הערות בפי_ הר_ש
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ב' כ' מנ"א תשס"ו

פי' הר"ש מכת"י פ"א מ"ד, בתוספתא מפרש אלו הן מי תמציות שלא פסקו וכו', דמי הגשמים הבאים אחרי כן מבטלין הטיפה הטמאה, אע"פ שהמים הראשונים לא בטלוה, דהכי תנן בפ"ב דמכשירין, מי שפיכות שירדו עליהן מי גשמים, אם רוב מן הטהור טהור, אימתי בזמן שקדמו מי שפיכות, אבל קדמו מי גשמים אפי' כל שהוא מי שפיכות טמא, וכ"ה בפי' הרע"ב.

א. מבו' בד' הר"ש, דהא דמטהרינן במי תמציות שלא פסקו, הוא משום ביטול ברוב, דמי הגשמים הבאין אח"כ מבטלין טיפת המים הטמאה, וזהו שהביא הר"ש ממתני' דמכשירין, דהמים שהיו קודם שנפלו המי שפיכות אינם מבטלין להמי שפיכות, והמים הבאין אח"כ מבטלין, וה"נ הכא דכוותה, מבטלין המי גשמים הבאין אח"כ להטיפה הטמאה, אע"פ שהמים הראשונים לא בטלוה.

וצ"ב, שהרי בכל מי גבאים תנן במתני' דבשעת הגשמים הכל טהור, ותנן להלן דמאימתי טהרתן ב"ה אומרים משירבו אע"פ שלא ישטופו, וא"כ מה נתחדש במי תמציות שלא פסקו, דתנינן לה לקמן כמעלה לעצמה, דלמעלה מהן מי תמציות שלא פסקו, הרי הוי זה חד דינא עם כל מי גבאים, שכל שרבו עליהם מי גשמים אחר שנפלה הטיפה הטמאה, ה"ה טהורין משום ביטול ברוב.

ונ' פשוט, דהרי במתני' להלן מבו' דלא מטהרינן אא"כ איכא רבויא כנגד כל המים שבגבא ולא סגי בריבוי כנגד הטיפה והמשקין הטמאים, וכ"ה להדיא בתוספתא שם, ובזה הוא שחלוק דין מי תמציות שלא פסקו, דסגי במה דמי הגשמים הבאין אח"כ רבים על הטיפה הטמאה כל' הר"ש הגם דליכא רבויא כנגד כל המים, וזו היא מעלת הטהרה דמי תמציות שלא פסקו.

ב. בעיקר ד' הר"ש דטהרת מי תמציות שלא פסקו היא מדין ביטול ברוב, כ"ה גם בל' הראב"ד פט"ו מטומאת אוכלין ה"ב, ז"ל, או משירבו אע"פ שלא ישטפו דהוו להו כמי תמצית שלא פסקו שהטמאים בטלים בהם לגמרי, עכ"ל, וע' חזו"א תנינא סי' ח' סק"א שתמה ע"ד הראב"ד.

אך בל' הרי"ד בשו"ת סי' א' נ'' דהוא משום דהמי תמציות שלא פסקו דינם כמקוה לטהר המים הטמאים בהשקה, ז"ל, אבל לעולם על מי גבאים שלא נתלשו לא גזרו עליהן טומאה, ואדרבה הן מטהרין המים הטמאין בזמן שלא פסקו מי התמציות ואע"ג דלית בהו מ' סאה שאינן ראויין לטבילה, "אוקמינהו אדאורייתא ומטהרין המים הטמאים שנשפכו בהן", כדתנן התם למעלה מהן מי תמציות שלא פסקו שתה טמא ושתה טהור טהור כו', ובתר הכי תני למעלה מהלן מקוה שיש בו מ' סאה שבו טובלין ומטבילין כו', מכלל דברישא ליכא מ' סאה ולא חזו לטבילה ואפי' הכי טהרו חכמים הטמאין, עכ"ל, וכ"ה בד' הריטב"א מכות ד"ד., ומהאי טעמא נמי קשיא לן ככר שנפל שם למה טמא דבהדיא תנן במס' מקואות לענין מי תמצית למעלה מהן מי מקוה לכאו' צ"ל מי תמציות, שאם נפלו בו מים טמאים ונפל שם ככר של תרומה טהור, וכן בדין דהא מים טמאים נטהרין בהשקה במקוה או בים או בנהר ואפילו בתוך כלי וכש"כ כשנפלו במי מקוה ואפילו הן מרובין מאוד, עכ"ל, וכ"נ להדיא בפי' רבינו הלל לתו"כ שמיני פר' ט' דמי תמציות שלא פסקו מטהרין מים טמאין בהשקה, עיי"ש

וכ"ה מוכרח גם לדעת הרמב"ם, דס"ל דבשתה טמא ובמילא בכלי טמא ובנפלו משקין טמאים, נטמאין כל המים שבגבא, ולפ"ז הרי אין לפרש דכל עיקר טהרת מי תמציות שלא פסקו משום ביטול ברוב, שהרי אי"ז בהכרח שיהא שיעור ביטול כנגד כל המים שנטמאו, ובע"כ דהיינו משום דמי תמציות אית בהו טהרת מקוה ואין מקבלין טומאה כלל, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם פט"ו מטומאת אוכלין ה"ו, ז"ל, מי תמצית שלא פסקו אף ע"פ שאין בהן ארבעים סאה הואיל והן בקרקע והרי המים נמשכין ובאין להן אינן מקבלין טומאה, ואע"פ ששתה מהן הטמא ומילא מהן בכלי טמא או נתן לתוכן מים טמאים הרי הן טהורין לכל דבר, עכ"ל.

אמנם לדעת הרמב"ם ליכא מקור ממתני' דמים אלו מטהרין מים אחרים בהשקה, שהרי לדעתו כל נידון מתני' הוא משום שכל המים נטמאו, אך אם לא נטמאו כל המים ליכא למיתי עלה משום המשקין הטמאין שנפלו שהרי הן בטלין ברוב, וכמש"נ במק"א דלדעת הרמב"ם מוכח דכל שהן בטלין ברוב, מטהרינן אף ששתה טהור, ולא אמרי' חוזר וניעור, ואכ"מ.

אך מ"מ יש ללמוד דהן מטהרין מים אחרים בהשקה, ממש"כ הרמב"ם פ"ט ממקואות ה"ב שמטביל בהן את המים שנטמאו, והוא מתוספתא שהביא הר"ש במשנה ו', ולדעתו ניחא לפרש דהוא משום השקה, דהאמנם לדעת ש"ר דמי גבים אין מקבלין טומאה, ואפ"ה אין מטהרין הטיפה הטמאה בהשקה, הרי די"ל דה"נ מי תמציות שלא פסקו אין מטהרין בהשקה, אלא טהרת המים הטמאים הוא משום ביטול ברוב, אך לדעת הרמב"ם דמי גבים מקבלין טומאה, הרי דמסתברא דמי תמציות שאין מקבלין טומאה, משום דחשבי' להו כמקוה לענין זה, אף יטהרו מים טמאין בהשקה, וז"ב.

ויש להוסיף, דזהו טעמי' דהראב"ד דפירש דטהרת מי תמציות שלא פסקו הוא משום ביטול ברוב, דלדעתו אין לפרש דהוא משום השקה, שהרי איהו פירש דטהרת מי גבים הוא משום תורת מקוה שעליהם דמדאורייתא רביעית הוי מקוה לכלים, ומשמעות דבריו דהא דאין מטהרין מים טמאים בהשקה, אי"ז מכח הא דביטלו רבנן לרביעית דמקוה, אלא הוא משום דמקוה רביעית אף מדאורייתא אינה מטהרת משקין טמאים בהשקה, והטעם בזה נת' במק"א, ונת' להוכיח כן גם מד' הר"ש והרא"ש דמקוה רביעית אין מטהרת שאובין מדאורייתא אף לטבילת כלים, וא"כ אף מי תמציות שלא פסקו ל"מ לטהר בהשקה, ובע"כ דהא דהן מטהרין הוא מדין ביטול ברוב.

ועד"ז הוא גם לדעת הר"ש, למש"נ במק"א להוכיח מדבריו דאף מדאורייתא אין מקוה רביעית מטהרת מים שאובין בהשקה אף לטבילת כלים, אשר לפ"ז בפשוטו ה"נ אין מטהרת מים טמאין בהשקה, וע"כ אין לפרש טהרת מי תמציות שלא פסקו משום השקה, שהרי מקוה רביעית אינו מטהר כלל בהשקה, ובע"כ דהוא משום ביטול ברוב.

ג. בשו"ת מהרי"ט ח"ב יו"ד סי' י"ח כתב דכיון דמי תמציות שלא פסקו מטהרין מים טמאין בהשקה, כ"ש שמטהרין מים שאובין, ולפ"ז תמה על מהרי"ק ותרוה"ד שכתבו דאין המעין מטהר שאובין לאדם בהשקה, דמי גרע ממי תמציות, וע"כ כתב שאותם שחששו לנקות המעין משום שחששו שאי"ז מעין אלא מי גשמים, עכ"ד.

ועי' גם אבנ"ז סי' רע"ח שנקט כד' המהרי"ט דמי תמציות מטהרין שאובין דומיא דמטהרין טמאין, וכתב שיש לחלק שמטהרין טמאין משום שהן עצמן אין מקב"ט, אך אין מטהרין שאובין לטבילת אדם שאין בהן דין זה, אך אי"ז נראה, עכ"ד, וכ"כ שם סי' רפ"א סק"ט, וכן נקט גם העוניו"ט בסי' פ"ה דמי תמציות שלא פסקו מטהרין שאובין.

אך עי' חזו"א קמא סי' ד' סק"ח, שהוכיח ממתני' פ"ד מ"ד דמי תמציות שלא פסקו אין מטהרין שאובין.

ובשו"ת משכנות יעקב יו"ד סי' מ"ה נקט בפשיטות דאי"ז מטהר שאובין, ויש לתמוה ע"ד העוניו"ט סי' פ"ה שתמה ע"ד המשכנו"י בתשובה שם, מכח הא דמי תמציות מטהרין שאובין, וסיים דתימא גדולה על המשכנו"י שלא הרגיש בזה, ותימה על דבריו, שהרי המשכנו"י גופי' כתב שם להדיא דאין מי תמציות מטהרין שאובין, ותמה מזה ע"ד הרא"ש שכתב דכ"ה דמהני השקה לטהר מטומאה ה"נ מטהרת משאובין, דמי תמציות יוכיחו, וע' חזו"א קמא סי' ד' סקי"ב ותנינא סי' ח' סק"א מש"כ לישב בזה.

והנה לפמש"נ הרי דעת הראב"ד והר"ש, דטהרת מי תמציות שלא פסקו אינה כלל מדין השקה וכן נ' גם דעת הרא"ש, שהרי נת' בדעתו דמקוה רביעית אין מטהר שאובין מה"ת אף לטבילת כלים, וה"נ לכאו' אינו מטהר מים טמאין, ולפ"ז ודאי דאי"ז מטהר מים שאובין, וניחא משה"ק המשכנו"י והחזו"א ע"ד הרא"ש דמי תמציות יוכיחו, שהרי מי תמציות אף אין מטהרין מים טמאין, ושו"ר באחיעזר ח"ג סי' ל"ד סק"ד שעמד ע"ד העוניו"ט שכתב דמי תמציות שלא פסקו מטהרין שאובין, שהרי בד' הרע"ב והראשונים נ' דטהרת מי תמציות שלא פסקו אי"ז מדין השקה אלא מדין ביטול ברוב, וא"כ ל"מ זה לגבי שאובין, עיי"ש.

וע' עוד בנידו"ז בשו"ת נטע שעשועים סי' כ"ג, ובשו"ת באר שבע ח"ב יו"ד סו"ס נ"א, ובדברי חיים סי' קי"ב, ובנטע שורק סי' ס"ט, וע' מנחת יצחק ח"א סי' קמ"ג שהביא לדבריהם, ועיי"ש בזה.

ד. יש להעיר עוד בענין זה, דהנה בטהרת מי תמציות שלא פסקו, לא נתפרש אם היינו אף בשהן זוחלין, והנה ודאי פשטות הדברים מורה, דאיירי אף בזוחלין, שהרי סתמא דמילתא מי תמציות שלא פסקו ה"ה זוחלין, אך מל' הרמב"ם פ"ט ממקואות ה"ב יש שדייקו דכל טהרת מי תמציות שלא פסקו היא דוקא בשהן באשבורן, ועי' מנחת יצחק ח"ד סי' מ' בזה.

והנה לדעת הר"ש והראב"ד דטהרת מי תמציות היא מדין ביטול ברוב, ניחא דע"כ אף בשהן זוחלין ה"ה טהורין, אך לדעת הרי"ד ודעימי' דהוא מדין השקה, צ"ב דמ"ט יהא טהרת מי תמציות אף בזוחלין, הרי זוחלין פסולין מה"ת.

אך י"ל, שהרי בד' הר"ש להלן פ"ה מבו' דמקוה זוחלת מטהרת מים שאובין בהשקה, ובפשוטו נ' לפי דבריו דה"נ מקוה זוחלת אין מקבלת טומאה, ומטהרת מים טמאין בהשקה, ואשר ע"כ שפיר ניחא דמי תמציות שלא פסקו מטהרין מים טמאין בהשקה אף שהן זוחלין.

אך הנה בשו"ת הרי"ד סי' ט"ו כתב, דחרדלית של גשמים אין מטהרת שאובין, משום דאף היא עצמה אינה טהורה, ובפשוטו כונתו דכיון דהויא זוחלת, ע"כ אינה מטהרת, והרי שדעתו דמקוה זוחלת ליכא עלי' תורת מקוה כלל, ולדעתו נ' דבע"כ דטהרת מי תמציות שלא פסקו הוא בשאינם זוחלין.

שו"ר בחזו"א קמא סי' א' סק"ח שנסתפק אם מקוה רביעית זוחלת מקבלת טומאה מה"ת, וכתב דאי נימא דמקבלת טומאה, בע"כ דכל טהרת מי גבים ומי תמציות הוא בדהוו באשבורן, ובתנינא סי' ח' סק"א כתב החזו"א דהדין נותן דאין זוחלין כרביעית וטמא מה"ת, ומכח זה כתב שם דאין על זוחלין דין מי תמציות שלא פסקו.

שם, תניא בתוספתא וכו' מי שפיכות ומי גשמים שנתערבו, בין בכלים בין בקרקע טמאים, ר' יהודה ור"ש אומרים בכלים טמאין בקרקע טהורין, צריך לדקדק במאי פליגי, אם ברוב או במיעוט או במחצה על מחצה.

והנה בביאור הגר"א לתוספתא פירש, ז"ל, מי שפיכות ומי גשמים שנתערבו, פי' והרוב מי שפיכות וכו', ר"י ור"ש אומרים בכלים טמא ובקרקע טהור, פי' אפי' הרוב ממי שפיכות, עכ"ל.

וצ"ב כמו שתמה החזו"א קמא סי' א' סק"ו, דאם מי שפיכות רובא, א"כ מ"ט דר"י ור"ש דבקרקע טהורין, ואין לפרש דהטעם בזה הוא משום דס"ל דאף מי גבים כיון דאית בהו רביעית, ה"ה מטהרין מים טמאין בהשקה, וע"כ אף שרבו מי שפיכות ה"ה טהורין, דזה אינו מתישב, שהרי ר"ש אמר במשנתינו, דבין הדיח בין לא הדיח טמא, והרי דס"ל דהטיפה קיימא בטומאתה ואינה נטהרת בהשקה, וגם במשנה ה' אמר ר"ש דטהרתן הוא בששטפו אע"פ שלא רבו, והרי דבלא זה ה"ה טמאים, וצ"ע בזה.

ולפ"מ שדן הר"ש לפרש דאיירי בדהוו המי גשמים רובא, צ"ע כמשה"ק החזו"א שם, דאי איירי דמי גשמים קדמו מ"ט דר"י ור"ש דמטהרין, הרי הוי זה כדינא דמתני' דמי גבים, ואין לומר דפליגי אמתניתין, שהרי ר"ש מודה לדינא דמשנתינו, וכנ"ל, ואם איירי דהמי שפיכות קדמו, א"כ מ"ט דת"ק, דאטו פליג ת"ק אדינא דמתני' דמי גבאים נטהרין בשרבו עליהן מי גשמים, ואולי צ"ל דאיירי בשהמי גשמים קדמו, ור"י ור"ש דמטהרין פליגי אדינא דמי גבים, אלא ס"ל דכיון שבטלה הטיפה ברוב, שוב אף ששתה טהור או מילא בכלי טהור, אין ניעורת הטיפה מטומאתה, ודוקא בנפל ככר של תרומה הוא דמטמא ר"ש, משום דשמא לבסוף נשארה הטיפה הטמאה בפנ"ע, והדרא לטומאתה.

גם אולי יל"פ, דהא דמטהרי ר"י ור"ש בקרקע, היינו בשלא תלשן מן הקרקע לרצון, וע"כ הוא דמטהרי, וזה כדעת תנא דמתניתין דאין המי גבים מטמאין אא"כ תלשן מן הקרקע לרצון, וצ"ל לפ"ז דת"ק דתוספתא פליג אמתניתין וס"ל דה"ה מטמאין אף בעודן בקרקע, וצ"ב הטעם בזה, דמ"ט לא תיבטל הטיפה הטמאה ברוב, וי"ל.

אך אכתי אי"ז מתישב, שהרי לדעת ר' יהודה לכאו' אין לפרש כלל דהא דטהורין הוא משום שרבו מי גשמים ובטלו מי השפיכות ברוב, שהרי לדידי' מין במינו לא בטל, אך לדעת אביי בזבחים דע"ט. דהא דמין במינו לא בטל משמי' דר"ג קאמר לה ואיהו לא ס"ל, ניחא, אך לשנויא דרבא שם אי"ז כן, וכבר כתבו התוס' שם דבכולי' הש"ס אמרינן דר' יהודה ס"ל דמין במינו לא בטל משום דסמכינן אשנויא דרבא, וצ"ע בזה.

ולפ"מ שדן הר"ש לפרש דאיירי במחצה על מחצה, נמי צ"ב, דאם קדמו המי גשמים, מ"ט דר"י ור"ש דמטהרין הרי הוי זה כדינא דמתני' דמי גבים, אא"כ נדחוק כנ"ל דר"י ור"ש פליגי אדינא דמי גבים, והא דמטמא ר"ש במשנתינו, הוא רק בנפל ככר של תרומה, דיש לחוש שנשאר הטיפה הטמאה בפנ"ע, ואף אם קדמו המי שפיכות, נמי קשיא, דכיון שלא רבו המי גשמים, א"כ מ"ט יטהרו המי שפיכות מטומאתן.

ולכאו' י"ל, שהרי להלן במתני' ס"ל לר"ש דטהרתן היא משישטפו אע"פ שלא רבו, והיינו בע"כ משום דכל טומאתן אינה אלא מדרבנן, וע"כ כל ששטפו ה"ה מטהרין, ואשר ע"כ ס"ל דה"נ אם הוו המי גשמים מחצה על מחצה ה"ה מטהרין, ול"ב שירבו.

אך אי"ז מתישב, דלכאו' כל הא דסגי לר"ש בששטפו אע"פ שלא רבו, הוא רק במי גבים, דמדינא בטלה הטיפה הטמאה ברוב, ואך מדרבנן הוא דאמרי' דכשיתלשו המים לרצון חוזרת הטיפה וניעורה, וע"כ כל ששטפו אע"פ שלא רבו מוקמי' אדינא דבטלה הטיפה לגמרי, אך משא"כ במי שפיכות דהוו כולן בחזקת טומאה, ה"ה טמאין מדינא, וא"כ אין לטהר אא"כ רבו המים גשמים ובטלו המי שפיכות ברוב.

אמנם י"ל, דאף דהמי שפיכות כולן הוו בחזקת טומאה, מ"מ מדינא ה"ה טהורין, וכמש"כ בשו"ת הרי"ד סי' א' דמים טמאין ששפכן לארץ ונתקבצו מ' סאה, פרחה טומאתן מהן, ואשר ע"כ ה"נ המי שפיכות ה"ה טהורין מדינא דאורייתא דרביעית הויא מקוה, ואך מדרבנן ה"ה טמאין, וע"כ כל שנתערבו בהן מי גשמים מחצה על מחצה, מטהרי ר' יהודה ור"ש, וצ"ע עוד בזה.

פי' הר"ש מכת"י פ"ב מ"ב, עוד תניא בתוספתא ב' מקואות בא' יש בו מ' סאה ובאחד אין בו, טבל בא' מהן מטומאה חמורה ועשה טהרות, תלויות, וכו', וא"ת אמאי תלויות, הו"ל למימר ישרפו, כמו במקוה שנמדד דמתני' דהעמד טמא על חזקתו, ואפי' לר"ש דקאמר תולין, התם הוא משום דאיכא חזקה דמקוה כנגד חזקה דטמא, דהעמד מקוה על חזקתו והשתא הוא דחסר וכו', אבל הכא גבי ב' מקואות מודה ר"ש דאמרי' העמד טמא על חזקתו, כדילפי' בפ"ק דחולין מבית המנוגע דאמרי' אוקי מילתא אחזקה, וי"ל דלא דמי, דאפי' רבנן מודו דהכא תולין לכל הפחות ברה"ר, דל"ד לאחריני דאוקמי' אחזקתן דאין לנו לבדות מדעתינו דנשתנה הדבר מכמות שהי', אבל הכא דאיכא ב' מקואות וחד מינייהו כשר, בודאי שיש לתלות שטבל בזה כמו בזה, אמרי' תולין.

צ"ע דאם אכן כל דאיכא ב' מקואות לפנינו דיש לתלות שטבל בזה כמו בזה, לא מוקמי' אחזקה, א"כ מ"ט הטובל בא' מהן אף ברה"ר ספיקו טמא, הרי ספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, וכל הא דבספק טהרה לא מטהרינן ברה"ר בפשוטו הוא משום דאיכא בזה חזקת טומאה, וא"כ כיון דהיכא דאיכא ב' מקואות לפנינו לא מוקמי' אחזקת טומאה, א"כ בדין דנימא בזה ספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור.

ועד"ז קשיא, בהא דמטמא ר' יוסי בטבל בא' מהן אף בטומאה קלה, משום דכל דבר שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר, ובפשוטו טעמו הוא משום דמוקמי' אחזקת טומאה, ואי בב' מקואות לא מוקמי' אחזקה, א"כ הוי זה ככל ספק דרבנן דלקולא, ומ"ט מטמא ר' יוסי.

