פתיחה
קטגוריות: כללי / חפץ חיים / הרב יהודה הופמן

בס"ד

**לאו א' - "לא תלך רכיל"**

**נקודות לעיון**

**האם המספר לשה"ר עובר ב"לא תלך רכיל"**

1. עי' **בבמ"ח כאן ובכלל א' סק"ד** שיש כמה שיטות בראשונים בלאו זה.

שיטת **רש"י והרמב"ן [**עה"תבפרשת קדושים] שיש בלאו זה תרי גווני: משלחי מדנים, ומספרי לשה"ר, ושניהם נאמרו כאחד ב"לא תלך רכיל", אלא שנחלקו רש"י והרמב"ן מהו לשון "רכיל", עיי"ש.[[1]](#footnote-1)

שיטת **הרמב"ם** (הל' דעות ריש פ"ז) שפשטא דקרא ד"לא תלך רכיל" היינו שילוח מדנים, וזהו הנקרא "רכילות", אלא שגם לשון הרע נכלל בלאו זה משום שלשה"ר חמיר טפי מרכילות, עיי"ש.[[2]](#footnote-2)

**והראב"ד** שם השיג על הרמב"ם וס"ל שרכילות חמורה יותר מלשה"ר, עיי"ש, [ובבמ"ח כלל א' סק"ד ביאר מה המקור לפי הראב"ד לאיסור לשה"ר].

**יסוד האיסור**

1. יש חקירה יסודית בגדר איסור לשה"ר, האם האיסור הוא גרימת הנזק לחבירו, או שהוא משום עצם הדיבור ואפילו אם אינו גורם נזק. ובחקירה זו יש כמה נפק"מ למעשה.

-האם מותר לספר באופן שיודע שהשומע לא יאמין לדבריו. [עי' **במ"ח כלל ג' סק"ז** שהביא את דברי השערי תשובה "המספר לשה"ר שתים הנה קוראותיו" וכו' דיש ב' גדרים באיסור לשה"ר ואפילו אם אינו גורם נזק אסור].

-האם מותר לספר דבר שכבר ידוע לשומע. [עי' **במ"ח כלל ה' סקי"א** שאסר בזה ע"פ הנ"ל].

-האם מותר לספר דבר שאין בו גנאי אבל גורם נזק לחבירו, כגון נזק בממונו או בגופו. [עי' בבמ"ח **כלל ד' סק"א וחלק ב' כלל ט' סק"א** בשם הרמב"ם שיש בזה איסור, ויל"ע האיך מתיישב עם הנ"ל].

-יל"ע האם יש חילוק בכל הנ"ל בין לשה"ר לרכילות.

בס"ד

**לאו ב' - "לא תשא שמע שוא"**

**שתי דרכים בגדר איסור קבלת לשה"ר**

1. בדברי החפץ חיים מובאות שתי דרכים בגדר האיסור של "לא תשא שמע שוא":

דרך א': "שוא" פירושו **שקר**, וגדר האיסור הוא משום שיש חשש שקר. ועי' בבמ"ח כאן שביאר דרך זו בב' אופנים, האם הוא מצד השומע שאינו יודע אם הדברים אמת, או משום שהתורה ירדה לסוף דעת המספר שאי אפשר שלא יערב דברים שאינם נכונים.

דרך ב': "שוא" פירושו **דבר שאין בו ממש**, ולא מטעם שקר. כדרך זו נקט **היד הקטנה** שהוזכר בבמ"ח כאן, והובא לשונו בהגהה על כלל ו' סקכ"א[[3]](#footnote-3).

נפק"מ בין שתי הדרכים, עי' **במ"ח ח"ב כלל ו' סק"ח** לענין מהימן כבי תרי. [ומשמע שהחמיר לדינא כוותיה, ויל"ע מהבמ"ח כלל ז' סקכ"ה לענין דברים הניכרים דמשמע שאין איסור בעצם השמיעה אלא רק משום שמכשיל את המספר].

**לא תשיא**

1. יש לעיין מדוע צריכינן לשני לאוין על המספר, גם "לא תלך רכיל" וגם "לא תשיא". [עי' בבמ"ח כלל א' סק"ד בהגהה ובכלל ו' סק"ב בהגהה שעמד בזה].
2. יש לעיין האם יש נפק"מ וחילוק בגדר האיסור בין "לא תלך רכיל" לבין "לא תשיא". [עי' בבמ"ח לאוין סק"ד לענין מספר לשה"ר לכמה שומעים דאינו עובר על "לא תלך רכיל" על כל אחד ואחד, אולם לענין "לא תשיא" מסתפק שם. וע"ע בבמ"ח סק"ח לענין לא תקום ולא תטור דיש חילוק בין "לא תלך רכיל" לבין "לא תשיא"].

**יסוד חשוב למעשה בענין קבלת לשה"ר**

1. עי' בבמ"ח כלל ו' סק"א שכתב יסוד חשוב מאוד בענין קבלת לשה"ר ששופך אור חדש באופן הקיום למעשה של איסור קבלת לשה"ר. [מצוה לפרסם].

בס"ד

**לאו ג' - "השמר בנגע הצרעת"**

**עשה א' - "זכור את עשה ה' אלוקיך למרים"**[[4]](#footnote-4)

**חילוקים בין הלאו והעשה**

1. בבמ"ח מבואר שיש חילוק בין הלאו והעשה לענין המקבל, וצ"ב מדוע. עוד מבואר בבמ"ח שלענין "השמר בנגע הצרעת" לא ברירא ליה דהוא לאו גמור, אולם לענין "זכור למרים" נקט בפשיטות שהוא עשה גמור, וצ"ב מה החילוק בזה והרי שניהם הוזכרו כאחת בספרא.

**בזמננו**

1. יש להעיר מדוע גם בזמננו, שאין צרעת על לשה"ר, נקט הח"ח שעוברים בלאו ועשה אלו.[[5]](#footnote-5)

**דעות הראשונים**

1. הח"ח מביא בשם הרמב"ן ש"'זכור למרים" הוא עשה גמור, וכן דעת הסמ"ק, ומקורם מהספרא. אמנם יש לידע שהרמב"ם ושאר מוני המצוות לא מנו אותו לעשה. וביאר בארצות החיים (סי' א ארץ יהודה סק"ד) ששאר הראשונים ס"ל דלא קיי"ל כהספרא משום שבגמרא בשבת מוכח לא כך, עיי"ש. וכעי"ז ביאר בערוך השולחן (סי' ס סע' ד-ה). עוד מצינו בפירוש הראב"ד והר"ש לספרא ש"תהא שונה בפיך" היינו ללמוד הלכות נגעים. והמהרי"ל (הל' עשי"ת) כתב ש"תהא שונה בפיך" הפירוש הוא שלא לדבר בפיו דיבורי לשה"ר.

