49 בכל מערבין ב
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

מוצש"ק תרומה אור לד' אדר א' תשס"ה

אחרי כתבי הראוני מה שהאריך בענין זה הגר"י קמינצקי זצ"ל בס' כתבי בית ישראל, ובכמה מן הדברים נתכוננו לדבריו.

ושו"ר בסד"ט סו"ס קצ"ט שהאריך הרבה בסוגיין, ובדין ספק דרבנן נגד חזקה, עיי"ש באורך

עירובין דל"ו., תניא כיצד אמר רבי יוסי ספק עירוב כשר עירב בתרומה ספק מבעוד יום נטמאת ספק משחשיכה נטמאת וכן בפירות ספק מבעו"י נתקנו ספק משחשיכה נתקנו זה הוא ספק עירוב כשר, אבל עירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה וכן בפירות ספק נתקנו ספק לא נתקנו אין זה ספק עירוב כשר.

ופירש"י, ז"ל, ספק מבעוד יום נטמאת ספק משחשיכה נטמאת אמרינן אוקמי' ביה"ש אחזקתי' קמייתא וטהורה הואי, והשתא משחשיכה הוא דאיטמי וכו', ספק טמאה ספק טהורה, דקודם שהניחה שם נולד לה ספק ולא הי' שם חזקת הכשר עירוב מעולם, עכ"ל.

ומבו' בזה, דלא מכשר ר' יוסי בספק עירוב אלא בדאיכא חזקת הכשר עירוב, ואשר ע"כ כל שעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה דליכא חזקת הכשר עירוב, מודה ר' יוסי דל"מ עירובו.[[1]](#footnote-2)

ובטעמא דמילתא דלא מכשר ר' יוסי בלא חזקת הכשר עירוב, פירש בחי' הרשב"א שם, ז"ל, אבל תרומה ספק טמאה ספק טהורה אין זה ספק עירוב כשר. וא"ת הכא נמי אמאי לא דהא ספק בדרבנן הוא, י"ל דשאני הכא דאיכא חזקה דגברא ואמרי' אוקי גברא אחזקת ביתי', עכ"ל, וכ"ה בעבוה"ק ש"ה פ"כ ובחי' הרשב"א והריטב"א לקמן דמ"ג:, וע' לקמן סק"ו מש"נ דלדעת הרא"ש צל"פ הטעם בזה בע"א.

והנה לקמן דע"ו., אמר רבא אמרו לו שנים צא וערב עלינו לאחד עירב עליו מבעוד יום ולאחד עירב עליו ביה"ש, זה שעירב עליו מבעוד יום נאכל עירובו ביה"ש, וזה שעירב עליו ביה"ש נאכל עירובו משתחשך, שניהם קנו עירוב, ובפירש"י שם מבו' דאיירי בעירובי תחומין, וכ"ה להדיא בפירש"י בשבת דל"ד., וכן דעת הרמב"ם פ"ו מעירובין הי"ג, ז"ל, אמרו לו שנים צא וערב עלינו, אחד עירב עליו מבעוד יום ואחד עירב עליו ביה"ש, זה שעירב עליו מבעוד יום נאכל עירובו ביה"ש וזה שעירב עליו ביה"ש נאכל עירובו משחשיכה שניהם קנו עירוב, שביה"ש ספק הוא וספק העירוב כשר, ואעפ"כ ספק חשיכה ספק לא חשיכה אין מערבין עירובי תחומין לכתחלה ואם עירב הרי זה עירוב, עכ"ל, אך התוס' וש"ר פליגי ומפרשי לה בעירובי חצירות, אך בעירובי תחומין ל"מ עירובו מספק.

וטעם הפלוגתא בזה, הנה בפירש"י בשבת שם פירש הטעם דמהני העירוב מספק, ז"ל, שניהם קנו עירוב, דלגבי האי שנאכל ביה"ש משוינן לי' ליליא, ואמרינן כבר קדש היום בעוד העירוב קיים וקנה עירוב, דהלכה כר' יוסי דאמר בעירובין ספק עירוב כשר, ולגבי דהאי שהונח עליו ביה"ש ונתקיים עד שחשכה משוינן לביה"ש יממא, ועדיין לא קדש היום כשהונח, ונמצא שהי' שם כבר בשעת קניית עירוב, עכ"ל.

והתוס' שם הקשו ע"ז, ז"ל, וקשה לרשב"א דר' יוסי לית לי' התם גבי נפל עליו גל או נשרף או תרומה ונטמאה ספק עירוב כשר אלא משום חזקה כדתניא התם בהדיא כיצד אמר רבי יוסי ספק עירוב כשר כו' אבל בספק כי הכא שהניחו ביה"ש או נאכל ביה"ש לא מכשר, עכ"ל,

וז"ל הרשב"א שם, אמרו לו שנים צא וערב עלינו. פירוש עירובי חצרות וכן פירש ר"ח ז"ל ועיקר, דאילו בעירובי תחומין הא תנן ספק חשיכה ספק אינו חשיכה אין מערבין, ואין נראה לומר דהני מילי לכתחלה אבל בדיעבד עירובו עירוב דהא תנן בפרק בכל מערבין וכו', ועד כאן לא מכשרי רבי יוסי ורבי שמעון אלא כגון תרומה ונטמאת דאמרינן העמד תרומה בחזקתה והשתא הוא דנטמאת וכדאיתא בגמרא התם ספק בתרומה טהורה עירב ספק בתרומה טמאה עירב אין זה ספק עירוב כשר, וכן בנתגלגל חוץ לתחום דאמרינן השתא הוא דנתגלגל, אבל הניח עירובו ביה"ש דספיקא הוא וליכא חזקה לא, וכן כתב רבינו הרב ז"ל, ורש"י ז"ל שפירשה בעירובי תחומין אינו מחוור, עכ"ל.

והמ"מ פ"ו מעירובין הי"ג כתב לישב קו' הרשב"א דמ"ש מעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה, ז"ל, ואני אומר שכבר נשמר רבינו מזה, שטעם ספק התרומה שאינו עירוב משום דבעינן סעודה הראוי' מבעוד יום וליכא, דאדרבה פשיטא לן שלא היתה ראוי' זו לאכילה, ואע"פ שאסורה מחמת ספק מ"מ לגבי אכילה חזר הספק כודאי, אבל בשהיתה טהורה ונסתפק אימתי נטמאה הרי היתה טהורה מבעוד יום וראוי' ואע"פ שבשעת קני' ספק לנו אם היתה ראוי' אם לאו הרי זה ספק עירוב וכשר וכן הדין במערב ביה"ש, עכ"ל.

וע' גם בפסקי ריא"ז בסוגיין שכתב כן, דהא דל"מ עירוב בספק טהורה ספק טמאה, הוא משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, וכ"ה גם בפי' ר"ח בן שמואל, עיי"ש.

וצ"ע רב ד' הראשונים שהוכיחו דלא מכשר ר"י בלא חזקת הכשר, מהא דל"מ עירוב בספק טהורה ספק טמאה, וצ"ע שהרי התם בלא"ה ל"מ משום שאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, והרי אף בדאיכא ב' ככרות א' טהורה וא' טמאה ואמר ערבו לי בטהורה בכל מקום שהיא, ל"מ משום דליכא סעודה הראוי' מבעו"י, וכ"ש בדליכא אלא חדא תרומה ספק טהורה ספק טמאה דל"מ עירובו משום שאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י.

וע' בשעה"מ הל' מקואות שכתב לישב, דמכוון הראשונים הוא להוכיח מהך מ"ד דאיבעי לי' בב' ככרות וכו', והרי דלא ס"ל דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י, ואפ"ה תניא דספק טהורה ספק טמאה ל"מ, ומזה הוא שהוכיחו הראשונים דלא מכשרי' בספק עירוב בלא חזקת הכשר, דהגם דאנן קי"ל דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י, ואין להוכיח מהא דל"מ בספק טהורה ספק טמאה דל"מ ספק עירוב בדליכא חזקת הכשר, מ"מ לא מצינו דפליגי בזה, עכ"ד, וכ"כ עוד מן האחרונים

אמנם כבר העיר ע"ז בס' ישועת דוד או"ח דאי"ז מתישב, שהרי בברייתא אמרי' דלא מכשרי' בספק עירוב אלא בספק נטמאת מבעו"י ספק משחשיכה וכו', אך בעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה אי"ז ספק עירוב כשר, והנה אמנם למ"ד דל"ב סעודה הראוי' מבעו"י, הרי בע"כ דכללא דברייתא הוא דל"מ ספק עירוב רק בדאיכא חזקת הכשר, וזהו דפירשה הברייתא דכיצד אמר ר' יוסי ספק עירוב כשר רק בספק נטמאה מבעו"י ספק משחשכה דאיכא חזקת הכשר, ולא בספק טהורה ספק טמאה דליכא חזקת הכשר, אך למ"ד דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י, אשר לדידי' הא דל"מ בעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה הוא בתורת ודאי, משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, הרי ממילא דאדרבה מהא דאמרי' בברייתא דרק בכה"ג הוא דל"מ עירובו, מ' דכל דהוי סעודה הראוי' מבעו"י מהני עירובו בספק אף בלא חזקת הכשר, דאם לא מכשרי' ספק עירוב רק בדאיכא חזקה, א"כ הו"ל להבריייתא לאשמועי' רבותא טפי, דאף בדהוי סעודה הראוי' מבעו"י נמי ל"מ עירובו היכא דליכא חזקה, שהרי בהך גוונא דתרומה ספק טהורה ספק טמאה, מלבד מה דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, גם לי"ב חזקת הכשר, ומדאשמועי' הברייתא דל"מ עירובו בכה"ג והיינו משום דינא דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י, מ' דאלמלי ה"ט הי' מהני עירובו, הגם דליכא חזקת הכשר, וצ"ע בזה.

וגם אי"ז מתישב בל' הראשונים, וביותר מפורש כן בל' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פט"ו ופ"כ דלפי האמת דמי דין עירב בביה"ש לדין עירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה, וכ"ה להדיא בל' הריטב"א לקמן דע"ו., והדר קשיא דהרי שאני עירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י.

גם מפורש הוא בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"כ דהא דל"מ עירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה, הוא משום דליכא חזקת הכשר, ולא משום דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י.

