האומנין - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

**פרק השוכר את האומנין**

דף ע"ה:

**שכר את החמר ואת הקדר וכו' וכל דבר שאבד וחזרו בהם וכו' שוכר עליהם או מטען:** מבואר דין חזרת פועלים בדבר האבד ועיין לקמן ע"ח. שבלא באת חבילה לידו חייב עד כדי שכרן ובבאת חבילה [דהיינו כלי אומנותם] לידו שוכר עליהם עד כדי מ' ונ' זוז. וברש"י כאן פירש דשוכר עליהם היינו ב"א ביוקר ועליהם לשלם ועיין לקמן ע"ח. שפירש דשוכר עליהם היינו שאע"פ שעבדו קצת אינו משלם להם אלא מוסיף לאחרים ויגמרו וצ"ע. ועיין ברמב"ם פ"ט משכירות שכ' שאף בלא עבדו יכול לשכור עד כםול משכרו והפועל חייב לשלם לבעה"ב. ומ"מ מבואר דכל חיובם הוא עד כדי שכרן ואף אם הפסיד בעה"ב יותר ויל"ע מה גדר החיוב. ועיין ברשב"א לקמן בע"ב שכ' שמה ששוכר עליהם הוא דווקא בהיה מוצא פועלים אחרים וא"כ הם גרמו ההפסד [ובבאת חבילה חייב אף בל"ז]. וא"כ גדר חיובם הוא מה שגרמו ההפסד. אכן עיין במחנה אפרים שכירות פועלים סימן ו' שהביא דעת הרמב"ן דס"ל דאף בלא היה מוצא פועלים אחרים חייבים[[1]](#footnote-2) ומבואר דאין חיובו מדין מזיק. ועיין בקצות סימן של"ג סק"ג שכ' שהפועל השתעבד לבעה"ב שעד כדי שכרן יתחייב לשלם לו ועיין בהגהות אשר"י סימן ב' שהקשה אמאי לא יתחייב לשלם מדינא דגרמי[[2]](#footnote-3) ועיי"ש שכ' שהחיוב הוא בלא היה מוצא אחרים אבל בגרם הוא ההיזק חייב לשלם מדינא דגרמי. [והיינו כרמב"ן] וצ"ע א"כ לרשב"א אמאי לא יתחייבו הכל מדד"ג. ועיין בקצות של"ג סק"ג שכ' שאין חיוב הפועל לבעה"ב חיוב דמים אלא חיוב לעשות מלאכתו. ועיין במחנה אפרים הנ"ל שכ' שהוא גרמא ואינו גרמי וצ"ע [ויש שביארו כיון שאינו מתכוון להזיק]. ועיין עוד בריטב"א שכ' דחיוב התשלומין הוא מדין ערב וכ"כ לעיל ע"ד. שגדר החיוב הוא מדין ערב שסמך עליו. ועיי"ש מה שביאר דמה שחייב רק עד כדי שכרן הוא דרק על זה היה דעתם להתחייב עיי"ש. וע"ע בריטב"א שחילק בין שני סוגי דבר האבד היכא שיש הפסד ממון ובזה חייבים לשלם עד כדי שכרן[[3]](#footnote-4) ובמתני' ששכר להביא פרייפרין וחלילין דליכא הפסד ממון בזה אין לדבר תשלומין ונפק"מ בלא שכר פועלים דבהפסד ממון חייבים לשלם אכן הרמב"ן כ' שהוא דווקא בשכר פועלים חייבים שכרם [ואולי הוא לשיטתייהו בגדר החיוב אם מדין ערב או לאו].

**השוכר את האומנין וחזרו בהם ידם על התחתונה:** עיין במחנה אפרים [שכירות פועלים סימן ג'] שהביא מהראשונים דס"ל שכל מה שיכול לחזור בו הוא דווקא בלא הקדים שכרו אבל בהקדים שכרו לאויל"ע בטעם הדבר. ועוד יל"ע הא שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף וא"כ איזה גדר תשלום יש להקדמת המעות. ועיין באחרונים שביארו דהקדים שכרו התשלום הוא על הקנין [ולא ככל שכירות שהתשלום הוא על מה שהחפץ עמד לי לשימוש] עיין בחזון איש ב"ק סימן כ"ג, קובץ הערות סימן נ"ט וקהילות יעקב סימן מ"ו].[[4]](#footnote-5) ועיין עוד ברמ"א סימן של"ג והובא במחנה אפרים שכירות פועלים סימן ו' שכ' משם מהרי"ק שדין פועל הוא שדבר האבד הוא דווקא בעושה בשכר אבל בחינם לא ויל"ע בגדר הדבר וע"ע בש"ך ק"ה סק"א ובגרע"א לעיל י. שנחלקו בזה אם פועל בלא שכר הוא פועל או שליח.

דף ע"ו.

