בענין מח_ התוס_ והרשב_א בדינא דר_נ
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / חבורות שעבודים

בס''ד

**[[1]](#footnote-1)בענין מח' התוס' והרשב''א בדינא דר''נ.**

א. כתבו התוס' בכתובות פא ב וליכא למימר דלר"מ [מטלטלי] דיתמי נמי משתעבדי לכתובה וכמקרקעי דמי דא"כ אפי' לית לן דרבי נתן דין הוא שתגבה ממנו כאילו הוו מקרקעי, והקשה המהרש''א וז''ל וק"ק דמה ראיה היא דאימא דבקרקע נמי גביא מדר' נתן וכן נראה מדברי הרא"ש ע"ש עכ''ל, וקושייתו דהרי גם בגבו קרקע רק מדר''נ גובה הבע''ח כמבואר בפסחים דף לא א אליבא דרבא דס''ל דמכאן ולהבא הוא גובה, וא''כ כיצד אפשר לומר דמטלטלין עדיפי מקרקע, ותי' הקרני ראם ודעת התוס' נראה דהא דצריך לדר''נ ואין גובה השטר משום השעבוד היינו משום דהשטר מחשב כמטלטלין ומשום הכי אפי' בגבו קרקע צריך לדר''נ משום דא''א לבא לגביות השטר משום דהוי מטלטלי, וא''כ לר''מ דמטלטלי משתעבדא לכתובה א''צ לדר''נ ועי' בר''ן פ''ב בזה והבן, וכן תי' הפנ''י בסוגיין.

ב. העולה מדברי הפנ''י והקרני ראם דהא דבגבו קרקע צריך לדר''נ הוא משום דהחוב הוא מטלטלין, ומטלטלין אינם משתעבדים, ולכן בלא ר''נ אין החוב משתעבד, וממילא גם שעבוד הנכסים אינו משתעבד, אע''פ שהוא קרקע, אך אי לר''מ כתובה עדיפא מחוב שאף המטלטלין משתעבדים, כדחזינן דגובים אף ממטלטלי דיתמי, א''כ אף בלא ר''נ החוב משתעבד, וממילא אף בלא ר''נ יכול ראובן לגבות מלוי, ואף אחר שמת, דהרי אף מטלטלי דיתמי משתעבדי, ורק בחוב שאין שעבוד על מטלטלין אין החוב משתעבד, ורק מדינא דר''נ שעבדא התורה את לוי לראובן ואת נכסיו לראובן.

ג. וכדברי הפנ''י והקרני ראם לכא' מבואר בתוס' בבכורות דף נב א דכתבו התוס' דאחר תקנת הגאונים דמטלטלי דיתמי משתעבדי גובים ממלוה דאביהן, ואפי' בלא דינא דר''נ, ומשום דמלוה לא חשיבי ראוי לגבי כתובה אלא מוחזק הוי, וכוונתם לכא' דהחוב משתעבד, ואין אומרים דהחוב הו''ל ראוי ואינו משתעבד, ואח''כ כתבו דאף אי הוי ראוי יש לדון מצד דינא דר''נ, ודחו דאין דינא דר''נ אחר מיתה במטלטלין משום שיכול הלוה למוכרם, ורק מצד דהחוב עצמו משתעבד גובים מיתומים.

