טומאה בעובר שמת במעי אמו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / אבר היוצא / טומאת אבר היוצא

חולין ע: טומאת עובר שמת במעי אמו

**א. אי מהני ק"ו לאבר היוצא-**

מתני' בהמה שמת עוברה בתוך מעיה והושיט הרועה ידו וכו' טהור, ובגמ' יליף לה ר"ח מק"ו אם הועילה אמו להתירו באכילה לא כ"ש שתטהרנו מידי נבילה.

בראשונים הק' למה הוצרך ר"ח לק"ו תיפו"ל משום דהוי טומאה בלועה וה"נ בבהמה טמאה נמי לא יטמא מה"ט?

א. רש"י ותוס' כתבו דדוקא באדם פליגי אם טומאה בלועה מטמא אבל בבהמה לכו"ע מטמא ולהכי איצטריך ילפותא.

ב. בעה"מ תי' דאה"נ לענין העובר עצמו אי"צ ק"ו, אלא דאתא להתיר גם את האבר היוצא ממנו שלא יטמא ובזה אין חסרון טומאה בלועה, ובעי ק"ו.

והנה בעיקר הדין בזה כתבו התוס' עב. לדינא דאף הנוגע באבר היוצא ממנו אינו נטמא [והוכיחו כן, דאי כבר חלה בו טומאה כבר תו לא תועיל השחיטה לרבנן להוציאו מזה], ונתקשו מלשון המשנה לעיל דקתני הושיט הרועה את ידו משמע דוקא בעודה בפנים אין בה טומאה, וכתבו דלאו דוקא הוא, א"נ דבידו בחוץ מודו רבנן דעכ"פ בטמאה טמא דלא מקשינן טמאה לטהורה ע: אלא לענין מה שבפנים ולא במה שיצא, אבל עכ"פ בטהורה וודאי האבר שבחוץ טהור.

ולפי שיטת בעה"מ הרי ע"כ גם בטמאה אבר היוצא אינו מטמא שהרי כל הק"ו איצטריך רק בזה וגם בזה מקשינן טמאה לטהורה.

ובמהרש"א עב. נתקשה דהא ר"ח יליף לדינא דמתני' מק"ו אם הועילה וכו' והרי ק"ו זה לא שייך כלפי אבר היוצא שאינו ניתר בשחיטת אמו?

והנה בבעה"מ מבואר דאף לענין אבר היוצא מהני ק"ו, וז"ל:"ולהכי אהני ק"ו דר"ח אם הועילה לו אמו לעובר התירו באכילה בשחיטתה אלמא ירך אמו הוא, לא תועיל לו לטהרו מידי נבילה שתהא היד שהוציא לחוץ כאבר המדולדל בבהמה שהוא טהור", ועיין לקמן ביאור הענין, ולפי"ז לא תיקשי קו' מהרש"א לשיטת התוס'.

אבל פשטות דעת התוס' ע: דס"ל דל"מ ק"ו לאבר היוצא דאל"כ לא היה להם לידחק בקו' של טומאה בלועה והו"ל למימר דאהני ק"ו לאבר היוצא, ולפי"ז צדקה קו' מהרש"א.

וכתב מהרש"א לתרץ דדוקא לרבה דמוקי למתני' בעובר חי הרי יש ההכרח במתני' דע"כ אין האבר מטמא אף ביצא לחוץ כש"כ התוס' דאל"כ לא תועיל השחיטה לפי רבנן להוציא מידי טומאה, אבל לר"ח דמתני' לא איירי בעובר מת הרי י"ל דאה"נ האבר מטמא אם יצא לחוץ.

אבל אף שדבריו יתכנו דלר"ח אין ראיה ממתני' מ"מ אין טעם לומר דפליג בזה, וכנראה דבריו יתבארו היטיב עפי"ד האמר"מ-ד, דיסוד פלוגתת רבה ור"ח עד. אם רבנן מטהרים את האבר גם בעובר מת תלי בנידון זה, דר"ח ס"ל דעובר במעי אמו חל בו איסור נבילה וחשיב כמת ממילא אין שחיטת האם חלה בו רק מתרת אותו מטעם כל בבהמה וא"א להתיר עי"ז את האבר שיצא.

אבל רבה ס"ל דחשיב כחי במעי אמו וחלה בו שחיטת האם וממילא ניתר גם האבר היוצא דהוי כאילו נשחט העובר.