**אם בעל הבית חוזר בו ידו על התחתונה:** וברש"י פירש שיתן להם מה שהתחייב חוץ ממה שצריך הוצאות בהשלמתה. וצ"ע בהוזלה אמאי יטלו יותר מחלקם [דהא אם היה שוה ד' ועתה הוזל לב' ועבדו חצי משלם ג' אע"ג שעבדו רק חצי]. וכן הקשו הר"פ והריטב"א. ועיי"ש בר"פ שכ' שר"י פליג וס"ל שמשלם לפי מה שעשו. ועיין בריטב"א שביאר הטעם דכיון שמפסידים דאם ישתכרו לאחר יקבלו רק זוז. [ולכאורה הוא לשיטתו בגדר החיוב דלא ס"ל דאיכא השתעבדות בהתחלת מלאכה וכתוס' ע"ו: ובדעת רש"י אולי י"ל דס"ל שבהתחלת המלאכה נשתעבד לשלם שכרם וצ"ע.].

**וכל החוזר בו ידו על התחתונה:** בגדר הדין דידו על העליונה ועל התחתונה נחלקו הראשונים, דעת התוס' לקמן ע"ו: חיוב התשלומין של ידו על התחתונה הוא מדינא דגרמי אכן דעת הרמב"ן והרשב"א בסוגייין שהוא משום דהתחלת מלאכה זה הקנין של פועל וחל ביניהם הקציצה שחיוב בעה"ב הוא שתמורת העבודה ישלם לו מה שקצץ וחיוב הפועל לעבוד לבעה"ב. [ומקור המחלוקת הוא ביאור הסוגיא לעיל י. דהתם אמרינן שיד פועל כיד בעל הבית [וע"כ אין בו את החסרון של תופס לבע"ח במקום שחב לאחריני.] והקשתה ע"ז הגמ' מהדין חוזר בו ידו על העליונה [ומבואר דלהו"א מה שידו על העליונה מוכיח שאין לבעה"ב קנין בפועל] ומתרצינן דמה שחוזר בו הוא משום עבדי הם ולא עבדים לעבדים. ולדעת תוס' היישוב הוא שאין לבעה"ב קנין כלל אכן לרמב"ן והרשב"א החזרה היא שאין לו קנין גופו וצ"ב הגדר]. ובעיקר הדין אם יש קנין בפועל עיין ברמב"ם בפי"ג ממכירה שכ' שאין אונאה בשכירות פועל כיון שהרי הוא כקונה אותו לזמן ועבדים אין בהם אונאה. אכן הראשונים לעיל נ"ו: כ' דמה שאין אונאה בשכירות הוא כיון דאינו מכר אלא שיעבוד. וע"ע לעיל י. בריטב"א שכ' שפועל גופו קנוי וכן הוא בתשובות מיימוני לספר קנין סימן ל"א הובא דבריו בקצות של"ג סק"ו ועיי"ש בנתיבות סק"ו שכ' שהוא מחלוקת בירושלמי[[5]](#footnote-6). וע"ע במחנה אפרים שכירות פועלים סימן א' בזה. ולראשונים דס"ל דאיכא קנין גדר הקנין עי' באו"ש פ"ט משכירות שכ' דהוה קנין בידו של פועל כדקל לפירותיו. ועי' בגרב"ב לעיל י. שדן ביסוד זה הדבר אם שייך בידים דקל לפירותיו, כיון שזה לא יניקה אלא דין דמעשה ידים הם לעושיהם עיי"ש.

ויש לעיין לראשונים דס"ל דאיכא קנין בפועל א"כ כיצד יכול לחזור בו הא עדיין נשאר הקנין ועיין בקצות סימן של"ג סק"ו שכ' שהוא מדין גירעון כסף [וכ' לפי"ז דבאם הקדים לו מעות דווקא אם משלם לו בכסף או בשוה כסף אבל אם אינו משלם אינו יוצא] וכן נראה בתשו' מיימוני שהביא שם וע"ע בגרש"ר קידושין דף י"ז. שפירש דממה שיוצא ע"ע בגירעון כסף אנו למדים שאע"פ שקנוי יכול להפקיע הקנין אבל גדר היציאה אינו גירעון כסף [עיי"ש שפירש הכי בכוונת הגר"א].

**דאמר להו שכרכם עלי וכו':** יש לעיין באמר להם בג' ושכר פועלים בד' כמה נוטל אם נוטל מבעה"ב כשכר פועלים ומרויח הזוז או לא ובטור של"ג כ' בשם הרמ"ה שאינו נוטל מבעה"ב יותר ממה שנותן לפועלים ועי' בסמ"ע ובש"ך ריש סימן של"ג שכ' הטעם שלא יהיה עושה סחורה בפרתו של חבירו וצ"ע אמאי חשיב סחורה הא מבעה"ב נוטל כיון שזה מה שההנהו ומה ענין הבעה"ב לכאן [ומבואר דאינו כיורד רגיל וכן נראה לדייק קצת בסוגיא לקמן קי"ב.]. ובאמר בעה"ב בג' ושכר פועלים בד' עיין בריטב"א הישנים כאן שכ' שנוטל מבעה"ב ג' כיון שזה מה שהתנה וע"ע בבית יוסף סימן של"ב בזה ובגליון הגרע"א בשו"ע שם.

