ט (ב) - הפסד כתובה בזנות אחר אירוסין
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

יום ד' ח' טבת תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ט:, אמר אביי אף אנן נמי תנינא וכו' אי למיתב לה כתובה וכו', וכתבו התוס', ז"ל, משמע אם הי' בא לבי"ד הי' נאמן להפסידה כתובתה וכו', וק' דאמאי מפסידה כתובתה והא הוה ספק ספיקא ספק אי הוא בקי בפ"פ או לא, ואת"ל פ"פ הוה ספק באונס ספק ברצון וכו', ואין לומר דאפי' בס"ס מפסדת כתובתה משום דמוקמינן ממונא בחזקתי' דהא לקמן גבי משארסתני נאנסתי וכו', עכ"ל.

והנה הש"ך בתקפו כהן סימן ק"כ הביא ד' מהריב"ל בכ"ד שלמד מד' התוס' דס"ס מועיל להוציא ממון, וכתב הש"ך ע"ז, ז"ל, ומד' התוס' פ"ק דכתובות אין ראי' כלל, דהתם כיון שהוא רוצה להפסיד כתובה מטעם דאומר שהיא אסורה לו, א"כ פשיטא דבס"ס כיון דמותרת לו דס"ס הא שריא בכל דוכתא וא"כ מותרת לו לגמרי, וא"כ היאך שייך לומר שתפסיד כתובתה, עכ"ל.

ב] והנה בד' הש"ש ש"א פכ"ג נראה שפירש לד' הש"ך, דהוא משום דעיקר חיוב כתובה הוא כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, והא דכשנאסרה עליו מפסדת כתובתה, הוא משום דאדרבה תהא קלה בעיניו להוציאה, וכל דמותרת היא לו שוב איתא בתקנ"ח שלא תהא קלה בעיניו להוציאה.

אך לפ"ז קשיא טובא ע"ד הש"ך ממש"כ התוס' לעיל מינה דבספק בקי ה"ה מותרת לו דמוקמינן לה בחזקת היתר, ואפ"ה היא מפסדת כתובתה, והרי דאף דבפועל היא מותרת לו, מ"מ היא מפסדת כתובתה, וא"כ ה"נ בדין דאף דהיא מותרת לו משום ס"ס, מ"מ תפסיד כתובתה.

ג] ובשערי חיים סימן כ"ח פירש בד' הש"ך דהיינו, דאע"ג דבעלמא אין ס"ס מועיל להוציא ממון, היינו דוקא כשהס"ס בא על הממון עצמו, אך אם שורש הנידון הוא באיסורים דמהני להו הס"ס, מהני הס"ס אף לענין ממון הבא בתולדה מן האיסורים, וכעי"ז כתב בחי' הגר"ש סימן סימן י"ג.

ועד"ז נת' בסימן ח' (א) סקי"ד במש"כ בתשו' הרא"ש דאין האשה נאסרת על הבועל בקול, אך דהוי קול דלפני נישואין, משום דעל בעלה ל"ה נאסרת בקול זה, וכיון שלא נאסרה לבעל אף לבועל אינה נאסרת, דדרשינן ונטמאה ונטמאה א' לבעל וא' לבועל דכל היכא דאסורה לבעל אסורה לבועל וכו', עכ"ל, ונת' בזה, דהגם דאיסור הבועל לא תלי במה שנאסרה בפועל לבעל, מ"מ כיון דאיסור הבועל הוי בתולדה מאיסור הבעל, ע"כ כיון דקול אינו אוסרה על הבעל, ונמצא דלא נתברר לנו ע"פ הקול שהיא אסורה לבעל, אף אינה אסורה לבועל, ועד"ז כתב בברכ"ש סימן כ"א בביאור ד' הראב"ד דאשה שהודתה שהיא עוברת על דת אינה מפסדת כתובתה, עיי"ש, ועד"ז כתב בחי' הגר"ש סימן י' וסימן י"ד בביאור ד' הר"א ממיץ בשלהי נדרים דהאומרת טמאה אני לך לא אסרינן לה משום שאחד"א, כיון דכל שהוא אינו מוזהר אף היא אינה מוזהרת.

