בע_ח שמתו ומוכן לאדם מוכן לכלבים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ג' ערב יום מתן תורה תשס"ז

**א**

א] כתב בחי' הרשב"א חולין די"ד., ז"ל, ובמס' ביצה פליגי אמוראי בדר"ש, דמר בר אמימר משמי' דרבא אמר מודה הי' ר"ש בבע"ח שמתו שאסורין ומר רב יוסף משמי' דרבא אמר חלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, ולמר בר אמימר דאסר מוקי הא דנבלה במסוכנת מע"ש דדעתי' עלי' מאתמול לחתכה לפני הכלבים היום, ולמר רב יוסף דשרי מיירי הא דנבלה אף בבריאת מע"ש "דקסבר מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים", ולא תקשי לי' למר רב יוסף הא דתניא אבל כוס וקערה ועששית לא יזיזם ממקומן ומוקים לה בפרק כירה אפי' לר"ש, דשאני התם דדחינהו בידים ובשעת דחיתו לא הי' יושב ומצפה לכבייתן, עכ"ל.

ובחי' הגרע"א שם דט"ו. כתב, ז"ל, ודע דבסוגיין תמוה לי מאד למ"ש הרשב"א דטעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו היינו דס"ל מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, מבואר דאילו ל"ה מוכן לבהמה הי' ר"ש מודה דהוי מוקצה, ומכ"ש למ"ד מודה ר"ש בבע"ח שמתו ס"ל לר"ש להדיא דהוי מוקצה כיון דל"ה מוכן לכלבים, והרי בתחילת סוגיין מדמי הש"ס לר"י מוקצה דבהמה שעומדת לגדל למוקצה דנבילה לפני הכלבים, כ"ה דהתם הוי מוקצה דלא איתכן לכלבים, ה"נ בעומדת לגדל דלא איתכן לאדם, א"כ ממילא לר"ש דמודה אילו לא איתכן לכלבים דהוי מוקצה ה"נ בעומדת לגדל, והרי בריש ביצה פשיטא להש"ס דתרנגולת העומדת לגדל ביצים מותר לר"ש, כדקאמר ליפלגו בתרנגולת עצמה, וצלע"ג, עכ"ל.

ומכוון ד' הגרע"א הוא, דאף למ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו משום דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, כ"ז הוא במוכן לאדם דיש בכלל זה הכנה לכלבים, אך בעומדת לגדל ולדות ודאי אין בכלל זה הכנה לאדם, וא"כ לכו"ע הי' בדין שתהא בהמה העומדת לגדל ולדות מוקצה, וזה נסתר מסוגיא דריש ביצה.

ויש להוסיף, דזה נסתר גם ממש"א בשבת די"ט:, דעז לחלבה ורחל לגיזתה ותרנגולת לביצתה וכו' רב אסר ושמואל אמר מותר, וקמיפלגי בפלוגתא דר"י ור"ש, והרי להדיא דלדעת ר"ש תרנגולת העומדת לגדל ביצים ל"ה מוקצה, וה"נ עז לחלבה ורחל לגיזתה ל"ה מוקצה.

ב] והנה מל' הגרע"א נ', דקושייתו מיוסדת על ד' הרשב"א דפירש טעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש בבע"ח שמתו, דהוא משום דס"ל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, אך בלא ד' הרשב"א הי' מקום לפרש דטעמא דר"ש הוא משום דל"ב הכנה כלל, ולפ"ז הוה ניחא הא דתרנגולת העומדת לגדל ביצים ל"ה מוקצה לר"ש.

וצ"ע דהיאך מצינו לפרש דלר"ש ל"ב הכנה כלל, הרי חזינן דלמר בר אמימר מודה ר"ש בבע"ח שמתו שאסורין, ומבו' בסוגיא דביצה דכ"ז: דהיינו אף ביו"ט, והגם דביו"ט ל"ה הבהמה מוקצה מחיים כלל, ובע"כ דהא דמודה ר"ש בזה דאסור, הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, וע"כ כיון דבחיי' לא היתה הבהמה עומדת לכלבים אלא לאדם, ועתה כשנתנבלה אינה ראוי' לאדם אלא לכלבים, הויא מוקצה, דל"מ מה שהיא ראוי' עתה לכלבים, כיון שלא היתה מוכנת להם מעיו"ט, ומוכח מזה דאף לר"ש בעי הכנה, ובע"כ דטעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש בבע"ח שמתו הוא משום דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, וכמש"כ הרשב"א.

ואמנם יש מקום לפרש ד' הגרע"א, דבלא ד' הרשב"א יל"פ, דהגם דמר בר אמימר דאמר דמודה הי' ר"ש בבע"ח שמתו ס"ל דמודה ר"ש דבעי' הכנה מבעו"י, אך מר ברי' דר"י דאמר דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו פליג בהך מילתא גופא, וס"ל דלר"ש ל"ב הכנה מבעו"י, ולפ"ז י"ל דסוגיא דריש ביצה אתיא כמר ברי' דר"י.

ג] ומתו"ד הגרע"א בגהש"ס לקמן דט"ו: למדנו לפרש דבריו, ז"ל שם, לפ"ז למאי נדחקו לעיל וכו', הא בפשיטות י"ל בתלושה, ותליא שפיר בפלוגתא דר"י ור"ש, דביה"ש הי' עומד לאדם, וכיון דא"י לבשל בשבת הוי מוקצה, וכשבא בשבת לחתכו לכלבים נעשה עתה מוכן לבהמה, והוי כמו נבילה דפליגי אי אמרי' מיגו דאיתקצאי לבין השמשות, עכ"ל.

ומבו' בל' הגרע"א, דכל הא דאסר ר"י משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הוא רק לטעמי' דס"ל דאמרי' מיגו דאיתקצאי לבין השמשות, אך לר"ש דס"ל דלא אמרי' מיגו דאיתקצאי לביה"ש, אין לאסור מכח הא דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים.

ונ' בביאורו, שהרי הא דאסר ר"י בבהמה שנתנבלה ביו"ט, הגם דאף בחיי' ל"ה מוקצה, הוא משום דהגם דהבהמה עצמה ל"ה מוקצה כיון דחזיא לאדם, הרי מ"מ מאכילת כלבים היתה מוקצית, שהרי מידי דחזי לאדם מקצי לה מכלבים, ואך דמ"מ מותר ליתנה לכלבים, דכיון שהיא עצמה אינה מוקצית משום דחזיא לאדם, הויא ככל מאכל אדם שמותר ליתנו לכלבים, ואשר ע"כ כשנתנבלה ולא חזיא לאדם, ואתינן עלה מכח הא דחזיא לאכילת כלבים, ל"מ זה להתירה, משום דלזה היתה מוקצית בביה"ש, ומיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא.

