מקואות פרק ו
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקואות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**כל המעורב למקוה כמקוה**

כתב בחידושי רבינו חיים הלוי הל' טומאת אוכלין, דתרי דינים איכא בכל התורה, דין עירוב ודין חיבור. ותרי שיעורי אית להו, דהיכא דבעינן לדין חיבור שיעורו בטופח להטפיח, והיכא דבעינן לדין עירוב שיעורו כשפה"נ. דין חיבור נאמר על המים עצמן, דלחבר מים שבשני מקומות שיהיו מחוברים ושייכים זה לזה בעינן טופח להטפיח. ודין עירוב נאמר על המקומות, דהיכא שצריך להשלים שיעור מ' סאה בעינן שייחשבו כמקום אחד, ולא סגי בחיבור המים, דאכתי הם בשני מקומות, ולהסיר את המחיצה שביניהם בעינן שפה"נ. עי' להלן שהוכיח כן לפירוש הרמב"ם בעוקת המערה לר' יהודה.

ומשנתינו עוסקת בדין עירוב מקואות שייחשבו במקום אחד להשלים שיעור מ' סאה, וקמ"ל דיש ב' אופנים לערב מקוה, או ע"י שפה"נ, או ע"י חורי וסדקי המערה. והטעם שבחורין אין צריך שפה"נ ביאר בכתבי הגר"ח (מקואות פ"ד מ"ה), דכיון שהוא פרוץ במילואו למקוה אין כאן מחיצה כלל, ולפיכך סגי בחיבור לחוד. אך בעוקת המערה כיון שיש מחיצה בעינן נקב כשפה"נ לערב את המקומות. וכן ביאר בחידושי מרן רי"ז הלוי הל' מקואות, דחורי המערה אין צריכין שפה"נ כיון שאין הפסק מחיצה.

ומצינו בראב"ד (בעלי הנפש ס"ג אות י"ט) נפק"מ בין עירוב ע"י חורין לעירוב ע"י שפה"נ, דלגבי עירוב ע"י שפה"נ חידש הראב"ד שם שצריך שיהא במקוה החסר לכה"פ רביעית, אך לגבי עירוב ע"י חורין אין צריך שיהא בחורין רביעית, דחד מקוה הוא. וביאור הדברים, דעירוב ע"י שפה"נ אינו עושהו לחד מקוה ממש, אלא שאפשר עי"ז להשלים שיעור מקוה, ולפיכך צריך שיהיה לחסר שם מקוה מדאורייתא ורק לאחר מכן אפשר להשלים מ' סאה ע"י המקוה השניה, אך עירוב ע"י חורין עושהו לחד מקוה ממש, ולכן אין צריך שיהיה שם רביעית[[1]](#footnote-2).

ויתכן לומר על דרך זה נפק"מ נוספת, דהנה קיי"ל שאין ג"ל פוסלין את המקוה עד שיפלו לתוכו ממש, ואם נפלו בצד המקוה אין פוסלין אף שיש ביניהם חיבור שפה"נ, והיינו משום דלא חשיבי כחד מקוה ממש ואין זה נחשב שנפלו לתוכו ממש. אמנם אם יפלו ג"ל לחורי המערה אפשר דכיון שזה נחשב לחד מקוה ממש הרי זה נחשב כנפלו בתוכו. [ואפשר דזה הביאור במשנה י' לדעת הרמב"ם, שאם האביק נמצא בתחתית המקוה ויש בו ג"ל הרי זה נחשב כנפלו לתוכו, ולהנ"ל יש לבאר דאביק שבתחתית המקוה דינו כחורין דהוי כנפלו לתוכו].

**חורי המערה וסדקי המערה מטבילין בהן בכ"ש**

עי' חזון איש (קמא ס"ז סק"א) שצידד שהמים שבחורין מצטרפין להשלים למ' סאה. ולפי מש"כ לעיל הוא פשוט, שהרי אפילו עירוב דשפה"נ מצטרף להשלים מ' סאה, כל שכן עירוב דחורין.

**עוקת המערה וכו'**

הר"ש והרא"ש פירשו דאיירי בשוקת שבסלע בצד המקוה, וכיון שיש לעוקה מחיצות מהצד שחוצצות בין המים שבעוקה למים שבמקוה בעינן כשפה"נ. ור' יהודה סובר שאם אין מעמדת עצמה אין צריך שפה"נ. ונראה דאיירי באופן שמי המקוה עוברין על פי העוקה, ומחמת כן העוקה נחשבת כחורי המערה, שהרי היא פרוצה במילואה בשפתה למי המקוה, ולפיכך אין צריך כשפה"נ. אלא שיש חילוק בדבר, שאם המים שבמקוה עוברים על פי העוקה רק לאחר שכבר יש בהם מ' סאה, אכתי העוקה חולקת מקום לעצמה ואינה נחשבת כחורי המערה, ולפיכך בעינן כשפה"נ. ורק באופן שהמים שבמקוה עוברים על פי העוקה קודם שיש בהם מ' סאה הרי העוקה נטפלת למקוה ואינה חולקת מקום לעצמה, ונידונית כחורי המערה.

ובחזון איש (קמא ס"ז סק"א) ביאר באופן אחר, דאם מי המקוה מגיעין לנקב שבעוקה קודם שיש בהם מ' סאה הרי זה עירוב אף בלא שפה"נ, ואם יש בהם מ' סאה קודם שיגיעו לנקב צריך שיהיה בנקב כשפה"נ. ולא איירי במתערבין דרך שפתי העוקה כמש"כ לעיל אלא מתערבין דרך נקב שבצידה. והקשה מדוע עדיף דין השוקת משאר כותל שבין ב' מקואות דבעינן נקב כשפה"נ בכל גוונא. ולדברינו מיושב שפיר. ועי' עוד בחזון איש תניינא ס"ט סק"ט.

הרמב"ם פירש דאיירי בגומא שתחת המקוה, וקמ"ל שאם אינה נקובה כשפה"נ אין טובלין בה. וקאמר ר' יהודה שאם אינה מעמדת עצמה, כלומר, שאין קרקעית המקוה מחזיק את הטובל, מטבילין בה כמות שהיא. וביאר המשנה אחרונה לפי שמחיצה כמאן דליתא דמי, והדר דינו כחורי וסדקי המערה. ולפי"ז מסתבר שאפילו פחות מרביעית מהני כמש"כ הראב"ד לגבי חורין. וכן לפירוש הר"ש באופן שמי המקוה עוברין על פי השוקת מסתבר שאין צריך רביעית, דהוי כחורין. אך בש"ך ס"ק קכ"ד משמע שאף בכה"ג צריך רביעית, דהביא על דין זה את הראב"ד דאף כשיש נקב כשפה"נ צריך רביעית, ואם כן אין דינו ממש כחורין. שוב מצאתי שהקשה כן החזון איש תניינא ס"ט סק"י.

והנה לשון הרמב"ם פ"ח ה"ד אפילו אין מעורבין אלא בכל שהוא מטבילין בה, וכן הוא בשו"ע סעי' נ"ט. ודייקו הגר"ח הל' טומאת אוכלין והחזון איש שם דנקב כל שהוא מיהא בעינן. והוכיח מכאן הגר"ח דאף במקום שאין צריך עירוב לפי שאין מחיצה ביניהם מכל מקום חיבור בעינן, דצריך שמי המקוה יהיו מחוברין עם מי העוקה, והחיבור נעשה ע"י מים בשיעור טופח להטפיח.

והקשה החזון איש שם סק"ב מהא דאיתא בתוספתא (הובא בר"ש סוף פ"ה) גממיות על פי המקוה וכן מקום פרסת רגלי בהמה, אם היו מעורבין כשפה"נ מטבילין בהן ואם לאו אין מטבילין בהן. ר' יהודה אומר הרי הן כעוקת המערה. והיינו שגם בזה יש חילוק אם מעמדת עצמה או לא, ולדעת הרמב"ם חילוק זה שייך רק בגומא שתחת המקוה, והתם איירי בגומא שבצד המקוה. וביותר יל"ע שהרמב"ם פסק כאן כר' יהודה, ובפ"ח ה"א הביא את התוספתא כת"ק דאם היו מעורבין עם מי המקוה כשפה"נ מטבילין בהן, ולא פסק כר' יהודה דתוספתא, וצ"ע.

ועי' עוד פירושים במשנה בר"ש כת"י ובמאירי.

**משנה ב**

**דלי שהוא מלא כלים והטבילו הרי אלו טהורין במים המעורבין עד שיהו מעורבין כשפה"נ**

כן גרס הר"ש, ולפי"ז תרתי מילי קתני, חדא שאפשר להטביל כלים בתוך דלי. ויש בזה חילוק בין טמא לטהור, דאם הדלי טהור צריך שיהא בפיו כשפה"נ ואם הדלי טמא אין צריך שפה"נ, ויבואר בע"ה להלן. והדר קתני דהא דתנן בסוף פ"ה מטבילין בחריצין ונעיצין ובפרסת החמור המעורבין בבקעה, דבעינן שיהיו מעורבין כשפה"נ.

אך גירסת הרמב"ם: ואם לא טבל מים המעורבין עד שיהו מעורבין כשפה"נ. וכן איתא בחגיגה כב ע"א, ומפרש דהכי קאמר ואם אינו צריך להטבילו עד שיהיו מעורבין כשפה"נ. ולפי"ז חד דינא קתני, דאם הדלי טמא וצריך להטבילו אין צריך שיהא בפיו כשפה"נ, ואם הדלי טהור ואין צריך להטבילו צריך שיהא בפיו כשפה"נ.

