התחלת המראי מקומות בענין כפל ודוה כשעת העמדה בדין בעזרת השם יתברך
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / שלהי ב_ק - הרב אלימלך וינברג

**סיכום השיטות מתי נאמר דינא דרב [לגבי שבח פיטום ויוקרא]**

**בדף ס"ה.** קאמר רב דכפל ודו"ה כשעת העמדה בדין, ומקשינן אדרב מהברייתא דכחושה והשמינה משלם כעין שגנב, ומשנינן שאני התם דא"ל 'אנא מפטימנא ואת שקלת', **ובפירש"י ומשני משום דא"ל** דבפיטום דממילא או נתייקרה משלם כי השתא, **ובתוס' בד"ה אנא מפטימנא** כתבו דלפי מסקנת הגמ' **בדף ס"ו.** דאמרינן טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו אף בפיטום דממילא אינו משלם כי השתא משום דא"ל אטו תורא גנבי מינך, כסברת רבי חנינא **בדף ס"ה:** לגבי טלה ונעשה איל דאע"ג שלא קנאו בשנוי אינו משלם אלא כפל ודו"ה כדמעיקרא משום דא"ל אטו תורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך, ועי' **רמב"ן במלחמות ה' בפרק הגוזל עצים [ל"ד. מדפי הרי"ף]** שביאר הסברא דאעפ"י שאין אותו שנוי קונה כיון שהוא שנוי דממילא 'מ"מ תשלום כפל וג' וד' לא משלם ההוא שבחא כיון שנשתנה ולא היה התם בשעת גניבה וכיון דלא מיחייב עלה אגניבה לא משלם אטביחה', **ובתוס' ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא בשם ר"י** פירשו כן בד' הגמ' שם דמשנינן אדינא דרב 'טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו', וכתבו לחלק בין יוקרא דאזלינן כשל עכשיו לבין פיטום דאזלינן בתר מעיקרא דביוקרא לא שייך לומר 'יוקרא גנבי מינך', ובהמשך דבריהם כתבו לדייק מלישנא דקרא דלענין גוף השור אזלינן כדמעיקרא, ועוד הוסיפו סברא 'ואעפ"י שעל שעת טביחה בא דו"ה מ"מ גם שעת גניבה גרמה לו שאם אין גניבה אין טו"מ, אבל דמים שכל עיקרם תלוי בשומת ב"ד וגם אין נזכרים בפסוק סברא הוא דמוקמינן בהו אחייה לקרן דוקא כעין שגנב ולא כפל ודו"ה אלא כשעת העמדה בדין שב"ד שמין באותה שעה', וכ"כ **בחידושי הרשב"א ס"ה. בד"ה הא דאמרינן דא"ל אנא מפטימנא, ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא,** וכ"כ **בפסקי הרא"ש פרק מרובה סימן ב' בשם התוספות ובשיטמ"ק ס"ה. בד"ה אנא מפטימנא בשם הרא"ש.**

אמנם דעת **הרמב"ן במלחמות ה' שם** דלמסקנא דקיי"ל כר' אילעא דטלה ונעשה איל קונה בשנוי קיי"ל כוותיה גם במה שדחה לסברא דאטו תורא גנבי מינך [רחמנא ניצלן מהאי דעתא], וכל שלא קנה בשנוי משלם הכפל ודו"ה של הפיטום כשעת העמדה בדין, 'בר מטלה ונעשה איל לבית שמאי [היינו דסברי דשנוי אינו קונה ולהכי חייב על עצם הטביחה כמבואר **בדף ס"ה:** בסוף העמוד] 'דכיון שנשתנה שנוי גמור אינו משלם כפל ודו"ה אשבח דלא גנביה מיניה, וזהו הפירוש טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו', וכתב לפרש כן **בדעת רש"י** עיי"ש, וכן מבואר **ברי"ף בפירקין [כ"ו: מדפי הרי"ף]** שהעתיק הטעם דבשמינה והכחישה אינו משלם כי השתא משום דא"ל אנא מפטימנא וכו', ושם בהמשך דבריו [**כ"ז. מדפי הרי"ף**] כתב דבטלה ונעשה איל משלם תשלומי כפל כדמעיקרא משום הטעם דטלאים כדמעיקרא וכו' עיי"ש,ועיין **ברא"ש בפרק מרובה סימן ב' בדעת הרי"ף** דהא דאמרינן למסקנא טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו 'היינו משום דקנייה בשנוי', [ועי' **בשיטמ"ק ס"ו. בשם רבינו יהונתן** אופן אחר בשיטת הרי"ף].