**אדיבורא דידה סמכי:** למסקנא אינו נפשט וכ' הרי"ף דלקולא ובעה"ב משלם ג' ועיין בקצות שי"ב סק"ה שכ' להקשות מאי שנא לגבי שכירות בית לקמן ק"ב: דאמרינן יד המשכיר על העליונה וא"כ הא ה"ה הפועל מוחזק בגופו וצריך לחלק בין אם הדו"ד על עצם השכירות או על התשלום ועיי"ש בקצות שכ' שהוא מדין תפיסה ברשות

**תוס' ד"ה דאי ס"ד:** **אבל אין לפרש וכו':** עי' מהרש"א שהק' אמאי לא דחו פי' זה מהמשך הגמ' עיי"ש.

**הבא לי גיטי ואשתך אמרה התקבל לי גיטי:** בפשיטות מה שהאשה אמרה אינו כלום אלא שמבקשת ממנו להיות שליח הבעל וכן נראה ברש"י. [וקצ"ע לשון הגמ' עקר שליחותה דידה] אכן דעת הרמב"ם בפ"ו גירושין ה"ד שמינתה אותו לשליח הבאה וכ"כ המגיד משנה שם עיי"ש. [ושליח הבאה היינו שהוא שליח של האשה ומ"מ הגירושין לא חלים עד שיבא לידה.[[6]](#footnote-7)

**עקריה שליח לשליחותיה:** עיין באור שמח פ"ו מגירושין הלכה ח' שהעיר אם שייך לעקור שליחות עיי"ש מש"כ בזה. וע"ע בריטב"א גיטין ס"ג.

דף ע"ו:

**בד"א שלא הלכו וכו':** עיין בתוס' שכ' שאין חילוק בין הלכו ללא הלכו ורק הכי הוא הרגילות אכן דעת הרמב"ן והרשב"א שהלכו דווקא ומשום דהתחלת מלאכה הוה כקנין וממילא נתחייב להם ואף אם לא הוזקו. ויל"ע לרמב"ן והרשב"א למה לא יתחייבו גם בלא הלכו ומדין מזיק כמוש"כ התוס' וכן הקשה הקצות בסימן של"ג בשם בנו רי"ד ועיי"ש שכ' שפטור כיון דהוה כמבטל כיסו של חבירו ווהוה שבת ובגרמי פטורים מד' דברים ותוס' פליגי בזה עיי"ש. וע"ע במחנ"א שכירות פועלים סי' ד'.

**אבל בדבר האבד:** עיין ברא"ש בשם הראב"ד דחיוב דבר האבד הוא אף בלא התחילו במלאכה ולכאורה הוא משום ערב וכמוש"כ הריטב"א [או גרמי לתוס'] [וע"ע בחזו"א ב"ק סימן כ"א] ועי' ברמב"ן שכ' "דסמכא דעתייהו מעיקרא ואין כאן דרך לקנין" ולכאורה מהלשון משמע שהוא סמיכו"ד המחייבת וכדברים הנקנים באמירה וצ"ע ועיין ברשב"א שכ' "שדבר האבד כהתחלת מלאכה" ומשמע שנתחייבו זה לזה ועוד צ"ע.

דף ע"ז.

**לא סיירא לארעא מאורתא פסידא דבעל הבית:** וברש"י ביאר הטעם דאמרי ליה פועלים מי יימר דאדעתא דהאי ארעא אגרתן ויש לעיין בליכא ליה קרקע אחרת אם פסידא דפועלים או דבעל הבית. וע"ע ברש"י לענין אתא נהרא שכ' טעם אחר שהוא היה יודע והם לא היו יודעים וצ"ל דטעם זה לא שייך הכא דף ע"ז.

**לא סיירא לארעא מאורתא פסידא דבעל הבית:** וברש"י ביאר הטעם דאמרי ליה פועלים מי יימר דאדעתא דהאי ארעא אגרתן ויש לעיין בליכא ליה קרקע אחרת אם פסידא דפועלים או דבעל הבית. וע"ע ברש"י לענין אתא נהרא שכ' טעם אחר שהוא היה יודע והם לא היו יודעים וצ"ל דטעם זה לא שייך הכא ועיין במהר"ם שיף מה שהביא מהרא"ש. [וע"ע בלשון הרא"ש שכ' דהוא מדין המע"ה ומשמע שאינו טענת ודאי אלא שאין בירור לחיוב].

**תוס' ד"ה דאגר אגורי:** עיין בנמוקי יוסף שכ' דבאריס יש לו שותפות בקרקע וממילא אין תלוי בעבודה אלא בתוצאה וכן הוא לשון תוס' גיטין ע"ד: ומבואר דס"ל דגדר זכות האריס בפירות הוא כקנין פירות ולא שכר פעולה. [ויל"ע אם הוא שותםות בעיקר הקרקע כדקל לפירות או לאו]. וע"ע בנמוקי יוסף שהביא מהראב"ד דס"ל שבכל פועל לאחר שהתחיל במלאכה ונעשה ע"י אחר משלם לו שכר שלם ועיין ברמב"ן דפליג. ועיי"ש עוד בראב"ד מה שחילק בין קבלן לשכיר יום.

