מי שהיה נשוי - הרב אי_ש טויב
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

|  |
| --- |
| מראי מקומות פרק מי שהיה נשוי |
| מסכת כתובות |
| אלול תשע"ג חורף תשע"ד |

אל המעיין הנכבד! החומר לא בוקר כנדרש..

נכתב בישיבת מיר ירושלים ת"ו

טויב אברהם ישעיהו טלפון [PHONE_REMOVED]

בסייעתא דשמיא

מראי מקומות כתובות פרק מי שהיה נשוי – ישיבת מיר - אלול תשע"ג

צ, א משנה

מי שהיה נשוי ב' נשים ומת הראשונה קודמת לשניה

רעק"א תנינא סימן ס"ב מהריט חומ ט ד"ה ואי חומ י ד"ה והא

**ויורשי הראשונה קודמין ליורשי שניה.** פירש **רש"י** ד"ה יורשי הראשונה אם מתו נשיו אחריו עד שלא הספיקו לגבות, מבואר מדברי רש"י דמיירי שחל על יורשי הבעל חוב גמור לשלם כתובתן. [ועיין עוד בחזו"א יובא להלן.] **מהרמב"ם** בפי"ט מאישות הלכה ח' – ט' מתבאר שדין הרישא לא נובע מדין כתובת בנין דכרין, אלא ככל כתובה רגילה שנגבית לאשה לאחר שבעלה מת, ובניה יורשים זכות אימם מדין תורה, והוסיף בחלקת מחוקק קיא, טז שתקנת בנין דכרין היא כשהבעל יורש את אשתו, ולא במת בחייה, ומלבד זה, כשהבעל מת בחיי אשתו היא חשודה שנטלה צררי ועי"ז נפרעה מכתובתה. **ובאבני מילואים** קיא, ה הקשה דיש שיטות שחשש צררי אינו רק כשנוטה למות, ולפיהם בכל כתובת בנין דכרין יש לחוש שמא התפיס לה מחיים צררי, או שמא תפסה בחייו, ואין לתרץ שכתובת בנין דכרין היא מכח הבעל ולא מכח האשה, דסוף סוף עיקר שיעבוד שטר הכתובה שמכוחו יש כתובת בנין דכרין הוא אצל האשה. ועיין להלן שיטת פני יהושע.

בגמרא **שבועות מח, א** שיטת רב ושמואל לא שנו אלא שמת מלוה בחיי לוה, [ונתחייב הלוה הממון לבני המלוה בלא שבועת היתומים,] אבל מת לוה בחיי המלוה, כבר נתחייב מלוה לבני לוה שבועה, ואין אדם מוריש שבועה לבניו. (ושם בגמרא שיטת רב אלעזר דבכל גווני נוטלין יתומים ובשבועה שלא פקדנו אבא, ולרב אמי אם עמד אביהן בדין ונתחייב שבועה לבני הלוה, שוב אין בניו יכולין לשבע השבועה, ברם בלא עמד בדין לא נתחייב שבועה ואין חסרון של אין אדם מוריש שבועה לבניו, ודחה רב נחמן דמשעת מיתה נתחייב המלוה שבועה לבני הלוה.) והקשו אדרב ושמואל מסיפא דמתני' [**ובתורי"ד** כאן כתב דהקושיא היא מרישא דמתני',] נשא ראשונה ומתה, נשא שניה ומת הוא, שניה ויורשיה קודמין ליורשי ראשונה, דשניה נתחייבה שבועה ליורשיו שלא נפרעה מכתובתה על ידי קבלת צררי, ובמתה צריכין יורשיה לישבע שלא קיבלה אימם צררי, ואינם יכולים לישבע שלא קיבלה אימם צררי, ואמאי יורשיה קודמין ליורשי ראשונה. ותירצה הגמרא שמיירי בנשבעה מחיים. עוד תירצו שם על קושיא אחרת, דגרושה פטורה משבועה שאין בה חשש צררי, [בית יוסף סימן צ"ו סעיף א' ד"ה ומ"ש אבל נתגרשה,] ולפיכך יורשי הבעל נתחייבו לה את הכתובה בלא שבועה, וכשמתה נתחדשה רק שבועת היתומים שלא פקדנו אבא. **ויש מהראשונים** שפירשו דגם ברישא דמתני' מיירי בכה"ג דנשבעה בחיים או בגרושה. [**רמב"ם** פי"ט מאישות הלכה ח' – ט', **ריטב"א** ד"ה מי שהיה, נ"י ד"ה ויורשי, **ר"ן** ד"ה מי שהיה.] **בשיטמ"ק** ד"ה מי שהיה דייק לה מלשון רש"י 'עד שלא הספיקו לגבות', משמע דנשבעו, ומחוסרות רק גביה. עוד הוסיף שם ב' טעמים מדוע לא חיברה המשנה ראשונה ויורשיה קודמין לשניה ויורשיה, מפני דיורשים דווקא בדנשבעה אמם, ועוד לחדש דאפילו בדקדמה שבועת ראשונה לשבועת שניה, וחל זכות הגביה לשניה לפני ראשונה, אפילו הכי קדמה ראשונה לשניה.

**הפני יהושע** הקשה מדוע הקשתה הגמרא בשבועות רק מסיפא דמתני' ולא מרישא. ותמך יסודו דלשון הרי"ף בסוגין הוא, 'אבל מתה ולא נשבעה אין יורשין של שניה נוטלין כתובתה', מבואר דשאלת ותירוץ הגמרא דשבועות הוא על הסיפא, ולא על הרישא, [וכן דייק בשו"ת ושב הכהן סימן פ"ח.] עוד נתקשה הפני יהושע מדוע חילקה המשנה דין האשה ודין יורשיה לב' דינים, הרי שניהם נובעים מדין קדימת בע"ח מוקדם לבע"ח מאוחר, ומהאי טעמא גופיה יורשי הראשונה אף הם קודמים לשניה עצמה, והיה ניתן לכתוב ראשונה ויורשיה קודמין לשניה. ומכח שאלות אלו יצא לחדש הפני יהושע [וכעין דבריו כתב גם **בחידושי הרי"מ** בסו"ד] שהנאמר במשנה יורשי ראשונה קודמין ליורשי שניה, אינו דין הרישא ראשונה קודמת לשניה. דדין הרישא הוא קדימה בגבית בעל חוב מוקדם למאוחר, והדין השני במשנה, שיורשי הראשונה קודמים ליורשי שניה, הוא קדימה בדין כתובת בנין דכרין. ומיירי בדאיכא שיור מטלטלים יותר על כתובת ראשונה, ולאחר שנטלו יורשי ראשונה כתובת בנין דכרין נשאר מותר דינר לירושה דאוריתא במטלטלים, ובכה"ג תקנו חכמים דין כתובת בנין דכרין, וגבו יורשי ראשונה כתובת בנין דכרין, ויורשי השניה אין גובים כתובת בנין דכרין ממטלטלין. אלא דכתב הפני יהושע דיש בזה מחלוקת, שיטת **העיטור** [הובא בטור סימן קי"א] היא דגם בדמתו לאחר הבעל ולא נשבעו, ופקע דין גבית כתובה מדין בעל חוב, קיימא דינא דכתובת בנין דכרין, וגבו יורשי ראשונה כתובת אמן קודם ליורשי שניה. [ומגמרת שבועות יש ראיה לעיטור ממה שלא הקשו מהרישא, ש"מ דברישא גביא אפילו בלא שבועה.] אבל לחולקים על העיטור וסברי דבלא שבועה לא גבו יורשי ראשונה, דסברי דליכא שעבוד בעל חוב בדלא נשבעו, ואין תקנת כתובת בנין דכרין בכה"ג, צריך לפרש בדין השני דמתני' יורשי ראשונה קודמים ליורשי שניה, דמיירי בשמתו הנשים בחיי הבעל, ובכה"ג לכו"ע יש תקנת בנין דכרין, ויורשי ראשונה קדמו ליורשי שניה בכתובת בנין דכרין. ומדבריו למדנו חידוש גדול שיש קדימה בכתובת בנין דכרין. אלא שסיים בפני יהושע שלא מצא חידושו בשום מפרש, ש"מ שאין קדימה בכתובת בנין דכרין, אלא דזהו ירושה גמורה, וכולן שוים בה.

**הנתיבות משפט** הקדמון הוכיח נגד שיטת העיטור שבמתה אחריו יש כתובת בנין דכרין בדלא נשבעה, מקושית הגמרא בשבועות מסיפא דמתני' שניה ויורשיה קודמין ליורשי ראשונה והרי אין אדם מוריש שבועה לבניו, והקשה בנתיבות משפט הרי ניתן לתרץ דיורשי שניה יורשין מצד כתובת בנין דכרין גם בדלא נשבעה. **בהפלאה** הביא שהפני יהושע הקשה עליו דאם מצד כתובת בנין דכרין הרי יורשי ראשונה קדמו בכתובת בנין דכרין ליורשי שניה, וכחידושו של הפני יהושע, ואף אם לא נקבל חידוש זה, על כל פנים בדין בנין דכרין שניה אינה קודמת לראשונה, ואם כתוב במשנה קדימת יורשי שניה ליורשי ראשונה, הוא מצד חוב, דשניה שקודם לירושת בנין דכרין דראשונה, ולא מצד בנין דכרין, ובחוב בעי שבועה. וההפלאה תירץ ראיתו.

בשו"ת **ושב הכהן** סימן פ"ח תירץ דאין להוכיח מרישא דמתני' נגד כל דינא דרב ושמואל שאין אדם מוריש שבועה לבניו, דהרי כיון שהכסף נמצא ביד יורשי שניה בתפיסה, שפיר יכולין להוציא יורשי ראשונה מיורשי שניה אף בדלא נשבעה אמם, דכיון שגבייתם היא רק מהבעל חוב, ותקנת שבועה של בעל חוב נתקנה רק נגד היתומים ולא נגד בעל חוב. דגם בדלא נשבעה ראשונה. **ובחזון איש** השיג עליו דתפיסה בקרקע לא מהני, ועל מטלטלין לא שייך שעבוד כתובה.

**וההפלאה** כתב שאפשר שמשנתנו מיירי בשכולן בני בעל אחד, ויורשי שניה מוחזקין בנכסים מדין ירושה, ובזה מהני תפיסתם, והוה אמינא דיורשי שניה אומרים לבני ראשונה דממה נפשך מהני מוחזקותם, אם מצד ירושה, אף אנו ירשנו אבינו, ואם מצד כתובת אמכם הא בעל חוב מאוחר שקדם וגבה מהני, ומה שלא נשבעה אמנו דהרי לא היה לה סיבה לישבע, נשבע אנו, וטענת אין אדם מוריש שבועה לבניו לא שייכא הכא כיון שאנו באים להוציא ממכם בתורת בעל חוב ולא בתורת ירושה.

ומצאנו לכמה מרבותינו שנתקשו מדוע לא הקשתה הגמרא בשבועות מהרישא אלא מהסיפא. **החזון איש** חו"מ ח, כו כתב דברישא כיון ששתיהן שוות, חידוש המשנה הוא לומר רק מי מהן קודמת, וצריך לומר דמיירי בנשבעו או שפטרם הבעל משבועה, אך בסיפא שיורשי ראשונה באים מכח ירושה ויש להם בהכרח, הוקשה לגמרא בשבועות שהיה מקום לכתוב דבדלא נשבעה שניה יורשי ראשונה קודמים ליורשי שניה. גם **הפני יהושע** כתב שהיה ניתן לדחות דדין הרישא הוא קדימה בדין כתובת בנין דכרין. עוד תירץ שם דיש נפק"מ לגבי דין הגמרא בהמשך בע"ח מאוחר שקדם וגבה.

**בחידושי הרי"מ** כתב דאין שום סברא לומר ששתיהן נשבעו, דהרי יש רק כנגד כתובה ראשונה, ומה לה לשניה לישבע כל זמן שאין מגבין לה כתובה, ולפיכך רק ראשונה נשבעה, והביא שדעת תוס' ב"מ צ"ז שדין שאין אדם מוריש שבועה לבניו נתחדש רק כלפי שבועת יתומים, לפיכך אי משום הא דלא נשבעה שניה, כיון שהיתומים בין כה וכה לא יקבלו את הקרקע, יכולים יורשי שניה להוציא מיורשי ראשונה אף בלא שבועה, ורק משום דין קדימת ראשונה לשניה קדמי יורשי ראשונה, וכעין דבריו כתב גם **בהפלאה.** עוד כתב החידושי הרי"מ, שאי משום חסרון שבועה של שניה, לא יקבלו יורשי ראשונה, דיורשים יאמרו ליורשי ראשונה כיון שיכולים אנו לומר אי אפשי בתקנת חכמים שישבעו יורשי שניה, אתם מסולקים מהמחצה, וכשיבואו יורשי שניה יאמרו יורשי בעל לא נשבעתם, ולא יזכו יורשי ראשונה בכל הכתובה, אלא יורשי הבעל, ורק מטעם שיורשי ראשונה קודמים ליורשי שניה קדמי יורשי ראשונה. ובהפלאה כתב עוד דמשמעות סיפא היא שיורשי הנשים הם גם יורשי הבעל, ולפיכך יש חידוש במה שיורשי ראשונה קודמים ליורשי שניה יותר מהחידוש שראשונה קודמת לשניה דהרי היורשים כולם מוחזקים בנכסי האב, ויורשי האב באים להוציא מידם, והוה אמינא דהיורשים מוחזקים חשיבי, קמ"ל דל"מ תפיסה, או דתפיסה שבחזקת ירושה לא חשיבא תפיסה.<<<

**מדקתני הראשונה קודמת לשניה וכו'**. משמעות לשון הגמרא בלישנא קמא שדיוק הגמרא הוא לא מהלשון 'קודמת', אלא ממה שלא נאמר בלשון 'הראשונה יש לה והשניה אין לה'. ולדחית הגמרא לשון קודמת הוא לא רק לשון קדימה, אלא כלשון קודמת דירושה. וזה לשון **הר"ן** [מט, א מדפי הרי"ף] יורשי הראשונה, אם מתו נשיו אחריו עד שלא הספיקו לגבות, ובגמרא דייקינן מינה ב"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה, ולהכי איצטריך הך רישא, אי נמי אגב סיפא תניא. **ובשטמ"ק** דייק דמאחר דב"ח מאוחר שתפס מהני, הוצרך לכתוב דגם ביורשים מהני תפיסה, דיש מקום לחלק בתפיסה בין יורשים לבע"ד גופיה. [ולדבריו מיירי מתני' בתפיסה ולא בגבוי דבית דין, עיין להלן] אולם אם לא מהני תפיסה, לא היה צריך להאריך ולכתוב הדין ביורשים. והוסיף השיטמ"ק 'ומיהו רש"י לא פירש כן, דכתב מדקתני לישנא דקודמת ולא קתני וכו', משמע דמלישנא דקודמת גופא קדייק, ולא דייק לה מכח האריכות כדכתיבנא, ותריץ נמי מאי דאקשינן הלא התנא דרכו לקצר והיכי אמרינן דליתני לשון ארוך, דכיון דלישנא דקודמת לא דייק, דרך התנא להאריך קצת למינקט לשון ברור.

**ש"מ בעל חוב מאוחר וכו'**. עיין במהר"ם שיף על התוס', דמשמעות תוס' דהעיקר הוא הש"מ, ודחית הגמרא הוא דחוי בעלמא. (צריך לבדוק לר"ת את הש"מ דב"ק, וכן האם הכלל ישתנה בתירוצו לחלק במלוה הכתובה בתורה דלאו ככתובה בשטר.)

**איכא דאמרי מדלא קתני אם קדמה שניה ותפסה אין מוציאין מידה.** **לתוס'** הראיה הינה ממה שלא האריכו להדגיש דשאני מסיפא, ש"מ דקודמת דרישא כדסיפא, (ממש"כ תוס' כדי דלא נטעה לפרש קודמת לגמרי,) ודחית הגמרא שאגב סיפא נקטו ברישא כלשון סיפא. משמעות לשון **רש"י** ע"ב ד"ה תנא נמי, דלשון קודמת מתפרש רק לכתחילה, אך לכאורה בכדי לפרש את הקושיא והתירוץ, צריך לפרשו כמהלך התוס'. **ובתורא"ש** הקשה לכתוב בתרויהו לשון הוצאה, ברישא אי תפסו אין מוציאין ובסיפא אי תפסו מוציאין, ותירץ דלא שייך למיתני בסיפא אי תפסו, דהא יורשים הם ונכסים בחזקתם.

**בעל חוב מאוחר שקדם וגבה.**  ערכין ז, ב, משנה לקמן צג, א עד צד, א אביי אמר, תוס' כאן, רא"ש סימן י"א, רי"ף נג, א,

**מכלל דאי קדמה שניה ותפסה.** משמעות לשון הגמרא מכלל דאי קדמה שניה 'ותפסה', דמיירי בתפיסה ולא בגבוי דבית דין וכן העתיק **ברש"י** ד"ה ש"מ, אולם **בריטב"א** ד"ה מדקתני כתב שמטלטלי לא משתעבדי לכתובה אלא לר"מ, וגם במטלטלים אין דין קדימה, אלא מיירי בקרקעות ובגבוי דב"ד, וכלשון הגמרא בע"ח מאוחר שקדם 'וגבה'. וכן כתב **הפני יהושע** על תוד"ה ש"מ וציין למש"כ ברא"ש פרק הכותב<<<<

**הרשב"א** בתשובה סימן אלף קי"א כתב במקרה שזמנו של בעל חוב מאוחר הגיע ועדיין לא הגיע זמן פרעון של בעל חוב מוקדם, ניתן להגבות לבעל חוב מאוחר, שכל זמן שלא הגיע זמנו של מוקדם ניתן למכור את הקרקע וגביתו של שני היא כמכירה לזמן. (ויש לדון אי גם לסוברים שמה שגבה גבה יהיה ניתן להגבות לבעל חוב מאוחר.

**שמע מינה בעל חוב מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה.**  **מרש"י** ד"ה איידי משמע דמיירי סוגיין בקרקע, ויש לדון דלפו"ר משמע מרש"י דמיירי בתפיסה ולא בגבוי דב"ד, אמנם יתכן דסיפא דמתני' מחזיקים יורשי ראשונה בנכסים לא בתור בעלי חובות אלא בתור יורשים, וזה לא הוי בגדרי תפיסה. [עיין במה שהובא לעיל בשם החזון איש וההפלאה.]

**תוס' ד"ה שמע מינה.** לכאורה למהלך **ר"ח** הראשון חלוק ערכין דהקדש הוא בע"ח אחד לשני החובות, מסוגין דמיירי בב' בעלי חובות, וכולן באופן אחד. וכן עולה **מהרמב"ם** למה שפירשו **הרדב"ז** בפ"ג מערכין הי"א, אמנם **הלחם משנה** נשאר בצ"ע על הרמב"ם שם אמאי בקרקעות לגבי הקדש מה שגבה גבה הא לגבי בעלי חובות מה שגבה לא גבה. וגדרו, עיין **בקצוה"ח** סימן פג, א שדימה לדין זה ב' חובות של אדם אחד. ועיין בלשון **הר"ן** לפי שהכל רשות אחד. **ובכתבי הגרי"ז** לערכין ז, ב פירש בדעת רמב"ם שפסק בהלוואה דבע"ח מאוחר שקדם וגבה קרקע לא גבה, ובערכין פסק דחל הגביה, ופירש שבע"ח מאוחר שקדם וגבה חלה הגביה, ובעלמא חוזרין ומוציאין מידו, ובהקדש כיון שחל קדושת דמים פקע שעבוד, וא"א להוציא מההקדש. (ולכאורה לפי"ז הלשון בע"ח מאוחר שקדם גבה אינו שוה, דבכתובות הכוונה בע"ח מאוחר שקדם וגבה שנחלקו בדף צ"ד ונסתפקו בסוגין, אי גבה אי לא גבה, היינו אי חלה הגביה לגמרי, או דחלה הגביה באופן חלקי. ובערכין הכוונה היא, דמכיון שלעת עתה חלה הגביה לכולי עלמא, פקע שעבוד. ויש לדון לפי"ז איך יתפרש לשון הרמב"ם שהביאו שם שהערכין לאו כחובות.) **הקצוה"ח** בסימן פג, א הלך גם במהלך זה, והוסיף על זה שכשפודה חוזר השעבוד וחל, ומוציא המלוה מהפודה, ברם בערכין מכיון שיש דין של השג יד, ובשעה שפדה היה כפי אשר תשיג ידו, יצא ידי חובו. ולדבריו לכאורה יהא חלוק הדין בין ערכין להקדש, [וכן אם לא שלם חובו לערכין עד שפדה, גם בערכין ישלם עתה לערך ראשון חמשה, ומצד שעבודו שחל על הקרקע. ברם בערכין בכל גווני אי לא שלם חובו ושוב העשיר משלם כערך עשיר. אך יהא לכאורה נפק"מ בפדה אחר. בספר מילואי חושן ציין לכתבי הגרי"ז תמורה כ"ז בגדרי אין הקדש יוצא בלא פדיון לשיטת הרמב"ם.]

**למהלך השני דר"ח** סוגיין מיירי במקרקעי, [כך לכאורה מבואר מדברי המהרש"א על תוד"ה ש"מ – אע"ג דהתם] וסוגיא דערכין מיירי במטלטלי. למהלך זה היה מקום להבדיל בלשונות בין התוס' לבין הרא"ש ולבין הרי"ף, **דתוס'** נקטו בתירוצם בסתמא דמיירי במטלטלין שבהם מה שגבה גבה, אולם **הרא"ש** [סימן י"א] אחר שתירץ שבהקדש הכל להקדש, הוסיף, 'עוד תירץ דהתם במטלטלים לכך מה שגבה גבה דלית להו דין קדימה ומשום דלית להו קלא', **והרי"ף** תירץ בשם רב שרירא גאון 'ה"מ בהקדש שאין הקדש מוציא מיד הקדש אבל הדיוט מוציא מיד הדיוט ולפיכך מה שגבה לא גבה, והני מילי במקרקעי אבל במטלטלי מה שגבה גבה דלית בהון דין קדימה', אולם **בבאור הגר"א** קד, א כתב שתוס' ורא"ש שוים, וכן משמע מדברי הרי"ף.

**הגר"א** קד, א מייסד מהתוס' שיש דין קדימה במטלטלין לכתחילה, דרק מה שגבה גבה, אבל קדימה יש. **הקצוה"ח** סימן קד, א יסד ע"פ דברי התוס' שבמטלטלין יש דין קדימה בגביה. ונראה שתו"ד, דאם לא היה דין קדימה במטלטלין, גם בנתן ד' לראשונה לפני שנתן לשניה יצא ידי נדרו, דמכיון שהמטלטלים משועבדים גם לערך שני, ואין לערך ראשון קדימה עליהם, ממילא חשיב שנתן לראשונה כל מה שיש לו. ועיין עוד להלן.

**שיטת ר"ת:** ר"ת רצה ליישב גם שאלה ראשונה איך יתכן שיגרע לוקח מבעל חוב, ולפיכך העמיד כל הנידון על מטלטלין שבהם לוקח קדים ובעל חוב גרע, וכשיטת ר"מ (עולה מדבריו דדינא דר"מ שכתובה נגבית ממטלטלים, הוא שגם בעל חוב גובה ממטלטלים, ורק ממטלטלים דיתמי, - ועיין בזה עוד בתוס' בכורות נא, ב ד"ה ולא, ולמאן דסבר מה שגבה לא גבה גם ממטלטלי דגבאם בעל חוב מוקדם. וטעם המחלוקת יש לדון דאולי הסובר שמה שגבה גבה לא חילק בין לוקח לבין בעל חוב, ושמעתי טעם נוסף לבאר דגבית בעל חוב מוקדם היא כפקדון, לפיכך מוציא מידו בעל חוב שני.) ולפיכך עדיין נתקשה מה החילוק בין סוגיין לדערכין לכך חילק גם בין הקדש לבין בעל חוב, [כך לכאורה מתבאר **מהמהרש"א** ד"ה וכענין **ומהר"מ שיף**.] עוד חילוק חילק ר"ת דערכין גרע, דמלוה הכתובה בתורה לאו ככתובה בשטר, והוי כמלוה על פה ולפי"ז מלוה על פה אינו גובה מיתמי. (ולדרך זו לכאורה צ"ל דגם שור תם הוא כתובה בתורה ואינו ככתובה בשטר, ולר"ת אין הו"א דבקרקע יהא הדין מה שגבה גבה, ואולי מלוה ע"פ שאני, או שצ"ל כדחית הגמרא בב"ק ובאמת מה שגבה לא גבה, וגם בשביל שלא יהא סתירה בין ב"ק לערכין צריך לכאורה לחלק כך.) ודחה אוקימתא זאת דר"מ לא סבר דגבה מיתומים מטלטלים אלא מיניה דידיה, ודחו **תוס'** דסוגין כר"ט דסבר דגביא כתובה ממטלטלים דיתומים בכה"ג שהיה חוב לנפטר ביד אחרים, [**מהר"מ שיף**]. לכאורה יש לדון על דברי ר"ת והתוס' שבסוגיא דלקמן צד, א שעליה כתבו התוס' שמיירי במטלטלין מבואר שנמצאת אחת מהן 'שדה' שאינה שלו, ומשמע דלא מיירי במטלטלין.

גריעותא דמטלטלין מקרקעות היא משום שאין עיקר השעבוד על המטלטלים אלא על הקרקעות. **שיטמ"ק** ערכין ז, ב ד"ה ונתן ד'.

מה שהקשה **המהרש"א** דינתנו לכושל שבהם, תירץ **התומים** קד, א דזה לא נאמר במקום שיפסיד המוקדם לגמרי, וכן משמע **במהר"ם שיף ובקרני ראם**.

**רמב"ן ד"ה הא דאמרינן.** כתב הרמב"ן 'הא דאמרינן בעל חוב מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה נראה לי דקסבר שעבודא לאו דאוריתא ואחד מלוה בשטר ואחד מלוה על פה אינו גובה אלא מבני חרי משום שכופין אותו לקיים מצות עשה ולמה אמרו בשטר גובה מן הלקוחות כדי שלא תנעול דלת בפני לווין, שאם תאמר אינו גובה אף הוא לוה ומוכר כדי שלא יטרוף ממנו כלום. הילכך האי טעמא ליתא אלא גבי לקוחות אבל גבי בעל חוב מאוחר כיון דתרווייהו בעלי חוב נינהו אם אתה נועל דלת בפני אחד אתה פותח בפני אחר, ועוד שאין אדם עשוי להלוות על מנת שאם שאם קדם ותפס יש לו ואם בא לבית דין יפסיד', עכ"ל. מה שכתב הרמב"ן שמה שגובין מיניה דידיה הוא מצד שכופין אותו לקיים מצוה, ולא מצד שעבודא דאוריתא, הכי מפורש ברמב"ן ב"ב קעה, ב וכשיטת **הרשב"ם** שם ד"ה שעבודא וד"ה לאו, [וכן הוכיח **הקצוה"ח** לט, א ד"ה אמנם מדברי **תוס' ב"מ** ד, ב ד"ה אין - הראשון,] ופליג **אתוס' בב"ב שם** שסובר דמיניה דידיה יש שעבוד גמור, [ומדברי **הקצוה"ח** שם מבואר שתוס' בב"ב מודו לרמב"ן, גם **הסמ"ע** קד, א בתוך הדברים משמע מיניה דעכ"פ במטלטלים אין שעבוד אפילו מיניה דידיה למ"ד שעבודא דרבנן.] ובארם **הנתיבות** לט, ב דלהתוס' שעבודא דאוריתא מיניה דידיה 'רק דס"ל דמכאן ולהבא הוא גובה ולא אלים בשעת שעבוד כקנין וכשמכר והוריש קודם הגביה שוב אין יכול לגבות מהם', והרמב"ן סבר שאין כלל שעבוד אלא רק מצוה וכופין אותו עד שתצא נפשו, וכל דיני מיטב וגביה הם מצוות על הניזק והחייב ואנו כופין אותו לקיימם. (ולפו"ר יש לדון, דהא הכא דבעל חוב מאוחר בא לגבות מיניה דידיה, ומיניה דידיה אי משועבד ד"ת מי יימר דמהני גבית בעל חוב מאוחר.) [עיין **בקצוה"ח** לט, א יסד בד"ה והנראה דאי אפשר לשעבד, משום שאי אפשר להקנות לחצאין, וגם מ"ד דסובר ששעבודא דאוריתא הוא מטעם שהתורה שעבדתו.]

עוד כתב הרמב"ן, 'ומאן דאמר מה שגבה לא גבה סבר לא פלוג רבנן במשועבדים, אי נמי שעבודא דאוריתא', עכ"ל. ומה שכתב הרמב"ן שהסובר שלא גבה הוא מטעם דלא פלוג רבנן במשועבדים, לכאורה יובן על פי מה שכתב **הש"ך** לט, ב שהרמב"ן בב"ב נוטה לחלוק על הרי"ף במה שכתב **הרי"ף** ששיטת רב פפא וכן הלכה ששעבודא דאוריתא, ולכן העמיד הרמב"ן גם האי מ"ד כסוברים שעבודא דרבנן ומצד לא פלוג, או דסבר ששעבודא דאוריתא, וכמו שכתב **הר"ן** על הרי"ף מכח זה להכריע כמ"ד דמה שגבה לא גבה דכן הלכה ששעבודא לאו דאוריתא.

עוד כתב הרמב"ן 'ודאמר רב אדא בר אהבה בריש פרק אין בערכין מה שגבה גבה במטלטלין היא כפשטה, אי נמי, כדפרשו גאונים ז"ל דאין הקדש מוציא מידי הקדש ובע"ח דקאמר התם לאו דווקא, ואין לשון זה מחוור, אלא במטלטלים היא כדפרשתי'. אם שעבודא דרבנן, לא תיקנו שעבוד מלקוחות על מטלטלין, וחלוקים קרקעות ממטלטלים, שבקרקע יש דין קדימה ומה שגבה לא גבה, ולא חל ערך שני, אבל במטלטלין שאין שעבוד לקוחות אין דין מה שגבה גבה. אבל אם שעבודא דאוריתא, וכמו שכתב הרמב"ן באפשרות השניה וכסברת הר"ן, צריך לברר מדוע במטלטלין אין שעבודא דאוריתא בכדי להפקיע גבית בעל חוב שני <<<<

עוד כתב הרמב"ן 'אי נמי התם תרוויהו מלוה על פה נינהו ובעל חוב מאוחר שגבה אין מלוה על פה טורפת ממנו דכל שאינה טורפת מן הלקוחות אינה טורפת מן התופס בחובו' עכ"ל<<<

**<<<<<<< קושית קצוה"ח ממלוה ע"פ. בר"ן** [נג, א מדפי הרי"ף] ועוד ראשונים הביאו ראיה שהלכה שבעל חוב מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה ממה דקיימא לן שעבודא דאוריתא, והיינו שהמחלוקת האם בעל חוב מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה או מה שגבה לא גבה היא המחלוקת האם שעבודא דאוריתא או שעבודא דרבנן. לכאורה סברא זו הפוכה משיטת **הרשב"ם** שהביאו התוס' שכל נידון הסוגיא הינו תקנה דרבנן שלא תנעול דלת בפני לווין. ולרשב"ם מעיקרא דדינא קדם הראשון, ולר"ן אי שעבודא לאו דאוריתא אי אפשר להפקיע כוחו של בעל חוב שני שקדם וזכה מדין תורה כיון ששעבודא לאו דאוריתא.

בעיקר דין זה אי להלכה שעבודא דאוריתא, האריך **הש"ך** סימן לט, ב שיש בזה מחלוקת ראשונים. ועיין שם **בבאור הגר"א** ס"ק ב' בליקוט ששיטת **תוס'** שרק במלוה הכתובה בתורה שעבודא דאוריתא, ואם ננסה לסדר שיטת תוס' הנ"ל עם שיטת הר"ן, יצא שלגבי ערכין שהם מלוה הכתובה בתורה, יותר צריך להיות מה שגבה לא גבה מאשר כל הלואה בעלמא.

גם החילוק בין מטלטלין לקרקעות שחילקו הראשונים צ"ת ליסודו של הר"ן, דהא יסד הקצוה"ח קד, א דשעבודא דאוריתא הוא בין על מטלטלים ובין על קרקעות, אמנם חכמים הפקיעו שעבוד מטלטלים, וצריך לברר האם הופקע שעבוד מטלטלים מיניה דידיה או על כל פנים לאחר שגבה בעל חוב ראשון<<<<.

יש לדון דלשון הר"ן הוא שיש לפרש סוגיא דערכין במטלטלין וכרי"ף שאין בזה קדימה, ויש לדון לכאורה דטעם דלית להו קלא דכתב הרי"ף לכאורה הוא סברא דרבנן ולא סברא דבר תורה ואיך שייך להעמיד ערכין כה"ג.

עיין **קצות החושן** לט, א שהאריך בדין לדון מה הדין כשמשעבד במפורש, אי חל שעבוד דבר תורה או לא, ותלה זה במחלוקת אמוראים, דלרבא ניתן לשעבד בפירוש, ולחולקים עליו אי אפשר לשעבד מכח שיעבודו בין למ"ד שעבודא דאוריתא ובין למ"ד שעבודא דרבנן. וכן בקצוה"ח קד, ט מבואר שדאיקני הוא מדרבנן גם למ"ד שעבודא דאוריתא, והביא שם **מהתומים** שכל מה שקנה אחר כך חל עליו שעבודא דאוריתא, ונחלק עליו הקצוה"ח דאין שעבודא דאוריתא מתחדש בכל רגע. ועיין **בר"ן** שכתב שחל שעבוד על מטלטלין בששעבדם אגב מקרקעי, (היה מקום לדון בכוונתו, אי מה שכתב שחל שעבוד על מטלטלים הוא נפק"מ גם לסוגין לדין בעל חוב מאוחר שקדם וגבה, או רק לענין דיני שעבוד בעלמא**,** וכן לכאורה מבואר **בריטב"א** שכשעבד מטלטלים אגב מקרקעי וקדם בעל חוב מאוחר וגבאם מוציא בעל חוב שני מידו, וכן הביא הבית יוסף בשם ר"ן בפרק הכותב מב, ב מדפי הרי"ף ד"ה אמר רב נחמן,) לכאורה הדבר תלוי בנידון זה, שאם שעבוד ששעבד מעצמו לא חל דבר תורה, לסברת הר"ן אי אפשר להפקיע כוחו של שני שקדם וגבה.

**האבני נזר** [חידושים כתובות סימן שמ"ה] הלך במהלך הפוך מדברי הר"ן, שמ"ד שעבודא דרבנן הוא הסובר שמה שגבה לא גבה. דקושית תוס' היתה מדוע בע"ח מאוחר עדיף מלוקח, כמו שמלוקח אומר לו בעל חוב מאוחר שעבודי גבך, ה"ה לבע"ח ראשון. ולתרץ זה הוכיח האבנ"ז דמה שמשועבד הוי אינו ברשותו, ולכן אינו יכול למוכרו, ברם הוכיח האבני נזר שגבית בית דין יכולה להיות גם מדבר שאינו ברשותו, ומזה העלה דהגם שאי אפשר למכור קרקע משועבדת, אפשר לגבותה. והמחלוקת האם מה שגבה גבה או לא גבה היא, דלמאן דאמר שעבודא דאוריתא, חייל שעבוד של בעל חוב מאוחר ע"י דין תורה, וממילא בית דין יכולים לגבות שעבוד בעל חוב מאוחר גם מבעל חוב מוקדם, ברם למ"ד שעבודא דרבנן, אי אפשר להחיל שעבוד שני על מה שכבר מכר, שבזמן חלות השעבוד הקרקע אינה ברשותו. ומדבריו עולה דסוגין בגבית בית דין ולא בגבית עצמו, ולא בתפיסה. ויש לדון לדבריו האם שעבוד שני אינו חל כלל, דהא אינו ברשותו.

**קדימה במטלטלין:** רשב"א מיוחסות סימן ס"א הובא בב"י חו"מ ק"ד, סמ"ע ריש סימן ק"ד, קצוה"ח סימן קד, א ועיין עוד בס"ק ג', עיין היטב בקובץ הערות כתובות שכ"ג ולהלן בגדרי קדימה במטלטלים.

הרשב"א **בתשובות מיוחסות** לרמב"ן נקט דכיון ששעבודא דאוריתא קודם בעל חוב ראשון לגבות ממטלטלין, אולם אם כבר גבו, אין קודם בעל חוב ראשון מפני שלית ליה קלא, והביאו **הבית יוסף** וכן הביא הסמ"ע בשם **הלבוש**, וכן משמעות השו"ע חו"מ ק"ד בסעיף א'.

**התוס'** בפרק הכותב פו, א ד"ה לאשה הביאו את שיטת **ה"ר יחיאל** בשם ר"י שנחלק על הרשב"א הנ"ל, ונידונו לגבי קדימת מוקדם במטלטלים בזמן הזה, והביא ראיה ממה שהסתפקה הגמרא בדאיקני אי משתעבד, והביאה ע"ז הגמרא דאי דאיקני לא משתעבד הא לא משתעבד, אבל אם דאיקני משתעבד, מה הדין בלוה ולוה וקנה ומכר אי משתעבד לראשון או לשני, ומבואר דאי לא משתעבד אין נידון מי קודם מיניה דידיה. [בבאור ראייתו עיין במהרש"א ופנ"י שם.] ומזה למדו התוס' דהוא הדין מטלטלין בזמן הזה שתקנו הגאונים שמשתעבדים לבעל חוב אפילו מיתומים, כיון שאין שעבוד של לקוחות על מטלטלין, אין דין קדימה גם מיניה דידיה או מיתמי. וכתב **התומים** קד, א שהתוס' הנ"ל פליג על התשובות מיוחסות. **ובפני יהושע** [פו, א על תוד"ה לאשה] כתב שלשיטת ה"ר יחיאל גם בקנה שעבוד מטלטלי אגב מקרקעי לא יהא דין קדימה, דהא גם כשהקנה מטלטלי אגב מקרקעי אין מוציאין מלקוחות, ולדבריו כל היכא דליכא שעבוד מלקוחות אין כלל שעבוד. (ויש לדון שבקצוה"ח קד, ג חילק דדאיקני לא הוי שעבוד דבר תורה, ואם נצרף לזה סברת הר"ן שאי שעבודא לאו דאוריתא אי אפשר להפקיע זכותו של בעל חוב שני, ניתן לחלק בין דאיקני לבין מטלטלין.) אולם ציינו לתוס' בבכורות שסובר ששעבוד מטלטלים בזמן הזה לאחר תקנת הגאונים הוא דבר תורה, (ויש לחלק בין דאיקני לבין מטלטלים, דדאיקני אם אינו משתעבד, אינו משתעבד לגבות מיתומים, ומטלטלים משתעבדים לגבות מיתומים.)

ברם **הב"ח** לסעיף י' **והסמ"ע** סק"א **ובאר הגולה** סק"ב הקשו דהשו"ע גופיה בסעיף י' פסק דבבאו בבת אחת לגבות ממטלטלין אין דין קדימה לבעל חוב מוקדם, וכמותם הכריע ג"כ **הד"מ** קד, ו, וכן הכריע **התומים** בסימן קד, א והביא חבל ראשונים הסוברים כך, [וכן מבואר בריטב"א בסוגין ד"ה והא] ומשום כן הסב הסמ"ע את דברי השו"ע בסעיף א' לדין אחר, שבהגיע זמן בעל חוב מאוחר לפני בעל חוב מוקדם, ובאו שניהם יחד לגבות, [לא ברור שם מה הדין לפני שהגיע זמן המוקדם, אולם מתוך סברת הסמ"ע משמע שגם בכה"ג.] הדין הוא שבעל חוב מוקדם קודם כיון ששעבודא דאוריתא, (ולכאורה אין כוונתו שבע"ח מוקדם קודם, דהא הסמ"ע כתב שאין דין קדימה במטלטלין, אלא כוונתו שגובים לשניהם יחד מחצה לזה ומחצה לזה. ומהשהוסיף ששעבודא דאוריתא, היינו, שלמ"ד שעבודא דרבנן כיון שאין שעבוד על מטלטלין, ויסודו הוא מדין כפיה, כיון שזמן הפרעון של המאוחר קודם וקדמה מצות פרעונו, צריך לכפות קודם את הבעל חוב שזמנו מאוחר. - ומתוך הדברים יש להעיר על מה שכתב הנתיבות לט, ב דאין כל כך נפק"מ אי שעבודא דאוריתא או שעבודא דרבנן, דהרי לסמ"ע יצא נפק"מ בבא לגבות בעל חוב שזמנו מאוחר וקדם בזמן, לבעל חוב מוקדם שזמנו מאוחר.) **ובערך לחם** קיים את דברי השו"ע בסעיף א' והעמיד את דברי השו"ע בסעיף י' שאין קדימה במטלטלים דמיירי שקנאם אחר כן.

**הפני** **יהושע** באר את שיטת התשובות המיוחסות דמכיון דסברינן דשעבודא דאוריתא, ומקורו הוא מוהאיש אשר יוציא אליך את העבוט החוצה וקרא מיירי במטלטלים, אף שחכמים עקרו לשעבוד מטלטלים מלקוחות, מיניה דידיה יש שעבוד, ולפיכך קודם בעל חוב הראשון. [לכאורה כסברא זו מבואר בסוף דברי הגר"א בסק"ב.] (כמובא לעיל, הסמ"ע גופיה באר בשו"ע שכיון ששעבודא דאוריתא, גם לאחר שבטלו את שעבודו, לא אמרינן שבעל חוב מאוחר קודם, ומשמע שבטלו את שעבודו לגמרי, אבל זכות קדימת הגביה של הראשון מיניה דידיה אינה מצד פריעת בעל חוב, אלא דכלפי זה נשאר שעבוד. ויש להגדיר את הדברים.)

עוד הביא **הפני יהושע** ראיה מדברי ר"ת שיש קדימה במטלטלים, ממה שר"ת העמיד את הגמרא לקמן צד, א במטלטלים, ושם מבואר שאי מה שגבה לא גבה אין אחרונה נשבעת, ואמאי הא מיירי בבאו יחד לב"ד, וכיון שכן חולקות, ולפיכך אחרונה צריכה לישבע, ש"מ דקודמת ראשונה לאחרונה במטלטלים. (למה שדחה התומים - יובא להלן לראית הגר"א מתוס' דלר"מ איכא שעבוד גמור על מטלטלים דהא גובה מיתמי, אין ראיה מר"מ לדידן.) [ועל דרך זו הוכיח הפנ"י דלא נחלקו בן ננס ורבנן לקמן אם יש זכות קדימה במטלטלין מיניה דידיה, דאם היו חולקין בזה היו מעמידים מחלוקתם על שבועה כשבאו לגבות יחד, ולא על מקרה של תפיסה.]

**הגר"א** קד, ב **והתומים** קד, א דייקו ממשמעות התוס' דיש דין קדימה במטלטלין, דרק מה שגבה גבה, אבל בלא זה לכתחילה יש דין קדימה, [ובתומים הוסיף, דהא מפורש במשנה שקודמת ראשונה לשניה, רק דאם גבתה גבתה.] הגר"א השווה לתוס' מה שכתב הרא"ש בסימן י"א וכתב שכן משמע בדברי הרי"ף בסוגין, [הגם שלשונותיהם שונים זה מזה.] אולם ציין למש"כ הרי"ף בפרק הכותב, [אולי כוונתו למש"כ הרי"ף מה, ב בסוף העמוד 'הילכך בין שט"ח וכתובה היוצאים ביום אחד בין ששניהם (שוים) כעין לוה ולוה ואחר כך קנה, בין מטלטלי בזמן הזה, הואיל ושעבודא דתרוייהו בהדי הדדי קאתו וליכא דין קדימה לחד מינייהו' וכו', וממה שכתב דגם בזמן הזה אין במטלטלין דין קדימה, משמע שהגם שנוהגין שמשועבדים המטלטלים, אין מקדימים הראשון לשני.] אולם הגר"א הכריע שיש קדימה במטלטלים ממה שדמו הפוסקים את בעל חוב מוקדם שגבה מטלטלים ללוקח שקנה מטלטלים, ומשמע דרק בגלל דלית להו קלא, אבל מיניה דידיה דאין חסרון דקלא, שעבוד מטלטלים כקרקעות.

**הפני יהושע** על תוד"ה ש"מ הביא ראיה זו בשם **חידושי מהרי"ט,** והביא שהמהרי"ט כתב שעיקר המשנה מדברת על קרקעות שבהם יש דין קדימה לבעל חוב ראשון, אולם מדיוק המשנה שלא אמרה לשניה אין לה, מבואר שבמטלטלים הגם שהדין הוא שבבאו יחד אין דין קדימה וחולקין, יש מקרה בו תקבל שניה יותר מדינה בתפסה. אולם הפני יהושע גופיה הקשה שהיה ניתן להעמיד את הדיוק על מקרה נוסף, [שכתב שעבוד דאיקני וקנה לאחר ההלוואות, והדין דחולקות, ובקדמה ותפסה לא מפקינן מיניה,] ומכח זה העלה דר"ת סובר שבמטלטלים יש דין קדימה כל זמן שלא גבה.

**התומים** קד, א עמד אף הוא על ראית הגר"א, ודחאה, דהתוס' בשיטת רבינו תם העמידו את הסוגיא כר"מ הסובר שמטלטלי משתעבדי לכתובה, וכיון דאיתא לדינא דשעבוד, יש גם דין קדימה. (אך צ"ב מדוע באמת לר"מ גרע שעבוד מטלטלים לענין מי שקדם וגבה, ואולי גם לר"מ דגביא ממטלטלי דיתמי - למה דסברי ר"ת בתחילה – אין מוציאין מלקוחות, ונחלקו בן ננס ורבנן אי בעל חוב שקדם כלוקח או כיתמי.) ולמה שסיימו התוס' להעמיד סוגין כר"ט כתב התומים דמ"מ חזינן דעכ"פ כשהמעות והפקדון ביד אחרים חל שעבוד על המטלטלים, ולכן איכא דין קדימה גם אי מה שגבה גבה. (אולם צ"ת אם גם את תירוצא דרבינו חננאל יש להעמיד כר"מ, ובזה נוכל להעמיד את דברי הגר"א.)

ובבאור **התשובות מיוחסות** כתב התומים דבמטלטלים רגילים אין דין קדימה כלל, ואפילו כשהם ביד הלוה, כיון שאין עליהם שעבוד, ברם אם עשאם אפותקי, או שכתב שיגבו ממטלטלים בחיי ובמותי אף שהדין שבמכרם הלוה כיון דלית להו קלא פקע שעבודו, כל זמן שהם בידו כיון ששעבודא דאוריתא, יש שעבוד ויש דין קדימה מיניה דידיה.

**הקצוה"ח** קד, א כתב דממה שהעמיד התוס' הגמרא בערכין במטלטלין, מוכח שיש קדימה במטלטלין, ומשמעות דבריו לדייק מהא דנתן ד' לראשונה לא יצא ידי ראשונה, ואם אין קדימה במטלטלין למה לא יצא ידי ראשונה. ואולי כוונתו דהא משועבד גם לשניה, ואם יש קדימה אין שעבוד שניה נחשב ביחס לראשונה, אך אם אין קדימה כלל במטלטלין, שפיר קיים שעבוד שניה עליו, ובכל מה שיתן לראשונה סגי דהא משועבד גם לשניה, ונחשב בזה גם לענין השג יד.

עוד כתב הקצוה"ח דלדברי הסמ"ע שאין כל דין קדימה במטלטלין, צ"ל בישוב ראיה זו, דבערכין, כיון ששעבודא דאוריתא ושעבוד חל גם על מטלטלין, ומדין תורה היה קדימה גם במטלטלים, כשחז"ל הפקיעו השעבוד במטלטלים, לא הפקיעו שעבוד מערך ראשון כלפי ערך שני, או שבכלל חז"ל אין יכולים להפקיע שעבוד הקדש. (וצ"ת דדבריו באים לישב מדוע אי מה שגבה גבה יצא ידי ערך ראשון, ועדיין עולה דאחר שגבה פקע שעבודא דאוריתא דיש על המטלטלים, ולפיכך מה שגבה גבה, ואיך חז"ל יכולים להפקיע שעבוד ערך ראשון. ושמעתי שצ"ל דהקצוה"ח לשיטתו פג, א ששעבוד פקע כשגבה.)

**הקצות החושן** קד, ג בתוך הדברים באר שמה שמצינו שבמטלטלים יש קדימה לכתחילה ואין קדימה בדיעבד, הוא משום דמטלטלין קרובים לדין תפיסה, לפיכך יש בהם חילוק בין לכתחילה לבין בדיעבד. ברם בקרקעות במלוה על פה, אם יש קדימה לכתחילה, יש קדימה גם בדיעבד. ובזה נחלק על הסמ"ע סק"ג שכתב שבמלוה על פה יש חילוק בין לכתחילה שיש דין קדימה לבין דיעבד שמה שגבה גבה.

**הקובץ שיעורים** כתובות שכ"ג ולהלן, האריך בדבר וכתב שאם יש קדימה לכתחילה יש גם קדימה בדיעבד, וטעם הדבר מפני שגבית בעל חוב הראשון אינה כלום, אלא כפקדון בעלמא, (ועיין בלשון התוס' בקושיתו) ומתוך כך נתקשה כיצד ניתן להעמיד סוגיא דערכין במטלטלים אם יש דין קדימה (ועיין עוד במה שהובא בכתבי הגרי"ז לערכין ובקצוה"ח פג, א). ויצא לחדש דדין קדימה דמטלטלים ודין מה שגבה גבה דערכין הוא אינו דין קדימה מצד שעבוד, אלא דין קדימה מצד קדימת המצוה לפרוע לבעל חוב ראשון, (ויל"ע מדוע אין מקדימים בעל חוב שזמן פרעונו מוקדם,) ובזה מה שגבה גבה. ושיטת התשובות מיוחסות כתב באות ש"ל שצריך לפרשו שמה שמוציאים מבעל חוב מוקדם הוא כמו שמוציאים מלוקח, ואף שהיה ראוי שיוציאו מהמאוחר שקדם, אין מוציאין ממנו כמו שאין מוציאין מלוקח מטלטלים.

**כמה פרטים בדיני שעבוד מטלטלים**

מתוך דברי **הקצוה"ח** לט, א ד"ה אדכרנא מתבאר שלדעת הרשב"א למ"ד שעבודא דאוריתא חל שעבוד גם על מטלטלי דיתמי, וחכמים הפקיעו את השעבוד, ברם לשיטת **הר"ן** בשבועות מז, א ד"ה מה לי לא חל שעבוד על מטלטלי דיתמי מדין תורה, [דכתב דאי אפשר להעמיד קרא דשבועת ד' תהיה בין שניהם ולא בין היורשים בגוונא דאית ליה מטלטלין דהא לא משתעבדי ליתמי.]

**התומים** לט, א הביא שממה שאין דין קדימה במטלטלים מוכח שאין שעבוד חל דבר תורה על מטלטלים דאם היה שעבוד דבר תורה על מטלטלין היה צריך להיות קדימה מיניה דידיה, ודחה דכיון שאינו סומך על המטלטלים הוי כאילו מחל על השעבוד, ועיין **בקצוה"ח** קד, ג שם משמע שחכמים הפקיעו את השעבוד.

כתב **השולחן ערוך** קד, ד 'לא מקרי גבייה אלא אם כן שמו בית דין את המטלטלים ונתנו בידו', ובש"ך כתב דגבית בית דין לענין תפיסת מטלטלים, אינה צריכה שומא.

**השער המשפט** קד, ד כתב דתפיסת מטלטלים מהניא גם בלא גבוי דב"ד, וריאתו מהא דהלואת שבת לא ניתנה ליתבע בבית דין ואפילו הכי מהניא תפיסה.

כתב **הקצוה"ח** ק"ד סק"ח דגדר תפיסת מטלטלים היא כבעל חוב קונה משכון ונעשה כקרקע המשועבדת למלוה בשטר, וגם בב"ד שייך משכון. וגם לסוברים שמלוה על פה מוקדמת קודמת למלוה בשטר מאוחרת, כאן קודם התופס, ומשמע שביאורו דנחשב לענין זה כמשועבדים.<<< **בשער המשפט** קד, ד דן אי יוכל הלוה המוקדם לתפוס מהלוה המאוחר שנית. והוכיח מהלואת שבת שלא ניתנה ליתבע בבית דין ומהני תפיסה, וכתב הר"ן, דאי תפס מעות הוי פרעון גמור ואין המוכר יכול לתפוס ממנו חזרה, אולם אם גבה משכון כיון שאין בעל חוב קונה משכון אלא בשעת הלואה או בגבוי דבית דין, נשאר גוף המטלטלים של הלוה, ואם יתפוס המוכר מהלוקח חזרה תועיל תפיסתו, והכי נמי הכא, אי יתפוס חזרה הלוה המוקדם תועיל תפיסתו. עוד הביא ראיה דהמשעבד נכסיו ביום אחד לכתובת אשה ולבעל חוב הדין דנותנים לבעל חוב דיותר ממה שהאיש רוצה לישא אשה רוצה לינשא, וטעם הדבר באר הרא"ש שמצד השעבוד דינא דחולקים ברם כיון שתפיסה מועילה, מתפיסים ביד הבעל חוב, וממילא פקע כח האשה, עוד כתב המרדכי סימן ר"כ דאי תפסה האשה נותנין חזרה לבעל חוב, ומזה הוכיח השער המשפט שניתן לתפוס מתפיסה, ולכן אף שקדמה האשה ותפסה, כיון שאין זה תפיסה סופית, והדין הוא להקדים בעל חוב מתפיסים ביד בעל חוב בחזרה.

**השער המשפט** קד, ה הביא מהריב"ש סימן שס"ד 'שכל תופס צריך תפיסה גמורה שיקנה הדבר באחד מדרכי הקניה אלא שאין צריך לדעת אחרת מקנה', והביא שם דקנין חצר מהני ואין חסרון של תופס לבעל חוב, אלא שצריך חצר משתמרת או עומד בצידה.

**צג, ב משנה – גמרא במאי קמיפלגי עד צד, א תירוץ אביי.**

**והרביעית נפרעת שלא בשבועה, בן ננס אומר וכי מפני שהיא אחרונה נשכרת אף היא לא תפרע אלא בשבועה.** לכאורה עולה, דלא מיירי בתפיסה, אלא בגביה שנעשית כדין. ולמהלך **דרש"י,** מיירי כשנמצאת כבר שדה שגבתה ראשונה שאינו שלו, ולת"ק אין מה להשביעה, דיוציאו ממנה, ולבן ננס לא יוציאו ממנה, ואף בכה"ג רשאים להגבותה, ומש"ה טעונה שבועה שהרי בגבייתה מפסדת ראשונה. ולתירוצא דרב נחמן מיירי בחשש חדש של שמא תכסיף כיון שמחמת שאין משביעין אותה מבינה שהשדה לא תשאר בידה, ולכן יש חשש שמא תקלקל. ולמהלך **התוס'** מיירי בסתמא ומשום חשש שמא תמצא בעתיד שדה שאינו שלו, ות"ק סבר שבע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה לפיכך כשתמצא שדה שאינו שלו יוציאו מהרביעית. ובן ננס סבר דלא יוציאו ממנה לפיכך בעיא שבועה. וחשש שמא תכסיף לבן ננס אליבא דרב נחמן, הוא חשש רגיל שמא תכסיף. **ובריטב"א** כתב את טעם רש"י בשמא תכסיף לשיטת ר"ח. בגוונא דרש"י כתבו התוס' בקושיתם על רש"י, דראשונה לוקחת שדה שנשתיירה אף שלא הוציאו ממנה עדיין, ומשמע שאי אפשר להגבות לרביעית בכה"ג. אבל ממה שכתבו תוס' נראה כפירוש ר"ח 'דאפילו' לא נמצאת פליגי, דייק **המהרש"א** שמחלוקת בן ננס ות"ק היא גם בנמצאת כבר, ומשמע דלתירוץ ראשון לבן ננס גביא גם באופן זה. תוס' כתבו דלא מסתבר לומר שנמצאת אחת מהן שאין שלו ואין ידוע איזו, ולכאורה מבואר דאי היה מסתבר להעמיד כן הוה ניחא להו ואפשר להגבות לרביעית שדה, גם למ"ד בע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה, ויש לדון למה.

**הרמב"ן** הקשה על רש"י דלדברי רש"י, לבן ננס אליבא דאביי משביעים אותה כדי להטעותה שתחשוב שהשדה תשאר בידה ולא תכסיפנה. לכן פירש שכל זמן שלא נשבעה, הראשונה מעכבתה מלגבות מפני חשש רגיל שמא תכסיף את שעבודה, ואחרי שנשבעה שוב אין לראשונה זכות לעכב על גבית רביעית. ומתוך דברי **הרשב"א** בתשובה ח"א סימן אלף קי"א מתבאר דחשש שמא תכסיף הינו חשש שמא כבר גבתה ומפני שיודעת שאין לה שום זכות בשדה, והיא נמצאת בה שלא כדין חוששים שמא תפסיד את השדה בגזל.

**בר"ן** מבואר שהסיבה שיכולה לגבות לתירוצא דרב נחמן, הוא בגלל שבעל חוב מאוחר מה שגבה לא גבה, והיינו, שאי מה שגבה גבה לא היינו מניחים אותה לגבות לאחר שבועה כדי שלא תפסיד ראשונה בגבית שניה.

ראית **הרא"ש ותורי"ד** כאן מסוגיא דף צה, א שמבואר בה שאם מכר הבעל שדהו לראשון ולא חתמה לו, ומכר הבעל לשני וחתמה האשה לשני שמוותרת על שעבודה, הראשונה אינה יכולה להוציא מיד הלוקח אולם האשה השניה מוציאה מיד הלוקח והראשונה מיד השניה וחוזרין חלילה עד שיעשו פשרה, מבואר דבעל חוב מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה. **ובריטב"א** דחאה דכיון שהיא גם באה לגבות מיד כשמוציאה השניה מיד הלוקח חל מיד שעבודה של ראשונה והיא גובאת את הקרקע. עוד תירץ הריטב"א דמיירי שיש לה אפותיקי על שדה זו.

**ערכין ז, ב – בעלי חובות שוין שקדמו וגבו**

כהמשך לדיני קדימה בגביה נלמד גם דיני קדימה בגביה בבעלי חובות שוין וקדימה במלוה על פה ומלוה בשטר. אך בכדי שכל בני החבורה יעסקו בענין אחד, ראוי להשתדל לא לעסוק בדיני שודא וחלוקה השייכים לדף צ"ד, וכן לא לעסוק בענין כיצד חולקין בעלת מנה ובעלת מאתים השייך לדף צ"ג.

ערכין ז, ב אמר רב אדא בר אהבה, בעי רב אדא בר אהבה עד ח, א אין בערכין. אור שמח פי"ז מאישות ה"ג, חזו"א ערכין סימן כ"ט ס"ק י"ז, קצוה"ח סימן ק"ד סק"א בסופו קובץ שעורים כתובות אות שכ"ג ולהלן, שיטמ"ק ח, א אות א'.

לשיטת **תוס'** ד"ה בעידנא הדין שעשיר בשעת הנדר והעני נותן ערך עשיר, היינו בשעת הערכה, והכא מיירי שהעריכו על השני ולא על הראשון, ולאחר שנתן ערך שני העריכו על הראשון. אולם **הרמב"ם** חולק בזה, פירוש הסוגיא לדעת הרמב"ם, עיין בליקוטי הלכות בזבח תודה.

{האם ניתן לתת כל אשר לו לערך שני} משמעות **התוס'** בכתובות דאין יכול ליתן לשניה חמש סלעים כיון שמשועבד לראשונה, אמנם סיימו התוס' והוא הדין אחת לשניה וד' לראשונה, ובזה לכאורה כן יכול ליתן לשניה ד', וכן **בתורא"ש** לקמן צד, א ד"ה אר"נ פתח שאין יכול ליתן החמישי לערך שניה לפי שהוא משועבד לראשונה וגם הד' נתן שלא כדין, ויתכן שלשונות אלו לאו דווקא והטעם הוא כיון שאין לו יותר בני חורין ממה שנתן. ועיין **ברדב"ז** על הרמב"ם פ"ג מערכין הי"א 'כלומר דלא מצי למיהב כל החמש סלעים לשניה דהא משועבד לראשונה'.

{שעבוד לערך ראשון גורם לדין השג יד בערך שני} לכאורה הבנת הדברים כן היא. ברגע שהעריך עצמו נשתעבדו נכסיו, ושעבוד ראשון קודם לשעבוד ערך שני, ובהערכת הכהן ערך ראשון, אין מתחשב בערך שני, דכלפי ערך ראשון דקדם אין שעבוד ערך שני כלום, וצריך ליתן כל אשר תשיג ידו לערך זה. אבל ביחס לערך שני, קיים שעבוד לערך ראשון, וא"כ אין לו כלום, ופחות שבערכין הוא סלע, ואף שאין לו כלום, כשנותן ד' סלעים יצא. [**החזו"א** ערכין כט, יח כתב שאין להוכיח מזה לדין אדם שנותן ממה שסידרו לו בדין הערכה, דלמש"כ המנ"ח שנ, ב דגוי שהעריך, אם ההלכה שגוי אינו מעריך אינו נתפס בקדושה, הוא הדין בנוטל מסידורו, ששלא כדין אין קדוש, ודלא כמו שכתב **המנ"ח** שנ, ט ד"ה והנה דחס רחמנא עליה בסידור ויכול ליקח מזה לערכו, וכאן בנטל לשניה שאני, דכיון ששלם לשניה נפקע שעבוד ראשונה ושפיר חייל לשניה כדינה.] וכשבא הכהן והעריכו על ערך ראשון אחרי שגבה ערך שני, מכיון דבע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה, אין ערך הראשון מוציא מיד ערך שני על כל פנים בהקדש וכמו שחלקו הראשונים, או משום דמיירי במטלטלים, וזה כמשמעות לשון הגמרא בערכין היו בידו חמש סלעים. ובדומה לזה מתבאר מדברי **קצוה"ח** קד, א דהוכיח מתירוצא דתוס' דסוגיא דערכין מיירי במטלטלין דיש דין קדימה במטלטלין, דאם אין דין קדימה במטלטלים בנתן לראשונה ד' יצא ידי נדרו דהרי המטלטלים משועבדים גם לערך שניה, הרי דשיעור הערך שצריך ליתן כל בני חורין שיש בידו, הגם שבדליכא דין קדימה יכול ליתן הכל לערך ראשון והכל לערך שני.

{דין השג יד של ערך שני נובע ממצות הקדמת פרעון ערך ראשון, ולא מדין שעבוד, ודין זה חייל אף בחובות} **בקובץ שיעורים** אות שכ"ה הוכיח דאם יש דין קדימה בשעבוד לכתחילה, לפרוע חוב הראשון, לא חייל פרעון חוב שני אפילו בדיעבד, [בסברת הקוב"ש לגבי מטלטלים כתב הקצוה"ח קד, ג לחלק דמטלטלים קרובים לדין תפיסה, לכן יש קדימה לכתחילה, ולא בדיעבד.] וגם כתב באות שכ"ו דאם קדם וגבה בעל חוב שני הוי פקדון בעלמא ולא חייל גבייתו. לפיכך חידש שדין הקדימה לכתחילה במטלטלים המבואר בסוגיא דערכין [הן לגבי ערכין והן לגבי פריעת בעל חוב] כפי שהוכיח הקצוה"ח, וכן מה שנידון על ערך שני בדין השג יד, נובעים מדיני קדימה של הלוה והמתחייב להקדים פרעון המוקדם שנתחייב בו קודם. ולדבריו בעל חוב מאוחר שקדם וגבה דכתובות הוא בדיני שעבוד, ובעל חוב שקדם וגבה דערכין הוא בעל חוב שקדם וגבה נגד מצות קדימת פרעון. (יש לברר מדוע לגבי מצוות פריעת בעל חוב לא יהיה סדר קדימת הפרעון לפי זמן הפרעון ולא לפי זמן ההלוואה. עיין עוד בקצוה"ח קד, ב.) הקובץ שעורים לא באר את מהלכו בספק הגמרא בערכין ח, א, יתכן שדברי השיטמ"ק בדף ח, א אות א' עולים כדעת הקובץ שיעורים.

**בעי רב אדא בר אהבה.** תוס' ד"ה כיון, שיטמ"ק ד"ה שני, קצוה"ח קד, א, חזו"א ערכין כט, יז, אור שמח פי"ז מאישות ה"ג, עיין עוד בקוב"ש כתובות שכ"ג ולהלן. [הרמב"ם צייר את ספק הגמרא באופן שונה, ובבאור דבריו עיין בלקוטי הלכות בזבח תודה.]

{משמעות התוס' דחל שעבוד רק לערך אחד} ז"ל **תוס'** ד"ה כיון או דילמא כולהו חזו ואין לו לכהן לומר רק שיפרע כל הה' סלעים לאחת דלאחת נשתעבדו ולא לשנים ואי יהיב תרי ופלגא להאי ותרי ופלגא להאי לא יצא ידי שתיהן שהרי הדין שיתנם לאחת לבד. ויש לדקדק לשון התוס' דלאחת נשתעבדו ולא לשנים דמשמע שהשעבוד חל רק עבור אחת ולא עבור שתים ולא שזה דין בהערכת הכהן שצריך להעריכו על כל אחד חמשה, ומשמעות הגמרא היא כולהו חזיא להאי וכולהו חזיא להאי, דלכן אי אפשר שיחול שעבוד במחצה, אלא שעבוד בהכל, ואי אפשר שיחולו שניהם כאחד, לכן חייל רק שעבוד אחד לצד זה. ויש לבאר מה דסיימו התוס' דהא ודאי בעלי חובות שוים, וגם מה שגבה לא גרע מאילו היה מאוחר, דהא נשתעבד לאחד ולא לשני ושייך לפו"ר כשנתן לשני הוי כבעל חוב מאוחר שקדם וגבה. (אולי נוציא מזה דכל בעל חוב חייל רק מחצה בשווין, וכאן כיון שצריך לחול כולו מ"מ שוין, רק דדין כולהו חזיא להאי מפקיע.)

{חקירת האור שמח בב' שעבודים אי חל מחצה לזה ומחצה לזה, או דחייל שעבוד שלם לכל אחד} **האור שמח** פי"ז מאישות ה"ג וכן כתב **הקובץ שיעורים** כתובות אות של"ו באר בספק הגמרא האם בכל שעבוד שווה חייל מחצה להאי ומחצה להאי, או דחייל לכל אחד שלם וכיון דשניהם יחד כל אחד מקבל מחצה. וכתב דמחלוקת **הרמב"ם וראב"ד** בפ"כ ממלוה ה"ג היא האם בבעל חוב שוים גובה כל אחד מחצה ולא מהני תפיסה או דמהני תפיסה. ויסוד מחלוקתם היא דאם השעבוד חייל כל אחד בכולו יכול לתפוס ברם אי חייל במחצה אי אפשר להפקיע שעבוד חברו. ואף ששם פשיטא לרמב"ם דמהני תפיסה וא"כ מבואר דחייל השעבוד על הכל, שכאן שאני דהחיל ב' ערכין בבת אחת, לכן יש צד דהחיל לכל ערך רק חצי שעבוד. (לפי זה אי מתחייב כשיאמר ב' פעמים דבסוף היום יחול חוב ערך, ישתנה הדין.) ולראב"ד, דפשיטא ליה בממונות חייל רק מחצה ולא מהני תפיסה, וכאן יש צד לגמרא דחל הכל לכל ערך, <<<חדא, דהשעבוד אינו סותר את הגביה בערכין, ועוד דשניהם להקדש.

{לחזו"א אין בערכין שעבוד, ודין השג יד נובע מקדימת מצות פרעון, ובחובות נחלק על הקוב"ש שאיכא קדימה מצד שעבוד} **החזון איש** הקשה מאי שנא שערך ראשונה גורם שעבוד שמחשיב המעריך כאין ידו משגת לערך שניה, ובנדר ב' ערכין בבת אחת נסתפקה הגמרא אי כולהו חזיא להאי וכולהו חזיא להאי. ובאר שספק הגמרא הוא, שאם היה חייב ממון לאדם פרטי ודאי שכיון שמשועבד נחשב הממון כאינו ברשותו והרי אין ידו משגת, רק אין הערכין כחובות, ומה שהעריך בזה אחר זה ובא הכהן להעריכו, נחשב אין ידו משגת למרות שכל הממון תחת ידו, דכיון שהדין הוא שצריך ליתן לראשונה ממילא אין ידו משגת, ובנדר בבת אחת אם צריך ליתן מחצה לזה ומחצה לזה, שוב אין ידו משגת, ברם אם הדין שכולהו חזיא להאי וכולהו חזיא להאי, שוב צריך ליתן הכל לכל אחד, ולכל אחד בפני עצמו ידו משגת, ומה שאין בידו להפטר מכל ערכיו בשעה זו, אינו בכלל ההשג יד של התורה. [ומדברי החזו"א עולה שלו היה שעבוד גמור בערכין, היה הדין של השג יד, ויש לדון אי מדבריו עולה שכל שעבוד בעלי חובות שווים הוא מחצה לזה ומחצה לזה, או שכוונתו דסוף סוף פסק ההלכה בחובות דלא יגבו לכל חוב יותר ממחצה, וגם בערכין זה מה שיפסקו, ממילא חייל בזה דין השג יד. אם נצרף לדברי החזון איש את מה שהעמידו התוס' בסוגיא דערכין במטלטלים עולה דהחזו"א נחלק על הקובץ שיעורים האם בחוב יש שעבוד מטלטלים לדין קדימה לכתחילה.]

{באור החזו"א בתוס' בהערכת בזה אחר זה כשנדר ב' ערכין בבת אחת} ובסיום דברי התוס' הוציאן החזו"א מפשטן, דמשמעות התוס' היא שכשהעריך על אחת יכול לבקש מהכהן שיעריכנו על השני ויתן לשניה עתה פחות מחמשה, [וכן הבין הקצוה"ח קד, א, והקשה על זה מה יעזור שהעריכו הכהן על האחת בחמשה, עדיין ידו משגת לערך האחר ליתן לו חמשה סלעים.] ואילו החזו"א באר דמבואר בתוס' דאפשר לחלק הערכתן, ולפיכך בשנתן ב' ומחצה לזה, והיינו שלא גמר ליתן כל צרכו, ולכאורה חלה הנתינה לגבי זה שזכה ההקדש, (אולי לחזו"א חל בזה שעבוד כמו בחובות,) וצריך להשלים לערך ראשון את השאר, וחזר ונתן ב' ומחצה לזה, היינו שעתה הוי עני, ומעריכו הכהן עתה על השני, כל רכושו הינו ב' ומחצה, ויצא ידי ערכו בב' ומחצה.