ובעיקר פירוש **התוס' הנ"ל בשם ר"י** ופירוש **הרמב"ן והרא"ש הנ"ל** בפירוש מסקנת הגמ' טלאים כדמעיקרא, מצינו עוד כמה פירושים אחרים בד' הראשונים, ולסיכום יש בענין זה ה' שיטות.

[א]: **בפירוש רש"י ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא** מפרש דדברי רב אמורים רק כשבא לשלם בדמים אז משלם כדהשתא אבל כשבא לשלם בבהמות כמו שגנב משלם כדמעיקרא, וכן פירש **בשיטה מקובצת שם בשם רבינו יהונתן בדעת הרי"ף,** ועי' **בתוס' רי"ד ס"ו. ובשיטמ"ק שם בשם תלמיד הר"פ ובשם רבינו ישעיה** מש"כ בדעת רש"י וביאור שיטתו, ולפי שיטה זו כשבא לשלם בדמים לא נאמר שום הגבלה בדינו של רב, אלא בין ביוקרא ובין בפיטום משלם כשעת העמדה בדין [ורק בפיטמה בידים משלם כדמעיקרא משום הסברא דאנא מפטימנא ואת שקלת], וההגבלה שנאמרה בדברי רב הוא רק כשבא לשלם בבהמות דאז משלמם כדמעיקרא

[ב]: שיטת **תוס' ס"ה. הנ"ל וס"ו. הנ"ל בשם ר"י** דמסקנת הגמרא דברי רב אמורים רק לגבי יוקרא וזולא ולא לגבי פיטום מטעמים הנ"ל, וכ"כ **הרשב"א הנ"ל והרא"ש בשם התוספות הנ"ל, וכ"כ בתוס' רי"ד ס"ו. בשם רבינו חננאל ובשיטמ"ק ס"ו. בשם תלמידי הר"פ ובשם רבינו ישעיה.**

[ג]: **בתוס' ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא בשם רבינו תם** דטלאים כדמעיקרא היינו לענין 'יוקרא ופיטום' ודמים כשעל עכשיו היינו לענין 'כחשא וזולא', וההגבלה שנאמרה בדברי רב הוא דדוקא להקל על הכפל ודו"ה אזלינן כדהשתא אבל לא להחמיר יותר מהקרן, והובאה שיטה זו גם **בשיטמ"ק שם בשם תלמידי הר"פ בשם ר"ת** עיי"ש.

[ד]: פירוש **הרמב"ן במלחמות הנ"ל והרא"ש הנ"ל בדעת הרי"ף** דדוקא בשנוי כזה שקונה בשנוי אמרינן טלאים כדמעיקרא, אבל בסתם פיטום דממילא אזלינן כדהשתא, ולשיטה זו ההגבלה היחידה בדברי רב הוא לגבי פיטום גדול שקונה בשנוי, אבל סתם פיטום דממילא וכש"כ יוקרא אזלינן ביה כדהשתא.

[ה]: **בשיטה מקובצת ס"ו. בד"ה וז"ל הראב"ד** דתי' הגמ' הוא לענין פיטום דאע"פ שנראה שהוא ממילא מכל מקום נעשה מחמת המזונות שנתן הגנב, וזהו גם כוונת הגמ' **בדף ס"ה:** בסברת ר' חנינא אטו תורא גנבי מינך וכו' עיי"ש, ולפי שיטתו לא נאמר שום הגבלה נוספת בדינו של רב מלבד הסברא דאנא מפטימנא, אלא דלמסקנת הגמ' אף פיטום שנראה שהוא ממילא באמת הוא פיטום בידים, אבל לו יצוייר שיהיה ברור לנו דנעשה הפיטום ממילא יהיה בזה דינו של רב שהוא כשעת העמדה בדין וכש"כ ביוקרא.