**פסידא דבעל הבית ויהיב להו כפועל בטל:** מבואר דאיכא דין תשלומין גם לפני שהתחילו במלאכה וצ"ע מה המחייב את בעל הבית בזה. ולד' התוס' לעיל ע"ו: דהוא מדינא דגרמי ניחא אבל להרמב"ן דהוה גרמא יל"ע מה המחייב קודם שהתחילו במלאכה ועיין ברמב"ן לעיל ע"ו: שכ' דההליכה הוה כתחלת מלאכה ועיין עוד בגרע"א לעיל ע"ו: בזה [שכ' דהוה מקצת קנין ע"י הקציצה] [וצ"ל שהשתעבדו זל"ז למלאכה וצ"ע].

**באכלושי דמחוזא וכו':** עיין ברא"ש סו"ס ג' לענין מי ששכר מלמד ולבסוף לא נתן לו בנו דמשלם לו שכר שלם "דכל לומדי תורה דמי לאוכלסי דמחוזא שהבטלב גורם להם שכחה וכובד איברים". ועיי"ש בפלפולא חריפתא שדן אם נותן לו תלמיד פחות חריף אם מהני עיי"ש שהסיק שלא מהני ועיי"ש מה שביאר דלא מועיל שיאמר לו ללמוד לבדו כיון שללמוד עם תלמיד עדיף טפי.

**ר' דוסא אומר וכו': קסבר יד פועל על התחתונה:** מבואר דפליגי ר' דוסא ורבנן בקבלן אם ידו על העליונה או לאו. ביסוד המחלוקת. ואפשר לומר בזה ב' צדדים: א. שנחלקו אם יש בקבלן דין עבדי הם. ב. שנחלקו אם יש שיעבוד למלאכה בקבלן [ואם לא משועבד להעמיד לו מלאכה יקבל לפי מה שעבד - ידו על העליונה] ועיין מהרש"א ועיין מהרש"א [בד"ה הראשון בדף ע"ז.] שדן בזה ועיי"ש שכ' דנפק"מ אם בעל הבית חוזר בו דכלפיו אין דין עבדי הם וא"כ יהיה ידו על התחתונה אכן אם לא חל קציצה דין בעה"ב יהיה כדין פועל. ודייק מדלא קאמרי רבנן בכה"ג מוכח דבבעה"ב ידו על התחתונה ודייק כן מד' רש"י דסברת ר' דוסא היא דבקבלן ליכא דין עבדי הם. אכן ברא"ש כ' [באמצע סי' ב'] שגם בבעה"ב שחזר בו בקבלן ידו על העליונה ומוכח דס"ל שהמחלוקת אם חל שיעבוד ביניהם.

ובעיקר הסברא דבקבלן ליכא דין כי לי בנ"י עבדים יש לעיין בטעם ועיין ברש"י בסוף העמוד שכ' דאין זה עבד אלא לעצמו והיינו שהחיוב הוא על התוצאה ולא על הפעולה.

והנה מבואר בד' ר' דוסא דאע"ג דליכא דין כי לי בנ"י עבדים מ"מ יכול לחזור בו ומבואר דליכא ביניהם קנין שמחייב לעבוד אלא רק שיעבוד להעמיד את הפעולה וע"ע בתוס' לעיל מ"ח. שכ' דבעשה קנין בקבלן אינו יכול לחזור בו ומבואר דבלא קנין חסר בשיעבוד של הפועל לעבוד. [ויל"ע אם אינו יכול לחזור בו א"כ הוא שיעבוד לעוד ויהיה בו חסרון דכי לי בנ"י עבדים וצ"ל דמ"מ אינו חיוב עבודה אלא גופו משועבד שיהיה התוצאה]. ועיין עוד במחנה אפרים שכירות פועלין סימן ה' שהביא מתשו' הרא"ש דקבלן שהתחיל במלאכה אינו יכול לחזור בו ומתוס' לעיל י. הביא שיכול לחזור בו ועיי"ש מה שביאר בזה. וע"ע בריטב"א לעיל י. שכ' דפועל שעשה קנין אינו יכול לחזור בו וצ"ע הא איכא הפקעה דכי לי בנ"י עבדים[[7]](#footnote-8) ויש לעיין בגדר דין כי לי בנ"י עבדים אם הוא דין ממון או דין איסור ואי נימא דהוה דין ממון יהני מדין מתנה עמשכ"ב בתורה והביאו שכ"ע בתשו' הריטב"א סימן קי"ז וע"ע בגרש"ר לעיל י. בארוכה בזה.[[8]](#footnote-9)

דאייקר עבידתא ואימרו פועלים: עיין בטור בשם רבינו יואל שכ' דאין הפועלים יכולים לחזור בהם מחמת יוקר ועיין במחנה אפרים סימן ז' שהקשה ע"ז מסוגיין [ועיי"ש שביאר הסברא דהדין דכי לי בנ"י עבדים הוא כשחוזר ואינו רוצה להשתעבד אבל כאן רוצה אלא בתוספת יוקר]. ויל"ע אם דברי הרבינו יואל הם לענין ידו על העליונה או דכלל אינו יכול לחזור בו ואי נימא דהוא רק לענין ידו על העליונה מיושב.