אך לדעת ר"ש דס"ל דלא אמרי' מיגו דאיתקצאי, הרי דהגם דבין השמשות היתה מוקצית מאכילת כלבים, מ"מ כיון שעתה כשנתנבלה היא ראוי' לכלבים, מהני זה להתירה.

והא דלמר בר אמימר מודה ר"ש בבע"ח שמתו שאסורין ואף בשמתו ביו"ט, הוא משום דלדידי' מודה ר"ש דהיכא דאין יו"מ איתקצאי לכולי' יומא אף בדלא דחיי' בידים, וע"כ כל שנתנבלה הבהמה ולא חזיא אלא לכלבים, ל"מ זה להתירה, כיון דבבין השמשות היתה מוקצית מאכילת כלבים ול"ה יו"מ שתמות.

אך למר ברי' דר"י דס"ל דהיכא דלא דחיי' בידים שרי ר"ש אף אם אינו יו"מ, הרי דמה"ט יש להתיר בבהמה שנתנבלה, הגם דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים והוקצית לכלבים בביה"ש, דמ"מ כיון שעכשיו שנתנבלה היא עומדת לכלבים ה"ה מותרת, שהרי לדידי' לא אסר ר"ש במוקצה בביה"ש דהדר איחזי אף בשאינו יו"מ.

ד] ולפ"ז מתבארים היטב ד' הגרע"א, דע"כ העמיד קושיתו ע"ד הרשב"א, והיינו משום שבלא ד' הרשב"א הוה מפרשינן דהא דפליגי אמוראי בדין בהמה שנתנבלה בשבת לר"ש, הוא משום שהיתה מוקצית בחיי' מאכילת כלבים, וע"כ כשנתנבלה ואתינן להתירה משום הא דחזיא לאכילת כלבים, פליגי אם אסר ר"ש בשאין יושב ומצפה אף בדלא דחיי' בידים.

ולפ"ז ל"ה קשיא כלל מהא דתרנגולת העומדת לגדל ולדות ל"ה מוקצה לר"ש, שהרי כל הנידון בבע"ח שמתו הוא משום שבחייהן הוו מוקצין מאכילת כלבים, דאף ר"ש מודה דמידי דחזי לאדם מקצי לי' מכלבים, וכמש"כ הרשב"א בשבת דקכ"ח., וע' מש"נ להלן סק? בדעת התוס' בזה, אך משא"כ בתרנגולת העומדת לגדל ביצים שאף בחיי' אינה מוקצית מאכילת אדם, וכמבו' כן בשבת די"ט: דדמיא לתמרי דעיסקא שאינם מוקצין כלל מאכילה, שפיר שרי ר"ש.

והא דמדמי' בסוגיין מוקצה דבהמה שעומדת לגדל למוקצה דנבילה לפני הכלבים, דכ"ה דהתם הוי מוקצה דלא איתכן לכלבים, ה"נ בעומדת לגדל דלא איתכן לאדם, הוא רק לדעת ר"י, דלדידי' הרי בהמה העומדת לגדל ולדות מקצי לה מאכילה, וע"כ כל שנשחטה ואתינן להתירה משום שהיא ראוי' לאכילה, יש לאסרה משום דאיתקצאי ביה"ש מאכילה, אך משא"כ לדעת ר"ש דס"ל דבהמה העומדת לגדל ולדות לא איתקצאי כלל מאכילה, אין מקום לאסרה כלל.

וע"כ העמיד הגרע"א קושייתו ע"ד הרשב"א, שפירש דכל הא דשרי ר"ש בבע"ח שמתו הוא משום דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, ופי' הגרע"א דהיינו דהגם דר"ש לית לי' מיגו דאיתקצאי, והיכא דלא דחיי' בידים שרי אף אם אינו יו"מ, מ"מ כל שלא הי' מוכן לזה מבעו"י גרע, ומודה ר"ש דאסור, והיינו דהגם דבמוקצה ס"ל דלא איתקצאי לכולי יומא אף שאינו יו"מ, מ"מ היכא שאינו עומד כלל לתשמיש זה מודה ר"ש דאסור, ואף אם באמצע השבת נהי' עומד לתשמיש זה, ל"מ זה להתיר, וע"כ הוצרך הרשב"א לפרש דס"ל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, וחשיב מוכן לכלבים, אך בלא זה הי' מודה ר"ש דאסור, הגם דמשום ההקצאה לכלבים אין לאסור, שהרי לית לי' לר"ש מיגו דאיתקצאי, ול"ב יו"מ בדלא דחיי' בידים, וזהו שהק' הגרע"א דא"כ הי' בדין לאסור לר"ש אף בבהמה העומדת לגדל ולדות, דהגם דלדעת ר"ש לא מקצי לה מאכילה, מ"מ כיון דחשבינן לה בסוגיין כאינה מוכנת לאכילה, יש לאסרה, שהרי אף ר"ש מודה לאסור היכא דאינו מוכן.

אך באמת הדברים צ"ב, דבפשוטו כל הא דאסר ר"י משום שלא הי' מוכן מבעו"י, הוא רק משום דינא דמוקצה שהי' מוקצה מתשמיש זה מבעו"י, ולא מצינו כלל דין נוסף דהיכא שאינו מוכן ועומד כלל לתשמיש זה ה"ז אסור, וא"כ אם לדעת ר"ש כל דאיתקצאי ביה"ש והדר איחזי שרי אף אם אינו יו"מ, כל דלא דחיי' בידים, א"כ מהיכ"ת דהיכא דאינו מוכן לכלבים גרע ולא יהני הא דהדר איחזי לכלבים.

ה] ואשר ע"כ נ' בביאור ד' הרשב"א, דמה שפירש דטעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו הוא משום דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, לאו היינו משום דחיסרון הכנה גרע טפי ומודה בי' ר"ש, אלא הוא משום דלגבי הא דמקצה לי' מכלבים מודה הך מ"ד דבעי ר"ש שיהא יו"מ.

והיינו דלעולם כל הא דאסר ר"י משום דלא הי' מוכן מבעו"י לכלבים, הוא רק משום דינא דמיגו דאיתקצאי, דכיון דבביה"ש הי' מוקצה מאכילת כלבים, ע"כ אף שנתנבלה והיא עומדת לאכילת כלבים, ל"מ זה להתירה, כיון דבביה"ש היתה מוקצית מאכילת כלבים ומיגו דאיתקצאי ביה"ש איתקצאי לכולי יומא.

