ציונים והערות -1 אש א
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# סוגיית אשו משום חציו - א' חשוון מס' 1

**אשו משום חציו**

**האם בכל אופן אמרינן אשו משום חציו**

**אשו משום חציו בנפל מידו ובאסכו"מ**

**הערות בדברי הנמוקי יוסף**

**אשו משום ממונו**

**הערות בגפ"ת**

ב'שמעתתא דאש' ישנם כמה וכמה סוגיות, והם בפרק כיצד הרגל (כ"ב. - כ"ג.) וכן בחלקו השני של פרק הכונס, **ובעזה"י תחילה נעסוק בסוגיא הגדולה 'דאשו משום חציו או משום ממונו' והמסתעף.**

**הנה** מזיק ד'אש', מפורש הוא בקרא (כ"ב ה) כי תצא אש וגו', והיינו דהדליק ברשותו והלכה ושרפה אצל חבירו, וקמפרש ר' יוחנן דגדר החיוב דנתחדש בהאי קרא, דהוה כיורה חץ. ולר"ל אינו מוגדר כחציו, אלא חיובו משום 'ממונו המזיק', ור"י חולק דאין ראוי לחייב באש משום 'ממונו' המזיק[[1]](#footnote-2). אמנם דעת רוב הראשונים דלמסקנא (דף כ"ג.) מודה ר"י דאיכא חיוב גם משום ממונו, וס"ל דב' דינים איכא באש, אשו משום חציו, ואשו משום ממונו[[2]](#footnote-3), ונפק"מ בכלו לו חציו כדאיתא בגמ'. **ובענין 'אשו משום חציו' יש כמה נידונים. א.** יש לבאר פלוגתתם וסברתם דר"י ור"ל אי נחשב כיורה חץ. **ב.** האם בכל גוונא ס"ל לר"י אשו משום חציו או לא. **ג.** נידון הנמ"י בשמעתין אם יורה חץ חיובו משום שעושה וחוזר ועושה, או שנחשב שכבר עשה עתה את העתיד להיות, והרבה העירו האחרונים בדבריו. **ד.** לבאר דברי ר"ל דאשו משום ממונו (ואי בעי שיהא בבעלותו), ובמה פליג ר"י.

**סדר הלימוד: ראוי תחילה ללמוד בזריזות את כל הגפ"ת מדף כ"ב. עד כ"ג.** (וללימוד זה סגי בב' ימים), ואח"כ **יש לברר את כל גדרי ודיני אשו משום חציו ואשו משום ממונו הנ"ל**. אמנם ענין השולח את הבעירה ביד חש"ו עם כל המסתעף שם, וכן כל עניני 'טמון' כולל ענין טמון למ"ד משום חציו בדף כ"ג. נעסוק בעזה"י כסוגיא בפ"ע. [וכן כל ענין ליבה ולבתו הרוח נעסוק בו כסוגיא בפ"ע].

# אשו משום חציו

**גדר החיוב לר"י -** **איתמר ר' יוחנן אמר אשו משום חציו.** עי' **פרש"י**, וכ"כ **הרי"ף** 'כאילו בידו הזיק', וכ"כ **הר"ח** דחיובו כדין 'אדם המזיק'. **והנה** בפשטות ר"י לאו מסברא דן כן אלא דזהו גדר הקרא דכי תצא אש[[3]](#footnote-4), ומבואר בראשונים דאין זו גזה"כ מסוימת רק בדין 'מזיק' דאש (דנאמר 'להחשיבו כאילו' ירה חץ), אלא דמהאי קרא **שמעינן דהוא באמת נחשב כיורה חץ ומזיק בידים ממש**, וכאן גלי לן קרא לכל דוכתא דהמדליק אש הוה ממש כיורה חץ. **והראיה** לזה מלק' בעמוד ב' דאיתא דהמדליק גדיש והיה שם עבד כפות וגדי, פטור על הגדיש והגדי, ופירשו רש"י ותוס' והראשונים דהוא משום קלב"מ, הרי מבואר בפשיטות דהדליק אש והאש יצאה והרגה אדם, הרי יש בו כל דין רוצח (בשוגג גולה ובמזיד נהרג), כן כתבו **תוס' סנהדרין** ע"ז. יעו"ש. וכן דעת **תוס' לק' נ"ו.** ד"ה אילימא, וכן מבואר **בשיטמ"ק** לק' נ"ו. **בשם הרא"ה,** וז"ל מיתה ליכא לחיובי על גרמתו אפילו היכא דהוי גיריה, אלא במזיק בגופו או בכחו ואשו למאן דאמר משום חציו, **וחציו ממש כחו גמור חשבינן ליה** עכ"ל, וכ"כ **הרא"ש** סי' ח' חשבינן ליה כאילו ירה חץ בידים והזיק, ואם נשרפה יד חבירו חייב ד' דברים, ואם נשרף אדם חייב עליו כאילו הרגו בידים. הרי מתבאר דאי"ז גזה"כ מסויימת להחשיבו כ'מזיק' אלא הוא דין גמור דמדליק אש הוא יורה חץ[[4]](#footnote-5), [[5]](#footnote-6).

**טענת ר"ל -** ר**"ל מ"ט לא אמר כר"י, חציו מכוחו קאזלי האי לאו מכחו קאזיל.** עי' **פרש"י** דכוונתו להקשות 'דאש מאליה הולכת ודולקת למרחוק', והיינו דתכונת האש הוא להתקדם ולשרוף, וכיון דהאש יש לה חיות וכח עצמי ללכת ולדלוק מאליה לא נחשב 'כוחו'. אולם ר"י ס"ל דמ"מ נחשב מעשה דידיה, דכיון דהוא בידים העמיד דבר כזה שתכונתו שהולך ובוער א"כ הכל מתייחס אליו כחץ, ויש להאריך בביאור הדבר. ועי' הערה[[6]](#footnote-7).

**אמנם** ר"ח פירש שטענת ר"ל היא "דהא אינו הולך מכחו ומזיק אלא מכח **הרוח**", וכן נראה קצת **בר"פ** ד"ה אשו משום חציו, דכתב דכל נידון דשמעתין הוא משום **דלפעמים** אין האש מזיק כי אם ע"י **הרוח שמוליכתו**. ומבואר דטענת ר"ל משום ד'הרוח' מוליכה[[7]](#footnote-8), ולא כפרש"י דאש מאליה הולכת (דהיינו אף בלא רוח, וכגון דהדבר המתבער הוא סמוך מאוד ולא בעי לרוח להוליך האש). **ונראה** דנמנעו מפרש"י, כי על מה שהאש עושה בעצמה מחמת טבעה לא הקשה ר"ל, דבזה ניתן להבין דכיון דאיהו הבעיר את האש שפיר י"ל דכל מה שהאש עושה חשיב ככחו, והכרחו של ר"ל היה רק מהיכא שהרוח מוליכתה.

**ולפי** הר"ח, מתבאר בדעת ר"י דאף ע"י רוח נחשב מעשה דידיה, דהרוח היא טבע קיים ונחשב ד'האדם פועל' ע"י הרוח, וכ"כ **בחי' הר"ן** בסנהדרין ע"ז. שאע"פ שאין האש הולכת בכחו כלל, מאחר שהוא מדליקה במקום רוח מצויה רואין אותה כאלו הוא עצמו עשאה וכו', כיון שהיא בטבע רואין אותה כאלו היה פועל המבעיר האש[[8]](#footnote-9), יעו"ש.

**ועולה,** **דלר"ח ודעימיה** חידושא דפרשת אש הוא **דפעולת הרוח** גופא חשיבא כחציו, ויל"ע לדבריו אולי בדליכא רוח מודה ר"ל, ועי' הערה[[9]](#footnote-10). **ולרש"י** יש חידוש בעצם זה שחייב, דכיון דהבעיר אש **שטבעה להזיק** חשבי' להך אש כחציו, אמנם רש"י פירש את טענת ר"ל דהיא בכל גוונא (גם בדליכא רוח), ולא קאי רש"י אדברי ר"י, ובפשטות לר"י אף בגוונא דאיכא רוח ס"ל דהוה חציו, וגם זה בכלל חידושא דקרא. [ועי' לק' מה דהבאנו מהמהרש"א בסנהדרין ע"ז. ולדבריו תוס' שם פירשו כרש"י, דטענת ר"ל היא כשאין רוח].

**מצית בגוף ממון חבירו -** כתבו **רש"י ותוס'** (ד"ה אשו), דכל הנידון הוא על 'שולח את הבערה', והיינו דבגוונא דהוא עומד ומבעיר אש ושורף את ממון חבירו, אזי אף לר"ל המקום ששורף להדיא הוא נחשב מעשה דידיה, וכן הוא להדיא בגמ' לקמיה גבי 'מקום גחלת'[[10]](#footnote-11), ומסכסכת, וכן לק' בע"ב בהצית בגופו של עבד. **ובגדר 'מקום גחלת'** עי' הערה[[11]](#footnote-12).