ד. והעולה מדבריהם בבכורות דדינא דר''נ אינו מעלה ואינו מוריד במטלטלין אף אי מטלטלי דיתמי משתעבדי, משום שאין דינא דר''נ מועיל לגבות מיתומים מטלטלין שגבו בחובם, משום שיכול הלוה למוכרם, וכמוש''כ תוס' בפסחים שאין ההבדל בין קרקע למטלטלין מצד שמטלטלין הם מטלטלי דיתמי, דס''ל לתוס' - כמבואר בקצוה''ח סי' פ''ה סק''ה - דאילו היה שעבודא דר''נ על מטלטלין לא היה זה מטלטלי דיתמי, אלא הטעם משום דאין מטלטלין נחשבים לבידו משום שיכול הלוה למוכרם, וא''כ אף אי מטלטלי דיתמי משתעבדי אין דינא דר''נ כמו שכתבו תוס' בבכורות, ובב''ב נקטו תוס' דיש דינא דר''נ, וי''ל דס''ל דאין הדבר תלוי אם יכול הלוה למוכרם, אלא הוא סימן שיש שעבוד אלים, וא''כ י''ל דאחר תקנת הגאונים יש שעבוד אלים כדחזינן דגובים מיורשים, והא דאין גובים מלקוחות הוא משום שאין קול ותקנו שלא יגבו אע''פ שיש שעבוד אלים, ול''ד למטלטלי דיתמי לא משתעבדי דאין שעבוד וכמוש''כ הראשונים דאין שעבוד משום דלא סמכא דעתיה, ותוס' בבכורות ס''ל דלא תקנו הגאונים שיהיה שעבוד אלא רק דין גוביינא, והא דתוס' בב''ב לא הזכירו דאף בלא דינא דר''נ גובים אחרי תקנת הגאונים כמוש''כ בבכורות, י''ל דהטעם הפשוט יותר נקטו, ומה שבבכורות כתבו את ב' הטעמים, הוא משום דמסקנת התוס' דר''נ אינו מועיל, ולכן הוצרכו לומר את הטעם העמוק יותר שהחוב משתעבד, משא''כ בב''ב דנקטו שמועיל דינא דר''נ הסתפקו בטעם הפשוט יותר - וא''ת אם אין מועיל שעבודא דר''נ על מטלטלין אחר מיתה, א''כ מדוע בכתובות פב א לענין יבם הו''ל תרי חומרי, וממ''נ אם מטלטלין משתעבדי לכתובה, ונידון כמיניה ולא כמיתומים, א''כ גם א''צ לשעבודא דר''נ, דאם גובים מטלטלין גם אפשר לגבות את החוב, וצריך לחלק בין הא דנחשב מיניה לענין גבייה ממטלטלין, לבין להחשיבו כאחיו ולגבות מיניה, דהרי פשוט שא''צ האח לפרוע מנכסים שלא ירש, ואין נחשב לכל ענין כעומד במקום אחיו, ורק לענין מטלטלי דיתמי, אין נחשב למטלטלי דיתמי, אך לגבות את החוב מדין גבייה מיניה, הרי היבם אינו חייב לה כתובה אלא אחיו, ואיך תגבה את החוב ששייך כעת ליבם, ורק מכח דינא דר''נ יכולה לתובעו, ולענין זה נחשב כמיניה ולא כלאחר מיתה דנימא דאין שעבודא דאר''נ אחר מיתה לענין מטלטלין, ולכן אע''פ שמחיים י''ל דיכול ראובן לגבות את החוב שחייב לוי לשמעון לדעת התוס' כמו שיכול לגבות את כל מטלטליו, וא''צ לשעבודא דר''נ, אך ביבם אינו כן מכיון שהבעל שהוא המחוייב אינו בעולם, ולכן רק מכח שעבודא דר''נ יכולה היא לגבות מהיבם את מה שחייב לבעלה, ועי' קצוה''ח סי' פ''ו סק''א דכתב דאע''ג דחוב משתעבד, נ''מ לדר''נ בהלוה שמעון ללוי אחר כך דהו''ל דאיקני ואינו משתעבד, וצ''ב מדוע צריך שיחול שעבוד, ומאי שנא משאר נכסיו דנגבין מיניה אף בלא שעבוד נכסים, ואולי כוונת הקצוה''ח דנ''מ כשמת, דצריך לדר''נ רק בדאיקני, ולא כשהלוה תחילה ללוי -