דף ע"ז:

**בדבר האבוד ודברי הכל:** יש לעיין מה הסברא דבחזר בו בדבר האבוד ידו על התחתונה הא מ"מ איכא דין כי לי בנ"י עבדים. ועיין בפלפולא חריפתא מש"כ בזה. [עיי"ש דאינו דרשא גמורה אלא תקנה דרבנן ואסמכינהו על הפסוק ובזה לא תקנו להם]. ועוד י"ל דגדר התשלום בדבר האבד הוא תלוי גם בתוצאה וכקבלן וא"כ כ"ז שלא התקיימה התוצאה חסר בתביעת תשלומין.

**הרי שמכר שדה לחבירו באלף זוז ונתן לו מאתיים זוז וחזר בו וכו':** עיין בסמ"ע סימן ק"צ ס"ק י"א שהעמיד שני שיטות עקריות בביאור הגמ' ויסוד החילוק הוא אם כששילם מקצת המעות חל קנין כנגדם או לאו א. דעת הר"ן שחל המקח כפי מה ששילם וע"כ אם המוכר חוזר בו יכול הלוקח לומר תן לי קרקע כפי שיעור המעות ששילמתי שחל בהם המקח ואם רוצה מעות הוה כמקח וצריך המוכר ליתן לו דמי חצי הקרקע כשער של עכשיו. [ובחזר בו הלוקח והוזל משלם לו דמי חצי הקרקע כפי שער הזול]. ב. דעת הרא"ש והטור דגם כנגד המעות לא חל כלל והסברא דכיון שביד למוכר זכות לחזור ולומר דמכר רק ע"ד הכל ה"ה ללוקח [וכלשון הרא"ש "דאין קנין לחצאין"]. ומ"מ יד החוזר על העליונה דאם המוכר חוזר בו צריך ליתן קרקע עידית כפי שער של עכשיו [אם התייקר] [ואין ללוקח תביעת קרקע כפי שער של שעת מקח כנגד מעותיו כיון שהקנין לא חל כלל] ואם הלוקח חוזר בו נותן לו או מעות או זיבורית. ועיין בנתיבות שם דפליג וס"ל דגם להרא"ש חל הקנין כנגד מעותיו עיי"ש. ובביאור הגר"א שם נראה דרך אמצעי דכנגד מעותיו חל הקנין אלא יכול לחזור בו [ולכאורה הסברא דהטענה דרצה כנגד הכל אינה בעצם המקח אלא תביעה לבטל.].

**רשב"ג אומר מלמדין אותן וכו':** וברש"י כ' דכיון שעשאם עליו מלוה הוה כאילו נטלום והלוום וקרקע נקנית בכסף: צ"ע הא הדין שיכול לעשותו מלוה חל אחר שנתקיים המקח וחל חיוב תשלומין וא"כ במה נקנית הקרקע וצ"ע. [ואולי י"ל דהתנאי ביניהם שהמקצת מעות יעשו את המקח וצ"ע בלשון רש"י]. וע"ע בריטב"א מש"כ דקונה ע"י הזקיפה וצ"ע [ונראה מדבריו שקונה במה שהתחייב לשלם ועיי"ש שכ' דאע"ג דאין קרקע נקנית במלוה היינו דווקא במלוה שקודם לכן עיי"ש].

**תוס' ד"ה לא יהא אלא בע"ח: אבל מזיבורית לא קשיא ליה דאוקמא אדאורייתא וכו':** עיין בשער המשפט ריש סימן ק"ב שהסתפק בכל מחייב עצמו אם הוא כבע"ח שבבינונית או שאין את הסברא של תיקון העולם ולכאורה מד' התוס' משמע דתלוי בנעילת דלת.

**תוס' ד"ה עייל ונפיק אזוזי:** דעת תוס' דלא קנה אף אם עשה הקנין בשאר קנינים ועיין בגרע"א בגליון שו"ע ק"צ סעיף י"א דדעת הבעל המאור דבמשך נגמר הקנין לגמרי.

**ההוא גברא דזבין ליה חמרא לחבריה:** ברש"י ביאר חמור ועיין בריטב"א שביאר דאין הפירוש יין כיון דאם הדבר ראוי להתחלק קנה כנגד מעותיו אף בעייל ונפיק אזוזי.

דף ע"ח.