**האם בכל אופן אמרינן אשו משום חציו**

**בגמ'** בסנהדרין (ע"ז.) אמר רבא כפתו בחמה ומת חייב סוף חמה לבוא פטור. דדרשינן מקרא ד'מצמצם' חייב, ומה"ט 'כפתו' חייב אע"פ דלא הרגו בידים, אבל כפתו ועתידה החמה לבוא, פטור, דלא רבי רחמנא מצמצם אלא במקום דהתחיל בו ההיזק כבר, כן ביארו שם תוס' ד"ה סוף. וחידשו תוס' שם, דלמ"ד אשו משום חציו אם כפתו בביתו, והוציאו והביאו למקום שעתידה החמה לבוא, הרי הוא רוצח, דמ"ל מקרב האש לדבר או מקרב הדבר לאש, והיינו דפעולתו שנתנו כפות במקום דרוח מצויה עתידה להורגו (היינו החמה), נחשב שהתוצאה מונחת במעשה זה שהביאו שם, כיריית חץ. **וצריך להתייגע הרבה בחידוש זה דמעמיד הדבר לפני הרוח נחשב הכל מעשה דידיה כחץ, דבשלמא כשמביא את המזיק שהולך ע"י רוח נחשב דהוא המוליך, אבל כאשר הביא את הניזק איך יחשב הליכת המזיק כחציו**.[[12]](#footnote-13)

**אולם** בסוף דבריהם כתבו דגם בכפתו בבית פטור, דכח כוחו הוא, דאין חיוב מיתה על אש ברוח מצויה, (אלא דלענין ממון חייב, דלמסקנא לכו"ע אשו משום ממונו נמי). **ולכאו' הוא סותר לשמעתין** דהביאו תוס' שם בריש דבריהם, דאשו משום חציו מחייב נמי מיתה, ונתבארו דבריהם במהרש"א ובחזו"א. **ומסוגיא זו יש לברר וללמוד באיזה אופן אמרינן אשו משום חציו ובאיזה אופן לא.**

**א. חציו שייך רק בלא רוח כלל**. הנה **התוס' בסנהדרין** בסוף דבריהם כתבו מהלך נוסף, דאשו משום חציו שהמית ברוח מצויה, פטור ממיתה דכח כוחו הוא, ורק לענין ממון חייב. וצ"ע משמעתין. ועי' **מהרש"א** (ד"ה בא"ד ואש) דביאר דנקטו עתה דכל דברי ר"י דנחשב חציו ה"מ כשיוצר **אש שהולכת בעצמה בלא רוח כלל** (כדאמר כי תצא אש מעצמה וכו'), אבל כאשר לא נעשה היזק אלא עם הרוח (ואפי' רוח מצויה), לא נחשב חציו אלא כח כוחו, ולפיכך כפתו והביאו כשסוף חמה לבוא הוא כמו רוח. אמנם לגבי היזק ממון חייב אף ע"י רוח, דאשו נמי משום ממונו, (דסוף סוף יצר מזיק בעולם והוא אחראי עליו כממונו המזיק).

**ב. 'חציו' רק ברוח דכבר באה.** עי' **חזו"א** סימן ב' ס"ק א' דתמה על המהרש"א, דהרי בעיקר תורת אש אמרינן לעיל בכמה דוכתי 'כח אחר מעורב בו' אלמא סתם אש היינו גם אש ההולכת ע"י הרוח (ור"י ור"ל בסתם אש פליגי). ועוד דא"כ דבגמ' כ"ג. לא מצאה גוונא דלא יהא חיוב דחציו אלא ב'כלו לו חציו', ולכאו' הו"ל בפשיטות בגוונא דלההיזק בעינן לרוח, דאז לא נחשב חציו ופטור על הטמון. **לכך ביאר החזו"א,** דגם ברוח מצויה יש ב' אופנים, יש אופן דהרוח **כבר נמצאת**, ובזה קאמר ר"י דנחשב 'חציו' דהאדם 'פועל' ע"י הטבע[[13]](#footnote-14), אבל יש אופן דרוח מצויה **שהיא עתידה לבוא** ועדיין לא באה, וזה הוה כח כוחו (וזהו סוף חמה לבוא). ועי"ש דנדחק החזו"א איך לדבריו מיושב קו' ב', וצ"ע. **ונראה** דהמהרש"א מיאן בזה, משום דכה"ג נחשב רוח שאינה מצויה, וכמו שהביא שם החזו"א מתוס' נ"ט: בשם הירושלמי וכ"ה ברמב"ם פי"ד ובמ"מ שם ה"ז, דרוח מצויה היינו 'הרוח דהעולם מתנהג בה תמיד, אבל הבאה לפרקים **אע"פ שהיא באה בעיתים הרבה נחשבת אינה מצויה**', (והכי קי"ל בסימן תי"ח, עי' סמ"ע ס"ק ט'), ועי"ש בחזו"א דנדחק דודאי איירי ברוח שנמצאת, אבל 'אינה בתמידות על משקל אחד', ו'חציו' הוא רק בגוונא דכבר עתה יש **במשקל הרוח** הנמצאת, להוליך ולשרוף שריפה זו.

**ג. חציו גם ברוח העתידה לבוא.** אמנם בפשוטו אשו משום חציו אמרינן גם בגוונא דבשעה שהדליק אין רוח כלל, ורק דמצויה שתבוא רוח שתוליך את האש, דגם בכה"ג נחשב 'חציו' דהוא פועל ומבעיר ע"י טבע הרוח, וכן נקטו להדיא התוס' הנ"ל במהלך א', שהרי כתבו דגם 'בסוף חמה לבוא' חייב, א"כ ה"ה ברוח העתידה לבוא כיון דמצויה היא לבוא חייב. **ומ"מ ברוח שאינה מצויה לא נחשב 'חציו'**, עי' הערה[[14]](#footnote-15).

**[ד. רוח מצויה הרבה.** עי' תוס' כ"ב: ד"ה חציו דחרש, ואומר ר"י דלמ"ד אשו משום חציו הוא לא מחייב אלא באש שיכול להזיק ברוח מצויה הרבה וקרוב לודאי היזק כעין חציו, הרי להדיא כתב ר"י דלא סגי בדרגת רוח מצויה הרגילה, אלא בעי שיהא מוחלט וודאי כמו חץ ורק מה"ט נחשב שהוא משתמש בטבע הקיים והכל הוא מעשה דידיה. ועי' נחל"ד דתמה על התוס' א"כ מאי קמקשה הש"ס טמון היכי משכח"ל והרי משכח"ל בגוונא דלא היתה רוח מצויה. אמנם יש לישב בשופי דהרי להו"א סבר הש"ס דליכא סיבה לחייב באשו משום ממונו וא"כ ברוח מצויה רגילה באמת לא יהא חיוב של אש כלל].

**אשו משום חציו בנפל מידו ובאסו"מ**

**בגמ' סנהדרין ע"ז: אמר ר"פ זרק צרור למעלה וכו', דמתבאר דהזורק אבן למעלה ואזלא למטה והרגה, פטור.** והקשו הראשונים מ"ט לא יתחייב מדין 'אשו משום חציו'. וכמה דרכים מצינו בזה, ועיקרי הראשונים בזה הם תוס' שם בע"א ד"ה סוף, והר"ן בחידושיו בע"ב, ועי' רא"ה בשיטמ"ק נ"ו.

**בגמ' בסנהדרין** דף ע"ז: איתא ואמר ר"פ זרק צרור למעלה, והלכה לצדדין והרגה, חייב, א"ל מר בר רב אשי לר"פ מ"ט משום דכחו הוא, אי כחו תיזיל לעיל ואי לאו כחו הוא תיזיל לתחת, אלא כח כחוש הוא. וכתבו **תוס' והר"ן** דמתבאר בזה דחיובו רק משום ד'כוחו' הוא, אבל נפל לתחת ולא לצדדין פטור, דלאו כוחו הוא כלל. והקשו דלמ"ד אשו משום חציו יש לחייבו משום אש, דמ"ש מאבנו סכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה והזיקו (גמ' לעיל ו.), ה"ה הכא יתחייב על האבן שנפלה על חבירו, שהזריקה שזרק האבן למעלה חייבה לו הירידה הזאת, (דנפילה ע"י כח המשיכה לא גרע מכל רוח מצויה). **ובתירוץ הקו' מצינו כמה דרכים בראשונים** וכדלקמיה.

**א. תוס'** נדחקו מאוד, ואמרו דשמעתין התם ס"ל אשו משום ממונו, אבל באמת להלכה דאשו משום חציו חייב גם באזלא לתחת ממש, כיון דנחשב חציו אע"פ שלא היה ממש מכוחו, וכמש"נ. אולם תירוץ זה צ"ע ברמב"ם ובש"ר דפסקו אשו משום חציו, ואפ"ה פסקו דין הנ"ל דרק משום כוחו הוא חייב.

