פרק שביעי ואלו נאמרין
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק שביעי ואלו נאמרין**

**במשנה – פרשת סוטה** הרשב"א (שו"ת א' תתמ"ב) כתב שאזכרת השם שבשבועה – חייב להיות בלשון הקודש, מכיוון שנשבעת בשם המיוחד, ושם המיוחד הוא רק בלשון הקודש.

**שם קרית שמע** הרמב"ם (ק"ש ב' י' ) כתב שצריך לדקדק באותיותיה כמו בלשון הקודש, והראב"ד שם נחלק עליו, מכיוון שכל הלשונות הן רק פירוש, ומי ידקדק אחר פירושו[[1]](#footnote-1). והכסף משנה כתב שמקור הדין הזה הוא במש"כ "ולמדתם" – שתהיה קריאה תמה.

**שם חליצה כיצד** ק"ק מדוע המשנה הביאה מקור רק למקרא בכורים וחליצה – שנאמרים בלשון הקודש, ולא לשאר המצוות המנויות במשנה. ונראה שבאמת עיקר כוונת המשנה איננה להביא מקור לכך שהמצוות הללו נאמרות בלשון הקודש, אלא רק להדגיש שהחלק שנאמר בלשון הקודש – בפרשיות של מקרא בכורים וחליצה, הוא רק החלק שכתוב אחרי "וענית" או "וענתה" ולא כל הפרשה[[2]](#footnote-2). ועיין בהגהות אהל משה שהקשה לגבי מקרא בכורים מדוע התנא לא אמר שתחילת הפרשה נאמרת בכל לשון, ולפי דברינו מיושבת קושייתו, כי זה עצמו מה שהתנא בא לומר כשהסביר "כיצד וכו'".

**שם ברכת כהן גדול** תוס' הרא"ש (לקמן מ:) הקשה – במה שונות הברכות הללו משאר ברכות ותפילות שנאמרות בכל לשון, וכתב שיתכן שמפני מעלת קדושת היום – תקנו שיברך דווקא בלשון הקודש. ותוס' יו"ט חידש מכוח קושיית תוס' הרא"ש, שהברכות עצמן נאמרו בכל לשון, ורק הקריאה בתורה הייתה בלשון הקודש, ולזה הגמרא לא הוצרכה להביא ראיה מכיוון שס"ת כתובה בלה"ק, והוא אינו רשאי לומר את הדברים בע"פ.

**שם ופרשת המלך** הרמב"ם (חגיגה ג' ה') הוסיף שגם הברכות הן בלשון הקודש, והקשה התוס' יו"ט (משנה ח') – שהמקור שהביא הרמב"ם שצריך לקרוא בלה"ק הוא מ"את התורה הזאת", ואם כן יש מזה מקור רק לקריאה עצמה ולא לברכות.

**שם ברכות וקללות כיצד** מכאן עד סוף המסכת יתבארו המצוות של "ברכות וקללות "ברכת כהנים" ועוד, אולם את המצוות של "מקרא בכורים" ו"חליצה" לא התבארו, מכיוון שיש מסכתות מיוחדות לנושאים הללו.

**שם וכתבו עליו את כל דברי התורה** האבן עזרא (דברים כ"ז א') מביא בשם גאון – שכתבו רק את מנין תרי"ג מצוות כעין אזהרות (פיוט שכולל את תרי"ג מצוות שיש נוהגים לאמרו בשבועות). והרמב"ן (שם ג') הביא בשם "ספר תאגי" – שכתבו שם את כל התורה מבראשית עד לעיני כל ישראל בתאגיה וזיוניה, וכתב שצ"ל לפי זה שהאבנים היו גדולות מאוד, או שזה היה ממעשה ניסים.

**רד"ה פרשת סוטה – מה שהכהן אומר לה** מדויק מדברי רש"י כאן – שרק דברי הכהן נאמרים בכל לשון, אבל מגילת סוטה נכתבת דווקא בלשון הקודש. וכך מפורש גם ברמב"ם (סוטה ג' ח') שמגילת סוטה נכתבת דווקא בלשון הקודש.

**שם ולא אמרינן.. כדרך שנכתב** זו הסיבה שהייתה ס"ד להצריך לקרוא את פרשת סוטה בלשון הקודש – כדרך שנכתבה (מלבד הסיבה שרש"י בהמשך הדיבור מביא בשם הספרי).

**שם ומה יבמה קלה וכו'** בפירוש עמק הנצי"ב על הספרי שם ביאר – שהיתר יבמה יכול להיות גם ע"י מיתת היבם, ולאו דווקא ע"י חליצה, ואילו היתר סוטה לבעלה ולתרומה – יכול להיות דווקא ע"י זה שמשקה אותה.

**תוד"ה ה"ג – אלו נאמרין בלשונם** זו היא גרסת הירושלמי, והגרסה לפנינו "ואלו נאמרין בכל לשון" היא הגרסה שתוס' באים לדחות.

**שם אבל בכל לשון משמע בין שומע וכו'** אולי יש ליישב את הגרסה שלפנינו – שבעצם הדברים הללו נאמרים בכל לשון, אלא שיש תנאי נוסף שצריך להבין את מה שאומר. וגם כאשר לא מבין – החיסרון הוא מצד שלא מבין ולא שחסר בשם "לשון". **ויתכן** לומר שרש"י ותוס' נחלקו במחלוקת הרמב"ם הראב"ד בהלכות קריאת שמע (ב' י') ששיטת הרמב"ם שגם כשקורא בלשון תרגום צריך לדקדק באותיותיה, ולפי הראב"ד לא. ולכאורה נחלקו האם בלימוד שאפשר לקרוא ק"ש בכל לשון התחדש שלכל לשון יש שם "לשון" לעניין ק"ש, או שדי בתרגום העניין. ורש"י למד כמו הראב"ד, שהחידוש הוא שדי בהבנת הענין, וממילא אין צורך להשמיע שצריך להבין, והרמב"ם למד שהחידוש הוא שלכל לשון יש דין "לשון" לגבי ק"ש, ועל התנא להודיע שהחידוש הזה נאמר רק באופן שמבין.

**בד"ה קרית – אמאי שייר וכו'** מתוס' הרא"ש ותוס' שאנץ משמע שתוס' לא רצו לומר "תנא ושייר" מכיוון שהתנא השתמש בלשון של "אלו", אולם תוס' שאנץ תרץ – שכאשר כתוב "אלה ואלה" כן שייך לומר "תנא ושייר".

**שם הלל** הרש"ש כתב שאלמלא דברי תוס' היה מקום לומר שהלל נאמר דווקא בלה"ק, כי כמו שדורשים (במגילה י"ז) מ"יהי" – שלא יקרא למפרע[[3]](#footnote-3), כך דורשים שיקרא דווקא בלה"ק, כמו שדורשים מ"והיו" שנאמר בק"ש (ואפי' לפי חכמים היו דורשים משם שצריך לה"ק – אם לא היה כתוב "שמע"). אולם בתוספתא (פ"ז) מפורש שהלל נאמר בכל לשון.

**שם דתפילה וק"ש דרבנן** מהרש"ל העיר שלשיטת תוס' – הגרסה הנכונה בגמרא שם היא שק"ש דאורייתא ותפילה דרבנן. (כך מוכח מתוס' שם ומתוס' בע"ב).

**שם ועוד דהתם משמע דקידוש דאורייתא** הרש"ש כתב שבהכרח כוונתם לקידוש על הכוס, כי קידוש בתפילה כבר נכלל ב"תפילה", ואם כן לא מובנת הראיה מהגמרא בברכות שקידוש דאורייתא, כי שם משמע רק ש"זכור" הוא מדאורייתא, ואולי הוא מתקיים בתפילה ולא על הכוס.

**שם דהני נאמרין בכל לשון** הקרן אורה הקשה – מנין לתוס' לחלק בין ברכת הפירות וברכת המצוות לברכת המזון. ומנין שיצא אפי' אם אינו שומע. ותרץ את קושייתם – שהלל וקידוש הם בכלל תפילה, וברכת הפירות והמצוות בכלל "ברכת המזון".

**דף ל"ב:**

**בגמרא פרשת סוטה מנלן** עיין בתוס' במגילה (י"ז:) שביארו – שהמחלוקת אם התורה נאמר בלשון הקודש או בכל לשון, נוגעת לפרשיות השנויות במשנתנו (כגון חליצה עגלה ערופה וידוי מעשר וכד'), שמצוות קריאתן מן התורה. וכתבו שם עוד – שהדרשות שדרשו מהן על הפרשיות שנאמרות בכל לשון – נצרכו לפי מ"ד שהתורה נאמרה בלשון הקודש, והדרשות שדרשו על הפרשיות שנאמרות בלשון הקודש – נצרכו לפי מ"ד שהתורה נאמרה בכל לשון.

**שם וידוי מעשר מנלן –** הטעם שהיינו חושבים שוידוי מעשר צריך להיות דווקא בלה"ק[[4]](#footnote-4): בבאר שבע (בחידושיו כאן) כתב – שהיה צד ללמוד ממקרא ביכורים שנכתב בסמוך לוידוי מעשר. ובשו"ת שאגת אריה (ישנות י"ג) כתב שהיה צד ללמוד ג"ש "אמירה אמירה" מקללות וברכות.

**שם ואין דנין.. מעניה ואמירה** האור שמח (מלכים ז' ג') ביאר – ש"עניה ואמירה" היא אמירה לציבור[[5]](#footnote-5), ו"אמירה גרידתא" היא אמירה בינו לבין עצמו, וא"א לדון אמירה בינו לבין עצמו מאמירה לציבור שמסתבר לומר בלשון הקודש המיוחד להציבור והמאחד האומה.

**שם ממקרא ביכורים** רש"י (דברים כ"ו ה', גיטין פ"ג) פירש – שהמקור לכך שמקרא ביכורים בקול רם הוא מ"וענית ואמרת" כי משמעות "עניה" היא אמירה בקול רם[[6]](#footnote-6).

**שם מפני מה תקנו תפילה בלחש וכו'** הגמרא בברכות (ל"א) למדה מתפילת חנה – שלא יגביה את קולו בתפילתו ובבאר שבע הקשה – שכאן מבואר שתפילה בלחש היא תקנת חכמים (כדי לא לבייש עוברי עברה), ומדוע הוצרכו לתקן – והרי מפורש בתפילת חנה שכך צריך להתפלל. ואולי יש ליישב – שמחנה אין מקור לחייב להתפלל בלחש, אלא רק שתפילה בלחש היא דרך ראויה להתפלל בה. ותקנת חכמים מחייבת להתפלל בלחש. **עוד הקשה** שלפי הטעם שכתוב בגמרא פה, יכול להתפלל בקול רם כשמתפלל יחידי, ובברכות כ"ד מבואר שהמשמיע קולו בתפילתו הוא מקטני אמנה.

**שם שעירה מאי איכא למימר** יתכן שיקריבו שעירה גם בתור שלמים, אך צ"ל שזו לא סיבה להציל מ"כיסופא", מכיוון שמסתמא לא היו רגילים להביא אותה בתור שלמים כדי שלא יחשבו שחטאו, ועוד – שבנקבה אפשר להשתמש לחלב ולוולדות, והיו רגילים להביא זכרים בתור שלמים.

**שם התם ניכסיף וכו'** הרמב"ם כתב בהלכות תשובה – שכאשר עבר עבירות שבין אדם למקום, אינו צריך לגלות את חטאו ועזות פנים היא לו אם גילה. והמנחת חינוך (מצוה שס"ד) הקשה עליו – מדוע הוא לא חילק בין כל העבירות לבין ע"ז, שראינו שהתורה חייבה להביא על ע"ז שעירה גם במלך ונשיא, אע"פ שזה מוכיח שעברו על ע"ז. וכתב ליישב שמכיוון שכל ישראל תלויים בהם – התורה התירה למעט בכבוד שמיים כדי שכלל ישראל יתכפרו.

**שם ורבנן נמי הכתיב והיו** הרש"ש (במגילה י"ז) הקשה – ש"והיו" נצרך כדי להשמיע שצריך לכתוב אותן בלשון הקודש.

**שם ורבנן סברי.. הקורא את שמע ולא השמיע לאזנו יצא** ממלשון הגמרא משמע שגם לפי רבנן צריך לכתחילה להשמיע לאזנו, והרשב"א בברכות כתב – שבהכרח דברי הגמרא הם לאו בדווקא כי רבנן צריכים את "שמע" כדי לדרוש שאם קרא בכל לשון יצא, ולא יכולים ללמוד משם שצריך לכת' להשמיע לאזנו. וכתב שצ"ל שרבנן סוברים כמו מ"ד - שלא מצריך להשמיע לאזנו כלל.ותמה על הגמרא מדוע לא אמרה שהם סוברים כמו ר"מ שלא מצריך להשמיע לאזנו. והטורי אבן (במגילה י"ז) כתב – שרבנן יכולים לסבור שצריך להשמיע לאזנו לכתחילה מדרבנן.

**רד"ה אל האישה.. שתהא מכרת בלשון** הקרן אורה כתב שהנ"מ בין הגרסה שרש"י דחה בד"ה ה"ג[[7]](#footnote-7) – "ואמר הכהן לאשה בכל לשון שהוא אומר" לבין גרסת רש"י – "ואמר אל האישה בכל לשון שהיא שומעת", תהיה באישה שמכירה גם לשון הקודש וגם לשון אחרת, שלגרסת רש"י אין מקור להתיר לקרוא לה בלשון אחרת, ולפי הגרסה השנייה – יהיה מותר[[8]](#footnote-8). והוסיף, שאין לומר שלפי הגרסה הראשונה לא תצטרך להכיר את הלשון כי שמשמע מ"ואמרה האשה אמן אמן", שצריך שתכיר.

**בד"ה צערו - צרות שעברו על ישראל** מהרש"א הקשה - שהסיבה שצריך להודיע את צערו לרבים היא כדי שיתפללו עליו, והטעם הזה לא שייך כשמודיע על צרות שכבר עברו, וכתב ליישב בדוחק – שצריך להודיע צערו כמי שיבקשו רחמים שלא תבוא שוב צרה כזו. **ומהמאירי** משמע קצת שלפי המסקנה אין ראיה ממקרא ביכורים – שצריך להודיע את צערו בקול רם, מכיוון ששם לא מודיע את צערו, אלא משבח את הקב"ה על הניסים שעשה לאבותינו. ועיין בהערות הגרי"ש אלישיב שביאר איך דברי המאירי מתיישבים עם לשון הברייתא.

**בד"ה ורבי – ומברכין לפניה ולאחריה** בברייתא שם שמדברת על פועלים שקוראים ק"ש ולא מתפללים[[9]](#footnote-9), לא כתוב שמברכים לפניה ולאחריה, וגם מגוף דברי תוס' מוכח שא"א לגרוס כך, כי התירו להם לקרוא רק דברים שמצוותם מדאורייתא, והברכות הן מדרבנן.

**תוד"ה ורבנן - הוה מצי למימר.. תרתי ש"מ** הטורי אבן (מגילה י"ז) כתב – שמכיוון שההלכה היא שאם לא השמיע לאזנו יצא, הגמרא לא רצתה להידחק בדעת רבנן – שתרתי ש"מ. ודווקא את ר' יוסי שם – רצו לסדר עם השיטה שק"ש בכל לשון, מכיוון שכך ההלכה.

**דף ל"ג**

**בגמרא משום דכתיב והיו** צ"ל שאע"פ שרבנן דורשים מ"והיו" - שלא יקרא למפרע, מ"מ צריך את "שמע" כדי שלא נטעה לדרוש מ"והיו" שצריך לקרוא דווקא בלשון הקודש.

**שם אל ישאל.. בלשון ארמית - רבינו יונה** (בפ"ב בברכות) כתב - תימה הוא על המנהג שנהגו בכל העולם שהנשים מתפללות בשאר לשונות שכיון שחייבות בתפלה לא היה להן להתפלל אלא בלשון הקודש. ותרץ בשם רבני צרפת – שמכיוון שמתפללות את הנוסח שכל הציבור מתפללים, יש לתפילתן דין של "תפילת ציבור", והאיסור להתפלל בלשון ארמית נאמר דווקא כשמבקש בקשה פרטית[[10]](#footnote-10). **והרא"ש** (ברכות ב' ב') תרץ – שמלאכי השרת מכירים בשאר לשונות, אלא שמגונה בעיניהם להזדקק ללשון ארמית[[11]](#footnote-11) (במעדני יו"ט ביאר שהטעם הוא מכיוון שדומה ללשון הקודש, ונראה בעיניהם כמו שיבוש לשון) אולם **תוס' שאנץ** הוכיח מהגמרא אצלנו שבאמת אינם יודעים, (כי הגמרא הביאה רק ראיה שידע לשון ארמית ולא לכך שהשתמש בה).

**ומהרש"א** כאן ביאר את הטעם שנקט "לשון ארמי" לפי שתי השיטות – לשיטת הרא"ש מכיוון שדווקא היא מגונה בעיניהם, ולסוברים שאינם נזקקים לאף שפה, נקט ארמית לרבותא, שאינם נזקקים לה למרות שקרובה ללשון הקודש.

**שם אין מלאכי השרת נזקקין וכו'** בארחות חיים (ק"ש י"ט) הוכיח מהירושלמי[[12]](#footnote-12) (ברכות פ"ט) שהכוונה איננה שישאל את צרכיו מהמלאך – והוא ישמיע את תפילתו לפני הש"י. אלא שצריך שיכוון בתפילתו כוונה רצויה, ויסיר ממחשבתו כל מחשבה המבדלת, ומכיוון שלשון ארמית היא לשון זרה, וטבע הנפש להתערב בה – מלאכי השרת שהם הכוחות הטובים, אינם מכירים בה.

**שם וענית** בהגהות אהל משנה (על המשנה) דייק מכאן שרק הוידוי שנכתב לאחר "וענית" צריך להיות בלשון הקודש, אבל החלק הראשון "הגדתי היום לה' א-להיך כי באתי אל הארץ וגו'", לא צריך להיות דווקא בלשון הקודש. והקשה – מדוע החלק הזה לא נשנה במשנה עם הנאמרים בכל לשון.

**שם גבריאל הוה** מהרש"א כתב – שאע"פ שגבריאל מכיר לשון ארמית, לא יתפלל בה, שמא הוא איננו ממונה להביא את התפילות לפני ה'.

**שם משה ידבר.. בלשון קודש** בגמרא בשבת (פ"ח:) מבואר – שכל דיבור שהיה יוצא מפי הקב"ה היה מתחלק לשבעים לשון, וצ"ל שהלימוד פה הוא מהדיבור קודם שהתחלק שהיה בלשון הקודש.

**רד"ה בכל לשון – לקרות בבית הכנסת** תוס' במגילה (י"ז:) הקשו שקריאת התורה היא רק מדרבנן, ופירשו שהכוונה לקריאות דאורייתא כמו פרשת חליצה ווידוי מעשר. וביישוב שיטת רש"י **- תוס' הרא"ש** כתב שאפשר לפרש שהכוונה לקריאה בבית הכנסת, אבל בפרשיות שחיובן מהתורה, כמו פרשות פרה וזכור. **והריטב"א** במגילה י"ז יישב – שקריאה בשבת הייתה מדאורייתא, ומשה ועזרא תקנו לקרוא רק שני וחמישי ובשבת במנחה. **ובמרומי שדה** כתב – שאע"פ שמדאורייתא אין חיוב לקרוא, מ"מ אם קורא בתורה צריך לברך, ואם נאמרה רק בלשון הקודש – יוכל לברך רק כשהתורה כתובה בלשון הקודש.

**בד"ה שאני – אותה מידה הממונה על כך וכו'** הפרי חדש (ק"א) כתב שבת קול איננה ממלאכי השרת, (ומלאכים אינם מכירים בלשון ארמית).

**תוד"ה כל – כאילו היה קורא בע"פ** הרש"ש הקשה – שבלשון תרגום מותר לקרוא בע"פ. ובמלא הרועים הקשה – שלגבי ק"ש שייכים ההיתרים לומר בע"פ – ששגורה בפי כל ולא מוציא את הרבים ידי חובה[[13]](#footnote-13). עוד הקשה – שהאיסור לקרוא בע"פ איננו מדיני קריאת שמע, וגם עד כמה שהתורה נתנה בלשון הקודש צריך עדיין להשמיע שלא יצא י"ח קריאת שמע אם קרא בע"פ.

**שם ככתבה המיוחד.. כגון במזוזות ותפילין** הצל"ח בברכות (י"ג) כתב שהכוונה ב"ככתבה" הוא בכתב שניתנה בו בסיני.

**בד"ה שבועת – לא הוה ידענא אי.. למילף קול קול** משמע שבאופן שהדבר שקול - צריך שהפסוק ישמיע שאפשר לקרוא בכל לשון. ולפי זה צריך לומר – שהקושיה שהקשה על רש"י – מדוע לא ללמוד מסוטה, מבוססת על מה שהוכיחו בהמשך דבריהם – שיש יותר סיבה ללמוד מסוטה כי כתוב לגביה "שבועת האלה".

**בד"ה וענית – ומהדר דנין עניה וכו'** מהרש"א גורס במקום "ומהדר" – "ויש לומר", וסוף דברי תוס' הוא תירוץ – שהג"ש ניתנה רק באופן שנאמר "עניה ואמירה". אבל לא במקום שכתובה עניה לחוד. ומהרש"ל הבין שתוס' נשארו בקושיה – כי עדיף ללמוד "ואמרת" מ"ואמרת", שזו אותה לשון בדיוק, מאשר ללמוד "וענית ואמרת" מ"וענו ואמרו".

**בד"ה ור' יהודה – אי דריש ר' יהודה מכה ככה.. ותימה לומר כן** ק"ק, כי הקושיה שהקשו – שר"י חולק על רבותיו, לא קשורה למקור הדין של ר"י, אלא לעצם זה שאמר שקריאה מעכבת.

**שם (בע"ב) – וי"ל דה"פ** תוס' לא תרצו את קושייתם הראשונה – מדוע לא נאמר ש"הטיל הכתוב" את ככה בין קריאה למעשה כדי לומר שנדרוש את שניהם. ואולי כוונתם לומר שר"י שסובר שמקרא נדרש לפניו סובר שלא דורשים לפניו ולאחריו.

**דף ל"ג:**

**בגמרא עניה ואמירה.. אינו אלא לשון הקודש** יש להסתפק אם כוונתו למקום שנאמרו שתי הלשונות "עניה ואמירה" או לכל אחת לחוד. ויש להביא ראיה מכך שהוא הוצרך ללמוד ברכות וקללות מחליצה, ולא למד מ"יעננו בקול" – שלא מספיקה "עניה" לחוד. ובהגהות אוהל משה הביא ראיה מהירושלמי, שמספיקה או עניה או אמירה. (הירושלמי הקשה על ר"י מוידוי מעשרות – שכתוב בו "אמירה -מדוע נאמר בכל לשון).

**שם מול הגלגל סמוך לגלגל** ק"ק כי משמעות המקרא היא שהגלגל הוא מקום סמוך לערבות יריחו ששם היו בני ישראל – כמש"כ (יהושע ה' י') "ויחנו בני ישראל בגלגל ויעשו את הפסח.. בערבות יריחו".

**שם זייפתי ספרי כותיים** במרומי שדה הביא מהמדרש רבה (פרשת נח) שהכותים טענו הר גרזים הוא המקום שבחר ה', וקוראים לו "טורא בריכא", ועל זה ר"א בר' יוסי ענה להם – לו יהי כדבריכם, לא ידעתם איזה הר הוא הר גריזים, ובעל כורחכם אתם נצרכים לתורה שבע"פ.

**שם מקום שהשמש שוקעת** רש"י על החומש פירש ש"דרך מבוא השמש" הוא המקום שהשמש שוקעת. ו"אחרי" מתפרש בפני עצמו – אחרי שיעברו את הירדן למרחוק (ולא "אחרי" המקום שהשמש באה כמו שהבינה הגמרא).

**שם ארץ החוי היא.. והלא בין הרים וגבעות.. והלא לא ראו את הגלגל** רש"י פירש – שכל השאלות הללו הן שאלות שהקשה ר"א על עצמו, וסמך על התירוץ של ר"א בן יעקב. אך הרש"ש כתב שזה דוחק[[14]](#footnote-14), ופירש שאלה גם ראיות לשיטת ר"א: מכך שהר גריזים והר עיבל היו בארץ החוי ולא בארץ הכנעני, ועוד – שהר גריזים והר עיבל הם מקום הרים וגבעות, ולא "ערבה" כמו המקום שבנ"י ישבו בו. ועוד – שא"א לראות את הגלגל מהמקום שהיו בו.

**שם בשלושה מקומות נשאו כהנים וכו'** שיטת הרמב"ם (ספר המצוות צ"ד) היא – שאע"פ שהלויים היו אלה שנשאו את הארון במדבר, הם הצטוו על כך רק מחמת מיעוט מספר הכהנים בעת ההיא, אבל לדורות – מצוות נשיאת הארון מוטלת על הכהנים[[15]](#footnote-15), וכתב שכך מוכח בספר יהושע. והרמב"ן (שורש ג' שם) הקשה עליו שמבואר כאן שרק בשלושה מקומות נשאו הכהנים את הארון[[16]](#footnote-16). עוד הקשה – על מש"כ הרמב"ם שיש הוכחה לדבריו מספר יהושע - שהמקור בספר יהושע הוא שהכהנים נשאו את הארון בשעה שחצו את הירדן, ומהגמרא פה שמבואר בה שרק באותו היום נשאו את הארון הכהנים אבל בימים לפני אותו היום ולאחריו נשאו אותו הלויים.