ועיי"ש בשערי חיים שכתב לפ"ז, דכ"ז הוא בהתירא דס"ס, דמהני לברר הספק, וכיון שנתברר ע"י הס"ס שלא נאסרה עליו, מהניא הכרעה זו אף להממון שבא בתולדה, ומשא"כ בהתירא דחזקה שלא נתברר לנו הספק עי"ז, אלא הוי זה דין הנהגה בספק, ע"כ ל"מ זה אלא לגבי האיסור עצמו, ולא לגבי הממון שבא בתולדה, עיי"ש, ובאמת בל' הש"ך שם מבו' דרק כשמותרת לבעלה "היתר גמור" אינה מפסדת כתובתה, עיי"ש, ויש לפרש דכונתו להנ"ל.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ד] והנה בעיקר מש"כ הש"ך דהא דאשת איש שזינתה מפסדת כתובתה הוא משום דנאסרה עליו, עי' בשערי חיים שם שעמד ע"ז מהא דתנן בסוטה דכ"ד. דממזרת ונתינה לישראל לא שותות ולא נוטלות כתובה, ומבו' דאף דבלאו הזנות אסירא עלי', מ"מ ה"ה מפסדת כתובתה, ובע"כ דהפסד הכתובה אינו רק משום שנאסרה עליו, אלא גם משום מעשה הזנות עצמו.[[2]](#footnote-3)

עוד הוכיח בזה בחי' הגר"ש סימן י"ג ממש"כ המהרש"א לקמן ד"ל: דקטנה שזינתה מפסדת כתובתה, אף דדעת התוס' דאינה נאסרת על בעלה משום דפיתוי קטנה אונס הוא, אך להלן סקי"ז נת' לפרש ד' המהרש"א בע"א, - וממש"כ ההפלאה לקמן דנ"א: דאשת כהן שנאנסה וכבר נאסרה על הבעל ואח"כ זינתה ברצון מפסדת כתובתה, והרי דעצם מעשה הזנות גורם להפסידה כתובתה.

ולפ"ז תיקשי בד' הש"ך, דמ"ט אינה מפסדת כתובתה בס"ס, דאף דלגבי האיסור הוכרע דמותרת היא לו, וממילא דאין להפסידה כתובתה מכח מה שאסרה עצמה עליו, מ"מ יש להפסידה כתובתה מכח עצם הזנות.

ה] אך הישוב לזה מבו' בד' הגר"ש שם, דהרי בעיקר משה"ק התוס' דמ"ט אינה מפסדת כתובתה מכח הספק שזינתה תחתיו ברצון, עמדו האחרונים די"ל דכיון דארוסה יש לה כתובה לדעת התוס', הו"ל כאיני יודע אם פרעתיך, ובפשוטו צ"ל בדעת התוס', דכל שזינתה ואסרה עצמה על בעלה, ליכא לעיקר חיוב הכתובה, וע"כ חשיב כאיני יודע אם נתחייבתי.

ואמנם כ"ז הוא בהא דמפסדת כתובתה משום שאסרה עצמה על בעלה, אך הא דמפסדת כתובתה משום מעשה הזנות עצמו, הוי הפקעה על חיוב הכתובה מכאן ולהבא, ובספק אם זינתה הו"ל כאיני יודע אם פרעתיך דחייב.

ולפ"ז מתישבים היטב ד' הש"ך, דבגונא דלא מצא לה בתולים דמספקא לן אם זינתה תחתיו ברצון, הרי א"א להפסידה כתובתה משום עצם מעשה הזנות, דזה הו"ל כאיני יודע אם פרעתיך, וכל מה שדנו התוס' להפסידה כתובתה, הוא משום שאסרה עצמה על בעלה, ובזה הוא שכתבו התוס', דכיון דאיכא ספק ספיקא ולגבי האיסור הוכרע דמותרת היא לו, אף אינה מפסדת כתובתה, וז"פ.