ובפשוטו צ"ל, דכל מש"כ הר"ש דבכה"ג לא מוקמי' אחזקה, אי"ז אלא חומרא מדרבנן, אך מדאורייתא ודאי מוקמי' אחזקה אף בכה"ג, ואשר ע"כ לא מטהרינן בכה"ג אף ברה"ר, כיון דמדאורייתא יש להעמיד אחזקת טומאה, וע"כ נמי מטמא ר' יוסי בכה"ג אף בטומאה קלה, כיון דמדינא יש להעמיד אחזקה אף בכה"ג.

אך אי"ז מתישב כ"כ בל' הר"ש, שהרי בקושיתו הק' מפ"ק דחולין דילפי' מבית המנוגע דאמרי' אוקי מילתא אחזקה, וע"ז הוא שכתב דל"ד לאחריני דאוקמי' אחזקתן דאין לנו לבדות מדעתינו וכו', ומ' דאף מדאורייתא לא מוקמי' אחזקה אלא היכא דאין לנו לבדות מדעתינו דנשתנה הדבר מכמות שהי'.

וע"כ נ' דצ"ל עפי"ד תוס' ריש נדה, דגם בדאיתרע החזקה וליכא הכרעת החזקה לטמא, מ"מ איכא חזקה שאינו טהור ודאי, וה"נ הכא דכוותה, ואשר ע"כ א"א לטהר ברה"ר, וגם לדעת ר' יוסי לא מטהרינן בזה אף בטומאה קלה דרבנן.

אך אכתי צ"ע בל' הר"ש במשנה א' דאוקי גברא אחזקתי', ומ' דאף בהאופן הג' איכא חזקת טומאה גמורה, וצ"ע.

שם, ב' מקואות של ארבעים ארבעים סאה א' שאוב וא' כשר וכו', ירדו ב' וטבלו בשניהם, א' טמא טומאה חמורה וא' טמא טומאה קלה, הטבול מטומאה חמורה טמא מטומאה קלה טהור, א' הטובל מטומאה חמורה וא' המיקר, הטובל מטומאה חמורה טמא והמיקר טהור, א' הטמא טומאה קלה וא' מיקר שניהן תלויין, למה זה דומה לב' שבילין א' טמא וא' טהור והלכו ב' בשניהם ועשו טהרות, באחד יש בו דעת לישראל ובא' איבד"ל, ברה"י שניהן תלויין, ברה"ר את שיבד"ל ספיקו טמא ואת שאיבד"ל ספיקו טהור וכו', ברה"י שניהן תלויין, דאי מטהרת לי' לחד מטהרת נמי לאידך, ובכת"י הוסיף הר"ש ובבאו לישאל בב"א איירי דאי בזאח"ז אותו שאיבד"ל טהור וכו', והא דאין שורפין על אותו שיבד"ל, דילמא ר"ש היא דאמר במתני' ברה"י תולין, וסיפא דברה"ר איירי נמי בבאו לישאל בב"א, ושיבד"ל טמא והיינו דתולין עליו, ושאיבד"ל טהור אע"פ שנשאלו בב"א, דיפה כחו מחבירו כיון דדינו לטהר אפי' ברה"י, ול"ד לב' שהלכו בב' שבילין דפסחים דאין ליפות התם כחו של זה יותר מכחו של זה.

א. הנה במל"מ פ"י ממקואות, כתב דצ"ל בד' התוספתא ברה"ר שניהן תלויין ברה"י את שיבד"ל ספיקו טמא ואת שאיבד"ל ספיקו טהור, והיינו משום דברה"ר דכל א' בפנ"ע יש לטהרו, דאף אותו שיבד"ל טהור משום דהוי ספק טומאה ברה"ר, ע"כ כיון שבאו שניהם בב"א שניהם טמאין, ומשא"כ ברה"י דזה שיבד"ל יש לטמאותו מן הדין, אז אמרי' דאיהו הוא דהלך בשביל וחבירו שאיבד"ל הלך בשביל הטהור, עכ"ד, וכן הגי' הגר"א בתוספתא.

אמנם בד' הר"ש בכת"י מפורש כגיר' דילן, וכ"ה במאירי, ופירש הטעם בהא דברה"ר זה שאיבד"ל טהור, דהוא משום דיפה כחו מחבירו כיון דדינו לטהר אפי' ברה"י, וע"כ ל"ד לב' שהלכו בב' שבילין, ואמנם דזה צ"ב טובא, שהרי ברה"י לא מטהרינן לזה שאיבד"ל מכח ה"ט דיפה כחו מחבירו, וא"כ מ"ט ברה"ר מטהרינן לי', והרי אדרבה ברה"י יפה כחו מחבירו טפי מאשר ברה"ר, דברה"ר הרי גם חבירו יש לטהרו משום דהוי ספק טומאה ברה"ר, ואך דאיהו יפה כחו דאיכא ב' טעמים לטהרו, ואילו ברה"י יפה כחו טפי שיש לטהרו משום דאיבד"ל ואת חבירו אין לטהר.

ושמעתי לפרש ד' הר"ש, דהנה הר"ש כתב דטעמא דברה"י שניהם תלויין, הוא משום "דאי מטהרת לי' לחד מטהרת לי' לאידך", וצ"ב מה הוצרך לזה, הרי בפשוטו הטעם משום דא"א לטהר שניהם והוי זה תרתי דסתרי, כדפירש הר"ש לעיל מינה בטעמא דהיכא דטבל בא' מהן מטומאה קלה ועשה טהרות, ונטמא באמצע מטומאה קלה וטבל בשני ועשה טהרות, אלו ואלו מונחות, הרי אלו מוכיחות, ופי' הר"ש דכיון דמונחות וא"א לטהר שתיהן לא מטהרינן להו אלא שתיהן תלויות, ולכאו' ה"נ הכא דכוותה, ומ"ט הוצרך הר"ש לטעם אחר.

והפשוט בזה, דבאמת הכא ליכא למיתי עלה משום ה"ט דהוי זה תרתי דסתרי, שהרי כיון דאחד יבד"ל ואחד איבד"ל, הרי דמדינא יש לטמאות לזה שאיבד"ל ולטהר לזה שאיבד"ל, וא"כ ליכא כלל תרתי דסתרי וחוכא ואיטלולא, וכמש"כ המל"מ לפי גירסתו דמה"ט בכה"ג זה שאיבד"ל טהור, וע"כ ודאי דמן הדין הי' לנו להכריע כן, וע"כ הוצרך הר"ש לפרש דהא דלא מטהרינן לזה שאיבד"ל הוא מטעם אחר, משום דאי מטהרת לי' לחד מטהרת לי' לאידך, ויבא הדבר לידי מכשול.

ולפ"ז ניחא, דע"כ ברה"ר שפיר מטהרינן לזה שאיבד"ל, דכיון דאיהו יפה כחו שהוא טהור מן הדין אף ברה"י, ע"כ ליכא למיתי עלה משום תרתי דסתרי, דבזה יש להכריע דזה שיבד"ל טמא וזה שאיבד"ל דיפה כחו טהור, וליכא תרתי דסתרי, וגם ה"ט דאי מטהרת לי' לחד מטהרת לי' לאידך אשר משו"ז ברה"י אף זה שאיבד"ל טמא ל"ש הכא, דרק בדהוו ברה"י דזה שיבד"ל טמא מן הדין, ע"כ חיישי' דאם נטהר לזה שאיבד"ל יטהרו גם לזה שיבד"ל, אך ברה"ר דאף זה שיבד"ל אינו טמא מן הדין, אלא מחומרא דרבנן משום דהוי תרתי דסתרי ואיכא חוכא ואיטלולא, שפיר מצינו לטהר לזה שאיבד"ל, דאף אם מכח זה יטעו ויטהרו גם לזה שיבד"ל, ליכא בזה מכשול, שהרי מן הדין אף הוא טהור.

אמנם אכתי צ"ב בזה, דא"כ מנלי' להר"ש דכל הך דינא דברה"י שניהם טמאין הוא רק בב"א דומיא דב' שבילין, ולפי המבו' דהא דברה"י שניהם טמאין אי"ז משום תרתי דסתרי וחוכא ואיטלולא, אלא הוא משום דחיישי' דאי מטהרת לי' לחד מטהרת לי' לאידך, א"כ מנלי' להר"ש דג"ז הוא רק בשבאו לישאל בב"א, ומאי מדמי לה לדינא דבאו לישאל בב"א שניהם טמאין, דהתם איירי ברה"ר.

וצ"ל הביאור בזה, דה"ט דאי מטהרת לי' לחד מטהרת לי' לאידך, אי"ז גזירה חדשה לטמאותו כדי שלא יבואו לטהר להשני, אלא היינו שהרי ביסוד הדין כל דאיכא ספק על ב' יש לנו לטמאות לשניהם, דכיון דא"א לטהר לשניהם, ע"כ מדרבנן יש לטמאות לשניהם, ורק דהיכא דיש טעם להעדיף א' על חבירו, יש לנו להכריע כן, דומיא דמש"כ הר"ש דברה"ר מטהרי' לזה שאיבד"ל, הגם דעל שניהם יש טעם לטהר, וא"כ מאי חזית לטהר לזה ולטמאות לזה, אלא היינו דכיון דיש טעם נוסף לטהר א' מהן ע"כ יש לנו להכריע לטהר את זה ולטמא את זה, וע"ז הוא דמהני ה"ט דאי מטהרת לי' לחד וכו', דמה"ט אין אנו מכריעין לטמאות לזה ולטהר לזה, והדר דינא הוי זה כב' שבילין דשניהם טמאין, ואשר ע"כ בבאו לישאל בזאח"ז שפיר מטהרינן לזה שאיבד"ל, ודו"ק.

[ונמצא לפי דברינו, דלגירסת הר"ש מתבאר, דאף היכא שהי' מן הדין לטהר שניהם, מ"מ היכא דאחד יפה כחו מחבירו מטהרינן לי' ומטמאינן לאידך, אך לגיר' המל"מ והגר"א, כל שהי' מן הדין לטהר שניהם, הוי זה תרתי דסתרי ומטמאינן לשניהם, והגם שאחד יפה כחו מחבירו].

ב. בהא דתניא בתוספתא דטבל בא' מהן מטומאה חמורה ועשה טהרות תלויות בשני ועשה טהרות טהורות וכו' בד"א בטומאה חמורה אבל בטומאה קלה אלו ואלו תלויות, פי' הר"ש, ז"ל, השתא מחמרינן בטומאה קלה טפי מטומאה חמורה וכו', והיינו טעמא משום דהכא מעיקרא טומאה קלה הוה בי', ואם במים שאובין טבל בסוף אכתי טומאה קלה אית בי', שהרי בא ראשו ורובו במים שאובין, הלכך שתיהם תלויות, אבל גבי טומאה חמורה ספיקא דטומאה חמורה אזלא לה, ומספיקא לא מחתי' לה לטומאה קלה, עכ"ל, וכ"ה במאירי.

ובמל"מ פ"י ממקואות תמה על פי' זה, וכתב לפרש הטעם בפשיטות, דבטומאה חמורה, דמן הדין יש לטמא הטהרות הראשונות מספק ולטהר הטהרות השניות, ע"כ ליכא כלל תרתי דסתרי, ומשא"כ בטומאה קלה דמן הדין יש לטהר אף להטהרות הראשונות, ע"כ אלו ואלו תלויות, דא"א לטהר לשתיהן דהוי זה תרתי דסתרי, ובחזו"א תנינא י' סק"ג דחק בד' הר"ש שכונתו לזה, אך אי"ז מתישב בל' הר"ש, וגם אי"ז מתישב בל' הר"ש בההיא דא' טובל מטומאה חמורה וא' מיקר המיקר טהור, דהוא משום דמספיקא לא מחתינן לה לטומאה קלה.

אך לפי המבו' הרי דלהר"ש לטעמי' יש ללמוד מהא דברה"י אף זה שאיבד"ל טמא, דאף דהי' מן הדין לטמאות לזה שיבד"ל ולטהר לזה שאיבד"ל, אפ"ה כל שבאו לישאל בב"א מטמאינן לתרוייהו, ואין מכריעין דזה שיבד"ל טמא וזה שאיבד"ל טהור, משום דאי מטהרת לי' לחד מטהרת לי' לאידך, אשר ממילא אין לפרש דהא דבטומאה חמורה הטהרות השניות תלויות, הוא משום דמן הדין יש לטמא לראשונות ולטהר לשניות, וליכא כלל תרתי דסתרי, ואשר ע"כ הוצרך הר"ש בזה לטעם אחר, וז"ב.

ג. במש"כ הר"ש דהא דאין שורפין על אותו שיבד"ל, ר"ש היא דס"ל דאף ברה"י תולין, צ"ב שהרי תניא לעיל בתוספתא דב' מקואות א' יש בו מ"ס וא' אין בו וטבל בא' מהן ועשה טהרות תלויות, וכמו שפירש הר"ש מכת"י שם הטעם בזה.

אך לק"מ, דלהדיא בד' הר"ש שם, דכל הא דהטהרות תלויות היינו ברה"ר, והיינו משום דברה"ר ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, וכל הא דמטמאי' לי' הוא משום דמוקמי' לי' אחזקתי, ואשר מה"ט התם דיש לתלות שטבל בזה כמו בזה לא מוקמי' אחזקה, וע"כ הטהרות תלויות, ומשא"כ הכא דאיירי ברה"י דמטמאי' לי' משום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, הרי דמשו"ז יש לטמאות בודאי אף בדיש לתלות שטבל בזה כמו בזה, וע"כ בזה יש לשרוף הטהרות לרבנן דס"ל דבספק טומאה ברה"י שורפין.

אמנם צ"ב סתימת הדברים דהטהרות תלויות, שהרי אי"ז אלא ברה"ר ולא ברה"י, ולמש"נ במק"א לדון בדעת הרמב"ם דבספק טהרה ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, וכל הא דמטמאינן לי' הוא רק משום דמוקמי' לי' אחזקתי', ניחא דע"כ אף ברה"י הטהרות תלויות, ודו"ק.

פי' הר"ש פ"ב מ"ו, תניא בתוספתא הי' בראשו ג' לוגין מים שאובים וירד וטבל במקוה ויש בו מ' סאה כשר, סחטן לתוכו פסול, ועוד יש לפרש דהא דקתני ויש בו מ' סאה, היינו עם הג' לוגין שבראשו, דמים שבשערו אין פוסלין את המקוה, אלא אדרבה מצטרפין להשלימו למ' סאה, כדאשכחן וכו' אם היו רגליו של ראשון נוגעות במים אף השני טהור, ומיהו ל"ד כלל דהתם בשלא נעקר מן המקוה.

ולא נתפרש בד' הר"ש, דמ"ט מים שבשערו מצטרפין להשלים למ' סאה, הרי כיון דחשיבי כשאובין, ודכתניא דאם סחטן לתוכו פסול, א"כ הרי אין מים שאובין משלימין למ' סאה.

והנה ז"ל ביאור הגר"א לתוספתא פ"ג ה"ב, הי' בראשו ג' לוגין וכו' ויש בו מ' סאה פי' עם אותן המים שבראשו, כשר שהמים שבראשו אפי' מצטרפין, ולא מיבעיא שאינן פוסלין משום שאובין "דלא הוו שאובין" אלא אפי' מצטרפין, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהמים שבראשו לא חשיבי כשאובין, וע"כ הוא דמצטרפין, וצ"ע דא"כ מ"ט אם סחטן לתוכו פסול.

וצ"ל דכל שסחטן לתוכו חשיב זה כתפיסת יד אדם, וע"כ ה"ז פוסל את המקוה, אך אם לא סחטן לא חשיב כתפיסת יד אדם, וזה עפמש"כ בפי' הר"ש מכת"י בסוף משנה ט' דלא פסלינן בזילף בידיו ורגליו אלא בשזילף בכונה למקוה, והרי דלא פסלינן משום תפיסת יד אדם אלא בשזילף בכונה למקוה, ואשר ע"כ אם סחט שערו וזילף המים בכונה למקוה, ה"ה פוסל את המקוה, ומשא"כ בשלא סחט השערות דליכא למיפסל משום תפיסת יד אדם, אף מצטרפין המים למקוה, דלא חשיבי כשאובין דשערו לאו כלי הוא, ועמש"נ עוד בדין תפיסת יד אדם להר"ש, להלן מ"ז ובפ"ז מ"ו.

וזהו שהוכיח הר"ש מאם היו רגליו של ראשון נוגעות המים אף השני טהור, והרי דאף מצטרפין המים שבראשו למ' סאה, ולא פסלינן משום תפיסת יד אדם, והיינו משום דאין תפיסת יד אדם פוסלת אלא במכוין ליתן המים במקוה.

ומה שדחה הר"ש לפי' זה, נ' דהוא משום דס"ל דהמים שבשערו חשיבי כשאובין, וזהו שכתב דל"ד להתם דלא חשיבי כשאובין משום שלא נעקרו מן המקוה, וע"כ התם לא חשיבי המים כשאובין, וזה כפי המבו' בר"ש לעיל במסנק את הטיט דחשיבי המים כשאובין, וכמש"כ בדעתו הרשב"א בשער המים שער ה', ואף דהטיט לאו כלי הוא, וה"נ הכא דכוותה.

פי' הר"ש מכת"י פ"ב מ"ז, לנגבן, ולכאו' הי' נראה לנגבן דוקא שלא נתכוון לקבל המים לכך לא נעשו שאובין משום דדרשי' בתו"כ מה מעין שאין בו תפיסת יד אדם, וישבר או יכוף לפי שאם הגבי' את הקנקנים ועירה אותם נעשו כמים שאובין, שאז יש בו תפיסת יד אדם, ואין שיטת משנתינו מתישבת לפי' זה, ועוד דלנגבן נמי קרי לי' בתו"כ תפיסת ידי אדם ומרבי להו מבור וכו'.

והנה מש"כ הר"ש דאין שיטת משנתינו מתישבת לפי' זה, כנראה היינו משום דלפ"ז אין מתבאר טעמא דר"א דלא שרי לשבור אא"כ עונת הגשמים היא ויש מעט מים בבור, דלפ"מ שפירש הר"ש הטעם בזה משום דס"ל דל"מ המשכה בכולה, וגם ס"ל דרביעית מים בתחילה פוסל את המקוה, אך לפי' זה דכלל אין המים שאובין, א"כ מ"ט בעי' שיהא עונת הגשמים ושיהא מעט מים בבור.

אך משה"ק הר"ש ע"ז מתו"כ, צ"ב רב, שהרי אדרבה התו"כ הוי סייעתא לפי' זה, וכמו שבאמת הביאו הרמב"ם והרא"ש לד' התו"כ כמקור לדבריהם, שהרי בתו"כ יליף מדכתיב בור דדבהעלן לנגבן אין פוסלין.

והעירוני בביאור ד' הר"ש, לפמש"נ בדעתו במק"א, דס"ל דהא דשאיבה שלא לדעת אינה פוסלת, אי"ז משום דבעי' תפיסת יד אדם בשאיבה, אלא הוא משום דליכא חשיבות שאובין על המים אלא בשדעתו ורצונו שיהיו שאובין בכלי, ואשר זהו מה שפירש הר"ש להלן דכשעירה לבור אחשובי אחשבינהו, וע"כ חשיבי כשאובין.

ואשר ע"כ ס"ל להר"ש דאם נימא דכיון שהניח הקנקנים לנגבן לא נעשו המים שאובין, ואף דמוליכן למקוה ע"י שבירה או כפי' מ"מ לא חשיבי כשאובין, א"כ אף בשהגביהן ועירה אותן בדין שלא יהיו כשאובין, דהגם די"ל דכשעירן אחשובי אחשבינהו והוו שאובין, אך אי נימא הכי הרי גם כששובר או כופה מחשיבן והוו שאובין, וכמבו' כן לפי' הר"ש, דאף כששובר או כופה חשיבי כשאובין, וכל הא דיש לחלק דרק אם הגביהן ועירה אותן הוו שאובין, הוא רק משום דבכה"ג יש בהן תפיסת יד אדם, ותפיסת יד אדם פוסלת, ומשא"כ בשובר או כופה ליכא תפיסת יד אדם, וכאשר כ"ה ל' הר"ש שם, שאם הגבי' את הקנקנים ועירה אותם נעשו כשאובין "לפי שיש בהן תפיסת יד אדם", ואשר זהו משה"ק הר"ש על פי' זה, שהרי אף מעלה קנקנים לנגבן קרי לי' בתו"כ תפיסת יד אדם, ואפ"ה מרבי' לי' מקרא דאין נעשין המים שאובין, והרי דאין לפסול משום תפיסת יד אדם, וא"כ אף בשמגבי' אותם לערותן הי' בדין שלא יעשו המים שאובין, ואין לחלק בין הגביהן לערותן, לבין שובר או כופה.

אך הרמב"ם והרא"ש דס"ל דכה"ג הוו שאובין, אזלי לטעמייהו דס"ל דגדר הא דילפי' מקרא דמניח קנקנים לנגבן לא מיפסלי, הוא דאי"ז תפיסת יד אדם גמורה, וכל' הרא"ש שם שיש בו "קצת" תפיסת יד אדם, אך לעולם פסול שאובין תליא בתפיסת יד אדם, ואשר ע"כ ס"ל דהיכא שהוא מגבי' אותן לערותן ויש בהן תפיסת יד אדם גמורה, ה"ה נעשין שאובין, וז"ב.

אך צ"ב בזה, שהרי כבר נת' לעיל במשנה ו' בדעת הר"ש, דמודה דתפיסת יד אדם פוסלת היכא שמוליך המים בכונה למקוה, וא"כ הרי באמת יש לפסול בשמגבי' ומערה משום תפיסת יד אדם, ומאי קשיא לי' להר"ש.

והרשב"א בשעה"מ ש"ה כתב, ז"ל, ואי קשיא לך הא דתנן וכו' המניח קנקנים בראש הגג לנגבן ונתמלאו מים ר"א אומר וכו', ר' יהושע אומר בין כך ובין כך ישבר או יכפה אבל לא יערה, כלומר יכפה הקנקנים לצד אחד או ישברם ומשם נמשכין למקוה, דאלמא דוקא בשכופה לצד אחד ונמשכים, דקסבר דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, הא מערה פוסלין, ואע"פ שלא העלן לקבל מים דהא העלן לנגבן קתני, תירץ רבי שמשון ז"ל דההיא דשוכח בחצר שנפלו ממילא לבור, אבל הכא בשעירה אחשובי אחשבינהו והוו להו שאובין, ולפי מה שכתבתי למעלה לא קשיא לי מידי, דכל שבאו למקוה בידי אדם לא הוי כמעין ופסול, עכ"ל, ולכאו' מד' הר"ש שלא תירץ כן, מבו' דלא ס"ל לפסולא דבאו מיד אדם למקוה, אף בשנותן המים בכונה למקוה.