**שבאת חבילה לידו:** עיין בתוס' קידושין ח: שהקשו הא מנה איען כאן משכון אין כאן והיינו שכיון שלא היה חיוב ממון איזה שיעבוד חל בחבילה וכן הקשה הריטב"א כאן. ומבואר דס"ל דהחבילה היא כמשכון על מה שנתחייב הפועל להעמיד לבעל הבית. ועיין בריטב"א שכ' דמשעת שכירות נתחייבו בתשלומי הפסדו מדינא ועל אותו חיוב נשתעבדו. ועיי"ש שכ' בעוד אופן דאינו משכון אלא הקנאה בגופה של חבילה כדי דמיה שיגבה ממנה אם יחזרו בהם. [ולפי שני ביאורים אלו הוא דווקא בחבילה שנותנים עכשיו אבל בהיה לו ממון אחר של פועלין תח"י אין יכול לשכור עלהם ועיין חזו"א].

**הוחמה בהר פטור:** בתוס' הקשו למה לא יתחייב מדין תחב"פ. ויישבו דמאן דמחייב בתחב"פ היינו דווקא אם האונס מחמת הפשיעה. אכן דעת הרי"ף באביי דחייב אף באין האונס מחמת הפשיעה [והסבר המחלוקת לכאורה עפ"י ד' הגרע"א לעיל ל"ו: [במערכה אות כ"ט] בחיוב תחב"פ אם כיון דלאונס יש שם של פשיעה או דע"י הפשיעה נתחייב להעמיד החפץ[[9]](#footnote-10). אכן עיין בגרע"א שם שביאר בדעת תוס' לקמן צ"ג: דס"ל דבתחילתו בפשיעה כעין גו"א וסופו באונס פטור דס"ל דהפשיעה מחייבת להעמיד החפץ וזה ל"ש בגו"א וצ"ע.

ובתוס' ד"ה ריב"ח בסופו כ' דהכא אינו פשיעה גמורה [וע"כ אף לאביי דליכא ליה הסברא דמלאך המות מה לי הכא וכו' הכא פוטר]. ועיי"ש במהרש"א שביאר דבריהם דהשינוי מהר לבקעה הוא פשיעה כעין גו"א ודעת תוס' בזה [לקמן צ"ג:] דפטור.ועיין בריטב"א שכ' דלאביי בתחילתו כעין גו"א וסופו שלא מחמת הפשיעה פטור**.** ומבואר דצירף ב' הסברות דתוס' א' דבעינן שיבא מחמת הפשיעה ב' דפטור זה הוא ווקא בכעין גו"א. [והסברא לכאורה דבפשיעה חייב להעמיד החפץ אבל בכעין גו"א הוה לפשיעה שם דגו"א וע"כ בעינן שיבא מחמת הפשיעה]. אכן ברמב"ן נראה דאינו פשיעה כלל שכ' "שאין השינוי האמור במשנתינו פשיעה אלא שאינו שמירה למה שאמר משכיר" ונראה דס"ל דגדר הפשיעה הוא מה ששינה מדעת בעל הבית ועיין מש"כ בזה בהמשך מד' הגרע"א והנתיבות.

**ואם מחמת המעלה חייב:** בתוס' נראה דניכר שמתה מחמת המעלה וכן הוא בתורא"ש אכן בריטב"א כ' בשיש טורח במעלה שאפשר לתלות בו וצ"ע אם פליג ועיין מש"כ בשמתה מחמת אויר.

**שמתה מחמת אויר:** ברש"י נראה דס"ל דלא בעינן שבאותו היום היה אויר משונה בהרים ומ"מ חייב ולכאורה הוא כאביי וכ"כ הריטב"א בדעת רש"י. אכן בתוס' כ' דבעינן שיהיה אויר משונה באותו היום שיהיה פשיעה. ולכאורה מדוייק דרש"י לא ס"ל כד' התוס' בד"ה ריב"ח דמה ששינה מדעת בעל הבית לא הוה פשיעה גמורה דא"כ לא הוה תלינן באויר וצ"ע.

ועיין בבית יוסף ש"ח [סעיף ח'] שכ' דנחלקו הרמב"ן והרא"ש אם בעינן שנראה שמתה מחמת אויר ובקצה"ח [ש"ח סק"א] פליג. ועיין בנתיבות שם שס"ל כהבית יוסף וביאר סברת הרא"ש דאף בלא ידעינן שמתה מחמת מלאכה החיוב הוא על מה ששינה מדעת בעל הבית. ועיין בגרע"א [ובברכת שמואל לעיל בעינן שומר שמסר לשומר] שביאר דאינו חיוב על אי שמירת החפץ אלא מה שאינו ברשות הבעלים כששינה מדעתם עיי"ש.[[10]](#footnote-11)

דף ע"ח:

