וסתות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אי_ש סטפנסקי

**שורש המחלוקת האם וסתות דאורייתא**

למ"ד וסתות דאורייתא נחלקו הראשונים בגדר הדין. רש"י כתב הלמ"מ היא דמחזקינן לה בטומאת ספק. ומאידך הרשב"א ועוד ראשונים כתבו דהוי טומאת ודאי, ולכן נקטו דר' יוחנן דאמר בעלה מחשב ימי וסתה ובא עליה משום דאתי ספק ומוציא מידי ספק אינו יכול לסבור וסתות דאורייתא, שהרי זה כודאי ולא כספק, עי' להלן. (וברא"ש נקט כתוס' דרבב"ח סובר כר' יוחנן ובעינן לחשב, ומזה הוציא שלמ"ד וסתות דאורייתא הוי ודאי, שהרי לפי"ז מוכח בגמ' דלמ"ד דאורייתא לא מהני לחשב, ועל כרחיך דהוי ודאי).

ובחזון איש סי' פ' סק"י הקשה על הראשונים דהוי ודאי מהגמ' להלן חוששת לוסתה וחוששת לראייתה, ואם נאמר דהוי ודאי מדוע חוששת לראייתה הא תלינן בודאי שראתה. ותירץ, דהא דהוי ודאי לכו"ע אין זה דאורייתא אלא דרבנן, ומהתורה לא הוי יותר מאשר ספק. ועוד יש ליישב דהראשונים איירי בבעל שבא מן הדרך ואינו יודע אם אשתו ראתה או לא, ובזה כתבו דהוי ודאי שראתה ולא מהני לחשב. אך לגבי האשה עצמה שיודעת שלא הרגישה, ודאי אין זה יותר מאשר ספק שהרי קמן שלא הרגישה. ולפי"ז י"ל דרש"י אינו חולק על הראשונים כלל, דרש"י איירי בעיקר ההלכה דבלא בדיקה נאסרת, והראשונים איירי לגבי הבעל.

ובעיקר מש"כ רש"י הלמ"מ כתב מהרצ"ח דאין כונתו להלמ"מ ממש, דהא ייסד הרמב"ם דלא יתכן מחלוקת בהלמ"מ. אלא כונת רש"י דכיון שאשה קובעת וסת בג' פעמים הרי החזיקה עצמה לראות ביום הוסת, ואנן קיי"ל דסוקלין ושורפין על החזקות.

והנה חזקה זו אינה כלל החזקות, דסתם חזקה שמצינו בש"ס היינו שמחזיקין מצב קיים שמסתבר שהוא ימשיך, אך כאן אין מצב קיים שהיא תראה ביום זה, אלא החזקה היא שאם כבר ארע ג' פעמים כן מסתמא יארע כן תמיד. ודין חזקה זו למדים משור המועד, שאם נגח ג' פעמים אמרינן שמסתמא כל פעם שיגיע לנסיון יגח שוב.

ולמ"ד וסתות דרבנן נחלקו הראשונים בגדר הדין. דעת הרי"ף והרמב"ם דכל התקנה היתה לעשות בדיקה ביום הוסת, אך לא תקנו איסור בדבר, ולכן אם עבר היום ולא בדקה עברה על התקנה אך אינה נאסרת לבעלה. ואילו משמעות רש"י ושאר ראשונים נקטו דאין זה רק חיוב בדיקה, אלא שאסור לבעול עד שתבדוק, ואפילו לאחר יום הוסת. וברמב"ן להלן טז. הוכיח דאע"פ שאסרו חכמים עד שתבדוק היינו דוקא באופן שיכלה לבדוק, אך באופן שהיתה במחבוא ולא יכלה לבדוק ביום הוסת אינה צריכה לבדוק לאחר מכן כלל, ומותרת מיד לבעלה. ומבואר דלכו"ע לא חששו חכמים באמת שמא ראתה אלא שחייבוהו בדיקה, ונחלקו הראשונים האם האלימו את חיוב הבדיקה עד כדי שאסרו את האשה עד שתבדוק.

ויל"ע למ"ד וסתות דרבנן מדוע באמת ליכא חזקה מדין תורה, הרי אורח בזמנו בא. ונאמרו בזה כמה אופנים באחרונים:

א, מהרצ"ח כתב דאף דבעלמא אזלינן בתר חזקה, הכא שלא הרגישה הרי יש לנו ראיה שלא ארע כן, ולא אמרינן שמא ארגשה ולאו אדעתה. ולדבריו כדי להתיר לאחר הוסת מהתורה צריך שתאמר שלא הרגישה כלום ביום הוסת, ואינו יכול לבא עליה כשהיא ישנה. אך דעת הרי"ף והרמב"ם שלאחר הוסת מותרת אפילו בישנה, ולשיטתם אכתי קשה.

ב, הנודע ביהודה יוד"ק סי' נ"ה פירש דהטעם שמהתורה אין חוששים לחזקה זו לפי שכנגד זה יש לאשה חזקת טהרה, ואוקי חזקה לבהדי חזקה, ולכן רק מדרבנן חיישינן וצריך בדיקה. וכתב לפי"ז שמהתורה אסור לשמש ביום הוסת משום דחשיינן שמא תראה, דהסברא דאורח בזמנו בא הוא סברא דאורייתא, וכלפי זה אין חזקת טהרה שהרי בפעם אחת עתידה לראות, וחיישינן שמא תראה בשעת תשמיש. אך לאחר שעבר היום אין לחוש מהתורה שמא נטמאה, דלשמא מת לא חיישינן.

ג, הגר"ח פ"ד מאיסורי ביאה הי"ב ביאר דמהתורה אין חוששים שמא תראה, דאף בשור המועד לא חיישינן שמא יגח, דאין חזקה לומר שאם עשה כן כמה פעמים מסתמא יעשה כן שוב. אלא שאם נגח מיקרי נגיחה של העדאה, וכן הכא אם ראתה מיקרי ראיה של וסת, ונפק"מ לגבי מנין הימים לימי זיבה ונדה. ועפי"ז כתב דבזמן הוסת אם בא עליה חייב קרבן, דחשיב שוגג ולא אונס, כיון שאף מדין תורה אם תראה חשיב ראיה של קביעות, וזה לחוד מפקיע הדין אונס. וכן דין פרישה ביום הוסת הוא דאורייתא לכו"ע משום סברא זו, דכיון שעיקר קביעות וסת הוא דאורייתא, אף שאם עבר וסתה לא חיישינן שמא ראתה, מכל מקום ביום הוסת הרי היא בכלל אפשר להיות רואה, וחל עליה חובת פרישה מהתורה.

ועי' גליונות חזון איש שהקשה, דאם בשור המועד לא חיישינן שמא יגח אלא שאם נגח הוי נגיחה של העדאה, איך יכול לחזור לתמותו כשלא נגח ג' פעמים, הא זה שלא נגח אין זה סותר למועדותו.

ד, החזון איש סי' פ' סק"ז ובגליונות על הגר"ח פירש דלמ"ד וסתות דרבנן אין חזקה כלל שתראה כמו שראתה קודם, דיתכן לשינוי וסת או שאר מניעה. וכן ביאר החת"ס לפי הראשונים שאין צריך פרישה כלל מהתורה.

יל"ע למ"ד וסתות דאורייתא איך אשה נאמנת לומר שבדקה ביום הוסת ונמצאת טהורה, הא כל נאמנות אשה מבואר בריש גיטין שהוא מחמת בידה או מחמת שאינו נגד אתחזק, ומה שנאמנת לומר שטבלה הוא מחמת בידה, ומה שנאמנת לומר שהפסיק המעין הוא משום שאינו נגד אתחזק, כמש"כ התורת גיטין. אך הכא כיון שמהתורה אורח בזמנו בא אינו בידה והוא נגד אתחזק. ואפשר דכל מה שאינו נאמנת נגד אתחזק הוא דוקא בחזקה של מצב קיים, אך בחזקה זו של שור המועד דתלינן שיהיה כך שוב, אינה מעידה נגד חזקה ונאמנת.

**דין עונה בינונית**

בגמ' טו. אמר ריש לקיש והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה. ופירש רש"י ל' יום לראייה, אבל לאחר ל' יום בעיא בדיקה, הואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה. וכתב הריטב"א דמקורו מהגמ' לעיל ט: לגבי זקנה שעברו עליה ג' עונות ולא ראתה, דאמרינן וכמה עונה אמר ר"ל משום ר' יהודה נשיאה עונה בינונית ל' יום. ומבואר דסתם עונה היינו עו"ב ל' יום.

אך הרי"ף והרמב"ם לא הביאו דין עו"ב כלל, וביארו הראשונים שהם פירשו דברי ר"ל לעונת הוסת, דמתני' איירי בבא בתוך ימי וסתה, אך אם בא ביום הוסת עצמו אסור לשמש, שהרי איכא דין פרישה סמוך לוסת. וקמ"ל ר"ל שאפילו בבא מהדרך לא הקילו לשמש ביום וסתה. והדר פליגי ר' הונא ורבב"ח מה הדין בבא לאחר יום הוסת. ולשיטתם צ"ל דהגמ' לעיל ט: לא איירי לגבי דין וסת, אלא דאשה שפסקה מלראות קובעים את דינה לפי עו"ב, דסתם נשים קובעות וסת לל' יום, אך אשה שיש לה וסת אחרת או אפילו אין לה וסת כלל אינה צריכה פרישה ובדיקות ביום שלושים.

ובירושלמי פ"ב ה"ד מבואר כדעת רש"י

ולדעת רש"י שר"ל חידש דין עו"ב נחלקו הראשונים מה הדין באשה שיש לה וסת. רש"י כתב דר' הונא דקאמר לא שנו אלא שלא הגיע שעת וסתה קאי על דברי ר"ל, והיינו, דר"ל מוקי למתני' בבא קודם ל' יום, ור"ה מפרש דר"ל איירי באופן שעדיין לא הגיע זמן וסתה, דהיינו שיש לה וסת קבוע ליותר מל' יום, אך אם יש לה וסת קבוע תוך ל' אסורה לאחר הוסת. ורבב"ח פליג דלאחר הוסת מותרת. ולפי"ז מבואר להדיא שאפילו למ"ד וסתות דאורייתא צריכה לחשוש לעו"ב אפילו היכא שהוסת מופלגת, וכל שכן בוסת שהיא תוך ל' יום, וכל שכן למ"ד וסתות דרבנן. (יש להוסיף דאם נאמר שוסתות דאורייתא היינו דתלינן בודאות שאורח בזמנו בא לא יתכן לומר כרש"י דחיישינן גם לוסת וגם לעו"ב, דאין ודאות שהאורח יבא בב' זמנים. אמנם רש"י לשיטתו דאין זה ודאי אלא שתלינן בתורת ספק, ושפיר שייך לומר דיש ב' סיבות להסתפק מתי יבא האורח, ביום וסתה ובעונה בינונית. ואם נאמר שעו"ב דרבנן לכו"ע אין זה מוכרח, דאפשר שרבנן חששו להחמיר אף בעו"ב שמא תראה, ולגבי דרבנן פשוט שאין זה ודאי).

אך הרמב"ן נחלק על רש"י, דלמ"ד וסתות דאורייתא לא חיישינן כלל לעו"ב בין בוסת תוך ל' בין בוסת לאחר ל', דתולין אשה זו רק ביום הוסת. ולמ"ד וסתות דרבנן הדבר חלוק, שאם הוסת לאחר ל' אין חוששין לעו"ב כיון שהיא בחזקת מסולקת דמים קודם הוסת. אך אם הוסת קודם ל' ועבר הוסת ולא ראתה הרי היא חוששת לעו"ב, דכיון שאין חוששין לוסת חוששין לעו"ב (תיבות אלו צריכין ביאור). והוכיח כן הרמב"ן דאשה שיש לה וסת אמרינן דיה שעתה אף למ"ד וסתות דרבנן, ועל כרחיך שהיא בחזקת מסולקת דמים.

וביאור הסוגיא לשיטתו, דר"ל פירש את המשנה באשה שאין לה וסת וביאר דאם בא תוך ל' יום מותרת אחר ל' יום אסורה עד שתבדוק. ולגבי אשה שיש לה וסת נחלקו ר' הונא ורבב"ח האם כשבא אחר הוסת אסורה או מותרת, ולא איירי בדברי ר"ל, ובאמת לר"ה הכל תלוי רק בוסת ולא בעו"ב, ולרבב"ח וסת לאחר ל' אינה חוששת לעו"ב, וקודם ל' חוששת לעו"ב. והנה הא דרבב"ח הקל בבא מן הדרך שהיא מותרת אף שאינו יודע אם בדקה, היינו משום דהקילו בבא מן הדרך או משום ספק ספיקא, עי' להלן. ומכל מקום אמר ר"ל לגבי אשה שאין לה וסת דלאחר ל' יום אסורה עד שתבדוק, ולא הקילו בבא מן הדרך ולא בספק ספיקא. וברשב"א כתב אף בדעת רש"י שאם הוסת לאחר עו"ב היא בחזקת מסולקת ואינה חוששת לעו"ב, ודחק פירוש הסוגיא לפי"ז.

וכתב הרמב"ן לחדש, שאם קבעה וסת לכ"ה יום, והגיע בעלה אחר ל"ג יום, דכבר עבר זמן שיכולה לטבול, הרי היא מותרת אף שהיא בתוך הזמן של עו"ב. שהרי הוא יכול לתלות שבאמת ראתה ביום הוסת וכבר נטהרה וטבלה. והקשה מדוע הוא יכול לתלות ביום הוסת טפי מאשר עונה בינונית, הרי מצינו לאידך גיסא שהחמירו בעו"ב יותר מיום הוסת למ"ד וסתות דרבנן, דהקילו בבא מן הדרך או בספק ספיקא כמש"כ לעיל. ותירץ, דודאי וסת קבוע עדיף טפי מעו"ב אף למ"ד וסתות דרבנן, אלא שהחמירו טפי בעו"ב מפני שאי אפשר לנו לומר שאשה זו לא תראה לעולם. (אין כונת הרמב"ן שכל מהות עו"ב היא שאי אפשר שלא תראה לעולם, דודאי מהות עו"ב הוא לתלות את האורח בתר רוב נשים, ויש כאן סיבה לראיה כיום וסת, אלא שהחמירו בזה טפי מחמת שוסת זה הוא האחרון. ויל"ע לפי"ז דבוסת קבוע שהוא יותר מל' יום יחמירו חכמים בבא מן הדרך ובספק ספיקא מהאי טעמא דאי אפשר לומר שאשה זו לא תראה לעולם. ואפשר דקבעו גדר והחמירו בעו"ב ולא בוסת קבוע למ"ד וסתות דרבנן, וצ"ע).

ויש להעיר קצת מדוע הקשה הרמב"ן כן רק לאחר שייסד שאפשר לתלות בוסת קבוע טפי מעו"ב, ולא הקשה כן בתחילה כשכתב שוסת קבוע דרבנן גובר על עו"ב והיא בחזקת מסולקת דמים ולכן אינה צריכה לחשוש לעו"ב, ומאידך עו"ב חמורה יותר לגבי בא מן הדרך וספק ספיקא.

דעת הרשב"א שאפילו למ"ד וסתות דרבנן אשה שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לעו"ב כלל, ואפילו אם הוסת קודם לעו"ב, דכיון דקביע לה זמן לא חזיא עד שעת וסת, דאורח אינו בא אלא בזמנו.

**האם עונה בינונית דאורייתא:** רש"י כתב אבל לאחר ל' בעיא בדיקה הואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה. ומשמע שאפילו בא לאחר ל' מהני בדיקה, ואם כן מוכח דעונה בינונית הוי דרבנן, שהרי בוסתות דאורייתא לא מהני בדיקה לאחר יום הוסת. ומשמע שאף לר' הונא כן, דעו"ב קיל טפי מיום הוסת. וכן דייק רעק"א להלן טז. מרש"י שם ד"ה אם יש לה וסת, דאף שלמ"ד וסתות דאורייתא יש לחוש בדם מכה שמעורב בה דם נדות, מכל מקום בעונה בינונית אין צריך לחוש לכך.

והקשה רעק"א דהגמ' מדייקת מר' הונא דקאמר אבל הגיע שעת וסתה אסורה דקסבר וסתות דאורייתא, והוא הדין יש לדייק כן מדברי ר"ל והוא שמצאה בתוך ימי עונתה מכלל דלאחר ימי עונתה אסורה, ואם כן עו"ב דאורייתא, והניח בצע"ג. ולכאורה אין זה קושיא, דר' הונא קאמר להדיא אסורה, ומשמע דלא סגי בבדיקה, אך ר"ל איירי במתני' דכל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן ואין צריכות בדיקה, ועל זה קאמר דלאחר ימי עונתה צריכה בדיקה, ולא קאמר להדיא דאסורה, ושפיר י"ל דעו"ב דרבנן ומהני בדיקה.

**עבר זמן הוסת ולא בדקה**

למ"ד וסתות דאורייתא מבואר להדיא ברש"י טז. ד"ה דאורייתא דלא מהני בדיקה לאחר יום הוסת, שמא ראתה ונפל דם לקרקע. אך למ"ד וסתות דרבנן נחלקו הראשונים האם צריך בדיקה או שמא מותרת בלא בדיקה כלל. דעת הרי"ף והרמב"ם דמותרת בלא בדיקה, דחכמים חייבו לעשות בדיקה ביום הוסת ותו לא. אך הרמב"ן ועוד ראשונים נקטו דעד שתבדוק היא אסורה, אלא שלמ"ד דאורייתא לא מהני בדיקה ולמ"ד דרבנן מהני בדיקה. וכן משמע מרש"י כאן דכתב ומיהו היכא דלא הוה בעיר ולא ידעינן אי בדקה וכו', ומשמע דצריכה בדיקה אלא דבספק לא מחזקינן לה בטומאה. ומש"כ רש"י להלן שם או דרבנן הוא דאצרכוה ואם לא בדקה טהורה היינו שלא בדקה ביום הוסת, אך בדיקה אח"כ צריכה. ועי' חשק שלמה שדייק ברש"י דצריכה בדיקה, ואח"כ הביא דעת הרי"ף והרמב"ם, עיי"ש מה שביאר דעתם עפ"י הנוב"י דלעיל, ואח"כ כתב דאפשר שאף כונת רש"י כן, עיי"ש.

והקשו הראשונים אם נאמר שאף למ"ד וסתות דרבנן צריכה בדיקה לאחר הוסת, ואינה מותרת לבעלה עד שתבדוק, איך קאמר רבב"ח אפילו הגיע שעת וסתה מותרת, הא אכתי צריכה בדיקה. ותירצו בזה בכמה אופנים:

א, רש"י כתב דכיון דלא ידעינן אם בדקה לא מחזקינן לה בטומאה. וכן כתב הרמב"ן בתירוצו השני דכיון דלא ידעינן תולין שמא בדקה ומצאה טהור או שלא ראתה והיתה טהורה. וביאר בחשק שלמה דהכא הוי כעין ספק ספיקא, שמא לא ראתה, ואפילו ראתה שמא בדקה ונמצאת טהורה. והנה כל עוד שלא יודעים שנמצאת טהורה הוי כלא בדקה כלל, אלא דהכא בזה שאינה אומרת לו כלום מוכח שלא נמצאת טמאה. ולפי"ז כל ההיתר של רבב"ח זה רק באופן שהיא ערה ויש ראיה מדלא אמרה לו שהיא טהורה.

ב, הרמב"ן כתב דהכא בבא מן הדרך הקלו, דכיון דאיכא תביעה אין לך בדיקה גדולה מזו, ומהניא לחששא דוסתות דרבנן כדמהניא לבדיקה דטהרות בפ"ק. והנה התם איירי באשה שעסוקה בטהרות דהיא צריכה בדיקה אף לבעלה כדי שתזכור ותשים על לבה אם היא רואה, וקמ"ל דבבא מן הדרך דאיכא תביעה ופיוס ארוך הרי היא שמה על לבה אם הרגישה איזה שינוי ואם היא תזכר תבדוק. וכיון שאין חשש באמת שמא ראתה, שהרי איירי בתוך ימי עונתה, אלא דהוי תקנה כדי שתזכור, שפיר מהני תביעה. אך הכא חיישינן שמא ראתה ביום הוסת, ומה מהני תביעה ופיוס ארוך. וצ"ל דמכל מקום היא יכולה לזכור תוך כדי פיוס אם היה איזה שינוי ביום הוסת, ואם תזכר תבדוק, ואם לא נזכרה הרי זה ראיה שלא הרגישה כלום וטהורה.

והנה ר' יוחנן קאמר אשה שיש לה וסת בעלה מחשב ימי וסתה ובא עליה, ופירש רש"י ואין צריך לשואלה. ומבואר בסוגיא משום שיום הוסת הוא רק ספק שמא ראתה, וכיון שיש צד שטבלה הרי ספק מוציא מידי ספק. והקשו הראשונים מאי שנא מרבב"ח דקאמר וסתות דרבנן ואין צריך לחשב ימי וסתה אלא מותרת מיד משמע. ותירץ הרמב"ן, דר' יוחנן איירי בשוהה בעיר ולשהות עמה בין ערה בין ישינה אע"פ שהיא אינה אומרת לו כלום והוא אינו תובעה. ונראה דמש"כ הרמב"ן דאיירי בשוהה בעיר הוא כנגד תירוץ ראשון דרבב"ח הוי קולא מיוחדת בבא מן הדרך ומשום תביעה, וכיון דר' יוחנן איירי בשוהה בעיר וליכא תביעה ופיוס אסרו חכמים עד שתבדוק, ולכן צריך לחשב ימי וסתה. ומש"כ ולשהות עמה בין ערה בין ישינה הוא כנגד תירוץ שני דבספק ספיקא הקילו, דתלינן שאפילו ראתה שמא טבלה, והשתא בישינה דאין ראיה שמצאה את הבדיקה טהור אסור עד שתבדוק ונראה שהיא טהורה, ולכן צריך לחשב ימי וסתה דיש ספק שמא טבלה.

ג, תוס' והרא"ש תירצו דאף רבב"ח לא התיר לבא עליה אלא לאחר שחישב ימי וסתה, ור' יוחנן היינו רבב"ח. ולפי"ז הוכיחו שלמ"ד וסתות דאורייתא לא מהני לחשב, שהרי אף למ"ד דרבנן בעי לחשב. ואם כן מוכח דר' יוחנן סובר וסתות דרבנן מדמהני חישוב. אמנם עי' תוס' פסחים עב: דכתבו בדעת ר' יוחנן שוסתות דאורייתא, עי' מהרצ"ח כאן.

