ספק רוב וד_ תשובת הרשב_א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / יבש ביבש

חולין ק. בדין ספק רוב ובביאור ד' תשובת הרשב"א

**א. ביאור דעת השואל-**

בתשובת הרשב"א-רעב הביא שהק' לו השואל היאך מתחייב אשם תלוי בחתיכה אחת משתי חתיכות והרי יש לומר שהחתיכה הקטנה בטלה ברוב של החתיכה הגדולה, ולכאו' לא יתחייב אלא בשתי חתיכות שוות.

ותי' הרשב"א ז"ל:"דהתם ממ"נ אם חתיכות ניכרות איזה חל ואיזה שומן אין חתיכת האיסור המועטת בטלה אצל חתיכת האיסור המרובה ואם אכלה אינו באשם תלוי אלא בחטאת, ואם של היתר אין כאן כלום, ואם אין ניכרות שמא הגדולה היא של איסור וכשאכל ישראל הראשונה שמא היא היתה של איסור בין שאכל הגדולה ובין שאכל הקטנה או שמא שלא היתר עלתה בידו ולכך מייתי אשם תלוי".

ובפמ"ג בפתיחה א-א כתב לבאר קו' השואל דכיון שא"א לצמצם לא מיקרי איקבע איסורא שמא הגדולה היא של היתר ואין כאן איסור כלל שאף הקטנה בטלה ברוב [וא"כ אף באכל את הגדולה אינו מביא אשם תלוי, ואין לפרש דקו' השואל ברשב"א היא רק באכל את הקטנה וקשיא ליה דממ"נ ייפטר דעל הצד שהיא אסורה בטלה ברוב שהרי כתב דלא משכח"ל אשם תלוי אלא בשניהם שוים משמע שגם אם אוכל את הגדולה ליכא אשם תלוי].

ותי' הרשב"א צ"ב מה ענה לשואל, ועוד תימה דלענין אכילת הקטנה הרי ממ"נ ייפטר, שהרי אם היתר היא שפיר ואם איסור היא בטלה ברובא?

ובפמ"ג הביא מהמנח"כ דבאמת כל החיוב הוא רק אם אכל את הגדולה אבל אם אכל הקטנה הרי ממ"נ לא עבר באיסור שאם היא היתר שפיר ואם היא איסור בטלה ברוב.

אבל בפמ"ג תמה עליו דלשון הרשב"א מבואר להדיא דאף באכילת הקטנה חייב אשם תלוי.

וכמה מהלכים מצאנו בביאור תי' הרשב"א:

**ב. מהלך הפמ"ג-**

בפמ"ג באר דס"ל להרשב"א דהיתר באיסור נמי בטיל, וא"כ על הצד שהגדולה היתה האיסור הרי גם הקטנה הפכה לאיסור לכך חייב גם על אכילת הקטנה, והוא קצת דוחק בלשון הרשב"א.

ועיין פמ"ג ח"ג פ"ה נסתפק והביא מנח"כ שאינו בטל להיות איסור, ונתבאר במקו"א שיטות הראשונים בזה וד' רש"י ותוס' זבחים עח., ואכ"מ.

ובחי' הגר"ר כתובות-טו תמה דאכתי לא תי' הרשב"א מידי שהרי אכתי לא איקבע איסורא כאן, שעיקר ענין איקבע איסורא בפשוטו הוא במה דוודאי אסור לאכול אחת מהחתיכות, א"כ הכא לא חשיב איקבע שהרי על צד שהקטנה היא האיסור אין כאן איסור כלל שהגדולה מבטלת אותו ברוב, וא"כ אין כאן איסור ברור בחתיכה אחת משניהם?

ודעת הפמ"ג כנראה, דאף דהשתא אין ידוע אם יש כאן וודאי איסור ויתכן שהגדולה היתר וביטלה האיסור לגמרי מ"מ אכתי חשיב איקבע איסורא בעצם מה שיש כאן שתי חתיכות שידוע שאחד מהם אסור והספק הוא מכח שיש כאן וודאי חתיכת איסור בחפצא כבר מיקרי איקבע איסורא, אף דהשתא יתכן שהותר הכל בפועל.

