גיטין ח ט - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

פרק הזורק

דף עז.

רש"י ד"ה הזורק גט ... של נכסי מלוג –**נקט בדוקא נ"מ ולא נכסי צאן ברזל שהם שייכים יותר לבעל. עי' ב"ש קל"ט,א שכ' שלא בנצ"ב ומשום שמחוסרים שומא. (ועי' בישועות יעקב שם שהאריך בסברות אחרות מדוע דוקא נ"מ).**

תוד"ה הזורק וי"ל כיון דשדינן ידו וכו' תו לא נשדי – **מהלך דברי התוס' נראה שבקושייתם נקטו שתיבת 'ידו' ותיבת 'חמור' שקולים הם ואין להעדיף אחד מהם, וא"כ יש לומר דנשדי לשניהם, ולזה תירצו דתיבת 'ידו' עדיפה ומשום שענינה שייך יותר לקרא ד'המצא תמצא' שמדובר בשניהם על הימצאות הגניבה, ובזה עדיף תיבת 'ידו', וממילא אין סברא להוסיף לשדות ביניהם תיבה נוספת שפחות שייכת לענין.**

גמ' משום דבע"כ – בפשטות זוהי סברא שהקילה תורה בגט יותר משאר קנינים, וכשם שא"צ לדעתה לקבל הגט, כך אין צריך שיהיה דוקא בידה (עי' ב"מ י"א:)

אמנם יש לבאר יותר, שבפשטות אין צריך שתזכה האשה בגט (וכמו שייסד קצות סי' ר' סק"ה ויבואר לקמן בעמ' ב') ומכיון שאין זה קנין ורק נתינה לרשותה בעלמא אין להוכיח מזה לשאר קנינים וזהו שרמזה הגמ' דגט בע"כ כהוכחה שאי"ז הקנאה של הגט. עי' כעי"ז באחיעזר (ח"א לא, ו). (ולפי"ז קמ"ל דעכ"פ גדרי הנתינה של הגט שווים לגדרי הקנאות, שרשות לקבלת הגט נבחנת בזה שיכולה לקנות ודו"ק).

רש"י ד"ה אימא כגון שנכנסה לחצרו ונעל בפניה – דקדק מזה הקצות (שמ"ח, ב) שלחיובי גניבה לא סגי בדרכי הקנינים דעלמא שתקנה לו חצירו הגניבה, שרק ע"י מעשה גניבה של הגנב, כמו זה שעכ"פ נעל בפניה נחשב לגניבה.

רש"י ד"ה קנה בעלה לפירות להשתמש בה– מכאן הוכיח הקצות (שי"ג, א) שע"י רשות השתמשות בחצר נחשב כחצירו לקנות על ידה על אף שאינו בעלים על גוף החצר, ולפי"ז בחצר המושכרת יזכה השוכר בקניני החצר. וע"ד זה גם להיפך כשיש לאשה חצר מושאלת או מושכרת שהיא המשתמשת בחצר תוכל לקבל בה גט. עי"ש עוד בהרחבה. (אלא שצ"ב לפי"ז לשון רש"י שהוסיף "ואכתי לא נפיק מידיה דבעל" שמשמע מלשון זה שאין כאן חסרון בעצם חלק האשה בקבלת הגט). וע"ע לקמן עמ' ב' משנ"ת עוד בזה.

תוד"ה והתניא הו"מ לשנויי שכותב לה בלשון טוב המועיל– צ"ב מהי הכונה לשון טוב שלכאו' לאחר שכבר באו הנכסים לידו שוב כל לשון סילוק שהוא לא מהני.

עי' בבית יעקב כתובות פג. בתוד"ה כדרב כהנא שפירש דע"י לשון תנאי מהני מדיני תנאים וכמש"כ תוד"ה וכדרב. עי"ש עוד.

דף עז:

תוד"ה ידה גופיה וכו' אבל מעש"י מעלמא אתו– בפשטות כוונתם (כמש"פ רעק"א) שמכיון שאין יוצאים הפירות מגוף הידים אין הבעל נחשב על גוף הידים כבעלים כשאר גוף לפירות (עי' עד"ז ברשב"א כתובות נט: וע"ע ריטב"א שם נח: שתלה ד"ז במחלוקת אמוראים).

**ועד"ז יש לבאר גם המשך דבריהם שכ' ועוד חצר קנוי לו בע"כ וכו' שבאו בזה להוכיח יסודם שאין בבעלות על ידיה גוף לפירות, שהרי מוכח כן מעצם זה שיכולה לבטל את זכותו של הבעל, ואם קנין הוא בגופה, הכיצד בכחה לבטל. (עי' בריטב"א כתובות (נח ע"ב) שתלה בכעי"ז נדון הסוגי' שם אם יכולה האשה לומר איני נזונת ואיני עושה עי"ש)**

**שם בתוס' -** בעיקר קו' תוס' יעויין בקצות שיג, א ובאבנ"מ קלח, א שתירץ שיש חילוק בין יד הקונה לבין חצר, שכח החצר לקנות בתורת "רשות" האדם, ולכן בדין הוא שתקנה למי שיש את השימושים בפועל (היינו שוכר ובעל האשה) וכמשנת"ל, אך יד שכתבה תורה בפירוש איננה תלויה ברשות אלא ב"בעלות", ולכן אשה יכולה לקנות על ידי ידיה ששלה הם בהיותה בעלים על גוף הידים, וע"ע מה שהוסיף באבנ"מ.

גמ' גיטו וידו באין כאחד– בגדר דין מחודש זה כתבו האחרונים לבאר בכמה אופנים. שבקצות (ר, ה) כ' לפרש עפ"י מה שייסד שאין האשה מתגרשת (וכן בעבד) ע"י קנין הגט שהרי א"צ כלל לקנות הגט וכדמוכח מגוונא דמתגרשת בע"כ. אלא שע"י שמוסר לה הגט מתגרשת וסגי בעצם פעולת הנתינה. ובזה חדשה תורה שגיטה וידה באין כאחד שהרי אין צורך בקניית הגט, ועפי"ז כתב דבשאר קנינים ל"ש ליתן השטר קנין בחצר הנקנית. עכת"ד [ועי' משה"ק בקוב"ש קדושין קלח]. (ובעיקר מש"כ הקצות שאין צריך לזכות בשטר האריכו האחרונים עי' חי' הגרש"ש סי' ה' ובקה"י סי' ח' ואכמ"ל).

ובקוב"ש (קידושין ק"מ) ביאר דבאמת נחשב יד העבד וחצר האשה כרשות העבד והאשה ג"כ, ורק שגם הבעל נחשב כשותף מחמת זכותו להשתמש, וכעין חצר השותפין, ובאופן זה של חצר שותפין בדין הוא שאין קונים זמ"ז, שעל אף שיש בחצר זו הכנסה לרשות הקונה אך עדיין לא יצא מרשותו של מקנה [ולכן יכול השותף לקנות בחצר המשותפת מאדם אחר]. ומכיון שיש כאן התחלת קנין ע"י שנכנס הגט לרשות האשה והעבד וכל העיכוב בקנין מחמת שלא יצא מרשותו של בעל – השותף ביד ובחצר, שפיר י"ל דבגט אי"ז עיכוב מכיון שע"י הגט עצמו לכשיפעל גירושין שוב לא יהיה לבעל רשות ושותפות בחצר. (וכ"כ בחי' הגר"י מפונוביז' קידושין סי' ה').

עוד הוסיף הגר"י מפונביז' (סי' ה' דקדושין) לבאר עפימש"כ הרשב"א קידושין כ"ג מהראב"ד שזכיית העבד קודמת לזכיית האדון (ואי"ז זכייה ישירה לאדון ע"י העבד) א"כ א"ש שבשלב זה שקונה העבד, מיד משתחרר ושוב אין סיבה לאדון לזכות ממנו הגט.

גמ' ותיזיל איהי ותיחוד ותפתח ותחזיק ביה: בדין קנינים בגט–רש"י פירש שהקנה הגט בקנין אגב הקרקע, אמנם שאר הראשונים פירשו משום חצר וככל נתינת גט בחצירה, והקשו לפרש"י שא"א לומר שהקנאת הגט (כמו קנין אגב זה)להועיל דבעינן נתינה לידה (וכחסרון דטלי גיטך מע"ג קרקע) וליכא, עי' ר"ן.