ונ' להוסיף עוד בזה, דהנה לכאו' נמצא, דלדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דל"מ בעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה הוא משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, היינו רק למ"ד דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י, אך למאן דלית לי' הא, הרי בע"כ דהא דל"מ עירוב בספק טהורה ספק טמאה הוא משום דליכא חזקה, ולאידך מ"ד דס"ל דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י, מוכח מברייתא דהיכא דהוי סעודה הראוי' מבעו"י מהני אף אם ליכא חזקה, וכמש"נ, וצ"ע דאי"ז במשמע שנחלקו בפלוגתא נוספת, הגם שהיא מוכרחת מתוך הפלוגתא הראשונה.

ונ' די"ל בזה, דגם ר"ש ב"ר יצחק דאיבעי לי' בהיו לפניו ב' ככרות, ולא ס"ל לפסול בזה משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, היינו רק משום שודאי א' מהן ראוי לו, וע"כ הגם דבפועל אי"ז ראוי לו מספק, מ"מ מהני עירובו, שהרי בשעת העירוב ידוע לנו שעירב בדבר הראוי לאכילה, ואך שהוא אינו יכול לאכלו מספק, ומשא"כ בעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה דמעיקרא בשעת העירוב ה"ה מערב בדבר האסור באכילה מספק, מודו כו"ע דל"מ משום דאי"ז סעודה הראוי', וע"כ הגם דמודו כו"ע דספק עירוב כשר אף בלא חזקה, מ"מ ל"מ בעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י.

אך כבר עמדו בזה, ע' אבהא"ז פכ"ד משבת, וחזו"א אבהע"ז סי' פ' סקכ"ח, (וע' גם במלבויו"ט דיני חזקות סי' ג'), דל' הראשונים מבו' להדיא שפירשו דהא דתניא דל"מ עירוב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה, לאו היינו כפירש"י שכבר קודם שעירב נולד ספק בהתרומה אם טהורה היא או טמאה, אשר בזה יש לפסול משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, אלא איירי בשעירב בתרומה ועתה אינו זכור אם עירב בתרומה טהורה או בתרומה טמאה, וכאשר כ"ה ל' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"כ, אבל אם עירב בתרומה ונסתפק אם בתרומה טהורה עירב ואם בתרומה טמאה עירב וכו', אין זה ספק עירוב, שאין לומר כאן העמד העירוב על חזקתו שלא הוחזק בכשרות מעולם, אדרבה יש לומר העמד האיש על חזקת ביתו, עכ"ל, ול' הרשב"א לקמן דמ"ג:, עירב בתרומה ספק בתרומה טהורה עירב ספק בטמאה עירב, עכ"ל, והרי להדיא דאיירי בשנסתפק לו עתה במה עירב, וע"כ בזה אין לפסול משום הא דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י, אלא משום דליכא חזקה, וע"כ שפיר למדו הראשונים מזה דל"מ ספק עירוב בדליכא חזקת הכשר.

וכ"ה גם ל' הרשב"א בעבוה"ק שם פט"ו, אלא ה"ז כעירב בתרומה, ספק בתרומה טהורה עירב ספק בתרומה טמאה עירב, שאינו עירוב, עכ"ל, ול' הרשב"א לקמן דע"ו., דהא הו"ל כספק עירב בטהורה ספק עירב בטמאה, עכ"ל, ול' הריטב"א בשבת דל"ד., דלא קאמר רבי יוסי אלא במאן דאית לי' חזקת דכשרות וכדתניא וכו' עירב בתרומה ספק בתרומה טהורה עירב ספק בתרומה טמאה אין זה ספק עירוב כשר, עכ"ל, וז"ל הריטב"א לקמן דע"ו., אבל עירב ספק בטהורה ספק בטמאה אינו כשר, וכל שכן שאם עירב בביה"ש ממש שאינו עירוב דגריע ממערב מבעוד יום ספק בטומאה ספק בטהרה, עכ"ל, והרי להדיא בל' הראשונים, דמה שלמדו מהא דל"מ בעירב בספק טהורה ספק טמאה דה"נ ל"מ עירוב ביה"ש, הוא משום דמפרשי לה דאיירי בגונא דהשתא מספקא לן אם בתרומה טהורה עירב או בתרומה טמאה, אך לא הי' ספק מעיקרא על התרומה, ולהצד שעירב בתרומה טהורה הי' זה סעודה הראוי' מבעו"י, וע"כ מהא דל"מ עירובו יש ללמוד דלא מכשרי' בספק עירוב בדליכא חזקת הכשר.

ב] והנה עיי"ש במ"מ בסוף דבריו שתמה ע"ד הרשב"א, ז"ל, ויש תמה בדברי הרשב"א ז"ל שפירשה בעירובי חצרות, וכתב שאם עירב בחצרות בתרומה ספק טמאה וספק טהורה שאינו עירוב, וכתב בדין עירוב תחומין שאינו עירוב ביה"ש למדו ממה שאמרו בתרומת ספק שאינו עירוב, ואומר אני לדבריו עירובי חצרות יוכיחו, עכ"ל.

והשעה"מ בהל' מקואות שם כתב לישב לפי דבריו, דבאמת לפ"מ דקי"ל דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י, הרי דמה"ט יש לפסול בתרומה ספק טהורה ספק טמאה, וע"כ גם בעירובי חצירות ל"מ בזה, אך מה שהוכיח הרשב"א דכ"ה דל"מ ספק טהורה ספק טמאה ה"נ ל"מ בביה"ש, הוא רק לדעת מ"ד דל"ב סעודה הראוי' מבעו"י, ולדידי' באמת בעירובי חצירות יועיל עירובו בשעירב בספק טהורה ספק טמאה, דומיא דהא דמהני עירובו בביה"ש, עכ"ד, אך לפמש"נ לעיל סק"א דהרשב"א ודעימי' פירשו לההיא דספק טהורה ספק טמאה דאיירי בשנסתפק לו עתה במה עירב, ולא איירי בשהי' ספק על התרומה מעיקרא, והויא שפיר סעודה הראוי' מבעו"י, אין לישב כן.

והנה אמנם ראיתי במלבויו"ט דיני חזקות סי' ג' שכתב לישב ד' הרשב"א, דמש"כ לגבי עירובי חצירות דל"מ בעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה, מיירי בגונא שכבר הי' הספק קיים בשעה שעירב, וע"כ בזה בתורת ודאי ל"מ זה לעירוב משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, ול"ד למש"כ לגבי עירובי תחומין דל"מ, ולמד מינה דל"מ עירוב בביה"ש, דהתם איירי בשהי' ידוע בשעת העירוב, ונסתפק לו אח"כ במה עירב, אך דבריו צ"ע, דאי"ז מתישב בל' הרשב"א שם ש"ד פ"ד, ז"ל, ספק בתרומה טהורה עירב או בתרומה טמאה עירב, אין זה ספק עירוב כשר ולא קנה עירוב עד שידע שעירב בתרומה טהורה, עכ"ל, והרי להדיא דאיירי בדמספקא לן במה עירב, וע"ז הוא שכתב דל"מ ובעי' שידע שעירב בתרומה טהורה, ונ' להדיא דאף דבשעת העירוב הי' ידוע אם ככר העירוב טהור, מ"מ כיון דהשתא אינו יודע במה עירב ל"מ, דבעי' שידע שבתרומה טהורה עירב, וגם רחוק הדבר לומר דהרשב"א צייר דין חדש בעירובי חצירות, ואי"ז חד דין עם הדין המבו' בברייתא בעירובי תחומין.

ג] עוד צ"ע בזה במה שפסק בשו"ע או"ח סימן שצ"ד ס"א, ז"ל, ספק עירוב כגון ספק אם הי' קיים ביה"ש אם לאו מותר, והוא שהי' לו חזקת כשרות כגון שהניחו שם ואירע בו ספק, אבל אם לא הי' לו חזקת כשרות כגון ספק אם הונח שם אם לאו לא, ומקורו הוא מד' הטור שם.

ועיי"ש במג"א שתמה שהרי בעירובי חצירות כו"ע מודו דמערבין ביה"ש, כמ"ש סי' רס"א, וא"כ מוכח דאפילו לא הי' לו חזקת כשרות כשר, ואפשר דספק הונח גרע טפי, עכ"ל, וכ"כ בביאור הגר"א שם.

אך צ"ע בזה, דלישנא דהטושו"ע הוא דאינו כשר דוקא אם הי' לו חזקת כשרות, ולפ"ד המג"א והגר"א הרי מכשרינן אף בלא חזקת כשרות, ואך דספק הונח גרע, ועיי"ש בביאור הגר"א שכתב דז"ש כגון ספק אם וכו' דוקא בכה"ג, עכ"ל, וצ"ע בזה.

והנה עיי"ש בביאור הלכה, ז"ל, עיין בביאור הגר"א דמקורו הוא מהא דאמרינו בעירובין ל"ו אבל עירב בתרומה ספק טהורה וכו' ואף דמיירי שם לענין ע"ת סובר דה"ה לע"ח, ודע דדין זה לאו דין ברור הוא דרבים מהראשונים פליגי עלי', הר"ת והר"ח המובאים בשבת ל"ד בתוד"ה שניהם בסוף הדבור, דסוברים שם דמימרא זו דר' יוסי הוא דוקא לענין ע"ת אבל לא לענין עירובי חצרות דבזה אפילו ספק טהורה ספק טמאה כשר, וכן מהר"ן ס"פ במה מדליקין ומהמרדכי בפרק כל מערבין משמע ג"כ הכי, וכן מוכח בהדיא מהריטב"א בעירובין דף ע"ו דבע"ח כשר ספק תרומה טהורה או טמאה וממילא ה"ה בספק הונח או לא, עכ"ל.

