תקלט- סחורה בחוהמ 3
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / חול המועד, סדר ב תשפד

בסייעתא דשמיא, הל' חול המועד, סי' תקל"ט, שיעור מס' 3

**שיעורי מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**סחורה בחוה"מ**

## איסור סחורה

בגמ' (מו"ק י' ב') ואמר רבא פרקמטיא כל שהוא אסור, וכ"פ בשו"ע (סי' תקל"ט) דכל סחורה אסורה אפי' כל שהוא, אך הוסיף (סעי' ב') דהלואה מותרת, וכ"ה בתוס' (שם), ובגר"א (שם) ציין מקור לזה ממתני' (שם, י"ח ב') דאין כותבין שט"ח במועד אא"כ אין לו מה יאכל, וש"מ דאפי' ביש לו מה יאכל רק לכתוב אסור אך ללוות מותר.

ובטעם האיסור, עי' ברא"ש (מו"ק, שם סי' כ"ג) דהוא משום טרחא, וכן העתיק במג"א (שם סק"א), ובמגיד משנה (יו"ט, פ"ז הכ"ב) כתב דזה בכלל איסור מקח וממכר שאסרו מדבריהם גזירה שמא יכתוב, ובפמ"ג (א"א, שם) הביא מהפרישה שהעיר דלפי טעם זה יש לאסור אף בהלואה, אך לטעם הרא"ש ניחא, וכעי"ז כתב בשו"ת הרא"ש (ככ"ג סי' ד') בטעם ההיתר להלוות בריבית במועד 'אע"פ דדמי הלואה לפרקמטיא אינו דומה לגמרי, כי בקניית פרקמטיא יש טורח גדול בשויי הדקדוק של מקח ומתוך טרדתו ימנע משמחת יו"ט, וגם לפעמים יקנה ביוקר ויצטער ואם ימכור במועד לפעמים שמוכרה בפחות ממה שקנה ואיכא צערא אבל במלוה ברבית שמחה היא וגם ליכא טרחא כולי האי', והעתיקו במ"ב (שם, סקמ"ה).

## בהעברת ריוח

ובגמ' (שם, י"א א') דבדבר האבד שרי, ובראשונים הביאו מהירושלמי (פ"ב ה"ג) להתיר ליקח ולמכור לשיירא עוברת ממקום למקום (ומוכרים בזול ולוקחים ביוקר) דחשיב דבר האבד, וכ"פ בשו"ע (שם, סעי' ה') דכיון שאין הריוח מצוי תמיד לאחר המועד מותר ליקח ולמכור מהם במועד אפי' שלא לצורך תשמישו אלא לעשות סחורה ולהשתכר.

ועי' במגיד משנה (שם) שפי' לפי"ד הטעם שהקילו בזה לפי שסחורה אי"ז מלאכה גמורה (רק דאסור מגזירה שמא יכתוב) התירו במועד מפני העברת ריוח, אכן דלדעת הרא"ש דאיסור סחורה משום טירחא צ"ב למה התירו בשביל העברת ריוח, וכעי"ז נתקשה במג"א (סק"ו) דהא קימ"ל (ריש סי' תקל"ז) דהרוחה אסור בדבר של טרחא, וכתב דמ"מ 'בדבר שאינו של טרחא אפי' הרוחה שרי[[1]](#footnote-1) לפי שכל עסקי סחורה הוא שקונה בשעת הזול ומוכר בשעת היוקר', וכוונתו סתומה, ובפרט מש"כ דסחורה הוא דבר שאינו של טרחא דהא איהו גופיה (וכנ"ל) כתב דאיסור סחורה במועד משום טירחא.

ופי' במחצית ובלבו"ש דכוונת מג"א דבסחורה ליכא טרחא גמורה ומשו"ה התירו אף הרווחה, והוסיף מג"א טעם נוסף, דכל עסקי סחורה הוא שקונה בשעת הזול ומוכר בשעת היוקר, ור"ל דחיי האדם ופרנסתו תלויים בזה ומשו"ה התירו אף הרווחה בדבר שאינו מצוי, ועי' בביה"ל (סעי' ה', ד"ה ואפילו) שציין לדברי המחצית, והוסיף לפרש לפי"ז מש"כ בשו"ע (שם) דבריוח שאינו מצוי מותר אף להוליך סחורה מעיר לעיר, למרות שבכה"ג איכא טרחא גמורה, משום דמיירי באיש שעסקו ומחייתו לנסוע אל ירידים וכיון שחייו ופרנסתו תלוי בזה הכל הוא בכלל דבר האבד ושרי.