[בגליון שם כתב שלפי הר"ש התם הוי ברייתא אחרת, דהא קתני כלים שמילאן כלים והטבילן, והכא תנן דלי שהוא מלא כלים, ולכן גרס הר"ש דתניא. והקשה בגליון מדוע לא מייתי המשנה. אמנם לעיל כתבנו דהר"ש לא גרס במשנה ואם לא טבל, והוי דין אחר, ולפי"ז לא הוה מצי לאתויי מתני' כלל].

והנה כלי טהור חולק מקום לעצמו בתוך המקוה, וכמש"כ רבינו חננאל בחגיגה כב ע"ב: הדלי כיון שהיה טהור חולק המים כמין כותל בתוך המקוה. וכאשר אין בפיו כשפה"נ אין מטבילין בו מחמת ג' טעמים, א, אין מטבילין בכלים. ב, אין בתוך הכלי מ' סאה, והכלי חולק מקום לעצמו. ג, המים שבכלי שאובין. אך כשיש בפיו כשפה"נ המים שבתוך הכלי מעורבין עם המים שבמקוה כדין עירוב מקואות כשפה"נ, ולפיכך אף שהכלי חולק מקום לעצמו כיון שמחובר בשפה"נ דינו כמקוה שיש בו מ' סאה. וכן אין חיסרון של טבילה בכלים, דהא הגר"ח ביאר שאין פסול בפני עצמו של טבילה בכלים, אלא שבעינן מקוה מחובר לקרקע והכלי חוצץ בין המים לקרקע, ולפיכך כאשר איכא עירוב כשפה"נ חשיב שהמים שבתוך הכלי מחוברין לקרקע גם בעודן בתוך הכלי. וכן פסול שאובין ליכא כיון שחיבור שפה"נ מטהר פסול שאובין, [ולדעת הר"ש להכשיר פסול שאובין אין צריך שפה"נ].

ולפי מש"כ לעיל בחילוק בין עירוב דשפה"נ לעירוב דחורין, לדעת הראב"ד צריך שיהיה בכלי שיעור רביעית. וכן אם יכניס כלי למקוה שיש בתוכו ג' לוגין מים שאובין לא יפסול את המקוה, דהמים שבתוך הכלי חשיבי כמקוה בצד מקוה ולא כחורין מדבעינן כשפה"נ, וכן מבואר להלן משנה ד' לפירוש הרמב"ם והרא"ש.

בגמ' בחגיגה מבואר שבכלי טמא אין צריך שפה"נ, דמיגו דסלקא טבילה לכוליה גופיה דמנא סלקא טבילה לכלים דאית ביה. וביאור הדברים נראה, דכאשר הכלי עצמו צריך את טהרת המקוה אינו חולק מקום לעצמו, והרי הוא מתבטל למקוה, ורק כאשר הכלי טהור הוא חולק מקום לעצמו. ולפי"ז נראה שבכלי טמא אין צריך רביעית אף לדעת הראב"ד, דאין זה מדין עירוב דשפה"נ אלא שאינו חולק מקום לעצמו כלל, ודינו כחורי המערה.

במס' פרה פ"ה מ"ח תנן: שתי שקתות שבאבן אחת קידש אחת מהן המים שבשניה אינן מקודשין, היו נקובות זו לזו כשפה"נ או שהיו המים צפין על גביהן אפילו כקליפת השום וקדש אחת מהן המים שבשניה מקודשין. ומבואר שקידוש מי חטאת שוה לעירוב מקואות, דתרוייהו שיעורין בשפה"נ. והנה שם פ"ו מ"ג תנן המקדש בשוקת והטפי בתוכה אע"פ שפיו צר כל שהוא המים שבתוכה מקודשים. ומבואר שאין הכלי חולק מקום לעצמו, ואין צריך שיעורא דשפה"נ. וצ"ע מאי שנא מהכא דבעינן שפה"נ אף בכלי שבתוך המקוה. ולפי מש"כ הר"ש להלן משנה ה' מהתוספתא שרק בהטהו על צדו בעינן כשפה"נ, אך כשעומד על שוליו בתוך המקוה מהני אף שפיו צר כל שהוא, י"ל דהתם איירי בטפי שעומד על שוליו. אך לפי מש"כ הרמב"ם פ"ג הכ"ו דחילוק זה קיים רק בכלי טמא, אך כלי טהור צריך שפה"נ בכל גוונא אכתי קשה.

ובחזון איש פרה סי' י"ב סק"ז יישב דבקידוש עדיף לפי שאויר שבטפי הוא באמת אוירו של שוקת, שכל אויר השוקת הוא שוקת. וצ"ע דאם כן במקוה נמי נימא הכי.

הרשב"א שער המים פ"ג כתב שאין מטבילין כלי בתוך כלי אף שיש בפי החיצון כשפה"נ אלא אם כן יש במקוה מ' סאה בפ"ע, אך המים שבתוך הכלי אינן מצטרפין למ' סאה. וצ"ע מאי שנא מכל ב' מקואות שיש ביניהם נקב כשפה"נ דאפילו ששניהם חסרים טובלין בהן, דמשלימין זה לזה לשיעור מ' סאה. ואפשר דס"ל להרשב"א שאין מטבילין בכלים אע"ג שהמים מחוברין למקוה כשפה"נ ודלא כהגר"ח, לפי שיש חיסרון בפ"ע של טבילה בכלים ולא רק משום הפסק וחציצה מהקרקע, ומכל מקום כשיש במקוה לחוד מ' סאה אמרינן דהטובל שם חשיב כטובל במקוה וכלשון הרשב"א שם: והרי הוא כטובל במים שחוץ לכלי. ולכן אם אין במקוה בפ"ע מ' סאה לא מהני, דהמים שבכלי אינן משלימין למ' סאה כיון שהם בכלים ופסולים לטבילה.

**משנה ג**

**וירדו שלשה וטבלו ונתערבו המקואות טהורין והטובלין טהורין**

משמע שהמקואות טהורין גם לאחר שיצאו הטובלין מהמקוה וחזרו המים למקומן, דאי בשעה שהם טובלין פשיטא, דאם הטובלין טהורין אף המקואות טהורין. וצ"ע דהא כאשר חזרו המים למקומן ליכא בהו מ' סאה. ובשו"ת הריב"ש סי' רצ"ה יישב דהמקואות כשרין אם יוסיפו עליהם מי גשמים עד מ' סאה. ועוד יישב, דהמקואות כשרין אם יטבלו בהם שוב כמשפט הראשון, דהיינו שיתחברו המים שוב ע"י טבילתן.

והנה דעת הראב"ד דנתן סאה ונטל סאה כשר עד רובו איירי במים שאובין, ולשיטתו מקוה שאוב צריך השקה בשעת הטבילה ואינו נטהר לגמרי. ויל"ע לפי"ז מדוע המקוה השאוב טהור לאחר שחזרו המים למקומן, הא השתא ליכא השקה. וצ"ל דיפרש כפירוש השני בריב"ש דהם כשרים אם יטבלו בהם ג' בני אדם ויתחברו שוב ע"י טבילתן.

ובעיקר הדבר שהמקואות טהורין יל"ע הא כיון שההשקה נעשתה מחמת טבילתן, וכמש"כ הר"ש שהמים צפין על גביהן מחמת הטובלין, מדוע לא חשיב הוייתן ע"י דבר המקבל טומאה. וצ"ל דהכשר דין ע"י השקה לא חשיב הוייתו, כיון דעיקר המקוה לא נעשתה ע"י מקבל טומאה.

בשו"ת הריב"ש סי' רצ"ב נשאל במקוה שיש בו אמה על אמה ברום ג' אמות מכוונות, ומסביבו קרקע מרוצפת, באופן שכאשר אדם טובל במקוה המים עולים על גדותיו לחוץ ואינם נבלעים בקרקע אלא עומדים כולם מחוץ למקוה. ורוצה להוכיח ממשנתינו שכשר לטבול בו, לפי שהמים שבחוץ מתערבים עם המים שבתוך הגומא. שהרי במשנתינו היו כ' סאה בכל גומא וע"י טבילתן עולים המים ומתערבים ב' המקואות, ובמקום גומת המקוה ליכא מ' סאה, ומכל מקום הטובלין טהורין.

והשיב הריב"ש דהמקוה הנ"ל כשר בשני תנאים, חדא, שכל המים שיוצאין לחוץ מעורבין למקוה בעובי כקליפת השום, דזהו שיעור עירוב מקואות למים צפין על גביו, ואי לאו הכי אינן מצטרפין. ועוד, שכל המים שיצאו עתידין לחזור למקוה כאשר יצא הטובל מהמקוה, ואי לאו הכי חשיבי המים זוחלין על אף שהם מעורבין למקוה בעובי קליפת השום, דכל מים שיוצאין לחוץ חשיבי זוחלין.

וכתב דבמשנתינו איירי באופן שיש מסביב לג' המקואות כתלים גבוהים יותר, ואין המים יוצאים מחוץ לכתלים אלו, ורק בין המקואות הכתלים נמוכים יותר ושם מתערבין המים, ולפיכך חשיב שכל אחד טבל במ' סאה.

אך מהרי"ק שורש קנ"ו נחלק על הריב"ש ונקט דאף בכה"ג שהמים עתידין לחזור למקוה ביציאת הטובל חשיבי זוחלין, והעמיד את משנתינו במעין דכשר בזוחלין. והקשה בביאור הגר"א ס"ק צ"ג, אם כן בסיפא דהיה שאוב באמצע נמי יהיו כשרין, ותירץ דלדידיה צ"ל דאיירי לאדם ובעינן מ' סאה אף במעין. אך דחה הגר"א את דבריו דקיי"ל שאף לאדם אין צריך מ' סאה. ועוד, דאם כן אף בזוחלין לא יטהר דהא אין קטפרס חיבור. ועי' ש"ך ס"ק ק"כ וחזון איש תניינא ס"ט סק"ח.

