מ_מ וסתות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ מהדו_ק

ו' כסליו ע"ו

דף מס' 1

**ט"ו א'** - **והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה, -** נחלקו הראשונים אם המכוון הוא ליום ל' שהוא יום עונה בינונית, או המכוון הוא לעונת וסתה, ובזה תליא עיקר דין עונה בינונית, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**וסתות דאורייתא,** בפירש"י כתב דהלמ"מ דמחזקינן לה בטומאת ספק, ומבו' דאף דוסתות דאורייתא אי"ז אלא טומאת ספק, וכ"כ בתורי"ד לקמן ט"ז א', - אך התוס' כתבו דלמ"ד דוסתות דאורייתא חשבינן לה כודאי ראתה, וכ"כ הרשב"א בחידושיו ובתוה"ב בית ז' סוף ש"ג, וכ"כ הרא"ש בפ"ק סימן א', והרא"ה בבדה"ב בית ז' ריש ש"ב, - ועי' במשמה"ב בית ז' ש"ג יג: שהביא ב' הדעות בזה, ועיי"ש שכתב דהטעם לומר דאי"ז ודאי ראתה, הוא משום דוסת עשוי להשתנות, אלא דכל היכא דליכא למתלי בספק טהרה אחריתי חיישינן ומחמרינן כאלו ראתה.

ומבו' בדבריהם דבפלוגתא זו תליא מה שנחלקו במש"א ר' יוחנן לקמן דאשה שיש לה וסת בעלה מחשב ימי וסתה ובא עלי', משום דספק ראתה ואת"ל ראתה שמא טבלה, דאי נימא דלמ"ד דוסתות דאורייתא הו"ל כודאי ראתה, הרי דר' יוחנן דשרי הוא משום דס"ל דוסתות דרבנן, והתוס' הוכיחו כן לפ"מ שפירשו דהא דשרי רבב"ח הכא, הוא כששהתה כשיעור זמן טבילה, ואפ"ה אסרינן לה למ"ד דוסתות דאורייתא, אך לד' רש"י והרי"ד אתיא אף כמ"ד דוסתות דאורייתא, דמ"מ אי"ז אלא ספק,[[1]](#footnote-2) והרמב"ן בסוגיין והר"ן בשבועות כתבו בדעת הרי"ף והרמב"ם דר' יוחנן קסבר וסתות דאורייתא, ומשו"ז הוא שלא התירה אלא כששהתה שיעור זמן טבילה, ולפ"ז מוכח בדעתם דאף דוסתות דאורייתא אין טומאתה אלא מספק, וכ"כ החידוד הלכות בע"ב, - ועי' פתחי נדה לקמן ט"ז א' ופרד"ר בפתיחה דף ו: מש"כ בזה.

**אפי' הגיע שעת וסתה נמי מותרת קסבר וסתות דרבנן,** בפירש"י כתב, דאף דגם למ"ד דוסתות דרבנן הצריכוה חכמים לבדוק ביום וסתה שמא תראה, מ"מ היכא דלא ידעינן אם בדקה או לא בדקה לא מחזקינן לה בטומאה, - ועי' רמב"ן שהק' ממש"א לקמן ט"ז א' דאף למ"ד דוסתות דרבנן תיבדק ומ' דאסורה עד שתבדוק, וכיון דכי לא בדקה מחזקינן לה בטומאה עד שתבדוק, ה"נ אם לא ידענו אם בדקה הויא בחזקת טמאה עד שתאמר בדקתי וטהורה אני, ועיי"ש שכתב דבבא מן הדרך הקילו דכיון דאיכא תביעה אין לך בדיקה גדולה מזו, וצ"ע בל' רש"י שכתב דלא ידעינן אם בדקה או לא בדקה, ועיי"ש שכתב עוד, דכיון דלא ידעינן אם בדקה, תולין שמא בדקה ומצאה טהור, או שלא ראתה והיתה טהורה, ומשו"ה מותרת, ועי' בחי' הר"א שפירש דהיינו, דאיכא תרי ספיקי לקולא, ספק בדקה ומצאה טהור ספק לא בדקה, ואת"ל לא בדקה, שמא לא ראתה והיתה טהורה, ומבו' בד' הרמב"ן דאף לדרך זו לא שרי אלא בבא מן הדרך, והיינו דכיון דאיכא תביעה, ה"ז מספקנו דבדקה ונמצאת טהורה, וע"כ שפיר איכא תרי ספיקי.[[2]](#footnote-3)

והרמב"ן שם כתב דלפ"ז, מש"א ר' יוחנן לקמן דבעלה מחשב ימי וסתה ובא עלי', לא פליג על רבב"ח, אלא היינו דלא איירי בבא מן הדרך, וכמש"כ הרמב"ן, - ובחי' הר"א עמד ע"ז, דרש"י גופי' פירש לקמן דאף ר' יוחנן איירי בבא מן הדרך, - וממה שלא פירש"י כד' הרמב"ן, מ' דס"ל דהא דשרי רבב"ח אי"ז מכח הא דבא מן הדרך, ולפ"ז הדרא קו' הרמב"ן לדוכתה דמ"ט היא מותרת, דאף דיתכן דבדקה, מ"מ כיון שלא נתברר לנו הדבר, אכתי קיימא בספיקה.[[3]](#footnote-4)

הרמב"ן שם כתב דדעת הרי"ף והרמב"ם, דהא דהיא מותרת הוא אף בישינה, דכיון דוסתות דרבנן לא אסרינן לה כשעבר וסתה אף אם לא בדקה, ועיי"ש שכתב לדעתם דהא דתניא לקמן דאף למ"ד דוסתות דרבנן תיבדק, היינו לטהרות, והר"ן בשבועות ה. בדפי הרי"ף כתב דס"ל דהא דתניא דתיבדק, היינו דבשעת וסתה היא צריכה בדיקה, אך אם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה מותרת, - ועי' בפסקי רי"ד שפירש כן גם לד' רש"י, דאם עבר הוסת ולא בדקה אינה אסורה, והא דתנן לקמן ל"ט א' הגיע שעת וסתה ולא בדקה טמאה, היינו לטהרות, ועי' חשק שלמה מש"כ בזה, אך צע"ק ממש"כ רש"י דלא ידעינן אם בדקה או לא בדקה, ומ' דההיתר הוא משום הספק שמא בדקה.

ועי' בעה"נ שער הספירה בסופו, שכתב דמודה רבב"ח דאם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, והא דהתירה בלא בדיקה הוא בישינה דלא מצערינן לה הואיל ווסתות דרבנן, ועיי"ש שכתב דלא קי"ל הכי, אלא כר' יוחנן דבעלה מחשב ימי וסתה וכו', וכל שלא הי' כשיעור הזה אסורה בין ערה ובין ישינה.[[4]](#footnote-5)

התוס' כתבו דהא דשרינן לה למ"ד דוסתות דרבנן, הוא בששהתה אחר וסתה ז' ימים דיכולה לטבול, דספק טבילה מוציאה מידי ספק ראתה, ולדבריהם ניחא משה"ק הרמב"ן ממש"א לקמן דתיבדק,  **-** והוכיחו כן, מהא דאמרינן אזהרה לבנות ישראל שיפרשו מנשותיהן סמוך לוסתן, והתוס' הרא"ש הוסיף דכיון דאיכא דין פרישה סמוך לוסת, כ"ש דאם עבר ווסתן דיש לספק דילמא ראתה, והיינו דהרי דין פרישה סמוך לוסת הוא משום דחיישינן שמא תראה, ואף סמוך לוסתה כבר חיישינן שמא תראה, וע"כ מה"ט יש לאסרה כשעברה עונת הוסת עצמה בלא שבדקה ונתברר לנו שטהורה היא.[[5]](#footnote-6)

ועי' חי' הגר"ח פ"ד מאיסו"ב הי"ד בדעת הרמב"ם דאף למ"ד דוסתות דרבנן, מ"מ דין הפרישה סמוך לוסתה הוא מדאורייתא, דעיקר דין הפרישה הוא דצריך לפרוש במקום שיכול לבא לידי טומאה ונדה, וע"כ אף דאם עבר הוסת לא חיישינן שראתה, מ"מ בשעת הוסת עמו ה"ה בכלל אפשר להיות רואה כיון דעיקר קביעות הוסת הוא דאורייתא וחייל ע"ז חובת הזרה ופרישה מדין תורה, עכ"ד, ולפ"ז ניחא קו' התוס'.