והנה תוס' והרא"ש לא הקשו מהא דאיתא לקמן תבדק כהרמב"ן ושאר ראשונים אלא הקשו מוהזרתם, ואפשר לומר בשיטתם דהיכא שיש ספק שמא באמת ראתה, כגון שבא מן הדרך והיא ישנה ואינו יודע אם ראתה כדרכה או לא, בזה ודאי יש לחוש שמא ראתה כמו שלפני הוסת צריך לפרוש שמא באמת תראה כדרכה, ואין שום סברא לחלק בזה. אך לגבי האשה עצמה שיודעת שלא ראתה כדרכה שהרי לא הרגישה אלא דחיישינן שמא נטמאה, אפשר שלגבי זה לאחר שעבר הוסת לא חיישינן ומותרת לבעלה, וכשיטת הרמב"ם. והא דקתני להלן תבדק היינו לענין טהרות, וכפי שיבואר להלן בסוגיא שם.

ד, הרמב"ן כתב בשם הראב"ד דרבב"ח חולק על ר' יוחנן, דלר' יוחנן אע"ג שוסתות דרבנן בעינן חישוב ימים ואפילו בבא מן הדרך, ולרבב"ח בבא מן הדרך הקילו ואין צריך חישוב ימים.

ה, הרמב"ם העתיק את המשנה כצורתה ולא הגביל שלאחר ימי עונתה או לאחר ימי וסתה אסורה. וביאר הרמב"ן דמצד עו"ב הרמב"ם סובר שאין צריך לחוש לזה כלל, והחידוש של ר"ל הוא שיום הוסת אסור ואין להקל בבא מן הדרך. ומצד בדיקה שלאחר הוסת הרמב"ם דוסתות דרבנן ולפיו לא חייבו בדיקה אלא ביום הוסת בלבד. והא דלא הביא דינו של ר' יוחנן לפי שהוא נוקט דר' יוחנן סובר וסתות דאורייתא ואפ"ה מהני לחשב, דהוי רק בגדר ספק, אך לדידן דוסתות דרבנן אין צריך לחשב, דלאחר שעבר הוסת אין חיוב בדיקה כלל.

להלכה דקיי"ל וסתות דרבנן הדבר תלוי בשיטות הראשונים, לפי הרמב"ם לעולם אין צריך בדיקה אחר שעבר יום הוסת, ויכול לבא עליה אפילו ישנה. לפי רש"י אם הבעל לא יודע אם ראתה ביום הוסת ואינה ישנה יכול לבא עליה מחמת ספק ספיקא. לפי הרמב"ן בבא מן הדרך הקילו שיכול לבא עליה כשאינה ישנה מחמת התביעה ופיוס, אך כשאינו בא מן הדרך לא הקילו וצריך לשאלה. לפי תוס' והרא"ש והראב"ד צריך לחשב שהגיע זמן שיכולה לטבול.

**בעלה מחשב ימי וסתה**

בגמ' טו: איתא אמר ר' שמואל משמיה דר' יוחנן אשה שיש לה וסת בעלה מחשב ימי וסתה ובא עליה. ומקשה רשב"י לר' אבא האם אמר ר' יוחנן אפילו בילדה דבזיזה למטבל. א"ל אטו ודאי ראתה, אימר דאמר ר' יוחנן ספק ראתה ספק לא ראתה, ואת"ל ראתה אימא טבלה, אבל ודאי ראתה מי יימר דטבלה הוי ספק וודאי. והוכיח מכאן בתשובות זכרון יוסף שרוב נשים פוסקות מלראות קודם יום שביעי. וביאר בסדרי טהרה סי' קצ"ו ס"ק כ"ג, דבגמ' משמע שכל הספק הוא אם טבלה, אבל ודאי יש לתלות שכבר הגיע זמן שיכולה לטבול. ובפרט לפי קושיית רשב"י דאיירי אפילו בודאי ראתה, דתלינן שטבלה בודאי, מי יימר שיכלה לטבול, ועל כרחיך דמחזקינן שפסקה מלראות קודם יום שביעי.

אך הקשה הסדרי טהרה, דאם כן מדוע צריכה הפסק טהרה לעיכובא, נימא דרוב נשים פוסקות מלראות קודם יום שביעי. ומה שהוכיח מהגמ' דמחזקינן שיכלה לטבול יישב רעק"א דלמסקנא דהוי ספק וספק ודאי ניחא, דסגי בצד אחד שיכולה לטבול וטבלה, ואין צריך ודאי יכלה לטבול. ולרשב"י כתב רעק"א דאפשר שאף הוא סובר דהוי רק ספק ראתה, אלא דוסתות דאורייתא והוי כודאי, וכיון דהוי כודאי רק מכח הרגילות שאשה רואה ביום וסתה אמרינן נמי דרגילות הוא שתפסוק קודם יום שביעי, ואף שאין זה ממש חזקה וצריכה הפסק טהרה מכל מקום רגילות איכא, ורגילות מוציא מידי רגילות.

וביאר רעק"א קושייתו של רשב"י, לרש"י דילדה היינו שהיא בושה מלטבול, כיון דמחזקינן כודאי ראתה משום דוסתות דאורייתא איך אפשר לסמוך על טבילה הא בושה מלטבול, ומשני או דוסתות דרבנן ואין זה ודאי, או דאף למ"ד וסתות דאורייתא הוי רק ספק כמש"כ רש"י בע"א.

אך לדעת תוס' דילדה היינו יולדת אי אפשר לפרש כרעק"א, שהרי מה שאנו תולים בראיה אין זה מכח רגילות לראות ביום הוסת אלא מכח לידה, ואיך אפשר לסמוך על טבילה הא יש חשש שמא המשיכה לראות. ותירץ רעק"א דביולדת לאחר ז' ימים לזכר וי"ד לנקבה הוי דם טוהר, והתם כל הספק הוא רק שמא לא טבלה, ושפיר מדמה לר' יוחנן דכמו שאם הגיע וסתה דחשיב כודאי ראתה למ"ד וסתות דאורייתא תלינן שודאי טבלה, כך ביולדת שהיא טמאה ודאי לאחר שהגיעו ימי טוהר תלינן שודאי טבלה וטהורה.

**חוששת ולסתה וחוששת לראייתה**

איתא בגמ' טז. אשה יש לה וסת והגיע שעת וסתה ולא בדקה ולבסוף ראתה, חוששת לוסתה וחוששת לראייתה. ובתחילה מייתי ראיה שוסתות דאורייתא, ואח"כ מייתי איכא דאמרי טעמא דראתה הא לא ראתה אין חוששין אלמא וסתות דרבנן. ולישנא קמא דמייתי ראיה שוסתות דאורייתא צ"ע טובא, הא הכא איירי בלא בדקה ביום הוסת ואח"כ בדקה ונמצאת טמאה, ואף למ"ד וסתות דרבנן יש לאסור בכה"ג. ורש"י כתב דהוא הדין נמי אם בדקה ומצאת טהורה חוששת לוסתה, ונקט ראתה משום דבעי למימר וחוששת לוסתה. ואכתי צ"ע איך אפשר להוכיח מכאן שוסתות דאורייתא, הא הדין קיים אף למ"ד דרבנן. ותירץ מהרש"א דלל"ק נקטה הגמ' שאם וסתות דרבנן אינה מטמאת למפרע מיום הוסת, אלא חוששת לראייתה בלבד.

ויל"ע איך יתכן לומר כן, הא במשנה להלן סג: תנן היתה למודה להיות רואה בתחילת הוסתות כל טהרות שעשתה בתוך הוסתות טמאות, ומבואר שאם בדקה ומצאה טמאה הרי היא טמאה למפרע מתחילת הוסת. וצריך לחלק דהתם איירי במצאה טמאה בעונת הוסת עצמו, (התם איירי בוסת הגוף, ורגילה להרגיש עיטוש במשך כמה שעות ולראות בתחילתן, וכל רגע של עיטוש הוא סיבה לתחילת ראיה, ולכן כל משך העיטוש נחשב כעונת הוסת), ובזה תלינן שראתה בתחילת הוסת, דהא חזינן קמן שהאורח בא בעונת הוסת. אך הכא איירי בראתה לאחר עונת הוסת, ובזה יתכן דלא תלינן למפרע שראתה בעונת הוסת, דאין לנו ראיה שהוסת הביא את האורח.

ובתוס' יישבו דלמ"ד וסתות דרבנן אם לא בדקה טמאה רק לגבי טהרות, אך לגבי קלקול המנין נקטה הגמ' שאינה חוששת לוסתה, ומונה רק מיום ראייתה. ונקט רעק"א בגליון הש"ס דלישנא בתרא פליג בהא גופא, וס"ל דאף למ"ד וסתות דרבנן מונה לחומרא מיום הוסת, דכל זמן שלא בדקה ביום הוסת חיישינן שמא נטמאה בין לגבי טהרות בין לגבי בעלה ובין לגבי קלקול המנין.

אך החזון איש נקט דמלשון תוס' משמע שנקטו לדבר ברור דלמ"ד וסתות דרבנן אין תולים ביום הוסת לגבי קלקול המנין, והא דלישנא בתרא נקטה דוסתות דרבנן ומכל מקום חוששים לוסתה היינו לגבי טהרות בלבד. וב' הלשונות פליגי האם חוששים לוסתה דברייתא היינו לגבי טהרות וס"ל וסתות דרבנן או שמא איירי לגבי קלקול המנין וס"ל וסתות דאורייתא, וב' הפירושים בתוס' ד"ה וחוששת הם ב' הלשונות בגמ'.

וכתב החזון איש דללישנא קמא איירי לענין קלקול המנין דוקא, דלגבי טהרות לחשוש לראייתה ולטמא למפרע מעל"ע כמש"כ רש"י לא מסתבר כלל, שהרי היא בחזקת מסולקת דמים קודם יום הוסת, (וכמש"כ הרמב"ן דוסת שלפי העונה לאחר שעבר הוסת חוששין לעונה, אך וסת שלאחר העונה אין חוששין לעונה, שהרי היא בחזקת מסולקת דמים עד יום הוסת). ויש להוסיף בדבריו שלמ"ד וסתות דרבנן שפיר יש לפרש דחיישינן מעל"ע כיון שהיא בחזקת מסולקת דמים קודם יום הוסת רק מדרבנן.

ובנוב"י נקט שאם ראתה לאחר הוסת לכו"ע טמאה מהתורה מיום הוסת, וביאר בזה מדוע ללישנא בתרא דוסתות דרבנן חוששת לוסתה, עיי"ש. וכן יישב בזה קושיית תוס' ט. איך הגמ' מדייקת שוסתות דאורייתא מר' מאיר דמחבא, טעמא דאיכא חרדה הא ליכא חרדה טמאה, ודלמא איירי בבדקה אח"כ ונמצאת טמאה, דבלא חרדה טמאה אף למ"ד וסתות דרבנן וע"י חרדה טהורה. ותירץ הנוב"י דמכל מקום איכא למידק דוסתות דאורייתא.

והקשה החזון איש אם כן איך הגמ' מוכיחה שוסתות דאורייתא, הא גם למ"ד דרבנן הכא טמאה מהתורה למפרע. ותירץ, דלפי"ז צ"ל שבזה גופא פליגי ב' הלשונות בגמ', האם למ"ד וסתות דרבנן טמאה למפרע מהתורה או לא. ועוד י"ל דיבאר כרש"י דהגמ' נקטה בפשיטות שגם אם לא בדקה טמאה.

תוס' לעיל ט. הקשו בהא דדייקינן טעמא דאיכא חרדה הא ליכא חרדה ולא בדקה טמאה אלמא וסתות דאורייתא, והקשו תוס' דלמא איירי בבדקה לאחר מכן ומצאה טמאה, דבלא חרדה אף למ"ד וסתות דרבנן טמאה למפרע משעת וסתה, דהכי אמרינן בדף טז. למ"ד וסתות דרבנן בדקה אחרי כן ומצאה טמאה טמאה טהורה טהורה. ונקט רעק"א דדייקו כן מלישנא בתרא דאמרינן טעמא דראתה הא לא ראתה טהורה אלמא וסתות דרבנן, ומבואר שאף לדידיה אם בדקה ומצאה טמאה הרי היא טמאה למפרע, דהא חוששת לוסתה. והקשה רעק"א דלמא בהא גופא פליגי ב' הלשונות, ול"ק הוכיחה מכאן שוסתות דאורייתא לפי שנקטה שאם וסתות דרבנן אין חוששת למפרע.

ובפשטות י"ל שתוס' דייקו כן מדברי רב גופיה, דמשמע להו בדקה ומצאה טמאה טמאה היינו למפרע, שאל"כ מאי קמ"ל. ובחזון איש כתב שדייקו כן מדברי ר' יהושע דאמר תבדק, עיי"ש.

לדעת הרמב"ם שאם לא בדקה טהורה צ"ל דחוששת לוסתה היינו רק לענין טהרות, וכן פסק הרמב"ם עצמו בהל' מו"מ ובהל' איסורי ביאה, דלבעלה לא חיישינן אפילו בלא בדקה (והוא הדין בבדקה אח"כ ונמצאת טמאה דלא חיישינן למפרע), ולטהרות החמירו לחוש לוסתה למפרע, ורק אם בדקה ומצאה טהורה יש לטהר את הטהרות. ויש לפרש לפי"ז דחוששת לוסתה היינו לענין טהרות וחוששת לראייתה היינו לענין קלקול המנין.

והנה בביאור הגר"א קפ"ד סק"כ כתב דלפי הרמב"ם הא דאמר רב בדקה ומצאה טמאה טמאה היינו מכאן ולהבא, ונקט טמאה אגב שמואל, אך אי אפשר לטמאותה למפרע. וכבר תמה החזון איש ס"פ סקי"ג דהרמב"ם עצמו פסק בהל' מו"מ ובהל' איסורי ביאה דלגבי טהרות חוששת לראייתה וחוששת לוסתה, וטמאה למפרע מעל"ע אף למ"ד וסתות דרבנן, ולגבי לטמאות את בעלה ולגבי מנין אינה טמאה אלא מכאן ולהבא. ואע"פ שאינה צריכה בדיקה לדעת הרמב"ם, מכל מקום אם בדקה לאחר הוסת ונמצאת טמאה גרע טפי ולגבי טהרות תלינן שמשעת הוסת ראתה. ואפשר דהגר"א רצה לפרש דברי רב בדקה ומצאה טמאה טמאה היינו אפילו לענין בעלה דומיא דשמואל שאם בדקה ונמצאת טהורה טמאה היינו אף לענין בעלה.

(מש"כ הרמב"ם דלגבי בעלה אינה טמאה אלא מכאן ולהבא יש לבאר, דלא יתכן שנתיר אותה לבעלה בלא בדיקה אם לאחר שתראה תטמא למפרע. אך אפשר דכל הסוגיא איירי בבדקה ומצאה טמאה, אך אם לא בדקה כלל והגיע לה וסתה ע"י הרגשה ככל פעם, אנו תולים רק משעת הרגשה ואילך ולא קודם, דיש סיבה לפנינו לתלות שהדם הגיע רק עכשיו, וצ"ע לדינא).

**טעמא דאיכא חרדה הא ליכא חרדה טמאה**

תוס' לעיל ט. הקשו דלמא איירי בבדקה אח"כ ונמצאת טמאה, דאם ליכא חרדה טמאה אף למ"ד וסתות דרבנן (לעיל ביארנו בשם רעק"א מנלן דין זה), וע"י חרדה טהורה דלא תלינן שנטמאת באותה שעה. ותירצו, דהגמ' מדייקת מהרישא שאם לא בדקה טמאה, ועוד תירצו דהגמ' מדייקת מהלשון שחרדה מסלקת את הדמים, משמע דמים ידועים שהיו צריכים לבא, והיינו דוסתות דאורייתא.

וברמב"ן כאן הקשה בפשיטות יותר, מנלן למידק הא ליכא חרדה טמאה דוסתות דאורייתא, דלמא הא ליכא חרדה תבדוק, דהא אף למ"ד וסתות דרבנן צריכה בדיקה. ותירץ, דדין בדיקה למ"ד וסתות דרבנן אינו משום דחיישינן שמא ראתה, אלא שחכמים הצריכוה בדיקה, ואם היא אנוסה ואינה יכולה לבדוק באותה שעה אינה צריכה לבדוק גם לאחר מכן. ולכן כשהיתה במחבא אינה צריכה בדיקה לאחר מכן אף בלא חרדה, ועל כרחיך שוסתות דאורייתא ובלא חרדה טמאה מעיקר הדין.

ובזה אתי שפיר נמי הא דלהלן מקלינן ברואה דם מחמת מכה למ"ד וסתות דרבנן, ולכאורה קשה דאכתי צריך בדיקה ואיך תהיה מותרת לבעלה לאחר מכן. ולהרמב"ן ניחא דכיון שהיא אנוסה הרי היא מותרת בלא בדיקה. ולדעת התוס' דלא נקטו כן אפשר דאיירי בבדקה קודם שראתה דם ולאחר מכן ונמצאת טהורה, אלא שראתה בנתיים דם מחמת מכה, ובזה הדבר תלוי אי וסתות דאורייתא או דרבנן.

והנה מכאן יש מקור לדעת הרמב"ם דלמ"ד וסתות דרבנן כיון שעבר וסתה אינה צריכה בדיקה כלל, חדא מדיוק הגמ' טעמא דחרדה מסלקת את הדמים וכו' וכקושיית הרמב"ן, ועוד מהגמ' דרואה מחמת מכה דמבואר שהיא מותרת בלא בדיקה. והא דקאמר ר' יהושע תבדוק לדעת הרמב"ם צ"ל דאיירי לענין טהרות, וכן כתב הרמב"ן, וכמו דחזינן בסוגיא דלעיל שחוששת לוסתה לענין טהרות. והא דקאמר רב בדקה ומצאת טהורה טהורה לאו דוקא, אלא אפילו לא בדקה כלל טהורה.

ומבואר בסוגיא כמה נפק"מ האם וסתות דאורייתא או דרבנן. א. לא בדקה בשעת הוסת האם מהני בדיקה לאחר מכן. ב. רואה מחמת מכה ביום הוסת האם חיישינן לדם נדות. ג. בדקה לאחר מכן ונמצאת טמאה, לדעת תוס' האם היא מקולקלת למניינה משעת וסתה. לפי רעק"א נפק"מ זו קיימת רק לל"ק, ולפי החזון איש אף לל"ב. ד. האם אפשר להקל בבא מן הדרך לאחר הוסת ואינו יודע אם נטמאת, לדעת הרמב"ן משום קולא דבא מן הדרך ולפי רש"י משום ספק ספיקא שמא בדקה ונמצאת טהורה, ולדעת תוס' ורא"ש דוקא במחשב.

**ביאור פלוגתת ר' יוסי ור' יהודה סג:**

במשנה סג: תנן היתה למודה להיות רואה בתחלת הוסתות כל הטהרות שעשתה בתוך הוסתות טמאות, בסוף הוסתות כל הטהרות שעשתה בתוך הוסתות טהורות. הכא איירי בוסת הגוף, וכגון שמפהקת כמה שעות, ומצאה דם רק בסוף הפיהוק, וברמב"ם הל' משכב משמע דאיירי במצאה לאחר שעבר הוסת וקיי"ל חוששת לוסתה וכל הטהרות שעשתה טמאות למפרע משעת הוסת.

ויל"ע מדוע למודה לראות בתחילת הוסת כל טהרות שעשתה בתוך הוסתות טמאות, הא קיי"ל כל אשה שיש לה וסת דיה שעתה. [ג' טעמים נאמרו בזה: א, משום שקודם לוסת היא בחזקת מסולקת, ולכן לא חיישינן שמא ראתה קודם לכן. ב, דם שמגיע עם סיבה לא חיישינן שהגיע קודם לכן. ג, בתויו"ט כתב שדם שמגיע ביום הוסת יוצא מיד מגופה ואינה מתעכב בכותלי בית הרחם]. ובשלמא אי איירי במצאה את הדם לאחר הוסת י"ל דחיישינן שמא הגיע בזמן הוסת, [לטעם ראשון משום שאינה בחזקת מסולקת, לטעם שני הדם לא הגיע עם סיבה, שהרי מצאנו אותה לאחר הוסת, לתויו"ט תלינן בכותלי בית הרחם. ומכל מקום קודם לוסת לא חיישינן כדעת תוס' טז. ודלא כרש"י שם]. אך אי איירי במצאה את הדם בתוך הפיהוק קשה.

וצ"ל דאפילו מצאה את הדם בתוך זמן הפיהוק חשיב כלאחר הוסת, דכיון שרגילה לראות בתחילת הפיהוק אמרינן שכל פיהוק בפ"ע הוא סיבה לראיית דם, וכיון שעבר תחילת הפיהוק שהיתה אמורה לראות בו חשיב כמצאה דם לאחר הוסת דחוששת למפרע. ואין זה דומה לסיפא דמתני' שאם ראתה בסוף העונה כל טהרות שעשתה במשך העונה טהורות, דהתם כל העונה היא סיבה שתראה במשך העונה, ואין סיבה שתראה דוקא בתחילתו, וכיון שמצאה עכשיו אמרינן דיה שעתה, וכג' הטעמים הנ"ל, משא"כ בפיהוק כל פיהוק בפ"ע סיבה לראיה.

ומכל מקום צ"ע לפי הטעם שדיה שעתה משום שהדם הגיע עם סיבה או לפי התויו"ט, הרי פיהוק שני נמי סיבה לראיה ולא רק פיהוק ראשון, ונימא דיה שעתה דלא נחוש לפיהוק ראשון. וצ"ל דכיון שתמיד רואה בפיהוק ראשון רק הראשון הוא סיבה לראיה, והשני הוא סיבה להמשך הראיה ולא לפתיחת המקור. ובאמת אם רגילה לראות פעם בתחילתו ופעם בסופו לא נטמא טהרות אלא מזמן שראתה.

ובסיפא דמתני' דאין מטמאין טהרות שבתוך הוסת, אפילו אם איירי במצאה את הדם לאחר הוסת אין מטמאין למפרע, לפי שוסת הגוף אצלה הוא רק לאחר כמה שעות, ותחילת הפיהוק הוי כקודם הוסת, דכל שלא עברו שעות הפיהוק שרגילה לראות לא התחיל אצלה וסת הגוף.

**סימן א**

**פרישה ביום הוסת**

**א. שיטות הראשונים האם דין פרישה דאורייתא אף למ"ד וסתות דרבנן**

א. דעת רש"י ביבמות סב: שהיוצא לדרך מותר לפקוד את אשתו ביום הוסת אף בתשמיש ממש. ומבואר דלמ"ד וסתות דרבנן אף חיוב פרישה דרבנן וקרא "והזרתם" אסמכתא בעלמא. ואפילו אם יוצא לדבר הרשות הקילו חכמים לפוקדה ולא חייבוהו לצאת ביום אחר. וכן דעת הראב"ד בעלי הנפש ריש שער הוסתות, דכיון שהתירו לפקוד ביוצא לדרך מוכח שדין פרישה דרבנן. וכתב כן בשם השאילתות ובשם בה"ג. וכן דעת הרשב"א תורת הבית ב"ז ש"ב. וכן נקט המגיד משנה בדעת הרמב"ם, (אך האחרונים נקטו בדעת הרמב"ם דאסור מהתורה, עי' להלן). וכן נקט הר"ן בשבועות יח:.

