6 בדינא דלעבור על חטא קל בשביל להנצל מאיסור חמור
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בדינא דלעבור על חטא קל בשביל להנצל מאיסור חמור

1. יעוין בגמ' שבת דף ד' בספיקא דר' ביבי במדביק פת בתנור אי מצי לרדותה קודם שיעבור איסור שבת. ובגמ' מסיקה דאיכא בזה חילוק בין אחר להוא עצמו, דבאחר אמרינן דאין אומרים לאדם חטא בשביל שיזכה חברך אולם בו עצמו מסיקה הגמ' דמצי לרדותה. ויש לעיין בבאור הנידון בגמ' וכי הוי היתר לחטוא, ואי באמת איכא חטא ובשמים יקבל עונש על חטאו למה ישמע לנו לעבור על החטא ובשלמא הוא עצמו היכא דהוי מזיד יש לו ענין לא שלא לעבור איסור חמור אולם באחר מה שייך לומר לו חטא בשביל חבירך.

עוד יש לעיין בהא דמצינו בגמ' מנחות מ''ח ע''א בההיא דשחט ארבעה כבשים על ב' חלות ונמצא שיש כאן ב' כבשים שחוטים שלא ניתן לגמור הקרבתם לשם שלמי עצרת, דמושך שנים מן הכבשים וזורק דמן שלא לשמן בשביל שיוכל לשחוט את שני הכבשים הנותרים לשמן ולהתיר הבשר באכילה למרות דאסור לשנות בקדשים. וגם שם יש לעיין דהרי ליכא לעובר העבירה שום נפק''מ. ונראה מוכרח דהוי היתר על גוף האיסור אלא דא''כ צ''ב מאי שיאטיה לכללא דחטא בשביל שתזכה דממ''נ אי איכא בזה דין דחיה הוי כשאר דיני דחיות ואי ליכא בזה דין דחיה אמאי מותר לעבור על האיסור.

ויעוין עוד בגמ' במנחות דבאברי חטאת שנתערבו באברי עולה ודין אברי החטאת להאכל ואברי העולה להקטרה למרות דאיכא לאו גמור בהקטרת חטאת [דכל שממנו לאישים הרי הוא בבל תקטירו] איכא בזה להך דינא דחטא בשביל שתזכה בקרבן רק דהתם כיון דהחטא והזכיה הוי בשתי קרבנות שונים ליכא להאי דינא.

עוד מבואר שם בגמ' דהזכיה צריכה להיות בזמן האיסור עצמו ולכן בכבשי עצרת ששחטן שלא לשמן שאינם עולים לחובת קרבן עצרת, היכא שחל עצרת ביום שבת לא מצי לזרוק א הדם בשבת ולהתיר את ההקטרה בערב דעמוד וחטא בשבת כדי שתזכה בשבת עצמה אמרינן אולם עמוד וחטא בשבת כדי שתזכה בחול לא אמרינן. וצ''ב באור הנך כללי.

