מיעוט בתרא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף ל

חולין ל: מיעוט בתרא

**א. אי מיעו"ב פוסל מדאורייתא ודין מיעו"ב דקנה-**

בגמ' ל: מספק"ל החליד במיעוט סימנין מהו, ובגמ' לב. שהה במיעוט סימנין מהו, דעת רש"י דתרוייהו איירי במיעו"ב ומספק"ל דלמא קי"ל כמ"ד לעיל יט. דפוסל הגרמה אפי' במיעו"ב [אבל במיעו"ק וודאי נבילה היא] ומסיק רש"י להחמיר בזה.

עיקר שיטה זו אינו חידוש של רש"י רק מבואר כן לחד לישנא בגמ' יט. דלרבנן הגרמה פוסלת במיעו"ב.

[בתוס' כתבו דאף לשיטת רש"י שהספק הוא לענין מיעו"ב מ"מ לענין הגרמה קי"ל כריב"י לעיל יט. שאינו פוסל במיעו"ב דלאו מקום שחיטה הוא והיינו שאינו יכול לפסול את השחיטה שאינו חלות פסול רק לאו מקום שחיטה הוא, או משום שאינו מצטרף להשחיטה כלל, ורק לענין שאר פסולים מבע"ל.

ובדין דרסה עיין רשב"א א-שסז שהרא"ש שאל לו אם פוסל והרשב"א מסיק דג"ז פוסל, וכ"כ הרא"ש פ"ק סוס"י-כד, ועי' בלשון הסמ"ק-קצו שאסור לחתוך בין בסכין ובין בקרדום, מבואר דאף בקרדום שאינו כ"כ דרך שחיטה ג"כ אסר דאין פסולו אלא משום דרסה אבל חשיב שחיטה.

וביד יהודה כג-יב (ד"ה מיהו) האריך בזה ור"ל דאין פסול בדרסה כיון דלאו שחיטה הוא כלל כש"כ הרשב"א ריש בית שני דמה דאמרינן שהיה חלדה וכו' מי כתיבן דרסה אגב גררא נקט דהא וודאי כתיבא באורייתא דאין ושחט אלא ומשך, ועיי"ש דמש"כ הרשב"א דדרסה פוסל הוא רק כפי שיטתו דהוא דין דרבנן אבל לדעת רש"י שהוא דאורייתא משום שהוא חלק מהשחיטה כשי"ת לקמן הרי בדרסה אין לפסול, עיי"ש.

ולענין עיקור מבואר בתוס' דלשיטת הריב"ם כשר כמו הגרמה דלאו שחיטה היא כלל, אבל לשון התוס' קצת משמע דאיירי בעוקר בידיים, ויל"ע היאך הדין בסכין פגומה, ועיין ישוע"י-כד וכו"פ כד-יא שהוכיחו מתוס' נדה ב: דבסכין פגום אין פסול מיעו"ב דלא חשיב שחיטה כלל, ויל"ע אם גם רש"י מודה לזה].

דעת רו"ר שהוא מדרבנן שלא יראה בשוחט בפסול או שלא יבוא לעשות כן גם במיעוט קמא, עיין רשב"א בתוה"ב (כג:) ורמב"ן ל: בשם הראב"ד [הוא בפ"ג שחיטה ה"ד], וכ"כ יש"ש-ט, ועפי"ז תי' קו' התוס' מתוספתא דשהה במיעו"ב כשר, וכתב יש"ש דהתם מדאורייתא קאמר, וכ"כ מאירי לב., עיי"ש, וכ"נ פמ"ג מ"ז כג-ד להלכה.

עפי"ז כתב הראב"ד דלא גזרו בקנה פסול במיעו"ב שהרי גם אם יפסול בתחילה לא ייפסל במיעו"ק דקנה, ועיין ביה"ל ב-יא האריך במש"כ הראב"ד דדוקא בעוף לא גזרו אב לבבהמה משמע דגזרו עיי"ש שהאריך לבאר מנ"ל להראב"ד זה ומ"ט אית ביה.

אבל בתבו"ש כתב שהוא דאורייתא וראייתו מד' רי"ו נט"ו ח"ב שכתב הטעם שכיון ששחט כולו גילה דעתו שהוא חלק מהשחיטה אצלו והוא חלק מהשחיטה ויכול לפסול כל השחיטה, וכ"מ בכס"מ ג-ב.

וכן הוכיח ממש"כ רש"י דכיון דלא איפשיטא קי"ל לחומרא, ומשמע דהוי ספק דאורייתא, ובפמ"ג שם ונובי"ת יו"ד-ב כתבו דשא"ה דבחזקת איסור היא דבהמה בחייה ואף בספיד"ד כן, ועי' ביה"ל ב-יא דגבי תיקו לא אמרינן סד"ר לקולא רק בפלוגתא דאמוראי.

[ואף שכבר היתה כאן שחיטה כשרה וכל הנידון הוא לפסול אותה למפרע, מ"מ חשיב ליה בפמ"ג כחזקת איסור, ועיין בש"ש א-כב שנקט דכל כה"ג לא חשיב חזקת איסור שהרי מצ"ע יש כאן שחיטה ורק ע"י מעשה חדש יפסול כל השחיטה, ודמי לנדר דמבואר יבמות פח. דאיתחזק איסורא מיקרי אף שאם יישאל עליו ניתר למפרע].

עוד הוכיח בתבו"ש ממש"כ התוס' דהגרמה אינה פוסלת ואם הוא מדרבנן שמא יעשה כן במיעו"ק אין לחלק בין הגרמה לשאר פסולים וע"כ הוא מדאורייתא וי"ל דהגרמה אינה פוסלת.

עוד הוכיח ממשה"ק רש"י מגמ' כט. דאמרינן דשהיה אחר חצי קנה כשר, ומוקי לה למ"ד מע"מ כרוב משום שכבר עבד רובא, והק' רש"י הא מיעו"ב פוסל, ואם אינו אלא דרבנן מאי קושיא דלמא התם דינא דאורייתא קתני[[1]](#footnote-2).

והיה מקום לדון דאף לשיטת רש"י שהוא דין דאורייתא ג"כ יודה לד' הראב"ד שאין פסול מיעו"ב בקנה, שהרי בקנה מצאנו דמיעו"ק דקנה אין בו הוצאת חיות ולכך אין בו פסולי שחיטה [ודעת רוה"פ שאף פסולי שחיטה אינם פוסלים בו[[2]](#footnote-3)] א"כ ה"נ מיעו"ב שלו א"י לפסול שהרי אותו מיעוט בפנ"ע לאו שם שחיטה עליו.