**אופן הקיום למעשה**

1. הח"ח כתב שמי שמספר לשה"ר מבטל עשה ד"זכור למרים".[[6]](#footnote-6) אמנם בספרא שהובא ברמב"ן חזינן שיש חיוב להזכיר בפיו את מעשה מרים כמו עשה ד"זכור את עשה עשה לך עמלק" ממש. וכבר תמה בשמירת הלשון (שער התבונה פי"ב בהערה) מדוע אין נוהגין להזהר בזה לזכור בפה מעשה מרים.

ועי' במגן אברהם (סי' ס סק"ב) בשם הכוונות שכל הזכירות הן מצוות עשה ולכן כשיאמר "להודות לך" באהבה רבה יכוין על מעשה מרים, שהפה נברא רק להודות לשמו ולא לספר לשה"ר. וביאר המג"א שהטעם שלא תיקנו על כך קריאת התורה כפי שתיקנו במעשה עמלק, הוא מפני שיש בזה גנותן של ישראל, עיי"ש.

ובפוסקים יש כמה ביאורים בדעת המג"א. הגר"ז שם נקט שכוונת המג"א להחמיר כדעת הרמב"ן שיש חיוב להזכיר מעשה מרים בפיו כל יום. אולם המחצה"ש שם כתב שמדאו' יוצאים פעם בשנה בקריאת התורה שקוראים בשבת פרשה זו, [ולפי"ז המג"א לא נתכוין שיש חיוב לזכור כל יום מעשה מרים אלא רק מצוה בעלמא]. והחיד"א (בשו"ת יוסף אומץ סי' כג) נקט שאין כוונת המג"א שיש בזה קיום עשה ממש שהרי אין מוציא בפיו אלא רק חושב בליבו. ובארצות החיים (שם) כתב שלא קיי"ל להלכה כהרמב"ן משום שרוב הראשונים פליגי עליו, וכוונת המג"א למצוה בעלמא ולא לחיוב ממש מדינא.

בס"ד

**לאו ד' - "לפני עור לא תתן מכשול"**

**נפק"מ למעשה בלאו ד"לפני עור"**

1. עד עתה הביא החפץ חיים בלאוין שיש על המספר עצמו והשומע עצמו, אולם בלאו דלפני עור האיסור הוא על כך **שמכשיל את חבירו** באיסור. ויש בזה נפק"מ למעשה היכן שלמספר עצמו או לשומע עצמו יש היתר על הסיפור, מ"מ אם לחבירו אין היתר, אסור לו לספר או לשמוע, משום שמכשיל את חבירו. כגון לענין אפי תלתא מבואר **בכלל ב' סעיף י'** שאם המספר יודע שהשומע יאמין לדבריו ויוסיף עליהם, אסור לספר לו, ואע"פ שיש היתר על עצם הסיפור מ"מ כיון שהשומע עובר באיסור יש בזה לפנ"ע. וכן מבואר **בכלל ד' סעיף יא** שמי שרוצה לברר אצל חבירו לתועלת, הרי הוא חייב להודיע לחבירו שהסיפור הוא עבור תועלת, דאל"כ נמצא מכשילו בסיפור לשה"ר [שהרי חבירו אינו מתכוין לתועלת], ויש בזה לפנ"ע.

**סיפור לשה"ר לכמה שומעים**

1. בבמ"ח כאן הסתפק האם המספר לכמה שומעים עובר ב"לא תשיא" על כל אחד מהשומעים, או שעובר רק בלאו אחד. ונפק"מ לענין השומע כאשר יש כבר שומעים אחרים זולתו האם עובר בלפנ"ע.

ולדינא, בדברי החפץ חיים כאן משמע שנשאר בספיקא דדינא, אולם **בבמ"ח כלל ו' סק"ג** מבואר שנקט לדינא לקולא [וכן משמע בהערה על עשין סעיף ה'], וצ"ע.

1. עיי"ש שיש בנידון זה נפק"מ למעשה, כגון אם אחד מהשומעים צריך לשמוע את הסיפור לתועלת אבל המספר אינו מכוין לתועלת, האם מותר לו לבא ולשמוע את הסיפור. עוד נפק"מ אם השומע רוצה לשמוע את הסיפור בכדי להראות אח"כ בפני שאר השומעים שדברי המספר אינם אמת.
2. יש לשים לב שהספק הנ"ל הוא רק לענין "לא תשיא", אולם לענין "לפני עור" מבואר בדברי החפץ חיים שהמספר ודאי עובר על כאו"א מהשומעים, שהרי גורם לכל אחד ואחד לעבור באיסור קבלת לשה"ר. עוד יש לדייק בבמ"ח, שהסתפק רק לענין "לא תשיא", אולם לענין "לא תלך רכיל" משמע שפשיטא ליה שאינו עובר, ויש לעיין מדוע.
3. עוד העירו רבים במש"כ החפץ חיים שאם יש שומעים אחרים זולתו אינו עובר בלפנ"ע, דלכאו' אין זה מתיישב עם דברי המשנה למלך הידועים (הל' מלוה ולווה פ"ד ה"ב) שהלווה מישראל בריבית עובר בלפנ"ע גם אם יש ישראלים אחרים שיכולים ללוות מהמלווה, משום שגם הם מצווים בלפנ"ע ואסור להם להכשיל את המלווה וממילא אין זה בגדר חד עברא דנהרא.

בס"ד

**לאו ה' - "השמר לך פן תשכח את ה' אלוקיך"**

**לאו ו' - "ולא תחללו את שם קדשי"**

**הערות לעורר לב המעיין**

**לאו דגאוה**

1. יל"ע האם עובר בלאו זה רק בזמן שמספר את הלשה"ר, או שעובר כבר קודם לכן על הגאוה שליבו. ויסוד השאלה הוא האם איסור גאוה הוא על הגאוה שבלב, או רק על מעשים של גאוה. עי' חוט שני הל' מילי דנזיקין עמ' שסג ובספר שפתי כהן להגרא"י קוק שליט"א סי' ט' מש"כ בזה.
2. יל"ע מדוע לגבי המקבל אין שייך לאו זה, והרי לכאו' גם לגביו איכא למימר שאם היה מכיר בנגעי עצמו לא היה הולך לשמוע על נגעי חבירו.