ועי' חידוד הלכות שעמד בזה, דמצינו דכוותה באשה שיש לה וסת שאינו קבוע, דאסורה בעונת הוסת, ואם עבר הוסת מותרת בלא בדיקה, ובע"כ דאף דאסרינן לה שמא תרגיש ותראה בשעת תשמיש, אבל בעבר הוסת סמכינן כיון שלא הרגישה מסתמא לא ראתה ומותרת בלא בדיקה, וכ"ה ל' הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף ש"ג, דהא דשרינן כשעבר וסת שאינו קבוע בלא בדיקה, הוא כיון שלא הרגישה, וא"כ מה הק' התוס' דכ"ה דאסרינן לה סמוך לוסתה, ה"נ תהא אסורה אחר הוסת, - ועיי"ש שכתב דיש לדחוק דקו' התוס' היא בהא דשרינן לה לאחר הוסת בלא ששואלה, ואף כשהוא בעיר, דל"ה התביעה כבדיקה, אף דיש לחוש שמא הרגישה וראתה בזמן הוסת.[[6]](#footnote-7)

ועיי"ש שהק' לפ"ז בד' הטור בסו"ס קפ"ד, דמשמעות דבריו דאם יש לה וסת שאינו קבוע, ה"ה בא עלי' אחר הוסת בלא שישאלנה, והרי דאף דיתכן שהרגישה וראתה, ה"ה מותרת, ובזה תיקשי קו' התוס', דכ"ה דאסרינן לה סמוך לוסתה, ה"נ יש לאסרה אחר הוסת, כל דיש לחוש שהרגישה וראתה, והק' עוד, דכיון דכתב הרשב"א דהא דהיא מותרת כשעבר וסת שאינו קבוע הוא משום שלא הרגישה, (וכ"ה ל' הטור שם), עכ"פ הי' לנו לשאלה שמא הרגישה, ועי' גם בדבריו בסד"ט סימן קפ"ד סקט"ו שעמד בזה.

עי' סד"ט סימן קפ"ו סק"ד שהק' ע"ד הרי"ף והרמב"ם דלפ"מ דקי"ל דוסתות דרבנן אם עבר וסתה ולא בדקה מותרת, דתיקשי לדידהו קו' התוס', דכיון דאסרינן לה סמוך לוסתה שמא תראה, ה"נ יש לאסרה אחר הוסת בדלא בדקה, ולמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם ניחא, ועיי"ש שכתב דאף די"ל דהא דשרינן לה כשעבר הוסת, הוא משום שלא הרגישה, אך אי"ז מתישב לדעת הרמב"ם גופי', דס"ל דאשה שאין לה וסת אסורה לשמש לעולם בלא בדיקה, והרי דחיישינן לשמא ראתה ולא סמכינן לטעמא דהרגשה, וא"כ מ"ט ביש לה וסת ועבר וסתה ה"ה מותרת בלא בדיקה, ועיי"ש מש"כ בזה.

ועי' חידוד הלכות לקמן ט"ז ב' שכתב, דאין לפרש לדעת הרמב"ם דהא דאם עבר וסתה ולא בדקה מותרת, אף דאסרינן לה סמוך לוסתה שמא תראה הוא משום דלא הרגישה, שהרי הרמב"ם התיר אף בישינה, - ועיי"ש שכתב לישב, דהא דבעונת וסתה אסורה, הוא משום דחיישינן שמא תראה מחמת חימוד תשמיש, וע"כ כשעבר וסתה ה"ה מותרת, וכ"כ הפליתי בסימן קפ"ד סק"י.

ועי' בית מאיר סימן קפ"ד ס"ט שכתב, דהא דאסרינן לה ביום הוסת, אף דאית לה חזקת טהרה, הוא משום דשמא ימות חיישינן, אך כשעבר הוסת, לא חיישינן שמא ראתה, דמוקמינן לה בחזקת טהרה.

עי' רשב"א וריטב"א די"מ דהא דשרינן לה לרבב"ח, הוא אף בעונת הוסת עצמו, דכיון דוסתות דרבנן ואף דין הפרישה סמוך לוסת אינו אלא מדרבנן, הקילו בבא מן הדרך, כדרך שהתירו ביוצא לדרך, להסוברים דמש"א דחייב אדם לפקוד את אשתו בשעה שהוא יוצא לדרך אפי' סמוך לוסתה, היינו לפקדה בתשמיש.

**אבל יש לה וסת לימים ולקפיצות וכו' אימא לא קפיץ ולא חזאי,** עי' רשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג טו. דהיינו אף כשלא שהתה כשיעור זמן טבילה, ועי' בדה"ב שם שהק' דכיון דוסתות דאורייתא, היאך שרינן ספיקא דאורייתא בחד אימר, ועיי"ש שפירש דאיירי כששהתה כשיעור זמן טבילה, וע"כ שרינן לה משום ספק ספיקא, והרשב"א במשמה"ב כתב, דהא דשרינן לה אף כשלא שהתה כשיעור זמן טבילה, הוא משום דכל שהוא עומד בחזקת היתר מעמידין אותו על חזקתו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**א"ר שמואל משמי' דר' יוחנן אשה שיש לה וסת בעלה מחשב ימי וסתה ובא עלי',** התוס' לעיל בסוגיין פירשו דלא פליג על רבב"ח, ואף רבב"ח לא שרי אלא בששהתה כשיעור זמן טבילה, - והרמב"ן שם כתב דרבב"ח איירי בבא מן הדרך דתביעתה הויא כבדיקה, ור' יוחנן איירי כשהי' בעיר, - והריטב"א כתב דרבב"ח איירי כשבדקה עכשיו, או בתביעה בבא מן הדרך דהוי כבדיקה, ור' יוחנן איירי בישינה דליכא בדיקה, - ועי' ר"ן מש"כ עוד בזה.

אך הראב"ד בבעה"נ בשער הספירה בסופו, כתב דר' יוחנן פליג על רבב"ח, דרבב"ח התיר בישינה דלא מצערינן לה, ור' יוחנן פליג וס"ל דבין ערה ובין ישנה אסורה, דאף דוסתות דרבנן, מ"מ כיון דאם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, לא שרינן לה אלא בדאיכא ספק שמא טבלה,[[7]](#footnote-8) וקי"ל כר' יוחנן.

והרמב"ן בסוגיין והר"ן בשבועות כתבו בדעת הרי"ף, דר' יוחנן ס"ל כרב הונא דאם הגיע זמן וסתה אסורה משום דוסתות דאורייתא, וע"כ לא התיר אלא בששהתה כשיעור זמן טבילה, וכיון דקי"ל דוסתות דרבנן, לא קי"ל כר' יוחנן.

עי' בחי' הגרע"א שהביא מתשו' זכרון יוסף שלמד מסוגיין דיש לסמוך ע"ז שרוב נשים פוסקות מלראות ביום ה' או ביום ו' לראי', וזהו שאמרו דבעלה מחשבה ימי וסתה, והיינו דמחשב ע"פ רגילותה מקודם משך זמן ראייתה, ועיי"ש שהאריך לדחות לזה, ועי' חזו"א סימן פ"א ד"ה אמנם היכא מש"כ בזה.

