12 אם השומעין צריכין לצאת באמירת נברך, ובגדר עניית ברוך שאכלנו
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

אור ליום ג' י"ז אלול תשע"ב

**א**

א] יש להסתפק בעיקר דינא דברכת הזימון, דאומר המזמן נברך שאכלנו משלו ועונים לו ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, אם המזמן מוציא את האחרים באמירת נברך שאכלנו משלו והן יוצאין בכך מדין שומע כעונה, או דע"י דעונין ע"ז ברוך וכו', ה"ה יוצאין בברכתו וחשיבי כמברכין את ברכת נברך, ע"ד הא דהעונה אמן חשיב כמברך, או דעיקר דינא דהמסובין הוא לענות על המזמן ברוך שאכלנו משלו, וא"צ כלל לצאת במה שאומר נברך שאכלנו משלו.

ובפשוטו נראה דודאי דאין השומעין יוצאין במה שאומר המברך נברך שאכלנו משלו, דאמירת המברך נברך שאכלנו משלו, הוא הזמנה והתראה שיברכו, וכל עיקרו הוא דין על המזמן שיאמר כן, ואינו מוטל כלל על השומעין לומר כן, דנימא דהן צריכין לצאת בכך מדין שומע כעונה, וע"כ ודאי דכל עיקר דינם של האחרים הוא לענות ברוך שאכלנו משלו.

וגדולה מזה מצינו בד' הלבוש בסימן קצ"ח ס"א, ז"ל, אם נכנס כשאמר המברך נברך שאכלנו משלו וכו', עונה אחריו ברוך הוא ומבורך שמו תמיד לעולם ועד, ואין לומר אמן, שאי"ז ברכה אלא הזמנה שמזמן אותם לברך, ואם נכנס כשהאחרים עונים ואומרים ברוך הוא שאכלנו משלו ובטובו חיינו, עונה אחריהם אמן, "שזהו עיקר ברכת הזימון", עכ"ל, והרי דס"ל דמה שאומר המזמן נברך אי"ז כלל מעיקר ברכת הזימון, אלא הוי זה הזמנה שמזמן אותם לברך, ועיקר ברכת הזימון הוא מה שעונים ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, ולפי דבריו פשוט דאין האחרים צריכין לצאת באמירת נברך.[[1]](#footnote-2)

ב] ואמנם לכאו' יש להוכיח דצריכין השומעין לצאת באמירת נברך וכו', ממש"א בגמ' דמ"ו., דהא דתניא דברהמ"ז שלשה וארבעה, אתיא כמ"ד דברכת הזימון עד נברך, ופירשו הרי"ף ודעימי' דהיינו דהיכא דכל א' יודע ברכה אחת, מברכין אותה ד' בנ"א, שא' יאמר נברך והשני הזן וכו', אך למ"ד דברכת הזימון עד הזן, א"א לחלק לב' נברך והזן, ולכאו' נשמע מינה דהמזמן מוציא את השומעין באמירת נברך, וע"כ הוא דל"מ שיאמר האחד נברך והאחד ברכת הזן, דא"א לצאת ברכה אחת מב' בנ"א.

אך נראה דאין ללמוד מזה, די"ל דהא דל"מ שיאמר א' נברך וא' הזן, אי"ז משום השומעין, אלא הוא משום המזמן, דכיון דנברך ל"ה ברכה בפנ"ע, ע"כ ל"מ המזמן לברך נברך בלא לברך ברכת הזן, וכל שאינו יודע לברכת הזן והוא יוצא יד"ח מאחר, ל"מ לברך בעצמו נברך, דא"א לברך ברכה אחת חצי' באמירה וחצי' בשמיעה.

