‏‏  כה,א                       ו
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות שתים - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**שבועה שאתן לפלוני**. עי' בראשנים שהק' הא אין בידו שחברו יקבלנו. ועי' ברמב"ן ריטב"א ור"ן.

**חומר שבועות מנדרים,** מה חומר יש בשבועה שאין בנדרים, הרי עיקר החילוק הוא ששבועה זה על הגברא ונדר על החפצא.

**תוד"ה חומר בנדרים.** וי"ל וכו', האם כוונתם שנזיר הוי איסור כולל. **ובא"ד.** מה כוונתם 'דנדרים גופייהו כשאוסר עצמו בסוכה לא חייל', הרי שי' התוס' בסמוך שלא חל נדר על הגברא בכל גוונא. ועי' מחנ"א נדרים סי' א'.

**שהנדרים חלים ע"ד מצוה.** נחלקו הראשנים בביאור הגמ' בנדרים. הובא בר"ן על הרי"ף

**אלימא צדקה** לעני מושבע ועומד וכו'. שי' התוס' לעיל כג: דהוי מדין אאחע"א. אך בר"ן בנדרים ח. כתב שהוא נידון לגבי קרבן. ונחלקו בביאור הגמ' בנדרים שם. וע"ע ברמב"ן במלחמות בסוף הפרק

**שבועה שלא אישן ג' ימים**. עי' ברמב"ם והר"ן שנחלקו בטעמו של דבר. ועי' בכס"מ פ"ח ה"ו. ובאפיקי ים סי' לב וקה"י סי' כא

**שי' הרמב"ם בנשבע על אחרים. עי'** ברמב"ם פ"ה ה"א-ב. ועי' בכס"מ שם בשם הריב"ש. והאריך בזה בחי' הגרש"ר נדרים סי' ב' אות ו.

**לא הנחתי תפילין היום** וכו'. עי' בראשנים שהק' הא איתא בלאו בכולל. ועי' ברמב"ן ובריטב"א. וע"ע בתשו' אבנ"מ סי' יד.

**האדם בשבועה פרט לאנוס**. יל"ע האם הפטור שנתחדש בשבועה הוא מדיני אונס דעלמא, או דהוא פטור מדיני שבועה, שלא נשבע על דעת זה.

**שבועה שאתן לפלוני**

מתני', כיצד אמר שבועה שאתן לפלוני. בראשונים הק' דהוי שבועה על דבר שאינו בידו, דשמא לא ירצה חברו לקבל, וא"כ הוי כשבועה שיזרוק פלוני, שאין השבועה חלה. ומצינו בזה שני דרכים.

וכתב הרמב"ן לקמן כז. ד"ה הא דמרבינן דשבועה זו שאתן לפלוני משמע דנשבע בתנאי שירצה לקבל, ואז הוי בידו לתת לו. וכ"כ הר"ן בסמוך. אך בריטב"א כתב 'שאין במשמע לשון שאתן בשבועת ביטוי, אלא שיעשה מה שבידו, או שינחנו לפניו או שיזרקנו לידו או לרשותו לפניו, ואם לא ירצה לקבל הרי הוא פטור'. ונראה מדבריהם שנחלקו האם כשלא מקבל חברו, חשיב שקיים שבועתו, דשבועתו הוא רק על מעשה הנתינה שמניח לפניו, או ששבועתו היא בתנאי שיקבל, אבל אם לא קיבל חברו, ליכא שבועה כלל, דע"ז לא נשבע.

וכתב הט"ז בשו"ע יו"ד רלו סק"ו שנחלקו בפלוגתא דהמהרי"ק והריב"ש גבי שבועה לישא אשה פלונית, דהמהרי"ק כתב דלא חלה שבועתו, ואם לא תתרצה הוי שבועת שוא, והריב"ש כתב דדמי לשבועה שאתן לפלוני, וביאר הט"ז דהמהרי"ק סבר דל"ד לשבועה שאתן כיון שהתם נשבע על עצם הנתינה, משא"כ בשבועה לישא אשה, הרי אם אינה רוצה לינשא אין שום מעשה נשואין, וזו היא כשי' הריטב"א, והריב"ש כתב כרמב"ן וא"כ גם שבועה לישא אשה י"ל שדעתו אם תתרצה לינשא.

אלא שבטושו"ע כתבו בסי' רלו 'וכן בכל דבר אפי' אין בו לא הרעה ולא הטבה כגון וכו', ואפי' בדבר שאינו יכול לעשותו אלא ע"י אחרים, כגון שנתתי לפלוני או לא נתתי או שאתן לפלוני או לא אתן', הרי שנקטו ששבועה זו נחשבת דבר שאינו יכול לעשותו אלא ע"י אחרים, וזהו החידוש שחלה השבועה, ואי נימא שנשבע רק בתנאי שיקבל חברו, וכן אם נשבע רק על מעשה נתינה, א"כ שוב הוא בידו. וצ"ל, דאף שבשביל קיום השבועה צריך שחברו יקבל, אפ"ה אי"ז נחשב דבר שאין בידו, דשבועה שאינה בידו היינו כגון שבועה שחברו יעשה מעשה פלוני, ומעשה זה אינו בידו כלל, אבל הכא סגי לן שהשבועה יכולה לחול באופן מסוים מכוחו, וכיון שהשבועה היא על המעשה הנתינה שהיא בידו, אף שצריך שחברו יקבל, מ"מ הוא רק הכי תמצי בעלמא, וכשאין חברו רוצה לקבל הרי הוא אונס, והוי כמי שנשבע לתת לחברו דבר שאין לו, שהוא צריך לקנות אף שאין בידו שימכרו לו חברו, ומ"מ השבועה חלה על מעשה שהוא עושה. וצ"ע.

