פרק ב
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ו אייר ס"ח

**פרק ב**

**משנה א**

**בטעם האיסור מהטהור על הטמא ובזמן הזה**

א]מבואר במתניתין שאין תורמין מן הטהור על הטמא ובטעם הדבר משמעות הר"מ שזה דאוריתא אמנם עיין ר"ש וכן הוא דעת רוב הראשונים שזה דין דרבנן מצד שצריך מן המוקף וחששו שלא יעשה מן המוקף כי יפחד שזה יקבל טומאה ולכן זה לא שייך בתרומת מעשר כי לא צריך מן המוקף ועיין נוב"י אבן העזר סימן קמ"ב הובא בפתחי תשובה סימן של"א שכתב שהשו"ע השמיט דין זה דזה לא שייך בזמן הזה דהרי הכל טמא וגם אם יהיה פירות שלא הוכשרו הרי זה לא יקבל טומאה גם אם זה יגע וכן לא איכפת לו שזה יגע ולכן אפילו אם בזמן חז"ל גזרו מצד לא פלוג גם כה"ג אבל היום לא שייך את זה והנה סתימת הר"מ שזה גם בזמן הזה אמנם יתכן שזה לשיטתו וכנ"ל

**בנ"ל בלח בדברי הירושלמי ובדין נוגע וחוזר ונוגע בטומאת אוכלין**

ב]עיין ירושלמי דבלח אפשר להפריש מהטהור על הטמא ודעת רבנן שזה דוקא בשני בורות יין שזה נחשב מן המוקף ור' אלעאי ס"ל שזה אפילו בזתים כבושים בטומאה הוא לוקח משפך שאין בפיו כביצה ומניח שם זתים ונותנו ע"פ החבית ונמצא תורם מן המוקף והירושלמי שואל הרי זיתים הם פרודים ואין בכל אחד כזית וא"כ מה איכפת לן שיהיה שם כביצה הרי זה לא מטמא והירושלמי עונה שלא יטמא זיתים הרבה ועיין ביאור הגר"א שביאר כי אולי יהיה זית שיגע בכמות זתים של כביצה ומבואר שגם בטומאת אוכלין מועיל נוגע וחוזר ונוגע ועיין טהרות סימן ב שהארכנו שדעת הרבה ראשונים שלעניין טומאת אוכלים אין נוגע וחוזר ונוגע אמנם דעת הא"ר שם שגם באוכלין יש נוגע וכו' וא"ש אמנם הפני משה ביאר שהזיתים שלמטה שמחוברים במשקה הם יכולים לחזור ולטמאות ע"ש והנה צ"ע למה הרמב"ם השמיט דין זה ועיין דרך אמונה

**בדין מהטמא על הטהור בדמאי**

ג]עיין ירושלמי דבתרו"מ שמותר מן הטהור על הטמא דעת ר' נחמיה שאסור להפריש מהטמא על הטמא אלא צריך דוקא מן הטהור והירושלמי מוסיף שבדמאי זה לא כך ומשמעות הירושלמי ששם מותר מן הטמא על הטמא וצ"ע הרי גם מן הטמא על הטהור מותר כמו שמותר מן הרע על היפה וכמבואר ב"מ נ"ו אמנם עיין חלה פ"ד מ"ו דמשמע שאסור מן הטמא על הטהור וצ"ע מה זה שונה מהרע על היפה ומשמע שכה"ג גרע וצ"ב הטעם והנה יש ראשונים שכתבו שמהטמא על הטהור אסור מצד תתן לו ולא לאורו עיין לקמן מ"ב ויתכן שבזה לא רצו להקל בדמאי אלא שצ"ב החילוק משאר דיני הפרשה ויתכן שכיון שלכהן זה לא יהיה ראוי כלל לא רצו להקל וצ"ע