**ותוס'** בסוף דבריהם כתבו **מהלך נוסף,** דאשו לא נחשב חציו ברוח מצויה, ונתבאר לעיל **דהמהרש"א** פירש דחציו הוא רק ללא רוח, וא"כ אסו"מ שנפלו ע"י **רוח** ודאי לא הוה חציו, ואינם אלא מדין אשו משום ממונו, וכן כאשר אזלא האבן בכח המשיכה הוא כמו רוח, ומה"ט נחשב כח כוחו ולא חציו. וכן **להחזו"א** חציו הוא רק ברוח שמפילה אותם מיד, וכיון דאיתא דאסו"מ "שהניחם", אלמא דאח"כ באה הרוח, ומה"ט לא הוה חציו אלא כח כוחו, וכן זרק למעלה ואזל לתחת דנחשב כוח כוחו ועי' הערה[[15]](#footnote-16).

**ועי' ברא"ה** (שטמ"ק נ"ו.) שכ' דמסתברא דאסו"מ שהניחן בראש גגו וכו' ליכא למחשבינהו חציו אלא רק מדין ממונו מחייבינן ליה, ומה"ט הזורק אבן למעלה וחזרה דנסתלק כחו פטור, ואע"ג דבנזקין בכה"ג חייב, מ"מ **אשו משום חציו לית ביה**, עכ"ל. **ולכאו'** ביאור הדברים ע"ד המהרש"א או החזו"א הנ"ל, וצ"ע. ועי' **בחידושי הגר"ח** הלכות שכנים בדעת הרמב"ם, דכתב נמי דבאסו"מ 'פסקו חציו' ואין לחייבו אלא משום ממונו, יעו"ש היטב, דבכל חציו הוה ממש כוחו ומה"ט אסו"מ נחשב פסקו חציו, ודבריו שם צ"ב טובא[[16]](#footnote-17).

**ב. רבינו דוד** (הו"ד בר"ן שם) תירץ ד'חציו' נחשב רק כאשר המעשה שלו מצטרף ל'כח פועל' כרוח וכדו', אבל הירידה למטה אין בה כח 'פועל כלל', אלא שמחמת כבדה היא יורדת, **וכובד** האבן הוא שהזיק **מאיליו** עכ"ד. והיינו דמה דנתחדש באשו משום חציו להחשיב שנחשב שהאדם פעל הוא דוקא כאשר משתמש בכח פועל בלבד, אבל כח שאינו פועל נחשב כאילו נעשה הדבר מאליו וממילא. אולם **הר"ן** שם כתב דאינו מבין דבריהם, דכמו הרוח המצוייה כיון שהיא בטבע רואין אותו כאלו היה הוא מבעיר האש, א"כ יותר היא בטבע תנועת האבן לצד מטה, לפי שבכל עת מהעתים תרד למטה אחר שהושלכה למעלה, והרבה זמנים יש שאין מנשב שום רוח ואפילו מצויה[[17]](#footnote-18), וכיון שכן, יותר ראוי הוא שנאמר שתהיה תנועת האבן למטה פועל האדם, כי הוא פועלה בהשליך אותה למעלה יותר מתנועת הרוח המצויה הנעשית בלי שום פעולה, עכ"ל. **והרבה צריך להתייגע בביאור סברת רבינו דוד, ויסוד פלוגתתו עם הר"ן.**

**ג. הר"ן** שם מסיק, דלרציחה בעינן שיעשה פועל ממש, ואף דאשו נחשב חציו היינו רק לענין ממונות וד' דברים, ותו לא. ודבריו צ"ע מסוגיין.ועי' **מנח"ח** מצוה נ"ו שכתב דאף דאינו חייב מיתה מדין רוצח, מ"מ 'אין לו דם' מדין רודף, ולכך יש בו דין קלב"מ ופטור על הגדיש, (ויסוד הדבר דמשום חציו הוה רודף וקלב"מ, כתב כבר הרשב"א שם, וכן בתו"ד תד"ה בגדי)[[18]](#footnote-19). ועי' **חידושי מרן רי"ז הלוי** הלכות רוצח, דביאר דהר"ן פליג אפירוש רש"י ותוס', וס"ל דבדקדוק לא הוזכר בש"ס קלב"מ, אלא הוא דין אחר, דעל הכאת אדם אין חיוב תשלומין ואף דאין במעשהו חיוב מיתה, יעו"ש שהאריך.

**ועולה,** **דלדעת מהלך א' בתוס',** וכן **לרבינו דוד והר"ן,** גם באסו"מ פליגי אי אשו משום חציו או משום ממונו, (וכ"כ הרמ"ה, הו"ד בנמ"י בשמעתין סוף ד"ה אית ליה), אולם **מהלך ב' בתוס' וכן דעת הרא"ה**, דאסו"מ לא שייך לחייבו משום חציו, (וכן דעת הרמב"ם כמש"כ הגר"ח). **עוד יש לדון נפק"מ** בכל הנ"ל, לשוחט שנפלה הסכין מידו (לד' רבי נתן דלא בעי כוונה בשחיטה)[[19]](#footnote-20).

# הערות בדברי הנמוקי יוסף

**הנמ"י** (כ"ה. מדפי הרי"ף) **ד"ה ואי, הקשה את קושייתו הידועה דאי אשו משום חציו איך שרי להדליק נרות סמוך לחשיכה, יעו"ש בכל דבריו.** ויש לברר מה סבר בקו' ומה סבר בתירוצו. והאחרונים העירו הרבה בדבריו, **עי' קצוה"ח** (סי' ש"צ), **ותרוה"כ** (סי' שצ"ב), **ומהר"ץ חיות, וקה"י** סי' כ"א.

**א. הנמ"י** בשמעתין הקשה דאי אשו משום חציו איך שרי להדליק נר סמוך לשקיעה דיגמור וימשיך להאחז בפתילה בשבת, וכן הא דתנן (פ"ג דשבת) מאחיזין את האור במדורת בית המוקד, אע"פ שממשיך ומתקדם לבעור בעוד חלקים בשבת, וקשה דהרי הוא כאילו הבעירה הוא בעצמו בשבת, ותירץ דמצד מעשה דידיה כבר נחשב שסיים הכל בשעת העשייה, ולאו כמאן דאדליק השתא חזינן ליה **אלא כמאן דאדליק מעיקרא**, **וכגמר בידים את כל המלאכה** בעידנא דעדין ליכא איסור שבת, עכ"ד. ויש לעיין ולברר ולהגדיר מה סבר הנמ"י בקושיתו ומה תירץ, ולכאו' כוונת הנמ"י היא לחקור בכל יורה 'חץ' (דלכו"ע חייב) האם גדרו הוא כעושה וחוזר ועושה, **דנחשב שהוא עושה את התוצאה בזמן שהיא נעשית**, או דנחשב דהמעשה כבר הסתיים, והא דהוא חייב על מה שיעשה, כי **נחשב שכבר עתה עשה את כל ההמשך המחוייב** היוצא מזריקת החץ.[[20]](#footnote-21). [[21]](#footnote-22)

**ב. עי' בנמ"י** דהכריח את זה שנשלמה עשייתו וכל מה שיהיה נעשה בהמשך נחשב כאילו נעשה עתה ברגע שירה החץ, דאל"כ אמאי תחייבו אח"כ, והא אנוס הוא שאין בידו להחזירו. ועי' **מהר"ץ חיות** דהקשה והרי חציו מוגדר אדם המזיק והוא חייב אפי' באונס, ובפרט הכא דהוה ליה לאסוקי אדעתא דזה מה שיקרה, עי"ש תירוצו, ועי' עוד **בקה"י** מש"כ בענין זה.

**עי' תרומת הכרי** (שצ"ב) דכתב להקשות על ההוכחה מאונס, דהרי לא אמר הנמ"י את דבריו אלא לר"י, וא"כ מה יענה ר"ל דס"ל אשו משום ממונו, דאליביה ודאי לא חייב אלא אשעת ההיזק, ומ"ט לא יפטר משום טענת אונס 'שאין בידו להחזירו', וע"כ משום דבהכי חייביה רחמנא דכל שנעשה ההיזק ע"י פשיעתו לא מצי מיפטר בהאי טענה, וא"כ לר"י נמי, ולכאו' יש ליישב קו' בשופי, דחלוק ממון המזיק דיסודו אחריות האדם על נזקי ממונו דבהא סגי שהיה תחילתו בפשיעה משא"כ בחציו דכל המחייב הוא מה שנחשב שהוא העושה בשעת הנזק וכיון דאז הוא אנוס א"א לחייבו על מעשה זה.

