הזורק
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / גיטין - הרב זאב קרלנשטיין

# 44פרק הזורק

**11דף עז' ע"א**

**33חצר בגט ובגניבה:**

**מתני':** הזורק וכו'. **גמ':** מה"מ וכו' ת"ל ונתן מכל מקום וכו'.

**ומבואר** דילפי' שחצרה כידה בגט, ובגניבה, ומכאן ילפי' דין קנין חצר בכל התורה. **ונראה** שלמרות שאולי גדרי גניבה, קניינים, וגט, שונים הם. דקניינים יסוד הקנין הוא ע"י דעת עם מעשה הכנסה לרשות, וגניבה הוא רק ע"י ההכנסה לרשות ע"ד לגנוב, ובגט הוא רק ע"י מציאות שהגט ברשותה, מ"מ יסוד ענין דחצר הוא שחצרה כידה והוא נצרך לכל הני מאותו גדר וטעם, שבכולם צריך מציאות שחצרה כידה. **ועיין רע"א ונתיה"מ בהקדמה לסי' ר'** שהקשו הא גט חצירה משום ידה כמבואר בב"מ דף י' ובגניבה חצרה משום שליחות ונ"מ אם צריך עומד בצידו, **ונראה** דיסוד חצר לכ"ע הוא שהוא כידה, וזה ילפי' מקרא ד"ונתן" ו"דהמצא", **אלא שיש נידון** **מסברא** אם החזקת החצר עבור אדם אם הוא מציאות כמו ידה או שהוא מדין ייחס מסוים כמו שליחות, אולם ודאי יסוד ענין חצר הוא שהוא כידה וזה ילפי' מהני קראי ומשו"ה יש למילף מאהדדי. (**ועיין דבר** **אברהם** ח"א סכ"א שהוכיח דאף למ"ד חצר מטעם שליחות גדרה כנ"ל כמו מטעם יד, **ועיין גרנ"ט** ב"מ יא' דנקט דל"כ ושם הארכנו.)

**עדיין צ"ב צריכותא דגמ'**, ונראה דהא ודאי שיש סיבה שחצר ייחשב רשות האדם בדרגה כלשהי, וס"ד דדוקא בגט דמהני בע"כ הרי שהתורה לא הצריכה רשות גמור וסגי בחצר, וכן ס"ד דוקא בגניבה ס"ד שהתורה חייבה וקנסה בכך שהכניס קצת לרשותו, קמ"ל דחצר הוי רשות גמור, ודו"ק.

**אולם עיין רש"י ב"מ י' ע"ב ד"ה "משום", ודף יא' ע"א ד"ה "ומר",** דרש"י נקט דלמ"ד חצר מטעם שליחות הרי שאי"צ קרא לדין שחצר כרשות האדם דילפי' לה מקרא דשליחות "דושלח", ובעינן קרא בחצר בגניבה רק למילף דמהני שליח לדבר עבירה, **עיי"ש מהרש"א, ועיי"ש מהר"ם** **שתמה** דהא פשוט שצריך קרא לרבות שחצר חשיב שליח, וכמש"נ הוא צע"ג דודאי חצר יסודה משום רשות, אלא שצריך בזה נמי דין שליחות, אך איך יתכן שחצר אינו כלל ענין של רשות אלא ילפי' לה רק משליחות. **עיי"ש ראשונים בשטמ"ק.**

ולשי' רש"י צ"ל דסוגיין אזלא למ"ד חצר דגניבה נמי מטעם יד הוא, וצ"ע. **ע"ע תוס' בב"ק סה'** **ע"א ד"ה "אין"** דנקט נמי דילפותא דחצר בגניבה הוא לחדש שמהני לד"ע. עיי"ש.

**ע"ע רע"א בסוגיין ובב"מ יא' ע"א בגליון** שהקשה אם צריך קרא לחצר בגניבה אם משום שליח לד"ע, אם משום לחדש דין חצר א"כ מנא לן שהוא משום שליחות אולי הוא משום יד וצריך עומד בצידו, ולפמש"נ א"ש דקרא מחדש רק העיקרון שחצר כרשות, ומסברא כבר נקטינן דשייך משום שליחות אף באינו עומד בצידו, וצ"ע. **ע"ע קושית נתיה"מ** בהקדמה לסי' ר' שהקשה מכיון דילפי' קדושין מגיטין לה לה, א"כ נילף גניבה מקידושין דהוי מדעתה ולא בע"כ, עיי"ש, **ועיין אחיעזר ח"א סל"א.**

**רש"י ד"ה "אימא"** ונעל בפניה עכ"ל **ידועין דברי הקצו"ה שמח' ב'** שהוכיח מכאן דלגניבה לא סגי שהבהמה ברשותו אלא צריך מעשה גניבה ולכן צריך נעל בפניה. **ועיין אמרי משה סי' לב'** עוד הוכחות לזה, ועיין קושייתו מכופר בפקדון שנחשב גזלן אף שאין מעשה, ויש לדחות דהתם הוא ג"ה דסגי בלא מעשה. **ועיין דבר אברהם סי' כא'** דפליג בזה. **עיין רש"י ב"ק קיח' ע"א ד"ה "פרה"** שכ' דמהני גניבה ע"י קנין אגב עיי"ש. (עיין עוד רש"י ב"מ י' ע"ב ד"ה "גגו", תוס' בב"ק סה' ע"א ד"ה "אין" שכ' דצריך שהכישה במקל. מאירי שם. ע"ע שו"ת מהרי"ט חו"מ פח', וקצו"ה רעה א', ונתיה"מ רמג' יב').

**עיין תוס' ב"ק עט' ד"ה "או"** דנקט דמשיכה דקניינים ודגניבה חד הוא ובשניהם צריך הכנסה לרשותו ולא סגי בגניבה במשיכה לרה"ר וצריך דוקא הכנסה לרשותו, **ובתוס' בכתובות לא' ע"ב** **ד"ה "וברשות"** **ובראשונים שם** פליגי וסברי דמשיכה דגנב להתחייב באונסין סגי בהוצאה מרשות הגנב, ויש לבאר שיטתם בפשיטות שיסוד דין גנב הוא מחמת שחיסר את הנגנב ולכן אי"צ אלא שיוציא מרשותו. **ולשי' הראשונים בכתובות צ"ב** מהו יסוד גניבה, דמחד חזינן דמהני הוצאה מרשות נגנב בלבד, ומאידך חזינן דחשיב גניבה ע"י הכנסה לרשות גנב בחצירו. **ובפשטות צ"ל** דגניבה יכולה ליתקיים בחד מהני או בהוצאה מרשות נגנב או בהכנסה לרשות גנב, ובשניהם חשיב שמפסיד ומאבד את ממון חבירו. **אולם י"ל** שבאמת יש ב' סוגי גניבה **הא'** מה שמזיק את הנגנב ומאבד את ממונו ע"י גניבה, ובזה מהני מה שמוציא מרשות נגנב, **וב',** מה שמכניס לרשותו וקונה ממון שאינו שלו, וזהו סיבת חיוב אחרת שלא מחמת איבוד ממון הנגנב אלא חיוב אחריות ע"כ שהממון אצלו וברשותו, וזה חל ע"י שנכנס בחצירו וברשותו לדעת קנייני גזילה. **ויש להוכיח כן מתוס' בעירובין סב' ע"א ד"ה "הן", ותוס' בע"ז ע"א ע"ב ד"ה "ואי"** שכ' בפי' שיש גניבה אף בלא משיכה וחייב על שחיסר את חבירו, ויש גזילה שחייב על שקנה את הממון במשיכה, ונ"מ בעכו"ם שגנב ישראל פחות מש"פ, שבלא משיכה שיסוד הגניבה הוא חסרון הישראל והוי פמש"פ ופטור, אולם במשך וקנה הריהו חייב אף על פחות מש"פ מכיון שעכו"ם חייב אף על פחות מש"פ, וחיובו ע"כ שקנה את הממון ולא ע"כ שאיבדו מהנגנב, ועיי"ש היטב. **ועייין תמצית סוגיות ב"ק רי"פ מרובה.** ואכ"מ.

**גמ':** חצרה, מה שקנתה אשה קנה בעלה, **ועיין קונטרס הערות וציונים שהקשה לשי' הר"מ פ"ו** **משכירות ה"ה** דבמשכיר ושוכר הרי שהמשכיר קונה בחצר, וא"כ הכא מדוע האשה שהיא בעלת הגוף אינה קונה בחצר ומה גורע מה שיש לבעל קנין פירות. (**רש"י בב"מ קב' ע"א** פליג על הר"מ וסבר שהשוכר קונה.) **ויישב עפ"ד המחנ"א חצר סי' ג'** שכ' דהשוכר עצמו אינו יכול למכור למשכיר מכיון שלא מרשותו, (ומייתי שם שהמהריט פליג בזה) ולפי"ז הכא הבעל אינו יכול לגרש את אשתו. **אולם יש לדון** בעצם קושייתו, דיש לחלק בין שכירות לקנין פירות, דקנין פירות אלים יותר וחשיב שיש לבעל קנין הגוף רק זכות ובעל קנין פירות בפרט למ"ד קנין פירות כקנין הגוף דמי הרי שיש לו קנין עיקרי, ובשוכר לא מצאנו שיהיה ק"פ כקנין הגוף, ומשו"ה י"ל שכאן מודה הר"מ שהבעל זוכה בחצר ולא האשה, ודו"ק.**ועיין נתיה"מ קצב' סק"ו.**

**77קנין פירות דבעל לענין קנין חצר:**

**תד"ה "בכותב"** וי"ל דכתב לה וכו' ובפרותיהן. עכ"ל. **ועיין רמב"ן ורשב"א** שאי"צ שיכתוב ובפירות פירותיהן מכיון שאין לבעל זכות לקיים הפירות כדי שיהיו פירי פירות, ולכן ודאי ל"ח ק"פ כקה"ג שיהיה לו דין חצר, **ויש לדון אם עפ"ז לשי' הר"מ בפכ"ג מאישות** דיכול הבעל לכפות למכור הפירות אם ייחשב שיש לו חצר, **ונראה** דמכיון שאין לו קנין בפירות אלא זכות שימוש להוציא מהם פירי פירות הרי שהוי רק זכות מסויימת ולא חשיב קנין, וודאי אינו סיבה שיהיה לבעל קנין חצר, עיין בכ"ז מש"נ בריש פרק הכותב בכתובות.

**אולם להלן בע"ב בתד"ה "מה**" נקט ר"ת דאף בנסתלק מנכסיך ולא מפרותיהן דהדין שהבעל אוכל פירות אלא שהאשה יכולה למכור ולהפקיע מהבעל אכילת פירות, דבהכי סגי שלא יהיה לבעל קנין חצר.

**ונקט ר"ת דגם להיפך** אם מסולק הבעל מזכות אכילת פירות אך יש לו בעלות למונעה מלמכור כגון בנתן לה הבעל מתנה. דבהכי סגי שיהיה לבעל קנין חצר, דהיינו שדין קנין חצר תלוי בקנין הבעל למנעה מלמכור ולא בזכותו לאכול פירות, **ובאמת עצם הענין** שיש לבעל ב' זכויות נפרדות, א', לאכול פירות, וב', למנעה מלמכור, הוא צ"ב דמכיון שיש לבעל קנין גוף לפירות מהיכי תיתי צוכל למכור, ואיך אפשר להפריד בין ב' הני עניינים שענין האכילה לעצמה הוא דבר א', והענין שאינה יכולה למכור האי זכות אכילה ולהפקיעו מזה שהוא זכות אחרת, **וידועין דברי האור שמח** **פי"ב מרוצח הט"ו** דנקט שזכות אכילה של הבעל הוא אינו קנין של גוף לפירות אלא שמקנים לו חכמים את הפירות עצמם, **ולפי"ז א"ש** שקנין אכילה אינה מונעת את האשה מלמכור להפקיעו, דהא אין לו זכות בקרקע של גוף לפירות אלא יש לו רק קנין בפירות עצמם אם הם גדלו ברשותה, ולכן אם מכרה קודם שצמחו יכולה להפקיעו, ולכן צריך תקנה וזכות נוספת שיש לבעל למונעה מלמכור,

**ולפי"ז א"ש דברי ר"ת** שדין קנין חצר הוא תלוי בקנין שיש לבעל בגוף הקרקע לפירות, ולכן צריך הוא את הקנין של גוף לפירות שמחמתו מנועה האשה מלמכור, אבל קנין אכילת הפירות עצמו אין לו כח לקנין חצר מכיון שאין לו זכות בקרקע לכך, אלא שהקנו לו את הפירות עצמם, ודו"ק. **אולם מש"כ ר"ת** דקנין הבעל למנעה מלמכור סגי לקנין חצר בלא הזכות לאכילת פירות הוא קשה קצת, ובאמת עצם המושג שיש לו זכות למנעה מלמכור ומ"מ הפירות שלה, וצ"ע א"כ למאי נ"מ שיכול למנעה מלמכור, וצ"ל דמ"מ יש לבעל הנאה ושימוש בכך שהאשה מתפרנסת מהפירות, ולכך יש לו זכות למנעה מלמכור, וצ"ל דבזה סגי נמי לייחשב שיש לבעל קנין גוף לפירות למרות שכל זכותו הוא לקיים הפירות שיהיו שלה לאכילתה ולפרנסתה, וצ"ע. עיין משנב"ז בתמצית סוגיות כתובות ריש פרק הכותב, בהרחבה.

**גמ':** בכותב לה דו"ד אין לי בנכסיך וכו' בכותב לה בעודה ארוסה, בגדרי סילוק עיין מש"נ בתמצית סוגיות כתובות דף פג' בארוכה. ואין כאן מקומו.

**77תנאי בקידושין לאחר אירוסין:**

**בתד"ה "וכדרב"** ביאר דקמ"ל בסוגיין דמהני סילוק אף דהוי דשלבל"ע, וכבר נתבאר בכתובות, אולם הוסיף דמשום תנאי לא מהני מכיון שלא התנה כ"כ, וכן מכיון שעשה הבעל את התנאי וכאן האשה צריכה לעשות את התנאי, **ועיין בזה בתוס' בכתובות פג' ע"א ביתר הרחבה. ודברי התוס'** **צ"ב** מה כוונתו שיכול היה לבא בתורת תנאי ולא בתורת סילוק, (דסילוק הוא שמסתלק מהזכות, ותנאי הוא שמתנה בקידושין עצמם שלא יחולו הזכויות של קנין הבעל בנכסי אשתו) וצע"ג איך שייך ענין תנאי אחרי שכבר קדש את האשה וכבר נעשה החלות אישות שמחייבת את קנייני הבעל בנכסי אשתו. **ועולה** דמכיון שיסודה של אירוסין הוא שחל סיבת קנין וזכות של בעל בקנייני אישות, והחלות חל הלכה למעשה בעת הנישואין, הרי שכ"ז שיש קנין אירוסין חשיב שעדיין יש רק מעשה התלוי בדעת הבעל, ושיכול הוא להוסיף ולהתנות בהם, ויכול ע"י דין תנאי להפקיע את הקנין כמו שיכול בשעת האירוסין וכמש"נ בשלהי פרק מי שאחזו בגירושין עם תנאי שיכול להוסיף או לבטל את המעשה מכיון שע"י התנאי חשיב שלא נגמר עשיית הגירושין, כ"כ בכל ארוסין שלא נגמר החלות הרי שיכול להוסיף או לבטל את המעשה. וצע"ג.