אבל ממש"כ רש"י להביא מהגרמה מבואר דאף בקנה אמרינן כן, וכן מבואר בכל הפוסקים.

ובתבו"ש הרגיש בזה וכתב דאף בקנה יש לפסול מדאורייתא משום שממהרת למות ע"י המשך השחיטה, וכנראה כוונתו דעי"ז יש לו שם שחיטה, ומצטרף להשחיטה לפסול, ועצ"ע מ"ש ממיעו"ק דקנה, ודוחק לחלק שאם הוא אחר השחיטה עדיף.

שו"ר במאירי ל: שתמה על רש"י בזה"ל:"ראיה לדבר לדעתי שהרי נגמרה שחיטה ביד גוי כשרה וכו' ואפי' התחיל גוי לשחוט בקנה כ"ז שלא עשה בה מעשה טריפה, לא יהא סוף שחיטה חמור מתחילתו בשום פנים", והיינו שהוכיח ממה דלא פסל במיעו"ק דקנה, ואין ראייתו מובנת דהתם שאני שלא עשה בה מעשה טריפה, ויתכן כוונתו להוכיח רק לענין מיעו"ב דקנה וכש"כ להקשות על רש"י.

אבל ראיתי במשנת ר"א פי' כוונתו באופ"א דלמד המאירי ממה שאינו פוסל במיעו"ק דקנה שפסולי שחיטה א"י לפסול כל השחיטה א"כ גם במיעו"ב כן [ולפי"ד מבואר חידוש דלדעת המאירי חולק על עיקר שיטת רש"י ולקמן יתבאר דעת כמה ראשונים דמודו בעיקרא דמילתא שפסולי שחיטה יכולים לפסול כל השחיטה].

**ב. עוד בדין מיעו"ב-**

יסוד ספק הגמ' לפירש"י הוא אם מיעו"ב הוא חלק מהשחיטה, כמבואר בלשונו לב.[[3]](#footnote-4), ויל"ע בד' רש"י ל: מבואר שהספק הוא גם בהגרים באמצע ומשמע שהנידון אינו משום שמיעו"ב לאו חלק מהשחיטה הוא אלא גם באמצע אם פסול יכול לפסול כל השחיטה, ואולי הביאור דאותו חלק א"י לפסול השחיטה שהוא בפנ"ע אינו חלק מהשחיטה.

עיקר דעת רש"י שפסול מיעו"ב הוא מדאורייתא תלויה בכמה הנחות:

**א.** מבואר שיש שם שחיטה גם למיעו"ב, ואף דסגי ברוב.

ביאור הדבר, עיין ביה"ל ב-יא דהא חזינן דלכתחילה צריך לשחוט כולו, ויסודו משום דרובו ככולו אינו משום דסגי ברוב אלא דע"י רובו הוי כאילו נשחט כולו.

ולפי"ז כל ששוחט כולו הרי דנים אותו כפי מה ששחט וא"א לדונו כפי רובו.

[ועפי"ז כתב ביה"ל לחדש דלמ"ד מע"מ כרוב יסודו הוא משום דסגי במחצה, היינו דגם מחצה יש בו שם של סימן, אבל לא משום דהוי כאילו נשחט כולו, ובזה לא שייך לפסול במיעו"ב, ויישב בזה קו' רש"י ל:.

אבל ברש"י מבואר שלא כדבריו ויש פסול מיעו"ב גם בזה, ויתכן דס"ל דמע"מ הוי כאילו נשחט כולו, כש"כ דב"א ח"ב-א, וע"ע לקמן].

אמר"מ-ג באר יסוד הפסול משום שהכל מעשה שחיטה אחד וע"י שחלקו בפסול חשיב כולו מעשה של פסול.

כדבריו מבואר בלשונות הראשונים, עיין בתבו"ש שהביא לשון רי"ו נט"ו ח"ב שכתב הטעם שכיון ששחט כולו גילה דעתו שהוא חלק מהשחיטה אצלו והוא חלק מהשחיטה.

ויותר מבואר בלשון הכלבו פ"ג שחיטה דכיון דלכתחילה בעי שחיטת שני סימנין הרי דעתו מתחילה לגמור שניהם וכשהה באמצע שהיה מיקרי, עיי"ש [וכמדומה שהו"ד בחלק"י יו"ד-ה][[4]](#footnote-5).

וכ"ה לשון רש"י שלא יגמור 'בתורת שחיטה', וע"ע בחזו"י בשו"ת-ד מש"כ לדון עפי"ז להלכה באופן שמחמת פרכוס הבהמה נכנס הסכין שוב בה, שאין לפסולנ בכה"ג משום מיעו"ב שהרי השוחט לא רצה בזה.

ובפשוטו גם ד' האמר"מ נשענים על ד' ביה"ל דיסוד דין רובו ככולו הוא כאילו נשחט כולו וממילא י"ל דכולו הוא המשך של מעשה השחיטה.

אבל יתכן להרחיב את חידושו ולומר דאף דסגי ברוב ואחר הרוב אינו נצרך לההכשר מ"מ הכל אותו מעשה שחיטה אחת ונפסל הכל, שהרי גם במיעוט האחרון יש מציאות של שחיטה בפנ"ע אלא שאינו נצרך לההכשר אבל חשיב חלק ממעשה השחיטה.

ויותר מזה מצאנו בב"ח גבי גיסטרא דדעת רש"י שאם שחט וחתך המפרקת פסול, ותמה הב"ח היאך יפסול הרי המפרקת אינה חלק מהשחיטה, וכתב דהכי גזיה"כ וכמו מיעו"ב שיכול לפסול לדעת רש"י, הרי דאף בדבר שאינו חלק מהשחיטה י"ל כן.

[ולפי"ז יתכן דה"נ למ"ד מע"מ כרוב אף אם נקבל ד' ביה"ל דסגי במחצה מ"מ יש בו פסול מיעו"ב].

לד' ביה"ל דיסודו משום דלא שייך בו רובו ככולו צ"ע חילוק התוס' דגבי הגרמה שפיר מכשרינן משום דלאו מקום שחיטה הוא, וכנראה צל"פ דאכתי חשיב שלא נשחט אלא רובו.