**משנה ב**

**בטעם דאין מפרישין מהטמא על הטהור**

א]מבואר במשנתינו דאין מפרישין מן הטמא על הטהור ובטעם הדבר עיין תוס' יבמות פ"ט. או מצד הפסד כהן או גזירה שמא יעשה כן בטמא שלא היה לו שעת הכושר שזה מעכב בדיעבד או שזה חשיב מהרע על היפה וע"ש שהביאו מהריב"ן שזה מצד הפסוק תתן לו ולא לאורו וכן הוא ברש"י שבת כ"ד: וכן הוא בריבמ"ץ במשנתינו וכן הוא בתורי"ד קידושין נ"ו [ועיין חידושי הריטב"א על נדה בסופו שהאריך בזה המגיה] ועיין תוס' שם שהקשו הרי הגמ' בפסחים אומרת שתתן לו ולא לאורו זה רק בלא היה לו שעת הכושר שאז זה סברא שגם לא יחול תרומה אבל בהיה לו שעת הכושר אין מיעוט זה ובדעת הראשונים הנ"ל צ"ל שכונת הגמ' לעניין שזה יעכב זה בלא היה לו שעת הכושר אבל לעניין לכתחילה וודאי לומדים משם תמיד לאסור ויתכן שיסוד הדין שאין דין תרומה, אלא שאם היה לו שעת הכושר חשיב שחל על זה דין אפשרות הפרשה וזה לא נפקע ועיין לקמן ועיין משנה א סק"ב

והנה לפ"ז היה מקום לדון שזה לא סתם איסור במעשה ההפרשה אלא שכה"ג נתמעט שאין לזה מצות נתינה וזה הסיבה לאסור להפריש מדבר שאין בו מצות נתינה והנה ברמב"ם פ"ב מתרומות הי"ד כתב מפורש שיש מצות נתינה גם בתרומה טמאה וכן הוא בר"ש תרומות פי"א מ"ח מהירושלמי אמנם לר"מ שם אין מקור לזה ע"ש [ועיין תוס' בכורות ל"ג. וביבמות ע"ג. דמבואר שאין מצות משמרת על תרומה טמאה וברמב"ם משמע שיש איסור להפסיד ויתכן שזה תלוי האם יש מצות נתינה אמנם בדעת תוס' יתכן שס"ל שאין משמרת רק על לטמאות וא"כ זה לא שייך בטמא] אמנם עיין רמב"ן בהשגות על סה"מ שורש י"ב שנקט שיש שני מצוות א. מצות הפרשת תרומה ב. מצות נתינה, והוכיח דבר זה א.מהא דכהנים מפרישים לעצמם אפילו שאין להם מצוה לתת ב.מהא דחלה טמאה מבואר בגמ' בכורות כ"ז. דמותר לשורפה ולא צריך ליתנה לכהן עכ"ד ומשמע שס"ל שאין מצות נתינה וראיתי בד"א פ"ב בצהה"ל שס"ו שכונת הרמב"ן במקרה שהכהנים לא רוצים ודבריו תמוהים דא"כ מה הראיה שזה לא שני מצוות וצ"ע בזה

והנה בזמן הזה מבואר בנוב"י אבן העזר סימן קמ"ב שמותר להפריש מהטמא על הטהור כיון שכל האיסור מצד מן הרע על היפה וכהנים בין כה לא אוכלים תרומה ולכאורא לשיטות שהאיסור מצד תתן לו ולא לאורו שיש דין של נתינה של דבר שמחמת עצמו ראוי לשימוש א"כ יתכן שגם היום זה שייך אמנם כל זה אם זה סוג תרומה שאין בו מצות נתינה אבל אם זה הלכה במעשה ההפרשה מסתבר שזה רק לטובת הכהן ועד כמה שהוא בין כה לא יכול להשתמש זה לא שייך