ולפי"ז אשה"ט ד' מהרש"א דלרבה באמת אי"צ לק"ו לומר שהעובר לא יטמא שהרי הוא כחי ממש אגב אמו ומה"ט מטהר גם אבר היוצא שהעובר חשיב כחי לכל דבר, וכל ד' התוס' דאבר היוצא אינו מטמא אזלי רק לרבה אבל לר"ח באמת האבר היוצא מטמא, ודלא כבעה"מ דלכו"ע אינו מטמא וע"ז אהני ק"ו.

מיהו עיקר ד' מהרש"א בדעת רבה תמוהים שהרי מבואר בגמ' דאיכא למ"ד דעובר מת במעי טמאה מטמא את הרועה, והטעם משום דלא יליף טמאה מטהורה, ואי לרבה אי"צ ק"ו רק מסברא חשיב לה כחי א"כ אף בטמאה נמי, וצ"ע.

ג. ראבי"ה אלף-קלד כתב דאיצטריך ק"ו דאחר שנשחטה האם אף שיצא העובר אינו מטמא אף דהשתא לאו טומאה בלועה היא מ"מ כבר הותר בשחיטת אמו, ודבריו צ"ב למה לענין היתר אכילה פשיטא לן דעובר מת במעי אמו ניתר גם אחר שיצא ולא פקע ההיתר.

וגם מבואר בדבריו חידוש גדול דהועילה שחיטת האם הטמאה להוציא את האבר מידי נבילה אף דבעלמא שחיטת טמאה אינה מוציאה מידי נבילה, וצ"ב רב.

ד. עיין לקמן מה שהבאנו ד' מהריט"א שי"ל דמהני ק"ו היכא שהעגיל ראשו כפיקה דלא חשיב טומאה בלועה, והארכנו בזה.

**ב. ק"ו דר"ח-**

בעיקר ביאור הק"ו דר"ח יל"פ כמה דרכים:

א. בפשוטו היה נראה דיליף ר"ח מק"ו זה דחשיב העובר חי אגב אמו שהרי מצאנו שחשיב כנשחט אגב אמו אף שהוא מת וע"כ חשיב כחי ואין בו טומאת נבילה.

מקור לזה יש להביא מפשטות לשון התוס' עב. שכתבו דחתך ואח"כ שחט טהור העובר שבמעיה ואינו נטמא טו"א מהאבר כיון שאינו מקבל טומאה מחיים ואף אם הוא כבר מת חשיב כחי אגב אמו, שהרי מהני ליה שחיטת אמו להתירה באכילה.

ביאור ד' התוס' דכיון דמהני שחיטה להתיר באכילה ע"כ דחשיב כחי שאם הוא כמת לא תהני ביה שחיטת אמו להתירו, ומשמעות דבריהם שנתכוונו לק"ו ר"ח וס"ל שהוא כחי ממש.

אבל קשה לפרש כן מכמה ראיות:

מלבד הדוחק בלשון הגמ' דאתא מטעם ק"ו, עוד הק' באבי"ע פכ"ה מטו"מ דא"כ אין לחלק בין טהורה לטמאה דגילוי מילתא בעלמא הוא דחשיב כחי, והרי במתני' איכא למ"ד במתני' דבטמאה לא אמרינן כן, ומ"ד דאף בטמאה כן צריך היקש מיוחד לזה?

עוד צ"ע ממה שהאריך להוכיח באמר"מ-ד דדעת ר"ח דעובר שמת במעי אמו חשיב כמת, שהרי מחלק לקמן עד. דלא אמרו רבנן שמועילה שחיטה לטהר את האבר אלא בעובר חי אבל לא בעובר מת, ובארו אחרונים הטעם משום דבעובר מת לא חשיב חי רק מת וממילא לא חלה בו השחיטה עצמה רק היתר בעלמא מכל בבהמה ול"מ לטהר את האבר.

עוד צ"ע ממה שהבאנו לעיל דעת מהרש"א דרבה ס"ל דבאמת הוא חי ורק ר"ח ס"ל דהוי כמת ובעי לק"ו לטהרו, ונפק"מ מזה כתב דאבר היוצא ממנו מטמא דלא שייך בו ק"ו משא"כ לרבה, הרי מבואר דלדעת ר"ח לכה"פ הוי כמת ולאו גילוי מילתא הוא?

גם כ"מ לשון רש"י ע: דהוי כמת ומ"מ ילפינן מק"ו דאינו מטמא, וכ"מ פשטות שיטת רש"י עב. דחשיב כנבילה ואבר הנתלש ממנו מטמא בנבילה ולא משום אבמה"ח והאריך כבר באמר"מ-ד דמבואר מזה דעת רש"י דעובר שמת במעי אמו חשיב כמת אלא דמ"מ יליף ר"ח ק"ו לטהרו[[1]](#footnote-2).