דברי **הקצוה"ח** קד, א בסופו קצרים, ולא זכיתי להבין מה לא הוה ניחא ליה בתוס', ומה התיישב במהלכו.

עיין כתבי הגרי"ז בערכין שיטת הרמב"ם בגדרי השג יד במה שפליג על התוס', וכן רש"י פליג בדף י"ז וכתב הזבח תודה שרש"י יסבור כשיטת השיטמ"ק כאן ועוד הקשה שם לרמב"ם אמאי לא יצא ידי חובת ראשון במה שעכשיו אין לו שום דבר.

**מלוה על פה המוקדמת למלוה בשטר מי קודם**

להשלמת דיני קדימה בגבית חוב נראה את ראית הרמב"ן בעמוד ב' מכתובת בנין דכרין והמסתעף מדבריו. רמב"ן צ, ב ד"ה מדקאמרינן, ר"ן על הרי"ף מט, ב ד"ה כתובה – וש"מ, נמוקי יוסף ב"ב פב, ב ד"ה גמ' – אמר המחבר, ריטב"א צ, ב ד"ה ושמע מינה ודף צו, ב ד"ה ולעניו מה שאמרו בירושלמי, מאירי צ, ב, ר"ן צ, ב, רא"ה צ, ב ובדף צו, ב, שיטת הראב"ד: טור סימן ק"ד, בעל התרומות שער ס"א חלק ב' [בחלק מהדפוסים יש שיבושים בעימוד] רובו הובא בבית יוסף סוף סימן ק"ד, שו"ת הב"ח הישנות סימן ס"ג. בגדרי הדברים, יש לעיין היטיב בקובץ שיעורים כתובות אות שכ"ט, משנה למלך פ"כ מהלכות מלוה הלכה ב' .

{ראית הרמב"ן מהא דכתובת בנין דכרין לא טרפא ממשעבדי והדחיות לה} מסיפא דמשנתנו נשא את הראשונה ומתה נשא שניה ומת הוא שניה ויורשיה קודמין ליורשי הראשונה הוכיחה הגמרא 'ש"מ כתובת בנין דכרין לא טרפא ממשעבדי'. **רש"י** ד"ה לא פירש שהנידון הינו האם ירתון תנן או יסבון תנן, והיא המחלוקת הנמצאת בדף נה, א בין בני פומפדיתא לבני מתא מחסיא, האם כתובת בנין דכרין היא חוב, או שהיא ירושה, והלכה שכתובת בנין דכרין ירושה היא [עיין שם תוד"ה יסבון תנן כיצד בני מתא מחסיא ידחו את הראיה ממשנתנו שירתון תנן.] לשון **הרמב"ן** מדקאמרינן הכא וש"מ כתובת בנין דכרין לא טרפא ממשעבדי, משמע לי דכל שאינו טורף מן הלקוחות אינו גובה מן הנכסים המשועבדים למלוה בשטר. ופירשו **הר"ן** בחידושיו כאן שגם מ"ד ירתון תנן אינו ירושה, אלא מלוה על פה, ומבואר דאף שהמלוה על פה קדם זמנה, שהשתעבד לראשונה קודם שהשתעבד לשניה, מכל מקום גם לכתחילה גובה שניה את המלוה בשטר קודם לגבית ראשונה כתובת בנין דכרין שהיא כמלוה על פה. **המאירי** דחה את ראית הרמב"ן כמשמעות רש"י שכתובת בנין דכרין למ"ד ירתון תנן ירושה היא, ולא חוב, וראית הגמרא הינה שאין כתובת בנין דכרין חוב, שאם היתה כתובת בנין דכרין חוב, היתה נגבית אפילו מלקוחות, דהא כתובת בנין דכרין היא מתנאי כתובה, וכתובה שטר היא אף בדלא כתב שטר.

**הר"ן** על הרי"ף מט, ב דחה את ראית הרמב"ן שראית הגמרא הינה מכ"ש, שלו היתה כתובת בנין דכרין גובה מלקוחות, ודאי היתה גובה גם מבני שניה, אלא בהכרח שירתון תנן, ולכאורה מבואר בדבריו שאין להעמיד את הראיה מההנחה שכתובת בנין דכרין למ"ד ירתון היא כמלוה על פה. (אולי הפירוש בר"ן על הרי"ף הוא, שהר"ן הבין שראית הרמב"ן היא, שממה שלא הוזכר שכתובת בנין דכרין לא גביא ממלוה בשטר, ש"מ שאין אפשרות כזו שיוציאו ממלוה בשטר ולא מלקוחות, וע"ז דחה הר"ן שהגמרא באה לדחות את מ"ד יסבון תנן, שלדבריו בעל חוב רגיל הוא וגובה מלקוחות, וכאן מבואר שאין כתובת בנין דכרין נגבית מנכסים המשועבדים למלוה בשטר, וכ"ש שלא תגבה מנכסים המכורים ללקוחות. – אולי ראית הרמב"ן היא, דממה שהגמרא השתמשה עם לשון כתובת בנין דכרין לא גביא ממשעבדי על נכסים שהשתעבדו למלוה בשטר מבואר שנכסים המשועבדים למלוה בשטר דינם כלקוחות.)<<<<

{ראיות הרמב"ן מדיני מזונות ודחיות הראשונים} הר"ן על הרי"ף והרא"ה בדף צו, ב הביאו שהרמב"ן הוכיח שמלוה ע"פ אינה קודמת למלוה בשטר, ממזונות האשה, וקיימא לן שאין מוציאין למזון האשה והבנות מנכסים שאין משועבדים, הרי שדינה כדין מלוה על פה, ומבואר בדף צו, ב שאלמנה מוכרת סתם, וכשבאים בעלי חובות לטרוף ממנה יפה כוחה, ומבואר בירושלמי שאם בא מלוה בשטר, אומרת לו גביתי לכתובה, [אף שהראשונים ציינו שם שהלוקח משלם לאשה את הכסף פעם בזמן, כתב התומים קד, יא ד"ה ובזה גם קושיא הנ"ל שגם כשהכסף נמצא ביד הלוקח כיון שמדובר בגבית בית דין הרי זה כאילו הכסף בחזקתה, והוסיף שאין זה מוכרח שכך מדובר, אולם הבית מאיר בסימן ק"ג סעיף ב' ד"ה החלקת מחוקק האריך מאד בגדרי דין הכסף כשנמצא ביד הלוקח על מנת לפרוע לאשה, ובפירוש הירושלמי הנ"ל.] ואם בא מלוה על פה אומרת גביתי למזונות ויכולה לגבות עוד את כתובתה, ומבואר, שכתובתה קדמה לשטר חוב, ולפיכך מנה ומאתים מוציאה מלקוחות, ומזונות, הם מלוה בשטר, שדינם לגבי טריפת לקוחות כמלוה על פה, ואף שבוודאי קדם שטרה למלוה בשטר, למזונות אינה יכולה להפסיד למלוה בשטר המאוחר לה. **הריטב"א** צו, ב ד"ה ולענין מה שאמרו כתב, דהחולקים על הרמב"ן יתרצו דמדובר בכתובה המאוחרת להלוואות, והירושלמי סבר שמה שגבה גבה, ולכן אם תאמר שמכרה למזונות יוציא ממנה המלוה בשטר המוקדמת דבכה"ג אין מה שגבה גבה, ואם תאמר שמכרה לכתובתה, בעל חוב מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה. או דנעמיד את הירושלמי בכתובתה שקדמה למלוה, ואפילו הכי סובר הירושלמי ששעבודא לאו דאוריתא ואין למלוה על פה כל שעבוד, ומלוה בשטר קודמת למזונות הכתובה שדינה כמלוה על פה.

ראיה נוספת הביא הר"ן בשם הרמב"ן, מספק הגמרא לקמן צז, א אי מוכרת למזונות יכולה להוציא מהלוקחים פעם נוספת לכתובתה, ואם נאמר שמלוה על פה שקדמה למלוה בשטר קודמת בגביה, בשוים בזמן, אף הם שוים בגביה, ואיך תוכל להוציא פעם נוספת ממה שגבתה למזונות, אלא בהכרח שמלוה בשטר קודמת למלוה על פה.

{שעבוד מזונות דינו כמלוה מאוחרת או כמלוה ללא שעבוד} הר"ן הביא **שהרשב"א** דחה ראיות אלו, וכתב שמזונות דינם כמלוה מאוחרת כאילו בכל יום חל שעבודם, לפיכך אף ששטר הכתובה קדם, אין דינם כמלוה על פה המוקדמת למלוה בשטר. **הגר"א** קד, לג דחה את דברי הרשב"א מהגמרא גיטין נ, ב שנדחקה מדוע אין מזון האשה מוציא מנכסים משועבדים, ש"מ דתקנת מזון האשה לא הוי כמלוה מאוחרת. **והתומים** קד, יא כתב לתרץ את שיטת הרשב"א דמהאי טעמא דאינו קצוב או אינו כתוב הקילו לחשוב שחוב המזונות חייל בזמן שאוכלת. עוד כתב התומים דרש"י ותוס' גיטין נא, א נחלקו אי משתעבד קרקע למזונות מעיקר הדין או לא, לרש"י ד"ה והלא בדבר שאין קצוב אין שעבוד מעיקר הדין כיון שאין הלקוחות יודעים כמה ליזהר, ותוס' ד"ה וכי סובר שרק מפני תיקון העולם אין גובה ממשעבדי, וכתב דלרש"י, רבי יוסי דהוא הסובר בדף צו, ב שצריכה לומר לכתובתה מכרתי ואינה יכולה לזכות בדין בטענת מלוה על פה מוקדם הוא לשיטתו דסבר בדף נא, א שאין שעבוד כלל במזונות, ובדליכא שעבוד לא סברי רב האי גאון והרמב"ן ודעימיה שקדום למלוה בשטר. ועיין שם בתומים שהאריך בראיות לכאן ולכאן מדיני מזונות. ועיין שם עוד בתומים בתחילת דבריו שדן אי יש ראיה מדין ב' שטרות היוצאים ביום אחד שהשעבוד קרקעות חייל בסוף היום, ושווים שניהם בשעבוד, ועדיין יש לדון דהמלוה שקדמה תידון גם כמלוה על פה מוקדמת, שגובה ממלוה בשטר מאוחרת.

{ראית הרעק"א מהגמרא בב"ק} הרעק"א [חידושי רעק"א כאן ועל הרמב"ם] הוכיח מהגמרא בב"ק לג, ב שהובאה בתוס' לעיל, אבל חב עד שלא הזיק בעל חוב קדים, הא לרמב"ן מלוה בשטר מאוחר קודם למלוה על פה המוקדם, ולגבי הלוואה אפילו בשטר נחשב השור שהוא מטלטלין כמלוה על פה, ולגבי ניזק שור תם חשוב כמקרקעי, דהא גובהו מלקוחות, ומלוה על פה שקודם למלוה בשטר אינו גובה <<<<<קובץ שיעורים דחה בשם רא"ה בב"ק בשיעבד מטלטלי אגב מקרקעי. רעק"א הקשה לר"ת ולא לר"ח והקשה ממה שגבו שור תם מלקוחות.

{אם כבר גבה בעל השטר אין מלוה ע"פ מוקדם מוציא ממנו לכו"ע} **הש"ך** סק"כ הביא תשובת מבי"ט שמשמע ממנו שגם אם גבה בעל השטר המאוחר מוציא ממנו מלוה על פה מוקדם, וכתב עליו הש"ך שבמקרה זה הנכסים נחשבים משועבדים ולית מאן דפליג שאין מלוה על פה אפילו מוקדם גובה מהם. ועיין עוד בקצוה"ח קד, ג שיתכן שכוונתו שלרה"ג מלוה על פה קודמת אפילו בדיעבד.

{טעם רב האי גאון דשעבודא דאוריתא, וטעם הרי"ף דלית ליה קלא} כדברי הרמב"ן כתב גם **הרי"ף** בתשובה הובאה בספר התרומות, [הש"ך סק"כ דייק מדברי הרי"ף שם שאין קדימה לשטר אלא ששוים הם, שלשונו הוא שאין להם דין קדימה, וכן ממה שדימה למטלטלין שבהם אין דין קדימה, וכתב שבבעל התרומות ובפוסקים לא משמע כן.] אך **רב האי גאון** [הובא בהגהות מרדכי כתובות סימן ד"ש ובמרדכי שבועות ח, א ובספר התרומות שער ס"א] נחלק וסבור שמלוה על פה קודמת למלוה בשטר מאוחרת, [כל זמן שלא גבה בעל המלוה בשטר, שלאחר שגבה נחשב משועבדים.] וטעם מחלוקתם פירשו **הריטב"א** בסוגין ובב"ב קעו, א ד"ה ולענין **והנ"י** בב"ב פב, ב מדפי רי"ף, וכ"כ **הרשב"א** [שו"ת מיוחסות סימן כ"ב] דלרב האי שעבודא דאוריתא וחל שעבוד גם למלוה על פה ולכן קודם מלוה על פה למלוה בשטר מאוחרת ממנו, אבל הרי"ף חולק וסובר שהשטר הוא כנכסים משועבדים לגבי מלוה על פה. והדברים מפורשים יותר בספר התרומות דכמו שחיישינן לפסידא דלקוחות, הכי נמי חיישינן לפסידא דלווין שיסתמכו על שעבוד הקרקע. ומדברי הרי"ף שהובאו בספר התרומות נראה שמהאי טעמא דמלוה על פה לית ליה קלא אין למלוה על פה מוקדמת קדימה גם למלוה על פה מאוחרת, ואולי משמע שם דזהו טעם גם שאין דין קדימה במטלטלין אף במלוה בשטר ועיין לקמן.

{שיטת הטור ברי"ף ששעבוד הוי כמכירה} **הטור** בסעיף י"ג פירש בדעת הרי"ף ששעבוד דינו כמכר ולכן כמו שאין גובה מלקוחות כך אין גובה מקרקע שנשתעבדה למלוה בשטר מאוחר. הטור עצמו ממשיך בסעיף י"ד וכותב דמלוה על פה המוקדם קודם למלוה על פה מאוחר. (וזה נראה דלא כמשמעות הרי"ף בתרומות שיסוד הדין הינו רק בגלל שלית ליה קלא, ומשום כן אפשר שבמלוה על פה אינה קודמת למלוה על פה מאוחרת.) **הסמ"ע** בסקל"א פירש ששעבוד שטר דינו כמכר, ולכן בדליכא קלא למלוה על פה, אינה גובה ממאוחרים. (אולי שורש החילוק בין ההבנה ברי"ף בבעל התרומות לבין הבנת הרי"ף בטור, היא מתי ביטלו את השיעבוד, להבנת בעל התרומות לא חייל שעבוד כלל, ולהבנת הטור חייל שעבוד, רק בטלוהו ביחס למלוה בשטר מפני פסידא דלקוחות.)

<<<<< בשו"ע בסעיף א' נפסק שמלוה על פה המאוחר למלוה על פה שקדם וגבה מה שגבה לא גבה. **התומים** בס"ק י"ב כתב דכן מסתבר ממה שדימו התוס' גבית בעל חוב מאוחר ללוקח, וכמו כן מי שגבה ראשון דינו כלקוחות ואין מוציא ממנו מלוה על פה. הקצות החושן בס"ק ג' כתב, שלרי"ף מלוה על פה מוקדמת אינה קודמת כלל, אבל לרה"ג ודעימיה מלוה על פה קודמת אפילו בדיעבד, ויש לדון בכוונתו אי קדמה בדיעבד למלוה בשטר המאוחרת ממנה.

{החילוקים בין שעבוד מלוה בשטר ללקוחות} **ברשב"א** [שו"ת מיוחסות סימן כ"ב] משמע שהטעם שלא תיקנו שיטרוף הלווה בשטר מן המלוה על פה, שאין נעילת דלת למלוה בשטר בזה, דשניהם לווין, ויש לחוש גם לנעילת דלת של מלוה על פה. [בסתירת דברי ר"פ בקידושין וב"ב, מבארים המפרשים דלולי שהיה נעילת דלת, לא היו מעמידים את הדין על דין תורה גם לגבי שעבוד לקוחות.] ובשו"ת ח"א סימן תתקי"ד כתב דללקוחות חששו משום דלית ליה קלא ותיקנו שלא יגבה מהם מלוה על פה, אבל לגבי מלוה בשטר העמידו על הדין. **המאירי** מחלק לשיטת רב האי גאון, בין פסידא דלקוחות שמחמתה תיקנו שבע"ח טורף מלקוחות, לבין פסידא דבעלי חובות, [ואולי כוונתו דסילוק הלוקח הוא סילוק גמור מכל מה ששלם עליו משא"כ סילוק מלוה, אינו סילוק גמור.] אולם **הב"ח** בשו"ת ב"ח ישנות סימן ס"ג באר שלרמב"ן שעבוד מלוה בשטר הוא כמכירה וכשם שאין מלוה בעל פה מוציא מיד לקוחות, הכי נמי אינו מוציא מיד מלוה בשטר, אף ששיעבודא דאוריתא. אולם רב האי גאון סבר שמלוה בשטר אינו כמכירה שמחוסר גוביינא וצריך אדרכתא וטירפא, (אולי כוונתו שלמרות שטעם התקנה הוא מפני תיקון העולם, חז"ל לא העדיפו שעבוד שווה אחד על השני, אלא, שלקוחות קניינם בקרקע גמור, אין שעבוד דלית ליה קלא וגרוע ממנו מפקיע אותו, אבל שעבוד שטר, למרות שיש בכוחו לטרוף מלקוחות, ובזה הוא עדיף על מלוה על פה, מכל מקום לעת עתה אין שעבודו בקרקע כקנין הקרקע לומר שנעדיף שעבוד אחד על השני.) בדברי הב"ח מפורש שאין אפשרות לבאר שיגבה מלוה על פה מוקדם קודם למלוה בשטר מאוחר אם לא נסבור ששעבודא דאורייתא, שהרי אם שעבודא לאו דאורייתא אין שעבוד נכסים בכלל. (אלא שבב"ח שם כתב שלרמב"ן שעבודא דאורייתא, והש"ך בריש סימן ל"ט נוטה לומר דלרמב"ן שעבודא לאו דאורייתא.)

{האם ניתן לומר כרב האי גאון גם אם נסבור ששעבודא לאו דאורייתא, ושיטת הראב"ד} המשמעות הפשוטה בדברי **הראב"ד** שהובאו **בבעל התרומות** הוא ששעבודא לאו דאורייתא, ואפילו הכי סובר הראב"ד כרב האי גאון שמלוה על פה קודם למלוה בשטר מאוחר, והטעם שכל דיני גביה הם מיניה דידיה, וגביה מלקוחות היא תקנה, וכדי שלא תנעול דלת בפני לווין, [ומשמע שאם יש שעבוד לגבות כגון שיש עדיין נכסים בשעת גביה, לא תיקנו חז"ל כלום] ובגביה מיניה דידיה יש דין קדימה למוקדם, [אמנם בקצוה"ח מבואר שהמצוה לפרוע היא רק לאחר שהגיע זמן פרעון,] אולם **הטור** בסימן ק"ד העלה מדברי הראב"ד שמלוה בשטר קודמת בכל גווני. הבית יוסף העתיק עליו את דברי התרומות, ובחידושי הגהות כתב כתב עליו שהבית יוסף רצה לרמז שיתכן שבספר התרומות מבואר בשיטת הראב"ד דלא כהטור. אולם **הב"ח** בשו"ת סימן ס"ג וכעין זה גם בכנסת הגדולה דייקו מסוף דברי הראב"ד שבבעל התרומות כהטור, ועוד תמה שלא יתכן שנסבור ששעבודא לאו דאורייתא ונאמר שיש קדימה למלוה על פה מוקדם, לפיכך כתב הב"ח שהראב"ד כתב כן לדברי השואל, אולם הוא גופיה סבר שמלוה בשטר מאוחר קודם וכדעת הרי"ף. הטור הביא גם את סברת הראב"ד שיש למלוה המאוחר טענת חשש פרעון, מה שאין לטעון לבעל השטר משום סברת שטרך בידי מאי בעי, ובב"ח לסעיף ט"ו כתב שהטור רצה לומר שיש לבעל השטר ב' טענות, ובכנסת הגדולה וכן בשו"ת הב"ח כתבו דזה משום שהראב"ד מיירי בששעבד מפורש מטלטלין. (ואולי היה ניתן לחלק בין הגיע זמן פרעון לבין לא הגיע זמן פרעון.)

{קדימת שעבוד מפורש של מלוה בע"פ מוקדם למלוה בשטר מאוחר} **הב"ח** בשו"ת **והכנה"ג,** דייקו בדעת הראב"ד, שהמשעבד במלוה על פה מטלטלים במפורש, גובה לפני בעל חוב בשטר מאוחר. ויש לדון אם זה רק לפי מה שהעלו בשיטת הראב"ד ששעבודא לאו דאורייתא, לפיכך כל השעבודים בין אם הוא שעבד מפורש ובין מה ששעבדו חז"ל שווים.

התומים בס"ק י"ב הקשה על גישה זו, דא"כ מה קשה

{קדימת מלוה על פה מוקדם למלוה ע"פ מאוחר} משמעות **תשובת הרי"ף** **שבספר** **התרומות** היא שבמלוה על פה כיון דלית ליה קלא אין כלל דין קדימה מחמת חשש פסידא של מאוחר. **הטור** בסעיף י"ג כתב שמלוה על פה מוקדמת קודמת למאוחרת, **והבית יוסף** פירשו שאין שעבוד מאוחר מפקיע שעבוד ראשון. והביא הבית יוסף שהר"ן [נד, א מדפי הרי"ף] פסק שאין קדימה למלוה על פה מוקדמת ונשאר בצ"ע. הב"ח בתשובה ס"ג נוקט שמחלוקת הטור והר"ן היא, דאם שעבודא דאורייתא, מיניה דידיה יש שעבוד ולכן קודם בעל חוב מאוחר, וכך פסק הטור. אולם אם שעבודא דרבנן, לא תיקנו כל שעבוד על קרקעות ומיניה דידיה חולקים, וכך פסק הר"ן. (יל"ע מלשונות הר"ן בסוגית מה שגבה גבה נג, א שמבואר שפוסק ששעבודא דאורייתא, וגם לשונו שם הינו ועוי"ל דכיון דתרוויהו מלוה על פה נינהו דמלוה הכתובה בתורה לאו ככתובה בשטר דמיא וכיון דאינה טורפת מן הלקוחות אין בה דין קדימה. אם הבאור בראב"ד בספר התרומות שלמרות ששעבודא דרבנן קודם בעל חוב מוקדם בעל פה למאוחר דמיניה דידיה הוא, ש"מ דגם גביה דמיניה דידיה יש בה דין קדימה גם אם שעבודא לאו דאורייתא בקרקעות, ולכאורה ה"ה במטלטלים.) **הפרישה** אות י"ד והסמ"ע ס"ק ל"א בתירוצו השני בארו דמ"ש הטור מלוה ע"פ מוקדמת קודמת הוא בששיעבד מטלטלים במפורש.

{מה הדין מלוה בשטר ששיעבד בו במפורש} **הש"ך** ס"ק כ' חידש שאם כתב בשטר מפורש שמשעבד קרקעותיו הוי כמכירה ומוציא מיד המלוה על פה המוקדם. אמנם דייק הש"ך **משו"ת הרשב"א** סימן תתקי"ד שבשאלה מבואר שהלוה שיעבד נכסיו במפורש, ואפילו הכי הקדים הרשב"א מלוה על פה מוקדם לשטר. אמנם סיים הש"ך דנוהגים שבשעבוד מפורש מוציא מלוה בשטר מיד מלוה על פה מאוחר, וכן הביא **הרעק"א** בהגהותיו בשם **שו"ת פנים מאירות**. **התומים** קד, יא כתב שכיון שאחריות טעות סופר גם אם לא נכתב במפורש בשטר הרי הוא כאילו נכתב בשטר, ולפיכך אין מקום לחילוקו של הש"ך, ובהערות משפט יהונתן ציין לרשב"א קידושין יג, ב שמשמע ממנו שיש חילוק בין אחריות טעות סופר לבין אם נכתב במפורש בשטר.

{האם גם לרב האי גאון, שעבוד שני דינו כמכר, או לא, ונפק"מ בקנה ביני וביני, וכתב דאיקני לאחד מהם} כתב **השולחן ערוך בסעיף ה'** שיעבד לו מטלטלי אגב קרקע, דינם כמקרקעי, ואם קדם המאוחר וגבה מוציאין מידו, והוא שנתברר בעדים שמטלטלים אלו היו בידו קודם שלוה מהשני, אבל אם לא נתברר כן בעדים מחזיקים להו כלוה ולוה וקנה דקיי"ל דיחלוקו. והעיר **הסמ"ע** ס"ק ט"ו, שהגירסא הינה 'מהשני', וכן מפורש בלבוש, אמנם, לא נזכר בשו"ע שכתב דאיקני, ואם כן דן הסמ"ע שאי קנה בין ראשון לשני, לא השתעבדו המטלטלים לראשון, ושעבוד השני הוא כמכירה, ואם כן אין הדין יחלוקו, לפיכך הגיה הסמ"ע קודם שלוה 'משניהם', ואז יחלוקו, דשניהם שווים, דלא חייל להם שעבוד. [אמנם, בסוף דבריו כתב הסמ"ע שסתמא דמילתא כל משעבד מטלטלי אגב מקרקעי כותב ג"כ דאיקני, ובדאיקני כל שיביא עדים שקנה לפני שלוה משני, זכה הראשון, ולפי זה אי פשט השו"ע באופן זה אין צריך להגיהו.]

{שיטת הסמ"ע שלרה"ג שעבוד כמכר בכתב דאיקני לאחד מהם} **הרעק"א** בהגהותיו כתב בבאור הסמ"ע, שגם אי פסקינן כרה"ג שמלוה על פה קודם למלוה בשטר מאוחרת, כאן אין קדימת המלוה הראשון עוזרת על מטלטלים שקנה לאחר הלוואתו, דדינא דרה"ג הוא מכיון ששעבודא דאורייתא, וחייל שעבוד קרקעות גם לראשון, אבל על מה שקנה אחרי ההלוואה, בזה אין שעבודא דאורייתא, וממילא נשתעבד רק לשני ולא לראשון. (כל זה נאמר על שעבוד מטלטלי אגב מקרקעי שהוא שעבוד גמור, ולכן מובן שחל על מטלטלים סברא ששעבוד שני דינו כמכר, הגם שיש מקום לומר ששעבוד כלל אינו כמכירה.)

הסמ"ע בסקי"ט חזר על חידושו גם בקרקעות, שבדלא כתב דאיקני, וקנה בין ראשון לשני, כיון שנשתעבד לשני מעיקרא דדינא, ולראשון אין שעבוד, הוי כמכר ומשועבד לשני. הלשון בסמ"ע בס"ק ט"ו הינה 'דשעבוד הוי כמכר', ומלשון זה מתבאר שהגדר הינו שגם רב האי גאון מודה ליסוד דשעבוד הוי כמכר, ולכן בשיעבד דאיקני לאחד מהם שעבודו הוי כמכירה כלפי שעבוד השני, רק רה"ג חולק במלוה על פה שקדמה למלוה בשטר וכמו שנתבאר. (וטעם הדבר ניתן לומר שאין אפשרות למכור דבר שמשועבד גם לראשון, או, שלמרות שיש עדיפות לשעבוד המלוה בשטר, שבעל המלוה בשטר יגבה מלקוחות ובעל המלוה על פה לא יגבה מלקוחות, אפ"ה לגבי מיניה דידיה שעבודם שווה, ולגבי הראשון אין כאן מכירה.)

{הבנת המל"מ שקדים בגבית מיניה דידיה מי שהקרקע משועבדת לו למי שאין הקרקע משועבד לו} הבנה נוספת הובאה **במשנה למלך** פ"כ ממלוה ה"ב, שאין שעבוד כמכר, רק כיון שמשועבד למי שכתב לו דאיקני, ואין משועבד למי שלא כתב לו דאיקני, קודם בגביה מי שמשועבד לו למי שלא משועבד לו.

{הבנת הגדולי תרומה והמל"מ בתחילת דבריו שדין קדימה הוא רק בקדימת ההלוואה} **הש"ך** בס"ק י"ג הביא ששיטת **הגדולי תרומה** היא שגם בקנה בין ההלוואות ולא כתב לראשון דאיקני, יש כאן קדימה למלוה הראשונה, וכן הבין גם **המשנה למלך** בפ"כ ממלוה ה"ב בתחילת דבריו, והיינו ששעבוד אינו חשוב כמכר כלל, וגם אין סברא של קדימת מי שמשועבד למי שלא משועבד לגבי מיניה דידיה, לפיכך הקודם בחוב קודם בגביה.

{שיטת הש"ך שאם אין שעבוד אין קדימה} **הש"ך** גופיה הלך בדרך שלישית שבקנה בין ההלוואות ולא כתב לראשון דאיקני, חולקין. ובארו **הרעק"א** בהגהותיו שהש"ך סובר ששעבוד אינו כמכר, [וגם לכאורה אין קדימה למי שמשועבד לו הקרקע כלפי מי שאין משועבד לו הקרקע,] אבל גם אין שייך כאן קדימה לראשון לרה"ג, שכל דין הקדימה של הראשון נובע מזה ששעבודא דאורייתא, לכן שעבודו קדם לשעבוד המלווה בשטר, אבל בנידון דידן אין לראשון שעבודא דאורייתא דהא קנו את הנכסים אחרי ההלוואה, ואין גם למלוה השניה כח להפקיע את שעבוד הראשון מיניה דידיה, לפיכך שניהם שווים. כעין זה כתב ג"כ המל"מ בסוף דבריו בפ"כ ממלוה ה"ב. (בהגדרת הדבר צריך להעמיק, ולפו"ר הלוואת הראשון נחשבת כהלוואה ללא תאריך.)

{האם הש"ך נוקט כרה"ג או כהרי"ף} **הרעק"א** בהגהותיו נתקשה בדברי הש"ך שהש"ך סתר משנתו, שכל היסוד ששעבוד אינו כמכר כלל [להבנת הש"ך,] הוא לשיטת רב האי גאון, אבל הרי"ף סובר ששעבוד דינו כמכר ולכן מלוה על פה למרות ששעבודא דאורייתא וקדמה למלווה בשטר,מלוה בשטר גובה, וכיון שהש"ך הכריע בסעיף י"ג כהרי"ף, מדוע נקט בסעיף י"ג כרה"ג.

{מחלוקת הקצוה"ח והתומים האם שעבודא דאורייתא מתחדש בנכסים שקנה לאחר מכן}

{נידון צרור הכסף והב"י} נידון דומה הובא **בבית יוסף ובכסף משנה** במקרה שקנה נכסים אחרי ב' ההלוואות, וכתב דאיקני לראשון האם קודם הראשון כיון שכתב לו דאיקני, או שכיון שקנה את הקרקע לאחר שלוה גם משני, למרות שלא כתב לו דאיקני, שווים שניהם בגבית מיניה דידיה. בספר **צרור הכסף** דייק ממשמעות הרמב"ם הינה שחולקים מיניה דידיה, אבל הבית יוסף כתב שהרא"ש בדיני שבח נקט שמשתעבד לראשון שכתב לו דאיקני, ומכיון שבעל התרומות הביא את דברי הרא"ש הנ"ל ולא העיר עליו שהרמב"ם חולק, צריך לדחוק את הדיוק ברמב"ם. אמנם **הש"ך** בס"ק י"ט דחה את הראיה מהרא"ש, ששבח חשוב כגביה מלקוחות, ובגביה מלקוחות שאינה מיניה דידיה, ודאי קדים בעל הדאיקני, שהרי רק לו השתעבדו הנכסים לגבות ממשועבדים.

מלוה הכתובה בתורה לאו ככתובה בשטר דמיא תוס' ור"ן לבדוק האם תוס' יכול לסבור מלוה הכתובה בתורה לאו ככתובה בשטר. פסק ההלכה לאו ככתובה בשטר ולברר האם זה קשור לשעבודא דאוריתא עיין באור הגר"א קד, י <<<<

קדימה בששניהם שוים רמב"ם פ"כ ממלוה ה"א לגבי קרקעות דלא כתב דאיקני חולקין ובגבה מה שגבה גבה וראב"ד חולק בה"ג לענין ב' בעלי חובות שזמנם יום אחד שגם בזה כתב הרמב"ם שמי שקדם זכה וחלק עליו ראב"ד. כמדומני יש על זה גם קצוה"ח שמחלק בין קרקע למטלים

קדימה במלוה על פה מבני חורין נגד מלוה בשטר עיין נמוקי יוסף ב"ב פב, ב.

**אחת בחייו ואחת במותו**

בית מאיר אבן העזר סימן קי"א לסעיף ו', אבני מילואים קי"א סק"ג וסק"ז, שו"ת רעק"א ריש סימן קפ"ה, מהרש"א ורש"ש לדף צא, א.

לבדוק אי מבואר בסמ"ג דלא נדחה הראיה לגבי כתובת בנין דכרין לא גביא ממשעבדי, דהרי תוס' כתבו שהכל נדחה אי אחת בחייו ואחת במותו אין להם כב"ד.

{שיטת ר"ח דבחיי שניה אינן כתובת בנין דכרין} **אחת בחייו ואחת במותו יש להם כתובת בנין דכרין.** הרמב"ן והרא"ש הביאו את שיטת **רבינו** **חננאל** דכששניה בחיים לא תיקנו כתובת בנין דכרין דאתי לאנצויי, מאחר דבני שניה אינם נוטלים כלל בירושה. ודחו את שיטת ר"ח דדיוק הגמרא שניה ויורשיה קודמין ליורשי ראשונה קאי ג"כ על שניה עצמה, ש"מ דבדאיכא שקלי בין יורשיה ובין שניה עצמה. עוד הביאו ראיה דכמו במועטין ונתרבו זכו בהם יורשים, ופירושו זכו בני קטנה, הכי נמי אי בחייה ליכא כתובת בנין דכרין זכו בהם יורשים. **בדינא** **דחיי** על הסמ"ג עשין מ"ח כתב שראיה זו לא קיימא לפירוש השני דהתוס' צא, ב במועטין ונתרבו דזכו יורשי הגדולה, אמנם הר"ח גופיה בתוס' שם ד"ה כך פירש כפירוש הראשון דתוס' דזכו יורשי הקטנה בירושה דאורייתא. עוד הביא שם שיש שרצו לדייק מהרמב"ם דסבר כר"ח, מדנקט ומתה אחת מהם בחייו ואחת מהם במותו, ודחה דהרמב"ם נקט בלשון זה בגלל דיני שבועה המוטלים על השניה. **בפסקי** **תוס'** אות שכ"א **ובאבנ"מ** קיא, ז דייקו מהתוס' צא, א ד"ה וכי תימא דסברי התוס' שגם בחייה יש כתובת בנין דכרין ממה שלא בארו התוס' את לשון הברייתא באים בניה של זו לאחר מיתה שבאה הברייתא לומר שבני ראשונה אינם מקבלים כתובת בנין דכרין בחיי ראשונה. **הקרבן נתנאל** אות א' הקשה מדוע בב' הברייתות נקטו ציור של מתה, ולא נקטו גם בחיי שניה, שזהו חידוש יותר גדול, דיש חשש אינצויי, ועיין עוד באבנ"מ קיא, ז יובא להלן. **הרעק"א** באר לפי שיטה זו את לשון ר"ע כבר קפצה נחלה, והוא דלפי ההוה אמינא שמחלוקתם באחת בחייו ואחת במותו, טען ר"ע לבן ננס, שהיה מודה לו, אלא דבזמן שהיתה שניה בחייה היה חשש אינצויי, ואז סבר ר"ע דלא תיקנו כתובת בנין דכרין, וגם במיתתה כבר זכו יורשים. בדינא דחיי על הסמ"ג בשם **מהר"י אדריבי** שדייק מדברי ר"ח שבכה"ג שיש יותר ממותר ב' כתובות גם ר"ח מודה שנוטלת ראשונה כתובת בנין דכרין, ונחלק עליו שם.

{החילוק בין כתובה לחוב – עיין עוד להלן} **ואמינא להו אנא בבעל חוב דכו"ע לא פליגי דהוי מותר כי פליגי בכתובה. הריטב"א** באר שהחילוק בין כתובה לבין חוב הוא שבכתובה אין ליורשי שניה מצות פריעת בעל חוב, דהם עצמם מוציאים את השטר כתובה, ולכן אין בזה קיום נחלה דאורייתא. ע"פ דבריו ניתן לבאר גם את דברי **רש"י** ד"ה כי פליגי, וכעין זה **בר"ן** על הרי"ף מט, ב ד"ה והיכא, עוד פירוש הביא הריטב"א שחלוק כתובה מחוב דבחוב יש מצות פריעת בעל חוב משא"כ בכתובה, וכתב שהפרוש הראשון יותר נכון. לכאורה מחלוקתם היא גם בשט"ח של אחד מהבנים. [לפו"ר הגמרא צא, א אמר מר זוטרא הלכתא, תתפרש יותר בקלות לפירוש השני בריטב"א, ששם פירשה הגמרא שאם מר זוטרא היה אומר רק כתובה נעשית מותר לחברתה לא היינו יודעים שאחת בחייו ואחת במותו יש להם כתובת בנין דכרין, דהיינו מפרשים בג' נשים, ואחת מהן שאין לה כי אם בנות נוטלת כתובה, ונעשית מותר לחברותיה, הרי דלשון כתובה נעשית מותר לחברתה מתפרש על היכן שאין השניה גובה לעצמה. ואם נאמר כפירוש הראשון בריטב"א אין ראיה ברורה לפסק הלכה בכתובה נעשית מותר לחברתה, דניתן לומר שלא כל כתובה נעשית מותר לחברתה אלא רק כתובת אשה שלישית. אלא **שהמהר"מ שיף והמהרש"א** דייקו על הגמרא שם דא"כ מר זוטרא ורב פפא היו צריכים לנקוט את דבריהם על בעל חוב ולא על ג' נשים, ומזה תירץ **הרש"ש** דמזה מוכח דבאמת לא מיירי בג' נשים אלא בב' נשים וכתובה נעשית מותר לחברתה, וכוונת הגמרא שהיינו מעמידים בג' נשים היינו אילו לא היינו יודעים שאחת בחייו ואחת במותו יש להם כתובת בנין דכרין היינו נדחקים להעמיד בג' נשים.] ועיין במה שיובא להלן פירוש של הפני יהושע מדוע כתובה נעשית מותר לחברתה. עיין **רעק"א** בשו"ת סימן קפ"ה ד"ה גם י"ל שבאלמנה יש דין שיכולה למכור למזונות, וחשיבא מוחזקת בשעת מיתה בנכסים. (וע"פ דבריו ניתן לומר שגבית כתובה לא נחשב לפריעת בעל חוב שנעשית ע"י היתומים.)

{בשעת מיתת בעל אימם גבתה והיא אינה יורשת כב"ד} **הרעק"א** בשו"ת סימן קפ"ה הקשה על דברי רש"י דהא בשעת מיתת הבעל שניה היתה קיימת, ואם כן אין זה גביית היתומים אלא גבית אמם, ולא הוו מקבלים, ומה שהתחדש אחר כך לא איכפת לן, דהא הוי כמרובין ונתמעטו דזכו בהם יורשים.

{חידוש הרא"ש דבעי מותר דינר כלפי ירושת ראשונה} **הרא"ש** סימן ב' דייק **מרש"י** ד"ה דכו"ע שכתב 'וה"ה לבעל חוב היכא דמתו שתיהן בחייו דתרוייהו אתו בתורת בנין דכרין ויש שם מותר דינר והוא משועבד לבעל חוב לא הוי מותר' עכ"ל רש"י, ודייק הרא"ש שצריך מותר דינר על ב' כתובות בנין דכרין ובו סגי דיהא משועבד לבעל חוב, ולא אמרינן שככל שגובה בעל חוב הרי מיקיימא דין תורה של ירושה, ואין צריך שיהא מותר דינר, אלא גם בכה"ג צריך מותר דינר. הרא"ש דימה את דברי רש"י דמיירי בכתובת בנין דכרין רגילה, לדין סוגיין, דמיירי דראשונה נוטלת כתובת בנין דכרין ושניה נוטלת ירושה, דבכה"ג צריך שיהא מותר דינר על כתובת בנין דכרין דראשונה, ובהאי דינר סגי שיהא משועבד לכתובת שניה. ועיין להלן שטעם הרא"ש הוא מפני שזכו יורשי הקטנה בשעת מיתה מפני שאז לא נתקיימה ירושה דאורייתא.

{האם תיקנו כתובת בנין דכרין לחצאין} יש להבדיל חידוש זה מחידוש הנוסף שהובא **ברא"ש** בשם ראיתי מן הגדולים שכתבו שאם אחר שנטלו בני שניה כתובת אמן, אין בנכסים שיעור כל כתובת בנין דכרין דראשונה, אין נוטלים בני ראשונה כתובת בנין דכרין, שלא תיקנו כתובת בנין דכרין רק כשיכולים ליטול כל כתובת אמם. משמע מדברי הרא"ש שבעקרון שיטתם נכונה, אולם אין הדין כן למעשה שכבר זכו יורשים בירושה, דבעל חוב מכאן ולהבא הוא גובה. אולם **הריטב"א** נראה שמיאן לגמרי בחידוש זה, הן מסברא, שלא מסתבר שרק בשיש את כל כתובת הראשונה תיקנו בנין דכרין, ומראיה, דראית הגמרא הינה מהלשון שיורשי שניה קודמים, הא איכא שקלי, ומשמע שכל שאיכא יותר מכתובת שניה נוטלים יורשי ראשונה.

{טעם הרא"ש דבע"ח להבא גובה, והכל תלוי בשעת מיתה} הרא"ש נימק את ב' פסקיו, הן שצריך שיהא מותר דינר על כתובת ראשונה, והן שאין צורך לשיעור כל כתובה שניה, מפני שבעל חוב מכאן ולהבא הוא גובה, ובשעת מיתה כבר זכו היורשים, ואם אין מותר דינר על כתובה ראשונה זכו יורשי שניה לחלוק בכל הירושה, וכן אם יש מותר דינר על כתובת ראשונה ואין שיעור כל כתובת ראשונה אחרי כתובה שניה, כבר זכו יורשי שניה. ומדבריו מבואר שבעקרון היה סגי לקיים ירושה דאורייתא בתשלום החוב אף אם היו מקזזים אותו משיעור כתובה ראשונה, רק מפני שזכו בהם יורשי קטנה בשעת מיתה, דבעל חוב מכאן ולהבא גובה, צריך שיעור מותר דינר מעל כתובה ראשונה.

{לא סגי ללא מותר דינר דבגבית בעל חוב לא תתקיים נחלה דבר תורה} נימוק נוסף להא דבעי מותר דינר יתר על ירושה דאורייתא ולא סגי במה שפורע חובו, כתב **באבנ"מ** קיא, ג ד"ה ולולא, והוא שכיון שירתון תנן, הפסד גבית הבעל חוב יתחלק לפי חשבון, ואנן בעינן נחלה שתתחלק לפי דין תורה, וגבית הבעל חוב משיעור כתובת בנין דכרין, אינה כשיעור תורה אלא כשיעור בנין דכרין.

{אי הכל תלוי בשעת מיתה, מאי נפק"מ אי כתובה נעשית מותר} **הבית** **מאיר** קיא, ו **והרעק"א** שו"ת סימן קפ"ה נתקשו, דלפירוש זה מה הנידון של כתובה נעשית מותר לחברתה, הרי כבר זכו יורשים בשעת מיתה משום שהיה שיעור מותר דינר, ונתקיימה בזה נחלה דאורייתא, והכתובה של שניה, היא נגבית רק מכאן ולהבא. הבית מאיר הביא **שהפני** **יהושע** צא, א ד"ה פשיטא מרובין ונתמעטו [ומעין זה בצ, ב ד"ה מתקיף] כבר זכו בהם יורשים הקשה מנין פשיטא לגמרא שכבר זכו בהם יורשים. ותירץ דמכאן היה מוכח לגמרא שכבר זכו בהם יורשים, וכטעם הרא"ש שבעל חוב מכאן ולהבא הוא גובה, ונחלה דאורייתא נתקיימה בשעת מיתה וסגי בהכי, ומהאי טעמא כתובה נעשית מותר לחברתה. ומקור דין זה הינו ממה שמבואר במשנה שכתובה נעשית מותר לחברתה. אך נתקשה בדבריו הבית מאיר דלדברי הפני יהושע לא מובן חילוק בין כתובה לבין בעל חוב שהזכיר רבה בדחייתו לבני בית המדרש, שניהם הם בכלל בעל חוב מכאן ולהבא הוא גובה. והרא"ש גופיה הוציא את דבריו מדברי רש"י בשיטת רבה, [ואף אם נחלק דפסקא דמר זוטרא בשם ר"פ דכתובה נעשית מותר לחברתה הוא מטעם הרא"ש דבע"ח מכאן ולהבא גובה, ורבה דנקט חילוק בין כתובה לבין בעל חוב הוא משום דסבר למפרע הוא גובה, הא עדיין לא יובן הרא"ש דהביא ראיה לחידושו מדברי רבה.]

{גבית ראשונה היא בגלל גבית שניה} **הרעק"א** תירץ דהא בכה"ג חיישינן לאנצויי, רק כיון ששניה גובה כתובתה, גם ראשונה גובה כתובת מדין בנין דכרין, ומדאתינן להכי חזינן כאילו גבתה שניה בשעת מיתה, ואי אפשר לומר על זה שבשעת מיתה כבר התקיים מותר דינר, דכל זכית ראשונה הוא מכח נטילת שניה. לכן הוצרכנו לנימוק של כתובה נעשית מותר לחברתה. ומכח מה שאמר רבה דעדיף בע"ח מכתובה למדנו לסברא זו שבשעת מיתה היה מותר דינר דבעל חוב מכאן ולהבא גובה.

{בסוגין שמתה שניה בחייו צריך דווקא טעם דכתובה נעשית מותר} **האבנ"מ** קיא, ז תירץ ע"פ שיטת ר"ח שבאחת בחייו ובאחת במותו יש כתובת בנין דכרין רק בשעת חלוקה, שהרי בשעת מיתה היתה שניה בחיים, ואז יש חשש אינצויי, וכל גבית כתובת בנין דכרין דראשונה נתחדשה רק במיתתה, לפיכך צריך שגבוי כתובתה יחשב למותר דינר. (תירוץ זה לא יועיל לרא"ש לשיטתו דהא מסיק דלא כר"ח.)

{כתובה מוחזקת ביד האשה בשעת מיתה} **הרעק"א** בסימן קפ"ה ד"ה גם י"ל כתב שכתובה הינה בחזקת אלמנה דהא יכולה למכור למזונות, לפיכך כיון ששניה היתה בחייה אי אפשר לומר כאן שבשעת מיתה כבר היה מותר דינר, וכל גביית הכתובה היא מכאן ולהבא, וזכו יורשים בכתובת בנין דכרין בשעת מיתה.

{צריך ב' טעמים, גם שבע"ח גובה מכאן ולהבא, וגם כתובה נעשית מותר} ותירץ **הבית מאיר** שמבואר בבית שמואל קיא, ג בשם המהרי"ל, דמה שמשועבד לב"ח הוי ראוי, ומבואר להלן במשנה צא, א דאין מתחשבים בראוי לגבי מותר דינר, לכן לא סגי בהא דבעל חוב מכאן ולהבא הוא גובה, וצריך את ב' הטעמים, חדא דהיה בשעת מיתה שיעור מותר דינר דבעל חוב מכאן ולהלן הוא גובה, ולסלק הא דלא מהני מותר דינר במשועבד דראוי הוא, מפני שגם בגביתו קיימו ביורשים מצות פריעת בעל חוב אביהם והוי מותר דינר. וכל זה רק אי פריעת כתובה חשיב קיום פריעת בעל חוב [**באבנ"מ** קיא, ג ד"ה אמנם ג"כ לכאורה הלך בדרך זו, אבל לא מדין ראוי, אלא מהמבואר בגמרא צא, א דבעי שמותר דינר לא יהא משעבדי וכפי שפרש"י ד"ה ה"ג אי הכי שפירושו משועבד לב"ח. – אמנם המבואר שם לרבנן דר"ש הוא להאי תירוצא, אבל להמשך הגמרא העמידו דלר"ש ל"מ משעבדי.]

{לא אזלינן בתר שעת מיתה דא"כ תיעקר נחלה דאורייתא לגמרי לבני שניה} **באבנ"מ** [קיא, ג ד"ה ונראה] כתב שצריך שיהא מותר דינר מצד בעל חוב מכאן ולהלן הוא גובה וגם מצד פריעת בעל חוב, והוא ע"פ סברת תוס' ב"ב שהסיבה שבמרובין ונתמעטו אזלינן בתר שעת מיתה לחוד, היא בגלל שגם כשיטלו כתובת בנין דכרין לא מיעקרא ירושה לגמרי דסו"ס יורשים הם, אבל בגבית חוב שנוטלים מצד שעבוד ולא מצד ירושה, בעי שיהא מותר דינר בתחילה, דבעל חוב מכאן ולהבא גובה, ומותר דינר לבסוף על ידי פריעת בעל חוב מצוה. וכעין זה **ברעק"א** סימן קפ"ה ד"ה עוד יש לפרש דלא דמי למרובים ונתמעטו, ששם על כל פנים לפי היחס שהיה בתחילה יתקיים גם עתה ירושה דאורייתא, משא"כ הכא. [הבית מאיר סיים דמה שכתב הב"ש שכל חוב נחשב לראוי אינו מוסכם, דיש הסוברים דדווקא חוב שאין לו קצבה נחשב ראוי. גם הנתיבות בספרו בית יעקב סימן קיא, ג כתב דפשיטא שכתובה של הסבתא נחשבת למותר דינר, והב"ש מיירי, דאם לבסוף הסבתא לא גבתה, כתובתה מתחלקת בשווה, ואין על כסף זה דין כתובת בנין דכרין. יש לדון לדבריו בסוגין, דאם לא נשבעה שניה ומתה, יורשי ראשונה אינם יכולים ליטול כתובת בנין דכרין מנכסים אלו. עיין עוד בזה אבנ"מ סק"ב שכתב דהבאור במהרי"ל הוא שחוב שנתחייב בו מחיים מחשיב את הנכסים לראוי, משא"כ כתובה דכל יצירת החוב היא לאחר מיתה, והקשה האבנ"מ ע"ז מבעל חוב דהוי חוב מחיים. ועיין עוד סעיף ח' בשו"ע כנ"ל לגבי כתובת גרושה.]

{מלשון הט"ז נראה שבא לתרץ את קושית הב"מ] עיין **ט"ז** סק"ד וזה לשונו ואח"כ יורשים בני הראשונה דפריעת כתובה של השניה הוא נחשב למותר על כתובת בנין דכרין של ראשונה דבשעת מיתה נתחייב הכתובה לשניה ובפרעון זה נתקיים נחלה דאורייתא, משא"כ בשאר חוב שחייב לאחרים אמרינן בע"ח מכאן ולהבא הוא גובה הוי כאילו נתחדש לאחר המיתה. עכ"ל. [שמעתי להעיר ע"ד הט"ז שבגמרא מבואר שבחוב יותר פשוט שנחשב למותר ואילו מלשון הט"ז משמע להיפך.]

{ומר סבר אפילו משעבדי} **ומר סבר אפילו משעבדי.** מלשון רש"י משמע דפירוש משעבדי נכסים שלו המשועבדים לבעל חוב, ועיין רש"ש שהציע שמשעבדי דהכא פירושו חוב שאדם אחר חייב לו ונחלקו אי הוי ראוי או מוחזק לגבי כתובת בנין דכרין.

**מרובים ונתמעטו מועטים ונתרבו**

{באור הפשיטא והספק, והאם כב"ד הוא ירושה גמורה או לא} **פשיטא מרובים ונתמעטו כבר זכו בהם יורשים מועטים ונתרבו מאי.** הראשונים נתקשו מאין היה פשיטא לגמרא דמרובים ונתמעטו כבר זכו בהם יורשים. **הרמב"ן** באר שמרובין ונתמעטו אם נאמר שחל כתובת בנין דכרין כמו כל נחלה בשעת מיתה, מובן מאליו שבשעה זו היו נכסים מרובים. ואפילו אם נאמר שכתובת בנין דכרין אינה חלה כי אם בשעת חלוקה, [ומדברי הרמב"ן משמע דלצד זה אין כתובת בנין דכרין נחלה רגילה אלא חוב] הא נחלה דאורייתא חלה ודאי בשעת ירושה ואז היו הנכסים מרובים ולא מיעקרא נחלה ד"ת, וממילא אין מניעה לתקן כתובת בנין דכרין. אבל במועטים ונתרבו [אם נאמר שחלה כתובת בנין דכרין כנחלה בשעת מיתה, לכאורה מובן הצד שלא ירשו בני הגדולה בנין דכרין, אלא אפילו] אם כתובת בנין דכרין אינה חלה בשעת מיתה אלא רק בשעת חלוקה, [וכאמור משמע ברמב"ן שאין זה נחלה רגילה אלא חוב,] ואז לא מיעקרא נחלה דאורייתא, מכל מקום כיון שהמיתה יוצרת חלות של חוב, יש מקום לומר שחוב הגורם עקירת נחלה דאורייתא, אינו חל. והצד שמכוחו סברא הגמרא שבמועטים ונתרבו כן חלה כתובת בנין דכרין הוא, שהתברר שהנכסים יש בהם שווי של דינר [אולי הכוונה היא שבנכסים יש סיבה שישוו מותר דינר,] או שאף אם נאמר שכל כתובת בנין דכרין היא חוב, יש לומר שביצירת החוב אין מניעה גם אי אין מותר דינר בנכסים, ולכשיהיה מותר דינר יחול החוב, או שנקטה הגמרא שעקירת נחלה דאורייתא, היא רק באופן שגם בשעת חלוקה לא יהא מותר דינר.

**בריטב"א** באר שאם ירושה היא ודאי שנלך בתר שעת מיתה לגבי מרובין ונתמעטו, ולגבי מועטים ונתרבו הגמרא הסתפקה שאולי יש מקום לתקן כתובת בנין דכרין כל זמן שלא תיעקר נחלה דאורייתא בשעת חלוקה.

**מבעל המאור** משמע שאם יש קיום לנחלה דאורייתא אין הפקעה לתקנת כב"ד, ושאלת הגמרא היא האם נחלה דאורייתא של שעת חלוקה היא חשובה נחלה, ופשיטות הגמרא היא שאינה נחשבת נחלה.

{פירוש כך מועטים ונתרבו זכו בהם יורשים} **צא, ב כשם שמרובים ונתמעטו זכו בהם יורשים כך מועטים ונתרבו זכו בהם יורשים.** שיטת רש"י ורוב הראשונים שפשיטות הגמרא היא שהכל נקבע לפי שעת מיתה, אולם שיטת ר"י [תוס' ד"ה כך ובב"ב קמ, א תוד"ה מה] שתמיד הולכים לקיים תקנת כתובת בנין דכרין, וראיתו ממה שלא אמרה הגמרא 'כבר' זכו בהם יורשים, שמשמע בשעת מיתה, (בסוגין באיבעיא נאמר פשיטא מרובין ונתמעטו 'כבר' זכו בהם יורשים, ובפשיטות הגמרא לא נזכר המילה 'כבר', גם לא לגבי מרובין ונתמעטו, ובהמשך דברי הר"י בב"ב נאמר דבכב"ד לעולם אזלינן בתר תקנתא דרבנן, משמע שזהו הטעם גם למרובין ונתמעטו, ולא בגלל שכבר זכו בשעת מיתה, וכן לכאורה משמע מהשוואת הגמרא בסוגיין 'כשם', ולפי"ז הגמרא חזרה בה מהטעם של זכיה בשעת מיתה. אולם בתוס' בב"ב נראה שגרס בסוגיין גם בפשיטות הגמרא כשם שמרובין ונתמעטו 'כבר' זכו בהם יורשים כך מועטים ונתרבו זכו בהם יורשים, וכתב שם המהרש"א שמשמעות הגמרא כר"י, מדלא אמרו גם על מועטים ונתרבו 'כבר', והביא שלכן תוס' בב"ב הוכיחו את פירוש רש"י מדברי רב עמרם פייסינהו, דמשמע שסבר רב עמרם שהדין עם יורשי הגדולה, רק כיון שנחלה דאורייתא ביד יורשי קטנה אמר לבני קטנה בלשון פייסינהו, אבל אם הפירוש כר"י והיה אומר ליורשי גדולה שהדין עם יורשי קטנה, אין שייך לשון פיוס, אלא לצוות להחזיר מיד לנחלה דאורייתא, וממילא מוכח שמסקנת הגמרא שהיא דלא כרב עמרם, שאזלינן בתר שעת מיתה.)

{ישוב סתירת הסוגיות מב"ב לרש"י} תוס' התקשו לפירוש רש"י ור"ח מדוע בסוגין אזלינן בתר שעת מיתה ובתקנת מזונות הבנות אזלינן גם בתר שעת חלוקה לזכות נחלה ד"ת. ותירצו תוס' דבכל דוכתא אזלינן בתר נחלה דאורייתא, ואין הפירוש כפשוטו, דהא בסוגין במרובין ונתמעטו אזלינן בתר שעת מיתה. ופירשו **המהרש"א ומהר"מ שיף** שלגבי מה שזכו בשעת מיתה, כשהיה מקום לתקן סדר הירושה כפי שצריך, אזלינן בתר שעת מיתה, רק על אחר שעת מיתה שם אזלינן בכל מקום לקיים ירושה דאורייתא, ולכן אצלנו אין מפקיעים כח יורשי קטנה, ושם אין מפקיעים כח הבנים. אולם העיר המהר"מ שיף שא"כ בסוגין היו צריכים לומר 'כבר' זכו בהם יורשים כדלעיל. ובריטב"א מבואר שבכל מקום היה צריך ליליך לקיים ירושה דאורייתא גם אם נשתנה הענין אחר כך, וכן הולכים בתקנת מזונות, אולם בסוגין אזלינן בתר שעת ירושה שהפריזו על המידה לעשות חיזוק לתקנתם שאם היה בשעת מיתה קיום לתקנה לא פקע אח"כ.

{ישוב סתירת הסוגיות לר"י}תוס' מחלקים בין סוגיא דב"ב לסוגין דבב"ב מיעקרא נחלה דאורייתא לגמרי, אבל אצלנו לא מיעקרא לגמרי, בב"ב פירשו תוס' שכל כתובת בנין דכרין הוא חלק מירושה דאורייתא, (אולי יש לומר עוד, שעל כל פנים פחות ממותר דינר.) **ובריטב"א** באר שאין חילוק, ותמיד רוצים לקיים תקנה דרבנן, אבל שם רצו ליפות כח הבנים, [אולי כוונתו שגם לבנים יהיה חלק ולא יהיו גרועים מהבנות, ואולי גם זה חלק מהתקנה של מזון הבנות.]

לחכמי ורבני החבורה שליט"א: אין מזרזין אלא למזורזין, כדי שנוכל להספיק גם את דף צ"ב בזמן אלול.

**ההוא גברא דהוו מסקי ביה אלפא זוזי הוו לי תרי אפדני. – זכות לוקח קרקע לפרוע ממון כנגד הקרקע.**

אי רמי בר חמא חזר בו לבסוף, עיין תוס' ב"מ צה, א ד"ה הניחא (ע"ע תוס' ב"ק צו, א ד"ה הניחא.) שיטת תוס': תוס' ד"ה מאי, מסקנת הר"ן נ, א, פרישה סימן קי"ד. ועיין רש"י ב"מ קי, ב ד"ה אי וד"ה שפיר. שיטת הרא"ש: רא"ש בפרקין סימן ג' וסימן ד'. שיטת הריטב"א: ריטב"א ד"ה טרפא, ר"ן נ, א.

{מחלוקת רמב"ח ורבא היא המחלוקת האם לוקח יכול לסלקו בזוזי ומסקנת רמב"ח בזה} בכמה מקומות בש"ס [ב"מ טו, ב, ב"מ קי, ב, ב"ק צו, א] מובאת בגמרא מחלוקת האם הלוקח יכול לסלק את הלוה בזוזי או לא, וכתב רש"י ב"מ טו, ב ד"ה הניחא וב"מ קי, ב ד"ה הניחא דזהו מחלוקת בכתובות וכתב הרמב"ן שלא מצאנו אלא בסוגין, [הריטב"א בסוגין הביא בשם רש"י ב"מ שרש"י כתב ולא ידענא היכן,] והדברים מפורשים בתוס' ב"ק צו, א ד"ה הניחא שזהו המחלוקת בסוגין, ומדברי התוס' בב"ק משמע דבאמת אין מ"ד שסובר שלא מצי מסלק ליה אלא רמי בר חמא סבר למימר הכי, ומפורש בתוס' ב"מ צה, א ד"ה הניחא שרמי בר חמא סבר כן בתחילה ולא קאי למסקנא.

{תוס' דנו אי יכול לסלקו רק בתוספת דמים, ומי הוא המעלה את מחיר הקרקע} כתבו התוס' בסוגין דמכאן רגילים לומר שהמחלוקת המובאת האם לוקח מצי לסלוקי בזוזי או לא היא המחלוקת בסוגין, דלרמי בר חמא אי אפשר לסלק בזוזי ולרבא ניתן לסלק בזוזי, ונתקשו התוס' מנלן דלרבא ניתן לסלק בזוזי בדמים שהציע המוכר, וכתבו התוס' דבאמת כן הוא דלרבא יכול לסלקו רק בהוספת דמים. ולפו"ר למה שהבינו התוס' בתחילת דבריהם יתכן לבאר שגם רבא וגם רמי בר חמא מודו דממתני' מבואר שאין להעלות בדמים, אלא דרבא סבר שיכול לסלקו בשויו, וזה מה שאמר מי אית ליה פסידא, אלפא יהיב ואלפא שקיל, ומש"ה מי שהעלה דמי הקרקע הוא המלוה ולא הלוקח, אמנם אין ראיה שהלוקח אינו יכול להעלותו בדמים יותר משויו. אולם למה שתוס' סברי שאינו יכול לסלקו בשוויו, לכאורה מי שמעלה את הדמים של הקרקע הוא הלוקח, וכיון שלית ליה פסידא למלוה דסוף סוף יכול לקבל ממון, אין ללומדו ממשנתנו. ובשויו אין הלוקח יכול ליטול את הקרקע, אלא דאם מעלה את מחיר הקרקע, הוא קודם מצד עיכובו של הלוה שמעדיף למכור את הקרקע ביותר משוויה על מנת ליפטר מחובו. ועיין להלן במה שיובא בשם הפרישה והחולקים עליו.

{לר"ן לרמב"ח א"א להעלות מחיר ולא מצד דיני סילוק} הר"ן הלך בדרך התוס' שלרבא יכול הלוקח לסלק את המוכר בטענת עילוי, ובסוף דבריו באר שסברת רמי בר חמא אינה מצד שאינו יכול לסלקו, (דהיינו יש מקום לומר דרמי בר חמא סבר שבעלות המלוה היא כל כך חזקה שאי אפשר לסלקו כלל מהקרקע גם לא בעילוי דמים,) אלא דרמי בר חמא למד ממשנתנו שאין להוסיף על הדמים מצד הפסד המלוה, וממילא אין דרך טכנית שיכול הלוקח לסלק את המוכר, וכעי"ז ברא"ה בסוגין, וכן נראה שבאר הקצוה"ח סימן קט, א בדעת התוס'.

{לתוס' יכול לסלקו לעולם בעילוי דמים} מלשון התוס' מבואר שיכול לסלקו בכל שעה, וכן מבואר לכאורה מסידור דברי הר"ן בסוף דבריו שצירף את סילוק הלוקח יחד עם הא דשומא הדרא לעולם.

{לריטב"א אפשר לסלק קודם שטר חליטה} אמנם הריטב"א בסוגין בסוף ד"ה אמר ליה רבא כתב במפורש דלאחר החליטה אין הלוקח יכול לסלק את המלוה, וכאן מיירי לפני החליטה.

{לריטב"א ולרש"י, לרמב"ח הקרקע דמלוה, ולרבא קרקע של לוקח} ובפירוש המחלוקת מבואר בדברי הריטב"א דרמי בר חמא סבר שבעל חוב לא מצי לסלוקי בזוזי לפיכך אין הקרקע שלו ולפיכך דימהו למשנה שאין יכול להוסיף דמים על הקרקע, ורבא חולק וסובר שהלוקח יכול לסלק בזוזי, ושורש מחלוקתם בחזקת מי הקרקע, לרבא בחזקת הלוקח, ודמים חייב לו, לפיכך יכול להעלות בדמים כרצונו, ולרמי בר חמא בחזקת בעל חוב, ואין יכול להעלות את דמי הקרקע. לפו"ר אי יסוד המחלוקת בחזקת מי הקרקע מבואר דיכול לסלקו בשוויו לרבא.

וזה לשון רש"י ב"מ קי, ב ד"ה אי אית ליה זוזי ללוקח שיעור דמי החוב. שפיר איכא למימר דארעא מעיקרא דידיה והוא דנחת לה שלא ברשות שקל שבחא בזוזי ולא בארעא הואיל והוה מסיק ביה שיעור ארעא כולה. עכ"ל רש"י. וברש"י לכאורה מבואר דמיירי למ"ד דלא מצי לסלוקי בזוזי, ויסודו כהריטב"א שאין הקרקע של הלוקח אלא של בעל חוב. (לכאורה לרש"י, לרבא יכול לסלקו בלא תוספת, ויש לדון לרמי בר חמא מה הדין בתוספת דמים.)

{א"א לסלק במחצית חוב} אולי ניתן לדייק מרש"י שלרבא צריך לסלקו מכל החוב ולא מחלקו, ועיין בזה ברא"ש בסוגין.

{למי שייכת הקרקע אחר שומא} הא דשומא הדרא לעולם מבואר בגמרא ב"מ לה, א דזהו מצד ועשית הישר והטוב, לפי מהלך הריטב"א שמחלוקתם היא של מי הקרקע, לכאורה אין מקום לומר שלאחר החליטה יהא עדיין הקרקע בחזקת הלוקח, אם כן לכאורה לשיטתייהו אזלי. ולהתוס' שזכות העלאת דמי הקרקע על ידי הלוקח נובעת מזכות הלוה לקבל מה שיותר על הקרקע, יש להגדיר את הדברים מדוע מגיע ללוקח קרקע כשיעור שבחו ממה שיכול לסלקו לעולם בעילוי דמים. אמנם עיין בכסף משנה בפכ"ב ממלוה ולווה הט"ז שהביא ר"ן ב"מ טז, ב ד"ה איבעי שהביא שהרשב"א והרמב"ן סברי שבשומא כשהדרא בעי קנין לחזרה, ודייק הר"ן מהרמב"ם שאין צריך קנין, והטעם, או דמתחילה על דעת כן הגביהו, או שזה הפקר בית דין הפקר.<<<<<<<<

{הרמב"ן סבר בהו"א שלוקח יכול לסלק בזוזי, ומסקנתו דלרבא אפשר לסלק בזוזי בדליכא הפסד} הרמב"ן בב' הדרכים הראשונות שהביא נקט שלוקח יכול לסלק בזוזי את הבעל חוב, ואולי לפיכך הוקשה לו מה הדמיון שהביא רמי בר חמא מהמשנה שאין יכולים היתומים להעלות בדמים קרקע של אחיהם, לפיכך העמיד בתחילה בשם י"מ בב' אפדני של ב' אנשים, והשני רוצה להעלות בדמים אפדנא דראשון, ודרך זו דחה הרמב"ן דא"כ אין הוה אמינא שיקבל הראשון בטירפא שלו סכום של אלף שלא הוא גרם אותה, ולא שמו כן בתחילה את החוב, ובר"ן דחה גם שאין כל צד שיוכל הלוקח השני להעלות מחיר של אפדנא ראשונה. ובמהלך הב' העמיד באפותיקי שאין יכול להוציא מיד המלוה, והנידון הינו לגבי העלאת המחיר, וכתב הרמב"ן שאין זה מחוור, ובסוף דבריו העמיד הרמב"ן דהמחלוקת היא האם ניתן לסלק בזוזי או לא. וכתב שלרמי בר חמא אין יכול לסלקו בזוזי, אבל לרבא אם אין הפסד למלוה יכול לסלקו בזוזי, ולכאורה כוונתו אינה כהריטב"א שהקרקע בחזקת הלוקח, אלא דאם אין למלוה כל הפסד הלוקח יכול לסלקו, וגם לא כתב שצריך להוסיף דמים על שומא דבעל חוב.

{סוגין קודם שומא, ויש מחלוקת בדין שומא הדרא לעולם ללוקח} שיטת הרא"ש: הרא"ש בסימן ג' הביא את מחלוקת רבינו יונה והרמ"ה, ולדברי שניהם לאחר שומא והכרזה והורדה לקרקע אי אפשר להוסיף על מחיר הקרקע, וסוגיין מיירי בדלא עשו הכרזה, ובזה יכול הלוקח להעלות את מחיר הקרקע, אלא שהרמ"ה סבר שבדין שומא הדרא לעולם, נאמר שהן הלוה יכול להחזיר את השומא לעולם, והן לוקח שטרפו ממנו קרקע יכול להחזיר את השומא לעולם, לכן יכול הלוקח להעלות מחיר גם לאחר שומא הכרזה והורדה, וסוגיין מיירי בדמכר הבעל חוב לאחר, דבטל דין שומא הדרא לעולם, דתו ליכא ועשית הישר והטוב. ורבינו יונה סבר שאין הלוקח בכלל שומא הדרא לעולם, שכיון שקנה שעבוד חברו אין על זה ועשית הישר והטוב להחזיר לו את הקרקע, מש"ה לאחר שומא הכרזה והורדה לקרקע, בכל מקרה אין הלוקח יכול להעלות מחיר. בסימן ד' הביא הרא"ש בשם ר"מ [או לגירסא אחרת רבינו יונה] כמה פרטים בדיני הכרזה, שבתוך ימי ההכרזה נקבע לקרקע המחיר הגבוה, והסיבה היא משום תועלת הלוה, ואם המלוה מוכן לשלם את המחיר הגבוה, הוא מקבל את הקרקע, ואם לא, מקבל מי שמציע את המחיר הגבוה את הקרקע. הלוה אינו יכול להעלות את מחיר הקרקע בתוך ההכרזה, הנימוק שמביא הרא"ש הוא בגלל שכוונת הלווה לדרוש בחזרה את כספו מהמוכר שהוא הלוה, [אולי כוונתו שממילא אין תועלת ללוה, או שכוונתו שאין הצעת הלוקח משקפת את מחיר הקרקע כיון שכוונתו לבקש חזרה את דמי הקרקע,] לכן אזלינן בתר שומת בית דין. [הנתיבות קיד, ה כתב שלוקח שלא באחריות פשוט שיכול להעלות מחיר הקרקע כמו כל אדם.] אחר כך הביא את שיטת רב האי גאון שהלוה כן יכול להעלות את מחיר הקרקע, וכתב הרא"ש דאפשר דמיירי שמוסיף כנגד כל החוב כי הך דשמעתין.