וכל מה שהוקשה להשואל הוא דהקטנה אין עליה נידון כלל והיא וודאי מותרת ממ"נ וכל הנידון הוא כלפי הגדולה ואין כאן איסור ברור בחתיכה הגדולה.

וע"ז תי' הרשב"א דעד כמה שהגדולה אסורה היא אוסרת גם את הקטנה והנידון נופל גם על הקטנה א"כ חשיב שפיר איקבע איסורא.

**ג. מהלך החזו"א-**

ובחזו"א לז-כ באר תי' הרשב"א דיסוד דין ביטול ברוב ביבש הוא מתורת הלך אחה"ר ותליה שאוכל את ההיתר, וא"כ בציור של הרשב"א לא שייך כלל לדון להתיר את הקטנה מתורת ממ"נ שאם היא של איסור היא בטלה ברוב, שהרי יסוד הביטול הוא לתלות שהקטנה אינה אסורה רק הגדולה א"כ כיון שהגדולה היא האיסור לא שייך כלל ביטול ברוב.

[והוסיף בחזו"א שהרשב"א חולק גם בעיקרא דמילתא על השואל וס"ל דכיון דיסוד דין ביטול ברוב ביבש הוא מתורת הלך אחה"ר תו אין לדון כלל מכח רוב בנין רק מכח רוב מנין חתיכות שהוא נותן יותר אפשרויות של היתר.

וע"ע ברשש"ק ב"מ-ו כתב שכנראה הוא ג"כ עיקר תי' הרשב"א שא"א לילך אחר רוב של גודל החתיכות, אבל כתב שאין הרשב"א תח"י לראות לשונו, אמנם ברשב"א לפנינו הוא דוחק גדול לפרש כן כוונתו].

**ד. דעת רעק"א-**

בהג' רעק"א קה-ט מבואר כוונה אחרת בתי' הרשב"א, הנה בשו"ע שם כתב שאם מונחים לפנינו כמה חתיכות ונתנה חתיכת איסור טעם בחלק מהן, אם ידוע שלא נתנה אלא באחד מהם יש להתיר ממ"נ, שאם החתיכה שאוכל הוא של היתר שפיר, ואם בעלה מן האיסור הרי היא בטלה ברוב.

אבל אם אינו ידוע ויתכן שנתנה טעם בכל החתיכות אין להתיר ממ"נ שהרי אין כאן רוב היתר.

והק' רעק"א דאף אם אין ידוע אם נתן טעם בכולם יש להתיר מכח ס"ס, ספק אחד דשמא לא נתן טעם במה שאוכל והוא חתיכה של היתר, ועוד אף אם נתן בו טעם שמא יש כאן רוב חתיכות של היתר שלא קבלו טעם ויש כאן ביטול ברוב.

[ובעיקר קו' רעק"א יל"ד כמה פרטים:

א. מה"ת להתיר ע"י ס"ס כל החתיכות והרי נמצא לנו תרתי דסתרי שהרי אחת וודאי קבלה טעם, ויל"ד דלא שייך להתיר בכה"ג אף אחד מהם שהרי ידוע שההיתר אינו נכון כלפי כולם.

ועתוס' זבחים עא. שכתבו סברא זו דא"א להתיר מתורת הלך אחה"ר בתרתי דסתרי ולא דמי לחזקה דאף בשני שבילין מהני, והבאנו במקו"א כמה ביאורים בזה, ועיין שער"י ג-ה, וכה"ג כתבו אחרונים שא"א להתיר מתורת הלך אחר הרוב את התערובת דהוי תרתי דסתרי.

ב. עוד יל"ע בזה אם ספק רוב מצטרף להיות ס"ס, שהרי אם היתר דביטול ברוב הוא מתורת תליה והלך אחה"ר הרי אין כאן שתי צדדים להתיר ועיקר שורש הספק הוא אם קיבלה חתיכה זו טעם או לא, וא"א להוסיף ספק רוב לצרפו לס"ס שהרי סה"כ יש כאן ספק אחד עם צד יותר גדול אבל אין כאן ס"ס.

אבל אם יסוד הביטול הוא מתורת ביטול ברוב ולא משום תליה שפיר יש מקום לצרף הביטול לס"ס.