**עוד עולה יסוד בדברי התוס'** שלהתנות להפקיע זכויות יכול מי שמתחייב על הזכות, ולכן יכול הבעל להתנות להפקיע ממנו חיובי שאר כסות ועונה, ויכולה האשה להפקיע קנייני הבעל בממונה, אולם שהבעל יתנה להפסיד את עצמו את הקניינים שיש לו באשה זה ל"ש, ונקט התוס' שהוא כפטומי מילי בעלמא, ודוחק לומר שזהו רק סברא של גמירות דעת שמסתמא לא גמר בדעתו להתנות, **ונראה שנאמר כאן דין בהל' תנאים**, שמכיון שיסודם כח להחיל חלות מוגבל ע"י דיני תנאים (כדברי הגרי"ז בנזירות ואכהל"ב) הרי שמי שאמור להתחייב ע"י החלות יכול להתנות להפקיע חלק מחיוביו, אולם ל"ש שזה שאמור לזכות ע"י החלות שהוא יתנה להפקיע זכותו, ודו"ק היטב.

**עיין היטב ר"מ פכ"ג מאישות שכ' בפי'** שיסוד ענין סילוק הוא התנאה, ועיי"ש בלשונו שכ' שהאשה היא המתנית שהבעל לא יזכה בזכויות קנייני האישות שיש לו בנכסיה, ועולה שיסוד סילוק הוא התנאה, ושרק האשה יכולה להתנות, וכמש"נ דלא כהתוס'.

**תד"ה "דין"** דלר"ת מהני בעבד לשון אין לי עסק בך משום דזכו ליה שמיא, **ונראה** שהנידון הוא שהקנאה צריך שהבעלים יחיל בדעתו חלות במון, ולשון אין לי עסק בך הוא לשון של חלות על בעלותו שלו, ובשחרור אולי אין כאן הקנאת העבד לעצמו, אלא שהאדון מפקיע את זכותו (עיין תוס' רי"ד שלהי פרק קמא). ולכן שייך לשון אין לי עסק בך, ופשוט.

## 11דף עז' ע"ב

**77גיטה וידה באים כא':**

**מבואר בגמ'** דמכיון שיד עבד קנוי לרבו הרי שהשחרור הוא רק משום גיטו וידו באים כא', וה"ה חצר דאשה הקנוי לבעל מהני שם מסירת גט משום גיטה וחצירה באים כא'.

**והמושג** של גיטה וידה באים כא' צ"ב, דבפשטות היה מקום לומר שבהכי אמרה רחמנא שמהני נתינה ליד עבד אפי' שהוא יד רבו, **אולם** צ"ע דלפי"ז באמת הלכה למעשה הדין הוא שמהני נתינה ליד האשה והעבד למרות שלא חשיב נתינה לרשותה וצ"ע דהא ודאי שדרשא דונתן בידה (דמהא ילפי' נמי לעבד) הוא שצריך נתינה לרשות האשה ולא רק ליד האשה, וכמבואר שילפי' מהאי קרא דמהני חצר, והוי דין יד כמו בגניבה וקניינים שיסודו הכנסה לרשות, וא"כ צ"ב מהו הגדר למעשה של האי נתינה, הא בפועל לא נתקיים שהגט בא לרשות האשה והעבד, ואיך שייך לומר שבהכי אמר רחמנא.

**וע"כ נראה בב' אופנים**, או שבאמת יסוד ענין של מסירת שטר גט ושחרור הוא דוקא לרשות האשה והעבד, אלא שאין הגדר שמעשה ההכנסה לרשות הוא הפועל את הגירושין והשחרור, אלא שאם הבעל או האדון מעמיד מצב שיש לאשה והעבד שטר בידם שאם ישוחררו הרי שיש להם שטר בידם על כך שהם שוחררו הרי שהא גופא חשיב מעשה שטר לגט ושחרור, שבאמת ענין של חלות בשטר הוא איננו תלוי בפעולת מסירה, אלא עיקר עניינו הוא להעמיד מצב שיש לשני ראיות ומסמכים שקנה את עצמו, הרי שעיקר הנידון אם הוי השטר ברשותו הוא לכשישוחרר, שאם העמיד הבעלים מצב שיש לעבד והאשה שטר בידו שאם הוא משוחרר השטר ברשותו לראיה הוא הוא חפצא של מעשה שטר, ולכן יש לדון שפשוט מסברא שגיטו וידו באים כא'. שעיקרו של שטר תמיד נידון כחפצא של שטר וראיה על מעשה שייעשה, ותורת השטר שבו הוא חל עי"כ שחל הקנין, וא"כ צ"ע איך מתחיל השטר הא השטר חל כחו ע"י הקנין, ומאידך הקנין צריך לחול ע"י השטר, אלא ע"כ שמה שהאדם מעמיד מצב שאם יחול הקנין יהיה שטר הוא עצמו חפצא של מעשה שטר, ובאמת הקנין והשטר חלין כא'. ודו"ק.

**עוד יש לבאר, וכן נקט החזו"א סי' קמז' על סוגיין**. שהוכיח דלא כפי' הנ"ל, דהא מבואר ששפחה יכולה לקבל גט שחרור עבור עוברה, ושם גם אחרי שמשתחרר העובד עדיין האשה שפחה ומ"מ חשיב מעשה שחרור, **וע"ז מייסד החזו"א** שלענין שחרור יש יד לעבד, וביאור הדבר שבאמת העבד הוא איש עצמי עם רשות לעצמו, אלא שרשות האדון רמיא עליה, אולם יש בכל עת סיבה של רשות העבד אשר היא מופקעת בכל עת ע"י קנין האדון, וכשפוקע רשות האדון העבד נשאר עם רשות עצמו, ואינו צריך לזכות ברשותו לעצמו, אלא כשפוקע רשות רבו ממילא נשאר העבד עם רשות עצמו, וא"כ י"ל שלענין קבלת שטר שחרור הרי שמעיקרא אין הפקעת רשות העבד, ולזה יש לו רשות ממש, ודו"ק. (ע"ע בכל הנ"ל קוב"ש קידושין קלח' קמ', אמרי בינה קניינים כז', חי' הגריי"ר קידושין סי' ה', ברכ"ש קידושין יב'.)

**ידועין דברי הקצו"ה סי' ר'** סק"ה דבקנין קרקע לא מהני להניח שטר קנין בקרקע הניקנית ולומר שקניינו ושטרו באים כא', וביאר הקצו"ה דדוקא שחרור וגט שאי"צ קנין הניירות למעשה השטר, אלא סגי במסירה בעלמא הרי שכאן שייך ענין של גיטו וידו באים כא', אבל בשטר קנין שיסוד קנין השטר הוא ע"י הזכיה בניירות הרי שכאן ל"ש גיטו וידו באים כא', **וביאור דבריו** הם שאם לחלות צריך שיזכה העבד בניירות, א"כ אף אם גיטו וידו באים כא' הוא רק שיש לדון שהשחרור חל משעה שקנה הניירות, אולם מכיון שקודם לקנין הניירות צריך מעשה הכנסה לרשות, ובשעת ההכנסה לרשות אין העבד משוחרר, דהבאים כא' שייך רק משעה שקנה הנייר כמש"נ, וא"כ לעולם נשאר שהנתינה היתה ליד העבד שהוא ברשות האדון, ורק אם סגי לשיחרור מעשה נתינה בלבד הרי ששייך לדון גיטו וידו באים כא' שעם מעשה הנתינה העבד משתחרר ושוב הוי נתינה לרשות העבד, ודו"ק.

**הקצו"ה הוכיח** שגט ושחרור אינו צריך קנין אלא מסירה בלבד, מהא דמהני בעל כרחו, ומהא דמהני באיסורי הנאה, **והאחרונים דחו** שבאמת בגט צריך נמי את קנין את הניירות, **אלא שמכיון** **שמבואר בירושלמי** שגט התורה זיכתה הרי שחל הקנין בע"כ ובאיסורי הנאה, והבנת הירושלמי צ"ב. (**ואולי נראה לבאר כוונת הירושלמי** דבשטרות הרי שמי שהוא בעל הראיות הוא קונה את גם הניירות בקנין ממון, שעיקר תכלית השטר הוא לראיה שבו, ואם זכה הראיה שבו זכה בשטר כקנין ממון, ובקנין שדה אינו כן, דהתם יסוד קנין הקרקע ע"י השטר הוא ע"י שקונה בקנין ממון את השטר קנה גם הקרקע דשטר אפסרא דארעא, וכמו שהקונה קרקע בחזקה ממילא נקנו השטרות, כ"כ נאמר דין קנין קרקעות שקנין השטר הוא קנין הקרקע, שנאמר שהקרקע והשטרות טפילים זה לזה, וקנין בזה קונה את זה, ומשו"ה דוקא קנין ממון בשטרות קונה הקרקע, אולם בגירושין ושחרור שהוא בע"כ, הרי שאין הגדר שקנין הממון בשטרות מחיל את הגירושין, אלא הבעל והאדון כחם להטיל שחרור וגירושין ומכיון שחל הגירושין וזכה העבד והאשה בשטר בתורת שטר שוב זכו בניירות, שיסוד השטר הוא לראיה, ואם זכה בראיה זכה בממון, ובאמת עכ"פ דין שטר שחרור וגט צריך שיזכה לבסוף בנירות, אלא שעצם מה שיחיל הגירושין יחיל את קנין הניירות ובהכי סגי לייחשב למעשה גירושין, ודו"ק).

**לעיל דף ח' מבואר** ששייך שעבד ישתחרר ויקנה נכסים באותו שטר, **ועמדו האחרונים** הא שחרור חל בנתינה וקנין ממון חל בקנין הניירות ואיך יזכה בניירות הא בזכיה בממון לא אמרינן באים כא'**, ויש לדון** אם שייך שבאמת זכה קודם כל בעצמו במסירה, ואח"כ זכה בנכסים בקנין הניירות ובאמת שבאותו שטר שכבר זכה העבד בו את שחרו במסירה בלבד הרי שלאחמ"כ בזכית הניירות יזכה בנכסים וצ"ע אם אפשר לומר שזוכה וקונה בשטר שהוא כבר שטר שלו מחמת השחרור, ואם שייך לקרא לזה ספר מקנה, ולומר שזכה בב"א בעצמו ובנכסים צ"ע דהא קנין הנכסים צריך זכיה בניירות ובזה ל"ש באים כא' ואיך זכה בב"א בנכסים ובעצמו.

**ונראה** דלפמש"נ שדין שטר הוא איננו תלוי במעשה מסירת השטר, אלא שעיקר עניינו הוא להעמיד מצב שיש לקונה שטרות וראיות על המעשה שנעשה, וא"כ אם מעמיד האדון שטרות ליד העבד שבעת שיהיו בידו יהיו ראיות ושטרות על מכירה דבכהי סגי, וא"ש גם קושיא זו מיושבת.

**ומבואר בגמ'** דה"ה נתינה לחצר האשה מהני מדין גיטה וחצירה באים כא', ולשי' הקצו"ה א"ש דמכיון שעם המסירה לחצר תהיה החצר שלה מהני כמו בנתינה ליד העבד וכמש"נ, ולשי' החזו"א שבעבד היסוד הוא שיש לו יד מעיקרא לקבלת שחרור, וא"כ צ"ע מהיכי תיתי שה"ה בחצר יהיה לאשה זכות בחצר לענין קבלת גט. והיה נראה שהגדר הוא שבמקום שיש לאשה בעלות על הממון, אלא שיש עיכוב על בעלותה ע"י בעלות הבעל הרי שבכה"ג נחשב שעיכוב הבעל אינו אלא לשימושו ולא לענין עשיית מעשה לבטל זכותו לעכב בעלותו. **אולם צ"ע** אם בכל ב' אנשים שא' הוא בעלים על גוף הקרקע וא' הוא בעלים על פירות הקרקע שיהני מכירת בעל קנין הפירות בשטר לבעל קנין הגוף ע"י נתינה להאי חצר, וזאת לא שמענו, ומשמע שרק בזכות בעל בנכסי אשתו אמרינן הכי. **ונראה בקצרה** שיסוד קנייני בעל בנכסי אשתו הם אינם קניינים שחלים בעיקרם בנכסים עצמם, אלא שקנין הבעל הוא על רשות הממון ועל יד לזכיה של אשתו לענין הנכסים שתקנו חכמים שיהיו לבעל בעלות בנכסי אשתו. דקנייני נכסי מילוג וכד' הם חלק מעצם קנין האישות שיש לבעל בנכסי אשתו, ( ובתמצית סוגיות כתובות פרק הכותב הארכנו בזה בהוכחות ברורות.), ובאמת אין לבעל סיבת קנין בנכסים עצמם אלא יש לו סיבת קנין ביד וברשות הממון של אשתו לגבי הנכסים, ומשו"ה הוי ממש דומיא דעבד שבשניהם יסוד הקנין הוא זכות ובעלות על הרשות ממון של האשה והעבד, וכאן נאמר שבמקום שיש לעבד ולאשה סיבת קנין בממון ויש לבעל רק קנין על עצם היד והרשות ממון שמעכבת את בעלותם על הנכסים, הרי שבכה"ג נאמר שאין הפקעה על רשותם עד כדי למנוע מידם לייחשב יד לנתינת גט אשה וגט שחרור, ודו"ק.

**תד"ה "ידה" בתי' קמא** נקט התוס' דקנין מעש"י הוא אינו בגוף ידיה של אשה, **עיין רע"א** שהוא משום דמעש"י אינם יוצאים מתוך ידה, ול"ח כקנין גוף לפירות, **עיין אחיעזר ח"א סל"א** שביאר באופן אחר שקנין מעש"י הוא שהאשה קונה והבעל קונה מידי האשה ולכן יש לאשה יד לעצמה, משא"כ קנין פירות בקרקע הוא גוף לפירות, עיין רע"א בגליון שצריך התוס' בכתובות בזה. **וכבר הובא באור שמח פ"ב מרוצח הט"ו** דייסד דלא כהתוס'. והוכיח דבריו מהתוס' בב"ב קלו' ע"ב ד"ה "רבי" עיי"ש. **ועיין אבני מילואים פא' סק"ב** שתלה הנידון אם קנין מעש"י אם חשיב כקנין בגוף הידים בפלוגתת אמוראים, וכאן קצרנו.

**התוס' בתי' בתרא** נקט דמכיון שיכולה לומר איני ניזונית וכו' ולכן אין חסרון בידה לקבלת גירושין, **ועיין רשב"א** דמשמע שהוא משום שבאמת כאילו אמרה בשעת קבלת הגט איני ניזונית וכו', ו**העירוני** א"כ איך מהני גט בעל כרחה, וצע"ק.