**היה שאוב באמצע וכו' המקואות כמו שהיו והטובלין כמו שהיו**

ביאר הר"ש דהכא לא נטהר השאוב לפי שהוא מפסיק בין ב' המקואות הכשרים, וליכא מ' סאה. והקשה מדוע לא יפסלו הכשרים מחמת נפילת ג' לוגין שאובין. ותירץ, דהשאובין נפלו לכשרין ברבייה והמשכה, ובכה"ג אינם פוסלים. והטעם דתלינן שרוב המים שנפלו לכשרים הם מהכשרים ולא מהשאובין, ביארו התויו"ט והפרישה ס"ק מח דהמים יוצאים מכל אחד בשוה ושאובין שיוצאים מתחלק חציין לכאן וחציין לכאן, ולפיכך איכא רוב כשרים. והקשה עליו הט"ז ס"ק סט דהר"ש כתב כן גם בתוספתא דהיו רק ב' מקואות, והתם ליכא למימר הכי. ולכן ביאר דדרך המים שהם חוזרים למקום שבאו משם, והתערובת של הפסולים בכשרים היא מעט, ורוב החוזרים הם מהכשרים שיצאו ממנו, ולפיכך תולים ברוב כשרים. ועי' שו"ת חתם סופר סי' ר"ט.

ועיקר הדבר דאם השאוב מפסיק בין הכשרים לא מהני צ"ב, דהרי כל המים מחוברים, ומדוע לא יחברו השאובין את המים הכשרים שבצדדים ואיכא מ' סאה מחמת הצדדים לחוד, ומה"ת דמים שפסולין לטבילה אינם יכולים לחבר מים אחרים.

**תוספתא**

**שני מקואות של כ' סאה וכו'**

וכן פסק השו"ע סעי' נו. ובש"ך הקשה מאי שנא מסעי' נה, ועי' בפירוש הר"ש השלם מש"כ לבאר בקושייתו.

**משנה ד**

**שלא אמרו אלא שלשת לוגין שנפלו**

הר"ש פירש דהמים שבתוך הספוג והכלי פוסלין בג"ל, והכא איירי על המים הבלועין בספוג ובדפני הכלי, ולא מקרי נפלו ולא גזרו רבנן עלייהו. וכתב התויו"ט דלפי"ז אפילו מעט מים בלועין בדפנות המקוה כשר, כיון שאין ג' לוגין שאינן בלועין.

הרמב"ם בפיה"מ והרא"ש פירשו שהמים שבתוך הספוג והדלי אינן מתערבין במי המקוה כלל, דאיירי בדלי שפיו צר ולא נפלו כל המים שבתוכו. וע"ז קאמר שלא אמרו אלא ג"ל שנפלו דהיינו לתוכו באופן שמתערבין ממש, וכן פסק השו"ע סי' ט"ז. וכתב המשנה אחרונה דמש"כ שפיו צר אין הכונה שאין בו שפה"נ, אלא אפילו יש בו שפה"נ אינו פוסל את המקוה כיון שאין המים שבתוכו מתערבין ממש עם מי המקוה והוי כמקוה סמוך למקוה. ועיקר דבריהם לאפוקי קערה וכדו' שפיהן רחב טובא, והמים שבתוכן מתערבין ממש עם מי המקוה. [ומבואר מכאן כמש"כ לעיל משנה ב', דכלי שבתוך המקוה אע"פ שיש בפיו שפה"נ אין זה נחשב כמקוה אחד ממש, אלא כמקוה סמוך למקוה].

הרמב"ם בהל' פ"ו ה"ז כתב: שלא אמרו אלא ג' לוגין שנפלו לא כלי שנפלו בו מים שאובין. ומשמע קצת דאפילו בכלי רחב טובא אינו פוסל, לפי שהנפילה היתה עם הכלי, וצ"ע.

**משנה ה**

**השדה והתיבה שבים אין מטבילין בהם אא"כ היו נקובין כשפה"נ**

כתב הרמב"ם פ"ו ה"ד, הלוקח כלי גדול וניקבו נקב המטהרו וקבעו בארץ ועשהו מקוה הרי זה כשר. והשיג הראב"ד דלגבי שידה שבים תנן דאין מטבילין בהן אא"כ היו נקובין כשפה"נ, ולפי ר' יהודה בכלי גדול בעינן נקב ד' טפחים ובקטן ברובו. ועכ"פ חזינן דלא סגי בנקב המטהרו אלא כשפה"נ או ד' טפחים. והרמב"ם עצמו פסק שם ה"ח דבעינן נקב כשפה"נ, ומאי שנא כלי גדול שחיברו לקרקע משדה שבים. ותירץ הכסף משנה דשדה היא כלי עץ, ושיעור טהרתו הוא כמוציא רימון שהוא יותר משפה"נ, ולכן לרבנן בעי שפה"נ.

הגר"ח הל' מקואות תירץ בדעת הרמב"ם, דלגבי טבילה בתוך הכלי לא סגי בהפקעת שם כלי ע"י נקב המטהרו, דמכל מקום אינו טובל בקרקע, ובתו"כ ילפינן מדכתיב מהקש בור מקוה מים למעין דבעינן טבילה בקרקע. אלא כאשר ניקב הכלי בכדי טהרתו וחיברו בקרקע, הרי זה נחשב לטבילה בקרקע כיון ששם כלי פקע ע"י הנקב, והרי המים מונחים ע"ג הקרקע. משא"כ בשדה שבים לא סגי בנקב המטהרו והפקעת שם כלי, דאכתי אין המים מונחים על הקרקע אלא ע"ג מים שבים. ורק ע"י נקב כשפה"נ נתחברו המים שבכלי למים שבקרקע, ומטעם חיבור חשיבי כמונחים בים. ואע"פ שהם בתוך כלי כיון שהם מחוברים לקרקע מחמת העירוב כשפה"נ תו ליכא חיסרון של טבילה בכלי.

והוסיף הגר"ח דאף הראב"ד מודה לזה, אלא שהוא סובר שלגבי טבילה בכלי ליכא הפקעת שם כלי בנקב המטהרו אלא צריך נקב גדול של ד' טפחים או ברובו. וס"ל להראב"ד שבין לר' יהודה ובין לחכמים ע"י נקב כשפה"נ איכא עירוב מקואות לים, וע"י נקב ד' טפחים או רובו איכא הפקעת שם כלי, ופליגי האם סגי בעירוב בלא הפקעת שם כלי, דלפי ר' יהודה כיון דהוי טבילה בתוך כלי פסול ולא סגי בעירוב, ולפי חכמים טבילה בכלי תלוי רק בחיבור לקרקע, ואין צריך להפקיע שם כלי, ומים שבתוך כלי שמחוברים לקרקע כשפה"נ כשרים לטבול בהם. והשתא שפיר הקשה על הרמב"ם מדוע סגי בנקב המטהרו הא לכו"ע להפקעת שם כלי צריך ד' טפחים או רובו.

ובדעת הרמב"ם צריך ליישב דר' יהודה וחכמים פליגי בתרתי, ולחכמים אף לגבי טבילה בכלי סגי בנקב המטהרו להפקיע שם כלי, ולפיכך פסק דסגי בנקב המטהרו.

והנה התפארת ישראל אות כ"ד כתב, דבעינן שהנקב כשפה"נ יהיה בשוליו או סמוך לשוליו שאינו מחזיק כלום מהנקב ולמטה, ומקורו מהש"ך ס"ק כ"ב. ולפי מש"כ לעיל אין זה נכון, דהש"ך איירי לגבי כלי שניקב בכדי טהרתו, וע"ז כתב דבעינן שאינו מקבל מים מהנקב ולמטה דאם מקבל מים אכתי יש בו תורת כלי. אך הכא הנקב כשפה"נ מהני מדין חיבור למקוה, ואף שנשאר עליו שם כלי, ולפיכך פשוט דגם נקב למעלה מהני. וכן כתב להדיא הרשב"א שער המים פ"ג, דמה שאמרו שנקב כשפה"נ לא משום שיצא מתורת כלי בכך, אלא משום עירוב המקוה אמרו, ואפילו יש למטה מן הנקב שיעור כלי גדול מטבילין בו. ועי' חזון איש (קמא ס"ז סק"ג).

**ר' יהודה אומר בכלי גדול ד"ט ובקטן רובו**

יל"ע לדעת ר' יהודה וכי לית ליה הא דמטבילין כלים בתוך כלים, הא אף כשיש בפיו כשפה"נ מכל מקום הטבילה היא בתוך כלי, ובכה"ג לא סגי בחיבור שפה"נ. ועי' משנה אחרונה מש"כ בזה. [ומש"כ התפארת ישראל אות כ"ג צריך ביאור, דהא דין שדה שבים ודין כלי בתוך כלי שוין, ואין חילוק ביניהם כלל].