ובסוגיא עב. נתבאר דעת שא"ר אם פליגי על רש"י וס"ל דחשיב כחי, ונתבאר שם די"ל שאין מחלוקת בין הראשונים בזה, ובאמר"מ נקט בדעת שא"ר דפליגי על רש"י אבל גם לדעתו כתב דוודאי לר"ח חשיב כמת לכו"ע אלא דרבה פליג על ר"ח בזה ופסקו כרבה [ודעת רש"י דאף לרבה חשיב כמת], ונתבאר באורך בסוגיא שם.

ב. ועכצ"ל דלעולם חשיב כמת לכה"פ לשיטת ר"ח ומ"מ מטהר מטעם ק"ו [אלא שיתכן דרבה לקמן עד. פליג בזה כש"כ מהרש"א ואמר"מ וס"ל דהוי כחי].

ולפי"ז צ"ב גדר הק"ו, ועיין אבי"ע פכ"ה טו"מ באר הדברים דאף דחשיב מת אם אך יש אפשרות שתועיל בו שחיטה לא חל בו טומאת נבילה, וס"ד דכיון שהעובר א"י לישחט בפנ"ע כבר חל בו דין נבילה, ומסיק ר"ח ק"ו שאם הועילה שחיטת אמו להתירו באכילה שלא יחול בו איסור נבילה כ"ש דמהני להחשב שיש בו שחיטה לענין שלא תחול בו טומאת נבילה שעדיין יש בו אפשרות של שחיטה.

מיהו העיר ע"ז באבי"ע שאם יסוד ההיתר של ב"פ [שמת במעי אמו] אינו משום דהוי כאילו נשחט רק היתר מיוחד מכל בבהמה אבל לא חלה בו השחיטה עצמה היאך יועיל למנוע בו טומאה, וע"כ דהיסוד ההיתר שלו משום דהוי כאילו נשחט אגב אמו.

אבל לפי"ז הדר צ"ע שהרי נתבאר מתוך ד' ר"ח מוכח דעתו דלא חשיב כחי אגב אמו, וגם מד' ר"ח לקמן עד. ע"כ ס"ל דהוי כמת ולא חלה בו שחיטה אגב אמו רק היתר בעלמא מכל בבהמה, א"כ מאי מהני ק"ו?

ובס' שחיטת חולין דאף אם הוא היתר לחוד מ"מ אם יכול להיותו ניתר אגב אמו תו לא חל בו טומאת נבילה, וכעין שכתבו הראשונים לענין חלב שלא חל עד שיצא לאויר העולם כיון שיכול איסורו להיות ניתר בשחיטת האם השתא נמי שרי [מיהו ברמב"ן צב: קכ. מבואר הטעם משום דחשיב ירך אמו מהשתא קודם השחיטה דלאו למיתלש מיניה קאי, משמע ג"כ דיסודו דוקא משום דחשיב ירך אמו ואין השחיטה היתר בעלמא, וכש"כ אבי"ע.

ורק לד' הר"ן דבפשוטו ס"ל שהיתר החלב הוא היתר בעלמא הרי צ"ל הטעם משום דכיון שיתכן שיותר בשחיטה לא חל עליה מהשתא איסור, ואמנם ענין זה צ"ב רב].

לפי דרך זו צ"ע מה שהוכחנו מלשון התוס' עב. דאף שהוא מת אינו מקבל טו"א דהוי כחי, ואולי י"ל בדוחק שלא כתבו כן אלא לדעת רבה דסבר דהוי כחי ואי"צ לק"ו כש"כ מהרש"א, שהרי רק רבה מוקי למתני' בעובר מת ולרבה שפיר כתבו כן, ודוחק [או אולי י"ל דס"ל דאף דלענין טומאת אוכלין חשיב כחי מ"מ לענין נבילה מטמא ובעי ק"ו, ע"ע מש"כ לקמן עב.].

ג. הבאנו לעיל ד' בעה"מ דק"ו אהני לטהר אבר המדולדל, וכתב בעה"מ דכיון דחשיב כירך אמו להיות ניתר בשחיטתה ה"נ חשיב האבר כאבר המדולדל של אמו ואינו מטמא.

משמע מזה דעתו דהך ק"ו הוי כגילוי מילתא על העובר דחשיב ירך אמו וממילא הו כאבר המדולדל שהרי א"א ללמוד ק"ו ישירות על האבר שאינו ניתר בשחיטה.

ולפי"ז צ"ב היאך יתכן לחלק בין טמאה לטהורה וגם מאי ק"ו הוא?

