דם קושי - רשימות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

אור ליום ועש"ק וירא ט"ז מרחשון תשס"ו

א] נדה דל"ח: המקשה בתוך פ' של נקבה, כל דמים שהיא רואה טהורין עד שיצא הולד, ורבי אליעזר מטמא.

ובחי' הר"ן, ז"ל, להכי נקט תוך פ' של נקבה ולא נקט תוך מ' לזכר, לאשמועינן דבשחזרה ונתעברה נמי מיירי, ולאשמועינן דבין לר"א בין לרבנן יש קושי לנפלים, ומשו"ה איצטריך למינקט פ' דנקבה, דאילו במ' דזכר לא אשכחן לה שנתעברה וילדה בקושי דולד תוך מ' לאו כלום הוא ואין בו דין לידה וקושי כלל, אבל אי הוה ס"ל דאין קושי לנפלים ומתני' דוקא בשנשתהה ולד אחר חבירו, לא הו"ל למינקט תוך פ' דאפי' תוך מ' נמי משכח"ל, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ן, דדמי שֵם דם קושי לטמא בימי טוהר, לשֵם דם קושי הטהור בימי זיבה, דכל הא דמטמא ר"א בדם קושי, הוא רק בהנך גווני דאית בי' דין דם קושי שטהור בימי זיבה, אך בהנך גווני דלי"ב דין דם קושי לטהר, ה"נ לי"ב דין דם קושי לטמא בימי טוהר, וע"כ אי הוה ס"ל לר"א דאין קושי לנפלים, הי' מטהר בדם קושי דנפל בימי טוהר.

אמנם הנה בד' הרמב"ם נ' דפליג בזה, דהנה ז"ל הרמב"ם פ"ז מאיסו"ב ה"ט, היולדת נקבה ואחר י"ד שלה נתעברה והתחיל דם הקושי לבא לה בתוך פ' הרי הוא דם טוהר, "אע"פ שאין קושי לנפלים", שכל דמים שתראה בתוך ימי טוהר טהור הוא עד שתפיל הולד וכו', עכ"ל.

והנה אי נימא כד' הר"ן דכל הא דמטמא ר"א בדם קושי בנפלים הוא משום דס"ל דיש קושי לנפלים, א"כ הרי נמצא דלפ"מ דקי"ל דאין קושי לנפלים ליכא לכל הנידון בזה, ולא משכח"ל לנידון זה אלא בילדה תאומים, ומד' הרמב"ם שהביא לדין זה בנפלים, נ' מוכח דס"ל דאף דאין קושי בנפלים, מ"מ לדעת ר"א חשיב כדם קושי דלי"ב לטהרת ימי טוהר, דמלבד דנראה דהרמב"ם הביא בהלכה זו לדינא דרבנן דאף בדם קושי איכא לטהרת דם טוהר, והרי דאף קושי דנפלים חשיב דם קושי לענין זה, גם אי נימא דבכה"ג לא תלי בפלוגתת ר"א ורבנן, הי' לו להרמב"ם להביא דין זה ביולדת תאומים דבזה הוי דם קושי דולד גמור, ולאשמועינן דאף בזה קי"ל כרבנן דאי"ב לטהרת דם טוהר, וז"ב, ושו"ר שכבר כתב כן הפליתי סי' קצ"ד ס"ג.

ב] וילה"ע לדעת הרמב"ם, דא"כ מ"ט נקט תנא לפלוגתת ר"א ורבנן ביולדת נקבה, הרי אף ביולדת זכר משכח"ל לפלוגתייהו, וכמו שעמד בזה הר"ן, ותי' הר"ן ל"ש לד' הרמב"ם.

ובפשוטו צ"ל דהא גופא אתא לאשמועינן, דהא דמטמא ר"א בדם קושי, הוא אף בקושי דנפלים, הגם דלענין טהרת דם קושי בימי זיבה אין קושי לנפלים.

אמנם נ' עוד בזה, דהנה בחידוד הלכות עמד על ל' הרמב"ם אע"פ שאין קושי לנפלים, דאדרבה כיון דאין קושי לנפלים יש מקום טפי לדמותו לדם שופי דטהור בימי טוהר לכו"ע, עיי"ש מש"כ בזה, וע' בפליתי סי' קצ"ד ס"ג מש"כ בזה.