**חומר שבועות מנדרים** שהשבועות חלות על דבר שאין בו ממש. לכאו' הא דשבועה חלה על דבר שאין בו ממש, היינו משום ששבועה היא 'מיתסר נפשיה', ולכך אין צורך שיהיה דוקא על דבר שיש בו ממש. משא"כ נדרים שהם 'מיתסר חפצא' וא"כ אינו חומר ומעלה בשבועות. וביותר קשה דבספרי הביא קרא ד'השבע שבועה'. וצ"ב ל"ל קרא. הרי כמו ששבועת ביטוי לשעבר חלה אף שלא אוסר כלום, ה"נ בשבועה להבא אינו צריך לאסור כלום, ולכך הוא חל בכל אופן.

ומצינו בראשנים בריש פ"ב דנדרים שהק' אמאי לא תני שבנדרים מהני התפסה משא"כ בשבועות. וכתב ע"ז הרמב"ן שם 'משום דלאו חומרא וקולא הוא, אלא האי חפצא מיתסר ומיתפיס ביה, והא לא מיתסר חפצא כלל ולא תפיס מידי וכו', וכיון דמשום דשאני עניינא דנדר מבשבועה הוא לא מיתני ליה בכלל קולא וחומרא וכו'. הר דתפס הרמב"ן שרק חומרא וקולא נקטינן הכא, וא"כ קשה הא דבר שאין בו ממש לאו חומרא הוא אלא משום ענינו של שבועה הוא כהתפסה. אך בריטב"א כתב שם 'תדע דהא מני שהנדרים אינם חלין על דבר שאין בו ממש משא"כ בשבועות, והתם נמי איכא למימר טעמא רבא נדרים איסור חפצא הוא ובדבר שאין בו ממש ליכא מידי דמתסר, ושבועות איסור גברא וחזי למיסר נפשיה מכל דבר, בין שיש בו ממש בין שאין בו ממש, לעשות ושלא לעשות, ולאו וקולא וחומרא היא בגופייהו, אלא משום דאתי מיניה קולא להאי וחומרא להאי דהאי מיחייב והאי לא מיחייב וכו'. הרי דלדברי הריטב"א לאו קולא וחומרא הוא. אך מ"מ לדעת הרמב"ן צ"ב.

והנה ברא"ש כתב כאן 'והיינו טעמא דשבועות חלות על דבר שאין בו ממש, לפי שאוסר את גופו מלעשות, ובגופו יש בו ממש'. וכן כתב הר"ן כאן ובנדרים יג: ששבועה הוא איסור גברא, וגברא אית ביה ממשא. וצ"ב למה הוצרכו לזה.

ומכ"ז נראה דבשבועה להבא חל איסור על הפעולה שנשבע עליה, וכשם שבנדר חל איסור חפצא מכח נדרו, כך נמי בשבועה חל איסור גברא על הדבר שנשבע עליו, ולכך כשם שבנדר בעינן שיהי' הנדר על דבר שיש בו ממש, כך שבועה שחל איסור גברא בעינן לטעם שהגברא אית ביה ממשא, אבל אם בשבועה ליכא חלות איסור כלל אלא סיפור שקר וכו', לא היה צורך בזה. ועי' בסמוך מש"כ להוכיח משבועה על אחרים שאינו אלא סיפור דברים.

**רש"י ד"ה משא"כ בשבועות.** 'נדר אינו חל על השינה כגון קונם שאני ישן, דקונם לשון הקדש הוא, ואמאי ליחול הקדש, אבל בקונם וכו', מבואר להדיא מדבריו דכל החסרו בדבר שאין בו ממש, אינו מחמת שאיסור נדר צריך דבר שיש בו ממש, אלא שכל החסרון הוא רק משום שקונם לשון הקדש הוא, וצ"ע. ועוד מבואר דסתם נדר בהתפסה הוא, ולכך סתם נדר אינו על בר שאין בו ממש.

**תוד"ה חומר בנדרים**. ובריש מס' נזיר דרשינן לאסור יין מצוה כיין הרשות, ותימה תרי קראי ל"ל. והנה בגדר נזירות ידוע מש"כ המהרי"ט בתשו' נג שהגדר הוא שהנזיר מתפיס עצמו בקדושת הגוף של נזיר, וכל האיסורין שחלין עליו, הם איסורי תורה שאסרם הכתוב לנזיר. והנה לדבריו פשוט שנדר נזירות לא חל כלל על דבר מצוה, דהרי הנדר עצמו לא אוסר אותו אלא מקדש אותו, והתורה אוסרת אותו, והא דדרשינן מקרא לאסור יין מצוה כיין הרשות, אין הכונה שהוא אוסר ע"ע יין מצוה, שהרי גם יין הרשות לא הוא אוסר. וע"כ צריך לפרש דהילפותא היא שהתורה אוסרת אפי' יין מצוה. וא"כ לא הוי נדר על דבר מצוה. וצ"ב שהמהרי"ט עצמו הק' בתשו' שם כקו' התוס'.

וכתבו התוס' בתי' דאי הוי כתיב בנדר לא הוי ילפינן נזיר, משום דנדר אוסר חפצא עליו, משא"כ בנזיר שאוסר עצמו על היין, [והוסיפו התוס' שבנדרים בכה"ג שאוסר עצמו על הסוכה לא חל]. והנה בפשטות כוונת התוס' שנזיר הוא אוסר גופו מהיין, ונדר אוסר היין עליו, ולכך א"א ללמוד נזיר מנדרים. ולדברי המהרי"ט צ"ל דנזיר אף שרק אוסר את גופו ומקבל ע"ע קדושת נזיר, מ"מ ס"ד דכיון שאין האיסור חל על החפצא, א"כ הוא כמו שבועה שהם איסור גברא שאינו חל על מצוה, קמ"ל קרא שחל.