**לאו דחילול ה'**

1. ידוע להתקשות במש"כ החפץ חיים שבאיסור לשה"ר אין שום הנאה, ומפורסם כן בשם החזו"א [וכן מובא בספר אעלה בתמר עמ' לו]. אמנם בשערי תשובה ש"ג אות ר' לכאו' מבואר להדיא כהח"ח, עיי"ש.

ובמה שהוכיח הבמ"ח מהגמ' דנחש אין לו הנאה כמו בעל הלשון, עי' ברשב"א ב"ק ב: שכתב שאעפ"כ נחש חשיב שן ולא רגל משום דאכתי יש לו הנאה. וצ"ב. אמנם התוס' ב"ק טז. כתבו שנחש חשיב רגל. עי' חוט שני הל' לשה"ר פרק א' סק"ב מש"כ בזה.

1. עוד צ"ע בחידוש הח"ח שאפילו בהנאת ממון עוברים בלאו זה, דצ"ב מה החילוק בין הנאת ממון לשאר הנאות והרי סוכ"ס יש בזה הנאה ואינו עושה כן משום פריקת עול. וכן צ"ב בראיית הח"ח מהרמב"ם בענין שבועת ביטוי שהרי ברמב"ם לא מבואר שבכל גווני של שבועת ביטוי עוברים בלאו דחילול ה', ומנ"ל שגם באופן של כפירת ממון עוברים בזה. [[7]](#footnote-7)

בס"ד

**לאו ז' - "לא תשנא את אחיך בלבבך"**

**הערות לעורר לב המעיין**

**האם עוברים ב"לא תשנא" כאשר השנאה היא גלויה**

1. הח"ח כאן ובמשנ"ב סי' קנו סק"ד נוקט כפי המבואר ברמב"ם שלאו ד"לא תשנא" נאמר רק היכן שהשנאה נסתרת, אבל בשנאה גלויה אין עוברים בלאו זה.

והדבר טעון בדיקה האם[[8]](#footnote-8) גם שאר הראשונים מסכימים עם הרמב"ם בזה, או שהרמב"ם הוא יחידאה. עי' היטב בדברי **הרמב"ן עה"ת** שם, וכעי"ז ביראיםסי' לט, ויש לדון האם ס"ל כהרמב"ם או שיש חילוק ביניהם. וע"ע **בקהילות יעקב** ערכין סי' ד' שדייק מכמה ראשונים שפליגי על הרמב"ם, ויל"ע מה דעת הח"ח האם ס"ל שאעפ"כ יש לפסוק כהרמב"ם מאיזה טעם, או שמא ס"ל שאין הכרח בדברי הראשונים הנ"ל לומר שפליגי על הרמב"ם.

**טעמיה דהרמב"ם**

1. המעיין ברמב"ם יראה שלא נתבאר בדבריו מהו הטעם שאין עוברים בלאו כאשר השנאה אינה נסתרת. ובבמ"ח כאן נתן טעם מנפשיה, שכאשר השנאה גלויה חבירו יכול להשמר מפניו. אולם היד הקטנה (דעות פ"ז ס"ד) נתן טעם אחר לדבר, שכאשר הוציא שנאתו לחוץ, השנאה כבר נתקררה ואינה גדולה כ"כ. ועי' בפירוש ארחות חיים על הח"ח שהביא בשם הגר"א גנחובסקי כמה נפק"מ בין הטעמים.

**שיעור השנאה שנאסר**

1. יל"ע מהו שיעור השנאה שעוברים עליה בלאו, שהרי מסתבר שלא על כל שנאה כלדהיא עוברים בלאו דאורייתא.

ומצינו בזה בפירוש המהרש"ל על הסמ"ג (ל"ת פ') שכל שלא דיבר עם חבירו באיבה ג' ימים הרי זה בגדר שנאה שנאסרה בלאו זה, כפי שמצינו בגמרא סנהדרין כז: לענין שונא שפסול להיות דיין. וכן נקט בספר **אהבת ישראל** (פ"ב), והוסיף שעובר בלאו אפילו אם נמנע מחמת איבה שאינה גדולה כ"כ, וז"ל "והנה מצוי מאוד בין אנשים שלפעמים בשביל סכסוך קטן שהיה ביניהם יש להם תרעומת זה על זה, אף ששנאה גמורה אינה נראית ביניהם, אך מכל מקום אינם רוצים להפגש יחד. ובאמת שבענין זה נקרא שונא, ועובר על לאו דלא תשנא את אחיך בלבבך, **ועל כן צריך האדם שיתבונן בדבר זה** **שאפשר שבשביל דבר קטן יכשל האדם בעוון החמור הזה שהוא נורא עד למאוד**".

וי"א שגם אם הוא בגדר "שמח לאידו", דהיינו שיש לו שמחה כאשר מתרחש לחבירו דבר רע, עובר בלאו זה.

בס"ד

**לאוין ח' ט' - "לא תקום ולא תטור"**

**כמה הערות לעורר לב המעיין**

**צערא דגופא**

1. הח"ח מביא מחלוקת ראשונים בין היראים לרמב"ם האם לא תקום ולא תטור נאמרו גם בצערא דגופא.

ויל"ע מהו הביאור בדברי היראים מה הסברא לחלק בין צערא דגופא לנזק ממוני.

1. עוד יל"ע, דהנה הבמ"ח בסוה"ד מסתפק לדעת היראים מה הדין באופן שציערוהו צער הגוף האם מותר לנקום בענייני ממון. וצ"ב מה הסברא לומר שאסור והרי בכלל מאתים מנה.
2. ולענין הלכה, הבמ"ח כאן כותב דהוא ספיקא דאורייתא ולחומרא. אולם יל"ע **דבבמ"ח ח"ב כלל ה' סק"ז** לכאו' מבואר דנקטינן כהמתירים. וצ"ע למעשה.

