ע_ז א ב ג - הרב יהודה שיף
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה

**בס''ד** **מראי מקומות - ע''ז - א'**

**א. בתוד''ה אסור לשאת ולתת עמהם פ"ה משום דאזיל ביום אידו ומודה לעבודת כוכבים מתוך לשונו משמע שר"ל אף ממקח וממכר וכו'** ועי' **ברש''י** דף ו' ע''א בד''ה משום הרווחה דאי אזיל ומודה לעבודת כוכבים קא עבר ישראל משום לא ישמע על פיך (שמות כג).וכ''פ **הט''ז והש''ך** בריש ס''קמח, [ודלא כר''ת].

**ב. וקשה על מה סמכו העולם לשאת ולתת ביום איד העבודת כוכבים עמהם וכו' לכך נראה דשרי משום איבה כדאמר בגמ' וכו'** וכ''כ **הרשב''א הר''ן והרא''ש [**בס''א].וכ''כ **הטור** בסימן קמח והביא וכ''פ **ברמ''א** שם בס''יב.וגדרי איבה יבוארו בעזהי''ת בלנ''ד בהמשך המסכת.

**ועי' בחזו''א** [יו''ד] ס''סב ס''ק ז' שהוכיח מכאן דכל איסור זה אינו אלא מדרבנן דאל''ה היאך התירו דבר זה משום איבה וע''ע בשו''ת **אגרות משה** ח''א ס''עא. [ולקמן בדף ו' יבואר עוד בזה].

**ג. לכך נראה דטעם ההיתר משום דעכו"ם שבינינו קים לן בגוייהו דלא פלחו לעבודת כוכבים וכו'** וכ''כ **הרשב''א והר''ן** [על הרי''ף בדף א' ע''ב מדפי הרי''ף בד''ה דינרא]בשם **ס' התרומות** שכ' בשם **רש''י [**ועי' **בשו''ת רש''י** ס''שכז שכ''כ הר' יהודה ור' נתן והרשב''ם שם רש"י].וכ''כ **בטור ובשו''ע** ס''קמח ס''יב.

ואע''ג דבריש בדף סה' ע''א מבואר דאסור לשלוח דורון כ' **בתרומת הדשן** ס''קצה דאם שולח דורון לעובד כוכבים בזמן הזה ביום אחד שיש להם סימן אם יגיע להם דורון בחג ההוא,אם אפשר לו ישלח לו מבערב ואם לא ישלח לו בחג עצמו.והביאו **הרמ''א** שם להלכה.

**ד.** **בא''ד,** **במאירי** כאן כ' דנ''ל שדברים אלו לא נאמרו אלא על עובדי האלילים וצורותיהם וצלמיהם אבל בזמנים הללו מותר לגמרי ומה שאמרו בגמ' נצרי לעולם [כוונתו למש''א בדף ו' ע''ב אמר שמואל יום א' לדברי רבי ישמעאל לעולם אסור ועי' בדקדוקי סופרים דבספרים ישנים יש גירסא נצרי ועי''ש ברש''ש] יש לפרשו מלשון נוצרים באים מארץ מרחק האמור בירמיה שקרא אותם העם נוצרים על שם נבוכדנצר וידוע שצלם השמש היה בבבל ושכל עם נבוכדנצר היו עובדים לו והחמה משמשת ביום ראשון ומתוך כך היו קורין לאותו יום נצרי על שם שהיה קבוע לנבוכדנצר על צד ממשלת חמה שבו. ואולם **ברמב"ם** בהל' מאכלות אסורות פ''יא ה''ז,כ' דכל עכו"ם שאינו עובד עכו"ם כגון אלו הישמעאלים יינן אסור בשתייה ומותר בהנייה וכן הורו כל הגאונים,אבל נצרים [לפי גרסת מהדורת ר''ש פרנקל וראיתי בשו''ת מנחת אלעזר ח''ב ס''כז שכ' דכ''ה בדפוס ונציה ובדפוסים אחרים הושמט מחמת הצנזורה וכ' רק אבל אותם העובדים] העובדים עכו"ם סתם יינם אסור בהנייה.וע''ע **ברמב"ם** פ''ט ה''ד שכ' דנצרים [ג''ז לפי הגרסה במהדורא הנ''ל ] עובדי כו"ם הם ויום ראשון הוא יום אידם,לפיכך אסור לתת ולשאת עמהם בארץ ישראל יום חמישי ויום ששי שבכל שבת ושבת ואין צריך לומר יום ראשון עצמו שהוא אסור בכל מקום, וכן נוהגין עמהם בכל אידיהם. וצדדי נידון זה יבוארו בעזהי''ת בלנ''ד בהמשך הסוגיות.

**ה. א"נ יש לסמוך אההיא דתנא בירושלמי על מתני' דאסור לשאת ולתת תני בד"א בעובד כוכבים שאינו מכירו אבל בעובד כוכבים שמכירו מותר מפני שהוא כמחניף ותניא הנכנס לעיר ומצאן שמחים שמח עמהם שאינו אלא כמחניף להם** וכ''כ **הרא''ש הרשב''א והר''ן** [על הרי''ף בדף א' ע''ב מדפי הרי''ף] ועי''ש עוד בר''ן דהנכנס לעיר אירי כשנכנס באקראי בעלמאוהוסיף דמ"מ בעל נפש ירחיק מלשמוח עמהם אם יוכל לעשות שלא יהיה לו איבה בדבר. וכ''פ **הטור והרמ''א** שם.

ויסוד ההיתר להחניף כ' **ברמ''א** דהוי משום איבה. וכן מבואר בדברי הרא''ש כאן עי''ש היטב. מיהו **במהר"ם** כאן כ' דההיתר הוא פי' דאפי' יקבל איזה הנאה מהיהודי ע"י אותו משא ומתן יודע הוא שהיהודי עשה זה מדעתו ורצונו הטוב מפני שמחניף לו ולא שייך בזה חשש דילך ויודה לעבודת כוכבים על כך. [וכצ''ל בדעת התוס' כאן שכ' מקודם דהיכא שיכול לומר הישראל איני צריך עתה למכור וה''ה לקנות וכן לשאול ללוות ולפרוע מה ידע העובד כוכבים שמניח משום אידו ליכא איבה,ואפ''ה כ' הכא דמ''מ מה''ט דחנופה יש להתיר האידנא,משמע דמחניף הוי היתר בפ''ע ולא משום איבה וכפי הנראה זה מה שהכריח את המהר''ם לפרש את התוס' באופן זה, ושו''ר דבס' **התרומה** ס''קלד כ' וז''ל ומהני טעמי דאיבה ומחניף אין להתיר רק להשאילן ולהלוותן ולפורען כשהעכו"ם תובע חובו,אבל לשאת ולתת עמהם דהיינו מקח וממכר לא דיכול הישראל לומר אין לנו לקנות שום דבר ולא למכור וכן לשאול מהם ולפרוע מהם מה יודע העכו"ם שמניחו בשביל אידו,אבל מטעם דקים לן בגוייהו דלא אזלי ומודי יש להתיר הכל עכ''ל והו''ד **בהגהות מימוני** פ''ט ס''ק ב', וא''כ בדעת התוס' ע''כ צ''ל כש''כ המהר''ם].

**ו. בא"ד ולפי' ר"ת אין לתמוה על מנהגנו שאפילו אם היו מחזיקין אותם כעובדי עבודת כוכבים שהרי אינם עושים שום תקרובת אלא במעות ובזה לא שייך הרווחה כו' עי' במהרש''א** דכוונת התוס' היא על מה שהק' על מה סמכו לשאת ולתת עמהם כו' אבל מה שנהגו להשאילן ולשאול מהן ולהלוותן כו' דשייך בהו אזיל ומודה לעבודת כוכבים אף במידי דלאו תקרובת עבודת כוכבים ע"כ גם לפירוש ר"ת אין לנו אלא כמו שכתבו התוס' לעיל דקים לן בגוייהו דלא פלחו לעבודת כוכבים.**ובמהר"ם** כ' דשמא דלר"ת אין תמיה כ"כ משום דאין הרגילות להלוותן בחנם אלא בריוח,ולהלוותם בריוח שרי כמו שכ' ר"ת בד''ה להלוותם.וע''ע בס' **עבודת עבודה** מש''כ בזה.

**ז. אבל ר' אלחנן אמר כי גם באותם אופרי"ר אין שום איסור כי מה שהם נותנים אותם לגלחים ולכומרים אינו ממש לשם עבודת כוכבים אלא לצורך הנאתם.**וכ''כ **הטור** שם וכ''פ **הרמ''א** שם.ועי''ש **בהג' כנסת** **הגדולה** על הב''י דמ''מ מה שהוא לצורך עבודתה או למשמשיה כגון מחתות ומעילים וכפות לעבוד בהם ע''ז אסור דהא תנן [בדף יט' ע''א] אין עושין תכשיטין ולולאות ונזמים וטבעות לעכו''ם ואין לך עושה גדול ממוכר,וגם אסור למכור להם פרים הראוים לזמר לע''ז.והו''ד **בדרכי תשובה** שם.

**ח**. **בתוס' ד''ה לפרוע מהן ולכך נראה לר"י דאותה מלוה שבשטרינו וכו' שלעולם הוא חשיב כמציל מידם והא דאמר רבי יהושע בן קרחה מלוה בשטר אין נפרעין היינו כשידנו תקיפה עליהם** עי' **ברא"ש** שביאר הטעם דהאידנא דבר ידוע הוא דאפי' מלוה בשטר כספק מלוה הוא דידם תקיפה ובקל מעלילין להפקיע אפי' מלוה בשטר וחשיב הכל כמציל מידן.

ועי''ש עוד שכ'דכל פרעון והלואות דמתני' איירי בלא רבית אלא בהלואה של גמילות חסד הלכך מלוה בשטר לא חשיב כמציל מידו,אבל מלוה בשטר ברבית כל מחשבותם להפקיע הכל,וכמציל מפי ארי חשיב.

**ט**. **והיכא דאיכא משכון אומר בירושלמי דאין מלוה אובדת במשכון מיהו בכל ענין חשיב כמציל מידם שכמה פעמים אובדת אפי' במשכון וכו'** ועי' **בב''י** סוף ס''קמח שהביא את דבריו וכ' דצ''ל דזהו נמי טעמו של התוס' שכ' דבכל ענין חשיב כמציל מידם והיינו מפני שרוב הלוואות שלנו האידנא הם בריבית דאם כוונת התוס' דאפילו שלא בריבית שרי היאך יחלוק התוס' על הירושלמי. וכ''פ **בשו''ע** ס''קמח ס''א דאסור ליפרע מהם מלוה בשטר או על המשכון,אבל מלוה על פה נפרעים מהם מפני שהוא כמציל מידם,ובזמן דידם תקיפה,אפילו בשטר חשיב כמציל מידם.ואם היא מלוה בריבית,אפילו במשכון חשיב כמציל מידם.

ועי' **ברא''ש** כ' דהאידנא נהיגין היתירא מהטעם שכ' הראשונים בשם רש''י (עי' באות ו') [ועי''ש במעיו''ט ס''ק מ'] **בס''ד**  **מראי מקומות - ע''ז - ב'**

**א.** דף ה' ע''ב  **בתוס' ד''ה מנין למחוסר אבר שאסור לבני נח וכו' שהעובדי כוכבים נודרים נדרים ונדבות כישראל ואם נדר מחוסר אבר אמרינן ליה קום והבא קרבן שלם** עי' **בגליון הש''ס לרע''א** שהק' למה אומרים לו הבא שלם וכי מחוייב הוא בכך להביא קרבן שלם, הרי אף בנדר ואמר הרי עלי מכל מקום אין בן נח מצווה על לאו דלא יחל ועל מוצא שפתיך, ורק היכא דרוצה להקריב מחוסר אבר אומרים לו שלא יקרב אבל מ''מ קשה מנין לנו לחיבולהביא אחרת. ועי' **באבני מלואים** ס''א ס''ק ב'שהביא **דהמל''מ** בפ''י מהל' מלכים הק' קו' זו, ותי' האב''מ דבאמת אין חיובו מצד בל יחל או מוצא שפתיך תשמור, אלא מדין אמירה לגבוה כמסירה להדיוט דהוי קנין גמור, ואפילו בעכו''ם הוי חוב ושעבוד גמור , וע''ע **בקה''י** ס''ב מש''כ בביאור הדברים.

**ב.** דף ו' ע''א **יום א' לדברי רבי ישמעאל לעולם אסור** עי' בדף א' אות ד' דיש ספרים אחרים שהגירסא בהם היא יום נצרי לעולם אסור, ושו''ר דכן גרס **בתוס' רבינו אלחנן**, וע'ע **ברש''ש** כאן.

**ג. איבעיא להו משום הרווחה,** עי' **ברשב"א** **בחי' הר''ן** שכ' דאידך דמתני' בודאי איכא משום דאזיל ומודה, דהרי לפורען ולהלוותן ולהשאילן ליכא משום וע''כ דאינו אלא משום הרוחה דאזיל ומודה.

וע''ע **בריטב''א** דכוונת הגמ' להסתפק האם דהאיסור הוא גם משום הרוחה היא או רק משום לפני עור לחוד, אבל לכו"ע חיישינן לפני עור דהוי איסור תורה. וע''ע **בחזו''א** סימן סב' ס''ק ו'.

**ד. או דלמא משום ולפני עור לא תתן מכשול,** עי' **בר"ן** על הרי"ף [ אמתני' ] דלפום האי טעמא ליקח מהן לא מתסר אלא משום גזרה דלמכור. ועי' באות א' בשם הריטב''א וצ''ע.

**ה. וברש''י ד''ה משום הרווחה - דרווח ואזיל ומודה לעבודת כוכבים ועבר ישראל משום לא ישמע על פיך**  ועי' **בר"ן על הרי"ף**  [אמתני' ] שכ' וז''ל ונמצא ישראל עובר משום לא ישמע על פיך כלומר לא ישמע בגרמא שלך. ועי' **בחזו''א** ס''סב ס''ק ו'. וע'ע באות ו'

**ו. בא''ד** עי' **בט"ז** סימן קמח ס"ק ג'שהביא דמו"ח ז"ל [הב''ח ] הקשה למה פרש"י דבמודה לאליל אינו עובר אלא על לא ישמע ואמאי לא אסר נמי משום לפני עור, ותירץ דבמודה ליכא לפני עור דה"ל כמו גיפוף ונישוק דאין העובד כוכבים מוזהר עליו כיון שגם הישראל אינו חייב מיתה עליו, והט''ז שם תמה עליו כאן דודאי ישראל חייב מיתה במודה לעבודת כוכבים כדאי' פרק ארבע מיתות (דף ס') מתניתין באומר אלי אתה כו' ובהדיא אמרינן כל המודה בעבודת כוכבים ככופר בכל התורה, אולם כ' דקושיא מעיקרא ליתא כיון דמבואר בע''ב דאין שייך לפני עור אלא במקום שא"א לעובד כוכבים לעשות זולת הישראל, וכמו מושיט כוס יין לנזיר דקאי בתרי עברי דנהרא שלא היה אפשר לנזיר ליקח היין, אבל אם היה אפשר לו רק שהישראל מסייע ומקרב לו הדבר אין כאן לפני עור עי''ש מה שהביא ראיה לזה מדברי המרדכי, אבל משום לא ישמע יש כאן שמ"מ על ידו נשמע, ואע''פ שבלאו הכי היה ג"כ נשמע, מ"מ עכשיו נשמע על פיך. ועי' **בחזו''א** שם, שכ' לתרץ קו' זו כסברת הב''ח, והוסיף דאע''ג דדרכה בכך מ"מ אין זה לשם עבודה, עי''ש שצין לדברי התוס' בסנהדרין דף ס' ע''ב שביאר דהא דתנן התם העובד ע''ז, וכו' והאומר לו אלי אתה דילפינן בדף סג' ע''א מדכתיב ויאמרו לו אלה אלהיך ישראל, היינו משום דאלי אתה הוי אורחיה בכל עבודת כוכבים. [ולפ''ז נמצא דבהודאה לחודא ליכא איסורא אלא באומר אלי אתה].

**בס''ד** **מראי מקומות - ע''ז - ג'**

**א.** דף ו' ע''א **למאי נפקא מינה דאית ליה בהמה לדידיה, אי אמרת משום הרווחה הא קא מרווח ליה, אי אמרת משום עור לא תתן מכשול הא אית ליה לדידיה.** **התוס' בדף ב' ע''א** **בד''ה אסור** הק' לשיטת **רש''י** דטעמא דהרווחה היינו משום דאזיל ומודה וקא עבר על לאו דלא ישמע על פיך אמאי לא אמרו נ''מ למכור לו מידי דלאו בר הקרבה דלטעם דהרווחה אסור ולטעם דלפ''ע שרי, **וברשב''א** בדף' ב' [בד''ה ועוד הוא] כ' דזו היתה עיקר שאלתו האם איסורא דמתני' הוא בדברים הראויים לתקרובת דוקא ומשום לפני עור, או דילמא אפי' בדברים שאינם ראויים לתקרובת ומשום דאזיל ומודה, והא דקאמר נ''מ כגון דאית ליה בהמה לדידיה היינו כדי לחדש נ''מ מחודשת ולומר דאפי' בדברים הראויים לתקרובת גופה יש צד היתר וכגון דאית ליה בהמה לדידיה.וכ''כ **בחי' הר''ן** (בחי' על הש''ס) כאן, **ובריטב"א** שם תי' דנקט נ''מ זו כדי להשמיעינו אגב אורחיה דכל היכא דאית ליה בהמה לדידיה ליכא משום לפני עור, דהרי ס"ד אמינא דלא הוי דינא הכי מדמק' ממתני' דלא יושיט.

**ב. בא''ד** עי' **בחזו''א** ס''סב ס''ק ז' מש''כ בענין ביאור לאו דלפני עור, ומנ''ל דאף ישראל מצווה שלא להכשיל ב''נ .

**ג.**  **ברש"י ד''ה ולפני עור וכו' ונהי דאמרן עמד והתירן מיהו אל יעברו על ידיך שהרי עתידין הן ליתן את הדין על שאין מקיימין אותן ואף על פי שאין להן שכר בקיומ' קא עבר ישראל משום ולפני עור לא תתן מכשול. עכ''ל** בשו''ת **פני יהושע** ח' יו''ד ס''ג כ' דאין הציווי להכשיל ב''נ מן התורה אלא רק מדרבנן, כיון דבאמת אינם מצווים כדאיתא בדף ב' ע''ב דעמד והתירן, ועי''ש שהביא ראיה לזה כיון דאי תימא הכי נמצא דדין משנתינו הוא דאוריתא [לצד של האבעיא דהוי משום לפ''ע] ובדף יב' אמרינן לא חשו חכמים ליום אידם ופרש''י שם [בד''ה הכא נמי] דה''ט משום דהוי ספיקא דאיסור דרבנן. ועי' **בשו''ת חת''ס** ח' חו''מ ס'קפה שתמה עליו דהא למסקנה שם בדף ג' מבואר דהכוונה עמד התיר להם היינו שלא יקבלו שכר כמצווה ועושה אבל באמת יענשו ע''ז, ונמצא המכשילם נותן מכשול לפני עיור, ואדרבא מצוה להורותם כמ"ש הרמב"ם פ"י ממלכים וע''כ מסיק דוודאי דהוי איסור דאוריתא. ועי' **בשדי חמד** [כרך ב'] מערכת ו' אות כב' שהביא את דבריהם בהרחבה, ועי''ש דכדברי החת''ס כ' גם **בבית יהודה** בח' יו''ד ס''יז ועי''ש עוד בשד''ח דג''כ מסיק דלא כהפנ''י.

**ד.** דף ו' ע''ב **בתוס' ד''ה מנין וכו' ולפי זה אסור להושיט למומרים לעבודת כוכבים דבר איסור אף על פי שהוא שלהם כי הדבר ידוע שיאכלוהו והוא נאסר להם דכישראל גמור חשבינן ליה ומיירי בדקאי במקום שלא יוכל ליקח אם לא יושיט לו זה וכדמסיק דקאי בתרי עברי נהרא**. וכ''כ **הרא''ש** בס''ב, והנה **בחי' הר''ן על הרי''ף** ג''כ כ''כ ודיק דין זה מדקתני לא יושיט. דלשון הושטה משמע שהוא אינו יכול לנטלו, אך הוסיף דהני מילי לענין איסורא דאורייתא, אבל מדרבנן מיהא אסור שהרי מחויב הוא להפרישו מאיסור והיאך יסייע ידי עוברי עבירה. וכ''ד **התוס' בשבת** דף ג' **והרא''ש** שם [בס''א] **וההגהות מרדכי** שם [ברמז תנ'] ואולם **במרדכי** בפרקין [ברמז תשצה'] כ' בשם **סה"ג** כדברי התוס' בסוגין והוסיף דמכאן מוכיח **הבה"ג** דמותר להלוותן בזמן הזה אף על פי שהן נותנין מן המעות תקרובת עבודת כוכבים לשמש ביום חגם, לפי שאין נותנים לשמש כל כך שלא יוכלו למצוא אותו דבר מועט ללות מעובדי כוכבים אחרים אפילו לא היינו מלוים להם, והביא עוד **דהראבי''ה** כ' בשם אביו **רבינו יואל** להתיר למכור לעובד כוכבים בגדי הכומרים שמרננים בהם לעבודת כוכבים כל היכא דאית להם לכומרים אחריני אף על גב דברור דקנו לעבודת כוכבים שרי. עכ''ד ומבואר מדבריו דבכה''ג אף איסור דרבנן ליכא, ועי' **ברמ''א** ס''קנא ס''א שהביא את דברי המרדכי הנ''ל והביא את דעת הר''ן והתוס' והרא''ש וההגמ''ר בשבת בשם יש מחמירין ומסיק לדינא דהעיקר כסברה ראשונה להיתר אלא שכל בעל נפש יחוש לעצמו. ואולם **בש''ך** ס''ק ו' שם כ' דלא פליגי כלל הראשונים כיון דבאמת בגוי ליכא איסור מסיע והראיה, דהרא''ש כאן כ' כהתוס' ואילו בשבת כ' דאיכא איסור מסיע, אלא ע''כ דבגוי ליכא איסור מסיע וזהו טעמו של המרדכי ואילו בישראל דבהא אירי הראשונים בשבת איכא דין מסיע, וכ''ד **הגר''א** שם בס''ק ח', ועי''ש שהביא ראיה לזה מדברי הגמ' כאן בע''א דקאמר נ''מ באיבעיא אי משום הרווחה או משום לפ''ע דאי יש לגוי בהמה אחרת שרי למכור לו, ואילו היה איסור מסיע בנכרי א''כ בין ובין כה יש לאסור עליו מדרבנן או משום מסיע או משום הרווחה.

**ה.** מדברי המרדכי המצוין באות ג' מתבאר דהיכא דיכול לקנות במקום אחר שוב לא הוי כתרי עברא דנהרא וליכא בזה משום לפ''ע, ועי' **בפתחי תשובה** [שם] ס''ק ב' שהביא דבתשובת **אמונת שמואל** סי' י"ד כ' דאין היתר זה ברור אצלו כיון דבסוגין בע''א אמרו נ"מ היכא דיש לו בהמה אחרת ולא אמרו היכא דיכול לקנות בהמה אחרת, ועוד דא"כ נמצא שבטל לגמרי הדין של המשנה דאסור למכור צרכי ע''ז, כיון דדין זה אינו אלא כשאין בכל העיר אחד שימכור בהמה או לבונה, ועי'''ש שהביא דמסיק דכיון דלא מצינו בגמרא רק שיש לו בהמה אחרת לא שרינן בגווני אחריתי. וכ''ד **הגר''א** [שם] עי''ש הביא ראיה לזה מנדרים סב'

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - ד'**

**א.** דף ו' ע''א **איבעיא להו נשא ונתן מאי, ר' יוחנן אמר נשא ונתן אסור, ר"ל אמר נשא ונתן מותר. איתיביה רבי יוחנן לריש לקיש אידיהן של עובדי כוכבים נשא ונתן אסורין מאי לאו לפני אידיהן לא, אידיהן דוקא.**

**תניא כוותיה דר"ל וכו' ואפילו בדבר המתקיים נשא ונתן מותר.** ועי' **ברי"ף** [בדף א' ע''א] שפסק דהלכה כריש לקיש משום דתניא כוותיה וכ''פ **הרמב"ם** [פ"ט ה"א] וביאר שם **הכ''מ** דה''ט משום דתניא כוותיה, ודלא **כהתוס'** בד''ה תניא, **והרא''ש** בסו''ס א' דפסקו כר''י, ועי' **בב''י** ס''קמח שהביא את דבריהם, **ובשו''ע** ס''ב פסק כדעת הרמב'''ם והרי''ף דאף שאם עבר ונשא ונתן ביום חגם, אסור בהנאה. מ''מ אם נשא ונתן בשלשה ימים שלפני החג, מותר בהנאה.

**ב.** **בתוס' ד''ה לא אסרו אלא בדבר המתקיים, פירוש מכר דוקא דאילו לקנות ודאי אסור וכו', ולפי' הקונטרס קשה.** עי' **ברא"ש** שכ' די"ל לפרש"י דלשאת ולתת דמתני' לא מיירי אלא במכירה, והפירוש בלשאת וליתן היינו לשאת מהן המעות ולתת להן המקח, אבל לקיחה לא אסרה מתני' דסתם מוכר עצב הוא. והביא דכן פרש"י לקמן על מתני' דחנויות מעוטרות. [בד'''ה שאין מעוטרות מותרות עי''ש שכ' דמשום דנושא ונותן ביום אידם ה"מ לזבוני להו דלמא מזבן ליה בהמה ואזיל ומקריב לה לעבודת כוכבים, אי נמי דרך לוקח להיות שמח ואזיל ומודי אבל למזבן מינייהו דבר המתקיים שרי דסתם מוכר עצב הוא.עכ''ל ]

**ג. בתוס' אבל לא לוקחין מהם לפר"ת דלא אסור שום קניה צ"ל לוקחין קבלת דורון וה"ה נמי בדבר המתקיים שאין מקבלין הימנו דורון.** וכ''כ **הרא''ש** אולם בהמשך דבריו כ' דאפשר דר"ת מודה דדבר שאינו מתקיים אין לוקחין מהן דכיון דמתאוה למוכרו שמח ואזיל ומודי, ואע''פ שפירש דבמקח וממכר לא שייך אזיל ומודי בדבר שאין מתקיים שמח בו, והוסיף דדוחק הוא לפרש אבל אין לוקחין מהן דאיירי בקבלת דורון כיון דמשמע דאיירי דומיא דמוכרין דרישא דהוי דבר וחילופו.

**ד.** **ברמב''ם** בפ''ט ה''א שכ' דשלשה ימים לפני חגם של עובדי כוכבים אסור ליקח מהם, ולמכור להם דבר המתקיים, וכו' ומותר למכור להן דבר שאינו מתקיים כגון ירקות ותבשיל עד יום חגם,עכ''ל. ועי''ש **בהגהות הב''ח** על הרא''ש באות ד' שכ' דמדברי הרמב''ם נראה דדלגבי לקנות מהם אין חילוק בין דבר המתקים לדבר שאינו מתקים,וכל החילוק בין דבר המתקים לדבר שאינו מתקים הוא לגבי למכור להם, ועי' **בב''י** ס''קמח שביאר את טעמו של הרמב'''ם דמותר למכור להם דבר שאינו מתקיים ואסור ליקח מהם אפילו דבר המתקיים, ה משום דכשמוכר לו דבר שאינו מתקיים ביום אידו אין לו לא מעות ולא חפץ שיהא מודה עליהם, ולאזיל ומודה מקמי יום אידו לא חיישינן, אבל כשלוקח מהם בין דבר המתקיים בין דבר שאינו מתקיים הרי המעות בידו ביום אידו ומודה עליהם אף על פי שאין בידו החפץ, והביא דזו היא סברת **הראב"ד** [בחי' דף ו' ע''ב ד"ה נשא ונתן] שכתב **הטור** שם, [וז''ל הטור שם והראב"ד כתב שאפי' דבר המתקיים אסור לקנותו מהם שהרי המעות מתקיימין בידו ]. והביא את דברי **הר"ן** [בדף א ע''א ד"ה אבעיא] שכ' שזו היא שיטת הגאונים וכתב שדבריהם עיקר. וכ''פ **בשו''ע** שם בס''א, ןעי''ש **בט"ז** ס"ק ב' שכ' את טעמו של הב''י.

**ה. ההוא מינאה וכו' אמר היכי אעביד אשקליה אזיל ומודה, לא אשקליה הויא ליה איבה, א"ל ריש לקיש טול וזרוק אותו לבור בפניו, אמר כל שכן דהויא ליה איבה, כלאחר יד הוא דקאמינא. ופירש"י כלאחר יד** **שלא יבין שמדעת השלכתו וכיון שרואה שאבד ממך לא ישמח**. וכ''פ **בשו''ע** ס''קמח ס''ה דאם חושש לאיבה מקבלו, ויזרקנו בפניו לבור או למקום האבד, כלאחר יד.

ועי' **ברא"ש** שדיק מכאן דאי לא מצי לאישתמוטי מיניה באופן שלא תהיה איבה נוטל ממנו אע''ג דאזיל ומודי. וכ''פ **הטור** שם וכ''פ שם **בט"ז ובש''ך** ס''ק ה', וביאר שם הט''ז דהרא''ש דייק דין זה מדאמר טול וזרוק אותו כלאחר יד ולא אמר אם תוכל לזרקו בפניו טול ואם לאו לא תטול.

והנה **ברמב''ם** פסק בפ''ט ה''ב דאסור לשלוח דורון לכותי ביום אידו אא''כ נודע לו שאינו מודה בעבודת כוכבים ואינו עובדה, וכן כותי ששלח דורון לישראל ביום חגו לא יקבלנו ממנו, ואם חשש לאיבה נוטלו בפניו ואינו נהנה בו עד שיודע לו שזה הכותי אינו עובד כוכבים ואינו מודה בה.

ועי''ש **בכ''מ** דמקור הדין דאם נודע שאינו עובד ע''ז מותר לקבל הימנו הוא מהגמ' בדף סה', דרב יהודה משדר קורבנא לאבי דרנא ביום חגם אמר ידענא ביה דלא פלח עבודת כוכבים. ועוד איתא התם דרבא אמטי קורבנא לבר שישך ביום חגם אמר ידענא ביה דלא פלח עכו"ם,ומדויק דאי פלח לעכו"ם היה אסור לשלוח להם דורון, ושליחות דורון וקבלתו שוין דבעובד כוכבים שניהם אסורים וכשאינו עובד כוכבים שניהם מותרים. וכ''פ **השו''ע** שם בס''ה .

ואולם על מש''כ הרמב''ם דנוטלו בפניו תמה שם הכ''מ כיון דמשמע דזריקה כלאחר יד דקאמר היינו דצריך לזרוק בפניו, ועוד הק' דאי שלא בפניו למה ליה לזורקו כלאחר יד יזרקנו להדיא, ועוד הק' דאי שלא בפניו מה הועיל בזריקה זו דכיון דלא ידע בה אזיל ומודה, עי''ש מה שהוסיף להק' ע''ז, ולפיכך תמה על הרמב''ם שסתם וכתב שלא יהנה בו ולא פירש שצריך לאבדו בפניו. ועי' **בט''ז [**שם] שביאר דכוונת הרמב''ם בפניו היינו שמראה בפניו שלא יהנה בו דהיינו שמראה לו פנים זועפות בשעת קבלת הדורון שנראה ממנה שלא נהנה בזה ומקבלנו מפני היראה, והרמב''ם כ' דין זה כיון שזה תקנה כללית בכל מקום, דאילו מה שנזכר בגמרא שישליכנו לבור לא היה שייך אלא בעומד אצל הבור אבל אם ילך לבור ודאי ירגיש העובד כוכבים כוונתו.

והנה **בטור** [שם] גם כ' דאם אי אפשר לו שלא יקבלנו משום איבה יקבלו ממנו ולא יהנה בו והק' עליו **הב"ח**  מנין לו ולרמב''ם דין זה, דהיכא דבין כה וכה צריך לקבלו משום איבה ואזיל ומודה מ''מ לא יהנה בו, וכ' דצ''ל דס''ל דכיון דעל ידי שקבלו לדורון זה ביום אידו מהגוי קאזיל ומודה חשיב כאילו נהנה מעבודה זרה ולפיכך לא יהנה בו**. ובט''ז** [שם] פירש דברי הטור והרמב''ם לשיטתו דהיינו יקבלנו ולא יהנה בו פירוש שהעובד כוכבים לא תהיה הנאה לו במה שיקבל הישראל, וכ' דלפ''ז ניחא לשון הטור לא יהנה בו דאי קאי אישראל היה לו לומר לא יהנה ממנו, אלא ודאי דקאי על העובד כוכבים שלא יהנה בו בדורון שמקבל הישראל, והביא ראיה מדברי זה הטור בסוף הסימן שכ' היתר לדידן לישא וליתן עמהם משום איבה ולא כ' דיהיה אסור ליהנות ממנה . ואולם **בש''ך** הביא את לשון הטור והרמב''ם כפשוטו,ועי''ש עודבדבריו **בנקודת הכסף** כ' דדברי הט''ז בדעת הטור והרמב''ם דחוקים והפי' הוא כפשוטו. ועי' בס' **פרשת הכסף** ע''ד הרמב''ם מש''כ בענין זה.

**ו. בעניני הלוואה ופרעון** עי' לקמן בדף א' אות ח' וט' **וכ' הרא''ש** ועי' דהאידנא נהיגין היתירא מהטעם שכ' הראשונים בשם רש''י (עי' בדף א' אות ו') [ועי''ש במעיו''ט ס''ק מ'].

**ז.**  **ולית ליה לרבי יהודה אף על פי שמיצר עכשיו שמח הוא לאחר זמן, והתניא וכו' ומודה ר' יהודה בסיד שיכולה לקפלו במועד שטופלתו במועד, אף על פי שמצירה עכשיו שמחה היא לאחר זמן.** לכאורה צ''ע כיון דהכא ישמח אחרי זמן ואזיל ומודי, והתם הנידון הוא אי שרינן במועד צער כדי שתבוא אחריו שמחה, ועי' בס' **עבודת עבודה** [ובדפוסים ישנים ענין זה נמצא בהשמטות לח''א] שביאר את השו''ט באר היטב.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - ה'**

**א.** דף ו' ע''ב **דתניא, ריב"ק אומר מלוה בשטר אין נפרעין מהן מלוה על פה נפרעין מהן מפני שהוא כמציל מידם. ופרש"י מלוה בשטר אין נפרעין מהן - לפני אידיהן מפני ששמח הוא לאחר זמן ביום אידו דכיון דנקט שטרא ישראל עילויה כל שעתא מסתפי מיניה.** עי' **בחי רע''א** שתמה על רשי''י דמשמע מדבריו דהחילוק בין מלוה בשטר למלוה ע''פ הוא דבשטר כיון דמסתפי מיני' הוא שמח לאח"ז אבל בע"פ דלא מסתפי מיני' אינו שמח לאח"ז. ואילו בברייתא מפורש דהטעם הוא מפני שהוא כמציל מידם ומזה משמע דגם בע"פ שייך לאסור כיון ששמח לאח"ז אלא דהקילו שלא להשתקע ממון ישראל ביד נכרי, וקאי בצע"ג. וע' בס' **עבודת עבודה** מש''כ בזה, ועי' בס' **עבודת מתנה** בעמוד לד' מש''כ בזה **הגרז''ס שפירא** זצ''ל.

**ב.** דף ז' ע''א **רבי יהושע בן קרחה אומר אומר אדם לחבירו הנראה שתעמוד עמי לערב** עי' **במ''ב** ס''ק כט' שביאר דכיון שאינו מפרש בהדיא רק בדרך רמז לצורך מוצ"ש הו"ל רק בכלל הרהור דשרי ועי''ש שכ' דלא יאמר לו היה נכון עמי דזהו דבור ממש. ועי''ש עוד בס''ק כח' דהאיסור נמי לאמר לנכרי.

**ג. הנשאל לחכם וטימא לא ישאל לחכם ויטהר לחכם ואסר לא ישאל לחכם ויתיר.** בשו"ת **מהרי"ק** ס''קעא כ' דה"מ בהך עובדא גופא אבל בעובדא אחרינא מי הוא שיטעה לומר שלא יוכל להתיר דא"כ כשיטעה חכם אחד בשקול דעתו ישאר טעות זה לדורות כיון שלא יהא שום חכם רשאי להתיר. והביאו **הרמ''א** להלכה בס''רמב ס''יג.

ועי' בשו"ת **המבי"ט** ח''א ס''קנו שכ' כדברי המהרי''ק והוסיף לבאר דאין זה בכלל אין חבירו רשאי להתיר כיון דמשום כבודו די שלא נתיר רק את אותה בהמה ממש שאסר, אולם את כל העתידות אין לאסור משום כבודו, וכן משום דשויא חתיכה דאיסורא כשאסרה בפירוש, הרי לא שוינהו לאותם חתיכות חתיכה דאיסורא כיון שלא היו אז בעין. [עי' באות ו'] וע''ע בשו"ת **מהרשד"ם** ח''אה''ע ס''יז שג'''כ כ' כדברי המהרי''ק ועי''ש דאפילו אם יש שני חתיכות שוות ובא מעשה על א' מהם לפני חכם א' ואסרה ואח"כ בא מעשה על החתיכה האחרת לפני חכם אחר יכול להתירה אע"פ שהטעם של איסור שהיה בזו הראשונה יש בשניה ממש.

**ד.**  **בתוס' ד''ה הנשאל לחכם וכו' וי"ל דאינו אסור אלא לשואל אם לא יודיע לו כבר שאלתי לפלוני ואסר לי אבל אם אומר לו כבר שאלתי פלוני חכם מותר אבל ודאי החכם יזהר שלא יתיר כדאמרי' בפרק כל היד חכם שאסר אין חבירו רשאי להתיר אא"כ יוכל להחזירו כגון שטעה בדבר משנה או אפילו בשיקול הדעת** ועי' **ברא"ש** ס''ג שהביא את פר"י באופן זה דלא ישאל לחכם אחר בסתם כדי שיתיר לו ויסמוך על הוראתו דכיון דכבר אסרו הראשון ושויא חתיכה דאיסורא אין לו לסמוך על אחר שיתירנו לו. אבל יכול הוא לומר לחכם אחר דבר זה שאלתי לחכם פלוני ואסרו לי מה נראה לך בזה, ואם יראה לשני שטעה הראשון ילך ויתווכח עמו ואם יוכל להוכיח שטעה בדבר משנה יחזירהו, ואם חלוק עליו בשקול הדעת שסברתו נוטה להתיר מה שאסר הראשון ואין יכול להוכיחו מתוך המשנה או מדברי אמורא, יאמר אני אומר כך אבל איני מתיר מה שאסרת מאחר שיצא מפיך לאסור ושויתיה חתיכה דאיסורא ואין בידי להחזירך מתוך דבר משנה או אמורא. וע' **בש''ך** שם ס''ק נח' שכ' דמדברי משמע מדברי הרא''ש דאינו יכול להחזירו בשיקול הדעת גרידא אא''כ יכול להוכיחו ממשנה או אמורא, כיון שדוקא היכא כשמברר שהוראתו היתה טעות בדבר משנה או שיקול הדעת בטעות ליכא למימר שויא חתיכה דאיסורא כיון בטעות היה, ודיק דבר זה בלשון התוס' שכ' דחכם שאסר אין חבירו יכול להתיר אלא א"כ יכול להחזירו כגון שטעה בדבר משנה או אפילו בשיקול הדעת, ועי''ש שכ' דנ"ל שזהו גם הראב"ד והרשב"א שהביא הר"ן [עי' באות ו'] מיירי דליכא טעות בשיקול הדעת כיון דבדאיכא טעות ודאי דלא שייך לומר דשויה חתיכה דאיסורא, ועי''ש מש''כ עוד לישב בזה את דברי הראשונים, ואולם **בר''ן על הרי''ף** כ' דאילו שמע טענותיו של הראשון של שני והודה לו שטעה בשיקול השעת מחזירין הוראתו בהסכמתו, [א''כ הר''ן כ' דין זה משום דס''ל דהטעם הוא מפני כבוד החכם ועי''ש בדבריו דאילו מצד שויה אנפשיה היה לאסור מצד שיקול דעתו הראשון] ועי' **ברמ''א** שם שהביא את דברי הר''ן להלכה דאפילו אם טעה בשקול הדעת, יכול לישא וליתן עם המורה עד שיחזור בו. ועיי''ש **בביאור הגר''א** ס''ק עה' שכ' דכ''נ דעת התוס' דאף בשיקול הדעת יכול להחזיר את חבירו.

ואולם **בריטב"א** כ' דכל הדין דחכם שאסר אינו אלא היכא דטעה בשיקול הדעת, אבל אם טעה בדבר משנה אין הוראתו הוראה כלל ולא חל איסור בחתיכה זאת וחברו רשאי להתירה ואפילו היתה הוראה מפי גדול הדור, עי'''ש הביא ראיה מדברי הגמ' בסנהדרין דף לג' ע''א גבי מעשה בפרתו של רבי מנחם וכו'. וכ''כ **ברשב''א** בחולין דף מד' ע''א וכ''כ **הר''ן** בשם הראב''ד וכ''פ **ברמ''א** שם.

והנה **בהגהות אשרי** כ' דה"מ מילתא דתליא בסברא אבל אי גמיר מרבותיו רשאי לטהר אפילו מילתא דתליא בשקול הדעת. וכ''ד **תוס' בנדה דף כ' ע''ב ובחולין דף מד ע''ב** עי''ש שיסדו מהמעשה שהביאה הגמ' בנדה דף כ' ע''ב גבי ילתא דרב יצחק בר יהודה אגמריה סמך, עי''ש היטב, וכ''פ הרמ''א שם, ועי''ש היטב **בש''ך** ס''ק נה' שהאריך לחלוק ע''ד דבריו ומסיק דאין לסמוך על דעה זו כיון דדעת התוס' בסוגין והסמ''ג והר''ן מבואר דלא ס''ל הכי וכמו''כ לגרסתינו ברש''י בנדה אין מקור כלל לדין זה. .

**ה.** **בא''ד** עי' **בש''ך** בס''רמב ס''ק נז' שצין לביאור הדין מהו טועה בדבר משנה לדברי **השו''ע בחו''מ** ס''כה ס''א דז''ל שם כל דיין שדן דיני ממונות וטעה, אם טעה בדברים הגלויים והידועים, כגון דינים המפורשים במשנה או בגמרא או בדברי הפוסקים, חוזר הדין ודנין אותו כהלכה. עכ''ל וע''ע בשו''ת **מהרי''ט** ח''א בסוף ס''לז.

**ו.** **וסוגיא כאידך דבהא אמרינן בפ"ק דסנהדרין דף ו' ע''א דמה שעשה עשוי וישלם מביתו אם נשא ונתן ביד.** **בר"ן על הרי"ף** הביא **דהראב"ד** ז"ל בפירושו על המס' כ' דלאו משום כבודו של ראשון נגעו בה, אלא משום שאסרה הראשון שויה אנפשיה חתיכה דאיסורא ושוב אין לה היתר ואפילו התירה שני אינה מותרת, ובהמשך דבריו הוסיף דהני מילי מטומאה לטהרה ומאיסור להיתר, אבל בדני ממונות בחיוב וזכות, חברו המומחה ממנו חוזר ומזכה וכ' הר''ן דלזה הסכים **הרשב"א** ז"ל, ועי''ש בר''ן שהק' עליו מהסוגיא שהביא התוס' עי''ש היטב, ולפיכך כ' הר''ן דאפילו טועה בשקול הדעת מחזירין הוראתו בהסכמתו והטעם בחכם שאסר אין חבירו רשאי להתיר בלא הסכמתו של ראשון הוא מפני כבודו של ראשון, ועוד כדי שלא תראה תורה כשתי תורות הללו אוסרים והללו מתירים, [ולפ''ז דין זה שייך אף בדיני ממונות] ולפיכך אם שמע הראשון טענותיו של שני והודה לו שטעה בשקול הדעת, אי נמי אפילו אם לא הודה לו אלא שהשני גדול ממנו מחזיר השני הוראתו של ראשון ומתיר מה שאסר ועי''ש שכ' דכך נ''ל להלכה אבל למעשה כיון שאין בו כח לחלוק על אבות העולם ז"ל [והיינו הרשב'''א והראב''ד] ועי' **בש"ך** שם ס"ק נג' שכ' שמדברי **המהרי"ק** בשורש קע"א נראה שסובר בפשיטות דדוקא חבירו אמרו אבל כל שהוא אינו חבירו שהוא גדול ממנו רשאי להתיר מה שאסר הראשון עכ"ל, וכ"כ **ר**' **ירוחם** נתיב ב' ח"ה דכל הך דינא דחכם שאסר מיירי בששניהם שוים דאם הא' גדול מחבירו בחכמה יכול להתיר מה שאסר חבירו אפי' במידי דתליא בסברא, ואולם הביא דכדעת הראב"ד דאפילו הוא גדול ממנו בחכמה ובמנין אינו יכול להתיר כ' גם **הריב"ש** בס''שעט והביא שכ''כ בספר מ"מ פ' א"ט דף קנ"א ע"ב [כנראה כוונתו לדברי חמודות על פרק אלו טריפות בס''ק כד' שהוא גם מח''ס **מ**עדני **מ**לך על הרא''ש ]שכן נראה דעת הרב. [הרא''ש]

**ו.** **ודוקא אסר אין חבירו רשאי להתיר אבל אם התיר חבירו רשאי לאסור והא דאמרי' בירושלמי בפ' ר"א דמילה ר' סימון וכו' אלמא משמע דהתיר אין חברו רשאי לאסור ה"פ התם אמאי איקפד רבי סימון ולא כן תני כלומר והלא אינו שנוי בשום מקום הנשאל לחכם כו' דלא אסרו חכמים אלא להתיר אחר אוסר ומסיק אמר רב יודן להפך היה שאל לר' אמי אסר לר' סימון ושרא ואיקפד רבי אמי כהדא דתני נשאל לחכם ואסר לא ישאל לחכם אחר שמא יתיר** ואולם **ברא"ש** ס''ג לומד בדעת הירושלמי דחכם שטיהר אין חבירו רשאי לטמא ואם התיר אין חבירו רשאי לאסור. ועי''ש שהוסיף דלפ''ז צריך לאוקומי שכבר חלה הוראת הראשון טרם שנחלק חבירו עליו. וכ''פ **הרמ''א** שם. ועי''ש **בט''ז** ס''ק יח' שביאר דכוונת הרא''ש והרמ''א דחלה ההוראה היינו דכבר נעשה איזה מעשה להקל כגון שאכלו ממנו וכו' וכ' עליו **הש''ך בנקודת הכסף** דלא דק כיון דמבואר ברא''ש דהכוונה שחלה הוראתו היינו שהתפשטה לאפוקי אם היו שניהם בביהמ''ד.

אכן **בש''ך** שם בס''ק נט' נחלק על פסק הרמ''א כיון דדעת התוס' **והסמ''ג** העשין קיא' **וההג''מ** בסופ''א מהל' ממרים דאין האיסור אלא להתיר, וכ''ד **היש''ש** בחולין בפ''ג ס''יח בשם **מהר''ם**, והוסיף דכן נראה מדברי הראב''ד והרשב''א והר''ן שכ' דאין הטעם משום כבודו של חכם אלא משום שויא אנפשיה דמשמע מזה דכל האיסור הוא רק דאין יכול לאסור מה שהוא מתיר, ועי''ש שהביא דכ''כ **הריב''ש** בס''שעט. ועי''ש **בפתחי תשובה** ס''ק כ' שהביא **דבתשובת רדב"ז** החדשות סימן שס"ב ג''כ חולק על זה וכ' דאם טעה בשיקול הדעת והתיר מחזירין הוראתו ואוסרים אפילו בעל כרחו דאין חכמה ואין עצה נגד ה' וכן עשה מעשה בעצמו בסימן שצ"ג שם, ואפילו המתיר בעצמו אינו רשאי לנהוג קולא בדבר כיון דלדעת הרוב טעה בשיקול הדעת.

**ז.** דף ח' ע''א **בתוד''ה בא לומר אחר תפלתו אף כסדר יוה״כ אומר. משמע אבל באמצע תפלתו לא ומה שנהגו עתה בתעניות ב׳ וה׳ שנוהגין להאריך בפסוקי לרחמי ובסליחות בברכת סלח לנו איכא למימר לציבור שאני מידי אהוה אהא דאמרינן (ברכות דף לא.) אל ישאל אדם צרכו לא בג׳ ראשונות ולא בג׳ אחרונות והא קמן שנהגו קרובץ בג׳ ראשונות אלא לאו שמע מינה לצבור שאני. עכ''ל** ואולם **בטור** בסימן תקסו' הביא **דר"י** פי' דהא דנוהגין להרבות סליחות בברכת סלח לנו היינו משום דסומכין על הא דאמרינן ואם בא לומר בסוף כל ברכה מעין אותה ברכה אומר רק שיתחיל מעין הברכה ואח"כ יכול להאריך בדברי ריצוי ותחנונים כפי רצונו בין יחיד בין רבים, והא דאמר רבי יהושע בן לוי שיכול לומר אחר תפילתו אפי' כסדר י"ה לא בא למעט בסוף כל ברכה וברכה אם התחיל מעין הברכה אלא שלאחר התפלה יכול להתחיל ולומר היאך שירצה מה שאין כן בתוך התפלה ויש מקומות שנוהגין לומר סליחות אחר סיום י"ח ברכות. וע''ע **בדרישה** ס''קיט ס''ק ב'.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - ו'**

**א.** דף ח' ע''א **מתני'. ואלו אידיהן של עובדי כוכבים וכו' ויום גנוסיא של מלכיהם ויום הלידה ויום המיתה וכו', אבל יום תגלחת זקנו ובלוריתו ויום שעלה בו מן הים ויום שיצא מבית האסורין**, **ופרש''י שאין זמן קבוע לרבים אלא כל אחד ואחד כשמגלח עושה יום איד.** ואולם בראשונים איכא עוד ד' שיטות בכוונת המשנה.

א. **ברמב''ם** בפ''ט ה''א כ' יום שמתכנסין בו עובדי כוכבים להעמיד להן מלך ומקריבין ומקלסים לאלהיהם יום חגם הוא והרי הוא כשאר חגיהם, אבל עובד כוכבים שעושה הוא חג לעצמו ומודה לכוכב שלו ומקלסו ביום שנולד בו ויום תגלחת זקנו או בלוריתו ויום שעלה בו מן הים ושיצא מבית האסורים ויום שעשה בו משתה לבנו וכיוצא באלו אינו אסור אלא אותו היום ואותו האיש בלבד, וכן יום שימות להן בו מת ויעשוהו חג אותם העושים אסורין אותו היום, עכ''ל וכ' שם **הכ''מ** דלדעת הרמב''ם סדר המשנה דבתחילה תנן ואלו אידיהם וכו' ויום גינוסיא של מלכים דבזה נשלמו אידיהם של כלל העובדי כוכבים, ועכשיו מתחיל למנות את ימי החג הפרטים דהיינו יום הלידה כלומר יום שנולד בו ויום המיתה. ועי' **בתורת חיים** בדף י' ע''א שכ' דגירסת הרמב''ם היתה כגירסת **הרי"ף והרא"ש** שלא גרסו במתני ' את המילה אבל יום תגלחתו. אלא חלוקת המשנה היא כבר מקודם.

ב. ועי''ש **בראב''ד** שם שהשיג עליו דלפי סוגיא דגמרא יום הלידה של מלך הרי הוא כשאר יום חגם ורק מיום תגלחת זקנו ובלוריתו וכן כולן עד סוף ויש להם פנים בין של מלך בין של הדיוט אינו אסור אלא אותו היום בלבד.כו' וביאר שם **הכ''מ** דהראב"ד מפרש דיום הלידה יום לידת המלך הויא חג ממש דבעינן שלשה ימים לפניהם אבל יום תגלחת זקנו אפילו דמלך [וכ''ש שאר כל אדם] אינו אסור אלא אותו אלא אותו היום ולא לפניו דלא חשיבי ליאסר אף לפניו.

ג. **ברמב"ן** הביא דיש שפירשו [וכ''כ **ברשב"א ובריטב''א** הביאו **דהראב"ד** ז"ל] דאף יום תגלחת לא קאי אלא אמלך אבל שאר הגוים אינם עושים יום איד כלל ביום תגלחת זקנם ובלוריתם וכן ביום שעלו בו מן הים, ועי' בריטב''א שהראב''ד הביא ראיה מדקתני סיפא וגוי שעשה משתה לבנו מכלל דעד השתא על המלך הוא מדבר, ועי''ש מה שהביא ראיה לדין זה ומש''כ ע''ז הראשונים הנ''ל, וברמב''ן מסיק שם דלא כדבריו אלא שכל אדם עושה לו יום איד ביום תגלחתו מדקתני אותו האיש ואי מלך לחודיה קאמר מתני' לא הוה תני סתמא איש. והוסיף דמ''מ נראה דאף בתגלחת הזקן לא נאמרו דברים אלה אלא במקצת גוים שדרכן לגדלם ומשנה לשנה משחיתין אותה לפני ע"ז שלהם ביום ידוע וכיוצא בענין זה, הא לאו הכי אין בו בית מיחוש בין במלך בין בשאר גוים,[ועי' **בקובץ תשובות** למרן הגרי''ש שליט''א ח''א ס''עז, ובס' **תשובות והנהגות** ח''ב ס''תיד אודות שער הפאות מהודו ].

ד.ועוד כ' הראשונים בשם **הראב''ד** דהא דקתני אינו אסור אלא אותו האיש ואותו היום בלבד קאי אכולהו מתגלחת זקנו ואילך ואפילו אמלך, מדקא פסיק לכולהו בחדא פיסקא, וכן מדכתיב בו יום תגלחת זקנו ובלוריתו ומהיכא תיתי דכל בני מלכות יעשו איד בשביל תגלחת זקנו של מלך.

ועי' **בשו''ע** ס''קמח ס''ו וס''ז שפסק כדעת הרמב''ם,ועי''ש **בביאור הגר''א** שהביא את דעת הראב''ד.

**ב. אינו אסור אלא אותו היום ואותו האיש בלבד** וע' **בחי' הר''ן [**על הרי''ף] שהביא דבירושלמי בעי אי אותו היום בלבד או אותו היום בכל שנה ולא פשטוהו. ועי' **בביאור הגר"א** ס''קמח ס''ק יא' שמזה שכ' השו''ע [והרמב''ם עי' באות א'] עובד כוכבים שעושה הוא חג לעצמו ולא כ' שעשה, משמע דפסק לקולא ואינו אסור אלא אותו שנה בלבד.

**ג. ברש"י ד''ה רומי שעשתה קלנדא תקנו אותו יום להקריב זבחים וכו' דנימא הואיל ומשועבדות לרומי יש לומר מה שהן קונין עכשיו יביאו לרומי להקריבן בני רומי וכו'.** עי' **בריטב''א** שהק' עליו דהוי לפני דלפני הוא דלא מפקדינן עליה, [וכוונתו דלעיל בדף יג' ע''ב תנן במתני' אלו דברים אסורים למכור לעובד כוכבים אצטרובלין, ובנות שוח, ופטוטרות, ולבונה,וכו' ובדף יד ע''א תנא ומכולן מוכרין להן חבילה. וכמה חבילה פירש ר' יהודה בן בתירא אין חבילה פחותה משלשה מנין. ופרש"י דמשקל שלשת מנין היינו משום דהא ודאי לסחורה קא מכוין. וע''ז מקשי' בגמ' וליחוש דלמא אזיל ומזבין לאחריני ומקטרי אמר אביי אלפני מפקדינן, אלפני דלפני לא מפקדינן. ופרש"י אלפני דלפני כגון הכא דהאי ודאי לאו לעבודת כוכבים קבעי ומשום דלא ליזדבן איהו לאחריני ומקטרי לא מפקדינן למיסר.] ולכך פי' דאותן עיירות עושות אותו איד אלא שאינן עושות אותו אלא לכבוד בני רומי בלבד, ובעי רב מתני האם חיישינן דאינהו נמי פלחי לע"ז או לא, ועי' **בחי' רע''א,** שגם הק' כן על רש''י, ולא תי'.

והנה **בשו''ע** ס''קלט ס''טו שפסק ספרי עובדי כוכבים ביד ישראל, יש מי שאומר שאין איסור למכרם. וכ' שם **הרמ''א** די"א שאסור למכרם לכל עובד כוכבים, אם הם ספרים השייכים לזמר בהם לעבודת כוכבים. וי"א דדוקא לכהנים אסור למכור, אבל לא לשאר עובדי כוכבים והמחמיר תבא עליו ברכה, ועי''ש **בביאור הגר"א** ס"ק לב' שביאר דהי''א שאסור למכרם דוקא לכהנים ס''ל דהוי לפני דלפני כו' ודעת האוסרים למכור לכל עכו''ם ס''ל דכיון דידעינן דודאי ימכר להם [לכהנים] הוי כאלו מתחלה מכרו להם וצין לדברי רש"י הנ''ל [וכוונתו לכאורה דכיון דידעינן בודאי שימכרו לבני רומי הוי כאילו מכרו לבני רומי ולפיכך לא הוי כלפני דלפני].ולקמן עוד יתבאר בזה.

**ד.** **בא''ד** עי' בס' **עבודת עבודה** שהעיר לפרש״י דהאיסור בעיירות הסמוכות הוא מטעם דמוכרין לבני רומי א״כ נמצא דריב״ל לא אסר אלא למכור להם, דבזה שייך הטעם דהם חוזרין ומוכרין לבני רומי אבל לפורען ולפרוע מהן או להלותן ולהשאילן וכדומה דבזה ליכא הנאה לבני רומי, אלא רק לעיירות הסמוכות היה להם חשיבות והנאה בזה [כדאיתא בדף ו' ע''ב] ואצלם הרי אי''ז יום איד, אף ריב״ל מודה דמותר ועי''ש מה שהק' לפ''ז.

ועי''ש עוד מה שהעיר מדברי הגמ' דלעיל בדף ו' ע''א דמיבעיא ליה אם הוי הטעם מכח אזיל ומודה או מכח לפ״ע.

**ה.** **עובד כוכבים שעשה משתה לבנו וזימן כל היהודים שבעירו, אע''פ שאוכלין משלהן ושותין משלהן ושמש שלהן עומד לפניהם מעלה עליהם הכתוב כאילו אכלו מזבחי מתים שנאמר וקרא לך ואכלת מזבחו. ואימא עד דאכיל אמר רבא א''כ נימא קרא ואכלת מזבחו מאי וקרא לך משעת קריאה. ברש"י** עה''ת כ' שכ' דאני מעלה עליך כמודה בעבודתם, שמתוך כך אתה בא ולוקח מבנותיו לבניך, ועי' **בט''ז** ס''קנב ס"ק א' שהביא **דהדרישה** הסתפק אם יש להתיר היכא דאיכא איבה, ותמה עליו כיון שהרי זה מפורש בפסוק שלמדוהו מקרא וקרא לך ואכלת מזבחו ומפורש בראש אותו פסוק פן תכרות ברית ליושב הארץ וזנו אחרי בנותיהן, הרי שהתורה צותה שיהיה לנו איבה עמהם משום הרחקת בנותיהם והיאך נתיר משום איבה, ולא מצינו היתר משום איבה אלא היכא שהמצוה משום דבר אחר שמשום איסור אליל הוא שראוי להרחיק באיזה דברים והתירו בקצת דברים משום איבה עמהם, משא"כ כאן שעיקר המצוה של איסור אכילה גופה הוא משום שלא יהיה לנו עמהם אהבה והיאך נבטל זה גופיה משום איבה, ועי''ש שהוסיף דאפילו בצווי דרבנן כגון שלא לאכול בישולי עובדי כוכבים כיון שהענין הוא שלא יהיה לנו קירוב עמהם משום בנותיהם פשיטא שאין שום היתר משום איבה. ואולם **בש''ך** שם ס''ק א' הביא את דבריו **ובנקודת** **הכסף** שם הוסיף דמעובדא דרב יצחק בע''ב מבואר דטעם האיסור הוא רק שמא יודה דבכה''ג שרינן משום איבה, וקרא אסמכתא בעלמא שהרי אין לוקין ע''ז. ועי' **בפי' הראב''ד** לסוגין [נמצא בכריכה כחולה במדף הספרים] שכ' דהוי איסור דאוריתא, וכ''כ **הריטב"א** והוסיף דלא חיישינן לאיבה כיון דאיסורא דאורייתא היא וכאילו אוכל תקרובת ע"ז, ומאידך בלשון **הרשב''א** שכ' דהאיסור לאכול עמו הוא משום דקא אזיל ומודה ממשתיו ומפת בג סעודתו, משמע קצת דהוי מדררבנן שמא יודה.

**ז. בא''ד** כ' **הרא"ש** ז"ל בתשובה בסוף כלל י"ט (סי' כב) דאם הגוי שולח לישראל לביתו עופות חיים או דגים ה''ז מותר כיון מפשטא דקרא וממשמעות ההלכה משמע שאינו אסור אלא וקרא לך ואכלת מזבחו שהוא קרוי לאכול בבית הגוי עכ"ל. ועי' **בב''י** שם שכ' דלפי זה אפילו שלח לו בשר ששחטו ישראל מותר והביא דכן מבואר בשו''ת **הריב"ש** [ס'' עג].וכ''פ שם השו''ע בס''ב. [וע''ע בריטב''א בסוגין] ואולם **בט''ז** שםס''קב' כ' דהך קריאה דאסרה התורה עיקר פירושה שלא תהא אכילת ישראל בזה על ידי הזמנת העובדי כוכבים, ומסתמא כשהוא מזמין את אחד מזמינו לביתו על כן התירו כששולח לבית ישראל, וע"פ זה כ' דאף בבית ישראל יש איסור כששולח לרבים איזה מאכל או משתה שיתאספו וישתו או יאכלו דסו''ס על ידי הזמנתו אוכלים שם והוה כבית עובד כוכבים ולא התירו בשולח לבית ישראל אלא אם אינו אומר שיתאספו ביחד באכילה זו אבל אם הוא מזכיר שיתאספו ביחד הוה קריאה ממש ויש איסור אם יתאספו ביחד אלא כל אחד יקח חלקו לביתו.

**ח.** דף ח' ע''ב **הא רב יצחק בריה דרב משרשיא איקלע לבי ההוא עובד כוכבים לבתר תריסר ירחי שתא, ושמעיה דאודי, ופירש ולא אכל שאני רב יצחק בריה דרב משרשיא דאדם חשוב הוא.** בדין זה איכא ג' שיטות.

א. שיטת **רש''י** דכיון שהוא דאדם חשוב שמח ממנו העובד כוכבים מאד, ועי' **בטור** סימן קנב' שהוסיף דאפילו אינו שומע ממנו שמודה לאליל מסתמא מודה כיון שהוא שמח בו שהוא אדם חשוב. וכן האריך להוכיח **בט''ז** שם ס''ק ב'.

ב. **בב''י** שם כ' דהיינו משום דכל אדם חשוב צריך ליזהר מן הסתם. ועי''ש **דהרי"ף והרא"ש** השמיטו את עובדא דרב יצחק וגם **הרמב"ם** [בפ"ט הט"ו] לא חילק כלל בין חשוב לשאינו חשוב, סוברים שאע"פ שהוא אדם חשוב כל שעברו שנים עשר חדש תו ליכא למיחש דאזיל ומודה, ואע"ג דשמעיניה דמודה לא משגחינן ביה ורב יצחק ממדת חסידות הוא דפירש ולא אכל.

ג. **בב"ח** שם תמה על הב''י כיון דאם שמענו שהוא מודה ה''ז אסור מדינא דלא ישמע על פיך, ועוד הק' דמ''מ הו''ל להרי"ף והרא"ש והרמב"ם לכתוב דין זה שהוא מסקנת התלמוד דאדם חשוב אין לו לאכול ממדת חסידות אף בתר תריסר ירחי שתא, ופי' דהרי"ף והרא"ש הרמב"ם ס''ל דכיון דרב פפא קאמר דלבתר תריסר ירחי שתא שרי ולא חילק בין חשוב לשאינו חשוב, ע''כ דלא חיישינן כלל אפילו בחשוב דילמא אזיל ומודה, והכי משמע מעובדא דרב יצחק גופיה דאי לאו דשמעיה דאודי הוה אכיל ולא היה חושש דילמא אזיל ומודה אע''ג דהיה אדם חשוב, אלא דלבתר דשמעיה דאודי פירש ולא אכל, אלא שהגמ' הק' דכיון דאשכחן דגוי אחד היה מודה בתר תריסר ירחא שתא א''כ ניחוש בכל גוי דילמא אזיל ומודה, ומשני דרב יצחק היה אדם חשוב מאד בעיני אותו גוי עד ששמח ממנו הגוי מאד ולפיכך אזיל ומודה, ואין ללמוד מהך עובדא לשאר גוים לאסור מן הסתם באדם חשוב דילמא אזיל ומודה.ועי''ש עוד **בש''ך** ס''ק ב' מש''כ בישוב השמטת הרי''ף והרא''ש.

ולענין הלכה יעוי' **בשו''ע** סימן קנב ס''א שפסק דלאחר י"ב חודש מותר, אלא אם כן הוא אדם חשוב. ועי''ש **בט''ז** דלב''י הוי ממדת חסידות אולם לטור ורש''י הוי מעיקר הדין.

**לאחר מכן יש להתחיל בדף יא' ע''א יום הלידה ויום המיתה**

**בס''ד מראי מקומות -ע''ז – ז'**

**א.** דף יא' ע''א **יום הלידה ויום המיתה. מכלל דר"מ סבר לא שנא מיתה שיש בה שריפה, ולא שנא מיתה שאין בה שריפה פלחי בה לעבודת כוכבים אלמא שריפה לאו חוקה היא, מכלל דרבנן סברי שריפה חוקה היא, והא תניא שורפין על המלכים ולא מדרכי האמורי ואי חוקה היא אנן היכי שרפינן והכתיב ובחוקותיהם לא תלכו אלא דכ"ע שריפה לאו חוקה היא אלא חשיבותא היא.** עי' היטב **בריטב''א** מש''כ לבאר את השו''ט של הגמ' לשיטת רש''י.

**ב.** **ברש"י ד''ה אלמא מדלא תלי ר"מ טעמא בשריפה אלמא לאו חק העובדי כוכבים הוא לשם עבודת כוכבים. ורבנן דתלו טעמייהו בה קסברי חוקה היא להם. ולא מדרכי האמורי אינה מדרכי האמורי לחוש ללא תעשה כמעשיהם. עי'היטב בתוס'** ד''ה ואי **ובקה''י** ס''ה ס''אכ' דנראה בדעת רש''י דדרכי האמורי וחוקה הם ב' ענינים שונים, שהרי רש''י הביא על דרכי האמורי פסוק שנאמר בפ' משפטים, ולא את הפסוק שהביאה הגמ' דבחוקותיהם לא תלכו שהביאה הגמ' נמצא בפ' אחרי מות. וביאור הדבר הוא דטעם איסור חוק שאין עושין לע''ז שכ' התוס דג''ז אסור, הוא משום דרכי האמורי כיון ומקרא דלא תעשה כמעשיהם שנאמר בפ' משפטים, עי''ש מש''כ לבאר לפ''ז אריכות הגמ'.

**ג. שורפין על המלכים ולא מדרכי האמורי. בר"ן** [על הרי"ף] ביאר דהטעם שאין בו משום מדרכי האמורי לחוש ללא תעשה כמעשיהם, לפי שלא אסרה תורה אלא חוקות של עבודת כוכבים שהם דברים של הבל ובטלה, וכולן יש בהם צורך עבודת כוכבים, אבל דברים של טעם שרו, ובשריפה על המלכים יש טעם לשרוף לכבודן כלי תשמישן לומר שאין אדם אחר עשוי להשתמש במה שנשתמש בו המלך. וע''ע בשו''ע ס''קעח ס''א שפסק דאין הולכין בחוקות העובדי כוכבים וכו וכ' שם הרמ'א בשם המהרי''ק שורש פח' שכ' כל זה אינו אסור אלא בדבר שנהגו בו העובדי כוכבים לשום פריצות, כגון שנהגו ללבוש מלבושים אדומים, והוא מלבוש שרים וכדומה לזה ממלבושי הפריצות, או בדבר שנהגו למנהג ולחוק ואין טעם בדבר דאיכא למיחש ביה משום דרכי האמורי ושיש בו שמץ עבודת כוכבים מאבותיהם, אבל דבר שנהגו לתועלת כגון שדרכן שכל מי שהוא רופא מומחה יש לו מלבוש מיוחד שניכר בו שהוא רופא אומן מותר ללובשו, וכן שעושין משום כבוד או טעם אחר מותר. ולאמ''כ הביא את דברי הר''ן לכן אמרו שורפין על המלכים ואין בו משום דרכי האמורי.

ובביאור הגר''א על הרמ''א הנ''ל, ובמנ''ח מצוה רסב אות א' הק' דבגמ' בסנהדרין דנ"ב ע"ב [שהביא התוס'] מבואר גבי מצות הנהרגין דרבנן ס''ל דהוא בסייף, ור"י ס'ל דבקופיץ אף דהיא מיתה מנוולת וגם היא מיתה קשה מפני שהוא חוק העכו"ם להרוג בסייף ורבנן פליגי כיון דכתיב באורייתא לא גמרינן מיניה, א"כ חזינן דאף דאין זה חוק בלא טעם דהרי שרוצים לעשות ג"כ מיתה קלה מ"מ חשבינן ליה חוק עכו"מ אי לאו דכתיבא באורייתא. ועי' בקה''י ס''ה ס''ב ששבתחילה כ' דצ''ל דהסוגיות חלוקות, והרמ''א פסק כסוגין כיון דסוגיא במקומה עדיפא, אולם אח''כ הביא דבר''ן בסנהדרין שם כ' דטעמא דרבנן הוא אינו רק בשביל שהתורה קדמה להם אלא דכל מה שאסרה תורה מנהג המיוחד לנימוסי מעכו''ם היינו שמא ימשך אחריהם, או היכא שאין לו מבוא בדרכי הטבע, ולפיכך כ' לבאר דאיכא ב' אופנים שאין בו משום דרכי האמורי במקום שמנהגם עם טעם , או במקום שהגוי עושה כן מאיזה טעם הגון דאז אין בזה משום שמץ ע''ז, או דהישראל עושה כן מחמת איזה טעם או מפני שכתוב בתורה, דאז נמצא שהנוהג כן אי''ז מחמת שהולך בדרכי הגוי עי''ש היטב.

**ד. ברש"י ד''ה בסוס שרכב עליו דהוא כלי תשמיש.** עי' **בר''ן** המצוין באות ד' שכ' טעם למה שורפין כלי תשמישו.

ה. **ברש"י ד''ה עיקור שיש בה טריפה שהבהמה נטרפת בו אסור לעשותו ואף על פי שאין סופו ליהנות ממנה אסור לגרום לבהמה טריפות בידים.** עי' **בריטב''א** שביאר ב' טעמים באיסור זה א. משום דהוי צער בעלי חיים טפי כשעוקרה במקום שעושה אותה טריפה, דהכי אמרינן לקמן (בדף יג' ע''א) גבי ההולכין ליריד של נכרים דקתני בהמה תעקר, [וכן נראה בדברי שו''ת עבודת הגרשוני סימן יג' שכ' דס''ל לרש''י דכיון שהבהמה אסורה בהנאה ליכא בזה משום בל תשחית] ב. משום בל תשחית, ואע''ג דבשריפת כלי תשמישו ליכא משום בל תשחית [כש''כ התוס' בד''ה בד''ה עיקור] כיון דכבודו הוא, שאני הכא [בעגלה טהורה המושכת בקרון שעליו המלך] שאין זה תשמיש חשוב כ''כ אלא תשמיש דתשמיש, ולפיכך דיינו למנוע [את העגלה] מאותו תשמיש ומכל מלאכה ולא לאסרו בהנאה ובאכילה, משא''כ בכלי תשמישו וסוס שרוכב עליו דאסורים בכל הנאה. [ואולם רש''י כ' שאין סופו להינות וע''ע ברש''י בדף יג']

והנה **באו''ח סימן תקנא' כ' הב''ח** [סוף ס''י] דמי שיש לו תיישים שזמנן הגיע לשוחטן ולמכור עורות מר''ח אב ואילך אסור ליתן לקצבים כותים לנחרו,כש''כ רש''י בסוגין דאסור לגרום טריפות בידים ע''כ. אבל **בט''ז** ביו''ד ס' קיז' ס''ק ד' מתיר אפילו לישראל עצמו לנחור תישים בשביל עורותיהם, ולא הזכיר את דברי הב''ח הנ''ל. ועי' **בא''ר** על או''ח שם שם ס'''ק כט' שהביא דבספרו ליו''ד כ' דהאמת כהט''ז ודחה את ראית הב''ח, כיון דטעמא דרש''י הוא משום בל תשחית והתוס' [ד''ה עיקור] כ' דבדבר שיש לו הנאה אין איסור משום בל תשחית, ואילו רש''י ע''כ מירי בדבר שאין לו הנאה בזה. [וזהו כטעמא בתרא דהריטב''א, וצ''ל דהב''ח ס''ל כטעמא קמא דהריטב''א ואז מבואר דליכא היתר דצעב''ח אלא בכבוד ישראל כש''כ התוס' בסוד''ה עוקרין וצ''ע]

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז – ח'**

**א. אמר שמואל בגולה אינו אסור אלא יום אידם בלבד. ופרש''י בגולה אין אנו יכולים להעמיד עצמנו מלישא וליתן עמהם שביניהם אנו יושבין ופרנסתנו מהן ועוד משום יראה. וברש''י דף ז' ע''ב ד''ה בגולה** כ' דאין העובדי כוכבים אדוקין כל כך בעבודת כוכבים כדאמרינן [בחולין יג'] עובדי כוכבים שבחוצה לארץ לאו עובדי כוכבים נינהו וכו,' ועוד דמסתפינן מיניהו.[והיינו יראה]

והנה **בשו''ע** ס''קמח ס''ד הביא את לשון **הרמב''ם** שכ' בפ''ט ה''א במה דברים אמורים בארץ ישראל אבל בשאר ארצות אינו אסור אלא יום חגם בלבד. **ובט''ז** שם ס''ק ד' הביא את טעמו של רש''י בדף ז', ועי''שבביאור הגר''א ס''ק ח' שכ' דלפי הטעם דמסתפינן מינייהו נמצא דאין חילוק בין א''י לחו''ל, [וצ''ל דכוונתו בזה''ז] אולם צין דשאר הפוסקים וכן השו''ע סתמו כדברי הרמב''ם.

**ב. א"ר חנן בר רבא אמר רב חמשה בתי עבודת כוכבים קבועין הן, וכו' א"ל רב חנן בר רב חסדא לרב חסדא מאי קבועין הן א"ל הכי אמר אבוה דאימך קבועין הן לעולם תדירא כולה שתא פלחי להו. ופרש"י שכל ימות השנה עושין עובדיהם יום איד ומקריבין זבחים ואסורים במשא ובמתן לעולם. וברשב''א ובריטב''א** הק' דמהא דאמר שמואל בתר הכי בגולה אינו אסור אלא יום אידם בלבד, משמע דאכולהו קאי ולא רק על ימי אידיהן השנוין במתני',ותי' **הרשב''א** דהא דקאמר כולה שתא פלחי בעבודת הקרבת זבחין וניסוכין, היינו כדרך שעושין היום לפני ראש הטעות שמזבלין כומריה לפניו בכל יום, ומקצת העם הולכין ומודים לפניה בכל עת, וכך היו נוהגין באותן חמשה בתי ע''ז בלבד, משא''כ בשאר בתי הע''ז שלא היו עושין כן אלא יום אחד ואפילו כומריה, ומן הדין היה לאסור להתעסק עם הני חמשה בתי ע''ז כל השנה, ואתא שמואל למימר דאפילו הני דקביעי אף על גב וכל השנה אזלי ופלחי, בגולה שאנו מתייראין מהם ושאנו צריכין להם יותר אינו אסור אלא יום האיד בלבד שבאותו יום הם אדוקין בה יותר ובודאי אזלי ומודו ואזלין ומקריבין אם מזבנינן להו מידי אבל כלה שתא דאינן אדוקין כל כך וצריכינן להו מותר.

**ג. מתני' ברש"י חוצה לה מותר לשאת ולתת עם היושבין חוץ לעיר שאין נמשכין אחר אותה עבודת כוכבים שכן מנהג זה עובד את שלו וזה עובד את שלו ויום איד של אלו אינו ביום איד של אלו.** עי' בס' **עבודת עבודה** שביאר דאין כוונת רש''י שידוע שאין נמשכין אחרי ע''ז, דא''כ לא הוי צריך לומר שכן המנהג וכו' הרי בלא''ה ידוע שאין נמשכין אחר הע''ז, אלא כוונת רש''י דבסתמא תלינן שאין נמשכין אחר הע''ז מחמת שזה המנהג דזה עובד את שלו וזה עובד את שלו.

**ד. מהו לילך לשם בזמן שהדרך מיוחדת לאותו מקום אסור, ואם היה יכול להלך בה למקום אחר מותר. ופרש"י דאסור לילך שם מפני החשד שנראה כמהלך לעובדה.** וכ''כ **הריטב''א והר''ן**. אולם **הרא''ש** בס''ט **והרשב''א** בדף יב' ע''א הביא **דרבינו יונה** כתב דלא אסרו לילך אלא ביריד של ע''ז לפי שהגוים מתקבצים מכמה מקומות והולכים שם, ולפיכך אסור שלא יהא נראה כאחד מהם הולך לסחורה ולכבד ע''ז, אבל בעיר שעושים שם יום איד ואין הולכים לשם משאר מקומות לא מצינו שאסרו לילך דרך שם לעיר אחרת דלא אתי למחשדיה, עי''ש שהביא ראיה לזה מדברי התוספתא . וכן מבואר בדברי **הר''י** בתוס' ד''ה אטלוזא וכ''כ **הראב''ד** בהשגות פ''ט ה''ט וכ''פ **בשו''ע** ס''קמט ס''א, עי''ש היטב **בביאור הגר''א** ס''ק א'.

**ה. בא''ד**  **עי' ברמב''ם בפי' המשנה** שכ' וז''ל ולפיכך יודע לך שכל עיר של אומה עובדת כוכבים שיהיה להם בית תפלה שהוא בית עבודת כוכבים בלי ספק אותה העיר אסור לעבור בה בכוונה וכ"ש לדור בה, אבל בעת שאנחנו תחת ידיהם בעונותינו ושוכנים בארצם אנוסים ונתקיים בנו מה שנאמר ועבדתם שם אלהים אחרים מעשה ידי אדם עץ ואבן ואם העיר דינא כן ק"ו בית עבודת כוכבי' עצמה שהוא אסור לנו כמעט לראותו וכ"ש ליכנס בו עכ''ל והו''ד **בש"ך** בס''קמט ס''ק א'. וכ''כ **בריטב''א** דלפי זה אסור ליכנס לבית ע"ז במקום שאין רגילין הגוים ליכנס לשם אלא לצורך ע"ז בלבד, אך הוסיף דאם יש שם חצר לדון או שדרכן ליכנס שם לעשות צרכיהם או לעבור שם דרך קפנדריא מותר, [ועי''ש שכ' דשרי אפילו במקום הפסד ממון בלבד, ועי''ש בהערת המגיה] כיון דבכה''ג ה''ז כמו שאמרו חכמים [בדף יב'] דאם אין הדרך מיוחדת לאותו מקום מותר, וכן מותר לעשותה קפנדריא וכן כיו''ב כיון שהוא קלון לע''ז.

ועי' **ברשב''א** שם שהוסיף דה''ה דאסור ליכנס לעולם בחצר ע''ז ואפילו לדבר עם אחד מהם מפני החשד, וכ' דאפשר דאפילו על עסקי רבים ואפילו על פיקוח נפשות אסור ליכנס שם, והביא ראיה על זה מדאמר בדף יב' ע''א דמעיין המושך מים לפני הע''ז לא ישחה וישתה משום שנראה כמשתחוה, ומוקי לה אפילו היכא דמאית אי לא שתי אע''ג דאינו אלא משום חשד הרואים, וה''נ כיוון דאיכא חשד ע''ז אפילו במקום סכנת נפשות אסור. ואולם **בר''ן על הרי''ף**[בד''ה גרסינן] כ' דמסתברא דהיכא דאיכא סכנת נפש מותר כיון שדוקא לשחות ולשתות שנראה כעובד אפילו במקום סכנה אסור, משא''כ בנראה כהולך לעבוד לא למדנו, ואפשר עוד לומר דאף במעיין המושך שאע''פ שנראה כעובד כיון שאינו אלא משום מראית העין היכא דאיכא סכנה ממש מותר, וכי אמרי דאי לא שתי מאית היינו דאפשר לבא לידי סכנה שאם לא ישתה עכשיו שמא ימות בצמא קודם שימצא מים, והביא דכ''כ בשם **ה''ר אשר** **ז''ל, ועי''ש בש''ך** בס''ק ב' שהביא את דבריהם. ולקמן יבואר עוד בזה.

