ואלו מותרין - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים

בסיעתא דשמיא

**פרק ואלו מותרין**

דף י"ג:

**ואלו מותרין: התפסה בדבר האסור:** עיקר דינא דמתני' הוא דלא מהני התפסה בדבר האסור, והטעם, עי' בר"ן דף י"ד. [ד"ה אמר קרא] שכ' "היכי לימא ככר זה כבשר חזיר והוא לא אסריה" [ויל"ע אם הוא חסרון בלשו' דל"ש למימר על ככר כבשר חזיר, או דהוא חסרון בגוף ההתפסה דל"ש להתפיס האיסור דבשר חזיר וכנ' תלוי בגדרי התפסה[[1]](#footnote-1)]. ועי' בר"ן שבועות ח.: מדפי הרי"ף שביאר [ח. בטור השני באמצעו] "מפני שקדש עושה חליפין אף הוא יכול להתפיס איסורו בדבר המותר לו" [והוא שיטת הר"ן בשבועות דעיקר נדר בהתפסה עיי"ש], ובסו"ד כ' [ח:] שמהאי טעמא ל"מ התפסה בשבועה שאיסור קדושה הוא שנדר שנמשך ונתפס ולא איסור גרידא "ואפשר דמהאי טעמא ממעטינן מתפיס בדבר האסור" ויל"ע אם כוונתו כד' כאן. אכן עי' בריטב"א במתני' שכ' "מפני שתלה איסורו בדבר האסור איסור גברא והתורה אמרה עד שידור בדבר הנדור שהוא איסור חפצא" עיי"ש שהרחיב הביאור דל"ש למימר על ככר שיהיה כבשר חזיר כיון שבשר חזיר אין בו דין והוה כאומר כבשר חולין עיי"ש. [וזה שיטת הריטב"א הידועה שכל איסורי תורה הם איסורי גברא[[2]](#footnote-2), וע"ע בגרע"א בגליון שו"ע סי' רט"ו סעיף ה' שדייק ד' הרשב"א והר"ן דאיסורי תורה הוה איסור חפצא עיי"ש וע"ע באתוון דאורייתא סוף כלל י']. והאחרונים הקשו להריטב"א מהתפסה בבכור למ"ד לעיל י"ג. דלא מועיל אע"ג דודאי הוה איסור חפצא וצ"ע ועי' בגרש"ר בזה. [וע"ע לשו' הרמב"ם בפיה"מ לפי שהוא יכול לידור קרבן ולומר על מה שירצה ה"ז קרבן ויהיה קרבן, ואי אפשר שידור ויאמר על שום דבר, ה"ז בשר חזיר או עבודת כוכבים ויהיה בשר חזיר או עבודת כוכבים" ויל"ע אם כוונתו כהר"ן, ועי' בהמשך ד' שנראה דדבר הנדור הוא דבר הבא ע"י פיו].

**כבשר חזיר כעבודת כוכבים וכו':** עי' בר"ן שפי' דכל מיני איסורים קתני, אכילה הנאה וטומאה עיי"ש. ויל"ע דמ"מ מה תוספת החידוש בזה לענין התפסה בדבר האסור [וכן התקשה באגרו"מ יו"ד ח"ד סי' י"ט] וצ"ע. [ועי' במנחת שלמה שביאר דקמ"ל לענין שאלה דל"ח כחליפי איסור דאסורים עיי"ש].

**כחלת אהרן וכתרומתו:** הראשונים הק' דהא תרומה חלה ע"י קריאת שם וא"כ הוה דבר הנדור ועי' בר"ן שביאר דמ"מ "לא מחמת נדרו הוא שהרי כשהפריש לא פירש" וע"ע בד' בדף י"ב. שכ' לגבי תרומת לחמי תודה ובכור דאע"ג שאסור לזרים משום "דכיון דשרי לכהנים איסוריה לאו מחמת נדריה הוא שאילו כן היה אסור לכל" [ויל"ע קצת דנימא שעצם האיסור תרומה הוא רק לזרים ולמה לא חשיב מחמת נדריה ויל"ע]. ועי' בגרש"ש סי' ט' בביאור הד' ומה שחלוק מהקדש לבה"ב[[3]](#footnote-3). וע"ע ברא"ש לעיל י"ב. [וכעי"ז בתוס' שם] שכ' דל"ח דבר הנדור "דהא מעיקרא נמי הוא אסור משום טבל ופיו לא אסר אלא שהוציא השיירים מידי טבל" ויל"ע הכוונה ועי' בגרש"ש הנ"ל. ובאתוון דאורייתא ריש כלל ב' [ולכאורה עיקר הכוונה דתרומה לא הוה איסור חדש אלא מכל האיסור טבל ועוד יל"ע] ועי' בגרע"א במשניות שהק' דהא תרומה חלה אף בשיבלין דלא היה טבל, ועי' בגרש"ר ס"ק ק"א בזה ויל"ע. וע"ע ברמב"ם בפ"א הל' י"ג ובפיה"מ שפירש דלא הוה דבר הנדור כיון שאין בהם דרך להביאם בנדבה [ולכאו' הוא לשיטתו דעיקר הגדר דדבר הנדור הוא מה ששייך בנדבה וע"כ ביאר דתרומה לא באה בנדבה עיי"ש]. ולכאורה יל"ע להר"ן בשבועות או להריטב"א בטעם דל"מ התפסה בד' האסור למה לא מועיל בתרומה [דלכאו' הוה איסור קדושה וחפצא] ויל"ע [ועי' בשבט הלוי ח"ג סי' קע"א שיישב דאף להר"ן ההתפסה דווקא בסוג קודש ששייך בו חליפין עיי"ש, ועיי"ש עוד מה שדן לענין התפסה בביכורים עיי"ש].

**האומר לאשתו הרי את עלי כאמא:** יל"ע אם צריך להתפיס דווקא מדבר האסור בביאה או מכל איסור ועי' בברייתא בדף י"ד. דשייך למימר נמי כערלה וככלאי הכרם ולכאו' מוכח דל"ד מביאה, [ועי' באגרות משה יו"ד ח"ד סי' י"ט שס"ל שבהתפיס בדבר האסור באכילה ודאי לא חשיב התפסה לאסור בביאה עיי"ש [ול"ה הסברא דאף באכילת האיסור הוא ה"הנאה" שבאכילה וא"כ יתפיס לענין ה"הנאה" שבביאה וכשאר איסורי הנאה וצ"ע].

**פותחין לו פתח ממקום אחר:** עי' בר"ן מה שביאר וע"ע בתוס' לקמן כ. שכ' שביאר דהמקום אחר הוא דעצם מה שהתפיס בדבר האסור לא הוה פתח עיי"ש. ובעיקר גדר האיסור בע"ה יל"ע אם הכוונה דהוה נדר מדרבנן [אע"ג שהתפיס בדבר האסור] או דמדרבנן חייב לנהוג איסור [ולא דהוה מדין נדר] ויל"ע בלשונות הראשונים בזה [ולכאו' בר"ן והרשב"א מבואר שהוא מדין נדר אכן עי' לשו' הריטב"א והרמב"ם].

דף י"ג:

**מנא הני מילי:** בר"ן פי' קו' הגמ' דמנה"מ דמתפיס בדבר האסור לא מיתסר. אכן ברא"ש כ' דמנלן דבעינן דבר הנדור ולא דבר האסור [ולכאו' להרא"ש השאלה היא גם כלפי מנלן דיש התפסה בדבר הנדור] ויל"ע אם המחלו' היא לשי' דד' הרא"ש לעיל ב. דעיקר הנדר בהתפסה [ובאמת לכאו' יל"ע לאלו שפי' ד' הר"ן לעיל דס"ל דחלות נדר בהתפסה חלוקה מחלות נדר שלא בהתפסה וא"כ נימא מנהנ"מ דיש התפסה בדבר הנדור[[4]](#footnote-4) ואולי ס"ל דמ"מ בסוגיין לא זה באה הגמ' לברר וצ"ע].