**בביאור מחלוקת ר"י ורבנן**

ב]**וכן בן לוי וכו':** בפשוטו הכונה כמבואר בר"ש שהיה מפריש על זה תרו"מ וזה היה טמא ויש חילוק אם זה שוגג או מזיד וכוונת ר' יהודה שאם ידע ושכח הוא קרוב למזיד וקנסו אותו ועיין ר"מ בהלכותיו שאם חשב שמותר להפריש מהטמא על הטהור זה כמו מזיד ויש שביארו שלמד שזה כוונת ר"י ופסק כר"י אמנם זה דלא כדבריו בפיה"מ שאין הלכה כר"י וביארו האחרונים שמקורו מהירושלמי דכה"ג גם אליבא דרבנן חשוב מזיד

אמנם עיין ר"מ בפיה"מ שביאר שהשוגג ומזיד הוא האם ידע שזה טבל וצ"ב כוונתו הרי למעשה הוא הפריש ועיין דרך אמונה פ"ה ה"ח שכתב לבאר לפי דברי הר"מ לעיל פ"א מ"ד דמעשר ראשון שהקדימו בכרי אין להפריש ממנו תרו"ג לפני שהפריש ממנו תרו"מ וס"ל כאן שזה דרבנן ובמזיד לא עשה כלום כי הוא מפסיד מחלק זה את התרו"ג והנה ע"ש במהדורא מאוחרת שחזר בו מביאור זה במשנה וצ"ע ובעיקר הביאור זה מאוד דוחק בר"מ שהקדים שהלשון טבל כאן זה לתרו"מ ולנ"ל עיקר הנידון זה לתרומה גדולה

**בהא דאין איסור הפרשה מהטמא מצד משמרת**

ג]עיין ק"ש בפסחים שדן למה לא דנו הראשונים לאסור להפריש מטמא על הטהור מצד ההלכה של משמרת תרומותי שאסור לטמאות תרומה א"כ ה"ה אסור לעשות שיהיה תרומה טמאה וע"ש שדימה ד"ז לאיסור לקבל על עצמו נזירות בביה"ק דחשיב שהוא מטמא נזיר ולכאורא הביאור פשוט שאין כאן רצון תורה שלא יהיה תרומה טמאה אלא עשית הטומאה זה האיסור ועד כמה שמלכתחילה זה מה שחל אין סיבה לאסור ואין זה ענין כלל לנזיר שהוא מצוה לא להיטמאות והוא יוצר מצב שהוא נזיר והוא מטמא את עצמו

ועיין בגמ' בגיטין נ"ד. שאם אכל תרומה טמאה יכול לשלם תרומה חולין טמאין והם נהפכים להיות תרומה טמאה והקשה הפורת יוסף למה שלא יהיה כאן איסור מצד משמרת תרומתי שהוא גורם שיהיה תרומה טמאה אמנם בהכרח כנ"ל שכל האיסור לטמאות תרומה טהורה אבל ליצור תרומה טמאה אין כזה איסור

**בטעות במעשר שלא אומרים שלא יחול ובדברי החזו"א בזה**

ד]עיין ר"ש שהביא מהירושלמי דנימא שכיון שלא רוצה לעשות איסור א"כ יש כאן אומדנא שלא רוצה שיחול התרומה מהטמא על הטהור והירושלמי עונה שכיון שלפעמים לא ידע מהאיסור ואם יהיה אומדנא שלא יחול א"כ יצא שלפעמים הוא יאכל טבל ועדיף לעבור איסור במעשה ההפרשה מאשר לעבור על אכילת טבל

והנה עיין חזו"א דמאי סימן ב סק"ו שדן אם אמר היותר מאחד שיש כאן הרי הוא תרו"ג ולא היה שיעור זה וא"כ לא חל תרו"ג שגם לא חל שאר המעשרות דא"כ הוא מקדים סדר המעשרות ועובר איסור וצ"ע הרי זה בדיוק כמו הירושלמי דהרי אם לא שחול כלום יתכן שלא ידע ויעבור איסור של טבל גמור ועד כמה שיחול השאר זה רק טבל לתרו"ג אמנם כונתו שהכל זה איסור טבל ואין הבדל אם זה טבול לדבר אחד או כמה דברים וצ"ע בפרט זה אם אין זה לאוים נפרדים אמנם בכה"ג יש לדון שלשונו שרק אם יש יותר מאחד ממאה שהוא תרו"ג רוצה לעשות מעשר ראשון וצ"ע בזה ועיין מה שכתבנו פ"ד מ"ד סק"ב