כנראה הביאור בכ"ז בנו"א דלעולם חשיב חי אגב אמו אלא דלאו גילוי מילתא הוא רק חלות דין שנתנה בו תורה דין חיות של אמו, והוא נלמד מפרשה דכל בבהמה שאם נתנה בו תורה דין שתועיל חיותא דאימיה להתירו באכילה כ"ש שייחשב חי אגבה להוציאו מידי טומאה, וא"א ללמוד מזה לטמאה שאין בה פרשה זו דכל בבהמה ולא נתחדש בו שיש בו חיותא דאימיה שהרי בלא"ה אינו ניתר על ידה.

וע"ז ילפינן דכ"כ חשיב כחי מכח חיותא דאימיה עד שגם האבר שלו חשיב כחי אגב אמו כאבר המדולדל.

ומקור לכ"ז מגמ' ק: דחלב אינו נוהג בשליל ולא חל עד הלידה ובפשוטו נתבאר שם הטעם משום דלא חשיב בהמה בפנ"ע רק חלק מאמו כיון שיכול לישחט אגב אמו מפרשה דכל בבהמה ה"נ לכל מילי, אבל מבואר שם בגמ' דה"מ בטהורה אבל בטמאה שאין בה פרשת כל בבהמה לא אמרינן כן כיון שאין בה דין שחיטה אגב האם לא חשיב חלק מהאם להתיר החלב וחייל איסור חלב מיד.

כמהלך זה נראה בלשון מהריט"א בכורות ג-לו:"ק"ו זה אלים הוא דכמעט גילוי מילתא הוא דכיון דחשיב כחי להתירו בשחיטת אמו איך נחשיבו כמת לטמא בנבילה".

מיהו עצ"ע לדרך זו אם יסוד הק"ו דחשיב כחי אגב אמו היאך ס"ל לר"ח עד. דבעובר מת מודו רבנן דשחיטה עושה ניפול דלא חלה השחיטה מכח האם כש"כ אחרונים לבאר הסוגיא עד. והרי יסוד הק"ו הוא דחשיב חי אגב אמו, וצ"ב.

בדין תולש מן העובר שמת במעי אמו אם חייב משום אבמה"ח או משום נבילה נתבאר עוד באורך בסוגיא עב. ועיי"ש באורך מש"כ לדון בק"ו דר"ח.

**ג. בקו' מהריט"א-**

בכורות כב. העגיל ראשו כפיקה דעת רש"י ותוס' ורמב"ן דהיינו לענין שאם הושיט ידו הרועה מכאן ואילך מטמא דהוי כמו שיצא מת וכן כתבו התוס' עא. לענין אשה, ובתוס' בכורות כתבו כן גם גבי בהמה, עיין מל"ה עא. [ודלא כשיטת הר"מ דמוקי לה לענין בכורות דכל שלא העגיל כפיקה אינו פוטר אחריו מבכורה].

במהריט"א ג-לו תמה ע"ז דתינח אם הטעם שאינו מטמא הוא משום טומאה בלועה אבל ר"ח דריש לה מק"ו דאם הועילה שחיטת אמו להתירה באכילה כ"ש דתהני לטהר והרי גם בהעגיל ראשו כפיקה וודאי יש בו היתר בשחיטת אמו [עיי"ש מהריט"א שהאריך בראיות לזה] א"כ ה"נ אית ביה ק"ו שלא יטמא, והביא מתוס' חיצוניות בכורות שהק' כן על רש"י שם דאכתי שייך ביה ק"ו דר"ח.

וביותר שאם נפרש כן תתיישב קו' הראשונים ל"ל ק"ו תיפו"ל משום טומאה בלועה ולפי הנ"ל יתיישב דנפק"מ דאף בהגעיל ראשו כפיקה דלאו טומאה בלועה היא מ"מ אהני ק"ו?

[ובתוס' חיצוניות העמידו הסוגיא דאיירי ביצא לחוץ, ועיי"ש במהריט"א שתמה ע"ז דאם יצא לחוץ ל"ל העגיל כפיקה, ובסו"ד תי' דאיירי ביצא רק האבר לחוד, ואף שכתבו התוס' עב. דטהור ואינו מטמא ה"מ בלא העגיל ראשו אבל העגיל ראשו טמא אותו אבר דלא שייך ק"ו לענין זה, ויל"ע בזה].

א. מהריט"א תי' דכל ק"ו דר"ח הוא למאן דאית ליה טומאה בלועה מטמא אבל למאי דקי"ל טהור הרי יל"פ טעמא דמתני' מה"ט ואי"צ לק"ו דר"ח ולא קי"ל ק"ו דר"ח ומה"ט העגיל ראשו טמא דלאו בלועה היא, וע"ע בכלי חמדה פ' שמיני בשם הרב מקוטנא כן דלמסקנא לית לן ק"ו דר"ח.