**ע"ע בתורי"ד וברע"א** שתי' על קושית התוס' דבמעש"י מכיון שלא קנה את כל מעש"י אלא יש לו שיעור דבכה"ג לא פקע ממנה שם ידה.

**עיין קצו"ה שיג' סק"א שתי'** דקנין חצר תלוי ברשות ולכן חסר ברשות אם יש לבעל את הפירות, אבל קנין יד הוא אינו תלוי ברשות אלא הוי ג"ה שידה מועיל ולא גרע מה שיש לבעל אכילת פירות.

**77מסירת גט בחצר, ובאגב:**

**רש"י ד"ה "הרי"** שנתן לה הגט בקנין אגב, **והקשו הראשונים** א"כ למה צריך שיהיו צבורין בחצר הא אגב קני אף בלא צבורין, **ותי' הקצו"ה יב' ד'** דאם ישאר ברשות הבעל חסר בכריתות, והראשונים צ"ל דסברי דבהכי ל"ח חסרון כריתות מכיון שאין יכול הבעל בפועל לשוב לקחת את בגט, **עיין קה"י יז'.(**וראיתי שמבארים בזה שהנידון הוא אם חסרון כריתות הוא חסרון בגט כשנמצא ביד וברשות הבעל, או שחסרון כריתות הוא חסרון במעשה נתינה שאם משיכה בידו ל"ח שגמר לתת, ונ"מ כשנותן ע"י קניינים דל"ש חסרון במעשה הנתינה ע"י שנשאר הגט בידו ולכן סברי הראשונים דהכא לא היה צריך להיות חסר בכריתות ולכן הקשו על רש"י למה צריך צבורין, עיין קובץ הערות וציונים.)

**הראשונים חלקו וסברו** דהכא נתן השכ"מ את הגט מדין חצר, ובהכי חשיב נתינה ע"י שמכניס לרשותה הגט בזה שמקנה לה החצר שהגט עליה.

**הטעם דרש"י לא פי' כהראשונים משום חצר, ובעיקר קשה מהגמ' לעיל כא'** ע"ב דמהני לכתוב גט על עבד ולתת העבד לאשה בשטר, וצ"ע מ"ש מהכא, **עיין פנ"י, ועיין גר"ש** לעיל דף יג' מה שהביא בשם הדברי אמת, **והגר"ש עצמו יישב** ורש"י מחלק בין אם הבעל מקנה לאשה את הקרקע או העבד בשטר דחשיב שהבעל נותן לאשהדבהכי ל"ח שהבעל נותן לאשה, אלא האשה מכניסה את הגט לרשותה ע"י קנין החצר, ולכן לרש"י ע"כ דין הנתינה הוא בקנין באגב ובהכי חשיב שהבעל מקנה לה באגב, דלמרות שגם כאן האשה קונה בחזקה, מ"מ מכיון דאין כאן ההכנסה לרשותה מחמת החצר, אלא מחמת הקנין ממון שקונה את השטר באגב, וקנין אגב הוא תלוי בדעת הבעל שמקנה את מטלטלין אגב קרקע **עיין קה"י סי"ז,** ובאמת צריך הדבר להיות תלוי מהו קנין אגב אם הענין הוא שהמטלטלין בטלים לקרקע ואז קנין החזקה שבקרקע מהני לגט, וא"כ צ"ע הא הויא נמי קנין ע"י מעשה האשה, אך א"נ שיסוד אגב הוא הקנאת המוכר אגב מכירת קרקע, וזה מסתבר תלוי בדעת המוכר בלבד, ונ"מ אם מהני אגב בהפקר. **ודן בזה הקצו"ה** **ערה'** עיי"ש, וצ"ע.

**והראשונים פליגי על רש"י** משום דסברי דלא מהני קניינים בגט, דונתן בידה הוי כפשוטו שנותן בידה, **עיין שו"ת רע"א רכא' ז'** שהקשה דהראשונים לעיל דף יג' נקטו דהיה שייך גירושין ע"י קנין דמעמד שלשתן ומ"ש הא לא מהני קניינים בגט, **ועיין בקה"י סי' יז'** מה שיישב שמעמ"ש שאני דחשיב כידה, ושם מתבאר.

עוד בטעם למה רש"י לא למד מטעם חצר, **עיין חזו"א ב"ק ג' יד'** שיש לבאר ע"פ הש"ך הידוע סי' רב' ס"ד דלא מהני חצר אם החפץ היה בחצר קודם שהחצר היתה בבעלותו, ועיי"ש שדחה זאת החזו"א, ואכ"מ.

**מבואר בגמ'** שר' עיליש הקשה הא מה שקנתה אשה קנה בעלה, **ולראשונים א"ש** דאיך מהני מדין חצר, **אולם** לרש"י שהקנה באגב א"כ מה איכפת לן שקנה בעלה, **ולהקצו"ה א"ש** דאם קנה בעלה שוב יהיה חסרון כריתות שהגט בידו.

**עיין בית הלוי ח"ג סמ"ו** שהוכיח מרש"י דסוגיין דקרקע בשאלה ומטלטלין במתנה מהני באגב. דהכא רק השאיל לה הקרקע. **עיין שיעורי וחידושי הגר"ש בפ"ק דף ט' ויג'** שדחה ראית האחרונים דלרש"י מהני קניינים בגט, ונקט דאף לרש"י אין חלין גירושין אלא ע"י שהגט בידה, אלא דלרש"י מהני הקנין שייחשב נתינה ול"ה טגמעג"ק, ושוב הגירושין חלין דוקא ע"י הגט שמגיע לידה, ולכן רש"י הצריך שיהיה הגט בחצר ולא סגי רק בקנין אגב, וכאן קצרנו.

**תד"ה "מה"** שי' ר"ת נתבארה לעיל בע"א.

**גמ':** אמר עולא וכו', **ומבואר שנחלקו עולא ור' אושעיא** אם צריך שתעמוד בצד חצירה לקנין חצר בגירושין, ותלתה הגמ' אם חצר מטעם יד או שליחות, ודחתה הגמ' דלכ"ע חצר מטעם יד, ונחלקו אם צריך דומיא דידה, **וצ"ב איך להעמיד פלוגתתם**, דלהעמיד בנתינה בע"כ ל"ש דא"כ למאי דמוקמי ר' אושעיא דהוא משום חצר מטעם שליחות, הא ודאי לא מהני אלא מדעתה, ולהעמיד בנתינה מדעתה לכאורה הא לכ"ע מהני משום דחצר לא גרע משליחות, **ועיין רשב"א** דמוקי מחמת כן באמרה שלא אכפת לה ליתגרש ע"י חצירה אך לא העמידה את החצר כשלוחה.

**וצ"ע** לפי"ז מה נחלקו עולא ור"א, **ונראה** דלכ"ע מהני לייחד את החצר שתהיה כשליח לתפוס עבור האשה, (והוי כמנוי שליחות שממנה את החצר) וזאת למרות שאין עומדת בצד חצירה, וזהו לא גרע משליחות, אולם במקום שאינה מייחדת שהחצר תחזיק ותתפוס בעבורה, אלא שלא איכפת לה שהחצר תייחס אליה מעצמה תפיסת הגט עבורה, הרי שכאן לעולא שחצר מטעם יד הרי שאין כאן כללי יד שאינה סמוך לה, ולר"א לעולם יסוד חצר הוא מטעם שליחות, וכל החזקת חצר עבור בעלים הוא ייחס ושליחות מסוים של החזקה עבור בעלים, ומשו"ה אי"צ דומיא דידה, **ועולה ב' מיני חצר מטעם שליחות**, א', שמייחד את החצר והוי כמנוי שליחות של החצר, ב', התייחסות מעצמה של החזקת החצר עבור הבעלים בלא ענין של מנוי החצר כשליח, ודו"ק, עדיין צ"ב בכ"ז, **ועדיין צ"ב** **מה השוה הרשב"א** את הנ"ל לשליח הבאה ושלא הוי כשליח קבלה, וצ"ע. **ועדיין צ"ב** לר"א דאי"צ מנוי החצר לדין שליחות אלא החצר עושה תפיסה עבור בעלים מעצמה א"כ למה צריך עכ"פ שתסכים האשה, ומדוע לא מהני בע"כ, **וצ"ל** דלעולא השליחות פועלת ע,י ייחוד ומנוי החצר להחזקת הממון עבור הבעלים, ולר"א החצר עושה תפיסה לבעליה מעצמה, אך מ"מ א"א שיחול תפיסה ע"י החצר לבעליה בעל כרחם של בעלים, ודו"ק, **ועיין בכ"ז בברכת שמואל סי' מה'.**

**האבני מילואים קלט' סק"ב** יישב דלא כהרשב"א, ומיירי בנתינה בע"כ, ונחלקו, דלעולא חצר מטעם יד, ולר"א חצר מטעם שליחות אפי' בע"כ של בעליה, וביאר דחצר עומדת מעצמה, להיות שליח לבעליה, ומה שבכל מקום מהני ביטול השליחות הוא רק אם המנוי נעשה בדבור, משא"כ בחצר שהשליחות היא מאליה הרי שכאן ל"ש ביטול שליחות ולכן מהני בע"כ. ולמסקנא חצר מטעם יד לכ"ע, ומטעם שליחות מהני רק מדעת, עיי"ש.

**והרע"א יישב** קושיית הרשב"א, שכוונת הגמ' דלעולא דחצר מטעם יד מהני אף בע"כ אם עומדת בצידה, ולר"א דחצר מטעם שליחות לא מהני בע"כ אף בעומדת בצידה. עיי"ש.

**ומבואר בסוגיין** דלעולא צריך שתעמוד בצד חצירה למרות שהחצר משתמרת לה, וע"כ שאין תכלית העומדת בצידה לעשות חצר משתמרת אלא שיהיה כידה, ובב"מ יא' מבואר דחצר שאינה משתמרת צריך שיעמוד בצידה, **ועיי"ש רמ"א סי' ר' ס"א** דנקט שצריך לעמוד דוקא בתוך השדה, ולא סגי בעומדת בצידה, **ועי"ש נתיה"מ סק"ג** שביאר דחצר שאינה משתמרת אין קונה בה אלא בתורת יד ול"ש בה שליחות אף בעומדת בצידה, ומשו"ה צריך שיעמוד בתוך השדה, ומסתמא ה"ה הכא בגט צריך שתעמוד בתוך שדה. **וכן מבואר בתוס' בעירובין צב' ע"ב ד"ה "אשה" המובא כאן בגיהש"ס.**

**עיין ר"מ פ"ז מגו"א ה"ח** שפסק דחצר שאינה משתמרת צריך עומד בצידה, וצריך לומר זכתה לי שדי, **ועיין מחנ"א דיני חצר סי' ב'** שביאר דחצר שאינה משתמרת אין בה דין חצר בלא מנוי שליחות, ולכן צריך שיאמר זכתה לי שדי, **וצ"ב** דהכא מתבאר שבחצר שאינה משתמרת ל"ש חצר מטעם שליחות אלא שייך רק חצר מטעם יד, ומשו"ה צריך שתעמוד בתוך חצר, וא"כ איך יתכן שדוקא כאן צריך שליחות עם מנוי שליחות, ודו"ק, וצ"ע. **ועיין גרש"ש ב"מ סי"ד** שביאר באופן אחר, שכשאדם קונה בחצר ע"י שעומד בצידו הרי דל"ח שהחצר עושה עבורו קנין והחזקת החפץ עבורו, אלא חשיב שהאדם עושה מעשה קנין והכנסה לרשות ע"י החצר, ומשו"ה צריך אמירה שקובע שמחזיק את החפץ ע"י החצר, **ולפי"ז א"ש** שבאמת אי"צ אמירה למנוי שליחות אלא צריך אמירה כדי לומר שתופס בחפץ ע"י החצר, ודוקא בחצר מטעם שליחות שייך שהחפץ תפוס עבור בעלי החצר ממילא, אבל בחצר מטעם יד הגדרת התפיסה הוא שהאדם תופס ע"י החצר ומשו"ה צריך אמירה, ודו"ק.

**עיין שו"ע אבהע"ז קלט' ס"א** דבגט צריך שתעמוד בתוך חצירה, ושיהיה החצר משתמר לדעתה, והב"י כפי שהבין הב"ש סבר דמיירי בחצר גדולה ואם עומדת בקצה א' ואינה שומרת על קצה השני דאינה מגורשת ולהב"י הוא אף אם החצר כשלעצמה משתמרת היא מ"מ לא מהני מכיון שאינה משתמרת לדעתה, **והט"ז סק"ב** פליג וסבר דדוקא אם אינה משתמרת שם כלל, אולם אם החצר משתמרת, וגם היא עומדת בתוך חצירה אף שאין היא שומרת בקצה האחר של החצר מ"מ מהני מחמת שהחצר מעצמה משתמרת, ועיין תורת גיטין, **ושי' הט"ז** מובנת דהא החצר משתמרת, וכן הוי דומיא דידה שעומדת בתוך החצר, **אולם שי' הב"י צ"ע** מדוע צריך דוקא שהאשה תשמור בעצמה את כל החצר, ולא סגי בכך שהחצר מעצמה משומרת. ולפמש"נ בשם הגרש"ש, שחצר המשתמרת הרי דהוי מצב שהחצר אוחזת מעצמה עבור בעליה, ובעומד בצידה הוי מצב שהבעלים אוחז בממון ע"י החצר, א"כ י"ל דהב"י יסבור דלא מהני חצר משתמרת ועומדת בצידו, דמ"מ עיקר החזקת הגט היא שהחצר אוחזת עבור האשה, ובגט צריך שהאשה תאחז ותחזיק בגט ע"י החצר ולא שהחצר תחזיק עבורה, דחצר אוחזת עבור בעליה הוי גם ענין של שליחות שלא מהני בע"כ, ומשו"ה מצריך הב"י שהחצר תיהיה משתמרת דוקא ע"י האשה ולא מהני שתשתמר ע"י החצר עצמה, ודו"ק.

**עדיין צ"ב להר"מ** שבעומדת בצד שדהו צריך שיאמר תזכי לי שדי, א"כ מדוע בגט בעומדת בצד השדה מהני בע"כ, וזה קשה הן למחנ"א שצריך מנוי שליחות, הן להגרש"ש שהאשה צריכה לאחוז בחפץ ע"י החצר באמירה, וא"כ מדוע מהני בע"כ, ולע"ע צ"ע.

