1 ביסוד דינא דטכ_ע דמכח זה אין האיסור בטל
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ג' כ"ה מרחשון תשע"ד

**א**

א] בגדר דינא דטכ"ע דמכח זה אין האיסור בטל בתערובת, מצינו כמה דרכים, דהנה ז"ל הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"א, ופירש ר"ת דטעם כעיקר במין בשאינו מינו דאורייתא, דכיון שנתן האיסור טעם בהיתר נהפך כולו להיות איסור ולוקין עליו בכזית כאילו הוה כולו איסור, עכ"ל.

ונ' להדיא מד' הרא"ש, דעיקר דינא דטכ"ע דמכח זה אין האיסור בטל בתערובת, הוא משום דכל שנתן האיסור טעם בהיתר נהפך כולו להיות בהיתר, וע"כ ל"ש כלל שיתבטל האיסור, שהרי אדרבה אף ההיתר נאסר.

וכ"ה מפורש בד' הש"ך סימן צ"ח סק"ו, ז"ל, הטעם כתב ר"ת וכל הפוסקים העומדים בשיטתו דקי"ל טעם כעיקר אסור מדאורייתא במין בשאינו מינו "דכיון שנותן האיסור טעם בהיתר נהפך ההיתר להיות כולו איסור ואסור כולו מדאורייתא" אבל מין במינו כיון שאינו נותן בו טעם בטל מה"ת ברוב כדכתיב אחרי רבים להטות וכו', ובהיות כן תמהני על מ"ש הרב וכו' וא"כ נהפוך הוא דהכל אזלינן בתר טעמא דאם אינו שוה בטעמא אף על גב דשוה בשמא מ"מ כיון דנו"ט בהיתר "ונהפך ההיתר להיות כולו איסור" אסור מה"ת עד ס' וכו', ואם שוה בטעמא אע"ג דלא שוה בשמא, מ"מ כיון דלא יהיב טעמא בטיל מה"ת וכדאזלינן בכ"ד בתר רובא כדכתיב אחרי רבים להטות וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דטעם החילוק בין מין במינו דבטל ברוב למין בשאינו מינו שאינו בטל ברוב, הוא משום דבמין בשאינו מינו דיהיב טעמא, נהפך ההיתר להיות איסור ואסור כולו מדאורייתא, וכ"ה בל' הש"ך בדף האחרון שם, עיי"ש.

?ונתחדש עוד בד' הש"ך, דגם במב"מ שייך לאסור משום הטעם, ואך דכיון דבזה אין ההיתר נהפך לאיסור, ע"כ ה"ז בטל, וזה דבר חדש?.

ב] והנה הרא"ש בחולין שם הביא דעת רבינו חיים כהן, דכל דליכא כזית בכדא"פ, אע"פ שנתן האיסור טעם בהיתר אין לוקין עליו, ואע"ג דטכ"ע ילפינן מקרא, מסתבר לומר דלא החמירה תורה בנתינת טעם של איסור בהיתר להופכו לאיסור כשההיתר כ"כ יותר על האיסור שאם היה האיסור בעין וניכר בתוך ההיתר בלא נתינת טעם לא היה לוקה עליו דהיינו ביותר מכדא"פ, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש בהל' חלה סימן ט"ו.

והנה לפמש"נ מד' הרא"ש דהא דאין האיסור בטל מכח דינא דטכ"ע, היינו משום דנהפך כולו להיות איסור, הרי לכאו' בדין דבגונא דליכא כזית בכדא"פ יתבטל אף האיסור עצמו, כיון דבכה"ג אין ההיתר נהפך לאיסור, - וכ"ה להדיא בביאור הגר"א או"ח סימן תנ"ג ס"ב ויו"ד סימן צ"ח סק"ב, ועיי"ש שדקדק כן מל' הרא"ש.

אך הנה הטור בסימן צ"ח כתב, ז"ל, ושלא במינו אסור מן התורה עד ס', אלא שאין לוקין עליו עד שיהא בו כ"כ מן האיסור עד שיהא בתוך כל ד' ביצים מן ההיתר כזית מן האיסור ואז חייב על כל כזית וכזית ממנו, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דאף אם ליכא כזית בכדא"פ ואין ההיתר נהפך לאיסור, מ"מ האיסור עצמו לא בטל,[[1]](#footnote-2) וכן נקטו הפר"ח בסימן תמ"ב והפרמ"ג בפתיחה להל' פסח והגרע"א בגליון הש"ך יו"ד צ"ח סק"ו, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הרא"ש, דכל הא דמבשא"מ אינו בטל ברוב, הוא משום דההיתר נהפך לאיסור.