**ר"ן ד"ה אמר קרא:** **נראה בעיני דהכי פירושו וכו':** עי' קרן אורה שפי' אריכות לשו' הר"ן דבר לבאר דמנלן שמתפיס בדבר האסור לא מיתסר [ולא אמרי' דהקרא מלמד על התפסה בדבר הנדור]. **כי אמר נמי כקרבן אסור קאמר ולא גרע מידות:** יל"ע, מאי לא גרע מידות הרי במה שאמר כקרבן חסר בלשון איסור [ואולי תלוי בנדון נדר בלשון שבועה לעיל ב:[[5]](#footnote-5) ודעת הר"ן לעיל לא ברירא. אכן בלשון מקולקל לכו"ע לא מהני וכדלעיל י"א. לגבי מכלל לאו אתה שומע הן]. ואולי הכוונה שמפרשים דבריו דאסור כקרבן ולא שהמלה קרבן מהני וצ"ע. ובר"ן שבועות [ח. מדפי הרי"ף] דן בהתפסה בשבועה אם שייך לומר בה ידות כהאי גוונא עיי"ש שכתב שכיוון שגמר דיבורו לא שייך ידות ולכאורה ה"ה הכא וצ"ע. וכעין זה עיין ברמב"ן כאן שכ' דהתפסה לא מהני מדין ידות ובריטב"א פליג אמאי לא גרע מידות עיי"ש. ועיי"ש שכ' כן אף בזה כזה ולא רק בכקרבן. וכשאמר אסור כקרבן דעת הריטב"א כאן דהוה עיקר הנדר ומה שאמר כקרבן הוא רק דוגמא אכן בר"ן בשבועות נראה לאו הכי ולכאורה תלוי בגדר התפסה]

**דלאשמועינן דמתפיס בדר האסור מיתסר לא צריך קרא:** עיין בגרש"ר שהקשה לדעת האחרונים שיש מעילה רק בנדר ע"י התפסה א"כ בעינן קרא שהוא נדר אחר. ועיי"ש שחילק בין התפסה בדבר הנדור להתפסה בקרבן ולהתפסה בדבר הנדור לא בעינן קרא. [ועיי"ש שיישב עפי"ז דעת רש"י בשבועות בדעת רבא דס"ל דליכא התפסה דהיינו דווקא בדבר הנדור ולא בקרבן]. [וע"ע בר"ן שכ' דאי לאסור איסר הוא לדבר האסור, לד' הוא לדבר הנדור. וצ"ע דהא כ' שלדבר הנדור לא צריך קרא. ועיין בקר"א מה שיישב].

**ר"ן ד"ה מיתבעי לכדתניא:** כתב הר"ן שהחידוש אע"ג שאסור לו לבדו מהני התפסה וצ"ע בגדר דבר זה [וע"ע בר"ן לעיל ב. שחילק בין נדרי הקדש לנדרי איסור דאיסורם שוה לכל ויל"ע אם הוא גדר איסור אחר] מה החידוש. ועיין בשיעורי הגר"ד כתב דהו"א שאינו איסור חפצא כיון שאינו אסור לכל עיי"ש בארוכה. ועין ברמב"ן ובריטב"א כאן שכ' דהחידוש הוא לענין ספק הגמ' אם בעיקרו קא מתפיס לעיל י"א. אלא דלא ידעינן אם הפסוק בא לומר בעיקרו או בהשתא.

דף י"ד.

**הנודר בתורה:** בר"ן כ' דהיינו נשבע ועיין ברמב"ם פי"ב משבועות הלכה ד' שהביא דין הנשבע רק לענין ספר תורה ובראב"ד שם ובמאירי בסוגיין השיגו דאמאי לא נימא הכי לענין שאר כתבי הקודש ועיי"ש ברדב"ז הל' ג' ובשיעורי הגר"ד. ויל"ע כשאוחז התורה ואומר בזה שלא אעשה אם הוא מדין יד [ולמה הוא יד אם יד לשם או לאיסור דהשבועה] ועי' באילת השחר בזה.

**הא דנחתא אורייתא על ארעא:** עיין בחתם סופר שכתב דלר"ן צריך שיהא בידו, ולמפרש, שלא יהא על הקרקע וברמב"ם משמע שצריך שיאחזו בידו כדי לישבע. ודעת הראב"ד דהנודר בגוילין הוא דבר האסור ובהזכרות הוא דבר הנדור ועיין ברשב"א שהקשה הא יש קדושה גם על הגוילין ואמאי לא מהני בהם התפסה עיי"ש שתירץ שהם קדושים רק אם הכתב עליהם. [ועיין בגמ' שבת קט"ז.] ועיין באור שמח בהלכות תפילין שכ' דקדושת הגוילין חל מדיני הס"ת אלא דבעינן שיחול ע"י כונה [וכלשמה]. אבל הכתב מתקדש ע"י האדם.

ובגוף הדבר צ"ע אמאי הוה דבר הנדור הרי מתקדש על ידי מעשה [של כתיבה בכוונה] ומוכח שכל שע"י מעשה הוא דבר הנדור.[[6]](#footnote-6) ועי' באילת השחר שדן מכח זה במתפיס באשת איש דהא נאסרה ע"י קידושי הבעל עיי"ש שדן בזה ובמנחת שלמה. ועי' בדרכי דוד כתב דהוה קדושת פה כיוון שצריך להקדיש השם בפה [כמבואר בביאור הגר"א רע"ו סק"ה ועיי"ש בש"ך שרק בהזכרות צריך קדושת פה] ובמנחת שלמה כתב שצריך להקדיש הדיו וע"כ חשיב דבר הנדור.

עי' ברשב"א שהקשה אמאי קדוש רק ההזכרות הא כל אותיות הס"ת קדושות [ולפימש"כ דרק השמות הם קדושת פה מיושב וצ"ע] ועיין בגרש"ר לעיל [ס"ק פ"ב] שדן אם שייך להתפיס בקדושה בלא דינים וכתב דאיכא דינים רק בקדושת השם ולא בשאר אותיות. ועיי"ש ברשב"א דס"ל דאה"נ יכול להתפיס בכל אותיות ועוד תירץ שהגוילין שתחת האותיות אינם קדושים וצ"ע מאי שנא משאר גוילין ולכאורה הוא מבואר בשבת קט"ז. דאמרינן שבנמחק הכתב פקעה קדושת מקום הכתב וע"ש ברש"י מה שביאר. עוד צ"ע לרמב"ם דס"ל שדבר הנדור הוא שיש במינו נדור צ"ע הכא אם קדושת האזכרות חשוב בא בנדר ובנדבה ועיין קר"א שהעיר זה עיי"ש שכ' דע"כ ס"ל לרמב"ם דמתפיס בנדרים שבתורה עיי"ש.

**קונם עיני בשינה ותנאי בנדר**

**קונם עיני בשינה היום אם אישן למחר: רב יהודה אמר לא יישן היום:** לכאו' הוא גזירה דרבנן ומטעם דאם יישן מתברר שכבר עכשיו היה המעשה איסור [ושונה מבאיסורא מיזדהר דאם דאף אם יישן היום ל"ח משעה איסור]. ועי' ברמב"ם פרק ד' מנדרים הלכה י"ד שכ' שאם ישן למחר לוקה על השינה היום וכן נראה במפרש וצ"ע הא הוה התראת ספק ועי' קרן אורה שפי' דס"ל דהתראת ספק שמה התראה. וע"ע בשלמי נדרים שצידד דהכא איכא סברא נוספת דבודאי יישן עיי"ש דייק כן בלשו' הרא"ש עיי"ש.

**בתנאה לא מיזדהיר:** עיין בריטב"א ובנמוקי יוסף שהק' דהא בכל גירושין על תנאי [כמגרש ע"מ שלא תשתי יין דמותרת לינשא כיון "דל"ח לביטול תנאי בידים" עי' בריטב"א] מ"מ הכא שינה הוא דבר שאינו בידו הוא וחיישינן שמא תישן וכ"נ לשו' הרא"ש "ובודאי יישן" [ולפי"ז ה"ה בגיטין כה"ג] וצ"ע מהמשך הגמ' דמקשינן משלא תילך לבית אביה הא התם לא הוה שינה ובידה שלא לילך וצ"ע[[7]](#footnote-7). [וע"ע בסוכת דוד שיישב דכיון דרדופה לילך [כדאמרינן בכתובות ע"א:] חיישינן וצ"ע].