ובשיטת רש"י הסובר שאין בזה חסרון נתינה פי' בחי' הגר"ש (י"א, ה) די"ל שע"י עצם הקנאת הבעל גט אגב קרקע (שנעשה ע"י המקנה צירוף גט לקרקע) נחשב גם זה לנתינה שעל ידו של בעל נמצא גט אצלה, ומשא"כ באופן שמניח הגט ע"ג ואומר טלי גיטך מע"ג קרקע, שנעשה קנין רק מצד האשה בזה יש חסרון נתינה הנלמד מונתן בידה (ע"ע משנ"ת עד"ז בתוד"ה ותיזיל). וע"ע בחי' הגרש"ש סי' ד' והו"ד בחי' הגר"ש הנ"ל סק"ג.

ועיין בקצות ר"ב ד שאף לרש"י אין מועיל להקנות הגט בקנין סודר, שדר מקח הוא ואינו נתינה.

תוד"ה ותיזיל איהי דכיון שהגט בא מרשות הבעל לרשותה הוי כאילו נתנו לה– כונתם שאין כאן חסרון של טלי גיטך מע"ג קרקע שהרי הגט היה קודם לכן בחצר זו, ולזה ביארו התוס' שעצם החלפת הרשות שנעשית של האשה ע"י הקנאת האיש גם זה נחשב כנתינה כמו בנתינת הגט עצמו.

כ"מ בדברי המרדכי כאן (סי' תל"ג) הביאם האבנ"מ קלט, יב. וכן ביאר בתפארת יעקב (לקמן בגמ' אמר עולא עי"ש בד"ה לכן ברור) ובהרחבה בקה"י סי' ט"ו. וע"ע באבנ"מ שם בתחילת דבריו שפירש דברי התוס' באופן אחר.

ובפשטות רש"י מיאן בחידוש זה ולכן לא רצה לפרש דמתגרשת מטעם חצר. ורק משום קנין אגב שבזה אין חסרון דטלי גיטך מע"ג קרקע, וכמשנת"ל שכשהקנין נעשה ע"י הבעל (כמו באגב) גם זה נחשב לנתינה, ועדיף מקנין חצר שבזה הקנין מצד האשה לבדה. עפי"ד הגר"ש הנ"ל. (ועע"ש סק"ג, ובמה שתרצו הפנ"י וחת"ס).

גמ' חצר משום יד וכו' בכל הסוגי'– צ"ב להצד שמשום שליחות הוא, באיזה מעשה קנין נקנה להבעלים שסו"ס אף השליח צריך למעשה קנין שיקנהו משלחו. וביאר הגר"ח (בסט' עמ' פ"ז בענין נתן גט ביד עבדו) שלכו"ע עצם הקנין משום יד שקונה הבעלים את החפץ כמי שנמצא בידו (ואין הגדר שהחצר מזכה לו הממון אלא כמשנ"ת הוא זוכה באמצעות חצירו – ידו). וכל נדון הסוגי' אם מה שנחשב חצרו כידו היינו מצד הסברא, או שמפרשת שליחות יש ללמוד שגם החצר יכולה להחשב כידו.

שם בגמ'– נתבאר בגמ' שצריך שתעמוד בצד חצירה בכדי שתחשב החצר כידה (ונחלקו הראשונים אם צריך שתעמוד דוקא בתך החצר ולא בסמוך, עי' בגהש"ס מתוס' עירובין ונח' בזה שו"ע ורמ"א חו"מ סי' ר').

ומיהו נתבאר בר"ן ב"מ יא: דלגבי ממון שזכות הוא לו, נחשבת החצר כידא אריכתא אף שאינו עומד בצידו, מכיון שכך הוא דרכו להניח מה שבידו לשומרו בחצר (וכעי"ז כ' ש"ך רמ"ג סק"י).

מסיבה נוספת בעינן שתעמוד בצד החצר שעי"ז שומרת החצר לדעתה דומיא דידה המשתמרת, וכתבו הפוסקים (עי' ב"י ריש סי' קל"ט) דאכן אם השדה גדולה שאין יכולה לשמור כולה אינה יכולה לקבל הגט בחלק שאינה משמרתה (עי"ש בט"ז ובתו"ג) וביאר רעק"א (תשו' תנינא סוס"י צ"ב) דבעינן דוקא שהיא עצמה תשמר דומיא דידה, ולא סגי במה שהחצר הגדולה משתמרת מצ"ע.

דף עח.

רש"י ד"ה דגבוה י' דהוי רשותא לנפשיה וכו'– הרשב"א הק' דגם למעלה מי' נח' לרשות לוקח עי"ש. ויעוי' היטב בלשון רש"י שכ' דל"ה רשות לבטל, והיינו די"ל דס"ל דאמנם רשותו היא, ורק שאין בה כח לבטל הכלי כמו רשות דע"ג קרקע.

ובעיקר מה שהוצרך רש"י לפרש כן ולא פי' שאינו מקפיד, פירש במהר"ם שיף דלא מסתבר ששו"ט דסוגיין בין המקשן והתרצן אם מקפיד או לאו, ומשו"כ תוס' פירש באופן אחר שעונה התרצן דאה"נ מקפיד אך לא גבי אשתו, עי"ש עוד.

שם בסוגי' – הנה בכל הסוגי' נתבאר דכלי האשה ברשות הבעל תלוי בנדון דכליו של לוקח ברשות מוכר, אך גופה עצמה שמקבל גט ברשותו אינו תלוי בנדון זה (וכמו שנקט תוס' בד"ה מקום).

וביאר הקצות (שי"ג סוסק"א עי"ש בקצרה) דמכיון שחלוקים הם ביסוד קנינם (וכמשנת"ל עז.) שכלי חצר קונה בתורת "רשות" לבעל השימושים, ולכך מתבטל אצל רשות מוכר, אך ידה אינו תלוי ברשות אלא בזה שהיד שלה ומשו"כ איננה מתבטלת ברשות המוכר.

מתני' אינו גט עד שיאמר הא גיטך ובתוס'– מבואר דגט בעי אמירה, אך אמירה זו מהני אף לאחר שנתן לה. וביאר התוס' שחיוב האמירה שלא יהיה משלחה וחוזרת ומשום כך מהני אף שיאמרו לה העדים לאחר קדושין, ומשום שאין האמירה פרט מעצם מעשה הגירושין ורק דאינם חלין כל עוד שיתכן מצב של משלחה וחוזרת.

וכ' באבנ"מ קלו, ב דכשיאמר לה לאחר מכן מגורשת למפרע, דכמשנ"ת זהו רק כתנאי בעלמא ולא מעצם מעשה הגירושין. ויעוי' בתורת גיטין (קלו, ה) שכ' יותר דכל שהודיע לעדים בשעת גירושין ועי"ז התאפשר שיתפרסם לאשה ענין הגירושין סגי (ואף שמיד אח"כ נקרע הגט) דסו"ס בשעת מעשה היתה הנתינה באופן כזה שיכול להתברר לה ע"י עדים והוי מעשה דמשלחה ואינה חוזרת.

אמנם שיטת בעה"מ רשב"א ור"ן דבעינן לאמירה בכדי שיהיה מעשה הנתינה מבורר של גירושין הוא (עי"ש ברשב"א דילפינן לזה מקרא בספרי) ומשו"ה אין צריך לומר דוקא לאשה וסגי שיברר מעשיו לעדים, (והוסיף בעה"מ דבזה שאני מקדושין דבעינן שיאמר לאשה משום דהתם בעינן גם לדעתה בקידושין עי"ש). ובודאי לשיטתם חלים הגירושין רק בשעת אמירה שאומר לה אח"כ. ובהכרח שאין כאן חסרון בעצם מעשה הנתינה, שהרי אם אינו מעשה נתינה מעליא נחשב כטלי גיטך מע"ג קרקע (עי' בזה בגר"ח סטנ' בענין נתן גט ביד עבדו) ואכמ"ל.

