מראי מקומות קיב 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק אלו קשרים

**מראי מקומות קיב: קיג. 3 מלאכת קושר ומתיר.**

**ונודות יין ושמן. וכו'.** הביאור בדברי הגמ' הוא כמו שפי' לעיל עמוד א' במפתח חלוק של אישה.

**א"ל אביי הלכה מכלל דפליגי,** א"ל מאי נפקא לך מינה. עיין הגהות מצפה איתן ע"פ הירושלמי דלשמואל אכן פליגי. ועיין בר"י מלוניל בפי' המשנה דנקט נמי דפליגי ואיירי בשני חבלים זה למעלה מזה וכפי הלישנא קמא של רש"י. והנה במפתח חלוקה משמע דלכו"ע שרי. ומאי שנא הכא ויש לומר דכאן איירי דשם את החבל העליון לרווחא דמילתא וממילא יתכן דהוא באמת מבטלו משא"כ שם דנצרכת לפעמים לקשור צד ימין ולפעמים צד שמאל.

**מתני' קושרין דלי בפסקיא,** עיין ברש"י פסחים יא: ד"ה פסקיא ונראה מדבריו דפסקיא היינו חגורה רחבה שרגילים לקשור מסביב לשוקיים וטעם ההתר בפסקיא הוא משום שהוא לא מבטל את זה שם שהרי הוא צריך את החגורה לשימושו. ובפי' המשנה כתב הרמב"ם דפסקיא היינו חתיכת בגד ארוכה. והטעם כנ"ל.

**אבל לא בחבל.** הטעם הוא משום שהחבל עשוי לכך ומבטלים אותו ומניחים אותו שם והוי קשר של קיימא. וכתבו הראשונים דהיינו דווקא בדלי שרגילים לשים בבור אמנם בדלי שיש לו בביתו ושואב בו מים ומחזירו לביתו בו לא נאסר החבל. **תוד"ה כלל.** עיין בתורא"ש תי' נוסף, ועיין בריטב"א החדשים ובשיטה לר"ן תי' נוסף ועיין ברמב"ן שפקפק בתי' זה.

**חבל דמאי וכו'**. אלא בחבל דגרדי היינו אורג דנצרך לחבל לשימושו וממילא לא ישאיר אותו שם. ועומד להתירו בו ביום. וכן מבואר ברש"י. ועיין ברמב"ם פ"י ה"ג דכתב דטעם ההתר של חבל דגרדי הוא משום שמותר לטלטלו. כלומר שאינו מוקצה. והקשו עליו המ"מ והכס"מ בשם הרמ"ך דאין זה במשמעות הסוגיא כלל. אלא משמע כפי' רש"י. ועיין בב"ח בסי' שי"ז ס"ה שיישב דהרמב"ם גם מסכים בעיקר פי' הגמ' כרש"י אלא דלמד מכאן דין נוסף מייתור לשון הגמ' דכתוב מביא אדם חבל 'מתוך ביתו.' וקושרו בפרה ובאבוס. ואוקימנא בחבל דגרדי. קמ"ל דחבל דגרדי מוכן לטלטלו וא"צ להכינו מבעוד יום והיינו דמייתי עלה לקמן מילתא דשמואל. דכלי קיאוי מוכנים הם. ודלא כמש"כ רש"י דהביאו דין זה שם אגב שדיברנו כאן על חבל דגרדי. ועיין עוד בהגהות הגר"א שם. ובאור שמח.

**חבל דלי שנפסק לא יהא קושרו אלא עונבו ור' יהודה אומר וכו' ובלבד שלא יענבנו**. עיין תוס' בעירובין צז. ד"ה אביי. דהוכיחו מהסוגיא שם דהלכה כרבנן. דעניבה שרי. וכן פסק הרמב"ם פ"י ה"ה. והשו"ע סי' שי"ז ס"ה. ועיין כס"מ שהביא שהרמ"ך תמה על הרמב"ם דסוגיא דעירובין משמע דסתמא כר"י. ועיין ב"י סי' שי" ז ס"ד ובמרכבת המשנה. ועיין לשון הרמב"ם שם דהואיל ועניבה שרי כורך עליה משיחה ועונב עניבה. ויל"ע מנליה לרבמב"ם להתיר גם משיחה וגם עניבה. עיי"ש בלח"מ.