הטור אף הוא הביא את דברי הרא"ש אלא שהוסיף על מש"כ הרא"ש בסימן ג' שסוגיין מיירי בדלא עשו 'שומא' והכרזה.

{סתירת דברי הרא"ש אי לוקח יכול להעלות מחיר} הדרישה בס"ק ו' הקשה שמשמע מהטור שהעתיק את הרא"ש שבסימן ג' שיכול הלוקח לסלק את המלוה בעילוי דמים וממה שהעתיק מסימן ד' משמע שאין יכול להעלות מחיר. ולחלק שבסימן ג' העלה את כל דמי החוב וכרב האי גאון שכתב הרא"ש בסימן ד', לא משמע ליה, מפני שסתימת הטור הינה ואם רוצה לסלקו, ולא חילק אם רוצה לסלקו מכל החוב, וגם כתב שיטול הלוקח מהלוה מה שפרע, ולא כתב כל דמי החוב.

בדברי הרא"ש יש ב' פרושים, שנחלקו בהם הפרישה עם הגר"א, (לפי מה שיצא לי לע"ע הפרישה והגר"א נחלקו מה הדין כשהמלוה לא רצה לקבל את הקרקע באלף, אי יקבל הלוקח אלף או חמש מאות.)

{העלאת מחיר הקרקע מטיבותא דלוה כל זמן שאין הפסד ברור למלוה} ומדברי הדרישה סק"ו והפרישה ס"ק ט"ו נראה שיסוד החילוק הוא תלוי בשומא, שקודם שומא אין לנו מושג בשווי הקרקע, לפיכך כשבא הלוקח להוסיף בדמי הקרקע אזלינן בתר טיבותא דלווה, ויש ללוה טיבותא בהעלאת המחיר של הלוקח, כיון שנפסק להלכה כרב עמרם שהלוקח נוטל מהלוה רק חמש מאה, יוצא שנפטר מחוב של אלף בחמש מאות, ואין תולין שיש כאן הפסד למלוה, כיון שלא היה שומא, למרות שיש מקום לחוש שאין זה מחיר של הקרקע, מפני שהלוקח (סבור, שהוא) יקבל את הכסף חזרה מהמלוה. ובגוונא שעשו שומא, כיון שאנו יודעים את מחיר הקרקע אין להפסיד את המלוה בעלוי המחיר למרות שללוה יהיה רווח בעלוי המחיר, (דלפו"ר גם בכה"ג גם לו היה שהיה הלוקח יכול להעלות את מחיר הקרקע לא היה מקבל חזרה מהמלוה את ההעלאה, אולם הגר"א בס"ק כ' כתב לא כך.) כי אנו יודעים את מחיר הקרקע האמיתי. אולם גם לאחר שומא יש ב' מקרים שבהם מפסידים את המלוה, כשבא אחר ומעלה את המחיר בתוך זמן ההכרזה, אז אזלינן אחריו, מפני שההעלאה הינה אמיתית שהוא לא סבור שהוא יקבל מהלוה את ההפרש, וכן במקרה שמציע הלוקח לפרוע את כל החוב אז יש טיבותא דלוה מצד זה, והלוקח מקבל את קרקע. (יש לברר כיצד נסביר את שטת רבינא שמקבל הלוקח מהלוה אלפא זוזי, ושמעתי שצריך לבארו שבדלא עשו הכרזה ניתן להעלות את מחיר הקרקע גם בגלל טיבותא דלוקח בזמן שאין הפסד למלוה דאלפא יהיב ואלפא שקיל.)

{כל זמן שאפשר להעלות מחיר אין הקרקע בדי המלוה והלוקח נוטלה בשוויה} והוסיף הדרישה בשיטת הרא"ש וכן נקט ג"כ בדברי התוס' בסוגיין, דמחלוקת רמי בר חמא ורבא היא שלרמי בר חמא העילוי תלוי בסילוק, דהיינו שבעקרון בעל הקרקע הינו המלוה, ואין ללוקח שום זכות לסלקו מהקרקע, ולכן העלאה של הלוקח הינה הפסד של המלוה וכמשנתנו שאין היתומים יכולים להעלות את מחיר הקרקע כיון שגורמים בזה הפסד לאחיהם. אולם רבא סבר שסילוק תלוי בעילוי, שכיון שיש תועלת ללוה בהעלאת המחיר, ממילא אין חשובה הקרקע חלוטה ביד המלוה, (אולי החילוק הינו מי בעל הקרקע הלוה או המלוה,) וכל זמן שהדין הוא שהלוקח יכול להעלות מחיר, אין הקרקע חלוטה ביד המלוה, וגם בשוויו יכול לפדותו הלוקח, אבל ברגע שאנחנו יודעים מחיר ואין הלוה יכול להעלות מחיר [דהא ב"ד שמו את הקרקע ויפסד המלוה,] נחלטה הקרקע ביד המלוה, ואין יכול הלוקח לפדותו בין בשויו ובין בעלוי מחיר.

מתוספת זו של הפרישה נלמד הבנה חדשה בדברי התוס', שבעלות המלוה והלוקח בקרקע בשעת הטריפה תלוים בתועלת הלוה, דהיינו שעיקר הבעלות הינה של הלוה כדי לקבל מחיר יותר גבוה, ולפי זה נקבע מיהו בעל הקרקע, באם אפשר להעלות מחיר דיש תועלת ללוה והלוקח מצד הדין יכול לעשות כן, עדיין לא זכה המלוה בקרקע, ויכול לסלקו גם בשוויו, אבל אם מצד הדין אינו יכול לעשות העלאה, הרי שזכה המלוה בקרקע כלפי הלוקח, (הגם שאחר יכול להעלות מחיר,) ואין מסתלק המוכר כשירצה הלוקח לקבל את הקרקע בשווי שהציע המוכר.

{כשהמלוה רוצה להעלות את דמי הקרקע} מן האמור למד הסמ"ע בסימן ק"ט ס"ק ה' מה יהא הדין במקרה הפוך, שהמלוה רוצה להעלות את דמי הקרקע יותר משוויו כדי שהלוקח לא יטול ממנו את הקרקע, והסיק דמפני תועלת הלוה יכול לעשות כן, למרות שהלוקח לא יקבל בגלל זה את הקרקע, וזה פירוש דברי השו"ע קיד, ז. (ויש לברר כמה יקבל הלוקח בטירפא.)

{העלאת מחיר לאחר מיתת הלוה} אולם הסמ"ע בסימן קט, ה הוסיף, דכיון שהטעם הינו מפני רווח הלוה, היכן שהלוה מת, והנידון הינו לגבות מיורשיו, אין יכול המלוה להוסיף על השומא של בית דין בגלל הפסד היורש, שהרי שומא הדרא ליורש ורוצה להחזיר את הקרקע בדמי השומא ולא בדמי התוספת. (יש לדון מה הדין כשהלוקח והמלוה רוצים להוסיף לאחר מיתת הלוה, דהרי יסוד דברי הפרישה דכל ההעלאה מהני רק משום תועלת הלוה, וכאן שמת אין לו שום תועלת,<<<< ועיין סמ"ע קיד, יז במה שהשיג על הלבוש.)

{להגר"א בסוגין מיירי כשנפרע כל החוב} הגר"א קיד, כ כתב שרב האי גאון דייק את חידושו שצריך הלוקח להציע הצעה שהיא כנגד כל החוב מסוגין, שהוצרך הלוקח ליקח בידו אלפא זוזי, מבואר שהצעת הלוקח היא לפרוע את כל החוב, [והמבואר בב"מ שבעל חוב מסלק את המלוה מהשבח, הוא מפני שכלפי הלוה כל החוב פרוע בין כך ובין כך, וכ"כ התומים קיד, ב. רק שהתומים כתב דמקורו דרב האי גאון הוא גם מסוגיא דב"מ קי, ב.] עוד מתבאר לכאורה דברי הגר"א שאם נתקבלה הצעת הלוקח לפרוע את כל החוב, מחזיר לו הלוה את כל כספו, וכמבואר בריטב"א, והסיבה שאינו מחזיר את כל הכסף כשהמלוה לקח את הקרקע הוא בגלל ששבח זה לא מתיחס ללוקח אלא למלוה. ולדבריו החילוק בין רב האי גאון לבין הרא"ש הוא שלרה"ג הציע את לפרוע את כל החוב וכן בסוגין, משא"כ נידונו של הרא"ש כשאינו מציע לפרוע את כל החוב, אין מקבלים את הצעתו מפני שכל דבריו הם לרעת הלוה. (יש מקום לומר שגם דין זה נובע ממשנתנו שאי אפשר להעלות במחיר לרעת הלוה כמו יתומים, אלא כשפורע את כל החוב יש תועלת ללוה. ויש לדון דלכאורה לאחר פטירת הלוה שאין טענת הפסד של הלוה יוכל הלוקח להעלות את מחיר הקרקע בכל גווני.)

{העלאת מלוה רק כשכל המלוה נפרעת} מן הדברים הללו מוציא הגר"א מה הדין במקרה ההפוך שהמלוה בא להעלות את שווי הקרקע, שיהא הדין אותו הדבר, שאם המלוה מקבל על עצמו לפרוע בקרקע את כל החוב הוא קודם לזכות בקרקע, ובלא זה אינו יכול להעלות בדמי הקרקע, (יש להבין מדוע להשוות הרי בהעלאת לוקח כשנקבל את הצעת הלוקח יגבו מהלוה את כל שווי דמי הקרקע, ובהעלאת מלוה, לכאורה יקבל הלוה רק כשווי הקרקע, [הגם שיש לחלק בין היכא שהלוקח העלה לבין היכא שהמלוה העלה, מ"מ טעמיה דהגר"א ששבח זה אינו מתיחס לקרקע וללוה, ומאי שנא.].

{לנתיבות מקבל הלוקח את כל הכסף ששילם למלוה, וטעם הדבר} הנתיבות בסימן קיד, ג כותב שבמקרה שהלוקח שילם אלף וסילק את המלוה מהשדות מקבל חזרה מהלוה אלף, לא מיבעי אם יש ב' שדות דזה נחשב שסילקו מב' השדות, אלא אפילו אם יש רק שדה אחת ג"כ מקבל אלף, שזה נהנה מפרעון חובו וזה חסר שהפסיד אלף, והלוה נתן ללוקח רשות לפצות את הלווה בכסף באחריות. אמנם כשקיבל המלוה שדה אחת בעד אלף אין הלוה מקבל כסף בתור זה נהנה וזה חסר אלא באחריות, ואחריות הינה לפי ההפסד.

{מחלוקת בעל התרומות והרמב"ן עם הראב"ד והחולקים בדיני העלאת מחיר} ג' שיטות בדברי בעל התרומות שער מ"ט חלק ט"ו: א' שיטת הרמב"ן, כששניהם מודים שחייב לו, יכול להעלות דמיו, ובתפיסה דעיזי דאכלי חושלי אין יכול להעלות דמיו מאחר שאין מודה לו כלל בחוב, ומה שתופס תופס, אך להעלות מחיר אין יכול התופס. ובסוגין יש ראיה לזה דמהאי טעמא אין הלוקח יכול לגרום הפסד למלוה ש"מ שהכל תלוי במלוה. ב' שיטת החולקים, בכל גווני אין מלוה יכול להעלות דמיו, אלא אם כן אין הפסד ללוה, וכבסוגין דאין רשאי לוקח להעלות דמים רק מפני שאין למלוה הפסד דאלפא יהיב ואלפא שקיל, והם דימו לזה גם הפסד של הלוה. ג' שיטת הראב"ד, דבכל גווני רשאי להעלות מחיר אפילו בתפיסה דמטלטלים. [הקצוה"ח קטו, ו באר דהמחלוקת לענין תפיסת עיזי דאכלי חושלי אינה תלויה בהעלאת מחיר קרקע, דלראב"ד כיון שתפיסתו מבוססת על מיגו דלקוח, ולו היה טוען לקוח לא היה מחזיר כלל, גם עתה יכול לעכב באיזה מחיר שרוצה. והחולקים טוענים שמיגו מהני למה שידוע לנו מכח המיגו שהוא חייב, והוא שוויו, משא"כ בשווי קרקע שוודאי חייב לו סך יותר גבוה.]

{דעת הש"ך דהרמב"ן חולק עם הרא"ש אי אזלינן בתר לוה או בתר מלוה} הש"ך קטו, כ כתב דהמבואר ברא"ש שאזלינן בתר תועלת הלוה, (בין להבנת הסמ"ע דתלוי בתועלת הלוה שמחיר הקרקע גבוה, ובין להבנת הגר"א שתלוי בתועלת הלוה שאינו תלוי בב' בעלי חובות,) אינו כהבנת הרמב"ן בסוגין שדין העלאת דמי הקרקע תלוי בניחותא דמלוה. הטור פסק כהרמב"ן לענין מטלטלים וכהרא"ש לענין קרקע, וחילק הש"ך דבמטלטלים מהני תפיסה, לכך תלוי בניחותא דמלוה משא"כ קרקע.

{פסק השו"ע ביורש, ודעת הש"ך שהרא"ש חולק}השו"ע קט, א פסק דמלוה שאומר ליורש אני רוצה לקבל הקרקע בכל חובי, והיורש רוצה שישומו את הקרקע, הדין עם היורש. ובארו הסמ"ע שכאן אין ניחותא דלוה, דהיורש אינו מחויב כלל בחוב אביו, ולא איכפת לו כמה ישאר מהחוב, לפיכך כיון שיש לו תועלת כשירצה לפדותה שיפדנה לפי שומתה, הדין עם היורש, אבל ללוקח אין שומעין מפני טיבותא דלוה. הש"ך בס"ק א' כתב שכ"ז מפני שהרא"ש סובר שהכל תלוי בטיבותא דלווה, אולם לרמב"ן הכל תלוי בטיבותא דמלווה, ושומעין למלווה ולא ליורש.

{הקצוה"ח כתב שהשו"ע כתוס', ומלוה קודם ללוקח בשוין, ויורש קודם למלוה מדין שומא הדרא} כתב הקצוה"ח קט, א, שבתוס' בסוגין מבואר שאף שמבואר בב"מ ובב"ק שיש מ"ד הסובר שמצי הלוקח לסלק בזוזי את המלוה, גם לרבא אין יכול הלוקח יכול לסלק את המלוה בשוויו, אלא דיכול להוסיף הלוקח יותר כפלים על שוויה של הקרקע ובזה יסלק את המלוה, ורמי בר חמא נחלק שאי אפשר להעלות מחיר בצורה הגורמת הפסד לאחר וכמשנתנו, ורבא חלק דאין הפסד למלוה דאלפא יהיב ואלפא שקיל וסוף סוף יקבל כל חובו כפי שנתן. ולפי זה כל זמן ששוים הלוקח והמלוה, קודם המלוה. ולהעלאת המלוה יש גבול, דיותר משווי חובו אינו יכול להעלות את דמי הקרקע, (לפו"ר כיון שגורם בזה הפסד ללוקח,) אך הלוקח יכול להעלות את דמי הקרקע יותר משווי החוב, (דזה וודאי מבואר בסוגיין שכשהלוקח אומר למלוה קח אלפא זוזי כשיעור חובך לית ליה פסידא לרבא,) לפיכך בתוצאה יקדם הלוקח למלוה כל זמן שמוכן להעלות את מחיר הקרקע, וכשאין מעלים יקדם המלוה. וזה דלא כהבעל התרומות שלשונו הוא שמעלה את דמי הקרקע כשיעור כל חובו, דמשמע מינה דבשיעור שווה קודם הלוקח. ומינה הוסיף הקצוה"ח לחלק בין לוקח ליורש, דיורש יש לו דין שומא הדרא, ובזה גם לרמי בר חמא שומא הדרא, לפיכך, כל שהמלוה והיורש שווים במחיר קודם היורש מדין שומא הדרא, (ולפיכך בהעלאת המלוה למחיר הקרקע יגרם הפסד ליורש, ובזה שמעינן ממשנתנו שאי אפשר להעלות מחיר,) לכן קודם היורש כשרוצה שישומו הקרקע בשוויו,ולא יתנו למלוה בעלוי דמים.

{שיטת הנתיבות בבאור הש"ך שיש למלוה זכות עיכוב גם יותר משוי החוב} הנתיבות קיד, ב נקט בדעת הש"ך דמחלוקת הראשונים האם יכול המלוה ליטול את הקרקע גם במקרה שאין תועלת ללוה, היא, משום דנחלקו בגודל שעבוד המלוה, דהא ודאי דמדתקנו הכרזה לטובת הלוקח שמעינן שמי שמוסיף על הקרקע מקבלה, (ואין זה מצד שעבוד של המלוה, אלא מכח הלוה,) וגם נראה מהנתיבות שמצד הקדימה, קודם הלוקח ליטול את הקרקע במקרה שנותן לו המלוה דמים ככל מה שמגיע לו, (אולי זה נובע מהמבואר בסוגיין לית ליה פסידא דאלפא יהיב ואלפא שקיל,) רק במקרה שאין ללווה שום נפק"מ, כגון שאין מוסיף המלוה על דמי הקרקע, אז סבר הרמב"ן, שכיון שכל הקרקע השתעבדה לכל החוב, גם במקרה ששילם לו את שווי הקרקע לא נפקע שעבוד הקרקע כלפי הנשאר שלא נפרע, ואף שליפרע ב' פעמים אינו יכול, מכל מקום אף לאחר הפרעון יכול להחזיר המלוה חזרה את הפרעון ולפרע מהקרקע תמורת כל החוב, וכיון שיש לו זכות בקרקע כלפי היתרה, כל זמן שאין פורעים לו את כל החוב, יכול המלוה לעכב ולומר שהוא נוטלה בשוויה.

<<<<לכאורה לדברי הגר"א שאם שילם כסף מקבל את הכסף חזרה וכדמשמע קצת מדברי הרא"ש לתועלתו לכאורה החילוק הוא פשוט, שכשרוצה לגרום שהמלוה יעלה את המחיר וכבסוגין שאמר לו לחיי ניחא, אבל כשרוצה להוסיף על מנת לקבל בעצמו את הקרקע זה הפסד ללוה – אמנם אין הפסד ללוה דבכל מקרה הוא חייב רק אין תועלת ללוה מזה לכן אין יכול להעלות מחיר כלפי המלוה.ממנו מקבל את ה

(בעובדא דתרי קטיני דארעא סבר רב יוסף כרמי בר חמא שאין יכול להעלות דמי הקרקע, ואביי סבר כרבא. עיין בב"ב יב, ב דנחלקו רב יוסף ורבה בתרי אחי שרצו לחלוק ירושתם ולאחד היה מצרנות לרבה כופין על מידת סדום ולרב יוסף יכולים לומר מעלינן לך כנכסי דבר מריון. עיין שם ברא"ש סימן מ"ו, ולרש"י דווקא בטענה, ולתוס' לכל קרקע יש לפעמים סכוי להצליח יותר ולרבינו תם שם יש להם זכות בקרקע מפני שהמצרן יסכים לשלם יותר. אמנם שם בסוגיא מיירי כשמעלים על חלקם, במשנתנו מעלים האחים על חלק שאר האחים. ועיין שם ברא"ש שיש שפירשו מעלינן כנכסי דבי בר מריון שהאח המצרן מעלה את הקרקע ומציע יותר כסף, והרא"ש דחה זאת מצד הלשון. לרמב"ח ורב יוסף לריטב"א קרקע בחזקת מלוה, ויש לדון לרמב"ן בחזקת מי הקרקע. העלאת מחיר במכרז עיין במעשה דחייט דערב יום כיפור המובא בטור סימן תר"ד ובט"ז ובמש"כ הפרישה והפמ"ג שם.)

והלכתא בחמש מאה. ברש"י כת"י [נדפס בש"ס עוז והדר בסוף המסכת] מבואר דכשקנה קרקע משועבדת שילם עליה בזול, וגם לא הוי זביניה זביני דמשועבד לבעל חוב, לפיכך אין מקבל אלף אלא חמש מאות. מבואר לכאורה מדבריו שהסיבה שמקבל חמש מאות, אינה בגלל כמה שכך הקרקע שוה עתה, אלא מפני שכך שילם עליה וזהו הפסדו. וגם ברש"י אצלנו בבאור הספק באר רש"י ד"ה וטירפא שהצד שיקבל אלף הוא כשיעור החוב, והצש שיקבל חמש מאות הוא בגלל שכך קנאה ממנו. ברא"ש מבואר שהסיבה שהוא מקבל חמש מאות היא בגלל שגם עתה אין היא שוה אלף אלא רק המלוה שילם עליה אלף בגלל שחביבה בעיניו.

**קטינא דארעא – מצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם**

{המקור למצוה לפרוע חוב} המצוה בפריעת בעל חוב לרש"י הינה מצד הין צדק, הריטב"א בדף פו, א הקשה עליו דלמדו מזה בב"מ מט, א דלא ידבר אחד בפה ואחד בלב, וכאן, כשלוה, היה פיו ולבו שוין להחזיר, ועתה פיו ולבו שוין שלא לפרוע, וכתב הריטב"א בשם ר"י, וכ"כ רמב"ן בבבא בתרא שמקור המצוה הוא מהפסוק והאיש אשר אתה נושה בו יוציא אליך את העבוט החוצה, שהכתוב מצוה עליו לעשות כן. הגאון ר' בצלאל הכהן בהגהותיו לערכין הביא את דברי תשובות הרדב"ז ח"ב סימן תר"י שדייק מלשון הרמב"ם שהמצוה לפרוע חוב אביהם היא מצד מצוות והשיב את הגזילה אשר גזל, שכל ממון חבירו שבא לידו יש להשיבו בין שבא בגזל או בפקדון ובהלוואה, ואולי יובן עפ"ז יותר המצוה שיש על יתומים לפרוע חוב אביהם.

{גדר המצוה לפרוע חוב אביהם} לרש"י מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהם ומשמע ממעות שהניח אביהם, והוא דין דרבנן, ואין על זה דין כפיה, ויש לדון ממה נובע הדין דרבנן, האם מצד כיבוד אב, או מצד החוב שיש למוריש, ולכאורה איכא נפק"מ ביורשין שאינם בנים. ויש לדון דאי משום כיבוד אב, הרי כיבוד אב הוא מצוה גמורה, ומדוע כתב רש"י שזה מצוה דרבנן בעלמא. תוס' פו, א ד"ה פריעת בע"ח כתב שמצותם הינה מצות כיבוד אב, ושאני מהניח להם אביהם פרה גזולה דהתם איכא קלון לאביהם וחייבים להחזיר, ברם הכא ליכא קלון אלא כיבוד בעלמא, וחייבים להחזיר מפני כבוד אביהם, והוא מצות כיבוד אב ואם, ואין כופין על מצות כיבוד אב ואם דהוי מצוה שמתן שכרה בצידה. עיין בלשון הריב"ש סימן שצ"ב [מהדורת מכון ירושלים עמוד תקס"ו] הובא ברעק"א סימן ק"ז שיש חיוב לצאת ידי שמים. ועיין עוד בלשון הריב"ש בסימן הנ"ל שהובא באבני מילואים ק, ה.

{האם ב"ד רשאים לכפות במצות עשה שמתן שכרה בצידה} בעיקר סברת התוס' דאין כופים על מצות עשה שמתן שכרה בצידה, עיין סמ"ע קז, ב וש"ך שם סק"א שהביאו שיטת תשובות רמב"ן סימן פ"ח שבית דין רשאים לכפות אבל אין חייבים לכפות עליה, וציינו ג"כ לדברי התוס' ב"ב ח, ב, ועיין עוד בדברי התומים שם ובנתיבות המשפט ובקצוה"ח שהביאו ראיות לכאן ולכאן.

{האם האי מצוה היא מהתורה או מדרבנן} הפתחי תשובה סימן קז, ד הביא דברי הרא"ש בתשובה שכתב שמצות פריעת בעל חוב היא דבר תורה ואין חל עליה שבועה. וכתב שרש"י שכתב שזה מצות הין צדק, ודקדק ממנו המבי"ט שזה דין תורה, והקשה הפתחי תשובה דהאי קרא במידות כתיב, והוי אסמכתא, וגם רש"י גופיה במי שהיה נשוי באר שאין כופין על היתומים דהוי מצוה דרבנן, אך משם יש לדחות דמיירי ביתומים.

{אין גובים קרקע ב' פעמים} חידושו דהרמב"ן מהירושלמי שבעל חוב ראשון שגבה ונתפשרו עמו, אין בעל חוב שני מוציא מן היתומים, ובאר הרמב"ן דכיון שנתפשרו עמו בכסף היינו שקנו ממנו את הקרקע ואין המאוחר יכול להוציא מן הראשון, ויש לדון דלכאורה צריכים לומר הני חמישים זוזי 'דמי' קטינא.

{פירוש השאלה לא ניחא לי דאיעבד מצוה לדעת תוס'} **כתובות פו, א אמר ליה רב פפא לרב חמא ודאי דאמריתו וכו', אמר ליה רב כהנא לרב פפא לדידכו דאמרת פריעת בעל חוב מצוה אמר לא ניחא לי דאיעבד מצוה וכו'.** תוס' ד"ה אמר פירשו בג' דרכים. א', דרב כהנא לא ידע ברייתא דכופין על המצוות, לפיכך נתקשה הא פשיטא דכופין כמבואר דאין נזקקין לנכסי יתומין קטנים דלאו בני מיעבד מצוה לר"פ, הא לגדולים נזקקים, ומבואר דכופין, ואם אמר לא ניחא לי ג"כ כופין א"כ במה נחשב למצוה, וצ"ב הא נפק"מ לגבי קטנים, ואולי זהו גופא נתקשה הרי בגדולים ודאי כופין א"כ במה שייך לקרותו מצוה, וא"כ אף בקטנים יכפו. ותירץ לו דכפיה דאומר לא ניחא לי ודגדולים היא משום מצוה, ובקטנים ל"ש מצוה. ב', רב כהנא נסתפק בדין כפיה, דסבר דמה דנזקקים לנכסי יתומים מדין קיום מצוה, אבל אולי באמת במגלה דעתו דלא ניחא ליה אין כופין, דאין עונש על אי קיום מצות עשה, ואמר לו רב פפא דבכל מצוה כופין.

לכאורה לב' מהלכים אלו דהתוס' הנידון הינו על מצות פריעת בעל חוב מקרקעות, דלתי' א' הקושיא היא מדוע זה מצוה ולא כפיה, ולתירוץ ב' הקושיא היא אולי אין באמת כפיה, ותירצה הגמרא דכפיה מצד המצוה.

{למ"ד צררי יש שעבוד מיתומים גם על מטלטלים, ולר"פ דמצוה השעבוד מדרבנן, ורק על קרקע} מהלך ג' דתוס', לפי מה שמבואר במהרש"א ובמהר"מ שיף, מחלוקתם דרב הונא בריה דרב יהושע ורב פפא בערכין היא האם יש שעבוד נכסים או דיש רק מצוה, לרב הונא בריה דר"י, דאמר שאין נזקקים לנכסי יתומים משום צררי, מבואר דאיכא שעבוד על הנכסים, ולדבריו, כמו דאיכא שעבוד על נכסי דלא ניידי הכא נמי איכא שעבוד על מטלטלים ומעות, וגם מיתומים גדולים דאין חוששים לצררי, גובים מעות דאף הם משועבדים לחוב, וסוגין דקטינא דמשמע מינה שאין גובין ממטלטלי דיתמי, היא דלא כרב הונא בריה דר"י, דלדידיה מראש יכפו את היתומים לשלם גם ממעות שהניח אביהם, אבל לרב פפא דאמר דאין נזקקין לנכסי יתומים יתומים משום דפריעת בעל חוב מצוה, אין שעבוד על הנכסים, אלא דיש מצוה עליו לפרוע, [וגם על יתומים גדולים וכמבואר אצלנו בקטינא דארעא,] ותיקנו רק שעבוד על מקרקעי שלא תנעול דלת בפני לווין, וכיון שאין השעבוד רק תקנה, הוא כפוף ג"כ לדין מצוה, שאם יש מצוה בפריעה אפשר לגבות מהשעבוד, ואם אין מצוה כגון בקטנים אין גובים משעבוד, ופירוש קושית הגמרא, דמדאתינן להכי שאין שעבוד, ועל מטלטלין לא תיקנו כלל שעבוד, אלא על קרקעות ומתקנתא דרבנן, וסבר רב כהנא שאין כפיה על מצוות, ממילא כל מה שניתן לכפותו לשלם הוא רק ממקרקעי, שעל זה תיקנו שעבוד לכפותו מאחר דמצווה, אבל מיניה, מגלימא דעל כתפיה, או לחייבו למכור קרקע בכדי לשלם מעות בתולה מעותיו בגוי, אין שום זכות כפיה, ותירץ רב פפא דיש דין כפיה על מצוות, ולכן כופים אותו לשלם מעות, (ולכאורה יתומים אינו מצוה גמורה, אלא מצוה בעלמא, ולכן אין כופין יתומים לשלם מעות, אלא דבדאיכא שעבוד נכסים מקרקע מוציאין מידם, ולפי זה אין ב' דינים במצוה על היתומים לפרוע חוב אביהם.)

{בגבית קרקע מיתומים איכא מצוה גמורה וכופין, ובגבית מטלטלים דאב איכא מצות כיבוד אב ואין כופין על מתן שכרה} ומתוס' כתובות שם דף פו, א ד"ה פריעת משמע דיש ב' דינים במצוה דפריעת חוב על ידי יתומים, דבהניח קרקעות יש מצוה, ובה כופין, ובלא הניח קרקעות יש מצוה בעלמא מצד כיבוד אב ואם, ואין כופין על מצות כיבוד אב משום דהוי מתן שכרה בצידה. וראית התוס' דדין מצות פריעת בעל חוב נאמרה על יתומים שיתמי לאו בני מיעבד מצוה, משמע שבגדולים יש מצוה גמורה.

וברא"ש בכתובות פ"ט סימן י"ג הדברים מפורשים יותר, משמע דנידון הגמרא בפריעת בעל חוב מצוה אי כופין, הוא על מטלטלין, דעל פרעון מקרקע שיש שיעבוד באופן שיש מצוה כופין, כמבואר ביתמי דקטנים לאו בני מיעבד מצוה וגדולים כופין, ומבואר ג"כ בפסוק לא תבא אל ביתו לעבוט עבוטו ששליח בית דין נכנס, וגם לר"פ שעבודא דאוריתא וכופין את הלוה והיתומים לפרוע חוב אביהם, ונידון הסוגיא הינו על מטלטלים מיניה אי איכא כפיה או לא, וקיי"ל דכיון דאיכא מצוה, כופין מצד המצוה, וביתומים מצוה בעלמא ואין כופין כמבואר בקטינא דארעא. (רק שצריך להגדיר מה גרם למה, דהא ביתומים קטנים אף שיש שיעבוד אין כופין דאין מצוה, הרי שהשיעבוד צריך גם למצוה, ועל מטלטלי דיתמי אין מצוה גמורה דליכא שיעבוד.)

גם הגר"א קז, א פירש בדעת התוס' בכתובות שמצות פריעת בעל חוב המוטלת על היתומים היא לא מצד כבוד אביהם, אלא כמצוה שמוטלת על אביהם, ומצד שעבודא דאורייתא.

{לתוס' בב"ב כופין יתומים עד שתצא נפשם} התוס' בבבא בתרא קנז, א ד"ה מצוה כתבו דהמבואר שם שכופין אותו עד שתצא נפשו מיירי ביתומים גדולים דאמרי שאינם רוצים לפרוע חובת אביהם, מבואר שמה שגובים מיתומים היינו כפיה עד שתצא נפשו. ובפשוטו הוא כפיה כמו שכופין לאביו. ועיין בב"ח ריש סימן ק"ז שכתב שהמצוה על היתומים היא כמו המצוה המוטלת על אביהם, ומדין לא תבא אל ביתו לעבוט עבוטו, וה"נ היתומים חייבים מן התורה לשלם חוב אביהם, והוסיף כדאמר רב פפא מלוה על פה גובה מן היורשים דשעבודא דאורייתא. ומבואר בב"ח שצרף את השעבוד עם המצוה לפרוע חוב אביהם, (גישה זו לא תתיכן לדעת הרמב"ן שלר"פ שעבודא לאו דאורייתא.)

{שעבוד נכסים הוא מדרבנן, ובדליכא מצוה אוקמוה אדין תורה} בקובץ שיעורים ב"ב אות תרמ"ט הקשה מדוע לר"פ אין גובים מיתמי ולדעת תוס' אפילו במלוה בשטר, ומצד שלאו בני מיעבד מצוה נינהו, הא יש שעבוד נכסים. ותירץ דרב פפא סבר דשעבודא לאו דאורייתא (כן היא דעת הרמב"ן, ולהרי"ף לר"פ שעבודא דאורייתא, ויש לברר מהי שיטת תוס' בזה, ועיין בנתה"מ לט, ב שכתב דתוס' סבר דיש שעבוד נכסים מיניה דידיה, ובפשטות יורשין הן כלקוחות, אבל ניתן לדחות) ומכיון שכן כל מה שגובים מקרקע הוא תקנה דרבנן ובדליכא מצוה, הניחו רבנן את הענין על דין תורה. (ולדבריו יוצא דעיקר הגביה מיתמי היא מצד שעבוד ולא מצד מצוה לפרוע.)

{גדר המצוה והחוב} עיין בקובץ שיעורים ב"ב אות תרס"ח שהעמיד כי המצוה הינה מצוה על גוף הלוה, והקשה כיצד יורש יורש את זכות אביו הרי ירושה לא שייכא במצוות, וכן מדוע יש שבועה על חוב הרי אין חוב אלא מצוה של הלוה. ותירץ ששאני פריעת בעל חוב מכל המצוות, דהרי גדרה הוא פריעת בעל חוב, הרי שיש בעל חוב, ובכל המצוות המצווה גורמת את הזכות, אבל כאן הזכות של הבעל חוב היא מחמת עצמה, אלא דבלא מצוה לא היו כופים וכיון שיש מצוה גם כופים עליה.

{שיטת ר"ח שכופים יתומים לשלם ממטלטלים} הרמב"ן פו, א ד"ה אבל הביא את שיטת ר"ח שכופים את היתומים לשלם ממטלטלים דאבוהון. ונחלק עליו הרמב"ן מסוגין דמבואר בסוגין דקטינא דרק לאחר ששילמו את הכסף אמר להם אביי דמצוה לפרוע חובת אביהם, ולא כפאם אביי לשלם ממטלטלים. עוד נתקשה הרמב"ן מה ההבדל בין יתומים לאביהם, ואולי כוונתו דקיי"ל מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב. ועיין בבית יוסף סימן ק"ז שכתב שדברי הר"ח הם בזמן הזה שמטלטלים כקרקעות.

{שיטת המרדכי בבאור הר"ח} המרדכי סימן רכ"ב הקשה על הגמרא בכתובות דף פ"ו הרי ודאי שאדם חייב לשלם מה שלוה כדי שלא יהא גזלן, עוד הקשה דהא בפסוק מפורש בחוץ תעמוד ומבואר דכופין לוה לשלם. ותירץ בשם ר"ח רא"ם וריב"ק, דכל נידון הגמרא בדף פ"ו הוא על יתומים בלבד, ובמטלטלים, והיינו שמקרקע כופין את היתומים לשלם, ולכאורה מפני שיש שעבוד קרקעות, אלא על מטלטלים, ובהם שאלו מה הדין בלא ניחא ליתומים למיעבד מצוה, ובהם אין גזילה דלא לוו, ועל זה אמרו דכופין מצד כפית מצוה. (וצ"ל שנחלק על התוס' ורא"ש שהגדירו את המצוה ככיבוד אב ואם דאין כופין על מצות עשה שמפורש שכרה.) ונתקשה הא קיי"ל מטלטלי דיתמי לא משתעבדי, וכתב דהא דכופים מיירי ביתומים גדולים, ומהם גובים ממטלטלים מצד כפיה לקיים מצוה, (וגם מקרקע לכו"ע,) ובקטנים אינם חייבים לקיים מצוה ואין כופין אותם לפרוע. וקטינא דארעא דפרק י' מיירי ביתומים קטנים ובהם מטלטלי דיתמי לא משתעבדי, ומ"מ גם שם יש מצוה לפרוע חוב אביהן ואם פרעו מעצמם חייל הפרעון. ובסוף סימן רל"ה העמיד את סוגין דפרק י' בקטינא דארעא כרב הונא בריה דרבי יהושע דסבר דנזקקים לנכסי יתומים בשחייב מודה ולא אמרינן לאו בני מיעבד מצוה, ולכאורה, הוצרך להעמיד כרב הונא בריה דרב יהושע משום דלר"פ דאין על יתומים מצוה, אין גובים קרקע, ולמה גבה המלוה את הקרקע מן היתומים. מתוך דבריו מתבאר דגם רב הונא בריה דרב יהושע מודה שיש על היתומים מצות פריעת בעל חוב.

{שיטת הרשב"א בבאור דברי ר"ח} הרשב"א בתשובה ח"ד סימן קנ"ב הודפס גם בחידושי הרשב"א בדף פו, א הביא את שיטת ר"ח שהנאמר בדף פו, א כופין אותו עד שתצא נפשו מיירי גם על יתומים דגם הם מצווים לפרוע חוב אביהם. והוכיח הרשב"א כדבריו מסוגיא דבבבא בתרא קנז, א שם דנה הגמרא אי דאיקני קנה או לא, והביאה הגמרא משנה, נפל הבית עליו ועל אביו, ונתווכחו בעלי חובות עם היורשים, דיורשי האב אומרים הבן מת ראשון ולא ירש את הנכסים ואנו ירשנום מאבינו, ובעלי חובות טוענים האב מת ראשון והבן ירש את הנכסים, וצריך לפרוע את החוב מהנכסים, ורצו להוכיח מזה שמיירי בדאיקני, ודאיקני קנה ומשתעבד, ולכן אילו אב מת ראשון נשתעבדו נכסים לבעלי חובות. ודחתה הגמרא שמצוה על היתומים לפרוע חוב אביהם, ומשמע שבעלי חובות תבעו את היורשים, ש"מ דמצוה על יתומים לפרוע חוב אביהם ממטלטלים, דקרקעות שלא נשתעבדו הם כמטלטלים. כנגד זה הביא הרשב"א ראיה לחולקים מסוגיא דידן דקטינא דארעא, שמבואר שיש מצוה בעלמא לפרוע חוב אביהם ממטלטלים. עוד הוכיח הרשב"א מראית הגמרא ממשנת נפל הבית עליו ועל אביו שאין כפיה על היתומים לפרוע מממון שלהם, דאל"כ מה איכפת לן מי מת ראשון, (יש לדון מה הדין אי הוו אלו היורשים אחי הבן ולא בניו דאין עליהם מצות כיבוד אב.) ובכדי לישב את הדברים העמיד הרשב"א ג' דינים. דסוגיא דדף צא, ב דקטינא דארעא שאין כופים יתומים מיירי מנכסי דידהו שלא ירשו מאביהם, ואינו בגלל שהנכסים של אביהם אלא כיבוד אב בעלמא, ובזה אין כפיה אלא מצוה בעלמא, (אולי לפי"ז אי"צ לטעם התוס' דאין בי"ד כופין על מ"ע שמתן שכרה בצידה, דהא קיי"ל כיבוד אב משל אב.) סוגיא דב"ב דף קנז, א דמבואר בה שאם מת האב קודם לבן יש לבעלי חובות תביעה על קרקע שקנה אחר הלוואה דדינה כמטלטלים, היא מפני שיש כפיה על מטלטלי דאבוהון לשלם מהם חובת אביהם. ומה שנאמר מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב הוא לגבי דיני שעבוד, ולא לגבי דיני כפיה, דאע"פ שיש כפיה לשלם מטלטלים, אין שעבוד, ונפק"מ בין שעבוד לכפיה, בקטנים (לרב הונא בריה דרב יהושע שכופין יתומים לשלם מקרקע היכא שחייב מודה,) או בדאיכא עליהם חוב שלהם, או שאינם לפנינו וא"א לכופם. הטור בסימן ק"ח הביא שדעת בעל המאור בשבועות כהרשב"א, ובדרישה העיר על דבריו דלא ברור כל כך הגירסא בבעל המאור, ויתכן שלא סבר כהרשב"א. יש להעיר כי הדרכי משה והב"ח בסימן ק"ז כתבו שהרשב"א כהמרדכי.

תמצית הדברים: המרדכי העמיד סוגיא דקטינא ביתומים קטנים ובשחייב מודה וכר"ה ברדר"י, הרשב"א העמיד סוגיא דקטינא בגדולים ומכסף של היתומים.

{השגת הגהות אשר"י על דרך הרשב"א} ההגהות אשר"י כתובות פ"ט סימן י"ד הביא את שיטת ר"י דבדלא הניח להם אביהם נכסים אין כופים את היתומים לפרוע חוב אביהם, ומשמע לפו"ר דסבר כר"ח, אולם המהרי"ח נתקשה דהרי קיימא לן דכיבוד אב משל אב ולא משל בן.

{שיטת הרמב"ן דמהפסוק יוציא אליך את העבוט לר"פ ילפינן שאיכא מצוה בפריעת בע"ח ולר"ה ברדר"י ילפינן שעבודא דאורייתא} הרמב"ן בסוף בבא בתרא [קעד, א ולהלן שם העתיקו שם הרשב"א, והדברים מרומזים בקצרה בדברי הריטב"א כתובות פו, א ד"ה אמר לא] כתב שלרב פפא שעבודא לאו דאורייתא, ולרב הונא בריה דרב יהושע שעבודא דאורייתא, ומחלוקתם הינה כיצד לפרש את הפסוק והאיש אשר אתה נושה בו יוציא אליך את העבוט החוצה, לרב פפא בא הפסוק לאסור על המלוה ועל שליח בית דין ליכנס לביתו של לוה, ש"מ דשעבודא לאו דאורייתא, ולכן אינו יכול להכנס לבית הלוה ליטול חפצים, אלא דיש מצוה על הלוה גופיה להביא לו חפץ דמצווה לפרוע חוב, וזו המצוה שאמר רב פפא פריעת בעל חוב מצוה. ולרב הונא בריה דרב יהושע למדנו מפסוק זה שהלוה מחויב להוציא את הפחות שבנכסיו, דבעל חוב דינו בזיבורית, דיש שיעבוד מדין תורה על הלוה, אולם מצוה לפרוע חוב לא למדנו לרב הונא בריה דר"י מפסוק זה, ולרב הונא בריה דר"י אין מצוה בפריעת בעל חוב. ומה שאמר רב פפא בקידושין יג, ב שמלוה על פה גובה מן היורשים דשעבודא דאורייתא ואינו גובה מלקוחות דלית ליה קלא, אין זה שיטתו דרב פפא, דהא כאן סובר רב פפא דשעבודא לאו דאורייתא אלא רק מצות פריעת בעל חוב, אלא הוא לשיטות שסוברים ששעבודא דאורייתא, וגם לדבריהם, אפילו הכי אין גובה מלקוחות דלית להו קלא. [הרשב"א שם גם הלך כהרמב"ן אבל בפרט זה כתב דיתכן דהגירסא רב פפי, או שרב פפא חזר בו,] לדבריו של הרמב"ן הסוגיא בכתובות דף פו, א מיירי לענין פרעון החוב על ידי הלוה בעצמו וכן מיתומים שלו וכמבואר ברמב"ן קעה, ב ד"ה הא דאמר רבה. [ומהשגתו על הרי"ף למדנו שהתקנה דרבנן דסוגין לשלם ממטלטלין דשבק אבוהון היא גם לרב הונא בריה דרב יהושע. וזה סוגיא דקטינא דארעא, ולא סוגיא דדף פ"ו.]

{שיטת הש"ך שאם שעבוד דאורייתא גובין מיתומים גם אינם מצווים} הש"ך לט, ב הביא הוכחה אחרת שרב פפא סובר ששעבודא לאו דאורייתא, דאם נסבור ששעבודא דאורייתא, מדוע אין גובים מיתומים קטנים, הרי הנכסים משועבדים.

{דחית התומים לסברת הש"ך, ובאור התומים ששעבודא דאורייתא דנכסיו ערבים, ואם הלוה אינו משלם אין ערב משלם}התומים לט, ב בתוך הדברים הוכיח שתוס' חולקים על הוכחת הש"ך שרב פפא סובר ששעבודא לאו דאורייתא ממה שסבר שיתמי לאו בני מיעבד מצוה, דסבר תוס' דשטר ששיעבדו בו במפורש יש לו דין שעבודא דאורייתא, ולחשבון הש"ך יצא ששטר כזה יגבו בו מיתומים קטנים, ואי אפשר לומר כן, שהגמרא חיפשה מקרה שבו יוציאו מיתומים, ולא מצאה אלא רק בגוי, הרי שאין שעבוד מפורש גובה מיתומים. לכן הציע התומים דרך אחרת בבאור שיטת רב פפא שאין גובים מיתומים הגם שנסבור ששעבודא דאורייתא, מפני דלאו בני מיעבד מצוה, מפני שהחוב בעצם הוא על הלוה, וכיון שיש מצוה כופין אותו, ונכסוהי דבר איניש אינון ערבין ביה, לכן ביתומים שעיקר החיוב של הכפיה אינו קיים אי אפשר לגבות מנכסים שאין הערב משלם אם אין הלוה משלם. המגיה לתומים ציין שמפורש כדברי התומים בתוס' רא"ש כתובות פו, א ד"ה לא בסוף דבריו. [גם הב"ח ריש סימן ק"ז צירף את שעבודא דאורייתא עם מצוה לפרוע חוב אביהם, וציין שכן שיטת רב פפא.]

{מחלוקת הרמב"ן והש"ך האם לרב הונא בריה דר"י שעבודא דאורייתא או לאו דאורייתא} הש"ך לט, ב הביא שהרמב"ן ב"ב קעו, א והריטב"א הוכיחו דהלכה ששעבודא דאורייתא, ממה שנפסק בבבא בתרא קעד, ב שהלכה כרב הונא בריה דרב יהושע, והרי טעמו של רב הונא בריה דרב יהושע הוא מפני שלמד מפסוק זה ששעבודא דאורייתא ולכן גובים גם מיתומים. וכתב הש"ך שאין הכרח שרב הונא בריה דרב יהושע סבר ששעבודא דאורייתא, אלא יתכן שסבר ששעבודא לאו דאורייתא, ומה שסבר שגובים מיתומים קטנים אף שאינם בני מצוה, דהרי יש תקנה דרבנן לשעבד נכסי הלוה, וכמו שמצינו שלרב ושמואל גובין במלוה בשטר מן היורשים, סבר רב הונא בריה דרב יהושע שגובין גם מיתומים קטנים. ומה שכתב הרמב"ן דמוכח שרב הונא בריה דרב יהושע סבר ששעבודא דאורייתא ממה שהגמרא בדף פו, א הקשתה רק לרב פפא ולא לרב הונא, דחה הש"ך, דהרי היה יכול גם להקשות על רב ושמואל דסברי שעבודא לאו דאורייתא, והסיבה שלא הקשו לרב ושמואל מפני שיתכן שסברי שאף ששעבודא לאו דאורייתא מכל מקום גובים מקטנים, הוא הדין שרב הונא בריה דרב יהושע יסבור כן. (לכאורה סיום דברי הש"ך לט, ב להוכיח דשעבודא דאורייתא מהא דר"פ סבר שעבודא לאו דאורייתא והוא גופיה פסק מלוה על פה גובה מן היורשים שלא תנעול דלת בפני לווין ש"מ שעבודא לאו דאורייתא, הוא לשיטתו דגם רב הונא בריה דרב יהושע סבר דשעבודא לאו דאורייתא, דאל"כ אי אפשר לפסוק כרב פפא בהא דמלוה ע"פ גובה מיורשים כדי שלא תנעול, דהא איפסקא הילכתא כרב הונא בריה דרב יהושע דחוששים לצררי.)

{האם איכא שעבוד מיניה דידיה למ"ד שעבודא לאו דאורייתא} הקצוה"ח לט, א ד"ה אמנם הביא דברי התוס' ב"מ ד, א ד"ה אין שהקשו למ"ד שעבודא דאורייתא מדוע כופר במלוה חייב שבועה ולא אמרינן דהוי כופר בשעבוד קרקע ותירצו תוס' שמיירי במחל שעבוד, והוכיח הקצוה"ח מדלא הקשו תוס' גם על מ"ד שעבודא לאו דאורייתא, ש"מ להאי מ"ד אין שעבוד אפילו מיניה דידיה. ועיין בנתה"מ לט, ב שהביא שיש ב' דעות בגדר שעבודא לאו דאורייתא, אי הכוונה שברגע שמוכר את הנכסים נפקע שעבודו של מלוה, אך יש הסוברים דאין כלל שעבוד אפילו מיניה דידיה, וציין לתוס' בב"ב קעה, ב ד"ה דבר [שם משמע לכאורה שיש שעבוד מיניה דידיה,] ולרמב"ן דלכאורה סובר שליכא כלל שעבוד.

{מדוע אין ראיה מדין מיטב ששעבודא דאורייתא} הרמב"ן בבבא בתרא שם הוסיף דלרב פפא דין מיטב שנאמר במזיק שמשמע מיניה שהקרקע משועבדת הוא מצוה על המזיק לשלם ממיטב, ולא שעבוד לגבות מקרקע מיטב. והוסיף הרמב"ן דודאי שב"ד יורדים לנכסים לגבות מהם, אולם זה מדין כפיה על המצוות שכופין אותו ב"ד ומקיימים לו מצוותו. ולשון הריטב"א כתובות פו, א ד"ה אמר כלומר ובמצות פרעון חובו עד שאתה כופהו בגופו כופהו בממונו. אולם הרשב"א ב"ב קעו, ב ד"ה אמר רבה לא ניחא ליה בזה דמשמעות הגמרא בכתובות דף פו, א היא שכופין אותו עד שתצא נפשו ואין יורדים לנכסיו, והביא שיש שפירשו שדין מיטב שהמזיק מחויב לתת ממיטב, אולם כתב הרשב"א שבב"מ קיג, א מבואר ששליח ב"ד יכול לרדת לנכסים. והקצוה"ח לט, א ד"ה אמנם כתב שמהגמרא בשבועות מא, א מבואר שהכל מסכימים שבשבועה דאורייתא נחתינן לנכסי דלוה, ומדלא אמרו שלמ"ד שעבודא לאו דאורייתא לא נחתינן לנכסי, ש"מ דבהא לא פליגי, וכמ"ש הרמב"ן. בקובץ שיעורים ב"ב אות תק"ע תמה כיצד ניתן לרדת לממונו ולגבות ממנו מצד כפיה, דכיון שאין לבעל חוב שום זכות בנכסים, איך אפשר לזכות בנכסי חבירו. ונשנו הדברים בקוב"ש ב"ב אות תרס"ח, וכתב דשמא כוונת הרמב"ן דלא מסתבר שנתנה התורה רשות לכפותו בגופו ולא בממונו. (ויש לדון אי כוונתו שיש כעין זכות עיכוב על הנכסים מדין כפיה, או שדין כפיה כולל גם זכות גביה, דלא מסתבר שכפיה הינה מוגבלת לכפית גופו.)

{שיטת הרי"ף דלר"פ שעבודא דאורייתא} אולם הרי"ף בב"ב פב, ב [והרא"ש בב"ב פ"י סימן מ"ט ועיין בדעת הרא"ש בש"ך לט, ב באורך] כתבו בדעת רב פפא דשעבודא דאורייתא, ומוכח דפליגי על הרמב"ן שתלה הא דלרב פפא פריעת בעל חוב מצוה, בהא דסבר דשעבודא לאו דאורייתא. גם הרי"ף כתב והזכירו הרמב"ן שם [וכעין זה גם ברשב"ם ב"ב קעד, א ד"ה רב הונא] שלרב הונא בריה דרב יהושע מצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם, והעיר עליו הרמב"ן שמה שמצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם הוא מדרבנן וממטלטלים שירשו, ולא שמודה לדברי רב פפא דיש מצוה על יתומים לפרוע חובת אביהם.

{שיטת נ"י בדעת ר"פ} (הנמוקי יוסף פא, ב כתב שלרב פפא שעבודא לאו דאורייתא ולרב הונא בריה דר"י שעבודא דאורייתא, ובדף פב, ב כתב הנמוקי יוסף בשם הרי"ף דלרב פפא שעבודא דאורייתא.)

{האם אמרו דמי ארעא הוי קניה או דהוי גלוי דעתא} **אבל אמרו לו הני חמשין זוזי דמי ארעא קטינא סלוקי סלקוה.** מרש"י משמע שכשאמרו לו 'דמי קטינא' כוונתם לקנות ממנו את הקרקע, ולא פרעון חוב. ברמב"ן בבבא בתרא קעד, אד"המקמימבואר שמלכתחילה אנו תולים שהם רוצים לקיים את המצוה של פריעת בעל חוב, אולם כשאמרו לו דמי קטינא, הם גילו דעתם שהם אינם רוצים לקיים מצוה אלא הם רוצים את הקרקע. עיין לשון הריב"ש סימן שצ"ב [מהדורת מכון ירושלים עמוד תקס"ו ד"ה ובנידון] וזה לשונו ואע"פ שמטעם מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהם חל חיובם בדיני שמים אף על המטלטלים כדמשמע מעובדא דקטינא דקאמר להו אביי הניח משין מצוה קא עבדיתו.

**ב"ב קנז, א כי קמבעיא לן וכו' אמר להו רב נחמן זעירא חברין תרגמא מצוה על היתומים לפרוע חובת אביהן.** בגמרא בבא בתרא קנז, א נסתפקה הגמרא בדין הלוה בשטר ושעבד קרקעותיו שיקנה לאחר מכן וקנה אי משתעבדים אי לא, ואמרה הגמרא דמיניה גובה, והעמידה הגמרא את הספק בגוונא שקנה ומכר והוריש, אי משתעבד אי לא. הגמרא ניסתה לפשוט מהמשנה בבבא בתרא קנז, א נפל הבית עליו ועל אביו, והיתה עליו כתובת אשה ובעל חוב, ויורשי האב אומרים הבן מת ראשון ונכסי האב לא היו בחזקת הבן שיחול עליהם שעבוד, ובעלי חובות אומרים האב מת ראשון וירשו בנו ונשתעבדו נכסי האב לחובות הבן, לב"ש יחלוקו לב"ה נכסים בחזקתם, ורצתה הגמרא להעמיד בדכתב דאיקני, ומשמע דאי מת הבן ראשון, נשתעבדו הנכסים וקיימי בשעבודם לאחר מיתתו הגם שהורישם לאחר, ודחה רב נחמן בשם זעירא מצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם, והקשה רב אשי א"כ מלוה על פה הוא ורב ושמואל סברי דמלוה על פה אינו גובה מן היורשים, ותירצה הגמרא דהאי משנה אזלא כר"מ דסבר שאדם מקנה דבר שלא בא לעולם ויכול גם לשעבד דבר שלא בא לעולם. ופירש רשב"ם שא"צ לומר דמיירי בדכתב דאיקני, ומשתעבד יורש למלוה משום מצוה לפרוע חוב אביהם, וקושית הגמרא מרב ושמואל היא שאין מצוה אלא במלוה בשטר, ולא במלוה על פה, [לכאורה הכוונה דבדלא כתב דאיקני הקרקעות שקנה הוו כמלוה על פה.]

{לתוס' המצוה לפרוע היא כמו המצוה המוטלת על האב} תוס' שם ד"ה מצוה פירשו דיש מצוה לפרוע חוב אביהם ממטלטלי דשבק אבוהון, ועל מצוה זו אין כופים כמבואר בסוגיא דקטינא דארעא, וזו אינה המצוה שהזכירה הגמרא בבבא בתרא, והמצוה דבבא בתרא היא המצוה על יתומים לפרוע מנכסים משועבדים, וכופין עליה, והיא תלויה בדין מלוה על פה אי גובה מן היורשים או לא, דאם מלוה על פה גובה מן היורשים גם נכסי דדאיקני משועבדים לפרוע, ואם אין מצוה בכפיה בפרעון מלוה על פה, אין גם מצוה בכפיה בפרעון מלוה בשטר בדכתב דאיקני אי דאיקני לא משתעבד.

{לרמב"ן לפו"ר לזעירי איכא מצוה דרבנן לפרוע ואין כופין עליה} הרמב"ן ב"ב קעד, ב ד"ה ואותבינן הביא את דברי הרי"ף שם שנקט דרב הונא בריה דרב יהושע סובר דיתומים פטורים מלשלם חובת אביהם מחשש צררי, אולם איכא על היתומים מצוה לפרוע חובת אביהם, וכתב עליו הרמב"ן דמצוה זו של יתומים לפרוע חוב אביהם היא דווקא ביתומים גדולים שירשו מטלטלים ואין כופין עליה, כמבואר בגיטין, וכמבואר בבבא בתרא בפרק מי שמת, שלא נאמר אלא בשירשו ואינם חייבים לפרוע מן הדין דאע"ג דליכא שעבודא איכא מצוה ואין כופין, לכאורה כוונתו, שרב נחמן בשם זעירא תירץ שיש מצוה לפרוע חוב אביהם, ודחו לו דמלוה על פה אינו גובה מיורשים, [ולא דחו לו דאין מצוה לפרוע חוב אביהם,] ודאיקני אי לא משתעבד הוא כמו מלוה על פה, שמע מינה דאין כאן חוב לפרוע, אלא מצוה בעלמא, ומשמעות המשנה היא שיש חוב לפרוע, ולא מצוה בעלמא. (עיין בסמ"ע קז, ב וש"ך סק"א בשם תשובות המיוחסות לרמב"ן סימן פ"ח שאף שאין חובה לכפות במצות עשה שמתן שכרה בצידה רשאים לכפות.) [יש שרצו לפרש ברמב"ן ע"פ דברי הריטב"א לקמן שמוכח מדחית הגמרא שיש רק מצוה בלא כפיה, ואין הפרוש בדברי זעירי שאין כופין.]

{לרשב"א לזעירי יש מצוה וכפיה לפרוע ממטלטלין ומקרקע שקנה אחר הלוואה, אבל אין שעבוד} הרשב"א בתשובתו ח"ד סימן קנ"ב וכן בבבא בתרא קנז, א פירש את תשובת זעירי בשם רב פפא לשיטתו בשם ר"ח, שבשהניח להם אביהם מטלטלים כופים אותם לשלם מן המטלטלים מדין מצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם, אלא שצריך לבאר לדבריו מה דחתה הגמרא שם והא רב ושמואל אמרי דאין מלוה על פה גובה מיורשים ומלקוחות, והא מצוה איכא לפרוע ממטלטלים, ואם לומר שמצוה זו דווקא בשטר ולא במלוה על פה, הרי דאיקני נכתב בשטר, וגם אם אין לו תוקף, הרי שיש שטר. הריטב"א בבבא בתרא קנז, א ד"ה זעירי הביא שיטה זו וכתב דקושית הגמרא היא שלא אמרו שיש מצוה אלא במלוה בשטר, וכן מקום שלא כתב דאיקני.

{הריטב"א באר בדעת זעירי כדעת הרשב"א} הריטב"א ב"ב קנז, א ד"ה זעירי באר שרב נחמן סבר שכופין לשלם מנכסים ששבק אבוהון, אבל הגמרא דחתה, דמדברי רב ושמואל מוכח שאין כופין לשלם מנכסי אבוהון, דהרי רב ושמואל אמרו מלוה על פה אינה גובה מיורשים, ואם היה כפיה נכון שאין שעבוד נכסים, אבל כפיה איכא.

{לרבינו גרשום אין מצוה לפרוע מנכסים שקנה אחר הלוואה} ברבינו גרשום משמע דתירוץ זעירי הינו שיש מצוה בעלמא לפרוע חוב אביהם ולא חוב מדינא אלא ממצוה, [יש לדון בדבריו אי כוונתו כהרשב"א בשם ר"ח שמצוה לפרוע היא כפיה מצד מצוה, או שכוונתו שיש רק מצוה בעלמא,] ודחית רב אשי היא, שדין מצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם הוא כמו שעבוד, והוא חל רק על הנכסים שהיו בשעת הלוואה, ולא על נכסים שנקנו לאחר ההלוואה.

{מחלוקת הפוסקים האם גובים מיתומים בלי דאיקני, וההוכחה מב"ב קנז, א} כתב השו"ע קיא, כ אע"ג דלא כתב דאקנה אם קנה והוריש גובה, ויש חולקים. וכתב הש"ך ס"ק י"ד וכן מוכח בש"ס ב"ב קנז, א וכן עיקר ותימה על המחבר שכתב דעת היש חולקים וכו'. ופירשו התומים סק"י היינו שמבואר בב"ב קנז, א תירוצו דזעירי שפירוש המשנה הוא לא מצד דאיקני, אלא מצד מצוה לפרוע חובת אביהם, ואף שדחתה הגמרא שם שרב ושמואל סברי שמלוה על פה אינו גובה מיורשים, הא אין הלכה כרב ושמואל, ושוב הדרינן לתירוצו דזעירי. וכתב הגר"א ס"ק ל"ו דדעה ראשונה סברה דמה שאמרה הגמרא בתחילה דספק הגמרא הוא בקנה ומכר וקנה והוריש הוא לשמואל דלא מהני בלא דאיקני, ברם לדידן דלא כשמואל גם בלא דאיקני הוריש משתעבד. ודעה שניה סברה דמבואר בתחיל הסוגיא שהספק הינו גם בקנה והוריש. ובדברי הגר"א שמעתי שמדויק שנקט לשון שעבוד, ולא לשון מצוה לפרוע, וכן דייקו גם מדברי הסמ"ע קז, א.

{לתומים המצוה לפרוע מקרקע שקנה אח"כ תלויה במחלוקת האם שעבודא דאורייתא} התומים דחה את הראיה שהביא הש"ך מסוגיא דב"ב לדעה שצריך לפרוע חובת אביהם מקרקע שלא כתב עליה דאיקני, משום שרב נחמן שתירץ תירוץ זה דפריעת בעל חוב מצוה סבר ששעבודא לאו דאורייתא, והסיבה שגובים מיתומים קרקע היא מב' סיבות המשלימות זו את זו, מפני שלא תינעול דלת בפני לוין, ומצוה לפרוע חוב אביהם, דלא סגי בטעם שמצוה על היתומים לפרוע חוב אביהם, דמשום זה אין כופים, ולא סגי בטעם נעילת דלת דמשום זה לא היו מפקיעים ממון היתומים, ולדבריו אין הבדל בין כתב דאיקני ללא כתב דאיקני, בכל גווני יש נעילת דלת ומצוה לפרוע חוב אביהם, ולכן לזעירי ורב נחמן גובים מיתומים קרקע שקנה אחר ההלוואה בדלא כתב דאיקני. ברם לדידן דשעבודא דאורייתא, מה שגובים מיורשים אינו תקנה משום נעילת דלת אלא עיקרא דדינא, ובדלא כתב דאיקני אין שעבוד ואין גובים מיתומים.

{פירוש התומים דדאיקני מהני לגלוי דעת שסומך על הקרקע שיקנה גם אם לא חל שעבוד} הנתיבות סק"ז כתב בשם התומים והוא מהמשך דברי התומים שם, שיש דין שהמפרש בשטר מטלטלי ומקרקעי גובין מיתומים גם מטלטלים, ולפי זה אי כתב דאיקני, מבואר דסמך על מה שיקנה, והגם דאנן קיימינן בספק הגמרא דדאיקני לא מתשעבד, מכל מקום, חזינן ממה שכתב דאיקני דסמך דעתו על מה שיקנה אחר הלוואה, ובסמך דעתו על הקרקע יש נעילת דלת, ובצרוף מצוה כופים, ולפי זה גם לדעתו דרב פפא, דווקא בדכתב דאיקני גובים, ולא מצד קנין דאיקני אלא מצד סמיכות דעת דדאיקני, וגם אם לא נחלק ונאמר שאין הלכה כזעירי מכל מקום נדחתה ראית הש"ך מסוגין. ומתוך הדברים מודגש שתירוצא דרב נחמן בשם זעירי הוא שמשום שכתב דאיקני אמרינן מצוה לפרוע חוב אביהם

חשוון תשע"ד

צא, ב – צב, א

גמ' ההוא גברא דזבנה לכתובתה דאימיה בטובת הנאה וכו', תוס' ד"ה דזבנה. גמ' אמר רמי בר חמא ראובן שמכר וכו', רא"ש סימן ז. גמ' צז, א בעו מיניה דרב ששת וכו', ותוס' צז, א ד"ה או דלמא וד"ה מאי, רמב"ן וריטב"א, ר"נ דף נ' מדפי רי"ף, בעל המאור ומלחמות נ, א. שו"ת רעק"א סימן קמ"ח ד"ה ואני. חידושי מרן רי"ז הלוי פי"ג משכנים הי"א ד"ה והנה. אור שמח פי"ט ממכירה ה"י.

**דזבנה לכתובתה דאימיה בטובת הנאה.** {לרש"י מכר דשלב"ל - כתובת אמו, ומחלוקת רמב"ח ורבא לענין תשלומי דמים} ד' פרושים מה מכר הבן בכתובת אמו: שיטת **רש"י** וכעין זה בעיטור בשם רב האי גאון, וכן הוא בספר המקח שער כ"ח הבן מכר כתובת אמו מבעלה השני [לפירוש רש"י ד"ה דזבנה, אולם **הרא"ש** פירש שהיתה נשואה לאביו, ולפירושו, מכר רק את מה שירש מאמו ולא את מה שירש מאביו, מהרש"א וע"ע מהר"מ שיף] בחייה ובחיי בעלה ולכשיירשנה, והוי דשלב"ל, ומטעם דשלב"ל יכול לחזור בו גם לאחר שבא לעולם, - ולא שייך ליקו בהימנותיה שנאמר שברגע שירש חלה המכירה, וממילא אין יכול לבטל המכר מצד דשלב"ל, כדמצינו במכר שדה שאינה שלו וקנאה המוכר לאחמ"כ, וכנפסק בשו"ע רט, ה לענין דבר שישנו בעולם ואינו ברשותו, דהכא לא עביד מעשה, ועיין **במהרי"ט** שכתב דהתנה שאם אמו תערער לא תחול המכירה גם לאחר מיתתה, ובזה סבר רמי בר חמא דהוא ירש זכות אמנו גם לזה. **והפני יהושע** שכתב שהבן מכר שתחול המכירה מחיי אמו, ודמי למכר שדה שאינה שלו, ובזה פירש ג"כ מה הלשון ערעור על האם, וגם מה ס"ד שימחה על מה שמכר לכשתמות אמו, הא זה גופא מכר, וגם איך ירש הבן זכות אמו לערער, אלא דהוי מכירה מהשתא כשדה גזולה - וחזר בו הבן, ורצה ליפטר מאחריות על דמיו, ובזה נחלקו רמי בר חמא ורבא. (ויש לברר מטעם מה רצה לחזור בו, אי מטעם דשלב"ל ולפ"ז טעמא בעי אמאי רצה להיות במקום אמו לענין אחריות. או שרצה לחזור בו כמו שאמו יכלה לחזור בה, אבל טעמא בעי דהוא גופיה מכר שלכשיגיע לידו תחול מכירה, וחזרת אמו היא מפני שלא מכרה כלום, ועיין בזה בעמק השער שער כ"ט אות ג'.) בהגהת **תפארת** **למשה** פירש, שהתנאי היה שאם יודע לאמא המכר ולא תמחה יתקיים המקח, ואם תמחה אין מקח ואין אחריות, אולם למעשה כלל לא נודע לאמא, ולכן רצה המוכר לומר שזכות אמו למחות עוברת אליו, דעדיין לא נודע לה לקיים את המקח. לר"ת לא היה נח לפרש דמייירי לענין חזרת דמים, דאין לשון התנאי משמע שאם אין המכר מכר שלא יחזיר הדמים, רא"ש ומהרש"א. ובפנ"י כתב שהוקשה לתוס' דעל צד זה מכר, שאם תמות האם יתקיים המקח וכיצד סבר רמי בר חמא שיכול לבטל את המקח ולהפטר מדמים. ובעמק שער שער כ"ט אות ג' כתב דכיון שהמעות פקדון או מלוה אין לדון כלל על אחריות. [בספר המקח מבואר דדין זה גם במכר נכסי אביו בחיי אביו, והעתיק על זה את הגמרא דההוא גברא דזבנה לכתובתה דאימיה.]

{לר"ת המוכר שדה פלונית שאירש מאבא אין חסרון דשלב"ל}שיטת **ר"ת** שאם אמר שדה פלונית שאירש מאבא מכור לך אין חסרון של דשלב"ל, ופירש הרא"ש סימן ו' 'כיון שהירושה עתידה ליפול לפניו מאליה וגם בירר המכר לא חשיבא כולי האי דשלב"ל', וה"ה כאן מכר מה שאירש מאמא, ולפו"ר, תנאי האחריות הוא שאם אמו תאבד את הקרקע לא יפצנו, אולם צריך להבין אמאי הבן יכול לחזור בו, דאמו חוזרת דלא מכרה כלום, ובן, הרי מכר לכשיגיע לידו. [בעיקר שיטת ר"ת, אי אומר על קרקע שאינו ברשותו שיחול מכר לכשיקנה, לא מהני, דמבואר בב"מ ט"ז שיש בזה חסרון של דשלב"ל ש"ך רי"א ב. אמנם הלבוש ריא, א פליג וסבור שגם כה"ג קנה לר"ת. הפנ"י על תוד"ה דזבנה הקשה שהמקדש אשה לאחר שימות בעלך דומה למה שאירש מאבא, ואפ"ה לא מהני אלא לר"מ. ובנתיבות ריא, ב תירץ ע"פ שיטת הר"ן הנדרים דהאשה מפקרת עצמה. ועיין עוד בחידושי מהרי"ט שהאריך בשיטת ר"ת.]