**קונם עיני בשינה אם יישן היום וכו': בגדר נדר על תנאי:** הנה מצינו בכה"ת [כמקח וגו"ק] דיני תנאים [הנלמדים מפרשת ב"ג וב"ר] ודנו האחרו' בתנאי בנדר [כסוגיין שאוסר בתנאי], אם הוא מדיני תנאי שבכה"ת או שהוא דין אחר. ותחילת הנידון הוא, מתוס' נזיר י"א. שהק' כיצד שייך תנאי בנזירות הא אינו בשליחות [דאינו יכול לקבל נזירות ע"י שליח]. ויישבו דכיון דיש בנזיר קרבנות וקרבן איתא בשליחות חשיב איתא בשליחות[[8]](#footnote-8). ועי' בגרע"א בגלהש"ס שם שהקשה דמ"מ בנדר תחזור קו' התוס' דהא ליתא ביה קרבן ולמה איתא בתנאי [ודין תנאי בנדר הוא מתני' להדיא לקמן ריש פרק י"א.] וצ"ע. וידוע יסוד הגר"ח דדין התנאי שבנדר יסוד דינו מדין האדם בשבועה דמתברר בו דבעינן יותר דעת לחלות הנדר וכדמתינו לקמן כ"ה: בסוגיא דנדרי שגגות[[9]](#footnote-9) [ושונה מהדין דעת הנצרך לקנינים] וע"כ מועיל תנאי בנדר דהוה כנדר ופתחו עמו.[[10]](#footnote-10) ולפי"ז לכאורה ברור דבתנאי בנדר ל"ב משפטי התנאים.[[11]](#footnote-11) אכן הגר"נ פרצוביץ זצ"ל חידש[[12]](#footnote-12) דגדר תנאי בנדר הוא חלוק לגמרי מכל דיני תנאים דבכל תנאי [כמקדש ע"מ שתתן מאתיים זוז] התנאי אינו חלק מהמעשה קידושין, [אלא מעכב בחלות הקידושין] אכן, בתנאי בנדר התנאי הוא חלק מדיבור הבל יחל האיסור נעשה ע"י שניהם [ועדיין צ"ב בדברים ולכאו' הכוונה דהכשאומר ככר זה אסור עלי אם אוכל זה, לא אמרינו דדיבור הנדר והבל יחל הוא רק הככר זה אסור עלי אלא כל הדיבור מצטרף לדיבור הבל יחל[[13]](#footnote-13) ועדיין יש לבאר ומ"מ החפצא דאיסורא ודאי הוא רק הככר זה אסור עלי ויל"ע]. ועיי"ש שהוכיח דבר זה מד' הר"ן [בסוגיין ע"ב] ורש"י בשבועות כ"ו: בדבנדר מככר זה אם יאכל זה ובשעה שאכל את הככר של הנדר לא זכר שע"י כך נאסר בככר השניה לא חל הנדר כיון שחסר בהאדם בשבועה אע"ג שהוא רק מדין תנאי. ועיי"ש שהאריך בראיות לזה ועיי"ש שביאר לפי"ז כמה דהברים בסוגיין עיי"ש.

**נדר בתנאי מאימתי חל:** עיין בר"ן לקמן ע"ט: שחילק בין תנאי דאם לתנאי דמעכשיו, בתנאי דאם לא חייל האיסור עד שיעשה, [וע"כ באומר ככר זה עלי אם אלך לא חל איסור הככר עד שילך]. אבל בתנאי דמעכשיו חל האיסור [והוה חפצא דאיסורא] עכשיו. והתנאי הוא מבטל [שאם לא נתקיים בטל האיסור]. ויל"ע לפי זה בתנאים בסוגיין וכדלהלן[[14]](#footnote-14).

**קונם עיני בשינה למחר אם אישן היום**: הכא ודאי האיסור חל רק אם יישן היום ועי' בגרנ"פ הנ"ל שהקשה דמה הצד לאסור [דאמרינן "ומודה רבה יהודה" הא מותר לאדם לידור עיי"ש שיישב עפ"י יסודו דכיון דהתנאי הוא חלק מדיבטר הנדר ע"כ אסור עיי"ש. [וע"ע בע"ב בקונם שלא תהנה עד החג אם תלך עד הפסח בקושית הגרע"א ומש"נ בשם הגרש"ש שגם בכהאי גוונא יש מעשה איסור היום.

דף ט"ו.

**ואי דלא יהיב שיעורא מי שבקינן ליה:** עיין בשו"ע רי"ט סעיף ג' "מי שאסר דבר אחד עליו בלא זמן אסור בו לעולם" רמ"א סי' רל"ו סו"ס ד' שכ' "נשבע סתם שלא יישן ושלא יאכל הוה כאילו נשבע שלא יעשה לעולם" ועיי"ש בביאור הגר"א שכתב מקור מסוגיין, וע"ע בש"ך ובט"ז שם שהביא מהמרדכי שכתב דדווקא בנדר כיון שאסר ע"ע חפצא [אבל בשבועה ל' יום, עיי"ש, אכן הוכיח מהרא"ש דגם בשבועה כן עיי"ש בט"ז דשמא יש בזה איזה לימוד]. [וע"ע בר"ן לקמן כ"ח שכתב שבסתמא לשונו הוא לעולם ויש לחלק דהתם הוא עשיה לחבירו וע"ע בנתיבות סימן ס' סק"ח מה שכתב].

**ר"ן [דף י"ד:] ד"ה ומי שבקינן ליה: מי חייל נדרא כלל כיון דאי אפשר לו לקיימו בסופו:** מדוייק דהטעם דהנדר לא חל כיון ד"בסופו" לא יכול להתקיים. ומשמע, דכיון דלא יוכל להתקיים אין דין לקיימו אפילו במקצת, וצ"ע קצת דהא הוה איסור חפצא וא"כ כ"ז שיכול להתקיים, [כגון שינה ב' ימים] יתקיים, עי' ביונת אלם סי' ז' בזה ועי' בזה בעז"ה בהמשך ט"ו. בענין שבועה שלא יכולה להתקיים.  **דנדר שוא לא אשכחן דאסור:** מבו' ד' הר"ן דאין איסור בנדר שווא לא אשכחן וכן כ' בדף כ"ה. וכמו שציין הגרע"א [וכ"נ ד' התוס' בשבועות כ"ט. עיי"ש]. [ויל"ע דלק' כ"א. לענין נדרי זירוזין הביא הר"ן מתוספתא שאסור וכ' הנמוק"י שם והקרית ספר בפ"ד מנדרים דאסור מדרבנן ויל"ע אם ה"ה לכאן והר"ן לא הביא האי תוספתא אלא לקמן וצ"ע]. אכן, דעת תוס' גיטין ל"ה. שנדר שווא אסור מדאורייתא ולוקה משום בל יחל. ועיין בקובץ הערות סימן י"ח סק"ב שביאר דעתם דבנדר הבל יחל הוא על חילול הדיבור ובא"א לקיימו חשיב חילול הדיבור בשעה שנודר וד' הר"ן לכאו' דהבל יחל הוא על החלות איסור שחל בחפץ ובנדר שא"א לקיימו מעיקרא לא חל ויל"ע וע"ע עי' ביונת אלם סימן ז' בכ"ז.

**שבועה שלא יישן שלשה ימים מלקין אותו וישן לאלתר:** מבו' דשבועה שלא יכולה להתקיים [דבר שא"א לקיימו] מעיקרא לא חלה. ועי' ביונת אלם סי' ז' שנסתפק בגדר דין זה [שלא חל בא"א לקיימו] אם הוא מדין דכיון שבודאי יעבור גם מעיקרא לא חל [ולכאו' הכוונה שבאמת הוא דיבור של שבועה אלא שמעיקרא כבר הוה שקר כיון שידעינן שתתחלל, ויש להבין קצת למה לא נימא שתחול בזמן שיכול לקיימה.[[15]](#footnote-15)]. אן דהוה כנשבע לשנות את הידוע דהוה שבועת שוא. ועיי"ש שתלה זה במחלו' הראשונים [דברש"י סוכה נ"ג: מדויק דהוא מדין נשבע לשנות את הידוע אכן בד' התוס' בגיטין [דס"ל דשייך נדר שוא] ביאר דהוה כשקר וכ"כ הקובה"ע סי' י"ח בדעתם עיי"ש. וע"ע בחי' ר' ראובן סי' י"ב סק"ב שהביא מד' הריטב"א לק' כ"ד: שהביא ספרי דדריש מידור נדר דרק דבר שאפשר לקיימו הוה נדר עיי"ש.

**ר"ן ד"ה הלכה אסורה בהנאתו: במחלוקת הרמב"ם והר"ן מי עובר בבל יחל:** בר"ן הביא ד' הרמב"ם [פ"י מהלכות נדרים הלכה י"ב, ופ"ה הל' א'] דמדיר אחר מליהנות לו המדיר עובר בבל יחל [אם הוא ההנה] והר"ן פליג וס"ל דהמודר עובר[[16]](#footnote-16). [ועי' באור שמח שדיי' ד' רש"י ביצה ל"ט. כהרמב"ם, אכן בר"א מן ההר כתב שדעת רש"י כהר"ן]. ויש להבין יסוד הפלוגתא בין הרמב"ם להר"ן. ולכאו' נחלקו אי בל יחל הוא דין על הדיבור [וע"כ ס"ל לרמב"ם דהמדיר עובר] או שע"י הדיבור יש חלות איסור [ולכאו' השם שלה "בל יחל"] וע"כ ס"ל לר"ן דהמודר עובר [עי' בקהילות יעקב סי' ה' בתו"ד, בקהילות יעקב החדשים שהאריך במ"מ בזה ובשיעורי הגר"ד בתחילת המסכת[[17]](#footnote-17)]. ומ"מ כ' האחרו' דאף להרמב"ם יש איסור על המודר ויל"ע גדר האיסור אם בל יחל או גדר אחר [עי' ברד"ע בספר הליקוטים פ"ה הלכה ב' וכן הוא בקובץ הערות סימן נ"ה אות ח' דמשום איסור חפצא]. ובהגר"ח במכתבי תורה עמ' ג' כ' שאסור מהעשה שכל היוצא מפיו] ותלוי זה בסוגיין אם מה שלא תלך הוא דין שלו או גם איסור שלה.