ה]בדין טבל טמא עיין סימן א שהארכנו בזה

**משנה ד-ו**

**האם יש איסור במפריש ממין על שאינו מינו**

א]בפשוטו במפריש ממין על שאינו מינו נתמעט שלא חל אמנם אין בזה איסור אמנם עיין תמורה ה: שהגמ' תולה את מה שלא חל בדין אי עביד לא מהני ומשמע שיש בזה איסור ולכן זה לא חל ועיין בתוס' שם וצ"ע ובוידוי מעשרות מבואר שגם מתודים על מעשר ממין על שאינו מינו אמנם שם יתכן שהכונה שאכל על סמך הפרשה זו וכן נקט החזו"א דמאי סימן ב'

**בדין הפרשה מן היפה האם זה הלכה במצות הנתינה ונפק"מ למע"ש ובפירות נכרי**

ב]מבואר במשנה שצריך להפריש מן היפה ועיין רמב"ן בסה"מ בהשמטות לל"ת ז' דבתרו"מ זה לאו ובהשמטה לעשה ט' כתב לעניין תרו"ג שזה עשה ועיין רמב"ם פ"א ממעשרות הי"ג שהביא ילפותא שכמו שתרו"מ מן המובחר כך מעשר ראשון וצ"ע האם זה לאו או עשה ועיין שו"ע שזה גם במעשר עני וצ"ל שלאחר שנתרבה גם מעש"ר שזה לא קודש ה"ה מעשר עני ועיין מנח"ח בהשמטות לרמב"ן שנסתפק לעניין מעשר שני ולכאורא הסברא לחלק שאולי זה רק הלכה במצוות הנתינה אבל לא בעצם ההפרשה ועיין ד"א שהביא שלגירסת חלק מהמפרשים בספרי מבואר שגם כהן ולוי שלוקחים לעצמם יש דין להפריש מן היפה אמנם שם יתכן שיש כאן נתינה אלא שזה לעצמם ועיין לעיל מ"ב סק"א מה שהבאינו מהרמב"ן אמנם ע"ש בעמק הנצי"ב שביאר שזה מכבוד התרומה ועיין לקמן והנה מבואר בחלה פ"ד וכן ב"מ נ"ו דדמאי אפשר מן הרע על היפה וצ"ע מ"ש ממוקף לחלק מהראשונים שצריך גם בדמאי ולנ"ל שיסודו מצות הנתינה א"כ דמאי ביסודו אין בו דין נתינה ולכן לא שייך בו חיוב מן היפה ועיין מש"כ דמאי פ"א מ"ג ולכאורא איכא בזה נפק"מ רבתי בקונה מהעכו"ם שהדין שאין מצות נתינה עיין בכורות י"א: האם כה"ג יש דין הפרשה מהיפה

**בדין מן היפה בזמן הזה ובטבל טמא**

ג]עיין שו"ע דבזמן הזה אפשר לעשר תרומה ותרו"מ וחלה מהרע דבין כה הכהן לא יכול להשתמש בזה ועיין ביאור הגר"א שציין לדברי התוס' שטמא זה רע והנה אין הכונה שאין בטמא המצוה לתת מהיפה אלא הסברא שכל הענין שהכהן יוכל להנות מזה וכאן שהוא בין כה לא יוכל להנות מזה א"כ תמיד זה יהיה רע ביחס לפירות ולכן נראה ברור שזה גם בטבל טהור שלא הוכשר כי היום כולם טמאים ובעיקר הדבר עיין ספרי סוף פרשת קורח לגירסתינו שגם בטבל טמא יש דין לתת מהיפה והכונה כגון שגם לשימוש לא של אכילה יש עדיפות כגון שמן שעומד להדלקה ויש שמן יותר טוב להדלקה ודבר זה הוא גם בזמן הזה ועיין לקמן סק"ד והגר"א שם שמחק ד"ז מחמת שבהוה שזה לאכילה לא שייך רע ויפה אמנם אם נימא שאין מצות נתינה בטמא עיין לעיל מ"ב סק"א שהבאינו כן מלשון הרמב"ן ונימא שהדין מן היפה זה הלכה במצות הנתינה א"כ לכאורא אין דין מן היפה בטמא