**תוד"ה מול הגלגל -והכתיב והיה בעברכם.. אבנים הקימו אותם מיד** הקרן אורה הקשה- שגם על הברכות נאמרה המילה "בעברכם" – "אלה יעמדו לברך את העם בעברכם". וגם בספר יהושע (ח' ל"ג) משמע שמיד כשעברו את הירדן עשו ככל אשר צוה משה.

**דף ל"ד**

**בגמרא שנים עשר מיל על שנים עשר מיל** מרש"י משמע שלא גרס "על י"ב מיל".

**שם באים מים ושוטפים אותם** הרד"ל כתב שר' יהודה יתרץ – שעברו מהר, כמו שמפורש בפסוק (יהושע ד' י') "וימהרו העם ויעברו". (וראיתי שמוסיפים שר' יהודה הולך לשיטתו שהלכו באותו היום ק"כ מיל כמו שהביאו תוס' מהירושלמי, ונמצא שהיה הילוכם מהיר).

**שם כל מלכי מזח ומערב** הגמרא מביאה ראיה רק שהמלכים שבארץ ישראל ראו את הנס, ולכאורה משמע מזה שהכוונה ב"מזרח ומערב" היא למזרחה ומערבה של ארץ ישראל. אולם בתוספתא מפורש שכל מלכי העולם ראו את הנס (וגם שם הביאו ראיה מהפסוק "ויהי כשמוע כל מלכי האמורי וגו'".

**שם שנאמר ויהי כשמוע.. וימס לבבם** מהרש"א ביאר – שהביא ראיה מהפסוק "וימס לבבם" שראו בעיניהם שנבקע הירדן, כי משמועה לבד לא היה ליבם נמס. וביאר ג"כ את דברי רחב "ונשמע וימס לבבנו" – שליבם לא נמס מכוח השמועה לבד, אלא מכך שנבקעו כל מימות שבעולם.

**שם אמר להן יהושע שאו לכם וכו'** בנביא מבואר שיהושע לא אמר את הפסוק הזה, אלא הקב"ה ציווה עליו לצוות על ישראל, ואם כן אין לכאורה ראיה שהיו שתי מצבות. עוד קשה – שמהפסוקים יוצא שיהושע לא ציווה אותם על נשיאת האבנים לגלגל (כי רש"י פירש שהפסוק שאמר יהושע מדבר על האבנים בירדן). וצ"ל שהנביא לא טרח לחזור על כך שיהושע אמר את ציווי הקב"ה לעם, וכמו כן - במקום שכתוב שציווה את העם הנביא לא טרח להשמיע במפורש שהקב"ה ציווה אותו.

**שם שמונה נשאו אשכול** עיין בחידושי הרד"ל שכתב שמשוי האשכול הוא תתק"ס סאים, וכתב שיש במספר הזה רמז, עיי"ש.

**רד"ה כמה – גבהן של מים גרס** גרסת הילקוט היא "וכמה רוחבן של מים", ולפי הגרסה הזו ר' יהודה סובר – שלאחר שהמים עמדו כנד – הם חזרו לאחוריהם, ורוחב החזרה לאחור הוא י"ב מיל כנגד מחנה ישראל (וזכר לדבר – "הירדן יסוב לאחור"). וכאשר ישראל התחילו לעבור – המים המשיכו לזרום מהמקום שחזרו אליו, וע"ז הקשה ראב"ש – שמים קלים, והיו שוטפים אותם, והוא מפרש שהמים לא חזרו י"ב מיל אלא עמדו במקומם. **ומהרש"א** הוכיח שגרסת הילקוט נכונה, מכיוון שלפי גרסת רש"י אין צורך לומר שהמים חזרו לאחוריהם, עוד קשה – מדוע לא הזכיר שהמים נגדשו. ועוד – מה הראיה מכך שהמים קלים בדרך הילוכם מאדם, לכך שגם כאשר הולכים מלמטה למעלה בגובה – הולכים מהר יותר מאדם.

**בד"ה הרימו – הם האבנים שהקימו וכו'** האלשיך (יהושע ד' ט') כתב – ששם תחת כל האבנים מושב גבוה באופן שהאבנים נראו מחוץ למים[[17]](#footnote-17). ורש"י ביהושע (ד' ז') פירש שהאבנים שמדובר עליהן בפסוק הזה (שהקימו לזיכרון) הן אלה שהקימו בגלגל ולא תחת רגלי הכהנים[[18]](#footnote-18), וכ"כ גם מהרש"א פה.

**שם תחת מצב רגלי הכהנים** הרד"ק כתב שלא היו תחתיהם ממש, כי כתוב בפסוק שלא זזו משם עד תם כל הדבר. והמלבי"ם כתב ששמטו אבנים מתחת רגליהם ושמו אחרות תחתם – והן אלה שנשארו לזכרון.

**בד"ה ושוטפים אותיכם – גרסינן בברייתא** מהרש"א מבאר שכוונת רש"י לאפוקי מגרסת עין יעקב שלפיה הברייתא דרשה את הפסוק "עד השמידו אותכם" וביארה שהכוונה ב"אותכם" היא ל"אותי ואתכם". אך כתב שהגרסה הזו דחוקה, כי יהושע אמר את הפסוק הזה רק בסוף ימיו, ולא משמע שהוא מדבר על המעבר בירדן.

**בד"ה ממשמע – שנאמר וישאוהו** **איני יודע** לפי הגרסה הזו ברש"י הדיוק שהיו שנים הוא מהמילה "וישאוהו", ובמסורת הש"ס הביא שצריך לגרוס ברש"י "וישאוהו במוט", ולפי זה יתכן שהראיה היא ממה שכתוב "במוט" שהדרך לנושאו בשנים[[19]](#footnote-19). ובתוס' שאנץ כתב בשם **ר"ת** – שהמשמעות של "במוט" היא בשני מוטות, כמו שרואים מהפסוק (במדבר ד' י') "ונתנו עליו בגד תכלת.. ונתנו על המוט". ושם בפסוקים מבואר ששמו שני בדים.

**בד"ה אמר ר' יצחק – והם באלכסון** בתוס' הרא"ש מצויר – שהמוטות התחתונים מונחים בצורה אנכית למוטות העליונים (כמו שתי וערב), וקשה לפי זה לשון "באלכסון". וצ"ל שרש"י כינה צורת שתי וערב בשם "אלכסון". ובפירוש מהרי"ק על התורה צייר שהמוטות התחתונים היו מונחים באלכסון ביחס לעליונים.

**שם ור' יצחק לאו מקרא וכו'** בגור אריה על הפסוק שם – כתב שפירושו של ר' יצחק כן מדויק בפסוק, מכיוון שמשמעות "במוט בשנים" היא שהיו שני מיני משאות, ועד כמה שנשאו בשני מוטות זה בצד זה – זה נחשב משא אחד (כמו כשנותן כמה עצים דקים זה בצד זה), וגם לא מסתבר שהיו שם שני מוטות אחד תחת השני, כי יותר טוב לשאת בשני מוטות זה בצד זה, אלא בהכרח היו ארבעה מוטות.

**בד"ה שלא – להביא אשכול משונה כזה** נראה שרש"י בא ליישב קושיה – מדוע יהושע וכלב לא עשו את מה משה רבנו ציווה על המרגלים "ולקחתם מפרי הארץ". ולכן כתב – שמשה לא התכוון שיביאו פרי משונה. ובזוה"ק (שלח) משמע שרצו לקחת מפרי הארץ והמרגלים לא נתנו להם.

**תוד"ה יותר – והא ליכא מעיבא לארעא וכו'** מהר"ץ חיות ציין לרשב"ם בפסחים קי"ט שכתב - ששיעור "שלוש מאות מיל" הוא בלשון הבאי (ובכל המקומות שנקטו לשון הבאי השתמשו במספר שלוש מאות), וכתב שגם כאן השיעור של שלוש מאות מיל הוא על דרך ההפלגה.

**שם תמן אמרינן עד בבל** בקרבן העדה שם כתב שהכוונה שראו אותם עד בבל, או שהתפשטו (לרוחב) עד בבל.

**בד"ה טורטני – עשרים וארבעה היו** בקרבן העדה הקשה – שבתורה מפורטים רק שנים עשר מרגלים, ואיך ר"ע אמר שהיו כ"ד, ותרץ שהתורה מנתה רק את החשובים שבהם.

**דף ל"ד:**

**בגמרא בזה אחר זה עברו** מהרש"א כתב שמלשון הגמרא שמחלוקתם היא רק על הצורה שעברו בה את הירדן, אך ציין לרש"י בחומש (במדבר י' כ"ה) שהביא מחלוקת בירושלמי לגבי כל המסעות, האם הלכו כשורה או כתיבה.

**שם בעיני ולא בעיניו של מקום** תוס' הרא"ש ביאר ע"פ המדרש (הובא ברש"י על החומש) – שדעתו של משה הייתה, שכאשר שיסכים לשלוח מרגלים ישראל יאמינו לו וימנעו מלשלוח. אבל הקב"ה הכיר את מחשבותם וידע שלא יימנעו, ולכן הדבר לא היה טוב בעיניו. **ומהרש"א** ביאר ע"פ מש"כ הרמב"ן על התורה, שכוונת משה הייתה לשלוח מרגלים כדי לדעת מהיכן הארץ נוחה להיכבש (כמו המרגלים ששלח יהושע) אבל ישראל התכוונו לדעת אם היא טובה או רעה, ולכן אמר לו הקב"ה "שלח לך לדעתך", שלפי דעתך אתה יכול לשלוח, כי אינך יודע את כוונתם הרעה.

**שם מרגלים לא נתכוונו** מרש"י נראה שמפרש שהכוונה איננה למרגלים עצמם, אלא לאלה שבקשו לשלוח אותם (וכך מפורש בתוס' שאנץ). ופירשו כך מכיוון שהפסוק "ויחפרו לנו את הארץ", נאמר ע"י אלה שביקשו לשלוח את המרגלים, ולא ע"י המרגלים בעצמם.

**שם כתיב הכא ויחפרו וכו'** קשה – שגם על המרגלים ששלח יהושע כתוב "ויחפרו", וביאר מהרש"א – שהדיוק כאן הוא משינוי הלשון, שבפרשת שלח כתוב "ויתורו", ואילו בפרשת דברים כתוב "ויחפרו". ועיין עוד בהערות הרב אלישיב.

**שם על שם מעשיהם** מהרש"א כתב שדרשו את זה מהכפילות – שלאחר שאמר בתחילה "ואלה שמותם" סיים "אלה שמות" והכפילות הזו באה להשמיע שצריך לדייק בשמותם. ועיין בבעל הטורים שכתב ש"אלה שמות האנשים" עולה בגימטריא "שמותיהם מכוערים".

**שם** במדרש רבה כאן מובא – "יש בני אדם ששמותם נאים ומעשיהם כעורים, שמותם כעורים ומעשיהם נאים, ששמותיהם נאים ומעשיהם נאים, שמותיהם ומעשיהם כעורים, שמותיהם נאים ומעשיהם כעורים זה ישמעאל ועשו וכו"' נמצא – שאע"פ שנקראו בשמות מכוערים לא היה הכרח שיחטאו. עוד ראיתי שבפירוש שפתי כהן על החומש ביאר איך השמות הללו היו יכולים להתפרש לטובה – ורק מחמת קלקול מעשיהם הם נקראו לרעה.

**שם לא עלתה בידינו אלא אחד** במדרש תנחומא (האזינו) הביא מר' משה הדרשן שדרש עוד שמות ועיין בהערה[[20]](#footnote-20).

**שם סתור שסתר מעשיו של הקב"ה** מרש"י משמע שגרס "שסתר דבריו", ומהרש"א ביאר ע"פ הגרסה שלפנינו – שהסתיר את כל האותות והניסים המפורסמים שהקב"ה עשה עד אותו היום עם ישראל, כשאמר - לא נוכל לעלות.

**שם שהחביא דבריו של הקב"ה** מרש"י משמע שלא גרס "של הקב"ה".

**שם שעשה עצמו מך** גרסת רש"י – שעשה שונאו של הקב"ה מך.

**שם שפסע על מדותיו** מהרש"א פירש – שפסע על המידה שהקב"ה נותן שכר טוב למאמינים בו ועונש לכופרים שלא האמינו לדבריו.

**שם מלמד שפירש כלב[[21]](#footnote-21) וכו'** רשב"ם בפירושו על הפסוק כתב שמפשוטו של מקרא משמע שכולם באו לחברון, והביא ראיה – מכך שאמרו שראו את בני הענק שהיו בחברון, והחזקוני שם כתב (ליישב – מדוע נקראו בלשון יחיד – "ויבא") שדרך המקרא לכנות רבים בלשון יחיד. אולם מהרש"א כתב שהמרגלים אמרו דברי שקר ודיבה כדי להפחיד את ישראל.

**שם אבותי בקשו עלי רחמים** כתב מהרי"ל (תענית י"ח). והובאו דבריו גם במ"ב בסימן תקפ"א (ס"ק כ"ז) - שהמתפלל על הקברים לא ישים את מגמתו נגד המתים, אלא יבקש מהשי"ת שיתן לו רחמים בזכות שוכני עפר[[22]](#footnote-22). והש"ך (קע"ט ט"ו) הביא משו"ת מהר"ח שהחמיר בזה יותר, וכתב שהנודרים ללכת על הקברות דומים קצת לדורש אל המתים, אך כתב בשם הב"ח שנהגו בכך היתר והוסיף שיש לזה סמך מהזוהר. ומהגמרא פה מוכח לכאורה שמותר לבקש מהמתים שיבקשו עליו רחמים. ועיין **בספר חסידים** (ת"נ) שכתב שיש הניה למתים שאוהביהם הולכים על קבריהם.. וגם כשמבקשים מהם הם מתפללים על החיים וכלב בן יפונה נשתטח על קברי אבות.

**שם יהושע כבר ביקש משה עליו** קשה מדוע לא ביקש גם על כלב: **בתרגום יונתן** (במדבר י"ג ט"ז) כתב – שהתפלל עליו בגלל ענוותנותו, ומשמע שחשש שמחמת הענוה שלו הוא יתפתה לדבריהם. **מהרש"א** כתב – שכלב היה ראוי להישלח מתחילה (יחד עם פנחס, כמו שנשלחו ע"י יהושע בזמן שנכנסו לארץ) לפי דעת הש"י. אבל יהושע התמנה רק מדעת נשיא שבטו, ולא ע"פ השי"ת, ולכן יהושע חשש שלא יהיה ראוי ויקלקל עמהם. **בגור אריה** כתב – שמכיוון שיהושע היה תלמידו – הוא חשש שאם הוא יחטא יתלו בו את הקלקול, וכ"כ הכלי יקר (באחת הדרכים). **המשך חכמה** כתב – שמכיוון שיהושע היה זה שנלחם בעמלק היה חשש שאם הוא ירפה את ידי העם – תאבד מהם תקווה. **ובספר חפץ חיים** (חלק ב' פרק י"ט בהערה) כתב שמשה רבנו ידע ברוח קדשו שכוחו של יהושע לריב עם המרגלים בגלוי על דעתם הכוזבת, ולכן לא הייתה כ"כ סכנה שיתפתה לדעתם, אבל הייתה סכנה שיזיקו לו בגופו או בממונו ולכן התפלל עליו. אבל כוחו של כלב היה לשתוק לעיניהם ואע"פ כן לא להתפתות לדעתם. ולכן לא היה צריך תפילה שלא יזיקו לו. ולפי דבריו מובן טוב איך הועילה תפילה על יהושע, כי לא התפלל שלא יחטא (שזה דבר התלוי בבחירה שלו) אלא רק שלא יינזק.

**שם שנאמר ויקרא משה..** הרמב"ן (שמות י"ז ט') הקשה – שהוא נקרא בשם יהושע כבר קודם לכן בזמן מלחמת עמלק, ותרץ שמשה רבנו קרא לו יהושע מיום עמדו לפניו, כי ידע את שהוא עתיד ללכת עם המרגלים. או שכוונת הפסוק היא שהודיע לרבים ששמו יהושע בזמן ששלח אותו. ומהרש"א ביאר שבאמת נקרא כך רק כשנשלח, והפסוק שם דיבר ע"ש העתיד.

**שם דבר אחר אחימן בנה וכו'** הרש"ש כתב – שרש"י ביומא מחק את המילים "דבר אחר", ואם כן זה דבר בפני עצמו ולא ביאור של שמותם. **ומהר"ל** בחידושי אגדות ביאר את הגרסה שלפנינו וכתב שהגמרא כאן מפרשת מדוע כתוב "ושם אחימן ששי ותלמי ילידי הענק" ולא "ושם "ילידי הענק אחימן וכו'" – שלפי הפירוש הראשון שמותם מורים על עצמם, ולפירוש השני – הקדים את שמותם מכיוון שאותם ענקים נודעו ע"י זה כל אחד מהם בנה מקום, ולכן הכתוב מתייחס אליהם כאנשים ידועים.

**שם אפשר שאדם בונה בית לבנו הקטן וכו'** מבואר שצוען נבנתה לפני חברון. ורש"י בדברים (י"א י') כתב שחם בנה את חברון קודם לצוען – ושם בצוען את פסולתה של חברון.

**רד"ה כלום – כלום היה אומר לעשות דבר וכו'** מהרש"א פירש באופן אחר – שמכיוון שהקב"ה העיד על הארץ שהיא טובה, וודאי שהיא טובה.

**בד"ה שעושה – ולשון ששי.. לשון עמודי שש** רש"י ביומא (י) פירש "ששי" מלשון "השאת והשבר".

**תוד"ה כחניתן – היאך היו יכולין לשמוע** מהרש"א דחה את ההכרח הזה, כי יתכן שלא שמעו כולם בבת אחת, אלא יהושע והכהנים עמדו בכמה מקומות בירדן והשמיעו להם את התנאי.

**בד"ה בזה – יהיה אורך רפ"ח מיל** מהרש"א כתב ששנים עשר מיל נוספו בגלל קלות המים, ובע"א הבאנו ממהר"ץ חיות שהוכיח מרשב"ם בפסחים (קי"ט) שמספר שלוש מאות הוא בלשון הבאי ולפי זה לא צריך להגיע לכל החשבון[[23]](#footnote-23) הזה.

**בד"ה מר – אבל כאן שהיו נגדשין וכו'** מהרש"א כתב שתוס' פירשו כאן לשיטתם בע"א בדעת ר' יהודה שהמים נערמו לגובה, והקשה על פירושם, שמכיוון שיש לר' יהודה תשובה ניצחת מדוע הוא לא אמר אותה. אבל לפירושו (הובא לעיל) שחזרו לאחוריהם י"ב מיל, התירוץ של ר' יהודה יהיה – שיש נחלים שמימיהם קלים בזרימתם ויש נחלים שהמים בהם זורמים לאט יותר (הביא ראיה לזה מהגמרא בברכות נ"ט) ולכן ר' יהודה לא חש לענות.

**בד"ה אבותי – ומשמע במסקנה ואפי' אבות העולם** קשה – כי מסקנת הגמרא בברכות היא שאפי' ר' יונתן שאמר שהמתים אינם יודעים חזר בו. ובהגהות בן אריה ביאר – שכוונת תוס' להביא ראיה ממסקנת הגמרא, שאין חילוק בין האבות לבין שאר מתים, כי ר' יונתן חזר בו מכח ברייתא שמבואר בה שהאבות יודעים. ואם כן יתכן לבאר שכוונת תוס' להקשות על הס"ד בגמרא שם, איך יתכן שהמתים אינם יודעים אם כלב הלך להתפלל על קברי אבות.

**דף ל"ה**

**בגמרא אף הליכתן בעצה רעה** החזקוני (במדבר י"ג ג') כתב – שאע"פ שכאשר בחרו אותם הם היו כשרים, מ"מ הם החמיצו מיד בתחילת הליכתם.

**שם סימן אמ"ת לבד"ו לוי"ה** מהרש"א הגיה "לכדו" במקום "לבדו", וביאר שזה סימן לכל השמועות[[24]](#footnote-24) שאמר ר' יוחנן בשם ר"מ, כאן, לקמן בדף מ"ב: ובדף מ"ו:.

**שם שאין בו אמת בתחילתו** הירושלמי (ט' ו') פירש – שכל דבריהם היו לשון הרע, והפסוק "ארץ זבת חלב היא וגו'" היה רק ציטוט של דברי יהושע. ודברי המרגלים מתחילים ב"אפס כי עז העם".

**שם אין מתקיים בסופו** מהרש"א כתב – שהשקר לא היה מה שאמרו "כי עז העם" "ערים גדולות ובצורות" וכו', כי התורה העידה בפרשת עקב שזו האמת. אלא השקר הוא מה שאמרו "וזה פריה" – וכוונתם הייתה שהמינים שגדלים בארץ הם מינים שאין בהם חיי נפש, כמו המינים שהביאו – יין רימון ותאנה[[25]](#footnote-25). אבל לא גדלים בה מינים שיש בהם חיי נפש כמו שמנים וסלתות[[26]](#footnote-26).

**שם עשה לנו בן עמרם** המזרחי ביאר – שלשון "בן עמרם" היא לשון זלזול, שלא מכנה אותו בשמו[[27]](#footnote-27). והשתמש בלשון כזו כדי שיחשבו שהוא עומד לדבר בגנותו.

**שם דבר גדול וכו'** בפירוש תורה תמימה (במדבר י"ג הערה כ') כתב שהכוונה ב"דבר גדול" היא ביחס לדברי כלב – שאמר שאפשר לסמוך על הנסים שעשה משה, והוצרכו לומר "דבר גדול" כדי לסתור את דבריו.

**שם דין ראש קטוע[[28]](#footnote-28)** רש"י פירש – שלא היו לו בנים. ומהרש"א הקשה – שהיה רק בן מ"ב שנה, והיה ראוי להוליד בנים ובני בנים. הערוך ביאר שהכוונה לראש שמו, הערוך כתוב ששמו מתחיל בי' שהיא אות קטועה, ומהרש"א הקשה איזה גנאי יש בזה ששמו מתחיל באות קטועה. ופירש – שהאות י' התווספה ע"י משה ואיננה חלק משמו, וזה מורה שלא נתמנה מפי הש"י אלא רק מפי הנשיא שלו (כך ביאר מהרש"א את הסיבה שמשה התפלל עליו ולא על כלב). ובפירוש **העמק דבר** פירש – שאמרו שכוונתו של יהושע שיכנסו לארץ כדי שיהיה נשיא הדור ולא רק נשיא שבטו שהוא "מנהיג קטן".

**שם ואיכא דאמרי איוב וכו'** תוס' איוורא כתב – שרבא הולך לשיטתו (בבבא בתרא ט"ו) שאיוב היה בימי משה.

**שם והם חשבו לרעה ארץ אוכלת יושביה** מהרש"א ביאר – שלא ידעו שאיוב מת, וחשבו שבכל מקום שהיה בו הספד – הספידו מת אחר.

**שם וכי חזינהו באילני** עיין בתוס' שאנץ שהביא מדרש אחר על "וכן היינו בעיניהם".

**שם הן בכו בכיה של חינם** הרמב"ן כתב שהדבר מפורש בפסוק בתהלים (ק"ו) – "וימאסו בארץ חמדה.. וישא ידו להם להפיל זרעם בגויים ולזרותם בארצות". והוסיף שיתכן שדרשו את זה מהפסוק "וטפכם אשר אמרתם לבז יהיה" – שיתקיים מה שאמרתם על טפכם שיהיה לבז בבוא עת פקודתם, ורק "ידעו את הארץ" – ידיעה בלבד ולא ירושה לדורות.

**שם שנטלו אבנים וזרקום כלפי מעלה** מהר"ל בחידושי אגדות כתב – שבאמת בקשו לזרוק אבנים במשה, אך מכיוון שרצונם היה מצד זה שהוא שליח השי"ת זה נחשב כאילו זרקו על המשלח.

**שם – שמשתרבב לשונם ונפל על טיבורם** מהר"ל (בחידושי אגדות ובנתיבות עולם נתיב הלשון י') ביאר ע"פ הגמרא לקמן (מ"ה) שמבואר בה שתחילת בריאת האדם היא בטבורו, והלשון (שמדבר בה) היא גמר יצירת האדם. וכאשר יצאו תולעים, שמורות על קלקול, מלשונם לטבורם, זה מורה שהיו נפסדים מתחילתם ועד סופם. ולפי רב נחמן בר יצחק מתו באסכרה, שעניינה הוא סתימת הלשון – וזה חולי הראוי לבעל לה"ר. ועיי"ש שביאר בעוד אופן.

**שם וילכו כתמול שלשום** המלבי"ם כתב שהיה בזה נס, שלאחר שהמים עמדו כמו נד יחויב שלאחר שהנס נפסק, הם ישטפו בבת אחת, ויתפשטו גם ברוחב חוץ מגדותיו (וישתפו את ישראל שעמדו על שפת הנהר)

**שם נמצא ארון ונושאיו בצד אחד** רש"י כאן הוכיח את זה מייתור הפסוקים. ובספר יהושע (ד' ט"ז) הוא פירש – שזה מדויק ממש"כ "ויעלו מן הירדן" ולא כתב "ויעברו". ומשמע שעלו באותו צד שהיו (שזה הצד המזרחי, כי מפורש בפסוקים שמיד כשנטבלו רגליהם במי הירדן הוא נבקע).