מיהו עיין ברריטב"א ורשב"א קידושין עג. שכתבו כעי"ז דספק קבוע ספק רוב מיקרי ס"ס, ומיהו עיי"ש בפנ"י דלאו מתורת ס"ס הוא דהוי ס"ס משם אחד, רק מתורת רוב לחוד [וכ"ה לשון הרשב"א שם], עיי"ש דאף כה"ג חשיב רוב, וצ"ע שהרי אין בו רוב במציאות ועיין בשטמ"ק כתובות ט. בשם הריב"ש דכה"ג א"א לדון רוב, וצל"ע בכ"ז[[1]](#footnote-2)].

ותי' רעק"א עפי"ד הרשב"א בתשובה דספק רוב ל"מ, ומבואר בדבריו שהבין תי' הרשב"א דל"מ ספק רוב להתיר על ידו.

ונראה שאין כוונת רעק"א כהחזו"א, שהרי לפי"ד החזו"א בביאור תי' הרשב"א לא שייך זה כלל בנידון של רעק"א, שהרי חילוק גדול יש בין גוונא של הרשב"א לנידון רעק"א, שנידון הרשב"א הוא בגוונא שעל הצד שמשתמש בתליה של רוב בטל כל הרוב, שאם נתלה ע"י הרוב שהקטנה היא של היתר הרי אין כאן רוב להתיר שהגדולה היא האיסור.

אבל בנידון של רעק"א אין ההשתמשות ברוב סתירה לדין הרוב, שהרי יכול לתלות שחתיכה זו של היתר היא ולא בלעה טעם ומ"מ שאר החתיכות נמי לא בלעו טעם מלבד חתיכה אחת ויש כאן רוב להתיר, וא"כ לא מהני תי' החזו"א בנידון הרעק"א כלל.

ופשטות ד' רעק"א משמע דפי' תי' הרשב"א באופן שלישי, דכלל מסויים הוא בהלכות רוב דספק רוב לא חשיב רוב שלא נתנה תורה דין רוב אלא כשהרוב ברור.

וכנראה טעמו דרוב אינו עצם המתיר רק דין הנהגה ולכך צד רוב לא מיקרי צד היתר ורק צד על המקרה הגורם את ההיתר הוא חשיב צד היתר.

אבל הק' בשער"י א-א, ג-יב דברשב"א קידושין עג. מבואר דספק רוב ספק קבוע מצטרף לס"ס, וע"כ ספק רוב מיקרי רוב?

ובחי' הגר"ר כתובות-טו יישב דעת רעק"א דכל חידושו של הרשב"א דספק רוב לא מיקרי רוב אינו אלא לענין ביטול ברוב דבזה לא חידשה תורה בספק, אבל ברשב"א קידושין איירי בדין הלך אחה"ר ובזה הרי ספק רוב ספק קבוע הוא ג"כ מענין רוב של תליה שהרי רוב הצדדים נוטה להתיר, והרי ג"ז בכלל הלך אחה"ר ואף בספק רוב מהני בכה"ג, ועצ"ב ולא נתברר לי סברתו [וע"ע בתוס' חולין פו. דמספק"ל לרבנן אם רוב מעשיהן מקולקלין או מתוקנין ול"מ חזקה להכריע ומשמע דאף ספק רוב חשיב רוב].

**ה. עוד בתי' הרשב"א-**

ושני אופנים מצאנו בשער"י בביאור תי' הרשב"א:

א. י"ל ע"ד רעק"א בנו"א [וכנראה זהו כוונת השער"י ג-יב, וקדם לו בחי' ר"ב אייגר חולין צח: ובשו"ת הרי"מ יו"ד-כ] שנתבאר במקו"א לדון דיסוד ביטול ברוב הוא מכח הסתירה בין הרוב למיעוט, שהמיעוט איסור בא לספק את הרוב וע"ז אמרינן שאין בכוחו לספק את הרוב היתר לאוסרו.

ולפי"ז חידש דא"א לצרף דין רוב לספק נוסף, שהרי יש כאן ספק עצמי על ההיתר שמא הוא בלע טעם איסור, ונמצא שיש לאוסרו מטעם ספק לחומרא, וא"כ א"א לבוא להתיר משום שבטל האיסור ברוב החתיכות של היתר, שהרי בלא"ה חתיכה זו אסורה מספק מצ"ע, וא"כ אינה מתנגדת להאיסור ספק שמכח המיעוט שהרי בלא"ה יישאר עליה איסור ספק, ורק היתר וודאי מתנגד להאיסור וא"י להאסר, אבל ספק איסור אינו מתנגד, וממילא א"א לצרף הרוב לס"ס כלל.