**ג**

ו] אמנם בעיקר ד' הש"ך בזה יש להעיר, ובהקדם, דהנה הרמב"ן לקמן בסוגיין הק' במש"א דחכמים תיקנו כתובה לאשה והם האמינוהו וכו', ז"ל, וקשיא לי וכו' פשיטא דאיהו מהימן ואפילו ס"ל נמי כתובת אשה מה"ת, שהרי לא כתב לה אלא ע"מ לכונסה וימצאנה בתולה, וכיון שכן עלי' להביא ראי' שנתקיים התנאי, אטו מאן דמפיק שטרא בתנאי לא אמרינן לי' קיים תנאך ושטרך וחות לדינא וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א.

ומשמעות דבריהם דכל מש"כ דעלי' להביא ראי', הוא רק אם באנו להפסידה כתובתה משום שהיתה בעולה ומקחו מק"ט, אך אם באנו להפסידה כתובתה משום שזינתה תחתיו ברצון, אין עלי' להביא ראי', וכן נקט בש"ש ש"ב פ"י.[[3]](#footnote-4)

אך בד' הרא"ה והריטב"א מוכרח לא כן, דבדבריהם בסוגיין מבו' דמפרשי לדינא דנאמן להפסידה כתובתה, כמ"ד דכנסה בחזקת בתולה ונמצאת בעולה יש לה כתובה מנה, והא דנאמן להפסידה כתובתה הוא משום הספק דזינתה תחתיו ברצון, עיי"ש, ומהוצרכו לפרש מ"ט אינו נאמן מדינא, מבו' דגם אם באנו להפסידה משום שזינתה תחתיו ברצון יש עלי' להביא ראי', ונת' בזה במק"א.

אך צע"ק במש"כ הרמב"ן דכתב לה ע"מ לכונסה וימצאנה בתולה, ואי נימא דד' הרמב"ן קיימי רק על הפסד הכתובה משום שהיתה בעולה ומקחו מק"ט, הרי נמצא דהתנאי ל"ה שיכנסנה וימצאנה בתולה, אלא הוי התנאי שתהא בתולה בשעת האירוסין.

ועי' עוד בבית יעקב שעמד בעיקר קו' הראשונים, דהרי שפיר איצטריך להא דהאמינוהו חכמים באשה שנתקדשה פחותה מבת ג', דבשעת קידושין ודאי היתה בתולה ובודאי נתחייב לה כתובה של מאתים בשעת קידושין, דזה ל"ד לאומר קיים תנאך, אלא דמי לאומר פרעתי, ועיי"ש שכתב לדון דקו' הראשונים היא למ"ד דארוסה אין לה כתובה, ודחה לזה דאכתי איצטריך לה"ט דהם האמינוהו בגונא שכתב לה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ד**

ז] ונראה לדון בזה, דהנה לקמן די"ב: תנן, דהיא אומרת משארסתני נאנסתי "ונסתחפה שדהו", ובד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש לעיל ד"ב: מבו' דהיינו דתלינן לה במזלו, אך אם ל"ה תלינן לה במזלו היתה מפסדת כתובתה.

והטעם בזה הוא, דעיקר חיוב כתובה הוא בעד מה שהוא זוכה בה לנישואין, וכתובת בתולה שהיא מוהר הבתולות, ודאי הויא בעד הנישואין, וע"כ הי' בדין דכל שנעשית בעולה קודם הנישואין, ונמצא שלא העמידה לו את עצמה לנישואי בתולה, אין לה כתובה,[[4]](#footnote-5) ואף דנתחייב לה כתובה בשעת האירוסין, מ"מ כיון דהחיוב הוא בעד מה שהעמידה לו עצמה לנישואי בתולה, הרי דכל שלבסוף אינה ראוי' לנישואין אלו, הי' בדין שלא יהא לה כתובה, וכל הא דאינה מפסדת כתובתה הוא רק משום דתלינן לה במזלו.