**שם נשא ארון את נושאיו** צריך להבין מדוע לא את הירדן יחד עם ישראל, ויתכן שרצה להורות בזה – שהנס של בקיעת הירדן היה לכבודם של ישראל ולא לכבודו של הארון[[29]](#footnote-29) כעין מה שמצאנו בחולין דף ז' – שהנהר גינאי נבקע גם לצורך "ההוא טייעא" רק מכיוון שהלך עם ר' פנחס בן יאיר.

**שם ועל דבר זה נענש עוזא** הרד"ק כתב שעוזא נענש מפני שלא היה לוי, ואין לו חלק בנשיאת הארון.

**שם על שעשה צרכיו** מהרש"א הקשה – שמפורש בפסוק בדברי הימים שנענש על אשר שלח ידו וגו', וכתב שצריך לומר – שזה וזה גרם.

**שם עוזא בא לעוה"ב** מהרש"א כתב – שצריך להשמיע את זה רק לפי מ"ד שעשה את צרכיו, כי למ"ד שרק שנגע בו בשגגה לא צריך לומר שיש לו חלק לעוה"ב. עוד ראיתי שמבארים - שהכוונה היא שבא לעוה"ב לאלתר ללא שום זיכוך וצירוף. ופירוש זה יתכן גם לפי מ"ד שנענש על עסקי שלו.

**שם שנשתנו פניו כחררה** מהרש"א ביאר – שהצטער מכיוון שעוזא מת על ידו, כי בגלל שציווה לשאת את הארון בעגלות קרה האסון הזה.

**שם כל היכא דכתיב ויחר ה"נ** בהגהות אור ישועה (בילקוט מפרשים) כתב – שהסיבה שבאמת א"א לומר שהכוונה בכל מקום היא שנעשו פניו כחררה, הוא מכיוון שכמה פעמים כתובה לשון של "ויחר" ביחס לה' – ושם לא שייך לומר כן.

**שם שקרא לדברי תורה זמירות** מהרש"א פירש – שזמר הוא בפיו של אדם לפי שעה, ודברי תורה צריכים תמידיות. ובספר פחד יצחק על חג השבועות (מאמר י"ח ב -ו) הקשה – שהתורה נקראת בשם "שירה", ושמות שירה וזמרה הם שמות המתחלפים, ומדוע דוד נענש. ועיי"ש שביאר מדוע שם "זמרה" לא שייך ביחס לתורה, ושייך רק שם "שירה".

**רד"ה דחזייה – שאין לו בנים ליטול חלק בארץ** אע"פ שהיו לו בנות (כמבואר במגילה י"ד:) נראה שהתכוונו לטעון שלא תהיה לו נחלה על שמו כי בנותיו ינשאו והנחלה תיקרא על שם בעליהן, עוד יתכן, שפרשת בנות צלופחד עוד לא נאמרה באותה שעה, ולא ידעו שהבנות יקבלו חלק בארץ. ויתכן לפרש באופן אחר – שהטענה עליו הייתה שמכיוון שאין לו בנים שדרכם לצאת למלחמה, הוא אינו חושש שימותו כשילחמו בעמלק ובבני הענק. כי כבר כעת אין לו בנים.

**בד"ה אל תקרי – שאין הפרש קרייה וכו'** תוס' בערכין (ט"ו:) כתב שאין לפרש שממנו שנאמר על יחיד נאמר בנ' דגושה. מכיוון שכל "ממנו בתורה נאמר בנ' דגושה[[30]](#footnote-30). ובשיטה שם הביא גרסה ישנה – "אל תקרי ממנו אלא מימינו". והכוונה לימין ה'. עוד הביא שם בשם הרא"ש – שהכונה ב"אל תקרי" היא "אל תפרש". והערוך גרס "מנו לא נאמר אלא ממנו".

**בד"ה שכיב – שלא תגן זכותו** כאן מבואר שמת באותו זמן כדי שיהיו טרודים באבלו. וצ"ל שכדי שלא תגן זכותו היה אפשר להמית אותו גם קודם לכן או לאחר מכן. והמית אותו באותה שעה כדי להטרידם.

**דף ל"ה:**

**בגמרא על כל פסיעה ופסיעה** מהרש"א ביאר – שאע"פ שכתוב בפסוק שזבחו כאשר צעדו ששה צעדים, מפרשים שבששה צעדים זבחו על כל צעד וצעד, ונקט "ששה" מכיוון שבדברי הימים מבואר שזבחו כל ששה צעדים שבעה פרים ושבעה אילים.

**שם על כל ששה סדרים** מהרש"א ביאר – שאע"פ שאין לזה רמז בפסוק, למדו סתום מן המפורש, שכמו שזבחו פר ואיל על כל שש פסיעות, זבחו שבעה על כל ששה סדרים.

**שם על גבי אבנים כתבוה –** משמעות הפסוק מורה כדבריו "והקמות לך אבנים ושדת אותן בסיד וכתבת עליהן וגו'" – כי תיבת "עליהן" נסובה על האבנים. ובשו"ת דובב מישרים (ב' ל"ז) כתב בדעת ר"ש – שגם כתיבה על הסיד נחשבת כתיבה על האבנים, מכיוון שהסיד נעשה לנוי ואינו חוצץ. (והביא ראיה משם למה שכתב בשו"ת פנים מאירות – שאם מושחים קלף בצבע לנוי – הצבע לא נחשב הפסק)

**שם וכתבו על הסיד והשיאוה** מהרש"א כתב שהסיבה שהעתיקו את התורה היא מכיוון שלא כולם היו יכולים לקרוא אותה מן הסיד.

**שם וכתבו להן למטה וכו'** מהרש"א כתב – שר"ש אומר את זה לשיטתו, כי לשיטתו רק הגויים הסמוכים ראו את האבנים, אבל לשיטת ר"י שכתבו על האבנים כדי שסופרי עכו"ם יעתיקו את התורה משם וישלחו לכל העולם – לא היו כותבים על האבנים דבר שמיועד רק לז' אומות שהם מיעוט העולם.

**שאם היו חוזרין בתשובה** החזון איש (אבן העזר קמ"ו) דייק מלשון "חוזרין בתשובה" – שהכוונה שהיו חוזרים לקיים את ז' מצוות שהצטוו בהן.

**רד"ה ולבסוף – בבית עובד אדום.. ושמעתי בשם ר' מנחם** מהרש"א כתב ששני הפירושים דחוקים. הפירוש הראשון דחוק – כי דרשו את "כידון" על עוזה ואת "נכון" על עובד אדום. והפירוש השני דחוק – כי העלו את הארון לגורן ארוונה רק לאחר ג' חדשים. **ופירש** ששני השמות הם על בית עובד, שנקרא "כידון" ע"ש שנשאו בתחילה את הארון בעגלות, ולבסוף "נכון" מכיוון שנשאו אותו בכתף כדינו.

**בד"ה אלא שריפה – גהינם** מהרש"א דייק שלפי ר"ש לא מפרשים ש"שרפה" היא גהינם. וביאר – שמכיוון שלשיטתו התורה נקראת בשם "סיד", אפשר לפרש שהכוונה ב"משרפות" היא למש"כ בריש ע"ז – שהקב"ה מצווה עליהם לעשות סוכה, ומקדיר עליהם חמה. אבל לשיטת ר"י אי אפשר לפרש שזו הכוונה ב"משרפות", כי אם כן לא יהיה מובן מה הקשר ל"סיד".

**בד"ה היאך – לא נצטוו לכותבה בשבעים לשון וכו'** עיין בהגהות עוז והדר שהמשיכו אלא כדי שיבוא ללמדה. (כי בהמשך מפורש שהצטוו לכתוב את התורה בשבעים לשון).

**תוד"ה שלושה – ואיסטליות שנתן להם משה** הכוונה כנראה לאבנים שהקים בארץ מואב.

**בד"ה כיצד – לשעה היו ונגנזו[[31]](#footnote-31)** שאלת הירושלמי היא – שהרסו את המזבח והביאו את אבניו לגלגל, ולשם מה כתבו עליו, והתירוץ הוא שהיה מעשה ניסים שלא נתקלקל הכתב (קרבן העדה).

**שם מאי ושדת בסיד** בקרבן העדה ביאר – שכוונת הירושלמי לשאול על כך שהכתב (שהיה בכל הצדדים) התקלקל מחמת האש, ומה הועיל הסיד. או שהשאלה היא – שמכיוון שכתוב "מזבח אבנים" צריך שהקרבנות יגעו באבנים ולא בסיד.

**בד"ה ועל – וכל זמן שיש להן פתחון פה אין נחתם וכו'** החזון איש (אבן העזר קמ"ו) כתב שהמטרה בכך שכתבו את התורה הייתה שיקבלו להיכנע לתורת ישראל, ואם ירצו, יוכלו להתגייר. ואם כן יתכן ליישב – שיש להם פתחון פה רק על זה שלא קבלו את התורה כמו ישראל, ולא על כך שלא נכנעו לתורת ישראל[[32]](#footnote-32). ובחידושי הגרי"ז כתב ג"כ על דרך זה, שנחתם גזר דינם על כך שלא קיימו את ז' מצוות בני נח. (ועיי"ש שביאר מדוע היה צריך לכתוב את כל התורה ולא היה די אם יכתבו את ז' מצוות).

**בד"ה לרבות – היאך קבלוה לרחב** מהרש"א ביאר – שקבלו אותה מחמת השבועה שנשבעו לה המרגלים. והטעם שנשבעו לה היה מפני פקוח נפש, או מפני שראו בה שחזרה בתשובה (ברש"י מבואר שהסיבה שלא קבלו אותם אם חזרו בהם היא מכיוון שחוששים שעשו מחמת יראה, ועד כמה שהכירו בה שחזרה בתשובה אפשר לקבל אותה[[33]](#footnote-33)).

**שם מי שהייתה מעם שנאמר בו וכו'** תוס' במגילה תרצו שרחב הייתה מאומה אחרת. ותירוצם שם לא מתאים עם דברי הספרי.

**שם אלא לאחר שהתחיל יהושע במלחמה** מרש"י בד"ה וכתבו (ובפרשת שופטים) משמע – שהדין של קריאה לשלום נאמר רק במלחמת הרשות, אבל בכנענים שבתוכה חייבים להילחם ולא יועיל אם יחזרו בתשובה מכיוון שעושים מחמת יראה. שיטת הרמב"ם (מלכים ו' ה') היא שקוראים לשלום גם לשבע אומות[[34]](#footnote-34) (כמו שמשמע בספרי שתוס' כאן הביאו[[35]](#footnote-35)), וכ"כ הרמב"ן בפרשת שופטים. (וכתב שתי נ"מ בין ז' אומות לבין שאר האומות – שז' אומות היו צריכים לקבל שלא לעבוד ע"ז ולא די בכך שיהיו למס. ושאם לא ישלימו – יצטרכו להרוג את הנשים והטף ולא יוכלו לקיים אותם). ושיטת הראב"ד (שם) היא – שיכלו להשלים איתם רק לאחר שעברו את הירדן. ועיין עוד בלחם משנה (מלכים ו' א').

**דף ל"ו**

**בגמרא זו ביאה שניה** בתרגום אונקלוס תרגם ש"יעבור" אחד מדבר על נחל ארנון ו"יעבור" השני מדבר על נהר הירדן. ועיין במהרש"א שביאר מדוע הש"ס לא פירש כמו התרגום. וכתב שם עוד שמכיוון שגרם החטא, לא נקראו בשם "עמך ה'" אלא בשם "עם זו".

**שם אלא שגרם החטא** הרמב"ם (יסודי תורה י' ד') כתב – שאם הנביא אמר שתבוא נבואה טובה ולא באה, הוא נביא שקר ודבריו הם ע"פ הגמרא בברכות דף ז' "אמר רבי יוחנן משם רבי יוסי: כל דבור ודבור שיצא מפי הקדוש ברוך הוא לטובה אפילו על תנאי לא חזר בו". וקשה – איך פה התבטלה הנבואה הטובה. המזרחי (בראשית ל"ב ז') כתב - שאף על פי שהנבואה לא נתקיימה לגמרי כמו בביאה ראשונה, מפני החטא, מכל מקום כבר נתקיימה וזכו בביאה שנייה ואין בזה הכחשת הנביא. ולא יתכן רק - שלא תתקיים הנבואה כלל, לא כֻּלה ולא מקצתה. **והלחם משנה** (שם) כתב – שגם נבואה טובה יכולה לחזור אם יגרום החטא. ורק באופן שתהיה בזה הכזבה של דברי הנביא, נבואה טובה לא תתבטל בשום אופן. וכאן לא הייתה הכזבה של הנביא, כי משה רבינו לא אמר את הדברים בלשון הא-ל.

**שם באותו היום** מהרש"א כתב – שאע"פ שבנביא מובא המעשה של הר גריזים והר עיבל אחרי המעשה של יריחו – אין מוקדם ומאוחר, ודבר זה מפורש בתורה "והיה ביום אשר תעברו וגו'".

**שם ואכלו ושתו ושמחו וברכו וקללו** הרש"ש כתב בשם הגר"א שצריך למחוק את "וקללו", והכוונה שברכו על המזון. כי הברכות והקללות קדמו לבנין המזבח.

**שם והא כתיב ושלחתי וכו'** מהרש"א כתב שמשמע מרש"י (בשמות כ"ג כ"ח) – שמעיקרא הגמרא סברה שהצרעה לא עברה את הירדן מכיוון שכתוב "ושלחתי את הצרעה לפניך וגרשה את החוי ואת הכנעני ואת החתי". ומכך שלא כתובות כל האומות משמע שהמיתה רק את אלה שהיו בעבר הירדן. וע"ז הקשתה הגמרא – שבפסוק כתוב גם שהצרעה תשמיד את החוי – שהיה בתוך א"י. וענתה – שהוא עמד על שפת הירדן. **אך** הקשה עליו – מנין לו שהחתי מז' אומות. **וביאר** שהסיבה שהגמרא הבינה שהצרעה לא עברה את הירדן, היא מכיוון שכתוב בספר יהושע שהיא המיתה רק את שני מלכי האמורי[[36]](#footnote-36). והקשתה – שמבואר בפסוק שהצרעה השמידה את שאר האומות, וע"ז ענתה – שהרגה אותם ע"י זריקה.

**שם חדא דמשה** תוס' שאנץ כתב – שלא הרגה אפילו את יושבי ארץ סיחון ועוג שברחו לתוך ארץ ישראל. ובזה יישב – מדוע צריך לומר שצרעה דמשה לא עברה, אם בימיו עוד לא נכנסו לארץ.

**שם כדרך שחלוקין כאן** הרש"ש כתב – שצ"ל שהסיבה שכתוב "החציו" רק על החצי שהיה בהר עיבל ולא על החצי שבהר גריזים, מכיוון שלא כל שישה השבטים היו על הר גריזים, שהרי חלק מבני לוי היו באמצע.

**רד"ה ליעשות – שגרם חטאם.. בימי בית ראשון** היעב"ץ הקשה שלא מסתבר שנענשו על חטאי אבותיהם, ויותר מסתבר שהכוונה למה שנשאו נשים נכריות.

**תוד"ה כמאן – אקרא ושבית שביו סמיך** מהרש"א ביאר באופן אחר – שהמקרא של "ושבית שביו" נצרך (חוץ מהמקרא של "ולמען אשר לא ילמדו") כדי להשמיע – שאע"פ שיצאו מארץ ישראל בעל כרחם – ע"י שנשבו, יהיה אפשר לקבל אותם.

**בד"ה ואחר – ולא גרסינן וכתבו וכו'** מהרש"א כתב שתוס' רק לשנות את הגרסה, ולא לומר שלפי התוספתא לא כתבו את התורה על אבני המזבח (כי גם לפי התוספתא כתבו על אבני המזבח כמו שמבואר לעיל בתוד"ה כיצד).

**בד"ה מאי – א"כ לא נשארו משבט ראובן אלא ג' אלף** מהרש"א כתב שדברי תוס' אינם מבוררים. כי המנין של מ"ג אלף ותש"ל הוא משבט ראובן לחוד. ואם נחשב גם את המנין של בני גד ייצא – שאם באו ארבעים אלף, נשארו בעבר הירדן יותר מארבעים וארבעה אלף.

**שם [אלא ג' אלפים או פחות]** זו הגהה ממהרש"ל. ומהרש"א כתב שהגהתו אינה מבוררת, כי אם חסרו רק ג' אלפים, עדיין העומדים בהר גריזים יהיו מרובים שהרי היו עודפים כתשעת אלפים.

**בד"ה עשרים – של הר גריזים היו כ"ג** מהרש"א הגיה – של הר גריזים היו כ"ז. וביאר עוד – שהסיבה שכתבו את השם בצורה הפוכה – ב"נ על האבן השניה וימ"ן על האבן הראשונה, ולא בנ"י על הראשונה ומ"ן על השניה – היא מכיוון שהשם "בנימין" מורכב משתי מלים – "בן ימין". **והרש"ש** כתב שנעלמו ממהרש"א דברי הירושלמי – שהאבן שכנגד הר עיבל היא משמאל הכהן ומימין הקורא, והאבן של הר גריזים היא מימין הכהן ומשמאל הקורא. ונמצא שביחס לקורא ב"נ נכתב בצד ימין, וימ"ן בצד שמאן.

**דף ל"ו:**

**בגמרא אלא כדרך שחלוקין וכו'** שיטת הרמב"ם (כלי המקדש ט' ט') היא שסדר השמות הוא:

|  |  |
| --- | --- |
| ראובן  לוי  יששכר  נפתלי  גד  יהוסף[[37]](#footnote-37) | שמעון  יהודה  זבולן  דן  אשר  בנימן |

ולכאורה דבריו אינם מתאימים עם אף שיטה בברייתא. אולם עיין בכסף משנה שביאר שהרמב"ם פסק כמו ר' חנינא בן גמליאל, ופירש שהכוונה ב"בני השפחות באמצע" היא שהם כתובים בין בני לאה לבני רחל. ולשיטתו מיושב – שגם לפי ר' חנינא היו כ"ה אותיות בכל אבן[[38]](#footnote-38). ולשיטת רש"י יוצא שהיו כ"ח באבן אחת וכ"ב באבן השנייה. **ורש"י** בחומש (שמות כ"ח י') כתב – שהשמות על שתי האבנים היו כתולדותם. ופירושו לא מתאים עם דברי הגמרא כאן. (ואולי י"ל בדוחק שהוא מפרש כמו ת"ק, וכוונתו איננה לסדר הפנימי בכל אבן, אלא שששה השבטים שנולדו ראשונים היו על אבן אחת והששה האחרונים על האבן השניה).

**שם בחומש שני** ברש"י מבואר שיוסף היה באחרונה, וביאר מהרש"א שאע"פ שהיה יוסף גדול באחיו הוא נכתב באחרונה, מכיוון שלא היה עם יורדי מצרים, ובבואם של שאר השבטים למצרים – נעשתה מטתו של יעקב שלימה יחד עם יוסף שכבר היה במצרים.

**שם כדרך שקרא להן משה** מהרש"א כתב – שהכוונה איננה רק למשה (שכינה רק את ראובן ושמעון "ראובני" ו"שמעוני"), אלא לגם לשאר נביאים שמצאנו בהם את השמות "גדי" ו"דני".

**שם ואני עם רב** הרד"ק (יהושע י"ז י"ד) ביאר שהטענה שלהם הייתה שהתרבו בין המפקד של יוצאי מצרים, למפקד של באי הארץ. והארץ התחלקה לפי עולי מצרים (ועיקר הטענה הייתה של בני מנשה, כי המנין של בני אפרים לא השתנה). ומהרש"א כתב – שטענו על כך שבשנה שנכנסו לארץ הרבה מהם נהיו בני יותר מכ'. ועיין ב"ב קי"ח:.

**שם לכו והטמינו עצמכם ביערים** הרשב"ם בב"ב (קי"ח:) כתב – שא"א לפרש את המקרא כפשוטו, שאמר להם לכרות יערות כדי שיהיה להם מקום לשבת בו (כמש"כ רש"י ביהושע) מכיוון שכדי לכרות את היערות שלהם - הם לא צריכים לבקש ממנו רשות. וגם אין לפרש שנתן להם נחלה של שבט אחר, מכיוון שאין לו רשות לתת.

**שם אל תקרי עלי עין.. מה דגים וכו'** בספר אין איה (ברכות כ') ביאר – שעניינה של עין הרע הוא השפעה רעה של הסביבה עליו. וכדי להימנע ממנה יתכנו שני אופנים – שיהיה שקוע בעולמו פנימי כעין דגים שבים, או שיתרומם ויהיה אדם נעלה "עלי עין" - ועיי"ש.

**שם כתולדותם בעינן –** הרד"ל הקשה – שת"ק דורש "כתולדותם" על סדר כתיבת השמות, ומנין שהוא מצריך ג"כ חמישים אותיות. ותרץ שמשמע לגמרא שגם לפי ר' חנינא בן גמליאל היו חמישים אותיות – עוד כתב שמשמע לגמרא שת"ק דורש שתי דרשות מ"כתולדותם".

**שם כל התורה כולה בנימן כתיב** בתרומת הדשן (רל"ג) הקשה – שלפי מסורת דידן יש שבע עשרה "בנימין" מלאים. וביאר שכוונת הגמרא היא שברוב הפעמים "בנימין" מלא. וכתב שם שלענין גיטין הולכים אחר רוב התורה ש"בנימן" חסר. והביא בשם אחד הגדולים שבכל הגיטין שראה היה כתוב "בנימן" חסר.

**שם כדכתיב ואביו קרא לו בנימין** מהרש"א ביאר – שהתורה כתבה שם "בנימין" מלא – כדי להודיע את משמעות שמו "בן ימין[[39]](#footnote-39)", אבל בשאר המקומות לא דקדק לכתוב דווקא מלא מכיוון שהי' נחה.

**שם אפשר בית גדול וכו'** תוס' שאנץ הביא מדרש – שיוסף ביקש לחטוא ומצא את עצמו טומטום. והגמרא פה, שאומרת שיוסף קידש שם שמים בסתר - חולקת על המדרש הזה.

**שם ששניהם לדבר עבירה נתכוונו** מהרש"א ביאר – שכוונת הגמרא להראות, שהיה יכול לעבור עבירה אם היה רוצה, ולא נמנע מחמת יראת אדוניו.

**שם לעשות צרכיו נכנס** בשו"ת מהרלב"ח (קכ"ו) נשאל – איך חז"ל דרשו בגנות הצדיק, כשפשטות הפסוקים מורה להפך מדבריהם. ותרץ – שיש ייתורים בפסוק שמשמע מהם שהתכוון לעבירה. עוד הוסיף שם – שהדרשה איננה כנגד מעלת הצדיק, כי מחשבה רעה אין הקב"ה מצרפה למעשה, וכל הגדול מחברו יצרו גדול הימנו.

**שם אפשר בית גדול.. לא היה בו איש** הגמרא דרשה שהיה זה יום חגם ממש"כ "ואין איש". ורש"י על החומש דייק את זה מלשון הפסוק "כהיום הזה". ומהרש"א ביאר – שרש"י שם הוא כמו מי שדרש (הובא בתוס' שאנץ) מהפסוק "ואין איש" – שמצא עצמו טומטום.

**שם מבין צפורני ידיו** בתשובה הגאונים (כ"ו) כתוב – שדברי הגמרא כאן הם "לשון הבאי", והכוונה ששכבת הזרע התפזרה לכל מקום שיכלה להתפזר.

**שם ואעפ"כ יצאו מבנימין** במהרש"א מבואר שהכוונה איננה שאם לא היה חוטא לא היו נולדים לבנימין בנים, אלא שמכיוון שהיה צריך להשלים את מנין י"ב שהיה צריך לצאת מיוסף, נולדו לבנימין יותר בנים מאשר לשאר אחיו.

**שם משם זכה ונעשה רועה** מהרש"א כתב שזכה לכך מידה כנגד מידה על כך שלא היה "רועה זונות", ובבן יהוידע כתב ש"רועה" אותיות "ערוה", שבזכות שניצל מדבר ערוה זכה להיות רועה לכלכל אביו וביתו.

**שם יהודה מאי היא** הגמרא לעיל (י:) דרשה – שיהודה קידש שם שמים בגלוי במעשה תמר.

**שם נוהג כצאן יוסף** רש"י בתהלים פירש שישראל נקראו צאנו של יוסף מכיוון שזן אותם בשנות הרעב.

**רד"ה עולי – עולין על העין** הערוך הביא את הפירוש הזה בשם רבנו גרשום, וביאר שיושבים למעלה מן העין, ואין העין שולטת בהם. ורש"י בברכות (כ') פירש "עולי עין – מסולקין מן העין שאינה שולטת בהן", והערוך כתב בשם ר"ח שצריך לגרוס עֲלִי עין, כלומר לכי למקום אחר ואל תזיקיני.