**שם. יש לעיין,** דלעיל נסתפקה הגמ' אליבא דר"מ האם עניבה שריא, ורבי מאיר הוא סתם משנה והוא בר פלוגתא דרבי יהודה. וכאן פשיטא ליה לגמ' לכאורה אליבא דר"מ דעניבה שריא. ועיין לעיל ריש פירקין תוד"ה ואלו שעמד בזה. ובמיוחסות לר"ן שם תי' דלעיל איירי בעניבה ע"ג קשר דלולי הטעם שיכול להתירו באחד מידיו היה אסור. ובישועות יעקב תי' על פי הרמב"ם. **שם.** ולכאורה יש לעיין מהו הטעם דעניבה שריא. והנה לעיל מבואר דלרבי מאיר עניבה חמור יותר דרבי מאיר התיר כל מה שניתן להתירו באחד מידיו. ועניבה אפשר שהיא אסורה משום שהיא מיהדק והנה כאן שהתרנו עניבה לכאורה זהו משום שניתן להתירה באחד מידיו ואין זה חשוב כקשר של קביעות. וכן מבואר בריטב"א ובפסקי הרי"ד דהתירו כל מה שניתן להתירו באחד מידיו ולאו דווקא עניבה. אמנם הרמב"ם פסק דאין הלכה כרבי מאיר ולא מתירים כל מה שיכול להתירו באחד מידיו ובכו"א פסק דעניבה שרי. ולכאורה צ"ל דעניבה אפשר להתירה מטעם אחר דזהו מהות של קשר שניתן להתירו בקל. ואין זה רק מצב מסוים בקשר שניתן להתירו בקל ועיין בזה.

**עניבה ע"ג קשר**, עיין ברמ"א בסי' שי"ז ס"ה שהביא בשם האגור להתיר אפילו באופן שעושה קשר תחת העניבה. נהגו בו להיתר. אך המג"א שם סקט"ו והט"ז סק"ז הביאו שהמרדכי אסר. והכריעו להתיר עניבה ע"ג קשר דווקא שעשוי להתיר בו ביום. וכן פסק המ"ב סקכ"ט. ועיין בארחות שבת ח"א פ"י סט"ז שדן במי שקושר עניבה ע"ג הקשר ומסתפק מתי יתירנו. ויל"ע מה הדין עניבה ע"ג קשר וע"ג העניבה עושה עוד קשר, עיין בשש"כ פרק טו סעיף נג שאסר בזה ועיין באורחות שבת פ"י סט"ו שהתיר בזה. ועיין במ"ב סי' שי"ז סכ"ג שדן אם דרכו לקשור בעניבה. וניתק החוט ונעשה קשר דאינו חייב כקשר של קיימא ועיין בחזו"א סי' נ"ב ס"ז. והנה יש לדון בקשירת הס"ת במנחה בשבת ששם זה עניבה ע"ג קשר וזה נקשר ליותר מיום אחד. עיין אורחות שבת הערה מז.

**הרמב"ם פ"י ה"ח פסק דהפותל חבלים חייב משום קושר**. והגם שהרמב"ם פסק דעניבה פטור צריך לומר דעניבה אינה מתקיימת כפותל ועיין ביאור הלכה סי' שי"ד ס"ח ד"ה חותלות דהוא מצדד דרש"י והטור פליגי על הרמב"ם. והאחרונים דנו האם מותר לסגור שקיות ע"י ליפוף מתכת לראשן עיין ארחות שבת פ"י הערה נ"א.

**חבל שבאיבוס קושרו בפרה וכו' ובלבד שלא יביא חבל מתוך ביתו וכו'.** הב"י סי' שי"ז ס"ז ביאר דלדעת רש"י הנידון הוא שמא יבטלנו. ודלעת הרמב"ם הנידון הוא משום מוקצה. ועיין בב"ח שפי' לדעת רש"י באופן אחר ועיין פרישה.

**התם חבל דעלמא הכא חבל דגרדי.** עיין רמב"ם פ"י ה"ג דפסק כחילק הגמ'. והקשה הכס"מ בשם הרמ"ך דהרי לעיל אסרו חכמים חבל דגרדי אטו חבל דעלמא. והרמב"ם פסק כרבנן. ובב"י בסי' שי"ז ס"ד כתב לבאר דהרמב"ם סבר כתי' השני בתוס' ד"ה התם. דאפילו רבנן מודו דהכא לא גזרינן. ועיין בהשגות הראב"ד שנקט בבי' דברי הגמ' סברא אחרת. דבפרה משום שהוא חושש שתשברנו הפרה בכח לא ישאיר יום או יומים ועיין שם במגיד משנה שתמה עליו. ועיין אבני נזר או"ח ח"א סי' קע"ח אות ז' ואילך מה שכתב ביישוב דבריו. **ועיין סוגית הגמ' מח. מתירין בית הצוואר בשבת אבל לא פותחין**