ולפ"ז הרי נראה פשוט לדעתם, דכל שזינתה ברצון קודם הנישואין, הרי דמלבד מה דמפסדת כתובתה משום עצם הזנות ומשום שאסרה עצמה עליו, עוד מפסדת היא כתובתה מכח שנעשית בעולה, וכיון שעשתה כן ברצונה, ל"מ למימר לי' מזלך גרם, - ועד"ז נראה, דאם עשתה עצמה מוכ"ע מדעתה, אין לה אלא כתובה מנה, (דומיא דמוכ"ע שלא הכיר בה דכתובתה מנה), כיון שאינה מעמדת עצמה לנישואי בתולה, ולא מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, ושו"ר כן בשערי חיים סימן ל"ה, עיי"ש.

ח] והנה בסימן א' ענף ד' נת' בדעת הרי"ד והרא"ה דפליגי ע"ז, וס"ל דהא דאינה מפסדת כתובתה כשנאנסה אחר האירוסין, אי"ז משום דתלינן לה במזלו, אלא הוא משום דהוי כקונה שדה ואח"כ נסתחפה, שאינו נפטר מתשלומי דמי'.

ויש להסתפק לדעתם, אם גם כשזינתה תחתיו קודם הנישואין ברצון אינה מפסדת כתובתה מכח מה שנעשית בעולה, דהוי כקונה שדה ואח"כ הזיק המוכר את השדה, דאין הלוקח נפטר מתשלומי הדמים, - או דכיון דעיקר חיוב הכתובה הוא כנגד מה שהיא עומדת לו לנישואין, הרי דהגם דכל שהאשה העמידה את עצמה לנישואין, ה"ה חייב בכתובתה אף אם נאנסה אח"כ, מ"מ כל שעשתה עצמה בעולה מדעתה ואינה מעמדת עצמה לו לנישואי בתולה, ה"ה מפסדת כתובתה מכח זה, וצ"ע בזה.

**ה**

ט] ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הראשונים דפשיטא דאיהו מהימן משום שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה וימצאנה בתולה, וכיון שכן עלי' להביא ראי' שנתקיים התנאי, - דלעולם כל הא דעלי' להביא ראי', הוא רק משום תנאי הבעל שתהא בתולה, אך משום הספק שהפסידה כתובתה בזנותה, אין עלי' להביא ראי', ואך דלא סגי לזה במה שתביא ראי' שלא זינתה קודם האירוסין, שהרי אף אם זינתה אחר האירוסין ברצון לא נתקיים תנאי הבעל שתהא בתולה, - וע"כ אף בנתקדשה פחותה מבת ג', יש עלי' להביא ראי' שלא זינתה תחתיו ברצון, דאם זינתה תחתיו ברצון ולא העמידה עצמה לבעל לנישואי בתולה, אין לה כתובה.

י] ולפ"ז יש להעיר במש"כ הש"ך דהא דאינה מפסדת כתובתה משום הספק שזינתה תחתיו ברצון, הוא משום דלגבי האיסור הוכרע דמותרת היא לו, ולכאו' כ"ז ניחא אם באנו להפסידה כתובתה משום הזנות, אך הרי יש לנו להפסידה כתובתה גם משום שנעשית בעולה ואינה מעמדת עצמה לנישואי בתולה, ולכאו' ספק זה הו"ל כאיני יודע אם נתחייבתי, וכיון דס"ס ל"מ להוציא ממון, מ"ט אינה מפסדת כתובתה מכח זה.