אך באמת מזה אין להוכיח, שכבר נת' במק"א דהרשב"א לא הק' אלא מהא דלא שרי ר' יהושע לערות, וע"ז הוא שתירץ דחשיב כתפיסת יד אדם, אך בד' הר"ש יל"פ דקשיא לי' מדר"א דאסר לשבור ולכפות בדל"ה עונת הגשמים ואין מעט מים בבור, וע"ז ליכא לשנויי משום תפיסת יד אדם, דשבירה ל"ח כתפיסת יד אדם, אך להרשב"א לטעמי' ל"ק מהתם, שהרי הרשב"א פירש דמש"א ר"א דאם עונת הגשמים היא וכו', היינו דכל דעונת הגשמים היא הוו המים שאובין גמורים, ואשר ע"כ לא שרי ר"א לשבור אלא אם יש רוב מים כשרים בבור, ולעולם י"ל דמודה הר"ש דכל שבאו המים בכונה מידו למקוה ה"ז פוסל את המקוה, אך ממה שדחה הר"ש להמפרשים דבמעלה לנגבן לא חשיבי המים שאובין, מכח ד' התו"כ, נ' דלא ס"ל כלל לפסולא דתפיסת יד אדם, ואף אם באו המים מידו בכונה למקוה אין פוסלין את המקוה, וצ"ע בזה.

פי' הר"ש מכת"י פ"ב מ"י, ר' יהושע אומר במים ובטיט, באיזה טיט אמרו בטיט שהמים צפין על גביו, היו המים מצד א' מודה ר' יהושע שמטבילין במים ואין מטבילין בטיט, בטיט שהמים צפין על גביו מטבילין לר' יהושע ולר"א אין מטבילין, ואפי' רגליו שוקעות בטיט מטבילין לר' יהושע כדתנן בפ"ז גבי מטה מפני שהמים מקדמין, ובהכי פליגי ר"א ור' יהושע דר"א לית לי' האי סברא, אבל אם הי' מטביל קטן במים הצפין ע"ג הטיט ולא הי' שוקע בטיט כלל, בהא מודה ר"א דעלתה לו טבילה כדקתני במתניתין.

ומבו' בד' הר"ש, דטעמא דר' יהושע דמטבילין אף בטיט, הוא משום דינא דהמים מקדמין, ואשר זהו טעם החילוק בין טיט שהמים צפין על גביו לטיט מצד א', דבטיט שהמים צפין על גביו המים מקדמין, ובטיט מן הצד אין המים מקדמין, וכ"ה בפי' הרע"ב במתניתין.

ולהלן פ"ז מ"ז תנן, הטביל בו את המטה אע"פ שרגלי' שוקעות בטיט העבה טהורה מפני שהמים מקדמין, ופי' הר"ש, ז"ל, בטיט העבה שאינו נרוק ואין מטבילין בו, עכ"ל.

ובפשוטו מכוון הר"ש, דכל דינא דמתניתין הוא בטיט העבה שאין מטבילין בו, ובזה הוא דנתחדש דמ"מ אם הטביל בו את המטה טהורה מפני שהמים מקדמין, אך בטיט הנרוק מטבילין בו אף בלא הא דהמים מקדמין.

וצ"ע בזה, שהרי לפ"מ שפירש הר"ש במתניתין אף בטיט הנרוק אין טובלין בו אלא משום שהמים מקדמין, וא"כ דינא דמתני' דהמים מקדמין שייך אף בטיט הנרוק.

אמנם הנה ל' המאירי שם, אע"פ שרגלי' נוגעות בטיט העבה, ר"ל שאינו נרוק ואינו "מצטרף למקוה", עכ"ל, ואולי כן צ"ל גם בד' הר"ש, ולפ"ז י"ל דאף אמנם גם בטיט הנרוק בעי' לדינא דהמים מקדמין, מ"מ מתני' רבותא קמ"ל, דאף טיט העבה שאינו מצטרף למקוה, מ"מ מהני הטבילה משום דהמים מקדמין, וצ"ע עוד בזה

וע' חזו"א שנקט דדינא דמתני' דמטבילין אף בטיט אי"ז משום דינא דהמים מקדמין, ועיי"ש מ"ט בעי' להך דינא, תיפו"ל מדינא דהמים מקדמין, ובגלות עליות כתב, דל"ש המים מקדמין אלא בשיש רוב מים ע"פ הטיט, אך הכא איירי בשהמים צפין ע"ג הטיט והן קלושין ודקין, ול"ש בזה המים מקדמין.

והנה ל' המאירי בפירושו למתני', באיזה טיט אמרו בטיט שהמים צפין על גביו, שנמצאו המים מעורבין, עכ"ל, וזה דלא כהר"ש, דהטעם הוא משום דהמים מקדמין, אלא טעם אחר יש בזה, וצ"ב.

וכ"ה מבו' בהמשך ד' המאירי, דהך דינא דמטבילין אף בטיט הוא רק בטיט הנרוק, ואילו דינא דהמים מקדמין הרי תנן לקמן דהוא אף בטיט העבה, ובע"כ דמפרש דהא דמטבילין אף בטיט אי"ז משום דינא דהמים מקדמין.

וכ"ה גם לדעת המפרשים דהא דהמים מקדמין, הוא משום שכבר הוטבלו רגלי המטה תחילה, דלדבריהם בע"כ דהכא דין אחר הוא, שהרי הכא תנן דמטבילין אף בטיט, וצ"ע עוד בזה, ונת' בזה במק"א.

פי' הר"ש פ"ג מ"א, שאני אומר שלמו, כלומר כשנפלו ג' לוגין לעליונה וירדו מיד לתחתונה, לא אמרי' דהני אותן ג' לוגין עצמן השאובין הן נינהו דירדו לתחתונה, דא"א שלא יתערבו מעט במי הבריכה העליונה, ונמצא שהשלימו למ' סאה של תחתונה קודם שירדו לה כל הג' לוגין, הלכך ב' המקואות כשרות, תחתונה כשרה כדפרשינן ועליונה משום דמחוברת לתחתונה, וכר"מ דאמר בסוף פ"ב מטבילין בין בתחתונה בין בעליונה, א"נ אפי' כר' יהודה וכגון דלא גביהה כולי האי דלאחר שמתערבין נעשה הכל אשבורן.

א. במש"כ הר"ש דהשלימו למ' סאה של תחתונה קודם שירדו לה כל הג' לוגין, צ"ב, שהרי מים שאובין אין משלימין למ' סאה, וא"כ כיון שלא נתערבו במי הבריכה העליונה אלא מעט, א"כ לכאו' נמצא דירדו ג' הלוגין השאובין קודם שירדו ג' לוגין מן הכשרים, ואכתי לא הושלם מקוה זה למ' סאה, וע' אבנ"ז יו"ד סי' רע"ז סק"ה מש"כ בזה, ודבריו מחודשים מאד, וכבר הביא שם דהב"ח והש"ך כתבו לא כן.

וע' חזו"א קמא ב' סק"ג שחידש, דשפיר משלימין השאובין למ' סאה, משום שלא נפלו מכלי למקוה אלא בצידה ואח"כ נתפקו לבריכה זו, וכתב עוד דאפשר שגם רבו על השאובין מים שבעליונה, ומיהו ל' הר"ש משמע שאין בטוחין רק בתעורבת מעט, והיינו משום דהוי זה כהמשכה, ועיי"ש שדן דא"כ אף אם ירדו כל הג' לוגין מיד לא הי' פוסל, וכתב דצ"ל דאו דס"ל דגם בהמשכה פוסל מים שאובין, ומ"מ פחות מג' לוגין בהמשכה מצטרפין למ' סאה, או דלא חשיב כהמשכה משום דמים לא חשיבי כקרקע הראוי' לבלוע או משום שלא הי' המשכה ג"ט, ומ"מ בפחות ממ' סאה משלים בהמשכה כל דהו, והניח בצ"ע.

אמנם ב' טעמים האחרונים אין מתישבים בד' הר"ש, שנראה דעתו דל"ב המשכה ע"ג קרקע הראוי' לבלוע, ול"ב המשכה ג"ט, וזה ממש"כ הר"ש לעיל פ"ב דההיא דפסחים דבקרקע טהורין, משום דא"א בלא המשכה דכי נפלו מים ארצפה מימשכי אילך ואילך, והו"ל כשאובה שהמשיכוה כולה שטהורה, עכ"ד, והרי קרקע העזרה ל"ה ראוי' לבלוע, וגם לכאו' ליכא המשכה ג"ט, והרי דדעת הר"ש דמהני המשכה כל דהו ואף על קרקע שאין ראוי' לבלוע, וז"ב, שו"ר שבשו"ת הרי"ד סי' י"ז הוכיח מהא דע"ג קרקע העזרה חשיב המשכה, דל"ב קרקע הראוי' לבלוע, ובתשב"ץ ח"א סי' מ"ט הוכיח מזה דל"ב המשכה ג"ט.

וע' להלן פ"ד מ"ד שנתבאר לתמוה עוד, דמד' הר"ש שם מוכח דלא ככל טעמים אלו, וא"כ קשיא דמ"ט באמת ג' לוגין אלו פוסלין את המקוה, הרי הוי זה כהמשכה, וצע"ג.

אמנם בפשוטו נ' דבאמת אין המים שאובין משלימין למ' סאה, ומש"א שאני אומר שלמו מ"ס עד שלא נפלו ג' לוגין, היינו משום שקודם שנפלו כל הג' לוגין השאובין נפלו ג' לוגין מן הכשרים והשלימו למ' סאה, ומש"כ הר"ש דא"א שלא יתערבו "מעט" במי הבריכה העליונה, יל"פ כמו שהעירוני שאין המכוון שלא נתערבו הג' לוגין בכל מי הבריכה העליונה אלא במעט מהן, אשר ממילא לפ"ז ליכא למימר דירדו ג' לוגין כשרים קודם שירדו הג' לוגין השאובין, אלא המכוון שמעט מן הג' לוגין נתערבו בכל מי הבריכה העליונה, ואשר ע"כ שפיר תלינן שקודם שירדו הג' לוגין השאובין, כבר ירדו ג' לוגין כשרי והושלמה המקוה הכשרה.

ב. צ"ב, כיון דאתיא כר"מ דאית לי' גוד אחית וגוד אסיק, א"כ מ"ט בעי' שישלמו מ' סאה בתחתונה להכשירה, ותו מכשרינן לעליונה משום גוד אסיק, הרי אף אם לא שלמו בתחתונה, מ"מ מדין גוד אחית מהני המים שבעליונה להשלימה, שהרי דעת הר"ש בפ"ח דטהרות דלמאן דאית לי' גוד אחית וגוד אסיק היינו אף בב' מקואות חסירות.

ובפשוטו נ' הטעם בזה, דא"א להכשיר המקוה התחתונה מדין גוד אחית, שהרי נפלו למקוה העליונה ג' לוגין, וכל הא דמכשרינן להמקוה התחתונה, הוא משום דהיא מקוה בפנ"ע, ולא נפלו לה ג' לוגין עד שהושלמה למ' סאה, אך אם נבא להכשירה מדין גוד אחית, ונדון ב' המקואות כמקוה אחת, הרי דמיפסלי תרוייהו משום שנפלו להן ג' לוגין.

האמנם כ"ז ניחא אי נימא דאם נפלו ג' לוגין למקוה ביחד עם השלמת מ"ס, ה"ה פוסלין את המקוה, אך אי נימא דאין פוסלין את המקוה, א"כ הרי לכאו' הגם דע"י חיבור ב' המקואות נמצא שנפלו להן ג' לוגין, מ"מ הרי הוי זה בב"א עם השלמת המים למ' סאה, דהיינו שהרי אחר שנפלו מעט מן הג' לוגין למקוה התחתונה, שוב ליכא ג' לוגין בא' מן המקואות, ורק ע"י חיבור ב' המקואות הוא דחשיב דאיכא ג' לוגין במקואות, ונמצא דהג' לוגין והשלמת מ' סאה באין כאחד.

ואשר ע"כ נ' טפי לפרש לפמש"כ באבנ"ז יו"ד סי' רע"ז סק"ז, דהא דבעי' להשקה להכשיר המקוה העליונה, הוא משום שהמקוה העליונה נפסלה בעת שנפלו לה ג' לוגין מים שאובין, והא דאין ג' לוגין ממנה פוסלין להמקוה התחתונה ואף משלימין הכשרים שבה לשיעור מ"ס, הוא משום דהך פסולא שפסלו הג' לוגין את המקוה, הוא רק כלפי הקואה זו, אך כל שהעבירן למקוה אחרת הדרי המים הכשרים להכשרן, אשר לפ"ז ניחא, דע"כ א"א להשלים התחתונה למ' סאה מדין גוד אחית, שהרי המים שבעליונה פסולין הן ואין מצטרפין לשיעור מ"ס, דרק אם העבירן למקוה התחתונה הוא דמיכשרי, ופשוט, וע"כ בעי' שירדו לתחתונה ויהא מ' סאה כשרים בתחתונה, ותו מכשרינן להעליונה מדין גוד אסיק, וז"פ.

פי' הר"ש פ"ג מ"ב, שיעמוד בחצר מ' סאה מקוה כשר למטה מן הפסול ופותקו לכשר כדי שיתחברו, ויטהר העליון הפסול מן התחתון הכשר כר"מ בסוף פ"ב דחגיגה דאית לי' גוד אסיק וכו'.

א] בשו"ת הרא"ש כלל ל"א ס"ב הוכיח מזה דכל שהושקו השאובין למקוה פעם א', הוכשרו ופקע שם שאיבה מינייהו, ואין נפסלים עוד בסתימת הנקב, ז"ל, ועוד ראי' מפ"ג דמקואות, בור שבחצר ונפלו בו ג' לוגין לעולם הוא בפיסולו עד שיצא ממנו מלואו ועוד או עד שיעמיד בחצר מ' סאה ויטהרו עליונים מן התחתונים, ומסתמא עליונים ותחתונים אינם מחוברין אלא בקלוח הראשון שיורדים המים מן העליון אל התחתון, וכן מוכיח מתוך פירוש ר"ש כי העמיד זאת המשנה כר"מ דמטהר העליון ע"י גוד אסיק וכו', עכ"ל, וקשיא מזה למש"כ רבינו ירוחם די"א דכל שהופסקה ההשקה הדרי לפסולן.

ובגידו"ט בשו"ת סי' י' כתב לישב, דבפסול ג' לוגין דרבנן, הקילו דיועיל השקה רגע א', עכ"ד, אך צ"ב מהיכ"ת לחלק כן, ואחר שיש ללמוד מהכא דכל שהושקו רגע א' פקע פסולן מינייהו ולא הדרי לפסולן, מהיכ"ת נימא דהיינו רק כלפי פסול ג' לוגין דרבנן.

אך יל"פ בע"א, דלגבי "פסולא" דהשאובין לכו"ע מהני השקה רגע א' לטהרן, ואך דמ"מ דעת רבינו ירוחם דכל שבטלה ההשקה לי"ב הכשר להצטרף למקוה, וע"כ אין טובלין בהן, ומ"מ כיון שפקע פסולן מהן אין פוסלין בג' לוגין, וצ"ע בזה.

ונ' לישב בזה, דהנה באמת כד דייני' בנידו"ד דאחר שהופסקה ההשקה יחזרו לפסולן, יש לדון בתרי גווני, חדא יש לדון דכיון שנפסלו כל המים בנפילת הג' לוגין, הרי שהגם שהוכשרו כשהושקו למקוה הכשרה, מ"מ כשהופסקה ההשקה הן חוזרין לפסולן, ויש לדון עוד, דאותן ג' לוגין חוזרין לפסולן, וממילא הן פוסלין עתה לכל המקוה.

ונ' די"ל דאין לפסול משום הני תרי טעמי, דמשום הא דכל המים נפסלו בנפילת הג' לוגין, נ' די"ל, דלגבי פסול זה שפיר מהניא ההשקה להכשירן ותו לא הדרי לפסולן, דכל הא דאף אחר שהוכשרו מפסולן ע"י ההשקה, כל שנפסקה השקה הדרי לפסולן, הוא רק במים שהן עצמן שאובין, דהגם שהוכשרו מ"מ אכתי סיבת פסולן קיימת, וע"כ כל שנפסקה ההשקה הדרי לפסולן, אך משא"כ מים שנפסלו בנפילת ג' לוגין, דאין בהן סיבת פסול בעצמן, אלא פסולין משום נפילת השאובין, הרי דבזה שפיר י"ל דכל שהוכשרו רגע א' תו לא הדרי לפסולן, ודו"ק.

ומשום הא דהג' לוגין חוזרין לפסולן, נמי י"ל דאין לפסול, וזה עפמש"כ הראב"ד בשו"ת סי' כ"ב, ז"ל, שכיון שלא פסלו בשעת נפילתם שוב אין פוסלים, עכ"ל, והיינו דכל פסולא דג' לוגין הוא רק בנפילת הג' לוגין, וע"כ כל שלא פסלו בשעת נפילתן שוב אין פוסלין, וכפי הנראה כל הדינים שנאמרו בנפילת ג' לוגין, הם מיוסדים ע"ז דפסולא דג' לוגין הוא בנפילת הג' לוגין, וע"כ איכא דינים באופן הנפילה, ואשר ע"כ אף בשפסלו בשעת נפילתן, מ"מ כל שהשיקן אח"כ למקוה כשר ובטל פסולן, תו אף דהדרי הג' לוגין לפסולן מ"מ אין פוסלין את המקוה.

אך מ"מ נמצא לפ"ז, דלא מהני אא"כ יהיו בעליון מ' סאה מלבד הג' לוגין השאובין, דכל דליכא מ' סאה אלא בצירוף השאובין, הרי כיון דהני ג' לוגין הדרי לפסולן, אין הם מצטרפין להשלים השיעור, ורק אם איכא מ' סאה בלא השאובין, הוא דמהניא ההשקה להכשירן.

ב] התוס' בגיטין דט"ז. הק' בהא דתנן דהניצוק והקטפרס אינו חיבור, דעד כאן לא פליגי ר"מ ור"י גבי ג' גוממיות אלא בטובל בעליונה אי אמרי' גוד אסיק, אבל בתחתונה כולהו מודו דעלתה לו טבילה דאמרי' גוד אחית, אלמא קטפרס חיבור, והכא משמע דאינו חיבור כלל, והביאו תי' ר"י דההיא דניצוק וקטפרס לאו לענין חיבור מקואות איירי אלא לענין השקה, עכ"ד, והיינו דאף דס"ל לר"מ ור"י דמטבילין בתחתונה, דאמרי' גוד אחית, מ"מ ל"מ זאת להשקה, דלענין השקה לא מהני חיבור דקטפרס.

והעירוני בזה, ממתני' דילן דלת"ק מהני להכשיר השאובין ע"י שיעמוד בחצר מ' סאה ויטהרו עליונים מן התחתונים, ופי' הר"ש דהיינו כר"מ דאית לי' גוד אסיק, וקשיא דלפ"ד ר"י הרי מודה ר"מ דלענין השקה אין קטפרס חיבור, וא"כ היאך מהני חיבור הקטפרס לטהר השאובין שבמקוה העליונה.

ובפשוטו צ"ל בזה, לפמש"כ הר"ש לקמן פ"ו מ"ח לדון, דלענין שאיבה דרבנן לא חיישי' בסילון אפי' יהא קטפרס, וכן דעת המאירי שם, וזה דלא כמו שנקט הר"ש במתניתין דילן, דל"מ חיבור דקטפרס להכשיר שאובין אלא לר"מ, ועמש"נ עוד בזה להלן פ"ו מ"ח, ואשר לפ"ז ניחא דע"כ הגם דלגבי השקת מים טמאים ל"מ חיבור דקטפרס, מ"מ לטהר שאובין דרבנן מהני חיבור דקטפרס, וע"כ שפיר מהני לטהר השאובין העליונים מן התחתונים, הגם דהוי זה קטפרס.

ג] ויל"ד עוד בזה, דכל הא דניצוק וקטפרס אינו חיבור לענין השקה, היינו לענין השקת מים טמאים, דטהרתן הוא מדין זריעה, דחשיבי עי"ז כמחוברין, ובזה הוא דאמרי' דהגם דהשקה מהניא לחבר מקואות זל"ז, מ"מ לא חשיבי המים עי"ז כמחוברין לקרקע, אך בהשקת שאובין, אי נימא דטהרתן אינה מדין זריעה, אלא משום דהוו מכלל המקוה, ועי"ז הוא דפקע פסול שאיבתן, ונת' בזה במק"א, הרי דכיון דלר"מ מהני חיבור דקטפרס לענין מקואות, הרי ממילא דמכח זה נטהרין השאובין מפסולן.

אך למש"כ הרא"ש והריטב"א דטהרת מים שאובין בהשקה הוא מדין זריעה, ודמיא לדין השקה לטהר המים מטומאתן, לא א"ש.

ד] ונ' די"ל עוד בזה, דהנה גם לפמש"כ הרא"ש והריטב"א דטהרת שאובין בהשקה הוא מדין זריעה, נ' דלא בעינן לזה אלא כדי לטהרן אף אחר שנפסקה ההשקה, או לטהרן אף היכא שהן רבין על מי המקוה, דאלמלי דין זריעה היו השאובין מבטלין להכשרים, אך אם באנו להכשירן כ"ז שהן מחוברין למקוה ואינם רבין על מי המקוה, נ' דל"ב בזה לדין זריעה, אלא כיון דאיכא שיעור מקוה מן הכשרים, תו מצטרפין אף השאובין להמקוה, דל"ב אלא שיהא עיקר המקוה ממים שאינם שאובין, ותו מצטרפין אף השאובין.

אשר לפ"ז נמצא, דאף אי נימא דחיבור קטפרס ל"מ לטהרת שאובין, מ"מ כ"ז שהן מחוברין למקוה הכשרה, איכא אף עלייהו תורת מקוה, דלענין מקואות הרי מהני חיבור דקטפרס לדעת ר"מ, וה"ה כשרים לטבול בהן.

האמנם דאכתי תיקשי, דמשום זה אין לנו להכשיר לטבול בהן אלא כ"ז שההשקה קיימת, והכא משמע דמהניא ההשקה לטהרן ומכשרי' לטבול בהן אף אחר שתפסק ההשקה, וכמש"כ הרא"ש שהבאנו לעיל סק"א.

ונ' בזה, עפמש"נ לעיל סק"א, והוא דלענין פסולא דג' לוגין דפוסלין את המקוה, נ' דכל שנצטרפו רגע א' למקוה כשר והוכשרו לטבול בהן, תו לא הדרי מיפסלי, דכל פסולא דמקוה חסר שנפלו לו ג' לוגין, הוא דהקואה זו פסולה למקוה, אך כל שנצטרפו רגע א' למקוה כשר והי' עליהם תורת מקוה, תו לא הדרי ומיפסלי, שכיון שנצטרפו למקוה כשר, בטלה ההקואה הפסולה, והגם דהג' לוגין הדרי לפסולן, מ"מ אינם פוסלין עתה את שאר המקוה, דאין ג' לוגין פוסלין את המקוה אלא בשעת נפילתן, וכמש"נ.