**סיכום השיטות מתי נאמר דינא דרב [לגבי כחש וזולא]**

**[א]: בדף ס"ה.** פרכינן אדינא דרב מהא דתניא שמינה והכחישה משלם תשלומי כפל ותשלומי דו"ה כעין שגנב, ומשני 'מה לי קטלא כולה מה לי קטלה פלגא', **ובפירש"י בד"ה מה לי קטלא כולה** 'הלכך מההיא שעתא דאכחשה אתחלה לה טביחה', וכ"כ **בפירוש הר"י מלוניל ובפסקי ריא"ז** עיי"ש.

**ובתוס' בד"ה מה לי קטלה כולה** הק' ע"ז **בשם ר"י** 'דלא שייכא הכחשה לטביחה מידי כיון שאם היה הורגה כולה בענין זה לא היה חייב דו"ה', וכ"ה **בשיטה מקובצת בד"ה מה לי קטלה כולה בשם תלמידי הר"פ**, וכן הוא **בחידושי הרשב"א בד"ה הא דאמרינן בשמינה והכחישה בשם תוס'** שהק' על רש"י 'א"כ הכחישה ומתה מחמת כחשותה לשלם דו"ה', ועי' **בנימוקי יוסף [כ"ז. מדפי הרי"ף בד"ה מה לי קטלה כולה]** שמיישב ד' רש"י עפ"י ד' **התוס' הנ"ל בשם ר"י בפי' השני** דאף בשחיטה למ"ד אינה אלא לבסוף לא אזלינן בתר ההיא שעתא שכבר היא נבילה ואינה שוה כלום אלא שאחר שחיטה חייב עליה למפרע כל מה שהיתה שוה קודם שחיטה, והכ"נ בכחשה כחש אחר דאזלינן בתר שויה שלפני הכחש עיי"ש, וכן פירש בדעת רש"י **בחידושי הרי"מ בסוגיין ע"ד רש"י** עיי"ש.

והנה לפי פשטות ד' רש"י משמע דהך דינא דשמינה והכחישה דמשלם כעין שגנב איירי דוקא באופן שבאמת טבחה לבסוף דאז הוא דאמרינן דהככחשה אתחלתא דטביחה הוא, אבל אי לא טבחה משלם כדהשתא אף על הכחש שעשה בידים, ועי' **בחידושי רבי נחום אות ל"א** שהק' ע"ז דמהברייתא דקאמר נמי דכפל כעין שגנב [ואח"כ קאמר תשלומי דו"ה – שכוללים ג"כ כפל – כעין שגנב] משמע דאף בתשלומי כפל לחודייהו היינו כדאיתא הבהמה בעינא ג"כ אמרינן דכפל כעין שגנב, ועיי"ש מה שבי' בד' רש"י [בדרך מחודש].

ועוד יש להק' ע"ד רש"י, דהניחא כשטבח אמרינן דהכחשה אתחלתא דטביחה, אבל מה נימא ב'מכר', ועי' **בפסקי ריא"ז הנ"ל** שכתב כפירש"י והוסיף 'וכאילו מאז התחילה הטביחה **או המכירה'** וצ"ב.

והנה לפירש"י עולה, דבכחשא דממילא [דל"ש ע"ז הסברא דמה לי קטלה כולה] קאי דינא דרב ואמרינן בה דמשלם כפל ודו"ה כשעת העמדה בדין, וכן משמע **בפירש"י ס"ד: בד"ה אחייה לקרן כעין שגנב** 'שאם גנב בהמה **והוכחשה** או הוזלה משלם כשעת הגניבה', ואם לא נדחוק דד' רש"י הם רק להו"א ולא למסקנא בע"כ צריך לפרש דהכא איירי בכחשא דממילא דמשלם כשעת העמב"ד, [ולפי **פירוש רש"י בדף ס"ו.** בדין טלאים כדמעיקרא לא נדחה עיקר הדבר למסקנא וכשמשלם בדמים ולא בטלאים הרי הוא משלם בכחש דממילא כדהשתא].