**וי"ל צריכי,** דנזירות אוסר כל היין עליו הלכך חייל איין מצוה כיין הרשות. לכאו' מלשונם משמע דנזיר הו"ל איסור כולל, ואתי קרא לפרש שאף שהוא איסור הבא מחמת עצמו, ופליגי בה ר"י ור"ל לעיל, מ"מ הכא חייל, ולר"י מהכא ילפינן שמהני כולל בכה"ג. וליכא למילף נדרים שנדר מן המצוה עצמה. אך זה אינו שהרי מסקינן בנזיר שם ד. דיין מצוה היינו בגוונא שנשבע לשתות יין וחזר ואמר הריני נזיר, דאתא נזירות וחייל על שבועה. וא"כ יין הרשות אינו יין מסוים, אלא רק לאחר שיקים שבועתו וישתה יין, שאר היין הוא יין הרשות. וא"כ שוב י"ל דלא הוי כולל. כמוש"כ רע"א בתשו' תנינא טז דבנשבע שלא לאכול מצה בפסח, לא חייל שבועתו, ואמאי לא הוי שבועה בכולל שהרי כזית השני אינו מושבע עליו, אלא ע"כ צ"ל דכיון שא"א לאכול את הכזית השני לפני שיעבור על שבועתו בכזית ראשון, לא חשיב כולל, וא"כ ה"נ לא הוי כולל. [ואין לפרש שכוונת התוס' דאפשר לאוקמי לקרא דנזירות, באופן שנשבע לשתות בזמן מסויים ובכה"ג איכא כולל, שהרי שאר הימים הוי רשות, דא"כ אין ילפותא דחלה נזירות על מצוה באופן שנשבע סתם שאינו כולל]. וצ"ב.

**בא"ד,** דנדרים גופייהו כשאוסר עצמו בסוכה לא חייל. נראה דכוונתם, דלכאו' צ"ב דהרי התוס' בסמוך נקטו דלא מהני כלל בנדר שאוסר עצמו על החפץ, ואפי' שלא במקום מצוה, ומה כתבו הכא דלא מהני כשאוסר עצמו בסוכה. וע"כ צ"ל דכוונתם בכה"ג דמהני שאוסר עצמו, כמו בקונם פי לאוכל או עיני בשינה, דתנן בנדרים דמהני, ובכה"ג לא מהני קונם פי לק"ש, דפיו משועבד למצוה. ועי' במחנ"א נדרים סי' א'.

**שהנדרים חלים ע"ד מצוה.**

בגמ' בנדרים הק' מ"ש נדר דחל לבטל מצוה דכתיב כי ידור נדר לה', ושבועה לא חל לבטל המצוה אף דכתיב או השבע שבועה, ולמה לא נימא שה'לה' קאי נמי על שבועה. ומשני הא דאמר ישיבת סוכה עלי הא דאמר שלא אשב בסוכה. ונחלקו הראשונים בביאור דברי הגמ'.

הרמב"ן והר"ן בשם רש"י כתבו דתי' הגמ' הוא שבאמת לה' קאי גם על שבועה, אלא שיש תרי גווני שבועה, אם נשבע שלא ישב בסוכה שהוא איסור גברא לא מהני לבטל, אבל אי אמר ישיבת סוכה עלי שבועה, הרי שאס ע"י השבועה חפצא דסוכה, ובאופן זה מהני בשבועה דומיא דנדר, ושייך לעשות איסור חפצא ע"י שבועה. אך שי' הרמב"ן שכוונת הגמ' לחלק בין שבועה לנדר, ולומר דמסתבר יותר שהילפותא דלה' קאי רק על נדר ולא על שבועה, דנדר אוסר החפץ ושבועה הוא איסור גברא. ונמצא שאין אפשרות לעשות איסור חפצא ע"י שבועה.

והנה הא דהוצרכו התוס' להביא ראיה שיכול לאסור חפץ ע"י שבועה מדאמרו יאסרו פירות העולם עלי בשבועה, הרי שפי' דברי הגמ' כרמב"ן, דאילו לרש"י אי"צ לזה ראיה כלל, שהרי זהו תי' הגמ' שיש שבועה על חפץ. אך מ"מ הביאו ראיה מיאסרו שמהני שבועה לאסור חפצא. וכן נקטו בתי' קמא. ששבועה יכול להיות בין באיסור גברא ובין באיסור חפצא. ולפי"ז שבועה בלשון נדר מהני על החפצא כמו נדר ממש, [ואין לומר שבאמת חל רק על הגברא, ומהני מדין יד, דא"כ מה הראיה מיאסרו כל פירות ששבועה חלה על החפצא, אולי חל רק על הגברא מדין יד]. אבל נדר כתבו התוס' שהוא איסור חפצא דווקא לא מהני לשון שבועה שהוא איסור גברא. ולשון תוס' 'דקונם היינו כקרבן ולא שייך על עצמו'. משמע קצת שהוא כדברי הר"ן כאן שכתב שכיון שנדרים הם בהתפסה משו"ה לא משכח"ל אלא בדקאסר חפצא אנפשיה. וכן שי' התוס' בריש נדרים סוד"ה שאני. [ונסתפקו האחרונים לשי' התוס' שחל השבועה אחפצא, האם יש בזה חיוב קרבן, די"ל שאין זה אלא לאו דלא יחל כנדרים, אבל שבעת ביטוי אינו. ועי' בחי' הגרש"ר סי' יט סק"ג. ובמשנת ר"א סי' ה].