והעירוני די"ל עוד בזה בפשיטות, דהתם הרי בפשוטו איירי דאין השאר יודעין גם לענות ברוך שאכלנו וכו', וכאשר כ"ה מבו' להדיא בתר"י שם, ז"ל, והא' אינו יודע אלא נברך שאכלנו משלו וברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, והב' יודע ברכת הזן וכו', עכ"ל, וכ"ה בפמ"ג ולבו"ש סימן קצ"ד למג"א סק"ג, וע"כ ודאי הן צריכין לצאת מן המזמן בעניית ברוך שאכלנו משלו, וע"כ ל"מ לצאת בעניית ברוך וכו' מאחד ובברכת הזן מאחר, וז"פ.[[2]](#footnote-3)

ג] ובעיקר הנידון בזה, הנה בד' המ"ב מבו' דא"צ השומעין לצאת באמירת נברך, דהנה כתב הביאוה"ל סו"ס קצ"ט, בדין חרש, ז"ל, לכאו' פשוט וכו' אבל הוא אין נכון לכתחילה שיהיה הוא המזמן להוציא אחרים בבהמ"ז, דהא קי"ל בסימן קפ"ה ס"ב דלכתחלה צריך להשמיע לאזנו, וא"כ אף דשומע כעונה מ"מ הם לא עדיפא מדידי' בעצמו ונשאר אצלם הברכות בדבור לבד בלא שמיעה לאזנים וכו', והנה בזמן שהיו המזמנין מוציאין בבהמ"ז בודאי דהכי הוא, אך כהיום שאין מוציאין בבהמ"ז כלל וכ"א מברך לעצמו והמזמן אומר רק נברך לבד, אפשר דיש להקל בזה שיהי' הוא אף מזמן לכתחלה וכו', משא"כ הכא שהעונים שאומרים ברוך שאכלנו וכו' הלא משמיעים לאזניהם, ומה איכפת לן אם מי שאומר נברך אינו יכול להשמיע לאזנו, וצ"ע, עכ"ל.

ונ' מזה דפשיטא לי' דאין האומר נברך מוציא את האחרים, וע"כ לא איכפת לן שהוא אינו יכול להשמיע לאזניו, - ומה שהניח בצ"ע, נראה דהוא משום די"ל דכל שאינו שומע, הוי זה גריעותא בברכת הזימון דילי' דאינה אלא ברכה דבדיעבד, וכיון שמתקיים דין הזימון דידהו, במה שהוא אומר את ברכת הזימון, ע"כ כל שהוא אינו משמיע לאזניו, אף הן אין יוצאין אלא בדיעבד, ובדבריו שם נראה דנסתפק גם בהא דלכתחילה אין כדאי שיהי' ש"צ, די"ל דהוא משום דהוי זה גריעותא בתפילתו, ואין הציבור יוצאין בחובת חזרת הש"צ אלא בדיעבד.

ד] וכ"ה מבו' גם בדבריו בשעה"צ סימן ר"א סקט"ז, שכתב במש"כ בשו"ע שם דצריך לחזר שיתנו לו כוס של ברכה לברך, והוא משום דהוא המזמן ומוציא אחרים יד"ח, וכתב השעה"צ, ז"ל, ובזמנינו שכל א' וא' מברך לעצמו איני יודע אם שייך דין זה, ואולי מה שעונים ברוך שאכלנו וכו' לא נחשב זה רק כעניית אמן, והמזמן הוא חשוב עיקר המברך, וצ"ע, עכ"ל.

ומבו' מדבריו, דאין המזמן מוציא את השומעין באמירת נברך וכו', וזהו שנסתפק דלא עדיף איהו מינייהו, ונראה דגם מה שנסתפק דשמא מה שעונים ברוך שאכלנו וכו' לא נחשב זה רק כעניית אמן, והמזמן הוא חשוב עיקר המברך, אין נראה דכונתו שהוא מוציאן באמירת נברך וכו', אלא כונתו די"ל דעיקר ברכת הזימון מתקיימת באמירת נברך, והשומעין אין דינם אלא לענות על ברכת הזימון, ובזה הן יוצאין יד"ח זימון, ?ונת' בזה להלן סק"? דכן נראה מד' תר"י?, וע"כ חשיב הוא כעיקר המברך.