ויתכן ליישב לפי מש"כ הרא"ש לעיל פ"ה מ"א, דהקשה מדוע אסור לטבול בשוקת הא כיון שיש חיבור כשפה"נ קיי"ל דמטבילין כלי בתוך כלי. ותירץ בתחילה דחכמים גזרו על טבילה בכלים אפילו כשיש בפיהם כשפה"נ, וכלי בתוך כלי שאני כיון שהכלי החיצון נטבל בתוך המקוה עצמו, משא"כ שוקת שעומדת לעצמה אלא שמחוברת למעין בשפה"נ לא מהני. ואח"כ הקשה משדה שבים איך סגי בשפה"נ הא גזרו חכמים על טבילה בכלים. ותירץ, שאני התם שהים מקיפן. ואח"כ הקשה מעריבה שהיא מלאה כלים והשיקה למקוה דמהני ע"י חיבור כשפה"נ. ותירץ, שאני התם שהוא מביא העריבה מליאה כלים להטבילן במקוה, אבל עריבה שעומדת מקודם ומחוברת למקוה כשפה"נ אין מביאין כלים בתוכה להטבילן. ולכאורה לאחר שתירץ בשדה שבים שאם הים מקיפן מהני, וכן בעריבה תירץ שאם הביאם למקוה לשם כך מהני, מדוע הוצרך בתחילה לתרץ בכלי בתוך כלי שהכלי החיצון נטבל בתוך המקוה, הא בלא"ה מהני כשדה שבים וכעריבה.

ויתכן לומר דר' יהודה מודה שמעיקר הדין סגי בשפה"נ גם לטבילה בתוך כלי, אלא שגזרו חכמים שלא לטבול בכלים. ובהא פליגי, דלפי ר' יהודה גזרו אף בשדה שבים ובעריבה, ולית ליה סברת הר"ש דהים מקיפן והביאם לשם כך למקוה, אך בכלי בתוך כלי, כיון שהכלי נטבל בתוך המקוה לא גזרו. ואילו לפי חכמים אף בים מקיפן והביאם לשם כך לא גזרו. ולפיכך כתב הרא"ש הסברא דנטבל בתוך המקוה דנפק"מ בהאי סברא לדעת ר' יהודה.

ועפי"ז יש מקום ליישב קושיית הר"ש מדוע בתוספתא אמר כן ר' יהודה בשם ב"ש ובמתני' אמרה סתם, דיתכן שלפי ר' יהודה אם הביאם לשם כך פליגי ב"ש וב"ה, ואם הים מקיפן לכו"ע לא מהני שפה"נ.

**אם היו שק או קופה מטבילין בהם כמה שהם מפני שהמים מעורבין**

במס' חגיגה כב ע"א אמר רבא סל וגרגותני שמילאן כלים והטבילן טהורין, ומקוה שחילקו בסל וגרגותני הטובל שם לא עלתה לו טבילה. ונאמרו בזה ג' ביאורים בראשונים.

א. דעת רבינו חננאל ומאירי שם דאיירי בסל וגרגותני שיש בפיו כשפה"נ, וכן משמעות רש"י שם. ועיקר דברי רבא נאמרו להתיר לטבול כלים בתוכו אף לקודש, דאע"ג דבעלמא גזרינן שמא יטבול בכלי שאין בפיו כשפה"נ, מכל מקום בסל וגרגותני ליכא למיחש להכי, לפי שהם כלים רחבים. ולפיכך מקוה שחלקו בסל וגרגותני לא עלתה לו טבילה, שהרי אין ביניהם חיבור כשפה"נ.

ולשיטתם צריך ביאור מדוע תנן הכא דשק וקופה מטבילין בהם כמה שהם, ומשמע אף שאין בפיהם כשפה"נ, הא לגבי סל וגרגותני בעינן שפה"נ. ואולי י"ל דשק וקופה עדיפי טפי מסל וגרגותני לפי שהם סופגים יותר מים ואינם חוצצים כלל בפני המים.

ב. דעת הר"ש דסל וגרגותני דהתם היינו שק וקופה דהכא, ואע"פ שאין בפיהם כשפה"נ מכל מקום אינם חוצצים בפני המים לפי שהם מלאים נקבים ואין מחזיקין מים כלל. וכאשר חילק את המקוה לשנים ע"י סל וגרגותני מהני לחלוק את המקוה ולא עלתה לו טבילה. וטעם החילוק ביאר החזון איש (קמא ס"ז סק"ד) דלעולם ליכא עירוב אלא כשיש כשפה"נ במקום אחד, ואין הנקבים מצטרפין, ולכן מקוה שחילקו בסל הרי זה כשני מקואות, ואע"פ שבאחד מהם יש מ' סאה אין טובלים בשני. ומכל מקום סל שמונח בתוך המקוה מטבילין בתוכו כיון שאינו קבוע בתוך המקוה, והמים מעורבים בכל דפנותיהם. וכתב דוגמא לדבר, שלגבי עוקה סובר ר' יהודה שאם אינה מעמדת עצמה אין צריך שפה"נ, והיינו שאין המחיצה קבועה.

והא דאמרינן בחגיגה שם סל וגרגותני שאין בפיהן כשפה"נ ליכא היינו שליכא חיסרון של אין בפיו כשפה"נ, לפי שהמים מעורבין ואין צריך עירוב של שפה"נ.

ומש"כ הר"ש ולחולין לא גזרינן משמע דלקדש אסור לטבול בסל וגרגותני, וכשיטת הרמב"ם להלן, וכן נקטו הגולות עליות כאן ושיח יצחק בחגיגה שם ושו"ת חכם צבי סי' מ'. אך החזון איש שם סק"ה כתב דודאי האמת דאף לקדש לא גזרינן, וזהו עיקר דברי רבא שם, שהרי לחולין משנה היא דשרי אף שאין בפיו כשפה"נ. אלא כונת הר"ש שאם היה הנידון מעיקר הדין [כלומר במקום שאין גזירות] אי חשיב טבילה הוי דינו להכשר, ולכן גם לקדש טהור דלא שייך לגזור אטו אין בפיו כשפה"נ.

ג. דעת מרדכי בשם ראבי"ה דסל וגרגותני כשרים להטביל בהם כלים אע"פ שאין בפיהם כשפה"נ לפי שכל הנקבים מצטרפין, ואין צריכים שיהיה נקב כשפה"נ במקום אחד. והא דמקוה שחלקו בסל וגרגותני הטובל שם לא עלתה לו טבילה אע"פ שבכל הנקבים יחד איכא שפה"נ וכל הנקבים מצטרפים, התם איירי בשני מקואות שאין בהם מ' סאה, ובזה בעינן עירוב גדול יותר שיהיה במקום אחד כשפה"נ, משא"כ בסל וגרגותני שבתוך המקוה איירי ביש במקוה מ' סאה מלבד המים שבסל, ובכה"ג כל הנקבים מצטרפין לשפה"נ.

ועפי"ז כתב חידוש גדול להלכה, דהא דאמרינן בחגיגה שם דהא ארעא כולה חלחולי מחלחלא ובעינן מ' סאה במקום אחד, היינו בעשה שנים ושלשה גומות ואין באחד מהם מ' סאה, ולפיכך לא חשיבי כמקוה אחד אע"פ שהמים מחלחלים מזה לזה, אך העושה חפירה בצד הנהר והמים מחלחלים מהנהר לחפירה המקוה כשר, דכאשר יש מקוה שלם כל הנקבים מצטפים לשפה"נ. וכן פסקו השו"ע ורמ"א בסעי' נ"ב. ועי' שו"ת חכם צבי סי' מ' דכיון שרש"י בחגיגה שם פירש בחפירה בצד הנהר, אין לסמוך על זה להקל. ועי' חזון איש תניינא ס"ט סק"ד.

הרמב"ם פי"ב מאה"ט ה"א כתב, יש לאדם להטביל כלים בתוך כלים לתרומה אבל לא לקדש, גזירה שמא יהיה פי הכלי צר ולא יהיה בו כשפה"נ ונמצאו הכלים שבתוכו כאילו טבלו במים שבכלי לא במקוה. ומבואר שפסק כרבא ולא כר' אילא. ומכל מקום בהל' מקואות פ"ג הכ"ו כתב, במה דברים אמורים לתרומה, אבל לקדש אין מטבילין כלים לתוך כלים טהורים כלל ואפילו היו בסל או בקופה. והנה מה שכתב כלים טהורים אתא לאפוקי כלים טמאים, דכיון שפסק כרבא דגזרינן אטו כלים שאין בפיהם כשפה"נ, כאשר הכלי טמא מטבילין בו אף שאין בפיו כשפה"נ. אך מש"כ ואפילו היו בסל או בקופה לכאורה זה סותר לגמ' דלרבא בסל וגרגותני מטבילין אף לקדש כיון שלא שכיח שאין בפיו כשפה"נ.

וברש"ש (במשנה שם) כתב שהרמב"ם גרס בגמ' להפך, למ"ד משום חציצה ליכא ולמ"ד משום שאין בפיו כשפה"נ איכא, וברבא גרס סל וגרגותני שהטביל בהן טמאים, ואיירי בקודש, ואזיל לטעמיה דלפיו אף בסל וגרגותני טמאים. עיי"ש שהאריך בזה. אך הסברא בזה צ"ע טובא, מדוע לגבי חציצה יש חילוק בין כל הכלים לסל וגרגותני.

בליקוטי הלכות חגיגה שם תירץ שיטת הרמב"ם, דכל מה שרבא מתיר לטבול בסל וגרגותני אף לקדש זה רק בצירוף תרתי, חדא דסל וגרגותני לעולם יש בפיהם כשפה"נ, וגם שהכלי טמא ואיכא מיגו, אך כלי טמא ופיו צר עד שיש מקום לחוש שאין בפיו כשפה"נ, או כלי רחב כמו סל וגרגותני וכדו' אך הוא טהור, אף בקדש אין מטבילין בו. אך צ"ע לפירושו מדוע לא כתב הרמב"ם את הדין השני, שאם הכלי טמא ופיו צר אסור לטבול בו אף לקדש. ובלק"ה שם כתב שהרמב"ם רמז דין זה בהל' אה"ט שם, דכתב בד"א בשהיה הכלי הגדול שיש בתוכו הכלים הטמאים טהור אבל אם היה טמא וכו' אפילו להשתמש בהן לקדש. ומדוע הדגיש הרמב"ם "הכלי הגדול", ועל כרחיך לרמז שדוקא בכלים גדולים שפיהם רחב כסל וגרגותני מטהרינן לקדש בכלים טמאים, אך בכלי רגיל אפילו כשהוא טמא גזרינן לקדש אטו כלים טהורים.