**[ב]:** **ובתוס' בד"ה מה לי קטלה כולה בשם ר"י בפי' השני** דמוכח מהמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף דבטביחה לא אזלינן בתר ההיא חשיבתא דההיא שעתא שלאחר הטביחה אלא כפי שוויה שקודם הטביחה, וכ' התוס' דלפירוש זה הדברים אמורים רק בכחשה בידים ולא בכחש דממילא, ועי' **בתוס' רבינו פרץ בד"ה כי קאמר רב בשם ר"י בפי' השני** שהוסיף לבאר לפי פירוש זה 'כיון שהכחשה באה על ידו ודאי יש לו לשלם כעין שגנב דזה לא מיעט הכתוב [שעת] גניבה' וכ' כד' התוס' ההוכחה מהמ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף, ומסיק דלפי' זה הו"מ לאוקמי מילתא דרב בכחשא דממילא, ועי' **ברשב"א הנ"ל** שאחר שהק' על רש"י כנ"ל מסיק כפי' השני של התוס' בשם ר"י [אך לא פי' כן בדעת רש"י].

**ובמהרש"א ע"ד התוס'** כתב דמש"כ התוס' לפירוש זה דבכחשא דממילא משלם כדהשתא אינו לפי האמת לפי פירוש **התוס' בדף ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא בשם ר"י** דדברי רב אמורים רק לגבי שוויות הדמים ולא לגבי שנוי הנעשה בגוף הטלה, ודבריהם הם רק לפי ההו"א דאכתי לא ידענו הסברא דטלאים כדמעיקרא עיי"ש, וכ"מ **בתוס' ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא בשם ר"י** 'דלענין טלה ונעשה איל או כחושה ונתפטמה **או איפכא** לשלם כפל נמי וכן דו"ה כדמעיקרא', ומפורש כהמהרש"א דהסברא דטלאים כדמעיקרא לפיר"י שייכא נמי לגבי כחש, וכן מבואר בשיטת הרשב"א, דהנה **הרשב"א בדף ס"ה. הנ"ל** מפרש כפי' השני של ר"י ולפי"ז בכחשא דממילא משלם כדהשתא כדכ' התוס' הנ"ל, אמנם **ברשב"א בדף ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא** כתב 'דלפי שהיו מעיקרא **בגדלותם** **וקטנותם** שהיו בשעת גניבה שמין אותם', ומבואר דהמסקנא דטלאים כדמעיקרא הוא גם לגבי כחשא דממילא דאזלינן בתר מעיקרא.

והנה **בתוס' בדף ס"ו. הנ"ל** כתבו כמה סברות בבי' החילוק בין שנוי בגוף הבהמה דלא קאי ע"ז דינא דרב לבין שנוי בשויות הדמים דקאי ע"ז דינא דרב, א. משום הסברא דאטו שמינה גנבי מינך כחושה גנבי מינך, דהך סברא שייכא רק לגבי כחושה ונתפטמה ולא לגבי שנוי בשווי הדמים, ב. משום דבלישנא דקרא גוף צאן ובקר נזכרים בפסוק והמשמעות הוא משלם גוף הצאן והבקר כדמעיקרא, ומסקי התוס' 'ואע"ג שעל שעת טביחה בא דו"ה מ"מ כמו כן שעת גניבה גרמה לו שאם אין גניבה אין טביחה ומכירה', והיינו שביארו דבעינן תרתי כדי לחייב על הטביחה, גם את הגניבה וגם את הטביחה, ולכן בכחושה והשמינה אומר לו 'אטו שמינה גנבי מינך' וממילא אעפ"י שבשעת טביחה כבר היתה שמינה אין לחייבו יותר ממה שהיתה בשעת גניבה, ולפי זה תמוה מש"כ התוס' לעיל 'או איפכא' דאף בשמינה והכחישה משלם כדמעיקרא, דאמנם ודאי שאף שעת הגניבה גורמת לחיוב דו"ה אבל הרי ודאי דאף שעת הטביחה גורמת ואם אז כבר היתה כחושה אמאי יתחייב עליה כדמעיקרא וצע"ג.