י' כסליו ע"ו

דף מס' 2

**ט"ז א'** - **וסתות דאורייתא או דרבנן,** במקו"ח סימן תס"ז סק"ה כתב דלמ"ד דוסתות דרבנן לא אזלינן בזה בתר חזקת ג"פ, משום דדין חזקת ג"פ הוא רק היכא דאיכא גורם דמסתבר שיהי' כך והיקש השכל מחייב שיהי' כך, אך בדבר הנופל במקרה וליכא דבר הגורם המסתבר כ"כ אין חזקה למקרים, וזהו דס"ל דבוסתות אי"ז גורם המסתבר.

אך בחוו"ד סימן קפ"ג סוסק"ב הוכיח דאף למ"ד דוסתות דרבנן מ"מ עיקר חזקת הוסת הוא מדאורייתא, מד' הרמב"ם בפ"ו מאיסו"ב דחשבון ימי נדה וזיבה תליא בקביעות וסת, והרי דעיקר קביעות הוסת הוא דאורייתא, וכן הוכיח בחי' הגר"ח בפ"ד מאיסו"ב, - ועי' חזו"א בגליונות לחי' הגר"ח שם שהוכיח כן ממש"א בכתובות ב' א' דבשעת וסתה ל"מ אמרה נסתחפה שדהו, אף דקי"ל דוסתות דרבנן, - עוד הוכיחו כן ממש"כ הראשונים בכ"ד דאשה שיש לה וסת הויא מסולקת שלא בשעת וסתה ואף דוסתות דרבנן.

ובטעם הא דוסתות דרבנן, אף דעיקר קביעות הוסת היא דאורייתא, כתב החוו"ד שם דהוא משום דוסתות היא חזקה העשוי' להשתנות, וע"כ אף דאם ראתה בשעת וסתה אמרינן דהראי' היא מכח הוסת, מ"מ ליכא חזקה דודאי תראה ביום זה, וכ"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ס' והחת"ס בתשו' יו"ד סימן קמ"ב, וכ"כ בחזו"א סימן פ' סקי"ט ובגליונות לחי' הגר"ח שם, ועי' גם בדבריו בשו"ת סימן קס"ז,[[8]](#footnote-9) ומצינו במשמה"ב בית ז' ש"ג (יג:) שהזכיר לה"ט דוסת עשוי להשתנות, דמה"ט י"ל דאף למ"ד דוסתות דאורייתא אי"ז ודאי ראתה, ומצאנו כן בס' יחוסי תנו"א ע' חייא בר רב, מהד' מוה"ק עמ' רצ"ו, והועתק בקוש"ק לקמן נ"ז ב' עמ' תק"צ תקצ"א, שכתב דטעמא דמ"ד דוסתות דרבנן אע"ג דחזקה דאורייתא היא, הוא משום דכמה נשים רגילות לשנות וסתן וכו' הלכך איכא למימר איתרע הא חזקה מחזקה דעלמא וכו', עכ"ל. - ובשערי ישר ש"ב פ"ח כתב דהוא משום דאיכא הרבה מקרים דמסלקים הדמים, כמו חרדה ועיבור וחולי, וע"כ אין כח ברוב כזה לסתור החזקה וקיימא בחזקת טהרה.

ועי' בחי' הגר"ח שם כתב, דאף דעיקר חזקת הוסת הוא מדאורייתא, מ"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, דמדאורייתא לא חיישינן שראתה, ודמי לשור המועד דלי"ב שום דין שנחוש לנגיחה בזמן העדאתו, אלא דעיקר הדין הוא דאם נגח מיקרי נגיחה של העדאה, ועי' בגליונות החזו"א שם שהק', דאם בשור המועד לא חיישינן לנגיחה, א"כ אם ראה ג"פ ולא נגח מ"ט הוי חזרה, ועוד דבקטלנית ומלה בנה ומת ג"כ מדמינן לשור המועד וחיישינן להבא, - אך לכאו' מכוון הגר"ח הוא, דאף דע"י חזקת ג"פ חזינן דיש לו טבע דנגחנות, מ"מ כיון דיתכן דלא יגח מחמת מקרה, ליכא דין לחוש לנגיחה, (וע"כ אם ג"פ לא נגח הוי חזרה, דאין תולין ג"פ במקרה), וה"נ בחזקת הוסת דכוותה, אף דיש לה טבע דראי' בשעת וסתה, מ"מ ליכא דין לחוש לראי', דאפשר שלא תראה מחמת מקרה המונע את הראי', וזה כמש"כ הגרש"ש.[[9]](#footnote-10)

ובחת"ס שם כתב לדון עוד, דהא דוסתות דרבנן הוא משום דרוב נשים רואות בהרגשה, וכיון שלא הרגישה, אין לנו לחוש מדאורייתא דארגשה ולאו אדעתה, - אך הק' ע"ז, דטעם זה ל"מ אלא להא דלא אסרינן לה כשעבר הוסת, אך אי"ז טעם להתירה ביום הוסת עצמו דיש לחוש שתראה בהרגשה, ובד' קמאי מבו' דלמ"ד דוסתות דרבנן, אף דין הפרישה בעונת הוסת אינו אלא מדרבנן.

ועי' גם בחזו"א סימן פ' סק"ב שדן לפרש דהא דוסתות דרבנן הוא מכח הא דלא הרגישה, ושם סקי"ד פירש כן בד' החוו"ד סימן קפ"ד סק"י, ונת' להלן, ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ בדין דבשוטה שפקחות מתקנות אותה והגיע שעת וסתה ולא בדקוה, וכן בפקחת שבדקה בשעת וסתה ואבד העד או שהטילה מי רגלים, יהיו טמאות אף אם בדקו אח"כ, דבהני גווני ליכא הוכחה ממה שלא הרגישה, דשמא הרגישה וכסבורה הרגשת עד או הרגשת מ"ר, ומכ"ד מוכח דאף בהני גווני אינה טמאה מדאורייתא, עיי"ש, ועוד דא"כ מ"ט תלי דין בא מן הדרך בהפלוגתא אם וסתות דאורייתא או דרבנן, הרי התם יש לחוש שראתה בהרגשה, ועוד דא"כ מ"ט שרינן כשיש לה מכה, הרי יציאת דם מכה לא גרע מהרגשת מ"ר והרגשת עד, ויש לחוש שראתה דם נדה.

בנובי"ק יו"ד סימן נ"ה ד"ה והנה דבריו כתב, דטעמא דמ"ד דוסתות דרבנן, הוא משום דכנגד חזקת הוסת, איכא חזקת האשה שבחזקת טהרה עומדת, וע"כ מה"ת מוקמינן חזקה להדי חזקה, ומטהרינן לה,[[10]](#footnote-11) ועיי"ש במש"כ לפ"ז דדין הפרישה בעונת הוסת הוא דאורייתא, ואכ"מ, ועי' גם בסד"ט סימן קפ"ז סקי"ד, ד"ה בט"ז, במוסגר, שכתב כן, וכתב דטעמא דמ"ד דוסתות דאורייתא הוא משום דחזקת טהרה לאו חזקה מעליא היא, משום דהיא עשוי' להשתנות, - ועי' שערי ישר ש"ב ספ"ח שהק' ע"ז, דחזקה דאורח בזמנו בא היא מטעם הוכחה והויא כרוב, ואי"ז כחזקה דמעיקרא דנימא אוקי חזקה להדי חזקה, ועוד, דאכתי מ"ט היא מותרת ולא אסרינן לה מספק, ושמא י"לדכל דבדיני ההכרעה אוקי חזקה לבהדי חזקה, לא מטמאינן לה מספק, וצ"ע.

בפירש"י לעיל ט' א' וט"ו א' פירש דטעמא דמ"ד דוסתות דאורייתא הוא מהלמ"מ, ועי' חזו"א סימן פ' סק"י שהק' דמ"ט פירש"י דהוא מהלמ"מ, ולא פירש דהוא מסברא, וככל דוכתא דאזלינן בתר חזקת ג"פ, - ועיי"ש בס"ק י"ט כ' שכתב לפרש, דלעולם כו"ע מודו דמדינא ליכא למיזל בתר חזקה זו שתראה בשעת וסתה, דאיכא נשי דקמשנו וסתייהו, וטעמא דמ"ד דוסתות דאורייתא, הוא דאיכא הלמ"מ לטמאה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בגדר הא דמהני הבדיקה בעונת הוסת לטהרה, ונת' להלן.