ה. ולפי''ז א''א לומר שהדין של ר''ט בכתובות פד א הוא מכח דינא דר''נ, דהרי אף אם לא חל דין מטלטלי דיתמי לא משתעבדי, אך אין דינא דר''נ אחר מיתה במטלטלין משום שיכול הלוה למוכרם כמוש''כ תוס' בפסחים ובבכורות, ולכן באמת כתבו תוס' בבכורות ובכתובות פב א דאף רבנן מודו במקום שאין היתומים מוחזקים במטלטלין - וא''ת א''כ מדוע תוס' לא הכריחו דר''ט הוא אף לרבנן מהאי טעמא דלא שייך שעבודא דר''נ, ומהו קושייתם דהו''ל תרי חומרי דהרי בע''כ אין הדין של ר''ט מכח דינא דר''נ, וצ''ל דאע''פ שיכלו לומר כן לא האריכו אלא כתבו שא''צ כאן לשעבודא דר''נ - ואין לומר דס''ל לתוס' דנידון כגוביינא מיניה, דהרי כתבו תוס' בבכורות דאפי' אם מיניה אין גובין כתובה ממטלטלין, ממטלטלין שלא הגיעו לרשות היורשים גובים, ואולי הביאור בדברי התוס' הוא כמוש''כ הרשב''א בשו''ת דגובים ממטלטלי דגר שמת, ומשמע ברשב''א דכל שאין רשות אחרים מעכבת חל זכות בנכסי המת מכח החוב, ואינו משום שעבוד הנכסים הרגיל, דהרי אין שעבוד במטלטלין כיון דלא סמכא דעתיה, וא''כ מדוע שמטלטלי דגר ישתעבדו, וע''כ שהוא דין אחר - והתבאר בארוכה בביאור דברי ר''ט - וא''כ י''ל דחל זכות גם לאשה בכתובתה מכח זה, וגם חל זכות בחוב מטעם זה אע''פ שהחוב הוא מטלטלין ואין שעבוד נכסים במטלטלין, ולכן א''צ את דינא דר''נ, וכל זה רק אליבא דתוס' דשייך שעבוד על חוב, ולדעת הרשב''א שאין שעבוד על חוב, באמת גם י''ל דחוב של גר אינו משתעבד, ולא אמר הרשב''א אלא במטלטלין, ולא בחוב, אא''כ מכח שעבודא דר''נ גם בחוב של גר גובה.

ו. ולפי''ז אזלו התוס' לשיטתם בכתובות פא ב דחוב משתעבד, אם מטלטלי דיתמי משתעבדים, וא''צ לדינא דר''נ אם מטלטלין משתעבדים, ולכן כתבו דאין חוב נחשב ראוי לגבי בע''ח, כי חוב יכול להשתעבד, ולכן כתבו בבכורות נב א ובכתובות פב א דר''ט אינו משום דינא דר''נ, והוכרחו תוס' לומר כן דהרי ס''ל בפסחים ובבכורות דאין דינא דר''נ במטלטלין שגבו יורשים אף אם מטלטלי משתעבדי לבע''ח, ולכן נקטו בבכורות דאחר תקנת הגאונים גובים גם מיורשים שגבו מטלטלין אף בלא דינא דר''נ, ודינא דר''נ לא יעזור וכנ''ל.

ז. ומאידך הראשונים בכל הנ''ל נח' על תוס ואזלו לשיטתם וכדלהלן, דהנה צ''ב מה יענו הראשונים דס''ל בדעת ר''מ דגובים כתובה אף ממטלטלי דיתמי, על קושיית התוס' מדוע נחשב שם לתרי חומרי, הא לר''מ א''צ לדר''נ, אלא דהרמב''ן והרשב''א בב''ב דף קכה ב ס''ל דחוב אינו משתעבד כיון שאין גופו ממון וכמו שאינו נמכר אינו משתעבד - או כמשו''כ הרשב''א במיוחסות סי' כ''ג דאע''פ שמשתעבד אינו בר גוביינא - ולכן לא ישתעבד החוב אע''פ שמטלטלין משתעבדים, ולכן ס''ל לראשונים דאע''פ דס''ל לר''מ דמטלטלי דיתמי משתעבדי לכתובה, צריך לדר''נ, ולכן כתבו הרי''ף בכתובות פד - וכ''כ ההפלאה שם דהוצרך הרי''ף לר''נ משום דחוב הו''ל ראוי, דהיינו שאין חוב משתעבד - והרשב''א בקידושין טו ב ובב''ב דף קכה ב דר''ט אינו אלא אליבא דר''נ, משום דחוב אינו משתעבד, ולא יעזור מה שמטלטלין שלא הגיעו לרשות היורשים משתעבדים, ולכן כתב הר''ן בכתובות פד דר''נ ס''ל כר''מ דמטלטלי משתעבדי לכתובה, דאל''כ אף ר''נ לא יעזור דהרי אף מיניה אין שעבוד על מטלטלין, וא''א לומר כתוס' דהחוב משתעבד דומיא דגר שמת, משום שחוב אינו יכול להשתעבד, ורק מדר''נ גובים, ואזלו לשיטתם דר''נ מהני על מטלטלין אי מטלטלי דיתמי משתעבדי, וחלקו בין יתומים שגבו קרקע לגבו מטלטלין משום דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי, ולא ס''ל כתוס' דהחילוק אם יכול הלוה למכור, וע''כ צ''ל כן דאל''כ כיצד יתפרשו דברי ר''ט הא חוב אינו משתעבד, וע''כ משום דינא דר''נ, ואי גם דינא דר''נ לא מהני כיצד יתפרשו דברי ר''ט, ולכן נקטו הרמב''ן והרשב''א בב''ב דחוב נחשב ראוי ואין בע''ח גובה ממנו כי חוב אינו יכול להשתעבד ורק מכח דינא דר''נ אפשר לגבות בגבו היורשים קרקע.