ולכאו' נ' די"ל בפי' ד' הרמב"ם, דס"ל דאילו הי' קושי לנפלים הי' מודה ר"א דהדם טהור, דאף דס"ל דדם קושי לי"ב לטהרת דם טוהר, מ"מ הי' הדם טהור משום טהרת דם קושי, דהגם דיליף ר"א מקרא דדמי' מחמת עצמה ולא מחמת ולד דדם קושי לי"ב טהרת דם טוהר, מ"מ לא גרעי ימי טוהר משאר ימים דמטהרינן בהו לדם קושי, ואך משום דאין קושי לנפלים, וליכא למיתי עלה אלא משום טהרת דם טוהר, הרי דבזה הוא דפליגי ר"א ורבנן, דר"א ס"ל דדם קושי לי"ב לטהרת דם טוהר, ורבנן ס"ל דאי"ב לטהרת דם טוהר.

ולפ"ז ניחא, דמה"ט תנן לפלוגתייהו במקשה בתוך פ' של נקבה, ולא תני לה במקשה בתוך מ' של זכר וביולדת תאומים, משום דבזה אף ר"א מודה דהדם טהור, דהגם דלי"ב לטהרת דם טוהר, מ"מ אי"ב לטהרת דם קושי, ורק במקשה בתוך פ' של נקבה אשר היינו שנתעברה בימי טוהר והפילה, אשר בזה ליכא לטהרת דם קושי דאין קושי לנפלים, ואתינן עלה משום טהרת דם טוהר, הרי שבזה ס"ל לר"א דדם קושי לי"ב לטהרת דם טוהר, וכמש"נ.

ג] אמנם ילה"ע בעיקר הדברים, דלכאו' אף אם הי' טהרת קושי בנפלים, מ"מ לא הי' לנו לטהר לדעת ר"א אלא בימי זיבה ולא בימי נדה, וא"כ מ"ט העמיד הרמב"ם לכל דין זה רק משום דאין קושי לנפלים, אשר מ' מזה דאילו הי' קושי לנפלים לא הי' מקום לכל הנידון בזה, משום דהוה מטהרינן להדם משום טהרת דם קושי, הרי אף אם יש קושי לנפלים שייך דין זה בימי נדה דלי"ב לטהרת דם קושי.

ונ' ברור בזה לפמש"נ ב?? בדעת הרמב"ם דכל ימי טוהר הוי דינם כימי זיבה, כיון דהוו בלא עת נדתה, אשר לפ"ז נמצא דאילו הי' דין קושי לנפלים הי' לנו לטהר משום דין דם קושי בכל ימי טוהר, דדינם כימי זיבה דאית בהו לטהרת דם קושי.

ד] ובפיהמ"ש להרמב"ם במתניתין מבו' שיטה חדשה בזה, ז"ל, וכבר בארנו בשני דקמא שאין שום חולק על הכלל הזה שהוא דיו לבא מן הדין להיות כנדון, אלא שזה שאמר ר' אליעזר שהמקשה נדה אינו מוסכם לדברי הכל, לפי שכבר בארנו לעיל שהמקשה בזמן הנדה בלבד הוא שהיא נדה, אבל אם קשת בתוך י"א יום ה"ז טהורה ואפי' טומאת נדה אין עליה, ולפיכך תהי' גם היא טהורה ודמיה טהורים אם קשת בימי טהרה של נקבה ויהי' הבא מן הדין כנדון, ולשיטת ר"א שאומר שהיא נדה אם קשת בתוך י"א יום, מחייב שתהא טמאה טומאת נדה אם קשה בתוך פ' של נקבה כמו שאמר כאן, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ם דמפרש, דר"א ס"ל בעלמא דהמקשה בימי זיבה הויא נדה, ואשר ע"כ הוא דס"ל דהמקשה בימי טוהר הויא נדה, ולא מטהרינן לה מק"ו.

ובחי' הריטב"א לעיל דל"ו, כתב בהא דפריך אטו כל המקשה נדה היא, ז"ל, פי' לאו קושיא היא, דהא לא ס"ד דהא לימא מתני' דמשום דמקשה יהא דמה דם נדה לעולם ואפילו בזיבה, שא"א בשום פנים לנדות לבא אלא אחר ימי זוב, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דל"ש כלל לומר דמקשה בימי זיבה תהא נדה, אמנם בד' הרמב"ם מבו' דכ"ה דעת ר"א דמקשה בימי זיבה הויא נדה, ועמש"נ בגדר הדין בזה ב???.

