סימן ד_ מוחה וקוצץ שכירות
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / סוגיית נהנה - הרב ישעיה הלברשטט

מוחה בו

**א. עי' תוס' ד"ה הא איתהנית** ומבואר בדבריהם דפשיטא להו דגם למ"ד דז"נ וזל"ח אי"צ לשלם, מ"מ יכול למונעו מתחילה מלדור בביתו. וכ"כ תוס' בב"ב י"ב:, והראשונים בשמעתין, דיכול למחות ולהוציאו (ואי"ז מידת סדום). וביאר בחידושי הגרש"ש (י"ט ג') דהגם דעד שלא מחה הרי השימוש מיועד לכל אדם, מ"מ "אם יכפוהו נוטלים ממנו **'שליטת ביתו'**", ולכך יכול הוא למחות. **ויל"פ** בנוסח אחר דבמצב סתמי אין שימוש לבית דלא קיימא לאגרא, אבל כאשר קבע שהוא רוצה שהבית יהיה ריק, א"כ **העמיד שימוש חדש בעצם זה שרצון הבעלים שיהא ריק, וזהו שימושו בביתו**[[1]](#footnote-2), וכל מה שהוה מידת סדום ודיורי הבית קאי לכל העולם, היינו במצב הסתמי דאין שימוש בעצם זה שהבית עומד ריק, אבל כאשר להדיא העמיד וחידש כזה שימוש, מעתה העובר על רצונו לוקח לו את השימוש שמיועד לבעלים.

**ב. הנה** כתב הטור סי' שס"ג, דבודאי היכא דאמר לו לצאת ולא יצא והמשיך לדור, חייב לשלם, (והיינו אף באומר לו צא מכאן, ואף בדמים איני מסכים), וכתב הב"י דהוא פשוט, וציין דכבר כתב כן רבינו ירוחם (נתיב י"ב ח"א דף מ"ב טור א) בשם רבינו יונה, וז"ל רי"ו וכתב ה"ר יונה כי בכל מקום שאמרנו שפטו' להעלות לו שכר, **אם מיחה בו בעל הבית שלא ידור בו ודר בו אחר מחאתו נותן לו שכרו משלם, ואפילו בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר** עכ"ל. וכ"כ בתלמיד הרא"ש והרשב"א בסוף שמעתין (כ"א.) בשם רבינו יונה.

**ג. ובנחל"ד** תמה מאוד על דין זה, דלכאו' אינו מובן כלל מה נשתנה ע"י המחאה, והא סוף סוף 'אינו חסר' ומ"ט שיתחייב. ובכנה"ג (בהג' על הטור) כתב דע"י מחאתו הוה כקיימא לאגרא. וצ"ב טובא, הרי דין רבינו ירוחם והטור הוא גם בגוונא דמוציאו ואומר דאינו רוצה כסף כלל לא ממנו ולא מאחר, אלא רוצה דהבית יהא ריק. ומרן אדמו"ז שליט"א ביאר לפי הגרש"ש הנ"ל, והוסיף **דלדור על אף מחאתו נחשב כ'חסר' דלוקחים לו 'שלטון ביתו', וכיון דהוא חסר יש לשלם,** ולנוסח הב' הנ"ל י"ל נמי דהוא חסר שלוקחים לו את השימוש, אמנם דין זה מבואר רק להרי"ף והרא"ש דבחסר חייב אף בלא עביד למיגר, אבל לתוס' דלעולם אין חיוב אלא מצד הנאת ממון, א"כ צ"ע מ"ט יתחייב היכא דלא עביד למיגר.

**ד. ובאמת** יל"ע אף להרא"ש דעד עתה לא שמענו אלא בחסר דמוגדר חסרון ממון כגון קיימא לאגרא, או שחרוריתא אבל חסרון דביטול 'שליטת ביתו', או ביטול שימושו בעצם זה שהבית ריקן, מנין לן להחשיבו בכלל 'אכלת חסרוני'. **ונראה,** דבאמת לפי ההבנה הפשוטה דחיוב אכלת חסרוני הוא להשלים החיסרון, א"כ אין חיוב להשלים חסרון כזה, אבל להמבואר דעיקר החיוב הוא על השימוש דלקיחת השימוש הוא שינוי יעוד הבית לשימושו ולא לבעלים, א"כ מובן מאוד דגם חסרונות כאלו בכלל האי דינא. **ובאמת זו ראיה גדולה לכל הנ"ל, דעצם לקיחת השימוש דהוא שינוי יעוד הבית מחייבת לשלם כפי מחיר השוק, ולא בעינן לא 'הנאת ממון' ולא 'חסרון ממון'.**