יא] אך נראה, דהרי בלא"ה הק' הש"ש ש"א פכ"ג ע"ד הש"ך, דמ"ט אינה מפסדת כתובתה משום הספק שזינתה לאו תחתיו והי' מקחו מק"ט, ובע"כ בדעת הש"ך, דכלפי הספק להפסידה כתובתה משום מק"ט, יש טעם אחר שלא נתגלה לנו דמהני ס"ס שלא תפסיד כתובתה, ורק כלפי הפסד כתובתה משום הזנות הוצרך הש"ך להא דמהני הס"ס שלא תאסר עליו, - וע"כ כ"ה דכלפי הספק שזינתה לאו תחתיו ומפסדת כתובתה משום מק"ט, מהני ס"ס שלא תפסיד כתובתה, ה"נ כלפי הספק שזינתה תחתיו ברצון ומפסדת כתובתה משום שלא העמידה עצמה לנישואי בתולה, מהני ס"ס שלא תפסיד כתובתה, וצ"ע עוד בזה.

יב] אך אכתי ילה"ע כן, במש"כ המהרי"ט והמהר"ם שי"ף, לדעת ר"ג דמשארסתני נאנסתי נאמנת משום ברי וחזקת הגוף, דהא דאינה מפסדת כתובתה משום הספק שזינתה ברצון, דע"ז ליכא חזקת הגוף, הוא משום דהו"ל כאיני יודע אם פרעתיך.

ולמש"נ צ"ע בזה, דהגם דאם באנו להפסידה כתובתה משום הזנות, י"ל דחשיב כאיני יודע אם פרעתיך, אך הרי יש להפסידה כתובתה גם משום שנעשית בעולה ואינה מעמדת את עצמה לנישואי בתולה, ולכאו' זה חשיב כאיני יודע אם נתחייבתי, - ועמש"נ בזה בסימן י"ב (ב).

**ו**

יג] בעיקר מש"נ דכל שזינתה ברצון קודם הנישואין מפסדת כתובתה גם משום מה שנעשית בתולה, נראה לדון נפ"מ לדינא בזה, דהנה בתשו' מהרי"ק שורש פ"א כתב, ז"ל, הרי לך וכו' דקטנה אינה נאסרת בהיותה מזנה תחת בעלה ואפי' לרצונה דפתוי' אינו פיתוי, ופשיטא שיש לה כתובה ואפילו מנה ומאתים מאחר שהיא מותרת עליו, אלא אפילו לדברי ר' משה שכתב וכו' משמע לכאו' דקטנה שזנתה לרצונה נאסרה על בעלה וגם הפסידה כתובתה וכו', עכ"ל, ומבו' בד' המהרי"ק דלדעת התוס' ודעימייהו דקטנה שזינתה אינה נאסרת על בעלה, אף אינה מפסדת כתובתה, ולדעת הרמב"ם דהיא נאסרת על בעלה, אף היא מפסדת כתובתה.

ולפמש"נ נראה לדון, דכ"ז הוא כשזינתה אחר הנישואין, או רק אחר שבא עלי', אך כל שזינתה קודם הנישואין ה"ה מפסדת כתובתה אף לדעת התוס' ודעימייהו.

יד] והטעם בזה, דהנה בעיקר מש"כ המהרי"ק דלדעת הרמב"ם ה"ה מפסדת כתובתה, יש בזה חידוש, דהי' מקום לומר דכיון דקטנה לאו בת עונשין ואינה נתבעת על מעשי', ע"כ אף אינה מפסדת כתובתה מכח מה שאסרה עצמה עליו, ומבו' בד' מהרי"ק דאי"ז כן, אלא כיון שאסרה עצמה על בעלה מדעתה, חשיב דמעשי' הרעים גרמו לה ליאסר, וה"ה מפסדת כתובתה, וזה מתפרש היטב לפמש"א בסנהדרין דנ"ה: דקטנה מזידה היא ורחמנא הוא דחס עלה, וע"כ חשיב שפיר דמעשי' הרעים גרמו לה ליאסר.

וממש"כ מהרי"ק דהא דלדעת התוס' אינה מפסדת כתובתה, הוא "מאחר שהיא מותרת עליו", משמע דגם לדעת התוס' אילו היתה נאסרת עליו, היתה מפסדת כתובתה, דחשיב דמעשי' הרעים גרמו לה ליאסר, ואך דכיון דאינה נאסרת עליו בכך, אינה מפסדת כתובתה, - וכן נראה גם בד' היש"ש בפירקין סימן כ"ד, ז"ל, ומאחר שמותרת לבעלה, א"כ ק"ו שלא הפסידה כתובתה, עכ"ל, ומ' דכל הא דאינה מפסדת כתובתה, הוא משום שאינה נאסרת לבעלה בכך.