ולפ"ז אין מקום להקשות כלל דמ"ט מטמא ר"א אף בימי זיבה, דהגם דלי"ב לטהרת דם טוהר, מ"מ מה גרע משאר ימי זיבה דדם קושי טהור, דהרי ר"א ס"ל דדם קושי מטמא נדה אף בכל ימי זיבה, וז"פ.

אך בד' הרמב"ם בהלכותיו נ' שחזר בו??

חידושי הרשב"א מסכת נדה דף לו עמוד ב

וכן נראה מדברי ר"ח ז"ל שכתב לקמן וז"ל אמר קרא וטמאה שבועים כנדתה ודייקינן כנדתה ולא כזיבתה מכלל דאיכא לידה שטהורה משום זיבה ואינה טהורה משום נדה ודלא כרב דאוקמה נדה ליומא מדרבנן אלא נדה לגמרי ע"כ,

] והנה בעיקר ד' הרמב"ם בהלכותיו צ"ב, , דמ"ט הא דמטמא ר"א בדם קושי בימי טוהר הוי אף בנפלים, הרי כ"ה דלגבי טהרת הקושי אין קושי לנפלים, ה"נ בדין דטומאת דם קושי בימי טוהר ל"ה בנפלים, ועי' בחי' חת"ס בסוגיין שכתב דודאי אי ס"ל דאין קושי לנפלים, גם דינא דטומאת דם קושי בימי טוהר ל"ה בנפלים, אך החת"ס כתב כן לפי דרכו שם דהא דאין קושי לנפלים הוא משום דבנפלים אין הולד גורם הקושי, עיי"ש.

והנה אמנם בפליתי סי' קצ"ד חידש, דהא דמטמא ר"א בדם קושי בימי טוהר, אי"ז דוקא בדם קושי, אלא כל דם הבא מחמת אונס לא טהרי' רחמנא, ועיי"ש שביאר בזה, שהרי לעיל דל"ו: יליף מקרא דדמה מחמת עצמה ולא מחמת ולד, אתה אומר מחמת ולד או אינו אלא מחמת אונס, כשהוא אומר וכו' הרי אונס אמור, הא מה אני מקיים דמה מחמת עצמה ולא מחמת ולד, ומה ראית וכו', מרבה אני את הולד שיש טהרה אחריו ומטהר אני באונס שאין טהרה אחריו וכו', ואיבע"א מאי דעתיך לטהורי באונס ולטמויי בולד, אין לך אונס גדול מזה, ולפ"ז הרי כ"ז הוא התם דאתינן לטהר, ובזה הוא דאמרי' דא"א למעט אונס משום דכתיב אשה כי יזוב זוב דמה הרי אונס אמור וכו', ועדיפא למעט ולד דיש טהרה אחריו, או משום דכל ולד הוי נמי כאונס, וע"כ ל"ש לטהר אונס ולטמא בולד, אך משא"כ הכא דממעטי' מקרא דדמי' דדם שאינו מחמת עצמה לא טהרי' רחמנא, הרי שפיר י"ל דאדרבה לא נמעט אלא דם מחמת אונס ולא דם מחמת ולד, דבזה יש לטהר משום הק"ו דחכמים, וגם משום טעמא דיש טהרה אחריו יש לטהר טפי בדם מחמת ולד מאשר בדם מחמת אונס, וע"כ לר"א דמטמא בדם קושי בימי טוהר, כ"ש דמטמא בדם הבא מחמת אונס, ולפ"ז ניחא, דע"כ הגם דלגבי טהרת דם קושי קי"ל דאין קושי לנפלים, אך לגבי דינא דר"א דדם קושי בימי טוהר לא טהרי' רחמנא, הרי דאם בדם קושי גמור לא טהרי' רחמנא, הגם דיש לטהרו מק"ו, כ"ש בדם קושי דנפלים דלא טהרי' רחמנא, דהגם דאין קושי לנפלים, מ"מ לא גרע משאר אונס דלא טהרי' רחמנא, עכ"ד הפליתי בשינוי קצת.