**בס''ד מראי מקומות -ע''ז -ט'**

**א.** הערות! הבה''ח אליהו פרנק הי''ו העיר לדינא שיש להסתפק האם שרי לילך דרך חצר עכו''ם כדי לקצר את הדרך [קפנדריא], וכבר הבאנו בדף ח' את דברי **הריטב''א** אמתני' דכ' דלעבור בחצר של עכו''ם דרך קפנדריא מותר, ואפי' במקום הפסד ממון בלבד, כיון דכה''ג ה''ז כהא דתנן שאם אין הדרך מיוחדת לאותו מקום מותר, ועי''ש שהוסיף דכל כיוצא בזה מותר לעשותה קפנדריא דקלון הוא, והביא דכן אמרו בירושלמי פ''ג ה''יא מהו למעבד קומי צלמניא אבוריא אמר ליה עבור קומי וסמי עינוי.

והנה **בדרכי משה** ס''קמט כ' דאף לשיטת הרשב''א דמחמיר לילך שם לעסקי רבים אף בלא יריד [עי' בדף ח' אות' ב'] מ''מ משמע דאינו אסור רק כשאין הדרך עוברת משם למקום אחר אבל אם עובר למקום אחר שרי דלא גרע מעיר שיש בה ע''ז, אמנם הביא דבס' **חסידים** [ס' תלה'] כ' דכל ההולך דרך שם אין תפילתו נשמעת תוך שלושים יום אבל הוסיף דאין מחמירין בזה כ''כ. וכ''פ שם **ברמ''א,** ואולם עדין י''ל דכל זה מירי שיש שם דרך מסודרת דאז אינו דרך קלון אולם לקצר באופן שאינו בדרך מסודרת אפשר דשרי כדאיתא בירושלמי שהביא הריטב''א ובאמת דברמ''א שם סים דמ''מ מדת חסידות הוא מלהתרחק מלילך בו אם יש לו דרך אחרת קצר כמוהו, וראיתי שבשו''ת יביע אומר יו''ד ח''ב ס''יא כ' די''ל דזהו כוונת הרמ''א. [עי' בדף ח'] ובאמת דבהגהות ציון ירושלים על הירושלמי תמה מדוע השמיטו הפוסקים את דין הירושלמי וע''ע בשו''ת מנחת אלעזר ח''ג ס''מד מש''כ בדברי הירושלמי, (ודבריו מתאימים לדברי המגיה על הריטב''א שם) ולקמן אקוה בלנ''ד שיתבארו הדברים.

הבה''ח יהודה בן אהרון הי''ו העיר שמדברי הרמב'''ם בפה''מ שהביא הש''ך להלכה [והבאנו את דבריו בדף ח'] משמע דדינא דמתני' הוי איסור דאוריתא ולא משום חשד או יריד, ומצאתי שכ''כ **הפרחי ציון** [להגר''י פערלא] על **הכפתור ופרח** פ''ה ס''ק קי', וכן משמע בדברי **המרכבת המשנה** [בח''ב סוף פ''י מהל' ע''ז].

**ב.** דף יב' ע''ב **אמר אביי משום בשר נבילה, לא אמרינן דלמא מהדר אפיה ישראל לאחוריה ושדי עובד כוכבים נבילה בקדירה, דכוותה ה"נ לא חשו להם חכמים משום דמי עבודת כוכבים. בהגהות אשרי** ס''ט הביא בשם **מהר''ח או''ז** דמשמע מכאן דאי דמהדר אפיה ישראל אז חיישינן דילמא שדי העובד כוכבים נבילה בקדירה, והביא דמכאן פסק **רבנו פטר** בשם **ר"ת** שאם היו שתי קדירות על גבי כירה אחת של ישראל ואחת של עובד כוכבים ואהדר ישראל אפיה חיישינן דלמא שדי עובד כוכבים נבלה בקדרת ישראל ואסורה, [וכ''כ **המרדכי** בפ''ב בס''תתלא בשם **רבינו שמואל**] אולם הביא **דהר"ר ברוך בר' יצחק מריגנשפור"ק** מתיר וכן דעת אביו [האו''ז בפסקי ע''ז ס''קכד (בריש דבריו)] וכ''ד **הרשב'''א** בתו''ד [בד''ה ויפה] וע''ע באו''ז שם שביאר דטעם האוסרים הוא מפני דכל ההיתר הוא מפני ספק ספיקא ספק אם החזיר פניו ואף אם החזיר ספק אם שדי נבילה בקדירה, אולם אם החזיר את פניו דליכא אלא חדא ספיקא חיישינן ואסור.

ולענין הלכה עי' **בשו''ע** סימן קיח ס' יא' שפסק דישראל ועובד כוכבים ששפתו ב' קדירות זו אצל זו, זה בשר שחוטה וזה בשר נבלה, מותר, לה ואין לחוש שמא כשהחזיר הישראל פניו החליף העובד כוכבים שחוטה בנבלה, אפילו אם של ישראל משובח, וכ' שם **הגר''א** בס''ק לא' דהשו''ע הביא את לשון הטור שפסק דלא כמרדכי והמר''ח או''ז שהביא ההג''א. [ועי''ש עוד **בדרכי תשובה** ס''ק עח']

**ג. ברש"י בד''ה רבא אמר האי לא חשו לאו לבשר נבילה קאמר דנילף מינה דכוותה דלא ניחוש לדמי עבודת כוכבים דהא לא דמי דהתם לית הנאה לעובד כוכבים דנישדי נבילה לקדירה דמיסתפי דאי חזי ליה ישראל תבע ליה בדינא אבל הכא מתכוין עובד כוכבים לעשות רצון חבירו** עי' **ברשב''א ובר''ן** [על הרי''ף] שהק' על פרש''י דהיכי ס''ד דאביי למיחש במקום דלית להו הנאה, ועוד הק' דיוצא ונכנס בכל מקום מותר בין ביין נסך בין באסורי נבלה בפ''ק דחולין [דף ג' א'], ואפילו לאביי דאמר התם נכנס ויוצא לכתחלה לא בעומד על גביו מיהא מודה עי''ש עוד משה''ק ותי' [עי' ברשב''א שהביא דכ''פ רבינו יונה] דאביי ס''ל דהוי לן למיחש שמא בטעות יהא סבור לתת נבלה לתוך קדרתו ויתנה לקדרת ישראל, ואי חיישינן להכי ליכא למשרי מפני שישראל יוצא ונכנס או בעומד על גביו דלא שרינן כי האי גוונא אלא במידי דעובד כוכבים מירתת אבל במה שעושה שלא מדעת לא, וע''ז קאמר דאפ"ה לא חיישינן דאחזוקי איסורא לא מחזקינן, וה"נ לא חיישינן מפני סמיכות המקומות לדמי עבודת כוכבים, [ולפ''ד רבא ס''ל דאפילו לטעות ליכא למיחש כיון דמיסתפי מהישראל]. **ובר''ן** ביאר דרבא דפליג דס"ל דמנבלה ליכא למילף לפי שכשהעובד כוכבים רוצה לתת בשר לתוך קדרתו מכוין הוא שלא יתננו אלא לקדרה שלו שהרי יש לו קפידא בדבר, [ויתכן דכוונתו בקפידא היינו שמיסתפי מהישראל] וא''כ נמצא דבכה''ג ליכא למיחש לטעות.

**ד. בא''ד אלא ה"ק לא חשו להם חכמים משום בישולי עובדי כוכבים דלמא סמיך ישראל לעובד כוכבים לבשליה וקאכיל בשולי עובדי כוכבים דרבנן.** עי' **בר''ן** שביאר דס''ד דניחוש דילמא קודם שנתבשל הקדרה דישראל כמאכל בן דרוסאי מסלק אותה העובד כוכבים מעל גבי כירה שסבור הוא לסלק את שלו שהרי אין לו קפידא בכך. **וברשב"א** הוסיף דאינו יודע שתאסר קדרתו של ישראל בכך וכ' עוד דיש לחוש שפעמים שיעשה כך דרך מקרה ושגגה מפני שהוא צריך לכך בשביל קדרתו.

**ה. בתוס' ד''ה שדי עובד כוכבים פירש ר"י שדי בשר כחושה שלו ושקיל בשר שמינה כדי להרויח אבל בחנם כדי להכשיל את ישראל לא חיישינן אפילו הולך למרחוק**  וכ''כ **הרשב''א** וע''ע בשו''ע המצוין באות ב'.

**ו. בא''ד ומהאי טעמא שבקינן בכל יום קדירות שלנו לשפחותינו עובדות כוכבים ולא חיישינן דלמא הטילה איסור בתוכו.** וכ''כ **ברא''ש** ס''ט עי''ש שכ' ועל זה סומכין להניח הקדירות אצל השפחות כשהולכים לבית הכנסת, ועוד דהוי כיוצא ונכנס, אך הוסיף דנכון לירא שמים להחמיר כי כמה פעמים אירע קלקול בדבר ועוד כי כדי להשביח חלקה נותנת חלב בקדירה והו''ד **בטור** סימן קיח וכ''פ שם **בשו''ע** ס''יב. [ועי''ש בדרכי תשובה ס''ק פב'].

והנה **בתשובות הרא''ש** כלל י"ט סימן י"ח כתב דאסור להניח התבשיל ברשות השפחות בלא ישראל כיון שמביאין להם עבדים בשר ממקולין של גוים, אא''כ ישראל נכנס ויוצא דאז שרי, ועי' **ברמ''א** שכ' ע''ד השו''ע [שם] דאם נכנס ויוצא שרי, **ובש''ך** שם בס''ק לז' כ' דמשמע דדעת הרמ''א דביוצא ונכנס אין צריך אם אפילו יר''ש להחמיר, והק' דלכאורה בהרא"ש והטור לא משמע כן כיון שאחר שכתבו דין דשתי קדרות כ' דעל זה סומכין להניח הקדרות אצל השפחות כשהולכין לב"ה דהוי כיוצא ונכנס ונכון לירא שמים להחמיר כי כמה פעמים וכו' ומשמע דאף ביוצא ונכנס יש להחמיר עי''ש עוד משה''ק בזה, ותי' מדלא השיב הרא"ש בתשובה לשואל שם דיש להחמיר לכתחלה אפילו ביוצא ונכנס ש"מ דביוצא ונכנס ממש אפילו חומרא אין כאן, אכן מה שכתב בסוגין דנכון ליר''ש אירי שהולכין לביהכ''נ, דלא דמי ליוצא ונכנס כיון ששוהין בביהכ''נ זמן מה והשפחות יודעות שדרכן לשהות אבל ביוצא ונכנס ממש א"צ להחמיר. וכ''כ שם **בביאור הגר''א** ס'''ק לו'.

**ז. רבה בר עולא אמר לא חשו להם חכמים משום צינורא,** וכ''פ **בשו''ע** ס''קיח ס''יב דאפילו פיהן מגולה מותר, ואין לחוש שמא יתזו ניצוצות מזו לזו. ועי''ש **בביאור הגר''א** ס''ק לג' דמקור הדין הוא מסוגין, ועי''ש **ברמ''א** שהביא מדברי **המרדכי** בפ''ב, דה"ה בשני דברים צלוים זה אצל זה. אבל בשם **הטור** כ' דלכתחלה לו יש ליזהר אפילו בב' קדרות. [ועי''ש בביאור הגר''א ס''ק לה'].

**ח. בתוס' ד''ה פירש הקונטרס דנימא דמים הללו שהוא לוקח מהן בשר זו של בני תוכה הן וכבר היו נקרבים לעבודת כוכבים וכו' מיהו קשיא דאפילו הוו נקרבין לעבודת כוכבים אינם אסורין דבעינן עבודה שנעשית כעין פנים וכו'** עי' **בתוס' רי"ד** אמתני' שכ' דמירי במעות שהושמו לפני ע"ז לנוי שהן אסורין בהנאה כדתנן בפ' ר' ישמעאל מצא בראשו מעו' כסות או כלים הרי אלו מותרין ואמרי' עלה בגמרא מעות דבר של נוי הוא אמרי דבי ר' ינאי בכיס קשור ותלוי לו בצווארו אלמא אם הושמו לפניו מפוזרות לנוי אסורות בהנאה.

**ט. בא''ד אבל הכא ובפרק אין מעמידין (לקמן דף לג.) מיירי שהעובד כוכבים מקצה הדמים לצורך עבודת כוכבים אחרת ולכך אסורין הדמים,** וכ'''כ **הרא''ש** בפ''ב ס''יט וכ''פ **בשו''ע** ס''קמד ס''א. ועי' **בתורי''ד** שהק' דאמרי' בדף מד' ע''ב האומר בית זה לע"ז כיס זה לע"ז לא אמר כלום שאין הקדש לעבודת כוכבים, ותי' דאירי ששמם לנוי וכש''כ באות ח', [אולם בדברי הרא''ש והשו''ע והט'''ז שם קצת קשה להעמיד באופן זה, וצ''ע] וע''ע **בחזו''א** ס''סג ס''ק ט' וקאי בצ''ע.

**י. ואי תנא הני תרתי משום דליכא סכנה אבל מעיין דאיכא סכנה דאי לא שתי מיית אימא לא צריכא.** עי' בדף ח' אות ה'.

**יא.** דף יב' ע''ב **בתוד''ה פרצופות ל״ל דאע״ג דמנשק לעבודת כוכבים אינו חמור כמשתחוה מ״מ כיון דאיכא נמי איסורא דאורייתא במנשק שמעינן לה מהא דלעיל דאסור.** כוונתו דאיסור מנשק אינו אלא בלאו משא''כ משתחוה דהוי במיתה כמבואר במשנה בסנהדרין דף ס' ע''ב.

**בס''ד מראי - מקומות ע''ז - י'**

**א.** הערה! הבה''ח אשר לוי הי''ו העיר ע''ד **הרבינו ירוחם** [בנתיב ז' ריש ח''ז] שהבאנו בחבורה שפי' לא חשו להם חכמים משום בישולי גוים כשמבשל הגוי קדירתו דבבית ישראל אין בו משום בישולי גוים, [ושיטתו בהלכה הובאה בב''י ס''קיג] א''כ מה מדמה הגמ' דין זה לאטלוזא דעזה דהתם הרי יסוד הדין הוא שאין לחשוש אולי יש כאן איסור משא''כ כאן דבאמת אין כאן איסור, וצע''ג. [ומצוה לישבו, והיודע לישבו בבקשה אל ימנע טוב וכו'].

**ב.** דף יב' ע''ב **ברש''י ד''ה שאין מעוטרות מותרות וכו' ואי משום דנושא ונותן ביום אידם ה"מ לזבוני להו דלמא מזבן ליה בהמה ואזיל ומקריב לה לעבודת כוכבים אי נמי דרך לוקח להיות שמח ואזיל ומודי אבל למזבן מינייהו דבר המתקיים שרי דסתם מוכר עצב הוא**. עי' **ברא''ש** ס''א מש''כ בדעת רש''י והו''ד לקמן בדף ד' אות ב'.

**ג. בתוס' ד''ה אלא בוורד וכו' דריחא לאו מילתא היא ותירץ דשאני וורד והדס דעיקרייהו לריחא קיימי** וכ''כ **בשו''ת הרשב''א** ח''גס''רלד דבשמים של ע"ז ושל כלאי הכרם ושל ערלה אסרו להריח בהם דאסורים הן בהנאה דכל שעשוין להריח והביא ראיה מוורד והדס דחנויות המעוטרות בסוגין והו''ד **בב''י** סימן קח,ועי''ש דכ''ד **הארחות חיים** [בהל' יין נסך סו"ס לא] דמידי דלא הוי לריחא ריחא לאו מילתא היא, אבל דבר שעומד להריח כגון ורד והדס אסור ליהנות מהריח. וכ''פ שם **בשו''ע** ס''ז. ועי''ש **בש''ך** ס''ק כז' שהביא את דברי התוס' בסוגין. ועי' באות ג'.

**ג. בא''ד ואפילו לא הוי עיקרייהו לריחא שמא יש לאסור וכו' ואפילו אם תמצא לומר דמלקות ליכא איסורא מיהא איכא עי' בש''ך** שם שהביא דכדעת **הארחות חיים** [המצוין באות ב'] דבמידי דלא הוי לריחא ריחא לאו מילתא היא,כ' גם **המרדכי** בפ''ב דפסחים ס''תקמז וז"ל אבל בדבר שאין עיקרו עומד להריח בהא קאמר רבא ריחא לאו מילתא היא וראיה מהדס ואתרוג במסכת סוכה עכ"ל, וכ' ע''ז **הש''ך** דבאמת אין דברי המרדכי ראיה, ואדרבה משמע לכאורה איפכא כיון דבסוכה פ' לולב הגזול [דף לז' ע"ב] אמר רבא הדס של מצוה אסור להריח בו אתרוג של מצוה מותר להריח בו מ"ט הדס דלריחא קאי כי אקצייה מריחא אקצייה אתרוג דלאכילה קאי כי אקצייה מאכילה אקציה ע''כ, ומשמע דדוקא אתרוג דמצוה דאסור רק מפני שהוקצה למצותו א''כ כל שאינו עומד להריח אמרינן דלא הוקצה ריחו למצותו, אבל דבר שאסור מן התורה ולא משום מוקצה נראה דאין חילוק דסו"ס נהנה הוא מהריח, וכיון דהתוס' ג''כ מסיק דבעבודת כוכבים אין חילוק, הלכך בעבודת כוכבים עכ"פ אין להקל. ועי' באות ד'.

**ד. בא''ד** עי' **בביאור הגר''א** ס''קמב ס''ק כח שמבואר דבריו דאין כוונת התוס' אלא לאיסור דרבנן, ועי' היטב **במל''מ** בפ''ה מהל' יסודי התורה ה''ח.

**ה. ושמא בעבודת כוכבים אפילו ללקות נמי לקי מידי דהוה אכלאי הכרם דלוקין עליהם אף שלא כדרך הנאתן משום דלא כתיבא בהו אכילה ובעבודת כוכבים נמי לא כתיב בה אכילה באורייתא אלא בדברי קבלה (תהלים קו) ויאכלו מזבחי מתים. בגה''ש לרע''א** הק' דהרי באורייתא לא כתיב האיסור כלל אלא רק בדברי קבלה, **,,**ויאכלו זבחי מתים'' ובהאי קרא הרי כתיב אכילה וא"כ נמצא לא נזכר שום איסור רק בלשון אכילה וקאי בצ"ע. ובאמת **דבתוס' רבינו אלחנן** כ' דיסוד האיסור להינות הוא מקרא דלא ידבק בך מאומה, וע''ז בא הכתוב בדברי קבלה ויאכלו מזבחי מתים, ועי' **בקה''י** ס''ו ס''ק ב'. [ובלנ''ד בחבורה יתבאר עוד בזה]

**ו. מאי טעמא דאמר קרא לא ידבק בידך מאומה מן החרם נהנה הוא דאסור אבל מהנה שרי.** עי' **ברשב"א** שהק' דמתניתין קתני דאסור לשאת ולתת עמהם להשאילן ולהלוותן ולפורען וכולהו או משום דקא מרווח להו ואזיל ומקריב ממאי דזבין להו, או משום דאזלי ומודו, וריש לקיש גופיה ס''ל בדף ו' ע''ב דביום אידו אם נשא ונתן אסור וכדתניא בבריתא, ואם להנהות את כלל העם אסור דילמא אזלי ומקרבי היכא שהוא מהנה לכומריה בדבר שודאין מקריבין לא כ"ש שיהא אסור, ותי' דסבר ר''ל דהכא חשיב לפני דלפני כיון דהנאת המכס לא מטיא מיד ישראל לע"ז ולכומריה, דאיהו יהיב מעות לתגר, וע"ז מידיה דתגר הוא דשקלה הילכך לפני דלפני הוא, ור' יוחנן סבר דהא דלא מפקדי אלפני דלפני היינו כגון מאי דאמרינן לקמן גבי חבילה של לבונה התם הוא דלא ידעי בבירור דאזיל ומזבין לאחר ולפני דלפני דאינו בריא אלא ספק שרי, אבל הכא כיון ודאי מהנה לע"ז נגעו בה א''כ הדברים קל וחומר ומה נהנה אסור מהנה לא כל שכן.

**ז. ורבי יוחנן אמר אפילו מעוטרות כפירות נמי אסור ק״ו נהנה אסור מהנה לא כ״ש,** בטעם האיסור עי' **בלבוש** ביו''ד קמג ס''א שכ' דכל מהנה נהנה. ואילו **בחזו''א** סימן סג אות לב' כ' דהוא מסברא כיון שהרחיקתנו תורה ואסרתנו הנאתה ודאי שאין לנו לגרום הרוחתה. [ועי' ברשב''א המצוין באות ו' דמשמע מיניה דהוי משום לפנ''ע וצ''ע]

והנה **בקרית ספר** פ''ח כ' דכל מהנה לע"ז אסור רק מדרבנן. ועי' באות ח' בדברי הריטב''א.

**ח.** **בתוס' ד''ה אבל מהני שרי ור"ת פירש דודאי כל מהנה אסור לבד מהכא מפני שיש באותה הנאה בזיון לעבודת כוכבים שפורע המכס לפי שאינו מחשיב העבודת כוכבים כל כך שישים העטרה בראשו**. וכ''כ **בריטב''א** והוסיף דכי אמרינן דסרך עבודה זרה אסור היינו במתהנה ממנה כדכתיב ולא ידבק בידך מאומה מן החרם אפי' מידי דלא הוי הנאה ממש, אבל במתני' לא חיישינן לאיסתרוכי וכל כי האי גוונא דהוי גריעותא לע"ז שרי, ורבי יוחנן סבר דהוי ק"ו מנהנה, דמה נהנה אסרה תורה אפילו מאומה ואע''ג דממעט לע"ז, כל שכן במהנה שרוצה בקיומה שאסור בכל ענין ואפילו בכה''ג.

**ט.** **בתוד''ה ד''ה יניח נמצא נהנה פ"ה יניח העטרה בראשו ונמצא נהנה מן הריח ואף על פי שמניחין לו את המכס ויהנה אינו נקרא נהנה מעבודת כוכבים כיון שהמעות שלו.** ועי' **בט''ז** בס''קמט ס''ק ב' שכ' דדוקא באותו ענין שנקט בגמרא שאמרו שכל מי שיניח העטרה יניחו לו המכס ונמצא שאינו צריך לבקש מהם שיניחו לו המכס, רק מעצמו הוא הולך בלא מכס שהוא מטעה אותם שסבורין שמשום כבוד עבודת כוכבים הוא עושה והוא גונב דעתם ועושה בשביל הנחת המכס, כתבו התוס' שאינו נהנה בהנחת המכס כיון ששלו הוא כבר ועכשיו א"צ להחזיק להם טובה על זה,ועי''ש הביא ראיה לזה מדברי הריא''ז המובאים לקמן.

**י. בא''ד** עי' **בריטב''א** שהביא דהתוס' [ואינו לפנינו] הק' על רש''י דלמ''ד דמירי במעוטרות בפירות מאי איכא למימר, ולכך פירשו נמצא נהנה היינו, כי מפני כך מניחין לו את המכס, ועי''ש שכ' דמכאן מוכח שהעובר בבית המכס אסור שיאמר שהוא גוי מפני שיפטר מן המכס דהא מתהני מע"ז, עי''ש עוד מש''כ בזה. וכן פירש בדברי גמ' **הר''ן** [על הרי''ף] בשם א''נ. ועי''ש **בחי' אנשי שם** אות א' מש''כ בביאור מחלוקת רש''י ותוס' והר''ן אי מקרי הנאה מה שנפטר ממכס.

ועי''ש עוד **בשלטי גבורים** אות ב' שהביא בשם **הריא״ז** שלא אסרו ליהנות ממכס עבודת כוכבים אלא כשמניח עטרה על ראשו ונראה שנהנה מפני כבוד עבודת כוכבים, אבל במקום שמניחין המכס סתם לכל אדם כמו שעושין היום לירידים שלנו שעושין חירות לכל אדם שיהיה ואינו נראה כנהנה מעבודת כוכבים לא אסרו, ועוד הוסיף דנראה דלא אסרו ליתן מכס לעבודת כוככים אלא במכס שהיו נותנין ביום אידם שהיו עושים ממנו צרכי עבודת כוכבים ונמצא מהנה לעבודת כוכבים אבל מכס שנותנים לכומרים תמיד שהכומרים עושים בו צרכיהם מותר. ועי'  **בב"ח** סימן קמטשהביא את דבריו ועי''ש מש''כ עוד בדבריו.

ולענין הלכה עי' **ברמ''א** ס''קמט ס''ג שפסק את שיטת הר''ן ועי''ש דכ''כ הטור [עי''ש בט''ז ס''ק ב'], ועי''ש **בש''ך** ס''ק ח' שהביא את דברי הב''ח דבמקום שמניחין לכל אדם שרי.

**בס''ד מראי מקומות – ע''ז -יא'**

**א.** דף יג' ע''א **בתוד''ה מעות וכלי מתכות יוליכם לים המלח. וכו'** **ולהכי אין לאסור המעות אלא לדידיה דעבד איסורא ואפילו לרבי יוחנן דאמר נשא ונתן וכו'** עי' **בחזו''א** ס''סג ס''ק כט' מש''כ בדברי התוס'. וע''ע **במהרש''א.**

**ב. והא תניא הולכין ליריד של עובדי כוכבים ולוקחין מהם בהמה עבדים ושפחות בתים ושדות וכרמים וכותב ומעלה בערכאות שלהן מפני שהוא כמציל מידם** עי' **בתלמיד רבינו יונה** דמירי שהביא די''א דלאו דוקא נקט דברים. אלא ה״ה לכל דבר שמותר לקנות מהם וכ' דכ''נ נראה דעת אלפסי ז״ל, שכתב אבל בלוקח מבעל הבית שרי, שמשמע כל דבר והביאו ראיה מדאמרינן בע''ב ר' ירמיה זבן פיתא ר׳ יעקב זבן סנדלא, אע''ג דסנדלא אינו כבית ועבדים ושפחות, אולם כ' **דהרבינו יונה** כ' דאפילו במקום שאין נותנין מכס או שלוקח מבעה''ב [שאינו נותן מכס] לא התירו לילך שם לקנות אלא דברים אלו מפני שדברים אלו אין אדם מוכר אותם אלא מפני חסרון כיס הילכך משום מיעוטינהו שרי לילך שם וליקח מהם, אבל כסות וכלים העשויין לסחורה אסור לילך שם וליקח מהם שאין זה כמציל מידם אלא מהנה ומעשיר, והוסיף דמ''מ ודאי הדר שם מותר ליקח כל דבר כיון דלא יהבי מיכסא, ורק לילך שם וליקח לא התירו אלא עבדים ושפחות ובהמות שהן יישוב ללוקח ומיעוט למוכרים וכל זה איירי ביריד שאינו ביום האיד אבל אם הוא ביום האיד אסור לשאת ולתת עמהם כדפי' לעיל וכ''כ **הטור** בס''קמט בשמו. [וע''ע באות ח' מש'כ הר''ן הב''ח והפרישה לפ''ז בביאור דברי הגמ' בע''ב אלא משום מעוטייהו]

ואולם **הרא''ש** בס''יא כ' די"א דהאי יריד יום איד הוא ואפ"ה מותר ליקח כל דבר שצריך משום דילמא לא משכח להו אלא ביריד והוה ליה לגבי דידיה דבר האבוד, ולגבי העכו''ם ליכא רווחא כיון דביריד הסחורה יותר זולה משאר הפעמים, ומטעם זה נמי מותר למכור לו סחורה אובדת והביא דכ"כ **רב האי** בתשובה. וכ''כ **הר''ן** והביא ראיה לזה מדברי הגמ' במו''ק דף י', ועי''ש שהוסיף דהא דשרי משום דבר האבד היינו דוקא בדברים שהוא צריך להם לעצמו, אבל להשתכר בהם לא משום דהנאת ריוח לא מקרי דבר האבד וכ' הכי מוכח דברי הגמ' במו"ק (שם) .ועי' **בב''י** שםשהביא את דבריו.

אכן לענין הלכה כ''כ שם **הרא"ש** דהאידנא נהוג היתירא לישא וליתן וכו' אף ביום אידם מהטעם שכ' בסוף סימן סימן א', וגם האידנא אין מצוי שיתנו מכס לעבודת כוכבים, ואם יש מכס הוא של הכומרים ואוכלין ושותין אותו ואין קונין ממנה לא תקרובת עבודת כוכבים ולא נוי עבודת כוכבים, וכ''כ **הב''י בבדק הבית** בשם **רבינו ירוחם** דבזה''ז אין עושין לשם ע''ז ומותר ללכת ליריד ליקח למכור. וכ''כ שם **הב''ח** דשרי אף אם נותנין מכס לכומריםשם וכ''פ **הש''ך** שם בס''ק ז'.

**ג. בא''ד** הק' **ברמב"ן** אמאי לא חישינן דילמא זבין במעות בהמה לע"ז, ותי' דהוי לפני דלפני ואנן אלפני מפקדינן אלפני דלפני לא מפקדינן כדאיתא בדף יד' ע''א, ועי''ש שהביא ראיה לזה מהא דמהנה לר"ל שרי ואע''ג דודאי למזבן לה לע"ז תשמישין ותקרובת יהב מכסי.

**ד.** **בתוד''ה ללמוד תורה ולישא אשה. פירוש ודעתו לחזור לא''י וכו' ודוקא בהנך מצות שהן חשובות ללמוד תורה שגדול תלמוד תורה שמביא לידי מעשה ואשה נמי וכו' אבל לשאר מצות לא וכו' אבל בשאלתות דרב אחאי מפורש הנך דקילי וכ״ש לשאר מצות שהם חשובות. ברמב"ם** הל' אבל פ''ג ה''יד כ' מותר לכהן להטמא בבית הפרס או בחוצה לארץ לדבר מצוה בזמן שאין שם דרך אלא היא, כגון שהלך לישא אשה או ללמוד תורה, אף על פי שיש שם מי שילמדנו בארץ ישראל לא מן הכל אדם זוכה ללמוד, וכו' ודיק **בדברי חמודות בסוף הל' טומאה להרא''ש** ס''ק לז' דמשמע דלכל מצוה שריוכ''כ **הטור** בס''שעב אולם צין שם **דבשו''ע** שם בס''א השמיט את המלה כגון, והלבוש שם החזירה. וכ''כ **באג''מ** יו''ד ח''א ס''רמט דדעת השו''ע דלאו כל מצוה שרי אלא דוקא ללמוד תורה ולישא אשה.

והנה **הרמב''ם** בהל' מלכים פ''ה ה''ט פסק דאסור לצאת מארץ ישראל לחוצה לארץ לעולם, אלא ללמוד תורה או לישא אשה או להציל מן העכו"ם ויחזור לארץ, וכן יוצא הוא לסחורה,וכו' וכ' שם **הכ''מ** דמקור דברי הרמב''ם מסוגין והא דהצריך לחזור הוא מפני קו' תוס' מהגמ' בכתובות, ועי''ש **ברדב''ז ובכ''מ** שביארו את מקור דברי הרמב''ם דלסחורה שרי.

וע''ע **בשו''ע או''ח** ס''קתלא ס''ד ואלו מגלחין במועד מי שיצא מבית השביה ולא היה לו פנאי לגלח קודם המועד, וכו' הבא ממדינת הים בחול המועד, או שבא בערב הרגל ולא היה שהות ביום לגלח, והוא שלא יצא מארץ ישראל לחוצה לארץ לטייל. וכ' שם **המ''א** בס"ק ז' דמ''מ אם יצא להרויח או לראות פני חבירו שרי כיון דמקרי מצוה כמבואר בסוף ס''רמח,[דשם כ' הרמ''א דיש אומרים כל מקום שאדם הולך לסחורה או לראות פני חבירו חשוב הכל דבר מצוה ואינו חשוב דבר הרשות, רק כשהולך לטייל, ועל כן נהגו בקצת מקומות להקל בענין הפלגת הספינות והליכת שיירא תוך שלשה ימים,(לפני שבת) כי חשובים הכל לדבר מצוה ואין למחות בידן, הואיל ויש להם על מי שיסמוכו.] וביאר שם **המ''ב** בס"ק יד' דמא"י לחו"ל אינו מותר אלא ביצא להרויח או לראות פני חבירו דהוא חשיב דבר מצוה שמותר לצאת מא"י בשביל זה משא"כ לטייל בעלמא דבכה"ג אסור לצאת מא"י לחו"ל לא התירו לו לגלח.

**ה. אין מקדישין ואין מחרימין ואין מעריכין בזה״ז ואם הקדיש והחרים והעריך בהמה תיעקר פירות כסות וכלים בהגהות אשרי** ס''יג כ' מכאן פסק **הרשב"ם** דאסור לאדם לומר הריני מניח בהקדש ספר פלוני או ממון פלוני שאסרו על כל העולם אלא אומר אני מתנדב לצדקה או לצורך צבור. והביאו **הב''י** בסימן רנט' ועי''ש שכ''כ **הכלבו** (בסי' פב) בשם ס' **התרומה** (סי' קלט) דאסור לומר חפץ זה יהא הקדש שהרי פירות ירקבו וכו' כדאיתא בסוגין, אלא אומר אני נותן חפץ זה או דמים אלו לצדקה או למצוה. וכ''פ **ברמ''א** סימן רנח ס''א

**ו. בתוד''ה ואם ופירש ר״ת דשאני התם דמקרקעי היא שהן קיימות לעולם ואין יכולין לכלותם אי לא עבוד בהו רבנן תקנה אתי לידי תקלה לעולם יכול להיות שאף למטלטלין עלתה התקנה לפי שהוקדשו ביחד עם הקרקעות,** וע''ע **בהגהות אשר''י** שם דדעת **ר"ת** דבזמן הזה אין תקנה למטלטלין של הקדש בפדיון אלא בקרקעות ואם אמר בלשון הקדש פותחין לו בחרטה ואומרים לו אילו היית יודע שבדבור זה נאסרין על כל העולם וטעונים גניזה היית אומר בלשון זה הרי זה הקדש וכשאומר לאו מתירין לו מיד דקי"ל יש שאלה להקדש אפילו למפרע היכא שכבר נהנה וכ"ש להבא, וכו', ואולם **בשלטי גבורים** [בסוף אות א'] **דריא״ז** כ' שהמקדיש בזה''ז לבית הכנסת אע״פ שהוציא מפיו לשון הקדש אם לא היה לנו אלא על בהכ״נ או על שאר חפצי שמים ה''ז זה לא נאסר שאין נדר חל אלא כפי מחשבות לבו, והרי זה לא היה לבו על קדשי בדק הבית וקורא אותו הקדש שהוא חפצי שמים. וכעי''ז הביא **בב''י** ס''רנט בשם **ספר התרומות** שער מ"ו [ח"ד] (ס''ח) שכ' בשם **הר"י מיגאש** בפרק בית כור (ב"ב קב: ד"ה המקדיש) פסק שאם הקדיש בזה''ז מסתמא הוא לעניים או לבתי כנסיות. ועי''ש שכ''כ **בתשובות להרמב"ן** סימן רסט' דהמקדיש סתם בזה''ז אין הקדשו לבדק הבית לפי שאין עכשיו מכירים בהקדש הבית והרי היא כאותה ששנינו (בנדרים דף יח') סתם תרומה בגליל מותרת שאין אנשי גליל מכירין בתרומת הלשכה.

והנה **ברמב"ם** הלכות ערכין וחרמין פ''ח ה''ח הביא את דברי הבריתא וכ' שם **הראב"ד** דכ''ז כשאינו רוצה לפדותן אבל אם ירצה לפדותם יפדה אותם בפרוטה ויוליך פדיונם לים המלח. וכ' שם **הלח''מ** דהראב''ד תי' את קו' התוס' מהגמ' בערכיןדהא דאמרינן בסוגין אין מחרימין וכו' היינו כשאינו רוצה לפדותן אבל אם ירצה לפדותן הרשות בידו. וכ' דמלשון הרמב''ם שם בה''י שכ' מותר לפדות ההקדשות בזה''ז לכתחלה ואפילו בפרוטה ומשליך אותה לים המלח, וחכמים דנו שיפדה בארבעה זוזים או קרוב לזה כדי לפרסם הדבר, וכו' משמע דבכל הקדש איירי בין קרקע בין מטלטלין וכמו שתירץ הראב"ד ז"ל. וע''ע **ברי''ף** שאחרי שהביא את הבריתא כ' ואי פריק לה בשוה פרוטה שפיר דמי דאמר שמואל הקדש שוה מנה שחיללו על שוה פרוטה מחולל, וכ' **האור שמח** [שם] דס''ל כדעת הראב''ד.

ולענין הלכה כ' **הרמ''א** [שם] דאם אמר להקדש סתם כוונתו לצדקה לעניים, מיהו אם אמר שכוונתו להקדש ממש אין לו תקנה ליהנות ממנו וצריך לשאול לחכם ומתירין לו בחרטה כשאר נדר. מיהו **בש''ך** בס''ק ג' כ' דהיינו דוקא בהקדש מטלטלין אבל קרקע יש לו פדיון והביא דכ''כ נמי **בתשובת ר"א מזרחי** בסימן נ"ג בשם **הא"ז** ועוד הביא שם דדעת הרי"ף והרמב"ם דאפי' מטלטלים יש להם פדיון בדבר מועט.

**ז.** דף יג' ע''ב **ולישויה גיסטרא וכו' בבכור שור** הק' הרי בע''א כ' רש''י דאין לגרום טריפות לבהמה בידים [בד''ה מן הארכובה] ובדף י'א ע''א ד''ה עיקור] ועי''ש שמסיק בסו''ד דבהקדש כיון שאסור בהנאה מדאוריתא מותר להטריפה בידים, או כיון דהוי צורך שרי אף לרש''י, והכא הוי צורך כיון דעי''ז לא יבוא לידי הנאה.

**ח.** **והיינו דאמר משום מיעוטינהו ופרש''י משום מעוטינהו שממעט העובדי כוכבים ומדלדלן** **שלוקח בהמתם שמשתמש בהן.** ואולם **ברא''ש** ס''יא **ובר''ן** [על הרי''ף] כ' דביריד ממעט להו רווחא לעכו''ם כיון דאין להם רווחא כיון דביריד זול תרעי טפי משאר זימני. וע''ע **בפרישה** ס''קמט.

**ט. בתוס' ד''ה ר' ירמיה** וכו**' וא''ת והלא פת דבר שאין מתקיים הוא ואמרינן לעיל (דף ו:) דבר שאין מתקיים אין לוקחין מהם וי"ל דפת דבר חשוב הוא וקפץ עליה זבינא והוה כדבר המתקיים.** ועי' **ברמב''ן** בדף יג ע''א שתי' דדברים שרגיל דמזבין לא אזיל ומודה.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - יב'**

**א.** דף יג' ע''ב **מתני' אלו דברים אסורין למכור לכותים אצטרובלין ובנות שוח.** עי' **ברשב"א ובריטב"א** דדברים אלואסורין למכור לעולם ואפילו שלא ביום אידם, וביאר **הרשב''א** דהיינו מפני שדברים אלו היו רגילין להקריב, וכל מה שהיה נמצא אתו אפילו מתחילת השנה היה מצניעו ליום האיד ולפיכך אףבשאר ימות השנה ה''ז כמוכר לצורך ע"ז, אולם כ' דלפ''ז במקומות שהיו רגילין להקריב בהמה ושאר דברים הנמצאים תדיר אין איסור למכור להם אא"כ פירש שלע"ז הוא לוקחן או א"כ קרוב ליום אידם ג' ימים כרישא דמתני', אבל בדורות האלו שאין דרכן להקריב הני דמתני' מותר למוכרה להם ואין בכך כלום חוץ מן הלבונה שעדיין דרכו של כומרין ללוקחה לקטרת זרה בכל עת ולפיכך אסור למכור לו לבונה אפילו בשאר ימות השנה, **וכ''כ הריטב''א** בתי' אחד והוסיף דלפ''ז אפשר דבדיעבד אם נשא ונתן מותר כריש לקיש דקיי"ל כוותיה בדף ו' ע''ב, אולם הוסיף דיש עוד טעם לאסור אף שלא ביום אידם כיון דהנך דברים כל יום ויום הוו מקרבי להו דומיא דלבונה בזה''ז שמקטירים אותה כל יום, ולפיכך כל יום ויום חשיב כיום אידם, ולפי טעם זה אם נשא ונתן אסור דומיא דיום אידם דלכו"ע אסור, אך בסו''ד כ' דאפשר דאפילו לטעמא קמא נמי אסור בדיעבד כיון דהנך דברים סתמן הוי כפירושן לע"ז ונמצא דלפני אידיהן הוי כיום אידם דעלמא, ומסיק דכן נראה דאם נו''נ אסור.

ועי' **בב''י** ס''קנא שג''כ כ' דדברים אלו אסורים לעולם אף שלא ביום אידם ואף בזה''ז, והו''ד להלכה **בט''ז ובש''ך** שם ס''ק ב'.

**ב. בא''ד** עי''ש **ברא''ש** בס''טו דהאידנא דרגילים להקטיר לבונה אסור למכור לבונה לכומר וכ''כ **המרדכי** בסתת''א, וכ''פ **הרמ''א** בס''קנא ס''א דדוקא לכהן או לעובד כוכבים שחזקתו שיקטיר הלבונה לעבודת כוכבים, אסור למכור לבונה אבל לסתם עובד כוכבים שרי. וביאר שם **הש"ך** בס"ק ה' דלא חיישינן שיתננו לכהן משום דאלפני דלפני לא מפקדינן, ועי''ש **בביאור הגר''א** ס''ק ו' דכן מדויק בדברי **התוס' בדף יד'** ע''ב בד''ה חצב, ואולם **בב"ח** שם כ' דדברים אלו אסור למכרן לכל גוי אפילו שאינו כומר דכיון דמיוחדים לע"ז ודאי דלצורך עבודה זרה קבעי להו. והו''ד שם **בש''ך** ס''ק ב'.

ועי''ש **ברא''ש** שהוסיף דה''ה דאסור למכור שעוה ביום אידו לעובד כוכבים כיון שעושה ממנו תקרובת לעבודת כוכבים ועובר משום לפני עור לא תתן מכשול. אבל לשאר עובדי כוכבים מותר למכור להם שעוה כיון דתנן סתמו מותר. וכ''כ **המרדכי** בס''תתא ועי''ש דלמכור שעוה בשאר הימים שרי כיון דדתנן סתמא מותר והא סתמא הוא. וכ''פ **השו''ע והרמ''א** שם בס''ג.

**ג.** דף יד' ע''א **הוסיפו עליהן אלכסין ואיצטרובלין מוכסין ובנות שוח בחזון איש שביעית** ס''יד ס''ק ט' ביאר דמעיקרא לא נהגא בה שביעית משום שאכילתן גרועה ולא קרינן בהו לאכלה, א"נ דלא מקרי שוה לכולכם, ואע"ג דגם מאכל בהמה יש בו שביעית כיון שזה שאינו עומד לבהמה אלא לאדם בעינן שיהיה בו חשיבות לאדם.

**ד.** **אמר אביי אלפני מפקדינן אלפני דלפני לא מפקדינן.** ועי' **ברא''ש** שכ' דכ''ז דווקא גבי עובד כוכבים אבל גביישראל חיישינן להכשיל אפילו היכא דהוי לפני דלפני והביא ראיה מהא דאמרינן בפסחים דף מ' ע''ב ארבא דטבעה בחשתא דאסור לזבוני לעובד כוכבים דילמא הדר ומזבנה לישראל. וכ''כ **הריטב''א,** והו''ד הרא''ש להלכה **בט''ז** ס''קנא ס''ק ג'. ועי' **בפמ''ג** בפתיחה כוללת ח''ה אות ח' שהסתפק האם האיסור להכשיל את הישראל הוא מן התורה או מדרבנן, וע''ע **בקה''י** ס''ד ס''ק ב'.

ואולם **בתורי''ד** הק' ממאי דאמרינן בדף סה' ע''ב בגד שאבד בו כלאים ה"ז לא ימכרנו לגוי דילמא אזיל ומזבין לישראל. וממאי דאמרי' בחולין דף צג' שאסור ליתן לנכרי ירך חתיכה שלא ניטל ממנה גיד הנשה שמא יחזור וימכרנה לישראל. ואע''ג דהוי לפני דלפני הוא ותי' דהא דדשרינן לפני דלפני היינו היכא דאי ידע חבריה מאי קא עביד לא מימנע כגון גוי בע"ז ונזיר דידעי דאיסורא קא עבדי ולפיכך לא מיפקידינן אלפני דלפני, אבל ישראל כשר שאלו היה יודע שהוא אסור לא היה עושה אותו ועל ידך שאתה משים מכשול לפניו והוא עושה איסור בלא ידיעה כגון גיד הנשה וכלאים הו"ל כאלו היא מחטיאו בידים, והא דפסחים דף מ' היינו משום דהתם הישראל עושה איסור על ידו בלא ידיעה, וע''ע **בקה''י** ס''ג מש''כ בענין לפנ''ע היכא שהעובר הוא מזיד.

**ה. ואפילו אמר תרנגול לבן גוי שעשה משתה לבנו או שהיה לו חולה בתוך ביתו מותר**  **בריטב"א** כ' דדוקא נקט שעשה משתה ושהיה לו חולה דידעינן הכי בודאי, אבל על דיבורו לא סמכינן דדילמא מערים הוא.

**ו.** דף יד' ע''ב **בתוד''ה חצב וכו' והני נמי ספרים פסולים הראוים לתיפלה בבית עבודת כוכבים אסור למכור להם לכומרים דעובר משום לפני עור ואף לעובד כוכבים שאינו כומר אסור דודאי יתננו או ימכרנו לכומר.** ואולם **בתרומת הדשן** בפסקים ס''כז כ' דאם אינו מוכר לכומר אלא לנכרי אחר, אפשר דיש להתיר משום דאלפני דלפני לא מפקדינן לגבי נכרי. ועי' **בב''י** סימן קלט שהביא **דבשבלי הלקט** (ח"ב ס''ט) כ' דספרים של גוים עובדי עבודה זרה שנשתקעו ביד ישראל **הר''ר אלעזר** לא היה תופס איסור למכרם ואולם **היראים** פסק שאסור להלוות לצורך בנין עבודה זרה או לתכשיטיה או למשמשיה וכל שכן למכור לה תשמישים כגון גביעים ומחתות וספרים והמונע מצליח. וכ''ד **התוס' בנדרים** דף סב' ד''ה רוב עצים להסקה.

והנה **בשו''ע** ס''קלט ס''טו הביא את ב' הדיעות שהביא השבלי הלקט [ועי''ש בביאור הגר''א ס''ק ל'] ו**הרמ''א** הביא את דעת התוס' שאסור למכרם לכל עובד כוכבים, אם הם ספרים השייכים לזמר בהם לעבודת כוכבים ואת דעת התה''ד דדוקא לכהנים אסור למכור אבל לא לשאר עובדי כוכבים, ומסיק דהמחמיר תבא עליו ברכה, ועי''ש **בביאור הגר"א** ס"ק לב' שביאר דדעת התוס' לאסור היינו משום ס''ל דכיון דידעינן דודאי ימכר להם לכהנים הוי כאלו מתחלה מכרו להם וצין לדברי רש"י בדף ח' ע''א בד''ה רומי והבאנו את דבריו בדף ו' אות ג'.

**ח.** דף טו' ע''א **ברש''י ד''ה כיון דזבנה קניא וכו' אבל על השבת לא נצטוו בני נח ומה שאסור לישראל לומר לעובד כוכבים עשה לי כך זהו משום ממצוא תפצך ודבר דבר דבור אסור. עי' בחידושים וביאורים** שצין לדברי **הרמ''א** באו''ח ס''שז ס''כא בשם **ההגהות מרדכי** פ"ה דשבת **והרמב"ן** בפרשת בא. דמותר לומר לגוי לעשות מלאכה לעצמו, וא''כ ה''ה כאן דיהא שרי אף היכא שהוא מדבר דבר, וקאי בצ'''ע [ואולם יעוי''ש **במלבושי יו''ט** על **הלבוש** בס''ק יט' שמסיק דדעת התוס' והרא''ש דאסור לומר לגוי לעשות אף בשל הגוי וכ' דכן יש לפסוק, וצ''ל דהכי ס''ל נמי לרש''י] וע''ע **בקה''י** ס''ח ס''א.

**ט. בתוד''ה ושמעיה וכו' ודוקא שאלה או שכירות אסרינן משום שביתת בהמתו משום דעושה כל השבת אבל משום נסיוני דאין בו איסור אלא לפי שעה לא אסרינן אי לאו טעמא דמחמר דחמיר טפי.** עי' **בגה''ש** **לרע''א** שצין לדברי **הריב"ש** בסימן כד שכ' דלזה נראה שכיון רש"י בד''ה ואזלא מחמתיה שכ' שם והו''ל מחמר בשבת, ואיכא מ"ד (בפ' בתרא דשבת קנג:) דחייב חטאת, והתם פלוגתא.עכ''ל ועי''ש דמה''ט השמיט הרמב''ם בפ''כ מהל' שבת ה''ג את טעמא דנסיוני ולא הביא אלא את הטעם דהוי גזירה משום שאלה ושכירות, כיון דאיהו ס''ל דליכא חיוב חטאת במחמר לפיכך אין לגזור משום חשש רחוק.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - יג'**

**א.** דף טו' ע''א **ושכירות מי קניא והתנן אף במקום שאמרו להשכיר לא לבית דירה אמרו מפני שמכניס לתוכו ע"ז והתורה אמרה לא תביא תועבה אל ביתך ואי ס"ד שכירות קניא כי מעייל לביתא דנפשיה קא מעייל,** **שאני עבודת כוכבים דחמירא דכתיב ולא תביא תועבה אל ביתך** עי' **בריטב''א** שביאר דהאי איסורא שמכניס לתוכו ע"ז לא הוי איסורא דאורייתא אלא רק מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא הוא כיון דקרא לא איירי באיסור הכנסה אלא באיסור הנאה לומר שלא יהנה מע"ז, והא דאקשינן הכא כי קא מעייל לביתא דנפשיה קא מעייל היינו מכיון דהאי איסורא אסמכוה רבנן מקרא דלא תביא תועבה אל ביתך אם איתא דשכירות קניא וביתא דגוי הוא לא אתיא אסמכתא שפיר ולא הו''ל לאסור בכה''ג, אלא ע''כ דהיינו משום דשכירות לא קניא והוי ביתא דישראל, וע''ז משני דשאני ע"ז דחמירא דכתיב ביה [דברים יג' יח'] לא ידבק בידך מאומה מן החרם וכתיב [שם ז' כו'] לא תביא תועבה אל ביתך אסור שיגרום להכניס ע"ז לתוך ביתו כלל אפילו היכא דאגרה או שאולה כיון שמ"מ שמו עליו, דלענין זה ביתך קרינן ביה. ולקמן בדף כא' ע''א יבואר עוד בזה בלנ''ד. וע''ע בס' **עבודת עבודה** שביאר את הענין באופ''א.

**ב. כהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה כרשיני תרומה,** עי' **בריטב"א** שהק' אמאי לא יאכילנה כרשיני תרומה הרי אפילו אם שכירות לא קניא ופרה דישראל היא, מכל מקום תרומה מותרת היא בהנאה לישראל, כדתנן (עירובין כ"ו ב') מערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה וכן איתא להדיא בפסחים דף כג' ע''א, והביא בשם **ר"ת** דכי אמרינן דתרומה שריא בהנאה הני מילי בהנאה דאין בה כלוי קרנא, אבל הנאה דאית בה כלוי דהוי דומיא דאכילה אסורה מדרבנן, והא דתנן בתרומות פי"א מ"י דשמן של שרפה מדליקין ממנו במבואות האפלים ברשות הרבים התם היינו משום דהוא ברשות הכהן ומשום דאיהו נמי מתהני מיניה, וכן הא דאמרינן בפסחים דף לד' ע''א דאבא שאול גבל של בית רבי היה והיו מחמין לו חמין בחטים של תרומה, היינו משום דהיה בבית רבי כהנים והיה מותר לו לאבא שאול ליהנות בחטים של תרומה לצרכן, הא לאו הכי אסור ליה בהנאה כיון דאיכא כלוי קרנא. [ועי''ש עוד שכ' דמ''מ סיכה אסורה מדאורייתא מריבויא דקרא דסיכה כשתיה,] וכ''כ **בתוס' ביבמות** דף סו' ע''ב בשם ר''ת, ועי' **במל''מ** בפ''ב מהל' תרומות ה''יד שהעלה בדעת התוס' בשבת בדף כו' דאיסור זה של הנאה של כילוי הוא מה''ת, וכן משמע בדברי **התוס' ביבמות** דף סו' ע''ב ד''ה כרשיני בשם ר''י, ואולם הביא שם דמסקנת **הר''ש** במס' תרומות פ''יא מ''ט דאינו אסור אלא מדרבנן.

**ג.** **ברש''י ד''ה יאכילנה כרשיני תרומה. אע״פ שמזונותיה עליו אינו גזלן אם האכילה תרומת כהן לפי שתרומה ממון שאין לה תובעים היא שהרי נותנה לכל כהן שירצה ואם רצה היה יכול ליתנה לכהן זה שהשכיר לו פרתו ואותו כהן מסתמא ניחא ליה ומחיל, וכו'** ועי' **ברש''ש** שהק' מדברי הגמ' בגיטין דף ל' ע''א דתנן התם המלוה מעות את הכהן ואת הלוי ואת העני להיות מפריש עליהן מחלקן מפריש עליהן בחזקת שהן קיימין, ואינו חושש שמא מת הכהן או הלוי או העשיר העני. וכו' ומקשי' ובגמ'. ואע''ג דלא אתו לידיה אמר רב במכרי כהונה ולויה. וא''כ הכא דלא מיתי לידי הכהן היאך יכול הישראל להאכיל את בהמתו של הכהן לפני שבאה לידו של הכהן. [ונתבארו הדברים בחבורה.]

וע''ע **בתוס' ביבמות** דף סו' ע''ב בד''ה ישראל ששכר שביאר בשם **ר"י** דהטעם שמאכילה כרשיני תרומה אע''פ שמזונותיה עליו היינו משום דבהמה האוכלת היא קנין כספו של כהן וישראל אין נהנה אלא הדמים והרי הוא כמוכר תרומה לכהן והדמים שלו. ועי''ש **בערוך לנר.**

**ד. בתוד''ה ישראל וכו' וניחא נמי שיכול להאכילה כרשיני תרומה כיון שמזונותיה על הכהן ואין כאן חשש.** עי' **במהרש''א** שביאר דהיכא דמיירי שאין מזונותיה עליו לא הויא שכורה גמורה והוי בהמתו של כהן דמותרת בתרומה, ועי''ש שהוסיף דלפ''ז ניחא נמי דלא הוה ישראל המאכיל את בהמת הכהן תרומה כגזלן על התרומה כיון שמזונותיה על הכהן וא''צ למה שפרש''י [עי' באות ב']. וכ''כ **הריטב"א** ועי''ש [בד''ה מתקיף] שביאר דכשמזונותיה על הכהן המשכיר יכול הישראל להאכילה כרשיני תרומה שלו כיון דאית ליה טובת הנאה בתרומה ליתנה לכל כהן שירצה, ואם מאכיל פרה זו הרי היא כאילו ניתנה לכהן, דניחא ליה לכהן בהא והרי קיים בה מצות נתינה וליכא משום גזל השבט, אולם אילו היו מזונותיה על הישראל השוכר היה אסור לו להאכילה כרשיני תרומה, מפני שהוא נהנה מהתרומה קודם שקיים בה מצות נתינה ונמצא פורע חובו בתרומה של כהן ויש בזה משום גזל השבט.

**ד. בתוד''ה השתא וכו' וי״ל דמאי דממכר קרינא ליה לפי שעה היינו דוקא לגבי אונאה דכתיב ממכר מיותר מיהו בשאר מקומות אמרינן דשטרות הוא דלא קניא.** ואולם **בריטב"א** כ' דהא דאמרו בב''מ שכירות מכירה ליומיה היא, מילתא בעלמא קא אמרינן לומר שהיא קנויה לשוכר להשתמש בה כל ימי שכירותוכאילו היא שלו, אבל מכל מקום לא הויא דידיה ולא חייל עליה שעבודא כלל. וכ''כ הריטב''א בב''מ שם וכעי''ז כ' **התוס' רבינו** **אלחנן** בסוגין עי''ש שכ' לת' את קו' התוס' וז''ל דמכר ודאי מיקרי אע''פ שהוא לפי שעה אבל ביתו של שוכר לא מיקרי ע''י השכירות. עכ''ל. וע''ע ב**קה''י** ס''ח, ונתבארו הדברים בחבורה.

**ה. רב אדא שרא לזבוני חמרא אידא דספסירא אי משום נסיוני הא לא ידעה לקליה דאזלא מחמתיה. ופרש''י** דהיינו דהסרסור ישראל והמוכר נמי ישראל,וכ"כ **הרמב"ם** בפ"כ מהל' שבת ה"ה דע''י סרסור שריואולם יעוי' **ברא"ש** ס''טז שפי' דספסירא היינו ישראל הקונה בהמות למוכרן לאלתר. ואין לגזור בו משום שאלה ושכירות כיון ששאינו מחזיק את הבהמות אלא לפי שעה א''כ באותו זמן אינו משאיל ואינו משכיר. ועי' **בטור** סימן קנא שכ' דע"י סרסור אסור וכ' שם **הב''י** דהיה משמע לטור מדברי הרא''ש דדוקא בכה''ג שרי שישראל מוכרה לספסירא ישראל והספסירא מוכרה לגוי, אבל למכרה ע"י סרסור דעלמא כיון שרוב המכירות הם בענין זה אסור, ולפיכך נקטה הגמ' לשון ספסירא ולא נקטה לשון סרסורא, וכ''פ **בשו''ע** שם ס''ד.

**ו. ברש''י ד''ה ומתניתין בבהמה טמאה אפילו בסתמא** עי' בס' **עבודת עבודה** שהק' דגוי יכול לאכול אף בהמה טמאה וא''כ מאי נ''מ לגבי הגוי אם היא בהמה טהורה או טמאה, ועי''ש מש''כ בזה.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - יד'**

**א. דף טו ע''א בתוס' ד''ה אימור וכו' ופסק רבינו ברוך דלפי זה אין להתיר אלא כשקונה הסוס לצורך עצמו ונמלך עליו למכרו דאם לא ימכרנו יפסיד אבל לוקח סוסים למכרם כדי להרויח אסור דלא יקחם ולא יפסיד בהם.** ואולם **בר''ן** [**על הרי''ף]** הביא דבס' **התרומה** כ' בשם **רבינו תם** דמשום שאלה ושכירות ליכא למיחש דאין רגילין עכשיו להשאיל לגוי ולא לקנות בהמה כדי להשכיר כי אם לצורך עצמו קונהו. וכתב הר"ן דנראה לפי דברים אלו דאפילו לקנות כדי למכרה מותר והוסיף דאעפ"כ בעל נפש ימעט אבל בשאלה ושכירות שהדבר פשוט לאיסור ראוי למחות למי שרוצה לעשות כך, והו''ד **בב''י** ס''קנא. ועי' **בשו''ע** שם ס''ד שכ' דעכשיו נהגו היתר בהכל ועי''ש **בש''ך** שם ס''ק יב' שהביא את דברי הר''ן לגבי בעל נפש ושאלה ושכירות.

**ב.**  דף טו' ע''ב **א"ל אביי וכל היכא דאדם מצווה אסור והרי שדה, דאדם מצווה על שביתת שדהו בשביעית ותנן בש"א לא ימכור אדם שדה ניר בשביעית וב"ה מתירין מפני שיכול להובירה,** עי' **בריטב''א** שביאר את קו' הגמ' דהכא איכא תרתי איסורא לפני עור ואיסורא דשדהו שהוא מצווה על שביתתה, ואפילו הכי תלו ב"ה לקולא עכ''ל, **ו**עי' **במנ''ח** מצוה קיב' דשביעית חמור משבת ויו"ט, כיון דבשויו"ט איכא איסור על העושה מלאכה בעצמו אבל ע"י עכו"ם הוא רק שבות א''כ יש עשה בשבת דבהמתו צריכה לשבות ואם משאיל או משכיר בהמתו לעכו"ם עובר משום בעשה דשביתת בהמתו, וכן לב"ש שביתת כלים דאם הכלי עושה מלאכה עוברים הבעלים בעשה, אבל את שאר המלאכות כגון חרישה וזריעה אינו עובר אא''כ עושה בעצמו אבל ע"י עכו"ם אינו עובר כלל, משא''כ בשמיטה דאם עושה עבודת הארץ כגון שחורש שדהו או זורע או קוצר ע"י עכו"ם נהי דהל"ת של עבודת הארץ אינו עובר כי כל הלאו כתוב בלשון נוכח שדך לא תזרע מ''מ בעשה עובר בכל עבודת קרקע אפילו ע"י אחרים כיון דכתיב שבת שבתון יהיה לארץ ושבתה הארץ ומבואר מהאי קרא דאיכא גזירת הכתוב דהארץ תשבות, וכמו שמצווים על שביתת כלים ושביתת בהמה בשבת כן מוזהרים על שביתת הארץ בשמיטה והמשכיר לעכו"ם או לישראל השדה עובר המשכיר משום שביתת שדהו כיון שהכלל הוא דכמו שיש שביתת בהמה בשבת כ"ה שביתת קרקע בשמיטה, ועי''ש שכ' דאם כי הדברים בעצמם נכונים מ''מ ש"ס מפורש הוא בסוגין גבי שביתת בהמה בשבת דאמרינן אין אדם מוזהר על שביתת בהמתו בשביעית אמר ליה אביי והרי שדה דאדם מוזהר על שביתת שדהו בשביעית ותנן בש"א לא ימכור אדם שדה ניר בשביעית וב"ה מתירין מפני שיכול להובירה. ופרש''י בד''ה אדם מצווה על שביתת שדהו, דכתיב שנת שבתון יהיה לארץ. וא''כ נמצא כל הדינים דשביתת בהמתו נוהג גבי שביתת שדהו בשמיטה וכמו שאם גוי עושה מלאכה בבהמת ישראל עובר הישראל על עשה דשביתת בהמתו ה''ה אם גוי עושה מלאכה בקרקע של ישראל עובר הישראל על עשה דשבת שבתון, וה''ה כשמשכיר לעכו"ם וכדומה.[ונ''מ להיתר המכירה עי' היטב במעדני ארץ ס''יד ס''ק יז',] אלא שבסו''ד שם קאי בצ''ע קצת כיון דברמב''ם אין דין זה מפורש ואולם מסיק שם דודאי כך הלכה היא ואין חולק. וע''ע באות ג' מש''כ בזה **החזו''א** ועי' באות ד' במש''כ **התורי''ד.**

**ג.**  **בתוס' ד''ה מי דמי וכו' לכך נראה לפרש התם אין אדם מצווה על שביתת בהמתו בשביעית פירוש לפי שאין האיסור תלוי בגוף הבהמה אלא בגוף הקרקע ואפילו השאיל פרתו לעובד כוכבים לחרוש בה בשביעית אין שום איסור שביעית על הבהמה דאין כאן גנאי וכו' ופריך והרי שדה דאדם מצווה על שביתת שדהו וכשהוא ביד ישראל אחר יש בו איסור דאורייתא אם זרע בו הישראל ותלינן להיתרא.** וע''ע **בתוס' רבינו אלחנן,** **ובחזו''א** שביעית ס''יז ס''ק כה' כ' דבתוס משמע שאין האיסור של שביתת השדה תלוי בבעלות אלא רק מי שעובד בשדה הוא עובר על איסור שביתה, ולפיכך אם עובד בה עכו"מ בשכירות אין ישראל עובר בה משום שביתה ואילו בתוס' הר"א מבואר דהוא מצווה על שביתת שדהו ממש, וכמבואר בדברי הריטב"א עי' באות ב', וע''ע באות ד' בדברי התוס' רי''ד.

**ד. בא''ד וע''ע בתוס' רי"ד** שכ' בביאור סוגיא שהק' דלא דמי ציווי דשביתת שדהו בשביעית וציווי דשביתת בהמתו בשבת ציווי דשביתת שדהו בשביעית אינו אלא שלא יעשה הוא מלאכה בשדהו אבל אם השכיר שדהו לחשוד על השביעית אינו עובר המשכיר ואין בו אלא משום ולפני עור לא תתן מכשול ולהשכיר שדהו לגוי בשביעית אין בו איסור תורה כלל דלא נצטוו ישראל על שביתת קרקע אלא שלא יעשו בהם מלאכה, אבל שביתת בהמתו בשבת בין על ידו בין ע"י גוים אסור מן התורה דהכי אמר קרא למען ינוח שורך וחמורך כמוך חייב ליתן לו נייח שלא יעשה בהם מלאכה אפילו על ידי גוים וכ' וכ' דע''כ י''ל דבשביתת קרקע הזהרנו בשביעית כדפירש המורה דנפקא לן משבת שבתון יהי' לארץ ואסור להשכיר שדהו לגוי בשביעית אבל בשבת לא הוזהרנו על שביתת קרקע עכ'''ל וע''ע **בביאור הגרי''פ לסה''מ** **של הרס''ג** עשה סא' מש''כ בזה.

**ה. בתוס' ד''ה לעובד כוכבים וכו' וי"ל דהתם מיירי בעובד כוכבים שאינו מוזהר על לפני עור לפיכך אין אנו חוששין אם העובד כוכבים ימכור לחבירו אבל הכא דמיירי בישראל החשוד אנו מוזהרין שלא יבא שום ישראל לידי תקלה על ידינו.** עי' היטב **בחזו''א** ס''סב ס''ק כד' וס''ק כה' מש''כ בדברי התוס', וע''ע **בקה''י** ס''ד ס''ק ג'.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - טו'**

**א.** דף טו' ע''ב **בתוס' ד''ה רהיט בתריה אף על גב דלעיל תלינן אימור דלשחיטה זבנה הכא לא תלינן דלישראל מזבן לה שכך ימכור לזה כמו לזה.** בשו''ת **עין יצחק** ח' או''ח ס''יג כ' דכוונת התוס' היא לסברת **הריטב''א** דתגר הוא אינו מחזיקה לעצמו וחשוד הוא למכור לגוי כיון דלא שני ליה בין ישראל לגוי, דאילו כל הנך דתלינן לקולא היינו משום דאפשר דאית ליה הנאה בשחיטה טפי, וכן בכולם. [והיינו גם בשביעית עי' היטב ברש''י ד''ה איכא למתלי, ונתבארו הדברים בחבורה]. וע''ע **בחי' הר''ן** מש''כ בזה.

**ב.** דף טז' ע''א **אמר רב אדא בר אהבה אין מוכרין להם עששיות של ברזל.** **בריטב"א** הק' דכיון דלא קטלי בהו אלא על ידי מלאכה שעושין מהן כלי זיין אמאי אסור הרי אי עבדי בהו כלי זיין נמצא דפנים חדשות באו לכאן והו"ל כלפני דלפני דלא מפקדינן, ותי' בשם רבו דלעולם לא חשיב לפני דלפני אלא היכא דההוא דיהבינן ליה לא עביד ביה איסורא כלל אלא שנותן אותו לאחרים ועושין בו איסור, אבל כל היכא דאיהו גופיה עביד איסורא במאי דיהבינן ליה, אע''ג דלא מתעביד איסורא אלא על ידי מלאכות שעשו לו אחרים, כיון דנגרם על ידינו איסור לההוא גוי גופיה, חד לפני חשיב ואסור. ואולם בפ' **הראב''ד** כ' דהטעם הוא מפני שעושה נזק לרבים, וע''ע ברש''י על המשנה דאין מוכרין להם דובין

**ג.** **והאידנא דקא מזבנינן א"ר אשי לפרסאי דמגנו עילוון** ועי' **בבעל המאור** שכ' דמה''ט שמגינים עלינו יש להתיר אף מכירת סוסים ופרדים, **וברמב''ן במלחמות** שם כ' דכיון דבסוסים איכא נמי גזירה משום שאילה ושכירות שעושין בה מלאכה בשבת א''כ ה''ז בכלל גזירת מכירת בהמה גסה שלא הותרה מכירתה לפרסאי, דלא התירו אלא מכירת כלי זין שכל הסיבה לאסרם היתה מטעם חשש נזק, וכ''כ **הריטב''א**. ואולם **ברשב''א** הביא את דעת הרז''ה והסכים עמה אלא שכ' דמ''מ שאלה ושכירות יש לאסור משום שביתת בהמתו.

עוד כ' שם הרז''ה דאיכא מ''ד דביום ה׳ בסתם מותר להשכירן ולהשאילן מידי דהוה אכלים לבית שמאי שמצווה מן התורה על שביתתו לדבריהם ולא אמרו אלא בע״ש אבל בחמישי מותר כדאיתא בשבת דף יט' ע''א.ועי''ש ברמב''ן שהאירך להוכיח דאף איסור שאלה ושכירות הינו בכל ימי השבוע עי'ש מש''כ בישוב הבריתא בשבת וכ''ד **הרשב''א.**

**ד. בתוס' ד''ה לפרסאי דמגנו עלן, ונראה דאנן נמי שרינן השתא למכור לעובדי כוכבים כלי זיין מהאי טעמא.** ועי' **ברמב"ם** בפ''יב מהל' רוצח ה''יג שכ' דמותר למכור הזיין לחיל של בני המדינה מפני שהן מגינין על ישראל. וע'''ע בחי' **מהר''י שפירא**.

ועי' **ברמב"ם** בפ''ט מהל' ע''ז ה''ט שכ' היו ישראל שוכנים בין העובדי כוכבים וכרתו להם ברית מותר למכור כלי זיין לעבדי המלך וגייסותיו מפני שעושים בהם מלחמה עם צרי המדינה להצילה ונמצאו מגינים עלינו שהרי אנו שרויין בתוכם. ועי' **בשו''ע** ס''קנא ס''ה שהביא את דבריו להלכה. ועי''ש **בש"ך** ס"ק יג' דהאידנא נהגו למכור כל כלי זיין לעובדי כוכבים כיון שעל ידם אנו ניצולים מאויבים הבאים על העיר. ועי''ש **בדרכי תשובה** ס''ק יט' בשם **הגהות כנה''ג** על הטור שכ' דלאו דוקא כלי זין אלא ה''ה דובין ואריות דהמה נמי כלי זין וצריכים לשמור על העיר ואת יושביה וכו' וסים דהכל לפי העיר והמקום.

**ה. תניא רבי יהודה מתיר בשבורה, מפני שאינה יכולה להתרפאות ולחיות. אמרו לו והלא מרביעין עליה ויולדת, וכיון דמרביעין עליה ויולדת אתו לשהויה אמר להן לכשתלד, אלמא לא מקבלת זכר.** עי' בפ' **הראב''ד** שר''י סבר דלא מקבלה זכר מפני שהיא שבורת הדגלים ואינה יכולה לסובלו, ומירי אפילו בשבורה שאין בו טרפה, והכוונה שאינה יכולה להתרפאת ולחיות היינו להתרפות מן הכאב ולחיות מן המכה. ועי' בתוס'.

**ו. בא''ד** **בריטב"א** הביא דדעת הראב"ד ז"ל דמודה רבי יהודה בזכר כיון שהוא כן יכול לרבוע נקבה, ועי''ש בריטב''א שהביא סיוע לדבריו מדקתני בשבורה ולא קתני בשבורין כלשון ת''ק. ואולם כ' דמהא דאמרינן לקמן בארי שבור ואליבא דרבי יהודה הרי נמצא דארי נקבה היא וזה דוחק, ולפיכך כ' דהנכון הוא דאף בזכר שרי ר''י והא דקתני בשבורה ארישא דמתניתין קאי דאיירי בבהמה גסה שהיא לשון נקבה, עי''ש שהביא ראיה לזה מדברי הירושלמי.

**ז. תניא בן בתירא מתיר בסוס מפני שהוא עושה בו מלאכה שאין חייבין עליה חטאת** עי' **בהגהות רע''א** על השו''ע או''ח סוף ס''שה שדקדק בדברי בן בתירה דנקט מלאכה שאין בה חטאת, ולא נקט דאין בה איסור דאוריתא, וביאר בשם בנו ר' שמואל זצ''ל אתי לאשמועינן דאף להך שיטה דתחומין דיב' מיל הוי דאוריתא וא''כ היה צריך לגזור בסוס משום שאלה ושכירות כיון שאם הגוי יצא בה מחוץ ליב' מיל נמצא הישראל עובר על שביתת בהמתו, מ''מ כ''כ בהגהת המרדכי [בקידושין ס''תקסה והו''ד במ''א שם בס''ק יח'] דאףלמ''ד תחומין דאוריתא מ''מ דאינו מצווה על תחומין בשביתת בהמתו כיון שאין בו כרת וסקילה.

**ח.**  **בא''ד** עי' היטב **בתוס'** בדף יד' ע''ב בד''ה ובן בתירא, ובתוס' יו''ט בפסחים פ''ד מ''ג כ' לישב את דעת רש''י דס''ל דכיון דחכמים אוסרים בכל הסוסים משום סוס המיוחד לעופות דלא חלקו חכמים בסוסים.

ועי' **ברמב''ם** בפ''כ מהל' שבת ה''ד שפסק דמותר למכור להם סוס כיון שאין הסוס עומד אלא לרכיבת אדם לא למשאוי והחי נושא את עצמו, עכ''ל ומדויק מדבריו דהיכא דהוא מיוחד לעופות לא אמרינן חי נושא את עצמו וכ' שם המ''מ דהיינו שמום דפסק כר' יוחנן דאמר הלכה כבן בתירא. **והתוס' יו''ט** שם הק' דר' יוחנן גופיה קאמר בפ' המצניע דר"י בן בתירא סבירא ליה דאפילו עופות חי נושא את עצמו ומתיר אפילו במיוחד לעופות וכמו שפי' התוספות וכן פי' הרמב"ם במשנתינו, וא''כ היאך אפ''ל דפוסק כבן בתירא ועוד דבפ' על משניתינו פסק דאין הלכה כבן בתירא. וע''כ צ''ל דלא גרס בגמרא אמר ר"י הלכה כבן בתירא. וכיון שלא אפסק הלכתא פסק כת"ק.

**ט. איבעיא להו שור של פטם, מהו תיבעי לרבי יהודה תיבעי לרבנן,** **בריטב"א** הביא מי שכתב דמאן דאיבעיא האי בעיא לא שמיע להו ההיא דרב הונא [דשרי בדף טו' ע''א לתלות בשחיטה אף בסתם שור] או לא סבירא להו, אבל לדידן דקיימא לן כדרב הונא ממילא איפשיטא לן, וכ' ע''ז דאינו מיחוור, אלא דהאיבעיא אירי היכא שמוכרו לסתם גוי דאינו טבח ורב הונא דשרי אירי שמוכרו לטבח, וכדבריו דרב הונא לא התיר אלא למכור לטבח כ' גם בפ' **הראב''ד** בדף טו' ע''א **וברשב''א** כאן [בד''ה ולענין פסק הלכה עי''ש שהוסיף דה''ה בגוי העושה משתה לבנו], **ובר''ן** [על הר''יף ד''ה אימור לשחיטה זבני] ומ''מ בשור של פטם איבעי בתר הי מנייהו תלינן, בתר השור גופיה דחזי לשחיטה טפי מחרישה, או תלינן בתר לוקח כיון דרוב גוים לרדיא זביני.

ועי''ש עוד דכיון בעיין לא איפשיטא קי''ל דמוכרין משום דספיקא דרבנן לקולא, ואולם ברשב''א פסק דאסור כיון דאמר רב אשי אמר לי זבידא בר תורי משהינן ליה ועביד מלאכה על תרין. ועי''ש **שהרי''ף** השמיטה מהלכותיו.

**י. אין מוכרין להם דובים ואריות ולאכל דבר שיש בו נזק לרבים** בפ' **הראב''ד** כ' דה''ט מפני שמזיקים את ישראל כיון שלא ישמרו אותם, [וכ''נ בדברי רש''י בד''ה בימה ואולם הבה''ח נתנאל קלין הי''ו העיר דמלשון רש''י שכ' ובכל אלה יש נזק לרבים, וכדי שלא יתפש ישראל שם אסור לבנות עמהם, משמע קצת דאיכא ב' טעמים א''כ י''ל דרש''י בא לומר דחשש נזק לרבים היינו לישראל ודפח''ח] ועי' **בנמו''י** שהוסיף דכה''ג עובר על לפני עור כיון דגוי מצווה על שפיכות דמים.

וע''ע **במאירי** שהק' הלא דינא דמלכותא דינא ותי' דדין זה לא נאמר אלא בדיני ממונות ולא בדיני נפשות, [ואולם יעוי' בהגהות הרע''א על או''ח ס''קנו דדעת רש''י והרא''ש בנדה דף סא' דרשאים להרוג, וצ''ע ]. ועי' בשו''ת משנה הלכות ח''ט סשפא -שפג מש''כ בענין זה.

**יא.** **אבל בונין עמהם בימוסיאות ובית מרחצאות. ופרש"י בימוסיאות גרסינן בנין שאינו לצורך עבודת כוכבים ומפרש לקמן בפרק רבי ישמעאל (דף נג:) וקורין לו אלט"ר דקתני בימוסיאות של עובדי כוכבים מותרין ומאי בימוס בימה של אבן אחת ומקריב זבחים דהוי תשמיש דתשמיש לעבודת כוכבים.** וכ''כ **הר''ן** ובעיקר כוונת רש''י יעוי' היטב **בחי' רא''מ הורביץ בע''ב** ע''ד התוס' בד''ה בימסאות מש''כ בדעת רש''י, ואולם **התוס'** בע''ב פליג וס''ל דתשמיש דתשמיש נמי אסור וכ''ד הריטב''א ועי''ש שכ' דכיון דבע"ז עצמה רוצה בקיומה אסור כדאיתא בדף ס"ד ע''א, אין ספק שיהא אסור לעשות לה שום קיום ושום תשמיש.

והנה **הרמב''ם** כ' בפ''ט ה''יא דאסור לבנות עם העובדי כוכבים כיפה שמעמידים בה עבודת כוכבים וכו' אבל בונה הוא לכתחילה הטרקלין או החצר שיש בה אותה הכיפה. וכ' **הטור** בס'קנג דס''ל כרש''י וכ''פ **בשו''ע** שם בס''ב **ובט''ז** שם ס'' ד' תמה ע''ד השו''ע שפסק כרש''י והרמב''ם לקולא ולא נטו להחמיר בע''ז כדעת התוס'. ועי''ש **בביאור הגר''א** ס''ק ו' דפליג על שיטת הטור וס''ל דדעת הרמב''ם אינה ענין לדעת רש''י כיון דאירי בטרקלין ומתני' אירי במקום הע''ז עי''ש היטב.

**יב.** **בא''ד** עי' **בט''ז [**שם] שכ' דאין היתר זה אלא בדרך מסייע בלבד, שהרי לשון המשנה היא בונה עמהם, כלומר עמהם דוקא, כיון דמצינו כמה פעמים דמסייע אין בו ממש, אבל לבנות הוא לבדו אסור לכ"ע. ועי'בשו''ת **אגרות** **משה** חיו''ד ח''א ס''סח מש''כ בזה.

**יג. הגיע לכיפה שמעמידין בה עבודת כוכבים אסור לבנות.** **בט''ז** שם בס"ק ב' כ' דמהא דאסור לבנות עמהם כיפה שמעמידין בה ע''ז יש ללמוד דאסור לעשות חלונות לבית עבודת כוכבים דהיינו לחדר שהעבודת כוכבים בתוכו, ועי''ש עוד שהוסיף דאין להתיר בזה משום איבה דכ''כ התוספות בדף יט' ע''ב בד''ה הגיע לכיפה, דכיון דאיכא לאשתמוטי למימר דאסור לנו למיעבד דברים לאליל אין בכה''ג היתר של איבה. ועי' בשו''ת **טוב טעם** **ודעת** קמא ס''קצד מש'''כ בזה, [יש צילום אצלי]

**יד.** **בא''ד** עי' בחזו''א בס''סג ס''ק לד' שהעלה ג' צדדים ביסוד איסורא דמתני' א. דאסרו חכמים ללסיע בקיום עכו''ם כיון דהוי כעין כיבד בפניה ב. דהוא מיסוד מצות ביעור ע''ז ג. מדין מהנה לע''ז. ועי' בשו''ת **מהר''ם שיק** ח''יוד ס''קנג מש''כ בזה [יש צילום אצלי].