ב. דעת ר"ת ביבמות שם שהיוצא לדרך אסור לפקוד את אשתו בתשמיש אלא בדיבור של ריצוי בלבד, וגרס שם לא נצרכה אלא לאשתו נדה. [ולגירסא זו ודאי אסור אפילו חו"נ, אלא קמ"ל דאיכא חיוב לפקוד את אשתו בדברים]. והקשו תוס' על רש"י דבשבועות מוכח דסמוך לוסתה דאורייתא מוהזרתם. ועוד, דמוקי לה ביוצא לדרך לדבר הרשות, ואם כן אפילו למ"ד וסתות דרבנן וסמוך לוסתה דרבנן למה התירו ביוצא לדרך לדבר הרשות, עכ"ד.

וכן כתב הרא"ש שם, דאי אפשר לומר דשרי לפקוד אפילו בתשמיש, דהא סמוך לוסתה חייב לפרוש מדאורייתא. וצ"ע דהרא"ש בנדה פסק דוסתות דרבנן, ונמצא סותר עצמו. ותירץ הבית יוסף דאין כונתו לומר דאורייתא ממש אלא שיש לזה סמך מהתורה. אך בתוס' לא משמע כן, דהא איירי לגבי פלוגתת האמוראים האם וסתות דאורייתא או דרבנן.

ותירץ החת"ס דהרא"ש נקט שאף למ"ד וסתות דרבנן מכל מקום דין פרישה דאורייתא, דילפינן לה מקרא והזרתם, ומש"כ סמוך לוסתה דאורייתא היינו דין פרישה ולא על עיקר הוסת. ולפי"ז יש לפרש דברי תוס' דנסתפקו למ"ד וסתות דרבנן האם פרישה סמוך לוסתה הוא דאורייתא או דרבנן.

ג. דעת הרא"ה בדק הבית שם, שאף למ"ד וסתות דרבנן מכל מקום מרגע הוסת עד סוף העונה אסורה מהתורה מקרא והזרתם, וטעם האיסור הוא משום שדרכו של דם לבא בהרגל תשמיש. ואף בוסת שאינו קבוע אסור מהתורה מרגע הוסת עד סוף העונה. [נראה דאין כונת הרא"ה לוסת שאינו קבוע, דזה ודאי אינו אסור מהתורה שהרי לא הוחזקה בכך, וכן כתב החת"ס סי' קע"ט. אלא הרא"ה שם איירי בוסת שנשתנה ולא נעקר, דהיינו שהיה וסת קבוע ושינתה פעם אחת, דעדיין חוששת לוסתה הקבוע, והרא"ה קורא לזה וסת שאינו קבוע]. אך מתחילת העונה עד זמן שרגילה לראות אסורה רק מדרבנן, ועל זה נאמר ההיתר של יוצא לדרך. והא דאיתא בשבועות דקרא אתיא לסמוך לוסתה, ומשמע מתחילת העונה, היינו למ"ד וסתות דאורייתא, ולדידיה אצטריך קרא מתחילת הוסת, אך למ"ד וסתות דרבנן אצטריך קרא משעת הוסת, ואילו מתחילת הוסת עד סוף העונה הוי דרבנן.

והא דאסרינן מהתורה רק מרגע הוסת עד סוף העונה ולא קודם לכן, לפי שקודם לרגע הוסת היא בחזקת מסולקת, משא"כ לאחר הוסת אינה בחזקת מסולקת אלא דלא חיישינן שתראה רק בעונת הוסת, ולכן מתחילת העונה עד רגע הוסת קיל טפי מלאחר רגע הוסת עד סוף העונה. ועוד י"ל שהמציאות היא שתשמיש גורם לאורח לבא רק מרגע הוסת ואילך.

ד. דעת הריטב"א בשבועות שם דכיון שוסתות דרבנן אין איסור תורה אלא סמוך לוסתה ממש, דהיינו חצי שעה קודם שעת הוסת, ומה דאסרינן מתחילת העונה הוא מדרבנן, ועל זה נאמר ההיתר ביוצא לדרך.

וכעין זה כתב בחכמת אדם, דשעת הוסת עצמה אסור מהתורה, ובשאר העונה אסור רק מדרבנן.

ובחתם סופר ביאר פלוגתתם, דלפי רש"י וסייעתו הטעם שלא מחזקינן שמא תראה מהתורה היינו משום דהוי חזקה העשויה להשתנות, ואין זה דבר קבוע, ומהאי טעמא יש להתיר אפילו בתשמיש. אך לפי תוס' והרא"ש הטעם שלא מחזקינן שמא תראה הוא משום שחזקת טהרה מנגדת לחשש שמא תראה, ולגבי פרישה ליכא חזקת טהרה, דשמא מת לא אמרינן שמא ימות אמרינן.

נמצא שלדעת רש"י ראב"ד רמב"ן ורשב"א יוצא לדרך מותר לפקוד את אשתו בתשמיש אפילו בשעת הוסת ממש, דדין פרישה בכל עונת הוסת הוא דרבנן, וכן פסקו שו"ע ורמ"א וש"ך. לדעת ר"ת רא"ש רז"ה וסה"ת אסור לשמש בכל העונה, דדין פרישה בכל העונה הוא דאורייתא, וכן נקטו נוב"י וחת"ס לדינא. לדעת הרא"ה יוצא לדרך מותר מתחילת עונת הוסת עד שעת הוסת, אך משעת הוסת עד סוף העונה אסור לשמש, דאיסורו דאורייתא. ולדעת הריטב"א אסור בשעת הוסת וחצי שעה קודם לכן, אך קודם לכן ולאחר מכן מותר, ולפי החכמת אדם רק בשעת הוסת עצמה אסור (וצ"ע מדוע סתם החכמת אדם להתיר ביוצא לדרך ולא פירש דבשעת הוסת אסור). ומסתבר שאם אין לה קביעות לשעה מסויימת בתוך העונה, כל העונה חשיבא שעת הוסת, ולדעת הרא"ה והריטב"א וחכמת אדם אסור מהתורה ואין להתיר ליוצא לדרך.

ובריטב"א שם הביא תירוץ נוסף, דבאמת כל עונת הוסת אסורה מהתורה ומכל מקום התירו לשמש ביוצא לדרך, דקרא ופקדת נוך הוא היתר דאורייתא, שהכתוב מבטיחו שלא יבא בכך לידי חטא שתראה בשעת תשמיש. ועוד תירץ בשם ר"מ הלוי דלעולם דין פרישה דאורייתא, והגמ' ביבמות לא איירי לגבי שעת וסתה, אלא לגבי וסת של טבילה, וקמ"ל שאם צריך לצאת לדרך ובתוך העונה יגיע זמן טבילתה, חייב להמתין ולא לצאת עד שתטבול ויפקדנה. וכן הוא בנמק"י שם, והובא ברמ"א להלכה. אך הש"ך כתב דאין פירושו מחוור, ולכן ביוצא לדבר מצוה או אף לדבר הרשות אם הולך לצורך גדול אין צריך להמתין.

ובתוס' בפסחים עב: נקטו דלר' יוחנן דין פרישה הוא דאורייתא. והקשה במצפה איתן מתוס' כאן דר' יוחנן סובר וסתות דרבנן. ותירץ דאף שוסתות דרבנן מכל מקום דין פרישה דאורייתא משום שתשמיש גורם להזיל דם, או כהנודע ביהודה עי' להלן. אך לכאורה בתוס' דידן מוכח דלמ"ד וסתות דרבנן אף דין פרישה דרבנן, שהרי הקשו מדוע רבב"ח מתיר לבא עליה לאחר הוסת הרי צריך לפרוש מאשתו סמוך לוסתה. וכונתם לכאורה דכיון שמהתורה צריך לחשוש שמא תראה בזמן הוסת ולפרוש ממנה, הוא הדין לאחר הוסת היכא שהיא ישנה ואינו יודע אם באמת ראתה או לא צריך לחשוש, דחשש זה של קודם הוסת לא עבר לאחר הוסת אלא אם יודע שלא הרגישה כלום. ועל זה תירצו דוסתות דרבנן ולכן יש להקל כשיש אפשרות של טבילה, דספק מוציא מידי ספק, וכתבו דלמ"ד וסתות דאורייתא כיון דהוי איסור תורה לא מהני. ומוכח שאף לגבי פרישה יש להקל בספק וספק, ואם כן מוכח שדין פרישה הוא דרבנן, וצ"ע.

לדינא כתב בלבושי עז שיש לסמוך על הש"ך שדין פרישה דרבנן, ואפילו בשעת הוסת ממש.

**ב. הטעם לאסור מהתורה אף שוסתות דרבנן**

למ"ד וסתות דאורייתא לכאורה אין צריך פסוק שצריך לפרוש בעונת הוסת, שהרי מדאורייתא צריך לחשוש לדם נדות, ואפשר שהפסוק מלמד לאסור אף קודם שעת הוסת, וכמש"כ הרא"ה דקרא אתא לאסור מתחילת העונה עד רגע הוסת, וצ"ע.

ולמ"ד וסתות דרבנן לדעת רש"י וסייעתו קרא אסמכתא, אך לדעת ר"ת וסייעתו ילפינן מהאי קרא שצריך לפרוש מהתורה ואע"פ שוסתות דרבנן. אך צ"ע דכיון שמהתורה אין חזקה שתראה באותו יום מדוע צריך לפרוש ביום זה טפי משאר ימים. ונאמרו בזה כמה ביאורים.

א. לפי מש"כ הרא"ה דתשמיש גורם לדם לבא, אע"פ שלא חיישינן שתראה ביום זה כיון שהיא בחזקת טהרה, ואין חזקה שתראה היום, מכל מקום ביום זה יש חשש שע"י תשמיש תראה, ובלא תשמיש אינה צריכה לבדוק מהתורה וכשעבר הוסת ולא שימשה הרי היא מותרת, דלא חיישינן אלא בתשמיש. [ולפי"ז אם עבר ושימש יש לחוש מהתורה שמא ראתה].

ב. הגר"ח ביאר דאף למ"ד וסתות דרבנן ואין תולין שתראה, מכל מקום לאחר שתראה הרי זה ייחשב ראיה מחמת וסת, ושפיר י"ל דילפינן מהאי קרא דין פרישה מדאורייתא, כיון שיש כאן מציאות של וסת. אך צ"ע טובא לפי"ז דהא לשיטת הרמב"ם למ"ד וסתות דרבנן הרי היא מותרת לאחר הוסת אפילו לא בדקה ואפילו בישנה, שאינו יודע כלל אם ראתה או לא. ולכאורה כיון שחידשה תורה דין פרישה ביום הוסת שמא תראה היכן נפקע דין זה לאחר הוסת כשאינו יודע אם ראתה או לא.

ג. הנודע ביהודה יו"ד קמא סי' נ"ה ביאר דמהתורה איכא חזקה נגד חזקה, דעד עכשיו היא בחזקת טהרה ומאידך יש לה חזקה שתראה, ובאופן זה מהתורה אמרינן שמא ימות חיישינן שמא מת לא חיישינן, ולכן בזמן הוסת גופא חיישינן שמא תראה, אך כשעבר הוסת ואנו מסתפקים שמא ראתה הוי חשש שמא מת, ואין חוששין לזה. וכן כתב החתם סופר בביאור דברי רבו הגר"נ אדלר, דשמא תראה אינו מתנגד לחזקה שהרי ודאי תראה באיזה יום, אך שמא ראתה מתנגד לחזקה.

**ג. היתר דיוצא לדרך**

לעיל ביארנו שלדעת רש"י וסייעתו שדין פרישה דרבנן התירו ביוצא לדרך אפילו תשמיש ממש, ולדעת ר"ת וסייעתו שדין פרישה דאורייתא רק ריצוי בעלמא מותר. ועיי"ש מה הדין לדעת הרא"ה והריטב"א. ובמגיד משנה תמה מדוע הרמב"ם והרמב"ן השמיטו דין יוצא לדרך. ויישב החתם סופר דהרמב"ם סובר שלא התירו תשמיש ממש אלא שאר דברי ריצוי, דגרס בגמ' לא נצרכה אלא סמוך לוסתה. וסובר דהסוגיא אתיא כמ"ד וסתות דאורייתא דלדידיה אסור אף בשאר קרבות, אך לדידן דוסתות דרבנן ומותר בשאר קרבות אין נפק"מ בדין זה.

להלכה השו"ע הקל דאף בתשמיש שרי, והרמ"א כתב דהמחמיר בזה תע"ב, ומקורו מהסמ"ג כמש"כ הגר"א. ועי' תוה"ש בשם מהרש"ל שתמה מה שייך בזה המחמיר תע"ב, הא לדעת רש"י איכא חיוב לפוקדה בתשמיש. ולכן כתב דהמחמיר היינו שמחמיר שלא לצאת לדרך בעונת וסתה. אך ברמ"א לא משמע כן כלל, דכתב רק בדברי ריצוי. ובחת"ס החמיר בזה מעיקר הדין, וכשיטתו דנקט שדין פרישה בעונת הוסת הוא דאורייתא, ואין להקל ביוצא לדרך.

ולגבי חו"נ הש"ך הקל, והט"ז כתב דיש להתיר שאר דברי ריצוי, ולמד בבית לחם יהודה בדעתו דאסור בחו"נ, כיון שבלא יוצא לדרך אסור מעיקר הדין, ורק בסתם דברי ריצוי שרי.

ולגבי ליל טבילה בעונת הוסת בתשובות כנסת יחזקאל הקיל להתיר לשמש כשם שהקילו ביוצא לדרך, אך הסכמת הפוסקים דאין להתיר כלל אלא ביוצא לדרך, ובכללם פלתי חוות דעת סדרי טהרה וחכמת אדם. אך בעונת אור זרוע כתב החת"ס דיש להקל קצת.

**ד. דין שאר קריבות**

כתב הרשב"א בת"ה שלפי רש"י וסייעתו דהגמ' ביבמות איירי לענין תשמיש י"ל דבשאר קריבות הקילו חכמים, ולא אסרו אלא בתשמיש ממש, ואף שמהתורה נדה אסורה גם בשאר קרבות לא החמירו לענין פרישה דרבנן. אך לפי ר"ת וסייעתו דאיירי לענין ריצוי מוכח דבלא יוצא לדרך הרי זה אסור, דאם מותר פשיטא דביוצא לדרך מותר.

ובטור כתב דשאר קריבות מותר ומכל מקום הביא ב' דעות ביוצא לדרך האם מותר תשמיש ממש או לא, ולכאורה להשיטות שאסור תשמיש ממש מוכח מהגמ' דאסור בשאר קריבות וכמש"כ הרשב"א. ותירץ הבית יוסף דאין כונת הגמ' להתיר שאר קרבות ביוצא לדרך שהרי זה מותר בלא"ה, אלא דביוצא לדרך חייב לעשות כן. ודבריו צ"ע טובא דבסוגיא שם מבואר שחיוב לעשות כן נלמד מקרא אחרינא, ועל כרחיך קרא להתיר אתא. והב"ח תירץ דכונת הגמ' דאפילו יוצא לדרך מותר בדברי ריצוי, דהיה ס"ד לאסור טפי משאר בני אדם שלא יהרהר בה בדרך.

והנה לפי מה שגרס ר"ת בגמ' לא נצרכא אלא לנדה אין ראיה כלל, דנדה ודאי אסורה בכל דבר, והוצרכו להתיר דברי ריצוי ביוצא לדרך.

והנה למ"ד פרישה דרבנן י"ל דהחמירו רק באיסור כרת והקילו בשאר איסורי נדה, אך למ"ד פרישה דאורייתא צ"ע מאי שנא תשמיש משאר דיני קורבה, הא נדה אסורה בחו"נ מהתורה. וי"ל כמש"כ לעיל דדין פרישה הוא איסור חדש, ולא נאסר בו רק תשמיש ממש. ועוד י"ל לפי מש"כ הרא"ה דדרך דם לבא מחמת חום תשמיש, ולכן רק תשמיש אסרה תורה שהוא יכול להביא את הדם, משא"כ בשאר קרובה שאינו מביא את הדם. ועוד י"ל דלגבי תשמיש אינה יכולה לפרוש מיד, חדא משום שהיציאה נמי אסורה, ועוד, שמא לא תרגיש שבא הדם מחמת הרגשת שמש, ולכן אסרה תורה להתחיל לשמש, אך בשאר קרבות אם תרגיש תפרוש מיד.

ובחתם סופר כתב בשם רבו הגר"נ אדלר לאסור בשאר קרבות כדעת תרוה"ד, והוכיח כן מהגמ' דדין פרישה קיים גם בטהרות, דאסור לעסוק בטהרות ביום הוסת, ואם נאמר שדוקא תשמיש אסרה תורה מה זה ענין לטהרות. ואין לומר דטהרות חמירי ואסרה תורה אף בלא איסור כרת ובלא חום תשמיש, עיי"ש הטעם.

לדינא מצינו ג' שיטות. הרמב"ן הרשב"א והראב"ד נקטו דמותר בכל קרבות חוץ מתשמיש ממש. וכן הסיק להלכה הבית יוסף. הב"ח והש"ך כתבו שאף שמעיקר הדין מותר וכמש"כ השו"ע מכל מקום ראוי להחמיר בזה. התרומת הדשן והחתם סופר נקטו לאסור מעיקר הדין, וכנ"ל. וכן הט"ז אסר מעיקר הדין לפי שמביא לידי ביאה ממש. אך לגבי יוצא לדרך שהחמיר הרמ"א בתשמיש והקל בשאר מיני קורבה לא החמירו הש"ך והט"ז. ועי' לבושי עז דבעונת אור זרוע יש להקל בחו"נ.

**סימן ה**

**מעוברת ומניקה**

נדה ז. תנן ר' אליעזר אומר ד' נשים דיין שעתן בתולה מעוברת מניקה וזקינה וכו', איזוהי מעוברת משהוכר עוברה מניקה עד שתגמול את בנה וכו', ר' יוסי אומר מעוברת ומניקה שעברו עליהן שלש עונות דיין שעתן. ומבואר שלפי ת"ק מיד כשהוכר עוברה היא בחזקת מסולקת ולפי ר' יוסי רק משעברו ג' עונות ולא ראתה. (ואין זה עקירה לוסתה כיון שלא שינתה וסתה לזמן אחר, אלא שמדין מעוברת היא בחזקת מסולקת לאחר שעברו ג' עונות ולא ראתה).

בגמ' נדה ט. בעא מיניה ההוא סבא מר' יוחנן הגיע עת וסתה בימי עבורה ולא בדקה מהו, ומספק"ל למ"ד וסתות דאורייתא, האם כיון דוסתות דאורייתא בעיא בדיקה, או דלמא כיון דדמיה מסולקין לא בעיא בדיקה. ופשיט מהא דתנן ר' מאיר אומר אם היתה במחבא והגיע שעת וסתה ולא בדקה טהורה שחרדה מסלקת את הדמים, והתם קאי למ"ד וסתות דאורייתא ומכל מקום מהני חרדה להתירה, הכא נמי דמיה מסולקין ולא בעיא בדיקה.

וכתב הראב"ד: ואשה שהיא רואה בימי עיבורה ובימי מניקתה כיון שלא הפסיקה ג' עונות הרי היא חוששת ליום וסתה ואסורה לשמש. מיהו לא בעיא בדיקה, שאם לא בדקה ולא ראתה טהורה מאותו יום ואילך. ואם עברו עליה ג' עונות כך שלא בדקה ולא ראתה שוב אינה חוששת עד שתשוב לראות. ומבואר דאע"ג דמסיק בגמ' דלא בעיא בדיקה מכל מקום אסורה לשמש ביום וסתה, וכן משמע מדבריו שלא בעיא בדיקה היינו בדיעבד, אם עבר יום וסתה ולא בדקה מותרת, אך לכתחילה צריכה בדיקה בשעת וסתה. וכל זה משהוכר עוברה עד שיעברו ג' עונות בלא ראיה, אך קודם שהוכר עוברה חוששת לוסתה ככל אשה, ואחר שעברו ג' עונות ולא ראתה אינה צריכה בדיקה אף לכתחילה ומותרת לשמש. וראייתו מדברי ר' יוסי דמעוברת אינה בחזקת מסולקת ומכל מקום לאחר ג' חדשים שלא ראתה היא בחזקת מסולקת, והוא הדין לדידן לגבי לכתחילה.

ומדברי הרשב"א בתורת הבית ובית יוסף סי' קפ"ד משמע דהראב"ד פסק להלכה כר' יוסי, ולכן כתב שלאחר שעברו ג' עונות אינה צריכה בדיקה כלל, שכך סובר ר' יוסי במתני'. ופירש את הסוגיא דההוא סבא שאל את ר' יוחנן האם מודה ר' יוסי לענין דיעבד שאם לא בדקה מותרת, או שמא בעיא בדיקה כלל אשה, ועל זה פשט לו דר' יוסי מודה לענין דלא בעיא בדיקה. אך לדידן דקיי"ל כחכמים מותר לשמש ואין צריך בדיקה אף לכתחילה.

אך בראשונים במס' נדה מבואר דאף הראב"ד פסק כחכמים, אלא שהחמיר דמכל מקום לכתחילה צריך בדיקה ואסורה לשמש. ולפי"ז ספק הגמ' לחכמים האם כל הדין שנאמר במשנה דמעוברת בחזקת מסולקת הוא רק לענין דיה שעתה, אך לענין בדיקה כיון שוסתות דאורייתא אם לא בדקה אסורה. או שמא אם לא בדקה מותרת בדיעבד, ונקט הראב"ד דלכו"ע לכתחילה צריך בדיקה ואסורה לשמש. (ומש"כ הראב"ד בסוף שער תיקון הוסתות דאפילו הגיע עת וסתה בימי עיבורה לא בעיא בדיקה, דמשמע אף לכתחילה, צ"ל דאיירי לאחר שעברו ג' עונות ולא ראתה, כן כתב המגיה על הרשב"א מה"ק).