**חוששת לוסתה וחוששת לראייתה אלמא וסתות דאורייתא,** עי' חוו"ד סימן ק"צ סק"ג וחזו"א סימן פ' סק"י שהוכיחו מזה דאף למ"ד דוסתות דאורייתא, אי"ז אלא ספק ראתה, - ולדעת הסוברים דהוי ודאי ראתה, צ"ל דשאני הכא דלא הרגישה ולא מצאה דם, והו"ל ריעותא בחזקת הוסת, ומשא"כ בבא מן הדרך דליכא ריעותא בחזקת הוסת, וע"כ תלינן בודאי שראתה.

עי' חוו"ד סימן קפ"ד סק"י דהא דלמ"ד וסתות דאורייתא ה"ה אסורה, אף שלא הרגישה, הוא משום דאמרינן מחמת חזקה דוסתות דראתה בלא הרגשה וטמאה מדרבנן, ומש"א דטמאה, היינו לטהרות וטמאה בלא הרגשה משום דמקור מקומו טמא, או לבעלה מדרבנן טמאה, וכ"כ הפליתי סימן ק"צ סק"ג ד"ה והנה, ועי' סד"ט שם סק"ג שהאריך בזה, ודן לפרש דהוא משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתא, ועי' בזה בחזו"א סימן פ' סקט"ו וסימן ע"ט סק"ד.

בפירש"י כתב דהא דחוששת לראייתה היינו דאם מעל"ע הוא קודם שעת וסתה, ה"ה טמאה מעל"ע, ומבו' דמדינא דחוששת לוסתה, ה"ה טמאה עד תחילת שעת וסתה, וכל הנפ"מ בהא דחוששת לראייתה הוא כשהמעל"ע הוא קודם שעת וסתה, - אך בבית מאיר סימן קפ"ט סי"ט נקט בפשיטות דאף אם בדקה בשעת וסתה ומצאה טמאה, אינה טמאה למפרע כלל, דעד סוף עונת הוסת הויא בחזקת טהרה, דהרי חזקת הוסת היא שתראה בעונה זו, ואפשר שלא תראה אלא בסוף העונה, וכ"נ מד' הגרע"א לקמן בסוגיין, וצ"ל לפ"ז דהכא איירי כשהי' וסתה ברגע אחד, אך זה תליא בהנידון אם איכא וסת לרגע א', ואכ"מ, וצ"ע, - ?שוב העירוני דלק"מ, דהגם דגם הא דחוששת מתחילת וסתה הוא מדינא דמעל"ע, מ"מ הא דתניא דחוששת לראייתה, הוא לפרש דחוששת לראייתה אף שאי"ז כפי הוסת, וזה הוא רק כשהמעל"ע הוא קודם וסתה, וז"פ.

**איכא דאמרי וכו' טעמא דראתה,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דוסתות דרבנן, מ"מ אם בדקה ומצאה טמאה ה"ה טמאה, דאם בדקה נמי בשעת וסתה הוה משכחא, ומבו' דכל הא דמטמאינן לה הוא רק משום דבדקה ונמצאת טמאה, אך אם לא בדקה כלל ה"ה טהורה, ולל"ק אף אם בדקה ונמצאת טמאה ה"ה טהורה, וכמש"כ המהרש"א, ולכאו' זה כמש"כ הפסקי רי"ד בדעתו דכל שעבר הוסת ולא בדקה ה"ה מותרת.

אך צ"ע בד' התוס' בד"ה אלמא ולעיל ט' א' ד"ה הא, דנקטו ג"כ כן דרק אם בדקה ונמצאת טמאה ה"ה טמאה, והתוס' לעיל ט"ו א' נקטו דכל שעבר הוסת ה"ה אסורה, ושמא דוקא התם שבא מן הדרך ה"ה אסורה דשמא הרגישה וראתה, אך הכא אינה אסורה, כיון שלא הרגישה וראתה, וזה מתישב היטב בד' התוס' לעיל שם, דלא הק' אלא מכח דינא דוהזרתם, ולא הק' מהא דתניא דתיבדק, ומ' דס"ל דאה"נ אף אם לא בדקה היא מותרת לבעלה, ורק התם דיש לחוש שהרגישה וראתה ה"ה אסורה.

אמנם בד' התוס' בסוד"ה ור"נ, מ' דכל שלא בדקה ה"ה אסורה עד שתבדוק, וכ"כ הב"י בסימן קפ"ד בדעתם, ?ולמש"נ להלן מד' הפתחי נדה דהא דאסרינן לה עד שתבדוק, הוא משום דאיכא לברורי, ניחא, דעיקר האיסור הוא מכח דאם מצאה טמאה טמאה, ומכח זה אסרינן לה עד שתבדוק, שמא יתברר שהיא טמאה, אך בשו"ת ושב הכהן סימן ל"ד האריך דדעת התוס' דאם לא בדקה מותרת, ועיי"ש במש"כ לדחוק בד' התוס' בסוד"ה ור"נ, עיי"ש.

**אלמא וסתות דרבנן,** התוס' הק' דתיקשי דרב הונא אדרב הונא לעיל דאם הגיע שעת וסתה אסורה משום דוסתות דאורייתא, ועי' חוו"ד סימן קפ"ד סק"י שכתב לישב, דכל הא דס"ל לרב הונא הכא דוסתות דרבנן הוא רק משום שלא הרגישה, אך התם שבא בעלה מן הדרך ושמא ראתה בהרגשה, ס"ל לרב הונא דוסתות דאורייתא, עיי"ש, - ובחזו"א סימן פ' סקי"ד כתב בשם החוו"ד דכל הא דוסתות לאו דאורייתא הוא רק מכח הראי' מדלא ארגשה, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בתשו' סימן קס"ז, אך לכאו' יש מקום לומר דד' החוו"ד הם רק לדעת רב הונא, אך אנן קי"ל כדעת רבב"ח לעיל ט"ו א' דאף בגונא דליכא ראי' מדלא ארגשה, אי"ז אלא מדרבנן,[[11]](#footnote-12) וכ"נ מד' החוו"ד סימן קפ"ג סוסק"ב שפירש בע"א טעם הא דוסתות דרבנן, וכבר עמד ע"ז החזו"א בתשובתו שם בסו"ד.

התוס' כתבו דאף דאם בדקה ונמצאת טמאה ה"ה טמאה מזמן הוסת מספק, מ"מ ל"ה מקולקלת למנינה, ועי' בגהש"ס שנקט דכ"ז הוא לל"ק, אך לל"ב הויא מקולקלת למנינה, ועיי"ש משה"ק לפ"ז, אך בחזו"א סימן ע"ט סק"ה כתב דלא פליגי בזה, ועיי"ש מש"כ עוד בישוב קו' הגרע"א, - ועי' רמב"ם פ"ח מאיסו"ב הי"ג דאף אם בדקה ונמצאת טמאה, אינה מטמאה את בועלה למפרע ואינה מונה אלא משעה שראתה, ועי' מ"מ שם דהרמב"ם מדמי לה לטומאת מעל"ע, ועי' אבי עזרי שם מש"כ לפרש בזה.