והנה מכוון הביאור הלכה בזה הוא, דממש"כ התוס' דבעירובי תחומין ל"מ עירוב שניהם, דומיא דמש"א בסוגיין דעירב בתרומה ספק טמאה וספק טהורה ל"מ, והרי דלא ס"ל לחלק בין ספיקא דביה"ש לספק טהורה ספק טמאה, ולפ"ז הרי מהא דבעירובי חצירות מהני בביה"ש, ה"ה דמהני בספק טהורה ספק טמאה, וה"נ מהני בספק אם הניח עירוב, דדמי לספק טהורה ספק טמאה וכמש"כ הגר"א, וזהו גם מה שהוכיח מד' הריטב"א שכתב דמדפסלי' בעירב בספק טהורה ספק טמאה כ"ש דל"מ בעירב ביה"ש, וא"כ בעירובי חצירות דמהני בעירב ביה"ש, הרי דכ"ש דמהני בשעירב בספק טהורה ספק טמאה.

אמנם צ"ע בזה, שהרי הרשב"א בחידושיו ובעבוה"ק ג"כ הוכיח דל"מ עירובי תחומין בביה"ש מהא דל"מ בספק טהורה ספק טמאה, ואפ"ה דעתו דגם בעירובי חצירות ל"מ בספק טהורה ספק טמאה, וא"כ שפיר י"ל כן גם בדעת כל הנך ראשונים.

ואמנם באמת עיקר הדברים צ"ע, וכמו שתמה כן המ"מ, דהיאך הוכיח הרשב"א דל"מ עירובי תחומין בביה"ש מהא דל"מ בספק טהורה ספק טמאה, ומ"ש מעירובי חצירות שכתב הרשב"א דנמי ל"מ בספק טהורה ספק טמאה, הגם דמהני עירובי חצירות בביה"ש, ובע"כ דספק טהורה ספק טמאה גרע משום שאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, וא"כ היאך למד מינה הרשב"א דל"מ עירובי תחומין בביה"ש.

עוד צ"ע בזה, דהנה לדעת כל הנך ראשונים דס"ל דל"מ עירובי תחומין בביה"ש משום דלא מכשרינן ספק עירוב אלא היכא דאיכא חזקה, הרי דלפ"ז הי' נ', דהא דאמרי' בשבת דל"ד. דעירובי תחומין אין מערבין בביה"ש ועירובי חצירות מערבין בביה"ש, הוא משום דבעירובי תחומין לא מכשרינן בספק אלא בדאיכא חזקה, וע"כ ל"מ העירוב בביה"ש דלי"ל חזקה, ומשא"כ בעירובי חצירות דספק כשר אף בלא חזקה, הרי דמה"ט אף מערבין בביה"ש.

ובטעמא דמילתא דשאני עירובי חצירות דספיקו כשר אף בלא חזקה, פשוט דהוא לפמש"כ הרשב"א בסוגיין דהא דספק עירובי תחומין ל"מ בדליכא חזקה הוא משום דמוקמי' לגברא בחזקת תחום ביתו, וזה ל"ש רק בעירובי תחומין, אך בעירובי חצירות דליכא חזקה, שפיר יש להכשיר בספיקו אף בלא חזקה, דספיקא דרבנן לקולא.

אך צ"ע בזה בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ד וש"ה פט"ז ובחידושיו לקמן דע"ו. והריטב"א בשבת דל"ד. ולקמן דע"ו., שפירשו דטעמא דשאני עירובי תחומין שאין מערבין בביה"ש מעירובי חצירות דמערבין בביה"ש, הוא משום דשאני עירובי תחומין דהוי קנין ול"ד לעירובי חצירות שאינו משום קנין, עיי"ש בדבריהם, והרשב"א בעבוה"ק ש"ה שם פירשה, דכיון דעירובי תחומין משום קנין הוא אין קונין בביה"ש, וצ"ע מה הוצרכו לזה, הרי עירובי תחומין ל"מ כלל לערב בביה"ש, כיון דליכא חזקת הכשר עירוב, וע"כ הוא דל"ד לעירובי חצירות דספיקו כשר אף בלא חזקת הכשר.

ד] אמנם פשר דבר למדנו מד' הרא"ש בפ' במה מדליקין סי' כ"ב, ז"ל, ולא כפירש"י שפירש דאיירי בעירובי חצירות ותחומין, דהא אוקימנא דאין מערבין עירובי תחומין ביה"ש, ואין לומר הני מילי לכתחלה אבל דיעבד מהני כדפירש רש"י וכר' יוסי דאמר ספק עירוב כשר, דע"כ לא מכשר ר' יוסי אלא הניחו מבעוד יום ונפל גל עליו או נשרף או תרומה ונטמאת ספק מבעוד יום ספק משחשיכה משום דאמר אוקמינן אחזקתן וקיים הי' ביה"ש, אבל הניח עירובו ביה"ש לא מכשר ר' יוסי, וכו', עכ"ל.

ומבו' בל' הרא"ש, דכל מה שהוצרך רש"י לפרש דטעמא דמהני עירובו הוא משום דספק עירוב כשר, הוא רק משום דאין מערבין עירובי תחומין לכתחילה בביה"ש, וע"כ אם עבר ועירב אין לנו לדון שיועיל עירובו רק משום הא דספק עירוב כשר, אך אם הי' הדין דמערבין עירובי תחומין לכתחילה בביה"ש, ל"ה בעינן כלל להא דספק עירוב כשר.

ונ' הטעם בזה, דאילו הי' הדין דמערבין לכתחילה בביה"ש, הרי היינו משום שהקילו חכמים לחשבו כיום בתורת ודאי, דאל"כ ל"ה שרי להכניס עצמו לספק לכתחילה, עמש"נ להלן סק"ה בהערה מד' המ"מ, ול"ה בעינן בזה לדינא דספק עירוב כשר, ורק משום דאין מערבין לכתחילה בביה"ש, ולא החשיבוהו חכמים ליום בתורת ודאי, ואך שבאנו לדון דמ"מ אם עבר ועירב יהני עירובו מספק, בעינן בזה לדינא דספק עירוב כשר, וע"ז הוא שתמה הרא"ש דלא מכשרי' בספק עירוב אלא בדאיכא חזקה.

ובזה יל"ב ד' הרא"ש לקמן ספ"ו שהביא פירש"י דמימרא דרבא איירי בעירובי תחומין, ולא הק' עליו מהא דל"מ עירובי תחומין בספק טהורה ספק טמאה, וכמשה"ק כן בפסקיו בשבת, ולפמש"נ הטעם בזה הוא, משום דהתם הביא בשם רש"י שפירש דבעירובי תחומין מערבין לכתחילה בביה"ש, ועיי"ש בקרבן נתנאל דמכוון הרא"ש הוא לפירש"י בגיטין ד"ו:, אשר לפ"ז ל"ב להכשיר העירוב מדינא דספק עירוב כשר, וכמבו' בל' הרא"ש בשבת, ואשר ע"כ ע"ז לא קשיא מהא דל"מ עירוב בספק טהורה ספק טמאה, ומשא"כ הרא"ש בשבת שפירש לעיל מינה דאין מערבין עירובי תחומין בביה"ש, ודן דשמא מ"מ בדיעבד מהני משום דינא דספק עירוב כשר, הרי שע"ז קשיא לי' שפיר דלא אמרי' ספק עירוב כשר אלא היכא דאיכא חזקה, ומה"ט ל"מ בעירב בספק טהורה ספק טמאה, וז"ב.

וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן דע"ו. ז"ל, אבל בעירובי תחומין לא דכיון ששנינו וכו' דאלמא עירובי תחומין אין מערבין בביה"ש, הלכך אפילו עבר ועירב אין עירובו עירוב, עכ"ל, והרי להדיא דכל הא דל"מ העירוב בביה"ש, הוא רק משום דדינא הוא דאין מערבין בביה"ש, וע"כ אף אם עבר ועירב ל"מ, וזה כמו שפירש הרשב"א שם לעיל מינה דדמי לספק טהורה ספק טמאה דל"מ, אך אילו הי' הדין דמערבין עירובי תחומין בביה"ש, ל"ה מצינו לדמויי לספק טהורה ספק טמאה דל"מ.

וכ"ה גם בל' ש"ר, שעיקר קושייתם ע"ד רש"י היא דהא אין מערבין עירובי תחומין בביה"ש, וכ"ת דה"מ לכתחילה אבל בדיעבד מהני, ע"ז הקשו דל"מ ספק עירוב בדליכא חזקת הכשר, אך לא הקשו מתחילה דהיאך מהני העירוב הרי לי"ל חזקת הכשר, והיינו משום דאם היו מערבין עירובי תחומין לכתחילה בביה"ש, ל"ה בעינן בזה לדינא דספק עירוב כשר, ול"ה בעינן שיהא חזקת הכשר, ורק משום דאין מערבין עירובי תחומין ביה"ש, ואך דאתינן לדון דמ"מ בדיעבד יועיל עירובו דספק עירוב כשר, הרי שע"ז אמרי' דלא מכשרינן בספק עירוב אלא היכא דאית לי' חזקת הכשר.

ובזה מתישב קו' המהרש"א בשבת דל"ד., שהק' מ"ט לא דחו התוס' שם פי' ר"ת שפי' מתחילה דבעירובי תחומין מערבין לכתחילה בביה"ש, מהא דחזינן דלר' יוסי אפי' בדיעבד אין עירוב היכא דל"ה חזקה, והניח בויש לישב, ונ' כונתו ע"פ הנ"ל, דאם הי' הדין דמערבין עירובי תחומין לכתחילה בביה"ש, הרי הי' מהני העירוב בתורת ודאי, ול"ה בעי' בזה לדינא דספק עירוב כשר, וע"כ שפיר הי' כשר הגם דליכא חזקה, וע"כ אין להקשות כלל על פי' ר"ת, וכל משה"ק התוס' הוא על פירש"י דהגם דלכתחילה אין מערבין בביה"ש מ"מ בדיעבד מהני עירובו, וע"ז הוא שהקשו דכיון דלא חשיב כיום בתורת ודאי, ובעי' בזה לדינא דספק עירוב כשר, הרי אין לנו להכשיר היכא דליכא חזקה, וז"ב.[[2]](#footnote-3)

ה] ולפ"ז נ', דלעולם אף עירובי חצירות דמי לעירובי תחומין דלא מכשרינן בספיקו היכא דליכא חזקת הכשר, והא דמהני עירובי חצירות בביה"ש, הוא משום דעירובי חצירות שאינו אלא לערב הרשויות מערבין לכתחילה בביה"ש, והקילו חכמים דחשיב ביה"ש כיום בתורת ודאי, ול"ב בזה כלל לדינא דספק עירוב כשר,[[3]](#footnote-4) וע"כ שפיר מכשרי' אף בלא חזקת הכשר.[[4]](#footnote-5)

ומצינו כן בל' הראשונים, דז"ל הריטב"א בשבת שם, לפיכך הנכון כדפירש ר"ח ז"ל דהא דרבה בעירובי חצרות דוקא דלא מקני ביתא כדאמרינן לעיל אבל בעירובי תחומין הראשון קנה עירוב ואחרון לא קנה, עכ"ל, והרי להדיא דכל הא דבעירובי חצירות מהני עירובו בביה"ש, הוא משום דלאו מיקני ביתא הוא ומערבין לכתחילה בביה"ש, שהקילו חכמים לחשבו כיום ודאי, וכ"ה גם בל' תוס' הרא"ש בשבת שם, ז"ל, ור"ת פירש דהכא מיירי בעירובי חצירות שיכול לערב אותן ביה"ש, עכ"ל, ונ' ג"כ כן, דהא דמהני עירובי חצירות ביה"ש, הוא רק משום דשרי לערב לכתחילה, וכ"נ להדיא בל' הרשב"א והריטב"א לקמן דע"ו..