שם בתוד"ה אינו גט – לכאו' אין כוונתם שבלא אמירה נחשבת כשוטה שאינם מקבלים גט מחסרון דמשלחה וחוזרת (עי' ר"פ חרש דיבמות). שהרי א"כ ודאי שלא יהני אמירה לאחר מכן, שאין בנתינת גט לשוטה כלום. ובהכרח שבאו התוס' לבאר גדר חדוש התורה שהצריכה אמירה (וכמבואר בספרי המובא ברשב"א) עי"ז שאומר ברור לאשה ענין שילוחיה, אך ודאי שאף בלא אמירה זו איננה בגדר חסרון דמשלחה וחוזרת [ובזה פליג הרשב"א הנ"ל וס"ל שגדר האמירה לברר המעשה כשלעצמו ולאו דוקא לאשה].

מתני' נתן בידה והיא ישנה וכו' אינו גט עד שיאמר לה הא גיטך–בחסרון אשה הישנה ביאר הר"ן ועוד דעי"ז אין ידה משתמרת (ע"ע ברשב"א). ונמצא א"כ מבואר שאף הנותן בחצר שאינה משתמרת ולאחר מכן משמרתה כמו זו שניעורה אח"כ מהני נתינתו, ואין בזה חסרון דטלי גיטך מע"ג קרקע.

וביאור הדברים כמש"כ הגר"ח (סטנ' הנ"ל עמ' פ"ז) שאף כשאינה משתמרת נחשבת לידה, ורק שאינה יכולה לקנות, ומשו"ז עצם מעשה הנתינה נעשה בטוב על ידו, ורק שעדיין א"א לחלות לחול כל שאיננה משתמרת, ושפיר מהני מה שמשתמרת לאחר מכן (וע"ע אמרי משה סי' כ').

גמ' דעריק ליה חרציה– ופרש"י עקם לה מתניו להקריב לה הגט, עי' ברא"ש שלמד מזה דסגי לנתינה בזה שמקרב הגט אליה ואין צריך לסייע לעצם הנטילה עי"ש עוד. ובמשנ"ת לקמן עמ' ב' בתוד"ה אם.

גמ' ארבע אמות שלה זהו קרוב לה– נחלקו הראשונים (ר"ן ורמב"ן) אם המכוון שע"י שד' אמות שלה כחצירה מתגרשת בגט זה כדין גט הניתן לה, ואהני קנין ד"א דרבנן זה אף לגירושין דהפקר בי"ד הפקר שהקנו לה הד' אמות. או"ד שמשום דאפקיענהו רבנן לקידושין מיניה.

וביאר האבנ"מ (ל,ה) דיסוד פלוגתתם אם כפשוטו שהקנו רבנן את עצם ד' אמות שאז שפיר נח' כחצר, או"ד שהקנו רק לחפצים הנמצאים בתוך ד' אמות, ולגדר זה אינו מועיל בגט וכשיטת רוב הראשונים (עז:) דל"מ קנינים בגט. ולזה הוצרכו לפרש דאפקעינהו רבנן לקידושין, עיש"ה עוד.

**דף ע"ח ע"ב**

**גמ' וגט יוצא מד"א שלו לד"א שלה והא אגיד גביה–לכאו' באופן זה שאין כל הגט ברשותה חסר בעיקר הנתינה ואף אם היה יוצא הגט לד"א של אדם אחר. ומה שנוקטת הגמ' לשון אגידא גביה הבעל, היינו משום שבכך עסקינן בנד"ד שהיה חלק מן הגט אצלו. תורא"ש (ועיין היטב לשון רש"י דמשמע לכאו' שלא פירש כלל מחסרון "כריתות" ובמש"כ לבאר בגר"ח סטנ' עמ' פ"ט בענין שחרור עובר).**

גמ' ר' יוחנן וכו' אפי' מאה אמה– להרמב"ן הנ"ל הסובר שגירושין ע"י ד' אמות משום דאפקעינהו הוא הדין והגדר לגבי גירושיה בק' אמה, ( אך להסוברים שמדין חצר הוא שהקנו הד"א עצמם וממילא מתגרשת, יל"ע אם לריו"ח הקנו הק' אמה לצורך הגט. ובתשו' רעק"א (רכ"ב כ) כ' דמכיון שתקנת ק' אמה נאמרה לגבי גט בלבד בודאי שונה גידרה ולכו"ע משום אפקעינהו.

ועיין היטב בתוד"ה ר' יוחנן במשה"ק רעק"א, ומשמע מדבריו שם דפשיט"ל דגדר ק' אמה לגט כגדר ד' אמות דממון.

גמ' שניהם אין יכולין זהו מחצה על מחצה– ופי' תוס' שנשמר רק ע"י שמירת שניהם. והק' הראשונים דא"כ אגיד גביה בעל מכיון שנצרך לשמירתו. ותירץ ריטב"א שכל חסרון אגיד גביה רק כשנמצא ברשותו שנחשב כאוחז בראש הגט, אבל כאן שאינה ברשותו כלל (שלא תקנו ק' אמה לבעל) לא נחשב שאגיד אצלו עיש"ה וברשב"א.

**גמ' אמר ליה שמואל לר"י שיננא כדי שתשוח ותטלנו וכו' -** לפרש"י פליג שמואל בפשט המשנה וס"ל דקרוב לה היינו בכדי שתשוח. עיין בר"ן שהוסיף לפרש בדרך זו, דס"ל דאיירי ברה"ר שבזה כל התקנה משום עיגונא, ובזה פליג דלא תקנו שיעור מסויים של ד"א אלא בכדי שתשחה, ולזה סיים שמואל שלא יעשה עובדא שלא במקום עיגון.

**תוד"ה אם יכול לנתקו -** חסרון זה דיכול לנתקו שייך רק בגט ומשום כריתות אך לא בשאר דיני תורה כמבואר בב"מ דף ז. ויל"ע אם חדשה תורה פרט חדש שלא מספיק שיתן הגט אלא אף לא יהיה לו כל שייכות לגט, על אף שהגט ניתן כדין. או"ד שחידשה תורה לגבי גט שכל שאגיד גביה ע"י משיחה וכדו' הרי"ז נחשב לחסרון בעצם הנתינה.

והנה מדברי תוס' שדנו לפסול גט הניתן בידה ומשיחה בידו שלאחר מכן קפצה ידה משום חסרון דטלי גטך מעג"ק, משמע שבעוד המשיחה בידו לא הושלמה הנתינה והאשה היא שהשלימתו בקפיצת ידה [ועיין לשון הרא"ש "היא עושה כל הנתינה"].

אמנם משמעות לשון הר"מ פר' ה' הל' ט"ז (וכ"כ ב"י סי' קל"ח לדעתו) שאף כשנפסקה המשיחה לאחר שנתן מגורשת, ומוכרח מזה דס"ל שעצם מעשה הנתינה היה כראוי, ודו"ק.

**תוד"ה אם יכול לנתקו וכו' ונראה דכשר דלא גרע מערק ליה חרציה וכו' -** צידדו תוס' להכשיר הנתינה בידה הפתוחה וכדין ערק ליה חרציה שסגי בזה שמסייע בנתינה (עי' לשון הרשב"א שם). ובזה דחו לד' ר"י שפסל בקפצה ידה כשמשיחה בידו.

ובדעת ר"י שפסל גט זה ביאר התו"ג (וכ"מ בתורא"ש ב"מ ז.) שערק ליה חרציה צמצם עצמו בשעת שליפת הגט, ומשא"כ בנד"ד שנתן בידה קודם שצמצמה ידה [והנה כל דבריו לפי' הר"ח שם (הו"ד ברא"ש שם) שצריך גם לצמצם מתניו, אך לפרש"י שם שרק קירב עצמו הלא בזה דומה ממש לנד"ד שהכניס לידה. ועיין].

**גמ' היתה ידה עשויה כקטפרס וכו' -** הק' הראשונים שיועיל הגט שהיה ממש בידה, ואף שבדרך גלגול הוא מ"מ הלא בקנינים מועיל כה"ג (עי' ריטב"א מה שתירץ) ותירץ הרשב"א וז"ל "ונ"ל דגט שאני וכו' כל שלא נח ברשותה אינה מגורשת, משום דכתיב ונתן בידה דמשמע שיתן ממש ברשותה כלומר שינוח ברשותה" עי"ש עוד.