ועי' בס' חול המועד כהלכתו (פ"י, הערה צ"ח) שלמד מכאן דלצורך פרנסתו חשיב כדבר האבד לגמרי שהתירו אף בטירחא מרובה, אכן דבמ"ב לעיל (ס"ק ז') התיר לילך מעיר לעיר אף בשביל לתבוע הלואה אף כשאין לו הפסד כלל, ואי חשיב טירחא יתרה למה התירוהו, ולכאו' צריך לחלק דעצם ההליכה מעיר לעיר אינה טירחא יתרה אלא רק מה שצריך לסחוב את סחורתו משם, וצ"ע, אכן דעצם דין המ"ב להתיר לילך מעיר לעיר לתבוע הלואה מוכח מהתוס' (י' ב') ועו"ר שנתקשו במעשה דרבינא שהוצרכו להתירו לילך ולתבוע חובותיו מבני אקרא דשנואתא רק מצד דבר האבד, אף שבפירעון חוב גרידא ליכא משום סחורה (והוצרכו להעמיד דהתם מיירי בחוב מכח סחורה, שהלוה להם מעות ע"מ שיפרעוהו יין בכל השנה), ולא תי' דהתם שהלך מעיר לעיר איכא טירחא יתרה, וש"מ דבהלואה לחוד שרי אף מעיר לעיר.

## סחורה בצנעה

בב"י (א') הביא דעת הרוקח (סי' ד"ש) והאגור (סי' תר"פ) והיראים (סוסי' ד"ש) דאיסור סחורה הוא רק בפרהסיא, אך בצנעה מותר, וכתב, דלענין הלכה נראה דאם הוא ריוח מרובה יש לסמוך ע"ז להתיר בצנעה כיון דמידי דרבנן הוא, ויוציא ממנו לשמחת יו"ט יותר על מה שהיה בדעתו להוציא, וכ"פ הרמ"א (סוסעי' א'), ובגר"א (סק"ג) הוסיף דזו ג"כ כוונת הרמ"א להלן (סעי' י"ב) שהביא מהמגיד משנה דשאר דברים נהגו לקנותן בצנעה במועד אף שלא לצורך המועד (זולת בבתים ואבנים עבדים ובהמה דאיכא פרסום בקנייתן ואוושי מילתא שמותר רק לצורך המועד), ופי' הגר"א דס"ל דבצנעה ליכא איסור סחורה[[2]](#footnote-2).

ובאמת, שברוקח מבואר דאין איסור סחורה בצנעה, ד'במועד מלאכה הוא שאסור לעשות אבל סחורה דבור בעלמא הוא הלכך בצנעה היתר גמור הוא', וכוונתו דאיסור סחורה אינו משום טירחא כלל ואסרו רק בפרהסיא דאוושא מילתא, אך ביראים כתב 'מכ"מ למדנו מדתלי תלמודא איסור מלאכה חולו של מועד בטרחא למדנו דלא מיתסרא אלא מלאכת טורח הלכך הלואות ומלאכה מועטה בביתו מותרת והא דאמר רבא פרגמטיא כל שהיא אסורא היינו להוליך בשוק דאיכא טרחא אבל בביתו דליכא טרחא נראה שמותר', וכוונתו דהיות ואיסור סחורה משום טירחא, אין לאסור רק בשוק דאיכא טרחא אך לא בביתו דליכא טרחא, ולכאו' לפי"ד אי"ז היתר מצד צנעה אלא רק משום דליכא טורח.

ויש בזה נפ"מ רבתי לדינא, א' אי ההיתר למכור דוקא בבית או אפי' בחנות היכי שסוגר החנות מעט וליכא פירסום, דלרוקח שרי וליראים אסור, ב' אי ההיתר בצנעה רק לסחורה או אף למלאכה, דלרוקח אסור וליראים יש להתיר.