והר"ן הקשה על הרמב"ם, א, מסוגיא לק' ל"ה. דמבואר דכלפי מעילה מקונמות המודר עובר ב, מגמ' נדה מ"ו: שלוקים אחרים על הקדש מופלא הסמוך לאיש. והנה, בקו' הר"ן מלק' ל"ה. כ' האחרו' [עי' לחם משנה פ"ה הלכה א' ומחנה אפרים סימן י"ג ובגרע"א] שכ' דאף להרמב"ם, כלפי מעילה, המודר עובר, [ואדרבה, קצ"ע קו' הר"ן ויש לדון אם קושייתו הוא מלשו' הגמ' "לא אסירא ליה" או דס"ל בד' הרמב"ם דאין על המודר איסור מעילה]. ועי' בבית יעקב כתובות ע"א. שייסד דבאיסור הנאה מגברא אין דין מעילה דלא שייך להתפיס בו קדושה וע"כ חל רק על המדיר. [וקושית הר"ן מהגמ' בנדה עיין באור שמח [פ"ה מנדרים הלכה ב'] שיישב דהתם בעבר המדיר וצ"ע בפשט הסוגיא שם. ויש שכ' דהתם איירי בהתפסה ובזה מודה הרמב"ם שחל איסור חפצא והרמב"ם איירי בלא התפסה שהאיסור רק על המדיר].

ועיין בר"א מן ההר שכתב בביאור דעת הר"ן "והוה כאילו היא נדרה ועוברת משום לא יחל דברה" וצ"ב דבריו דמ"מ לא נדרה [והנה, הדין הוא דחכם שנדר לא יכול להתיר לעצמו, מדין הוא אינו מיחל אבל אחרים מוחלים ויל"ע א"כ בכל נדר הקדש דאף חכם לא יוכל להתיר דהא הבל יחל גם עליו עי' במקו"צ בשם הבית יצחק שהביא מזה ראיה להרמב"ם דהבל יחל על המדיר וע"ע בקהילות יעקב סי' ה' שכ' שהדין מתחלק ובאילת השחר].

**בדין בל יחל במעילה:** ויש מן האחרונים שכ' בדעת הרמב"ם דס"ל דבהקדש ליכא בל יחל וכוונת הסוגיא שם היא לאיסור מעילה [וביארו כן בסברא דהא נדרו היה שיהיה הקדש וזה התקיים.[[18]](#footnote-18)] וכן נראה מהרמב"ם שבהלכות מעילה שלא הזכיר שלוקה גם על בל יחל. וכן הביא סוגיא דנדה הנ"ל בלא תעשה קל"ג לענין איסור מעילה ולא הזכיר בו בל יחל. ובהלכות נדרים פי"א שהביא הדין הזה דקטן שהקדיש אחרים לוקים לא הזכיר איסור בל יחל.[[19]](#footnote-19) וע"ע בתשו' בנין ציון סימן ס"ב ס"ג בזה.

**בדין שבועת שווא ושבועה שלא אישן ושלא אוכל:** דעת תוס' בכתובות ע"א. שנדר שא"א לקיימו ותלה איסורו בתנאי שאפשר לקיימו חל הנדר כיוון שהתנאי אפשר לקיימו. אכן דעת ר"ת [הובא ברא"ש בהמדיר] דאף בכה"ג לא חייל ועיין ביונת אלם סימן ז' שכתב שנחלקו בגדר שבועת שוא אם הוא מדין לשנות את הידוע [וע"כ גם אם התנאי יכול להתקיים הוה לשנות את הידוע] או דכיוון שודאי יתבטל לא חל [וכאן התנאי יכול להתקיים] ועי' בתומים סימן כ"ו שכ' בד' ר"ת דאף ב**תנאי** שאין יכול לקיימו והאיסור יכול לקיימו לא חייל וע"ע בגרנ"פ הנ"ל שהוכיח מד' התומים יסודו בגדר תנאי בנדר דהתנאי הוא חלק מהבל יחל וע"כ גם על התנאי חל הדין דאין יכול לקיימו עיי"ש.

**בד' הרמב"ם והר"ן בדין שבועה שלא אוכל ז' ימים:** ד' הרמב"ם [פ"א מנדרים הלכה ז' ופרק ה' משבועות הלכה כ'] שנשבע שלא יאכל ז' ימים עובר משום שבועת שווא. [כיון שא"א בלא אכילה ז' ימים והוה כשינה ג' ימים] ובר"ן על הרי"ף בשבועות [דף י. מדפי הרי"ף] הקשה דלא דמי שינה לאכילה דשינה כיוון שישן באונס הוה שבועת שווא, אבל אכילה, כשיסתכן תדחה השבועה מדין פיקוח נפש ולא חשוב עובר[[20]](#footnote-20). ועיי"ש בר"ן דמסיק שאינו חל כיוון שהוא נשבע להמית עצמו והוה נשבע לבטל את המצוה. [ועיין בנמוקי יוסף שם שהקשה דא"כ מאי קשיא על הרמב"ם דמאי נפק"מ אם אינו יכול לקיים משום המציאות או משום מצוה וצ"ע]. ובאפיקי ים ח"ב סימן ג' שהאריך ביסוד מחלוקת הרמב"ם והר"ן [אם דבר שידחה מפני פיקו"נ הוה דבר שא"א לקיימו] ועיי"ש שכתב נפק"מ בין הר"ן לרמב"ם בנדר מן מאכל ז' ימים דהא נדר חל לבטל את המצוה וחייל אבל לרמב"ם הוה נדר שווא. וכן הוא בריטב"א גיטין ל"ה דכה"ג לא חשיב נדר שווא [אכן בר"ן שם כתב שהוא נדר שווא וצ"ע].

**דברים המותרים ואחרים נהגו בהם איסור:** עיין בתוס' שהק' מה הענין לדברים המותרים, ועי' שיישבו "שנדר ונתכוון לאסור עצמו גם בדבר שאין בו ממש אין לך נהגו גדול מזה". וקצ"ע דכל מתפיס בדבר האסור יהא כך. ובעיקר נידון הגמ' אי איכא בל יחל מדרבנן יל"ע מ"ש מכל איסור דשייך מדרבנן ועי' בקונטרס דברי סופרים [בקוב"ש ח"ב] שהביא חקירת הגר"ח אם איסור דרבנן הוא דין אחד של לא תסור או שמתחלק לכל איסור ויל"ע אם זה היה הנושא בסוגיין ויל"ע.

**קונם שלא תהנה עד החג אם תלכי לבית אביך עד הפסח:** עיין בגרע"א שהקשה דאף אם תהנה קודם שתלך, לא הוה איסור דהא הוה תנאי דאם ולא חל האיסור עד שתעבור על התנאי כמוש"כ הר"ן לקמן. ועיין בשלמי נדרים וברש"ש שכ' דהכא נתכוון לאסרה בהנאתו מעתה עיי"ש, וע"ע בשלמי נדרים שם מה שהביא בזה מהחתם סופר שחילק בין אוסר ע"ע לאוסר על אחרים.[[21]](#footnote-21)

דף ט"ו:

**ר"ן ד"ה אמר לך ר"י:** **שלא היה זכור בשעה שאכל וכו':** ד' הר"ן ורש"י דכשאכל גוף האיסור ולא זכר שע"י זה נאסר בקיום התנאי גם חסר בהאדם בשבועה וצ"ע הא אין אכילת האיסור מחילה את השבועה ומה זה נוגע להאדם בשבועה ועי' בגרנ"פ שהוכיח מכאן יסודו דהתנאי הוא חלק מהנדר. **וי"ל סד"א כיון דבעידנא דאכיל לא עבר וכו':** יל"ע מה ההו"א דלא עבר בבל יחל כיון דעדיין לא יתקיים התנאי וצ"ע.

**והא משתעבד לה מדאורייתא:** עיין בר"ן וכן הוא ברשב"א דהקושיא היא דכיון דמשועבד לאשה לעונה לא יכול לאסור. [והוה כאוסר נכסי חבירו על חבירו]. וס"ל דאלמוה לשיעבוד האשה. אכן, בשיטמ"ק מהרא"ם פירש דהקושיא דהוה נדר על דבר מצוה. וצ"ע הא נדר חל לבטל את המצוה ועי' במחנה אפרים נדרים סימן א' שביאר דאע"ג דנדר חל על המצוה מ"מ כשמחיל את הנדר על גופו לא חל דהגוף משועבד לקיום המצוה.[[22]](#footnote-22) [ונפק"מ בזה באוסר פיו לק"ש וכדו' דלד' המחנה אפרים לא יחול] וע"ע ברשב"א שהביא ביאור זה ודחה אותו.