ושי' רבינו אלחנן שאף שמהני שבועה בל' נדר, מ"מ אינו מהני מצד שהשבועה חלה על החפצא כנדר, אלא חל על הגברא, ואפשר שהוא מדין יד. וכן נראה מדברי הרא"ש והר"ן שכתבו 'שהרי מפרשינן דבריו יאסרו פירות עולם עלי בשבועה שאני נשבע', ועי' מהרש"א. [ובאחרונים העירו דמצינו בשו"ע בסי' רלט שפסק ששבועה בל' נדר מהני, ואילו בסי' רו לענין נדר בלשון שבועה הביא ב' דעות, ועי' בביאור הגר"א שם].

ושי' ר"ת שלא מהני לא נדר בלשון שבועה ולא שבועה בל' נדר, ודחה ראית התוס' מיאסרו כל פירות שבעולם.

והנה מבואר בקו' התוס' שאינו יכול לאסור עצמו על החפץ בקונם. 'אבל כשאוסר עצמו על החפץ אינו חל'. והק' במחנ"א נדרים סי' א' הרי מפורש במתני' בנדרים דקונם עיני בשינה שנאסר, אף שעל השינה לא חל דהוי דבר שאין בו ממש, מ"מ חל על עיניו, הרי דחל איסור קונם על הגברא כמו בשבועות. [הרי דנקט שהקונם הוא על הגברא שאסור בהנאת גופו]. ולפי"ז נקט שם שכשאומר קוונם פי לק"ש, כיון שהוי קונם על גופו כשבועה, א"כ כשם ששבועה לא חל לבטל המצוה, משום שגופו משועבד למצוות, ה"נ בקונם פי הוי קונם על גופו, וגופו משועבד למצות. לכאו' היה מקום לפרש בפשיטות דקונם עיני או פי וכדו' לא הוי איסור גברא כשבועה, אלא שאוסר באיסור חפצא על עצמו את הנאת עיניו, וחל איסור חפצא על הנאת עיניו, ולכך מהני גם על מצות, שהרי אין עינו או פיו משועבד למצות, אלא הוא, משא"כ בשבועה שחל על הגברא.

**אלימא צדקה לעני** מושבע ועומד מה"ס הוא שנא' וגו'. עי' בתוס' לעיל כג: שהוכיחו מכאן שאין איסור חל על איסור עשה, מבואר דנקטו התוס' שק' הגמ' מושבע ועומד הוא מכח אאחע"א. וא"כ קו' הגמ' היא לא רק שלא יהיה בו קרבן, אלא גם לא מלקות שהרי אאחע"א. אך שי' הר"ן בנדרים ח. דמושבע ועומד כאן לא דמי להא דאמרינן לעיל גבי שבועה שלא אוכל נבילות דמושבע ועומד הוא. דהתם השאלה היא דאין שבועה חלה על איסור תורה, או משום דאאחע"א או דאין שבועה חלה על שבועה, אבל הכא דאינן איסור עשה, אלא חיוב ומצוה לתת צדקה, וא"כ אין בזה דין דאאחע"א וגם לא הכלל שאין שבועה חלה על שבועה, משום דחיוב על חיוב יכול לחול, וכל קו' הגמ' היא רק שלא יהיה קרבן, [דבמשנה משמע שהשבועה חלה בכל ענין גם לענן קרבן] משום שיש כלל של איתא בלאו והן, והאי ליתא בלאו והן. וכמבואר ברש"י לעיל כד. ושא"ר שהכלל הזה נאמר רק לעינן קרבן.

ושורש המחלוקת הוא בביאור הגמ' בנדרים ח. דאמרינן מנין שנשבעין לקיים את המצוה שנא' נשבעתי וגו', והק' הא מושבע ועומד הוא, ומשני הא קמ"ל דשרי ליה לאיניש לזרוזי נפשיה. ולכאו' אם השבועה אינה חלה כלל מה זירוז יש כאן, ולכך כתב הר"ן שהשבועה חלה ואיכא לאו ומלקות, דכיון שהוא חיוב בעלמא, אינו בכלל שאאחע"א או שאין שבועה חלה על שבועה, ורק קרבן ליכא משום שאינו בלאו והן. אך שי' התוס' שם שלא חל השבועה כלל, ומ"מ כיון שהזכיר ש"ש בפיו יש בזה זירוז. וקמ"ל קרא שאין בזה הזכרת ש"ש לשוא, משום דמהני לזרוזי נפשיה.

וברמב"ן במלחמות בסוף הפרק בד"ה אמר הכותב זו טעות, כתב בסוף דבריו שהשבועה לא חלה כלל, וכמוש"כ התוס' אבל לא מטעמייהו, דהתוס' בשבועות ס"ל שיש בזה דין דאאחע"א, אך הרמב"ן ס"ל שאין בזה אאחע"א, ומ"מ כיון דילפינן בנדרים טז: מקרא שלא חל שבועה לבטל את המצוה דכתיב לא יחל וגו', דברו אינו מיחל אבל מיחל הוא לחפצי שמים, הרי דנתמעט גם מאיסור בל יחל, ומקרא ילפינן בין בנשבע לבטל ובין בנשבע לקיים. ונחלקו רבותינו האחרונים בשי' הרמב"ן האם איכא איסור בזה. דעת הקצוה"ח בסי' עג סק"ה דאיכא איסורא, אך באפיקי ים ח"א סי' לו סק"א כתב דלרמב"ן ליכא איסור כלל.

**שבועה שלא אישן ג' ימים**.

כתב הרמב"ם פ"ח ה"כ נשבע שלא ישן ג' ימים או שלא יאכל ז' ימים וכיוצ"ב שהיא שבועת שוא, הרי דהדין דמי שנשבע שלא ישן דמי למי שנשבע שלא לאכול ז' ימים. וכן כתב בפ"א ה"ז דכל שבועה על דבר שא"א לקיים הוא שבועת שוא, כגון שלא ישן ג' ימים או שלא יטעום כלום ז' ימים. אך בר"ן כאן כתב דיש לחלק, דבשבועה שלא ישן ג"י הוי דבר שא"א לקיימו במציאות, שהרי ע"כ הוא ישן. אבל בשבועה שלא יאכל, יכול לקיימו, אלא מאי הוא ימות, 'כשיסתכן תדחה שבועתו מפני סכנת נפשות', ותמה על הרמב"ם. אך מ"מ מודה לרמב"ם לדינא דאף שאינו דבר שא"א לקיימו, מ"מ הוי שבועה שאסור לקיימו, וכנשבע לבטל המצוה הוא.