וזה בין בנידון הרשב"א ובין בנידון הרעק"א דלעולם כל היכא שיש כאן ספק נוסף לאסור א"א לצרף את הרוב לס"ס, ולפי"ז אכתי צדקו ד' רעק"א לדינא דהתם נמי הרי יש ספק עצמי על כל חתיכה אם נבלע בה איסור.

ב. בשער"י א-א כתב ליישב דלעולם י"ל דספק רוב חשיב כמו צד היתר, דצד היתר אי"צ להיות דוקא במעשה ואף בצד שיש כאן דין היתר של רוב ג"כ סגי.

אבל כ"ז במקום ששייך להשתמש בההיתר של רוב לאיזה דבר, וכגון בד' הרשב"א קידושין עג. הנ"ל שאם יצוייר אדם שיודע מהבעילה ויודע שהבועל הלך אצלה יהיה לו היתר של רוב, א"כ חשיב שיש כאן היתר של רוב ומיקרי צד היתר.

אבל בכה"ג של תשובת הרשב"א הרי לא שייך לעולם להשתמש ברוב, שאם היה יודע אם הגדולה היא האסורה או הקטנה תו ליכא ביטול ברוב כלל שאינו מסופק, וא"כ לא שייך לדון בו רוב לעולם וכל כה"ג לא חשיב שהרוב הוא צד היתר, ודו"ק, ויל"ע בזה.

ולפי"ז לא צדק רעק"א בדינו דהתם נמי לא שייך להתיר משום ספק רוב, שהרי איירי בכמה חתיכות יבשות ואין שום הכ"ת להשתמש ברוב ושום אדם א"י להשתמש ברוב זה, וכבר עמד בשער"י ג-יב שדינו של רעק"א תלוי בביאורים הנ"ל.

**ו. ביאור ד' הש"ך גבי ביצים-**

וע"ע בש"ך סו-י גבי ביצים שכתב שאם יש ספק אם יש בביצה שם איסור או לא ונתערבה בביצה אחרת יש להתירה, וטעמו כתב בתו"ד שם שיש כאן ס"ס, שמא אין כאן איסור כלל ועוד שאף אם יש איסור בביצה אחת מ"מ הרי בעלמא אין גדלם של הביצים שוה וי"ל שמא המותרת גדולה מהאסורה ומבטלת אותה ברוב.

והנה ד' הש"ך וודאי באו להתיר גם את הגדולה מטעם ס"ס, שאם לא בא אלא להתיר הקטנה הרי י"ל ממ"נ אם היא האסורה בטלה ברוב ואי"צ לס"ס, וממה שהוצרך הש"ך לס"ס ע"כ היינו שבא להתיר גם את הגדולה מתורת ס"ס, חדא שמא אין כאן איסור כלל, ועוד שאף אם יש איסור שמא הוא ביצה הקטנה ואין כאן ספק איסור על הגדולה שהרי בטלה הקטנה ברוב.

[וכנראה שלא רצה הש"ך להתיר מתורת ספק שמא הגדולה היא המותרת שהרי הוא ספק בגוף וספק בתערובת ודעת כמה פוסקים שאין מצטרף לס"ס, שהרי דנים על כלל התערובת ויש איסור ספק על הכל ואין מצטרף לס"ס, וכל טענת הש"ך שיש לומר שאין כאן איסור ספק כלל שאף הקטנה הותרה ע"י ביטול ברוב ובזה שפיר מצטרף לס"ס, ועדיין יל"ע].

והנה אין להוכיח מד' הש"ך שיש מושג של ביטול ברוב בגודל החתיכה ורוב בנין יכול לתת דין ביטול ברוב ביבש, שהרי ד' הש"ך שם איירי בביצים הטרופות בקערה ומתורת ביטול דלח נגע בה.

והנה ד' הש"ך סותרים לכאו' לד' תשובת הרשב"א הנ"ל דא"א לצרף ספק רוב לס"ס, ודעת הש"ך שמועיל להצטרף לס"ס.