אבל מהריט"א נתקשה מה"ת נחלוק על הק"ו דר"ח ואף אם אי"צ אותו לפרש המשנה מ"מ קשה לחלוק על ק"ו אלים זה "דכמעט גילוי מילתא הוא דחשיב כחי".

ב. בסו"ד מסיק דדוקא בבהמה טמאה כל שהעגיל כפיקה מטמא העובר, דלא הוקש לטהורה אלא במה שבמעי אמו כש"כ התוס' עב. בחד תירוצא גבי אבר היוצא דבטמאה טמא ולא הוקש לטהורה לענין זה.

ביאור ד' מהריט"א והתוס' עב. הנ"ל, ראיתי בס' שחיטת חולין דגדר בהמה טמאה שאינה מטמאה אינו משום דחשיב חי אגב אימיה רק היקש בעלמא הוא וגבי טמאה יסוד הטעם משום טומאה בלועה.

עפי"ז א"ש שלא תי' התוס' ע: דאיצטריך ק"ו היכא שהעגיל ראשו כפיקה דלאו טומאה בלועה היא, דהא במתני' מטהר גם בטמאה ומאי קושיא טמאה מנ"ל, ולכך הוצרכו לומר דבעי ק"ו משום דס"ד דבבהמה אף טומאה בלועה מטמאה.

מקור למהלך זה הביא בשחיטת חולין מד' רגמ"ה עא: שהוכיח דטומאה בלועה לא מטמאה ממתני' ע:, משמע דבטמאה יסוד הטעם משום בלועה, מיהו בתוס' עא: לא פי' כרגמ"ה ומשמע דס"ל דלאו מטעם טומאה בלועה הוא.

ע"ע בתוס' ע. ד"ה כרכתו בא"ד מבואר מדבריהם דמתני' ע: איירי בלא הוציא העובר ידו שאם הוציא מטמא את הרועה, ולכאו' הוא סותר לדבריהם עב., ועיין מהריט"א פי' דאיירי בטמאה והתם שפיר מטמא כש"כ התוס' עב. בחד תי', וע"ע במהדו"ב בתוס' עב. משכ"ב.

**ד. אימת חל טומאת נבילה בעובר במעי בהמה-**

בכורות כג. שאם אין העובר ראוי לאכילה במעי אמו לא חל בו טומאה אף שכשיצא לאויר העולם ראוי הוא לאכילה.

והק' בחי' הגרי"ז שם דהא מבואר במתני' ע: דלא חייל בעובר טומאת נבילה עד שיוצא והרי בשעה שיוצא הוא ראוי לאכילה למה לא תחול בו טומאה?

וכתב בחזו"א בכורות כא-ב דמ"מ עיקר שם נבילה חל בו מעיקרא אלא שהוא חי כל שעתא אגב אמו וכל שמתה האם או יצא מתעורר בו שם נבילה דמעיקרא ואם לא היה ראוי אז לאכילה לא חל בו שם נבילה, ועיין ראשית בכורים שם כעי"ז.

וע"ע בכלי חמדה פ' שמיני בשם הגאון מקוטנא שכתב דלמסקנא חייל בו דין טומאה אלא שהוא טומאה בלועה ודקדק כן מלשון הר"מ פ"ב אבה"ט דלא קי"ל כדעת ר"ח ורק הנוגע טהור ולא העובר עצמו [לעיל הבאנו כן ממהריט"א ומה שדחה מהלך זה].

עוד הביא מנפש חיה יו"ד-כט עפי"ד המזרחי גבי לינת לילה פוגמת דמ"מ חייל בו איסור נותר באים כאחד, ה"נ הכא כיון שיוצא לאויר העולם הרי הוא כבר מטמא.

1. ולדעת רש"י נמצא שאם יוציא העובר ידו יטמא כש"כ מהרש"א ולדעת האמר"מ-ד בדעתו הרי גם לרבה חשיב כמת ובעי לק"ו ואבר היוצא יטמא, אלא שיש לדון דס"ל כבעה"מ דמהני ק"ו גם לאבר היוצא, אבל ברש"י משמע דל"ל סברת בעה"מ דאל"כ למה נתקשה מטומאה בלועה ולא תי' כבעה"מ, גם בפשוטו כל ד' בעה"מ משמע דק"ו לימדנו דחשיב כחי ולא כמשמעות לשון רש"י, עיין לקמן משי"ת בדעתו. [↑](#footnote-ref-2)