**ה. אמנם** לתוס' דליכא חיוב זה וכולא שמעתין הוא רק 'הנאת ממון' א"כ לא יתחייב במוחה אלא כאשר יש לו הנאת ממון ומה שכתבו רבינו יונה והפוסקים דחייב אף בלא עביד למיגר הוא משום דקי"ל כהרי"ף והרא"ש, אמנם פשטות הדין דבהקדש איכא מעילה אף בלא עביד למיגר, כמבואר הערה[[2]](#footnote-3), ואף אהא כתבו תוס' ורבינו פרץ דמחאתו מהני, וצ"ל דס"ל דגם לתוס' יש גוונא דמודו לדין הרא"ש דחייב על עצם לקיחת השימוש ושינוי יעוד הבית, והיינו במוחה במסוים בדיורים האלו, דהעמיד דשימושו הוא שהבית יהא ריק ועתה הבית משמש בפועל לבעלים לשימוש זה, ולכך בזה שהוא דר הוא נחשב כמשנה את יעוד הבית, אבל אי לא מחה ורק 'קיימא לאגרא' היינו דבאופן כללי בעה"ב תיכנן לאגרא, אי"ז נתפס דזהו שימושו העכשוי כל עוד דאין שוכר גר שם, (ומה דגרם דלא יבואו אי"ז אלא גרמא) ולכך אינו נחשב משנה את יעוד הבית. **וכן** נראה בביאור הגר"א (ס"ק י"ג) דכתב דמקור השו"ע דבמוחה חייב לשלם, הוא מתוס' דף כ"א. דפירשו דהקדש הוא כהדיוט המוחה וכמש"כ תור"פ, והשו"ע איירי אף בלא נהנה[[3]](#footnote-4), אלמא גם לתוס' יש לחייב במוחה אף כשאינו נהנה.

וא"כ עולה דיש ג' דרגות בשיטות הראשונים דעת הרא"ש לראשונים דאף בשחרוריתא ולא נהנה ולא קיימא לאגרא, א"כ יסוד הדין דכל שימוש שהוא שלא כפי דין הבעלות הוא מחייב בתשלום כדי שלא יהא גזל, ודעת השיטה השניה ברבינו ירוחם דרק בקיימא לאגרא הוא נחשב משנה את יעוד הבית, ודעת התוס' דרק במעמיד על השימוש שעכשיו שהוא עבורו ואז בא הוא ודר הרי הוא משנה את יעוד הבית לשמש את בעליו[[4]](#footnote-5).

קוצץ שכירות

**א. הרשב"א** דף כ"א. כתב בביאור תרוץ הגמ' גבי הקדש, 'כהדיוט מדעת **ומתנה עמו שיעלה לו שכר הוא,** שכן אמרה תורה שלא יהנה אדם בלא מעילה, וכן פר"ח ז"ל וז"ל כדרבה דאמר שכירות הקדש שלא מדעת כהדיוט מדעת דמי, עכ"ל, וכיו"ב כתב המאירי.

**והנה** מתבאר ברשב"א דבמחאה לחוד אינו חייב לשלם, ורק **כשקוצץ דמים** הוא חייב לשלם, ובפשוטו ר"ל דע"י הקציצה הוה ככל שכירות[[5]](#footnote-6). **וצ"ב** טובא, דמה שייך קציצה כאשר השני אינו מסכים 'להתחייב' לקציצה, ובכל 'שכירות' השוכר מתחייב לקיים הקציצה, ועי' נחל"ד דפירש כוונת הרשב"א דהנכנס אחר קציצה מסתמא נתרצה. **וצ"ע,** דא"כ המשתמש ואומר איני רוצה לשלם ואיני מסכים לקציצה, וכי לא יתחייב, **עוד צ"ע,** דהקדש שוגג הוא וא"כ איך שייך לומר דהמועל נתרצה לקציצת השכירות, וכן תמוה הוא לומר דתשלומי הקדש הם תשלומי שכירות[[6]](#footnote-7).

**ב. והביאור נראה,** (יסוד הדברים מבוארים בחי' ר' לייב סימן ס"ט ד"ה והנראה), דהנה כבר נתבאר בעיקר שמעתין דליכא הכא ממוני גבך כיון דשימושים אי"ז חפצא דממונא דנכנס לבעלותו, וכמו שביאר הברכ"ש ב"ב ז' דהדר בבית חבירו אינו אלא 'כדיורי אורח' אצל חבירו, ולא דמי לשכירות דיש לו זכות בבית וכל הדיורים הם 'דיורי זכות', ומה"ט אין הדיורים חפצא דממונא ואין כאן תביעת ממוני גבך, וכן לא שייך גזילה פשוטה על הדיורים דגזילה נמי ענינה להכניס חפצא דממונא של חבירו לרשותו, אמנם הנ"מ בסתם בית, אבל כאשר בעה"ב קבע דהדיור דעתה בא פלוני לדור הם לא יהיו דיורי אורח אלא בזכות, א"כ הגם אי הנ"ל אינו משתתף בקציצה, אבל מ"מ ע"כ הוא קיבל לידיו 'דיורי זכות' ולא 'דיורי אורח', והרי יש כאן או ממוני גבך או גזילה של חפצא דממונא, וצ"ע[[7]](#footnote-8).