**ג. עוד** העיר **הקצוה"ח** שם ואחיו **התרומת הכרי,** דהנה כתבו התוס' י"ז: ד"ה זרק, דבזורק חץ על גבי הכלי ובא אחר ושברה במקל, דבוודאי חייב המשבר ולא נחשב 'מנא תבירא', ולפי הנמ"י דנחשב דכבר הושלם עתה כל עשייתו, א"כ מ"ט שלא יחשב 'מנא תבירא'. ומה"ט כתבו דתוס' פליג על הנמ"י. ועי' **חי' הגרש"ש** (י"ז:) דדבריהם תמוהים, דהרי הנמ"י עצמו כ"כ שם, וע"כ דהחילוק פשוט, ד'מנא תבירא' הוא משום **דנולד בו כח להיות נשבר אח"כ**, וא"כ ה"מ כשהכלי עצמו נזרק, אבל חץ הגם דכתב הנמ"י דכבר הושלם המעשה, היינו דווקא כשנדון על 'המעשה של עושה החץ', אז חשבינן כאילו כבר נעשה, אבל כשאנו דנים על מקבל הפעולה היינו על הכלי, כיון **דבכלי עדיין לא נעשה שום שינוי** אף דידעינן בידיעה שעתיד להישבר, מ"מ לא נחשב עי"ז ל'מנא תבירא', וכעי"ז כתב **הברכ"ש** סי' י"ז[[22]](#footnote-23).

**ד. צ"ע** מ"ט הקשה הנמ"י דדוקא ממדליק אש, והרי ה"ה דהיה יכול להקשות ממלאכת מבשל, דשרי להדליק אש תחת התבשיל בער"ש אפי' שהוא מתבשל בשבת, וכן אופה, וכן ילה"ק משאר כוחו כזורע קודם שבת ונקלט בשבת וכדו', דשרי. ועי' **ברכת שמואל** (סי' י"ז) דדן שם מ"ט לא הקשה הנמ"י ממלאכת 'צידה', דתנן (שבת יז:) דמותר לפרוס מצודה בער"ש, ותירץ דמלאכת צידה שאני דכל ענינה הוא הכנת המצודה גרידא ולפיכך כשעשאה בער"ש אין מה לחייבו יעו"ש. ודבריו צ"ע, דעד שהוא דן לבאר סברא מסוימת בצידה, עדיין יקשה מ"ט לא הקשה הנמ"י ממבשל, וכן מזורע הנ"ל, (ומה שהזכיר בדבריו צליית פסח אין כוונתו מצד מלאכת צליה אלא מצד הבערת האש וכדלקמיה), וע"כ מתבאר דכל קושיתו היא במלאכת הבערה לחוד, וצריך לטרוח הרבה לבאר זאת (דלכאו' הוא שייך לעיקר ההבנה באשו משום חציו).

**וביותר** יש לתמוה, (דגם אם נימא דרק בהבערה אמרינן 'דנחשב חציו'), דהנה הנמ"י לא הקשה אלא ממדליק **סמוך לחשיכה**, ולא מכל הדלקת נר בער"ש, וכן הקשה ממאחיזין את האור במדורת בית המוקד ומתבערת והולכת משתחשך, ומ"ט לא הקשה מהדבר פשוט והידוע דכולם משאירים אש דולקת בשבת. **ומבואר** דבדוקא הקשה על הדלקת נר סמוך לחשיכה דעדיין לא נאחזה האש בכל הפתילה, וכן במאחיזין במדורת בית המוקד, עדיין לא נתפסה האש בכל העצים, (וכן צולין פסח לא איירי מצד מלאכת הצליה אלא שהאש הולכת ובוערת בעוד ועוד בשר), אבל הא דהנר ממשיך ובוער ע"י השמן לא הוקשה לו, ונראה משום דבגוונא זו היה פשוט לו המסקנא דהגדר הוא עושה וחוזר ועושה דכיון דאין המעשה מתקדם למקום אחר אלא המעשה ממשיך על אותו מקום ודאי דנכון הוא דגדרי המעשה בזה הם שהוא עושה וחוזר ועושה.

**ה. מרנא רבי דוד פוברסקי** זצוק"ל (בשיעוריו אות ל"ו) הוכיח **מהרשב"א** (בע"ב ד"ה עבד), דהקשה בשורף הגדיש והעבד מ"ט אמרינן קלב"מ, והרי נתחייב על הגדיש קודם שנתחייב על העבד. והנה לנמ"י דכל המעשה הושלם בתחילה, א"כ הוה המיתה והתשלומין באותה שעה (ובאמת התוס' שם בדקדוק לא הקשה אלא למ"ד אשו משום ממונו, והיינו דכהנמ"י ס"ל), וע"כ **מתבאר ברשב"א דפליג על הנמ"י,** וס"ל דמשום חציו נחשב דהוא עושה בשעה שקורה באמת התוצאה. וע"כ צ"ל דס"ל לרשב"א דקושית הנמ"י מעיקרא ליתא, דענין שבת הוא שביתה ומנוחה, וכיון שבפועל אין גופו פועל כלום בשבת, שפיר נקרא 'שובת', ועי' **קה"י** סימן כ"א ס"ק א' דהביא סברא זו **מהבית מאיר והחת"ס**, וכתב דמהנמ"י מוכח דלא כדבריהם.

**עי' תרומת הכרי** סי' שצ"ב דהק' דבגמ' כתובות דף ל. איתא דהזורק חץ בשבת וקרע שיראין פטור מדין קלב"מ, משום דעקירה צורך הנחה ולנמ"י מ"ט בעי לעקירה צורך הנחה, והרי פשוט הוא, דכיון דכל העשיה העתידית כבר קיימת במעשה הראשון, א"כ שפיר הוה קלב"מ. (ואין לומר דקלב"מ בעי חלות חיוב מיתה בפועל, דהרי גם עקירה צורך הנחה מהני ואע"פ דעדין לא חל החלות חיוב בפועל), והניח בצ"ע. ואם נתרץ על קושיא זו דקלב"מ שאני, א"כ אזלא הראיה מהרשב"א הנ"ל, וצ"ע.

**אשו משום ממונו**

**משום ממונו - פרש"י** כשורו ובורו, וכ"כ **הרי"ף** כאילו שורו הזיק, ועי' **תור"פ** דהוא כשורו או בורו שחייב מחמת שהיה לו לשומרם שלא יזיקו, וכדלק' כ"ג. שורו הוא ולא טפח באפיה. וכך לשון **הרמב"ם** פי"ד ה"ד.

**דעת רש"י - רש"י** פירש דלר"ל אינו חייב אא"כ האש בבעלותו, ואל"כ אינה בפרשת נזקי **ממונו**[[23]](#footnote-24), ולפי"ז אתי שפיר הא דאמרינן 'האי אש לאו ממונו דבעל הכלב הוא'. **והרשב"א** הוסיף דכן נראה גם מדברי **ר"ח** יעו"ש[[24]](#footnote-25), וסיים דעד"ז מתפרשת כל סוגיית השמועה יותר על נכון'. **והנה** לרש"י דבעי דהגחלת תהא שלו, ולכאו' אי"צ דמקור האש יהא שלו, אלא אם **דבר שלו בוער באש** הוא גם נחשב ממונו (וכגון גחלתו שהדליקה משכינו). **אמנם** צ"ע, דבגמ' לקמיה אמרינן האי אש לאו דבעל גמל הוא, הרי דאע"פ שהפשתן שלו בוער אמרינו דלאו דבעל גמל הוא, מבואר דבעינן דהאש עצמה תהא שלו. ועי' **בגרש"ש** (אות ב') שתירץ דרק בגחלת **דיש בו תשמישים** הוא ממון בעלים, אבל בפשתן ליכא 'גחלת', דבמה שנשרף ליכא גחלת ובמה שלא שלט בו האש אינו מזיק, עכ"ד. **וע"ד זה** י"ל עוד דאף אי מהפשתן השרוף היה גחלת מ"מ אינו עומד לכך, ואין לו שימוש בה ולא נחשב ממונו ודוקא בגחלת דהאש עומדת לשימושו. **ועוד נראה** פשוט, דבגוונא דהדליק **מדעת** נר מנר חבירו, הרי זכה באש ופשתן נדלק שלא מדעתו, וע"ע **חזו"א** י"א י"ד.