**ב.** מבואר דלא אמרינן דמיעו"ב הרי הוא כמנח בדיקולא אחר שחיטת הרוב.

ביאור הדבר עיין אמר"מ-ב בארוכה [ונתבאר בסוגיא דהגרמה] דכל שהוא המשך של השחיטה לא אמרינן ביה מנח בדיקולא שהוא מוסיף בשחיטה עד כולו, ורק אם שוחט למעלה כנגד המקום שכבר שחט מתחילה בזה אמרינן לב: דהוי כמנח בדיקולא.

וכן מוכח דהא לכתחילה צריך לשחוט כל הסימן וע"כ יש בו שם שחיטה.

ועפי"ז האריך באמר"מ להוכיח דאף לענין להכשיר מצאנו שיכול לצרף מיעו"ב בסוגיא דהגרמה, ואכ"מ.

ע"ע משי"ת בזה לענין קוץ במיעו"ב אם פוסל את השחיטה לדעת רש"י או דכלפי זה מודה רש"י דאמרינן כמנח בדיקולא.

ועיין לקמן בדעת הראשונים דפליגי על רש"י אם מודו בעיקרא דמילתא.

**ג.** עוד מבואר דפסולי שחיטה אינם פוסלים רק את החלק שחיטה שלהם אלא פוסלים בכל השחיטה, ביאור הדבר בפשוטו שהם פסול חיובי ולא חסרון בשחיטה.

ויותר נראה שכלל השחיטה היא שחיטה אחת וכל שחלקה הוא בדרסה או חלדה וכה"ג חל בכולה שם שחיטת דרסה וחלדה.

מיהו כל הכרח ענין זה הוא לד' האמר"מ שבאמת סגי ברוב להכשיר ורק נפסל ע"י שהוא מעשה שחיטה אחד, אבל לד' ביה"ל הרי אחר ששוחט כולו הרי א"א לדון רובו ככולו כאילו נשחט כולו כדין וא"א להכשיר[[5]](#footnote-6).

**ד.** ועפי"ז מתבאר עוד דלא רק שאר פסולים כן אלא גם בשהיה יסודו דין פסול שהרי גם בזה מספק"ל לב. לפסול במיעו"ב.

וכבר האריכו האחרונים בענין זה אם שהיה הוא דין פסול חיובי ככל הפסולים או שכל דינו הוא שא"א לצרף את השחיטות, ומד' רש"י כאן מתבאר שהוא פסול חיובי.

ובפשוטו ספק הגמ' ל:,לב. בחלדה ושהיה הוא אותו ספק בעיקר המושג של מיעו"ב, אבל צ"ב למה נסתפקה בזה הגמ' פעמיים?

ובאמר"מ ג-י רצה לפרש דבאמת ספק הגמ' לב. הוא ספק מיוחד לענין שהיה אף לבתר דנסתפקה הגמ' גבי חלדה אם פוסל במיעו"ב מ"מ מספק"ל גם גבי שהיה דדלמא שהיה אינו פסול חיובי לפסול כל השחיטה [מיהו פשטות לשון רש"י לב. ד"ה מהו משמע שהוא ספק בעיקר המושג מיעו"ב ולא ספק פרטי בשהיה].

וע"ע בזכ"י-לט שבאמת בשהיה א"א לפסול מדאורייתא וספק הגמ' לב. הוא רק לפסול מדרבנן, ועפי"ז יישב קו' התוס' ל: מתוספתא דשהה במיעו"ב כשר, וכתב דהתם מדאורייתא קאמר [אבל לשון רש"י לב. ל"מ כן ומשמע שג"ז פסול דאורייתא משום שהוא חלק מהשחיטה].

ולפי דבריהם יש לבאר היטיב סתירה בלשונות רש"י ל:,לב., דברש"י ל: גבי חלדה כתב שאם החליד במיעו"ק הוי וודאי נבילה, ובדף לב. גבי שהיה כתב דהוי טריפה.

ולפי"ד אשה"ט דגבי חלדה פשוט לגמ' שהוא פסול שיש בכוחו לפסול כל השחיטה אלא דמספק"ל בעיקר המושג של מיעו"ב אם יכול לפסול אחר שנגמרה השחיטה, וממילא במיעו"ק וודאי הוי נבילה.

אבל בשהיה זהו גופא הספק אם הוא פסול שיש בכוחו לפסול כל השחיטה, וממילא הוא ספק גם לענין מיעו"ק אם ייעשה נבילה בזה או שאינו אלא כנקו"ה בעלמא וטריפה.

אלא דא"א לפרש כן שהרי דעת רש"י לב: דנקו"ה נבילה היא ולא טריפה [ועיין בהג' יעב"ץ שדחק לשון רש"י לב:].

**ה.** מבואר דאף אחר שכבר הוכשרה השחיטה והותרה הבהמה יכולה השחיטה ליפסל למפרע, ועיין תבו"ש שעמד בזה ומה שהביא מגמ' זבחים כט. בזה.

ויל"פ בשני אופנים:

א. חמד"ש תשובה-ז כתב דבכל שחיטה ששוחט כל הסימן חל ההיתר אחר שחיטת הרוב ומ"מ ס"ל לרש"י שאם נתקלקלה השחיטה נתברר למפרע שהיא שחיטה פסולה.

ביאור דבריו ע"ד האמר"מ דבאמת סגי ברוב להכשיר את הבהמה אלא דכיון שהוא ממשיך לשחוט במעשה שחיטה אחד הרי לענין פסולי שחיטה חשיב מעשה אחד ויכול ליפסל ע"י סוף המעשה, אבל כל שגמר בהכשר ניתר מכח תחילת המעשה לחוד.

ב. משיב דבר ב-יד וכ"נ בחלק"י יו"ד-ה כתבו דלעולם כל שהוא שוחט כולו ומתכוין לשחוט כולו לא חשיב שנגמר מעשה השחיטה אלא לבסוף ואכתי לא הותרה הבהמה עד לבסוף.

ועפי"ז דן שם שאם עקר רגלה קודם גמר השחיטה לא הותרה בשחיטה.

ובחמד"ש ג"כ צידד מתחילה כדבריהם אבל הביא מגמ' ח: מבואר דשמנונית שעל הסכין שרי דאימת קא חיימא לכי גמרה שחיטה וההיא שעתא היתר הוא, ומבואר להדיא שלא כד' הנצי"ב ואם עקר רגל מותר אחר שחיטת רובה הגרל מותרת.