והאמנם דלפ"ז ניבעי שיהיו במקוה העליון מ' סאה מן הכשרים לבד מן הג' לוגין השאובין, וכמש"נ כן לעיל לדעת רבינו ירוחם.

פי' הר"ש פ"ד מ"ג, דחקקו ולבסוף קבעו דהתם היינו שחטט לקבל צרורות.

ומבו' בד' הר"ש, דלא כהמבו' מד' תוס' ב"ק דס"ז. דכל שחקק הצינור בתלוש ואח"כ קבעו, תו אף שחטט לקבל צרורות במחובר ה"ז פוסל את המקוה, אלא ס"ל דכל הא דה"ז פוסל את המקוה הוא רק בשהחטיטה לקבל צרורות היתה בתלוש, וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם בריש פירקין, ז"ל, כי האמור בכל המשנה הוא בצנור שאינו פוסל את המקוה, והוא כגון שלא היה בו בית קבול, או שחטט בו את הבית קבול אחר שבנאו בקרקע, כמו שנתבאר בתוספתא בהלכה זו, צנור שחקקו ולבסוף קבעו פוסל את המקוה, קבעו ואחר כך חקקו אינו פוסל את המקוה, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממקואות ה"ו, ז"ל, אבל אם קבעו בקרקע ואח"כ חקק בו בית קיבול אינו פוסל, עכ"ל, וכ"ה ברא"ש בהל' מקואות סי' ג', ועי' בשטמ"ק ב"ק דס"ז. שהביא מתוס' הרא"ש שפירש בסוגיא שם דלא כהתוס', עיי"ש, ואזיל לטעמי', וכ"ה גם בשו"ת הראב"ד סי' כ"ב, ז"ל, דהאי דתני צינור שחקקו ולבסוף קבעו פוסל את המקוה, חקקו חקק בית קיבול שלו קאמר, עכ"ל.

פי' הר"ש מכת"י פ"ד מ"ד, והא דתנן לקמן פ"ו גבי ב' מקואות היו בעליון מ' סאה ובתחתון אין כלום ממלא בכתף ונותן לעליון עד שירדו לתחתון מ' סאה, דמשמע הא אין בעליון מ"ס לא הי' התחתון כשר, ההיא ודאי כראב"י ולא כמאן דשרי שאובה שהמשיכוה כולה.

וע' בתוס' תמורה די"ב: שעמדו ג"כ בזה, ועיי"ש מש"כ לדחות.

והנה בחזו"א קמא סי' ב' סק"ג כתב ע"ד התוספתא שהביא הר"ש לעיל רפ"ג, דמבו' התם דאם נפלו כל הג' לוגין מן העליונה לתחתונה קודם ששלמו מ"ס בתחתונה, ה"ז פוסל את התחתונה, אשר קשיא דמ"ט לא מטהרינן בזה משום המשכה, די"ל דהיכא שנפלו מים לעליונה ונפלו משם לתחתונה לא חשיב כהמשכה, משום דבעי' קרקע הראוי' לבלוע וי"ל דמים לא חשיבי כקרקע הראוי' לבלוע, או משום שלא הי' המשכה ג"ט, עכ"ד, ולפ"ז הרי דשפיר אתיא מתניתין דלקמן כראב"י, והא דלא מכשרינן אם לא הי' בעליון מ"ס הוא משום דאי"ז המשכה מעליא.

ויש ללמוד מד' הר"ש, דבכל גווני שממלא בעליון ויורדין המים לתחתון, הוי זה המשכה מעליא, וזה מתאים עם מש"נ להוכיח מד' הר"ש בפרק ב' דל"ב המשכה ג"ט, וגם ל"ב קרקע הראוי' לבלוע.

ולפ"ז בע"כ לומר, דתנא דתוספתא רפ"ג, ס"ל דל"מ המשכה להכשיר מים שאובין, ואף ה"ה פוסלין בג' לוגין, וכמש"כ החזו"א שם בתחילת דבריו.

אך צ"ע, שהרי הר"ש לעיל מינה הוכיח מגמ' תמורה דליכא תנא דמחמיר טפי מראב"י, וא"כ הדר קשיא ההיא דתוספתא רפ"ג, דמ"ט אם ל"ה שלמו מ"ס קודם שנפלו ג' לוגין הי' זה פסול, הרי הג' לוגין נפלו בהמשכה, וצע"ג בזה.

שו"ר בס' דברי אמת קונט' ג' ד"נ:, שעמד בזה ע"ד התוספתא דאף אם נפלו הג' לוגין בעצמן הי' לנו להכשיר משום דאיכא רבי' והמשכה, וציין לס' חזון נחום, ואינו תח"י, וכתב לישב דכל שהן שאובין ונמשכו כל עוד שהן מחוברין עדין למקומן הראשון לית דינא דהמשכה, והכא כיון דנפלו ג' לוגין למקוה חסר ונפסלו ושוב נפתקו מאלו המים ונפלו לתחתון ועדין מחוברין עם העליון לא קרינן לי' המשכה, עכ"ד, וצ"ב.

אמנם לכאו' ג"ז אינו מתישב עם מש"כ הר"ש הכא דההיא דממלא בכתף ונותן לעליון דמשמע דאם אין בעליון מ"ס לא הי' התחתון כשר, אתיא דלא כמאן דשרי שאובה שהמשיכוה כולה, ולהדיא דאף דהמים השאובין מחוברין עדין למקומן הראשון, שפיר חשיב זה המשכה.

שם בר"ש, גל שנתלש וכו' אין מטבילין בו שאין מטבילין באויר. הכא צריך לטעמא שאין מטבילין באויר דמעין מטהר בזוחלין, ומטעמא דקטפרס וניצור אינו חיבור לא הי' יכול לפסול דאפשר שיש מ"ס ביחד באויר.

בפשוטו מבו' בד' הר"ש, דכל הא דקטפרס אינו חיבור הוא רק דל"מ לחבר המים שלמטה ושלמעלה, אך הקטפרס עצמו חשיב חיבור, וע' חזו"א קמא סי' ג' סקי"ג שתמה ע"ד הר"ש.

וכ"ה מבו' בד' התוס' ותוס' הרא"ש בחולין דל"א: עיי"ש, ועד"ז מצינו בד' הר"ש והרא"ש בטבו"י פ"ב מ"ז לגבי דינא דניצוק אינו חיבור, דמבו' בדבריהם דהניצוק עצמו הוי כולו חיבור זל"ז, והרש"ש מכשירין ספ"ה תמה ע"ז.

ונ' הטעם בזה, דהגם דקטפרס אינו חיבור, מ"מ המים דהוו בקטפרס גופי', כיון שהם במקום א' ה"ה מחוברין זל"ז, ורק המים שלמטה ושלמעלה שאינם במקום א', ובאנו לדון שהקטפרס יחברם, הרי שבזה איכא לדינא דקטפרס אינו חיבור.

אך בד' התוס' חגיגה די"ט. ד"ה נגזור, מבו' דאף המים שבקטפרס לא חשיבי כמחוברין זל"ז, עיי"ש.

ויל"פ עוד בד' הר"ש, דאף אי נימא דהמים שבקטפרס לא חשיבי כמחוברין זל"ז, מ"מ גל שאני, דחזינן לכל הגל כדבר א' ממש, ודמי להא דטיפה של מים הנמצאת בקטפרס חשיבא כולה כדבר א', הגם שאף טיפה כ"ש יכולה להתחלק, ועי' רש"ש טהרות פ"ח מ"ח.

פי' הר"ש מכת"י פ"ו מ"א, אבל אם אין מעמדת מים לעצמה, שלעולם מימי' שוין למי המערה, דכשמתמעטין אלו מתמעטין אלו מחמת נקב קטן שבשולי העוקה, או שמפעפעין דרך כתלי' ויוצאין, נדונת כמערה עצמה, ומטבילין בה בכל שהוא אע"פ שאין בנקב כשפוה"נ.

ע' להלן מי"א מה שפירש הר"ש בדינא דאם יש כנגד הנקב ג' לוגין פסול, ועיי"ש בדברינו שנתבאר דהוי זה מיסוד א' עם דינא דמתני' דאם אין מעמדת מים לעצמה ל"ב חיבור כשפוה"נ.

פי' הר"ש פ"ו מ"ג, הי' שאוב מן הצד וירדו שלשה וטבלו ונתערבו המקוואות טהורין והטובלין טהורין, המקואות טהורין אפי' השאוב וכו', ואע"פ שמימי השאוב מתערבין עם כל א' וא', לא מיפסלי להקוות עליהן, דדרך המשכה נתערבו ולא נפלו מן הכלי לכשרים, ומה שנתערב ממנו עם כל א' נתבטל ברוב קודם שירדו למקוה, ומים שאובין המתבטלין חוץ למקוה אין פוסלין אותו, כדתנן לעיל בפרק רביעי גבי מים שאובין ומי גשמים שנתערבו בחצר ובעוקה.

ובט"ז סי' ר"א סקס"ט כתב לפרש ד' הר"ש, ז"ל, תחילה אמר שהשאובין שבאין לכשר דרך המשכה אינן פוסלין, ואת"ל שהוא באופן שאין שם היתר המשכה, כגון שאין שם ג' טפחים, מ"מ יש שם היתר וכו' ועל אותו תערובת אמר שבטל ברוב אותו קילוח, עכ"ל.

ומבו' לפי ד' הט"ז, דאף בלא התירא דהמשכה, מ"מ כל שנפלו המים השאובין למקוה בתערובת ברוב כשרים, אין פוסלין אותו.

וצ"ב לפ"ז מה שהביא הר"ש מקור לזה ממתני' דלעיל פ"ד, הרי התם איכא להתירא דהמשכה, אך הכא אי ליכא המשכה, מהיכ"ת שלא יפסלו את המקוה, ולכאו' קשיא עוד, דמהא דהתם בעי' להיתר דהמשכה, בע"כ דבלא המשכה ה"ה פוסלין את המקוה אף שנתערבו ברוב כשרים, אך זה לק"מ, דהתם בעי' להמשכה כדי שיצטרפו השאובין להשלים שיעור מקוה, וכדלהלן.

ואשר צל"פ, דהא דבעי' להך תנא רבי' חוץ למקוה, הוא משום דהך תנא ס"ל דל"מ המשכה היכא דאיכא לפסולא דג' לוגין, ואשר ע"כ בעי' רבי' חוץ למקוה כ"ה שלא יהא בזה לפסולא דג' לוגין, דמים שאובין שנתערבו חוץ למקוה ברוב כשרים אין פוסלין בג' לוגין, והא דבעי' התם להמשכה הוא כ"ה שיצטרפו אף המים השאובין לשיעור, ואשר זהו שלמד מינה הר"ש דמים שאובין שנתערבו חוץ למקוה ברוב כשרים אין פוסלין את המקוה, שהרי זהו הטעם דבעי' שיתערבו ברוב כשרים חוץ למקוה, כ"ה שלא יהא בהו פסולא דג' לוגין, וכנ"ל.

אך הדברים צ"ע, שהרי בפשוטו נ', דהא דס"ל להך תנא דבעי' רבי' חוץ למקוה והמשכה, הוא חד דינא עם הא דס"ל לאידך תנא דבעי' רבי' והמשכה, ואך דס"ל דל"מ אא"כ היתה הרבי' קודם שבאו המים למקוה, וטעמא דמילתא נ', עפימש"נ במק"א, דהכשרא דרבי' והמשכה, לאו היינו דההכשר הוי בהמשכה, ואך דאכתי אי"ז מצטרף לשיעור אא"כ יש רוב כשרים, אלא הוי ההכשר ע"י הרבי' והמשכה, וכלישנא דראב"י שהשאובה "מטהרת ברבי' והמשכה", דטהרת השאובין הויא גם ע"י הרבי', ואשר ע"כ ס"ל להך תנא דבעי' שתהא הרבי' חוץ למקוה, שיבואו למקוה אחר שכבר חייל בהו הכשרא דרבי' והמשכה, ולמש"נ עפי"ד הט"ז נמצא שאי"ז כן, אלא להך תנא דבעי' רבי' חוץ למקוה, הוי זה דין אחר דרבי'.

וגם עיקר פי' הט"ז בד' הר"ש אינו מתישב בל' הרא"ש, שלא הי' לפני הט"ז, ז"ל, והיינו טעמא לפי שע"י תערובות ובהמשכה ירדו לתוכן, עכ"ל, והרי דהכל חד טעמא הוא.

ואשר ע"כ צל"פ ד' הר"ש, דהא דהוצרך להני תרי טעמי, הוא כדי לישב מתניתין דילן עם הך תנא דס"ל לעיל פ"ד דבעי' רבי' חוץ למקוה והמשכה, ורק בכה"ג הוא דמטהרינן, ולדידי' הוצרך הר"ש לפרש דאף הכא איכא רבי' חוץ למקוה והמשכה.

ולפ"ז הרי אדרבה יש ללמוד מהכא, דאף מים שאובין שנתערבו ברוב כשרים ונפלו למקוה, ה"ה פוסלין בג' לוגין, דאל"כ מ"ט הוצרך הר"ש הכא להא דאיכא נמי המשכה, דבמתני' דלעיל פ"ד י"ל דבעי' להמשכה כ"ה שיצטרפו מים אלו להכשיר, אך הכא דל"ב לצרפן אלא שלא יפסלו את המקוה, מ"ט בעי' להמשכה, ובע"כ דבלא המשכה היו פוסלין את המקוה בג' לוגין, אף שנתערבו ברוב כשרים קודם שנפלו למקוה.

והטעם בזה צ"ל, דבפסולא דג' לוגין נכלל, דמים שאובין אין בטלין במים אחרים, ואף אם לא פסלו את שאר המים, אך זה דלא כמש"כ הר"ן בחולין דכל הא דאין הג' לוגין בטלין הוא משום שהן פוסלין את כל המים, וע"כ אף שנתערבו ברוב כשרים חוץ למקוה, מ"מ ה"ה פוסלין את המקוה בג' לוגין.

אמנם החזו"א בכ"ד נקט בפשיטות דמים שאובין שנתערבו ברוב כשרים חוץ למקוה אין פוסלין את המקוה בג' לוגין, ע' בדבריו קמא ב' סק"א, ושם ה' סק"ג וסק"ה, ולמד כן ממתני' דלעיל פ"ד בנתערבו על מעלות המערה, ותמוה דמאי מייתי מהתם, הרי התם ההכשר הוא משום רבי' והמשכה, וכנ"ל.

פי' הר"ש פ"ו מ"ה, ר' יהודה אומר בכלי גדול ד' טפחים ובקטן רובו, בכלי גדול וכו' ויש חילוק לר' יהודה בין כלים לעוקה, אבל רבנן משוי להו להדדי.

והנה בחי' הגר"ח בהל' מקואות פ"ו הל"ד כתב בביאור השגת הראב"ד שם, ז"ל, אלא דבאמת הלא גם ר' יהודה סובר הך שיעורא דעירוב מקואות כשפוה"נ וכו', ורק דהכא בכלים ס"ל לר'"י לחומרא דלא סגי בשיעורא דשפוה"נ, שהוא רק דינא בעירוב מקואות, "אלא דבעי' גם שיבטלו מתורת כלי" ואפי' רבנן לא פליגי רק וכו' אבל בשיעורא דביטול כלי הרי לא מצינו מי שחולק על ר"י, וזהו שהשיג הראב"ד וכו' , עכ"ל.

ומבו' בד' הגר"ח, דהא דמהני לר"י בכלי גדול ד"ט ובקטן רובו, הוא משום דבשיעור זה נתבטל מעליו תורת כלי.

אמנם מד' הר"ש נ' להוכיח לא כן, דהנה להלן הביא הר"ש דתניא בתוספתא ר' יהודה אומר משום ב"ש בכלי גדול בד' טפחים ובקטן ברובו, ופי' הר"ש, ז"ל, משום ב"ש, ולא משום דב"ה פליגי אלא מב"ש שמעה, תדע דבמתני' קתני לה סתם, וגבי שוקת שבסלע הוא דפליגי ב"ש וב"ה לעיל בספ"ד, ולעיל גבי עוקת המערה דהיינו שוקת שבסלע משמע דמודה ר' יהודה בכשפופרת אלמא כב"ה ס"ל, ומיהו מצי למימר דסבר לה כב"ש בחדא וכב"ה בחדא, עכ"ל.

והנה הרי הא דס"ל לב"ש בשוקת שבסלע דבעי' שתפחת רובה, הרי אי"ז משום ביטול תורת כלי, שהרי כלל אין עלי' תורת כלי, וכמבו' בפי' הר"ש שם, וכן פירש הר"ש גם לעיל בריש פירקין בעוקת המערה, (אשר בזה כתב הר"ש הכא דלב"ש לא סגי בשפוה"נ), דאיירי בצור שמששת ימי בראשית או שקבעו ולבסוף חקקו, אלא טעמייהו הוא משום דפליגי על עיקר דינא דעירוב מקואות כשפוה"נ, וכאשר כן מבו' להדיא ביבמות דט"ו., ואילו ר' יהודה ס"ל דעירוב מקואות כשפוה"נ, ואך דס"ל דלערב מים שבתוך כלי שהכלי מבדילן מן המקוה בעי' חיבור טפי.

והנה אי נימא דהא דלר' יהודה בעי' שתפחת ברובה או ד' טפחים, הוא משום ביטול תורת כלי, ואילו הא דס"ל לב"ש דבעי' שתפחת ברובה הוי זה שיעור בעירוב מקואות, הרי ל"ש כלל לומר דסבר לה כב"ש בחדא וכב"ה בחדא, שהרי תרי מילי נינהו דלא שייכי להדדי, ובע"כ מד' הר"ש דהא דבעי ר' יהודה שתפחת ברובה, הוי זה שיעור בעירוב מקואות, והיינו דהגם דמודה ר' יהודה דעירוב מקואות בכשפוה"נ, מ"מ לערב מים שבתוך כלים בעי' עירוב מעליא טפי, ובעי' שתפחת רובה, וכ"ה דס"ל לב"ש דבכל עירוב מקואות בעי' עירוב גדול דתפחת רובה, ה"נ ס"ל לר' יהודה בעירוב מים שבתוך כלי, ואשר זמש"כ הר"ש דסבר לה כב"ש בחדא וכב"ה בחדא.

ולכאו' כ"ה מבו' גם בפי' הר"ש טהרות ספ"ח, ז"ל, ואין לומר משום דכלי שאני, דאדרבה מצינו התם ברישא דר' יהודה מחמיר בכלי דל"מ בי' נקב כשפופרת לחבר אא"כ בפחת בכלי גדול בד' טפחים וקטן ברובו, אע"ג דמודה במקוה דמהני כדמוכח התם בכמה דוכתי, עכ"ל, והנה אי נימא דהא דס"ל לר' יהודה דבעי' בכלי גדול ד' טפחים וקטן ברובו הוא משום דס"ל דל"מ עירוב מקואות למה שבתוך הכלי, וע"כ בעי' להנך שיעורי דעי"ז מתבטל תורת כלי, א"כ הרי לדידן דס"ל דמהני עירוב מקואות למה שבתוך הכלי, מנלי' להר"ש דאין לומר דסגי בשיעור פחות, ובע"כ דהא דס"ל לר' יהודה דבעי' בכלי גדול ד' טפחים וקטן ברובו הוא משום דהכלי מחלק טפי להמים, וע"כ בעי' לשיעור עירוב גדול, ושפיר הוכיח הר"ש מהתם דא"א לומר דבכלי סגי בשיעור פחות, שהרי אדרבה ר' יהודה ס"ל דבעי' שיעור גדול יותר, אך אי"ז מוכח, שהרי אף אי נימא דהא דבעי ר"י שיפחת ד' טפחים או רובו הוא משום דזה הוי שיעור ביטול כלי, נמי יל"פ דהא דבעי' לזה אי"ז משום דס"ל דל"מ עירוב מקואות להכשיר מה שבתוך כלי, אלא הוא משום שהכלי מחלק טפי להמים, וע"כ ל"מ לו עירוב מקואות, אא"כ נתבטל ממנו תורת כלי, ולפ"ז שפיר הוכיח מזה הר"ש דא"א לומר דבכלי סגי בשיעור פחות.

ובעיקר מש"א בסוגיא דיבמות דב"ש פליגי על עיקר דינא דעירוב מקואות כשפוה"נ, העירוני דקשיא טובא למש"כ הרשב"א בשו"ת ח"ג סי' רכ"ח לפרש הא דשוקת יהוא, ז"ל, שוקת יהוא הוא אבן חלולה, וכלי היה והי' בצדה מקוה או מעין שלם ולא היה בשוקת מ' סאה, ואפי' הכי היו עושין טהרות שבירושלים ע"י הכלים שהיו מטבילין בתוך השוקת ומשום עירוב מקואות וכו', עכ"ל, וכיון דמפרש לה הרשב"א בשוקת שהי' עלי' תורת כלי, א"כ מנלי' להגמ' ביבמות דב"ש פליגי על כל עיקר דין עירוב מקואות כשפוה"נ, הרי י"ל דמודו ב"ש דעירוב מקואות כשפוה"נ, והא דבעו שתפחת רובה הוא משום דלערב מים שבתוך כלי בעי' עירוב טפי, וכאשר כן ס"ל לר' יהודה במתניתין, וצע"ג.

שם, אם הי' שק או קופה וכו' אלא מטבילין אותן ומעלין אותן כדרכן. ומעלין אותן כדרכן אפי' במקוה שיש בו מ' סאה מכוונות, משום דתנן לקמן בפ"ז דכר וכסת של עור כיון שהגבי' שפתותיהן מן המים המים שבתוכן שאובין כיצד יעשה מטבילן ומעלה אותן דרך שוליהן, ובשק וקופה לא חיישי' דאין פוסלין את המקוה.

וכ"ה בשו"ע סי' ר"א סס"ד, וכתב הט"ז שם סקע"ט, ז"ל, שהן מנוקבין והמים שבהן לא נעשו שאובין מאחר שהמים מעורבין דרך הנקבים, עכ"ל, ופירשו בכונתו, דמה"ט אף לי"ב משום תפיסת יד אדם, וכמש"כ לעיל מינה בסקמ"ז דמהני לזה חיבור ניצוק שלא יפסלו המים משום תפיסת יד אדם, ולדעת הש"ך שם דס"ל דיש לפסול משום תפיסת יד אדם אף בדאיכא חיבור דניצוק, צ"ע דמ"ט אין פוסלין את המקוה, צ"ל דכיון דהשק והקופה אין מחזיקין כלל את המים, לא חשיב זה כתפיסת יד אדם, דלא חשיב כלל שבאו מיד האדם למקוה, שכלל לא היו המים מוחזקין ביד האדם.