**דעת תוס' - תוס'** חולקים וס"ל דממונו היינו 'חיוב ממונו יש בו', וכ"כ **רבינו פרץ** ד'ממונו' לאו דוקא, אלא ר"ל תקלתו, וילפינן לה מבורו, וכמו שמצינו שחייבתו תורה על חפירת בורו, כמו כן יש לנו לומר שחייבתו תורה על האש בשביל הדלקת האש[[25]](#footnote-26), (ואכמ"ל בדיני בור). **והנה** לדעתם דהוא חייב על עשיית האש ויצירת המזיק, יש לדון אם יש חיוב גם כאשר הוא ממונו ולא יצר האש, וכגון קנה תנור בוער באש, ועי' **באבן האזל** (י"ג י"ט) דצידד דחייב, והיינו דכוונת תוס' **להוסיף** דאף כאשר עשה האש בלא קנין הוא חייב. והוכיח כן **מהרמב"ם** פי"ד ה"ד דדקדק וכתב **נפלה** דליקה בחצירו וכו' חייב (משום ממונו), ויש לדקדק לשון הרמב"ם דכתב **נפלה** היינו מאליה[[26]](#footnote-27) ולא יצרה, ואפ"ה חייב, וע"כ משום שהעצים הבוערים הם שלו לכך הוא חייב אף שלא הדליק, אמנם **הפרישה** סי' תי"ח ס"ק ב' חולק וס"ל דאין לחייבו אף משום 'ממונו' אם לא הצית, והנה בתוס' חכמי אנגליה בפסחים כתבו דגדר הדין לפי תוס' הוא כדאיתא גבי בור דעשאה הכתוב כאילו הוא ברשותו וכ"כ התרומת הכרי וא"כ לכאו' כאשר הוא ברשותו ממש ודאי שיתחייב, וצ"ע.[[27]](#footnote-28).

**הערות בגפ"ת**

**תד"ה אשו משום חציו, לא שיבעיר בעצמו האש אלא כל מקום שפשע וכו'.** הנה בפשוטו לא נחשב חציו אלא כאשר הוא הבעיר האש בידיו, וכ"כ **הראשונים** לק' אהא דאמרינן כגון **שנפלה** דליקה וכו', עי' **בר"ח** שם דהיינו 'שהצית' דליקה (ולא גרס ונפלה), וכ"כ שם **תלמיד ר"ת** הך לשון מגומגם בעיני רבי, דנפלה דליקה משמע מעצמה, אם כן לאו היינו חציו כלל, אלא ר"ל שנפלה דליקה על ידי שלא שימר אשו כראוי, ואז הוו חציו, עכ"ל. וכ"כ לדינא **הפרישה** תי"ח ס"ק ב'. **אולם** מלשון תוס' נראה לכאו', שאפילו לא עשה כלל מעשה של עשיית האש **אלא שנדלק מעצמו**, רק שפשע בשמירת אש שהיתה ברשותו נמי חשיב חציו, וכן לשון **הרשב"א** ד"ה ר' יוחנן, וכן נראה **בנמ"י** בריש שמעתין. ועי' **בדרכי דוד** דהוא תמוה בסברא להחשיבו כחציו אם לא עשה כלום. ועוד קשה דא"כ היכי משכחת לה כלו חציו (לק' כ"ג.), והא כיון שהיה יכול לגודרה וכו' אם כן בזה שלא שמר הגחלת, שוב הוי 'חציו'. ותירץ דע"כ כוונתם שהוא הדליק האש, אלא שלא היתה האש מזקת אצל חבירו מצד עצמה, ורק מחמת פשיעתו שלא שמרה הלכה והזיקה (ונראה דכן מדוקדק לשון תוס' 'גחלתו'). ועי' **ברא"ש** סי' ח' 'אשו משום חציו ואפילו **הדליק** האש בתוך שלו **ופשע בשמירתו**, ולפי"ז תוס' ס"ל כרא"ש[[28]](#footnote-29).

**תד"ה אשו משום ממונו.** תוס' הקשו כמה קו', **א.** מהכופף לפני הקמה (והיינו לק' נ"ו. דברוח מצויה חייב). **וביישוב דעת רש"י,** עי' **שיטמ"ק בשם גליונות**, דכופף קומתו **הוא עושה** ההיזק ולא דמי לגחלת דממונו עושה ההיזק, ועי' **נחל"ד** דהוה **אדם המזיק**. אמנם דבריהם צ"ע דכיון דהנזק קאתי ע"י רוח, א"כ לר"ל אין לחייבו. **ב.** הקשו מגץ היוצא וכו', וגם אהא כתב **השיטמ"ק** דהוא דין אדם המזיק, וכתב **הנחל"ד** דהוא פשוט, דהרי ממש כוחו הוא, וכ"כ **הפנ"י**, ודייק זאת ברמב"ם דהביא כן בהלכות חובל ולא בדיני אש. **אמנם** תוס' נקטו דמדתנן לה בסוף הכונס בדיני אש ע"כ אש הוא (תוס' ב"ב כ"ו.), והיינו דאיירי כשרק ע"י כח אחר (הרוח) הלכו והזיקו וכמבואר בגמ' ב"ב כ"ו.[[29]](#footnote-30). **ג.** הקשו דכל אדם יפקיר וכו', עי' **שיטמ"ק ופנ"י** דהוא תלוי בפלוגתא בסוף המניח במפקיר נזקיו אי חייב או לא, ואכמ"ל.

**ממונא אית ביה ממשא.** צ"ב הסברא בזה, **ועי'** ברשב"א דפירש שהשלהבת אין בה ממש **ואינה ממון,** וכדאיתא (ביצה ל"ט.) דגחלת דהקדש מועלין בה אבל שלהבת לא, וכן המודר הנאה מחברו נהנה בשלהבתו ואינו נהנה בגחלתו. ונראה דר"ל דשלהבת אינה 'ממונו', ולטעמיה אזיל דס"ל כרש"י הנ"ל, דבעינן דבר שיהא לו בעלות עליו (ואפשר דגם לפי תוס' לפי מה שהבאנו לעיל שדימו זאת להא דאיתא 'עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו' דהנ"מ בדבר שבעצם שייך בעלות עליו משא"כ שלהבת). אמנם אי נימא דסגי בבעלות דיש לו על הגחלת א"כ צ"ע מה המעלה בהא דיש במזיק ממשות. ועי' בר"ח "דהא השלהבת המזקת אין בה ממש **להשמר** כמו השור וכיוצא בו", ועי' **חי' רבי נחום** אות קמ"ה, דמד' הר"ח נראה דהגריעותא דלית בה ממשא היא דליכא בזה חיוב שמירה, ואולי כונתו דלא חשיב דאית ליה "מזיק" תח"י, וממילא א"צ לשמרה, ואכתי צ"ב, עכ"ד.

**תד"ה ממונו וכו' שלא יזיק לא ברוח ולא בשום דבר וכו' כגון שיבר כלי ברוח פיו.** צ"ע דמ"ש 'פיו' מכנף העוף, וי"ל דלהכי כתבו תוס' ולא בשום דבר, היינו דעיקר הדין הוא 'דבמזיק' יהא ממשות, ו'כנף' מוגדר 'מזיק' דיש לשומרו, משום שיש בו כמה פנים של הזיקים שיכולים לבוא ממנו, משא"כ פה האדם אין הפה מוגדר מזיק, אלא אם מוציא רוח הוא מחדש מזיק.

**בא"ד כגון שלהבת בלא גחלת.** עי' **שיטמ"ק בשם גליון** דדייק מתוס' דאם יהא גחלת יחשב שפיר ממונא, והק' דא"כ צ"ע קו' הגמ' לק' כ"ג. דס"ד דלר"י לעולם אין תורת ממון המזיק באש, ועי"ש תירוצו[[30]](#footnote-31).

**חציו דכלב הוא.** היינו דכמו דהגדיר ר"י דאדם שהדליק האש הוא 'אדם המזיק' בחץ, ה"ה כאשר בהמתו הביאה האש הרי זה כבהמה המזקת בחץ, דחיובה כדין 'צרורות' חצי נזק.

**תד"ה לאו ממונו דבעל כלב וכו' דג' אבות נאמרו בשור ולא יותר.** עי' רשב"א שהק' דא"כ מאי בעינן קרא דאיש בור ולא שור בור, תיפו"ל דג' אבות נאמרו בשור ולא יותר, ועי' נחל"ד שתירץ.

**דאדייה אדויי, ועל גדיש כולה פטור.** צ"ע דבמשנה תנן 'דעל הגדיש' חצי נזק ואיך קאמר דעל הגדיש פטור, ועי' **בירושלמי** [ה"ה] 'ריש לקיש אומר במצית האור על כל שבולת ושבולת', היינו דהצית וחזר והצית כל שבולת. אמנם **בבבלי** קאמר 'אדייה אדויי', וצ"ל דזרק וחזר וזרק על כל שבולת ושבולת, וכך עשה בחלק גדול מהגדיש, ואהא תנן 'על הגדיש' ח"נ, (וכוונת הגמ' דעל שאר הגדיש – פטור היינו השאר דלא הצית), וצ"ע בכל זה.

**גמל טעון פשתן וכו' בשלמא לר"י וכו'.** אמנם צריך לדחוק דחייב היינו חצי נזק, דהרי חיצי גמל הן ובכלל צרורות הן כדלעיל בגמ', כ"כ **הרשב"א**, וכ"כ לדינא **הטור** סי' תי"ח, ועי' **פנ"י וחידושי הגרש"ש**.