**בד"ה יאבד הון – שם טוב שהוא יקר מכל הון** מהרש"א פירש שהכוונה שיאבד את אבן האפוד ששווה הון רב.

**בד"ה מופים – שהיה פיו כפי יעקב[[40]](#footnote-40)** כך כתוב במדרש תנחומא ישן (ויגש ז'), ובמדרש תנחומא (ויגש ד') כתוב שהיה יפה ומיפה. ובתרגום יונתן פירש "דאזדבן במוף" (מוף היא כינוי למצרים).

**תוד"ה לעשות – משום דהוציאו בלשון ביאה** מהרש"א כתב שהדיוק של תוס' נצרך רק לשיטת מי שדרש מ"לעשות מלאכתו", אבל לשיטת ר' יוחנן שהביא את הרישא של הפסוק "ויהי כהיום הזה", משם כבר מוכח שהתכוון לעבירה.

**בד"ה באותה – מנלן דנראית לו בחלון** מהרש"א כתב שיתכן לפרש שראה את דמות יעקב שחקוקה בכסא הכבוד, וראה אותה ב"חלון" שהוא שער השמים.

**בד"ה איתשיל – הלא לא היה יכול לישאל וכו'** בשו"ת הריטב"א (מ"ג) כתב תירוץ נוסף – שיוסף אמר לו – שכמו שאינו הגון להישאל על מה שנשבע לו שלא בפניו, כך גם לא הגון להישאל על השבועה שנשבע לאביו שלא בפניו, ועיין בשפת אמת שכתב כעין זה. ותוס' הרא"ש כתב בשם ר"ת – שרק כאשר חברו עשה לו טובה שמחמתה הוצרך לנדור לו – לא יכול להישאל שלא בפניו.

**דף ל"ז**

**בגמרא שם בנימין צעיר רודם** עיין ברד"ק שפירש שהפסוק שם מדבר על מלחמת אשור בחזקיהו.

**שם אל תקרי רודם אלא רד ים** רש"י בתהילים פירש "רודם" – כמו רודם בקמץ (באות ד') ופירש – שבנימין זכה להיות מלך, למרות שהיה צעיר, מכיוון שקפץ תחילה לים.

**שם והיו שרי יהודה רוגמים אותם** בפסוק שם מוזכרים גם שרי זבולון ושרי נפתלי, ורש"י שם פירש שגם הם רגמו אותו.

**לפיכך זכה בנימין הצדיק וכו'** בגמרא ביומא (י"ב) מבואר שזכה מכיוון שהצטער על כך שיצאה רצועה מחלק יהודה לתוך חלקו ובה היה המזבח בנוי. ומהרש"א בזבחים (נ"ג:) כתב שהסוגיה שם סברה כמו מ"ד פה שיהודה ירד תחילה לים.

**שם ועליו מפרש בקבלה וכו'** מהרש"א ביאר – ש"דברי קבלה" מפרשים את מה שנאמר בפסוק "ויצעקו בני ישראל אל ה'" ולא מפורש מה צעקו.

**שם דבר אל בני ישראל ויסעו** מהרש"א ביאר – שאע"פ שכתוב בפסוק שהמים יבקעו תחילה, ולאחר מכן יבואו בני ישראל לתוכם, דברי התורה כאן הם ביחס לאלה שירדו לים תחילה ולא ביחס לשאר השבטים.

**שם זקני כהונה ולויה למטה** מהרש"א הקשה – שכתוב בנביא שהלויים נושאי ארון ברית ה' היו באמצע, ואיך אפשר לומר שהזקנים (שפסולים למשא הארון) היו באמצע. ותרץ שצריך לומר לפי מ"ד הזה שהייתה הוראת שעה שהזקנים ישאו את הארון. עוד יתכן - שגם מ"ד שסובר שהזקנים עמדו, מודה שגם נושאי הארון. עוד יתכן שנתנו לשאת את הארון ללויים חשובים בני פחות מחמישים, שגם נחשבים "זקנים".

**שם רבי אומר אלו ואלו למטה** מהרש"א כתב שרבי לא בא ליישב את סתירת הפסוקים לגבי לויים, וגם לשיטתו קשה – שמצד אחד כתוב שהיו עם ששת השבטים שסמוכים להר עיבל, ומצד שני כתוב שהיו עם הארון. וכוונתו רק לומר שלא היו ממש על ההר.

**שם הפכו פניהם וכו'** הרש"ש (על תוד"ה מאי) כתב שזה לא המשך של דברי רבי, אלא דברי הכל.

**שם לשמור ולעשות** מהרש"א ביאר שהכוונה ב"לשמור" איננה שלא יעבור על איסורים, וכ"כ הכוונה ב"לעשות" איננה שיעשה מצוות. כי אם נפרש כך ייצא שאין ט"ז בריתות לא על מצוות עשה, ולא על מצוות ל"ת. אלא יש לפרש ש"לשמור" מדבר גם על עשיה, שיחזור על משנתו שלא תשתכח ויבוא ע"י זה לידי מעשה. והכוונה ב"לעשות" היא שיקיים את המצוות, וזה שייך גם ביחס לעבירות.

**רד"ה ישראל ממשלותיו - דיהודה שנתקדש למשול בהן** פירש שהכוונה ב"לקדשו" היא שיהודה התקדש. ובתוספתא (ברכות ד' י"ח) כתוב – "יהודה קידש שמו של הקב"ה על הים לפיכך ישראל ממשלותיו", וגם רש"י בתהלים (קי"ד ב') כתב – "ואף הם קדשו שמו בירידת הים"[[41]](#footnote-41).

**בד"ה אלו ואלו – כדכתיב בספר יהושע** במרומי שדה ביאר שכוונת רש"י למש"כ שם (ח' ל"ג) "חציו מול הר גריזים והחציו מול הר עיבל"[[42]](#footnote-42).

**בד"ה ארבע (על ע"ב) – ארבע בריתות ללמוד וארבע ללמד** מהרש"א הקשה – מדוע חילק את הבריתות לשמונה ושמונה, עוד הקשה – מדוע לגבי לשמור ולעשות לא אמר "ארבע וארבע", וביאר שהחלוקה היא לארבע ברוך בכלל, ארבע ברוך בפרט – הרי ח' ברוך, ועוד ח' ארור – ד' בכלל וד' בפרט. ואח"כ חילק ח' ארור מח' ברוך.

**תוד"ה והיו – משל למה הדבר דומה וכו'** במרומי שדה ביאר – שהוויכוח בין יהודה לבנימין היה האם הים צריך להיבקע באופן של שידוד מערכות הטבע. או ע"י זה שהרוח תייבש את המים, והנס יהיה נס נסתר ובזה יהיה ניכר יותר כבודו של הקב"ה, שמנהיג את הטבע כרצונו. והמשיל את זה לשני בני המלך – שלגדול אמר להקיצו בג' שעות, שזה טבעם של בני מלכים, ולקטן אמר להקיצו עם הנץ החמה, שלא כדרכם של בני מלכים. וכ"כ הגמול שזכו לו הוא לפי הענין – שבנימין זכה שיבנה בחלקו המקדש – שהיו בו עשרה ניסים, ויהודה זכה למלוכה שהיא הנהגה בדרך הטבע.

**בד"ה מאי – אמאי לא מייתי מתניתין** הרש"ש הקשה – מדוע תוס' לא תרצו שהביאו משנה שמפורש בה שהיא דברי רבי. ותרץ – שהסיפא "הפכו פניהם" (שממנה מוכח שאומרים "על בסמוך") היא דברי הכל.

**שם ולא אמרינן המברכין על הר גריזים** כוונת תוס' היא – שכל התנאים (וגם אלה שבכל מקום מפרשים "על ממש") מודים שהמברכים[[43]](#footnote-43) לא עמדו על ההרים אלא בסמוך, מכיוון שכך מוכח בפסוק "הברכה והקללה" שמשמע ממנו שאומרי הברכות הם אומרי הקללות[[44]](#footnote-44).

**שם ופלוגתא דר' יוחנן.. לא שייכא הכא** תוס' במנחות ביארו שמסתבר – שהתורה הצריכה רק שהלחם יהיה קיים בזמן שחיטת התודה שמקדשת את הלחם ולא שיהיה סמוך לה. וכ"כ לגבי חמץ – מסתבר שהאיסור תלוי בהימצאות החמץ בזמן שחיטת הפסח בכל מקום שהוא.

**שם דומיא דההיא דפרק שתי הלחם** הרש"ש ביאר ש"דומיא" נסוב על "גזירת הכתוב". שכמו שיש הכרח לפרש "על" לא בסמוך - לגבי הברכה והקללה, כך יש גם הכרח לפרש כך לגבי לחם הפנים. והראיה למה שאמרו תוס' שצריך לכת' "על ממש" – הוא מהגמרא בהקומץ רבה שהביאו קודם לכן.

**דף ל"ז:**

**בגמרא וכן בערבות מואב** מהרש"א ביאר שהמקור לכך שנכרתו בריתות בערבות מואב הוא מסמיכות הקללות והברכות של הר גריזים והר עיבל לקללות של משנה תורה, שלאחריהן נאמר – "אלה דברי הברית אשר צוה ה'". ומשמע שכריתת שתי הבריתות הייתה באותו אופן.

**שם ומכניס אוהל מועד** ק"ק מה המקור לכך שנכרתו שם בריתות. כי לגבי סיני הגמרא הוצרכה לדרוש מפסוק. ואולי מכיוון שהציוויים של הר סיני נשנו בחורב, משמע שנשנו יחד עם הברית.

**שם של שש מאות אלף[[45]](#footnote-45) וכו'** מהרש"א כתב שמשמע שהברית על הערבות – הייתה גם בבריתות של סיני וערבות מואב, והברייתא הזו היא כמו ר' יהודה בסנהדרין (מ"ג) שקיבלו עליהם ערבות על הנגלות קודם שעברו את הירדן.

**שם מאי בינייהו** רש"י פירש שהשאלה היא מה בין ת"ק ורבי שנחלקו בדעת ר' שמעון בן יהודה. אולם מתשובת הגמרא "ערבא וערבא דערבא" (ולא אמרה שאיכא בינייהו רק "ערבא דערבא") משמע שהקושיה הייתה על כל שלושת התנאים, והתירוץ הוא שלפי ת"ק אין בכלל ערבות, לפי ר' שמעון בן יהודה יש ערבות, ולפי רבי יש גם ערבות דערבות.

**שם ערבא דערבא** תוס' הרא"ש הקשה מה הנ"מ ב"ערבא דערבא", והרי בלא"ה כל אחד ערב על כולם. ותרץ שהנ"מ אם אחד מת לפני שנענשו – שאם קבלו ערבות על הערבות - חלקו בערבות יתחלק בין על השאר. ואם לא – לא יענשו על חלקו.

**שם בארור סגי ליה** קשה – כי גם על "ארורים" אחרים יש מיתת בית דין כמו שוכב עם אשת אביו ועם חותנתו, ומדוע הגמרא הבינה שלא יתכן "ארור" על עובד ע"ז, ועוד – שגם בנואף ונואפת יש מיתת ב"ד. וכתב מהרש"א – שמשמע לגמרא ש"ארור" מדבר על עוה"ז, ולעובד ע"ז אין גם חלק לעולם הבא.

**במשנה – במדינה אומר.. ובמקדש** שיטת הרמב"ם שלגבי כמה ענינים (כמו הושבת שולחנות במדינה[[46]](#footnote-46) "לולב ניטל כל ז'"[[47]](#footnote-47) ועוד) ירושלים לא נחשבת "מדינה" את המקומות שחוץ לירושלים. והבאר שבע הקשה עליו מהמשנה כאן שמוכח ממנה שכל המקומות שחוץ למקדש – כולל ירושלים נחשבים "מדינה". כי דרשת הגמרא לגבי "אין עונים אמן במקדש" – שייכת רק לגבי המקדש עצמו.

**רד"ה כל הפרשה – של הר גריזים** מהרש"א הקשה – לשם מה להידחק ולהעמיד בגלל "ארור" אחד שכל הפרשה מדברת על עובד ע"ז. וכתב שאפשר לפרש שגם "ארור האיש אשר יעשה פסל וגו'" נחשב פרשה, כי זו פרשה סתומה לפניה ולאחריה.

**בד"ה אלא – הבא על אשת איש מזלזל באביו ואמו** מבואר כאן שהאיסור לבזות את אביו – נאמר גם באופן שמבזה ממילא ולא בידיים. ויש להסתפק האם בכל אופן האב יכול למנוע את בנו מעשיית מעשה שטוען שגורם לו בזיון, או דווקא בדבר שברור שהוא בזיון כמו נואף ונואפת. ועיין בשו"ת משיב דבר (ב' נ') שכתב – שמה שהתירו הפוסקים לשאת אישה נגד דעתו של אביו, נאמר רק באופן שלא נגרם לאב בזיון, אבל אין מקור להתיר לשאת אשה שגורמת לאביו בזיון.

**שם מטה משפט גר יתום איני יודע לדורשו** בתוס' שאנץ דרש (בשם ר"ש מקוצי) שאם בא על אשת איש והוליד ממזר – דרכו של ממזר ללכת לעיר אחרת ונמצא שהוא כמו גר. והוא נחשב "יתום" מכיוון שאביו לא מודה שהוא בנו וגם אמו אלמנה מכיוון שנאסרת על בעל ויושבת אלמנות חיות.

**תוד"ה ונשתלשו – משום סיפא וכו'** הרש"ש כתב – שמהתוספתא נראה שהסיום "אין לך כל מצוה ומצוה" אינו חלק מדברי ר"ע. אלא המשך דברי ר"ש (והגמרא הפסיקה באמצע במחלוקת לגבי כללות פרטות). והוסיף שכך משמע ג"כ מהגמרא בחגיגה ובזבחים שהביאה את המחלוקת לגבי כללות ופרטות מבלי לסיים "אין לך כל מצווה ומצווה".

**בד"ה רבי שמעון בן יהודה – זה החזן** הרמב"ן (דברים כ"ז כ"ו) ביאר שכוונת הירושלמי היא שכאשר החזן מסדר את ספרי התורה (בארון הקודש) – יעמיד אותם כתקנן שלא יפלו. עוד פירש – שהכוונה היא שכאשר מגביה את ספר התורה אינו מראה את פני כתיבתו לכל.

**שם זה בית שלמטה** הגרסה ברמב"ן (שם) היא "בית דין של מטן".

**שם והיה יכול להחזיק** הרמב"ן (שם) ביאר -שהכוונה לבית המלך והנשיא שיכולים לכוף את העם לשמור את התורה (כמו יאשיהו המלך). והפני משה ביאר שהכוונה היא שהיה יכול לפרנס לומדי תורה.

**בד"ה אמר – (קצ"ח) [קע"ז] ריבוא ריבואות וח' [ה'] אלפים ריבואות ו(תי"ג) [ת"ת] ריבואות ו(שבעת אלפים) [ועוד שמונים ריבואות ומאתים וחמישים אלפים וה' אלפים] ומאתים** כך הגיה הרש"ש. והחשבון הוא 48 X 613 X 603550= 17758855200.

**דף ל"ח**

**במשנה ככתבו** ברש"י ובפירוש המשנה לרמב"ם מבואר שהכוונה לשם של ד' אותיות. ובגמרא בקידושין ע"א אמרו – שהיו מברכים במקדש בשם של י"ב אותיות, ומשרבו הפריצים היו מוסרים אותו לצנועים שבכהונה והיו מבליעים אותו בנעימת אחיהם הכהנים. והרמב"ם במורה (א' ס"ב) ביאר – שלשם בן י"ב אותיות יש פחות קדושה מאשר לשם בן ד' אותיות[[48]](#footnote-48), ומשמת שמעון הצדיק הפסיקו לברך בשם בן ד' אותיות והתחילו לברך בשם בן י"ב אותיות.

**שם במדינה כהנים נושאים את ידיהם** האבני נזר (או"ח ל"א) הביא ראיה שנשיאת כפים מעכבת – ממש"כ הריטב"א בסוכה (ל"א בשם הרמב"ן) – שהטעם שכהן שהוסיף ברכה עובר בבל תוסיף אע"פ שכל ברכה עומדת בפני עצמה, (למרות שלגבי לולב עובר בבל תוסיף רק אם לולב צריך אגד) מכיוון שנשיאת כפים מצרפת את הברכות כאגד בלולב. ומזה שהיא גורמת לאיסור "בל תוסיף" מוכח שנשיאת כפיים מעכבת כמו אגד של לולב[[49]](#footnote-49).

**שם כנגד כתפיהם** היראים (רס"ט) כתב שלא ירימו ידיהם יותר, כי אם מרים למעלה מכתפיו נראה כשוטה, ורחמנא אמר "התנאה לפניו במצוות". והראב"ד (סוף תמיד) כתב שעדיף להגביה יותר, אלא שבמדינה אין בזה חיוב, וכ"כ היעב"ץ במור וקציעה (קכ"ח).

**בגמרא תנו רבנן כה תברכו וכו'** בכל אחד מהלימודים הברייתא פותחת במילים "כה תברכו" למרות שהרבה מהדינים לא נלמדים מהמילים הללו. וכנראה שהמשמעות של "כה תברכו" היא שיש אופן מסוים של ברכה, ולאחר שנדרשו כל הפרטים, גם הם כלולים ב"כה תברכו". וכך היא גם משמעות לשון הרמב"ם (תפילה י"ד י"א): "כך למדו מפי השמועה ממשה רבינו ע"ה כה תברכו בעמידה, כה תברכו בנשיאת כפים, כה תברכו בלשון הקדש, כה תברכו פנים כנגד פנים, כה תברכו בקול רם, כה תברכו בשם המפורש".

**שם לשרתו ולברך בשמו וכו'** הרמב"ם (תפילה ט"ו ג') פסק שכהן שעבד ע"ז ועשה תשובה, לא ישא את כפיו, מכיוון שנשיאות כפיים הוקשה לעבודה. ותוס' במנחות (ק"ט) הביאו שספר הזהיר כתב כמו הרמב"ם. וכתבו שרש"י סובר שכשר בכה"ג, מכיוון שהגמרא שם משווה אותו לבעל מום, ובעל מום כשר לדוכן. וההיקש של נשיאת כפיים לשירות נאמר רק לענין עמידה ולא לדבר אחר.

**שם לעמוד לשרת** בגליון הש"ס הביא את קושית האחרונים – מדוע הגמרא הוצרכה למצוא מקור לכך שנשיאות כפים בעמידה, והרי בפסוק שבו הוקשה עבודה לנשיאות כפים כבר כתוב מפורש "לעמוד לפני ה'", והביא שהסמ"ג כתב שזה באמת המקור (ואולי כך הייתה גרסתו בגמרא). אולם על גרסתנו קשה – **בזית רענן** תרץ – ש"לעמוד לשרת" נאמר רק על עבודות שבפנים ("לפני ה'")[[50]](#footnote-50) **בשבו"י (ב' א')** תרץ שדין עמידה בפסוק שם נאמר רק על נושאי הארון, ולא על העומדים לשרת ועל הנושאים את כפיהם. בהגהות **אהל משה** כתב – שמהפסוק שם מוכח רק שצריך לעמוד כשנושא את כפיו במקדש, כי נאמר שם רק דין עמידה כשהוא "לפני ה'", ומהפסוק של "לעמוד לשרת" אפשר לשמוע שיש דין עמידה בכל העבודות שכהנים עובדים. ו**במרומי שדה[[51]](#footnote-51)** כתב שההיקש של נשיאות כפים לעבודה איננו בפסוק "לשרתו ולברך בשמו" (דברים י' ח') שנאמר על הלויים, אלא בפסוק שנאמר לגבי עגלה ערופה "לשרתו ולברך בשם ה'" (דברים כ"א ה') שנאמר לגבי הכהנים. ושם לא מוזכר באמת שצריך לעמוד. ועיין עוד במצפה איתן.

**שם תלמוד לומר שמי.. המיוחד לי[[52]](#footnote-52)** הרש"ש הקשה - שבתורת כהנים דרשו שחייבים כשנשבע בכינוי - מהפסוק "ולא תשבעו בשמי לשקר" –ורואים מזה שהכוונה ב"שמי" איננה דווקא לשם המפורש. **והרמב"ן** (ויקרא י"ט י"ב)[[53]](#footnote-53) ביאר באופן אחר מהתו"כ - שהחיוב על שאר הכינויים לא נלמד מ"שמי" אלא מהמשך הפסוק – "וחללת את שם אלוקיך" (ושם "אלקיך" הוא כינוי). ועיין במרומי שדה.

**שם הרי הוא אומר בכל המקום** תוס' רי"ד ביומא (ל"ט:) כתב – שהזכרת שם המפורש במקדש היא רשות[[54]](#footnote-54). והמאירי כאן כתב שהיא חובה. ואולי יתכן לתלות את השאלה האם הזכרת השם במקדש מעכבת בשתי דרשות הגמרא – שאם דורשים מ"ושמו את שמי" משמע שזו חובה, ואם מ"בכל המקום" יתכן לומר שזה רק היתר להזכיר את השם ולא חובה.

**שם ועבדים משוחררים** במרומי שדה כתב שצריך למחוק את תיבת "משוחררים", מכיוון שדינם של עבדים משוחררים הוא כמו של גרים.

**שם או אינו אלא פנים כנגד עורף** רש"י פירש שהכוונה שהישראלים יפנו את עורפם, והפרי חדש (קכ"ח י"ד) הקשה – מדוע רש"י פירש כך ולא פירש שהכהנים יפנו את ערפם, כמו שמשמע מדרשת הגמרא "כאדם האומר לחברו" – ששם הכוונה שהמדבר מסתכל לכיוון השומע. וראיתי שמיישבים – שגם אלמלא הדרשה היינו יודעים שהכהנים צריכים לפנות לעם, כי כך היא הדרך לברך, והדרשה של "אמור להם" חידשה רק שהעם צריכים לפנות לכהנים.

**שם אמור להם כאדם שאומר לחברו** בית הלוי (על התורה סוף הקונטרס לחנוכה) – א"א לצאת י"ח ברכת כהנים בשומע כעונה מכיוון שיש דין "בקול רם"[[55]](#footnote-55), החזו"א (או"ח כ"ט ג') הגדיר – שמהותו של דין "שומע כעונה" הוא שהשומע מתאחד עם אמירת האומר, וזה נחשב כאילו הוא עצמו אמר[[56]](#footnote-56), והסתפק לפ"ז שמא אפשר להוציא י"ח אף בברכת כהנים. בעמק ברכה (עמ' י"ז) הצדיק את דברי בית הלוי, מכיוון שדין "אמור להם" – מחייב לומר באופן שחבירו שומע, ומדין שומע כעונה אפשר להחשיב רק כאילו אמר, ולא שהמתברכים שמעו. והקהילות יעקב (ברכות י"ג ה') דן, שגם לשיטת החזון איש א"א יהיה להוציא י"ח בברכת כהנים, מכיוון שהמצווה שם היא לומר לישראל, ולא מצאנו דין של "שומע כעונה" במצוות שבין אדם לחברו, וכאשר יש מצווה לומר לחברו, חייב לומר בעצמו.

**שם כאדם האומר לחברו** הרד"ל הוכיח מכאן – שהכוונה בקול רם היא לקול שחברו שומע (ולא לקול רם ממש) והביא שכך מוכח בירושלמי – שצריך קול בינוני.

**שם לשניים קורא כהנים** הטור בסימן קכ"ח הביא בשם רבנו פרץ – שבאופן שיש כהן אחד בבית הכנסת וקראו "כהנים", הוא אינו עובר בעשה אם לא נשא את כפיו, מכיוון שנאמר "אמור להם". והטור נחלק עליו וכתב ש"אמור להם" נסוב על כל אחד ואחד מאהרון ובניו. **והבית יוסף** הביא בשם מהר"י אבוהב שהקשה על דברי הטור מהגמרא פה – שמבואר בה ש"אמור להם" מתייחס רק לשניים. ותרץ – שמ"מ אין מקרא יוצא ממשמעותו – שיאמר לכל אחד, ולכן גם אחד עובר.

**ומדברי מהר"י אבוהב** בבית יוסף משמע שלפי הטור כהן אחד עובר רק אם קראו "כהנים", אולם מפרישה שם[[57]](#footnote-57) יוצא שכהן עובר בעשה (לפי הטור) אפי' אם לא אמרו "כהנים".

**רד"ה ובמקדש – ושכינה למעלה מקשרי אצבעותיהם** הראב"ד בסוף תמיד כתב טעם נוסף – שמא יסתכלו על ידיהם בזמן שהשכינה שורה עליהם.

**בד"ה ר' נתן אומר אינו צריך – משום דפרכא לי גז"ש** נראה שרש"י בא להדגיש – שאע"פ שמלשון "אינו צריך" משמע שהוא היה יכול ללמוד מ"וישא אהרן", כאן הכוונה היא שא"א ללמוד משם.

**בד"ה כהן – אם שליח ציבור וכו'** מבואר ברש"י שש"ץ קורא "כהנים", ותוס' בברכות ל"ד הביאו את דברי ר"ת – ששליח ציבור לא יאמר "כהנים" מכיוון שזה הפסק בתפילתו, ואע"פ שבספרי מבואר שהחזן אומר כהנים, הכוונה שם איננה לשליח ציבור, אלא לממונה על צרכי בית הכנסת. ותוס' שם הסיקו שמכיוון שזה צורך התפילה אין בכך הפסק. והביאו שם עוד – שכאשר אומרי "אלוקינו ואלוקי אבותינו" זה לא נחשב הפסק אפי' לשיטת ר"ת מכיוון שאומר בלשון ברכה ותפילה[[58]](#footnote-58). והמחבר (קכ"ח י') פסק כמו הרמב"ם, והרמ"א הביא בשם יש אומרים לומר או"א בלחש וכתב שם שכן נוהגים במדינות אלו.

