הק' על סוגיית הגמ' בב"מ, ז"ל, אלא דתמיהא לי מאי הוה קשיא לי', דהא מתניתין היא בפ"ג דמעשרות, דתנן התם תאנה שהיא עומדת בחצר ונוטה לגנה אוכל כדרכו פטור, עומדת בגנה ונוטה לחצר אוכל אחת אחת ופטור ואם צירף חייב, עכ"ל, ובדרך אמונה שם פירש דקשיא לי' דהיאך אמרינן דבעה"ב אינו חייב אף כשצירף שתים, הרי להדיא תנן הכא דאף בעה"ב חייב כשצירף שתים, - אך צ"ע היאך זה מתישב בל' הרשב"א שהעמיד קו' על פירכת הגמ', דמאי קשיא לי', הרי מתניתין היא, ולהנ"ל הרי קושייתו היא על שנויא דגמ', דמשני דבעה"ב פטור משום דעיניו בתאנתו, והכא תנן דאף בעה"ב חייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-288)
289. ועיי"ש שהוסיף דאף דהגמ' שם אתיא אליבא דעולא דאמר דאילן הסמוך למיצר בתוך ט"ז אמה אין מביאין ממנו בכורים ואנן קי"ל כר' יוחנן דמביאין, אך הרי טעמא דר' יוחנן הוא משום דע"מ כן הנחיל יהושע את הארץ, וזה ל"מ אלא לענין ביכורים, ולא לגבי חיוב תרו"מ דתלוי בדין א"י, וכמש"כ כן הרמ"ה בב"ב שם סוף אות קי"ז, - ומש"כ הגרי"ז שם דהרמ"ה כתב כן גם בדין אילן העומד בחו"ל, דכל שהוא תוך ט"ז אמה לארץ ולא מפסיק צונמא, חייב בתרו"מ, לא מצאתי כן בד' הרמ"ה שם. [↑](#footnote-ref-289)
290. אך לפי' הריבמ"צ ודעימי', הרי דמתניתין דמכות ודהכא אתיא כרבנן, דאין העיקר הולך אחר הנוף ואין הנוף הולך אחר העיקר, והכי קי"ל. [↑](#footnote-ref-290)
291. ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"כ הרמב"ם שם דהולכין אחר העיקר לחומרא ואחר הנוף לחומרא, וכשינויא דרב אשי, דהרי כל שינויא דרב אשי הוא לר' יהודה, אך לרבנן הולכין אחר הנוף אף לקולא, משום דבדירה תלה רחמנא, ומ"ט פסק הרמב"ם כר' יהודה, - אך כבר כתב בגל' הגרע"א שם דד' הרמב"ם מתישבים בפשיטות למש"כ רש"י ודעימי' דלשנויא דרב אשי לית להו לרבנן כלל להא דהולכין אחר הנוף, והא דתנן התם בערי מקלט דהולכין אחר הנוף, הוא כר' יהודה, והולכין אחר הנוף לחומרא, והא דפסק הרמב"ם כר' יהודה, הוא משום דסתם מתניתין כוותי', וכמש"כ הריטב"א, ועמש"כ בזה האבהא"ז שם, - ובד' המאירי במכות שם מבו' דאף דמפרש למתניתין דהתם כרבנן, ולענין ערי מקלט הולכין אחר הנוף בין לקולא ובין לחומרא, מ"מ כתב דאין הלכה כן, אלא כדעת ר' יהודה דהולכין אחר העיקר ואחר הנוף לקולא. [↑](#footnote-ref-291)
292. והריטב"א שם כתב דלא מצי קטיל לי' אלא בחצים וצרורות, אבל לא בחבורין שמא יגרר להרגו אף בפנים. [↑](#footnote-ref-292)
293. ובפי' הריבמ"צ במשנתינו פירש להא דהכל הולך אחר הנוף, דלעולם אם העיקר בחוץ והנוף בפנים והוא עומד בעיקר מצי קטיל לי' כיון דבחוץ קאי, ואם העיקר בפנים והנוף בחוץ והוא עומד בעיקר לא מצי קטיל לי' כיון דבפנים קאי, והנפ"מ בהא דהכל הולך אחר הנוף, הוא דבגונא דעיקרו בחוץ ונופו בפנים לא מצי גואל הדם למיסק מעיקרו ולמיקטלי', דלענין זה העיקר הולך אחר הנוף, והיכא דהעיקר בפנים ונופו בחוץ ועומד הרוצח בנוף, מצי סליק הגואל הדם למיסק מעיקרו ולמיקטלי', עכ"ד, וכנראה פירש כן לשנויא דרבא, - ונתחדש בדבריו, דאף דכשהעיקר בחוץ והנוף בפנים והוא עומד בחוץ אינו נקלט, דלענין זה אין העיקר הולך אחר הנוף, מ"מ כלפי עמידת הגואל הדם העיקר הולך אחר הנוף בכה"ג, ולא מצי גואל הדם למיסק מעיקרו ולמיקטלי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-293)
294. ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"כ הרמב"ם בפ"ח מרוצח הי"א דאם הי' עומד חוץ לתחום ונופו נוטה לתוך התחום משיגיע לעיקרו נקלט, וההורגו שם נהרג עליו, וכיון דכל הא דשדינן להעיקר בתר הנוף הוא לחומרא, מ"ט ההורגו שם נהרג עליו מספק, ועיי"ש שכתב דהדין נותן להיפך, דאף אם הרגו בנופו שבפנים אינו נהרג עליו, דשמא הנוף הולך בתר העיקר, ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"ש מכות י"א ב' אות שס"ט דברים מחודשים, ומש"נ בזה להלן סקט"ו בהערה.

     והמנ"ח שם דקדק מד' הרמב"ם דכל הא דההורגו נהרג עליו, הוא רק בהך גוונא שהי' עומד חוץ לתחום ונופו נוטה לתוך התחום, אך בגונא דרישא דהי' עומד תוך התחום ונופו נוטה חוץ לתחום, והגיע הרוצח לנופו, אין ההורגו נהרג עליו, וכ"כ הצפנת פענח בפ"ט מכלאים ה"ה, ופירש דהוא משום דהא דהעיקר הולך אחר הנוף הוא בתורת ודאי, והא דהנוף הולך אחר העיקר הוא רק לחומרא. [↑](#footnote-ref-294)
295. ובפי' הרש"ס שם פירש דדברי הירושלמי אלו לא קיימי לענין ערי מקלט, אלא לענין מע"ש, דאם עלה לנוף דרך העיקר, כבר קלטו העיקר שהוא בפנים ואין פודין אותו, ועיי"ש שכתב דהא דס"ל להך תנא דהכל הולך אחר הנוף הוא בין לקולא ובין לחומרא, ולכאו' מכוון דבריו הוא כמש"כ הריבמ"צ ודעימי' בביאור שנויא דרב אשי, דהא דהכל הולך אף אחר הנוף, היינו דכל שהוא בפנים כבפנים וכל שהוא בחוץ כבחוץ, וע"כ אם עלה לנוף דרך העיקר שהוא בפנים, כבר קלטוהו מחיצות. [↑](#footnote-ref-295)
296. והנה נתבאר לעיל אות ח' דדעת רש"י דלשנויא דרב אשי דהא דהכל הולך אחר הנוף, הוא אף אחר הנוף, היינו דגם הנוף הולך אחר העיקר לחומרא, ואם הנוף בחוץ והעיקר בפנים לא מצי קטיל לי', - אך לענין מעשר מבו' בפירש"י שם ד"ה רב אשי דמודה רב אשי להא דמפרשינן מעיקרא, והיינו דלענין מעשר אין הנוף הולך אחר העיקר כלל, ואם נופו בחוץ מצי פריק לי' התם, ואם נופו בפנים מצי אכיל לי' התם, ורק העיקר הולך בתר הנוף לחומרא, וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש במשנתינו, אך הבעה"מ שם פירש דאף לענין מעשר הולך הנוף אחר העיקר לחומרא, וצ"ע במש"כ הדרך אמונה בפ"ב ממע"ש ס"ק קי"ב דלדעת רש"י אף לענין מע"ש שדינן לנופו בתר עיקרו לחומרא. [↑](#footnote-ref-296)
297. והצפנת פענח בפ"ט מכלאים ה"ה נקט בתו"ד בדעת התוס', דאילן שהי' עומד בפנים ונופו נוטה לחוץ והגיע המע"ש לנופו ואכלו שם לוקה, כיון דמחד גיסא אמרינן דשדינן נופו בתר עיקרו וחשיב כמו שהגיע המע"ש לירושלים ולוקין על אכילתו בחוץ, ומאידך גיסא אמרינן דלא שדינן נופו בתר עיקרו וחשיב כאוכלו בחוץ, וכתב בדעת רש"י דפליג ע"ז דבכה"ג אינו לוקה, דאין דנים ב' הכחות יחד, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה מכ"ד בכה"ג דיש בו ב' שמות, אם בכל שם ושם יש בו ב' הכחות של ב' השמות מעורבין, או כל אחד ואחד בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-297)
298. וכ"ה מבו' בפשוטו ממש"כ הרמב"ם בפ"ח מרוצח הי"א דאם הי' עומד חוץ לתחום ונופו נוטה לתוך התחום משיגיע לעיקרו נקלט, וההורגו שם נהרג עליו, ואם כל הא דשדינן עיקרו בתר נופו, הוא מספיקא, הרי דלא הי' ההורגו שם נהרג עליו, שהרי שמא דינו כבחוץ, וכמשה"ק כן המנ"ח במצוה ת"י. [↑](#footnote-ref-298)
299. וכתב כן גם בהא דכשעיקרו בחוץ ונופו בפנים לא מצי פריק לי' בעיקרו, דגם ל"מ לאכלו שם "דדילמא" כחוץ הוא נידון. [↑](#footnote-ref-299)
300. אך המהר"י קורקוס שם בסו"ד דקדק מל' הרמב"ם בפ"ה הי"ד שכתב אחד המבשל ואחד השולק ואחד הכובש, ומשמע דכבישה בכלל בישול, ועיי"ש בפ"ה שכתב בדעת הרמב"ם דתרי גווני כבישה איכא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

     והחזו"א בסימן ד' סוסקכ"א כתב לפ"ז דמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דכבישה היא במים ומלח ה"ה בחומץ, אך אי"ז מתישב למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח דכבישה היא במלח, ולפ"ז ודאי דהוא ענין אחד עם מולח, - וכבר רמז לזה המל"מ בפ"ג ממעשר ה"ג, דמד' הרמב"ם בפ"ה נראה דלא כמש"כ הכס"מ בדעתו דכבישה בחומץ אינה קובעת, אך אפשר דמכוון המל"מ הוא דממש"כ הרמב"ם בסתמא דכבישה קובעת, משמע דאף כבישה בחומץ (כסתם כבישה שבכל מקום), וכן פירש התוס' אנשי שם במשנתינו בדבריו. [↑](#footnote-ref-300)
301. והיינו דהא דמני אור ומלח בתרתי, אף דהא דמלח קובע הוא משום דמליח ה"ה כרותח, הוא משום דבישול ע"י האור ובישול שלא ע"י האור, הם ב' מיני בישול, אך כבוש דהוא כמבושל ומליח דהוא כרותח, חשיבי כמין קביעות אחד. [↑](#footnote-ref-301)
302. ובטעם הא שלא פירשו דהוא במטבל במלח, כתב הדרך אמונה בצה"ל פ"ה ממעשר ס"ק רט"ז, דהוא משום דקשיא להו מהא דתנן לקמן מ"ג דאף המטבל במלח חייב בצירוף שתים, ולא ניחא להו לפרש למשנתינו רק בטובל אחת אחת, דלישנא דמתניתין לא משמע הכי, ועמש"נ עוד בזה לקמן מ"ג אות ה' בהערה. [↑](#footnote-ref-302)
303. וי"ל דהוא לטעמייהו שפירשו דהא דתנן ברישא הכובש, היינו דכובש במלח, וכיון דרישא איירי רק בנתינה במלח, הרי דאף הא דתנן דמטבל בשדה, הוא במלח. [↑](#footnote-ref-303)
304. וזה דלא כמש"כ הלח"מ במשנתינו דמולח היינו טובל במלח ואוכל מיד. [↑](#footnote-ref-304)
305. והנה עיקר הא דחלוק דין המולח מדין המטבל במלח, כתב הכו"פ בפכ"ט דמצינו כן לענין שבת, שיש חלוק בין המולח והטובל, וכמו שאמרו בשבת ק"ח ב' דכיון דשמענא וכו' ממלח לא מלחנא טבולי מטבילנא, - ושם נחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י כתב דהיינו דמימלח לא מלחנא שתים יחד, וטבולי בשעת אכילה מטבילנא ואכילנא, והריטב"א כתב לפרש דממלח לא מלחנא חתיכות חתיכות קודם סעודה משום דמיחזי כמתקן, אבל לטבל הצנון במלח כדרך שהוא אוכל ואפילו טיבול מרובה מותר, ואין צריך לומר שמותר לטבול הבשר במלח כדי לתת בו טעם בין כשהוא צלי ובין כשהוא מבושל, ועיי"ש שכתב בשם הרא"ה דאף למלוח בשר צלי כדי להצניעו לסעודה אחרת מותר, משום דאינו מתכוין להשביחו אלא שלא יפסד, (וי"ל לפ"ז, דאף הכא כל שמולח שלא ע"מ להשביחו, אי"ז קובע למעשר), ועמש"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"י. [↑](#footnote-ref-305)
306. והחזו"א בסימן ד' סקי"ז כתב לפרש לד' הרמב"ם דהיינו, דע"י שעושה בו מעשה קבע הוי כאכילת קבע, ועיי"ש שכתב דנראה דמ"מ הוקבע עי"ז וא"א עוד להחזירו ולא לאכול ממנו אפי' מעט, דאכילת קבע קובעת לאסור לאכול עראי כדין כל הקובעין. [↑](#footnote-ref-306)
307. אך המקד"ד בסימן נ"ו סק"ב ד"ה הנה ביין כתב לישב **להא דתנן בסיפא דהמקפה לקדירה חייב מפני שהוא כבור, אע"פ דבעינן ראיית פני הבית, דהא דחייב היינו דאסור להכניסו לבית ולשתותו שם, או דאיירי בגת שבבית, וכיון שדרכו להכניס לבית קודם גמר מלאכה קובע.** [↑](#footnote-ref-307)
308. ונפ"מ רבתא בזה לדינא, דכל הא דהסוחט לתוך ידו חייב, הוא רק כשאינו עתיד להביא את שמן זה שסחט לבית, אך כל שהוא עתיד להביאו לבית, אינו חייב במעשר עד שיראה פני הבית. [↑](#footnote-ref-308)
309. והריבמ"צ הוסיף לפרש דאף דאם הקפה קודם שנתן לתבשיל הי' מתחייב במעשר, מ"מ בכה"ג שהקפהו כשנתנו בתבשיל, הו"ל קפיית עראי בעלמא, וע"כ אינו נקבע למעשר, וכ"כ הר"ש דמתוך התבשיל קיפוי עראי הוא ולא חשיב. [↑](#footnote-ref-309)
310. וכ"ה מבו' גם בדבריו בפ"ג ממעשר הי"ט שכתב דנוטל יין ונותן לקערה לתוך תבשיל צונן ואוכל, אבל לא לתוך הקדירה וכו', ולא הזכיר כלל דאיירי במקפה. [↑](#footnote-ref-310)
311. אמנם הנה החזו"א בסימן ד' סקכ"א ד"ה ר"מ פ"ג נקט בדעת הרמב"ם דהא דחייב במעשר הוא משום דהו"ל כגמר מלאכה, וכ"כ שם סק"כ ד"ה ואם נימא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-311)
312. ואמנם דברי הרשב"ם שם קיימי על הא דשבת קובעת לאסור לאכול בשבת, ולא על הא דשבת קובעת דאף במוצ"ש לא יאכל עד שיעשר, וזהו שכתב שם דהוא אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו, אף דקי"ל דאין שבת קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ויתבאר בעזה"י לקמן. [↑](#footnote-ref-312)
313. והדרך אמונה בפ"ג ממעשר סקכ"ד הביא פלוגתת האחרונים אם אף תוספת שבת קובע למעשר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-313)
314. ועי' גם בס' מקור ברוך ח"ב סימן ל"ה ובחי' הגר"ש היימן ר"ה סימן ד' אות א' שתמהו ע"ד הפנ"י והצל"ח מד' הרמב"ם דאף ביו"ט איכא דין עונג, ובחי' הגר"ש היימן שם הוסיף להוכיח כן, ממש"כ בפי' רשב"ם בפסחים ק"א א' דדין קידוש במקום סעודה, הוא מדכתיב וקראת לשבת עונג, והרי אף ביו"ט בעינן קידוש במקום סעודה, - ובס' שלמי תודה יו"ט סימן י' סק"א הביא מס' תורת רפאל או"ח סימן צ"ג שכתב דמש"כ המאירי דיו"ט אינו קובע למעשר, הוא רק לדעת ר"א דס"ל דביו"ט או כולו לד' או כולו לכם, דלדידי' ליכא מצות עונג ביו"ט, אך לפ"מ דקי"ל דבעינן חציו לד' וחציו לכם ואיכא מצות עונג ביו"ט, אף יו"ט קובע למעשר.