**תד"ה ואי במסכסכת.** לכאו' צ"ע דעד כמה דהוא מעשה גמור של הגמל, א"כ זה גופא יפקיע את האחריות מבעל הנר, וי"ל להא גופא הוכיחו תוס' מבעל הגחלת דמחייבים אותו אע"פ שהיה מעשה גמור של הכלב, והטעם בכל זה, עי' בתוס' ו. ד"ה לאתויי משום דכלב לאו בר דעה הוא, ואכמ"ל בענינים אלו.

**כ"ב: גדי כפות.** הקשה **הרשב"א** דהחיוב ממון והחיוב מיתה אינם באותה שעה, דקודם נשרף הגדיש ואח"כ העבד. ותירץ דכל זמן שהשריפה בגדיש נחשב הרוצח 'רודף' דאין לו דם, ומה"ט הוה קלב"מ ונפטר מכל מה שמזיק בעודו רודף, (אמנם תוס' לא הקשו כהרשב"א, והקשו רק למ"ד משום ממונו, ועי' ברכ"ש סי י"ז, ועי' לעיל בהערות על הנמ"י), **ואין להאריך הכא בעניני קלב"מ**.

**חציו דחרש הן.** עי' **רש"י ותוס'**, ובביאור פלוגתתם וכן בעיקר פלוגתא דר"י ור"ל בחרש, נעסוק בעזה"י כסוגיא בפ"ע.

**קרא ומתניתא מסייע ליה.** צ"ע דהיינו קרא היינו מתניתא. ועי' **תו"ח** דאיכא לאוקמי קרא לדרשא אחריתי" עי' ס: (וכמש"כ תוס' כ"ב.).

**כ"ג. טמון באש היכי משכחת לה וכו', אלא למאן דאית ליה משום חציו אית ליה נמי וכו'. בכל ענינים אלו נעסוק בעזה"י כסוגיא בפ"ע ויתבאר בדף מס' 2.**

**פסק ההלכה**

**ר"י** ור"ל הלכה כר"י, ולפיכך מוסכם בראשונים דהלכה כר"י דאשו משום חציו. לפיכך ההורג ע"י אש חייב מיתה, כ"ה **בטור** סי' תי"ח, **ובב"י** שם שהוא פשוט. וכן קי"ל דחייב בד' דברים, והכי קי"ל **בשו"ע** תי"ח י"ז.

**וכיון** דקי"ל כר"י לכך קי"ל נמי דהכלב שנטל חררה משלם על מקום הנחת הגחלת נ"ש, ועל כל הגדיש ח"נ. **טוש"ע** סי' שצ"ב. וכן גמל טעון פשתן הרבה ונתפס בנר שבחנות חייב על כל הבירה. **טוש"ע** תי"ח סי"ב. אמנם כ' **הרמ"א** דמשלם רק ח"נ דהרי הוה צרורות. ובהיה עבד כפות פטור על הגדיש והגדי משום החיוב מיתה[[31]](#footnote-32).