ונפק"מ כשיעשה קונם אוכל עלי לז' ימים. דלדעת הרמב"ם כיון שנחשב דבר שא"א לקיימו, גם בנדר לא מהני, כמבואר בנדרים טו. גבי קונם עיני בשינה, דנדר על דבר שא"א לקיימו לא מהני. אך לדעת הר"ן דליכא חסרון של דבר שא"א לקיימו אלא הוי נשבע לבטל המצוה, לגבי נדרים שחל לבטל המצוה מהני. ועי' בתוס' לקמן כט. ד"ה באומר וברא"ש בסוף פירקין כתבו שקונם כל פירות שבעולם נחשב דבר שא"א לקיימו ולא חל. וע"ע באפיקי ים סי' לב סק"ז ובסי' לג סק"ה-ו. ובקה"י סי' כא. והעירו בזה רבותינו שהר"ן עצמו כתב בנדרים נה: ד"ה ואם וכן שם לא. ד"ה שאינו ועוד, שקונם על דבר שא"א לקיימו לא חל, ולכאו' לדבריו דהוי נשבע לבטל המצוה, א"כ בנדר שחל לבטל יחול אפי' שא"א לקיימו. והוא קושיא גדולה על הר"ן. ועמד בזה באפיקי ים שם סי' לג. ועי' בחי' הגרש"ר סי' ב' אות יב.

[ועוד נפק"מ אם חל בכולל, דלדעת התוס' לעיל דחל שבועה לבטל המצוה בשב ואל תעשה בכולל, ה"נ אם יהיה היכי תמצה של כולל מהני. אך לדעת הרמב"ם דהוי דבר שא"א לקיימו לא מהני אפי' בכולל. ובאמת בנחנ"א סי' יט הק' אמאי לא חל כאן שבועה בכולל, שהרי היום הראשון לא הוי שבועה על ביטול מצוה, וא"כ מיגו שחל על יום אחד יחול על ז"י. וכעי"ז הק' רע"א בתשו' עו לשיטתו שנקט בדעת הרמב"ם שמי שנשבע שלא יאכל ח"ש נבילה, ואח"כ אכל שיעור שלם, אינו חייב משום השבועה, ואמאי לא נימא דכיון שחל על ח"ש יחול בכולל גם על שיעור שלם].

ובביאור מח' הרמב"ם והר"ן כתב בכס"מ שם דפליגי אם מה שאוכל כשמגיע למצב של פקו"נ, האם נחשב שקיים שבועותו, דדעת הר"ן דכיון ששבועתו היא על אכילה סתם, חל השבועה וכל אכילתו היא אכילת איסור, וא"כ י"ל דמה שאח"כ הוא אוכל כשמסתכן אינו ביטול השבועה כלל, שהרי הוא אוכל אכילת התר, [או שמ"מ נחשב שלא עבר על שבועתו וסגי בהכי]. אבל הרמב"ם ס"ל שאף שאכילה זו אכילת התר היא, מ"מ אי"ז נחשב שקיים שבועתו, כיון שלמעשה אכל.

מ"מ חזינן שתפס הכס"מ בדעת הר"ן שסברת הר"ן שיאכל כשיסתכן, כוונתו שמשום הכי נחשב שיכול לקיים שבועתו כי למעשה הוא יאכל, [או שלא לעבור על שבועתו]. אך היה מקום לפרש שכוונת הר"ן שהשבועה מצד עצמה יכולה לחול, ע"י שלא יאכל וימות, ומשו"ה לא הוי שבועת שוא, דשוא היינו דבר שאינו במציאות כמו לשנות את הידוע, ואף שאסור לו לעשות כן, מ"מ נחשב שבידו לעשותו, והא דכתב שיאכל כשיסתכן כוונתו שזה מה שיעשה בפועל. וכל סברת הר"ן הוא רק שהשבועה מצד עצמה יכולה לחול. ובזה י"ל שהרמב"ם נחלק בזה וסבר שבאמת אדם לא יכול לשלוט בעצמו לא לאכול, כמו שאינו יכול לשלוט בעצמו לא לישן, ובע"כ הוא אוכל ויושן, אלא דאף שיש באפשרותו לעשות תחבולה ולהכנס למקום שלא יהיה לו אפשרות לאכול, מ"מ כיון שלא נשבע על התחבולה, עצם אי האכילה הוי דבר שאינו בידו.

ועי' בקה"י סי' כא שהעלה אפשרות לומר בדעת הרמב"ם דכיון דהוי דבר שא"א לקיימו מחמת שהוא ביטול מצוה, בדיני שבועת ביטוי חשיב שא"א לקיימו, דאם יסוד שבועת ביטוי הוא לחייב עצמו לעשות כך וכך, וע"ז יש כל היוצא מפיו יעשה, א"כ י"ל דדבר שא"א לקיימו מחמת שהוא ביטול מצוה, לא יכול להיות ביטוי שפתים. [והוכיח כן מדלא מהני כולל על שוא"ת כמבואר בתוס' לעיל]. ואף שסברא זו נפלאה. יש להעיר בזה בתרתי. חדא דמהרמ' עצמו מבואר ששבועה אינה התחייבות לעשות כך וכך, כמו שהוכחנו מדמהני שבועה על אחרים. ועוד שהרמב"ם עצמו כתב בפ"ה ה"ז ששבועה על ח"ש חל השבעה, ואף שקיי"ל שח"ש אסור מה"ת, ומ"מ השבועה חלה ואסור לו לאכול כמש"כ הר"ן לעיל, הרי דגם בדבר שבפועל א"א לקיימו והשבועה לא יכולה לחייבו לעשות כך וכך תופס השבועה, ולא חשיב כנשבע על דבר שא"א לקיימו, וכתב ע"ז בקה"י שם שזו השגה גדולה.