אמנם הנה ז"ל הרשב"א בשער המים הקצר שער ה', אפי' הטביל במקוה בגד עב או שק או קופה והעלן מן המים, אם אחר שסילקן מן המים נמשכו מהן מים בעודן בידו למקוה חסר פסלוהו, כללו של דבר כל שבאו למקוה מתוך מה שבידי אדם פסלוהו, עכ"ל, והרי דבאמת אף בשק וקופה יש לפסול משום תפיסת יד אדם, אך תמוה שהרי להדיא תנן במשנתינו שמעלין אותן כדרכן.

וצ"ל בזה, דהנה לקמן פ"ז מ"ו תנן, הכר והכסת של עור כיון שהגבי' שפתותיהן מן המים המים שבתוכן שאובין כיצד יעשה מטבילן ומעלה אותן דרך שוליהן, וצ"ב שהרי אף בסגוס תנן התם דמקצתו נוגע במים טהור, אך כל שהעלהו לגמרי מן המים ה"ה פוסל את המקוה, כן פי' הר"ש מתחילה וכן פי' הרא"ש, אך הר"ש בכת"י חזר בו, עיי"ש, וא"כ מ"ט תני להא דכיצד יעשה רק בכר וכסת של עור ולא בסגוס, ובע"כ דבסגוס שאינו פוסל את המקוה אלא כשאין מקצתו נוגע במים, שפיר ??? ומשא"כ בכר וכסת דכיון שהגבי' שפתותיהן מן המים המים שבתוכן שאובין, הרי בע"כ צרי??

אשר לפ"ז ניחא הא דתנן במתני' בשק וקופה שמעלה אותן כדרכן, דהגם דאחר שהעלן לגמרי מן המקוה ה"ה פוסלין את המקוה, מ"מ שפיר מצי להעלותן כדרכן, כיון דכ"ז שלא העלן לגמרי מן המים אין המים שבתוכן שאובין, ול"ד לכר וכסת דכיון שהגבי' שפתותיהן מן המים המים שבתוכן שאובין???, וז"ב.

ובעיקר ד' הרשב"א, נ' דהרשב"א לטעמי' אזיל בזה, דהנה ז"ל הרשב"א בארוך שער ה', ומה ששנינו עוד ברביעי של מקואות המניח טבלא תחת הצנור אם יש לה לבזבז פוסלת את המקוה, זקפה לדוח בין כך ובין כך אינה פוסלת את המקוה, התם נמי כשהניח את הטבלא תחת הצנור להמשיך משם מים למקוה, אי נמי לקבל מים מן הצנור לצורך, או שנתכוין לקבל בו מים, ועל כרחנו יש לנו לומר כן, שהרי הטבלא אינה עשויה לקבלת מים, וכל שאינו עשוי לקבלת מים אע"פ שהוא עשוי לקבלת פירות אינו פוסל את המקוה, אלא אם ערה אותו אדם למקוה, [או שנתכוין לקבל בו מים ומקבל את המים], "שהרי שנינו שם שהשק אינו פוסל את המקוה אע"פ שעשוי לקבל פירות, אלא שאינו עשוי לקבלת מים", אלא הא דטבלא בשהניחה תחת הצנור לקבל את המים היא כמו שאמרנו, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דכל הא דשק וקופה אין פוסלין את המקוה, הוא רק משום דאין כלי פוסל בשאיבה, אלא בשהוא עשוי לקבלת מים, אך כל שאינו עשוי לקבלת מים הגם שהוא עשוי לקבלת פירות, אינו פוסל את המקוה, וזהו שלמד מינה דאף טבלא שראוי' לקבל מים, אינה פוסלת את המקוה אא"כ הניחה תחת הצינור לקבל את המים, דאל"כ אינה פוסלת משום שכלי שאינו עשוי לקבלת מים אינו פוסל את המקוה.

וצ"ב דמאי בעינן לזה, הרי בשק וקופה שאין מחזיקין את המים כלל, לכאו' ל"ה זה כלל מעשה שאיבה, וא"כ אף אם הי' הדין דל"ב שיהא הכלי עשוי לקבלת מים, מ"מ לא היו המים שבתוכן שאובין, ומבו' בד' הרשב"א שאי"ז כן, דלעולם אף בשק וקופה חשיב זה כמעשה שאיבה על המים, וכל הא דאין פוסלין הוא משום דאין הכלי עשוי לקבלת מים.

וצ"ל לפ"ז, דהא דכלי נקוב אין פוסל את המקוה, הוא נמי מה"ט, דכל שהוא נקוב אינו עשוי לקבלת מים, וע"כ אינו פוסל את המקוה, ולול"ד הרשב"א מתפרש דהא דנקוב אינו פוסל את המקוה הוא משום שאי"ז מעשה שאיבה כלל, אך לד' הרשב"א דאף בשק וקופה הוי זה מעשה שאיבה, וכל הא דאין פוסלין את המקוה הוא משום שאין עשויין לקבלת מים, הרי כ"ש דבכלי נקוב הוי זה מעשה שאיבה, ובע"כ דהא דאין פוסל את המקוה הוא משום שאינו עשוי לקבלת מים, ויתכן דמה"ט נקט הרשב"א שם דאין מקום לחלק בין נקב בשולי הכלי לנקב בצידו בשאין מקבל מים מן הנקב ולמטה, ותמה על הר"ש שחילק בזה, שהרי כאן וכאן אינו מקבל משקה כלל, וי"ל דלהרשב"א דהא דבניקב אינו פוסל בשאיבה הוא משום שאינו עשוי לקבל מים, באמת אין מקום לחלק בין נקב בשוליו לנקב בצידו שאינו מקבל מים תחת הנקב, אך בדעת הר"ש י"ל דהא דבניקב אין פוסל את המקוה הוא משום דאי"ז מעשה שאיבה, ובזה שפיר יש לחלק דכל שהנקב בצידו, חשיב זה כמעשה שאיבה, ודו"ק.

אשר לפ"ז נ', דמה"ט נקט הרשב"א דאם נמשו מהן מים בעודן בידו למקוה פסלוהו, שהרי דעתו דאף בשק וקופה חשיב שנתקבלו בהן המים, וע"כ שפיר יש לפסול בשנפלו מהן מים משום תפיסת יד אדם, אך אי נימא דבשק וקופה ל"ח כלל שנתקבלו בהן המים, י"ל דאף אם נפלו מהן מים בעודן בידו למקוה לא חשיב כתפיסת יד אדם, וכמש"נ לעיל לדעת הש"ך.

פי' הר"ש פ"ו מ"ו, גיסטרא שבמקוה שפתותי' למעלה מן המים ואפ"ה כיון דשבר כלי הוא בטלי מימי' אגב מקוה וכשרים להטביל בה כלים, על גבי כלי חרס דאם היתה הגיסטרא טמאה נטמאו מים שבתוכה וטמאו את הכלים.

אמנם הנה בפיהמ"ש להרמב"ם פירש, ז"ל, וגיסטרא זו היא כלי חרש עושין אותה לקבל המים המתמצין וכו', ואם היתה גיסטרא טמאה בתוך המקוה שכבר נתמלאת מים דרך קרקעיתה, והיתה שפתה עודפת על פני המים ובולטת במקוה, והטביל כלים בתוכה, הרי בשעה שמגבי' את הכלים כשהם רטובין ונגעו בשפת אותה הגיסטרא הבולטת, נעשו אותם הכלים טמאין על גב כלי חרש, עכ"ל, וכעי"ז פי' הרא"ש.

והנה במתני' תנן דאם היו המים צפין על גביו כל שהן טהורין, ופי' הר"ש דהיינו דאם היו מים צפין ע"ג גיסטרא כל שהוא תו לא מקבלי המים טומאה כיון דמחברי ממש, אמנם לפי' הרמב"ם והרא"ש הרי אף כשאין המים צפין על גביו אינם מקבלין טומאה, והא דהכלים טמאין הוא משום דכשמגבי' אותן ומוציאן מן המים נטמאין המים מן הכלי ומטמאין את הכלים, ולדבריהם הא דאם היו המים צפין על גביו כל שהן טהורין, הוא משום דבכה"ג הרי כל שמגבי' הכלי אין המים שעליו נוגעין בכלי חרס, ואינם נטמאין ממנו.

וצ"ב לפי' הרמב"ם והרא"ש, דמ"ט בעינן שיהיו המים צפין על גביו, הרי אף אם אין צפין על גביו, מ"מ כל שהגיסטרא מלאה מים, נמצא שכשמוציא הכלי מן המים כבר אינם באויר הגיסטרא ואין מקבלין טומאה, וצ"ע בזה.

שם, מעין היוצא מן התנור, דאם היו על גביו רום ידיו אף ידיו טהורות, שאפי' נגעו נטבלו.

צ"ב דלכאו' הי' בדין דניבעי שיהא על גביו יותר מרום ידיו, דאם לא שהיו על גביו אלא כרום ידיו, הרי נמצא שבזמן שהיו כל ידיו בתוך המים, ה"ה נוגעות בתנור, ונטמאות ממנו, ול"מ טבילתן לטהרן, ובעת שהגביהן ואין נוגעות בתנור, כבר הוי מקצת מהן חוץ למים ואין טבילה עולה להן, ורק אם הי' על גביו יותר מרום ידיו, הרי דאף אחר שהגביהן ואין נוגעות בתנור, אכתי הוי כולן במים ועלתה להן טבילה.

וכ"ז קשיא למה שפירש הר"ש דהידים נטמאות בנגיעה בתנור, אך לפי' הרמב"ם שהידים נטמאות באויר התנור, א"ש בפשיטות, דכל דאיכא ע"ג התנור כרום ידיו, סלקא להו טבילה בזמן שכבר אינם באויר התנור.

שם בר"ש, תניא בתוספתא מעין היוצא מן התנור והטביל בו צנור ודלעת, אם היו המים צפין על גביו כמלואו הרי אלו טהורין, הרי אלו טהורין אע"פ שנגעו בתנור טמא דמחוברין לא מכשרי עד שיתלשו וכו', אבל הכא הרי המים ע"ג התנור כמלואו של צנון ושל דלעת, נמצא דאפי' סלקן משהו מן המים לא קנגעי בי' בתנור.

בפשוטו הי' נראה, דהא דאם לא היו המים צפין על גביו כמלואו, אינם טהורין, דהיינו משום דכשסילקן משהו מן המים, הוו המים שעל גבי חלק זה שחוץ למים תלושין, והוכשרו בהן, היינו רק לרבנן דלית להו גוד אסיק, אשר לדידהו כל שסילקן משהו מן המים, לא חשיבי המים שעל גבי חלק זה כמחוברין, אך לר"מ דאית לי' גוד אסיק, אשר לדידי' אף מטבילין בראשו של ראשון, חשיבי אף המים שע"ג חלק זה כמחוברין, ואינם מכשירין.

אך באמת י"ל דאף לר"מ דאית לי' גוד אסיק, מ"מ לא חשיבי המים כמחוברין, שהרי חזינן לפי פי' הר"ש במתניתין, דהגם דהמים שבגיסטרא הוו מכלל המקוה, ומהני להטביל בה כלים, מ"מ המים שבה מקבלין טומאה, ובע"כ צל"פ הטעם בזה, דהמים שבגיסטרא שהם מובדלין מן הקרקע בהגיסטרא, הרי שהגם דבטלי מימי' אגב מקוה וכשרים להטביל בתוכן, מ"מ לא חשיבי כמחוברין, וע"כ ה"ה מקבלין טומאה, ונתחדש לפ"ז, דהא דהא דמי מקוה אין מקבלין טומאה, אי"ז משום תורת מקוה טהרה שעליהן, אלא הוא רק משום דחשיבי כמחוברין לקרקע.

אשר לפ"ז י"ל, דה"נ אף למאן דאית לי' גוד אסיק, לא מהני זה אלא דעי"ז חשיבי המים שבראשו של ראשון כחלק מן המקוה, אך מ"מ לא חשיבי המים שע"ג ראשו של ראשון כמחוברין לקרקע, וע"כ ה"ה מכשירין.

ולכאו' יש ללמוד עד"ז, ממש"כ התוס' בחגיגה דכ"א. ובגיטין דט"ז., דאף למאן דאית לי' גוד אחית וגוד אסיק, היינו רק לענין מקואות, אך בהשקה לכו"ע ל"ה קטפרס חיבור, עכ"ד, והרי דאף דהוו המים חלק מן המקוה, מ"מ אינם נטהרין בהשקה, משום דל"מ זאת לחשבן כמחוברין.

ובפשוטו מבו' מזה גם כיסוד ד' הר"ש, דכל הא דמי מקוה אין מקבלין טומאה הוא רק משום דחשיבי כמחוברין, דאי נימא כפשטות הדברים דמשום תורת מקוה שעליהן אין מקבלין טומאה, דמקוה מים יהי' טהור, א"כ כיון דמהני חיבור הקטפרס לצרפן למקוה, והוו מכלל המקוה, א"כ בדין שתפקע מהן טומאתן.

אך יש לדחות, דהתם איירי בגונא שמים אלו פסולין לטבילה, דסתמא דמילתא מים טמאין אף הוו שאובין, וע"כ כיון דקטפרס ל"ה חיבור לענין השקה, אין מים אלו כלל חלק מן המקוה, אך אה"נ היכא שמים אלו כשרים לטבילה, דמהני החיבור דקטפרס לצרפן למקוה, אף ה"ז מועיל לטהרן.

ויש לדחות עוד, דאף אי מי מקוה אין מקבלין טומאה משום תורת מקוה שעליהן, מ"מ י"ל דהא דמהני השקה לטהר מים מטומאה, הוא רק משום דמשויא להו כמחוברין, דאילו משום תורת מקוה שעליהן, י"ל דל"מ זה רק שלא תחול עליהן טומאה, אך ל"מ להפקיע טומאה שחלה עליהן.

אמנם הנה בד' הר"ש ספ"ח דטהרות מתבאר להדיא שדעתו, דלמאן דאית לי' גוד אחית וגוד אסיק, ה"ז מועיל אף לגבי השקה, ולפ"ז לכאו' ה"נ בדין דחשיבי המים כמחוברין שאינם מכשירין, וצ"ע בזה.

פי' הר"ש מכת"י פ"ו מ"ז, ספק כשפוה"נ ספק אינה כשפוה"נ פסולה מפני שהיא מה"ת, וכן כזית מן המת וכו', ספק יש בו כשיעור ספק אין בו, ודוקא ברה"י ספיקו טמא אבל ברה"ר ספיקו טהור, ואע"ג דספק טומאה ברה"י אפי' בדרבנן ספיקו טמא, מ"מ בשיעורין אם היו מדרבנן הייתי מטהר.

מבו' בל' הר"ש, דמה שאמרו בספק כשפוה"נ דפסולה מפני שהיא מה"ת, הוא משום דשיעורא דשפוה"נ הוי מה"ת, ואשר זמש"כ הר"ש דבשיעורין אם היו מדרבנן הייתי מטהר, והא דמטמאינן הוא משום דהוו השיעורים מה"ת.

וכ"ה מבו' בפי' הרא"ש, ז"ל, וכן כזית מן המת וכו' דשיעורין דאורייתא נינהו. עכ"ל, וכ"ה מבו' להדיא בשו"ת הריב"ש סי' רצ"ד, עיי"ש.

אמנם הנה ברמב"ם פ"ח ממקואות ה"ו, ז"ל, ספק יש בנקב כשפוה"נ ספק אין בו אין מצטרפין, מפני שעיקר הטבילה מה"ת, וכל שעיקרו מה"ת אע"פ ששיעורו הלכה ספק שיעורו להחמיר, עכ"ל, וכ"ה גם בפיהמ"ש במתניתין, ז"ל, ואמרו מפני שהיא מה"ת, ר"ל עיקר חיוב הטבילה במקוה מים, ולשון התוספתא כזית מן הנבלה וכעדשה מן השרץ ספק יש בהן כשעור ספק אין בהן כשעור ספקו טמא, שכל דבר שעיקרו מן התורה ושעורו מדברי סופרים ספקו טמא, וכבר ביארנו שאין זה סותר למה שאמרו שעורין הלכה למשה מסיני, לפי שכל שאינו בכתוב קורין אותו דברי סופרים, עכ"ל, ועי' בפיהמ"ש כלים פי"ז מי"ב.

ומבו' בד' הרמב"ם דמפרש, דמש"א מפני שהיא מן התורה, קאי על עיקר חיוב הטבילה, ואשר ע"כ הגם דהשיעור אינו מה"ת אלא מהלל"מ, אזלי' בספיקו לחומרא.

ובפשוטו הוא מבו' כן להדיא בד' התוספתא שהביא הרמב"ם בפיהמ"ש, והביאה גם הר"ש להלן, שפירשו הטעם שכל דבר שעיקרו מה"ת ושיעורו מדברי סופרים ספיקו טמא, ומבו' להדיא דהא דספיקו טמא הוא משום שעיקר חיוב הטבילה הוא מה"ת, ורק שיעורו הוא מהלכה, וצ"ב לפ"ד הר"ש והרא"ש והריב"ש היאך יתפרשו ד' התוספתא.

ב] והנה לפ"מ שפירש הרמב"ם, הרי מבו', דאילו הי' אף עיקר חיוב הטבילה מהלל"מ, הוה אזלי' בספיקו לקולא.

ובפשוטו יש ללמוד מזה, דספיקא דהלכה למשה מסיני לא הוי כספיקא דאורייתא דלחומרא, אלא אזלי' בי' לקולא, וכבר הוכיח כן הנובי"ת יו"ד סי' קמ"ו, וכ"כ בשו"ת באר יצחק יו"ד סי' א', ועי' מה שהאריך בזה בשו"ת שיבת ציון סי' מ"ח.

אמנם הנה הרמב"ן בסהמ"צ שורש א' ד"ה והנה בכאן ושורש ב' ד"ה והנה הרב פירש בדעת הרמב"ם דספק הלל"מ לקולא, אך פליג ע"ז דודאי ספק הלל"מ לחומרא, וכ"ה מבו' בד' כמה מן הראשונים דספק הלל"מ לחומרא, וכ"ה בב"י ט"ז וש"ך יו"ד סי' רצ"ד, והב"י שם פירש בדעת הטור דספק הלל"מ לקולא, אך פליגי עליו שלא נתכוין הטור לזה, וע' שד"ח מערכת ה' כלל כ"ד שהאריך הרבה בזה.

וקשיא לדעת כל הנך קמאי דספק הלל"מ לחומרא, דא"כ מ"ט אמרו בתוספתא דהא דאזלי' הכא לחומרא הוא משום שעיקרו מדברי תורה.

ובשו"ת מהרשד"ם סי' קל"א האריך דודאי ספק הלל"מ לחומרא, וכתב לישב מש"כ הרמב"ם דרק משום דעיקרו מה"ת אזלי' לחומרא, ז"ל, אמנם נניח היסוד במקומו שהלמ"מ ודאי דינו כדין תורה לגמרי כמו שהוכחתי, ואפשר לבאר דברי הרמב"ם דמס' מקואות דה"ק דכל שעיקרו מן התורה ספקו להחמיר, אבל מה שעקרו הלמ"מ ספק שעורו להקל, לפי שכך היתה ההלכה, וכהא דאמרינן בגמ' דספק ערלה דחו"ל לא שאנו מקילין מפני שהוא ספק אלא שכך היתה ההלכה תחלה שדוקא ודאי ערלה אסור בח"ל וספק מותר, וא"כ נאמר שדעת הרמב"ם ז"ל, דכיון ששעורים הלמ"מ הן נתקבלה ההלכה שכשיפול ספק שיעור בדבר שהוא מה"ת אזלינן לחומרא וכשיפול ספק שיעור בדבר שהוא הלכה למשה מסיני יש לנו להקל, עכ"ל.

ויש להוסיף, דיתכן דהוא ע"ד מש"כ הר"ש דאף דספק טומאה ברה"י אפי' בדרבנן ספיקו טמא, מ"מ בשיעורין אם היו מדרבנן הייתי מטהר, וה"נ י"ל דאף דספק הלל"מ לחומרא, מ"מ בשיעורין אזלי' לקולא.

פי' הר"ש פ"ו מ"ח, ונראה לפרש דלא איירי הכא בחסר אלא בשלם אלא שהוא שאוב ומשיקו לכשר להכשירו דהקילו בשאיבה דרבנן וכו', ואפשר דמה"ט לא חיישי' בסילון אפי' יהא קטפרס.

בחזו"א תנינא סי' ג' סקי"ב, ז"ל, והנה אע"ג דאין קטפרס חיבור וכו', מ"מ לענין שאובין אמרי' גוד אחית וגוד אסיק, וכמש"כ הראב"ד בבעה"נ מתוספתא דכל שרגליו של ראשון נוגעות במים ממלא בכתף ומשלים את המקוה, ותנן בפ"ו מ"ח הי' בעליון מ"ס ובתחתון אין כלום ממלא בכתף וכו' ולא אמרי' כיון דהעליון מלא אין השאובין מיטהרין שאין זוחלין חיבור וכו', ועוד תנן שם מטהרין המקוה העליון מן התחתון כיצד מביא סילון וכו', וכ"כ ר"ש שם וכו' וסיים ושמא מטעם זה לא חיישי' בסילון אפי' יהי' קטפרס, ואע"פ שהר"ש לא החליט הדבר מ"מ נראה דזה מוכרח, ותנן בפ"ג מ"ב ויטהרו העליונים מן התחתונים, ופי' ר"ש דאתיא כר"מ, ודוחק דסתמא דמתני' דלא כהלכתא דקי"ל כרבנן פ"ז מ"ו דלא מהני רגליו של ראשון נוגעות במים, אבל אי לטהר שאובין שאני ניחא, ובר"ש פ"ה מ"ב כתב דהא דתנן אמה נכנסת לו ויוצאה הימנו איירי שאין באמה מ"ס, וכ"כ הרא"ש, משמע דס"ל דאפי' זוחל של מ"ס שאין יוצא ממקוה מטהר שאובין וכו', עכ"ל.

אמנם הרי הר"ש הכא לא הכריע בדבר, ולעיל בפ"ג נקט הר"ש דל"מ חיבור דקטפרס לטהר שאובין, וע"כ פירש דמתניתין דהתם אתיא כר"מ, וצריך לישב כל הני דוכתי שהביא החזו"א דמהני חיבור קטפרס להכשיר שאובין, אשר מכח זה כתב החזו"א ע"ד הר"ש, דאע"פ שלא החליט הדבר מ"מ נראה דזה מוכרח.