**בס''ד מראי מקומות -ע''ז - טז'**

א. דף יט' ע''ב **בתוס' ד''ה מכוש אחרון לית ביה שוה פרוטה, וא"ת מ"מ הלא הוא אסור ליהנות מדמי עבודת כוכבים אפילו בפחות משוה פרוטה וא"כ נמצא איסור מעורב בשכרו וי"ל כיון דבשביל מכוש זה האחרון וכו', וברשב"א** תי' דכיון דשכר אותו הנאה אינו אסור אלא מקנס חכמים כדאיתא בדף ס"ב ע''א פחות משוה פרוטה לא חשיב ושרי , וכ''כ בדף סה' ע''א, והביאו **הטור** להלכה בס''קלג **והשו''ע** שם בס''ג דפחות מש'''פ מותר בדיעבד, ועי''ש **בש''ך** דלפ''ד התוס' מבואר דאף פחות מש''פ אסור בהנאה והכא ה''ט דעו''כ אינו מקפיד על מכוש אחרון. ועי''ש עוד **בט''ז** ס''ק ו' **ובנקוה''כ.** ועי''ש **במטה יונתן** שם [להגר''י איבישיץ, הנדפס על גליון השו''ע שם] כ' דגם כוונת התוס' אינה לאסור פחות מש''פ, אלא כיון דאין הבעה''ב מקפיד על מכוש אחרון שלא לשלם לו שכרו אם לא יעשהו, ונמצא שאין מעורב כאן שכר מכוש האחרון עי''ש היטב.

**ב. מתני' אין מוכרין להם במחובר לקרקע ברמב"ן** הק' דהרי דלא נאסרה חניה אלא בא"י, והוסיף דאין לומר דמתני' ר"מ היא דאסר מכירת שדות בחו"ל [במתני בדף כא'] כיון שאנן קי''ל כר' יוסי ואילו בגמ שקלי וטרו בדברי ר''מ בגמרא, ומשמע מזה דהכי דהלכתא וכ''פ הרי''ף, ותי' דהרישא סתמה כיון שסמכה על פירוש הסיפא, והיינו דתנן ואין מוכרין להם במחובר לקרקע והדר תני כיצד אין מוכרין קרקע ומחובר לה, ועוד' תי' דבאמת אפילו לר''י בחו"ל אין מוכרין להם משום גזירה דא"י, כיון שאפשר למוכרן קצוצין אז אין מוכרין להם במחוברין, אבל שדות ובתים לר' יוסי כיון דלא אפשר שרי לזבוני להו לא גזרינן אטו ארץ ישראל. והביאו **הר''ן** [על הרי''ף] בשם איכא מ''ד, וכ' דנ''ל יותר דלר''י שרי מכירת אילנות בחו''ל [ ומסתימת דברי הרמב''ם בפ''י הל' עכו''ם והשו''ע בס''קנא נראה דאף לר''י שרי למכור אילנות מחוברים בחו''ל וכ''כ **בביאור הגר''א** שם בס''ק טו' ]

**ג.** דף כ' ע''א **דאמר קרא לא תחנם, לא תתן להם חנייה בקרקע.** עי' **ברמב"ם** בהלכות עבודת כוכבים פ''י ה''דשכ'ומפני מה אין מוכרין להן שנאמר ולא תחנם לא תתן להם חנייה בקרקע שאם לא יהיה להם קרקע ישיבתן ישיבת עראי היא, עכ''ל. ועי' **במנ''ח** מצוה תכו' שהסתפק האם מכירה לזמן הוי בכלל האיסור כיון שאי''ז ישיבת קבע, ועי' בס' **תורת יהונתן** פ''ז שכ' דלדיק מדברי הרמב''ם הנ''ל דקנין לזמן שרי עי'ש שדיק ד''ז גם מדברי החינוך במצוה שלט' דשרי, ואולם **בחזו''א** ביו''ד ס''סה ס''ק ד' [וכ''ה בשביעית ס''כד] כ' דאף מכירה לזמן הוי בכלל האיסור, והביא ראיה ממכירת אילן מחובר שאינה אלא מכירה לזמן ואסורה. וע''ע **באבי עזרי** בפ''ג מהל' שמיטה ויובל ה''ח מש''כ בזה.

ועי' בת' של בעל **התורת חסד** הנדפסת בשו''ת זכר שמחה ס''רטז שהתיר להחליף קרקע עם גוי כיון דבלא''ה יש לו חניה, ובכת''י **דהחזו''א** איתא דאף בכה''ג אסור.

וע''ע בס' **מזבח אדמה** [דף יב' ע''א והו''ד בשו''ת הר צביעניני זרעים ס''מז]שהתיר למכור לישמעאלים כיון שאינם עובדים ע''ז [ע''ע באות ה'] וכן צדד **הגאון ר''יא ספקטור** זצ''ל כמבואר במכתב שבסו''ס תורת יהונתן, אולם **בתורת יהונתן** פ''ח גופא האריך להוכיח דאף לישמעאל אסור, וכן נקט **בחזו''א** ס''סה ס''א. וכן מצאתי שכ' להדיא **בכפתור** **ופרח** פ''י [ד''ה מסתברא].

**ד**. **דבר אחר לא תחנם לא תתן להם חן** עי' **ברמב''ם** בהלכות עבודת כוכבים פ''י ה''ד שכ' וכן אסור לספר בשבחן ואפילו לומר כמה נאה עובד כוכבים זה בצורתו, קל וחומר שיספר בשבח מעשיו או שיחבב דבר מדבריהם שנאמר ולא תחנם לא יהיה להם חן בעיניך, מפני שגורם להדבק עמו וללמוד ממעשיו הרעים,עכ''ל וכעי''ז כ' **בחינוך** מצוה תכו' ,ועי' בשו''ת בצל החכמה (שם) מש''כ לדון בענין לאו זה, וע''ע בשו''ת ציץ אליעזר ח''טו ס''מז שדן כמה אופני היתר בלאו זה. וע''ע **ברמב''ם** שם בה''א שכ' דבכלל לאו זה דאסור לרחם עליהם. [ונתבארו הדברים בחבורה] וע''ע באות ו' מש''כ בשם הפלפולא חריפתא.

**ה.** **דבר אחר לא תחנם לא תתן להם מתנת חנם** **בשו''ת הרשב''א** ח''א ס''ח כ' דהיכא דאינו עובד ע''ז שרי ליתן לו מתנה, וכ''כ **במאירי** בסוגין [בסוד''ה וכבר ידעת], ואולם **בב''י ס''רמט** כ' להדיא דלאו זה הוא בכל גוישאינוגרתושב, וכ''פ **בש''ך** יו''ד ס''קנא ס''ק יח' **ובסמ''ע** ס''רמט ס''ק ב'. ועי' בשו''ת שבט הלוי ח''ד ס''ריג שכ' לישב [עי' בשדי חמד ח''ג מערכת ל' כלל צ'] מדוע לא פסק הב''י כדברי הרשב''א.

**ו. בא''ד בתוספתא** פ''ג ה''יד איתא במה דברים אמורים בגוי שאין מכירו או שהיה עובר ממקום למקום אבל אם היה אוהבו או שכינו הרי זה מותר שאינו אלא כמוכרו לו. והביאה **הרא''ש** כאן בס''יט וכ''פ **השו''ע** ביו''ד ס''קנא ס''יא דאסור ליתן מתנת חנם לעובד כוכבים שאינו מכירו. וביאר שם **הט"ז** בס"ק ח' דאם מכירו לא הוה עלייהו שם מתנה אלא כמכירה שהרי ישלם גמולו או שכבר שילם לו. וכ''פ השו''ע **בחו''מ** ס''רמט ס''ב דגוי [וי''ס דכ' שם עכו''ם] שאינו גר תושב, אסור ליתןׁלו מתנה, אא"כ הוא מכירו או אם יש בו בדבר משום דרכי שלום.

והנה **בפלפולא חריפתא** שם ס''ק ד' מבואר דהיתר זה קאי נמי על איסור נתינת חן דשרי היכא שהוא מכירו, ועי' במש''כ בזה בשו''ת בצל החכמה ח''א ס''מו ובמה שהעיר ע''ז הגר''פ אפשטין זצ''ל (יש צילום אצלי).

**ז. ברש''י ד''ה להקדים נתינה דגר. אם יש גר בשעריך לא ימכרנה לעובד כוכבים ולהכי אתא או למשמע הכי לגר אשר בשעריך תתננה והוא עיקר מצוה וכו' [וע''ע בתוד''ה רבי מאיר]** ואולם **ברמב''ם** בפ''י ה''ד לא נזכר דיש מצוה וכ' **הפלתי** בס''קא ס''ק ב' דמכאן משמע שס''ל דאינו אלא רשות ולא חיוב.

**ח. בתוד''ה וי״ל דלא תכרות ברית נמי לא קאי אלא בשבע אומות וכו'** וכ''כ **הרמב''ם בסה''מ** ל''ת מח' בריש פ''י מהל' עכו''ם, ואולם במהדורת רמב''ם פרנקל הגרסא היא אין כורתין ברית לעובדי ע''ז. ועי''ש בשינויי נוסחאות **ובלח''מ** בריש פ''ו מהל' מלכים, **ובשו''ת** **מהר''ם שיק** יו''ד ס''שפא. ובשו''ת ציץ אליעזר ח''טו ס''מח.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז -יז'**

**א.**  דף כ' ע''ב **מתני' אין משכירין להם בתים בארץ ישראל ואין צריך לומר שדות,** **בכפתור ופרח** פ''י [בד''ה ומסתברא] שכ' דשרי להשכיר בית בא''י לישמעאל שהרי אינו עובד ע''ז אבל לא למכור לו משום לא תחנם, [עי' בדף טז' אות ג']

ועי''ש עוד שכ' [בד''ה מסתברא] דהוא הדין ישראל הדר בעיר שכולה גוים בא״י ורוצה להעתיק דירתו לעיר אחרת ויש לו שם בית שיוכל למוכרה לגוים כי הוא מתירא שהמים יחריבוהו או שיחזיקו בו וידורו שם בעל כרחו. וכן נמי אם הוא בעיר שרובה ישראל ואנסוה זוזי ואין שם ישראל שיקנוהו אפילו בזול. וכ' דמסתברא דהוא הדין נמי לשדה, והביא ראיה מהא דאמרו בגיטין דף מז' ע''א המוכר שדהו לנכרי לוקח ומביא בכורים מפני תקון העולם. ופרש״י דלוקח ומביא בכל שנה צריך ליקח מבכורי פירותיה בדמיו ומביאן לירושלם. מפני תיקון העולם שלא יהא רגיל למכור קרקע בארץ ישראל. אלמא משמע דמכר בהיתר [וכמו שהעיר הבה''ח משה גוטשטין הי''ו בדברי הגמ' הנ''ל] וע''כ שמכר באחד מאלו האונסים או כיו''ב. ואולם **בפאת השולחן** ס''א ס''ק ד' האריך לחלוק עליו ומסיק לאיסור עי''ש מש''כ בישוב דברי הגמ' וכן מסקנת בעל **התורת חסד** בת' בנדפסת בס' זכר שמחה ס''ריד.

**ב.** דף כא' ע''א **ברש"י ד''ה משכירין להם בתים, ולא גזרינן אטו מכירה דאי נמי אתי לידי מכירה לא עבר אדאורייתא דכי כתיב לא תתן להם חן וחנייה בא"י כתיב דחשיבא חנייתה ומיהו מכירה לכתחילה לא דגזרינן משום מכירה דארץ ישראל.** וכ''כ **הרע''ב, ועי' בתוי''ט** שהק' עליו דהא קי''ל לר''י דכיבוש יחידשמיהכיבושועי' **בחת''ס בגיטין** דף ח' ע''א שכ' דדעת רש''י דאף לפ''מ דקי''ל כיבוש יחיד שמיה כיבוש מ''מ בסוריא ליכא לאו דחנות קרקע משום דהרי מקרא כל מקום אשר תדרוך כף רגליכם בו לכם נתתיו ילפינן דכל מה שיכבשו ישראל כל מקום אשד ידרכו להם יהיה וא"כ אם ימשלו בכיפה לא יתנו חנינה לאו"ה ואנה ימצאו מקום לחנותם והלא לא נצטוינו להשמידם ולא לגיירם אע"כ זה נאמר רק בארץ ישראל, אבל בשאר ארצות אפילו אם יתקדשוְ לענין תרומת ומעשרות מ''מ לא התקדשו לענין חנינה בארץ למכור להם בתים ונמצא לפ''ז דמכירת בתים בסוריא אינה אלא מדרבנן משום גזירת א"י ואיסור מכירת שדות אית ביה תרתי חדא דאורייתא משום הפקעת מעשר וחדא דרבנן משום גזירת חניית א"י. [וכבר הק' עליו הבה''ח משה גוטשטין הי''ו מדברי רש''י בד''ה שמיה כיבוש מבואר דלמ''ד שמיה כיבוש איכא לא תחנם מה''ת] ואולם **בתוי''ט** תמה ע''ד הרע''ב ונקט דלמ''ד כיבוש יחיד שמיה כיבוש א''כ בסוריא איכא איסור לא תחנם מה''ת אלא דמ''מ לא החמירו בסוריא לגזור בה אףבשכירות, וע''ע **בלחם סתרים** ע''ד רש''י בד''ה חו''ל. ושו''ר **דברשב''א** [בד''ה קסבר] כ' בשם **הראב"ד** דאע"ג דשמיה כבוש אין דינה כדין ארץ ישראל לגזור בה בכל גזירות ארץ ישראל כדאיתא בגטין דף ח', בשלשה דברים שוותה סוריא לארץ ישראל ובשלשה שוותה לחוצה לארץ ואמר התם קסבר כבוש יחיד שמיה כבוש, ואפ''ה אין דינה כדין ארץ ישראל, והייינו משום דוד עשה שלא כסדר, דתורה אמרה והוריש ה' את הגויים מלפניכם ואח"כ כל המקום אשר תדרוך כף רגליכם בו לכם יהיה אפילו לחוצה לארץ והוא הניח את שכניו והלך וכבש ארצות. וכ''כ **המאירי**.

**ג. ובחו''ל מוכרין להם בתים עי' בריטב''א שהק'** דמ''מ מפני איסור לא תביא תועבה אל ביתך יהיה אסור למכור להם אפילו בחוצה לארץ, והביא את תירוץ ר"ת דבחוצה לארץ אינו חשוב בתינו, [וכש''כ התוס' בשם רבינו חיים כהן], אולם כ' דהנכון דהאי דרשא מדרבנן היא שאסרו לגוים הכנסת ע"ז בבתינו ואסמכוה אהאי קרא, דאילו קרא גופיה לא מיירי אלא באיסור ע"ז והנאתה ושלא נכניסנה לבתינו ליהנות ממנה, הילכך בארץ ישראל או בסוריא שנצטוינו לעקור משם עבודה זרה בכל כחנו גזרו, אבל לא בחוצה לארץ. [וע''ע בדברי **הרמב''ן** בד''ה הא דתנן]

ובאמת **דברמב"ם** בפ"ז מהל' ע''ז ה"ב כ' עבודת כוכבים ומשמשיה ותקרובת שלה וכל הנעשה בשבילה אסור בהנאה, שנאמר ולא תביא תועבה אל ביתך וכו'. ומשמע מדבריו דלאו זה דלא תביא תועבה אל ביתך הוא דוקא בנהנה, אבל המכניס בלבד אין בו לאו כלל. וע''ע **בחינוך** מצוה תכט' שכ' דהמצוה היא שלא נדביק שום דבר מעבודה זרה עם ממוננו וברשותנו ליהנות בו, ועל זה נאמר ולא תביא תועבה אל ביתך וכו' וביארו לנו [מכות כ"ב ע"א], שהמבשל בעצי אשרה לוקה שתים, משום ולא תביא תועבה, ומשום ולא ידבק בידך מאומה מן החרם, ששני ענינים הם, אחד המכניס דבר עבודה זרה לרשותו כדי ליהנות בו, ואחד הנהנה בו. ועי''ש **במנ''ח** דנקט דכוונת החינוך היא דאינו עובר על לא תביא תועבה אא''כ מביא כדי להינות.

ואולם **ביראים** [סימן שסד] משמע דס"ל דלא תביא תועבה אל תוך ביתך איכא נמי אף בלא הנאה. כיון שכ' תועבה לא תביא. ויראת מאלהיך ולא תביא עבודה זרה בביתך דכתיב בפ' עקב ולא תביא תועבה אל ביתך והיית חרם כמוהו ותניא בע"ז פ"א אף במקום שאמרו להשכיר לא לבית דירה אמרו מפני שמכניס לתוכו ע"ז והתורה אמרה לא תביא תועבה אל ביתך וכל משמשי עבודה זרה ונוייה בכלל תועבה הם וכולם לא תביא וכו' הלכך הלוקח נויי ע"ז ומשמשיה במשכון כגון מעילים וגביעים וכל שאר נוייהם ומשמשיהם עובר בלא תביא תועבה אל ביתך, ועוד שנהנה מהם ועובר בלא ידבק בידך מאומה מן החרם, ואפילו מכניס בביתו בפקדון או השאיל או השכיר ביתו לאחרים בשאלה ושכירות לא קניא ועובר בלא תביא וגו' המשאיל והמשכיר.ואמנם יעוי' **בבית הלוי** [ח"א סימן מז ס''ק ד'] שרצה לפרש דברי היראים שאומר דעובר על לאו דלא תביא תועבה היינו מדרבנן, אכן **בתועפות ראם** על היראים שם ס''ק א' השיג עליו, וכ' דהיראים מונה ל''ת שהם מה''ת.

וע''ע בספר **מגילת אסתר** [שורש ט'] שנקט בדעת **הרמב''ם בסה''מ,** שהלאו דלא תביא תועבה אל ביתך פירושו אף בלא הנאה ובהבאתו אותה אליו בלבד הוא עובר בלאו זה, והביא ראיה ממתניתין אף במקום שאמרו להשכיר לא לבית דירה אמרו מפני שהוא מכניס לתוכו ע"א שנאמר ולא תביא תועבה אל ביתך. הנה שלאו זה בהבאה ממש נאמר ולא בהנאה. [וכ''נ בדברי הר''ן (עי' בדף יז' אות ו') שכ' דהאי לא תביא תועבה אל ביתך להא מלתא אסמכתא בעלמא היא כיון דעיקר קרא בישראל המכניס עבודת כוכבים לביתו הוא,ועכ''ל ומשמע דאם מכניס עובר אףבלא הנאה וכ''נ בדברי הרשב''א בשו''ת ח''א ס''קעז (עי' בדף יז' אות ז') שכ' אבל אם נכנס גוי לביתו של ישראל ועבודה זרה שלו בידו לא שמענו שיהא חייב ישראל בעל הבית להוציאו, דלא תביא אמרה תורה.עכ''ל ומשמע דמה שאינו נהנה הישראל אי''ז פוטרו מהלאו אלא מה שאינו מכניס.] ועי''ש עוד **בבית הלוי** [שם]מש''כ לבאר בארוכה בדיני לאו זה.

**ד. וחדא דקא מפקע לה ממעשר** עי' בפ' **הראב''ד** אמתני' שכ' דאיסור זה אינו אלא מדרבנן, ואולם **בחת''ס** **בגיטין** דף ח' כ' דהוא מדאוריתא.

**ה. אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כרבי יוסי אמר רב יוסף ובלבד שלא יעשנה שכונה וכו'** עי' **במרדכי** ס''תתו' שכ' דנראה דהטעם הוא משום שמאיְיַעָצו עצה על ישראל הדר בשכונתם ויהרגו או יזיקו להם, ולפ''ז כ' אם אם אין ישראל דר בכל אותו רחוב מותר למכור אפילו לעובדי כוכבים. וכעי''ז מבואר **בטור** סימן קנא שכ' ובלבד שלא ימכור או ישכיר לג' נכרים ביחד בשכונת היהודים. [ומשמע דלישראל אחד הדר שם אינו מצווה לחוש]

וכ' שם הב''י דטעמו של הטור הוא דמשום דהאידנא העיירות מליאות בתי גוים וכל שאינו בשכונת היהודים אפילו מוכר כמה בתים מאי הוי, הילכך לא מיתסר אלא בשכונת היהודים. וכ''פ שם **בשו''ע** ס''ט דאינו אסור אלא בשכונת היהודים.

**ו. בתוס' ד''ה** **אף במקום וכו' יש לפקפק על מה היו סומכים בני אדם למכור ולהשכיר בתים לעובדי כוכבים ואף לבית דירה וכו' ולפי זה בעת שהעובדי כוכבים שבינינו אינם מכניסין לבתיהם עבודת כוכבים בקביעות אלא כשיש שם מת או שנוטה למות וגם אותה שעה אינן עובדין אותם מותר וכו'** וכ''כ **ברא''ש** בס''כב והביאוהו **הטור**  **והרמ''א** להלכה בס''קנא ס''י דמה''ט נהגו האידנא להשכיר בתים בחו''ל, ועי''ש ברא''ש שהוסיף לבאר דהא דאסרינן להשכיר לעובדי כוכבים אינו אלא מדרבנן. כיון דפשיטא דקרא קמזהר לישראל גופיה אלא שחכמים אסרו להשכיר לעובדי כוכבים כיון שהעובד כוכבים מביא עבודת כוכבים לבית ישראל. ואולם **במרדכי** ס''תתה כ' בשם ר״י דשמא לא אסרה תורה אלא כשמביא עבודת כוכבים להשהותה בקביעות וכו' ומשמע שם לא מכניס בקביעות אינו עובר אפילו מן התורה.

ועי''ש עוד ברא''ש שכ' עוד טעם להיתר מפני שאף דלדידן שכירות לא קניא מ''מ כיון שיד אומות תקיפה ובדיניהם שכירות ליומא כמכר ואף אם נפל ביתו של משכיר אינו יכול להוציאו [עי' שו''ע חו''מ ס''שיב ס''יא] הוי כמכר. ועי' **בש''ך** שם ס''ק יז' דמה''ט נהגו בזמן הש''ך להשכיר לעכו''ם אף שבזמנו של הש''ך נהגו העכו''ם להכניס ע''ז בבתיהם בקביעות,וע''ע **בחזו''א** ס''סה ס''ק ז' מה שהתקשה בעיקר הבנת דברי הרא''ש, וע''ע **בפמ''ג** או''ח ס''קנד בא''א ס''ק יז מש''כ בביאור סברת הרא''ש.

ועי''ש עוד **בב"ח** שהביא **דבראב"ן** סימן רצא' כ' עוד טעם על מה שאנו משכירין בית דירה בזמן הזה והיינו משום דכי אמרינן דאית ביה משום לא תביא תועבה אל ביתך הני מילי בארץ ישראל ובסוריא שהיו ביתם מיוחד להם ולא היה יד גוי באמצע אבל אנו שנותנין מס לגוים מקרקעות שלנו אינו מיוחד, והביאו להלכה **הש''ך** שם [וע' בפמ''ג שם מש''כ בביאור דברי הראב''ן] ועי''ש בש''ך שצירף להיתר גם את דעת הר''ח כהן והר' אלחנן שהביא התוס' ואת דעת הר''ן עי' באות ד'.

**ז. בא''ד** **ורבינו חיים כהן היה מביא ראיה להתיר מדגרסינן בירושלמי וכו' הטעם דבחוץ לארץ לא מיקרי ביתך אלא בארץ וקשו בה טובא חדא כי אין נראה לר"י שיגרע ישראל בחוץ לארץ מעובד כוכבים וכו'** עי' **ובר''ן** [על הרי"ף] שג''כ הביאו את דברי הירושלמי, וביארו דה''ט משום דהאי לא תביא תועבה אל ביתך להא מלתא אסמכתא בעלמא היא כיון דעיקר קרא בישראל המכניס עבודת כוכבים לביתו הוא, הלכך בארץ שאנו מצווין לשרש אחר עבודת כוכבים אסרו חכמים שלא להשכיר לבית דירה וכן נמי בסוריא מפני סמיכותה לא"י אבל בחו"ל שאין אנו מצווין לשרש אחריה משכירין אפילו לבית דירה.

**ח.** בשו"ת **הרשב"א** [ח"א סימן קעז] נשאל לגבי גוי מהו שיאכל חמצו בביתו של ישראל מי שרי לישראל להניחו להכניס חמץ שאין זה כעבודה זרה שעובר על לא תביא תועבה אל ביתך או לא. והשיב וז"ל דבר ברור הוא זה שהרי מקבלין פקדונות מן הגויים בשלא קבל עליו אחריות וכו'. ואפילו בעבודה זרה בכי הא מנין שהוא אסור שלא אסרו ואפילו בארץ אלא להשכיר לו ביתו, אבל אם נכנס גוי לביתו של ישראל ועבודה זרה שלו בידו לא שמענו שיהא חייב ישראל בעל הבית להוציאו, דלא תביא אמרה תורה. ועי' בשו''ת **הר צבי** או''ח ס''פה מה שמסיק להלכה מדבריו.

**ט.** דף כא ע''ב **תניא רבן שמעון בן גמליאל אומר אלא ישכור אדם מרחצו לעובד כוכבים מפני שנקרא על שמו ועובד כוכבים זה עושה בו מלאכה בשבתות ובימים טובים,** ראוי להביא כאן את הקדמת **המ''ב** לסימן רמג שכ' בזה''ל דע ששלושה חילוקים יש, אחד הוא אריסות ששוכר לא"י שיעשה המלאכה בשדה או במרחץ והרווחים או הפירות יחלוקו. הב' הוא שכירות שא"י נוטל כל הרווחים או הפירות ונותן לישראל עבור שדהו ומרחצו דבר קצוב לכל שנה. הב' חילוקים אלו מותרים בשדה לגמרי ובמרחץ מדינא כיון דא"י אדעתיה דנפשיה עביד, אלא שחכמים אסרו אלו הב' חלוקים במרחץ משום מראית העין מפני דנקראת על שמו ויבואו לחשדו שעושה בשליחותו, אבל החלוקה הג' דהוא קבלנות דהיינו שיהיו כל הרווחים לישראל רק שישראל נותן לא"י דבר קצוב לכל שנה עבור פעולתו זהו ודאי אסור מדינא במרחץ דהוי הא"י שלוחו של ישראל וישראל נהנה ממלאכה בשבת דאם לא יעשה יום אחד יפסיד הישראל ריוח אותו יום, וע"כ אם מנהג רוב אנשי המקום להשכירם או ליתנם באריסות חזר להיות המרחץ כשדה הב' חילוקים ראשונים מותר והחלוקה הג' אסור.

ועי''ש שהוסיף דכל היתר שכירות דכאן היינו שהוא משכירו דרך הבלעה עם ימות החול אבל ליום השבת לחוד אסור אפילו בשדה.

**י. אריסא דמרחץ לא עבדי אנשי** עי' **בביאור הלכה** בריש סימן רמג שכ' דיש לעיין אם הפירוש הוא דרוב העולם נותנין באריסות והביא דכן משמע מלשון **הרא"ש,** [וכפי הנראה כוונתו למש''כ הרא''ש בס''כג, ומהך דשמעתין דאמר אריסותיה קעביד בשדה אין ראייה לקבלנות בתים לפי שאין רגילות בשדה אלא אריסות וחכירות] אבל אם המנהג שוה לשכור פועלים כמו אריסות אסור דלא יתלו באריסות או דילמא דבכה"ג ג"כ שרי וכוונת הגמרא אריסא אריסותיה עביד היינו שדרך נמי ליתנו באריסות לאפוקי מרחץ דאין דרך ליתנו באריסות וכש''כ הר"ן בס"פ כל כתבי לפי שהוצאותיו מרובין ושכרו מועט ויודעין הכל שבשביל ישראל הוא עושה, ומסיקדמלשון **הרמב"ם** שכ' בפ"ו מהלכות שבת הלכה ט"ו דבר ששם ישראל בעליו קרוי עליו ואין דרך רוב אנשי אותו המקום להשכירו או ליתנו באריסות אסור להשכירו לא"י וכו' משמע דלהתירא בעינן רובא וכדברי הרא"ש, ועי''ש שכן משמע מלשון השו"ע שם בס"ב.

**בס''ד**  **מראי מקומות - ע''ז - יח'**

**א.דף כא' ע''ב בתוס' ד''ה אריסא אריסותיה קא עביד פסק ר"ת הלכה כרשב"ג דאמר אריסא אריסותיה קא עביד ומתוך כך התיר לישראל שנתן ביתו לעשותו בקבלנות לבנות בו אפילו בשבת וכו'** קבלנות היינו מה שמקבל שכר עבור עבודתו אולם יכול לעשותה באיזה זמן שירצה, ועי' **במ''ב** ס''רמד ס''ק ב' שביאר [בשם המ''א] דכיון שקצץ אדעתיה דנפשיה קעביד למהר להשלים מלאכתו, ולישראל אין קפידא בזה דאם היום לא יעשהו למחר נמצא דלא קבע לו מלאכתו בשבת ולפיכך שרי.

**ב. ור' יצחק פירש דקבלנות דבית אסור והיה דוחה כל ראיות ר"ת וכו' ולא דמי לעובד כוכבים העושה מלאכה בידים ודומה כמי שישראל מצוה לו לעשות בשבת וגם לא דמי להך דשכירות שדה דשמעתין דלעולם הוא רגילות לקבל שדה באריסות למחצה לשליש ולרביע אבל בבנין בית רגילות לשכור מידי יום יום והרואה אינו אומר קבלנותיה עביד אלא שכירי יום נינהו.** ועי' **בר''ן** שכ' דכן דעת הרמב''ם בפ''ו ה''יב שכ' פוסק אדם על הגוי על המלאכה וקוצץ דמים והגוי עושה לעצמו ואע''פ שהוא עושה בשבת מותר, וכ''פ **בשו''ע** סימן רמד ס''א ועי''ש עוד בראב''ד מה שנחלק עם הרמב''ם ומה שביאר בזה **הכתב סופר** בס''מא.

**ג. בא''ד ולא שרו אף תלוש אלא בביתו של עובד כוכבים כגון כלים לכובס שמתקנם ביד עובד כוכבים** וכעי''ז פסק **הרמב''ם** פ''ו ה''יג דכ''ז בצנעה, שאין מכירים הכל שזו המלאכה הנעשית בשבת של ישראל היא, אבל אם היתה ידועה ומפורסמת, אסור שהרואה את האינו יהודי עוסק אינו יודע שקצץ, ואומר שפלוני שכר האינו יהודי לעשות מלאכה בשבת [בתורת שכיר] ולפיכך הפוסק עם הא"י לבנות לו חצירו או כותלו, או לקצור לו שדהו, אם היתה המלאכה במדינה או בתוך התחום, אסור לו להניחה לעשות לו מלאכה בשבת, מפני הרואים שאינם יודעים שפסק, ועי''ש במ''מ דמקור דברי הרמב''ם הוא בירושלמי הנ''ל, וכ''פ השו''ע [שם] ועי''ש **ברמ''א** שהוסיף דאפילו אם דר בין העובדי כוכבים, יש לחוש לאורחים הבאים שם, או לבני ביתו שיחשדו אותו ואם היתה המלאכה חוץ לתחום, וגם אין עיר אחרת בתוך תחומו של מקום, שעושים בו מלאכה מותר.

והנה על מה שכ' ע''ד השו''ע דשרי בצינעא יעוי''ש **בביאור הגר"א** שציין ע"ז את דברי הירושלמי הנ"ל דבתלוש שרי דוקא בביתו של א"י, ועי''ש **בבה''ל** [ד''ה בצינעא] דלכאורה משמע מדברי הגר''א דהוא מחמיר היכא שהוא עושה אותה בפרהסיא אף שהיא מלאכת תלוש שאין ידוע שהוא של ישראל, אבל כ' דמלישנא דהשו"ע שכתב שאין הכל מכירים וכו' אבל אם היתה ידועה וכו' משמע דהעיקר תלוי אם המלאכה מפורסמת שהיא של הישראל והביא דכ"כ הגר"א בעצמו בביאורו על דברי הג"ה שבסעיף ב' ע"ש, והא דאיתא בירושלמי דדוקא בבית א"י מותר היינו משום דכל כה"ג מסתמא לא מינכרא מלתא שהיא של ישראל, ובאמת אפילו אם הוא עושה אותה ברה''ר ואינו מנכר לסתם בנ''א שהיא של ישראל שרי כמו עי''ש שהביא דכ''כ הב"י שם בשם רבינו ירוחם ועי''ש עוד שכ' דאפשר נמי דבא הירושלמי שם לאפוקי אם הוא בבית ישראל, ועי''ש שמסיק דנראה דכונת הגר"א ג"כ הכי.

**ד.** עי' **ברא"ש** שכ' ע''ד ר''ת דמהך דשמעתין דאמר אריסותיה קעביד בשדה אין ראייה לקבלנות בתים לפי שאין רגילות בשדה אלא אריסות וחכירות. אבל רוב בנין בתים ע"י שכיר יום הלכך הרואה אומר שכירי יום נינהו. וכ' **בבה''ל** שמשמע מזה דאם רוב העיר דרכן בקבלנות אפילו בבתים אין להחמיר, **ובר''ן** כ' עוד טעם שהרואין יתלו באריסות. ועי' מש''כ לפ''ז **בבה''ל** [שם] בד''ה או לקצור.

**ה. בא''ד ולא מבעיא הבנין עצמו דאסור אלא אף לפסול האבנים ולתקן הקורות ואפילו רחוק מן החומה ואפילו בביתו של עובד כוכבים אסור כיון דלצורך מחובר הוא,** וכ''פ **בשו''ע** ס''רמד ס''ב דלפסול האבנים ולתקן הקורות, אפילו בביתו של אינו יהודי אסור, כיון דלצורך מחובר הוא ואם עשו כן לא ישקעם בבנין. ועי''ש ברמ''א שהביא די"א דאם אינו מפורסם שהוא של ישראל שרי.

**ו.** דף כב' ע''א **א"ה, מאי איריא מפני שנקראת על שמו תיפוק ליה משום לפני עור לא תתן מכשול** צ''ע כיון דלאו זה אינו אלא בקאי בתרי עברי דנהרא, א''כ היכא דאיכא שדה אחרת שיכול לשכור הכותי, אינו עובר עליו בלפנ''ע. אלא רק מפני שנקראת על שמו. [ולע''ע לא מצאתי מי שיעמוד בזה].

**ז. חדא ועוד קאמר, חדא משום לפני עור, ועוד מפני שנקראת על שמו.** עי' **בריטב"א** שהק' אמאי שביק התנא את הטעם של לפני עור דהוי דאוריתא ונקט טעמא דמראית העין דמזה משמע דליכא איסורא אחרינא, ותי' דבאמת רוב כותיים אינם עושים מלאכה בחולו של מועד כיון שיש בה הרבה מקראות לדרוש שהיא מן התורה כדאיתא בחגיגה דף יח' ע''א וגם קרוב הדבר אל הדעת, אלא שיש מיעוט דלא צייתי כיון שאין הכתוב מפורש, ומעיקרא דאמרינן דכותי לא ציית היינו דגוי ודאי ציית אבל כותי זמנין דלא ציית, ולפיכך הק' אמאי אסרו בכותי, וע''ז משני דכותים לא ציתי כלל, ולפיכך הק' אי הכי תיפוק ליה משום לפני עור, [כיון דלמאן דס''ל דכותי נמי ציית לוק''מ וע''ע בתוס' מש''כ בביאור האי הכי], ומהדרינן חדא ועוד קאמר, והיינו דהיכא שהוא מוסר לכותי שהוא חשוד דלא ציית יש בזה משום לפני עור, ולפיכך ליתן לסתם כותי דציית ליכא משום ולפני עור כיון שמעיקרא כשמכרנו לו סמכנו על הרוב דצייתי ואם באמת לא ציית לנו אנו אנוסים, אלא שעדין איכא איסורא משום שנקראת על שמו, ולפיכך נקט התנא הטעם שנוהג ברוב הכותיים.

ועי''ש שהוסיף דזהו הביאור במה שלמד **הרמב"ן** מסוגיין דאיסור מלאכה בחולו של מועד דאורייתא היכא שאין בו צורך המועד או דבר האבד, שאלמלא כן הא ודאי שלא היו מציתים הכותים לדין חוה''מ והיה כאן לנו לאסור משום לפני עור.

[הערה גדולה! כתב הריטב״א בדף סג' בסוף ע''א דכל שאין אנו נותנין לו האיסור עצמו והדבר ספק אם יקח איסור אם לאו אין בו משום לפני עור אפילו לגבי ישראל. ובשדי חמד ח''ב מערכת ו' כלל כו' אות י' הביא דבס' קרבן אליצור [על מסכתין] יסד מדבריו דהיכא דמושיט לו את האיסור עצמו אית ביה משום לפנ''ע אף היכא דהוא ספק ועי''ש בשדי חמד מש''כ לדון בזה ועי''ש עוד שהביא דבס' פתח הדביר פליג וס''ל דאי''ז דעת הריטב''א אלא כל היכא דאיכא ספק שוב אינו עובר בלפנ''ע [ונתבארו הדברים בחבורה בשלהי החודש העשירי הוא חודש טבת], ולכאורה בסוגין נמי מבואר כן בדעת הריטב''א דהיכא שנותן לו את גוף האיסור כל היכא דליכא רובא עובר על לפנ''ע ולא סגי שיהיה הדבר ספק או צד רחוק שלא יעבור על האיסור (יש צילום אצלי של השד''ח)]

**ח. בתוס' ד''ה תיפוק ליה משום לפני עור וכו' ומכאן יש להביא ראיה למה שפירש ר"ת דשייך למימר לפני עור אף במידי דלית ביה איסורא אלא דרבנן דהא מלאכה דח"ה אינה אסורה אלא מדרבנן כדפירש ר"ת (במו"ק דף ב') וראיה נמי מדלעיל (דף טו ע''ב) דאסור למכור לישראל החשוד למכור לעובד כוכבים אף על גב דליכא איסורא אלא דרבנן**. ועי' **בחי' הר''ן** דהוי לפנ''ע מדרבנן ואולם **במנ''ח** מצוה רלב' כ' בדברי התוס' דהוי איסור מה''ת כיון דלא גרע ממכשיל בעצה שאינה הוגנת שעובר בלאו מה''ת כמבואר שם בדברי **החינוך**, **וברמב''ם** פי''ב מהל' רוצח ה''יד. וכ''כ בשו''ת **פני יהושע** ח' חו''מ ס''ט דהתורה אמרה סתם שלא להכשיל אדם א''כ כיון שאסרו חז''ל דבר זה א''כ אם מכשיל באיסור דרבנן עובר בלאו מן של תורה שמצותה שלא להכשיל אדם. ואולם **בתוס' בחגיגה** דף יח עא בד''ה חולו של מועד אסור בעשיית מלאכה נקטו דמלאכת חוה''מ אינה אלא מדרבנן והק' מהא דאמרו בסוגין גבי כותים ותיפוק ליהמשום לפני עור לא תתן מכשול במלאכה דחוש''מ ותי' דהיינו משום פשטיה דקרא הכי הוי וצדוקין מודין בה. וכ' המנ''ח שם דמבואר בדבריו דס''ל דליכא לפנ''ע כשמכשיל את חבירו באיסור דרבנן.

**ט.** **איתיביה רבינא לרבא ישראל ועובד כוכבים שקיבלו שדה בשותפות לא יאמר ישראל לעובד כוכבים טול חלקך בשבת ואני בחול ואם התנו מתחלה מותר ואם באו לחשבון אסור.** ועי' **ברש''י**, וכדי לבאר יותר את דברי הגמ' ראיתי תועלת להביא את דברי **הלבוש** בס''רמה ס''א דז''ל ישראל וגוי שיש להם שדה או תנור או מרחץ או רחיים של מים בשותפות, או שהם שותפים בחנות בסחורה, לא יאמר הישראל לגוי תתעסק ותעמוד אתה בו בשבת ואני אתעסק בו ביום אחר כנגדו בחול, דכיון שהם שותפים בגוף הדבר לא דמי למשכיר [שדה דשרי], דהתם כל העבודה לגוי השוכר, אבל הכא הרי מוטל על שניהם להתעסק בו בצרכי מלאכתם בשוה בכל יום זה חצי יום וזה חצי יום, והוי כאילו מעמיד פועל במקומו שיעשה מלאכתו בשבת בחצי היום והוא יעשה כנגדו במקומו בחצי יום אחר בחול וזה ודאי אסור אלא יתנו בתחלה בשעה שבאין להשתתף קודם שזכו בשותפות, שיהיה שכר השבת ועמלו לגוי אם מעט ואם הרבה ושכר יום אחר ועמלו בחול כנגד יום השבת יהיה של ישראל לבדו, שכיון שהתנו כן מתחלתו הוי ליה כאילו אין לישראל חלק כלל בדבר זה ביום השבת, אלא כולו של גוי ביום השבת, וביום החול שכנגדו הוא כולו של ישראל, ונמצא שלא הוטלה מלאכת שבת על הישראל כלל, מאחר שאין הדבר שלו ביום ההוא, והגוי בדידיה לבדו קטרח. ועי' **בפמ''ג** שםבא''א ס''ק ב' מש''כ בדעת רש''י.

**י. ברש"י ד"ה ואם באו לחשבון לאו אהתנו מתחלה קאי אלא מילתא באנפיה נפשיה היא כלומר אם קיבלו סתם ועשו סתם ועייל העובד כוכבים בשבת וישראל בחול ולא צווהו ישראל ובאו לחשבון לאחר זמן לומר כמה ימי שבת נטלת אתה ואני אטול כנגדן ימי החול.** ואולם **בריטב"א** הביא בשם **הראב"ד** דקאי אהתנו מתחילה דכיון דבאו לחשבון אח"כ נמצא דלא התנו אלא להערמה , וכ' ע"ז הריטב"א דאינו נכון דאם כן היכי דייקינן מינה לקמן הא סתמא שרי, הלוא מתניתא אירי כשהתנו, ואנן מבעיא לן בסתמא גמורה שלא התנו ולא באו לחשבון כלל, ולכך כ' דהנכון כמו שפרש"י דהכא בשלא התנו מתחילה. ועין **בב"י** ס''רמה שנקט דדעת **הרמב''ם והטו''ר** כדעת רש''י. ואולם **במ''א** שם ס''ק ב' פסק כשיטת הראב''ד, **ועי' במ''ב** שם ס''ק ה' שהביא את דעתו ודעת רש''י והביא **דהא''ר** האריך בענין זה וקאי בצ''ע.

**ואופן החשבון** כ' **הפרישה** שם בס''ק ב' דהיינו דשעת הקצירה או הבצירה יטול הנכרי כפי עבודתו בשבת והיהודי כנגד עבודתו בחול. ואף אם יעבוד א' מהם חלק מהיום לא יטול בשעת חלוקה אלא כנגד מה שעשה.

**יא. בתוס' ד''ה לא יאמר לו ישראל לעובד כוכבים כו' מעשה כך היה בימי רבינו תם והיה ר''י ר''ל דמותר דלא דמי לשדה דהכא דגבי שדה חלק הישראל משביח אף בחול במה שהעובד כוכבים עושה בו בשבת וזה בחול ואף בלא התנו מתחילה ולא הודה ר''ת לזה ונראה לו דאין לחלק בין תנור לשדה דאע''פ שאינו משביח מלאכה בשבת מ''מ הוי כאילו מעמיד פועל בידים,** ועי' **בב''ח** בסימן רמה שביאר דדעת ר''י היתה דהא דאסור בלא התנו בשדה אין הטעם משום דמיחזי כשלוחו, גם בתנור ומרחץ וריחיים מיחזי כשלוחו, אלא הטעם הוא משום דכיון שחלק הישראל מתעלה באותה מלאכה שהגוי עושה בשבת חשיב כמשתכר במלאכת שבת ואסור משום מלאכת שבת ואסור משום שכר שבת, וא''כ בתנור מרחץ וריחיים שאין חלק ישראל מתעלה בכך מותר, ואע''פ דהישראל נוטל כל השכר של יום ראשון כנגד שכר השבת שנוטל הגוי אין זה שכר שבת אלא חילופי שכר שבת, ועי''ש שהביא **דבמרדכי** פ''ק דשבת ס''רמו השיא דרבינו גרשם אסר גם חלופי שכר שבת, ואולם דעת ר''י דחילופי שכר בשבת שרי. ודעת ר''ת או דס''ל כרבנו גרשם דאפילו חילופי שכר שבת נמי אסור או דס''ל דאסור משום דמחזי כשלוחו דהוי ליה אילו מעמיד פועל בידים וכש''כ התוס', והרא''ש בס''כד בביאור דעת ר'''ת . וכ''כ **המ''א** בס''ק א' בדעת ר''ת.

**יב.** **בא''ד** **וגם ר"י חזר בו והביא ראיה לדברי ר"ת דאין חילוק בין תנור לשדה וכו' בשבת שום חלק וגם ר"ת באותו מעשה דתנור צוה לקבל החוב מן העובד כוכבים ולחזור ולהלוות ולהתנות מתחלה,** ועי''ש **בטור** שבדברי **הרמב''ם** שכ' בפ''ו ה''יז המשתתף עם העכו''ם במלאכה או בסחורה אם התנו וכו' נראה דס''ל כר''ת כיון דהמלאכה דומה לתנור דאין חלק הישראל מתעלה בה שהעכו''ם עושה ואפ''ה אסר הרמב''ם היכא דלא התנו. ועי' **בב''י** [שם] דכ''פ הסמ''ג וכן מדויק לשון **הטור**, וכ''פ שם **בשו''ע** ס''א דגם בתנור אסור.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - יט'**

**א.** דף כב ע''א **ברש''י ד''ה שרא להו דשתילי דערלה הוו ישראל ועובד כוכבים שקבלו שדה בשותפות לנטעה ויטלו החצי בין שניהם ונתעסק עובד כוכבים בכל צרכי שני ערלה ואכלן וישראל נתעסק בה שלש שנים אחרות ואכלן ושרא להו רבא דהיתר גמור הוא דהא אף על גב דקבלוה יחד בתחלה ואמר לו ישראל הוי אתה עובדה לשלש שנים הללו ואני שלש אחריהן אין כאן איסור שליחות דהא ישראל נמי שרי לעבדה ואי משום אכילה שישראל אוכל כנגדו ונמצא נהנה מפירות הערלה שמכרן אין זה נהנה שכך המשפט שנה שזה עובד הוא אוכל,** ועי' **בחי' הר''ן** שכ' דלפ''ז ולפ"ז ישראל ועובד כוכבים שקבלו שדה בשותפות יכול ישראל לומר לעובד כוכבים טול אתה שני ערלה ואני שני ההיתר אלא שהק ע''ד רש''י דלפ''ז תמוה מאי סייעתא משבת לערלה דמלאכה דהרי בערלה פשיטא דשרי מלאכה בערלה, ואי משום שישראל אוכל כנגדו אי פשיטא לן שאין זה נהנה מפירות הערלה מפני שכך המשפט דשנה שזה עובד הוא אוכל אין אנו צריכים סייעתא מהברייתא, ואי מספקא לן בהכי א''כ היאך פשטו את ספיקם מהברייתא, וע''ע **בחזו''א** ס''קעז ס''ק ט' מש''כ בישוב קו' הר''ן.

והבה''ח משה גוטשטין וחיים עוזר גולדשמיט הי''ו העירו דבדברי רש''י בד''ה לסיועי סיעיה שכ' דמדקתני התנו לכתחילה מותר אלמא כי ליכא איסור שליחות דמלאכה שרי ואע״ג דמטיא הנאה לישראל וה״ה לערלה. מבואר דאיכא איסור הנאה אף מחמת מה שהתנו ביניהם [וכעין חליפי ערלה] דע''ז ה''א דיהא אסור ועל איסור זה מיתי ראיה מערלה, אלא דאכתי צ''ב מהו איסור זה, וע''ע בחי' **מהר''י שפירא** מש''כ בזה.

ועי''ש **בר''ן** שהביא **דברמב''ם** בפ"י מהלכות מאכלות אסורות ה''יד כ' עובד כוכבים וישראל שהיו שותפין בנטיעה אם התנו מתחלת השותפות שיהא העובד כוכבים אוכל שני ערלה וישראל אוכל שלש שנים משני היתר כנגד שני ערלה הרי זה מותר ואם לא התנו מתחלה אסור ובלבד שלא יבאו לחשבון כיצד כגון שיחשוב כמה פירות אכל העובד כוכבים בשני ערלה עד שיאכל ישראל כנגד אותן פירות אם התנו בזה אסור שהוא כמחליף פירות ערלה ע"כ וכ' הר''ן דובודאי שדבריו מחוורים דהא כיון שקבלו ישראל ועובד כוכבים שדה זו בשותפות זכה ישראל בחציין של פירות הללו ואם יאמר לו להעובד כוכבים טול אתה חלקך בשני ערלה ואני בשנים של היתר נמצא שנוטל חלופי ערלה, ועי' **בשו''ע** ס''רצד ס''יג שפסק כדברי הרמב''ם, **וברמ''א** שם הביא את שיטת רש''י בשם י''א [עי''ש במוסגר דכוותיה פסקו הטור והרא''ש] ועי''ש **בט''ז** ס''ק כ' **ובש''ך** ס''ק כז' מש''כ בשיטת הרמב''ם והשו''ע ונתבארו הדברים בחבורה, וע''ע במה שהשיג שם **הראב''ד** על דברי הרמב''ם. ובמש''כ בביאור השגתו ובביאור דעת הרמב''ם **בחזו''א** שם ס''ק י'.

**פרק אין מעמידין**

**א. מתני' אין מעמידין בהמה בפונדקאות מפני שחשודין על הרביעה.** עי' **בחי' הר''ן** [על הרי''ף]שכ' דמסתברא דה"מ במקומות שהעובדי כוכבים חשודין על הרביעה אי נמי בסתם עובדי כוכבים אבל כגון עובדי כוכבים שבמקומות הללו שאינן חשודין בה אדרבה מכין ועונשין עליה מותר. [ועי' בתוס'] וכעי''ז כ' **המגיד משנה** בפ''כב מהל' איסורי ביאה ה''ה בשם **הרשב''א,** ועי' **בב''י** ס''קנג שהביא את דבריהם וכ''פ שם **בשו''ע** סימן קנג ס''א דבמקומות שאינם חשודים בה, ואדרבה מכים ועונשים עליה, מותר. ועי' באות ב'

**ב. ולא תתייחד אשה עמהן, מפני שחשודין על העריות** **ולא יתייחד אדם עמהן, מפני שחשודין על שפיכות** **דמים.** בשו''ת **חוות יאיר** סס''ו הביא דע''פ דברי הר''ן באות א' דן **מהר''מ שטרן** זצ''ל להתיר גם יחוד עם העכו''ם כיון דבזה''ז לא חשידי אישראלית ואדרבא מכין ועונשין עליו ואם הישראלית אשת איש ישראל פשיטא דמכין ועונשין עליו, אפילו בפנויה ישראלית אם הגוי בעל אשה הוא חייב שריפה בדיניהם ודנין אותו כבוגד באשתו ודין אשת איש. ובחוות יאיר רוצה ללמוד מזה היתר גם להתיר להתיחד עמהם ולא לחוש לשפיכות דמים כיון דמכין ועונשין חיוב מיתה על הרוצח ולפיכך לא מקרי חשידי. ואולם בס''עג חזר להשיב למהר''מ שטרן על דבריו דלא דמי לרביעה א. מפני ששם אין הטעם אלא משום לפני עיור ב. ומפני דבפונדקאות אין ענין המעשה הנתעב דבר סתר דשכיחא רבים ובפרט בארוות סוסים לכן יש לחלק ולומר דווקא בימיהם שלא היו עונשין והיה נעשה להם כהיתר כדמוכח מדבר הגמ' בדף כ"ב [ע''ב בעובדות של האווז והירך ] משא"כ לענין יחוד שעיקרו הוא מפני שע"י היחוד שהוא מבלי רואה יתקפהו יצרו ולא ידע מזה איש יש לאסור אף בזה''ז, והראיה שהרי גם יחוד אשה עם ישראל אחד או אפלו עם שנים ופריצי אסור אעפ"י דבודאי עונשים ע''ז, וע"כ משום שהוא דבר שבצנעה ותרי דפריצי לא יפרסמו ויחטאו שניהם וא''כ ה''ה בגוי אפילו אשתו עמו לא תפרסם ולא מרתת כלל משום עונש לכן אין לחלק בזה, ועי''ש עוד מש''כ בעיקר ההיתר היכא דבטל טעם אי אמרינן בטלה תקנה. ועי' **בחכמת אדם** כלל קכו' **בבינת אדם** ס''ק טו' שאחרי שהוכיח לבאר דעיקר החשש באיסור יחוד הוא שמא תבעל לו ברצון שכ' דלפ''ז אף למהר''מ שטרן יהא אסור בזה''ז כיון שהיכא שהוא ברצון הוא היתר גמור להם בין פנויה בין אשת איש א''כ נמצא שאסור להתיחד עמהם, אולם לענין שפיכות דמים אינם חשודים כיון שעונשין ע''ז. וכן מבואר בדבריו **בחיי' אדם** בכלל יא' ס''מב והו''ד **במ''ב** ס''כ ס''ק ז' ועי''ש בכף החיים שם ס''ק יז'.

**ג.** דף כב ע''ב **אלא הא דתניא אין מוסרין בהמה לרועה שלהן לימא רועה שלהן מתיירא משום הפסד שכרו** עי' **בלחם סתרים** שהק' דאמאי לא הק' ממתני' דתנן אין מעמידין בהמה בפונדק וכ' רש''י דאירי בשכר וא''כ חזינן דאין הגוי חושש להפסד שכר [וכן העיר בדעת יהונתן ובס' עבודת עבודה על רש'''י במתני'] ותי'דבפונדק יכול לישמט בעל הפונדק ולומר שבהאכסנאים רבעוה, ועוד תי' דפונדק עיקרו נעשה לשהות בו באופן של ארעי והבעלים לא יבחינו אם נעקרה.

**בס'''ד מראי מקומות -ע''ז -כ'**

**א.** דף כג' ע''א **ברש"י ד''ה תדע דמשום הפסד ממון הוא דשרי לה דקתני על ידי נפשות שנתחייבה הריגה אסורה לבעלה אלמא היכא דלא מירתת להפסד ממונו אפקורי מפקר לה וחיישינן שמא נבעלה לאחד מהן ברצון ואית דמוקמי לה באשת כהן דמיתסרא באונס וראשון עיקר דבכתובות (דף כו:) מוכח דבאשת ישראל קאי.** יעוי' **בב"ח** באה''ע ס''ז שהביא **דבמרדכי בכתובות** ס''קמח מבואר דלפרש"י כולה מתניתין אירי באשת ישראל, ולפ''ז ברישא שנחבשה ע''י ממון אסורה לכהן [דמ''מ חישינן לאונס], ואולם הב''ח גופיה נקט דמשמע מתוך פירש"י בסוגין דלא אתא רש"י אלא לפרש דסיפא הוי טעמא דחיישינן דנבעלה ברצון והלכך אסורה אף לבעלה ישראל אבל מודה רש"י דרישא דע"י ממון מותרת אף לבעלה כהן וכש''כ התוס'. וכ''כ **הפנ''י** בכתובות בדף כו' אמתני' בדעת רש''י, דכיון דאיכא חשש שיפסיד ממונו א''כ אף לכהן שרי כיון שמפחד לאונסה. אולם לענין לאוסרה לישראל עדין יש לחוש שמא נתרצת וכיון שאם נתרצתה תחפה עליו ולא יתוודע הדבר ותו לא מירתתי, ולכך הוצרך רש''י ג"כ לפרש טעמא דבממון אין מפקירין אותה ולפיכך לא חיישינן שמא נתרצית.

**בפנ''י** שם הק' ע''ד המרדכי דמ''מ אסורה לכהן הרי רש''י פירש דאיכא נמי הפסד ממונו. וכ' **הפני משה** [באבה''ע שם] **במראה הפנים** ס''ק כד' [והובאו תמצית דבריו באוצר הפוסקים שם] ביאר דבאשת כהן אינו חושש להפסד ממונו כיון שחוששת לספר שנאנסה כיון שתאסר לבעלה כהן. ולפ''ז כ' דפנויה אף למרדכי שרי לכהן כיון שחושש שתספר. ובזה תי' את קו' התוס' מעובדא דאשקלון כיון די''ל דהיתה פנויה דכדאיתא בעדיות פ''ח מ''ב העיד רבי יוסי הכהן ורבי זכריה בן הקצב על תינוקת שהורהנה באשקלון ורחקוה בני משפחתה וכו'. ואין לחוש בה לאונס אלא לרצון ולפיכך הביאו ראיה בגמ' בכתובות לחוש לרצון בפנויה כדי לאוסרה לכהן, דומיא דרצון דמתני' דאירי באשת ישראל.

**ב. בתוס' ד''ה** **ע''י ממון מותרת לבעלה וכו' לכך נראה לפרש דודאי מיירי באשת כהן דאף באונס אסורה**  **והכא מותרת דאמרינן ודאי לא נבעלה וכ**''**כ הב''י** בס''ז בדעת **הרמב''ם** בפ''יח מל' איסורי ביאה ה''ל דס''ל דמותרת אפילו לכהונה וכ''פ **בשו''ע ס''ז ס''יא** דע''י ממון מותרת אפילו לכהונה, ועי''ש **בב''ש** בסוף ס''ק כא' שהביא את דברי **הב''ח** דע''י ממון מותרת אפילו לכהונה היינו אפילו בפנויה. [והיינו דלא רק שאין מוציאין אותה מבעלה אלא אף מתירים אותה לכהונה לכתחילה] .

**ג. בא''ד והא דנקט מותרת לבעלה ולא נקט מותרת לכהונה משום סיפא נקט דע"י נפשות אסורה לבעלה והתם אף באשת ישראל אסורה לבעלה דאיכא למימר משום פחד נפשות נתרצית לו.** וכ''כ **הר''ן** בכתובות [בדף יא' ע''א מדפי הרי''ף בד''ה אסורה לבעלה] **והרא''ש** [שם בס''כט] **והתה''ד** בס''צב, ואולם **ברמב"ם** בהלכות איסורי ביאה בפ''יח ה''ל פסק דע"י נפשות אסורה לכהונה ולפיכך אם היה בעלה כהן נאסרה עליו, וכ''פ **בשו''ע** [שם], ועי' **בביאור הגר''א** שם בס''ק כו' שצין לדברי **הריטב"א** בכתובות בדף כו ע''ב שהרחיב בביאור דין זה, ועי''ש דבסו''ד הביא דמ''מ דעת **הרמב''ן והרא''ה** דאין לאסרה אלא על כהן וכדעת הרמב''ם. ואולם **ברמ''א** שם הביא את דעת רש''י והתוס' בשם י''א. וע''ע **באבני מילואים** שם בס''ק ד'.

**בתשובות הרא''ש** ס''לב ס''ח כ' דהיכא דהיתה גזירת שימירו דתן גם לדעת ר''ת ליכא למיחש כיון דאף אם היתה מתרצית ליבעל לא היתה ניצולת. והו''ד להלכה **ברמ''א** שם, ועי''ש **בחלקת מחוקק** ס''ק כא'. וע''ע בשו''ת **מהרי''ק** ס''קס, ובשו''ת **מנחת יצחק** ח''א ס''פז וס''פח ונתבארו הדברים בחבורה.

**ד. בתוד''ה ותו לא מידי וכו' ומכל מקום לדברי רבינא אמת הן ועי״ל לאפילו לפי המסקנא אין לאסור יחוד מועט אלא דוקא נחבשה שאני לפי שהיא מסורה בידו כעין בהמה להכא דבידו לרבעה אבל היכא שאינה תחת ידו של עובד כוכבים כלל ויכולה לצעוק ויהיה לה מושיע ודאי העובד כוכבים מרתת ואין לאוסרה על אותו יחוד וכן עיקר.** וכ''כ **הב''י** בס''ז בשם **הר''י בס' התרומה** **והרשב"א** בתשובה בח"א סימן אלף רנא', **והרא''ש** בתשובה ס''לב וכ''פ **ברמ''א** בס''יא דכ"ז בנחבשה בידי עובד כוכבים ומסורה בידם, אבל אם נתייחדה עם עובד כוכבים אפילו שחייבת להם, אין אוסרין על היחוד אף על פי שעשתה שלא כדת, ועי'''ש **בב''ש** ס"ק לג' שהעמיד ג' שיטות בדבר א. שיטת התוס' דכשאינה מסורה בידם ואפשר לה לצעוק מותרת וכ''כ **הר''ן** בכתובות [בדף יא ע''ב מדפי הרי''ף בד''ה מכל מקום] **והמגיד משנה** ע''ד **הרמב"ם** בפי"ח מהל' איסורי ביאה ה''ל, וכ"כ **באגודה ובסמ"ק,** ולפ"ז משמע דאין חילוק בין אם שהה הרבה לבין אם לא שהה אלא הכל תלוי בזה אם היא מסורה בידם אז היא אסורה ואם היא אינה מסורה בידם היא מותרת ב. **במרדכי** [בסוף מס' קידושין] מחלק בין אם שהה זמן רב עמהם היא אסורה ואם לא שהה זמן רב היא מותרת, ג. **וברא"ש** בסוגין משמע דלא נאסרה אא"כ בשהה זמן רב והיא מסורה בידם אז היא אסורה אבל בחד ריעותא מותרת וכ"כ **בתה''ד**  ס''רמב.

**ה. ממאי דלמא דכ"ע לא חיישי לרביעה** עי' **במהר''ם** שביאר דאזלינן לדברי רבינא דהיינו דבדיעבד לא חישינן אולם לכתחילה חישינן כדאיתא במתני' [וכן מדויק בלשון **הר''ח** שכ' אלא דכ״ע לא חיישי לרביעה דיעבד כרבינא ] או דר''א ורבנן אירי דדוקא בבבהמת גוי חס דאז לא חישינן כיון שחס על בהמתו שלא תיעקר אבל בבהמת ישראל חישינן [וכדמשני בדף כב' ע''א]

**ו. והכא היינו טעמא דר' אליעזר כדרב יהודה אמר רב כו'. הניח עליהן עודה של שקין פסלה** עי' **בתורת חיים** שביאר דהא דלא חיישינן שמא העלה עליה עול גמור היינו דמירתת עובדי כוכבים שמא יראה ישראל ויפסיד אבל עורה של שקין דהוי עראי קסבר עכו"ם שלא יראה ישראל, **וביפה עינים** תי' ע''פ דברי **הפס״ר** [פי״ד] דיש סימן בהפרה שעלה עליה עול דשתי שערות שבצואר נכפפות, וגם יש שינוי בעיניה ע״ש, וסימן זה אינו אלא בעול ממש ולא בהעלאה בעלמא כעודה של שקין.וע''ע **בחזו''א** פרה ס''ג ס''ק טז' שתה ע''ד הגר''א בא''ר שם [פ''ב מ''א ] שהביא את דברי המדרש הנ''ל מסוגין ותי' בכמה אופנים, [ולדברי היפ''ע א''ש בפשיטות].

**ז. משום הנאה פורתא לא מפסיד טובא** עי' **בחזו''א [**שם] שכ' דצ''ל דמירי שידע הגוי שבהמתו ראויה לפרה אדומה, וכגון שבהמותיו מוחזקות והעבירו לפניה כוס אדום כש''א בדף כד' ע''א. אבל בלא''ה לא שייך למימר הכי.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - כא'**

**א.** דף כו'ע''א **מתני' בת ישראל לא תיילד את העובדת כוכבים מפני שמילדת בן לע"ז.** עי' **בריטב"א** שהביא דירושלמי איתא דהטעם הוא מפני שנותנת לו חיים, לפיכך אמרו שם דאסור ללמדם אומנות. וכ''כ **בהגהות** **אשר''י** ס''ו, והביאו **הרמ''א** להלכה בס''קנד ס''ב.

**ב. א״ל לא היא במילתא בעלמא הוא דאוקימתה.** עי' **בר''ח**.

**ג. בתוד''ה עובדת כוכבים וכו' ומיהו בישראל יוצא ונכנס שרי דעומד על גביו קרינא ביה,** ועי' **ברא''ש** שכ' דבעינן שיהא גם ברשות ישראל וגם אחרות עומדות ע''ג,וכ''ה **ברשב''א** בת' ח''א קכא' והו''ד בחי' הרשב''א כאן, וכ''פ **הטור והשו''ע** בס''קנד ס''א, ובדעת התוס' יעוי''ש **בב''ח** שכ' דדעתו דמהני עומדות ע''ג אף בבית עכו''ם וכ''ד **הט''ז** שם בס''ק א' ועי''ש שתמה ע''ד הב''י שלא הביא את דעת התוס' וכ''כ לדיק בלשון התוס' שם **בביאור הגר''א** בס''ק ב' כיון דהתוס' כ' דבעינן עומד ע''ג אפילו בבית ישראלית, דמשמע מזה דבבית עכו''ם נמי מהני עומדות ע''ג, ואולם **בש''ך בנקוה''כ** שם כ' לישב את קו' הט''ז על הב''י דגם התוס' מודה לרא''ש דתרוויהו בעינן, ועוד תי' דכיון שהרא''ש מחמיר לא חש להביא את סברת התוס' [ואולי מפני דחמירא סכנתא מאיסורא עי' בעבודת עבודה] ועי' **במהרש''א** שג''כ דעת התוס' כדעת הרא''ש [אולם הלשון בפסקי התוס' ס''מא הוא אין ליתן בנו למינקת עובדת כוכבים להניק בביתה אלא אם כן יוצא ונכנס שם ביום, מורה כדעת הב''ח והט''ז והגר''א והנקוה''כ בתירוצו השני].

**ד. בא''ד ואפ״ה מזמן שכיבה ואילך אסור להניחו יחיד** וכ''פ **בשו''ע** ס''קנד ס''א. ועי'''ש **בב''ח** שביאר דכוונת התוס' דלא יועיל בלילה יוצאת ונכנסת כיון שהוא זמן שכיבה אלא צריך שתהא ישראלית שוכבת אצל התינוק כל הלילה שלא להניח אותן לבדן כלל.

**ה. בא''ד, ירושלמי עובדת כוכבים מניקה בנה של ישראל דכתיב והיו מלכים אומניך ושרותיה מניקותיך תני יונק התינוק והולך מן העובדת כוכבים ומבהמה טמאה ומביאין לו חלב מ״מ ואין חוששין לא משום שקץ ולא משום טומאה.** עי' **בריטב''א** ובר''ן [על הרי''ף] שהביאו דבריתא זו שנויה ביבמות דף קיד' ע''א והק' דהכא משמע דחלב נכרית מותר כל היכא דליכא סכנה, ואילו בפרק ביבמות שם אמרו תינוק יונק מן הנכרית ומן הבהמה טמאה ומוקי לה בשעת הדחק ומשום דתינוק מסוכן הוא אצל חלב, וכן אמרו בתוספתא דשבת פ"י הי"ד, אין יונקין לא מן הנכרית ולא מבהמה טמאה ואם היא דבר של סכנה מותר שאין לך דבר וכו', והביא דדעת **הר''ח** דהכא נמי לא שרינן אלא כשאין מניקה של ישראל מצויה וקרובה ומשום דסתם תינוק מסוכן הוא אצל חלב, אולם בהמשך דבריהם הסיקו דהנכון דחלב נכרית מותר מן התורה כיון דשרי רחמנא חלב מהלכי שתים [עי' כתובות דף ס' ע'א] א''כ אין חילוק בין חלב נכרית לחלב ישראלית, ובריטב''א כ' דחכמים אסרוהו כל היכא דאפשר בשום מקום בחלב בת ישראל מפני שהן אוכלין שקצין ורמשין וחלב שלהן מוליד אכזריות ומדות רעות, ולגזם האיסור הקישוהו לבהמה טמאה, ובר''ן כ' בשם הרשב''א דאין בו איסור אלא רק ממדת חסידות, ועי''ש שהביאו דכן מוכח בשמות רבה דאמרינן האלך וקראתי לך אשה מינקת מן העבריות וכי אסור היה לו למשה לינק מן הנכריות והלא שנינו נכרית לא תניק את ישראל כו' אלא לפי שהחזירוהו על כל המצריות ולא רצה לינק אמר הקדוש ברוך הוא פה שעתיד לדבר עמי יינק חלב נכרית הדא הוא דכתיב את מי יורה דעה וגו' ע"כ, וכ' הריטב''א דע''כ נהגו במקצת מקומות להניק בניהם על ידי נכרית כשאין מוצאין מינקת ישראל. ועי' **ברמ''א** ס''פא ס''ז שהביא את דברי הר''ן בשם הרשב''א להלכה, וע''ש **בביאור הגר''א** דמקור הדבר שמטמטם את הלב הוא ממדברי המדרש הנ''ל. וע''יש עוד בדבריו בס''ק לג'.

**ו. ועובדת כוכבים לא תניק את בנה של בת ישראל מפני שחשודה על שפיכות דמים,** ועי' **בריטב''א** [בסוד''ה נכרית]שהביא דיש נוהגין אפילו להניק ע''י נכרית אפילו ברשות הנכרית ואומרים שבזה''ז ליכא חשש שפיכות דמים כיון דאית להו אימת מלכות ועוד דלא מרעי נפשייהו, אולם מסים דבכל ארצם נוהגין שלא להניק חלב נכרית כלל, והוא מנהג יפה. [עי' אות ה' דמשמע דדעתו דהכי הוא מדינא היכא דאיכא ישראלית, ואולי כוונתו אף היכא דליכא ישראלית אלא דג''ז קשה כיון דבכה''ג הוי מסוכן, וצ''ע] ואולם מסתימת הפוסקים בטור ובשו''ע בס''קנד לגבי מינקת נכרית. לא משמע הכי שחלקו בין הזמנים, [ועי''ש **בב''י וב''ח בט''ז ובש''ך** מש''כ בענין מילדת מומחית וצ''ע].

**ז. בתוס' ד''ה עובדת וכו', ועל תינוק ותינוקת שמשהין בבית העובד כוכבים יחידים לרפאותן הורה ר"י דאסור מכמה עניינים שהם חשודים על שפיכות דמים ואפילו הם גדולים קצת ימשיכו' למינות,** עי' **במהרש''א** שהק' דנראה מדבריהם דבגדולים לא שייך שפיכות דמים והרי בריש פירקין תנן לא יתיחד אדם עמהן מפני שפיכות דמים ואירי נמי בגדולים כדמוכח בכל הסוגיא ותי' דאפשר דלא שייך שפ''ד בגדולים אלא ביחוד עצמו שלא בידיעת שאר בני אדם משא"כ הכא שנתנו לו התינוק בידו דלא שייך שיהרגו בידים אלא על ידי סם שלא ירגישו בו וזה לא שייך בגדולים אלא בקטנים כדאמר דשייפא ליה סמא לדד וכו'. **ובדעת יהונתן** כ' על תירוצו של המהרש''א שהוא דחוק אלא שי''ל דמתני' אירי לענין באדם א' אולם בב' או ג' בנ''א ליכא חשש שפ''ד כיון שא' משמר, והכא אירי בב' או ג' תינוקות גדולים קצת ולפיכך הוצרך לטעם דמינות.[וצ''ע דלכאורה לא שייך שמירה בתינוק גדול כיון דאינו יכול להגן על עצמו או על חבירו].

**בס''ד**  **מראי מקומות - ע''ז - כב'**

**א.** דף כו' ע''א **סבר רב יוסף למימר אולודי עובדת כוכבים בשבתא בשכר שרי משום איבה,** וע''ע **בריטב''א** שכ' דמ''מ שכרו אסור כיון דהוי שכר שבת ולפיכך יש ליטלו ולזרקו לים.

**ב.** **א״ל אביי יכלה למימר לה דידן דמינטרי שבתא מחללינן עלייהו דידכו דלא מינטרי שבתא לא מחללינן** וכ''פ **בשו''ע** בס''של ס''ב וכ' שם **המ''א** בס''ק ה' דמשמע בגמ' דהיכא דאיכא איבה שרי לעבור היכא דליכא חילול שבת וכ''כ להדיא **בריטב''א** בסוגין, וכ''פ שם **במ''ב** ס''ק ח'. ועי''ש **בהגהות רע''א** ע''ד המ''אשהביא משו''ת **עבודת הגרשוני** ס''קכג דלגבי מושל גדול אי''ז התנצלות מספיקה ויש בזה משום איבה.

**ג. בתוד''ה בשכר שרי וכו' י״ל דהכא ביושבת על המשבר שכבר נעקר לצאת א״נ כיון דכלו לו חדשיו פסקו גידוליו.** ועי' **בתוס' רבינו אלחנן** שכ' דבכה''ג ליכא אלא איסור דרבנן, ומבואר בדבריו דאיסור שבות יש להתיר מפני איבה, וכ''כ להדיא **בתלמיד הרבינו יונה,** וכ''כ לדינא בס' **תוספת שבת** או''ח ס''של ס''ק ה', ואולם דעת **הריטב''א** דגם איסור דרבנן של שבות אין לעבור משום איבה [וכן משמעות דברי הר''ן בד''ה אולודי בשבת] ומשום איבה לא הותר אלא האיסור של ילוד נכרית דמתני'.

ועי' **בשו''ע** שם דכותית אין מילדין אותה בשבת, אפילו בדבר שאין בו חילול שבת. ועי''ש **במ''א** ס''של ס''ק ו' שביאר דכוונת השו''ע שאין בו חילול שבת היא לדברי התוס' וכ' דאנן לא בקיאין בכלו ליה חדשיו, ולפ''ז כ' שם **הפמ''ג** דבכה''ג הוי ספק איסור תורה ואפילו היכא דאיכא איבה אסור. [עי' באות א']. ועי''ש **במ''ב** ס''ק ח', ובשו''ת **חת''ס** יו''ד ס''קלא. ועי' בפתחי תשובה יו''ד ס''קנד ס''ק ב' שהביא את תו''ד, וע''ע בדברי החת''ס בח' חו''מ ס''קלד שביאר ד''ז ביתר הרחבה, ובשש''כ פ''מ ס''ק נ'.

**ד. בתוד''ה והרועים בהמה דקה. וכו' ואור״י דהיא הנותנת משום דלא פסילי אלא דרבנן עשו חכמים חיזוק כדי שיתנו לב לשוב.** ועי' בשו"ת **חתם סופר** ח''ו [בליקוטים] ס''סז שהביא **דברמב''ם** כ' בפ"ד מהל' רוצח ה''יא כ' ורועי בהמה דקה מישראל וכיוצא בהן אין מסבבים להן המיתה ואסור להצילן אם נטו למות, כגון שראה אחד מהן שנפל לים אינו מעלהו, שנאמר לא תעמוד על דם רעך, ואין זה רעך. ובה''יב כ' בד"א בישראל בעל עבירה והעומד ברשע ושונה בו תמיד כגון רועי בהמה דקה שפקרו בגזל והם הולכים באולתן. ומשמע מדבריו דפסולים כיון דפקרו באיסור גזל ואינם בכלל רעך, וכעי''ז כ' **בתלמיד הרבינו יונה** עי''ש שכ' ע''ד התוס' שהמה דוחק דבשביל חיזוק לדבריהם יאמרו חכמים שאין להציל נפש מישראל ולכך כ' בשם רבו דמפני שעושה כן בפרהסיא ובקביעות דומה לעבד המורד ברבו ופורק מעליו עול מלכות שמים והו''ל משומד לעבירה אחת, [ע''ע בדבריו בשערי תשובה שער א' אות ו']. וע''ע **בש''ך** ס''קנח ס''ק ג' **ובמקור מים חיים** על גליון השו''ע שם מש''כ ע''ד.

**ה.** דף כו' ע''ב **בתוד''ה ולא מורידין. וכו' ואע״פ שסתם כנענים עובדי כוכבים ומזלות הם ועוברין על שבע מצות מכל מקום אין מורידין דרבינהו בקרא להתירא,** עי' **בב''י** ס''קנח שכ' דמשמע מדברי התוס' דכוונת הגמ' שאין מצוה להורידם אע''פ שעוברין על ז' מצוות ב''נ אך מ''מ אין איסור להורידם, וביאר שם **הט''ז** [בתחילת ס''ק א'] דמדכ' התוס' דרבינהו קרא שאינו חייב להמיתם הבין ב"י מדנקטו התוס' להתיר ש"מ דגם אין מורידין הוא לשון היתר שאין חייב להורידן והט''ז שם פליג וס''ל דאע''ג דאין צווי מן התורה לבערם מ'''מ רבנן אמרו שיש איסור בדבר אלא שאם עשאו פטור. כמבואר בסנהדרין דף נז ע''א דתני התם על שפיכות דמים נכרי בנכרי ונכרי בישראל חייב, ישראל בנכרי פטור, ופריך התם היכי ליתני, ליתני אסור ומותר ? והתניא נכרי ורועי בהמה דקה לא מעלין ולא מורידין. ופרש''י התם לא מעלין אותם מן הבור להצילם מן המיתה, ולא מורידין אותם לבור להמיתם בידים. וכן מפורש בתוס' במסכתין בדף י' ע''ב בד''ה חד קטיל, שהק' היאך הרג אנטונינוס את העבד הלוא שפיכות דמים הוא משבע מצות ואפילו לישראל אסור דהא תניא העובדי כוכבים ורועי בהמה דקה לא מעלין ולא מורידין, **והביא** דכ''כ **הב''ח** והביא הב''ח ראיה מלשון הרמב''ם שכ' אבל העכו''ם וכו' אין מסבבין להם המיתה, ובט''ז שם פליג עליו בזה וכ' לחלק בין היכא שהוא גורם דשרי ובין היכא שעושה בידים דאסור עי'''ש, **ובש''ך** שם **בנקוה''כ** השיב ע''ד הט''ז דהב''י מירי כשאין מקימים ז' מצוות ב''נ ואז אין איסור להורידם משא''כ בגמ' בסנהדרין דף נו' אירי כשמקימים ז' מצוות ב''נ דאז איכא איסור להורידם, והתוס' שהק' על אנטונינוס היו סבורים דאנטונינוס לא היה יכול לדעת מי אינו מקים ז' מצוות ב''נ. ועי''ש עוד **בדרכי תשובה** ס''ק א' מה שכ' לפ''ז **בכנה''ג** לדינא ברופאים המרפאים בבית עכו''ם.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - כג'**

**א.** דף כו' ע''ב **ברש'י ד''ה מסורות. מלשינים לשקר המוסרין ממון חבריהם ביד עובדי כוכבים אנסין. עי' בשלטי גבורים** אות ד' שהביא את דברי הגמ' בב''קדף קיז' דמסור לאנסים היינו האומר אלך ואמסור דמותר היה בימיהם להורגו קודם שימסור, דמאחר אומר אלך ואמסור התיר עצמו למיתה והיו מתרין בו שמר לך אל תמסור ואם העיז פניו ואמר אמסרנו התירו להורגו וכל שקדם להורגו זכה. והוסיף דמדברי **הרא״ש** **בב''ק** [בפ''י בס''כז] **והמרדכי** [שם ברמז קפ'] שם משמע דהטעם מפני שהוא בא להרוג את חבירו והבא להורגך השכם להרגו דלולי כך יש להקשות מה טעם מחמירים טפי במסור ממי שמזיק בגופו את ממון חבירו ומשליכו לנהר או שורפו באש דהתם אינו משלם רק הנזק והכא מותר להורגו, אלא ודאי היינו טעמא דמסור לאנסין רודף הוא להרוג חבירו דכשזה מוסר הישראל בידו כיון שנפל לידי העו''כ אנסים אין מרחמין עליו ונוטלים ממנו היום מקצתו ולמחר כולו ולבסוף מוסרים את נפשו והורגים אותו שיודה אולי יש לו יותר ממון והו''ל רודף שניתן להצילו בנפשו, עי''ש עוד מש''כ בענין זה. וע''ע בדינים אלו **בשו''ע חו''מ ס''שפח** ס''י - ס''יג.