{לעיטור מכירה בשטר, או מסירת שטר מועלת להפקיע דשלב"ל} שיטת **העיטור** [חלק א' דף י, א - מאמר שני קנין, הובא בב"י חו"מ רי"א ובט"ז רט, ד ובקצוה"ח רט, ו] שאין חסרון של דשלב"ל כשמכר בשטר, ותפיסה של השטר הוי כתפיסת הדבר כשבא לעולם ומהני לקנות. [ונחלקו על הסמ"ע רט, יג שכתב דמסר השטר אחר שבא לעולם, דכאן מבואר שהשטר נמסר קודם, והט"ז דחק בסמ"ע שצריך השטר להיות בידו כשיבא לעולם.] ובקצוה"ח ר"ט סוף סק"ו הבין שמכר לו את הכתובה, ותמה, התינח במכירת קרקע שאינה שלו והניח בידו את השטר, כשבא הקרקע לידו קונה השטר את הקרקע, והוי כתפיסת החפץ כשבא לעולם, אבל ההוא גברא שמכר כתובת אמו ולא הוה קרקע, כיצד יקנה את כתובת אמו, אם לא ששטר הכתובה נמצא ביד הלוקח ושטר נקנה לעיטור במסירה, אבל זה נחשב תפיסת הכתובה, ולא תפיסת שטר שדינה כתפיסת המטלטלים. והנתיבות שם סק"ד כתב שהחזקת השטר של קרקע לא מועילה כמבואר בב"מ טז, א, אלא רק במכירת שטר חוב עם שטר של מכירת שטרות, והחזקת השטר חוב יחד עם החזקת השטר מכירה שעליו מהני כתפיסה מפני שבצרוף ב' השטרות הוא יכול לתבוע מן הלוה את החוב. ועיין עוד בנידון זה בתשובת אסיפת גאונים שבשו"ת מהר"י הלוי שיטת מוה"ר ר' העשיל בסימן ו' שלעיטור מכר הבן שטר כתובת אמו בכתיבה ומסירה, והחלקת מחוקק בסימן ז' פירש שהשטר היה בידי האם והבן מכר כתובת אמו לאחר מיתתה.

{שיטות שמדובר במקרים שבהם אין חסרון של דשלב"ל} העיטור הביא בשם **גאון** שמיירי בהיתה אמו גוססת, או שמכר בכדי חייו, ובב' המקרים הללו אין חסרון של דשלב"ל כמבואר בב"מ דף ט"ז וכמבואר בשו"ע ריא, ב. **השיטמ"ק** בשם תלמידי רבינו יונה הביא בשם רב האי גאון בספר המקח והוא בשער כ"ט, שמיירי כגון שהיתה אמו גוססת ומכר לצורך קבורתה, והקשה עליו, דא"כ חייל המקח, ואף שם אמו תקום מחליה תוכל לסתור המקח, כשמתה אמו חייל המקח. **ובעמק השער** שער כ"ט אות ג' תירץ, דבספר המקח לא מבואר שמכר לצורך קבורת אמו, אלא שכתב לתרץ גמרא זו דיש אפשרות למכור דשלב"ל לצורך קבורה, ועל פי זה כתב שמכר הבן שדה שיחד אביו לכתובת אמו לצורך קבורת אביו, ואמו יכולה למחות מדין שעבוד כתובתה, והאם לא מחתה, והבן רצה לקום תחת אמו ולמחות בלוקח מדין ירושת אמו.

{מכר קרקע שירש מאביו ומשועבד לאמו, ומחאתו מצד ירושת אמו} **שיטה ב' דרש"י** שהכתובה שמכר הבן הינה קרקע שיחדה אביו לאמו בכתובתה, ונכסי אביו נתחייבו לאמו במיתת האב, וכל זמן שלא עמדה אמו בדין לתבוע כתובתה הנכסים שייכי לבן, ומכירתו מכירה גמורה, ואמו יכולה לערער על ידי תביעת כתובתה, וערעורו הינו מצד ירושת כתובת אמו, ובזה נחלקו רמי בר חמא ורבא אי איהו במקום אמו קאי, או לא. ובהגהת **תפארת** **למשה** כתב שהתנאי היה שאם אמו תתרצה ליטול שדה אחר יתקיים המקח, אולם אם אמו תרצה דווקא קרקע שלה יתבטל המקח ולא יפצנו, ואירע, שאמו כלל לא באה לתבוע כתובתה, והוא רוצה לרשת זכות אמו ולתבוע דווקא קרקע זו, והוסיף שאם מפני זכותה לבטל את המקח הרי בכל גווני סוף דבר הוא ירש את אמו ובוודאי שלא קנה הלוקח קרקע שיכול המוכר לסלקו הימנה ברצונו.

{לרבי משה ברבי חנוך דין זה שייך דווקא בכתובה משום שהאם לא נשבעה} שיטת **רבי משה ברבי חנוך** הובא בעיטור שם ובב"י חו"מ רי"א דדווקא כתובה שכל זמן שהאם לא נשבעה על כתובתה אין הנכסים בחזקתה אלא בחזקת היתומים ויכולים למוכרם, ובדרישה אות ב' פירש שיטתו על דרך פירוש השני ברש"י, וכתב דמב"י משמע שפירשו כפירוש התוס', [וע"ע מהרש"א.] ובפנ"י פירשו דפליג על ר"ת, דמה שאירש מאבא חשיב דשלב"ל שמא ימכור אביו את הקרקע, ובסוגיין מיירי לשיטת רבי משה ברבי חנוך שמכר בחיי אביו ובחיי אמו שדה שייחד אביו לאמו בכתובתה, ואין האב יכול למכור מצד שעבוד האם, ואין האם יכולה למכור דאינו שלה, וגם לאחר מיתה עדיין אינה יכולה למכור כיון שצריכה שבועה, לכן הדבר יותר נחשב כעומד להגיע לידי הבן, ובזה חייל מכירתו בדשלב"ל, ומ"מ אמו יכולה למחות על ידי תביעתה לכתובה לכשתשבע.

{טעמו דרבא דאחריות טעות סופר, ורק באחריות שפירש בהדיא שאינו מקבל פטור} **הר"ן** נ, א מדפי רי"ף פירש טעמא דרבא מפני שאחריות טעות סופר, ובסתמא חייב בכל אחריות, ולכן, מה שפירש דאי אתיא אם ומערערא לא מפצינא לך, נכלל בזה רק אחריות דאמו, ולא אחריות דנפשיה. והוסיף שאם יפרש שאינו מקבל על עצמו שום אחריות, אפילו ערעור עצמו אינו מפצה. ומדגיש הר"ן כאן ובדף נו, א, דזה דווקא ערעור דעצמו שנתחדש אחר כך, [וכוונתו, שערעור דידיה נתחדש אחר מכירה במה שירש זכות אמו לתבוע כתובתה, - הר"ן למד כפירוש שני שברש"י, ויש לדון לפירוש ראשון שברש"י אמאי יכול בן לערער במה שהיה בידו בשעת מכירה, ואולי הזכות לעמוד תחת אמו לא היתה בידו בשעת מכירה,] אבל זכות ערעור שהיתה לו בשעת מכירה, קבל עליו שאינו יכול לערער, ומשמע מדבריו שאינו יכול לערער כלל, ולא שיכול לערער וחייב לפצותו על הערעור. ומקורו מדף צז, א ארמתלא דזבין אחריותא איתמי, ואפילו הכי, כשמכרה למזונות אחריות דנפשה קיבלה שלא תוכל להוציא מיד לקוחות פעם שניה לכתובתה, ושם כתב הר"ן שהאלמנה קיבלה אחריות, רק האחריות היא על היתומים, ואפ"ה הגדיר הר"ן שזה נחשב שלא קיבלה אחריות כלל, ומש"ה למד מזה הר"ן שגם בדלא קיבלה אחריות, אחריות דנפשה קיבלה על עצמה שלא תערער. (גם בספר המקח שער כ"ח ובשער כ"ט מבואר דאחריות דנפשיה מונעת מלערער בדבר שבא לעולם, ומחייבת לשלם דמים בדשלב"ל.) ועיין צז, א בתוס' ד"ה מאי שהקשה על רמי בר חמא מברייתא דהתם שמבואר שקיבלה אלמנה אחריות דנפשה, וחילק תוס', (לרמב"ח) דשם אחריות דנפשה קיבלה על עצמה ורק אחריות דעלמא מונחת על יתומים, [ומסתמא זה משום דאחריות טעות סופר, לכן אחריות דעלמא על יתומים ואחריות דנפשה על עצמה,] אבל בסוגין שהדגיש שמוכר שלא באחריות אמו, לא קבל הבן על עצמו אחריות דנפשיה. [שוב מצאתי שהבית מאיר סימן קג, ב כתב שלשיטת תוס' אלמנה שמכרה מיירי במכרה סתם, ולשיטת רש"י ור"ן מיירי בקבלה אחריות, והאחריות הינה על יתומים. (לפו"ר יש לעיין מדוע לא הוכיח הר"ן את שיטתו מסוגין דראובן קיבל על עצמו אחריות דנפשיה.)

{סדר האחריות, ופרטי דין אחריות טעות סופר} זה לשון **נמוקי** **יוסף** ב"מ ח, ב [בעמודה השמאלית] מדפי הרי"ף: והוי יודע כי ג' מיני אחריות הם, אחריות דנפשיה, אחריות דמחמתיה, אחריות דעלמא. אחריות דנפשיה, כגון שיש לו זכות בקרקע זה שמכר כי ההיא דאמרינן בפרק מי שהיה נשוי סבר רמי בר חמא למימר איהו במקום אמו קאי, אמר ליה רבא נהי דאחריות דאימיה לא קביל עלויה אחריות דנפשיה מי לא קביל עילויה וכדאיתא התם. אחריות דמחמתיה, כגון בעל חוב דידיה. אחריות דעלמא, כגון נמצאת שאינה שלו. ושלשה מיני אחריות הללו זה למעלה מזה, ולפיכך כתב רב האי גאון בספר המקח דנהי דמסתמא אחריות טעות סופר היא ואע"פ שלא פירש כולם בכלל, היכא שפירש אחד מהם הרי הוא כאילו מיעט אותו שלמעלה ממנו, לפיכך אם פירש לו אחריות דנפשיה הרי הוא כאילו מיעט אותו דמחמתיה ולמעלה הימנו. ואם פירש דמחמתיה הרי מיעט דעלמא שהוא למעלה הימינו. אבל פירש דעלמא, דמחמתיה ודנפשיה שהם למטה ממנו בכלל. ואם פירש דמחמתיה, נהי שאין דעלמא בכללו שהוא למעלה הימנו, דנפשיה שהוא למטה ממנו, בכלל, וכו'. (יש להעיר כי בסוגיין בעל חוב דידיה נקרא אחריות דנפשיה, ויתכן כי הדבר תלוי בפרוש גירסת הרי"ף עיין לקמן. עוד יש לדון, דבסוגין פירש הר"ן כי אחריות עצמו אינה נכלללת במה שפטר את עצמו מאחריות אמו, ואולי מפני שיש צד שהוא במקום אמו קאי, לכן אינו בגדי חילוק בין אחריות דעלמא ודנפשיה אלא בינו לבין אמו. עוד יש להעיר כי הב"ח רכו, ב כתב שהטור והרמב"ם גרסו לקמן כרש"י, ואפ"ה לא רצו לפרש ששמעון לא קיבל על עצמו אחריות דנפשיה דראובן, דהא קביל אחריות בסתם, לכן פירשו דראובן כשמכר לשמעון שלא באחריות אין נכלל בזה אחריות דנפשיה.)

שורש דברי הנמוקי יוסף הם מספר המקח שער כ"ח, ושם מבואר דמכר בנכסי אביו בחיי אביו, ואם אין חסרון של דשלב"ל אינו יכול לערער כלל, ואם יש חסרון דדשלב"ל יכול לבטל את המקח, אבל האחריות מחייבתו לשלם דמיו.

(אם נצרף את הר"ן בסוגין לנ"י בב"מ יצא שזכות שהיתה למוכר בשעת המכירה אינה בכלל דין אחריות כשמיעט אחריות, והיא אינה נכללת בג' הדרגות שמנה הנ"י. וכן מפורש לכאורה בדברי הריטב"א ד"ה סבר שיש שפירשו שכל אחריות דנפשיה אינה נכללת בתוך אחריות וכשהתנה שפטר עצמו מאחריות חיב באחריות דנפשיה, בין זכות שהיתה לו בשעת מכירה ובין זכות שנתחדשה אחר כך, ונחלק הריטב"א שזכות שהיתה בשעת מכירה היא בכלל סוגיא דדף צז, א, וזכות שנתחדשה אחר כך בכלל סוגין והיא בכלל האחריות אם פירש שאינו מקבל אחריות, וכהר"ן.)

**הרמב"ן** במלחמות מבאר שלרמי בר חמא כיון שהוא בא מכח אמו חזינן כאילו היא קיימת. ורבא סבר שאחריות דנפשיה קביל עליה.

**ראובן שמכר שדה לשמעון באחריות ואתא שמעון ומכרה לראובן באחריות**.

{לרש"י הלוקח אינו מקבל אחריות דמחמת הלוקח} גירסת **רש"י ובעל** **המאור** נהי דאחריות דעלמא קביל עליה אחריות דנפשיה מי קביל עליה, ופירושה, דשמעון לא קביל עליה במכירה שניה בכלל אחריותו אחריות דראובן. **הרמב"ן** במלחמות העיר על גירסא זו דסתם נפשיה היינו נפשיה דמקבל אחריות, ולא נפשיה דשכנגדו, והריטב"א כתב דזה מלשונות המתחלפים.

גירסת **תוס'** לקמן צז, א **והרי"ף** **ורב** **האי** **גאון** **והרמב"ן והרמב"ם**, נהי דאחריות דעמלא לא קביל עליה, אחריות דנפשיה מי לא קביל עליה, ובבאור הדבר יש כמה דרכים. ויש להקדים מה שכתב השיטמ"ק דהא ודאי דראובן קודם שחזר שמעון ולקח ממנו אינו מתחייב באחריות טריפה. [הב"ח בסימן רכ"ו פירש את פירוש הרמב"ם והר"נ בגירסת רש"י.]

{לתוס' אינו נחשב שטרפו את השדה מיד ראובן} א' משמעות **תוס'** צז, א ד"ה או לפו"ר, דמה שלקח המלוה את השדה אינו נחשב טריפה מיד ראובן דסוף סוף נשאר בידו הנאה. (ולכאורה לפי"ז הלשון אחריות דנפשיה מי לא קביל עליה היא לשון מושאלת, שלכאורה אין הדבר תלוי ברצונו, אלא דזה לא חשוב טריפה מידו. גם עיין דלמסקנת הגמרא בדף צז, א כל אחריות דנפשיה קיבלה על עצמה.)

{לרמ"ה ראובן ויתר לשמעון על אחריות דמחמתיה} ב' שיטת **הרמ"ה** הובא ברא"ש סימן ז' שאחריות דעלמא לא קיבל עליו ראובן בלקיחתו השניה ולכן בקש אחריות משמעון, אבל אחריות שתבא מחמתו, קיבל על עצמו ראובן, ועל זה לא דרש משמעון אחריות.

{ראובן במכירה ראשונה קיבל על עצמו אחריות דמחמתיה} ג' שיטת **הר"נ** נ, ב מדפי הרי"ף שבמכירת ראובן הראשונה לשמעון שלא באחריות נכלל אחריות דעלמא שפטר את עצמו, אבל יצא מן הכלל אחריות דנפשיה לענין שאם יקנה פעם שניה, ויבא בעל חוב דראובן ויגבה יש אחריות של ראובן כלפי שמעון וממילא פטור שמעון כלפי ראובן, וכעין זה **ברמב"ם** פי"ט ממכירה ה"י וז"ל 'שאע"פ שלא קיבל עליו אחריות לשמעון, אחריות עצמו קיבל עליו שלא יהא הוא המוכר והוא המוציא לעצמו'. **בדרישה** סימן רכ"ו סק"ב [הערה: משפט זה לא נמצא במהדורת שירת דבורה] בתוך הדברים מבואר שהתנאי הוא שאילו הוא הטורף והוא המוציא מידו הוי כאילו לא קנהו מידו. כתב **הקרבן** **נתנאל** סימן ז' אות ב' דנפק"מ בין הרמ"ה לבין הרמב"ם כשהתנה שאינו מקבל אחריות אפילו דנפשיה. נגד דרך זו הוכיח **הבעל** **המאור** שאם אין חייב באחריות כשנמצאת שאינה שלו, ודאי שלא קיבל על עצמו אחריות בגבית חובו.

{אין הגביה נחשבת טריפת שדה משועבד אלא מיניה דידיה} ד' לפו"ר משמעות **הרמב"ן** בחידושים שהגביה של ראובן היא גביה מיניה דידיה. אמנם במלחמות פירש שב' הדינים של רמי בר חמא הם לשיטתו, ומישך שייכי בהדדי, וכן כתב ג"כ בחידושים בקצרה.

{כח גבית המלוה הוא ממה שראובן נתן לו כח לגבות את השדה בשעת ההלוואה}**הרעק"א** בתשובה קמ"ח הסתפק מה הדין בקרקע שמכרה הגזלן שלא באחריות וקנאה באחריות והוציאה הנגזל מיד הגזלן, אי כל הטעם שאחריות דנפשיה לא קביל עליה הוא משום שהמלוה גובה מכח ההלואה, דהיינו שהלוה גופיה נתן לו כח להוציא את הקרקע ועל זה לא קיבל על עצמו אחריות שיהא הוא הטורף והוא המוציא, ברם שדה גזולה שהנגזל טורפה מצד שהקרקע שלו לא שייכא סברא זו, או דילמא בכל מה שנגרם מחמת המוכר אינו מקבל על עצמו אחריות. הרעק"א הוכיח נידונו מגמרא בהמשך העמוד, ועיין בחזון איש ב"ק סימן ג' ס"ק י"א ד"ה << שהאריך בדבריו.

אף שיש למלוה זכות לטרוף את השדה מראובן מיניה דידיה, הגביה מבטלת למפרע את המקח של שמעון בשדה} **בחידושי מרן רי"ז הלוי** [שכנים פי"ג הי"א ד"ה והנה] הקשה מדוע הוה אמינא שיקבל ראובן אחריות משמעון ולא נימא שגבית בעל חוב דראובן לא היתה מצד שעבוד נכסים, אלא מצד מיניה דידיה דראובן. ובתחילה פירש שבאמת זהו טענת רבא. ובסוף הדברים נקט שכל גבית שעבוד מבטלת את המקח מעיקרו, ולכן אף שהיו גובים מיניה דידיה ג"כ אפ"ה מכירה אין כאן, וזהו טענת רמי בא חמא, ומה שרבא פטר הוא משום שבגבית הבעל חוב נפרע ג"כ חוב האחריות של שמעון כלפי ראובן שהרי ראובן השתמש בשדה לפרוע את חובו. <<< לבדוק חזון איש או"ח קכד למס' פסחים לא, א ס"ק ג'. עיין עוד בחדושי רבינו חיים הלוי על הרמב"ם הלכות מלוה ולהו פי"ט הל"ח.

{טעם למה אין שייך כאן גבית מיניה דידיה} לכאורה נראה **שהשיטמ"ק** בשם הרא"ה בריש דף צ"ב בא לענות על שאלה זו, באר בג' דרכים, א', שכיון שאילו לא היה קונה ראובן את הקרקע היה שמעון מפסיד, גם עתה קנין האחריות מחייבו לפצותו, ואולי הכוונה היא דגם על זה שילם ראובן כסף, וכעין מה שמשלמים כסף על בטוח וכעין זה בריטב"א. ב', או שמכר לאחר באחריות [דאם לא מכר באחריות אולי אין חשוב להפסד שצריך לפצותו,] ולא כתב למלוה דאיקני, - ברם לפו"ר בספר המקח שער כ"ח דנחלק על זה, וכתב דזה אחריות דמחמתיה ואינו נכלל באחריות דנפשיה. - ג', ששויא ניהליה אפותיקי, ולכן אם לא היה קונהו לא היה חוזר המלוה על הלוה אלא על הלוקח. ומהרמב"ן בסוגין אולי משמע דזה גופא טענת רבא, בין לגירסת רש"י, ובין לגירסת הרי"ף, אבל עדיין צ"ב סברת רמי בר חמא.

**ומודה רבא בראובן שירש שדה מיעקב ומכרה לשמעון.** {החידוש בשדה שטרפוה על חוב יעקב} ומודה רבא בראובן שירש שדה מיעקב וכו'. **השיטמ"ק** בשם תלמידי רבינו יונה באר שהחידוש הינו שאף שמצוה על יתומים לפרוע חובת אביהם אין מחשיבים את בעל חוב דיעקב כמו בעל חוב דראובן.

עוד הביא השיטמ"ק בשם רבינו יהונתן, שאם נפרש שמעון אחיו דווקא, הפירוש הוא שכיון ששמעון קיבל אחריות לראובן, (וראובן לא קיבל אחריות לשמעון,) פורע משעון את כל החוב. **ובאור שמח** פי"ט ממכירה ה"י דקדק מלשון הרמב"ם ואם בא בעל חוב של אביהם דמיירי ששניהם בני יעקב, וכתב, שלפי זה אם הם אינם בני יעקב, זה נחשב כמו אחריות דנפשיה, וחייב המוכר לפרוע ללוקח דמי הקרקע. אמנם נראה במגיד משנה שטרח לפרש 'אביהם' אביו של ראובן. וצריך להעמיק בדברי האור שמח כיצד פירש את הסוגיא.

**גביה ממטלטלי דיתמי – גביה ממלוה המשועבדת ליתומים – בע"ח למפרע הוא גובה או מכאן להבא הוא גובה – שעבודא דרבי נתן**

גמרא צב, א אמר רמי בר חמא. פסחים ל, ב איתמר וכו'. דין הגבה לבעל חוב קרקע ר"ן, שפת אמת פסחים, בית מאיר אבן העזר סימן ק"ג לסעיף ב' לבדוק רעק"א חזון איש ב"ק סימן ג ס"ק חזו"א או"ח סימן קכ"ד לפסחים דף ל"א

{למה נקטה הגמרא וזקפן במלוה, ומה הדין כשלא זקפן במלוה} **וזקפן במלוה.** תוס' דן לשם מה נקטה הגמרא זקיפה במלוה. דרך אחת נקטו תוס' דבדלא זקפה הוו דמי הקרקע כמשכון על הקרקע, ומש"ה יכול לתפוס הלוקח את הדמים, (ברם הרשב"א בקידושין דף ט"ו בהשמטות נקט שלא מהני תפיסה). דרך שניה נקטו תוס' כדי לברר שנתקיים המכר שלא היה עייל ונפיק אזוזי, ויש לדון אי כוונת תוס' שיכול הלוקח לבטל את המכר בעייל המוכר ונפיק אזוזי, או שיטען הלוקח שלא קניתי כיון שהמוכר היה עייל ונפיק אזוזי. והר"ן כתב שכל זמן שלא שילם מעות לא קנה בשטר עד שישלם או עד שיכתוב שטר על דמיו כמבואר בב"מ בהאומנין. [עיין סמ"ע קצ, יא דלרא"ש וטור בעייל ונפיק אזוזי שניהם יכולים לחזור אפילו כנגד מה ששילם ולר"ן יכול לחזור רק כנגד מה שלא נתן דמים.] דרך ג' נקטו תוס' לשיטתו שר"ע מודה לר"ט שממון המת שביד לוה אין עליו את הכלל מטלטלי דיתמי לבעל חוב לא משתעבדי, רק דסבר רבי עקיבא שכיון שלוה בעי שבועה מצד חשש צררי, זכו היתומים בממון, ולכשנמצא ציור שפטור משבועה, גובים ממטלטלי דיתמי המונחים שלא ברשות יתמי כגון הלוואה, ונפק"מ לדידן, בממון המת שנמצא בידו, והוא דמי הקרקע שחייב למת, שיכול הלוקח לגבות מהם דמי חוב המת לאחריות, ולכן נקטה הגמרא זקפו במלוה, שאז חוששין לצררי וחייב הלוקח שבועה קודם שיוכל לגבות ממטלטלי דיתמי, ושוב כבר זכו בהם יתומים וחייל עלייהו דינא דמטלטלי דיתמי לבעל חוב לא משתעבדי. ברם הריטב"א ד"ה ואמר והרשב"א <<< פליג בקידושין וסובר דלר"ע בכל גווני אין הבעלי חובות מקבלים דמי הקרקע אפילו לכשפטרם משבועה. ובפרישה קא, א ד"ה אלא נקט דנקטה הגמרא זקיפה לרבותא דאפילו הכי יכול לשלם קרקע הגם שאין זה חוב שמחמת קרקע. [עיין בית מאיר אבן העזר קג, ב ד"ה אבל צ"ע, ודבריו צ"ת, דפתח בזקיפה במלוה, וסיים דאחריות מכר אלמנה אף על יתומים מיניה דידיה, מה דלא שייך במכר באחריות בלא זקיפה, מ"מ לפי לשונו, אלו לא זקפן במלוה היה נחשב כאילו דמי הקרקע והקרקע אחד הם ואחריות המכר עליהם ויכול הלוקח להגבותם לבעל חוב, ולכאורה מתבאר כן מדברי מהר"ם חלאווה פסחים לא, א ד"ה ופייסיה.]

{פירוש לשון רש"י, ואי הפיוס הוא מדינא, או מרצון לוקח} **ופייסיה בזוזי.** לשון רש"י ד"ה ופייסיה בזוזי במעות דמי השדה שהיה חייב ליתמי פייס את הנושה בשביל ראובן שבאחריות מכרה לו, ולפו"ר כוונתו ששילם מחמת שסבר שאחריות אביהם קיימא גם על המעות שחייב לאביהם. ובמהרש"א תמה מנליה לרש"י שפייס לבעל חוב בכסף אביהם, דילמא פייסו כדי שיתקיים הקרקע בידו. ויצא המהרש"א לחדש שאין ללוקח זכות עצמית לסלק את המלוה במעות דכאיש אחר דמי, אלא דאם קנה באחריות, כיון דזכות הלוה לסלקו בדמים, יכול גם הלוקח לסלקו בדמים, שעומד במקומו. ולדבריו לשון פיוס שנזכר כאן, אינו שנתפייס הלוקח שלא מן הדין, אלא דסילוק הלוקח במעות נקרא פיוס, (יתכן, שלמהרש"א כיון דשבאמת אין אחריות על מעות אלו, מן הדין אין לפיוס זה מקום.) ובמהר"מ שיף ובפני יהושע תמהו שהרי שיטת רמי בר חמא לעיל צא, ב שאין יכול הלוקח לסלקו בזוזי, ובהמשך הגמרא שם וטירפא בכמה כתבינן מבואר דאף באחריות מיירי. ובהכרח שלרמי בר חמא פייסיה היינו שהפציר בו לקבל כסף שלא מן הדין. וכתב המהר"מ שיף שאין לפרש שטענת הלוקח שיש מטלטלי בני חורין והם דמי המקח, ובדאיכא בני חורין אין נפרעין ממשועבדין, דהיינו הקרקע, דאם היתה טענה זו טענה היה יכול לאומרה גם בדמכר שלא באחריות. הפני יהושע באר שכוונת רש"י שטען שדמי הקרקע תפוסים תחת ידו וגבאם לאחריות, ופייס בהם את המלוה, ודחה רמי בר חמא דהכסף לא היה בעין מחיים, ואי אפשר לומר שתפוס בכסף. (לא ברור לי אי היינו מחשיבים כסף זה לכסף המוכר, וכסברת הלוקח, אי יכול לכפותו לקבל כסף בעל כורחו של לוקח או לא, ובזה יש לדון אי פייסיה הוא מדינא, או לפנים משורת הדין.)

המהר"ם חלאווה בפסחים לא, א ד"ה ופייסיה כתב שמשמעות פייסיה היא, שמעיקר הדין המלוה גובה מקרקע, והוצרך הלוקח לפייסו כדי שיקבל מעות, אולם אינו כן, דהלוקח יכול לומר למלוה שאם אינו מעונין לקבל מעות יחזיר את הקרקע למוכר, [ומבואר שאין הלוקח יכול בעצמו לסלקו בזוזי, ואולי לרמב"ח הסובר שלא מצי לסלוקי בזוזי,] ומה שנקטה הגמרא פייסיה הוא לרבותא שגם בכה"ג גובים יתומים את דמי הקרקע.

{הנפק"מ מסדר הגביה} מן האמור יש לדון במורם מהנ"ל, אי נחשב שגבה הבעל חוב קרקע, או דגבה מטלטלים, ונפק"מ למה שדן הבית מאיר יובא להלן, דלמשמעות הר"ן אי גבו יתומים את הקרקע שקנה הלוקח נפטר מהם, והקשה הבית מאיר הא בגמרא משמע שגבה שטרף המלוה את הקרקע, והקשה הבית מאיר, הרי ברגע שגבה את הקרקע נפטר מחובו, ומה איכפת ליתומים ששילם למלוה כסף תמורת הקרקע.

{ } << נחלקו רבותינו האחרונים מה הגדר של מעות ששילם הלוקח למלוה בעד הקרקע כשבא לטורפה מיתומים. שיטת הבית מאיר אבן העזר סימן קג, ב [ד"ה אבל צ"ע, והרחיב בבאור הדבר בד"ה ומה] דהדמים דינם כמטלטלי דאבוהון, רק דכל זמן שהם ביד הלוקח, כיון שאחריות היתומים ללוקח, והוא כלוקח של יתומים ולא כלוקח של אבי יתומים, יכול הלוקח להגבותם באחריות שנתנו לו יתומים, דבכה"ג אחריות יתומים אינה מוגבלת לקרקע. עוד כתב [בד"ה אי] דרך אחרת, דכל זמן שלא נתקיימה התמורה של המקח, כיון שכשלא ישלם יהא דין של עייל ונפיק אזוזי לבטל המקח, דין המעות כדין קרקע, אבל מהרגע שנתקיים המקח ושולמו בעבורו הדמים, נעשו דמי הקרקע כמטלטלי דיתמי שלא משתעבדי לבעל חוב. אבנ"מ תומים<<<<

{טענת היתומים ללוקח} הפני יהושע מבאר שטענת היתומים ללוקח היא, הא ודאי שהמלוה אין לו זכות לגבות מלוה, דגם מטלטלי דיתמי המונחים ביד לוה לא משתעבדי למלוה הצריך שבועה. וטענת הלוקח שמשלם למלוה מכח תפיסתו בכסף, מבואר בפרוש רש"י בפסחים, שהכסף לא היה מחיים בעין, לפיכך אין להגדירו כתפוס ביד לוקח, ולאחר מיתת האב אינו יכול לתפוס מיתומים גם אם הכסף בעין, דאין לו כל חוב עליהם. ושיטת תוס' שהתעלמו מתפיסת היתומים בכסף, [שלא כתבו בקושיתם שיש ללוקח זכות במעות מכח תפיסתו לאחריות] משום שכל זמן שלא טרפו אין כאן חוב שניתן לתפוס עליו, וכסברת תוס' לא ניתנה כתובה ליגבות מחיים, [אלא אם כן לא דרש המוכר לזקוף במלוה, וזה מתפרש שהוא השליט את הלוקח על הכסף למשכון.] ולפו"ר תוס' בפסחים לא, א ד"ה באחריות כרש"י.

**ופייסיה בזוזי.** כתב התוס' דפייסיה בזוזי נאמר לרבותא, דלא מיבעי בדלא פייס וגבו ממנו קרקע שגובים היתומים חובם כיון שגבית הקרקע אינה מצד יתומים אלא מצד שעבוד שיש ללוה על הקרקע, אלא אפילו בפייסיה בזוזי גם כן גובים היתומים חובם. ויש הבדל בבאור הדבר בין התוס' בפסחים לתוס' בסוגין. בסוגין כתבו התוס' דסד"א שיטען הלוקח פרעתי חוב שלכם, דהיינו מצד היתומים, שטען הלוקח שזכה הלוה בכסף מכח יתומים, והוי כשילם ליתומים, או שכוונת התוס' דטענת הלוקח דאני פורע חובו של חבירו ובאופן דליכא פטור מדין מבריח ארי. ובפסחים כתבו התוס' דסד"א שיטען הלוקח שנפטרתי מחוב אביכם כיון שנתתי את כספו לבעל חובו. [בט"ז סוף סימן ק"א כתב דפייסיה בזוזי הוא רבותא, שהגם שפייס בזוזי וגילה בדעתו שרוצה לפרוע חובו בכסף, וגם גילה בדעתו שרוצה להשאיר לעצמו את הקרקע, אפילו הכי במקום פסידא יכול להגבותם קרקע.]

{שיטת תוס' שגם בגבה המלוה את הקרקע מהלוקח משלם הלוקח ליתומים את דמי הקרקע} על כל פנים מבואר בתוס' דחיוב הלוקח במעות הקרקע ליתומים, הוא לא רק באופן המבואר בגמרא, אלא גם באופן שגבה המלוה את הקרקע. וכן נקט הט"ז בפשיטות בסוף סימן ק"א. (עיין בית מאיר אבה"ז קג, ב בסוף דבריו, דלמהלכו אפשר דהתוס' אינם סוברים כן.)

{משמעות הר"ן דבגבה המלוה מלוקח את הקרקע אין משלם הלוקח ליתומים את דמי הקרקע} הר"ן נ, ב מדפי רי"ף שדווקא פייסיה בזוזי הא גבו ממנו את הקרקע, יכול הלוקח לומר ליתומים כיון שיש שעבודא דרבי נתן, וקרקע שמשועבדת לכם משועבדת גם למלוה, ואילו הייתי מגבה לכם את הקרקע היה בעל חוב מוציאה ממכם, גם עתה אני יכול להגבותו קרקע זו, שהרי אני משועבד לו גם כן, עיין עוד בשפת אמת לפסחים<< [הבית מאיר אבה"ז קג, ב כתב דלשון הרמב"ם פי"א ממלוה ה"י נוטה לזה.] הב"ח בהגהותיו על הרי"ף אות ז' כתב שהתוס' חולק על הר"ן, שכתבו שפייסיה נקט לרבותא, מבואר שאין יכול הלוקח לומר שהגביתי למלוה את חובכם.

הרעק"א הקשה שכיון שהקרקע משועבדת ללוקח מדרבי נתן, אמאי צריך להגבות הקרקע יעכבנה לעצמו בחובו, והוסיף להקשות על הר"ן, שכיון שהר"ן כותב שאילו הגבה למלוה קרקע יכול לומר ליתומים שהגביתי לו את הקרקע שמשועבדת לכם מדר"נ, יכול לעכב לעצמו את הקרקע עבור שעבודו, (ואולי כוונתו דמהר"ן מבואר שבשעבודא דרבי נתן מבואר שיש גם זכות ללוה לפרוע מדין שעבודא דרבי נתן, ולפ"ז טענת לוקח מב' צדדים חדא שמשועבד לו, וגם זכותו לפרוע לעצמו.)

{טענת הב"מ דהלוקח טרף את הקרקע לפני שפיסוהו במעות} הבית מאיר אבן העזר סימן קג, ב [במהדורת ראש פינה - ד"ה והשבתי] דן בדברי הר"ן, וכתב דמסברא, אם כשגבה המלוה קרקע אין הלוקח חייב לפרוע את דמי הקרקע ליתומים, גם אם ישלם הלוקח דמים למלוה, יוכל לומר ליתומים מה הפסדתי לכם כששלמתי מעות שאתם רוצים לגבות ממני דמי הקרקע. עוד טען הבית מאיר שמשמעות הגמרא שהמלוה טרף את הקרקע, ולאחמ"כ הלוקח פייסו בדמים, וכן משמע מרש"י פסחים ד"ה ומת מלשונו 'וטורפה', והרי כשטרף נפטר מחובו, ומה איכפת לן במה שקנה את הקרקע חזרה מהמלוה. (יש להעיר כי הר"ן העתיק את לשון רש"י בד"ה ופייסיה.)

{חילוק הבית מאיר בין גבה מלוה הקרקע שקנה הלוקח לבין גבה קרקע אחרת} הבית מאיר [בסוף ד"ה והשבתי] כתב שכוונת הר"ן היא שדווקא כהשגבה הלוקח קרקע אחרת למלוה פטור משלשם ליתומים דמי הקרקע, אבל כשגבה המלוה את הקרקע שקנה מאבי יתומים, חייב לשלם ליתומים את דמי הקרקע. וטעם הדבר באר [ד"ה להכי נראה] שטענת הלוקח כנגד היתומים מורכבת מב' חלקים, א' דיש אחריות, ב' שטוען שבהגביית הקרקע פרעתי חוב המוטל עליכם. וכנגד טענת אחריות, טוענים היתומים, אין לנו קרקע מאבינו, אבל כנגד טענת הלוקח שגבוי הקרקע הוא פרעון חוב היתומים, הדבר תלוי, אם הגבה הקרקע שקנה, הרי שעבוד המלוה היה מוטל על הקרקע גם בלי חובו ליתומים, והיה גובה המלוה אותה גם מבלי שהקרקע תחזור ליתומים, ויתירה מזו, ביד הלוקח לעכב על הלוקח שלא יחזיר את הקרקע ליתומים בשביל חובו (כדי שלא יצטרך לדון גם עמהם,) אולם אם מגבהו קרקע אחרת, וכל גבית המלוה מבוססת על דין שעבודא דרבי נתן, וגם אין ביד המלוה לעכב על הלוקח מלהחזיר קרקע זו ליד היתומים, בזה נפטר מחיובו כלפי יתומים. וסיים הבית מאיר שלפי"ז אין ראיה דתוס' חולק בזה על הר"ן, (לא מיבעי תוס' כתובות, אלא אפילו תוס' בפסחים.) (אולי יש להוכיח כדברי הבית מאיר, דהא בחידושי הר"ן פסחים ל"א כתב דפייסיה נקט לרבותא דאפ"ה לא מצי למימר הנהו זוזי שהייתי חייב לאבוכון.) [והוסיף הבית מאיר שאם יגבו יתומים קרקע זו וגבה מהם בעל חוב פטור הלוקח, - ועיין חזון איש או"ח סימן קכד לפסחים לא, א שחייבו בהא, משום שכל פורע חובו בקרקע מחויב באחריות וע"ע בזה חזו"א ב"ק ג, יא יובא להלן.]

{לחזון איש סוגין מיירי בדלא כתב לבעל חוב דאיקני} החזון איש [או"ח קכ"ד פסחים לא, א] דן על דברי התוס' בפסחים שמשמע מיניה דבין שילם מעות למלוה ובין גבו מיניה קרקע שהניח אביהם יתומים חוזרים על בעל חוב שישלם להם, ודבריו צ"ת, ואולי כוונתו כך, שהוקשה לו דיכול לומר הלוקח מכח שעבודא דרבי נתן הגביתי קרקע זו למלוה כמו שאתם הייתם יכולים להגבות למלוה קרקע זו, (ויש לדון בכוונתו אי שעבודא דרבי נתן הוא גם זכות של הלוה,) ואם כן קשה על תוס' אמאי כתבו בפשיטות דגם בגבה קרקע חוזרים יתומים עליו, ותירץ בב' דרכים, דתוס' מיירי בדלא כתב דאיקני לבעל חוב, דלוה וקנה והוריש אין בעל חוב גובה ממנו, ושעבודא דרבי נתן כפוף לשעבוד יתומים לבעל חוב, ודרך שניה דהן הכי נמי נפטר מעיקר חובו ליתומים, אבל יצטרך הלוקח לשלם אחריות ליתמי כמו כל המשלם חובו בקרקע וטרפוה מיניה.

הא פשיטא ליה לחזון איש שכל היכא שיכול הטורף לטרוף קרקע מב' סיבות, כגון גביה מיניה דידיה וגביה מכח שעבוד, גובר שעבוד ראשון, וב' ראיות לדבר, חדא אמאי לאביי בעל חוב למפרע גובה הא שייך גם שעבוד מיניה דידיה, ואידך דמבואר לעיל לרמב"ח שראובן שמכר לשמעון שדה שלא באחריות, וקנה ממנו באחריות, וטרפוה בגלל חוב ראובן, שראובן מפצה לשמעון בגין אחריותו, הגם שניתן לומר שטרפוה מראובן מדין מיניה דידיה ולא מדין שעבוד קודם. וגדר הדבר, שטעם מה שיש לגבות משעבוד שני, הוא מפני שאין גובים ממשועבדים במקום שיש בני חורין, ואם גובים להאי נכסים ליכא לתק"ח זו דסו"ס אין נשאר בידו דמים. (לא התברר לי כוונתו דבתחילת דבריו סק"א לפו"ר אזיל בתר שעבוד שני, ובסוף דבריו אזיל בתר שעבוד ראשון.)

{הוכחת החזון איש מהא דמגבה שדה משועבדת שאין חיב באחריות דידיה} החזון איש בבבא קמא סימן ג סקי"א ד"ה הגרע"א הקשה בסוגין דאמר רבא אי פיקח מגבי להו ארעא והדר גבי מינייהו, אף שיוצא שהלוקח מגבה ליתומים קרקע משועבדת, ואמאי יוצא ידי חובתו, הא יטרפוה, והוציא מזה החזון איש שכל שהחוב המוטל על הקרקע הוא חוב המוכר עצמו, אין בזה חיסרון בגבוי.

{האם בעל חוב ולוקח יכולים לשלם בקרקע ולא במעות במקום דאיכא פסידא, והאם יש חילוק מאיזה קרקע יכולים לשלם} **אי פיקח אידך מגבי להו ארעא.** מבואר לעיל פו, א שבדאיכא מעות צריך ליתן מעות לבעל חוב ולא קרקע, וגם מבואר שם שתולה מעותיו בגוי עשה שלא כהוגן וקנסוהו למכור קרקע שלו וליתן דמים. שיטת תוס' ד"ה אי פיקח דמסוגין מוכח דבדאיכא פסידא ללוה יכול להגבות קרקע, וכ"כ הר"ן נ, ב, וכ"כ התרומות שער ד' חלק א', וכ"כ המ"מ פי"א ממלוה ה"י. וכתב הקצוה"ח קא, ה טעם לדין זה, דדין זה דלוה צריך לשלם דמים הוא מדרבנן ובמקום פסידא הקילו חכמים, עוד הוסיף שם שבאמת לוה חייב לשלם מעות, אבל סוגין הוי קנין, ובכל קנין מונח תנאי שישלם דווקא מעות כנפסק בשו"ע קא, ה ומקורו מריטב"א ב"מ, ותנאי שבממון קים, אולם כתב הקצוה"ח שאין התנאי כולל שלא יסלק לו באותו דבר שמכר לו, ומה"ט כתב הרמב"ם שיכול לשלם בקרקע שקנה. עיין בט"ז סוף סימן ק"א שנראה מדבריו שחלק על הקצוה"ח, שבאר מדוע הטור נקט את המקרה של כתובות דף צ"א ולא נקט את המקרה של דף ק"י, מפני שבסוגין יש רבותא שמיירי במכירה, ובמכירה יש תנאי שישלם מעות, ואפילו הכי כיון דאיכא פסידא יכול לשלם בקרקע. הרא"ש בסימן ח' דחה את ראית תוס' מסוגין שבמקום פסידא יכול לשלם מקרקע בעל כרחו, דכיון שמלוה זו באה מחמת הקרקע, יכול להחזיר קרקע זו בכסף שחייב להם. [וכתב הב"ח שאם טוען הלוה שחייב גם לגוי ויאסרוהו בשבי ויצטרך לשלם כפלים מודה הרא"ש שיכול לשלם מקרקע.] העירו דמדברי הרא"ש מוכח, שאין הזקיפה זקיפה גמורה, ומצאתי שהבית יוסף בסימן ק"א כתב שהטור הביא את ראית התוס' מסוגין שבמקום פסידא יכול לשלם מקרקע גם היכא שיש לו מעות, הגם שהרא"ש דחאה, מפני שסבר הטור שכיון שזקפו במלוה הוי כחוב שלא בא מחמת קרקע. ובב"ח ריש סימן ק"א פירש לרא"ש, שכיון שהמלוה נוצרה מחמת קרקע זו אינו בדין שיפסיד על ידה, אבל קרקע אחרת לא.

{ראית האחרונים מכתובות ק"י, ודחייתה} הגדולי תרומה והב"ח סימן ק"א והתומים קא, ב והקצוה"ח קא, ה הקשו על הרא"ש מלקמן קי, א דמשמע דלוה יכול להגבות ליתמי קרקע בעל כורחם, והב"ח סוף סימן ק"א תירץ שכוונת הגמרא שם היא שהלוה ימכור את כל נכסיו כדי שישאר לו רק קרקעות, ובאמת אי אפשר שם להגבות קרקע בעל כרחם. והתומים תירץ שכוונת הגמרא שיש לו מיגו על טענתו שהשטר מזויף כי יכולתי ליפטר על ידי גבוי קרקע. הקצוה"ח קא, ה כתב שלפירושו שיש חילוק בין מכירה להלוואה אין קשה על הרמב"ם שנקט בסוגין דדוקא מקרקע זו יכול לסלקם מהסוגיא דלקמן ק"י דמיירי בהלוואה. מדברי הפרישה קא, א ד"ה אלא נראה שהקונה קרקע פשוט שיכול לסלקו בכל קרקע כיון שהחוב נוצר מחמת קרקע, ומה שנקטה הגמרא זקפו במלוה לחדש שיכול לסלקו בקרקע גם באופן זה, (ויש לדון בכוונתו אי בכל קרקע, או דווקא בקרקע שקנה.)

{האם הדין לשלם ממעות הוא ד"ת או דרבנן} הקצוה"ח קא, ה כתב שהדין לשלם ממעות הוא דין דרבנן, בהגהות שם ציין לנתה"מ סימן << וציין ג"כ לסמ"ע קצ, יא וציין ג"כ לשיטמ"ק בק מו, ב בשם ריב"א וצין לתורי"ד קידושין ז,ב

{תוס' הביאו שיש הסוברים שיכול לפרוע מקרקע גם בדאיכא מעות} עיין תוס' ב"מ יד, א ד"ה עד וזה לשונו לימא ליה שקול ארעך בזוזך אפילו אי אית ליה זוזי לפי המפרשים דאפילו אית ליה זוזי מצי לסלק לבעל חוב בשאר דברים.

{לראב"ד ולריטב"א בע"ח אינו יכול לסלק בקרקע כשיש לו מעות} ובספר התרומות שער ד' חלק א' תירץ בשם הראב"ד [במהר"מ חלאווה פסחים לא, א ד"ה ואמר הביא שהראב"ד סובר כהרא"ש] שכוונת הגמרא אי פיקח שמעון לא יחפש הלוואה כדי לפרוע ליתומים, ומבואר שבאמת חייב לפרוע מעות כשיש לו, וכעין זה הביא התומים קא, ב בשם תשובות מהר"מ דפוס פראג. ודחה התרומות לשיטת הראב"ד מלקמן קי, א דמשמע שם שלכתחילה יכול להגבות קרקע. ובריטב"א פירש שלכן נקטה הגמרא לשון אי פיקח שיודע הדין כדי לשכנעם שיטלו קרקע, ומבואר שתלוי ברצונם. ועיין לשון רש"י פסחים לא, א אי פיקח שמעון זה יטעון ויאמר להם אין לי מעות לפרוע לכפ אלא קרקע יש לי ונותנה להם בחובתם וכו', לפו"ר מבואר ברש"י שאינו יכול לומר להדיא שרוצה לפרוע קרקע.

{לרמב"ן בגלל דין שעבודא דר"נ יכול לשלם בקרקע} עיין רמב"ן קי, א ד"ה ועוד שהקשה שם בגמרא אמאי לא תירצה הגמרא דאית ליה זוזי דאינו יכול להגבותו קרקע, ותירץ הרמב"ן דיכול לומר ליתומים שהקרקע משועבדת להם והוא תופס מהם את הקרקע, או דכיון שיש שיעבודא דרבי נתן אין הדבר תלוי רק בהם אלא גם בבעל השיעבוד, שבמקרה זה הוא בעל השיעבוד. תירוץ זה הובא ג"כ בריטב"א כאן, והוסיף שאין מגבה וחוזר וגובה אלא אומר כן ליתומים דכיון שאני הוא בעל חוב אני יכול להגבות מה שאני רוצה.

{גירסת הגמרא, ושיטת הרמב"ם אי בעל חוב יכול לפרוע מקרקע בדאית ליה מעות} **מגבי להו ניהלייהו ארעא**. הגירסא שלפנינו כן היא וכן הוא ברא"ש שלפנינו סימן ח', ובתוס' שלפנינו הד"ה הוא מגבי להו ניהלייהו וכו', וגירסת רש"י שלפנינו היא מגבי להו ארעא, בפסחים הגירסא שלפנינו היא אי פיקח שמעון מגבי להו ארעא, ובמגיד משנה הביא גירסא מגבי להו ניהלייהו. ובגירסאות הנ"ל יש נפק"מ. דתוס' סברי שיכול ליתן קרקע במקום פסידא והרא"ש כתב דמסוגין אין ראיה כל כך דהחוב נוצר מחמת קרקע שקנה, וכתב הב"ח בהגהותיו על הרי"ף דהרא"ש גרס מגבי להו ניהלייהו דמשמע שמחזיר קרקע זו [במהדורת עוז והדר ציינו שכן היא הגירסא ברא"ש בדפוס ונציה, ובדפוס שלנו אין הגירסא כן,] משא"כ תוס' גרסו מגבי להו קרקע, ומשמע קרקע אחרת גם כן. והמעיין במגיד משנה בפי"א ממלווה ולווה ה"י יראה שניתן לפרשו כהב"ח, שהרמב"ם כתב שמחזיר להם הקרקע, וכתב המ"מ שגירסת הרמב"ם היא מגבי להו ניהלייהו, והביא המ"מ שגירסת רש"י מגבי להו ארעא, ופירש שיכול ליתן קרקע אחרת, וכתב המ"מ ואל יקשה בעיניך היאך יכול להגבותן קרקע כל זמן שיש לו מעות, ותירץ שבמקום פסידא יכול ליתן קרקע, ויתכן שכוונתו לומר שקושיא זו קשה לגירסת רש"י ולא לגירסת הרמב"ם דמיירי על אותו קרקע וכהרא"ש, אמנם הב"ח בריש סימן ק"א כתב שהמ"מ נקט בדעת הרמב"ם שיכול ליתן כל קרקע בעל כרחם במקום פסידא ממה שכתב המ"מ ומ"מ לאו דווקא דה"ה אם הגבה אותם קרקע אחרת, (אבל יש לדחות דהמ"מ כתב שיכול להגבותם ולגבות מהם חזרה, ולא כתב שכל קרקע יכול להגבותם בעל כרחם.) ועיין בגדולי תרומה שער ד' חלק א' דכתב דהרמב"ם כהרא"ש, וכ"כ הב"ח בריש סימן ק"א.

מן האמור לעיל למדנו שלרמב"ן בדף קי ולריטב"א בסוגין אין צריך להגבות בפועל את הקרקע ליתומים ולחזור ולגבותה ממנו על חוב אחריות אביהם, וכן הוקשה לרעק"א. אולם מסברת התוס' שחידשו שבמקום פסידא יכול להגבות בעל כורחם קרקע יתכן לדקדק שצריך להגבות בפועל את הקרקע, ואם כנים הדברים, יש לדון אי מחלוקת זו נובעת משורש הגדרת שעבודא דרבי נתן כיצד הוא פועל.

יש לדון דלכאורה בסוגיין חל השעבוד של שניהם בשווה על הקרקע שהרי ברגע שקנה את הקרקע גם חל חוב האחריות וכל מה שיש למוכר משועבד ללוקח תמורת האחריות, וכן איפכא. רק יש לדון מה הדין לגבי דאולי חוב על הקרקע חל קודם הזקיפה משא"כ חוב האחריות חל אחר הזקיפה.

**בעל חוב למפרע הוא גובה או מכאן ולהבא הוא גובה**

פסחים ל, ב - לא, ב. גדר החוב לשיטת רבא: שיטת רש"י פסחים ל, ב ד"ה כולי עלמא ולא, א ד"ה כיון, בבאור שיטת רש"י עיין הגהת חת"ס לפסחים שם, קצוה"ח קיז, ב ד"ה ולרש"י מצאנו, נתה"מ לז, יג. קונטרס שעבוד לגרש"ש סימן ד' ענף א' ד"ה והנה ולהלן, ועיין עוד רבינו דוד ד"ה ויש לשאול. שיטת תוס' גיטין מ, ב ד"ה הקדש, וע"ש מהרש"ל ומהרש"א. מערכת הקנינים סימן י"א [עמודים ק"ס קס"א] סימן י"ב [עמודים קס"ה קס"ח קס"ט קע"א.] מדוע אין שעבוד תלוי בברירה לאביי ורבא מערכת הקנינים סימן י"ג [עמודים קע"ב קע"ג קע"ד.] האם לאביי ואף לרבא החוב הוא שעבוד או כסף קנין, פמ"ג תמ"א מ"ז סק"א, נתה"מ קצט, ב, שו"ת רעק"א סימן כ"ג ד"ה והנה לכאורה היה מקום.

להרחבת הדברים: באור הראיה מחמץ וגדרי מטלטלין ומשכון לענין מחלוקת אביי ורבא עיין בבאורי הראשונים לסוגיא, תוס' לא, ב, רבינו דוד, בעל המאור, מלחמות, השגות הראב"ד כתוב שם על הרי"ף [מהדורת עוז והדר] והשגות הראב"ד על בעל המאור [בגליון הרי"ף] ועיין גם תוס' גיטין בסוף דבריו מש"כ לענין איצטלא דמיתנא. שיטת רבינו אפרים והרמב"ם שחלוק דין חמץ בין הגיע הזמן קודם פסח להגיע אחר פסח, רמב"ם פ"ד מחמץ ומצה ה"ה, פרי חדש או"ח סימן תמ"א.

(עיין בקונטרס שעבוד לגרש"ש סימן ז' שדן מה ההבדל בין שעבוד למשכון.)

פסחים ל, ב איתמר בעל חוב, אביי אמר למפרע הוא גובה, ורבא אמר מכאן ולהבא הוא גובה. כתב רש"י ד"ה אביי, שהנידון הוא כשגבו לבסוף את הקרקע. וכן לכאורה מבואר בתו' בעמוד ב' ד"ה אלא, שלאביי אי לא גבה הגוי את החמץ אינו אסור בהנאה אם לא מצד משכון. וכן לכאורה הוא תירוץ התוס' גיטין מא, א בד"ה הנמשך מדף מ, ב שתירץ לאביי דכיון שפודה את העבד בכסף מד"ת אין שחרור רבו שני כלום.

{אביי ורבא סברי ששעבודא דאורייתא, ונחלקו במהות השעבוד} כתב בקהלת יעקב [לבעל משכנות יעקב – פסחים לא, א] שמסוגיא זו מוכח דאביי ורבא סברי שעבודא דאורייתא, דהא אביי סבר שקונה למפרע משעת הלואה, והכסף שניתן בתחילה לא היה לקנין הקרקע, אלא, ששעבודא דאורייתא, והכסף ניתן בתחילה גם לקנות את שעבוד הקרקע, שהוא תחילת קנין. ואביי סבר שהכסף באמת קנה לגמרי למפרע, ורבא סבר שכיון שניתן לסלק בזוזי אינו קונה למפרע (קנין גמור.) ומדבריו למדנו שאין הפרוש בדברי אביי שבמעשה ההלוואה היה קנין כסף בתנאי שאלו לא יפדה הקרקע תהא של המלוה, שאם היה הדבר כן, לכאורה אין מקום להקשות שמעיקרא הני זוזי לא ניתנו לקנין, אלא שההלוואה יצרה שעבוד, וגדר שעבוד, תחילת קנין, ולאביי למפרע גובה, ולרבא מכאן ולהבא גובה. גם **הקרבן נתנאל** על הרא"ש סימן י' אות י' נקט בתוך דבריו דסוגין אזלא דשעבודא דאורייתא. אמנם **התומים** סו, יז בתוה"ד הקשה מדוע לאביי ניתן למחול במכירת שטרות הא כיון דלמפרע גובה תועיל מכירה מדין תורה ככל מכירת קרקע, עיין תוס' ב"ב עו, ב ד"ה קני, ותירץ שאביי סובר ששעבודא לאו דאורייתא, לכן כל דין למפרע גובה הוא דין דרבנן, ולא מדין תורה, וכיון שמדין תורה לא חלה המכירה, אפשר למחול. <<לבדוק תוס' ב"ב ביש נוחלין לגבי שעבודא דאורייתא לשיטת אביי.

{האם קנין כסף של השעבוד הוא כקנין כסף לגבי משיכה וכו'} **הפרי מגדים** [משבצות זהב תמא, א] כתב לגבי הקנין שקונה הגוי את החמץ כשהלוה לישראל, ומסקנת הסוגיא שגוי אינו קונה משכון, והגמרא העמידה בהרהינו, ופירש הט"ז דהיינו לרבא, ובאר הפמ"ג בתחילה דאין הלכה כאביי, ולכן אפשר להעמיד את אביי שהגוי קונה החמץ בכסף, דלא כהלכה, שגוי בעי משיכה לקנין (לפי חלק מהשיטות,) אבל לרבא צריך הרהינו, משום שלהלכה בעי גוי במטלטלים משיכה, ואם אין המשכון ביד הגוי לא נעשתה משיכה, [וכעין זה כתב הרעק"א בסימן כ"ג ד"ה והנה היה מקום.] אח"כ כתב הפמ"ג שאפשר להעמיד גם שיטת אביי כהלכה שאין גוי קונה בכסף, ומ"מ קנין כסף של חוב עדיף, דהא אין ישראל קונה בכסף מטלטלים, ואפ"ה לאביי למפרע גובה, אלא ששעבוד חוב עדיף מקנין כסף רגיל, ולכן לאביי קונה הגוי על ידי קנין כסף של החוב.

{מהא דמוסיף דינר מוכח ששעבודא דאורייתא} ראיה נוספת הביא הקהלת יעקב שכתוב במשנה בערכין שמוסיף דינר ופודה, ופירשה הגמרא בערכין כג, ב משום שלא יאמרו הקדש יוצא בלא פדיון, ואי שעבודא לאו דאורייתא, הרי מעיקר הדין חל ההקדש, שהרי למלוה אין קנין גמור בקרקע. ברם כבר קדם בהערה זו המהר"מ חלאווה, וכתב שאי שעבודא לאו דאורייתא צריך לפרש שפודה את הקרקע בדינר מצד הקדש שוה מנה שחיללו על שווה פרוטה, והיינו שמכלל התקנה דרבנן ששעבדו למלוה נכסי לוה, נתנו לו גם זכות לפדות את הקרקע בשוה פרוטה. (אולם עדיין יש להוכיח מסוגיא דערכין ששעבודא דאורייתא.)

{למשכנ"י שעבוד הוא תחילת קנין בקרקע מסוימת, ולגרש"ש שעבוד הוא זכות לתחילת קנין בכל הקרקעות של הלוה} עוד כתב הקהלת יעקב דכיון שאביי סובר שאין ברירה צריך להעמיד את הסוגיא בכה"ג שאין ללוה קרקע נוספת. ומדבריו מבואר שהשעבוד צריך להתיחס לקרקע שנגבתה בפועל. אך הגרש"ש במערכת הקנינים סימן י"ג כתב שמחלוקת אביי ורבא אינה תלויה בדיני ברירה, מפני שדין הגביה בפועל של הקרקע נסתיים רק אחר שנתברר מה גובה ומה השתעבד, ובכה"ג שגמר הקנין חל לאחר הברור, שיטת תוס' בב"ק שאין בזה חסרון בברירה, [עיי"ש שהביא שהקצוה"ח תלה כלל זה במחלוקת ראשונים, והוא נחלק עליו.] אמנם בשעבוד יש חלק נוסף שכבר עתה יש זכות למנוע את הקדש ומכירת הלוה בקרקע, וא"כ לכאורה צריכה המכירה לחול מעתה שתתברר בשעת גביה. ודחה שזכות המלוה בכל הקרקעות אינה פוקעת בגביה, אלא שבכל הקרקעות של הלוה יש זכות גביה למלוה, ובכל מקרה היה שעבוד על כל נכסי הלוה, וגם לאביי היה זכות גביה בכל הנכסים, אלא לכשיתברר שגבה, לאביי מתברר שזכות זו לא היתה רק זכות, אלא זכות ממונית על זמן שלאחר הגביה. [הערה: לפו"ר הגרש"ש במערכת הקנינים בתחילת סימן י"א מעמיד כמושכל ראשון שסברת אביי שלמפרע הוא גובה הוא תנאי בעלמא, ולכן התקשה מדוע לרבא אין הדין כן ככל תנאי דעלמא, ומדוע לאביי הפרות נשארים תחת יד הלוה.]

{לפר"ח מחלוקת אביי ורבא נוגעת לכל קנין מעכשיו ששיר המוכר זכות לפדות} **הפרי חדש** בסימן תמ"א נוקט בדעת רבנו אפרים והרמב"ם שמחלוקת אביי ורבא אינה רק בדיני שעבוד, אלא גם בדין חמץ דמשנתנו, שאם קנה הגוי מעכשיו את החמץ אם לא יפרע הישראל את חובו עד הזמן שנקבע, לרבא חייב הישראל לבער את החמץ מכיון שמכאן ולהבא הוא גובה. ומזה לכאורה למדנו, דבכל קנינים דמעכשיו אי שייר לעצמו זכות לפדות את הקרקע, נחלקו אביי ורבא אי למפרע גובה או מכאן ולהבא גובה, ולפו"ר לדבריו אין המחלוקת קשורה לדיני השעבוד, אלא שרבא סבר שתנאי כזה מפקיע קנין מכל סוג שהוא. בעז"ה יובאו דבריו להלן בשיטת רבנו אפרים והרמב"ם.

{שדה משועבדת אינה של לוה, והראיות שהשדה ברשות לוה} **כל היכא דאקדיש לוה וזבין לוה כולי עלמא לא פליגי דאתי מלוה וטריף ואתי מלוה ופריק דתנן מוסיף עוד דינר ופודה את הנכסים האלו.** לפו"ר, לאביי אין צורך בהסבר מדוע אתי מלוה וטריף, משום שכשטורף הוברר שהקרקע שלו, (ויש לדון למש"כ הקה"י לבעל משכנ"י שמיירי כאן בדיש ללוה קרקע אחת, מה יהא הכא לאביי בכמה קרקעות. וכן למש"כ המהר"ם חלוואה דמיירי סוגין בהקנה לגמרי מעכשיו אי לא אפדנה, מה יהא הדין לאביי בהלוואה רגילה.) **רש"י** ד"ה כל, פתח דאף לרבא שעד עכשיו היו ברשות לוה, וסיים, מודה הוא דאין מכירתו מכירה, שממשוכנים הם, ואע"ג שהם שלו, אינם ברשותו, ורחמנא אמר איש כי יקדיש את ביתו קדש מה ביתו אף כל ברשותו. ולפ"ר פתח שהנכסים ברשותו, וסיים דאינם ברשותו. **החת"ס** בהגהותיו לפסחים כתב שיש טעות סופר ברש"י וצ"ל בסוף דבריו שאף שהם ברשותו אינם שלו, וגם בדרשה שהביא רש"י צריך להגיה וכתיב מה ביתו שלו אף כל שלו[[1]](#footnote-1). העירו דכן הוא **ברש"י ערכין** כג, ב ד"ה אלא. (לפו"ר מוכרחים לומר כן בדעת רבינו דוד ד"ה ויש לשאול ובמהר"מ חלוואה ד"ה אתמר, דממה שנקטו שאין המלוה יכול למכור שחסר בברשותו, ש"מ דחסרון לוה הוא בשלו. והעירו שכן הוא בתוס' ב"ב עו, ב ד"ה קני.) ובחידושי חת"ס לב"ק [סח, ב ד"ה ודברי רש"י] הרחיב שאין למעט מביתו ששיעבוד הוי כאינו ברשותו, דמי לא עסקינן שמקדיש ביתו המשועבד בחובו, ועוד דלר"ל וצנועים אין חסרון של ברשותו, ומי נימא דלדבריהם יפקע שיעבוד במכירה, וראיה, דמשנת ערכין שמבואר בה שמוסיף המלוה עוד דינר ופודה, ש"מ שהקדש אינו חל על שיעבוד, ואי משום שאינו ברשותו, הוי דלא כצנועים. שאלה זו הקשה גם **הגרש"ש** [קונטרס שעבוד סימן ד' ד"ה ולפי] דא"כ לר"ל וצנועין אפשר למכור חפץ משועבד ולהפקיע שעבוד.

{שדה משועבדת אינה ברשותו דלוה} ברם כמה מרבותינו האחרונים גרסו ברש"י כמו הגירסא שלפנינו. **הקצוה"ח** קיז, ב [ד"ה ולרש"י מצאנו עוד שיטה אחרת] נראה שגרס כמו שכתוב לפנינו, ופירשו שאף שרבא סובר מכאן ולהבא הוא גובה, מ"מ משכון הנכסים למלוה, הופך את הנכסים לדבר שאינו ברשותו של לוה, ואין אדם יכול להקדיש דבר שאינו ברשותו, וגם המלוה אינו יכול למוכרו מצד אינו שלו. [ברם הקצוה"ח סו, א נקט דמכירת שטרות לא מהני מדאורייתא, שהשעבוד אינו ברשותו דמלוה, ומזה יצא לחדש דמהני יאוש שמעבוד, כדרך שמהני יאוש באבידה אף שאינו ברשותו, ובאבד שט"ח, אין הלוה יכול לזכות בחוב דאתא לידיה באיסורא, וזכה המוצא בשטר לאחר יאוש, (ובפרט זה נחלק הנתיבות סו, א שגם המוצא אינו יכול לזכות בדבר שאינו ברשותו,) ואי אין השעבוד ברשותו דמלוה, הרי לפו"ר הוא שלו, וכלפי הלוה הוא להפך, שהוא ברשותו ואינו שלו.] והוקשה לקצוה"ח, דאם אינו ברשותו אף בסלק בעל חוב בזוזי לא תחול המכירה מצד אינו ברשותו. ותירץ, דהוי כמקדיש שדה לכשאפדנה, שמבואר בכתובות נט, ב שאין בזה חסרון דדבר שלא בא לעולם, כיון שבידו לפדותה, ולכשפדה חל ההקדש למפרע, ואם לא פדה לא חל ההקדש מצד דבר שאינו ברשותו, והוסיף הקצוה"ח דרש"י סבר שקדושת הגוף חלה אף בחסרון של אינו ברשותו, וכמו שכתב ריב"ש סימן שנ"ט דדרשת ביתו מיירי בקדושת דמים ולא בקדושת הגוף. וגם **בנתיבות** סימן לז, יג מבואר שגרס ברש"י כפי שהוא לפנינו ותו"ד שם דהתומים כתב דבע"ח גובה ממה שנתיאש לוה, דיאוש מצד הפקר, וכמו שבע"ח גובה ממה שהפקיר לוה. ודחה הנתיבות דלא שמענו שלא יועיל יאוש באבידה המשועבדת לחוב כששיעבד מטלטלים אגב קרקע. אלא, דלוה אין יכול למכור להפקיע שעבוד חבירו לפי שאינו ברשותו כמבואר ברש"י, ויאוש חייל בדבר שאינו ברשותו. ונתקשה הנתיבות בכת"י דא"כ בגר שמת שפקע קנינו יפקע זכות המלוה, ואינו כן. ותירץ, שמלוה ולוה יחד יכולים להקדיש, למדנו שהא דאין יכול להקדיש שכאינו ברשותו או אינו שלו, אינו בגלל שאין לו בעלות שלמה, אלא משום דזכות האחד מעכבת על חבירו, וכשמת הגר אין זכות 'שלו' שתעכב על המלוה דחשיב ברשותו, וגם אין אחרים יכולים לזכות מפני שהוי ברשות המלוה. ומתוך הדברים למדנו שאינו ברשותו אינו רק חסרון בבעלות לוה, אלא גדרו שהנכסים ברשות המלוה.

{לגרש"ש גם לרש"י אין חסרון של אינו ברשותו, רק אין המקדיש יכול להפקיע זכות המלוה בקרקע} הגרש"ש **במערכת** **הקנינים** סימן י"ב ד"ה והנה ע"פ הדברים האלה פירש בדעת רש"י, שאין כוונת רש"י שלרבא חסר ללוה בזכותו על הקרקע מדין ברשותו או מדין שלו, אלא, שלגבי קדושת דמים, כיון שקדושת דמים סובלת הפקעה, כמו ששיך פדיון וכמו ששייך היכי תמצי שהקדושה תפקע בעצמה, הוא הדין כשהשדה משועבדת לאחר יש הפקעה מצד הבעלות של השדה של המלוה, ואין המלוה יכול להקדיש דבר זה כלל, שזכות ההפקעה של בעלות הלוה על השדה אינה ברשותו, ובקדושת הגוף, שאינה סובלת הפקעה בקדושה, כל שמקדיש הלוה והוא בעלים חלה לגמרי וממילא אינה פוקעת, ולומר שיקדיש הלוה קדושת דמים כעין קדושת הגוף לבטל את שיור כוחו של המלוה, זה אינו ברשותו. ולאביי כיון שכשיגבה יתברר שזכותו הינה זכות ממונית בחפץ, אין קדושת הגוף יכולה לחול על ממון השני, כמו שלא מהני פשטה קדושה בממון השני. ולגבי איסור חמץ כתב הגרש"ש ד"ה ולפ"ז מיושב היטב עמוד קע"א שכיון שיש זכות למלוה הגוי בקרקע וגבה, הוברר שזמן זה היה של המלוה, ועל חמצו של גוי אין שייך להחיל חלות איסור חמץ.