**דף עט.**

**גמ' והא לא מינטר וברש"י -** פרש"י שקושיית הגמ' משום אויר שס"ל [ומבואר דפשיטא לסוגיין דבעינן אויר שס"ל עיין פנ"י]. אמנם משמעות דברי התוס' בסוגיין (עיין לעיל עח: ד"ה ותתגרש ובסוגיין ד"ה כגון) וכ"מ ברשב"א (לקמן ד"ה זרק) שקושיית הגמ' משום חצר שאינה משתמרת מן הרוח, ופי' האבנ"מ (לט, ד) שלרש"י לא הוקשה מחצר שא"מ שהרי עומדת בצדה ועי"ז משתמרת (עי' לשון רש"י ד"ה בפחות שמשתמרת ע"י גובהה וצ"ע). וע"ע לקמן בזה.

**גמ' הכא בפחות משלשה סמוך לגג עסקינן וכו' -** כ' האבנ"מ שמזה הוכרח לרש"י שאין נדון הגמ' משום חצר שאינה משתמרת, שהרי לזה לא מהני תוך ג' לקרקע. וצ"ב לדעת המפרשים כן עיין רשב"א לקמן (ד"ה זרק) ומהרש"א ד"ה ה"מ לענין שבת.

**גמ' הוא מלמעלה והא לא מינטר וכו' -** מבואר מן הסוגי' דקנין החצר רק במקום המחיצות דמינטר ויעויין בהרחבה בקה"י ב"מ סי' י"ט שביאר שאין החסרון רק משום חצר שא"מ שאין שמירה במקום זה, אלא יתרה מכך שמכיון שאין דרך המקום להיות שמור אי"ז מוגדר כלל לחצר שהרי אין דרכו להשתמש במקום פרוץ זה.

ועיי"ש שבדרך זו פי' המשך הסוגי' דאפילו לרבנן דל"ל קלוטה היינו שס"ל שלא מתייחסים לדברים שבחלל הרשות כמי שהונחו על הקרקע, מ"מ מודים בגט וקנין דמהני אף באויר שבזה אין צריך שיהיה מונח על ע"ג קרקע וסגי כל שנמצא ברשותו המשתמרת ומכיון שישנם מחיצות הרי שרגיל להשתמש באויר זה ועצם האויר נחשב לרשותו.

**גמ' נעץ קנה ובראשו טרסקל וכו' אבל הכא משום אינטורי -** ופרש"י אינו משתמר, ושינה בזה ממש"כ לעיל דחסרון מינטר משום אויר שאין סופו לנוח, ופי' אבנ"מ שמשום שלעמוד בגובה כזה לא מהני עמידתה לשמור כבגג שעומדת בצדה, ולכן שייך כאן חסרון דאינה משתמרת.

אמנם להמפרשים הנז"ל שפירשו חסרון מינטר הנזכר בגג משום חסרון משתמרת ועל זה תירצה גמ' שבפחות מג' אין לחסרון זה, צ"ע מדוע בטרסקל לא נימא כן שמונח ע"ג הטרסקל, עי' ברשב"א. וביאר מהרש"א שהיות והטרסקל צר נחשב כאויר (ולא כמקום בפנ"ע) ומשום כך נדון כאויר ששייך בו חסרון משתמרת. וצ"ב.

**דף ע"ט ע"ב**

**תוד"ה פנימית גופה וכו' ומיירי כשהמחיצות החיצונות מפסיקות בין חיצונה לפנימית -** עיין ציור הדבר במהרש"א (וליתר ביאור יעוי' בחזו"א צט, ח שמחיצות הפנמיות היו בתוך רשותה ומחוץ להם עדיין היתה הקרקע שלה).

ובעיקר הרבותא שקונה ע"י מחיצות החצוניות של הבעל [שלכאו' העיקר הוא שנמצאת החצר משומרת ומדוע יגרע כשהמחיצות אינם שלה] ביאר החזו"א שם דאשמועינן שאין נחשב לחסרון מה שיכול הבעל לשבור מחיצותיו, שעי"ז יחשב כאגידה גביה.

**גמ' דהא לא נח ברש"י ובתוס' -** בביאור שיטת רש"י שאין כלי קונה באוירו פרשו האחרונים (פנ"י קצות ר, ב) שאינם עשיות לתוכם לשמור והיינ שאין נעשה לחצר המשתמרת.

ובזה ישבו האחרונים קו' תוס' מסוגי' דע"ז, דשאני התם דאיירי בהקנאה שיש בה דעת אחרת מקנה [שבזה מועילה שמירתו של הנותן עבור המקבל, או שבכלל במקום דעת אחרת א"צ למשתמרת. עי"ש בקצות].

**מתני' תצא מזה ומזה וצריכה גט מזה ומזה -** נחלקו רש"י ותוס' אם פסול גט הראשון מדאו' או מדרבנן, ופי' פנ"י שהוכרח רש"י לפרש שהגט פסול מדאו' ממש"כ המשנה שנפסלה מן הכהונה, והלא בין כך פסולה משום גרושה, ובהכרח שאי"ז גט כלל.

ועל אף שכל פסול הגט רק מדרבנן וכמבואר בהמשך הסוגי' דר"מ לטעמיה דמשנה ממטבע שטבעו חכמים, מ"מ חידש רש"י שעי"ז נפסל אף מדאו' וביאר הפנ"י דמשום שכתוב בגט כדת משה וישראל, והרי גירושין אלו על דעת חכמים והם פסלוהו.

**השמטה לדף עט.**

**גמ' כמאן כרבי דאמר קלוטה כמי שהונחה וכו' הכא משום אינטורי -** הו"א דגמ' צ"ב אחרי שכבר נתבאר לעיל דבעינן מינטר בגג שיהיה לו מעקה, א"כ מדוע מוסיפה הגמ' לדון שקונה משום דין קלוטה.

ויעוי' בגר"ח (סטנ' עמ' צ"ז סי' קס"ב ובגנזי הגר"ח סי' מ, קא) שביאר מהלך הסוגי' עפ"י מה שייסד שחלוק יד דגט משאר קנינים, שבכל קנינים מהני כל מקום שמשתמר לו [אף שאינו חצרו בעצם] שכל מקום המשתמר יש לו דין חצר לקנות ע"י, אך גט צריך להנתן בגוף ידה או חצירה ולא סגי במקום שאינו חצירו מצ"ע אף שמשתמר לו (כונתו דשאני גט שאין מתגרשת ע"י קנין הגט אלא ע"י עצם נתינת הגט בידה, ומכיון שבעינן שתקבל הגט אין מועיל אלא גוף ידה וחצרה. וכמדו' שעד"ז חידש הגר"ח במק"א [עי' בסטנ' עמ' פ"ז בענין נתן גט ביד עבדה ישן] גם להיפך דכשנתן בידה עצמה כשישנה, דלגבי גט נחשב למעשה נתינה אף שאינו משתמר עיש"ה. ודו"ק).

ועפי"ז דנה הגמ' דאף שאויר החצר משתמר מ"מ עדיין לא יהני לקבלת גט שאין להחזיר האויר כגוף החצר עצמה, ורק לרבי הסובר קלוטה כמי שהונחה יש להבין שנחשב האויר לגוף החצר, אך לרבנן דפליגי על קלוטה אין מקום זה (אף שמשומר הוא) נחשב לרשות המקבלת גט.

ומתרצת הגמ' דאף לרבנן י"ל שע"י שהמקום משומר נחשב החלל עצמו כגוף החצר עצמו, ומהני אף לגט, ע"ע עד"ז בתוד"ה כמאן.

**תוד"ה כמאן וכו' דבר"ע לא מיתוקמא מדמצרכת מחיצות החיצונות עודפות וכו' -** צ"ב שהרי בפשוטו כל הצורך במחיצות לא משום דין קלוטה, אלא כדי שהרשות תחשב כמשתמרת וכסוגי' לעיל בגג שיש לו מעקה.

וביאר הגר"ח עפימשנת"ל דלגט בעינן גוף חצרה לקבל הגט, ולזה דנה הגמ' שע"י דין קלוטה מתחשבים עם חלל הרשות כגוף החצר עצמה, ומהני אף לקבל בה גט.

