בכורות פרק ח_2
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף מו ע"א**

**יש בכור לנחלה ואינו בכור לכהן וכו'**

כלל המשנה דיש ה' הבדלים בין בכור לנחלה לבכור לכהן:

א, בכור לנחלה תלוי בראשית אונו של האב ובכור לכהן תלוי בפטר רחם של האם.

ב, הבא אחר נפל פוטר הבא אחריו לכהן, כל שעבר עליו מ' יום ויש בו מצורת אדם, ואינו מגרע הבא אחריו מנחלה כיון שאין לבו דוה עליו. וכל שיצא ראשו חי והוא בן ט' לבו דוה עליו ופוטר.

ג, הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה הוי בכור לכהן כיון שפטר רחם תלוי בלידה, ואינו בכור לנחלה כיון שראשית אונו תלוי בהריון.

ד, היו לו בנים בגיותם, לר' יוסי הראשון שבא בישראל בכור לכהן ולנחלה, דכתיב פטר רחם בישראל וילפינן דידיה מדידה. ולת"ק הראשון שבא בישראל אינו בכור לכהן, ואילו לגבי נחלה פליגי ר' יוחנן ור"ל האם אמרינן בזה כקטן שנולד דמי.

ה, ב' תנוקות של ב' בני אדם שנתערבו, לגבי כהן אמרינן דממ"נ הוא חייב ה' סלעים, אך לגבי נחלה כל אחד צריך להוכיח שהוא בנו.

יש לחקור האם לבו דוה עליו הוי תנאי בעלמא, דעיקר הגדרת בכור הוא מי שנולד ראשון אלא שיש תנאי שיהא לבו דוה עליו, או שמא עיקר הגדרת בכור הוא הראשון שלבו דוה עליו. ונראה להוכיח כצד שני דאם הוי תנאי בעלמא מדוע הבא אחר נפלים בכור לנחלה, הא אינו ראשון.

**הבא אחר נפלים אע"פ שיצא ראשו חי**

פירש רש"י כגון שהיו תאומים אחד נפל ואחד בן ט' והוציא נפל ראשו חי והחזירו ובא חבירו וקדמו וכו'. והקשה מהריט"א מדוע לא מוקי בלא תאומים, אלא נפל שיצא ראשו חי היינו בן ח' שנולד לגמרי, וקמ"ל מתני' דבן ט' שיצא ראשו חי ומיד מת קודם שיצא כולו הרי הוא כילוד ופוטר הבא אחריו אף לנחלה. ולכן תנן דבן ח' שיצא ראשו חי לא הוי כבן ט' שיצא ראשו חי ומיד מת, ואינו פוטר הבא אחריו לנחלה. וכן בן ט' שיצא ראשו מת אינו פוטר הבא אחריו לנחלה לאפוקי יצא ראשו חי ומיד מת דפוטר אף לנחלה, ולפי"ז אין זה סותר לשמואל כלל. ותירץ דכיון שבן ח' שיצא כולו חי נמי אינו פוטר הבא אחריו לנחלה הו"ל לתנא לאשמועינן רבותא אע"פ שיצא כולו, ועל כרחיך דאיירי בתאומים שהחזיר ראשו.

כתב הסמ"ע חו"מ רע"ז סקי"ג בשם שארית יוסף דבן ח' שיצא כולו חי ומת אח"כ הרי הוא פוטר את הבא אחריו אף לענין נחלה, וכן האריך מהריט"א כאן להוכיח כן. וביאר בשו"ת חת"ס אהע"ז ח"א סי' נ"ד שדוקא בלידת ראש שהיא לידה מחודשת בעינן לבו דוה עליו, אך בלידת כל גופו (ולכאורה הוא הדין רוב גופו) דהוי לידה גמורה אין תנאי של לבו דוה עליו. ועי' מנח"א שהקשה דאם כן לידת שפיר מרוקם נמי ליהוי בכור לנחלה שהרי יצא כולו. ועל כרחיך סברת השארית יוסף היא דבמציאות לבו דוה עליו, כיון שיצא לאויר העולם כשהוא חי.

והקשו עליו הש"ך ותויו"ט מרש"י בחולין סח. דביאר הא דנקטה מתני' יצא ראשו חי משום רבותא דכהן, דאף ראש לחוד פוטר הבא אחריו, ומבואר שלגבי נחלה אין בזה רבותא דאפי' יצא כולו חי אינו פוטר את הבא אחריו. ומאידך דייק המנח"א לשיטת תוס' והגר"א איפכא, דלפי תוס' והגר"א לגבי כהן אפילו בנפל מת הראש פוטר, ומדוע נקט נפל חי, (רש"י ביאר דראש לרבותא דכהן, אך עדיין קשה לדעת הגר"א מדוע נקט חי הא גם במת הראש לחוד פוטר), ועל כרחיך לרבותא דנחלה דאף בחי אין הראש פוטר, וכפי שיתבאר להלן בשם הסד"ט, ומשמע דכולו פוטר אף בנפל כדעת השארית יוסף.

**נתגיירה מעוברת וילדה וכו'**

פירש רש"י ולא לנחלה דהורתו שלא בקדושה ולאו בר נחלה הוא וזרע גוי רחמנא אפקריה. ותוס' הקשו דגוי יורש את אביו דבר תורה, ומוכח דלענין ירושה חשיב בנו ולא אפקריה רחמנא לזרעיה. ותירצו, דאינו יורשו מטעם אחר, דכיון דנתגייר הרי הוא כקטן שנולד. וביותר קשה דרש"י בקידושין יז: באמת כתב דגר אינו יורש את אביו משום קטן שנולד מאליו דמי, ונמצא סותר עצמו. והנה לפי מש"כ רש"י ביבמות צח. דהיכא שהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה לא אמרינן קטן שנולד דמי, (ביאר הגרש"ר בקידושין שם דכיון שגירותו היא אגב אמו, ואף למ"ד לאו ירך אמו דצריך מעשה טבילה מכל מקום חלות הגירות היא אגב אמו כמש"כ הגרי"ז, לכן אין כאן קטן שנולד כלפי הולד עד שיתגייר אחר לידתו), אתי שפיר בפשיטות מדוע הוצרך כאן לטעם אחר, דטעם כקטן שנולד לא שייך כאן. (עי' שיעורי הגרש"ר שם דלפי רש"י ביבמות היכא דהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה יורש את אביו הגוי, אמנם לפי רש"י לפנינו יש טעם נוסף שלא יירשנו, מצד אפקריה לזרעיה). ומש"כ רש"י שם כקטן שנולד ולא כתב כדהכא דרחמנא אפקריה לזרע גוי י"ל דנקט חדא מתרי טעמי, וצ"ע.

אך צ"ע הטעם שכתב רש"י כאן דרחמנא אפקריה, הא גוי יורש את אביו, ועל כרחיך דלגבי ירושה לא אמרינן הכי כיון דאף לגוי יש יחס. והנה הרמב"ן יבמות צח. נקט בפשיטות דירושה תלוי בדין קורבה ושארות ולא בדין יחס, וכדכתיב בקרא ונתתם את נחלתו לשארו, ואף דדריש לה על אשתו מכל מקום גדר הירושה נלמד משם. והא דגוי יורש את אביו אין זה משום יחס, דהא לגבי שארות רחמנא אפקריה לזרעיה כדחזינן לגבי עריות, אלא גזיה"כ הוא שגוי יורש את אביו. ולפי"ז י"ל דגזיה"כ זו נאמרה רק בעודו גוי, אך כשנתגייר שוב ליכא גזיה"כ, ואף בלא קטן שנולד, ושפיר כתב רש"י דרחמנא אפקריה לזרעיה ולכן ליכא דין שארות וקורבה, ומצד יחס בלא"ה לא מהני.

עוד י"ל דתרי דיני ירושה איכא, ירושת אב מצד יחס וירושת קורבה אף לאחיו ושאר קרובים, וירושת גוי היא רק מצד יחס ולא מצד קורבה כיון דרחמנא אפקריה לזרעיה, ולכן בגוי איכא רק ירושת אב וכן בן ובת שוין, דכלפי יחס אין הבדל ביניהם. ונקט רש"י דאין גוי מתייחס אחר אביו אלא בעודו גוי, אך לאחר שנתגייר לא שייך יחס לגוי, ואף בלא דין קטן שנולד, כשם שגוי הבא על בת ישראל אין הולד מתייחס אחריו ואינו יורש אותו.

ועפי"ז י"ל עוד מש"כ רש"י דאיירי בנתגייר עמה, ומשמע שאם היה ישראל מעיקרו ובא על נכרית ונתגיירה קודם לידתה הרי הוא בכור לנחלה, ולכאורה כלפי רחמנא אפקריה אין חילוק ואינו מתייחס אחריו. ויתכן לומר דיחס נקבע בלידה ולא בעיבור, ואם בשעת הלידה היה אביו ישראל והוא גר הרי הוא מתייחס אחריו לענין ירושה, ומש"כ רש"י הורתו שלא בקדושה קאי על האב, (ומצינו לשון זה לגבי איסור גיורא במס' ב"ב, וכבר העיר הקוב"ש שם על לשון זה דבעלמא קאי על הולד ולא על האב). ומעתה י"ל דרש"י בקידושין לא פירש מצד רחמנא אפקריה משום דהתם איירי בנולד גוי ואח"כ נתגייר, ולאחר שנקבע בשעת הלידה שהולד מתייחס אחריו שוב אינו פוקע ממנו אף לאחר שנתגייר רק מדין קטן שנולד, ולכן הוצרך לפרש מצד קטן שנולד ולא מצד רחמנא אפקריה, משא"כ הכא שנתגייר קודם לידה לא שייך קטן שנולד כמש"כ רש"י ביבמות, ומאידך שייך לומר רחמנא אפקריה כיון שבשעת הלידה האב גר והאב נחשב כקטן שנולד. ועי' כתבי הגרי"ז שהקשה מדוע לא סגי בטעם דקטן שנולד על האב. ויש לפלפל בכל זה.

הקשה הרש"ש מדוע איירי רק לענין בכורה, הא כיון שאינו יורשו משום רחמנא אפקריה לזרעיה או קטן שנולד אף כפשוט לא הוי. עיי"ש מש"כ ליישב. וכתב דלולי דברי רש"י ותוס' י"ל דאיירי באופן שאביו לא נתגייר, דלענין בכור לכהן הבן חייב לפדות עצמו כיון שאביו גוי, ולענין ליורשו כפשוט שפיר יורש דהא תקנו חכמים שגר יורש את אביו שמא יחזור לסורו, ומכל מקום לנחלה אינו בכור, דלגבי גוי ליכא דין פי שנים לבכור ואין כאן שמא יחזור לסורו.

**היא וכהנת היא ולויה וכו'**

פירש רש"י דנקט כהנת ולויה ואינה מבכרת לרבותא דאף בכה"ג חייב האב לפדותו, והוא הדין בנתערבו ב' בנים של מבכרות הוי בכור לכהן ולא לנחלה. והנה באופן שנתערבו היא וכהנת ולויה ואינה מבכרת אם האב מת תוך ל' הרי הבן פטור מלפדות עצמו שהרי איכא ספק לכל אחד האם הוא חייב, ורק האב חייב לפדות ממנ"פ. משא"כ בסיפא ספק בן ט' לראשון או בן ז' לאחרון הדין הוא להפך, דהאב פטור מלפדות דכל אחד ספק חייב, ורק הבן חייב לפדות עצמו כיון שהוא ודאי בכור.