והנה התוס' הקשו מהא דקאמר איכא בינייהו סל וגרוגתני, מדוע לא קאמר איכא בינייהו כלי חיצון, דמצד חציצה פסול ומצד שאין בפיו שפה"נ כשר. והוא הדין תוס' יכלו להקשות דאיכא בינייהו כלים שבתוך כלי טמא, דמצד חציצה פסולים ומצד שאין בפיו כשפה"נ הרי אפילו כשבאמת אין בפיו כשפה"נ כשר מצד מיגו. ותירצו, דמתני' איירי בכלי חיצון טהור, דלשון המשנה מטבילין כלים בתוך כלים, משמע דהחיצון בא למקוה רק בשביל להטביל בו את הכלים הטמאים.

ורש"י במשנה כתב דאיירי בששניהם טמאים, וביאר המהרש"א דרש"י סובר שחכמים גזרו לקדש אף בכלי טמא לפי שאין ניכר האם הכלי החיצון טמא או טהור ויבוא להטביל כלי בתוך כלי אף כאשר החיצון טהור. ורק בסל וגרגותני לא גזרו לקדש לדעת רבא לפי שניכר לכל שהוא סל וגרגותני. [אמנם אכתי קשה קושיית תוס' מכלי חיצון, דלא מסתבר שכלי טמא אפשר להטביל אף כשאין בפיו כשפה"נ, ואם הניח בתוכו כלים טבילתו פסולה, דלגבי כלי חיצון מה שהניח בתוכו כלים לא מעלה ולא מוריד, וצ"ע].

וכתב הלק"ה דלפי מה שביאר לעיל בדעת הרמב"ם מיושב שפיר, דכל הנפק"מ בין רבא לר' אילא הוא באופן שיש צירוף של שני דברים, כלי טמא וכלי רחב שאין בפיו שפה"נ, ואם כן איכא בינייהו רק נפק"מ אחת.

**היו נתונין תחת הצנור אינם פוסלין את המקוה**

וכן פסק השו"ע סעי' לח. וכתב הש"ך דבכדי שלא יפסול את המקוה סגי בנקב כל שהוא, וכמש"כ השו"ע סעי' מ' דכלי שניקב בשוליו אפילו כל שהוא אינו חשוב כלי לפסול המקוה. אלא קמ"ל הכא דמותר להביא מים על ידיהם לכתחילה למקוה, ואע"פ שאין בהם נקב אחד כשפה"נ, מכל מקום כיון שאין מחזיקין מים לא חשיבי בית קיבול ליחשב כשאובין, ודינם כשפה"נ. ואזיל הש"ך לשיטתו בס"ק מ"ו דנקב מהני רק באופן שנפלו המים מאליהם או באופן שלא ניחא ליה שיפלו המים למקוה, אך באופן שרוצה להעביר את המים בכלי כזה למקוה הרי זה פוסל מדין שאובין.

**ומעלין אותן כדרכן**

ביאר הר"ש דאם הטבילן במקוה שיש בו מ' סאה מצומצמות אין המים שבתוכן נעשו שאובין ואינם פוסלין את המקוה. ולאפוקי מכר וכסת של עור דאין להעלות אותן כדרכן לפי שהמים שבתוכן נעשין שאובין ופוסלין את המקוה. וכן פסק השו"ע סעי' ס"ד. והא דלא נפסלו המים מדין תפיסת ידי אדם, דהמים באו מיד אדם למקוה, עי' ט"ז ס"ק מ"ז דניצוק חיבור. ולדעת הש"ך ס"ק מ"ו דלא ס"ל האי סברא יישבו החזון איש (קמא ס"ז סק"ה) והקהלות יעקב (סי' מ"ט) דכיון שאין השק מחזיק מים כלל חשיב שלא נתלשו המים מהמקוה, והם מחוברים ועומדים תמיד. ועי' עוד בחזון איש שם לגבי הוייתו ע"י דבר המק"ט.

**תוספתא**

**ובמעין כל שהוא**

פירש הר"ש דאם עריבה זו במעין סגי בנקב כל שהוא. ומבואר שהבא להשיק מים למעין אין צריך עירוב כשפה"נ אלא סגי בכל שהוא. והקשה החזון איש (קמא ס"ז סק"ג), דהר"ש עצמו לעיל פ"ה מ"א נקט דאף בעירוב למעין בעינן כשפה"נ לגבי שוקת ותלמי. ובבית יוסף (ק ע"ב) הקשה דלגבי שדה שבים מבואר במתני' דבעינן כשפה"נ, ולפי ר' יוסי דקיי"ל כוותיה דין ים כמעין, ומדוע צריך שפה"נ.

ועוד יש להקשות, דהריטב"א מכות ד ע"א כתב בשם הרא"ה שלא אמרו שהמים השאובין נטהרין בשפה"נ אלא כשהם בתוך מקוה או ים שמטהרין באשבורן כמותן, והוו להו כמין אחד. אבל לגבי מעין שהוא מטהר בזוחלין והמים שבכלי אין מטהרין בזוחלין, אין יוצאין מידי שאיבה בשפה"נ, ואין מטבילין בו לא אדם ולא כלים עד שיהא נקוב כמוציא רימון לבטלו מתורת כלי. ולשיטתו קשה טובא מהברייתא דמעין אפילו עדיף ממי גשמים ומטהר בכל שהוא. ועי' חזון איש ליקוטים עמ"ס מכות דנסתפק האם כונת הרא"ה שכל עוד שהמים זוחלין לא מהני השקה דאינן מין אחד, או אפילו בעוד שהמעין באשבורן אי אפשר להשיק אליו מים שאובין. וכתב דאם נאמר שהרא"ה איירי רק בעוד שהם זוחלין יש להעמיד את התוספתא באינן זוחלין, ובכה"ג מהני השקה.

ולכן כתב הבית יוסף, דהרמב"ם הרא"ש והטור סתמו דבעינן שפה"נ ולא חילקו בין מעין למי גשמים, ומשמע דאף במעין צריך שפה"נ, לפי שהם נקטו שהתוספתא חולקת על המשנה, ונקטו לדינא שאין חילוק בדבר. ועוד יישב הבית יוסף דהם פירשו בתוספתא במעין כל שהוא הביאור דהוא הדין במעין המטהר בכל שהוא, דגם הוא צריך שפה"נ.

אמנם הרשב"א שער המים פ"ג נקט לדינא דבמעין אין צריך כשפה"נ, לפי שמחוברין אל מי המעין שמטהר בכל שהוא.

ולכאורה יש מקום ליישב דכל מה דאיתא בתוספתא דמעין מטהר בכל שהוא היינו בהכניס כלי גדול עם כלים קטנים בתוך המעין, ונתמלא הכלי מימי המעין, ובזה קתני שאפילו אם פיו צר ואין בו כשפה"נ כשר, כיון שגם המים שבתוכו מי מעין הן, ומימיו חשובין טפי לעשות עירוב בכל שהוא. משא"כ בשדה שבים איירי במים שאובין שרוצה להכשירן ע"י השקה למעין, ובזה בעינן שפה"נ כיון שהמים עצמן אינם מי מעין. [אך קושיית החזון איש מדברי הר"ש לגבי שוקת אכתי קשה, דהתם המים שבשוקת נמי מי מעין הן].

ועפי"ז לא קשה מידי על הרא"ה, דכל סברת הרא"ה היא דאי אפשר להשיק מי גשמים למי מעין דאינן מין אחד, אך בתוספתא דאף המים שבתוך העריבה הם מי מעין ודאי מהני בהו השקה. [ולדעת הרא"ה צריך להעמיד את המשנה של שדה שבים כר' יהודה או כר' מאיר דים אינו כמעין, דאם דינו כמעין לא מהני בזה השקה כלל].

ובסברת התוספתא כתב החזון איש שם, שהמים שבעריבה הזוחלין ממעין הן עצמן מעין כגל שנתלש, אלא שאם נפסק מהמעין ונעשה אשבורן בעריבה בטל מתורת מעין, אך כל עוד שהוא מחובר למי המעין הוא עצמו מעין, וכשם שאין שיעור לפה המקור של מעין הכי נמי אין שיעור לנקב העריבה שהמעין מבקיע בו. וצ"ע דהא דאין שיעור לפה המקור של המעין היינו משום שאין מחיצה, ואין מה שיפקיע את החיבור למקור, אך אם המים נכנסו למחיצה דרך זחילתן הרי זה מפסיק את החיבור עד שיהא בו כשפה"נ. ולכאורה על כרחיך צ"ל שהתוספתא סוברת שאפילו לאחר שהופסק המעין ממקורו לא בטל ממנו שם מעין ומטהר בכל שהוא.

והנה מדברי החזון איש מבואר, דהא דמהני השקה למעין פחות משפה"נ אין הכונה שהמים שבעריבה מעורבין עם המעין שבחוץ, דהא לעירוב מקואות צריך שפה"נ, ובזה אין סברא לחלק בין מעין למקוה. אלא הכונה שטיפת המעין שנכנסת לתוך העריבה מכשירה את כל המים שבעריבה. והביאור בזה י"ל כמש"כ בחידושי רבינו חיים הלוי דמעין שרבו עליו מים שאובין כשר לטבול בו באשבורן אע"פ שרוב המים אינם מעין, לפי שבטיפה אחת של מעין סגי להשלים שיעור מ' סאה, דכל טיפת מעין יש בה חשיבות של מ' סאה, ולכן גם כלפי מי גשמים חשיב שיש כאן שיעור מ' סאה. ומהאי טעמא טיפת המעין שנכנסה לעריבה יש בה חשיבות של מ' סאה.