ונפ"מ בזה, דכל הא דלדעת התוס' אינה קטנה שזינתה מפסדת כתובתה, הוא רק באשת ישראל שאינה נאסרת בכך על בעלה, אך באשת כהן שנאסרת בכך על בעלה, ה"ה מפסדת כתובתה, - דכ"ה דלדעת הרמב"ם קטנה שזינתה מפסדת כתובתה משום שהיא נאסרת בכך על בעלה, ה"נ לדעת התוס' קטנה אשת כהן שזינתה מפסדת כתובתה משום שהיא נאסרת בכך על בעלה.[[5]](#footnote-6)

טו] ויש להוסיף בזה, דנידון זה תליא בביאור עיקר פלוגתת הרמב"ם והתוס' בדין פיתוי קטנה, דכמדומה דיש שפירשו דהוי זה פלוגתא בעלמא אם קטנה חשיבא כאנוסה,[[6]](#footnote-7) או עכ"פ הוי זה פלוגתא בפיתוי קטנה לזנות אם חשיב כאונס לכל דיני התורה, ולפ"ז הרי דכל מש"כ המהרי"ק דלדעת הרמב"ם ה"ה מפסדת כתובתה, הוא משום דלא חשבינן לה כלל כאנוסה, והוי ככל אשת ישראל שזינתה ברצון דמפסדת כתובתה, אך לדעת התוס' דחשבינן לה כאנוסה, הרי דאף באשת כהן דנאסרת בכך על בעלה, אינה מפסדת כתובתה, דומיא דכל אשת כהן שנאנסה דאינה מפסדת כתובתה.

אך הנה בפשוטו נראה דלא נחלקו הרמב"ם ותוס' בעלמא אם קטנה חשיבא כאנוסה, אלא הוי פלוגתייהו במסוים באיסור סוטה לבעלה אם הוא אף בפיתוי קטנה, ורק כשנאנסה אונס גמור אינה נאסרת, או דאף בפיתוי קטנה אינה נאסרת, ולפ"ז הרי דכ"ה דלדעת הרמב"ם קטנה אשת ישראל שזינתה מפסדת כתובתה, דחשבינן דמעשי' הרעים גרמו לה ליאסר, ה"נ לדעת התוס' קטנה אשת כהן שזינתה מפסדת כתובתה, דחשבינן דמעשי' הרעים גרמו לה ליאסר.[[7]](#footnote-8)

טז] ולפ"ז הרי נראה לדון, דאף לדעת התוס' דקטנה אשת ישראל שזינתה אינה מפסדת כתובתה, מ"מ אם זינתה קודם הנישואין ה"ה מפסדת כתובתה, דכיון דכל הא דאשה שנאנסה קודם הנישואין אינה מפסדת כתובתה הוא רק משום דמצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, הרי דכל שזינתה מדעתה, הרי דהגם דקטנה היא, מ"מ כיון דלא חשיב זה כאונס גמור, וכדחזינן דאם נאסרה בכך על בעלה ה"ה מפסדת כתובתה, לא מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו.

יז] ובזה נראה לפרש ד' המהרש"א לקמן ד"ל:, עיי"ש שנקט בדעת התוס' דהמוצש"ר על הקטנה, ה"ה מפסדת כתובתה, והוא מתחייב לשלם ממון לאב, וההפלאה שם תמה ע"ז, שהרי לדעת התוס' פיתוי קטנה אונס הוא, ואינה מפסדת כתובתה, וכן הק' הרש"ש שם, והוסיף דאף אם היא אשת כהן, הרי גם אשת כהן שנאנסה אינה מפסדת כתובתה.[[8]](#footnote-9)

ולמש"נ נראה לפרש ד' המהרש"א בתרי גווני, חדא דדבריו קיימי באשת כהן, דאף דאשת כהן שנאנסה אינה מפסדת כתובתה, מ"מ קטנה אשת כהן שזינתה מפסדת כתובתה, כיון שמעשי' הרעים גרמו לה ליאסר, וכמש"נ, - ועוד, דאף באשת ישראל ה"ה מפסדת כתובתה, כיון שזינתה מדעתה קודם הנישואין, ול"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו.