**דף מו ע"ב**

**תיובתא דשמואל תיובתא**

מסקנת הסוגיא דביציאת רוב ראשו הוי כילוד בין ולד בן קיימא בין נפל ובין בן ט' מת, ודלא כשמואל, ולגבי מחותך נחלקו ר' יוחנן וריש לקיש במס' נדה כט. האם הראש פוטר או בעי רובו. ולגבי ירושה יש דין מיוחד דבעינן הכרת פנים, ונחלקו ר' יוחנן וריש לקיש האם ביציאת רוב ראש איכא הכרת פנים.

תוס' כתבו דיש גורסין בגמ' נדה כו. ולד דאית ביה חיותא מכי נפיק רוביה, סנדל עד דנפקי כוליה, וביארו דאיירי ברוב ראשו, דכל שאין לו חיותא בעי כל ראשו, ולפי"ז אף דלא קיי"ל כשמואל דבעי רוב גופו מכל מקום כל ראשו מיהא בעינן. ויש לבאר ענין זה דהנה נחלקו האחרונים בגדר לידת הראש, המנחת אברהם כתב בשם קהלת יעקב למהריט"א דכיון שעיקר נשמה במח סגי בלידת הראש, ואין זה משום שהגוף נטפל לראש וחשיב שגם הגוף יצא אלא דסגי ביציאת הראש להחשב לידה, והוקבע של ילוד הוא לפי הראש. אך החזו"א יו"ד קי"ז סק"ג כתב דשמואל סובר שלידת הראש של חי מהני משום שהוא חי באויר העולם, ואף שגופו במעי אמו אינו מגרע את היותו על פני הארץ, ולכן במת או נפל שאינו חי באויר העולם לא סגי ביציאת ראש. ולמסקנא כיון שהראש עיקרו של ולד חשיב יציאתו כלידה בין לענין היולדת בין לענין הולד, עיי"ש. וקצת משמע מדבריו דהגוף טפל לראש ונקרא שכולו ילוד, כעין רובו ככולו.

ועפי"ז חקירה זו י"ל בדעת התוס', דרוב ראשו שייך רק אם הלידה נקבעת לפי הראש לחוד, אך אם הגוף טפל אחר הראש והראש נחשב לעיקר גופו לא שייך לומר דסגי ברוב ראשו, דהוי כרוב של רוב. ומעתה י"ל דאף דלא קיי"ל כשמואל מכל מקום יש חילוק בדבר, דבחי מהני יציאת הראש משום שהוא עיקר הגוף והלידה נקבעת על פי הראש, אך במת או נפל אין הלידה נקבעת מחמת הראש לבד אלא מהני רק מדין שהגוף נטפל אחר הראש, ובזה לא סגי ברוב ראשו.

הטור ושו"ע נקטו להלכה דבנפל מת לא סגי יציאת ראש, וכו"ע מודו לשמואל דבעי יציאת רובו. והגר"א נחלק עליהם דאין הבדל בנפל בין מת לחי, דאף חי נחשב כמת ואמרינן במס' שבת מחתך בבשר בעלמא הוא, עיי"ש, וכן מבואר בתוס' נדה כו. כמש"כ בלגיון רעק"א שם. ופליגי האם גרסינן במשנה אע"פ שיצא ראשו חי או דלא גרסינן אע"פ, ודוקא ביצא ראשו חי. ובחידוד הלכות הוכיח כשיטת טור ושו"ע מהא דתנן ראשו חי ולא נקט לרבותא ראשו מת. ולדעת תוס' יישב דנקט כן משום רבותא דנחלה.

**תוד"ה תיובתא, דהיינו דוקא בבהמה וכו'**

מבואר דשמואל מודה לגבי בהמה דסגי ביציאת ראש, והיינו דכלפי לידת בהמה איכא חשיבות ראש גם לנפל ומת, משא"כ באדם לגודל חשיבותו אין חשיבות לראש אלא בחי. וצ"ע דהא שמואל יליף מקרא דכל אשר נשמת רוח חיים באפיו, וזה קאי אף על בהמה. ובמנח"א הביא מאבן עזרא דפי' האי קרא לענין אדם בלבד, וסיפא דקרא כל אשר בחרבה מתו קאי על בהמה, ולפי"ז ניחא. ועי' עוד רעק"א בחולין סח. מה שהקשה על תוס', ובמנח"א יישב קושייתו.

**חוץ מן הנחלה מאי טעמא יכיר אמר רחמנא**

בספרי ריש פר' כי תצא על הפסוק לא יוכל לבכר את בן האהובה איתא, את בן האהובה כיון שיצא ראשו ורובו מחיים פוטר את הבא אחריו מן הבכורה, על פני בן השנואה אע"פ שבן הבכור לשנואה. וביאר מהריט"א דהוקשה לו מדוע הוצרך הפסוק להזהיר שלא יבכר את בן האהובה, פשיטא דבן השנואה הוא הבכור. ומשני דאיירי קרא במקום שיש צד לומר שבן האהובה הוא הבכור, וקמ"ל קרא דאינו רשאי להחליט כן כיון שהדין הוא שבן השנואה עדיף. ואיירי באופן שילדו שניהם בזמן אחד, ובן השנואה יצא ראשו ורובו וחזר למעי אמו ואח"כ יצא בן האהובה לגמרי, והיה מקום לומר שיוכל להחליט שבן האהובה נחשב בכור לפי שיצא לגמרי קודם, קמ"ל דבן השנואה הוא הבכור כיון שיצא רו"ר.

והקשה מהריט"א מדוע נקט הספרי ראשו ורובו, הא ביציאת ראש הוי כילוד. וכן הקשה על התוספתא פ"ו ה"א הבא אחר הנפלים וכו' זה הכלל כל שיצא ראשו ורובו בחיים פוטר את הבא אחריו מן הבכורה אבל לא ה' סלעים של בן. (פי' מהריט"א דלענין ה' סלעים אף בן האהובה נחשב בכור, דאזלינן בתר האם והרי הוא פטר רחם של האהובה). ואף בזה קשה מדוע נקט ראשו ורובו. ואין לומר דהכונה ראשו או רוב ראשו, דאם כן יקשה לר"ל דלענין נחלה בעינן כל ראשו דוקא, דבעינן הכרת פנים.

ותירץ, דהכונה או ראשו או רובו, והיינו דביצא כדרכו סגי ברוב ראשו, וביצא דרך מרגלותיו בעינן רובו. אך הקשה דלגבי נחלה הא בעינן הכרת פנים, ונחלקו ר' יוחנן וריש לקיש האם סגי ברוב ראשו או כל ראשו, ומכל מקום לכו"ע צריך הכרת פנים, ואם כן ביצא דרך מרגלותיו לא ייחשב ילוד לענין נחלה לכו"ע עד שיצא הפנים ולא סגי ברוב גופו.

ובש"ש ש"ו פט"ו חולק על מהריט"א ונקט בפשיטות דאף לענין נחלה מהני רוב גופו ביצא דרך מרגלותיו, והוכיח מזה כדעת ר"ת דטביעות עין מהני ברוב גופו אפילו בלא פדחת וחוטם, והיינו דברוב גופו נמי מתקיים דין יכיר, ולפי"ז מיושב שפיר הספרי דרו"ר היינו או ראשו או רובו. ויש להוכיח כדעת מהריט"א מהתוס' ד"ה מאי טעמא, דהקשו מדוע לא דריש מקרא דיכיר להכרת פנים, ואף ר' יוחנן לא פליג אלא דפדחת נמי הויא הכירא. ודבריהם צ"ע דלר' יוחנן ליכא נפק"מ בהאי קרא כיון דבלא"ה הוי ילוד ברוב ראשו. ולמהריט"א שפיר איכא נפק"מ ביצא דרך מרגלותיו דלא הוי כילוד ברוב גופו, ועי' ש"ש שם שהקשה כן על התוס' ולשיטתו דרוב גופו מהני לכו"ע.

והנה בקול אליהו פר' כי תצא מובא בשם הגר"א דהפסוק איירי במי שנשא אשה ולאחר שנתעברה גרשה, וזהו שאמר הכתוב שנואה, ואח"כ נשה אשה אהובה שלא גרשה וילדה אשתו קודם האשה המגורשת, ועל זה אמר קרא לא יוכל לבכר את בן האהובה מחמת שנולד קודם, דאזלינן בתר היצירה ובן הגרושה נוצר קודם. ולפי"ז אתי שפיר לשון הפסוק וילדו לו בנים האהובה והשנואה, דהאהובה ילדה קודם לשנואה.

ובהעמק דבר להנצי"ב שם פירש להפך, דבתחילה כתיב כי תהיינה לאיש שתי נשים האחת אהובה והאחת שנואה, דהיינו שמקודם נשא אהובה ונתעברה ואח"כ נשא שנואה ונתעברה, וילדה השנואה קודם, ועל זה אמר קרא לא יוכל לבכר את בן האהובה מחמת היצירה, דאזלינן בתר הלידה. [עיי"ש שכתב דס"ד דאזלינן בתר היצירה משום דכתיב כי הוא ראשית אונו. וצ"ע טובא דהא בפסוק משמע בדיוק להפך, דכתיב לא יוכל לבכר וכו' כי את הבכור בן השנואה יכיר וכו' כי הוא ראשית אונו, ולדבריו הרי בן האהובה הוא ראשית אונו].

וכתב שם דהן נשמע בשם הגר"א להפך שהולכין אחר העיבור, ולא אאמין לקול השמועה בשם רבינו הגר"א ושקר העידו בשמו ז"ל. ובהערות לקול אליהו שם הקשו מעשו ויעקב, דמשמע שעיקר הדין הוא כעשו שמי שנולד ראשון הוא הבכור ולכן הוצרך למכור את הבכורה. והנה רש"י ריש פר' תולדות כתב שיעקב אחז בעשו לעכבו שיצא ראשון כיון שהוא נוצר ראשון. ושמעתי לפרש דיש סיבה להיות בכור מחמת היצירה ויש סיבה מחמת הלידה, אלא שהלידה עדיף וגובר על היצירה ואין ב' בכורות. ולכן לאחר שעשו מכר את הבכורה ונסתלק מיד חוזר וניעור סיבת הבכורה של יעקב מחמת היצירה, וממילא נעשה בכור. והוא עפ"י מש"כ הקצה"ח דמכירת הבכורה ליעקב הועיל מדין סילוק.

ויתכן ליישב באופן נפלא את הפסוק עפ"י המבואר בסוגיין שלגבי נחלה בעינן יכיר ולא סגי במה שנחשב ילוד לכל דיני התורה, ולכן לר"ל בעינן שיצא כל ראשו ולא סגי בפדחת לחוד. ומעתה י"ל דקרא איירי באופן שבן האהובה הוציא רוב ראשו ראשון ואח"כ בן השנואה הוציא כל ראשו קודם שיצא כל ראשו של בן האהובה. ולכן דייק הפסוק וילדו בנים האהובה והשנואה, שהרי לגבי כל דיני התורה בן האהובה נולד קודם. ועל זה אמר קרא לא יוכל לבכר וכו' כי לגבי נחלה בעינן יכיר, דהיינו כל ראשו. ואף לדעת ר' יוחנן דסגי ברוב ראשו גם לענין נחלה יש להעמיד את הפסוק על דרך הנ"ל באופן שיצא בן האהובה דרך מרגלותיו ויצא רובו ואח"כ יצא ראשו של בן השנואה. והיינו כשיטת מהריט"א דאף לר' יוחנן לא מהני יציאת רובו דרך מרגלותיו ודלא כהש"ש.