ובזה נ' לפרש ד' רבינו יונה שהביא הרא"ש בשבת שם, ז"ל, ודוקא עירב עליו מבעוד יום ונאכל עירובו ביה"ש ולאחד עירב ביה"ש ונאכל עירובו משתחשך. אבל עירב עליו ביה"ש ונאכל עירובו ביה"ש לא הוי עירוב, ולא אמרי' מקצתו יום ומקצתו לילה ובשעה שהניח עירובו יממא הוי ובשעה שנאכל לילא הוי, דכולי האי לא אקילו רבנן לשוויי ביה"ש לגבי האי עירוב מקצתו מן היום ומקצתו מן הלילה, והא דאמרינן ביה"ש מקצתו מן היום ומקצתו מן הלילה לחומרא הוא דאמר לי' ולא לקולא כדמסיים בה ומטילין אותו לחומרי שני ימים, עכ"ל, וצ"ב דמ"ט ל"מ בכה"ג הרי הוי זה ספק שמא כשהניח הי' יום וכשנאבד כבר הי' לילה, וספיקא דרבנן לקולא, ומהו טעם זה שכתב רבינו יונה דכולי האי לא הקילו רבנן לשוויי ביה"ש לגבי האי עירוב מקצתו מן היום ומקצתו מן הלילה, הרי סו"ס הוי זה ספק, ועי' שעה"מ שדן דחשיב כספק ספיקא להחמיר, וית' להלן, אך לא לזה כיון רבינו יונה.

ונ' ברור בביאור ד' רבינו יונה, דמדין ספק דרבנן לקולא כלל ליכא למיתי עלה, דספק עירוב אינו כשר היכא דליכא חזקה, והא דמהני עירוב בביה"ש, הוא משום דשויוהו רבנן כיום בתורת ודאי, וע"ז שפיר כתב רבינו יונה דכולי האי לא הקילו חכמים לשוויי לגבי האי עירוב כמקצתו מן היום בתורת ודאי ומקצתו מן הלילה, וז"ב.

ובזה יל"ד במה שהוכיח השעה"מ בהל' מקואות כלל ה' מד' רבינו יונה דאמרי' ספיקא דרבנן לקולא אף היכא דאיכא ספק ספיקא להחמיר, דאי נימא דהיכא דאיכא ספק ספיקא להחמיר אזלי' לחומרא, א"כ מ"ט הוצרך רבינו יונה לטעמו דכולי האי לא הקילו חכמים, הול"ל בפשיטות דל"מ עירובו דאיכא תרי ספיקי להחמיר, הא' שמא בשעה שעירב כבר הי' לילה, והב' שמא בשעה שנאבד אכתי הי' היום, וכן הוכיח הפמ"ג במש"ז סו"ס שצ"ג, ורמז לזה גם בראש יוסף שבת דל"ד., אך לפמש"נ כלל לא דן רבינו יונה מדינא דספק דרבנן לקולא, דכלל לא מקילינן בספק עירוב בלא חזקה, אלא דן שמא שויוהו רבנן עירוב בתורת ודאי, וממילא דליכא כלל ספק ספיקא להחמיר, וע"ז כתב רבינו יונה דכולי האי לא הקילו חכמים לשוויי בתורת ודאי כמקצתו מן היום ומקצתו מן הלילה, וז"ב.

ומעתה מיושב היטב קו' המ"מ, דהגם שהוכיח הרשב"א מהא דל"מ עירובי תחומין בספק טהורה ספק טמאה, דה"נ ל"מ עירובי תחומין בביה"ש, אפ"ה עירובי חצירות מהני בביה"ש הגם שפסק הרשב"א דל"מ בספק טהורה ספק טמאה, והיינו משום דכל מה דמדמי' עירוב בביה"ש לספק טהורה ספק טמאה, הוא רק בעירובי תחומין דאין מערבין לכתחילה בביה"ש, ואך דאתינן לדון דאם עבר ועירב יועיל עירובו, ובזה בעי' לדינא דספק עירוב כשר, וע"כ מדמי' לה לספק טהורה ספק טמאה דלא אמרי' בזה ספק עירוב כשר, ומשא"כ בעירובי חצירות דמערבין לכתחילה בביה"ש, הרי דל"ב בזה כלל לדינא דספק עירוב כשר, וע"כ הגם דל"מ עירובי חצירות בספק טהורה ספק טמאה דליכא חזקת כשרות, מ"מ בביה"ש מהני עירובו.

ומתישב היטב לפ"ז פסקי הטושו"ע, דלעולם ל"מ ספק עירובי חצירות היכא דליכא חזקת כשרות, וכל' הטושו"ע, והא דמהני עירובי חצירות בביה"ש, הוא משום דשאני ביה"ש דשויוהו רבנן כיום ודאי, ומהני עירובו בתורת ודאי.

שו"ר מובא מס' יד דוד שבת דל"ד. שכבר עמד ביסוד הדברים לישב ד' הרשב"א, וגם העיר כן ע"ד השעה"מ שהוכיח מד' רבינו יונה דל"מ ספק ספיקא להחמיר, עיי"ש.[[5]](#footnote-6)

ו] אמנם צ"ע על עיקר הדברים מל' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ד, ז"ל, עירובי חצרות וכו' הניחן ביה"ש אע"פ שהוא ספק יום ספק לילה קנו שספיקו להקל, גדולה מזו אמרו שאם עירב על שנים לאחד עירב מבעוד יום ונאכל עירובו ביה"ש, ולאחד עירב ביה"ש ונאכל עירובו משחשכה שניהם קנו עירוב, שביה"ש ספק יום ספק לילה הוא והולכין בו להקל לזה ולזה בדברים אלו, מפני שאין עירוב ושיתוף אלו לקנין אלא לערב רשויות, ואפילו לכתחילה מערבין ומשתתפין בחצרות ומבואות ביה"ש, עכ"ל, ולכאו' מפורש להדיא בל' הרשב"א, דהא דמהני עירובי חצירות ביה"ש, הוא משום דינא דספיקן להקל, והרי דהוי זה ספק עירוב ואך דמהני העירוב מספק, וזה דלא כמש"נ בדעתו דאף בעירובי חצירות לא מקילינן בספיקן, והא דמהני עירובי חצירות בבישהמ"ש הוא משום דשויוהו רבנן כיום בתורת ודאי.

אמנם נראה די"ל בזה, דהנה בטעמא דמילתא דאף בעירובי חצירות לא מכשרי' בספיקן אלא היכא דאיכא חזקה, פשוט שהדבר תלוי בטעם הא דבעירובי תחומין לא מכשרינן אלא היכא דאיכא חזקה.

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בחי' הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ה פ"כ פי' דהא דלא מכשרינן בספק אם עירב בטהורה או בטמאה, ולא אמרי' בזה ספיקא דרבנן לקולא, הוא משום דמוקמי' לגברא בחזקת ביתו, וכ"ה גם בחי' הרשב"א והריטב"א לקמן דמ"ג:.

אך הנה בתוס' הרא"ש בסוגיין דעתו דכלל ליכא חזקת תחום ביתו, משום דל"ש עירוב בע"ש ול"ש חזקה אלא בדבר שהיינו צריכין לה עד עתה, ואפ"ה דעתו לקמן דע"ו. דלא מכשיר ר' יוסי בספק עירוב אלא היכא דאיכא חזקה, וצ"ע דמ"ט לא נכשיר בלא חזקה מדינא דספק דרבנן לקולא. [[6]](#footnote-7)

עוד צ"ע לדעת הרא"ש, בהא דרמי הש"ס דר' יוסי אדר' יוסי מהא דבטמא שירד לטבול וכו' לא מטהר ר' יוסי מספק, ואי נימא דהכא ליכא חזקת תחום ביתו וליכא חזקה כלל לאיסור, א"כ מה פריך מהתם, הרי התם איכא חזקת טומאה, ומפורש הוא במתני' פ"ב דמקואות, דהא דר' יוסי מטמא הוא משום שהי' ר' יוסי אומר כל דבר שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר, והרי להדיא דלא מטמא ר' יוסי אלא משום שהוא בחזקת טומאה, וא"כ הכא דליכא חזקת איסור שפיר מיקל ר' יוסי בספיקו, והאמנם דבפשוטו זהו דמשני רבא דהתם העמד טמא על חזקתו, אך קשיא מעיקרא מה רמי הגמ', (וגם ר"ה בר חיננא משני בע"א), והרי מפורש הוא בד' ר' יוסי שטעמו הוא משום חזקת טומאה.

ונ' בדעת הרא"ש, דבהא דמטמא ר' יוסי התם יל"פ שאי"ז כלל משום חזקת טומאה ומשום דינא דהעמד דבר על חזקתו, אלא טעמא דר' יוסי הוא דכיון שהוא טמא ובלא טבילה הוא עומד בטומאתו, ומספקא לן אם טבל ועלה מטומאתו, הרי שבספק כי האי לא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא, דלא הקילו חכמים בספק אם נעשה ונתחדש מעשה המתיר, וזהו הא דתנן שר' יוסי אומר כל דבר שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר, ואי"ז משום דינא דחזקה, אלא היינו דכיון שהוא הי' טמא ודאי, והספק הוא אם הי' מעשה המטהר, לא הקילו חכמים בספק זה.