**[ג]:** **ובתוס' בד"ה מה לי קטלה כולה בשם ר"י בפי' הראשון** פירשו 'מה לי קטלה כולה דאין הולכים בתר הדמים של עכשיו דקנאה בשנוי ואינה של נגנב אלא בתר מעיקרא דהתה שלו וה"ה בקטלא פלגא', וכ' התוס' דלפירוש זה הוא הדין בהוכחשה ממילא אזלינן בתר מעיקרא, והנה אם כוונת התוס' דאף בקטלה פלגא קונה אותה בשנוי וכדאיתא **בדף צ"ד.** דבכחשא דלא הדר הוי שנוי ואינו יכול לומר לו הרי שלך לפניך עיי"ש, ולהכי לא אזלינן בתר השתא כיון שקנאה בשנוי כמו בקטלה כולה, , א"כ תמוה אמאי הוא חייב בכלל על הטביחה ומכירה שאחר ההכחשה והרי שלו הוא טובח שלו הוא מוכר.

ועי' **בתוס' רבינו פרץ בד"ה מה לי קטלה כולה ובשיטמ"ק בד"ה מה לי קטלה כולה בשם תלמידי הר"פ** שכ' כד' התוס' והוסיף 'ואע"ג דמחייב דו"ה אטביחה גם לאחר שנוי זה דלא חשיב שנוי זה לקנותה למימר שלו הוא טובח דאכתי שם הראשון עליה גם לאחר הכחשה שקורין אותה פרה כבתחילה ושנוי גמור נמי לא הוי, מ"מ לענין שלומי לא משלם נמי כדהשתא כיון דאיכא שנוי בגוף הגניבה', ודימה לסברת רבי חנינא **בדף ס"ה:** בטלה ונעשה איל דאע"ג דאינו שנוי לקנות בו מ"מ משלם כפל ודו"ה כדמעיקרא משום דא"ל אטו תורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך, 'והכא נמי שייך למימר כחושה גנבי מינך', וצ"ב רב, דהסברא דאטו תורא גנבי מינך הוא סברא למעט בחיוב הטו"מ שאין לחייבו יותר מכפי שעת הגניבה, שהרי בעינן גם גניבה כדי לחייב על הטביחה ומה שלא היה בשעת גניבה אין לחייב בו על הטביחה, אבל איך נימא להיפך דכיון שהיתה שמינה בשעת גניבה יתחייב על הטו"מ כשעת שמינה אעפ"י שבשעת הטו"מ כבר כחושה היתה וצע"ג, ועיין **בחידושי ר' אריה לייב מאלין סימן פ' סק"ב** מש"כ בביאור דברי רבינו פרץ.

ועי' **בחידושי הגרעק"א ע"ד התוס'** שמפרש לד' רבינו פרץ דמה שהוכיח מקטלה כולה הוא למ"ד דשנוי אינו קונה דודאי אינו משלם כשווי הבהמה אחר קטילתה או מיתתה שהיא נבילה אלא כשוויה לפני שנשתנה גופה והכ"נ בקטלה פלגא, וביאר דאף כוונת התוס' הוא כרבינו פרץ עיי"ש, והדברים דחוקים דבתוס' ובתוס' רבינו פרץ הרי נזכר בהדיא דתליא בהא דקנאה בשנוי ובפרט בד' התוס' שכתבו דלא אזלינן בתר השעה שקנאה בשנוי 'ואינה של נגנב' אלא בתר מעיקרא 'שהיתה שלו', ועוד צ"ב עיקר הדברים לפרש בד' התוס' כסברת רבינו פרץ דהתי' דמה לי קטלה כולה שייך להסברא דאטו שמינה גנבי מינך אטו כחושה גנבי מינך, דהרי מד' **התוס' לעיל בד"ה אנא מפטימנא** מבואר דאכתי לא ידענו מהסברא דטלאים כדמעיקרא [דהוא הסברא דאטו שמינה גנבי מינך כמבואר **בתוס' ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא בשם ר"י]**, ובע"כ דהוא סברא אחרת דתליא בדין שנוי קונה וצ"ב רב, , ועי' עוד מש"כ בביאור ד' התוס' **בחידושי הרי"מ בסוגיין בד"ה שמינה והכחישה ובחזון איש חו"מ ב"ק סימן ז' סק"ג תוד"ה מה לי קטלה כולה.**