ומעתה יש לפרש את הספרי באופן פשוט יותר, דבאמת בן האהובה פוטר את הבא אחריו מבכורה דהיינו מפטר רחם, (ולביאור מהריט"א קשה דלא מצינו לשון "פוטר" רק לגבי כהונה ולא לגבי נחלה), ומכל מקום לא יוכל לבכר את בן האהובה לענין נחלה שהרי בעינן יכיר, אלא צריך להנחיל לבן השנואה, וזה הכונת סיום הספרי שלא יוכל לבכר את בן האהובה אע"פ שמגיע על פי דין לבן השנואה אלא וכו'.

**ואבע"א יכיר לחוד והכרת פנים לחוד**

הש"ש ש"ו פט"ז תמה מאי שנא יכיר מהכרת פנים, אם בהכרת פדחת בלא פנים אפשר להכירו, הרי מתקיים כאן גם הכרת פנים, ואם אי אפשר להכירו אף יכיר ליכא. עיי"ש מה שכתב בזה.

**תוד"ה לאתויי, מכל מקום לידת שאר הגוף שיצא אח"כ חשוב כמו כן לידה וניתיב לה ימי טומאה וטהרה**

הקשה הגרי"ז לאחר שהולד נחשב כילוד מה שייך עוד לידה, ואין לומר דיש חילוק בין לידה כלפי הולד ללידה כלפי האם, דלאחר שאין ולד לא שייך לידה. ולפי מש"כ לעיל בשם קהלת יעקב דאין הגוף נטפל אחר הראש אלא דסגי בלידת הראש להחשב ילוד, י"ל קצת דלידת הגוף נמי הוי לידה, אך להחזו"א דהגוף נטפל אחר הראש קשה קושיית הגרי"ז ביתר שאת.

**דף מז ע"א**

**הא ודאי ריה"ג דאמר פט"ח בישראל וכו'**

כתב מהריט"א דאף ריה"ג לא קאמר אלא בבכור אדם, דכיון דהוי כקטן שנולד שייך לומר פט"ח בישראל ולא מתחשבים במה שהיה קודם לכן, אך לגבי בכור בהמה אם ישראל קנה בהמה שביכרה כבר לכו"ע לא אמרינן שהראשון שנולד אח"כ הוי בכור, דהוי שינוי בבעלים ולא שייך בזה קטן שנולד.

מבואר בגמ' שלפי ריה"ג ילפינן דידיה מדידה שאף לענין נחלה הראשון שנולד בישראל הוי בכור, ור"י ור"ל פליגי אליבא דרבנן. וצ"ע מדוע לריש לקיש לא אמרינן כקטן שנולד אף לענין בכורה. ומהריט"א יישב דרבנן ילפי מקרא פט"ח בישראל להפך מריה"ג, דדוקא אם הפט"ח הוא בישראל הוי בכור ולא באופן שהפט"ח הוא בתורת גוי, ופליגי ר"י ור"ל האם ילפינן דידיה מדידה. וצ"ב דבגמ' לא משמע כן כלל, דהא סברת ר' יוחנן היא דהו"ל ראשית אונו ולא אמרינן כקטן שנולד ולא משום דילפינן דידיה מדידה. ועוד, דבגמ' אמרינן ואזלי לטעמייהו לגבי פרו ורבו, והתם לא שייך האי טעמא.

ולפיכך נראה דפליגי ר"י ור"ל מסברא האם שייך בזה כקטן שנולד או לא, אך לגבי פט"ח ס"ל לכו"ע דלא שייך בזה כקטן שנולד, לפי שהוא דבר התלוי במציאות שיפטור את רחמה, וכקטן שנולד לא יכול להשפיע את המציאות שאין זה פטר רחם.

**לויה שילדה בנה פטור מה' סלעים וכו'**

הרמב"ן כתב דהלכה כרבא שכל בן לויה פטור ולא כר' פפא שרק אם נתעברה מעכו"ם פטור. והוכיח כן מדאקשינן לעיל ד. בן לויה לא תפקע ומשני הא ל"ק כדמר משמיה דרבא ולא משני אי נמי כדר' פפא ש"מ דהלכתא כוותיה. ועוד דר' פפא דתלמיד לגבי אביי ורבא ולית הלכתא כתלמיד במקום הרב. ועוד דיש נוסחאות במס' חולין קלב. להדיא דהלכה כר' אדא בר אהבה אליבא דמר משמיה דרבא.

והרא"ש דחה ראייתו הראשונה, דהתם אי אפשר לומר אי נמי כדר' פפא דהא פריך לויה לא תפקע כמו לוי, והוצרך לדמר דכל לויה מפקעת לתרץ קושייתו, ולר' פפא אה"נ דלויה לא מפקעא אם נתעברה מישראל, עכ"ד. ודבריו צ"ב דלפי ר' פפא כל הדין שלויה פוטרת הוא בנתעברה מעכו"ם, ועל זה שפיר יש לתרץ דכיון שאביו עכו"ם הרי הוא לוי ופטור.

ותירץ החזון איש דהתם קושיית הגמ' דלויה לא תפקע רק משום שהבן אינו לוי, והפטור מגיע מהאם, וכיון שהאם לא פטרה במדבר איך יכולה לפטור את הבן. וקושיא זו קיימת רק לרבא דהפטור מגיע מהאם, אך לר' פפא כיון שהאב גוי הרי הוא מתייחס אחר אמו והוא עצמו לוי, והפטור אינו מהאם אלא ממנו עצמו דהוא לוי כמו כל הלויים, ואין מקום לקושיית הגמ' כלל. וזה כונת הרא"ש דהתם אי אפשר לומר אי נמי כדר' פפא דלדידיה מעיקרא לק"מ.

ובתירוץ הגמ' פטר רחם אמר רחמנא פירש רש"י דרק למסקנא שהוקשו כל הלויים זה לזה מיושב. אך החזון איש פירש דלענין דין פדיון הלך אחר אמו ויש בו מקדושת לויה לענין זה. כלומר, דהא דלויה פוטרת מדכתיב פטר רחם אין הכונה שהלויות של האם פוטרת, אלא אף הבן עצמו נחשב לוי לענין פדיון. ורק הבן עצמו ולא שאר זרעו. וכן מבואר במהריט"א אות ס"ה השני ד"ה וכן שביאר את דברי השיטמ"ק שם: מסתברא דמצד שהיא לויה והלויים עצמם פטורין מפדיון הוא הדין דלויה נמי פוטרת מכח דצד לויה יש בו מצד אמו, עכ"ל. ומבואר חידוש גדול, דפטור בן לויה הוא משום שהוא עצמו נחשב לוי לגבי פדיון.

**תוד"ה ולא תימא, אבל מ"ד הולד ממזר וכו'**

הצ"ק הקשה לפי תוס' מדוע קאי גם למ"ד מזהמין את הולד, הרי לדעת תוס' הוא נחשב ממזר. כלומר, דהצ"ק נקט בפשיטות שממזר פטור מפדיון ואף בלא טעמא דאמו לויה פטור. ותמה הרש"ש מנ"ל הא, ובש"ך ש"ה ס"ק כ"ב כ"ג מבואר להדיא דממזר חייב. ועוד צ"ע על הצ"ק מדוע הקשה רק לתוס' ולא לרש"י, הא לרש"י למ"ד אין מזהמין הולד ממזר.

**דף מז ע"ב**

**אתמר כהן שמת והניח בן חלל וכו'**

עיקר פטור כהן ולוי תלוי בבן עצמו, שאם הבן כהן או לוי האב פטור מלפדותו ואם הוא כהן חלל או ישראל חייב האב לפדותו, ואין זה תלוי באב כלל. ורק לגבי האם פליגי לעיל האם כשהיא כהנת כשרה או לויה הבן חייב או פטור. ונמצא שאם לכהן יש בן חלל צריך לפדותו והפדיון לעצמו, ואם מת האב לאחר ל' לכו"ע אין הבן צריך לפדות עצמו דכבר זכה האב בפדיונו, כי פליגי לאחר ל'. ומהריט"א אות ס"ז או"ק ג' דייק בסוגיין מחלוקת גדולה ויסודית בראשונים מהו גדר מצות פדיון הבן.

דרש"י כתב דאי נמי יהיב האב הוה מפריש ליה ושקיל ליה לנפשיה, דהא כהן הוא, וכיון דזכה האב בפדיונו מורישו לבנו עם שאר נכסיו. והיינו דכאשר מחייבים את האב בפדיון הרי הוא צריך להפריש ולתת לעצמו, ולכן גם הבן חייב להפריש ויכול ליטול לעצמו. אך בלא להפריש אינו יוצא ידי מצות פדיון הבן בין לגבי האב ובין לגבי הבן לאחר מיתת האב. ובאמת צ"ב היאך נפטר הבן מלתת לכהן, בשלמא האב היה יכול ליטול לעצמו כיון שכהן הוא, ומקיים בזה מצות נתינה לכהן, אך הבן שלוקח לעצמו אינו מקיים מצות נתינה, ואיך יכול האב להוריש לבנו את הפדיון עם שאר נכסיו הא כל שלא הפריש ונתן לעצמו אין כאן פדיון הבן כלל. ואם נאמר כהצד באפיקי ים (ח"ב סי' י"ב) שהכהן מחוייב רק להפריש ואינו חייב בנתינה כלל אתי שפיר, דמצות נתינה פקעה מפדיון זה, ואף הבן חייב רק בהפרשה. אך מלשון רש"י משמע שהאב חייב גם בנתינה ומכל מקום מוריש לבנו כאילו הפריש וזכה בעצמו, וצ"ע.

וכן הרא"ש כתב: כן הבן יפריש ה' סלעים ויפדה את עצמו ולא יתנם לכהן, מידי דהוה במי שירש טבלים מאבי אמו כהן שמתקנם ומוכר התרומה לכהן. ומבואר להדיא ברא"ש שהבן צריך הפרשה ואח"כ יכול לעכב לעצמו. ובשיטמ"ק בשם תוס' הרא"ש הוסיף דרבא בר"ה סובר דאפילו קודם ל' יכול לומר שבא מכח אביו שהיה פטור מנתינה, ודמי לישראל שירש מאבי אמו כהן טבלים שלא נתמרחו. וביאר מהריט"א דר"ח ורבא בר"ה פליגי אף לגבי ירש מאבי אמו כהן טבלים, דלפי ר"ח אינו פטור מנתינה אלא אם ירשן לאחר מירוח, וכדאיתא בפ"ק להדיא, ולפי רבא בר"ה פטור אפילו קודם מירוח.

ומאידך התוס' הקשו מדוע מת האב קודם ל' חייב הבן בפדיון נימא כל שאין אחרים מצווין לפדותו אינו חייב לפדות עצמו, והכא האב פטור כיון שהוא כהן. ואם נאמר כרש"י והרא"ש הא האב חייב לפדותו אלא שמעכב את הפדיון לעצמו, ומוכח דמחמת כן פטור לגמרי אפילו מלהפריש. ובאמת בתוס' הרא"ש יישב קושיית תוס' לגבי כהן דהאב חייב לדפותו אלא שמעכב הפדיון לעצמו ואזיל לשיטתו שצריך להפריש, אך תוס' ס"ל שאין צריך להפריש, וכן הוא בתוס' חיצוניות, ולכן חשיב שאין אחרים מצווין לפדותו.