יח] שו"ר במל"מ פי"א מאישות ה"ח ד"ה אך אכתי קשיא לי', דמבו' בדבריו דנקט דקטנה אשת כהן שזינתה יש לה כתובה, כיון דחשיבא כאנוסה, וצ"ל בדעתו דלדעת התוס' דפיתוי קטנה אונס הוא, חשבינן לה כאנוסה לכל מילי, וע"כ אף אם נאסרה בכך על בעלה, אינה מפסדת כתובתה, וצ"ע בזה.

1. ועי' בשיעור הגר"ר שליט"א שפירש בע"א, דשאני חזקה דל"מ להוציא ממון משום דלאו ראי' היא, וע"כ אף אם חלה הכרעת החזקה לגבי האיסור, לא מהניא לגבי הממון, ומשא"כ בס"ס דהוי ראי' המועלת להוציא ממוןדכל הא דל"מ להוציא ממון הוא משום דהחזקת ממון מכחישתו וכמש"כ התוס', וע"כ כל שחלה הכרעת הס"ס על האיסור, דאין החזקת ממון מועלת להכחישו, תו ה"ה מועיל אף לגבי הממון, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בהג"ה שם העירו ע"ז, ממש"כ רש"י שם, ז"ל, זו אין לה דסתירתה "גרמה לה ליאסר עליו" ואפי' היא ראוי' לו, הלכך לאו בת כתובה היא "דלא עדיפא מכשרה", עכ"ל, ומ' דלעולם הא דסוטה מפסדת כתובתה הוא משום דנאסרה עליו, ואף דכיון דבכשרה כה"ג אין לה כתובה, אף בפסולה אין לה כתובה, דלא עדיפא מכשרה, וצ"ב.

   והעירוני עוד בזה ממש"כ רש"י שם דכ"ג:, ז"ל, ולא נוטלות כתובה, שהיא גרמה לאסור עצמה עליו שנסתרה אחר קינוי וכו', ואפילו לית לן דרב המנונא דשומרת יבם שזינתה מותרת ליבמה, נהי דמותרת, מיהו לא בעי למינסב אשה זונה והיא הפסידה כתובתה, עכ"ל, והרי דאיכא דין בפנ"ע באשה שזינתה דמפסדת כתובתה משום דלא בעי אשה זונה, - אך באמת נראה דד' רש"י קיימי דוקא בשומרת יבם, שעדיין לא כנסה, ובזה מצי למימר דלא בעי "למינסב" אשה זונה, אך באשתו הנשואה שזינתה ליכא לה"ט, וכאשר כ"ה מבו' מד' רש"י שם דכ"ד. שהוצרך לטעם אחר בהא דממזרת ונתינה לא נוטלות כתובה, וכנ"ל. - ואמנם אכתי יל"ד לפ"ז בנידו"ד דזינתה כשהיא ארוסה, אם היא מפסדת כתובתה גם משום ה"ט דל"ב למינסב אשה זונה, דומיא דשומרת יבם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בש"ש שכתב לפ"ז לישב קו' הראשונים, דבאמת כשמצא הבעל פ"פ אין לחוש שזינתה לאו תחתיו, דאמרינן כאן נמצא כאן הי', ואין מחזיקין ריעותא מרשות לרשות, וכל הא דמפסדת כתובתה הוא רק משום החשש שזינתה תחתיו ברצון, וע"ז אין הבעל נאמן מדינא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונראה פשוט לפ"ז, דארוסה שאינה מתרצה לינשא, הרי דמדינא אין הבעל חייב לה כתובה כיון שאינה מעמידה לו את עצמה לנישואין, ול"ב בזה לדין מורדת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואין לומר דאינה מפסדת כתובתה בכך, משום דקדושת כהונתו גרמה לו, וכמש"כ הר"ן בשלהי נדרים דמה"ט אשת כהן שנאנסה אינה מפסדת כתובתה, עיי"ש, - דנראה פשוט דל"מ ה"ט דקדושת כהונתו גרמה לו, אלא כשנאנסה, ובאנו להפסידה כתובתה משום דאינה אשה הראוי', ובזה אמרינן דמצי אמרה אנא הא חזינא וגברא הוא דנסתחפה שדהו משום דקדושת כהונתו גרמה לו, אך כל שזינתה מדעתה ומעשי' הרעים גרמו לה ליאסר עליו, ל"מ מידי הא דקדושת כהונתו גרמה לו.