ולפי"ז אתי שפיר לשון הגמ' הגיע עת וסתה ולא בדקה מהו, ולא מספק"ל האם צריכה בדיקה בעת וסתה. וכן אתי שפיר הא דמדמה לחרדה, והתם נקט ר' מאיר והגיע שעת וסתה ולא בדקה טהורה, משמע דאיירי לענין דיעבד. וכן אתי שפיר הא דתנן יא. אע"פ שאמרו דיה שעתה צריכה להיות בודקת חוץ מן הנדה ויושבת על דם טוהר, ולא נקט מעוברת. ואף דהתם איירי לענין עסוקה בטהרות נקט הראב"ד דהוא הדין באינה עסוקה לענין בעלה צריכה בדיקה. וכן לפי"ז אתי שפיר הא דאיתא בפסחים עב: אשתו נדה בעל חייב יבמתו נדה בעל פטור, ופריך מאי שנא יבמתו דקעביד מצוה אשתו נמי קעביד מצוה, ומשני כשאשתו מעוברת. ופריך מעוברת נמי עביד מצות עונה, ומשני בסמוך לוסתה. ומבואר שאף במעוברת איכא דין פרישה סמוך לוסת.

אך כל הראשונים נחלקו על הראב"ד ונקטו דלאחר שהוכר עוברה אינה צריכה בדיקה אף לכתחילה ומותרת לשמש. ודייק הרא"ש דאפילו בשעת וסתה אמרינן הכא דלא בעיא בדיקה. והגר"א הוסיף לבאר דמהא דלא מספק"ל אם מהני בדיקה או לא מהני בדיקה, (שהרי למ"ד וסתות דאורייתא אם לא בדקה לא מהני בדיקה אח"כ), אלא מספק"ל אי בעיא בדיקה או לא, מוכח דאפילו בשעת וסתה לא בעיא בדיקה. וצ"ע מדוע נקטו בפשיטות דאם אינה צריכה בדיקה אפילו לכתחילה הוא הדין שהיא מותרת לשמש ביום הוסת. וצ"ל דלפי הראב"ד אע"פ שאם לא בדקה מותרת דלא חיישינן שיגיע הדם, מכל מקום מתחילה אסור לה לסמוך על חזקה זו וצריכה לבדוק, ומה"ט אסור לה לשמש. אך כיון שמדוייק בגמ' שאפילו לכתחילה אינה צריכה לחוש לזה מסתבר שמותר לה אף לשמש.

ולשון הגמ' הגיע עת וסתה ולא בדקה צ"ל לשיטתם דזה לאו דוקא, ועיקר הספק לגבי לכתחילה כלשון הגמ' בעיא בדיקה או לא בעיא בדיקה. והא דתנן יא. צריכה להיות בודקת כתב הרא"ש דאיירי לענין עסוקה בטהרות. או דלא קאי אמעוברת אלא על בתולה וזקינה. והא דאיתא בפסחים סמוך לוסתה לא קאי אמעוברת. והרשב"א תירץ עוד דאיירי בג' חדשים הראשונים דליכא מצוה וצריכה לפרוש.

ובחידושי הר"ן שם הקשה מדוע נקטה הגמ' בעיא בדיקה ולא נקטה אי מהני בדיקה. ועוד הקשה דלגבי חרדה מוכח שאם לא בדקה שהיא טהורה, ולא מוכח שלכתחילה אין צריך בדיקה, ואם כן איך מוכיח מחרדה למעוברת דאין צריכה בדיקה אף לכתחילה. ותירץ, דהיה פשוט לגמ' שאף למ"ד וסתות דאורייתא אם לא בדקה טהורה, אלא מספק"ל אי נחית חד דרגא והוי כמ"ד וסתות דרבנן, דהיינו שהיא צריכה בדיקה לכתחילה, וכן אם לא בדקה בשעת וסתה ובדקה אח"כ ונמצאת טמאה הרי היא טמאה למפרע. או שמא הכא קיל טפי ואפילו לכתחילה אין צריך בדיקה, ולא זו בלבד, אלא אם בדקה אח"כ ונמצאת טמאה לא תהיה טמאה למפרע, כיון דלא חיישינן לזמן וסתה כלל. ופשיט מדתנן טהורה שחרדה מסלקת את הדמים, ומשמע שאף אם בדקה ונמצאת טמאה אינה טמאה למפרע, אלמא היא בחזקת מסולקת לגמרי. ומזה יש להוכיח שאף לכתחילה אינה צריכה בדיקה.

הטור לגבי מעוברת ומניקה פסק דאין צריך לפרוש סמוך לוסתה, וכן לאחר הוסת מותרת אע"פ שלא בדקה, ולגבי חרדה פסק דכאשר הגיע וסתה חוששת לו אפילו לא היה לה וסת קבוע, עבר היום ולא בדקה מותרת שחרדה מסלקת הדמים. והקשה הבית יוסף אם כן איך הגמ' פושטת מעוברת מחרדה, הא בחרדה צריכה פרישה. ותירץ, דהגמ' איירי לענין דיעבד כשיטת הראב"ד, ולזה שפיר מוכיח מעוברת מחרדה שבדיעבד היא מותרת בלא בדיקה, ובאמת למ"ד וסתות דאורייתא אף מעוברת צריכה בדיקה לכתחילה וצריכה פרישה, אלא שהטור נקט מדעתו שלגבי מעוברת למ"ד וסתות דרבנן אין צריכה פרישה כלל, ולגבי חרדה כיון דלא בריר לן כולי האי דתהא מסולקת דמים דחזינן כמה נשים שרואות אף בחרדה הרי היא חוששת לכתחילה.

ויל"ע בפירושו דהרא"ש עצמו כתב דספק הגמ' הוא לענין בדיקה לכתחילה ביום הוסת, ודלא כהראב"ד, ולפי"ז מוכח דאף בחרדה אין צריך לחוש כלל. וכן מש"כ הגר"א בסעיף ז' דהגמ' איירי לגבי בדיקה לכתחילה ביום הוסת צ"ל דקאי רק בשיטת השו"ע דבחרדה אין צריך פרישה כלל, אך לפי מה שנקט הרמ"א כהטור דצריך לפרוש לכתחילה על כרחיך צריך לפרש הסוגיא כהראב"ד לענין דיעבד, וצ"ע.

הרמב"ם פ"ט ה"ד כתב וכן מעוברת ומניקה בתולה וזקינה דיין שעתן ואינן מטמאות למפרע, איזו היא מעוברת משיוכר עוברה ג' חדשים וכו'. והקשה המ"מ מדוע לא הביא הרמב"ם דין הגמ' דאין צריכה בדיקה. ותירץ דהרמב"ם סובר דבעיא דההוא סבא מר' יוחנן איירי רק לענין טהרות, אך לענין פרישה מבעלה דינה ככל הנשים. ועוד תירץ דהרמב"ם סובר כהראב"ד דהספק הוא לענין דיעבד, אך לכתחילה צריכה בדיקה ופרישה. וכונתו דהרמב"ם פסק כמ"ד וסתות דרבנן וס"ל שאם לא בדקה מותרת, והשתא ליכא נפק"מ בדין מעוברת, דלכתחילה אף מעוברת צריכה בדיקה ופרישה ובדיעבד אף שאר הנשים שלא בדקו מותרות.

אך לכאורה אכתי איכא נפק"מ לאחר ג' חדשים שאינה רואה, דבכה"ג מודה הראב"ד שאינה צריכה לחשוש, ובשאר נשים צריכה לחשוש, (דהא ליכא עקירת וסת כל שלא שינתה ליום אחר). וצ"ל בדעת הרמב"ם לתירוץ שני במ"מ דלגבי בעלה אינה בחזקת מסולקת כלל, ור' יוסי איירי רק לענין טהרות. ונמצא דג' שיטות איכא, להרמב"ם לכתחילה אסורה לעולם, להראב"ד עד שתפסוק מלראות ג' עונות, ולשאר הראשונים משהוכר עוברה אינה צריכה פרישה כלל.

ובעיקר דין הטור והרמ"א דבחרדה צריכה לפרוש לכתחילה הקשו הפוסקים מאי שנא ממעוברת דאין צריכה לפרוש כלל. ותירץ הט"ז דלגבי סילוק דמים מחמת פחד איכא למיחש שמא באותה שעה שתזקק לבעלה יצא הפחד מלבה, שהרי כל ההיתר הוא רק באופן שהיתה כל עונת הוסת בחרדה, דאם מקצת זמן לא היה חרדה איכא למיחש שראתה באותה שעה. משא"כ במעוברת דהיא בחזקת מסולקת כל הזמן מותר אף לשמש ביום הוסת. ובחוו"ד הקשה דהרמ"א איירי לענין בדיקה ולא לענין תשמיש, דלגבי תשמיש ודאי לא יועיל בדיקה להתירה מיד שמא בשעת הבדיקה היתה בחרדה ובשעת תשמיש לא, ועל כרחיך איירי רק לענין בדיקה להתירה אח"כ, ולגבי זה לא הועיל הט"ז כלום. ועי' גליון מהרש"א בשם הפלתי דכונת הט"ז לומר דאין זה ודאי בחזקת מסולקת כל רגע, ולכן צריכה לכתחילה לבדוק שמא היה זמן בתוך עונת הוסת שלא היתה בחרדה.

**ג' חדשים ראשונים בזמנינו**

ובדין הוכר עוברה שהיא בחזקת מסולקת ואין צריכה לחשוש לעונת הוסת מבואר בגמ' דהוא ג' חדשים. והנה בזמנינו אשה אינה רואה מיד בתחילת העיבור. וכתב בשו"ת רעק"א סי' קכ"ח דנשתנו הטבעיים, ומכל מקום אזלינן בתר הזמן האמור בגמ'. ובשו"ת חתם סופר סי' קס"ט כתב דיש ב' זמנים בסילוק הדמים, בתחילה נתמעט הדם מחמת שהולך לעובר, אך סילוק גמור ליכא רק משהוכר עוברה ומשום שראשה ואבריה כבדים עליה ולא מחמת העובר. ומבואר דלא כרעק"א, דלפי החת"ס לא נשתנו הטבעים מזמן הגמ', דאף בזמן הגמ' נתמעט הדם אלא שלא נסתלק לגמרי. ובחזון איש סי' ק"א סק"ב כתב דקים להו לחז"ל דבעינן שני סימנים הוכר העובר ועברו ג' חדשים, ולא סגי בחד מינייהו.

והנה כל זה בוסת קבוע, אך אשה שיש לה וסת שאינו קבוע מלפני העיבור אינה צריכה לפרוש אלא בפעם הראשונה. ואף שלגבי וסת החודש י"ל שאינו נעקר בימי עיבורה וצריכה להמשיך לחשוש, צ"ל דממנ"פ מותרת, דאם היא בחזקת מסולקת הרי היא מותרת, ואם היא בחזקת רואה הרי נעקר בפעם אחת. אך אפשר דצריכה לשנות לזמן אחר וכל שלא שינתה צריכה להמשיך לפרוש ביום הוסת עד שהוכר עוברה. ומשמע בפוסקים דלגבי זה יש להקל שיכולה לעקור בפעם אחת.

**פחד פתאומי**

בשו"ת חתם סופר יו"ד קס"ג נשאל באשה שארע לה פחד פתאום ובלילה שמשה מטתה וראתה הרבה דם האם צריכה כפרה, משום שע"י פחד פתאומי דרכה לראות והיתה צריכה לבדוק. והשיב החת"ס דפחד פתאומי מוציא הרבה דם מיד, כמש"כ לגבי אסתר ותחלחל המלכה מאוד שפרסה נדה, וכיון שלא ראתה מיד לא היתה צריכה לבדוק. אך מהר"י אסאד סי' קצ"ב ומהר"ם שיק ריש יו"ד נקטו שע"י פחד פתאומי צריכה לבדוק שמא יצא מעט דם, ורק בדיעבד אם לא בדקה טהורה. ועי' לבושי עוז דלפי החת"ס מיושבת קושיית ערוך השולחן מדוע לא כתב השו"ע שרק חרדה דהיינו פחד ממושך עוצר את הדם והיא בחזקת מסולקת, אך פחד פתאומי מביא דם וצריכה בדיקה, ולפי החת"ס מיושב שפיר שכל עוד שלא ראתה להדיא אינה צריכה לחשוש. ומכל מקום לדינא כתב דע"י פחד פתאומי כחריקת בלמים או כלב וכדומה הוי בכלל כל היד המרבה לבדוק בנשים משובחת.

**נטילת כדורים**

בשו"ת רדב"ז ח"ח ס"ק ל"ו דן באשה ששותה משקה לעכב ביאת הדם בעשרה או עשרים יום, אם צריכה לפרוש סמוך לוסתה. וכתב דבעונת וסתה צריכה לפרוש עד שתחזיק עצמה ג' פעמים שמשקה זה מעכב אצלה את ביאת הדם. וכן כתב בלבושי עוז בשם הגריש"א שכל עוד שלא הוחזקה אשה זו שכדורים אלו מועילים לה לעכב ביאת הדם צריכה לפרוש. ועוד כתב בשמו שטבע כדורים אלו שלאחר שמפסקת ליטול לאחר ב' או ג' ימים רואה דם, וצריכה לחוש בדם זה ליום הוסת אף שמעולם לא הפליגה מספר ימים רב כל כך. אך בכלה כתב להקל אף בפעם ראשונה ולא הוחזקה עפ"י המקנה דבכלה מיקרי יותר טבילת מצוה להתירה בליל טבילה, וליכא דין פרישה. ואף שבלא כדורים מתירים רק ביחוד ולא בתשמיש, ע"י כדורים יש להתיר אף בתשמיש.

**סימן ז**

**וסת הדילוג**

דעת רוב הראשונים דוסת הפלגה בעינן ג' הפלגות שבין ד' ראיות, והוכיחו כן ממתני' סג: היתה למודה להיות רואה יום ט"ו ושינתה ליום כ' וכו' שינתה ג' פעמים ליום כ' הותר ט"ו וקבעה לה יום כ'. ואין הכונה יום ט"ו ויום כ' לתאריך בחודש שהרי בגמ' איתא לא שנו אלא ט"ו לטבילתה וכו', אלמא איירי בהפלגה ובעינן ד' ראיות שהן ג' הפלגות. ואין לומר דהתם דוקא בעינן ד' ראיות לפי שהיתה למודה לראות בט"ו ואין זה מצטרף לקביעות כ', דאם כן מאי ס"ד בגמ' להקשות על רב מברייתא, הא במשנה מוכח להדיא שלמודה שאני.

עוד נקטו רוב הראשונים דכל אשה צריכה לחוש לוסת החודש, דהיינו בחודש הבא באותו תאריך, ונקטו דלוסת זו לכו"ע סגי בג' פעמים, וראשונה מן המנין. והוכיחו כן מסוגיין דנחלקו רב ושמואל בוסת הדילוג, ואין זה הפלגה שוה שהרי חודש אחד מלא ואחד חסר, האחד בהפלגת ל"א והאחד הפלגת ל"ב, ואין כאן דילוג שוה. ועל כרחיך שיש וסת גם בתאריך של החודש, ומדנחלקו דוקא בדילוג אלמא וסת החודש שבלא דילוג לכו"ע סגי בג' פעמים.

ובפשטות ההבדל בין הפלגה לחודש הוא דבהפלגה גורם הראיה הוא המרחק שבין הראיות, דקבעה לראות לאחר זמן מסויים, והראשונה לא היתה בסיבת ההפלגה, שהיא לא היתה לאחר אותו זמן מהראיה שקדמה לה, ולכן אינה יכולה להצטרף לקביעות הוסת, משא"כ בחודש שגורם הראיה הוא התאריך ולא המרחק, אף הראשונה היתה באותה סיבה ויכולה להצטרף לקביעות הוסת. והשתא צ"ע טעמיה דשמואל מדוע בדילוג בעינן ד' פעמים, הא הגורם לראיה הוא התאריך, ומדוע אינו מצטרף.

ובראב"ד בעה"נ בכמה דוכתי נראה דענין וסת הדילוג לשמואל הוא שכל חודש יש לה גורם אחר לראיה, אלא שקבעה וסת לשנות את הגורם בסדר מסויים, ואין זה צורה של וסת, שהרי אין קשר בין חודש לחודש, אלא שקבעה וסת לשנות את הגורם ליום אחר. והשתא הראשונה אינה באותה סיבה של קביעות הוסת, שהיא לא עקרה את הראיה שקדמה לה, אלא גורם אחר הוא.

ועפי"ז ביאר מדוע אין לחוש בפעם אחת או ב' פעמים לוסת הדילוג עד שתקבע אותו בג' פעמים כמש"כ תוס' בד"ה מיחש, דוסת כזו שכל פעם עוקרת את הפעם הקודמת אין לחוש לה בלא קביעות וסת, עיי"ש טעם נוסף על דרך זה.

ועוד יש לפרש בטעמיה דשמואל דלעולם צורת הוסת כך היא ומכל מקום אין הראשונה מן המנין, לפי שלקבוע וסת בעינן שבכל ראיה נוכל לראות את צורת הוסת, ונוכל לומר שזוהי סיבת הראיה. ובפעם הראשונה עדיין לא ראינו את הדילוג ואת צורת הוסת. ולא סגי במה שאנו יודעים היום מה גרם לראיה הראשונה, אלא צריך לראות באותה שעה את הצורה איך תקבע הוסת.

ולפי"ז צ"ל דלא חיישינן לוסת שאינו קבוע לפי שאינו מצוי, ואין תולים בכך עד שנדע בודאות שכך הוא צורת וסתה.

ובדעת רב מבואר ברמב"ן וברשב"א דמעיקרא לדלג כונה, כלומר, דהשתא הוברר שהראיה הראשונה נמי היתה בסיבת שאר הראיות של דילוג. ועדיין צ"ל דלרב הוי גורם אחד לכל הראיות, דצורת הוסת הוא באופן של דילוג.

והקשו הראשונים על שיטתם מהגמ' בב"ק לז: דמדמה שורים לוסתות לענין פלוגתא דרב ושמואל, ומכל מקום איתא בברייתא שם ראה שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח נעשה מועד לשורים לסירוגין. והתם איכא רק ג' פעמים וקשה אף לרב מדוע לא בעינן ד' פעמים כוסת הפלגה. ומצינו בקושיא זו כמה תירוצים:

א, רש"י שם פירש כל הסוגיא דשור משלם נ"ש בנגיחה שלישית, וכשיטתו שם כב: דרבא סובר כן. ועפי"ז כתב דרב יבאר הברייתא דנעשה מועד לסירוגין לשורים בפעם שלישית, ושמואל יבאר דנעשה מועד מכאן ולהבא בפעם רביעית. ומבואר דרש"י דימה סירוג דשורים לפלוגתת רב ושמואל. ולפי מה שנקטו תוס' דסירוג דשורים דומה להפלגה ובזה לכו"ע בעינן ד' נגיחות, אם כן כו"ע יבארו דנעשה מועד מכאן ולהבא.

וכעין זה תירץ תוס' ר' פרץ שם דברייתא זו אתיא כרבי דבפעם שלישית הוי חזקה.

ב, הראב"ד בבעה"נ כתב דאם נאמר שסירוג דומה להפלגה יש לבאר דאיירי בנגח ד' פעמים, ואטו תנא כי רוכלא לחשוב וליזיל.

ג, תוס' תירצו דיש לחלק בין סירוגין דימים לסירוגין דשורים, וכן כתבו בב"ק שם. כלומר, דאם יום נגח יום לא נגח וכו' הוי הפלגה רגילה ובעינן ד' פעמים לכו"ע, אך אם סירג בשורים דהיינו שור נגח שור לא נגח וכו' בזה סגי בג' פעמים לכו"ע. ויש לבאר דבריהם דבסירוגין דימים אמרינן שסיבת הנגיחה היא היום השני, דכל יום שני הוא נוגח, ולכן פעם ראשונה אינה מן המנין כוסת הפלגה, אך בסירוגין דשורים לא אמרינן שסיבת הנגיחה היא כל שור שני, דעיקר המועדות נקבע בג' פעמים שנגח, אלא דיש לנו סתירה לזה מהפעמים שלא נגח, וצריך למצוא סדר לסתירת אי הנגיחה, ולזה סגי במה שאנו רואים סדר של סירוגין, ואין זה דומה להפלגה שסיבת הנגיחה היא פעם שניה.

ד, הרמב"ן והרשב"א כתבו דכיון דאין הפלגה ידועה אלא בשתי ראיות ג' הפלגות בעינן, דהיינו ד' ראיות, אבל התם האיכא ג' נגיחות. ודבריהם צ"ב.

ה, הרמב"ן והרא"ה הוכיחו מכאן כשיטתם דאף וסת הפלגה סגי בג' פעמים, ובזה לא פליג שמואל.

הראב"ד הוכיח מהגמ' שם דוסת הסירוג דהיינו ר"ח פעם בחדשיים סגי בג' פעמים, דהא התם שור נגח שור לא נגח הוי סירוג ומכל מקום סגי בג' פעמים, עי' להלן. וכונתו, דאף לאחר שחילקו תוס' בין שורים לימים, דימים דומה להפלגה ושורים אינו דומה להפלגה, אכתי זה דומה לסירוג, ומוכח דסירוג סגי בג' פעמים.

הראב"ד הוסיף דכשם שמבואר בגמ' וסת החודש בדילוג שמוסיפה כל חודש יום אחד, כך יש וסת החודש לדילוג שמפחתת יום אחד, כגון ראתה בט"ו לחודש זה וי"ד לחודש זה וי"ג לחודש זה. וכן איכא וסת הפלגה בדילוג להוסיף ולחסר, כגון ראתה לאחר כ' יום לאחר כ"א יום ולאחר כ"ב יום, וכן לאחר עשרים לאחר י"ט יום ולאחר י"ח יום.

וסת השבוע

הראב"ד הוכיח דהיום בשבוע נמי יכול להיות גורם לראיה, אך לחוש לאחר ז' ימים לא יתכן כיון דהוי בתוך ימי נדתה וזיבתה, ורק מיום י"ח והלאה יכולה לחשוש. וכתב בזה ג' צדדים.

א, חוששת ליום כ"ב מראייתה דהוא יום השבוע, וליום כ"ט מראייתה ויום ל"ו מראייתה וכן הלאה. ושיטה זו צ"ע דכיון שלא ראתה ביום כ"ב הרי נעקר וסת השבוע לאותה ראיה.

ב, עוד כתב דליום כ"ב אינה צריכה לחשוש כיון שאין אשה רגילה לראות מקודם כל כך, אלא רק מכ"ט והלאה ליום השבוע. וגם שיטה זו צ"ע, דכיון שלא ראתה ביום כ"ט מדוע תחוש ליום ל"ו.

ג, אינה צריכה לחוש ליום השבוע כלל, דאינה חוששת לכ"ב כיון שאין רגילה לראות מוקדם כל כך, וכנ"ל, ולאחר מכן אינה חוששת לכ"ט והלאה כיון שנעקר כבר בכ"ב שלא ראתה בו. וגם שיטה זו צ"ע דכיון שאינה אמורה לראות בכ"ב לפי שהוא מוקדם איך זה יעקור את וסת השבוע בזמן שאמורה לראות בו.