[ושוב אח"ז מצאתי בעזה"י בפי' הרא"ש לידים פ"ב מ"ד, ז"ל, והיינו ספק ליטהר דפליג ר' יוסי וסבר דכיון שהיו בחזקת טומאה לא טיהרו מספק, "דאין ספק מוציא מידי ודאי", עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ].

ואשר זהו הא דרמי דר' יוסי אדר' יוסי, דמה"ט אף הכא לא הי' לו להכשיר בספק עירוב, דהגם דליכא חזקת תחום ביתו, מ"מ כיון דבלא מעשה עירוב אסור לו לילך יותר מאלפים אמה מביתו, ומספקא לן אם נעשה מעשה עירוב המתיר, הרי שבספק כי האי לא הקילו חכמים.

ונ' שלדעת הרא"ש זהו הטעם לפי האמת דלא מכשיר ר' יוסי בספק עירוב בלא חזקה, משום דלא הקילו חכמים בספק אם נעשה מעשה המתיר, וע"כ לא שרינן בספק עירוב רק היכא דאיכא חזקה דאזלי' בתר חזקה.[[7]](#footnote-8)

ולפ"ז הרי דבהא דבעירובי חצירות נמי אין מקילין בלא חזקה, נ' שלדעת הרשב"א צל"פ דהוא משום דאף לגבי עירובי חצירות איכא חזקה לפסול העירוב, דאיכא חזקה שדירת כל א' היא בביתו, וזה חידוש דחשיב זה חזקה, ולדעת הרא"ש מתפרש הטעם בפשיטות, דהגם דליכא חזקה לפסול העירוב, מ"מ דמי לעירובי תחומין דנמי ליכא חזקת תחום ביתו, ואפ"ה לא מקילינן בספיקו בלא חזקה, משום שלא הקילו חכמים בספק אם נעשה מעשה המתיר, וה"נ מה"ט לא מקילינן בספק אם עירב עירובי חצירות, וז"ב.

ומעתה נ' לבאר ד' הרשב"א, דלעולם הא דמהני עירובי חצירות ביה"ש הוא משום דשויוהו רבנן כיום בתורת ודאי, ומהני העירוב בתורת ודאי, ומה"ט מערבין ומשתתפין לכתחילה בביה"ש, ומש"כ הרשב"א שהטעם הוא משום שספיקו להקל, היינו דהא דשויוהו רבנן לביה"ש כיום ודאי לענין עירוב, הוא משום שספק עירוב להקל, וע"כ כיון דביה"ש הוי ספק ויש להקל בספק עירוב, ע"כ שויוהו רבנן כיום ודאי לגבי עירוב.

ואמנם צ"ב, שהרי אין ספק עירוב להקל, דהיכא דליכא חזקה ל"מ ספק עירוב, וא"כ היאך מצינו למימר דהא דשויוהו רבנן לביה"ש כיום לענין עירוב הוא משום דספק עירוב להקל, הרי בביה"ש ליכא חזקה, וכה"ג לא אמרי' ספק עירוב להקל.

אך נ' פשוט בזה, שהרי לדעת הרשב"א באמת בכל גווני אמרי' דספק עירוב להקל, והא דל"מ ספק עירוב היכא דליכא חזקה, הוא משום דאיכא כנגד חזקה שדירתו ביתו, אך בלא ההכרעה דחזקה זו שדירתו בביתו הוי ספק עירוב לקולא אף בלא חזקה, ולפ"ז נ' דע"כ שפיר כתב הרשב"א דהא דהקילו בעירוב ביה"ש הוא משום דספיקו להקל, דכיון דספק עירוב להקל אף בלא חזקה אם אך ליכא חזקת דירתו כנגד, הרי פשוט דל"ש לדון משום חזקת דירתו רק היכא דהוי ספק לפנינו אם הועיל העירוב או לא, אך כד דייני' על עיקר התקנה אם מהני עירוב בביה"ש, הרי כיון שביסוד הדין ספק עירוב לקולא, ע"כ תיקנו חכמים דמהני עירוב ביה"ש בתורת ודאי, דהגם שאם יהא ספק לפנינו לא יהא ספק עירוב להקל משום חזקת תחום ביתו, אך כד דייני' על עיקר התקנה ליכא נפ"מ בזה, וז"ב מסברא, ותו ל"מ חזקת דירתו מידי, דהוי זה עירוב ודאי, וז"ב בדעת הרשב"א.

ובאמת שגם לדעת הרא"ש עכצ"ל עד"ז, שהרי להדיא אמרו בגמ' שבת דל"ד. דהא דבאמרו לו ב' וכו' מהני העירוב, הוא משום דביה"ש ספיקא הוא וספיקא דרבנן לקולא, והיינו משום דהא דשויוהו רבנן לביה"ש כיום ודאי לזה וכלילה ודאי לזה הוא רק משום דינא דספיקא דרבנן לקולא, וזה ע"ד מש"כ התוס' במנחות דס"ו. דיכול לספור ספיה"ע לכתחילה בביה"ש משום דספק דרבנן לקולא, ונ' כונתם דמה"ט שויוהו רבנן כלילה ודאי לגבי ספיה"ע, שהרי אף מברך על ספירה זו, ובע"כ דהוי זה ספירה ודאית, (וכמש"נ לעיל בהערה), וה"נ הכא דכוותה, ותיקשי שהרי לא מקילינן בספק עירוב אלא היכא דאיכא חזקה, וא"כ בביה"ש דליכא חזקה היאך אמרי' דשויוהו רבנן כיום ודאי וכלילה ודאי מכח הא דספק דרבנן לקולא הרי בספק כי האי לא מקילינן, אך נ' שהביאור בזה הוא, דהא דלא מקילינן בספק עירוב בלא חזקה הוא כמש"נ לעיל דבספק מעשה המתיר לא הקילו חכמים, וכ"ז שייך רק היכא שלפי האמת ה"ז ספק, אך בביה"ש דמכח דינא דספק דרבנן לקולא מהני עירובו בתורת ודאי, שפיר מהני זה אף דהוי הנידון על מעשה המתיר, והיינו דכיון דהקילו חכמים בספק דרבנן, ע"כ אף הקילו לענין עירוב לחשוב ביה"ש כיום לזה וכלילה לזה ויהני עירובם בתורת ודאי.

ז] והנה לפמש"נ נמצא, דהא דשאני עירובי תחומין דל"מ עירובו בביה"ש מעירובי חצירות דמהני עירובו בביה"ש, הגם דבין בזה ובין בזה לא מכשרי' בספיקו בלא חזקה, הוא משום דבעירובי חצירות שויוהו רבנן לביה"ש כיום בתורת ודאי, והוי עירוב ודאי, ומשא"כ בעירובי תחומין דלא שויוהו כיום בתורת ודאי, כיון שאין מערבין לכתחילה בביה"ש, ואתינן עלה מדין ספק עירוב, ע"כ אין להכשיר בזה כיון דליכא חזקה.

אמנם אכתי צ"ע בזה בד' הרשב"א, דלכאו' כ"ז הוא טעם להא דבעירובי חצירות מהני בשעירב בביה"ש ובעירובי תחומין ל"מ בשעירב בביה"ש, אך אכתי צ"ב מ"ט בעירובי חצירות מהני היכא שעירב ביום ונאכל עירובו ביה"ש, ואילו בעירובי תחומין ל"מ בכה"ג לדעת הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פט"ז, וזה צ"ב, דאם בעירובי חצירות מהני עירובו בכה"ג, והיינו משום דלגבי זה שויוהו רבנן לביה"ש כלילה בתורת ודאי, א"כ מ"ט לגבי עירובי תחומין לא יהני, ומ"ט לא שויוהו לביה"ש כלילה ודאי אף לגבי תחומין, שהרי לכאו' כל מה שמצינו לחלק בין עירובי תחומין לעירובי חצירות הוא רק לגבי עירב בביה"ש, דבזה לגבי עירובי תחומין לא שויוהו כיום בתורת ודאי, משום שאסור לערב בביה"ש משום שבות, וע"כ לא הקילו לשוויי' כיום ודאי, אך לגבי נאכל עירובו בביה"ש דליכא בזה איסורא מ"ש עירובי תחומין מעירובי חצירות.

אך נ' פשוט בזה, דהא דאין מערבין עירובי תחומין בביה"ש אי"ז כלל משום שבות, אלא הטעם הוא כמש"כ רש"י בשבת דל"ד. דעירובי תחומין חמירי, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם ובד' ש"ר דהא דשאני עירובי תחומין בזה מעירובי חצירות הוא משום דחמירי, ויל"פ דהיינו דכיון דחמירי ע"כ לא הקילו חכמים לשוויי' לביה"ש כיום ודאי לערב בו, ואף דמ"מ אם יערב יחול העירוב לדעת רש"י ודעימי', מ"מ אסור להכניס עצמו לספק דרבנן לכתחילה, וכמש"כ המ"מ פ"ו מעירובין הי"ג, ורק בעירובי חצירות דקיילי הוא שהקילו חכמים שאף ביה"ש יהא חשוב כיום לערב בו, וע"כ מערבין בו לכתחילה.

ואשר ע"כ מה"ט גם כד דייני' על נאכל עירובו ביה"ש חלוק בזה עירובי תחומין מעירובי חצירות, שרק בעירובי חצירות הקילו כה"ג לחשוב ביה"ש כלילה בתורת ודאי, וכ"נ להדיא בל' הרשב"א לקמן דע"ו. דהא דבעירובי חצירות מהני בנאכל עירובו ביה"ש, הוא משום דעירובי חצירות קיילי, והקילו בהם לדון לגבי זה הביה"ש כלילה, אך בעירובי תחומין דחמירי לא הקילו לחשוב ספק לילה כלילה ודאי, דבתחומין דחמירי ל"מ העירוב בזמן שהוא ספק אלא רק בזמן שהוא ודאי, וע"כ אין לנו לדון אלא שמא יועיל עירובו מדינא דספק עירוב כשר, ובזה ס"ל להרשב"א דהיכא שנאכל עירובו ביה"ש אין להכשיר משום דליכא חזקה.