**הטהו על צדו עד שיהא בפיו כשפה"נ**

הרשב"א שער המים פ"ג נקט דאיירי בכלי טהור דמבואר במס' חגיגה דבעינן שיהא בפיו כשפה"נ, וקמ"ל הכא דכל זה בהטהו על צדו, אך בכלי העומד על שוליו אע"פ שאין בפיו שפה"נ והכלי טהור מכל מקום מטבילין בו, וכן משמעות הר"ש ספ"ח דטהרות. ושם ביאר הטעם דכאשר עומד על שוליו והעירוב הוא מעל גבי הכלי הרי זה נחשב כנפרץ מלמעלה דסגי בקליפת השום ואין צריך שפה"נ, ורק בנקב בצד בעינן שפה"נ.

הרמב"ם פ"ג הכ"ו נקט דהתוספתא איירי בכלי טמא דמבואר במס' חגיגה דאין צריך שפה"נ דמיגו דסלקא טבילה לגופיה דמנא וכו', וקמ"ל הכא דכל זה בעומד על שוליו, אך הטהו על צידו צריך שפה"נ אף בכלי טמא. וכן פסק השו"ע סעי' ט'. ועי' ש"ך (ס"ק כח) וט"ז (ס"ק יח) מה שביארו בזה.

ועי' דבר אברהם סי' י"ח דדחק טובא דפיו למעלה איירי בפיו למעלה מהמים, וכאשר הכלי טמא על כרחיך מטביל את הכלי בתוך המים, ופירושו מתיישב רק לדעת הר"ש שהחילוק הוא בכלי טהור, וצ"ע.

**משנה ו**

**גיסטרא שבמקוה וכו' טהרו מטומאתן אבל טמאים על גבי כלי חרס**

הרמב"ם והרא"ש פירשו דאיירי בגיסטרא ששפתותיה פגומות והמים שבתוכה מחוברים למי המקוה, ואע"פ שאינם מחוברים בשפה"נ מכל מקום מטבילין בתוכה לפי שאין לה חשיבות כלי לחצוץ מקום לעצמה. והטעם שטמאים על גבי כלי חרס הוא משום שבשעה שמוציא את הכלי ויש על גביו מים, הרי הם נטמאים מאויר כלי חרס שמחוץ למקוה, שהרי שפתותיה יוצאין מהמקוה, ומשקין מטמאין כלים. [החזון איש ס"ח סק"ו נקט דהיו בשפתה נקב שפה"נ ולפיכך הוי חיבור, והקשה, דאם כן אינה מטמאת כלל. ולדברינו אתי שפיר דלעולם איירי בליכא שפה"נ, ומכל מקום הוי עירוב משום שלגבי גיסטרא אינה חשובה לחצוץ ממש, וסגי בחיבור גרידא בלא עירוב].

ובסיפא היו מים צפין על גביו כ"ש טהורין, היינו משום שכל עוד שהכלי באויר הכלי חרס הרי הוא בתוך המקוה, ורק בשעה שיוצא מהמקוה המים שעל גביו יכולים לקבל טומאה מאויר הגיסטרא. ויל"ע לפי"ז מדוע נקטה המשנה מים צפין על גביו, הא אפילו הגיסטרא מגיעה עד שפת המקוה בצמצום נמי טהורין, דלא היו המים מחוץ למקוה באויר הגיסטרא. ובמשנה אחרונה יישב דהמשנה לא נקטה כן משום שאי אפשר לה להיות מלאה לפי שהמים יוצאים דרך הפגימות, ולכן נקטה המשנה צפה, ודוחק.

וברש"ש תירץ, דאם היא מצומצמת בשפת המקוה הרי הכלים טמאים, דחיישינן שמא נגעו הכלים עם המשקה שעליהם בגיסטרא ביציאתן, ואף שאינן באויר הגיסטרא מכל מקום נטמאים מחמת מגע.

אך משמעות הר"ש היא דאיירי בגיסטרא שאינה פגומה, ואין חיבור בין המים שבתוכה למי המקוה כלל, ומכל מקום מטבילין בתוכה לפי שאין לה חשיבות כלי לחצוץ ובטלי מימיה אגב המקוה, וכן נקט החזון איש קמא ס"ח סק"ו. והקשה, דטמאין על גבי כלי חרס משמע שאפילו בתוך חלל המקוה טמאין, והא המים שבתוכה בטלים אגב המקוה כלפי דין טבילה בתוכו, ומדוע אינן בטלים אגב המקוה כלפי דין טהרת המים עצמם.

ויש לבאר בזה עפ"י מש"כ לעיל בשם הראב"ד דכאשר משיק מקוה חסר להשלימו לשיעור מ' סאה צריך שיהיה בו לכה"פ רביעית, וביארנו לעיל דצריך שיהיה לו עצמו שם מקוה, וההשקה מועילה רק להשלמת השיעור. ומעתה כלפי דין טבילה בתוכו כיון שעיקר שם מקוה הוא בתוך הגיסטרא אלא שמשלים שיעור ע"י ההשקה, לזה אין צריך חיבור כלל, אך כלפי דין טהרת המים עצמם הא בעינן זריעה וחיבור למקוה, ובזה לא סגי לבטל חשיבות הגיסטרא, דמכל מקום זריעה ליכא.

ובהיו המים צפין על גביו כל שהוא טהורין היינו טעמא לפי שהמים שבגיסטרא מחוברין למי המקוה כקליפת השום, ועל גבי המחיצה מהני אף שאין בהם כשפה"נ, ולפיכך אין המים מקבלין טומאה מאויר הגיסטרא. ולפי"ז אתי שפיר הא דנקטה המשנה מים צפין על גביו, דאם היא בשפת המקוה בצמצום המים טמאים כיון שאין עירוב כקליפת השום. [אמנם לפי"ז מש"כ הר"ש שפתותיה למעלה מן המים לאו דוקא, שהרי בצמצום נמי טמאין].

**מעין היוצא מן התנור וירד וטבל בתוכו הוא טהור וידיו טמאות**

כתב הר"ש דידיו טמאות לפי שנגעו בשפתי התנור, והקשה התויו"ט מדוע לא פירש כהרמב"ם לפי שנטמאו מאויר התנור. ותירץ הרש"ש דמצד טומאת האויר לחוד אין צריך על גביו רום ידיו, כלומר, רום ידיו ועוד קצת, אלא סגי ברום ידיו בלבד. שהרי ליכא זמן שהידים באויר התנור ואינם בתוך המקוה, דכל עוד שהידים בתוך אויר התנור הם מכוסים במים, ומיד כשיצאו מאוירו כבר אינם נטמאים. ועל כרחיך מדבעינן על גביו רום ידיו חיישינן נמי שמא נגעו ידיו בשפת התנור ביציאתן, ולפיכך בעינן עוד קצת כדי שלאחר שיגביה ידיו מהתנור עדיין יהיו ידיו מכוסים במים.

אך דחה דבריו עפ"י החקירה המפורסמת האם טובל ושרץ בידו לא נטהר כלל או שמא נטהר ונטמא כל הזמן. ואם נאמר שלא נטהר כלל אפילו מחמת טומאת אויר לא סגי ברום ידיו, אלא צריך עוד קצת בגובה ידיו, שהרי כל עוד שידיו בתוך אויר התנור לא נטהר כלל, וכל הטהרה מתחילה רק לאחר שהוציא ידיו מאויר התנור, ולכן צריך שבאותה שעה יהיו ידיו מכוסות במים. ועי' עוד תוס' חדשים ונימוקי הגרי"ב.

**משנה ז**

**ספק שהיא כשפה"נ ספק שאינה כשפה"נ פסולה מפני שהיא מן התורה**

הראב"ד בבעלי הנפש ס"ג הט"ו ביאר ששיעור מ' סאה מהתורה, ולכן ספק שפה"נ פסול. ובשו"ת הריב"ש סי' רצ"ד נקט השואל ששיעור מ' סאה דרבנן, וביאר משנתינו מפני שהיא מן התורה היינו שעיקר טבילה מהתורה, ודחה הריב"ש ששיעור מ' סאה דאורייתא ומתני' קאי על השיעור, וכמו שביאר הראב"ד.

וכעין זה פירש הרא"ש, דמפני שהיא מן התורה קאי על שיעור שפה"נ, דהלמ"מ שעירוב מקואות בשיעור זה, וכן ביארו הרש"ש ומשנה אחרונה.

אך הרמב"ם ורע"ב פירשו דקאי על עיקר טבילה. ולכאורה משמע שנקטו ששיעור מ' סאה דרבנן וכדעת השואל בריב"ש, ולכן הוצרכו לפרש דקאי על עיקר טבילה. אך בתוס' אנ"ש יישבו דודאי שיעור מ' סאה דאורייתא וכן שיעור שפה"נ, אלא דכיון שהם הלמ"מ ואינם מפורשים בקרא הרי זה נקרא דברי סופרים, ולכן הוצרכו לפרש דמן התורה קאי על עיקר הטבילה.