ועי' גם בחשק שלמה שכתב כעי"ז בשם הגרא"א מו"ץ דוילנא, דכ"ה דחזינן לעיל דהי' לנו למעט מקרא גם דם מחמת אונס, ואך דאמרי' דא"א למעוטי' משום דכתיב אשה כי יזוב זוב דמה, הרי דבהא דממעטי' מקרא דלא טהרי' רחמנא לדם טוהר אלא בדהוי מחמת עצמה, שפיר יש למעט אף דם מחמת אונס, עכ"ד.

אמנם פשטות הדברים היא דלא מטמא ר"א אלא בדם קושי דולד, ולא בשאר דם שמחמת אונס, וכאשר כן מבו' מד' הר"ן דפשיט"ל דאילו הוה ס"ל לר"א דאין קושי לנפלים, ל"ה מטמא בימי טוהר בדם קושי דנפלים, וצ"ל הטעם בזה, דאחר דמפרשי' לקרא דאשה כי יזוב זוב דמה, למעט רק דם קושי, ולא ממעטי' לכל דם הבא מחמת אונס,ף ה"נ מפרשי' לקרא דוטהרה ממקור דמי' למעט רק דם קושי.

ואי נימא דמודה הרמב"ם לזה דמודה ר"א דטהרת דם טוהר היא אף בדם הבא מחמת אונס, קשיא דמ"ט מטמא ר"א בדם קושי דנפלים בימי טוהר, הרי כ"ה דלענין טהרת דם קושי בימי זיבה אמרי' דאין קושי לנפלים, ה"נ בדין דנימא בטומאת דם קושי בימי טוהר דאין קושי לנפלים.

] ונ' לדון בזה, דהנה ביסוד הטהרה דדם קושי, בפשוטו דמי לדינא דזב אינו מטמא באונס, וה"נ זבה אינה מטמאה בשבא הדם מחמת קושי דולד.

ולפ"ז הא דאין הקושי מטהר אם לבסוף ילדה דרך דופן, וכן אינו מטהר אם הפילה לבסוף למ"ד דאין קושי לנפלים, הוא משום דרק קושי דולד טיהר רחמנא, וע"כ כל שלבסוף לא ילדה בדרך לידה, או שהפילה, אי"ז קושי דולד ולא טיהרי' רחמנא.

האמנם בחי' חת"ס כתב, וטעמא דאין נפלים בכלל נ"ל משום דלא מיקרי מחמת ולד אלא כשהולד גורם לדם שיבוא והיינו בולד שהגיע זמנו לצאת ומושך דם עמו, משא"כ נפל שלא הגיע זמנו לצאת אלא מחמת חליה דחתה הולד לחוץ קודם זמנו ואותו החולי בעצמו גרם לזיבת הדם נמצא שאינו מחמת הולד כ"א מחמת עצמה, עכ"ל, ולדבריו ל"ש ה"ט אם מת קודם הלידה, וגם מה"ט פשיט"ל דגם בהא דמטמא ר"א בדם קושי אי"ז שייך בנפלים, עיי"ש בדבריו, אך בחזו"א??

אמנם נ' דיל"פ בזה באופ"א, דהנה לעיל דל"ו: תניא, דמה מחמת עצמה ולא מחמת ולד, אתה אומר מחמת ולד או אינו אלא מחמת אונס וכו', ומה ראית לטהר את הולד ולטמא באונס, מטהר אני בולד שיש טהרה אחריו ומטמא אני באונס שאין טהרה אחריו.

ובפשוטו אינו מובן, מה ענין הטהרה אחריו שיש בולד, ???

וע' תוס' ותוהרא"ש לעיל ד"ט. בדין הפילה רוח, דלהך לישנא ודאי לי"ב טהרת קושי אף אם חשיב לידה ועיי"ש בתו"י מש"כ לדון בזה.

וע"כ אולי י"ל, דיסוד הטהרה דדם קושי, הוא דכ"ה דהולד מטהר אחריו, וע"י הלידה חייל דין ימי טוהר אחריו, ה"נ הולד מטהר לפניו, ומכח הולד חיילא טהרה על הדמים שראתה לפני הלידה, והאמנם הוא דאינו מטהר כל דמים שלפניו, אלא רק דם הבא מחמת קושי הולד, אך מ"מ עיקר הטהרה היא מכח הולד.