והנה מה שהביא החזו"א ממש"כ הראב"ד מתוספתא דכל שרגליו של ראשון נוגעות במים ממלא בכתף ומשלים את המקוה, הנה אמנם כ"ה גירסת הראב"ד בתוספתא, אך גירסת הר"ש לקמן פ"ז מ"ה, וכ"ה הגיר' לפניננו בתוספתא, כיצד הוא עושה "עודהו הראשון במים" אחד ממלא בכתף ונותן לתוכו וטהור, ר' יהודה אומר עודהו רגלו של ראשון במים א' יורד וטובל וטהור, ולגיר' זו הרי אדרבה מדתני בסיפא במילתי' דר' יהודה עודהו רגלו של ראשון, וברישא תני עודהו הראשון במים, מ' דלרבנן ל"מ להוסיף מים שאובין אא"כ כולו במים, אך אם אין אלא רגלו במים, א"א להוסיף שאובין, משום דקטפרס אינו חיבור.

אמנם נ' דמזה אין להוכיח דל"מ חיבור קטפרס לטהר שאובין, והרי הר"ש הכא נסתפק בזה, והיינו משום דאף אי נימא דמהני חיבור דקטפרס לטהר שאובין, מ"מ י"ל דהיינו רק כד חיבור השאובין למקוה הוא קטפרס, אך התם דאתינן לאשוויי לי' למקוה שלם הראוי לטהר שאובין ע"י חיבור דקטפרס, הרי דכיון דקטפרס ל"מ להשלים לשיעור מקוה לטבול בו, ה"נ ל"מ לחשבו למקוה לטהר שאובין, שלא חילקו חכמים בזה, וכל דל"ה מקוה לטבול בו, אף אינו מטהר שאובין, וז"פ.

ומה שהביא החזו"א מהא דתנן דהי' בעליון מ"ס ובתחתון אין כלום ממלא בכתף וכו' ולא אמרי' כיון דהעליון מלא אין השאובין מיטהרין שאין זוחלין חיבור, ועיי"ש מה שדן לדחות בזה, הנה כ"ז הוא לפ"ד הריב"ש דנקט דכל זוחלין חשיבי כקטפרס, אך לפמש"כ הב"י בסו"ס ר"א דכל הא דקטפרס אינו חיבור הוא רק כשהוא משופע ביותר, אשר כ"ה מבו' מד' רש"י ותוס' בחגיגה די"ט. ומל' רש"י בגיטין דט"ז ובע"ז דע"ב. דלא חשיב קטפרס אלא במדרון זקוף יותר מדאי ומחודד הרבה, וכ"ה בראבי"ה סי' תתקפ"ח, ז"ל, בע"כ קטפרס גרוע מחרדלית, דקטפרס הוא שיורד מן ההר, אבל גבי ג' גממיות אינו משופע כל כך הלכך עדיף, עכ"ל, הרי מבו' דכל שאינו משופע הרבה ל"ח קטפרס, הגם דהמים זוחלין, אשר לפ"ז ליכא לאתויי מהך מתני' דמהני חיבור קטפרס לטהר שאובין.

וזה נ' גם בביאור ד' הר"ש שכתב דאפשר דמה"ט לא החמירו בסילון אפי' יהא קטפרס, אשר צ"ע דלכאו' ודאי דהוי זה קטפרס, שהרי איירי במטהר מקוה העליון מן התחתון, ונ' דהיינו משום די"ל דאיירי בשאינו משופע כ"כ דלא חשיב כקטפרס, וז"ב,[[1]](#footnote-2) אך יל"פ עוד, דהגם דודאי הוי קטפרס, מ"מ י"ל דמתניתין כר"מ דאית לי' גוד אסיק, וכמו שפירש הר"ש לעיל פ"ג דמתני' דהתם אתיא כר"מ, אך ל' הר"ש "אפי' יהא קטפרס" מ' טפי כדרך קמא.

ומש"כ החזו"א במה שפירש הר"ש לעיל פ"ג דמתני' אתיא כר"מ, דזהו דוחק דסתמא דמתני' דלא כהלכתא דקי"ל כרבנן פ"ז מ"ו דלא מהני רגליו של ראשון נוגעות במים, אבל אי לטהר שאובין שאני ניחא, הנה לפ"מ שהביא הר"ש לקמן פ"ז מ"ו דבגמ' בגיטין מ' דטעמא דרבנן דמתניתין הוא משום דטופח להטפיח אינו חיבור, אשר לפ"ז נמצא דכלל לא נזכר במתני' דעת רבנן דלא אמרי' גוד אחית, אלא אדרבה בזה מודו כולהו תנאי במתניתין דאמרי' גוד אחית, ואך שנחלקו אם טופח להטפיח חיבור, וממילא דשפיר י"ל דמתני' דפ"ג אתיא דלא כרבנן, וז"פ.

ומה שהביא החזו"א ממש"כ הר"ש פ"ה מ"ב כתב דהא דתנן אמה נכנסת לו ויוצאה הימנו איירי שאין באמה מ"ס, וכ"כ הרא"ש, ומשמע דס"ל דאפי' זוחל של מ"ס שאין יוצא ממקוה מטהר שאובין וכו', הנה למש"נ דדעת הר"ש דזוחלין ל"ח כקטפרס, אין להביא משם דסגי בחיבור דקטפרס לטהר שאובין, וז"ב.

סוף דבר נמצא, דלא מצינו ראי' מכרעת דסגי חיבור דקטפרס לטהר שאובין, והאמנם דכ"ה דעת הראב"ד, וכן גם דעת המאירי במתניתין, אך מאידך הר"ש לעיל פ"ג נקט דלא סגי בזה, וגם הר"ש הכא לא הכריע בזה, גם בפי' הרא"ש לעיל פ"ג מ"ב פירש דמתני' כר"מ, והרי דס"ל דלא סגי חיבור דקטפרס לטהר שאובין, וצ"ע בזה לדינא.

ובדעת הרמב"ם בזה, הנה בפ"ה ממקואות ה"ו, ז"ל, וכן אם עשה מקוה שיש בו מ' סאה מים כשרים ועירבו עם המקוה הזה הפסול טהרו אלו את אלו, עכ"ל, ועיי"ש בכס"מ??? ובתויו"ט לעיל פ"ג???

ובדינא דאין המים הנזחלין מערבין, ע' תויו"ט דאי"ז משום דלא אמרי' גוד אחית, אך אכתי לא נתישב, דמ"ט הכא ליכא להך דינא דאין המים הנזחלין מערבין, וי"ל עפי"ד הגר"ח דלגבי השקה ל"ב לדין עירוב וסגי בדין חיבור.?

גם בד' הרמב"ם במתני' דסילון אין הדבר ברור, דבפיהמ"ש פי' להדיא למתני' לגכי מקוה חסר, ובשמלה דייק כן גם מד' הרמב"ם בחיבורו, אך החת"ס כתב דבחיבורו פירש לגבי שאובין, דאל"כ היאך סגי בחיבור דכשעורה, וכן נקט בחי' הגר"ח, ועכ"פ אי נימא דאיירי לגבי מקוה חסר ושלם, תיקשי מ"ט לא אמרי' בזה דאין המים הנזחלין מערבין, אך אי נימא דאיירי לגבי שאובין, י"ל דבשאובין הקילו, דסגי בחיבור דקטפרס, וגם מים זוחלין מערבין, וכ"ז צ"ע??.

פי' הר"ש מכת"י פ"ו מי"א, המטהרת שבמרחץ וכו' אם יש כנגד הנקב ג' לוגין פסול, ואפי' הנקב כמלא מחט, אם השאובין למעלה מן הנקב כדי שיכולין לצאת ג' לוגין דרך הנקב, פסול.

א] מבו' בד' הר"ש פי' חדש, דהא דאם יש כנגד הנקב ג' לוגין פסול, אין הכונה דיש במים שכנגד הנקב ג' לוגין, אלא היינו דהמים שיכולין לצאת דרך הנקב הוו ג' לוגין.

ונ' הטעם בזה, דמים שאובין אלו שיכולין לבא דרך הנקב למקוה, וכל מה שאין יוצאין הוא משום שהמקוה מלאה מים, מישך שייכי למקוה, וע"כ הן פוסלין אותה.

ולעיל במשנה א', פירש בפי' הר"ש מכת"י, להא דתנן דאם אין מעמדת את עצמה מטבילין בה בכל שהוא, ז"ל, אין מעמדת מים לעצמה, שלעולם מימי' שוין למי המערה, דכשמתמעטין אלו מתמעטין אלו מחמת נקב קטן שבשולי העוקה, או שמפעפעין דרך כתלי' ויוצאין, נדונת כמערה עצמה, ומטבילין בה בכל שהוא אע"פ שאין בנקב כשפוה"נ, עכ"ל, ונ' דזה הוי מיסוד א' עם דינא דמתניתין דאם יש בנקב ג' לוגין פסול, אשר היינו משום שכל המים שראוין לבא למקוה מישך שייכי למקוה וע"כ הן פוסלין עתה, ועד"ז הוא דינא דאין מעמדת את עצמה, דהיינו דכל שהמים שבעוקה ראויין לבא למקוה, חשבי' להעוקה כחלק מן המקוה, ול"ב חיבור כשפוה"נ.

ולד' הר"ש מתישב הא דלעיל במשנה י' באביק שבמרחץ לא פסלי', ואף דבפשוטו איירי דאיכא כנגד הנקב ג' לוגין, ע' חזו"א שעמד בזה, אך לד' הר"ש ניחא, דלדבריו כל הך דינא דאם יש כנגד הנקב ג' לוגין פסול ל"ש אלא בנקב שבצידו, דבכה"ג המים השאובין שיכולין לבא למקוה דרך הנקב, חשיבי כאילו הם נמצאין במקוה, וה"ה פוסלין אותו בג' לוגין, אך משא"כ בנקב שבקרקע המקוה, דאין המים שבנקב יכולין לבא למקוה, אינם פוסלין את המקוה, ואף שיש כנגד הנקב ג' לוגין.

אך לפי' ש"ר, דהא דיש כנגד הנקב ג' לוגין, היינו רק בשיש כנגד הנקב עצמו ג' לוגין, לכאו' אין הטעם משום שמים אלו ראויין לבא למקוה, אלא היינו משום דכל כנגד הנקב חזינן לי' כחלק מן המקוה, ולכאו' לפ"ז ה"נ יש לפסול בנקב שבקרקע המקוה, וקשיא מההיא דאביק.

ב] אך אולי נימא, דגם לדעת ש"ר לא פסלינן אלא בנקב שבצידו, משום דמים אלו ראויים לבא למקוה וע"כ מישך שייכי למקוה, ואך דס"ל דאין לפסול אלא בדיש במים שכנגד הנקב ג' לוגין, דהמים שמעל הנקב לא שייכי למקוה, דהגם שראויים לבא למקוה, מ"מ עתה הן מובדלין מן המקוה, ורק המים שכנגד הנקב שאינם מובדלין מן המקוה, הוא דמהני בהו ה"ט דראויים הם לבא למקוה דעי"ז מישך שייכי למקוה, ולפ"ז בנקב שבקרקע המקוה שאין ראויים המים לבא למקוה, הרי שאף אם יש כנגד הנקב ג' לוגין אין פוסלין את המקוה, וא"ש הא דבאביק שבמקוה לא פסלינן, ואף דיש כנגד הנקב ג' לוגין.

אך יש לפקפק בזה, דהנה לפ"ד הר"ש נ' לכאו', דאם הוי הנקב בתחתית המקוה, דבכה"ג אף אם יוציאו המים מן המקוה, לא יבואו אלי' כל המים שכנגד הנקב, הרי דאף אם יש כנגד הנקב ג' לוגין לא יפסלו את המקוה, אך סתימת ד' ש"ר אין נ' כן, ובע"כ דלדעתם הא דג' לוגין אלו פוסלין את המקוה, אי"ז כלל מכח הא שהם ראויין לבא למקוה.

אך באמת יש מקום לומר, דאף לדעת הר"ש ה"ה פוסלין את המקוה, אף שהנקב בתחתית המקוה, דאף דאם יוציאו המים מן המקוה לא יבואו אלי' כל המים שכנגד הנקב, אך הרי היינו רק משום שהמים שנכנסו לתוכה מעכבין שאר המים מליכנס, אך אילו ינטלו מים אלו משם, היו נכנסין שאר המים, וע"כ שפיר י"ל דה"ה פוסלין את המקוה, אך יש לפקפק בזה, דמ"מ כיון שאין ראוי שיבואו ג' לוגין שאובין למקוה, אי"ז פוסל את המקוה, וצ"ע בזה.

ג] והנה יש להעיר לפי' הר"ש, דמ"ט פסלינן אף בשהתחתונה מלאה שאובין והעליונה מלאה כשרין, הרי בכה"ג אין המים ראויין לבא למקוה דרך הנקב, שאין דרך מים לעלות, וכמש"כ הר"ש.

ולכאו' צ"ל דאיירי בשאין המקואות זו למעלה מזו ממש, אלא הוי זו בצד זו, או שעומדות בשיפוע, וע"כ שפיר ראויין המים לבא דרך הנקב למקוה העליונה, וצ"ע בזה.

שו"ר במאירי במתניתין, ז"ל, ואמר שאם הכשר עליון אלא שאינו נשלם והתחתונן שאוב, כל שיש בעליון מים למעלה מן הנקב שיהו מצויים לצאת ג' לוגין ממנה לתחתונה הימנה דרך הנקב ביחד וכו', ואע"פ שאין השאובה יכולה לעלות שהרי תחתונה היא, הואיל ומ"מ אפשר להתערב עמה ג' לוגין מן העליונה, הרי הוא כמו שכל התחתונה בעליונה והרי נשלם בפסול, עכ"ל.

ומבו' להדיא דמפרש כפי' הר"ש, דל"ב שיהיו ג' לוגין כנגד הנקב עצמו, אלא כל שיש מן הנקב ולמעלה ג' לוגין שראויין לבא דרך הנקב, ה"ז פסול, וחידש המאירי דבגונא שבתחתונה יש מים שאובין ובעליונה מים כשרין, לא תלי במה שיש ג' לוגין שאובין בתחתונה מעל הנקב, אלא תלי במה שיש ג' לוגין בעליונה מעל הנקב, דכיון שיכולין לבא ג' לוגין מן העליונה לתחתונה, חשיבי כמקוה א', והוי כמו שכל התחתונה בעליונה, וה"ז פוסל את המקוה העליונה, אך אי"ז כד' הר"ש דמפורש בדבריו דתלי במה שיש ג' לוגין "שאובין" למעלה מן הנקב.

ואמנם צ"ב רב בזה, דמה ענין שיעור ג' לוגין להכא, דאם מהני הא שראויים מים לבא מן העליונה לתחתונה, לחשבן כמקוה א', א"כ אף בפחות מג' לוגין נמי, דהניחא אם דייני' על שיעור המים השאובין הראויין לבא דרך הנקב, שפיר בעי' ג' לוגין, שהן פוסלין את המקוה, אך אם דייני' על המים הכשרים הראויין לבא דרך הנקב, דעי"ז חשיבי ב' המקואות כחדא, מ"ט ניבעי ג' לוגין.

וצ"ל בזה, דיסוד דינא דג' לוגין פוסלין את המקוה, הוא דבג' לוגין איכא חשיבות דמקוה, וע"כ חשיב דאיכא הקואה בפסול, ואשר ע"כ גם לגבי לצרף המקואות זל"ז בעי' שיהיו ראויין לבא מן העליונה לתחתונה ג' לוגין, דעי"ז הוא דחשיבי כמקוה א', אך זה מחודש, וצ"ע בזה.

פי' הר"ש פ"ז מ"א, תניא בתוספתא וכו', ומודה ר' יהודה שהוא מביא טיט הנרוק בעריבה ומשיק ויורד וטובל, פירוש טיט הנרוק נחשב כמים לענין מקוה ואינו נחשב כמים לענין שאיבה.

ד' הר"ש צ"ב, שהרי הך מילתא דטיט הנרוק אינו נחשב כמים לענין שאיבה, שמעינן לי' ממתניתין דהוא מכלל הנך שמעלין ולא פוסלין, אשר היינו דאף דהוו שאובין אין ה"ה מעלין ואינם פוסלין את המקוה, וכמו שפירש הר"ש במשנה ב', ובד' הר"ש נ' להדיא דלא שמעינן לה אלא מהא דר' יהודה בתוספתא.??

פי' הר"ש פ"ז מ"ה, ג' לוגין מים ונפל לתוכן קורטוב מים והרי מראיהן כמראה היין שנפלו למקוה לא פסלוהו, בפ"ק דמכות אמר רב ג' לוגין מים שאובין שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין ונפלו למקוה לא פסלוהו, ומייתי התם מתני' דהכא, ובעי עלה רב פפא אי רב תני חסר קורטוב ברישא וכו'.

א] ובמכות ד"ג: דעת רבא דתני' חסר קורטוב ברישא, וכל הא דאין פוסלין את המקוה הוא רק משום דליכא ג' לוגין מן המים, ועיי"ש בחי' הריטב"א דכן יש להכריע מכח הברייתא, ואכ"מ.

וצ"ב דלפ"ז מ"ט תני דהרי מראיהן כמראה היין, הרי אף אם יהא מראיהן כמראה המים ג"כ אינם פוסלין את המקוה, שהרי ליכא שיעור ג' לוגין מן המים.

ובפשוטו צ"ל, דרישא דמתני' אתיא אף כריב"נ דפליג בסיפא וס"ל דהכל הולך אחר המראה, וע"כ תני דמראיהן כמראה היין, משום דלדעת ריב"נ כל הא דג' לוגין חסר קורטוב שנפל לתוכן קורטוב יין אין פוסלין את המקוה הוא רק משום שמראיהן כמראה היין.

אך אכתי ילה"ע, שהרי לדעת ריב"נ כל הא דג' לוגין חסר קורטוב שנפל לתוכן קורטוב חלב פוסלין את המקוה, הוא בשמראיהן כמראה מים, אך היכא שנשתנה מראיהם ממראה מים, הרי שהגם דלי"ב מראה חלב, מ"מ אינם פוסלין את המקוה, וא"כ אף לדידי' בג' לוגין חסר קורטוב שנפל לתוכן קורטוב יין דאין פוסלין את המקוה, ל"ב שיהא מראיהם כמראה היין, אלא סגי שישתנה מראיהם ממראה המים, וא"כ מ"ט תני דמראיהם כמראה היין, וי"ל.

ב] ואשר ע"כ נ' פשוט, דאתי לאשמועינן דרק בדליכא אלא ג' לוגין חסר קורטוב מים הוא שאינם פוסלין את המקוה בשנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין, אך בדאיכא ג' לוגין מים, אף שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה היין אין פוסלין את המקוה, ודלא כריב"נ, שו"ר שכבר כתב כן בתורע"א במתניתין בתו"ד.

וכ"ה מבו' להדיא בסוגיא דמכות ד"ד., דאמרו שם דלמאן דתני חסר קורטוב ברישא, פליג ריב"נ אף ארישא, דלת"ק רק בג' לוגין חסר קורטוב לא פסלי, אך ג' לוגין פסלי, ואתא ריב"נ למימר הכל הולך אחר המראה ואף ג' לוגין אין פוסלין, וז"ב, ומה"ט אין לומר כמש"נ מתחילה דתני הכי כ"ה דתיתי אף כריב"נ, שהרי להדיא אמרו בגמ' שם דלמאן דתני חסר קורטוב פליג ריב"נ אף ארישא.

ג] וי"ל עוד בזה, דהנה בטעמא דרבנן דס"ל דג' לוגין חסר קורטוב שנפל לתוכן קורטוב חלב ומראיהן כמראה המים ונפלו למקוה לא פסלוהו, צ"ב שהרי הקורטוב חלב בטל ברוב, וא"כ מ"ט לא חשיב כג' לוגין מים, ואף ריב"נ לא פליג אלא משום דס"ל דאזלי' בתר חזותא.

ובפשוטו הי' נ' דהוא משום, דלא פסלו חכמים בנפילת ג' לוגין מים שאובין, אלא בדהוו כל הג' לוגין מים בעצמן, ולא בדהוו מים מדין ביטול ברוב.

אך בס' שיירי טהרה ראיתי שפירש בזה בע"א, דהנה התוס' בזבחים דע"ט כתבו, ז"ל, וצריך לדקדק מ"ש גבי קדשים וטומאה ומקוה אמרינן רואין הכא "ובמכות" וכו', עכ"ל, וד' התוס' צריכים פירוש היכן מצינו במכות דאמרי' רואין לגבי מקוה, וע' חזו"א קמא סי' י' סק"ג שהגי' בל' התוס' דתיבת ובמכות מיותר.

ופי' בס' שיירי טהרה שכונת התוס' היא, דהא דס"ל לרבנן דג' לוגין חסר קורטוב שנפל לתוכן קורטוב חלב ומראיהן כמראה המים ונפלו למקוה לא פסלוהו, ולא בטל הקורטוב חלב ברוב, הוא משום דאמרי' רואין כאילו הוא יין, וע"כ הוא דאינו בטל, ונ' גם ריב"נ מודה לזה דאמרי' רואין ולא בטל הקורטוב חלב במים, ואך דס"ל דהכל הולך אחר המראה, ומכח זה חשיב אף הקורטוב חלב כמים, והרי דינא דהכל הולך אחר המראה הוא אף בדליכא למיתי עלה משום ביטול ברוב, וכמבו' להדיא בסוגיא דחולין דכ"ו., ואכמ"ל.

ולפ"ז מתבאר היטב הא דתני ברישא שמראיהן כמראה היין, שהרי כל הא דאין הקורטוב יין בטל ברוב המים, הוא משום שמראיהן כמראה היין, וה"ז ניכר בחזותא, ואם אף בקורטוב יין ל"ה מראיהן כמראה היין, הי' היין בטל ברוב והי' מצטרף לפסול את המקוה, וז"פ.

פי' הר"ש פ"ז מ"ו, מקצתו נוגע במים טהור, ואין המים המתמצין נחשבין כשאובין כ"ז שלא העלהו לגמרי מן המים וטהור המקוה, ובכת"י הוסיף הר"ש, ז"ל, וק"ק וכו' ועוד אפי' העלהו כולו או אפי' הביא סגוס מן החוץ כולו בלוע ג' לוגין מים שאובין ונפל למקוה לא פסלוהו, כיון דאין המים בעין, כדאמרי' לעיל בפ"ו גבי ספוג ודלי וכו'.

וד' הר"ש צ"ב רב, דמה ענין זה למש"א לעיל בפ"ו דהספוג והדלי שנפלו למקוה לא פסלוהו, דהתם פי' הר"ש דהטעם דלא פסלו, הוא משום שאין בהן ג' לוגין בעין אא"כ תצרף עמהן המים הבלועין והדבוקין בהן, וכיון שאין הג' לוגין בעין לא מיקרי נפלו ולא גזור רבנן, עכ"ל, וא"כ הכא שמתמצין מתוכו ג' לוגין למקוה, מ"ט לא יפסלוהו.

