3האם בכל אינו מתכוין יש גם מלאכה שאצל_ג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / קונטרס דעת המחשבת

**האם בכל אינו מתכוין יש גם מלאכה שאצל"ג**

א. יל"ע האם בכל דשא"מ יש גם מלאכה שאצל"ג, ונפק"מ בגוונא דהוי פסיק רישא, דמשום אינו מתכוין ליכא למפטריה, אולם אכתי יש לפטור משום מלאכה שאצל"ג.

ובאמת בדברי הרבה ראשונים מבואר שאכן בפסיק רישא יש לפטור משום מלאכה שאצל"ג, כ"כ התוס' (שבת מא: ד"ה מיחם, עה. ד"ה טפי, קג. ד"ה בארעא, יומא לד: ד"ה הני), רמב"ן (שבת קג. קיא.). אלא שכתבו התוס' שהיכן **שאנן סהדי דניחא ליה במלאכה**, אין לפטור משום מלאכה שאצל"ג, והיכן דמבואר בגמ' שבפסיק רישא חייב איירינן שאנן סהדי דניחא ליה. [אמנם מבואר בתוס' שלא בכל ניחותא כל דהוא אמרינן דהוי צריכה לגופה, אלא רק באופן **שאנן סהדי** דניחא ליה, עיש"ה. (ויתכן שהגדר הוא שרק היכן שבודאי שהיה עושה כן ביום חול חשבינן שאנן סהדי דניחא ליה, וכגון תולש עולשין בארעא דידיה שעומדת לזריעה שאם לא היה תולש בשבת היה צריך לתלוש ביום חול)[[1]](#footnote-1)].

ב. אמנם לכאו' בדברי הערוך מוכח שנקט שאין לפטור משום מלאכה שאצל"ג, שהרי הערוך הוכיח את שיטתו דפסיק רישא דלא ניחא ליה מותר מהגמ' שבת קג. דבארעא דחבריה ליכא חיובא על הקרקע אע"ג דהוי פסיק רישא, וכן עוד ראיות כעי"ז, ואם איתא כדברי התוס' שיש לפטור משום מלאכה שאצל"ג, הרי ליכא ראיה מהתם.

ובאמת עי' בריטב"א קג. שביאר שבאינו מתכוין ליכא למפטר משום מלאכה שאצל"ג, עיש"ה, ולכאו' ביאור דבריו הוא שאפשר לפטור משום שאצל"ג רק היכן שנתכוין לפעולה זו ועשאה לצורך אחר מהצורך שלה, אבל היכן שלא נתכוין למלאכה זו כלל אין שייך לומר דהוי מלאכה שאצל"ג, משום דהוי כמלאכה שעשאה שלא לצורך כלל שאין שייך לפטור עליה משום מלאכה שאצל"ג, וכמבואר בתרומת הדשן [אמנם עי' לקמן שיש חולקין על התרומת הדשן]. ועי' במחצה"ש (סי' רעח סק"א) שהקשה היאך פטרינן במלאכה שאצל"ג ומחייבינן בפסיק רישא, והרי מסברא היה נראה שאיפכא מסתברא, שהרי במלאכה שאצל"ג הוא התכוין לגוף המלאכה משא"כ באינו מתכוין שלא התכוין למלאכה זו כלל. ותי' המחצה"ש "י"ל במלאכה שאצ"ל דנתכוין למלאכה ולא נתכוין לתכליתה **הרי מחשבתו הוציאה מכלל מלאכה**. משא"כ בפסיק רישיה דלא נתכוין כלל למלאכה, ולא הוציא מחשבתו מכלל מלאכה", עכ"ל.

ג. [וע"ע בבה"ל (סי' ש"ב ס"י ד"ה דלא) שהביא בשם הפמ"ג שבשעת הדחק מותר להניח מטפחת תחת התינוק בשעה שרוחצין אותו, אפילו אם יש בה לכלוך ומתכבסת ברחיצת התינוק, משום שעיקר הכוונה היא עבור רחיצת התינוק ולא עבור הכיבוס, וממילא הוי מלאכה שאצל"ג, והקשה הבה"ל שהרי ניחא ליה בכיבוס, וא"כ כוונתו ג"כ בשביל הכיבוס ואין זו מלאכה שאצל"ג, עי"ש. והעירו מדוע נצרך הבה"ל להקשות שמכוין ממש לכיבוס, והרי אפילו אם אינו מכוין לזה ממש מ"מ הרי אנן סהדי דניחא ליה בזה. אמנם נראה דבאמת זו כוונת הבה"ל, דלכאו' א"א לומר שמכוין ממש לזה שהרי לולי הרחיצה הרי לא היה מכבס עתה, וכל כוונתו היא רק עבור הרחיצה, (אלא אם נימא שיש אופן של ניחותא גמורה דמשוי כמכוין ממש, ע' משנ"ת בזה \*). ומסתבר יותר שכוונת הבה"ל להקשות שכיון שניחא ליה בזה אין זו מלאכה שאצל"ג וכמבואר בראשונים. אלא דצ"ע מדוע לא הוזכר בפוסקים שבכל פעם צריך לדון אם ניחא ליה בכך או לא ולקבוע לפי"ז אם חשיב מלאכה שאצל"ג או לא, וצ"ע].

1. בתוס' בשבת משמע שהיכן שאנן סהדי דניחא ליה הרי שא"א להחשיבו כ'אינה צריכה' לו. אולם לשון התוס' ביומא הוא "כיון הוא נהנה אנן סהדי שהוא מתכוין ליפות" [וכעי"ז מצינו בגמ' שבת קלג. באומר אבי הבן לקוץ בהרתו וכו', עיי"ש בריטב"א]. [↑](#footnote-ref-1)