והא דמודה ר"ש דאלמלי הא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים הי' לנו לאסור בזה, הוא משום שהרי אינו יו"מ שתמות בהמתו, והיכא דאינו יו"מ מודה ר"ש דאיתקצאי לכולי יומא, דמה"ט אסר ר"ש בכוס קערה ועששית, וע"כ ל"ה מהני הא דחזיא עתה לכלבים להתירה, כיון שלא הי' יו"מ שתמות ואיתקצאי לכולי יומא מאכילת כלבים, וע"כ בעינן להא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, שיש בכלל הכנתה לאדם הכנה לכלבים, וע"כ היא מותרת.

והאמנם דצ"ב, שהרי למר ברי' דר"י דס"ל דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, הגם דאי"ז יו"מ, הוא משום דס"ל דהיכא דלא דחיי' בידים שרי אף שאינו יו"מ, וכמו שפירש הרשב"א, וא"כ מה לי דאיתקצאי ביה"ש מאכילת כלבים ולא הי' יו"מ שתמות, הרי מ"מ כיון דלא דחיי' בידים, הי' לנו להתירה עתה שנתנבלה והיא עומדת לאכילת כלבים.

אך נ' פשוט בזה, דהנה בטעם הא דלא בעי ר"ש יושב ומצפה אלא היכא דדחיי' בידים, מבו' בל' הרמב"ן במלחמות פ"ג דביצה, שהוא מחד טעמא עם מה שדנו בסוגיא דחולין שמא אף ר"י לא אסר היכא דלא דחי' בידים, וכ"ה להדיא במלחמות פ"ק דחולין, ז"ל, וזה דבר ברור הוא לדעת ר"ש, דאפי' במקום שהמוקצה מחמת איסור נוהג בו כגון שאין דעתו עליו, אין איסורו אלא כשדחאו בידים וכו', מיהו לר"מ דאית לי' כל מוקצה מחמת איסור וכ"ש לר' יהודה הי' נראה לנו דאע"פ שלא דחאו בידים אסור כסברי' דרב, אלא שהרב ז"ל סובר דרב לטעמי' דמחמיר במוקצה אבל אנן לית לן מוקצה אלא מאי דאשכחן בי' לתנאי דהיינו דחאו בידים, עכ"ל, וכ"ה בל' הרשב"א במשמה"ב בית א' סוף ש"ד, ז"ל, דאינו מודה ר"ש אלא בכוס קערה ועששית דאיכא תרתי לגריעותא חדא דהוקצה מחמת איסור ועוד שדחאו הוא בידים "וכדאמר אביי בשמעתתא דהשוחט בשבת וביוהכ"פ, עכ"ל.

והיינו שהרי נידון הגמ' התם הוא שמא מודה ר"י דהיכא דלא דחי' בידים לא מקצי לי' כלל מדעתי', כיון דאריא הוא דרביע עלי', וכמו שפירש בחי' הרשב"א שם, ואף לפ"מ דס"ל לרב התם דאף היכא דלא דחי' בידים אית לי' לר"י מוקצה, מ"מ לר"ש דלי"ל מוקצה, הרי דכל היכא דלא דחי' בידים לא מקצי לי' מדעתי' כלל אף בשעת האיסור, וע"כ בזה ל"ב שיהא דעתו עליו, דכל הא דבעי' שיהא דעתו עליו הוא רק היכא דמקצה לי' מדעתי' בשעת האיסור, וכנ"ל.

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא במוקצה מחמת איסור, דכל דלא דחיי' בידים לא מקצי לי' כלל מדעתי', וע"כ ל"ב ר"ש שיהא יו"מ, אך משא"כ במידי דחזי לאדם דמודה ר"ש דמקצי לי' מכלבים, ודאי דכל שאינו יו"מ ה"ז מוקצה לכולי יומא מכלבים, וע"כ בע"כ דהא דס"ל למר ברי' דר"י דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, הגם דבחייהן מקצי להו מכלבים, הוא משום דס"ל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, וז"ב.

אך בדעת הגרע"א שנקט דאף אם אתינן עלה משום מה שהקצה אותה בחיי' מאכילת כלבים, ל"ב ר"ש שיהא יו"מ כיון דלא דחיי' בידים, נ' דס"ל דהא דל"ב ר"ש יו"מ היכא דלא דחיי' בידים, אי"ז משום דמעיקרא לא מקצי לי' כלל, אלא הוא משום דבהקצאה קיילא דלא דחיי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, ואשר ע"כ ה"נ בהא דמקצי לה מכלבים, כיון דלא דחיי' בידים, ל"ב שיהא יו"מ.

ולפ"ז הרי ניחא הא דשרי ר"ש בבהמה העומדת לגדל ולדות, שהרי כל הא דאסר בבע"ח שמתו אלמלי הא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, הוא רק משום שבחייהן מקצי להו מכלבים, אך משא"כ בבהמה העומדת לגדל ולדות דס"ל לר"ש שאינה מוקצית כלל מאכילה, אין מקום לאסרה כלל, וז"פ.

ו] אך אכתי ילה"ע בזה בסוגיית הגמ', דאמרינן דהא דאסורה באכילה ליומא רבי יהודה היא, ובעי לפרושי דר"י דהכנה היא דאמר אם ל"ה נבלה מער"ש אסורה לפי שאינה מן המוכן, אלמא כיון דלא איתכן מאתמול אסורה ה"נ כיון דלא איתכן מאתמול אסורה, ומפרשינן דהוא משום דבהמה בחיי' לגדל עומדת, וע"כ דמי להתם.

וצ"ב בזה, שהרי לדעת הרשב"א בעיקר הא דאסר ר"י משום דלא איתכן מאתמול, לא פליג ר"ש עלי', ואף ר"ש מודה דאי לא איתכן מאתמול אסורה, והא דשרי ר"ש הוא משום דס"ל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים ואיתכן מאתמול לכלבים, ולפ"ז הרי נמצא דדין בהמה העומדת לגדל ולדות, לא תלי כלל בפלוגתת ר"י ור"ש בנבילה, שהרי הא דשרי ר"ש התם, הוא משום דס"ל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, אך בבהמה העומדת לגדל ולדות הרי אין להתיר מכח זה, שהרי אין בכלל ההכנה לגדל ולדות הכנה לאכילה, וכמבו' כן בד' הגרע"א, וכנ"ל סק"א, והא דהיא מותרת לר"ש, הוא משום דמעיקרא לא מקצי לה כלל מאכילה, וה"ז תליא בפלוגתא דר"י ור"ש במוקצה דאוצר, דלר"י הוי מוקצה ולר"ש ל"ה מוקצה, ולזה הרי לא הזכירו בגמ' כלל, וצ"ע בזה.