**באומר הנאת תשמישך עלי וכו':** בר"ן הקשה הא אין בו ממש וביאר דחל מדרבנן [וקצ"ע מה הוקשה לו מזה שמדרבנן מפקיע הא כמו שתירץ דרבנן מתנין לעקור דבר מה"ת ואולי ס"ל בהו"א דכלפי הפקעת שיעבוד ל"א הכי ויל"ע].

**ר"ן ד"ה באומר: במחלוקת הר"ן והרשב"א במצוות לאו להנות ניתנו בהנאה צדדית:** הר"ן הקשה דאף בהנאת תשמישך, הא מחויב בעונה ופו"ר ונימא מללה"נ. ויישב דכל דין מללה"נ היינו שעצם המצוה ל"ח הנאה אבל כשיש הנאה נוספת [לא קיום המצוה] זה אסור ולא נאמר בו הדין דללה"נ. [והסברא לכאורה דכל מה דמצוות ללה"נ הוא דקיום המצוה ל"ח הנאה וכמוש"כ רש"י בסוכהל"ב: דלעול ניתנו אבל כלפי הנאה נוספת מה נוגע למצוות ללה"נ]. אכן הרשב"א כאן הקשה כהר"ן ויישב דלא אמרינן מללה"נ כיון דשייך לקיים המצוה באשה אחרת. ומוכח דלא ס"ל כיישוב הר"ן אלא ס"ל דגם אם נהנה בהנאה צדדית אמרינן ללה"נ. ויש להבין ס' הרשב"א וידוע מהגרש"ש שביאר ס' הרשב"א דהאיסור באיסוה"נ הוא "לקיחת" הנאה [אבל הנאה שבאה ממילא ל"ח "נהנה"] וכשעושה המעשה לשם מעשה מצוה ל"ח "לקיחת הנאה".

ובגוף ד' הרשב"א דכשאפשר באחרת ל"א מצוות לאו להנות ניתנו עי' באבני מילואים כ"ח סק"ס שכ' דכ"ז דווקא בהנאה דממילא אבל על עצם הנאה דגוף המצוה בזה לא אמרינן דכיון דאפשר באחרת הוה הנאה עיי"ש. ובאבני מילואים תשובה כ"א בזה ובסימן כ"ח סק"ס[[23]](#footnote-23). [ובמה שהק' הר"ן מהנודר מן המעיין עיין במאירי ר"ה כ"ח. שיישב דהוא מדרבנן דחיישינן שמא ישהה יותר מצרכו.]

**הערות בסוגיא דנשבעין לעבור על המצוה [מהדו"ק]**:

**אמר רבא וכי מצוות לאו ליהנות ניתנו:** יל"ע לשי' הר"ן לעיל דהיכי דיש לו הנאת הגוף חוץ מהמצוה אסור, א"כ יש לו הנאה מהסוכה. וכן הק' הרש"ש עיי"ש מה שיישב [דיש לו סוכה אחרת]. ועי' בעונג יו"ט סי' נ' שייסד דהיכא דעיקר המצוה היא ליהנות, גם הר"ן מודה דבכה"ג אמרינן ללה"נ [ועדיין יל"ע בסברא בזה, דהא תינח להרשב"א דהיכא דעושה מצוה ל"ח לקיחת הנאה אבל להר"ן הא מ"מ נהנה ויל"ע]. אכן לכאו' בראמ"ה לק' מ"ח. מבואר לאו הכי עיי"ש שכ' דבת"ת דחלק מהמצוה היא ההנאה לכו"ע ליהנות ניתנו וצ"ע.

**קונם צרור לזריקה:** יל"ע מהו עיקר הנידון, [אם שייך קונם דבר שאין בו הנאה], ועי' בתוס' ר"ה כ"ח. ד"ה מודר שנראה שנסתפקו בזה ובמאירי כאן [דס"ל דלא מהני עיי"ש] וברשב"א [שנראה שדן בגדר האיסור חפצא בכה"ג]. וע"ע בקוב"ש ח"ב סי' י"ח דפשיטא ליה דלא הוה איסור חפצא [עיי"ש שהתקשה כיצד חל לבטל המצוה] ועוד יל"ע.

דף י"ז.

**הערות בסוגיא דנזירות חל על הנזירות [מהדו"ק]:**

ר"ן ד"ה יש נדר: **וקרי ליה להאי גוונא נדר בתוך נדר, לפי שהנזירות שניה היא חלה בתוך זמן הראשונה אלא שאי אפשר לו שימנה אותה עד שימנה את הראשונה, דאם איתא דלא חיילא בשעת נדרו, היאך תחול לאחר מכן:** דברי הר"ן הם לכאורה לשמואל בגמ', דס"ל דאף בנזיר היום נזיר היום חיילא נזירות על נזירות או לרב הונא בקיבל שני נזירות בבת אחת. ומבואר לכאורה בר"ן שהנזירות השניה "חיילא" מיד, ומ"מ "אי אפשר שימנה אותה" יש להבין, א. מהו "חיילא" ומהו ש"ימנה אותה". [ולכאורה הכוונה שחיוב הנזירות חל אלא שא"א לקיימו [ועי' לעיל ד. לגבי נזיר בבית הקברות]. ב. מהו הטעם שאי אפשר לומר שהימים שמונה לנזירות הראשונה עולים לו גם לנזירות השניה. ולכאורה הוא דין בנזירות שכל מנין צריך להיות פרטי עי' חזו"א [וגרש"ש בדרך אחר]. ונוגע כ"ז להמשך הסוגיא בעז"ה.

**ר"ן ד"ה שבועה שלא אוכל:** כלומר בשבועות לא משכחת תרי חיובי לא ללקות שתיים וכו' הוה ליה מושבע ועומד: ידוע נידון האחרונים בטעם שאין שבועה חלה על שבועה אם הוא מדין אין איסור חל על איסור או דין חדש דאין שבועה חלה על שבועה. עי' אבני מילואים תשו' י"ב בזה. [דד' הנוב"י דאין בשבועה דין אאחע"א, ורק דין דאין שבועה חל על שבועה ובקובה"ע סי' ל"ג ביאר הטעם דכיון דהאיסור הוא הדיבור "בל יחל" לא הוה איסור על איסור וכן הוא במכתבי תורה ממן הגר"ח, והאבני מילואים שם ד' דיש שני חסרונות, עיי"ש] ויל"ע אם מה שהר"ן לא הזכיר לשו' אאחע"א אלא לשו' מושבע ועומד הוה ראיה לנידון זה. [עיי"ש שזה גופא ראית הנוב"י דבשבועה לקיים את המצוה מוזכר רק לשו' מושבע ועומד ולא לשו' אאחע"א].

**ר"ן ד"ה ומתרין: חדא זימנא סגי:** **ונראה בעיני דלהכי בעינן דליתרו ביה וכו':** מבואר בר"ן דבאמר הריני נזיר אם אוכל ככר זה מתחייב נזירות על כל אכילת כזית אם התרו בו, ויל"ע, א' הא אמר רק הריני נזיר ומנלן שכיון לקבל ע"ע כמה נזירויות [ועי' קרן אורה ושלמי נדרים]. ב' מה גדר ההתראה לחלק המעשה הא לכאורה מספיק שידע שאכילת כזית זה מחילה עליו עוד נזירות. עי' רש"ש וקובץ שיעורים ח"ב סי' י' סק"ח ואפיקי ים ח"ב סי' ל"ב.

**מיגו דאיתוסף ההוא יומא וכו':** יל"ע, אם חל הנזירות בכ"ט הראשונים, ואם חל ניחא, אכל לכאו' לא חל וא"כ כיצד יחול על יום הל' ויל"ע. [ועי' לשו' הרא"ש כיצד חל יום הל' ויל"ע אם הוא גדר אחר מהר"ן.]

דף י"ז:

**תנן יש נדר בתוך נדר וכו' דכוותה גבי שבועה וכו':** יל"ע למה לגבי שבועה לא אמרינן דנשבע לא לאכול ככר י' ימים ואח"כ נשבע על י"א ימים. ובעיקר הדבר נח' הרמב"ם והראב"ד פ"ד משבועות הל' י' אם בכה"ג חשיב מוסיף, [דלהרמב"ם ל"ח ולהראב"ד חשיב]. וא"כ יל"ע, אי נימא דחל, א"כ לרב הונא, שבועה הוה כנזירות חל במוסיף יום, [עי' קרן אורה שהקשה כן]. ואי נימא דלא חל, הוה ליה לגמ' לנקוט ציור זה לחלק בין נדר לשבועה וצ"ע. [וכן הקשה השער המלך פי"ב מאיסורי ביאה] וע"ע בחי' הגרש"ר.