ועיין בחי' מנח"ש ובהערותיו לש"ש א-כב מש"כ לדון דאף אם נימא דלא חל ההיתר אלא בסוף השחיטה כד' המשיב דבר מ"מ יש להתיר בחוץך רגל ובשמנונית, דכלפי השמנונית והרגל הרי נגמרה השחיטה, וסברא מחודשת היא.

ולפי"ז ה"נ אם קלקל במיעו"ב יש מקום לדון דכלפי אבר שיצא קודם לזה הרי לא נתקלקלה השחיטה וכשר, עצי ברושים-ט, אבל לד' החמד"ש מסתבר הוא פסול דאגלאי למפרע דנפסלה השחיטה [וגם לדבריו יש קצת לדון דמ"מ א"י לחול בו כעת הפסול אחר שהוא מנותק ממנה אבל אינו נראה דסו"ס אגלאי למפרע שלא היתה כאן שחיטה].

וע"ע בש"ש א-כב דדן בספק שהיה במיעו"ב אם הוא בחזקת איסור או דאמרינן שכבר הותר, וכתב דכיון דמצ"ע הותר אלא שאם אירע קלקול בשחיטה נתברר למפרע לפסול לא חשיב בחזקת איסור, והוא ע"ד החמד"ש שהותר גם קודם שחיטת כולו [מיהו הבאנו לעיל מהפמ"ג לא כן ודעתו שהיא בחזקת איסור].

**ג. דעת שא"ר-**

שא"ר פליגי על רש"י וס"ל דאין פסול במיעו"ב, ויש לברר במה פליגי.

והנה בריב"ש-קפז [הו"ד בכס"מ פ"ג שחיטה] צידד בדעת הר"מ דחלדה במיעוט בתרא שבין סימן לסימן פסול [עיי"ש שפי' כן ספק הגמ' לדעתו] אבל במיעוט של סימן אחרון לא שאינו חלק מהשחיטה כמבואר בר"מ ג-ה, אבל מיעוט של סימן ראשון ע"כ הרי הוא המשך של השחיטה שהרי א"י להפסיק מטעם שהיה, וכן מבואר באשכול-יב להלכה, והו"ד במשנת ר"א-ג.

ויסוד הדבר מבואר ברשב"א ל: ז"ל:"החליד במיעוט סימנין, פירש"י במיעוט בתרא דסימן בתרא", מבואר דלפירש"י דנסתפקה הגמ' על מיעו"ב לא נסתפקה אלא בסימן השני אבל בסימן הראשון פשיטא דפסול וא"כ י"ל דאף שא"ר מודו בזה לפסול.

וביאור שיטתם דאף שא"ר מודו לרש"י דפסולי שחיטה יכולים לפסול כל השחיטה אלא דבמיעו"ב ס"ל שכבר נגמרה השחיטה וא"א לפוסלה למפרע, אבל כל היכא שהוא עדיין חלק מהשחיטה שעדיין הוא צריך לשחוט סימן שני [וא"י להפסיק בין הסימנין מטעם שהיה וע"כ הוא עסוק באותו מעשה שחיטה], הרי לכו"ע יוכל לפסול כל השחיטה.

ובנובי"ת יו"ד-ב כתב בנו"א שעיקר טעם הראשונים משום דמיעוט אחרון כמאן דמנח בדיקולא הוא ואין בו שם שחיטה, ומה"ט כתב דבסימן שני בעוף שפיר יודו הראשונים לפסול [אבל לפמש"כ הריב"ש מתבאר יסודו משום שנגמרה השחיטה א"כ אף בסימן שני בעוף נמי יחלקו על רש"י], מיהו באמר"מ-ב האריך לדון מכ"ד דאף לשא"ר אחר שחיטת הרוב לא חשיב מנח בדיקולא.

ועיין לעיל מה שהבאנו מד' המאירי ומשנת ר"א בביאור דבריו ולפי דעתו נמצא דפליג אעיקרא דמילתא וס"ל דכל פסולי שחיטה אינם פוסלים את כלל השחיטה.

וכן מבואר בתשובת הרשב"א-שסז שכתב לדחות ד' רש"י דלא שייך לפסול במיעו"ב כיון דכבר שחט את רוב הקנה הרי הוא כמנח בדיקולא דמי, וכש"כ הרמב"ן לב: דאף למאן דפליג אדר"ל לענין ניקבה הריאה ולא אמר כמאן דמנח בדיקולא דמי מ"מ כלפי הקנה עצמו מודה [וכה"ק בספר המכריע-ה על שיטת רש"י דהוי מנח בדיקולא], ודעת רש"י נתבאר לעיל ובסוגיא לב: באורך דס"ל כש"כ האמר"מ דכלפי מה שלא נשחט לא אמרינן מנח בדיקולא[[6]](#footnote-7).

וע"ע מש"כ בענין הגרמה דדרס שליש באמצע השחיטה מבואר בכס"מ לפסול לכו"ע, ונתבאר שם בחד אופן מה"ט דהוי פסול הפוסל בכל השחיטה אף לשא"ר, ועיי"ש מש"כ טעם נוסף בזה.

ע"ע בתוס' ל: הביאו פי' ר' אושעיא בספק הגמ' דשהה במיעוט סימנין היינו בשחט רובו של אחד ואח"כ שחט בסכין רעה כל היום דאף דקי"ל דשוחט בסכין רעה לא חשיב שהיה מ"מ הכא הרי אינו מתעסק בשחיטה כלל שהוא במיעוט הסימן והרי הוא כאילו כבר נחתך והוי כמוליך ביד ורגל דהוי שהיה, ונפסק בשו"ע כג-ד.

והנה מה שיש צד להכשיר הוא כנראה משום דאף מיעוט הסימן הוא בכלל השחיטה, ואף שהראשונים פליגי על רש"י וס"ל דמיעו"ב אינו בכלל השחיטה היינו דוקא בסימן שני אבל בסימן ראשון וודאי הוא בכלל השחיטה, וכש"כ כאן, אמר"מ ב-ח [והוכיח מזה דמיעו"ב של סימן ראשון נחשב חלק מהשחיטה ולא אמרינן מנח בדיקולא דמי, ודלא כהנוב"י שהבאנו, ועיי"ש מש"כ לדחות, ובאמת בנוב"י הוכיח איפכא דחשיב כמנח בדיקולא מהא דמספק"ל לר' אושעיא דחשיב שהיה].