**ב**

ז] הגר"א בביאורו סימן שכ"ד ס"ז ביאר בדעת הרא"ש והטור דקי"ל כמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו שאסורין, ותמה בזה, ז"ל, אבל צ"ע ממה שפסק דאפי' בשוחט לחולה שנחלה בשבת מותר דלי"ל מוקצה אלא דדחי' בידים, א"כ כ"ש מתה מאלי', דהא שוחט לא אסיק אדעתי' כלל, וכ"ת כמ"ש בפ"ק די"ט משום מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים, דזה דווקא לר"י דאית לי' מוקצה, ואנן לא קי"ל אלא במוקצה מחמת איסור דדחי' בידים כנ"ל, וצ"ע על הרא"ש והטור וכו', עכ"ל.

וכבר תמהו רבים במש"כ הגר"א דאין לפרש דטעמא דמר בר אמימר דאסר בבע"ח שמתו, הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, דזה דוקא לר"י דאית לי' מוקצה, וצ"ב שהרי הא דאסר מר בר אמימר בבע"ח שמתו ביו"ט, הגם שאינם מוקצין כלל מחמת איסור, בע"כ דהוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, וכמש"כ כן התוס' בכ"ד דהא דאסר ר"י בנבילה ביו"ט, הוא רק משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, והרי דגם לר"ש דלי"ל מוקצה יש לאסור מכח הא דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים.

ובאמת הוא מפורש כן בד' הרשב"א בחולין, שהוצרך לפרש דטעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, והרי דאי ל"ה מוכן לכלבים הי' לנו לאסור, הגם דלהך מ"ד שוחט בשבת לחולה מותר לבריא לר"ש, משום דל"ב שיהא יו"מ היכא דלא דחיי' בידים, והרי דהגם דמתיר ר"ש בשוחט בשבת, מ"מ הי' לנו לאסור בבע"ח שמתו אלמלי הא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, ולפ"ז הרי שפיר י"ל כן בדעת הרא"ש והטור, דהגם דקי"ל דשוחט בשבת לחולה מותר לבריא, משום דל"ב יו"מ היכא דלא דחיי' בידים, מ"מ קי"ל דבע"ח שמתו אסורין, משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים.

ח] ובפשוטו הי' מקום לפרש ד' הגר"א, ע"ד שנתבאר לעיל סק"ג בביאור ד' הגרע"א, דכיון דמודה ר"ש דבע"ח בחייהן מקצי להו מכלבים, ע"כ כשמתו וה"ה ראויין לכלבים, ה"ז תליא בהפלוגתא אם בעי ר"ש יושב ומצפה היכא דלא דחיי' בידים, ומר בר אמימר דאסר הוא משום דס"ל דאף היכא דלא דחיי' בידים בעי ר"ש שיהא יו"מ, וכ"ז הוא משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, דאם הוי מוכן לכלבים, וכבר מבעו"י היתה מוכנת לכלבים לכשתתנבל, שפיר היא מותרת.

ולפ"ז זהו שהק' הגר"א ע"ד הרא"ש והטור, דכיון שפסקו דהשוחט בשבת לחולה מותר לבריא, והרי דקי"ל דהיכא דלא דחיי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, א"כ מה"ט הי' להם להתיר גם בבע"ח שמתו, דהגם דמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים והיו מוקצין מכלבים וגם אינו יו"מ שימותו, מ"מ כיון שכשמתו הן ראויין לכלבים יש לנו להתירן, שהרי היכא דלא דחיי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, דהא דאסר מר בר אמימר בבע"ח שמתו הוא משום דס"ל דאף היכא דלא דחיי' בידים בעי' שיהא יו"מ, אך לפ"מ דקי"ל דכל דלא דחיי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, יש להתיר אף בבע"ח שמתו.

אך אי"ז במשמעות ל' הגר"א, שכתב דהא דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים הוא רק לר"י, ולפי הנ"ל הרי הא דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים הוא גם לר"ש, ומר בר אמימר אסר מכח זה בבע"ח שמתו, ואך דלפ"מ דקי"ל בשוחט בשבת שמותר, יש להתיר גם בבע"ח שמתו הגם דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים.

ט] גם העירוני דזה נסתר מהמשך ד' הגר"א שם, דהנה כבר נת' לעיל סק? דהך מילתא אם יש להתיר בבע"ח שמתו משום דהיכא דלא דחי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, הוא תלוי בטעם הא דל"ב ר"ש יו"מ אלא היכא דדחי' בידים, דאם נפרש דהוא משום דבמוקצה מחמת איסור דלא דחי' בידים ס"ל לר"ש דכלל לא מקצי לי' מדעתי', הרי דכ"ז הוא במוקצה מחמ"א, אך בבע"ח דמקצי להו בחייהן מכלבים, בעי' שיהא יו"מ, ומשא"כ אם נפרש דהוא משום דבהקצאה קיילא דלא דחי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, הרי דה"נ בבע"ח דמקצי להו בחייהן מכלבים כיון דלא דחי' בידים ל"ב שיהא יו"מ.

והנה מד' הגר"א נ' ללמוד דהא דל"ב ר"ש יו"מ אלא היכא דדחי' בידים הוא משום דהיכא דלא דחי' בידים לא מקצי לי' כלל, וזה ממש"כ הגר"א שם בהמשך דבריו, ז"ל, וגם אפשר לומר דסוגיות הנ"ל דפליגי בחולה בשבת, פליגי בפלוגתא דאמוראי דפליגי אליבא דר"ש בבע"ח שמתו, ור"ד מנהרדעא שסתם הלכתא וכן הסוגיות דפ"ק די"ט כנ"ל מוכחות כמר ברי' דר"י כנ"ל, עכ"ל.

וביאור דבריו, דיל"פ דהא דשרי מר ברי' דר"י בבע"ח שמתו, וס"ל דהיכא דלא דחיי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, הוא משום דס"ל דאף ר"י מתיר במוקצה מחמת איסור דלא דחי' בידים, וע"כ ה"נ שרי לר"ש אף שאינו יו"מ.

ומבו' בד' הגר"א, דטעם הא דהיכא דלא דחי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, הוא משום דהיכא דלא דחי' בידים לא מקצי לי' כלל מדעתי', ולפ"ז הרי ל"ש כ"ז אלא כד אתינן לאסור משום מוקצה מחמת איסור, אך אם אתינן לאסור משום הא דמקצי לבע"ח מכלבים, הי' לנו לאסור אף דלא דחי' בידים.