**עיין ר"ן** **בשם הרשב"א** דסבר דבנתן לחצר שאינה עומדת בצידו, ואמר ה"ז גיטיך, ואח"כ אמרה תזכה לי גיטי דמהני, ומייתי ירושלמי כן. **והר"ן פליג** וסבר דמהני דוקא אם נותן הבעל אחרי שאמרה תזכי לי שדי, או אף אם נתן הבעל קודם ואח"כ אמרה תזכי לי שדי, ואח"כ אמר הבעל ה"ז גיטיך דמהני. **ועולה דלהרשב"א** מהני נתינת ואמירת הבעל קודם שאמרה האשה תזכי לי שדי, **ולהר"ן** מהני נתינת או אמירת הבעל רק לאחר שאמרה האשה תזכי לי שדי. **ובשו"ע קלט'** **ס"ב** משמע דסבר דיש מ"ד (הרמ"ה) דלא מהני אף באמר הבעל אחרי שאמרה האשה, אלא שצריך דוקא שהנתינה יהיה אחרי שתאמר האשה. **וצ"ב** בגדרי השיטות, דלהרשב"א מהני אף בלא שחזר הבעל ואמר, ולהר"ן צריך שיחזור הבעל ויאמר אחרי אמירתה, ולהרמ"ה צריך שיתן אחרי שאמרה**. עוד צ"ע** מש"נ שם בשו"ע שאם יתן הבעל בלא שאמרה תזכי לי שדי, דמהני אם תיטול הגט, וצ"ע הא הוי טלי גיטך מעל גבי קרקע, וממ"נ אם ל"ח טגמעג"ק א"כ מדוע צריכה ליטול ולא סגי בקבלתה ע"י חצר וע"י אמירתה דתזכי לי שדי כשי' הרשב"א, ולע"ע צ"ע, ועוד יבואר בזה לקמן.

## 11דף עח' ע"א

**33גדרי ונתן בידה ודין אמירת הבעל, וידיעת האשה בגט:**

**מתני':** אמר לה כנסי וכו', ומבואר במתני' דהנותן גט לאשתו ואינו אומר לה שזהו גט אלא לאחר שנתן לה ראתה שגט בידה, או אם נתן לה והיא ישנה, דאינו גט אלא אם יאמר לה לאחמ"כ הרי"ז גיטך.

**ובגמ':** מוקי באופן שאין חסרון דטגמעג"ק ואין חסרון דונתן, כגון דערקיה חרציה ושלפתו מאחוריו.

**וא"כ ע"כ** החסרון במתני' הוא מה שהאשה אינה יודעת בשעת נתינה שנתן לה גט, ולמרות שמתגרשת בע"כ מ"מ צריך שתדע שנתן לה גט.

**ויש לדון** אם הדין שצריך שהאשה תדע שקבלה גט אם זהו דין בחלות הגירושין, שלמרות שמתגרשת בע"כ ואי"צ את הסכמת האשה, מ"מ צריך את ידיעת האשה, או"ד זהו דין בהחזקת השטר והוי דין בנתינה שצריך נתינה באופן שיודעת שמחזיקה גט בידה, וי"ל עוד דמכיון שיסוד דין גט הוא מסירת שטר הרי שצריך שתדע האשה שנתן לה גט כדי שיחול על החזקת השטר ע"י שנחשב שיש לה ומוחזק בידה השטר בתורת שטר, ודו"ק. אולם להלן יתבאר שצריך לומר משום שיש דין אמירה בגירושין, ויש דין שצריך הגט לימסר לה בתורת כריתות.

**בתד"ה "אינו"** מבואר הטעם שצריך שיאמר לה הא גיטך וכו' דהוא כדי תהיה משלחה וחוזרת, **ומשמע לכאורה** שזהו דין בחלות הגירושין שצריך שתדע שהיא מתגרשת, ולכן מהני אף אם אמר לעדים ולא לאשה מכיון שלבסוף יאמרו לה העדים, ודו"ק.

**הקשו הראשונים** מדוע מיירי מתני' באומר כנסי שט"ח או בקוראה והוא גיטה, הא הוי ליה לאוקמי בנתן ולא אמר כלום ולא מהני, **ותי'** דהכא מיירי שיהיו עסוקין באותו ענין ומהני נתינה בלא שאמר כלום, ובכה"ג אם אמר כנסי שט"ח קלקל את העוסקים באותו ענין ומשו"ה אינו גט. **ועוד נקטו הראשונים** דבנתן לה והיא ישנה הרי דמיירי שאמר ה"ז גיטיך ולא מהני מכיון שאין היד משתמרת**. ונקטו הראשונים וכן בקרבן נתנאל** דבכנסי שט"ח מהני מה שיאמר לעדים מכיון שהחסרון הוא באמירה, ואמירה לעדים סגי, משא"כ בנתן והיא ישנה שהחסרון משום שאינה משתמרת בזה לא מהני מה שאמר לעדים. **ועולה** שכנסי שט"ח וישנה, הם ב' עניינים שונים במתני'.

**ועכ"פ לא נתבאר** מדוע יש דין אמירה בגירושין, ובתוס' מבואר שהוא משום שאל"ה הויא משלחה וחוזרת, **ועיין בעה"מ** שכ' דהטעם הוא דצריך אמירה כדי שיהיה "ושלחה" ולא שישלח את עצמו. דהיינו דלא סגי בגלוי דעת על גירושין כמו בכל חלות שצריך גלוי דעת שעושה חלות, **אלא כאן צריך שיהיה גלוי דעת ע"כ שהבעל המגרש ולאפוקי שאין האשה מתגרשת מעצמה.**

**ויש לדון** דהא אם נותן בלא שאומר כלל ואין עסוקין באותו ענין דהתם החסרון הוא כמו בכל חלות שצריך גלוי דעת, ורק כאן שהיו עסוקין באותו ענין החסרון הוא רק ע"י שאמר כנסי שט"ח שאז הפקיע את הגלוי דעת שהיה ע"י שהיו עסוקין באותו ענין, וא"כ תיפו"ל שהשתא אין עוד כלל גלוי דעת, ומדוע אתי הבעה"מ דוקא משום חסרון ד"ושלחה", וצ"ל דבכל חלות שעושה מדעת שני צדדים הרי שצריך גלוי דעת על מה שעושה, משא"כ בגט שמועיל בע"כ א"כ ס"ד שאי"צ כלל אמירה לאשה דהא הוי מעשה בינו לבין עצמו, וקמ"ל שצריך אמירה כדי להגדיר שהוא המגרש, ובלא שיאמר יראה כאילו האשה מגרשת עצמה והוי פסול במעשה הגירושין. (ובאמת הקידושין צריך אמירה וגלוי דעת ככל חלות, אלא שהטעם שדוקא הבעל צריך לומר ולא האשה הוא משום דאם תאמר האשה יחשב כי תקח ולא כי יקח. ועיין היטב בבעה"מ בכ"ז.)

**וכבר נתבאר** דבנתן והיא ישנה הוי חסרון אחר, והוא משום דאינה משתמרת, ועיין רשב"א שכ' שהחסרון בישנה הוא משום שאינה עסוקה באותו ענין וחשיב כאילו לא אמר. אלא שאם אמר לעדים החסרון משום שאינה משתמרת, ופשוט.

**עוד בענייני אמירה** בקידושין ודירושין, **עיין רש"י קידושין** ב' ע"א ד"ה "בכסף" ושם מתבאר דקדושי כסף וביאה צריך אמירה ובקידושי שטר אי"צ אמרה, ובברייתא שם ה' ע"ב מבואר שבגט צריך לומר, **והמאירי בדף ב' והפנ"י בדף ה'** שם חילקו בין שטר קידושין שאי"צ אמירה לשטר גירושין שצריך אמירה, ובתורי"ד שם דף ו' ע"א נקט שקידושין וגירושין שווין שצריכים אמרה לאפוקי שלא יהיה בנתינה לשם פקדון אך אי"צ אמירת הרי את מקודשת או מגורשת.

**שי' הר"מ מגירושין ה"ט – יא'** דגט אי"צ מדאו' אמירה ובנתן סתם הריהי מגורשת , אולם באמר לשם שט"ח או מזוזה הגט בטל מדאו', **ועולה דלהר"מ** נמי צריך נתינה לשם כריתות אלא סבר דבסתמא נמי הוי לשם כריתות (אולי מכיון שכך כתוב בשטר) ורק באמר כנסי שט"ח קלקל.

**עוד מתבאר שם בר"מ** דבנתן והיא ישנה החסרון נמי משום שלא נתן לשם כריתות, דהיינו שדין אמירה לשם כריתות צריך שייעשה ע"י שהאשה יודעת המהות של קבלת גט שבידה שהוא לשם כירתות, **ולא נקט הר"מ כהרשב"א** שהחסרון בישנה הוא משום משתמרת, ודו"ק. ונ"מ דלהר"מ בישנה נמי יהני אם אמר לעדים כמו באמר כנסי שט"ח שאם אמר לעדים שנתן לשם כריתות דמהני. **ועיין אבי עזרי פ"י הכ"ג.**

**עכ"פ מבואר במתני'** דבנתן והיא ישנה ובכנסי שט"ח, הרי שאם חזר ואמר הי גיטך דמהני ואי"צ שוב נתינה, וצ"ע דמכיון שכשנתן ל"ה נתינה מעליא א"כ השתא מה מהני מה שאומר הא גיטך הא הוי טגמעג"ק. ועיין בראשונים בסוגיין שהוכיחו מכאן שבאמת מהני נתינת בעל לאשה לשם פקדון כדי שלא יהיה עוד חסרון דטגמעג"ק.

**והגדר בזה הוא** שדין נתינה של הבעל הוא איננו עצם מעשה הגירושין, ועצם מעשה הגירושין הוא מה שהגט ביד האשה, אלא שצריך שיהיה גט ביד האשה באופן שלא היא הכניסה מעצמה את הגט לרשותה, אלא צריך שיהיה לה גט שקבלה מהבעל, ודין הנתינה של הבעל הוא רק להעמיד מצב שיש לה גט ממנו ולא שיש לה מעצמה, אולם חלות הגירושין הוא בכך שהגט בידה, ולכן אם יש לה גט בידה ע"י שנתן לה אפי' אם כשנתן לה לא היה כאן מעשה גירושין אם משום שנתן לשם פקדון או שט"ח או כשהיא ישנה, מ"מ הרי יש בידה גט ממנו, אלא שא"א להגדיר את הגט שבידה כגט לגירושין, ולכן מהני מה שאומר לה הי גיטך ועי"כ המציאות של הגט בידה פועל הגירושין, ואין חסרון דטגמעג"ק מכיון שהגט בידה ממנו ולא מעצמה, ודו"ק.

**עיין היטב בראשונים** דמה שנתבאר שאי"צ ליטול וליתנה לה אלא סגי בכך שיאמר הי גיטך ה"מ אם הגט מונח בידה כל הזמן מאז שנתן עד שאמר הי גיטך, אבל אם הגט יצא מידה וחזרה ונטלתו לא מהני שיאמר אלא צריך ליטלה ולחזור וליתנה לה, **וביאור הדבר** דכמש"נ יסוד מה שמהני שיאמר היא מכיון שהגט בידה מכח נתינתו, אולם אם כבר בטל נתינתו הראשונה ע"י שיצא מרשותה וחזרה ונטלתו שוב לא מהני מה שתחזור ותיטול, ודו"ק.

**נתבאר לעיל פלוגתת ר"ן ורשב"א** בנתן לחצרה שאינה עומדת בצידו ואח"כ אמרה תזכי לי שדי, דלהרשב"א מהני, ולהר"ן מהני רק אם אחר שאמרה תזכי לי שדי חזר הבעל ואמר הי גיטך, **ושי' הר"ן מתבארת** דהוי דומיא דמתני', דבאמת בנתינה לחצירה שאינה עומדת בצידו הוי נתינה לרשותה, וכשאומרת תזכי לי שדי חשיב שהגט אצלה מכחו, אלא דמכיון שכשנתן לא שייך שיחול הגט מכיון שלא אמרה תזכי לי שדי משו"ה צריך הבעל לחזור ולומר הי גיטך**, אולם שי' הרשב"א** צ"ע דסבר התם דמהני באמרה תזכי לי שדי אף שלא חזר הבעל ואמר הי גיטך, וצ"ע מ"ש מנתן לישנה לנתן לשדה שאינה עומדת בצידו ,דבנתן לישנה צריך לחזור ולומר הי גיטך, ובנתן לחצר שאינה עומדת בצידו אי"צ לחזור ולומר, וצע"ג.

**עוד נתבאר לעיל שי' הרמ"ה** דבנתן גט בחצר שאינו עומדת בסמוך לה ואמרה תזכי לי שדי דצריך לחזור לתת הגט, **וצ"ע מ"ש** מנתן והיא ישנה דסגי באומר הי גיטך ובנתן לחצר שאינה עומדת בצידה דבטל הנתינה לגמרי וצריך לחזור ולתת, **וצ"ע השי' ההפוכות**, דלהרשב"א נתן בחצר שאינה עומדת בצידה עדיף מנתן לישנה, ולהרמ"ה נתן לישנה עדיף מנתן לחצר שאינה עומדת בצידה, וצע"ג בכ"ז.

**הר"מ פ"ה מגירושין הי"ח** פסק בנתן גט לעבדה של האשה שאינו כפות דאינה מגורשת עד שיגיע גט לידה, **ומבואר שכשיגיע**  גט לידה הריהי מגורשת בלא שיאמר הי גיטך אלא היא מגורשת ממילא, **וביאור דברי הר"מ** הוא כמש"נ דמכיון שנתן הגט לרשות האשה למרות שלא מהני לגירושין מ"מ חשיב נתינה לסלק חסרון דטגמעג"ק, ומשו"ה מהני מה שנוטלת הגט בלא שיחזור ויתן לה, **אולם צ"ע** **מ"ש** דבנתן והיא ישנה וכדו' צריך לחזור ולומר הי גיטך, ובנתן לעבד שאינו כפות אי"צ לומר הי גיטך, ועוד צ"ע דבנתן והיא ישנה מתבאר דמהני אם נתעוררה דוקא אם הגט בידה באותו מקום שהניח הבעל, ואם יצא ממנה וחזרה ונטלה לא מהני, וא"כ בנתן לעבד שאינו כפות צריך להועיל רק אם חזרה וכפתה את העבד, אולם אם חזרה ונטלה את הגט מהעבד שאינו כפות הא הוי נתינה עי"כ שנטלה ולא ע"י נתינת הבעל, וצע"ק.

**עיי"ש מ"מ דמייתי רשב"א דפליג על הר"מ** וסבר דבנתן על עבד שאינו כפות לא מהני אלא אם יטול ויחזור ויתן לה, וצ"ע מ"ש בנתן והיא ישנה דמהני להרשב"א הנתינה לסלק הטגמעג"ק וסגי בכך שיאמר הי גיטך, ובנתן לעבד שאינו כפות סבר הרשב"א שצריך לחזור וליתן, וכן עדיין צ"ע מ"ש בנתן לחצר שאינה עומדת בצידו דלהרשב"א אם אמרה תזכי לי חצרי מהני אף בלא שיאמר הבעל הי גיטך, **והרשב"א** **סתר עצמו בג', א'**, בנתן בחצר שאינה עומדת בצידו מהני באמרה תזכי לי חצרי אף אם לא חזר הבעל ואמר הי גיטך**, ב'**, בנתן והיא ישנה מהני באמר הבעל הי גיטך בלא שיחזור ויתן, **ג',** בנתן לעבד שאינו כפות לא מהני אלא ע"י שיחזור ויתן, וצ"ע.