**תוד"ה ונאמר – אדרבה אימא ונאמר להלן ואכלת וכו'** בבאר שבע תרץ – שעדיף ללמוד ברכת כהנים – שהיא ברכה של ישראל, מהר גריזים, שגם שם ברכו את ישראל, ולא מברכת המזון – שהיא ברכה לקב"ה שיודע ומכיר בכל לשון[[59]](#footnote-59). (וגם תוס' לעיל בדף ל"ג כתבו שמאחר שהברכה והשבח כלפי שכינה – אפשר לברך בכל לשון שירצה). **עוד** תרץ בפורת יוסף – שמכיוון שעדיף ללמוד מברכת הר גריזים שהייתה ג"כ ע"י כהנים.

**שם דשתיהן מפורשות בתורה.. אבל לשון ברכת המזון אינה מפורשת** בבאר שבע תמה – שתוס' סותרים את עצמם, כי לעיל בדף ל"ג הם ביארו, שצריך מקור לכך שברכת המזון בכל לשון, כדי שלא נלמד אותה מברכת הר גריזים. ומשמע שלא מחלקים בין ברכה שלשונה מפורש בתורה, לברכה שאינה מפורשת (ועיין במש"כ בדיבור הקודם בשמו – איך אפשר ליישב באופן אחר את קושיית התוס').

**בד"ה ור' יהודה – אבל לרבנן לא משמע וכו'** עיין בפירוש חסדי דוד (על התוספתא במנחות ו' ו') שביאר שרבנן דורשים מ"כה" – ששלוש הברכות מעכבות זו את זו, ואם אינו מכיר את שלושן לא יברך בכלל.

**שם אלא ככה** בבאר שבע כתב – שתוס' יבארו את הגמרא לעיל (ל"ג) שמבואר בה שלפי רבנן "כה ככה לא משמע להו" שלא משמע להו מכיוון שהם לא דורשים את "כה" אלא רק את ככה, ולכן אין מקום לדרוש שתי דרשות.

**בד"ה וכתיב – ור' יונתן נמי אגב שיטפיה** במרומי שדה תמה – שלא מצאנו כזה דבר במשנה ובברייתא שנקטו דין לא נכון "אגב שיטפיה", וביאר שהכוונה ב"עבודת יחיד" היא לנשיאות כפים בגבולים, שאינה נחשבת עבודת ציבור (לא מיבעיא אם חייבים בנשיאות כפים מן התורה גם בלא תפילת צבור, אלא אפי' אם חייבים דווקא בתפילת ציבור – זו לא נחשבת "עבודת צבור"[[60]](#footnote-60)). ובהגהות אוהל משה – כתב כעי"ז – שכוונת הגמרא לרבות נשיאות כפיים גם בזמן הזה שאין עבודה. ועיין בהגהות הרד"ל.

**שם וברכת כהנים** הרש"ש העיר שבתוס' בברכות (י"א:) מבואר שברכת כהנים שם איננה נשיאת כפיים, כי נשיאות כפיים הייתה לאחר הקטרת האימורים, והכוונה שם לאמירת "אלוקינו ואלוקי אבותינו".

**שם והוא הדין במוספין ובתמיד של בין הערבים** הקרן אורה כתב שמקור דבריהם לא התבאר, וכתב שיתכן שתוס' למדו את זה מכך שבגבולים נושאים כפיים בתפילות הללו. ושיטת הרמב"ם (תפילה י"א ט') שברכו רק לאחר תמיד של שחר[[61]](#footnote-61). ובטעם החילוק בין מקדש למדינה (לפי הרמב"ם) ביאר הקרן אורה שמכיוון שברכו בשם המפורש, מחמת קדושת השם העמידו את הדין על דין תורה לברך פעם אחת בלבד.

**בד"ה הרי – כהן שבירך ברכת כהנים בישיבה לא עשה ולא כלום** בשו"ת שבות יעקב (ב' א') התיר לכהן זקן לברך בישיבה, ודייק מדברי הרמב"ם[[62]](#footnote-62) שההיקש הוא אסמכתא בלכבד, וחכמים אמרו את הדבר לעיכובא רק כשיכול לעמוד. אולם הרבה אחרונים (פנים מאירות ב' קפ"ו נוב"י קמא או"ח ה' ועוד) נחלקו עליו.

**שם ונראה דמזה הטעם נמנעו הכהנים וכו'** תוס' רי"ד ביומא (ל"ט:) כתב לבאר בדרך אחת – שהזכרת השם במקדש היא רשות, ובדרך השנייה כתב – שמשמת שמעון הצדיק נמנעו רק מלברך בשם בן מ"ב אותיות והמשיכו לברך בשם בן ד אותיות.

**דף ל"ח:**

**בגמרא מנין שהקב"ה מתאווה וכו'** מהר"ל בחידושי אגדות ביאר – שהוא יתברך עילת הכל, ואי אפשר לעילה שלא ישפיע, וברכת כהנים היא הברכה והשפע מכל צד, ויותר ממה שהתינוק רוצה לינק האישה רוצה להניק.

**שם כל כהן שאינו עולה לדוכן וכו'** הרא"ש (ג' כ"ב) כתב בשם הירושלמי בפרק אין עומדין, שאם הכהן יוצא מבית הכנסת הוא לא עובר. והמשנה ברורה (קכ"ח י"ב) כתב שההיתר לעשות כך הוא רק מחמת חולשה וכד', והביא בביאור הלכה מהחמד משה, שאם פוטר את עצמו בלא סיבה, נענש על כך בעידנא דריתחא.

**שם עובר בשלשה עשה** הרמב"ם (תפילה ט"ו י"ב) כתב "כל כהן שאינו עולה לדוכן אף על פי שבטל מצות עשה אחת הרי זה כעובר על שלש עשה". ומשמע שבאמת עובר על עשה אחד, וזה רק נחשב כאילו עובר על שלושה. והבית יוסף כתב, שהרמב"ם לא פירש את הגמרא כפשוטה הוא מכיוון שרק "כה תברכו" נאמר בלשון ציווי.

**והפרי מגדים** (קכ"ח משבצות זהב ג') כתב שהרמב"ם הולך לשיטתו בספר המצוות (שורש ט') שאע"פ שהתורה חזרה כמה פעמים על מצווה אחת לחיזוק העניין, מונים את המצווה כמצווה אחת. וכתב שם שמהטור משמע שעובר על ג' מצוות ממש, והנ"מ בין הרמב"ם לטור היא באופן שהזדמנה לו מצווה כמו השבת אבדה – שלפי הטור עדיף שישא את כפיו מכיוון שמקיים בזה שלוש מצוות. ולרמב"ם השבת אבידה עדיפה -כי יש בה עשה ולא תעשה.

**שם שאינו עוקר רגליו בעבודה וכו'** המשנה ברורה פסק (כשיטת העטרת זקנים) שעקירה ליטול ידיו לא נחשבת עקירה. ולא כמו הפרי מגדים שהביא ראיה שעקירה ליטול את ידיו נחשבת עקירה[[63]](#footnote-63).

**ולגבי כהן** שעבר ועלה לדוכן למרות שלא עקר בעבודה, כתב הרדב"ז (הובא במג"א סק"י) - שלא ירד, ובגינת ורדים (או"ח א' י"ג) הסתפק בזה[[64]](#footnote-64).

**שם שנאמר וירד מעשות החטאת** בגמרא במגילה (י"ח) מבואר – שהטעם שקבעו את ברכת כהנים לאחר הודאה הוא מכיוון שא"א לברך קודם הודאה, כי מהפסוק "וירד מעשות" משמע שנשא את כפיו לאחר שעבד עבודה, ומכיוון שעבודה והודאה הם "חדא מילתא", תקנו לומר ברכת כהנים אחרי הודאה.

**שם אם הבטחתו וכו'** מהר"ם מרוטנבורג (הובא בהגהות מיימוניות ט"ו י') כתב – שרשאי לשאת את כפיו רק באופן שאין שם כהנים אחרים ואם לא ישא את כפיו תתבטל ברכת כהנים. וכ"כ המחבר (קכ"ח כ') אולם הפרי חדש תמה – מאיזה סיבה לא ישא את כפיו בכה"ג ויבטל שלוש מצוות עשה בגלל חשש רחוק שתטרף דעתו אע"פ שהוא מובטח. ובשער הציון (ס"ד) כתב שאין למחות במקום שנהגו כמותו[[65]](#footnote-65).

**שם דנד פורתא** החיי אדם (א' ל"ב י"ג) כתב שההיתר לנוד רק פורתא כדי לעקור את רגליו - הוא רק לש"ץ כשאין שם כהן אחר ותתבטל ברכת כהנים (לא כמש"כ הפרי חדש הנ"ל), אבל כהנים אחרים צריכים עקירה גמורה.

**שם אלא למי שהוא טוב עין** מהרש"א ביאר שזה כוונת נוסח הברכה על ברכת כהנים "באהבה" – שהברכה היא בעין טובה ורצון בלב. (ולפי זה מובן מדוע הובאו כאן כל המימרות של ריב"ל שנוגעות לעין טובה ועין רעה).

**שם שאפילו עופות וכו'** מהרש"א ביאר – שעופות אינם ברי דעת, אלא הקב"ה לא מזמן אותם למי שהוא צר עין. עוד כתב – שצייד שהוא טוב עין – רגיל להשליך חיטים ושעורים למקום אחד גם קודם הצידה כדי שהעופות יהיו רגילים לבוא אצלו, וצר עין ממעט בזה. **אולם** מהר"ל כתב – שאע"פ שעופות אינם בעלי שכל, מ"מ גם הם מרגישים את כוח ההעדר שיש ברע עין, ומרגישים שנותן להם לאכול רק כדי לצוד אותם.

**שם עובר בלאו –** מהר"ל (נתיב טוב עין א') כתב – שבאוכל של רע עין דבק ההעדר, עד שהוא הופך להיות מרוחק לגמרי מן העולם, והאוכל אותו נחשב כאילו אוכל דבר טמא. ועיין במכתב מאליהו (ח"ד עמ' 5)

**שם אם לא בא לידינו וכו'** מהרש"א הקשה – שהראיה היא ראיה לסתור, כי הזקנים אמרו שהתנהגו בעין טובה, ואע"פ כן מביאים עגלה ערופה. ותרץ, שהכוונה ב"כפר לעמך ישראל" היא שיכפר אם צרי העין פטרו אותו בלא מזון.

**שם לאחיהם שבשדות** בשו"ת אגרות משה (או"ח ב' ל"א) דייק מלשון הגמרא כאן – שנקטה "אחיהם שבשדות" ולא "אחיהם שבכל העולם", שהברכה מועילה רק לכאלה שאם לא היו אנוסים היו באים לבית הכנסת הזה. ואם אין כאלה אנשים – לא ישאו את כפיהם.

**שם הא דאשתייר בי עשרה[[66]](#footnote-66) - הבית יוסף** כתב שהתנאי הזה נאמר רק בבית הכנסת שכולה כהנים, אבל אם חלק ישראלים – לא צריך שחלק מהכהנים ישארו להשלים לעשרה. **והט"ז** (כ"ג) ביאר שטעם החילוק הוא – כי הישראלים צריכים ראויים לברכה מצד עצמם, ולכן די אפי' בישראל אחד, משא"כ כהנים שצריכים להתחלק רק כדי שיהיו שם מתברכים ומתקבלים – אין שם מתקבלים עליהם בפחות מעשרה. **ורע"א** על השו"ע שם כתב שהוא אינו יודע מה ההכרח לומר כך – ומדוע לא נגיד שגם כאשר יש ישראלים הכהנים יצטרפו אליהם להשלים לעשרה. ועיין בבאר שבע כאן.

**מחיצה של ברזל** הרמב"ם (תפילה ט"ו ח') כתב "ואם הייתה מחיצה.. הואיל ופניהם מול פני הכהנים הרי הם בכלל הברכה". ובליקוטי הלכות דייק מדבריו, שמחיצה לא מפסיקה רק באופן שהכהנים יכולים לראות את המתברכים. אך יתכן שכוונתו רק לאפוקי מאופן שעומדים "פנים מול עורף". ובאמת לא צריך שיראו אותם.

**רד"ה ושמו – אלא צורך מקום** הרד"ל ביאר שהדיוק הוא ממש"כ "ושמו" – שמשמעותו "הלוואי שישימו" ולא כתוב "וישימו".

**בד"ה לפרקים – בחגים ובמועדים** יש כאן כפל לשון. וגרסת המאירי היא "בשבתות ובימים טובים". ויש לדון האם כוונת רש"י לומר שצריך לשאת את כפיו דווקא במועדים ולא בימי החול, או שכוונתו שאם לא נושא אפי' במועדים – שהעם מתכנסים אז לבית הכנסת (ואע"פ כן אינו חושש ללעז) – יש לחשוש שהוא בן גרושה.

**בד"ה שאינו עולה – קודם שיסים שליח ציבור רצה[[67]](#footnote-67)** הכוונה שאינו עולה קודם שיסיים אלא עולה אחר שיסיים אפילו לאחר שסיים מודים[[68]](#footnote-68).

**בד"ה – הוא לשון כתאנים השוערים** מרש"י כאן משמע שהכוונה לתאנים מרים. ובירמיהו (כ"ט) הוא פירש "שוערים" מלשון שערוריה (לשון שינוי).

**בד"ה דלא – שאין הברכה חשובה.. להיות מתברכים פנים כנגד פנים** הב"ח (קכ"ח ט"ז) דייק מדברי רש"י פה, שבבית הכנסת שנוהגים למכור את המקומות, ויושב מאחורי הכהנים מכיוון שזה הוא מקומו – הוא בכלל הברכה, מכיוון שאינו רשאי ללכת ממקומו ולדחות את חברו מהמקום שקנה. והמגן אברהם (שם ל"ו) כתב – שיכול ללכת למקום ששייך לכהנים או להתרחק מעט מכותל המזרח[[69]](#footnote-69).

**דף ל"ט**

**בגמרא אמר רבא.. כיוון שנפתח ס"ת** קשה מה השייכות של השמועה הזו לסוגיה. הקרן אורה כתב – שאגב זה שהביאו בהמשך מימרות של ר' זירא א"ר חסדא, הביאו גם את הסוגיה הזו, שגם בה מוזכר ר' זירא א"ר חסדא. בהגהות הרד"ל כתב שצריך לגרוס את השמועה הזו בע"ב – ששם מדובר על הלכות ס"ת.

**שם ואין עמידה אלא שתיקה** המרדכי (במנחות סימן תתקס"ח) כתב שיש עומדים בשעת קריאת התורה ומביאים ראיה מהפסוק – "ובפתחו עמדו כל העם". אך דחה את ראייתם, מכיוון שבסוגיה אצלנו מבואר שהכוונה ב"עמידה" היא לשתיקה. **ובדברי חמודות** (ברכות א ל"ו) ביאר שאלו שהביאו ראיה מהפסוק, דרשו (כמו ר' זירא אמר רב חסדא) שחיוב שתיקה נלמד מהפסוק "ואזני כל העם אל ספר התורה" – שזה פירוש שלא מוציא את הפסוק "ובפתחו עמדו כל העם" מפשוטו". **והט"ז** (קמ"ו א') ביאר – שכוונת הגמרא איננה לומר שהכוונה היחידה ב"עמידה" היא שצריך לשתוק, אלא שגם צריך לשתוק, מלבד זה שצריך לעמוד.

**שם שנאמר שאו ידיכם קודש וכו'** הרש"ש ביאר שהמילה "קודש" נדרשת במשמעות של "קידוש ידיים ורגליים". והפסוק יתפרש – כאשר תישאו את ידיכם, קדשו אותן. אך יש להקשות מדוע ברכת כהנים נקראת "ברכו את ה'". ועיין במנחת סוטה שביאר ש"ברכו את ה'" נדרש על ברכת "אשר קדשנו בקדושתו של אהרן".

**שם לא עשיתי בית הכנסת קפנדריא** הראשונים[[70]](#footnote-70) במגילה (כ"ז:) ביארו **שהשתבח בכך שאפילו באופנים שהיה היתר מצד הדין לעשות קפנדריא, כגון שעברה שם דרך מעיקרא, או שנכנס כדי ללמוד – לא עשה קפנדריא[[71]](#footnote-71).**

**שם לא פסעתי על ראשי עם קדוש** מהרש"א (במגילה כ"ז:) הקשה – שיש איסור מדינא לפסוע, כמש"כ בגמרא בסנהדרין (ז:) – מנין לדיין שלא יפסע על ראשי עם קדוש. ותרץ שהוא השתבח בכך שלא פסע אפי' באופן שהרבים צריכים לו שאז מותר לו לפסוע (כמבואר ביבמות ק"ה:).

**שם ולא נשאתי כפי בלא ברכה - הריטב"א** במגילה (כ"ז:) הקשה – מה היא חסידותו בזה, והרי כל כהן מחויב לברך. ותרץ – שבאמת זו לא חסידות, וכוונתו רק להשמיע שכל כהן שמברך את הברכה הזו מתברך ומאריך ימים. **והמאירי** (שם) כתב, שבאמת הכוונה איננה לברכת "אשר קדשנו" אלא לברכת "רבונו של עולם". והוא היה מאריך בה והראה מתוך דבריו חבה יתירה ואהבה עזה לעם. ופירושו נסתר לכאורה מהגמרא פה שמפורש בה שהברכה היא ברכת "אשר קדשנו". **בביאור הגר"א** (קכ"ח י"ג) כתב שבאמת אין חיוב מצד הדין לברך על ברכת כהנים, ולכן יש רבותא במה שבירך. **הטורי אבן** (מגילה כ"ז:) כתב שר"א בן שמוע היה זה שתיקן את הברכה על ברכת כהנים[[72]](#footnote-72).ובאגרות משה (או"ח ג' י"ז) הקשה - שמרש"י במגילה משמע שגם קודם זמנו היה חיוב לברך. **ובאגרות משה** (שם) תרץ – שהשתבח בכך שברך את הברכה בעצמו ולא יצא י"ח מכהנים אחרים.

**שם את עמו ישראל באהבה** בבאר שבע כתב – שהמקור לכך שצריך לברך באהבה – הוא במה שדרשו במדרש מהמילה "אמור" שכתובה בכתיב מלא – שצריך לברך בכוונת הלב ולא במהירות ובבבהילות – וזו הכוונה ב"באהבה". והמגן אברהם (קכ"ח י"ח) הביא מהזוהר – שכל כהן שלא אוהב את העם, או שהעם לא אוהבים אותו, לא ישא את כפיו[[73]](#footnote-73).

**שם יהי רצון.. לברך את עמך ישראל** הרמב"ם גרס כאן "ברכה שלמה".

**שם לא יהא בה מכשול ועוון** היעב"ץ (בסידורו) ביאר שהכוונה ב"מכשול" הוא שלא יכשלו בלשונם בזמן הברכה, והכוונה ב"עוון" היא שיישמרו מעוון שמונע אותם מנשיאת כפיים (כמו כהן שהרג את הנפש או כהן שעבד ע"ז וכד'). ועיין במש"כ בדיבור הקודם.

**שם עשינו מה שגזרת** מהרש"א כתב – שבעצם הברכה היא ע"י הקב"ה. והצורך שהכהנים יברכו הוא גזירת מלך. והאור שמח (תפילה י"ד י"ב) ביאר שזו התנצלות על כך שאחוריהם כלפי השכינה.

**רד"ה הזאתו – דבעינן כוונה לטהרה** גם הרמב"ם (פרה אדומה י' ז') כתב שצריך שהמזה יתכוון לטהר. אולם שיטת **הראב"ד** (שם) היא שדי בכך שיתכוון להזות עליו ולא צריך כוונה לטהר כי חולין אינם צריכים כוונה. ובביאור שיטת רש"י והרמב"ם כתב התוס' יו"ט (פרה י"ב ב) – שמכך שכתוב "והזה.. על הטמא" ולא "והזה.. עליו" מוכח שצריך שיתכוון לטהר אותו.

**בד"ה על – העומדין בצדדין של כהן הימנו ולהלן בכלל ברכה הן** משמע שאם הם בצד ממש, הם אינם בכלל הברכה. והבית יוסף (קכ"ח) דייק מסתימת הרמב"ם והטור – שאמרו שהעם שבצדדים בכלל ברכה, שלא צריך שיעמדו דווקא בצדדים שלפני הכהן. וביאר שם הבית יוסף שאם הם בצדדים שלפניו – פשיטא שהם בכלל הברכה, וכל הנידון של הגמרא נצרך רק לכהנים שעומדים בצד ממש.

**בד"ה וכפתחו – וכשהתחיל** קצת משמע שגם האיסור לדבר "כשנפתח" ספר תורה – נאמר רק באופן שהתחיל לקרוא. וכ"כ הרמב"ם (תפילה י"ב ט) והשו"ע (קמ"ו ב') . והמג"א (שם ג') כתב שמפשט הגמרא והפוסקים נראה שכבר כשנפתח אסור לספר[[74]](#footnote-74). והגר"א כתב שמלשון הירושלמי ומסכת סופרים (שדרשו מהפסוק "ובפתחו עמדו כל העם" – שפותח את ס"ת ואח"כ מברך) משמע שהכוונה שנפתח ממש.

**בד"ה ולא פסעתי – שהיו יושבין.. ע"ג קרקע** הסמ"ע (חו"מ ח' י"ט) כתב שהאיסור שייך גם בזמן הזה – כשיושבים כמה תלמידים על ספסל ארוך, ומהלך ע"ג הספסל מאחוריהם.

**בד"ה וכי עקר – והוא מחזיר פניו כלפי תיבה** מלשון רש"י משמע שאומרים את התפילה הזו רק כשמגיעים לדוכן. והרמב"ם (תפילה י"ד י"ב) והטור כתבו שאומר את התפילה בשעה שעוקר את רגליו. והפרי חדש (י) הבין בדעתם שאומר את התפילה בדרך הילוכו, ולכן כתב שטוב יותר לעשות כמו רש"י. והמג"א (י"א) כתב שלדברי הכל צריכים להמתין עד אחרי שיאמרו מודים דרבנן, ודברי הרמב"ם אמורים לפי המנהג בימיהם – שהיו רק עוקרים את רגליהם ברצה, ואומרים מודים דרבנן בדרך הילוכם ולאחר מכן יה"ר.

**תוד"ה והזה – בירושלמי.. העומדין מן הצדדין בכלל ברכה** משמע לא כמו מש"כ רש"י בד"ה על – שדווקא הצדדים שלפני הכהן הם בכלל ברכה. כי הירושלמי סתם שצדדים אינם בכלל ברכה.

**בד"ה כיוון – מקשינן מפ"ק דברכות** בתוס' שם מובא עוד תירוץ – שהאיסור הוא לקרוא בקול רם ורב ששת קרא בנחת. וכתבו עוד בשם הרי"ף – שכאשר יש עשרה אחרים ששומעים, יכול ללמוד[[75]](#footnote-75).

**שם דמהדר אפיה שאני** רבנו יונה בברכות כתב – שהסיבה להתיר כש"מהדר אפיה" היא, מכיוון שהחזיר את פניו קודם שהתחילו לקרוא בס"ת, ולכן הוא לא התחייב להפסיק. אך תוס' הרא"ש דחה את הביאור הזה, כי עד כמה שיש כזה היתר היה לגמרא כאן להשמיע אותו.

**שם דלא הויא אורחא דמילתא וכו'** תוס' בברכות (ח) כתבו שהחזיר את פניו כדי שיוכל לכוון את גרסתו, והגמרא הדגישה את זה כדי להשמיע רבותא – שאע"פ שנראה כמניח ס"ת שפיר דמי.

**בד"ה כל – אם נטל ידיו שחרית וכו'** הבית יוסף דייק מלשון הרמב"ם[[76]](#footnote-76) – שדי בנטילת ידיים שחרית.

**שם דבעינן תכף [ל]נטילת ידים (ב)ברכה** באשרל אברהם (י) כתב – שצריך לסמוך את נטילת הידים לגוף הברכה (ולא לברכת "אשר קדשנו"). אך יתכן לומר שכאשר מברך את ברכת "אשר קדשנו", זה נחשב כאילו התחיל את הברכה, כמו שמצאנו לגבי סמיכת גאולה לתפילה שפסוק "ה' שפתי תפתח" נחשב חלק משמו"ע ולא מפסיק בין גאולה לתפילה.

**דלא הוה טפי מעשרים ושתים אמה** לפי מה שפסק המ"ב – שצריכים לעקור את רגליהם בתחילת רצה לאחר נטילת ידיים, זה דבר לא כ"כ מציאותי שיתחילו לברך בתוך שיעור של כ"ב אמה. וגם בהרבה בתי כנסת מקום נטילת הידיים מרוחק כ"ב אמה מהדוכן. והפרי מגדים (א"א אות י') כתב שאם יטול את ידיו על הדוכן הוא כיוהרא. ובאשל אברהם (י) חידש – שכאשר עוקר את רגליו כדי לברך, זה נחשב שהתחיל כבר לברך.