**רשב"ג אומר כל שהוא מבריית המים טהור**

במס' זבחים כב ע"א מייתי לה לענין טבילה במקוה העשויה מדבר שתחילת ברייתו מהמים, שרשב"ג מכשיר. והנה הרמב"ם פסק בפ"ח ה"ו דלא כרשב"ג דמתני', דכל שיעמוד בשפה"נ ממעט ואפילו דברים שהן מברייתו של מים. ואילו בהי"א פסק כרשב"ג דזבחים דכל שתחלת ברייתו מן המים כגון יבחושין אדומין מטבילין בו ומטבילין בעינו של דג. ובתויו"ט הקשה שהדברים סותרים להדדי, דאם פסק כרשב"ג לענין שאפשר לטבול בו כל שכן שיש לפסוק כמותו לענין חציצה בשפה"נ. ומחמת כן נקט שאין הבדל ודלא כהרמב"ם, עיי"ש.

ונאמרו בזה כמה תירוצים באחרונים.

א. המגן אברהם או"ח ס"ס רס"ב תירץ דהיכא שריסק את היבחושין מטבילין בהן, והוא הדין אינן ממעטין בשפה"נ. והיכא שלא ריסקן הרי הן ממעטין בשפה"נ, והוא הדין אין מטבילין בהן. ואף שלגבי שלג איכא מ"ד שאפילו לא ריסקו מטבילין בו, הכא גרע דכל שלא ריסקו לא מיקרי טבילה כלל.

ב. התוס' חדשים תירצו דבמתני' איירי בדבר שברייתו מן המים, ובזה לא פסק כרשב"ג, אך בזבחים איירי בדבר שתחילת ברייתו מן המים, וזה עדיף טפי דהוא נוצר מהמים לחוד, ובזה קיי"ל כרשב"ג.

ג. המשנה אחרונה תירץ דכאשר הם נמצאים בנקב שפה"נ גרע טפי מטבילה בו עצמו, דנקב חלול בעינן, ואפילו מים היו חוצצים אלא שהם נוזליים ומחמת כן אינם חוצצים, אך דבר שברייתו מן המים אע"ג שדין מים עליו וטובלין בו מכל מקום חוצץ בשפה"נ.

**משנה ח**

**מטהרין את המקואות העליון מן התחתון**

במס' חגיגה יט ע"א מייתי ברייתא ג' גממיות בנחל העליונה והתחתונה של כ' סאה והאמצעית של מ' סאה וחרדלית של גשמים עוברת ביניהם, לר' מאיר מטביל אף בעליונה דאמרינן גוד אסיק, לר' יהודה מטביל רק בתחתונה דאמרינן גוד אחית ולא גוד אסיק. ומבואר שם שבלא גוד אסיק או גוד אחית אין להכשיר את המקוה אע"פ שחרדלית עוברת ביניהם ואיכא חיבור מים, דמלבד החיבור בעינן נמי עירוב, ולא יתכן עירוב כאשר אחד גבוה ואחד נמוך אלא ע"י גוד אסיק או אחית. ובתוס' שם הקשו מדוע חשיב חיבור מחמת המים הא אין קטפרס חיבור, עי' להלן מ"ט.

וכן הכא לאחר שמניח את הסילון בין העליון לתחתון והמים נשפכים מהעליון לתחתון דינו כחרדלית של גשמים שעוברת מהעליון לתחתון, דחיבור איכא ע"י מים כל שהוא, אך עירוב ליכא אלא לר' מאיר דאמרינן גוד אסיק.

והקשה הר"ש מדוע סגי בהשקה כשעורה הא בעינן בכל מקום שפה"נ בשביל חיבור. ותירץ, דאיירי הכא במקוה פסול מחמת שאובין ולא בחסר, והקילו חכמים לגבי שאובין דאין צריך שפה"נ. וכתב דלפי"ז אתי שפיר נמי הא דהוי חיבור מחמת המים אע"ג דהוי קטפרס, דלענין שאובין דרבנן הקילו. ומבואר לפי"ז דמים שאובין נטהרין בהשקה אף ממים זוחלין. ועי' חזון איש (קמא ס"ג סק"א) דאפילו אם שאובין פסולין מדאורייתא מכל מקום יותר קל להם להטהר בהשקה, דעצם החיבור למקוה מטהרן. [ואפשר דלזה סגי בחיבור בלא עירוב].

אך הרמב"ם והרא"ש נקטו דאיירי במקוה חסר, ולפי"ז על כרחיך צריך ליישב דמתני' כר' מאיר דאמרינן גוד אסיק. והא דסגי בשערה בעלמא ואין צריך שפה"נ יישב הרא"ש דסגי במה שרגע אחד איכא שפה"נ ואח"כ מהני כשערה. וכתב החזון איש (קמא ס"ג סק"ט) דמהא דבעינן עירוב תמיד ולא סגי ברגע אחד שפה"נ מוכח דלא איירי בפסול שאובין אלא במקוה חסר, דלגבי שאובין סגי בהשקה רגע אחד ותו אין צריך אפילו כשערה. וכיון דאיירי במקוה חסר צ"ע מדוע סגי אח"כ השקה כשערה. ותירץ, דשיעור שפה"נ נאמר על תחילתו, אך שייריו כשערה.

**מביא סילון של חרס או של אבר**

הרשב"א שער המים נקט לדינא שכל מים שהוייתן ע"י דבר המק"ט פוסלין בג' לוגין כמים שאובין. והקשה הא סילון של חרס ואבר מקבלין טומאה, והו"ל הוייתו ע"י דבר המק"ט, ואיך הוכשר המקוה בכך. ותירץ, דאיירי בסילון שקבוע בקרקע או שמשמש דבר הקבוע בקרקע ואינו מק"ט.

והקשה מדתנן ומניח ידיו תחתיו עד שהוא מתמלא מים, דאלמא אפילו נמשכו המים למקוה ע"י אדם כשר. ותירץ, דאיירי באופן שאין המים עוברין על ידיו אלא שמניח ידו תחת ראש הסילון עד שיתמלא, והו"ל כמסייע בעלמא שאין בו ממש.

והרמב"ם פירש דאיירי בסילון שלא נעשה לקבלה, ולכן אינו מק"ט ואינו פוסל.

ומבואר בדבריהם דאילו היה מק"ט אע"פ שהמים מושקים כל הזמן למקוה שלם מכל מקום המים נפסלו ופוסלים את המקוה בג' לוגין. ותמה בזה החזון איש שם. ועי' קהלות יעקב סי' נ"ז.

**ומשיקו אפילו כשערה ודיו**

הקשו הראשונים מדוע סגי בשערה הא לחיבור בעינן שפה"נ. ותירץ הר"ש דלגבי שאובין דרבנן הקילו דאין צריך שפה"נ. הרא"ש תירץ דלעולם איירי אף לגבי מקוה חסר, ואף שבתחילה בעינן שפה"נ מכל מקום אם לא נשאר אלא כשערה סגי בהכי, ויכול לטבול בחסר. הגר"ח תירץ דאיירי בין לטהר שאובין ובין לטהר טומאה, דרק לגבי השלמת שיעור בעינן עירוב מקואות כשפה"נ, אך לגבי טהרה מטומאה או משאובין סגי בחיבור המים לחוד להחיל שם מקוה עלייהו, ואין צריך עירוב שייחשבו כמקום אחד.

**היה בעליון מ' סאה ובתחתון אין כלום ממלא בכתף ונותן לעליון עד שירדו לתחתון מ' סאה**

הר"ש והרשב"א בשער המים הוכיחו ממתני' דהא דאיתא ביבמות פב ע"ב נתן סאה ונטל סאה כשר עד רובו היינו במי פירות, כפירוש רש"י שם. דאי במים שאובין וכפירוש הראב"ד, איך יוכל למלאות עד שירדו לתחתון מ' סאה הא על כרחו צריך למלאות יותר ממ' סאה כדי שבתחתון יהיו מ' סאה שלימות ואי אפשר לצמצם, ונמצא שרוב המים או בעליון או בתחתון הם שאובין. ובאמת הראב"ד בבעלי הנפש נקט דהיו מ' סאה מצומצמות, ומוסיף בדיוק מ' סאה, דהשתא ליכא רוב מהשאובין.

והנה הרמב"ם נמי פירש כהראב"ד דאיירי במי גשמים, דכתב בפ"ד ה"ז מקוה שיש בו מ"ס מכוונות ונתן לתוכו סאה מים שאובין ונטל אח"כ ממנו סאה הרי זה כשר, וכן נותן סאה ונוטל סאה והוא כשר עד רובו. והקשה הרא"ש הל' מקואות סוף ס"א דהרמב"ם עצמו הביא לדין משנתינו בסתמא דיכול לשפוך במקוה העליון עד שיהיו מ"ס בתחתון. ותירץ הכסף משנה, דהרמב"ם סובר שמדינא מותר אף יותר מרובו, אלא שרבנן גזרו ביותר מרובו לפי שנראה לבני אדם שניטלו הכשרים ונכנסו תחתם השאובים ויבוא להכשיר בכולם שאובין לגמרי. משא"כ במתני' איירי בשופך למקוה והמים יוצאים מאליהם, ובכה"ג אינו נראה לבני אדם להתיר אף בשאובין בפ"ע.

**משנה י**

**האביק שבמרחץ בזמן שהוא באמצע פסל וכו'**

האביק הוא כלי שיש בתחתיתו נקב, וכאשר הנקב סגור שם כלי עליו, ומים שבתוכו שאובין. וכלי עצמו אינו מק"ט אלא מדרבנן לפי שנעשה לשמש עם הקרקע, ומכל מקום הכלי עושה שאובין לפי שחקקו ולבסוף קבעו.