**סיפור לשה"ר אם נחשב כצערא דגופא**

1. ע"ע בבמ"ח שם שמבואר שסיפור לשה"ר על חבירו אינו נחשב כצערא דגופא. אולם יל"ע דבבמ"ח כאן משמע שנחשב כצערא דגופא, שהרי כתב שלדעת היראים מי שביזו אותו ומחמת כן הלך וגינהו בפני אחרים, לא עבר בלאו ד"לא תלך רכיל" [ורק ב"לא תשיא"]. וכן מתבאר בהמשך דברי הבמ"ח. ועי' בספר עלי באר מש"כ בזה.
2. עוד צ"ב מדוע באופן הנ"ל אינו עובר בלא תלך רכיל, ובשלמא על לא תיקום אינו עובר משום שציערו צערא דגופא, אולם מי התיר את הלאו דלא תלך רכיל. ולכאו' מבואר כאן חידוש גדול, דההיתר דצערא דגופא כולל לא רק לאו דלא תיקום אלא גם לאוין אחרים. ויל"ע מה המקור לזה, ויל"ע אם יש עוד לאוין שהותרו.

**אופן הקיום למעשה**

1. יש להתבונן בגדר החיוב של לא תיטור, מהו האופן להסיר מהלב את הפגיעה ולא לנטור בליבו על כך.

ומצאתי בזה ג' דרכים. **א'** דברי החינוך שהובאו בבמ"ח כאן. **ב'** עי' ברמב"ם הל' דעות פ"ז ה"ז וז"ל "הנוקם את חבירו עובר בלא תעשה שנא' לא תקום, ואע"פ שאינו לוקה דעת רעה היא עד מאוד, אלא ראוי לאדם להיות מעביר על כל דברי העולם שהכל אצל המבינים דברי הבל והבאי ואינן כדאי לנקום עליהם". **ג'** דרך נוספת ראה בשמירת הלשון שער התבונה פ"ו בשם הירושלמי.

בס"ד

**לאו י - "לא יקום עד אחד באיש"**

**לאו יא - "לא תהיה אחרי רבים לרעות"**

**לאו יב - "לא יהיה כקרח וכעדתו"**

**הערות בענין האיסור להחזיק במחלוקת**

**האם המחזיק במחלוקת עובר בלאו**

1. מקור הדין הוא מגמרא מפורשת **סנהדרין דף קי.** [כדאי לראות בפנים, יש שם תוספת דברים]. אולם נחלקו הראשונים האם הגמרא היא כפשוטה שהוא לאו דאורייתא, או שכוונת הגמרא לאסמכתא בעלמא, [בשו"ת חוות יאיר סי' ט' כתב שמצינו כן טובא בדברי חז"ל שאמרו שעובר בלאו ואין כוונתם ללאו ממש, עיי"ש].

וע"ע בשמירת הלשון פרק ט"ו בהערה שגם להראשונים שאין בזה לאו גמור מ"מ יש בזה איסור, ואיסור זה הוא חמור יותר מחצי שיעור, ונפק"מ לדינא במי שנשבע להחזיק במחלוקת דקרוב הדבר שלכו"ע חשיב כנשבע לבטל את המצווה.[[9]](#footnote-9)

**כמה ספיקות בגדר האיסור**

1. גדרי האיסור צריכים עיון רב ולא נתפרשו בפוסקים, ונציין כאן כמה דוגמאות של ספיקות לדינא.

- מהו הפירוש 'להחזיק' במחלוקת, האם כל מי שנוקט צד במחלוקת עובר באיסור, או שהאיסור הוא רק לחזק את המחלוקת ולהגדיל אותה.

- מהו השיעור של מחלוקת שעוברים עליה באיסור, האם דוקא כשיש קבוצה של אנשים כנגד קבוצה אחרת, או אפילו סכסוך בין שני אנשים הוא בכלל זה. עוד יל"ע האם אפילו על ויכוח קטן כבר עוברים באיסור, או רק בסכסוך משמעותי.

- מה הדין במי שיודע שהוא צודק, האם גם הוא עובר בלאו זה, או רק הצד שאינו צודק עובר, [או שגם הצד שצודק צריך לחשוש שמא באמת אינו צודק ורק היצר מעוור את עיניו]. ואת"ל שגם הצד שצודק עובר, מה מוטל עליו לעשות, והאם צריך לוותר על המגיע לו ע"פ דין בשביל למנוע את המחלוקת.[[10]](#footnote-10)

בס"ד

**לאו יג - "לא תונו"**

**לאו יד - "לא תשא עליו חטא"**

**האם בכל ענייני צער עוברים בלאו**

1. יש לדקדק בלשון החפץ חיים שכתב שאיסור אונאת דברים הוא באופן שאומר לחבירו דברים שמצערים אותו "ולא יוכל להעזר מהם", וכן הוא לשון החינוך, ויש לעיין האם הלאו הוא דוקא בכה"ג או שלאו דוקא.

עוד יש להעיר **דבמשנה ובגמרא ב"מ נח:** הובאו כמה דוגמאות לאונאת דברים [כדאי לראות בפנים להרחבת הענין], וצ"ב מדוע הובאו הרבה דוגמאות ולא אמרו שכלל הדברים הוא שלא לצער את חבירו בשום אופן. ויל"ע האם הלאו הוא דוקא דומיא דהנך.[[11]](#footnote-11)

**שלא בפניו**

1. מבואר בחפץ חיים חידוש גדול דאיסור אונאת דברים הוא רק בפניו. ויש לעיין מה הסברא בזה, ומה המקור לזה.

עוד קשה שלכאו' הדברים נסתרים מגמרא מפורשת בב"מ נח: אם היו חמרין מבקשים ממנו תבואה וכו', וחזינן שאף שלא בפניו עובר.

**האם מותר לצער את חבירו בעת שמוכיחו**

1. עי' בבמ"ח סקי"ד שלאו ד"לא תשא עליו חטא" נאמר אפילו במקום שמוכיחו. ומשמע ש"לא תונו" הותר במקום תוכחה. ויל"ע מהו טעם החילוק ביניהם. עוד יל"ע מהו הטעם שאין עוברים על לא תונו וכי מותר לעבור על איסור דאו' בשביל לקיים מצות תוכחה.

וע"ע ברמב"ם הל' דעות פ"ו ה"ח דגם "לא תשא עליו חטא" הותר באופנים מסוימים. ויל"ע בכל זה.

**איסור אונאה בקטנים**

1. עי' חידוש גדול בחינוך מצוה של"ח שעל קטנים לא נאמר הלאו ד"לא תונו". ועמד בזה המנחת חינוך שם, עיי"ש שחולק לדינא. ויל"ע לדעת החינוך מה הסברא לחלק בזה בין קטנים לגדולים. עוד יל"ע מה הדין לענין "לא תשא עליו חטא" האם ג"כ לא נאמר על קטנים.