וע''ע **בחזו''א** יו''ד ס''ב ס''ק יט' ד"ה שהוסיף עוד טעם בזה דאפשר דחטא זה חשיב כלהכעיס כיון שאין יצרו של אדם מתגבר עליו להיות מסור כיון שהדבר מגונה ומתועב מאד בעיני הבריות ויש בזה פריקה יתירה כמו מומר להכעיס לדבר אחד. [וע''ע בלשון ס' התרומות שער סב' ס''ה ,, ואין הנאה מגעתו לו,, וכו']

**ב. בתוד''ה אני שונה וכו' דהא במסור לאנסים אף על פי שממונו אסור לאבד ביד משום דדלמא נפיק מיניה ברא מעליא דכתיב יכין רשע וצדיק ילבש,** וכ''פ **בשו''ע** ס''שפח ס''יג דאסור לאבד ממונו של מוסר אף על פי שמותר לאבד גופו, שהרי ממונו ראוי ליורשיו. **וברמ''א** שם הביא די''א דמותר ליטול ממונו לעצמו, דאינו אסור אלא לאבדו, ובמוסגר צין דהי''א הוא המרדכי בב''ק פ''י. ועי''ש **בש''ך** ס'''ק סג' דמסיק דהעיקר כדעת הרי''ף [והמהרש"ל שםביש''ש ס''ן] שפסקו דאסור אף ליטול ממונו לעצמו. ואולם **בפתחי תשובה** שם בס''ק ו' שהביא **דבחת''ס** ח' חו''מ ס''קנד הצדיק את דברי הרמ''א וביאר שם הפ''ת את טעמו כיון כיון דלא כתיב בקרא איזה צדיק ילבש א''כ מדוע ניטול את ממון המוסר מידי הצדיק הראשון שנטל את ממונו כדי להביא לידי בניו, וכ''פ החת''ס לקים סברה זו לדינא. וע''ע **בפמ''ג** או''ח ס''קנו בא''א ס''ק ב' שמסתפק שמא אף השו''ע מודה לרמ''א וכ' דמ''מ מידי ספיקא לא נפיק, אך כ' דמ''מ בגר אפיקורס בכה''ג, ואין לו בנים דהוא מאותן שאין מולידים כגון פצוע דכא וכרות שפכה כו', ויורשים אין לו, לכו''ע מותר לאבד ממונו ביד, דלא שייך יכין רשע וצדיק ילבש, כיון דלית ליה זרע ויורשים אין לו. וע''ע בשו''ת **שבות יעקב** ח''ב ס''עג.

**ג. וי"ל דשאני הכא דמההוא קרא דמרבינן השבת אבידתו ילפינן השבת גוף בישראל והשבותו לרבות אבידת גופו וכמו דאתרבי ישראל איתרבי לכולהו בין לממונו בין לגופו, וכו' בריטב"א** הק' ע''ד התוס' דאי מאבידת גופו פרכינן מאי אתמהא שייך הכא, ולפיכך כ' דדוקא גבי מוסר שייך לומר דנפיק מיניה זרעא מעליא, אבל גבי משומד להכעיס מסתמא זרעו כמוהו, ואדרבא משורש נחש יצא צפעוני. וע''ע בשו''ת אגרות משה חו''מ ח''ב ס''נ.

**ד. בא''ד וגם להלוותו ברבית אסור וכו' וכל להכעיס אי אתה מצווה להחיותו כדמשמע מההיא דגיטין (דף מז.) דלא מחייב למפרקיה ומותר ליקח מהם רבית ואף על פי שאסור ליתן להם רבית משום לא תשיך ומשום לפני עור ,** וכ''פ **בשו''ע** ס''קנט ס''ב דמומר מותר להלוותו ברבית, ואסור ללוות ממנו ברבית.ועי'ש **בט"ז** בס"ק ג' שהביא **דבסה"ת** כ' דאין לאסור ליקח ממנו ריבית משום שעובר המלווה על לפני עור דהמומר עושה איסור בנתינת הרבית, כיון דאף הוא אינו עושה איסור בנתינת הרבית כיון דהא דישראל נאסר בנתינת הרבית הוא מדכתיב ולאחיך לא תשיך פירושו אתה הלוה לאתעשה איסור שאחיך ישוך אותך והמומר שאין המלוה מוזהר עליו ליקח ממנו ממילא גם הוא אינו מוזהר מלתת רבית, אבל להלוות ממנו ולתת לו רבית ודאי אסור שהרי הוא עושה איסור במה שלוקח ממך א"כ שייך בנותנו משום לא תשיך לאחיך דאעפ"י שחטא ישראל הוא.

ואולם **במרדכי** **בפ' איזהו נשך** ברמז שלה' הביא בשם **רש"י בתשובה** דאסור להלוות למומר לעבודת כוכבים ברבית והביאראיה מסנהדרין דף מד' דאמרי' ישראל אע''פ שחטא ישראל הוא וכ''כ **בתשובות מיימוניות** לספר משפטים סימן לו בשם **ראבי"ה** והביא ראיה לדבריו מסוגין אני שונה לכל אבדת אחיך לרבות את המשומד ואם מחזרין על אבדתו להשיב ק"ו שלא נקח ממנו רבית. וכ' דהירושלמי לגבי כותאי דקיסרין צ''ל דס''ל כותים גרי אמת הן ומפני קלקולם הוא דקניס כדקניס ר' מאיר (ב"ק לח ב) כדי שלא יטמעו בהן ולפ"ז סוגין אירי במשומד לאכול נבילות לתאבון ולא במשומד להכעיס כי ראוי לקונסו בממונו ככותים והפקר ב"ד הפקר ומתנה שויוה רבנן ולא רבית. ועי' **ברמ''א** שהביא את דבריהם בשם יש מחמירין אף במומר להלוותו. ומסיק דטוב להחמיר אם אפשר להשמט ממנו.

**ה. בא''ד** עי''ש **ברמ''א** ס''קנט בס''ג שכ' דתינוק שנשבה לבין העובד כוכבים ואין יודע מתורת ישראל כלל, דינו כקראים ואסור להלוות לו ברבית. ולכן מומרת לעבודת כוכבים שיש לה בן מן העובד כוכבים שהבן הרי הוא כמוה ונקרא מומר, אסור להלוות לו ברבית, דהוי כתינוק שנשבה לבין העובדי כוכבים. ועי''ש עוד **בשו''ע** מש''כ בענין הקראים ומש''כ בזה הש''ך בס''ק ו'.

ולענין החילונים בזמנינו, עי' **בחזו''א** או''ח ס''פז ס''ק יד' [וכ''ה ביו''ד ס''א ס''ק ו'] שכ' דתינוק שנשבה בין העכו"מ דינו כישראל ושחיטתו מותרת שהוא בחזקת שאם יודיעוהו וישתדלו עמו כשיעור ההשתדלות שהוא ראוי לשוב לא יזיד לבלתי שב, אמנם אחר שהשתדלו עמו והוא מזיד וממאן לשוב דינו כמומר, ושיעור ההשתדלות תלוי לפי התבוננות הדיינים כאשר יופיעו ברוח קדשם בהכרעת דינו, וכו' וכמו כן אותן שאבותיו פרשו מדרכי הציבור והוא נתגדל ללא תורה, דינו כישראל לכל דבר, ונמי צריך למוד שיעור ידיעתו אי לא חשיב מזיד, ואותו שדיינינן ליה כאנוס זוכין עירוב עבורו. עכ''ל וע''ע בהליכות שלמה בהל' פסח עמוד שכו'.

**ו. בא''ד ושמא מאן דאית ליה ממון מסור אסור לאבדו ביד אית ליה נמי דמשיבין אבידתו ומטעמא דיכין רשע וצדיק ילבש.** ועי' **בש''ך** שם ס''ק סב' שהביא את ספיקו של התוס' אולם הביא **דבהגהות אשר''י** בסו''פ אלו מציאות כ' דמוסר הוי כמו מומר להכעיס דאסור להחזיר אבדתו. ועי' **בשבות יעקב** [שם] שהשיג על הש''ך דההג''א לא אירי אלא באפיקורס ואי''ז מוכרח דה''ה נמי במסור, ועי''ש בשבו''י דמסיק לדינא דכיון דהוי ספיקא דאוריתא ראוי להחמיר אלא שאם החזיק אין ב''ד מוציאין מידו. **ובשו''ע הרב** בהל' נזקי ממון ס''ח כ' דיר''ש יצא ידי שניהם ולא יגביה את אבידתו כלל, ועי' בפתחי חושן הל' נזיקין פ''ד ס''ק יג' מש''כ בזה.

**בס''ד מראי מקומות -ע''ז - כד'**

**א.** דף כו' ע''ב **אמר רב ששת לא נצרכא וכו' אמר בעינא לאחותי ברי מאיגרא וכו',**עי' בחידושי **הראב''ד** שביאר דכל מה שצריכים להגיד לו בעינא וכו' הוא כדי שלא תהיה איבה מאחרים הרואים, וכן מבואר **בריטב''א**.

**ב.** **ת"ר ישראל מל את העובד כוכבים לשום גר, לאפוקי לשום מורנא דלא, ופרש"י לאפוקי לשום מורנא תולעת שיש לו בערלתו דלא דאסור לרפאותו בחנם דהא אמרן לא מעלין ולא מורידין. ובתוס' כ' דבשכר שרי משום איבה,** וכ''כ בטעמו של **הרמ''א** שפסק בס''רסג ס''ה דאסור למול עובד כוכבים שלא לשם גרות אפילו בחול **הש''ך** שם בס''ק ח', ואולם **בט''ז** שם ס''ק ג' כ' דהטעם הוא כיון דאמרינן דאברהם אבינו עומד ומבחין מי הוא שנימול שאינו מניחו לגיהנם וזה שמל את העובד כוכבים מבטל סימן המילה בישראל, וכעי''ז כ' הש"ך שם בשם **הלבוש** דהטעם הוא דכיון דאין כוונתו לגייר א''כ למה נסיר חרפתו ממנו ולהחתימו בחותם ברית קודש. ועי' בשו''ת **הר צבי** מש''כ לפ''ז להלכה לענין מילת גוים.

**ג.** דף כז' ע''א **אלא מל והולך עד שתצא נשמתו** עי' **בתורת חיים** שביאר דכוונת ר' יוסי דימול לשם הר גריזים עד שתצא נפשו אלא שר' יוסי מקללו על שהוא מל לשם הר גריזים ומכל מקום ס"ל דמותר למול את ישראל.

**ד. רבי יהודה הנשיא אומר מנין למילה בעובד כוכבים שהיא פסולה וכו'** וכ''פ **הרמב''ם**בפ''ב מהל' מילה ה''א **והשו''ע** בס''רסד ס''א והנה **ברמב"ם** שם הוסיף ואם מל אין צריך לחזור ולמול פעם שניה. וכ''פ שם השו''ע, ועי' **בב''י** שם שכ' בשם **ה"ר מנוח** דטעמו משום משום דלא מצינו בתורה מילה לשמה. וכ''כ שם **הט''ז** בס''ק ג'.

**ה. בתוס' ד''ה וכי היכן מצינו מילה לשמה וכו' ותימה מ"ש מגט דבעינן לשמה ופסלינן כתיבת עובד כוכבים בפ' המביא משום דעובד כוכבים אדעתא דנפשיה קעביד וי"ל דלא דמי דלעולם עובד כוכבים סתמא קא עביד גבי מילה דסתמא לשמה קאי כל זמן שאינו עושה לשם הר גרזים אם כן בעובד כוכבים דסתמא קעביד כשרה אבל גט אשה סתמא לאו לשמה דסתם אשה לאו לגירושין עומדת הלכך גט בעובד כוכבים פסול,** ואילו **ברא"ש** **בהל' ס''ת** ס''ג ביאר דאף לרבי יהודה בעי מילה לשמה לא אמרינן עובד כוכבים אדעתא דנפשיה קא עביד כיון דברגע נעשית ודאי הוא עושה על דעת מה שישראל אומר לו משא''כ בגט דבעינן שיכתוב כל תורף הגט לשמה וזה לא יעשה העובד כוכבים.

וע''ע **בתוס' ישנים ביבמות** דף מו' ע''ב [בד''ה קמ''ל] שהק' דר' יוסי בעי התם מילה לשמה ותי' דהכא מירי שישראל עומד ע''ג. ועי' בשו"ת **חתם סופר** [ח' יו''ד ס''א] שהביא את דברי **השאילת יעב"ץ** בח"ב סי' קס"ד שהרעיש את העולם בסתירה זו וכ' ע''ז לית בר נגר דיפרקינה, ובחת''ס כ' ע''ד דבמחכ"ה אפילו ריח קושיא ליתיה דבשלמא הכא בישראל ערל לא בעינן מילה לשמה רק שתוכרת ערלתו, אולם ביבמות דמירי בגוי שנכנס תחת כנפי שכינה ע"י מילה אם אינה לשם יהדות במה יכנס תחת כנפי שכינה וכ' ע''ז דהוא פשוט יותר מביעא בכותחא.

ולענין הלכה יעוי' **בשו''ע** בס' רסד' ס''א שפסק דעובד כוכבים אפילו הוא מהול לא ימול כלל. ואם מל אין צריך לחזור ולמול פעם שנית. וביאר שם **הט"ז** בס"ק ג' דלא מצינו בתורה מילה לשמה. ועי''ש **בבאר הגולה** דמקור דבריו הוא **מהרמב''ם ... וברמ''א** כ' די"א דחייבים לחזור ולהטיף ממנו דם ברית וכן עיקר.

**ו. מאי בינייהו ערבי מהול וגבנוני מהול ופרש''י דגבנוני אומה מהולה** ועי' **בריטב"א** שהביא מהמדרש דגבנוני וערבי הם מבני קטורה, והוסיף דאע''ג דאמרי' בסנהדרין דף נט' ע''ב את בריתי הפר לרבות בני קטורה, מ''מ לא קאי על בני קטורה עצמם כיון שהיו יליד ביתו של אברהם אבל זרעם אינם בני מילה דמאי דכתב רחמנא בפרשת מילה ולזרעך אחריך אינו אלא על זרע יצחק בלבד כדכתיב כי ביצחק יקרא לך זרע, וכן **פרש''י** בסנהדרין שם בד''ה בני קטורה. ואולם שיטת **הרמב''ם** בפ''י המל' מלכים ה''ח דאף זרעם של בני קטורה חייבים במילה. **ובשאגת אריה** ס''מט הק' לשיטת הרמב''ם אמאי לא אמרו בגמ' נ''מ לבני קטורה כיון שהם מהולים אולם אינם בכלל ואתה את בריתי תשמור ותי' דכיון שאינם מצווים על הפריעה אינם בכלל מילת ישראל כיון דמל ולא פרע כאילו לא מל. ובאמת **דבפי' הראב''ד** עלהסוגיא כ''כ דבני קטורה אע״ג דמדאוריתא מחייבי שיהו בעול כל המצות כאברהם, דהא כתוב אתה את בריתי תשמור, אינם יכולים למול כיון שאינם בכלל ברית [ונתבארה דרך בהבנת דבריו בחבורה]. [ואילובהגהת טעם המלךעל השער המלךכ' בפי"ב מהלכות ע"ז דלדעת הרמב"ם דבני קטורה אף בזה"ז חייבין במילה כשרים הם למול דהא המול ימול כתיב מאן דמל ימול והא מל וגם הוא בכלל את בריתי תשמור ע"ש והו''ד בפתחי תשובה ס''רסד ס''ק ה', וע''ע בשו''ת מהרי''ט ח' או''ח ס''ו].

**ז. ולמ"ד המול ימול איכא, דאשה כמאן דמהילא דמיא. ברי''ף בשבת** בסו''פ ר''א דמילה שביאר את כוונת הגמ' דישראל הוא אפילו ערלים כמהולים דמו ואיתתא נמי בכלל ישראל היא הלכך מצי למהול, ואולם בפי' **הראב''ד** כאן פי' דמול היינו מלשון קטוע ואשה הרי היא קטועה [וכוונתו כנראה לאבר המילה], וע''ע **בחידושי** **הגר''ח** [בסטנסיל] ס''פז מש''כ בביאור השו''ט דהסוגיא לגבי דינא דערלות בגוי בישראל ובאשה.

**ח. בתוס' ד''ה אשה לאו בת מילה היא יש לפסוק כרב ואין אשה כשרה למול וכו' אבל בה"ג פסק דאשה כשרה למול.** ועי' **ברי''ף** בשבת [שם] **וברמב''ם** בפ''ב מהל' מילה ה''א **ובשו''ע** ס''רסד ס''א שפסקו דאשה כשרה למול אך הוסיפו דאם יש איש שיודע למול הוא קודם. וביאר **הערוך השולחן** שם בס''ד דלאו משום קדימה היא אלא דאורחא דמילתא כן הוא דנשים דעתן קלות. ואולם **ההגהות מרדכי** **בשבת** ברמז תסח' הביא את דעת **הסמ''ק** בס''קנז דאשה לא תמול והביאם **הרמ''א** שם והוסיף וכ' וכן נוהגין להדר אחר איש. ועי''ש **בש''ך** ס'''ק ב' מש''כ ע''ד.

**ט. ואין מסתפרין מהם וכו'** לקמן דף כט' ע''א בלנ''ד יבואר בזה.

**י. אילימא ריפוי ממון בשכר ריפוי נפשות בחנם** עי' **בהגהות אשר''י** בס''ח שכ' דנראה דכל זה מירי בחנם אבל בשכר שרי כיון דהגוי חושש להפסד שכרו ולפיכך אינו הורגו, ומה שלא העמידו את המשנה בכך היינו משום דלשון המשנה לא משמע הכי וכ''פ **הרמ''א** להלכה ב''קנה ס''א, ועי''ש **בש''ך** ס''ק ו' שהביא את דברי **המהרש''ל** שכ' ע''ד ההג''א דהמה חידוש כיון דתלמודא סתמא קאמר דאין מתרפאין מהן, וגם גדולה השנאה ששונאים העכו''ם ולא חוששים לשכרם היכא שאינם מרעים את חזקתם והוסיף דכ''ד רוב המחברים וכן עיקר, ועי''ש בש''ך שהביא דכן היא מסקנת **הב''ח**, אלא שהשיג ע''ד דאדרבה מהא דקאמר מאי רפוי ממון ומאי רפוי נפשות אילמא רפוי ממון בשכר נפשות בחנם ופרש"י דלא קטיל דחייש לפסידא דאגריה מבואר דס"ל לש"ס דבשכר שרי, ונהי דהש"ס מסיק רפוי ממון בהמתו נפשות גופו היינו משום דפריך ליתני מתרפאים מהם בשכר כלומר דלישנא דרפוי ממון ונפשות לא משמע הכי אולם מכל מקום הדין אמת דבשכר שרי דאל"כ ה"ל לאקשויי מאי שנא בחנם ומאי שנא בשכר, עי''ש עוד מש''כ ע''ד המהרש''ל בענין מש''כ דגדולה השנאה ומסיק לקים את דברי הרמ''א.

**יא.** דף כז' ע''ב **לחיי שעה לא חיישינן** הפוסקים דנו מכאן לענין סיכון חיי שעה לצורך הצלת חיי עולם וכדו' עי' **בפתחי תשובה** יו''ד ס''שלט, **בחכמת אדם** כלל פח' בבינת אדם סעיף צג', **באחיעזר** יו''ד ס''טז, **ובאגרות משה** יו''ד ח''ב ס''נח וח''ג ס''לו.

הבה''ח מרדכי פולק והבה''ח נתנאל קלין הי''ו העירו בעיקר האיסור להתרפות אצל עכו''ם האם הוי איסור דרבנן או דהאידנא חשיב פיקו''נ והמבטלו עובר על ,,ונשמרתם'' ומצאתי **בבעה''מ** שכ' לגבי כל מכה שמחלללין וכו' דקי''ל כרבי יוחנן עדיפא משום דחששא דרבנן היא ולקולא נקיטינן. וע''ע **בסדר יעקב** מש''כ בזה.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז- כה'**

**א.** דף כז' ע''ב **מיתיבי לא ישא ויתן אדם עם המינין, ואין מתרפאין מהן אפילו לחיי שעה וכו' שאני מינות דמשכא, דאתי למימשך בתרייהו. בריטב"א** הק' מעיקרא מאי ס''ד להקשות ממינין לגוים סתמא, ועוד הק' דהרי לקמן אמרו שהמקרא שהיה בן דמא מביא היינו מדכתיב וחי בהן ולא שימות, אלמא לא אסרינן לה משום חשש רפואתם אלא משום שלא יתרפא במינות שהיא כע"ז, והביא דיש מתרצין דמעיקרא ס"ד דכי קתני אין מתרפאין מהם אפילו על ידי סם קאמר והתם אין הפרש בין מין לגוי שהרי הסם הוא שמרפא ולא הע"ז, וקסבר דקרא דמייתי בן דמא היינו מדכתיב אם אמרנו נבא העיר, [וכ''כ **הרמב''ן** **הר''ן**] ומשני דשאני מינות דמשכא וברייתא לא אסרה אלא על ידי לחשים ומעשה בן דמא בלחש הוה ולפיכך מיתי קרא דוחי בהם וכ' דפירוש זה נכון בטעם, אבל אינו נראה בלשון הגמרא כיון דא''כ לא הו''ל למימר שאני מינות דמשכא אלא הו''ל למימר התם על ידי לחש הוה, והביא דכ''ה הרבינו יונה, ולפיכך כ' דהיותר נכון לומר דהשתא נמי על ידי סם שמעינן לה, אלא דמעיקרא ס"ד כי אף על פי שנקרא על שם ע"ז כיון שעל ידי סם הוא אין כאן מקום ע"ז, שהכל יודעין שהסם הוא המרפא ואפילו היה מזכיר לחש דברי נפח ואבטלה הן, ופרקינן דשאני מינות דמשכא וכיון שהוא מתפאר בע"ז ודאי משכא שיהיו העולם תולין בה, עי''ש שהביא דקרוב לזו פירש הרמב"ן ז"ל.

ועי' **ברמב"ן** גופא שביאר דס"ד דבן דמא אמר לו אל תחוש לחיי שעה כיון שהוא יודע בעצמו שאי אפשר לו לחיות ולא הניחו ר' ישמעאל, וא"ל בן דמא דצד איסור ע"ז אין לאסור כיון שאין לו הנאה מע"ז, ואע''ג דלוחש לו בשם של ע''ז מותר כיון שאינו עובר על איסור ע"ז, אלא רק על לאו דלא ישמע על פיך דבמקום סכנה שרי כיון דכתיב וחי בהם, וקס"ד דודאי קיבל ר' ישמעאל מיניה ומה ששמח במיתתו שלא עבר על דברי חבריו שהיו אומרים אין מתרפאין מהם אפילו לחיי שעה היינו לרפאות בסממנים כיון דליכא בהו משום אבק ע"ז אלא רק משום חשש חיי שעה וה"ה לגוים, והא דקתני מינין היינו משום רישא, א"נ לומר דמינים אפילו ברופא מומחה ואדם חשוב אסור, ומשני דשאני מינות דמשכא והיינו דלר' ישמעאל אסר משום אבק ע"ז דאע''פ אינו נהנה ממנו, מ''מ אם יתרפא יאמרו שח"ו יש ממש בדבר, והיינו טעמא נמי דקתני אין מתרפאין דוקא מן המינין, ובן דמא סבור שאפילו בע"ז גופא מותר משום וחי בהם.

**ב. בתוס' ד''ה שאני מינות דמשכא לכאורה משמע דאפי' מרופא מומחה שמתרפאין מהן מ"מ מן המינין אסור להתרפאות שום חולי וא"ת דהא לקמן (דף כח.) בשמעתין ר' אבהו קיבל סמא מן יעקב מינאה י"ל דאף במינים לא אסרו אלא ברפואה שמזכיר בה שם עבודת כוכבים.** וע''ע **ברא"ש** ס''ט שכ' כדברי התוס' והוסיף דמ''מ אם העובד כוכבים בא לרפאותו בלחש סתם ואין יודע אם יזכיר עבודת כוכבים אם לאו מותר. והביא דהכי איתא בירושלמי. ועי' **בטור** סימן קנה שכ' דכל האיסור התרפאות מעכו''ם היינו כשבא לרפאותו בסם אבל אם בא לרפאותו בלחש מותר כיון שאין בו סכנה, והוסיף דכ''ז בסתם שאינו יודע אם מזכיר שם אליל אבל אם יודע שמזכיר שם אליל אסור אפילו אם יודע שודאי ימות, ועוד כ' שם דאם מין אף בסתמא אסור שודאי מזכיר שם אליל , ועי''ש **בב''י** שכ' דמקור דברי הטור המה מדברי הרא''ש והתוס' כאן עפ''ד הירושלמי הנ''ל. וכ''פ **בשו''ע** שם בס''א . וע''ע פרטי הדינים בזה בשו''ת **מנחת יצחק** ח''ו ס''פ.

**ג. בא''ד וכן אם אמר הרופא אפילו אינו מין קח ממים של עבודת כוכבים פלונית או מעצים שלפני עבודת כוכבים אסור כדאמרינן פרק כל שעה (פסחים דף כה.) בכל מתרפאין חוץ מעצי אשירה וכו' אבל בשאינו תולה תועלת בהם יותר מאחרים אלא שאומר לו הבא לי מים או עצים מותר להביא אף מעבודת כוכבים והכי איתא בירושלמי וכו'** ואולם **בר"ן** הביא את דברי התוס' וכ' דבירושלמי דפירקין לא משמע הכי כיון דהתם אמרינן בהדיא שאפילו אמרו לו הבא עלין סתם והביא לו מעצי אשרה ימות ואל יתרפא מהן, ושמע מינה דטעמא דאיסורא לאו משום דלמא אתי לאימשוכי בתר עבודת כוכבים אלא לפי שהוא עובר על לאו דלא ידבק בידך מאומה מן החרם, והוסיף דאע''ג דאינו עובר על לאו דעבודת כוכבים ממש אפילו הכי בעבודת כוכבים וכולהו לאוי דילה אמרינן יהרג ואל יעבור וכמו שמצינו באביזריהו דעריות.

ו**בשו''ע** ס''קנה ס''ב הביא את דעת הרא''ש התוס' להלכה והביא את דעת הר''ן בשם יש אוסרים, ועי''ש **בש''ך** בס''ק יא' שכ' דהסכמות הפוסקים כסברא ראשונה. וע''ע **במנ''ח** מצוה רצו' ובשו''ת **מהר''ם שיק** ח' יו''ד ס''קסה מש''כ בזה.

ועי' **ברמב''ם**בהל' יסודי התורה פ''ה ה''ו שפסק דאם עבר ונתרפא עונשין אותו בית דין עונש הראוי לו. ועי''ש **בפר''ח** בה''ו [הובא בס' הליקוטים במהדורת רמב''ם פרנקל] **ובחמדת שלמה** ח' או''ח ס''לח, **ובזכרון** **שמואל** ס''סה, וע''ע באות ה'.

**ד. בתוס' ד''ה יכול אפילו בפרהסיא וכו' ומיהו רבנן פליגי עליה דר' ישמעאל בפרק בן סורר (סנהדרין דף עד.) ואמרי דבפרהסיא אפי' מצוה קלה יהרג ואל יעבור ובצנעא יש חילוק בין עבודת כוכבים לשאר מצות דבשאר מצות יעבור ובעבודת כוכבים יהרג ולר' ישמעאל אין שום חילוק דבצנעא בכולן יעבור ואל יהרג ובפרהסיא בכולן יהרג ואל יעבור וכו' ובשאלתות דרב אחאי (פרשת וארא) פוסק כרבנן דר' ישמעאל וכן מוכח סוגיא דתלמודא פ"ב דכתובות וכו'** וכ''פ **ברמב''ם** בפ''ה מה' יסודי התורה ה''א - ה''ב **ובשו''ע** ס''קנז ס''א.

ואם עבר ולא נהרג עי' **ברמב''ם** שם בה''ד שכ' דה''ז מחלל את השם, ואם היה בפני עשרה מישראל הרי חלל את השם ברבים, ובטל מ''ע דקידוש השם, ועבר על מצות ל''ת של חילול השם, אך מ''מ אינו נהרג או לוקה כיון שעבר באונס, אכן ועי' **בחמדת שלמה** **ובזכרון** **שמואל** המצוינים באות ג'.

**ה. ואם רצה להחמיר על עצמו אפי' בשאר מצות רשאי כמו ר' אבא בר זימרא דירושלמי שהיה אצל עובד כוכבים א"ל אכול נבלה ואי לא קטלינא לך א"ל אי בעית למיקטלי קטול ומחמיר היה דמסתמא בצנעא הוה**. וכ''כ **הרא''ש** בס''ט. וכ''פ **בשו''ע** שם בס''א, ואולם **ברמב''ם** שם בה''א פסק דאם נהרג ולא עבר ה''ז מתחיב בנפשו. מיהו כ' **הכ''מ** שם בה''ד בשם **הנימוקי יוסף** דאפילו לפי סברת הרמב''ם אם הוא אדם גדול וחסיד ירא שמים ורואה שהדור פרוץ בכך רשאי לקדש את השם ולמסור עצמו אפילו על מצוה קלה כדי שיראו העם ולמדו ליראה את השם ולאהבו בכל לבם. וע''ע **בפתחי תשובה** סימן קנה ס''ק ד' שהביא דבשו''ת **הרדב''ז** ח"דסימן סז' כ' דחולה שאומר שאינו רוצה לעבור על חילול שבת בשבילו אין בזה שום חסידות אלא ה''ז מתחייב בנפשו ומלעיטים אותו על כרחו או כופין אותו לעשות מה שאמדוהו. כיון דדוקא היכא דאיכא קדוש השם ואפילו בצנעא דיש קידוש השם כיון שהוא פרהסיא אצל העכו"ם איכא משום מידת חסידות אבל הכא אין כאן קדוש השם כלל כי מי יודע מה עושה בתוך ביתו. ועוד דדוקא היכא דיש גדר וסייג שלא יעברו על התורה ועל מצותיה שהרי אומרים ראו כמה חשובה מצוה זו שפלוני מסר נפשו עליה והוא כעין סייג למצות. אבל בנדון דידן אין שום גדר דהא כולי עלמא ידעי דניתנה שבת לידחות אצל מי שיש בו סכנה למה שהוא צריך.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - כו'**

**א.** דף כז' ע''ב **אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן כל מכה שמחללין עליה את השבת אין מתרפאין מהן.** עי' **בתלמידי הר"י** שכ' דה''מ הכאה כגון שנפל או נשבר עצם מעצמיו, אבל מיחוש בעלמא אין מחללין עליו את השבת ואע״פ שהוא השפה ולפנים. והביאו **הר"ן** בפרק שמנה שרצים [דף מ. ד"ה מכה] בשם **ה"ר** **יונה והרשב"א** דמכה של חלל שמחללין עליה את השבת דוקא בשנתקלקל אחד מן האיברים הפנימיים מחמת מכה או בועא וכיוצא בזה אבל מיחושין אין נקראין מכה ואין מחללין עליהם את השבת עכ"ל והביא **המגיד משנה** בפ''ב ה"ה. ועי' **בב''י** בסימן שכח' שהביא את דבריו וכ''פ **בשו''ע** שם ס''א ועי''ש **בבה''ל** **דבביאור הגר"א** שציין את המקור לדבריהם ממה שאמרו שם בגמרא חושש הוא דלא הא כאיב ליה טובא שפיר דמי וכו' דמשמע היכא דכאיב ליה טובא מחללין אך כ' דאולי יש לדחות דגבי שיניים דהם אקושי ואין שייך בהם שם מכה כ"כ כיון דכאיב ליה טובא יצא מכלל מיחוש ודינו כמכה של חלל משא"כ בשאר אברים פנימים כ"ז שלא נעשה מכה או בועה עדיין הוא בכלל מיחוש בעלמא וקאי בצ"ע. ומסיק דמ"מ אפשר לומר דאם כאיב ליה טובא באחד מאברים הפנימיים ומסופק לו שמא נתקלקל שם באיזה דבר ואין שם רופא בעיר לשאל דמותר לחלל שבת וליסע אחר רופא דאף במכה שאינה של חלל איתא מבואר שם בסוף ס"ה דאם נעשה אצל החולה ספק סכנה מחללין. יעוי''ש

**ב. בתוד''ה כל מכה וכו' ופ"ה ופליג אדרב יהודה דאמר לעיל אפי' ריבדא דכוסילתא לא מתסינן וכו' לכך נראה לר"ת דודאי לא פליגי ור' יוחנן איירי בחולה וביש בו סכנה כגון מכה שמחללין עליה את השבת וכו' אבל בבריא כגון ריבדא דכוסילתא מיהא אסור שהעובד כוכבים מזיקו ואינו חושש וכו' והרי"ף** השמיט את דברי רב יהודה ולא כ' הביא אלא את דברי ר' יוחנן ועי' בר"ן מ''כ בדבריו ומה הביא מדברי הרמב''ן ועי'' **בב''י** בס''קנה שהביא את דברי הר''ן ומסיק דהעיקר בדעת הרי''ף דקי''ל כר' יוחנן ולא כר' יהודה, וכ''פ שם **בשו'''ע** ס''א, ואולם **בש''ך** שם ס''ק א' הביא את שיטת ר''ת, וכ' גם **האגודה ורבינו ירוחם** הביאו את דבריו דבבריא גם יש לחוש, וכן **בביאור הגר''א** שם בס'''ק א' מצין את דברי ר''ת, ועי''ש **בש''ך** ס''ק ו' מה שהביא בשם **המהרש''ל** ומש''כ בזה.

**ג. ועל זה אנו סומכין להקיז דם מן העובדי כוכבים דלגבי הקזה כל המקיזים מומחים הם**. וכ''פ **הרמ''א** בסימן קנה ס''א, וע''ע בתוס' בע''א בד''ה ברופא מומחה, ועי''ש **בפתחי תשובה** ס''ק ב' מה שהביא מדברי ת' **בית יעקב** סי' קד' לענין מומחה לאותו דבר שהוא מתרפא אצלו, ומה שתמה עליו מדברי התוס'.

**ד.** דף כח' ע''א **כל מכה שצריכה אומד מחללין עליה את השבת.** ועי' **בריטב"א** שתמה ע''ז מאי קא משמע לן הלוא פשיטא דמחללין עליה את השבת כיון דספק נפשות הוא, ותי' דקמ''ל שאם אין כאן רופאין וגם החולה אינו אומר כלום, כיון שהמכה מסוכנת כל כך שנראית לעינינו שצריכה רפואה ושיש בה ספק מיתה, מחללין עליה את השבת ולא נמתין לרופאין.

**ה. והאי אישתא צמירתא כמכה של חלל דמי, ומחללין עליה את השבת.** ועי' **במ''ב** סימן שכח ס''ק כ' שביאר בשם האחרונים דהיינו שבא הקרירות והחמימות בפעם אחת לאפוקי קדחת המצוי שבא מתחלה הקרירות ואח"כ החמימות אין זה בכלל חולה שיש בו סכנה, אך מ"מ ע"י א"י מותר לחלל עליו שבת.

**ו**. **והא אישתבע לה לאלהא דישראל לא מגלינא אבל לעמיה ישראל מגלינא והאיכא חילול השם דגלי לה מעיקרא [עובדא זו הובאה גם ביומא דף פד']** ועי' **בשו''ע יו''ד סימן רלב סעיף יד** שכ' הנודר או הנשבע לאנס לא הוי נדר ולא שבועה., לפיכך נודרים להורגים ולמוכסים אם הוא מוכס העומד בלא ציווי המלך או שבא ליטול ממנו יותר מקצבתו יכול לידור או לישבע כדי ליפטר ממנו, ומוסיף שם **הרמ''א** דכל זה לא מיירי אלא כשאפשר לעבור על שבועתו ונדרו שלא יודע להאנס, לה אבל אם יודע להאנס, אסור מפני חלול השם. לו ולכן נענש צדקיהו שעבר על שבועתו לנבוכדנצר, אף על פי שהיה בדרך אונס, והוסיף דאם הודיע להאנס מיד שיצא מאנסו שהיה לו תנאי בלבו ולכן יעבור על שבועתו, ליכא למיחש, הואיל והיה אנוס מתחילה והכל לפי צורך הענין. ועי''ש **בדרכי משה** ס''ק ד' דמקור הדין הנ''ל הוא מסוגין.

**ז. אדם חשוב שאני, וכו' שאני רבי אבהו, דמוקמי ביה מיני בנפשייהו תמות נפשי עם פלשתים. עי' בר''ח** ביאר דמרוב שנאה גדולה שהיו שונאים הני מינאי את ר' אבהו היו מפקדי נפשייהו ואמרי תמות נפשי עם פלשתים, ועי' בסדר יעקב שביאר דהסיבה לכך היא כיון שבדף ד' מבואר היה משתבח ר' אבהו במינים, ועי' **בטור** בסימן קנה שפסק דאדם שקרוב למלכות יכול להתרפאות מהכל אפילו ממי שאינו מומחה שירא לעשות לו רעה, ואם העכו"ם מתקנאים בו או שהוא שונאו אפילו הוא קרוב למלכות אסור שהעכו"ם מוסר נפשו עליו לעשות לו רעה. ואולם **בב''י** שםצין דהרי''ף הרא''ש והרמב''ם השמיטו דין זה דאדם חשוב ותמה עליהם הלוא ר' יוחנן עבד הכי ולא מצינו מי שנחלק עליו וכ' דאפשר דס''ל דכיון דחזינן דר' אבהו סמך ע''ז ובא לידי סכנה ש''מ דבכל אדם חשוב חישינן לזה. [וכן מסיק ה**ריטב''א** בסוגין], **ובב''ח** ביאר דס''לדלמסקנא הדר ביה משינויא דאדם חשוב שאני ובאמת אין חילוק בין חשוב לשאינו חשוב, ורבי יוחנן דקיבל רפואה ממטרוניתא היינו משום היה רופא מומחה, וכן רבי אבהו קיבל מרופא מומחה ואפילו הכי בעו למיקטליה משום שהיו שונאים היו לרבי אבהו. [ובאמת דבשו''ע לא נזכר דין זה]

**ח**. דף כח' ע''ב **למחר נפק מר שמואל ודרש עין שמרדה מותר לכוחלה בשבת מאי טעמא דשורייני דעינא באובנתא דליבא תלו.** בדין זה ובדין חולה שאי''ב סכנה מצינו חמשה שיטות בדברי הראשונים.

א. **ברא"ש** בס''י דשמעינן מהכא דמה שהוא סכנת אבר אין מחללין עליו את השבת באיסור דאורייתא אבל באיסור דרבנן מחללין. דהרי אפילו אם שחק סממנין מאתמול איכא איסורא דרבנןכיון שכל רפואה אסורה משום שחיקת סממנין, ועי''ש שמסיק דכל צורכיו נעשין על ידי עובד כוכבים בשבת אלא שהסתפק האם התירו לו גם שבות דאית ביה מעשה [וכגון שיעשה לו ישראל רפואה עי' בב''י ס''שכח] או לא וקאי בצ''ע.

ב. ואולם **בשו''ת הרשב''א** ח''ג ס''רעב פסק דחולה שאין בו סכנה או שיש בו סכנת אבר עושים עבורו דברים שאין בהם אלא איסור דרבנן אפילו ע''י ישראל.

ג. מאידך **בר''ן בשבת** בפ' שמונה שרצים [דף לט' מדפי הרי''ף] פסק דלסכנת אבר מחללין שבת ע''י ישראל באיסור דרבנן משא''כ עבור חולה שאין בו סכנה אין עושין לו מלאכה אפילו שאין בה אלא איסור דרבנן אלא ע''י עכו''ם.

ד. **הרמב''ם** כ' בפ''ב מהל' שבת ה''י חולה שאין בו סכנה עושין לו כל צרכיו על ידי גוי, כיצד אומרין לגוי לעשות לו והוא עושה לבשל לו ולאפות ולהביא רפואה מרשות לרשות וכיוצא באלו, וכן כוחל עיניו מן הגוי בשבת אף על פי שאין שם סכנה, ואם היו צריכים לדברים שאין בהן מלאכה עושין אותן אפילו ישראל, לפיכך מעלין אזנים בשבת ומעלין אנקלי ומחזירין את השבר וכל כיוצא בזה מותר**. ובב''י** שם מסיק דדעת הרמב''ם להחמיר שלא להתיר שבות ע''י ישראל בשבות שיש בה עיקר מלאכה וכגון כוחל שהוא דומה לכותב, או עשית רפואה בסם דאיכא למיחש בה לעשית סממנין, אלא רק שבות שאין לה עיקר במלאכה וכגון העלאת אזנים ואונקלי והחזרת שבר. **ובדרכי משה** שם ס''ק ח' שנחלק עליו ומסיק כדעת **המ''מ** שם [ועי' **במ''א** שםבס''ק יב' שביאר את כוונת המ''מ דס''ל בדעת הרמב''ם שכל שבות מותר בחולי שאין בו סכנה ובשיש בו סכנת אבר] והביא ראיה דכ''ד **הטור** שם ועי''ש דמסיק לדינא דלצורך חולה שאי''ב סכנה יש להקל כיון דהוי ספיקא דרבנן וכ''ש דעבור סכנת אבר דמחללין דהרי כ''ד הר''ן והרא''ש וסתימת הטור.

ה. **והרמב''ן בתורת האדם** בשער המיחוש ס''ל דבחולה שאי''ב סכנה לא התירו שבות ע''י ישראל אלא ע''י שיעשנה בשינוי, ואילו בסכנת אבר התירו התירו אפילו בלא שינוי. והו''ד בטור שם, ועי' **בחי' הר''ן** [על הש''ס] בסוגין שהרחיב בשיטתו.

ולענין הלכה הובאו כל הנך שיטת **בשו''ע** ס''שכח ס''יז, וכ' **השו''ע** דנראים דברי הרמב''ן ועי''ש **במ''ב** ס''ק נז' דכ''פ **הט''ז** **והמ''א**  וכ''כ **הגר''א** שדעה זו עיקר שהיא דעת רוב הפוסקים.

**ט.** דף כט' ע''א **בתוד''ה המסתפר וכו'** **והלכה מעשה דאסור להסתפר מעובד כוכבים אלא אם כן ואפילו ברשות הרבים מדקא אמר רב חנא תיתי לי דעברי אדרבי מאיר.** וכ''כ **המרדכי**, ואילו **ברמב''ם** בפ''יב המל' רוצח ה''יא פסק כחכמים, וכ''פ **בשו''ע** ס''קנו ס''א ועי''ש **ברמ''א** שהביא את דעת התוס' והמרדכי ומסים דנהגו להקל כסברה ראשונה.

**בס''ד**

**מראי מקומות - ע''ז - כז'**

**א.** דף כט' ע''א **עובד כוכבים המסתפר מישראל, כיון שהגיע לבלוריתו שומט את ידו. וכמה אמר רב מלכיה אמר רב אדא בר אהבה שלשה אצבעות לכל רוח ורוח.** וכ''פ **בשו''ע** ס''קנו ס''ג דישראל המספר את העובד כוכבים, כיון שהגיע סמוך לבלוריתו ג' אצבעות מכל רוח, שומט ידו. ועי''ש בטור שהוסיף דכן הקרחה שעושים כהני עבודת כוכבים, אסור לישראל לעשות להם. וכ'''פ בשו''ע שם

**ב.** דף כט' ע''ב **מתני'. אלו דברים וכו' וחרס הדרייני,** עי' **בהגהות אשרי** בסימן יז שכ' דמירי בחרס שהוא בלוע מיין נסך, אבל חרס הבלוע מיין כשר ונגע בו עובד כוכבים כשר ומותר יין הבלוע בו אפילו בשתיה מידי דהוי איין שהגליד שהתיר רבינו שמחה ז"ל דבטיל ליה מתורת משקה ולית ביה משום יין נסך. וע''ע **בטור** סימן קכג שכ' חרסים שבלעו יין הרבה עד כששורין אותן במים פולטין יינן אם בלעו יין נסך הרי הוא כמותו ואסורין בהנאה, ועי''ש **בב"ח** שכ' שהטור דקדק וכתב אם בלעו יין נסך הרי הוא כמותו לאפוקי אם בלעו יין כשר ונגע בו גוי דמותר היין הבלוע בו אפילו בשתיה וכש''כ בהגהת אשר"י.

**ג. וכו' ועורות לבובין ופרש"י בד''ה ועורות לבובין שקורעין כנגד הלב דרכן לעשות כן לעבודת כוכבים ומוציאין את הלב דרך הנקב ומיתסר משום זבחי מתים.** ועי' **בתויו''ט** שפי' דבעבודה זו מקריבין אף העור. וע''ע **בפ' הרא''ה** לדף לב' ע''א דמבואר שם היו מוציאים את הלב מחיים,ולענין אי נאסרת כל הבהמה יעוי' **בתורי''ד** בדף סב' ע''א דעי''ז נאסרת כל הבהמה וע''ע **בחי' חת''ס,** ובשו''ת **חת''ס** בקובץ תשובות [ח''ח] ס''לד**,** וע''ע **ברמב''ם** בפ''ז מהלכות ע"ז ה''ג **ובאו''ש** שם.

**ד**. **בשר הנכנס לעבודת כוכבים מותר, והיוצא אסור, מפני שהוא כזבחי מתים, דברי ר"ע. ופרש"י** בדף לב' ע''ב דהיינו שהעובד כוכבים רוצה להכניסו מותר בהנאה אם נזהר ישראל ליטלו עם כניסתו קודם שיקריבו אותו.[ ולכאורה החידוש הוא דאין הזמנה לעכו''ם וכן מצאתי שכ' בטעמא דמתני' **בלחם שמים** (להיעב''ץ) אמתני' **ובחת''ס** בדף לב' ע''ב ד''ה וכשאני], ואולם **ברמב"ם** בהל' ע''ז בפ''ז ה''טו כ' בשר או יין או פירות שהכינום להקריבם לעבודת כוכבים לא נאסרו בהנאה אף על פי שהכניסום לבית עבודת כוכבים עד שיקריבום לפניה,עכ''ל אלמא אירי אפילו כשהכניסו.

**ה. נודות העובדי כוכבים וקנקניהן ויין של ישראל כנוס בהן אסורין ואיסורן איסור הנאה, דברי רבי מאיר וחכמים אומרים אין איסורן איסור הנאה.** בביאור דעת חכמים עי' **בר''ן** שכ' שאין איסור בלוע שבהם אוסר יין שלנו בהנאה ודיו ליאסר בשבילם בשתיה: **ובטור** בס''קלד כ' דלא חשיב הנאה כיון שאין כאן דמי האיסור,ועי' **בש''ך** בס''קלז ס''ק ג' שהביא את דבריו.

**ו. בא''ד** עי' **ברא"ש** ס''כ כ' דנשאל כמה ישהה היין בנוד ובקנקן ויאסר. ודקדק מפי' רש"י שפירש ויין של ישראל כנוס בהן שהכניס בהן יין לקיום. דמשמע מדבריו שאין היין נאסר לאלתר ובאר דלשון המשנה דחקו לפרש כן מדלא קתני במתני' ונתן ישראל לתוכו יין. והוסיף דגם הדעת נוטה כן דלא מיסתבר כלל למימר דמיד שנתן לתוכו יין נפלט לתוכו יין הנבלע בדופני הכלי. אלא דוקא ברתיחה ע"י האור קפליט לאלתר אבל לא בצונן. עי''ש עוד מה שדן בארוכה שם ומסיק שצריך שישהה בתוכו מעת לעת. ועי''ש **בפילפולא חריפתא**.

**ז**.**החרצנים והזגין של עובדי כוכבים אסורין ואיסורן איסור הנאה, דברי ר"מ וחכ"א לחין אסורין יבישין מותרין.** עי' **ברא"ש** סימן כה הביא דבירושלמי מפרש דאירי במשך אותן מתוך הבור כיוןדאין יין נסך עד שירד לבור.

**ח. ברש"י ד''ה לתרפות לטעות עבודת כוכבים למרחוק.** וכ''ה הלשון **בטור ובשו''ע** ס''קמח ס''יב,ועי''ש **בט''ז** בס''ק ז' שביאר דרבותא אתי לאשמועינן אפילו שהולכים לרחוק מ''מ אסורים בהליכה. ועי'' **בפרישה** ס''ק יח'.

**ט**. **בתוס' ד''ה יין מנלן וכו' וא"ת ויין שנתנסך למה לי קרא מי נפיק מכלל שאר זבח וי"ל דאין הכי נמי דזביחה ונסוך שני עניינים הם וכו'** עי' **בחת''ס** [בד''ה יין] מה שביאר בסברת המקשן של התוס'.

**י. בתוס' ד''ה אתיא שם שם וכו' וי"ל דהתם משמשין ממשמשין ממש דקרא דאבד תאבדון בכלים כשנשתמשו בהן לעבודת כוכבי' הכתוב מדבר [כדאיתא לקמן דף נא:].** עי' **בחת''ס** שביאר דכנת התוס' היא דאחרי שידעינן דמת גופיה אסור בהנאה שוב נוכל למילף דגם משמשי מת אסורים כמו משמשי ע"ז אבל אי לא הוה ידעינן דמת גופיה אסור בהנאה לא נוכל לילף משמשי מת מקרא דמשמשי ע"ז.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - כח'**

**א**.דף כט' ע''ב **יין מנלן אמר רבה בר אבוה, אמר קרא אשר חלב זבחימו יאכלו ישתו יין נסיכם, מה זבח אסור בהנאה, אף יין נמי אסור בהנאה. וכו'** עי' **ברמב''ם** בהל' מאכלות אסורות פ''יא ה''א שפסק דיין שנתנסך לעכו"ם אסור בהנייה והשותה ממנו כל שהוא לוקה מן התורה, וכן האוכל כל שהוא מתקרובת עכו"ם מבשר או מפירות אפילו מים ומלח האוכל מהן כל שהוא לוקה שנאמר אשר חלב זבחימו יאכלו ישתו יין נסיכם יקומו וגו'. ועי'' **בכ''מ** כ'דמ"ש שלוקה אינו יודע מנין לו והביא **דברמב''ן** בהשגותיו על סה''מ של הרמב''ם [בל''ת קצד'] כבר התקשה בזה וכתב דלא ידע מקום המלקות הזה ולא ראתהו בגמרא בבלי או הירושלמי, אולם כ' דיתכן וילקה מדכתיב וקרא לך ואכלת מזבחו שענינו פן תכרות ברית ליושב הארץ וכו' וקרא לך ואכלת מזבחו שהוא מלשון מניעה ממה ע''פ הכלל המפורסם דהשמר פן ואל הוא לא תעשה. ועי''ש **בלח''מ** שהביא דדעת **הרמב"ן** גופיה דהאיסור אינו אלא מקרא דואכלת וכו' ואינו לוקה אלא בעצי אשרה דוקא שהוא ע"ז גופה אבל לא בתקרובת שלה. וע''ע **ברמב''ן** שםבמה שהאריך להק' ע''ד הרמב''ם.

**ב. אמר רב אשי הא אתא לאשמועינן חומץ שלנו ביד עובד כוכבים אין צריך חותם בתוך חותם, אי משום אינסוכי לא מנסכי, ואי משום איחלופי כיון דאיכא חותם לא טרח ומזייף. וכו' ועי' בתוס' ד''ה אמר.**

לתועלת הבנת העני**ן** יש להקדים דחוץ מאיסור יין נסך גזרו רבנן עוד ב' איסורים, כמבואר בדברי **הרמב"ם** בהל' מאכלות אסורות פ''יא ה''ג שכ' יין העכו"ם שאין אנו יודעין אם נתנסך או לא נתנסך והוא הנקרא סתם יינם ואסור בהנאה כמו יין שנתנסך, ודבר זה מגזירות סופרים הוא, והשותה מסתם יינם רביעית מכין אותו מכת מרדות. ובה''ד כ' וכל יין שיגע בו העכו"ם הרי זה אסור שמא נסך אותו שמחשבת העכו"ם לעבודת כוכבים הא למדת שיין ישראל שנגע בו העכו"ם דינו כסתם יינם שהוא אסור בהנייה, עכ''ל. [ועי' בחידו''ת הרחבת הענין בדעת הראשונים בעיקר גזירת איסור שתית סתם יינם והנאתו ובטעמו, ]

**ג. ברש"י ד''ה הא אתא לאשמועינן טעמא דהעובד כוכבים בשלו הא בשלו ישראל בהיתר תו לא מיתסר בהנאה וקמ''ל דלא מנסכי עובדי כוכבים יין מבושל כו'.** ואולם **בריטב"א** ביאר דלא גזרו עליו מפני שאין שותין ממנו אלא דרך תענוג ודבר מועט ולפרקים ואינו מצוי אצל הכל ולפיכך לא היה בכלל גזירה. וכעי''ז כ' **הרא''ש** בס''יג דלפי שהמבושל אינו מצוי כל כך א''כ מילתא דלא שכיחא לא גזרו ביה רבנן.

**ד. בתוס' ד''ה אי משום אנסוכי וכו' מכאן היה נראה להתיר חומץ שלנו במגע עובד כוכבים וגם רבינו משולם התירו ור"ת הקפיד עליו ואמר כי אין אנו בקיאין בטיב חומץ כי מעשים בכל יום בדעות חלוקות יש קורין אותו חומץ ויש קורין אותו יין וכו'** ועי' **בר"ן** דף י' ע''א שהביא את דברי ר''ת שהיה מורה איסור לחומץ שלנו שנגע בו הגוי עד שנים עשר חדש משום דאיכא חלא דשתו ליה רובא דאינשי והביא דכ''ד **הרמב"ן** דבכל העשוי לשתותו ע"י הדחק אסור משום פירצה, וכן הביא **הרשב"א** **בתורת הבית** בית ה שער ג אולם כ' דמיהו מעיקר גמרין אין נראה כן דודאי יש יינות שבתולדתם חמוצים קצת ואי''ז חימוץ אלא שאין מבושלין כל הצורך ועוד כ' דדוקא באותם שעיקר כח הבוסר ניכר בהם יש להחמיר אבל יין שאח"כ הקרים בודאי זה שינוי שהגיע והתחיל להחמיץ וכל שקבל השינוי אין בין תחלת השינוי לגמר החימוץ יותר משלשה ימים אלא שהמחמיר תבא עליו ברכה, ומכל מקום כשמשליכין ממנו על הקרקע ומבעבע אין בספק שאילולי שהוא חומץ לא היה מבעבע שהיין אין מבעבע ושרי, ועי' **בב''י** ס''קכג דנ''ל להורות הלכה למעשה להתיר במבעבע כדברי הרשב"א, אלא דבאתרא דאיכא למיחש לפריצותא יש להחמיר. וכ''פ **בשו''ע** שם ס''ו להתיר במבעבע.

**ה. בא''ד וגם על הבוסר שהתיר רבינו משולם במגע עובד כוכבים משום דמה שיוצא ממנו נקרא מים כדאמר פרק כל הגט (גיטין דף לא.) משעת כניסת מים לבוסר וכן בפרק ד' דמסכת שביעית (מ"ח) הבוסר משהביא מים אוכל בו פתו בשדה הקפיד רבינו תם משום דאין אנו בקיאין מתי קרוי בוסר ועוד כתב ששנה אחת לא נתבשלו היינות וכי בשביל שיינותיהם אינם מבושלות כל צרכיהן הכי נמי נאמר שלא ינהג אותה השנה דין יין נסך.** ועי' **ברא''ש** בס''יג, **ובר''ן [**סוד''ה עד] **והמרדכי** ס''תתיזשג''כ הביאו את דבריו,ואולם **בריטב"א** כ' דדברי ר''ת תמהין בעצמן כיון דמה לנו אם לא נהג באותה שנה והלואי שיטהרו, ועוד הק' דלבוסר אין שם יין כלל וא''כ לא מיקרי יין נסיכם וליכא בהו חשש בנותיהן ומה ענין בוסר אצל יין ענבים שלא נתבשלו, ולפיכך כ' דפסקן של דברים הוא שאפילו הבוסר שלהם מותר ולא חיישינן לתערובת יין דהא מסרא סרי, וכל שכן שהבוסר שלנו אינו נאסר במגע גוי, והביא דכ''ד רבותיו ואין לפקפק ע''ז. וכעי''ז כ' **ברשב''א** **בתורת הבית** בית ה שער ג' עי''ש שהביא את דברי ר''ת וכ' דהמחמיר בזה תבא עליו ברכה. אבל מעיקר הדין כ' דאינו נראה כיון שהבוסר ניכר הוא בין הענבים ואלו היתה שנה שמחמת קרירותה או מחמת שאר המקרים לא הבשילו האשכולות ענבים למה ינהוג בהן איסור יין נסך וכי דבר מחוייב הוא שינהוג איסור יין נסך בנולדים בכל שנה ושנה ואפילו נודע בבירור שלא יצאו האשכולות מידי בוסר, עי''ש עוד מש''כ בזה. ועי' **בב''י** ס''קכג שהביא את דבריהם וכ' דנ''ל שמאחר שכל שאר הפוסקים שהזכירו דין זה חוששין לדברי רבינו תם אין להקל בו, וכ''פ **בשו''ע** ס''ח להחמיר כדברי ר''ת.

**ה.** **דף ל' ע''א ת"ר יין מבושל ואלונתית של עובדי כוכבים אסורין, אלונתית כברייתא מותרת. וכו' רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו יין מזוג אין בו משום גילוי, יין מבושל אין בו משום ניסוך.** כ' **הרמב"ם** בפ''יא מהל' הלכות מאכלות אסורות ה''י הורו גאוני המערב שאם נתערב ביין ישראל מעט דבש או מעט שאור הואיל ואינו ראוי למזבח הרי הוא כמבושל או כשכר ואינו מתנסך ומותר לשתותו עם העכו"ם. ועי' **ברמב"ן** שהביא את דבריו וכ' דזה הטעם אינו נכון כיון שאם הטעם הוא משום גזירת בנותיהן א''כ כל שלא נשתנה טעמו וריחו לגמרי הוי בכלל יין ואסור, אלא הטעם שיין מבושל וחומץ לא גזרו בו הוא לפי שאינו בכלל סתם יין, ועי''ש שהק' דאם הטעם הוא משום שלא גזרו אלא ביין הראוי לנסך כיון שכל גזירתם היתה מפני חשש ניסוך מנין לנו לדעת שאין אנו מנסכין אותו ע"ג המזבח למרות שהם אינם מנסכים, הלוא הרי בשאר תקרובות הם מקפידים רק על מחוסר אבר ולא על שאר המומים למרות שאנו מקפידים אפילו בדוקין שבעין, וכמו''כ הם מקריבים בנות שוח ופירות דקל טב שהוא דבש שאסרה תורה לגבי המזבח ומ''מ הם אסורים כיון שהן מנסכין אותו שהרי הוא משתבר כעין פנים, לפיכך אין הדבר תלוי אלא אם נשתנה טעמו והביאו **הרשב''א** **והר''ן**.וע''ע **ברא''ש** ס''יג וכ' אין לסמוך עליו דעיקר גזירה משום בנותיהם אלא שהחמירו לאסור בהנאה כיון שנתנסך לעבודת כוכבים, ועי' **בב''י** ס''קכגשביאר את כוונת הרא''ש דאע''פ שנתן בו שאור ודבש איכא למיגזר משום בנותיהם, והסיבה שלא גזרו ביין מבושל היא משום דלא שכיח לא גזרו ביה וגם לא חיישינן שיבשל אדם כל יינו כדי לשתותו עם הגוי דטריחא ליה מילתא טובא, אבל אם נתיר היכא שלא נשתנה טעמו אלא רק הטיל מעט שאור או דבש כל אדם יעשו כן להפקיע עצמם מאיסור יין נסך ונמצאו שותים תמיד עם הגוים ומתוך כך יבואו להתייחד עם בנותיהם. וגם לא דמי לשכר דלית ביה כולי האי איקרובי דעתא כמו ביין ומשום הכי לא מצינו בפירוש שאסרו חכמים לשתותו אלא שהאמוראים משום קדושה היו נזהרים מלשתותו בבית הגוי עצמו, ועי''ש **בכ''מ** ע''דהרמב''ם שהביא את דברי **הרשב''א הר''ן והרא''ש,** והוסיף דכ''ד **ה"ר יונה** [באגרת התשובה דרוש ב' ס''פז], והביא **דהריב"ש** בס''קפ **והרשב"ץ** בח''א ס''פה כ' דאין לסמוך על הוראה זו שהורו גאוני המערב כיון שכבר דחאוה כל האחרונים בשתי ידים, וכ''פ **בשו''ע** ס''קכג ס''ד לאיסור.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - כט'**

**א.** דף ל' ע''א **יין מבושל אין בו משום ניסוך ברא''ש** כ'דיין מבושל נקרא מבושל אחר שהרתיח, והביא דכ''כ **הראב״ד** ז״ל בשם הגאונים. וכ''פ **בשו''ע** ס''קכג ס''ג, ולענין יין מפוסטר יעוי' **במנחת שלמה** ח''א ס''כה. **ובקובץ** **תשובות** להגרי''ש שליט''א ס''עה. **ובתשובות והנהגות** ח''ב ס''תא. ובשו''ת **אור לציון** ח''ב פ''כ.

**ב. ברש"י ד''ה אלונתית כברייתא מותרת בהנאה דתו לא מנסך ליה.** ועי' **בתוס'** דמכאן ראיה להתיר תבשיל שנתערב בו יין קודם שבשלוהו אי נגע ביה עובד כוכבים דכיון שנתערב תו לא מנסך ליה עובד כוכבים, ואולם **במרדכי** ברמז תתיז' הביא דבתוס' ה"ר ישראל מצא שנהגו לאסור והוסיף דרש"י פירש דאלונתית כבריתא מותרת בהנאה [וכוונתו דמשמע דמ''מ אסורה בשתיה].

ועי' **בב''י** בסימן קכג שכ' דמשמע מדברי הפוסקים דהא דשרינן תבשיל שיש בו יין ונגע בו הגוי היינו אפילו בשתיה והק' מדברי רש"י דמשמע דבשתיה אסורה וכ' דבאמת אפשר שהפוסקים סוברים דכיון שאין הגוי אוסר האלונתית במגעו ליאסר בהנאה גם לשתיה אינו אוסר, ומסיק דנ''ל לדחוק ליישב דמה שפרש"י מותרת בהנאה לא ללמד על אלונתית כ''כ אלא ללמד על הרישא דקתני אסור דאסור נמי בהנאה, והקשה עליו **בדרישה** ס''ק ד' ממ"ש רש"י בדף כט' ע''ב בד''ה הא אתא לאשמועינן דאם בשלו ישראל בהיתר תו לא מיתסר בהנאה ושם לא שייך תירוץ הב"י. ולפיכך נקט בדעת רש''י דאע''ג איכא חשש ניסוך מ''מ כיון איכא ביה גזירת חתנות יש לאוסרו בשתיה, ודוקא כשנתערב במים ואפרסמון אסור בשתיה אבל כשנתערב בתבשיל דאז אין היין בעין כלל אפשר דמודה רש''י דאפילו בשתיה מותר ואז נמצאו דברי רש''י מכוונים לדברי הפוסקים. **ובב"ח** כ' לישב דלא פרש"י כך אלא כשלקחה הגוי לרשותו דאז ודאי דאסור בשתיה פן עירב בה יין שלו אבל מגע גוי באלונתית שלנו מודה רש"י דמותר אפילו בשתיה וע''ד הדרישה שכ' דאסור בשתיה כ' דשרא ליה מאריה **ובט"ז** בס''ק ד' הק' ע''ד הב''ח דאם כדברי הב''ח דאיכא חשש עירוב יין היה אסור אף בהנאה כמו מורייס דאסור בהנאה ופרש"י משום תערובת יין ועו' הק' דלגבי חומץ כ' רש"י במתני' דחומץ ישראל שלקחו עובד כוכבים לא מתסר בהנאה, ומשמע מדבריו דבשתיה אסור וע''כ דלרש"י כל מה שבא מחמת יין אף על פי שאח"כ הלך טעם היין מחמת שנעשה חומץ או איזה תערובות לא מהני להתירו בשתייה אם נגע בו עובד כוכבים, אלא דאנן קי"ל כרוב הפוסקים דכה''ג מותר אפילו בשתייה. וע''ע **ברש''ש.**

**ג**. **עושין אנומלין ואין עושין אלונתית, וכו' אנומלין יין ודבש ופלפלין, ברמב"ן** כ' דאין להתירו עד שיהא בו שליש דבש ושליש פלפלין שכן דרכן לעשותו שליש דבש ושליש פלפלין, והביא דכן מוכח בירושלמי, וכ' עליו **הרשב''א** בחי' **ובתורת הבית** ב''ה ש''ג, דמדבריו נשמע דאותו שעושין בדבש ותבלין יש בו משום יין נסך כיון שאין בו שליש פלפלין ולא אחד מעשרה. ולולי שאמרה רבנו הייתי אומר שמותר לפי שגם הוא נשתנה טעמו וריחו ושמו אין קורין אותו סתם יין. דלולי שאמרה הרמב''ן היה אומר שמותר לפי שגם הוא נשתנה טעמו וריחו ושמו אין קורין אותו סתם יין והמחמיר תע"ב. ועי' **בב''י** ס''קכג דמשמע מדברי הרשב''א דה''ה אם נשתנה טעמו מחמת דבש אף על פי שלא נתן בו פלפלין שרי וכ' דכ''נ מדבריו בתשובה [בח"א סי' תתיג ובח"ד סי' קמט] שכ' דאם עירבו בתוכו דבש הרבה עד שנשתנה שמו אין בו משום יין נסך וזהו יינומלין שאמרו בגמרא, וכ''פ **בשו''ע** בסימן קכג ס''ח דיין שמערבין בו דבש ופלפלין, אם נשתנה טעמו מחמתם אינו נאסר במגע עובדי כוכבים. והוסיף שם **הרמ''א**  דהוא הדין בדבש לחוד או פלפלין לחוד.

**ד. יין מזוג אין בו משום גילוי,** עי' **ברמב"ם** בפ''יא מהל' רוצח ושמירת הנפש ה''ה שכ' הרבה דברים אסרו חכמים מפני שיש בהם סכנת נפשות וכל העובר עליהן ואמר הריני מסכן בעצמי ומה לאחרים עליבכך או איני מקפיד על כך מכין אותו מכת מרדות. ואלו הן וכו', ולא ישתה מים מגולים שמא שתה מהן נחש וכיוצא בו מזוחלי עפר וישתה וימות. ועי' **בחת''ס** בסוגין שכ' דבגילוי איכא איסור דאורייתא מקרא ושמרתם מאוד לנפשותיכם כמ"ש רמב"ם שם בה''ד, ומוטל על החכמים להשגיח על זה מקרא דוהיו עליך דמים כדאיתא במו"ק דף ה' ע"א, ועי''ש עוד מש''כ לבאר היכא דאיכא ספק ספיקא, ומש''כ לבאר בדין ביטול ברוב היכא שנתערבו מים מגולין בשאר מאכלים.

והאידנא כ' **התוס'** **בדף לה'** ע''א בד''ה חדא, שאין נחשים מצוין בינינו ולפיכך אין לחוש משום גלוי, ואין לומר דדבר שבמנין הוא וצריך מנין אחר להתירו כי ודאי הוא כשאסרו תחלה לא אסרו אלא במקום שהנחשים מצוין. וכ''כ **הטור** בס''קטז וכ''פ **בשו''ע** שם ס''א, ואולם יעוי''ש **בפר''ח** שכ' דהמחבר קצר בזה מ''מ המחבר לא אירי אלא במדינתינו, אולם בארצות המערב יש הרבה מקומות דשכיחי בהו נחשים, ובירושלים מצוין קצת וראוי לכל ירא לנפשו ליזהר בזה עי''ש מה שהביא עובדא שהיה במצרים, ולפיכך האריך הפר''ח שם בדינים אלו, **ובשיורי ברכה** אות ג' הביאו וסים דנוהגין כן בא''י לישמר בזה, עי' **בדרכי** **תשובה** שם בס''ק ו' וז' שהביא את דבריהם.

וע'''ע **בפתחי תשובה** שם בס''ק א' שהביא את דברי **השל''ה** שכ' ששומר נפשו ירחק מזה, כיון שהטור האריך בזה ע''כ דהוי מעלה גדולה, ועי''ש עוד בפ''ת שהביא דכן נהג **הגר''א** [כדאיתא **במעשה רב** ס''צה], **ובפאת** **השולחן** ס''ב ס''ק לב' ביאר את טעמו כי אף שבטל הטעם שגילו מ''מ כיון לא גילו אלא רק טעם אחד והעלימו הרבה טעמים, דהרי **בצוואת ר''א הגדול** איתא טעם אחר [וז''ל צוואת ר''א הגדול בס''סד בני הוי זהיר שלא תשתה מים מגולים בלילה כי מקטריגים משתכחים בעולם ובהם נוקשים בנ''א בפח] **ו**עי''ש שמסיק דמ''מ בא''י יש ליזהר, וכן מטו משמיה **דהחזו''א,** וע''ע בשו''ת **מנחת יצחק** ס''פה.

**ד. שמואל ואבלט הוו יתבי אייתו לקמייהו חמרא מבשלא משכיה לידיה א"ל שמואל הרי אמרו יין מבושל אין בו משום יין נסך. עי' ברמב"ם** בפ''יז מהל' מאכלות אסורות ה''י שפסק דלא ישתה אדם במסיבה של עכו"ם, ואף על פי שהוא יין מבושל שאינו נאסר או שהיה שותה מכליו לבדו ואם היה רוב המסיבה ישראל מותר, ועי' **בב''י** סימן קיב שכ' שאפשר שמקור דינו של הרמב''ם הוא ברייתא או תוספתא. ומה שכ' הרמב''ם דאם היה רוב המסיבה ישראל מותר היינו מהא דשמואל ואבלט שתו יין מבושל, ואם לא הוה צד היתר לשתותו במסבת הגוי היאך שתה שמואל את היין. ועי''ש **בלח''מ** שכ' ע''ד הב''י דאי''ז ראיה דאולי שמואל לא היה שותה עם אבלט אלא שמואל הביא יין לבדו ואבלט לא היה רוצה ליגע ולכך א''ל שמואל דאין חשש אם יגע דיין מבושל אין בו משום יי"נ. ועי''ש עוד בהגהות הרמ''ך שכ' דמה שאנו אין נזהרים בזה היינו משום דהרמב''ם לא אירי אלא היכא שהגוי מזמינו לישראל לילךעמו לשתות עמו יין כשר שקונה לצורך הישראל. **ובפר''ח** סוף ס''קיד כ' דה''ה במחצה על מחצה יש לאסור, ובעובדא דשמואל אירי שהיה שם עוד ישראל דעי''ז נמצא שהיה כאן רוב ישראל, אלא שהגמ' לא צינה זאת משום כבודו של שמואל.

**ה. ברש"י ד''ה מזוג שני חלקי מים ואחד יין.** ואולם **בריטב''א** **וברשב''א** כ' דמירי דוקא כשהוא מזוג כדינו דהיינו על חד תלתא מיא כדאמר רבא גופיה בב''ב דףצו' ע''ב כל חמרא דלא דארי על חד תלתא מיא לאו חמרא הוא, הא אם מזוג יותר שיש בו מים יותר מן הרביע שכבר יצא מכלל יין לענין קידוש וכיון דלענין ברכה לא שתו ליה אינשי בתורת חמרא, לא גזרו עליו לענין יין נסך דלא שייך ביה משום חתנות דכמים הוא חשוב וקיוהא בעלמא הוא,אולם **הרמב''ן והר''ן והרא''ש** כ' דכל היכא דאיכא טעם יין ומראה יין יש בו משום יין נסך, עי''ש עוד מש''כ בשם **הראב''ד,** ולהלכה כ' **הטור והרמ''א** בס''קכג ס''ח את דעת **הרמב''ן והרא''ש**. וע''ע **בפרישה** ס''קטז ס''ק י'שכ' דאם אין בו טעם יין אין הנחש שותה ממנו.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - ל'**

**א.** דף ל' ע''ב **אמר רבא האי חמרא דאקרים, עד תלתא יומי יש בו משום גילוי ומשום יין נסך, מכאן ואילך אין בו משום גילוי ואין בו משום יין נסך ונהרדעי אמרי אפילו לבתר תלתא יומי חיישינן משום גילוי, מ"ט זימנין מיקרי שתי.** מיהו בחומץ גמור כ' **הב''י** בס''קטז דלכו''ע אין בו משום גילוי משום דקי''ל כת''ק בחולין דף מט', [ועי' **בב''י** סימן קכג' לגבי מגע עכו''ם שהביא בשם הרשב''א בתוה''ב דמ''מ כשמשליכין ממנו על הקרקע ומבעבע אין בו ספק שהוא חומץ כיון שהיין אין מבעבע, וכ''פ שם בשו''ע שם ס''ו].

**ב.** **אבל אית בהו חלא מיגרי בהו**. עיין ברש״י שפי' דמיגרי בהו היינו שהחומץ מתגרה ונלחם בחכן של נחשים ואין שותין בו ממנו. ועי' **ברש''ש** שכ' דמדברי התוס׳ בשבת דף קי' ד״ה וליתי נראה להדיא דמפרשי איפכא, דהחומץ מגרה אותם לשתות ולפ''ז נמצא דהאי לא אמרן קאי ארישא דמילתא.

**ג. אמר רב מנשי אי אית ביה נקורי חיישינן.** תנן בתרומות פ''ח מ'דשלשה משקין אסורים משום גלוי המים והיין והחלב ושאר כל המשקין מותרים, ועי' **בפר''ח** בס''קטז ס''ק א' דכל המשקין מותרין היינו דוקא אם לא ראינו לאיזה נחש שישתה מהם, אולם אם ראינו יש לאסור והביא ראיה מסוגין דאי אית ליה ניקורי חישינן.

**ד. אמר רב חייא בר אשי אמר שמואל מי טיף טיף אין בו משום גילוי.** ועי' **בב''י** ס''קטז שכ' דפשוט הוא דאין להתיר אלא את מה שבכלי שמקבל הטיפין דכיון שהטפות רודפות זו את זו ותכופות הנחש שומע ובורח אבל מה שבכלי העליון בודאי שאינו ניתר ע"י טיף טיף שנוטף ממטה בכלי התחתון. ואולם **בט''ז שם בס''ק א'** הק' דבב''ק דף קטו' משמע בדברי התוד''ה אימתי דהטעם דמותר בטיף טיף דהיינו משום שסבר הנחש שיש שם בן אדם ואינו בא שם ולפ''ז יש להתיר גם העליון ותי' דהב"י כ''כ לפמ"ש **הרמב"ם** בפ''יא מהל' רוצח ושמירת הנפש ה''ח דטעם טיף טיף הוא מפני שהנחש מתיירא מבעבוע המשקה, דלפ''ז יש לאסור העליון אלא דקאי בצ"ע למה כ' הב"י שהוא פשוט למרות שבאמת היא שנויה במחלוקת. ועי' **במעשה רקח** ע''ד הרמב''ם שכ' דאף לתוס' יש לחוש בעליונה עי''ש בטעמו.

**ה. פי תאנה אין בו משום גילוי** עי' **בתורי''ד** שפי' דאתי לאשמועינן דאע''פ שאינו ניכר הניקור שם כמו שניכר בכל התאנה לא חיישינן שמא ניקר כר"א דאמר אוכל אדם תאנים וענבים בלילה ואע''פ שאינו רואה אם יש בהם ניקור אם לאו כיון דדסמכינן אשומר פתאים. ואולם מדברי **הרשב''א בתורת הבית** ב''ג ש''ה שכ' וז''ל ואם נמצאו תאנה ואבטיח מנוקרין חוששין שמא נחש נקרן אולם אם נמצאו מבוקעין כל שאין לחה שבהן מגולה לא, דגרסינן בע"א פרק אין מעמידין אמר רב חייא בר אשי אמר שמואל פי תאנה אין בו משום גלוי וכו', עכ''ל משמע דלא אירי דוקא בפי התאנה אלא בכל התאנה כשהיא מבוקעת. [ומלשון הרמב''ם בהל' רוצח ושמירת הנפש פ''יב ה''ג שכ' תאנה או ענב שניטל העוקץ שלהן אין בהם משום גילוי ,משמע כדברי התורי''ד]

**ו. דתניא רבי אליעזר אומר אוכל אדם ענבים ותאנים בלילה ואינו חושש, משום שנאמר שומר פתאים ה'.** עי' **בתורת חיים** שהק' מאי שנא תאנים וענבים שהקב"ה שומר את האדם שלא יאכל ממנו נחש משאר כל הדברים האסורין משום גילוי ותי' דהקב''ה שומר דוקא את הפתאים ולא את החכמים לפי שהחכמים יכולין לשמור את עצמן שלא יבאו לידי מכשול מה שאין כן השוטים דלא אפשר להו לשמור עצמן, ולפיכך משקין שמשימין אותן בכלים תמיד ואפשר לו לאדם לשומרן ולכסותן יפה מפני הנחשים לכך איןשמירתו יתברך עליהם ולפיכך נאמר בהם דין גילוי, אבל תאנים וענבים דאי אפשר לשמרן כיון הוא שצריך לייבשן בחמה לעשות מהן גרוגרות וצימוקין ואין דרכן להיות בכלים תמיד לכך שמירתו יתברך עליהן מפני תיקון עולמו ועי''ש עוד שכ' דמ''מ אבטיח כיון דנתגלתה היה לו לשומרה ולכסותה. ואולם יעוי' **בחי' תלמיד הרבינו יונה** שג'כ הק' כן ותי' דבתאנים מיירי שמעין בהן קצת ואין רואה בהן ניקור אלא שאין מעיין בהן היטב כמו ביום, ולפיכך שומר פתאים ה', אבל מים כיון שנתגלה איכא ריעותא ואין לשתותן כלל, דמסתמא שחה הנחש והשליך שם הארס, וכיון שאין ניכר אם שתה אם לאו יש לו להמנע. [וצ''ע לדבריו מה יהא בפי תאנה ביום, עוד יש להעיר בלשון הרמב''ם בהל' רוצח ושמירת הנפש פ''יב ה''ג שכ' תאנה או ענב שניטל העוקץ שלהן אין בהם משום גילוי, לפיכך אוכל אדם תאנים וענבים בלילה ואינו חושש, דמשמע קצת דא''צ בדיקה כלל וכדברי התו''ח]

**ז. ולא ישקה מהן לבהמה ברש''י בב''ק** דף קטו' ע''ב פי'דהטעם הוא שמא ישחטנה ואיכא סכנת נפשותבתוס' שם הק' עליו דלקמן מוקי לה בשונרא ומשמע דאפילו לבהמה טמאה לא ישקה וע''כ שהוא משום בל תשחית וכן משמע מדפריך דידיה נמי כחיש וע''כ דהוא משום בל תשחית עי''ש עוד מש''כ בזה.

**בר"ן** [בדף י' ע''ב מדפי הרי"ף] כ' דהא דתנן ולא ישקה מהם בהמתו. אירי בראויה לאכילה לפי שהאוכל ממנו ניזוק והא דתנן לא ישקה בהמת חבירו. מירי אפילו בשאינה ראויה לאכילה משום דמכחש לה. **בב"ח**  סימן קטז הביא את דבריו וכ' דמקור דבריו הוא עפ''ד רש"י בב''ק הנ''ל, והוסיף דהא דמוקי בגמ' דידן דוקא בשונרא היינו משום דלאו בשופטני עסקינן שמשקין לבהמה דבר שמתה על ידן וכש''כ התוס' בסוד"ה ולא ישקה, אבל שונרא אינה מתה דאין ארס מזיק לה והא דפריך דידיה נמי כחיש לאו משום דאסור משום בל תשחית פריך, אלא הכי פירושו אטו בשופטני עסקינן דמשקה לשונרא מידי דכחיש לה וע''ז משני דהדר ברי, אבל באמת ס''ל לר''ן ורש''י דמשום בל תשחית ליכא בדידיה אפילו מתה על ידן. ואולם **בב''י** שם כ' דמשמע ליה דטעמא דאסור להשקותם לבהמה טמאה דידיה בר משונרא היינו משום בל תשחית אלא שמכיון דשונרא הדר ברי לאו השחתה הוא. ובדעת הר''ן כ' שהוא מפרש דשונרא דאמרינן בגמרא לאו דוקא אלא ה''ה לכל בהמה טמאה ושונרא לדוגמא בעלמא נקטוה. ועי' **בט"ז** שם ס''ק א' שתמה על מש''כ הב''י בדעת הר''ן כיון דסו''ס דשאר בהמות טמאות מתים מן הארס סו''ס א''כ נמצא דיש כאן עבירה משום בל תשחית ועי''ש מה שהאריך באופ''א בביאור השו''ט לדעת הר''ן.

**ח.**  **בעיקר דין גילוי** במשנה בתרומות [שם] תנן כמה ישהו ויהיו אסורין כדי שיצא הרחש ממקום קרוב וישתה, וכ''פ **הרמב''ם** בפ''יא ה''יא, **ברי''ף וברא"ש** הביאו מאי דגרסינן בחולין דף י' ע'א דכמה הוא מקום קרוב. א"ר יצחק בריה דרבי יהושע כדי שיצא הרחש מתחת אוזן כלי וישתה ויחזור לחורו.ואולם **בב''י** ס''קטז הביאדבירושלמי דתרומות שם בעי איזהו מקום קרוב א"ר שמואל מאזן חבית ולפיה ולא חמי ליה א"ר חנינא מין קטן הוא ושפיפון שמו והוא דומה לשערה. אכן **בטור** [שם] **וברמב''ם** [שם] פסקו כהבבלי.

**ט. בתוד''ה מטמא פירוש לטמא אוכלין ומשקין כתורת משקין טמאין שנטמאו בשרץ וכו' משמע מתוך** **לשונו שאין לסתם יינם טומאה אא״כ קבל טומאה ממקום אחר וקשה דמה חידוש הוא זה לשנות כאן טומאה מן השרץ וכי גרע משאר משקין, בתוס' הרא"ש** **ותוס' רבינו אלחנן** הגרסא היא בתורת משקין טמאים כשרץ, ולפ''ז א''ש טפי קו' התוס'.