**או שנעשית אנגריא אומר לו הש"ל:** יש לעיין אם חייב לשלם לו דמי שכירות על הזמן שהיה אנגריא או לאו, ודנו בזה הראשונים: עיין ברשב"א לעיל בע"א שהביא מהראב"ד שפטור "מפני שאינו יכול להשתמש בה כראוי"[[11]](#footnote-12) ואח"כ צידד לומר שחייב כיון דאמר ליה מזלך גרם [והיינו שמצידו העמיד החמור לשימוש] ועיין ברשב"א שצידד שלא יכול לומר מזלך גרם על השכירות דא"כ אף במת אמאי מעמיד לו חמור ולימא ליה מזלך גרם. אכן דעת הרמב"ם בפ"ה משכירות הלכה א' שמשלם כל שכרו ועיין בביאור הגר"א שפי' שנחלקו אם אמרינן רק מזלך גרם או אף מזלך גרם. ועיין באבן האזל פ"ה משכירות שביאר בדעת הרמב"ם שחיב תשלום שכירות הוא על הקנין שכירות וזה חל בשעת משיכה. [ובדף צ"ו: כ' מהקובץ הערות סימן נ"א שנחלקו בזה הרמב"ן והרא"ה ועין בהערה][[12]](#footnote-13) וע"ע בנתיבות סימן ש"י סק"ג שכ' בדעת הרמב"ם [וכ"פ השו"ע] דאין חילוק בין קבלנות לשכירות ויש לדון לראשונים דפטור אין הוא דווקא בשכירות [ואולי בקבלנות החיוב על הקנין וצ"ע].

**והבריקה אומר לו הרי שלך לפניך:** עיין ברבינו יהונתן בשיטמ"ק במשנה שביאר החילוק דהיכא שראוי למלאכה אמרינן מזלו דשוכר גרם ובאינו ראוי למלאכה חייב להעמיד לו [ויל"ע אם בכה"ג הוא סברא דלא נימא מזלך גרם ולכאורה הסברא דהיכא שעדיין עומד לו אלא בשינוי הזמן או ביותר טורח זה הפסד שלו וע"ז אמרינן מזלך גרם]. אכן באבן האזל פ"ה משכירות כתב דהחילוק הוא אם גוף הבהמה קיים או לאו וביאור החילוק הוא כמוש"כ בפרק המקבל מהחזו"א דמה שבמכת מדינה יכול לבטל החכירות כיון דלא חשיב דהעמיד לו שדה וה"ה במתה ל"ח שהעמיד לו בהמה אבל באנגריא חשיב שהעמיד לו בהמה.

וע"ע בריטב"א שכ' דהיינו דווקא אחר שהשכיר אבל אינו יכול ליתן לו בתחילה חמור כזה. וכן הוא בנתיבות סימן ש"י סק"ב עיי"ש מה שביאר בזה.

**לא שנו אלא באנגריא חוזרת אבל באינה חוזרת חייב להעמיד לו חמור:** ברש"י פי' דבאינה חוזרת הוה כמתה או נשברה [ולכאורה הביאור דאין השימוש קיים ולד' האבן האזל הפי' דהוה כלא העמיד לו הבהמה.]. ולכאורה באנגריא חוזרת חשיב כקיום התנאי מצד המשכיר אף בחמור סתם ועיין במהר"ם שיף בדף ע"ט. שכ' דבחמור סתם חייב להעמיד לו חמור אחר ולכאורה הביאור דכיון דאין חיוב דווקא בזה הוה כמעמיד לו חמור כזה בתחילה ול"א מזלך גרם וצ"ע.

חייב להעמיד לו חמור

מה המחייב להעמיד חמור אחר: רשב"א מהראב"ד דעשו קנין והיינו שיעבוד הגוף הרשב"א פליג ונראה דהיכא חל רש"י מדמי הנבילה חידש דכשמסר לו החמור נתחייב הוה כאפותקי והיינו שחל עליו חיוב ממון להעמיד חמור. ריטב"א אם רוצה השכירות.

תשלום שכירות ראב"ד צידד שפטור או מזלך גרם רשב"א חלק על מזלך דא"כ אף במת [ולכאורה הביאור דהיכא דמפסיד בפועל ל"א מזלך].

1. למה באנגריא אומר מזלך ולא במתה
2. מה הגדר בפשיעה מדעת בעל הבית.

דף פ:

**כל האומנין שומרי שכר:** לימא מתני' דלא כרבי מאיר וכו': יש לעיין בסברת הגמ' דחשיב לאומן כשוכר ועיין ברש"י שביאר שכ' שהואיל ולהנאתו הוא אצלו וזה שייך גם באומן. ועיין בריטב"א ובתור"פ שהקשו הא אומן נוטל שכר ואמאי הוה ש"ש עיי"ש מה שיישבו דמ"מ אינו שכר השמירה. אכן בפני יהושע ובמחנה אפרים שאלה כ"א ס"ל לבאר בד' הגמ' דלר"מ דשוכר כש"ח ודאי שאומן כש"ח [דבשוכר איכא סברא יותר שיהיה ש"ש].

**בההיא הנאה דקא שביק כוליה עלמא וכו':** עיין בגרע"א בסוף שבועות שנסתפק בשואל שהשכיר שמשאיל שלו אם יהיה כש"ש כיון שאין השואל רשאי להשאיל לאחר א"כ ליכא הנאה במה שמשכיר לו.

**דתפיש ליה אאגריה:** יש לעיין לדידן דס"ל דשוכר כש"ש אם בעינן לטעם דתפיס ליה אאגריה: עיין בגרע"א במשניות שבועות שצידד דלמסקנא לא בעינן וע"ע במחנה אפרים שומרים כ"א שהביא מהשאלתות והראב"ן דס"ל דטעם זה נשאר גם למסקנא וע"ע בפתחי תשובה ריש סימן ש"ו בזה.