ומבואר ברש"י ורא"ש חידוש גדול, דאף פדיון הבן שייך ענין הפרשה ונתינה, אע"פ שבהפרשה אינו פועל כלום, ומצות פדיון היא לתת לכהן ה' סלעים ותו לא, מכל מקום יש שלב של הפרשה דנעשה הממון לממון כהן ויצא ידי חובת פדיון הבן, אלא שצריך לתת לכהן. ואע"פ שחייב באחריותו מכל מקום יצא ידי מצוה, ודמי לר' אליעזר יב: דפדיון פט"ח חייב באחריותו אע"פ שבהפרשה לחוד מתיר איסור הנאה. אך התוס' סוברים שכיון שאינו פועל כלום בהפרשה כל עוד שלא נתן לכהן אינו מקיים שום מצוה, ומהאי טעמא חייב באחריותן, וכהן שיכול לתת לעצמו אינו צריך להפריש כלל שהרי לא חייבתו תורה לתת לכהן אחר, וכיון שכל הדין זה לתת וזה לא שייך לגביו הרי הוא פטור לגמרי, ושפיר זכה הבן בפדיונו. וקודם ל' פליגי האם שייך לומר זכה בפדיונו כיון שמתחילה חל החיוב על האב וכבר נפטר האב מחיוב זה.

וכתב מהריט"א שלפי רש"י והרא"ש כל ספק פדיון הבן חייב להפריש ומעכבן לעצמו, שהרי ע"י ההפרשה נפטר מהמצוה, ואף שלא במקום איסור הנאה מדוע לא נחייבו לצאת ידי המצוה בספק הרי אינו מפסיד כלום כיון שיכול לעכב לעצמו. וזהו חידוש גדול שלא מצאנו בשום מקום. ויש להוסיף שלפי"ז הברכה של פדיון הבן יעשה בהפרשה ולא בנתינה, שהרי עיקר קיום המצוה הוא בהפרשה כמו לגבי פדיון פט"ח.

**והכי קאמר והבא אחריו אין בכור לנחלה**

לפי"ז בכור לכהן קאי על הראשון, והוא אינו אף בחלק פשוט, ואין בכור לנחלה קאי על השני והוא אינו בכור אף לכהן. ומש"כ רש"י והבא אחריו מבני השני אינו בכור לנחלה הגיה הרש"ש מבני שניהם.

**בכור לדבר אחד לא הוי בכור**

מבואר בתוס' דלר' טרפון מספק"ל האם בכור לדבר אחד הוי בכור, אלא דהוא ס"ל שאם הוי בכור שניהם נחשבים בכור הראשון משום בכור לולדות והשני משום בכור לרחמים. ואף דכתיב פטר רחם צ"ל דאין תנאי שיצא דרך הרחם דוקא, ואף ביצא דרך דופן חשיב פטר רחם אלא שאינו בכור לרחמים. ולפי"ז לר' שמעון אילו לא היה דורש פטר רחם לפטור הראשון שניהם היו בכורות, אלא שהראשון אינו בכור משום שחסר בתנאי של פטר רחם.

והנה הבא אחר נקבה לכו"ע אינו בכור לכהן, ואף שהוא בכור לזכרים אין לזה שם בכור כלל, ורק לגבי ולדות ורחמים יש לזה שם בכור.

**דף מח ע"א**

**מת אחד מהם בתוך ל' יום**

אך אם מת אחר ל' נשתעבדו נכסים כמבואר בגמ' והאב חייב. ומבואר כאן דאע"פ שפדיון הבן עיקרה מצוה, ולאחר שמת הבן שוב אין מצוה דאין את מי לפדות, מכל מקום חייב מחמת השיעבוד נכסים, דמצוה זו אינה סתם לעשות פעולה של נתינה לכהן, אלא היא יוצרת שיעבוד הגוף ושיעבוד נכסים, דהתורה יצרה במצוה זו חוב לכהן, ולאחר שחל החוב שוב אין הוא תלוי במצוה. וכן מבואר לאידך גיסא דמצוה זו תלויה במשפטי הממון, דהא בספק אמרינן המע"ה ופטור מלפדות ולא אמרינן ספק דאורייתא לחומרא, ועל כרחיך דהמצוה היא לקיים את החוב שיצרה תורה במצות פדיון הבן ולתת לכהן. וכיון שעפ"י דיני הממון אין חוב אף מצוה ליכא.

אך יל"ע דבתוס' בע"ב ד"ה דרבי הקשו מדוע אמרינן חמש ולא חצי חמש, מאי שנא מחמשה בקר ואפילו חצאי בקר, ותירצו דהתם תשלומין נינהו ויש לו לשלם מה שהוא חייב, אבל הכא מצות ה' סלעים רחמנא רמי עליה ולא מקיימא בפחות מחמש. וצ"ע דהא החוב שחל כבר אינו תלוי במצוה, והראיה ממת הבן דליכא מצוה והחוב קיים, ומדוע לא יתחייב לשלם את החוב שנוצר כבר לכה"פ מה שיכול.

[ואולי י"ל דהמצוה היא לשלם לכהן את החוב שנוצר, ואף לאחר שמת הבן איכא מצוה כיון שהחוב נוצר, אך באמת במקום שאין מצוה ליכא חוב, וצ"ע].

**א"ר ירמיה זאת אומרת שני יוסף בן שמעון וכו'**

ללישנא קמא הקושיא היא על ר' מאיר ומוכיח ר' ירמיה לשני יב"ש שלקחו שדה בשותפות, וללישנא בתרא הקושיא היא על ר' יהודה ומוכיח לשני יב"ש שלקח אחד מהם שדה מחבירו. וכתב מהריט"א דלא פליגי לדינא, אלא שללישנא קמא היה פשוט לר' ירמיה שאם לקח אחד שדה מחבירו בע"ח גובה ממנו ורק הא דלקחו שדה בשותפות היה אצלו חידוש והוצרך להוכיח מר' מאיר, וללישנא בתרא להפך.

**אמר רבא מכדי נכסי דבר איניש אינון ערבין ביה**

רבא סובר שכל ענין שיעבוד נכסים בין קרקעות בין מטלטלין הוא משום ערבות, דנכסי דבר איניש ערבין לחיוביו, ולכן כאשר ליכא שיעבוד הגוף משום שאי אפשר לתבוע ממנו מחמת ספק אף שיעבוד נכסים ליכא. ובדעת ר' ירמיה כתב מהריט"א דשיעבוד נכסים אינו משום ערבות אלא משום קנין, שהחוב מקנה לבע"ח זכות טריפה מנכסי הלוה, ולכן גם במקום שאין שיעבוד הגוף איכא שיעבוד נכסים.

**דף מח ע"ב**

**אלא דכו"ע ה' ולא חצי ה' והכא בדרב אסי וכו'**

הרמב"ן פסק שאם מת האב תוך ל' פטורים, האב פטור משום דלא נשתעבדו נכסיו והבנים פטורים מכח ספק, ולא אמרינן שני יב"ש וכו'. ואם מת האב אחר ל' חייבים אפילו אם ליכא אלא ה' סלעים וכר' יהודה, דקיי"ל האחים שחלקו יורשין הן ומלוה הכתובה בתורה גובה מיורשים. ואם ליכא ה' סלעים אינו גובה כלל, דקיי"ל חמש ולא חצי חמש.

אך הרמב"ם ה"כ פסק מת האב בין בתוך ל' יום בין אחר ל' יום בין שלא חלקו האחים בין שחלקו ינתן מן הנכסים חמש סלעים לכהן, שכבר נתחייבו הנכסים. ולכאורה זה סותר למסקנת הסוגיא דבמת תוך ל' פטורים. ותירץ הכס"מ דהרמב"ם נקט דתרי לישני פליגי לדינא, וללישנא קמא רק ר' מאיר קשה אך ר' יהודה שפיר מבואר, משום דאע"ג דמית תוך ל' יום כשהגיע יום ל' חל החיוב על הנכסים. ודבריו צ"ע מדוע יחול חיוב על הנכסים הא האב לא נתחייב כלל. ועי' מהר"י קורקוס מש"כ בזה.

ויישב מהריט"א בשני דרכים. א, רש"י כתב בכמה מקומות דהא דחייבה תורה פדיון רק לאחר ל' היינו משום שהוא ספק נפל, ותוס' הקשו עליו דאפילו קים לן דכלו לו חדשיו ואינו ספק נפל לא הוי פדיון קודם ל'. ובשיטת רש"י יישב דהוי גזיה"כ שאין לברר שאינו נפל אלא ע"י שהוא חי ל' יום, וכל ידיעה אחרת אינה מבררת, אך לאחר שנתברר שאינו נפל ע"י שהוא חי ל' יום הרי הוא חייב בפדיון למפרע משעת הלידה. ותוס' הקשו עליו מדברי שמואל להלן שאם פדה קודם ל' ונתעכלו המעות עד ל' אינו פדוי, ובשיטת רש"י י"ל דבזה גופא נחלקו רב ושמואל, דרב סובר שכל הפטור קודם ל' הוא משום ספק נפל ולאחר שנתברר הרי הוא חייב למפרע משעת הלידה ואפילו נתעכלו המעות פדוי, ושמואל סובר דגזיה"כ שלא חל החיוב עד לאחר ל'. ועפי"ז פירש דרבא סובר כשמואל דקודם ל' אינו פדוי כלל, ולכן העמיד את המשנה רק במת לאחר ל', אך המקשן בל"ק שהקשה רק לר' מאיר ולא לר' יהודה סובר כרב דאפילו מת האב קודם ל' חל שיעבוד נכסים למפרע כיון שהבנים קיימים, ולכן לא הקשה לר' יהודה. [וצריך להוסיף, דהוקשה לו לר' מאיר ממנ"פ, אם הוא סובר כשמואל לא נתחייב האב כלל, ואם הוא סובר כרב הרי חל חיוב לגמרי ואפילו חלקו קודם שנתנו חייבים].

והרמב"ם הרי פסק כרב דנתעכלו המעות פדוי, ולכן גם הכא פסק שאפילו מת האב קודם ל' נשתעבדו נכסים למפרע וחייבים.

ב, ר' ירמיה ורבא פליגי בגדר שיעבוד נכסים, דרבא סובר שהוא מדין ערבות, כלומר שדעת בני אדם לסמוך על נכסיו בתורת ערבות שיגבה ממנו, ואילו ר' ירמיה סובר כעולא במס' ב"ב קעה: דילפינן מיוציא אליך את העבוט החוצה דאפילו מטלטלין משתעבדין לחוב, וכל שכן קרקעות. וגדר השיעבוד לפי"ז ביאר מהריט"א דהוא משום קנין, דדמי החוב מקנים לו זכות גביה בקרקע ובמטלטלין אם לא יפרע עד זמן פלוני מדין קנין כסף, כיון שכסף קונה מהתורה. [יל"ע באופן שחייב עצמו בלא נתינת כסף היכן יש כאן קנין כסף, הא קיי"ל דמלוה לא קונה]. והרמב"ם פסק כר' ירמיה ועולא ולא כרבא, ולכן לא הביא הדין דשני יוסף בן שמעון וכו' דבאמת בכה"ג יכול בע"ח לגבות משניהם יחד. ולכן פסק גם הכא דאפילו מת האב קודם ל' יכול לגבות מהיורשים כדין שני יוסף בן שמעון. [לפירוש ראשון מת קודם ל' חייב מחמת שיעבוד של האב שהוברר למפרע שנשתעבדו נכסיו, ולפירוש שני חייב מחמת הבנים עצמם כדין יב"ש].