**ד. סימן שני בעוף-**

יל"ע לדעת רש"י היאך הדין בעוף ושהה בין סימן לסימן או עשה פסול בסימן שני אם יש בו פסול כמו במיעו"ב [ועי' תוס' ל: דאף לדעתם גזרו מדרבנן שהיה בעוף בין סימן לסימן אטו בהמה, ועיין מהרש"א ומהרש"ל פליגי אם גזרו גם על מיעו"ק דסימן].

וזה יש להסתפק לרו"ר דפסול מיעו"ב הוא מדרבנן אם גזרו גם בעוף מסימן לסימן.

וביותר יש להסתפק לפי"מ שהוכיח התבו"ש דעת רש"י שהוא מדאורייתא היאך הדין בסימן שני בעוף.

בפשוטו לדרכו של ביה"ל דיסוד דין שהיה במיעו"ב הוא משום דרובו ככולו יסודו בשחיטת כולו הרי סימן שני בעוף תלי בגדר שחיטת שני סימנים בעוף, אם יסודו משום סימן אחד כשנים כמבואר ברמב"ן כז. דלכתחילה מדאורייתא בעי שני סימנין א"כ יש לפסול גם בזה משום מיעו"ב, אבל אם סימן אחד סגי ואי"צ שני סימנים כלל ומה דלכתחילה בעי שני סימנין אינו אלא מדרבנן כפירש"י כז. אין לפסול במיעו"ב [וכ"ז לדרכו של ביה"ל אבל לדרכו של האמר"מ אינו מוכרח לתלות זב"ז, וכש"כ לעיל גבי מע"מ].

[ובביה"ל נקט דלכה"פ בין סימן לסימן אין בו פסול מדאורייתא שאין מצוה בסימן שני לכתחילה, עיין נאו"י יז-א שהשיג ע"ז דדעת כמה ראשונים דסימן שני נמי מצוה לכתחילה מדאורייתא].

ועיין פתחי תשובה כג-ט ודרכ"ת סקל"א הביאו פלוגתא בזה לדינא ודעת השבו"י שפוסל, ועיין ביה"ל ב-יא הביא לשון הסמ"ק-קצו דמשמע דפסל שהיה בין סימן לסימן בעוף כמו מיעו"ב לרש"י [ועיי"ש בביה"ל מש"כ לדחוק כוונתו שאינו אלא חומרא בעלמא].

ובנובי"ת יו"ד-ב הו"ד בפתחי תשובה כג-י נראה דאף לחולקים על רש"י מ"מ בין סימן לסימן יפסול משום דדוקא במיעוט בתרא הוי כאילו נשחט ע"י רובו ככולו ואין שם שחיטה למיעוט אחרון, אבל בסימן שני מודו כו"ע שיש לו שם שחיטה [ואינו מוכרח די"ל דאף בסימן אחד הוי כאילו נשחטו שנים וכש"כ הרמב"ן כז. ואף בזה חשיב כמנח בדיקולא והרי זהו עיקר הנידון לפסול מיעו"ב בסימן שני][[7]](#footnote-8).

ובצל"ח ל: כתב דשהיה בין סימן לסימן אינו פוסל אף לרש"י והיפך שיטתו בנוב"י.

[ועיין מהרש"א ל: דמש"כ התוס' דגזרו מדרבנן שהיה בעוף היינו בין סימן לסימן, מבואר שאין בו משום פסול דאורייתא לשיטת התוס' דלית להו דינו של רש"י במיעו"ב ודלא כהנוב"י].

ובעיקר הנידון יש להביא ראיות לזה:

א. ממתני' לב. לר"ע טריפה כיון ששחט את הושט ופסק את הגרגרת, וצ"ע תיפו"ל משום שהיה במיעוט בתרא, אמר"מ ב-ל, וע"כ דבין סימן לסימן אינו פוסל.

ויל"ד עפמש"כ במקו"א דלענין דינא דר"ע אינו משום סימן אחד בעוף כשנים רק דמעיקר הדין סגי בחד, ולא שייך בזה פסול ע"י סימן שני.

[וכ"כ במקו"א ליישב קו' ביה"ל מעוף לשיטת בה"ג דבעי ראוי לשנים ותקשי בפסק את הגרגרת ואח"כ שחט את הושט].

וכן י"ל לד' הנמו"י דאף בשחט בפסל שני הסימנין מכשיר ר"ע א"ש וכל הקו' כפי פשטות הסוגיא שם דדוקא בסימן אחד בהכשר סבר ר"ע כן וכש"כ הרש"ש שם.

ב. בביה"ל ב-יא וצל"ח ל: ומקומ"ח יו"ד-כג הוכיחו מזבחים סה: דפליגי תנאי ואמוראי בעוה"ע דבעיא שני סימנין אי שהיה פוסלת בין סימן לסימן ונפק"מ אם עשה סימן שני בחטאת אם חשיב שעשה מעשה עולה בחטאת ופסול, ומשמע דבחולין פשיטא שאין שהיה פוסלת ורק פליגי בעוה"ע דבעיא שני סימנין מתורת הבדלה אם יש פסול שהיה [ונתבאר עוד במקו"א עיקר הנידון], ותמה במקומ"ח מזה ע"ד הסמ"ק דשהיה פוסלת תיפו"ל דלעולם אין כאן מעשה עולה בחטאת שהרי בעולה כה"ג היה פוסל בשהיה מתורת חולין.

וכן הוסיף בביה"ל ב-יא להקשות דמשמע התם דבחטה"ע דאי"צ אלא סימן אחד לכו"ע אין שהיה פוסלת מסימן השני שהרי בכל חטאת יש שהיה בין סימן לסימן כמבואר שם, ותיפו"ל דהוי ככל חולין, וביותר דאמרינן התם אמר ראב"ש שמעתי שמבדילין בחטה"ע משמע שהוא לכתחילה וע"כ אין בו פסול דרבנן כלל?

א. דב"א ח"א ב-ג תי' דאין פסול שהיה במיעו"ב אלא מדרבנן, כש"כ הראשונים, ומדאורייתא אין שהיה פוסלת, ושפיר עשה מעשה עולה בחטאת אבל מדרבנן לעולם ייפסל משום מעשה עולה בחטאת.