וצל"פ לפ"ז דמש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פט"ז דהא דל"מ עירובו בביה"ש הוא משום שאין קונין ביה"ש, אין כונתו למילתא דאיסורא, אלא כונתו דבתחומין דבעי' לקנות רשות, לא הקילו חכמים לקנות בזמן מסופק.

ובאמת הוא מוכרח כן מל' הרשב"א מיני' ובי', ומתרי טעמי, חדא שהרשב"א שם כתב לטעם זה דאין קונין ביה"ש, כטעם להא דשניהם לא קנו עירוב, והרי שאף הא דהראשון לא קנה עירוב הוא נמי משום שאין קונין ביה"ש, ועוד, שאם הא דאין קונין בביה"ש היינו מילתא דאיסורא, א"כ מה טעם הוא זה דמה"ט לא יחול עירובו, והגם דיל"פ דכיון שאסור לערב ע"כ לא שויוהו רבנן כיום ודאי וע"כ ל"מ עירובו, אך אי"ז במשמעות ל' הרשב"א, ובע"כ שמכוון הרשב"א הוא דכיון דקנין רשות חמיר ע"כ לא הקילו חכמים שיועיל בזמן מסופק, וע"כ מה"ט ל"מ בין העירוב שהניח ביה"ש ובין העירוב שנאכל ביה"ש, דכיון שלא הקילו חכמים שיועיל בתורת ודאי בזמן מסופק, ל"מ למיתי עלה אלא משום דינא דספק עירוב כשר, וזה ל"ש בהנך גווני דליכא חזקה.

וכ"ה מוכרח גם בל' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ד, ז"ל, שביה"ש ספק יום ספק לילה הוא והולכין בו להקל לזה ולזה בדברים אלו, מפני שאין עירוב ושיתוף אלו לקנין אלא לערב רשויות, ואפילו לכתחילה מערבין ומשתתפין בחצרות ומבואות ביה"ש, עכ"ל, והרי דהא דעירובי חצירות אינו לקנין אינו רק טעם להתיר לערב, אלא הוא טעם להא דחייל העירוב, שהרי רק אח"כ הוסיף הרשב"א דאפי' לכתחילה מערבין ביה"ש, והרי דעיקר ה"ט דעירוב חצירות אינו לקנין הוא דמה"ט הקילו שמועיל העירוב בתורת ודאי בזמן מסופק, וע"ז הוסיף הרשב"א דמה"ט אף מערבין לכתחילה בביה"ש.

ח] ובדעת רש"י דס"ל דמהני עירובי תחומין בביה"ש אף דליכא חזקה, ק' לישב כד' המ"מ דהא דל"מ עירוב בספק טהורה ספק טמאה הוא משום דאי"ז סעודה הראוי', שהרי להדיא פירש"י בסוגיין דהא דלא מכשרי' בעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה הוא משום דליכא חזקה, וא"כ הדר קשיא מ"ש עירב ביה"ש דמהני עירובו אף דליכא חזקה, ועי' נובי"ק יו"ד סי' ס"ה מש"כ לישב.

והנה השעה"מ בהל' מקואות כלל א' והאבהעו"ז בחי' שבת דל"ד. כתבו לישב דעת רש"י, דהגם דבאמת לדעת ר' יוסי לא מכשרי' בספק עירוב בלא חזקה, אך היינו משום דאזיל לטעמי' במתני' דמקואות דמטמא בספק טבל, והיינו משום דס"ל דלא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא נגד חזקה, ואשר ע"כ ס"ל דאין להקל בספק עירוב כיון דהוי זה נגד חזקת תחום ביתו, וע"כ לא שרי בספק עירוב רק בדאיכא חזקת הכשר עירוב, אך לדידן דקי"ל כר"מ דמטהר בספק טבל, וכמו שפסק כן הרמב"ם, ודלא כמו שנקט הרשב"א בתשובה דקי"ל כר' יוסי, שפיר יש להכשיר בספק עירוב אף בלא חזקה, ושפיר מהני עירובי תחומין ביה"ש, עכ"ד, וכ"כ גם הגרע"א במערכה, וכ"ה גם במשכנו"י סי' ק"ל.

אמנם ראיתי בס' דברי חיים להגר"ח אויערבאך יו"ד סי' כ' שהעיר בזה שבדעת רש"י אי"ז מתישב, שהרי פירש"י בשבת דל"ד. דהא דשניהם קנו עירוב הוא משום דהלכה כר' יוסי דאמר ספק עירוב כשר, ומ' להדיא דר' יוסי גופי' מכשר בכה"ג, ורחוק הדבר לפרש בד' רש"י דכונתו דכיון דקי"ל כר' יוסי דתחומין דרבנן ומקילינן בספיקו, ע"כ לדידן דקי"ל דלא כר' יוסי אלא מקילינן בספק דרבנן נגד חזקה, אף יש להכשיר בשעירב ביה"ש, והדק"ל.

ונ' לישב דעת רש"י בכמה אנפי, חדא, הוא עפמש"נ לעיל סק"א, דאם מפרשי' הא דעירב בספק טהורה ספק טמאה דבשעה שעירב הי' ספק על התרומה אם טהורה היא או טמאה, הרי דלפ"מ דקי"ל דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י מוכח מזה דמכשיר ר' יוסי בספק עירוב אף בלא דאיכא חזקה, שהרי לא פסל ר' יוסי אלא בספק טהורה ספק טמאה דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, וכמו שהוכיח כן בישועת דוד או"ח, וע"כ ה"נ מכשיר ר' יוסי בעירב ביה"ש, וע' בישוע"ד שם שכתב כן.

וי"ל עוד בדעת רש"י, דס"ל דגם לגבי עירובי תחומין שויוהו רבנן לביה"ש כיום ודאי, והגם שאין מערבין לכתחילה בביה"ש, היינו משום לתא דאיסורא, אך כלפי חלות העירוב הוי זה כיום ודאי, וע"כ שפיר מהני עירובי תחומין בביה"ש ול"ד לכל ספק עירוב דאינו כשר בלא חזקה, וזה ע"ד שנתבאר לעיל בד' הראשונים דאף בעירובי חצירות לא מכשרי' בספיקו בלא חזקה, והא דמהני עירוב בביה"ש הוא משום דשויוהו רבנן כיום ודאי, ונת' דס"ל להראשונים דבעירובי תחומין לא שויוהו רבנן כיום ודאי משום דחמירי, וע"כ הוי רק ספק עירוב, ול"מ בלא חזקה, אך בדעת רש"י י"ל דאף בעירובי תחומין שויוהו רבנן לביה"ש כיום ודאי, והא דאין מערבין הוא משום איסור שבות.

והנה אמנם פירש"י בשבת דל"ד. דהא דמהני עירוב תחומין בביה"ש הוא משום דינא דר' יוסי דספק עירוב להקל, ולכאו' זה דלא כמש"נ דהוי עירוב ודאי, אך הביאור הוא כמש"נ לעיל לדעת ש"ר לענין עירוב חצירות, דהא דשויוהו רבנן כיום ודאי הוא משום דספק עירוב כשר, והגם דהיכא דליכא חזקה ל"מ ספק עירוב, וא"כ היאך מצינו למימר דהא דשויוהו רבנן לביה"ש כיום לענין עירוב הוא משום דספק עירוב להקל, הרי בביה"ש ליכא חזקה, וכה"ג לא אמרי' ספק עירוב להקל, אך כיון דהא דל"מ ספק עירוב היכא דליכא חזקה, הוא משום דאיכא כנגד חזקת תחום ביתו, אך בלא ההכרעה דחזקת תחום ביתו הוי ספק עירוב לקולא אף בלא חזקה, ע"כ שפיר פירש"י דהא דהקילו בעירוב ביה"ש הוא משום דספיקו להקל, דכיון דספק עירוב להקל אף בלא חזקה אם אך ליכא חזקת תחום ביתו כנגד, הרי פשוט דל"ש לדון משום חזקת תחום ביתו רק היכא דהוי ספק לפנינו אם הועיל העירוב או לא, אך כד דייני' על עיקר התקנה אם מהני עירוב בביה"ש, הרי כיון שביסוד הדין ספק עירוב לקולא, ע"כ תיקנו חכמים דמהני עירוב ביה"ש בתורת ודאי, דהגם שאם יהא ספק לפנינו לא יהא ספק עירוב להקל משום חזקת תחום ביתו, אך כד דייני' על עיקר התקנה ליכא נפ"מ בזה, וז"ב מסברא, ותו ל"מ חזקת תחום ביתו מידי, דהוי זה עירוב ודאי.

והעירוני די"ל עוד בדעת רש"י, דהרי הא דלא מכשר ר' יוסי בספק עירוב בלא חזקה, הוא משום דס"ל דלא מקילינן בספק דרבנן נגד חזקה, וע"כ ה"נ לא מקילינן בספק עירוב נגד חזקת תחום ביתו, ולפ"ז י"ל לדעת הסוברים דבספיקא דדינא לא אזלי' בתר חזקה, דה"נ בספיקא דביה"ש לא אזלי' בתר חזקה, דלכאו' ביה"ש חשיב כספיקא דדינא לענין זה, וע"כ ל"מ בזה חזקת תחום ביתו להכריע שלא הועיל עירובו, וע"כ הדר דינא דספיקא דרבנן לקולא ומהני עירובו מספק.

1. והנה בגמ' שם פרכי' מ"ש תרומה דאמר העמד תרומה על חזקתה ואימא טהורה היא פירות נמי העמד טבל על חזקתו ואימא לא נתקנו, ובחי' הגרע"א בסוגיין הק', ז"ל, לא זכיתי להבין פשטות הסוגיא, דכל שאין אנו מקשים מסברא דבפירות ספק נתקנו דנוקמי בחזקת טבל, והיינו דאפשר דמ"מ כיון דתחומין דרבנן מקילין וכו', מה זו קושיא מ"ש תרומה כו', דילמא באמת לא צריך לחזקת טהרה דתרומה, אלא בפשוטו דבכל ספק מקילין בעירוב ואפי' דאיתחזק איסורא, וא"כ עיקר הפירכא רק לשנויא דרבא דמחלק דטעמא דר"י במקוה משום דהעמד טמא על חזקתו וה"נ בפירות טבל, והו"ל לאקשויי לרבא מ"ט טבל ממקוה, אבל לא למנקט הקושיא מ"ש מתרומה, גם אף לרבא ליכא קושיא לדמות טבל למקוה, דהתם לא איתרע חזקת טומאה, אבל הכא איתרע חזקת טבל שהרי תרומה לפניך, ולשיטת רש"י דיש ג"כ חזקה דהעמד על תחום ביתו שפיר פרכינן, ומ"מ לישנא דהעמד טבל על חזקתו קשה, דהו"ל למינקט ה"נ האיכא חזקת תחום ביתו, עכ"ל.