**שי' הרמב"ם בנשבע על אחרים.**

שבועה שזרק פלוני צרור לים ולא זרק, מח' רב ושמואל כיון דליתא בלהבא. ופרש"י ושא"ר דאינו בלהבא כיון שאי"ז בידו, וממילא הוי שבועת שוא בכל אופן, בין אי בסוף תתקים שבועתו ובין אי לא נתקיימה. אולם ברמב"ם פ"ה ה"א-ב כתב וכל מי שנשבע על אחרים שיעשו כך וכך וכו', אינו חייב שבועת ביטוי שהרי אין בידו לא לקיים ולא לבטל. ומכין אותו מכות מרדות וכו', ולמה אינו לוקה משום שבועת שוא, שהרי אפשר לאותן אחרים שישמעו ממנו ותתקים שבועתו, ונמצא כשמתרין בו בעת שנשבע התראת ספק שאין לוקין עליה וכו'. מבואר להדיא שאם האחרים קיימו שבועתו, נחשב שנתקיימה שבועתו. ורק כשלא עשו נמצא שבועתו לשוא. [וביאר שם הכס"מ בשם הריב"ש שאין כוונת הרמב"ם לשבועת שוא, שכאן נשבע שבועה להבא, ובשעת השבועה היתה יכולה השבועה להתקיים, אלא כוונת הרמב"ם שעובר משום שבועת שקר].

ומכאן ראיה גדולה ששבועת שקר דלהבא אינה מדין קבלה או התחייבות והאיסור הוא שעובר על קבלתו, שהרי זה פשוט שאינו לעשות חיוב על חברו, וכמש"כ הרמב"ם עצמו שאין חברו חייב לקיים שבועתו. אלא מכאן ראיה ששבועת שקר דלהבא הוי כמו שבועת שקר לשעבר, שיסודם הוא סיפור שקר, כנשבע שכך יהיה המציאות מחר, וכשלא עשה חברו נמצא שדבריו שקר.

ויש להוסיף בזה דגם ממש"כ רש"י ושא"ר שאין חייבין להבא משום דנשבע על דבר שאינו בידו לקיימו, יש להביא ראיה לזה, דלכאו' אי כל שבועה הוי קבלה או התחייבות, א"כ פשיטא שאינו יכול להתחייב על חברו, ולמה צריך לטעם של אינו בידו. אלא ע"כ ששורש העבירה היא סיפור שקר, ולכך אי חברו הוי בידו שפיר היה יכול לספר סיפור בשבועה, שחברו יעשה כך, או לא יעשה כך שהרי הוא ברשותו, ורק בגלל שאינו ברשותו לכך לא הוי שקר אלא שוא.

[ונמצא שאותו הגדר בשבועה על עצמו כך הוא בשבועה על אחרים. אלא שכשנשבע על עצמו, בזמן השבועה כיון שעדין יכול קיים שבועתו, נמצא שעתא אינה שבועת שקר, אלא אח"כ כשעושה מעשה ואינו מקיים שבועתו, ובזה נתחדש קרבן על מה שעובר על שבועתו. אבל כשנשבע על אחרים כיון שאין הקיום תלוי בו כלל, שהרי אין חברו בידו, נמצא שבשעה שנשבע עבר על הלאו, אלא שהעבירה תלויה ועומדת אם בסוף יהיה שקר. בזה לא נתחדש קרבן, ורק מלקות צריך להיות אלא שהוא התראת ספק. ועי' בזה בחי' הגרש"ר נדרים סי' ב' אות ו].

עוד כתב הרמב"ם שם ה"ד בד"א כשנשבע על דבר שאינו ברשותו כגון וכו', אבל אם נשבע ראובן שלא יכנס שמעון לביתו ושלא יהנה מנכסיו, ועבר שמעון ונכנס לביתו שלא ראובן ונהנה מנכסיו שלא מדעת ראובן, ראובן פטור משום שהוא אנוס, ושמעון חייב שעבר על דבר האסור לו לעשות, שלא נשבע זה אלא על דבר שהוא ברשותו. וכתב ע"ז בטור בסי' רלו 'איני מבין דבריו, שאין אדם יכול לאסור שלו אלא בקונם, לפי שהוא חל על החפץ שאוסר אותו על חברו בקונם, אבל לא בלשון שבועה לפי שהיא חלה על האדם, ואינה חלה עליו ליאסר בשבועה אא"כ יקבל עליו השבועה'. ועי' בכתבי הגר"ח מקור לדברי הרמב"ם.

**כה:**

**לא הנחתי תפילין היום וכו'.** לא הנחתי למלקות. מבואר בסוגין דאף שבעינן איתא בלהבא, מ"מ היינו דוקא לענין קרבן ולא לענין מלקות, דמלקות יש גם באופן שליתא בלהבא, ונמצא לפי"ז שגם הדין של איתא בלאו והן הוא גם רק לענין קרבן ולא לענין מלקות, וכמש"כ רש"י לעיל כד. [ותמה המל"מ פ"ד משבועות ה"א ד"ה שוב ראיתי על התוס' במכות כב. ד"ה אמר שמבואר מדבריהם שבליתא בלאו והן גם מלקות ליתא].