וא"כ זהו שביאר התוס' שרק לרבי המצריך לדין קלוטה מחיצות והיינו משום דיסוד דין הקלוטה משום דכמאן דמליא, ועי"ז שנחשב כמליא שפיר נחשב האויר כגוף הקרקע עצמה לקבל הגט. אבל לר"ע הסובר שאף ברה"ר אמרינן קלוטה, בהכרח שאין גדר "קלוטה" לדעתו שנחשב האויר **כגוף** הרשות עצמה, ורק שסובר שדין האויר **כדין** הרשות, ולגט לא סגי בזה שנחשב לדין חצרה ובעינן גוף חצרה וכמשנת"ל. (בגנזי הגר"ח סי' ק"א כ' שזהו כונת התוס' בתירוצם).

**לדף ע"ט ע"ב**

**גמ' שתי קופות וכו' אפי' הגיע לאויר פנימית אינה מגורשת -** לפרש"י משום שאין הכלי קונה מאוירו כחצר. וקשה לפי"ז מדוע נקט אביי ציור של ב' קופות, מאחר וכל חסרון הקופה הוא מצד עצמה ולא שייכת לקופה הסובבת אותה.

ובספר הערות (לגריש"א) הביא מהיד דוד (קרלינר) דבכליה הנמצאים בחצירה ודאי שתזכה באויר משום מחיצות החצר שאין מחיצות כליה מבטלים אותם. ורק משום שמוקפת במחיצות הבעל שמבחוץ אין יכולה לקנות מחמת אויר מחיצות חצרה, ודפח"ח.

**דף פ.**

**תוד"ה שינה שמו ושמה לא שינה ממש -** דבריהם מבוארים יותר לעיל כ., וכמו שפירש מהרש"א (לקמן בתוד"ה ושם) שהוק' להם דתיפו"ל דפסול מחמת השמטת שמם ומקומם, ומדוע א"כ נקטה המשנה גוונא דשינה, ולזה ביארו התוס' דאשמועינן רבותא דישנם ב' שמות.

**תוד"ה ושם עירו ושם עירה וכו' אפי' שינה כשר כיון שא"צ לכותבו כלל -** לכאו' מבואר בזה כלל שפסול הגט בשנוי רק בפרטים שעיקר כתיבתם מעכבת, וא"כ מוכח מדבריהם שבהשמיט לגמרי מקום דירתם פסול.

אמנם הפנ"י ביאר בדברי התוס' שאכן כל מה שאינו מעכב בשטר איננו בכלל עדותם ומשום טעם זה אין לפסול, אך עדיין יש מקום לפסול בשינה מקום דירתם מטעם נוסף שנראה הדבר בשקר (וכמש"כ הרא"ש), על אף שבהשמיט מקום דירתם השטר כשר.

**שם ואם שינה פסול לא היה נכון לכותבו אלא עפ"י עדים -** יעוי' בחזו"א (צ"ב, יד) שביאר שאין בכונת התוס' שנצרך ב' עדים כדין כל דבר שבערוה, אלא שראוי לדקדק ככל האפשר בדבר המעכב, ולזה כתבו לשון "נכון" לכתבו, עי"ש. (והטעם שאינו נחשב לדשב"ע יעוי' זכר יצחק סי' כ"א שאין זו עדות על גוף דשב"ע רק על דבר אחר שתולדתו דשב"ע, ובזה הוי ככל עדות איסורים).

**תוד"ה כי יתיבתו בהיני ואור"י אע"ג דבגט פסלינן היה במזרח וכו' ה"ה עדים -** משמע ששנוי מקום הסופר והעדים מעכב, אמנם ברא"ש כאן ובתוס' יבמות צא: כתבו להדיא דהקפידא רק על מקום עמידת העדים בלבד.

וטעם קפידא זו כ' התו"ג מהנוב"י (וכ"מ בתוס' יבמות שם) שעי"ז ניתן להזים העדות (ועע"ש בתו"ג מה שביאר בנוסח השטרות "למנין שאנחנו מונים פה עיר וכו'. ואכמ"ל).

**שם בסוה"ד אבל היה במזרח וכתב במערב וכו' פסול משום מיחזי כשיקרא -** נסתפק הפנ"י אם לפירושם זה יש לפסול אף שאר שטרות בגט, או"ד שפסול זה מחמירים רק בגט, וכמו שנקטו תוס' בתחילת דבריהם שחמור יותר דין הגט משאר שטרות.

**דף פ' ע"ב**

**תוד"ה זו דברי ר"מ והר' יוסף פירש דעכשיו אין המלכות מקפדת וכו' תדע דהא ר"מ מודה -** פי' מהרש"ל שעיקר תירוץ ר' יוסף כמש"כ לעיל שא"צ לכתוב מכיון שאין המלכות מקפדת אלא שהוסיף הר' יוסף שסברא זו מועילה גם לר' מאיר, שהרי אף הוא היקל עפ"י סברא זו שאינה מקפדת לכתוב לשם איסטנדרה, וא"כ בזה"ז יש להקל שלא לכתוב כלל.

**גמ' ומודים חכמים לר"מ שאם שינה שמו ושמה וכו' שהולד ממזר -** בתורי"ד פי' דמדאו' הוא, וכונתו כמו שהביא הרשב"א שיש שפרשו שפסול מדאו' מכיון שכתב שם אחר הרי"ז כמי שלא כתב כלל שם. אך הרשב"א עצמו נוקט דעסקינן שישנם ב' שמות וכתוס' לעיל פ. וממזר רק מדרבנן.

**רש"י סוד"ה דמיחלפא באשה אבל זנות ל"ל קלא כולי האי וכו' -** פי' מהרש"א שרק כשנשאת בהיתר ישנו קול וסברי שנישואין אלו ע"י שהותרה בחליצה, ומשא"כ בפריצותא לאו כו"ע יודעים, ואלו שיודעים אינם תולים שהותרה בחליצה.

**גמ' נישאו אין זינו לא, בכל הסוגי' -** מבואר בגדר האיסור דמילפא [לרש"י שיאמרו שכנסה לאחר שחלץ, ולתוס' מיחלפא בא"א דעלמא להתירה בנשאת בחיי בעלה] אך בהמשך הסוגי' מבואר שירדו חז"ל לתקן תקנה זו משום קנס שהיה לה להמתין, עי"ש וברש"י.

**תוס' סוד"ה נישאו אלא עדיפא מיניה קא דחי שא"צ להעמיד כר"ע -** יעוי' ברי"ף ור"ן שהביאו מירושלמי דסוגיין אתיא דוקא כר"ע הסובר שיש ממזר מחי"ל, וביאר הר"ן שרק לר"ע שמצינו ממזר בחי"ל שייך לומר שעשו חז"ל הולדות ממזר, אך אם אין ממזר כלל בחי"ל לא מסתבר שיחדשו חכמים ממזרות בנד"ד. וצ"ב מסוגיין שהעמידה כרב המנונא (דמי שאינו מטעמו של ריו"ח, וכמש"כ התוס') עי' פנ"י וחת"ס.

**גמ' היכי דמי לאלתר וכו' -** כ' ריטב"א שלדעה זו שעמדו נחשב כלאחר זמן וכבר אין נאמנם להכחיש נתינת הגט עסקינן שעכ"פ האשה טוענת שקיבלה גט, ורק הבעל מכחיש ואומר שנתן שובר, ובזה אינו נאמן להכחיש בר' דידה.

אמנם רש"י במשנה כ' דחיישינן לקנוניא ומבואר דעסקינן בששניהם מכחישים נתינת הגט, ואינם נאמנים משעמדו שכבר הוחזקה מתחילה למגורשת (עי' כעי"ז בחי' חת"ס).

**מתני' כתב לגרש בש"א פסלה מן הכהונה-** בדעת ב"ש פי' המאירי שסוברים שמדין "ריח הגט" הוא (עי' לקמן פב:) [וזהו דבר חידוש שתחשב הכתיבה לבדה ריח הגט, ועיין מה שביאר הזכר יצחק (ח"א סי' כ' וח"ב סי' ) שסוברים ב"ש שאין הכתיבה רק כהיכ"ת ליצירת הגט, אלא אף חלק ממעשה המגרש, ומשו"ז נח' לריח הגט. ובזה נחלקו ב"ה שאין הכתיבה אלא לשוויה שטר גט. עכת"ד המחודשים].