**בס''ד מראי מקומות -ע''ז - לא'**

**א.** דף לא' ע''א **המפקיד יינו אצל עובד כוכבים אסור בשתיה ומותר בהנאה. והתנן המפקיד פירותיו וכו' אי הכי בשתיה נמי לישתרי** עי' **בבית מאיר** דבלא המשנה דהמפקיד היה מובן מדוע אסרו בשתיה והתירו בהנאה כיון דעיקר האיסור בשתיה הוא משום בנותיהם [ונתבארו הדברים בחבורה] אולם לאסור נגיעתם בהנאה היא רק משום סרך יי''נ והיה מקום לומר דל''ג אלא ביינם ממש אולם במפקיד דאין בזה חשש ניסוך כש''כ התוס' בד''ה המפקיד,ולפיכך מק' מהמשנה דאיכא חשש החלפה. וכעי''ז כ' **בקה''י** ס''יג ע''ד התוס' עי' באות ב'.

**ב. בתוד''ה המפקיד יינו וכו' וי״ל דרבי יהודה בן בתירא לטעמיה דאמר לקמן בפרק ר׳ ישמעאל יין של ישראל שנגע בו עובד כוכבים מותר בהנאה חדא דאין מנסכין יין אלא בפני עבודת כוכבים ועוד שאומר לו לא כל הימנך שתאסור ייני לאונסי.** עי' **בלחם סתרים, ובקה''י** ס''יג ס''ק א' מש''כ בביאור דברי התוס'. ונתבארו הדברים בחבורה.

**ג. דתניא אחד הלוקח ואחד השוכר בית בחצירו של עובד כוכבים ומלאוהו יין, ומפתח או חותם ביד ישראל** עי' **בר''ן** [על הרי''ף בדף יא' מדפי הריף בסוד''ה ת''ר] שכ' בשם ר''י דב' אותיות של כתב הקודש הוי כב' חותמות. וכ''ה ברשב''א בתורת הבית ב''ד ש''ב (דף כח' ע''א), וע''ע בר''ן בחולין [בדף לג' ע''א מדפי הרי''ף] שהוסיף לבאר דלא חישינן דבגוי שאינו רגיל בכתב הקודש שלמד כעת, ולכן דין אות כדין חותם דהוי טירחא וב' אותיות כב' אותיות ועי''ש ברשב''א בדף צג' ע''א בסוד''ה במאי שביאר ענין זה בהרחבה.

**ד. בתוס' ד''ה דאמר רב וכו' והיה מתרץ ר"ת דההוא דרב דלקמן מיירי בישראל חשוד וגרע מעובד כוכבים מפני שהוא בטוח שיאמינוהו ולא מירתת כ"כ וכן ההיא דרב אשי דלעיל (דף כט:) נ"מ לענין ישראל חשוד** כבר תמה **החת''ס** בסוגין ע''ד ר"ת דמוקי דינא דרב אשי בישראל חשוד והרי **בש"ך** ס''קיח ס''ק א' כ' דבישראל חשוד לא שייך חיבת נסוך וא"כ למה צריך חותם בתוך חותם, וכ' שם דהראוהו שכבר הרגיש בזה **המהר"ם** ע''ד התוס', שכ' דהתוס' היה יכול להקשות על ר''ת דאי אירי רב אשי בישראל חשוד א''כ מה שייך לחלק בין חומץ ליין, הלוא כמו שחומץ אינו ראוי לנסך ה''ה ביין אינו ראוי לניסוך כיון דישראל הוא, כיון שדוחק לומר דישראל חשוד לנסך לעבודת כוכבים דההוא מומר לעבודת כוכבים מקרי, ולא ישראל חשוד עכ''ל [אכן מצאתי דר''ת גופיה **בס' הישר** כ' בחלק החידושים בסימן תשי' [בהוצאת גיטלר] הביא את דברי רש"י לגבי ח"בי"ת אסור לשגר ביד גוי בחותם אחד דכיון דבשר ותכלת דמיהן יקרין טרח ומזייף להחליפו ועל היין לנסכו. עי''ש משה''ק ע''ד ולפיכך פי' דחבי"ת דאמר רב אסור בחותם אחד אירי בישראל החשוד להחליף בשל תרומה או בשל גוי. עכ''ל אלמא לר''ת אין החשש כלל מפני חיבת ניסוך אלא חשש של החלפה. ונתבארו הדברים בחבורה.] ועי' **ברמ''א** בס''קיח ס''א שהביא את דברי ר''ת וכ' דיש לסמוך עליו בדיעבד. ועי''ש **בט''ז** ס''ק ד' שכ' דנראה דכ"ע מודים בזה''ז דלכתחילה אפשר לסמוך על ר''ת כיון דעיקר הטעם דחיישינן ביין שצריך שני חותמות אע''פ שהוא מדרבנן הוא מצד שחיבת היין נסך עליו, וכש''כ רש''י בדף לט' ע''ב בד''ה אסורין בחותם אחד וז''ל לבשר ותכלת דמיהן יקרים טרח ומזייף להחליפם ועל היין לנסכו. עכ''ל ובזה''ז דלאו עובדי עבודת כוכבים אין שייך חיבת נסך ממילא לכ"ע די בחותם אחד. וע''ע **בערוך השלחן** שם ס''יג.

**ה. בא''ד לכך נראה לפרש דהכא והתם בעובד כוכבים איירי ויש לחלק בין שולח לחבירו ואינו חוזר ורואה חותמו להכירו דאז צריך חותם בתוך חותם דלא מרתת שסבור האחר לא יכיר החותם אבל היכא שמניחו ביד העובד כוכבים ועתיד לראות חותמו להכיר די בחותם אחד,** ועי' **ברא"ש** ס''יד שכ' דלתירוץ זה השולח יין לחבירו מעיר לעיר צריך שני חותמות ומיהו אם מודיע לחבירו צורת החותם וגם אומר לגוי שהודיע לחבירו צורת החותם סגי בחותם אחד. וכ''פ **בשו''ע** ס''קיח ס''א.

**ו.** **בא''ד** עי' **בר''ן** שהביא עוד תי' על קו' התוס' וז''ל אבל אחרים כתבו דרבי אליעזר לא בא להתיר יין בחותם אחד אלא לומר דמפתח וחותם חשיבי כשני חותמות ואי ליכא מפתח צריך שני חותמות, וכ' דכך נראין דברי **הרמב"ם** בפרק יג' מהלכות מאכלות אסורות, ואף דברי **הבה"ג והרי"ף** מכוונין כך, ועי' **בב''י** בס''קיח והוסיףדכך הם דברי **הרשב"א** (בתורת הבית הקצר ב"ד ש"ב) שהביא הטור שם [וז''ל הרשב''א שם המפקיד ביד עו"ג או ביד ישראל חשוד או שמשלח על ידם בשר או חתיכת דג טמא שאין בו סנפיר וקשקשים וכיוצא בו מן הדברים שאם החליפן באיסורים יש בהן איסור דבר תורה צריך לעשות בהם חותם בתוך חותם. ומפתח וחותם כחותם בתוך חותם הם כדרך שאמרו ביין נסך]. וכ''פ לדינא **בשו''ע** שם ס''ד, ועי' לקמן בתוד''ה תרוויהו, ובלנ''ד לקמן יבואר עוד בזה.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - לב'**

**א.** דף לא ע''א **בתוס' ד''ה ותרוייהו כרבנן וא"ת אימור דרבי יוחנן סבר כר"א ומפתח וחותם דקתני בברייתא ר"ל תרוייהו דהשתא הוי חותם בתוך חותם וי"ל דתלמודא משמע ליה דמפתח וחותם דקתני בברייתא לא משום דבעינן תרוייהו וכו'** ואולם יעוי' **בר''ן** שכ' בשםאחרים שמחלוקתם של ר''א וחכמים היא שר''א מיקל לעשות מפתח וחותם אף על פי שאין זיופו של מפתח ניכר וסגי ליה לר"א במפתח וחותם כאילו היו שני חותמות וחכמים אוסרין דס''ל דשני חותמות גמורים בעינן ופסקינן כרבי אליעזר דבמפתח וחותם סגי, וכי אמר רבי יוחנן אפילו יין משתמר בחותם אחד בהדי מפתח קאמר, והוסיף דכן נראין דברי **הרמב''ם** בפ''יג מהל' מאכלות אסורות ואף דברי **הבה''ג והרי''ף** מטין כן.

**ב. אמר רבא אגנא דפומא דחביתא שריקא וחתימא הוי חותם בתוך חותם, דיקולא ומיהדק הוי חותם בתוך חותם, ועי' ברש''י,** ועי' **בביאור הגר''א** סימן קל' ס''ק יג'שכ' **דרש"י** מפרש דהאגנא הדבוק לחבית הוי חותם א' ומגופת חבית עצמה הדבוקה בטיט לחבית הוא חותם שני, וכמו''כ הדיקולא ומיהדק הוי חותם א' והמגופה חותם שני, ומה שצריך שתהא מהודקת לחבית היינו משום שאינה דבוקה בטיט לחבית אלא שהחבית נכנס בתוכו, אולם הביא **דהרמב"ם** [בהל' מאכלות אסורות פ''יג ה''ח שכ' כיצד סתם החבית בכלי שאינו מהודק כדרך שסותמין כל אדם וטח בטיט הרי זה חותם אחד, היה כלי מהודק וטח עליו מלמעלה הרי זה חותם בתוך חותם, וכו' וכן כל שינוי שמשנה מדברים שאין דרך כל אדם הרי הן כחותם אחד והטיחה או הקשירה חותם שני.עכ''ל] מפרש אגנא אפומא דחביתא היינו שהאגנא היא המגופה לחבית והיא מדובקת בטיט לחבית כדרך כל המגופות כפירש"י אלא לפי שאין דרך מגופה באגנא הוי שינוי וחשיב חותם בתוך חותם, וכן הדיקולא היא ג"כ מגופה לחבית ושריקא וחתימא אלא כיון שדרך לעשות מגופה בדיקולא לכן צריך שיהיה מיהדק, וזהו השינוי כיון שאין דרך להיות מיהדק,

ואולם **בב"ח** שם כ' דרש"י פירש שריקא היינו שטח בטיט תחלה ודיבק סביבות פי המזרק לדפני החבית וזהו חותם אחד וכי חתם עליה עוד חותם הוי חותם בתוך חותם, ודיקולא היינו שכפה דיקולא והידקה היינו חותם אחד והיינו שני חותמות חדא מגופת החבית, ומה שהסל כפוי עליה הוי נמי חותם בתוך חותם, ולהרמב"ם הוי פירושו איפכא דמעיקרא סתם פי החבית בדיקולא ומיהדק והדר עביד שריקא דטח עליו מלמעלה וזה הוי חותם בתוך חותם, אבל סתם פי החבית בדיקולא ולא מיהדק כדרך שסותמין כל אדם והדר עביד שריקא דטח עליו מלמעלה לא הוי חותם בתוך חותם.

ועי''ש **בביאור הגר''א** שהביא **דהתוס' בדף סט' ע''ב בד''ה מ''ט** פירש דמגופת חבית לבד הוי חותם אחד וסתימת החבית כמו שהיא מגופה בטיט הוי חותם אחד.

ולענין הלכה יעוי' **בשו''ע** שם בס''קל ס''ד שפסק כדברי הרמב''ם ועי''ש **בט"ז** ס"ק ז' ומפרש דהרמב"ם והטור והשו"ע דהטיחה שטח בטיט ונתייבש הוי חותם אחד בכל גווני אבל אם לא נתיבש לא הוי חותם כיון שבקלות מאד יכול להסיר הטיט הלח ולתת אחר במקומו ודיק דבר זה בדברי רש"י בד''ה דיקולא שכ' שדבוקה בחבית ונתייבשה כו' עכ"ל. ועי''ש עוד שביאר דדרכם היה לשים איזה כלי ע''פ החבית בשעה שטוחה אותה וכלשון הרמב"ם כדרך שסותמין כל אדם ולפיכך רק אם מכניס החבית בדיקולא ומהדקו ה''ז נחשב לחותם א' כיון שהוא שינוי, ועי''ש שהביא דהב''י לומד שהטור נחלק על הרמב''ם ועי''ש מש''כ ע''ד.

ועי' **בערוך השולחן** בס''קיח ס''יח [והו''ד בדרכי תשובה ס''קל ס''ק יח'] דלפ''ז הבקבוקים שלנו הנסתמים בחוזק בעץ שקורין פראפק"א וא"א לפותחן בלי ברזל שקורין קרייצע"ר [שוהם הנפתח ע''י פותחן] הוה חותם אחד ואם טרח כמנהג בעפר אדום שקורין טרי"ף הוה חותם בתוך חותם גם בלא סימני אותיות. ועי' **בכף החיים** בס''קיח ס''ק כד' שהאריך לדון במש''כ הערוה''ש דכשנסתם בחוזק חשיב כחותם בפ''ע.

**ג. נוד בדיסקיא, חתימת פיו למטה הוי חותם בתוך חותם, פיו למעלה לא הוי חותם בתוך חותם, ברשב"א** **בתורת הבית** [הקצר ב"ה ש"ד] כ' חתם נבל יין ושם אותו בשק אם פי הנבל למטה עמל הוא בעיניו להוציאו ולזייף חותמו ולפיכך הרי זה כחותם בתוך חותם, היה פי הנבל למעלה אין זה כחותם בתוך חותם במה דברים אמורים כשאין פי הנבל כפוף לתוך הנבל אבל אם היה פיו כפוף לתוכו אף על פי שפיו למעלה הרי זה כחותם בתוך חותם מאחר שפיו כפוף לתוכו עכ"ל. ועי' **בב''י** סימן קל' שכ' דמשמע מדברי הרשב''א שמלבד הקשר הנהוג צריך שני חותמות הא' שיחתום על הקשר והשני שיתננו לתוך הדסקיא ופיו למטה או שיכפוף פיו לתוכו ומכל מקום גם לדבריו כשפיו כפוף לתוכו אינו צריך נתינה לתוך השק. ואולם בדברי **הרמב''ם** שם שכ' [שם]וכן אם צר פי הנוד הרי זה חותם אחד, הפך פי הנוד לתוכו וצר עליו הרי זה חותם בתוך חותם, וכן כל שינוי שמשנה מדברים שאין דרך כל אדם הרי הן כחותם אחד והטיחה או הקשירה חותם שני. כ' **הדרישה** שם בס''ק ה' דנראה דס''ל כדעת רש''י, וכדברי הרמב''ם פסק **השו''ע** [שם] בס''ד.

**ד. ברש''י ד''ה הוי חותם בתוך חותם דטרח להפוך ולהתיר קשר הדיסקיא וקשר הנוד ולחזור ולקשרה כולי האי לא טרח,** עי' **בדרישה** ס''קל בס''ק ה' שביאר דכשפי ההנבל למעלה כיון ששני הקשרים סמוכים יחד בענין אחד אינו נחשב אלא כקשר אחד, משא''כ כשהוא למטה וצריך לפתוח הקשר ולהוציא הנבל הוי טירחא בפ''ע ורק אז חשיב כחותם בתוך חותם.ולפ''ז ביאר דה''ה כשפי הנבל כפוף לתוכו ה''ז נחשב סימן בפ''ע כיון שיש לו עוד טירחא להוציא את פי הנבל.

**ה.** דף לא' ע''ב **השולח חבית של יין ביד כותי, ושל ציר ושל מורייס ביד עובד כוכבים, אם מכיר חותמו וסתמו מותר, אם לאו אסור.** **בתוס' בע''א** [בד''ה סתומות] ביאר דבסתומות חפץ למכור ה''ה מקפיד כיון שחפץ שלא יחשדוהו,ועי' בס' **עבודת עבודה** שהק' א''כ מאי מק' מהבריתא הלוא כיון שהיין אינו שלו אינו נזהר בו במגע עכו''ם ולכן הצריכו חותם אחד אבל לעולם ביין של הכותי עצמו י''ל דנזהר במגע עכו''ם. וכ''ה בס' **טל תורה** [להגר''מ אריק זצ''ל] אולם הביא דביו''ד ס''קיח סתמו הפוסקים דבשולח ביד נכרי במעבר רבים מותר כיון דמירתת, ועי''ש שהביא מה שהביא מדברי **הר''ש בטהרות** פ''ז מ''ז שכ' דיש לחלק בין חבית של העכו''ם לבין המפקיד ביד עובדי כוכבים, אלא שלא הו''ד בפוסקים. ועי''ש במש''כ בשם האו''ה שהביא הש''ך (יש צילום אצלי של הטל תורה). [וע''ע בלשון הטור בשם הרשב''א דאם אותו המקום מעבר לרבים מותר שהוא ירא שמא יראנו אחד מהעוברים שהוא מחליף ויתפס עליו כגנב , ומשמע דהגוי מפחד להראות כגנב]

**ו. בא''ד עי' ברמב''ן** שכ'דאין הכוונה במכיר חותמו שמכירו בטביעות עינא שלא נזדייף אלא הכוונה שיש כאן שינוי דעי''ז יכול להכיר את יינו וכמו שחתמו פיה של נוד למטה או הדסקייא קשורה וכיו''ב, הילכך יכול הוא להודיעו מתוך הכתב ענין חותמו וסתמו, ואולם **בר''ן** כ' **דהראב"ד** פירש דמכיר דהיינו בטביעות עינא. ועי' **בב''י** ס''קיח שכ' דמה''ט כ' **הראב"ד** [בחי' בדף לא' ע''א ד"ה נוד] שהשולח יין לחבירו ביד גוי אין סימן מועיל לו שהרי לא יהיה לו עליו טביעות עין ולפיכך אין לו תקנה אלא דוקא בכתיבה בפי הכלי לפי שאין אותו סימן יוצא מתחת ידי גוי לעולם.

**ז. בתוד''ה השולח וכו' וא"כ יש ליזהר בשולח יין לחבירו ואינו הולך שם להכיר חותמו שצריך חותם בתוך חותם או אם שולח כתב להודיע איך חותמו ויודיע לעובד כוכבים שכך שלח לו מועיל בחותם א' דעובד כוכבים כיון דידע מירתת ולא מזייף ור"ת פי' דלר"א דלא חייש לזיופא לא בעינן הכרת חותם ואפי' אינו הולך להכיר חותמו וגם אינו שולח באיזה ענין הוא חותם מותר וכו' ובדיעבד יש לסמוך על פסק ר"ת,** ואולם **ברמב''ן** כ' דמהכא שמעינן דאפילו בחותם בתוך חותם בעינן מכיר חותמו, הילכך השולח יין לחבירו אין לו בחותמות וסתימות אא"כ מודיעו היאך חתמו, עי''ש עוד במה שהביא בשם **הראב"ד,** וע''ע **בריטב''א** שהביא את דברי התוס' [ואת דברי התוס' בריש דבריו הביא בשם ר''י] וכ' דהעיקר הוא כר''י דאף לר''א [דסגי בחותם אחד] בעינן שיהא מכיר חותמו. ואולם **בר''ן** כ' דאף לדברי ר''י לא בעינן שיהא מכיר חותמואלא בחותם אחד אבל בב' חותמות שרי אפילו אינו מכיר כגון שולח לחבירו ואינו מודיעו ענין חתימותיו כל שהודיעו שהוא חתום בשני חותמות ומוצא אותן כן שרי אבל בשם אחרים הביא שכ' דאפילו בכמה חותמות בעינן שיכיר.

וע''ע **בב''י** סימן קל' שהביא **דהרשב"א** כ' בתורת הבית [בארוך ב''ה ש''ד] דברים אלו ואח"כ כ' דר"י הזקן פירש דברייתא דקתני אם מכיר חותמו וסתמו מותר לאו למימרא שצריך לחזר אחריו ולדקדק אם מכירו אם לאו, אלא שאם כשחזר על חותמו ה''ה מכירו כשר ואם לאו אסור כיו דמוכחא מילתא ודאי שנשתנה ונזדייף כיון שאין מכירו, אבל אם לא הלך ולא ראה כלל אלא שהישראל השני מצאו חתום מותר, וכ' דהכי ודאי מסתברא, ומסיק דמ''מ נכון הדבר להודיע בכתב למי שנשתלח איזה סימן עשה בו ועי''ש בב''י הביא דכ"כ **בספר התרומה** [ס''קפד] **ובסמ"ג** [בלאוין קמח] וכן שיטת **הטור.** והכי קי''ל וכ''פ שם **בשו''ע** בס''ח ובסקי''ח ס''ב.

ועי''ש **בדרכי תשובה** בס''קיח בס''ק יח' שהביא בשם **הפרי תואר** כאן בסוף ס''ק ג' שכ' דמה מיקל השו''ע הוא דוקא בערי אדום ובדדמי ליה, אולם בארצות המערב דהעכו''ם לא מירתת כולי האי, וגם טורחים טרחא גדולה לאהבת המועיל, אין להתיר אלא בחותם אחד דלא מצי לזיופי כלל, וע''י שהישראל יחזיר את חותמו וימצאנו כצורתו אבל בלא''ה אסור. וע''ע **בכף החיים** שם ס''קכח מש''כ בדבריו.

**ח. אתמר מפני מה אסרו שכר של עובדי כוכבים רמי בר חמא אמר רבי יצחק משום חתנות,** ועי' **בר"ן** שביאר דהיינו כדי שלא יהא רגיל לעשות משתאות אצל עובד כוכבים ויתן עיניו בבתו, ועי' **בתוס'** **הרא"ש** בד''ה ותרוייהו שכ' דמ''מ לא החמירו בו כל כך כמו בפת כי על הלחם יחיה האדם ובעי הרחקה טפי. ועי' **ברשב"א בתורת הבית** [הארוך ב"ה ש"א] שכ' שכר לא מגזרת חכמים היתה אלא מנהג קדושים שנהגו בו הרחקה להתרחק ממסיבה שלהם והיינו דאמרו מפני מה אמרו שכר של גוים אסור ולא אמרו מפני מה גזרו על שכר של גוים [ועי' באות יא'].

**ט. רב פפא מפיקין ליה לאבבא דחנותא ושתי, רב אחאי מייתו ליה לביתיה ושתי, ותרוויהו משום חתנות, רב אחאי עביד הרחקה יתירתא.** ע' **ברמב''ם** בפ''יז מהל' מאכלות אסורות ה''י שפסק דאין שותין שכר שלהן שעושין מן התמרים והתאנים וכיוצא בהן ואינו אסור אלא במקום מכירתו, אבל אם הביא את השכר לביתו ושתהו שם מותר שעיקר הגזירה שמא יסעוד אצלו. וע' **בב''י** שכ'בריש ס''קיד שכ' דהרמב''ם פסק כרב אחאי. אלא שהביא שם **דהרשב''א** בתורת הבית ב''ה ש''א כ' דבעל נפש צריך לעשות בו הרחקה טפי שלא לשתותו בפתח חנותו עד שיביאנו לרשותו כרב אחאי, אולם לענין הלכה קי''ל כרב פפא דמפקין ליה אבבא דחנותא ושתי, דכל בדרבנן הלכה כדברי המיקל עכ''ל. ועי' **בשו''ע** [שם] בס''א שפסק כדברי הרמב''ם.**ובפר''ח** שם בס''ק ג' כ' דהעיקר הוא כמשמעות הש''ס דכל שהוא מחוץ לבית הנכרי שרי אפילו מחוץ לחנותו. והו''ד **בדרכי תשובה** שם ס''ק ג'.

**י. בתוס' ד''ה מפני מה אסרו שכר כו' איסור שכר לא מצינו לא במשנה ולא בברייתא ושמא בימי האמוראים אסרוהו. בר"ן** כ' דאפשר שמפני כך הקלו עליו כדאמרינן רב פפא מפקין ליה לבבא דחנותא וכו' ואילו בפת שגם נאסר משום חתנות דמסקינן לקמן [בדף לה' ע''ב] לגבי עובדא דאיבו דאסור לאכלו אף בשדה, וטעמא דמילתא דמפני שהפת הכל צריכין לו ועוד דמפני שהוא מעשה נשים אלים חתנות דידיה טפי משכר.

**יא. בתוד''ה תרוויהו וכו' ומיהו המתאכסן בבית העובד כוכבים יכול להיות שמותר לשלוח בעיר לקנות שכר מן העובדי כוכבים דהוי כמו בביתו של ישראל, וכו' ואף אם העובד כוכבים אכסנאי שלו נותן לו משלו משום איבה דלא אסרו משום חתנות וכו'** , וכ''כ **ברא"ש,** וכ''פ **בשו''ע** [שם] בס''א להתיר למי שלן בבית עכו''ם לשלוח לקנות שכר, ועי''ש **בט''ז** ס''ק ב' שע''פ דברי התוס' כ' להתיר אף אם האכסנאי נותן לו משלו.

**יב. בא''ד אבל אקראי בעלמא שרי** וכ''כ **ברא''ש** והוסיף דכן היו נוהגין כל גדולי ארץ האי, [עי''ש בפלפולא חריפתא דהיינו חכמי אנגליה] וכ''פ **בשו''ע** [שם] דדרך עראי באקראי מותר. ועי''ש **בפר''ח** ס''ק ד' שביאר דתרתי בעינן א.שיהא בדרך עראי ולא בדרך קביעות, ב. ושלא יהיה רגיל בזה. והו''ד **בדרכי תשובה** ס''ק ד'. ועי' **באו''ז** [פסקי עבודה זרה סימן קסג] שביאר את הטעם דשרי באקראי דהואיל ואינו רגיל תדיר אצלו ליכא למיחש שיתן עיניו בבתו. וע''ע **בכף החיים** בס''ק ו' מש''כ לדינא מה חשוב לאקראי.

**יג. בא''ד ובכלל דין שכר בין שכר של תמרים בין של תבואה, והמרדכי** [ס''תתיח - ט] כתב בשם **אבי העזרי** [בראבי"ה ע"ז סי' אלף ס] בשם **ספר הישר** [חלק החידושים סי' תשכז] דשכר שלנו אין בו משום חתנות וביאר **הב''י** את טעמו שהוא סובר דכיון דלא אשכחן שיאסר השכר אלא מההיא דרב פפא ורב אחאי אין לאסור אלא כמין שכר שלהם שהיה של תמרים אבל לא של שעורים או של מינים אחרים, אולם כ' שם דכיון שהתוס' והפוסקים חלוקים עליו קי''ל כוותיהו וכ''פ **בשו''ע** [שם] ס''א לאיסור. ואולם **ברמ''א** שם הביא דיש מתירין בשכר של דבש ושל תבואה, ועי''ש במוסגר דהיינו הראבי''ה וכ''כ הרבה אחרונים ו**האגודה** בפרקין **והאו''ה** כלל מג' דין יז' **והסמ''ק** [במצוה רכד']ומסים דכן נהגו להקל במדינות אלו. ועי''ש **בדרכי תשובה** בס''ק ה' וס''ק ו' שהביא בשם **הערוך השולחן** שם בס''יא דכיון שכ' המרדכי בשם ראבי"ה בשם ר"ת דבשכר שלנו אין כל כך קירוב דעת אלא רק בשכר תמרים שהיא משקה חשוב, לפ"ז ק"ו ליי"ש שהיא משקה פשוט מאד וכן מי דבש אין בזה קירוב דעת כל כך, ועי''ש עוד דגם משקים יקרות מאד כמו רא"ם ופארטע"ר וקאניא"ק דבודאי יש בהם קירוב דעת מ"מ הם משקים שאינם מצוים מפני היוקר והוה כיין תפוחים ויין רמונים שלא גזרו עליהם מפני יוקר מציאותם. וע''ע בשו''ת **שבט הלוי** ח''ב ס''מא ע''ד הרמ''א מש''כ בזה.

**יד. בא''ד ולענין שכר של דבש** יעוי' במתני' בדף לט' ע''א ואלו מותרין באכילה חלבו כו' ודבש וכו' **וברא"ש** כאן כ' דדבש דקאמר במתניתין התם היינו משקה שעושה מדבש. מדקאמר עלה בגמרא אי משום בשולי עובד כוכבים וכו'. והא דשרי ליה במתניתין היינו לשתותו בביתו של ישראל. ולגילוי לא חששו דאיפשר דלא מצלו מיא כמו שעושין לשכר. והוסיף לבאר נראה דשכר לא נאסר בימי התנאים ואח"כ בימי האמוראים כשאסרו השכר אסרו גם הדבש. [והיינו משקה מדבש ] אלא שבבבל היה מצוי השכר יותר. וכ''פ **בשו''ע** [שם] בס''א דכל שכר הוי בכלל האיסור בין של תאנים או שעורים או של תבואה או דבש.

**ולענין הדבש בעצמו,** יעוי''ש **בהגהות אשירי** כאן הביא בשם **ספר התרומה** [בסו"ס קנז] דמתיר לאכול דבש אפילו בבית הגוי דלא חזינן מאן דאסר ליה משום דליכא כולי האי קירוב דעת כמו השכר ואולם **באו''ז** כ' [בפסקי ע"ז ס''קסג] דלא שרי דבש אלא בביתו ולא בבית גוי עכ"ל ועי' **בב''י** סימן קיד שהביא דכן מבואר בדברי **הרא"ש** שכ' ודבש דמתניתין [בדף לט'] היינו משקה שעושה מדבש. משמע דדבש גרידא אינו בכלל האיסור. וכ''נ בדברי השו'''ע [שם] בס''ז.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - לג'**

**א.** דף לא' ע''ב **בתוס' ד''ה תרוויהו וכו' ועוד יש טעם אחר להתיר השכר דאין בו משום בישולי עובדי כוכבים דכי היכי דהתבואה בטלה לגבי המים לענין ברכת שהכל נהיה בדברו ה"נ היא בטלה לענין איסור בישול. בתוס' בברכות דף לח ע''א** בד''ה האי דובשא כ' עוד ג' טעמים אחרים אמאי יש לברך על שכר בומ''מ, א. דאפילו לרב ושמואל דאמרו [בברכות דף לה' ע''ב] כל שיש בו מחמשת המינין מברכין עליו בורא מיני מזונות הכא לא הוי בהו ממש שעורים אלא טעמא בעלמא ב. משום שאית ליה עלויה אחרינא בפת ג. דכל שהוא בשתיה אפילו מה' מינים אומר שהכל.

**ב.** דף לב' ע''א **האי חלא דשיכרא דארמאה אסור, דמערבי ביה דורדיא דיין נסך.** כ' **בטור** ס''קידדחומץ של שכר אסור לקנותו מהם אם דמיהם יקרים מדמי היין שאנו חוששין שמא עירב בהן יין בד"א כשמוכרין בחנות אבל אם רואין שמוציאין אותן מן החבית מותרין ולא חיישינן שמא עירב בהן יין שאם היה מערב יין בחבית היה מתקלקל. ועי''ש **בב''י** שביאר את דברי הטור דפשיטא דלא חיישינן שמא עירב אא''כ החומץ של השכר ביוקר מדורדיא דחמרא, דאל''כ למה יערבנו ללא תועלת, ועי''ש שהוסיף דאין לומר שהוא מערבו לחזק החומץ כיון שאם היה מחזקו לא היה מסריח, וע''ע **בתוס' ד''ה האי** ובמש''כ ע''ד הב''י בחידושי מהר''י שפירא.

**ג. ברש"י ד''ה מסרא סרי מסריח כשמשהין אותו.** עי' **בב''י** [שם] שביאר דהיכא שהוא נמכר בחנות [ולא באוצר] חישינן שמא עירב בו יין ולא אמרו דאם איתא דעירב ביה מיסרא הוה סרי מפני שהוא דבר מועט ואינו שוהה מספיק זמן כדי שיתקלקל דהרי ראשון ראשון מסתלק ונמכר. ועי' באות ד'.

**ד. בתוס' ד''ה ומאוצר שרי דמסרא קא סרי וכו' ובלבד שיראהו הישראל מושך מן החבית ואפילו דמיהן יקרים יותר מן היין דודאי לא עירבו יין בתוך החבית דמסרא קא סרי עכ''ל** **בב"ח** סימן קיד הביא בשם **הסמ"ק** [במצוה רכד' בהגהת ר''פ]שכ' דאוצר היינו כשעושה השכר לשנה או לחצי שנה אבל בחבית אינו קרוי אוצר שאינו עשוי כי אם לזמן מועט דהרי עיקר תערובת שמרים היה מתחלת עשיית השכר כשנותנים אותו בתוך החביות אבל לזמן מרובה אין נותנים לתוכו שמרים שאינו יכול להתקיים שמסריח ומתקלקל על ידיהם ואולם בב''ח שם הביא דבלשון התוס' והמרדכי וספר התרומה סימן ק"ס והסמ"ג בלאוין קמ"ח שכ' דכשישראל רואהו משכו מן החביות שרי משמע דגם חבית הוי בכלל אוצר. וכ''ה לשון **הטור** שם שכ' שם בד"א כשמוכרין בחנות אבל אם רואין שמוציאין אותן מן החבית מותרין. ועי' **בשו''ע** שם בס''ד שג''כ כ' כלשון הטור.

**ה.** **בא''ד** **בר"ן** [על הרי"ף] הביא את דברי התוס' וכ' דמכאן יש לדון ליין של רמונים דג''כ יש לאסרו אולם כ' דבמקומותיו נהגו ליקח יין רמונים מן העובד כוכבים, וכ''ד **הרמב"ם** בפרק י"ז מהל' מאכלות אסורות ה''יא,[עי''ש ברמב''ם שכ' דה''ה ליין תפוחים] והטעם היינו מכיון שהיין של הרמונים היו מוכרים אותו לרפואה ואיכא קפידא אם נתערב בו חומץ לא מרע נפשיה התגר למכור לו כזה יין. [וצ''ע אם זה טעמו של הרמב''ם דפסק כן נמי לענין יין תפוחים] וכ''פ **בשו''ע** סימן קיד ס''ה דיין רמונים שמוכרים לרפואה, מותר ללקחו מהתגר אפילו שלא מהחבית, אף על פי שדמיו יקרים מהיין, משום דכיון דאית ביה קפידא לא מרע נפשיה. **וברמ''א** שם הוסיף דכן כל דבר שקונים מן האומן דלא מרע נפשיה.

**ו. ברש"י ד''ה ע"י ד"א ישראל רוצה בקיומו של יין נסך ולא בשבילו אלא בשביל החרס ולסמיכה.** עי' **ברמב''ן** שביאר דבחרס אדרייני בליעת היין הגדולה שבו מסייעת בסמיכת כרעי המטה שלו, ומה''ט השמיט **הרי''ף** דין זה כיון שאין חרס הדריני מצוי בינינו. ואולם **ביש''ש** עמ''ס חולין פ''ח ס''מו הביא את דברי **הסמ''ג** **הסמ"ג** בל"ת קמא', שחשיב רוצה בקיומו מפני היין הבלוע, שמפליטין אותו במים ע"י שרייה עכ"ל, וכ' היש''ש דלפ''ד הפירוש ברוצה בקיומו ע''י ד''א הוא דאעפ"י שמשתמשין בו שימוש אחר, מ"מ ניחא ליה לעולם שיהיה בו יין, כדי להפליטו וכו', ובדעת רש"י כ' דאפשר דס''ל דניחא ליה בקיומו של יין בשביל החרס, שיהיה חזק לסמוך בו, כשהוא ממולא ביין, ועוד פי' נ"ל דהעיקר הוא שדעת רש"י כר"ת [בתוד''ה והא] דחרסים חשיב איסורא בעיניה, משום רוב יין הבלוע בכלי, ומשו''ה אסור אבל שאר קנקנים וכל הדומה לו לא, עי''ש עוד משה''ק ע''פ הסמ''ג ומה שמסיק לדינא בדעת רש'י. וכעין דבריו של ר''ת כ' בחידושי **הראב''ד** בסוגין עי''שדחרס הדריני חמרא בעיניה הוא והרי הוא כאלו יין קרוש, ועי''ש שהוסיף דלמ''ד רוצה בקיומו על ידי ד״א שרי, אין הנאת חרם הדרייני אסורה אלא למכרו בדמי יין.

ובעיקר סברת התוס' דע''י מה שבוע חשיב רוצה בקיומו של הדבר, יעוי' **במ''ב** ס''תנ ס''ק כו' במוסגר שהוסיף לבאר דבשעה שמשתמש בה הרי הוא רוצה שתהיה שלמה וממילא כמי שרוצה בחמץ הבלוע בתוכה שהרי א"א זה בלי זה, וע''ע **בחת''ס** בסוגין, **ובקה''י** ס''טו ס''ק א', מש''כ בעיקר דינא דרוצה בקיומו.

**ח. בתוס' ד''ה והא הכא דרוצה בקיומו ע"י ד"א וכו' ומכאן פסק ר"ת דקדירות הבלועות מבשר בחלב ע"י שנתבשל בהם שמותר להשים בתוכן דבר יבש כגון תבואה וכן קדירות האסורות משום חמץ בפסח מותר לתת לתוכן דבר יבש אבל דבר לח לא.** עי' **בשו''ת הרדב''ז** ח''א ס''רמובח''ד ס''כה **ובשו''ת חת''ס** ס''צח מש''כ בדין רוצה בקיומו בשאר איסורים ומש''כ בדברי התוס'.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - לד'**

**א. בתוס' ד''ה והא הכא וכן קדירות האסורות משום חמץ בפסח מותר לתת לתוכן דבר יבש אבל דבר לח לא.** וכ''כ **במרדכי** ברמז תתכ', ועי' **בשו''ע** ביו''ד סימן צד ס''ג לגבי קדירה שנאסרה ע''י בשר בחלב דמותר לתת לתוכה פירות או צונן, כיון שאינו נהנה מגוף האיסור. **ובט"ז** שם בס"ק ד' הביא בשם **התורת חטאת** כלל פ"ה ס''ג שהביא **דבשערי דורא** כ' דאף חמין לחוף בו הראש או לעשות בהן שאר דברים שאינן צורך אכילה ושתייה מותר והביא דכן נהגו ודלא כהמרדכי עכ''ל ועי''ש עוד בט''ז כתב עוד לדינא דלפי מנהג זה, ועי' **במנחת יעקב** ע''ד התורת חטאת שם בס''ק טז' שכ' לבאר דליכא פלוגתא בין המרדכי בשם השערי דורא.

ואולם ע''ד השו''ע בסימן קכג ס''יג דחרסים שבלעו יין של עובדי כוכבים הרבה, [והיינו חרס האדריני] עד שכששורין אותם במים פולטים יינם, אסורים בהנאה. כ' שם **הש"ך** בס"ק כה' דאסור לשום בהם שום דבר ואפילו פרות יבשים והביא דכ''כ התוס' בסוגין. [ונראה מדבריו דאיכא איסור להשתמש לא רק בגלל שהיין מחזק את החרס כש''כ הרמב''ן והסמ''ג אלא דהיין חשיב בעין כש''כ היש''ש בדעת ר''ת עי' בדף לג' אות ו'].

**ב.** דף לב' ע''ב **בשר הנכנס לעבודת כוכבים מותר. ופרש"י שהעובד כוכבים רוצה להכניסו מותר בהנאה אם נזהר ישראל ליטלו עם כניסתו קודם שיקריבו אותו.** **בר''ח** הביא **דבירושלמי** איתא דמירי כשהכניסו לפנים מן הקנקלין אבל לא הכניסו לפנים מן הקנקלין אף היוצא מותר, אולם אם אין לעכו''ם קנקלין כל בית העכו''ם נידון משום קנקלין. ופ' הר''ח דקנקלין היינו חדרים וחדרי חדרים.

**ג.** דף לב' ע''ב **בתוס' ד''ה והיוצא אסור הכא משמע דרבנן לא מקשו תקרובת עבודת כוכבים למת וכן משמע בפ"ק דחולין דקאמר ויש לך אחרת שמטמאה במשא ואינה מטמאה באהל,** עי' **ברמב"ם** בהל' שאר אבות הטומאה פ''ו ה''ז שפסק דתקרובת ע"ז מטמאה במגע ובמשא כנבילה ושיעורה בכזית, ועי''ש **בכ''מ** דהרמב''ם פסק כרבנן דריב''ב [דהרי פסק דמטמא במגע ובמשא ולא פסק דמטמא באוהל]. וע''ע **בריטב''א** שכ' דמסתברא דמודו רבנן דאית בהו טומאה דרבנן, וכ''כ **התוס' בחולין** דף יג' ע''ב בד''ה תקרובת, וכ''נ בדברי הרמב''ם שם בה''א שפסק דטומאת ע"ז מדברי סופרים וכו' וארבעה אבות הטומאות יש בה ע"ז עצמה, ומשמשיה, ותקרובת שלה, ויין שנתנסך לה, וטומאת כולן מדבריהן. ועי''ש **בכ''מ** דהכי איתא בשבת דף פג' ע''ב [דקאמר התם טומאת ע''ז דרבנן היא]. ואולם **בריטב''א** פסק כריב''ב כיון דסתם לן תנא כותיה.

וע''ע **ברש''י בדף מח'** ע''ב בד''ה ועבר תחתיה שכ' דאף דרשת ריב''ב אינה אלא אסמכתא. אכן בדברי הראשונים הנ''ל נראה דלריב''ב הוי דאוריתא.

**ד. ור"י פי' דלענין איסור אכילה והנאה דמשתעי קרא לא פליגי דכל תקרובת עבודת כוכבים אסור בהנאה מדאתקיש למת כי פליגי לענין טומאה דר' יהודה מקיש למת אף לענין טומאה,** וכ''כ **הרמב''ן והריטב"א**  והוסיפו לבאר דס''ל לרבנן דכיון דבקרא כתיב אשר חלב זבחימו יאכלו, ודוד המע''ה ג''כ אמר ויאכלו זבחי מתים מכלל דלענין אכילה הוא דאיתקש, ובא דוד ופירש שיש בלשון הזה איסור הנאה כמתים, אבל לטומאה לא איתקש, וריב''ב סבר דלגמרי איתקוש והכי קאמר דוד המע''ה ויאכלו זבחי מתים שהם כמתים לכל דבר ואף לטומאה.

**ה.** דף לב' ע''ב **ההולכין לתרפות אסורין לשאת ולתת עמהם. אמר שמואל עובד כוכבים ההולך לתרפות בהליכה אסור, דאזיל ומודי קמי עבודת כוכבים,** עי' **בריטב"א** דאסור כל דבר שאסור למכור להם ביום אידם, והוא שיהיה דבר המתקיים עד מקום תרפותם. [כדאיתא בדף ו' ע''ב תניא כוותיה דר"ל כשאמרו אסור לשאת ולתת עמהם לא אסרו אלא בדבר המתקיים, אבל בדבר שאינו מתקיים לא] וכן מבואר בדברי הר''ן שכ' דכיון דלשם עבודת כוככים אזיל הו''ל כלפני אידיהן. [עי' במתני' בריש מסכתין].

**ו.** דף לג' ע''א **כי תניא ההיא בישראל מומר דודאי אזיל.** עי' **במאירי** אמתני' שביאר את הטעם דכיון שהיא דבר מחודש אצלו לפיכך הוא אדוק בה ביותר וחוזר ומודה .

**ז. ת"ר עובד כוכבים ההולך ליריד בין בהליכה בין בחזרה מותר ישראל ההולך ליריד בהליכה מותר בחזרה אסור,** **מאי שנא ישראל וכו' אי איתא דה"ל הכא הוה מזבין ליה.** עי' ב**תוס' בדף לב' ע''ב בד''ה ישראל** שכ' דפי' בפ"ק לעיל דף יב' ע''ב. וכוונתו כ' **הרע''א בגליון הש''ס** למש''כ **התוס' בדף יג' ע''א בד''ה מעות** דכיון דהלך ודאי דמי עבודת כוכבים בידו [כיון שהלך למכור ע''ז] דאי גלימא זבין הכא הוה מזבין ליה, ועי''ש עוד בדף יב' ע''ב **בד''ה אבל**  שהק' דהכא משמע שאינו יכול לילך לשם כי אם באיסור [ומזה שעשה איסור מוכח שיש בדיו ע''ז למכור דבלא''ה לא היה עובר על איסור] והלוא איכא חנויות שאינן מעוטרות לדבר איסור ותי' דסוגין מיירי בשכל חנויות העיר מעוטרות לדבר איסור לרשב"ל בוורד והדס ולרבי יוחנן בפירות או דמיירי ביריד שלוקחין מכס מכל מי שאינו רוצה להניח עטרה ואתיא כרבי נתן דאסר בין נהנה בין מהנה.

ואולם **בריטב"א** ביאר דענייני עבודה זרה נמכרין שם ביוקר גדול, אבל שאר דברים ההוצאה בהם יתירה על השבח, אלא שהגוי לא חייש לריוח גדול כדי שיראה בשבחה של אותה ארורה, ואין לתלות דישראל הלך ליריד הזה לקנות עבדים ובהמות וכיוצא בהן שהוא מותר כדאיתא בדף י"ג ע''א, כיון דהכא מירי ביריד שאין מוכרין שם אלא שאר סחורות של מטלטלין. [וע''כ דהלך הישראל למכור ע''ז כדי להשתכר ע''י היוקר, ואולם הגוי הלך כדי לראותה].

[ועי' **ברש"י בד''ה הכא** שכ' דלדידן הוה מזבין ליה ,וכוונתו לכאורה דהיהודי יכול למכור גלימא בשכונת היהודים משא''כ הגוי ולכן מסתבר שאם הלך הישראל ליריד ע''כ שרוצה למכור ע''ז]

וע''ע **בריטב''א** בד''ה גוי דמיירי בגוי תגר שהולך לסחורתו ואינו עובד לאותה ע"ז ולפיכך לא חשו ללפני אידיהן.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - לה'**

**א.** דף לג' ע''א **ריבבן ועיבדן ונתן לתוכן יין וישראל עומד על גביו אינו חושש.** **במאירי** בע''ב כ' דהישראל עומד על גביו לראות שלא נגע הגוי ביין.

**ב.** **רב זביד אמר לעולם כדקאמרת מעיקרא, והכא בעידנא דקא שדי ליה נעשה כזורק מים לטיט. פרש"י** ז"ל שאותו יין של זפיתה הלך לאבוד בזפת וניטל טעמו כמים הניתנין בטיט כשמתיבש הטיט הרי הן כאילו לא היו, אף יין זה כלה מאליו ושוב אינו פולט, **ובריטב"א** כ' דנראה מדברי רש''י שאפילו רבבו ביינם של גוים מותר, והא דמזופתים אסורין היינו משום דחיישינן שנתן בהם אח''כ יין ואינו ניכר, ולפ''ז ישראל עומד על גביו היינו לשמור שלא יתן בו יין לאחר זפיתה, וכ' ע''ז דאינו נכון בעיניו כיון דלישנא דעומד על גביו לא משמע אלא לשמור בשעת מעשה. והביא **שהראב"ד** פירש דהכא אירי דהנכרי מזפת ביינו של ישראל וישראל עומד על גביו שלא יגע בו, ואין לאסור משום כחו של נכרי כיון שהוא למקום שהולך לאיבוד לא גזרו בו רבנן אע''פ שהוא כחו, והביא דכ''א **בירושלמי** בפירקין ה''ד והיינו טעמא משום דאי''ז דרך המנסכין לנסך על דבר מאוס אלא לזרקו על הקרקע. עי''ש היטב. וכ''כ **בתוס' הרי''ד**.

**ג. מתקיף לה רב אשי מי דמי התם קאזיל לאיבוד, הכא לא קאזיל לאיבוד.** **ופרש''י שאותו יין הולך לאבוד בזפת ובטל טעמו כמים הניתנין בטיט שכלין מאיליהן כשמתייבש הטיט הרי הן כאילו לא היו אף יין זה כלה בליחלוחית הזפת וכשמתייבש הזפת כלה מאליו ושוב אינו פולט.** לדברי הראב''ד באות ב' קשה כיון דאי''ז דרך מיאוס א''כ מאי אכפת לן דהולך לאיבוד הא לא גרע ממנסך ע''ג קרקע דאסור.

**ד. א"ל רבי ירמיה, כך הורה רבי אמי הלכה למעשה ממלאן מים שלשה ימים ומערן.** עי' **בריטב''א** [בד''ה ורב זביד, בקטע המתחיל במילים ובענין] ]שהק' קו' גדולה דהלוא אין תשמישם של כלים אלו אלא בצונן שאינו נבלע בכלי וכיון שכן אפילו כלים גדולים שמכניסים לקיום מדוע צריכים הכשר של מילוי ועירוי ולא סגי בהדחה בעלמא במה שנדבק בלבד ועוד הק' איזה טעם יש להכשר זה של מילוי ועירוי והרי לא מצינו כלי שסגי לו בהכשר כזה, ותי' בשם רבו הרא''ה דודאי שאין לך דבר צונן שנבלע, אבל אעפ''כ היין מתוך חריפותו קולט הכלי את טעמו של היין וכשחוזרים ונותנים בהם מים ושוהין שם ע''י שריתו מתחילין דופני הכלי להתרפות והמים מפיגים את טעמו של היין, וכ''ה **בחידושי הרא''ה** בסוגין**. ובבדק הבית** בית ד' שער ד' [בדף לו' ע''ב], וכן מבואר בקצרה **בחי' הר''ן** בפסחים [בדף ט' ע''ב מדפי הרי''ף בד''ה אבל] **וברמב''ן במלחמות** שם**,**אכן **ברשב''א בתוה''ב** שם מבואר דצונן בולע מעט, וע''ע בהוספות באות א'. ואילו **במרדכי בביצה** ס' תרעד' כ' דהיינו שום דינא דכבוש כמבושל, ועי''ש שכ' דאינו נעשה כבוש אלא ע''י ג' ימים ולילות והכא נמי אירי ששהה שם יי'ן ג' ימים וג' לילות, ולפיכך אינו פולטו אלא ע''י ג' ימים וג' לילות. אכן בשם **הר''מ** בשם **הריב''א** הביא דכבוש כמבושל הוא אפילו ע''י מעת לעת.

ואילו **בש''ך** בס' קלה' ס''ק לג' כ' דאולי המים מקלישים את טעם היין ועי''ש שמתחילה כ' דאם כבש שם הגוי יין מעל''ע לא מהני בהו עירוי ולאחמ''כ כ' לדון דאפילו בכה''ג מהני ביה מילוי ועירוי כדמשמע מסתימת הפוסקים אלא שכיון דבולעו בצונן א''כ ה''ה דפולטו בצונן, או דקים ליה לחז''ל דע''י המים נקלש טעם היין, וכ''כ בפשיטות בס''ק יג' דמהני עירוי ומילוי אף היכא שנכבש היין בחבית מעל''ע, ומהני המילוי ועירוי אף לדינא דכבוש כמבושל. ועי''ש **בפתחי תשובה** בס''ק ב' דהביא בשם **הנו''ב** תנינא בח' יו''ד בסוף ס' נח' דהעיקר כדברי הש''ך בס''ק יג' דאפילו היכא שכבשן מעל''ע מהני בהו מילוי ועירוי.

**ה. עובד כוכבים נותן לתוכן יין ישראל נותן לתוכן מים** עי' **בחי' הראב''ד והריטב''א** בע''אשהק' היאך שרי לערות את המים ואח''כ להשתמש בכלים שנאסרו ביין עכו''ם הלוא קי''ל דאין מבטלין איסור לכתחילה ותי' דכיון שכך הוא דרך הכשרו א''כ ליכא בזה משום ביטול איסורים שהרי כך היא דרך הכשרו שנתנו חכמים ביי''נ. ובשם **הרבינו יונה** הביא הריטב''א שתי' דכיון דאיכא כאן תרתי לגריעותא א. דאין האיסור בלוע אלא ע''י קליטה בלבד ב. דאינו אלא משהוא, מבטלין אותו לכתחילה. עי''ש בריטב''א שהביא ראיה לדבריו. **וברשב''א בתורת הבית** ב''ד ש''ד[דף לו' ע''ב] תי' דיין הבלוע בכלי דבר מועט הוא דכל שמשתמשים בו בצונן אין בלעו אלא מועט וכמו''כ בכלי זה משתמשין בו בהיתר בשפע ואי אפשר לבא בו לידי נתינת טעם, לפיכך אפילו לכתחילה מותר. ועי''ש דאיסור משהו שנבלע בתוך קדירה או בתוך הקנקנים וכיוצא בזה מותר להשתמש בו לכתחילה ואפילו בבן יומו לפי שאי אפשר לבא בו לעולם לידי נתינת טעם. ועי''ש עוד שהוסיף דמ''מ אם נבלע בכלי שדרכו להשתמש לעתים בדבר מועט כקערה וכיוצא בזה אסור להשתמש בו אפילו בשפע גזרה שמא ישתמש בדבר מועט ויבא בו לידי נתינת טעם.

וע''ע **בש''ך** ס''קלה ס''ק לג' כ' דסוגין אירי שלא ידעינן ששהה היין יום שלם אבל אם שהה היין יום שלם בקנקנים ה''ל כבוש וכבישה אוסרת את הכלי ולא שרי אלא בהגעלה גמורה. ואולם **בחכ''צ** ס''עה פליג על הש''ך יעוי''ש.

**ו. בתוד''ה האי עובד כוכבים ואומר ר״ת וכו' מכל מקום הלכה כרב פפי ומתוך כך התירו המלח אף על פי שרגילים שמשימים עליו דם בשעת רתיחה ללבנו,** וכ''כ **ברא''ש** ועי''ש שהוסיף דא''נ י''ל דאפילו לרב אשי שרי כיון שאין בו אלא מעט דם ה''ה נשרף ומתבטל מיד, ועי' **בפסקי התוס'** באות סא' שהוסיף דה''ה בדיו יבש שנותנין בו יין ואפילו צלול לפירוש ר״ת דסתם יינן מותר בהנאה, אך יש להחמיר לפי שעודו לח נותן את הקולמוס לפיו אלא שהוסיף שם דבעיירות גדולות אין עושין אותו מן היין אלא ממים, וכ''ה **בתוס' רבינו אלחנן**  [אלא שלא הוסיף את הפרט לפי שהוא נותנו לפיו]. ועי' **ברמ''א** יו''ד ס''קלד ס''יג שהביא את דברי פסקי התוס' להלכה.

וע''ע **בתרומת הדשן** ס''קכט שדן האם מותר לכתוב בדיו שהוא מבושל בשכר שעורין ובסממני הדיו בפסח, ועי''ש הביא את דברי הפסקי התוס' והרא''ש,אך מ''מ מסיק להיתירא כיון דלא אסרו הגאונים בחמץ היכא דחרכו קודם זמנו אלא היכא שהיה ראוי לאכילה ממש, אבל כאן שאי''ז אכילה אלא שנותן הקולמוס בפיו כדי להחזיקה ואגב זה טועם מן הדיו בלא כוונה, והו''ד **בב''י** **בדרכי משה** או''ח ס''תמב ס''ק ח',וכ''פ **בשו''ע** שם ס''י ועי''ש **במ''ב**  ס''ק מד' שכ' דאם בשל הנכרי את הדיו קודם אסור כיון שלא נפסל מאכילת כלב קודם זמנו.

**ז. עובד כוכבים נותן לתוכן יין ישראל נותן לתוכן ציר ומורייס, ואינו חושש.** בטעם הדבר שציר שורף כ' **הרמב''ם** בפ''יא ה''טז דהיינו משום שהמלח שבהם שורפן. וע''ע **בחי הראב''ד**.

**ח.** דף לג' ע''ב **לכתחלה או דיעבד** עי' **בחידושי הראב''ד** שביאר דהצד דלא שרי ליתן בו ציר ומוריס אלא בדיעבד הוא כיון דגזרינן שמא יתן לתוכם מים. והיינו דקתני ואינו חושש כלומר שאינו חושש שמא יתן לתוכו יין לכתחילה. עי''ש עוד במה שהביא עוד פי' בשם י''מ.

**ט. קינסא פרש''י דהיינו הכניס קיסמין דולקין לתוך הקנקן עד שנשרה זפתו** ואילו **בריטב''א** פירש דאירי דרפויי מירפא אבל לא שלט בו האור יותר.

**בתוד''ה קינסא וכו' אם היה מסיקו מבפנים עד שאם היה זפת מבחוץ היה נושר די בכך,** ודעת התוס' בשם ספר **התרומות** ז״ל ועי' **בריטב''א ובר''ן** שכ' דכ''נ מלשונו של **רש״י,** דאם נתחמם עד שאין אדם יכול להניח ידו בדפניהם מבחוץ והיד סולדת בו לכו״ע שרי, עי' בריטב''א דה''ט משום דלא גרע מציר, לענין הלכה יעוי' **בשו''ע** ס''קלה ס''יד שפסק כדברי ספר התרומה ועי''ש **בביאור הגר''א** ס''ק מה' שכ' דכ''ד **ברא''ש** בתשובה. וע''ע **בדרכי תשובה** שם בס''ק מא' שהביא עצה הלכה למעשה כיצד אפשר למדוד את החום ע''י חוט, וע'ע בשו''ת **חלקת יעקב** ס''מד מש''כ לענין הכשרת חביות ע''י ספירט מבפנים. [יש צילום אצלי].

וע''ע **בר''ן** שכ' דנראה מדברי התוס' דמהני הגעלה לכלי חרס מצינו הגעלה לכלי חרס ואע''פ שבכל מקום לא מהני הגעלה לכלי חרס, הכא מהניא מתורת שריפה דכיון דציר ומורייס שורפין כ״ש חמי האור.

**י. איבעיא להו מהו ליתן לתוכו שכר רב נחמן ורב יהודה אסרי ורבא שרי** ועי' היטב בדברי **הב''י** בסו''ס קלז' [וביתר הרחבה בב''ח בקונטרס אחרון וכעת נדפס במהדורת מכון י-ם על אתר] שהעמיד ג' שיטות בדין זה **א.** דעת **רש''י** בד''ה לא חש, דהשכר מבטל את טעם היין, וכ''כ **הר''ן** דהוא עיקר, ועי''ש בר''ן דלפ''ז ה''ה מים ושאר משקין, ועי''ש בב''ח דכן ס''ל לר''י **בתוד''ה שרא,** וכ' שם הב''י דכ''ה שיטת **הרשב''א** בתורת הבית [בקצר ב''ה ש''ו (עמוד סו' ע''ב)] וע''ע בהגהות החשק שלמה בע''א **ב.** שיטת **היש אומרים בר''ן** דהשכר שורף את היין[וכ''ה **בריטב''א** ועי''שבריטב''אדבשכר של זמן הגמ' היתה חריפות משום מרירות הכישות,ועי''ש **בב''ח** שהעלה צד דהכי ס''ל נמי לרש''י. **ג.** שיטת **הרא''ש** דטעם היין נפגם במים והו''ל כפגום מעיקרו ועי''ש בב''ח שהעלה דכ''ד **הטור** שם. וע''ע בב''ח שהאריך לבאר נ''מ בזה לענין שתית מי העירוי.

**יא. בא''ד** **ענין הגעלה התיר ר"ת להגעיל חבית לטהר מיין נסך אם פתח אחד משוליה וזורק רותחין לתוכה ומהפך המים על שוליה אילך ואילך דאע"ג דבשאר איסורין לא סלקא הגעלה בהכי דאפילו עירוי מכלי ראשון ליכא הכא מ"מ איכא למימר ביין נסך דתשמישו בצונן שרי ור״י אומר כי מצוה מן המובחר להגעיל כל נסר לבד ולזרוק עליה מאותו כלי עצמו שהוא רותח על האור ודי בכך אע״פ שפסקה הרתיחה כשמעבירה מן האור**, ועי' **ברמ''א** ס''קלה ס''טו שהביא את דברי ר''ת וכ' דיש לסמוך עליו בדיעבד. עי' **ברא"ש** שהביא דשאל ר"י את ר"ת למה יחשב ככלי ראשון מה שהוא מתגלגל בכל החבית. והשיב לו דכיון שהוא כלי אחד אינו חשוב אלא כלי ראשון. ולא נתקבל הטעם לר"י אם לא שנאמר דשאני יין נסך שתשמישו ע"י צונן דלכן סגי ליה נמי בעירוי ובמליגת מי זיתים. והביא את דברי ר"י שהיה מצריך להגעיל כל נסר ונסר לבדו שיכניס כלי לתוך היורה כשהיא רותחת על האש וישפוך על כל נסר ונסר. וביאר שם דהמים שבתוך אותו כלי חשיב כלי ראשון כיון שהעבירן מרותחין.

ועי''ש עוד **ברמ''א** שהביא בשם **האו''ה הארוך** כלל נח' דאפילו לכתחלה נוהגים ליתן אבנים קטנים מלובנים תוך החבית או גדולים, ונותנו על המשפך ושופך עליהם רותחים ויורדים לתוך החבית ומגלגלו, ועי''ז מחשבים זה לכלי ראשון.

**יב. בא''ד, יש שמשימין קערה בתוך מחבת על האש עד שהרתיתות עולות תוך הקערה ומאותה קערה מגעילין בזה מסופק ר״י אם זה מועיל ככלי ראשון אם לאו ותלה הדבר להחמיר ואסר בהן להגעיל דחשיב ככלי שני,** עי' **בחזו''א** ס''לב שביאר צדדי הספק בזה דאיירי אפילו כשכבר העביר הקדירה מעל האש, ושורש הספק הוא האם דוקא אוכל השוכן תוך הקדירה בזמן שהאש תחתיה אותו האוכל והמשקה חומו רב ולאחר שהעביר הקדירה מעל האש עדיין מחזיקה חומה וכל זמן שהיד סולדת בו הוא מבשל, אבל קערה שבתוך הקדירה ירדה ממדרגת קדירה, וכשמעבירה מעל האש חזר דינה לדין כלי שני או דכיון דהקערה שקועה בקדירה ובאותה שעה המים שבתוכה דינם כמים שבקדירה, וחשובים דפנות הקערה כנתונים על האש, ואם השקיע קערה אחר שהקדירה מוסרת מן האש ג"כ דין מי הקערה כמי הקדירה וחשיבי עכשיו ככלי ראשון, הלכך גם כשמסיר הקערה מן הקדירה נשארת ראשון. ועי''ש שצין לדברי **הרא"ש** שכתב בפשיטות דהקערה דינה ככלי ראשון אף לקולא לענין לערות המים מתוכה כדי להגעיל. וע''ע **בט"ז** ביו''ד בס''צב ס"ק ל' שהביא את דברי התוס' והרא''ש והביא דכדברי הרא''ש כ' **הטור** בי"ד סי' קל"ה בשם ר"י וכ' שם צ"ל דגירסא אחרת היתה לטור בתוס', ועי''ש עוד שמדברי **הרמ''א** ע''פ הגהות מיימוני בא"ח סי' תנ"א משמע שפסק לחומרא דלא הוי ככלי ראשון, דהרי **ברמ''א** כ' ע''ד **השו''ע** בס''כא שכ' חביות של חרס שנתנו בהם שכר שעורים, מותרים בהגעלה או בעירוי ג' ימים. כ' דהגעלת החביות יעשה בדרך זה, ילבן אבנים וישימם בהם, ויערה עליהם רותחים מכלי ראשון ויגלגל החבית שיגיע הגעלה לכל מקום, וע"כ פסק שם להחמיר כדברי התוספות. [ועי''ש עוד בט''ז מה שהביא בתחילת דבריו מהמהרי''ל]. וע''ע **בתוס' רבינו אלחנן** שמבואר דבריו מהלך אחר בביאור ספק התוס' וצ''ע.

**יג. בא''ד ולענין מליגת תרנגולת נמי אסר דחשיב ליה ככלי ראשון** כוונתו למש''כ **התוס' בזבחים** דף צה' ע''ב בד''ה עירה **וברשב''א ובר''ן** בחולין דף צג' ע''ב דאסור למלוג [והיינו לבשל] בכלי ראשון את ראשי התרנגולים והגדים כיון שהדם נספג בבשר ומתבשל שם, וכ''פ **בשו''ע** ס''סח ס''יד, ולזה כ' התוס' דיש להחמיר היכא שהעבירה מהאור דחשיב כלי ראשון לענין מליגה.

**בס''ד** מראי מקומות **-** ע**''**ז **-** לו**'**

**א.** דף לג' ע''ב **כסי רב אסי אסר ורב אשי שרי והלכתא פעם ראשון ושני אסור ג׳ מותר** עי' **ברש''י ובתוס'** וכפירוש רש''י פסק **בשו''ע** סימן קלה ס''ד וז''ל כלי חרס אם נשתמש בהם העובד כוכבים כל זמן שלא שבעו לבלוע, צריכים מילוי ועירוי אפילו אינם זפותין. ומאימתי שבעו, מפעם שניה ואילך. לפיכך אם נשתמש בהם העובד כוכבים פעם ראשונה ושנייה, צריך מילוי ועירוי.

**ב. ברש''י ד''ה אי שהי בהו עובד כוכבים פעם ראשון דכולי עלמא אסור. דאיידי דרכיכי בלעי ואסירי עד שימלאם מים שלשה ימים וכדאמרן.** ועי' **בב''י** ס''קלה דדעת **רש"י** לפרש דפעם ראשונה ושניה ושלישית קאי על שתיית היין וה''ק אם שתה בו הגוי בכוס זה פעם ראשונה או שניה אסור כלומר וצריך עירוי אבל אם לא שתה בו הגוי עד פעם שלישית מותר בשכשוך והביא דכ''ד הרשב"א [בתוה''ב הארוך בית ה' שער ו' דף סד' ע''ב], אבל הביא **דבס' התרומה** בס''קסו מפרש דקאי אנתינת המים וה''ק אם נתן בהם מים פעם ראשונה ושניה לא גמרו מלשבוע לבלוע, לפיכך אם נגע גוי ביין שנתנו בהם אסור כלומר וצריכין עירוי,ועי''ש שהביא דכ''כ **ההגה''מ** פי"א מהל' מאכלות אסורות אות ע'. וכדבריו פסק **בשו''ע** שם בס''ד דאם נתן בהם מים שלשה פעמים, ואח"כ נתן בהם יין ונגע בו העובד כוכבים, מותר בשכשוך. אבל אם לא נתן בהם מים אלא ב' פעמים, ואח"כ נתן בהם יין ונגע בו העובד כוכבים, יש אומרים שצריך עירוי. אכן יעוי''ש **בש''ך** ס''ק יד' מש''כ שם אי פליגי רש''י וס' התרומה לדינא.

**ג. בתוד''ה כסי וכו' ולפי זה נהגו העולם ליתן מים בכלי חרס חדש ולהשהות בו זמן גדול קודם שישתמשו בהם יין לפי שאם יגע בהם עובד כוכבים אח״כ לא יצטרך עירוי** ועי' **בב''י** [שם] שכ' שבדברי התוס' והרא''ש לא נתבאר לא התבאר שיעור זמן השהייה שיחשב כשלש פעמים, והביא **דבספר התרומה** [שם] כ' דצריך ליתן בהם מים תחלה ג"פ או פעם אחת וישהו שם רביע היום עד שיהא הכלי בלוע ממים. וכ''פ **בשו''ע** שם, דאם נתן בהם מים פעם אחת ושהו בהם שעה גדולה כמו רביע היום, הוו בלועים ממים כמו נתן בהם מים שלש פעמים.

**ד. בתוד''ה קוניא. פ״ה כלי חרס מצופה באבר וכו' לכך פר״ת קוניא היתוך כלי זכוכית שלא נתבשל כל צרכו והוא מן החול כמו כלי חרס,** עי' **בפמ''ג** ס''תנא במשב''ז ס''ק לא' דמה שמחפין על החרס כיון שלא נתבשל כל צרכו יש בו צריף והוה כנתר. וע''ע **במ''ב** שם בס''קקלז' כ' דאף דדעת השו''ע שם בס''כו דכלי זכוכית אינו בולע כלל הכא כיון דמחופה על החרס ונצרף עמו בכבשן בלע טפי. ועי' **בשו''ע** ביו''ד ס''קלה ס''ו שפסק את ב' הפירושים להלכה. ואולם **באו''ח** בס''תנא ס''כג שהביא רק את פי' ר''ת,ויעוי' בפר''ח שם ס''ק כד שתמה עליו ומסיק דיש להחמיר גם כרש''י וכ''פ **במ''ב** שם בס''ק קלח' להחמיר דאף בהתוך עופרת או בדיל דלא מהני הגעלה לפי שכשנשתמש בו חמץ בחמין נבלע החמץ בכל עובי הכלי ונבלע גם בחרס שתחת העופרת ושוב אינו נפלט ממנו לעולם, ועי''ש בשעה''צ דכ'''ד הב''ח והח''י, ועי''ש עוד **בשע''ת** שם ס''ק נ' שהביא דבראש אפרים [לבעל הבית אפרים קונטרס הראיות ס''יט] שכ' ישוב על סתירת פסקי השו''ע.

**ה.** דף לד' ע''א **בתוד''ה שאינו יוצא וכו' ואומר ר' שמשון משנ״ץ דודאי גבי קערות של חרס דאין דרכן בהיסק מחזיר להו בכבשן שייך למימר אלו אחרים הם אבל תנור וכירים שאיסורן בא ע״י היסק אין יוצא בהחזרת אותן לכבשן ולא נקרא כלי אחר.** ועי' **בב''ח** שכ' דכוונת הר''ש דאפילו לענין איסור לא חשיב כלי אחר וכ''ש לענין טומאה, והביא דכ״כ התוס׳ בפ׳ כל שעה סוף דף ל', אכן הביא דבזבחים דף צו' משמע דס״ל דדוקא היסק פנימי אין מועיל לתנור אבל אם היה מסיקו מבפנים ובחוץ כעין תחילת עשיתו כשהיוצר עושהו נותנו בכבשן אפשר שזה היה מועיל, ואולם **ברש''ש** הביא דכבר תמה ע''ד הב''ח **במ''א** ס''תנד ס''ק ד' דהרי בגמ' בפסחים דף ל' ע''ב איתא בהדיא הא והא בתנור של חרס זה היסקו מבפנים הסיקן מבחוץ, והתוס' בפסחים שכתבו דלא מהני היסק קאי לענין טומאה שאם נטמא לא מהני ליה הסקה לשויה ככלי חדש אבל לענין איסור א"צ להיות ככלי חדש דמיד שנפלט האיסור סגי והביא דכ"כ **המהרש"א** בפסחים שם, ומ"ש התוספות בסוגין לענין איסור מיירי בתנור שהסיקוהו בקליפי ערלה כש''כ התוס' בזבחים שם בד''ה אלא. וכדברי המ''א דמהני היסק לענין איסור פסק שם **במ''ב** ס''ק יג'.

**ו. יין נסך דרבנן** עי' בהגהות **ר' גדליה ליפשיץ** שביאר דהכוונה היא לסתם יינם שלא נודע אם נסך לעבודת כוכבים.

**ז. והלכתא קנקנים של עובדי כוכבים לאחר י״ב חדש מותרין.** **בשו"ת הרשב"א** ח''א ס''תקעה כ' דזה פשוט דלא סגי בישון אלא בכלי יין כיון שאחרי יב' חודש כלה הלחלוחית. והביאו **הב''י** בסוף ס''קכא, ואולם **בחכם צבי** ס''עו כ' דאחרי יב' חודש לא שייך בהן נותן טעם לפגם כיון דאין בהם לא טעם לא עיקר רק הטעם בטל ומבוטל כעפרא דארעא, וישון יב"ח הוא חשוב כהגעלה ברותחין ואפילו עדיף ממנו. [יש צילום של החכ''צ אצלי] וע''ע **בפמ''ג** ביו''ד ס''קג **בשפ''ד** ס''ק יז' מש''כ בזה ומה שמסיק שם לדינא, וע''ע בדבריו בהקדמה לאו''ח בסדר הנהגות השואל והנשאל ס''ק כד' .

וע''ע **בהגהות הרע''א** ע''ד הפמ''ג הביא את דברי **הר''ן** לחולין דף קיא' [בדף מ' ע''א מדפי הרי''ף] שכ' הכשרו של יין נסך גם כן משונה משאר איסורין שלא מצינו הכשר ערוי וניגוב ולא ישון שנים עשר חדש אלא ביין נסך בלבד. [והרע''א ס''ל דהר''ן קאזיל בשיטת הרשב''א וצ''ע בזה כיון דמשמע מדברי הר''ן שם שהוא דין רק ביי''נ ולא בשאר איסורין אפילו היכא שהוא יין וכגון יין ערלה וצ''ע].

**ח. במה שמש משה כל שבעת ימי המלואים וכו'** עי' **בחידושי הראב''ד** שביאר את הספק האם הותר לו איסור מחוסרי בגדים כמו שהותר איסור זרות, או דילמא דלדידיה נמי הו''ל בגדי כהונה. וע''ז השיבה הגמ' ששמש **בחלוק** לבן שאין בו אימרא דהוי כעין בגדי כהונה דכתיב בהו מעשה אורג. וכעי''ז כ' **בשו"ת הרשב"א** ח''א ס''מב דהיינו שלא היתה לו אימרא תפורה אלא מעשה אורג כבגדי כהונה דכתיב בהו מעשה אורג. ועי''ש עוד בדברי הרשב''א שנשאל דהו''ל למימר דלא נשתמש משה בבגדי כהונה כלל כיון שהוא זר, והשיב דמה שלבש משה רבינו חלוק לבן גמרא גמירי להו והביא דכ''כ בפירושי הראב"ד ז"ל. וכיון שמעיל של כהן גדול היה של תכלת נעשה של משה לבן כדי להפריש ביניהן. [וכן נראה בדברי הר''י מאורליאנ''ש בתוס' שכ' דכל ז׳ ימי המלואים שהיה משה מעמיד המשכן ומפרקו היה נחשב כמו במה ואין בגדי כהונה בבמה, וע''כ מה דפשיטא ליה לגמ' דמשה רבינו ע''ה לבש בגדים מיוחדים, גמרא גמירי לה ].

**בס'ד** מראי מקומות **-** ע**''**ז **-** לז**'**

**א. הלכתא מתענין לשעות ואם השלים מתפלל תפלת תענית** עי' **בריטב''א** שביאר דהא דאמרינן מתענין לשעות לא בא לומר שמתפללין בו תפלת תענית דהא במסכת תענית דף יא' ע''ב אמרו מתענין לשעות, **ו**המתענה לשעות תתפלל תפלת תענית אלמא תרי מילי נינהו, ועי''ש שביאר דאין הספק האם יש רשות לאדם להתענות לשעות דהרי פשיטא שיכול, אלא עיקר הספק הוא כך, דהנה באמת עיקר התענית שאדם מקבל עליו אינו נדרי איסור כלל אלא ה''ה מעין נדרי צדקה שמקבל עליו לעשות תשובה ולהתוודת על עצמו, כעין שאמרו באומר סלע זה לצדקה דעד שלא בא ליד גבאי מותר לשנותם, עי''ש שביאר לפ''ז את דברי הגמ' בתענית בדף יב' ע''א לווה אדם תעניתו ופורע שהק' וכי נדר הוא, [וכן ביאר שם הר''ן], וע''ז נסתפקו בתענית שעות אולי אין בו כלל עיקר לתפוס בו את הנדר [והיינו דאין תענית זו חשובה מצוה כדי שתהא חשובה כנדרי מצוה] ואינו חייב כלל לקים את דברו ומסקינן דחייב.

**ב. בתוס' ד''ה מתענין לשעות פ"ה כגון שקבל עליו תענית משש שעות ולמעלה אכן לא טעם כלום בו' שעות ראשונות אך לא לשם תענית נתכוין וצ"ל דמיירי נמי שקבל עליו מאתמול שאם לא יאכל למחר עד חצי היום יהיה בתענית עד שתחשך א"נ איכא למימר דמיירי נמי בדלא קבלה מאתמול כדמשמע לשון אימלך אימלוכי והא דבעי שמואל קבלה היינו לכתחלה וכו'** ועי' **ברא"ש** בתענית בפ''א ס''יב שהביאכדברי הא''נ בשם **הרמב"ן** וביאר דאפילו לא קיבל עליו מזמן המנחה כיון שקיבל עליו תענית קודם שעות התענית, וכ''כ **הרמב''ם** בפ''א מהל' תענית ה''יג, ועי''ש ברא''ש שהק' ע''ז ובסוף מסיק לחלוק ע''ד וס''ל כדברי והתוס' דצריך קבלה מאתמול.

ועי' **בשו''ע** ס''תקסב ס''י שהביא את ב' הדיעות ועי''ש **במ''ב** ס''ק מג'דלדעת מי שסובר דא''צ קבלה מאתמול מ''מ צריך יקבל עליו בלב אבל אם לא היה רק בדעתו להתענות לא מקרי קבלה.

**ג. בא''ד וכו' ובירושלמי דנדרים פ' קונם מפרש מתענין לשעות שאם אכל עד חצי היום יכול הוא לגמור בדעתו להתענות עד הלילה ועלתה לו תענית,** וכ''פ **ברמב''ם** [שם] דאם אכל ושתה ואח''כ התחיל להתענות שאר היום ה''ז תענית שעות. וכבר השיג עליו שם **הראב''ד** מדברי רב חסדא בתענית דף יב' ע''א דהא דאמרו מתענין לשעות הוא דוקא שלא טעם כלום אותו היום, ועי''ש **במ''מ** שביאר דגרסת הרמב''ם היתה דהוא דלא טעים כלום עד הערב, [וכ''ה גרסא לפנינו] שבא רק למעט את מי שהתענה עד חצות ואוכל בשאר היום, אלא שהק' ע''ז מסוגית הגמ' שם, ולפיכך כ' דהרמב''ם לא פסק את דברי רב חסדא והביא **דברשב'א** בת' ששמע השואל שהרמב''ם חזר בו ותקן בספריו, דעינוי שעות אחר אכילה אינו עינוי אלא אם לא טעם באותו היום ונמלך להתענות חושבין לו שעות מאותה שעה שנמלך ומסיק המ''מ דכן עיקר. אכן **בר''ן** בתענית [בדף ג' ע''ב מדפי הרי''ף] דעתו דדעת הרמב''ם כגירסא אשר לפנינו, ועי' **בבגדי ישע** על המרדכי (להשל''ה) בס''ק טז' דהטעם דבתחילת היום לא מקרי תענית כיון דלא מינכרא מילתא כיון שיש בנ''א שאינם אוכלים עד חצות כש''א [שבת דף י' ופסחים דף יב ע''ב,וכ''כ הטור באו''ח ס''קנו] שישית מאכל ת''ח, משא''כ מחצי היום ואילך.

ו**בשו''ע** שם ס''יא פסק דאם קבל עליו התענית עד חצי היום ואכל ואח''כ או שאכל עד חצי היום וקבל עליו תענית משם ואילך לא מיקרי תענית כדי שיתפלל עננו אבל נקרא תענית לענין שצריך להשלים נדרו, ועי''ש **במ''ב** בס''ק דכוונת השו''ע דמ''מ חייב לקים נדרו. [ועי' באות א']. ואולם **ברמ''א** שם בס''א כ' דנוהגין להתפלל עננו אף שאין משלימין התענית, ועי''ש **במ''ב** ס''ק ז' דהרמ''א לא סמך על דעה זו אלא בתענית יחיד עי''ש עוד מש''כ לענין אם יכול לומר ביום צום תעניתינו.

**ד. ומה שאנו נוהגין להתענות עד צאת הכוכבים** וכ''פ שם **בשו''ע** ס''א,אולם כ' שם **הרמ''א** שא''צ להמתין אלא לכוכבים בינונים. וע''ש **במ''ב** ס''ק ג'.

**ה. ומיהו המתענה בערב שבת אף על גב דפסקינן בעירובין (דף מא:) הלכה מתענה ומשלים א"צ לדקדק להמתין עד צאת הכוכבים.** ועי' **בתוס' רבינו אלחנן** שביאר את הטעם דא''צ להמתין כיון שאין להתענות בשבת דהרי כבר חלה עליו קדושת השבת, ואולם **ברא''ש** בתענית פ''ב ס''כה כ' דצריך להשלים עד צה''כ, וכ''פ **בשו''ע** ס''תקסב ס''ג דיחיד שקבל עליו תענית סתם בע''ש צריך להתענות עד צה''כ אם לא שפירש בשעת קבלת התענית עד שישלימו הציבור תפילתם, וכ''פ בס''רמט ס''ג. ועי''ש **במ''ב** ס''ק יט' ששביאר דאינו נחשב לאיסור במה שנכנס לשבת מעונה אע''ג דביום השבת גופא אסור להתענות, ואולם **ברמ''א** שם בס''ד הביא די''א שלא ישלים אלא מיד שיוצאים מביה''כ יאכל,ועי''ש **במ''ב** ס''ק כא' שביאר את דעתם דבמה שמתענה עד קבלת שבת נקרא שמשלים את התענית, ועי''ש **ברמ''א** דכיון דאיכא פלוגתא בזה בתענית יחיד לא ישלים ובתענית ציבור ישלים.

