31נאמנות המלוה לומר שיצא השער
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

נאמנות המלווה לומר שיצא השער

(סימן קסב ס"ה) הטור והמחבר מביאים את דינו של הרא"ש (כלל קח סימן טו), בשטר על סאתיים חטים והתייקר השער וטוען הלווה שהוא באיסור סאה בסאה והמלוה טוען שהיה בהיתר - "אם לא יברר המלווה שיצא השער בשעת ההלוואה או שהיה ללווה מעט מאותו המין ישבע הלווה שלא יצא השער ושלא היה לו כלום מאותו המין ולא יפרע אלא דמים שהיו שווים בשעת ההלוואה". ונחלקו המפרשים בפירושא דהאי דינא - היאך נאמן הלווה [בשבועה] לומר שהשטר היה באיסור, וע"י כך ליפטר מהפרש השער.

הב"י מבאר, שהיות ולא מוכח בשטר שנעשה בהיתר - א"כ חיוב התוספת הוי רק כמלווה על פה, ומשום כך נפטר הלווה בשבועה. ובהגהות רעק"א איתא ביאור אחר, דאין כאן כלל כח של שטר "כיון שחייב נפשו ליתן לו סאה כפי שיהיה בזמן הפירעון בין הוזל בין הוקר והוי אין לו קצבה בין למטה בין למעלה דאינו גובה מלקוחות" (עיין חו"מ סימן ס' ס"ב ובמסקנת הש"ך סוף סקי"ב). וא"כ הוי ככתב ידו או כמלווה ע"פ - שנאמן לומר פרעתי, וממילא נאמן לומר שהיה באיסור רבית - במיגו דפרעתי.

נ"מ בין הב"י לבין רעק"א

להנ"ל, לב"י - רק התוספת נחשבת כמלווה ע"פ, ואילו לשיטת רעק"א - כל החוב נחשב כמלווה ע"פ. ונתבאר, שמשום כך - לשיטת רעק"א נאמן הלווה לטעון פרעתי וכן נאמן לומר שהשטר יש בו רבית, אע"פ שנגד שטר אינו נאמן כלל לומר שיש בו רבית – כמפורש בחו"מ סימן פב ס"י. לפי"ז יש לדון אם נאמן גם לומר נגד הסכום המפורש בשטר, או שנימא - שאין הוא נאמן לטעון כנגד המפורש בשטר. משא"כ לשיטת הב"י שהקרן נחשב למלווה בכתב – אין כלל מקום להסתפק, שהרי אף טענת פרעתי – אינו יכול לטעון. אמנם עיין שער דעה (סוף סק"ה), שהוכיח שלא יתכן לומר שהלווה יהא נאמן לטעון שלווה רק סאה, דא"כ כשמודה בסאתים אלא שטוען שחלק הוא באיסור רבית - הוי מודה במקצת ויתחייב שבועה דאורייתא, ואילו בלשון הרא"ש הטור והשו"ע - נראה שהוא שבועת היסת בעלמא. והוא לכאורה הערה על שיטת רעק"א - הטוען שנאמן לומר פרעתי [וק"ו אם ס"ל שנאמן לטעון שלווה רק סאה], דא"כ יהא כאן שבועת מודה במקצת ולא רק שבועת היסת.

יישוב הסתירה מסימן קסט

האחרונים מקשים סתירה מהסעיף דידן לסימן קסט סכ"ה, ששם להדיא ברמ"א שאין הלווה נאמן לטעון על שטר שביד המלווה – שנעשה באיסור, ואם טוען כן - המלווה נוטל בלא שבועה. ודלא כסעיף דידן, שכשהלווה טוען שנעשה באיסור - הלווה נשבע ונפטר.

הט"ז (סק"ז) מיישב, שבסימן קסט יש הרבה התירים מצויים שבידו לעשותם [ע"י גוי וכדו'], ומשום כך כל שטוען שעשה כן - אין הלווה נאמן כנגדו. משא"כ בסימן דידן שרק טוען שיצא השער או שיש לו - ואופנים אלו אין ביד המלווה לסדרם, משום כך - נאמן הלווה בטענתו. מקשה החוו"ד (סק"ז) שאף כאן בידו להגיע לאופן ש"יש לו" בע"כ של הלווה, והיינו שהמלווה יתנה עם הלווה - שבלא הקנאה זו אינו מלווה לו. ובאמת שלשיטת הט"ז - קשה שבעתיים, שהרי ס"ל לט"ז (סימן קסב סק"ג) - שיכול להקנות לו אף בלא ידיעתו.