     ובס' שלמי תודה שם הביא מש"כ בס' מקור ברוך שם, דלמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן א' דאשה אינה חייבת בכבוד ועונג דיו"ט, אין יו"ט קובע לה למעשר, וכ"כ בס' פסקי תשובה בהערות וחידושים שבסוף ח"א, ועיי"ש שתמה ע"ז דכל כה"ג הו"ל להפוסקים לאשמועינן, וכנראה דהטעם בזה, דאף דאשה אינה מצווה בעונג, מ"מ הא דאכילת יו"ט דהוא עונג הוא גם לדידה, (ואך שהיא אינה מצווה בכך), וע"כ יו"ט קובע אף לדידה. [↑](#footnote-ref-314)
315. ועיי"ש שהוכיח כן גם ממה שאמרו בפסחים ק"ה א' דכשם שהשבת קובעת למעשר כך היא קובעת לקידוש, ופירש"י ורשב"ם שם דהיינו שאסור לטעום קודם שיקדש, והרי הך דינא דאסור לטעום קודם שיקדש הוא אף ביו"ט, ומהא דמדמינן לה לדין קביעות למעשר, ש"מ דאף יו"ט קובע למעשר. [↑](#footnote-ref-315)
316. עיי"ש שכתב דאף דמוכח מכ"ד דיו"ט נמי קבע למעשר, מ"מ חלוק דין יו"ט מדין שבת, **דהשבת הוא בעצם נקרא עונג, וע"כ הוא קובע למעשר אף שלא הזמינו לצורך סעודת שבת, ומשא"כ ביו"ט דרק סעודתו קובעת למעשר.** [↑](#footnote-ref-316)
317. והיינו דאף למש"כ הריבמ"צ דלדעת ר' יוחנן איירי כשליקטום בשחרית דהו"ל כמו שנלקטו שלא לצורך שבת, אכתי קשיא דמ"ט נקט לה בכה"ג שלקטו התינוקות לצורך שבת, דמשמע דכל הא דהשבת קובעת הוא מכח שלקטו לצורך שבת, הרי אף בלא"ה השבת קובעת. [↑](#footnote-ref-317)
318. אך העירו די"ל דמש"כ הרא"ש דיש להם מחשבה הניכרת מתוך מעשיהן, לאו היינו דאיירי כשליקטום עם דמדומי חמה דניכר מתוך מעשיהן דליקטום לשבת, אלא היינו דהא דחשיב כנגמרה מלאכתן, דאלמלי כן ל"ה נקבעים למעשר, דאין שבת קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, הוא משום דמחשבתן ניכרת מתוך מעשיהן, וכמש"כ כן הרשב"א בביצה ל"ד ב', ונת' להלן אות ט', אך לעולם אין ניכר מתוך מעשיהן שליקטום לשבת, וע"כ ל"ה ככלכלת שבת שהוקבעה למעשר מיד.

     וכ"נ מד' הר"ש שכתב ברישא דרבותא אשמועינן דיש להן מחשבה ע"י מעשה המוכיח, ואח"כ כתב דרק לר"ל איירי בשליקטום עם דמדומי חמה, דהוכיח מעשה שלהם על מחשבתן שליקטום לשבת, ובע"כ דמש"כ בתחילת דבריו דאשמועינן דיש להן מחשבה ע"י מעשה המוכיח, אף דלר' יוחנן לא איירי כשליקטום עם דמדומי חמה, היינו דמה"ט חשיב דנגמרה מלאכתן. [↑](#footnote-ref-318)
319. אך בפי' הראב"ד ובתוס' שאנץ בעדיות פ"ד מ"י משמע דכל דבר שייחדו לשבת הוקבע למעשר מיד, ולדעתם צ"ל דהא דהכא לא הוקבע למעשר מיד, הוא משום דאיירי כשלקטום שחרית, ובכה"ג ל"מ מחשבתן, וכמש"כ הרדב"ז. [↑](#footnote-ref-319)
320. ועיי"ש שכתב דהא דתנן התם ר"א אומר יגמור, ומפרשינן דלמוצ"ש יגמור, אי"ז משום דשבת אינה קובעת בפירות שלא ייחדם לאכילת שבת, וכמו שפירש"י, אלא הוא מפני שהתחיל בהיתר, וכ"כ הריבמ"צ שם. [↑](#footnote-ref-320)
321. ועיי"ש שכתב דמ"מ י"ל דקי"ל כר' יוחנן, אך בדבריו בליקוט שם נראה דקי"ל כר"ל, דגמ' דידן ס"ל כוותי', וכ"כ במאורות הגר"א במשנתינו דהלכה כר"ל. [↑](#footnote-ref-321)
322. החזו"א בסימן ה' סק"ד כתב דלפ"מ דקי"ל דאין השבת קובעת אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, בע"כ דאיירי הכא בנגמרה מלאכתו, וכתב דאם הפירות עומדין לאכלן בלא דריסה, איירי כשליקט לתוכה כל צרכו, דזהו גמר מלאכתן, אך אם הן עומדין לדריכה ונוטל מהן כלכלה לאכילה, לא נגמרה מלאכתן ואין השבת קובעת, וכתב דאפשר דבשיעור מרובה לכמה סעודות הוי גורן לעצמו וחשיב גמר מלאכה. [↑](#footnote-ref-322)
323. והחזון נחום בתחילת דבריו פירש גם בד' הרמב"ם דדינא דכלכלת שבת הוא כשעבר עלי' השבת, ועמד לפ"ז בסתירת ד' הרמב"ם לדבריו לעיל מינה דהשבת קובעת אף בפירות שלא ליקטן לצורך השבת, ושוב כתב עפי"ד הרש"ס דדינא דכלכלת שבת הוא אף כשבא לאכלה קודם השבת, וכתב דלפ"ז לא סתרי ד' הרמב"ם להדדי. [↑](#footnote-ref-323)
324. והיינו דאם איירי קודם השבת, והא דמחייבי ב"ה הוא משום שייחדה לאכילת שבת, הרי פשיטא דפירות שלא נתייחדו לשבת לא הוקבעו למעשר, ומה הוצרך הר"ש לפרש דאין השבת טובלת בדבר שאינו מיוחד לה, ומה מקום הי' לדון דקודם השבת יוקבעו למעשר פירות שלא נתייחדו לשבת. [↑](#footnote-ref-324)
325. ועיי"ש שכתב דאדרבה ממש"כ הר"ש לאפוקי פירות מוקצה, מוכח דקאי לדעת ר' יוחנן, דלר"ל הרי אין שבת קובעת בפירות שלא נתייחדו לה אף אם אינם מוקצה, - אך צ"ע דבל' הר"ש משמע דאין השבת קובעת אלא בפירות המיוחדין לה, וכבר עמד החזון נחום בסתירת ל' הר"ש, דממש"כ שכלכלה זו מיוחדת לשבת, משמע דאם ליקטן סתם וקידש עליהן השבת א"צ לעשר, וממש"כ כגון פירות מוקצה, משמע שאם אינם פירות מוקצה אלא מילא כלכלה זו סתם חייב. [↑](#footnote-ref-325)
326. ויש לסייע לזה ממש"כ הריבמ"צ והר"ש בטעמא דר' יהודה דהשולח כלכלה וכו' דהוא משום דמקפיד עלי' ככלכלת שבת, ואם כלכלת שבת לא הוקבעה למעשר אלא כשעבר עלי' השבת, ומשום דהשבת קובעת למעשר, מה ענין זה לשולח כלכלה לחבירו בחול, ובע"כ דדינא דכלכלת שבת הוא דכל שייחדה לשבת ומקפיד עלי' הוקבעה למעשר אף קודם השבת, וזהו דמדמי ר' יהודה דה"נ בשולח כלכלה וכו' דמקפיד עלי' ככלכלת שבת הוקבעה למעשר. [↑](#footnote-ref-326)
327. אך בדעת ש"ר צ"ל דמפרשי דמה שאמרו בירושלמי דתפתר בתאנה המיוחדת לשבת, קאי רק על מה שאמרו דאפי' נצרה, דהא דסגי בנצרה ול"ב כלכלה הוא רק בתאנה המיוחדת לשבת, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ה' סק"ד ד"ה ואמר תו וד"ה והר"מ. [↑](#footnote-ref-327)
328. ובד' השערי צדק בפ"ד ה"ח נראה שנקט דגם לדעת הרמב"ם אף אם האילן מיוחד לשבת, מ"מ אם ייחד כלכלת הפירות לאכלן בשבת הוקבעו למעשר, ול"מ הא דהאילן מיוחד לשבת אלא דבכה"ג אף אם ליקט את הפירות סתמא, הוקבעו למעשר, עיי"ש, - אך החזו"א בסימן ה' סוסק"ד לא נקט כן, ולכאו' כ"ה משמעות סתימת ד' הרמב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-328)
329. ולפ"ז הדין נותן דבכל גוונא שלקט מהן הוקבעו למעשר, ואף כשלא נתן מהן בכלכלה, אם אך נגמרה מלאכתן, - אך החזו"א בסימן ה' סוסק"ד כתב בדעת הרמב"ם דכלכלה דוקא, ולפ"ז בע"כ דהא דהוקבעו למעשר, הוא משום שהן עומדין לאכילת שבת, וכל שליקטן כדי לאכול מהן בחול לא הוקבעו למעשר, וכמש"כ השערי צדק. [↑](#footnote-ref-329)
330. ועיי"ש שכתב דאף אם אחר שליקטם נמלך לגמרי שלא לאכול פירות אלו בשבת אלא בער"ש מותר, ולמד לזה מד' המל"מ בהל' מעשר שם, ועמש"כ ע"ז הדרך אמונה בצה"ל שם ס"ק רס"ה. [↑](#footnote-ref-330)
331. החזו"א בסימן ה' סק"ה כתב דהיינו דוקא בכלכלה שהוא שולח, אבל אם ליקט בכלכלה ועתיד לפנותן לכלכלה נאה הימנה אין הראשונה טובלת, - ועיי"ש שכתב דאיירי לאחר גמר מלאכה, דכל הדברים הקובעין אינם קובעין אלא לאחר גמר מלאכה, והק' דא"כ תיפו"ל דהוי כמוליך לשוק דא"צ ראיית פני הבית, וכתב דשאני הכא דשולח לחבירו לביתו והוי כעתיד להביא לבית כיון שלא יצאו מרשות הנותן עד שמביאם לבית. [↑](#footnote-ref-331)
332. והלחם שמים כתב דלפי דבריהם טעמא דר' יהודה הוא משום דשליחות דורון חשובה כמו סעודת שבת דקבעא כיון דחשיבא, - והמשנה ראשונה תמה בזה, דהרי קי"ל דמתנה אינה כמכר, ואך השולח לחבירו לא הוקבע למעשר, - והתפא"י כתב דהכא כיון דשולח לחבירו דרך כבוד חשיב טפי, וע"כ ה"ז מועיל לקבוע למעשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-332)
333. ולכאו' הטעם בזה, דכל ששלחה לחבירו אין יחודו יחוד, משום דהוא תלוי בדעת חבירו אם לאכלה בשבת, - אך אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ם דטעמא דר' יהודה דאסור לאכול ממנה עד שיעשר, הוא הואיל והכינה לשלחה "ואילו שלחה היתה חייבת במעשרות", ומשמע דבהא כו"ע מודו דאילו שלחה חייבת במעשרות, ולא נתחדש בד' ר' יהודה אלא דסגי במה שהכינה לשלחה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-333)
334. וכ"כ בפי' הרש"ס בתו"ד דזיתים אלו לא נגמרה מלאכתן, כיון דלעטנן לעצרן בבית הבד נתנן שם, וכתב דמה"ט לא הוקבעו למעשר אלא בשצירף שתים דעשה להן גורן אחר, דהגורן שבמעטן ל"מ, משום דהתם לא נגמרה מלאכתן, ומש"כ הכפו"פ דכיון דהן במעטן נגמרה מלאכתן, צ"ב. [↑](#footnote-ref-334)