**ו. מעשה בא לפני ר"ת באחד שעשה הרבה תעניות ולא קבלם מאתמול ואר"ת כי לא הפסיד תעניותיו כי מאחר שהיה בדעתו להתענות היינו גמר בלבו והוי בכלל נדיב לב דאמר דגמר בלבו אף על פי שלא הוציא בשפתיו והא דבעו שמואל ור' יוחנן קבלה היינו לכתחלה,** וכ''פ **בשו''ע** שם ס''ו, ועי''ש **במ''ב** ס''ק לא' דהוי דומיא דנדרי צדקה דמהני מה שגמר בלבו, [כדאיתא ברמ''א ביו''ד סוס''רנח], ועי''ש שהוסיף בשם **הט''ז** שביאר דכיון דע''י התענית נתמעט חלבו ודמו חשוב כקרבן ובקרבן כתיב כל נדיב לב עולות. [ועי''ש בט''ז שביאר סברה זו כדי לבאר שאף מאן דס''ל דבצדקה לא מהני הרהור הכא מהני].

**ז. ועוד היה אור"ת כי אף לא גמר בלבו עד הלילה יכול להתענות ולהתפלל תפלת תענית ויצא ידי נדרו כאילו קבל מאתמול אך לא היה בידו ראייה ברורה על זה,** ואולם **ברא''ש** בתענית ס''יב כ' בשם **הרמב''ן** דלא מהני קבלת תענית בלילה,וכ''פ **במ''ב** בס''תקסב ס''ק כז'.

**ח. ומיהו מצוה מן המובחר לקבל מבעוד יום בתפלת המנחה בפי' ר''ח** בתענית דף יב' כ' דאומרו בשומע תפילה ואילו **רש''י** פי' שם דאומרו בסוף התפילה והו''ד בטור ס''תקסג ועי' בשו''ע ס''קתסב שפסק דיכול לאמרו בשתיהם, וברמ''א כ' דטוב יותר לקבלו בסוף התפילה.

**ט. בתוד''ה דורדיא דארמאי. הר״ר אפרים היה אומר מסברא שמרים שנתייבשו בתנור מועיל להם כמו המתנה י״ב חדש ומתוך כך התיר פת של עובדי כוכבים שנחמץ בשמרי יין שנתייבשו בתנור ור״ת הקפיד עליו ואמר כי מה שמתיר התלמוד דורדיא לאחר י״ב חדש היינו לאחר שנתמדו במים וכו' וכתב ר״ת והמורה יורה כבן סורר ומורה.** ועי' **בשו''ע** ס''קכג ס''יד שפסק כדברי ר''ת. אכן **בהגהות מיימוניות** בהל' מאכלות אסורות פ''יא ה''יד ס''ק כ' כ' בשם **ספר התרומה** ס''קסו **והסמ''ג** ס''קמחדבירושלמי דמס' דמאי אמרו שמרים של ע"ז לאחר שנתיבשו מותרים,ובביאור דעת רבינו אפרים, יעוי' **ברא''ש** ס''כהוהתירו ר' אפרים ז"ל דכיון שנתייבשו ונעשו כעפר ואין בהם לחלוחית יין הן כלאחר י"ב חדש. ועי''ש עוד **בהגהות אשר''י** שכ' דרבינו אפרים התיר אפילו פת שנתחמץ בשמרים לחין כגון קודם חנוכה אף על פי שיש בשמרים טעם יין הואיל ואין בעיסה טעם יין ומה שנתחמצה לא מחמת היין אלא מחמת השמרים דהא מי פירות אינם מחמיצין, וכן מצאתי שכ' **בראבי''ה** בתשובה אלף מח'. [ע''ע בבביאור סברה זו בשו''ת משכנות יעקב ס''סח, ובאחיעזר ח''יוד ס''יא

ועי''ש **ברמ''א** שכ' דזה לא מיירי אלא בחרצנים שהיו על היין נסך, אבל אם שולה החרצנים מן הגת קודם שהמשיך היין אינן אסורין.

**ט. בא''ד והעיסה שנתחמצה בהם קודם תמודם לעולם אסורה או בתוך י״ב חדש אף לאחר תמודם אסורים ואפי׳ באלף לא בטיל כיון דלטעמא עביד כדאמרינן הנח לשאור ותבלין דלטעמא עבידי ולא בטלי.** וכ''כ **הרא''ש** וכ''פ **השו''ע** שם בס''טו. ואכן **בריטב''א** כ' דאיסורו משום דבר המעמיד. וע''ע **בתורת חיים** שכ' דדוקא בכה''ג שהשמרים שנותנין בעיסה לטעמא עבידי שהן מחמיצין את העיסה לא בטלי אפילו באלף, אבל שמרים שנותנין בשכר ומי דבש כדי שיהיו תוססין מהם אותן השמרים אם הן של יין של עובדי כוכבים ומזלות בטלו במשקה בששים דלאו לטעמא עבידי אלא יהא תוסס מהר. מיהו אם נתנו בהן אותן שמרים כדי שיתנו טעם במשקה ודאי לא בטלו באלף. וכמו שפסק בשו"ע סי' קי"ד וז"ל צריך ליזהר ולבדוק ולחקור בשכר ומשקה של דבש שעושין העובדי כוכבים ומזלות אם נותנין בהן שמרים של יין ואם דרכן ליתן בו שמרים אסור לקנות מהן אם אין במשקה ששים מן השמרים והוא דלא עבידי לטעמא דלטעמא אפילו באלף לא בטיל. עי''ש עוד מש'כ לפ''ז לענין פסח, ובמש''כ להשיב ע''ז **בחי' מהר''י שפירא.**

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - לח'**

**א.** דף לד' ע''ב **בתוד''ה אכטא דטייעי בך גורס בערוך בכ״ף. וכו' ור״ח גרס אבטא לשון אבטיח פי׳ דלעת חלולה ומשימין בה יין ואינו נראה דלא מצינו שום כלי שלא יהא ניתר בעירוי.** כבר תמה **במהרש''א** היכן משמע בגמ' דאין לו היתר אלא בי''ב חודש ולא בעירוי, ועי' **במהר''ם** שכ' דהתוס**׳** ס״ל דלפירושו של ר״ח צ''ל דמה שנקטה הגמ' דוקא נודות עשויות מאבטיח ע״כ אתי לאשמועינן דכיון דעושהו מדבר אוכל אין לו שום הכשר שיהיה ניתר בו אלא בשיהוי י״ב חודש דוקא כמו הני דורדיא של עובדי כוכבים או החרצנים והזגים, וע' באות ב'.

**ב. בא''ד** עי' **בב''י** ס''קלהדלגבי גולפי שחימי ואוכמי אמרי' בגמ' דבתר תריסר ירחי שתא שרי, ולפ''ד התוס' שמפרשים דבתר יב' חדשי שתא שרי היינו לומר דאין להם תקנה קודם לכן צ''ע אמאי אין להם תקנה ע''י עירוי. **ובט''ז** שם בס''ק יט' תי' דלכאורה קשה ל"ל בגולפי דהיינו חביות י"ב חודש הא אמרינן בברייתא דקנקנים סגי בעירוי, וע''כ ברור הוא דלא בעי הגמ' למעט גולפי מתקנת עירוי אלא לומר שאם לא עשה עירוי ושהה י"ב חודש גם כן שרי, וכש"כ הרמב"ם בפרק י"א ה''טו, ובאמת לא הוצרך למנקט כלל עירוי שהוא שנוי כבר, משא"כ אבטי דטייעא שלא נזכר בשום מקום שיהא דינו בעירוי א"כ הא דנקט בגמרא דשרי אחר י"ב חודש היינו דוקא ולא סגי בעירוי, וע''ע בשו''ת **מהרשד''ם** ח' יו''ד ס''רל מש''כ בזה.

**ג. ההוא ארבא דמורייסא דאתי לנמילא דעכו אותיב רבי אבא דמן עכו נטורי בהדה א״ל רבא עד האידנא מאן נטרה א״ל עד האידנא ניחוש לה אי משום דמערבי ביה חמרא קיסתא דמוריקא בלומא** עי' **בר''ן** שכ' דשמעינן מכאן דלא חישינן לעולם שיערב העובד כוכבים שום דבר כדי להעביר הישראל אא''כ היה מרויח בדבר, ועוד שמענו שלא השוו חכמים מדותיהן באיסור המורייס לאסור אותו בכל מקום ובכל זמן הלכך מסתברא שלא נאסר אלא בזמן שרגילין לתת לתוכו יין אבל בזמן שאין רגילין לתת לתוכו יין מותר, וזה הוא מה שכתב הרמב''ם בפ''יז מהלכות מ״א המורייס במקום שדרכן לתת לתוכו יין אסור ואם היה היין יוקר מן המורייס מותר והביא דברשב״א כ' שעל זה סמכו ליקח מורייס ככל מקום מכל אדם לפי שלא נהגו עכשיו לתת לתוכו יין כלל.

**ד. בתוד''ה אי אמרת רוב איכא מיעוט. וכו' וי״ל דשאני הכא דלאחר שחיטה איתרע ליה חזקה דהנך קיבות העומדות לפנינו לאחר שחיטה בספק עבודת כוכבים קיימי התם נמי זימנין דחיישינן כגון ביצאה מליאה משום דאיכא ריעותא שיצאה מעוברת,** עי' **בחת''ס** שכ'לבאר את דברי התוס' עפ"י משכ' **הרמב"ן הרשב"א** **והריטב"א** דכל שאנו עוסקים לסלק החזקה שוב לא אלים למסמך חזקה למיעוטא כגון רוב מצויין אצל שחיטה מומחי' ובא א' מהרוב ושחט הרי איתרע חזקה שאינו זבוח ולא סמכי' חזקה למיעוטא, וה"נ כיון דרוב עגלים נשחטי' לע"ז שוב כיון ששחט גוי שהוא מהרוב איתרע לי' חזקת התירא ולא סמכי' ארובא וע''ע **במהר''ם שיק** מש''כ בזה.

**ה. 1. ברש"י ד''ה באומר בגמר זביחה הוא עובדה וכו' ולהכי נקט גמר זביחה דקסבר ריש לקיש (ב"ק עב חולין כט:) אינה לשחיטה אלא לבסוף.** ואולם **בגליון הש''ס** צין לדברי **התוס' בב''ק** דף עא' ע''ב בד''ה כיון שכ' דאפילו למ"ד אין לשחיטה אלא בסוף נאסרת הבהמה בפורתא קמא כיון שהאיסור תלוי במעשה ולא בשחיטה וכמו שאמרו בחולין דף מ' ע''א דאע''ג שאמר המשתחוה לבהמת חבירו לא אסרה עשה בה מעשה אסרה וע''ע **בקה''י** ס''טו ס''ק ב' מש''כ בישוב דעת רש''י מקו' התוס'.

**ה. 2. בתוד''ה וכי נשחטין וכו' ומשום הכי מסיק דבגמר זביחה ולא קאמר בזביחה עצמה.** עי' **בתוס' רבינו אלחנן** שביאר את כוונת התוס' דאע''ג שאין רגילות לשחוט כל פורתא לע''ז, מ''מ בסוף שחיטה שיוצא כל הדם והוא קרוב לזריקה הרגילות היא שדעתם ליתן את הדם לע''ז.

**ו. איבעית אימא סברא גבי עגלי עבודת כוכבים ניחא ליה בנפחיה אבל גבי שור הנסקל לא ניחא ליה בנפחיה** ועי' **בדבר אברהם** ח''ב ס''לג ס''ק ג' שחקר בביאור סברת האב''א האם הוא מחמת הניחותא בטל הפרש לגוף העגל ונעשה חלק מגופו או שע''י הניחותא חשיב תקרובת ע''ז. ועי''ש מה שביאר לפ''ז את דברי הגמ' לגבי שור הנסקל ומש''כ עוד בביאור ענין זה.

**ז.** דף לה' ע''א **אמרי הכא כיון דאוקמיה קא מוקים, חשיב ליה כמאן דאיתיה לאיסוריה בעיניה. ובתוס' ד''ה** **מפני** בסוה''ד כ' דאע''ג דאוקומי קא מוקים אינו אסור אלא מדרבנן. ועי' **בפמ''ג** בשער התערובת ח''ג פ''א [בד''ה ודבר המעמיד] שנקט להלכה דמה דלא בטיל הוא מדרבנן, ואף למ''ד טעם כעיקר אסור מן התורה, מ''מ מודה הוא במעמיד דאינו אלא מדרבנן כיון שבאמת אין בו טעם, אלא הואיל ופעולתו ניכר גזרו ביה רבנן. אך הביא שם **דבמ"א** הל' פסח סימן תמ"ב אות ט' כתב דלהטור דבר המעמיד הוי דין תורה. ו**בחק יעקב** שם אות ט"ז כתב בפשיטות דמעמיד רק מדרבנן הוא. וע''ע **במרדכי בחולין** ברמז תשל''ג.

**ח. בתוס' ד''ה לפי שא"א בלא צחצוחי חלב וכו' ועוד דאטו מי חיישינן דעובד כוכבים שוטה הוה שעירב בו חלב טמא אף על פי שהוא יודע שאינו עומד** עי'בשו''ת **חת''ס** ח''יוד ס''קז שהביא **דבשערי דורא** [דיני גבינות וחמאה וחלב של גוים ס''פב] כ' דחלב שחלבו גוי ואין ישראל רואהו אפילו אין בהמה טמאה בדיר אסורה דלא ליפוק חורבא מיניה ופורץ גדר ישכנו נחש כך פסק רש"י ז"ל עכ"ל והביאו **הפר"ח** בס''קיד ס''ק ו', וכ' עליו החת''ס דהש''ד לא הראה איה מקומו ברש"י ואולי זהו רש''י בתשובה, אולם נ"ל דהמעין בלשון רש"י יבין דס"ל לרש"י דחלב גזירה קדמונית היתה קודם שאסרו גבינה ואז אסרו החלב שאין ישראל רואהו אע''ג דתחלת גזירתו היה משום חשש עירב דבר טמא מ"מ כיון שגזרו ואסרו במנין סתם אסרו כל חלב שאין ישראל רואה החליבה או יכול לראות אפילו ליכא חשש דבר טמא וכגון החולב לגבן, אמנם כשנשתנה מצורתה ונעשית חמאה או גבינה לא גזרו וחזרה להתירה, ושוב בדור אחר נמנו לאסור הגבינה הנעשית ממנה משום נהי דאותו חלב שנקפה והשתנה הותר מ"מ אותן צחצוחים שנשארו ביני אטפי שלא נשתנו אעפ"י שהוא חלב טהור בודאי ה''ה אסורים משום הגזירה הקדמונית דחלב שחלבו נכרית ואין ישראל רואהו וסים שם דכל עין רואה יבין שזה דעת רש"י במתק לשונו. ועי'ש עוד מש''כ לפ''ז בביאור הסוגיא, ואולם **בחזו''א** סימן מא ס''ק ד' כ' ע''ד דהם דברים תמוהים מאד כיון שברש"י מבואר בהדיא דהחשש של צחצוחי חלב הוא משום חלב טמא, שהרי מה שאמרו בגמ' שא"א לה בלא צחצוחי חלב פרש"י דנשאר חלב בגומות שבגבינה, ובסוף סיים רש"י ויש לחוש שבגומות נשאר ממנו, ואם כוונתו לחלב טהור מו כ' רש''י שיש רק לחוש בדבר הלא זהו מה שאמרו שא"א בלא צחצוחי חלב, אלא ע''כ דמשום חלב טהור ודאי אין לגזור, ואף חלב עצמו כשמתברר שאין בו עירוב חלב טמא מותר. [וידועה מחלוקת הפר''ח והחת''ס בענין זה, האם בעיר שלא נמצא שם חלב טמא או שהוא יותר ביוקר מחלב טהור מותר לקנות מהעכו"ם חלב שחלבו בלא ראיית ישראל כלל.דהפר''ח מתיר ומעיד דכן המנהג באמשטרדם והחת''ס שם אוסר .

**ט. בתוס' ד''ה מפני שמעמידין אותה בעור קיבת נבלה וא"ת מאי איריא נבלה אפי' שחוטה נמי אסורה משום בשר בחלב וי"ל דדוקא נקט נבלה דאז איכא בה איסורא דאורייתא אבל בשחוטה משום בשר בחלב ליכא איסורא דאורייתא דצונן בצונן הוא ואף על גב דאוקומי קא מוקים אינו אסור אלא מדרבנן** **ובריטב"א** **ובתורת** **הבית** הארוך בית ג בריש שער ו הביאו **דהראב"ד** תי' דאי משום חשש עור קיבת שחוטה לא היינו אוסרין על הספק כיון דאפילו ודאי איסורא דרבנן הוא דהא צונן בצונן הוא, **וברשב''א** בסוגין **ובתוה''ב** הביא **דהר' יוסף בן מג"ש** ז"ל תי' דאי משום בשר בחלב לא הוה מיתסרא אלא בנתינת טעם משום דכיון דתרווייהו דהיתירא נינהו ואינן נאסרות אלא על ידי תערובתן בעינן נותן טעם דדרך נותן טעם בישול אסרה תורה. אבל נבלה דאיסורא כיון דאוקומי קא מוקים חשיב ליה כאלו בעיניה ולא בטיל.

ועי''ש עוד שכ' דאין להק' מ"ט לא אזלו ביה בנותן טעם כיון דכל דבר של נכרים לא הלכו בו חכמים אחר נותן טעם ואין מטעימין אותן לקפילא, אלא כיון דשכיח בהו טעמא אוסרין אותם לעולם כדי שלא יפרוצו, שהרי למ''ד מפני שמחליקין פניה בשומן חזיר אין הולכין בו אחרי נו''ט וכן בשמן של עו"ג למ"ד משום זליפתן של כלים אסורין וכן בקורט של חלתית, אלמא כל דבר של עו"ג לא הלכו בו חכמים אחר נותן טעם.

**י.** **בתוד''ה חדא וכו' אלא ודאי אין הטעם אלא משום נקור ואנו שאין נחשים מצוין בינינו אין לחוש משום גלוי** ואולם עי' **ברמב''ן** כ' דאפילו למ״ד דמשום ניקור אסרוה לעולם ואפילו במקום שאין חוששין לגילוי לפי שהגבינה נאסרה במנין וצריך מנין אחר להתירו בב״ד גדול ממנו אבל שאר מגולין לא הושיבו ב״ד עליהם ולא אסרוהו במנין אלא שהיו אוסרין עליהם מפני שסכנתן מצויה להם, והביאו **הר''ן,** ועי''ש **שכ'** שכן השיב רבינו יצחק הזקן ז״ל, וכ''כ **ברשב''א** **בתוה''ב** הארוךבית ג' שער ו'.

**יא. בא''ד וגם בהרבה מקומות יש שאוכלים אותם מפני שמעמידין אותם בפרחים וגם גאוני נרבונא התירו אותם במקומן מטעם שמעמידין אותם בפרחים,** ואולם **ברמב"ם** בפ''ג מהל' מאכלות אסורות ה''יד פסק דגבינה שמעמידין אותה העכו"ם בעשבים או במי פירות כגון שרף התאנים והרי הן ניכרין בגבינה הורו מקצת הגאונים שהיא אסורה שכבר גזרו על כל גבינת העכו"ם בין שהעמידוה בדבר אסור בין שהעמידוה בדבר המותר גזירה משום שמעמידין אותה בדבר האסור. וע''ע **ברשב"א בתורת הבית הקצר** ב"ג ש"ו דאף במקום שידוע שאין מעמידין בעור קבת נבלה אלא בציצי פרחים אסור לאכול גבינת הגוים לפי שדבר זה נאסר במנין כמו היין וכל דבר שנאסר במנין אע''פ שאסרוהו לטענה ובטלה הטענה האיסור במקומו הוא עומד, ועי' **בשו''ע** ס''קטו ס''ב שפסק לאיסור, ועי''ש **ברמ''א** שהביא את דברי הב''י שכן המנהג ואין לפרוץ גדר אם לא במקום שנהגו היתר מקדמונים. [ע'ע בב''י בענין מנהג אטליה]

**יב.** דף לה' ע''ב **רב נחמן בר יצחק אמר מפני שמעמידין אותה בשרף הערלה,** עי' **ברשב"א** ח''ד ס''ק שהשואל הק' לו שהרי מעמידים בדברים של היתר והו''ל ספק ערלה דשרי בחו''ל, ותי' דכוונת רנב''י היא כשהן מעמידין בשרף אין הם מעמידין אלא בשרף הערלה, אך הוסיף שם דבאיסורי הכותים החמירו ומצאו עילה להתרחק מהן ולפיכך עשו ספקן כודאן. וכמו שמצינו לגבי מורייס שיש מהן בלא יין ואפילו את''ל שנתנו לתוכו יין, אין כאן אלא איסור של דבריהם דסתם יינם. וא"כ הו"ל ספק בשל דבריהם. ושורת הדין שיהא דינם כספיקא דרבנן לקולא ואפ"ה אסרום, וכמו''כ כבשין שדרכן לתת בהן יין וחומץ, היינו שדרך מקצת בני אדם לתת לתוכם יין ואפ"ה אסרום, וכמו''כ גבינת בית אוניקי לר' מאיר, שאסורה בהנאה מפני שמעמידין אותה בקיבת עגלי ע"ז. היינו אע''פ שאין מעמידין אותה בודאי בכך שהרי מעמידין אותה בדברים אחרים של היתר, וכן כולם.

וע''ע **בריטב''א בקידושין** דף לח' ע''ב תי' על קו' זו דמכיון שספק ערלה אסור בארץ ואסרו גבינתם מחמת כך בארץ לא חלקו בגזרתם ואסרו אפילו בחוצה לארץ.וכ' **הרע''א** בסוגין בביאור דבריו דגבינה אין טעמה ידוע ומש"ה כשיאכלו גבינה בחו"ל יאכלו גם בא"י דלא ידעו דיש בו חשש ערלה, ומש"ה החמירו בגבינה יותר מפירות עצמן כשהן ספק ערלה. ועי''ש עוד מש''כ בענין זה.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - לט'**

**א.** דף לה' ע''ב **מתני' ואלו דברים של עובדי כוכבים אסורין ואין איסורן איסור הנאה חלב שחלבו עובד כוכבים ואין ישראל רואהו, והפת והשמן שלהן. רבי ובית דינו התירו השמן. והשלקות, וכבשין וכו' ופרש"י בד''ה והשלקות כל דבר שבישלו עובד כוכבים ואפילו בכלי טהור וכולהו משום חתנות.** ועי' **ברמב"ן ובר''ן** שהק' אמאי פלגינהו תנא דמתני' בתרתי, ותי' דשתי גזירות המה, שמאי והלל גזרו על פתן ועל שמנן משום יינן כיון דגזרו משקה משום משקה, וגזרו על פת משום יין כיון דשכיח הכי דטעים מידי ושכיח חתנות דידיה מפני שהוא חיי נפש והכל צריכין לו, ובא ב''ד אחר וגזר בכל השלקות משום חתנות או משום שמא יאכילנו דבר האיסור, אך ברמב''ן מסים דמ''מ משמע דפת ושאר תבשילי גוים מטעם אחד הן אסורין.

וע''ע **בר''ן** שכ' עוד סיבה למה שחלקם התנא כיוןשהפת של עובדי כוכבים אפילו אם נתבשל ע"י ישראל כיון שהעובד כוכבים לשו וערכו ומן העובד כוכבים הוא לוקחו אסור משום חתנות, ומה שאמרו בדף לח ע''ב דבפת יש שלש מלאכות ואם אפה ישראל שרי, ה"מ בפת שלנו שהרי אין בו איסור אלא משום בשולי עו''כ ואת איסור בשולו של פת התירו אותו חכמים באחת משלוש מלאכות שתהא נעשית ע"י ישראל, אבל פת שלהם אפילו נאפת על ידי ישראל אסורה עי'' הביא ראיה זה והביא דאף הראב"ד בדף לח' פירש את דין הפת שיש בה שלש מלאכות דהיינו דוקא בפת שלנו אבל לא מטעם חתנות אלא שהוא חושש לפתן משום גיעולי עו''כ, ולפ''ד ג''כ הפת ששנינו במשנתנו אירי אפילו בשלא אפאו העו''כ כיון שנאסר מפני חשש דקדרה בת יומא ולדבריו נמצא דאיכא ב' איסורין א. משום גיעול ב. משום בשול אלא שהק' עליו שהסוגיות מוכיחות דלקדרה בת יומא לא חיישינן, אכן מדברי **הרמב''ם** ז"ל שבפי"ז מהל' מאכלות אסורות ה''יג הביא את ההיא דג' מלאכות דפת ולא חלק בין פת שלנו לשלהם נראה שלא ס''ל כן, ולפ''ד הרמב''ם י''ל דהתנא חלקם לפישבדף לח' ע''ב אמרו שהפת כל היכא דשגר [והיינו הסיק] ישראל תנורא שרי, ואילו בשאר בשוליהן כל היכא דבישל עו''כ אף על גב דשגר ישראל אסור. ועי' **בב''י** בריש ס''קיב שדיק בדברי הרשב''א בתורת הבית הארוך דס''ל כדעת הרמב''ם וכ''פ **בשו'''ע** שם בס''ט.

**ב. ונשקול מיניה קלי וניקום כיון דבטהור נמי איכא נסיובי דלא קיימי, ליכא למיקם עלה דמילתא.** ויעוי' **ברש"י** בד''ה ליכא למיקם עלה דמלתא היינו שמא נתערב בו חלב טמא וכשהעמידו עומד טהור שבו והטמא נשאר עם הנסיובי הלכך אין זה נסיון להכשיר הראשונים לאכול אבל לגבינה סלקא דעתא השתא דמותר. ואולם **ברי"ף** גרס השתא דאתית להכי גבינה נמי אפילו תימא דקא בעי ליה לגבינה איכא דקאי ביני איטפי.ועי' **בר''ן** שביאר לדגירסת הרי''ף עד השתא סלקא דעתך דחלב טמא לא מיחליף בנסיובי דטהור הלכך כל היכא דבעי לגבינה שרי כיון שכל שאינו רואה חלב טמא מתברר מתוך חלב שלקח מן העובד כוכבים כשהוא מגבנו אין בו לחוש לביני איטפי שהיאך אפשר שכל חלב טמא שבו ילך לו לביני איטפי ולא ישאר ממנו כלל לחוץ שיהא ישראל רואהו, אבל השתא דאמרינן שאין אדם מכיר בין חלב טמא ונסיובי אפילו לגבינה נמי אסור לפי שכשיתברר טמא מתוך טהור יתלה אותו בנסיובי, ואין לומר דאפילו אם היה בחלב זה שלקח תערובת חלב טמא גבינה יש להתיר כיון שכלה מן הטהור דהרי חלב טמא אינו עומד, כיו דאיכא למיחש דקאי ביני איטפי.

**ג. לענין חמאה** עי' **ברשב"א** שכ' דכיון דאיכא למיחש לצחצוחי חלב טמא דילמא קאי ביני אטפי, לפיכך חלב הנמצא ביד נכרי לעולם אין לו תקנה. וכן חמאה הנמצאת בידו לעולם אסורה משום חשש דקאי בינה. וע''ע **ברמב"ם** בפ''ג הלכות מאכלות אסורות ה''טו שהביא שהחמאה של עכו"ם מקצת הגאונים התירוה שהרי לא גזרו על החמאה וחלב הטמאה אינו עומד, ומקצת הגאונים אסרוה מפני צחצוחי חלב שישאר בה, שהרי הקום שבחמאה אינו מעורב עם החמאה כדי שיבטל במיעוטו, וכל חלב שלהן חוששין לו שמא עירבו בו חלב בהמה טמאה. **ובב"ח** סימן קטו הוסיף לבאר את דעת המתירים דאע''ג דהחמאה נעשה מחלב שחלבו גוי ואין ישראל רואהו אפ''ה אין לנו לאסור החמאה שלא גזרו אלא על החלב בעין ועל הגבינות אבל החמאה לא היתה בכלל שתי גזרות אלו, ואף דעדיין יש לנו לחוש לתערובת חלב טמא מ''מ כיון דחלב טמא אינו עומד א''כ ודאי לא היה הגוי שוטה לערב חלב טמא כשהיה דעתו לעשות חמאה, ואפילו אם ערב כיון שלא היה בדעתו לעשות חמאה ואח"כ נמלך מ''מ כיון שחלב טמא אינו עומד א''כ אין בחמאה שום חלב טמא, והאוסרים סוברים דחישינן שמא נתערב שם חלב טמא ונשארו בחמאה צחצוחי חלב טמא. וע''ע **במ''מ ובכ''מ** מה שהביאו מדברי הרשב''א בתורת הבית ומש''כ בענין דברי הרמב''ם שהקום אינו בטל, וע''ע **בתשב''ץ** ח''ג ס''י מש''כ בענין זה האם היתה החמאה בכלל הגזירה או לא .

ועי''ש עוד **ברמב"ם** בה''טו שכ' דיראה לו שאם לקח חמאה מן העכו"ם ובשלה עד שהלכו להן צחצוחי חלב הרי זו מותרת, שאם תאמר נתערבו עמן ונתבשלו כולן בטלו במיעוטם, אבל החמאה שבשלו אותה עכו"ם אסורה משום גיעולי עכו"ם. **ובראב''ד** השיג עליו כיון שכל האיסורין הנוהגין בגבינה נוהגין בחמאה ומ"ש שהלך האסור ונתמעט ונתבטל כמה מכוער הדבר שנסתלק מהם חשש איסור מפני בטולו ברוב עכ"ל. ועי''ש במ''מ זה כפי שיטת האחרוניםשאמרו שאין הולכין בהן אחר הרוב ואין איסורין אלו בטלין והביא דכ"כ **הרשב"א [**שם]. וע''ע **בב''י**  סימן קטו שמש''כ הרמב''ם דהחמאה שבשלו אותה הגוים אסורה משום גיעולי גוים. לטעמיה אזיל דסבר דסתם כלי גוים הם בני יומן כמבואר בסימן קכ"ב אבל לדעת כל שאר הפוסקים שסוברים דסתם כלי גוים אינם בני יומן אינה נאסרת משום גיעולי גוים דאין כאן גיעול כיון שאין הכלים בני יומן נותן טעם לפגם הוא.

ולענין הלכה יעוי' **בשו''ע** ס''קטו ס''ג שפסק דאין מוחין לאנשי המקום שנוהגין בו היתר. ואם רוב בני המקום נוהגים איסור אין לשנות. ובמקום שאין מנהג, אם בשלה עד שהלכו צחצוחי החלב, מותרת. וגם מותר לבשלה לכתחלה כדי שילכו צחצוחי חלב. ואם בשלה עובד כוכבים מותרת דסתם כליהם אינן בני יומן.

**ד. בתוד''ה מכלל דאיכא וכו' ומכאן סמכו עתה לאכול פת של עובדי כוכבים כיון שלא פשט איסורו בכל ישראל ויש לסמוך על דברי רשב"ג ור"א בר צדוק דאמרי אין גוזרין גזרה על הצבור אלא א"כ רוב הצבור יכולין לעמוד בו ועוד ראיה** וכ''כ **הרשב"א** ועי''ש מה''טהיכאדליכא פלטר ישראל מניחין אותן על היתירן ליקח מפלטר עו"ג, ועי''ש עוד דמי שיש בידו פת או שיש פלטר ישראל ויש פלטר עו"ג עושה פת יפה ממנו או ממין אחר שאין בידו של פלטר ישראל מותר לקנות מפלטר עו"ג דכיון שהותרה לגמרי הותרה כל היכא דליכא פלטר ישראל כמוהו דכיון שדעתו של זה נוחה יותר בפת פלטר זה מפני חשיבותו בעיניו הרי זה כפת דחוקה לו, והביא דכן נהגו וכ''ד **הרבינו** **יונה**.

ועי' **במרדכי** ברמז תתיא כ' דנ''ל שיש לסמוך על האי תנא דאמר בדף לז ע"א דא"ר שמלאי לר' יהודה נשיאה בימינו תתיר את הפת אמר ליה א"כ קרו לן בי דינא שריא משמע דאל"ה היה מתירו כמו שהתיר את השמן וא"כ לא פשט איסורו בכל ישראל ואנו מאותן המקומות שלא פשט איסורו שהרי אנו נוהגין בו היתר, וא"צ היתר בית דין אלא במקומות שפשט איסורו שקיבלו עליהם ולכך צריך מנין אחר להתירו אבל אנו אין צריכין להיתר.

ולענין הלכה עי' **בשו''ע** ס''קיב ס''ב שהביא דיש מקומות שמקילין בדבר ולוקחים פת מנחתום העובד כוכבים, במקום שאין שם נחתום ישראל, מפני שהיא שעת הדחק. **וברמ''א** הביא את דעת המרדכי די"א דאפילו במקום שפת ישראל מצוי שרי.

עוד כ' שם **הרשב''א** **והרמב"ן** שמצא בתשובת הגאונים מותר לאכול פת של עו"ג בשבת אם אין לו פת אחרת דבשבת אסור להתענות הילכך מותר, והיינו אפילו מבעה''ב אם אין שם פלטר והו''ד **בטור ובב''י** ס''קיב. וע''ע **ברשב''א** שהביא עוד פרטי דינים בזה והו''ד **בב''י** שם.

**ה. ומי שנזהר מפת של עובדי כוכבים מותר לאכול עם מי שאינו נזהר בקערה אחת אף על פי שטעם פת עובד כוכבים מתערב בפת ישראל דאין להחמיר לאסור ע"י תערובת,** וכ''פ **בשו''ע** ס''קיב ס''טו.

וע''ע **ברשב''א תורת הבית** הארוך בית ג שער ז דף צג ע''א הביא בשם ר"ח דכותח של גוים מותר ולא חיישינן לפת שיש בו שאין פת גוי אסורה אלא משום חתנות אבל כותח שרי. וכ''כ **הטור** בשם הגאונים וכ''פ **בשו''ע** שם ס''יד [ועי''ש בש''ך ובט'''ז מש''כ לענין תערובת חלב עכו''ם בכותח] ועי''ש **ברמ''א** שדה''ה בכל מקום שנתערבה פת של עובד כוכבים בשאר מאכל בטל ברוב, בין בלח בין ביבש. אבל אסור לערב כדי לאכלו. ועי''ש **בש''ך** בס"ק כד' שהביא **דבדרכי משה** כ' ע''ז דמ"מ יכול להיות שמותר לאכול בקערה אחת וליכא למיסר משום הטעם שנתערב, דלא אסרו לערב לכתחלה אלא לאכול הפת עצמו אבל משום טעמא ליכא למיחש אולם הביא **דבהגהת שערי דורא** אוסר לכתחלה, וכ' ע''ז הש''ך דעין בהגהת ש"ד ולא מצא הכרח כיון די"ל דמיירי כשאוכל הפת עצמו, ובלא''ה הרי קערה היא כלי שני ואינו מבשל. ועי''ש עוד פרטי דינים חשובים בדיני תערובת פת עכו''ם **בדרכי תשובה** שם החל מס''ק פה' עד ס''ק צב'.

**ו.** **א"ר חלבו אפילו למ"ד פלטר עובד כוכבים לא אמרן אלא דליכא פלטר ישראל, אבל במקום דאיכא פלטר ישראל לא.** ועי' **ברשב''א** טעמא דפלטר דשרי דכיון דעשוי למכור לכל אין בלקיחתו קירוב הדעת כל כך אבל בבעל הבית יש בו קירוב הדעת טפי ואיכא למיגזר ביה טפי משום חתנות.וכ''כ **הטור** בס''קיב דיש מן המחברים דאסרו פת של בעה''ב בכל ענין חוץ מבמקום סכנה משא''כ בשל פלטר דאין כאן כ"כ קירוב דעת כיון שבאומנתו הוא עוסק. ועי' **בב''י** שהביא דכן איתא בירושלמי [כאן]. וכ''פ **בשו''ע** סימן קיב ס''ב דפת של בעלי בתים אין שם מי שמורה בה להקל, שעיקר הגזירה משום חתנות ואם יאכל פת בעלי בתים יבא לסעוד אצלם. וכ' שם **הרמ''א** דלא מקרי פת בעל הבית אלא אם עשאו לבני ביתו אבל עשאו למכור מיקרי פלטר, אע''פ שאין דרכו בכך וכן פלטר שעשאו לעצמו, מקרי בעל הבית.

**ז. איבו מנכית ואכיל אמצרי דמתא אמר להו רבא לא תשתעו מיניה דאיבו דאכיל נהמא דארמאי.** עי' **ברשב''א** שכ' שמכאן יש ללמוד דהאוכל לחם של בעלי בתים אפילו חוץ לביתו של עו"ג ואפילו שלא בעיר שאין שם חשש חתנות עובר על גזירות ב"ד שבכל מקום אסרוהו, ואם תלמיד חכם הוא אסור לספר שמועה משמו, והו''ד **בב''י** ס''קיב.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - מ'**

**א.**דף לה' ע''ב **בתוס' ד''ה זליפתן פ"ה פליטתן ונראה שאותה פליטה באה מכח השמן שהריקו מכלי האיסור.** ועי' **בפסקי התוס'** ס''ק עג' שהוסיף לבאר דשמן זית הוא עז וחריף ומפליט כמו רותחין ואפילו בצונן. ואילו **במהר''ם** כ' דהשמן כשמריקין אותו תוך איזה כלי אותו העירוי מפליט מה שנבלע בו.

**ב.** דף לו' ע''א **זליפתן של כלים טמאים אוסרתן. אטו כולי עלמא אוכלי טהרות נינהו** עי' **בתוס' שאנץ** שהק' דהו''ל לגמ' להק' דתיפוק ליה משום נגיעה לענין טומאה [והיינו דבלא''ה השמן טמא כיון היה בכלי טמא וגם נגע בו גוי שהוא כזב כדאיתא בע''ב עי''ש ברש''י ד''ה שיטמא בזיבה] ולכן פי' דזליפתן היינו שפיכת השמן בתוך הכלים [והיינו בכלים טמאים].

**ג. קסבר נותן טעם לפגם מותר** עי' **ברש''י בדף לח ע''ב** בד''ה נותן טעם לפגם שביאר דכוונת הגמ' למבואר בדף סז' ע''ב דכל גיעולי עובדי כוכבים המה נותן טעם לפגם שהרי נתבשל האיסור אתמול וכבר הופג טעמו ונפסל בלינה חוץ מקדירה בת יומא דנותן טעם לשבח הוא ואסור. ואולם **ברמב"ם** בפ''יז מהל' מאכלות אסורות ה''כב כ' דאין בו משום גיעולי עכו"ם מפני שהבשר פוגם את השמן ומסריחו. והביאו **השו''ע** להלכה בסימן קג ס''ד, ועי' **בפרי תואר** שם בס''ק ז' שכ' דה''ה שאר דברים האסורים פוגמים את השמן ועי''ש שהביא דכ''ד **המרדכי** [וכנראה כוונתו למרדכי בפסחים ס''תקסב].

**ד. רב סבר על לבו שם ולכל ישראל הורה,** עי' **בריטב"א** ביאר דגמרא גמיר ליה, שהורה איסור בשמן לכל ישראל דאי לאו הכי אמאי לא אמר כן בפתן ויינן של גוים הרי כולהו כתיבי בקרא, והביא עוד ראיה מלשון הגמ' מאי סהדותיה דרב דמבואר מזה דבקבלה אמר כן, וע''ע **בדעת יהונתן** מש''כ בזה.

**ה. בתוס' ד''ה בשלמא למ"ד זליפתן של כלים אסורים כו' ועוד קשיא אי ס"ל לתנא דמתני' דנותן טעם לפגם אסור תקשי הא דאמר לקמן (דף לט:) גבי דבש למאי ניחוש אי משום גיעולי עובדי כוכבים נותן טעם לפגם הוא ומה בכך הא תנא דמתני' מיסר קא אסר** ואולם **בריטב"א וברמב''ן** תי' דשאני דבש דכל איסור ואפילו הוא משובח בעצמו ועומד בעין הוא פוגמו, מה שאין כן בשמן ופת שהאיסור המושבח אינו פוגמו וזליפת הכלים שאינו בן יומו הוא שפוגמו הלכך עשו את השמן כמו שהיה בעין קודם שנבלע שהיה מושבח שהוא אוסרו, וכיון שעשו את האיסור הבלוע כאילו אינו בלוע א''כ דבש שהיא בבחינת נבלה שאינה ראויה לגר אפילו בעינה ה''ה מותרת, **וברמב"ן** הוסיף לתרץ דטעמא דדבש דשרי אפילו לשמואל היינו משום דזהירים בו לעשותו בכלים חדשים ומיוחדין ולכך אם מתערב בהם גיעולי כלים ה''ה מתקלקלים.

**ו. בתוס' ד''ה אשר לא יתגאל בפת בג פרשב"ם דהאי פת לאו פת ממש הוא דלישתמע מהכא דדניאל גזר על הפת** עי' **ברמב''ן** שהביא **דהראב"ד** תי' דה"ה דהא אמר לכל ישראל הורה היינו נמי אפת ויין אלא חדא מינייהו נקט וחדא תירוצא סליק להו לכולהו, וכ''ה **בחי' הראב''ד** לסוגין והרמב''ן גופיה תי' דדניאל הורה לכל ישראל אולם לא קבלו ממנו בדברים שהם חיי נפש כגון פת ויין.

**ז.** **ואתו תלמידי דהלל ושמאי וגזור וקיבל,** ועי' **בב''י** סימן קכג שהק' הרי פנחס גזר על הייןכדאיתא בפירקי רבי אליעזר (פרק מז) ותי' דפנחס גזר ולא קבלו מיניה דהרי אמרו בחולין דף ד' ע''ב על יהושפט שנהנה מסעודת אחאב, ואתו תלמידי שמאי והלל וגזרו וקבלו מינייהו. וע''ע **בחת''ס** [הנדפמ''ח] מש''כ בענין זה.

**ח. בתוס' ד''ה והתנן אין ב"ד יכול כו' וי"ל דהכא נמי מטעם דלא פשט גרידא לא התיר אם לא היה ג"כ טעם דאין רוב הצבור יכולין לעמוד, וכו' ודקשיא לך אפי' גדול היאך יכול לבטל ודאי בי"ח דבר דוקא אמר באם יבא אליהו ויאמר אין שומעין וכמו שמפורש בירושלמי הטעם מפני שעמדה להם בנפשותיהם** ואולם שיטת **הרמב''ם** בהל' ממרים פ''ב ה''ג היא דהא דאין ב''ד יכוים לבטל את דברי ב''ד חבירו היינו דוקא בדברים שלא אסרו אותן כדי לעשות סייג לתורה אלא כשאר דיני תורה, אבל דברים שראו בית דין לגזור ולאסרן לעשות סייג אם פשט איסורן בכל ישראל אין בית דין גדול אחר יכול לעקרן ולהתירן אפילו היה גדול מן הראשונים. ובה''ז כ' שהיכא שעמד ב''ד אחר ובדק בכל ישראל וראה שאין אותה הגזרה פושטת בכל ישראל, יש לו רשות לבטל ואפילו היה פחות מבית דין הראשון בחכמה ובמנין. ועי''ש **בכ''מ** דלדעת הרמב''ם זהו כוונת הגמ' כאן שמצאו שלא פשט איסורו לפיכך רבי יהודה נשיאה שלא היה גדול כראשונים עי''ש עוד מש''כ בענין זה.

ושיטת **הראב"ד** שם בה''ב היא דמבואר בסוגין דבדבר שפשט איסורן בכל ישראל אפילו אליהו ובית דינו אינם יכולים לבטל. ולדבריו צ''ל כש''כ **הריטב"א** דדוקא אי פשט איסורו צריך ב''ד חשוב וכו'. וע''ע במאירי שביאר ה' חילוקי דינים בדין זה.

**ט. וסמכו רבותינו על רשב"ג.** ועי' **בריטב"א** שביאר דמטעמא דלא פשט איסורו בכל ישראל עדיין היה צריך ב"ד גדול מן הראשון כדין שאר גזרות שאינן מי"ח דבר, אבל עכשיו שאין רוב הציבור יכולין לעמוד בה אפי' ב"ד קטן יכול לבטלה, ועי''ש שהוסיף להק' כיון דאיכא האי טעמא דאין רוב הציבור יכולים לעמוד בה הרי אי''ז גזירה וכדמייתי מן המקרא דבמארה אתם נארים, ותי' דקרא דבמארה אתם נארים תרוייהו קאמר שאין יכולים לעמוד בהן ושלא פשט איסורו, וכל היכא דאיכא חדא מינייהו עדין ה''ז בכלל הגוי כולו.

**י.** דף לו' ע''ב **במארה אתם נארים ואותי אתם קובעים הגוי כולו, אי איכא גוי כולו אין אי לא לא.** עי' **בריטב''א** שהביא בשםבשם **הרבינו יונה** דשמעינן מהכא דכשמחרימין חרמות בבית הכנסת אם רוב הצבור שם חייבין האחרים לקבל עליהם, ואם לאו אין חייבין לקבל עליהם, אא''כ יש שם אחד הוא גדול מכולם לקבל נדוי וחרם שנדה והחרים, ותקנה וגזרה וחרם דין אחד יש להם כדכתיב במארה אתם נארים, וכל תקנה שרוב הצבור והוא החשוב במנין ובחכמה הסכימו בה, אף על פי שהמיעוט עומדין וצווחין הרי הם חייבין במה שהסכימו הרוב, ובלבד שיהא נראה לרוב ההוא דיש בגזרה ההיא תקנה לצבור מתקנין כן על הכל בשוה, אכן אם יש בעיר חבר עיר צריכין לעשות כן מדעתו ואם לאו אין במעשיהם כלום כדאיתא בב''ב דף ט' ע''א.

**יא. בתוד''ה אי איכא גר כולו אין אי לא לא. פי׳ אינה חלה כשאר גזירות ויכולה להתבטל אף בב״ד קטן מיהו חלה היא לענין שצריכה שום היתר שהרי שמן נהגו בו איסור עד שבא רבי יהודה והתירו.** ואולם **ברמב"ם** בהל' בפ''ב ה''ו כ' דכשגזרו ב''ד גזירה ודימו שרוב הקהל יכולין לעמוד בה, ואחר שגזרוה פקפקו העם בה ולא פשטה ברוב הקהל הרי זו בטלה ואינן רשאין לכוף את העם ללכת בה. ועי''ש **בלח''מ** דס''ל לרמב''ם דתי' התוס' הוי דוחק הוא כיון דקרא משמע דאי ליכא הגוי כולו לא חלה כלל ולכך תירץ הרמב''ם דודאי דלא חלה כלל כיון שאין רוב הציבור יכול לעמוד, אלא שמ"מ בשמן כיון שעמדו בה שנים הרבה ודימו שפשטה לכך צריכה היתר עכ''פ בב''ד קטן. וכוונת הגמ' היא דסמכו רבותינו להתיר בב"ד קטן מפני שדדרשו מקרא דאם מתחלה ידעו שלא פשטה לא חלה כלל ואינה צריכה היתר, ולכך היכא דדימו שפשטה מעלינן ליה דרגא דצריכה היתר בב"ד קטן.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - מא'**

**א.** דף לו' ע''ב **ובנותיהן אסורין משום דבר אחר ופרש"י משום עבודת אלילים.** עי' **ברמב"ן** דתניא בפרקי ר' אליעזר הגדול שאליהו ז"ל [נראה דכוונתו לפנחס כדאיתא בפרקי דר''א פ''מו,] גזר על היין על דבר פעור, וצ''ל דזהו נמי כוונת רש''י משום עבודת אלילים, ועי''ש שכ' דאיהו גזר בשתיה ואתו אינהו גזור אפילו בהנאה. ועי' בדף מ' אות ז'.

**ב. אלא דאורייתא עובד כוכבים הבא על בת ישראל דמשכה בתריה,** **בר"ן בסנהדרין** בדף עד' כ' דאע''ג דבישראל הבא על הכותית איכא כרת כו' מ''מ כותי הבא על בת ישראל לא שמענו שיהיה בה כרת, ודין הוא דישראלית הנבעלת לכותי בנה נמשך אחריה ויהיה ישראל, אבל ישראל הבא על הכותית הולד נמשך אחריה ויהיה כותי וקורא אני בו ובעל בת אל נכר ע"ש.וכ''כ **התוס' ביבמות** דף עז' ע''ב בד״ה קסבר, והא דאמרו הכא דאוריתא עו''כ הבא על בת ישראל וכו' כ' **התורי''ד** דלב''ד של שם קרי דאורייתא מפני שהוא כתוב בתורה, וכ'''כ **הרש''ש**.

אכן **באב''מ** ס''טז ס''א כ' דנבעלה לכותי הוי דאורייתא משום כי יסיר את בנך דהוא בן בתו דהוי כבנו והוא אפילו בשאר אומות כיון דמפרש טעמא בקרא ואפילו לרבנן נמי עי''ש באריכות.

ו**בחזו''א** אבה''ע ס''ד ס''ק א' ביאר את לשון הגמ' דאורייתא עובד כוכבים הבא על בת ישראל דמשכה בתריה דבישראלית לנכרי בין בז׳ אומות ובין בכל המסירין לר״ש, אינו אסור אלא באישות דרך חתנות אבל לא בזנות, וכן בתו לא תקח לבנך בז׳ אומות היינו אישות דרך חתנות, דאינו אסור מה״ת דב״ד של שם גזרו, וכוונת התוס' ביבמות היא משום באופן של דרך זנות.

**ג. בא''ד** **בשו''ע** יו''ד סימן קנז סעיף א פסק דכל העבירות שבתורה, חוץ מעבודת כוכבים וגלוי עריות ושפיכות דמים, אם אומרים לו לאדם שיעבור עליהם או יהרג אם הוא בצנעה יעבור ואל יהרג. וכו' ובג"ע ושפ''ד אפילו בצנעה ושלא בשעת הגזרה, ואפילו אין העובד כוכבים מכוין אלא להנאתו, יהרג ואל יעבור. אך כ' שם **הרמ''א** דעובד כוכבים הבא על בת ישראל אינו בכלל גילוי עריות.

**ד. זנות נמי בבית דינו של שם גזרו דכתיב ויאמר יהודה הוציאוה ותשרף** עי' **בחי' הראב''ד** שביאר דאע״פ שבאותהשעה לא היו ישראל, מ''מ הרי היו שם ב''ד של שם וב''ד של אאע״ה שהיו מקיימין את התורה בהופעת רוח הקדש, ושאר האומות היו בעיניהם כגוים לפי שלא היו מקיימין המצות והיו עובדים ע״ז, ולפיכך גזרו עליהם שיהו גדורים מן העריות שלא יתערבו באחרים כדי שלא ימשכו אחריהם בע״ז שלא ישאו את בנותיהם, וכן גזרו בנותיהם שלא יגשו להם ואפילו בדרך זנות, ולא עוד אלא מפני גדר דבר גזרו עליה שריפה באותה שעה, ולפיכך כששמע יהודה כי ממנו היה הצילה, שהרי יהודה ישראל היה, ועי''ש הוסיף שבני יעקב כשהיו נושאין את בנותיהם היו מגיירין אותן קודם לכן. וע''ע **באור החיים** עה''ת שם שכ' כעי''ז, ואולם יעוי''ש **ברמב''ן** וצ''ע.

**ה. דאורייתא בפרהסיא וכמעשה שהיה ואתו אינהו גזור אפילו בצינעא.** עי' **ברמב"ם** בפ''יב מהל' איסורי ביאה ה''ו שכ' היכא שלא פגעו בו קנאים ולא הלקוהו ב"ד הרי עונשו מפורש בדברי קבלה שהוא בכרת שנאמר כי חלל יהודה קדש ה' אשר אהב ובעל בת אל נכר יכרת ה' לאיש אשר יעשנה ער ועונה, אם ישראל הוא לא יהיה לו ער בחכמים ולא עונה בתלמידים ואם כהן הוא לא יהיה לו מגיש מנחה לה' צבאות, הנה למדת שהבועל כותית כאילו נתחתן לעכו"ם שנאמר ובעל בת אל נכר ונקרא מחלל קדש ה'. והביאו **השו''ע** בס''טז ס''ק ב', ועי''ש **בחלקת מחוקק** בס''ק ה' שכ' דמלשון זה משמע דעונש דקרא לא קאי רק על דבר שהוא אסור מן התורה כגון דרך אישות או פרהסיא אבל לא בצנעא, וכן לשון כי חלל יהודה ג"כ משמע פרהסיא. ואולם **בבית שמואל** שם בס''ק ד' הביא את דברי **הדרישה והב"ח** שכ' דאפילו בעל בצנעה מ"מ כיון דלא קיבל את דינו אז עונשו מפרש בקבלה. ועי''ש באבנ''מ ס''ק ד' הביא **דבחי' הר"ן פרק הנשרפין** דף פב' כ' בריש דבריו שאין קנאין פוגעין אלא בפרהסיא ואף הכרת האמור בקבלה כמו''כ אינו אלא בפרהסיא שאם היה הכרת אף בצנעא למה הוצרכו ב"ד של חשמונאי לגזור על הכותית הרי יש בו כרת. אלא שמכל מקום תמה שם מה הענין לחלק בכרת בין צנעא לפרהסיא, ותי' דאפשר שהכרת מפני חילול השם וחילול ליתא אלא בפרהסיא. או שבאמת יש כרת בצנעא כמו בפרהסיא אלא שמפני שבדיני אדם אין עושין לו כלום מאחר שהקנאין אין פוגעין בו אלא בפרהסיא גזרו ב"ד של חשמונאי שיהיו מלקין אותו ד' מלקיות משום נשג"א כדי להרחיק את אדם מן העבירה שיש בני אדם רשעים שאין עומדין בעצמם בשביל כרת המסור לשמים ובשביל המלקות יתרחק מן האיסור ומעתה אפילו בפרהסיא הועילה גזירתם כשלא פגעו בו קנאין ומאי שאמרו בסוגין שלא היתה גזירתם אלא בצנעא היינו משום דאלו היה בפרהסיא לא ימסור אדם לעבירה זו שאם יבא קנאי אחד שיהרגנו אלא עיקר גזירתם היתה בצנעא וה"ה בפרהסיא היכא דלא הוי שם קנאי. וכ' האבנ''מ דלפ"ד איסור כותית הוא מן התורה אפילו בצנעא.

והנה **בב''י** שם הביא את מה שכ' **בארחות חיים** (בהל' ביאות אסורות אות ח') בשם **הרמב"ן בתורת האדם** (שער הסכנה עמ' לו) ישראל הבא על הגויה כיון שהוא מחייבי מיתה שהרי קנאים יכולין לפגוע בו הרי הוא בכלל ג' עבירות ואפילו הגויה מתכוונת להנאתה יהרג ואל יעבור, והיינו דוקא אם בא עליה בפרהסיא וכ''פ שם **ברמ''א**. ועי' **בש"ך** ביו''ד ס''קנז בס''ק יב' שהביא את דבריו וכ' דכן משמע בפוסקים שם, אולם כ' **שלנמו"י** שכ' דאפילו לא פגעו בו קנאים חייב כרת, אפילו בצנעה יהרג ואל יעבור.

**ו. ברש''י ד''ה נשג"א וכו', ומשום אשת איש דבעולת בעל יש להן לבני נח דכתיב והיא בעולת בעל**  עי' **בב"ש** ס''טז ס''ק ב' שהביא את דברי התוס' בקידושין דף כא' דאם יש לה בעל איכא איסורא דאורייתא היינו עשה ודבק באשתו, ועי''ש עוד שצין לדברי **התוס' בסנהדרין** דף נב' ד"ה פרט לאשת אחרים שכ' דאע''ג דאין אישות לעכו"ם הייינו דאין מיתה ואזהרה, אבל איסורא מיהא איכא מדאיצטריך למשרי יפת תואר דדרשינן בספ"ק דקידושין אשת אפילו אשת איש.

ואולם **באבנ''מ** שםבס''ק א' הביא את דברי **הרמב"ם** בפ"ח מהל' מלכים ה"ג שכ' דאין אשת יפ"ת מותרת אלא בשעת שביה בין בתולה בין אשת איש שאין אישות לגוי ע"ש, דמשמע דס"ל דאין אישות לגוי כלל והביא דכ"כ הרשב"א בחידושיו לקידושין דף כא' דאין אישות לגוי כלל ואפי' איסור עשה ליכא, ולדעת הרמב"ם **והרשב"א** הך עשה דודבק באשתו אינו אלא לבני נח אבל לישראל ליתא להאי עשה, ואשת גוי התמעטה מדכתיב איש אשר ינאף את אשת רעהו פרט לאשת אחרים. ועי''ש באב''מ מש''כ בזה. [וע''ע ברש''י בסנהדרין דף פב' ע''א וצ''ע].

וע''ע **ביד רמ"ה** בסנהדרין דף פב' ע''א שכ' דאירי כאן באשת איש דאע''ג דלית להו קידושין גזרו רבנן עלה כדי שלא יהא רגיל אצלה משום דדמיא לאשת איש, [והיינו כדעת הרמב''ם והרשב''א].

**ז. בא''ד ומשום שפחה,** עי' **ברש''י בסנהדרין** בדף פב' בד''ה שפחה שביאר דהיא כשפחה אצלו שכנסת ישראל גבירה נקראת.

**ח.**  **ברש"י ד''ה משום נשג"ז וכו' זונה שאם כהן וכ''ה בתוס' ד''ה משום, ועי'''ש שכ' דבעובדת כוכבים שייך זונה ליאסר לכהן ואף הכהן לוקה עליה כבעולה ודאי וכו' והך גזירה דב״ד של חשמונאי היה בסתם עובדת כוכבים שאין ידוע לנו שנבעלה דמספיקא לא לקי,** אולם יעוי' **ברמב"ם** בפ''יב מהל' איסורי ביאה ה''ב שכ' הבא על הכותית דרך זנות מכין אותו מכת מרדות מד"ס, גזירה שמא יבא להתחתן, ואם ייחדה לו בזנות חייב עליה משום נדה ומשום שפחה ומשום כותית ומשום זונה, וכו' ובה''ג הוסיף דבד"א כשהיה הבועל ישראל אבל כהן הבא על הכותית לוקה מן התורה משום זונה ואחד זונה כותית ואחד זונה ישראלית ובבעילה בלבד לוקה שהרי אינה בת קידושין, אלמא כל גזירת בית חשמונאי היתה על ישראל דלגבי כהן בלא''ה אסורה מה''ת. ועי' **בערל''נ בסנהדרין** דף פב' ע''א ביאר דהרמב"ם אזיל שיטתיה בפ"א מהל' אישות ה"ד דהבא על בת ישראל שלא לשם קידושין לוקה מן התורה משום לא תהיה קדשה, וא"כ שפיר שייך לגזור ביאת נכרית בלא קידושין אטו בת ישראל בלא קידושין. אכן דעת **הראב"ד** שם דלא הוי זונה אלא מופקרת לזנות וכן דעת **רש"י בסנהדרין** שם בד"ה זונה מופקרת ואפילו ישראלית עכ"ל ובאמת דלדעת הראב"ד לא גזרו ב"ד של חשמונאי אלא במיוחדת לו דלא הוי מופקרת ולכן הוצרך לפרש דבכהן איירי **והתוס'** נמי הכי ס''ל . וע''ע **בלחם סתרים** מש''כ בזה.

**יא.** **בתוד''ה משום** **וכו' ואמר בפרק עשרה יוחסין (קידושין דף ע'.) דפליגי רבי אלעזר בר יעקב וכו',** עי' **במהרש''א, ובחי' מהר''י שפירא.**

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז -מב'**

**א.** דף לו' ע''ב **יחוד דבת ישראל דאורייתא היא דאמר ר' יוחנן משום ר"ש בן יהוצדק רמז לייחוד מן התורה מנין שנאמר כי יסיתך אחיך בן אמך, וכי בן אם מסית בן אב אינו מסית אלא בן מתייחד עם אמו ואין אחר מתייחד עם כל עריות שבתורה, יחוד דאורייתא דאשת איש,** עי' **ברמב''ם** בריש פ''כב מהל' איסורי ביאה שמבואר מדבריו היינו דה''ה כל העריות. וכ''ה **בטור ובשו''ע** באבה''ע ריש ס''כב. והנה **ברמב"ם** שם בה''ב כ' דאיסור ייחוד העריות מפי הקבלה. ועי'' **בב''י ובמל''מ** שם מש''כ בזה.

**ב.** **ואתא דוד וגזר אפי' אייחוד דפנויה,** ועי' **בקידושין דף פא'** ע''א דאמר רב מלקין על היחוד ואין אוסרין על היחוד אמר רב אשי לא אמרו אלא ביחוד דפנויה אבל ביחוד דאשת איש לא שלא תהא מוציא לעז על בניה שהן ממזרין וכ''פ **ברמב"ם** פ''כב מהל' איסורי ביאה ה''ג דכל המתייחד עם אשה שאסור להתייחד עמה בין ישראלית בין כותית מכין את שניהן מכת מרדות האיש והאשה, ומכריזין עליהן, חוץ מאשת איש שאע"פ שאסור להתייחד עמה אם נתייחד אין לוקין, שלא להוציא לעז עליה שזינתה ונמצאו מוציאין לעז על הבנים שהן ממזרים. וכ''פ **בשו''ע** ס''כב ס''ב.

**ג. אבל ייחוד דעובדת כוכבים לא ואתו אינהו גזרו אפילו אייחוד דעובדת כוכבים.** **בפרישה** ס''כב ס''ק סימן כב' הק' אמאי לא היתה עובדת כוכבים בכלל גזירת יחוד על הפנויה ותי' דבבת ישראל איכא למיגזר טפי כי יש לחוש אם יתיחד עם פנויה יתיחד גם עם מי שהיא ערוה עליו, משא''כ בגויה שאינו יכול לבוא לידי עריות, והו''ד **בב''ש** ס''ק ב'. **ובט''ז** ס''ק א' שם תי' בישראל יכול לבוא לידי איסור נידה דאוריתא משא''כ בגויה. וע''ע בחי' **מהר''י שפירא.**

**ד.** דף לז ע''א **אמר לו בימינו תתיר אף את הפת. ברמב"ן** בדף לה' ע''ב תמה למה לא התיר ר' יהודה הנשיא את הפת קודם שיתיר את השמן, ותי' דמפני שחתנות הפת יותר גדול משל שמן מפני שהוא חיי נפש והכל צריכין לו תדיר והוא מעשה נשים לפיכך לא רצה להתיר החמור תחילה, ועוד תי' דכיון שהפת מתבשילי גוים הוא חשש שאם היה מתיר מקצת המבושלין היו מזלזלין בכולן לפיכך התיר את השמן.

**ה.** דף לז ע''א **בתוס' ד''ה דיקרב בדיקרב בחיבורין פי' כגון ראובן שנגע במת ובא שמעון ונגע בו בעודו נוגע במת וטומאה בחיבורין ודאי הוה דאורייתא** ואולם דעת **הרמב''ם** בפ''ה מהל' הלכות טומאת מת ה''ב דטומאה בחיבורין מדברי סופרים לאו דאוריתא, ועי''ש **בכ''מ** שכ' בשם **המהר''י קורקוס** דהרמב''ם מפרש דאחרי דאמר רבא לא תתלו ביה בוקי סריקי ברב נחמן נתבטלו הדברים שאמרו תחלה משמיה דר"נ, וכ''כ **בחי' הראב''ד** בסוגין.

**ו. בתוס' ד''ה והשלקות וכו' שמא גזירה קדמונית היא ולא נגזרה עם הפת ושלקות היא עניני תבשיל כדמשמע בהך שמעתא ומתחלה גזרו עליה מטעם חתנות ועל הפת לא גזרו משום דלא שייך ביה חתנות כ"כ עד שבאו שמאי והלל וגזרו בי"ח דברים גם על הפת,** ועי' בדף לט' אות א' שהבאנו **דהרמב"ן ובר''ן** במתני'כ' דשמאי והלל גזרו על פתן ועל שמנן משום יינן כיון דגזרו משקה משום משקה, וגזרו על פת משום יין כיון דשכיח הכי דטעים מידי ושכיח חתנות דידיה מפני שהוא חיי נפש והכל צריכין לו, ובא ב''ד אחר וגזר בכל השלקות משום חתנות או משום שמא יאכילנו דבר האיסור, אך ברמב''ן מסים דמ''מ משמע דפת ושאר תבשילי גוים מטעם אחד הן אסורין.

**ז. אלא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא בר"ן** כ' דכיון דאסמכוה אקרא דומיא דקרא בעינן וכל שלא נשתנה מברייתו על ידי האור כגון קליות אפילו הוא דבר שאינו נאכל כמות שהוא חי ועולה על שלחן מלכים ללפת בו את הפת אין בו משום בשולי עובדי כוכבים, וזהו היתרן של קליות מפני שהן לא נשתנו מברייתן ולא מפני שיהונאכלין כמות שהן חיין עי''ש, ואולם הביא דמדברי **הרמב''ם** שכ' בפ''יז מהל' מאכלות אסורות ה''יז דקליות של עובדי כוכבים מותרין דלא גזרו עליהן שאין אדם מזמן את חברו על קליות מבואר דלמסקנה גם דבר שלא נשתנה מבריתו אסור. ועי' **בב''י** בסימן קיג שכ' דע"פ דברים אלו נהגו היתר באפונים קלויים שקולים הגוים ולא פקפק אדם עליהם אם לא במקום שנוהגין למשוח המחבת בשמן בשעת קליה והוא מקום שיש לחוש שמא ישימו חלב במקום שמן. **וכ''פ** ברמ''א סימן קיג ס''ב.

**ח.** דף לח' ע''א **בתוס' ד''ה אלא מדרבנן וכו' אומר הר"ר אברהם ב"ר דוד דודאי שלקות אסרו חכמים כשהעובד כוכבים מבשלם בביתו אבל כשהוא מבשל בביתו של ישראל אין לחוש לא לחתנות ולא לשמא יאכילנו דברים טמאים ולא הודה לו ר"ת דודאי כיון שהעובד כוכבים מבשל לא חלקו כלל חכמים בין רשות הישראל לרשות העובד כוכבים כי לעולם יש לחוש שמא לא יזהר גם בביתו של ישראל כמו בביתו של עובד כוכבים.** ועי' **בב''י** בסימן קיג שהביא את דברי הראב''ד שכ' שנראה שהוא מדעת הפוסקים שסתמו דבריהם ולא חילקו דלא ס''ל כהראב''ד, ועי''ש **בבדק הבית** שכ' דדבריו באו לאפוקי מהרבינו ירוחם [בני"ז ח"ז בדף קס' ע"ד] שכתב שרוב הפוסקים הסכימו להתיר. וכ''פ **בשו''ע** שם ס''א. דאפילו בכלי ישראל ובבית ישראל, אסור משום בישולי עובדי כוכבים. ועי''ש **בט''ז** ס''ק ג', **ובש"ך** בס"ק ז',.

ועי''ש עוד **בב''י** שהביא **דבארחות חיים** (הל' איסורי מאכלות סי' סז) הביא את דברי **הרמב"ן** בתשובה שדעתו שאין איסור בשפחות הללו הקנויות לנו דמלאכה דעבד ערל דישראל היא דקנוי לו למעשה ידיו ומוזהר עליו בשבת מן התורה וליתיה בכלל גוים והילכך ליתיה בכלל גזרות דידהו וכן נהגו עכ"ל. אולם הביא **דהרא"ה** [בבדה"ב ב"ג ש"ז דף צד' ע''א] כ' דאע''פ שהדעת נוטה לדבריו בעל נפש ראוי להחמיר על עצמו וכ''כ **הרשב"א** בתשובה (ח"א סימן סח וסימן תקכב) דאנו נוהגים איסור בבישוליהן ואפילו בדיעבד והם דבריו, ועי' **בשו''ע** סימן קיג ס''דשכ' דיש מי שמתיר בשפחות שלנו ויש מי שאוסר, ואפילו בדיעבד. **וברמ''א** כ' דבדיעבד יש לסמוך אדברי מתירים ואפילו לכתחלה נוהגין להקל בבית ישראל שהשפחות והעבדים מבשלים בבית ישראל, כי אי אפשר שלא יחתה אחד מבני הבית מעט. ועי''ש **בש"ך** בס"ק ז'.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - מג'**

**א.** דף לח' ע''א **אמר שמואל בר רב יצחק אמר רב כל הנאכל כמות שהוא חי אין בו משום בישולי עובדי כוכבים, ברש''י** **בביצה** דף טז' בד''ה אין בהם משום בשולי נכרים ביאר דכיון שנאכל כמו שהוא חי אינו בשול, דלא אהני מידי. ואילו **בר''ן** כ' [בדף ח' ע''ב מדפי הרי''ף] דאי''ז משום דלא חשיב בישול אלא דכיון דהגזירה היא משום איקרובי דעתא א''כ כל שנאכל כמות שהוא חי אין קירוב הדעת בבשולו. ועי''ש **ברא''ה**. וע''ע **במאירי** בסוגין בד''ה דגים.

**ב. בא''ד** עי' **בריטב"א** כ' דמירי אפילו שאין הרגילות לאוכלו אלא מבושל, מ''מ כיון שראוי לאוכלו כמות שהוא חי אין בו משום בישולי עכו''ם.

**ג. בפומבדיתא מתנו הכי אמר רב שמואל בר רב יצחק אמר רב בכל שאינו נאכל על שולחן מלכים ללפת בו את הפת אין בו משום בישולי עובדי כוכבים.** **ברמב''ם** בפ''יז מהל' מאכלות אסורות ה''טו כ' דהטעם הוא מפני שעיקר הגזרה משום חתנות שלא יזמנו העכו"ם אצלו בסעודה ודבר שאינו עולה על שולחן מלכים לאכול בו את הפת אין אדם מזמן את חבירו עליו.

וע''ע **בכף החיים** בס''קיג ס''ק ב' שכ' בשם **האר''י [**בס׳ טעמי המצות פ׳ עקבובשער המצוותפ׳ וילך]. והביאו ג''כ **הברכ״י** בשיורי ברכה ס''ק ב׳, דמלכים לאו דוקא מלכים אלא אם אפילו עולה על שלחן שרים שבארץ ההיא, וביאר שם הכה''ח דהכוונה היא לאנשים חשובים שראוי מאכל זה לתת לפניהם. ולענין מש''כ הגמ' דבעינן שיהיה ראוי ללפת בו את הפת, יעוי' היטב באות ד'.

**ד. רש"י בד''ה דגים קטנים וארדי ודייסי אין נאכלין חיין ואין עולין על שולחן מלכים ללישנא קמא יש בהן משום בישולי עובדי כוכבים ללישנא בתרא שרו.** וכ''כ **התוס'** אולם **ברשב''א בתורת** **הבית** בית ג' שער ז' **ובריטב''א** כ' בשם **ר''ח** דדגים קטנים וארדי אין נאכלין כמות שהן חיין ואינן עולין על שלחן מלכים ללפת את הפת, אולם דייסא נאכלת כמות שהיא חיה דהא חטין חזו לכוס כדאיתא בברכות דף לז' ע''א ועולה על שולחן מלכים והילכך למ''ד דכל שנאכל כמות שהוא חי אין בו משום בישולי עכו''ם, כיון שנאכלת כמות שהיא חיה, ולמ''ד כל שאינו עולה על שולחן מלכים אין בו משום בישולי עכו''ם יש בה משום בישולי נכרים. ובדייסא הדבר בהפך שנאכל כמות שהוא ועולים על שלחן מלכים, ועי''ש **ברשב''א ובריטב''א** שהק' לפ''ז היאך אמרו דדיסא עולה על שולחן מלכים ללפת את הפת והרי אמרו בביצה דף טז' ע''א הני בבלאי טפשאי דאכלי נהמא בנהמא. **וברשב''א** תי' דלא אמרו ללפת את הפת אלא דוקא במיני לפתן, כלומר שאין בכל מיני ליפתן משום בישולי נכרים אלא במיני לפתן החשובים שעולין מחמת חשיבותן על שולחן מלכים ללפת את הפת לפי שאין קירוב הדעת, אלא בהם אבל מאכלין הנאכלין בתורת מאכל ולא בתורת לפתן לא בעינן שיהיו עולים על שולחן מלכים ללפת אלא סגי שיהיו עולין על שולחן מלכים כדי לאכול ואז יש בהם משום בישולי נכרים. והילכך דייסא דראויה למאכל למלכים אסורה אליבא דפומבדיתא.

ואילו **בתורת חיים** כ' דדוקא נקט ללפת את הפת דכיון דמלכים מלפתין בו את הפת חשיב הוא ושייך ביה חתנות אבל דבר שעולה על שלחן מלכים ואין מלפתין בו את הפת אע''ג דאינו נאכל כמות שהוא חי אכילת עראי הוא ולא שייך ביה חתנות. ועי''ש שכ' דדה''ט נוהגין לאכול מרקחת של עכו"ם מעשה רקח אע''ג דעולה על שלחן מלכים ואין נאכלין כמות שהן חיין כגון מיני עיקרין וקליפי פירות מרוקחין לפי שאין מלפתין בהן את הפת ואין אוכלין מהן קבע אלא אכילת עראי, ועי''ש שכ' דאע''ג **דהטור** בס''קיב כ' ללפת בו את הפת או לפרפרת וכן משמע מדברי הרמב"ם [עי' לקמן מש''כ בשם הפר''ח] צ''ל דדבר העולה לפרפרת חשוב הוא.

וענין הלכה יעוי' **בשו''ע** בסימן קיג ס''א שהביא את לשון הטור וכ' **הפר''ח** בס''ק ג' שכוונת השו''ע היא שאף שהמלכים אינם מלפתים בו את הפת כיון שעולה על שלחן מלכים לפרפרת דהיינו לקינוח סעודה נאסר משום בישולי עכו''ם, ועי''ש דמקור דברי הטור **ברמב"ם** פ''יז מהל' מאכלות אסורות ה''יח דפולין ואפונין ועדשים וכיוצא בהן ששולקין אותן העכו"ם ומוכרין אותן אסורין משום בישולי עכו"ם במקום שעולין על שלחן מלכים משום פרפרת.

ואולם **בריטב''א** הביא שיש שתי' דיש שהיו מתרצין דהא דאמרינן כל שאינו עולה על שלחן מלכים ללפת בו את הפת אין בו משום בשולי גוים ה''מ בדברים שאחרים מלפתין בו את הפת, אבל דברים שאין אחרים מלפתין אלא שאוכלים אותן בפני עצמן כגון דייסא, גם הוא עולה על שלחן מלכים כן ויש בו משום בשולי גוים, וכ' ע''ז **הריטב''א** דאי''ז מספיק בעיניו דהרי סו''ס כיון דכללא דנהרדעא הוא שכל שעולה על שלחן מלכים ללפת בו את הפת מה ענין דייסא לכאן, ולכך פי' דהנכון הוא שאף דייסא אינו נאכל כמות שהוא חי [וכפרש''י והתוס'] ואינו עולה על שלחן מלכים, וללישנא קמא יש בו משום בשולי גוים וללישנא בתרא אין בו משום בשולי גוים, דאע"ג דחיטים חזו לכוס אנן אכילה כמות שהוא חי בעינן.

**ה. בתוס' ד''ה איכא בינייהו וכו' ש"מ דבעי למנקט דברים שנעשה בהם לשון אחרון מוסף על הראשון ולהקל עליו דאפילו אינו נאכל חי כיון שאינו עולה לית ביה משום בישולי עובדי כוכבים ולכן פסק ר"ת דהלכתא כהני תרי לישני ואי איכא חד מינייהו או נאכל חי או אינו עולה אין בו משום בישולי עובדי כוכבים דבשל סופרים הלך אחר המיקל,** ואולם כבר הבאנו באות ד' **שברשב''א בתורת הבית** כ'בשם **ר''ח**  דלמ''ד כל שאינו עולה על שולחן מלכים אין בו משום בישולי עכו''ם דיסא יש בה משום בישולי נכרים כיון שעולה על שלחן מלכים, ולענין הלכה יעוי' **בשו''ע** ס''קיג ס''א שפסק כדברי התוס' דתרוויהו בעינן.

**ו. בתוס' ד''ה דגים קטנים מלוחים וכו' ודגים קטנים מלוחים וכו' צ"ל דמיירי בגדולים קצת שעולים לפעמים על שולחן מלכים דאלת''ה תקשי לן להא דאמר איכא בינייהו דגים קטנים פי' דלמ"ד נאכל כמו שהוא חי יש בו משום בישולי עובדי כוכבים ולמ"ד אינו עולה דגים קטנים אין בו משום בישולי עובדי כוכבים והלכתא כתרוייהו לקולא וא"כ אמאי נקט מלוחים אפילו אין מלוחים נמי.**

וכ''פ **בשו''ע** ס''קיג ס''יב דדגים קטנים שמלחן ישראל או עובד כוכבים הרי הן כמו שנתבשלו מקצת בישול. ואם צלאן עובד כוכבים אח''כ מותרים. ועי''ש **בט''ז** שהביא את סברת התוס', ועי''ש עוד **בש''ך** ובמה שצוין בדף מג' אות ו'.

ואולם **בריטב''א** תי' דהא דאמר רב איתי א''ר דגים קטנים מלוחים אין בהם משום בשולי גוים אזיל כלישנא קמא, אולם הוסיף דאפשר דכשהם מלוחים עולים על שלחן מלכים מחמת מתוק מלחן, אפ''ה אין בהם משום בשולי גוים לפי שנאכלים כמות שהם חיים, ועי''ש שביאר דלפיכך הביא הרי''ף את מימרא דרב איתי אע''ג שלא בא לפסוק הלכה כל''ק, וכן עיקר. וכעי''ז כ' **הב''י** בסימן קיג' לבאר את חילוקו של הרשב''א בתוה''ב בין דגים גדולים לדגים קטנים דדגים קטנים משמלחן עולים הם על שלחן מלכים כיון שמתוך רכותן ע"י מליחתן הם ראויים לאכילת כל אדם ומשו''ה אם אין צליאתן שאחרי מליחתן חשובה צליה, משא''כ אבל דג מליח גדול אינו ראוי ע"י מליחתו אלא לאכילה ע"י הדחק, ועי''ש שכ' דדבר זה למד מדברי הרשב"א בתוה''ב [שם]. **ובב"ח** שם תי' דהכא איירי במיני דגים קטנים חשובים שגידול שלהם קטן ולעולם לא נמצאו גדולים, ואותם עולים על שלחן מלכים והביא ראיה שהרי בפרק כל כתבי גורס הרי''ף (שבת מד א) במה מענגה בדגים קטנים אלמא דמיירי במיני דגים חשובים שעולים על שלחן מלכים ואית בהו עונג שבת. והו''ד **בט''ז** שם ס''ק יב', **ובש''ך** ס''ק טז', ועי''ש **בערוה''ש** ס''כו שכ' דלפ''ז דבמיני דגים קטנים שזהו עצם גידולם ואין מתגדלין יותר כמו הערינג' ומרקדש' וסרדינים ופלינדרקס' וסמיקס' וכיוצ''ב שהם חשובים מאד, ועולין על שלחן מלכים, יש בהם משום בישולי עכו''ם אא''כ נמלחו מקודם.

**מראי מקומות - ע''ז - מד'**

**א. אמר רב יוסף אם צלאן עובד כוכבים סומך ישראל עליהם משום עירובי תבשילין ואי עבדינהו עובד כוכבים כסא דהרסנא אסור פשיטא מהו דתימא הרסנא עיקר קמ״ל קימחא עיקר** עי' **בריטב"א** שכ' דמהכא שמעינן דכל שמעורב מדברים שמקצתם יש בהם משום בשולי גוים ומקצתן אין בהם שאין הולכין אחר שם התבשיל אלא אחר עיקר התבשיל, ולפיכך פאנאדאש [פשטידה] אין הולכין אחר הלחם אלא אחר הבשר והדג שבהם. **וכ''כ ברשב''א בתורת הבית** [בית ג שער ז] דמהכא שמעינן דכל היכא שמערב דברים שאין בהם משום בישולי נכרים ונתבשלו על ידי נכרי הולכין אחר עיקרו של תבשיל, אם עיקרו מדברים שיש בהן משום בישולי נכרים אסור, ואם עיקרו מדברים שאין בהן משום בישולי נכרים מותר, והביאו **השו''ע** להלכה בס''קיג ס''ב.