והקשה מהריט"א דאם כן איך קיי"ל דבע"ח אינו גובה מטלטלין דיתמי הא הרמ"ה בב"ב שם כתב שלפי עולא ששיעבוד מטלטלין מהתורה בע"ח גובה מיתמי, דאין סיבה שחכמים יפקיעו שיעבוד מטלטלין מיתמי דלא שייך בזה שלא תנעול דלת. ותירץ דהרשב"א ב"ק יד: נקט דאף לעולא שייך לומר שחכמים יפקיעו שיעבוד מטלטלין מיתמי, עיי"ש.

ובזה יישב קושיא גדולה שהקשה מהרש"ל על הרמב"ם, מדוע הכא פסק שאם מת האב הבנים חייבים, הא הרמב"ם פסק דהאחים שחלקו לקוחות הן, וקיי"ל מלוה הכתובה בתורה כמלוה ע"פ ואינו גובה מלקוחות. אך להנ"ל הרמב"ם פסק דהבנים חייבים מחמת עצמם כדין יב"ש ולא מחמת שיעבוד האב. והנה הטור תמה על הרמב"ם מדוע מת האב קודם ל' חייבים דזה נגד מסקנת הסוגיא דידן, ואזיל לשיטתו בחו"מ סי' מ"ט שפסק כרבא ששני יב"ש הדרין בעיר אחת אינו גובה מהם אפילו כשלקחו שדה בשותפות, אך הרמב"ם לא הביא דין זה כשיטתו הכא שאפילו מת קודם ל' חייבים.

**ודכו"ע אית להו דר' אסי האחין שחלקו מחצה וכו'**

פירש רש"י דמספק"ל אם יש ברירה ויורשין נינהו וכו'. וצ"ע דאם הוי מחמת ספק ויש צד שהם לקוחות איך אפשר לטרוף מהם מחצה.

מהריט"א הקשה מדוע לא יתחייבו מחמת מזיק שיעבודו של חבירו, דיתומים שמכרו קרקע שמשועבדת לבע"ח במלוה ע"פ והפקיעו את השיעבוד חייבים לשלם מדין מזיק שיעבודו של חבירו, והכא בזה שחלקו הו"ל כלקוחות והפקיעו את השיעבוד. ותירץ דהמזיק מתנות כהונה פטור דהוי ממון שאין לו תובעין, עיי"ש שהאריך בזה.

**תוד"ה ואם, לא אמרינן מוציאין מידו**

עי' ט"ז סי' שכ"א שהביא שו"ת מהרי"ל סי' קע"ד שאם אדם נתן ספק בכור לכהן לא חשיב כתפיסה ברשות, כיון שהנתינה היתה בטעות, ולא דמי לנתן לכהן שה נדמה בפדיון פט"ח דכתב הרמב"ן דהוי תפיסה ברשות, דהתם החמור חייב בפדיון. ולכאורה אכתי יש להקשות מהכא דחשיב תפיסה ברשות אף דלא היה חזקת חיוב. ואולי גם כה"ג חשיב חזקת חיוב דקודם שמת תלינן שהוא בחזקת חי, וצ"ע. ועוד י"ל דהכא הנתינה לא היתה בטעות שהרי באותה שעה היה חי, ורק לאחר מכן מת והוברר למפרע שהוא פטור, ושפיר חשיב בכה"ג תפיסה ברשות, ועדיין צ"ע. ועי' רש"ש.

**דף מט ע"א**

**תוד"ה ה"מ, ועוד יש לתרץ וכו',**

לתירוץ זה בתוס' כאשר שניהם תובעים יחד אף בלא הרשאה חייב לתת להם, דחשיב תובע אחד בתורת ודאי, אך לשאר התירוצים דלעיל כל שלא באו בהרשאה לא חשיב תביעה אחת, ויכול לדחות כל אחד מהם עד שיעשו הרשאה.

**תנא ר' הונא שני זכרים ונקבה אין לכהן כלום וכו' כיון דבשני אנשים הוא דמשכח"ל וכו'**

רש"י פירש דקאי על שני נשים שלא בכרו של שני אנשים, ואע"פ שודאי יש כאן בכור מכל מקום פטורין, האבות פטורים דלכל אחד יש ספק שמא אין הבכור שלו, והבנים פטורים דלכל אחד יש ספק שמא אינו הבכור אלא אחיו. ובאיש אחד לא משכח"ל שהרי האב חייב ממנ"פ.

הרמב"ם והראב"ד פירשו דקאי על אחת בכרה ואחת לא בכרה, ונחלקו בגירסא בגמ', הראב"ד גרס כמו שלפנינו דמשכח"ל לפטור רק בשני אנשים, אך אם שניהם של איש אחד חייבים, אע"פ שיש צד לפוטרו דשמא זו שלא בכרה ילדה רק נקבה או שמא ילדה נקבה ואח"כ זכר, מכל מקום חייב. אך בשני אנשים דלכל אחד יש צד שמא נולד לו רק נקבה פטורים. ואילו הרמב"ם גרס להפך, כיון דבאיש אחד הוא דמשכח"ל וכו', ולכן פסק דבשני אנשים פטור ובאיש אחד חייב. ובמל"מ ביאר דאיכא רוב צדדים לחייב משום שיש לפנינו ה' צדדים וג' מהם לחייב, עיי"ש.

ונשאר בצ"ע בטעמייהו דהרמב"ם והראב"ד מה"ת לחלק בין איש אחד לשני אנשים. ועי' ט"ז מש"כ בזה.

**מת ביום שלושים כיום שלפניו**

מסקנת הסוגיא בשבת קלו. שאם קים לן דכלו לו חדשיו, כגון שעברו ט' חדשים מששמשה עד שילדתו ולא שמשה כל ימי עבורה, אינו ספק נפל אפילו אם מת מאליו תוך ל' יום מלידתו. ונפק"מ דמתאבלין עליו ופוטר את אמו מחליצה. ואם לא קים לן דכלו לו חדשיו, מת מאליו הוי ספק נפל ואינו פוטר את אמו מחליצה, מת ע"י שאכלו ארי או נפל מהגג, לרשב"ג חיישינן שמא נפל הוא ואינו פוטר את אמו מחליצה, דרשב"ג חייש למיעוט המצוי שמא נפל הוא, ולחכמים אינו ספק נפל דאזלינן בתר רוב.

ובגמ' שם איתא מת בתוך ל' ועמדה ונתקדשה, רבינא אמר בשם רבא דאשת ישראל חולצת אשת כהן אינה חולצת, כדי שלא תאסר על בעלה. ור' שרביא אמר בשם רבא דאף אשת כהן חולצת. ופליגי האם אפשר לסמוך על חכמים דאינו ספק נפל ופוטר את אמו מחליצה במקום שאם יחלוץ תאסר על בעלה. והנה שם לא מוזכר שמת ע"י אכלו ארי, ובמת מאליו הא כו"ע מודו דחיישינן לנפל. ולכן חידש ה"ג דביום ל' אפילו מת מאליו פליגי רשב"א וחכמים, וגרסינן התם מת ביום ל' ועמדה ונתקדשה וכו'.

ואע"פ שבסוגיין מבואר דיום ל' כלפניו, מכל מקום לגבי ההבדל בין מת מאליו לאכלו ארי יש לחלק. וביאור הדבר י"ל דרשב"ג וחכמים פליגי האם חיישינן למיעוט נפלים או לא, והיכא דמת מאליו יש לנו הוכחה שהיה נפל מהא דמת, אך ביום ל' כיון שחי כל כך אין לנו לתלות מיתתו מחמת שהיה נפל, ועדיין יש להסתפק אם היה נפל או לא כמו באכלו ארי. [עדיין צ"ב דכיון שכל עוד שלא חי ל' יום בפועל יש לנו צד שהוא נפל מדוע לא נתלה מיתתו בנפל].

ועוד נקטו תוס' ליישב הגירסא ביום ל', דלעולם איירי פלוגתייהו באכלו ארי ונפל מהגג, ומכל מקום כל מה שסמך רבינא על רבנן להקל באשת כהן זה רק ביום ל', אך בתוך ל' ודאי הלכה כרשב"ג. ואע"פ שהם נחלקו אף ביום ל' כמבואר בסוגיין דיום ל' כלפניו מכל מקום להלכה יש לסמוך על רבנן רק ביום ל'. והוסיפו ושמא אפילו לענין אבלות הוי כבר קיימא, והיינו באכלו ארי, והא דאיתא בסוגיין הכל מודים לענין אבלות יום ל' כלפניו היינו במת מאליו, דתלינן בסתמא בנפל, וכמש"כ תוס' להלן ד"ה כיום. ולפי מה שהסיקו שם ומיהו אפילו איירי הכא בנפל מן הגג וכו' על כרחיך ליתא לדבריהם הכא.

הקשה מהרש"א מנליה לגמ' שם דיום ל' כלפני ל' לענין חשש נפל, דלמא ביום ל' כבר יצא מכלל נפל ורק לענין פדיון הבן יום ל' כלפניו משום דילפינן מבכורי מדבר, ור' עקיבא מספק"ל אי ילפינן או לא, אך בלא ילפותא לכו"ע יום ל' כלאחריו. ותירץ הרש"ש דעיקר ילפותא דרשב"ג דתוך ל' הוי ספק נפל הוא מפדיון הבן, וכיון שבפדיון הבן יום ל' כלפניו הוא הדין לענין ספק נפל.

ולכאורה זה תלוי בפלוגתת רש"י ותוס' מדוע אין פודין תוך ל', דרש"י בכל מקום כתב דהוי ספק נפל, והקשו תוס' בב"ק יא: דמשמע שאם קים לן דכלו חדשיו אפשר לפדותו בתוך ל', והא שמואל קאמר שאם נתעכלו המעות תוך ל' אינו פדוי אף שהמשיך לחיות לאחר ל'. ולכן כתבו תוס' דגזיה"כ הוא שאין לפדותו בתוך ל' יום. והקשו מהא דיליף רשב"ג מדין פדיון שלאחר ל' אינו נפל, ואמאי, הא גזיה"כ הוא ואינו תלוי בדין נפל. ותירץ הרשב"א שם דודאי אי הוי נפל תוך ל' לא הוה מחייבא תורה לפדותו, ומכל מקום אפילו קים לן ביה דאינו נפל אינו בר פדיה דגזיה"כ הוא. כלומר, דרשב"ג יליף רק לענין זה שלאחר ל' אינו נפל מדחייבה תורה לפדותו, אך הא דחיישינן לנפל תוך ל' הוא מסברא ולא מפדיון הבן.

ובדעת רש"י כתב מהריט"א אות י"ד או"ק ב' דבאמת עיקר הטעם שאינו בר פדיון תוך ל' הוא משום חשש נפל, אלא שגזרה תורה שלא יתברר שאינו נפל אלא ע"י שהוא חי ל' יום, ולא נסמוך על בירור של כלו לו חדשיו. [ומה שהקשו תוס' משמואל כתב מהריט"א בסוגיין דפליגי רב ושמואל האם כשחי ל' יום הוברר למפרע שאינו נפל ונתחייב מיד בלידתו או דלא הוברר למפרע, ורש"י נקט בכל מקום כדברי רב, וכן פסק הרמב"ם]. ותוס' סוברים שתוך ל' פטור מגזיה"כ ואינו שייך כלל לדין נפל.