**הכופף** קמתו בפני הדליקה, ורוח מצויה לבוא ולשרוף חייב, **שו"ע** סי' תי"ח סי"א, (ויל"ע אי בגדר חציו או רק מדין ממונו).

1. עי' תוס' ד"ה ולכאו' נראה דלתרוץ הראשון גם בהו"א ס"ל לגמ' הוא תמוה מאוד דהרי ר"י קאמר להדיא דא"א לחייבו משום ממונא דהא לית ביה ממשא וע"כ כוונת תוס' שם רק לפי המקשן בלבד וזה גופא תרצה הגמ' דלא שייך לחייב משום ממונא. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ומקור** לדין השני נראה דהוא בגמ' ה: דאיתא שם דאפשר ללמוד אש משאר המזיקים במה מצינו יעו"ש, וע"כ איירי שם באופן ד'כלו לו חציו' וכמש"כ החזו"א ג' א', דאשו משום חציו דהוא בגדר אדם המזיק לא נוכל למילף משור ובור, ובאמת אפשר דמדין 'טמון' שמעינן לה ואפשר דזהו גופא עומק מסקנת הגמ' בדף ה: שם להלכותיהן. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וכמש"כ** הנמ"י "**העלה עליו הכתוב** כאילו היה חציו מכוונין על גבי הקשת והקשת בידו וכו'", וזו נמי כוונת רד"ה משום חציו, חייבו הכתוב. והנה עי' היטב ברש"י ד"ה הא לית ביה ממשא וכו' הלכך כי חייביה רחמנא משום חציו הוא דחייביה והיינו דכיון דא"א לפרש דקרא מדין ממונא ע"כ נתחדש חציו אמנם למסקנא דאית ליה נמי משום ממונא ע"כ צ"ל דסמיך אדברי רבא דמשמעות הכתוב 'המבעיר את הבערה' היינו אשו משום חציו. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ובתוס'** בסנהדרין שם נקטו בפשיטות דה"ה דמהני לגבי שחיטה, (הו"ד לק'), וכן בנמ"י בשמעתין נקט בפשיטות דמהני נמי לגבי לחייבו במלאכת שבת, וכ"כ הגר"ח בספרו הלכות שכנים, דהכא גלי לן שנחשב כוחו ממש אע"פ שכח אחר מעורב בו, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. **אמנם הרבה יש לתמוה כיון דכל ענין אש הוא רק לומר דגם זה בכלל חץ ו'אדם המזיק', א"כ צ"ע הא דתנן אש ב'ארבעה' אבות נזיקין, והרי לרב דמבעה זה אדם א"כ הוא בכלל מבעה, ולשמואל קשה דבנזקי גופו לא קמיירי מתני', כדלעיל ד., וביותר קשה הא דתנן כהרי האש שאין בה רוח חיים ואי באדם המזיק עסקינן הרי יש בו רוח חיים, אמנם למסקנא דאיכא נמי אשו משום ממונא ניחא, ושו"ר בשטמ"ק דף ב' ע"א דפירש דגם למסקנא הבער דתנן היינו משום חציו (וכדקרי ליה 'המבעיר' את הבערה), אמנם בסיפא דתנן לא הרי האש שאין בה רוח חיים ע"כ איירי משום ממונו ומה"ט שינה התנא וקרי ליה אש ולא 'הבער'**, ועי"ש עוד בשטמ"ק דלהכי תנן מבעה לפני הבער אע"ג דאין זה סדר המקראות דבתחילה קאמר את האדם המזיק ממש ושוב קאמר את חיוב אדם המזיק בחציו לחוד. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ודע** דבפשטות היה נראה לפרש טענת ר"ל דחציו מכוחו קאזיל והאי לאו מכוחו, היינו דכל חץ הוא הולך מתנופה **וכח שהאדם הכניס בו**, וכמו דבזורק אבן הוא כח של האדם ממש, דהאדם נתן כח ותנופה ובזה הרג, ה"ה חץ אע"פ שמושכים בקשת ועי"ז אץ החץ, אבל סוף סוף הוא מכח ותנופה דהאדם, ולכך קאמר ר"ל דאש אינה כחץ, דהאדם רק הדליק אותה ומה שהיא הולכת ודולקת אי"ז כח ותנופה. ואם נפרש כן, צע"ג ד' ר"י, דהרי צדקו דברי ר"ל דאי"ז דומה כלל לחץ. **אבל באמת זה אינו**, דכוחו אינו דוקא כאשר הוא תנופה וכח ממש, דהרי איתא בגמ' בסנהדרין ע"ז: וחולין ט"ז. דההורג בבידקא דמיא חייב, ואע"פ שאי"ז כח ותנופה מ"מ נחשב כח שלו ו'גירי דידיה', אלמא דבר פשוט ומוסכם דאין הענין בחץ כי הוא תנופה וכח של האדם, (וביותר מזה מצינו ברמ"ה סנהדרין שם, דגם חץ אי"ז תנופה דידיה, וז"ל הא גיריה כי קאזלי לאו מחמת כחו קא אזלי, אלא מחמת דשביק ליתרה של קשת ואזלי גירי ממילא, ואפ"ה מיחייב עלייהו, עכ"ל). וכן איתא בגמ' לקמיה כ"ו: היתה לו אבן בחיקו והרים את ידו ונפלה האבן דהוא נחשב רוצח (בשגגה), ואף דהאבן אזלא מכח המשיכה ולא מתנופה דידיה, מ"מ נחשב מעשה וכח שלו, **ולכך ע"כ כוונת הקושיא היא כמש"נ דהולכת מאליה, היינו דתכונת האש שהיא כח חי בפ"ע, דהולך ודולק למרחוק, ולכך ס"ל לר"ל דלא נחשב כוחו של האדם, ואהא שייך להבין את דעת ר"י**, וכמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולפי"ז גם יורה חץ ממש בגוונא דללא הרוח לא היה החץ מגיע למקום הנהרג, ומכח הרוח הלך טפי למרחוק והרגו, לפי ר"ל לא יתחייב. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכן** מצינו בתוס' לעיל ה: ד"ה כי שדית "אש חייב אף על גב דכח אחר מעורב בו (היינו דהרוח מוליכתה), וחשיבי ליה כאילו בעצמו עושה את הכל **וחייב משום חציו**. וכעי"ז לשון החזו"א (גליונות לחי' הגר"ח הל' שכנים), הולכת הרוח מתייחסת אל האדם, בשביל שהוא מכין את האש ומוסרה ליד הרוח, וחשיב חציו. [↑](#footnote-ref-9)
9. **עי'** לק' דר"ל מודה במקום גחלת ממש, משמע דבלא"ה לא הוה חציו, ולכאו' שמעינן מינה דגם בדליכא רוח ס"ל דאינו בגדר חציו, וצ"ל דמגוונא דאיכא רוח **הכריח** ר"ל את גדר תורת אש דמשום ממונא הוא, ועדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. **אין** הכוונה דאז מודה ר"ל לר"י דנחשב 'חציו', אלא דנחשב מעשה ממש, (ואף לרש"י), וכן מתבאר מהא **דבהניח** הגחלת משלם על 'מקום גחלת' נ"ש, ואי היה חציו היה משלם ח"נ כדין צרורות. [↑](#footnote-ref-11)
11. **בירושלמי** בפירקין איתא שחייב על 'השבולת' שנפלה הגחלת עלי', ומבו' דאף דמכח התפשטות האש הנזק אח"כ אח"כ **בכל** השיבולת, נחשב הכל 'מקום גחלת', וכ"כ המאירי ד"ה גמל, דההתפשטות באותה נסר היא עדין בגדר 'מקום גחלת' ורק מנסר לנסר הוא פטור, וכן פשטות הדברים בהצית בגופו של עבד דלא איירי דווקא בהצית כנגד מקום שהנשמה תלויה בו, ועי' היטב ברד"ה תצא מעצמה, וליכא לאוקמי קרא כשהדליק הוא עצמו גדישו של חבירו וכו', מבואר דאם הוה מוקמינן הכי היה ניחא אף לר"ל דנחשב 'המבעיר את הבערה', ולא היה מקור ללמוד משום אשו משום חציו, והוא צע"ג וכי כוונת רש"י דכיון דכל הגדיש צפוף נחשב הכל כנסר אחד וצ"ע, (ואולי כוונת רש"י ע"פ המבואר בדף ס"א: דכולא שמעתין היא דווקא במדליק ברשותו ויצאה לחבירו ולא במדליק בתוך של חבירו ויתבאר בדף מס' 2), אולם עי' חזו"א סימן י"א סק"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וראיית** התוס' מפרק הכונס צ"ע, דאפשר דהתם מחייב משום ממונו. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי'** לשון החזו"א בגליונות, הולכת הרוח מתיחסת אל האדם בשביל שהוא מכין את האש **ומוסרה** ליד הרוח, וחשיב חציו. [↑](#footnote-ref-14)
14. **אבל** אם אח"כ באה רוח שאינה מצויה פטור, ולכאו' צ"ע הרי אדם המזיק חייב אפי' באונס, וא"כ באינה מצויה נמי. ואינה קושיא כלל, דכשאינה מצויה אין זה נחשב כלל חציו, ואי"ז מדין 'פטור אונס', אלא דרק כאשר משתמש בטבע המצוי נחשב הכל למעשה דידיה, וכן צידד החזו"א ב' ב' ד"ה והנה, (ועי' רש"י ג: ד"ה ברוח מצויה, ויש ליישב דאונס נצרך מ"ט לא יתחייב מדין ממונו. ועי' לק' די"מ דכל הסוגיא דאסו"מ איירי מדין ממונו בלבד). [↑](#footnote-ref-15)
15. ואע"פ שכח המשיכה כבר קיים בעולם, י"ל כיון דזרק בתנופה וכח לכייון למעלה א"כ מה דאח"כ קאזיל למטה הוא כח כוחו, דלא מהני אלא כשמיד מגופו מוסר הוא לטבע הקיים אבל מה דבכלות כוחו אזיל לטבע הקיים לא מהני (ומה"ט מושך במעגילה דעדיין אוחז המעגילה שפיר הוה כוחו וכמש"כ שם תוס', וסברת דחייתם שם הוא דנחשב כאילו עשה מעשה לכיוון ההופכי משא"כ שם שמכח המשיכה הולך יותר למרחוק), וכמש"כ הנמ"י דעיקר התורה מעשה דידיה היא בשעת הזריקה ולא בשעת שהתורת מעשה היא באותו מקום דהכח פוגע לפיכך בעי שמיד במעשה דידיה הוא ימסור לטבע וכאן דאזל לעיל ואח"כ אזל לתחת הוה כח כוחו. [ואע"פ שהכח המשיכה התחיל לפעול מיד וזהו גם הסיבה שנעצר מה שזרק מ"מ כיון דהתנופה היא לכיון הנגדי הוה כח כוחו וכן לו יצויר מזיק ההולך ברוח ותחילת מעשה האדם היא בתנופה לכייון הנגדי של הרוח א"כ אע"פ שהרוח כבר נמצאת מ"מ ייחשב ככח כוחו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. כדברי הגר"ח דהוה כוחו ממש כ"כ כבר הרא"ה בשטמ"ק דעי"ש דבמיתה בעי כוחו ממש אמנם חציו הוה כוחו ממש, ולכאו' לפי"ז כופף קמתו לפני הדליקה לא ייחשב חציו, ודלא כתוס' וע"כ כוונת הגמ' שם לחייב משום ממונו (או משום אדם המזיק לשטמ"ק והנחל"ד). [↑](#footnote-ref-17)
17. **מבואר** דאף שאינה נוהגת תמיד נחשבת רוח מצויה, ועי' לעיל. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ואולי** פירש הר"ן כהראשונים דנקטו דמסקנת הסוגיא דלחיוב חציו בעינן נמי 'ממונו', ולמסקנא לכו"ע איירי שם בהצית בגופו של עבד, וכ"כ האבהא"ז פי"ד מנז"מ ה"י, אמנם מהלך זה מחודש הוא, ונאריך בה בעזה"י כסוגיא בפ"ע (בדף מס' 2). [↑](#footnote-ref-19)
19. **הנה** תוס' שם בתחילת דבריהם כתבו דנחשב שחיטה למ"ד אשו משום חציו, **ויש לדון איך הדין למהלך ב',** ולכאו' לביאור החזו"א יש לדון דמהני כיון דכח משיכה קיים ועומד והוה חציו, ולמהרש"א לכאו' לא מהני, דכמו דבזרק למעלה ואזלא לתחת פטור, וע"כ משום דכח המשיכה דמיא לרוח, וכל דע"י הרוח לא נחשב חציו, א"כ ה"ה שחיטה לא יהני, וכן למהלך רבינו דוד כח המשיכה לא נחשב חציו. **וכן כתב הגר"ח שם להדיא** דכמו דאסו"מ לא הוה כוחו ולא מהני, ה"ה נפלה סכין לא מהני. **ובאמת כן נראה נמי ברא"ה** בבד"ה (תוה"ב שער א' י"א.) דכתב דלא מהני, ואפשר דלטעמיה אזיל דכתב הכא דאסו"מ לא נחשב חציו. **אמנם כל זה צע"ג**, דאיך כתב הרא"ה והגר"ח דנפלה סכין מידו לא נחשב חציו, והא לק' כ"ו: אמרינן דהיתה לו אבן בחיקו חייב גלות ושייך בו חיוב ד' דברים, אלמא נחשב כוחו וחציו. **וי"ל** דלחיוב ד' דברים לא בעי דרגת חציו, אלא כל שהוא מדין 'אדם' המזיק, חייב, דרק כאשר חיובו מדין ממונו כשור לית ביה ד' דברים [כדדרשינן כ"ו. איש בעמיתו ולא שור בעמיתו], והתם דאבן בחיקו לא הוה 'גרמא' לגבי חיוב נזקין, אלא הוא בכלל דינא דאדם מועד לעולם (כמש"כ הרא"ה בבד"ה שם), **ומ"מ אי"ז כוחו וחציו לחיוב מיתה,** דלחיוב מיתה בעי כוחו ממש, כמש"כ הרא"ה בשטמ"ק נ"ו. וז"ל הפרש איכא בין חיוב מיתה לחיוב נזיקין, דנזיקין מחייב על גרמתו כיון דהוי גיריה, ומיתה ליכא לחיובי על גרמתו אפילו היכא דהוי גיריה, אלא במזיק בגופו או בכחו ואשו למאן דאמר משום חציו, וחציו ממש כחו גמור חשבינן ליה אבל בעלמא לא. וכן צריך לחלק דחיוב גלות שאני מחיוב רציחה (עי' מכות ח.). [↑](#footnote-ref-20)
20. **עי'** מהר"ץ חיות דהק' דמהא דמברכינן 'להדליק' ואיתא בגמ' דהוא משום דהדלקה עושה מצוה, חזינן דהוא נחשב כעושה וחוזר ועושה, דאל"כ איזה מצוה יש להדליק לפני שבת, והניח בצ"ע. ולא הבנתי קושייתו דהרי גם למסקנא אין כוונת הנמ"י לומר דחיבוהו באחריות על כל הנולד ממעשיו, **אלא בתירוצו יסד דנחשב כאילו עתה עשה את כל ההמשך**, **היינו דכל מה שמחויב מכח המעשה שלו טמון ונמצא בתוך המעשה**, (כמפורש בדבריו), וא"כ שפיר מדליק עתה נרות מצוה. **ודרך אגב** יש להעיר בדבר מה שפירסמו 'חומרא' שלא להשתמש בחנוכה בפתילות שעוה, דכיון ד'הדלקה עושה מצוה' ותחילת הבעירה היא בזה שהאש אוכלת את השעוה, ונמצא דאין 'ההדלקה' בשמן זית. **ונראה** דאין לחוש לזה כלל, ולא מבעיא להבנת הנמ"י בקושיתו, דהוא כעושה וחוזר ועושה, דודאי שפיר איכא הדלקה בשמן זית, אלא גם למסקנא, הרי הוא מוגדר מדליק עתה את כל ההדלקה שתהא וכהנ"ל, (ואדרבה זהו גופא ביאור המושג 'דהדלקה עושה מצוה' דכל ההמשך מונח ונמצא במעשה הדלקה דעתה), וכיון דההמשך הוא הדלקה בשמן זית, א"כ **המעשה שלו עתה הוא גם הדלקה בשמן זית**. [↑](#footnote-ref-21)
21. **יש** לתמוה מ"ט כל קו' הנמוקי יוסף היא לר"י (וכן נקטו האחרונים) והרי גם לר"ל תקשי, דהא מודה ר"ל 'במקום גחלת' וא"כ כשהדליק סמוך לחשכה איך שרי שימשיך לדלוק בכל אורך הפתילה בשבת (עי' לעיל מש"כ מהירושלמי והמאירי דכל אורך הפתילה הוה 'מקום גחלת'), ויש לטרוח הרבה ביישוב הדבר, דלכאו' הוא נוגע לעיקר ההבנה בדברי ר"ל דמקום גחלת. [↑](#footnote-ref-22)
22. **ומוכרח** דהוא ענין אחר משמעתין, דהרי התם הוא נידון ובעיא דרבא, והכא הוא דבר ברור לר"י ולהלכה (וכן ס"ל לרבא בע"ב), דאשו משום חציו. [↑](#footnote-ref-23)
23. **כתב** רש"י 'קס"ד', והעיר השטמ"ק דצ"ע היכן משתנה דבר זה. ועי' בשיטמ"ק כ"ג. דס"ל לרש"י לפרש את מסקנת הגמ' שם דגם לר"י בעי שיהא ממונו, וכ"כ מהרש"א כאן ומהר"ם שם, ואין כאן מקום להאריך בחידוש זה (ויתבאר בעזה"י בשמעתא דאשו משום חציו - ב'), ונמצא דלר"ל בין להו"א בין למסקנא בעי דיהא ממונו, ומש"כ רש"י קס"ד היינו לר"י. [↑](#footnote-ref-24)
24. **וז"ל** הר"ח ד"ה ופריק, 'דאדייה אדויי כלומר זה הכלב **לא הגביה** החררה אלא בדרך דידוי הביאה אל הגדיש, **ולא יצאה הגחלת מחזקת בעליה'**. והנה פשוט דאין מעשה 'קנין' לכלב, ומ"ל בהגבהתו, ועי' נחל"ד, וצ"ע. אמנם קצת יש ליישב ע"פ מש"כ באבן האזל (נזק"מ פ"א ה"א) **דכל 'ממונו'** המזיק אי"צ קנין ובעלות גמורה אלא שיהא הדבר ברשותו, וע"י ההגבהה נחשב 'ברשותו', וכן מדוקדק לשון הר"ח 'יצאה הגחלת **מחזקת** בעליה', ועדין צ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. ועי' תרומת הכרי דהביא על דכתב דהא דקרי ליה אשו אע"פ שאינו אשו הוא ע"פ הגמ' דשני דברים אינם ברשותו של אדם ועשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו וכו'. ובאמת יש להעיר דמגמ' זו דאמרינן ב' דברים משמע דאש לא הוי כברשותו. והראוני שהקשה כן התוס' חכמי אנגליה מ"ט רק ב' דברים והרי גם אשו משום ממונו אין לו בעלות.