בס"ד

**לאו טו - "כל אלמנה ויתום לא תענון"**

**לאו טז - "לא תחניפו את הארץ"**

**לאו יז - "לא תקלל חרש"**

**יסוד איסור חנופה**

1. מבואר בדברי החפץ חיים [ומקורו בראשונים] שאיסור חנופה הוא רק באופן שמחזיק ידי עוברי עבירה. ועי' **בשערי תשובה שער ג' קפז-קצט** שהביא אופנים רבים שעוברים באיסור זה, כגון שלא לשבח רשעים, שלא להסכים עמהם במעשיהם [ובכלל זה מי שרואה מעשה עוול ואינו מוחה ונראה כמסכים עמהם], לכבד רשעים, להתחבר עמם, ועוד.
2. יש לעיין במה שונה לאו דחנופה מלאו דלפני עור, שהרי גם לפנ"ע עניינו שלא לגרום לאחרים לעבור איסורים. עוד יש לעיין מדוע לאו דחנופה חמור יותר משאר הלאוין שצריך למסור עצמו לידי סכנה בשביל שלא לעבור עליו.[[12]](#footnote-12)
3. אמנם בעיקר הענין שיש למסור עצמו לידי סכנה, עי' **בהשמטות בסוף הח"ח,** **דהתוס' בסוטה מא:** פליגי, וכן נפסק במשנ"ב סי' קנו סק"ד.[[13]](#footnote-13)

**קללה בלי שם או כינוי**

1. בלשון הח"ח משמע שלאו דקללה נאמר רק היכן שמקללו בשם. אמנם עי' בשו"ע חו"מ סי' כז ס"א דיש איסור דאו' גם בלי שם, ורק לענין מלקות בעינן שם או כינוי. וע"ע בחזו"א סנהדרין סי' כ' סק"ז דגם ללא שם או כינוי יש לאו דאו' ממש. ויל"ע מה דעת הח"ח בזה.

**תימה גדולה בדברי החפץ חיים**

1. עי' בבמ"ח סקי"ז שהקשה מדוע **בגמרא בכתובות מו.** הביאו אזהרה למוציא שם רע משום "לא תלך רכיל" ולא משאר הלאוין שנמנו בפתיחה כאן, ותירץ הבמ"ח שהם לאוין שבכללות, וכגון "לא תונו" שכולל כמה עניינים.

וצ"ע שהרי שאר הלאוין אינם על עצם הלשה"ר אלא הם איסורים צדדיים. [ובשלמא "לא תשיא" ו"השמר בנגע הצרעת" הם אזהרה על איסור לשה"ר עצמו, אולם בדברי הבמ"ח מבואר שהקשה גם מלאו ד"לא תונו"].

עוד צ"ע מדוע "לא תונו" חשיב לאו שבכללות והרי כל אופני הצער שהובאו בגמרא בב"מ הם אותו איסור, לצער את חבירו, ואלו רק אופנים בעלמא איך לגרום צער.

וע"ע **שו"ת מנחת שלמה** **ח"א סי' פא** שהקשה עוד על דברי הבמ"ח כאן, ומה שהביא ליישב בזה.

בס"ד

**עשה ב - "ואהבת לרעך כמוך"**

**כמה נידונים בגדר העשה ד"ואהבת לרעך כמוך"**

1. האם עשה זה הוא על אהבת הלב, או על מעשים של אהבה.

יש לעיין בדברי החפץ חיים האם כוונתו שעובר בעשה של "ואהבת לרעך כמוך" גם לפני שמספר את הלשה"ר על כך שאינו אוהב את חבירו בליבו, או שעובר רק בשעת הסיפור.[[14]](#footnote-14)

1. האם העשה הוא רק להמנע מלהזיק לשני בשב ואל תעשה, או שיש חיוב גם בקום ועשה.

עי' במהרש"א שבת דף לא. שדקדק את לשון הגמרא שם "דעלך סני לחברך לא תעביד" מדוע נקטו בלשון שלילה ולא בלשון חיוב, והוכיח מכך שהחיוב הוא רק שלא להרע לחבירו, אבל אין חיוב להיטיב בקום ועשה, עיי"ש. [וע"ע בפרי מגדים או"ח סי' עב א"א סק"ד וסי' קנו א"א סק"ב (ד"ה ומ"ש) שהביא את דברי המהרש"א, עיי"ש מה שכתב בזה].

-יש לעיין היטב בלשון הרמב"ם והחינוך שהובאו בבמ"ח כאן האם אפשר להוכיח מדבריהם להנ"ל. וכן יש לעיין בדברי הרמב"ן עה"ת ויקרא יט יח.

-עוד יש לעיין ברמב"ם הל' אבל פי"ד ה"א שכתב שמצוות ביקור חולים ניחום אבלים לוויית המת הכנסת כלה שמחת חתן וכלה ועוד הם מצוות שמדבריהם, אולם הם בכלל "ואהבת לרעך כמוך". [וכ"כ הרמב"ם בספר המצוות שורש א' והרמב"ן שם]. ולכאו' דבריו צ"ב ממנ"פ, ויש בזה כמה דעות באחרונים האם כוונתו שמצוות אלו הם מדאו' מדרבנן, עי' קרית ספר הל' אבל שם, ביכורי יעקב סי' תר"מ (בתוספת ביכורים), וביאור הלכה סו"ס עב.

**אופן הקיום למעשה**

1. יש לעיין היאך מקיימים למעשה מצוה זו, היאך יכול אדם להכניס בליבו אהבה למי שאינו מרגיש קשר עמו. עי' בתומר דבורה פ"א, ובמהר"צ חיות שבת דף לא. וע"ע בספר שמירת הלשון שער התבונה פרק ו' שהאריך בזה.

בס"ד

**עשה ג - "בצדק תשפוט עמיתך"**

**גדרי המצוה**

1. בסעיף זה מבואר שישנם פרטים רבים במצוה זו, ולא כל אנפי שוין, אלא תלוי באדם העושה את המעשה, ותלוי גם במעשה עצמו להיכן הוא נוטה אם לכף חובה או לכף זכות.

להשלמת הענין כדאי לראות גם **כלל ג' סעיפים ז' ח'** שם מתבארים פרטים נוספים במצוה זו, כגון לענין אדם בינוני שעשה מעשה שנוטה לכף חובה, ובבמ"ח שם הביא ב' ראיות לזה, ובכל אחת מהן יש לדון טובא.