### מח' תלויה אי איסור חוה"מ משום מלאכה או טירחא

ולכאו' משמע דנח' אי איסור חוה"מ מצד מלאכה או מצד טירחא, דלרוקח נאסר מצד מלאכה, ולפי"ז בסחורה דאינה מלאכה אין איסור, אלא דמ"מ בפהרסיא אסרו משום דאוושא מילתא, אך ליראים איסור חוה"מ מצד טירחא, ולפי"ז יש לאסור אף בסחורה שיש בה טירחא אא"כ הוא בביתו דליכא טירחא.

אכן, דברמ"א מבואר להתיר רק מצד צנעה, וכן מבואר במ"ב (סק"ו) ד'דוקא לענין קניה ומכירה דלאו מלאכה היא אבל בדבר שהוא משום מלאכה אין חילוק לכו"ע בין צנעא לפרהסיא', הרי שנקטו כדעת הרוקח.

וכבר נתבאר (בשיעור 1) דנח' בזה המ"ב והחזו"א בהבנת דברי הרא"ש (פ"א סי' כ"ח) בשם הראב"ד שנתקשה, מ"ש פרקמטיא עוברת שמותרת (כמבואר בירושלמי פ"ב ה"ג) מליקוט מציאות ע"מ למולחן לאחר המועד דאסור (עי' בגמ' י"א א'), ותירץ דביטול פרקמטיא חשיב פסידא ומשא"כ במציאה דהוא רק רווחא בעלמא, א"נ 'ע"כ לא שרינן משום רווחא אלא מקח וממכר שהוא דרך כל אדם לא מיקרי מלאכה וגם ליכא טרחא, אבל מליחת דגים מיקרי מלאכה ואיכא טרחא לא שרינן לה משום רווחא', וכעי"ז בנמו"י (סו"פ א') 'דמו"מ לאו מלאכה היא כלל אלא מעשה חול בעלמא הלכך התירו משום רווחא אבל מלאכה לא התירו משום רווחא אא"כ איכא פסידא', עיי"ש, ובביה"ל (סי' תקל"ט סעי' ה', ד"ה אינו מותר) הבין בדבריהם דהותר רק דברים שאינם מלאכה, ומשו"ה אסר לעשות מלאכה לצורך מו"מ, כגון מחתך וכדו', עיי"ש, וכ"ה בשעה"צ (שם, סקי"ד) דהיתר תביעת חוב הוא רק בלא מלאכה, אולם בחזו"א (סוסי' קל"ה, ד"ה רא"ש) חלק ע"ד, וכתב דכוונת הרא"ש שמו"מ אינה מלאכה היינו שאי"ז מלאכת עמל ועבודה שאסרתם תורה, ואפי' מפונקים רגילין בה, ושלפי"ז מותר אף מלאכות גמורות לצורך הפרקמטיא, וכגון מחתך והוצאה, עיי"ש.

### לצורך שמחת יו"ט ביש לו מעות מרובים

ובעיקר הכרעת הב"י והרמ"א (בסעי' א') שבריוח מרובה יש לסמוך לסחור בצנעה ובצירוף זה שיוציא מהמעות לצורך שמחת יו"ט, אכן דלהלן (סעי' ד') הביא השו"ע (ומקו"ד בירושלמי) דהיתר זה שסוחר כדי שיהיו לו מעות לצורך שמחת יו"ט שייך רק 'באדם שיש לו מעות מועטים וחס עליהם מלהוציא כ"כ לשמחת יו"ט ואילו היו לו מעות בריוח היה מוציא יותר אבל מי שיש לו מעות בריוח להוציא לשמחת יו"ט כל אשר יתאוה ואין בדעתו להוציא כ"כ לא נתיר לו למכור כדי שיוציא יותר', וצ"ב לפי"ז בסעי' א' שהתירו אף לעשיר שמצויין לו מעות הרבה לסחור בצנעה ולסמוך שיוציא מהמעות לצורך שמחת יו"ט.