**דף ל"ט:**

**בגמרא – השקיפה ממעון קדשך** הפרישה כתב שלא יאמרו את סיום הפסוק "ואת האדמה" כי לא שייך לומר כך בזמן הזה. אולם המנהג הוא כן לומר את כל הפסוק (עיין בפסקי תשובות קכ"ח מ"ז).

**שם לכוף קשרי וכו'** במשנה ברורה (ס"ק נ"ז) מבואר שגם ידיהם יהיו פרוסות (ולא רק האצבעות).

**שם עד שיכלה הדיבור מפי הקורא** רש"י ביאר שהכוונה ב"ברכה" היא לברכת "אשר קדשנו", וב"דיבור" – לקריאת "כהנים". והר"ן במגילה הביא ביאור אחר – ש"דיבור" הוא התיבות שמקריא הש"ץ, ואינם רשאים להתחיל אפילו בתיבה הראשונה שאין בה חשש טעות קודם שסיים הש"ץ וכ"ש בשאר תיבות.

**שם לענות אמן עד שתכלה ברכה** בבאר שבע כתב – שהדין הזה (שלא לענות אמן יתומה) שייך בכל הברכות, ונשנה כאן רק בדרך אגב.

**שם עד שיתחיל שליח צבור בשים שלום** מהרש"ל כתב – שמסדר ברכת כהנים שכתב רש"י, משמע שמחזירים את פניהם קודם שיתחיל הש"ץ "שים שלום". וביאר לפי זה שכוונת הגמרא פה היא לזמן שראוי להתחיל לומר שים שלום. אולם הפוסקים העתיקו את דין הגמרא כלשונו, ומשמע שצריך שיתחיל ממש שים שלום לפני שיחזירו את פניהם.

**שם אין הכהנים רשאין להתחיל בברכה וכו'** הבית יוסף הקשה – שבלא"ה אינם יכולים להתחיל קודם שיקריאו להם. ותרץ לשיטת הרמב"ם – שלא מקריאים להם את תיבת "יברכך", שהכוונה שלא יתחילו לומר "יברכך". ולשיטת הטור שהש"ץ מקריא גם "יברכך" – כתב הבית יוסף שהכוונה ב"ברכה" היא לתפילה שאומרים בגמר הברכה[[77]](#footnote-77).

**שם אינן רשאין לעקור וכו'** מהרש"ל כתב שהטעם הוא כדי שיסיימו את התפילה שלהם יחד עם שים שלום והקהל יענו אמן על שתיהן יחד. ובערוך השולחן (קכ"ח ב') ביאר – שמכיוון שתפילה היא כנגד עבודה, הם צריכים לרדת בגמר התפילה כדרך שאהרון ירד בגמר העבודה.

**שם עד שתכלה ברכה מפי הקורא** המשנה ברורה (קמ"א י"ז) כתב בשם המג"א ושאר אחרונים - שכאן כ"ע מודים שצריך להמתין גם לטועים שמאריכים באמן, מכיוון שהחיוב לשמוע קריאת התורה מוטל על כולם.

**שם צריך שיקרא בתורה תחילה** במגילה (כ"ג) מבואר שהטעם הוא מפני כבוד התורה – ורש"י שם ביאר- שלא יהיה כבוד התורה וכבוד הנביא שווה. והב"ח (קפ"ד) הוסיף – שכאשר המפטיר קורא בתורה תחילה, רואים שהיא עדיפה.

**שם עד שיגלל וכו'** רש"י כתב שהטעם הוא כדי שהגולל ישמע את ההפטרה. **המאירי** כתב – שהטעם הוא כדי שלא יעמוד הספר בלא גולל והוא מתעסק בהפטרה עד שיסיחו דעתם מגלילת ספר תורה, וכתב לפי זה שלא צריך להמתין עד סיום הגלילה (כמו שיוצא לפי הטעם שכתב רש"י) ודי אם ימתינו עד תחילת הגלילה[[78]](#footnote-78). **בפרישה** (קמ"ז ו') כתב שהטעם שצריך להמתין הוא כדי שלא יחשבו שההפטרה כתובה בספר התורה. ובביאור **הגר"א** (קמ"ז י"ב) כתב שהטעם הוא כדי שלא יראה שעושה את המצוות חבילות חבילות.

**שם הא דאיכא פתחא אחרינא** הב"ח כתב – שגם באופן שיש פתח אחר, התירו רק לצאת קודם שיצא הס"ת, אבל לא ילך לביתו, אלא ישאר כדי ללוות את ספר התורה לכשיצא, כמו שכתוב "אחרי ה'.. תלכו".

**שם מה הן אומרין** עיין בקרן אורה שביאר את השייכות של כל הפסוקים האלה לחלק בברכת כהנים שכנגדם.

**שם במנחה דתעניתא מאי** בירושלמי בברכות (א' א') מבואר – שבמנחה אומרים את הפסוקים של שחרית, ובנעילה את הפסוקים של מוסף.

**רד"ה מה שהבטחתנו – שתסכים על ידינו** רש"י פירש את הגמרא כשיטת ר"ע בחולין (מ"ט) שהכוונה ב"ואני אברכם" היא שהקב"ה יסכים עם ברכת הכהנים ויברך את ישראל. ולשיטת ר' ישמעאל שם ש"ואני אברכם" מדבר על ברכת הכהנים, צריך לפרש גם את מש"כ פה – "מה שהבטחתנו" – שהבטחת לברך אותנו.

**בד"ה עד – אי נמי בעי דלישמעי נמי הברכה** יש נ"מ בתירוץ הזה – שצריך להמתין לכל הציבור רק בשעה שהכהנים מברכים את ברכת כהנים עצמה. אבל לפני שמכריז "כהנים"[[79]](#footnote-79), או כשמקריא לכהנים את התיבות, מספיק להמתין לרוב.

**בד"ה להפשיט – שהיה דרכם להביא ס"ת מבית אחר** ברש"י כאן מבואר – שהאיסור לצאת קודם שניטל ספר תורה או קודם שיצא – נאמר באופן שהיו מצניעים את הספר בבית אחר. והרי"ף במגילה והטור (קמ"ט) הביאו שגאון פירש שהאיסור האמור בסוגיה נאמר גם באופן שמצניעים את ספר התורה באותו בית הכנסת – וגם אז אסור לצאת קודם שיצא הס"ת[[80]](#footnote-80), ושמואל הוסיף שאם מצניעים בבית אחר (ויש רק פתח אחד), אסור לצאת מהפתח שהספר עתיד לצאת ממנו.

**תוד"ה אם – התירו למבעי רחמי וכו'** נראה שאע"פ שהתירו לבקש רחמים – בחרו לבקש באופן שיש בו ברכה לה' – שמכיוון ששמו נקרא עלינו, אין לו להניחנו (וע"י זה שיענה לנו יתקדש שמו).

**בד"ה במנחתא – ליכא נשיאות כפים במנחתא** במרומי שדה כתב ששני תירוצי תוס' דחוקים – הראשון הוא לא אליבא דהלכתא, והשני – מכיוון שדברי הגמרא אמורים בבית המקדש (כי המזכיר בגבולין אינו אלא טועה) והמנהג לברך במנחה היה בחו"ל. וייסד – שישנן שתי סוגי תעניות, תענית חמורה שמתפללים בה נעילה, ובה נושאים כפיים רק בנעילה. ותענית קלה – שבה נושאים כפיים במנחה. ואם כן בתענית קלה הדין הוא כמו בבבל, שנושאים שם כפיים במנחה כשמתפללים סמוך לשקיעת החמה.

**דף מ**

**בגמרא בנעילה דיומא דכיפורי** הר"ן בתענית (דף ט' מדפי הרי"ף) הסיק שגם לפי הסוברים שיש נשיאות כפים במנחה גם ביום שיש נעילה (כשמתפללים מנחה מאוחר) - ביוה"כ אין נושאים את כפיהם במנחה, מכיוון שנהגו להתפלל אותה מבעוד יום[[81]](#footnote-81). והביא סמך לדבריו מסוגית הגמרא אצלנו שלא דנה איזה פסוקים אומרים במנחה של יוה"כ, ועד כמה שהיו אומרים פסוקים – א"א היה לומר את הפסוקים שאומרים במנחה, מכיוון שיוה"כ איננו יום צרה.

**שם תדע דבמקדש נמי וכו'** המאירי כתב – שגם הוא מודה שהיו אומרים את הפסוקים האלה במקדש, וכוונתו שהיה ראוי לא לומר אותם כדי להאזין לברכה, ואע"פ כן היו אומרים אותם מפני הזכרת ה'. ומדברי המנחת סוטה משמע – שלפי ר' חנינא בר פפא לא היו אומרים את הפסוקים הללו גם במקדש.

**שם אנא נמי לא אמינא** כך פסק המחבר (קכ"ח כ"ו) – שלא לומר שום פסוקים, והרמ"א כתב שבמקום שמאריכים בניגונים נהגו לומר פסוקים, אך טוב יותר שלא לאמרן. **והמאירי** כתב שמסתבר לפסוק כמו השיטה שאומר את הפסוקים בין ברכה וברכה.

**שם ואמר אמוריה חד טעמא** מהרש"א כתב – שאמר טעם עדיף, והיה לו להקפיד מצד זה שמזלזל בכבודו אם היה אומר טעם גרוע משלו, היה לו להקפיד על כך שמראה שהוא חשוב מר' אבא, אבל אם היה אומר טעם גרוע – וודאי שהיה מקפיד על כך שאומר שקר בשמו.

**שם דאמרה לה דביתהו וכו'** מהרש"א ביאר – שענוותנותו של ר' אחא ב"ר חנינא גדולה יותר מכיוון שהמתורגמן זלזל בכבודו בפניו, והמתורגמן של ר' אבהו רק בפני אשתו.

**שם שבקוהו כולי עלמא.. חלש דעתיה** גרסת העין יעקב היא שר' חייא בר אבא התחיל לדרוש ראשון, ולאחר מכן ר' אבהו התחיל, וכולי עלמא עזבו את השיעור של ר' חייא בר אבא. וכתב בתורת הקנאות, שלפי הגרסה הזו מובן יותר מדוע חלשה דעתיה של ר' חייא בר אבא. (כ"כ מובנת יותר לשון "שבקוהו").

**שם לא איתותב דעתיה** הב"ח (סימן ר"צ) כתב – שלא התפייס מכיוון שר' אבהו עשה שלא כדין, כי משה רבנו תקן לישראל שידרשו בשבתות וימים טובים דינים והלכות, והוא דרש באגדה. ובמרומי שדה ביאר – שהוא לא קיבל את הפיוס מכיוון שהמשל אינו דומה לנמשל, כי למוכר האבנים הטובות לא היו באים הרבה לקוחות גם אם לא היה שם מוכר הסדקית, אבל אלמלא ר' אבהו – כולם היו באים לשיעור של ר' חייא בר אבא (אע"פ שלא הבינו משום דאגרא דכלה דוחקא).

**שם בזמן שש"ץ אומר מודים וכו'** באבודרהם (הלכות שמונה עשרה) כתב שהטעם שהעם צריכים לומר "מודים" בעצמם הוא מכיוון שאין דרך העבד להודות לאדונו ע"י שליח, מכיוון שיוכל להכחיש ולומר לא שלחתיו, ואין זו קבלה גמורה, ורק את צרכיו אפשר לשאול ע"י שליח, כי כל אדם חפץ בטובתו, ולא יכחיש ויאמר לא שלחתיו.

**שם כן תחיינו וכו'** מדברי הקרן אורה משמע שזו איננה בקשה אלא הודאה – שיחיינו ויקיימנו ונוכל להודות בשלמות רק לעת הקץ כשיתקבצו הגלויות.

**שם לשמור חוקיך.. על שאנו מודים לך** הבית יוסף ביאר ש"על שאנו מודים לך" נסוב על "מודים אנחנו לפניך", אלא שמכיוון שהזכיר "שהחייתנו וקיימתנו" המשיך "כן תחיינו" ולאחר מכן חזר לענין הראשון. עוד פירש – ש"על שאנחנו מודים" מתפרש לפי ר' אחא בר יעקב כסיבה ל"תחיינו ותקיימנו" – לפי שאנחנו מודים לך, תחיינו ותקיימנו. והביא שהארחות חיים גרס - "עד שאנחנו מודים לך" והכוונה היא שתאסוף גלויותינו בעודנו בחיים ואנחנו יכולים להודות לך.

**שם נימרינהו לכולהו** הבית יוסף (קכ"ז) כתב שמכיוון שברכת מודים נתקנה ע"י הרבה חכמים – היא נקראת בשם "מודים דרבנן".

**שם פניהם כלפי העם** מהר"ל כתב שהכוונה איננה שכבוד העם חשוב יותר מכבוד השכינה, אלא שמכיוון שאם היו עם אחוריהם לעם – הגנאי היה נגלה, וכאשר אחוריהם אל השכינה הגנאי אינו נגלה, צריך שפניהם יהיו אל העם.

**שם שמא נפסקה לו רצועה[[82]](#footnote-82) וכו'** מדברי הרדב"ז (ו' ב' אלפים רצ"ד) משמע – שגם למסקנה אומרים את הטעם של כבוד הציבור, ולא רק את הטעם של רב אשי. והטורי אבן (מגילה כ"ד:) כתב – שאחרי שהגמרא הוכיחה ממקומות אחרים שחוששים לכבוד הציבור, גם רב אשי יודע שמהטעם הזה צריכים לחלוץ את מנעליהם.

**שם ואמרי בן גרושה[[83]](#footnote-83)** הטורי אבן (ר"ה ל"א:) כתב – שמהגמרא לעיל משמע שדי בכך שיישא את כפיו לפרקים כדי שלא יצא לעז, וגם אם פעם אחת נפסקה לו רצועה, זה לא גרוע מנושא לפרקים. ותרץ שאע"פ שלא צריך לחשוש שהוא בן גרושה, חוששים שהאורחים שלא ראו אותו נושא את כפיו - יוציאו עליו לעז. עוד כתב שחוששים שיצא עליו לעז כשישא את כפיו בעיר אחרת. והרד"ל כתב שכאן חוששים יותר ללעז מכיוון שעלה וירד.

**רד"ה אם - אלמא המלך אימת הציבור עליו** מהרש"א כתב שזה פירוש דחוק, כי אם הראיה של ר' יצחק מבוססת על דברי ר"א, היה לגמרא לומר "ואמר ר"א". ופירש שהראיה היא מכך שדוד המלך ישב מקודם ועמד על רגליו לכבוד העם. ודברי ר"א הם דבר בפני עצמו.

**תוד"ה בנעילה – אמאי לא אמר בנעילה** הריטב"א בתענית (כ"ו) כתב שהנידון על "נעילה דיומא דכיפורי" כולל גם נעילה בתענית והטעם שהגמרא דברה על נעילה של יוה"כ, הוא מכיוון שתענית שיש בה נעילה היא רק לזמן מרובה. ובקרן אורה תרץ – שמכיוון שהאמוראים בסוגיה כאן בבליים, ואין תענית ציבור בבבל (כמבואר בתענית י"א:), הם לא היו רגילים להתפלל נעילה כל השנה אלא רק ביוה"כ, וכ"כ הרד"ל. והוסיף הרד"ל – שהפסוקים שהגמרא אמרה כאן מתאימים רק לנעילה של יוה"כ, ובנעילה של תענית היו אומרים את הפסוקים שהגמרא מביאה לגבי מנחה של תענית.

**בד"ה על –על ההודאה דקאמר ש"ץ** כלומר – ההודאה שלנו היא בנוסף להודאה שהודה הש"ץ (ולא כמש"כ רש"י שזו הודאה על שנתת בלבנו להודות). ובשו"ת הר"י מיגש (צ"ט) פירש "על" במשמעות של "בנוסף" – דהיינו שהודאה זו היא בנוסף למה שאנחנו מודים בתוך תפילתנו.

**שם בא"י א-ל ההודאות** משמע ש"מודים דרבנן" צריך חתימה בשם, והרשב"א בברכות (ל"ד:) הקשה – מדוע אינה פותחת בברוך, ותרץ שהיא נחשבת "ברכה סמוכה" לעבודה, עוד כתב שיש ברכות ארוכות שאינן פותחות בברוך[[84]](#footnote-84). והרמב"ם העתיק את הנוסח בלא חתימה כמש"כ בבבלי. **והבית יוסף** (בסימן קכ"ז) הוכיח מדברי רבנו יונה (ברכות ל"ב) - שצריך לומר בלא חתימה, כי רבנו יונה כתב לגבי ברכת "בורא נפשות" ששיטת הירושלמי היא שצריך לחתום בה בשם, ואע"פ כן פסק שלא לחתום בשם מכיוון שלא הוזכר בתלמוד שלנו – והסיק שם שטוב לחתום בברוך בלי הזכרת השם. ושיטת הטור (קכ"ז) שצריך לחתום בשם במודים דרבנן וכתב שכן היה נוהג הרא"ש וכן פסק הגר"א. (גם בברכת בורא נפשות הם פסקו לחתום בשם).

**דף מ:**

**בגמרא שאין עונין אמן במקדש** המאירי (תענית ט"ז:) כתב שעניית "אמן" נחשבת תהילה אחת, וצריך לומר "ברוך שם" שזה נחשב תהילה על כל ברכה[[85]](#footnote-85). עוד כתב בשם הערוך - שהטעם שלא עונים אמן במקדש הוא כי משמעות המילה "אמן" היא שזה סוף הברכה. ומכיוון שמזכירים במקדש את השם המפורש לא ראוי לענות אמן, כי אין סוף לברכותיו של הקב"ה. ומהרש"א כתב ע"פ דברי המקובלים – שהגימטריה של אמן עולה לשם הוי"ה ואדנות, ודווקא בגבולין שלא אומרים את השם המפורש, צריך לענות "אמן" כדי לצרך את הקרי והכתיב של הוי"ה ואדנות. ובמקדש שאומרים את השם המפורש – אין צורך לצרף.

**במשנה – וכהן גדול עומד** משמעות המשנה היא שעמד כשהביאו לו את ספר התורה, וקשה מדוע לא עמד קודם לכן לכבוד הספר, ואולי מדובר באופן שעמד ברשות אחרת – ועיין בדבר שאול.

**שם ברכות כהן גדול** תוס' יו"ט (על משנה הבאה) כתב שהטעם שרק הברכה נקראת "ברכת כהן גדול", והפרשה לא נקראת "פרשת כהן גדול" היא מכיוון שקריאת כהן גדול איננה מצווה מן התורה אלא רק תקנה ומנהג. והרש"ש (בדף מ"א) תמה עליו – שברש"י ביומא (ס"ח:) מפורש שלומדים קריאה של כהן גדול ביוה"כ ממילואים (ולגבי מילואים הגמרא שם בדף ה: דורשת את חיוב הקריאה דרשה מ"זה הדבר"). **ותוס' ישנים** שם הביאו ירושלמי שדרש את חיוב הקריאה ביוה"כ הוא מ"ויעש כאשר צוה ה'".

**שם קורא על פה** תוס' הרא"ש כאן הביא את קושית **ר"י** במסכת יומא (הובאה בתו"י בדף ע) – איך התירו לקרוא בע"פ, והרי דברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם ע"פ. וכתב שאין איסור לקרוא בע"פ, אלא זו רק מצווה מן המובחר, והתירו לבטל אותה לכבוד הציבור. והביאשם את תירוץ **ריב"א** – שקריאת "ובעשור" איננה דין של קריאה בתורה, אלא כעין תפילת המוספים שאנו קוראים בעל פה, והביא ראיה לדבריו מהירושלמי[[86]](#footnote-86). **ראב"ן** (מ"ב) כתב שהתירו את הקריאה בע"פ משום "עת לעשות לה'" מכיוון שא"א לגלול ס"ת בצבור. **ורבנו יונה** (ברכות ה') כתב בשם רבנו שלמה מן ההר – שדבר שקריאתו חובה, התירו לקרוא בע"פ, ואע"פ שאינו קורא לשם חובה. וגם פסוקי פרשת המוספים – שקריאתם חובה (בזמן שאין בית המקדש) התירו לקרוא בע"פ.

**שם ועל הכהנים** רש"י ביומא כתב שמברך "ברוך שבחר בזרעו של אהרון", והרמב"ם (עבודת יוה"כ ג' י"א) כתב שעניינה של הברכה הוא שירצה המקום מעשיהם ועבודתם ויברכם.

**שם והשאר תפלה** ביאר בקרן אורה כתב שלפי הנוסח של משנתנו, צריך לומר ש"תפלה" זו לא ברכה בפני עצמה, כי אם כן יוצא שיש ט' ברכות, אלא צריך לומר ש"תפלה" זו חלק מהברכה על ישראל, ונשנתה שלא כסדרה. ובנוסח שבמשניות ובירושלמי, הנוסח הוא "ועל שאר התפילה", אולם שם לא מנו את הברכה על ירושלים ולכן לא יוצא שיש ט' ברכות.

**בגמרא שנאמר ויבא המלך דוד וישב לפני ה'** משמע שדוד המלך ישב בעזרה, וקשה – כי בימיו לא הייתה בכלל עזרה, כי שילה חרבה והמקדש בירושלים טרם נבנה. והריטב"א (יומא כ"ה) כתב - ואף על גב דבימי דוד לא הי' שם אלא משכן שהיה בשילה או בנוב וגבעון, אף שם היה מקום מקודש כעין עזרה שאין בו ישיבה לאחרים. וכ"כ מהרש"א כאן[[87]](#footnote-87).

**שם מיתיבי והיכן קורין בו** מהר"ב רנשבורג גרס (ע"פ סוגית הגמרא ביומא ס"ט:) במקום "מיתבי" – "תניא". ולפי הגהתו הסיבה שהגמרא הביאה את הברייתא היא מכיוון שדברי רב חסדא נסובים עליה. לפי דבריו מיושב מה שהקשה הבאר שבע – מדוע הגמרא השתמשה בלשון "כדאמר רב חסדא" בזמן שדברי רב חסדא אמורים על קריאת כהן גדול בעזרה ולא על סוגיה אחרת, ואם נגרוס "כדתניא" יהיה אפשר לבאר שהברייתא מדברת באמת על קריאת המלך בעזרה (כמו שפירש התו"י ביומא) ותהיה מיושבת לשון הגמרא "כדאמר רב חסדא".

**רד"ה על התורה – ברכה של אחריה** לפי רש"י לא מנו את הברכה שלפניה. ובגבורת ארי (יומא ס"ח:) כתב – שלפי הירושלמי שפירש שהברכה על התורה היא "הבוחר בתורה" יתכן שבאמת הכהן לא היה מברך את הברכות שמברכים על התורה בבית הכנסת, מכיוון שהוא יחיד. אבל לשיטת הבבלי – שהברכה על התורה היא הברכה שמברכים בבית הכנסת, קשה מדוע לא מנו את הברכה שלפניה. וכתב שמכיוון שהקריאה איננה חובת הציבור[[88]](#footnote-88), לא תקנו ברכה לפניה וסמכו על הברכה שברך בבוקר. **והרמב"ם** בפירוש המשנה – כן מנה את הברכה שמברכים לפניה. ובגבורת ארי הקשה עליו – שיוצא לפי זה שיש יותר מח' ברכות. אולם הרמב"ם לא מנה את הברכה על ירושלים, ומנה את הברכה על ישראל ועל שאר התפילה כברכה אחת. ובחיבור הרמב"ם לא מנה את הברכה שלפניה בפנ"ע. **ותוס' הרא"ש** כתב שהברכה לפניה ולאחריה נמנות כברכה אחת.

**בד"ה ועל מחילת העוון – אתה בחרתנו שחותם וכו'** רש"י ביומא פירש שמתחיל רק מ"מחול לעוונותינו", ודבריו שם מובנים יותר, כי תחילת "אתה בחרתנו" זו ברכה על קדושת היום ולא על מחילת העוון. ומסתבר שלפי רש"י שם חותם רק ב"מלך מוחל וסולח" ולא מזכיר "מקדש ישראל ויום הכפורים".

**בד"ה ועל המקדש – אשר בחר במקדש** בירושלמי נחלקו האם הנוסח הוא "הבוחר במקדש" או "השוכן בציון".

**בד"ה אין ישיבה בעזרה – ואפי' מלאכי השרת וכו'** המשנה למלך (בית הבחירה ז' ו') הסתפק האם האיסור לשבת בעזרה הוא מדאורייתא[[89]](#footnote-89). וכתב שמרש"י כאן משמע שהאיסור הוא מדרבנן, אך דחה – שיתכן שרש"י רק נתן טעם מדוע התורה אסרה ישיבה. ורש"י ביומא (ס"ט) כתב שלומדים את זה מהפסוק "לעמוד לשרת העומדים שם לפני ה' - ולא מצינו בה ישיבה". ומשמע שהאיסור הוא מדאורייתא (אך המשנה למלך דחה שהראיה מהפסוק היא אסמכתא). ובסנהדרין (ק"א) רש"י כתב – שיש הלכה למשה מסיני שאסור לשבת בעזרה.

**והרמב"ם** בספר המצוות (כ"א) והחינוך(רנ"ד) הביאו את האיסור לשבת בעזרה כחלק מהפרטים של מצוות "מורא מקדש"[[90]](#footnote-90). והמנחת חינוך שם כתב – שחילוקי הדינים בין הר הבית לעזרה, נובעים מכך שהכתוב מסר לחכמים את המצווה של "מורא מקדש".