   ולכאו' צ"ב קו' הגרע"א, דהיאך מצינו למימר דשמא מקילינן בספק עירוב אף בדאיכא חזקת איסור, הרי חזינן בהך ברייתא דבעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה ל"מ עירובו, ופירש"י שהטעם הוא משום דליכא חזקת הכשר עירוב, וכן פי' הרשב"א, וכ"ה בתוס' וש"ר בשבת דל"ד. וכ"ה ברשב"א וריטב"א לקמן דע"ו., ובעבוה"ק להרשב"א ש"ה פ"כ, וא"כ א"א לומר דמהני עירובו בפירות ספק נתקנו ספק לא נתקנו אף דאיכא חזקת איסור, שהרי אף בלא חזקה כלל לא מכשרי', וכ"ש דהיכא דאיכא חזקת איסור ל"מ עירובו.

   ונ' דצל"פ בבי' קו' הגרע"א, דס"ל דא"א לפרש דפירכת הגמ' היא מכח הא דל"מ עירובו בספק טהורה ספק טמאה, דא"כ הו"ל למיפרך הכי מ"ש ספק טהורה ספק טמאה דל"מ כיון דליכא חזקת הכשר, מהא דפירות ספק נתקנו ספק לא נתקנו דמהני עירובו, אך בגמ' פרכי' מ"ש מהא דמהני עירובו בתרומה, והיינו משום דהא דל"מ בעירב בספק טהורה ספק טמאה יל"פ דהוא משום דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י, וכמש"כ כן המ"מ בדעת הרמב"ם, וע"ז שפיר הק' הגרע"א דמזה ליכא למיפרך.

   אמנם הנה בחי' הר"ן בסוגיין, ז"ל, נ"ל דלהכי מקשה מתרומה ואמר העמד טבל על חזקתו ולא פריך מפירות ספק מתוקנין ספק אינן מתוקנין, משום דאיכא למימר כיון דהשתא מתוקנין למפרע נמי מתוקנים וכו', ולהכי פריך מתרומה דכ"ה דבתרומה לא אמרי' מדהשתא טמאה למפרע נמי טמאה, ואדרבה אמרי' דמדבשעה שעירב היתה טהורה מוקמי' לה אחזקתה, גבי פירי נמי בתר מעיקרא אית לן למיזל ולא בתר השתא, עכ"ל, ולפי דבריו מתישב היטב קו' הגרע"א, דלעולם עיקר פירכת הגמ' היא משום דקים לן דלא מכשיר ר' יוסי בלא חזקה, וכדחזי' דל"מ בעירב בספק טהורה ספק טמאה, ואך שהי' מקום לומר דבעירב בפירות ספק נתקנו מהני משום חזקה דהשתא, וע"ז שפיר פרכי' דמ"ש מספק נטמאת דלא אזלי' בתר חזקה דהשתא אלא בתר חזקה דמעיקרא, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר דעה זו דעירובי תחומין מערבין בביה"ש ועירובי חצירות אין מערבין בביה"ש, אשר כן פי' ר"ת מתחילה וכן הביאו הרא"ש והריטב"א לקמן ס"פ הדר בשם רש"י, הנה הק' ע"ז הרא"ש שם, ז"ל, דלעיל פרק מי שהוציאוהו גבי הלכה כדברי המיקל בעירוב משמע איפכא דבתחומין מחמרינן טפי מבחצרות, וכן בפ' בכל מערבין דתנן השולח עירובו ביד חש"ו אינו עירוב ופריך הא אמר רב חסדא קטן גובה את העירוב ומשני כאן בעירובי תחומין כאן בעירובי חצירות וכו', עכ"ל.

   והנה משה"ק מהא דחמיר עירובי תחומין דל"מ ע"י קטן, נ' דלרש"י לטעמי' ל"ק כלל, שפירש שם דהא דשאני בזה עירובי תחומין מעירובי חצירות הוא משום דעירובי חצירות הוי עירוב רשות ועירובי תחומין אקנויי שביתה הוא וקטן לא אלים למיקני, ולפ"ז אין ללמוד מזה דעירובי תחומין חמירי, וקו' הרא"ש היא רק לפ"מ שפירשו התוס' שם דטעמא דבעירובי תחומין ל"מ, הוא משום דחמירי ולא הימנוהו רבנן.

   ומשה"ק מפ' מי שהוציאוהו, נ' דג"ז ניחא לדעת רש"י שם, דהנה בגמ' שם אמרו ור"פ אמר איצטריך סד"א ה"מ בעירובי חצירות אבל בעירובי תחומין אימא לא צריכא, ומנא תימרא דשני לן בין עירובי חצירות לעירובי תחומין דתנן אמר רבי יהודה בד"א בעירובי תחומין אבל בעירובי חצירות מערבין בין לדעת ובין שלא לדעת שזכין לאדם שלא בפניו ואין חבין לאדם אלא בפניו, והנה התוס' שם הקשו דמה מייתי מזה דעירובי תחומין חמירי, הרי אין הטעם תלוי בחומר אלא משום דאין חבין לאדם שלא בפניו, ותירצו דבתחומין אפי' בדהוי זכות ל"מ כיון דאיכא קצת חובה, ואילו בחצירות מהני אף דאיכא קצת חובה, וע"ע בראשונים שם שכתבו דאין עיקר הטעם משום זכות וחובה, אמנם הנה בפירש"י שם פירש, ז"ל, בעירובי תחומין, דשמא חוב לו להפסיד אלפים למזרח ע"מ להשתכר באלפים למערב, עירובי חצירות אין שם הפסד אלא ריוח, עכ"ל, והרי להדיא דטעם החילוק בין תחומין לחצירות הוא משום דבתחומין איכא חוב ובחצירות ליכא הפסד כלל, וזה דלא כמש"כ תוס' וכמש"כ ש"ר, ותיק' לדידי' קו' הראשונים דמה מייתי מהתם, אמנם עי' בפי' ר"י בן חכמון ור"ח ב"ר שמואל שם שפירשו דמה"ט דחצירות הוי זכות י"ל דרק בהו הלכה כדברי המיקל, וצ"ב.

   ונ' בדעת רש"י, דלא מייתי מהתם אלא דלא נימא דל' עירוב בסתמא מתפרש בין על תחומין ובין על חצירות, וכיון דאמר ריב"ל הלכה כדברי המיקל בעירוב מתפרש דאף בתחומין הלכה כדברי המיקל, וע"ז מייתי' דחזי' התם דאמרי' דאין מערבין שלא מדעת, ומפרש ר' יהודה דהיינו רק בעירובי תחומין, והרי דאף דאמרי' לה בסתמא מ"מ ה"ז מתפרש רק על תחומין, וה"נ מש"א ריב"ל דהלכה כדברי המיקל בעירוב הי' מקום לפרשו על חצירות ולא על תחומין, וע"כ הוצרך לומר דהלכה כריב"נ, וכ"נ להדיא בפי' ר"ח שם, ז"ל, ומנא תימרא דשאני לן וכו' ולא "משמע" בהאי וה"ה להאי דתנן א"ר יהודה, עכ"ל.

   והעירוני להוסיף בזה, די"ל דכ"ז הוא לריב"ל לטעמי' דס"ל לקמן דפ"א: דבמה דר' יהודה לפרש הוא, ולדידי' חזינן דהגם דאמרו רבנן בסתמא דאין מערבין מפרש לה ר' יהודה אתחומין, אך לדעת שמואל התם דר' יהודה לחלוק בא, הרי אין להביא משם דל' עירוב בסתמא מתפרש רק על תחומין, וז"ב.

   ועכ"פ לפ"ז נמצא דאין ללמוד כלל מסוגית הגמ' דעירובי תחומין חמירי מחצירות, דאי"ז מכוון הגמ' שם, והא דס"ד דלא אמרי' הלכה כדברי המיקל רק בחצירות ולא בתחומין, י"ל דאי"ז משום דתחומין חמירי, שהרי לפמש"א דאף בתחומין הלכה כדברי המיקל פי' תוס' דהיינו אף בתחומין דאורייתא, ואילו בשאר מילי דרבנן לא אמרי' הלכה כדברי המיקל, והרי דאי"ז תלוי בקולא וחומרא, ויש להאריך בזה בסוגיא שם ואכ"מ, ומתישב היטב לפ"ז דעת רש"י דס"ל דלא מצינו כלל דעירובי תחומין חמירי. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש ללמוד כן מד' המ"מ פ"ו מעירובין הי"ג שפירש הא דאין מערבין עירובי תחומן לכתחילה ביה"ש, ז"ל, והטעם נ"ל דלכתחילה אין מערבין שאין לו לבא לבית הספק שיהיה התחלת העירוב בספק, והפמ"ג במש"ז סו"ס שצ"ג ובראש יוסף שבת דל"ד. עמד ע"ז, דא"כ מ"ט מערבין עירובי חצירות לכתחילה ביה"ש, ועיי"ש שכתב דבעירובי חצירות דקיילי עושין ספק דרבנן לכתחילה, עיי"ש מה שלמד לפ"ז לדינא, אך לפי המבואר י"ל, דשאני עירובי חצירות שהחשיבו חכמים לביה"ש כיום ודאי, וע"כ שפיר מערבין לכתחילה ביה"ש, ומשא"כ בתחומין דחמירי ולא החשיבו חכמים ביה"ש כיום ודאי, הרי שהגם שאם עבר ועירב מהני עירובו מספק, מ"מ אין לעשות כן לכתחילה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומצינו כן בביאור הלכה סי' רס"א ס"א, שכתב להוכיח מד' המג"א דפסיקא לי' דבמערב עירובי חצירות בביה"ש יכול לברך, וכתב הביאוה"ל דל"ה כשאר דברים דקי"ל ספק ברכות להקל, והטעם צ"ל דלענין עירובי חצירות דקיל עשו הדבר כאילו הוא יום ודאי, עכ"ל, ובביאוה"ל סי' ק"ס סי"א דימה לזה, דה"נ מים שיש סק אם נעשה בהן מלאכה או אם יש בהם כשיעור וכו' דשרי ליטול בהן, ה"נ מברך על הנטילה, (ויש להוסיף דמ' כן מדעה קמייתא בשו"ע שם דשרי לכתחילה ליטול בהן, ואם ל"ה מברכין ע"ז ודאי הי' לו ליטול במים כשרים בודאי כ"ה שיוכל לברך ע"ז, וע"ד שהוכיח הביאוה"ל בסי' רס"א מד' המג"א), אחרי שהרשוהו חכמים ליטול באותן מים, עכ"ד, והתם הוא חידוש טפי דהוכשרו המים בתורת ודאי.