וביותר, שהרי ר"י אסר בבע"ח שמתו, הגם דמודה במוקצה מחמ"א דלא דחי' בידים, והיינו משום דבחייהן מקצי להו מכלבים, ובהקצאה זו אמרי' מיגו דאיתקצאי אף דלא דחי' בידים, וא"כ אם הא דשרי מר ברי' דר"י בבע"ח שמתו, הוא ע"ד הא דשרי ר"י במוקצה מחמ"א דלא דחי' בידים, לא הי' לו להתיר בבע"ח שמתו אי נימא דאף לר"ש הן מוקצין בחייהן מכלבים.

ולפ"ז הרי אין לפרש דהא דאסר מר בר אמימר בבע"ח שמתו ביו"ט, הגם שאינם מוקצין מחמת איסור, הוא משום שמקצה להן בחייהן מכלבים ואין יו"מ שתמות, והא דשרי מר ברי' דר"י, הוא משום דל"ב יו"מ היכא דלא דחיי' בידים, שהרי כל הא דל"ב יו"מ היכא דלא דחיי' בידים הוא רק במוקצה מחמ"א, וכנ"ל.

ולפ"ז הרי מהא דשרי מר ברי' דר"י בבע"ח שמתו, בע"כ דלר"ש אין לדון לאסור בבע"ח שמתו אלא משום מוקצה מחמת איסור, וכל דלא דחי' בידים לא מקצי לי' כלל מדעתי', וע"כ ל"ב שיהא יו"מ.

ואשר זהו שכתב הגר"א, דכיון שפסקו הרא"ש והטור דשוחט בשבת לחולה מותר לבריא, והרי דבמוקצה מחמ"א דלא דחי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, הי' להם להתיר מכח זה גם בבע"ח שמתו, כיון דלדעת ר"ש אין לדון בבע"ח שמתו אלא משום מוקצה מחמ"א, ובזה הרי קי"ל דכל דלא דחי' בידים ל"ב שיהא יו"מ.

אך צ"ע רב, דא"כ מ"ט דמר בר אמימר דאסר בבע"ח שמתו ביו"ט, הרי ביו"ט אין בע"ח מוקצין כלל מחמת איסור, ובע"כ דיש לאסור בבע"ח שמתו גם משום שבחייהן שהן עומדין לאדם מקצי להו מכלבים, וזה שלא כד' הגר"א.

ובאמת קשיא כן טפי על עיקר ד' הגר"א בסו"ד, שדן לפרש דטעם פלוגתת אמוראי בבע"ח שמתו, הוא בדין מוקצה מחמת איסור דלא דחי' בידים, וזה צ"ע רב, שהרי פליגי גם בבע"ח שמתו ביו"ט, אשר אי"ז כלל מוקצה מחמ"א, וא"כ היאך מצינו למימר דכל פלוגתייהו היא בדין מוקצה מחמ"א דלא דחי' בידים.

י] ואשר ע"כ צ"ל בדעת הגר"א, כמש"כ בחזו"א סימן מ"א סק"ה, ז"ל, הא דאמרו בביצה כ"ז ב' מודה ר"ש בבע"ח שמתו, יל"ע בשלמא בשבת וכו', אלא ביו"ט כיון דראוי' לשוחטה לאדם למה לא חשיב מוכן לכלבים, הלא ר"ש אית לי' שבת קכ"ח א' דבשר תפל מותר לטלטלו אף דלא חזי לאומצא וכמש"כ תו' שם, ושם מ"ה ב' ד"ה הכא, ומבואר דאף דאינו עומד לכלבים מ"מ שרי לר"ש ליתנו לכלבים, וא"כ בהמה נמי, ואפשר דמשום דאסור לשחוט לכלבים לא חשיב מוכן לכלבים אף לר"ש וצ"ע וכו', עכ"ל.

והיינו דהגם דבע"ח ביו"ט ל"ה מוקצה מחמת איסור בחייהן, מ"מ כלפי אכילת כלבים הוו מוקצה מחמת איסור, שהרי אסור לשחטן לכלבים, ואך דמ"מ בחייהן שהן ראויין לאדם ל"ה מוקצין, אך כשמתו ואתינן להתירן משום דחזיין לכלבים, הרי דכלפי אכילת כלבים הוו מוקצה מחמת איסור ואסירי.

והאמנם עיי"ש בחזו"א שכתב ע"ז, ז"ל, ולפ"ז נראה דאותן הראוין ליתן חיים לפני כלבים וכו', לכו"ע דפליג ר"ש בהו אף בבריאה שמתה וכו', מיהו בתו' שם כתבו דעופות ראוין ליתן חיים ובגמ' שבת מ"ה ב' מבואר דגם באפרוח מת מודה ר"ש בבריאה למר בר אמימר, עכ"ל, ושם סק"ו כתב, ז"ל, מ"ה ב' תוד"ה הכא, ומקצה אותם גם מכלבים כו', משמע דאף הראוי ליתנן לכלבים חיים מ"מ הם מוקצה אף לר"ש, וגם בהו מודה ר"ש בבע"ח שמתו ודלא כמש"ה סק"ה, וא"כ גם ר"ש אית לי' מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים, והא דחשיב אינו מוכן לכלבים לר"ש אע"ג דחזיין לכלבים, ואף שאינן עומדין לכלבים מ"מ הרי ר"ש לי"ל מוקצה, היינו טעמא דהכא אינן עומדין כלל לכלבים והוו כגרו"צ וכמש"כ תו' שאין דרך ליתנן חיים לפני כלבים, עכ"ל.

ולפ"ז הדר צ"ע בד' הגר"א, דהיאך מצינו לפרש דלדעת ר"ש אין לאסור בבע"ח שמתו אלא משום מוקצה מחמ"א, דהניחא בבע"ח שאין ראויין ליתנן חיים לכלבים, שפיר יש להבין דאף ביו"ט חשיבי כמוקצה מחמ"א, אך בע"ח שראויין ליתנן חיים לכלבים, מ"ט יהיו חשובין כמוקצה מחמת איסור, וממ"נ אי לא מקצי להו בחייהן מכלבים, ל"ה מוקצין כלל מכלבים, ואי מקצי להו מכלבים, הרי הוו מוקצין לגמרי מכלבים וכגרו"צ.

יא] ונ' לישב, דודאי הא דבע"ח שראויין לאכלן חיין שמתו אסורין לדעת מר בר אמימר, הוא כמש"כ התוס' בשבת דמ"ה:, ז"ל, אלא ודאי בעלי חיים מוקצין הם כגרו"צ ומקצה אותם גם מכלבים, ול"ד לבשר תפל שמותר לר"ש וכו' משום דאינו מקצהו מכלבים כמו בעלי חיים, עכ"ל.