דעת הרמב"ם דאיירי באביק שיש בתוכו ג' לוגין, ואיירי באופן שהאביק היה במקוה קודם שיש בו מ' סאה. והשתא כאשר האביק בשולי המקוה הרי המקוה פסול הג' לוגין שבאביק, וכאשר האביק בכותל המקוה אינו נפסל, לפי שהשאובין לא נפלו לתוכו, והוי כמקוה בצד מקוה. ועי' חזון איש קמא ס"ג סק"ד דאיירי בכלי העומד על שוליו, דאל"ה אין המים שבתוכו שאובין כלל כדין זקפה לידוח. וחכמים סוברים שאף בכותל המקוה אם אינו מקבל רביעית חשיב שהשאובין נפלו לתוכו, ולראבר"צ אף יותר מרביעית כל שאין מ"ס במקוה חשיב שהשאובין נפלו לתוכו. [ויל"ע אי פליגי בכל מקוה סמוך למקוה, או שמא דוקא באביק שהוא נח יותר להתבטל למקוה וחשיב טפי כמונח בתוך המקוה]. ופסק הרמב"ם כת"ק.

הר"ש והרא"ש פירשו, דהמקוה נפסל משום שהמים שבו גרורין על גבי כלים, דהכלי הוא אוחז את מי המקוה שלא יצאו, והוי כטבילה בכלים. וצ"ב לפי מה שנקט הגר"ח דכל החיסרון של טבילה בכלים הוא דאין המים מחוברים לקרקע, והכא הא מחוברים לקרקע הם, ולא גרע מכלי שניקב כשפה"נ ולא ניקב בכדי טהרתו, דהמים שבתוכו כשרים אע"פ שהם בכלים לפי שהם מחוברים לקרקע. וצ"ל כמש"כ החזון איש שם דאין הפסול מצד טבילה בכלים, אלא דכל מים שגרורין על גבי כלים דינם כמים שאובין, ואף המים שלמעלה חשיבי כשאובין. וכן הוא לשון הר"ש באביק מן הצד דאין המים גרורין על גביו ואין כאן שאוב אלא מה שבתוכו, ומשמע שבאמצע החיסרון הוא שכל המים נחשבים לשאובין.

וכאשר האביק בצד המקוה אין המים גרורין על גבי כלים, ולפיכך לא חשיבי המים כשאובין.

והא דלא נפסל לכו"ע באביק שבכותל מחמת הוייתו ע"י דבר המק"ט (מדרבנן), תירצו האחרונים דכיון שהאביק היה קודם שהגיעו שם המים, והרי הם מתחילתן נשענים על המים, אינם נפסלים, ורק בסתם הנקב ע"י דבר המק"ט שלא יצאו המים לחוץ פסולין. ועי' חזון איש ליקוטים ס"ז סק"ד.

**משנה יא**

**אם יש כנגד הנקב ג' לוגין**

הר"ש פירש אם יש מהנקב ולמעלה ג' לוגין פסול אף שהנקב כמלא מחט, כיון שהמים יכולים לצאת למקוה, ורק מחמת שהמקוה מלא אין המים השאובין נכנסים למקוה. אך הרא"ש כתב אם יש כנגד הנקב עד דופן השני שכנגד הנקב ג' לוגין וכו', ומבואר שמחשבים המים שמול הנקב עד דופן השני, וכן נקט החזון איש תניינא ס"ד סק"ד. וכן נקט בכתבי הגר"ח, וביאר דמה שכנגד הנקב חשיב כפרוץ במילואו למקוה, ודינו כחורין שהוא בטל למקוה וחשיב כבתוכו. כלומר, שבמשנה א' מצינו הבדל בין עירוב ע"י שפה"נ לעירוב ע"י חורין, דע"י שפה"נ לא חשיב ממש כאחד ולכן אין שאובין פוסלין עד שיפלו לתוכו, אך ע"י חורין חשיב בתוכו ממש ושאובין פוסלין כנפלו לתוכו. ולכן כל שכנגד הנקב פוסל כחורין, דחשיב כנפלו לתוכו ממש.

**ור' אלעזר אומר וכו' שלא אמרו אלא ג' לוגין שנפלו**

פירש הר"ש דס"ל שאין המים פוסלין עד שיפלו לתוכו ממש. וצ"ל דלא חשיב ליה לר' אלעזר כפרוץ במילואו וכחורין, דהא איכא מחיצה מכל הצדדים, וכמו שבכל מחיצה לא אמרינן דהפרצה נחשבת כפרוץ במילואו.

והנה כתב הר"ש דר' אלעזר לטעמיה דפליגי לגבי גסטרא, וצ"ע טובא, דהא שם מבואר בטעמייהו דחכמים משום שהמים גרורין ע"ג כלים, וכן כתב הר"ש במשנה י'. ובדעת ר' אלעזר כתב הר"ש שם דבנפילתן למקוה לא היו שאובין. כלומר, דבשעת הנפילה אכתי לא היה שם שאוב עליהם רק לאחר מכן, ובכה"ג לא חשיב נפילה בפסלות. ולכאורה מהאי טעמא פליג ר' אלעזר גם במשנה דאביק, דגם התם לא היו שאובין בשעת הנפילה. ומעתה צ"ע טובא מש"כ הר"ש דר' אלעזר לטעמיה, דהכא פליגי לגבי ג' לוגין כנגד הנקב האם חשיב כחורין או כשפה"נ, והתם פליגי לגבי גרורין ע"ג כלים האם חשיבי שאובין משום שבשעת הנפילה אכתי לא היו שאובין, וצ"ע.

כתב החזון איש (תניינא ס"ד סק"ד) דממתני' שמעינן שאם היה מקוה בצד מקוה, האחד כשר ואין בו מ"ס והשני פסול, אין הפסול פוסל את הכשר מדין ג"ל, כיון דלא נפלו לתוכו. אך אם כנגד הנקב עד כותל שניה היה ג"ל הרי זה פסול להקוות עליו. ובאביק באמצע פוסל אף שאין ג"ל כנגד הנקב, משום שכל המים חשיבי כשאובין.

1. הראב"ד הוציא את דינו מהגמ' בזבחים כב ע"א, דאיתא התם אמר ר' פפא אם קדח בו רביעית מטבילין בו מחטין וצנורות, ופירש רש"י שאם קדח בדופן המקוה והמים נמשכין שם אע"פ שנתמעטו המים ואין מעורבין מי המקוה באותה קדיחה מכל מקום מטבילין בו. ומשמע לפי"ז דכל מה שביטלו רבנן רביעית דמקוה למחטין וצנורות זה רק במים שהגיעו מעלמא, אך אם באו ממקוה שלם סגי ברביעית, דהוי כשיירי טהרה. [ברא"ש להלן משנה ח' מבואר דאם בתחילה היתה השקה כשפה"נ סגי לאחר מכן בהשקה כשערה, וביאר החזון איש דהוי כשיירי טהרה ומהני אפילו להשלים למ' סאה. אך ברש"י משמע דאפילו בלא מעורבין כלל מטבילין בו]. ועי' בחזון יחזקאל שתמה בזה.

   אמנם הראב"ד (שם אות כא) כתב דאיירי בעוקה המחוברת למקוה ברוחב שפה"נ על רום קליפת השום, ולעיל מיניה אמר ר' פפא שמקוה שנטל ממנו סאה ונתן סאה כשר עד רובו, אך לרביעית אינו כשר בכה"ג, [רש"י שם פירש לענין רביעית דנטילת ידים, אך הראב"ד פירש לענין מקוה, ובאופן שהרביעית מחוברת למקוה בשפה"נ], דאם יש בצד המקוה עוקה שיש בה רביעית ומחוברת למקוה בשפה"נ, ונטל ממנה רובע רביעית ונתן מים שאובין פסלן, דרביעית צריך שתהיה כולה מהכשרים. ועל זה אמר ר' פפא שאם אותה רביעית באה מהמקוה עצמה, הרי היא הוכשרה כבר במקוה, דלגבי מ' סאה כשר בכה"ג עד רובו, ולאחר שהוכשרה לא תפסל אף ברביעית. וכן פירש הרש"ש שם, וכיון מדעתו להראב"ד.

   והשתא הוציא הראב"ד מהגמ' שאם משיק למקוה פחות מרביעית אף שההשקה היא כשפה"נ לא מהני, דבעי שם מקוה בפ"ע בשביל להשיקה למקוה בשפה"נ. [הש"ך ס"ק קכ"ד הביא דינו של הראב"ד וכתב דכן מוכח מש"ס ופוסקים, ולכאורה כונתו לגמ' בזבחים ופשוט לו לבאר כהראב"ד ולא כרש"י, וצ"ע]. והנה לפי מש"כ הראב"ד דחורין עדיפי משפה"נ וחשיב כחד מקוה ממש, פשוט דנטל סאה ונתן סאה כשר בו, דנידון כמ' סאה ממש ולא כרביעית.

   ובחזון איש (תניינא ס"ו סקי"ב) ביאר ברש"י דאיירי כלפי דין דאורייתא דרביעית כשרה לטבילת כלים, ואם רביעית זו רובה מי גשמים ומיעוטה מי פירות פסולה, דבעינן שכל הרביעית תהיה ממי גשמים, וע"ז אמר ר' פפא שאם אותה רביעית באה ממקוה שלם שמיעוטו מי פירות כשר מהתורה לטבילת כלים כיון שכבר נתבטלו המיעוט מי פירות במקוה.

   וכתב החזון איש שלפי רש"י אין מקור לחידושו של הראב"ד שכל השקה צריכה רביעית, והוי ספיקא דדינא, עיי"ש. ובתניינא ס"ט סק"י כתב דהש"ך נקט בפשיטות כהראב"ד ולא הזכיר דרש"י פליג על זה. [↑](#footnote-ref-2)