ובאמת, שברמ"א להלן (סי' תקמ"ה סעי' ג') התיר לכתוב תפילין ומזוזות למכור לאחרים כדי שיהיו לו הוצאותיו יותר בריוח לצורך שמחת יו"ט, וכדעת רש"י (מו"ק י"ח א') והרא"ש (סי' כ"ד) דהותר כדי פרנסתו אפי' שאי"ז כדי חייו, (ושלא כדעת השו"ע שם שהסכים למגיד משנה דהותר רק לכדי חייו, עיי"ש במג"א סק"ט), וסמך הרמ"א ע"ד במקום מצוה (וכדביאר במ"ב שם סקי"ד), וא"כ י"ל דה"נ התירו בסחורה בצנעה לסמוך על השיטות שהתירו בצירוף שיטות אלו שמותר בכדי פרנסתו.

ולפי"ז יתבאר דיש ב' היתרים לסחור ולהוציא המעות לצורך שמחת יו"ט, א' מש"כ השו"ע (סעי' ד') דבריוח מצוי לא התירו אא"כ הוא דחוק ואין לו מעות להוציא לצורך שמחת יו"ט, ב' מש"כ הרמ"א (סעי' א') לסמוך על המתירים לסחור עבור הוצאות שמחת יו"ט אפי' כשיש לו מעות מרובים.

### גדר צנעה

בשו"ע (סעי' ד') דבריוח מצוי אסור למכור אא"כ הוא דחוק במעות וא"א לו להוציא בריוח לצורך שמחת יו"ט, וכתב במ"ב (סקי"ז) מהחיי"א דמ"מ החנות תהיה סגורה ופתוחה במקצת כשבא הלוקח לקנות, והביא שכן משמע בט"ז (סק"ג) בשם מהרש"ל בתשו', עיי"ש, וצ"ע מה שהצריך לסגור כל החנות ורק כשבא הלוקח אפשר לפתוח מקצתה, דבשו"ע להלן (סעי' י"א) כתב דמוכרי פירות וכסות לצורך יו"ט צריכין למכור בצנעה שאם היא פתוחה לרה"ר פותח אחת ונועל אחת, ומשמע דדלת א' פתוחה כל הזמן וא"צ לסגור עד שהלוקח בא.

ולכאו' משמע מזה דמהרש"ל איירי באופן שהתירו לו למכור מצד שהוא בצנעה [כבסעי' א'] שלזה צריך יותר בצנעה ממכירה לצורך המועד, ולפיכך אסור לפתוח החנות כלל רק שיושב מבחוץ וכשמגיע הלוקח פותח לו מקצתה[[3]](#footnote-3), אך שבמ"ב (הנ"ל, וכ"מ בשעה"צ סק"ו) העתיק דברי מהרש"ל אף על סעי' ד' שמוכר לצורך מעות לשמחת יו"ט, ואפ"ה צריך לסגור את החנות לגמרי, והוא תמוה, וע"ע בביה"ל (סעי' ה', סוד"ה אינו מותר) דביש לו נושים חשיב דבר האבד ומותר לו לעשות מלאכה אך מ"מ צריך לעשות בצנעה שהחנות תהיה סגורה ופתוחה במקצת כשהלוקח בא וגם יוציא מהמעות לצורך שמחת יו"ט, וצ"ע דמאחר שהתיר מצד דבר האבד, א"כ יש להתיר אף בפתוח מקצתו (ובפתוח למבוי אפי' בפתוח לגמרי) ולמה הצריך לסגור את כל החנות, וצ"ע.

## לצורך יו"ט שני

ברמ"א (סוסעי' י"א) 'מותר לקנות לצורך יו"ט שני של יו"ט אחרון', ומקו"ד בטור (שם) שהתירו להכין מחוה"מ לצורך יו"ט שני כדי שלא יזלזלו בו, וברע"א (שם) דייק מדבריו (שנקט להתיר 'להכין') דמשמע דמיירי אף במידי דאית ביה מלאכה כבישול וכדו' מותר, והעתיקו במ"ב (סקל"ט), אכן בפמ"ג (א"א, סקי"ד) העיר דמטעם שלא יזלזלו בו א"א להתיר רק איסור דרבנן ולא דאורייתא, וא"כ אי מלאכת חוה"מ מה"ת א"א להתיר מלאכות דאורייתא לצורך יו"ט שני, וע"ע בגר"א (שם) שהתירו ליקח לצורך יו"ט שני 'דהשתא לעבור על לא תשא דאורייתא מתירין משום שלא יזלזלו וכו' כ"ש כה"ג', ולפי"ד ג"כ אין מקור להתיר מלאכות דאורייתא, (וצ"ב מש"כ דהתירו לעבור אל"ת דאורייתא, דכיון דתקון לברך אי"ז לא תשא, דאל"כ תיקשי אכל ברכות שתיקנו חכמים שיחשב לא תשא).