והנה אמנם טעמא דמילתא דבע"ח מקצה אותם גם מכלבים ול"ד לבשר תפל דאינו מקצהו מכלבים, לא נתפרש בד' התוס'.

ובפשוטו יל"פ בזה דהוא משום דאין דרך כ"כ להאכיל לבהמה בעודן חיים, וע"כ בזה כל שהן עומדין לאדם מקצי להו מכלבים, ול"ד לבשר תפל שהויא דרך אכילה לכלבים, וע"כ לא מקצי לי' מכלבים.

והעירוני דיל"פ עוד, דהוא משום דבע"ח אם יתנם לפני כלבים ויתנבלו, יפסדו כולם מאכילת אדם, וע"כ מקצי להו מכלבים, ול"ד לבשר תפל.

ולפ"ז נ' ברור, דהגם דמודה ר"ש בבע"ח דמקצי להו מכלבים, מ"מ כל עיקר הקצאתן היא רק מכח דינא דמוקצה מחמת איסור, שהרי כל הא דמקצי להו מכלבים, הוא שלא ליתנם חיים לכלבים, אך לא מקצי להו שלא לשחטן וליתנם לכלבים, דלשחטן וליתנן לכלבים, הוי כבשר תפל דלא מקצי לי' מכלבים, ונמצא דכל הא דבע"ח בשבת אין ראויין לכלבים, הוא רק מכח הא דאסור לשוחטן, וע"כ כל הקצאתן מיוסדת על דינא דמוקצה מחמת איסור, ודו"ק.[[1]](#footnote-2)

וזה נראה בביאור מש"כ התוס' בשבת די"ט: ד"ה הני, ז"ל, ומפרש ר"ת דכרכי דזוזי הן מוקצה מחמת מיאוס וכו' והא דאמר בפרק בתרא דאף רב ס"ל כר' יהודה מדכרכי דזוזי דרב אסר, מפרש ר"ת דנבילה המתנבלת בשבת מוקצה מחמת איסור הוא דאף לכלבים אינו ראוי מחיים, עכ"ל.

והנה בפשוטו מפרשים דמה שפירש ר"ת דנבילה הויא מוקצה מחמת איסור דאף לכלבים אינו ראוי מחיים, היינו דמוקים לה בבהמות גדולות שאין ראויין לכלבים, וע"כ הוו מוקצה מחמת איסור.

אך צ"ב, דא"כ היאך סתמו בגמ' דרב ס"ל כר"י, הרי ר"י אסר אף בבהמות קטנות ובעופות שראויין לכלבים בחייהן, ואילו לדעת רב לא אסרינן אלא בבע"ח גדולין שאין ראויין לכלבים בחייהן.

ואשר ע"כ נ' בביאור ד' ר"ת, עפמש"כ התוס' בדמ"ה: דבבע"ח מודה ר"ש דמקצה להו מכלבים, והתוס' בדמ"ה: ד"ה אין לנו הביאו לד' ר"ת דבע"ח הוו מוקצין מחמת איסור, ואך דלא מקצה להו מכלבים אלא בחייהן, אך לא מקצה להו שלא לשחטן וליתנן לכלבים, ואך דכיון דאסור לשחטן בשבת הוו מוקצה מחמת איסור, וכמש"נ, ואשר זהו מה שפירש ר"ת דבע"ח הוו מוקצה מחמת איסור משום דאף לכלבים אינו ראוי מחיים, דאף בע"ח שראויין ליתנם חיים לכלבים, מ"מ מקצי להו בחייהן מכלבים, ואינם עומדין לינתן לכלבים אלא לאחר שחיטה, וע"כ הוו מוקצה מחמ"א, אך ל' התוס' דלכלבים "אינו ראוי" מחיים דחוק קצת לפ"ז.

ולפ"ז שפיר פירש הגר"א דטעמא דמר ברי' דר"י דשרי בבע"ח שמתו, הוא משום דבמוקצה מחמ"א דלא דחי' בידים ל"ב יו"מ, ומשום דלדעת ר"ש אין לאסור בבע"ח שמתו אלא משום דינא דמוקצה מחמ"א, ואף בע"ח שראויין ליתנן לכלבים חיים חשיבי כמוקצה מחמת איסור, וכנ"ל.

ואשר זהו שתמה הגר"א ע"ד הרא"ש והטור, דכיון שפסקו דשוחט בשבת לחולה מותר לבריא, והרי דבמוקצה מחמ"א דלא דחי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, א"כ מ"ט פסקו דבע"ח שמתו אסורין, דאין לפרש דהוא משום דבחייהן הן מוקצין מכלבים ומוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, דזה רק לדעת ר"י דאית לי' מוקצה וס"ל דכל מידי דחזי לאדם מקצי לי' מכלבים, אך לר"ש דלית לי' מוקצה, הרי הגם דמודה דבע"ח בחייהן מקצי להו מכלבים, מ"מ כיון שלא מקצי להו מכלבים אלא בחייהן, אינם אלא כמוקצין מחמת איסור, ובמוקצה מחמ"א הרי שרי ר"י אף כשאינו יושב ומצפה, וז"ב בביאור ד' הגר"א.

ואמנם בעיקר ד' החזו"א דבע"ח ביו"ט חשיבי מוקצה מחמ"א לאכילת כלבים כיון שאסור לשחטן לכלבים, צ"ב, שהגם שאסור לשחטן לכלבים, הרי מ"מ מותר לשחטן לאדם וליתן מקצתן לכלבים, וא"כ מ"ט חשיבי כמוקצה מחמ"א לכלבים, וכבר עמד בזה החזו"א במכתב, ז"ל, ולזה כתב בחזו"א כיון דבלא שחיטה אינה ראוי' לכלבים, ובשחיטה בשביל כלבים אסורה, ולא מיקרי שחיטה כגמרו בידי אדם, אלא בעי' מקרה של שחיטה בשביל אדם, וזה לא מיקרי יושב ומצפה, כיון דהיתר השחיטה מייחדת לאדם ודוחית את שימוש הכלבים, אין קטיגור נעשה סניגור להשתמש היתר כלבים בשביל שאפשר לשחוט לאדם, עכ"ל, וצ"ב.

יב] ולפי המבואר נמצא, דד' הגר"א אתיין כדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דלר"ש אף דבר העומד לאדם לא מקצי לי' מכלבים, ולדידהו בעלי חיים ל"ה מוקצין לכלבים אלא מחמת איסור.