והנה הראשונים הק' [ברמב"ן במלחמות לקמן ובריטב"א כאן] אמאי לא משכחת לה לאו בלא הניח תפילין, הא שבועה לבטל המצוה בשוא"ת חל בכולל, וא"כ בנשבע שלא הניח כלום על ראשי יחול נמי על תפילין. ותי' הר"ן שהדין של איתא בלהבא מחייב שבאותו אופן של שבועה לשעבר, וכשם שבנשבע לשעבר גם בלא כולל מהני, ה"נ בשבועה להבא צריך שיועל גם בלא כולל, וזה לא שייך במצות. אך הרמב"ן במלחמות בסוף הפרק כתב דכל מה שחל שבועה לבטל המצוה בכולל זה רק לענין הלאו, אבל קרבן ליכא אפי' בכולל, שהרי אמרינן בנדרים דאיכא תרי קראי למעוטי שבועה לבטל המצוה, גם לא יחל וגם מה הטבה רשות וכו', ואמרינן שם דחד למעוטי ללאו וחד למעוטי קרבן, הרי דאף שיש פסוק למעט קרבן עדין ס"ד דאיכא לאו, ומשום הכי אף שמהני כולל ללאו, מ"מ קרבן ליכא. וב' התי' הובאו בריטב"א כאן.

ונמצא עולה לדעת הרמב"ן דאף שמבואר הכא שאפי' בדבר שליתא בלהבא איכא לאו ומלקות, היינו משום שכלפי הלאו הרי הוא גם איתא בלהבא בכולל, וכל מה שאינו בלהבא הוא רק כלפי הקרבן, וע"ז נתחדש שאף שלענין קרבן בעינן איתא בלהבא ממש גם לענין קרבן, מ"מ מהני מה דאיתא בלהבא לענין לאו. אבל במקום שליתא בלהבא כלל, גם לא לענין לאו, לא לוקה על השעבר כלל. דחשיב ליתא בלהבא, ועי' בכ"ז באבנ"מ תשו' יד.

אך עדין יל"ע דבהמשך הגמ' אמקשינן דבדבר שאינו ניכר חייב משום ביטוי, אע"ג דליתא בלהבא. ותי' דמ"מ איכא לאו דלא תשקרו, מבואר דאף שליתא בלהבא כלל, עובר בלאו ורק מקרבן פטור. וצ"ב.

**והנה בירושלמי** בפירקין ה"ה תי' על קו' שמואל ממתני' מחיבינן בלא הנחתי תפילין, 'אמר לו תפילין ממקום אחר באו', פי' דרק דבר שבעצמו א"א לקיימו נחשב ליתא בלהבא, משא"כ ביטול מצוה הרי מצד עצם השבועה נחשב איתא בלהבא, אלא דרמיא עלי שבועת סיני, והוא מושבע עליו, בכה"ג ס"ל לירושלמי דלא הוי ליתא בלהבא.

**א. אמר אביי** ומודה רב באומר לחברו שבועה וכו' הואיל וליתא בכלל שאיני יודע לך עדות. דהדברים צ"ב מאי קמ"ל הרי ודאי מודה רב שבעינן לאו והן, כדילפינן מקרא להרע ולהיטיב, והכא ליתא בלאו. וכתב בריטב"א 'ואשמעינן אביי תרתי, חדא דליתא בשבועת ביטוי לעולם, אפי' כשאין בו משום שבועת העדות'. כוונתו כגון חוץ לבי"ד או בפסולים, וכמבואר בהמשך הגמ' שמבואר הכא שאין השבועת ביטוי קיימת כלל. וחידוש זה הוא לרב, אבל לשמואל הוא פשוט שהרי לעולם יש חסרון דליתא בלהבא.

ועוד כתב בריטב"א ואידך, 'אשמעינן דכיון דליתא בשבועת ביטוי אע"ג דאיתא בקרבן שבועת העדות לא חשיב דאיתא בלאו והן', כוונתו בבכדי שיחשב לאו והן, בעינן שחיובו שלא הלאו יהיה כמו חיובו של ההן, אבל אם חיובו על הלאו הוא משום שבועת העדות, הוי כמילתא אחריתא ואינו נחשב איתא בלאו.

**ב. ידעתי ולא ידעתי מחלוקת.** פרש"י וליתא בלהבא דנשבע לבטל את המצוה הוא. ועי' מהרש"א שתמה בזה מדוע לא פירש כמוש"כ הראשנים [ר"י מיגש ור"ן] דידעתי ולא ידעתי ליתא בלהא כיון שאין בידו לדעת לו עדות. וכן מפורש ברמב"ם פ"ה הט"ו. וכתב דודאי רש"י מודה להם ששבועה לדעת עדות הוי שבועה על דבר שאין בידו. אבל שבועה ש'לא אדע' לך עדות יש לפרש שאפי' בדבר שאני יודע לך עדות לא אדע לך ולא אגיד לך, והיינו לבטל המצוה.

**ג. תוד"ה ידעתי.** לאו היינו שבועת העדות דמיירי כגון שאי"צ וכו'. תוס' לשי' לקמן מט: והנה נחלקו הראשנים בדעת אביי במימרא זו, דס"ל דליתא לשבועת ביטוי בשבועת עדות, דדעת רש"י דלעולם פטור מדין ביטוי אפי' באינו ראוי להעיד [וכמו שי' רבא בסמוך דכיון דיצאה לדון בדבר החדש, אין לך בו אלא חידושו]. וכן דעת התוס' לקמן מט וברא"ש פר' שבועת העדות סי' יט. אך הרמב"ם פ"ט הי"ד כתב דכל מקום שפטור משבועת העדות חייב משום שבועת ביטוי, והרמב"ן בסוגיין סבר כן לענין קרוב או פסול. והנה לדעת הרמב"ם יש לפרש בפשיטות שאיירי באופן שאין בו חיוב שבועת העדות וצריך לחיובו משום ביטוי. אך התוס' לשי' הוצרכו לאוקמא הכא שאי"צ עכשיו לאותה עדות.