**ומ"מ** אתי שפיר הרשב"א לטעמיה, דכיון דס"ל כדעת התוס' דכל חיובא דשמעתין הוא על ההנאת ממון, א"כ אין מקום לחייבו במוחה גרידא, דזה שמשנה את יעוד הבית וכדו' אי"ז סיבה לחוב תשלומין, ולכך הוצרך הרשב"א לדין שכירות, **וא"כ אין חיובו מפרשת נהנה אלא הוה כחפצא דממונא ממש דבא לידו ויכול לתובעו או מדין ממוני גבך או מפרשת גזילה גמורה**.

**והנה** לפמש"נ לעיל דיש אופן דתוס' מודו, אפשר לבאר הרשב"א ע"ד זה, רק דס"ל דשימוש שהבית ריק לא נחשב שימוש בפועל של הבעלים, ורק **כשמעמיד את הדיורים האלו דלפנינו לשכר** בזה כשנוטלם הוה שינוי יעוד הבית, אבל קיימא לאגרא בעלמא אינו נחשב דעתה יש לבעלים שימוש של דיורי שכר.

1. **ולפעמים** הוא משום דאינו רוצה שיחשבו שהוא בארץ וכו', אבל גם אם זהו מחמת סיבות אחרות מ"מ מעתה יש לו רצון ושימוש שהבית יהיה ריק. [↑](#footnote-ref-2)
2. **עי'** ברכ"ש סי' י"ד דתמוה לומר דדין מעילה הוא דוקא בעביד למיגר, וכגון הא דתנן דהשותה מכוס של הקדש חייב, וכי לא איירי במצויים לו עוד כוסות. והגם דלכא' להו"א בהא קמיירי, אבל למסקנא ודאי נראה יותר דאיירי בכל גווני (וכן נראה דעת הגר"א עי' לק'), ומוחה הוא סיבה לחייב בכל גווני. וע"ע בברכ"ש דצידד לומר דגם להו"א ידעה הגמ' דאיירי אף בלא נהנה, ובהקדש מודו תוס' דחייב על עצם השימוש יעו"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. **דהרי** מקור הדין הוא רבינו יונה, והוא כתב להדיא דדין זה הוא גם בלא נהנה. וכן השו"ע לא חילק בזה כלום וכמש"כ הסמ"ע, ורק בהמשך הסעיף בא השו"ע לחלק בזה, אלמא הדין הראשון הוא בכל גוונא וכמו שנקטו כל הפוסקים. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ובאמת** האי סברא דאמרנא בתוס' מתבארת מתוך השיטה השניה ברבינו ירוחם והובאה גם להלכה ברמ"א דלא ישלם אלא השחרוריתא אבל במחאה מ"מ משלם הכל אלמא יש סברא דכשמוחה ישלם אפי' שלא נהנה ואף שלא קיימא לאגרא, הרי לן דמחאה חמיר משחרוריתא, וכן מבואר בתלמיד הרא"ש והרשב"א סוף כ"א. דכתב דמוחה מהני אפי' שלא נהנה ולא קיימא ואח"כ כתב לדון בשחרוריתא אלמא הוא גרע טפי [אבל מ"מ עדיין לא מוכח דיהני אפי' להסוברים כתוס' דכל הסוגיא איירי על החיוב דהנאת ממון]. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ולאו** משום דנעשה ל'קיימא לאגרא', דהרי הקדש לא קיימא לאגרא, דכל ענין הקדש הוא שקדוש הוא ולא ישתמשו בו ואינו "קיימא לאגרא", וכ"כ בחידושי ר' ליב, ופשוט. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכן** ברשב"א בגיטין כתב דמעילה משלמים ממיטב. [↑](#footnote-ref-7)
7. **אמנם** דעת הרשב"א דקיימא לאגרא לא סגי לזה, דזה שיש לו תוכנית והוא רגיל להשכיר אי"ז מחשיב את הדבר. אמנם עי' נמ"י דהחשיבו כאכל פירות, ואולי ס"ל את גדר הנ"ל בכל קיימא לאגרא, וצ"ע. אבל בשו"ת הרא"ש צ"ה מבואר דאי"ז כפירות, וע"כ בדעת הרא"ש יל"פ כמש"נ בפנים לעיל. [↑](#footnote-ref-8)