והרמב"ן כתב בשם הראב"ד דאין מושג של וסת השבוע כלל, והא דאיתא בגמ' יא. קפצה וראתה בחד בשבת וכו' איירי התם שראתה ד' פעמים ומשום וסת הפלגה של כ"ב יום.

וסת בתוך ימי זיבתה

הראב"ד ייסד דראיית ימי הזיבה הם תמצית הנדה, וצריכה לחוש לאחר המקור אף לימי התמצית. כגון אם ראתה בא' ניסן וכ' ניסן, צריכה לחוש להפלגת עשרים בט' אייר, אך אין צריכה לחוש לא' אייר כיון שהוא בתוך ימי זיבה מראיית כ' ניסן. אך אם ראתה שוב בתוך ימי זיבתה בא' אייר, הרי היא חוששת בפעם הבאה להפלגת עשרים וכן להפלגת י"ב שבין כ' ניסן לא' אייר, כיון שהוברר לנו שלאחר שמגיע הוסת העיקרי היא רוצה תמצית דמיה לאחר י"ב יום. אך מהתמצית אינה צריכה לחוש להפלגה או לחודש, כיון שאינו עיקר הוסת אלא תמצית. וכתב דאפילו אם תקבע ג' פעמים לראות בר"ח ואחר י' ימים תמצית, הרי היא עוקרת את התמצית שבתוך ימי זיבה בפעם אחת, ואם פעם אחת ראתה בר"ח ולא ראתה בי' הרי נעקר וסת התמצית וחוששת לר"ח בלבד.

וסת הסירוג

הראב"ד הביא ב' שיטות האם בוסת הסירוג צריכה לקבוע בג' פעמים או בד' פעמים, והכריע דסגי בג"פ והוכיח כן מהגמ' בב"ק שור נגח שור לא נגח וכו', ולדעת החולקים יישב דאיירי בנגח ד' פעמים, וכפי שהובא לעיל. ונראה לבאר יסוד המחלוקת מהו וסת הסירוג, דהראב"ד נקט דמתחילה הוקבעה לראות בתאריכים אלו של ר"ח לסירוגין, וכיון שהגורם הוא ר"ח פעם בחדשיים סגי בג' גורמים בשביל לקבוע וסת. והחולקים סוברים דהגורם הוא כעין דילוג, דהיינו כל ר"ח שני שלאחר הוסת, ולכן הראשון אינו מן המנין.

ולפי"ז נראה דיש נפק"מ ביניהם האם אזלינן לפי מנין הראוי, דהיינו אם ראתה בר"ח אדר כדרכה, ולפי וסתה היתה צריכה לראות רק בר"ח אייר, וראתה בר"ח ניסן, האם תחשוש רק בר"ח סיון שהוא ב' חדשים מזמן שראתה, או תחשוש בר"ח אייר כפי מנין הראוי לפי קביעות סירוגה.

וממילא איכא נפק"מ אם תראה כמה פעמים בר"ח ברציפות איך תקבע וסת, דלפי הראב"ד צריכה לראות ג' פעמים בין הראיות של הסירוג כדי לקבוע וסת כל ר"ח בלא סירוג, ולפי החולקים אם תראה ג' פעמים ברציפות כבר תקבע וסת לכל ר"ח בלא סירוג, שהרי כל פעם שראתה ברציפות סותר לסירוג.

דעת הרמב"ן

הרמב"ן הקשה על יסוד הראשונים שיש מושג של וסת החודש, וכי מזל יום גורם לוסת או מזל שעה שיהא תלוי ביום השבוע או ביום החודש, בשלמא להפלגות שוות הדין נותן כן שכבר נתמלאת סאתה. וכן דרכן של נשים כולן, וכן של אנשים בחלאים של הפסקות שהן באים בהפסקות שוות או בשעת המולד של לבנה ובמלואה, אך שיהא שיפורא גורם תימא הוא. ומבואר בדבריו דוסת בזמן המולד או בזמן מילואה של לבנה שייך לומר כן, אך לא מסתבר שיהא תלוי בתאריך לפי קביעות בי"ד.

ואף שאיתא בירו' לגבי קטנה בת ג' דאם עיברו בי"ד את השנה בתוליה חוזרין, היינו בדבר התלוי במילוי שנים, אך וסת אינו תלוי במילוי חודש, ולומר שהתאריך לפי קביעות בי"ד הוא זה שקובע לראיה לא מצינו.

ולכן פירש סוגיא דוסת הדילוג באופן שכל החדשים מלאים, דהשתא כולן היו בהפלגת ל"ב, ובזה פליגי רב ושמואל האם בעינן ג"פ או ד"פ, אך בהפלגות דעלמא מודה שמואל דסגי בג"פ, ואף דראיתה קמייתא לאו בהפלגה היתה, מכל מקום מתחילה כשראתה ב' פעמים בט"ו בחודש ניכרת הפלגת וסתה מעתה, וכן בכל הפלגה שוה שתפליג בשתי ראיות ראשונות נודע וסתה, ולפיכך ראשונה מן המנין. אבל וסת הדילוג כשראתה בט"ו בחודש זה וט"ז בחודש זה לא יודע וסתה של זו שהרי הפליגה ולא דילגה כלל, ומנין לנו שלדילוג היא מכונת, שמא תראה בחודש הבאה בט"ז וכו'. ודבריו תמוהים ביותר, דהא לפי מה שהעמיד בחודשים מלאים והפלגות שוות מדוע לא ניכרת הפלגתה בב' פעמים, ומאי שנא מכל הפלגה.

ובפרדס רימונים כתב לבאר דאם הפליגה פחות מחודש או חודש מדוייק, דהוא כדרך נשים שעונה בינונית היא ל' יום, בזה שפיר מודה שמואל שניכרת הפלגתה מיד בב' ראיות. אך הכא איירי שהפליגה יותר מל' יום ויותר מחודש, ובזה חשיב שינוי משאר נשים ולא ניכרת הפלגתה בב' ראיות. ולפי"ז צ"ל דאף שחולק הרמב"ן על וסת החודש דאין שיפורא גרים לראיה, מכל מקום מודה שיש "הפלגת חודש" וזה תלוי בשיפורא, והיינו שתתמלא עד חודש שלם. [אפשר לפי מה שביארנו לעיל דזה דומה לבתוליה חוזרים, דתלוי במילוי חודש].

דעת הרא"ה

הרא"ה הסכים עם הרמב"ן דאין וסת החודש תלויה בשיפורא, אך הסכים עם הראב"ד ושאר ראשונים שיש וסת החודש לענין המולד, דהיינו כך וכך ימים שעברו מהמולד. וביאר סוגיית וסת הדילוג לענין מספר ימים שעברו מהמולד, דאם רגילה לראות כ' ימים לאחר המולד סגי בג' ראיות, ואם קבעה וסת הדילוג דהיינו כ' ימים לאחר המולד ואח"כ כ"א יום ואח"כ כ"ב יום סובר שמואל דבעינן ד' ראיות.

ומה שהרמב"ן לא פירש כהרא"ה י"ל דאף שהזכיר בדבריו שיש חולאים שתלויים במולד הלבנה ובמילואה, אין זה אלא במולד ממש ובט"ו לחודש שהוא מילואה של לבנה, אך שאר הימים שבנתיים אינם מושפעים מהלבנה.

ובפרדס רימונים כתב בדעת הרמב"ן דכיון שהמרחק בין מולד למולד שוה, דהיינו כ"ט יום י"ב שעות ותשצ"ג חלקים, הרי יש בזה גם הפלגה שוה, ומדוע שמואל מצריך ד' פעמים מאי שנא מכל הפלגה לפי שיטתם. ובדעת הרא"ה י"ל דזה תלוי במולד האמיתי ולא בממוצע, והמולד האמיתי פעמים בא בארוכה ופעמים בקצרה, ואין זה הפלגה שוה.

וכתב הרא"ה שלפי רבי שקובעים חזקה בתרי זימני אפשר לקבוע וסת הפלגה בב' ראיות (כשם שלדידן סגי בג' ראיות לדעת הרמב"ן והרא"ה). ואם כן כל אשה שראתה ב' פעמים יש לה וסת קבוע להפלגה. אך כתב דמקודם אזלינן בתר ימי החודש או השבוע, ורק אם אין שום השואה בין ב' הראיות לגבי החודש קובעים את הוסת לענין הפלגה. עוד כתב לחדש שאין וסת הדילוג אלא בדילוג של יום אחד ותו לא.

ומה שהוכיחו הראב"ד הרשב"א ושאר ראשונים ממתני' דבעינן ג' פעמים שינתה ליום כ', שהם ד' ראיות, יישב הרא"ה דבמתני' לימודה לראות בט"ו שאני, והגמ' סברה דלא אמרינן לימודה שאני אלא בהפלגות ולא בדילוג, ולכן מקשה רק מהברייתא לרב. והוכיח דיש לחלק בכך, דלכאורה יש להקשות לרב דאמר דסגי בג' ראיות של דילוג, ומכל מקום אם לימודה מקודם לראות בט"ו אין זה מצטרף, אם כן מדוע במתני' שינתה ג' פעמים ליום כ' קבעה וסת, הא ראשונה אינה מן המנין כיון שהפליגה מראיה שלמודה לראות בה. ועל כרחיך יש חילוק בין לימודה של הפלגה לדילוג, ואם כן להרא"ה דסגי בב' ראיות נמי יש חילוק להפך, דבהפלגה כיון שלימודה אין ראיה ראשונה מצטרפת, ומתחילין למנות רק בפעם שניה ששינתה ליום כ', משא"כ בדילוג.

וצ"ע לדעת הרא"ה דסגי בב' הפלגות אלא שפעם ראשונה ששינתה ליום כ' אינו מן המנין משום שהפליגה מראיה של לימודה. דאם כן מדוע תנן שינתה ליום כ' זה וזה אסורין, הא אכתי אין כאן ראיה שמצטרפת לוסת קבוע, שהרי ראשונה אינה מן המנין.

ושמעתי ליישב דאף שלימודה שאני דאין ראשונה מן המנין, מכל מקום אם תראה ג' פעמים הרי פעם ראשונה יכולה להצטרף גם עם הקודם וגם עם הוסת החדש, דאף שאי אפשר לקבוע וסת חדש ע"י לימודה מכל מקום אחרי שיודעים שיש וסת זה יכול להצטרף. והשתא כיון שראיה זו יכולה להיות חלק מוסת חדשה חוששים לה משום וסת שאינו קבוע.

**סימן ח**

**קביעות וסת בימי זיבה ונדה**

תנן בנדה לח: כל י"א יום בחזקת טהרה. ומפרש ר' הונא בר חייא בשם שמואל לומר שאינה קובעת לה וסת בתוך ימי זיבתה. ופירש רש"י שאם ראתה ג' פעמים מט"ו לט"ו (הפלגת ט"ו) אין זה וסת לענין דיה שעתה או לענין שאם לא בדקה תהיה טמאה, דמט"ו לט"ו הוו ימי זיבה ואינה קובעת לה וסת. ופירש מהר"ם דאין הכונה דכל ראיות של ט"ו בימי זיבה, שהרי לאחר ראיית ט"ו שהיא בימי זיבה אינה מתחלת מנין חדש ונמצא שראיית ט"ו שלאחר מכן הוי בימי נדה כדרכה. אלא פעם ראשונה שראתה לאחר ט"ו הוי בימי זיבה וכן פעם שלישית וחמישית.

ומבעיא ליה לר' פפא האם רק אינה קובעת בימי זיבה או שמא אף אינה חוששת. וביארו תוס' דאיירי בקבעה וסת כדרכה וארע פעם אחת יום הוסת בימי זיבה, וזהו ממש כראיית ר' פפא דלהלן. ולדעת ר' הונא ברדר"י משכח"ל ספק זה בוסת החודש. ואכתי יל"ע דהרמב"ן נמי כתב כן, ושיטת הרמב"ן דאין צריך לחוש לוסת החודש כלל. (ואפשר שהרמב"ן מודה שצריך לחוש לוסת החודש לפי המולד, ועכ"פ ביום המולד או באמצע החודש).

אך רש"י ביאר דמספק"ל בראתה ג' פעמים בימי זיבה האם אינה קובעת כלל ואף לחוש פעם אחת אין צריכה או שמא פעם אחת צריכה לחוש. (ולשון רש"י דבחדא זימנא הוא דעקר לה צ"ב, דהא זה גופא הספק אם צריכה חדא זמנא לעקור). ולפי"ז צ"ל דר' פפא מדמה לחוש בג' פעמים בימי זיבה לאופן שארע כן פעם אחת. וכבר תמה בזה הרמב"ן.

ומוכיח ר' פפא ממתני' דהיתה למודה להיות רואה בט"ו, ומוקי לה בכ"ב, וקתני זה וזה אסורין אלמא דחיישינן לה. וקסבר ר' פפא כ"ב מכ"ב מנינן, נדה ופתחה מכ"ז מנינן. ודחי ר' הונא ברדר"י דלמא כ"ב נמי מכ"ז מנינן. ונראה בביאור הסוגיא, דר"ה סובר שהגורם של וסת הפלגה הוא המילוי, וכמו בעונה בינונית שסתם אשה מתמלאת ונופצת אחר ל'. וזה ודאי שהמילוי תלוי בפעם אחרונה שראתה. אך ר' פפא סובר שהגורם של וסת הפלגה הוא מנין הימים, דהיינו שהורגלה לראות לאחר כ"ב יום, וס"ל דכיון שוסתה הקבוע הוא כ"ב אנו רואים כאילו באמת ראתה ביום זה, ושפיר צריכה למנות כ"ב מכ"ב. ומחמת כן הגמ' מדגישה שלענין נדה ופתחה מכ"ז מנינן, דהיינו שכלפי מנין נדות וזיבות אין אנו רואים כאילו ראתה ביום הוסת אלא מונים מזמן שראתה באמת, ורק לגבי חשבון הוסתות רואים כאילו ראתה.

ומוכיח ר' פפא כשיטתו דלענין וסתות חזינן כאילו ראתה ביום הוסת מהא דנחלקו ר' יוחנן ור"ל האם אשה קובעת וסת בימי נדותה, (התם איירי בוסת החודש), ואיירי בראתה א' וה' א' וה' ואח"כ ראתה רק בה', עי' להלן טעם הדבר, וקרי ליה ר"י ור"ל ימי נדותה, ומשמע גם פעם שלישית נקראת כן, אע"פ שבאמת לא ראתה בר"ח בפעם שלישית, ועל כרחיך דאנו רואים כאילו ראתה. והנה לרש"י ראיית ר' פפא היא רק מהלשון, והרמב"ן תמה על פירוש רש"י, דאפשר שנקט לשון ימי נדותה משום ב' ראיות הראשונות שהיו בימי נדותה ממש. ועוד, דלר' פפא נמי תקשה דהא לענין נדה ופתחה מודה דמראיה אחרונה מנינן.

ותוס' נקטו דהראיה היא מעצם הדין דחשיב כעין הראשונות, ועל כרחיך דאנו רואים כאילו ראתה לגבי להחשב כעין הראשונות, ומחמת כן העמידו בראתה ג"פ א' וה', ואיירי לגבי פעם רביעית, ולפי"ז ניחא.

והנה לעיל יא. תנן דנדה אינה צריכה בדיקה, ומקשינן לר' יוחנן דאשה קובעת בימי נדתה מדוע לא תבדוק כדי שאם תראה עוד ב' פעמים תקבע וסת. ומשני כי אמינא היכא דחזיתיה ממעין סתום, אבל חזיתיה ממעין פתוח לא אמרי. ויש בזה ג' ביאורים. לדעת ר' הונא ברדר"י הביאור דלעולם ראיה שבימי נדה אינה מצטרפת לקביעות וסת, ולכן אינה צריכה בדיקה. אך אם ב' פעמים ראתה בר"ח ממעין סתום ופעם שלישית ראתה בכ"ה ובר"ח, אע"ג דהוי ממעין פתוח וגם הוי בימי נדה קובעת וסת דתלינן בדמים יתירים. ובאמת בכה"ג תצטרך בדיקה, אלא דמתני' איירי בסתם נדה שאין חשש שמא תקבע וסת בימים אלו.

ובלישנא אחרינא שם פירש"י כפשוטו, דאם ראתה בימי נדה ממעין פתוח ממש אינה קובעת וסת, ואם ראתה בימי נדה ממעין סתום כגון שראתה והפסיקה ושוב ראתה בימי נדה קובעת וסת, דלעולם ליכא קביעות וסת אלא בתחילת מעין. ולפי"ז ר' יוחנן אוסר אפילו בראתה ג' פעמים בר"ח ובה' אם הפסיקה בינתים, שהרי אשה קובעת וסת בימי נדה אם הוי ממעין סתום. ולפי"ז אין מקום לדברי ר' פפא, שהרי גם פעם שלישית הוי בימי נדתה ממש.

ולדעת ר' פפא לעולם אין אשה קובעת וסת בימי נדתה כמתני' דהתם, ור' יוחנן איירי באופן שראתה ב' פעמים בא' וה', ופעם שלישית רק בה', דהשתא מה שראתה בימי נדתה מצטרף לפעם שלישית לקבוע וסת. אך צ"ע טובא דבפשטות ר' פפא לא העמיד את ר' יוחנן באופן שראתה ג"פ בר"ח וה' (דלפי"ז שפיר קרי ליה בימי נדתה ואין להוכיח מידי) משום דקשיא מתני' מדוע לא תבדוק בימי נדתה, ולכאורה אף לר' פפא קשה מדוע לא תבדוק בימי נדתה שמא בפעם שלישית תראה בתאריך זה בלבד, דב' פעמים מצטרפים אף דהוי בימי נדתה.

ותירץ רש"י דר' פפא מוקי למתני' דהתם באופן שראתה ב' פעמים מקודם בר"ח וה', והשתא בפעם שלישית ראתה בר"ח, דהשתא אפילו תראה בה' לא תקבע וסת כיון שכל ג' הפעמים הם בימי נדתה, ומכאן הוציא ר' פפא דר' יוחנן איירי בראתה בפעם שלישית בה' בלבד ומכל מקום קרי ליה ימי נדתה משום שחזינן כאילו ראתה.

ותוס' כתבו בסוף דבריהם דהו"מ למימר ולטעמיך תקשה מתני'. וצ"ב דכל ההכרח של ר' פפא לאוקמי בכה"ג הוא מכח הקושיא ממתני', וכיון שלא הועיל כלום מדוע אמר כן.

ועוד כתבו דר' פפא יפרש מעין פתוח דמתני' כלישנא אחרינא דרש"י שלא הפסיקה ביניהם כלל. וצ"ב דאם כן מנליה לר' פפא דר' יוחנן איירי בכה"ג, דלמא איירי בראתה ג' פעמים בר"ח וה' דהוי ממש בימי נדתה ומכל מקום קבעה וסת כיון שהפסיקה בינתים.

הרמב"ן ביאר כל הסוגיא בוסת הפלגה, דר' פפא מוקי לדברי ר"י ור"ל בראתה א' וה' א' וה' ואח"כ בה' לחוד, והשתא יש לה הפלגת ה' הפלגת כ"ה הפלגת ה' והפלגת ל', וכיון דבפעם שניה הפליגה ל' אנו תולים שגם הפלגה ראשונה היתה ל' ומתעלמים מראיית ה' קמייתה, ונמצא שראתה ל' ה' ל', עיי"ש וברשב"א.

נחלקו הראב"ד והרמב"ן באשה שראתה ח' פעמים בהפלגת ט"ו, שיטת הראב"ד ס"ב ה"ט דאנו רואים את הראיות שבנתים שהם בימי זיבה כאילו אינם, וקובעת וסת לכ"ט לאחר ד' פעמים שראתה בהפלגת כ"ט. אך דעת הרמב"ן דכיון שאשה זו הפליגה לט"ו ולא לכ"ט אין טעם לראות את הראיות שבאמצע כאילו אינם וליצור הפלגה חדשה. ונראה שלפי הרמב"ן אין לאשה זו וסת הפלגה כלל. וכן דעת הרז"ה בהשגותיו שם.

עוד כתב הראב"ד ס"ב הי"א, דהא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבתה היינו בי"ח ימים שלאחר תחילת ראייתה, ואין זה תלוי בדין נדה וזבה דעלמא, ולכן אם היתה זבה גדולה ועדיין לא ספרה ז' נקיים והתחילה לראות ביום כ' לראייתה, אע"פ שאין זה ראיית נדות אלא סתירת ז' נקיים והיא נחשבת זבה מכל מקום לענין וסת קובעת. והסכים לזה הרמב"ן.

תוס' הקשו דהכא אמר שמואל אין אשה קובעת וסת בימי זיבתה, ואילו ר' יוחנן ור"ל תרוייהו אמרי שקובעת וסת ופליגי רק בימי נדתה. ותירצו דר"י ור"ל פליגי על שמואל, ואנן קיי"ל כר"י לגבי שמואל. ולכן נקטו להלכה שאשה קובעת וסת בימי זבתה. אמנם בימי נדתה אינה קובעת וסת, דהא אף לר' יוחנן אינה קובעת אא"כ ראתה ב' פעמים ממעין סתום ופעם שלישית ממעין פתוח, כדמוקי בגמ'.

אך הרמב"ן כתב דר"י ור"ל אינן סותרים לדברי שמואל כלל, דהא בגמ' מוקי לה בראתה א' וה' א' וה' ואח"כ בה' לחוד, או בראתה ב' פעמים בר"ח ופעם שלישית בכ"ה ובר"ח, ודומיא דהכי אמרו ר"י ור"ל שקובעת בימי זיבתה, דהיינו שראתה א' וח' א' וח' ופעם שלישית בח' לחוד, או בראתה ב' פעמים בר"ח ופעם שלישית בכ' ובר"ח, אך בימי זבתה לחוד אינה קובעת לכו"ע. וכן כתב הראב"ד ס"ב ה"ז, (ועוד כתב ליישב דר"י ור"ל איירי בימי זיבה שלאחר י"ח יום, כגון שהיא זבה גדולה ועדיין לא הפסיקה לספור ז' נקיים). ומצד שני כתב הרמב"ן דכיון דאנו מחמירים לשבת על טיפת דם ז' נקיים ואין לעשות החשבון של ימי נדה וזבה, בכלל זה אשה קובעת וסת אף בימי נדה וזבה, ובטל דין הגמ' לגמרי.

והנה הראב"ד כתב שאם ראתה חמשה ימים רצופין והתחילה לראות ביום י"ז, הרי היא צריכה לחשוש לי"ט שמא הפסיקה בלילה של י"ט מתוך השינה ולא ידעה. כלומר, דאם לא הפסיקה כלל כיון שתחילת הראיה היא בימי זיבה אינה צריכה לחוש כלל, אך כאשר יש חשש שמא הפסיקה הרי היא קובעת וסת חדשה שלא בימי זיבה. ואם כן לדעת הרמב"ן דאנו מחמירים לקבוע וסת אף בימי זיבה ונדה יצא מזה קולא שבכה"ג שהתחילה לראות ביום י"ז לא נחשוש אלא לתחילת ראייתה.