**בדין יפה האם זה ביחס לבעלים או לכהן**

ד]עיין ד"א בבה"ל ריש פ"ה מתרומות דהביא לדון האם הקובע של היפה זה לפי הכהן או לפי הבעלים וע"ש שכיון שהוא יכול לחזור ולתת לכהן אחר א"כ לא יעזור שהכהן יגיד לו שאצלו זה יותר יפה ומסתמא הולכים לפי רוב הכהנים אמנם לכאורא במקרה שיש מכירי כהונה או שאין במקומו אלא כהן אחד שלפי זה הרי נקבע הדין יפה ומתקיים כה"ג יש לדון כנ"ל וע"ש שכתב שלרבנן שמתקיים עדיף חזינן שיסוד הדין לטובת הכהן א"כ מסתמא הקובע הוא לפי הכהן משא"כ לר"י שתמיד צריך יפה הסברא שצריך שיתן מה שמצידו זה נתינה יותר טובה א"כ גם כאן זה נקבע לפי הבעלים עכ"ד

אמנם לכאורא נראה ברור שיסוד הדין יפה שבכאן הוא לא שאדם סתם יתן מה שמצידו זה דבר יותר יפה ויש כאן יותר נתינה חשובה אלא וודאי הדין שהתרומה שעומדת לאכילה תהיה יותר יפה לצורך קיומה והראיה לזה מהא דכתבו התוס' שהפרשה מהטמא על הטהור זה כמו מהרע על היפה והרי באדם שלא אוכל חולין בטהרה מצידו יתכן שהטמא יפה יותר ובכל אופן וודאי שהקובע ביחס לקיום המצוה שצריך לתת בצורה שיתקים דין התרומה בצורה הכי יפה ולכן בזמן הזה ביאר הגר"א שבין כה לא מתקיים מצות התרומה א"כ לא שייך בזה יפה וכנ"ל וזה הטעם שמתקיים עדיף לרבנן וגם ר"י שחולק וודאי מודה לעצם הדין אלא שס"ל שהתורה קבעה שהיופי לא לפי התועלת הסופית של הכהן אלא היופי של הדבר בעמם אבל וודאי שהכל ביחס לקיום דין אכילה של הכהן וודאי שגם הוא מודה שבזמן הזה זה לא שייך

אמנם עין לעיל סק"ג שהבאינו מהספרי סוף פרשת קרח לגירסתינו שגם טמא יש דין מהיפה וע"ש שביארנו שהכוונה כגון שלשימוש השריפה יש עדיפות באחד מהם אמנם מצאתי בביאור תולדות אדם למרכה"מ שביאר שזה מדין התנאה לפניו במצות ומשמע שגם אם אין תועלת לכהן ובנצי"ב ביאר שזה מכבוד התרומה ולפ"ז יתכן לדון שזה תלוי בבעלים אמנם גם זה אינו מוכרח ולכאורא בשו"ע דמבואר דבזמן הזה אין עניין מהיפה חזינן שלא כדבריהם וכן מתוס' הנ"ל