וכ"ה משמעות הלשון ד"הולד מטהר"

ומתבאר בזה דעת ר"י ור"ש דאין קושי יותר מב' שבתות, וילפי' לה לעיל מדכתיב וטמאה שבועים כנדתה ולא כזיבתה מכלל דזיבתה טהורה וכמה שבועים, ולפי הנ"ל י"ל, דגדר הדין אינו משום דקושי שקודם ב' שבועות אינו מחמת הולד, אלא אף דהוי הקושי מחמת הולד, מ"מ אין הולד מטהר לפניו אלא ב' שבועות, דאלו הם ימי הטהרה שלפניו, ומשא"כ הא דס"ל לר"מ דאפי' מ' ונ' יום, נ' ברור דהוא משום דטפי מהכי אי"ז קושי מחמת הולד, ומה"ט חלוק דין חולה מבריאה דבחולה הוי השיעור נ' יום ובבריאה מ' יום.

ונ' מקור נאמן לזה ממה שפירש הראב"ד בתו"כ ר"פ תזריע, ז"ל, וכאן כמו"כ נחשוב לה כל הי"א יום מתוך השמונים ויהיו הז' הראשונים לימי נדה והי"א למי זיבה, ואם קשתה בתוך הז' שתתן לימי נדה ה"ה טמאה, וי"מ שכל ימי דם טהרתה אין בהם לא ימי זיבה ולא ימי נדה, אלא כך ר"ל, שאם ילדה תחילה בימי זיבה כל קושי שיבא לה עוד בתוך הפ' ה"ה טהורה כדין הראשון, שאם היתה מקשה ממנו היתה טהורה, כך הקושי השני יהי' טהור, שלא יהא חמור הקושי השני שבא בימי טהרה מן הקושי הראשון שבא בימי טומאה, אבל אם ילדה תחילה בימי נדה, שאילו קשתה בהם היתה טמאה טומאת נדה, ג"כ הקושי השני שבימי טהרתה טמאה טומאת נדה, כי לעולם הקושי השני כדין הקושי הראשון, עכ"ל,

אמנם מד' התוס' נ' להוכיח דהא דאין קושי לנפלים ??הוא משום דכה"ג ל"ח הדם לדם קושי, דאי"ז קושי דולד, וכן הא דאין קושי יותר מב' שבתות הוא משום דטפי מהכי ל"ה הדם דם קושי דולד, וזה ממש"כ התוס' לעיל דל"ז. תוספות מסכת נדה דף לז עמוד א

דבר הגורם סותר כו' - וא"ת יולדת בזוב תוכיח דסותרת לרב דאמר מעין אחד הוא אע"ג דדם טוהר אינו גורם שום טומאה וי"ל דדם טוהר חשיב גורם טפי כיון שאם לא ילדה הויא זבה או נדה לרב דאמר מעין אחד הוא ולא דמי לקושי דלעולם דם שתראה מחמת קושי לידה אינו גורם זיבה, עכ"ל.

והנה אי נימא דאף דאין קושי לנפלים ולהיכא שילדה דרך דופן מ"מ חשיב הדם לדם קושי, ואך דכה"ג אין הולד מטהר, וכן אי נימא דהא דאין קושי יותר מב' שבתות הוא משום דאין הולד מטהר אלא ב' שבתות, א"כ הרי כ"ה דדם טוהר חשיב גורם כיון שדם זה טמא שלא בימי לידה, ה"נ בדין דדם קושי יהא חשוב גורם כיון דדם זה טמא היכא שאינו קודם הלידה, אשר מה"ט מטמאינן היכא שהפילה לבסוף או שילדה דרך דופן, וכן מה"ט מטמאינן קושי דיותר מב' שבתות, הגם דהוי דם קושי דולד, ובע"כ מד' התוס' דהא דאין קושי היכא שהפילה לבסוף או היכא שילדה דרך דופן, הוא משום דכה"ג לא חשיב הדם לדם קושי, כיון דאינו דם קושי דולד, וכן הא דאין קושי יותר מב' שבתות הוא משום דקודם ב' שבתות אין הקושי מחמת הולד, ואשר ע"כ שפיר כתבו התוס' דדם קושי לעולם אינו גורם זיבה, וז"ב בדעתם.