עוד יש להבין דהא בשליחות להבאה שנתבאר לעיל סב' ע"ב יסודו נמי שיש מושג ששליח מעמיד עצמו במקום האשה רק כדי להחשיב את נתינת הבעל לייחשב שהנתינה לשליח הוא נחשב נתינה לרשות האשה כדי לסלק החסרון דטגמעג"ק, אולם הגירושין חלין רק ע"י שהגט בא ליד האשה, וא"כ צ"ע מדוע כשמגיעה גט ליד האשה אי"צ לומר היא גיטך, ומ"ש נתינה לישנה שחשיב נתינה המסלקת חסרון דטגמעג"ק שצריך לומר על מצב הגט בידה הי גיטך, ובנתינה לשליח הבאה שכל כח הנתינה הוא רק לסלק טגמעג"ק שאי"צ עוד לומר הי גיטך.

**כ"כ צ"ע שי' הרי"ף הידועה**, דזכיה בגט שחרור מהני רק לענין שלא יוכל הבעל לחזור בו, אבל עדיין אין שחרור אלא לכשיגיע שטר שחרור ליד העבד, והביאור הוא בפשטות שזכיה מהניא רק שייחשב נתינה מהאדון לעבד באופן שאין חסרון עוד דטגמעג"ק וא"כ מדוע חל שאינו חוזר בו, ואי"צ עוד לומר הי שחרורך כשמגיע שחרור לידו, ובנתן גט ועודה ישנה יכול לחזור בו, וצריך לומר שוב הי גיטך, וצ"ע בכ"ז.

**וכבר נתבאר** דע"כיסוד דין ונתן בידה הוא איננו דין שהבעל יתן, ונתינת הבעל היא איננה חלק מעשיית הכריתות והגירושין, אלא עיקר עשיית הגירושין הוא עצם מה שהגט בידה, אלא צריך שיהיה בידה באופן שלא נטלה מעצמה כדי שלא יהיה מצב שהיא שילחה את עצמה, ולכן אם נתן לה הבעל, למרות שבשעת נתינה אין כאן עדיין מצב של שטר בידה לשם גירושין, כגון בלשם פקדון או כנסי שט"ח או ישנה, הרי דמ"מ הגט בידה באופן שכשיאמר הי גיטך הרי יש לה גט שלא בא לידה מכח עצמה אלא מכח נתינת בעל. ומכיון שיש דין שיאמר הבעל הי גיטך שע"י כך מחיל וקובע שהגט בידה הוא לתורת גירושין, ובכנסי שט"ח ובישנה שלא חל עדיין על הגט שבידה שהוא גט לגירושין, הרי דמשו"ה צריך שיחזור ויאמר הי גיטך.

**אולם** בכ"ז בכנסי שט"ח שבאמת היתה נתינה שאין עליה שם של גט לגירושין, **וכן בישנה להר"מ** הוי כמו כנסי שט"ח, **ולשאר ראשונים** שהחסרון משום משתמרת נמי עכ"פ יש מצב שהגט שביד של ישנה אין לו תוקף של גט הראוי לגירושין, והנתינה הושלמה רק כשהיא נעורה ולכן צריך שוב לומר הי גיטך. **אולם** בנתן לשליח הבאה או בתפיסה של זוכה שם אין חסרון בעצם המצב של הנתינה לרשות האשה, דזוכה ושליח הבאה משמרים ומחזיקים את הגט לאשה באופן מוחלט, אלא שאין ליד שלהם דין יד האשה ממש, אך מכיון שהנתינה היא ליד המשתמר לאשה באופן גמור הרי שכאן כבר חל דין שהגט בידה הוא לשם גירושין, ואינו דומה ליד של ישנה ששם אין כלל מצב של החזקה לאשה, וכל הנתינה שם היא רק כדי להעמיד שכשתהיה נעורה ייחשב שנתן לה ולא נטלה מעצמה, משא"כ בשליח הבאה וזכיה הוי נתינה גמורה המעמידה את הגט בידה כגט לגירושין אלא שחסר בגמר הגירושין מכיון שאין הגט בידה ממש למרות שהוא ביד המשתמר לה, ודו"ק.

**ובנתן לעבד מהלך שנחלקו בזה הר"מ והרשב"א,** ונראה דהא ידוע ב' צדדים לחסרון דעבד מהלך, או דהוינ חסרון דמשתמרת, או דהוי חסרון דמהלכת הוי אינו דומיא דידה, **עיין גר"ח סטנציל דמיתי בזה פלוגתת רש"י ותוס' ב"מ. ועיי"ש איך שביאר לפי"ז הר"מ והרשב"א הנ"ל,** **ונראה** לומר דאם החסרון הוא משום משתמרת הרי דהוי כמו ישנה שעדיין אין לגט שבידה תורת שם גט לגירושין, ובכה"ג שייך רק לדון שהבעל נתן כדי לסלק החסרון שלא ייחשב שהאשה נטלה, אולם כ"ז אם הגט ישאר באותו מקום, כגון בנתן והיא ישנה ונעורה, אולם כאן בנתן לעבד מהלך ונטלה ממנו האשה הרי שכאן מכיון שהבעל נתן לחצר שאינה משתמרת ולבסוף נטלה האשה ממנו הרי שא"א להחשיב את הגט שהיה אצל העבד שהבעל נתן ולא שהאשה לקחה, דמכיון שהושלם המשתמרת ע"י שנטלה האשה חשיב שהאשה השלימה הנתינה, ולכן צריך לחזור הבעל ולתת הגט ולא סגי בהי גיטך ולא דמי לנתן ליד ישנה שבאותו מקום שנתן הושלם הנתינה ע"י שנעורה, דבכה"ג ל"ח שנטלה מעצמה, ודו"ק, **אולם הר"מ** יסבור שחסרון דעבד מהלך הוא שאינו דומה ליד, ובאמת חשיב רשות משתמרת לגמרי לאשה, אלא שאינו מועיל בדין מכיון שאינו דומה ליד, וא"כ הוי דומה לשליח הבאה ולזכיה שהנתינה לעבד מהלך חשיב נתינה גמורה לשם גירושין אלא שחסר דין יד האשה, הרי שבכה"ג מהני אם תיטול האשה ואפי' אי"צ שיחזור הבעל ויאמר הא גיטך דהא כבר הושלם לגמרי מעשה הגירושין, ועיין גר"ח סטנציל שם דנקט להיפך, ולדבריו לא נתבאר מדוע להר"מ אי"צ שיחזור ויאמר הבעל הא גיטך, עיי"ש.

**וליישב ג' שיטות הראשונים** בנתן לחצר בצפורי ואמרה תזכי לי שדי, **דלהרשב"א** אי"צ שיחזור ויאמר הי גיטך, דמכיון שהחצר משתמרת לגמרי לאשה אלא שאין בה דין יד ושליחות, הרי דהוי נתינה גמורה כמו בשליח הבאה וכמו בזכיה, אלא שחסר עדיין בייחס החצר לאשה ולכן מעוכב הגירושין אולם הוי מעשה נתינה מושלם ולכן אי"צ עוד הי גיטך. **ושי' הר"ן** דהוי בכל אופן חסרון כמו בישנה ולכן צריך לחזור ולומר הי גיטך, ולא נחת לחלק דהכא הוי משתמרת גמורה, **והרמ"ה** **סבר** דמכיון שהאשה צריכה לומר תזכי לי שדי הרי דחשיב כאילו האשה נטלה את הגט ע"י החצר בכך שמחשיבה את החזקת בחצר כהחזקה עבורה, ומשו"ה להרמ"ה לא סגי בכך שיחזור ויאמר הי גיטך דהא חשיבה שהאשה נוטלת בעצמה, ולכן צריך הבעל ליטול ולחזור ולתת לאשה, ודו"ק'.

**שי' התורי"ד** בסוגיין לחלק בין ישנה וכנסי שט"ח דמהני בהו הי גיטך, לבין נתן בתורת פקדון שצריך לחזור ולתת, והטעם נראה דבנתן לשם פקדון שיד האשה כיד הבעל , הרי שבאומר הי גיטך חשיב שהיא נוטלת בעצמה מהבעל, משא"כ בכנסו שט"ח ונתן כשהיא ישנה חשיב שכבר נתן לה ולעולם אין היא נוטלת ממנו, ודו"ק.

**יש להעיר על יסודו של הגרש"ש הנ"ל** שאין דין שיתן הבעל הגט אלא שרק צריך שלא תיטול האשה את הגט, דבסוגיין עולה דס"ד דסגי בשלפתו מאחוריו דלא לייחשב טגמעג"ק מכיון שנטלתו מגופו, ועדיין מקשה הגמ' דהא ליכא ונתן בידה ומת' הגמ' דערקיה חרציה, ועכ"פ עולה דס"ד דמכיון שנטלה מגופו סגי לייחשב שאין חסרון דטגמעג"ק ואין כלל חסרון שהאשה נטלה, אלא החסרון הוא רק אם נטלה מהקרקע ולא אם נטלה ממנו, וזה שייך רק אם יש דין ונתן מהבעל, אולם להגרש"ש שאין כלל דין נתינה מהבעל אלא רק שלא תיטול האשה א"כ מהו הס"ד שיהני שלפתו מאחוריו הא מ"מ היא הנוטלת, וע"כ דודאי יש דין שיתן ושבא ממנו אליה ולכן ס"ד ששלפתו מאוחריו סגי לייחשב שבא מבעל לאשה, ודו"ק.

**עיין רשב"א שהביא פלוגתת ראשונים** אם לישנה יש חצר, דחד מ"ד סבר דאם אין לה יד כ"ש שאין לה חצר כשוטה, וחד מ"ד סבר דשוטה היא מופקעת מדין יד, משא"כ ישנה היא בתורת יד, אלא שידה אינה משתמרת אבל חצרה מהני מכיון שהיא משתמרת. **ולכאורה** לא מיירי כשאמרה תזכי לי חצרי וא"כ יד לגירושין מהני דוקא בעומדת בצידה, **וא"כ תלוי** אם דין עומדת בצידה הוא רק כדי שיהיה דומיא דידה בסמוך לה, ולכן אף בישנה שעומדת בחצר חשיב אולי בדסמיך לה ודומיא דידה, אך אם צריך שיהיה משתמרת לדעתה, דהיינו שייחשב שהאשה מחזקת את השטר ע"י החצר א"כ לכאורה ל"ש זאת בישנה, **ויש לדון** אולי שבזה נחלקו הראשונים הנ"ל, וצ"ע.

**עיין פלוגתת רא"ש ורש"י** אם צריך הבעל רק לקרב לה הגט או גם לסייע לה בנטילתו, עיין פוסקים.

**עיין פלוגתת ב"י ורמ"א** סי' קלח' אם בשלפתו מאחוריו מהני הי גיטך לרבי או שלכ"ע צריך לחזור וליטול, וצ"ע מכיון שנטלה מעצמה מדוע מהני הי גיטך, וצ"ע.

**עיין ראשונים לעיל כא'** אם צריך כפות וישן או בכפות סגי. **ולהר"מ** ישן ואינו כפות פסול מדרבנן. **והנידון הוא** אם והלכתא בכפות הולך על רבא, ובאמת צריך כפות לסלק חסרון דמהלכת, וישן כדי לסלק חסרון דאינה משתמרת. ועיי"ש רא"ש שנחלקו בעבד כפות בידיו ורגליו אם צריך נמי ישן.**ועיין רמב"ן לעיל כא'** ומתבאר דלמרות שהוא כפות מ"מ מכיון שיש לו דעת חשיב משתמר לדעתו, **ונראה** שצריך שהאשה תחזיק את הגט ע"י החצר ובנעור אין היא מחזקת את הגט ע"י העבד אלא העבד מחזיק בעבורה ולכן לא מהני אפי' בכפות. **ולהתוס'** בכפות בידיו ורגליו כבר חשיב שהאשה מחזיקה ע"י העבד**, ולהרא"ש** באדם אף שהוא כפות בידיו ורגליו לעולם זה נחשב שהאדם מחזיק עבור הבעלים ולא שהבעלים מחזיקים ע"י האדם הכפות, ודו"ק. ו**לכאורה צ"ע** מדוע לא יהני שתאמר תזכי לי שדי דמהני בחצר מטעם שליחות ואז לכאורה אין חסרון במה שהעבד מחזיק עבורה ולא היא מחזקת ע"י העבד, **וכמש"נ** שיסוד חילוק חצר מטעם יד לחצר מטעם שליחות הוא שחצר מטעם יד הכוונה שהאדם מחזיק חפצים ע"י החצר, וחצר מטעם שליחות הוא שהחצר מחזיקה ברשותה חפץ עבור האדם ומייחסת אליו הרשות. ודו"ק. **ועיין קצו"ה ס"ר סק"ב דמייתי שי'** **הגהות מי' דבמתנה** סגי בכפות ער ודעת אחרת מקנה משא"כ בגט. ותלוי בשי' ראשונים אם בדעת אחרת מקנה צריך משתמרת, **ובאמת צ"ע** מדוע בגט צריך משתמרת הא איכא דעת הבעל, וצ"ל דבדעת אחרת מקנה מהני רק בחצר מטעם שליחות, אבל חצר מטעם יד היא דוקא המשתמרת על ידה, וכמש"נ שהוא ע"י שהיא מחזקת את החפץ ע"י החצר, **אולם עדיין צ"ע** באומרת תזכי לי שדי מדוע לא יהני דעת אחרת דהתם מהני חצר מטעם שליחות בגט, ולע"ע צ"ע.**ועדיין צ"ע** מכיון שנתבאר שחסרון דעבד הניעור הוא מכיון שהחצר משתמרת לדעת העבד ולא לדעת הבעלים, וא"כ לפמש"נ הוי רק חסרון שאינו יכול לייחשב כחצר מטעם יד ששם צריך שהאדם יחזיק ע"י החצר, אולם חצר מטעם שליחות צריך שיהיה אף בכה"ג וסגי בכך שהחפץ משתמר עבור הבעלים ע"י העבד ואי"צ שיהיה משתמר על דעת הבעלים. **וא"כ** **צ"ע** מדוע בגט לא יהני באומרת תזכי לי שדי שאז מהני חצר מטעם שליחות, **וכן צ"ע** מדוע בקנין ממון בחצר ע"י עבד צריך שיהיה ישן **כמבואר בשו"ע חו"מ רב' ס"ח** מקשה הא שם שיהני משום חצר מטעם שליחות.**וצ"ל בזה** שעבד אינו יכול להיות מועיל בתורת חצר מטעם שליחות כלל מכיון שעבד אינו בהכרח משמר לבעליו ושמא יאבדו, אלא בעבד שייך רק חצר בתורת יד ע"י שעומד הבעלים על ידו ושומר, ומשו"ה מכיון ששייך בו רק תורת חצר מטעם יד הרי שוב צריך שיהיה משתמר על ידי הבעלים, וכמש"נ שחצר מטעם יד הוא רק ע"י שהבעלים מחזיק את הממון ע"י החצר ולא שהחצר מחזיקה לבעלים, ומשו"ה בעבד של"ש תורת שליחות אלא רק תורת יד, ומכיון שעבד ניעור לעולם חשיב שהוא משמר לבעלים גם הבעלים עומד ע"י, ומשו"ה צריך ישן, ובכפות בידיו ורגליו נחלקו הרא"ש והתוס' אם שייך בכה"ג שחשיב שהבעלים משמרים ולא העבדים, ודו"ק בכ"ז.