**ב.** עי'''ש **בריטב''א** שהוסיף **דכל מאכל שעיקרו לרפואה אין בו משום בשולי גוים** שאין זה בכלל אוכל ושלקות. ובאמת יעוי' **בשו''ע באו''ח** ס''שכח ס''יט שפסק דחולה שאין בו סכנה מותר בבישולי א"י. ועי''ש **במ''ב** ס"ק סג' שביאר בשם **הפמ''ג** דאע''ג דשאר איסורי דרבנן אסור לחולה שאב"ס לאכול ולשתות כדאיתא ביו"ד סימן קנ"ה שאני בישול א"י שאין איסורו מחמת עצמו. ועי''ש **בב''י** שטעם זה כ' **הר"ן** בפירקין [דףט' ע''א מדפי הרי''ף] ובשם **הרשב"א** [במשמרת הבית ב"ג ש"ז] דאיסור בישולי גוים שהוא איסור קל משום שמא יבוא לאכול עמו לפיכך הותר בחולה שאין בו סכנה בשבת, ובשם **הרא"ה** [בדק הבית שם] כ' דהטעם הוא משום דגוי המבשל לחולה בשבת שהיא שעה שאין אנו יכולין לבשל בישולי גוים, ובכה''ג לא מיתסרי משום חתנות, ולפיכך כ' הרא''ה שמותר אף לבריא לכאול ממנו במוצ''ש כיון דאין בזה משום בישולי גוים כלל כיון דליכא משום חתנות אך כ' דכיון שאין לסברא זו ראיה כיון שאפשר שהתירו דוקא לחולה מפני שהתירו לו כל דבר הנעשה על ידי גוי שאין איסורו מגופו אולם להתירו לבריא אין לנו ראיה, וכ''פ **במ''ב** שם דמה שנשאר למוצ"ש אסור אפילו לחולה עצמו כיון שאפשר לבשל לו אז ע"י ישראל. ועי''ש **בשעה''צ** דכ''כ האחרונים [כופה''נ כוונתו לפמ''ג שם למשב''ז בס''ק יד' ובס''ק ו', אולם בט''ז שם בס''ק יד' אסר לחולה עצמו רק אם הבריא] וכן מבואר ברשב''א [הנ''ל]. [וד''ז מצוי בבתי חולים ישמע חכם ויוסיף לקח] ואולם יעוי' **ברמ''א** ביו''ד ס''קיג ס''טז שהתיר במוצ''ש אפילו לבריא וכ''ד **הש''ך** שם **בנקודת הכסף,** **והט''ז** שם בס''ק טז' מחמיר בזה, ועי''ש בפמ''ג באו''ח שם, וע''ע בשמירת שבת כהלכתה פ''לח ס''יא וס''ק מד' וס''ק מה'.

**ג.** **לענין הכלים שבשל בהם עכו''ם** יעוי''ש **בריטב''א** שהביא בשם **הרשב"א בתורת הבית [**בשער ג' בסוף בית ז']שגם הם נאסרין כמו שאר איסורין דרבנן כיון שבלעו איסור, אולם **הרא"ה** התיר כיון שמצינו שהקלו בכמה דברים משום בשולי גוים, מסתברא נמי שלא היתה הגזירה אלא בעיקר התבשיל ולא בבליעתו דגריע טובא מדבר שאינו עולה על שלחן מלכים, וכ' הריטב''א דטעמא דמסתבר הוא, אכן היכא שאפשר בהגעלה טוב הוא להגעילם**. ובשו''ע** ס''קיג ס''טז הביא את דבריהם והוסיף דאף לדברי המצריכים הכשר, אם הוא כלי חרס מגעילו שלש פעמים ודיו [אף דלשאר איסורים לא מצינו הגעלה לכלי חרס כדאיתא במסכתין דף לד'] מפני שאין לאיסור זה עיקר מדאורייתא. ועי' **במ''ב** בס''שכח ס''ק סג' שפסק דצריכים הכשר דהכלים של בישולי א"י צריכים הכשר ואפילו כלי חרס כיון דעיקר איסורו אינו אלא מדרבנן דיו אם מגעילו ג"פ, והוסיף דבדיעבד אם בישל בו בלי הגעלה ויש רוב בתבשיל מותר, והביא דיש מקילין דאין צריכין הכשר כלל ומסים הסומך עליהן לענין כלים שבישלו בהן לחולה בשבת לא הפסיד. ועי''ש **בשעה''צ** ס"ק מא' דכיון דבלא''ה הרמ"א ביו''ד סתם כהרא"ה דאף לבריא מותר, וכ''ד הש''ך בנקודת הכסף, לפיכך אף שלמעשה אין להקל, מ''מ כיון שבבתוספת שבת הביא כמה אחרונים דס''ל כהט"ז, עכ''פ לענין הכלים יש לסמוך עלייהו, ומסים שם דכן משמע בחיי אדם.

**ד.** **מהו דתימא לבשולי מנא קא מיכוין קמ"ל לשרורי מנא קא מיכוין. ופרש"י ז"ל שאין בכלים משום בשול,** ועי' **בריטב"א** שכ' ע''ז דהרי בשבת דף עד' ע''ב אמרי' הא מאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל ואמרינן פשיטא מהו דתימא לשרורי מנא מכוין קא משמע לן דלבשולי מנא מכוין, ולפיכך כ' דהעיקר הוא דהאי סיכתא רטיבא תרוויהו איתנהו, בשולי מנא ושרורי מנא, וכמו שאמרו בשבת דמרפא רפי מעיקרא והדר קמיט ורפוי ראשון הוא הבשול, אלא שלענין שבת חשיב בישול כיון שמלאכת מחשבת אסרה תורה ונמצא מתחייב על הבשול שאי אפשר זולתו, אבל כאן לענין בשולי גוים הקילו שאין הולכין אלא אחר עיקר הכונה שהיא לשרורי מנא, והפירוש מהו דתימא דלבשולי מנא חשיב היינו דזהו עיקר כוונתו וקמ''ל דעיקר הכונה לשרורי מנא.

**ה.** דף לח' ע''ב **דג מליח חזקיה שרי ור' יוחנן אסר. ופרש"י שמלחו העובד כוכבים ובמליחתו הוא נאכל בלא בישול. וכ''כ התוס' בע''ב בד''ה דגים,** ואולם **הרמב''ן** כ' דלא נראו לו דבריו של רש''י שלא גזרו חכמים אלא בתולדות האור, וכמו שמצינו דאע''ג שכבוש הרי הוא כמבושל לענין שאר איסורים, ומ''מ הרי מבואר במשנה בדף לה' ע''ב דכבשים של נכרי שאין דרכן לתת לתוכן יין וחומץ מותר, ולכך פי' דפליגי בדג גדול מליח שצלאו גוידר''י אסר כיון שהוא עולה על שלחן מלכים ואינו נאכל נמי כמות שהוא מליח, וחזקיה שרי כיון דנאכל הוא ע"י הדחק, וזהו הטעם גם בביצה צלויה לפי שראויה לגמוע אותה חיה. וכן הביא **הרשב''א בתוה''ב** [שם] בשם **הרבינו יונה** ועי''ש שפסק כר''י לאיסור, ואולם **הרשב''א** שם תמה עליו דלא היה לו לפסוק כרבי יוחנן במקום חזקיה ובר קפרא ולפיכך פסק להיתר כחזקיה ובר קפרא, וכ''פ **הרמב"ן** בסוגין וכן הביא שם **הרשב''א** בשמו שם, דדגים גדולים שנמלחו צלאן גוי מותרים כיון שהיו נאכלין כמות שהן על ידי מלחן.

**ואולם בתוה''ב הקצר** שם כ' **הרשב''א** דאםבישל דגים גדולים מלוחים אף על פי שיש מקצת אנשים אוכלים אותן חיין מחמת מילחן אכילה זו אכילת הדחק היא הרבה ואינה אכילה, היא לפיכך בשלן עו"ג הרי אלו אסורין, ויש מן החכמים שהתירו והראשון נראה עיקר.

ואולם **ברי"ף** כ' בשם **גאון** דלא איפסיקא הלכתא כר' יוחנן דאסר אלא בביצה צלויה, אבל בדג מליח הלכתא כחזקיה ובר קפרא דשרו דהוו להו רבים לגבי יחיד. וביאר **הרמב''ן** דטעמו הוא מפני שנתבשל קצת והו"ל תחילתו בהיתר וגמרו באיסור, וביאור דבריו נראה כש''כ **בריטב''א** דביצה חמורה טפי כיון שכל מעשיה ביד גוי, דאילו דג מליח כבר נעשית בו מליחה בהיתר שהכשירו לאוכלו כמות שהוא מליח ע"י הדחק, ואפילו אם מלחו גוי כיון דמליחתו אין בו משום עכו'''ם בישול בישולו בהיתר הוא ודינו כמו דבר שנתבשל ביד ישראל כמאכל בן דרוסאי דשרי רב אסי בשם ר''י, ועי''ש עוד **ברמב''ן ובריטב''א** שכ' שהרי''ף מפרש את הסוגיא כדעת רש''י ולדעתו צ''ל דלר''י הכבשין שהתירו במשנתנו היינו דוקא שאינן עולין על שולחן מלכים,

והנה כדעת הרשב''א בתוה''ב הקצר פסק **בשו''ע** ס''קיג ס''יב דדגים מלוחים גדולים שאינם נאכלים אלא ע"י הדחק אם צלאן עובד כוכבים, אסורים, והביא דיש מתירין. ועי''ש **בביאור הגר''א,** דהמתירים דעת הרי''ף, **והרא''ש** שהביא את דבריו, וכ' שם **הרמ''א** דה''ה בכל דבר שנאכל חי על ידי הדחק, ובשלו עובדי כוכבים, ואולם הוסיף שם דבשר מלוח אינו נאכל כלל כמו שהוא חי, ואסור אם נתבשל על ידי עובד כוכבים. ועי''ש **בט''ז** בס''ק יג' שהעיר דבטור חשיב בשר מלוח בהדי דגים קטנים וצ''ל דהוא מירי שמלחו הרבה ונשתהה במלח זמן רב עד שראויין לאכילה כך בלא בישול משא''כ הרמ''א.

וע''ע **בר''ן** [בדף טו' ע''בד"ה דג מליח] שהביא את דבירושלמי דנדרים בפ' הנודר מן המבושל [ה"א] אמרו שאין במעושן משום בישולי גוים, וכ''פ **הרמב"ם** בפי"ז מהל' מאכלות אסורות ה''יז, וכ''פ **הרשב"א** בתורת הבית הארוך **[**בשער ג' בסוף בית ז'], וכ''פ **בשו''ע** סימן קיג ס''יג. ועי''ש **ברמ''א** שהביא את דברי **הטור** דגם בכבוש אין דין בישולי עכו''ם וכש''כ הרמב''ן והרשב''א בתוה''ב שם.

ועי''ש עוד **בשו''ע** שפסק דדג שמלחו עובד כוכבים ופירות שעשנן עד שהכשירן לאכילה, הרי אלו מותרין דמלוח אינו כרותח בגזירה זו, והמעושן אינו כמבושל. ועי''ש **בש"ך** בס"ק יח' שהביא את דברי **הב"י והד"מ** דמשמע דאע"פ שעשנו ישראל אם בשלו עובד כוכבים אסור דומיא דדגים גדולים דאסורים אף אם מלחן קודם ישראל, וכ' הש''ך דלכאורה משמע דדבריהם קאי גם על דגים קטנים, [עי' בדף מג' אות ה' ובהוספה לדף מג'] אולם הביא **דבאו"ה** כלל מג' דין טז' כ' דדגים קטנים אפילו עישנם עובד כוכבים ובשלם אח"כ שרי דעישון הוא שוה בכל מיניו למליחה, ולפ"ז להיש מתירין בסעיף יב' דגים גדולים מלוחים שבישלם עובד כוכבים ה"ה דגים גדולים מעושנים שבשלם עובד כוכבים מותרים, והביא כ"כ **הב"ח** בקונטרס אחרון. ועי''ש **בדרכי תשובה** בס''ק עט' שהביא **דבפרי תואר** ס''ק טז' העלה דכל מעושן שעשנוהו כדי לאכלו כך שרי וא''כ גם בדגים גדולים יש להכשיר. [וד''ז מצוי מאוד].

ולענין **ביצה צלויה** יעוי''ש **בשו''ע** ס''יד שפסק דביצה אע''פ שראויה לגומעה חיה, אם בשלה עובד כוכבים, אסורה. ועי''ש **בט"ז** ס"ק יד' שביאר דהטעם דהוי אכילה ע"י הדחק ואף היש מתירין בסעיף י"ב בדגים גדולים מודים כאן [והיינו דהמתירים שהמה הרי''ף והרא''ש התירו בדגים כיון שהתחילו עכ''פ ע''י ישראל משא''כ בביצה חיה שלא היתה תחילה ע''י ישראל].

**ו.** **בתוס' ד''ה אתא ישראל וכו' מכולה שמעתין משמע דבעינן שיהא הישראל מקרב הבישול קצת ומה שנהגו להשליך קיסם לתנור סומכין על מה שיש בדברים שבין בני בבל לבני ארץ ישראל דקאמר בני בבל משליכין קיסם לתנור ובני מערב אומרים קיסם זה מה מעלה ומה מוריד ואנו נמשכין אחר בני בבל ותלמודם.** וכ''כ **הרא''ש** ועי''ש שהוסיף דאפשר שנהגו הראשונים בתחלת הסיקו של תנור שנתן בו הישראל מעט גחלים וקיסם להעלות שלהבת הילכך אף על פי שהוסיף הגוי בעצים והסיק ואפה כיון שתחלת הדלקת המדורה נעשית בישראל נקרא כל ההיסק על שמו והאחרונים ראו והקילו בהשלכת קיסם אפילו באחרונה, ועי''ש עוד שהביא **דברי''ף** גרס [וכ''ה בהגהות הב''ח על **רי"ף** שהביא בשם אלפס ישן] שגרס ואתא ישראל והדר הדרויי שפיר דמי וביאר הרא''ש דהפירוש הוא שמהפך בפת לקרב בישולו, אולם הביא **שהרמב"ם** בפי"ז מהל' מ"א הי"ג כתב שאפילו לא זרק הישראל אלא עץ אחד לתוך התנור התיר כל הפת שבו שאין הדבר אלא היכר שפת של גוים אסורה וכ' הרא''ש דלישנא דגמרא לא משמע הכי אולם הנח לישראל שיהיו שוגגין, ועי' **ברמב"ן** בדף לה' ע''ב שג''כ הק' על הרמב"ם שאין חיתוי גחלים מכשיר אלא מפני שמסייע הרבה באפיית הפת וכמו שפרש"י ז"ל [אחרי ד''ה שגר] דאפית הגחלת מחממת ומוציאה את חום הגחלים, וה''ז דומה למה שאמרו בע''א דמעיקרא בישל בתרתי שעי והשתא בשיל בחדא שעתא ומעשיו של ישראל ניכרים בפת הילכך מותר, אבל אם הפך בו מעט ולא הוציא אור אלא הפוך בעלמא אף חתוי כזה אינו מועיל שהרי הנחתו וגמרו ביד גוי הוא וכמו שאמרו בע''א היכי דמי אילימא דכי לא מהפך נמי בשיל מאי עביד. וזהו מה שא"ר יוחנן פת ג' מלאכות יש בה והיינו דבעינן או דשגיר ישראל תנורא או שיאפה את הפת או שיחתה את הגחלים, ואלו היתה ניתרת הפת גם ע''י השלכת עץ א''כ יש עוד מלאכות שיש להתירן עי''ז ואיך מנה ר' יוחנן רק ג' מלאכות. אולם **ברשב''א בתורת הבית** [בית ג' שער ז'] הביא את דברי הרמב''ן וכ' דמ''מ נראה שאם הביא ישראל גחלים שמדליקין בהם האש מותר דעי''ז חשיב כשגריה ישראל והביא דכ''כ הרבינו יונה, דמדינא דתלמודא אין לנו להתיר בהשלכת קיסם בתנור אלא רק בשלש מלאכות שיש בפת אלא שבמקומות שנהגו לאכול פת של גוים מן הפלטר היו מקילין בפת של ישראל בהשלכת קיסם לתנור להרחקה מהם, ובמקומות שלא נהגו לאכול פת של גוים הצריכו אחת משלש מלאכות,הוסיף הרשב''א דמסתברא שאין לך קיסם שאינו מוסיף בחום התנור ומקרב בישול וכל זה מקולותיו של פת ומנהגן של ישראל תורה היא וע' **בר"ן** שהביא את דברי הרמב"ן דהשלכת קיסם לא מהני ועל ההיתר שישראל מביא גחלים כ' דאינו ברור בעיניו.

ולענין הלכה יעוי' **בשו''ע** סימן קיב ס''ט שפסק דאם הדליק עובד כוכבים התנור ואפה בו ישראל, או שהדליק ישראל ואפה עובד כוכבים, או שהדליק העובד כוכבים ואפה העובד כוכבים ובא ישראל וניער האש מעט, הרי זה מותר. ואפילו לא זרק אלא עץ אחד לתוך התנור, התיר כל הפת שבו, שאין הדבר אלא להיות היכר שהפת שלהן אסורה. ועי''ש **בביאור הגר''א** בס''ק יח' שהשו''ע פסק כדעת הרמב''ם והתוס', ועי''ש עוד **ברמ''א** שהביא דאם נפח באש נמי הוי כחיתוי. ועי''ש **בדרכי תשובה** ס''ק סב' מה שהביא לענין האם בעינן נמי כוונה להתיר ע''י הניפוח.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - מה'**

**א.** דף לח' ע''ב **הלכך האי ריפתא דשגר עובד כוכבים ואפה ישראל א״נ שגר ישראל ואפה עובד כוכבים א״נ שגר עובד כוכבים ואפה עובד כוכבים ואתא ישראל וחתה חתויי שפיר דמי.** עי' **בר''ן** שכ' דוקא בפת מהני שגירת התנור לפי ששגירת התנור היא מלאכה מיוחדתבו אבל בשאר תבשילין לא, והביא דכ''כ כל הראשונים. וכ''פ **בשו''ע** בס''קיג ס''ז, ועי'''ש **בט"ז** בס"ק ז' שהביא את דברי הר''ן והוסיף בו ביאור שבפת צריך להסיק התנור ולהוציא כל הגחלים קודם שיאפה הלחם מה שאין כן בשאר תבשיל מסיק האור בשעה שהתבשיל מתבשל מוסיף והולך תמיד ע"כ לא ניכר כ"כ מעשה ישראל, ואולם **ברמ''א** שם הביא את דברי החולקין דס"ל דהדלקת האש או חיתוי בגחלים מהני לענין בישול כמו לענין פת ומסים שם דכן נוהגין, ועי''ש **בדרכי משה** דהחולקין המה **ההגהות שערי דורא** על איסור והיתר הארוך בכלל מג' בהגהה ד' בשם **המהרא''י** שכ' שכתב דבכמה מקומות נוהגים להיתר להניח שפחות א''י לבשל ולצלות בבית ואין ישראל שולח יד בתבשיל או בצלי כלל ואפשר דסמכינן אהא דא''א שלא יחתה א' בגחלים לצורך בישול או צליה, ומשמע דפשוט לו להתיר ע''י חיתוי וכ''פ בארוך שם בס''ק ט' ובס''ק יג' להיתר, ע''י חיתוי או השלכת קיסם, וכ''ד **המרדכי** בסוגין בס''תתלא שכ' וכן הלכתא דבחיתוי סגי.

ועי''ש עוד באו''ה בס''ק יג' שכ' בשם **המהר''ם** דישראל שיש לו שפחה א"י שמבשלת לו מהר"ם התיר בדיעבד כיון שעשתה האש מן האש שנשאר מאתמול ובאותו האש חיתה הישראל בגחלים אף על פי שבזה לא חיתה עכ"ל. ואפי' אם הביאה האש מבית אחר נוהגין כן, והו''ד להלכה ב**דרכי משה** שם ס''ק ד' **וברמ''א** שם בשם י''א. ועי''ש בש"ך בס"ק יא' דמשמע שאם השליך קיסם מועיל גם בבשולי עובד כוכבים והביא דכ''ה **בסמ"ק** [בהגהות ר''פעלמצוה רכג'] **ובאו"ה** להדיא [בכלל מג' ס''ט]. [ועי' בשו''ת שבט הלוי ח''ט ס''קסד מה שדן לפ''ז בענין שעון שבת שמכוון ע''י ישראל לענין בישול עכו''ם]. ובעיקר הטעם דמהני עשית האש, יעוי' בשו''ת **באר שבע** ס''כד שביאר דכשעושה ישראל בעצמו האש שהוא ראוי להתבשל אצלו אין לך קרובי בשולא גדול מזה דהא אי אפשר להתבשל בלא אש ואף על פי שאפשר שלא היה ניכר זמן קרוב בישול בכך מכל מקום מאחר שנשתתף הישראל עם הע"א ועשה תיקון גדול לבישול ודאי מהני.

**ב.** **ואיזו היא יורה קטנה א"ר ינאי כל שאין צפור דרור יכול ליכנס בתוכה. ופרש"י שפיה קצר דבהא ודאי לא איבשל דבר טמא דניחוש לגיעולי עובדי כוכבים.** ועי' **במהרי''ק** שורש קנח' שהביא מכאן ראיה דצפור דרור הוי ציפור טמאה, ואולם **בט"ז** ס''פב ס"ק ז' דחה את ראיתו כיון שאין כוונת הגמ' אלא לשער בו את דין האיסור, ואולם **בש''ך** שם **בנקוה''כ** כ' דאין נכון לדחות את ראית המהרי''ק כיון דא''כ הוא הדין דצפור דרור טהורה אמאי נקטה הגמ' ציפור דרור, אלא שכ' דבלא''ה יש לדחות את ראית המהרי''ק כיון שי''ל דחישינן שמא בישל בה צפור דרור נבילה או טריפה דהרי שחיטת עכו''ם ודאי נבילה.

**ג. בתוס' ד''ה אי משום גיעולי עובדי כוכבים נטל"פ מותר משמע דהכי הלכתא, וקי"ל נמי דסתם כלי עובדי כוכבים אינן בני יומן וכו' וכן פוסקים רש"י ור"ת והר"י דסתם כליהם אינן בני יומן והיינו טעמא לפי שהוא ספק ספיקא ספק נשתמשו בו היום או אתמול ואפי' נשתמשו בו היום שמא נשתמשו בו דבר שהוא פוגם בעין או דבר שאין נותן טעם. עכ''ל** וכ''כ **הרא''ש** בס''לה ועי''ש שהוסיף להק' דליטעמיה קפילא. ותי' דכיון דספק ספיקא הוא לא הטריחו חכמים להטעימו לקפילא. ואולם **בכ''מ** בפ''יז מהל' מאכלות אסורות ה''יח האריך להוכיח בדעת **הרמב''ם** דס''ל דסתם כלים של עכו''ם הוי בני יומן. ועי' **בשו''ע** ס''קכב ס''ו שפסק דסתם כלים אינם בני יומן ולפיכך אם עבר ונשתמש בהם קודם הכשר התבשיל מותר.ומ''מ יעוי''ש **בפתחי תשובה** ס"ק ד' שהביא דבתשובת **מים רבים** סימן יז' כ' דכיון שהדבר ידוע שכל העובדי כוכבים המוכרים הם עניים ואין להם כלי אחר לבשל תבשילם וא"כ אלו הכלים אין נכנס בכלל סתם כלי עובד כוכבים עכ"ד ומסיק שם הפ''ת דהדין עמו. וצין שם לדברי **הנו''ב** ביו''ד קמא בס''לו דספלי קפה של אינם יהודים בבתי הקפה שלהם אסור לשתות משום שהם ודאי בני יומן דהרי שבכל שעה שותין מהם חלב עכו''ם.

[וע''ע **בפ' הראב''ד** כ' דעיסת הגוי אע״פ שאפאו ישראל אסור משום גיעולי גוים ואע״ג דנט״ל מותר, חישינן אימא קדירה בת יומא היתה,והפה שאסרהו הפה שהתיר, ועי' **בדרכי תשובה**שם בס''ק כ'**]**

**ד. אמר חזקיה לא שנו אלא שדרכן אבל בידוע אסור אפילו בהנאה.** עי' **בריטב"א** שביאר דדרכן היינו שיש מהם שאין נותנין בו חומץ ויין, וכיון שכן הו''ל ספק ספיקא, ודיינו שנאסור באכילה, ועי' **ברמ''א** ס''קיד ס''י שפסק שאם ידוע שעובד כוכבים אחד הוא בעיר אינו מערב בו יין, אע''פ ששאר עובדי כוכבים דרכן לערב בו יין, מותר ליקח מכולן, כל זמן שלא ידוע כן בודאי שעירבו בו, דתלינן לקולא שמא לא ערבו בו. והוסיף שם דה''ה בכל איסורי דרבנן. ואם ידוע שמקצת עובדי כוכבים בודאי נותנים בו יין, ומקצתן בודאי אין נותנים בו יין, אזי אזלינן בתר רובא, דכל דפריש מרובא פריש. אבל אסור לקנות מהם בבתיהם, דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי. ועי''ש **בערוך השולחן** ס''כב שהרחיב בביאור האי דינא ע''פ מה שעולה מדברי הש''ך והט''ז והפר''ח שם, [ועי' היטב בשו''ת מנחת יצחק ח''ו ס''עב נ''מ רבתי לדינא בעניני בתי חרושת היום].

**ה. בא''ד בריטב''א** כ' דידוע היינו שהוא ממין דברים שאי אפשר בלא יין וחומץ או שראינו בעינינו, וע''ע **בר"ן** שכ' דאם רובא דעלמא שדו ביה חמרא הוי כידוע.

**ו.** דף לט' ע''א **התם ידיע ממשו הכא לא ידיע ממשן. ופרש"י** דהתם ידיע ממשו שהרי מטבילין בו והרוטב נאכל והיין נאכל עמו. אבל הכא אין אוכלין הרוטב אלא הירק ולא הכניסו הירק לתוכו אלא להתקיים. [ופי הנראה כוונתו דאין מטרת היין לטעם אלא לעזור לקיום וצ''ע], ועי' **בריטב"א** בדף לד' ע''ב שהביא בשם **הראב"ד** שפי'דהדברים כפשוטן שיש בו טעם יין ומראית יין, ועי''ש שהק' עליו א''כ למה חילקו [בדף לד' ע''ב] בין מורייס אומן לשל הדיוט ובין ראשון ושני לשלישי, הרי הכל הולך לפי המראה ולפי הטעם, ועוד דהרי אמרו [שם בדף לד'] דההוא ארבא דמורייסא דאתי לנמילא דעכו, אותיב רבי אבא דמן עכו נטורי בהדה, וקשה אמאי לא בדקוה במראה או בטעם על ידי קפילא [טבח מומחה] ולכך כ' דיש לפרש כמו שפי' **הרבינו יונה** דעיקרו וממשו שאמרו לא מירי בטעם הניכר לחיך וכל שכן במראה היין, אלא כיון שהקשו ממורייס לכבשים לרבי מאיר דהכא אסר בהנאה והתם שרי, הוצרכו לומר שאינו דומה כיון שמורייס היין שבו נאכל עמו ממש והוא המכשירו לאכילה, משא''כ בכבשים שאין הרוטב שלהם נאכל אלא הירק.

**ז.** דף לט' ע''א **אכריז רבי אבהו בקיסרי קירבי דגים ועוברן ניקחין מכל אדם חזקתן אינן באים אלא מפלוסא ואספמיא.** עי' **בתוספות רי"ד** בדף מ' ע''ב דקירבי דגים לא מינכרי שכל הדגים קירביהן שוין הלכך אי לא חזינן את הדגים שהוצא מהם יש לסמוך רק על המומחה [ולפ''ז י''ל דלכך בעינן בסוגין לחזקה שאינם באים אלא מפלוסא ואספמיא]. ועי''ש עוד בתוס' הרי"ד שביאר דלא שרא ר' אבהו אלא בקיסרי שלא היו באין שם אלא מפלוסא ומפמיא כיון שבאותן המקומות היתה חזקה שלא היו לוקחין אותן אלא מדגים טהורים אבל שאר המקומות לוקחין אותן גם מדגים טמאים הילכך אינן נקחין אלא מן המומחה.

**ח. ת''ר אין לו עכשיו ועתיד לגדל לאחר זמן, כגון הסולתנית והעפיץ הרי זה מותר יש לו עכשיו ועתיד להשיר בשעה** **שעולה מן הים, כגון אקונס ואפונס, כטספטייס ואכספטייס ואוטנס מותר.** וכ''פ **בשו''ע** ס''פג ס''א. והנה **ברש''י בחולין** דף סו' ע''ב פי' דהסולתנית היא מין דגים קטנים בלע"ז טונינא ע"כ, וכתב שם המתרגם, דמש"כ רש"י שהוא מין דגים קטנים הוי בדיוק, כי הסולתנית, הוא הדג הנקרא בלשון המשנה חילק והוא דג קטן הנקרא בל"א הערינג, אבל מש"כ דהוי טונינא צ"ע, כי הטונינא הוא דג גדול הנחתך לחתיכות ונכבש במלח, והיא יותר מליטרא, וע"כ צ"ל דיש ט"ס בפי' רש"י שם, וסובב על מה דאיתא אח"כ ואטונס, וע"ז פירש"י בלע"ז טונינא, וזהו (געזאלצענער טהונפיש, איין גראסער עסבארער זעפפיש) עכת"ד, ועי' בשו"ת מנחת יצחק ח''ג ס''עא שהביא את דבריו וכ' דש"מ מזה דדג טונה הוא מאותם שמשירין הקשקשים בעלייתן מן המים, והוא טהור, ועי''ש עוד שהביא דכ''נ ממה דאיתא בספר **שלחן גבוה** [והו''ד בדרכי תשובה ס''פ"ג ס"ק י"ז], שחשב בין אותם המינים, שנושרין קשקשיהן בעלייתם מהמים, גם את הדג הנקרא קוליות, וברש"י (במס' שבת ל"ט), פי' קולייס האספנין, דג שקורין טונינא, הרי שהטונינא מכונה גם בשם קולייס, ולפי מה דאיתא בספר שלחן גבוה, הוא מאותן שמשירין הקשקשים בעלייתן מהמים, וכנ"ל.

**ח.** **האי חמרא דימא שרי תורא דימא אסיר,** דעת **המעדני יו''ט** בחולין בפ''ג ס''סז ס''ק ה', **והפר''ח** בס''פג ס"ק ד', **והכרתי** בס"ק ג', **והפמ"ג שם** במשב''ז ס"ק ב' דאף החיות שבים שיש להן רגלים אם יש להן סימני טהרה של סנפיר וקשקשת, מותרות באכילה כדגים טהורים, אלא **שבמעיו''ט** שם כ' שאותו הכלל שנאמר במשנה בנדה דף נא' ע''ב וכ''פ ברמב"ם פ"א הכ"ד, ובשו"ע שם ס''ג דכל שיש לו קשקשת יש לו סנפיר לא נאמר אלא על דגים ולא על חיות שבים, ובהן צריכים שיהיו שני הסימנים לעינינו, ואולם **בפר''ח** שם חלק גם ע''ז וס''ל דגם כלל זה נאמר על חיות שבים, וכ''כ גם בשו''ת **מהר''ם שיק** ח''יוד ס''קב, אכן **בשו''ת הלכות קטנות** ח''א ס''רנה ובח''ב ס''ה כ' כ' דעל חיות אלו לא נאמר דיני סנפיר וקשקשת כיון שמכיון שנבראו לו כלים שלא נבראו לשום דג, לפי שאינו צריך להם, מכלל שזה יוצא ליבשה והוי בכלל שרץ המים והשרץ השורץ על הארץ. וכ''כ **בערוך השולחן** שם בס''ו בדעת **הרמב''ם** בפ"ב ממאכלות אסורות ה"יב שכ' האוכל כזית משרץ המים לוקה מן התורה שנאמר אל תשקצו את נפשותיכם בכל השרץ השורץ ולא תטמאו בהם וכו' איזהו שרץ המים אלו הבריות הקטנות כמו התולעים והעלוקות שבמים והבריות הגדולות ביותר שהן חיות הים, כללו של דבר כל שאינו בצורת הדגים לא דג טמא ולא דג טהור כגון כלב המים והדלפון והצפרדע וכיוצא בהן עכ"ל הרי שכתב מפורש שלבד מיני דגים כל ברואי הים אסורין באכילה וזהו שרץ המים. ויעוי' **בפמ''ג** שם מש''כ בדעת הרמב''ם. וע''ע **בחת''ס, ובפמ''ג** שם ס''ק ג' מש''כ בביאור דברי הגמ'.

**ט. בתוס' ד''ה ה"ג רש"י שפר נונא שרי קדש נונא אסור וסימניך קדש לה' ואיכא דאמרי קבר נונא אסור וסימניך קברי עובדי כוכבים, ור"ח גרס איפכא שפר נונא אסור קדש נונא שרי,** ועי' **במוסף הערוך** בערך אספרון שג''כ נקט כגרסת ר'''ח, וביאר שהוא דג טמא שצורתו כמין קורנס, [ואולם **בערוך השלם** שם חולק וכ' שהוא דג מצורע] ולענין קדש נונא דשרי יעוי' בשו''ת **מלמד להועיל** ח''יוד שכ' דהיינו דג ההוליבוט.

**י.** **רב אשי איקלע לטמדוריא, אייתו לקמיה ההוא נונא דהוה דמי לצלופחא, נקטיה להדי יומא, חזא דהוה ביה צימחי ושרייה.** **ברמב"ן על התורה** בפ' שמיני בפ''יא פ''ט כ' שאם הקשקשים אינם נקלפים כלל אי''ז סימן טהרה, ועי' **בנודע ביהודה תניינא** בח''יוד ס''כח דאלמלא אמרה אדם אחר הרי שהיה דן כנגדו ומה בכך שאינם נקלפים הרי לא הוזכר הקילוף בבבלי או בירושלמי או בת"כ, ואדרבה במשנה אמרו קשקשים הקבועים בו. אלא שהק' עליו מסוגין דרב אשי נקטיה להדי יומא חזא דהוה ביה צמחי ושרייה ולדברי הרמב"ן מה בכך דחזי לעין השמש שהיו בו צמחי אכתי מאן יימר שנקלפים ממנו הרי היה לו לנסות ולקלפם, [עי' באות י'] אולם מסיק שם דהיות ורבינו הגדול הרמב"ן אמרה **והמ"מ** בפ"א ממ"א הביאו **והב''י** בריש סימן פ"ג הביאו, **והרמ"א** קבעו בהג"ה שם בס''א, צריכין אנו לכוף אזנינו ולשמוע דבריהם באימה. אכן יעוי''ש בנו''ב שמנקט דאפילו אם אין נקלפים אלא בכלי או בשריה במים או במי אפר זמן רב חשיב נקלפים לענין זה, והו''ד **בפתחי תשובה** שם ס''ק א' אכן יעוי''ש בפת''ת שהביא דבתש' **בגדי כהונה** ח''יוד ס''ד כ' שאין להקל ולסמוך על בדיקה זו באיסורא דאורייתא. וכ''ה בשו"ת **כתב סופר** חיו"ד סי' מ"ה אחרי שהרחיב שם בביאור דברי הרמב''ן ע''י שכ' דכ''נ מדברי רש''י בחולין דף נט' ועשה לו סימוכין מהתוספתא. וביאר בארוכה את סברתו, מסיק דמ''מ אין לסמוך ע''ד הנו''ב, אך הביא שם **דבפר''ח** ס''פג בס''ק כו' הביא דבס' **אוהל מועד** [שער איסור והיתר דרך א' נתיב ד'] הביא בשם **הרמב''ן** דמ''מ ע''י קליפה במים רותחין שרי. ועי''ש עוד מה שכ' ליסד מסוגין.

**יא. בא''ד עי' בב"ח** ס''פג שהק' דמשמע מדברי הטור והרשב"א בתוה''ב שלא הביאו עובדא זו, דלא סמכינן אבדיקה אלא אהנהו תרתי ותי' דהך בדיקה לא הוצרכו לפרש כיון דפשיטא הוא כיון דחזינן ביה צימחי דשרייה אלא מרב אשי שמעינן דאפילו לא חזינן בה להדי יומא נמי אית ליה בדיקה ועוד תי' די''ל איפכא דבהדי יומא לא יצאנו מידי ספק דילמא לא תהא נקלפת מעור הדג ואינה קשקשת ורב אשי נמי לא שרי ההוא נונא דחזי ביה צימחי אלא לאחר שקלפם ביד או בכלי והילכך לא הוצרכו להזכיר הפוסקים בדיקה זו. אכן **בש''ך** שם בס''ק ב' **ובפמ''ג במשב''ז** בס"ק א' כ' דבאמת אם רואה נגד השמש ויש לו קשקשים שרי, והא דהשמיטו הטור והשו''ע דין זה היינו משום דפשוט הוא. ועי''ש **בדרכי תשובה** ס''ק כג' שהביא **שהכנה''ג** בהגהותיו על הטור ס''ק ה' הביא את תי' הראשון של הב''ח, ועוד כ' שם הכנה''ג דרב אשי נמי לא התיר ע״י בדיקה זו אלא לאחר שנקלפים ביד או בכלי, ואילו **בדמשק אליעזר** כ' דאנחנו לא בקיאין בבדיקה זו. ועי' בשו''ת שבט הלוי בח''ב ס''לא ע''ד הש''ך הנ''ל.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - מו'**

**א.** דף לט' ע''א **אע״ג דאמר מר נותן טעם לפגם מותר אגב חורפיה דחילתיחא מחליא ליה שמנוניתא והוה ליה כנותן טעם לשבח ואסור עי' בריטב"א שכ'** שהק' דהרי האיסור נפגם בעודו בלוע ואז יצא מכלל איסור, ומאי אכפת לן בהא דהדר ומחליא אגב חורפא דחלתיתא, הרי אינו ומה דבר זה אלא למבשם נבלה סרוחה או מבשם את העפר דשוב אינו חוזר וניעור, ועוד הק' דהיאך אפשר שהבליעה הזאת הפגומה תהא מחליא לחלתיתא, והביא דלכך פירש הרא''ה דהכא חששו לאיסור בעין שעל פני הסכין, אלא שהיינו סבורים דכל שמנונית בחלתית מפגם פגים ליה שאין שום שומן נאות לו, וכמו שאמרו בע''ב גבי דבש, לכך הוצרכו לומר דאגב חורפא דחלתיתא מחליא ליה שמנינותא. [וכ''פ בשו''ע ס''צו ס''א דדבר חריף אירי בסכין שאינו שאינו מקונח] ועי' **בפמ''ג** בשער התערובות בח''ג פ''ו שכ' דמה דקי''ל נותן טעם לפגם בדבר חריף אסור משום דחורפיה מחליא ליה, לאו בכל נותן טעם לפגם הוא כן, דבאמת מאכל הנפסד מאוכל אדם ונפל לדבר חריף אף שאין פוגמו יש להתיר,כיון שמהאוכל גופא פקע שם איסור.

**ב. בתוד''ה אגב וכו' דחורפיה דחילתיתא בלע טפי ולא סגי בקליפה** ואולם **ברא"ש** בחולין פ''ח ס''לא כ' לתרץ את קו' התוס' דדוקא את קורט של חלתית אסרו כולו משום כיון שהקרטין קטנים ואין יכול לידע באיזה מקום חתכוהו לפיכך אסרו כולו משא''כבשאר דברים חריפים דסגי בקליפה, והו''ד **בב''י** ריש ס''צו, ועי''ש בב''י שאחרי שהביא את דברי הרשב''א בתוה''ב [הארוך בבית ד' ש''א] שנראה שלא חלק בזה כ' דהעיקר כהרא''ש ועי' באות ג'.

**ג. בא''ד וי״מ כמו כן דבצל וקפלוט שנחתך בסכין של עובדי כוכבים דלא סגי ליה בקליפה דאגב חורפיה בלע טפי ושמעתי בשם הר״ם דחילתיתא דוקא דחריף טפי ולא בצל וקפלוט.** ואולם **בשו''ע** ס''צו ס''ב פסק דבגם בבצל סגי בנטילת אצבע. [וכדעת הראב''ד שהביא הרשב''א שם דלא סגי בקליפה אלא בעינן נטילת מקום] אכן **ברמ''א** שם הביא את דעת הי''מ ואת דעת הרשב''א בתוה''ב [עי' באות יג'] בשם י"א שאם חתך צנון בסכין של איסור, כולו אסור. וכן אם חתכו בסכין של בשר, אסור כולו בחלב והוסיף כן נוהגין לכתחלה, אבל בדיעבד אין לאסור רק כדי נטילה. ועי''ש **בש''ך** בס''ק י' דבדיעבד היינו שהיכא שכבר נתבשל אין לאסור בשביל זה את כל התבשיל. [עי''ש בפמ'''ג בשפ''ד].

**ד. עבדיה דר׳ לוי הוה קא מזבין חילתיתא כי נח נפשיה דר׳ לוי אתו לקמיה דרבי יוחנן אמרו ליה מהו למיזבן מיניה אמר להו העבדו של חבר הרי הוא כחבר** **ברמב"ן** תמה ע''ז דהרי אפילו אם היתה החילתית של עם הארץ למה לא יקח ממנו, וכי נחשדו עמי הארץ בכל מה שאסרו חכמים, ותי' שהעבדים סתמן פרוצים הם וראוי לחוש להם בדברי סופרים, עי''ש עוד שתי' דאירי שהיה עבדו סורי ובסוריא הרי איתא בע''ב דבסוריא אין לוקחין אלא מן המומחה.

עי' **בריטב''א** שפסק הלכה כחזקיה דאמר לא שנו כבשין שדרכן לתת בתוכן יין אלא היכא שדרכן בכך אבל בידוע שמכניסין אסור אפילו בהנאה, ועי''ש הוסיפו דאפילו למאי דקי''ל לקמן בדף עד' ע''א, דסתם יינם אפילו יין ביין ימכר כולו לגוים חוץ מדמי איסור שבו, אפ''ה הכא אסור כולו בהנאה, ואע''פ שהוא מין בשאינו מינו, [דקיל טפי ממין במינו דבזה ס''ל לר''י דאינו בטל אפילו באלף] שלא אמרו לקמן ימכר לגוים אלא בדבר שנתערב ברשותינו, אבל בתערובת של גוים כיון שאילו היה בו טעם יין היה אסור בהנאה אפילו כשאין בו טעם אסרוה בהנאה כשהוא ודאי תערובת ולא הניחו בו שום שיור היתר ותקנתא, והביא דכ''ד **הרא''ה** בשם **הרמב"ן**, אבל בשם **הר"י** כ' דמה שאמר דחזקיה מדינא קאמר ושלא ליהנות בו כמות שהוא, אבל מותר הוא למוכרו לגוים חוץ מדמי שבח יין וחומץ שבו, והביא דכ''ד **הרשב"א,** וכ''כ **הר''ן,** וכדברי הרשב''א פסק **הרמ''א** בס''קיד ס''י. ועי''ש **בש''ך** ס"ק יז' דכוונת הרמ''א בזה היא מדינא אבל למאי דכ' רמ''א בריש ס''קכג דסתם יינם בזמן הזה מותר בהנאה במקום הפסד מרובה א''כ ה"ה הכא.

הוספה לדף מו' אות ז'

**ה. וכן חצר שמוכרין בה תכלת, הרי הן בחזקתן היא בחזקתה עד שתיפסל. בריטב"א** הביא בשם **הרמ''ה**  שאירי הכא בפונדק שמביאין מן העולם תכלת למכור שם והורגלו תמיד למכור שם תכלת כשר שמעמידין אותה בחזקתה, אבל בחצר דעלמא אם עדיין יושביה הראשונים עליה פשיטא דהה''ה בחזקתה כמו שאמרו ברישא דחבר שמת אשתו ובניו ובני ביתו הרי הן בחזקתן עד שיחשדו, ואם דרים שם אחרים בודאי ששוב אינה בחזקתה דהרי אין החצר הגורמת אלא הדרים בה.

**ו. ת''ר אשת עם הארץ שנשאת לחבר, וכן בתו של עם הארץ שנשאת לחבר, וכן עבדו של עם הארץ שנמכר לחבר כולן צריכין לקבל דברי חבירות בתחלה אבל אשת חבר שנשאת לעם הארץ, וכן בתו של חבר שנשאת לעם הארץ, וכן עבדו של חבר שנמכר לעם הארץ אין צריכין לקבל דברי חבירות בתחלה ר"מ אומר אף הן צריכין לקבל עליהן דברי חבירות לכתחלה, ברש"י בבכורות** דף ל' ע''ב ביאר דאע''ג דבניו ובני ביתו אין צריכין לקבל הכא שאני כיון דבשעת קבלה לא היו גביה איכא למימר דסרכיהו קמא נקטי. וע''ע **בחזו''א** ח''יוד ס''מב ס''ק ב' שכ' דאם נעשה תלמיד בישיבה של חכם צריך לקבל.

והנה יעוי''ש עוד ברש"י ד''ה אין צריכין לקבל, שביאר דהא דא''צ לקבל היינו אם חזרו תחת יד חבר. ועי' **בדרך** **אמונה** ע''ד הרמב''ם בפ''ב מהל' מעשר בס''ק כה', שביאר דטעמו של רש''י הוא משום דבלא''ה אסור לחבר להתארח אצל ע''ה כדאיתא בדמאי פ''ב מ''ג. ועי''ש **בביאור הלכה** שם שהאריך בזה. וכדברי ת''ק פסק **ברמב''ם** בפ''י מהל' מעשר ה''ג. עי''ש.

**ז. אמר רב חבי"ת אסור בחותם אחד חמפ"ג מותר בחותם אחד, חלב בשר יין תכלת אסורין בחותם אחד חילתית מורייס פת גבינה מותרין בחותם אחד.** ועי' **ברש''י ובתוס',** ואולם **בתורת הבית הארוך** ב''ד ש''ב ביאר את דברי רב דאם הם דברים שיש לחוש להם לחלופי איסור של תורה צריך חותם בתוך חותם אבל באיסורין של דבריהם בחותם אחד סגי, וכ''פ **בשו''ע** ס''קיח ס''א,ועי''ש ברשב"א שהק' דהרי סתם יינן אינו אלא דרבנן ותי' דכיון דחביב ניסוך עליו וטרח ומזייף החמירו בו כשל תורה. [וכן הוא ברש''י בע''ב בסוד''ה אסורין], וע''ע באות ח' ובאות ט'.

וע''ע בתוס' בדף לא' בד''ה אמר רב מש''כ שם בשם ר''י ור''ת והביאום השו''ע בשם י''א והרמ''א שם ועי' במה שכ' שם בדף לא' אות ג' אות ד'.

**בפרי תואר** ס**''**קיח סק''א הק' שלדברי הרשב''א [דכוותיה פסק השו''ע] שעיקר החילוק הוא בין איסור תורה או איסור דרבנן קשה מאי קאמר הש''ס פת למאי ניחוש אי משום איחלופי קרירא בחמימא וכו' הרי אפילו אם יש חשש סגי בחותם אחד כיון שאיסור פת אינו אלא מדרבנן, ותי' דצ''ל דס''ל כדעת התוס' שלא גרס את כל זה, או די''ל דהיכא דלית ליה רווחא אפילו חותם אחד אינו צריך. ועי''ש עוד מש''כ לענין דברי הגמ' כי הדדי נינהו.

**ח.** דף לט' ע''ב **ברש''י ד''ה אסורין בחותם אחד לשגר ביד עובד כוכבים דכיון דבשר ותכלת דמיהן יקרים טרח ומזייף להחליפם,** ועי' **במ''א** ס''כ ס"ק א' שכ' דלפ''ז דוקא בתכלת שדמיו יקרים חיישינן לאחלופי אבל בחוטי ציצית לבנים לא חיישינן לאחלופי כ"כ ודי בחותם א', אולם הביא דבשו"ע [ביו''ד ס''קיח ס''א] כ' דהטעם שכל דבר שהוא איסור דאורייתא אע''פ שאין דמיו יקרים צריך ב' חותמות, [עי' באות ז'] וא"כ גם גבי ציצית ג''כ צריך ב' חותמות דהא מדאוריית' בעינן טוויה לשמה והא דנקט רב דוקא תכלת היינו משום דרב לטעמיה אזיל דס"ל דלא בעינן טוויה לשמה אבל לדידן דק''י ל דבעינן טויה לשמה צריך ב' חותמות, אלא שהוסיף שם דכ''ז הוא דוקא אם יש לחוש שנהנה בחליפין. [עי' באות ט'], ועוד כ' שם המ''א דאפשר אם מצא שהם שזורין ומופסקין שרי.ועי''ש במחצית השקל שביאר את טעמו דאי מצא חוטים פסוקים ושזורים, סמכינן עלה דודאי ציצית הן, כיון דלא טרח איניש כולי האי לעשות לצורך מלבוש. אכן **במשנה ברורה** שם בס''ק ה' פסק דאסור לשלוח ציצית אפילו פסוקין ושזורין ע"י עו"ג אם לא בשני חותמות.

**ט. ורב מ"ש גבינה דלא טרח ומזייף, חלב נמי לא טרח ומזייף בב"ח** ס''קיח בקונטרס אחרון הביא את **הרשב''א בתוה''ב** הארוך ב''ד שער ב' שכ' דאע''ג דחלב אית ביה חששא דאחלופי טהור בטמא מ''מ סגי בחותם אחד [והיינו לשיטת הרשב''א דבחשש אחלופי באיסור של תורה בעינן חותם בתוך חותם, עי' באות ח'] משום דלא טרח ומזייף במידי דלית ליה רווחא כי היכי דבגבינה דאיכא נמי חששא דאיסורא דאורייתא משום צחצוחי חלב טמא בין הגומות של גבינה לרבי ירמיה בדף לה' ע''א, וסגי בחותם אחד דלא טרח ומזייף משום דלית ליה רווחא וזהו מה שאמרו בסוגין מאי שנא גבינה דלא טרח ומזייף חלב נמי לא טרח ומזייף א"ר כהנא אפיק חלב ועייל חתיכת דג שאין בה סימן, וכ' הב''ח דמדברי הרשב''א מבואר דס''ל דאע"פ דהצריכו חותם בתוך חותם באיסורא דאורייתא אפ''ה לא חששו אלא במידי דאית ליה רווחא אבל במידי דלית ליה רווחא סגי בחותם אחד אע''ג דאית ביה איסורא דאורייתא ולפיכך אף בחלב סגי בחותם אחד. ואולם בסו''ד הביא **שהפרישה** ס'''ק ד' כ' דאע''ג דחלב טעמו שמא יחליף בחלב טמא שהוא אסור מדאורייתא מ''מ כיון שחלב טמא ניכר שהוא עכור כמו שאמרו בדף לה' ע"ב טהור חיור טמא ירוק א"כ אין לחוש שיחליף כל החלב או רובו אלא יש לחוש שמא החליף מעט דאינו אסור אלא מדרבנן דמדאורייתא מין במינו בטל, וכ' עליו הב''ח דשרא ליה מאריה כיון שהוא נגד הגמ' וכנגד תוה''ב.

ועי''ש **בש''ך** בס''ק ח' שכ' כסברת הפרישה, ועי''ש שהביא את דברי הב''ח, וכ' ע''ד דנהפוך הוא שהוא כתב נגד הש"ס וכנגד תוה''ב, ואדרבה בטור איתא להדיא לפי הגירסא בספרים הישנים שהיא הגירסא הנכונה דחלב איסורו מדרבנן, וכמ"ש הרמב"ם והשו''ע שם [עי''ש בשו''ע בס''א שכ' אבל יין מבושל ושכר, או יין שעירבו בו דברים אחרים כגון דבש, וכן החומץ וחלב ומורייס ופת וגבינה וכל שאיסורו מדברי סופרים שהפקידו ביד עובד כוכבים, מותר בחותם אחד.] וכ"כ **הרבינו ירוחם** בסוף נתיב טו' וכ''ה **באו"ה** בכמה דוכתי, וכי היכי דבדג ושאר דברים אית ליה רווחא במה שמחליף הטהור בטמא ה"נ בחלב, והיכא דלית ליה רווחא הא כתבו השו''ע שם בס''י דלא חיישינן שמא החליף אא"כ נהנה בחליפין וכל שאינו נהנה מותר אפילו בלא חותם כלל. [ומקור דבריו הוא בתוס' בדף יב' ע''א בד''ה שדי], ועי''ש בש''ך שהוסיף לתי' ע''פ מש''כ האו"ה בכלל מ"ה דין ז' דמאחר דרוב חלב המצוי בינינו הוי חלב טהור א"כ סתם חלב הוא מדרבנן.

ועי''שעוד **בש"ך ב**ס''ק יא' שביאר דאע''פ שגבינה אסורה משום שיש לחוש שהחליף בגבינה שלהם שאסורה מפני שמעמידין אותה בעור קיבת נבילה, מ"מ מדאורייתא הרי בטל העור קיבת נבילה במיעוטו ומה שהוא לא בטיל לעולם הוא מדרבנן כיון שהוא דבר המעמיד, כש''כ בתוס' בדף לה' ע''א בד''ה מפני, דדינא דמעמיד אינו אלא מדרבנן], או אפילו אם ידוע שהעמידוה בעשבים או שאר דברים אסורה דהוי גזרה דרבנן [עי' בדף לח' אות יא' מש''כ בשם הרמב''ם והרשב''א] ועוד כ' שם לתרץ והוסיף דכ''ה העיקר דכיון דאיכא למימר שמא לא העמידה בקיבת נבלה ואפ''ה אסורה דאמרינן שמא העמיד אין איסור אלא מדרבנן.

**י. ת"ר אין לוקחין ימ"ח מח"ג בסוריא,** עי' **בריטב"א** שכ'דלהכי נקט סוריא לפי שהיו חשודין למכור דברים אלו של גוים בחזקת שהן של ישראל ולא היו חוששין בהם ללפני עור לא תתן מכשול, הא לאו הכי כל סתם מקומות הם בחזקת כשרים ואפילו בחוצה לארץ עד שיחשדו, והוסיף דלזה הסכימו רוב הגדולים ולא כדברי הרמב"ם שכתב שכל חו''ל כסוריא לענין זה, וכוונתו למה שכ' **הרמב"ם** בפ''יא מהל' מאכלות אסורות ה''כה בזמן שהיתה ארץ ישראל כולה לישראל היו לוקחין היין מכל אדם מישראל ואין חוששין לו, ובחוצה לארץ לא היו לוקחין אלא מאדם שהוחזק בכשרות, ובזמן הזה אין לוקחין יין בכל מקום אלא מאדם שהוחזק בכשרות . ועי''ש **בראב"ד** שהשיג עליו דאינה משנה כיון שאין עמי הארץ חשודים להחליף ולא למכור דבר האסור אא"כ נחשד. ויעוי' **ברמ''א** בס''קיט ס''א שפסק כדברי הרמב''ם, אכן בדעת **השו''ע** שם שכ' החשוד לאכול דברים האסורים, בין אם הוא חשוד באיסור תורה בין אם הוא חשוד באיסור דרבנן, אין לסמוך עליו בהם ואם נתארח עמו, לא יאכל משלו מדברים שהוא חשוד עליהם כ' **הש''ך** שם בס''ק א' דכוונתו לפסוק כהראב''ד דדוקא אם הוא חשוד אז אין לסמוך עליו אבל על סתם ישראל אפשר לסמוך. ועי''ש עוד מה שכ' בדעת המחבר לענין טבח לשחיטה. וע''ע **בבכור שור** בסוגין מש''כ בזה.

עוד כ' **הריטב''א** ששנינו ימ"ח מח"ג בסוריא ללמדנו דדוקא בדברים אלו נחשדו בהם כיון שהיו רגילין ליקח אותם העם מן הגוים, אבל בשאר דברים שלא היו רגילין כ"כ ליקח אותן העם מן הגוים ולמוכרן בחזקת ישראל מותרין מכל אדם, ותולין בהם כי מישראל לקחום, והביא דכ''ד **הראב"ד** [בחידושיו לסוגין] **והרמ''ה** ורבותיו.

**ברמב''ם** בפ''יא מהל' מאכלות אסורות ה''כה ביאר דכוונת הגמ' **מומחה** היא למוחזק בכשרות וכ''ה **בריטב''א** וחי **הראב''ד**, וביאר **בערוה''ש** סימן קיט ס''יא דכוונת הרמב"ם מוחזק בכשרות אינה שיהיה ירא אלהים מרבים או חסיד וצדיק אלא כל שמתנהג ע"פ דת ישראל מניח טלית ותפילין ומתפלל ג' פעמים בכל יום ונוטל ידיו לאכילה ומנהיג את בני ביתו בכשרות דת תורתנו הקדושה זה נקרא מוחזק בכשרות עי''ש עוד מה שהרחיב בביאור דין זה, ובביאור לדינא של דברי הרמב''ם והראב''ד שהובאו באות י'. ועי''ש עוד בערוה''ש בס''ט נ''מ רבתי לענין זמנינו במה שנהגו בכתב הכשר.

**מראי מקומות - ע''ז - מז'**

**א.** דף לט' ע''ב **ת''ר מלח סלקונדרית שחורה אסורה, לבנה מותרת, דברי ר''מ ר''י אומר לבנה אסורה, שחורה מותרת ר''י ב''ג משום ר''ח ב''ג אומר זו וזו אסורה.** עי' **בחי' הראב''ד** שכ' דלא פליגי אלא שבאתרא דמר היה מנהגם בכך ובאתרא דמר היה מנהגם בכך הלכך בכה״ג אסור בההוא אתרא, ור׳ חנינא ב״ג נמי חזא באתריה דזו וזו מערבין בה, הלכך ס''ל דבכל מקום חישינן לתרוייהו.

**ב. מתני׳ והדבדבניות ופרש''י אשכולות של ענבים** **בר"ן** ביאר דאע''פ שמנטפות יין אין חוששין שמא שראום ביין נסך, וכן אשמעינן דיין היוצא מהן נמי אין תורת יין עליו להאסר במגע עובד כוכבים.

**ג. וכבשין שאין דרכן לתת לתוכן יין וחומץ,** עי' **בר"ן** שביאר דאשמעינן דלא גזרו על כבשין אלו אטו כבשין שדרכן לתת יין וחומץ.

**ד. וטרית שאינה טרופה ופרש"י בדף לה' ע''ב** שהטרית הוא מין דגים קטנים מלוחים הן, וע''ע **ברמב''ם בפה''מ** כאן דמירי בתערובת דגים מרוסקים אלא שאינם מרוסקים לגמרי, כך שניכרת צורתם כמו שיתבאר בגמ' לגבי הראש והשדרה. **ועי' ברמב"ן** שהק' אמאיאין אנו אוסרין אותן שמא משום שנמלחו ביחד עם הטמאים ונאסרו, ותי' דאין נוהגים למולחם יחד כיון שטהורים צריכים להרבות עליהם מלח, עוד תי' שם דשרי משום דהוי ספיקא דרבנן [כיון דשיטת הרמב''ן בד''ה ואיכא, דציר דגים אינו אלא מדרבנן ועי' עוד באות מ' באות ג'] ולפיכך אזלינן ביה לקולא, ועי''ש עוד שהביא דבספר **העיטור** נמי מתיר דגים מלוחין של גוים אלא שנהגו בהם איסור. וע''ע **ברמ''א** ס''פג ס''ה פרטי דינים בזה. וע''ע בשו''ת **הר צבי** יו''ד ס''עו שדן אמאי לא חששו לפליטת דמן של הדגים הטמאים דהרי איסור דם דגים טמאים הוא מה''ת כש''כ הרמב''ם בפ''ו ה''א.

**ה. תנינא להא דת"ר יושב ישראל בצד עדרו של עובד כוכבים ועובד כוכבים חולב לו ומביא לו, ואינו חושש. ה''ד אי דליכא דבר טמא בעדרו פשיטא, במרדכי** בס''תתכו כ' דיש מוכיחין מכאן שאם ברור לנו דאין בהמה טמאה בעדרו דמותר ליקח חלב מן העכו"ם אע''פ שאין ישראל רואהו וטעות הוא בידם דא"כ הול"ל אי דליכא דבר טמא בעדרו למה לי ישראל עומד בצד עדרו פשיטא דבעומד בצד עדרו סגי. אלא הפירוש הוא דאי ליכא דבר טמא בעדרו פשיטא דביושב בצד עדרו סגי. וכ''פ **בשו''ע** ס''קטו ס''אפסק דאםהיה חולב בביתו וישראל יושב מבחוץ, אם ידוע שאין לו דבר טמא בעדרו מותר, אפילו אין הישראל יכול לראותו בשעה שהוא חולב. ועי''ש **בט''ז** בס''ק ב' שכ' דמ''מ צריך שיהא יושב מבחוץ בצד עדרו, ועי''ש עוד מש''כ בדברי המרדכי והב''י.

אכן יעוי' **בתש' הרדב''ז** בח''ד ס''עה שהביא את דבר המרדכי [והו''ד בפר''ח ס''קטו ס''ק ו'] וכ' לתרץ את קו' המרדכי דלא מצי לאקשויי פשיטא כיון דאיכא למימר דהא דבעינן עומד בצד עדרו הוא משום גילוי, ולא משום חשש דבר טמא, עי''ש שכן הבין מתוך דברי התוספות. ולפ''ז השתא דלא חיישינן לגלויי מותר הוא. ועוד כ' שם הרדב''ז לפרש את דברי הגמ' דמאי דפריך בגמ' פשיטא היינו אמאי אצטריך למתני הך ברייתא כולה, ובכלל קושיא זו הוי ג"כ מאי על מה ששנה יושב בצד העדר אמאי איצטריך להיות יושב בצד העדר. וע''ע **בלחם סתרים,** וע''ע באות ז'.

**ו. פשיטא ואי דאיכא דבר טמא בעדרו אמאי, לעולם דאיכא דבר טמא, וכי קאי חזי ליה, וכי יתיב לא חזי ליה, מהו דתימא כיון דיתיב לא חזי ליה ניחוש דלמא מייתי ומערב ביה קמ"ל. כיון דכי קאי חזי ליה, אירתותי מירתת ולא מיערב ביה. בשו''ע** [שם] פסק דאם היה לו דבר טמא בעדרו, והישראל יושב מבחוץ והעובד כוכבים חולב לצורך ישראל, אפילו אינו יכול לראותו כשהוא יושב, אם יכול לראותו כשהוא עומד מותר, שירא שמא יעמוד ויראהו והוא שיודע שחלבטמאאסור לישראל. וכ' שם **הרמ''א** דלכתחלה צריך להיות הישראל בתחלת החליבה ויראה בכלי שלא יהיה בכלי שחולבין בו דבר טמא ונהגו להחמיר שלא יחלוב בכלי שדרכו של עובד כוכבים לחלוב בו, שמא נשארו בו צחצוחי חלב של עובד כוכבים מיהו בדיעבד אין לחוש לכל זה, וכ' שם **הש"ך** בס''ק ח' דכוונת הרמ''א היא לומר דבדיעבד סגי שהיה שם בתחלת החליבה אפילו לא ראה הכלי, אלא שהק' עליו דמדברי האו''ה גופא [שהמה מקור דברי הרמ''א עי''ש בדברי הרמ''א במוסגר] לא משמע הכי וס''ל דאם לא ראה הכלי בדיעבד יש לאסור. ועי''ש **בדרכי תשובה** בס''ק יג' שהביא **דבמנחת יעקב** כלל פא' ס''ק יב' מצדד להקל כדעת הרמ''א דכל שאין דבר טמא בכל העדר סגי ביושב מבחוץ או ביוצא ונכנס וא''צ לראות בתחילה בתוך הכלי, כיון שהיה שם ישראל בתחילת החליבה אף שאין ישראל רואה בתוך הכלי מירתת העכו''ם לערב בו חלב טמא, אולם כ''ז היכא שאין דבר טמא בכל העדר, אבל בדאיכא דבר טמא בעדרו אין להתיר גם בדיעבד אם לא ראה מתחילה את תוך הכלי, ואולם **בפר''ח** בס''ק ו' דה''ה אם יש חלב טמא בעיר אע'פ שאין דבר טמא בכל העדר צריך שיראה הישראל קודם את הכלי. וע''ע **בחזו''א** ס''מא ס''ק א' שהאריך לחלוק על הש''ך ועי''ש שהאריך להוכיח דלא חששו שמא יש ביד הגוי חלב טמא מוכן כדי להחליף, ומסיק שם להיתרא ועי''ש עוד שכ' שכמו''כ אין לאסור את החלב בדיעבד מחשש שהכלי אינו רחוץ.

**ז. בא''ד** עי''ש **בפר''ח** בס''ק ו' שהאריך להוכיח מהא דמק' הגמ' פשיטא דכוונת הגמ' דבכה''ג דליכא דבר טמא בעדרו פשיטא דשרי אף באין רואהו, וכן ממסקנת הגמ' מבואר דהיכא דליכא חשש שעירב את החלב תו ליכא איסורא דחלב עכו''ם. ועי''ש שהביא שכ''כ **הרדב''ז** בתש' בח''ד בס''עה [אלף קמז] שנשאל בדין חלב שחלבו עכו"ם ואין ישראל רואהו ואין שם דבר טמא שיודע זה בבירור כגון שאין במקום לא גמל ולא חמור נקבה או כגון שהיה העדר בתוך הדיר ובדק ולא היה שם דבר טמא ויצא והביא לו הנכרי חלב מאותו הדיר אבל לא היה יכול לראותו חולב אי הוי בכלל גזרת החלב שחלבו עכו"ם דומיא דגזירת גבינת הנכרים דפסקו שאפילו במקום שמעמידין אותו בשרף אפ"ה אסור משום כיון שגזרו גזרו וכן בחלב או דילמא לא. והשיב דחלב שחלבו נכרי לא אסרו אותו אלא משום חשש דבר טמא. תדע שאם היה יושב בצד העדר במקום שאם היה עומד היה יכול לראותו אעפ"י שיש בעדרו דבר טמא מותר ואם גזרה כללית היתה לא הוי מתירין כה"ג והוסיף דכ''נ מדברי כל הפוסקים והביא דכן משמע מדברי **הר"ר פרץ** ז"ל שהביא שם המרדכי שהוא המחמיר מכולם שכ' וז"ל ואפי' אין דבר טמא בעדרו יש להחמיר להיות הישראל שם בתחלת החליבה פן יערב או ישים העכו"ם חלב טמא בכלי קודם שיבוא הישראל ע''כ. ומבואר מדבריו דאי ליכא למיחש להכי מותר כיון דאחזוקי איסורא לא מחזקינן, ומסיק מ"מ מדברי כולם למדנו שלא היתה גזרה כללית, עכתו''ד [וע''ע באות ד'], ומסקנתו להלכה היא דאם אין לחוש כלל לדבר טמא אפילו שאינו בצד העדר מותר. ועי''ש **בפר''ח** שמסים דכן המנהג בעיר אמשטרדם. וכן נהג בעצמו זולת איזה יחידים שנזהרו בזה. אכן **בשו''ת חת''ס** ח''יוד ס''קז הביא **דבשערי דורא** [דיני גבינות וחמאה וחלב של גוים ס''פב] כ' דחלב שחלבו גוי ואין ישראל רואהו אפילו אין בהמה טמאה בדיר אסורה דלא ליפוק חורבא מיניה ופורץ גדר ישכנו נחש כך פסק רש"י ז"ל עכ"ל והביאו **הפר"ח**, והבאנו את דבריהם בביאור שיטת רש''י בדף לה' בדף לח' אות ח' ועי''ש עוד בחזו''א שכ' דהא דאסרו כשאין בעדרו בהמה טמאה ואינו יושב בצד העדר וכמש״כ המרדכי ובש׳׳ד בשם רש״י, היינו משום דעי''ז חשיב כחלב המופקד ביד נכרי, וחיישינן דיקח חלב מן העכו״ם ויערב, אבל אם אין בכל העיר בהמה טמאה, הדין נותן דהוי כאין בעדרו בהמה טמאה ויושב בצד העדר וכמש״כ הפר״ח.

ועי''ש עוד בחזו''א מה שדן לענין פיקוח ממשלתי אי מקרי מירתת עי''ז, וע''ע **באגרות משה** ח''יוד ס''מו וס''מז. **ובתשובות והנהגות** ח''א ס''תמא. וע''ע **בשבט הלוי** ח''ו ס''קי. (יש צילום אצלי)

**ח. דבש למאי ניחוש לה וכו', אי משום גיעולי עובדי כוכבים נותן טעם לפגם הוא ומותר. בתוס' בדף לח'** **ע''ב** בד''ה אי משום, ביאר דהאיסור פוגם את הדבש אפילו בעין וא''כ ה''ה כשהוא בלוע, משא''כ שמן שכשהוא בעין ה''ה לשבח אולם כשהוא נו''ט לפגם ה''ה מותר, ועוד כ' שם דסתם כלי עכו''ם אינם ב''י ולפיכך הו''ל נו''ט לפגם ומותר. ונראה דכוונתו כש''כ **התוס' בחולין** דף ח' ע''ב דטעם לפגם דקאמר בדף לח' ע''ב לגבי שמן היינו משום דאינן בני יומן דדוקא גבי דבש כשיש שמנונית בעין ה''ה נותן טעם בדבש לפגם אבל השמן אין הפגם אלא משום שאינו בן יומו. אכן **ברמב''ם** בפ''יז מהל' מאכלות אסורות הכ''ב וה''כג כ' דכמו שהבשר פוגם גם את הדבש ה''ה פוגם את השמן, וכ''פ **בשו''ע** ס''קג ס''ד דשמן ודבש של עובד כוכבים אע''פ שהם מבושלים מותרים מפני שהבשר פוגם את השמן ומסריחו וכן לדבש. ועי''ש **בפמ''ג בשפ''ד** בס''ק יג' דה''ה דהבשר פוגם את השמן כשהוא בעין. והו''ד **בדרכי תשובה** שם בס''ק נט', ועי''ש עוד בדבריהם שהביאו את דברי **שו"ת הרמ"א** בס''נד שהתיר שמן זית שאומרין שמושחין חביותיו בשומן חזיר. ועי''ש בדרכי תשובה מה שהביא מעוד פוסקים מש''כ בזה.

והנה **הב''י** שם הק' תמה על הרמב''ם שהרי העולם מבשלים דבש עם הבשר והוא משובח מאד ותי' דשמא י"ל שעל ידי התבלין והבצלים הוא משביח אבל אילו היו בשר ודבש לבדם היו פוגמין, אכן **בדרכי משה** שם באות א' הביא דבתשובות **מהרי"ל** [החדשות ס''פא] כ' דהנו''ט לפגם הוא במשקה הנעשה מדבש אבל בדבש עצמו יכול להיות דהוי לשבח. ועי' **ברמ''א** [שם] שהביא את דברי המהרי''ל להלכה וסים דבמקום שאין הפסד גדול, יש להחמיר.

ועי''ש עוד **בדרכי תשובה** בס''ק סד' שהביא **דבפרי תואר** סק״ו כ׳ דלאו דוקא בשר אלא דה״ה כל דבר איסור כגון דם וחֵלב ג״כ פוגם את הדבש, אכןהביא גם **במנחת פתים** כאן הביא את דברי הפרי תואר וסיים דמ״מ מסתימת השו״ע משמע דדוקא בשר פוגם בדבש ולא חֵלב ושאר איסורין וסיים בצ״ע.

ולענין כל דינים אלו בזמנינו שהטכניקה יכולה לשנות טעמים עי' במש''כ **בשו''ת חלקת יעקב** חי''וד ס''לב בס''ק ד'.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - מח'**

**א.** דף מ' ע''א **רב הונא אמר עד שתהא ראש ושדרה ניכר, רב נחמן אמר או ראש או שדרה. מתיב רב עוקבא בר חמא ובדגים כל שיש לו סנפיר וקשקשת,** עי' **ברמב"ן** שביאר דממקרא גופיה לא הק' לו, דדילמא קרא כתב סימנין ושייר כמו ששייר בסימני בהמה וחיה, ולפי שראש ושדרה תלויין בסנפיר וקשקשת אמר הכתוב דבר המכשירן, אלא שהק' אמאי בכל הני דגים דאתו לקמייהו דרבנן דלעיל [בדף לט' ע''א] לא בדקום בראש ושדרה, ותי' דהיו דומים בראש ושדרה לדגים טמאים ואפ"ה אם יש להם קשקשת טהורין, וכמו לארא ופלמודא דדמו רישייהו לטמאים, ולדעת רב נחמן אף בשדרה נמי איכא טהורים דדמו לטמאים, אבל אין לך דג טמא דומה לטהור בראש ושדרה ולפיכך מתירין אותן בראש ושדרה, אכן **הרמב''ן** גופיה נוקט דלכו"ע דגים ניכרין או בראש או בשדרה אלא שהכא מירי שהדגים חתוכים כל אחד לשנים ובאין ראש בפ"ע וגוף בפ"ע, ומר סבר דאם ראש קיים וניכר שהוא טהור אוכלין אף את הגוף דמיניה הוא, ואע''פ שהגוף מרוסק ואינו ניכר, ומר סבר דבעינן סימן בכל חתיכה וחתיכה אא"כ הם חתיכות שוות ומתאימות כדלקמן. ועי''ש עוד שהביא **דהראב"ד** [וכ''ה בחי' הראב''ד לסוגין] כ' שמהראש ושדרה ניכר שהוא דג פלוני והוא טהור, ולפי פי' זה מי שאינו מכיר בראש ושדרה שהוא דג פלוני והוא טהור אין לו סימן אלא קשקשת. וע''ע באות י'.

**ב. בתוס' ד''ה ובדגים לכך נראה דמשדרה לא פריך מידי והא דלא חשיב ליה תנא בהדי סנפיר וקשקשת היינו משום דסימני גוואי לא קא חשיב.** וכ''כ **ברא"ש** בס''מא ועי''ש מסיק דצ"ל כפרש"י דאתרוייהו פריך ואתרוייהו נדמי קמשני. אלא שהתלמוד קיצר והביא ארא ופלמודה הידועים להם דדמו רישייהו לטמאים וא"כ י"ל דאיכא נמי דג טהור דדמי לטמאים בשדרה. ולפיכך לא חשיב התם בסימני טהרה ראש ושדרה. וכמו''כ איכא דגים טמאים דדמו לטהורים בראש ושדרה אע''פ שאין ידועים לנו, ומ"מ היכא דמכיר ראש ושדרה לא חיישינן שמא יש בהן ממין דגים טמאים שאין ידועים לנו דהנהו לא שכיחי בינינו, הילכך אין לסמוך על הראש ושדרה להתיר דג עליהן.

ועי' **בב''י** בס''פג שהק' ע''ד הרא''ש דכיון דמסיק דאין לסמוך על ראש ושדרה להתיר דג עליהם וביאר דכוונתו היא דכשבא לפנינו דג שאין אנו יודעים מאיזה מין הוא כיון שמכיר ראש ושדרה שרינן ליה ותלינן שטהור הוא אלא שהשירו או נשרו קשקשיו אחר עלייתו ולא חיישינן שמא הוא מאותם המינים טמאים דדמו לטהורים בראש ושדרה דהנהו לא שכיחי בינינו אבל כשבא לפנינו מין דג שאנו יודעים שאין בו קשקשים לא סמכינן על ראש ושדרה להתירו דדילמא מאותם טמאים דדמו רישייהו לטהורים וגם יש להם שדרה הוא

והנה **הר"ן** [בדף טז' ע''ב מדפי הרי''ף בד"ה אתמר] כ' דלפרש"י ראש ושדרה הם סימני דגים טהורים, וע''ע **בב''י**  שהביא את דבריו ועי''ש עוד מש''כ בדעת **הרשב"א** בתוה''ב הקצר [ב"ג ש"א] **והרמב"ם** שבפ''א מהל' מאכלות אסורות ה''כד לא הזכיר אלא סימן דסנפיר וקשקשת בלבד ובסוף פ''ג כתב דאם היה ראש הדג ושדרו ניכר אף על פי שהוא מרוצץ מותר ליקח אותו מן הגוי ע"כ. ומסיק דדעתם היא דהיכר ראש ושדרה היינו לומר שהוא מכיר בטביעות עין בראש ושדרה שהוא ממין דג פלוני שהוא טהור וכמ"ש **הראב"ד** בתו"כ [שמיני פרשה ג]

ולענין הלכה יעוי''ש **בשו''ע** שלא הזכיר מדין ראש ושדרה, ואולם **ברמ''א** שם בס''ד פסק דאם נמצא שם דג שיש לו ראש רחב ושדרה, מותר לאכול, דודאי היה לו קשקשים. אבל אם הדג שלם, ואין אנו רואים בו קשקשים, אין לסמוך אראש ושדרה. ועי''ש **בש"ך** בס"ק ו' דהכוונה היא דאם נמצא שם כשהם מלוחים דג שיש לו ראש רחב ושדרה שהוא סימן דג טהור שהטמא ראשו חד ואין לו שדרה מותר לאכלו דודאי היו לו קשקשים קודם מליחה ונשרו או נטלו בעת תיקונם אבל אם הדג שלם בפנינו ועדיין לא נמלח אין לסמוך אראש ושדרה להתיר דג זה ולומר שהיו בו קשקשים ונשרו אחר עלייתו מהמים, ועי''ש שכ''כ **המהרש"ל** בפי' דברי הרא"ש והטור והו''ד **בפרישה** ס''ק יא'. ו**בט''ז** בס'ק ה' פירש דכל שאין בשרו שלם עליו כדי להכירו מה הוא אז סמכינן אראש ושדרה דאנו אומרים אילו היה שלם ודאי היינו רואין בו סימנים שהוזכרו בתורה סנפיר וקשקשת וזהו שהתירו במתניתין טרית שאינה טרופה, אבל כל שיש בו לפנינו ואנו מסופקים בקשקשת שלו כמו דג ברבוטה שהוזכר בפוסקים אז לא סמכינן אראש ושדרה להתיר בשבילם לחוד לפי שיש מיעוט דגים טמאים שדומים לטהורים בראש ושדרה אע''פ שאינם מצויים בינינו. ועי''ש עוד **בדרכי תשובה** בס''ק מא' מסקנת הפוסקים בזה.

**ג. בתוס' ד''ה מחלוקת בצירן אבל בגופן לא וא"ת והא צירן נמי איסור דאורייתא כדאמרינן (חולין דף קיב:) הטמאים לרבות צירן ורוטבן וכו'** אכן **ברא''ש** ס''מב כ' דמדמפליג בין צירן לגופן משמע דציר אינו אסור מדאורייתא, והביא דכן משמע בחולין דף צט' ע''ב דקאמר התם שאני ציר דזיעה בעלמא הוא. והא דמשמע בבכורות דף ו' ע''ב דציר אסור מדאורייתא. וכ''ה בחולין דף קכ' ע''א, דמרבינן מהטמאים לאסור צירן ורוטבן מ''מ כ''ז בשרצים. אולם ציר דגים אינו אלא מדרבנן ומסים שם הרא''ש דע''ז סומכיןכשמביאין בקרון אחד אובחבית אחד דגים מלוחים טהורין וטמאין ביחד שמתירין אותו. כיון דהוי דספיקא דרבנן היא שמא לא נמלחו בתחלה ביחד ואחר שפלטו כל צירן עירבן יחד. וכדעת הרא''ש פסק **בשו''ע** ס''פג ס''ה, ואכן יעוי''ש **ברמ''א** שהביא **שבמרדכי** בפירקין בס''תתלב כ' דסתם דגים מלוחין של עכו''ם נהגו בהם איסור חוץ מהרינג ומקריי"ש שאין דגים טמאין נמלחים עמהם. ועי''ש עוד פרטי דינים ברמ''א. וע''ע בפמ''ג שם בשפ''ד ס''ק כג' מש''כ בדברי התוס'.

**ד. בא''ד בסמ''ק** מצוה רה' הביא ש**יש מפרשים דגם ציר הדגים היכא שיש שמנונית אסור מן התורה**, וכ''ד **האיסור וההיתר הארוך** שער יג' ס''ד והו''ד להלכה **ברמ''א** שם. **ועי**' **בביאור הגר''א** שם בס''ק יד' שכ' דבזה מיושב קו' התוס'.

**ד. אמר רב פפא הלכתא עד שיהא ראש ושדרה ניכר של כל אחת ואחת.** וכ''ה **ברמ''א** בס''פג ס''ד.

**ה.** **ההוא ארבא דצחנתא דאתי לסיכרא נפק רב הונא בר חיננא וחזא ביה קלפי ושרייה א״ל רבא ומי איכא דשרי כה״ג באתרא דשכיחי קלפי נפק שיפורי** [כפי הנראה הכוונה שיצא שופר להכריז על האיסור] **דרבא ואסר שיפורי דרב הונא בר חיננא ושרי, ברמב"ן** כ' דלא היה בסדר הנזכר בגמ', אלא מעיקרא נפקא דרב הונא ושרו שהרי חכם שאסר אין חבירו רשאי להתיר, ועוד דאלו בשיקול הדעת שלהם נחלקו הרי אפילו אם התיר אינו מותר אלא ע''כ דכבר מקודם הכי שרו, והראיה דמעיקרא קאמר נפק רב הונא ושרייה והדר אתא רבא בתריה. אכן **בר"ן** הביא את דבריו וכ' דאין בזה צורך דהרי רב הונא בר חיננא שריא תחלה, ואע''ג דרבא נפק שיפורי ברישא מ''מ הרי אין השיפורא גורם דהרי מה שאמרו חכם שאסר וכו' משמע דוקא שאסר תחלה, ועי''ש עוד שהוסיף שלפ''מ שכ' הר''ן גופיה בפ''ק [בדף ב' ע''א מדפי הרי''ף, והבאנו את דבריו בהרחבה בדף ה' אות ו'] דכל שאחרון גדול ממנו יכול השני להתיר, א''כ ה''ה הכא כיון שמשמע דרב הונא בר חיננא הוה עדיף מרבא כיון שרב אשי סמך עליו. אכן **בריטב''א** כ' דאע''ג שאמרו במסכתין דף ז' ע''א שאם היו שניהם אחד מטמא ואחד מטהר הלך אחר המחמיר היכא ששניהם שקולים, והכא מסתמא שניהם שקולים, י''א שאם המיקל סומך על גמריה הרי שהוא יכול להורות לאחרים כדבריו ומותר לעשות כדבריו.