ונ' מעתה דבזה תליא פלוגתת הרמב"ם והר"ן אם הא דמטמא ר"א בדם קושי דנפלים בימי טוהר הוי אף למ"ד דאין קושי לנפלים, שהרי נתבאר דהא דלא מטמא ר"א אלא בדם קושי ולא בשאר דם הבא מחמת אונס, הוא משום דילפי' לה מטהרת דם קושי, ואשר ע"כ ס"ל להר"ן דה"נ אין לטמא בקושי דנפלים, למ"ד דאין קושי לנפלים, משום דס"ל דהא דאין קושי לנפלים הוא משום דדם קושי דנפלים לא חשיב כדם קושי דולד, אלא הוי כשאר דם הבא מחמת אונס, וע"כ כי היכא דדם קושי דנפלים לא חשיב כדם קושי לטהר, ה"נ לא חשיב כדם קושי לטמא בימי טוהר.

אך בדעת הרמב"ם י"ל דס"ל דלעולם אף דם קושי דנפלים חשיב כדם קושי, והא דאין קושי לנפלים הוא משום דרק ולד גמור מטהר דם קושי אך נפל אינו מטהר דם קושי, ולפ"ז הרי ל"ש דין זה אלא לענין טהרת דם קושי דהולד מטהר דמים שלפניו, דבזה הוא דאמרי' דנפל אינו מטהר דם קושי שלפניו, אך לענין טומאת דם קושי בימי טוהר הרי דכיון דאף דם קושי דנפלים חשיב כדם קושי גמור, לא טהרי' רחמנא בימי טוהר, וז"ב.

והנה בפירש"י בגמ' שם מבו' דר"א מטמא אף בימי זיבה, הגם דבימי זיבה יש לטהר משום ק"ו דרבנן, דדריש מדכתיב תשב, ישיבה אחת לכולן.

וצ"ב, דהגם דילפי' מקרא דדם קושי לי"ב לטהרת דם טוהר, מ"מ

והנה בחזו"א סי' קכ"א סק"ל כתב, די"ל דע"כ לא טמא ר"א אלא בדליכא דין קושי בפועל כגון בנפלים או ששפתה אח"כ מעל"ע או קודם י"ד יום או יצא דרך דופן, אבל בדאיכא כל דיני קושי טהור מטומאת הזיבה מדין דם קושי דלא גרע בימי טוהר מבשאר הימים

אמרו לו לרבי אליעזר ומה במקום שהחמיר בדם השופי היקל בדם הקושי מקום שהיקל בדם השופי אינו דין שנקל בדם הקושי אמר להן דיו לבא מן הדין להיות כנדון ממה היקל עליה מטומאת זיבה אבל טמאה טומאת נדה

גמ' ת"ר תשב לרבות המקשה בתוך שמונים של נקבה שכל דמים שהיא רואה טהורין עד שיצא הולד ור"א מטמא אמרו לו לר"א ומה במקום שהחמיר בשופי שלפני הולד היקל בשופי שלאחר הולד מקום שהיקל בקושי שלפני הולד אינו דין שנקל בקושי שלאחר הולד אמר להם דיו לבא מן הדין להיות כנדון ממה היקל עליה מטומאת זיבה אבל מטמאה טומאת נדה אמרו לו הרי אנו משיבין לך לשון אחר ומה במקום שהחמיר בשופי שלפני הולד היקל בקושי שעמו מקום שהיקל בשופי שלאחר הולד אינו דין שנקל בקושי שעמו אמר להם אפילו אתם משיבין כל היום כולו דיו לבא מן הדין להיות כנדון ממה היקל עליה מטומאת זיבה אבל מטמאה טומאת נדה אמר רבא בהא זכינהו ר"א לרבנן לאו אמריתו דמה דמה מחמת עצמה ולא מחמת ולד ה"נ +ויקרא י"ב+ וטהרה ממקור דמיה דמיה מחמת עצמה ולא מחמת ולד אימא בימי נדה נדה בימי זיבה טהורה אמר קרא תשב ישיבה אחת לכולן

וע' חשק שלמה וחזו"א בזה, וע' גם בחידוד הלכות ובחת"ס.

ובחי' הר"ן מבו' להדיא לא כן אלא תליא הא בהא, וע"כ כתב דמדנקט לה בנקבה ש"מ דאיירי בחזרה ונתעברה והפילה, ובע"כ דבין רבנן ובין ר"א ס"ל דיש קושי לנפלים, עיי"ש בדבריו.