   ומצינו עוד עד"ז, במש"כ התוס' מנחות דס"ו. דבספק חשיכה יכול לברך דספיקא דרבנן לקולא, וצ"ע דהיאך מצי לברך מספק, הרי ספק ברכות להקל, ומכשה"ק כן הביאוה"ל על הא דמברכין על עירובי חצירות בביה"ש, ובע"כ דמכח הא דספיקא דרבנן לקולא שויוהו רבנן לביה"ש כלילה ודאי לספור בו, ומה"ט אף שרי לספור לכתחילה בביה"ש, ולא אמרי' דאין עושין ספק דרבנן לכתחילה, וז"ב.

   אמנם בעיקר הדברים הי' מקום לדון, דהא דמצי לברך בכל הנך דוכתי, ל"ב בזה להא דהכשירו חכמים בודאי, אלא היינו משום דהוא מחויב ודאי במצוה וע"י מעשה זה נפטר, וסגי בזה לברך ע"ז, ול"ב שיהא ודאי קיום מצוה, אך מד' הביאוה"ל מבו' דפשיטא לי' דלא סגי בזה לחיוב ברכה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם ילה"ע בזה במש"כ בחי' הרמב"ן שבת דל"ד., ז"ל, והא קמ"ל שאע"פ ששנים אמרו לאחד לערב לא אמרינן ממ"נ, ואע"ג דדמיא למאי דאמרינן בעלמא בבאין לישאל בבת אחת שניהן טמאין הכא ביה"ש ספיקא הוא ועירובין דרבנן וספיקא דרבנן לקולא ולא אמרינן בכה"ג מה נפשך, עכ"ל, וע' גם בפרמ"ג במש"ז סו"ס שצ"ג ובאש"א סו"ס שע"ט ובראש יוסף שבת דל"ד. שדן בדין זה, ולכאו' אי נימא דמהני עירובו בביה"ש בתורת ודאי, ל"ש בזה כלל הא דבבאין לישאל בב"א שניהם טמאין, וצ"ע בזה, וע' עוד בשו"ת נובי"ק יו"ד סי' ס"ה שנסתפק בדין זה דאמרו לו שנים צא וערב עלינו וכו', דשניהם קנו עירוב אם מתירין היכא דבאו שניהם לישאל בב"א.

   ויש לציין עוד למש"כ הגרע"א בגליון שו"ע בסי' שצ"ג, אהך דינא דשניהם קנו עירוב, ז"ל, נלע"ד דאם שניהם עירבו לרוח אחת אין א' מהם יכול להוליך עמו פירות השני, דהא ממ"נ אם עירובו קיים עירוב דבעה"ב אינו עירוב ומוליך הפירות חוץ לתחום שלהם דהוי כרגלי הבעלים [↑](#footnote-ref-6)
6. אך הנה שו"ר בחזו"א אהע"ז סי' פ' סקכ"ח שכתב, דטעמא דל"מ העירוב בלא חזקה, אי"ז משום דלא מקילינן בספק דרבנן נגד חזקה, אלא הוא משום דל"ש בכה"ג ספיקא דרבנן לקולא, שהרי אם חייל העירוב נאסר לילך לרוח השנית, ורק בשעירב ודאי וספק אם נפסל העירוב, מהני דין ספק דרבנן דמכח זה חייל העירוב ואסור לילך לרוח השנית, ומשא"כ בספק אם עירב כלל, עיי"ש, ובזה דחה מה שהוכיח השעה"מ מד' כל הנך ראשונים שהקשו על רש"י מהא דלא מכשר ר' יוסי בלא חזקה, דאף קי"ל כר' יוסי דלא מקילינן בספק דרבנן נגד חזקה, ולהנ"ל אין הכרח, עכ"ד, אך הנה בד' הרשב"א והריטב"א מפורש דהא דלא מכשר ר' יוסי בדליכא חזקה הוא משום דאיכא חזקת תחום ביתו, ולדבריהם שפיר קיימא ראיית השעה"מ, ובזה מתישב היטב מה דקשיא לן בהערה להלן ע"ד הרא"ש, עיי"ש.

   ויש להביא מקור לזה, ממה שפסק הטור בסי' ק"ס בספק נעשה בהן מלאכה וכו' דספיקו טהור, וזה דלא כר' יוסי בספ"ב דידים, ולכאו' ה"ז סותר למה שפסק לגבי עירוב כר' יוסי דל"מ העירוב בדליכא חזקה, אשר בפשוטו היינו משום דר' יוסי לטעמי' דלא מקילינן בספק דרבנן בדאיכא חזקה לאסור, וכבר תמה בזה השעה"מ, וכתב לישב דבספק ידים מקילינן טפי, וזה צ"ב דמהיכ"ת להקל בזה, הרי ר' יוסי דמחמיר בכל ספק דרבנן מחמיר אף בזה, ותנא דמיקל בזה הוא משום דמיקל בכל ספק דרבנן, ומהיכ"ת לחלק בזה, אך אם נפרש דהא דל"מ העירוב בדליכא חזקה הוא מטעם אחר, א"ש היטב.

   אך טעם זה שכתב החזו"א אינו מתישב בד' הטור, שפסק בסי' שצ"ד דאף עירובי חצירות ל"מ בספק בדליכא חזקה, והתם ל"ש ה"ט דהחזו"א, ואולי יש למצוא טעם אחר בהא דל"מ ספק עירוב בלא חזקה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם אכתי ד' הרא"ש צ"ע רב, שהרי רבא אמר דטעמא דר' יוסי במקואות הוא משום דהעמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, והרי שדעת רבא דבלא חזקת טומאה הי' ר' יוסי מטהר, הגם דהוי זה ספק אם נעשה מעשה המתיר, ובזה משני רבא דמה"ט בספק עירוב מכשיר ר' יוסי משום דליכא חזקה, ובתוס' הרא"ש הוכיח מזה דליכא חזקת תחום ביתו, וא"כ מ"ט נימא דלא מכשיר ר' יוסי בספק עירוב אלא היכא דאיכא חזקה, הרי מקילינן בספק דרבנן אף היכא דהספק הוא אם נעשה מעשה המתיר, וכדחזי' מהא דכל מה שמטמא ר' יוסי בספק טבל הוא משום חזקת טומאה.

   וביותר צ"ע, דאם באמת כל מה דמכשיר ר' יוסי בספק עירוב הוא משום חזקה, א"כ מה הוצרך רבא לשנויי דהתם טעמא דר' יוסי דהעמד טמא על חזקתו, הול"ל דהתם טעמא דר' יוסי דליכא חזקה המטהרת, ומשא"כ הכא דאיכא חזקה המכשרת, ולדעת ש"ר ניחא, דהכא איכא חזקת תחום ביתו כנגד חזקת העירוב, וע"כ בע"כ דמכשיר ר' יוסי אף בלא חזקה להכשיר, ובעכצ"ל דהא דהתם מטמא ר' יוסי הוא משום דאיכא חזקת טומאה, ובע"כ שדעת רבא דהא דמכשיר ר' יוסי בספק עירוב הוא אף בלא חזקה, ואפשר דמשמע לי' כן מלישנא דר' יוסי דספק עירוב כשר, דמשמע בכל גווני ואף בלא חזקה, ע' כן בגאו"י, וע"כ הוצרך לשנויי דהא דמטמא ר' יוסי בטמא שספק אם טבל, הוא משום חזקת טומאה, וז"ב לכאו', ולפ"ז צ"ע רב ד' הרא"ש שכתב דלא מכשיר ר' יוסי אלא היכא דאיכא חזקה.

   ואף אם נימא דהאמנם רבא ס"ל כן, אך אידך שינויי בגמ' פליגי ע"ז, אכתי לא נתישבו ד' הרא"ש, שהרי דינא דאמרו לו ב' צא וערב עלינו רבא קאמר לה, ואיהו בע"כ ס"ל דמכשיר ר' יוסי אף בלא חזקה, וגם באמת אין טעם לומר דאידך שינויי פליגי בזה על רבא, דאדרבה מדקשיא להו דר' יוסי אדר' יוסי ולא תירצו דשאני הכא דאיכא חזקה להכשיר העירוב, ש"מ דס"ל דמכשיר ר' יוסי אף בלא חזקה, והאמנם דע"ז י"ל דלעולם ס"ל דלא מכשיר ר' יוסי אלא מכח החזקה, ואך דס"ל דאכתי קשיא, דהתם מטמא ר' יוסי אף דאיכא חזקת מקוה, (וכן נ' מסוגיית הגמ' דע"כ לא ניח"ל בשנויא דרבא, דזהו מה דפרכי' אשנויא דרבא), אך אכתי אין לנו מקור לומר דפליגי בפרט זה על דעת רבא, וצ"ע רב בזה.

   אמנם הנה לד' החזו"א שהבאנו בהערה לעיל דטעמא דלא מכשיר ר' יוסי בדליכא חזקה, הוא משום דלהצד דקנה עירוב הפסיד תחום ביתו, ויש בכל צד קולא וא"א להקל בתרוייהו, ומשא"כ בשהניח עירוב וכו', דכה"ג אמרי' דמספק קנה עירוב, עיי"ש, מתישב היטב ד' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-8)