ועי' ביאור נוסף בחי' חת"ס שב"ש לשיטתם שאין מגרשים אלא כשמצא בה ערוות דבר.

**פרק המגרש**

**דף פב.**

**מתני' כיצד יעשה וכו' ויאמר לה הרי את מותרת לכל אדם -** כ' הריטב"א דלא סגי שיאמר הא גיטך כבעלמא (עי' תוס' לעיל עח.) לאפוקי ממה שאמר בתחילה חוץ מפלוני, ועי' תורי"ד.

והוסיף עד"ז לדון הפנ"י שיתכן שלא יהני אף בלשון תנאי (לצד הגמ' דבעלמא תנאי מהני) ומשום שיתפרש בתנאי זה שכוונתו ל"חוץ" שאמר בתחילה.

**רש"י ד"ה ואמר לה בשעת מסירה -** עי' בתפארת יעקב שדן לפרש בכוונת רש"י שלא יהני אם יאמר בתחילה ה"א מותרת לכל אדם ושוב תוכ"ד יאמר חוץ מפלוני, שלכאו' ד"ז מכלל חזרה מהגט וקי"ל דבגירושין א"א לחזור תוכ"ד, עי"ש בהרחבה.

**גמ' האי אלא חוץ הוא -** גדר "חוץ" זה מצינו רק לגבי אישות (גירושין וקדושין) ולא לגבי קניני ממון. ומשום שענין זה שייך רק באישות שממהות הקנין שבהם לאוסרה ולהתירה לעולם (קידושין ל' הקדש כמבואר בריש קדושין) ובחלות היתר ואיסור זה משייר. ומשא"כ בקניני ממון אין האיסור לעולם אלא כתוצאה מקנינו, ול"ש שיוכל לעשות חילוק באיסור העולם בממון.

**תוד"ה אבל בעל מנת -** במה שדנו התוס' אם ע"מ שלא תנשאי ותבעלי נחשב בחוץ, עי' היטב ברא"ש (וכ"ה בקצרה בתורא"ש) בשם ריצב"א שתלה נדון זה בהמשך סוגיין שמתבאר מחלוקת ברייתא ומשנה בגדר חסרון חוץ [אם משום שיור בגט או משום קרא דוהיתה לאיש אחר, שלצד דמשום שיור שפיר י"ל דאף תנאי נחשב כשיור]. ובזה תירץ כל קושיות התוס' עיש"ה.

**דף פ"ב ע"ב**

**מ"ט דר"א מידי דהוי אבל תנאי דעלמא ורבנן וכו' הכא שייר לה בגט -** מבואר בזה שאף שכל איסורה מחמת "תנאי" [שקי"ל דתנאי מילתא אחריתא] בכל זאת נחשב לשיור בגט, וכמש"כ רש"י שלא התירה גט זה לכל אדם, (וע"ע לשון רש"י ד"ה בעינן כריתות ולקמן פג. ד"ה הכורת).וצ"ב

**גמ' ומתני' דאוקימנא בחוץ מ"ט דר"א וכו' -** מבואר שאין גדר וטעם מחלוקתם במשנה (אם מהני חוץ) כגדר פלוגתתם בברייתא (דפליגי בע"מ). ועיין ברא"ש בשם ריצב"א שלברייתא נחלקו בסברא אם התנאי נחשב כשיור, ולמתני' נחלקו באופן לימוד הדרשה ד"איש אחר", ולכן אף שלברייתא יש לדון אם תנאי נחשב כשיור ולא מהני, מ"מ למתני' דמשום לימוד דאיש אחר אין לחוש לחסרון בתנאי שהרי סו"ס בכח הגט עצמו להתירה לכולם.

ועי' עוד שם שמתבאר מלשונו דרבנן שאמרו האי איש לכל איש ואיש, כוונתם לדרוש מפסוק זה דבעינן שיתיר הגט לכולם, ולא רק לדחות דרשת ר"א. וכן משמע קצת מלשון תוס' פג: סוד"ה רבא.אמנם בתורא"ש כ' בסוגיין דרבנן לא צריכים הפסוק שסברא הוא, ורק לדחות דרשת ר"א אמרו כן.

(והנה בפסוק שני דריח הגט ודאי דפליגי בסברא, והיינו דבעינן כריתות, ומה שלפסוק ראשון הוצרכו ללימוד, היינו שלדעת ר"א גלתה תורה שמתקיים הכריתות אף כשנעשה לגבי איש אחד שזהו האופן שנעשה הכריתות לכל איש בפנ"ע. ולזה הוצרכו רבנן לדרוש שכל שאיננה גרושה לכולם אין זה כריתות, שכך הוא 'שיעור' התורה לכריתות שיהיה לכולם)

**גמ' טעמא דר"א מהכא ואשה גרושה אפילו לא נתגרשה אלא מאישה נפסלה מן הכהונה -** ופרשו רש"י ותוס' שעי"ז דהוי ריח הגט למדנו דמהני כשאוסר לחלק מהעולם. וצ"ב ממנ"פ אם גט זה עצמו שלא מתירה לאף אחד אינו כלום מדוע יחשב כריח הגט, ומה שייכות הנדונים שעי"ז נדע שמהני שיור בגט.

וביארו בזה האחרונים (עי' בתפארת יעקב במתני' ד"ה ונראה לי לומר, ובאבן האזל פ"ח הל' ה' מגירושין, ובשיעורי אבי עזרי יבמות י', ובשערי חיים נט, ז וע"ע קה"י גיטין סי' י"ג) שבגט ישנם ב' חלקים נפרדים האחד הפקעת קנין האישות שביניהם, והשני להתירה לשוק, וב' חלקים אלו (לשי' ר"א) אינם תלויים זב"ז, שאף כשמפקיע קנין האישות עדיין אסורה לשוק כל עוד שלא התירה להנשא [וכנוסח הגט ודין דיהוי לכי מינאי וכו' לאתנסבא לכל גבר], וזהו ענין שיור ד"חוץ" שעל אף שמפקיע קנינו עדיין אינו מתירה להנשא לאותו ששייר.

ומכיון שנתבאר שענין הפקעת האישות נפרדת היא מהיתירה להנשא, שפיר נחשב נתינת גט לאיסור ריח הגט אף שאינו מתירה לשוק כלל, דסו"ס יש כאן עכ"פ מעשה נתינת גט ביחס לקנין האישות (ואף שבכה"ג שלא התירה כלל לעולם אף האישות אינה נפקעת, מ"מ מעשה נתינה כסיבה לגירושין היתה כאן ועי"ז נאסרת לכהונה ודו"ק). וע"ע שערי חיים סי' נ"ד.

וע"ע באבנ"מ קל"ז, א ד"ה ולפי"ז ניחא.

**תוד"ה אפילו לא נתגרשה וכו' פשיטא דאפי' לר"א לא הוי גט ואם מת מותרת להתייבם –** האחרונים תמהו מנ"ל לתוס' שלא אהני כלל ומותרת להתייבם, ואכן בתורא"ש כ' שאינה נופלת ליבום, והיינו דעכ"פ הועיל לנתק קנינה מן הבעל. וכפה"נ סברת התוס' ע"ד ששנינו לקמן דקדושין שלא אהנו לאסור כלל אינם חלים, שאף בגט י"ל כן שכל שלא אהני להתיר כלום אינם חלים.

**שם בתוס' וי"ל כיון שנאסרה על יבם זה לפני קדושי אחיו משום א"א לא חשיבא גבי יבם אשת אח -** לכאו' משום אין איסור חע"א אינה נחשבת כערות אש"א ליפול ליבום על ידה. ועי' בזה בארוכה באמר"מ (סי' ט ס"ק ג-ה) ואכמ"ל.

**גמ' קידושי ראובן אהנו קידושי שמעון לא אהנו** - ריטב"א ביאר כפשוטו שאין קידושין דשמעון חלים כלל, ומשום שאינם אוסרים לשום אדם [ומשום שמהות קנין קידושין לאוסרה לעולם, וכמבואר בקידושין ב: דאסרה אכ"ע כהקדש עי"ש בתוס'].