הגרש"ש **קונטרס** **שעבוד** סימן ד' ד"ה והנה נתקשה איך שייך שעבוד על השבח שהשביח לוקח, הא הוי דשלב"ל, וכתב דלמש"כ הנתיבות והקצוה"ח דהוי דבר שאינו ברשותו א"כ לא חלה המכירה כלל, ולכן בעל חוב גובה את השבח. (צריך לברר מה יהא הדין לר"ל וצנועים.)

עוד הקשה על רש"י אי אין יכול למכור מה שאינו ברשותו, גם הלוואה שלוה לאחר מכן תיגבה ממשועבדים כיון שלא חלה המכירה כלל.

הגרש"ש קונטרס שעבוד פ"ד ד"ה אמנם נראה שגרס ברש"י כפי שכתוב לפנינו, ופירש שבאמת המכירה חלה לגמרי, וגדר שעבוד [א"א לומר שהוא עצמו פרעון חוב, דהא לא נתן כלום למלוה, וכמנה אין כאן משכון אין כאן שכל שלא נחסר אינו כסף, ואינו אפשרות גביה מנכסי הלוה, דהא כשמכר לאחר אין הנכסים שלו ואיך נפטר מחובו במה שאחר פרע בשבילו, אלא] הוא זכות בגופו של המלוה, וזכות זו מתרחבת גם שיוכל לתפוס מנכסיו ללא הסכמתו, וזכות המלוה בשעבוד הוא שלגבי זה נחשבים הנכסים כאינו ברשותו של לוה, ואין יכול הלוה למכור את הנכסים באופן שלא יחשבו נכסי הלוה לענין גבית שעבוד, לכן גם לאחר מכירה וגם לאחר מיתה וגם בגר שמת עדיין לגבי זכות גבית החוב נחשבים הנכסים כנכסי המת. נמצא שמה שנקט רש"י שאינו ברשותו אינו על עצם המכירה אלא על פרט מסוים במכירה, שאותו אינו יכול למכור מפני שאינו שלו. [והוסיף, דלפ"ז תוס' בגיטין אינו חולק על רש"י דקדושת הגוף אינה מצד הקנאה אלא התפסת קדושה.]

{לתוס' לרבא אין חסרון של אינו ברשותו ואינו שלו בשדה משועבדת, ומ"מ גבית המלוה מפקעת כח לוה, ושל הקדש הבא מכוחו} **התוס'** גיטין מ, ב ד"ה הקדש פליגי על רש"י, וסברי שבדבר משועבד אין חסרון של אינו ברשותו לרבא, [החת"ס בהגהותיו לפסחים כתב שצ"ל בתוס' בגיטין אינו שלו,] ומה שמודה רבא בסוגין שאין הלוה יכול למכור הוא בקדושת דמים, ומה שאמר רבא הקדש חמץ ושחרור מפקיעים מידי שעבוד הוא בקדושת הגוף, ורבא לשיטתו כאן, שמכאן ולהבא הוא גובה, והחילוק בין קדושת דמים לקדושת הגוף, דכיון שכל כוחה של מכירה והקדש חלים מכח המוכר והמקדיש, כמו שפוקע כוחו של לוה כשבא מלוה לגבות את הקרקע, פוקע גם כחו של לוקח והקדש בגבית המלוה, אלא דחלוק קדושת דמים מקדושת הגוף, שקדושת דמים מצאנו שפוקעת, אבל קדושת גוף אינה יכולה לפקוע, ולכן הקדש דקדושת הגוף מוציא מידי שעבוד. הגדר של דין קדושת הגוף לא פקעה בכדי מבואר במערכת הקנינים סימן י"ב שיסודו הוא מדין פשטה קדושה. והאריך שם בחילוק בין קונמות דקדושת הגוף לבין קדושת הגוף, ובד"ה והנה ע"פ הדברים באר שלאביי אין יכולת לעשות פשטה על ממון שאין שייך לו כיון שהוברר שהיה למלוה זכות ממונית בחפץ למפרע, ולרבא כיון שמכאן ולהבא גובה ואין השעבוד אלא זכות הפקעה, קדושת הגוף חלה ולא פוקעת אבל קדושת דמים שיכול להיות בה הפקעה, חלה זכות ההפקעה של המלוה להפקיע קדושה לכשיגבה.

{לתוס', לאביי קדושת הגוף אינה מפקעת מידי שעבוד} לפי זה, לאביי דסבר למפרע גובה, אין קדושת הגוף מפקעת מידי שעבוד, דהא החפץ מכור למפרע. וכתב **הפני יהושע** בגיטין על התוס' שם שהגמרא בפסחים היתה יכולה לומר נפק"מ בין אביי לרבא בדין קדושת הגוף, אי מפקעת מידי שעבוד אי לא, אולם כיון דמחלוקת אביי ורבא היא בקרקע, לא שייכא האי נפק"מ, דבקרקע אין קדושת הגוף. עוד כתב הפנ"י שהמקור של דברי התוס' שלאביי לא חל קדושת הגוף בהקדש לוה כלל, הוא ממה שאמרה הגמרא שלאביי ניחא המשנה של חמץ, וחמץ מוגדר כקדושת הגוף, ואפילו הכי לא מפקע איסור חמץ לשעבוד הלוה. ונתקשה הפני יהושע שאולי לכשתירצה הגמרא שחמץ מיירי בהרהינו היינו גם לאביי, וממילא אין ראיה מהמשנה, ואפשר שחלה קדושת הגוף גם לאביי ולא פקעה. וסיים דמשמע לתוס' שאי אפשר ששניהם יוכלו להקדיש, וכיון דלאביי מלוה יכול להקדיש, שוב אי אפשר שהלוה יוכל להקדיש כלל.

{גם לאביי דלמפרע גובה, השבח של לוה} **אביי אמר למפרע הוא וגבה כיון דמטא זימניה ולא פרעיה איגלאי מילתא למפרע דמעיקרא ברשותיה קאי.** כתבו התוס' ב"ק לג, א ד"ה איכא דבשור תם, אי יושם השור, לאביי דאמר למפרע גובה, והקדיש ניזק, השבח של המזיק עד שעת הגביה, ואינו קדוש. ועיין מערכת הקנינים סימן י"א ד"ה עוד קשה לי שנתקשה מדוע אינו גובה את הפרות למפרע. (לפו"ר בהשגות הראב"ד כתוב שם בסוגין ד"ה איתמר – ד"ה איתמר לא נדפס בדפוס וילנא – מבואר שלאביי השבח של מזיק, ולכן יכול למוכרו ולהקדישו, עיין עוד בתומים סימן ק"ג סוף סק"ו.)

{דינא דאביי רק בחוב שעתיד לבא לידי פרעון} כתב התומים סימן סו, יז בתוה"ד דאביי מודה דבכתובה מחיים לא אמרינן למפרע הוא גובה דאפשר שכלל לא יגיע לידי גביה.

{מדוע לאביי אין מועלת מכירת שטרות, וגדר הנכסים לאביי בין שעת הלוואה לבין שעת גביה} **כי פליגי דזבין מלוה ואקדיש מלוה אביי אמר למפרע הוא גובה.** >>> לבדוק רי"ף בעל המאור ומלחומת בב"ק פרק דוה לענין יד ענים בחצי זוז <<<<<<<<<<<< הקשו תוס' בב"ב עו, ב ד"ה קני מדוע אי אפשר למכור שטר חוב מדין תורה הא השטר הוא שעבוד נכסים וקרקע נקנית בכסף ובשטר, ותירצו תוס' דכמו שאינו יכול להקדישו כיון שהקרקעות אינם ברשותו, כך אינו יכול למוכרן מן התורה. (<<יל"ע בלשון התוס' כתובות דף פה, ב ד"ה המוכר שלפו"ר ניתן למכור שעבוד קרקע.) והקשה התומים סו, יז דא"כ לאביי שלמפרע הוא גובה יוכל למכור את הנכסים. ותירץ כמה תירוצים. או דלאביי מכירת שטרות בשטר או בקנין כסף מהני מדין תורה ואי אפשר למחול, רק חכמים הקלו שניתן למכור גם במסירה ובזה יכול המוכר למחול. או דאביי ס"ל דמדין תורה שעבודא לאו דאורייתא, ולכן מכירת שטרות לא תועיל דבר תורה. ויותר נראה שתוס' סוברים כהפוסקים שמחלוקת אביי ורבא היא רק במשכנתא ואפותיקי, אבל בשאר שעבודים מכאן ולהבא הוא גובה ולכן מכירת שטרות רגילים היא רק מדרבנן. והחולקים על זה יישבו את קושית התוס' מדוע אי אפשר למכור שטרות לאביי, שאמנם 'למכור נחלה שיגיע לו מצי ליזבן, אבל לומר סתם קני לך איהו וכל שעבודיה זה אינו בכלל מכירת קרקע'.

עוד הוסיף התומים, דכתבו תוס' ב"ק לג, א ד"ה איכא שלרבי ישמעאל שיושם השור הקדישו אינו קדוש גם לאביי, כיון שלבסוף פרע ממון, ואביי מיירי בגבאו לבסוף. אבל, אי אפשר לדמות מכירת שטרות לדין זה ולומר שכיון שמחל את השעבוד הרי זה כאילו לא גבה לבסוף, וגם אביי מודה בזה דאינו גובה למפרע, דבשור הקדיש שור מסוים, ולכשלא גבאו אין אומרים למפרע גובה שהוברר שהשור לא היה שלו מעולם, אולם, במכירת שטרות מכר את כל השעבוד 'איך יכול להפקיע קנינו', ודימה זה למה שכתבו התוס' גיטין מ, ב ד"ה הקדש שבעשה עבדו אפותיקי והקדישו או שחררו אינו כלום דלמפרע גובה, ואם אין יכול לשחרר איך יוכל למחול. (לע"ע לא מצאתי בתוס' כפי שהועתק בתומים.)

הקצוה"ח סימן סו, כו השיג על התומים שהא דלאביי למפרע הוא גובה הוא כשגבאו לבסוף, אבל אם לא גבאו, לא שייך למפרע הוא גובה, כדמשמע בתוס' לא, ב ד"ה אלא, והכי נמי במחל, ומלבד זה, גם אי למפרע הוא גובה אין חל ההקדש עד שעת גביה, וכל זמן שלא גבאו אין יכול הלוקח לתבוע את המוכר. (לפו"ר לכאורה לדברי הקצוה"ח צריך לפרש שמה שנקטו התוס' בבבא בתרא שהקרקעות אינם ברשותו, אין כוונתו מצד מכאן ולהבא כמו שכתב התומים, אלא שכוונתו היא שעתה אין הקרקעות ברשותו, ולגבי הקדש שיחול למפרע, סברת רבא היא שמכאן ולהבא גובה, וסברת אביי שאף שלמפרע גובה מכל מקום אין המכירה מועלת ללוקח עתה רק לאחר הגביה.)

{זכות המלוה בקרקע לרבא} **ורבא** **אמר** **מכאן** **ולהבא** **הוא** **גובה.** זה לשון **רש"י** ד"ה כיון, אישתכח שלא היה הקרקע קנוי לו עדיין אלא עכשיו כשהוא גובה אותה בחובו היא נקנית לו, עכ"ל. ולפו"ר, אי הגירסא ברש"י לעיל כהחת"ס שהחיסרון במכירת לוה הוא מצד 'שלו', לכאורה צריך לפרש כאן שהמלוה שלא קנה לגמרי, ואם החסרון במכירת לוה מצד 'ברשותו', ניתן לפרש בדברי רבא כאן שלא קנה המלוה כל זמן שלא הוחלט הקנין. וכן מפורש בקצוה"ח קיז, ב שלרבא אין הקרקע 'שלו' של המלוה, וכן משמע בדברי הנתיבות לז, יג שהובאו לעיל.

{מה הדין לרבא כשלא גבה המלוה את הקרקע} (יש לדקדק את לשון התוס' לא, ב ד"ה אלא 'שלא בא ישראל לידי גביה, שפדאו נכרי לבסוף, דלא שייל השתא פלוגתא דאביי ורבא כלל', ואולי משמע מלשונו 'כלל', שגם לרבא יש חילוק בין גבאו לבסוף, לבין שלא גבאו לבסוף.)

{האם לרבא יש חילוק בין הגיע הזמן ללא הגיע הזמן} כתב **התומים** בסימן סו, יז בתוה"ד והנך פוסקים דסברי וכו' וס"ל לרבא, במטא זימנא, אף הוא מודה דמצי למיזבן. וזה לשון **ספר** **התרומות** שער ג' חלק א' סעיף ה', וכן כתב בעל העיטור בשם רבינו חננאל, גרסינן בפסחים איתמר בעל חוב אביי אמר למפרע הוא גובה, וכתב ר"ח שמע מינה למאן דקבע זמן לחבריה ומטא ההוא זמן לא יהבי ליה בי דינא זמן אחר, דאם כן היכי אמר אביי דכיון דמטא זימניה למיגבה ולא פרעיה איגלאי מילתא למפרע דברשות מלוה הוה קאי ורבא אמר השתא הוא דקני, אלא לאו שמע מינה דלא קבעינן זמן למאן דקבע זמן, עכ"ל. וכן לשון ספר התרומות שער מ"ג חלק ב' סעיף ג' ורבא אמר מכאן ולהבא הוא גובה והוא מזמן שיגיע זמן הפרעון דכיון דאי יהבו ליה זוזי למלוה בזמן הפרעון הוה מסלק ליה בזוזי אשתכח דהשתא הוא דקנה ליה מלוה וכי זבין לאו דידיה הוה וקיי"ל כרבא. וכן שם להלן אבל אם הגיע ועבר זמן פרעונו ולא פרעו דברי הכל דשפיר זבין דכדיליה דמי, עכ"ל.

ובהמשך שם הביא התרומות שהרב רבי יהודה ברצלוני הקשה הרי הוא זקוק לשומת בית דין, לכן העמיד את הסוגיא בפסחים במטלטלין ולא בקרקע, והתרומות דחה דבריו דמרמי בר חמא מוכח שמיירי בקרקע, [ראיה זו דחה בגידולי תרומה שהקושיא הינה על רבא במכל שכן, שאם בקרקע שבעי שומת בית דין למפרע גובה, ק"ו שמטלטלין יהא הדין למפרע גובה. ומכאן יש לדון אי יש ראיה שאביי יודה לשעבודא דרבי נתן.] והביא שם עוד שיטת ר"ח שמיירי שהקרקע במשכנתא, דאל"כ איך יכול לגבות בלא תביעת בית דין. ומסקנת התרומות היא שאין לך דבר שאפשר למוכרו אלא בבית דין, והביא שם מהרמב"ן שאפשר לסלק בזוזי גם לאחר הכרזה ושומא עד שטר חליטה, וכן הביא הרשב"א בתשובה חלק א' סימן אלף קי"א בשם הרמב"ן. (לפו"ר משיטת הרמב"ם ורבינו אפרים המעמידים את הסוגיא דפסחים לאחר שהגיע הזמן מוכח דסברי כהרמב"ן.)

ב' דעות אלו הבאו בשו"ע סימן קג, ו ופירשום **התומים** בס"ק ה' ו' **והנתיבות** סק"ח שמחלוקתם אי אחר הזמן, אם מכר, לרבא יהא למפרע גובה משעת הזמן, ולדעת הרמב"ן לרבא רק לאחר שטר חליטה מכירתו מכירה, אבל לית מאן דפליג לומר שאין צריך שומא, כמו שלאביי גם צריך שומא, וכן אין רשאי למכור בלי רשות בית דין.

מן הדברים האלו יצא הנתיבות בסימן קצט, ב ליישב את דעת הרמב"ם הסובר שבמקח אפשר לקנות במלוה והוא דלאביי ההלוואה היתה כסף קנין המותנה בגבית החפץ, ורבא שנחלק נחלק רק עד זמן הגביה, אבל לאחר זמן הגביה אף הוא מודה שלמפרע גובה משעה שהגיע הזמן, ומדאתינן להכי כל חוב לכשיחליט לשלם לו בחפץ מסוים הוברר שקנהו בכסף למפרע, ומה שמצינו שאשה אינה מתקדשת במלוה, משום שאשה אי אפשר לגבות בחובו, ולכן צריך לקדש בחוב דעכשיו ולא בכסף קנין דלמפרע, וזה אי אפשר. ובזה מיושב גם מה שאמרה הגמרא בקידושין בפרק ב' שמלוה אינה קונה במכר, דשם מיירי בכסף קנין ולא בכסף שווי, וזה לא שייך שיהיה בכסף דלמפרע. (למדנו מדבריו דמחלוקתם דלמפרע ניתן לאומרה גם במטלטלים, ויש לדון לדבריו מה יהא הדין בחפץ שלא היה בעולם בשעת ההלוואה.)

{באור הגרש"ש במחלוקת אביי ורבא} הגרש"ש מערכת הקנינים סימן י"א הקשה מדוע רבא פליג על אביי וסובר שאינו זוכה למפרע, מאי שנא מכל תנאי של מכירת קרקע. עוד הקשה מדוע לאביי אין גובה את הפירות למפרע. ואי אפשר לומר דהוי תנאי לשייר בשיעבודו, דבמזיק לא שייך לעשות תנאי בשיעבוד, וגם בהקדש אין שייך לשייר דהפרות יונקים מקרקע דהקדש. גם לכאורה לאביי, אי יש כמה קרקעות, תלוי בברירה, ואיך פשוט לגמרא שלאביי ניחא מה שיגבה בעל חוב קרקע, הא עדיין לא נגמר קנין המלוה למ"ד אין ברירה, ולא שייך להשתעבד בחובו.

ותירץ, גם לאביי אין כאן תנאי של קנין, אלא ששעבוד הוא זכות שהקרקע תהא שלו אי לא ישלם, וזכות על זמן עתידי נחשבת קנין, ונחלקו, דרבא סבר כיון שהזכות תלויה בדעת הלוה, א"כ אין להגדיר את הזכות כזכות גמורה שנחשבת קנין על הזמן העתידי, אלא כזכות בעלמא, ובעל הקרקע הוא הלוה, ואביי סבר, כיון שהזכות מומשה, הוברר שהזכות היתה זכות גמורה על הזמן שלאחר הגביה, והוי כממונו של מלוה.

בסימן י"ב [עמוד קע"א] הקשה הגרש"ש מדוע לאביי ניחא המשנה בפסחים, הרי שעבוד החמץ הוא רק זכות בעלמא, ועדיין חובת ביעור חמץ על הלוה ישראל. ובאר שכיון שהיה למלוה זכות על זמן עתידי בקרקע, וזכות זו נחשבת קנין בקרקע, אין בכח הבעלות של ישראל להחיל איסור חמץ על חמץ של גוי.

{למהר"ם חלאווה מיירי בקנין גמור מעכשיו לכשלא יפדנה, והצעת גדר הקרקעלרבא} **במהר"ם חלאווה** כתב דסוגין מיירי דאמר לו אי לא מייתינא מכאן ועד יום פלוני הקרקע תהא שלך מעכשיו, ובזה סבר אביי שכשלא שילם קונה אותה המלוה למפרע מאחר ונעשית מיד שלו מעצמה, אבל בכל שעבוד שצריך שומא וגביית בית דין לא אמר אביי למפרע הוא גובה. [וכעין דבריו כתב גם התומים סו, יז בשיטת תוס' ב"ב עו, ב דס"ל דהטעם שאי אפשר למכור שטר הוא מפני שאין המוכר יכול למכור את הקרקע שנשתעבדה לו, ונתקשה דא"כ לאביי תועיל מכירת שטרות מדין תורה, ותירץ דתוס' סברי דמילתא דאביי נאמרה רק במשכנתא ואפותיקי,] וגם בקרקע זו נחלק רבא לומר שכיון שיכול הלוה לפדותה בממון, אין יכול המלוה למוכרה. ובטעמו דרבא, כתב המהר"ם חלאווה וזה לשונו, ורבא סבר מכאן ולהבא הוא גובה דכיון דאי פרע מסלק ליה מארעא, השתא הוא דקא קני, ולאו דידיה אקדיש דבעינן דומיא דביתך, מה ביתו ברשותו אף כל ברשותו, ולאו דידיה זבין, דהוה ליה כאומר שדה זו לכשאקחנה מכורה לך דלא אמר כלום, עכ"ל. ודבריו צ"ת שפתח שהמלוה קנה אותה עתה, ולשון זה ניתן לפרשה שתנאי שיכול הלוקח לפדותה גורם עיכוב על הקנין, ברם סוף דבריו כתב שחסר בברשותו, ומשמע ששלו היא, ואולי מה שכתב והשתא קא קני היינו לגמרי, וכל החיסרון הוא מצד שאין השדה ברשות המלוה. (לכאורה לדבריו הסיבה שטריף מלוה כשמכר לוה, הוא משום שאינו שלו - של הלוה. דאי אפשר לומר שחסר בברשותו, דהא קנה אותה המלוה בקנין גמור.)

{רבא מודה דאם אי אפשר לסלקו במעות גובה למפרע, והאם זה תלוי בסילוק לוה או בסילוק לוקח} **כיון דאילו הוו ליה זוזי הוה מסליק ליה בזוזי אישתכח דהשתא הוא דקני.** עיין **תוס'** גיטין מ, ב ד"ה הקדש שמבואר שם דבשור תם כיון שלא מצי מסליק בזוזי, גם לרבא למפרע הוא גובה, ולכשגבה הוברר דלא חייל הקדש – אפילו קדושת הגוף דלשיטת ר"י שם קדושת הגוף מפקעת מידי שעבוד - של המזיק על השור, [רק קדושה דרבנן שלא יאמרו הקדש יוצא בלא פדיון.] וכתב **המהרש"ל** דתוס' בגיטין ותוס' בב"ק לג, ב ד"ה הקדישו נחלקו האם למ"ד יושם השור יכול לסלקו בזוזי, ולמש"כ תוס' בב"ק שיכול לסלקו בזוזי, קדושת מזבח לכשתחול לא פקעה, ומה שאמרה הגמרא שם הקדישו קדוש מדרבי אבהו שלא יאמרו הקדש יוצא בלא פדיון, ומשמע שלא חלה קדושה גמורה, צריך להעמיד בקדושת דמים, דהשעבוד מפקיע קדושת דמים. אבל **המהרש"א** נחלק וסובר שיכול המזיק לסלק לניזק בזוזי, ומה שכתבו התוס' בגיטין שאין יכול לסלקו בזוזי, הוא שאין יכול לוקח לסלק לניזק בזוזי. ומדברי המהרש"א מתבאר, שהגם שיכול המזיק לסלקו בזוזי, כיון שלוקח אינו יכול לסלק לניזק בזוזי, סגי בזה לומר למפרע הוא גובה, והעיר עליו **בקרני** **ראם** שם אות ג' דלא מסתבר שדין למפרע גובה נגרם בגלל שאין הלוקח יכול לסלק בזוזי. **הפני** **יהושע** בגיטין שם העיר שדין המשנה בגיטין שם הוא בעשה עבדו אפותיקי ושחררו, ובזה אמרו בגמרא, דכיון דלרבא מכאן ולהבא גובה, שחרור שהוא קדושת הגוף לא פקע, אבל לאביי דלמפרע גובה לא חלה קדושת הגוף כלל, והא באפותיקי אין הלוקח יכול לסלקו בזוזי, ואפילו הכי אין אומרים דרבא יודה מחמת זה דלמפרע גובה, כיון שהלוה יכול לסלקו בזוזי, ואסיק הפני יהושע לדברי המהרש"א בצ"ע. וקרני ראם שם תירצו שקודם זמן הפירעון יכול הלוקח לסלק בזוזי, משא"כ שור אין הלוקח יכול לסלק בזוזי קודם זמן הפרעון, אלא רק המזיק. (אולי ההסבר בדברי הקרני ראם הוא, דמה שהמזיק יכול לשלם מעות הוא בגלל ששורש חובו הוא כסף ולא שור, ולא מצד חסרון בשעבוד השור, ולכן מה שהלוקח אינו יכול לסלק בזוזי מעיד על בעלות הניזק בשור.) [עיין עוד תוס' שאנץ בפסחים.]

<<<<ועיין עוד שם בסוף דברי תוס' דבאיצטלא דפרסוה אמיתנא דאי אפשר לסלק לכתובת אשה בזוזי אמאי חייל קדושת הגוף ותירץ תוס' דכיון דמשתמשים בה לכל חפצם ואם מכרוה לא טרפה מלקוחות גובה רק מכאן ולהבא <<<<<<< לבדוק האם לרבא או גם לאביי.

מאחר וראית הגמרא מדיני חמץ נוגעת במקצתה לדין למפרע גובה נציין מעט גם על המשך הסוגיא בפסחים

**אי אמרת בשלמא למפרע גובה אמטו להכי מותר בהנאה.** במערכת הקנינים סימן י"ב דן הגרש"ש מדוע לאביי ניחא, ולא אמרינן שהשעבוד הוא רק זכות, ועדיין חיוב ביעור חמץ מוטל על הבעלים. ובד"ה ולפ"ז מיושב היטב [עמוד קע"א] באר הגרש"ש שלאביי אין המלוה קונה את השדה למפרע, אלא זכות המלוה בשדה, נחשבת בעלות על הזמן שאחר הגביה, באם יתברר שגבה את הקרקע הנ"ל, וכיון שכן, אי אפשר שיחול על חלקו של הגוי מזמן הגביה שהוא בבעלות הגוי, איסור חמץ. (ויש לדון דלפ"ז על חלקו של ישראל חל חובת ביעור, וכן משמע בקושיתו של הגרש"ש בתחילת סימן י"ב שנקט שיש חובת ביעור על חלקו של ישראל. מה שכתב רש"י בד"ה הגעתיך שאם לא גבה הגוי את החמץ עובר הישראל למפרע על איסור חמץ, הוא על קנין מעכשיו, ודברי הגרש"ש הם על קנין שעבוד.)

{באור הראיה מחמץ, וגדר גבית מטלטלים לגבי מחלוקת אביי ולרבא} הגמרא הקשתה מהמשנה בפסחים ומהברייתא, דחמץ שמשועבד לגוי ועבר עליו הפסח, לאחר הפסח מותר בהנאה, ומוכח דבעל חוב למפרע הוא גובה. ובפשוטו מוכח דמחלוקת אביי ורבא אי למפרע או מכאן ולהבא שייכא גם בשיעבוד מטלטלים. **הרמב"ן** במלחמות [הביאו הפמ"ג בסימן תמ"א] כתב שלהו"א כיון שלא מצאה הגמרא דרך להעמיד את המשנה אלא מצד למפרע גובה, מוכח כאביי, וההוכחה היא לא רק על קרקע, אלא גם במטלטלים, אבל למסקנא אין צורך לידחק ולומר שגם במטלטלים למפרע גובה אפילו לאביי. או דלהו"א משנתנו איירי בששיעבד מטלטלי אגב מקרקעי, וההוכחה היא לעצם שיטת אביי שלמפרע גובה. דרך זו דמיירי באגב הובאה ג"כ ברבינו דוד ובר"ן. דרך נוספת הובאה **ברבינו** **דוד** שכיון ששעבודא דאורייתא, דין מטלטלים וקרקעות שוה מדין תורה, ומחמץ מוכח שבשניהם, מדין תורה למפרע גובה, ולגבי חמץ העמידו חכמים דינם על דין תורה. למהלך זה העלה רבינו דוד, דלאביי אפשר לומר שפירושהברייתאלמסקנאהוא בדיני שעבוד, וגוי שמקבל חמץ מישראל אינו זוכה בקנין שעבוד מדין תורה לכולי עלמא, ולכן החמץ נשאר ברשות ישראל לדיני חמץ, וישראל המקבל חמץ מגוי, נחלקו רבי מאיר וחכמים אי שעבודו דין תורה, והחמץ באיסורו דלגבי חמץ אזלינן בתר דין תורה, או דאין שעבוד דבר תורה לישראל מגוי. ובסוף דבריו נוטה לומר דכיון שישראל אינו סומך דעתו על שעבוד מטלטלים מגוי, קשה לומר שנחשיב דין שעבודא דאורייתא על מטלטלים. למהר"מ חלאווה, בכל שעבוד אין דין למפרע הוא גובה אלא אם כן יאמר אם לא הבאתי מעות עד יום פלוני יהא שלך, וגם שיאמר לו מעכשיו כדי לסלק אסמכתא, ולפי זה אין הבדל בין חמץ דמיירי בהכי לבין קרקע.

{באור תירוץ הגמרא הרהינו} **אלא הכא במאי עסקינן כשהרהינו אצלו וקמיפלגי בדרבי יצחק.** בתירוץ הגמרא שבעל חוב קני משכון מדרבי יצחק נתקשו הראשונים הא רבי יצחק מיירי במשכון שלא בשעת הלוואה, וחמץ הוא בשעת הלוואה. תוס' תירץ שאי בעל חוב קונה משכון שלא בשעת הלוואה לגמרי, משכון דשעת הלוואה לגבי חמץ חשיב מצוי קצת. הרמב"ן במלחמות תירץ שמה שאמרה הגמרא דרבי יצחק מיירי במשכון של שעת הלוואה הוא דיחוי, ולמעשה אין הבדל בין שעת הלוואה לשלא בשעת הלוואה. הבעל המאור תירץ שכיון שרבי יצחק מיירי רק בשעת הלוואה צריך לצרפו עם דין למפרע גובה, והיינו שכיון שיש צד קנין במשכון שבעולם, מהני לכשגבה לבסוף לומר למפרע גובה גם לרבא. ובמהר"מ חלאווה תירץ ע"פ שיטתו דסוגיין מיירי בדאמר ליה אם לא הבאתי מעכשיו יהא שלך, שכיון שפירש אם לא הבאתי עד יום פלוני יהא שלך, עשה את המשכון כמשכון שמשכנו שלא בשעת הלוואתו, וקנהו מדרבי יצחק.

{באור הברייתא לאוקימתא דהרהינו, לשיטת אביי שלמפרע גובה} **אלא הב"ע כשהרהינו אצלו. התוס'** לא, ב ד"ה אלא הקשו על אוקימתא דהרהינו, איך נעמיד את הברייתא לאביי, דהוא סובר שלמפרע הוא גובה, ומה יעזור לנו שאין בעל חוב ישראל קונה משכון מגוי לרבנן דר"מ ולכו"ע אין גוי קונה משכון מישראל, הא לאביי למפרע הוא גובה. ותירצו התוס' דלאביי מיירי שלא גבהו בסוף וכן ביאר **הבעל** **המאור**. ומזה עולה דגם למסקנת הגמרא שייכא פלוגתא דלמפרע הוא גובה גם במטלטלים. אולם **הרמב"ן** במלחמות כתב דלקושית הגמרא צ"ל דפלוגתת אביי ורבא שייכא גם במטלטלים, או שמדובר בששיעבד מקרקעי אגב מטלטלי, אבל לכשתירצה הגמרא בהרהינו, סברינן דלא שייך למפרע הוא גובה במטלטלים, דמכיון שיכול הלוה למכור או להוריש, קני ליה המלוה בשעת גביה, ואינו יכול למכור. והוסיף הרמב"ן דפלוגתא דלמפרע גובה שייכא גם לגבי קנית משכון, [בישראל שקונה מגוי לר"מ הסובר שישראל קונה משכון מגוי] לרבא אין המלוה קונה משכון, ולאביי קונה משכון (אולי כוונתו שכשנאמר שיש דין משכון, אפשר לומר למפרע הוא גובה גם במטלטלים שהרי אינו יכול להבריחם ולהפקיע השעבוד מחמת דין משכון שחל עליהם.) רבינו דוד <<< [עיין עוד בחידושי גור אריה ד"ה וקמיפלגי.]

**הא דאמר ליה מעכשיו.** במסקנא העמידו למתני' במעכשיו, ואין קונה משכון [ישראל מגוי לכולי עלמא, ולרבנן דר"מ אף אין ישראל קונה משכון מגוי,] יש לדקדק שבגמרא לא נאמר 'אלא', ומשמע שהגמרא לא חזרה בה ממה שהעמידה את הסוגיא במשכון והרהינו אצלו. ונתבארו במפרשים כמה הסברים מדוע צריך להעמיד גם למסקנא בהרהינו, הגם שבפשוטו אינו שייך לדיני משכון אלא לקנין רגיל של מעכשיו. הרא"ש סימן י' נקט דהוי כחמץ של גוי שישראל קיבל עליו אחריות, וז"ל הב"ח בסימן תמ"א 'דאע"פ דהוה קני ליה גוי קנין גמור אפילו הכי אסור, דאינו כמו שאר סתם פקדון דהכא כיון דעיקר הממון של הישראל הוה ליה באחריותו של ישראל', הקרבן נתנאל באות י' השיג על דברי הב"ח שלדבריו למה אין טעם זה לאביי הסובר למפרע הוא גובה. ופירש את הרא"ש שתנאי מעכשיו במשכון של גוי אינו מוסיף בזכות המלוה שום דבר, ולכן גם כשיתנה מעכשיו החמץ הוא כחמץ של גוי, ולכן צריך הרהינו, כדי שיהא קנין משיכה, (ואז אינו משכון אלא מכירה.) [יש להעיר, שהמחצית השקל הביא שקניני גוי תלוים במחלוקת בין ר"ת לרש"י.] **ובבאור** **הלכה** תמ"א ד"ה ומשכנו הביא בשם הפמ"ג שכל זמן שאין המשכון בידי הגוי יש חסרון של אסמכתא, ולא מהני תנאי דמעכשיו, ברם הבאור הלכה כתב שדבריו אינם מוכרחים. מדברי **בעל** **המאור** נראה שמעיקר הדין, לא סגי במעכשיו רק צריך ג"כ הרהינו, בכדי שיהא לו תפיסה בחמץ, ואז נאמר למפרע הוא גובה, דהיינו, שמעכשיו דכאן אינו 'קנין', אלא סוג משכון חדש, שאף שאין גוי קונה משכון, משכון בצרוף מעכשיו מעלה את המשכון לדרגה של למפרע גובה. **הרבינו דוד** ד"ה ועל זה פירש באופן אחר, שהגם שמדין תורה אין גוי קונה משכון מישראל, ולרבנן דר"מ אף אין ישראל קונה משכון מגוי, אין הכוונה שאין כזה מושג של משכון בגוי, אלא שהתורה לא הקנתה משכון לגוי, וילשראל מגוי לרבנן דר"מ, ולכן בדאמר מעכשיו קונים את המשכון כדיני משכון. **הב"ח** בסימן תמ"א נקט שתנאי דמעכשיו הוא תנאי של קנין גמור, ומה שצריך שיהיה הרהינו הוא כדי שיהא קנין בחפץ, והן הכי נמי דאם יעשה קנין באופן אחר גם יועיל להפקיע את האיסור, אבל אם יהיה החמץ בגדר שעבוד, לא יעזור גם אם יאמר מעכשיו.

{לרמב"ם בהגעת זמן אחר הפסח אסור החמץ, ובהגעת זמן קודם פסח בעי מעכשיו לקנין, והראב"ד פליג} שיטת **רבנו אפרים והרמב"ם:** כתב **הרמב"ם** בפ"ד מחמץ ומצה ה"ה, ישראל שהרהין חמצו אצל הגוי אם אמר לו אם לא הבאתי לך מכאן ועד יום פלוני, קנה חמץ זה מעכשיו, הרי זה ברשות הגוי, ואותו החמץ מותר לאחר הפסח, והוא שיהיה אותו זמן שקבע לו קודם הפסח. ואם לא אמר לו קנה מעכשיו נמצא אותו החמץ כאילו הוא פקדון ברשות הגוי ואסור בהנייה אחר הפסח. והשיגו **הראב"ד** דבר זה לא נהיר ולא צהיר ולא בהיר אלא אפילו לא הגיע זמנו עד לאחר הפסח אינו עובר עליו ואם הגיע זמנו קודם הפסח אפילו לא אמר מעכשיו קנאו שאין אסמכתא לגוי. ופירש **המגיד** **משנה** שנחלקו בב' מחלוקות, לגבי דין חמץ הרמב"ם סובר שכיון שהיה לו אפשרות לפדות את החמץ, אנו אומרים שכיון שאם היה רוצה לפדותו היה פודה, הרי הוא שלו. ובזה נחלק הראב"ד, וכתב המ"מ שרוב האחרונים [רבותינו הראשונים] סברו במחלוקת זו כהראב"ד. ומחלוקת שניה הינה בפרוש המעכשיו, שבגמרא מבואר שצריך לומר מעכשיו, ואם הפרוש כהראב"ד, צריך לומר מעכשיו כדי שיחול הקנין קודם הפסח למפרע, אך לרמב"ם, כיון שהגיע הפסח כבר, אמאי צריך לומר מעכשיו, מדוע לא יקנה את החמץ מיד מחמת משכון, ונקט המגיד משנה נקט בדעת הרמב"ם, שבכל משכון אין דין אסמכתא, ואעפ"כ אינו מועיל בחמץ דסוגין, שגוי אינו קונה משכון מישראל. דהיינו אין צורך לומר מעכשיו בסוגיתנו מפני חסרון אסמכתא בקנין המשכון, שכל משכון שמגיע הזמן ולא פדאו אין בו חסרון אסמכתא, (שזהו גופא מכלל דיני משכון, שלכשיגיע הזמן ולא פרע את חובו, המשכון נחלט מדיני משכון שנכתבו בתורה,) אך קנינים אלו לא נתחדשו בגוי, לפיכך צריכים הגוי והישראל לעשות קנין אחר ומעכשיו, ואם לא אמר מעכשיו, יש בזה חסרון של אסמכתא. אולם הראב"ד נקט שהאומר מעכשיו והגיע הזמן, התנאי אם לא הבאתי לך עד יום פלוני מועיל, ומדיני קנין, ולא מדיני משכון, ואף שקנין כזה יש בו חסרון אסמכתא בישראל, לגוי אין חסרון של אסמכתא, ולכן מוכרחים להעמיד את המשנה כשלא הגיע הזמן, ולכן צריך להוסיף מעכשיו, [עיין מ"א תמח, ב ובחידושי רעק"א בגליון השו"ע בבאור הדין שלגוי אין חסרון אסמכתא.] והוסיף **הלחם** **משנה**, שאילו היה הקנין של גוי מדין משכון לדעת הרמב"ם, לא היה שייך לומר את טענת הרמב"ם הואיל ויכול לפדותו, שזהו גופא צורת קנין משכון, ואפ"ה נחשב משכון כקנוי, [ובזה מתורץ מדוע לא בארה הגמרא בהו"א שיש חילוק בין הגיע זמן קודם פסח להגיע זמנו אחר הפסח, דלהו"א נקטה הגמרא דיש בגוי דיני משכון.]

{הרמב"ם למד דין זה מהואיל דחלה} ויש שדימו [**הגהות הרמ"ך**] את דין הרמב"ם לדין הואיל דחלה, שהמפריש חלה ולא אפאה עובר עליה באיסור חמץ, מכיון שיכול להשאל עליה. אך **הר"ן** ט, א מדפי הרי"ף נחלק על השוואה זו, דבחלה אין צורך לשלם ממון, רק חסר דיבור בעלמא, אבל בחמץ מכיון שצריך לשלם כסף .

{האם איסור הנאה דלמפרע תלוי באיסור חמץ} **הב"ח** תמ"א נוקט דאסור ללוות באופן שיגיע הזמן אחר הפסח, כיון שיכול לפדותו בפסח, וגם החמץ אסור בהנאה עד שיגיע הזמן של פדיון החמץ, ובזה חילק גם כן מדין חלה, דהמבואר בחלה שעובר עליה, אינו נוגע לאיסור חמץ אם לא נשאל עליה לבסוף, רק שכל זמן שיכול להשאל עובר בבל יראה ואסור בהנאה. אך **הפרי** **חדש** סימן תמ"א נחלק עליו דאיסור הנאה מחמץ שעבר עליו הפסח הוא קנס על זה שעבר איסור, לכן, אם עבר באיסור חמץ החמץ נאסר בהנאה.

{קושית הרא"ש דבמעכשיו למפרע גובה, ודחית הפרי חדש דמפני שיכול לפדותו קונה רק מכאן ולהבא} **הרא"ש** בסימן י' הקשה על הרמב"ם שהרי מכיון שאמר מעכשיו הרי גובה למפרע, ומאביי נשמע לרבא, שכמו שאביי סובר שלמפרע גובה אין איסור חמץ כמבואר בקושית הגמרא, כל שכן לרבא שעשה קנין גמור של מעכשיו, ולמפרע יקנה הגוי ויפקיע איסור חמץ. **הפרי** **חדש** תמא, ב ד"ה והרא"ש תירץ קושיתו דלרבא כיון שמכאן ולהבא הוא גובה אינו גובה האי חמץ למפרע אף שאמר מעכשיו, ולפו"ר מדבריו למדנו דדין מכאן ולהבא הוא גובה אינו רק בדיני שעבודים, אלא גם בדיני קנינים.

**שעבודא** **דרבי** **נתן**

כתובות יט, א תוד"ה וכגון. כתובות פא, ב. כתובות פד

{} לדעת **רבינו** **תם** בשטר יש ב' שעבודים, שעבוד הגוף ושעבוד נכסים ואי אפשר למכור שעבוד הגוף, וכשמוחל המלוה ופקע שעבוד הגוף, ממילא נפקע גם שעבוד נכסים. והקשה **התומים** סו, מג כיצד חייבים יורשים לשלם הא שעבוד הגוף המוטל על אביהם פקע במיתתו. ואם נרצה לומר ששעבוד נכסים הוא מדין ערבות, והם נכנסו בערבות גם אם יפקע שעבוד הגוף, יקשה דגם במכירת שטרות נימא הכי, ומה איכפת לן שנפקע שעבוד הגוף במחילת המוכר. ותירץ שגם על יתומים חייל שעבוד הגוף. והקשה על זה, דהא מצינו בקריבתיה דרב נחמן כתובות פה, ב אשה שמכרה כתובתה ונתגרשה מבעלה ומתה שבלי מחילת שטר חוב אינה פטורה, ור"ת פירש שם שהאבא חי, ולפי זה קיים שעבוד הגוף, אך לריטב"א שפירש שגם האב מת, כיצד יכול להיות שאדם משועבד שעבוד הגוף לשלם לעצמו. ותירץ שהריטב"א בקידושין מז, ב הקשה, מדוע יכול לוקח לגבות מהלוה, יאמר לו לוה לאו בעל דברים דידי את, ולומר שבכל מכירה יש גם הרשאה, לא יועיל, דהא במיתת מלוה פקע הרשאתו. ותירץ הריטב"א שבשעת הלואה נעשה כאומר לו משתעבדנא לך ולכל מאן דאתי מחמתך כל זמן שלא תמחול לי, והוסיף הריטב"א שגם גר שמת ופקע שעבוד הגוף גובה לוקח מן הלוה, שהרי התנה לשלם כל זמן שלא ימחול לו. רק נתקשה התומים מדוע הוצרך ר"ת לחדש שיש ב' שעבודים ולא פירש שיש תנאי מצד הלוה שיפטר אם מחל המלוה, ועוד לפי הרא"ש לא שייך שעבוד גוף לשנים, ולראב"ד באומר לכל מאן דאתי מחמתך אי אפשר למחול. והביא עוד שהר"ן בכתובות מד, ב פירש באופן אחר, [שעיקר ערבות נכסים היא על זמן שלא ימצא לוה, ופירשו הקצוה"ח סו, כו שחיוב הערבות נוצר בשעת הלוואה, ומחילה מוגדרת כפרעון ופקע שעבוד נכסים. האור שמח פ"ו ממכירה הי"ב תמה על שיטת הר"ן, מה הדין במכר המלוה את החוב לאחר ומת הלוה, דאי פקע שעבוד הגוף, וכל חיובו הוא מדין שעבוד נכסים איך יורש דמלוה מוחל. ואסיק מכח זה דיש שעבוד הגוף על יתומים דמצוה לפרוע חובת אביהם. ]

**כמה מפרטי דין שעבודא דרבי נתן נובעים מסוגית הגמרא בכתובות יט, א. ידיעת פרטי דינים אלו תקל עלינו בבואנו להגדיר את שעבודא דרבי נתן.**

**כתובות יט, א תוד"ה וכגון, ר"ן ו, א מדפי רי"ף ד"ה לעולם רמב"ן רשב"א ריטב"א, רשב"א בקידושין ר"ן על הסוגיא לקמן ק"י קצוה"ח פו, א נתה"מ פו, א ומשובב שם.**

{לרשב"א א"א לגבות חוב ולתוס' אפשר לגבות רק שעבוד נכסים} מבואר בסוגיא שאין אמצעי נאמן בהודאת בעל דין שהשטר ניתן באמנה מפני שחב לאחרים דהא חייל דינא דשעבודא דרבי נתן. וכתב **הר"ן** שבלא דין שעבודא דרבי נתן אי אפשר לגבות חובו מחובות של אחרים, דחלוק חוב משאר נכסים, שאין גופו ממון, וכיון שאי אפשר לגבותם לולי שעבודא דרבי נתן, לרבנן דרבי נתן אין בהודאתו חב לאחרים. וטעמם באר **הקצוה"ח** קא, ב דמלוה אינו כסף ולכן מקדש במלוה אינה מקודשת, ומלוה דאחרים מקודשת בהנאה ולא בכסף, וכך גם אין משתעבד מלוה דאחרים. והוסיף הקצוה"ח דלהתוס' דסברי שבמלוה דאחרים מקודשת כי נתחדש לה משהו נוסף, הרי שהמלוה חשובה כסף, לפיכך יכול גם מלוה להשתעבד. אולם גם להתוס' בעינן לשדר"נ, שלומר שבית דין מגבים שעבוד, זה אי אפשר, דאי אפשר להקנות קנין הגוף לא בקנינים ולא בגבית חוב שלאחר שעבוד, אלא רק קנין נכסים, ולכן יכול למחול אחרי גוביינא דבית דין.

{דעת הריטב"א בענין זה} **הריטב"א** ד"ה אמר כתב שלרבנן דרבי נתן יכול למחול על החוב, ונאמן לומר אמנה מצד מיגו, ולכאורה משמע דגובה חובו מחובות של בעל חובו, ורק מצד מיגו נאמן באמנה.

{לש"ך אפשר להגבות חוב אבל גבוי חוב הוא מכירת שטרות} **הש"ך** בסימן קא, ג כתב שאין ראיה מסוגין שאי אפשר לגבות משטרות, משום שאפשר לומר שגבית בית דין היא כמו מכירת השטר לאחר, וכמו שבמכירת שטרות ניתן למחול ולומר שהשטר הוא שטר אמנה, לכן, גם אחרי גבית המלוה את השטר יוכל הלוה למחול ולומר שהשטר נפרע וגם לומר על השטר שהוא שטר אמנה, לכן צריך להגיע לשעבודא דר"נ שאז המלוה מגיע מכח עצמו ואז אי אפשר ללוה למחול. ובהגהות **אמרי** **ברוך** שם העיר דמלשון הרשב"א בב"ק פט, א מתבאר שאם היה אפשרות להגבות שטרות לבעל חוב לא היה שייך למחול. ועיין עוד בש"ך סימן פו, יא ד"ה ועוד נלפענ"ד שתירץ הש"ך ביסוד זה את קושית הר"ן כתובות ו, א מדוע אשה יכולה למחול כתובתה לבעלה לאחר שתפרע בכתובתה חוב נזק שהזיקה, ועיי"ש **בהגהת** **רעק"א** שעדיין יש להקשות שתמכור ותתנה שאם תמחול יפקע למפרע המכירה.

{קושית קצוה"ח שיחול שעבוד על החוב ולכשיגבו א"א למחול} **הקצוה"ח** פו, א הקשה על הש"ך שכל דבריו נסובים על כך שאי אפשר להגבות חוב ושטרות אלא בצורת מכירה, ובזה אפשר למחול. אולם, כל זה הוא תשובה מדוע אי אפשר להגבות חובות. אולם קשה שיחול שעבוד על החוב, וכשהחוב יהא משועבד, לא יוכל הלוה למחול על דבר ששייך למלוה, ומדוע הוצרכה תורה לדין שעבודא דרבי נתן. (עיין תוס' בכתובות פא, ב ד"ה רבי ומהרש"א שם וקרני ראם שם.)

הקצוה"ח מוסיף שקושיא זו אינה קשה אחרי תקנת חכמים לבטל שעבוד מטלטלים, שהרי שטר דינו מטלטלין, והיום מטלטלי לא משתעבדי עד שאי אפשר למוכרם, לכן לולי שעבודא דרבי נתן יכול למחול. אבל לדין תורה שחייל שעבוד על מטלטלים, ואי אפשר למכור, ושטר מטלטלים הוא, ליחול עליו שעבוד, ואי אפשר למחול, ומדוע צריך לדין תורה שעבודא דרבי נתן.

{בשעבוד משתעבד גם מה שאין ברשותו וחוב יכול להשתעבד} ואין ליישב ששעבוד גוף אינו עובר כמו במכירה, או שאי אפשר למכור מדין תורה שעבוד כמו במכירה, דהרי כל הסיבה שבמכירה לא מהני הוא משום שאינו ברשותו, ובשעבוד משתעבד גם מה שאין ברשותו לדעת הרא"ש דמהני שעבוד שטרות באגב, ואם כן שישתעבד כל חוב במלוה מדין תורה.

{שעבוד חל על חובות, ושדר"נ הוא לתוספת דינים}ותירץ הקצוה"ח דהן הכי נמי, ומדין תורה שעבודא דר"נ איצטריך למלוה שהלוה אחרי שלוה שבזה לא חל שעבוד. וגם נפק"מ שאין שני יכול לסלקו לראשון בזוזי, מאחר שחשוב לוה שלישי כלוה של ראשון, ולא הוי לוה של שני כלל, [גם בתומים כתב יסוד זה לגבי ענין אחר, אולם הנתיבות פליג בזה.] ונפק"מ גם שמהני מכירת מלוה ראשון. עוד כתב הקצוה"ח שמאחר שחשוב לוה שלישי כאילו לוה מראשון, אי כפר ונשבע, ישלם קרן וחומש למלוה ראשון ולא לשני, [בפרט זה הסכימו עם הקצוה"ח הנתיבות פו, א והמלבי"ם בפרשת נשא, אולם בפנים יפות לפרשת ויקרא כתב דרש"י פליג ע"ז וסובר דחומש אין ניתן לבעל חוב,] כללו של דבר שעבוד שלישי הוא של ראשון, ואין הדבר כאילו חוב שני משועבד לראשון. **הנתיבות** פו, א חולק על הקצוה"ח שכל מה שניתן לשעבד חוב לדעת התוס' הוא לאחר דינא דרבי נתן. ועיין בהוכחת הנתיבות מכתובות פא, ב ודחית הקצוה"ח במשובב לדבריו.

<<<<<<<אבנ"מ כח, לא פו, א ונתהמ ומשובב

{קושית תוס' ששדר"נ דינו כמכירה שיכול למחול, ויהא נאמן במיגו} **תוס'** הקשו שאף שאינו נאמן שהשטר הינו שטר אמנה מצד הודאת בעל דין, {הראשונים דנו האם אינו נאמן כלל, או דנאמן כלפי עצמו, ואכמ"ל.} יהא נאמן האמצעי במיגו שיכול למחול, וכדמצינו במכירת שטרות שהמוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול. יצוין שהש"ך בס"ק י"א נקט שאי אפשר למחול בשעבודא דרבי נתן, וטעמו דבין בטענת פרוע שהזכירו הראשונים כאן, ובין בטענת אמנה, יש גם מחילה על החוב, ובהכרח שאי אפשר למחול על חוב.

{תירוצי הראשונים שאינם נוגעים לשדר"נ} ותירצו תוס' שאין זה מיגו, שאינו רוצה למחול ללוה, דהלוה לא ישלם לו. תירוץ זה אינו נוגע לדין שעבודא דרבי נתן, וכמוהו יש עוד כמה תירוצים בראשונים שאינם נוגעים לדין שדר"נ, **בעה"מ** תירץ שאין כאן מיגו שהוא רוצה להוציא את השטר בבית דין אחר, והמלחמות השיגו דחשש זה יש גם במחילה, ולפ"ז יש מיגו, ולעצם הדבר ב"ד יקרעו את השטר, וכן יש קול לפסק ב"ד. **בשה"ג** תירץ שאין יכול לבטל עדות ע"י נאמנות, וגם טענת אמנה היא משים עצמו רשע. ובר"ן והש"ך תירצו שלמחול מתבייש, ולכן אין כאן מיגו. [**וביש"ש** דחה דיכול לומר שמחל קודם שלוית, ואולי יש מזה ראיה לשיטה שרק קודם שלוה יש שדר"נ.] **הרמב"ן** תירץ **בשם הראב"ד**, שאמנה הוא עוולה ואינו נאמן לומר שהעדים עשו עוולה, והקשה הרמב"ן שאמנה יכולה להעשות על ידי עצמו, ולא מוכרח שתיעשה על ידי העדים, ואין שום סתירה מדבריו למה שהעידו העדים. **הרשב"א** תירץ שסוגיין מיירי בדכתב משתעבדנא לך ולכל מאן דאתי מחמתך שאינו יכול למחול, **ברמב"ן** מבואר שדין זה אינו מוסכם שבכה"ג אינו יכול למחול במכירת שטרות. **הריטב"א** הביא תירוץ שאין אומרים מיגו במקום שאינו מרויח לעצמו. כאמור תירוצים אלו אינם נוגעים לדין שעבודא דרבי נתן.

{שדר"נ דאורייתא וא"א למחול[[2]](#footnote-2), מכירת שטרות מדרבנן} עוד תירצו **תוס'**, דמוכח מהכא שטעמא דמהני מחילה במכירת שטרות הוא מפני שמכירת שטרות לא חיילא רק מדרבנן משא"כ שעבודא דרבי נתן הוא מדין תורה. [**ברש"ש** העיר, שמזה גופיה שבלא שעבודא דרבי נתן אינו חב לאחרים בטענת אמנה, שמפסיד למלוה שלא יוכל לגבות חובו לאחר שיגבה הוא מהלוה השלישי, למדנו שמלוה יכול למחול, ומצד שעבודא דרבי נתן אין יכול למחול.] **ובר"ן** ו, א מדפי רי"ף ד"ה לעולם הוסיף דגם לשיטת ר"ת דמכירת שטרות דאורייתא ואפשר למחול מפני שיש בשטר ב' שעבודים, שעבוד הגוף ושעבוד נכסים, ושעבוד הגוף אינו עובר במכירת שטרות ולכן ניתן למחול, בשעבודא דרבי נתן אינו כן, 'ושעבודא דלוה גביה'. וכעין זה תירץ **בתורי"ד** על הדף וזה לשונו 'שמשעה שחב לאחרים נשתעבד המנה הזה לאותו שחב לו ושוב אין המלוה יכול למוחלו'. וכעי"ז **בהגהות אשר"י** בפ"ב דכתובות סימן ט' 'הכא התורה זיכתה לו החוב של זה אינו יכול למחול'. ובלשון הטור סימן פ"ו 'ואין שמעון יכול למחול ללוי שהרי פקע השעבוד שיש לשמעון על לוי ונשתעבד לראובן'. **הריטב"א** דייק לדין זה מלשון הגמרא בפסחים כי היכא דמשתעבדנא לאבוכון משתעבדנא לבעל חוב דאבוכון מדרבי נתן. **בספר** **התרומות** נראה שההגדרה היא קצת שונה וזה לשונו שער נא, א, ד והכי נמי אי מחיל לוה זה לנושה האחר כיון דמדרבי נתן ידו של המלוה הראשון כידו דאידך מלוה תו לא מצי מחיל ליה דהוה ליה כמכנסת שטר חוב לבעלה דלא יכילא למימחל ליה. לשון **האור** **זרוע** יתכן שנוטה לדרך אחרת ומורי רבי יהונתן בר יצחק זצ"ל פירש דבמוכר שטר חוב לא אישתעביד ליה לוה של שמעון ללוקח של שמעון הילכך שמעון מצי מחיל ליה ללוה שלו, אבל בנושה בחבירו מנה וחבירו בחבירו כי היכי דמשתעבד ליה לוה של שמעון לשמעון, הכי נמי משתעבד למלוה של שמעון, הילכך לא מצי מחיל ליה.

{המוחל שטר חוב אינו משתעבד בשדר"נ} **היש"ש** כתובות פרק ב, יא כתב שהמוכר שטר ומחלו, וחייב לשלם מדינא דגרמי, אין החוב משתעבד מדין שעבודא דרבי נתן, כיון שחובו מתחדש בשעת מחילת השטר, ואז אין חוב שיכול להשתעבד בדין שעבודא דרבי נתן. (יש לברר האם הסוברים שמשלם כפי הסכום שקנה את השטר סוברים שמשלם מדין מקח טעות, ואם כן מדוע אין כאן שעבודא דרבי נתן.) **ובמאירי** ב"ק מ, ב הובא בשטמ"ק שם שאל דכל מוכר שטר מחויב לשלם תמורת דמי מקחו, ובכל מכירה בלא כתיבה ומסירה יכול לגבות חובו מדרבי נתן. ותירץ דהן הכי נמי, רק צריך מסירה למה ששוה החוב יותר מסכום מקחו, ויש שתירצו שביש נכסים ללוה אין שעבודא דרבי נתן ולכן צריך לחדש מכירת שטרות לחייב לפרוע ביש לו ממון, ויש שתירצו שמוכר שטר חוב לא התחייב דבר ללוקח, ואם אין ללוקח נכסים הניח מעותיו על קרן הצבי, לכן אין כאן שעבוד ואין לדון מצד שעבודא דרבי נתן. **הגר"א** פו, טז תירץ שמכירת שטרות היא רק מדרבנן, ומדין תורה שאין מכירה המעות מתנה, ולכן אין משתעבד מדרבי נתן. ועיין בסימן סו, כו בדברי הרמ"א, **והש"ך** שם ס"ק פ"ט הביא שדעת ראב"ן ודעת בית יוסף בשם תשובת הרא"ש שמוכר שטר חוב אינו יכול למחול אם אין לו לשלם, ונחלק הש"ך על דבריהם. ועיין שם **בנתיבות** סקל"ז שאם בטל מקח השטר מעיקרו מכיון שהמוכר הסכים לקנות רק שעבוד גוף ונכסים ביחד, וכשמחל המוכר פקע שעבוד גוף, ובטל כל המקח אז חייב הלוה ללוקח ומדין שעבודא דרבי נתן, אולם אין בטל המקח מעיקרו, לכשמוחל אין חוב, ולא שייך שעבודא דרבי נתן. ברם מדברי **הקצוה"ח** סקל"ד משמע שאם אין למלוה כסף שעבודא דרבי נתן מעכב מחילתו גם במכירת שטרות כיון שאם היה בא למחול אחרי שחל החוב לא היה יכול, ה"ה עתה כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו.

{הערה מהגדרת הרשב"א ששדר"נ הוא אפוכי מטרתא} הגר"י כהן העיר שלפו"ר היה מקום לומר דלהרשב"א דקידושין שיסוד דין שדר"נ הוא אפוכי מטרתא, אין מקום לתירוץ זה, שכשמחל, אין אפוכי מטרתא. אמנם קשה לומר כן דהרשב"א [כתובות יט, א ד"ה ובשם הראב"ד] כתב לתירוץ זה בשם הראב"ד, וצ"ל שגם לרשב"א יש שעבוד כל שהוא בשדר"נ. עיין בזה הגהות אמרי ברוך על הנתיבות בסימן פו<<<<<

{שדר"נ אינו חל בכתובה מחיים, וגם אינו חל קודם זמן פרעון} והקשה **המהרש"ל** דא"כ אמאי נאמנת האשה בב"מ כ, א לומר שהשובר על כתובתה נפל מבעלה מכיון שיכולה למחול, ניחוש שמא לותה מאחר ונשתעבד הכתובה בשעבודא דרבי נתן ואינה יכולה למחול, ומפסדת ללוקח בהודאתה שהשובר נפל מבעל, [ועיין בבית יעקב מה שתירץ.] ותירץ המהרש"ל כשיטת הר"ן ו, א ד"ה לעולם שכיון שכתובה לא ניתנה ליגבות מחיים לא חייל עליה דין שעבודא דרבי נתן. **הש"ך** פו, יא ד"ה גם ראיתי תירץ על קושית המהרש"ל שאין לחוש שמא אשה תלוה כסף מאחר ותהא משועבדת בשעבודא דרבי נתן, שמי הוא פתי שילוה לאשה שפגיעתה רעה, ולא יחוש שמא תמות בחיי בעלה. [בתחילת דברי המהרש"ל נוספו כמה משפטים, אולי כוונתו שהקשה ממכירת כתובה ששעבודה דבר תורה, והשיגו המהרש"א שגם שטר יש בו שעבוד דבר תורה רק המכירה היא מדרבנן, ועיין שם עוד בש"ך שכתב שעיקר קושית המהרש"ל היא שנחשוש שמא לוותה מאחר ולכן אינה יכולה למחול ומפסדת בשובר המקודם, ועל קושיא זו לא תירץ המהרש"א.]

{לשונות הראשונים בדין שדר"נ בכתובה[[3]](#footnote-3)} **בר"ן ובריטב"א** ד"ה הילכך נוספו כמה הדגשים בדין זה ויתכן שיש הבדל ביניהם בהגדרת הדבר, הר"ן כתב שדין שדר"נ הוא לכשיגיע זמן הפרעון צותה תורה שישלם לראשון, 'אבל לא סגי דלהוי מהשתא שעבודא גביה', עוד הוסיף הר"ן כ"ש בכתובה שאפשר שלא יגיע לידי גביה מעולם, ועיין בריטב"א ד"ה הילכך שם מבואר שאנו לא יכולים לעשות גביה כל זמן שלא הגיע זמן הפרעון והבעל לא השתעבד ללוה כיון שאין חיוב ברור על הבעל, לכן לא ניסתה הגמרא לומר שחל חוב מצד שדר"נ, אלא שתמכור כתובתה. הר"ן ביסוד זה תירץ גם קושיא מב"ק דף פ"ו מדוע באשה שהזיקה דנה הגמרא מצד מכירת שטרות ולא מצד שדר"נ.

{חילוק הש"ך שבפרעון שטר לא שייך שדר"נ דהוי כמכירה} **הש"ך** בסימן פו, יא ד"ה והנה הר"ן האריך בבאור שיטת הר"ן, עוד כתב הש"ך שם שמסוגיא דב"ק אין כלל קושיא לפי יסודו של הש"ך בסימן קא, ג שבפרעון חוב על ידי שטר, נחשב הפרעון כמכירה רגילה, ופקע החוב, וממילא אין מקום לדון האם ניתן למחול או לא.

{לתרומות שדר"נ חייל בכתובה, שיטת התומים שבכתובה הפקיעו חז"ל דין שדר"נ} לפו"ר, מרהיטת דברי **הרמב"ן והרשב"א** בסוגין נראה דלא סבירא להו יסודות אלו. וכן מבואר **בספר** **התרומות** שער נא, א, ד וליכא למימר דטעמא משום דלא ניתנה כתובה לגבות מחיים דמ"מ שעבודא איתיה ויד בעל חוב דאשה כידה דמי, אלא לאו ש"מ דלעולם מוחל. **הסמ"ע** מז, א כתב שקודם זמן פרעון אפשר שיכול למוחלו. **התומים** פו, ב ד"ה והנה כתב שיסוד שדר"נ שראשון הוא בעל חובו של שלישי, ובכתובה אי נימא שיחול דין שעבודא דרבי נתן מחיי האשה, תשאר האשה בלי כתובה, ששעבוד הכתובה עבר לבעל חובה, ואף שאין חשש שמא תהא קלה בעיניו להוציאה, אסור להשהות את אשתו ללא כתובה, ולכן חכמים תקנו כאן שלא יחול שעבודא דרבי נתן.

{האם בשעבודא דר"נ יש חילוק איזה חוב קדם} עוד תירצו **תוס'**, וזה לשונו ויש מפרשים, דדווקא במוכר שטר חוב יכול למחול, שקדם חובו של מוכר, אבל הנושה בחבירו שקדם חובו לחוב של חבירו, אינו יכול למחול, ושומרת יבם נמי קדם שטר חובה לחוב בעלה. שחלוק מתי נעשה החוב. בשורש הדבר כתב **הסמ"ע** פו, א על פסק השולחן ערוך ומקורו מהטור לא שנא אם נתחייב לו כבר לשמעון בשעה שלוה מראובן לא שנא נתחייב לו אחר כך, שיש ב' סברות הפוכות זו מזו, וזה לשונו, 'ורבי נתן למדו בברייתא מדכתיב והשיב את אשמו בראשו וחמישיתו יוסף עליו ונתן לאשר אשם לו, ודרש לאשר גזלו או הלווהו לא נאמר, אלא לאשר אשם לו, ואשם פירושו קרן, למי שהקרן שלו. לפיכך לא מיבעי אם הלוה ראובן לשמעון, ואח"כ שמעון ללוי, שמוציאין מיד לוי ונותנים לראובן, ששיך לומר למי שגוף הקרן שלו דהיינו ראובן, דהא קרנו של ראובן שביד שמעון הלוה ללוי, אלא אפילו הלוה שמעון ללוי קודם שהלוה ראובן לשמעון, אפילו הכי מיקרי מה שביד לוי קרנו של ראובן, כיון שאחר שיוציאו שמעון מיד לוי יחזור ראובן עליו להגבותו מיד שמעון וישאר ביד ראובן. ויש סברא איפכא, דלא מיבעי אם הלוה שמעון ללוי תחילה, דאז כשהלוה אחר כך ראובן לשמעון חל שיעבודו דראובן אכל נכסי שמעון, וכל מה שנשתעבד לו בשעת הלוה ובכללם הוא גם נכסי לוי, אלא אפילו הלוה ראובן לשמעון תחילה, ואז לא היה לשמעון שיעבוד על לוי שתאמר דשיעבוד ראובן חל עליו למפרע', עכ"ל. ובדברי **התוס'** יל"ע אם במקרה שאין לומר עליו שהלוה כסף של אחר לא חייל שעבודא דרבי נתן כלל, או דיכול למחול בכה"ג. דעת **ההגהות** **אשר"י**[[4]](#footnote-4) ב"ק פ"ד סימן ד' מהאור זרוע ששעבודא דרבי נתן חל דווקא אם בשעת הלואת הראשון לשני כבר היה שלישי חייב לשני, וזה לשונו 'ודווקא היכא שלוה לוי מנה משמעון ואחר כך לוה שמעון מראובן אז מוציאים מלוי ונותנים לראובן אבל היכא שלוה שמעון מנה מראובן ואחר כך לוה לוי משמעון לא', עכ"ל. **ובאור** **זרוע** ב"ק סימן קצ"ו כתב שסוגיא דב"ק שאלו בחזקת תם שם חל שעבוד ההחזרה של השואל קודם לחוב שהתחייב המזיק, וכשהתחייב המזיק חל חובו גם על השואל של השור. וסוגיא דפסחים לא, א וכתובות צב, א לגבי חוב אחריות כתב האו"ז התם נמי הואיל ובעל חוב קטריף משמעון ש"מ שטריה קדם לשטרא דשמעון הילכך בההיא שעתא דנשתעבד שמעון לראובן נשתעבד נמי ראובן לשמעון, ולפו"ר כוונתו דחייל השעבוד של שניהם ביחד, ומה שכתב שחוב ב"ח קדם הוא דאל"כ הרי אין חל חוב על קרקע שנמכרה.

{הראיה מב"ק לג ודחיתה} **האור** **זרוע** הביא ראיה לדבריו מב"ק לג, א שמבואר שהמזיק שעבודו של חבירו פטור בחפר בה בורות שיחין ומערות, ופירש האו"ז גמרא זו שלא מדובר על אדם שחייב לחבירו וחפר בשדהו בורות שיחין ומערות, אלא דומיא דשורף שטרו של חבירו, שהזיק לבעל השדה, ובזה נתקלקל גם שעבודו בעל חובו, ופטור מצד מזיק שעבודו של חבירו, והוכיח האו"ז שפטור גם מצד שדר"נ, וטעמו, מכיון שבשעה שלוה עדיין לא היה את חוב הנזק. אמנם **המרדכי** בבבא קמא סימן ל"ב באר שהנידון בגמרא זו שבעל חוב עצמו הזיק את קרקעו, ואין לדון מצד חיוב שעבודא דרבי נתן כלל. יש לדון בדברי בעל התרומות שער נ"א חלק א אות ה' כיצד סובר כהאו"ז או כתוס' או כהטור. ועיין ש"ך ריש סימן פ"ו ובאור הגר"א שם סק"ב והגהות הגר"א על הרא"ש פ"ד דב"ק סימן ד'.

{קודם ההלוואה אין שדר"נ} בסוף סימן פ"ו הביא **הטור** תשובת הרא"ש תשובה, יראה אם תנאי זה מפורש בשטר שלא יוכל לכופו לפרוע אלא לכשירצה, אין לוי משועבד לראובן יותר משמעון, אבל אם אין התנאי מפורש בשטר, אע"פ שידוע הוא ששמעון לא היה נוגש את לוי אחיו לפרוע, מכל מקום בכל עת שירצה יגבנו מלוי אחיו ואותו כח יש לראובן, ומה שנסתפקת בשאלתך מי אמרינן כל זמן ששמעון חייב לראובן כלום עבדו הוא ולאו כל כמיניה לגמול חסד בממון רבו, הא לאו מילתא היא, כי היה יכול ליתן מטלטליו לכל מי שירצה, ולא נשתעבד לוי לראובן אלא לאחר הלוואה, אבל לאחר ההלוואה נשתעבד לוי לראובן בכל השעבוד שהיה לו לשמעון עליו ולאו כל כמיניה למחול לו ולהרויח לו זמן.

השטמ"ק ב"ק מ, ב הביא את שיטת **המאירי** שמסוגיא דב"ק מוכח שגם אם החוב של הראשון נוצר מכח נזק ולא הגיע שום ממון של המלוה לידו גם משתעבד בשעבודא דרבי נתן, ומזה למד לשכירות שמשתעבדת בשעבודא דרבי נתן. וגם **בספר** **התרומות** הביא שיטה זו ואיכא מאן דאמר דלא דיינין האי דינא דרבי נתן אלא בחוב שהלוה לו או שנתחייב לו מצד דבר שבא מידו לידו שבשעה שהגיע ממונו לידו זכה בו כבר אבל בחוב דשכירות והענקה אין נככס לוה שני תחת שעבוד של מלוה ראשון מדרבי נתן<<<<< דין זה לפו"ר קשור לדרשות דהענקה, וכן לסברא של שדר"נ שאם מבוסס על כך שהלוה לו ממונו ????