**איתמר אשה שיש לה וסת והגיע שעת וסתה ולא בדקה ולבסוף בדקה וכו',** בפירש"י לעיל כתב דהא דלמ"ד דוסתות דאורייתא ל"מ מה שבדקה אח"כ ונמצא טהורה, הוא משום דאורח בזמנו בא ודם חזאי ונפל לקרקע, וצ"ע לפ"ז דמה מהני אם בדקה בסוף עונת הוסת ולחד מ"ד אף לאחר הוסת כשיעור וסת, דילמא קודם הבדיקה ראתה ונפל לקרקע, ועי' בערול"נ שעמד בזה, - ועי' חוו"ד סימן קפ"ד סק"ט שנקט, דלמ"ד דוסתות דאורייתא לא מטהרינן לה אלא אם הי' ידה בין עיני' כל הוסת, ואך דאם יש לה שעה קבועה, א"צ בדיקה רק אותה שעה ולא כל העונה, ומ' שם דמפרש, דמש"א הכא דל"מ אלא בדקה עצמה כשיעור וסת, היינו דבדקה עצמה כשיעור וסת אחר תחילת שעת וסתה, או דאיירי כשיש לה וסת לרגע א', וצ"ע, ועמש"נ להלן מד' הר"א מטול.[[12]](#footnote-13)

ובחזו"א סימן פ' סק"כ כתב לפרש, דעיקר דינא דוסתות דאורייתא הוא מהלמ"מ דצריך בדיקה דומיא דזב וזבה, ודינא הוא דאינה יוצאת מספק טומאה עד שיהי' טהרה ודאית דהיינו בדיקה, וע"כ כ"ה דבזב וזבה סגי בבדיקת שחרית וערבית אע"ג דיש לחוש דראתה באמצע היום ונפל לארץ, מ"מ לא חייבה תורה אלא ראי' בתחלה וראי' בסוף, ה"נ בבדיקה בתחלת הוסת ובסופו סגי, ובסקכ"ב שם כתב דסגי בבדיקה פעם אחת.[[13]](#footnote-14)

**בדקה ומצאה טמאה טמאה טהורה טהורה,** עי' בבדה"ב בית ז' ש"ב ד. דאיירי כשבדקה בתוך זמן שרגילה בו שנמשך לה נדתה, ואם מצאה טמאה ה"ה טמאה דאמרינן דמההיא שעתה הואי ואם בדקה ומצאה טהור טהורה, ויל"ע אם מה שהעמידה בבדקה בתוך זמן זה, הוא משום דרק בכה"ג הוא דאמרינן דאם מצאה טמאה ה"ה טמאה משעת וסתה, או דרק בכה"ג אמרינן דאם מצאה טהור טהורה, ועי' אבנ"ז יו"ד סימן ר"ל שנקט כדרך בתרא, ועי' ב"י סימן קפ"ד וש"ך שם סקכ"ג, דאפי' איחרה כמה זמן אחר הוסת כיון שבדקה ומצאה טהורה טהורה, והחוו"ד שם בחידושים סקכ"ז כתב דהיינו אפי' לא בדקה עד זמן מרובה, ועיי"ש בש"ך שהביא דעת הב"ח דיש לחוש לדעות קמאי דל"מ בדיקה אחר שיעור וסת, ועי' חוו"ד שם סוסק"י שכתב דאין לחוש כ"כ בוסתות דרבנן.

והנה לדעת הרי"ף והרמב"ם דאם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה מותרת בלא בדיקה, ניחא הא דבדקה ומצאה טהורה טהורה, אך לדעת ש"ר דאם לא בדקה אסורה, צ"ב מה מהני שבדקה אחר הוסת, ועי' פתחי נדה עמ' קצ"ז דהא דצריכה בדיקה אחר הוסת, הוא משום דלא סמכינן אחזקה היכא דאיכא לברורי, ולפ"ז ניחא דאף אם אי"ז מברר בודאי שלא ראתה בשעת הוסת, מ"מ אין להצריכה טפי מכך, ועי' בתוה"ב בית ז' ש"ג טו. דמכח מה שבדקה ומצאה טהורה, אמרינן דהאורח בזמנו לא בא, ומבו' דהבדיקה דאחר הוסת מועלת לברר שלא ראתה בשעת וסתה, - ועי' פרישה סימן קפ"ד סקי"ח, דכל הא דמהני הבדיקה, היינו דוקא אם לא נשתנה עניינה, אבל אם קינחה או רחצה פני' של מטה ביני ביני ודאי לא סגי לה בבדיקה של אחר כך לצאת בו מחשש אורח בזמנו בא ואסורה לבעלה, אך לפ"ד הפתחי נדה לא יהא הדין כן, אלא אדרבה בכה"ג לא תהא צריכה בדיקה כלל.

אך בפרד"ר שם מקש"ז י"ב כתב דלא קי"ל כד' הפרישה, ופירש הטעם בזה, דמדינא לא חיישינן שמא ראתה, אלא שהצריכו חכמים בדיקה כדי לחוש למיעוט שרואות, וגזרו דאם לא בדקה ה"ה אסורה, דאל"כ לא תחוש לבדוק, ותיעקר תקנתם, וע"כ כל שלא בדקה בשעת הוסת, הצריכוה בדיקה אחר הוסת וסגי בכך, אף דלא נתברר עי"ז שלא ראתה בשעת הוסת, ועיי"ש שהוכיח ליסוד הדברים מד' הרמב"ן לקמן בסוגיין, ונת' להלן, - ועי' חזו"א סו"ס פ' דמשמעות דבריו דהא דאף אם רחצה בודקת אחר רחיצה וטהורה, הוא משום דעיקר הדין הוא להחזיקה בטהרה ע"י בדיקה, ועי' חזו"א שו"ת סימן ? דאף אם עברו ג' חדשים משעת וסתה, ה"ה בודקת וטהורה, ומבו' עוד בדבריו שם דאף דעכשיו היא מעוברת אחר ג' חדשים שהיא מסולקת, מ"מ היא צריכה בדיקה ועי"ז היא נטהרת, וצ"ע, וצ"ב.

עי' בפרד"ר שם שהאריך דדעת רוב קמאי דלכתחילה א"צ לבדוק דוקא בעונת הוסת אלא מהני שתבדוק אח"כ, ועיי"ש במש"כ בדעת התוס' בזה.

בזמן הבדיקה בעונת הוסת, עי' פסקי הרשב"ץ שכתב דאם בדקה באמצע הוסת, ה"ה צריכה לבדוק אח"כ, אך אם בדקה בסוף הוסת שפיר דמי,

בדעת הרי"ף והרמב"ם דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, עי' חוו"ד סימן קפ"ד סקי"א שדקדק מל' השו"ע שם ס"ט דהיינו רק משום דאיכא הוכחה ממה שלא הרגישה, אך לכאו' אי"ז כדעת הרמב"ם גופי' שהתיר אפי' בישינה, ונסתפק לפ"ז דאם בדקה עצמה בשעת וסת ונאבד העד דליכא ראי' ממה שלא הרגישה דאימור הרגשת עד הוא אפשר דטמאה, וכ"כ בחידושים שם סקכ"ד, ועי' פ"ת שם סקי"ז שכתב דה"נ אם הטילה מ"ר ה"ה אסורה, ובשו"ת אמרי בינה סימן ו' כתב דהחוו"ד לא אסר בזה, דאין דנים אפשר משא"א,[[14]](#footnote-15) - ועיי"ש שכתב דפשוט דכ"ז אפי' אם בדקה עצמה אחר הוסת ומצאה טהורה ג"כ טמאה כיון דחיישינן דבשעת וסתה ראתה על העד או נפל לארץ ולא ארגשה דסברה הרגשת עד או מ"ר הוא,[[15]](#footnote-16) ועי' אבנ"ז יו"ד סימן ר"ל שכתב דהדבר פשוט וברור להיפוך, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, וכ"ה משמעות ד' החוו"ד, דדבריו הם רק כלפי דינא דהרי"ף והרמב"ם דא"צ בדיקה אחר הוסת, אך לדעת ש"ר דמהני בדיקה אחר הוסת, אי"ז מכח הא דלא ארגשה, ושפיר י"ל דאף בכה"ג שבדקה ונאבד העד או שהטילה מ"ר תהא מותרת, (ואמנם מש"כ החוו"ד דהיא טמאה, י"ל דהוא משום דלדעת הרי"ף והרמב"ם לא מצינו דמהני בדיקה אח"כ, ודו"ק), - ועי' חזו"א סימן פ' ס"ק י"ז - כ' מש"כ בזה.