**ב**

ה] והנה כתב הב"י בסימן קפ"ג, ז"ל, וז"ל ארחות חיים, כתב ה"ר פרץ שיש לכל א' לברך ברהמ"ז אף כשזימנו, לפי שאין יכולים לכוין כל תיבה ותיבה מפי המברך, ומ"מ לא יתחיל לברך עד שתכלה ברכת הזן וכו', עכ"ל, ומש"כ לא יתחיל לברך עד שתכלה ברכת הזן היינו משום דסבר דהלכתא כרב ששת דאמר דברכת הזן מכלל ברכת זימון היא ולפי פירש"י, ובסימן ר' יתבאר שיש פוסקים כרב נחמן וכו', ולפי' התוס' והרא"ש אף לדברי רב ששת יתחיל מיד, עכ"ל.

והנה מש"כ הב"י דלפי' התוס' והרא"ש אף לדברי רב ששת יתחיל מיד, בפשוטו נ' דכונתו היא, לפי מה שנקט בסימן ר' בדעתם, דהא דלרב ששת צריך להפסיק עד הזן, הוא כדי שיהי' ניכר שמזמנין עליו, ואשר ע"כ כ"ז הוא במפסיק וחוזר לסעודתו, דאם חוזר לסעודתו קודם שסיים המברך ברכת הזן, אינו ניכר שמזמנין עליו, אך כל שהוא מברך עם המזמן יחד, שפיר הוא ניכר שמזמנין עליו, וע"כ שפיר הוא מתחיל ברכת הזן מיד כשסיים המזמן את ברכת הזימון.

ולכאו' צ"ע בזה, שהרי התוס' והרא"ש שם פירשו, דלדעת רב ששת א"א לצאת ידי ברכת נברך מאחד וברכת הזן מאחר, וא"כ אם שאר המברכין מתחילין ברכת הזן מיד כשסיים המזמן את ברכת הזימון, היאך הן יוצאין יד"ח, הרי כיון דברכת נברך שמעו מן המברך וברכת הזן הן מברכין בפנ"ע, אין יוצאין בכך.

ו] ובפשוטו הי' נראה בזה, לפמש"כ בקה"י סימן י"א, דכל הא דל"מ כשזה אומר חצי ברכה וזה אומר חצי ברכה, היינו משום שא"א לצאת ממי שאומר חצי ברכה, אך כל שהוא אומר ברכה שלימה, מצי השומע לצאת ממנו בחצי ברכה ולהשלים החצי השני בעצמו, עיי"ש בדבריו.

ולפ"ז ניחא, דשפיר יוצאין שאר המברכין בברכת הזימון, דאף דברכת הזן הן מברכין בעצמן, מ"מ כיון דהמזמן עצמו אומר ברכה שלימה, שהרי הוא אומר גם את ברכת הזן, שפיר הוא מוציאן יד"ח במקצתה.

ז] אמנם נראה דבדעת הב"י גופי' אי"ז מתישב, דהנה כתב הב"י בסימן נ"ט, ז"ל, וכבר הי' אפשר לו לעשות בדרך אחרת, שיאמר עם החזן תיבה בתיבה עד שיגיע לחתימה, ואז ישתוק ויענה אחר חתימת החזן אמן, וכמו שכתבו תלמידי ה"ר יונה בפרק שלשה שאכלו שכך נוהג רבו בר"ה ויוהכ"פ, אלא דאיכא למימר שאע"פ שהוא אומר כל הברכה כל שאינו חותם בפיו אם באמצע הברכה פנה לבו לדברים אחרים הוי הפסקה וכו', עכ"ל.

ולכאו' כונתו, דכיון דאינו חותם בפיו והוא יוצא בחתימה מן הש"צ, יש לו לצאת בכל הברכה מן הש"צ, וע"כ אם באמצע הברכה פנה לבו לדברים אחרים הוי הפסקה.[[3]](#footnote-4)

והנה לפ"ז יש ללמוד מד' הב"י דא"א לברך חצי ברכה בעצמו ולצאת חצי' מאחר, אף אם אותו האחר בירך את כל הברכה, וע"כ אף שהש"צ בירך את כל הברכה, מ"מ ל"מ לצאת ממנו בחתימתה בלבד, ולפ"ז הרי הדר תיקשי, דאיך יוצאין המברכין בברכת נברך, כשהן מברכין ברכת הזן בעצמן, הרי א"א לצאת בחצי ברכה.