הש"ך (סימן קסט סק"פ, ציינו כאן בנקה"כ) מיישב באופן אחר, והוא ע"פ תשובת הרא"ש (כלל קח סימן ז'), שבסימן קסט דאיירי שהלווה טוען שנעשה באיסור גמור, בכה"ג נאמן המלווה שעשה באופן המותר - כיון ש"לא שביק איניש היתירא ועביד איסורא", משא"כ בנידון דידן - שהלווה טוען שאסור רק משום "סאה בסאה", בכה"ג לא שייך לומר "לא שביק איניש..." כיון שיתכן שהמלווה לא חשב שיתייקר השער - וממילא לא חשב שצריך לעשות תיקון לאיסור.

ולכאורה יש להעיר על דבריהם, שהרי נתבאר בשיעורים לעיל שלרוב הראשונים [וכן נקט השו"ע בס"א] יש איסור בעצם הלוואת סאה בסאה - אף אם לבסוף השער לא התייקר [וכן הוא להדיא בדברי הש"ך גופא בסעיף דידן (סימן קסב סקי"ג) "...אע"ג דאז הלווה באיסור דשמא יתייקר השער"], וא"כ לכאורה עדיין שייך לומר "לא שביק איניש...". וצ"ל בכוונתם, שבאופן זה שבדרך כלל לא משתנה השער "ודאי לא בקיאי עלמא באיסור זה כדביאר באג"מ (יו"ד ח"ג בהערות לרבית סוף הערה לה), וממילא אף שאליבא דאמת יש כאן איסור – אעפ"כ לא שייך לומר "לא שביק איניש....". אמנם לפי"ז, בת"ח וכדו' שמסתמא ידוע להם איסור סאה בסאה - ישתנה הדין, ולא מצינו חילוק זה בדברי הפוסקים.

המהרא"ל צינ"ץ (מובא בילקוט מפרשים בחלק מההוצאות החדשות) הוקשה לו כנ"ל - שיש איסור בעצם ההלוואה, ומשום כך מעמיד את סימן קסט - באופן שבשטר כתוב סאה סתם [ולא סאה בסאה], שבכה"ג ביאר הט"ז (סימן קסב סק"ג) - שליכא איסור כלל, ומשום כך לא שייך לומר "לא שביק איניש...". אמנם כל הפוסקים שהתקשו בסתירה הנ"ל, ע"כ לא הבינו כך את האוקימתא בתשובת הרא"ש. וכן מוכח בשיטת הב"י, שהרי ביאר שהרא"ש הנ"ל [שהוא המקור לס"ה] והרמב"ם [שהוא המקור לס"ג בסימן דידן] - פליגי אהדדי, שלרמב"ם בעינן ידיעה [ידיעת שניהם] ואילו לשיטת הרא"ש אין הידיעה מעכבת כלל, וע"כ שהבין שאף הרא"ש איירי בסאה בסאה - כנידון של הרמב"ם.

שיטת הש"ך בנאמנות המלווה

הש"ך (סקי"ג) מחדש, שאם המלווה טוען שהלוה לו רק עתה או שטוען שלא היה כלל שינוי בשער – שבכה"ג ליכא כלל איסור על הפירעון, נאמן המלווה. ואילו השו"ע איירי באופן שידוע שהשער התייקר בין שעת ההלוואה לשעת הפירעון, וכל הנידון הוא אם היה מצב של "יצא השער" או של "יש לו". ובחוו"ד (סק"ט) ביאר את דברי הש"ך, שנאמן בטענות אלו - משום שבכל מקום אזלינן בתר השתא, וא"כ תלינן - שהשער בשעת ההלוואה היה כמו בשעת הפירעון.

הש"ך שם מציין לדבריו בסימן קסט סקע"ח, ובחלק מהדפוסים החדשים שינו מ"מ זה לסק"פ, ובין כך ובין כך מ"מ זה צ"ב. דלפי הגירסא שכוונתו לסק"פ - לא מובן כלל, שהרי שם המלווה נאמן – משום "לא שביק איניש...", וזה לא שייך כלל לדברי הש"ך – שביארנו בשיטתו שסאה בסאה לא חשיב לאינשי לאיסורא דשמא לא יתייקר, וא"כ לא שייך כלל לסברת "לא שביק איניש...". ואף אם נימא שכוונתו לסקע"ח - אכתי צ"ב, שהרי לפי ביאור החוו"ד הנ"ל שהוא משום "לא שביק איניש..." - אין כלל דמיון, שהרי בסימן קסט אין הביאור משום שאזלינן בתר השתא.