אמנם הרשב"א פירש (וכ"מ ברש"י ד"ה ואין אני) שקדושי שמעון חלים, ומשום שמועילים לאסור אחר מיתת ראובן. אך צ"ב לפי"ז מדוע א"כ לא תחשב לדעה זו כאשת ב' מתים (עי' היטב אבן האזל ח' מגירושין ה' ד"ה ונראה עפ"מ).

עוד נחלקו הראשונים בקידושי חוץ אם מותר "חוץ" זה בביאה, שריטב"א כ' דהותר בה לגמרי (וע"ע אמרי משה ט, ו בדעת תוס') אך הרשב"א כתב שאסורה בביאה שסו"ס משתמש גם בצד מקודש שבה לשני עי"ש. (ובפשטות כוונתו דאמנם יחס הקנין מתחלק, אך היא גופא הוי חפצא דא"א עי' כעי"ז בחי' ר' שמעון יבמות סי' א' ד"ה וכן מוכח. ובאבן האזל שם ביאר באופן אחר שלדעת הרשב"א שב"חוץ" זה שייר גם לגבי העולם שיוכל הלה לקדשה ולהוסיף בזה איסור לעולם, ועי"ז שוב נאסר גם הראשון ע"י שנחשבת כא"א לעולם).

**תוד"ה כגון -** בעיקר דברי תוס' לחלק בין גירושי חוץ לקידושי חוץ יש לפרש לפי"מ שנתבאר באחרונים (הגהת אבנ"מ מתשובות הרא"ש מה, יד ובתפארת יעקב כאן) דסיבת היתרה משנשאת, משום דבלא"ה תהיה אסורה לכולם, ולפי"ז י"ל דכך היא כוונת הבעל בעצם זה שהתירה להנשא לשאר העולם, שבהכרח תהיה ניתרת לגמרי בזמן שתנשא לאחר (עי' לקמן שנתבאר גדר היתירה). ולכן כ"ז שייך רק בגירושין שאכן בא להתירה עכ"פ לשאר העולם ומוכרח שתותר לגמרי. אך בקידושי חוץ אין סיבא לומר שנתן כח לזה ששייר לו שיפקיע את מעשיו. ועיין כעין זה (בנוסח שונה) בחי' ר' שמעון ליבמות סי' י"ט ד"ה ובזה יובן לנו,ובסי' ל"ט ד"ה ובזה יש לבאר.

ובאבן האזל ביאר יותר ע"פ משנת"ל מהאחרונים שבגירושין ב' חלקים ביטול קנין האישות, והתירה לשוק, וכשמגרש גירושי חוץ אף שמנתק קנין האישות, אך עדיין משייר בהתירה לשוק לפלוני, וממילא כל גדר מה שניתרת לאחר נישואיה היינו שנשלם בזה היתרה לעולם (ע"י שנתרוקנה אישות זו לשני. תוס' לקמן), אך בקידושין שיש קנין לראשון ובכדי לבטל מעשיו צריך לבטל קנין אישות זה, מהיכ"ת שיוכל הלה לבטל קנין אישות של חבירו.

**דף פג.**

**רש"י ד"ה מאי דאסר שרא וכו' דהדר אמר קודם מסירה וכו' –** מה שהדגיש דוקא קודם מסירה כונתו כהרמב"ן בס' הזכות (מג. מדפי הרי"ף) שא"א לפרש שחזר ונתן שוב והוסיף לראובן ושמעון, לר"א- שכבר פעל בתחילה גירושין מסויימים ושוב אין יכול גט זה לפעול, ולרבנן- שגם בנתינה שנייה אינו גט שכונתו שגט ראשון יתיר לכולם חוץ מראובן ושמעון, וגט שני יתיר רק לראובן ושמעון ולכן אין שניהם חלים. ובהכח מזה שאמר הכל קודם הנתינה.

**תוד"ה ועמדה ונשאת וא"ת הלא אין נישואין חלין -** מבואר דפשיטא לתוס' שאין הנישואין חלין, על אף שלכאו' אם אינם חלים שוב חל הגט ויש מקום לנישואין לחול וחוזר חלילה. ומזה ייסד בשער"י (ז, טז) שהכלל הוא שכל חלות שמתבטלת ע"י קיומה (כמו זו שע"י חלות הנישואין נמצאת א"א מעיקרא) יש להחליט שאין מקום כלל לקיום הנישואין, וממילא הגט בקיומו.

וע"ע בתורא"ש, ומה שחידש כאן בר"ן והאריך בדבריו באבנ"מ קמג, ג.

**גמ' נענה ר"ע וכו' הרי שהיה זה שנאסרה עליו כהן ומת המגרש לא נמצאת אלמנה אצלו וגרושה אצל כל אדם -** מבואר שנחשבת לגרושה אצלו מחמת היתירה לאחרים. וצ"ב מהמבואר בסוגי' לעיל שריח הגט פוסל אף שלא הותרה לאף אחד וצע"ג (ובס' הערות הוכיח מזה כשיטת הר"מ שריח הגט אסור מדרבנן בלבד עי"ש).

ויל"ע עוד לפמשנ"ת באחרונים שבגרושי חוץ נפקע קנין האישות לגמרי וכל השיור רק בהיתר לפלוני, א"כ תחשב לגרושה לכל העולם מחמת הפקעת הקנין, ועיין. (ויעוי' בהגהת אבנ"מ קל"ז, א ד"ה אמנם).

**גמ' אלא מעתה בת אחיו לא ישא וכו' ונמצא גורם לעקור דבר מן התורה היינו פירכא -** עיין מש"כ חזו"א שודאי גם ר"ט ידע טענה זו של פטור ערוה מיבום עי"ש.

**גמ' דתניא מודה ר"א במגרש את אשתו ואמר לה וכו' וניסת וכו' שמותרת לזה שנאסרה עליו -** נתבאר לקמן עמ' ב' שהיתר זה נעשה ע"י הבעל השני [וזהו שמק' הגמ' לקמן היכן מצינו שזה אוסר וזה מתיר וכו']. ופי' תוס' בסוגיין כיון שנשאה נתרוקנה לזה השני כל האישות, ויעוי באבן האזל (ח, ה) שנסתפק אם היתר זה נעשה בשעת קידושי השני (וכמשמעות ל' תוס'), או שניתרת רק על ידי גירושי שני או מיתתו עי"ש.

**גמ' הרי אשת איש היינו פירכא -** צ"ב מדוע תחשב א"א כמי שאין איסורה לכל מחמת היתר בעלה, והלא א"א דידיה הוא. וכ' בקובץ ביאורים (אות נ"ב) להוכיח מזה שאין גדר איסור א"א משום דהוי א"א של פלוני דוקא וכעין גזל, אלא שנעשית ערוה בפנ"ע 'ערות א"א', ולכן נחשב שהותר לבעל איסור א"א דאשתו, ועדיין צ"ב. וע"ע חי' חת"ס.

**דף פ"ג ע"ב**

**תוד"ה מודה ר"א -** יעוי' בחהר"ן שכתב לפרש לשון "מודה" שבאמת גם לר"א א"א להיות היתר לחלק מהעולם וכעיקר שיטת רבנן החולקים, ורק שהוא סובר דכיון שהותרה לכולם משתנשא שפיר נחשבת אפשרות זו לגט המתירה לכולם (והיינו כמשנת"ל פב: מתשו' הרא"ש שבלא הפקעה זו היתה אסורה לכל העולם). וצל"ע שמדבריו משמעשהגט פועל היתר זה, ואילו בסוגיין משמע שהבעל השני מתירה וכמבואר בגמ' לקמן זה אוסר וזה מתיר.

**גמ' כל חיי או חיי פלוני הרי"ז כריתות -** יעוי' ברשב"א ור"ן שפרשו לפי"ז בהא דשנינו לעיל דף פב, ע"מ שלא תנשאי לפלוני דמהני ואין חסרון זה דאגידא גביה, ומשום שתנאי זה שייך רק בחיי אותו פלוני.