ואמנם ילה"ע עוד בד' הרמב"ם, דאכתי הי' יכול להשמיענו הדין בבן קיימא, ובימי נדה דבזה ליכא לדין טהרת קושי, אך נ' מזה מבו' כמש"נ לעיל, דלדעת הרמב"ם כל ימי טוהר הוו כימי זיבה, וע"כ אם ילדה לבסוף בן קיימא יש לטהר דמה בכל ימי טוהר משום טהרת דם קושי, כיון דהוי בלא עת נדתה, וז"ב.

ולדעת הר"ן צ"ב, דמ"ט דר"א דמטמא אף בימי זיבה, הרי אף דדרשי' ישיבה אחת לכולן ולי"ב לטהרת דם טוהר, מ"מ בלא"ה יש לטהר משום טהרת קושי, וגם רבנן דפליגי מ' דהוא רק משום הק"ו, אך אלמלי ק"ו שפיר הי' לנו לטמאות בזה, וצ"ע בזה.

ויל"ע במש"כ התוס' דדם קושי טהור לעולם, דהרי לדעת ר"א משכח"ל דטמא, וא"כ מ"ט הוצרך אביי למימר דר"א היא משום דל"ב גורם, הרי לר"א גופי' אף הוי זה גורם, אך י"ל דזה ר' אליעזר וזה ר' אלעזר, ואולי התוס' אזלי דלא כפירש"י.

אך י"ל עוד דאף לרש"י בימי זיבה אינה זבה אלא נדה, וע"כ לעולם אינה זבה, וזה גופא ילפי' מישיבה אחת לכולם דכל הימים דין אחד להם, וניחא בזה ל' רש"י במתניתין ע' חת"ס שכתב כן, אך סוף הלשון צ"ב, ועיי"ש שכתב די"ל בקל, ובזה יישב קו' הרמב"ן דהיכא דמיפרך ק"ו לא אמרי' דיו.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז מיושב הקו' דמה עדיף ימי טוהר משאר ימים, ועיי"ש בחת"ס דזהו הטענה שכתב, ולהנ"ל ניחא, דבימי טוהר נתחדש דישיבה אחת לכולן דאף בימי זיבה הויא נדה, וע"כ ע"ז ליכא לטהרת קושי, אך אי"ז כדעת האמוראים המטהרים אף בימי נדה, כיון שראויים לספירת זיבה וכל כה"ג, וצ"ע בזה.

ועד"ז ילה"ע לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש דלר"א דם קושי אף בימי זבה הויא נדה, דא"כ הוי ממש דבר הגורם, אך להרמב"ם לטעמי' ניחא, דס"ל דדם נדה אינו סותר, וז"פ.

מדעת ר"א מוכח דימי טוהר ראויים לנדה ולזבה ורק הוי טהרה על הדם, אך מל' הרמב"ם נ' דרבנן דפליגי הוא משום דימי נדה אינם ראויים לא לנדה ולא לזיבה וצ"ע בזה.

יל"ע אם דעת ר"א מתישב לדעת לוי דב' מעיינות הם, וע' חשק שלמה, וחזו"א סי' קכ"א סקמ"ח.

ל' ראב"ד בתו"כ, ורבנן דרשי תשב בדמי טהרה, ישיבה א' לכל דמי דם טהרתה בין מחמת עצמה בין מחמת ולד.

1. ובפירש"י פסחים די"ח: וסוטה דכ"ט. כתב דקי"ל דהיכא דמיפרך ק"ו לא אמרינן דיו, אך בחגיגה דכ"ד. מבו' ברש"י דהוי זה פלוגתת תנאי, אך דעת התוס' בפסחים שם ושם דפ"א:, וביבמות ד"ז. וקידושין ד"י:, ובב"מ דצ"ה., ובב"ב דקי"א: ובסנהדרין דל"ה: דהוי זה פלוגתת תנאי, ורק ר' טרפון ס"ל כן, ובחי' הרמב"ן סוטה דכ"ט. תמה כן על פירש"י שם דרק ר' טרפון ס"ל הכי,, ובראבי"ה סי' תתק"פ הביא בשם רש"י דאתיא כר' טרפון, ובחי' הרמב"ן נדה דל"ח: נ' דעתו כדעת רש"י דהיכא דמיפרך לא אמרי' דיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)