**דכוותה גבי שבועה, אמר שלא אוכל תאנים וחזר ואמר שבועה שלא אוכל תאנים וענבים:** בר"ן כ' בב' דרכים הדימוי, ולדרך הראשו' יל"ע אם הכוונה דאסר מתאנים וענבים כל אחד [היינן כזית תאנים וכזית ענבים] ולא חל על התאנים כיון שכבר מושבע [וצ"ע דחשיב ח"ש בכה"ג ועי' קה"י]. או דאכילה אחת משניהם ויל"ע. ולדרך השני, האכילה היא מתאנים וענבים. ובגוף מחלוקת רבה ורב הונא אם בכה"ג חשיב כולל יל"ע, עי' קרן אורה [שנח' אם באיסור הבא מעצמו אמרי' כולל] ובגרש"ש [דבשבועה על שבועה הגדר שונה]. ובמכתבי תורה למרן הגר"ח ועוד יל"ע.

**דף י"ח.**

**בדיני נדר ושבועה על נדר שבועה ומצוה שבועה ונדר:**

**שבועה על שבועה:** זה עיקר דינא דמתני' דאין שבועה בתוך שבועה, [בשבועה שלא אוכל ושבועה שלא אוכל] והטעם בזה, מצינו נידון באחרונים אם הוא משום דין אין איסור חל על איסור [ולפי"ז השבועה של לא אוכל יש לה שם של "איסור"] וכן נראה בגרע"א [בשבועות במערכה בענין אאחע"א אות י"ב[[24]](#footnote-24)] אכן בנודע ביהודה [או"ח קמא ל"ו בהג"ה] חידש שבשבועה על שבועה אין דין של אין איסור חל על איסור אלא הוא דין חדש של "אין שבועה חלה על שבועה"[[25]](#footnote-25). [והיינו שני חידושים א' לא מדין אאחע"א ב' דין חדש דאין שבועה על שבועה] ובאחרונים תמהו מהו דין זה דאין שבועה על שבועה[[26]](#footnote-26) וכנראה הביאור דכיון דיסוד שבועה הוא חיוב לקיים, במקום שכבר חייב לקיים אין משמעות לעוד חיוב לקיים ויל"ע. ומה שאין בשבועה על שבועה דין אאחע"א, עי' בקובה"ע סי' ל"ג שביאר דכיון דיסוד איסור שבועה הוא בל יחל אי נימא שחל שבועה שניה לא הוה איסור על איסור אלא עוד בל יחל וכן הוא במכתבי תורה ממרן הגר"ח. אכן באבני מילואים תשו' י"ב ס"ל דאיכא שני הדינים עיי"ש. ועי' ברא"ש במתני' שכ' דבשבועה על שבועה יש חסרון דליתא בלאו והן [וכנשבע לקיים את המצוה] וכן מבואר בגרע"א י"ח. בענין נשאל על הראשונה. וע"ע באפיקי ים ח"א סי' ל"ו ענף ב' סק"ז. אכן, בבית הלוי ח"א סי' מ"ד חידש דבשבועה על שבועה לא חייל כלל [אף אם הטעם מחמת אאחע"א הכא שאני שהאיסור השני לא חייל כלל] דדבר שנאסר ל"ש לאסרו מחמת אותו איסור [והוה כנדה שראתה שתי ראיות][[27]](#footnote-27) וע"ע באפיקי ים הנ"ל מה שדן בדבריו.[[28]](#footnote-28) והנה כל זה הוא בשבועה על שבועה של איסור [כמתני' לא אוכל ולא אוכל] ויש לעיין בשבועה לקיים [אוכל, ואוכל] אם שייך הסברות דאיסור חל על איסור ויל"ע. [ובגרע"א בגלהש"ס שבועות כ: לכאו' נראה דגם בכהאי גוונא יש חסרון דאאחע"א עיי"ש].

**שבועה לקיים את המצוה [בעשה]:** דעת רבנן במתני' שבועות דלא חייל והטעם כדאמרי' בגמ' שם ולעיל ח. כיון דאינו בלהרע או להיטיב ומ"מ אמר רב גידל לעיל ח. דחל "לזרוזי נפשיה" ונח' הראשונים מהו לזרוזי נפשיה ד' הר"ן שם דחל לענין בל יחל [ולא לענין קרבן], אכן ד' הרמב"ן [הובא בגלהש"ס לגרע"א שם] דאף לענין בל יחל לא חל ומ"מ חל לענין "לזרוזי נפשיה" ויל"ע גדר זה. [עיין בקצות ע"ג ס"ק ה' דאיכא איסור שבועה "קבלה" בלא מלקות ועי' אפיקי ים סימן ל"ו אות ג' שנתקשה בזה מהו האיסורועי' עוד בברכת פרץ פרשת מטות מש"כ בזה]. ועיקר הסוגיא היא לעיל ח. אכן, ד' רבי יהודה בן בתירא במתני' שבועות כ"ז. דשבועה לקיים את המצוה חיילא.

**נשבע לקיים לא תעשה:** נחלקו בזה הראשונים; עי' באפיקי ים סי' ל"ו סק"ב שהביא מדברי ראשונים דס"ל דלא חייל כלל [ולא כשבועה לקיים עשה, ויל"ע גדר החילוק למה בשבועה לקיים עשה חל לזרוזי כמימרא דרב גידל לעיל ח. ובל"ת לא[[29]](#footnote-29)] עיי"ש מתוס' שבועות כ"ז. דלא חייל מדין אאחע"א, וכן מהרז"ה פ"ג דשבועות. ועיי"ש באפיקי ים שדן אם בכ"ז השבועה חלה כאיסורא בעלמא [וככל איסור חל על איסור[[30]](#footnote-30)]. דאם מה שלא חלה השניה הוא מדין אאחע"א חייל, ואם יש בזה החסרון דאין שבועה על שבועה לכאו' לא חייל כלל. עיי"ש שהביא מהש"ך[[31]](#footnote-31) דלא חייל כלל עיי"ש וכן הוא לכאו' ד' הריטב"א לעיל ט"ז. דהוה שבועת שוא. [וע"ע במכתבי תורה ממרן הגר"ח עמ' כ"ה[[32]](#footnote-32)]. אכן, דעת הרמב"ם פ"ה משבועות הל' י"א דנשבע לקיים ל"ת חייל לענין לזרוזי וככל נשבע לקיים את המצוה עיי"ש, וכן הוא במאירי לעיל ח. וברשב"א שבועות כ"ז. וע"ע באפיקי ים הנ"ל שהביא כן מהירושלמי עיי"ש. [ודנו הראשונים בשבועות כ"ז. בדעת רבי יהודה בן בתירא דשבועה לקיים עשה חייל מה ס"ל בשבועה לקיים ל"ת עי' בתוס' שם ובגליון הגרע"א בשבועות כ:].

**שבועה על נדר:** בר"ן [י"ח. ד"ה הלכך נקטינן] כ' דלא חייל, ["משום דבנדרים, כי היכי דאית בהו איסור חפצא, איסור גברא נמי אית בהו, וכו' והאי לאו [ב"י] איסור גברא הוא ככל ל"ת שבתורה] ויל"ע אם חל כשבועה לקיים את המצוה [בל"ת] דלד' הרמב"ם חייל לזרוזי. עוד יש לעיין אם יש בשבועה על נדר החסרון שחידש הבית הלוי דכיון שהוא אותו איסור לא חייל. [והצדדים, די"ל דשבועה ונדר אינו אותו איסור, או דנימא דכיון דהוה עוד בל יחל הוה כאותו איסור וצ"ע].

**נדר על נדר:** לד' הר"ן הוא לא חייל וכדינא דמתני' לגבי שבועה [ומתני' דנדר בתוך נדר הוא לענין נזירות]. והטעם יל"ד אם הוא מדין אאחע"א [וכ"כ התוס' דף י"ז. דלא חייל מדין אאחע"א] או דין אחר[[33]](#footnote-33) [ולד' הבית הלוי לעיל לגבי שבועה על שבועה של"צ לדין אאחע"א כיון שהוא אותו איסור לכאורה ה"ה בנדר על נדר]. [ויש לברר דבר זה עוד בד' הראשו' לק' בסוגיא דנשאל על הראשונה שניה חלה עליו אם הטעם כיון דהשבועה השניה קיימת, ונפק"מ שם אם אפשר להשאל על השניה קודם הראשונה והדין בהפרת בעל, וי"ל בראשונים שם]. וכן פסק בשו"ע [יו"ד רל"ט סעיף ט"ו עיי"ש בש"ך שכ"ד רש"י, הרא"ש והרשב"א עיי"ש]. אכן, בר"ן י"ח. הביא ד' ראשונים דחייל והוא ד' הריטב"א בסוגיין דחל עיי"ש שביאר דכשם שהוא גזיה"כ בנזירות ובנדר ["דגזיה"כ באיסור חפצא לחול זה על זה" וע"כ לא ילפינן לשבועה]. או באופן אחר דעיקר הדין בנזירות ומינה ילפינן לנדר עיי"ש. [וכ"כ המאירי בד' הרמב"ם, עיי"ש פ"ב מנדרים הל' ג' ובלחם משנה שם].

