שיעור ד רב ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור ד**

**~ סימן רב סעיף ד ~**

**[סעיף ד] שמן זית אם שתאו כמות שהוא אינו מברך עליו כלל משום דאזוקי מזיק ליה, ואם אכלו עם פת אינו מברך עליה דפת עיקר ומברך על העיקר ופוטר את הטפילה.**

# אם מברכים על מאכל שמזיק

מבואר בשו"ע שהשותה שמן כמו שהוא אינו מברך עליו משום שהוא מזיק לו, ואף שלגבי האוכל קמח שעורים מבואר בשו"ע לקמן (סימן רד סעיף א) שמברכים עליו שהכל אף שהוא מזיק, כבר ביאר המשנ"ב (שם ס"ק טו) דיש לחלק דבקמח שעורים הרי הוא נהנה מהאכילה, משא"כ כאן שאין הנאה באכילה והיא רק מזיקה לו, והיינו דהסברא שלא מברכים על שמן משום שהוא מזיקו אינה סברא בפנ"ע, אלא רק אם הוא אינו נהנה מהשמן.

# האוכל פת שנטפלת לאוכל אם צריך נטילת ידיים

עוד מבואר בשו"ע שאם אכל שמן זית עם פת אינו מברך עליה דפת עיקר ומברך על העיקר ופוטר את הטפילה, ובמשנ"ב (ס"ק כט) כתב דכל זה הוא באוכל את השמן ללפת בו את הפת, אבל אם הוא אוכל את השמן משום שהוא חושש בגרונו, ורק אוכל מעט פת כדי שהשמן לא יזיקנו, בכה"ג נקרא השמן עיקר והפת טפילה לו ואין מברכים עליה, וגם אין צריך ליטול את ידיו.

ובשונה הלכות (דין י) העיר מהמשנ"ב בסימן קנח (ס"ק י) דמבואר שם לעניין מי שאוכל מעט פת כדי להפיג את החריפות של השתיה, דא"צ לברך על הפת כי היא טפילה, וכתב המשנ"ב שם שנחלקו הפוסקים אם צריך ליטול ידיו ולברך, ומסיק שאם הוא אוכל יותר משיעור כזית צריך ליטול ידיו, וצ"ע מאי שנא הכא שסתם המשנ"ב דאינו מברך על הנטילה. ונראה ליישב דהכא הוא אינו רוצה כלל באכילת הפת, וכל אכילתו היא רק כדי למנוע את הנזק הנגרם מאכילת שמן בלחוד, ולכן א"צ ליטול ידיו על הפת, משא"כ שם כששותה משקה חריף דמחמת החריפות הוא רוצה באכילה הזו, ולכן הכריע המשנ"ב שאם הוא אוכל יותר מכזית צריך ליטול ידיו.

**[המשך סעיף ד] ואם שתאו מעורב עם מי סלק"א (הנקרא אניגרון) שאז אינו מזיק אדרבא הוא מועיל לגרון אם הוא חושש בגרונו הוה ליה שמן עיקר ומברך עליו בפה"ע. ואם אינו מתכוין לרפואה אלא לאכילה הוי ליה אניגרון עיקר ואינו מברך אלא על האניגרון (שהכל).**

# אניגרון המעורב בשמן

ומדברי המשנ"ב (ס"ק לא) מבואר שכשחושש בגרונו וכוונתו לרפואה מברך בפה"ע דהשמן הוא העיקר, אף אם הרוב אניגרון, ואם כוונתו לאכילה הוי ליה אניגרון עיקר ומברך עליו שהכל, ומבואר במשנ"ב (ס"ק לג) דדעת המג"א שאפילו כשהרוב שמן והמיעוט אניגרון אם נתכוין לאכילה מברך שהכל דהעיקר הוא האניגרון. ואף שהביא שם דדעת הט"ז שרק באופן שהסילקא הוא הרוב מברך שהכל, אך כשהוא המיעוט מברך על השמן שהוא העיקר, מ"מ נראה בשער הציון (ס"ק לה) שהעיקר כדברי המג"א ע"ש שהביא ראיות לדבריו, וכן משמע בביאור הגר"א.