ומצינו ישוב לזה בד' הגר"א ביו"ד שם, ז"ל, אבל הראב"ד וטור כ' דאפילו אין כבא"פ מ"מ הוי כמו חצי שיעור שאסור מן התורה וכן כולו נהפך לאיסור, עכ"ל, ואם לא נפלה ט"ס בדבריו, דיתכן דצ"ל "ואין" כולו נהפך לאיסור, יש ללמוד מדבריו בביאור ד' הטור, דכל הא דכשאין באיסור כזית בכדא"פ אין ההיתר נהפך לאיסור,, היינו רק לגבי ללקות על כל כזית, דע"ז אמרינן דמסתברא דלא הפכתו תורה לאיסור לחייבו עליו אם לא הי' מתחייב אם הי' האיסור בעין וניכר בתערובת, אך מ"מ נהפך ההיתר לאיסור לאיסורא בעלמא, כאיסור חצי שיעור, והיינו משום דלעולם לא הפכתו תורה לאיסור טפי מהאיסור שהי' על האיסור עצמו אם הי' בעין, וע"כ אם איכא כזית בכדא"פ, דאם הי' האיסור בעין היו לוקין עליו, אף הפכה תורה את ההיתר לאיסור ללקות עליו, אך אם ליכא כזית בכדא"פ, דאם הי' האיסור בעין ל"ה לוקין עליו ול"ה בו אלא איסורא בעלמא דחצי שיעור, לא הפכה תורה את ההיתר לאיסור ללקות עליו, אלא לאיסורא בעלמא, וזהו שכתב הגר"א דהוי "כמו" ח"ש, דהגם דההיתר נהפך לאיסור, מ"מ אי"ז אסור אלא כחצי שיעור.

ג] אך בד' הגרע"א שם מבו' לא כן, עיי"ש שכתב על מש"כ הש"ך שם דהא דטכ"ע דאורייתא הוא משום דנהפך ההיתר להיות כולו איסור, ז"ל, הוא שפת יתר, ובאמת לדעת ר"ת ור"י דאם כזית מעורב ביותר מד' ביצים ל"א דההיתר נהפך לאיסור, אלא דמ"מ כיון דמרגישים טעמו דהאיסור לא נתבטל האיסור ואסור לאכול מה"ת דהוי אוכל ח"ש איסור, ובנשפך הוי ספק דאורייתא, ולזה דינא דנהפך אין שייכות לכאן, עכ"ל, - והרי שנקט הגרע"א דבגונא דליכא כזית בכדא"פ, אין ההיתר נהפך לאיסור כלל, ואפ"ה אין האיסור בטל, וזהו שעמד ע"ד הש"ך שפירש דעיקר דינא דטכ"ע הוא מכח הא דההיתר נהפך לאיסור.

ד] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה ילה"ע עוד בד' הש"ך שכתב בפשיטות דמשום דינא דטכ"ע נהפך ההיתר להיות כולו איסור, ולכאו' הגם דכ"ה דעת רש"י והרא"ש, אך הרי דעת רוב קמאי דאין ההיתר נהפך להיות איסור, ואין לוקין על כזית מן התערובת, ונת' במק"א הדעות בזה.

ונראה מד' הש"ך, דאף להני קמאי דאין לוקין על כזית מן התערובת, לאו היינו דאין ההיתר נהפך לאיסור כלל, אלא היינו דהגם דההיתר נהפך לאיסור, מ"מ ל"מ זה לחייבו על כל כזית, משום דאין בכח האיסור להפוך ההיתר לאיסור טפי ממה שהי' בהאיסור גופי', וע"כ כל דבהתערובת שאכל ל"ה כזית איסור אין לחייבו דהגם דהתערובת גופה נהפכה לאיסור ויש בה טפי מכזית, מ"מ אין איסורה יותר מהאיסור שבתוכה, - ולפ"ז שפיר נקט הש"ך דלכו"ע יסוד הדין דטכ"ע הוא דההיתר נהפך לאיסור, וע"כ אין האיסור בטל.[[2]](#footnote-3)

ה] ועיקר הך מילתא דגם לדעת הסוברים דאין חייבין על כזית מהתערובת, מ"מ עיקר דינא דטכ"ע הוא דהטעם אוסר את ההיתר, הנה כ"נ בד' רבינו דוד פסחים דמ"ד., ז"ל, ובכל אלו הטעם "אוסר את ההיתר" כעיקר האיסור, אבל אין ההיתר מצטרף לאיסור שאין לוקה עד שיאכל מן (האיסור) [ההיתר] כדי שיטעום מן האיסור כשיעור כזית והוא שיהי' בכדא"פ, עכ"ל, והרי שאף דס"ל דאין ההיתר מצטרף לאיסור, מ"מ פירש דיסוד דינא דטכ"ע הוא דהטעם אוסר את ההיתר, ומ' מזה כמש"נ, דגם לדעות אלו עיקר דינא דטכ"ע הוא דההיתר נהפך לאיסור, ואך דל"מ זה לאסור את התערובת טפי מן האיסור שבתוכה.