**ד.** אמרוה רבנן קמיה דאביי לאיחיובי תרתי. צ"ב הא נשבע רק שבועה אחת בלבד, ואמאי יתחייב עליה שתים. [וצ"ל דבשבועת העדות איכא תרתי, חדא שבועת שקר שמרחיק עדות לחברו ע"י שבועת שקר. ועוד שע"י שבועת השקר הוא מפסיד לחברו. וא"כ ב' עבירות הן].

**ה. רבא אמר** משום דהוי דבר שבכלל ויצא לידון וכו' וליתא לחיובא דביטוי. עיקר המחלוקת בין רבא לאביי הוא מדוע ליכא חיוב דשבועת ביטוי. לדעת אביי הוא מקרא דלאחת. [וזה לכאו' רק בראוין להעיד, ולכך הק' בגמ' על מימרא דאביי דלעיל]. ולרבא דהו"ל יצא לידון בדבר החדש, והוא ילפותא ששבועת העדות מופקעת מפר' שבועת ביטוי בכל אופן. ובדעת רבא מצינו ג' שי'. א. שי' רש"י שאף בפסולי עדות או בנשבע חוץ לבי"ד פטור מביטוי. וכן שי' הרא"ש פר' שבועת העדות סי' יט. וכן מבואר בתוס' לקמן מט: דהמיעוט הוא גם להיכא דליכא חיוב דשבועת העדות. ב. שי' הרמב"ן בחי' שכל האומר שבועה שאיני יודע לך עדות וכו', אעפ"י שפטורין משבועת העדות כגון חוץ לבי"ד ושלא ייחד עדיו ושלא שמע מפי התובע פטורין משבועת ביטוי. אבל קרוב או פסול וכן הכופר בבי"ד וחזר ונשבע, כיון שאינן ראוין להעיד אינן בכלל עדות וחייבין בביטוי. ועי' ברשב"א שיש בזה סברא. [ולכאו' כוונתו דעד פסול אינו בכלל פרשת עדות כלל, א"כ לא יצא אצלו מכלל פרשת ביטוי, אבל בעד כשר אלא שלא נתקיים אצלו שאר תנאים כמו בחוץ לבי"ד וכדו' אף שבפועל אין בהם חיוב שבועת העדות, מ"מ יצאו מכלל פר' ביטוי]. ג. שי' הרמב"ם פ"ט הי"ד 'כל מקום שאמרנו שפוטר משבועת העדות אבל חייב בשבועת ביטוי', וכן שם הי"ח פסק כאביי קמיתא דליתא לשבועת ביטוי בשבועת העדות, ולכך פטרינן בנשבע שהוא יודע לך עדות, דליתא בלאו והן, וילפינן לה מלאחת מאלה.

**כו.**

**האדם בשבועה פרט לאנוס**. יש להעין בגדר הפטור של אנוס. האם הוא פטור מדין אונס, והיינו דאף שבעלמא כה"ג לא הוי אונס, בשבועה נתחדש דעל אונס כל שהוא נפטור מקרבן. או שאין הפטור מדיני אונס, אלא הוי חסרון בהל' שבועה, דעל גוונא של אונס לא היה דעתו להשבע. כל' רש"י ד"ה האדם. והנה בתוס' הק' מהג' בגיטין באשה שאמרה יהנה סם המות וכו', למה נענשה הרי חשבה שנשבעה על האמת. ותי' דממון שאני דמעיקרא הוה לה למידק שסופה לבא לידי שבועה. ולכאו' כ"ז ניחא אם הוא פטור בהל' אונס, בזה שייך לומר שכיון שהוי לה למידק וכו', חשיב שבא האונס ע"י פשיעתה, אבל אם הפטור הוא שאין דעתו להשבע על צד זה, א"כ מה נפק"מ יש מחמת מה הגיע האונס.

והנה רוב הראשנים כתבו דכל הפטור של האדם בשבועה הוא רק בשבוע לשעבר כמו המעשה דר"כ ור"א שנשבעו מה אמר רב. אבל בשבועה להבא אין פטור זה. ועי' ברש"י ד"ה פרט לאנוס. אך ברמב"ם פ"ג ה"ו כתב שגם לגבי שבועה להבא יש פטור כגון זה, כגון שבועה שלא יאכל ושכח ואכל. והנה לדעת הרמב"ם ודאי שאינו פטור בשעת השבועה שלא נשבע על צד זה, שהרי כאן בשעה שנשבע לא הוי שכחה אצלו, מוכח שזה פטור בדיני אונס.

ועוד נחלקו הראשנים לענין אומר מותר בשבועה. דהיינו שיודע שנשבע אלא שאין יודע שהוא אסור. דעת הרמב"ם פ"א ה"י פטור דאינו האדם בשבועה. וכ"כ התוס' לקמן לא: סוד"ה ואין. וכן משמע דמאמרינן בסמוך ששגגת ביטוי לשעבר משכחת לה באומר יודע אני ששבועה זו אסורה, אבל איני יודע שחייבין עליה קרבן, משמע שאם חושב שליכא כלל איסור, פטור דלא הוי האדם בשבועה. אך ברמב"ן כתב להדיא דאומר מותר בשבועה חייב. ורבא רק מחדש שגם שגגת קרבן נחשב שגגה. ע"ש. והנה אם הסברא הוא אונס, א"כ אין נפק"מ בין אם שכח שנשבע או ששכח האיסור, אבל אם הסברא הוא שאין פיו ולבו שווין משום שלא נשבע על צד זה, א"כ במקום שיודע שנשבע על שקר אלא שחושב שאין בזה איסור, לכאו' ליכא סברא לפטור אותו.