    והנה רש"י כתב דוגמא לדבריו מ'בור' וצ"ע הרי עיקר השיטה בבור הוא דחייב אע"פ שאינו ברשותו ועשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו [↑](#footnote-ref-26)
26. **והנה** לשון הגמ' (כ"ג.) הוא 'נפלה', ועי' בר"ח דפירש שנפלה דליקה היינו שהצית, וא"כ מ"ט ברמב"ם נימא דהוא דווקא. וי"ל דהר"ח כ"כ משום דהש"ס איירי בחציו וכל מה דלא הוי חציו הוא משום הגדר, ולכך הוכרח ר"ח לומר דהצית, כי פשוט ליה דאם נפל מאיליו לא יחשב חציו, וכ"כ תלמיד ר"ת, אבל הרמב"ם והטור דעסקו שם בחיוב משום ממונו, אפשר דבדוקא נקטו נפלה, וא"צ לשבש הדברים. [↑](#footnote-ref-27)
27. **מעשה** בילד שנעשה בר מצוה בשבת חנוכה, והדליק נרות חנוכה בער"ש ולא הניח את הנרות בצורה ראויה, ומחמת כן פרצה שריפה, (אחרי שהחשיך כשכבר הגדיל), דמשום חציו א"א לדון בזה, כיון דיצירת האש וכל הפשיעה בעשייתה היתה בקטנותו, והשתא ליכא אלא 'ממונו' דהיה לו לגדור בפני האש (אחרי צה"כ), ודינו תלוי לכאו' בהנ"ל אי יש חיוב משום הבעלות גרידא (חשוקי חמד). [↑](#footnote-ref-28)
28. **מרנא** רבי דוד פוברסקי זצוק"ל (כ"ג. אות צ"ו) הקשה נמי קו' הנ"ל מכלו לו חציו, ולכן פירש בדברי התוס', דאיירי בגוונא שע"י פשיעתו נעשתה האש ל'מזיק', והיינו אף ביצאה האש מאליה אבל לא היתה מזיקה, ורק מחמת פשיעתו שלא שמר יצאה והזיקה, משא"כ בגוונא ד'כלו לו חציו' הרי האש היתה 'מזיק גמור' גם בלא פשיעתו, ורק דאם היה בונה כותל היה מונע ממנה מלהתקדם, ובכה"ג לא נחשב פשיעה ביצירת המזיק ולא הוה 'חציו' אלא 'ממונו'. אך עדיין הוא תמוה בסברא, דיחשב חציו אם לא עשה כלום, ועי' יונת אלם סי' י"ז דכוונת תוס' דפשע ע"י איזה מעשה בעשיית האש כגון דהניח במקום התורפה. [↑](#footnote-ref-29)
29. **עי'** חי' הגרש"ש דהקשה דבשלמא תחילת הגדיש יכול להחשב 'כמקום גחלת' והוה אדם המזיק, אבל הא שנשרף כל הקמה הוא ע"י כח האש שהולך מאיליו, וכן הגץ הרי גרם לשריפה בכל הקמה כולה, וזהו ודאי חידושא דאש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. **וכך** נראה שיעור דבריו, דהנה יסוד הענין הוא ד'במזיק' יהא ממשות, ואחר דיש בעולם מציאות דשלהבת בלא גחלת, א"כ הגחלת אינה מוגדרת המזיק אלא היא משתנה להיות דבר אחר, היינו שלהבת, והיא המזיקה והרי אין בו ממשא, אבל אי בעולם לא היה שלהבת בלא גחלת, א"כ לא היה מוגדר לדבר נוסף, אלא גוף אחד הם והגחלת בעצמה היתה מוגדרת ל'מזיק'. [↑](#footnote-ref-31)
31. **ועולה** ז' חומרות מכח חציו. **א.** אפי' בגחלת שאינה שלו. (לרש"י). **ב.** בעל הכלב משלם ח"נ על כל הגדיש. **ג.** בעל הגמל משלם על כל הבירה. **ד.** חייב מיתה על המת מאשו, טור ב"י שצ"ב, (ועכ"פ יש בו דין רודף). **ה.** חייב בד' דברים. **ו.** חייב אף על הטמון, ופרטי דיני טמון, בעזה"י בדף מס' 2. **ז.** נפל מידו סכין שחיטה (תוס' סנהדרין ע"ז.). ח.הדליק האש ומת חל שעבוד נכסים משא"כ למ"ד משום ממונו, כן פשטות הדבריפ בנמ"י וכ"כ תרוה"כ שצ""ב ועי' חזו"א דחולק. ט. [↑](#footnote-ref-32)