**והעירוני להרמב"ן בסוגיין** שהוכיח שכפות חשיב משתמר לדעתו מהא דאשה כפותה בחצר שאינה משתמרת יכולה לקבל את גיטה, וע"כ שאף אדם כפות יכול לשמר, ומשו"ה עבד כפות לא מהני מכיון שמשמר לדעתו, **ודבריו צ"ע** שנקט דבחצר שאינה משתמרת מהני באשה כפותה עומדת בתוכה, וצ"ע הא מכיון שהיא כפותה א"כ אין החצר משתמרת, **ועכצ"ל** כמש"נ שיסוד דין משתמרת דחצר מטעם ידה הוא איננו שהחצר משתמר ע"י האדם, אלא שיש כאן מצב שהאדם אוחז ומשמר את החפץ לדעתו, ולכן אם אשה כפותה בחצר ודעתה על החפץ שבחצר חשיב שהחפץ ברשותה, וברשות השמור לדעתה, וכאן אי"צ שיהיה משתמר גמור אלא רק משתמר לדעתה, (ורק בחצר מטעם שליחות צריך שימור של החפץ כדי שייחשב שמור לאשה, ודו"ק), **ומוכיח הרמב"ן** שגם כפות חשיב שמשמר לדעתו. ולכן עבד ניעור וכפות אין יכול לקבל הגט, ודו"ק.

**בענין דעת אחרת** **מקנה בחצר עיין תמצית סוגיות ב"מ דף יא'**. וקצרנו.

**הבאנו לעיל הגר"ח שחקר** אם מהלכת הוי חסרון משתמרת או חסרון שאינה דומיא דידה, וצ"ע אם הוי חסרון דמשתמרת א"כ מדוע לא מהני ישן וצריך כפות לחסרון דמהלכת ולחסרון דמשתמרת סגי בישן. וצע"ק.

**הענין** דיד ל"ח מהלכת הוא שענין מהלכת הוא בכך שהחצר בנפרד מהאדם, עיין רא"ש בסוגיין ורע"א ב"מ ט', ופשוט.

**גמ':** ד' אמות שלה זהו קרוב לה, עיין ר"ן דמהני מדאו' משום הפקר ב"ד, **עיין שו"ת רע"א רכא'** ורכב' דנקט דלהני דסברי דקנין דרבנן לא מהני לדאו' הרי דמהני משום כל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש, **עיין אב"מ סי' ל' סק"ה** שהקשה א"כ איך מהני בקידושין, עיי"ש. ועיין גר"ש ב"מ י' שהקשה איך מהני בשחרור, (**דמבואר לעיל ברש"י** יב' ע"ב ד"ה "וכי" דמהני שחרור בד"א**). והפנ"י** **בסוגיין** נקט דהוי מדאו' מכיון שאי"צ קנין הגט אלא רק נתינה וסגי בנתינה בד"א, וכן בק' אמה. **ועיין דבר אברהם** ח"א ס"א ענף ו' באופן אחר. **עיין מאירי בב"מ י'** דד"א בגט הוא מדאו', **עיין בעל** **המאור בשבת דף צב'** שכ' דגרירת דבר ד"א בשבת **הוי איסור** חייב משום הוצאה מרה"ר לרה"י וכמו שמצאנו ד"א קונות, וע"כ דסבר שד"א של אדם הם מדאו' חפצא של רשותו, ולקניינים הוא מדרבנן, אולםלייחשב מעשה נתינת גט הוא מדאו' וכהפנ"י הנ"ל, **ועיין עוד שהארכנו בזה בתמצית סוגיות ב"מ דף י'.**

**גמ':** ולחזי הי מנייהו קדים, **עיין רע"א ח"ב צו' ונתיה"מ ר' סק"ד** שעמדו הא לאיש לא תקנו ד"א ברה"ר וא"כ מה מפריע לאשה לזכות בגט בד"א, **ועוד הקשה** הא האיש אינו רוצה בד"א שרוצה לגרש ואין ד"א בע"כ, ותי' הרע"א דאף שלא תקנו ד"א לבעל מ"מ חשיב אגיד גביה, ובאמת אדם אחר שיעמוד שם לא יפריע לאשה ליתגרש, והוכיח מהא שהקשתה הגמ' והא א"א לצמצם ולא מוקי באדם אחר שעמד שם ובאו האיש והאשה ואח"כ הלך אותו אדם שאז קנו יחד המקום, וע"כ שהאחר כלל אינו מעכב, **ועיין תור"ג בסוגיין** בזה. ועיין אב"מ ל' ה' דנקט שכמה אנשים יכולים באותה שעה לקנות כ"א לעצמו בד"א, ונקט שזהו משום שרבנן הקנו את החפץ ולא את המקום. ע"ע בתמצית סוגיות שם.

**גמ':** והא א"א לצמצם, **עיין קצו"ה** רסח' סק"א שהקשה על הרמ"א שם מסוגיין, **ועיין רע"א** שו"ת ח"ג סנ"ז, ונתיה"מ שם. ועיין רש"ש מה שהוכיח מכאן לענין ד"א במהלך ואינו עומד, עיי"ש.

## 11דף עח' ע"ב

**גמ':** והא אגיד גביה, וצ"ע מדוע בה' אמות מצומצמות החסרון משום אגיד גביה, תיפו"ל משום שאין כאן נתינה גמורה, **עיין חזו"א סי' קמז'.**

**תד"ה "והא"** עולה בקושייתו דכת א' שאינה יודעת אם קרוב לו או לה דהוי ספק מגורשת, **והמרדכי בשם** מהר"ם בסוגיין נקט דבכה"ג חשיב שאין כלל עדות לקיומי ואינה מגורשת, **ועיין קרן אורה ביבמות לא'** שחילק שבסוגיין מיירי שראו מקום ברור המסופק אם הוי קרוב לה, והמרדכי מיירי כשלא ראו בדיוק את המקום. **ועיין בית הלוי ח"ג סט"ז** שחילק דבמקום שהעדים אינם מועלים דבין כה מוקמינן אחזקת מקודשת א"כ אין כאן עדות על דבר שבערוה, אולם התוס' סבר דהוי ספק מגורשת וא"כ שוב העדים מעידים על ענין אסור ועל ענין של דבר שבערוה. ועיין **בכ"ז בקה"י קדושין ס"ו.**

**בא"ד: עיין אב"מ ס"ל סק"ט** מה שתי' על קושית התוס'.

**תד"ה "רבי"** וע"ק וכו' דברה"ר לא תקנו, **ועיין רשב"א** דבגט תקנו אף ברה"ר, **וכן מוכח בר"מ** דבפי"ז מגו"א ה"ט פסק דלא מהני ד"א ברה"ר בפ"ה מגירושין הט"ו פסק דמהני ד"א מדאו' ברה"ר לגט**. וע"כ כמש"נ** שבגט סגי בנתינה ואי"צ קנין ולכן אף ברה"ר יש ד"א וכמו שבגט תקנו ק' אמה. ודוקא במקום שצריך קנין הרי שברה"ר לא תקנו שהרה"ר ייחשב חצר הראויה לקנין ורק סמטא מהני, ודו"ק.

**כבר נתבאר דכל הראשונים** נקטו לכאורה שד"א וק' אמה מהנו מדרבנן אם ע"י הפקר ב"ד, אם ע"י אפקעינהו רבנן לקידושין. **והפנ"י** נקט דד"א וק' אמה מהני מדאו' משום שדין נתינת גט הוא אינו תלוי בקנין אלא בנתינה, ודין נתינה מהניא בכך שמעמיד את הגט למצב שהאשה יכולה לשמור. **העירוני שכ"כ התורי"ד בסוגיין בפי', ועיין**.

**להפנ"י א"ש** מדוע ביכולים שניהם לשמור או ששניהם יכולים יחד לשמור דהוי ספק מגורשת, ול"ח אגיד גביה מכיון שחסרון אגיד גביה הוא כשהגט ברשות בעל ולא אם יכול לשומרו, והספק אם היא מגורשת הוא אם בכה"ג שיכול הבעל גם לשמור אם חשיב בזה שמסר לה או לא. **אולם להראשונים** שק' אמה הוי תקנה דרבנן, וא"כ צ"ב מהו מהות גדר תקנ"ח שתקנו מושג של ספק רשות אשה שמשו"ה היא ספק מגורשת, ואיך שייך תקנה של ספק רשות. וצ"ע.

**בתד"ה "רבי"** שכ' שבד"א לא הוי חסרון מה שיכול הבעל לשמור, ובק' אמה הוי חסרון, וע"כ עולה שד"א יסודו משום רשות האשה, ולכן אין חסרון בכך שיכול הבעל לשמור, וק' אמה יסודו משום שיכולה לשמור ואז שייך לדון חסרון בכך שהבעל יכול לשמור. ועולה שד"א משום חצר, וק' אמה משום שמחזקת בגט וכהפנ"י. ודו"ק.

**גמ':** אמר שמואל וכו' כדי שתשוח ותטלנו, **ועיין ראשונים** שנחלקו בביאור מימרא דשמואל אם בא לחלוק על ר"י ורב, או שמודה לה, מעיקר הדין ובא להחמיר, עיי"ש. **ועיין ר"מ** שפסק דמקרוב לה עד מחצה על מחצה הוי ספק מגורשת, וכדי שתשוח ותטלנו הוי גט פסול מדרבנן, ושי' תמוה מדוע קרוב לה הוי ספק מגורשת, **ועיין ר"ן** שביאר דמכיון שלשמואל יש סיבה מדרבנן לבטל תקנת ק' אמה לחומרא, הרי דמשו"ה ביטלו הרשות לענין שיהיה ודאי גט וחשיב רשות רק לספק גט, **והדברים מתמיהים** דמכיון שק' אמה הוא מדרבנן, ואם יש סיבה לבטל התקנה שיבטלוה לגמרי, וכן צ"ע איך שייך להעמיד תקנה של ספק רשות שמהני רק לספק גירושין, וצע"ג. **ומגודל התמיהה י"ל** דהא מצאנו לגט ב' ענייני רשות, **א',** לענין שחשיב נתינה שאין הבעל יכול לחזור בו, כגון בזכיה בגט, ובנתן ביד עבדה שאינו כפות ועוד, ולזה מהני נתינה לרשותה אף באופן של"ח שהגט בידה ממש, **ב',** לענין שייחשב גט בידה גמור לענין שיחול היתר הגירושין, וא"כ י"ל שק' אמה חשיב מ"מ רשות באשה לענין להחשיב שהבעל מסר הגט לחזקתה כדי שיועיל שלא יוכל הבעל לחזור בו, אולם כדי להחשיב שהגט בידה צריך תקנה מיוחדת שהק' אמה חשיב רשותה, וא"כ י"ל שתקנה זו בטלו, ולכן ל"ח גט ברשותה, אולם עדיין נשאר שנחשב שנתן גט באופן שאינו יכול לחזור בו,וזהו הענין שהיא מגורשת ואינה מגורשת ,וצ"ע. **ועיין רע"א.**

**הרשב"א הקשה על שי' הר"מ** דהא לגבי היתה ידה קטפרס פסק דמהני לכתחילה אם נפל הגט תוך ד"א, ובנתן תוך ד"א כשהיא היתה קודם פסק הר"מ דהגט פסול, **וביאר הרשב"א** דהר"מ סבר שאם הבעל בא לתוך ד"א שכבר עמדה שם הגט פסול מדרבנן, ואם אינו עומד שם כלל הגט כשר לכתחילה, ושמואל אמר רק בק' אמה שלכתחילה פסול ולא בד"א, עיי"ש.

**גמ':** וכן לענין חוב וכו' דאמר זרוק לי חובי ותיפטר. **עיין אור שמח** פט"ז ממו"ל שביאר ענין זרוק לי חובי שתלוי אם באמירת זרוק מנה לים וזרק אם חייב משום ערב,דהיינו שיסוד ערב הוא שע"י שהוציא ממון בצווי הערב חשיב שקבל הערב את הממון ע"י שהממון יצא ונתכלה לצווי והנאת צווי של הערב, ומשו"ה ה"ה מלוה שצווה להוציא ממון בהכי חשיב שקנה המעות וממילא נפרע החוב. (ונחלקו בזה ראשונים קידושין ח'.) **התוס' בב"ק קיב' והרא"ש שם**. נקטו שהוא משום מחילה, והוכיחו שם דמחילה מהני בלא קנין**. ובאמת לא נתבאר לי** מהו הנידון בקידושין בק' אמה וכד', דממ"נ הא האשה אינה מתקדשת אלא לדעתה וא"כ אם היא מסכמת ליתקדש בפרוטה שזרק לה א"כ הוי קידושין מדין ערב כמו זרוק מנה לים. **אולם למ"ד** שזרוק מנה לים לא מהני מדין ערב א"ש, דהנידון הוא אם חשיב שקיבלה הממון לרשותה או לא דבלא"ה לא מהני דאיבוד הממון בצוויה ל"ח קבלה, ודו"ק.

**עוד יש לדון ולומר דלשי' הנתיה"מ בסי' שדמ'** הידועה שפרעון חוב אי"צ קנין אלא סגי בייחוד במעות לצורך פרעון א"כ י"ל דבאמר זרוק לי חובי זכה המלוה במעות בלא קנין ובזה חל הפרעון, ופשוט.

**תד"ה "מחצה"** וכ' דבמע"מ בפרעון חוב ל"ש הממע"ה אלא יחלוקו מכיון שאין כאן ספק. וכמש"נ דמע"מ הוי רשות שניהם, ולכן יחלוקו כמו בפרע ברשות של שניהם, ולא נתבאר כ"כ אם באמת ברשות שניהם הדין תמיד שאם א' נותן לחבירו ששניהם זוכים, וצ"ע.

**ועיין מהרש"א** שהקשה דה"מ להני דסברי דמיירי ברשות שניהם אולם לרבה ור"י דמיירי בתו"ת מדוע לא נומר הממע"ה, ותי' דרבה ור"י יסברו כהמרדכי דהכא בפרע חובו הנידון הוא אינו אם נאבד, אלא שהלוה רוצה לקחת את כסף הפרעון, דמיירי שעוד לא הגיע הזמן, ובזה יחלוקו, דל"ש בזה הממע"ה, וצ"ע.

**ועיין רע"א וקצו"ה קכ' ב'** שכ' שדברי המהרש"א הם רק לר' יוחנן דקרוב לה הוא ק' אמה ובחוב עדיין לא זכה המלוה במעות ומשו"ה ל"ש פי' המרדכי דודאי יכול הלוה לשוב וליטול את המעות, ומשו"ה הוצרך התוס' למש"כ דאין כאן ספק, ורק לרבה ור"י דמיירי בד"א ובתו"ת שייך לומר שהוי ספק אם קנה המלוה ולאוקמי כהמרדכי דהנידון הוא כשחזר הלוה וזכה במעות, ודו"ק.