ח] אמנם לפמש"נ לעיל דא"צ לצאת כלל בברכת נברך מן המזמן, והא דא"א שיברך א' נברך וא' ברכת הזן, הוא או משום דהמזמן ל"מ לברך ברכת נברך בעצמו ולצאת ידי ברכת הזמן מאחר, או משום דהאחרים צריכין לצאת מן המזמן בעניית ברוך שאכלנו וכו', מתישב שפיר ד' הב"י, דע"כ בגונא דהמזמן אומר נברך וכו' והאחרים אומרים ברוך וכו', והן מברכין לעצמן ברכת הזן, שפיר דמי, שהרי המזמן אומר את כל הברכה, וא"צ לצאת מאחר, וגם הם עונין בעצמן ברוך וכו', וא"צ לצאת מן המזמן.

1. אך דבריו מחודשים מאד, ומשמעות ל' הגמ' והראשונים בסוגיא דעד היכן ברכת הזימון נראה להדיא דנברך הוי מכלל ברכת הזימון, וכ"נ מל' הירושלמי שהביאו הראשונים דפריך והרי נברך, דמ"ט ברכת הזן פותחת בברוך, הרי היא סמוכה לברכת נברך, והרי דברכת הזימון היא נברך.

   ומה שהנכנס אינו עונה אמן אחר אמירת נברך, נראה דממ"נ, אי נימא דמה שעונים ברוך וכו', אי"ז מכלל עיקר ברכת הזימון, אלא הוי זה עני' על ברכת הזימון, הרי דכיון שהוא עונה ברוך ומבורך וכו', ה"ז עדיף טפי, וא"צ לענות אמן, ואי נימא דגם מה שעונים ברוך וכו' הוי מכלל ברכת הזימון, הרי נמצא דברכת המזמן אינה נשלמת עד שאומר ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, וכאשר כן נראה בל' רש"י בדמ"ו. ד"ה ולמ"ד, עיי"ש, וע"כ אין לענות אמן אחר שאומר נברך וכו', דהוי זה באמצע הברכה.

   שו"ר בד' המג"א בר"ס קצ"ב דמבו' דברכת המזמן נשלמת כשאומר ברוך וכו', וע"כ צריך לענות עלי' אמן, ולדעת הסוברים דברכת הזימון היא עד הזן, א"צ לענות ע"ז אמן, דעדיין לא נשלמה הברכה, והעיר ע"ז מד' הרמ"א בסימן קצ"ח דנראה דיש לענות ע"ז אמן, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז הרי ודאי דמה"ט א"צ לענות אמן אחר אמירת נברך, דבזה לכו"ע עדיין לא נשלמה הברכה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה"ט גם אין להוכיח ממה שדנו הפוסקים בסימן קצ"ט, דאם אין האשה מבינה ברכת הזימון, א"א להוציאה בכך, והרי דצריך המזמן להוציא את שאר המסובין בברכת הזימון, דהתם נמי אין האשה עונה כלל, והוא מוציאה גם באמירת ברוך שאכלנו, וע"כ כל שאינה מבינה, י"ל דאינו יוצאת יד"ח בכך. - וי"ל עוד, דאף דא"צ להוציא את המסובין באמירת נברך, הא מיהא דצריכין המסובין לשמוע את אמירת המזמן, וע"כ לדעת הסוברים דאין שומע יוצא כשאינו מבין, גם אין מתקיים בזה הך דינא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך יש לדחות, דאף אם הוא יכול לברך תחילת הברכה בעצמו, ולצאת בחתימתה מן הש"צ, מ"מ בכה"ג אינו רשאי לענות ע"ז אמן, דהו"ל כעונה אמן אחר ברכותיו, ורק אם הוא יוצא בכל הברכה מן הש"צ ה"ה רשאי לענות אמן, וע"כ כיון שרצה הרא"ש לענות אמן וכמש"כ הב"י לעיל מינה, חשש דשמא יפנה לבו לדברים אחרים והוי הפסקה, ואינו יוצא יד"ח אלא בצירוף מה שבירך בעצמו, ואינו רשאי לענות ע"ז אמן. - אך משמעות ד' הב"י דכיון דהוי הפסקה, אינו יוצא יד"ח כלל. [↑](#footnote-ref-4)