**הש"ך** סק"ב כתב ששעבודא דרבי נתן חייל על פקדון, שחייב הנפקד לשלם ללוה את הפקדון. הראיות לדין זה הם מב"ק לגבי שור שנמצא אצל שומר שהזיק שאסקא הגמרא שחייב שואל משעבודא דרבי נתן למוסרו ליד בית דין, וכן מפקדון שנמצא ביד יורשים שדנה הגמרא בכתובות אי חייל על זה <<<<< **הקצוה"ח** דחה שאין שדר"נ חל על פקדון ובגמרא ב"ק השדר"נ חל על מה שהזיק את המפקיד במה שהתפיס את השור אצל בית דין ובנתיבות סק"א דחה דבריו. לבדוק נתיבות פה, ח לגבי פקדון וקושית התומים שתירצה הנתיבות.

{דין שדר"נ כשיש לאמצעי ממה לשלם} דנו הפוסקים מה הדין כשיש ללוה כסף אי חל שעבודא דרבי נתן. **בהגהות אשר"י** לב"ק פ"ד סימן ד' הביא בזה מחלוקת, לרבינו יצחק בר יהודה דווקא כשאין ללוה במה לפרוע, ולאבא מרי נראה דאיירי רבי נתן אפילו ביש לו. הראשונים [**רשב"א קידושין** טו, א] הביאו מקור לדין זה מהגמרא בב"ק מ, ב שהקשתה מדוע הנפקד של השור אינו חייב לשלם על מה שב"ד תפסו את השור, ותירצה שמועד בין כה וכה משלם מעליה, והקשתה הגמרא מה יהא הדין אם אין לו כסף אחר חוץ משור זה, ותירצה שיש שעבודא דרבי נתן. וממה שלא תירצה הגמרא כבר בתחילה שמחויב להביא את השור מצד שעבודא דרבי נתן מוכח שדינא דרבי נתן לא נאמר אלא אם אין לשני כסף לשלם. **היש"ש** ב"ק פרק ד, יט **והגדולי** **תרומה** שער נ, א, א **והלחם** **משנה** פ"ב ממלוה ה"ו **והש"ך** פו, ה דחו ראיה זו שתירוץ הגמרא הוא שבמה שלא שמר שבית דין לא יתפסו את השור אין כל הפסד לבעל השור. לבדוק את באור הקצוה"ח בהאי סוגיא סק"ד

{טעם הר"ן דהוי כנכסים משועבדים, ובאורים בשיטתו} כתב **הר"ן** ו, א מדפי הרי"ף טעם הדבר, מפני שאין נפרעים מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין. הבית יוסף פירשו דווקא קודם שהגיע הזמן, אבל אחר שהגיע הזמן אין נחשב החוב כנכסים משועבדים. **ובגדולי** **תרומה** נא, א, א [וכן כתב **הש"ך** בסוף סק"ז לתרץ את שיטת הב"י] פירש בדעת הרשב"א והר"ן שגם לאחר זמן פרעון עדיין נחשב חוב שלישי כמשועבדים, ומשום שלפעמים מוחל המלוה ללוה, או מתפשר עמו בסכום יותר קטן, או שמאריך לו את הזמן. הש"ך פו, ה מיאן בפירוש הב"י [בסוף סק"ז הציע הש"ך את באור הגדולי תרומה בב"י,] שהרי הר"ן גופיה סבר שקודם שהגיע הזמן אין כל שעבודא דרבי נתן, וכמו שהוכיח ממכירת כתובת האשה. הש"ך האריך מאד בדין זה, והוכיח ששעבודא דרבי נתן חייל גם כשיש לו. דמשמעות הפסוק ונתן לאשר אשם לו היא בכל גווני. [התומים סק"ה דחה שהפסוק מיירי בכל גווני, אבל חכמים תיקנו אין נפרעין מנכסים משועבדים, שביש לו נכסים אין נפרעים הגם שיש שעבוד.] ועוד דסברת אין נפרעין ממשועבדים היא תקנה דרבנן למנוע הפסד לקוחות, ומדין תורה גובין מלקוחות גם במקום הפסד, וכאן שאין שום הפסד ללווה שני, למה נאמר שתקנו לו שלא יגבו ממשועבדים. (אך עיין בלשון הרשב"א קידושין טו, א סוף ד"ה ואידך שכתב שיכול השלישי לומר לראשון הנחתי לך מקום לגבות הימנו דבעל חוב כעין משועבדים ואין נפרעים מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין, וגם התומים סוף סק"ה כתב שתקנת אין נפרעין היא גם לטובת המוכר.) עוד הוכיח מיתומים שגבו קרקע בחובת אביהם ולא מבואר חילוק בין יש נכסים אחרים לאין נכסים אחרים, [ובתומים חילק שיש שעבוד, ואין גובים מנכסים משועבדים, אבל ביתומים שאי אפשר לגבות גובין ממשועבדים.] וכן מוכח מכתובות פא, ב שיש למת עוד נכסים ומבואר שאם היה שדר"נ היו מוציאים מיבם את חובו, [גם בזה חילק התומים שיש שעבוד וזה מונע למכור אבל לגבות כל זמן שיש בני חורין אין גובים.] וגם הרשב"א גופיה בב"ק מ, ב כתב שאם השלישי רוצה לשלם יכול לשלם לראשון, אפילו לפני שהראשון תבע את השלישי, כדמוכח בב"ק שהתפיס את השור לבית דין מיד אחרי הנזק. לכן העמיד הש"ך שדברי הר"ן הם שבמקרה שיש הפסד משמעותי ללוה שלישי, כגון שמחל לו, או שטען אמנה, או שהמלוה מוכן להאריך לו את הזמן, יש תקנה דרבנן שאין נפרעים מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין כדי לא לגרום הפסד לשלישי. ולפי זה באר ברשב"א דהמבואר שיכול השלישי לשלם מעצמו, הוא שמכיון שתקנה זו לתועלתו, יכול לשלם, ולא איכפת ליה אם השני מסכים או לא. את הראיה מהגמרא בב"ק שהביא הרשב"א באר הש"ך, שמאחר ואין לנו ראיה שגם במקרה שיש לשני כסף אומרים שעבודא דרבי נתן, יש לומר שגם במקרה זה תיקנו רבנן תקנת אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין. התומים כתב שמהרשב"א בב"ק מבואר שלא כדברי הש"ך. **הקצוה"ח** בסק"ב נחלק על דברי הש"ך במה שכתב שאם מחל השני לשלישי כיון שיש נפק"מ לשלישי הוי כנכסים משועבדים, וכתב שכיון שהשלישי חייב לראשון, אין מחילת השני מחילה כלל. אולם הנתיבות סק"ב נחלק וכתב שאין לומר ששלישי משועבד לראשון דא"כ לאחר מיתת השני יגבו גם מטלטלים משעבודא דרבי נתן, והנתיבות הגדיר את שדר"נ כשעבוד על שעבוד, וביחס לנידון הש"ך כתב שהגרת שדר"נ היא כדין ערבות, ואין נפרעים מן הערב כל זמן שלא הוברר שאין ללוה עצמו נכסים, והוא הדין בשעבודא דרבי נתן. עיין עוד בשיטמ"ק ב"ק **מהמאירי** שם מבואר שהסוברים שאין גובין כשיש נכסים לאמצעי אין רשאי השלישי לפורעו שכל שדר"נ הוא רק אחרי שאינו רוצה לשלם אז אין עכוב לפנות לראשון.

{מחלוקת יש"ש וש"ך אם ב"ד רשאים שלא לגבות משלישי כשיש לשני לשלם} **היש"ש** ב"ק פרק ד, יט חילק בדעת **הטור** בסימן פ"ו שבמקרה שיש ללוה כסף אין בית דין מוכרחים להוציא מן השלישי לראשון. אך הש"ך שם חולק, שכיון שמשועבד לו השלישי, והוא רוצה שיוציאו מהשלישי, מה איכפת לן שיש לשני כסף.לבדוק אי תלוי ברשב"א??

{שיטת הרא"ש בדין מחילת שני לשלישי כשיש נכסים לשני} **הרא"ש** בפ"ב דכתובות סימן ט' תירץ על קושית התוס' שאין כאן מיגו, מפני שאין המלוה רוצה להפסיד את חובו ע"י מחילת חוב, ומשמע מזה שיכול למחול, והקשה **הב"ח** בסימן פו, ו שבתשובת הרא"ש המובאת בטור סוף סימן פ"ו מבואר ששעבודא דרבי נתן גורם שאין המלוה השני יכול למחול למי שלוה ממנו, [הקרבן נתנאל אות ת' כתב שאין כל סתירה ברא"ש, שהרא"ש בפסקיו הביא את התירוץ שאין לו מיגו שחושש שמא כשימחל הלוה לא ישלם לו כדי לתרץ גם את שיטת הסוברים שמכירת שטרות דאורייתא, ולדבריהם גם בשעבודא דרבי נתן אפשר למחול כמו מכירת שטרות, אמנם בתשובתו כתב כמו ההלכה שמכירת שטרות דרבנן.] ותירץ, שיכול למחול כל זמן שלא נודע שללוה אין נכסים, אבל אם הוברר שאין ללוה נכסים, אז חל שעבודא דרבי נתן ואינו יכול למחול. וכעין זה בדרישה שם סק"ג, **ובדרישה** הוסיף שמה שתירץ הרא"ש בפסקיו שאין לו מיגו מפני שאין רוצה להפסיד חובו, נסוב על סוגית הגמרא שאינו נאמן לומר על השטר אמנה מפני שהוא חב לאחרים, וטעמו שגם כשיש לו לשלם, אין הודאתו באמנה מועלת מפני שחב לאחרים, כיון שיש לו שעבודא דרבי נתן לכשיתברר שאין לו נכסים, ואז יחול שעבודא דרבי נתן, ולכן הוזקק הרא"ש לדחות את המיגו גם על אופן זה. וכן לכאורה משמע בב"ח שם בסימן פו. ומה שכתב הב"ח [בסימן מז, א ד"ה ומ"ש רבינו אפילו] ליהמניה מעיקרא במיגו דאי הוה בעי הוה מחיל ליה באותה שעה דלא היה צ"ל מעיקרא שטר אמנה הוא, לכאורה אין כוונתו שיהא עתה נאמן במה שיכל לטעון למפרע, אלא אם היה טוען כן למפרע, וגם על זה מבואר בגמרא שהוי חב לאחרים וכמ"ש הפרישה. אמנם **הש"ך** בסימן מז, ז [וכן רמז בסימן פו, יא ד"ה ועוד] כתב שהרא"ש בתשובתו חזר בו ממה שכתב בפסקיו, וסובר שאין יכול למחול גם קודם שנודע שחייב לשני. [הש"ך כתב שהב"ח חילק בין קודם שנודע שחייב לשני, אולם הב"ח בסימן מ"ז חילק בין קודם שנודע שאין לשני ממה לשלם. בסימן פו, יא ד"ה ועוד השיג הש"ך על הב"ח.] <<<< >>>>>>>>> תומים סקג נתהמ בית יוסף סימן סו, טו

{לרמב"ן בשעבודא דרבי נתן ניתן למחול} **הרמב"ן** סבר שבשעבודא דרבי נתן ניתן למחול, רק אביי דכתובות דף יט, א סבר שהמוכר שטר חוב לחבירו ומחלו אינו מחול, ואביי סבר כמו כן שגם בשעבודא דרבי נתן אי אפשר למחול, אבל אנן דפסקינן שהמוכר שטר חוב יכול למחול הוא הדין שבשעבודא דרבי נתן יכול למחול, ומה שהביא הרי"ף תירוץ אביי הגם שלדידן יכול למחול ויש לו מיגו להאמינו בטענת אמנה, הוא משום שיש כמה מקרים שבהם אי אפשר למחול, ובהם נלמד מאביי שאין נאמן באמנה ומצד חב לאחרים. אפשרות נוספת הביא הרמב"ן שאחר העמדה בדין אי אפשר למחול כיון שמעשה בית דין הוא כגבוי, וכך ג הביא הבעל התרומות בשם תוס' בכתובות. ובהשמטות כתב הרמב"ן שיש חזקה שמה שתחת ידיו שלו הוא ואינו נאמן כנגד חזקה זו. הריטב"א בסוף ד"ה הילכך הביא שהרא"ה סבר שאפשר למחול בשדר"נ. **הש"ך** בסימן פ"ו בתחילת ס"ק י"א הביא חבל ראשונים הסוברים כן, וכתב שגם מסקנת הר"ן שהביא בסוף דבריו תירוץ אחר למה אין כאן מיגו משום שמתבייש לומר למלוה שני שמחל, מבואר שהכריע שמועלת מחילה, ודלא כבית יוסף שכתב שמסקנת הר"ן היא שאין מועיל מחילה. לבדוק ש"ך<<<<<<

{חידוש הרמב"ן בדין המוכר שטר כשמשועבד מדרבי נתן} **הרמב"ן** בהשמטות ד"ה מה שהעלנו כתב שהמוכר שטר חוב, אם גבה הלוקח קרקע, גובה בעל חוב מן הקרקע, אולם אם גבה הלוקח מטלטלין, מטלטלי שמכרן פקע שעבודן, ואינו גובה חובו מהמטלטלין. ומשום נאמנות אמנה במיגו דמכירה, מיירי בשאין לו רק קרקע ולפיכך נפל המיגו. כמו כן, אין אדם יכול לומר על מטלטלים שהם של אחר במיגו שהיה נותן לו אותם, דחזקה מה שתחת יד האדם שלו הוא..

{באור חילוק התוס' בפסחים בין מטלטלים לקרקעות, ופירושי רבותינו בהגדרת שעבודא דרבי נתן} **תוס'** **בפסחים** לא, א ד"ה משתעבדנא. התוס' הקשה מדוע ביתומים שגבו מטלטלין מהלוקח, אין אומרים שעבודא דרבי נתן שיגבה מהם הלוקח לאחריותו. ובקושיתו פירש המהרש"א שכוונת תוס' להקשות שיש שעבוד ישיר ממלוה ראשון ללוה שלישי, ואם כן אין כאן מטלטלי דיתמי, אלא מטלטלי דבעל חוב שחי. ובתירוץ תוס' באר המהרש"א שאין שעבוד של לוה שלישי למלוה ראשון, אלא שהקרקע המשועבדת לשני כאילו נמצאת ביד שני ומשתעבדת לראשון, ובמטלטלין כיון שאפשר להפקיע שעבודם אינם חשובים כאילו הם בידו, והוסיף המהרש"א שעדיין יש שעבוד דר"נ במטלטלין שאין לוה שלישי יכול לומר למלוה ראשון לאו בעל דברים דידי את כשבא לגבות מטלטלים מיניה דידיה. **הש"ך** סימן פה ס"ק כ"ד ד"ה מיהו כתב, שגם בקרקע שקנה הלוה השלישי אחרי ההלוואה, אם לא כתב שלישי לשני דאיקני, כיון שיכל למוכרה ולהפקיע ממנה שעבודו של שני, אינה חשובה כאילו היא בידו של שני לומר שיגבו את הקרקע מיתומים בחזרה מדינא דרבי נתן. ועיין **בנתיבות** פה, ח בסופו שאין הדין כן במלוה על פה כיון ששעבודא דאורייתא ולגבי זה לא הפקיעו שעבודו. כמדומני שהקצוה"ח פה, ו פליג וסובר שמלוה על פה אין דינה כמלוה בשטר לענין זה.

ובבאור דברי **התוס'** כתב **הש"ך** שם וזה לשונו לאו כאילו היא בידו ממש, דאם כן אמאי אינו יכול להקדיש ולמכור לרבא, אלא רצה לומר כאלו הלוה המלוה הראשון להלוה השני. וכעין זה כתב הש"ך בתחילת ס"ק י"א, שהגדרת שעבודא דרבי נתן דהוי כאילו הלוה ראשון לשלישי. וכתב בהמשך דבריו שלשיטת רבינו תם שיש ב' שעבודים בשטר, בשעבודא דרבי נתן משתעבד השלישי לראשון גם בשעבוד הגוף.

{האם ניתן לשעבד שדר"נ} בסימן פה סעיף ו' כתב **השולחן** **ערוך** שאם ראובן משמעון בניסן ובתשרי לוה שמעון מראובן, יש מקרים בהם הדין הוא שכל אחד נשאר בשדהו, וגם במקרים אלו אם מכר אחד מהם שטר חובו לאחר, אין הדין כן, אלא הלוקח גובה חובו שקנה, ואחר כך גובה השני חובו, [וטעם הדבר, מכיון שגם קודם מכירה הפסק שכל אחד נשאר בשדהו יכול להשתנות אם יקנה אחד מהם שדה נוספת.] אמנם, אם אין לזה שמכר שטר חובו כסף או קרקע לפרוע חובו, חוזר השכנגדו וגובה מהלוקח את הקרקע שפרע בחובו. וכתב **הסמ"ע** ס"ק כ"ב שדווקא כשמכר המוקדם שטר חובו, אבל כשמכר המאוחר שטר חובו, אין המוקדם גובה חובו מקרקעו של הלוקח מהמאוחר [אלא אם יכתוב לו דאיקני,] ומפני שהמאוחר כשהלוה לבעל השט"ח המוקדם, קנה ממנו כל שעבודו וזכויותיו, וכשהיו בידו, יכלו לגבות מהם בתורת מיניה דידיה, אבל לכשמכרן לאחר ולא כתב דאיקני, פקע שעבוד מיניה דידיה. ונחלקו עליו **הש"ך והב"ח** שיכול לגבות מן המוקדם בתורת שעבודא דרבי נתן. ותורף מחלוקתם כפי שהגדירו **הקצות** **והנתיבות** האם שעבודא דרבי נתן הוא בגדרי שעבוד, וכשמכר לאחר מכר זכותו, או ששעבודא דרבי נתן הוא מציאות, שאם ראובן משועבד לשמעון הוא משועבד גם ללוי, ולא איכפת לן אם מכר או לא. הקצוה"ח הוכיח כהש"ך מדברי התוס' שהקשו מדוע לא יהא שעבודא דרבי נתן גם על מטלטלים, ולדברי הסמ"ע אם שעבודא דרבי נתן הוא כשעבוד רגיל, מכיון שאם היה המלוה האמצעי גובם ממש היו נעשים מטלטלים אצל בניו, גם כשלא גבאם, לכשמת, נעשים זכויותיו במטלטלין המשועבדים מטלטלי דיתמי. אבל לש"ך, שיסוד שעבודא דרבי נתן הוא שאם חייבים ללוה מעות כל מה שיש ללוה יש גם למלוה בין אם הוא חי ובין אם הוא מת, וכך גם מטלטלים. ותירצו התוס' שיסוד שדר"נ הוא שדבר שנמצא אצל הלוה נמצא גם אצל המלוה מכיון שיש שעבודא דרבי נתן, ברם מטלטלין שאינם נמצאים אצל הלוה מכיון שאפשר להבריחם, אינם נמצאים גם אצל המלוה.

{מחלוקת קצוה"ח ונתיבות בהגדרת שדר"נ} עיין עוד **בנתיבות** בסימן פו, ג שכתב שאי אפשר לומר שראשון משועבד לשלישי באופן גמור, דא"כ גם מטלטלים היו משתעבדים לאחר מיתת השני, ובגמרא מבואר שאחר מיתת השני רק קרקע חייל עלה דין שדר"נ. לכן פירש הנתיבות ששעבודא דרבי נתן הוא שעבוד על שעבוד, ודינו כדין ערבות, שאין נפרעים מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין, ושעבוד זה חל מחיים לכן השתעבד קרקע מחיים משום שהשעבוד הוא על קרקע אבוהון, ומטלטלים כיון שאין שעבוד גמור אצל שני שיכול להבריחם לא חייל על זה דין שעבודא דרבי נתן. אמנם **הקצוה"ח** בסק"ב סבר ששעבודא דרבי נתן הוא ששלישי משועבד לראשון, ולכן אין יכול למחול כלל שני מפני שהוא אינו בעלים. וכן הוא לשון התומים פו, ב בתוה"ד דהא עיקר ענינו הוא ראובן שהלוה לשמעון ושמעון ללוי עיקר בעל חובו של לוי הוא ראובן והוא בעל דברים דידיה ואין שמעון יכול למחול כי שעבודו דגוף של הלוה השני משועבד למלוה הראשון. על הגדרה בשדר"נ מצד ערב ציינו למאירי כאן ולשיטמ"ק ב"ק מ. יש ג"כ הגדרת הרשב"א בקידושין דף טו, א ששדר"נ יסודו מאפוכי מטרתא.

**כתובות פא, ב – ב' חומרות דכתובה – שעבודא דרבי נתן במטלטלין**

{שיטות הראשונים במחלוקת ר"מ ורבנן אי כתובה נגבית ממטלטלין} נחלקו רבי מאיר ורבנן אי מטלטלי משתעבדי לכתובה או לא. ולרוב הראשונים, כולי עלמא מודו שלרבנן מטלטלי אפילו מיניה דידיה לא משתעבדו לכתובה, וטעם הדבר פירש **הרשב"א בקידושין** שחוב האשה אין לו זמן קבוע וכל אסמכתא דאשה הוא על הקרקע שעומדת ימים רבים ואי אפשר להבריחה, **ובתוס'** כתובות י, א ד"ה הואיל כתב שמשום איבה תיקנו שלא יגבו ממטלטלין. אמנם שיטת **הראב"ד הובא ברשב"א קידושין** שמיניה דידיה גובין ממטלטלין אפילו לרבנן. ובשיטת ר"מ מצינו ג' שיטות. א', שיטת **תוס'** דלרבי מאיר שמטלטלי משתעבדי לכתובה היינו מטלטלי מיניה דידיה דווקא ולא מטלטלי דיורשים, ויבם הוי כמיניה דידיה [וטעם דין זה כתבו תוס' כתובות פא, ב דיבם במקום אחיו קאי, ומבואר בתוס' בכורות נא, ב דהוא מטעם שחיוב הכתובה הוא על הבעל מכח אחיו, ולפי"ז זהו רק בכתובה ולא בכל חובות. אמנם לשון האור זרוע ב"ק קצ"ז בתוה"ד דיבם במקום אחיו קאי.] ב', **הריטב"א** ד"ה ודילמא פליג, וסבר דמטלטלי דיתמי משתעבדי לכתובה לר"מ, ויבם אינו כמיניה דידיה, אלא הוי יבם כיורש. ג', ומדברי הריטב"א ביבמות צט, א ד"ה ת"ר משמע דלר"מ מטלטלי דיתמי משתעבדי בין לבעל חוב ובין לכתובה, (ולכאורה לדבריו ראית התוס' השניה נפלה.) אולם **ברמב"ן ברשב"א ובריטב"א בקידושין** סה, ב מבואר כהריטב"א כאן שמודו להתוס' שמטלטלי דיתמי לר"מ אין משתעבדים לבעל חוב, ופליגו עליו וסברי שמטלטלי דיתמי משתעבדי לכתובה לר"מ. עוד מבואר בראשונים בקידושין דמספקא להו אי גובה כתובה ממטלטלי דמקבל מתנה ומכירה. וספקם אי האי מקבל מתנה דיבמות שהביאו התוס' כאן אי הוי כיורש ובמתנת שכיב מרע, או דהוי מתנה רגילה ועדיף מירושה.

טעמא דעדיף כתובה מחוב לשיטת ר"מ, דגובה ממטלטלי דיתמי ואפשר גובה אף מלקוחות, משום שכל אדם יודע שיש לכל אחד אשה שעבוד.

{לרמב"ן בקידושין מהני תפיסה במטלטלין} עוד הוסיפו הראשונים בקידושין, דאף שמטלטלי לא משתעבדי לכתובה, מכל מקום מהני תפיסה לרבנן מחיים דבעל, וכמבואר בכתובות פד, ב, ועין שם בתוס' ד"ה והוא, ולרבי טרפון מועלת תפיסה ממטלטלין אפילו לאחר מיתה.

{ראית התוס' דאי כתובה נגבית ממטלטלי דיתמי אין צורך לשדר"נ} ראיות **תוס'** לשיטתו שכתובה אינה נגבית ממטלטלי דיתמי, דאם מטלטלי דיתמי משתעבדי לכתובה והם כקרקע, אין צורך להגיע לדינא דרבי נתן, (עיין בתוס' בכורות נא, ב ד"ה ולא שכתב דאם נאמר שרבי טרפון סובר שמטלטלי דיתמי משתעבדי לבעל חוב במאי פליג עליו ר"ע שהכתובה צריכה שבועה, הא לכשיגבו היתומים יגבו מהם בחזרה כדין כל כתובה.) ועיין **במהרש"א, שהרא"ש** פרק ח' סימן י"ג (בסוף הסימן) מבואר שגם גבית קרקע הינה מדרבי נתן, **והקרני** **ראם** פירש כוונת התוס' שלר"מ אי גובה כתובה ממטלטלי דיתמי, החוב עצמו מוגדר כמטלטלי ומשתעבד לכתובה, ואחרי שהחוב עצמו משתעבד, גובה את החוב ישירות מהלוה בלי שעבודא דרבי נתן. **הבית** **יעקב** פירש דברי התוס' דכיון שמטלטלי משתעבדי לכתובה גם הכסף שנטל הלוה מהמלוה היה משועבד לכתובה וכשהיה בעין היתה מוציא ממנו, ואף אחרי שנאכל גובה ממנו בלא שעבודא דרבי נתן ומצד מזיק שעבודו של חבירו. תירוץ זה בנוסח דומה נמצא **בפני** **יהושע** והוא שכל מה שהוצרכנו לשעבודא דרבי נתן כדי לבאר למה גובה בעל חוב קרקע שגבו יתומים בחובת אביהם לרבא דאמר מכאן ולהבא הוא גובה, הוא מכיון שאין יתומים גובים ממטלטלי דיתמי, הרי שאין שעבוד על מטלטלין, וכיון שעיקר החוב הוא לפרוע מעות ומעות דיתמי אינם משתעבדים לבעל חוב דאביהם, אז גם הקרקע שגבו יתומים הוא קנין חדש שחל עתה בשעת פרעון, אולם אם נאמר כרבי מאיר שמטלטלים דיתמי גם משתעבדים לכתובה, אם כן חייל עתה שעבוד גמור למלוה על כל מה שיגבה, ושפיר משתעבד כל מה שיגבו יתומים לבעל חובם גם בלי חידושא דרבי נתן. (הפני יהושע בקידושין מבאר שכל דינא דרבי נתן איצטריך שאינו יכול למחול, ולפי זה לא קשה מדוע צריך שדר"נ אם נאמר ששעבודא דאורייתא גם על מטלטלין.) עוד הוכיחו תוס', שבחוב רגיל מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב בין לר"מ ובין לרבנן, ולא יתכן שכתובה שגרעה מיניה דלרבנן אין משתעבד אפילו מיניה, ישתעבד לר"מ אפילו מיתמי.

{האם ר"מ אזיל לשיטתו שכתובה דאורייתא} רבי מאיר בסוגין סבר שכתובה נגבית ממטלטלין, ובכתובות נו, ב סבר רבי מאיר שכתובה דאורייתא. ומדברי **התוס'** בכתובות י, א ד"ה הואיל משמע שכיון שכתובה דאורייתא מעיקרא דדינא הוה לה ליגבות ממטלטלין ומעידית, וכדין נזיקין, דמינייהו ילפי כל אבות נזיקין שנמנו בב"ק, ותמה התוס' מדוע לא אשכחן דתנאי דסברי שכתובה דאורייתא יסברו שנגבית ממטלטלין, וגם לרבי מאיר אמאי סבר שאין כתובה נגבית מעידית אלא מבינונית. ומבואר לכאורה מתוס' דבמטלטלין ר"מ לשיטתו. ותירצו התוס' דטעמא שלא יפרשו מהם בני אדם אם יצטרכו למכור עידית או מטלטלין וחשו כדי שיקפצו עליהם בני אדם. [וכתב על דברי התוס' בפני יהושע פא, ב ד"ה דילמא דדברי התוס' לא יתיישבו אי מחלוקתם מיניה דידיה.] ובארו **הרש"ש**, שיהיה איבה, שתמחה האשה בבעלה אם ירצה למכור מהמטלטלין המשועבדים לכתובתה או מקרקע עידית המשועבד לכתובתה ויגרום לה לגבות מקרקע זיבורית מבני חורין. אמנם עיין **באור** **זרוע** [ב"ק קצ"ז] שכתב דגם לרבי מאיר אף שכתובה דאורייתא, מכל מקום גבייתה ממטלטלים היא מדרבנן, [ובזה פירש שמש"כ רש"י לא אשכחן ב' חומרי בכתובה דמדברי סופרים דהיינו אף לר"מ.] **הפני** **יהושע** כתב בדרך מעט שונה שכיון שכתובה דאורייתא נפקא לן מכסף ישקול כמוהר הבתולות, הרי שכסף משתעבד דבר תורה, והוא מטלטלין. והחולקים סוברים שכתובה דרבנן. ובאר בזה את דעת הראשונים שנחלקו בגביה ממטלטלי דיתמי. דמכיון שעיקר זמן הכתובה הוא לאחר מיתה, וגם אין בזה נעילת דלת דכל אדם יודע שיש כתובה על כל אחד, לא רצו חכמים להפקיע זכות אשה אפילו מיתמי, ולרבנן כתובה דרבנן, ולא רצו חכמים להפסיד זכות לקוחות.

{קושית הראשונים שמחלוקת ר"ט ור"ע בדף פ"ד היא ב' חומרי בכתובה, ותירוץ התוס' הראשון} הקשו **תוס'** פב, א ד"ה לא דהא רבי טרפון האומר שגובים כתובה ממטלטלי דמלוה ופקדון לכאורה הוא מצד ב' חומרי בכתובה. ותירצו תוס' אי הוה מפרשינן דהתם לא מן הדין אלא מצוה ליתן לכושל שבהם הוה ניחא, ושמעתי מפרשים כוונתו כהריטב"א והשגות הראב"ד על הרי"ף שאין כאן חומרא דר"נ כיון שהמלוה רוצה לשלם מעצמו, ואין ב"ד כופין אותו, אמנם חומרא השניה קיימת דמטלטלי משתעבדי לכתובה, ולסברת התוס' שמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לכתובה, צריך לומר כמו שכתבו התוס' לקמן שמטלטלי שאינם תחת יד יתומים אינם כמטלטלי דיתמי וגובה מהם אפילו בעל חוב, ולשון התוס' 'מצוה', אינו מצוה, אלא כן הדין. אולי ניתן לפרש שכוונת תוס' שמן הדין אין משתעבד, רק בגוונא זו יש תקנה מיוחדת שינתן לכושל שבהם. **האבנ"מ** ק, ה הביא דברי **הפני** **יהושע** שכיון שמצוה על יתומים לפרוע חוב אביהם, רק אין כופין אותם על זה, במונחים ביד אחר כופין אותם, ואולי זהו כוונת התוס'.

{במלוה שברשות לוה ליכא שדר"נ, ולא הוי מטלטלי דיתמי, ולהבנת השיטמ"ק אינם כמטלטלים} עוד תירצו **תוס'** שכמו שיש דין שמטלטלי שאינם ברשות יתמי אין דינם כמטלטלי דיתמי, ומשתעבדים לבעל חוב, הוא הדין שאין כאן בעיה של שעבודא דרבי נתן, אולי כוונת תוס' דאין צורך להגיע לשעבודא דרבי נתן, מכיון שכשמונחים בשוק, ואינם לא תחת ידי היתומים ולא תחת ידי המלוה, לא יעלה על הדעת שהלוה ירויח ויאמר לשניהם לאו בעל דברים דידי את, אלא הלוה חייב לשלם, וממילא מקדימים אלו שיש להם הפסד בדבר. וצריך להוסיף באור בדברי התוס' שאף שתוס' ישבו שאין כאן בעיה של לאו בעל דברים דידיה לגבי תביעת המלוה והכתובה, מכל מקום כיצד עוברת הזכיה של הפרעון מהלוה השלישי למלוה ראשון כיון שליכא שעבודא דרבי נתן. ושמעתי לבאר שתוס' לשיטתם פא, ב ד"ה ודילמא דסברי שיש שעבוד על חובות, ולכן מצד שעבוד הגוף יכול לזכות בתשלום החוב, אולם יש לנו בעיה עם זכות התביעה של ראשון, ולזה פתרנוה כשהחפץ ברחוב. (לפו"ר התוס' דחו שדינא דר"ט בדף פ"ד הוא כר"מ, דמטלטלי משתעבדי לכתובה עכ"פ מיניה, וחדשו דדינא דר"נ לא שייך הכא. אמנם המעיין בשיטמ"ק יראה שפשיטא ליה שלתוס' אין בדינא דר"ט גם דינא דר"מ, והשווה דברי התוס' למש"כ התוס' בבכורות יובא להלן. והביא השיטמ"ק את דברי הרא"ש, וכנראה כוונתו לתוס' הרא"ש פב, א ד"ה לא, שלא הזכיר בתירוצו שליכא לדינא דר"נ משום שכמונחים ברשות יתומים אין צורך לדינא דר"נ, והוסיף הרא"ש דמלוה אצל לוה הוי כגבוי, ואולי כוונתו שזה מעות בעין וחל עליהם שעבוד כתובה.)

**באור** **זרוע** מבואר בדומה לתירוץ התוס' (ומשום תפיסה,) והוסיף שחלוק דינא דר"ט שהגיע זמן גביה, מדינא דנושה באחיו שלא הגיע זמן גביה. וזה לשון האור זרוע ב"ק סימן קצ"ז ואפילו אם תמצי לומר דדינא קתני, איכא למימר שאני ההיא דהכותב, הואיל ובאתה לידי גבוי משעת מיתת בעלה ואין המטלטלין מונחים ביד היורשים ואינם מוחזקים בהם, גובה מהם ואפילו בלא טעמא דרבי נתן, מידי דהוה אמניח פרות תלושין דתנן התם בסיפא דכל הקודם בהם זכה בהן, אבל הכא שבשעת מיתת בעלה לא באה לידי גבוי, שאין לה לגבות עד שיחלוץ לה, לא גביא מטלטלי אלא מדרבי נתן, ותו אמרינן התם בהכותב אין היורשין מוחזקים בפקדון ובמלוה, אבל בפרק האשה הרי היבם מוחזק בההיא מלוה שהרי הוא חייב, ואפילו היו אחרים חייבים חשבינן ליבם מוחזק דבמקום אחיו קאי, ולכך צריכא דרבי נתן, כך פירש רבי יצחק ב"ר שמואל זצ"ל.

{לריטב"א ולראב"ד ליכא שדר"נ דבאים לשלם מעצמם} **הריטב"א** וכן **בהשגות** **הראב"ד** על הרי"ף מ, א תירצו שמיירי שבאים הלווים מעצמם לשלם את החוב וליכא כאן חסרון של לאו בעל דברים דידיה שמכוחו צריך להגיע לשדר"נ, ועדיין צריך להוסיף שיש כאן שעבוד הגוף, והריטב"א יתכן שסובר כן כדמשמע בדף יט, א ד"ה אמר.

{משמעות תוס' בבכורות דליכא חסרון של מטלטלין במונחים ברשות לוה} לפו"ר בתוס' בבכורות נא, ב תירצו שמחלוקת ר"ט ור"ע דדף פ"ד שלר"ט ינתנו לכושל, לא שייכא לב' חומרי, ומשמע דגם חומרא דמטלטלי לא משתעבדי לכתובה לא שייכא לזה, ולכאורה באור דבריהם שחוב הכתובה חייל גם על מעות ולא רק על קרקע, (ושאני מעות ממטלטלין דעיקר החוב לפרוע מעות, אמנם בפני יהושע מבואר שמקורו של ר"מ שמטלטלי משתעבדי לכתובה הוא ממעות, מצאתי שהר"ן בריש אלמנה ניזונית חילק בגבית כתובה בין מטלטלין למעות אמנם מטעם אחר שתפיסה דכסף אינה צריכה שומא.) ומש"ה לכשנאמר שגביה ממלוה שאין מוחזקת אצל יתומין היא גביה דמיניה דידיה, גובין ממלוה. [בכתובות דף צו, א מבואר שמיתומים חשוב מעות כמטלטלין, להכי ניתן לומר סברא זו רק לגבי מיניה דידיה.]

{לרמב"ן בקידושין מטלטלי משתעבדי לכתובה לר"ט דמהני תפיסה} לכאורה למה שכתבו הראשונים בקידושין סה, ב [רמב"ן שם ד"ה וקשה לי וכן ברשב"א שם] שג' מחלוקות בדבר אי גובין כתובה ממטלטלין, דר"מ סבר דמטלטלי דיתמי משתעבדי לכתובה. ולרבנן אין גובין ממטלטלין אפילו מחיים, ומ"מ מהניא תפיסה במטלטלין מחיים, ולר"ט מהני תפיסה אפילו לאחר מיתה, ואם דברי הרמב"ן לא מיירי רק על פקדון שאמר ר"ט, אלא גם על מלוה שמוגדר כמטלטלין לענין זה, א"כ אין מקום להעמיד שאלה של ב' חומרי בדינא דרבי טרפון, דהכי הוא מעיקרא דדינא דמשתעבדי מטלטלי לכתובה לענין הא דמהני בהו תפיסה. אך עדיין צריך טעם מדוע משתעבד מלוה ופקדון לאחר מיתה לבעל חוב. אולם העירו שעדיין חומרא דשעבודא דרבי נתן יש כאן דיאמר הלוה לאו בעל דידי את, וגם אם נאמר שברשות הלוה אין חסרון של לאו בעל דברים דידי את וכמו שכתבו התוס', עדיין צריך להסביר שחל שעבוד על חוב, ובזכית האשה והלוה נפרע החוב. [הריטב"א בקידושין הביא רק שלרבנן תפסה מחיים מהני, ולא הביא שלר"ט מועיל תפיסה לאחר מיתה, ובסוגין הוצרך לתרץ שלא שייך תרי חומרי בר"ט מפני שאין חסרון של שדר"נ, אבל חסרון דמטלטלי קיים, דר"ט סבר כר"מ.]

{שיטת רש"י} זה לשון **רש"י** פד, א ינתנו לכושל שבהם בגמרא מפרש מאי ניהו ואע"ג דלא משתעבדי מטלטלי דיתמי לא לבעל חוב ולא לכתובה הכא דלאו ברשותייהו מנחי סבירא ליה לרבי טרפון דמוציאין מיד הלוה או מיד מי שהפקדון אצלו ונותנים לבעל חוב ולכתובה שנתחייב בהם המת מחיים. ובשיטת ר"ע כתב רש"י ינתנו ליורשים ולא מהני תפיסה. מבואר מדברי רש"י שיכולים להוציא מיד הלוה והנפקד מה שאין מונח ברשות יתומים, (ופליג בזה על הריטב"א שכתב שמיירי שבא הלוה מעצמו לשלם.) עוד משמע מרש"י, דמהני מה שנותנים לכתובה ולבעל חוב מדין תפיסה של הבעל חוב והכתובה. ועיין מה שכתב הפני יהושע על שיטת רש"י שם.

{שיטת הרי"ף דלר"ט גובה מצד שעבודא דרבי נתן} **הרי"ף** מב, ב פסק דכושל היינו בעל חוב, ולא הוי מטלטלי דיתמי כיון שאינם ברשות יתומים, והעמיד משנה זו דגובה מדרבי נתן, ולכאורה לרבי יוחנן דפסק דכושל היינו כתובת אשה, הרי שנאמר חומרת שעבודא דרבי נתן בכתובה, ולכאורה הא מיירי בגבית חוב דשוין למטלטלין, ולפו"ר יוצא שלר"ט יש ב' חומרות במטלטלין. ועיין בפני יהושע ועיין עוד בית יעקב >>>>

{דינא דר"ט מצד מצוה לפרוע חוב אביהם} **באבני** **מילואים** סימן ק סק"ה הביא את דעת **הפני** **יהושע** שדינא דרבי טרפון אינו נוגע כלל לא לדינא דמטלטלין ולא לדינא דרבי נתן, אלא שמכיון שהדין הוא שמצוה על יתומים לפרוע חוב אביהם, אמנם אין כופין אותם על זה, ובמלוה שביד לוה כופין אותם לשלם. יתכן לפרש כן גם במה שתירצו התוס' בתירוצם הראשון.

{האם יכול לחול שעבוד גוף משלישי לראשון בלא דינא דרבי נתן} **הקצוה"ח** פו, ד הביא את קושית הרשב"א למה צריך את דינא דר"נ , דכמו שמטלטלין ישתעבדו הכי נמי שישתעבד החוב של לוה שלישי למלוה ראשון, ותירץ הרשב"א שחובות מילי נינהו ואין יכולים להשתעבד. וכתב הקצוה"ח דתוס' פליגי וסברי שחוב משתעבד באגב קרקע, והיינו שחוב אינו מילי, וחל עליו שעבוד, ושדר"נ הוצרך לחוב שהלוה אחר שלוה ועוד כמה נפק"מ. והשיג עליו **הנתיבות** פו, א שכל מה שתוס' כתבו שחוב יכול להשתעבד באגב, הוא שאחרי שיש דינא דרבי נתן ויש שעבוד הגוף בין ראשון לשלישי, כתבו התוס' דיכול שני לשעבד לראשון אף שעבוד נכסים הכתוב בשטר באגב. וראיה לדבר, מדף פא, ב שלא מצאנו ששיך ב' חומרי בכתובה, ואם כהקצוה"ח שחל על חוב שעבוד גם בלא דינא דרבי נתן, א"כ אין כאן ב' חומרות בכתובה, דבלא דינא דר"נ משועבד החוב לראשון. (לפו"ר התוס' פב, א ד"ה לא סברי שבלא ר"נ יש שעבוד הגוף.) ודחה **במשובב** **נתיבות** ממה שכתב השיטמ"ק בשם רש"י במהדורא קמא, שאף לר"מ דמטלטלי משתעבדי לכתובה היינו רק מטלטלי שבידו, אבל חוב חשיב מטלטלי שאינם בידו ולא משתעבד.

{מדוע אין הלוקח יכול לעכב דמי השדה תמורת האחריות} בסוגיא דדף צב, א מבואר בגמרא שיתומים טוענים ללוקח שהמלוה היא מטלטלי דשבק אבוהון, ולכאורה קשה דהא הויא כמונחת ברחוב וכמו מלוה שביד אחרים, ועדיף מינייהו, שכאן הלוקח שהוא המלוה דאחריות מוחזק, משא"כ במלוה דר"ט שאין המלוה ובעלת הכתובה מוחזקים, וכן בנושה באחיו הוי יבם לוה מוחזק. **והריטב"א** [פד, א ד"ה רבי עקיבא] סובר שלהלכה דקיימא לן כרבי עקיבא דרבי טרפון אין כלל דין זה שגובה מלוה ממלוה שביד אחרים, אלא הוא סובר שהמלוה מוחזקת ביד יתומים בצורה מושלמת גם אם פטרם משבועה. אבל **תוס'** [צב, א ד"ה ראובן ועוד מקומות] סברי שרבי עקיבא מודה לרבי טרפון בדליכא שבועה, וצ"ב מדוע אין כאן דינא דדף פ"ד דינתנו לבעל חוב, ובפרט דכאן לא שייך שיטען הלוקח על עצמו לו בעלת דברים דידי את, וגם למה שיש להניח בדברי תוס' שיש שעבוד על שעבוד וכמבואר בתוס' פא, ב ד"ה ר"מ. ותירוץ שני של התוס' הוא שבאמת יש כאן חשש צררי מחמת שזקפן במלוה, אולם לא כל הראשונים הסכימו עם זה שיש כאן חשש צררי, כמבואר ברשב"א בקידושין שאין צריכים הכא שבועה.

{בדרבנן לא אשכחן תרי חומרי} לשון **רש"י** פב, א ד"ה אלא משמע שאין בכתובה ב' חומרי, מפני שכתובה דרבנן. **האור** **זרוע** ב"ק סימן קצ"ז למד מזה שאין נמסר גובה בשעבודא דרבי נתן מהמוסר, משום שחיוב מוסר הוא מדינא דגרמי שהוא דרבנן, ובדרבנן אין שעבודא דרבי נתן, ודחה שזה מקולי כתובה, ולכן נמסר אף שהוא דרבנן גובה בשדר"נ. (ולפו"ר צריך תלמוד, דהא חומרא אחת מחמרינן.)

{סברת הרשב"א בקידושין} סברת **הרשב"א** [קידושין טו, א ד"ה ומיהו] לפו"ר שכל שדר"נ יסודו הוא אפוכי מטרתא, ולרבי עקיבא גדרו הוא, שהגביה צריכה לעבור דרך יתומים, ולכן חל על המלוה ועל מטלטלי דיתמי דין מטלטלי דיתמי, בין אם הוא פקדון ובין אם הוא מלוה, דגם גבית פקדון הגם שאינה בכלל שדר"נ, כי היא בחזקת בעליו, אינה ישירות מהנפקד למלוה הראשון, אלא רק דרך היתומים וכאפוכי מטרתא, וחל עליו שם מטלטלי דיתמי. אבל קרקע חייל מחיים שעבוד, ואינו בכלל נכסי יתומים אלא נכסי אבוה, ולכן כשחייל שדר"נ, שפיר משתעבד גם לאחר מיתה. אבל לר"ט אין הגביה צריכה לעבור דרך יתומים, והגם שיסודה הינה אפוכי מטרתא, לא חל על המטלטלין והמלוה שם מטלטלי דיתמי, ויכול המלוה הראשון לגבותה, והוא הדין לפקדון שיכול לגבותו ישירות.

{גם רבנן מודו לחלק מדיני שדר"נ} מה שכתב **הרשב"א** שרבנן מודו שיש אפוכי מטרתא מקרא דונתן לאשר אשם לו, אבל יכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את, עיין **בפני** **יהושע** על קידושין טו, א ד"ה דתניא בסוף דבריו שכתב שכן משמע בספרי שהפסוק אזיל להאי דינא גם לרבנן, וכן מוכח ממה שלא הסבירה הגמרא בקידושין מאי דרשי רבנן מהאי קרא, רק נחלקו אי יש זכות תביעה מראשון לשלישי, וכן על זכות מחילה.

{מחלוקת הראשונים בדין מטלטלי אחר תקנת הגאונים} **התוס'** בבכורות נא, ב ד"ה ולא הסתפקו האם לאחר תקנת הגאונים קרקע כמטלטלי לכל דבר ויתומים שגבו קרקע בחובת אביהם הקרקע כמוחזקת ביד אביהם וגובה אותה הבעל חוב, או שמכיון שאפשר להפקיע שעבוד מטלטלין לדידן על ידי מכירה לא יחול על מטלטלין שעבודא דרבי נתן, אולם הוסיפו התוס' שממלוה דיתמי יגבו כתובה .<<<< **הרי"ף** הביא את הברייתא של נושה באחיו הגם שאמרה הגמרא שלא מצאנו תנא שמחמיר ב' חומרות בכתובה, מפני שלדידן מטלטלי כקרקע, והשיג **הראב"ד** בהשגותיו שעדין הוי ב' חומרות. ודחה דבריו הרמב"ן. ושיטת **הרמב"ם** דמיבם לא שייך לגבות מכח מטלטלין דהוו כקרקע שעדין לא הגיע זמן גביה ועדין לא תיקנו. שלדידן יש ב' חומרי בכתובה עיין עוד ברמב"ן ב"ב קכה, ב ותוס' ב"ב קכה, ב

{בכור אינו נוטל בראוי, ודין מלוה לענין ראוי תלוי בשדר"נ}במשנה בבכורות נא, ב איתא שאין בכור נוטל פי שנים בראוי, ואין האשה גובה כתובתה מן הראוי. לגבי בכור נחלקו רבי ורבנן בבבא בתרא קכד, ב ולהלן האם בכור אינו נוטל פי שנים בכל ראוי או רק בחלקם. עוד נחלקו אמוראי אי מלוה חשובה ראוי או לא, לרב יהודה אמר שמואל מלוה חשובה ראוי, ולבי מערבא מלוה אינה חשובה ראוי, ואסקא הגמרא שמחלוקתם היא בדעת רבנן, האם מלוה חשובה ראוי או מוחזקת, עוד נחלקו רב נחמן ורבה, לרב נחמן גבו מעות יש לו וגבו קרקע אין לו, ולרבה גבו קרקע יש לו גבו מעות אין לו. והקשתה הגמרא על רבה שכיון משיכול למכור את הקרקע מדוע נחשבת הקרקע למוחזקת, ועל רב נחמן הקשו, הרי רב נחמן אמר שיתומים שגבו קרקע בחובת אביהם בעל חוב גובה מהם ומדוע אמר רב נחמן שגבו קרקע אין לו, ותירצה הגמרא לטעמייהו דבני מערבא ולא סבירא להו. **ולרשב"ם** פירוש תירוץ הגמרא לרב נחמן, דסבר רב נחמן גופיה שגם שגבו מעות אין לו, ומה שאמר שגבו מעות יש לו הוא לבני מערבא, ורב נחמן גופיה סבר שמה שיתומים שגבו קרקע בחובת אביהם הוא מדין שעבודא דרבי נתן ולא מצד שהקרקע מוחזקת. **ולר"ת** דברי רב נחמן גופיה שסבר שיתומים שגבו קרקע בחובת אביהן בעל חוב גובה מהן אי פירושו כדאביי שגובה למפרע אז סבר רב נחמן שבין גבו מעות ובין גבו קרקע יש לו, ואי סבר רב נחמן כדרבא שגובה מצד שעבודא דרבי נתן, אין לנו ראיה שרב נחמן סובר שיש לו. ומדברי שניהם עולה שאין קרקע נחשבת כגבויה אי יתומים שגבו קרקע בחובת אביהן הוא משעבודא דרבי נתן.

בדף קכה, ב מסקנת הסוגיא לרב פפא שאין בכור נוטל פי שנים במלוה, ואין הבעל יורש במלוה שנחשב ראוי.

{בעל חוב וכתובה אינם גובים ממלוה לאחר מיתה דהוי ראוי, וע"י שדר"נ אינו ראוי}איתא במשנה בבכורות אין האשה גובה כתובתה מן הראוי, ונחלקו רבותינו הראשונים בדין בעל חוב אי נוטל בראוי או לא. אי מה שתפסה המשנה בבכורות בלשונה כתובה ולא נקטה בכל בעל חוב אי הוי דווקא או לאו דווקא. שיטת **הר"י מיגש** בבבא בתרא **והראב"ד** בשהגותיו על הרי"ף בכתובות מ, א שדין זה נאמר רק לענין כתובה ולא לענין בעל חוב, אבל **הרמב"ן** בבבא בתרא קכה, ב ד"ה אמר ר"פ **ובספר** **הזכות** בכתובות שם שר"ח ורשב"ם חולקים וסברי שגם בעל חוב אינו נוטל בראוי. ופירש הרמב"ן לשיטת ר"ח ורשב"ם [שם ד"ה והרב ר' שמואל, והביאו החזו"א בקצרה ב"ק טו, כג ד"ה תוכן דברי הרמב"ן] שכתובה וחוב שוים, מפני שאי אפשר למכור דבר שהוא ראוי, וכן אי אפשר לשעבד דבר שהוא ראוי. ולפי זה דין יתומים שגבו קרקע בחובת אביהם בעל חוב חוזר וגובה ממנה תמוה, מדוע גובים מראוי. ותירץ הרמב"ן שגובים מדינא דרבי נתן, ולפי זה דין זה הוא בין במלוה ובין בכתובה.

{הצעת הרמב"ן שאם אין שעבוד על מטלטלים מחיים לא שייך שדר"נ} בד"ה ושוב נתיישבתי [בחלק מהמהדורות ד"ה זה כתבתי הביאו החזו"א בקצרה ב"ק טו, כג ד"ה ואכתי, עד מש"כ החזו"א ואמנם] כתב הרמב"ן שאין לומר בכתובה דין שעבודא דרבי נתן לרבנן דר"מ, ומפני שדינא דרבי נתן מבוסס על כך שהחוב של הלוה גופיה משועבד למלוה (עכ"פ מחיים,) וכשהחוב משועבד, מה שמשועבד לחוב משועבד גם כן לבעל חובו מדרבי נתן, וממילא בכתובה שאין מטלטלין משועבדים לכתובה לרבנן דר"מ, אין יכול לחול דינא דרבי נתן. וכל זה לרבנן דר"מ, אבל לר"מ שמטלטלין משתעבדים לכתובה, הכא נמי כיון ששורש החוב משועבד, יכול לחול דינא דרבי נתן. (לפו"ר מדברי הרמב"ן בשלב זה מוכרחים כמה יסודות, חל שעבוד על חוב ודלא כהרשב"א בקידושין, וכן חייל דינא דרבי נתן בכתובה בחיי הבעל ודלא כהר"ן בכתובות שלא הגיע זמנה לגבות, ובאמת כ"כ הרמב"ן כתובות י"ט, ולכאורה צ"ל שהשעבוד מתחדש גם אחרי הלואה כדי שיחול שעבודא דר"נ גם על מה שמשועבד להלוואות שלאחר הלוואה.) סוגיא דדף פ"ב מיושבת דלר"מ ששיך מטלטלין שייך ג"כ דינא דר"נ, ודינא דר"ט דדף פ"ד מיושב דהא ר"ט לשיטתו שמלוה שביד אחרים משועבד לכתובה. מן האמור עולה שיתומים שגבו קרקע אין כתובה גובה ממנה. [בזה באר הרמב"ן דעת הסוברים שאין כתובה גובה לדידן ממטלטלין שביד יתומים, שאף שתיקנו גאונים שתגבה כתובה ממטלטלין, עדיין ניתן לומר שלא מצינו שנחמיר בכתובה ב' חומרות על דינא דר"מ שעבודא דרבי נתן, וה"נ לדידן שמטלטלין משתעבדי.]

{דחית הרמב"ן ששעבוד קרקע הוי מחיים, ולגבי הקרקע חל שדר"נ אף שמלוה אינה משועבדת}שוב דחה הרמב"ן [ד"ה צללנו הביאו החזו"א בקצרה ב"ק טו, כג ד"ה ואכתי באמצע הדיבור ואמנם ז"א] שכיון שאצל מלוה ראשון חשוב הקרקע משועבדת משעה ראשונה, הרי דינה כקרקע ונשתעבדה משעה ראשונה, ולכתובה אף קרקעות משועבדות. והוכיח הרמב"ן כן, דאם נאמר שהשעבודא דרבי נתן חייל על חוב, אם כן לכשמת הלוה, נעשה החוב מטלטלין אצל בניו ואינו משתעבד לחוב.

{לתוס' ור"י מיגש מלוה אינה ראוי לגבי כתובה}שיטת **הר"י מיגש** וכן התוס' בבכורות נא, בד"ה ולא ותוס' בב"ב קכה, ב דמלוה מוחזקת לענין כתובת אשה, ודין ראוי שנאמר בכתובה לא נאמר על מלוה.

{יסוד הגרש"ש שאין החוב עובר לגמרי לראשון, וכשמת אין חוב ישיר על השלישי, אלא רק לכשיגבו יחול שעבוד נכסים} **הגרש"ש** בקונטרס שעבוד סימן ט' דייק מלשון הגמרא יתומים שגבו קרקע בחובת אביהם בעל חוב חוזר וגובה מהם שרק אם גבו היתומים קרקע, אבל אין למלוה זכות לגבות קרקע בעצמו. והקשה, מדוע אין בשעבודא דרבי נתן זכות למלוה לגבות ראשון מנכסי שלישי קרקע לאחר מיתת שני. ותירץ שיסוד שעבודא דרבי נתן אינו שהחוב עובר ישירות מהראשון לשלישי ואין השני כלל בעל חוב של השלישי, אלא שהוא ערבות על חובו של הראשון, ובפרעונה לראשון על ידי השלישי, יפרע גם חובו של השלישי לשני. ולכשמת האמצעי, אין כאן חוב של אמצעי שהרי מת, ואין חייבים בניו לשלם חובו, ואין על השלישי חוב לראשון שאותו הוא צריך לפרוע. אולם כל זה לגבי שעבוד הגוף, אולם בכל שעבוד יש גם שעבוד נכסים, וגדר שעבוד נכסים הוא שהנכסים ערבים בעד הלוה אפילו על זמן שהם לא יהיו תחת רשותו. ואף שהנכסים משועבדים, אין יכול הראשון לבא לשלישי לחייבו לשלם, שיאמר לו אין אני חייב חוב הגוף עבורך אפילו משדר"נ שתכפה אותי לשלם את החוב לך, כיון שהחייב מת ויסוד החוב אינו קיים עתה, ואת חובי ליתומים לא אשלם בקרקע, אולם לאחר שגבו יתומים את החוב, אומר להם המלוה הראשון שעדיין לא פקע שעבוד נכסים שהיה לאביכם זכות בקרקע זאת.

לבדוק תוס ורמב"ן לגבי שעבודא דאורייתא

**צג, א משנה מי שהיה נשוי ג' נשים – דיני גבית חובות שאינם שוים**

גדרי השעבוד לרבי נתן: ריטב"א ד"ה מתני', רי"ף בלשון ערבי ד"ה הנה ידוע, ד"ה אם כן, ד"ה ועוד ראוי, ד"ה ויש להשיב, [או בתרגום תמים דעים ד"ה וזה, ד"ה וכשהיו, ד"ה וראוי שתדע, ד"ה ויש לומר.] שיטת רבי נתן בה' מאות: ריטב"א ד"ה מתני', ר"ן בסוף דבריו, סוף דברי הרי"ף, רי"ף בלשון ערבי ד"ה עתה, [בתרגום תמים דעים ד"ה וראיתי,] ראב"ד בהשגות לרי"ף ד"ה עתה, מאירי. שיטת רבי: רש"י ותוס', רי"ף בלשון ערבי ד"ה ומה שאמרו, [בתרגום תמים דעים ד"ה ואמנם,] השגות הראב"ד ד"ה וא"ת, קובץ שיעורים אות של"ה. דין ודברים אין לי עמך במנה: רש"י ותוס', שיטת הריטב"א ד"ה מתני', שיטמ"ק בשם רבינו יונה, שיטמ"ק בשם הרי"ף, שו"ת ושב הכהן סימן ס"ח. שתי תפיסות: ר"ן ריש אלמנה ניזונית, ריטב"א, שיטמ"ק בשם רא"ה.

**מי שהיה נשוי ג' נשים ומת.** פרש"י שכתובתם נחתמה ביום אחד שאם לא כן הראשונה קודמת. **וברע"ב** וכן בפירוש המשניות לרמב"ם הביאו עוד אפשרות, שאחת קודמת לשניה, אבל הניח מטלטלים, ואין דין קדימה במטלטלים, וכולן שוות. וכן כתב בפירוש **הרי"ף** בלשון ערבי [תמים דעים: ד"ה וראוי שתדע, הרמ"ע מפאנו: ועוד ראוי שתדע] אחר שהביא את פסק ההלכה כרבי הביא דדין זה הוא גם במטלטלי, ובמטלטלין אף אם לא היה זמנם כאחד, ומפני שאין דין קדימה במטלטלי, ובמטלטלין חל השעבוד בזמן שבאים לגבות, והוסיף שלא חל השעבוד על הסך שאין ביד הבעל [שזהו טעמם של רבי ורבי נתן כמבואר בדבריו לעיל.] **ובמאירי** **ובפני** **יהושע** כתבו שהיה אפשר לומר שמשנתנו מיירי בקנה מקרקעי אחר כך שאין בהם דין קדימה. התוי"ט העיר שמטלטלין לדידן שייך גם בתפיסה לאחר מיתה, אולם לדין הגמרא לא שייך לתפוס מטלטלין בכתובה אלא מחיים, והוסיף שאין משנה אי תפסו מחיים בפעם אחת או בב' פעמים, [ודין ב' תפיסות של הגמרא הוא כשבאו לפני ב"ד בב' פעמים.]

**ההפלאה** הקשה הא הקודמת בנישואין קודמת גם אם הכתובה נחתמה לאחר מכן. וכתב דמיירי שכל אחת טוענת בברי שקדמה. [ועיי"ש שמקורו של הרמב"ם שמותר לישא ב' נשים ביום אחד הוא מסוגין.]

**ואין שם אלא מנה חולקות בשוה.** לרש"י גם רבי מודה בזה, אבל לפירוש ר"ח שהובא בתוס' רבי סובר שחולקות לפי גודל שעבודו.

**היו שם מאתים של מנה נוטלת חמישים ושל מאתים ושל ג' מאות נוטלות ג' ג' של זהב.** בגדר החלוקה לרבי נתן כתב **הריטב"א** [ד"ה מתני' מי] שרבי נתן אזיל בתר שעבוד, ולכן, בשעבוד מנה כולן שוות אבל במנה שני אין לבעלת מנה שותפות עד שכולן יתפרעו, וכן הלאה.

**הרי"ף** [תמים דעים: וזה שכבר ידעת. רמ"ע מפאנו: הנה ידוע] מבאר שמלוה בשטר שאין מה שיתעבד עבורה דינה כמלוה על פה, וכיון שאין לבעל נגד כל השעבוד של הכתובות, אנו אומרים שבמנה הראשון של הבעל חל שעבוד עבור שלשתן, (שאין סתירה שמנה אחד יהא משועבד לשלשתן,) אולם כיון שחל השעבוד על מנה ראשון לבעלת מנה, מונע שעבוד מאתים של בעלת מאתים מלחול שעבוד נוסף של בעלת מנה במנה שני, וכן אין שעבוד למנה שני במנה ראשון, מכיון ששעבוד מנה ראשון מונע מחוב מנה שני להחיל שעבוד במנה ראשון.

{השוואת משנתנו למשנת שנים אוחזין בטלית} **המרדכי** סימן רל"ה ד"ה מתני' ורש"י במהדו"ק השוו את דין משנתנו לדין משנת שנים אוחזין בטלית, שכיון שראשונה תובעת מנה, ומודה לשניה שיש לה תביעת מאתים, ולכן במנה ראשון חולקות כולן, והשאר חולקות בעלת מאתים עם בעלת ג' מאות וכן הלאה. **הרי"ף** [בתחילת פירושו בלשון ערבי, מוסבר יותר בתרגום רמ"ע מפאנו] הביא שכן פירש רב האי גאון, והשיג עליו שבשנים אוחזין בטלית כל אחד רוצה ליטול מה שמוחזק ביד חבירו, ואצלנו אין אף אחת שרוצה ליטול מה שמוחזק ביד חברתה. עוד השיג עליו שבב"מ מבואר שגם רבי מודה לדין שנים אוחזין בטלית, ואמאי נחלק במשנתנו.

{מחלוקת הראשונים בדין החלוקה לרבי נתן כשיש ד' וה' מנים} כתב **הריטב"א** ד"ה מתני' שאם יש מנה רביעי נוטלות אותו בעלת מאתים ובעלת ג' מאות, שהפסדם גדול משל בעלת מנה ומנה חמישי חולקות כולן בשוה. והיינו שבחלוקת מנה רביעי השעבוד הוא להשוות את הפסדיהם, ומכאן והלאה שוות הן, וחולקות בשווה. ולפו"ר ששעבוד שניה מונע משעבוד ראשונה מלחול לפחות לגבי גביה, וצ"ב מדוע סבר הריטב"א שהממון מג' מאות עד ו' מאות משועבד בראשונה להשוות את הפסדיהם, ולא לפי גודל כתובתם.

אמנם **הר"ן** דף נ"א מדפי הרי"ף פליג על הריטב"א וכתב שמנה רביעי חולקות בשוה שהרי במנה זה שעבוד כולן שווה. וכ"כ השיטמ"ק בשם הריב"ש.

דעת **הרי"ף** [בסוף דבריו ואי איכא טופיינא] דמנה רביעי חוזר הדין בתחילה להשוות בתחילה את בעלת מנה ובעלת מאתים ובעלת ג' מאות עד היכן שכולן שוות, ובפירושו בלשון ערבי הרחיב את דבריו [תמים דעים: וראיתי לחזור. רמ"ע מפאנו: עתה נחזור] שבחשבון זה, שישים ושש שתובעות שלשתן, חולקים אותם בין שלשתן, ומנה חמישי חולקים בין בעלת מאתים לבעלת ג' מאות. (לפו"ר צ"ב מדוע חולק על החשבון המובא להלן מהראב"ד בהשגותיו, וביסוד החשבון יש להגדיר את צורת חלות השעבוד מחדש, דהא מראש כשיש ה' מאות אין שעבודן חל רק בג' מאות הראשונים, שהרי יש מקום להרחיבו על המנה הד' והה'.)

לפו"ר, מתוך דברי **הראב"ד** בהשגותיו לרי"ף [ד"ה וכן אם היו ה' מאות] מתבאר שחולקין את הס"ו שהושוו שלשתן לתובעו אחר שגמרו לחלוק ג' מאות בין שלשתן, ולאחר מכן חולקות נ"א שבעלת מאתים ובעלת ג' מאות השוו עליו בתביעתן ממנה רביעי וחמישי, ולאחר מכן לכאורה צריך להתחיל חשבון חדש.

זה לשון **המאירי** בסוף ד"ה ובגמרא. ומגדולי קדמונינו פירשו, שמנה רביעי חולקות בשוה כראשון. ואם יש שם חמש מאות, חולקות השלש מאות על הדרך שהתבאר, והמאתים על הדרך שחלקו תחילה בהיו שם מאתים, ואין הדברים נראין.

**וכן שלשה שהטילו לכיס פיחתו או הותירו כך הם חולקים.** בשותפים על נידון המשנה [בגמרא נתבאר שבשותפין חולקין מחצה למחצה, אבל יש מקרה עליו דברה המשנה] חולקות לפי מעות שהכניסו לשותפות. תוס' פירשו בב' דרכים, האם הכוונה דומיא דרישא, ולא לגמרי שווים, אלא רק בזה שאין חולקות בשוה, וכן פירש הריטב"א ד"ה וכן. או דדומיא דדין הג' של המשנה ששם חשבון החלוקה יוצא לפי אחוזי הממון שהיה לכל אחת, הכי נמי בשותפות. ברש"י מהדו"ק כמו שברישא חולקות לפי שעבודן, הכי נמי שותפים חולקים לפי מעותיהם, ולכאורה זהו ג"כ מה שפירש רש"י לקמן ד"ה אין.

**ברי"ף** [תמים דעים: ד"ה וכבר. רמ"ע מפאנו: ד"ה וכבר] הביא שיש שפירשו שהשוואת המשנה שותפין לכתובה הוא על דין חולקות בשוה של הבבא הראשונה, ואזיל על דינו של שמואל ששותפין חולקין בשוה את הרווחים.

**בכותבת בעלת מאתים לבעלת מנה.** **המאירי** והתוי"ט ותפארת ישראל כתבו שמיירי בקנו מידה, וכן כתבו רש"י במהדו"ק. אמנם **בהפלאה** כתב דלרב יוסף לא יהני קנו מידה להמבואר בתוס' לקמן צה, א ד"ה הכא, ובהכרח שצריך ליישב לפי מה שכתבו תוס' שם ד"ה וכי שמה שאין מועיל דין ודברים הוא בגלל שאינו יכול לסלקה, וכאן לגבי ג' נשים ששעבודם שוה והדין הוא שקדמה וגבתה גבתה, הרי שבכח בעל לסלקה מתחת לשעבוד שניה, לכן יועיל סילוק דין ודברים אפילו בלא כתיבה.

{האם רבי חולק על דין ודברים} **תוס'** ד"ה דאמרה כתבו דלא איתפריש שפיר טעמא דהא מילתא, וכתב **התוי"ט** שאף שלכאורה רבי אינו חולק על כתבה ראשונה לשניה דין ודברים אין לי עמך, אפילו הכי לא הביאו הפוסקים האי דינא, כי מכיון שכתבו התוס' שלא איתפריש שפיר טעמא דהא מילתא, סברו הפוסקים שרבי חולק בזה על רבי נתן.

עיין רש"י ד"ה דין ודברים ורש"י ד"ה ומדין ודברים, ועיין מה שכתב במהר"מ שיף על רש"י. כתב **הפני** **יהושע** שתוס' מאנו בפרוש רש"י, (ולרש"י אין שניה באה לתבוע ראשונה ואין כאן שנוי דין, אלא כמו שאם לא היתה לפנינו כן היו דנים, ולאחר מכן בשעבוד שוה הדין מה שגבה גבה,) דלתוס' ניתן לומר שסילקה עצמה לגמרי מהשעבוד שיש לה על החצי קרקע, וכשתובעת בחצי שני, אין יכולה שניה לומר לה הנחתי לך מקום לגבות שישית בחצי ראשון ואת הפסדת לעצמך, דזמנם שוה, ומאי אולמה דשניה לומר לה כן. אלא שעדין נתקשו התוס' איך גורמת לה הפסד, ולכן אסקו דלא נתפרש שפיר. [גם בשיטמ"ק נראה שנתקשו תוס' אמאי יכולה להפסיד לשני.]

מגיני שלמה <<< ופירוש מדין ודברים סליקת נפשאי.

{לריטב"א כתבו שניה ושלישית לראשונה דין ודברים} לריטב"א קושית הגמרא דלשון דין ודברים יכול להתפרש בג' דרכים, דין ודברים אין לי עמך במנה מפני שסלקתי כל זכותי במנה והפסידה לגמרי זכותה במנה. או דיתפרש דין ודברים אין לי עמך במנה שחלקי במנה לא יפריע לך, ואז תיטול בעלת מנה שליש מכח עצמה ושישית מכח בעלת מאתים, ובעלת מאתים תיטול שישית הנשארת, ובעלת ג' מאות תיטול שליש. או שיתפרש דין ודברים אין לי עמך במנה ותטלי חלקי, ותיטול שתי שליש, ובעלת ג' מאות תיטול שליש. אבל לומר שיחלקו במנה וחצי הנותרים בעלת מנה ובעלת ג' מאות אין נכנס בלשון דין ודברים אין לי עמך. והסכימה הגמרא שאכן אין לפרש דין המשנה בלשון דין ודברים, ודין המשנה הוא באופן שכתבה בעלת מאתים לבעלת מנה בהסכמת בעלת ג' מאות שכתבה אף היא על הסכם זה דין ודברים אין לי עמך במנה, ואז מתחלקת בעלת מאתים עם בעלת ג' מאות בכל הנותר מכתיבת שתיהן [כעין זה מובא ג"כ בהגה"ה על פירוש הרי"ף בלשון ערבי של הרמ"ע מפאנו]. ואם כתבה רק ראשונה דין ודברים אין לי עמך, אז הכריע הריטב"א שהדין הוא שבעלת ג' מאות נוטלת שליש ובעלת מאתים נוטלת שישית.