עוד תנן בנדה סג: היתה למודה להיות רואה יום ט"ו ושינתה ליום כ' זה וזה אסורין. ובגמ' אמר ר' פפא לא אמרן אלא למקבעה אבל למיחש בחדא זמנא חיישא. ומקשינן מאי קמ"ל הא תנינא זה וזה אסורין. ומשני אי מהתם הו"א ה"מ היכא דקיימא בתוך ימי נדתה אבל היכא דלא קיימא בתוך ימי נדתה אימא לא. וביאר הראב"ד ס"א ה"ט דאיירי בהיתה למודה לראות ביום כ"ב, ובמקום ששינתה ליום כ"ז שינתה ליום י"ז, דקאי לה בתוך י"ח ימים לראיית נדתה. וקמ"ל ר' פפא דאע"ג דההיא ראיה לא חזיא לקביעת וסת דהא הוי בתוך ימי זיבתה מכל מקום מיחש מיהא חיישא לה.

אך רש"י פירש שהיתה למודה לראות ליום כ"ב שהוא יום ט"ו לטבילתה, והקדימה וראתה בתוך ימי הזוב כגון ליום עשירי לטבילה (דהיינו יום י"ז לראיה קודמת). אימא לא תיחוש לה דכי מטיא טבילה אחריתי ותטבול ויגיע יום עשרים לא תאסר לשמש כיון שהיא בחזקת טהרה ותלינן דאקראי בעלמא הוה קמ"ל. ותמהו האחרונים מדוע כתב רש"י יום עשרים, הרי החשש הוא להפלגת י"ז מראיית י"ז. ולכן הגיה מהר"ם יום עשירי, דהיינו ז' יום לטבילה ועוד עשרה ימים, שהוא הפלגת י"ז.

אך הקשה המהר"ם מדוע אינה צריכה לחוש ליום י"ז מראיית י"ז מעיקר הדין, אמנם ראיית י"ז היא בתוך ימי זיבה מחמת הראיה שלפני כן, מכל מקום הפלגת י"ז אינה בימי זיבה שהרי כבר נגמרו י"ח ימים וכל שאינה רואה שוב היא בימים הראויין לנידות. ועוד הקשה מהרש"א דכיון שבראיית י"ז דינה כשומרת יום הרי היא טובלת מיד למחרת, ויום עשירי לטבילה הוא יום י"ב מראייתה, ומה"ת שתחשוש לו.

ותירץ מהר"ם, דאיירי באופן שראתה ביום כ"ב כפי שהיתה למודה, אלא שמלבד ראיה זו ראתה קודם לכן גם ביום י"ז, והשתא כשראתה ביום כ"ב התחילה ימי נדות וצריכה למנות ז' יום לטבילה, ויום עשירי לטבילתה שהוא הפלגת י"ז מראיית כ"ב שהיא ראיה אחרונה חלה בימי זיבות, וקמ"ל דפעם אחת חוששת. והוכיח הסדרי טהרה קפ"ט ס"ק י"ד מדברי המהר"ם שני חידושים לדינא, חדא, שהפלגה קצרה אינה עוקרת ארוכה, דהא הכא ראתה בהפלגת י"ז ואח"כ בהפלגת ששה ימים, ומכל מקום צריכה לחוש לי"ז. ועוד מוכח דהפלגת י"ז צריכה למנות מראיית כ"ב שהיא ראיה אחרונה, ולא מראיית י"ז.

המהרש"א תירץ, דלעיל לט. סבר ר' פפא שאם רגילה לראות בהפלגת כ"ב ושינתה לכ"ז, צריכה למנות הפלגת כ"ב שהוא וסת קבוע שלה מכ"ב שהוא מנין הראוי, והוא בתוך ימי זיבתה, וכן צריכה לחוש לוסת שאינו קבוע שהוא כ"ז מראיית כ"ז. והכא קמ"ל ר' פפא דצריכה לחוש פעם אחת גם להפלגת כ"ב מראיית כ"ז, (ולר' הונא ברדר"י זהו וסת הקבוע שלה). ומקשינן מאי קמ"ל תנינא זה וזה אסורין, ומשמע ליה דאף הפלגת כ"ב מראיית כ"ז בכלל זה.

ומשני, מהו דתימא הני מילי היכא דקיימא בתוך ימי נדתה, ופירש רש"י דקאי יום ששינתה בו בתוך ימים שראויה להיות נדה כגון במתני' ששינתה ליום כ"ז דכי הדר מטי יום כ"ב קיימא לה בימים הראויים לנדה שהרי שלמו לאחר טבילה י"א שבין נדה לנדה וכו', וכפשוטו דברי רש"י תמוהים, דהכא קאי על הפלגת כ"ז ולא על הפלגת ט"ו שהוא וסת קבוע שלה. ועוד, דהטבילה בפועל היתה לאחר ז' ימים מראיית כ"ז וכן מנין י"א ימים הוא מראיית כ"ז, ולדעת ר' פפא גופיה הפלגת כ"ב מונה ממנין הראוי. אמנם להנ"ל הדברים מדוקדקים היטב, דהכא איירי על הפלגת כ"ב מראיית כ"ז.

אבל היכא דלא קיימא בתוך ימי נדתה אימא לא, ופירש רש"י כגון שהיתה למודה לראות ליום כ"ב והקדימה וראתה בתוך ימי הזוב כגון ליום עשירי לטבילה, שהוא יום י"ז, אימא לא תיחוש דכי מטיא טבילה אחריתי ותטבול ויגיע יום עשרים לא תאסר וכו', ולפי מש"כ לעיל היינו לחוש ליום כ"ב מראיית י"ז שהוא יום עשרים לטבילה, שהרי שומרת יום טובלת למחרת. קמ"ל דצריכה לחוש פעם אחת. והוא הדין הו"מ לפרש שצריכה לחוש להפלגת י"ז מראיית י"ז, וחדא מתרתי נקט.

והנה הכא יום הוסת אינו בימי זיבתה וכמו שהקשה מהר"ם. ומשמע דמהרש"א לא חשש לזה כלל, דהחידוש הוא שחוששים לראיה שהיתה בימי זיבתה ולא אמרינן אקראי בעלמא הוא, ודלא כמהר"ם שהנידון של ימי זיבתה אינו על הראיה אלא על חשש יום הוסת.

ובמהרש"א הביא פירוש המהר"ם והקשה דכיון שראתה ביום כ"ב כדרכה הרי עקרה בזה הפלגת י"ז. והוכיח הסדרי טהרה שם מדברי מהרש"א דהפלגה קצרה עוקרת ארוכה כדעת הב"ח פרישה וש"ך.

ודעת הרמ"א והט"ז היא שיטה שלישית, דהפלגה קצרה אינה עוקרת ארוכה, וצריכה למנות את הארוכה מהארוכה ולא מהאחרונה. והעולה מכל זה, שאם ראתה בא' ניסן כ' ניסן א' אייר, לדעת הרמ"א והט"ז חוששת לט' ניסן משום הפלגת כ' מכ' ניסן. לדעת מהר"ם חוששת להפלגת עשרים מא' אייר דהיינו כ' אייר. ולדעת הש"ך חוששת לי"ב ניסן בלבד משום הפלגת י"ב שבין כ' ניסן לא' אייר, ואינה חוששת להפלגת עשרים כלל (לא בט' אייר כהט"ז ולא בכ' אייר כמהר"ם).

והביא הסד"ט ראיה מהרא"ש לדעת הש"ך, דכתב ואם היתה רגילה לראות בהפלגת שלושים ושינתה להפלגת עשרים תפרוש לאחר עשרים, ואם לא ראתה ליום עשרים כשיגיע יום שלושים דהיינו עוד עשרה ימים תפרוש מבעלה שזהו וסת קבוע שלה. ומדוע לא כתב בין ראתה ליום עשרים בין לא ראתה. ומוכח שאם ראתה ביום עשרים אינה חוששת ליום שלושים. והנה מהכא מוכח דלא כהט"ז שמתעלמים מהראיה הקצרה ומונה הפלגת ארוכה מהארוכה. אך אין זה ראיה לש"ך, דעדיין יתכן כמהר"ם שחוששת להפלגת שלושים מראיית עשרים.

**וסת שאינו קבוע שאינו יכול ליקבע**

כתב הראב"ד ס"ג הי"א: ראתה בר"ח ניסן הרי היא חוששת לר"ח אייר הואיל והוא ראוי לקבעו בג' פעמים, ואם ראתה בר"ח אייר חוששת גם לר"ח סיון, ואם לא ראתה בר"ח סיון נעקר וסת ר"ח, כדקיי"ל שהוסת שלא נקבע אלא פעם ופעמים נעקר בפעם אחת. והנה מלשונו הואיל וראוי לקבעו בג' פעמים משמע שאין לחוש לוסת שא"ק אלא אם ראוי ליקבע בג' פעמים, דעיקר החשש הוא שמא יקבע.

וצ"ע דהא דעת הראב"ד דבימי זיבתה צריכה לחשוש כוסת שא"ק בין ראתה פעם אחת בין ראתה ג"פ, והא וסת זה אינו יכול ליקבע כוסת קבוע. ותירץ בהערות דמלשון הראב"ד ס"ד ה"א משמע דאם ראתה ג"פ בימי זיבתה או בזמן של חרדה וכדו' הוי וסת קבוע שנעקר בפעם אחת, ולפי"ז שפיר יכול לבוא לידי קביעות. ומשמע דיש לזה דין של וסת קבוע שצריכה בדיקה בשביל לעקרו, וצ"ע לדינא.

ועיי"ש שהביא בזה מחלוקת הגר"ז וסדרי טהרה האם וסת שא"ק חוששים פעם אחת רק כשיכול לבוא לידי קבוע או לא.

בראב"ד ס"ג ה"א כתב וכל צד שוה שיש בו הוא קובעתו לוסת אחר ג' פעמים, והוא שלא יהא ביניהם הפסק, ואם יהיה ביניהם הפסק צריך שיהיה שוה לשלשתן שלא יהא האחד קרוב והאחד רחוק. ובפשטות כונתו שאם ראתה בר"ח ניסן ור"ח אייר והפסיקה בר"ח סיון וראתה בר"ח תמוז אינה קובעת, כיון שאיכא הפסק. וצ"ע מדוע הוצרך לכך תיפו"ל שר"ח סיון שלא ראתה בו עוקר את ב' הראיות הקודמות, וכמש"כ לעיל בשמו. ובפשטות צ"ל דכונתו שאפילו אם ר"ח סיון אינו יכול לעקור, כגון שהיה בימי זיבה או בחרדה או שהתחילה לראות בכ"ט אייר והמשיכה לר"ח דהוי מעיין פתוח וכדו', מכל מקום אינה קובעת וסת ע"י ר"ח תמוז כיון שאינם רצופין. וצ"ב מדוע באמת צריך רצופין, הא הוחזקה לראות ג"פ בר"ח ומה שהפסיקה אינו סותר, וצ"ע.

ובראב"ד ס"ג הי"ג כתב שאם ראתה בר"ח ניסן ובכ' ניסן, אינה חוששת לר"ח אייר מפני שהוא בתוך ימי זיבתה ואינו ראוי להצטרף עוד עם ר"ח ניסן לקביעות ר"ח. וצ"ע מדוע הוצרך לזה, תיפו"ל שאין חוששין שתראה בתוך ימי זיבתה. ומשמע לכאורה דמצד זה לחוד היתה חוששת פעם אחת בתוך ימי זיבתה, אלא דכיון שאפילו תראה לא יצטרף עם ר"ח ניסן לקבוע וסת, אינה חוששת כלל, וכמש"כ לעיל דבעינן שיהיה ראוי לקבוע וסת. [ואע"פ שאם ראתה ג"פ בימי זיבתה קובעת וסת, ולכן בפעם אחת חוששת, הכא שפעם ראשונה היתה ראיה רגילה ושניה בימי זיבתה אינם מצטרפים לקבוע וסת, וכמש"כ הראב"ד שם].

עוד כתב הראב"ד שם הט"ו שאם ראתה בא' ניסן כ' ניסן א' אייר אינה חוששת לא' סיון, כיון שא' איירי היה בימי זיבתה, ואע"פ שצריכה לחוש פעם אחת להפלגת י"ב מחמת ראיית א' אייר מכל מקום אינה חוששת לימי החודש. וצע"ג מדוע אינה צריכה לחוש לא' סיון מחמת א' ניסן, שהרי וסת זה אינו נעקר כיון שבא' אייר באמת ראתה אלא שהיה בימי זיבתה ואינו מצטרף לקבוע. ובהערות כתב דוסת שאינו קבוע חוששים פעם אחת רק בסמוך לו, וחידוש גדול הוא. ובפשטות י"ל עפ"י מש"כ לעיל דכיון שאפילו תראה בא' סיון לא יצטרף עם א' ניסן, שהרי א' אייר הפסיק ביניהם שהוא בימי זיבתה, אין צריך לחוש אפילו פעם אחת, דכל שלא יכול לבוא לוסת קבוע למפרע [כלומר שיוברר שראיה זו היתה חלק מוסת קבוע] אין חוששין לו אפילו פעם אחת.

[ונמצא לפי"ז דאם ראתה בר"ח ניסן ור"ח אייר והפסיקה בר"ח סיון מחמת חרדה או ימי זיבה וכדו' וראתה בר"ח תמוז, אינם מצטרפים לא רק משום הפסק דבעינן רצופין אלא שבאמת ר"ח סיון עוקר את הקודמים, דאינו יכול לבוא לידי קביעות. אלא שהטעם לזה הוא משום דבעינן רצופין, דאי לא בעינן רצופין הרי יכול לבוא לידי קביעות אף בהפסק].

**סימן ט**

**קצרה עוקרת ארוכה**

כתב הטור בשם רמב"ן לעולם חוששת לוסת החודש ולהפלגה עד שתקבע לה אחד מהם ג"פ, כיצד, ראתה בא' ניסן ובכ' בו חוששת לא' אייר מפני א' ניסן, ואם לא ראתה חוששת לט' בו לשיעור הפלגה של כ', ראתה בט' בו או שלא ראתה חוששת לכ' באייר שמא בימי החודש תקבע וסת שהרי ראתה בכ' ניסן. וביאר הבית יוסף דבראיית א' ניסן וכ' ניסן איכא ג' חששות, וסת החודש דא' ניסן וסת החודש דכ' ניסן ווסת הפלגה דכ' יום שביניהם. ולכן חוששת לא' אייר ולכ' אייר מדין וסת החודש וכן לט' אייר מחמת הפלגת עשרים.

הקשה הבית יוסף מדוע חוששת גם לא' אייר וגם לכ' אייר מחמת וסת החודש, הא קיי"ל דוסת שאינו קבוע נעקר בפעם אחת, וכיון שראתה בכ' ניסן הרי נעקר וסת החודש דא' ניסן. וכן הקשה בהמשך דבריו שאם ראתה בט' ניסן חוששת לכ' אייר, נימא דראיית ט' בחודש תעקור ראיית כ' בחודש. ותירץ, דאה"נ ראיית כ' סותרת לראיית א', וכן ראיית ט' סותרת לראיית כ', אלא דאין אנו יודעים איזה ראיה עיקרית ואיזה ראיה היא דמים יתירים בעלמא, ומספק צריכה לחוש לכולם. ורק באופן שעבר יום החודש ולא ראתה הוי עקירה ודאית.

ומבואר בבית יוסף יסוד גדול, דאי אפשר לקבוע ב' ימים בחודש כוסת, דאם וסתה בתאריך מסויים לחודש הרי רק יום זה גורם וזה שולל יום אחר, וכל מה דחיישינן לב' תאריכים בחודש זה רק מספק דאין יודעים איזהו דמים יתירים.

עוד הקשה הבית יוסף מדוע כתב הרמב"ן שאם לא ראתה בא' ניסן חוששת לט' ניסן, הא בראתה נמי דינא הכי, שהרי עדיין צריכה לחוש לט' ניסן מחמת הפלגת עשרים מכ' אייר. ומחמת כן הוסיף לחדש חידוש על חידושו דלעיל, שאם היתה רואה בא' אייר היינו אומרים דראיה שראתה בא' לחודש היא עיקר שהרי ראתה כן ב' פעמים, וראיה שניה שראתה בכ' לחודש היא דמים יתירים שהרי ראתה כן רק פעם אחת, ותו אינה צריכה לחוש לא לט' אייר מחמת הפלגת עשרים מכ' ולא לכ' אייר מחמת וסת החודש, שהרי ראיית כ' אינה כלום.

והקשה הדרכי משה, דהרמב"ן כתב שלעולם חוששת לחודש והפלגה עד שתקבע אחד מהם ג"פ, ולדעת הבית יוסף סגי שתראה אחד מהם ב' פעמים, דב' פעמים גובר על פעם אחת. וכן הקשה מהא דכתב הרמב"ן שאם ראתה בט' אייר חוששת לכ' אייר מחמת וסת החודש, והא כיון שראתה ב' פעמים להפלגת עשרים נימא דתו לא חיישינן לוסת החודש, דב' פעמים גובר על פעם אחת. [קושיא שניה יש ליישב דהבית יוסף איירי דוקא בב' ראיות סותרות דתלינן באחת מהם שהיא דמים יתירים, אך הכא מחמת הפלגת עשרים כל הראיות בזמנן, והספק הוא אם הם באו מחמת וסת חודש או מחמת וסת הפלגה, ובזה לא אמרינן שב' ראיות גוברות על ראיה אחת. אך עדיין יקשה קושיא ראשונה].

ועי' עוד חו"ד שהקשה מהא דכתב הטור שאם ראתה א' א' כ"ה א' דחוששת גם לכ"ה וגם לא', ולדעת הבית יוסף כיון שראתה ג' פעמים בא' נימא דראיית כ"ה דמים יתירים. אפשר ליישב עפ"י מש"כ בבאר מים חיים סעי' י"ג בישוב דעת הט"ז דהתם איירי בראתה בא' לחודש ממעין פתוח ולכן אין זה סותר לראיית כ"ה. אך אכתי יש להקשות דנימא שראיית ב' פעמים בא' לחודש גובר על ראיית כ"ה. וי"ל דאם לאחר שראתה ב' פעמים ראתה בזמן אחר חיישינן ליה, דלא גרע מוסת קבוע ששינתה פעם אחת דחיישינן, והבית יוסף איירי דוקא בראתה לאחר השינוי באותו תאריך שראתה פעם קודמת.

ולכן נקט הדרכי משה דמש"כ הרמב"ן ואם לא ראתה בא' אייר וכו' הוא לרבותא, דאע"ג דנעקר וסת של ר"ח מכל מקום צריכה לחוש לשני כל זמן שלא נעקר פעם אחת. [אפשר לפרש דכיון שחזינן שאשה זו עקרה וסת החודש פעם אחת שוב אין לה וסת החודש גם בראיה שניה]. ובאמת אם ראתה בא' אייר נמי דינא הכי דחוששת לט' אייר מחמת הפלגת עשרים ולכ' אייר מחמת וסת החודש. ובט"ז אע"פ שהסכים לדינא עם הרמ"א כתב דמש"כ דהרמב"ן נקט כן לרבותא הוא דחוק טובא ולא יישב מידי.

ובבית יוסף נמי מוכח דעיקר הדין הוא כהרמ"א, דאם ראתה בא' אייר צריכה לחוש בט' אייר להפלגת עשרים, אלא דמחמת שראתה נמי בא' ניסן אמרינן דראיית כ' ניסן דמים יתירים.

הב"ח כתב לחלוק על הרמ"א לדינא, וכתב שאם ראתה בא' אייר אינה צריכה לחוש בט' אייר להפלגת עשרים מתרי טעמי, חדא, דכיון שראיית א' אייר מופלגת מראיית כ' ניסן רק י"ב יום, אם כן הפלגה זו עוקרת הפלגת עשרים ואינה חוששת אלא לי"ב אייר. כלומר, דהפלגה קצרה עוקרת ארוכה, וצריכה לחוש רק לקצרה. וכן הסכים הש"ך לדינא דקצרה עוקרת ארוכה.

ומבואר מדבריהם דאפשר לעקור וסת לא רק באופן שעבר אותו גורם ולא ראתה בו, אלא אף באופן ששינתה לוסת אחרת. וצ"ע מאי שנא מוסת החודש דאם שינתה לתאריך אחר אינה עוקרת כל שלא עבר אותו תאריך בלא ראיה. ואי אפשר ליישב כתירוץ הבית יוסף דלא ידעינן איזהו דמים יתירים, דאם כן בהפלגה נמי. וצ"ל דהב"ח והש"ך חולקים על הבית יוסף בעיקר היסוד, וסוברים שלגבי וסת החודש שפיר יתכן ב' תאריכים בחודש אחד, דיש לה גורם גם בא' וגם בכ' ואין זה סתירה כלל, וכאשר ראתה גם בכ' אין כאן שינוי גורם כלל, ורק לגבי הפלגה אמרינן שוסת קצרה חשיב שינוי מהוסת הארוכה ואיכא עקירה. ולפי"ז לעולם לא אמרינן דמים יתירים. [אך אפשר דיש לחלק, דאף לבית יוסף דב' תאריכים סותרים זה לזה אין זה ממש עקירה, משא"כ קצרה עוקרת ארוכה חשיב טפי עקירה, וצ"ע].

עוד כתב הב"ח, דאפילו את"ל דקצרה אינה עוקרת ארוכה ולא חשיב עקירה עד שיגיע זמן הארוכה בלא ראיה, מכל מקום אינה חוששת להפלגת עשרים מכ' ניסן אלא מא' אייר שהוא ראיה אחרונה, וכמו שמצינו בגמ' דפליגי ר' פפא ור' הונא ברדר"י באשה שיש לה וסת קבוע להפלגת עשרים ושינתה להפלגת שלשים, האם מונה הפלגת עשרים ממנין הראוי או מראיה אחרונה וקיי"ל דמונה מראיה אחרונה, והוא הדין הכא תמנה הפלגת עשרים מא' אייר. ומשמע בב"ח דנקט לעיקר כתירוץ ראשון דקצרה עוקרת ארוכה, וכדעת הש"ך. אך הפרישה נמי כתב ב' תירוצים אלו, ונקט לעיקר כתירוץ שני דקצרה אינה עוקרת ארוכה אלא שמונה מראיה אחרונה.

ומכל מקום כתב הפרישה לחדש, דאף אם נאמר דאזלינן בתר ראיה אחרונה מכל מקום אם ראתה בא' אייר וט' אייר וכ"ח אייר, דאיכא ג' הפלגות של עשרים ובאמצע ראתה נמי בא' אייר, קובעת וסת להפלגת עשרים. דע"י ג' פעמים אמרינן דראיית א' אייר דמים יתירים ואינה מקלקלת חשבון הפלגות עשרים.