אמנם הר"מ כ' שבתנאי זה שלא תנשאי יש חסרון דאגידא גביה, וכמו בע"מ שלא תלכי לבית אביך כל ימי חייך. ע"ע בר"ן שם.

וביאר הגר"ח (סטנ' עמ' פ"ח סי' קנ"ב) ביסוד פלוגתתם דהרשב"א והר"ן פרשו שמשום זה שמוגבלת האשה לפי תנאו של בעל נחשבת לאגודה אצלו, ולכן פשוט שע"מ שלא תנשאי לפלוני, שלאחר מתתו אין היכ"ת לבטל התנאי הלא לזמן זה אינה מוגבלת ושפיר איננה נחשבת כלל לאגודא אצלו.

אך הר"מ למד שחסרון אגודא איננו משום יחס האשה לבעל, אלא בגט עצמו שנעשה באופן שתלויה חלותו בתנאי, ומכיון שתנאי זה תמידי הרי חסר בעצם השטר להחשב כשטר כריתות, ולא בגלל שיתכן מציאות שיתבטל ע"י התנאי, ולכן אף שברור שאין היכ"ת לביטול התנאי לאחר מיתת זה שהתנו עליו, מ"מ גט זה תלוי ומותנה בתנאי עולמי, ומכיון שתלויה חלותו של הגט בתנאי עולמי חסר בשמו כספר כריתות, עכת"ד העמוקים עי"ש עוד.

**גמ' פקעה פקעה -** יעוי' בריטב"א שהביא מרא"ה שלפי"ז ה"ה בממון כשהקנה גוף ופירות ליום אחד שוב אינה חוזרת אצלו לעולם. והיינו שכמשנ"ת בסוגיין גבי גט שלאחר שניתק ממנו שוב מהיכ"ת שיחזור מחדש.

וברא"ש נדרים כט. פי' משנ"ת בסוגי' שם שהמקדש רק ליום אחד שוב אין הקדושין פוקעין, היינו משום הנתבאר בסוגי' גבי גט דמקשינן יציאה להויה, ומבואר בזה שמצד הסברא היה מקום לחלק ולדון שחלים הקידושין רק ליום אחד. ובביאור החילוק בין גירושין לקידושין כ' הגרש"ש נדרים (סוס"י כ') דמסברא י"ל כן רק בגט דמאחר שכבר אינה אשתו אין שוב מה שיחדש אצלה קנין למחרת, אך בקדושין שהנדון שיפסק ממנה חלות אישות זו, שייך לומר שתפסק ממנה האישות ותחזור להיות פנויה, ולזה הוצרך הרא"ש לילפותא דיצאה והיתה.

**דף פד.**

**גמ' מסתברא בין לר"א בין לרבנן כיוןדפסקה פסקה -** היינו דנזכרו בגמ' ג' צדדים, לר"א נסתפקה הגמ' אם חל בה כפי שהתנה וכדין חוץ, או שלא חל כלל דגרע מחוץ, ולרבנן צידדה הגמ' צד נוסף דפסקה פסקה לגמרי, וכך הכריעה הגמ' לכו"ע.

**תוד"ה הכא בדידה -** בביאו"ד יעוי' במהרש"א שביאר עפי"ד הרשב"א, וזה תורף דבריהם, שהקשו שיכולה להנשא לפלוני (שתלה התנאי בו) בלא גט מהשני שנשאת לו, שמכיון שנישואין אלו של השני מהווים סתירה לקיום התנאי אינם חלים כלל. ואין לומר שלאחר שנשאת לפלוני שהתנו בו ונתקיים התנאי נמצא שהגט חל למפרע ושוב בהכרח צריכה גט מהשני שנשאת לו, שהרי עד כמה שנמצאו קידושין מונעים קדושי שלישי (-התנאי) עכ"פ אינם חלים [שהרי לא שייך שיחולו כלל שאם חלים הם שוב נמצא שהתנאי מתבטל ואין כאן גט ואינה יכולה להנשא לשני, וע"ד שנתבאר לעיל פג. בתוד"ה ועמדה עמש"כ שם].

ולזה תרצו התוס' דאה"נ מעיקר הדין יכולה להנשא להשלישי בלא גט, אך חיישינן שמא בינתיים ימות בעלה הראשון או יגרשנה (בשנית לגמרי) ועי"ז גמרו וחלו קידושיה לשני שכבר אינם תלויים בתנאי, ועי"ז שתנשא להשלישי בלא גט נמצאת באיסור א"א.(ונמצא לפי"ז שהנידון הוא שבשאלת התוס' נקטו שמכיון שהקידושין מצד עצמם לעולם ואין מקום לקדושי התנאי, קידושין אלו בהכרח כלל אינם חלים, ובתירוצם נקטו שמכיון שבמציאות ישנה אפשרות שיגרש או ימות באופן שיש אפשרות לקיום התנאי, שוב חלות קידושי שני תלויים במציאות זו אם אכן יתאפשר קיום התנאי, על אף שקדושי האחר היו בשעתו לעולם).

עי"ש ברשב"א ומהרש"א מה שהוסיפו עוד.

**תוד"ה ע"מ שתעלי לרקיע וכו' דהתם לא ילפינן אלא שהמעשה יכול לעשות ע"י שליח –** ביאור החילוק בין מעשה לתנאי, עפימשנ"ת בתוס' כתובות עד. ד"ה תנאי שפירשו בדין זה שכל שאינו יכול לעשות ע"י שליח אין המעשה כ"כ בידו, ובארו האחרונים (שער"י ז, ח וקובה"ע סי' ע"ו) שזהו כסימן שאיננו נחשב כפועל החלות שמשום כך אין יכול לעשות שליח, ומכיון שאיננו נחשב לפועל החלות מה"ט אינו יכול להטיל בו תנאי עכת"ד בקצרה, וא"כ זהו שתרצו התוס' דחסרון זה שאינו בשליחות שייך רק בעיקר המעשה שעליו עושה התנאי, אך בתנאי עצמו אין סברא להצריך שיוכל לעשות, ודו"ק.

**רש"י ד"ה אין חוששין אבל אמר לה ע"מ שלא תבעלי לפלוני וכו' דומיא דע"מ שלא תלכי לבית אביך לעולם -** כ' הרשב"א ומהרש"א ומהרש"ל שאי"ז דומה לתנאי שלא תלך לעולם, ששם החסרון דאגידא גביה כלחייה, אבל בנד"ד הלא דמיא לכל חיי פלוני שאינה אגודה אצלו לאחר מיתתו של פלוני, וביאר המהרש"א שבכל זאת יש לאסור מחשש שתבעל באונס ע"י הפלוני וכמבואר בתוס' לעיל פב: ד"ה שר"א.

[ואמנם שי' הר"מ נתבארה לעיל פג: שהתולה תנאו שלא תנשא לפלוני נחשב כמתנה כל ימי חייך שאינו דומה לכל ימי חיי, שרק חסרון בהיכ"ת הוא שאינה יכולה להנשא אחר מיתתו עי"ש משנ"ת שם מהגר"ח (וע"ע במש"כ בתשו' רעק"א מהחת"ס קמא קכ"ז ד"ה ולתירוץ זה) מ"מ אין זה משמע מלשון רש"י שנתכון כשי' הר"מ שהרי לשונו שמא תיבעל לו. פנ"י].

**דף פ"ד ע"ב**

**גמ' כי אמרינן מתנה עמשכ"ב תנאו בטל וכו' דודאי קעקר אבל הכא וכו' -** יעוי' בריטב"א בביאור החילוק שבשארה וכסותה מתנה עם השמים ובאכילת חזיר מתנה עם האשה עיש"ה, וכפה"נ כוונתו לפרש דבקידושין בלא שאכ"ו אין ב' צדדים וכל חלות עשייתו באופן שונה ממה שצוותה תורה והרי"ז מעמשכ"ב, ומשא"כ בנד"ד לא שינה בעצם החלות, ורק שתלה קיום חלות זו בקיום התנאי. כן נראה בכונת דבריו.

(ע"ע ב"מ נ"א: ודאי קעקר ובמש"כ לפרש שם בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ו מנחלות הל' י' ד"ה עוד, ויל"ע אם שייך לפרש כן גם בסוגיין).