**ו. אמר רב ברונא אמר רב קירבי דגים ועוברן אין נקחין אלא מן המומחה.** עי' **ברמב"ן** שכ' שנראה מדברי רש"י [עי' **בביאור הגר''א** בס''פג בס''ק כה' דכ''נ מפירש"י בע''ב בד"ה אלו דגים כו' שכ' דבאני מלחתים לא מהימן דשמא לא בקי בהן.] שהוא מפרש דמומחה היינו שבקי בהן, וכ' דאינו נראה לחלק בין המומחה האמור למעלה [בדף לט' ע''א] לזה, וכן בירושלמי כללן כולן כאחד, ותני אין לוקחין מעי דגים וקרבים אלא ע"פ מומחה ואין לוקחין תכלת אלא ע"פ מומחה וכו', אלא ע''כ הכוונה מומחה לנאמן, והיינו מפני שנחשדו עמי הארץ ליקח קרבי דגים ועוברין מן הגוים בחזקת שהם טהורים ושמא טמאים הן. והו''ד **בריטב''א,** וכ''פ **הר''ן. ועי' בשו''ע** בס''פג ס''ז שפסק דהיינו שהוחזק בכשרות.

**ז.** דף מ' ע''ב **אם אין שם מומחה, מאי אמר רב יהודה כיון דאמר אני מלחתים מותרין. רב נחמן אמר עד שיאמר אלו דגים ואלו קירביהן.** עי' **ברמב''ן** שביאר דאם אמר אני מלחתים נאמן דמירתת שמא יראו לבקי שיכיר בהם שהם טמאים, ולא יוכל להשתמט, אבל אם לא אמר אני מלחתים יכול הוא להשתמט ולומר ישראל מכרן לי בחזקת טהורים והטעני, עי''ש דמה ד''ז להא דאיתמר בחולין דף סג' ע''ב גבי ביצים שאם אמר לו של עוף פלוני וטהור הוא נאמן. וכן מבואר **בריטב''א,** **ובתוה''ב הקצר** [ב''ג ש''א והו''ד ב''י ס''פג] וכן מתבאר בדברי **המ''מ** בפ''ג ה''כ.

**ח. בא''ד,** עי' **בריטב''א** שביאר שלרב נחמן בעי שיראה לו גופן של דגים ויאמר לו אלו דגים ואלו קרביהן, אי''ז משום דחושדים בו שאם יאמר אני מלחתים ה''ה משקר במזיד, דא''כ כי אמר אלו דגים גם יש לחוש שהוא משקר, אלא משום דכי אמר אני מלחתים אולי טועה בעצמו והוא סבור שהיו טהורים ואינם כן, כי רוב ע''ה טועים הם בדבר, ואין מדקדקים בזה כי אם אנשים מומחים ויראי שמים, אכן כשאומר אלו דגים ואלו קרביהם ליכא למיטעי, הילכך אפילו היה חשוד אפשר להאמינו דהו''ל כגוי האומר גבי בצים של עוף פלוני וטהור הוא שהוא נאמן משום דמרתת כדאיתא בחולין דף סג' ע''ב, ואילו רב יהודה שמתיר באומר אני מלחתים אפילו בחשוד סובר דאי לאו דקים ליה במילתא לא היה אומר, כיון שהוא ירא שימצאו ששקר, ולפיכך אף בלשון זה שאומר של עוף פלוני וטהור הוא הוא נאמן, ועי''ש שלפ''ז מסיק דבאמת אין הפרש בזה בין עם הארץ סתם ואדם חשוב, אלא כל שאינו מומחה בכשרות ואפילו אינו חשוד אין סומכין עליו שמא טועה בדעתו, וכל שאומר כן אפילו הוא חשוד סומכין עליו כיון דמרתת.

ועי' **בשו''ע** ס''פג ס''ז שפסק דקרבי דגים אינם נקחים אלא מהמומחה, אא"כ אומר לו הישראל, **וברמ''א** הוסיף דה''ה אם הוא עכו''ם, המוכרם אני מלחתים והוצאתים מדג טהור. אבל אם אמר לו טהורים הם, אינו נאמן, אא"כ היה אדם שהוחזק בכשרות. וביאר שם **הט"ז** בס"ק יא' דהכוונה שהוחזק בכשרות היא דאחד כזה בודאי נזהר מכל טעות וזהו המומחה שאמרו בגמ.

וע''יש **בט''ז** ס''ק י' שכ' דמירי רק בשלמים, אולם **בש''ך** ס''ק כה' שכ' דהרמ''א מירי אף בנימוחו ועי''ש מה שתמה עליו דהרי בכה''ג לא מירתת מבקי כיון שכבר אינם ניכרים, ועי''ש **בדרכי תשובה** בס''ק עה' מש''כ בזה.

**ט. פעם אחת חשש רבי במעיו** עי' **בריטב''א** שכ' דרבי היה חולה שאין בו סכנה, שאסור להתרפאות באיסורין של דבריהם כדרך הנאתן, ולא התירו בפסחים כה' ע''א, להתרפאות אפילו באיסורי הנאה של תורה אלא כשהוא שלא כדרך הנאתן, דהוי איסורא דרבנן, ואפ''ה כשהוא כדרך הנאתן לא חלקו בין איסורין של תורה לאיסורין של דבריהם, ואפילו איסורשל דבריהם אסור, עוד כ' שם בשם הרא"ה דלא התירו שם אלא משיחת משחה וכיו''ב שאין בו אכילה ושתיה, אבל אכילה או שתיה לא התירו לעולם בחולה שאין בו סכנה ואפילו שלא כדרך הנאתן. ולענין הלכה יעוי' **בשו''ע** ס''קנה ס''ג שפסק דשלא במקום סכנה, כדרך הנאתן אסור,שלא כדרך הנאתן, מותר, חוץ מכלאי הכרם ובשר בחלב שאסורים אפילו שלא כדרך הנאתן אלא במקום סכנה. **וברמ''א** הביא י"א דכל איסורי הנאה מדרבנן מותר להתרפאות בהן אפילו חולה שאין בו סכנה.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - מט'**

**פרק כל הצלמים**

**א.** דף מ' ע''ב **מתני', כל הצלמים אסורין, מפני שהן נעבדין פעם אחת בשנה, דברי ר''מ וחכ''א אינו אסור אלא כל שיש בידו מקל או צפור או כדור רבן שמעון בן גמליאל אומר אף כל שיש בידו כל דבר.** ועי' **בשו''ע** ס''קמא ס''א שפסק כחכמים **וכ' שם הרמ''א בשם המרדכי בפירקין בשם הראבי"ה [ולפנינו ליתא] דצורות [שתי וערב עי''ש בב''י ובש''ך] שמשתחוים להם, דינם כדין הצלם ואסורים בלא ביטול אבל אותן שתולין בצואר לזכרון, לא מקרי צלם, ומותר. ועי''ש בש''ך ס''ק ו' שכ' דלא שרי אלא כשידוע שלא השתחוה לו, דבלא''ה הא לא גרע מאם מצא כלים שעליהם צורת עבודת כוכבים דהכלים אסורים אם הם מכובדים דכיון שדרך לעבוד אותה הצורה חיישינן שמא נעבדו הכלים, והביא דבר"ן בפירקין [בדף יח' ע''ב מדפי הרי''ף] כ' בשם הרשב"א דבזה''ז שחוקקים חקק בכלים ומציירים בהם צורות [שתי וערב] ודמות עבודת כוכבים אף המוצא אותם הכלים אסורים ע"כ וצל"ע שאפשר שאין עובדים היום לצורות הללו אלא לזכר בעלמא עושין אותם, וכ"כ הרבינו ירוחם** ב**נתיב יז' ח"ד והוסיף דאפשר דעובדי כוכבים אלו שאין אדוקים בעבודת כוכבים כל מה שעושין בצורות הללו בכלים אינם עושים אלא לנוי ומותרים בהנאה כולם אלא שאסור להשהותן משום חשד אם הם בולטים,ומסים שם הר''י וראוי להחמיר בספק איסור תורה ע"כ ומסיק הש''ך דאפשר דבצורה [שתי וערב] עצמו כיון שדרך שמשתחוים לו לכ"ע אסור. ועי''ש עוד בהגהות החת''ס על השו''ע** שהביא את דברי **הריטב"א** בדף מב' ע''ב שכ' דמעתה צורות שתי וערב שרגילין גוים לצייר בכלים של כסף מותרים, דאע"ג דצורת שתי וערב נעבדת היא להם, הא ידעינן ודאי דלא פלחי לה בכלים, ולא עוד אלא שהם אין עובדין אלא לצורת שתי וערב שטימא אותה הגלח, וזה טעם היתר המטבעות דהוה ליה כדבר בריא שאין נעבדין שהוא מותר לדברי הכל, ואפי' על המכובדין. וע''ע בשו''ת **שואל ומשיב** קמא ח''ג ס''עא שדן לפ''ד הרמ''א והש''ך במֶדָליה שקבלו מן השר שהיה עליה שתי וערב אי שרי לקימה, והו''ד **בדרכי** **תשובה** ס''ק ז'. וע''ע **בדרכי תשובה** בס''ק ב' אריכות דברים בדברי החת''ס הנ''ל.

**ב. בא''ד בטור** ס''קמא כ' דצורות שאר כל המזלות ושאר כל הצורות אפילו צורת אדם המוצא אותם מותרות אם לא שיש הוכחה שנעשה לאליל כגון צורת אדם עומדת על פתח מדינה ובידה מקל או צפור וכדור וסייף, ודיק שם **הב''י** דמתני' מירי דוקא בצורת אדם אבל לא בשאר צורות וכ' עליו הב''י דאינו יודע מנין לו דין זה, אם לא שנאמר מדמוקי לה בגמ' באנדרטי של מלכים משמע ליה הכי, ויעוי''ש שם **בב''ח** שכ' דבאמת מהא דמוקי לה באנדרטי משמע דאירי בצורת אדם, ועי' **בשו''ע** שם בס''א שבאמת לא הזכיר מהא דצורת אדם, אכן הב''ח שם הביא את דברי השו''ע וכ' דלדינא בעינן שיהא בו צורת אדם. וע''ע **בט"ז** שם בס''ק א' שכ' דטעמו של הטור דבעינן צורת אדם הוא מפני שהטעם הוא ידוע שיש עובדים לו משא"כ שאר צורות אבל אם היה לנו בירור שיש עובדים גם לשאר צורות הוה גם כן דינא הכי, ומשו''ה לא הזכיר הרמב"ם והשו"ע כאן דבעינן צורת אדם ועי''ש שהביא את דברי הב''ח שחלק ע''ד השו''ע והק' עליו הלוא אי''ז דבריו אלא המה דברי הרמב"ם בפ''ז ה''ו, וכן תמה על הב''ח בש''ך שם בס''ק ג'. ועי''ש עוד במוסגר שכ' דאפשר דהטור לאו דוקא נקט אדם ומפני זה לא כתב דין זה בריש הסימן אע''ג דהתם הוי עיקר מקום הדין.

ועי''ש עוד **בב''י** שכ' דמלישנא דאנדרטי משמע ליה צורה שלמה בכל איבריה ומפני כך בסוף הסימן שם כ' הטור דצורת ראש בלא גוף או גוף בלא ראש אין בה שום איסור לא במוצאה ולא בעושה.

**ג. בתוד''ה כל הצלמים וכו' מיעוט המצוי דנפלים שכיחי,** עי' **בריב''ש** ס''קצא דמיעוט המצוי הוא פחות ממחצה, ואילו **במשכנות יעקב** ח''יוד ס''יז כ' שהוא אחד מעשרה ועי' בשו''ת **שבט הלוי** ח''ד ס'פאשהרבה להשיב ע''ז, ומסיק דהוא פחות מאחד מעשרה. וע''ע פרטי דינים בזה בדרכי תשובה ס''לט ס''ק ג'.

**ד. א"ר יצחק בר יוסף א"ר יוחנן במקומו של ר"מ היו עובדין אותה פעם אחת בשנה, ור"מ דחייש למיעוטא גזר שאר מקומות אטו אותו מקום, ורבנן דלא חיישי למיעוטא לא גזרו שאר מקומות אטו אותו מקום.** עי' **בריטב"א** שהק' דאם היו עובדים אותו פעם בשנה נמצא דמקומו של ר''מ הוי מדינא, ושאר המקומות הוי מגזירה, ואי''ז בגלל שר''מ חשש למיעוטא, ותי' דר''מ חושש מדינא [מפני שחושש למיעוט] לסתם מקומות מפני מקומו ומעתה הוי רובא לאיסורא מדינא, וגזר במיעוט המקומות שאין נעבדין אטו אידך. ורבנן דלא חוששים למיעוטא לא גזרו אטו שאר המקומות אלא כל המקומות הם בחזקת שאין נעבדין. **ובר''ן** כ' בשם **הרמב''ן** דכיון דר"מ חייש למיעוטא אית לן למיחש שמא שאר המקומות ג''כ נוהגין כמנהג מקומו אע''פ שאותו מקום מיעוט הוא לגבי כל המקומות הנודעין לנו שאין נעבדין בהן, וכיון דרובא דעלמא מיתסר מדינא, גזר ר"מ אף במקום שידוע לנו שאין עובדין אותו משום איסור הנמשך מאותו מקום, אבל לרבנן דלא חיישי למיעוטא א''כ לדידם אין להם שום מקום שיהא אסור מן הדין אלא מקומו של ר"מ ולפיכך לא אסרו את שאר המקומות דעלמא משום אותו מקום בלבד, ועי' **בר''ן** שהק' דמלשון הגמ' דר''מ גזר על שאר המקומות אטו אותו מקום לא משמע כן, ועי''ש עוד משה''ק על עצם סברת הרמב''ן ולפיכך כ' דהפירוש הוא דודאי לר"מ כל המקומות שבעולם מותרין מן הדין ואפילו סתמן אלא דכיון דבעלמא ר''מ חייש למיעוטא ע''כ היינו משום דס"ל דלא אמרי' מיעוטא כמאן דליתיה דמי ומש"ה גזר שאר מקומות כדי שלא יבאו להכשל במקומו, משא''כ רבנן דלא חיישי למיעוטא ס''ל דמיעוטא כמאן דליתיה דמי, ולפיכך אין לגזור על כל העולם מפני חשש.

**ה. ובאנדרטי של מלכים שנינו. וכו' פ״ה ובההוא קאסר רבי מאיר דאגב חביבותייהו פלתי להו ומפרש נמי בעומדין על פתח מדינה דחשיבי טפי משמע אבל בשאר צלמים לא אסר רבי מאיר,** עי' **בב"ח** ס''קמא שביאר את שיטת רש''י דלפ''ז חכמים דפליגי עליה דרבי מאיר ס''ל דאף באנדרטי של מלכים אינו אסור אא''כ בעומד על פתח מדינה ויש בידו מקל וכו'.

**ו. בא''ד וקשה דהא תנן מצא תבנית יד או תבנית רגל הרי אלו אסורין ולשון מצא משמע בשוק או בשדה ואפילו למאי דמוקי לה שמואל לקמן בעומדים על בסיסן ופ"ה על בימוס שלהן ששם עובדין אותם לא נהירא דלשון מצא לא משמע כן אלא שיש להם בית מושב רחב ויכולין לעמוד לבדן וניכרים שלא נשתברו מצלם שלם בב''ח** שם ביאר בדעת רש''י [והרמב''ם דס''ל כרש''י] דס''ל דדוקא בצלמים אינן אסורין במצא תבנית יד אלא בעומדין על בסיסן, אבל תבנית יד שהיא ע''ז בעצמה אסורין אפילו אינן עומדין על בסיסן דמסתמא כיון שהוא תבנית יד עדיין עובדין אותה אע''פ שנשברה, ומתניתין דמצא תבנית יד אסורין לצדדין קתני, תבנית יד דצלמים בעומדין על בסיסן, ותבנית יד דעבודה זרה אפילו אינן עומדין על בסיסן, וזוהי הכוונה במשנה מפני שכיו''ב נעבד.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - נ'**

**א.** דף מא' ע''א **אמר רבה מחלוקת בשל כרכים אבל בשל כפרים ד״ה אסורים** וכ''פ **בשו''ע** ס''קמא ס''א דכל הצלמים של עבודת כוכבים הנמצאים בכפרים, אסורים, דסתמא לשם עבודת כוכבים נעשו. והנמצאים בכרכים, מותרים, דודאי לנוי נעשו אא"כ עומדין על פתח המדינה והיה ביד הצורה צורת מקל וכו', ועי''ש **בש''ך** בס"ק ד' שכ' דנראה דבזמנינו הכל לפי הענין ובין בכרכים ובין בכפרים הכל מה שמראים הדברים שנעשו לשם אליל או לנוי.

**ב. בתוס' ד''ה אמר שמואל ואפילו שברי עבודת כוכבים מותרין נראה לר"י כי שמואל שסובר שברי עבודת כוכבים מותרין אית ליה נמי עבודת כוכבים שנשתברה מאיליה מותרת כרשב"ל וכו' ותרוייהו חד טעמא אית להו,** אכן יעוי' **בר"ן** שהסיק שמכך **שהרי''ף** פסק כר' יוחנן דעבודת כוכבים שנשברה מאליה אסורה ומאידך פסק את דברי שמואל דשברי עבודת כוכבים מותרין, משמע דטעמיה דשמואל אינו משום דעבודת כוכבים שנשתברה מאליה מותרת, ועי''ש הביא ראיה לזה מהסוגיא בדף מט', אלא טעמא דשמואל משום משום שלא חששו שנשברה מאליה, דמסתמא עבודת כוכבים אינה משתברת מאליה דעובד כוכבים מנטר לה שפיר, ומשו"ה המוצא שברי עבודת כוכבים שרו כיון אמרינן דעובד כוכבים רתח עליה ושברה, ובטולי בטלה.

ועי' **ברמב''ן** בע''ב שכ' בשם **הראב''ד** [וכ''ה בחידושי הראב''ד לדף מט' ע''ב] דטעמיה דשמואל הוא משום דס״ל דאיכא דפלח לשברים ואיכא דלא פלח, הלכך המוצא שברים אית ביה תרי ספיקי, דילמא חזייה ההוא גברא דלא פלח לשברים ובטלה, ואת״ל דלא חזיא אימור איהו גופיה תברא ומשו״ה שריא.

**ג.** דף מא' ע''ב **אתמר עבודת כוכבים שנשתברה מאיליה רבי יוחנן אמר אסורה, רשב"ל אמר מותרת. רבי יוחנן אמר אסורה, דהא לא בטלה רשב"ל אמר מותרת, מסתמא בטולי מבטיל לה, מימר אמר איהי נפשה לא אצלה, לההוא גברא מצלה ליה.** לענין הלכה עי' באות ב'מש''כ בזה **הרי''ף** ומה שביאר בדעתו **הר''ן**, אכן **ברמב''ם** בפ''ח ה''יא פסק דעבודת כוכבים שנשברה מאליה שבריה אסורים בהנאה עד שיבטלוה, לפיכך המוצא שברי עבודת כוכבים הרי אלו אסורין בהנאה שמא לא בטלוה העובדי כוכבים, **ובכ''מ** בפ''ז ה''ז כ' דהרמב''ם למד דשמואל שהתיר שברי עבודת כוכבים ס"ל דעבודת כוכבים שנשתברה מאליה מותרת כר"ל וכיון דלא קיי"ל כוותיה אלא כר''י [וכשיטת התוס' בע''א] לפיכך ס''ל לרמב''ם דהמוצא שברי צלמים ה''ה אסורים בהנאה. והנה השו''ע בס''קמו ס''יא העתיק את דברי הרמב''ם הנ''ל, ומאידך בס''קמא ס''ב פסק השו''ע דהמוצא שברי צלמים מושלכים או בתוך שברי נחושת, או אפילו שברי עבודת כוכבים עצמן, מותרים. ועי' **בש''ך** בס''קמו בס''ק ז' שהק' סתירה זו ונשאר בצ''ע. ועי' **בישועות יעקב** בס''קמו ס''ק ז' מה שתי' בזה. (יש צילום אצלי).

**ד. בא''ד** ביסוד סברת פלוגתתם יעוי' **בחזו''א** ס''סא ס''ק ט' שכ' לבאר דלכו"ע אין עיקר עבודתן לשברים שהרי בתחלה הן מקפידין על שלימות צורתן כפי אמונתן בצורה ההיא, אלא אחרי שכבר הושלמה פעם אחת ונשתברה אח"כ, ס''ל לר"י דלא הסיחו עדיין דעתם ממנה ועי''ש עוד שכ' דהא מילתא שעובדין לשברין, היינו קבלת אלהות וכדתנן בסנהדרין דף ס' ע''ב המקבלו עובר בלא תעשה, אבל באמת אינן עובדין לה עוד את עבודותיה אלא שכל שמחזיקין את השברין בכבודן ובענינן כמו בשלימותן אי''ז ביטול, ורשב"ל סבר שאינן נוהגין בה כבוד אלא על שם העבר, אבל אין בכבוד זה שיעור קבלת אלהות, כיון שמה שהשברים המתבטלים מעיקר כונת הצורה, ה''ז עוקר מצורה ההיא את טיבה מלב עובדיה, שהרי אין השברים כונת הצורה, וכוונת רשב''ל לומר מימר אמר איהי נפשה כו' היינו שחסרון מציאות השלימות בתבנית הצורה שולל מלב עובדיה את עיקר עבודתן, שמאמינין בשלימות הצורה, ואחרי שנשתברה פקע לה עיקר איסורה, ולפ'''ז נמצא מודים ר"י ור"ל שעדיין לב עובדי כו"מ גם על שבריה אלא שהתיחסותם לה הוא באופן אחר, מהתיחסותם לה בשלימותה, ונחלקו במדה זו האם העכו"מ מבטל אותה או לא, ועי''ש במוסגר שהוסיף לבאר דלפ"ז הא דקאמר איהי נפשה כו' אין הכונה שהעובדים מביאים מזה ראיה על ביטול ענינה, דהרי כמו שהעדר ראיתה ושמיעתה והילוכה וכיו"ב אינם מבטלים את ענינה מלב עובדיה, ה"נ שבירה וכיו''ב, אלא שענין הביטול הוא מפני שאינה ראויה עוד לעיקר עבודתן, ועי''ש שכ' לחדש דלפ''ז לרשב"ל אף אם השברין עומדין לתקנן מ"מ נתבטלו דהשתא אין השברים חשובין בעיניו לע''ז, ולר"י אף אם אין השברין עומדין לתיקון חשובה היא לעובדיה על שם העבר, וחשיבי להו ע''ז. אכן **באבי עזרי** בפ''ח ה''יא כ' לבאר באופ''א ודבריו יובאו בלנ''ד בדף מב' ע''א.

**ה. והתניא חבר שמת והניח מגורה מלאה פירות, אפילו הן בני יומן הרי הן בחזקת מתוקנין והא הכא דודאי טבילי, ספק עשרינהו ספק לא עשרינהו, וקאתי ספק ומוציא מידי ודאי.** הטעם דחשיב ספק אף דלשון הבריתא היא בחזקת מתוקנין צ''ל ע''פ מה שמבואר באות ו' דהספק הכא היינו ספק הרגיל שקרוב לודאי,ויעוי' **ברש''י בפסחים** דף ט' ע''א בד''ה ודאי טבילי, דהטעם דהסד''א דאתי ספק זה ומוציא את הפירות מידי ודאי טבל, היינו משום דרוב חברים מעשרין הם מיד, קודם שיניחם מתחת ידו.אח''ז מצאתי שכ''כ **בבינת אדם** שער רוב וחזקה ס''ז.

**ו. בתוס' ד''ה ואין ספק מוציא מידי ודאי וכו' בתמיה פי ואין ספק היתר הרגיל מוציא מידי ודאי דאי בשאינו רגיל אפילו ספק איסור אינו מוציא מידי ודאי היתר וכו' בתוס' הרא''ש ובריטב''א** כ' דספק הרגיל היינו קרוב לודאי, וכ''כ **התוס' בפסחים** בדף ט' ע''א בד''ה ואם, והטעם דהספק בשברי ע''ז הוא היתר הרגיל הקרוב לודאי אף לדעת ר''י דאסר, צ''ל ע''פ מה שכ' **בלחם סתרים** בדף מב' ע''א [בד''ה ומה שאמרו] שמבואר בדברי התוס' בדף מב' ע''א בסוד''ה ספק דאף ר''י מודה לסברת רשב''ל דגוי מימר אמר איהי נפשה לא אצלה לההוא גברא מצלה ליה.

**ז. בתוס' ד''ה חזקה על חבר וכו' בירושלמי קאמר תפתר בשמת בתוך היישוב פירוש ביישוב הדעת.** וכ''כ **הריטב''א** בקידושין דף כו' ע''ב, **והרשב''א והרמב''ן והר''ן בב''מ** דף יא', ועי''ש עוד שכ' דאין חזקת חבר לעשר אלא בשעת מיתתו [בישוב הדעת] או בשעת פרישתו מביתו, אכן יעוי**' ברמב''ם** בפ''י מהל' מעשר שלא הביא את דברי הירושלמי וכ' **הפאת השולחן** בס''טז ס''ק י', **ובחזו''א** בשביעית ס''ל ס''ק א', דהרמב''ם לא ס''ל כדברי הירושלמי הנ''ל, ובאמת **שהמאירי** בסוגין כ' שהירושלמי חולק הוא עם התלמוד שלנו וס''ל דכל שהכניסן בבית חזקה עליו שתקנן שלא ליכשל בם אנשי ביתו ואפילו מת מתוך טירוף כן הואיל והכניסן בבית. אכן **התוס' בב''מ** **דף יא'** כ' דלא סמכינן על חזקה זו אלא במת או שהפליג בדרך רחוקה אבל לא סמכו על זריזות לבד לומר דודאי עישר. וע''ע **בדרך אמונה** שם בס''ק כ' סיכום השיטת בזה.

**ח. ואבע"א ספק וספק הוא, אפשר דעבד כדר' אושעיא, דאמר מערים אדם על תבואתו ומכניסה במוץ שלה, כדי שתהא בהמתו אוכלת ופטורה מן המעשר.** **בחי' הראב''ד** הק' כיון דחבר הוא מי עביד הערמה לפטור תרומתו מן המעשר, ותי' לצורך בהמתו עביד ושמא יחדם לבהמתו, וזהו כוונת רב הושעיא דאמר מערים אדם וכו' דלכתחלה שרי למיעבד האי הערמה לתבואת בהמתו, **ובתוס' הרי"ד** בפסחים דף ט' ע''א ת' שלא היתה כוונתם כדי ליטול את המעשרות, אלא כדי שלא יבואו בהם לידי תקלה, אכן הביא את דברי הגמ' בגיטין דף פא' ע''א דאמר רבב"ח אמר ר' יוחנן משם ר' יהודה ב''ר אילעאי בוא וראה שלא כדורות הראשונים דורות האחרונים, דורות הראשונים היו מכניסין פירותיהן דרך גגות ודרך קרפיפות כדי לפוטרן מן המעשר דאמר ר' ינאי אין הטבל מתחייב במעשר עד שיראה פני הבית שנאמר בערתי הקודש מן הבית, אלמא דורות האחרונים היו מתכוונים להיפטר מחיוב המעשרות ואפילו החברים שבהן. אכן יעוי''ש **במהר''ם** **חלואה** שהביא את דברי הגמ' בגיטין ולפ''ז הק' היאך י''ל על חבר זה שיערים להפקיע מידי מעשר והרי אמרו בגמ' חסידין הראשונים היו מכניסין פירותיהן דרך טרקסמון כדי לחייבן במעשר, ותי' דהגמ' בגיטין מירי בפירות דגונים שאם היו מכניסן דרך גגות וקרפיפות היה מפקיען לגמרי, ואפילו אם היה ממרחן לאחר מכן [כמבואר בדבריו שם, מקודם], אבל הכא דאירי שהיא במוץ דאכתי לא אדגן ואכתי מצי לחיבם ע''י שימרחם ולפיכך אין כאן הפקעה, אלא כיון שהוא חושש לבני ביתו דילמא אתו בה לידי תקלה ה''ה מכניסה במוץ לשעה ושפיר קא עביד.

**ט. בתוס' ד''ה ומכניסה במוץ שלה וכו' או אף במרוח בכרי או בשדה ואין דעתו להביאו לבית נקבע הוא למעשר ולא יוכל לאכול עראי,** עי' **ברש''ש** שתמה ע''ד התוס' היכן מצינו חיוב כזה, ותי' דכיוון דתנן במעשרות פ''א מ''ה דהמוליך פירות ע''מ למוכרן בשוק נאסר עליו מיד אכילת עראי, [ועי' בחזו''א מעשרות ס''ה ס'ק ז' שכ' דמוכח מדברי הרמב''ם בפ''ד מהל' מעשר ה''ב, דאם גמרן לאכלן ונמלך להוליכן לשוק חייבין עליהן משום טבל מן התורה, ועי' בדרך אמונה שם בס''ק יז']

**י. בא''ד, אבל אם ראה פני הבית בדגן או אף במרוח בכרי או בשדה ואין דעתו להביאו לבית נקבע הוא למעשר ולא יוכל לאכול עראי** אכן **ברמב"ן** הק' ע''ד התוס' דאינם מחוורים הרי כיון שנפטר ולא בא לידי חיוב אפילו אכילת קבע נמי יהא שרי, ועי''ש שהק' עליו מכמה דוכתי**,** ומסיק דבאמת אוכל מהן קבע.

**יא. בא''ד ואף על גב דמדרבנן אסור לאכול קבע אתי ספק מעשר ומוציא מידי ודאי דרבנן.** וכ''ד **התוס'** **בפסחים** דף ט' ע''א בד''ה כדי, דבאיסורים דרבנן ספק מוציא מידי ודאי, וכ''ד **הראש** **יוסף** על הל' פסח בס''תלח, אולם **בחק יעקב** שם ס''ק א' כ' דממשמעות הפוסקים נראה שאף באיסורים דרבנן לא תלינן לקולא מטעם ספיקא דרבנן, כיון דאין ספק מוציא מידי חזקת ודאי איסור. וכ''פ **במ''ב** שם ס''ק א'.

**יב. אמר ר' יהודה מעשה בשפחתו של מציק אחד ברימון שהטילה נפל לבור**, **בהגהות מימוני** בפ''א מהל' מילה ה''טו הביא ראיה מסוגין דליכא דין קבורה בנפלים, וכ''ה **בשו''ת חוות יאיר** ס''סה**,** ואולם **במ''א** בס''תקכו הק' עליו דבדברי **הרא"ש** פי"ד מאהלות מ"ג מדברי גמ' בנדה דף נז' [ועי' בחזו''א ח'יו''ד ס''רח ס''ק ט' שכוונתו לדברי הר''ש בפ''טז מ''ה עי''ש היטב מש''כ בביאור ראיותיו משם ומהגמ' בנדה,] ועוד' הק' עליו דדלמא מירי בשפיר כדאיתא בסוגין, לידע אם רוח הפילה, ועי''ש עוד כמה קו' שהק' ע''ד ההג''מ, ולדעתו איכא מצוה בקבורת נפלים, ועי''ש **במ''ב** ס''ק מט' דרהיטת דברי הרמ''א והשו''ע היא דליכא מצות קבורה בנפלים, ואולם הביא את דעת המ''א ועי''ש **בשעה''צ** ס''ק סט' דכ''ד המור וקציעה, והבית מאיר, דאיכא מצוה, ועי''ש היטב מה שדן נ''מ לענין קבורה ביו''ט. וע''ע **בחזו''א** ח''יוד ס'''רח ס''ק ט' מש''כ בזה.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - נא'**

**א.** דף מב' ע''א **אלא גזרה דלמא מגבה לה והדר מבטיל לה, והוי עבודת כוכבים ביד ישראל, וכל עבודת כוכבים ביד ישראל אינה בטלה לעולם. בב''י** ס''קמו הביא בשם **הסמ"ג** [בלאוין מה'] דטעמא דעבודת כוכבים שבאה לידי ישראל לא בטלה הוא משום גזרה אטו עבודה זרה של ישראל עצמו.

**ב. בא''ד** דעת **הב''י** באו''ח ס''תקפו דאם הגביה ישראל ע''ז של נכרי ע''מ לזכות בה שוב אין לה ביטול, אכן **הב''ח** שם נחלק עליו וכ' דהיינו דוקא אם אין לו בעלים כגון שהוא של הפקר אבל ביש לו בעלים אפילו נתכוין לזכות בו לא קנאו כיון שיש לו בעלים שלא נתייאשו ממנו. אכן **המ''א** בס"ק ה' כ' להוכיח מסוגין שגזרו על ישראל שאינו מבטל ע"א של עכו"ם משום גזירה דלמא מגבה לה והדר מבטיל לה וה"ל ע"א של ישראל, כדברי הב''י דהגזירה היתה אף על ע''ז עכו''ם שביד ישראל. ועי''ש **בפמ''ג בא''א** שביאר את טעמו של המ''א והב''י דכיון שהגזלן חייב באחריות הו''ל כע''ז של ישראל. אכן **בקרבן נתנאל** שם בר''ה בפ''ג ס''ק ק' כ' דרש״י כאן בד''ה אלא כ' דקני לה בהגבהה דכל דבר הפקר כגון מציאה נקנית בהגבהה. אולם סים שם דהאמת יורה דרכו אבל האמת יורה דרכו שסברתו היא סברא אמתית דכיון שהישראל חייב באחריותו שלו מקרי.

**ג. בא''ד בריטב"א ובר''ן** [בדף יח' ע''ב מדפי הרי''ף בסוד''ה גמ'] כ' שמהא דמבואר בסוגין שאם הגביה את השיראל את האיסורי הנאה היה זוכה בהם להיות שלו להוסיף בהם איסור, [ועי' באות ב'] יש ללמוד דישראל הזוכה בחמץ בפסח, לאחר הפסח החמץ אסור בהנאה כדין חמץ גמור שהיה לו קודם הפסח שעבר עליו הפסח. וכ''ד **הרמב''ם** בפ''א מהל' חמץ ומצה ה''ג, שפסק דמי שקנה חמץ בפסח לוקה משום בל יראה,ואולם **באבני מילואים** ס''כח ס''ק נו' הביא את דברי **הריטב"א** בקידושין דף נו' ע''ב, שהביא בשם **הרא''ה** דאפילו אם יש באפרן של איסורי הנאה שנשרפו שוה פרוטה אם קדש בהם אשה אינה מקודשת כיון דהשתא לית בהו דין ממון דכי שריף להו לבערינהו לאו דידיה נינהו וכל הקודם זכה באפרן עכ"ל. דמשמע מדבריו דאיסור הנאה לית ליה בעלים כלל ומשו"ה כל הקודם זכה באפרן, והביא דכן משמע מדברי הרשב"א בס''תרב [וס''תרג] דאיסורי הנאה לית ליה בעלים ע"ש [עי''ש ברשב''א שכ' דהמקדש בשטר של איסוה''נ דאוריתא אינה מקודשת אף מדין קידושי שטר] . אולם הביא **בריב"ש** בס''תא כ' דמהני זכיה באיסורי הנאה ועי''ש שהביא ראיה מסוגין ממה שאמרו דשל נכרי מכי אגביה ישראל ה"ל ע"ז דישראל ולית ליה ביטול. ובאמת יעוי' **בשו"ת הרשב"א** ח''א ס''קעח שכ' דנכרי ששלח בפסח דורון חמץ לישראל אע''פ שהוא אסור בהנאה זכה בו הישראל כדי ליאסר בהנאה לעולם ולעבור בו כחמצו, והביא ראיה מסוגין שאמרו בעבודה זרה שאע''פ שאסורה בהנאה ואי אפשר לו לזכות בה, מ''מ כל שדעתו לזכות בה מיקרי ע"ז דישראל.

ועי''ש עוד באב''מ שהביא את מש''כ **בקצוה"ח** סימן ת"ה ס"ק ב' דאיסור הנאה יש להן בעלים ואית בהו זכיה, אלא כיון דאריה הוא דרביע עליה מחמת איסור הנאה דעלה ה"ל דבר שאינו ברשותו וכל דבר שאינו ברשותו אף על גב דיש לו בעלי' הוא אינו יכול להקדישו וכמו גזל ולא נתייאשו בעלים, ומשו''ה אמרו בפסחים דף ו' ע''א דהמקדש בחמץ משש שעות ולמעלה אינה מקודשת. ועי''ש עוד מה שהרחיב ענין זה.

**ד. איתיביה רבי יוסי אומר שוחק וזורה לרוח כו' אלמא אסורה אחר שחיקה ותהוי כע"ז שנשתברה מאיליה.** עי' **בריטב''א** שהק' דלר''י נמי קשה כיון לדברי הכל היכא ששחקו אותה ואין בה תועלת של כלום וה''ה אבודה מכל אדם מתיאש ממנה הגוי, ולקמן בדף מג' אמרו נהי דאייאש מממונא מאיסורא מי מייאש, ומשמע דאי מייאש מאיסורא לכו''ע שרי, ותי' דכיון שהוי ביטול שלא בפניו של הגוי והו''ל יאוש שלא מדעת, לכך אסורה לר''י, אכן לר''ל דקילא ליה עבודה זרה שנשתברה מאיליה, דאפילו היכא דשבריה קיימין ויכול לתקנה קאמר שהיא מבוטלת ואע''פ שהוא שלא בפני הגוי, א''כ כ''ש בזה שהיא אבודה ממנו ומכל אדם דשרי. וכעי''ז כ' **הרמב''ן** עי''ש שהק' דחזינן בדף נג' ע''ב דביאוש בעלמא בטלה וכגון שהניחוה עובדיה ואינן עתידין לחזור, שהרי אמרו שם ,,רבי יוחנן ור״ל דאמרי תרוייהו בימוס שנפגם מותר ואפי׳ למ״ד עובדין לשברים ה״מ עבודת כוכבים דכיון דפלחה זילא ביה מילתא לבטולה אבל הני שקלי להאי ומייתו בימוס אחרינא,, ותי' דודאי כל יאוש לדעת בטלה, ובנשתברה מאליה סבר ר"ל דבטלה כמי ששברה בידים דעל כרחיה מבטלה ואפילו שלא לדעת בטלה, ור'''י סבר לאו כמי שנשתברה בידים דמי וכל זמן שלא ביטלה ודאי בפנינו אינה בטלה שמא יחזור ויתיכנה ויעשנה אחרת או יעבוד לשבורה אפי' נשברה בפניו, ועי''ש שהוסיף דלפיכך הדין הוא דע"ז ששברה ישראל מותרת לר"ל אע''פ שלא ידע בה גוי, ולר"י כיון שאין השבירה מבטלה כמו שביטלה גוי ה''ה אסורה, ואפילו בזורה לרוח אין יאוש מתיר בה כיון שיאוש שלא מדעת ל''ה יאוש לגבי ע"ז ואפילו באבודה ממנו ומכל אדם דאיסורא לא בטיל שלא מדעת, אבל אם מכרה לצורף [והיינו לשיטת רבי בדף נג' ע''א] או הניחה לדעת ה''ה מתיאש ממנה, וכן אם הכיר בה ששחק ישראל וזרה לרוח ע"כ נתיאש לדעת ואפי' בלא מעשה בטלה, ועי''ש עוד שהביא דבירושלמי כאן אמרו, ע"ז שנשברה ר' יוחנן אמר אסורה ורשב"ל אמר מותרת מה אנן קיימין אם בעתיד להחזירן לכליין דברי הכל אסור, אם בשאינו עתיד להחזירן לכליין דברי הכל מותר,[אלא כי אנן קיימין בסתם רבי יוחנן אמר סתם כמי שעתיד להחזירן לכליין רבי שמעון בן לקיש אמר סתם כמי שאין עתיד להחזירן לכליין], ומסיק שם הרמב''ן דכ''ז הוא דלא כגמ' דידן. ועי''ש עוד מה שהביא בשם הראב"ד ומה שהק' עליו.

ועי' **באבי עזרי** בפ''ח מהל' ע''ז שהביא את דברי הריטב''א והק' ע''ד עליו מאי ענין מה שמיקל ר''ל לענין זה שיקל גם ביאוש שלא שדעת, ותי' דבאמת ר''י מודה לסברת ר''ל אלא דר''ל ס''ל דבכה''ג ששוב אינה ע''ז א''צ שוב לבטלה, וצריך לעשות את השברים ע''ז מחדש ובכה''ג אינו עושה אותה ע''ז, ואילו ר''י סבר דבעינן שיבטל ממש, ולא סגי בכך שאינו מאמין כיון שאינו מתבטל מאליו, ולכן כשהישראל שוחק וזורה לרוח אי''ז ביטול אלא שבכה''ג העכו''ם רואה את הביטול, ואם העכו''ם אינו רואה הוי כיאוש שלא מדעת. [אכן ברמב''ן משמע דהוי מצד חשש שמא יחזור ויתיכנה].

**ה. אף לא ירקות כו' ואמאי ותהוי כעבודה זרה שנשתברה מאיליה.** עי' **בריטב"א** שביאר דאע''פ שזהו כדרך גדילתה מ''מ ס"ד דלריש לקיש למימר דמבטל ליה גוי כיון דלא מצלה נפשה שלא תבול עליה כשאר אילנות, ולבסוף משני דאין ע"ז בטלה דרך גדילתה דניחא ליה בנשירת עליה כדי שתתחדש בענפים חדשים. ואילו **בראב''ד** שביאר את תי' הגמ' שגם את יש מה שנושר יש לאסור כדי לביש את עיקר הע''ז, ועוד ביאר שם דגזרו על מה שנשר אטו מה שנשאר.

**ו.** דף מב' ע''ב **והא שיפויין דעיקר עבודת כוכבים קיימת, וקתני לצרכה היא אסורה ושיפוייה מותרין רב הונא בריה דרב יהושע אמר לפי שאין עבודת כוכבים בטלה דרך גדילתה.** עי' **בראב''ד** שביאר דא''א לתרץ את סברת רבא בע''א דהוי גזירה דילמא מגבה לה, כיון דאין דרד קנית אילן אלא או בכסף או בחזקה, שהיא הקנאה ארוכה, ולפיכך ליכא למגזר ביה דילמא קני לה והדר מבטל ליה.

**בס''ד מראי מקומות - ע''ז - נב'**

**א.** דף מב' ע''ב **הב"ע כגון דאייתי עצים מעלמא וקינתה בהן. ברמב"ם** בהל' ע''ז פ''ז ה''יב כ' דהקן עצמה שבראשה מותר מפני שהעוף מביא עציו ממקום אחר. **ובראב"ד** השיג ע''ז דזהו דוקא שהביא ממקום אחר. ועי' **בפרי חדש** ע''ד הרמב''ם [בס' מים חיים, והו''ד בס' הליקוטים] שכ' דאף שמפשט הסוגיא נראה כדברי הראב"ד דלא שרי אלא היכא כשידוע שהביאם ממקום אחר, מ"מ דברי הרמב''ם נראין עיקר כיון דקי''ל בב''ב דףכג' דרוב וקרוב הלך אחר הרוב, דלפ''ז ה''ה הכא כיון דרובא דעצים דעלמא הוי דהיתרא אזלינן בתר רובא דעלמא.

**ב. א"ל רבי יעקב לרבי ירמיה בר תחליפא, אסברה לך באפרוחין כאן וכאן מותרין, בביצים כאן וכאן אסורין. אמר רב אשי ואפרוחין שצריכין לאמן כביצים דמו.** עי' **ברמב''ם** בפ''ז ה''יב שביאר שהאפרוחים והביצים שצריכין לאמן אסורין כיון שהאשרה הוי כמו בסיס להן, **ובראב"ד** השיג דהטעם הוא מפני שהן כגידולי האשרה. ועי''ש **בכ''מ** שביאר דכוונתו היא דכיון שהיא כבסיס להם גזור רבנן דאי שרי להנות ממנו יבואו להנות מהעץ גופא. ועי''ש שהק' על הראב''ד שאם טעם איסורם הוא מפני שהם כגידולי אשרה א''כ קשה כיצד שגדלו וא''צ לאמן יפקע מהם איסור גידולי אשרה. ועי''ש **בפר''ח** שם שתי' דהראב"ד מדרבנן קאמר לפי שנראין כגידולי אשירה, אבל כשפורחין וא''צ לאימן תו לא מיחזו כגידולי אשירה כיון שמי שרואה אותם דמאן סבור דמעלמא קאתו.

**ג. מתני' המוצא כלים ועליהם צורת חמה צורת לבנה צורת דרקון יוליכם לים המלח, ברמב''ם** בפה''מ כ' דצורות חמה ולבנה אין ענינו שמוצא עגול ויאמר זהו שמש או קשת עגול ויאמר זהו לבנה, אלא שבעלי הצלמים הנקראים טלאס"ם מייחסים לכוכבים צורות עד שאומרים צורת השמש צורת המלך מעוטר יושב על העגלה ואמרו צורת חמה ולבנה רצה לומר שימצא צורה המיוחסת אל החמה ואל הלבנה עכ"ל וכ"כ **הרע''ב**,ועי' **בש''ך** בס''קמא ס''ק ח'שהוסיף **דכ"מ מפירש"י** שפירש צורת חמה ולבנה מזל חמה ולבנה, דמשמע דרצה לומר אבל עיגול של חמה ולבנה ממש לא, ועי''ש דכ''ז דלא **כהלבוש** שם שהביא בשם **הרמ''א** שכ' דלאו דוקא צורת חמה ולבנה ממש אלא אפילו צורות שעושין בעלי הטלסמאות כו' עכ''ל ומשמע מדבריו דכ''ש צורת עיגול של חמה ולבנה ממש אסורה,עי''ש שהוכיח דודאי לעשות או להשהות בידו אף בעיגול שלהן אסור כיון שאת האיסור דלעשות לומדים מן הפסוק ,,לא תעשון וגו כל אשר בשמים ממעל'' והאי אשר בשמים ממעל הוא ואסור, וכן להשהותם בידו איכא חשדא אף בעיגול שלהן דלאיזה צורך הוא משהה אותם, אבל במוצא מותר דאין לחוש שמא עבדו בעיגול.

אכן **במהר"ם** ביאר דכוונת רש"י היא שהחוזים וחכמי המזלות מציירים החמה בצורת מלך ועטרה בראשו יושב על עגלה וכן הלבנה מציירים בצורה אחרת כיוצא בזה, ועי''ש בש''ך מש''כ ע''ד.

**ד. צורת דרקון** עי' **ברש''י** בהמשך הגמ' שפירש דדרקון דומה לנחש. וכעי''ז כ' **הראב''ד** בחי' לסוגין דהוי מין נחש, ומפני אימה הגדולה שיש לו עובדין אותו ומציירין אותו.

**ה. רבן שמעון בן נמליאל אומר שעל המכובדין אסורין שעל המבוזין מותרים, בירושלמי** הק' דאי מירי שנעבדין א''כ אפילו מבוזים אסורין, ואי מירי שאינן נעבדין אפילו מכובדין מותרין, ומשני דאירי בסתם. **ובר"ן** על המשנה כ' דמהא שמעינן שכל צורה שהיא נעבדת בודאי אין בה חלוק בין מכובדין למבוזין, אלאר כיון שרוב העובדי כוכבים היו רגילין לעבדן, א''כ במקומות שאין אנו יודעין אם נעבדין שם או לאו הדין הוא שהמכובדין אסורין והמבוזין מותרין שהכלים מודיעין אם נעבדין שם אם לאו ועי''ש שהביא דכ''ד **הרשב"א** ולפיכך כ' שכל הכלים שיש בהן צורת עבודת כוכבים [שתי וערב] אסורין בין כלים מכובדים בין כלים מבוזים אכן הר''ן גופא כ' דאפשר דכוונת הירושלמי היא שאם יודעים שאותן צורות שבכלים היו נעבדין אסורין ואפילו בכלים מבוזין, ואין לומר שכיון שהן מבוזין אין עבודתן עבודה דודאי הם אסורין, ואם ידוע שאותם צורות לא נעבדו א''כ אף אותם כלים מכובדין מותרין, וע''כ מירי שאין אנו יודעין אם נעבדו כלים הללו אם לאו ומשו''ה מכובדין אסורין כיון שהצורה [היינו חמה וכו'] נעבדת בודאי, ולפיכך חיישינן שאף בכלי זה נעבדה כיון שהוא מכובד, ואם היא על המבוזין מותרין שאע''פ שבודאי צורה זו נעבדת, מ''מ בכלי זה לא נעבדה כיון שהיא מבוזה.

לענין הלכה יעוי' **בשו''ע** ס''קמא ס''ג שהביא את דברי הירושלמי ודעת הר''ן ואת דברי הרשב''א כ' בשם יש מי שאומר ומסים לדברי הרשב''א בזה''ז שמחקקים חקק בכלים ומציירים בהם צורת כוכבים ומזלות, המוצא כלים שיש בהם כוכבים ומזלות, אסורים. ועי''ש **ברמ''א** שכ' דהמנהג כסברת הר''ן. וכ' שם **הש"ך** בס''ק טו' דהיינו שבצורות שהעובדי כוכבים עובדים בזה''ז נוהגים, ועי''ש **בבאר היטב** ס''ק יב' שהוסיף ע''ד דבצורות חמה וכו' שאין עובדין להם בזה''ז מותרים בהנאה אלא שאסור להשהותן מפני החשד.

ועי''ש עוד **בש"ך** בס''ק י' שכ' דנראה שאם הם אינם מכובדים ולא מבוזים אלא בינונים אסורים דאילו היו מכובדים היו ודאי נעשים לשם אלילים.

**ו. אמר אביי מיפלח לכל דמשכחי פלחי, מיצר ומפלחי, הני תלתא דחשיבי ציירי להו ופלחי להו, למידי אחרינא לנוי בעלמא עבדי להו. ברבינו ירוחם** [בתולדות אדם וחוה נ''יז ח''ד דף קנז' טור ב']הביא **שהרב אברהם בן אסמעאל** כ'דגוים בזה''ז אינם עובדין לחמה ולבנה ולצורת דרקון ולפיכך כלים הנמצאין עליהם צורות הללו מותרים בהנאה אלא שאסור לשהותן, אכן **בב''י** ב''קמא הביא את דברי הרבינו ירוחם, ועי''ש [בד''ה וצורות] שכ' דמדברי התוס' בדף מג' ע''ב בד''ה שאני ר''ג [שדן לגבי צורת דרקון בזה''ז משמע שאין חילוק בין הזה''ז לזמנם.

ולענין הלכה עי' **ברמ''א** שם בס''ג שהביא את דעת הרבינו ירוחם, ואת דעת הב''י בדעת התוס' הביא בשם יש מחמירים. [ועי''ש במוסגר דכדעת התוס' משמע גם בטור]. ועי''ש **בש''ך** בס''ק יז' שתמה ע''ד הב''י דאין טעם לסברא זו דכיון דידעינן בודאי דלא פלחי לה למאי ניחוש לה, והוסיף דמה שלמד הרמ''א שאין ללמוד דין זה מדברי התוס' כיון דהתוס' הנ''ל מיירי בעושה, ולענין זה אין חילוק כיון דאיסור עשיה נלמד מקרא דלא תעשון אתי וזה אסור אפילו אם אין עובדין אותו, עי''ש עוד מה שהאריך לתמוה ע''ד הרמ''א והב''י. ועי''ש **בדרכי** **תשובה** בס''ק כז' דכדעת הש''ך כ' גם **בכנה''ג** בהגהת הב''י בס''ק כז'. ועי''ש עוד בדרכ''ת מה שהביא מדברי הכנה''ג בהגהת הטור ס''ק כג' בענין פרצופים שעושים לתינוקות.

**ז. בא''ד** **בר''ן** [בדף יח' ע''ב] הביא בשם **הרשב"א** דבזה''ז שחוקקין חקק בכלים ומציירין בהם עבודת כוכבים אף המוצא כלים שיש בהן דמות עבודת כוכבים אסורין ועוד שכן דרכן בברבר"י [שם מקום] לציירן בסייף ובכלי מלחמתם ומגפפין ומנשקים בשעת מלחמה עכ"ל, וכ' שם הר''ן דלדידיה צ''ע כיון שאפשר שאין עובדין היום לצורות הללו אלא לזכר בעלמא עושין אותם. וכעין דברי הר''ן כ' **הריטב"א** דצורות שתי וערב שרגילין גוים לצייר בכלים של כסף מותרים, דאע"ג דצורת שתי וערב נעבדת היא להם, מ''מ ידעינן בודאי דלא פלחי לה בכלים, ולא עוד אלא שהם אין עובדין אלא לצורת שתי וערב שטימא אותה הגלח, והוסיף שם דזהו טעם היתר המטבעות כיון דהוא דבר בריא שאין נעבדין והוא מותר לדברי הכל, ואפילו על המכובדין. **וכ"כ הרבינו ירוחם** ב**נתיב יז' ח"ד והוסיף דאפשר דעובדי כוכבים אלו שאין אדוקים בעבודת כוכבים כל מה שעושין בצורות הללו בכלים אינם עושים אלא לנוי ומותרים בהנאה כולם אלא שאסור להשהותן משום חשד אם הם בולטים, ומסים שם הר''י וראוי להחמיר בספק איסור תורה ע"כ ועי' בש''ך** בס''קמא **ס''ק ו'** שהביא את דברי הר''ן והרבינו ירוחם, **וצל"ע שאפשר שאין עובדים היום לצורות הללו אלא לזכר בעלמא עושין אותם, ומסיק הש''ך דאפשר דבצורה [שתי וערב] עצמו כיון שדרך שמשתחוים לו לכ"ע אסור. ועי''ש עוד בהגהות החת''ס על השו''ע** שהביא את דברי **הריטב"א,** וע''ע בשו''ת **שואל ומשיב** קמא ח''ג ס''עא שדן לפ''ד הרמ''א והש''ך במֶדָליה שקבלו מן השר שהיה עליה שתי וערב אי שרי לקימה, והו''ד **בדרכי** **תשובה** ס''ק ז'. וע''ע **בדרכי תשובה** בס''ק ב' אריכות דברים בדברי החת''ס הנ''ל.

**ח. ואי בעושה צורת דרקון מי אסיר. בריטב"א** שהביא דיש מי שהק' דהרי בדף טז ע''א תנן הגיע לכיפה מקום שיש שם ע"ז אסור לבנותה וכל שכן עבודה זרה עצמה, ותי' דהתם בעושה אותה לגוי לעובדה, אבל הכא מירי בעושה לנוי בעלמא, וזהו לשון עושה האמור בכל הסוגיא, אלא שהביא את דברי הגמ' בדף יט' ע''ב דאם עשאה לעבדה שכרו מותר, ואם כבר עבדוה והוא מתקנה שכרו אסור, ולפ''ז מסיק שם הריטב''א לדינא שלשה חילוקי דינין, צורת עבודה זרה מותר לציירה לנוי ואפילו היא בולטת דסתם צורות כך הם, ואילו עשאה ע''מ לעובדה שכרה מותר ואם אחר שעבדה אסור.

**ט.** דף מג' ע''א **תנו רבנן איזהו צורת דרקון פירש רשב"א כל שיש לו ציצין בין פרקיו**. וע''ע **ברמב''ם** **בפה''מ** שפי' שהיא צורת נחש שיש לו ציצין וקשקשין כקשקשי הדג, ואומרים שהיא צורה לתלי הלבנה. וכ''פ **בשו''ע** ס''קמא ס''ג. [וע''ע **במרדכי** ס''תתמ **ובש''ך** שם ס''ק י'**],** אולם **ברמב''ם** בפ''ז ה''ח השמיט את דין הקשקשים, ועי''ש מש''כ שם בס' **מים חיים** להפר''ח.

**י. והכתיב לא תעשון אתי, לא תעשון כדמות שמשי המשמשים לפני אמר אביי לא אסרה תורה אלא שמשין שאפשר לעשות כמותן,** **כדתניא לא יעשה אדם בית תבנית היכל, אכסדרה תבנית אולם חצר תבנית עזרה, שולחן תבנית שולחן, מנורה תבנית מנורה, בר''ן** [בדף יט' ע''א מדפי הרי''ף**] בשם הרשב'''א, ובריטב''א** [בד''ה אכסדרה] בשם רבותיו [**וכ''ה ברא''ה**] כ'דבשמשי המקדש כשם שהעשייה אסורה כך התשמיש אסור בהם ואע''פ שעשו לו אחרים, ואילו דמות שמשים העליונים כל שאחרים עשו לו מותר כל היכא דליכא חשדא, וטעם החילוק הוא ששמשי המקדש עשוים כתבניתם ממש ועיקר עשייתם בהקדש היא לתשמיש גבוה, משא''כ שמשי המרום אי אפשר לנו לעשות כתשמישם ולא כתבניתם, וא''כ די שאסרה תורה העשיה בלבד. ולענין האיסור לשהותן יעוי' מש''כ בע''ב [והיודע ללמד סנוגריה על המנורה שמונחת מול הכותל ליד ישיבת פורת יוסף יודיעני ].

**יא. בא''ד במנ''ח** מצוה לט' אות א' דיק בדברי **הרמב''ם** שלא כתב כלל את הדין שלא יעשה בית תבנית היכל וכו' בהל' ע''ז, אלא בפ"ז מה' בית הבחירה ה''י בהל' במ"ע של יראת מקדש כתב דלא יעשה תבנית מקדש בית וכו' דמבואר בדבריו דהוא בכלל עשה דמקדשי תיראו ואינו בכלל הלאו דלא יעשה, עי''ש **במנ''ח** שביאר כיצד דקדק הרמב''ם דין זה מסוגין.

**יב. בא''ד במנחת חינוך** מצוה רנד ס''ק יג' כ' דפשוט הוא דאף דהגמרא לא נקטה אלא צורות הבנין וצורות הכלים מנורה ושלחן אי''ז דוקא כלים אלו, אלא אפילו כעין מזבח הפנימי שאסור לעשות ג"כ דוגמתו. [וכן מדויק בדברי המאירי שכ' בית המקדש וכלים שבו אסור לאדם לעשות כמותן].

**יג. רבי יוסי בר יהודה אומר אף של עץ לא יעשה כדרך שעשו בית חשמונאי, אמרו לו משם ראיה שפודין של ברזל היו וחופין בבעץ, העשירו עשאום של כסף חזרו והעשירו עשאום של זהב.** עי' **במהרי''ק** בשורש עה' שהביא בשם **הסמ''ק** במצוה קסב [ויש ספרים שכ' במצוה קנט'] דאסור לעשות מנורה תבנית מנורה של שבעה קנים אפילו בלא גביעים וכ' שם המהרי''ק דא''כ ה''ה דאסור לעשותה בלא ציצים ופרחים, ועי''ש עוד בריש דבריו שהוכיח דאפילו משאר מיני מתכות ואינה גבוהה שמונה עשר טפחים גם אסור לעשות והו''ד **בב''י** סוף ס''קמא, וכ''פ **בשו''ע** ס''קמא ס''ח. וע''ע **בתורת חיים.**

**יד. ברשי ד''ה בבעץ בדיל.** עי' **בתוס' הרי"ד** שהק' ע''ד א"כ היינו מתכות ולצורך איזה ענין הוזכר דחפום בבעץ ותי' דכיון שכהה מראיתו ה'''ז דומה כאלו היא עץ ולכן טעו מי שראו אותה וסברו שהיא של עץ, והסיבה שהוצרכו לעשות שפודים מלמטה היא מפני שהבדיל אינו חזק והיו הקנים נכפפין.

**טו. לא תעשון אתי לא תעשון אותי. בריטב''א** כ' דהכוונה לאדם היא ע''פ הפסוק בצלם אלהים עשה אותו. ואילו **בר''ן** כ' דהכוונה היא לדמות שהוא מתראה לנביאים. וכ''כ **בריטב"א בר''ה** דף כד' ע''ב, והביא את הנאמר ביחזקאל א' כמראה אדם עליו מלמעלה.

**יז. בתוד''ה לא תעשון אתי תימה כיון דפרצוף אדם לחודיה אסור אמאי אצטריך לאסור דמות שמשים שבמרום וי״ל לודאי ליכא למעלה שום מלאך ושרף ואופן וכרוב כדמות אדם ממש.** עי' **בדרכי תשובה** בס''קמא בס''ק כט' מה שהביא בשם שו''ת **דבר שמואל** ס''רמז מש''כ בענין ציור המלאכים בספרי כתבי הקודש.

**יח.** דף מג' ע''ב **לא אסרה תורה אלא בדמות ד' פנים בהדי הדדי. ופרש"י פני שור ואדם ואריה ונשר לחיה אחת דוגמת חיות הקדש דכתיב אתי השרויות אצלי.** עי' **בש"ך** בס''ק כ' שכ' דמ"ש רש''י שור הוא לאו דוקא דהרי אמרו בחגיגה דף יב' ע"ב בא יחזקאל והפכו לכרוב, אלא נקט שור משום דבשעה שנאמר המקרא דלא תעשון אתי היה עדיין שור, אולם אף השתא דאיכא כרוב אסור לעשות ד' פניהם בהדי הדדי דהא מ"מ בכלל לא תעשון אתי השרויות אצלי הוא, ועי''ש שהוסיף עוד תי' בדעת רש''י דקמ''ל דאף עתה דאין שור במרכבה אפ"ה אסור לעשות ד' פנים בהדי הדדי ושור ביניהם כיון שבשעה שנאמר המקרא היה שם שור.

**יט. לא תעשון אתי לא תעשון אותי. בריטב''א** כ' דהכוונה לאדם היא ע''פ הפסוק בצלם אלהים עשה אותו. ואילו **בר''ן** כ' דהכוונה היא לדמות שהוא מתראה לנביאים. וכ''כ **בריטב"א בר''ה** דף כד' ע''ב, והביא את הנאמר ביחזקאל א' כמראה אדם עליו מלמעלה.

**לא תעשון אתי לא תעשון אותי** יעוי' **ברא''ש** שכ' והאי דאסרינן צורת אדם ודרקון היינו דוקא בגולם שלם. אבל צורת הראש בלא גוף שלם מותר כיון דלא תעשון אותי דרשינן. וגם חשדא ליכא אם אין כל הדמות שלם. אכן **בסמ''ג** כ' [בלאוין כב'] כ' דאין להקל בזה כיון שאין לזה ראיה ברורה, ועי' **בשו''ע** בס''קמא ס''ז שהביא את דברי הרא''ש בשם יש מי שאומר ועי''ש **ברמ''א** שכ' דכן נוהגין, ועי''ש **בש''ך** ס''ק לב' שכ' דשרי נמי להשהותו. אולם בסו''ד הביא הש''ך את דברי הסמ''ג וכ' דהמחמיר תבוא עליו הברכה, ועי''ש עוד **בט''ז** בס''ק טו' שג''כ הביא את דברי הסמ''ג, ועי''ש **בפתחי** **תשובה** בס''ק י' מה שהביא מדברי **השאילת יעב''ץ** בח''א ס''קע בענין צורת צדיק שחרטו ע''ג מטבע, (יש צילום אצלי). [מיהו בחצי פרצוף כ' התוס' בע''א בסוד''ה לא דשרי אכן בדברי מלכיאל המצוין לקמן כ' להוכיח דשיטת **התוס' ביומא וההג''מ** דג''ז אסור, ועי' בשו''ת משנה הלכות ח''ד ס''קט מש''כ בזה, וע''ע בחכמת אדם המצוין באות י'].

**כ. כי תניא ההיא לעובדם** **ברמב"ם** בפ''ג מהל' ע''ז ה''ט כ' דהעושה עבודת כוכבים לעצמו אף על פי שלא עשאה בידו ולא עבדה לוקה שנאמר לא תעשה לך פסל וכל תמונה, וכן העושה עבודת כוכבים בידו לאחרים אפילו עשאה לעובד כוכבים לוקה שנאמר ואלהי מסכה לא תעשו לכם, לפיכך העושה עבודת כוכבים בידו לעצמו לוקה שתים. וכ''כ **בסה''מ** בל''ת ב' שהזהירנו מעשות עבודה זרה להעבד, אכן **ברמב''ן** שם בהשגות לל''ת ה' כ' דאין איוסר אלא לעבוד להם, ועי''ש **במגילת אסתר** כ' דלדעת הרמב''ם כוונת הגמ' היא שיש איסור לעשותם על מנת לעובדם, והביא דכ''ד **התוס' ביומא** דף נד' ע''א, עי''ש היטב.

**מראי מקומות - ע''ז - נג'**

**א. אמר אביי לא אסרה תורה אלא שמשין שבמדור העליון. במרדכי** [ברמז תתמ] הביא מה שהשיב **רבינו אפרים לרבינו יואל** על צורת עופות וסוסין שציירו בבהכ"נ והשיב דאינו דומה לטבעת שיש עליה חותם שהוא דמות צלם פרצוף אדם או דמות חמה ולבנה ודרקון שעובדין להם ודרקון שהוא נחש בריח בשמים ושמו תלי הגדול ומושל במזלות ומש"ה חשיב ליה בהדי צורת חמה ולבנה, אבל צורות עופות וסוסים אין העובדי כוכבים עובדין להן אפילו כשהן תבנית בפני עצמן וכ"ש כשהן מצויירין על הבגדים והרי תני בדף מב' ע''א כל הפרצופין מותרים חוץ מפרצוף אדם, אכן הביא שם המרדכי **דרבינו אליקים** פי' דהא דתנן כל הפרצופים מותרין חוץ מפרצוף אדם היינו בעושה כדמתרץ אביי עי''ש שהאריך בביאור השו''ט בזה, וע"פ הראיות הללו צוה להסיר צורות אריות ונחשים שציירו בבהכ"נ בקולוניא, [והו''ד רבינו אליקים בארוכה באו''ז פסקי ע''ז ח''ד ס''רג] אכן **הרמב''ם** בפ"ג מהל' עבודת כוכבים כ' דצורת בהמה ושאר נפש חיה חוץ מן האדם וצורת אילנות ודשאין וכיוצא בהן מותר לצור ואפילו היתה הצורה בולטת. וכדעת **הרמב''ם** פסק **בשו''ע** ס''קמא ס''ו.

והנה **בהגהות אשר''י** הביא מדברי רבינו אליקים שכ' דבביהכ''נ אסור לעשות שום צורה שלא להתלמד וגם כיון דבעינן שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הקיר, וגם מפני שנראה כמשתחוה לאותן צורות. [וכ''ה באו''ז שם] והביאו **הט''ז** שם בס''ק יד'. וע''ע בשו''ת **אבקת רוכל** ס''סג, בשו''ת **הרדב''ז** ח''ד בס''קז **ובברכי יוסף** [שם] מש''כ צורת אריה בביהכ''נ.

ועי''ש עוד במרדכי שהביא שאותם שמציירין במחזורין צורות חיות ועופות אינם עושים יפה עושין שמתוך שמסתכלין בצורות הללו אין מכוונין לבם לאביהם שבשמים, וכ''פ **הרמ''א באו''ח** ס''צ ס''כג. ועי''ש **במ''א** בס''ק לז' שכ' דמה''ט גם בכותל בית הכנסת אסור לצור ציורים נגד פניו של אדם אלא למעלה מקומת איש. וכ''פ שם **במ''ב** בס''ק עא'.

**ב. בתוס' ד''ה שאני ר"ג דאחרים עשו לו הק' הר"ר אלחנן דלכאורה משמע שצוה ר"ג לעובד כוכבים לעשות והא אמירה לעובד כוכבים שבות ואפילו בדבר שאינו של שבת כדאמרינן בפרק השוכר את הפועלים גבי חסום פי פרתי ודוש בה וי"ל דמצוה שאני.** ועי' **בש''ך** בס' קמא' ס''ק כג' שפסק כן להלכה דאסור גם לומר לעכו''ם לעשות כן, וע''ע בס''ק יז' שהביא את דברי התוס' דלצורך מצוה שרי.

**ג.** **בתוס' ד''ה וי"ל דמצוה שאני ויש שהיו רוצים להחמיר שלא להחתים לעובד כוכבים חותם שיש בו צורת אדם בשביל חוב אא"כ היה העובד כוכבים מביא לו מעצמו,** עי' **ברמ''א** שם בס''ה שכ' דמדברי התוס' משמע דאם חתם לו הגוי אסור להשהותו. ועי''ש **בש''ך** ס''ק כט' דהיינו משום חשד.

**ד. בא''ד**  **בחכמת אדם** כלל פה ס''ד כ' להביא ראיה מדין זה דאע''פ שאינו עושה אלא חצי הגוף מצד הפנים, ואינו עושה את כל הגוף פנים ואחור מכל מקום אסור.

**ה. בתוס' ד''ה והא רב יהודה דאחרים עשו לו פירוש ואפ"ה הזהיר בו שמואל שלא להשהותו אם לא יסמא עינו שלא יחשדוהו שעשאו ועבר על לא תעשו, ומשני שאני רב יהודה שחותמו בולט היה ולא היה משום חשד עשייה אלא משום חשד עבודת כוכבים.** וכ''פ **בשו''ע** ס''קמא ס''ד ועי''ש **בט''ז** בס''ק ט' שהביא את דברי התוס' דהחשד הוא מפני שיחשדוהו שעובדם. וע''ע **בשו''ת מהרי"ט** ח''יו"ד ס''לה מש''כ בענין בובות צעצוע של ילדים (יש צילום אצלי) וכעי''ז כ' **בדרכי תשובה** שם בס''ק לא' בשם **הנחל אשכול** בהל' ע''ז ס''נ.[ונתבארו הדברים בחבורה].

מיהו **ברא''ש** כ' דצורת דרקון מותר לעשותה ואסור לשהותה, ועי' **בב''י** שם שביאר דהטעם דמותר לעשותה לגוים שלא לשם עבודה זרה הוא מפני שאינו עובר על עשייתה משום לא תעשון אתי דאינו מכלל אותם דברים שדרשו ממקרא זה לאיסור, אולם אסור להשהותה משום חשדא. אכן בדעת הטור כ' דהטעם שאסור להשהותה אם מצאה הוא משום דחיישינן שמא עבדוה קודם שמצאה. וכ''פ **בשו''ע** שם בס''ג, ועי''ש **בש"ך** בס''ק יח' שהוסיף לבאר בשם **המהרש"ל** דמשום שהוא פורח באויר ואינו בשמים ולא קרינן ביה לא תעשון אתי. ועי''ש עוד **בט''ז** בס''ק ו' שהטעם שאסור להשהותה הוא כדברי הטור דחישינן שמא כבר נעבדה, ומטעם זה אפילו צורת דרקון שקועה אסור לשהותה.

**ו. התם בחותמו בולט, ומשום חשדא דתניא טבעת שחותמה בולט אסור להניחה ומותר לחתום בה, חותמה שוקע מותר להניחה ואסור לחתום בה. וכ''כ** בב''י כמקור לדברי הטור דלא אסרו אלא בצורה בולטת, וכ''פ **בשו''ע** בס''קמא ס''ג. [אכן יעוי''ש **בפתחי תשובה** בס''ק ז' מה שהביא בשם **היערות דבש**].

אכן שיטת **הרמב''ן הר''ן, והראב''ד** בפ''ג ה''י דכל מה שחילקה הגמ' היא גבי איסור השהיה אולם לגבי איסור עשיה איכא נמי בשוקע. ואילו שיטת **הרמב''ם** שם היא דמשמשי מרום אסורות אפילו בשוקעות, ואילו צורת אדם אינה אסורה אלא בבולט, ועי''ש **בר''ן** מש''כ בזה. ועי' בשו''ת **דברי מלכיאל** ח''ג ס''נח מש''כ בענין צילום תמונות אדם אם ראוי לחשוש לשיטת הריטב''א.

**ז. ברש'י ד''ה עיניה דדין, פחות צורתו.** עי' **בשו"ת חתם סופר** ח''ו בליקוטים בס''ו [ובחי' הנדפסים מחדש הדברים נמצאים בסוגין] שכ' דלפחיתות הצורה סגי אפילו בקוטע ראש אזנו או ראש חוטמו וכדתנן בדף נג ע''א כיצד מבטלה קוטע ראש אזנה או ראש חוטמה, ואף שמרש''י משמע דצריך להשחית לגמרי, היינו שמשום שהיה קשה לרש"י מ"ט ציוה לסמות עינו דוקא ולא את ראש חוטמו כמוזכר במתניתין ועוד היה קשה לו וכי עין זו רואה ששיך לומר עליה לשון סמי עינו, ובאמת שאין כוונת רש''י לעין רואה, אלא כוונתו לצורתו ותוארו של הצורה וכעין מה שכ' בפסוק ועינו כעין הבדולח שפרושו צורתו ותוארו כתאר הבדולח, [והוי כעין מה שאמרו סמי בריתא מקמי מתניתין שפרושו מחוק הבריתא] עי''ש שכ' שכן נ''ל בפשיטות וכן ראיתי מעשה מרבותיו, וכן נהג בכמה צורות שעל כלים שהיה לו בתוך ביתו, אכן הביא ך עתה הנה שבס' **בית לחם יהודה** [ונדפס על גליון השו''ע בס''קמא ס''ד] כ' דוקא בצורה קטנה כגון טבעת דר' יהודה סגי בסמי עינא דדין, אבל בצורה גדולה בעינן השחתות כל החוטם כדי שיהיה ניכר לעין כל, וכ' ע''ד שהוא דבר שאין הדעת סובלות דיותר ניכר חוטם קטועה בצורה גדולה מבצורה קטנה ומדברי רש"י משמע דהיינו השחתת הצורה כולה, וא"כ י"ל בין צורה גדולה ובין צורה קטנה לעולם בעינן השחתת כל הצורה כולה.ועי''ש שמסיק לדינא כך נ"ל להקל.

**ח. בתוס' ד''ה והא ר"ג וכו' ואור"י ור"ת וריב"א כי בחמה ולבנה ומזלות אין חילוק בין בולטין לשוקעין וכן ברקיע שוקעין הם ולא מפליג בהכי אלא גבי פרצופין וכיוצא בהן**. **וכ''פ** בשו''ע [שם] דצורות חמה ולבנה אסורים אפילו בשוקעת. [ודלא  **כהריטב''א** שהתיר בשוקעת]ועי''ש **בפתחי תשובה** בס''ק ח' מש''כ בענין ציורי הכוכבים בביהכ''נ, וע''ע בשו''ת **חת''ס** יו''ד ס''קכט, מש''כ בענין ציור שמש בביהכ''נ..

**ט. והא בי כנישתא דשף ויתיב בנהרדעא דאוקמי ביה אנדרטא, והוו עיילי ביה אבוה דשמואל ולוי ומצלו בגויה, ולא חיישי לחשדא.** עי' **ברמב"ן** שהביא בשם **גאון** אחד, דשעת השמד היה וכשבטל השמד העבירוהו משם, וכ' הרמב'''ן דמשמע דס"ל לגאון דאע"ג דלא חיישינן לחשדא, מ''מ מכוער הדבר להניח שום צורה בבית הכנסת דחיישינן שם לחשדא כיון שהוא מקום תפלה ויש לחוש דילמא הניחוהו שם, אבל כיון שבאונס הונח שם לכבוד המלך מותרין להתפלל ואין אוסרין עליהם משום שמא יחשדו. וע''ע באות י' מש''כ בזה הש''ך וע''ע באבקת רוכל המצוין באות י'.

**י. איבעית אימא דפרקים הואי. ולא חיישי לחשדא רבים שאני. הרי''ף והרמב''ם** השמיטו דינים זה, וכ' **הר''ן** דמשמע מזה דס''ל לרי''ף ולרמב''ם דאחרי שתי' הגמ' שלהתלמד שאני, א''כ שוב אין אנו צריכים לתי' הקודמים, אכן הרא''ש הביא את תי' הגמ' דרבים שאני, והטור בס''קמא הביא גם את תי' הגמ' לגבי פרקים, ועי''ש **בהגהות החת''ס** על גליון השו''ע שהק' על הרמ''א אמאי השמיט את דינא דפרקים, וע'י במש''כ בזה **הדרכי תשובה** בס''ק מב' [ואכן במסורת הש''ס שמצין דדין זה ה''ה בכלל דברי השו''ע שם בס''ז דליכא איסור אלא בצורה שלימה] ואכן בשו''ע שם בס''ד לא הובאו כל הנך חילוקים, ועי' **ברמ''א** שהביא את דברי הרא''ש בשם יש מתירין בשל רבים משום דליכא חשדא. ועי''ש **בש''ך** בס''ק כז' שכ' דמ''מ לעשותם גם לרבים אסור משום איסור עשיה. ועי''ש עוד שהביא את דבר**י הב''י בבדק הבית** שהביא בשם **הר' ירוחם** דמ'''מ מכוער הדבר, ועי''ש עוד שכ' דמב' אנשים ומעלה חשיב רבים. וע''ע **בדרכי** **תשובה** בס''ק מד' שהביא **דבשו''ת מהרי''ט** ח' יו''ד ס''לה שכ' דפרצוף אדם אפילו בשל רבים אסור, עי''ש עוד מה שהביא מכמה פוסקים בזה.

**יא. ברש"י ד''ה דפרקים של חוליות ולא היה מחברם אלא בשעת בדיקת עדים וכל יומא לא חזו לה וליכא חשדא.** עי' **בריטב''א** שכ' דמדברי רש''י שכ' דבכה''גליכא חשדא כיון שלא היה מחברה אלא בשעת הצורך להראות לעדים, נראה מדבריו דעדין צריכים אנו לתי' הגמ' דאחרים עשו לו, דאי לא הכי הלוא עדין יש כאן איסור עשיה, אלא שכ' דדבר זה קשה קצת דהא אידך ואיבעית אימא בחדא גוונא מיירי, והביא דלכך פירשו בתוספות [וכ''ה בתוס' ביומא בדף נה ע''א סוד''ה הכרובים] דבפרקים ליכא איסור עשיה**.** ובטעם הדבר דבפרקים ליכא איסור עשיה כ' **המנ''ח ב**מצוה לט אות א' דכמו שגבי שבת אם היה רפוי מותר כיון שלא הוי עושה כלי כמבואר בסו''פ כירה ובביצה גבי זוקפין את המנורה, א"כ ה''ה דאינו עובר משום עשיה.יעוי''ש.

**יב. ואיבעית אימא להתלמד שאני, דתניא לא תלמד לעשות, אבל אתה למד להבין ולהורות.** וכ''פ **בשו''ע** [שם] ועי''ש **בש''ך** בס''ק כו' דשרי נמי להשהותם.

**בס''ד מראי מקומות נד'**

**א. בתוס' ד''ה אמרו לו וכו' דיש לחלק גבי חמץ כתיב לא יאכל והלכך אינו אסור אלא כדרך הנאה גמורה אבל בעבודת כוכבים כתיב לא ידבק בידך מאומה מן החרם ואפילו כל דהו**, עי' **במל''מ** בפ''ה מהל' יסודי התורה ה''ח שהסתפק האם כוונת התוס' היא היא שהאיסור להנות מחמץ שלא כדרך הנאה אינו אלא מדרבנן משא''כ בע''ז, וכל מה שחששו רבנן שנעשה זבל היינו משום דקא סברי זה וזה גורם אסור באיסור תורה ומש"ה בע"ז דאיכא איסור תורה בשלא כדרך הנאה חששו אבל בחמץ דליכא איסור תורה לא חששו, או החשש שיעשה זבל אינו אלא חששא בעלמא, ולא חששו כי אם באיסור תורה, אולם מסיק שם דפשט דברי התוס' שכ' ואינו אסור אלא כדרך הנאה מורה באצבע דס"ל דליכא איסור כלל בחמץ, עי''ש עוד מה שכ' בענין זה. ואילו **בשער המלך** [שם בד''ה ולע"ד ק"ל טובא] כ' להוכיח מדברי המשנה בפסחים דף כא' ע''ב דתנן התם עבר זמנו אסור בהנאתו ולא יסיק בו תנור וכירים, דשלא כדרך הנאתו אסור לפחות מדרבנן, דהרי פשיטא דחמץ אין דרך הנאתו להסיק בו תנור וכירים. וע''כ הפשט בתוס' כדרכו הראשונה של המל''מ דבחמץ אף שלא כדרך הנאה אסור מדרבנן. ועי''ש שכ' עוד דאפילו לפי שיטת התוס' בקידושין דף נו' ע''ב בד''ה המקדש, דערלה [ובמל''מ והשעה''מ הנ''ל נקטו דה''ה בשאר איסורים] מותר ליהנות שלא כדרך הנאתן, מ''מ שאני חמץ דמשום חומרתו החמירו בו לאסור אפילו שלא כדרך. [ולענין הלכה בענין איסור הנאה שלא כדרך יעוי' בשו''ע ס''קנה ס''ג ובנו''כ שם].