**שאר דיני התורה**

1. בכמה דוכתי מבואר שהחילוקים הנ"ל [לענין צדיק ורשע וכו'] אינם רק לענין מצות "בצדק תשפוט עמיתך" אלא גם לענין שאר דיני התורה. בכלל ג' שם משמע שחילוקים אלו נוגעים גם לדיני סיפור לשה"ר. **בכלל ו' סעיפים ז-ח, וחלק ב' כלל ה' סע' ו'** מבואר דשייכי גם לענין דיני קבלת לשה"ר. ובבמ"ח כלל ג' סק"י מבואר דשייכי גם לדיני מצות תוכחה ודיני איסור קללה.

**ביאור החילוקים**

1. גדרי מצות "בצדק תשפוט עמיתך" טעונים ביאור רב;

- מהו פשר החילוקים בין צדיק בינוני ורשע.

- מהו פשר החילוקים בין אם המעשה נוטה לכף חובה או שנוטה לכף זכות.

- מדוע החילוקים הנ"ל שייכים גם לשאר דיני התורה [כנ"ל באות ב].

- מהו גדר בינוני ורשע לענין זה. [ומה הדין תינוק שנשבה, האם דינו כרשע בענייננו].

- מדוע אדם שאין מכירין אותו אין חיוב לדונו לכף זכות, [ומדוע לא אמרי' ספק דאו' לחומרא],

- צריך ביאור בעיקר החיוב לדון לכף זכות, וכי התורה מצווה עלינו לעשות שקר בנפשנו ח"ו.

בס"ד

**עשה ד - "וחי אחיך עמך"**

**עשה ה - "הוכח תוכיח"**

**האם יש מצות תוכחה גם קודם החטא**

1. בדברי החפץ חיים מבואר שמצות תוכחה אינה רק לאחר החטא אלא היא גם קודם החטא, דהיינו אם רואה שחבירו בא לחטוא צריך למונעו מכך. ולכאו' הוא חידוש גדול, שהרי קודם החטא הוא דין 'אפרושי מאיסורא' ובפשטות היה נראה שהוא דין אחר, אולם מבואר כאן שהם אינם דינים חלוקים אלא אפרושי מאיסורא יסודו הוא ממצות תוכחה.[[15]](#footnote-15)

**אם לא ישמעו לו**

1. מבואר בחפץ חיים שאם לא ישמעו לו אין חיוב להוכיח. אמנם **ברמ"א או"ח סי' תרח ס"ב** מבואר שבאיסור דאו' יש חיוב להוכיח אפילו אם לא ישמעו לו. ועי' בביאור הלכה שם (ד"ה אבל) שנחלקו בזה הראשונים [ולא נתבאר להדיא איך הכריע להלכה][[16]](#footnote-16).

וצ"ב דכאן פסק הח"ח שפטור אם לא ישמעו לו, ואילו בכלל ו' סק"ט הביא את דברי הרמ"א להלכה, עיי"ש, [והביא שם טעם נוסף מדוע צריך למחות אפילו שאל ישמעו לו].

**מתי אפשר להניח למספר לגמור סיפורו**

1. עי' בהגהה שיש חיוב להפסיק את המספר כבר בתחילת סיפורו ולא להמתין שיגמור דבריו, משום שכל דיבור ודיבור הוא איסור בפ"ע, אולם ישנם אופנים שיכול להמתין ולהוכיח רק לאחר הסיפור, כגון אם צריך לשמוע לתועלת. וצ"ב היאך הצורך שלו לתועלת מתיר שלא להוכיח את חבירו, והרי אכתי חבירו עובר באיסור בכל דיבור ודיבור.

ועוד צ"ב **דבכלל ד' סע' יא** מבואר שלענין "לפני עור" אין היתר בזה שצריך לשמוע לתועלת, משום שמכשיל את המספר, וכן מבואר **בבמ"ח כלל ו' סק"ג**, וכן משמע בסוף ההגהה כאן, וצ"ב מהו פשר החילוק בזה בין מצות תוכחה ללפני עור.

**להסיט את נושא השיחה**

1. עי' **בבמ"ח כלל ט' סקי"ב** שמי שמשוחח עם חבירו והוא מתחיל לדבר לשה"ר, צריך להסיט את השיחה לנושא אחר משום אפרושי מאיסורא.

**ספק**

1. דבר מצוי שרואים אחד שעושה מעשה ולא ברור אם הוא עושה איסור, ויל"ע האם בכה"ג יש צריך להעיר לו. ולכאו' יש בזה סתירה בח"ח, שבבמ"ח כלל ג' סקי"ג מבואר שבמקרה של ספק הרי זה תלוי בגדרי המצוה של בצדק תשפוט עמיתך. אולם בבמ"ח כלל ד' סקי"ח מבואר לענין ת"ח שעבר עבירה שצריך לדון לכף זכות שעשה תשובה אולם אין זה פוטר ממצות תוכחה [ונחלק על היד הקטנה]. ועוד יש להעיר מדברי הרמ"א יו"ד סי' רמב סכ"ב שבדאו' צריך להוכיח בספק. ועי' חוט שני פ"ב סק"ב מש"כ בזה.

בס"ד

**עשה ו' - "ובו תדבק"**

1. הנפק"מ שיש בעשה זה עי' כלל ו' סקט"ז בהגהה ובסקי"ח שם באופן שיש חבורת אנשים שמכירם שהם אנשים שנכשלים בקביעות בלשה"ר, שיש איסור לילך ולישב עמהם משום שעובר על עשה של "ובו תדבק".
2. כעין עשה זה כבר מצינו בלאו י"א "לא תהיה אחרי רבים לרעות" שאף הוא עניינו שלא להתחבר עם בעלי לשה"ר. ויל"ע האם יש חילוק ביניהם בגדר האיסור. [יש להעיר שבכלל ו' שם לא הובא שעובר בלאו הנ"ל אלא הוזכר רק העשה, ומשמע שיש חילוק ביניהם].
3. יש לדקדק בלשון הח"ח שכתב שהאיסור הוא באופן שיש חבורה של בעלי לשה"ר, ומשמע שאם יש רק אדם אחד אין איסור להתחבר עמו. ויל"ע אכן אפשר לסמוך על דקדוק זה למעשה.