**ונתבאר** שפרעון ע"י זריקה לק' אמה של מלוה הוא או מדין ערב, או משום שאי"צ קנין אלא סגי בייחוד וסיום המעות לפרעון, ולפי ב' אופנים אלו הרי שכבר חל פרעון אף שהמעות לא באו לרשות מלוה, וא"כ צ"ע דברי הקצו"ה שבק' אמה לא חל קנין למלוה אלא רק חל שהלוה נפטר בכך ויכול הלוה לחזור בו, ובאמת אם הוא משום ערב י"ל שמכיון שלא זכה המלוה הרי יכול הלוה ליטול המעות ועי"כ לבטל את הפרעון, שהחפצא של הפרעון הם מעות העומדים ברה"ר, ואם נטלם ביטל הפרעון, **אולם נראה לבאר גדר פרעון חוב בזרוק לי חובי באופן אחר** דכמו דמהני נתינה בע"כ של מלוה, והגדר הוא שיסוד פרעון הוא העמדת הממון לפני המלוה, א"כ ה"ה כאן חייל פרעון בכך שקבעו שיעמיד ברה"ר ושבכה"ג ייחשב שמעמיד ממון לפני הלוה, ואי"צ זכית המלוה כלל לא בפועל , ולא מדין ערב,דיסוד חיוב לפרוע חוב הוא אינו שהמלוה יקנה אלא רק חיוב של הלוה לזמן ולהעמיד למלוה אפשרות לזכות בממון. ודו"ק.

**בעצם קושית התוס'** מדוע לא נומר הממע"ה, **עיין עיין רשב"א בסוגיין** שיישב דמכיון שיש חזקת חיוב לא מהני המוחזקות, ומאידך מכיון שנולד ספק פרעון שוב ל"ש להכריע ע"פ חזקת חיוב לחייב את הלוה הבכל, ומשו"ה יחלוקו, וביאור הענין נראה דכאן שהספק הוא לשנות החזקת חיוב, דהסתמא הוא שחייב ונולד ספק אולי נפקע החיוב, הרי דל"ש בזה מוחזקות, דהמוחזקות הוא לטובת המלוה שמסתמא חייב, אלא מחמת שנולד ריעותא בחזקת חיוב משו"ה יחלוקו, ודו"ק. **ועיין קצו"ה שדמ' סק"ג** דסבר בכה"ג הממע"ה, עיי"ש.

**עיין קצו"ה עה' סק"ו** אם מהני חזקת חיוב בטענת שמא, ועיי"ש דמייתי בשם התומים בזה, **ומהרשב"א** **כאן עולה** דאף בטענת שמא מהני חזקת חיוב, דהכא הספק הוא דתו"ת וטענת שמא, ודו"ק.

**תד"ה "לגיטין"** הקשה הא בחוב מצאנו נתינה בע"כ שמה נתינה, ותי' ויש לבארו דהתם מיירי שאינו רוצה לקבל הפרעון כמו שקבעו ומשו"ה מהני פרעון בע"כ דחשיב בכה"ג שמעמיד את הממון לפני המלוה, ובאמת אם קבעו פרעון באופן אחר לא מהני בע"כ,דהחיוב פרעון הוא להעמיד את הממון באופן שקבעו, משא"כ בגט אין שום אופן שבו אין דין נתינה ולעולם נתינה בע"כ שמה נתינה. **ולכאורה עולה בתוס' שפרעון בע"כ הוא איננו כמו דברי הנתיה"מ בשדמ'** דמהני משום שמזכה לו את הממון ע"י סיום המעות, דא"כ ל"ד לנתינה בע"כ דגט שמהני ביה נתינה בעלמא, אלא יסוד פרעון חוב בע"כ הוא ע"י מעשה העמדת ממון לרשות המלוה, והוי דין נתינה כמו בגט שצריך רק להעמיד הגט לרשות האשה, ודו"ק היטב.

**ונראה ליישב את דברי התוס' והרא"ש בב"ק** שנקטו להוכיח מסוגיין שמחילה אי"צ קנין, ועולה לכאורה דנקטו דזרוק מנה והפטר הוא משום מחילה, ונראה שהם נקטו שיסוד מחילה הוא משום כאילו התקבלתי,ולא הוי הקנאת החוב או סילוק ממנו אלא הוי אופן של קבלת פרעון ע"י שאומר כאילו התקבלתי, והוי דומיא דזרוק מנה והפטר שיכול לקבוע שבכך חל פרעון, כ"כ באומרכאילו התקבלתינחשב לפרעון, שיסוד מחילה הוא איננו הסתלקות מהחוב אלא שהמלוה קובע שהלוה גומר את התחייבותו בכך כאילו העמיד את הממון, וכמש"נ שאן דין שיזכה המלוה במעות כדי שיחול פרעון, אלא צריך רק שהלוה יעמיד מצידו ממון שיהיה אפשרות למלוה לזכות, וסגי בזרוק מנה, וסגי בכלום וזהו מחילה כאילו התקבלתי , וזהו שמחילה אי"צ קנין שבאמת מחילה אינה משום ליתא דקנין וסילוק בין מלוה ללוה, אלא מחילה הוא סוג של קיום חיוב העמדת ממון ע"י הלוה , ודו"ק.

**תד"ה "אם**" התוס' סבר דבנתן בעל גט ומשיחה בידו, ותפסה האשה בחזקה שאין יכול לנתקו , דלא מהני דחשיב שהיא עשתה הנתינה, **ודן התוס'** בסוף בנתן גט ולא גמר לתת ועדיין אוחז בקצהו, ותפסה בחזקה אם חשיב שנטלה היא ולא נתן הוא, או"ד מכיון שתפסה בעוד הבעל נותן הרי דחשיב נתינה דהוי כערק ליה חרציה, ודוקא גמר לתת ומשיחה בידו ותפסה חשיב שהיא עשתה הנתינה, אבל אם תפסה בעוד הוא נותן אין חסרון, ודו"ק.

**בפשטות** חסרון דמשיחה בידו הוא חסרון כריתות אולם מעשה הנתינה הושלם ורק יש חסרון כריתות בכך שהגט בידה, אולם א"כ צ"ע מדוע אם השלים הבעל נתינה והאשה בתפיסתה רק סלקה חסרון כריתות, א"כ מדוע חשיב בכה"ג שהיא עשתה מעשה נתינה, וע"כ עולה שמשיחה בידו הוא חסרון בגמר הנתינה של בעל, ולכן בתפיסה בחזקה השלמת עצם המעשה הוא ע"י האשה, ודו"ק. (עיין משכב"ז בקונטרס הערות וציונים).

**הרא"ש מייתי שי' ר"י** דבכל הנ"ל כשר משום דהבעל התחיל בנתינה, והוכיח מנתינה לאחר ל' וכד' דלמרות שהאשה הוציאה את הגט מרשותה והחזירה דמהני, ודחה הרא"ש דהתם כבר נתן הבעל נתינה מועילה משא"כ כאן עדיין חסר בנתינה, **ואולי** כוונת הר"י הוא דגם כאן הבעל כבר נתן נתינה גמורה והמשיחה בידו הוא חסרון צדדי כמש"נ, ולכן מייתי ראיה מלאחר ל' דהוי נתינה גמורה וכשעמד הגט ברה"ר יש חסרון צדדי שלא יחול הגט בכה"ג ומה שהכניסה לרשותה לא מגרע להחשיב שהיא עשתה הנתינה, ודו"ק.

**ועיין אב"מ קלו' ב' וקלח' ב**' דנקט דהר"י סבר דנתינה לשם פקדון מהני, והרא"ש סבר דלא מהני, ומשו"ה להר"י אף בנתן באופן שעכשיו בשעת נתינה ל"ש להגדיר שיש כאן נתינה של גירושין אם משו"ה שקבע עד לאחר ל' אם משום שמשיחה בידו מ"מ לא בטל הנתינה של הבעל ומהני, כמו שמהני נתינה לשם פקדון, שהענין הוא שאי"צ שבשעת הנתינה יהיה שם נתינה לגירושין, אלא כמש"נ שסגי בכך שכשיהיה גירושין הם יהיו מנתינה של בעל ולא ע"י שהיא נטלה, ודו"ק. והרא"ש סבר דנתינה צריך שיהיה ראוי מיד לשם גירושין ומשו"ה אם בשעה שנתן היה משיחה בידו בטל הנתינה, ושוב כשתפסה בחזקה אזמצב של גט בידה ולא ע"י שהבעל נותן ולכן פסול. עיי"ש עוד מש"כ.

סוגיא דהיתה ידה קטפרס יבואר להלן.

### **11דף עט' ע"א**

**רש"י ד"ה "והא לא מנטר"** הא בעינן אויר שסופו לנוח, **עיין אב"מ קלט' ד' ופנ"י** שדקדקו שאין החסרון משום שאינו משתמר, אלא משום שאין סופו לנוח, והוכיחו דע"כ הכי הוא דאל"ה מה תי' הגמ' הכא פחות מג', הא מ"מ אינו משתמר, וע"כ דהחסרון הוא שאינו כמונח, ותוך ג' ודאי כמונח. **ע"ע בפנ"י** דסבר דהנידון תלוי בספק הגמ' ב"מ אם אויר חצר צריך שיהיה סופו לנוח, **ועיין תורת גיטין דפליג עליו.ולהלן יבואר** דאולי בגט לכ"ע אויר שאי"ס לנוח לאו כמונח דמי, **והתר"ג סבר** דהכא בס"ד שאין מחיצות הרי דלכ"ע לאו כמונח דמי. **ועיין קה"י ב"מ סי"ט** שהקשה דהא מבואר בגמ' דחצר דגט הוא תלוי במינטר, וא"כ צריך שיהיה משתמרת. וא"כ מ"ש אם יש או אין מחיצות הא מ"מ לא הוי משתמרת.

**ונראה** שנידון דסוגיין הוא נידון אחר מהגמ' בב"מ גבי אויר שאי"ס לנוח, דיסוד גדר קנין חצר הוא קודם כל שיהיה מוגדר שהחפץ מוחזק ע"י החצר לבעלים, וזה נעשה ע"י שמוגדר שהחפץ מונח ונשמר בחצר, ונידון דסוגיין הוא שמכיון שזורק במקום שאין מחיצות הרי שאין קשר בין הגט לחצר, והגט אינו נחשב כלל כמונח בחצר, ולזה מהני תי' הגמ' דסמוך לג"ט או תוך מחיצות שעי"כ נחשב הגט כמונח בחצר, ונידון דהגמ' בב"מ הוא באופו שהממון בתוך מחיצות ונחשב כמונח בחצר אלא שיש דין של חצר המשתמרת ושאם הממון שנמצא בחצר אינו משתמר הרי שאין לו כח קנין, וע"ז יש בעיא דלא איפשיטא באויס שאי"ס לנוח.

**ולפי"ז סבר התור"ג** דבלא מחיצות לכ"ע באויר שאי"ס לנוח ל"ח שהחפץ נמצא בחצר, ולמסקנא הכלל הוא שסמוך לג"ט חשיב שהוא מונח בחצר אף אם אין מחיצות, ולמעלה מג' בלא מחיצות לא מגדירים ולא מתייחסים שהחפץ בחצר, ודו"ק עיין קה"י שם, **וכן בגט דרך עליה** הוא לא מוגדר כחפץ המונח בחצר ורק בדרך ירידה החפץ מוגדר כנמצא בתוך החצר, **ובתד"ה "דרך"** דזרק בפתח זה ויצא בפתח אחר הוי ספק אם חשיב ומוגדר כמונח בחצר, ודרך עליה אין עלה ספק אפי'. **עוד מבואר** **בתוס'** דבית מקורה אף בדרך עליה מוגדר ונחשב החפץ כמונח בחצר. **וכן בכל תי' התד"ה "כגון"** הנידון הוא אימתי נחשב הגט כמונח בחצר ואימתי הגג מקלקל ומחשיב שהגט אינו מוגדר כמונח בחצר, ודו"ק.

**הריטב"א (כת"י**) ביאר קושית הגמ' דלא כרש"י, וקושית הגמ' דהא הוי חצר שאינה משתמרת , וצ"ע א"כ מה מהני תי' הגמ' דהוי תוך ג' הא מ"מ אינה משתמרת, וצ"ל דבס"ד מכיון שהוא למעלה מג' א"כ הוי רשות נפרדת ושם אינה משתמרת, ולמסקנא דהוי תוך ג' והוי כממש על גבי החצר, ומכיון שהחצר עצמו משתמר לא איכפת לן שהגט עצמו אינו משתמר, אך צ"ע מ"ש מצבי שבור שהחצר משתמרת והצבי לא עוד קשה לי דהא בגו מיירי בעומדת בצד החצר, וא"כ ל"ש כלל חסרון דחצר שאינה משתמרת.

#### ולפמש"נ י"ל דהריטב"א נמי אין כוונתו שקושית הגמ' שהחסרון הוא שהוי חצר שאינה משתמרת, אלא כוונתו שמכיון שהחצר אינה משתמרת ואין הגט בתוך מחיצות הרי שאין כאן כלל גדר שהגט מונח ונמצא בחצר, וע"ז תי' הגמ' דסמוך לג' מהני לייחשב כמונח בחצר, אך משום חסרון דחצר המשתמרת אין כאן כלל נידון וכמש"נ דהא מיירי שעומדת בצידו ומשמרתו, או אף לר' אושעיא (תד"ה "היתה") דלא צריך שתעמוד בצידה, מ"מ צ"ל שלא היה קשה לגמ' משום חסרון שהגט אינה משתמרת אלא קושית הגמ' מעיקאר היתה שהחפץ אינו מוגדר כמונח בחצר, ולזה סגי שעוסקת בתוך ג' טפחים, ודו"ק.

**ועולה בסוגיין** שדין אויר לקנין ודין אויר לשבת חלוק בכמה דברים, א', למ"ד בשבת קלוטה לאו כמי שהונחה לקנין מהני, וכן זרק לראש טרסקל לשבת חשיב העברת רשות ולקנין לא, **ונראה גדר הדבר** שלענין קנין צריך שיהיה מוגדר שהחפץ מונח ברשות בתורת החזקת ושמירת בעלים בממון (מינטר), ולענין שבת צריך שהדבר יהיה מונח בחשיבות של "עקירה" מרה"ר "והנחה" ברה"י, ויש ענין שהחפץ יוגדר כמונח באופן שנעשה בחפץ "הנחה" ברה"י, ולכן לענין קנין סגי באויר דחשיב הנחה של שמירת חפץ, ולא סגי בטרסקל מכיון שאין להגדיר הנחה זו כהנחה של שמירת חפץ, ולענין שבת לא מהני אויר שאין להנחה באויר חשיבות של הנחה, וסגי בטרסקל דמ"מ חשיב שיש לו חשיבות של הנחה, ופשוט.

**תד"ה "כגון"** שהקשה מהגמ' בב"ק דף ע' דהא התם מיירי בבהמה של"ש שיעוף ברוח וא"כ אי"צ מחיצות מכיון שודאי ינוח בחצר , ולפמש"נ שהנידון הוא איננו אם באמת יעוף ברוח אלא שמכיון שהוא באויר מחוץ למחציות הוא אינו מוגדר כמונח בחצר, ולפי"ז מיושב קושית הקה"י דאף בהמה מ"מ אינה מוגדרת כמונחת בחצר מכיון שהיא באויר ואין מחיצות, ודו"ק.