אמנם הדרכי משה נחלק על ב' טענות אלו, ונקט דקצרה אינה עוקרת ארוכה ומונים לארוכה כמו שלא היתה ראיה קצרה כלל. והיה מקום לומר דלפי הדרכי משה קצרה אינה עוקרת ארוכה משום דתלינן הקצרה בתוספת דמים, ולפי הפרישה (ותירוץ שני בב"ח) אינה עוקרת ארוכה משום שאין זה סותר כלל, וכל שלא עבר הגורם בלא ראיה אין זה עקירה, ותלינן שיש לה ב' גורמים, וכיון דלא אמרינן כמאן דליתא מונה אף לארוכה מראיה אחרונה. אך בבית מאיר נקט כהפרישה דמונים לארוכה מראיה אחרונה, ונקט דקצרה אינה עוקרת ארוכה מחמת דמים יתירים. וצ"ל דס"ל להנהו פוסקים דמחמת דמים יתירים אמרינן שאין זה עוקר לארוכה, אך עדיין אי אפשר להתעלם מראיה זו לגמרי, וכשדנים מתי יהיה המילוי של הארוכה ודאי יש למנות מראיה אחרונה, דזה ענין של מציאות.

הט"ז נקט כדעת הדרכי משה, והוכיח כן:

א, דלא מצינו בשום מקום דראיה שרואה בשינוי זמן תעקור החשש שהיה עליה תחלה כל זמן שאין להשינוי קביעות בג"פ. ובנקה"כ דחה דהכא כיון שראתה בר"ח הרי שינתה הפלגתה לי"ב, וכיון שלא קבעה וסת להפלגות נעקר בפעם אחת. ונראה בביאור פלוגתתם, דהט"ז נקט כהבית יוסף דב' תאריכים בחודש אחד סותרים זה לזה, ומכל מקום אין האחד עוקר את חבירו דאמרינן דמים יתירים, ואם כן הוא הדין הפלגה קצרה וארוכה אף שסותרים זה לזה אין האחד עוקר חבירו. ואילו הש"ך נקט דב' תאריכים בחודש אחד אינם סותרים זה לזה, ושפיר יתכן ב' גורמים בחודש אחד, משא"כ הפלגה קצרה וארוכה שסותרים זה לזה הרי חשיב שינוי ועוקרת.

ב, כיון שכתב הפרישה שאם תראה ג' פעמים בהפלגת עשרים תקבע וסת, וראיה של ר"ח אייר אינה מקלקלת את קביעות הוסת, אם כן יש לחוש מתחילה כשראתה בא' אייר שתקבע ג' פעמים הפלגת עשרים ושפיר יש לחוש לט' אייר. ובנקה"כ דחה דבאמת הדין הוא דלא כהפרישה, ואפילו ראתה ג"פ בהפלגת עשרים ראיה שבנתיים מקלקלת.

ג, בטור כתב שאם ראתה א' א' כ"ה א' חוששת גם לכ"ה שמא קובעת וסת אחר, וחזינן דראיה קבועה אינה דוחה ראיה ארעית, וכל שכן הכא שוסת קצרה אינה עוקרת ארוכה. ודחה הש"ך דהתם בוסת החודש איירי ובזה כו"ע מודו דאינו נעקר בפעם אחת. ונראה דפליגי לשיטתייהו וכמש"כ לעיל, דהט"ז דימה וסת החודש להפלגה דהם סותרים זה לזה ואמרינן דחד מינייהו דמים יתירים ומכל מקום חיישינן לשניהם, והש"ך נקט דבוסת החודש אינם סותרים כלל.

ד, במש"כ הב"ח בתירוץ שני דמונים מראיה אחרונה הקשה דעד כאן לא פליגי ר' פפא ורהברד"י אי מונים לפי מנין הראוי או לפי ראיה אחרונה אלא באופן ששינתה לרחק, וכמש"כ הרשב"א שם, אך באופן שראתה גם ביום שרגילה לראות וגם לאחר מכן ראיה קצרה ודאי מונים לפי היום שרגילה לראות.

ובנקה"כ הסכים עם ראייתו אלא דהתם איירי באופן שיש לה וסת קבוע, דהיינו שאם רגילה לראות בהפלגת עשרים ושינתה פעם אחת וראתה לאחר י' ימים, קביעות הוסת ממשיכה לפי מנין הראוי ולא לפי ראיה אחרונה. והתם לא אמרינן דוסת קצרה עוקרת ארוכה שהרי ראיה אחת אינה עוקרת וסת קבוע, אך היכא דאין לה וסת קבוע קצרה עוקרת ארוכה. ומבואר דהש"ך מודה לדרכי משה והט"ז לגבי מנין הראוי דאין מונים מראיה אחרונה, ודלא כב"ח ופרישה, והוא חולק רק דוסת קצרה עוקרת ארוכה, אך בוסת קבוע שאינה עוקרת מונים במנין הראוי.

והנה במש"כ הרמב"ן דחוששת לא' אייר מפני א' ניסן כתב הב"ח דאינה חוששת לל' ניסן, דכיון שראתה בא' וסת החודש הוא בא' ולא בל'. והקשה הט"ז על הב"ח הא מכל מקום צריכה לחוש בל' ניסן משום עונה בינונית שהוא ליום שלושים. ותמהו רעק"א ועוד אחרונים על דבריו, דהכא איירי בראתה בכ' ניסן, ולגבי עונה בינונית אזלינן בתר ראיה אחרונה. והיה מקום לומר דהט"ז אזיל לשיטתו דראיה קצרה אינה עוקרת ארוכה משום דחד מינייהו דמים יתירים וכמאן דליתא לגמרי [ולכן אין מונים ממנה], ונמצא לפי"ז דאין חוששין לא' אייר אלא משום שאפשר שראיית כ' כמאן דליתא, ולפי"ז אף לגבי עונה בינונית צריכה למנות מא' ניסן ואין להתחשב בראיית כ' ניסן. אך החו"ד כתב דאף לשיטת הט"ז לגבי עונה בינונית ודאי יש למנות מראיה אחרונה, דכל חשש עו"ב הוא משום וכי לעולם לא תראה, וזה שייך רק מראיה אחרונה ממש.

כתב השו"ע סעיף י"ד היתה רגילה לראות בהפלגת עשרים ושינתה להפלגת שלושים ולאחר מכן חזרה להפלגת עשרים חזר וסת של עשרים למקומו והותר שלושים. וביאר במעדני מלך דאע"פ שראיית כ' אינה עוקרת הפלגת ל', מכל מקום כל שלא נעקר וסת הפלגת עשרים הרי הוא חוזר למקומו ושוב לא חיישינן להפלגת ל', דוסת קבוע אלים שלא לחשוש לוסת שאינו קבוע.

אך הש"ך סובר דקצרה עוקרת ארוכה ולפי"ז קשה מדוע הוצרך השו"ע לומר דחזר הוסת למקומו, אפילו ראתה אח"כ בכ"א או כ"ב אין צריך לחוש להפלגת שלושים. ולכן נקט הש"ך דאיירי באופן שעבר ג' פעמים כ' ולא ראתה ונעקרה הפלגת עשרים ועדיין לא קבעה וסת שלושים, וקמ"ל שאם ראתה שוב בהפלגת עשרים מיד חזר וסת עשרים למקומו. [לפי הש"ך לשון השו"ע דחוק, אך זהו בדיוק האופן של הגמ' לגירסת רש"י, וכן הוא בבית יוסף, וכן פירש הדרישה שם. אך לפי מעדני מלך אין גמ' מפורשת באופן זה אלא הוא מדברי הרמב"ן, וכפי שיבואר להלן. וזה דחוק טובא שבבית יוסף לא הביא דברי הרמב"ן אלא דברי הגמ' ובשו"ע לא הביא דברי הגמ' אלא דברי הרמב"ן].

אך הבית מאיר דחה את פירושו של הש"ך מדברי הרמב"ן בהל' נדה פ"ו ה"ב, דכתב שם שאם היה לה וסת קבוע לעשרים ושינתה לשלושים, כאשר חוזרת לראות ביום וסתה לעשרים יש שהורה שצריכה לחוש ליום ל' ממנו, ויש שהורה שאינה חוששת, דמשעה שחזר הוסת הקבוע למקומו נעקר שאינו קבוע. והוכיח כן הרמב"ן, שאל"כ תהא אשה זו כל ימיה רואה מכ' לכ' ועדיין צריכה לחוש לשלושים. ומבואר להדיא כפירוש מעדני מלך בשו"ע, ומוכח דלולי שחזר הוסת הקבוע למקומו כגון שחזרה וראתה להפלגת כ"ב לא נעקר הפלגת ל', אלמא אין קצרה עוקרת ארוכה, וכדי ליישב לשון הרמב"ן אם לא ראתה בא' אייר על כרחיך צ"ל שאם ראתה אינה חוששת לט' אייר משום דמונים מראיה אחרונה כפי' שני של הב"ח. וכן נקט הגר"ז להלכה, וכן הסכמת רוב הפוסקים, דקצרה אינה עוקרת ארוכה אלא שמונים את הארוכה מראיה אחרונה.

עוד הוסיף הבית מאיר וכתב, דאפילו וסת ארוכה היתה פעם אחת ולא נקבעה ואח"כ ראתה וסת קצרה ג"פ ונקבעה אין קצרה עוקרת ארוכה, וכל שכן שג"פ וסת קצרה אינה עוקרת ג"פ וסת ארוכה. שהרי הרמב"ן הוכיח דחזר וסת למקומו שאל"כ תהא אשה זו כל ימיה רואה בהפלגת כ' וצריכה לחוש להפלגת ל', ולכאורה אין זה ראיה דהא כאשר תראה ג"פ בהפלגת כ' לכו"ע יעקר הפלגת ל', ומוכח דבאופן שלא חזרה לוסת הקבוע שלה אפילו ג"פ קצרה אינה עוקרת ארוכה.

ודבריו צ"ע, דאם וסת קבועה אינה עוקרת ארוכה מדוע כשחזר הוסת למקומו עוקר, ומאי שנא וסת קבועה שהיתה קודם לארוכה מוסת קצרה שנקבעה לאחר הארוכה.

ועי' חוות דעת סקי"ח שהביא פירושו של הש"ך בשו"ע שאם היה לה וסת קבוע להפלגת כ' ואח"כ ראתה ב' פעמים בהפלגת ל' וחזרה וראתה בהפלגת כ', חזר וסת כ' למקומו ושוב אינה צריכה לחוש להפלגת ל'. וכתב החו"ד דמשמע בש"ך שאפילו אם תראה לאחר י' יום בטלה הפלגת ל' לגמרי ואינה צריכה לחוש. והקשה עליו מהגמ' בנדה, ונקט שאם ראתה ג' הפלגות שוות ובאמצע הפלגה שלישית היתה ראיה נוספת, אין זה מקלקל את קביעות הוסת להפלגות. וכן הוא דעת הפרישה. אמנם החוות דעת עצמו בסק"ד כתב נפק"מ בין וסת השבוע להפלגה באופן שבהפלגה שלישית ראתה באמצע ראיה נוספת, ודבריו סותרים זה לזה. [גם מש"כ שם להוכיח שאם ראתה באמצע נתבטל הפלגתה מסעיף י"ד צ"ע כונתו היכן מוכח שם].

**סימן י**

**וסת בתוך וסת**

ברמב"ן שם מבואר דלעולם חוששת להפלגה ולחודש עד שתקבע אחת מהן, וכאשר קובעת הפלגה אינה חוששת לחודש וכן להפך. וכתב הט"ז סקי"ט דמשכח"ל שוסת החודש נקבע תחלה כגון בראתה א' ניסן וא' אייר וי"ד אייר וכ"ז אייר וא' סיון, דהשתא הוקבע וסת ר"ח ועדיין לא נקבע הפלגה שהרי הפליגה י"ד יום רק ב' פעמים, וכאשר יגיע י"ד יום לאחר כ"ז אייר אינה צריכה לחוש לו. וכן משכח"ל וסת הפלגה נקבע תחלה כגון שראתה א' ניסן י"ד ניסן כ"ז ניסן א' אייר י"ב אייר, דכבר הוקבע וסת הפלגות ועדיין לא נקבע וסת החודש.

והנה הט"ז אזיל לשיטתו דהפלגה קצרה אינה עוקרת ארוכה ומונים מהארוכה, ולכן ראיית א' אייר אינה מפריעה להפלגת י"ד שבין כ"ז ניסן לי"ב אייר. וכן הוא להפרישה דלאחר שקבעה וסת הוברר למפרע דראיות שבנתיים אינם מפריעות, אך לדעת הש"ך לא משכח"ל בכה"ג. ועי' פרי דעה סקי"ט שלפי הש"ך משכח"ל בראתה א' ניסן ט' ניסן י"ח ניסן וכ"ז ניסן דכיון דנקבע ההפלגה תו לא חיישינן לא' אייר. וכן להפך משכח"ל בראתה א' ניסן א' אייר ט"ו אייר וא' סיון, דהגם דאיכא ב' הפלגות של ט"ו יום מכל מקום אינה חוששת בט"ו אייר מחמת שנקבע וסת החודש.

הקשה החו"ד דבטור סוף הסימן כתב שאם ראתה א' א' כ"ה א' צריכה לחשוש גם לכ"ה בחודש, והא כיון שראתה גם בא' בחודש נקבע וסת החודש ומדוע חוששת לוסת שאינו קבוע. והוכיח מכאן שוסת קבוע אינו עוקר וסת שאינו קובע אלא בב' דברים סותרים, כהפלגה וחודש, דגורם ההפלגה אומר שתראה בהפלגה מסויימת דוקא וגורם החודש אינו מתאים להפלגה זו, וכן גורם החודש אומר שתראה בתאריך זה אע"פ שהוא בהפלגה שונה מוסת ההפלגות, ולכן קבוע עוקר שאינו קבוע. משא"כ כשיש ב' תאריכים בחודש אין זה סותר כלל, ושפיר יתכן להשאיר את הקבוע ואת האינו קבוע.

[וסת שאינו קבוע שראתה בתוך ראיות הוסת הקבוע, כיון שנקבע הקבוע שוב אין חוששין לאינו קבוע, אך אם לאחר שנקבע ראתה ודאי חיישינן לה מדין שינתה. ונראה דאפילו לא הגיע זמן הוסת הקבוע, כגון שיש לה וסת קבוע למ' יום, וראתה לאחר ט"ו יום, צריכה לחשוש לאחר ט"ו יום מדין שינתה אף שלא ארע שום שינוי בוסת הקבוע. ואם לאחר מכן ראתה שוב בזמן הקבוע אין חוששין, דוסת קבוע עוקר וסת שאינו קבוע].

אך הט"ז סקי"ט כתב שאם ראתה ט"ו ניסן ט"ז אייר וי"ז סיון, וגם בא' אייר וא' סיון, לדעת רב דקבעה וסת דילוג בג"פ אינה צריכה לחשוש לא' תמוז דקבוע עוקר שאינו קבוע, ולדעת שמואל דוסת דילוג צריכים ד' פעמים לקובעו צריכה לחשוש לא' תמוז. והקשה החו"ד הא אפילו לרב דקבעה בג"פ אין זה סותר לא' כיון ששניהם וסת החודש. ומבואר דעת הט"ז דאף בוסת החודש קבוע עוקר שאינו קבוע. וכן מוכח בש"ך סק"מ דביאר דברי הרמב"ם דאם היה לה וסת קבוע בכ' לחודש ושינתה לכ"ב וחזרה לראות בכ' עקרה וסת כ"ב, והקשה החו"ד הא קבוע אינו עוקר שאינו קבוע כיון ששניהם וסת החודש, ומבואר שדעת הש"ך כדעת הט"ז דאף בוסת החודש קבוע עוקר שאינו קבוע.

ויש מקום לומר שהט"ז אזיל לשיטתו דס"ל כהבית יוסף דאף וסת החודש חשיב סותר, ולכן וסת החודש קבוע עוקר וסת החודש שאינו קבוע. אך בש"ך אי אפשר לומר כן, דהא להש"ך מוכח דוסת החודש לא חשיב סותר, וכמש"כ לעיל, ומכל מקום נקט דעוקר. ולכן צ"ל דאיכא כלל בפ"ע דבמקום וסת קבוע לא חיישינן תו לוסת שאינו קבוע אא"כ שינתה לאחר מכן, אך כל עוד שלא שינתה אף בלא עקירה ואף שאין זה סותר לוסת הקבוע לא חיישינן.

והנה להלן סעיף ל"ב כתב השו"ע פעמים שהאשה קובעת וסת בתוך וסת, כגון שראתה ג"פ בר"ח ורביעית בכ' לחודש ור"ח וכן בחמישית וכן בששית הרי קבעה ב' וסתות. ויל"ע לדעת הבית יוסף עצמו דב' תאריכים בחודש חשיב כסותרים זה לזה, איך יתכן שתקבע ב' וסתות בחודש אחד. וצ"ל דכשם שלגבי וסת שאינו קבוע אמרינן דחד מינייהו דמים יתירים ומספק חוששים לשתיהם, כך בוסת קבוע אין יודעים איזה וסת הוא העיקר וחוששים לשתיהם. [ועוד י"ל בדוחק דלאחר שנקבעו הוסתות לא אמרינן שסותרים זה לזה, ודוחק]. ולפי"ז צ"ל דכל מה שנקטו הט"ז והש"ך דוסת קבוע עוקר וסת שאינו קבוע בוסת החודש זה דוקא בוסת שאינו קבוע, אך אם הוסת השניה ג"כ נקבעה חיישינן לשניהם. וכן בוסת החודש והפלגה כל מה שכתב הרמ"א דחיישינן לשתיהם עד שנקבע אחד מהם, היינו שאם נקבע אחד לא חיישינן לשני שלא נקבע, אך אם גם השני יקבע חיישינן לשתיהם כמו בוסת בתוך וסת.

אך לפי החו"ד אין ראיה לכל זה, דשפיר י"ל שאם נקבע אחד מהם לא חיישינן לשני כלל אפילו אם יקבע לאחר מכן, דלעולם אזלינן בתר הראשון שנקבע, ומש"כ השו"ע בסעיף ל"ב דקובעת וסת בתוך וסת היינו דוקא בוסת החודש שאין סותרים זה לזה, שהרי אפילו וסת שאינו קבוע אינו נעקר ע"י וסת קבוע כיון שאינם סותרים, וכן משמע בדברי החו"ד שם, וצ"ע לדינא.

עוד יש לחקור האם וסת קבוע עוקר וסת אחרת קבוע, ומשכח"ל באופן שקבעה וסת לכ"ה בחודש ואח"כ ראתה ג"פ בכ"ד בחודש והמשיכה לכ"ה, לפי הצד שהמשך ראיה אינו עוקר. וכן משכח"ל בהפלגה להצד שקצרה אינה עוקרת ארוכה, אם קבעה וסת להפלגת כ"ה ואח"כ ראתה ג"פ בהפלגת כ"ד והמשיכה לכ"ה, לפי הצד שהמשך ראיה אינה עוקר. וכן משכח"ל אפילו להצד שהמשך ראיה עוקר באופן שקבעה וסת להפלגת ל"ה ימים ואח"כ ראתה ג"פ בהפלגת כ' ימים להצד שקצרה אינה עוקרת ארוכה, דעדיין לא נעקר וסת ארוכה משום שלא הגיע ג"פ שלא ראתה, ומאידך כבר קבעה וסת אחרת. וטעם הספק האם וסת קבוע עוקר את כל הקודמים לו בין קבוע בין אינו קבוע. או שמא אינו עוקר וסת קבוע, אלא שבדרך כלל כאשר קובעת וסת אחרת כבר עבר ג"פ שלא ראתה בוסת הקודמת, משא"כ באופנים הנ"ל.

**סימן יא**

**דילגה הפלגה**

כתב הטור שינתה ראיותיה ולא השוה אותם כגון ששינתה ליום ל' ואח"כ ל"ב ואח"כ ל"ד נעקר וסת הראשון ואין לה וסת כלל. ואם הפסיקה ולא ראתה משעבר עליה יום כ' ובדקה ולא ראתה שוב אינה חוששת לעולם. חזרה לראות חוששת ליום כ' מראיה זו, שעדיין לא נעקר וסת הראשון ממקומו וכו'.

שיטת הבית יוסף

כתב הבית יוסף דהדין הראשון ששינתה לימים אחרים הוא מכח הגמ' בנדה שאפילו עקרה ג"פ וסת קבוע הרי היא חוזרת לקביעותה בפעם אחת עד שתקבע וסת אחרת. והדין השני שהפסיקה ולא ראתה איירי בפסקה ג' עונות, דהיינו שאם יש לה וסת קבוע לכ' ולא ראתה ששים יום, שוב אינה חוששת לקביעות כ', דתנן בפ"ק דנדה ר' אליעזר אומר כל אשה שעברו עליה ג' עונות דיה שעתה, אלמא מסולקת אינה צריכה לחשוש לוסתה, והוא הדין כשלא ראתה ג' עונות דידה היא בחזקת מסולקת. ותמה הבית יוסף מדוע פסק כר' אליעזר, הא משמע התם דלכתחילה לא פסקינן כותיה אלא בשעת הדחק.

ומש"כ הטור חזרה לראות חוששת ליום כ' מראיה זו כתב הבית יוסף דאיירי בין בשינתה ג"פ לימים אחרים בין בפסקה ג' עונות, דאם תראה פעם אחת בהפלגת כ' חוזרת לוסתה. ולא נתבאר בדבריו האם בפסקה ג' עונות צריכה לראות ב' ראיות בהפלגת כ' ביניהם כדי לחשוש שוב לכ', או שמא בראיה אחת לחוד צריכה לחשוש לאחריה להפלגת כ'.

והנה במה שהקשה הב"י דלא קיי"ל כר' אליעזר הקשה הפרי דעה הא ר' אליעזר נמי לא יועיל כאן, דר"א אמר חזקת מסולקת באשה שלא ראתה ג' חדשים, ואילו הכא היא בחזקת מסולקת בג' עונות דידה שהם ס' יום. ובעיקר קושייתו תמה דהכא לאו מטעם סילוק אתינן עלה אלא מטעם עקירה, דכיון שלא ראתה ג' פעמים בהפלגת כ' הרי נעקר וסת קבוע שלה. ולכאורה מוכח מהבית יוסף דאין זה עקירה אלא סילוק, ונפק"מ דבפעם אחת שתחזור ותראה תחוש להפלגת כ' כיון שהפסיק הסילוק. כלומר, דהיה משמע לב"י בטור שחוזרת לחשוש בראיה אחת, ומכח זה הוכרח לומר דהוי סילוק ולא עקירה. ובטעם הדבר דהוי סילוק ולא עקירה י"ל דלעולם ליכא עקירה אלא כשרואה בזמן אחר. ועוד י"ל דכאשר אפשר לתלות בסילוק לא תלינן בעקירה, דיש סיבה מוצדקת למה שלא ראתה.