335. הלחם שמים הק', דמאי פריך דאי צירוף למה לי מלח, הרי ודאי דאין צירוף קובע לבדו, דאפי' גמר מלאכה ממש אינו קובע אם לא ע"י מקח או חצר, ומעטן לאו גמר מלאכה הוא, וסתמא לאו בבית ובחצר קאי, ועמש"כ בזה התוס' אנשי שם. [↑](#footnote-ref-335)
336. אך לדעת הראשונים במשנתינו דהא דבטובל ונותן לפניו חייב הוא משום קביעות מלח וצירוף שתים, לא גרסינן הכא "עשרה", וכמש"כ השושנים לדוד. [↑](#footnote-ref-336)
337. אך הנה בפירש"י בב"מ שם פירש דלא יספות היינו לא יטבול, ומשמע דספיתה היא טיבול בעלמא, ומבו' לפ"ז דטיבול במלח קובע בצירוף שתים, וצ"ע דהוא דלא כפירש"י בביצה דמבו' דטיבול במלח אינו קובע אף בצירוף שתים, ודינא דמשנתינו דאם מלח ונתן לפניו חייב הוא משום דשויי' אכילת קבע, וצ"ל כמש"כ החזו"א בסימן ד' סקי"א ד"ה ויש לעי' לחלק בין לוקט ב' וסופת דהוקבעו שלא נצטרפו עם הכרי, לנוטל מן המעטן שלא נקבעו ע"י ספיתה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-337)
338. והך מילתא דספיתה היא יתירה מן הטיבול, ראיתי להוכיח כן מפירש"י ועוד מקמאי בב"מ פ"ט ב', דדעת אביי שם דספיתה במלח קובעת אף באחת אחת, וזה לפ"מ שפירשו דלאביי הא דתניא דסופת במלח ואוכל, קאי על סיפא דקצץ דאחת אחת יאכל שתים שתים לא יאכל, וע"ז הוא דקאמר דבא"י קבעה ספיתה, ואף אחת לא יאכל, ותיקשי מהא דתנן הכא דמטבל במלח ואוכל, ועמד ע"ז הרש"ש בב"מ שם, ובע"כ דספיתה יתירה מן הטיבול, אך לדעת הריבמ"צ דטיבול וספיתה חד מילתא הם, צ"ל כמש"כ החזו"א בסימן ד' סקכ"ג (ד"ה שם בארץ) דלאביי הא דתניא דסופת במלח ואוכל קאי על הרישא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-338)
339. ויש להוסיף עוד, דבפירש"י בב"מ שם ד"ה וסופת במלח כתב דס"ד דספיתה במעשר לא מהניא, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם ד"ה בארץ דלא נתפרש ד"ז במתניתין דספיתה קובעת למעשר, - ואזלי לטעמייהו דהא דתנן הכא דאם מלח ונתן לפניו חייב, אי"ז מדין קביעות דמלח, אלא משום דכשנטל הרבה לפניו לאכול שויי' אכילת קבע, ולפ"ז לא מצינו דטיבול או ספיתה במלח קובעין אף בצירוף שתים, ואף דתנן לעיל מ"א דהמולח חייב, היינו במליחה גמורה, אך הספיתה בעלמא הי' מקום לומר דלא קבעה אף בצירוף שתים. [↑](#footnote-ref-339)
340. והדרך אמונה בצה"ל פ"ה ממעשר ס"ק רט"ז כתב דמה"ט פירשו הר"ש והרא"ש לעיל במ"א להא דתנן דהמטבל בשדה פטור, דהוא במטבל בחומץ או בציר, ולא ניח"ל לפרש דהוא במלח, כמו שפירשו הריבמ"צ והרמב"ם, דקשיא להו מהא דתנן הכא דשתים שתים אסור, ועמש"נ עוד בזה להלן אות ה' בהערה. [↑](#footnote-ref-340)
341. וזה כמש"נ לעיל ממש"כ הריבמ"צ לעיל שם, דטיבול במלח היינו דסופת זיתים במלח ואוכל, והרי ספיתה קובעת בצירוף שתים שתים, וכמו שאמרו בב"מ פ"ט ב'. [↑](#footnote-ref-341)
342. ובביאור החילוק בין מולח לטיבול במלח, כתב הבינת אדם שם **דמולח היינו כשמולח ע"מ לאחר זמן, ובכה"ג אף אחד חייב, וטיבול במלח היינו כשנוטל במלח ואוכל מיד, ובכה"ג אינו חייב אלא בצירוף שתים, וזה מתישב עם מש"נ באות ב' דבד' הרמב"ם משמע דכל שמלח ונתן לפניו חייב אף בלא צירוף שתים, והרי דהא דשאני טיבול ממליחה, היינו דטיבול הוא כשאוכל מיד, ומליחה הוא כשמניח לפניו - אך בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"א משמע טפי דהוא משום דטיבול במלח אינו מליחה גמורה, אלא טיבול בעלמא במלח, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד והמאירי, - ועי' עוד באבהא"ז בפי"ב משכירות ה"י במש"כ לפרש לדינא דהראב"ד בע"א, וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-342)
343. אך דעתם שם דהא דתנן לעיל מ"א דמטבל בשדה ופטור, הוא אף בצירוף שתים, משום דספיתה היא יותר מן הטיבול, ונת' לעיל אות ג'. [↑](#footnote-ref-343)
344. וי"ל דמה"ט הוא שפירשו הריבמ"צ והר"ש לעיל שם דהמטבל בשדה הוא במטבל בחומץ או בציר, ולא ניח"ל לפרש דהוא במטבל אחת אחת במלח, משום דס"ל דטיבול במלח קובע למעשר בדבר שנגמרה מלאכתו אף באחת אחת. [↑](#footnote-ref-344)
345. והתוס' שם כתבו בשם רש"י דהא דלא נטמאו זיתי המעטן כשנטל מהן, הוא משום דלא טמא אלא מקום מגעו ויכול לסלקו מלמעלה שלא יגע באחרים, ועיי"ש מש"כ ע"ז, ועמש"כ ע"ז התוי"ט, ומש"כ על דבריו בקול הרמ"ז ובתוס' אנשי שם, וכתבו די"ל עוד דאיירי כשנטלו בפשוטי כלי עץ או שנתן לו חבירו, - ובד' התורי"ד שם מבו' שפירש כד' רש"י, ועיי"ש שעמד בזה דהיאך הוא מקב"ט אף שאין בו כביצה, וכתב בזה דברים מחודשים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-345)
346. והרמב"ם בפיהמ"ש פירש לדברי ר"א דכשנוטל מן המעטן הטהור דאין יכול להחזירו, הרי מה שיאכל ממנו אינה אכילת עראי וחייב במעשרות, וכשנטל מן המעטן הטמא דהוא מחזיר מה שישאר אחר אכילתו, הרי היא אכילת עראי ולפיכך פטור, וצ"ע דלפ"מ שפירש למשנתינו משום קביעות דמלח, הרי לא תלי בהא דאכילתו הויא אכילת קבע, - וצ"ל כמבו' החזו"א שם דעיקר הא דמלח קובע הוא משום דעי"ז חשבינן לה כאכילת קבע, וכל שמותרו חוזר והוא נגרר אחר הכרי, לא חשבינן לה כאכילת קבע. [↑](#footnote-ref-346)
347. והך מילתא דהא דאסרינן לשתות חוץ לגת, הוא משום דבכה"ג אין דעתו להחזיר המותר, כ"כ גם בחי' הרמב"ם לתלמוד בשבת שם דכשעמד בחוץ והוציא ושתה, גלי אדעתי' דאינו מחזיר את המותר, וכיון שכן נקבע למעשר, וכ"כ בפי' ריו"נ בעירובין שם דרק אם הכניס ראשו ורובו גילה דעתו שאם ישאר לו מעט מן היין בכוס יחזירנו בגת, אך החזו"א בסימן ד' סוסקט"ז כתב דחוץ לגת קבע אף דמותרו חוזר, ועמש"נ להלן סוף אות ו' בהערה דמוכח כן מד' רש"י בעירובין והריטב"א, (ועמש"נ עוד בזה להלן אות ג' בהערה). [↑](#footnote-ref-347)
348. והמשנה ראשונה הק' ע"ז, דהרי בכל תולש מן המחובר מותר לאכול אף דא"א להחזיר את המותר למחובר, והמקד"ד שם כתב דשאני הכא דשתיית יין היא קביעות טפי. [↑](#footnote-ref-348)
349. וזהו שכתב דלכו"ע לא חשיב כשותה על הגת אלא כשראשו ורובו על הגת, ומשמע דהא דאסרינן כשלא הכניס ראשו ורובו, הוא לכו"ע, דאף דראב"צ אסר לשתות אף כשהכניס ראשו ורובו, היינו ע"י מזיגה, אך בלא מזיגה שרי, אך כל שלא הכניס ראשו ורובו אסור אף בלא מזיגה, וכמש"כ כן התורי"ד בעירובין שם. [↑](#footnote-ref-349)
350. וזהו שהוצרך לפרש, דמה שאמרו שם דוכן בגת לענין מעשר, ר"מ היא, ואי נימא דהא דאסור לשתות חוץ לגת הוא אף בלא מזיגה, הרי אתיא ככו"ע, וכמש"כ כן התורי"ד שם, ובפירש"י בשבת שם לא כתב דר"מ היא, וזה לטעמי' התם דאסור לשתות חוץ לגת אף בלא מזיגה, ושפיר אתיא ככו"ע, - אך הקר"א שם כתב די"ל דלא ניח"ל לאוקמה בלא מזיגה, דאין דרך לשתות יין חי. [↑](#footnote-ref-350)
351. וזה לפ"מ שפירשו דטעמא דראב"צ דמחייב הוא גזירה שמא יוציא לחוץ, ומהא דלא מחייב בלא מזיגה, מוכח דבכה"ג אף אם הוציאו לחוץ פטור, - אמנם הנה שו"ר בהגה' חצי יהונתן על ריו"נ בעירובין שם נקט בפשיטות דאסור לשתות חוץ לגת אף בלא מזיגה, וכתב לפ"ז דלדעת הר"ש ודעימי' מחייב ראב"צ אף בלא מזיגה, גזירה שמא יוציא לחוץ, אך לכאו' אי"ז במשמעות הדברים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-351)
352. ולמש"כ בתוס' הגרע"א בעירובין בדעת הרמב"ם דמפרש כפי' ר"ח בשבת שם, ונת' להלן אות ז', לא נתפרש כלל בגמ' דלא הותר לשתות אלא על הגת, וי"ל דהא דתני על הגת הוא לרבותא דראב"צ ורבנן דאסרו אף על הגת, אך לעולם בגונא דמותר לשתות על הגת, מותר לשתות אף חוץ לגת, אך הגרע"א נקט דגם לדעת הר"ח אסור לשתות חוץ לגת, ואך דבתוך הגת מותר לשתות אף כשלא הכניס ראשו ורובו, ולא גזרו בזה, דהו"ל גזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-352)
353. ועיי"ש שכתב דבזה הוא דפליגי תנאי, דלר"מ כיון דיכול להחזיר אי"ז קבע, ולראב"צ כיון דאין דרך להחזיר הוי זה קבע, ולחכמים בחמין א"א להחזיר ובצונן מחזיר, - אך בחי' הריטב"א בעירובין כ' ב' כתב דר"מ ס"ל דכל ששותה על הגת הוי עראי, אף אם אין ראוי להחזיר המותר, וע"כ הוא דאף אם מזגו בחמין הוי עראי.