**תד"ה "כמאן", עיין פנ"י וגר"ח סטנציל.**

**הנה בגמ' לעיל דהיתה ידה עשויה קלפרס הקשה הרשב"א** הא בב"מ מסתפקינן אם מתגלגל כמונח, וא"כ מדוע ידה קטפרס לא מהני, ובאמת עצם קושייתו יש ליישב דיד קטפרס ל"ח כלל רשות המיועדת לאחוז בממון, משא"כ בחצר כשהחפץ מתגלגל הרי שהחסרון הוא בממון , ומכיון שהוא נמצא בחצר הראוי לייחשב שמחזיקה את הממון בזה סגי **שו"מ שכ"כ בדברי יחזקאל כה' ד'**, **אולם הרשב"א תי'** באופנים אחרים, **או** שצבי שבור שיכול לעמוד הרי שאף ברץ חשיב שעומד בתוך החצר, **ועוד יישב הרשב"א וייסד** שגט שונה מממון, ואף אם בממון מהני מתגלגל בגט ודאי לא מהני מתגלגל. וכן נקט דבעיא דגמ' ב"מ דזרק ארנקי מפתח זה ויצא מפתח אחר הוא דוקא בממון אבל בגט ודאי לא מהני, ודוקא בגט שנמצא תוך ג' או באויר מחיצות ועשוי ליכנס לפנים אילולי שנשרף ונאבד דבהא מהני בגט.

**ועולה להרשב"א** דגט מהני דוקא אם הגט נחשב שנמצא בתוך הרשות אם ע"י שמונח תוך ג"ט, או שנמצא בתוך המחיצות ועשוי להיות מונח בחצר, אבל אם הגט נמצא באויר החצר באופן שעומד ודאי לכאן כגון במתגלגל או בזרק מפתח זה ויצא מפתח אחר, בכה"ג בגט לא מהני ובממון מהני.ויבואר הענין בזה להלן.

**הר"מ פ"ה מגירושין** ה"י פסק דזרק גט ויצא מרשותה דאינה מגורשת. **והמ"מ** הקשה דהא בב"מ הוי בעיא דלא אפישטא, ועיין **ט"ז** קלט' י', **וב"ש** שם ט', **ואב"מ** שם ז', **וגר"ח** סטנציל. ועולה נמי החילוק בין גט לממון שבגט לא מהני ביצא מפתח אחר, וצ"ב הטעם. ( האמת שהר"מ השמיט בעיא דב"מ, אולם הפוסקים לא נקטו כן כדי ליישב שי' , ועיין שו"ע סס"י רמ"ג שהביא הבעיא.) **ונראה לבאר הענין** שחלוק קנין מגט, שבקנין צריך להכניס לרשות הקונה את החפץ כדי שייחשב נמצא אצלו לרגע א', ואף אם מעיקרא כל ההכנסה לרשותו היא רק כדי שהחפץ יהיה מונח לרגע ואח"כ יצא מרשותו בהכי סגי למעשה קנין, משא"כ בגט ההלכה הוא שצריך להכניס לרשותה באופן שמעשה ההכנסה יהיה מעשה להכניס אצל האשה את הגט באופן קבוע, ולכן אם עשה מעשה הכנסה שבעצם מעשה ההכנסה לרשותה נקבע שהוא לרגע א' ואח"כ ייצא בהכי לא מהני. ובאמת אויר שאי"ס לנוח הוא ספק בגמ' בב"מ אם נחשב כרגע א' ברשות החצר, אולם אף אם נחשב כנכנס לרשות החצר לרגע א' מ"מ מהני רק בממון, ולא בגט שהדין הוא להכניס לרשותה באופן קבוע, ודו"ק היטב. (ויש לדון שמכירת קרקע בשטר נמי אולי לא יהני בהכנסת השטר לרגע א', שדין מסירת שטר הוא להכניס לרשותו שיעמוד שטר בידו קבוע ולא לרגע א', ואין זה דין דוקא בגט, ויש לדון בזה וקצרנו.)

**הרשב"א לעיל בהמשך** הקשה גבי קושית הגמ' בהיתה ידה קטפרס שתיתגרש בד"א, והקשה הרשב"א הא קיי"ל דאויר שאי"ס לנוח הוי אבעיא**, והקשו** דסתר עצמו ממש"כ לעיל דבגט לכ"ע לאו כמונח דמי, **ותי' התור"ג** דבאופן שזרק והיה עתיד לצאת מפתח אחר בזה סבר הרשב"א דבגט לכ"ע לא מהני, וכאן מיירי שזרק שהיה ראוי להיות מונח, ולבסוף יצא, דבהכי מספקא לן. וסתר עצמו ממה שיבואר להלן.

**מה שביאר התור"ג** שבאופן שהיה עומד להיות מונח ואח"כ לא נח שהוא תלוי בבעיא דב"מ, וצ"ע דהתם לפמש"נ הבעיא היא הא גופא אם הנחה לרגע הוי הנחה באופן שמעיקרא זרק ע"מ שיהיה מונח לרגע, וא"כ מדוע באופן שהיה עומד להיות מונח תלוי בהאי בעיא, וצ"ע.

**הרע"א בסוגיין** הוכיח מהא דמבואר בג' מדות בגיטין דלכ"ע בגט קלוטה כמי שהונחה, וא"כ ע"כ שבגט מהני זרק מפתח זה ויצא מפתח אחר, והמהרש"א נמי עמד בזה, **והרע"א הקשה** דהא הוי בעיא בגמ' בב"מ אם מהני וכאן עולה דלכ"ע מהני, **ותי'** דהתם לא מיירי בדעת אחרת ולכן אבעיא, וכאן מיירי בדעת אחרת מקנה ומהני ודאי בזרק מפתח זה לפתח אחר, עיי"ש בארוכה. (דלמרות שלא פוסקים שבדעת אחרת מקנה אי"צ משתמרת, ה"מ אם החצר אינה משתמרת, משא"כ כאן החצר משתמרת ורק הממון אינו משתמר ובזה לכ"ע מהני ד"א מקנה, עיי"ש) ועולה עכ"פ דלכ"ע בגט מהני אויר שאין סופו לנוח, **וצ"ע דהא הובא לעיל שרש"י ביאר קושית הגמ' והא לא מינטר** דהוא משום אויר שאין סופו לנוח, ומוכח דבגט לכ"ע לא מהני אויר שאין סופו לנוח**, וע"כ עולה כתור"ג** דבס"ד דאין מחיצות לכ"ע אויר שאי"ס לנוח לא מהני, וביש מחיצות באמת לכ"ע מהני באויר שאי"ס לנוח כדברי הרע"א, ודו"ק.

**ועיין רשב"א שהקשה** כקושית הרע"א דלא יתכן דבגט מהני זרק מפתח דהא אבעיא לן בב"מ, ודחה התי' דמשום דעת אחרת מקנה, ו**תי'** דבאופן שזרק שמעיקרא עמד לצאת מפתח אחר לא מהני כמבואר בב"מ, וכאן מיירי שזרק ועמד לנוח בחצר, ולבסוף יצא מהחצר, דבכה"ג בשבת לא מהני ובגט מהני. **ולפ"מ שהבאנו התור"ג לעיל בשי' הרשב"א** דבזרק לידה קטפרס ונפל לד"א דבתחילה היה עומד להיות מונח ולבסוף יצא, דלהרשב"א בהכי מספקא ליה, וכאן מבואר דבהכי ודאי מהני בגט, וצ"ע.

**הר"מ פסק** בפ"ד ממעשה הקרבנות ה"ל דאויר כלי לאו ככלי, ובסתירה בזה, **עיין ב"ש קלט' ט', ודבר אברהם א' כא' ז', ובאבן אזל שם.**

**הריטב"א כ'** דבקדם הרוח לא מהני דאין סופו לנוח, וצ"ע דלעיל גבי ידה קטפרס כ' הריטב"א דבקדם הרוח הוי תלוי בספק הגמ' דב"מ.

**בקדמה דליקה** דלא מהני, **והקשו הראשונים** מדוע אינו תלוי בנידון דאויר שאי"ס לנוח, ותי' **הריטב"א** דהכא הוי כמונח בדליקה ול"ש לדון בה כמונח בקרקע. והכוונה דבזרק מפתח לפתח יש להחשיב כאילו מונח בחצר, אבל כאן הא בחצר עצמו יש דליקה, ודו"ק. **ועיין רמב"ן לעיל** גבי ידה קטפרס שכ' נמי דהכא לא הוי אויר חצר אלא אויר דליקה, **ועוד כ' הרמב"ן וכן בתו"ר** דאפי' אם הדליקה בחצר אחרת מ"מ מכיון שזורקו לאיבוד ל"ח נתינת גט, ולפי"ז הוי חסרון בנתינה ולא ברשות, **ועיין אב"מ קלט' ה'** שביאר שהוא משום דכמנא תבירא תבר והגט חשיב כשרוף ואינו ראוי לגירושין, וצ"ע. **עיין ראשונים ב"מ יב' וקה"י סי' יט'.**

**תד"ה "דרך" עיין רשב"א, עיין אב"מ קלט' ו'** דכ"ז שהוא דרך עליה חשיב עדיין מוגבה מכח הבעל וחשיב ברשותו. **עיין ב"ח שם** דבדרך עליה אף אם לבסוף נח היא אינה מגורשת למפרע משעה שהיה דרך עליה, והב"ש שם סק"ז פליג וסבר שאם לבסוף נח הריהי מגורשת למפרע אף משעת העליה.

**שי' הר"מ** דבזרק לגג אינה מגורשת אלא אם לבסוף יהיה מונח על הקרקע אבל אם היה הגט סמוך לג"ט ונשרף או נאבד אינה מגורשת**, ועיין ר"ן** שביאר שה"מ אם הגט סמוך לג"ט דרך עליה, אבל דרך ירידה הריהי מגורשת, **והמ"מ** ביאר דאפי' בדרך ירידה מכיון שבעומדת בגג הרי שהבעל זרק הגט כלפי מעלה כדי שיכנס לגגה הרי שינה אופן הטבעי של תנועת הגט ומשו"ה אף כשהגט חוזר לדרך ירידה לא מהני עד שינוח על הקרקע. **עוד נקט המ"מ** דע"כ מוכח שאחר שנח על הקרקע הריהי מגורשת מלמפרע, דאל"ה מדוע מת' הגמ' שנח סמוך לג"ט הא בעינן על הקרקע ממש, וע"כ שכשנח מגורשת מלמפרע.

**ועולה ששי' הר"מ** שיש דין בגט שיהא מונח בחצר ולא סגי בכך שהוא סמוך לגג ג"ט, שיש תנאי בגט שיהיה מונח ממש בחצירה, וכמש"נ שדין גט הוא דוקא ע"י שחל שם נתינה וקבלה באופן קבוע של האשה ולא סגי בקבלה של רגע קט, ומאידך מכיון שסמוך לג"ט חשיב בתוך חצירה הרי שאם יתברר שינוח לבסוף בגט בחצירה הרי שמתברר שמה שהיה סמוך לחצירה ג"ט הרי באופן קבוע שסופו לנוח ממש בחצר, ומשו"ה הריהי מגורשת למפרע, אבל אם נשרף קודם שנח לא סגי במה שהיה סמוך לג"ט רגע קט.

**ועיין אור שמח פ"ה מגירושין ה"י** שעמד מדוע פסק הר"מ בזרק גטה ועבר הגט מעל רשותה דלא מהני, ובעיא דזרק ארנק. בממון השמיט הר"מ, **וכן העיר מה שפסק הר"מ בהי"א** דבזרק גט מעל גגה ועבר לגג שלו הסמוך לגג שלה באופן שיכולה ליטול הגט דמהני ורק אם אינה יכולה ליטול חא מהני, וכך ביאר הר"מ את הגמ' להלן דלא יעמוד אדם ויקלוט מי גשמים, דלהלן. דבגט מהני, ורש"י פי' משום שכוונתו להשאיל את הגג השני, ובר"מ עולה דאף בלא שמשאיל מהני מכיון שיכולה ליטול את הגט והדבר תמוה איך יתכן שתתגרש בהנחה בחצר של הבעל מחמת שיכולה ליטול, **וביאר האור שמח כנ"ל דהר"מ סבר** דבאמת הגט שעבר מעל רשותה חשיב רשות לקנין וחשיב שהגט נכנס לרשותה, אלא שמכיון שעבר ולא נח ברשותה הרי דחשיב שהיה ברשותה רק לרגע קט, ולגירושין צריך הנחה באופן קבוע ברשותה. אולם סבר הר"מ שאם נח סמוך לגגה באופן שיכולה ליטול הרי שוב הגירושין הם ע"י מה שעבר הגט ברשותה לרגע קט, דבאמת עיקר הגירושין הם מחמת שהיה רגע ברשותה אלא שיש תנאי שינוח ויהיה בסוף ברשותה ולא יצא מרשותה, ולקיום התנאי הזה סגי בכך שיכולה לחזור וליטול, וע"י שיכולה לחזור וליטול הרי שמה שהיה רגע ברשותה הוא עצמו הגירושין, ודו"ק.

**גמ':** נעץ קנה וכו' ובראשו טרסקל וכו', והקשה הרשב"א מ"ש תוך ג"ט דמהני ובטרסקל לא מהני, **עיין מהרש"ל שתי'** דתוך ג' דהוי מונח אע"ג שאינו מונח הרי דחשיב משתמר אע"פ שאינו משתמר, אבל בטרסקל שהוא מונח ואינו משתמר הרי דלא מהני, ועולה כמש"נ שאי"צ באמת שיהיה משתמר אלא צריך שייחשב נמצא ברשות משתמרת, וזהו הנידון דסוגיין אם נחשב כמונח בחצר, ובתוך ג"ט דחשיב כאילו מונח על הקרקע מהני, אבל בטרסקל שהוא מונח בדבר שאינו משתמר הרי דלא מהני, **ועיין מהרש"א. ע"ע ב"ש קלט' ואב"מ סק"ד.**

גמ': אבר אביי שתי חצירות וכו', **עיין ראשונים, קצו"ה ר' סק"ב וסק"ו,תור"ג. וקצרנו.**

## 11דף פ' ע"א

**מתני':**שמו ומשמה, בענין לא כ' כלל שמו ושמה, **עיין תוס'** לעיל כ' ד"ה "הא" דתלה בר"מ ור"א **תורי"ד** לקמן פה' **ומרדכי** ריפ"ג שכתבו דהוי דכשר, אולם במתני' מיירי ששינה שמו ושמה וגרע טפי מלא כתב כלל. ולענין לא כ' שמו ושמה בשטרות ממון **עיין קצו"ה נא' ג' ונתיה"מ שם סק"ו.**

**גמ':** כי יתביתו בשילי כתובו בשילי, **עיין תורי"ד** שהוא מדאו' משום עדות שאתה יכול להזימה, והראשונים והאחרונים נקטו סברות דרבנן**.**