וצ"ע מה יענה הש"ך על קו' השואל בתשובת הרשב"א דא"כ לעולם לא יביא אשם תלוי, וצ"ע, ושו"ר שכה"ק יד יהודה קט-ד ע"ד הש"ך.

ובשער"י א-א כתב עפ"י ביאורו הנ"ל דכל סברת הרשב"א הוא רק לענין יבש שאם יוודע לו מי ההיתר יוכר האיסור ואין בו ביטול ברוב, אבל בביצים שהוא ביטול דלח הרי אם יוודע לו שההיתר היא הגדולה שפיר יוכל להשתמש בביטול דרוב, ולכך מצטרף ספק רוב ודמי לספק רוב ספק קבוע של הראשונים קידושין עג., ודו"ק.

ובשער"י ג-יב יישב גם לפי דרכו השניה, דכל יסוד הרשב"א הוא רק לענין ביטול יבש, דבזה המיעוט בא להטיל על הרוב דין ספק איסור וכלפי זה אמרינן שאם הרוב בלא"ה יש בו ספק איסור אינו מתנגד להאיסור.

אבל בלח אף אם הרוב אסור מספק מ"מ הרי המיעוט בא לאוסרו איסור וודאי שבכל אכילה הוא אוכל גם את האיסור ויהיה אסור לאוכלו מתורת וודאי וגם בזה מתנגד הספק איסור שלא להאסר מתורת וודאי, ולכך הש"ך דאיירי בביצים טרופות דהוי לח שפיר התיר משום רוב, ולא תיקשי עליו מידי מד' תשובת הרשב"א.

ומה"ט כתב דאף באיסור וודאי שנפל להיתר לח וא"י מי הרוב ייהפך להיות רק ספק איסור שעל צד שההיתר הוא הרוב יש כאן ביטול ולא אכפ"ל שאינו אלא ספק.

ובאמת הוא מבואר בסי' צח-ב שאם נשפך מין במינו וספק אם היה בו רוב אסור, וכתב הש"ך סק"ו שהוא איסור ספק משום סד"א לחומרא שהרי להצד ההיתר הוא רוב הותר הכל.

וכבר הוכיח מזה בבדה"ש קט-ד"ה ובעיקר שלא כד' רעק"א, ועיי"ש מש"כ ליישב, ולפי"ד רשש"ק אשה"ט והוא ממש כחידושו של רשש"ק.

ועוד תמה בשער"י שם דגמ' ערוכה היא זבחים עח. הפיגול והנותר שבללן זב"ז ואכלן פטור, ופירש"י הטעם שיש כאן ספק איזה הוא הרוב ואיזה המיעוט ואין ידוע מי בטל במי והו"ל התראת ספק.

והנה גם בזה אחר הביטול עדיין יש בו ספק ולא הועיל הביטול להסיר דין ספק מהתערובת, ואיך יועיל בה ביטול.

ובין למהלך הראשון דעיקר הטעם דל"ש ביטול ברוב בספק משום שגם אחר הביטול עדיין תשאר החתיכה מסופקת ואינה מתנגדת להאיסור, א"כ ה"נ הכא הרי החתיכה תשאר לעולם מסופקת שא"י מי הוא הרוב.

וכן למהלך השני שעיקרו משום שלאף אדם אין הרוב מועיל ה"נ הכא, וכה"ק בצמח דוד על רעק"א א-פב.

ובשער"י כתב לחלק כנ"ל בין ביטול דלח ליבש, דהתם בשעת הבליעה חשיב כביטול דלח ושפיר מהני ביה ביטול להפקיע מאיסור וודאי לתת איסור ספק.

**ז. בד' השו"ע קא-ז בחה"ל שנחתכה-**

ועיי"ש בשער"י שהאריך להקשות ע"ז מדברי השו"ע קא-ז בנחתכה חתיכה הרה"ל שמותרת ממ"נ שאם היא האיסור הרי היא בטלה, והרי הרוב נשאר באיסורו מספק א"כ אינו סותר להמיעוט כלל?