**כאן שבדקה עצמה כשיעור וסת,** בפירש"י כתב דשמואל ס"ל דאפ"ה טמאה דאורח בזמנו בא הואיל ולא בדקה בשעת וסת ממש, ועי' חידוד הלכות מש"כ בביאור הפלוגתא בזה, ועיי"ש משה"ק דהיאך משכח"ל בדיקה בשיעור וסת, ועי' חוו"ד סימן ק"צ סק"ג, - אך בחזו"א סימן פ' סקכ"א כתב דמודה שמואל דבדיקה בשיעור וסת הויא ראי' שלא הי' דם מקודם, ואפ"ה ל"מ, משום דאין בדיקה זו בכל משך הוסת אלא בסופו ואכתי איכא למיחש שנפל לארץ, אלא דכן הוא הדין דסגי בזה, ובזה ס"ל דדוקא בדיקה בשעת הוסת ממש מהני, אך בדיקה לאחר הוסת ל"מ, ועיי"ש שנסתפק בדין בדיקה דזבה, אם מהני כשבודקת עצמה שיעור וסת לאחר היום.

ועי' סד"ט סימן קפ"ד סקי"ב שהביא דעת היראים, דמ"ד דמהני כשבדקה עצמה כשיעור וסת, הוא משום דס"ל דוסתות דרבנן ואף שהחמירו בזה כעין דאורייתא, ועיי"ש מש"כ בזה.

ועי' בפסקי הר"א מטול, דמבו' דמפרש דהפלוגתא אם מהני כשבדקה עצמה כשיעור וסת, הוא אם סגי בבדיקה פעם אחת, או דבעינן שיהא ידי' בין עיני' בכל שעת הוסת, והא דנקט לפלוגתייהו בשבדקה עצמה אחר הוסת, הוא לרבותא דרב, - ועיי"ש שכתב שם דאם וסתות דאורייתא קי"ל כשמואל דל"מ אלא אם ידי' בין עיני' בכל שעת הוסת, עיי"ש.

**טעמא דאיכא חרדה הא ליכא חרדה טמאה אלמא וסתות דאורייתא,** הרשב"א בסוגיין והריטב"א לעיל ט' א' כתבו, דאף דגם למ"ד וסתות דרבנן היא צריכה בדיקה כשעבר הוסת, וא"כ שפיר ניחא הא דתני מפני שחרדה מסלקת את הדמים, דבלא"ה היתה צריכה בדיקה, סמיך ארישא דתני דהגיע שעת וסתה ולא בדקה טמאה, ועי' תוס' לעיל ט' א' מש"כ עוד בזה, - אך הרמב"ן כתב דבכה"ג שלא הי' אפשר לה לבדוק בשעת הוסת, לא הטריחו עלי' לבדוק אח"כ כלל, ועי' פרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז סקי"ב דהיינו, דכיון דוסתות דרבנן אין לאסרה מדינא בלא בדיקה, דיש לסמוך ע"ז שלא הרגישה, אלא דכיון דהצריכוה בדיקה משום שחששו למיעוט, ואם תהא מותרת בלא בדיקה כולן לא יבדקו ויסמכו על הרגשתן ותיעקר תקנת חז"ל, ע"כ בכדי לאלם תקנתם גזרו אומר דה"ה אסורה בלא בדיקה, וע"כ כל שלא הי' אפשר לה לבדוק ה"ה מותרת בלא בדיקה, ועיי"ש בסו"ד במש"כ בד' הרמב"ן בהלכות ספ"ה שכתב דהא דבנחבאת במחבא ועבר וסתה מותרת, הוא משום דחרדה מסלקת את הדמים, וזה דלא כמש"כ הכא דלמ"ד דוסתות דרבנן ל"ה לטעם זה.

**הרואה דם מחמת מכה וכו',** באו"ז סימן שנ"ה כתב דמהא דרואה מחמת מכה טהורה למ"ד דוסתות דרבנן, מוכח דלדידי' אם עבר וסתה ולא בדקה טהורה, וכדעת הרי"ף והרמב"ם, שהרי הרואה מחמת מכה א"א לה לבדוק.

אך הרמב"ן כתב, דאף דגם למ"ד דוסתות דרבנן אם עבר הוסת ולא בדקה טמאה, הכא דא"א לה לבדוק טהורה, דאין דנין אפשר משאי אפשר, דוסתות דרבנן ובאפשר תיקנו, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ו כ"ג א', ועיי"ש שהוסיף דהוא משום דאל"כ תהא אסורה לבעלה לעולם.[[16]](#footnote-17)

התוס' כתבו דלא מטהרינן לה אלא במרגשת שבא דם זה מן המכה, אבל אם אינה מרגשת יציאת דם מן המכה טמא לכו"ע בזמן וסתה, דאל"כ וכי לעולם לא תהא נדה, ובחזו"א סימן פ' סקי"א כתב דעיקר סברתם לא ידענו יסודה, וכתב דהוא כעין שבילין ובאו לשאול בב"א, שאנו דנין לכל ימי' וודאי יש בהן טמאין, ובסימן פ"א ד"ה אמנם הטעם, כתב לפרש דהיינו דאף דוסתות דרבנן מ"מ א"א שאשה תהא מסולקת דמים לעולם וזהו דאוריתא שאשה אינה מסולקת דמים אלא שאין לנו שיעורא בזה, ולפיכך כל שהנידון לעונות רבות א"א להקל אף בוסת אחד, ומיהו עיקר סברתם לא ידענו יסודה, והנראה שהוא כעין ב' שבילין ובאו לשאול בב"א שאנו דנין לכל ימיה וודאי יש בהן טמאין, וכבר כתב עד"ז בחת"ס יו"ד סימן קמ"ב ד"ה אך קושיתו, ועי' בשו"ת ושב הכהן סימן ל"ג עז. דה והנה בתוס' מש"כ בביאור ד' התוס'.

בתוה"ב בית ז' ש"ד כג. נחלק ע"ד התוס' וכתב דאף אם אינה מרגשת שהדם שותת מן המכה ה"ה טהורה,[[17]](#footnote-18) ועי' ש"ך סימן קפ"ז סקכ"ו דהרשב"א יחידאה בזה, ועי' חוו"ד סימן קפ"ז סקי"א דלדעתו לא תיקשי דלעולם לא תהא טמאה, דאפשר שתהא טמאה כשתרגיש שנזדעזע גופה, ועי' פרד"ר בפתיחה חקירה ה' סקי"א (כז.) שכתב דפלוגתת התוס' והרשב"א תליא במהות ההרגשה מה היא.

ובפסקי ריא"ז בספ"ק כתב דהא דשרינן לה, הוא כשאינה שופעת כנדה, שידוע שמחמת המכה הוא.

י"ג כסליו ע"ו

דף מס' 3

**ט"ו א'** - **והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה,** בפירש"י כתב דהיינו שבא ומצאה בתוך ל' יום לראי', אבל לאחר ל' יום בעיא בדיקה הואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה, וכ"ה בחי' הרמב"ן והרשב"א, ובפסקי רי"ד וריא"ז.

אך בד' הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב מבו' דמפרש דהיינו שבא ומצאה בתוך ימי עונת וסתה, ואתא לאשמועינן דכל שמצאה ביום עונת וסתה ה"ה אסורה, וכן פירשו בדעתו המ"מ שם והרמב"ן בסוגיין והר"ן בשבועות, וכתבו כן גם בדעת הרי"ף, וכן מ' בד' הראב"ד בבעה"נ שער הספירה והבדיקה סימן ג' הי"א, עיי"ש, וכעי"ז פירש הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ב ז..