   ונפ"מ בזה נראה, בדין אשת כהן שנשאת חוץ מפלוני, וזינתה עם ממזר, ונפסלת לכהונה, וכן למ"ד דנשים המסוללות זו בזו נפסלות לכהונה, דכיון דמעשי' הרעים גרמו לה ליאסר, ודאי דאין לה כתובה, ולא מצי אמרה דקדושת כהונתו גרמה לו. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכן נראה בד' החת"ס אהע"ז ח"ב סימן ד', עיי"ש שדן לתלות דין גירושי שוטה אם חשיב כגט מעושה, בהפלוגתא אם פיתוי קטנה אונס, ודחה לזה, דבשוטה ודאי דפיתויו אונס הוא, - וכן מבו' בד' כמה מן האחרונים שפירשו דהרמב"ם סמך על סוגיא דסנהדרין דנ"ה: דקטנה כיון דמזידה היא תקלה נמי איכא ורחמנא הוא דחס עלה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף בזה מש"כ היש"ש בפירקין סימן כ"ד, בדין קטנה שזינתה, ז"ל, ומאחר שמותרת לבעלה, א"כ ק"ו שלא הפסידה כתובתה, ומ"מ נראה שאם רוצה לגרשה וליתן לה כתובה הרשות בידו ואינו עובר על חדר"ג שגזר שלא לגרשה בע"כ, מאחר דזילא בי' מילתא וכו', ומשו"ה נראה וכו' יכול להוציאה אף בע"כ דאין לך מום גדול מזה מה שנמצאת מזנה תחתיו, ואדעתא דהכי לא נסבה, והכי תקינו לה רבנן נשואין להיות כאשת איש לכל דבריו, "ואיהי דאפסיד אנפשה כי אינו דומה לאונס ממש", עכ"ל, והרי להדיא דאף לדעת התוס' דפיתוי קטנה אונס הוא, מ"מ ל"ד לאונס ממש, ואמרינן דאיהי דאפסיד אנפשה, ולפ"ז מסתברא מילתא כמש"נ דבקטנה אשת כהן שזינתה שהיא נאסרת עליו, ה"ה מפסדת כתובתה, וכאשר כן נ' בל' היש"ש שם, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובחי' הגר"ש סימן י"ג כתב בדעת המהרש"א, דהא דמפסדת כתובתה אף שאינה נאסרת עליו, הוא משום דאשת איש שזינתה מפסדת כתובתה גם משום עצם הזנות, עיי"ש, - אך כמדומה דזה רחוק, דבפשוטו הפסד הכתובה משום עצם הזנות, הוי מטעם קנס, וע"כ ודאי דקטנה דלאו בת עונשין היא, אין לקנסה, - ומצינו כן בד' מהרי"ק בשורש פ"א, דאף לדעת הרמב"ם דקטנה שזינתה נאסרת על בעלה, וה"ה מפסדת כתובתה, מ"מ אינה מפסדת מה שהכניסה, דאף גדולה לא הפסידה אלא מטעם קנס, וקטנה לאו בת קנסא היא, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-9)