ועיי"ש מש"כ לחלק דלחתיכה שנחתכה בביטול המועיל מדאורייתא ולא אכפ"ל ששאר החתיכות ראויות להתכבד, שלא אסרו חז"ל חה"ל אלא כלפי עצמה ולא שיהיה גורם איזה דין מזה על הביטול של שאר החתיכות שאינן ר"ל.

ובאמת דוקא מד' השו"ע יש סייעתא לסברא זו דא"א לבטל בספק רוב, שבאמת יל"ע למה הוצרך השו"ע להתיר מטעם ממ"נ אם זו שנחתכה היא האיסור הרי כולם מותרות, ותיפו"ל דאף באופן שלא יותרו כולם מ"מ חתיכה זו יכולה להתבטל באחרות.

ונפק"מ באופן שנפלו שתי חתיכות איסור לתערובת של חה"ל ונחתכה חתיכה אחת דמ"מ היא מותרת מה"ט דבטלה בשאר החתיכות, אמנם שאר החתיכות לא הותרו כיון שיש בהם עוד חה"ל שאוסרת את כולם מספק.

וע"כ דהוקשה לשו"ע קו' השער"י היאך תתבטל והרי כולם אסורות וע"ז אמר דאדרבה אם זו האיסור שוב כולם מותרות ושפיר יכולה להתבטל בהם.

ושו"ר ביד יהודה סט-סא עמד ממש בדברינו, ועיי"ש שברשב"א-תכה ובר"ן לא כתבו הטעם משום ממ"נ אלא משום שאם היא האיסור בטלה, ורק בטור הוסיף כן והוא מלשון הרא"ש בתשובה כ-יז.

[ושם רצה לתלות זה בפלוגתת הרא"ש והרשב"א אם מותר לאכול הכל יחד, עיי"ש דדוקא לדעת הרא"ש ל"ש ביטול בכה"ג, ונתקשה מכח זה בד' השו"ע שפסק לעיקר כהרשב"א והכא אתא משום ממ"נ, ואין דבריו מוכרחים].

אמנם מסברא אכתי צ"ע כטענת השער"י דלכאו' גם הממ"נ לא יועיל שהרי סו"ס בפועל יש איסור על החתיכות האחרות, ואי כתי' השער"י שוב אין מקום לכל דיוק זה בשו"ע, וצ"ע, וע"ע מש"כ במקומו.

**ח. ביטול ברוב בנין-**

ועכ"פ למדנו מד' הרשב"א בתשובה ששייך ביטול ברוב ע"י רוב בנין אף שאין רוב מנין כלל.

והנה בפתחי תשובה קט-א הביא משו"ת חינוך בית יהודה שדן בכמה חתיכות וחתיכת האיסור גדולה משתי האחרות של היתר, ועיי"ש הביא שיש מי שאומר דלא אזלינן אלא בתר רוב מנין של החתיכות ולא אכפ"ל בגודל החתיכה ושרי.

והוא ז"ל חלק עליו וס"ל דכיון שהחתיכה גדולה יותר א"א לה להתבטל ברוב, והנה מדבריו לא שמענו דאזלינן בתר רוב בנין אלא לחומרא דא"א לבטל חתיכה גדולה בכמה חתיכות קטנות, והטעם משום דחתיכה זו יותר חשובה ואינה מתבטלת, אבל מ"מ יתכן דמודה שאין מושג של ביטול ברוב בנין לחוד ולעולם עיקר הביטול הוא ברוב מנין.

וכן יש לומר איפכא, דאף שנתבאר דבד' תשובת הרשב"א משמע דרוב בנין מועיל לבטל, מ"מ יתכן דרוב מנין נמי מועיל ואף באופן שחתיכת האיסור גדולה מההיתר, ומשום דאף בכה"ג חשיב שהמועט בא לאסור את המרובה שהרי הוא מרובה ממנו בכמות החתיכות לכה"פ, וצ"ע.

ובחזו"א לז-כ כתב שהכל תלוי רק ברוב מנין ורוב בנין אינו מועיל כלום לשום צד.

**ט. ספק רוב באיסור דרבנן שנתערב חד בחד-**

כתב הש"ך בכללי ס"ס-כא שאם נתערב איסור דרבנן חד בחד ואח"כ אבד אחד מהם לא הותר השני משום סד"ר, וטעם הדבר כתב דהא איקבע איסורא [ואף שאכלו עכו"ם אכתי הוא בכלל איקבע כמבואר כריתות יח., בי"מ ד"ה הש"ך (לא:)].