והשתא לדעת רש"י דפטור תוך ל' הוא משום חשש נפל שפיר יש ללמוד מדפטרה תורה יום ל' מפדיון הבן דאכתי הוא בחשש נפל, ולא יצא מכלל נפל אלא ביום ל"א, וכמש"כ הרש"ש. אך לפי תוס' והרשב"א דפטור תוך ל' הוא גזיה"כ בעלמא, ורשב"ג יליף מפדיון רק דלאחר ל' יצא מכלל נפל, אם כן ליכא ראיה דביום ל' איכא חשש נפל. אך י"ל דמסברא אפילו לאחר ל' איכא חשש נפל, ולאחר שפטרה תורה יום ל' מפדיון שוב אין ראיה שהוא יצא מכלל נפל, ולכן גם לתוס' ורשב"א מיושב קושיית מהרש"א.

**מת ביום שלושים כיום שלפניו**

נחלקו הפוסקים מהו הקובע לחשבון שלושים ואחד, דעת הב"ח והש"ך סי' ש"ה סי"א דמעיקר הדין כיון שעברו על הבן כ"ט יום י"ב שעות ותשצ"ג חלקים, שהוא ההבדל בין מולד למולד, הרי הוא ראוי לפדיון. ואף שלכתחילה נוהגים להמתין עד יום ל"א ואין פודין אותו לאחר כ"ט י"ב תשצ"ג כמש"כ הפמ"ג או"ח של"ט סק"ח, ואף בליל ל"א אין פודין אותו לכתחילה כמש"כ הש"ך שם, מכל מקום נפק"מ באופן שאי אפשר לפדותו ביום ל"א, כגון שחל בשבת, דכתבו הב"ח והש"ך שאם נולד בתחילת ליל חמישי דביום שישי בבוקר נשלם שיעור כ"ט י"ב תשצ"ג פודין אותו ביום שישי ולא ימתינו לאחר שבת.

ולשיטתם צ"ל דבלא ילפותא מבכורי מדבר כל יום אחרון של כ"ט כשר לפדיון, וילפינן מהתם שצריך שישלמו כ"ט י"ב תשצ"ג.

אך המגן אברהם סי' של"ט סק"ח חולק עליהם, דהקשה מאי פריך בסוגיין מאי טעמייהו דרבנן שאין פודין ביום ל', הא עדיין לו כלה לו חדש. ותירץ, דאיירי בכלו כ"ט י"ב תשצ"ג ומכל מקום ס"ל לרבנן דאין פודין רק ביום ל"א, ועל זה פריך הא כלה לו חדש ומדוע אין פודין, ומשני דילפינן מבכורי מדבר דבעינן ומעלה, ולכן צריך שיגיע ליום ל"א. וכן משמע דקאמר מת ביום ל' כיום שלפניו ולא חילק בין עברו כ"ט י"ב תשצ"ג או לא.

ולשיטתו צריך שיעברו ל' יום מיום הלידה ויום לידה בכלל, ואפילו נולד בסוף יום ראשון קודם שקה"ח פודין אותו ביום שלישי שהוא יום ל"א.

והנה הש"ך כתב נראה דפודין נמי בלילה וכו' מיהו נוהגין לפדות ביום. וכתב רעק"א בשם נוב"י תניינא סי' קפ"ז טעם לדבר משום דלפעמים לא כלו עדיין כ"ט י"ב תשצ"ג, דאם נולד בסוף יום ראשון קודם שקה"ח יכלו כ"ט י"ב תשצ"ג רק ביום שלישי לפנות בוקר, ולכן תקנו לעולם לפדות ביום. ומשמע דאף החולקים על הש"ך מודים דבעינן נמי כ"ט י"ב תשצ"ג שאם לא כן מדוע לא יפדו בליל ל"א. ולפי"ז בקיץ שהלילה קצר יתכן שלא יכלו כ"ט י"ב תשצ"ג גם בבוקר, שאם נולד סמוך ממש לשקה"ח צריך להמתין ביום שלישי בבוקר כמה שעות. אך בהערות שם כתבו בשם שדי חמד דאפשר לפדות בליל ל"א אף קודם שכלו כ"ט י"ב תשצ"ג, דזה תלוי בימים ולא בשעות. וכתב שם שאף להב"ח והש"ך משמע דמהני או כ"ט י"ב תשצ"ג או יום ל"א. [והא דלא נהגו לפדות בליל ל"א י"ל כמש"כ בהערות שם בשם שו"ת משיב דבר שבלילה אין כל כך פרסום].

פדיון בשבת

קיי"ל דאין פודין בשבת משום דמחזי כמו"מ, והקשה תרומת הדשן מדוע אין פודין ביום ו' ויתנו שיחול הפדיון בשבת. ותירץ דאי אפשר לעשות הסעודה ביום ו' שעדיין לא חל הפדיון, ואי אפשר בשבת כיון שלא מפרסמא מילתא שאין רואין בחוש את הפדיון.

וכתב הש"ך דלפי"ז כאשר חל יום ל"א בתענית שאי אפשר לעשות הסעודה ביום, צריכים לפדות בליל התענית. ואם נגמר כ"ט י"ב תשצ"ג ביום שלושים יפדוהו באותו יום כמו לגבי שבת. אך נסתפק דשמא משום סעודה לחוד אין להקדים ליום שלושים. ולבסוף כתב דשמע שהמנהג הוא לפדות ביום ולעשות הסעודה בלילה שלאחר מכן, וכתב שצריך לחלק בין תענית לתרומת הדשן. [כנראה החילוק הוא שאם יש חיסרון בעצם הפדיון אין לעשות עיצה ולהפסיד הסעודה, אך אם הפדיון עצמו אין בו חיסרון וכל החיסרון הוא בסעודה אין לשנות זמן הפדיון מחמת הסעודה].

והנה הרמ"א כתב בסי' תקס"ח ס"ב שאם ארע ברית מילה בעשי"ת שנהגו להתענות בהם מותר לאכול ואין צריך התרה, דמעיקרא לא קיבלו להתענות בכה"ג. וכתב המגן אברהם שם סק"י דהיינו דוקא בברית בזמנה או שלא בזמנה ובפדיון הבן בזמנו, אך בפדיון הבן שלא בזמנו אין זה נחשב לסעודת מצוה, עיי"ש שהוכיח כן מתוס' במו"ק. ולכן כתב שאם חל יום ל"א בשבת של עשי"ת, וצריך לדחותו ליום ראשון, אין לעשות הסעודה ביום אלא יפדוהו ביום ויעשו הסעודה בלילה, וכמש"כ הש"ך לגבי תענית צבור.

והקשו הדגול מרבבה וחת"ס שם שבאופן זה אפשר לעשות הפדיון והסעודה במוצ"ש, ואין צריך לחלק את הפדיון מהסעודה. ולא דמי לש"ך שם דאיירי בחל ל"א ביום תענית צבור דנוהגים שלא לעשות את הפדיון בליל ל"א. וכן כתב בשו"ת נוב"י שם שאם חל יום ל"א ביום א' של ר"ה שחל להיות בחמישי יעשה הפדיון במוצ"ש. [והמנהג שכאשר חל יום ל"א בשבת עושים הפדיון במוצ"ש].

**מת האב בתוך ל' בחזקת שלא נפדה עד שיביא וכו'**

תוס' בב"מ קב: הקשו מדברי אביי בב"ב ה. דעביד איניש דפרע בגו זמניה, ומדוע הכא לא תלינן מספק שפרע כבר קודם זמנו. ותירצו, דסברת אביי מבואר בב"ב שם כי היכי דלא ליטרדן, וזה לא שייך בפדיון הבן שאין לו תובעין, וכן כתבו תוס' בב"ב שם. אך בב"מ דחו תירוץ זה מהסוגיא שם, ולכן תירצו דהכא יש סברא שאינו פורע תוך זמנו שמא ימות הבן תוך ל', או שמא יתעכלו המעות ולא יהיה פדוי. ואזלי לטעמייהו בב"ק ע. דפסקי להלכה כשמואל, עי' להלן.

**לאחר ל' יום בחזקת שנפדה עד שיאמרו לו וכו'**

הא דתנן עד שיאמרו ולא תנן עד שיביא ראיה פירש רש"י ב' אופנים, א, דהכא סגי בראיה ואין צריך עדות גמורה, כיון שאף לאחר זמנו אין זה חזקה גמורה שפרע. ויל"ע דאפילו אי הוי ספק פרע יש לחייבו, דהא לגבי ממון איני יודע אם פרעתיך חייב. ואפשר דבאמת הוי בחזקת שנתן, כפשטות לשון המשנה, ומכל מקום סגי בראיה בעלמא דהיינו עד אחד שאמר אביו בשעת מתתו שלא נתן, וצ"ע.

ועוד פירש דהכא לא שייך ראיה, דהיינו עדות שלא פרע, כיון שיאמר הבן שמא פרע האב לכהן אחר, ורק ע"י שאומרים שאמר לנו האב בשעת מתתו וכו' חייב. [ואפשר דאף ברגיל אביו להביא לכהן מסויים יכול לומר שמא בפעם זו נתן לכהן אחר]. ועי' חק נתן ומעדני יו"ט אות א' שגרסו ברש"י א"נ.

**דכו"ע מעכשיו אין בנו פדוי**

פירש רש"י לאו פדיון הוא אלא מתנה בעלמא, דהא בתוך ל' לא שייכא פדיה. הקשה מהריט"א הא בעלמא פליגי רב ושמואל האם אמרינן אדם יודע וגמר ונתן לשם מתנה או שמא נתן לשם פקדון, ולדעת רב מדוע לא נאמר דהמעות פקדון ויפדה ממילא לאחר ל'. [דהיינו לשמואל אם לא נתעכלו המעות ולרב אפילו נתעכלו, דשיעבוד המעות קיים].

לעיל הובא בשם מהריט"א דביאר בשיטת רש"י דרב ושמואל פליגי בעיקר הגדר של תוך ל', שלפי רב אם יתברר לאחר ל' שאינו נפל הרי הוא חייב למפרע ולכן אפילו נתעכלו המעות פדוי, ולפי שמואל הוי גזיה"כ דאינו פדוי בכל אופן תוך ל'. והא דאם אמר מעכשיו לכו"ע אינו פדוי ביאר מהריט"א כאן דכיון שאפילו לא פירש מעכשיו סתמא הכי הוי, והוא הוסיף ופירש מעכשיו, על כרחיך כונתו שיחול מעכשיו בכל אופן ואפילו ימות הבן, וזה הרי לא יתכן ולכן אמרינן דמעות מתנה ואינם בתורת פדיון.

**מידי דהוה אקידושי אשה וכו'**

כתב מהריט"א דהוא הדין לגבי קידושין שייך פלוגתייהו היכא דקידש אשה קודם שנתגיירה ואמר לה שיחולו הקידושין לאחר שתתגיירי, ולר' מאיר שהמעשה קידושין חל אף שלא בא לעולם, לרב הרי היא מקודשת אף שנתעכלו המעות ולשמואל דוקא בלא נתעכלו. ועי' חזון איש קידושין סי' ס"א סק"ז.