אבל עדיין תיקשי קו' השניה למה לא ייפסל בחטה"ע משום שהיה מדרבנן, וגם צ"ע לשיטות שהוא מדאורייתא [נאו"י וכתב דלכך דקדק ביה"ל להקשות דוקא מחטה"ע].

אלא שכתב בנאו"י וכ"כ הגרי"ז זבחים שם דהא לא תיקשי כ"כ שהרי לשיטת רש"י שם חותך רוב בשר עמו והויא כמתה ותו לא שייך פסול מיעו"ב דלאו שחיטה היא כלל [אלא שכתב הגרי"ז דאכתי תיקשי לשיטת התוס' שם שהשהיה הוא משום הזאה ולא ע"י רוב בשר].

ב. הגרי"ז זבחים שם כתב דבחטאת סימן שני אינו בר שחיטה מדכתיב לא יבדיל, ולכך אין סימן שני פוסל בו.

אלא דאכתי תיקשי מעוה"ע דפליגי גם בזה אם יש פסול שהיה בין סימן לסימן, ותיפו"ל דפוסל משום דהו"ל כחולין ותו אין כאן מעשה עולה בחטאת שהרי בעולה כה"ג ייפסל, והוסיף דצ"ל דכיון דדין הוא שלא יעשה בחטאת הבדלה דעולה, ובעולה עצמה ע"י סימן שני נפסלה השחיטה [מתורת חולין] וממילא אין כאן גם הבדלה, אבל בחטאת שלא נפסלה השחיטה חשיב הבדלה וחשיב שעושה מעשה עולה בחטאת [ולפי"ז בעולה עצמה לעולם שהיה פוסלת למעשה מתורת שחיטת חולין שבה ואין בו קיום של ההבדלה].

[מיהו שיטת הר"מ פ"ז ה"ו מעה"ק שגם בחטה"ע יכול לשחוט שני סימנין רק א"י להבדיל את כל הראש, עיי"ש בכ"מ ולח"מ, ולפי"ד ה"ה ככל שחיטת חולין ומ"מ לא פסלה שהיה, מוכח דאף בחולין אין פסול שהיה בסימן שני בעוף.

אלא דלשיטת הר"מ לעולם אין פסול שהיה במיעו"ב כלל, ורק יש מכן ראיה דלא כהצל"ח דנקט דאף שא"ר מודו דבסימן שני בעוף פסול].

ובנאו"י-יז צידד דכשם דבחטה"ע אינו פוסל סימן שני משום שאינו בכלל המצוה הרי ה"נ בעולה סימן שני אינו מכלל המליקה ושחיטה שלה וכמו חטה"ע רק שיש בו מצות הבדלה נפרדת ואינו פוסל סימן שני, ואינו מובן כ"כ מנ"ל דגרע מכל עוף, ועיי"ש בנאו"י מש"כ בנו"א עפ"י לשון הרי"ו, ואינו נראה.

ג. בנאו"י שם ודב"א כתבו עוד דכל מה שיש פסול שהיה במיעו"ב הוא רק מכח פסול חיובי של שהיה אבל כבר כתבו הראשונים דאין פסולי שחיטה נוהגים במליקה, ומ"מ כתב הר"ן בשם הרא"ה כ. דפסול שהיה איכא משום דלכה"פ מפסיק בין השחיטות.

ולפי"ז אשה"ט דבמליקה וודאי לא יפסול שהיה בין סימן לסימן בעוף דאף שיש בה דין שהיה מ"מ א"י לפסול את כל השחיטה מחמתה, ודו"ק, וכ"נ ביד יהודה כג-יב.

אבל בנאו"י-יז כתב דל"מ כן בלשון הרא"ה שכתב ז"ל:"מיהו שהיה וודאי פסלה במליקה אלא דלא איצטריך לאשמועינן דכיון דמלק חציו של סימן ואיטרפא לה ושהה אח"כ כיון שהשהיה מחלקת כי קא מלק טריפה קא מלק והרי היא כאילו נטרפה מעיקרא".

וכתב בנאו"י דלשונו משמע להיפך דוודאי כל דין שהיה שיש בשחיטה יש גם במליקה אלא שאין בו חידוש דתיפו"ל משום דהוי כטריפה שהרי אין השחיטות מצטרפות.

ובאר דלכאו' דבריו תמוהים כיון דבמליקה לא נתחדשו פסולים מנ"ל ששהיה מפסקת, והרי גם דין שהיה מפסקת לכאו' הוא מהלמ"מ ולא מסברא?

וכתב דאולי דעת הרא"ה דס"ל נקו"ה טריפה, ושהיה מסברא מפסקת את השחיטה, וממילא הוי טריפה, אלא דילפינן מהלמ"מ גם חלות פסול ונפק"מ י"ל דע"י שהיה הויא נבילה אף להסוברים נקו"ה טריפה [ונתבאר במקומו כמה נפק"מ לצדד בזה], וממילא במליקה אין נפק"מ מדין פסול זה שהרי בלא"ה קי"ל כר"י דמלק את הטריפה הויא נבילה ואין המליקה מוציאתה מטומאת נבילה, וא"ש כל לשון הרא"ה.

ומ"מ גם אם בלשון הרא"ה מתבאר כן הרי הוא משום דלא סבר פסול מיעו"ב אבל כיון דמ"מ מבואר בדבריו יסוד הדברים דשהיה בשחיטה היא פסול ובמליקה אינו פוסל רק מפסיק הרי עיקר הביאור בד' רש"י יתכן מאוד, ונתבאר עוד הענין בענין מליקה ובענין שהיה.

**ה. עכו"ם במיעו"ב-**

בשו"ע ב-י משמע שאם ישראל שחט רוב ועכו"ם גמר אין בו פסול, וכ"ה באשכול-יא הכשיר והמקור לזה מתוספתא חולין א-א, אבל במרדכי רפ"ב בהגה"ה הביא בשם רבינו משולם לפסול [וצ"ע מד' התוספתא, וכנראה גם לפי"ד האו"ז דעכו"ם פוסל במיעו"ק דקנה למ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס מבואר שיש בכוחו לפסול כל השחיטה וה"נ יפסול במיעו"ב לשיטת רש"י דמיעו"ב הוא חלק מהשחיטה, אבל באו"ז הביא התוספתא כלשונה, וצ"ע].