**בד"ה אלא למלכי בית דוד – שחלק להם המקום כבוד** מהרש"א הוסיף עוד טעם – שהמקדש הוא "כסא ה'" כמו שמשמע בפסוק "אוה למושב לו". וגם מלכות בית דוד נקראת "כסא ה'".

**תוד"ה שמעת (1) - דאסגן קאי** ברש"י בד"ה שמע מבואר שחלקו כבוד לראש הכנסת. ונראה שמחלוקתם תלויה בשאלה - מה הוא הכבוד. שלשיטת רש"י הכבוד הוא לתת לו להחזיק את ספר התורה, ויוצא לפי זה שכיבדו את ראש הכנסת. ולפי ריב"ם הכבוד הוא בזה שלא נותן לו את ספר התורה בעצמו, אלא משתמש בשליח נכבד ממנו, ולפי זה יוצא שלא חלקו שום כבוד לראש הכנסת, אלא דווקא לסגן – שהחזן השתמש בראש הכנסת כדי לתת לו[[91]](#footnote-91).

**בד"ה שמעת (2) – ופלוגתייהו ..בין פליג וכו'** נראה שזה עוד תירוץ על קושייתם, שלא יעזור להעמיד באופן ש"פליג", כי מ"ד שסובר ש"אין חולקין", סובר כך גם באופן שפליג.

**בד"ה והאמר – ותו קשיא מפ' שני דזבחים וכו'** הגרסה שלפנינו קשה, כי אין משם שום ראיה שאסור לכהן גדול לשבת בעזרה. ומהרש"א כתב שדברי תוס' חסרים. וצ"ל שכוונתם להקשות מהגמרא שם על המבואר בגמרא אצלנו – שאסור לשבת בעזרה. וקשה – ששם מבואר שרק בזמן העבודה אסור לשבת. והביא שתוס' שתוס' בזבחים תרצו – ששם זו לא עמידה ממש אלא סמיכה.

**דף מ"א**

**בגמרא והא עלה קתני וכו'** הטורי אבן (מגילה כ"ד) הקשה – מה סבר אביי שהביא ראיה מהברייתא, והרי בברייתא עצמה מפורש שמדלגים בנביא רק בכדי שיפסוק התורגמן (באמת רש"י במגילה גורס "והא קתני" במקום "והא עלה קתני"). וכתב שאביי הבין שכוונת הברייתא לומר "ועד כמה – כן מותר לדלג בתורה, בכדי שיפסוק התורגמן"[[92]](#footnote-92). (ותוס' ביומא כתבו שאביי היה יכול באמת לתרץ כך את הקושיה[[93]](#footnote-93)).

**שם כאן בענין אחד וכו'** בערוך השולחן (קמ"ד) ביאר – שבנביא התירו לדלג בשני עניינים דווקא בספר אחד, מכיוון שסגנון כל נביא שונה מחברו, ולכם אם ידלגו גם מענין לענין וגם מנביא לנביא, ייגרם בלבול גדול ולא ישמעו כלל, אך אם יהיה שינוי רק בעניין, או רק בסגנון, לא יתבלבלו ולכן הדבר מותר. וביאר עוד – שבנביאים של תרי עשר מותר לדלג מספר לספר (למרות ההבדל בסגנון) מכיוון שמחמת קוצרם של הספרים – הורגלו ללמוד אותם יחד, ולא מתבלבלים כשעוברים בהם מספר לספר.

**שם ובלבד שלא ידלג מסוף וכו'** טעם האיסור – ערוך השולחן (קמ"ד ג') כתב שאין זה דרך כבוד לקרוא בכזו צורה. והלבוש (שם) כתב שזה מבלבל את השומעים.

**שם מסוף הספר** המשנה ברורה (קמ"ד ט') הביא מחלוקת אם האיסור הזה נאמר רק בשני ספרים (דהיינו - בספרי תרי עשר שמותר לדלג בהם מספר לספר), או אפי' בספר אחד. והביא את הכרעת הפמ"ג – שבעניין אחד בנביא אחד מותר לדלג למפרע.

**שם וליכרכיה לספר** קשה – כי מקודם הגמרא הקשתה שאסור לדלג, וכאן הגמרא הקשתה להפך – שכן ידלג. ובתוס' רבינו פרץ ביומא (ע) כתב – שהגמרא רצתה לבאר את טעם האיסור לדלג, והיה לה נח יותר לדבר על המשנה. ותוס' הרא"ש כאן דחה את התירוץ הזה, כי לא היה לגמרא להקשות בפשיטות "ולכרכיה לספר" ותרץ – שיש שני מיני איסורים – האיסור לדלג הוא מכיוון שייגרם בלבול לשומעים, אולם האיסור הזה שייך רק אם שוהה בשתיקה, והציבור מסיחים את דעתם מכיוון שהם סבורים שגמר לקרוא, או אם עובר מעניין לעניין, אבל אם גולל ס"ת או מביא ספר אחר, אין חשש של בלבול מכיוון שהצבור רואים שהוא הולך לקרוא בעניין אחר, ושם אוסרים רק מצד כבוד הצבור.

**שם לפי שאין גוללין ספר תורה בציבור שלא יפסוק המתורגמן** המשנה ברורה בסימן קמ"ד שכתב בשם הפרי מגדים – שבזמן הזה, אע"פ שלא נהגו לתרגם, מותר לדלג, ואין בזה חיסרון מצד "כבוד הציבור", מכיוון שיש לנו ספרי הפטרות או חומשים, ואפשר למצוא במהירות את כל הפסוקים ששייכים להפטרה[[94]](#footnote-94).

**שם ר"ח טבת שחל להיות בשבת** לכאורה היה לגמרא להקשות מכל שבת שמוציאים בה שני ס"ת, ובשו"ת שאלת יעב"ץ (קכ"ט) כתב – שדרך הגמרא להקשות ממשנה או ברייתא או ממימרא ידועה, ולא מסברת עצמה. עוד כתב שם שהעולם מתרצים – שהגמרא הבינה שבב' ספרי תורה אין בעיה של פגם, כי יתלו שהביאו שני ספרים בשביל למנוע טרחא דצבורא. אבל כשמוציאים ג' כן יתלו בפגם, מכיוון שכדי למנוע טרחה – די בשני ספרים. אך עיין שם שדחה את תירוץ העולם מכוח הגמרא ורש"י ביומא.

**שם קורא אחת מעניינו של יום ואחת של ר"ח** הרש"ש הקשה – איך התירו לקרוא בשני עניינים. אולם לעיל הבאנו מתוס' הרא"ש – שאין בעיה לקרוא בשני עניינים אם גולל ס"ת או מביא ס"ת אחר, כי הציבור מבינים שמתחילים לקרוא עניין חדש.

**במשנה פרשת המלך** במשנה ובגמרא לא מובא מקור לכך שצריך לקרוא את פרשת המלך בלה"ק. הרמב"ם בהלכות חגיגה (ג' ה') כתב שדרשו את זה מ"את התורה הזאת". והרמב"ם שם כתב שגם הברכות נאמרות בלשון קודש, אך בבאר שבע (לעיל ל"ב) העיר – שמהפסוק אפשר להוכיח רק שהקריאה בלשון קודש ולא הברכות. ואולי לומדים את הברכות מהקריאה.

**שם אחינו אתה** תוס' יו"ט כתב שצריך לגרוס שלוש פעמים "אחינו אתה", כי דרך חכמים לכפול את הדבר שלוש פעמים לחיזוק הענין. וכתב שלפי הספרים שגורסים פעמיים "אחינו אתה" צריך לומר שכפל את האמירה כדי להראות שכל ישראל אמרו אותה.

**שם עשר תעשר כי תכלה וכו'** הרמב"ם (בפירוש המשנה ובהלכות חגיגה ג' ג') כתב – שקורא מ"עשר תעשר" על הסדר עד סוף ברכות וקללות. והתיו"ט כתב שהיה לו כנראה נוסח אחר במשנה. ולפי הרמב"ם לא יהיה קשה מה שהקשה רש"י בד"ה ושמע, איך מדלג יותר מכדי שיפסיק התורגמן.

**בגמרא הוה אמינא אפי' יו"ט אחרון** הרמ"א (או"ח תרס"ח) כתב שמנהגנו לא להזכיר "חג" בתפילת שמיני עצרת, שלא מצאנו שבום מקום שנקרא חג. והט"ז שם הביא ראיה מהסוגיה אצלנו שמפורש בה ששמיני עצרת נחשב "חג". ועיי"ש בביאור הגר"א שהביא כמה מקומות שמכנים בהם את שמיני בשם "חג".

**רד"ה כאן – שאין הלב.. ממהר לצאת וכו'** ק"ק – כי התורה עצמה הסמיכה עניינים חלוקים זה מזה, ואע"פ כן קוראים אותם יחד בלי להפסיק ביניהם. ועיין בתורת הקנאות.

**בד"ה מכאן – אין עירוב והוצאה וכו'** רש"י ביומא כתב – שהיו מביאים את הספר מערב יוה"כ. והנוב"י (תנינא קו"א כ"א) ביאר את בית השינוי ברש"י – ששם הגרסה היא "מביא ספר תורה מביתו", ואפשר לפרש ש"מביתו" נסוב על הספר – שהספר הוא מביתו (ולא שמביא אותו מביתו) אבל כאן הגרסה בברייתא היא "מביא ספר תורה מתוך ביתו" ומוכח מזה שמביא ביוה"כ עצמו.

**בד"ה להראות חזותו – של ס"ת ונויו** מהרש"א ביומא (ע) כתב ביאור אחר – "ועוד יש לומר לפי שאין כל העם רואים הס"ת שביד כ"ג שקורא בה ויחשבו שקורא (בה) בע"פ ע"כ כ"א מביא ס"ת עמו להראות חזותו של ס"ת לרבים שגם כ"ג קורא בכתב".

**בד"ה שנאמר – אין קורין ביום הקהל וכו'** תוס' יו"ט הקשה שבספרי כתוב רק שקוראים את הפרשה הזו ביום הקהל, ולא שצריך שדווקא מלך יקרא. וכתב שהלימוד הוא באופן של "דבר הלמד מעניינו" – שמשה צווה על יהושע שהוא מלך לקרוא (כך מבואר גם בחזקוני שם – שהצווי "תקרא" נאמר ליהושע ולכך קורא אותה המלך).

**בד"ה אחינו – שאמו מישראל** תוס' בב"ב (ג:) הקשו עליו מדברי הגמרא שם, שכל האומר שהוא מבית חשמונאי "עבדא הוא" ועד כמה שנשאו ישראליות, הם אינם עבדים. עוד הקשו תוס' ביבמות (מ"ה:) שאם אמו מישראל, אפשר למנותו למלך, ופירשו שאמרו לו "אחינו אתה" מכיוון שהיה אחיהם במצוות.

**בד"ה ושמע – מפני שהוא זמן אסיף ומתנות עניים** תוס' יו"ט הקשה – שהמלך היה קורא במוצאי שביעית, שאין בה אסיף ומתנות עניים. והביא מהירושלמי – שמכיוון שיצאו משביעית שזו שנה הפטורה ממעשרות לשמינית, היה צריך לקרוא את הפרשה הזו כדי שלא לשכח את המעשרות.

**שם אין למלך תורגמן וכו'** מהרש"א פירש, שמכיוון שלא מתרגמים לא חוששים גם להפסק יותר מכדי שיפסיק התורגמן. והרש"ש כתב שזה חידוש גדול שנשמט מהפוסקים. ותוס יו"ט הקשה – שכ"ש שצריך לחשוש להפסק באופן שאין תורגמן, כי הציבור שוהים יותר כשאין תורגמן. ותרץ שבמקום המלך וכבודו, אין מקפידים על שהיית הצבור. **ובאהל משה** יישב את פירוש רש"י וכתב – שכוונתו איננה שבמקום שאין מתרגמים אין איסור לדלג. אלא שהוקשה לו מדוע מדלג על פרשת המלך כדי לא להפסיק במעשרות, והרי עדיף שלא ידלג ולא יפסיק ביותר מכדי שיפסיק התורגמן, ותרץ שאין נ"מ כמה ממתינים מכיוון שבלא"ה אין תורגמן.

**תוד"ה כתב – אלא במוצאי יו"ט** הרש"ש כתב – שהכוונה היא ליום הראשון של חוה"מ כי מסתבר שהיה קורא בלילה[[95]](#footnote-95). וגם הרמב"ם בפירוש המשנה כתב שהקריאה הייתה ביום השני של חג הסוכות.

**שם יקראו בלא בימה** הטורי אבן (מגילה ה') יישב את דברי רש"י, וכתב שאין גזירת הכתוב לקרוא דווקא ביום ראשון, וגם מוצאי יו"ט נחשב תחילת הרגל, אלא שהיה ראוי להקדים את הקריאה ליו"ט עצמו מצד "זריזין מקדימין", והסיבה שלא עושים כך היא מכיוון שאין בנית הבמה דוחה יו"ט.

**דף מ"א:**

**בגמרא עומד מכלל דיושב** תוס' הרא"ש כתב – שהיה אפשר להביא ראיה מהסיפא "יושב וקורא" – שמפורש בה ההיתר לשבת. וכתב שאגב זה שהגמרא דייקה כך לעיל לגבי כהן גדול, היא דייקה כך גם כאן. אך יש להעיר שמכיוון שהקושיה היא על אגריפס המלך - איך ישב, לא היה שייך להקשות מהסיפא. כי הסיפא "יושב וקורא" מדברת על סתם מלך ולא על אגריפס. ולכן שייך להקשות רק מהרישא "עומד וקורא" שזה דין שנאמר גם ביחס לאגריפס.

**שם מכלל דשפיר עבד וכו'** תוס' בכתובות (י"ז) כתבו – שאע"פ שאגריפס לא היה מלך גמור, היו נוהגים בו כבוד כמו מלך גמור[[96]](#footnote-96). וההפלאה (שם) הקשה על דברי תוס' – שעד כמה שלא היה לו דין מלך – מדוע הגמרא אצלנו אומרת שלא היה יכול למחול על כבודו. וכתב שלשיטת רש"י (בד"ה אגרופה) שכתב שאמו הייתה מישראל והיה ראוי למלכות מדאורייתא, מובן שלא יכול למחול על כבודו.

**שם שנאמר שום תשים וכו'** רש"י בכתובות (י"ז) כתב שהדרשה היא מכך שריבה הכתוב שימות הרבה. ובשיטה מקובצת ביאר בדעתו שפירוש הפסוק הוא שגם אם המלך מחל על כבודו, והסיר את עצמו מלהיות מלך, עליך לחזור ולשים אותו[[97]](#footnote-97). והביא עוד פירוש בשם רבנו יונה – שאין למלך למחול, מכיוון שאם ימחל – ימעטו פעמים אחרות ממוראו ומכבודו.

**שם שהחניפו לו לאגריפס** היראים (מצוה רמ"ח) מנה את האיסור להחניף במנין המצוות – ומקור האיסור בפסוק "ולא תחניפו את הארץ" (במדבר ל"ה ל"ג) וכך דרש גם הספרי שם את הפסוק.

**שם מותר להחניף וכו'** בשערי תשובה (ג' קצ"ט) כתב שכל ההיתר הוא רק לכבד אותם כדרך שמכבדים בני אדם את אנשי הזרוע פן יזיקנו. אבל לא הותר לשבח אותם ולספר עליהם טוב לבני אדם.

**שם לא יקרא עוד לנבל נדיב וכו'** בשו"ת אגרות משה (או"ח ב' נ"א) כתב שאפשר שכל איסור חנופה נאמר רק באופן שמראה שמסכים על האיסור. כמו כשאמרו לאגריפס "אחינו אתה" אע"פ שזה לא נכון לפי דין תורה, וכ"כ כשאומר לנבל שלא מקיים את חובת צדקה כראוי – שהוא שוע. אבל אם במעשיו הסכמה למעשהו, אין בכך איסור חנופה[[98]](#footnote-98).

**שם ולכילי לא יאמר שוע** מהרש"א כתב – שאע"פ שאפשר לפרש את הפסוק במשמעות של נבואה, הגמרא מפרשת את הפסוק בלשון איסור (ולכן מדייקת שבעולם הזה אין איסור להחניף), כי עד כמה שזו נבואה – אין בה שום רבותא.

**שם שאין תפלתו נשמעת** רש"י פירש – שהכוונה לתפילה להינצל מהיסורים. **ומהרש"א** כתב שאפשר לפרש שתפילתו איננה נשמעת כלל. מכיוון שאותו "אף" שמביא לעולם, שהוא מלאך משחית, מקטרג ואוסר את התפילות במאסר שלא יבואו לפניו ית'. **ומהר"ל** כתב – שתפלה מתקבלת רק אם היא באה מעומק הלב, ולמחניף אין עומק הלב כי אם מן השפה ולחוץ.

**רד"ה אגרופה – דעבד היה** הרמב"ן (יבמות מ"ה:) הקשה – שאם אמו הייתה מישראל, הוא לא היה עבד. ובתפארת ישראל (יכין נ"ו) הבין שהכוונה שאביו היה עבד.

**בד"ה ואין – נמצא שכולן עוברין** המאירי ביאר באופן אחר – שמכיוון שאף מעשיהם של הרשעים משובחים בפי הכל, א"א לומר לחברו שמעשיו גדולים יותר. ועיין במרומי שדה.

**תוד"ה אותו – דקפיד קרא גבי מלך** לעיל הבאנו את דברי תוס' בב"ב (ג:) וביבמות (מ"ה:) שהוכיחו שאמו לא הייתה מישראל, וכאשר אמרו לו "אחינו אתה" התכוונו שהוא אחיהם בתורה ומצוות.

**שם חזר ושנה עליו** נראה ששנה עליו כשהדגיש "מלך" יותר משאר שימות שתשים עליך.

**שם – דממוצע מאביו ואמו** בבאר שבע הקשה – איך מלך רחבעם שאמו הייתה נעמה העמונית. וכתב שיתכן שכוונת תוס' לומר - שלגבי מלך לא מספיק רק שתהיה אמו מישראל עד שיהיה גם אביו מישראל, אבל באביו מישראל לחוד סגי. והחת"ם סופר (הובא בילקוט מפרשים) כתב – שבמלך בן מלך שמתמנה מאליו, אין את הדין שיהיו אביו ואמו מישראל.

**בד"ה כל – שלא במקום סכנה** מלשון היראים (רמ"ח) משמע שגם באופן שמחניף כדי להימנע מהפסד ממון, לא עובר איסור. והאיסור נאמר רק כשגם באופן שזה שמחניף לו יתקוטט עמו, יפסיד רק את חסדו ואהבתו. אולם נראה שהוא לא חולק על תוס', כי תוס' דיברו לפי מ"ד שאוסר להתחנף לרשעים, והיראים פסק כמו מ"ד שמתיר להחניף לרשעים.

**שם כי ההיא דפרק ארבעה נדרים** בשו"ת אגרות משה (או"ח ב' נ"א) הקשה – מדוע תוס' לא הביאו ראיה מדברי ר' שמעון בן לקיש שפירש שיעקב החניף לעשיו מחמת חשש סכנה. ותרץ שמכיוון שר' לוי חולק עליו בפירוש הפסוק, תוס' העדיפו להביא ראיה מעולא ור' יוחנן.

**דף מ"ב**

**בגמרא מאוסה כנדה** הקרן אורה ביאר – שאע"פ ששכינה תמיד שורה בתוך עשרה מישראל, בעוון חנופה הם נעזבים מקדושה של מעלה[[99]](#footnote-99).

**שם אינן מקבלות פני שכינה** היד רמ"ה בסנהדרין (ק"ג) כתב – שאע"פ שיש להם לחלק לעולם הבא, לא יוכלו להסתכל בשכינה באספקריא המאירה. ובצדקת הצדיק (רס"ד) כתב – שהכוונה היא שמחשבת בני אותם כיתות מתעכבת ומתבלבלת במחשבות זרות.

**שם כת ליצים** עיין בשערי תשובה (ג' קע"ד-ז) שמנה את חלקי הליצנות.

**שם לא יגורך רע** רש"י פירש שהראיה שמדובר על בעלי לה"ר היא מהמשך הפסוקים. ומהרש"א כתב – שהראיה היא מכך שנקרא בשם "רע", שזה שם שנופל על בעל לשון הרע, שחוטא אע"פ שאין לו הנאה.