וע' מאירי שהביא קו' זו, וכתב די"מ דכשהעלהו כולו אע"ג שאין המים בעין נפסל המקוה, ולא מתוך שנופלין ממנו ג' לוגין שהרי אינם בעין, אלא מפני שנופלין שם מידו של אדם, וכל שנתנן מידו של אדם למקוה אף מדבר שאינו כלי פסול, עכ"ד, וצ"ב מ"ט משום פסולא דנפלו מיד אדם יש לפסול ומשום פסולא דשאובין אין לפסול.

וכנראה צל"פ, דהא דאין לפסול בזה משום שאובין, הוא משום דאינם בעין בתוך הסגוס, וע"כ ליכא עלייהו תורת שאובין בעודן בתוך הסגוס, ומשו"ז אף שנתמצו ונפלו לתוך המקוה אין פוסלין אותו, אך מ"מ יש לפסול משום שבאו מיד אדם למקוה.

אך אכתי צ"ב כנ"ל, שבד' הר"ש לעיל מתבאר דכל הא דהספוג והדלי שנפלו למקוה לא פסלוהו, הוא משום דלא חשיב זה "נפילה" להמקוה, וא"כ מ"ט נימא מכח זה דלא חשיבי כשאובין, וצ"ע.

ועכ"פ לפ"ד המאירי, הרי שמד' הר"ש שפירש דאין פוסלין את המקוה, נ' דלא ס"ל לפסולא דמים שבאו מיד האדם למקוה, ועכ" אי"ז פוסל בג' לוגין, וזה כמו שנראה גם מד' הר"ש בפ"ב דלא ס"ל להך פסולא.

וז"ל הרשב"א בשער המים שער ה', כל שבאין למקוה מתוך מה שנתון בידי אדם אפילו מדבר שאינו כלי פסול, דמקוה דומיא דמעין בעינן מה מעין שלא על ידי אדם אף מקוה שלא ע"י אדם, שהרי שנינו בשני של מקואות המסנק את הטיט לצדדין ומשכו שלשת לוגין כשר היה תולש ומשכו ממנו שלשת לוגין פסול, כלומר בעוד שהיה תולש, כן נראה לי, לפי שעכשו באין למקוה מתוך מה שבידו, שאלו תלשו ונתנו לצד אחד ואחר כך משכו ממנו שלשת לוגין לא יפסול, שהרי בהמשכה הן באין למקוה, אא"כ עומדין למעלה מן המקוה ונופלין בלא המשכה, אבל ראיתי לרבינו שמשון ז"ל שפרשו משום שאוב, ורישא במסנק תוך המים שלא תלשו וסיפא בשתלשו מן המים ונעשו בידו שאובין בתוך הטיט, עכ"ל, ונ' מזה דהר"ש לא ס"ל לפסולא דבאו מיד האדם למקוה, וע"כ פירש דבמסנק את הטיט חשיב כשאוב.

והנה מבו' בל' הרשב"א, דלהר"ש מתפרש מתניתין דמסנק את הטיט בע"א ממה שפירש הרשב"א גופי', וצ"ב, ומתוך ד' המאירי בפירקין למדתי לפרש דהיינו, דלפי' הרשב"א בע"כ לפרש דהא דתנן דהי' תולש ומשכו ממנו ג' לוגין פסול, היינו שנמשכו ממנו ג' לוגין בעודו בידו, דבכה"ג יש לפסול משום שבאו מידו למקוה, וזהו שכתב הרשב"א דבע"כ הוא כן, דאין לפרש דאיירי בשתלשו ונתנו לצד א' ואח"כ משכו ממנו ג' לוגין, ואם נפרש כן בע"כ אין הטעם משום שבאו מיד האדם למקוה, דבכה"ג ודאי אין לפסול שהרי בהמשכה הן באין למקוה, וע"כ בע"כ לפרש דאיירי שנמשכו ממנו ג' לוגין בעודו בידו מעל המקוה, דליכא המשכה, וע"כ שפיר יש לפרש דהא דפסלינן הוא משום שבאו מיד האדם למקוה, ואשר זהו שכתב הרשב"א דהר"ש מפרש למתני', דאיירי שסילק הטיט לצדדין, ורישא דאינו פוסל הוא משום שעדין לא תלשו מן המקוה, וסיפא דפוסל הוא משום שתלשו מן המקוה לצדדין, ולדעתו אין לפרש הפסול משום שבאו מיד האדם למקוה, שהרי כלל לא באו מידו, ובע"כ הפסול הוא משום שאובין, והאמנם דקשיא להר"ש משה"ק הרשב"א דכה"ג מ"ט ה"ז פוסל, הרי באו למקוה בהמשכה, וע' מאירי שם שכתב לישב, דאיירי שקירבו לשפה כ"כ שאין בה המשכה, עכ"ד, ולדעת הסוברים דבעי' המשכה ג"ט ניחא בפשיטות, אך הרשב"א שהק' לטעמי' דס"ל דסגי בהמשכה כל דהו, וע"כ דוחק הוא לפרש כד' המאירי דליכא אפי' המשכה כ"ד.

ואמנם מפי' הר"ש מכת"י שם סוף מ"ט נ' ללמוד, דלעולם מודה הר"ש לפסולא דתפיסת יד אדם, ואך דס"ל דאין לפסול משום זה אלא במכוין ליתן המים במקוה, ואשר ע"כ במסנק את הטיט בע"כ לפרש דנעשו המים שאובין, דאי משום תפיסת יד אדם לא הי' לנו לפסול כיון שאינו מכוין ליתן המים במקוה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ בפי' הר"ש לעיל פ"ב סוף מ"ו, די"ל דמים דבשערו מצטרפין למ' סאה, ואפ"ה אם סחטן לתוכו ה"ה פוסלין בג' לוגין, ובע"כ הטעם בזה, דהגם דלא חשיבי כשאובין וע"כ הן משלימין למ' סאה, מ"מ אם סחטן לתוכו בכונה ה"ה פוסלין את המקוה משום תפיסת יד אדם, וכמש"נ בדברינו שם, אך בד' הר"ש בכת"י בפ"ב ריש מ"ז נ' דלא ס"ל כלל לפסולא דתפיסת יד אדם, וכמש"נ בדברינו שם, וצ"ע בזה.

שם בר"ש, תניא בתוספתא הטביל יורה גדולה ה"ז טמאה מפני שהמים מקלחין, כיצד הוא עושה מורידה דרך פי' והופכה ומעלה אותה דרך שולי'. פירוש מפני שהמים מקלחין ונעשים מים שבתוכה שאובין.

ובב"י סי' ר"א אות ס"ג כתב ע"ד הר"ש, ז"ל, ונראה מדבריו דאתא למעוטי שלא יורידנה דרך שוליה ויקלחו המים לתוכה עד שתתמלא ויטבילנה מפני שהמים המקלחין בתוכה נעשים שאובים, וכיון שהמקוה הוא מצומצם כשמשקיע אח"כ בתוכו ונתערבו המים שבתוך הכלי עם מי המקוה פסלוהו, וא"ת למה מים המקלחים בתוכה נעשו שאובים הרי הם מחוברים למי המקוה, י"ל דחיישינן שמא יפסוק הקילוח רגע אחד ונמצאו מים שבתוך הכלי שאובים, ולפ"ז אפשר שאם מורידה דרך צדה שפיר דמי ובכלל מורידה דרך פיה הוא, ועי"ל דאע"פ שלא פסק הקילוח הוו שאובים, דכל שהמים בתוך הכלי לא מהני חיבור דמעין או דמקוה וכמו שכתבתי בשם הרא"ש גבי מעין המקלח לתוך כלי, ולפי זה מורידה דרך צדה נמי איכא למימר דמיפסיל משום שאובים דלא מתכשר אלא במורידה דרך פיה בדוקא, עכ"ל.

והחזו"א תנינא סי' ד' סקי"ח תמה בזה, דלפי' קמא דהב"י נמצא דכל הא דלא יורידנה דרך שולי', הוא רק משום חשש דשמא יפסק הקילוח רגע א', וא"כ קשיא דמ"ט אם הטבילה דרך שולי' "טמאה", הרי ליכא אלא חששא דילמא שב להגבי' הכלי לאחר שהי' בו מים, וא"כ הו"ל ספק מים שאובין דטהור, ועוד באומר ברי שלא הגבהתי' עד שטבלתי' סגי.

ועל פי' בתרא דהב"י תמה, שהרי כשטובל כלי במקוה לכו"ע חשיב חיבור, כדין מטבילין כלי בתוך כלי, וכמש"כ הרא"ש בפירושו רפ"ה.

???ובחזו"א ש הק' דמ"ט נקטה התוספתא יורה גדולה???

וכבר עמד בזה המאירי, ז"ל, וה"ה לקטנה אלא שהקטנה אפשר שיערה אותה קודם שיוציא שפתותי' חוץ למקוה, עכ"ל.

פי' הר"ש פ"ח מ"א, מקואות העמים שבחו"ל כשרים לבעלי קריים אפי' נתמלאו בקילון, לבעלי קריים , להתירן בדברי תורה, כדאמרי' בפרק מי שמתו, ואפי' כולן שאובין כשרים, אפי' נתמלאו בקילון וכו' כלומר שמילא בכתף ושפך בקילון ובאו למקוה.

א] צ"ב לפי' הר"ש וכ"ה גם בפיהמ"ש להרמב"ם ובפי' הרא"ש דהא דכשרים לבע"ק הוא משום דאפי' כולן שאובין כשרים לבע"ק, וכמש"א בפרק מי שמתו, דא"כ מאי רבותא דקאמר אפי' נתמלאו בקילון, הרי כל שנתמלאו בקילון איכא המשכה, ודעת ר' יהושע לעיל פ"ב דאפי' כולו בהמשכה כשר, ואף דנימא דתנא דמתני' פליג וס"ל דכולו בהמשכה פסול, מ"מ עדיפא מינה הו"ל לאשמועינן דאפי' אם ליכא המשכה ה"ה כשרין לבע"ק, וע' חזו"א קמא סי' ט' סק"ה שעמד בזה, אך בפי' הרא"ש פירש אפי' נתמלאו בקילון, דהיינו אפי' מילא בכתף והביא מן הקילון ושפך למקוה, ולפי' זה איירי בדליכא המשכה, וכן נ' גם בפיהמ"ש להרמב"ם, ולפ"ז ניחא, (והא דקתני אפי' נתמלאו בקילון, היינו דאף דהוי ודאי שאוב, מ"מ ה"ז כשר לטבילת בע"ק).

אמנם הנה בחי' הגר"א, ז"ל, כשרין לבעלי קריין, ולא חיישי' שמא נתמלא שלא כדין לפי שהקילו בה, ואפי' נתמלאו בקילון, פי' בידוע שנתמלאו בקילון ע"י המשכה טהורה, עכ"ל.

ומבו' בד' הגר"א, דלעולם ל"מ טבילה במקוה שכולו שאוב אף לבע"ק, אלא הא דמכשרינן במקואות העמים שבחו"ל הוא משום דלטבילת בע"ק הקילו שלא לחוש שנתמלא שלא כדין, וכן הא דאפי' נתמלאו בקילון כשרים, הוא משום דאיכא המשכה, והגם דכולו בהמשכה פסול, מ"מ לטבילת בע"ק הקילו דמהני אף בכולו בהמשכה, ומסתבר שהטעם בזה הוא לפ"מ שצדדו התוס' בב"ב דס"ו: דהא דכולו בהמשכה פסול אי"ז אלא מדרבנן.

ולפי דבריו מתפרש היטב הא דתנן אפי' נתמלאו בקילון, דהיינו דלא מיבעיא במקואות העמים שבחו"ל דמכשרינן לבע"ק, משום דתלינן שנתמלאו בהכשר, אלא אף בנתמלאו בקילון דה"ז פסול בודאי, מ"מ כיון דאיכא המשכה ה"ז כשר לטבילת בע"ק.

ב] האמנם דצ"ע בזה, שהרי להדיא אמרו בברכות דכ"ב: דאף מים שאובין כשרים לטבילת בע"ק, וי"א דאף מים שבכלי כשרים לטבילת בע"ק, וזה דלא כמו שפירש הגר"א דלא מכשרינן אלא בשיש לתלות שנתמלא בהכשר, או בדאיכא המשכה.

וצ"ל בזה, דהרי פשיטא דכל הא דמכשרינן מים שאובין לטבילת בע"ק היינו רק להתירו בדברי תורה, אך לטהרו מטומאתו ודאי ל"מ מים שאובין, שהרי למ"ד דכולו שאוב דאורייתא, ודאי א"א להתיר כולו שאוב בטבילת בע"ק לטהרו מטומאתו, וכן הרי איכא מ"ד דאף מים שבכלי כשרים לטבילת בע"ק, הגם דה"ז פסול מדאורייתא, וכ"ה להדיא בפיהמ"ש להרמב"ם ובמאירי, ולפ"ז הרי י"ל דהא דתנן במתני' דכשרים לבע"ק, לא איירי להתירו בדברי תורה, דלזה הרי מהני אפי' מקוה שכולו שאוב, אלא איירי לטהרו מטומאתו, דלזה ל"מ מקוה שכולו שאוב, ומ"מ הקילו בבע"ק דלא חיישי' שנתמלא שלא כדין, ודכולו בהמשכה טהור.

אמנם צ"ב בזה, דאם איירי לטהרו מטומאתו, א"כ מ"ט באמת הקילו בבע"ק טפי מכל הטמאים.

ואולי יל"פ בזה, דהנה להלן תנן אלו בעלי קריים שהן צריכין טבילה ראה מים חלוקין או עכורין וכו' המטיל טיפין עבות מתוך האמה וכו', המהרהר בלילה ומצא בשרו חם וכו', וי"ל דעל הנך בעלי קריים הוא דתנן במתני' דכשרים לבעלי קריים, וזהו הא דתנן אלו בע"ק שהן צריכין טבילה, דאתא לפרושי לאלו בע"ק הכשרנו מקואות העמים שבחו"ל ומקואות שלפנים מן המפתח, וע"כ שפיר מקילינן בהו, משום דמדינא ה"ה טהורים, וכל הא דמטמאינן להו הוי חומרא דרבנן, וכאשר כ"ה מבו' מהא דתניא בתוספתא (שהביא הר"ש להלן מ"ד) דכל אלו שאמרו טהורין לחולין וטמאין לתרומה, וקאי על כל הנך, וכמש"כ הרמב"ם פ"ה מהל' אה"ט הט"ו.

והאמנם דלכאו' הוא דוחק לפרש כן, שהרי הנך בע"ק אינם טמאין אלא לתרומה, וק' לפרש דכל הטבילה במתני' אינה אלא לתרומה.

אך באמת נ' דבלא"ה צריך לפרש כן, וכמש"כ בחסדי דוד, שהרי בחו"ל ל"מ טבילה ליטהר, דאיכא טומאת ארץ העמים, ול"מ הטבילה אלא להתירם בתרומת חו"ל אשר אינה אסורה אלא למי שטומאה יוצאת עליו מגופו, וכיון דבלא"ה כל הטבילה במתני' אינה אלא להתיר בתרומה, תו שפיר יל"פ דאיירי בהני בע"ק שאינם טמאין אלא לתרומה.

שו"ר בהגה' הרש"ש שהביא מהתויו"ט שנדחק שהרי בגמ' דברכות מבו' דאפי' כולה שאובה ממש כשרה לד"ת, וכתב הרש"ש דלולי פי' הרמב"ם והר"ש הי' נל"פ דהכא לא מיירי לענין ד"ת, אלא קאי על הא דלקמן במשנה ב', דכיון דאינו בע"ק ממש רק מדבריהם ולתרומה לכן מקילינן להו בטבילת מקוה כהני, עכ"ד, וזה כמש"נ.

ג] והנה תניא בתוספתא רפ"ו, והביאה הר"ש להלן, מקואות העמים שבחוצה לארץ כשרים לבעלי קריין ופסולין לכל הטמאין, ושבא"י וכו' ושלפנים מן המפתח פסולין לבע"ק וא"צ לומר לכל הטמאין, דברי ר"מ, ר' יהודה אומר כשרין לבע"ק מפני שבע"ק טובל במ' סאה בכל מקום.

והנה לפ"מ שפירש הר"ש נמצא, דמהא דפסל ר"מ מקואות שלפנים מן המפתח אף לבע"ק, יש ללמוד שדעתו דמקוה שכולו שאוב פסול אף לבע"ק, ומש"א בגמ' בברכות דכ"ב: דכולו שאוב כשר לבע"ק, ר' יהודה היא, וכאשר מייתי' לה התם מהא דתניא ר' יהודה אומר מ' סאה מכל מקום, ומ' דת"ק פליג עלי', אך לפ"ד הגר"א י"ל, דלעולם מודה ר"מ דמקוה שכולו שאוב כשר לטבילת בע"ק להתירו בד"ת, ואך דהכא איירי בטבילת בע"ק להתירו מטומאתו, אשר לזה ל"מ מקוה שכולו שאוב, והא דמכשיר ר' יהודה מקוה שלפנים מן המפתח לבע"ק, הוא משום שהקילו בזה שלא לחוש שנפסל, וע"ז הוא דפליג ר"מ.

אמנם צ"ע ע"ז, שהרי בתוספתא תניא, דר' יהודה אומר כשרים לבע"ק, "מפני שב"ק טובל במ' סאה בכל מקום", והך לישנא משמע דאף שידוע ששאובין הן טובל בהן, ובברייתא בברכות דכ"ב: אמר ר' יהודה מ' סאה מכל מקום, ומפרשי' בגמ' שם דהיינו אפי' בכלים או אפי' שאובין, עיי"ש, וזה שלא כד' הגר"א, וצ"ע בזה.

אך מאידך יש לסייע מהתם לד' הגר"א, דלפי' הר"ש צ"ב, דכיון דפסל ר"מ מקואות שלפנים מן המפתח אף לבע"ק, והרי דס"ל דשאובין פסולין לבע"ק, א"כ מ"ט ברישא דתוספתא במקואות העמים שבחו"ל לא פליג ר"מ, ומזה נ' כפי' הגר"א, דאף דשאובין פסולין לבע"ק, מ"מ יש להכשיר במקואות העמים שבחו"ל ולא חיישי' שמא נתמלא שלא כדין, ור' יהודה ס"ל דה"נ יש להכשיר במקואות שלפנים המפתח, דאף בזה הקילו שלא לחוש שנפסל, אך ר"מ פליג וס"ל דבזה איכא למיחש טפי וע"כ לא הכשירו בזה אף לטבילת בע"ק.

ד] ויש לסייע עוד לפי' הגר"א, דהנה בתוספתא שם תניא עוד, אמר רשב"ג הלכה אין לי אלא מעשה במערה שהיתה בגינתו של מציק א' ברימון שהיו הכהנים כובשין את הגדר ויורדין וטובלין בתוכה, ופי' הר"ש הלכה אין לי, לא קיבלתי מרבותי אי כר"מ אי כר' יהודה, כובשין את הגדר וכו' והיו טובלין שם בע"ק כר' יהודה, עכ"ל.

וצ"ב דאם היו טובלין שם בע"ק להתירן בד"ת, א"כ מאי כהנים דנקט, הרי טבילה זו לא שייכא בכהנים טפי מבישראל, ומצאתי שכבר עמד ע"ז החס"ד, ומכח זה פירש ד' התוספתא בע"א.

אך לפמש"נ בד' הגר"א הוא מתבאר היטב, דבאמת לא איירי הכא בטבילת בע"ק להתירו בד"ת, אלא איירי בטבילת בעל קרי מטומאתו, וטבילה זו היו טובלין כהנים כדי ליטהר מטומאתן לאכול בתרומה.

ויש להוסיף עוד, שהרי לפמש"נ איירי בהנך בע"ק שכל טומאתן אינה אלא לענין תרומה, וע"כ הוא דלא הוצרכו לטבול מטומאה זו אלא כהנים שאוכלין בתרומה, וא"ש היטב.

פי' הר"ש פ"ח מ"ד, האשה ששמשה את ביתה וירדה וטבלה ולא כיבדה את הבית כאילו לא טבלה, ואפי' וכו', וי"מ משום חציצה, ולא יתכן כלל דהתם מוכח בהדיא דאם הטבילוה במטה ולא נתהפכה מותרת לאכול בתרומה.

א] ד' הר"ש צ"ב, דהנה כבר נת' במק"א פלוגתת הראשונים אם או"מ בעי' שיהא ראוי לביאת מים, ואכ"מ, ודעת הני דמפרשי דהא דכאילו לא טבלה הוא משום חציצה, מבוארת דס"ל דאו"מ בעינן שיהא ראוי לביאת מים.

האמנם לכאו' פשוט דכ"ז הוא בבית החיצון, אך הבית הפנימי דבלוע הוא ודאי ל"ב שיהא ראוי לביאת מים.

אשר לפ"ז הרי ניחא בפשיטות מש"א בגמ' דאם הטבילוה במטה ולא נתהפכה מותרת לאכול בתרומה, דכיון שלא נתהפכה ולא יצא הש"ז לבית החיצון, אינו חוצץ, וצ"ב ד' הר"ש שהוכיח מהתם דאין הטעם משום חציצה, ושו"ר שכבר עמד בזה החזו"א קמא סי' ט' סק"ח.

ב] ואולי מכוון הר"ש, דהרי עיקר פי' זה צ"ב, דמ"ט הוצרכו להא דהוי זה חציצה, תיפו"ל דכאילו לא טבלה משום שכל שעה היא פולטת, ואשר ע"כ פי' הר"ש דמשמע להו דאיירי מתני' אף בשהטבילוה במטה ולא נתהפכה, אשר בכה"ג ליכא למיתי עלה משום פולטת, וע"כ הוצרכו לפרש דהוא משום חציצה, ואשר זהו שתמה עליהם הר"ש דלהדיא מוכח בגמ' דאם הטבילוה במטה ולא נתהפכה מותרת לאכול בתרומה.

אך בחזו"א שם פירש דעת המפרשים, דס"ל דלא חיישי' שמא נשתיירה לחה דודאי כיון דאזלא בכרעא שדיתי', אלא חיישי' דילמא איכא יבש שנדבק, והלכך לשמא תפלוט לא חיישי' אלא משום חציצה.