1. ויעוין עוד בתוס' שם דמוכיח מהא דמבואר בזבחים [צז, ב] שאין עשה של אכילת הפסח דוחה לא תעשה של שבירת עצם, ולא אמרינן חטא כדי שתזכה, דרק במקום שעל ידי זה יתוקן הקרבן אמרינן להאי היתרא, ואף לתקנת הקרבן הוא רק במקום שכבר נשחט, אולם בלא נשחט אין שוחטים אותו ומבואר דסיבת ההיתר מחמת קיום דין הקרבן. אלא דצ''ע מהתוס' ד''ה חטא בשבת, דהקשה על הא דאיתא בגמ' דלא אומרים לו חטא בשביל שיזכה בחול דאמאי לא מצי לאוכלן חי בשבת. ומיישב דאין זה זכות ובפשטות כונתו דכיון דהוי אכילה שלא כדרך ליכא בזה קיום דין אכילה בקרבן וצ''ע מהא דחדית לן הבית הלוי חלק ג' נ'א ד' דבדין הקרבן ליכא דין מעשה אכילה אלא רק בקיום מצות הגברא. ומוכח לפי''ז דבעינן דאיכא לגברא קיום מצוה בשביל האי היתרא וצ''ב דהרי מבואר בתוס' דמצות אכילה גרידא לא הוי סיבה ומבואר דבעינן את מצות האכילה כצירוף לקיום דין הקרבן וצ''ב.
2. ויעוין עוד בתוס' בסד''ה חטא בשבת וז''ל, ואין לדמות למה שהתירו לרדותה קודם שיבא לידי חיוב שבת. ובפשטות כונתו להקשות על מה דנקט בתחילת דבריו דבעינן שיהא לגברא קיום מצוה ועל זה תמה תוס' מסוגין בהיתרא דרדית הפת דהוי גם בלי מצוה. ובבאור החילוק יעוין בצאן קדשים דמבאר דהכא הוי איסור דרבנן, אולם כבר תמה עליו בטהרת הקדש מהא דמבואר במנחות שם דגם באיסורא דזריקת דם בשבת בעינן שיהא קיום מצות אכילה למרות דאיסור זריקת דם הוי שבות בעלמא כמבואר ברש''י ביצה כ' ע''ב ד''ה לרבא, ובנזיר כ''ח ע''ב בתוס' ד''ה כבשי, וברא''ש שם ד''ה ואם. ויעוין בברכת הזבח וז''ל, ודאי לא דמי דהתם התירו לו לעשות איסור קל כדי שלא יבא הוא ליד איסור חמור עכ''ל. וכפה''נ כונתו דהתם סיבת ההיתר כדי שלא יעבור הוא עצמו איסור משא''כ הכא דליכא לו איסורא ולכן בעינן שיהא לו מצוה.
3. ומבואר לפי''ז דאיכא ג' דרגות בהאי דינא. האחד. היכא דבא להציל עצמו מאיסור דבזה מבואר דאיכא היתר למרות דליכא לו קיום מצוה ובזה לא מצינו היתר על איסור דאוריתא. שנית. היכא דאיכא קיום מצוה בצירוף קיום דין הקרבן דבזה הותר גם איסור דאוריתא. שלישית. היכא דבא אדם אחר לחטוא כדי להצילו מאיסור דבזה מסיקה הגמ' דלא אמרינן חטא בשביל שיזכה חבירך. רק דגם בזה מבואר בתוס' דאיכא בזה הגבלות דהיכא דהוא עצמו מכשילו באיסור בהא מותר לעבור על איסור דרבנן דלא מן המוקף, והיכא דלא עבר איסור לתרוץ הראשון זהו מה דנאמר בגמ' דלא אומרים חטא בשביל שיזכה חבירך, ולריב''א רק היכא דפשע לא אמרינן לו חטא, ויעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דכהן שנמצא בו יבלת חותך לו חבירו בשיניו למרות דאיכא בזה איסור שבות, וכן הא דעברי כהנים על עשה דהשלמה בשביל עשה דפסח למרות דהם לא מכשילים אותו באיסור. וצ''ל דהא דפסח הוי עשה שיש בו כרת לא מחשיבו למצוה רבה. [והיכא דהוא עצמו מכשילו נוקט הרעק''א דכו''ע מודו דגם היכא דפשע מותר לעבור איסור] וגם באיסור דאוריתא מצינו בגוונא דאיכא מצוה רבה מותר לעבור על איסור [יעוין בשו''ע --- דהוי גם לענין עבירת איסור דיציאה חוץ לתחום בשביל להציל משמד] . רק דלתרוץ הראשון דרק היכא דמכשילו מותר לו לעבור, מחדש תוס' דמצוה רבה הוי סיבה לא רק להחשיב את האיסור כאיסורא זוטא כלפיו אלא כסיבה להתיר את האיסור.
4. ויש לעיין בבאור שרש החילוק בין היכא דהוי אדם אחר להוא עצמו, וגם בהוא עצמו איכא חילוק בין היכא דבא להנצל מאיסור דלא בעי שיהא לו קיום מצוה בהך עשיה, להיכא דבא לקיים את דין הקרבן דבזה בעי דיהא לו קיום מצוה ולא סגי בעצם הדבר דקיום דין הקרבן עדיף מקיום האיסור.
5. עוד יש לעיין בהא דהביא תוס ראיה מהא דכהן מצי לעבור על עשה דהשלמה בשביל חיובא דקרבן פסח דאחריני דהיכא דליכא פשיעה מצד עובר העבירה אומרים לאדם חטא בשביל חבירך כיון דעשה דפסח חמיר מעשה דהשלמה דאית ביה כרת. והרי בגמ' פסחים נ''ט ע''א מבואר להדיא דהוי מדין דחיה דעשה דפסח דחי עשה דהשלמה [ויעוי''ש בתוס' ד''ה אתי עשה דהקשה דלא הוי בעדיא]. ויעוין בשפת אמת דתמה בזה וז''ל, לכאורה קשה דהתם כיון דדחי הרי הוא עושה בהיתר וכיון שניתן כך לדחות מה ענינו לחטא כדי שיזכה חבירך דהא לא הוי חטא כלל.
6. ונראה דהא פשיטא דליכא בזה דיני דחיה דעלמא דא''כ הגמ' במנחות לא היתה צריכה לומר ''אי אומרין לאדם חטא בשביל שתזכה'', ומוכח דעצם הדבר דהחטא מעמיד היתר בקרבן הוי סיבה למנוע את התביעה על קיום האיסור. ולפי''ז יבואר היטב הא דבעינן גם שיהא בזה קיום מצוה לגברא ולא סגי בקיום דין הקרבן למרות שמצד המצות אכילה גרידא ליכא סיבה לדחיה כמו שהוכיח התוס' במנחות, דנראה דבשביל להעמיד את היחס למה שפועל בקרבן בגוף עשית הגברא בעינן שיהא לגברא עצמו מצוה מכח הך היתר, דבזה איכא יחס להך קיומא בגוף מעשהו, ולכן לא נתבע על קיום הך איסורא.