וכ"נ בד' מהרי"ק סימן קנ"ב, ז"ל, דהא דחנ"נ דהיינו מדאורייתא אפי' בשאר איסורים דלאו בב"ח, דהיינו דוקא לאיסור אבל לא למלקות, מידי דהוה אח"ש דאסור מה"ת לר"י ואין לוקין עליו, וזה מתפרש כמש"נ, דמדין טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, וע"כ אמרי' בזה חנ"נ מדאורייתא, אך ל"מ זה לענין מלקות דדמי לח"ש, וכנ"ל.

וכ"ה מבו' בד' הגרע"א מהדו"ק סימן פ"ב, ז"ל, אבל כ"ז דטעם האיסור נרגש בחתיכה גוף ההיתר נאסר, ולהר"ח כהן באכל ממנו כזית לוקה דההיתר נהפך לאיסור, עכ"ל, ועיי"ש שכתב מכח זה דבמקום ספק יש להעמיד ההיתר על חזקתו שלא נאסר, - ומבו' בדבריו דגם לדעת החולקים על הר"ח כהן ואין חייבין על כל כזית מהתערובת, מ"מ מכח דין טכ"ע נאסר גוף ההיתר, וע"כ במקום ספק מוקמינן לי' אחזקת היתר.

ויל"פ עוד בזה, דגדר הדין דההיתר נהפך לאיסור, הוא דאף היתר שיש לו טעם איסור, ה"ה אסור, וע"כ לעולם מידת האיסור שעל ההיתר, הוא כפי מידת הטעם שבו, דאם יש בו טעם דכזית איסור, חשיב ככזית איסור, ואם יש בו טעם דחצי זית איסור, חשיב כחצי זית איסור, - וזהו שכתבו הראשונים בדין שורה ענבים במים, דאינו חייב אלא בשנתנו הענבים טעם גדול במים כאילו נתערב בו כזית ממשו של איסור.

**ב**

??ל' הראב"ד דחיך אוכל יטעם, ופי' פמ"ג כפשוטו, והק' דמ"ט יהא מותר בח"ז נבילה וח"ז שחוטה ועי' ר"ן ע"ז דשרי, ועי' עוד בפרמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ג בג' מינים שאין ידוע איזה מהם האיסור ונתערבו, דמה הוסיף התערובת, אך בד' הש"ך מבו' דאסור, ועמד ע"ז היבין דעת, וכן עמד ע"ז היד יהודה במקום אחר, ולהש"ך לטעמי' ודאי ניחא, דעיקר דינא דטכ"ע דאינו בטל הוא משום דעי"ז נהפך ההיתר לאיסור, אך למש"נ לכו"ע הוא כן.

וכבר נת' דמוכח דאי"ז הטעם, דלא עדיף מקום דבטל אף שהוא ניכר, ובע"כ דחשיבות הוא בתערובת, ולפ"ז ניחא.

ועוד ילה"ע בזה, שהרי דעת הראב"ד גופי' דלא אמרינן חוזר וניעור אף אם הגיע לכדי נתינת טעם, ואם בנתינת טעם הו"ל כניכר האיסור ואי"ז תערובת כלל, מ"ט לא אמרינן בזה חו"נ, ומ"ש מהיכא שהוכר האיסור דאמרינן חוזר וניעור, שו"ר שכבר עמד ע"ז הפר"ח בסימן צ"ט סקכ"א ותמה כן ע"ד הראב"ד דלדעתו דהו"ל כהוכר האיסור, מ"ט לא יהא חוזר וניעור, הרי אם הוכר האיסור ודאי חוזר וניעור, עיי"ש.

ועי' פמ"ג שהוכיח מד' הרמב"ם פט"ו הכ"ב דאין ההיתר מצטרף, - אמנם לכאו' להרמב"ם דהוא משום עוצם מיעוטו, וגם בל' י"ל דאין טעם, כדחזינן בחצי שיעור, מעיקרא אין לדון בזה.

ועי' ל' הרשב"א ע"ז דע"ג. דהא דמין במינו אינו בטל בפחות מס', הוא משום דחשיב שכנגדו באינו מינו נותן טעם, וכ"ה ל' הרמב"ן שם דאפי' במב"מ חשיב ולא בטיל, וכ"ה בריטב"א שם דהרי נפל שם דבר חשוב שראוי לתת טעם באינו מינו, - ומבו' כהאבנ"מ דאי"ז משום גזירה, וזה מוכיח דאי"ז משום ניכר האיסור, דאם הוא משום ניכר האיסור, הרי במינו דאינו ניכר לאו כלום הוא.