והנה, נפסק בחו"מ סימן פב ס"י, שאם הלווה טוען שהשטר הוא שטר אמנה או שהחוב הוא רבית וכדו' - אינו נאמן כלל והמלווה גובה אף בלא שבועה. עיין ש"ך (סקכ"א) שביאר בטעם הדבר שנוטל בלא שבועה [ודלא כנפסק בסימן קסט סכ"ה שגובה בשבועה כנ"ל] – משום שהתם אין המלווה מודה כלל לטענת הלווה - וא"כ השטר עומד בתקפו, משא"כ בסימן קסט שהמלווה מודה שיש בו רבית אלא שטוען שנעשה בהיתר, א"כ מגרע בכח השטר ובעי שבועה כדי לגבות.

ונראה שנידון הש"ך הנ"ל בסימן דידן - דומה לנידון בחו"מ, שהרי גם בנידון הש"ך - המלווה טוען שאין כלל איסור בשטר והלווה טוען נגד פשטות השטר, א"כ השטר נשאר בתקפו והלווה אינו נאמן כלל, וממילא יגבה המלווה בלא שבועה. לפי"ז, דין הש"ך יהא היפך דין הרמ"א, שהרי באופן הרמ"א - המלווה גובה בשבועה, ואם כבר גבה - אין הלווה יכול להשביעו. ואילו באופן הש"ך הוא להיפך, שמתחלה - גובה בלא שבועה, ואדרבה אם כבר גבה - אזי יכול להשביעו על מה שכבר גבה, כדאיתא שם בחו"מ בדין שטר אמנה הנ"ל.

הקנאה בע"כ של הלווה

הרמ"א (ס"ה) מביא את פסק הרא"ש ( כלל קח ס"ז) "ואין המלווה יכול לומר הקניתי לו מעט משלי ע"י אחר דלא מהני בלא דעת הלווה". הט"ז שם (סק"ח) חולק על פסק הרמ"א, וחיליה מדין פרוזבול (חו"מ סימן סז סכ"ב) - שהמלווה יכול להקנות ללווה קרקע שלא בפניו. עיי"ש שביאר, שבין פרוזבול ובין סאה בסאה הוו דרבנן, וס"ל לט"ז - שנידון סאה בסאה הוא ק"ו מדין פרוזבול.

הבית לחם יהודה שם טוען על דברי הט"ז, שהרא"ש גופא מחלק להדיא בין נידון פרוזבול [שנאמן לומר שעשה פרוזבול] לבין נידון דידן, משום שבפרוזבול אמרינן "לא שביק איניש...", וע"פ סברא זו - טוען הבית לחם יהודה שגם הערת הט"ז מיושבת. ולא ברירא כוונתו, שהרי כל כוונת הט"ז היא לחלוק על דברי הרא"ש - משום שמקשה שגם בסאה בסאה שייך סברא זו ש"לא שביק איניש..." שהרי מכל מקום עובר איסור בזמן ההלוואה. וצריך לדחוק בכוונת הרא"ש, שלא שייך סברא זו בסאה בסאה - משום שלא בקיאי אינשי באיסור זה כנ"ל, אולם הט"ז - לא ניחא ליה בסברא זו.

הש"ך בנקה"כ שם מאריך לחלוק על הט"ז. וראשית טענתו, שבפרוזבול - ההיתר הוא מדרבנן, ואילו בסאה בסאה - האיסור הוא מדרבנן. ותמהו האחרונים (בית לחם יהודה, אג"מ יו"ד סוף ח"ג בהערות לרבית הערה לו), שהרא"ש והט"ז איירו בזמה"ז - ששמיטת כספים הוא מדרבנן, וא"כ הוי כסאה בסאה - שעיקר איסורו אינו אלא מדרבנן.

הש"ך בסוף דבריו בנקה"כ שם כותב, שלענין היתר "יש לו" - בעינן ידיעת שניהם [כדלעיל בס"ג], וממילא לא תלינן שהקנה לו שלא בידיעתו. והקשה האג"מ שם, שהש"ך בסק"ט ס"ל - שבדיעבד מהני היתירא דיש לו אף בלא ידיעה, וכל שבמציאות היה לו מעט מאותו המין [או שיצא השער] - אין איסור על הפירעון אף שכלל לא ידעו זאת, וא"כ אמאי לא נתלה שהקנה ללווה.

מתרץ האג"מ, שכיון שההקנאה כאן אינו קנין גמור, משום כך לא תולים בו - כל שלא ברירא שהיה ידיעת שניהם. ודבריו צ"ב, דבשלמא אם נימא שהידיעה [לכתחילה] היא לצורך הקנין, מובן שכשחסר ידיעה – אין תולין בו, כל שבין כה וכה אינו קנין טוב. אולם בשיעורים לעיל נתבאר, דהא שבעינן ידיעה - הוא רק כדי שלא יהא בחינה של "נתכוין לאכול בשר חזיר...", א"כ מאי נ"מ בזה שחסר ידיעה, אכתי נימא שהקנה לו - כדי שלא יהא איסור בעצם ההלוואה.