**נדר על שבועה:** היינו שנשבע לא לאכול ככר ואח"כ אסרו בקונם, בר"ן [י"ח. ד"ה הלכך נקטינן] כ' דחייל כיון דנתווסף איסור חפצא[[34]](#footnote-34). ויל"ע לראשונים דנדר לקיים ל"ת לא חייל [ד' תוס' שבועות כ: ומטעם אאחע"א] אם ה"ה כאן, [ולכאו' חלוק דבל"ת לכאו' ס"ל דלא חייל כיון שס"ל שאיסורי תורה איסורי חפצא כדכ' הגרע"א משא"כ בשבועה[[35]](#footnote-35)].ובאפיקי ים סי' ל"ו ענף ט' סק"ב כתב דלכו"ע חייל. **נדר על שבועה לבטלה:** היינו כגון שנשבע על ככל לאכלו ואח"כ אסרו בקונם; כ' הר"ן י"ח. דודאי חל ככל נדר לבטל את המצוה.

**נדר לקיים לא תעשה:** היינו כגון דאסר על עצמו נבילה בקונם. נחלקו בזה הראשונים; ד' הריטב"א [שבועות כ:], דחייל, "וטעמא משום דאיסור תורה חיוב גברא[[36]](#footnote-36) ונדרים איסור חפצא, ואתי איסור חפצא וחייל על איסור גברא"[[37]](#footnote-37), וכן פסק בשו"ע רט"ו סעיף ו' [וכן לכאורה ד' הר"ן י"ח. שכ' כלפי בל יחל בנדר דהאי לאו איסור גברא הוא "ככל איסורים שבתורה", אכן בגרע"א גליון שו"ע סי' רט"ו סעיף ו' כ' דד' הר"ן דנדר על נבילה לא חייל]. אכן, ד' התוס' בשבועות כ: [ד"ה דכי] והרא"ש לעיל ח. והבעל המאור בשבועות כ"ז.[[38]](#footnote-38) דלא חייל כיון דאין איסור חל על איסור [וכן דעת הרשב"א בתשו' ח"א סי' תרט"ו] לכאו' ס"ל דאיסורי תורה הם איסור על החפץ [כלשון הגרע"א בגליון שו"ע רט"ו סעיף ו'][[39]](#footnote-39). ועי' באפיקי ים אות ט' סק"ד.

**נדר לבטל את המצוה:** בודאי חייל כדאמרי' במתני' וגמ' לעיל ט"ז:, ולשון הגמ' שם דהטעם דחייל כיון ד"אין מאכילין לו לאדם דבר האסור עליו" עיי"ש בר"ן. ועדיין יל"ע אם סברא זו דאין מאכילין הוא רק טעם לדרשא על מה לדרוש לד' או שהוא סברא מחייבת שיחול נדר לקיים ויש לעיין בלשונות הראשונים שם ובשבועות כ: וכ"ז. אכן, עי' במחנה אפרים נדרים סי' א' חידש דכל זה באסר החפצא דמצוה [כגון קונם מצה או סוכה ותפילין] אבל באסר קונם על גופו למצוה לא חל כיון שגופו משועבד למצוה [וע"כ ראשי לתפילין לא חל] וע"ע באפיקי ים סי' ל"א סק"ד בזה. [עיי"ש בסי' ל"ב בנדר באופן שהוא לבטל מצות פיקוח נפש אי חייל הנדר דה אפיקו"נ דוחה כל התורה ול"ש אין מאכילין עיי"ש.].

**נזירות על נזירות:** בגמ' מבואר שמעיקר הדין ודאי דלא חייל ובעינן לגזיה"כ דנזיר להזיר שחל [אלא שנחלקו רב הונא ושמואל מה מלמדת הגזיה"כ אם בנוזר שני נזירויות בבת אחת או באומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום]. והטעם דמעיקר הדין לא חל

תוס' נראה דכוונתו לל' יום חדשים צ"ב, האם באמת הנוסח הוא ל' יום חדשים או קבלה חדשה וממילא הכוונה היא ל' יום חדשים.

בתוס' כתבו דבנזירות יש חסרון דאין איסור חל על איסור.

**אם נשאל על הראשונה שניה חלה עליו:** יש לדון בטעם הדבר אם כיון ש**נשאל** על השבועה הראשונה, [והוברר שלא היתה] או דכשהשבועה השניה מוצאת מקום לחול חיילא [והוא דין בשבועה השניה][[40]](#footnote-40) ועי' בגרע"א שדן באשה שהפר לה בעלה השבועה הראשונה אם חיילא השניה ולכאורה תלוי בזה. [ויל"ע, אי נימא כהצד השני, ולפי"ז השבועה השניה יש לה שם שבועה בשעה ראשונה, אע"פ שהוא שבועה על שבועה, אם תלוי בטעמים דאין שבועה על שבועה דאם הוא מטעם אאחע"א י"ל דבאמת חל וככל איסור חעע"א ואי נימא דהוא דין דאין שבועה על שבועה לכאורה מעיקרא לא היה לזה שם שבועה ויל"ע]. ועי' ברמב"ם דכ' דבנשבע ג' פעמים שייך לישאל על השבועה השלישית אע"פ שעדיין לא נשאל על הראשונה וצ"ע הא שבועה שלא חיילא ל"ש לישאל עליה וכן הק' הרדב"ז ועיי"ש בנו"כ ולכאו' תלוי בהנ"ל. וע"ע בשו"ע באופן שהשבועה השניה היתה כנגד השבועה הראשונה ונשאל עליה אם חיילא.

דף י"ח:

**סתם נדרים להחמיר:** יל"ע מה אומר הנודר. והנה, בעיקר הסוגיא מצינו ב' פי' בראשונים. א' דהנודר אין לו כוונה ואומר שדינו יהיה כמשמעות לשונו [עי' בתוס'] ויל"ע לפי"ז בטעם דסתם נדרים להחמיר, בטעם הדין; עי' ברא"ש שפי' הטעם כיון דסתם נודר כוונתו לאסור ב' עיקר הטעמים

**נשבע לקיים לא תעשה:** עיין בתוס' [שבועות כ"ז.] שכתבו דלא חייל מדין אאחע"א וצ"ע מאי שנא מנשבע לקיים עשה [ועיין בגרע"א כאן שהאריך בענין אאחע"א בעשה ובמכתבי תורה ממרן הגר"ח עמ' ט"ז והלאה] וע"ע במצפה איתן כאן שהביא מאברהם ובעז שנשבעו ליצרם ומוכח דחייל לזירוזי ובשיעורי הגרש"ר אות כ"ב הביא כן מהראשונים בשבועות. אכן בריטב"א לקמן ט"ז. כתב שעובר משום שבועת שוא [וצ"ע החילוק מנשבע לקים עשה ועיין במכתבי תורה הנ"ל עמ' כ"ה מש"כ].

עיין ברמב"ם פ"ה משבועות הלכה י"א י"ב שכתב שנשבע לקיים את המצוה עובר משום ש"ש ונשבע לבטל לא וצ"ב החילוק. ועיין בגרי"ז נזיר ג: [בענין קידושא ואבדלתא] מה שביאר ששבועה לבטל מופקע משבועה ולקיים הוא דין בעשיית השבועה שתוכל להיות להרע ולהיטיב עיי"ש. ועיין בזכרון שמואל סימן נ"ה ובגרש"ר כאן מש"כ בזה באופן אחר.