אך לדעת הבעה"מ והרשב"א דמודה ר"ש דמידי דעומד לאדם מקצי לי' מכלבים, הרי דה"נ בעלי חיים הוו מוקצין מאכילת כלבים, וע"כ אף אם שוחט בשבת לחולה מותר לבריא משום דל"ב יו"מ במוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים, מ"מ שפיר יש מקום לאסור בבע"ח שמתו, משום שבעודן ראויין לאדם היו מוקצין מכלבים ול"ה יו"מ שימותו, דהגם דבמוקצה מחמ"א דלא דחיי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, מ"מ היכא שהקצה אותן מכלבים בעי' שיהא יו"מ, וכמש"נ.

ואשר ע"כ הוצרך הרשב"א לפרש דטעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש בבע"ח שמתו, הוא משום דס"ל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, דאי מוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הי' לנו לאסור בבע"ח שמתו, כיון שבעודן חיים שהן ראויין לאדם מקצי להו מכלבים, ואזיל הרשב"א לטעמי' דס"ל דכל מידי דחזי לאדם מקצי לי' מכלבים, והגר"א דס"ל דלר"ש ל"ב להא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, הוא משום דס"ל דלר"ש דלי"ל מוקצה אף מידי דחזי לאדם לא מקצי לי' מכלבים.

יג] ולפ"ז הי' מקום לישב ד' הרא"ש והטור, דס"ל כדעת הבעה"מ והרשב"א, דמודה ר"ש דמידי דחזי לאדם מקצי לי' מכלבים, ואשר ע"כ הגם דשוחט בשבת לחולה מותר לבריא, משום דבמוקצה מחמ"א דלא דחיי' בידים ל"ב שיהא יו"מ, מ"מ בע"ח שמתו אסורין, משום שבעודן בחייהן שהיו עומדין לאדם מקצי להו מכלבים, ובזה בעי' יו"מ אף דלא דחיי' בידים, וכמש"נ.

אך הגם דהדברים מתישבים בדעת הרא"ש, מ"מ ד' הטור אין מתישבים בזה?.

ואולי י"ל בדעת הטור, דס"ל דהא דבבע"ח מודה ר"ש דמקצי להו מכלבים, אין הטעם בזה כמש"נ??

ולפ"ז נראה דאותן הראוין ליתן חיים לפני כלבים וכו', לכו"ע דפליג ר"ש בהו אף בבריאה שמתה וכ"מ בתו' שם ד"ה והא, דלר"ש אף שעומד לאדם חשיב מוכן לכלבים ואף בשבת הדין כן ובזה ניחא דפליג ר"ש במסוכנת ביו"ט, אע"ג דמסוכנת נמי עומדת לאדם ביו"ט, אלא אלא דביו"ט אסור לשחוט לכלבים, אבל מסוכנת מצפה שתמות ויתנה לכלבים, [מיהו בתו' שם כתבו דעופות ראוין ליתן חיים ובגמ' שבת מ"ה ב' מבואר דגם באפרוח מת מודה ר"ש בבריאה למר בר אמימר].

ד' חזו"א צ"ב דמאי קשיא לי' ממסוכנת, הרי ביו"מ ס"ל לר"ש דהוי זה הכנה לכלבים.

וע"ל סי' שי"ח ס"ב

יש להוסיף, דלמש"נ מבו' להטור דהא דבעי' דחי' בידים להצריך יו"מ הוא רק במוקצה מחמ"א ולא בשאר מוקצין, וכן מבו' גם בד' הטור בקורה בריאה ובשאר דוכתי, עי' יד אליעזר, ואכ"מ.

בד' התוס' דמ"ה: מבו', דאילו בהמה היתה עומדת לאכילת כלבים, הי' מותר לטלטלה בשבת, וכל הא דאסור לטלטלה הוא משום דמקצה לה מאכילת כלבים.

ולפ"ז בע"כ דגם ר"ש מודה להא דמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים, דאי נימא דלר"ש הוי מוכן לכלבים, א"כ מ"ט בעלי חיים הוו מוקצין אף לדעת ר"ש.

והאמנם י"ל דאה"נ למ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, אינם מוקצין אף בחייהן, שהרי כל הוכחת התוס' היא ממ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, אך אי"ז במשמעות ד' התוס', אלא נ' בדבריהם דלכו"ע הוו בע"ח מוקצין בחייהן, ואף דחזו לכלבים, משום דמקצי להו לכלבים.

ולפ"ז הא דאם מתו מותרין הן לדעת ר"ש, הגם שבחייהן הוו מוקצין, לכאו' הוא או משום דהיכא דלא דחיי' בידים ל"ב יושב ומצפה, או משום דאדם יושב ומצפה שתמות בהמתו.

אך בד' הרשב"א חולין די"ד. מפורש דטעמא דר"ש להך מ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, הוא משום דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים.

והגרע"א הק' ע"ז, דא"כ דגם לר"ש בעינן להא דהוי מוכן לאדם מוכן לכלבים, ובלא זה הי' אסור, א"כ היאך מותר לשחוט לר"ש בהמה העומדת לגדל ולדות, והרי בגמ' בחולין שם מדמי' בהמה העומדת לגדל ולדות שנשחטה, לבהמה העומדת לאדם שמתה, ואם בבהמה העומדת לאדם שמתה בעי' להא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, א"כ בהמה העומדת לגדל ולדות שאינה מוכנת לאכילה, מ"ט מותר לשוחטה.

ולכאו' הי' נ', דכל הא דבהמה העומדת לגדל ולדות אינה מוכנת לאכילת אדם, הוא רק לר' יהודה, אך לר"ש ל"ב בהא לדינא דמוכן לאדם מוכן לכלבים, אלא ה"ה מוכנת מצד עצמה גם לאכילת אדם, שהרי גם בהמה העומדת לגדל ולדות עתידה בסופה ליאכל, ואך שעתה מקצה אותה מאכילה, ומכח זה בטלה הכנתה לאכילה, וכ"ז הוא לר"י דס"ל דאוצר הוי מוקצה, ומשא"כ לר"ש כלל לא בטלה הכנתה לאכילת אדם, ומצאתי בפסקי רי"ד בשבת סוגיא דחולב אדם עז, שכתב בתו"ד דבהמה העומדת לגדל ולדות דמיא לסחורה או לאוצר, וזה מתאים עם מש"נ.

וי"ל עוד, דהנה צ"ב מ"ט הוצרך הרשב"א להא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, ובלא זה ליכא הכנה לכלבים, כיון שעומדין הן לאכילת אדם ולא לאכילת כלבים, ומ"ש מחיטים שזרען דחשיבי מוכנים לאכילה, הגם שעתה ייחדן לדבר אחר.