**בדין כפל וארבעה וחמשה כשעת העמדה בדיןובד' הרא"ש דכפל כשעת העמב"ד וכפל ודו"ה 'כשעת טביחה'**

בהא דקאמר רב דכפל ודו"ה כשעת העמב"ד, יעוי' **ברא"ש פרק מרובה סימן ב'** שביאר דהוא מסתבר לומר כן לחלק בין קרן לכפל, דבקרן דהוי חיוב ממון חיובו חייל בשעת הגניבה חייב כשעת הגניבה, אבל כפל דהוי קנס ואי מודה מיפטר וחיובו חייל רק בשעת העמב"ד מתחייב כאותה שעה.

ובהמשך ד' הרא"ש שם כ' לחלק בין כפל דהוי כשעת העמדה בדין כפשוטו, אבל דו"ה חיובו כשעת טביחה דההיא שעתא קמחייב, ואם נתייקרה קודם העמב"ד לא משלם כי השתא, דהא אפילו קרן אם נתייקרה ואיתבר ממילא משלם כדמעיקרא כיון דהשתא לאו מידי קעביד, וכן לענין זולא אזלינן בתר שעת טביחה, **וביש"ש סימן ג'** תמה ע"ד הרא"ש דהא אותה סברא דפי' הרא"ש לגבי כפל דכיון דאי מודה מיפטר לא חייל חיובו עד שעת העמב"ד אותה סברא שייכא גם לגבי דו"ה ומאי בינייהו, ועי' **בפלפולא חריפתא אות ה'** מש"כ בד' הרא"ש, ועי' **בחי' רבינו מאיר שמחה בסוגיין** שבי' בסברת הרא"ש דכפל דחיובו על מציאות הגניבה בזה לא כלתה הגניבה עד שעת העמב"ד ואז נגמר חיובו, אבל דו"ה כלתה סיבת החיוב במעשה הטביחה ולכן מתחייב כשעת טביחה ומכירה, ועי' **בחי' רבינו חיים הלוי על הרמב"ם פ"א מגניבה הט"ו** מה שביאר בדברי הרמב"ם ומסיק שכן כוונת הרא"ש, והעולה מדבריו שבאותו הציור שטבח הגניבה או מכרה באמת גם כפל הוא מתחייב רק כשעת הטביחה או המכירה דאז כבר כלתה הגניבה וגם כבר לא שייך לדון בה דין יוקרא וזולא כיון שאינה בעין, והא דכ' הרא"ש דכפל הוא כשעת העמדה בדין כפשוטו היינו כשהגניבה בעינה עדיין ברשות הגנב ושייך לדון בה עדיין יוקרא וזולא, וגם די"ל דכ"ז שהגניבה בעין ויכול לומר הרש"ל ואי חזרה קרן לבעלים מיפטר מכפל כמבואר **בדף ס"ח ובדף ע"ו** א"כ אכתי לא נשלם חיובו בכפל עד שעת העמדה בדין ולהכי חיובו כאותה שעה, ומשא"כ כשטבחה או מכרה או איבדה מהעולם הרי באותה שעה שכבר אינה בעין ואינה אצל הגנב כבר השלמה גניבתו ולהכי מתחייב כאותה שעה בין בכפל ובין בדו"ה עיי"ש.

ועי' **בחזון איש סימן ז' סק"ב** מה שביאר בדברי הרא"ש דכוונתו רק לענין יוקרא שנעשה אחר הטביחה ומכירה לפני העמדה בדין וכ"ז כ' דאזלינן בתר שעת טביחה ומכירה דאי אפשר לחייבו יותר משוייה בשעת הטו"מ שהרי זה החטא המביאו לידי חיוב דו"ה, אבל אם הוזלה אחר טו"מ לפני העמדה בדין אה"נ דאינו משלם אלא כשעת הזולא דהעמדה בדין וכמו בכפל, **ובחזו"א שם סק"ג** העיר דמד' **הטור חו"מ סימן שנ"ד** משמע שפירש ד' הרא"ש אף לענין זולא דלגבי חיוב דו"ה לעולם אזלינן בשתר שעת הטביחה ומכירה ולא בתר שעת העמדה בדין.