ובזה יבואר הא דבעינן דהקיום יהא באותו סוג קרבן ולא בקרבן אחר, דלכאורה יש לעיין מאי איכפת לן אי הוי אותו קרבן, ובשפת אמת מבאר דהכונה דבעינן דיחטוא באותו ענין שבו הזכות ולכן היכא דחטא בהקרבת חטאת שלא לשמה או באיסור הקטרה בעינן שגם הקיום יהא בקרבן חטאת. רק דיעוי''ש דמוכיח מוס' דהקשה בהא דלא דחינן לשבות דזריקת דם בשבת מחמת אכילת הקרבן, מחמת דאפשר לאוכלו חי בשבת, והתם האיסור הוי בשבת והקיום הוא בקרבן. ויעוי''ש דרוצה לבאר דזהו גופא כונת הגמ' דאין אומרים חטא בשבת כדי שיזכה בחול, דכונת הגמ' דבעינן דהזכיה גם תהא בענין השבת. אולם עיקר דבריו צ''ב דמאי איכא בהא דהאיסור והזכיה הוי בדיני הקרבן, הרי סכ''ס הוי שתי דברים נפרדים דאיסור הוי איסור הקטרה או איסור שינוי, והמצוה היא מצות אכילה, ומאי איכפת לן דתרוייהו נזדמנו בקרבן, וכי איכא למימר דכיון דבין כה איכא פגיעה בקרבן או שיעבור איסור הקטרה או שיתבטל דין הקרבתו לכן מצי לעבור על האיסור.

1. ונראה לפי מה שנתבאר דעיקר ההיתר נובע מחמת שהחטא מעמיד היתר בקרבן ובזה איכא למימר דהיחס בין עשיתו לקרבן מצריכה שיהא שייכות בין ההיתר לאיסור, דתרוייהו הוי בהך סוג הקרבן שעשה בו את החטא דאי ההיתר הוי בקרבן אחר לא דיינינן את ההיתר בגוף מעשהו אלא כדבר חיצוני.

ולפי''ז מבואר היטב בהא דכבשי עצרת ששחטן של''ש שהנידון שם להתיר את זריקת דמם בשביל להתיר אותם עצמם באכילה ובהא פשיטא דאיכא שייכות בין ההיתר לאיסור, ורק התם חדשה הגמ' דבעינן דההיתר יהא בזמן האיסור דבזה איכא יחס להיתר בגוף האיסור, דדיינינן לאיסור כמעמיד את ההיתר, אולם היכא דההיתר בא אחר זמן האיסור דיינינן להיתר כדבר נפרד מהאיסור.