אך נ' דשאני חיטין שמעצמן עומדין הן לאכילה, ואך דאתינן עלה משום שהאדם הקצן מאכילה, ובזה הוא דאמרי' דאף שזרען בקרקע אי"ז הקצאה גמורה, ואכתי קיימי לאכילה, ומשא"כ במאכל אדם שאינו עומד מצ"ע לאכילת כלבים, ה"ה אינו מוכן לאכילת כלבים, וע"כ בעינן להא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים.

אשר לפ"ז נמצא דבהמה העומדת לגדל ולדות, כיון דבהמה מצ"ע עומדת אף לאכילה, הרי דכל הא דבטלה הכנתה לאכילה הוא רק לר"י, אך לר"ש דלי"ל מוקצה אכתי קיימא הכנתה לאכילה, הגם שהוא הקצה אותה לגדל ולדות, דלא חמירא מחיטין שזרען בקרקע שאין בטל הכנתן לאכילה, הגם שהוא זרען בקרקע, וכ"ש בבהמה העומדת לגדל ולדות, ודו"ק.

הקשו על הרשב"א, דא"כ מ"ט פליג ר"ש במסוכנת, הרי חזינן דלר"י ה"ז אסור מכח הא דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ואם גם לר"ש בעינן הכנה, הרי דלהך לישנא דמודה ר"ש דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, מ"ט שרי במסוכנת.

אך נ' פשוט דלק"מ, דכל הא דאמרי' דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הרי הוא משום דליכא הכנה לכלבים בפנ"ע, דאי"ז עומד לכלבים, והאמנם כל שה"ה יושב ומצפה שתמות ותהא עומדת לכלבים, הרי דלדעת ר"ש שפיר חשיב דאיכא בזה הכנה לכלבים, שהרי לדעתו כל דיושב ומצפה חשיב זה הכנה, ורק לדעת ר"י דיושב ומצפה אי"ז הכנה, נמצא דאי"ז מוכן לכלבים, והגם דה"ז מוכן לאדם, ע"ז הוא דאמרי' דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, וז"פ.

ומטעם זה נ', דמה שהביאו מד' הרמב"ן בדף קנ"ו: דפליג ע"ד הרשב"א, שכתב שם דלר"ש ל"ב לה"ט דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, דהא לי"ל הכנה כלל, וכפי הנראה אי"ז להרמב"ן אלא לאחד מתלמידיו, אך לפי המבו' אין להביא מדבריו, שהרי הרמב"ן שם לעיל מינה פירש דטעמא דמ"ד דחלוק ר"ש אף בבע"ח שמתו, הוא משום דאף בזה הוי יושב ומצפה, וא"כ הרי באמת ל"ב למימר דס"ל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, דאף אם מוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, אך הרי כיון דהוי יושב ומצפה איכא הכנה לכלבים מצ"ע, ורק הרשב"א לטעמי' דפירש דטעמא דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, אי"ז משום דהוי יושב ומצפה, אלא משום דאף דלא דחיי' בידים ול"ב יושב ומצפה, והיינו דכל דלא דחיי' בידים ליכא הקצאה כלל ול"ב יושב ומצפה, אשר לפ"ז נמצא דאין בזה הכנה, ורק שלא בטלה ההכנה דמעיקרא, אך אם מוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הרי נמצא דליכא הכנה לכלבים כלל, והי' מודה ר"ש דאסור, ובע"כ דס"ל דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים.

בל' פסקי רי"ד ופסקי ריא"ז בכ"ד, מבו' דבלא הא דמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, הוי איסורו משום נולד, וצ"ע בזה בסוגיית נולד לידע גדרי דיני נולד.

בתוס' הרא"ש לגבי בני מעיים וכ"ה בתוס' דכ"ט., וכן ברשב"א ופסקי רי"ד לגבי בשר שהסריח, מבו' דגם בבשר שהי' אוכל גמור, אם הסריח ואינו ראוי אלא לאכילת כלבים, יש לאסור משום דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, וזה דלא כמו שיש שרצו לפרש דכל הא דאמרי' מוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, הוא רק בבע"ח, ואכמ"ל.

יל":ד עוד דבע"ח נחשב כדחי' בידים דהעיקר הוא שיהא דחי' מדעת, ולפ"ז יל"ד מטעם נוסף ע"ד הגרע"א, ויש להוסיף לזה גם במש"נ על ד' הגר"א.

רבינו נחמן ריש ביצה, הק' דקי"ל כר"י וס"ל דהיינו אף בדלא דחיי' בידים, וא"כ מ"ט בע"ח שמתו מותרין, ותי' דראויין בחייהן לכלבים, ועוד תי' עפי"ד הרמב"ן דאיסור שקפץ מאליו לא חשיב מוקצה מחמת איסור.

וצ"ע בתי' קמא, דסו"ס הרי מוקצה מחיים מכלבים, ונימא מיגו דאיתקצאי, ונ' מזה כמש"נ דרק במוקצה מחמת איסור קי"ל כר"י, ולא בשאר הקצאות, אף אם ל"ב דחיי'.

ורבינו נחמן שם כתב להדיא, דטעמא דר"ש לאו משום דמוכל"א הוי מוכל"כ, אלא משום דאף דאי"ז מוכל"כ, מ"מ כשנתנבלה נעשית מוכנת לכלבים.

1. שו"ר במכתב החזו"א שכתב, ז"ל, ואמנם עדין קשה בע"ח קטנים שאפשר להשליכן חיים לפני כלבים ומתו ליהוו כבשר תפל, ולכן מסיק בחזו"א דבע"ח שאני מבשר תפל שהן כגרו"צ וכו', וסברת איסור שחיטה לכלבים דלא הוזכרה אלא דרך מו"מ ונתבטלה בס"ק שלאחריו, שו"ר דלא נתבטלה, עכ"ל.

   וכמדומה מכוון הדברים, דמתחילה סבר החזו"א דאחר שהוכיח דאסר ר"ש אף בבע"ח קטנים, משום דמקצי להו מכלבים, בע"כ דאין טעם הקצאת בע"ח משום דאסור לשחוט לכלבים, שהרי בע"ח קטנים ראויין לכלבים בלא שחיטה, ובע"כ דמקצי להו מכלבים, וא"כ גם אם הי' מותר לשחוט לכלבים הוו מוקצה, ושוב חזר בו דאף לפ"מ שהוכיח דאסר ר"ש בבע"ח קטנים משום דמקצי להו מכלבים, מ"מ בעי' להא דאסור לשחוט לכלבים, משום דכל הקצאתן מכלבים הויא בעודן חיים, אך לא מקצי להו מלשחטן וליתנן לכלבים, ובע"כ דהא דהוו מוקצה הוא מכח דאסור לשחטן לכלבים, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)