וכ"ה מבו' מדינא דרואין, דלכאו' אם הטעם הוא משום דאי"ז תערובת, ל"ש לומר בזה רואין, דסו"ס הרי אין האיסור ניכר, ומה שייך לומר רואין כאילו אי"ז תערובת, ובע"כ דהוי זה חשיבות בתערובת, וע"כ אינו בטל, וזהו שאמרו דאף כשבפועל אינו ניכר בתערובת, מ"מ אמרינן רואין וה"ה חשוב בתערובת.

ועי' פרמ"ג שעמד דנטל"פ יהא אסור דהו"ל כניכר, ולמש"נ ניחא.

ויש לסייע עוד לזה, מדעת כמה קמאי, דהא דבמב"מ בלח בעינן ס', אי"ז גזירה אטו אינו מינו, אלא הוא משום דחשוב שכנגדו באינו מינו נותן טעם, ואם הוא משום ניכר האיסור ואי"ז תערובת, לכאו' אין טעם לזה.

וכ"נ מל' הגמ' בכ"ד דטעמא לא בטיל, וכ"ה ל' הראשונים במקומות רבים, וזה מורה כמש"נ.

ועי' בדברינו בדין יבש ביבש ג', בדין יבש ביבש באינו מינו, שנת' להוכיח עוד מכ"ד דאין דינא דטכ"ע משום דחשיב כניכר האיסור וליכא כלל תערובת.

??עי' בכ' הגר"ח החדש בפ"ב דערלה, שפירש דפלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם חייבין כרת על תערובת חמץ הוא, דלהרמב"ם הא דטכ"ע הוי איסור חדש על הטעם, ולגבי כרת דליכא לאיסור זה ה"ז בטל, אך להראב"ד הוי זה דין בפנ"ע דאינו בטל, וכמבו' בד' הרשב"א בשם הראב"ד דלוקין ע"ז, אף דאין לוקין על טכ"ע, - ועיי"ש שכתב דבזה הוא שנחלקו בדין תערובת שיש בה פחות מכבא"פ, דלהרמב"ם לי"ב איסור דאורייתא, משום דבאיסורא דטכ"ע לא נאמר איסור על ח"ש, אך להראב"ד דאי"ז בטל ונמצא דיש בזה לעיקר האיסור, אף ח"ש אסור.

1. ובביאור הגר"א באו"ח ויו"ד שם עמד ע"ד הטור בזה, ובאו"ח שם כתב שכ"ה דעת הרשב"א דגם לדעת רבינו חיים אף בפחות מכדא"פ הוא דאורייתא, - ונתחדש בדבריו דדעת הרשב"א הוא כדעת ר"ח כהן, דאם איכא כזית בכדא"פ נהפך ההיתר לאיסור ולוקין על כל כזית.

   ואמנם צ"ע בזה, דבד' הרשב"א בתוה"ב ד"ז. מפורש דאינו חייב ברוטב שנבלע מן הנבילה ואכל ממנו עד שיהי' בו כ"כ שיהא בו כזית משמנונית ורוטב של איסור לפי שאין היתר מצטרף לאיסור, וכ"כ גם בסוף ד"ז: ובמשמה"ב ד"ט. ובחידושיו דק"ח., - ולפ"ז הרי דלהרשב"א לטעמי' הא דבעינן כזית בכדא"פ, הוא משום דאינו חייב אלא כשאוכל כשיעור מן האיסור, וממילא דאין מקור לומר דכל דליכא כזית בכדא"פ בטל האיסור ול"ה כחצי שיעור, אך לדעת ר"ח כהן דדינא דטכ"ע דנהפך ההיתר לאיסור הוא רק אם איכא כזית בכדא"פ, הרי שפיר י"ל דכל דליכא כזית בכדא"פ ואין ההיתר נהפך לאיסור, בטל האיסור בתערובת, וצ"ע לפ"ז מה שלמד הגר"א מד' הרשב"א לד' ר"ח כהן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' יש"ש בפ' גיה"נ סימן מ"ו, ז"ל, ומה שהביא ראייה מעיסת האורז, דאם אכל כזית ממנה יוצא ידי חובתו, אי"ז ראי', מאחר דטכ"ע דאורייתא לענין איסור, ה"ה לענין היתר אמרינן טכ"ע דאורייתא ואזלינן בתר טעמא והוי כעיסת מצה, ולא בעינן כבא"פ אלא דוקא לענין מלקות לחודי', דהכי גמירי לה, עכ"ל, והרי שנקט דגם אם אין לוקין אלא אם אכל כזית מן האיסור, מ"מ כל ההיתר נהפך לאיסור, ואך דגזה"כ הוא דאינו משלים לשיעור, ועי' יד יהודה סימן צ"ח סק"י שעמד על דבריו, וכתב לפרש עפי"ז טעמא דהיש"ש דבנתערב איסור במינו ואינו מינו, לא אמרינן סלק את שאינו מינו כמי שאינו ומינו רבה עליו ומבטלו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)