{כתבה כן בשעת נישואין} **השיטמ"ק** בשם הרי"ף בפירוש בלשון ערבי (לא מצאתי בתרגומים שלפנינו) שמדובר שכתבה בעלת מאתים לבעלת מנה בתחילת הנישואין שמראש לא חל שעבוד משניה על ראשונה, ולא גרמה לה בזה כל הפסד, שלא מחלה לאחר שכבר זכתה, אלא קודם שזכתה וחל השעבוד באופן זה. וברמ"ה הוסיף ששיך לומר כן גם אם כתבה קודם שקנה בעל את הקרקע.

{למאירי שלישית מחלה לראשונה, או דמהני תפיסת ראשונה} **המאירי** פירש שכיון שכתבה שניה לראשונה ולא מחתה שלישית, הוי כמחלק נכסיו בפני אשתו וכתב לה קרקע כל שהוא ושתקה שאיבדה כתובתה, והיינו שדנים כאן מצד מחילתה. עוד כתב המאירי בשם יש מפרשים שכיון שבחלוקה שעשתה שלישית עם ראשונה לא מחתה, הוי כתפיסה, ודחה המאירי דבריהם שתפיסה שלאחר מיתה לא מהניא. [בשיטמ"ק הביא בשם י"מ שמיירי בתפיסה ממש, ולא בחלוקת ב"ד.]

רש"י במהדו"ק פירש שבעלת מאתים אינה באה עם בעלת מנה לדין אלא לאחר שחלקה באה עם בעלת ג' מאות לדין, ואין בעלת ג' מאות יכולה לכפותה לבא לדין

השיטמ"ק בשם **תלמידי** **רבינו** **יונה** כתב שכיון שבעלת מאתים אינה תובעת את בעלת מנה בעצמה יכולה לטעון בעלת מנה לבעלת ג' מאות שבעלת מנה סילקה את עצמה מכל המנה. (אף שתובעת מבעלת ג' מאות רבע ממנה ראשון וצריך לירד לעומק דבריו.)

{איך יתכן שנגרם הפסד לשלישית במחילת שניה} הא דאין בעלת ג' מאות יכולה לומר לבעלת ב' מאות גרמת לי הפסד, תירץ **בתפארת** **ישראל** [בועז אות א'] ע"פ מש"כ תוס' לקמן דסילקה עצמה מדין ודברים בכתובה אינו כאישתדוף דהא לא ניתנה כתובה לגבות מחיים, הוא הדין הכא דמחמת זה אין להחשיבה אלא כגרמא של הפסד. ולשיטת פני יהושע זהו מה שכתבו התוס' דלא נתברר האי טעמא שפיר.

**ההפלאה** באר ע"פ דרכו שאף שזמנן שווה מכל מקום יתכן שאחת נישאת קודם, אלא שכל אחת טוענת ברי שנישאת מקודם, לפי זה אפשר לומר שהודית בעלת מאתים לבעלת מנה שקדמה בנישואין, ולכן מגיע לה חלק מבעלת שלישית שלה לא הודית. אבל הוסיף שמה שכתבה בעלת ג' מאות לשתיהן דין ודברים היינו בדרך סילוק. (לפו"ר צ"ב אמאי לא תגבה בעלת מנה מבעלת מאתים מה שגבתה שבעלת מאתים ממריבתה עם בעלת ג' מאות, דהא הודית לה דקדמה בנישואין, והקודמת קדמה לה.)

{האם ב' תפיסות הם מדין תפיסה או לא, ואימתי תפסה} **רישא בב' תפיסות וסיפא בב' תפיסות.** לשון הגמרא דנפלו שבעים וחמשה בחד זימנא ומאה עשרים וחמשה בחד זימנא, ופירש רש"י שתפסו מטלטלין לכתובתן, ולא נמצאו להן מאתים בפעם אחת אלא בב' פעמים, דנפלו להן שבעים וחמשה בחד זימנא ובאו לדון עליהם אמרינן להו חולקות בשוה שהרי שעבוד שלשתן על מנה, ופירשוהו הריטב"א ותוי"ט דמיירי מחיים. [ממה שכתב הריטב"א שמיירי בתפסה מחיים מתבאר שאין לפרש שכוונת רש"י שזכותן במטלטלים היא מכח תפיסתן, והן תפסו יחד, ובית דין אומרים להן שזכות תפיסתן צריכה להתחלק ביניהן כך, ואחר כך תפסו עוד תפיסה שניה, וגם לשון 'נפלו' על דרך זו נפילת מטלטלין לאחר מיתה עם תפיסתן.] התוי"ט העיר שכיון אין שייך תפיסה אלא קודם מיתה, ואם כן הרי ב' התפיסות היו בידן קודם חלוקה דתפיסה ראשונה, ואיך שייך לדון בנפרד על ב' תפיסות, וישב וצ"ל דאע"ג דתפיסה מחיים בעינן ומחיים תפסום, דמכל מקום כשבאו לדין לפנינו הביאום בב' תפיסות, וכשבאו בראשונה לא ידעינן בתפיסה שניה. דאי לא תימא הכי, כיון שאין דין קדימה במטלטלין יחלקו בשווה. והכי דייק לישנא דרש"י, ולא נמצא להן מאתיים בפעם אחת אלא בב' פעמים, כלומר שעל פי האמת יש להן הכל, אלא שבפנינו לא נמצאו להן, דאל"כ למה הוצרך להאריך בזה הלשון כלל דהיא היא לישנא דבשני תפיסות עצמו ומאי מפרש, אלא כמו שכתבתי. כעין דברי התוי"ט מתבאר מהריטב"א שהקדים לפרש שתפיסות פירושו גוביינות קודם שהביא את פירושו ואת פירוש רש"י, ולכאורה מתבאר בדברי התוי"ט שאין תלוי בכמה פעמים תפסו, אלא בחלוקת הבית דין אף שתפסו יחד, וזכותה הממונית של כל אחת בתפיסת מטלטלין אינה נקבעת לפי מעשה התפיסה. שמיירי בבאו לפני בית דין בב' פעמים אם לפני מיתה מה שייך ב' תפיסות הרי לכשבאו לגבות וחייל שעבודם הא כבר היו בידם ב התפיסות ואיך ניתן לעשות חשבון בנפרד. אמנם מהרא"ה הובא בשיטמ"ק מתבאר שדין ב' תפיסות הוא כשתפסו בב' שלבים מחיים.

ולריטב"א מיירי בקרקע, ולשון 'תפיסות' פירשו הריטב"א גוביינות, עוד הציע הריטב"א שמיירי בששיעבד להן מטלטלין.

{ב' תפיסות מיירי במעות} אמנם **הר"ן** [ריש פי"א דף נ"ה מדפי הרי"ף] כתב שאם מדובר בתפיסה מחיים אין מקום לחלק דין תפיסה ראשונה מתפיסה שניה, שהרי כשחילקו תפיסה ראשונה כבר היה תפוס תפיסה שניה, ואם כן כל השעבוד חל כל המעות וכתפיסה אחת. לכן חידש הר"ן שתפיסת מעות לאחר מיתה מועיל, שהרי נפרעה כתובתה על ידי המעות, וכאן מדובר בתפיסת מעות לאחר מיתה. [עיין **במאירי** שכתב שמיירי במעות שבאו מממדינת הים, ולכאורה כוונתו כהר"ן, ובזה יובן מדוע לא הקשה דהוי תפיסה דלאחר מיתה, כמו שהקשה לעיל על תירוץ י"מ שפירשו שחלוקת שלישית עם ראשונה בשכתבה שניה הוי מדין תפיסה.] עוד הציע שם הר"ן דמיירי בשהתפיס להם הבעל מטלטלין לכתובתם. בתוס' רעק"א העמיד את דברי הר"ן בשפטרה הבעל משבועה מחיים, דאל"כ קשה דלעיל דף צב, א הלוקח יוכל לעכב דמי חובו כנגד חוב אחריות שלו כיון שחובו לא גרע מתפיסת מעות, וכעין זה הקשה ג"כ בבית יעקב בדף צ"ו ותירץ שבכתובה יש תנאי ב"ד שמועיל תפיסת מעות, ולא בבעל חוב.

{לרא"ה תפסו מחיים בב' פעמים} **הרא"ה** הובא בשיטמ"ק, כתב שלא שייך לפרש שתפסו לאחר מיתה בב' פעמים, שהרי הכל נפל בבת אחת, (ואין חילוק מתי תפסו.) וגם תפיסה שלאחר מיתה אינה מועלת. אלא מיירי בתפסו מחיים, ותפסו בב' פעמים. (לכאורה צ"ל שתפיסתן מחיים הינה גדר של בעלות שנוצרה על ידי התפיסה, ולפיכך יש לדון שחל מחיים סדר ב' תפיסות שאמרה הגמרא. אולם מהתוי"ט משמע שתפיסה דמחיים אינה יוצרת בעלות אלא שעבוד, ורק אחר מיתה בגביה של בית דין נוצרים דיני ב' התפיסות. ויש לדון לרא"ה דלא ניתנה כתובה לגבות מחיים.)

(לפו"ר ברש"י היה מקום לחלק בין שעבוד מטלטלין לאחר מיתה [או תפיסה מחיים לדרך תוי"ט,] לשעבוד קרקע, ולומר שבמטלטלין חל השעבוד בתפיסה שניה מחדש כיון שבמטלטלין מה שגבה גבה, אולם מהריטב"א מבואר שגם בקרקע הדיןכן בגוביינא שניה, ולפו"ר צ"ב אמאי שייך ב' חשבונות על ב' גוביינות. שמעתי לתרץ דשייך ב' תפיסות בקרקע, באופן שיתומים גבו קרקע בחובת אביהן, שבחשבון גוביינא ראשונה לא היה שייך לחשב גוביינא שניה דמי יימר שיגבו קרקע ותפול לחלקן.)

**זו משנת רבי נתן.** כתב **הפני** **יהושע** שלאוקימתא דשמואל דמיירי בכתבה אין כל הכרח שמשנתנו רבי נתן או רבי, למה שפירש רש"י שבמנה ראשון חולקות בשוה, שהרי אפשר על ידי כתיבה באופנים שונים להגיע לחשבון רבי, אלא שברייתא זו סיוע לאוקימתא דרבי יעקב מנהר פקוד משמיה דרבינא.

{משנת רבי נתן היא בפרק הבית והעליה} **משנת רבי נתן.** לרש"י מהדו"ק והעתיק **המרדכי** חלק מלשונו [בסימן רל"ה ד"ה זו משנת רבי נתן] היינו רבי נתן דהבית והעליה, ולרש"י שם אין לזה ולא לזה כסף לבנות ומוכרים הקרקע דעליון נוטל שליש לרבי נתן, ונחלקו תוס' על רש"י איך יכול לכופו למכור כל הקרקע, ימכור חלקו, ובשו"ע משמע דמיירי בהסכמתם. אבל התוס' העמידו בבאו לזרוע בנתים, לשון הר"ן בב"מ שאין לבעל הקרקע בקרקע כלום, אלא רק זכות לבנות באויר, (ולפי"ז אפשר לומר בסברת רבי נתן שכיון שנזק זה שאין לתחתון בית נגרם מכח עליון שנפל ביתו מהר, זה נותן לו זכות גם בקרקע.) לשון רש"י במהדו"ק ואבעיא לן התם בגמרא אין לו לבנות לא לזה ולא לזה מאי, כלומר, שאין להם כלום. ת"ש רבי נתן אומר התחתון נוטל ב' חלקים בקרקע והעליון נוטל שליש בקרקע, ואמרינן התם מאי טעמא דרבי נתן, ומשני, דרבי נתן דיינא ונחית לעומקא דדינא, כמה מפסדא עליה לבית תילתא, שמתוך גובה העליה מרעי לכותלי הבית שלישיתן ונפלי, שאילמלא אין עליה בנויה על גבי כותלים היו עומדים יותר שליש שנים שעמדו, הילכך, שקיל שליש בקרקע, ואע"ג דכולה בית משועבד לכל חד וחד לתשמישו, שקיל האי לפום מאי דאפסיד, והאי לפום רווחא דאית ליה בקרקע, והכא נמי כל חדא וחדא שקלה לפום שעבוד כתובתה. זה לשון פני יהושע, עיין במרדכי שכתב בשם רבינו ברוך דמשנת רבי נתן הייינו בפרק הבית והעליה, דקאמר רבי נתן בעל הבית נוטל ב' חלקים בקרקע ובעל הבית שליש והיינו לפי הממון, ולכאורה יש לתמוה, דהא לכולהו אוקימתא דלעיל במתני' אין חולקות לפי ממון כי אם בסיפא לפי מקרה. ויש ליישב למאי דפרישית לעיל, דעיקר הרבותא דמתני' לאפוקי מדרבי נתן דאמר חולקין בשוה לגמרי וקמ"ל דלא, אלא לפי ערך השעבוד, דהיינו טעמא דרבי נתן בבית ועליה, דקרקע אשתעביד להו לפי ערך. והתנא השני שם לפו"ר אינו חולק ביסוד הדין אלא בחשבון, אבל יש שם גם תנא קמא לגירסא שציינו שם שהרא"ש מקיימה. בפסק ההלכה לכאורה אין קיים ראיה זו דהא הכא פסקינן כרבי והתם כרבי נתן.

{פירוש חולקות בשוה לשיטת רבי} **אלא חולקות בשוה.** **לרש"י והרי"ף** עד שנפרעה ראשונה כל כתובתה חולקות בשווה, וטעם הדבר פירשו רש"י ותוס' בע"ב שכל נכסיה אחראין לכל כתובתה, לכן לא נוטלות בעלת מאתים ובעלת ג' מאות יותר. ובפרוש הרי"ף בלשון ערבי [תמים דעים: ואמנם מה שאמרו, וד"ה וראוי שתדע. רמ"ע מפאנו: ומה שאמרו על סתם מתני', וד"ה ועוד ראוי לך] פירש לפי דרכו, שכמו שלרבי נתן מוגדר סך הכתובה שמעל לג' המאות כמלוה על פה מאחר ואין נכסים שישתעבדו נגדו, הוא הדין לרבי כל סך הכתובות שמעבד לחוב הקטנה מוגדר כחוב מלוה על פה מאחר ואין מה שיתשעבד נגדו. ולכאורה היינו שמחלוקת בין רבי נתן לרבי הוא כיצד חל השעבוד. פירוש המילה 'בשוה', לרש"י מתפרש על הנשים החולקות, שחולקות בשווה ממש. ואין אני רואה את דברי רבי באלו, לכאורה מתפרש לרש"י על מציעתא וסיפא דג' נשים.

**לר"ח** הביאו תוס' שחולקות לפי יחס כתובתה. לר"ח כפי שהביאו תוס' ד"ה רבי מתפרש בשווה לא על החולקות, אלא על המנים, שאת כל המנים חולקות בצורה שווה, והיינו לפי מעותיהן. אולם לשון הריטב"א ד"ה תנא, פירוש לא בשווה ממש כמו שנראה מדברי רש"י ז"ל, אלא לומר שנוטל בשווה כל אחת לפי מעות סך כתובתה. הרי"ף מיאן בפירוש זה, מפני שלשון חולקות בשוה דרבי נתן ברישא דמתני', היינו חולקות ממש בשווה, ולא חלוקה לפי יחס המעות, וחולקות בשוה דרבי לר"ח, צריך לפרשו באופן אחר.

**הקובץ שיעורים** אות של"ה הקשה על מה שבארו התוס' שכל ג' המנים משועבדים לבעלת מנה, הרי אם היה ו' אנשים שחייבים להם מנה היה כל אחד נוטל חמישים, ועכשיו שאדם אחד חייבים לו ג' מנים מקבל פחות. ותלה דין זה במחלוקת הרמב"ם והראב"ד בפ"כ מהלכות מלוה ה"ג בדין ב' בעלי חובות שזמנם שוה וקדם אחד מהם וגבה, לרמב"ם זכה, והראב"ד השיג עליו. וטעם מחלוקתם, אי לכל אחד יש מחצה, או לכל אחד הכל משועבד, וחולקים מצד פשרה. ולפ"ז, אי לכל אחד הכל וחולקין מצד פשרה, הדבר תלוי בבני אדם החולקים ביניהם, ברם אם לכל אחד מחצה, הדבר תלוי לכל אחד לפי ממונו. והרמב"ם שסובר שזכה, היינו שיש לכל אחד הכל, לכן סובר כדעת רש"י והרי"ף שם בה"ד, והראב"ד השיג שם על הרמב"ם, וכתב הקוב"ש שסובר כר"ח, (אמנם בראב"ד על הרי"ף מבואר שהראב"ד שם סבר שרבי ורבי נתן לא נחלקו בזה.)

בשו"ת **ושב הכהן** סימן ס"ח

**לראב"ד** בהשגותיו על הרי"ף רבי נתן ורבי לא נחלקו בעיקר החלוקה שחולקין כחשבון חלוקת רבי נתן, אלא דלרבי אין מועיל כתיבת דין ודברים, וכן אין מועיל ב' תפיסות.

**ראיותיו של ר"ח.** ר"ח הביא ראיה מסוגיא דב"ק ומסוגיא דרבי. הרא"ש דחאם.

**צג, א – ב אמר שמואל שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע**

רי"ף, פירוש הרי"ף בלשון ערבי [תרגום רמ"ע ד"ה ועתה נחזור ד"ה אחר כך ד"ה וחלק, ובתרגום תמים דעים ד"ה ואחזור ד"ה ואמר רבא ד"ה וחלק] מחלוקת הרא"ש בסימן י' והרמב"ן, עם הר"ן (והרמב"ם בפ"ד משותפין ה"ג), ועם הטור בסימן קע"ו בבאור שיטת הרי"ף, שו"ת ושב הכהן סימן ס"ה. מאה שערים בהגהות שלאחר הרי"ף. מרדכי סוף סימן רל"ו בשם שערי שבועות. ראב"ד על הרי"ף והשגות הראב"ד בפ"ד משותפין ה"ג ובפ"י משותפין ה"ה. נתיבות המשפט קעו, ח.

{} **מהרא"ש** בסימן י' נראה שיש ב' מהלכים בסוגיא, א', לרבה שור לחרישה ועומד לחרישה דווקא השכר לאמצע. רב המנונא, מה שנקט בלשונו שור לחרישה ועומד לטביחה שנראה מכך שדווקא בגלל שהשור היה בתחילה לחרישה השכר לאמצע, הוא אגב דברי רבה, אבל באמת שיטת רב המנונא שבכל שותפות שהיא, גם בסחורה הראויה ליחלק, השכר לאמצע. קושית הגמרא מהמשנה היא לרב המנונא בלבד שלשיטתו בכל גווני השכר לאמצע, דרבה מעמיד את המשנה בשור לחרישה ועומד לטביחה, או אפילו בשור לטביחה, או בסחורה הראויה ליחלק. ותירצה הגמרא לרב המנונא בזוזי חדתי, ופרש **הדרישה** קע"ו סק"ט דמיירי שלא עשו עדיין שום עסק עם המעות, אלא המעות היו בבתיהם והרויחו זוזי חדתי. והוא הדין אם פרטום למעות אחרים כל זמן שלא נתעסקו עמם הוי לפי מעותיו. ב', לרבה שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע. ורב המנונא פליג עליו בדין זה בלבד, ומפני שהתנו בתחילה לחלוק לאמצע שהשור עמד לחרישה. לרבה לא קשיא מתני' דמעמידה בשור לחרישה ועומד לטביחה שיש בזה חידוש שבזה השכר לפי מעותיו, ולרב המנונא אין להעמיד מתני' בשור שקנוהו לטביחה דפשיטא, וצריך להעמיד בשור לחרישה ועומד לטביחה ומכרוהו שבאופן כללי השכר לאמצע כתנאם הראשון, ואם היה ריוח של כסף חולקין למחצה, ברם אם במספר המעות לא הרויחו רק היה ריוח מועט שמכרוהו בעד זוזי חדתי, ריוח זה שאני, שבריוח מועט של זוזי חדתי התנו שלא יקפידו ויטלו כל אחד כפי מעותיו שהטיל בתחילה ולא יחלקוהו. המהר"מ שיף הביא שרש"י פירש את הסוגיא במהלך שלישי ששוה <<<<

{} **שנים שהטילו לכיס.** עיין תוס' בסוף ד"ה הותירו ששאני שותפות מירושה. ובסיפא דברייתא ג"כ מבואר ששאני תערובת שלא מדעת משותפות. אמנם למש"כ רש"י יל"ע עיין במהר"מ שיף.

{הטעם שחולקין בשוה} **השכר לאמצע**. **לרש"י** חלקו של זה אין מועיל בלא חלקו של זה, וכתב **הרדב"ז** על הרמב"ם [פ"ד משותפין ה"ג] בדעת רש"י שרב המנונא אינו סובר טעם זה. **ברי"ף** [לשון ערבי תרגום רמ"ע ד"ה ועתה נחזור] מדלא התנו כוונתם לחלוק בשווה, **וברא"ש** סימן י' שרוב משתתפין מתנין לחלוק לפי מעות, ומדלא התנו מוכח שכוונתם לחלוק בשווה מפני שהנותן מנה יותר חריף או טעם אחר. ובסוף דבריו הביא את הירושלמי שהריוח נגרם בגלל שניהם בשווה וכתב שזה הסבר לדין שחולקין. **וברמב"ן** הביא סברות שכשיש יותר כסף הריוח יותר גדול, וגם מזלא דבי תרי עדיף ומחלי להדדי. עיין לשון **הרמב"ם** בפ"ד משלוחין ה"ג בסופו, במה דברים אמורים בסתם, אבל אם התנו שיטול בעל המאה שלשה רבעים מן השכר ויטול בעל המאתים רביע ואם יפחתו לא יפחות זה שיטול שלשה רבעי השכר אלא רביע ההפסד, ויפסיד זה שנוטל רביע השכר שלשה רבעים מן הפחת, הרי אלו חולקין לפי מה שהתנו, שכל תנאי שבממון קיים, וקצת משמע מזה שחלוקה לאמצע אינה בגלל תנאי. [אמנם אם היה כזה מנהג ליטול בצורה כזו משונה, כתב הרדב"ז שאין הולכים אחריו דכזה מנהג הוא מנהג שוטים.] **הסמ"ע** ס"ק ט"ו הביא את הלבוש שכתב שהטעם שחולקין בשווה מדלא אתנו מוכח שרצון המרובה שיטול המועט בשוה בגלל שהוא יותר חריף במשא ומתן, והשיג עליו שטעם זה שייך לרא"ש וסיעתו הסוברים ששור לטביחה וטבחוהו השכר לאמצע, ברם השו"ע שלא הביא דין שור לטביחה טעמו מפני שהחלקים מצורפים ואי אפשר לחלקו של זה בלא חלקו של זה.

{} **מסתברא מילתיה דשמואל בשור לחרישה ועומד לחרישה.** למה שהעמידו את המשנה דפיחתו באיסתרא דצונייתא והותירו בזוזי חדתי מבואר שאף בעסקי מעות מוכרח להיות ציור שהדין כן, אלא אם כן כהריטב"א שרבה ורבה המנונא פליגי על שמואל, ולשמואל הוצרכו לתרץ כן, והוא אינו מודה בחילוק בין שור לחרישה לשאר שותפות.

{} **אבל שור לחרישה ועומד לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו.** פרש"י דהו"א שעיקר שותפותן לחלק בשוה והו"א דאף זה בשוה, קמ"ל כיון שחולקין בשר לאבריו ה"ה שבח פיטום לאבריו. וכתב **הבית** **יוסף** דמכרוהו חי יודה רבה, ורב המנונא פליג דגם טבחוהו לאמצע.

{שיטת הרי"ף כפי משמעות לשון ערבי} **הרי"ף** [נב, א, ובפירוש ערבי בתרגום רמ"ע מפאנו ד"ה ועתה ד"ה ואחר כך ד"ה וחלק] דייק לשון 'עומד', [כן פירשו הר"ן,] ופירש שמתחילה קנוהו לחרישה, ונמלכו לטובחו, ובסוף מכרוהו בדמים. והא דחולקין לאמצע, כתב הרי"ף [בתרגום רמ"ע מפאנו ד"ה ועתה] מפני שנשתתפו סתם, ואמרינן, מדלא התנו, כוונתם שהשכר לאמצע. (לא מצאתי ברי"ף את הסברא של רש"י שאין חלקו של זה מועיל בלא חלקו של זה.) ובסיימם את השותפות חולקין לפי מעות שנתנו, והיינו טביחה, [ממש"כ הרי"ף דאלו טבחוהו וחלקו באבריו היה זה נוטל שליש,] ומחלוקת רבה ורב המנונא, דרבה סבר דמהני מחשבתם לטביחה (לפו"ר, או לומר שנסתיימה שותפותם וכל ריוח שיהיה מעתה הוא כמו מעות שנתערבו בלא שיתוף, או לומר שנסתיימה שותפותם לחרישה ומתחלת שותפות לטביחה והרווחים כמו שותפות לטביחה, - לפי צד זה יש לדחוק את לשון הרי"ף בתרגום תמים דעים ד"ה ואמר רבא,) ומעתה, הרווחים, כגון מכירה, וההפסדים כגון מיתה ואבידה, הם לכל אחד לפי מעותיו, [כך מפורש בתרגום רמ"ע ד"ה אח"כ בא רבה.] ורב המנונא חלק וסבר שלא מועלת מחשבתם לטביחה לומר שכבר נסתיימה שותפותם, כיון שהשור חי, ובפירוש הרי"ף [תרגום רמ"ע ד"ה וחלק] בלשון ערבי הוסיף דדבור בעלמא לא מהני לסיים שותפותם, לכן אמרינן דהשותפות קיימת והשכר לאמצע. (אכן פרט זה הנראה מהפירוש בלשון ערבי שיסוד סברת רב המנונא היא שדיבור לא מהני לסיים ולשנות שותפות, יתכן שרבותינו הראשונים לא פירשו את הרי"ף כן.)

{סחורה הראויה ליחלק להרי"ף בלשון ערבי} לגבי שאר סחורות, לשון הרי"ף בתרגום רמ"ע מפאנו סוף ד"ה אחר כך בא רבה 'אלא ה"ה ג"כ בכל סחורה או בכל דבר שיהיה דומה לזה שאם לקחו אותו על מנת להרויח ואחר כך חזרו והסכימו לחלוק אותו ולקבל כל אחד חלקו ה"ה ג"כ שיחלקו לפי המעות'. ובתרגום תמים דעים 'אלא כן הדין בכל מין סחורה ואמנם אומרו שור לחרישה שיהיה משל לכל מיני הסחורות' וכו'. ובלשון הרמ"ע יותר קל לדחוק שכוונתו סחורות דומיא דשור לחרישה.

{לר"ן שור לטביחה לרי"ף השכר לאמצע} נחלקו רבותינו הר"ן והרא"ש בשיטת הרי"ף. **הר"ן** כתב בדעת הרי"ף ב' דינים. א', בדף נב, א שבטבחוהו בפועל השכר לפי מעות, (הכס"מ הביא גירסא בר"ן השכר לאמצע ודחאה.) ב', בדף נב, ב שותפות בשור לטביחה ועומד לטביחה השכר לאמצע. וצירף לזה דין סחורה הראויה ליחלק כגון פירות. עיין בכסף משנה הובא להלן שפירש בדעת הר"ן דמיירי במכרוהו חי. [דין שור לטביחה הוכיח הר"ן ממה שלא הקשו על רב המנונא מהברייתא לפלוג וליתני בשור לטביחה, וממה שלא תירצו משנתנו בשור לטביחה. לדין סחורה הראויה ליחלק הביא טעמי ירושלמי שקנו סחורה שיכלו לקנות רק בשותפות, או שיכל לקנות בעל מנה כמה פעמים, או שבעל מאתים מתעכב מלמכור.]

{לרא"ש ורמב"ן בדעת הרי"ף שור לטביחה לפי מעותיו} אולם **הרא"ש** בסימן י' בסופו נקט בדברי הרי"ף בדין הראשון כהר"ן, ששור לחרישה ועומד לטביחה אם טבחוהו וחלקוהו ולא מכרוהו גם לרב המנונא מתחלק לפי מעות, והוסיף וכ"ש שור לטביחה ועומד לטביחה, וצירף לזה דין סחורה הראויה ליחלק. [אמנם בתחילת סימן י' הביא בתחילה פירוש נוסף ששור לטביחה לאמצע, וכן סחורה הראויה ליחלק, ולפסק ההלכה הכריע כשיטה זו, דמשום הירושלמי צריך להשוות אף בבבלי כן.] כעין דבריו כתב גם **הרמב"ן** בסוף ד"ה הא דאמרינן, ושם מפורש ששור לטביחה ועומד לטביחה גם אם מכרוהו חי הדין כן. **הלחם משנה** בפ"ד מהלכות שלוחין ה"ג [הבין בדברי הרא"ש כהרמב"ן, שדעת הרי"ף שעומד לטביחה ומכרוהו חי השכר לפי מעותיו, וכנראה שראייתו היא, שכן כתב הרא"ש שם בפירוש יש מפרשים, ובסוף דבריו השווה את הרי"ף ליש מפרשים,] העיר על דברי הרא"ש, שכיון שלרי"ף, רב המנונא מיירי על שור לחרישה שמכרוהו חי שחולקין לאמצע, ולגבי מכרוהו אין השור עומד ליחלק, אין סיבה שיהא הבדל בין שור לטביחה לשור לחרישה. (אמנם לכאורה בדברי הרי"ף בלשון ערבי מבואר שהנקודה בחרישה ועומד לטביחה ומכרוה חי הינה שאין כאן ביטול הקנין של חרישה.)

{טעם הרא"ש שסופו הסכים עם תחילתו} **הבית יוסף** [סימן קע"ו ד"ה ומ"מ יל"ע] כתב שיש להסתפק בדברי הרי"ף האם כל שור העומד לטביחה לאמצע, או רק בשור לחרישה ועומד לטביחה ומכרוהו חי השכר לאמצע, ומפני שסופו הסכים עם תחילתו.

(יש להעיר על הר"ן, שהרי"ף בלשון ערבי כתב ששורש הדבר הוא בגלל שלא סיכמו תנאי אחר אמרינן שדעתם לחלוק לאמצע, ויתכן שטעמים אלו דהירושלמי נצרכים לפרש למה אמרינן מדלא התנו אחרת כוונתם לחלוק לאמצע. והסמ"ע בס"ק ט"ו כתב שטעם מדלא אתני הוא רק אם נאמר ששור לטביחה הוא לאמצע, ולפו"ר ראיה לר"ן מטעמים אלו שהביא הרי"ף בלשון ערבי. עוד יש להבחין שמשמעות הרי"ף בלשון הערבי הינה שטביחה בפועל הינה חלוקת השותפות, וטעמו דרב המנונא משום שאין תופס הסכמתם לחלק את השותפות בדבור בלבד וההסכם נשאר על דעת חרישה, ואילו נידון דטביחה ועומד לטביחה הינה שותפות חדשה לצורך טביחה, ואינה קשורה לסיום שותפות, וכמו שמבואר גם מהר"ן שבטביחה חולקין לפי מעות. ובאמת גם בדין זה יש להעיר מדוע שבח פיטום של השור שלפו"ר כבר היה לשעבר אינו מתחלק לאמצע, ויש לדון אי דמי שבח פיטום לזוזי חדתי ואיסתרא דצונייתא. ואולי יש להציע בר"ן בדעת הרי"ף שמה שלא מועיל עומד לטביחה לרב המנונא לא משום שדבור לא מהני, אלא מפני שטביחה היא גם שותפות שדינה לחלוק לאמצע את השבח שיווצר מכאן והלאה, ואדרבה מועיל שיתוף חדש בדיבור שמשתתפים לפיטום. ולפי זה מה שהשווה הר"ן דבר שדרכו ליחלק לטביחה ועומד לטביחה, יהא תלוי במחלוקת רבה ורב המנונא, אמנם להר"ן שבח פיטום שכבר היה כשהשותפות היתה לחרישה, מתחלק לפי מעות.)

{פירוש ושב הכהן ברי"ף רא"ש ור"ן ע"פ דברי הרי"ף בלשון ערבי} בשו"ת **ושב הכהן** סימן ס"ה הקשה על מהלך הטור בדברי הרא"ש והרי"ף, איך מוכח משור לטביחה ועומד לטביחה דין סחורה הראויה ליחלק הא לטור שור לטביחה החלקים מצורפים, ועוד הקשה אם ראוי לחלוק הוא לאמצע, גם שור לחרישה ועומד לטביחה, או שור לטביחה ראוים ליחלק. ופירש דברי הרי"ף והרא"ש ע"פ דבריו בלשון ערבי ששור לטביחה הוא שור המיועד לחילוקת הבשר ביניהם, ובזה אין כאן שותפות ביניהם לסחורה, רק ממונם מעורב עד חלוקת הבשר, ובדין שותפות לסחורה אין חילוק אם הסחורה ראויה ליחלק או לא, שבכל גווני הם שותפים, וכן בשור המיועד למכירה אחר טביחתו, שותפותם היא שותפות גמורה. מחלוקת רבה ורב המנונא היא האם שותפותם נסתיימה בהעמדה לטביחה, או שצריך טביחה בפועל. ולרב המנונא אין לומר ששותפותם מסתיימת בחלוקה בפועל של הבשר, ומה שמבואר בתרגום תמים דעים 'או ישחטו אותו ויחלקו אותו ביניהם לחצאין', הוא טעות סופר, שאין צורך גם לחלוק בפועל בשביל לסיים את השותפות לרב המנונא. מה שכתב הר"ן בדעת הרי"ף שלקוחוהו לטביחה חולקין לאמצע, מיירי רק בלקוחוהו לטביחה על מנת למוכר את הבשר שעדיין הם שותפין, ודין זה דומה לסחורה הראויה ליחלק שהביא הר"ן לאח"כ. ממילא מבואר דגם הרי"ף והרא"ש הסכימו שסחורה הראויה ליחלק כל דין שותפות עלה וחולקין לאמצע. והוסיף שם שברמב"ם אין לפרש כן, דהא כתב ששור שקנוהו לטביחה ומכרוהו חי השכר לאמצע, ודוחק גדול הוא לפרש ברמב"ם דמיירי בקנוהו לטביחה למוכרו ולא לחלקו לבשר. עוד הביא שם שיתכן שהעיטור פירש בדעת הרי"ף שאין מסתיימת השותפות בטביחה לצורך חלוקת בשר, אלא צריך חלוקה בפועל.

{לרמב"ם כל מכרוהו חי לאמצע, וכל שחטוהו לפי מעותיו} **הרמב"ם** בפ"ד משלוחין ה"ג השותפין שהטילו לכיס וכו' השכר לפי מניינם בשוה לא לפי המעות, ואפילו לקחו שור לטביחה, שאילו טבחוהו היה כל אחד נוטל מבשרו כפי מעותיו, אם מכרוהו חי ופחתו או הותירו השכר או הפחת לאמצע. לפו"ר בדרכו של הרי"ף בפירוש 'עומד', והוסיף, דגם שותפות בשור לטביחה אי מכרוהו לאמצע וכהר"ן, אמנם בטבחוהו, לפי מעותיו.

**הכס"מ** הביא על דברי הרמב"ם את דברי הר"ן, והוסיף בהם משפט, וזה לשונו. וכתב הר"ן, דלרב המנונא לאו דווקא לקחו מתחילה לחרישה, אלא אפילו לקחו מתחילה לטביחה ועומד לטביחה, ונמלכו ומכרוהו חי, השכר לאמצע. (לפו"ר מתחילת דברי הר"ן היה מקום לומר ששור לטביחה בכל גווני השבח לאמצע, אף בשבח של פיטום, אבל יש להוכיח כהכס"מ שרק בשבח של מכירה מיירי הר"ן, שבסוף דברי הר"ן כתב וכן כתב הרמב"ם, וגם מאחר שהרי"ף דיבר על שור לחרישה ובו השכר לאמצע לגבי מכירה, ודומיא דהכי כתב עליו הר"ן שלאו דווקא שור לחרישה והוא הדין לשור לטביחה, אלא שלשון רבה נקטו.)

{לטור סחורה הראויה ליחלק שוה לשור לאחר שטבחוהו} **הטור** סימן קע"ו בשםר"ח ורי"ף כתב, הא דאמרינן השכר לאמצע, דוקא כשלקחו שור לחרישה או אפילו לטביחה ומכרוהו חי, אבל אי טבחוהו שראוי לחלוק לאבריו, או שלקחו פרות או סחורה כיון שראוי ליחלק, חולקין לפי המעות. וכעין דבריו כתב גם **הסמ"ג** הובא בבית יוסף ד"ה ומ"מ יל"ע. ולפו"ר לא דימה הטור כל שור לטביחה לפרות הראוים ליחלק, אלא שור לאחר טביחתו דומה לפרות הראויים ליחלק, ואולי זהו על פי מה שכתב הרי"ף נב, א ששור העומד לחרישה לדעת רב המנונא כל זמן שהשור חי, 'כיון שלא חלקו עדיין השותפות קיימת', וניתן לפרש שלא בגלל שיש חסרון שאין בהסכמתם לחלוקת השור מעשה קנין, אלא ששור חי תמיד נחשב שחלקו של זה אינו מועיל בלא חלקו של זה ותמיד השכר לאמצע, אלא אם כן ישחטוהו, ואז יהפך לפרות הראוים ליחלק.

{לשערי שבועות שנוי משותפותם לפי מעותיו, ופסק כרבה} דרך נוספת הובא **במרדכי** סימן רל"ו בשם **שערי שבועות** שער שמיני [נדפס במרדכי בסוף שבועות בעמוד י"א. הספר מיוחס לנכדו של הרי"ף, או לרי"ף בצעירותו קודם שחיבר את פסקי הרי"ף.] שאם עשו השותפין מה שהסכימו ביניהם השכר לאמצע, אבל אם שינו ונתעסקו בדבר אחר השכר לפי מעותיהם. וזה כרבה ששור לחרישה ועומד לטביחה חולקין, ופסק כרבה נגד מה שפסקו כאן הראשונים כרב המנונא. ולאו דווקא טביחה שהחלוקה הוי בבשר כרש"י, אלא אפילו בעסק אחר, אולם אף שאין כאן כוונת חלוקה אלא כוונת עסק. כתב **הדרכי משה הארוך** אות ח' שהבית יוסף דחה דבריו מפני שהרי"ף בפסקיו פירש הגמרא בענין אחר, [שם נזכר בעיקר לענין מה שאין פוסקין כרבה,] וכתב הדרכי משה נראה לי דהדין דין אמת דלא גרע מאם עלה בו ריוח לאחר זמן החלוקה שחולקין לפי מעות כמ"ש הרמ"ה בטור.

{השוואת דברי שערי שבועות לדברי הרי"ף} **הרמ"א** קעו, ו הביא את דברי הרי"ף בשערים, והעיר עליו **הדרישה** בסוף סק"ח שאי הא דהרי"ף לא קיימא דברי השערי שבועות, ולפו"ר כוונתו שלשערי שבועות הלכה כרבה, ואיך הרמ"א הביאו בלי לציין שהוא חולק, [וסיים שבדרכי משה יישבו.] וכתב הדרישה שבספר פורת יוסף באר את הרי"ף על פי מה שכתב הרי"ף בשערי שבועות. **הגר"א** בס"ק ל"ד ציין לדברי הדרישה, ובאר את דברי הרי"ף בשערים שרבה ורב המנונא סברי שאם שינה לעסוק בעסק אחר השכר לפי מעותיו, ונחלקו דלרבה כשהעמידו לטביחה הוי שנוי, ולרב המנונא לא הוי שנוי עד שטבחוהו ממש. (לכאורה זה כהבנת הפורת יוסף הנ"ל. ויש לברר בכוונת הגר"א אי ההעמדה לטביחה היא השנוי, או שהמכירה גופא היא השנוי.) עיין עוד בדברי הנתיבות בסק"ח מה שפירש בדברי השערי שבועות.

{שיטת העיטור} עיין בספר **מאה שערים** [**לבעל** **העיטור** נדפס בהגהות וחידושים לאחר הרי"ף] ועיין **בבית** **יוסף** סימן קע"ו שהביא את העיטור ודייק שיש סתירה בדבריו . (ולפו"ר תו"ד המאה שערים, יסוד דברי שמואל שור לחרישה ועומד לחרישה השכר לאמצע דחלקו של זה לא מהני בלא חלקו של זה, וכל זה דווקא כשעשו מה שהסכימו עליו, ואם שינו לעשות משהו אחר שלא גמרו ביניהם להעמיד את השותפות לצורך זה, [וכמו הציור שצייר הרי"ף שמכרוהו חי,] השכר לפי מעותיו וכדעת שערי שבועות. ושור לחרישה וגמרו ביניהם להעמיד את השור לטביחה, זהו ציור הגמרא שור לחרישה ועומד לטביחה, ונחלקו רבה ורב המנונא, וטעמם, דרבה סבר שכיון ששינו לעסק טביחה, הרי דין טביחה כמו אלו היו מסכימים מראש לטביחה, והשכר לאמצע, דבעסק טביחה חלקו של זה אינו צריך לחלקו של זה. ודעת רב המנונא, שכיון שתחילת השותפות היתה עסק שחלקו של זה לא מהני בלא חלקו של זה, מה ששינו להופכו לטביחה, זה רק שמיועד עתה לטביחה, ברם יסוד הסברא שחולקין לאמצע בחרישה, מאחר שבקנין כל אחד הוכרח לכספו של השני, וגם במקרה זה, בשעת הקנין חלקו של זה הוצרך לחלקו של זה, וחולקין בשוה.)

מן האמור העלה המאה שערים, ששותפות שור לטביחה לכולי עלמא השכר לפי מעותיו והוא הדין סחורה הראויה ליחלק, וממילא צריך לומר שהסברות שבירושלמי שגם סחורה הראויה ליחלק היא לאמצע, היא דלא כהבבלי, ושם בירושלמי יש גם דעת רבי בון שסבר כהבבלי. (בשורש מחלוקת רבה ורב המנונא, להרי"ף בלשון ערבי נחלקו אי שנוי בדיבור בלבד מחרישה לטביחה מועיל, ולמאה שערים שנוי מחרישה לטביחה ודאי מועיל, רק נחלקו עד כמה מועיל השנוי.)

{לרמב"ן מחלוקת רב המנונא ורבה היא בסברות הירושלמי} דעת **הרמב"ן** [ד"ה הא] שהשנוי בשותפות מחרישה לטביחה מהני בין לרבה ובין לרב המנונא, ואם כן, מוכח שמחלוקת רבה ורב המנונא היא בעיקר דין שור לטביחה, אי השכר לאמצע או לפי מעותיו. בסיום דברי הרמב"ן מבואר שכן היא דעת **רש"י**, וברש"י מבואר שלרבה הטעם הוא שחלקו של זה לא מהני בלא חלקו של זה. ובד"ה ומצאתיה הביא הרמב"ן את טעמו של הירושלמי שגם בשאר סחורה מהני חלקו של זה לגרום חצי הריוח, אם מפני שהסחורה שוה יותר ממעות בעל מאתים וכו', ומבואר שמחלוקת רב המנונא היא האם גם בשאר סחורה יש טעמים אלו לחלוק בשווה. (יל"ע מדוע הוצרך רש"י את הטעם שהשור מתחלק לאבריו, שמשמע רק בגלל ששבח פיטום טפל לעצם חלוקת השותפות.)

{מחלוקת רב המנונא ורבה בשותפות סתם אי שייכא סברת מדלא התנה} בדומה לזה פירש הרמב"ן בשם **ר"ח**, שחרישה ועומד לטביחה הוא כשותפות סתם, ומחלוקתם היא בשותפות סתם, והיינו שרבה סבר דדוקא שור לחרישה שחלקו של זה לא מהני בלא חלקו של זה השכר לאמצע, ורב המנונא סבר שאף שאר שותפות מדלא התנה לחלוק לפי מעות, מוכח שכוונתו שיהא השכר לאמצע.

{שיטת הראב"ד} הראב"ד מחלק בין השכר לפחת. חילוק זה נמצא **בראב"ד** **בהשגות על הרי"ף** ד"ה ולענין וד"ה אבל וד"ה ואני תמה, וכן **בהשגות הראב"ד בפ"י** **משותפין** ה"ה. ובמהלך הסוגיא פירש הראב"ד בהשגות על הרי"ף, שגם לרב המנונא הא דהשכר לאמצע הוא דווקא בשור לחרישה שחלקו של זה צריך לחלקו של זה, ולפי זה נראה שאי השור נקנה בתחילה לטביחה, השכר לפי מעותיו, שלגבי זה השור ראוי ליחלק, וכתב הראב"ד שבלקח זה ב' שוורים ולקח זה שור אחד ונשתתפו, כיון ששייך לחלקם השכר לפי מעותיהם, וזה דינא דלקח זה בשלו ונתערבו, והירושלמי פליג דגם בסחורה הראויה ליחלק השכר לאמצע, והביא שם את סיום דברי הירושלמי שנחלקו בסתם שותפות אי לאמצע או לפי מעותיו.

חלוקת ההפסדים, לראב"ד בהשגות על הרי"ף, איסתרא דצונייתא שהמעות קיימים, לפי מעותיו, ושאר ההפסדים הם כחלוקת הכתובות שבמנה ראשון שישנו נוטלים שליש, ומנה שני חולקין בעל מאתים עם בעל שלש מאות, ומנה שלישי לבעל ג' מאות. אולם בהשגות על הרמב"ם בפ"י כתב שההפסד הוא לפי מעותיו ממש.

הראב"ד הקשה על הרי"ף, מדוע לא הביא לא את הברייתא דנתערבו מעותיהם ולא את הירושלמי, וכתב שהרי"ף הוכיח מסוף הסוגיא כהירושלמי ממה שתירצו על המשנה הותירו מני חדתי ולא תירצו בסחורה הראויה ליחלק, ומוכח מזה ששוה סחורה ראויה ליחלק לשור לחרישה וכסברת הירושלמי. (לפי זה עולה דתחילת הסוגיא סברה שחולקין בשוה דווקא בשור לחרישה, לרבה בעומד לחרישה ולרב המנונא גם כששינוהו לטביחה, וסוף הסוגיא לראב"ד בדעת הרי"ף זה שיטה שלישית דאף סחורה ראויה ליחלק השכר לאמצע.)

לשון **הראב"ד בהשגות בפ"ד**, 'לא נתחוורו דברים הללו כשמכרוהו חי, אלא בריוח שהרויחו בו כשהוא חי במלאכתו מפני שהחלק הקטן צריך לגדול'. לכאורה רב המנונא מודה בשור לחרישה ועומד לטביחה, ואולי הכוונה היא שתחילת הקניה היתה לצורך חרישה, לאפוקי קנוהו לטביחה ומכרוהו חי שלרמב"ם השכר לאמצע.

בראב"ד בהשגות בפ"י באר מדוע חלוק השכר מההפסד, שהשכר לאמצע וההפסד לפי מעותיו, והביא את טעם הירושלמי עד דאת מזבין חדא אנא אזיל ומזבין עשרה זימנין. (אלא שיש להעיר שהראב"ד בפ"ד כתב שדווקא בשור הדין הוא שהשכר לאמצע, ולא בסחורה, שחלקו של זה צריך לחלקו של זה, ובדרך זו הלך בהשגות על הרי"ף שהבבלי פליג על הירושלמי, וטעם הבבלי הוא בגלל שבשור חלקו של זה צריך לחלקו של זה, וא"כ מדוע הביא כאן את הסבר הירושלמי שהמועט ימכור יותר מהמרובה, שהוא הסבר למה שאין הפחת שוה להפסד, ולטעם הבבלי שחלקו של זה צריך לחלקו של זה לא נתבאר בראב"ד.)

פירוש המשנה לראב"ד, הותירו דווקא במני חדתי לפי מעותיו ממש, פיחתו, היה ניתן להעמיד בכל פחת דהשכר לפי מעותיו וכחלוקת כתובות, 'אלא דבעי להעמיד פחתו דומיא דהותירו, מה הותירו לפי מעות ממש בלא שום השוואה, אף פיחתו לפי מעות ממש בלא שום השוואה' ולפו"ר כוונתו שחלוקת הפסדים רגילה נעשית בצורה שונה מחלוקת רווחים דמני חדתי, (אלא שאין זה דומה ממש לגבית כתובות, ואולי זה דומה לחלוקה של כתובות שיש שם ג' מאות וכתבה בעלת ג' מאות. אולי יש לבאר בזה מדוע לא העמידו את המשנה בסחורה ראויה ליחלק, מפני שאז פחת מתחלק כגבית כתובות, ושבח לפי מעותיו, ועדיף להעמיד בגוונא חדא באיסתרא דצונייתא וזוזי חדתי.)

{לתורי"ד נחלקו אי רווחים המחוברים לקרן ועומדים לימכר חשובים כרווחים המופרדים מהקרן} שיטת **תורי"ד** שהטעם שהשכר לאמצע מדלא התנה ש"מ שמפני שחריף המועט במשא ומתן או מפני אהבתו הסכים שיטול מחצה, וכל זה ברווחים הנפרדים מהקרן, אבל ברווח המחובר לקרן נוטלים לפי מעותיהם, ונחלקו רבה ורב המנונא בדין שור לחרישה ועומד לטביחה ומכרוהו, ומשמע אפילו מכרוהו לאחר השחיטה, האם כיון שהשבח הוא מחובר לקרן הוי כשבח של קרן, או שכיון שימכרוהו בסוף הרווחים מופרדים מהקרן והשכר לאמצע. קושית הגמרא מהמשנה היא בין לרבה ובין לרב המנונא שהו"א דמיירי בתוספת כסף שאז הריוח מובדל מהקרן, ותירצו דמיירי באיסתרי דצונייתא וזוזי חדתי שהריוח מחובר לקרן ואין מיועד למכירה, וכולם מודו שלפי מעותיו. [בשיטמ"ק מובאים חלק מדברים אלו ע"ש הריטב"א ואולי יש ט"ס וצ"ל הר"י מטראני.]

{לנתיבות יש ב' סוגי שותפויות, שותפות לסחורה וחולקין לפי מעות מדלא אתני, ושותפות לקנות יחד ללא עבודה ואם החלקים צריכים זל"ז השכר לאמצע} **הנתיבות** קעו, ח העמיד סוללה של קושיות בסוגיא, ובתירוצו חילק בין הבבלי לירושלמי. לבבלי מיירי בקנה שור לא לסחורה, אלא לטביחה על מנת לטבחו או על מנת שכל אחד יעבוד בשדהו, ובזה השכר לאמצע רק מטעם דהחלקים מצורפים ואי אפשר לחלקו של זה בלא חלקו של זה, [משמעות הנתיבות בסק"י ד"ה אך קשה שגם לגבי חרישת עצמם שייכא סברת חלקו של זה לא שייך בלא חלקו של זה, וכן שורת הדין לגבי בכור ופשוט שכל אחד יקבל בשווה מהאי טעמא, ואת הערת התוס' מדין בכור ופשוט תירץ באופן אחר, שקודם חלוקה בכור אינו נוטל פי שניים, רק יכול הבכור למחות שרוצה לחלוק, ואי לא שייך גוד או איגוד לא שייכא חלוקה, ותירצה הגמרא שייכא חלוקה בימים, ונוטל שני ימים מדין חלוקה של השותפות, אבל לפי זה בשותפות נוטלים בשווה, ולפו"ר שייכא נפק"מ בהא בשותפין עניים שאין יכולים לומר גוד או איגוד לכשדורש לחלוק נוטל לפי מעותיו ומדין חלוקה, אף שחלקו של זה לא מהני בלא חלקו של זה.] והירושלמי מיירי בלקחו לעסק, ובעסק משועבדים כל אחד לעבוד בעסק עד כלות השותפות, ושייכא סברא מדלא אתני לחלוק באפן אחר, הוי לאמצע, ובכל סחורה הדין כן, אלא אם כן הוי זוזי חדתי, שהמעות נשארו אותם מעות שהטילו לשותפות שלא קנו בהם שום דבר עדיין, והרויח היה עולה במעות גם ללא שיתופם, אז אין שייך כאן ההסכם שלהם מדלא אתנו לאמצע, והוא הדין בהביא כל אחד שור לשותפות ועובדים בו כיון שגוף השור לא השתנה השכר לפי מעות כל שור. בעבר הזמן אינם משועבדים והשכר לפי מעותיו. בשינו לעסק אחר, מוכח משור לחרישה ועומד לטביחה וטבחוהו, למהלך הרי"ף שאז הוי לפי מעותיו שנסתיימה השותפות, והוא הדין שינו לעסק אחר, וזהו דינו של הרי"ף בשערים.

{שותפות דבעל כרחם, ודינא דשור שנגח כמה פעמים} הראשונים הוכיחו שחלוקה שותפות רגילה משותפות בעל כרחם. **תוס'** ד"ה הותירו דייק לדין זה מבכור ופשוט, **ובר"ן** הוכיח כן מדין שור שנגח כמה פעמים לר"ע שכל אחד יש לו כפי מעותיו ואין ההפסד לאמצע, **ובריטב"א** כתב על דינא דשור, דהוי שור לטביחה, דכיון דנגחן הוא, עומד לימכר לטביחה, ולרבה ניחא, דשור לטביחה לפי מעותיו, (ויש לדון אי יש להוכיח מדין זה מה סבר הריטב"א בשור לטביחה וחרשו בו לרבה,) רק לרב המנונא צריך לחלק בין נשתתפו לבין בעל כרחם שהוי כנתערבו. במאה שערים החשיב את הדין בשור שנגח כשור לטביחה, כיון שהתשלום הוא מגופו. בירושלמי שהובא במאה שערים מובא ששוורים כמותנים דמי ולכן חולקים כפי מעותיו, והגר"א בשו"ע קע"ו אות ל"א הביא ירושלמי זה על הא דאמר הרמב"ם והשו"ע דאם התנו הכל כפי תנאו, ובס"ק ל"ג על הא דכתב הטור בשם הרמ"ה והשו"ע בסעיף ו' שלאחר הזמן שקבעו לחלוק השכר לאמצע, כתב הגר"א דמקורו שמקורו מהירושלמי, שכיון שהשור עומד ליחלק הרי הוא כמותנה שהשכר יהיה לאמצע.

{חלוקת ההפסדים} שיטת **הרמ"ה** בטור שאינו משלם מביתו, ושיטת **הרמב"ם** בפרק י' משותפין ה"ה שמפסיד מביתו, ועיין **בסמ"ע** ס"ק ט"ו שכתב שמדלא אתנו מוכח שהמועט נשתעבד ג"כ למרובה לשלם ההפסד מביתו [רק דהסמ"ע כתב שטעם זה לא שייך אלא לסוברים שגם שור לטביחה לאמצע, אבל לסוברים שרק בחרישה שחלקו של זה נצרך לחלקו של זה, הטעם הוא בגלל שחלקו של זה, ולא מדלא אתני.]<<< ושיטת **הראב"ד** [שם וע"ע השגות הראב"ד על הרי"ף] שאין ההפסד כריוח, ומפני שכל הטעם שהריוח לאמצע הוא בגלל סברת הירושלמי שעד דאת מזבן חדא זימנא אנא אזיל ומזבין עשרה זימנין, (אולי הראב"ד חיבר ב' סברות הירושלמי ביחד,) וסברא זו שייכא רק בריוח ולא בהפסד. אמנם בחלוקת ההפסד לראב"ד יש הבדל בין ההשגות על הרמב"ם להשגות על הרי"ף. **המרדכי** סימן רל"ז הביא תוספתא שלשה שהטילו לכיס ונגנב ממנו השאר מביאין וחולקין לאמצע. **הב"ח** כתב שדין הרמ"ה נסוב על הפסדים שלא נגרמו מחמת משא ומתן כגון שנטל המלך את העיסקא, אבל מה שנובע מהעסק לאמצע בין רווחים ובין הפסדים גם לשלם מביתו (לפו"ר כוונת הראב"ד שסברת הירושלמי שהמועט טורח יותר בעבודה של השותפות, וזה סיבה שהמועט יקבל חלק ברווחים חצי אף שחלקו הוא פחות, אבל לגבי הפסדים אין ההפסדים מחושבים לפי העבודה אלא לפי המעות. ויש לדון מה הדין בשור לחרישה שחלקו של זה אינו מועיל בלא חלקו של זה, וגם הירושלמי בתחילה הביא שבגלל חלקו של המועט יכלו לקנות את הסחורה וזה חלקו של זה אינו מועיל בלא חלקו של זה. אמנם לעצם הסבר הירושלמי, לכאורה טעמי הירושלמי בכתובות הם להסביר מדוע למרות שכספו של המועט מועט, תרומתו לשותפות היא גדולה כמו תרומתו של המרובה. ברם טעמי הירושלמי בבבא קמא, לכאורה הם טעמים להסביר שאין ערך כספו של המרובה גדול כל כך, שהרי הוא מתעכב במכירה, או שצריך ללכת דרך ארוכה למכירת ממון מרובה, ולפי צד זה יש לדון אם ההפסד צריך להיות שוה. ויש לדון לטעמי הרמב"ן שכשיש הרבה כסף יש יותר ריוח, וכן מזלא טעם דבי תרי עדיף וכן לטעם הרא"ש שהמועט חריף ובקי במשא ומתן.]

שור לטביחה וחרשו בו. עיין מהר"מ שיף

מיתיבי שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע מאי לאו בשור לחרישה ועומד לטביחה. פירש תוס' דמכח דיוקא דסיפא פירשו כן בברייתא. ולמהרש"א דאל"כ קשה

**אדתני סיפא לקח זה בשלו וזה בשלו ונתערבו.** עיין **רש"י** ופירשו **במהר"מ** **שיף** דהא פשיטא שנתערבו ולאחד ב' שוורים ולשני שור אחד וכולם שמנים, ודאי נוטלים לפי מעותיהם, [ומשמע מדבריו דהוא הדין בנשתתפו לדעת באופן זה, שכל אחד הביא שוורים ולא מעות, שהרי חלקו של זה מועיל בלא חלקו של זה.] אבל בלזה שור אחד כחוש במנה ולשני שור אחד שמן במאתים יש הבדל בין נשתתפו מדעת במעות שאז בכל שור יש לבעל מנה שליש ולבעל מאתים ב' שלישים וחלקו של זה אין מועיל בלא חלקו של זה, לבין נתערבו שלבעל מנה שור כחוש ולבעל מאתים שור שמן, ומאחר דליכא לסברת אין חלקו של זה מועיל בלא חלקו של זה חולקים לפי מעותיהם. לפו"ר כן מבואר במרדכי סימן רל"ז בתשובת מהר"מ בתוך הדברים. לכאורה תמצית דברי מהר"מ שיף דחלוק שותפות במעות, משותפות בשוורים, שבשוורים חלקו של זה מועיל בלא חלקו של זה, ובמעות כל אחד יש לו חלק בכל שור, ועצם הערוב יכול להיות גם שותפות. ועיין בבאור הגר"א קעו, יט דנתערבו היינו שותפות. ועיין בס"ק כ"ט דמשמע כדרכו של המהר"מ שיף. אמנם בראשונים מבואר דלא כהמהר"ם שיף, **דהריטב"א** השווה שור שנגח כמה פעמים לרב המנונא לנתערבו, וכן הביא הבית יוסף בסימן קע"ו בשם **המרדכי** בבבא בתרא להשוות דינא דבכור ופשוט לדינא דנתערבו. הראב"ד בהשגותיו על הרי"ף כתב שאם לקח זה ב' שוורים וזה שור אחד ונשתתפו השכר לאמצע כיון שאין חלקו של זה צריך לחלקו של זה, ומדלא נקט הטילו מעות וקנו ג' שוורים, ש"מ כהמהר"מ שיף. **מהנתיבות** בס"ק ח' וס"ק ט' מבואר שלקחו זה בשלו גם בכשנשתתפו בזה הדין כן, ומשום שהוי דומיא דזוזי חדתי, שהחפץ נשאר אותו חפץ ושייכא בו הסברא שכתב הסמ"ע בס"ק ט"ז שגם אילו לא נשתתפו היה ריוח זה, לכן השותפות אינה מעלה ומורדת. ובס"ק י' כתב הנתיבות שלחשבון זה יצא שאם שותף אחד נתן מעות מסוג זה ולא עלה בהם ריוח, וחבירו נתן מעות מסוג אחר ועלה בהם ריוח, השכר יהא לכל אחד כפי סוג מעותיו, ומשמעות השו"ע ההיא שהריוח לפי מעותיו. ותירץ שכל אחד הקנה מעותיו לחבירו, ולכל אחד יש לפי חלקו בשותפות גם במעות חבירו, ולכן חולקים רווחים אלו לפי מעותיהם ובפתחי תשובה סוף סק"ז נחלק על חידוש הנתיבות בסק"י.

תנו וכן שלשה שהטילו לכיס. **לרש"י** הקושיא על שמואל **והריטב"א** כתב בדעת רש"י שרבה ורב המנונא פליגי על שמואל, שלשמואל בכל גווני לאמצע, ולרב המנונא שור לטביחה ועומד לטביחה השכר לפי מעותיו, ולרבה אף בשור לחרישה ועומד לטביחה, ולדידם ניחא, ורק לשמואל קשה. והריטב"א דחה זה שוודאי שבאו לפרש דברי שמואל, והקושיא הינה לרב המנונא שסבר ששור לטביחה ועומד לטביחה השכר לאמצע. ולרי"ף בלשון ערבי [ד"ה אחר כך] המקשן סבר שמשנתנו גם בשור לחרישה ועומד לחרישה שזהו עיקר שותפות והקושיא הינה על דברי שמואל לכולי עלמא. **ולתוס'** הקושיא על רב המנונא, ובראשונים מבואר שאם אין הבדל בין שור לחרישה לשור לטביחה הקושיא היא על שמואל <<<< עיין רש"א ומהר"מ שיף.

זוזי חדתי ואיסתרי דצונייתא. לרי"ף בלשון ערבי שהמעות בעין והטעם שהרויח וההפסד היה קורה גם בלא שיתופם. בתוס' וברא"ש משמע שקנו שור לחרישה ומכרו אותו, ועלה ריוח רק שנהפכו לזוזים חדשים, ובזה יוצא מגדר התנאי של לאמצע מכיון שזה רק ריוח מועט. טור ושו"ע <<<<<

צג, ב משנה מי שהיה נשוי ד' נשים

{למה תנן במתני' ד' נשים ולא ג' נשים} **ד' נשים.** הא דתנן ד' נשים כתבו **התוס'** ד"ה מי **והרמב"ן והר"ן** נג, ב דבג' לא אשמעינן שבועה לאחד שבועה למאה דאין אחרונה יכולה לתבוע שבועה מהקודמות כיון שלא נשבעה. וכתב מהרש"א דלבן ננס שרביעית נשבעת שמעינן דשבועה לאחד שבועה למאה, אולם הו"א דת"ק פליג בזה.

{מה נשבעת} **וראשונה נשבעת.** תוכן השבועה עיין תוס' צד, א שלא התפיס צררי, וברבינו ירוחם נתיב לב, ב בשם הרשב"א מבואר שנשבעת שלא נפרעה.

{שלישית אינה נשבעת מספק} **וראשונה** **נשבעת** **לשניה**. **פרש"י** אם שניה טוענת הואיל ואת באת ליטול תחילה השבעי לי שלא גבית משל בעלי כלום דלמא לא משתייר לי נכסים כשיעור כתובתי. ובמה שכתב רש"י 'דילמא', כתב **הגדולי תרומה** שער מג, ד, יד דאין לפרשו שבשעת השבועה אין ידוע כמה יש בנכסים, דשלישית אינה נשבעת כל זמן שאינה באה לגבות, ובהכרח יודעים שיש לשניה כדי כתובתה, ושניה אינה יכולה להשביע ראשונה מספק קודם שיתברר כמה יש בנכסים.

{שבועות אלו הם שבועת הנפרעים מנכסים משועבדים, והאם צריך טענה} וכתב **הריטב"א** על רש"י, מכאן למדנו שמלוה מוקדם שבא לגבות תחילה, ודוחה למאוחר, נשבע המוקדם בנקיטת חפץ שאינו פרוע כמו הבא ליפרע מנכסים משועבדים. וכן מבואר בדברי **הרשב"א** בשו"ת ח"ד סימן קנ"ח. **וברבינו** **ירוחם** נתיב לב, ב בשם תשובת הרשב"א, מבואר להדיא שנשבעת מפני טענת שמא. כתב **התוי"ט** על דברי רש"י, וצריך לי עיון, דמידי הוא טעמא דנשבעת בטענת שמא, אלא לפי שזהו בכלל מנכסים משועבדים לא תיפרע אלא בשבועה, כדתנן לעיל, דמה לי מכר מה לי לוה או נתחייב באיזה ענין שיהיה שנמצא אלו נכסים משועבדים לו והלה בא לגבותם, ואם כן אפילו בלא טענה תהא נשבעת, דאנן טענינן שתשבע.

{אם אין נשבעת מספק קשה למה תנן ד' נשים} **בגדולי תרומה** שער מג, ד, יד הקשה ממש"כ התרומות במקום אחר שאין להשביע שבועה בכדי, ומשביעים רק בגוונא שמועיל לתובע שע"י שבועתו מגבין לו קרקע, ולפ"ז כאן אם יש קרקע כדי ג' כתובות למה תשביע שניה את הראשונה הא לא מהני לה מידי, ואי אין בקרקע כדי ב' כתובות, הרי שלישית אינה נשבעת, ושוב לא שייכא סברת התוס' צג, ב ד"ה מי שיש חילוק בין שלישית לרביעית.

{שבועה דנפרע מנכסים משועבדים לא שייכא בספק} **הפני יהושע** ד"ה משנה העיר על דברי התוי"ט, (בהגדרה שחשיב כנכסים משועבדים כבר קדמוהו לתוי"ט הריטב"א והרשב"א הנ"ל,) שאין נכסים אלו חשובים נכסים משועבדים לשיטת רב האי גאון שמלוה על פה מוקדם קודם למלוה בשטר מאוחר, דהא מלוה על פה אינו גובה ממשועבדים. וגם לרי"ף שסובר שמלוה בשטר קודם והוי כנכסים משועבדים, מכל מקום הדין שהבא ליפרע מנכסים משועבדים טעון שבועה לא נאמר אלא במקרה שיש ודאי הפסד למי שמשועבד לו הקרקע, ובציור של משנתנו יש לה רק טענת שמא יחסר.

{השבועה מחשש שמא תמצא שדה שאינה שלו} לכן פירש הפני יהושע ששבועה זו הינה שבועה שמא תמצא שדה שאינה שלו. ומה שנקט רש"י שצריכה טענה, משום שהוקשה לרש"י מדוע לא נמנתה שבועה זו בכלל הנשבעים ונוטלים, לכן הוציא רש"י ששבועה זו היא דווקא אם טוענת השבעי לי. גם **הפרישה** אבן העזר צו, ל הוכיח, דהרי גם בגוונא שגבתה שלישית כתובתה צריכה ראשונה לישבע, ואמרינן שכבר ראשונה השביעתה, למרות שיש נכסים המספיקים לג' כתובות, וטעם השבועה הוא שמא יטרפו ממנה את הקרקע. (לגבי רביעית כשגובה כתובתה, לדידן דבעל חוב מאוחר שקדם וגבה לא גבה, נחלקו רש"י ותוס' אי חוששין שמא תכסיף הרביעית את הקרקע בגוונא שאין ידוע שנמצאת אחת מהם שאינה שלו. אבבל כאן מיירי לגבי שלישית הנשבעת לרביעית. ועיין בית מאיר צו, טז)

{נשבעות כדי שלא יטלו המיטב} והוסיף הפרישהשלולי דברי רש"י היה מפרש, שראשונה צריכה לישבע מפני שגובה את המיטב שבגביה וישאר הגרוע לנשארות. אולם בחלקת מחוקק צו, לג כתב שהשבועה היא רק במקום שיש לומר אולי לא ישאר לי כדי כתובתי.

{האם צריכה לטעון שתשבע} ממה שכתב רש"י אם שניה טוענת השבעי לי, דקדק **הבית** **שמואל** צו, לג דדוקא כשטוענת השניה השבעי לי שלא לקחת כלום מבעלי [עין במובא לעיל בתוי"ט.] ושם ס"ק כ"ד כתב הבית שמואל שמדברי הטור והרמב"ם משמע שנשבעות גם בלי טענה. גדולי תרומה שער מ"ג ותשובת ושב הכהן סימן נח סימן ע סימן עא סימן סט<<<

{ראשונה נשבעת לשניה כשרוצה שניה ליזון, ודווקא בתביעה} בשו"ת **ושב** **הכהן** סימן ס"ט פירש בדעת רש"י והר"ן, ששבועת ראשונה לשניה מיירי באופן שיש כדי כתובת שתיהן, אבל שניה אינה רוצה לקבל כתובתה עכשיו רק לקבל מזונות, ורוצה שראשונה תשבע לה שלא גבתה כתובתה, שמא אחרי המזונות וגבית ראשונה לכתובה לא ישאר לה כדי כתובתה, ובלא טענה אין משבעים לראשונה מפני שיש כדי כתובת שתיהן, אבל אם טוענת שתשבע משביעין לראשונה. ראיות רש"י לפרש את המשנה באופן זה הוא מפני שלא הוה ניחא ליה לפרש מתני' שראשונה אינה נשבעת כשיש לשניה כדי כתובתה, דהא מתני' משמע דנשבעת בכל גווני, מדנקטו **ו**שניה נשבעת לשלישית. עוד ראיה לפירוש זה ששבועת רביעית מצד טענת שדה שאינה שלו, בין לדעת שמואל שנחלקו בבעל חוב מאוחר, ובין לדעת ר"נ אמר רבה בר אבוה שנחלקו בשמא תכסיף, בין לפרוש רש"י שכבר נודע שהשדה אינה שלו, ובין לפרוש ר"ח בתוס' שיש חשש שמא תמצא שדה שאינה שלו, אין נשבעת רביעית בלא טענה, ודומיא דהכי יש להעמיד שבועת ראשונה לשניה רק בטענה, ושבועת נפרעת מנכסים משועבדים הוא גם בלא טענה. עוד הביא שם את קושית הגדולי תרומה שאין ראיה ששבועה לאחד שבועה למאה אי אין ראשונה נשבעת כשיש לשניה כדי כתובתה.