1. והשתא נראה דיסוד חילוק התוס' בין היתרא דרדית הפת לההיא דמנחות, דברדית הפת כיון דכל מעשהו בא בשביל להפקיע את מעשה העבירה שעשה א''כ ליכא חסרון ביחס בין מעשהו להיתר שבא לפעול, ובזה לא בעינן שיהא לו קיום מצוה בשביל ליחס את ההיתר למעשהו, רק דנראה דלענין להתיר איסור דאוריתא אפשר דלא סגי בהכי דלא הוי כההיא דמנחות דהתם מעשהו פועל באופן חיובי את קיום דין הקרבן הלכך איכא בזה יותר הפקעה על תביעת האיסור.
2. ובזה יתבאר היטב החילוק בין הוא עצמו לאחר שבא להצילו מעבירה, דנראה דבאחר הגרעון ביחס בין מעשהו לקיום שבא להעמיד דכיון דלא הוא עצמו עשה את העבירה הוי כשתי דברים נפרדים ומעשה האיסור עומד בפני עצמו, דביחס אליו איכא רק למעשה האיסור, ושרש הנידון אי דיינינן מה שעושה לאחר כעשיה דידיה ולדעת הריב''א דטענת הגמ' הוי רק היכא דהאחר פשע יוצא דשרש הנידון הוא לא בעיקר היחס של עשית אחר כעשיה דידה אלא רק לענין ההגבלה של האיסור מחמת ההיתר שפועל לחבירו אי איכא להאי הגבלה היכא דחבירו פשע במעשה האיסור.

ונראה לפי''ז דראיתו מהא דדחי עשה דכרת לעשה דהשלמה הוא לעיקר היסוד דדיינינן לקיום שנפעל ממעשהו לחבירו כעשיה דידיה, רק דנראה דאפ''ה כיון דסכ''ס לא נפעל ביחס אליו אלא ביחס לחבירו הלכך ליכא בזה לההיא דמנחות דמכח מצב זה עצמו איכא סיבת היתר, אלא בעינן לדין דחיה, אולם אי לא הוי דיינינן לעשיה לחבירו כעשיה דידיה לא היה שייך לדון בזה דין דחיה. והא דלגבי איסור דרבנן לא בעינן לדיני דחיה דלא מצינו דין דחיה על מעשה איסור מחמת העמדת קיום למעשה איסור שכבר נעשה נראה דהוי מחמת דלענין איסור דרבנן סגי בעצם הדבר דאיכא במעשה איסור היתר לחבירו בשביל שלא להתבע על האי איסורא.

1. ונראה דלפי''ז תתישב היטב קושית הקקיון דיונה [מובא ברעק''א] על עיקר ספיקא דר' ביבי דלמה לא העמידו דבריהם במקום כרת כמו בערל הזאה ואיזמל וכו', ובמג''א--- מיישב דלא הוי כללא כמו שמבואר בגמ' פסחים דף צ''ב שם דאיכא גוונא דלא העמידו ולכן לא שייך להקשות מהך כללא.

אולם יעוין ברעק''א וז''ל, נראה לחלק דדוקא בהזאה וכדומה העמידו דבריהם שלא לחלל שבת אף דבטל מפסח דהוי ב' ענינים, אבל הכא ל"ש להעמיד דבריהם שלא לחלל שבת בהדיא ועי"ז יהי' חילול שבת באפיי' דסוף סוף יבא לידי חילול שבת, טוב יותר בשבות מן מלאכה דאורייתא. ויש לעיין על דבריו האחד. מהא דמבואר בתוס' דהתירו לחתוך יבלת בשבת דהוי שבות בשביל להכשיר את הכהן למרות דהוי ב' ענינים, וכן בההיא דמנחות מ''ח דהותר שבות דזריקת דם בשבת להכשיר את הקרבן.

ונראה דאפשר לפי מה שנתבאר דהכא שאני כיון דבגוף מעשהו איכא להכשר ולכן לא נתבע על הך מעשה ולכן לא שייך להא דהעמידו דבריהם, דרק כשבאים בתורת דחיה שייך להאי כללא דיעוי''ש בפסחים צ''ב דכל הנך גוונא דהגמ' מונה הוי מצבים מוקדמים שמונעים ממנו את עשית הפסח דהנידון להתיר לו לעשות את הפסח למרות דמדרבנן אסור ולכן התם הנושא הוא דחית האיסור מכח עשה דפסח.