1. אכן, יל"ע דלכאו' מבואר בר"ן שם דהיה שייך התפסה בדבר האסור ויל"ע איזה גדר של איסור היה בכה"ג עי' מש"נ שם בעז"ה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובביאור הדברים עי' באבני נזר או"ח סי' ל"ז סק"ד ובחי' הגרש"ש סי' א'. [אכן, ידוע בשם הגר"ח גדר אחר באיסור חפצא עי' בסטנסיל ס"ק קצ"ו ובמגנזי הגר"ח בעינן מודר מפי אחרים]. [↑](#footnote-ref-2)
3. וע"ע ברשב"א לעיל י"ב. שביאר "דאע"ג דצריך לקרות להם שם מכל מקום לאו כקרבן הם, כיון שהם מותרים אפי' למקנת כספו של כהן, אלא הרי הם כנכסי כהן ונכסי בניו ובנותיו, אלא שלא זכה אותם רחמנא לאכלן אלא לכהן ולבני ביתו ודבר האסור הוא" ולכאורה כוונתו דהאיסור לא מחמת נדרו וכהר"ן עיי"ש וע"ע בראב"ד בהשגות פ"א מנדרים הל' י"ג. [↑](#footnote-ref-3)
4. [ועי' בגרש"ר דס"ל דהתפסה בדבר הנדור ודאי לא הוה חלות שונה ולד' מיושב] [↑](#footnote-ref-4)
5. [ויש מהאחרונים שכ' שם דתלוי בגדר ידות אם הוא מועיל כיון שגילה הכוונה או דמדין השלמת הדיבור] [↑](#footnote-ref-5)
6. וע"ע לקמן י"ח: במתפיס במעשר בהמה בתוס' שכתבו שחשיב דבר הנדור כיוון שצריך העברת מנין וג"כ משמע של"צ דיבור וע"ש בר"ן דפליג] [↑](#footnote-ref-6)
7. עי' בהגהות לריטב"א שהביא שהקשו כן היד שאול וההפלאת נדרים]. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויש כאן שני חידושים, א. דמה **ש"קרבנות נזיר"** איתא בשליחות חשיב על כל הנזירות שאיתא בשליחות. ב. דהנה, האחרונים ביארו דטעם וגדר דין דדווקא בדבר דאיתא בשליחות איתא בתנאי שהוא דכשאיתא בשליחות הוה בעלים על המעשה. [עיין קובץ הערות סימן ע"ו ושערי יושר שער ז' פרק ח' ואו"ש פ"ד מיבום] ויל"ע למה מה שהקרבנות איתא בשליחות מחשיב לבעלים על עצם הנזירות ויל"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-8)
9. ונדון בעז"ה ביסוד דברים אלו לק' בפ"ג בס"ד. [↑](#footnote-ref-9)
10. [ובכה"ג להיתר חכם בפתח דהוה ופתחו עמו ומקור הדין הוא לקמן כ"ה:]. ומ"מ יש לעיין אם הוה "נדר" שמותר ע"י פתח של"ב חכם או דלא הוה נדר. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועי' ברמב"ן בבא בתרא קכ"ו: שנראה שיש ראיה לזה וע"ע באבי עזרי אישות פ"ו בזה. [↑](#footnote-ref-11)
12. בספר הזכרון ברית אברהם. [ונדפס צילום הדברים בקלסר המ"מ] [↑](#footnote-ref-12)
13. [דמה שאם יאכל הככר יהיה חילול הדיבור הוא בכל הדיבור גם באם אוכל [↑](#footnote-ref-13)
14. והכא קונם עיני בשינה היום אם אישן למחר ודאי הוה כמעכשיו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
15. ויל"ע אם נוגע למחלוקת הרמב"ם והר"ן במס' שבועות בשבועה שלא אוכל ז' ימים, שיאכל מחמת פיקו"נ אם הוה שוא עי' בכ"ז ביונת אלם הנ"ל ואפיקי ים ח"ב סי' ג' [↑](#footnote-ref-15)
16. וע"ע לשו' הרא"ש בסוגיין "לא יחל דברו לא יתבטלו דבריו, ומה שאסר בנדר חל עליו איסור בל יחל כאילו הקדישו, אם על עצמו אסרו עובר בבל יחל ואם אסרו על אחר הנהנה ממנו עובר בבל יחל" ומבואר דעיקר האיסור הוא משום הכאילו הקדישו וצ"ע ק' דא"כ אינו גדר לא יתבטלו דבריו ועוד יש לעיין בזה. [↑](#footnote-ref-16)
17. ולשיטתייהו בנדרי הקדש. [↑](#footnote-ref-17)
18. וצ"ע מביאור האחרו' לענין בל יחל בנזירות דגדר האיסור לנהוג עפ"י החלות נזירות שקיבל ע"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. והגרא"מ שך הביא ראיה דליכא בל יחל במעילה דהא פסקינן דאיכא שלד"ע במעילה וכתב הרמב"ם שאם יש עוד איסור אחר יחד עם מעילה ליכא שלד"ע. וא"כ תיקשי דהא בכל מעילה יש גם בל יחל ולמה לא נילף שיש שלד"ע גם בבל יחל או לחילופין שלא יהא שלד"ע בגלל הבל יחל וע"כ דדעת הר"מ דליכא בל יחל במעילה. [↑](#footnote-ref-19)
20. [וצ"ע שגם השינה לא תהא עבירת השבועה מדין ולנערה וצ"ע] [↑](#footnote-ref-20)
21. [ועיין בגרש"ש בספר הזכרון לגרח"ש שיישב זאת לפי דרכו דהוה כתנאי ביטול דעיקר כוונתו לאיסור שלא תיהנה ואם לא תילך תהיה מותרת וכן בגרנ"פ מה שביאר לפי דרכו]. [↑](#footnote-ref-21)
22. וע"ע ברשב"א שהקשה דהא אשה אינה מצוה ומ"מ אמרינן בכתובות ע"א: דאם אסרה בעלה לא חל. [↑](#footnote-ref-22)
23. ובשערי חיים כתובות סימן צ"ד מה שהאריך בענין מללה"נ. [↑](#footnote-ref-23)
24. וע"ע בענין נשאל על הראשונה שכן נראה בעוד אחרונים. [↑](#footnote-ref-24)
25. ואיירי שם לענין נשבע לקיים את המצוה מחמת מושבע ועומד. [↑](#footnote-ref-25)
26. עי' אפיקי ים סי' ל"ו אות ב' [↑](#footnote-ref-26)
27. ומלשון הריטב"א לגבי נדר חל על נדר "אע"ג דהוה אותו איסור" אולי יש לדייק קצת כדבריו ויל"ע. ובעיקר היסוד, עי' בשיעורי הגרש"ש בספר הזכרון להגרח"ש שכ' כיסוד זה ובחידושי רבי ראובן. [↑](#footnote-ref-27)
28. ואי חייל בכולל, כגו' באוסר ע"ע תאנים ואח"כ תאנים וענבים הוא מחלו' ר' יוחנן וריש לקיש [בשבועות כ"ג: כ"ד.] אם מועיל ומבואר שם דהסברא דלא יהני בכולל הוא משום דהוה "איסור הבא מעצמו" והביאור בזה אין כאן מקומו. [עי' בגרע"א בשבועות במערכה בענין אאחע"א, אבני מילואים תשו' י"ב [דלשבועה על שבועה לא מהני כולל] ובקובץ הערות סי' ל"ד]. [↑](#footnote-ref-28)
29. וכנראה גדר חיוב עשה שונה מגדר חיוב ל"ת. [↑](#footnote-ref-29)
30. דהאיסור השני חל כאיסורא בעלמא כידוע מהפמ"ג. [↑](#footnote-ref-30)
31. שהובא גם באבני מילואים הנ"ל תשו' י"ב. [↑](#footnote-ref-31)
32. וע"ע במצפה איתן לעיל ח. שהביא מאברהם ובעז שנשבעו ליצרם ומוכח דחייל לזירוזי ובשיעורי הגרש"ר אות כ"ב. [↑](#footnote-ref-32)
33. ולשו' הריטב"א שהביא ד' זו הוא כשם שאין שבועה חלה על שבועה דשני נדרים חד מינא נינהו דומיא דשבועות. ויל"ד אם יש לדייק בדבריו לא' הצדדים. [↑](#footnote-ref-33)
34. ובתחילה כתב בלשון "אפשר דחייל" ואח"כ כתב "וכן בדין אם חל לבטל את המצוה לקיים לא כ"ש" ונראה יותר שכן דעתו. [↑](#footnote-ref-34)
35. וכ"כ לחלק הגרע"א בגליון שו"ע סי' רט"ו בד' הר"ן עיי"ש. [↑](#footnote-ref-35)
36. וזה שיטת הריטב"א הידועה דאיסורי תורה הם איסורי גברא וכדכ' בתחילת פרק שני דמהאי טעמא לא מועיל התפסה בדבר האסור. [ויש לדייק דבריטב"א שבועות כ' "חיובי" גברא. [↑](#footnote-ref-36)
37. וכ"כ לעיל י"ג: ד"ה ומהאי טעמא. אלא שלא כ' הטעם, שכתב במסכת שבועות. [↑](#footnote-ref-37)
38. והביא מחלוקת זו הר"ן בשבועות כ: וצ"ע אם דעתו כהריטב"א למה לא הזכיר שם דעתו וטעמו. [↑](#footnote-ref-38)
39. וכ' שם דלריב"ב דשבועה לקיים חל ה"ה לנדר ועי' בגרע"א שם. [↑](#footnote-ref-39)
40. ואולי תלוי בב' הלשונות בגמ' בד' רבא. [↑](#footnote-ref-40)