## הערמה

בשו"ע (סעי' ז') דיש מתירים ללוות על סחורה בתנאי שאם לא יפרע לו לסוף ח' ימים יהיה קנוי לו, ויש אוסרים, ופי' במ"ב (סקכ"ז) טעם האוסרים דא"כ יבואו להתיר כל מו"מ שבעולם ויערימו שלא יהיה חל המקח אלא אחר המועד ובתוך המועד יהיה הלואה, ונקט דטוב להחמיר בזה אך אין למחות ביד המקילים מאחר שבאמת אין כוונתו להערים[[4]](#footnote-4), והוסיף בשעה"צ (סקכ"ה) דזה מאחר שהוא מלתא דרבנן.

ומשמע בדבריו דהקילו כן רק בסחורה, אך במלאכות שי"א דאסורים מה"ת אין להקל אף כשאין כוונתו להערים, וצ"ע דלעיל סי' תקל"ג (סק"ט) התיר המ"ב דאין למחות על הסומכים על השיטות שמותר להערים כשאי"ז הערמה ניכרת, אכן בביה"ל (שם סעי' א', ד"ה עדיף) העתיק את הפמ"ג דלמד"א דאיסור מלאכת חוה"מ מה"ת אסור אף הערמה שאין ניכרת, וכ"כ במ"ב סי' רמ"ו (סעי' ה') דאין להתיר הערמה במלאכה דאורייתא, וצ"ע.

### ליקח ממוכר שלא כדין

היכי שהמוכר פותח חנותו שלא כדין, כתב בחוט שני (חוה"מ, עמ' ריט) דמ"מ אין איסור ליקח ממנו לצורך המועד, וצ"ע דלמה לא יאסר מצד שהמוכר עושה שלא כדין, וכמש"כ במ"ב (סי' תקל"ז סקל"א) מהריטב"א דבדיעבד כשעבר ועשה מלאכה במועד לא קנסינן ליה אם אומר שדעתו להתר, ומינה דכשעושה במזיד אסור אף בדיעבד, ונאסר אף למי שנעשה המלאכה בשבילו, וכעי"ז כתב במג"א (סי' תקל"ח סק"ב) דדין עושה מלאכה במועד כדין עושה מלאכה בשבת, והעתיקו בביה"ל (שם, סעי' ו')[[5]](#footnote-5).