בב"ח ודרישה הק' תיפו"ל משום שהיה במיעוט בתרא.

א. הדרישה תי' דבשני בנ"א אין פסול זה דלאו המשך של אותו מעשה הוא, ויש להוסיף ביאור דאף שהכל אותה שחיטה מ"מ הבאנו לעיל ד' הכלבו דעיקר הפסול הוא במה שנתכוין לשחוט כולו ולא שייך זה בשני בנ"א שהם שני מעשים שונים ולא אכפ"ל שהוא שחיטה אחת.

ב. הב"ח כתב דאינו מסתבר תי' זה, רק העיקר משום דבגוי לא חל פסול מיעו"ב.

בש"ך כתב דמשמעות דבריהם שהבינו הקו' שייפסול משום שהיה ממש, אבל זה אינו קו' די"ל דאיירי שלא שהה, רק שיש להקשות בלא"ה דכשם דפסול שהיה במיעוט בתרא ה"נ ייפסל עכו"ם במיעוט בתרא.

וע"ז תי' הש"ך דאין פסול עכו"ם אלא בדבר שעושה אותה טריפה ולא שייך שיפסול במיעו"ב.

והנה ביאור דבריו י"ל בשני אופנים:

א. דעכו"ם אינו חלק מן השחיטה כלל משא"כ שאר פסולי שחיטה הם חלק מן השחיטה לכך יכולים לפסול כל השחיטה, וכ"כ באשכול שהבאנו.

ב. י"ל דוודאי עכו"ם הוא ג"כ חלק מן השחיטה אלא שאינו פסול חיובי רק חסרון כח להתיר, וא"י פסול זה להתפשט על כל השחיטה דלאו פסול הוא כלל, אבל לעולם הוא חלק ממעשה השחיטה.

ונפק"מ בגוי שהחליד ודרס במיעוט בתרא, דלפי' הראשון לא יפסול שהרי אינו חלק מן השחיטה כלל, אבל לפי' השני הוא חלק מן השחיטה אלא דפסול עכו"ם א"י להתפשט אבל פסולי שחיטה שעשה שפיר יכולים להתפשט.

וכנראה נחלקו בזה הב"ח והש"ך, דהנה דקדק בפמ"ג שם דמשמע מד' הש"ך דאף למסקנת דבריו דעכו"ם אינו פוסל מ"מ הוצרך לתרץ דאיירי בשלא שהה ומשמע שאם שהה הגוי פוסל, וע"כ ס"ל דיסוד הטעם שאינו פוסל משום שאינו פסול חיובי.

אבל לפמש"כ הש"ך דכוונת הב"ח להקשות מתורת שהיה וע"ז תי' הב"ח דעכו"ם אינו פוסל הרי מבואר דאף עכו"ם ששהה אינו פוסל, ודעתו דעכו"ם אינו מצטרף להשחיטה כלל כדעת האשכול.

ובסוגיא דהגרמה נתבאר היאך הדין בעכו"ם ששחט שליש אמצעי אם יכול לפסול כל השחיטה, ותלי ג"כ בביאורים הנ"ל דלדעת הש"ך לכאו' אינו פוסל אבל להב"ח שפיר י"ל שהוא פסול חיובי אלא שאינו מצטרף להשחיטה ובשליש אמצעי יש מקום לומר שהוא חלק מהשחיטה ופוסל.

**ו. קוץ במיעו"ב-**

מבואר בשו"ע כו-א שאם ניקב הושט בשעת שחיטה טריפה, וכתב הש"ך דה"מ קודם שחיטת הרוב אבל אחר שחיטת הרוב אינו פוסל דהוי הסימן כמנח בדיקולא.

ונתקשה הש"ך מ"ש ממיעו"ב דפוסל לדעת רש"י והוא חלק מהשחיטה א"כ ה"נ יחול בו טרפות?

וכתב שני חילוקים: א. דכל ד' רש"י הוא כלפי מיעוט הנשאר שלם ושוחטו חל בו פסול אבל הרוב שכבר שחט לא חייל בו שום פסול.

ב. דוקא דרך שחיטה אמר רש"י אבל הכא נקב לאו דרך שחיטה הוא וכשר [ובפשוטו נראה כוונתו דס"ל לרש"י דלעולם כמנח בדיקולא דמי אלא דמ"מ הוא המשך של מעשה השחיטה במציאות ויכול לפסול כל השחיטה, וכעין דרכו של האמר"מ.

מיהו קצת חידוש הוא לומר דאף דהוי כמנח בדיקולא ואין בו חיות חשיב המשך של השחיטה, וכש"כ לעיל.

ויתכן לפרש [שרידי אש יו"ד-ו פ"ו] דלעולם אף מיעו"ב יש בו איזה חיות אלא דחיות לענין טרפות צריך חיות מעליא טפי כדי להטריף משא"כ להצטרף להשחיטה מצטרף אף בחיות זוטרתא, וכדמצינו בדינא דר"ל דאחר ששחט הקנה אין טרפות בריאה דכמנחא בדיקולא דמי ומ"מ יש בה חיות מספיק להיות ניתרת בשחיטת הושט.

וע"ע חזו"א ג-ד גבי אבר המדולדל שלא חל בו טרפות אף שהוא חי קצת והוא בכלל השחיטה, ואכ"מ].

בפמ"ג כתב נפק"מ משני תי' הש"ך בדרס והחליד ברוב הראשון אחר ששחט רובו דלתי' ראשון לא ייפסל ולתי' שני ייפסל שהוא דרך שחיטה.

ועוד נפק"מ שאם ניקב המיעוט לתי' ראשון פסול שעדיין שלם הוא, ולתי' שני כשר, ונתבאר עוד ד' הש"ך אלו בדין הגרמה.

עוד כתב בפמ"ג דעיקור סימנין פוסל אף דלאו דרך שחיטה הוא, משום שנעקר בשעת שחיטה אינו ראוי לשחיטת כולו, עיי"ש.

**ז. גמ' כט.-**

חולין כט. הביאו לו את התמיד קרצו ומרק אחר שחיטה על ידו, יכול לא מירק יהיה פסול לכך שנינו רוב שנים בבהמה, ובגמ' מקשי היאך ס"ד דאם לא מירק פסול א"כ הו"ל עבודה באחר ואנן בעינן עבודה ביוה"כ ע"י כה"ג דוקא, ומשני דס"ד לפסול מדרבנן.