     ויש להוסיף, דלמש"כ בפירש"י בשבת דהא דאסור לשתות חוץ לגת הוא משום דבכה"ג אין דעתו להחזיר המותר, בעכצ"ל דטעמא דר"מ דמותר לשתות על הגת אף כשמזגו בחמין, הוא משום דס"ל דאף בכה"ג דעתו להחזיר המותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-353)
354. ובהגה' חצי יהונתן על ריו"נ בעירובין שם עמד בזה, דאם גזר ראב"צ שמא יוציא לחוץ אף כשהכניס ראשו ורובו, הרי דכ"ש דלדידי' יש לגזור שלא לעמוד ברה"י ולשתות ברה"ר או ברה"ר ולשתות ברה"י אף כשמכניס ראשו ורובו במקום שהוא שותה, דכיון דגזר במעשר, כ"ש בשבת דאיסור סקילה, ופליג על הא דתנן בעירובין שם דשרי, ועיי"ש שכתב דהוא דוחק, וגם בהגה' אהבת איתן במשנתינו עמד בזה. [↑](#footnote-ref-354)
355. **ובחי' הרמב"ם לתלמוד בשבת שם מבו' דלא איירי כלל במזיגה, אלא על החמין הוא שחימם היין ושתאו, דכיון שחימם אותו נקבע דגלי דעתי' דאינו מחזיר את הנותר, ועל הצונן הוא ששתאו צונן, דשתיית עראי היא מפני שמחזיר את המותר.** [↑](#footnote-ref-355)
356. ולדעת ש"ר צ"ל דאיירי בגונא דאי"ז בכלל בישול, וכמש"כ הלחם שמים והובא בתוס' אנשי שם, והחזו"א בסימן ד' סקל"ג בתו"ד. [↑](#footnote-ref-356)
357. והנה דעת אביי בעירובין שם דאסור לעמוד ברה"י ולשתות בכרמלית, ודעת רבא דשרי משום דהוי גזירה לגזירה, ואביי מייתי מהא דתנן וכן בגת, ודחי רבא דלענין מעשר הוא, ובחי' הגרע"א שם הק' דמאי משני, הרי אכתי הו"ל גזירה לגזירה, דהא דאסרינן אכילת קבע בדבר שלא נגמרה מלאכתו הוא מדרבנן, וכן הק' הראש יוסף בשבת שם, ועמש"כ בזה הרש"ש שם, ולפ"ד הרמב"ם והריטב"א דהא דאסרינן לשתות כשלא הכניס ראשו ורובו אי"ז משום גזירה, אלא הוא משום דבכה"ג לא חשיב כשותה על הגת, ניחא. [↑](#footnote-ref-357)
358. והמאירי בעירובין שם כתב דמה שאמרו דאסור לשתות בגת אא"כ מכניס ראשו ורובו, הוא לדעת חכמים רק במזיגה בחמין שאינו ראוי להחזיר את המותר, אך בצונן מותר אף בלא הכנסת ראשו ורובו, - ולכאו' מבו' בדבריו דכל הא דאסרו רבנן לשתות על הגת כשמזגו בחמין, הוא כשלא הכניס ראשו ורובו, אך כל שהכניס ראשו ורובו שרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-358)
359. והתורי"ד בעירובין שם כתב דאתיא אף כר"א ב"ר צדוק, דכל הא דמחייב הוא משום דמזיגה משויא לי' קבע, אך בלא מזיגה פטור, וחוץ לגת חייב אף בלא מזיגה, - ומד' רש"י ודעימי' שלא פירשו כן, משמע דס"ל דלא נאסר לשתות חוץ לגת אלא ע"י מזיגה, ונת' הפלוגתא בזה לעיל אות א'. [↑](#footnote-ref-359)
360. וגדולה מזו מצינו בד' הריטב"א בעירובין כ' ב', שצידד דכל הא דאסור לשתות חוץ לגת אף לדעת ר"מ, הוא כשמזגו בחמין, אך כל שמזגו בצונן שרי אף חוץ לגת, וכ"כ החזו"א בסו"ס ד' בדעת הרמב"ם, אך בד' המלאכת שלמה משמע דד"ז תליא בפלוגתא דר"מ ורבנן, דלר"מ דלא תלי בהא דמותרו חוזר, אסור לשתות חוץ לגת אף כשמזגו בצונן, ולרבנן דתלי בהא דמותרו חוזר, הרי דכל שמזגו בצונן דמותרו חוזר מותר לשתות אף חוץ לגת. [↑](#footnote-ref-360)
361. ויש להוסיף, דלמש"כ בפירש"י בשבת דהא דאסור לשתות חוץ לגת הוא משום דבכה"ג אין דעתו להחזיר המותר, הדין נותן דאסור לשתות אף כשמזגו בצונן, ובדעת רש"י בעירובין צ"ל דהא דאסור לשתות חוץ לגת הוא משום דהוי טפי שתיית קבע, וכ"ה מוכח למש"כ הריטב"א בעירובין כ' ב' דר"מ דס"ל דשותין על הגת אף על החמין, הוא משום דס"ל דאף דאין מותרו חוזר הוי שתיית עראי, ובע"כ דהא דאין שותין חוץ לגת, אי"ז משום דבכה"ג אין דעתו להחזיר המותר, (שהרי אף כששותה על הגת אין דעתו להחזיר המותר, ואפ"ה שרי), אלא הוא משום דהוי שתיית קבע טפי, וכ"ז הוא כשמזגו בחמין שאין מותרו חוזר, אך כל שמזגו בצונן דמותרו חוזר, אף אם שותה חוץ לגת הו"ל שתיית עראי. [↑](#footnote-ref-361)
362. והעירו דבד' הירושלמי מבו' דאיירי אף כשלא ראה פני הבית, כדמפלגינן בין היכא שהוא סמוך לגורן להיכא שאינו סמוך לגורן, ותיקשי דלדעת התוס' ודעימי' מ"ט ה"ז חייב במעשר, - ושמא איירי בשליקט ע"מ להוליך לשוק, וזה מתישב לדעת הסוברים דכל שאין דעתו להוליך לבית א"צ ראיית פני הבית, ונת' הפלוגתא בזה לעיל פ"א מ"ה, - וי"ל עוד, לדעת הסוברים דבחטין ושעורים דבני גורן הן א"צ ראיית פני הבית, עכ"פ כשאין דעתו להוליך לבית, ונתבאר לעיל שם, - ועמש"כ בזה הקה"י ביצה סימן י' ד"ה והנה להתוספות. [↑](#footnote-ref-362)
363. ועיי"ש במש"כ לפרש להא דאכילת קבע אסורה אף קודם ראיית פני הבית, דע"ז לא סגי במה דנימא דאכילת קבע משויא לי' כגמר מלאכה, דהוא משום דע"י דבאכילת קבע נידונים פירות אלו בפנ"ע, הו"ל כהיכא דדעתו להוליך לשוק דא"צ ראיית פני הבית, אך לדעת הסוברים דבדברים הטעונים ראיית פני הבית מגזה"כ היינו אף כשאין דעתו להוליך לבית לא א"ש. [↑](#footnote-ref-363)
364. אך לא נתפרש בדבריו דהוא משום דאכילת קבע הו"ל כגמר מלאכה, וי"ל דהוא דין בפנ"ע דיחוד לסעודה קובע למעשר, וכמו שדן בזה החזו"א בסימן ד' סק"י. [↑](#footnote-ref-364)
365. והחזו"א בסימן ד' סק"י דן לפרש דאיסורא דאכילת קבע, הוא משום דיחוד לסעודה הוא מן הדברים הקובעים למעשר, והוכיח דלא כן מד' התוס' אלו, **דאם איסור אכילת קבע הוא משום דיחוד לסעודה קובע, הרי לא נאסר אכילת קבע מעולם, אלא נאסרה לאכלה אחר שתקבע למעשר, וזו שהובאה לבית במוץ דא"א לה ליקבע בקביעות דאורייתא, גם שאר קביעות דרבנן אינם קובעין בה, ובדין הוא דאף יחוד לסעודה אינו קובע, ומ"ט היא אסורה באכילת קבע.** [↑](#footnote-ref-365)
366. **ויש להוסיף, דגם לדעת רבינו אפרים שהביאו התוס' שם דכל שהכניסה במוץ שלה מותרת באכילת קבע, פירשו התוס' שם דהוא משום דכל שאינו יכול לבא לידי חיוב לא אסרו באכילת קבע, ולא משום דאיסור אכילת קבע הוא משום דהו"ל כגמר מלאכה.** [↑](#footnote-ref-366)
367. ועיי"ש שכתב דלמסקנת התוס' שם דמירוח נכרי פוטר אפי' מאכילת קבע, י"ל דהוא משום דאיסורא דאכילת קבע הוא משום דהו"ל כגמר מלאכה, וע"כ כל שנגמרה מלאכתו ביד נכרי אין מקום לאסור באכילת קבע, - אך כתב דאף אם איסורא דאכילת קבע הוא איסור בפנ"ע, י"ל דלא אסרוהו אלא כשהוא עומד להתחייב ע"י גמר מלאכה, אך כל שנגמרה מלאכתו ביד נכרי דכבר אינו עומד להתחייב, ה"ז מותר אף באכילת קבע, ולעיל בהערה נתבאר דכ"ה להדיא בד' התוס' שם בטעם הסוברים דכל שהכניסה במווץ שלה מותרת אף באכילת קבע. [↑](#footnote-ref-367)
368. ויש להוסיף, דלדעת הריבמ"צ ודעימי' הוא מוכח כגירסא זו, שהרי הביאו על הא דשרי הכא מנפח מיד ליד, למה שאמרו בביצה שם דוכן לשבת, ולפ"ז הרי דכיון דלענין שבת תניא התם י"ב ב' דמנפח מיד ליד ואוכל, ופירש"י שם דגרסינן הכי, והיינו שלא הותר לנפח אלא בדרך שינוי, ה"נ לענין מעשר מנפח מיד ליד, וכבר כתב כן המהרש"א בביצה שם להוכיח מזה דגרסינן הכא מנפח מיד ליד, - אך להני קמאי דגרסי מנפח על יד על יד, צ"ל דמה שאמרו דוכן לשבת קאי על הא דתנן דאם ניפח ונתן לתוך חיקו חייב, וכאשר כ"ה בפסקי רי"ד בביצה שם. [↑](#footnote-ref-368)
369. וזה לפי גירסתם דמנפה מיד ליד, אך להגירסא דמנפח מיד ליד, היינו דמנפח בפיו שתלך הקליפה, וכמש"כ הערוך שם בשם י"א, וכ"נ בפי' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-369)
370. כ"כ המאירי שם ובשבת קכ"ח א', וכ"כ הב"י בסימן שי"ט ס"ז בדעת הרי"ף והרמב"ם, - אך עיי"ש שכתב בדעת הטור דפליג ע"ז וס"ל דאף אם מנפח מיד לחברתה שרי, ומה שאמרו בידו אחת, הוא איידי דאמר רב אדא התם בקשרי אצבעותיו, קאמר איהו בידו אחת, דהיינו בכל ידו, אך אה"נ דמיד לחברתה נמי שרי, ועמש"כ הריא"ז בביצה שם. [↑](#footnote-ref-370)
371. ומבו' בד' הגר"א דאף לפ"מ דגריס במשנתינו מנפח על יד על יד, ס"ל דמותר אף הרבה, וזה דלא כפירש"י והריטב"א בביצה דעל יד על יד היינו מעט מעט. [↑](#footnote-ref-371)
372. והחזו"א בסימן ד' סקט"ז כתב דהא דבמקלף שעורים לא הותר רק אחת אחת, ובמולל מותר בידו אפי' חטים רבים, הוא משום דקילוף מלאכתו בכל אחת לבדה, וכשמצרפן לא הוי דרך אכילה אלא דרך גורן, אבל מנפח לזרות המוץ מלאכתו בכל מה שבידו בב"א והוי דרך אכילה בכך ול"ה גורן אלא במניח בחיקו, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דהוצרך הירושלמי לפרש טעם אחר בזה. [↑](#footnote-ref-372)
373. ועיי"ש שפירש דהוא משום דרובא לא אכלי לי', וע"כ אינו חייב אלא כשזרעו לשם כך**.** [↑](#footnote-ref-373)
374. ולכאו' מד' הירושלמי מבו', דטעם הא דאם זרע לזרע מתעשרת זרע ואינה מתעשרת ירק, היינו דאף דהירק חשיב כאוכל, מ"מ כל שזרע ע"ד שלא לאכלו אינו חייב בתרו"מ, וזהו דמדמינן לה דה"נ במשמרת פירותיו לעצים, אין הפירות חייבין בתרו"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-374)
375. החזו"א בסימן ב' סק"ו כתב דנראה דה"ה דפליגי לענין טומאת אוכלין, וכן לענין ניקח בכסף מעשר ועירוב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-375)
376. ויש להוסיף, דממש"כ רש"י דצריך לעשר "את הזרע" משמע דהא דתנן דמתעשר זרע וירק וזירין, קאי על הזרע, שהוא מתעשר **בין כשליקטו כשהוא ירק בין כשליקטו כשהוא זירין ובין כשהניחו עד שצמחו גרעיני זרעו בתוכו והוקשו, ולפ"ז ודאי דאם הזרע מתעשר אף כשליקטו כשהוא ירק, כ"ש דאם ליקטו כשהוא זירין שהוא מתעשר.** [↑](#footnote-ref-376)
377. גירסת ר"ח שם חרדל מתעשר זרע וירק וזירין, וכ"ה בחי' הראב"ד ובתורי"ד וריטב"א ומאירי שם, וכ"נ בפירש"י שם סוד"ה בדגנוניתא, והראב"ד שם פירש דהא דמייתינן עלה מההיא דר"א דהשבת מתעשר זרע וירק וזירין, היינו משום דכ"ה **דס"ל לר"א בשבת דאע"ג דרוב בנ"א אין אוכלין את הירק, אפ"ה הוא חייב במעשר, ה"נ בחרדל אע"ג דרוב בנ"א אין אוכלין את הירק ה"ז חייב במעשר, ועד"ז כתב התורי"ד שם, אך הריטב"א כתב דהא דפרכינן ממתניתין דשבת הוא משום דחרדל ושבת כי הדדי נינהו.** [↑](#footnote-ref-377)
378. החזו"א בסימן ב' סק"ו כתב דמזה נלמד דלרבנן אף בדגנוניתא מתעשר זרע ואינו מתעשר ירק, ועמד ע"ד הרמב"ם בפ"ב מתרומות ה"ה שלא פירש לזה. [↑](#footnote-ref-378)
379. והחזו"א בסימן ב' סק"ו כתב דבזרעו לירק נראה דאף בשל שדה מתעשר ירק. [↑](#footnote-ref-379)
380. וכ"כ בפי' הרדב"ז בפ"ב מתרומות ה"ה, דטעם הפלוגתא דר"א וחכמים הוא דר"א ס"ל דסתם זריעת שבת לירק, ולפיכך הוא מתעשר זרע וירק, וחכמים ס"ל דסתם זריעת שבת הוא לזרע, וע"כ אינו מתעשר ירק. [↑](#footnote-ref-380)
381. והרש"ס שם פירש דמה שאמרו דמתניתן דלא כר"ג, הוא מהא דתנן דכל שהוא אוכל אע"פ שהוא שומרו וכו', אך דבר שאינו שומרו כלל לכך כתמרות אינו חייב במעשר, ודלא כר"ג, ודחינן דא"כ אפי' ירקן, ובע"כ דטעמא דר"ג הוא משום דתמרות חשובן הן לאוכל וכמין פרי הוו ואע"ג דאין שומר אותו לכך. [↑](#footnote-ref-381)
382. ואזיל הרמב"ן לטעמי' שם ל"ו ב' בסוגיא דפלפלין שכתב, ז"ל, **ומפני זה עשו אותן הגאונים כתמרות של צלף ושל אתרוג לברך עליהן פה"א "דכגופו של אילן הם", עכ"ל, והרי להדיא דהא דמברכין על תמרות בפה"א, הוא משום דלא חשיבי כלל כפרי, וזהו דמדמי להו פלפלין דהוו כגופו של אילן ולאו פרי נינהו.** [↑](#footnote-ref-382)
383. והנה הטוש"ע ביו"ד סימן רצ"ד ס"ג כתבו דהתמרות חייבין בערלה, וכ"כ תר"י בברכות שם, והנחל"ד שם תמהו ע"ז, דמ"ט הם חייבין בערלה אף דמברכין עליהן בפה"א, ובברכות שם מדמינן דין ברכת בפה"ע לדין ערלה, ובאמת כ"ה להדיא בד' השאילתות בשאילתא ק' דתמרות לכו"ע אין חייבין בערלה, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בברכות שם, - והעוללות אפרים בסימן ו' כתב לישב ד' תר"י למש"כ הר"ש במשנתינו דתמרות הם לולבין, וכ"ה משמעות ד' תר"י שם, וכיון דהוו כעץ אין מברכין עליהן בפה"ע, וצ"ע אם הוא מתישב בד' הטור שכתב בסימן ר"ב דיש בעליו כמין תמרות ואינם מכלל העץ.