## סיכום הדברים:

1. איסור סחורה במועד, י"א משום טירחא, וי"א גזירה שמא יכתוב, (ולשיטתם קשה למה התירו הלואה), ובתשו' הרא"ש הוסיף דבסחורה איכא טירחא גדולה בדקדוק המקח וימנע משמחת יו"ט, וכן יש לחוש שיקח ביוקר וימכור בזול ויתעצב וימנע משמחת יו"ט, והעתיקו במ"ב (סקמ"ד).
2. במקום ריוח שאין מצוי כלל אחר המועד מותר, ומשום דאי"ז טירחא גמורה, או משום דסחורה היא עיקר פרנסתו של אדם וחייו תלויים בה, ולטעם זה ניחא שהתירו אף להביא סחורה מעיר לעיר שיש בה טירחא מרובה, ומ"מ לצורך הלואה מוכח בראשונים דמותר אף מעיר לעיר.
3. ברוקח התיר סחורה בצנעה לפי שאי"ז מלאכה ונאסר רק מטעם אוושא מילתא, וביראים התיר סחורה בביתו לפי שאין בה טורח, ונפ"מ בחנות בצנעה (דאיכא טרחה וליכא אוושא מילתא) וכן אי מותר אף מלאכה בביתו (דמ"מ ליכא טירחא), ולכאו' זה תלוי במח' המ"ב והחזו"א בביאור תי' ב' ברא"ש אם יסוד האיסור במלאכת חוה"מ רק מצד טירחא או מצד מלאכה, ומ"מ לדינא מבואר ברמ"א שהתיר מצד צנעה, ובצירוף שמוציא מהמעות לצורך שמחת יו"ט, ונתבאר דסמך בזה לצרף גם את השיטות (בדף י"ט) שהתירו לסחור לצורך שמחת יו"ט בכדי פרנסתו (וסמכינן עלייהו במקום מצוה, וכמש"כ רמ"א סי' תקמ"ה סעי' ג', וה"נ יש לסמוך עליהם בסחורה בצנעה), ואי"ז שיטת השו"ע בסעי' ד' שהתירו לסחור למי שדחוק במעות וא"א לו להוציא בריוח לצורך שמחת יו"ט.
4. במ"ב העתיק ממהרש"ל שאף בסעי' ד' שהוא מוכר לצורך שמחת יו"ט (ויש לו מעות מועטים) החנות תהיה סגורה ופתוחה במקצת כשהלוקח בא ליקח, וצ"ע דהתם יש להתיר אף בפותח מקצתה (ובפתוחה למבוי אף פתוחה כולה) וכמש"כ השו"ע בסעי' י"א, ורק בסעי' א' שההיתר משום שמוכר בצנעה צריך לסגור כל החנות או למכור בביתו,
5. התירו לקנות במועד לצורך יו"ט שני כדי שלא יבואו לזלזל בו, וברע"א התיר אף לבשל ולעשות מלאכות, אך בפמ"ג העיר דלהצד דאיסור מלאכה במועד מה"ת א"א להתיר לצורך מחר.
6. במ"ב סותם דאסור להערים בסחורה, ולעיל סי' תקל"ג כתב דאין למחות במקילין אפי' מלאכה כשאין הערמה ניכרת, ובביה"ל שם העתיק מפמ"ג דלמג"א דמלכאת חוה"מ מה"ת א"א להתיר הערמה אפי' כשאינה ניכרת, וכ"נ המ"ב בסי' רמ"ו, וצ"ע.
7. בחו"ש התיר ליקח לצורך המועד ממוכר שפותח חנותו שלא כדין, וצ"ע למה לא נאסר עליו מצד איסור המוכר שעובר במזיד ונאסר לכל מי שעושה בעבורו.

1. ומשו"ה אסרו להשקות שדה בית הבעל במועד, עיי"ש, ובמחצית (שם) העיר דשאני התם דהשקאה היא מלאכה גמורה ומשו"ה אסרוה, ומשא"כ סחורה דאינה מלאכה והתירו אף להרוחה, עיי"ש, וכעי"ז חילק בביה"ל (סעי' ה' ד"ה אינו מותר) בשם הא"ר דבסחורה יש להקל טפי ממלאכה, אך לדעת המג"א משמע שלא חילק בזה, וא"כ יש להתיר להרוחה בלא שום טירחא אף מלאכות גמורות, ובפוסקים לעיל (סי' תקל"ז, ונתבאר לעיל שיעור 1) מבואר לאיסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם בסעי' י"ב לא הצריך הרמ"א ליקח מהדמים לצורך שמחת יו"ט, וכן דהאחרונים בסעי' י"ב תמהו על הרמ"א ונקטו להחמיר, עיי"ש במ"ב (סקמ"ג). [↑](#footnote-ref-2)
3. ודו"ק במג"א (סק"ח) לגבי תגר, שנקט דהתירו לתגר למכור כדרכו משום שהוא מוכר בביתו ולא בחנות, ושלפי"ז אף בחנוני בביתו מותר, וציין לדברי מהרש"ל, ובאחרונים נתקשו בהבנת דבריו, (עיי"ש במחצית), ולהנ"ל יל"פ דכוונתו דהיתר תגר וחנווני בביתו הוא מצד צנעה (כבסעי' א') וכמש"כ מהרש"ל שצריך לסגור כל החנות ולא סגי במקצתה, ועי' [↑](#footnote-ref-3)
4. אך בהערמה אסור, וכעי"ז כתב להלן (סקמ"ב) בהיתר לסחור לצורך הסרסור שאין לו מה יאכל דהוא דוקא כשהאמת כן אך לא כשמערים. [↑](#footnote-ref-4)
5. ומשמע שמסכים לדבריו, והביא מהבית מאיר שחלק רק על מה שהחמיר המג"א שם לאסור אף לבנו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)