וצ"ע שהרי גם אם סגי ברוב ולא מירק נמי כשר מ"מ יש לפסול אם מירק אחר משום מיעוט בתרא, אבנ"ז יו"ד-י.

ולפי"ד הדרישה שהבאנו א"ש דבשנים ששוחטין אין פסול מיעו"ב שאינו מצטרף לשחיטת הראשון לענין זה, אבל להב"ח וש"ך צ"ע, ועיין שרידי אש יו"ד-ו פ"ג האריך בזה ועיי"ש מה שהביא מבעל חלקו של יוסף.

1. ובעיקר קו' רש"י עיין ביה"ל ב-יא אבנ"ז יו"ד-י [בשם הגאון מקינצק] דמסתבר דלמ"ד כח: מע"מ כרוב אין הגדר דמחצה ככולו אלא דסגי במחצה וגם מחצה יש לו שם של הדבר ואי"צ כולו מדאורייתא וכש"כ, ולדידיה אין פסול במיעו"ב דדוקא היכא דאתינן משום רובו ככולו יש לפסול במיעו"ב, ונתבאר עוד בדין רובו ככולו. [↑](#footnote-ref-2)
2. והבאנו במקו"א דברי ביה"ל דקדק מלשון רש"י ל: דס"ל כדעת הפוסלים בפסולי שחיטה במיעו"ק דקנה, אבל תמהנו עליו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וילה"ע מאי מיבעי לן בזה והרי הוכיחו האחרונים לקמן ממה דצריך לכתחילה לשחוט כולו משמע שגם מיעו"ב חלק מהשחיטה, ואולי דבשחיטה כשרה וודאי מצטרף והנידון אם בשחיטה פסולה חשיב חלק מהשחיטה ג"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. כתב רש"י לב. דלפיכך השוחט את העוף ושוהה למות אחר רו סימנין אסור לחזור ולחתוך המיעוט בתורת שחיטה דמוטב שיכה על הצואר בסכין, וכתב ביה"ל ב-יא דלשון רש"י 'מוטב' משמע שאינו אלא חומרא ולא מן הדין, וכתב הטעם דכיון שכבר סילק ידיו לא שייך פסול מיעוט בתרא, וכ"כ לב אריה., וע"ע בשבו"י ב-נד שכתב להלכה כן.

   וע"ע בנובי"ת יו"ד-ב כתב דלא ניח"ל ביסוד השבו"י, ודחה הדקדוק מלשון רש"י, וגם כתב דאף השבו"י יודה דאם שחט אח"כ סימן נוסף וודאי פסול ודוקא בגמר אותו סימן יש מקום להקל משום דכמנח בדיקולא דמי ומה שחותך לא חשיב דרך שחיטה משא"כ בחותך סימן נוסף.

   וע"ע ביד יהודה כג-יב מש"כ לפרש לשון רש"י מוטב וכו' עפ"י לשון רי"ו דכיון שיכל לשחוט ומוטב היה לו לעשות כן ולא עשה כן הרי גלי דעתיה שהוא חלק מהשחיטה אצלו, ודוחק קצת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיין אמר"מ ג-א הביא דעת ביה"ל ח"ב כד-ה שנראה דלית ליה האי כללא דפסול במיעוט השחיטה יכול לפסול כולו, עיי"ש גבי שחט שליש ודרס ושחט דמבואר בכס"מ דל"מ ולא הכשיר ר"י לעיל יט. אלא בהגרמה, ובביה"ל נתקשה בזה וכתב דשאני הגרמה דלא נפיק חיותא בזה לכך מהני שחיטת שליש האחרון משא"כ בשאר פסולים א"א לשחוט שליש האחרון שהוא כמנח בדיקולא, ונתבאר עוד במקו"א.

   ובאמר"מ כתב די"ל בפשיטות דשאני דרסה ושאר פסולים [מלבד הגרמה דלהך מ"ד בסוגיא יט. לא חשיב פסול לפסול כל השחיטה] שיש בכוחם לפסול כל השחיטה, והוכיח כן מד' רש"י גבי מיעו"ב, ותמה בזה על ביה"ל, אבל לפי הנ"ל הרי ד' ביה"ל תואמים את שיטתו שבאמת אין בכוח הפסול לפסול את כל השחיטה.

   אלא דמ"מ יכל לפרש כדעתו דמיעו"ב פוסל משום דלא שייך תו רובו ככולו, ה"נ התם פסלי שאר פסולים, ורק הגרמה אינה פוסלת כש"כ התוס' דלאו מקום שחיטה הוא ואין החיות יוצאת, ואולי ס"ל דלדעת רש"י דמשוה הגרמה לשאר פסולים הרי להך מ"ד דמכשיר הגרמה במיעו"ב ה"נ מכשר שאר פסולים ולית ליה יסוד זה דרובו ככולו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולכאו' לפי"ד הרשב"א נמצא דמיעו"ב של סימן ראשון נמי לא יפסול שלא כד' הריב"ש.

   ו זה סותר למש"כ הרשב"א בסוגיין דמשמע דאף לרש"י לא מיבע"ל אלא במיעוט דסימן בתרא אבל בסימן ראשון שפיר פוסל, והרי לפי דעתו הרי הוא כמנח בדיקולא ואינו פוסל.

   ומשמע מזה יסוד מחודש דאף אי אמרינן דהוי כמנח בדיקולא מ"מ כל שהוא חלק מהשחיטה שפיר יכול לפסול.

   ומזה מקור לד' חי' מנח"ש שהבאנו במקו"א דאם שוחט ושט ואח"כ קנה יתכן שיפסלו פסולי שחיטה גם במיעו"ק דקנה כיון שהוא חלק מהשחיטה.

   אבל הפשוט נראה דדוקא לשיטת רש"י י"ל כן דמדפסל במיעו"ב דסימן שני ע"כ לית ליה ענין מנח בדיקולא וכל הספק הוא מכח שכבר נגמרה השחיטה, וע"ז נקט הרשב"א דבמיעו"ב של סימן ראשון וודאי יפסול. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולעיל נתבאר דיל"פ טעם החולקים על רש"י משום שנגמרה כבר השחיטה ואינו מצטרף לשחיטה א"כ אף סימן שני בעוף נמי. [↑](#footnote-ref-8)