ועי' בבדה"ב שם שכתב לפ"ז דליכא לעיקר החשש דעונה בינונית, וכ"כ החכם צבי סימן קי"ד בדעת הרי"ף והרמב"ם, וכ"כ הפליתי סי' קפ"ד סקי"ג, והגר"ז בקו"א ר"ס קפ"ט, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוגיין דלא ס"ל לחששא דעונה בינונית, - אך בסד"ט סימן קפ"ט סקי"ב ובפרד"ר שם שפ"ח סק"ל דנו לומר דגם לדעתם איכא לחששא דעונה בינונית, ואך דלדידהו לא אמרינן דעבר העונה ולא בדקה אסורה, עיי"ש, וצ"ע, דלכאו' ממה שלא נזכר בד' הרמב"ם והראב"ד כלל לדינא דעונה בינונית, מ' דלא ס"ל לזה.

ועי' בחי' הריטב"א שפירש לסוגיין בע"א, ומשמעות דבריו דלא חיישינן כלל לעונה בינונית, וע"כ פירש דאף אם יום עונתה הוא יום ל', אי"ז מכח דינא דעונה בינונית, אלא איירי שזהו וסתה, עיי"ש.[[18]](#footnote-19)

הרשב"א בסוגיין כתב, דאשה שאין לה וסת בעלה מוזהר עלי' ביום עונה, ומבו' בדבריו דאיכא דין פרישה בעונה ביננית, וכ"כ בתוה"ב בית ז' ש"ג, טו. וכ"ה בטוש"ע ר"ס קפ"ט, - ועי' בקו"א להגר"ז שם סק"א שכתב בדעת רש"י והרמב"ן דפליגי ע"ז, ולי"ב דין פרישה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

עי' חוו"ד סימן קפט סקי"ב וסקי"ג וסקכ"ב דעיקר החשש דעונה בינונית, הוא משום דאטו לעולם לא תראה, ולמד לזה מד' הר"ן בשבועות ד:, ונת' בזה להלן, וצ"ל לפ"ז דמש"כ הראשונים דחשש עונה בינונית הוא משום דהוא דרך רוב נשים, עי' הלכות הרמב"ן פ"ה ה"ה ותוה"ב בית ז' ש"ג (טו.) ומשמה"ב שם סוף ש"ב (ז:) וטור ר"ס קפ"ד, היינו דאף דעיקר החשש הוא משום דאטו לעולם לא תראה, מ"מ מה שקבעו מכח זה לחוש ליום ל', הוא משום שהוא דרך רוב נשים, וכעי"ז כתב הפרד"ר שם שפ"ח סק"ל בתו"ד עה., עיי"ש.[[19]](#footnote-20)

ועי' ט"ז סימן קפ"ט סקי"ז דאם ראתה בתוך ימי העונה, עדיין היא חוששת לעונה בינונית מהראי' הקודמת, וכ"נ בד' הש"ך שם סק"ל במש"כ להוכיח דעונה בינונית הוא יום החודש מד' הרמב"ן בהלכותיו, (ועי' חוו"ד שם סקי"ב שדחה לדבריו), וכ"נ גם בד' הש"ך בסימן קפ"ד ועי' בגל' הגרע"א שם שתמה ע"ז, ועי' גם בסד"ט שם סקי"ג וחוו"ד סקי"ג שנקטו כן, ועיי"ש בחוו"ד שכתב כן גם לדעת הסוברים בוסת הפלגה דראי' קצרה אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, דשאני עונה בינונית דעיקר החשש הוא משום דאטו לעולם לא תראה, - ובד' הרשב"א בסוגיין בד"ה ומפרשים ראיתי מבו' כד' הט"ז, עיי"ש שכתב דאם ראתה בשעת וסתה בתוך ימי העונה אינה חוששת לעונה, כיון דקביע לה זמן, ומבו' דבלאו ה"ט היתה חוששת לעונה, וכ"נ גם בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף ש"ג, דמשמעות דבריו דכשיש לה וסת הקפיצות וקפצה וראתה בתוך ימי העונה, אינה חוששת לעונתה, אך כל שראתה בלא קפיצה, ה"ה חוששת לעונתה, עיי"ש, ומבו' לפ"ז דחשש עונה בינונית אינו מכח הא דאטו לעולם לא תראה.

וכן נראה גם ממש"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין דהא דאינה חוששת לעונה דקודם וסתה, הוא משום שהיא מסולקת דמים אפי' מעונות עד הוסת, ואם עיקר החשש דעונה בינונית הוא מכח דאטו לעולם לא תראה, ל"ב להא דהיא מסולקת דמים, דבלא"ה כיון דיש לה וסת, ל"ש בזה ה"ט דאטו לעולם לא תראה.

עי' חי' הגרע"א לקמן ט"ז א' במש"כ לדון אם חששא דעונה בינונית הוא מדאורייתא,[[20]](#footnote-21) ועי' חזו"א סימן ע"ט סק"ב מש"כ בזה.

בפירש"י כתב דאם בא בעלה לאחר ל' יום בעיא בדיקה, ועי' ש"ך סימן קפ"ט סק"ל שדקדק דביום ל' שריא, והוכיח מזה דעונה בינונית הוא יום ל"א, אך בהמשך דבריו כתב דעונה בינונית הוא יום החודש, ועיי"ש שהאריך בזה, ועי' חכם צבי סימן קי"ד שהק' ע"ז דא"כ מ"ט אם בדקה ה"ה מותרת מיד, הרי עדיין לא עבר וסתה, ולמש"כ הגר"ז בדעת רש"י דליכא דין פרישה בעונה בינונית ניחא, - ובעיקר הנידון בזמן עונה בינונית, עי' עוד בד' הט"ז סימן קפ"ט סקי"ד, וחכם צבי סימן קי"ד, ופליתי סימן קפ"ט סקט"ו, וסד"ט שם סקי"ב, והגר"ז בקו"א שם סק"א, והביא שם מד' התוס' לעיל י"ב ב' ד"ה לא, דביום ל' היא מותרת ביום בדיקה, ומוכח דעונה בינונית הוא ביום ל"א, וחוו"ד שם סקי"ב, ופרד"ר שם שפ"ח סק"ל.

ובדעת הש"ך דעונה בינונית הוא יום החודש, מ' בדבריו שם סקל"ג דהיינו דחשש עונה בינונית וחשש וסת החודש חד מילתא הוא, אך הפליתי שם סקט"ו כתב דגם לדעת הש"ך תרי מילי נינהו, עיי"ש שהאריך בזה, וכעי"ז כתב הסד"ט שם סקי"ב, והעצי לבונה סי"ג, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד שם סקל"ב, ועיי"ש בסד"ט במה שעמד לפ"ז בד' הש"ך.

ועי' פליתי שם שכתב דבדין עונה בינונית צריכה לחוש לכל היום, ול"ד לוסת החודש שאינה חוששת אלא לעונת הראי', משום דדוקא בוסת דתליא בלמודה לראות אינה חוששת אלא לאותו עונה, ומשא"כ בעונה בינונית דאסור כל יום ל' דלאו משום וסת אתינן עלה, וכ"כ הגר"ז שם ס"א, אך הסד"ט שם סקל"א והפרד"ר שם שפ"ח סק"ל נחלקו ע"ז, - ולכאו' היינו, דרק בשאר וסתות דחיישינן להו מכח מה שראינו שראתה בהפלגה זו וביום החדש זה, וחיישינן שתשוב ותראה כן, אין לנו לחוש אלא לאותה עונה שראתה בו, אך בעונה בינונית דאין החשש מכח מה שראינו עכשיו שראתה, שהרי ראי' זו שראתה עכשיו ל"ה ביום ל', אלא חיישינן שמכאן ואילך תראה בהפלגת ל', ע"כ הגם דראי' זו שראתה עכשיו היתה בלילה או ביום, מ"מ חשש העונה בינונית הוא בכל יום ל', וזה אי נימא דהראי' הראשונה שממנה מונים ההפלגה, א"צ שתהי' באותה עונה, ועי' חזו"א סימן פ"ה סקע"ב מש"כ לדון בזה.