{אם השבועה כנפרעת מנכסים משועבדים רביעית נשכרת} עוד הקשה בושב הכהן שאם שבועה זו היא מצד הבא ליפרע מנכסים משועבדים, ושבועה זו אף בלא טענה היא, אין שבועתן דומה לשבועת רביעית שהיא רק בטענה שמא ימצא שדה שאינה שלו, ורביעית נשכרת שאינה נשבעת ללא טענה, אלא אם כן נפרש כרש"י שכבר נודע שנמצאת שדה שאינה שלו, ואז נשבעת בלא טענה. וגם לרבינו חננאל בלאו הכי נשבעת שבועה שמא תמצא שדה שאינה שלו.

צד, א אמר רב הונא הני תרי אחי

{האם מיירי בנשתתפו} **הני תרי אחי ותרי שותפי**. ופירש **רש"י** או תרי שותפי. לפו"ר מבואר מלשון הגמרא 'תרי אחי', דגם בלא נשתתפו ביניהם אמרינן שליחותיה קעביד להוא אמינא, או איבעי ליה למיתיה למסקנא. עיין לשון **הסמ"ע** קכב, יז אחד מהאחים שלא חלקו פירוש שעדיין לא חלקו עזבון אביהם וכיס אחד להם. ולשון הש"ך קכב, לה אחד מהאחים שלא חלקו ירושה שלהם וממילא הם שותפים. בשו"ע עז, ט פסק ששנים שהלוו אינו פורע לאחד מהם אלא לשניהם יחד, וכתב **הרמ"א** שמלווה שמת ולו ב' בנים נותן לכל אחד חלקו, ובאר **הש"ך** סקכ"ד שבשותפין שניהם יחד הלוו ונתחייב לשניהם יחד, משא"כ מת. עוד חילק הש"ך שתלוי אי ידוע לכל אחד חלקו כמו אחים נותן לכל אחד חלקו, ובשותפין שאין ידוע לנו של מי הממון אינו נותן לכל אחד חלקו.

{השכנגדם טוען לשותף לאו בעל דברים דידי את, ופירוש הראיה ממשנתנו} **לא מצי אידך למימר ליה לאו בעל דברים דידי את.** זה לשון **הר"ן**, כלומר, אין בעל דינם יכול לומר לשותף זה את לאו בעל דברים דידי את, ולא אדון עמך אלא על חלקך, אלא שליחותו עבד, ויש לו לדון עמו אף על חלק חברו, ולפיכך אפילו נתחייב שותף זה יש לחברו לקבל דינו. ודקדק **הדרישה** קכב, יז שטעם הר"ן דלא כרש"י, ויש כאן בסוגיא לפירוש הר"ן ב' נידונים, א', טענת השכנגדם בתחילת התביעה את לאו בעל דברים דידי את בחלק של שני. ב', על נידון א' הביאה הגמרא ראיה מהמשנה שהאשה השלישית חייבת לקבל את השבועה שנשבעו לראשונה, הרי שהשותף חייב לקבל את הפסק דין של חברו. ומוכח שב' הנידונים הא בהא תליא. ולאידך גיסא, למסקנא בדליתיה במתא, שאין חייב השותף לקבל את הפסק דין, אין יכול גם לתבוע. וזהו פסק הרמב"ם שאין יכול לתבוע בחלקו. [בשו"ת **ושב** **הכהן** סימן נ"ט הוסיף שלשון הגמרא שליחותיה קעביד אזיל להסביר למה אין השכנגדו יכול לומר אינך יכול לתובעני.]

{שותף שני טוען לשכנגדם לאו בעל דברים דידי את} אבל **הרא"ש** בסימן י"ב שכתב שיכול לתבוע הכל גם אם אין השותף בעיר פירש כרש"י שהטענה היא של השותף שלא בא לדין נגד השכנגדו לאחר שהשותף הפסיד בדין, וטוען לו לאו בעל דברים דידי את ולא אפסיד במה שהיה פסק דין כלפי השני, ובזה ראית הגמרא מהמשנה היא שהשלישית חייבת לקבל את השבועה של הראשונה שנשבעה לשניה, ואין כל הוכחה שגם השכנגדו יכול לטעון שאינו רוצה לדון עמו. ולכן פסק הרא"ש שיכול לחייב את השכנגדו לבא לדין על הכל. [בשו"ת ושב הכהן סימן נ"ט הוסיף שלשון הגמרא שליחותיה קעביד בא להסביר למה אינו יכול לתובעו שנית, משום שהראשון שליחותיה קעביד.] ובדין זה הרא"ש כתב ב' טענות מה איכפת לך שאדון על הכל, ואם אפסיד תדון פעם שניה עם השותף, ובזה דחה **הטור** סימן קכ"ב שלקתה מידת הדין שיכול רק להפסיד בדין ולא הרויח. עוד טען הרא"ש שחברו יאמר מאן פלג לך, ובזה כתב הבית יוסף סימן קכ"ב שאין כל ראיה שחבירו יוכל לומר מאן פלג לך.

{שותף תובע כל הממון} **ברשב"א** בשבועות לז, א ד"ה אלא נראה שהבין כמהלך הרא"ש וכרש"י שאין השותף שלא בא יכול לומר לשכנגדם לאו בעל דברים דידי את ואיני מודה בכל מה שטען, משום ששליחותיה קעביד, ולדחית הגמרא יכול לומר אילו הואי התם הוה טענינן טפי, אולם לגבי תביעה יכול לתבוע את הכל וגם השותף השני יכול לתבוע את הכל בדליתיה במתא. אלא שבתחילה כתב שתביעת הראשון על הכל היא מדין שליחותיה, ובמסקנתו מבואר ששותף יכול לתבוע את הכל מיגו דמישתעי אפלגא מישתעי אכולא, וגם לפו"ר בתביעה שניה אין שותף יכול לומר שתובע הכל מדין שליחותיה קעביד. וכן כתב **הגר"א** עז, כח והרשב"א כתב דלעולם יכול לתבוע כולו ולא דמי להא דכתובות דשם להתחייב בטענתו דאמר טענינא טפי ואדרבה משם ראיה דוקא משום דטעין טפי.

{האם איתיה במתא ולא אתא הפסיד בהודאת שני} שיטת **הרא"ש** שבאיתיה במתא ולא אתא, לא הפסיד שותף שני אלא במה שאין יכול לשנות בטענות, אבל לא בהודאת ראשון, ולא אם אמר ראשון שלא מצא עדים. אולם **הבית יוסף** סימן קכ"ב בבדק הבית כתב **שהרמב"ם** פליג בזה וסובר שכיון שלא אתא, הודה שאין לו טענות אחרות, ועכשיו כשראה שחברו הפסיד בודה טענות מלבו. בשו"ת **ושב** **הכהן** סימן נ"ט כתב שכיון שהביא הרא"ש את דברי הרמב"ם במה שנחלקו ביחס לדין אי יכול לתבוע על הכל ולא העיר שהרמב"ם פליג גם על הדין הראשון שהשותף לא נתחייב אם יכול לטעון טענות חדשות, ש"מ שסבר שהרמב"ם לא פליג בזה.

{לא הפסיד שני בהודאת ראשון מטעם לתקוני שדרתיך} **הדרישה** ס"ק י"ז ד"ה ומ"ש רבנו כתב, שלפי הנראה לשון הגמרא סותר לדברי הרא"ש שיכול לטעון בדאיתיה במתא, וכתב שהרא"ש הוקשה לו, שאם יש באמת טענה חדשה לשני, יכול לומר לראשון לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, לכן פירש שלא מיירי על טענות חדשות. **הש"ך** קכב, לח הכריע כהרמב"ם דלשון הגמרא אילו הואי התם הוה טענינן טפי מגומגם לשיטת הרא"ש והטור, שהרי גם באיתיה במתא יכול לטעון טענות נוספות. [להסמ"ע קכב, יט פירוש אילו הואי התם 'דילמא' הוה טענינן טפי, ולכן לא חל עליו הדין כלל.] (בשו"ת ושב הכהן סימן נ"ט וסימן ס' רצה לדון שאם יש טענות חדשות גם התובע בעצמו יכול לסתור את הדין פעם נוספת.)

{אי מיירי סוגין בנתבעים או בתובעים} מלשון רש"י דייק **הב"ח** בסימן קעו, לא שסוגיין מיירי בין כשהשותפים תובעים, ובין כשהשותפים נתבעים. **המרדכי** בסימן רל"ט כתב שבשותפין נתבעים ותבעו אחד אפילו איתיה במתא יכול לומר שכל זמן שלא תבעוני לא אבא לדין. לשון הרמב"ם הוא על ב' תובעים. שיטת **הרמ"ה** הובא בטור סימן קע"ו שאם מדובר בקרקע וכעין זה שאינה מחוסרת גוביינא, ולא בא מוציאין מידו. **הש"ך** קכב, לו דייק מלשון הרא"ש והטור שנפק"מ שיורדים לנכסיו דמיירי גם בנתבעים, אך הוסיף הש"ך שגם המרדכי לא מיירי בקרקע, וממילא אין מחלוקת בין המרדכי והש"ך והרמ"ה והרא"ש, והוסיף שבב"ח מבואר שהרמ"ה והמרדכי חולקים, ובב"ח שם דייק לשון הטור והרא"ש ב"ד יורדים לנכסיו דמיירי גם במחוסר גוביינא.

{על מה אזיל ולא אמרן} **ולא אמרן אלא דלא איתיה במתא אבל איתיה במתא איבעי ליה למיתי.** לפו"ר למסקנת הראשונים מהלך הסוגיא כך, דרב הונא אמר מסברא ששליחותיה עביד, ורב נחמן אמר דמוכח מהמשנה שלנו ששליחותיה עביד, ודחו מי דמי דבמשנתנו שבועה לאחד שבועה למאה אבל בטענות אינו כן, ומסקנת הסוגיא הינה דין חדש דאיתיה במתא איבעי ליה למיתיה. ובקצרה הדברים מרומזים **בחידושי אנשי שם** על המרדכי בסימן רל"ט אות ת' דהאי ולא אמרן אזיל אקושיא דסורא. אמנם **הסמ"ג** הובא **במרדכי** רל"ט אמר רב הונא ב' אחין או ב' שותפין שיש להם דין עם אחד מבני העיר והלך אחד מהם והלך הנשאר לדין מעשיו קיימים כאילו עשאו שליח אבל אם ישנו בעיר צריכין לבא שניהם. ופירשו **בחידושי אנשי שם** אלא בעל הסמ"ג שהוא מפרש דהאי ולא אמרן אדרב הונא קאי. לבדוק רבינו ירוחם <<<< לפו"ר היה מקום לפרש שלא נדחו דברי רב הונא, אף שאין להם ראיה מן המשנה, שהרי ראית רב נחמן נדחתה, אלא שכל דינא דרב הונא מיירי דווקא בליתיה במתא שאז שליחותיה עביד, אבל איתיה במתא, איבעי ליה למיתי, ולאו שליחותיה קעביד. אולם **הב"ח** חו"מ קכב, יז מפרש באופן אחר את דברי הסמ"ג, ולפו"ר כוונתו שרב הונא אמר שלא מצי אידך הנתבע מהשותף למימר לשותף לאו בעל דברים דידי את לחודך, אלא שניכם צריכים לתבוע אותי, והשותף השני לא יעיז פניו לשקר, והוסיף דין נוסף, דשליחותיה קעביד, דהיינו שהשותף תובע עתה את הכל, ורב נחמן הביא ראיה מן המשנה לדין שליחותיה קעביד, ונדחו דברי רב נחמן ורב הונא בזה ששליחותיה קעביד שהתביעה עתה היא על הכל, אבל לדין שאין הנתבע יכול לומר לשותף לאו בעל דברים דידי את בלחודך, שאינך יכול השותף השני גם יבוא, עדיין נשארו דברי רב הונא על מכונם, ועל דין זה אמרה הגמרא ולא אמרן אלא בדליתיה במתא, אבל איתיה במתא איבעי ליה למיתי, ויכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את בלחודך. << סיום דברי הב"ח לא יובנו באופן זה שכתב שאחד יכול לתבוע הכל זה כפירוש הסמ"ג. לענין הלכה פסק הב"ח כדעת הסמ"ג, משום שלענין דינא מודים הראשונים לסמ"ג, אולם **הש"ך** קכב, לט כתב שבראשונים מוכח שאין צריך השותף השני לבא כשהוא בעיר, ועיין עוד בפתחי תשובה שם ס"ק ג'.

{לרמב"ם שבועה הוא טענה שחברו טען} בשו"ת **ושב הכהן** סימן נ"ח דקדק מלשון **הרמב"ם** פ"ג משלוחין ושותפין לפיכך אם היה במדינה אחרת יש לו לחזור על בעל הדין ולדון עמו ולומר לו אני איני מודה בכל מה שטען שותפי, שרק אם יש לו טענות אחרות יכול לבטל את הדין, וכן מה שהשמיט הרמב"ם הא דשבועה לאחד שבועה למאה, ופירש שהרמב"ם דקדק לשון הגמרא מי דמי התם שבועה לאחד שבועה למאה, הכא אילו הואי אנא הוה טענינן טפי, שדין אחד יש לשבועה ולטענות, שאם יש לו טענה חדשה יכול לטעון, ואם לאו אינו יכול לטעון, ובשבועה אין לו מה לטעון, ואין בגמרא שום חזרה מהסברא של שליחותיה קעביד, אלא צמצום סברא זו, שרק היכן שאין לו טענה חדשה שליחותיה קעביד.

{בשבועה לא שייך אנא טענינא טפי} עוד הוסיף שם דגם **הרא"ש** שסובר שגם בלי טענות חדשות יכול לתבוע פעם נוספת, הסיבה ששאני שבועה, הוא משום שלגבי טענות יכול לומר השותף הייתי מטעים את הטענות יותר, כמבואר בטור, ברם בשבועה ליכא לסברא זו, לכן שבועה לאחד שבועה למאה, ובזה יתפרש לשון הגמרא שכיון שאין לו טענה שהייתי מטעים את הטענות יותר, לכן אמרינן ששליחותיה קעביד ושבועה לאחד שבועה למאה.

מזה הוציא בשו"ת ושב הכהן דין חדש שדין שבועה לאחד שבועה למאה נובע מדין שליחותיה קעביד, והיכן שאין לומר סברא זו אין דין שבועה לאחד שבועה למאה.

{בשבועת תקנה מקילים גם אם לא שייכא סברת שליחותיה קעביד} בזה ישב לשון **הרמב"ם בפ"ב ממלוה ולוה** ה"ג מי שנשבע שבועה זו שאין לו כלום וכל מה שירויח יתן לבעל חובו, אין כל אחד ואחד מבעלי חובות בא ומשביעו, ששבועה אחת כוללת כל בעלי החובות, ותקנת אחרונים היא ואין מדקדקים בה להחמיר, אלא להקל. שקשה מדוע הוצרך להוסיף שזהו תקנת הגאונים, אלא כדי לכלול בזה מקרים שאין לומר בהם שליחותיה קעביד, כגון שלא היה ידוע שיש עוד בעל חוב. [בהמשך התשובה שם נראה, שגם כשתבעו כל אחד בנפרד לא שייך למימר שליחותיה קעביד.]

{מדוע לסוברים ששבועה לאחד שבועה למאה הוצרך הרמב"ם לבאר שמקילים בשבועה דרבנן שיתן ללוה} אמנם **התרומות** הביא את לשון הרמב"ם, וכתב שמקור דין זה הוא ממשנתנו והקשה **הלחם** **משנה** פ"ב ממלוה ה"ג הא גם בשבועות דין תורה נאמר דין זה, ותירץ שכיון שהשבועה היא שיתן לבעל חוב, לכן הו"א דיכול השני להשביעו ביחס אליו, [עיין שם עוד במל"מ,] קמ"ל שבשבועה של תקנת גאונים אין מחמירים. והקשה עליו בעל ושב הכהן, הא מעיקר הדין צריך ליתן לשני בעלי החובות וממילא בהכרח נכלל בשבועתו גם שיעשה כדין, וגם לשון הרמב"ם משמע דאזיל על עיקר השבועה ולא רק על הפרט שיתן לבעל חוב. **הב"ח** בסימן צ"ט כתב שהו"א כיון ששבועה זו היא שבועה להבא, צריך לישבע לכל אחד, דלא חמירא ליה, קמ"ל שאין מחמירין בתקנת גאונים. ובדרישה תירץ, דהו"א שכיון שהגאונים החמירו מפני נעילת דלת יחמירו גם שישבע לכל אחד.

{לרשב"א שבועה לאחד שבועה למאה גם היכן שלא עביד שליחותיה} עוד הביא בשו"ת ושב הכהן שם, שמלשון **הרשב"א** בתשובה שהובא בבית יוסף סימן פ"ז שאם ב"ד השביעו שלא בפני השכנגדו אין צריך לישבע פעם נוספת, ומקור דין זה הוא מדין שבועה לאחד שבועה למאה, אף שלא שייך בזה שליחותיה קעביד, מבואר שהבין בגמרא ששבועה לאחד שבועה למאה אינה משום ששליחותיה קעביד, אלא שאין נשבעים פעם נוספת, אפילו אם הוא יכול לתבוע פעם נוספת בגלל טענות אחרות, ולשון הגמרא אילו הואי התם הוה טענינן טפי צריך לדוחקו שנאמר רק לרווחא דמילתא. (עיין עוד בתשובות הרשב"א שהובאו בב"י סימן עז, ט, וברשב"א שבועות לז, א.)

{איתיה במתא איבעי ליה למיתי גם בפעולות שעשה שותף שני} **במרדכי** מבואר שדין איתיה במתא נאמר גם על דין מעשים שעשה השותף בשותפות. וכן לכאורה מבואר מהרמב"ן בשבועות פרק ה', הובא גם ברא"ש בשבועות פ"ה שכתב שאף שאין חייב להחזיר את הפקדון לאחד מן השותפין, באיתיה במתא, חייב להחזיר לו את הפקדון.

{בסתמא אמרינן שאיתיה במתא יודע} אבל איתיה במתא איבעי ליה למיתי. מלשון **הש"ך** קכב, לז מבואר שאם באמת אינו יודע שתבעו את השותף יכול לתבוע שוב, אבל בסתמא יודע שתבעוהו.

שבועות לז, א

רא"ש שבועות פ"ה סימן ב', ריטב"א שבועות סוף פרק ה'.

{לשון גמרא שבועות לז, א} וכחש בה, פרט למודה לאחד מן האחים או לאחד מן השותפין, ונשבע על שקר, פרט ללוה בשטר וללוה בעדים. ובהמשך הסוגיא, האי לאחד מן השותפין היכי דמי, אילימא דהודי ליה בפלגא דידיה, הא איכא כפירה דאידך, אלא לאו דאמרי ליה מתרוינן יזפת, ואמר להו לא מחד מינייכו יזפי דהויא ליה כפירת דברים בעלמא.

{פירוש דברי הבבלי} **הבעל** **התרומות** שער מד, א פירש את הבבלי שכיון ששותף שני מודה לשותף ראשון, אין כאן כפירת ממון כלפי השותף. ברם **הרשב"א** בשבועות פירש את הבבלי 'דכיון דשותפין נינהו כל חד וחד כבעל הממון', והיינו שכל אחד יכול לתבוע את כל הממון וממילא חייב בכל הממון.

{תוכן הירושלמי, ותוספתא שיש בה מחלוקת} **ובירושלמי** הביאו ברייתא, וכחש בעמיתו, לכשיצא בדין בשבועה, פרט למכחש באחד מן השותפין, פרט למכחש בעדים ובשטר. ומדין זה יליף רבי יוסי בירושלמי ששנים שלוו מאחד אף שלא כתבו אחראין וערבאין זה לזה אחראין וערבאין זה לזה. ופרשו הראשונים בשבועות פרק ה' את הירושלמי בכמה דרכים. [יש להעיר כי **הב"ח** ריש סימן ע"ז כתב שהסמ"ג כתב שדברי הירושלמי הם מחלוקת תנאים בתוספתא שביעית לענין פרוזבול בכמה לווים, ואין הלכה כהירושלמי, שחכמים חולקים, אולם הביא הב"ח שהטור פסק בסימן ס"ז כרשב"ג של התוסתפתא, ודלא כחכמים.]

{לרמב"ן אין אחד מהשותפין יכול לתבוע לבדו} **הרמב"ן** שבועות סוף פרק ה' הביאו **הרא"ש** שבועות פ"ה סימן ב' פירשו לכשיצא בדין בשבועה שבלא השבועה היה חייב, ומחמת השבועה נפטר, פרט למכחש באחד מן השותפין, שבא אחד מן השותפין לבדו לתבוע, שאם לא באו שניהם יחד לתובעו, אין חייב ואין רשאי ליתן לאחד מהם חצי מן הממון. [הגם שאם היה מודה היה מתחייב לשלם כשיבואו שניהם, עתה אין הוא חייב.] ודינא רבי יוסי שכמו שאין הנפקד חייב לאחד מהם חלקו, אלא רק הכל לשניהם יחד, כך גם לא הלוה לזה מחצה ולזה מחצה, אלא לשניהם יחד, וכל אחד חייב לשלם הכל. ומזה העלה להלכה שבאיתיה במתא ולא בא חייב ליתן הכל לאחד, ושבועתו שבועה לחייבו שבועת הפקדון. ראית הרמב"ן לפירושו הוא מהמשך הירושלמי שאי שומעין לו, יעשה ככופר על חלקו של אחד.

{סתירת דברי הרא"ש בכתובות לרא"ש בשבועות, וחילוק הסמ"ע בין תביעה להשבה} לכאורה יש לישב את הרא"ש בכתובות עם הרא"ש בשבועות, שבשבועות כתב שאין חייב כלל לאחד מן השותפין, ובכתובות כתב להפך שחייב לעמוד עמו בדין על כל ממון השותפות. **והדרישה** עז, א ישב את דברי הרא"ש שבכתובות מיירי לענין תביעה, ובשבועות לענין תשלום השותפות, ולפי זה צריך לבאר שמה שכתב הרא"ש לכשיצא לוידויו בשבועה היינו שאף שמחויב לעמוד עמו בדין תורה, ולהשבע לו, מכל מקום כיון שכרגע אינו מחויב לתת, נחשב שאינו מחויב בדבר. ועיין להלן בדברי הראב"ד. (יש לדון אי התוספת שברמב"ן על הרא"ש שאם היה מודה היה מתחייב מתפרשת כהדרישה או לא. ועיין עוד **ברשב"א** שבועות לז, א ד"ה אלא וכ"ש דלא מצי לוה או נפקד למיטען ולומר לחד מינייהו לאו בעל דברים דידי את אפילו בפלגא עד דאתיתו תרויהו, ואע"פ שראיתי לאחד מרבותי שאומר כן.)

{קושית האחרונים מלשון מאן פלג לך} **הש"ך** עז, כה **והגדולי תרומה** שער מד, א, א הקשו דלשון הרא"ש מאן פלג לך משמע שנותן לו חצי הממון. עוד נתקשה הגדולי תרומה שאין תועלת בדין תורה אם אינו יכול לקבל את חלקו. [אולם הוסיף הגדולי תרומה שיש ליישב את הרא"ש בתבעו מחוץ לב"ד שעל זה שייך טענת מאן פלג לך. אולם הוסיף שכיון שיכול לתבוע בב"ד לחלק למה לא יוכל לתבוע חלקו.]

{חלוק בין חלקו ידוע לבין אין חלקו ידוע} וחילקו **הש"ך והגדולי תרומה** בין חלקו ידוע שצריך לדון עמו על חצי ולתת לו, לבין אין חלקו ידוע שאין צריך ליתן לו חלקו ואין צריך לדון עמו.

**התומים** עז, י הקשה על הש"ך דאי בשאין ידוע אין צריך פסוק למעט כופר בשותפין, ועוד איך הוכיח הירושלמי מכאן לב' שלוו מאחד שחלקם ידוע, ואדרבה מכאן מוכח דבחלקם ידוע כל אחד יש לו מחצה וה"ה ב' לווין כל אחד לוה מחצה. **ובנתיבות** עז, י דחה דמלוה לב' תלוי בדעת המלוה, ואין ידוע לנו כמה הלוה לכל אחד.

{פירוש התרומות משום הודאת השני} בספר **התרומות** ריש שער מ"ד פירש את הירושלמי כהבבלי, שהכחיש לאחד מן השותפין ואמר לו שלויתי כל המנה מן השני ונשבע על זה, כיון שראשון מודה לשני שמחצה שלו אין בשבועתו כפירת ממון.

{האם הבבלי חולק על הירושלמי} שיטת **רבינו** **אפרים** הובא ברמב"ן שם, שכיון שבבבלי העמידו דמכחש באחד מן השותפין בגוונא שמודה על כל הכסף ואמר שלוה רק מאחד ולא העמידו כהירושלמי, ש"מ דבבלי פליג ומחייב בהא. אך **הרמב"ן** דחה דבריו דבבבלי דרשו פרט למודה ונפטר בגלל הודאתו, ובירושלמי דרשו פרט למכחש, ונפטר בגלל כפירתו.

{לראב"ד כל שותף יכול לתבוע הכל} **הראב"ד** [או רבי אברהם בר יצחק] הובא ברמב"ן שבועות והרשב"א בשבועות פירשו בירושלמי להפך, שכיון שהשני יכול לתבוע פעם נוספת, לא נפטר בשבועתו לגמרי מהממון. פירוש ראיית רבי יוסי לדין שנים שלוו, כמו ששנים שהלוו כל אחד יכול לתבוע הכל, שנים שלוו כל אחד חייב לפרוע הכל. <<<< לבדוק רשב"א שבועות באור הגר"א לבדוק שות רשב"א חלק ג' תשובת שיז **הדרישה** סימן עז, א כתב שהרא"ש והראב"ד לא נחלקו בדין אלא בפירוש הירושלמי, לרא"ש מיירי לענין תשלומים, ולראב"ד מיירי לענין תביעת דין תורה.

דחית **הרמב"ן,** לאחר תביעת אחד נפטר משניהם, אמנם השני יכול לתבוע חלקו. וכן שבועה נפטר בשבועה ראשונה, כמבואר בסוגיין שבועה לאחד שבועה למאה.

{לריטב"א בדעת הרמב"ם כיון שידונו פעם שניה על התביעה אינו חייב קרבן} **הריטב"א** בשבועות פירש את הירושלמי לדעת **הרמב"ם** הסובר שיכול לתבוע מחצה בדליתיה במתא, שאע"פ שלגבי מחצה דידיה רק הוא בעל דברים, מכל מקום כיון ששני יתבעהו פעם נוספת על ממון זה גופא, אולי יודה בתביעה השניה. ופירוש הירושלמי לכשיצא לוידויו בשבועה אין הכוונה שעל ידי שבועה נפטר, דהא בכפירתו ושבועתו נפטר מן המחצה, אלא לכשיצא לוידויו בשבועה שאין מי שיתבעהו. ומה שכתב הירושלמי אין שומעין לו לתובע מחצה הכוונה שבוודאי שומעין לו, [ולא כהרמב"ן שפירשו אם שומעים לו,] ולכן כיון שכלפי שבועה עשה הכתוב אותם אחד, ה"נ לגבי חוב עשאן כאילו הם אחד ודינם כערב.

{שני ערבים ושני לווים} דין שנים שלוו מאחד, הראשונים בשבועות דנו אי הוי לוה ממש, או ערב, ובספר **התרומות** כתב דהוי קבלן.

שני ערבים שערבו כאחד, **לרמב"ם** הוי כל אחד ערב על הכל ורשאי לתבוע הכל מאחד, ולגירסת **הבית** **יוסף** בסימן ע"ז סבר הרמב"ם ששנים שלוו כאחד, כל אחד לוה על מחצה שלו וערב על מחצה של שני, אבל בערבות, כל אחד ערב על הכל ורשאי לתבוע ממנו הכל גם אם יש לחברו, שערב הוא לבטחון, ואם חל הערבות, היא חלה על הכל. **והרמב"ן** ב"מ לד, ב חולק, וסובר שתובע לכתחילה מכל ערב מחצה, ואם אין לערב אחד, תובע את חברו.

(העירו על הר"ן בשבועות שהקשה מדין שותפין ששאלו והודה אחד לגבי מקני כפילא על דין הירושלמי ששותפין שלוו שניהם חייבים הכל, הגם שיש לחלק בין הלוואה לבין שאלה ושמירה שחייב כל אחד בכל השמירה.)

**כתובות צה, א משנה מי שהיה נשוי ב' נשים ומכר את שדהו וכתבה הראשונה ללוקח דין ודברים אין לי עמך**.

רמב"ם פי"ט ממלוה ולוה ה"ח ונו"כ שם, הלכות ערכין פ"ז הט"ו ונו"כ שם, חידושי ר"ח הלוי בהלכות מלוה ולוה וחזו"א שם. באבן האזל פי"ט ממלוה ולוה ה"ח מד"ה והנה דן באריכות בדברי הגר"ח. [עיין עוד אור שמח ואבי עזרי בהלכות מלוה ולוה שם.] סוגית הגמרא ב"ב קלט, ב ותוד"ה התם, נמוקי יוסף ב"ב סג, ב.

{הסילוק הוי רק מראשון, ואינו מכירה} **וראשונה מן השניה.** עיין **בתשובת הרא"ש** המובאת בטור אבן העזר סימן ק' ובשלטי הגיבורים נד, ב אות ג' שכתבו הבעל והאשה שלא שיירו לעצמם במכר זה שום זכות ושום שיור בשום פנים בעולם, ובא בעל חוב לסלק לוקח וטענה האשה שכתובתה קדמה, ופסק הרא"ש שסילוקם הוא רק לגבי הלוקח ולא לגבי אחר. והוסיף שם שכל סילוק דנים בו בכל הפחות שיוכל. ועיין **באבני מילואים** [צ, לא] שיסד שקודם שקנה לוקח, אין יכולה למכור שעבוד ללוקח, ששעבוד אינו נמכר, ולמכור ללוקח לאחר שיקנה, הוי כמוכר לדבר שלא בא לעולם, לכן במקרה זה תוכל רק למכור לבעלה שהקרקע שלו, והמוכרת לבעלה סילקה עצמה מכל שעבודה ואינה חוזרת חלילה לגבות משניה שתגבה מלוקח [ובזה תירץ קושית תוד"ה תימא שאם מכרה קודם לבעלה לא שייך כלל דין משנתנו]. ולאחר שקנה לוקח, יכולה למכור ללוקח את השעבוד שיש לה על הקרקע, ואז אינה יכולה להקנות שעבודה לבעל, והוסיף שם שבכה"ג מכרה שעבודה רק כלפי לוקח, (ולפו"ר אי לא נאמר כן, יוכל הלוקח להוציא מיד שניה, שהרי קנה מראשונה שעבודה.)

{אין אחריות במכירה זו} **הראב"ד** בהשגותיו על הרמב"ם פי"ט ממלוה ולוה ה"ח כתב שהציור שנקט הרמב"ם בפירוש וכן בעל חוב הוא דווקא בכתב אחריות ובמשנתנו אין בה הפלגה. ולמדנו מדבריו שמה שמוציא הלוקח את השדה מיד ראשונה, אינו מצד אחריות של האשה במכירתה שמונחת גם על שדה זו ככל נכסי האשה. אמנם למה שדחה **הלחם** **משנה** שם שיתכן שהמשנה דברה על הסתם וסתם מכירה היא באחריות עדיין ניתן לומר שהלוקח מוציא מיד ראשונה מדין אחריות. אמנם **באבי** **עזרי** קמא בפי"ט ממלוה ולוה ה"ח כתב שגם לראב"ד במשנתנו יש אחריות בין לוה לראשון, ולא בין שני לראשון.

{פשרה בין חלק מהתובעים, וגדרה} **עד שיעשו פשרה ביניהם.** מלשון **התוס'** בעמוד ב' ד"ה ומוקמינן מבואר לפו"ר שברישא יכולים להתפשר ב' לבד ללא השלישי, ובסיפא דנו התוס'. ויסוד פשרה זו מבואר **בחלקת** **מחוקק** ק, כו שכשמתפשרים אחד אינו תובע מהשני ועל ידי זה חל הפשרה. **ובטור** אבן העזר ק' מובא תשובת הרא"ש סג, ד בבעל ואשה שמכרה קרקע שלהם וסלקו זכותם, ובא בעל חוב שלהם וטרף הקרקע, והאשה הוציאה שטר נדוניתה לומר שהיא קודמת לבעל חוב, וגם טענה שמכרה כל זכותה ללוקח, ופסק הרא"ש שהאשה לא סילקה זכותה אלא לגבי לוקח, וגם מכרה לו זכותה, וכתב נמצא שהפשרה עשויה בנידון זה, כי הב"ח יוציאנו מיד הלוקח, והלוקח יוציאנו מיד הב"ח בשטר נדוניא שמסרה לו האשה, וישאר כך הענין, כי לא יוסיף אח"כ הלוקח לזכות בבתים מכח הקניה, ודמי כאילו נתפשרו יחד האשה והלוקח אחר שהוציאה הראשונה מיד השניה, דאבדה את זכותה כיון שהלוקח אינו מוציאה מיד הראשונה. ועיין **בט"ז** שפירשו שהלוקח זוכה בבית מכח האשה שנתנה לו זכות הכתובה במסירת שטר כתובתה ולא מכח קנייתו משקודם, ולפי זה כתב שאינו אותו נידון כמו משנתנו.

{לרש"י מכר לוה ב' שדות משועבדות} וכן **בעל חוב וכן אשה בעלת חוב.** ובגמרא פירשו וכן בעל חוב וב' לקוחות וכן אשה בעלת חוב [והיינו כתובה, רש"י] ושני לקוחות. **רש"י** מפרש דמיירי שהחוב וכתובת האשה כנגד ב' השדות, ולא שייכא סברת הנחתי לך מקום לגבות הימנו, וסילקו בעל חוב ואשה עצמם משיעבודם על שדה של שני, וגובים רק מראשון חצי חובם, וראשון גובה שדהו משני מדין אחריות שיש לו על המוכר ושדה שניה משועבדת לו לאחריותו, ולכששב השדה ביד ראשון שוב הדרא אשה על לוקח ראשון ומוציאה מידו על חצי שני דכתובתה, ומוציא מידה לוקח שני דהא כתבה לו דין ודברים, ושוב חוזר לוקח ראשון על שני לאחריותו.

{לרמב"ם לוקח ראשון מכר לשני} **והרמב"ם** פי"ט ממלוה ולוה ה"ח לחד גירסא פירש שלוקח ראשון מכר שדהו ללוקח שני, והסילוק של בעל חוב הוא רק על לוקח ראשון ולא על לוקח שני, ולכן כשבא לטרוף טורף מיד לוקח שני, והדר לוקח שני על לוקח ראשון לאחריותו, וראשון מוציא מיד אשה ובעל חוב ומחזיר ביד לוקח שני, ושוב מוציא הבעל חוב מיד לוקח שני.

{לרב אברהם ב"ד לא מכר ראשון לשני אלא טרפוה מראשון וחוזר על שני לאחריות} **בספר התרומות** הובא בב"י קי"ח בשם הרב אברהם אב ב"ד פירש פירוש שלישי שחובו אלף ומכר שדה באלף לראשון ומכר באלף לשני, וכתב לשני דין ודברים, וטרפו מראשון שדהו באפותיקי או שנמצא שאינו שלו, גובה ראשון משני, ומלוה מראשון ושני ממלוה וכן חוזרים חלילה, וסיים והנבון חתני חולק בשתי לשונות הללו ודן דלא נפיק מידיה דראשון על ידי טירפא דבעל חוב. (לפו"ר צריך לבאר אמאי שני מוציא מיד מלוה, הא לא טרף ממנו כלום.) [בספר **גדולי** **תרומה** הקשה, שקושית הראב"ד על הרמב"ם שציור הרמב"ם הוא דווקא באחריות ומשנתנו אין בה הפלגה, קשה גם על פירוש הראב"ד, ומבואר שיחס פירוש זה לראב"ד בעל ההשגות.] **בחידושי** **רבינו** **העשיל** מקרקא על הטור בסימן קי"ח באר שהשגת חתנו של הראב"ד היתה שבפרוש רש"י ידע הבעל חוב שלוקח ראשון יחזור על לוקח שני, ולכן אמרינן שסילק עצמו רק מראשון ולא משני, משא"כ בציור של הראב"ד לא ידע המלוה ששדה ראשונה גזולה או שיש עליה שעבוד, ואין לנו סיבה לומר שמיעט את השני מהסילוק.

{השגת הראב"ד על פירוש הרמב"ם בדין האחריות} **הראב"ד** השיג על הרמב"ם ה' טענות. א. לרמב"ם כל דינו מיירי במכירה באחריות, דמכיון שמכר באחריות חוזר לוקח שני על לוקח ראשון, ומשנתנו לא הזכירה בב' נשים שהמכירה היתה באחריות, ומשמע שדמיא דין בעל חוב לדין אשה. טענה זו דחה בלחם משנה שסתמא דמכירה היא באחריות. **ובאבי** **עזרי** קמא כתב דהא ודאי דגם לראב"ד אם יפרש כרש"י צריך לומר במשנה שמכר לראשון באחריות, רק אין צריך במשנה אחריות בין שני לראשון, וכתב דנחלקו אי כשיש אחריות לראשון ולא לשני אי יכול ראשון לגבות אחריות שלו מלוה כשאין לו אחריות לשני ואין לו הפסד בזה, ושורש מחלוקתם היא בפירוש ירושלמי בגיטין שמחייב לפצות לוקח מנגזל שנתן במתנה אי מיירי דווקא בגזולה שאין מקח. [**ובאבן** **האזל** דחה דגביתו אינה ממה שטוען ראשון שנגרם לו הפסד מאחריות, אלא שלגבי דידיה אין כאן כלל שעבוד על הקרקע, והגם שיש כאן אחריות, אין הגביה מצד האחריות. ובסוף דבריו כתב שאם הוא בעל דבר מצד תרעומות של לוקח שני יכול לדון עם המלוה שהסתלק גם אם לא הפסיד שום ממון, וכלפיו אין שעבוד על הקרקע, וממילא אין צורך כלל להעמיד שיש אחריות במקח. וכן הביא בשו"ת עבודת הגרשוני סימן פ"ד.]

ב. במשנה משמע שהפשרה נעשית בין ג', הלא הם ב' הנשים ולוקח, ודומיא דהכי הוא ציור ב' לקוחות, ולרמב"ם אחד מלקוחות ודאי אינו בפשרה, שהרי קיבל כסף תמורת הקרקע. (עיין לחם משנה, מה שדחה.)

ג. ברגע שהוציאו מלוקח שני, הדר על ראשון לאחריותו, וממילא הוי הקרקע של ראשון, ומראשון אין מוציאים, ובלחם משנה דחה שאין לראשון כסף ועדיין לא נפרע לאחריותו. **ובעבודת** **הגרשוני** סימן פ"ד תירץ שדעת הרמב"ם שחוזרין חלילה הוא מעיקר הדין כדי שיתפשרו כולם יחד, ודלא כתוס' בע"ב שיכולין להתפשר ביניהם, לכן אין יכול לשלם לו כדי שיתפשרו שניהם ויפסידו למלוה.

{השגת הראב"ד מדין מהדרנא שטרא} ד. כתבו המפרשים [מגיד משנה, וכן הובא בטור שאלה ד'] שעיקר ההשגה על הרמב"ם היא מהטענות הבאות. מטענת אי שתקת שתקת ואי לאו מהדרנא שטרא למריה. [על קושיא זו מדין אי שתקת, כתב הכסף משנה בהלכות ערכין, שאין דעת כל הראשונים שבכל גווני אומרים טענה זו, אלא רק במקום שמתפשר עמו קצת, שאם לא כן יאמר לו לכי תהדר. אמנם **בפרישה** בחו"מ קיח, ב ד"ה ומלוה מבואר שכאן ודאי יאמר לו לכי תהדר כיון שרוצה לקבל דמי אחריות מלוקח ראשון, ומהני טענה זו גם להנך שיטות, שהרי ודאי יחזיר את הקרקע, (וכל זה אינו להבנת האבן האזל שמיירי כאן במכירה בלא אחריות.) **ובעבודת** **הגרשוני** סימן פ"ד כתב שהרמב"ם כלל לא סבר את סברת לכי תהדר, וגם רש"י שהזכיר את סברת לכי תהדר, היא רק רק במקרה שטענת לוקח גריעא, כגון באבדה דרך שדהו דטוען בעל הדרך הא ממ"נ ממוני גבך, אבל בשאר טענות מהדרנא לא שייך לומר טענת לכי תהדר, והכא נמי כן. **ובלחם** **משנה** בערכין כתב שכיון שהדגיש המסלק שנותן זכות זו לראשון, אין יכול שני לומר מהדרנא ולהשתמש עם זכות שנתנו רק לראשון ומיעטו ממנה את השני. **האבן** **האזל** כתב שהמ"מ גופיה לעיל בפרקין ה"ו הסכים שאין אומרים אי שתקת לגרועי מדינא קמא, וכאן בטענת אי שתקת רוצה לסלקו מכל הקרקע ולגרועיה מדינא קמא, ודחה דכיון דברשות ראשון לא היה נוטל כלל אינו גרוע מדינא קמא. עוד דחה האבן האזל, דאי שעבודא דאורייתא ועיקר שעבודו קיים אין אומרים אי שתקת. [האבי עזרי ד' ד"ה והקושיא ניסה לומר שגדר הסילוק הוא רק מניעת תביעה בלבד, ורק לראשון, ולא שייך לומר מהדרנא, כי השעבוד בעצם קיים ולעת עתה אין לו מניעה, אבל חזר בו דמוכח שזהו מחילה בעצם השעבוד כלפי ראשון.] גדר מהדרנא הביא האבן האזל בפי"ט ה"ו בשם הנחלת דוד שהוא רק לרשב"ג, ופירושו ביטול קניה קודמת, והאבן האזל דחה דבריו וכתב שחזרת השטר האי מעשה קנין חדש שנעשה בחזרת השטר שהוא אפסרא דארעא, גם **הקצוה"ח** קיח, ב כתב שאין מהדרנא חזרת המכר דהא מהני גם בקרקע אחרת. נחלקו הש"ך קי"ח סק"ב עם הסמ"ע שם סק"ה ולפו"ר **מהש"ך** נראה שטענת מהדרנא צריכה להיות קודם ההוצאה מיד לוקח, **ולסמ"ע** מהני מהדרנא גם אחרי שמוציא מידו. **בהגהה** **על הט"ז** ד"ה אינו טורפה כתב שכאן שייכא טענת מהדרנא מכיון שקנה אדעתא שכשיבואו לגבות ממנו יחזיר את השטר על מנת שלא יגבו ממנו. **האבי** **עזרי** ד' בסוף דבריו חילק בין המקרים של מהדרנא שטרא למריה, אי אצל ראשון זוכה מן הדין אף עתה יכול לומר כן, ואי זוכה רק מספק, בזה יש מחלוקת ושורשה היא שכבר נפסק הדין ממקודם, ואצלנו לא שייכא טענה זו דהא סילק עצמו רק מראשון ולא משני]

{השגת המ"מ מדין מה מכר} ה. **המגיד** **משנה** הוסיף להעיר מטענת מה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו, [ועיין מל"מ בהלכות מלוה ועבודת הגרשוני סימן פ"ד אי מה מכר ומהדרנא שטרא הם ב' טענות נפרדות,] ובאמת שהראב"ד בהלכות ערכין הזכיר טענה זו על הרמב"ם, [אך **באור** **שמח** כתב שבערכין מיירי הרמב"ם שמכר אחר הסילוק, ובמלוה ולוה מכר אחר הסילוק, וקדמו המרכבת המשנה בהלכות מלוה, ושם כתב שאין קשה גם על הרמב"ם בערכין קושית מה מכר ראשון לשני, שזכות ההקדש שם היא בגלל שהקדש שאני, ואי אפשר לקנות זכות זו מהקדש, >>אמנם יש לבדוק אם הקושיא היא על הקדש או על מה שהשוה הרמב"ם.] וכתב המ"מ שאפשר שהרמב"ם מיירי כשאמר כל זמן שתהא בידך. וכתב **הב"ח** סימן קי"ח שתירוץ זה אינו מתרץ את קושית הראב"ד אלא רק את קושית המ"מ. **באבן** **האזל** תירץ שקנו מידו הוא בגוף הקרקע והוא סילוק מהשעבוד, שלגבי ראשון אין לו שעבוד, ואינו זכות שזיכה לראשון, אין לומר בזה שמכר זכותו לאחר, ובדומה לזה כתב **הלחם** **משנה** בהלכות ערכין ובאבי עזרי ד'. [באבי עזרי ד' ניסה לומר דגדר הסילוק הוא מניעת תביעה, ולא שייך בזה מה מכר ראשון דאינו זכות, אבל חזר בו דמוכח שסילוק הוא מחילת זכות.]

המגיד משנה העמיד את הרמב"ם בהתנה שנותן אחריות כל זמן שהיא בידו, ולכן אין טענת מהדרנא וטענת מה מכר, אמנם המשנה למלך כתב שאם כן לא יגבה לאחריות. וכמה מפרשים מיאנו באוקימתא זו שאינה משמעות הרמב"ם.

{לגר"ח אחריות הוי תנאי במכירה, חוזרין חלילה הוי בגביה, והערות החזו"א ואבהא"ז על דברי הגר"ח} **הגר"ח** מסכם את שיטת הראב"ד או שבעל חוב טוען למלוה אי שתקת ונשאר בקרקע, ואם יטרוף, חוזר על אחריות, ושוב אין ראשון מוציא משני, ואין שייך חוזרים חלילה. הקשה הגר"ח מדוע יכול ראשון לסלק שני, הא סילק עצמו רק מראשון, ועתה מחזיק הקרקע כמו שני, ולא כמו ראשון, [באבי עזרי קמא דחה דיש גם שעבוד של ראשון על הקרקע לאחריותו (וכך מצינו באי פיקח שמעון בדף צ"ב) ועל שעבוד זה גם סילק עצמו מוכר, אמנם הדבר תלוי אי אחריות היא להעמיד המקח, או שאחריות היא על דמי המקח, שבזה לא שייך אחריות על גוף השדה, והוסיף דגם הראב"ד מוכרח להודות שיש אחריות מלוה לראשון ונחלק באחריות שניה] ואם נאמר שסילוק דין ודברים היה אף שלא יגרום לו הפסד באחריות, תנאי זה מונע ממלוה לגבות אפילו משני בגלל תנאו שלא להפסיד ראשון. [ובאבן האזל דחה דסילוק מראשון הוא סילוק מגופה של קרקע, ופירושו שלגבי ראשון אין שעבוד על הקרקע, ולא משנה מאיזה דין הקרקע בידו ויתכן שכל שהוא בעל דבר אפילו מתרעומת יכול להוציא שאין כלפיו שעבוד, וכעין זה באבי עזרי ו'.] לכך יסד הגר"ח שאחריות הינה תנאי במכירה שגבית הטורף תיעשה ממוכר שלגבי זה שייר בקנינו שהגביה תיעשה ממוכר, [ובארו **באבן** **האזל** שהגביה צריכה להיעשות גם דרך לוקח ראשון דלוקח שני לא הקנה שבח ללוה,] (לפו"ר יש לדון ממש"כ הגרי"ז בהלכות שכנים,) והביא ראיה לזה משבח, ולכן ברור שהתנאי עם ראשון בתוקפו. [והשיגו חזו"א דא"כ הטורף צריך לדון עם ראשון, ובגמרא משמע שיכול ראשון לבא לד"ת מדין ששני הדר עליה, ולא מעיקר הדין. ובאבן האזל תמה שא"כ אין יכול לגבות כלל משני, דהא גביתו משיור דראשון, וכבר נסתלק מראשון. עוד השיג החזו"א שאין שייך שיור בדבר שאינו שימוש, אלא שזה תנאי, ולפי זה נשמט מה שתירץ הגר"ח משבח, דהא שלא שייך דאיקני בתנאי שיחשב של מוכר.] ובזה ישב הגר"ח את שאלות הראב"ד, שלא שייכא טענת מהדרנא שטרא שאז יהא מכירה חדשה לראשון, ועל זה לא התנה עמו דין ודברים אין לי, אלא שיסוד החוזרין חלילה הוא בסדר הגביה עצמה, ולא בחזרת הקרקע, (לפו"ר נראה מדברי הגר"ח שאין כלל אפשרות לדון על אפוכי מטרתא, דהא קודם שגבה הדין הוא דחוזרין חלילה, אבל יתכן שמדברי החזו"א בהשגתו מתבאר אחרת.) ולגבי אחריות כיון שחוזרין חלילה סבר הראב"ד דהוי פסידא, וממילא חוזר על ראשון, עדי כדי שהגביה תיעשה מראשון. והרמב"ם פליג דכל זמן שלא טרפוה לגמרי, עדיין לא נשלם אחריותו. [ובחזו"א השיג דא"כ מה יגרום לראשון להתפשר, יאמר שימשיכו לחזור חלילה העיקר שלא יפסיד.]

**המרכבת המשנה** הוכיח מדף צ"ג שאין הסילוק שסילק מראשון מועיל למה ששני בא מכח ראשון.>>>>

{פירוש הצריכותא דתוס' בע"ב} **התוס'** נתקשו מדוע צריך ג' ציורים במשנה ועשו ע"ז צריכותא, ופירש **המהרש"ל** בהגהותיו שהחילוק בין הציור הראשון של המשנה בב' נשים לבין ב' לקוחות, דחידושא דב' לוקחים, דב' נשים אין שניה מחזקת השדה אלא מדין שעבוד, ואין מקום כל כך לקשר את הסילוק שסילקה עצמה ממכירה לומר שהסתלקה גם מהשדה גם משעבודים שיש על השדה, משא"כ בב' לוקחים, כיון שראשון ושני שניהם באים מצד לקיחה, יש מקום לומר שסילקה עצמה על שדה זו מצד לקיחה מכל וכל. המהרש"א פירש <<< **ובפני** **יהושע** פירש שבכתובה שסילקה עצמה ראשונה מלוקח, כוונתה לקיים מקח הלוקח, ויש מקום לומר שאין בכוונתה להפסיד לעצמה אלא אם כן יתקיים מקח הלוקח, ולכשמתברר ששניה גובה ממנו, על דעת כן לא נסתלקה כלל, משא"כ בב' לוקחים, יש מקום לומר שסילוקה הוא לגמרי, שאם כוונתה לגבות מראשון יפסד שני מכח אחריות ראשון, (לכאורה כוונתו שיש מקום לומר שנול זכותה בשדה ולא יוציא ממנו שני.) (לפו"ר לרמב"ם יש צריכותא פשוטה, שהרי כחו של שני הוא מכח ראשון, ויש מקום לומר שהסתלק גם משני.)

תוס' ד"ה הכא אזיל לשיטתו לעיל בריש פרק הכותב

{מדוע אין מועיל הכא מכירה} **הכא במאי עסקינן שקנו מידה.** עיין **במרדכי** רישפרקהכותבובארו **האבנ"מ** ק, ז שבעודה ארוסה מבואר בגמרא שם דמהני מחילתו מצד נחלה הבאה לאדם מתנה שלא ירשנה, וקשה למה לא מהני לשון מחילה, וע"ז תירץ המרדכי ששם הפרות אינם בעולם וא"א למחול כדשלב"ל. הקשה האבנ"מ ק, ז דכאן הקרקע בעולם, והא מחילה א"צ קנין. אך **הבית** **מאיר** סימן ק, ד כתב שגם כאן למרות שהקרקע בעולם, כיון שאין יכולים הלוה והאשה לזכות בקרקע כל זמן שיש בני חורין, חשיב כאילו לא הגיע זכותם וקודם שנתחייב הוי כדשלב"ל שאין יכול למחול, אמנם סילוק לעצם הזכות שיש לו בקרקע על הצד שלא יהיה בני חורין מהני ובקנין. האבנ"מ שם הביא שנחלקו אי מהני מחילה במחזיק שטר, ואם אין מועלת מחילה פשיטא, ואפילו לסוברים שמועלת מחילה, היינו שמכיון שמוחל שעבוד גוף שאין שייך עליו שום שטר, ומש"ה אין לומר בו שאחיזת השטר תסתור את המחילה, וחל מחילת שעבוד הגוף, וממילא פקע לגמרי גם שעבוד נכסים, שהם רק ערבים בעד שעבוד הגוף. אבל הכא ששעבוד החוב קיים ולא מחלה עליו, לא מהני מחילה בשעבוד נכסים, מכיון שאוחז בשטר כתובה. ובבית מאיר הביא ג"כ קושיא זו בשם ספר תורת יקותיאל ותירץ שם שהסילוק כאן אינו מהשעבוד, אלא מגוף השדה, דהא מסלק לוקח לראשונה כשגבתה משניה. ודחה הבית מאיר דבריו מלשון הרמב"ם פי"ט ממלוה ריש הלכה ח' שהצריך הרמב"ם לשון קנין נוסף על סילוק דין ודברים גם במקרה שאין נידון של לגבות מלוקח ראשון. עוד תירץ הבית מאיר שם שאין מחילה שייכת כלל כשאין לו חוב על גוף הלוקח רק על שיעבוד הקרקע שנמצאת אצלו.

{שדה שאין בה כדי חלוקה היא כשעבוד וגם משעבוד צירך סילוק בקנין} הקשה **הקצוה"ח** קיח, א הא כאן הוי רק שעבוד, והיכן מצינו בריש הכותב שאי אשפר להסתלק משעבוד בלשון דין ודברים, הא שם מיירי בנשואה או בשותפין, ותירץ דשם מיירי גם בשותפין שאין בהם דין חלוקה, בזה כל אחד חציו שלו ומשועבד חציו של חברו שיכול להשתמש בו, וגם לשעבוד זה מבואר התם שאין מועיל סילוק בלשון דין ודברים, והוא הדין בשעבוד דבעל חוב.

{האשה מכרה רק לזמן שנשואה} **וכי קנו מידה מאי הוי תימא נחת רוח עשיתי לבעלי.** מסדר שאלות הגמרא דן **האבנ"מ** צ, כז שלשון סילוק הוא מוחלט, ולכן לכשמועיל סילוק הוא מועיל לגמרי, אבל מכירה תיתכן שהיא רק לזמן שהיא חיה עם הבעל, ולכן לכשתירצה הגמרא שקנו מידה וא"כ הוי מכירה ולא סילוק, הקשתה הגמרא שלאחר שימות או יגרשנה יכולה לבטל המכירה מכאן ולהבא מצד טענת נחת רוח עשיתי לבעלי ולא כיונתי למכור לגמרי אלא רק בעודה תחתיו.

{אם לא טענה נחת רוח עשיתי} **תימא נחת רוח עשיתי לבעלי.** כתב **הבית** **יוסף** בסימן צ' שהמכר בטל שיכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי דמשמע מהרמב"ם שצריכה לטעון כן, ויש בזה נפק"מ לתקנה שכותבים בכתובה, ולמד מזה **הבית** **שמואל** צ, נח שאם מתה ולא טענה כן, המקח קיים. **והבאר היטב** ס"ק מ' הביא **שהמהרי"ט** חולק על זה, וכן הקשה **בית** **יעקב** בשם **הפלאה** מדוע לא תירצה הגמרא שלא טענה כן. וכתב הבית יעקב לחלוק על הבית שמואל שגם במתה טענינן ליתמי שחתמה רק לעשות נחת רוח לבעלה.

{מדוע לא תירצה הגמרא גם בגרושה} **בגרושה ודברי הכל.** עיין **באבני** **מילואים** ק, ו שדן מדוע לא נאמר בגרושה ובאלמנה ודברי הכל, [שבאלמנה אם מוכרת שלא בב"ד וכחה מצד שלוחת ב"ד אין יכולה שניה להוציא מלוקח דהיא מוקדמת. ועיין שם עוד בהערות אות ד' שסילוק אין דינו כמכירה.]

{האם צריך הפסד של בעל כדי להוכיח שלא עשתה נחת רוח} **לקמא איבעי לך למיעבד.** שיטת **הרמב"ם** פי"ז מאישות הי"א דדוקא בנפסד המכר מחמת שלא חתמה אין יכולה לטעון נחת רוח עשיתי לבעלי, אבל אם לא נפסד המכר, עדיין יכולה למר נחת רוח עשיתי לבעלי, שלא היה צורך בחתימתי שלא נתבטל המכר. וכתב **המגיד** **משנה** שדברי טעם הם, אבל קשה [וכן הקשו הר"ן והרא"ש בסוגין] שבגמרא בהמשך הסוגיא הוכיחו מברייתא זו שאישתדוף בני חרי גובה ממשעבדי דכאן אינה גובה משני, אבל גובה מראשון שלא חתמה לו, מבואר דגם כשלא נפסד המכר אינה יכולה לומר נחת רוח עשיתי כיון שלא חתמה על הראשון. ותירץ **הב"ח** אבן העזר סימן צ' וכ"כ הבית יעקב סימן צ, יז שמיירי שנגרם לבעל הפסד מכח זה שלא חתמה לו, ואין צריך שיתבטל המקח לגמרי. **ובכסף** **משנה** תירץ שנקט נפסד המכר לומר שיתכן שהנידון הוא על אותה שדה, או לרבותא שאינה יכולה לטעון שכל מה שחתמה הוא בגלל קטטת בעלה אחרי שנתבטל המכר.

ומדברי הרמב"ם למדנו דסוגין מיירי בשדה שמכרה לראשון ולא חתמה לו, ומכרה לשני, ומדברי הבית יוסף מבואר דהכי נמי בב' שדות, וכן מבואר מתירוצי האחרונים על הקושיא מאישתדוף. ברש"י ד"ה ולא מבואר שמיירי בשדה אחרת, אמנם הגר"א צ, נז כתב דכ"ש שדה זו. (יש לדון עמ"ש תוד"ה התם<<<<)

מתניתין דכתב ליה לאחר וגירסא נוספת בתוס' דכתבה לאחר וע"ע רש"י מהדו"ק אולי יש שם טעות

{האם דין הנחתי לך מקום ודין אין גובין ממשועבדים במקום בני חורין הם דין אחד} **אבעיא להו אישתדוף בני חרי מהו דליטרוף ממשעבדי. האבן** **האזל** בפרק י"ט מהלכות מלוה ה"ו הסתפק האם דינא דהנחתי לך מקום ודינא דאין נפרעים מנכסים משועבדים הם דין אחד, ומכח אין נפרעין נובע הנחתי, [ונפק"מ בהנחתי אם מכר שדה שניה לאחר עדיין מכח אין נפרעין שהיה בשעת שעבוד אינו גובה, וכן לא סגי בהנחתי לגבי קנה נכסים לאחמ"כ.] או שהם ב' דינים נפרדים, והנחתי הוא סברא שאין למלוה זכות להפסיד לוקח. ותלה זה דאי שעבודא דאורייתא, א"כ עיקר שעבודו הוא על כל קרקעות, ובשביל לטעון הנחתי חייבים לומר אין נפרעים. אולם אי שעבודא דרבנן, א"כ הגביה מלקוחות היא תקנה שלא תינעול דלת ויש למעטה ככל שניתן שלא להפסיד לקוחות.

{האם ספק הגמרא באישתדוף תלוי בשעבודא דאורייתא} מתוך דברים אלו יצא האבן האזל לבאר שספק הגמרא באישתדוף בני חרי הוא האם שעבודא דאורייתא או דרבנן, דאם שעבודא דאורייתא אישתדוף בני חרי גובין ממשועבדים דהכל השתעבד, אולם אם שעבודא דרבנן כיון שבשעה שקנה השדה היה בני חורין, לא תקנו חכמים שעבוד על הקרקע שקנה הלוקח. ומסקנת הגמרא היא משום ששעבודא דאורייתא. ודחה דאולי גם אם שעבודא דאורייתא יש להספתק האם תקנו שלא להפסיד את הלוקח, וכן איפכא למ"ד שעבודא לאו דאורייתא, שמא יש מקום לתקן משום נעילת דלת שיגבו בכה"ג ממשועבדים.

מחלוקת רש"י ד"ה ה"ג התם ותוס' ד"ה התם, הרמב"ם פסק כרש"י, ומפסק ההלכה בפוסקים מוכח שלר"ת הלכה כרב נחמן בר יצחק ואין הלכה כרבא.

**נכסי** **ליך** **ואחריך** **לפלוני**. גדרי אחריך בקצרה ראה בחזו"א על המסכת כאן.

**מי** **קאמר** **נישאת** **תינשא** **קאמר**. עיין ריטב"א כאן ועיין חזו"א דמשמע שאינו כל כך ריעותא עיין קצוה"ח רמח, יג הביא תשובות רש"ך שודאי אין הכוונה שתשב עד שתלבין ראשה אלא הכוונה שהיא מחויבת להפקיע נכסים אלו מבעל כשהיא ארוסה.

{למשמעות רש"י בהוצאה שניה מוקמינן אצל לוקח} **ומוקמינן** **לכולהו** **ביד** **לוקח**. **מרש"י** משמע דהא דמוקמינן בידא דלוקח היינו בהוצאה שניה ולא בהוצאה ראשונה. ולפו"ר משמע דליכא כאן סברת אפוכי מטרתא. ויש לדון אי מה שאין מוציאין הוי מעיקר הדין או מפשרה.

{לתוס' לא מהני פשרה אחרת} **מתוס'** משמע דהיינו תקנת חכמים שלא יהא כאן הפסד ללוקח ששילם על זה כסף, וממה שכתבו התוס' לשלול שאין יכולים לעשות פשרה בלא הלוקח מבואר שאין זה רק תקנה שלא להוציא מיד לוקח, אלא טעם עצמי להעמיד ביד לוקח.

{לנ"י אין הקרקע של לוקח מעיקר הדין} עיין בלשון **הנ"י** ב"ב סג, ב בתוה"ד שמבואר ממנו שהלוקח כיון ששילם כסף יתעקש לעשות חלילה כל הזמן ובעל ואחריך יותרו לו כיון שיהיה להם טירחא מרובה.

{לתוס' ב"ב בעל כלוקח ואין חוזרין חלילה} בגמרא ב"ב קלט, בעל שויוהו כיורש וכלוקח וטבא ליה עבדו, וכשיש פסידא דאלמנה שויוהו רבנן כיורש ולא חשו לטובתו, ולפסידא דלקוחות לא חשו דאינהו אפסידו נפשייהו שלקחו מאשה יושבת תחת בעלה. וכתבו **התוס'** שם ד"ה התם שבסוגין כיון שיש פסידא דלוקח שויוהו רבנן כיורש, ולפי זה, לכאורה צריך לפרש דמדינא מוקמינן ביד לוקח ולא מתקנה, שהרי אינו יכול להוציא מיד לוקח. והקשו תוס' שם, הא גם לוקח זה גרם הפסד לעצמו, דהא בסתמא שויוהו לבעל כלוקח ראשון, ומה לקח, (והעירו הרש"ש והגראמ"ה שטענת לא הוה להו למיזבן פירש רשב"ם שם בד"ה דיתבא שבא לוקח לגרום הפסד לבעל, ולרשב"ם כאן לא באו כלל לגרום הפסד לבעל, ומשמע שלתוס' טענת לא איבעי להו למיזבן מאשה יושבת תחת בעלה הוא טענה שאין לחוש למה שאדם גרם לעצמו הפסדים,) ואסקו שהיה סבור שיתפשר עם אחריך, ולא עם בעל. ומבואר דפשרה דמשנתנו מהניא עם אחריך בלבד, ויש לדון במסקנת תוס' אי העמידו ברשות לוקח לגמרי הגם שעשה שלא כהוגן כלפי אחריך ושויוהו כיורש לגמרי או לא.

{בעל בנכסי אשתו לתקנת אושא לוקח או בעל, והנפק"מ אי מצרפין סברת מוחזק של לוקח להפסדו} נחלקו רבותינו מה הדין במכרה האשה נכסים בחיי בעלה, שהדין הוא שהבעל הוא לוקח, אי בחיי האשה הבעל אוכל פרות מדין נכסי מלוג ורק לאחר מיתה מוציא את הגוף מיד הלוקח, או שכבר בחיי הבעל מוציא הבעל את הגוף מיד לוקח. שיטת **הרמב"ם** בפכ"ב מאישות ה"ז שהגוף בחיי אשה שייך ללוקח ולא לבעל, אך **הטור** בסימן צ' כתב **שהרא"ש** פליג [ציינו שם לרא"ש בפ"ד דכתובות סימן י"ז] שהמכר אינו מכר גם עתה. ודעה שלישית הובאה **בקצוה"ח** סימן קג, ט דאלמוה רבנן לקנין פרות דבעל לשוייה כקנין הגוף. יש לדקדק לשון 'מוקמינן', **לרש"י** כוונתו שבשלב זה אין מוציאין מידו אלא משאירים בידו, בלשון **תוס'** ד"ה ומוקמינן בסופו, 'מתוך שאם היה הבעל מוציא מיד הלוקח היה אחריך מוציא מיד בעל ולוקח מיד אחריך מעיקרא נמי מוקמינן ליה בידא דלוקח משום דאית ליה פסידא ולא יוכל הבעל להוציא מידו', ודייק **הב"ח** סימן צ"א שמצורף כאן מה שהקרקע בידו, למה שאית ליה פסידא, ונתקשה שבגמרא משמע רק טעם דפסידא, וכתב עוד שלתוס' אם הוציא הבעל מחיים את הקרקע מלוקח ישאר בידו לאחר מיתה, וכן הביא **האבני** **מילואים** בסימן פ"ד להקשות בשם דברי אמת. וכתב עוד הב"ח שהרמב"ם שנקט תעמוד בידו יתכן שזה כיון ששיטתו שבחיי הבעל הקרקע שייכת ללוקח. עוד הקשה הב"ח מדוע הטור השמיט את הטעם של הפסד שכתבה הגמרא. **בבית שמואל ובחלקת מחוקק** סימן צ"א ס"ק ד כתבו שכאן גם לרא"ש זכה הלוקח כיון שהנותן סילק את הבעל מהגוף, ולכן אין קשה מדוע אין משאירים אצל הבעל, וגם לדבריהם משמע שיש משמעות למי שמוחזק בקרקע [אלא שהלוקח מוחזק כאן] ולא רק לסברה של הפסד. **הבאר** **היטב** ציין שנעלם מהב"ש והח"מ דברי **הסמ"ע** בחו"מ רמח, לג וזה לשונו, כאילו אמר לה בפירוש 'ולא הבעל', זה לשון הרמב"ם. ולהרמב"ם מהני כשאמר לה כן בפירוש. אבל לרא"ש וטור דס"ל דהרוצה ליתן לבתו ושלא יהא לבעל ממנו אפילו הפירות צריך לומר שגם לבתו אינו נותנו לכל דבר כי אם לדבר פלוני וכמו שכתוב ביורה דעה רכ"ב ובאבן העזר פ"ה, צ"ל דהכא נמי הוי ליה כאילו אמר לאשה על דרך זה. מיהו י"ל דוקא התם דנותן לבתו להיות לה עולמית צריך להתנות כן אם רוצה שלא יהא לבעלה אפילו הפירות, משא"כ הכא דלא נתן לה עולמית שהרי אמר לה ואחריך לפלוני.

{ללבוש הפשרה מדין אפוכי מטרתא} זה לשון **הלבוש** אבן העזר צא, ב לפיכך אמרו חכמים שישארו הנכסים ביד הלוקח שהם בידו בשעת מיתת האשה, ואין נזקקים לעשות מעשה להוציא מיד הלקוחות ולתתם לבעל ומן הבעל לאחריך ומן האחריך להחזירם ללוקח, דאפוכי מטרתא למה לי. ואע"פ שהיה נפקותא בהוצאה במעשה, שאפשר כשהיו מוציאין מיד הלוקח לבעל שמא היה האחריך מוחלם לבעל ולא היה מבקש להוציא ממנו והיו נשארים ביד הבעל ולא היו חוזרים אז ליד הלוקח, לא רצו חכמים ליכנס בדבר זה שהיה יכול לבא לידי ערמות וערעורים ומחלוקות, וכתיב דרכיה דרכי נועם.

{דין מקבל מתנה} **הבית** **שמואל** צא, ה בתוה"ד כתב שמקבל מתנה אין דינו כלוקח ויעשו פשרה בין כולם, אך הבית מאיר צא, ב פליג וסובר דלא פלוג רבנן בתקנתם ושויוהו לבעל לוקח.

{דין אחריך לפלוני במתנת בריא} **ברמב"ם** מבואר שדין זה מיירי במתנת שכיב מרע, וציין **הרעק"א** לדברי נתיבות משפט הקדמון, שהקשה שהרמב"ם עצמו בדין אחריך העמיד אפילו בבריא, וכתב שאין לחלק שבבריא הוי עם קנין והוי כמעכשיו, דעדיין אפשר בבריא בקנין אגב. נדפס בגליון שו"ע טלמן חו"מ רמ"ח.

עיין עוד ברא"ש שהביאו משמו שיש הפסד לבעל קודם מיתה ויתכן שזהו ההסבר שתוס' בב"ב לא נקטו בפשיטות שכל זכית בעל מכח לוקח לכן אין כל הפסד לבעל ואולי כהרא"ש שיש הפסד גם קודם מיתה<<

**בריך רחמנא דסייען**

1. עיין באבן האזל פ"ז מנזקי ממון ד"ה ועכשיו נראה שנקט ששדה משועבדת אינה של לווה אך היא ברשותו, ולכן לוקח נוטל את השבח, דשבח ברשותו, ולרמב"ם קנוי למלוה מדין דאיקני וחולקים. [↑](#footnote-ref-1)
2. עיין נ"י ב"ק לח, א ד"ה גמרא גזל, והגהות אשר"י ב"ק פ"י ס"א. [↑](#footnote-ref-2)
3. עיין אור שמח פ"א מגניבה הי"ח בדין שעבודא דרי נתן בקנס. [↑](#footnote-ref-3)
4. עיין הגהות אשר"י ממהרי"ח ב"ק פ"י ס"א, ונ"י ב"ק לח, א ד"ה גמרא וגזל. [↑](#footnote-ref-4)