וכעין מש"כ הש"ך דבמקום חזקת איסור ל"מ סד"ר לקולא ה"נ באיקבע, ובפר"ח כללי ס"ס-לד חולק ע"ז וכשיטתו דאף במקום חזקת איסור סד"ר לקולא.

והיה מקום לדון דאף הפר"ח יודה הכא לאסור מטעם אחר דכיון שהספק נפל חד בחד וא"א להתיר א"א מהם משום מאי חזית, ולא נשתנה צורת הספק במה שנאבד השני ואכתי יש לנו מאי חזית, וכעי"ז ביד יהודה דיני ס"ס-כו, וע"ע בשפ"ד כללי ס"ס-כא מש"כ הטעם בנו"א.

ובתשובת רעק"א-מט העיר ע"ד הש"ך היאך חשיב ליה כאיתחזק איסורא והרי א"א לצמצם ומסתמא אחד גדול מחבירו[[2]](#footnote-3) ושמא ההיתר גדול מן האיסור והותר הכל מכח ביטול ואין כאן איקבע איסורא, וציין לד' תשובת הרשב"א הנ"ל, וצל"ע אם הוא תלוי בביאור ד' תשובת הרשב"א ולא עיינתי בזה כעת.

[ובבדה"ש בביאורים לכללי ס"ס-כא העיר ע"ד רעק"א למה הוקשה לו רק באבד הו"ל לאקשויי אף בכל תערובת חד בחד שיוכל לאכול אחד מהם דלא חשיב איקבע איסורא, ועי' בלשון הפמ"ג פתיחה לתערובות א-ג שהק' כזה, וכנראה ס"ל לרעק"א דכל שלא אבד א"א להתיר לא משום איקבע איסורא רק מצ"ע דהוי כגופו של איסור ולא הקילו בתערובת חד בחד כלל].

**י. בד' רעק"א צב-ד-**

כתב בהג' רעק"א צב-ד:"אם נתערב חד בחד, ואח"כ נפל אחד מהם למקום אחר ונתערב עם חתיכה אחת, החתיכה האחת הנשארת אסורה כיון שאין עליה הספק שמא היא השלישית הכשירה והספק רק שמא הוא הראשונה הכשירה או האסורה והוא רק תערובת חד בחד, אבל ב' האסורות מותרות דעל כל אחד הוי הספק אם היא האסורה או הכשירה הראשונה או הכשירה השניה א"כ תערובתו תוך ב' וכאילו נתווסף אותו האחרון להב' ראשונות ובטל ברוב" והביא כן מחוו"ד קיא-א.

ויש לדון ע"ד לפי הנתבאר דכיון שאותה חתיכה אסורה מספק הרי א"י להצטרף להתיר ע"י ביטול ברוב שגם על צד שהיא ההיתר אינה סותרת את האיסור, ורק אם נפרש כמו שנראה בפשטות ד' רעק"א דהלכה בפנ"ע היא דספק רוב לא מהני הרי בכה"ג הוי וודאי רוב ומהני [שו"ר ביד יהודה קיא-ג שכבר העיר דלשיטה זו שהחתיכה הראשונה אסורה יש מקום לצדד שכולן אסורות, עיי"ש].

ודעת היד יהודה קיא-ג שיטה שלישית בזה דבכה"ג כל החתיכות מותרות, וטעמו דאף שהראשון אינו מעורב עם הכל סו"ס השתא דנים את התערובת בכללות היכן הוא האיסור והנידון הוא על כל הג' חתיכות, והוא סברא מחודשת.

1. ובעיקר ד' הראשונים עי' בש"ש ד-כג דסתימת פוסקים נראה דלא חשיב רוב בכה"ג דלא כהנך ראשונים, וע"ע בבי"מ ו-יז באר דעת הר"מ פי"ח איסו"ב דפליג על הנך ראשונים, ועוד נתבאר במקו"א לדקדק מלשון הרא"ש נזיר יב. דלית ליה ד' הראשונים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפמ"ג בפתיחה לתערובות א-ג כתב דלכה"פ תיקשי בידוע שאין שוים. [↑](#footnote-ref-3)