**דף מט ע"ב**

**ואע"ג דקיי"ל דכל היכא דפליגי רב ושמואל וכו'**

להלכה פסקו הרמב"ם הרמב"ן הרא"ש הסמ"ק והסמ"ק כרב, כיון שהלכה כרב באיסורי, וגם משום דתני תנא קמיה דר' יהודה מסייע לרב. וכתב הבית יוסף דהם לא גרסו בגמ' ואע"ג וכו', והקשה מדברי הרא"ש ריש נדה דציין מקור להא דהלכה כרב באיסורי מפרק יש בכור, ועל כרחיך דגרס כן בגמ'. ומאידך דעת תוס' בב"ק ע. וריטב"א בגיטין יג: דקיי"ל כשמואל, כמבואר בגמ' כאן.

וברש"ש הקשה מדוע חשיב ספק באיסורים, הא קיי"ל בספק בכור דפטור משום המע"ה, ואם כן חשיב ממונות ולא איסורים. ובאמת בשו"ת מהרש"ל סי' ז' נקט דזה גופא הביאור בגמ', דאע"ג דבעלמא קיי"ל הלכה כרב באיסורי הכא קיי"ל כשמואל משום דחשיב ממונות ולא איסורין. אך לראשונים דפסקו כרב משום דהלכה כרב באיסורין קשה.

ותירץ מהר"י קורקוס פי"א מבכורים הי"ח, דכאשר אנו מסופקים אם חייב בפדיון אמרינן המע"ה, דממונא הוא. אבל כשהוא חייב בפדיון בודאי ואנו מסופקים אם הוא פדוי, הרי זה נקרא איסור, כיון שבודאי חייב במצוה ואנו מסופקים אם נפטר או לא נפטר, ולכן אין בנו פדוי. ודבריו צ"ע, דלגבי הנידון האם חשיב איסור או ממון מאי שנא ספק נתחייב מספק נפטר. [ומהריט"א הקשה דחילוק זה קיים בכל ממונות, דהא איני יודע אם פרעתיך חייב. ולא הבנתי קושייתו, דהכא אין באים לחייבו משום דבספק נפטר אזלינן לחומרא, אלא מצד דבכה"ג חשיב ספק איסור ולא ספק ממון].

עוד תירץ מהרי"ק דאע"ג דממונא הוא ואנו דנין ספקו להקל, כיון שיש חיוב מצוה בדבר קרינן ליה אסורא לפסוק כרב לגבי שמואל, דהא מאי דפסקינן כרב באיסורי היינו לפי שידעו בעלי תלמוד שרב היה בקי יותר בדבר של איסור והיה יורד לעומקו של דין, וכיון שכן אנו דנין זה כאיסור כיון שיש חיוב ומצוה בדבר ופסקינן כרב. ודבריו צ"ע דהא שורש פלוגתתם הוא בדיני ממונות, ופליגי אף לגבי קידושין כמבואר במהריט"א שהובא לעיל, ואין זה נידון לגבי איסורים, ומה איכפת לן שיש בזה נפק"מ לגבי איסורין.

**דף נא ע"א**

**לפיכך אם רצה הכהן ליתן לו במתנה רשאי**

רש"י פירש דקאי אדלעיל, שאם כתב לכהן שהוא חייב ליתן לו ה' סלעים חייב ליתן ואינו פדוי, ולכן אין תקנה אחרת אלא שיתן לכהן עוד ה' סלעים והכהן יחזירם לו. ולשון לפיכך דחוק.

הרש"ש פירש באופן אחר, דקאי על תחילת המשנה, דכיון שאין פודין בעשו"ק מוכח שיש צורה מסויימת לפדיון, ואין זה חוב בעלמא. ולפיכך אם רצה הכהן לקבל ולהחזיר רשאי אך למחול אינו רשאי, כיון דבעינן נתינה בפועל, ומעשה הנתינה לכהן הוא הפדיון ולא שייך בזה מחילה. והביא דוגמא לדבר מתשלומי תרומה דכיון דבעינן לשלם דבר חול ונהפך לקדש לא מהני מחילה, דזה סימן שיש צורה מסויימת לתשלום.

ובעיקר מה שנקט הרש"ש דלא מהני מחילה בפדיון הבן כן נקט בפשיטות מהריט"א אות פ' או"ק ב' דלא מהני מחילה. אך בתוס' כתובות נו. ד"ה הרי זו הקשו דבנזקין וערכין לא יועיל מחילה משום מתנה עמ"ש בתורה, והוכיחו דבנזקין מהני מחילה, ומהרש"א שם גרס נזקין ופדיון הבן, ולפי"ז מוכח דבפה"ב מהני מחילה, וכן הוכיח בטל תורה.

**סוגיית הגמ' בקידושין האם מועיל לדידי שוה לי**

**וחקירה גדולה האם בפה"ב איכא הקנאת כהן**

איתא בקידושין ז: ההוא גברא דקדיש בשיראי רבה אמר לא צריכי שומא ר' יוסף אמר צריכי שומא, ומוקי לל"ק דאמר חמשין ושוו חמשין, רבה אמר לא צריכי שומא דהא שוו חמשין, ר' יוסף אמר צריכי שומא כיון דאתתא לא בקיאה בשומא לא סמכא דעתא. ובגמ' ח. אמר ר' יוסף מנא אמינא לה דתניא (תוספתא כאן פ"ו ה"ד) עגל זה לפדיון בני טלית זה לפדיון בני לא אמר כלום, עגל זה בה"ס לפדיון בני טלית זו בה"ס לפדיון בני בנו פדוי. והשתא אי איירי בלא שוה ה"ס פשיטא דאינו פדוי, אלא על כרחיך בשוה ה"ס ומכל מקום כל שלא אמר בה"ס לא סמכא דעתא. ודחי, לעולם דלא שוי וכגון דקביל כהן עילויה, כי הא דר' כהנא שקיל סודא לפדה"ב ואמר לדידי שוה לי ה"ס. ואמר ר' אשי לא אמרן אלא כגון ר' כהנא דגברא רבה הוא ומבעי ליה סודרא ארישיה אבל כו"ע לא. ופסק הרמב"ן כאן כרבה דאם שוה ה"ס לא צריכי שומא, ואם אינו שוה ה"ס מהני לדידי שוה לי. ומהריט"א אות פ' או"ק ב' ד"ה ואין לומר נקט בפשיטות דלדידי שוה לי שייך רק בחפץ מסויים דלפעמים יש בו צורך יותר משוויו, אבל במעות לא שייך כן, ואם מקבל פחות מה"ס הוי כמוחל השאר ולא שייך בזה לדידי שוה לי.

ובעצמות יוסף שם הקשה מדוע ר' יוסף העמיד בשוה ה"ס ומכל מקום ברישא אינו פדוי משום דחסר שומא, והא חיסרון בסמיכות דעת שייך רק באשה שצריכה דעת להקנות עצמה, אך בפדה"ב כל שקיבל הכהן ה"ס נפדה הבן ומדוע צריך סמיכות דעת של הכהן. ותירץ, דכיון שהכהן הוא אדון בכור זה, אם אין לו ידיעה בשווי הדמים אין בנו פדוי, וצריך דעת כמו שצריכה האשה לידע שיעור קדושיה. והיינו דנקט בעל העצמות יוסף שהכהן מקנה את הבן לישראל, וצריך דעת מקנה, ולכן לר' יוסף צריך שומא.

אך מהריט"א הקשה על זה, חדא מדברי מהרש"ל שאם אין הכהן בעיר יכול לזכות לו ה"ס ע"י אחר, ואם הכהן צריך להקנות את הבן לישראל איך אפשר לזכות ע"י אחר הא מכל מקום אינו יכול לקנות את הבן לעצמו.

ועוד הקשה מפר"ח וכנה"ג דאפשר לתת ה"ס לכהן קטן לפדה"ב, וכן נקט הפר"ח דאפשר לתת ה"ס לכהן בעל כרחו, והסכים עמו בקצה"ח סי' רמ"ג סק"ד דפה"ב הוי כפרעון חוב דהא חזינן דאיכא שיעבוד מהתורה, ולכן אפשר לפרוע בעל כרחו ואפשר לפרוע לקטן כשאר פרעון חוב. והשתא אם הכהן צריך להקנות בחזרה את הבן לישראל איך אפשר לעשות כן ע"י קטן או בעל כרחו של הכהן, וכן הקשה בקצה"ח שם.

ועוד הקשה מהריט"א מדוע רבה לא מתרץ דהברייתא איירי בשוה ה"ס ואין צריך שומא ומכל מקום כל שלא אמר לו עגל זה בה"ס לפדיון בני אינו פדוי משום שהכהן סבור שאינו שוה ה"ס וישלים לו אח"כ, ובכה"ג אינו פדוי עד שישלים. ועל כרחיך דאין צריך דעת מקנה ולכן אפילו סבור שאינו שוה ה"ס כיון שהוברר שהיה בו ה"ס הרי זה פדוי.

ועוד הקשה הקצה"ח מדברי הדרישה ש"ה סק"א דהא דנוהגין עכשיו לפדות באבנים טובות בלא שומא משום דגבי כהן אין צריך דעתו. ועי' נתיה"מ סק"ח מש"כ בזה.

בתוספתא פ"ו ה"ד לבתר דמייתי עגל זה לפדיון בני וכו' מסיים אבל אין פודין לא בעדים ולא בשטרות ולא בקרקעות ואפילו אמר עבד זה בה"ס לפדיון בני וקרקע זו בה"ס לפדיון בני אין בנו פדוי. והקשה מהריט"א בשלמא לדעת ר' יוסף דאיירי בשוה ה"ס וברישא לא מהני לפי שצריך שומא, קמ"ל דבעשו"ק לא מהני אפילו שוה ה"ס ואפילו איכא שומא. אך לדעת רבה דאיירי באינו שוה ומכל מקום בסיפא מהני משום לדידי שוה לי, מדוע לא השמיעה הברייתא חידוש גדול יותר דבעשו"ק לא מהני אפילו באמת שוה ה"ס.

**אין בעלמא רבי כללי ופרטי דריש והכא כדתנא דבר"י וכו'**

במהריט"א אות פ"א הביא בשם הפר"ח להקשות בסתירת דברי הרמב"ם, דהכא פסק כת"ק דאין פודין בעשו"ק, ואילו לגבי סנפיר וקשקשת פסק כתנדבר"י דכל מקום שיש ב' כללים הסמוכים דרשינן ריבוי מיעוט ריבוי. ותירץ מהריט"א דבספרי ומכילתא דרשינן כלל ראשון מקרא דפרשת בא, ולא מקרא דתפדה האמור בפסוק הקודם. ובזה ליכא לכללא דתנדבר"י, דכל הטעם של תנדבר"י הוא מדשינה הכתוב לכתוב את ב' הכללים סמוכים ש"מ דאתא לריבויא ולא לכללא, אך כאשר הכלל נאמר במקום רחוק ומדין אין מוקדם ומאוחר בתורה שדינן לה לאחר הפרט ליכא להאי טעמא, ולכן אף לתנדבר"י י"ל הכא כת"ק. ורבי ודאי סובר דדרשינן מתפדה ולא מפרשת בא, אך בדעת ת"ק יש ב' אופנים, והרמב"ם פסק כטעם הספרי ולא כטעם סוגיא דידן, ולכן אין סתירה בין ת"ק לתנדבר"י.