     אך לכאו' נראה דד"ז תליא בפלוגתת הרמב"ן והטור, דאמנם לדעת הרמב"ן דהא דמחייב ר"א תמרות במעשר הוא מדין ירק, הרי ודאי דאינם חייבין בערלה, דרק הקפריסין חייבין בערלה משום דהם פרי, אך התמרות שאינם פרי, אינם חייבין בערלה, אך להטור לטעמי' דאף תמרות הוו פרי, והא דאין מברכין עליהן בפה"ע הוא משום דאינם עיקר הפרי, ע"כ הם חייבין בערלה. [↑](#footnote-ref-383)
384. **וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן לדון דמ"ט לר"א אין העלים מתעשרין, והרי דלר"ע ניחא, דכיון דס"ל דצלף הוי אילן, והעלים אינם פרי העץ, לא מיחייבי במעשר, ורק לר"א דס"ל דצלף תורת ירק עליו, הוא דקשיא לי' דמ"ט אין העלין מתעשרין במעשר ירק, - וזהו גם מה שהביא מהא דאתרוג אינו מתעשר עלין אפי' לדברי העושה אותו כירק למעשר, והרי דלדברי העושה אותו כאילן, פשיטא דאין העלין מתעשרין, משום שאינם פרי העץ, ורק לדברי העושה אותו כירק הוא דס"ד שיהיו העלין מתעשרין.** [↑](#footnote-ref-384)
385. ואך דבחד מילתא פליג ע"ד הרמב"ן, דלדעת הרמב"ן לדעת ר"ע דצלף הוא כאילן אין לחייב את הירק שבו במעשר מדין ירק, אך לדעת המאירי מדינא הי' לנו לחייב את הירק שבו מדין ירק, ואך דכיון דמעשר ירק דרבנן לא גזרו בירק שאינו גדל על הארץ. [↑](#footnote-ref-385)
386. **והחזו"א בסימן א' סקכ"א כתב, דלא מצינו** **דבר שאינו אוכל לענין מעשר אף בחשב לאדם, והוא אוכל לענין טו"א וכו', וכן אמרו נדה נ' א' לאתויי בשר ודגים וביצים, ואילו הי' מן הצמחים שמטמא טו"א ופטור מן המעשר הוי רבותא טפי, עכ"ד, ולכאו' הוא שלא כמש"נ מד' הרמב"ן ודעימי' דאף דברים שהם אוכל, ואם היו ירק היו חייבין במעשר, אינם חייבין במעשר משום שאינם פרי.** [↑](#footnote-ref-386)
387. אך בבה"ג שלפנינו בברכות שם כתב דעל האביונות ועל הקפריסין אומר בפה"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-387)
388. והרמב"ן והרשב"א שם כתבו בשם הראב"ד דאף דקי"ל כר"ע דקפריסין אין חייבין במעשר ואין חייבין בערלה, מ"מ מברכין עליהן בפה"ע, וכ"כ בחי' הרא"ה שם, וכ"כ בהל' ברכות להריטב"א פ"א ה"י, ופירש דהוא משום דהוי שומר לפרי, אכמ"ל. [↑](#footnote-ref-388)
389. אך בד' המאירי בברכות שם משמע, דאף למש"כ בדעת הראב"ד דקפריסין חייבין בערלה בא"י, ואינם פטורין אלא בחו"ל משום דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל, מ"מ אינם חייבין במעשר, עיי"ש, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בצה"ל תרומות פ"ב ס"ק קכ"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-389)
390. והנה אמנם החזו"א בסימן ב' סק"ו כתב דאף לדעת התוס' ודעימייהו דבקפריסין קי"ל כר"א, מ"מ בתמרות קי"ל כר"ע, וכדתניא דמברכין עליהן בפה"א, - אך כבר נת' לעיל סק"ה מד' תר"י והרא"ש דהך ברייתא דמברכין על התמרות בפה"א ר"א היא, ואף דהתמרות חייבין במעשר, מ"מ מברכין עליהן בפה"א, ונת' לעיל סק"ו עפי"ד הטור דהוא משום דאינם עיקר הפרי, ולפ"ז הרי דכיון דקי"ל כר"א בקפריסין, ה"נ קי"ל כוותי' בתמרות, דחדא פלוגתא היא. [↑](#footnote-ref-390)
391. ועיי"ש שהק' דאם הוא משום הנאה של כילוי, מ"ט דרבנן דאסור לזרוע אף קודם מירוח, ומ"ש מכל הנאה של כילוי המותרת קודם מירוח, וכתב דהוא משום דאף קודם מירוח אסור באכילת קבע, ואף זריעה הוי קבע, וע"כ היא אסורה אף קודם מירוח, דהרי אף באיסור הנאה של כילוי שייך קבע, כדחזינן ממה שנחלקו הראשונים באכילת בהמה אם חשיבא לעולם עראי או דשייך בה קבע, והרי דאף דאכילת בהמה איסורה הוא משום הנאה של כילוי, שייך בזה דין אכילת קבע, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ה טעמא דרבנן דאסרו לזרוע קודם מירוח, הוא משום חשבי לה כתשמיש יותר קבוע, וע"כ ה"ז אסור אף קודם מירוח, דומיא דאכילת קבע האסורה קודם מירוח, ופשוט דכ"ז דכ"ז הוא משום איסור הנאה של כילוי, (ומהני הא דחשיב כאכילת קבע לאסרו אף קודם מירוח), אך אלמלי איסור הנאה של כילוי, ל"ה לנו לאסור לזרוע, דאף דהוי תשמיש קבוע, מ"מ ל"ה בזה איסור, דאי"ז אכילה האסורה בטבל, - ועמש"כ בזה בס' מים חיים. [↑](#footnote-ref-391)
392. אך לפ"מ שפירשו הריבמ"צ והר"ש דהא דתנן בסיפא דלקט לשלוח לחבירו פטור הוא בשתלין, מבו' להדיא דהא דהעוקר שתלין ונוטע פטור, הוא אף בנוטע בתוך של חבירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-392)
393. הלחם משנה במשנתינו כתב דקמ"ל דאף אם לקח במחובר לקרקע את השתלים הללו שכבר נתלשו פעם אחת, כיון שלא היו נגמרין, כאילו לא נתלשו מעולם, ואין המקח קובע במחובר, ומשמע מדבריו דכל הא דאין המקח קובע בהן, הוא רק משום שלא היו נגמרין, אך אם היו נגמרין, אף דחזר וזרען, קובע בהן המקח, ולכאו' ד"ז תליא באיבעיא דגמ' במנחות ע' א' בשבולת שמרחה ושתלה אם פקע טיבלא ממנה, [אך לדעת השטמ"ק שם דכל הא דפקע טבלא ממנה הוא לענין דלא חיילא הקריאת שם דתרומה, אך היא אסורה באכילה משום טבל, (ונת' בתרומות פ"א מ"ה אות כ"ח), הרי דשפיר יקבע בזה המקח]. [↑](#footnote-ref-393)
394. והמשנה ראשונה שם כתב דהוא משום דמחובר אינו בר מעשר, וע"כ ל"מ בו קביעות דמקח, - אך בד' הראשונים נראה, דאף דמחובר אינו בר מעשר, מ"מ אם הי' בו להקביעות דמקח הו"מ הקביעות לחייבו במעשר לכשיתלש, וכמש"כ כן החזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ו, ונתבאר להלן אות ו', וע"כ כל הא דאין בזה להקביעות דמקח הוא משום דהוי כבעל השדה. [↑](#footnote-ref-394)
395. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו בירושלמי דמתניתין ר"מ היא, ס"ל להרמב"ם דר' יוחנן דאמר בירושלמי כר' יהודה היא, פליג אההיא דיוקא ומפרש דאתיא אף כר' יהודה, ונפ"מ דל"מ מקח במחובר לקבוע אחר שנתלש ונגמרה מלאכתו, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל שם, ולמש"כ החזו"א בדמאי סימן ז' סקכ"ו בביאור ד' הירושלמי דהא דמוקמינן לה כר"מ הוא משום דאיירי בנוטע שתלים שלא נגמרה מלאכתן, (ונתבאר באות ח'), הרי דאין דברי הרמב"ם נסתרים כלל מד' הירושלמי. [↑](#footnote-ref-395)
396. ובמעשרות סימן ו' סקי"ד הביא מירושלמי דכל שתרם קודם שנגמרה מלאכתו ואח"כ נגמרה מלאכתו אין התרומה קובעת, וכתב דל"ד למקח דאם לקח קודם גמר מלאכה וגמר אח"כ הוקבעו, דשאני מקח שהוא קיים בכל שעה שהוא בידו, אבל תרומה אינה קובעת אא"כ נתרמה בשעה שהוא גמור, והיינו דקביעות דתרומה הוא מכח מעשה ההפרשה, וע"כ כל כח הקביעות דתרומה הוא רק בשעת ההפרשה, ועיי"ש שכתב דקביעות דחצר דמיא לקביעות דמקח, דאף אם הכניסן לחצר קודם גמר מלאכה ואח"כ נגמרה מלאכתן מהני הקביעות דחצר, בגונא דאין חיסרון של הבאה במוץ, משום דקביעות החצר קיימת כל שעה. [↑](#footnote-ref-396)
397. ולכאו' למש"כ לעיל מינה דטעם הפטור הוא משום דהגומר פירותיו ע"מ למכור פטור מדאורייתא, וע"כ לא גזרו בזה חכמים בקביעות מקח, הדין נותן דאף הלוקח ע"מ למכור לא הוקבע, ול"מ הא דאם לא מצא קונים מחזירו לביתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-397)
398. וזהו שאמרו בירושלמי לעיל ה"א דאף ר"ע דס"ל דנוטל מן הגורן וזורע עד שימרח, מודה בלפת וצנון דאינו זורע עד שיעשר, משום דחטין יש להן גורן אחרת ואלו אין להן גורן אחרת, והיינו דבחטין חייב הגדל מהן במעשר, ובלפת וצנון הגדל מהן פטור מן המעשר, ונמצא דהוא מפקיען מן המעשר. [↑](#footnote-ref-398)
399. החזו"א בסימן ו' סק"ח ד"ה הא דאמר כתב לפרש דאין האיסור בזה מכח הא דיש בלפת החדש תערובת מע"ש ומעשר עני, שהרי אפשר שיפריש מיני' ובי' וכגון זה יש בילה או שיפריש ממקום אחר, אלא היינו דבזמן שעתיד לאכלן בחיוב מעשר הראשון לא חשיב כגמר מלאכה אלא כהמשך הגידול, אבל בזמן שיתבטל חיוב הראשון הוי הזריעה כתשמיש חדש, ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז להא דבשתלים שרי לזרוע, אף בשנה שני' או בשנה שלישית, - ועיי"ש בסק"ט ד"ה ומדברי הגר"א שכתב דמד' הגר"א נראה דהא דאמר דמכניסו משני לעני היינו שיתחייב ב' מעשרות ויכול לבוא לידי מכשול, וע"כ חייבוהו להפריש מקודם, ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-399)
400. בס' מים חיים כתב ללמוד מהכא דשייך להפקיר מקצת מן החפץ, והביא דגדולה מזו מצינו בד' התוס' בכריתות כ"ד א' ד"ה דאמרו, דבשור העומד לסקילה, הוא מפקיר את דמי השור החי היתירים על דמי הנבילה, וכל הקודם וזכה בהן זכה, והרי דשייך הפקר על חלק מדמי החפץ, ועיי"ש שהק' מזה על מש"כ השטמ"ק בב"מ כ"ו ב' בשם תוס' שאנץ דל"מ יאוש למקצת מן החפץ, וכתב די"ל דדוקא יאוש ל"מ למקצת מן החפץ, אך הפקר שפיר מהני, ולכאו' הוא מוכח כן, שהרי דברי התוס' שאנץ קיימי בג' שותפין שנתייאש אחד מהן מחלקו, ונמצא שנתייאש מכל מה שיש לו בחפץ, ואפ"ה ל"מ, ואטו נימא דאחד מן השותפין אינו יכול להפקיר את חלקו, ועוד, די"ל דהכא מה שממשיך לגדול אח"כ נחשב דבר בפנ"ע ואינו נחשב חצי חפץ, וע"כ שפיר מצי להפקירו. [↑](#footnote-ref-400)
401. אך בפי' הרש"ס פירש דהיינו דהתם הוא מפקיר לגמרי מיד ומפקיר בעין יפה מפקיר ולא גזור, ומשא"כ הכא דאינו מפקיר אלא את הגידולין, אין כאן בעין יפה מפקיר, ודילמא מימליך אח"כ וחייבום רבנן במעשר, ועיי"ש שפירש לפ"ז בהא דמייתי הירושלמי מחו"ל, דהיינו דפריך מהא דאסור לעקור ע"מ ליטוע בחו"ל, שהרי מיד מפקיען שהוא עוקרן כאן לנטען בחו"ל, ועיי"ש במש"כ לפרש לשנויא דהירושלמי, וצ"ב, ולא נתפרש לן דמ"ש לאסור משום דילמא מימליך אח"כ, הרי כל האיסור לזרוע הוא מכח ההפקר, ואדרבה אם לא יפקיר אח"כ ליכא בזה איסורא כלל. [↑](#footnote-ref-401)
402. ועיי"ש שכתב לדמות ד"ז, למה שאמרו בב"ק י"ג ב' דנגח ואח"כ הפקיר פטור, והק' הבית מאיר באהע"ז סימן צ"ג סקכ"א דמ"ט ל"ה כמזיק שעבודו של חבירו דחייב, וי"ל דלא חשיב כמזיק שעבודו של חבירו, אלא במקום שחל השעבוד, וגרם מחמת סיבה צדדית שלא יוכל הבע"ח לגבות את חובו, ומשא"כ בנגח ואח"כ הפקיר, דכל שהפקירו וליכא העמדה בדין בבעלים אחר, נמצא שלא נתקיימו תנאי החיוב, ולא חל עליו שעבוד לניזק כלל, וע"כ לא חשיב כמזיק שעבודו של חבירו. [↑](#footnote-ref-402)
403. בירושלמי אמרו דלר' יוחנן ימתין עד שיגדל ויעשר לפי כולו, והחזו"א בסימן ו' סק"ט כתב דלאו היינו דמשום דטבל לא בטל מעשר לפי כולה, דהרי אין ההיתר נהפך לחיוב, אלא ר"ל דמעשר לפי כולה על החלק החייב, וכתב דאם יש בילה ומעשר מיני' ובי' מתישב טפי. [↑](#footnote-ref-403)
404. ועיי"ש בסק"י ד"ה ומיהו הא דאמר שהוסיף לפרש, דאע"ג דהמפריש קודם גמר מלאכה חייל מה"ת, מ"מ כיון שבטל ברוב א"א לו עוד לבוא לידי חיוב שאין הגמר מלאכה מתיחס אל המיעוט אלא אל הרוב, ואף אם נחשב גם המיעוט כאילו נגמר עכשו מ"מ אין איסור טבל חייל עליו בזמן שנתבטל, ועיי"ש שכתב דאם נטבל בגמר מלאכה אינו בטל אף דמעשר ירק דרבנן, דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, אך זה שלא כד' הרש"ס שכתב דבירק דאינו חייב אלא מדרבנן ה"ז בטל ברוב. [↑](#footnote-ref-404)