ובביאור הלכה (ד"ה אם) הביא מהפמ"ג שמסתפק אם בעינן שיתכוין לרפואה, או דאפילו בסתמא הוי כמכוין. ולשון השו"ע קצת סותר דבתחילה כתב שאם חושש בגרונו מברך בורא פרי העץ, ומשמע שאפילו בסתמא הדין כן, ובהמשך כתב שאם אינו מתכוין לרפואה מברך שהכל ומשמע שאפילו בסתמא יברך שהכל וצ"ע. גם יל"ע באיזה אופן הסתפק הפמ"ג, דלכאורה מיירי באופן שהוא חושש בגרונו, דאי לאו הכי מהיכי תיתי שבסתמא נאמר שנתכוין לרפואה, וכיון דמיירי שהוא צריך את השתיה לרפואה הרי ודאי ניח"ל ברפואה ומדוע שלא יתכוין לכך, ואולי מיירי בכה"ג שהוא רגיל לשתותו כך גם כשאינו חושש בגרונו וצ"ב.

# מים שהתבשלו עם ירקות אם מברך שהכל או האדמה

בשו"ע מבואר דעל האניגרון מברך שהכל, ובמשנ"ב (ס"ק לד) הביא קושיית המג"א דמאי שנא ממי שלקות דמבואר לקמן (סימן רה סעיף ב) שמברך עליהם בפה"א, וביאר המשנ"ב בשם הגר"א דהכא הוא מתקנו לשתיה ולכן דינו כמשקה ומברך שהכל.

ולפי זה יוצא חידוש דין שגם על מי שלקות מברך האדמה רק משום שהוא אוכלו בתורת מאכל, אך אם הוא רוצה לשתות את המרק בתורת 'משקה' ברכתו שהכל.

ובביאור הגר"א כאן ציין לדברי התוס' בברכות (לח, א ד"ה האי) שכתבו שעל שכר מברכים שהכל אף שנעשה משעורים, ובטעם הדבר ביארו התוס' משום דעל שתיה מברך שהכל, והיינו דכל שהוא מתוקן לשתיה דינו כמשקה ומברך עליו שהכל [וע"ש שיש עוד ב' טעמים דהשעורים הם רק לטעם בעלמא, ועוד שיש לו עילוי אחר בפת].

ולמעשה הביא בשעה"צ (ס"ק לו) דדעת כמה ראשונים שגם על האניגרון מברך בפה"א, והאליה רבה הכריע דהיכא שהסלקא הוא הרוב מברך בפה"א, ובאופן שהשמן מרובה מברך שהכל. וכן הוא לעניין ברכה אחרונה שכשהשמן מרובה חשיב כשתיה ויהיה שיעורו ברביעית.

# החילוק אם משתמש בדבר כאוכל או כמשקה

ובעיקר מה שנתבאר בדברי המשנ"ב בחילוק בין אניגרון למי שלקות דדבר שעומד כאוכל מברך בפה"א, ודבר שעומד כמשקה מברך שהכל, מצינו כעין זה בשו"ע לקמן (סימן רח סעיף ו) לעניין קמח של אחד מחמשת מיני דגן שעירבו בשאר משקין דאם הוא עבה שראוי לאוכלו וללועסו מברך עליו בורא מיני מזונות, ואם הוא רך כדי שיהא ראוי לשתיה מברך עליו שהכל.

והנה מלשון המשנ"ב שם (סימן רח ס"ק יב) משמע שכל שראוי לאכילה דינו כאוכל, וכל שהוא רך וראוי לשתיה דינו כמשקה, והיינו דאין זה תלוי אם הוא אוכל אותו או שהוא שותה אותו, אלא כל שהוא קשה נידון כאוכל ומברך במ"מ, וכל שהוא רך דינו כמשקה ומברך עליו שהכל אפילו אם הוא אוכל את זה בכף. וכך ראינו לאחד המדקדקים שבירך על דייסא רכה שהכל אף כשהוא אכל אותה בכף, כיון שהיא ראויה למשקה.

אך יש להעיר לפי"ז דכיון שכל דבר שיש עליו תורת משקה מברך שהכל, א"כ מדוע על שמן הוא מברך העץ אף שהוא משקה, וצ"ל שהשותה שמן חשיב כשתיה חשובה, דזה חלק מהיעוד של הפרי, ולכן מברך עליו בפה"ע, וכל מה שאמרנו שעל שתיה מברך שהכל היינו רק בדבר שהשתנה מייעודו.