**דף נא ע"ב**

**אמר עולא דבר תורה בנו פדוי כשיתן וכו'**

תוס' כתבו דאתיא אף לר' יוחנן דחייב אני לך מנה בשטר חייב ליתן לו, דהכא דאיכא שיעבודא דאורייתא לפדה"ב ודאי דעתו להתחייב בשטר לתת לכהן זה את החיוב דאורייתא, ואינו מחייב עצמו בחיוב חדש.

במהריט"א הביא קושיית הראשונים לדעת הרי"ף והרמב"ם דמכירת שטרות דרבנן מדוע צריך פסוק למעט אונאה בשטרות, הא אי אפשר מהתורה למכור שטרות כלל. והר"ן בכתובות פה: תירץ דעיקר קרא אתא לקרקעות ועבדים, ושטרות נתמעטו רק מקנין דרבנן דאי הוה קונה מהתורה הוה מתמעט מאונאה. והקשה מהריט"א דהכא נמי יש להקשות כן מדוע צריך פסוק למעט פה"ב בשטרות תיפו"ל שאי אפשר להקנות שטר לכהן מהתורה, ולת"ק י"ל דעיקר קרא לקרקעות ועבדים, אך לרבי דקרא אתא רק לשטרות אי אפשר ליישב כן.

ותירץ עפ"י תירוצו של הרמב"ן בב"ב עז. דאצטריך קרא למעט אונאה באופן שלא חזר בו והלוקח גבה חובו מהלוה, דהשתא החוב שגבה שייך ללוקח ואם אונה אותו במכירת החוב ליכא אונאה. וכה"ג יש לתרץ הכא בגבה הכהן חובו מהשטר, וקמ"ל דמכל מקום אינו פדוי. אך הקשה על זה מהריט"א דבסוגיין מבואר דאם כתב לכהן חייב אני לך ה"ס בשטר ונתן לו ה"ס מדין תורה מהני הפדיון, ורק מדרבנן לא יצא שמא יאמרו פודין בשטרות, אלמא לאחר שנתן לו ה"ס פדיונו פדוי מהתורה. ולכאורה יש לחלק דכאשר הוא עצמו כותב את השטר ונותן ה"ס הרי זה נחשב לנתינה חדשה בעד חיובו, ואין זה נחשב לשטרות כלל, ורק כשנותן שטר חוב של אחר אף לאחר שגבה חובו חשיב נתינה של שטרות.

**בזה אחר זה יצא**

הקשה מהריט"א מאי שנא מפאה ושאר מתנו"כ שיש בהם שיעור שאם נתן מחצה לא עלתה לו כלל, ומה שנתן נתן וצריך ליתן שוב כל השיעור. ותירץ, דהתם איירי באין דעתו להשלים, אך כאשר דעתו להשלים הוי כנתינה אחת ומהני. אך הקשה מהא דכתבו תוס' בסוכה שאם נטל ד' מינים בזה אחר זה לא יצא, לפי שכל דבר שמעכב זה את זה צריך לעשותו יחד ואם עשה בזה אחר זה לא יצא, והכא נמי ה' סלעים מעכבים זה את זה שהרי שנינו לעיל מח: חמש ולא חצי חמש, ואם כן כל שלא נתן כל השיעור לא יצא.

ותירץ, דהטעם שלא יצא הוא משום דבעינן צירוף בין כל הדברים שמעכבין זה את זה, ובנטילת ד' מינים מעשה האחד נגמר כאשר נוטל את השני, משא"כ בה"ס קמא קמא שנותן לא קנאו הכהן אלא הוי פקדון אצלו, וכאשר משלים את הנתינה מיד נקנה לכהן כל הסכום וחשיב כנתינה של ה"ס יחד. ואפילו באופן שנתאכלו המעות חשיב נתינה יחד, לפי שאם לא ישלים יצטרך הכהן להחזיר מה שקיבל, שהרי נתן לו על דעת פדיון בנו, וכל שלא יצא אין כאן נתינה וצריך להחזיר, וכאשר נשלם הנתינה שוב אינו צריך להחזיר וחשיב נתינה אחת.

והוכיח כן מפלוגתת רב ושמואל לגבי פודה בתוך ל' ונתאכלו המעות, דאף שמואל לא פליג אלא משום שאינו יכול לפדות תוך ל', אך היכא שיכול לפדות מיד שפיר חייל אע"פ שנתאכלו המעות. ודבריו צ"ע דהתם פליגי משום שהמעשה קנין נגמר מיד, משא"כ הכא ליכא מעשה קנין כלל כל שלא נתן ה' סלעים. [אך אם נאמר שאפשר לפדות במחילת חוב ואין צריך נתינה של דבר בעין, שפיר יש לבאר דמה שנפטר מלהשיב לו חשיב נתינה, ומכל מקום ראיה מהתם ליכא].

עוד תירץ עפ"י מש"כ תוס' לעיל מח: על הגמ' דחמש ולא חצי חמש, מדוע אפשר לפדות בזה אחר זה, ותירצו דהתם לא משתעבד אלא חצי חמש, אך הכא משתעבד הכל ונותן פחות מה"ס. וביאר מהריט"א דה' סלעים אין מעכבין זה את זה, וכל מקצת שנותן מקיים מקצת המצוה, [אמנם ודאי חלות הפדיון שעובר מרשות הכהן לרשות הישראל חל רק לבסוף, אלא שמצות נתינה מקיים בכל מקצת], ולכן לא דמי לההיא דסוכה דד' מינים מעכבין זה את זה.

והנה נקט בפשיטות מהריט"א דגדר פדיון הבן הוא במעשה הנתינה, ולכן הקשה דליכא מעשה נתינה יחד. אך אם נאמר דגדר המצוה הוא כחוב ממון, ואין זה תלוי במעשה אלא בפרעון החוב, י"ל דלגבי זה ודאי כל מקצת שפורע חייל.

**בזה אחר זה יצא**

נחלקו רש"י והרמב"ם מה הדין בנותן ה"ס בזה אחר זה לכמה כהנים, לרש"י כל מה דמהני בזה אחר זה היינו לכהן אחד אבל לכמה כהנים בזה אחר זה לא מהני, ודעת הרמב"ם דאף בכה"ג מהני, וכן מבואר בתוס' לעיל מח: דעשרה כהנים בזה אחר זה נמי מהני. ובדעת רש"י כתב מהריט"א דבזה אחר זה מהני רק היכא דדעתו להשלים, וכשנותן לכמה כהנים הוי כאין דעתו להשלים, כיון שאינו רוצה להשלים לכהן זה, עיי"ש, והדברים טעונים ביאור.

**דף נב ע"א**

**לו משפט הבכורה משפט הבכורה לאיש ולא לאשה**

פשטיה דקרא קאי על הבכור עצמו, אלא דדרשינן תיבת ולו על האב, וכדפירש רש"י דקאי על ראשית אונו דהיינו על האב. ועי' רשב"ם בב"ב קיא: ד"ה לו משפט. ובמהריט"א הקשה מדוע צריך קרא לאפוקי נכסי האם תיפו"ל מדכתיב כי תהיינה לאיש שתי נשים וגו', וכל מקום שנאמר איש אינו כולל אשה.

**בכל אשר ימצא לו**

תורף הסוגיא דהנידון אם הבכור נוטל פ"ש בראוי הוא האם יש לו זכות ליטול פ"ש גם בנכסים הראויים לבא, וילפינן מבכל אשר ימצא לו דאין לו זכות רק במה שהיה מצוי בשעת מיתה. אך לגבי שבח יש סברא נוספת לומר שמקבל פ"ש, דאף אם זכותו מתחילה היא רק במה שמצוי מכל מקום לאחר שקיבל חלקו והשביח הרי הוא אומר ארעי אשבח. ומה שאינו יכול לומר כן הוא משום שאין הבכור זוכה בחלקו עד שעת חלוקה, וקודם לכן לא שייך לומר ארעי אשבח. ואף למאי דמסקינן בב"ב קכו: דיש לבכור קודם חלוקה, ויכול למכור וליתן חלקו, מכל מקום לגבי שבח לא חשיב כדידיה עד שעת חלוקה.

ונחלקו אביי ורבא לגבי יבם בשבח שבין יבום לחלוקה, והיינו דאע"פ שאין יבם נוטל בראוי ואין לו זכות לירש בנכסים שיפלו אח"כ, ואף נכסים שיפלו בין יבום לחלוקה אינו נוטל פ"ש, מכל מקום סובר אביי שמדין ארעי אשבח צריך לקבל את השבח, שהרי זכה בחלקו משעת יבום, ורבא סובר דמקשינן לבכור שעד חלוקה אינו זוכה בחלקו, וכן יבם אינו זוכה (לכה"פ לגבי שבח) אף לאחר יבום עד שעת חלוקה. וכן איתא בגמ' בב"ב קכה: אמר ר' פפא הלכתא אין הבעל נוטל בראוי כבמוחזק, ופירש רשב"ם דשבח שלאחר מיתת אשתו נוטל הבעל משום ארעי אשבח, ורק לגבי ראוי קאמר דאינו נוטל.

ולגבי שבח דממילא נחלקו רבי ורבנן האם הבכור נוטל או לא. ומפרשינן בב"ב קכד. מאי טעמיהו דרבנן אמר קרא לתת לו פי שנים מתנה קרייה רחמנא מה מתנה עד דמטיא לידיה אף חלק בכורה עד דמטיא לידיה. ורבי דריש פי שנים מקיש חלק בכורה לחלק פשוט, מה חלק פשוט אע"ג דלא מטא לידיה אף חלק בכורה אע"ג דלא מטיא לידיה. ונחלקו הראשונים בביאור הגמ', הרשב"ם פירש עד דמטיא לידיה היינו דאב, דכשם שאדם לא יכול לתת לאחרים דבר שעדיין לא הגיע אליו, כך האב אינו יכול להוריש חלק בכורה דבר שלא הגיע אליו, וזה שייך אף בשבח דממילא. ורבי סובר מקיש לחלק פשוט דהוי ירושה ולא מתנה.

וכן פירש הראב"ד בשיטמ"ק שם, והקשה מדוע צריך קרא דמתנה קרייה רחמנא תיפו"ל מבכל אשר ימצא לו. ותירץ דאי מהתם הו"א למעוטי ירושה דנפלה ליה לאביו לאחר מיתה, שלא זכה אביו בגוף הנכסים, אבל שבח ששבחו נכסים שזכה בגוף הנכסים אימא לשקול, קמ"ל לתת לו. ומהריט"א הקשה להפך, לאחר דדרשינן מתנה קרייה רחמנא למה לי בכל אשר ימצא לו, הא אפילו שבח דממילא דחשיב מצוי לו אינו מוריש משום שאינו יכול לתיתו לאחרים. ותירץ דמצד מתנה קרייה רחמנא לחוד ליכא למשמע שאינו מוריש משום שאינו שלו רק בצירוף ב' הפסוקים, עיי"ש.

עוד פירש שיטמ"ק שם בשם רבינו יונה ור"ן דעד דאתא לידיה היינו ידיה דבכור, ומהתם ילפינן דלא אמרינן ארעי אשבח עד שעת חלוקה. [ולפירוש רשב"ם וראב"ד צ"ל דזה ילפינן מסברא]. וצ"ב לפי"ז מאי קאמר רבי מקיש חלק בכורה לחלק פשוט, הא גם חלק פשוט אינו זוכה עד שעת חלוקה ולא שייך ארעי אשבח.