405. והיינו דעיקר איסור טבל הוא מכח חיוב המעשר, וכיון דלגבי חיוב המעשר ליכא ביטול, משום דהו"ל כניכר האיסור, אף לא בטל איסור הטבל. [↑](#footnote-ref-405)
406. אך בס' מים חיים נקט דמכוון הרמב"ם הוא דבפועל נפסדו מאכילה, וע"כ הוא דטהרו מלטמא, ועיי"ש משה"ק ע"ז, וכ"כ בתשו' אג"מ קדשים ח"ב סימן י"ג סוף אות ה', ועיי"ש שכתב דהוצרך הרמב"ם לזה, משום דס"ל דבעלי' לא חשיבי כמחוברין, ובע"כ דטהרתן הוא משום דנפסדו מאכילה. [↑](#footnote-ref-406)
407. ובמנחת שלמה ח"ב סימן קט"ו בתשו' הגר"י זוסמנוביץ אות ב', כתב לדעת הרא"ש דהא דבצלים שהשרישו בעלי' פטורין מתרו"מ, הוא משום דעלי' הוא בית גמור שדרים בו, אלא שהוא ע"ג בית אחר, וע"כ ה"ז פטור מתרו"מ, דהזורע בבית מקורה פטור מתרו"מ ומשביעית משום דאי"ז שדה, ועיי"ש בתשובתו השני' אות ב' שכתב דאף לפ"מ דמיבע"ל בירושלמי דנוהג שביעית בבית מקורה, היינו רק לגבי דין הקרקע, אך אין על הפירות דין שביעית ותרו"מ, ועי' גם באו"ש בפ"א ממעשר הי"א שנקט דעיקר פטורא דבצלים שהשרישו בעלי', הוא משום דהגדל בבית אינו חייב אלא מדרבנן, ובזה מהני הא דאינו רוצה בהשרשתן, דמה"ט אינם חייבין אף מדרבנן, - והדברים צ"ע דאם הא דהם בחזקתן למעשרות ולשביעית הוא משום דעלי' אינה בכלל שדה וע"כ לי"ב חיוב תרו"מ ושביעית, אך שפיר חשיבי הפירות כמחוברין, א"כ הרי מה"ט הוא דטהרו מלטמא, ומ"ט הוצרכו בירושלמי לפרש דהא דטהרו מלטמא הוא משום דהתורה ריבתה בטהרת זרעים, ועוד דבתוספתא פ"ג תני דהתולש מהן בשבת פטור, והרי דלא חשיבי כלל כמחוברין. [↑](#footnote-ref-407)
408. ויש להוסיף, דאף דבצלים שהשרישו בעלי' ל"ה כמחוברים אלא לענין טומאה, מ"מ גם מזה יש ללמוד לד' הרא"ש דהזורע ע"ג הגג ל"ה כזורע בעציץ שאינו נקוב, שהרי זרעים שבעציץ שאינו נקוב, ל"ה כמחוברים אף לענין טומאה, וכדתניא בתוספתא פ"ג ומייתינן לה בירושלמי דבצלים שהשרישו זב"ז בקופות וכו' אם היו טמאים לא עלו מידי טומאתן, ואילו בצלים שהשרישו בעלי' הוו כמחוברים לענין טומאה, ובע"כ דקרקע העלי' חשיב כקרקע, וע"כ אף דהבצלים שהשרישו שם ל"ה כמחוברים לכל מילי, משום דאינו רוצה בהשרשתן, מ"מ לענין טומאה דסגי בחיבור כ"ד חשבינן להו כמחוברים, ומשא"כ בעציץ שאינו נקוב דל"ה כקרקע, לא חשיבי הזרעים שבתוכו כמחוברים כלל, ואף לענין טומאה. [↑](#footnote-ref-408)
409. אך החזו"א בשביעית סימן כ' סק"ו פירש בד' הגר"א דמודה דהזורע ונוטע בכונה ע"ג הגג חייב בתרו"מ ובשביעית, ולא נחלק ע"ד הרא"ש אלא באין רצונו שישריש, עיי"ש, וכ"ה גם בדבריו במעשרות סימן ו' סקט"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-409)
410. והחזו"א בסימן ו' סקט"ז עמד בזה מהא דתניא בכלאים פ"א מ"ט דהטומן לפת וצנונות תחת הגפן, אם היו מקצת עליו מגולין אינו חושש לא משום כלאים ולא משום שביעית ולא משום מעשרות וניטלים בשבת, והרי דאף כשרק העלים מגולין לא חשיבי כמחוברין, ועיי"ש מש"כ בזה בכמה אנפי, והמג"א בסימן של"ו סוסקי"ד רמז להעיר כן, ועמש"כ המחה"ש שם דהישוב לזה הוא דהתם איירי כשלא השרישו, וצ"ע דבד' הראשונים בכ"ד מבו' דרק הא דניטלים בשבת הוא רק כשלא השרישו, אך הא דאינו חושש וכו' הוא אף כשהשרישו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-410)
411. ומצינו עד"ז בד' ר"ה גאון, שהביא הערוך בע' לפת, והביאוהו הר"ש בכלאים פ"א מ"ט והתוס' בשבת נ' ב' (ד"ה מקצת עליו), דכל דהאמהות טמונים בקרקע והעלים מגולין, הו"ל זריעה מעליא וחייב בשביעית, ורק היכא שמקצת מן האמהות מגולין ל"ה זריעה מעליא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-411)
412. ולמש"כ המג"א והמ"ב עפי"ד הירושלמי דהחילוק ביניהם הוא כשאינו רוצה בהשרשתן, צ"ל דהיינו דל"מ הא דאינו רוצה בהשרשתן, אלא כשאי"ז דרך זריעה, ובכה"ג לא חשבינן להו כמחוברין אלא כשהוא רוצה בהשרשתן, אך כל שנפלה עליהן מפולת דהו"ל דרך זריעה הוו כמחוברין אף כשאינו רוצה בהשרשתן, - אך בד' החזו"א בסימן ו' סקט"ז משמע דמפרש, דלעולם כל דאינו רוצה כלל בהשרשתן, אף אם נפלה עליהן מפולת ל"ה כמחוברין, אלא דהכא איירי בסתמא, ובזה הוא דמפלגינן דבהשרישו בקרקע עלי', כיון דעל הגג אין זריעתן יפה בלא עפר, סתמא לא ניח"ל כולי האי ואי"ז זריעה בסתמא, ומשא"כ כשנפלה עליהן מפולת ויש שם עפר, אמרינן דניח"ל בהשרשתן.ועד"ז כתב החזו"א בסימן ו' סקט"ז דבהשרישו בקרקע עלי', כיון דלהשרישו בקרקע עלי' אין חייבין במעשר ושביעית דעל הגג אין זריעתן יפה בלא עפר וסתמא לא ניחא לי' כולי האי ואין זו זריעה בסתמא, [↑](#footnote-ref-412)
413. ובד' המג"א בסימן של"ו סקי"ד משמע שפירש בד' הרא"ש דלמד להך מילתא דהזורע בגג הוי כמחובר, מהא דתנן בבצלים שהשרישו בעלי' דטהרו מלטמא, וכ"כ המחה"ש שם, וצ"ל דהיינו, דאף דל"ה כמחוברין אלא לענין טומאה, מ"מ גם מזה יש ללמוד דהזורע בגג הוי כמחובר, ול"ה כזורע בעציץ שאינו נקוב, וכמש"נ לעיל בהערה י"א, וצ"ע דלא נמצא כן בד' הרא"ש שלפנינו. [↑](#footnote-ref-413)
414. והחזו"א בדמאי סימן י"ד סק"ב כתב דמה שהתירו למכור קודם שהגיעו לעונת המעשרות אי"ז רק בע"ה, אלא הוא אף בחשוד, אך בשביעית סימן י"ט סקכ"ב לא כתב כן, עיי"ש, ובדמאי סימן י"ב סקי"ח נסתפק בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-414)
415. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בע"ז כ"א ב' דאסור להשכיר שדה לכותי משום לפני עור, דהכותי עושה מלאכה בחוה"מ, ואף שמשכיר לו קודם חוה"מ, - אמנם יש לדחות למש"כ התורת זרעים בשביעית שם, דאף דמותר למכור כלים לחשוד קודם השביעית, מ"מ אסור להשכירם לו, משום דשכירות לא קניא ונמצא שמשתמש בשביעית בכלים שלו, וה"נ הוא בהא דאסרינן להשכיר לכותי שדה משום לפני עור. [↑](#footnote-ref-415)
416. וע"פ דבריו שם דחלוק לענין לפני עור היכא שנותן לו את החפצא דאיסורא עצמו, מהיכא שמוכר לו דבר שעושה בו איסור ואינו החפצא דאיסורא, י"ל דזהו דלא אסרו הכא אלא כשמוכר לו אחר שהגיעו לעונת המעשרות, דמוכר לו את הפירות המחוייבין במעשר, ומשא"כ כשמוכר לו קודם שהגיעו לעונת המעשרות, דעדיין אי"ז הפירות המחוייבין במעשר, ולא חשיב כמוכר לו את החפצא דאיסורא עצמו. [↑](#footnote-ref-416)
417. אך ממש"כ הר"ש דהא דתניא דעבר ומכר מעשר את שהוא אוכל ואינו מעשר מה שהוא מוכר וכו' אתיא כרבנן, משמע דס"ל דלר"ש מותר למכור את הפירות אף אחר שנתלשו, דאם מודה ר"ש דאסור למכרן אחר שנתלשו, הרי שפיר אתיא הך בבא אף כר"ש ובמכר פירות תלושין. [↑](#footnote-ref-417)
418. ובירושלמי מסקינן דאף בגונא דתרם אחד מששים, ואם נצרף את הקטועין וכו' הו"ל אחד מס"א, חיילא התרומה גם על הקטועין וכו', והגר"א פירש דהיינו משום דאמרינן דמסתמא היתה דעתו אף על הקטועים, ואע"ג דאינו אלא אחד מס"א, לא הצריכו חכמים להוסיף, כיון דהקטועין גופייהו לא חשיבי, ומדאורייתא חטא אחת פוטרת כל הכרי. [↑](#footnote-ref-418)
419. ולא נתפרש בדבריו טעמא דר' ברכי' דתרומתו תרומה, הרי ודאי דהא דהמרבה בתרומה הוי תרומה, הוא רק בשעת ההפרשה הראשונה דיכול להרבות עלי', אך כל שכבר הפריש ונפטרו הפירות, ל"מ לחזור ולהפריש. [↑](#footnote-ref-419)
420. וגם למ"ד דיש קנין לנכרי בא"י להפקיע מן המעשר, חלוק דין סוריא מדין א"י, דבא"י חייבין הפירות מדרבנן, ובסוריא אינם חייבין, וכמש"כ כן בתשו' הרמב"ם סימן קכ"ט, וע"כ אין להוכיח ממשנתינו (דלא פטרו אלא בסוריא) דאין קנין לנכרי בא"י להפקיע מן המעשר, די"ל דאף דיש קנין לנכרי להפקיע מן המעשר, מ"מ לא פטרו אלא בסוריא, דבא"י חייב לעשר מדרבנן. [↑](#footnote-ref-420)
421. וצ"ע דבגיטין מ"ז א' תניא דישראל שלקח שדה מנכרי, עד שלא הביאה שליש וחזר ומכרה לו משהביאה שליש, חייבת במעשר שכבר נתחייבה, ומוקמינן לה בסוריא, ומשמע דדוקא בלוקח שדה מנכרי הוא דאינו חייב אלא כשלקח עד שלא הביאה שליש וכו', אך בלוקח שדה מישראל חייב בכל גוונא. [↑](#footnote-ref-421)
422. אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו משמע להדיא כמש"כ המעדני ארץ בדעתו, שהרי לא הזכיר כלל דאיירי בלוקח שדה מן הנכרי, וכן משמע גם ממש"כ לדמות הא דפטור כשקנה אחר שהגיע לעונת המעשרות להא דפטור בלוקח פירות תלושין. [↑](#footnote-ref-422)
423. והחזו"א בשביעית סימן ד' סק"ז כתב לפרש בזה בע"א, דדרך המוכרין תבואה לאחר שהגיעו לעונת המעשרות למוכרן לאנשים שמלקטין בעצמן שהן משלמין ביוקר מלוקח שאינו מלקט בעצמו אלא שוכר פועלים, ובמקח הזול שנותן זה השוכר פועלים אין שוה להמוכר למכור כיון שכבר קרובה התבואה לקצור ויוכל למכור הפירות, ומה"ט אסר ת"ק לשכור פועלין, דאם ישכור פועלין יחשבו שקנה קודם שהגיעו לעונת המעשרות. [↑](#footnote-ref-423)
424. אך למשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש דלא איירי הכא כלל בלוקח מן הגוי, אלא איירי בלוקח מן הישראל, והא דכשלקח אחר שהגיעו לעונת המעשרות פטור הוא משום דלא חייבו בסוריא למי שקנה פירות שדה אחר, י"ל דבלוקח מן הגוי מודו כו"ע דאם לא לקח את הקרקע עצמה אין הפירות חייבין בתרו"מ, דכיון דהקרקע עצמה היא ברשות גוי מופקעין פירותי' מתרו"מ, ולא נחלקו אלא בלוקח מישראל, דת"ק ס"ל דכיון שקנה את הפירות קודם שהגיעו לעונת המעשרות, חשיב כפירות שצמחו ברשותו וחייב לעשר, ורשב"ג ס"ל דכיון שלא קנה את הקרקע עצמה חשיב כפירות שגדלו בשדה אחר, ואינו חייב לעשר, ואמנם אי"ז כמו שאמרו בירושלמי דרשב"ג הוא בשיטת ר"ג. [↑](#footnote-ref-424)
425. והרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב שם פירש דטעמא דר"א הוא משום דיש לו שותפות מסוימת בשדה, ולכאו' גם לפ"ז אי"ז ענין למשנתינו, דהכא שלא לקח את הפירות עצמן, אין לו שותפות כלל בשדה. [↑](#footnote-ref-425)
426. וגם יש להעיר, דממה שאמרו בירושלמי דרשב"ג בשיטת ר"ג, משמע דת"ק הוא בשיטת ר"א דפליג התם על ר"ג, ולכאו' לפ"מ דמפרשינן בירושלמי התם בטעמא דר"א, מודה ר"א דהכא אין הפירות חייבין בתרו"מ כשלא קנה את הקרקע עצמה. [↑](#footnote-ref-426)
427. והנה אמנם בפיהמ"ש במהדו"ק בחלה שם פירש כן דאיירי כשהיו ישראל וגוי שותפין בשדה, דלר"א כיון דיש לו שותפות בקרקע חייב, ולר"ג אינו חייב במעשרות עד שתהא קנינו לבדו ולא יהא לגוי בה קנין, ולפ"ז אי"ז ענין למשנתינו דהכא הוי כל הקרקע של הגוי וכל הפירות של הישראל, וכמש"כ החזו"א, וגם למשמעות דברי הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו דלא איירי כלל בלוקח פירות מן הגוי, ופטורו הוא משום דלא חייבו בסוריא למי שקנה פירות שדה אחר, אי"ז ענין לפלוגתא דהתם דהיא בשותפות ישראל וגוי, (ובישראל וישראל כה"ג, ודאי דחייבין הפירות בתרו"מ).