ומבואר בבית יוסף ב' חידושים. א, מדהוצרך הבית יוסף לומר דאיירי בלא ראתה ג' עונות דאשה שלא ראתה ביום ההפלגה חוששת בפעם הבאה למנין הראוי כאילו ראתה, ואע"פ שעכשיו אין זה הפלגת כ' מראיה אחרונה אלא הפלגת מ', מכל מקום מנינן למנין הראוי. ב, דאם לא ראתה ג' עונות הוי סילוק ולא עקירה, וכפי שביארנו.

שיטת מהרש"ל

הב"ח הביא בשם מהרש"ל דאפילו הפסיקה פעם אחת ולא ראתה שוב אינה חוששת עד שתחזור ותראה, ואע"פ שאינה בחזקת מסולקת, שהרי בפעם הבאה אין זה הפלגת כ' אלא הפלגת מ'. כלומר, דלא אזלינן בתר מנין הראוי אלא לעולם חוששת להפלגת כ' מראיה אחרונה, וכל שלא ראתה שוב אין לה ממה להפליג. וכמו דאמרינן לר"ה ברדר"י שאם שינתה לל' יום צריכה לחוש להפלגת עשרים מראיה אחרונה ולא לפי מנין הראוי.

וכתב מהרש"ל דאם דילגה פעם אחת וחזרה וראתה, חוששת גם להפלגת כ' כיון שלא נעקר וסתה וגם להפלגת הימים שדילגה כדין שינתה להפלגה גדולה. אך אם דילגה ג' פעמים הרי היא בחזקת מסולקת ואינה צריכה לחוש להפלגה גדולה אלא להפלגת כ', שאם ראתה פעם אחת מיד תחוש להפלגת כ'. ועי' חו"ד שתמה מדוע לא תחוש להפלגה גדולה.

שיטת השו"ע

בשו"ע כתב שאם פסקה לראות ג' עונות ואח"כ חזרה לראות ביום הוסת הראשון חוזרת לקביעותה, ומדוייק בלשונו שצריכה לראות ב' פעמים שביניהם הפלגת כ', ואינה חוזרת בראיה אחת לחוש להפלגת כ'. והקשה הט"ז הא קיי"ל לגבי מסולקת דבפעם אחת חוזרת לקביעותה, ומאי שנא הכא. ובפשטות י"ל דהשו"ע אינו מתאים עם שיטתו בבית יוסף, דהכא נקט דהוי מטעם עקירה וכקושיית הפרי דעה, ולכן צריכה לחזור לקביעותה בב' ראיות.

שיטת הש"ך

הש"ך נקט כשיטת מהרש"ל דאם לא ראתה פעם אחת אינה חוששת להפלגת מ', ומכל מקום חידש שאם לא ראתה ג' פעמים כפי רגילותה לראות, כגון שלא ראתה ס' יום, הרי היא בחזקת מסולקת. ולא זו בלבד, אלא שאינה חוזרת לחשש הפלגת כ' עד שתחזור ותראה ב' ראיות בהפלגת כ' ביניהם. ואע"פ שלגבי מעוברת ומניקה נקט הרמב"ן דסגי בראיה אחת שתחזור לחשוש לוסתה הראשון, שאני התם שהסילוק היה מחמת סיבה וכיון שנסתלק הסיבה חוזרת לוסתה, אך סילוק בלא סיבה הוי סילוק גדול יותר וצריכה ב' ראיות שביניהם הפלגת כ' כדי שתחזור לוסתה.

ואפשר לומר כן אף בדעת השו"ע, דלעולם הוי מטעם סילוק כמש"כ בבית יוסף, ומכל מקום בעינן ב' ראיות כסברת הש"ך. אך לפי מש"כ לעיל דכל ההכרח של הבית יוסף לומר דהוי סילוק ולא עקירה הוא מהא דסגי בראיה אחת לחזור לוסתה לא יתכן לומר כן.

החו"ד והגר"ז נקטו כדעת הש"ך, לפי שברמב"ן בהלכות נדה איתא כן להדיא בין לגבי שאין לחוש למנין הראוי ובין לגבי סילוק שאם לא ראתה ג"פ כפי רגילותה לראות הרי היא בחזקת מסולקת ועד שתראה ב' פעמים בהפלגה שוה אינה חוששת לוסתה.

והנה יסוד פלוגתת הבית יוסף ומהרש"ל לגבי מנין הראוי הוא בעיקר גדר וסת הפלגה, דמהרש"ל נקט שהגורם תלוי במילוי, דהיינו כאשר יגיע שוב מילוי של כ' איכא גורם לראייתה, ולכן נקט דמילוי של מ' הוא מילוי אחר. ועוד יש לפרש דגורם הפלגה הוא הפלגת זמן מראיה אחרונה, ולכן רק כ' יום מראיה אחרונה חיישינן. משא"כ הבית יוסף נקט דאין זה תלוי במילוי ולא בראיה אחרונה, אלא שמעיקרא נקבע שתראה כל כ' יום בין תראה בין לא תראה. ומכל מקום אם תשנה את הפלגתה לזמן ארוך יותר קיי"ל כר"ה ברדר"י דלא אזלינן בתר מנין הראוי, והשתא תשנה את כל החשבון לפי ראיה אחרונה, כיון ששינתה לרחק. אך כל עוד שלא שינתה לזמן ארוך יותר תלינן שיבוא הוסת לפי הזמן שנקבע מראש כמו בוסת החודש, ואכתי צ"ע.

והנה בסעיף כ"ז מבואר שתינוקת שלא הגיע זמנה לראות קובעת וסת כשאר הנשים בג' ראיות, אלא שיש הפרש בין גדולה לקטנה שאע"פ שהוחזקה רואה וקבעה וסת אם פסקה ג' עונות בינוניות שהם צ' יום ולא ראתה אינה חוששת לוסתה הראשון כלל וחזרה לקדמותה, ואפילו חזרה לראות באותן עונות שהיתה למודה לראות בהן אינה חוששת. והנה בסיפא אתי שפיר החילוק בין גדולה לקטנה, דגדולה שהפסיקה אפילו כמה וכמה עונות וחזרה לראות ב' ראיות באותן הפלגות שהיתה למודה לראות הרי היא חוזרת לוסתה, וקטנה אינה חוזרת לוסתה, אך ברישא משמע דאיירי בלא חזרה לראות, והקשה הדרישה סק"ט מאי שנא גדולה מקטנה, בשלמא לדעת הבית יוסף והט"ז דחוששת למנין הראוי איכא נפק"מ פשוטה באופן שהיתה לה הפלגה גדולה יותר מל' יום, דקטנה לאחר שעבר צ' יום אינה חוששת וגדולה עדיין חוששת עד שיעברו ג' עונות דידה ולא תראה. אך לדעת המהרש"ל דאף גדולה אינה חוששת מאי נפק"מ בין גדולה לקטנה.

ובב"ח שם כתב ליישב דאף ברישא איירי בחזרה וראתה אלא שראתה פעם אחת, דבגדולה מיד צריכה לחשוש להפלגה שהיתה למודה לראות, (לדעת רש"ל עצמו אפילו בהפלגות קטנות, ולדעת הש"ך בהפלגות קטנות איכא סילוק ונפק"מ רק בהפלגות גדולות), ובקטנה כשעבר צ' יום איכא סילוק ואין צריכה לחשוש, ובסיפא איירי אפילו בראתה ב' פעמים בהפלגה שהיתה למודה לראות.

והט"ז ס"ק מ"ב נמי כתב כן, דאיירי בראתה פעם אחת אחר צ' יום. ולכאורה הט"ז עצמו לא הוצרך לזה, דהא ס"ל שחוששת למנין הראוי, ואם כן איכא נפק"מ בהפלגות גדולות יותר מל' יום דגדולה חוששת ג' פעמים וקטנה משעבר צ' יום אינה חוששת. ותירץ הפרי דעה דהט"ז סובר יסוד חדש, שאף גדולה משעברו עליה צ' יום ולא ראתה אינה חוששת לכלום, אע"פ שלא עברו עליה ג' עונות דידה, ולכן הוצרך לומר דנפק"מ בחזרה וראתה פעם אחת, דהט"ז סובר שאף לאחר סילוק בפעם אחת חוזרת וחוששת לוסתה, ובזה איכא נפק"מ בין גדולה לקטנה.

הש"ך תירץ דאיכא נפק"מ בין גדולה לקטנה אפילו באופן שלא חזרה וראתה כלל, כגון שהיה לה וסת הסירוג לב' חדשים, דבגדולה צריכה לחוש עד שיעברו ג' פעמים ב' חדשים ולא תראה, דהיינו ו' חדשים, ובקטנה מיד כשעברו ג' יום אינה צריכה לחשוש. [ובדרישה סק"ט כתב דלא מסתבר להעמיד בוסת החודש לפי שמשמעות השו"ע שכתב עונה בינונית משמע דאיירי בוסת ההפלגות, ולכאורה טפי הו"ל למימר דכשעברו צ' יום עברו נמי ג' חדשים ומאי נפק"מ בין גדולה לקטנה. וקושיא זו יישב הש"ך דנפק"מ בוסת הסירוג, ולקושיית הדרישה לא חשש הש"ך כלל].

ובפרישה ס"ק ע"ט יישב דכל דברי השו"ע חדא מילתא הוא ואין כאן רישא וסיפא, שאינה חוששת ולסת הראשונה כלל ואפילו חזרה לראות וכו'.

נמצא ד' ביאורים בשו"ע מאי נפק"מ בין גדולה לקטנה ברישא, א, לדעת בית יוסף דחוששים למנין הראוי נפק"מ בהפלגה גדולה ואפילו לא חזרה וראתה כלל. ב, לדעת מהרש"ל נפק"מ בחזרה וראתה פעם אחת. ג, נפק"מ בוסת הסירוג. ד, הפרישה ביאר דליכא נפק"מ ברישא כלל.

**סימן יב**

**וסת הגוף**

נדה יא. אמר ר' הונא קפצה וראתה קפצה וראתה קפצה וראתה קבעה לה וסת, ומקשינן אי לימים לחוד, כלומר, שהיה וסת מורכב וקמ"ל ר' הונא שקבעה וסת לימים ואין הקפיצות קובעות כלום, הא כל יומא דלא קפיץ לא חזאי, [יש לפרש דאף באופן שלא ראינו שלא קפצה מכל מקום מקשה מסברא דלא ראינו שקבעה לימים אלו בלא קפיצה]. אלא לקפיצות, והתניא כל שתקבענה מחמת אונס אפילו כמה פעמים לא קבעה וסת. ומשני, דברייתא קמ"ל שאינה קובעת לאחד מהם לחוד, ור' הונא קמ"ל שקובעת וסת המורכב. ובביאור הסוגיא נחלקו הראשונים.

דעת הראב"ד ותוס' כאן ולהלן סג. ועוד ראשונים שאין מושג של וסת קפיצות כיון שמביאה על עצמה וסת זו, ולא דמי לשאר מיחושי הגוף להלן סג. דהוי מיחוש שבא עם הוסת מאליו. [יש לבאר שאשה שיודעת מתי יבוא וסתה על פי חשבון אין זה וסת, וקפיצות נחשב לשיטה זו כידיעה בעלמא, ואכתי צ"ב]. וכל מה שנתחדש בקפיצות הוא שאינה קובעת וסת לימים לחודייהו, דהקפיצות מגבילות את הוסת שלא יבוא בימים אלו רק ע"י קפיצות. וכמו שהגדיר רש"י שזמנה לראות באחד בשבת ע"י קפיצה, ומשמע שעיקר הוסת הוא הימים והקפיצה הוי תנאי והגבלה.

ובביאור הסוגיא נקטו התוס', דר' הונא איירי בוסת המורכב דוקא, שהרי אין וסת לקפיצות לחודייהו. ומקשינן אם קמ"ל דקבעה לימים לחוד ואין הקפיצות קובעות כלום, הא אין בזה סברא כלל. אלא לקפיצות, דהיינו לשניהם יחד, והא בברייתא מבואר שוסת מחמת אונס כקפיצות לא קבעה, ומשמע דלא קבעה אף למורכב. ומשני, לא קבעה לימים לחוד ולקפיצות לחוד, אך לקבוע מורכב קמ"ל ר' הונא דקבעה.

וע"ז פריך לימים לחודייהו פשיטא. כלומר, דעיקר חידוש הברייתא הוא דלא קבעה לימים לחוד וקפיצות לחוד, [דמה שקבעה למורכב לא כתוב בברייתא וזה ר' הונא חידש]. ובקפיצות לחוד אין חידוש שהרי אפילו בלא מורכב אין כזה וסת, אלא החידוש שלא קבעה לימים לחוד, וזה פשיטא. ומשני דקמ"ל שאף בקפצה בפעם שלישית בשבת מכל מקום לא קבעה וסת לימים לחוד. ולדינא אף בכה"ג קבעה למורכב, אלא שזה לא כתוב בברייתא.

אך בראב"ד נראה ביאור אחר. דכתב דאין אשה קובעת וסת לקפיצות כדתניא בברייתא כל שמחמת אונס וכו', ומשמע דברייתא איירי בקפיצות לחודייהו בלא מורכב. וביאור הסוגיא דר' הונא אמר שאם קפצה וראתה ג"פ קבעה וסת, ומקשינן אי ר' הונא איירי במורכב וקמ"ל דקבעה וסת לימים לחוד, אין בזה סברא, וכנ"ל. ואי איירי בקפיצות בלא ימים מסודרים וקמ"ל דקבעה וסת לקפיצות, הא בברייתא מבואר שאין וסת קפיצות. ומשני, דר' הונא איירי במורכב וקמ"ל דקבעה וסת לשניהם יחד. וברייתא איירי בקפיצות לחוד וקמ"ל דאין כזה וסת.

והשתא פריך על לשון הגמ' בתירוץ לא קבעה וסת לימים וכו' פשיטא. [אך לא פריך על הברייתא, דהא ברייתא קמ"ל שאין מושג של וסת קפיצות ותו לא, וכן לא פריך על ר' הונא דאיהו קמ"ל שקובעת וסת ומבארינן דבריו דהיינו לשניהם יחד]. וכן הוא לשון הראב"ד ואמרינן בגמ' לא קבעה וסת וכו'.

וביאר הראב"ד דלימים לחודייהו היינו אפילו ראתה פעם שלישית בשבת. וקפיצות לחודייהו היינו באופן שראתה בג' ר"ח שאינם רצופים בקפיצה, [וכן אם ראתה בג' ימים שונים]. וצ"ב מדוע לא פירש דקמ"ל שאינה קובעת וסת לקפיצות לחוד בראיית מורכב וכמו שפירש לגבי ימים לחודייהו.

דעת הרז"ה שאשה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, וברייתא דכל שמחמת אונס לא קבעה היינו במורכב שאינה קובעת לקפיצות לחוד. ואפשר לומר סברא בזה, דראיה שבאה מחמת קפיצה נחשבת לראיה חוץ מהמחזור הרגיל, וכמו שמצינו ברמ"ת דהוא חשש אחר ואינו חלק מהוסת, ולכן אינה קובעת וסת לקפיצות, (אע"פ שלרמ"ת חיישינן בג"פ).

**בגמ' אגלאי מילתא דיומא הוא דקגרים**

להלכה נחלקו הראשונים מה הדין בקפצה פעם ג' בשבת וראתה באחד בשבת, הרמב"ם ושו"ע פסקו דקובעת וסת לימים לחוד, דנקטו דלישנא בתרא פליגא ופסקו כוותיה, ואילו הרשב"א וטור פסקו דקבעה וסת למורכב ליום א' בקפיצה.

ובחוות דעת כתב שלפי הרמב"ם אם קבעה וסת המורכב לקפיצה ויום א', ופעם רביעית קפצה בשבת וראתה ביום א', האם אמרינן דהוברר דימים הוא דקבעה ולא קפיצות, זה תלוי בפלוגתא עיי"ש.

ולפי הרשב"א והטור כתב דאם קבעה וסת לקפיצות לחוד, אין צריכה לחוש אלא לאותו יום שקפצה כפי שקבעה, ואינה צריכה לחוש למחרת. אך אם קבעה וסת שלעולם רואה למחרת הקפיצה, הרי היא חוששת לעולם למחרת הקפיצה כפי שקבעה. ואם ראתה ב' פעמים ביום הקפיצה ופעם שלישית למחרת, הרי היא קובעת וסת ליום הקפיצה. ואפשר דהוא הדין להפך ב' פעמים למחרת ופעם שלישית באותו יום קבעה וסת למחרת. ויל"ע מה הדין בראתה פעם אחת ביום הקפיצה ואח"כ ב' פעמים למחרת או להפך, די"ל שאינה קובעת וסת כלל, דרק בפעם שלישית תלינן דהיה צריך להיות כמו ב' פעמים הקודמים. וי"ל דקובעת וסת לשני הימים, ואע"פ שבוסת הימים אי אפשר לצרף קביעות וסת מב' ימים מכל מקום בוסת הגוף הא חזינן שאפשר לצרף, דהיום אינו נכנס בחשבון קביעות הוסת של וסת הגוף, ואם כן י"ל דמעיקרא יכולה לקבוע וסת לב' הימים, וצ"ע.

עוד כתב החו"ד לחדש שאם היו כל הג"פ בהפלגות שוות ובכל הג"פ קפצה ביום שקודם הראיה, תלינן כל הראיות בימים לחוד ולא במורכב, דדוקא בראתה ב"פ מורכב ופעם שלישית ביום קודם תלינן ראיה שלישית בתר ב' הראיות וקובעת למורכב, אך ג"פ הכי עדיף לתלות בראיות לחוד ולא באיחור הקפיצה ומורכב. עיי"ש שכתב לדייק כן מדלא תירצה הגמ' דברי ר' הונא כן, ואינו מוכרח.

יש לחקור מדוע לדעת הרמב"ם אין מצרפין ראיה שלישית שהיתה בשבת עם ב' הראיות ליצור וסת מורכב, וי"ל בזה ג' צדדים.

א, לעולם אין תולין את הראיה בקפיצה של אתמול. אך דבר זה קשה מסברא, דלכאורה אשה שרואה תמיד שעתיים אחר הקפיצה לא תהא אסורה אלא שעתיים אחר הקפיצה, (דבר זה צ"ע מהחו"ד ס"ק כ"ב דלמ"ד שאינה קובעת לקפיצות אלא חוששת כדין וסת שאינו קבוע כתב שאינה צריכה לחוש אלא לאותה שעה, משמע שלמ"ד שקובעת לקפיצות צריכה לחוש מהקפיצות ואילך, וצע"ג), ואם תקפוץ בסוף היום תהא אסורה שעתיים אח"כ אע"פ שזה בעונה אחרת, ולכאורה היום לא משפיע כלל על חשש וסת הגוף, ואם כן מדוע למחרת אינה חוששת, ומאי שנא שעתיים מלמחרת. אמנם גם לשאר הראשונים יותר מיום אחד לא תלינן בקפיצה דשלשום, וצ"ע הגדר.

ב, הרמב"ם איירי דוקא במורכב, דכיון שיש אפשרות לקבוע ימים לחוד ויש אפשרות לקבוע מורכב, עדיף לתלות בימים לחוד כיון שפעם ג' ראתה מאתמול. וכן אם תראה ג' פעמים מאתמול עדיף לתלות בימים לחוד. אמנם באופן של קפיצה לחוד אע"פ שרואה תמיד למחרת קובעת וסת. ולפי"ז יש לנו מקור לדברי החו"ד דלעיל, דאף הראשונים לא פליגי על הרמב"ם אלא משום שתלינן ראיה שלישית בתר ב' הראיות, אך אם כל הג' ראיות היו באופן זה מודים לרמב"ם דתלינן בימים לחוד.

ג, כל מה שחולק הרמב"ם זה רק משום שראיה שלישית לא מצטרפת לב' הראיות הקודמות, אך אם כל הג' היו באופן שוה, דהיינו שכולם היו יום קודם לראיה קובעת וסת המורכב, ודלא כהחו"ד. אמנם לפי הצד שכתבנו לעיל שאם קפצה פעם אחת קודם הראיה וב' פעמים ביום הראיה הרי היא אסורה בשניהם אי אפשר לומר כצד זה ברמב"ם, דאדרבא, אם הפעם השלישית אינה מצטרפת הרי היא צריכה לקבוע לב' הימים. ועל כרחיך דאנו מעדיפים לתלות בימים לחוד כצד ב' שכתבנו לעיל. ואכתי אפשר לפרש ברמב"ם דבוסת המורכב אין מצטרפים ראיה שלישית לב' ראיות קודמות ועדיף לתלות בימים לחוד, אך בקפיצות לחוד מצרפים ואסורה בשניהם.

כתב בחו"ד דאם ראתה ג"פ ב' שעות אחר הקפיצה, דכתב הג"מ וכן פסק הרמ"א שצריכה לחוש אח"כ כדין וסת שאינו קבוע, אינה צריכה לחוש אלא ב' שעות אחר הקפיצה, וכמש"כ הראב"ד לגבי טבילה וכניסה לעיר דאינה חוששת רק כשנכנסת לעיר. והנה בחו"ד סק"א ביאר דהיינו דוקא בוסת שאינו קבוע, כגון אשה שראתה ג' פעמים בימים שונים אך כולם היו בשעה מסויימת, דצריכה לחוש פעם רביעית רק לשעה זו, דאתיא קביעותא דשעה ועקרה קביעותא דיומא, עיי"ש.

ומבואר דלמ"ד דקובעת וסת לקפיצות לחוד אינה אסורה רק לאחר ב' שעות, כיון שאינה קובעת וסת שעות, אלא אסורה משעת הקפיצה עד שעה שרגילה לראות, (וכמש"כ הרמב"ן פ"ו הי"ג דאם בדקה אחר ב' שעות מותרת). ומש"כ החו"ד הובא לעיל דאם ראתה ג"פ יום אחר הקפיצה אסורה רק למחרת ולא באותו יום, היינו דוקא למ"ד שאינה קובעת וסת לקפיצה, אך למ"ד דקובעת וסת צ"ל דאסורה משעת הקפיצה עד למחרת.

ומכאן נלמד לוסת הגוף כפיהוק וכדו', דאם ראתה ג"פ שעתיים לאחר הפיהוק צריכה לחוש בפעם הבאה מהפיהוק עד שעתיים אח"כ, כיון שאשה קובעת וסת לפיהוק לחוד. וכן בפעם אחת שראתה שעתיים אחר הפיהוק צריכה לחוש בפיהוק הבא משעת הפיהוק עד שעתיים אח"כ.