**האם במעלה של מתקיים מקימים הדין של מן היפה**

ה]יש לעיין בהא דלרבנן מתקיים עדיף האם באמת לא מתקיים הדין מן היפה אלא שכיון שהמטרה לצורך הכהן ואם יפרישו מהיפה זה לא יגיע לכהן א"כ זה סברא להעדיף המתקיים או שזה עצמו מעלה שמחשיבה מצד זה ליפה והנה במקום שיש כהן צריך מהיפה אמנם שם הכוונה שעד כמה שהכהן משתמש מיד א"כ אין לו שום מעלה במתקיים והנה מבואר בגמ' במנחות דבמקום שיש כאן צריך להפריש מהתאנים הלחות ובמקום שאין כאן מהמתקיים שזה מהגרוגרות ודעת רש"י שם שבמקום שהדרך של כולם לעשות גרוגרות אז הם נחשבים מן היפה אמנם ברמב"ם מבואר שגם כה"ג צריך מהתאנים ולכאורא ד"ז תלוי בנ"ל דאם זה רק סברא שכיון שאם יעשה מהיפה זה לא יגיע לכהן כלל א"כ כאן זה לא שייך דהכהן יעשה מזה גרוגרות משא"כ אם מתקים זה מעלה א"כ כאן שהכהנים רוצים את המעלה של המתקיים זה עדיף וצ"ע בזה

**בשיעור הפרשה של תאנים וגרוגרות לעניין מעשר**

ו]עיין גמ' במנחות לענין תורם מהתאנים על הגרוגרות או איפכא דאם תורם מהתאנים צריך לפי מנין ואם מהגרוגרות לפי מידה וזה מדין בעין יפה ולעניין מעשר שצריך שיעור מדויק הגמ' מביאה את ראב"י שאמר שאביו היה מעשר גרוגרות על תאנים לפי מנין והגמ' מבארת שאפילו שקי"ל שמשערים כל דבר כמו שהוא היום אבל כיון שאפשר להחזיר את הגרוגרות למצב של תאנים דנים את זה כתאנים ועיין דרך אמונה פ"ה הי"ח שהעתיק דבר זה לדינא אמנם עיין רמב"ן שבת צ"א שנקט שת"ק חולק וגם כה"ג עושים לפי מידה ולפ"ז לכאורא הלכה כת"ק ועיין ירושלמי בסוגין מפורש שאיכא ר"ג שגם לעניין תרומה הולכים לפי מידה ואפילו שבזה לא קי"ל כמותו אבל זה לא מצד השיעור של הדבר אלא רק מדין בעין יפה וצ"ע

**בביאור הנידון בבצל קטן שלם או חצי גדול**

ז]נחלקו ר"י ורבנן לעניין בצל האם עדיף קטן ושלם או חצי גדול והראשונים ביארו שלכו"ע הגדול יפה אלא שהקטן יותר מתקיים ונחלקו לשיטתם לעיל אמנם הרמב"ם נקט שנחלקו בסברא מה יותר יפה ולרבנן גם במקום שיש כהן שלם הוא נחשב יותר יפה

**בנידון דזיתי כבש האם חשיב מתקים**

ח]מבואר במשנה תורמין זיתי שמן על זיתי כבש ועיין בראשונים שהביאו מהירושלמי שהטעם שהם יותר טובים אבל לרבנן אם אין כהן עדיף מתקיים והם זיתי כבש ולכאורא היה מקום לומר שהרמב"ם מדבר שהם עדין לא נכבשו אם נימא שכה"ג חשיב לאחר גמ"מ כמו שנקטו האחרונים עיין מה שכתבנו פ"א מ"ט וא"כ עכשיו שניהם לא מתקימים א"כ וודאי שזיתי שמן עדיף אבל אם הזיתי כבש כבושים והשמן לא כבושים כה"ג וודאי לרבנן במקום שאין כהן עדיף הכבושים ואם שניהם כבושים לא מצאנו שאחד מתקים יותר מהשני וצ"ע

**בדין יין מבושל האם הוי מתקיים**

ט]בעניין יין מבושל עיין ראשונים שנקטו שבמקום שאין כהן מבושל עדיף כי זה מתקים יותר אמנם הרמב"ם לא חילק בזה ועיין ר"ש שהקשה סתירה מפי"א וע"ש שהארכנו בזה