1. וכן מבואר בהגהות אשר"י שבהמשך. [↑](#footnote-ref-2)
2. והוכיח זה מחיוב בעה"ב לשלם לפועלים היכא שמפסידים וס"ל שהוא מדינא דגרמי. [↑](#footnote-ref-3)
3. [ועיי"ש שכ' שאף בלא שכר פועלים חייבים אכן הרמב"ן ס"ל שהוא דווקא בשכר פועלים חייבים שכרם ואולי הוא לשיטתייהו בגדר החיוב אם מדין ערב או לאו]. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן מתבאר לקמן ק"א: שבשילם לו שכר הבית לכמה ראשונים שהביא בהגהות הגר"א שם אף בנפל ביתו אינו מוציאו והיינו כיון שקנה הבית לשימוש. [↑](#footnote-ref-5)
5. וע"ע בש"ך של"ג שכ' שלא מועיל מחילה בפועל כיון שהוא כעבד דלא מהני ביה מחילה דגופו קנוי. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובגדרו כ' האחרונים כמה ביאורים: א. שבאמת הוא שליח קבלה רגיל אבל האשה מתנה שתתגרש רק כשיגיע לידה. ב. שיכול להיות שליח רק לענין קבלה הגט שלא יהיה טלי גיטך מע"ג קרקע אבל לא לענין חלות הגירושין [וד"ז צ"ע בגדרו לחלק את הקבלה מהגירושין]. ג. שהשליחות היא שיקבל הגט רק כקבלת ממון וכלל לא הוה שליח לפעולת הגרושין שבו. [ואח"ז היא מתגרשת כנתן לה לפיקדון ואח"ז אמר טלי גיטך]. ויל"ע לדעת הרמב"ם גם אם אדיבורא דידה סמיך תתגרש מדין שליח הבאה, ועיין בתו"ג ק"מ סעיף ח' שכ' שבמה שאמר הבעל תתקבל כוונתו שתתגרש מיד וצ"ל שמקפיד ע"ז וע"כ כיון שמתגרשת רק כשמגיע לידה אינו כדעת הבעל. ויל"ע נמי במאי דאמרינן דעקר שליח לשליחותיה להרמב"ם הא לא עקר אלא שינה ועיין באבן האזל שכירות פ"ט מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. [ואפשר שהקנין הוא לנעמיד דבריו ולא על העבודה וצ"ע אם הוא קנין דברים]. [↑](#footnote-ref-8)
8. [וע"ע בריטב"א קידושין י"ד: לענין נמכר ליתר על שש אם הוא מתנה עמשכ"ב בתורה ואפשר דנוגע לכאן]. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובגדר זה עיין בקצות ש"מ ובחידושי רבי ראובן סימן י"ט]. [↑](#footnote-ref-10)
10. וקצ"ע לפי המבואר לעיל מהתוס' והריטב"א דגדר הפשיעה הוא כעין גו"א וצ"ע בגדר זה דפשיעה ששינה מדעת בעה"ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. [וק' נראה מלשונו דה"ה בהבריקה וחידוש]. [↑](#footnote-ref-12)
12. הנה יסוד הדברים הוא מבואר ברבותינו האחרונים. דאיכא תשלום על מה שעמד לי החפץ לשימוש ויש תשלום על קנין השכירות. אכן יש להבדיל בין שכירות פועל, לשכירות קרקע ומטלטלין. ובשכירות פועל כ' לעיל מהחזו"א והקהילות יעקב שכ' דאע"ג דאינה לשכירות אלא לבסוף מ"מ בשילם לו שכרו קנה בו הזכות והוכיחו כן מהריטב"א לעיל י. דבהקדים שכרו אינו יכול לחזור בו וכן הוכיחו האחרונים מהגמ' בב"ב פ"ו. דבהקדים לפועל שכרו אין בזה דין הקדמת מעות דריבית אלא שם תשלום. ולענין שכירות קרקע כ' בזה בקובץ הערות להוכיח מדעת הרא"ה בדף ק"ג. דבנפל הבית משלם כל שכרו דחיוב התשלום הוא על הקנין וחל משעה שחל השכירות ומ"מ חלוק פועל משכירות דבפועל הוא אפשרות לעשות כך והוה גדר תשלום אחר. ובשכירות כן הוא גדר חיוב התשלומין להרא"ה. ולכאורה הוא לשיטתו בחיוב השכירות. [ועיי"ש בקובץ הערות שהקשה ע"ז הא אינה לשכירות אלא לבסוף.].

    ושמא י"ל בגדר ק' אמר דחיוב התשלומין אינו על הקנין אלא הוא תשלום הקציצה דמה שנתחייב המשכיר להעמיד הבהמה זה מחייב התשלומין וכמו שכ' הריטב"א בהמשך שזה המחייב להעמיד חמור אחר. [↑](#footnote-ref-13)