-עוד יל"ע שהרי החיוב לעשות פרקמטיא ולהשיא בתו לת"ח הוא אפילו על ת"ח יחיד, וא"כ מדוע כאן בעינן חבורה.[[17]](#footnote-17)

-עוד יל"ע מהו השיעור של חבורה, האם אפילו שנים, או דוקא שלושה או יותר.

**עשה ח' - "והדרת פני זקן"**

1. ידוע מש"כ החזו"א באגרותיו (ח"ב אגרת קלג) שכשם שמותר לברר על אומן למי שנצרך לו, כך הותר למחזיקים בתורת ה' לדעת את אופי גדולי התורה, ואין בזה משום לשה"ר.

-אמנם המשך דבריו פחות מפורסמים, שכתב שם שצריך בזה זהירות יתירה שמא ישנה מקוצו של יוד ונמצא מוציא שם רע על תלמיד חכם. וא"כ שוברו בצידו שכל ההיתר הוא רק באופן שיודע בוודאות שדבריו נכונים בדקדוק גמור, אולם אם ביזהו יותר מהאמת, איסורו חמור מאוד.

-עוד פשוט שיסוד ההיתר הוא משום תועלת, ועל כן צריכינן בזה את כל תנאי ההיתר של תועלת, כגון שיכוון לתועלת ולא מתוך הנאה לספר לשה"ר.

-עוד יש לציין שבכלל ח' סע' ד' מבואר שהמספר לשה"ר על ת"ח הרי הוא בכלל "דבר ה' בזה", עיי"ש. ויל"ע היאך יש על כך היתר של תועלת. [ועכ"פ ודאי שגם היכן שמותר לספר, יש לדבר בלשון כבוד ולא בצורה של בזיון].

**עשה י' - "כבד את אביך ואת אמך"**

1. מבואר בדברי החפץ חיים שהמספר לשה"ר עובר בעשה דכיבוד אב ואם. וצ"ע שהרי אלו שני עשין נפרדים, 'כיבוד' ו'מורא', כיבוד עניינו לדאוג לצרכי אביו כגון מאכיל ומשקה וכדו', ואילו מורא עניינו שמירה על כבודו של אביו כגון לא ישב במקומו לא יסתור את דבריו וכדו'. וא"כ לכאו' סיפור לשה"ר הוא נכלל במורא ולא בכיבוד.
2. במה שהסתפק הבמ"ח בגדר החיוב של כבוד בעל אמו ואשת אביו, כבר האריכו בזה האחרונים, עי' דרכי משה יו"ד סי' רמ סק"ז, ושאר הנו"כ שם, וכן במנחת חינוך מצוה לג.

אמנם במה שתלה הבמ"ח בחקירה זו אם עובר גם שלא בפניהם, צע"ג, מדוע אם גדר החיוב הוא רק מצד כבוד אביו ואמו אזי אינו עובר שלא בפניהם, והרי גם שלא בפניהם גורם בזיון לאביו ואמו.

1. יש לעיין האם יש היתר של תועלת בלשה"ר על אביו ואמו. עי' חוט שני הל' לשה"ר עמ' שמו מש"כ בזה.

**עשה י"ב - ביטול תורה**

1. מובא בשם החזו"א (תשובות וכתבים סי' עה) שחלק בזה על החפץ חיים וס"ל שאינו עובר בעשה דביטול תורה בזמן שמספר לשה"ר. [ודבריו צ"ע שהרי מצינו טובא כעי"ז, כגון יש החורש חרישה אחת וחייב משום ה' דברים וכדו', ומאי שנא הכא והרי אין שייכות בין האיסור של ביטול תורה לבין האיסור לספר לשה"ר ומדוע לא יעבור בשניהם. והגע עצמך וכי מי שיושב ומדבר דברים בטלים, ועובר בזה בכל רגע ורגע על איסור ביטול תורה, ולאחר זמן עובר לדברי לשה"ר, וכי מעתה יפסיק לעבור על האיסור של ביטול תורה].

**עשה י"ג - "מדבר שקר תרחק"**

1. יש לעיין האם כוונת הח"ח שעובר באיסור שקר רק באופן שחבירו נתגנה יותר מחמת השקר [דומיא דמוציא שם רע שנקרא כך רק אם חבירו נתגנה יותר מחמת שקרו], או אפילו אם חבירו לא נתגנה יותר. דהנה מצינו דכתב היראים (סי' רלה) שעשה זה הוא רק בשקר שגורם נזק או גניבת דעת. וכן מוכח בשערי תשובה (קעח-קפו. והאריכו בזה בספר אורח מישרים (פ"ט סק"א) ובביאור הגרח"ק למס' כותים (סק"ל) דלכן התירו לשנות מפני השלום וכדו' ואם היה בזה איסור דאו' לא היה שייך להתיר. אמנם החרדים (פי"ב סקכ"ו) כתב שיש איסור דאו' גם באופן שאין בזה נזק, ויש שהוכיחו כן מהיד רמה בב"ב דף קעב. ויש להסתפק בדעת הח"ח בזה.

**ארורין**

1. יש לדקדק בלשון החפץ חיים שהמספר לשה"ר "עובר" בארורין, דלכאו' ארורין עניינם הוא עונש ולא איסור. אמנם בספר שפתי כהן להגרא"י קוק שליט"א סי' ל' ביאר דבארורין נאמר גם איסור, עיי"ש.
2. במה שכתב החפץ חיים כאן שעובר ב"ארור מכה רעהו בסתר" גם כשמספר בפניו, צ"ב מדוע והרי אין כאן "בסתר". וגם לכאו' יש בזה סתירה להדיא לכלל ג' סעיף א' שכתב שעובר רק כשמספר שלא בפניו ומקפיד שלא יתגלה לחבירו.
3. יש לעיין במה שכתב הח"ח שעובר על הרבה "עניינים רעים" כמו כעס וכדו', ולכאו' משמע שאין בהם איסור ממש וצ"ב מדוע והרי לכאו' יש בזה עשה ד"והלכת בדרכיו" כמ"ש הח"ח בעשין. [וע"ע כלל ד' סעיף ט' שיש שסבורים שבמידות רעות אין איסור גדול כ"כ אלא הוא רק דבר שאינו הגון].