ח. בגמ' בפסחים דף לא א אנן מטלטלין שבק אבוך גבן ומטלטלי ליתמי לא משתעבדי, וכוונת הגמ' שהחוב שהיה חייב האב לקונה הוא מטלטלין, ולכא' הניחא לדעת התוס' דרק משום שאין מטלטלין משתעבדים אין גובה מהיתומים, אך לדעת הראשונים אף אילו מטלטלי דיתמי היו משתעבדים לא היה החוב משתעבד, וא''כ מדוע אמרה הגמ' דהטעם משום דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע''ח, ולכא' זהו קושיית הרשב''א בקידושין טו ב וז''ל ועוד צל"ע מדאמרינן בההיא דפרק מי שהי' נשוי אנן מטלטלי שבק אבונא גבך ומטלטלי דיתמי לב"ח לא משתעבדי אלמא מה שאינו גובה מן מלותו דנפלה קמי יתמי מטעמא דמטלטלין דיתמי הוא ועל זה תי' הרשב''א וז''ל ויש לי לומר דבההיא דבפרק מי שהי' נשוי רבותא קאמר כלומר מאי דשבק אבון גבך לא עדיף ממטלטלי דאפי' מטלטלי דתפרע ניהלן אי שבק להו אבונא לדידן לא משתעבדי לך דמטלטלי דיתמי לבעל חוב לא משתעבדי וה"ה למלוה שבידך וכ"ש הוא משום דאפי' דין מטלטלי נמי לית לה דשעבודא בעלמא שבק לן אבונן גבך דלא משתעבדא לב"ח כלל.

ט. וכעין זה הקשה הר''י מגא''ש מדברי ר''ע בכתובות דף פד א דאין גובים ממלוה של אביהם משום דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי, ומבואר דאילו מטלטלי משתעבדי גובים, ואין אומרים דחוב אינו משתעבד, ותי' הרשב''א בב''ב דף קכה ב דהטעם שהיו גובים אינו משום דחוב משתעבד אלא משום דינא דר''נ, וכך גם י''ל על הקושיא הנ''ל דהוצרכה הגמ' לומר אנן מטלטלי דיתמי וכו' משום דאל''כ מדר''נ יגבו ולא מכח שחוב משתעבד, וגם כאן אזלו התוס' והרשב''א לשיטתם, דתוס' אינן יכולים לתרץ כן דהרי תוס' בפסחים כתבו דבגבו היורשים מטלטלין אין בע''ח חוזר וגובה מהם משום דיכול הלוה למוכרן, ולא כתבו כדברי הרשב''א דהוא משום דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי, וא''כ אף אם מטלטלין דיתמי משתעבדי אין גובין דאע''פ דמטלטלי דיתמי משתעבדי אך במכר מטלטלין אין גובין מהלקוחות, וא''כ לדעת התוס' דהכל תלוי בזה אם יכול למכור או לא, לא יהיה דין מטלטלין כקרקע אף אם מטלטלי דיתמי משתעבדי, ולכן לדברי התוס' יש ראיה דחוב משתעבד מהגמ' בכתובות פד א ופסחים לא א, ואין תוס' יכולים לתרץ דמדר''נ משתעבדי, משא''כ הרשב''א דכתב דהחילוק בין יתומים שגבו קרקע למטלטלין הוא משום דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי.