     אך בפיהמ"ש מהדו"ב שם חזר בו ופירשה בישראל שהי' אריס בסוריא, וטעמא דר"א דמחייב במעשר הוא משום דיש לו שותפות מסוימת בשדה, וטעמא דר"ג דפטר הוא משום דאין לו בגוף הקרקע כלום, ולפ"ז הרי דלר"ג דפטר התם, ה"נ יש לפטור הכא, וזהו שחזר בו הרמב"ם הכא במהדו"ב וכתב דהלכה כרשב"ג, ואמנם למשמעות ד' הרמב"ם הכא דלא איירי בלוקח פירות מן הגוי, הרי דאף לר"ג דפטר התם, י"ל דהוא רק בקרקע של גוי, אך הכא דהקרקע היא של ישראל, שפיר י"ל דחייב הלוקח לעשר אף שלא לקח את הקרקע עצמה, (אך באמת בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם משמע דהא דפטר ר"ג אי"ז כלל מכח שהיא של גוי, אלא הוא מכח שאין לישראל זה בגוף הקרקע כלום, ולא חייבו בסוריא למי שקנה פירות שדה אחר, עיי"ש, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-427)
428. ושמא יש לפרש קצת בזה, דלעולם ביסוד הדברים ס"ל לרבי כדעת רשב"ג דכל שאין הקרקע עצמה שלו אין הפירות חייבין בתרו"מ, ואך דמכח הא דקנה את הפירות המחוברים, חשבינן כמו שיש לו שותפות בקרקע לפי חשבון, וע"כ חייבין הפירות בתרו"מ לפי חשבון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-428)
429. ומה"ט כתב הרמב"ם שם הט"ז דקנה קרקע מן הגוי בסוריא ופירות מחוברין בה אם הגיעו לעונת המעשרות ביד הגוי פטורין, והרי שפסק כת"ק דאין התוספת חייבת במעשר, ואי"ז סותר למש"כ בהי"ב דהתוספת חייבת, והיינו משום דשאני בסוריא שהקילו בזה דכל שהביאו הפירות שליש ביד גוי אף התוספת פטורה. [↑](#footnote-ref-429)
430. ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לכל סוגיית הירושלמי הכא בזרע בחורבה והביאה שליש וסיכך על גבה, ובזרע בבית והעביר הסכך וסיכך על גביו ועוד אנפי, והיינו משום דהירושלמי מפרש דהא דמחייבין חכמים את התוספת הוא אף דיש קנין, ומ"מ התוספת חייבת, וע"כ ה"נ בהני גווני אין הולכין אחר שעת עונת המעשרות, אך לפ"מ דקי"ל דאין קנין, הרי דפלוגתת תנאי היא בחיוב הנתינה, ובזה הוא דס"ל לחכמים דאין הולכין אחר שעת עונת המעשרות, אך לענין עיקר חיוב תרו"מ מודו דאזלינן בתר שעת עונת המעשרות. [↑](#footnote-ref-430)
431. ובסימן א' סקכ"ב עמד בזה, דאין מקור לדברי הרמב"ם דלענין נתינה חלוק דין העיקר מדין התוספת, - אך בפי' הרש"ס במשנתינו פירש דלדעת הרמב"ם פלוגתא דת"ק ורבי היא בהך דינא דהלוקח שדה מן הנכרי בא"י, - והמשנת ר"א שם כתב בדעת הרמב"ם, דלפ"מ דקי"ל דאין קנין, מפרשינן לפלוגתא דר"ע וחכמים דהיא לענין הנתינה, ופסק הרמב"ם כחכמים. [↑](#footnote-ref-431)
432. בחי' הריטב"א בעירובין כ"ט ב' כתב דהא דקודם שהחמיץ הוא פוסל את המקוה, הוא אף אם אין במים שבו בפנ"ע ג' לוגין אלא בצירוף היין שבו, וכתב לפ"ז, דהא דכשהחמיץ אינו פוסל את המקוה, היינו דאין היין שבו מצטרף לפסול, אך אם יש בו ג' לוגין מים ה"ז פוסל, - אך התוס' ותוס' הרא"ש בחולין שם כתבו דתמד שהחמיץ אינו פוסל את המקוה אף כשיש בו ג' לוגין מלבד היין, ומשום דאף המים חשובין כפרי, והחזו"א במקואות תנינא סימן ה' סק"י כתב דכן נראה דעת כל הפוסקים, וכתב לפ"ז דאף כשלא החמיץ אינו פוסל אלא כשיש ג' לוגין במים, דקי"ל כרבנן דמקואות פ"ז מ"ה דכל שאין המים עצמן ג' לוגין מים אין פוסלין, - ובפלוגתא זו תליא ביאור הא דתלי הגמ' בחולין לדין פסול מקוה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה דהכא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-432)
433. ובגמ' שם משני רבא דמתניתין דהתם ריב"נ היא דאזיל בתר חזותא, וקודם שהחמיץ טעמא וחזותא דהאי מיא הוא, והתוס' שם פירשו דהיינו דמה"ט אף אם נשתייר ממנו בכוס והחמיץ דהוי פירא, מ"מ הוא פוסל את המקוה, ובפירש"י כתב דמה"ט אף אינו ניקח בכסף מעשר, אף דפירא הוא, אך בד' התוס' לא נתפרש לזה, וי"ל דלעולם הוא נקח בכסף מעשר, והא דתנן דקודם שהחמיץ אינו נקח בכסף מעשר, הוא מספיקא שמא לא יחמיץ, (וכמש"כ התוס' שם בד"ה דילמא אי שבקי').

     אך הרמב"ן שם פירש דלרבא פלוגתא דרבנן ור' יהודה הכא היא בין בשהחמיץ ובין בשלא החמיץ, ומתניתין דהתם ריב"נ היא דאזיל בתר חזותא, וה"ה לענין מעשר דאין התמד חייב במעשר ואינו נקח בכסף מעשר עד שיחמיץ, ונתחדש בדבריו דאף לענין חיוב מעשר מהני הא דאזיל בתר חזותא, שלא יהא חשוב כיין ולא יהא חייב במעשר. [↑](#footnote-ref-433)
434. והרמב"ן הוכיח מזה דלדעת ר"א מחייב ר' יהודה כשלא החמיץ אף דאין סופו להחמיץ, והא דאין מפרישין אלא מיני' ובי', הוא משום דחוששין שמא בזה יש בו יין מעורב ובזה אין בו, או שבזה יין הרבה ובזה מעט. [↑](#footnote-ref-434)
435. והריטב"א שם כתב דל"ד נקט רמא תלתא ואתא תלתא ופלגא, דלרבנן אף אם אתא טפי מתלתא ופלגא לאו כלום הוא, ורק אם רמא תלתא ואתא ארבעה חשיב כיין, דלא חשיב כיין אלא ברביעית יין, ולאחרים אף אם רמא תלתא ואתא תלתא ותילתא חשיב כיין, עיי"ש, וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' הרא"ש.

     ובגל' הגרע"א באו"ח סימן ר"ד ס"ה כתב דלדעת הרשב"א בתוה"ב בית ה' שער ה' אף אם רמא תלתא ואתא יותר מתלתא ופלגא מברכין עליו בפה"ג, - וצ"ע דבד' הרשב"א בתוה"ב שם מפורש דלענין ברכת בפה"ג בעינן דוקא רמא תלתא ואתא ארבעה, ורק לענין איסור הוא דכל דרמא תלתא ואתא טפי מתלתא ופלגא ה"ז אסור, כיון דאין ו' חלקים מים כנגד היין לבטלו, עיי"ש, וזה ע"ד מש"כ רבינו יונה בסוגיין בשם מקצת רבותינו, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-435)
436. צ"ב, דאחר דכשנבלע היין בשמרים בטל מתורת טבל, היאך הוא חוזר ונאסר כשנתמצה. [↑](#footnote-ref-436)
437. ונתחדש בזה, דאף דמעיקרא לא הי' על השמרים תורת פרי, ול"ה עליהן דין תרו"מ, מ"מ ע"י שנעשו יין חייל עליהן דין תרו"מ, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן בפי' התורה דברים י"ד כ"ב דזיתים וענבים אין מעשר שלהם מה"ת עד שיעשו תירוש ויצהר, והרי דאף דמעיקרא אינם חייבין בתרו"מ, מ"מ ע"י שנעשו תירוש ויצהר חייל עלייהו חיוב תרו"מ, וה"נ בשמרים דכוותה, דאף דכ"ז שלא נעשה מהן יין לא הי' עליהן תורת פרי ול"ה בהן חיוב תרו"מ, מ"מ ע"י שנעשו יין חייל עלייהו חיוב תרו"מ.