# המוצץ פרי

ויש להביא ראיה לדבר מדין המוצץ פרי שמברך עליו בורא פרי העץ (עי' רעק"א סימן רב סעיף ח בשם הפר"ח), ומבואר בהגהות הרעק"א לקמן (סימן רי סעיף א) דהשיעור לברכה אחרונה הוא בכזית, והיינו דאע"פ שהוא 'שותה' את הפרי, מכל מקום הוא ראוי ועומד לאוכל ולכן נחשב כאוכל ושיעורו בכזית. אמנם שו"ר שבעמק ברכה (דיני ברכת הנהנין) דקדק מדברי התוס' בב"מ (פז, ב ד"ה שבעך) שהמוצץ פרי חשיב כ'שתיה' ושיעורו ברביעית.

# הברכה על מאכל נוזלי קרוש

ולעניין האוכל מאכל נוזלי שנקרש וכגון האוכל 'שמנת' או 'לֶבֶן' נחלקו האחרונים אם נחשב כשתיה או כאכילה, דדעת הגרי"י קנייבסקי שנידון כמאכל ושיעורו בכזית, והיינו כנ"ל דכיון שהוא עומד לאוכלו בצורת אכילה שיעורו כמאכל, אך דעת הגריש"א שהוא נידון כמשקה כיון שהוא בא ממשקה שנקרש, ויש עליו שם משקה דשיעורו ברביעית (הו"ד בספר 'וזאת הברכה' עמוד 44).

אמנם לעניין שיעור הזמן שצריך לאוכלו כדי להתחייב בברכה אחרונה, נראה דלכו"ע דנים לפי הדרך שמשתמשים בו, דכל שהוא אוכלו בדרך של מאכל שיעור זמן אכילתו הוא בכדי אכילת פרס, וכל שהוא שותה אותו בצורה של משקה שיעורו הוא בכדי שתיית רביעית.

וראיה לדבר מהא דמבואר ברמב"ם (פרק ה מנזיר הלכה ה) שנזיר ששרה פתו ביין חיובו הוא בכדי אכילת פרס, והיינו שאף שהאיסור הוא בשתיית היין בשיעור רביעית שהרי הוא משקה, מכל מקום כיון שהוא מכניס אותו לפיו בצורה של אכילה שיעור זמן האכילה הוא בכדי אכילת פרס. וכן מוכח ברמב"ם בהלכות חמץ ומצה (פרק א הלכה א) שהאוכל חמץ שהמחה אותו שיעורו בכזית, ובמקום אחר כתב הרמב"ם (בהלכות מאכלות אסורות פרק יד הלכה ט) שאם המחה את החמץ שיעורו בכדי שתיית רביעית, והיינו דאף שהאיסור כאן הוא כאיסור אכילת חמץ בכזית, מכל מקום כיון שהוא שותה אותו שיעור זמן האכילה שלו הוא בכדי שתיית רביעית.

וכן מצינו בתשובות הרידב"ז (תשובה אלף תקיח) דשיעור כדי אכילת פרס או כדי שתיית רביעית, אינו תלוי בשם אוכל או משקה אלא הדבר תלוי אם הוא עושה בו פעולה של אכילה או פעולה של שתיה. וע"ע משנ"ת בזה בהערות בסוף ספר 'וזאת הברכה', וכן בשיעורים על הלכות ברכות סימן קסח סעיף יב].

**הדינים העולים:**

1. מאכל שמזיק אם הוא אינו נהנה ממנו אין מברכים עליו, ואם נהנה מברך.
2. האוכל פת רק כדי שתהיה נטפלת לאוכל א"צ ליטול ידיו, ואם מחמת החריפות הוא רוצה באכילת הפת אם אוכל כזית צריך ליטול את ידיו.
3. השותה אניגרון המעורב עם שמן אם כוונתו לאכילה מברך שהכל ואם לרפואה מברך העץ ובסתמא הסתפק הפמ"ג.
4. על אניגרון מברך שהכל וי"א האדמה, ולדינא תלוי ברוב. ואם ראוי לשתות מברך שהכל.
5. המוצץ פרי ברכתו העץ ושיעורו בכזית וי"א ששיעורו ברביעית.