י. ולפי''ז נח' התוס' והרשב''א בביאור דברי הגמ' אנן מטלטלי שבק אבון גבך, לדברי הרשב''א הכוונה דאף מכח שעבודא דר''נ לא יגבה אי גבו מטלטלין, משום הו''ל מטלטלי דיתמי, ואין הכוונה על החוב, דהחוב אינו יכול להשתעבד, ולדברי התוס' שחוב יכול להשתעבד, כוונת הגמ' דהחוב אינו משתעבד משום דהו''ל מטלטלי דיתמי, וזה הסיבה אף בלא דינא דר''נ, דאילו מטלטלי דיתמי היו משתעבדים החוב היה משתעבד אף בלא ר''נ כמוש''כ תוס' בכתובות דף פא ב, ודברי ר''נ אינם מעלים ואינם מורידים, דהרי אין שעבודא דר''נ מועיל לגבות מיתומים מטלטלין אף אילו מטלטלין היו משתעבדים, וכל זה אליבא דרבא, אך לאביי הכוונה גם על גבו מעות דאע''פ דלמפרע הוא גובה הו''ל מטלטלי דיתמי.

יא. הרמב''ן בב''ב דף קכה ב הביא די''א דבכתובה אין שעבודא דר''נ משום דלרבנן אין כתובה נגבית ממטלטלין, והחוב הו''ל מטלטלין, ולכא' ס''ל כעין סברת הקרני ראם, גם אחרי שעבודא דר''נ, דדינא דר''נ הוא רק שהחוב הו''ל כשאר נכסיו, וס''ל דבכל חוב אף מטלטלין משתעבדים מיניה, ולכן ע''י דינא דר''נ גובה ראובן מלוי - ולא כדברי הקרני ראם והפנ''י דאף מיניה אין שעבוד על מטלטלין - וזה לא שייך בכתובה דאין גובין מטלטלין אף מיניה, וכתב על זה הרמב''ן דאי גבו קרקע החוב נידון כקרקע, וזה שלא כדברי הקרני ראם בתוס' דהחוב בכ''ג הו''ל מטלטלין, וגם בזה אזלו התוס' והרמב''ן לשיטתם, דתוס' דס''ל דחוב משתעבד, הא דביתומים שגבו קרקע וכו' צריך לדינא דר''נ ע''כ הוא משום דחוב נידון כמטלטלין, אך אילו היה נידון כקרקע כשבסוף גבו קרקע, א''כ לא היה צריך את דינא דר''נ, אך הרמב''ן דס''ל דחוב אינו משתעבד יכול לומר דחוב נחשב קרקע אי גבו לבסוף קרקע ואע''פ כן צריך לדינא דר''נ משום שחוב אינו מתשעבד.

יב. ולפי''ז נראה דכל המשא ומתן בין הרמב''ן והר''י מגא''ש בב''ב דף קכ''ה ב הוא בזה דהרמב''ן ס''ל דחוב אינו משתעבד, והר''י מגא''ש ס''ל דחוב מתשעבד, וכן צ''ל דהר''י מגא''ש ס''ל כתוס' בפסחים ובכורות דהחילוק בין גבו קרקע לגבו מעות הוא לא משום דין מטלטלי דיתמי, אלא משום שמטלטלין יכול הלוה למכור, ולכן לדעת הר''י מגא''ש יש ראיה מר''ט שחוב משתעבד, משום שדינא דר''נ לא יעזור כאן, משא''כ הרמב''ן ס''ל דמהני כאן דינא דר''נ וכנ''ל, ולהדיא כתב הרמב''ן בתוך דבריו דאין לומר דהחילוק בין קרקע למטלטלין הוא משום שמטלטלין יכול הלוה למכור, ונראה בדבריו דכך היה נראה בדברי הר''י מגא''ש שהביא ראיה מדברי ר''ט, וכן הרא''ש בב''ב ס''ל כהרמב''ן ולכן דחה ראיית תוס מדברי ר''ט עי''ש.

1. עיקרי הדברים הם מהגאון הרב יחיאל דויטש שליט''א [↑](#footnote-ref-1)