1. אמנם בשיטת הרמב"ן לכאו' יש סתירה גדולה, דפרשת כי תצא מבואר בדבריו שאין בלשה"ר לא כי אם עשה בלבד, וכבר עמד בזה הח"ח בהשמטות בסוף הספר, עיי"ש מה שתירץ בזה בדוחק גדול. [↑](#footnote-ref-1)
2. יש להעיר שהחפץ חיים שנקט בכל מקום שיש שני מושגים "לשון הרע" ו"רכילות", ו"רכילות" היינו שילוח מדנים, ו"לשון הרע" היינו דברי גנאי, הוא ע"פ דברי הרמב"ם, ודלא כרש"י והרמב"ן. ואכן יל"ע מהו המקור של הרמב"ם לחילוק שני השמות הללו, דבש"ס כמדומה שלא מצינו כן. ועוד צ"ע מדוע להרמב"ם "טוען דברים מזה לזה" זהו דוקא רכילות ולא לשה"ר, מדוע המספר דברי גנאי אינו כרוכל שהולך וטוען מזה לזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. יש לציין שלכאו' בשערי תשובה ש"ג אות ריא מבואר כדרך א', ויל"ע האם כוונת היד הקטנה לחלוק על השע"ת או שכוונתו לפרש כן בדבריו. [↑](#footnote-ref-3)
4. לאו ועשה אלו כרוכים זה בזה, וכמבואר בספרא שהובא בבמ"ח, ולכאו' כדאי ללומדם ביחד. [↑](#footnote-ref-4)
5. והטעם שאין צרעת בזמננו על לשה"ר, עי' בשמירת הלשון שער הזכירה פרק ו'. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובספר חובת השמירה (פ"ג) כתב בשם הג"ר בצלאל הכהן מוילנא שלימוד הלכות לשה"ר כלול בעשה ד"זכור למרים". [↑](#footnote-ref-6)
7. ועי' בספר הזכרון להגר"י הוטנר (עמ' של) שעמד בכל זה, עיי"ש מש"כ לבאר. [↑](#footnote-ref-7)
8. אמנם מבואר ברמב"ם שעובר בעשה ד"ואהבת לרעך כמוך". ויל"ע א"כ מאי נפק"מ בכך שאינו עובר ב"לא תשנא". [↑](#footnote-ref-8)
9. עוד כתב שם וז"ל "תחבולה יש בזה ליצר הרע, אשר בזה ינצח **אף את האדם השלם**, כי יכניסו רק למידת הכעס והנצחון, ואז **כל המעקשים יהיו לפניו למישור**, כי היצר הרע יראה לו אח"כ היתרים רבים. ומלבד שירשהו לדבר לשה"ר ורכילות, וגם אונאת דברים והלבנת פנים וכדו', עוד יזרזהו היצר שעל **אנשים כאלו** **אסור לרחם עליהם ומצוה לרדפם בכל מיני רדיפות**". [↑](#footnote-ref-9)
10. עי' בחמרא וחיי בסנהדרין שם שגם מי שצודק עובר בלאו זה. אמנם עי' בשו"ת אבני נזר יו"ד סי' שיד שיש חילוק בין היכן שהדבר מגיע לו ע"פ דין תורה לבין היכן שאינו מגיע לו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
11. ויש שדייקו מלשון החזו"א באגרותיו (ח"א ריא) "וצריך לזהר שלא לגרום צער לחבירו בדיבור קל, אף לרגע, ויש בזה ל"ת מדאורייתא כדאיתא ס"פ הזהב", ומשמע שאין חילוק ובכל גווני אסור. [↑](#footnote-ref-11)
12. וע"ע **בשו"ת אגרות משה או"ח ח"ב סי' נא** שיסוד איסור חנופה הוא משום הסכמה על איסור ועל דין שקר. ולפי"ז לפי"ז את דברי התוס' בסוטה מא: שהוכיחו מהגמרא בנדרים שאיסור חנופה מותר במקום של פיקוח נפש, ולכאו' צ"ב מדוע נצרכו להביא ראיה לכך והרי איסור זה אינו מג' עבירות, וביאר האג"מ שהתוס' ס"ל כדעת היש"ש בב"ק שיש דין יהרג ועל יעבור על שינוי דיני התורה, וגם איסור חנופה הוא כעי"ז, שמסכים על עוברי עבירה שהם עושים כדין אלא שאינו אומר כן בפירוש, ואם היה אומר בפירוש באמת היה בזה דין יהרג ואל יעבור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
13. אמנם היד הקטנה (הל' דעות פ"י אות יג) כתב דהשע"ת והתוס' לא פליגי, דיש לחלק בין סכנה קרובה דהיא בגדר פיקוח נפש לבין סכנה רחוקה דאינה בגדר פיקוח נפש. [אמנם לכאו' דבריו צ"ב שהרי על כל הלאוין אין היתר לעבור אלא רק במקום פיקוח נפש ממש, וא"כ מה הרבותא באיסור חנופה]. [↑](#footnote-ref-13)
14. בשערי קדושה ח"ב פרק ד' כתב שמי שיש בליבו שנאה על חבירו הרי הוא מבטל בכל רגע עשה ד"ואהבת לרעך כמוך", מלבד מה שעובר בכל רגע בלאו ד"לא תשנא". [↑](#footnote-ref-14)
15. ומצינו שכ"כ גם בשו"ת כתב סופר (יו"ד סי' פג). וע"ע בשאגת אריה (סי' נח) שכתב שאפרושי מאיסורא הוא דין דאו', וכן נקט בפשיטות בשעה"צ סי' שמז סק"ח, אלא שבדבריהם לא נתבאר האם ג"כ סוברים דהוא מדין מצות תוכחה או דס"ל שהוא מדין אחר. אמנם הב"ח (יו"ד סי' שג) כתב דדין אפרושי מאיסורא הוא רק מדרבנן. ולדעת הב"ח לכאו' צ"ל שמצות תוכחה היא רק לאחר החטא ולא קודם לכן. ולכאו' נחלקו בגדר מצות תוכחה. וע"ע בחוט שני הל' יוהכ"פ פ"ד שהרחיב בזה. [↑](#footnote-ref-15)
16. ובביאור מחלוקת הראשונים, עי' קובץ שיעורים ביצה אות סו. ויתכן דתלוי בנידון הנ"ל אם יש מצות תוכחה גם קודם החטא. [↑](#footnote-ref-16)
17. בספר שפתי כהן (סי' יד) כתב שבחיבור ממש יש איסור גם ברשע אחד, ורק באופן שאין חיבור גמור אלא רק שיושב אתם שאינו מתחבר אליהם ממש בעינן חבורה. [↑](#footnote-ref-17)