**מבחן הדף היומי בהלכה 40:**
**מ"ב:**סימן שי"ג סעיף ח' עד סימן שי"ז

1. בפשטות מחלוקתם תלויה בשאלה מה התרבה ב"בכל לשון" האם שלכל לשון יש שם "לשון" לעניין ק"ש, או שדי בתרגום העניין. [↑](#footnote-ref-1)
2. לגבי מקרא ביכורים כתוב קודם לכן "הגדתי היום לה' א-להיך כי באתי אל הארץ וגו'", ולגבי חליצה צריכה לומר קודם לכן "מאן יבמי עד לא אבה יבמי". [↑](#footnote-ref-2)
3. כתב שם שאין לומר ש"והיו" נצרך כדי לדרוש שלא יקרא למפרע, כי עדיין יהיה קשה לשאר האמוראים במגילה שדורשים שא"א לקרוא הלל למפרע מפסוק אחר. [↑](#footnote-ref-3)
4. עיין בדיבור במה שהבאנו בדיבור הקודם מתוס' במגילה – שלשיטתו מתבאר מדוע צריך להביא מקור לכך שוידוי מעשר נאמר בכל לשון. [↑](#footnote-ref-4)
5. לגבי מקרא ביכורים כתובה לשון של "עניה", וגם שם הגמרא מפרשת שצריך להודיע צערו לרבים. [↑](#footnote-ref-5)
6. ק"ק איך הוא יסביר את מש"כ "וענו הלויים קול רם", כי לדבריו יוצא שיש כפילות בפסוק "וענו" "קול רם". אולם עיין בירושלמי (ז' ב') שמבואר בו שמשמעות "רם" איננה גבוה, אלא מעולה שבקולות. [↑](#footnote-ref-6)
7. ושכמותה גרסו הרמב"ם בפירוש המשנה והמאירי. [↑](#footnote-ref-7)
8. יש מקום לדחות את התליה הזו – כי יתכן שגם לפי רש"י – לאחר שהרבה מ"ואמר אל האישה" שצריך לקרוא בלשון שמבינה, התגלה שאין הקפדה דווקא על לה"ק. [↑](#footnote-ref-8)
9. דהיינו – פועלים שעושים בשכרן, ובברייתא שכתוב שמברכים לפניה ולאחריה מדובר על "עושין בסעודתן". [↑](#footnote-ref-9)
10. לפי ההסבר הזה יש מקום להתיר לומר בלשון ארמי תחינות כמו "מחי ומסי" ו"יקום פורקן". (המשנה ברורה ק"א סקי"ט אסר לומר "יקום פורקן" ביחיד ובשערי אפרים התיר לומר את "יקום פורקן" הראשון). [↑](#footnote-ref-10)
11. ותרץ בזה את קושית תוס' בשבת (י"ב:) איך אינם מכירים בלשון ארמית, והרי הם יודעים אפי' מחשבה שבלב האדם. **ובשו"ע** (או"ח ק"א) הביא את דעת רבני צרפת ואת דעת הרא"ש בתור "יש אומרים". [↑](#footnote-ref-11)
12. וז"ל שם "ר' יודן אמר.. בשר ודם יש לו פטרון אם באת לו עת צרה אינו נכנס אצלו פתאום אלא בא ועמד לו על פתחו של פטרונו וקורא לעבדו או לבן ביתו והוא אומר איש פלוני עומד על פתח חצירך שמא מכניסו ושמא מניחו. אבל הקדוש ברוך הוא אינו כן אם בא על אדם צרה לא יצווח לא למיכאל ולא לגבריאל אלא לי יצווח ואני עונה לו מיד. [↑](#footnote-ref-12)
13. אך כתב שלפי הטעם של הטור – שההיתר לקרוא את ק"ש בע"פ הוא מכיוון שהיא שגורה !! [↑](#footnote-ref-13)
14. מהרש"א הקשה – שר"א בן יעקב לא תרץ את הקושיה – מדוע כתוב "אצל הגלגל", ותרץ שנכתב כדי להראות להם את הדרך – שיקיפו סמוך לגלגל. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועיין בחידושי הגרי"ז במכתבים שבסוף הספר, שבאר את המקור לדברי הרמב"ם שהמצווה נעתקה מהלויים לכהנים. [↑](#footnote-ref-15)
16. ובספר "מרגניתא טבא" על ספר המצוות, כתב שהדבר תלוי במחלוקת תנאים, ורק ר' יוסי סובר שנשאו בשלושה מקומות, אבל ריב"ל שאמר שבכ"ד מקומות נקראו הכהנים לויים (וחלקם בזמן שנשאו את הארון) חולק עליו, והרמב"ם פסק כמותו מכיוון שהש"ס סותם כמותו בכמה מקומות. [↑](#footnote-ref-16)
17. ועיין בתוס' בדף ל"ה: שהביא בשם הירושלמי שאותן אבנים היו משוקעות במים ולא ראו אותן. [↑](#footnote-ref-17)
18. ויתכן לומר – שמחמת זה שלא ראו את האבנים שבירדן – הקימו כנגדן מצבה בגלגל כדי שתזכיר שיש מצבה כנגדה בתוך הירדן. [↑](#footnote-ref-18)
19. מהר"ל ביאר – שאע"פ שבמציאות שייך שישא במוט אחד, לא מסתבר שזו כוונת התורה, כי אין נ"מ אם נשא בידו או במוט, ובהכרח התורה כתבה "במוט" כדי להשמיע שצריך שניים. [↑](#footnote-ref-19)
20. וז"ל שם: "שמוע בן זכור על שלא שמע בדברי המקום וכאלו שאל בזכורו.. שפט בן חורי על שלא שפט את יצרו ונעשה חורי מן הארץ, יגאל בן יוסף על שהוציא דבה על הארץ לכך נאסף בלא עתו, פלטי בן רפוא פלט עצמו ממעשים טובים ורפו ידיו שהרי מת גדיאל בן סודי דבר דברים קשין כגידין גדי בן סוסי הטיח דברים כלפי מעלה והעלה סיסיא הוא שאמר ארץ אוכלת יושביה עמיאל בן גמלי העמה כחו על שאמר כי חזק הוא ממנו וגמל לעצמו שלא נכנס לארץ ישראל, סתור בן מיכאל על שהיה בלבו לסתור מה שכתוב מי הוא כאל ה'.. נחבי בן ופסי החביא האמת ופסה האמונה מפיו כמו פסו אמונים מבני אדם לומר דברי כזבים על הקדוש ברוך הוא ונעשה מך" [↑](#footnote-ref-20)
21. השפת אמת ביאר ע"פ הגמרא פה את הפסוק "כי רוח אחרת היתה עמו" – שהלך לרוח אחרת מהמרגלים. [↑](#footnote-ref-21)
22. כתוב שם עוד שהענין להתפלל על הקברות הוא מכיוון שמתוך שהוא מקום מנוחת הצדיקים, הוא מקום קדוש וטהור, והתפילה נשמעת יותר בכזה מקום. [↑](#footnote-ref-22)
23. גוף החשבון של תוס' קשה להבנה – כי כדי לחשב את הגובה שהמים נערמו בו לא מספיק לדעת במשך כמה זמן עברו, אלא צריך לדעת את כמות המים שזורמת בירדן בכל רגע (זו מידה שמכונה "הספק" – והיא תלויה גם בנפח מי הנהר ובמהירות הזרימה), ומה היה האורך והרוחב של ערמת המים. [↑](#footnote-ref-23)
24. עיין ברש"ש ובחשק שלמה שהעירו שהגמרא השמיטה עוד שמועה לקמן בדף ל"ו:. [↑](#footnote-ref-24)
25. וכמו ודבש שהעידו עליו בפסוק "וזה פריה". [↑](#footnote-ref-25)
26. כמו שמבואר בב"ב צ: - שאין מוציאים מהארץ לחו"ל דברים שיש בהם חיי נפש כמו שמנים וסלתות. [↑](#footnote-ref-26)
27. וכ"כ מצאנו (בשמואל א' כ) ששאול כינה את דוד "בן ישי" כשרצה לזלזל בו. ובמדרשים על הפסוק "עד מה כבודי לכלימה" (תהלים ד') כתוב שדוד אמר - עד מה כבודי אתם מכלימים. וקורין אותי בן ישי, [↑](#footnote-ref-27)
28. לעיל מבואר (לפי צד אחד) שיהושע לא לקח מפרי הארץ מחמת חשיבותו. וכאן משמע שזלזלו בו. ואולי הכוונה שם היא שמשה רבנו לא ציווה עליו להביא פירות מחמת חשיבותו. עוד יתכן – ש"ראש קטוע" זו רק סיבה לא לשמוע את דבריו על ארץ ישראל, ולא שהוא איננו אדם חשוב. [↑](#footnote-ref-28)
29. במזמור "בצאת ישראל בתהלים" משמע שיש בכך מעלה גדולה לישראל, שהקב"ה משרה את שכינתו ביניהם. וכאשר הירדן ראה את ישראל – הוא נבקע מכיוון שראה את "אלו-ה יעקב". [↑](#footnote-ref-29)
30. בחכמת מנוח הביא בשם האבן עזרא שבספרי מזרח נ' בסימן הרבים רפה. [↑](#footnote-ref-30)
31. בדיבור הקודם תוס' הביאו בשם הירושלמי שאבני מלון נגנזו. וכאן משמע שאבני המזבח נגנזו ובחידושי ר' אייזיק חבר – כתב בשם המפרש על הירושלמי, שדברי הירושלמי – שאבני המלון נגנזו, נאמרו רק על הצד שאבני מלון הן אבני מזבח. [↑](#footnote-ref-31)
32. וכ"כ יש ליישב את קושית תוס' הראשונה – כי מה שלא קבלו בשעת מתן תורה, זה את תרי"ג מצוות התורה, וכאן הנידון הוא על קבלה להיות כפופים לתורת ישראל. [↑](#footnote-ref-32)
33. אך עדיין יהיה קשה איך קבלו את כל משפחתה. [↑](#footnote-ref-33)
34. וביאר – שהיו מקבלים את הגבעונים גם אלמלא זה שהערימו, והסיבה שהערימו הייתה מכיוון שלא קבלו להשלים בתחילה, וחשבו שלא יוכלו להשלים יותר. והסיבה שהיו הורגים אותם (אלמלא השבועה) הייתה מכיוון שהטעו אותם. [↑](#footnote-ref-34)
35. וכך גם משמעות הפסוק ביהושע (י"א י"ט) "לא היתה עיר אשר השלימה אל בני ישראל", ומשמע מזה שהיו יכולים להשלים אם ירצו. [↑](#footnote-ref-35)
36. יתכן אולי לבאר – שהנצחון ע"י צרעה – היה עדיין בהנהגה של דור המדבר, שהייתה הנהגה של נס (וגם כשנלחמו בעמלק מצאנו שנצחו בדרך נס – כאשר ירים משה וכו') אבל ההנהגה בא"י היא הנהגה ע"פ טבע, והכיבוש היה צריך להיות ג"כ בדרך טבעית. [↑](#footnote-ref-36)
37. הכסף משנה ביאר – שהרמב"ם פסק כמו ר' יצחק – שכתבו "יהוסף" מלא, למרות שרב נחמן בר יצחק הקשה על שיטתו - כדי שמנין האותיות בכל אבן יעלה לכ"ה. [↑](#footnote-ref-37)
38. מהירושלמי שהביאו תוס' בד"ה עשרים – שהקשה על מ"ד שהיו חלוקים באבני אפוד כדרך שעמדו על הר גריזים, שאין כ"ה אותיות בכל צד - משמע שפשוט שלכולי עלמא היו כ"ה אותיות על כל אבן. [↑](#footnote-ref-38)
39. עיין ברש"י וברמב"ן שם – שפירשו "ימין" במשמעות של דרום, או במשמעות של חוזק. [↑](#footnote-ref-39)
40. מהר"ל בחידושי אגדות כתב – שמשמעות הגמרא (שלא דרשה כלום מ"מופים") היא שגם שם "מופים" הוא ע"ש החופה – שהחתן רגיל להיות יפה ביום חופתו. [↑](#footnote-ref-40)
41. מהרש"א ביאר לפי זה – שזו כוונת הפסוק "הים ראה" – שראה שיהודה קדש שם שמים. [↑](#footnote-ref-41)
42. וכתב שם שלפי רבנן שסוברים שעמדו על ההר ממש, צריך לומר ש"מול הר גריזים" מדבר על "כגר כאזרח", אבל החשובים עמדו על ההר עצמו – ועיי"ש. [↑](#footnote-ref-42)
43. הכוונה ללויים אומרי הברכות ולא לששת השבטים – שלשיטתם מסתמא היו ממש על ההר. [↑](#footnote-ref-43)
44. כך ביאר הפני משה את דברי הירושלמי. ובקרבן העדה ביאר – שמוכח מהפסוקים אח"כ (ובאו עליך כל הברכות) שהברכות (והקללות) נאמרו לכולם ולא רק לעומדים על הר גריזים (או על הר עיבל). [↑](#footnote-ref-44)
45. קשה – מדוע נקט את המנין בלי שבט לוי. ואולי מכיוון שנמנו מגיל שלושים ומבן חודש – לא פסיקא ליה מספר הגדולים, ולכן נקט את המנין הידוע, וכעין זה כתבו תוס' בנדה (י"ג:) – שלפי מי שסובר שקבלו ערבות על גרים – הסיבה שהם לא נמנו פה יחד עם אל השקבלו עליהם ערבות, היא מכיוון שמניינם לא היה ידוע. [↑](#footnote-ref-45)
46. פירוש המשנה שקלים א' ג'. [↑](#footnote-ref-46)
47. פירוש המשנה סוכה ג' י'. [↑](#footnote-ref-47)
48. וביאר שהיו מכנים בשם הזה בכל מקום שהזדמן להם שם בן ד' אותיות, כדרך שאנו מכנים באל"ף דל"ת. ודבריו הם לא כמש"כ רש"י בקידושין ע"א – שרק הצנועים השתמשו בשם בן י"ב ושאר הכהנים בשם בן ד' אותיות ומשמע ששם בן י"ב אותיות מקודש טפי. [↑](#footnote-ref-48)
49. ובתוד"ה הרי - נביא את שיטת השבות יעקב (ב' א') שעמידה לא מעכבת בברכת כהנים, ולשיטתו גם נשיאות כפים אינה מעכבת כי הרמב"ם (תפילה י"ד י"א) כלל את שני הדינים האלה יחד – וכתב ששניהם נלמדים מ"כה תברכו". [↑](#footnote-ref-49)
50. ועיין במצפה איתן שהקשה על פירושו ופירש באופן אחר. [↑](#footnote-ref-50)
51. וכ"כ במשך חכמה דברים י' ח'. [↑](#footnote-ref-51)
52. הקרן אורה(ל"ז:) כתב – שקצת משמע מהגמרא כאן שכאשר מברך בגבולין, ולא מזכיר את השם המפורש – נשיאת כפיים איננה מדאורייתא, אך הביא כמה ראיות מהגמרא מהילקוט ומהרמב"ם שנשיאות כפיים היא מהתורה. והיעב"ץ במור וקציעה (קכ"ח) כתב שנשיאות כפיים היא מדברי סופרים מכיוון שהיא איננה על סדר העבודה. [↑](#footnote-ref-52)
53. וכ"כ גם הרא"ש בשבועות (ד' כ"ד). [↑](#footnote-ref-53)
54. כ"כ בדרך אחת, ובדרך השניה כתב – שאם לא מזכיר שם של מ"ב אותיות חייב להזכיר שם של ד' אותיות. [↑](#footnote-ref-54)
55. כתב שם – שאם נפרש שאפשר להוציא בברכת כהנים מדין "שומע כעונה" יהיה אפשר לפרש את לשון המשנה (במגילה כ"ד) - המפטיר בנביא הוא נושא את כפיו – שהכוונה שמוציא את שאר הכהנים י"ח, אך מ"מ הסיק שלא שייך שומע כעונה כמש"כ למעלה. ובביאור דברי המשנה עיי"ש בתוס' יו"ט ובטורי אבן. [↑](#footnote-ref-55)
56. הביא ראיות שלא שייך לומר כמו הבית הלוי - שדנים את השמיעה כאילו אמר, מכך שצריך אמירה שמשמיע בה לאזנו, וגם מכך שהשומע את קריאת המגילה יצא, אע"פ שצריך קריאה מתוך ספר. [↑](#footnote-ref-56)
57. יישב שם באופן אחר את קושית מהר"י אבוהב על הטור – שהדין לקרוא "כהנים" נלמד מה"קרי" של הפסוק ובדין הזה וודאי שהכוונה לשניים. וזה שהכהן שעובר בעשה נלמד מהקרי (אמור בחולם), ע"ז נחלקו רבנו פרץ והטור, האם הכוונה דווקא לשני כהנים, או לכל אחד מאהרון ובניו. [↑](#footnote-ref-57)
58. בהגהת מיימוני (תפילה י"ד ח') כתב שמהר"ם מרוטנבורג היה נוהג לעשות כך, והקשה עליו שהוא עצמו כתב שהנוסח הזה נתקן למקום שהייתה ראויה להיות נשיאת כפיים ולא נושאים את כפיהם. והעיד – שטען לו כך כשהיה במגדל אינזיגשהיים והודה לדבריו. [↑](#footnote-ref-58)
59. ועיין באור שמחר (מלכים ז' ג') שכתב ג"כ כעין זה. [↑](#footnote-ref-59)
60. והאריך שם לדון בזה – עיי"ש. [↑](#footnote-ref-60)
61. כתב הקרם אורה שכך משמע מסתימת המשנה בתמיד, וכך מפורש גם בתוספתא. [↑](#footnote-ref-61)
62. הרמב"ם כתב מצד אחד (בהלכות תפילה ט"ו ג') כמו ר' נתן - שמקישים שירות לברכה (ולכן כהן שעבד ע"ז נפסל לנשיאת כפים). ומצד שני פסק כמו ת"ק – שצריך לעמוד מצד "כה תברכו". ולכן פירש שם בשבו"י שהרמב"ם למד מהסוגיה בתענית (כ"ו) שההיקש הוא רק אסמכתא, ומכיוון שהרמב"ם רצה לפסול בדיעבד מיושב (במקדש) הוא הביא את הדרשה מ"כה". [↑](#footnote-ref-62)
63. ראייתו מדברי כנסת הגדולה – שכתב שאפילו עקירה מביתו לבית הכנסת נחשבת עקירה. ובשער הציון (שם ל') דחה – ששם הולך כדי לשאת את כפיו, וזה עדיף ממי שהולך ליטול את ידיו. [↑](#footnote-ref-63)
64. הביא ראיה מכך – שכהן שקוראים לו לברך ולא בירך עובר בעשה, ומשמע שיכול לברך אע"פ שלא עקר. ודחה – שמדובר על כהן שעקר את רגליו. [↑](#footnote-ref-64)
65. בלוח א"י כתב שמנהג א"י שהש"ץ נושא את כפיו כשיש כהנים אחרים. ומנהג הספרדים (הובא בילקוט יוסף באור לציון) כשיטת המחבר שש"ץ לא ישא את כפיו כשיש עוד כהנים וכן מנהג החזו"א. ועיין ברש"ש בברכות ל"ד שביאר את המשנה שם באופן מחודש. [↑](#footnote-ref-65)
66. בביאור הלכה (קכ"ח כ"ה) דייק – שאפי' אם יש אחד עשר כהנים – אחד יברך ועשרה יענו אמן. והקשה - שטוב יותר שיברכו את העם שבשדות ולא יפסידו מ"ע דאורייתא (לפי השיטות שברכת כהנים בכהן אחד מדרבנן), ותרץ ע"פ מש"כ הפרי מגדים – שבאופן ישראל שאומר לו לברכו – הברכה בכל אופן היא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-66)
67. ברש"י מבואר שיכול לעקור את רגליו כל זמן שהש"ץ אומר רצה. והטור כתב שכאשר הש"ץ מתחיל לומר "רצה" – הכהנים צריכים לעקור את רגליהם. והאליה רבה (י"ד) ביאר – שהטור כתב רק דין לכתחילה (שמא יתעכב), ובדיעבד יכול לעקור את רגליו כל זמן שהש"ץ אומר רצה. [↑](#footnote-ref-67)
68. המחבר בהלכה ח' כתב את הלשון של רש"י "אף אם לא יגיע שם עד שיסיים ש"ץ רצה", ורש"י פירש שכוונתו אפילו למקרה שלא יגיע עד שיסיים מודים. [↑](#footnote-ref-68)
69. משמע שגם הוא מודה שאם לא שייך להתרחק (כמו באופן שעומדים בבית הכנסת בצפיפות, או אם הוא עומד בתפילתו) הוא בכלל הברכה. [↑](#footnote-ref-69)
70. רשב"א ריטב"א מאירי. [↑](#footnote-ref-70)
71. יתכן לומר – שהצד השווה בכל המעלות הוא שהחשיב את הדבר המקודש – את בית הכנסת שהוא המקום הקדוש, את העם הקדוש, שלא פסע על ראשו, ואת ברכת הכהנים בשעה שבירך עליה. [↑](#footnote-ref-71)
72. ובאגרות משה או"ח ג' י"ז ביאר שהסיבה שלא ברכו עד זמנו הייתה בגלל מש"כ מהרש"א במגילה – שזו ברכה לטובתם של ישראל, עוד יתכן שלא ברכו בגלל הטעם שכתב שם הקרן אורה – שהמצווה עצמה היא ברכה. [↑](#footnote-ref-72)
73. ומשמע שם (בזוהר נשא קכ"ז:) שיש סכנה לכהן אם מברך כשאינו אהוב לעם. ולפי זה אפשר לבאר את הטעם שמתפללים יהי רצון.. שלא יהיה בה מכשול ועוון. [↑](#footnote-ref-73)
74. אולם הגר"א כתב שאם נפרש "שנפתח" כמו רש"י – כשהתחיל לקרוא, לא תהיה ראיה מלשון הגמ'. [↑](#footnote-ref-74)
75. יש להעיר על התירוץ הזה – שבפסוק בספר עזרא כתוב ש"עמדו כל העם". ומשמע שלא מספיק שיעמדו עשרה. [↑](#footnote-ref-75)
76. כתב (תפילה ט"ו א) שטומאת הידיים מעכבת את הברכה, ומשמע שאם אינו יודע טומאה אינו נוטל. ודייק עוד מכך שהרמב"ם לא כתב לגבי נטילת ידיים לברכת כהנים (כמו שכתב לגבי נטילת ידיים לסעודה) שאפי' אם אינו יודע להם שום טומאה צריך ליטול. [↑](#footnote-ref-76)
77. אך הקשה שם על הר"ן שפירש שאינם רשאים להתחיל את "יאר" ו"ישא". ותרץ שנקט "כהנים" לאו בדווקא והכוונה לש"ץ שמקריא להם. עוד כתב – שהר"ן כתב את דבריו לפי משמעות הגמרא שמנהגם היא שלא להקריא לכהנים. [↑](#footnote-ref-77)
78. והבית יוסף בסימן קמ"ז הביא שהארחות חיים כתב שני צדדים – אם צריך להמתין עד סיום הגלילה או עד תחילתה. [↑](#footnote-ref-78)
79. המג"א נחלק עם הט"ז והפרישה - האם כשמכריז "כהנים" צריך להמתין עד שיסיימו כל הציבור או רוב הציבור. והפרי מגדים (מ"ז י"ב) תלה את מחלוקתם בשני תירוצי התוס' – שלפי התירוץ הראשון, צריך להמתין לכולם, כדי שהכהנים ישמעו את תיבת "כהנים". ולפי התירוץ השני יכול לקרוא גם אחרי שהרוב סיימו. [↑](#footnote-ref-79)
80. והבית יוסף שם כתב שהאיסור לא שייך כשיוצאים רק מועטים. עוד הביא את דברי מהר"י אבוהב ותלמידי רבנו יונה שפירשו "עד שינטל" – עד שיגיע למקומו, ולא די בכך שינטל מהתיבה. ועיין עוד במה שכתבו הב"ח והט"ז בביאור דברי גאון. [↑](#footnote-ref-80)
81. וכ"כ תוס' שם בדף כ"ו. [↑](#footnote-ref-81)
82. בטורי אבן (מגילה כ"ד:) תמה – מדוע כהן שיש לו מומים ברגליו לא ישא את כפיו, והרי טוב יותר שישא את כפיו עם מנעלים לרגליו, ולא נחשוש לחשש רחוק שמא תפסק לו רצועה ויוציאו עליו לעז, שהרי אם לא ישא את כפיו כלל יש לעז יותר גדול. ותרץ שכ"ע מודים לטעם של כבוד הציבור (כמש"כ למעלה) ולכן לא יישא את כפיו. [↑](#footnote-ref-82)
83. הטורי אבן (ר"ה ל"א:) הקשה למה לא חוששים לכך שיבטל את המצווה לברך, שיש בזה דררא דאיסורא, וזה גרוע יותר מסתם לעז. [↑](#footnote-ref-83)
84. אולי יתכן שמכיוון שהנוסח של "מודים דרבנן" נוצר מצירוף של כמה הודאות קצרות, זה נחשב מטבע קצר (אך זה יתכן רק אם לא נפרש כמו רש"י שהנוסחאות האחרונים מוספים על הראשונים, ולכאורה אפשר לדייק מלשון "נימרינהו לכולהו" ולא "הלכה כרב אחא בר יעקב" - שכל אחד מהחכמים היה אומר רק את הנוסח שלו). [↑](#footnote-ref-84)
85. וצ"ע מדוע "אמן" נחשב תהילה אחת, ו"ברוך שם" נחשב תהילה על כל ברכה וברכה. [↑](#footnote-ref-85)
86. ולמעלה הבאנו את דברי הגבורת ארי – שכל קריאת כהן גדול ביוה"כ איננה חובת הצבור אלא חובת כה"ג. [↑](#footnote-ref-86)
87. ק"ק כי לכאורה היה למשכן דין של "במה" ולא הייתה שם עזרה. [↑](#footnote-ref-87)
88. עיין יומא ס"ח: - הרואה כהן גדול שהוא קורא אינו רואה פר ושעיר הנשרפין. ומשמע שאין חיוב לשמוע את הקריאה שלו. [↑](#footnote-ref-88)
89. עיי"ש שציין לתוס' בזבחים ט"ז שגם הסתפקו בזה. והסיק שהאיסור הוא מהתורה מכך שהיה פשוט לגמרא בקידושין (ע"ח) שהיה אסור לשמואל לשכב בעזרה. ועד כמה שהאיסור לשבת הוא מדרבנן, יתכן שהדבר לא נאסר עדיין בימיו. אך הקשה – מדוע המעלה הזו של עזרת ישראל – שאסור לשבת בה, לא הוזכרה בפ"ק דכלים יחד עם שאר המעלות שלה. [↑](#footnote-ref-89)
90. יתכן שזו גם כוונת רש"י ביומא – שמכיוון שלא מצאנו היתר של ישיבה בעזרה, ממילא הדבר אסור מצד המצווה של "מורא מקדש". [↑](#footnote-ref-90)
91. גם ביאור תירוץ הגמרא יהיה שונה לפי שתי השיטות. שלשיטת רש"י התירוץ הוא שיש כבוד יותר לכהן הגדול בכך שמראים שיש כמה מעלות עד המעלה שלו. ולשיטת ריב"ם התירוץ הוא שיש כבוד יותר לכהן הגדול בכך שהסגן הוא זה שנותן לו. [↑](#footnote-ref-91)
92. לא מובן לפי דבריו מדוע אביי היה צריך לומר תירוץ אחר. ויתכן לפרש שאביי התכוון מעיקרא שצריך גם "בכדי שיפסוק התורגמן" וגם "ענין אחד", ורק המקשן לא הבין את דבריו. [↑](#footnote-ref-92)
93. ועיין במה שהקשה על דבריהם הטו"א הנ"ל. [↑](#footnote-ref-93)
94. יש לדון מה ההיתר לדלג היום במקומות שחידשו את המנהג לקרוא מתוך מגילה ולא מתוך ספרי הפטרות (ולא מתרגמים) - ויתכן שנהגו כך ע"פ המבואר בשו"ע בסימן קמ"ד – שציבור שיש להם ספר אחד, יכולים לגלול ס"ת בציבור, אע"פ שמפני כבוד הציבור היה ראוי שלא לגלול, והטעם שלא חוששים לכבוד הציבור – מבואר במג"א, שהציבור מוחלים, וגם בנידון דידן מסתבר שנהגו לקרוא בנביאים על קלף ע"ד להמשיך לקרוא לפי מנהגי קריאת ההפטרה שנהגו מקודם. [↑](#footnote-ref-94)
95. והביא לכך עוד ראיה – עיי"ש. [↑](#footnote-ref-95)
96. בקובץ הערות (מ"ז י') כתב שאין הכרע מלשון תוס' האם כוונתם לומר שהיו חייבים מדינא לנהוג בו כבוד או שנהגו כן מעצמם. אולם ההפלאה (שהובא למעלה) הבין בדבריהם שלא הועיל מה שהעמידו אותו למלך. [↑](#footnote-ref-96)
97. לפי זה לא מובנת קושיית הגמרא על אגריפס – כי הדרשה של "שום תשים" לא אומרת שהמלך אינו רשאי למחול, אלא שגם אם מחל, העם חייבים לכבדו. ועיין בקובץ שיעורים (כתובות מ"ז) שחידש – שהמצווה של אימת המלך איננה מצד כבוד המלך, אלא מצד "כבוד המלכות", וגם המלך עצמו חייב בכבוד המלכות. [↑](#footnote-ref-97)
98. ורבינו יונה (שערי תשובה ג' קצ"ט) כתב – שגם באופן שרק מכבד אותו כשאר עשירים, יש איסור חנופה, והתירו אותו רק כדי למנוע היזק מהרשע בשעה שידו תקיפה. [↑](#footnote-ref-98)
99. אפשר לתת בזה טעם – שמעלת הציבור היא – שגם אם ימצא חוטא פרטי, מ"מ לכל פרט יש חטא אחר, וכאשר כמה פרטים מצטרפים יחד לצבור, החטא של כל פרט בטל בכלל. אך בעדה שהיא "עדת חנף" החנופה גורמת שכולם יחשבו כאילו הם נגועים בעוון הפרט. [↑](#footnote-ref-99)