ויל"פ עוד, דס"ל דטומאת פולטת הויא רק בשעת יציאת הש"ז מבית הפנימי לבית החיצון, אך אחר יציאתו כבר אינו מטמא, ואי משום מגע, הוי מגע בית הסתרים ואינו מטמא, ואשר ע"כ לא ניח"ל לפרושי למתני' משום טומאת פולטת, דלישנא דמתני' משמע דהויא בודאי כאילו לא טבלה, ואי משום טומאת פולטת, הרי אי"ז ודאי שפלטה אחר טבילתה, וכמש"א בנדה שם דאי"ז אלא חשש בעלמא, וע"כ הוא דפירשו דטעמא דמתני' הוא משום חציצה, ודכל שלא כיבדה את ביתה ודאי דנשאר מעט ש"ז בבית החיצון, וה"ה חוצץ.

ג] ויתכן עוד, דס"ל דמתני' איירי אף אחר ג' ימים שכבר אינה טמאה משום פולטת, ובע"כ דהא דכאילו לא טבלה הוא משום חציצה.

ונ' עוד לפ"ז, דהנה התוס' בנדה דמ"ב: ד"ה פולטת הוכיחו ממתני' דאפשר לכבד הבית יפה שלא ישתייר כלום, ושוב אינה פולטת, עיי"ש, אך לדעת הני מפרשים נ' די"ל דאדרבה כל ג' ימים שהיא טמאה משום פולטת ל"מ כלל שכיבדה את הבית, דאכתי נשתייר ש"ז בבית הפנימי וחיישי' שמא תפלוט, וכל הא דתנן במתני' דרק אם לא כיבדה את ביתה כאילו לא טבלה, הוא לאחר ג' ימים, דכבר אינה טמאה משום פולטת, וכל הא דכאילו לא טבלה הוא משום חציצה בבית החיצון, ובזה הוא דכל שכיבדה את הבית החיצון קודם טבילתה מהניא לה טבילה, ולא חיישי' שמא מעת שכיבדה את ביתה עד שטבלה יצא ש"ז לבית החיצון ונתיבש שם באופן שהוא חוצץ.

ולפ"ז הרי י"ל, דמזה הוא שלמדו לפרש למתני' דהא דכאילו לא טבלה הוא משום חציצה, דס"ל דאם הטעם הוא משום דחיישי' שתפלוט, ל"ה מהני ע"ז שתכבד את הבית, דאכתי איכא למיחש שתפלוט, ובע"כ דאיירי מתני' לאחר ג' ימים דליכא למיתי עלה משום פולטת, והא דכאילו לא טבלה הוא משום חציצה.

ד] ובעיקר מה שלמדו התוס' ממתני' דאם כבדה את ביתה תו לא חיישי' שתפלוט, הנה אין מ' כן מד' הרמב"ם פ"ז מתרומות ה"ז, ז"ל, המשמשת מיטתה, אם לא נתהפכה בשעת תשמיש טובלת ואוכלת בתרומה לערב, ואם נתהפכה בשעת התשמיש הרי זו אסורה לאכול בתרומה כל ג' ימים שא"א לה שלא תפלוט ותהיה טמאה, עכ"ל, וסתימת דבריו נ' דאף אם כבדה את ביתה, אסורה לאכול בתרומה כל ג' ימים.

ונ' בדעתו דמפרש, דהא דתנן דאם לא כיבדה את ביתה כאילו לא טבלה, איירי בשלא נתהפכה בשעת תשמיש, דבכה"ג לא חיישי' שתפלוט אחר הטבילה, אך אכתי חיישי' שנשתייר ש"ז בבית החיצון, ולזה הוא דבעי' שתכבד את ביתה, וכל שלא כבדה את ביתה כאילו לא טבלה, אך בגונא שנתהפכה בשעת תשמיש דאיכא למיחש שתפלוט אחר הטבילה, ל"מ מידי מה שכיבדה את ביתה, וז"ב.

פי' הר"ש פ"ח מ"ה, קרצה שפתותי' כאילו לא טבלה, שהדביקה שפתותי' ולא נכנסו המים לפי', ונהי דביאת מים לא בעינן בבית הסתרים, ראוי לביאת מים בעינן וכו', וקצת הי' נראה דקרצה הוא לשון דוחק שדוחקת שפתותי' זב"ז ביותר, כמו פתחה עיני' ביותר או שעצמה עיני' ביותר דפרק תינוקת.

א] כפי' קמא דהר"ש כן פירשו התוס' בנדה דס"ז. ד"ה פתחה עיני', ז"ל, צריך ללמדה לפתוח פיה שיהא ראוי לביאת מים וכו', ותנן נמי בהדיא במס' מקוואות בפ"ח וכו' קמצה שפתותיה כאילו לא טבלה, עכ"ל.

וכפי' בתרא דהר"ש, כ"ה גם בפי' הרא"ש, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סי' ב', ז"ל, קרצה שפתותיה כאלו לא טבלה וכו', ומכאן למדנו שאין האשה צריכה לפתוח פיה בשעת טבילה, דהאי קפצה ידה קרצה שפתותיה דמהדקא להו קאמר, ומשום חתוך השפתים הנראה שהוא מסתתר בקריצתה, ואם תאמר שמא בסתימת השפתים הקפידה המשנה, הא אמר רבא נהי דביאת מים לא בעינן מקום הראוי וכו', ואם איתא דבעינן פה פתוח ממש הא בעינן נמי ביאת מים בתוך הפה, והתם במסכת קדושין אמרינן דהא דאצריך רבי טבילה אחרת לשפחתו כשנמצא לה עצם בין שניה משום דר' זירא הוא ולא משום דצריך ביאת מים, ועוד לשון קריצה אינו אלא לשון הדוק כדאמרינן במסכת יומא כל המתפלל ורומז בעיניו וקורץ בשפתיו ומראה באצבעותיו וכו', ואם איתא דקריצה סתימת הפה כי אורחה הוא, מאי קא עביד, ודומיא דרומז בעיניו ומראה באצבעותיו קתני לה דקא עביד מעשה דקא משני ממנהגה, עכ"ל, וכ"ה גם בחי' הרמב"ן והרשב"א בנדה דס"ז., וברשב"א בתוה"ב.

ובדעת התוס' דס"ל דצריכה לפתוח פי', אשר קשיא כמשה"ק הראב"ד דל' קרצה שפתותי' מ' דשקרצתן ביותר, הנה לפנינו בד' התוס' הגיר' "קמצה" שפתותי', ואם אי"ז ט"ס, א"ש דל' קמצה מתפרש שפיר אף בשסתמה שפתותי' כדרכה.

ולהלן סק"ז הבאנו מה שפירש הר"י מלוניל דרק בשקצה שפתותי' ביותר הוא דאין תוך הפה ראוי לביאת מים, ולפ"ז מתישב קו' הראב"ד, אך בד' התוס' אי"ז מתישב, דלהדיא בדבריהם דצריכה לפתוח פי', וכל שסתמה שפתותי אף שלא בחוזק, לא עלתה לה טבילה.

ומשה"ק הראב"ד דאם צריך לפתוח פי', א"כ בעי' נמי ביאת מים בתוך הפה, נ' דהוא משום דס"ל דודאי דאף שקרצה שפתותי' לא חשיב דאין תוך הפה ראוי לביאת מים, וכמשי"ת להלן הטעם בזה, וע"כ ס"ל דאי נימא דבעי' שתפתח פי', בע"כ דהוא משום דבעי' ביאת מים בתוך הפה, וזהו שהק' דהא אמרי' דל"ב ביאת מים, וגם בעצם בתוך פי' לא הצריכוה טבילה אחרת אלא משום דבעי' ראוי לביאת מים, אך דעת התוס' מבוארת דכל שקרצה שפתותי' חשיב דאין תוך הפה ראוי לביאת מים, ולפ"ז ל"ק כלל.

ב] והנה צ"ב בטעם פי' בתרא דהר"ש ודעימי', דמ"ט באמת אין לפסול בקרצה שפתותי' משום שאין תוך הפה ראוי לביאת מים, וע' אג"מ יו"ד סי' צ"ח מש"כ בזה דברים מחודשים.

ובמק"א נת' בזה, דס"ל דהא דבבית הסתרים בעי' ראוי לביאת מים, לאו היינו דהגם דל"ב ביאת מים בבית הסתרים, מ"מ חציצה פוסלת שם, וכאשר כן נ' בד' התוס' בסוכה ד"ו, דלעולם כיון דל"ב ביאת מים בבית הסתרים, אף חציצה אינה פוסלת שם, ואך דמ"מ בעי' שיהא מקום זה "ראוי" לביאת מים, ואשר ע"כ י"ל, דרק אם איכא חציצה מבחוץ, הוא דחשיב דאין מקום זה ראוי לביאת מים, אך כל שקרצה שפתותי' לא חשיב דאין תוך הפה ראוי לביאת מים, שהרי ראוי הוא שתפתח פי' ויבואו המים, דכ"ה צורת טבילת תוך הפה, וכ"ה דאף אם האדם מחוץ למים חשיב שהוא ראוי לביאת מים, כיון שהוא ראוי לבא בתוך המים, ה"נ אף שקרצה שפתותי' חשיב שתוך הפה ראוי לביאת מים, שכן ראוי הוא שתפתח פי' ויבואו המים לשם, ודו"ק.

ומצינו כן באבנ"ז יו"ד סי' רס"ב סק"ג, ז"ל, אך נראה עצה שתכנוס אצבעה הקטנה במי מקוה ותתחוב בנקב התולדה שבאזנה כל מקום הגלוי וכו', וכן תתחוב אצבעה שני במים ותניח בנקב שעשה לה הרופא כל מקום הגלוי וכו', והשאר היינו מה שאינו גלוי הוי בית הסתרים, וצריך רק שיהי' ראוי לביאת מים. וה"נ ראוי אם תסלק אצבעותי', עכ"ל, אך דבריו מחודשים טפי, דבפשוטו הי' מקום לומר דכל שתוחבת אצבעותי' באזני' הוי זה כחציצה מן החוץ, וחשיב דאין תוך האוזן ראוי לביאת מים.

ג] ובד' הר"ש בשלהי מכילתין נ' טעם אחר בזה, ז"ל, בכמה מקומות במשנה וברייתא משמע דלא חיישי' לדבר החוצץ בית הסתרים וכו', כולהו לא משום דל"ב ביאת מים, דהא מקום הראוי לביאת מים בעינן, אלא משום דלא קפדי אחציצה דבית הסתרים, תדע מדמחלק בין איש ואשה ובין פנוי' ונשואה, וטעמא כדפרישית לעיל בסוף פ"ח דנשואה קפדה אפי' אבית הסתרים שלא תתגנה על בעלה, "וקרצה שפתותי' דתנן לעיל בפ"ח, לאו דבית הסתרים בעי ראוי לביאת מים, דבקריצת שפתים ל"ש קפידא באשה טפי מבאיש ובנשואה טפי מבפנוי', אלא כדפרישית שם שדוחקת שפתי' ביותר ומתכסה בשר החיצון", עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ש, דהא דבקרצה שפתותי' ליכא למיתי עלה משום הא דבעי' שיהא תוך הפה ראוי לביאת מים, הוא משום דאין מקפדת ע"ז, דל"ש בזה קפידא באשה טפי מבאיש ובנשואה טפי מבפנוי'.

אמנם צ"ב, שהרי ודאי אדם מקפיד שלא יהא פיו סגור, שצריך לדבר ולאכול וכו', וא"כ מ"ט לא חשיב כמקפיד, והגם דברגע זה אינו מקפיד שלא יהא סגור, בדין דיהא חשוב כמקפיד כיון שמקפיד לאח"ז, וגרע טפי ממש"כ הראשונים לגבי טבעת, וצ"ע בזה.

ד] בנדה דס"ז. א"ר יוחנן פתחה עיני' ביותר או עצמה עיני' ביותר לא עלתה לה טבילה, וגיר' ר"ח שם ולית הלכתא ככל הני שמעתתא וכו', ועיי"ש בתוס' שפירשו דקאי גם על הא דפתחה עיני' ביותר ועצמה עיני' ביותר.

אמנם הנה הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סי' ב' כתב, ז"ל, וכן פירושו, ולית הלכתא ככל הני שמעתתא, על תלת שמעתתא קמייתא קאמר וכו', והנך תלתא שמעתתא קא דחינן להו מהלכתא, אלא כי הא, קאי אדרבי יוחנן דשמעתיה דר' יוחנן הלכתא היא מדריש לקיש דאמר אשה לא תטבול אלא דרך גדילתה, אלמא אם שנתה מדרך גדילתה וטבלה וכו' לא כלום הוא מפני שמסתתרין בה מקומות הסמוכין לבית הסתרים שאין יכולים לבא בהם מים, וכן פתחה עיניה ביותר או עצמה עיניה ביותר הסתירה מקומות שהם צריכים לבא בהן המים ואי"ז דרך גדילתה לפתחם ביותר או לעצמם ביותר, זה הפירוש הנכון בעיני וכו', ועוד מאי שנא עצמה עיניה ביותר מקרצה שפתותיה שכתב הרב ז"ל בהלכותיו שהוא חוצץ, ואם תאמר גם הוא ידחה מכח המימרא הזאת, א"כ למה כתב אותה הרב והלא משנה היא ואינה בגמ' ואם אינה הלכה לא יכתבנה ולא ידחנה, עכ"ל.

אך בחי' הרמב"ן בנדה דס"ז., ז"ל, ואי קשיא לך מאי שנא פתחה עיניה ביותר או שעצמה דלא מעכבי בטבילה ומ"ט קרצה שפתותיה דמעכבי כדתנן כאלו לא טבלה, לא תיקשי דודאי קרצה שפתותיה במעכבת ביאת מים במקום הגלוי, אבל פתחה עיניה אינה מעכבת כלום אלא קמטין בעלמא הוא דעבדה במקום שדרכן בכך, ואפשר נמי שאינן מעכבין כלל מלבא בהם מים ממש, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א שם ובתוה"ב בית ז' שער ז'.

ה] ואמנם קשיא, דלכאו' כ"ז ניחא להרמב"ן והרשב"א לטעמייהו, דמפרשי דהא דקרצה שפתותי' לא עלתה לה טבילה הוא משום דה"ז מעכב ביאת מים במקום הגלוי, אשר לפ"ז י"ל דפתחה עיני' ועצמה עיני' אי"ז מעכב ביאת מים במקום הגלוי, אך להתוס' בנדה לטעמייהו דמפרשי דהא דקרצה שפתותי' כאילו לא טבלה הוא משום דכה"ג אין תוך הפה ראוי לביאת מים, א"כ הרי מה"ט יש לפסול גם בעצמה עיני', והתוס' פירשו דמש"א ולית הלכתא ככל הני שמעתתא קאי גם על עצמה עיני'.

וגם לגיר' רש"י שם דלא גריס להא דלית הלכתא ככל הני שמעתתא, נמי קשיא, שהרי בד' הר"ש מבו' דלהך פירושא דהא דקרצה שפתותי' כאילו לא טבלה הוא משום דבעי' ראוי לביאת מים, איירי אף בשלא קרצה "ביותר", וכ"ה להדיא בד' התוס' בנדה שם שכתבו דצריך ללמדה לפתוח פי', וקשיא דא"כ מ"ט עצמה עיני' ל"ה חציצה אא"כ עצמה עיני' ביותר.

ו] אמנם פשר דבר למדנו מד' המאירי בנדה שם, ז"ל, וכן עצמה עיני' ביותר וכו' י"א שלא עלתה לה טבילה, שעצימה ביותר מונעת שאין תוכו של העין ראוי לביאת מים וכו', ויש פוסקים שאף בזו עלתה לה טבילה, ואע"פ שבקרצה שפתותי' פסקנו במוחלט שלא עלתה לה טבילה, בזו אין דרך להדקם כ"כ, וכשהיא מהדקת ביותר לא עלתה לה טבילה, אבל עצמה עיני' ביותר דרכה בכך והרי היא כטובלת דרך גדילתה, עכ"ל.

ועד"ז מצינו בפי' הר"ן פ"ב דשבועות, ז"ל, ואפשר דלא מייתי ראי' מדר"ל אלא לפתחה עיני' ביותר ולעצמה עיני' ביותר, דלא מעכב בטבילה דדרך גדילתה נמי הוא, לפי שאין אדם נמנע מלפתוח ולעצם וכו, עכ"ל, ועי' גם בחי' הרמב"ן בנדה שם שהביא לפרש כן, אך בדבריו נ' דכיון שררכה בכך אי"ז מעכב המים מליכנס, וע"כ הוא דעלתה לה טבילה, עיי"ש, וצ"ב.

ובזה מתישב גם ד' התוס', דהגם דס"ל דצריכה לפתוח פי', וכל שקרצה שפתותי' לא עלתה לה טבילה, מ"מ בקפצה עיני' כדרכה עלתה לה טבילה, וגם אם קפצה ביותר נחלקו אם עלתה לה טבילה, והיינו משום שדרכה בכך לעצום עיני', והויא כטובלת דרך גדילתה, ומשא"כ בקרצה שפתותי' שאין דרכה בכך.

אך אי"ז מתישב היטב, דלכאו' ד' המאירי מתישבים רק לפ"מ שמבו' בדבריו דהא דקרצה שפתותי' לא עלתה לה טבילה, הוא רק בשקרצה ביותר, והיינו משום דהגם דבעי' ראוי לביאת מים, מ"מ אם לא קרצה ביותר עלתה לה טבילה כיון דהוי זה כדרך גדילתה, ורק בשקרצה ביותר דאי"ז כדרך גדילתה הוא דלא עלתה לה טבילה, ואשר ע"כ י"ל דה"נ אף קפצה עיני' ביותר עלתה לה טבילה, דדרכה לעצום עיני' ביותר.

אך לפ"ד התוס' דבעי' שתפתח פי', ואם קרצה שפתותי' מעט לא עלתה לה טבילה, הגם דדרך הוא שתקרוץ שפתותי', הרי לכאו' ה"נ בדין שאם עצמה עיני' ביותר לא תעלה לה טבילה הגם שדרכה בכך, דלכאו' אינו דרך לעצום עיני' ביותר טפי מהדרך לקרוץ שפתותי' מעט.

ונ' דצ"ל בזה, דהגם דאין הדרך לעצום עיני' ביותר, מ"מ כיון דדרך לעצום העינים, טפי מלקרוץ השפתים, ע"כ אף אם עצמה עיני' ביותר עלתה לה טבילה, שהרי בלא"ה אין המים ראויין לבא לתוך העין בדרך גדילתה, וא"כ מה לי שעצמתם ביותר, ומשא"כ בשפתותי' שדרך גדילתה הוא ששפתותי' פתוחות, ע"כ אם קרצתן לא עלתה לה טבילה, וז"ב.

ז] ובטעמא דהמאירי דס"ל דאף שדרכה לקרוץ שפתותי' מעט, מ"מ אם קרצתן ביותר לא עלתה לה טבילה, נ' דהוא משום דס"ל דכל שקורצת מעט אכתי חשיב דראוי לביאת מים, וע"כ כל הא דאין ראוי לביאת מים הוא ע"י שקרצתן ביותר, אשר זה אין דרכה בכך.

וכן נ' להדיא בל' המאירי בתחילת דבריו לגבי עצמה עיני', דרק אם עצמה ביותר אין תוך העין ראוי לביאת מים, אך אם עצמה שלא ביותר ה"ז ראוי לביאת מים, וי"ל דה"נ הוא בקרצה שפתותי'.

ומצינו כן מפורש בפי' ר"י מלוניל פ"ב דשבועות, ז"ל, אבל סתימת הפה כי אורחא שרי, דכיון דלא עביד בחוזק ראויים המים ליכנס לתוך הפה, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בחכמ"א כלל קכ"א סי"א, עיי"ש.

פי' הר"ש פ"י מ"א, הטבילו דרך פיו כאילו לא טבל, אין לפרש מפני שהמים נשאבין לתוכו, דהא תינח במקוה שאין בו כ"א מ' סאה מכוונות, אבל מקוה שמימיו מרובין מאי נפקא לן מינה, הרי אח"כ כשהכניסו כולו במים מים שבתוכו מושקין למי המקוה ועלתה לו טבילה, אלא ה"ט משום דכל כלי שבתחילת הכנסתו למים כופהו על פיו אין המים נכנסין לתוכו לעולם אפי' מכניס כולו עד שיטנו.

והנה צ"ב פי' קמא שהמים נשאבין לתוכו, אשר כן פי' הריבמ"צ הובא בתורי"ד חגיגה כ"ב, ובשו"ת הרי"ד סי' ט"ו, שהרי המים שבתוכו הן מחוברין למי המקוה, וא"כ בפשוטו ליכא למיפסל משום שאיבה, וכדתנן לעיל פ"ב דאם היו המים צפין על גביו כל שהן ישבר, ופי' הר"ש הטעם שלא נשאבו המים דכל שעה הם מעורבין, אך עמש"נ בזה בד' הר"ש לעיל פ"ז מ"ו, ולפ"ז י"ל.

ובחזו"א קמא י' סק"א תמה עוד, דאי"ז כלל שאיבה וכדתנן פ"ד מ"ב זקפה לידוח, והיינו דהרי הכלי הפוך ואינו מקבל המים כלל, וא"כ אי"ז שאיבה.

אמנם פשר דבר למדנו מד' המאירי, ז"ל, י"מ מפני שהמים שבתוכו שאובין, וכגון שהמקוה מצומצם ומרודד עד שאין הכלי נכנס כולו אא"כ נתחב בקרקע, וכשהכלי נתחב בקרקע הרי מים שבתוכו שאובים, שאילו הי' המקוה עמוק ומימיו מרובים הרי אפשר להכניס כל הכלי בלא תחיבה בקרקע, עכ"ל, והיינו דהא דהוו המים שאובין הוא רק בגונא שהכלי נתחב בקרקע, דבכה"ג הכלי מחזיק להמים, והוי זה שאיבה מעליא.

ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר נפסלין המים בשאיבה, דאינם מחוברין כלל למי המקוה, וע"כ נמי ל"ד לזקפה לידוח שאין פוסלת את המקוה, וז"פ.

אך מ"מ שפיר הק' ע"ז הר"ש, דבמקוה שמימיו מרובין מאי נפקא לן מינה, הרי אף אם מי המקוה מרודדין שאין הכלי נכנס כולו אא"כ נתחב בקרקע, מ"מ הרי כדי שתעלה לו טבילה, בע"כ יש להטותו אח"כ שיהא כולו בתוך המים, וא"כ כשיטנו יוכשרו המים שבתוכו בהשקה, וז"פ.

1. ולעיל פ"ג מ"א כתב הר"ש, ז"ל, א"נ אפי' כר' יהודה וכגון דלא גביהה כולי האי דלאחר שמתערבין נעשה הכל אשבורן, עכ"ל, ובפשוטו הי' נ' דכונתו דכל דלא גביהה כולי האי ל"ח כקטפרס, דרק היכא שמדרונו משופע הרבה הוא דחשיב כקטפרס, וזה מתאים עם מש"נ בדעתו, אך לא ברירא לי אם כונתו לכך, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)