     אך הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א מתרומות הי"ג כתב דאין מכוון הרמב"ן שנעשה עליו חיוב תרו"מ בתלוש, דא"א שדבר שכבר נפטר ממעשר יחול עליו חיוב מעשר בתלוש, אלא כונתו דהוי כלפני מירוח דמה"ת פטור לגמרי וכאן אין חל ע"ז מירוח וגמ"מ לעשותו פרי אא"כ יעשנו יין, עכ"ד, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דלי"ב להאיסור דרבנן שאסרו באכילת קבע קודם מירוח, וצ"ע דא"כ מה מדמי לה הרמב"ן לדינא דמתניתין בפ' בתרא דתרומות דפסולת אוכלין מותר. [↑](#footnote-ref-437)
438. ועיי"ש שהק' ע"ז, דלפ"מ שאמרו בחולין שם דאף דלא גזרו על תערובת דמאי, מ"מ כל שעירב בידים ה"ז אסור, א"כ הכא שתימד הלוקח בשמרי יין של דמאי, דאם תימד המוכר ולקח זה ממנו, א"צ לעשר, שלא נחשדו עמי הארץ על התמד, כמו שאמרו בפסחים מ"ב ב', מ"ט לי"ב איסורא, וכתב די"ל דכיון דאין שמרים עשוים להתעשר בעינייהו אלא בתערובת מים שמתמדים בהן ומעשרין התמד, ע"כ לא גזרו על התמד, והיינו דבדבר העומד להתעשר בעינו ויש בו לתקנת דמאי, גזרו עליו אף כשעירבו בידים, אך הכא דעיקרו עומד לתערובת, הו"ל כתערובת דמאי דלא גזרו ע"ז. [↑](#footnote-ref-438)
439. ועיי"ש שפירש לפ"ז דהא דפריך דביותר מכדי מדתו מי לא פליגי, אף דלענין ברכת בפה"ג בעינן שיהא חלק רביעי מיין, ולענין מעשר ה"ז אוסר כל שאין ו' חלקי מים כנגד היין לבטלו, הוא משום דאם מחייבי רבנן כשמצא יותר מכדי מדתו פורתא, אלמא דלא אמרו ג' על ג' נפיק, אלא כשהוא מוצא יותר מכדי מדתו מעט יש שם מן היין כ"כ שאין שם ו' חלקי מים לבטלו, וא"כ ברמא תלתא ואתא תלתא ופלגא יש שם חלק רביעי מן היין או יותר, - ולפ"ז נמצא, דאף לפ"מ דמשני דביותר מכדי מדתו נמי פליגי, י"ל דהיינו רק ביתר מכדי מדתו פורתא, אך אם רמא תלתא ואתא תלתא ופלגא ה"ז חייב במעשר, דבכה"ג י"ל דיש שם מן היין כ"כ שאין שם ו' חלקי מים לבטלו, ומ"מ אין שם חלק רביעי מן היין, וע"כ אין מברכין ע"ז בפה"ג. [↑](#footnote-ref-439)
440. אך לעיל מינה כתב רבינו יונה, דאין לפרש דטעם ההיתר בזה הוא משום נטל"פ, דא"כ למה מתמדין אם הוא פוגם, ועיי"ש משה"ק עוד ע"ז. [↑](#footnote-ref-440)
441. והפמ"ג בשער התערובת סוף פ"ד כתב דאין ההיתר בזה משום נטל"פ, אלא משום דיין מי פירות וקליל ומתבטל בו' חלקים ול"ה רק קיוהא בעלמא, וזה ע"ד ד' התוס' בב"ב שם, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-441)
442. שוב נתבוננתי דאפשר דאין מכוון דבריו לתי' בפנ"ע, אלא מכוון דבריו לקיים מש"כ לעיל מינה דהשמרים לא נתחייבו אלא כשנעשו יין, דיש מקום לדון בזה, דאף קודם שנעשו יין, מתחייב היין המובלע בשמרים, וע"ז הוא שכתב דכיון דכבר הפריש על כל היין, הרי בע"כ דהא דהתמד חייב במעשר, הוא משום דחשבינן דהשמרים עצמן נעשו יין, ועדיין לא הפריש על השמרים, ובזה הוא דאמרינן דלא נתחייבו השמרים קודם שנעשו יין. [↑](#footnote-ref-442)
443. וכ"נ גם ממה שאמרו בחולין שם דלא מחייב ר' יהודה אלא בשהחמיץ, או כשהוא עתיד להחמיץ, וכן אמרו בירושלמי הכא, ובע"כ דהא דמחייב ר' יהודה הוא משום דחשבינן להתמד כיין, ובזה הוא דאמרינן דהיינו רק כשהחמיץ, אך אם הא דמחייב ר' יהודה הוא משום היין המעורב, לכאו' אין מקום לחלק בין היכא שהחמיץ להיכא שלא החמיץ, אך יש מקום לומר דכל שלא החמיץ מודה ר' יהודה לרבנן דהיין המעורב בטל, ורק כשהחמיץ ס"ל דאינו בטל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-443)
444. והך מילתא דהא דמחייב ר' יהודה הוא משום דנתערב שם מן היין, יש ללמוד כן גם מד' הרמב"ן בחולין שם כתב במה שאמרו שם דלר' יהודה אין להפריש אלא מיני' ובי', דהיינו משום דחוששין שמא בזה יש בו יין מעורב ובזה אין בו, או שבזה יין הרבה ובזה מעט, - והרמב"ן בב"ב צ"ו ב' כתב עד"ז, דכל שמצא יותר מכדי מידתו מפריש ממקום אחר לפי חשבון, ורק כשמצא כדי מידתו הוא דמפריש מעשר מיני' ובי', כיון דלא ידע כמה נפיק, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-444)
445. ויש להוסיף, דהנה בפירש"י בפסחים שם מבו' דפליגי הני תרי שינויי בטעמא דר' יהודה דמחייב במעשר במתמד ומצא מים במידה, דלשנויא קמא הוא משום דאזיל בתר חזותא וטעמא, ולשנויא בתרא הוא משום דהיין של שמרים מעורב בו, וזהו דמפלגינן בהך לישנא בין תמד דדרווקי לתמד דפורצני, דבתמד דפורצני, אין יין מעורב בו, ונמצא לפ"ז לשנויא קמא דטעמא דר' יהודה הוא משום דאזיל בתר חזותא וטעמא, אין מקום לחלק בין תמד דדרווקי לתמד דפורצני, וזהו שפירשו כן רש"י ודעימי'.

     וי"ל עוד לפ"ז בדעת רש"י, דס"ל דסוגיא דחולין דמפלגינן בין תמד שלא החמיץ לתמד שהחמיץ, אתיא כשנויא קמא דטעמא דר' יהודה הוא משום דאזיל בתר חזותא וטעמא, ובזה י"ל דהיינו רק אחר שהחמיץ, אך לשנויא בתרא דטעמא דר' יהודה הוא משום דהיין של שמרים מעורב בו, אין מקום לחלק בין היכא שהחמיץ להיכא שלא החמיץ, וע"כ פירש"י שם דהוא בתמד של חרצנים, וכשנויא קמא דהגמ' בפסחים, דסוגיית הגמ' בחולין שם אתיא כוותי'. [↑](#footnote-ref-445)
446. אך המשנ"ר כתב דגם בלא ה"ט דידוע שמדבר הגמור גוררין, הי' לנו לחייבם במעשרות משום דספק דאורייתא הוא, ול"ש בזה הא דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, כיון די"ל שיש כאן משניהם מן הרוב ומן המועט, ובכה"ג לא אזלינן בתר הרוב, והדברים צ"ע. [↑](#footnote-ref-446)
447. ויש להוסיף, דאין לפרש דהא דתנן דהרי אלו חייבין היינו דהן אסורין באכילת קבע, דא"כ מ"ט תנן דאם לנו בצד הערימה החייבת הרי אלו חייבין, הרי אף אם לנו בצד ערימה שעדיין לא נתמרחה, הן אסורין באכילת קבע, ואמנם למ"ד בירושלמי דהא דאם לנו בצד הערימה הפטורה פטורין, (אף דהממרח כריו של חבירו של מדעתו נטבל), הוא משום יאוש בעלים, ניחא, דכל שלנו בצד ערימה הפטורה הן מותרין אף באכילת קבע, ורמז לזה החזו"א שם ד"ה ולמאי דמפרש. [↑](#footnote-ref-447)
448. ועיי"ש שכתב עוד, דלר' יוחנן דאמר בירושלמי דאיכא הכא יאוש בעלים ניחא בלא"ה, והיינו דזהו דתני דחייבין, דלא נפטרו ממעשר ע"י היאוש, ומשא"כ כשנמצאו בצד הערימה הפטורה ה"ה פטורין משום יאוש, אף אם נגמרה מלאכתן אח"כ וראו פני הבית, וכתב דלפ"ז יש ללמוד מהכא דהפקר אינו פוטר אחר גמר מלאכה קודם ראיית פני הבית, וכמש"כ שם בסימן ג' סק"ח, ועמש"כ באורך בענין זה דהפקר קודם ראיית פני הבית בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות הי"א. [↑](#footnote-ref-448)
449. החזו"א בסימן ג' סק"ב ד"ה בשיעור כרי כתב להוכיח מזה דאין שיעור לכרי, וע"כ אף דהכרי של הנמלים הוא מועט, מ"מ ה"ז מתחייב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-449)
450. החזו"א בסימן ד' סקכ"ו ד"ה שם והן שגיררו עמד בזה, דאם איירי בראשי שבלים, א"כ בע"כ שלקחו מדבר שאינו גמור, ומ"ט הן חייבין, וכתב די"ל דתלינן שלקחו משבלים שנתמרחו עם הכרי, שגם הם דינם כנגמרו, וכתב דלפ"ז נתחדש הכא, דאע"ג דלא שכיחי שבלים בתוך הכרי מ"מ תלינן בהן, ועיי"ש בד"ה ואפשר לפרש במש"כ לפרש עוד בע"א. [↑](#footnote-ref-450)
451. וגם עיקר מש"כ החלת לחם דבעינן למחשבת הממרח, צ"ב, דאף דאיכא גווני דתלי הגמר מלאכה במחשבתו, לכאו' הגמר מלאכה דמירוח לא תלי כלל במחשבתו, אלא דאם דעתו להביאן לבית לא נתחייבו במעשר עד שיראו פני הבית, ול"ש בזה דינא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו. [↑](#footnote-ref-451)
452. החזו"א בסימן ד' סקכ"ו ד"ה ומהא דפריך כתב להוכיח מזה דלר"ל דהממרח כריו של חבירו שלא מדעתו לא נטבל, לא פקע טבלו, אלא הוי כמי שלא נתמרח, וזהו דפרכינן דלדידי' מ"ט מירוח הגזבר פוטר, הרי אי"ז מירוח כלל, דאי נימא דלר"ל מירוח אחר הוי מירוח הפוטר, הרי שפיר ניחא הא דמירוח הגזבר פוטר, וכתב דיש לדחות דפריך דמאי איריא הקדש אפי' הדיוט כה"ג פטור כל שנתמרח שלא מדעת הבעלים, אך לכאו' אי"ז במשמעות ל' הירושלמי. [↑](#footnote-ref-452)
453. והנה בירושלמי בפ"ק דתרומות אמרו, דלמ"ד דגזבר כאחר, הרי דמהא דמהני תרומת הגזבר יש ללמוד דלא נתמעט תורם שאינו שלו, אלא כשהוא של חבירו, אך התורם הפקר תרומתו תרומה, עיי"ש, - ולפ"ז הרי ממה שאמרו הכא דאם גזבר כאחר הו"ל כממרח כריו של חבירו שלא מדעתו, יש ללמוד דלמ"ד דהממרח כריו של חבירו שלא מדעתו לא נטבל, לא תלי בהא דהוא של חבירו, אלא בהא דאינו שלו, וע"כ אף הממרח של הקדש אי"ז מירוח המחייב.

     אך יש לדחות, דלעולם של הקדש חשיב כשל אחר, ומה שאמרו בירושלמי דאם לא נתמעט אלא התורם את של חבירו, מהני תרומת הגזבר, היינו משום דיש להגזבר כח עשי' בשל הקדש, אלא דאם ל"מ לתרום של הפקר משום דבעינן הפרשת בעלים דוקא, הרי דהפרשת הגזבר לא חשיבא כהפרשת בעלים, אך אם מצי לתרום של הפקר, ולא נתמעט אלא התורם את של חבירו, משום דלאו כל כמיני' להפריש את של חבירו, הרי ודאי דגזבר יש לו כח עשי' בשל הקדש, ונפ"מ לדינא בזה הוא, דאף אם לא נתמעט אלא התורם את של חבירו, (ומה"ט הוא דתרומת הגזבר תרומה אף דהוי כאחר), מ"מ אם יפריש אחר שאינו גזבר תרומה משל הקדש אין תרומתו תרומה.

     ועפי"ז יש לדון במשה"ק בס' מים חיים במשנתינו, דלר"ל דהממרח כריו של חבירו שלא מדעתו לא נטבל, היאך משכח"ל דמירוח הפקר פוטר, עיי"ש, ולהנ"ל י"ל דרק הממרח של חבירו לא נטבל, אך הממרח של הפקר הוי מירוח מעליא, ול"ד למירוח בשל הקדש, דחשיב כממרח של חבירו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-453)
454. והריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי בדמאי פ"ב ה"א דאמרינן דמינים הללו ע"י שיש כיו"ב בא"י הוצרכו חכמים ליתן בהן סימן, ומשמע דטעם פטורן הוא משום שהם באין מחו"ל, - ולדעת הרמב"ם מבו' בד' החזו"א בסימן ב' סק"ז לפרש לד' הירושלמי דהיינו, דמינים אלו יש כיו"ב בא"י הנשמר, וע"כ הוצרכו ליתן סימן לאותם שאינם נשמרים בא"י, אך בחו"ל דרך לזרעם והם נשמרים שם. [↑](#footnote-ref-454)
455. צ"ב שהרי אותם המינים שנשנו בשביעית שם פטורן הוא משום שחזקתן מן ההפקר, וכמש"כ הרמב"ם שם הי"ב, וגם מינים אלו שבמשנתינו פטורן הוא משום דחזקתן מן ההפקר, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב מתרומות הי"ב, ומ"ט חלוקין הם בדינם. [↑](#footnote-ref-455)
456. ועיי"ש שכתב דבהני דסיפא דפטורין מן המעשרות משום שאינם אוכל, ואין קדו"ש נוהגת בהן, מותר ליקח אף יותר ממזון ג' סעודות, וכתב דלפ"ז צ"ל דאף דהרמב"ם בהל' תרומות שם כלל יחד דין שום בעל בכי וכו' ודין זרעוני גינה שנלקחין מכל אדם, מ"מ חלוקין הן זמ"ז, דבשום בעל בכי וכו' אין לוקחין מהן אלא מזון ג' סעודות, ובזרעוני גינה מותר ליקח מהן אף יותר ממזון ג' סעודות. [↑](#footnote-ref-456)
457. ועיי"ש בתו"ד שכתב דהא דאין בהן קדו"ש, הוא משום דאין עומדין לא לאדם ולא לבהמה אלא לזריעה, ולא נחשב לתשמיש אדם, ולא מיקרי הנאתו וביעורו שוה. [↑](#footnote-ref-457)
458. ועיי"ש שכתב דאין מסתבר לפרש כמש"כ בסימן ט' דהא דנלקחין מכל אדם הוא משום דאין כל אדם חשוד עליהן, ותלינן שהם של שישית או מן השדות דאין אסורין משום ספיחין, דאין מסתבר דחשוד על השביעית יהא נזהר כ"כ באיסור ספיחין, ובע"כ דהא דהן נלקחין מכל אדם בשביעית, הוא משום דלא אסרו זרעוני גינה משום ספיחין, כיון דלא חיישינן שיזרעו בשביל זרעוני גינה. [↑](#footnote-ref-458)
459. אך בד' המהר"י קורקוס בפי"א מתרומות הכ"ב משמע שפירש לדבריו בפיהמ"ש כדבריו בחיבורו שאיירי בזרע את הלפת והצנונות עצמן וקמ"ל דזרען מותר לזרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-459)
460. ועיי"ש שהוסיף, דהוא משום דגם זרעוני גינה שאינם נאכלין ה"ה נאכלין ע"י הדחק, כדמוכח מהא דממעטינן לה בירושלמי בריש מכילתין מקרא, ואי אין ראויין לאכילה כלל למה לי למעוטי, וע"כ שפיר הוו תרומה ליאסר לזרים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-460)