עי' רמב"ן ור"ן שפירשו בדעת רש"י דאף אשה שיש לה וסת חוששת לעונה בינונית, ואף אם העונה היא בתוך וסתה, אך הרשב"א פירש בדבריו דרק אם העונה היא אחר וסתה ה"ה חוששת לעונה בינונית, ורק אם ראתה בשעת וסתה אינה חוששת לעונה, כיון דזמן קבוע לה.

ועי' רשב"א שנחלק ע"ז וס"ל דאף אם עונתה היא אחר וסתה, אינה חוששת לעונה בינונית, - ועי' בית מאיר סימן קפ"ט ס"א וחוו"ד שם סק"כ שפירשו בד' הרמב"ן והר"ן דס"ל דבכה"ג היא חוששת לעונה בינונית, והחוו"ד שם פירש כן גם בד' הט"ז שם סק"ה, - אך בד' הב"י ר"ס קפ"ט מבו' דהרשב"א והר"ן לא פליגי, וכ"ה משמעות דבריהם, דכל הא דכה"ג היא חוששת לעונתה, הוא רק משום דלא בדקה בשעת וסתה, וכל הא דשרינן לה הוא משום דתלינן שתראה בעונתה, דאל"כ וכי לעולם לא תראה, וע"כ כל שעברה עונתה ה"ה חוששת, אך כל שבדקה בשעת וסתה, אינה חוששת לעונתה, וע"כ אי"ז שלא כד' הרשב"א, דד' הרשב"א קיימי לרב הונא דאם עבר עונת וסתה אסורה, ומש"כ לדון אם חוששת לעונתה, הוא בגונא דבדקה בעונת הוסת ולא ראתה, ובכה"ג הוא דאין חוששת לעונתה, וכ"ה מבו' בחי' הר"א, עיי"ש,[[21]](#footnote-22) ולפ"ז אין מקור מד' הרמב"ן והר"ן דעיקר חששא דעונה בינונית הוא משום דאטו לעולם לא תראה, ובזה ניחא ד' הרמב"ן בהלכותיו שלא הזכיר לחששא דעונה בינונית אלא באשה שאין לה וסת, והיינו משום דלפ"מ שפסק שם דלא שרינן בבא מן הדרך כשעבר וסתה, ליכא נפ"מ כלל בחששא דעונה בינונית בכה"ג, (דממ"נ, אם לא נתברר לו דבדקה אחר וסתה, ה"ה אסורה אף קודם עונתה, ואם נתברר לו שבדקה אחר וסתה, ה"ה מותרת אף אחר עונתה), וכן מ' גם בדבריו בסוגיין דלדעת הראב"ד דאם עבר וסתה אסורה, ליכא לדינא דעונה בינונית באשה שיש לה וסת, - ועי' ט"ז סימן קפ"ט סק"א, ושם סקל"א בשם המהרש"ל, וסד"ט שם סק"א וסקי"ב, שנקטו דכה"ג אינה חוששת לעונתה, והבית מאיר והחוו"ד שם כתבו עפי"ד הרמב"ן דכה"ג היא חוששת לעונתה.

י"ז כסליו ע"ו

דף מס' 4

**ס"ג ב'** - **היתה למודה לראות בתחילת הוסתות כל טהרות שעשתה בתוך הוסתות טמאות, בסוף הוסתות כל הטהרות שעשתה בתוך הוסתות טהורות,** לא נתפרש במשנתינו בגונא שפעמים היא רואה בתחילת הוסתות ופעמים היא רואה בסופם, אי נימא דבכה"ג הוי קביעותה לכל הפיהוק, ואכמ"ל, אם הטהרות שעתה בתוך הוסתות טמאות, ומדיוקא דרישא משמע דכה"ג הם טהורות, אך מדיוקא דסיפא משמע דכה"ג הם טמאות, וע"כ מהא ליכא למשמע מינה.

ועי' רשב"א ור"ן בע"א שפירשו דהא דבסיפא מטהרינן להטהרות שעשתה בתוך הוסתות, הוא משום דבוסת הגוף לכו"ע אין חוששין אלא לשעת הוסת, וכן מ' בביאור הגר"א סימן קפ"ט סקל"ז, ומבו' דבשאר וסתות דלר' יהודה ה"ה אסורה כל היום, אף היא מטמאה טהרות מתחילת היום, ונת' להלן, ומבו' לפ"ז דאם וסתה הוא בכל שעת הפיהוק, ה"ה מטמאה מתחילתו.

אך בבית מאיר סימן קפ"ט סי"ט נקט בפשיטות, דכל שיש לה וסת לכל היום וראתה בסופו, לא מטמאינן להטהרות שעשתה בכל היום, והיינו משום דחזקת הוסת אינה מוכחת שתראה עד סוף היום, וכ"נ בד' הגרע"א לעיל ט"ז א' ובתוס' הגרע"א בריש מכילתין, עיי"ש, ולפ"ז כל הא דברישא מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הוסתות, הוא משום דהיא למודה לראות בתחילתן.

**ר' יוסי אומר אף ימים ושעות וסתות וכו',** בברייתא תניא דאם היתה למודה להיות רואה בשש שעות, אינה אסורה אלא בשש שעות, - ובד' התוס' משמע, דכיון דראיותי' היו בשעה ששית, ע"כ היא חוששת לכל שעה זו, וכן מ' בד' רש"י.

ועי' בעה"נ שער תיקון הוסתות סימן א' ה"ה, שפירש דהא דאסורה כל שעה ששית, הוא כשראייתה נמשכת כל השעה, ועי' הפלאה סימן קפ"ד סק"ה וחת"ס שם סק"י שעמדו בדעת הראב"ד בזה, וכ"ה מבו' להדיא גם בד' הראב"ד שם הכ"ב, ועיי"ש מש"כ ללמוד מזה, ומבו' לפ"ז דאם ראייתה היא רגע א', אינה חוששת אלא לאותו הרגע.

אך עי' מאירי דאף דהיתה ראייתה במקצת השעה ה"ה אסורה בכולה, דאין מדקדקין בקביעות וסת לחלקים שבה, ועי' חזו"א סו"ס פ"ה דהוא משום דהא דמונין שעות למעל"ע ענינו מכוונת התורה ולא הסכם מדיני, אך באו"ש ריש הל' עדות כתב דבדיני התורה ליכא ענין שעות, עיי"ש.

ובהפלאה סימן קפ"ד סק"ה פירש דאיירי כשראתה בזמנים חלוקים בתוך השעה, ובכה"ג היא קובעת וסת לכל השעה, וכ"כ הרש"ש.

עי' מאירי דכל שאין לוסתה שעה ידועה מודה ר' יוסי דאסורה כל היום, - ועי' חזו"א סימן פ"ה סק"ע שצידד דשעה לר' יוסי כעונה לר' יהודה, וכל שלא קבעה את השעה אי"ז אלא ראיות מקריות, וזה מתישב רק לפ"מ שנקט דלר' יוסי תליא בשעות שמונין במעל"ע,[[22]](#footnote-23) ועי' בדבריו שם סקס"ה מש"כ בזה.

עי חזו"א סימן פ"ו סק"ב שנסתפק דבוסת שאינו קבוע מודה ר' יוסי דחוששין לכל העונה, ורק אם הוחזקה השעה ג"פ פליג ר' יוסי, ולפ"ז ודאי דאם אין וסתה לשעה ידועה ה"ה אסורה כל היום, ודלא כמש"כ בסימן פ"ה סק"ע, - ובעיקר דין זה, עי' בעה"נ שער תיקון הוסתות סימן א' ה"י דמבו' דלר' יוסי אף בוסת שאינו קבוע אינה חוששת אלא לשעת הראי'.[[23]](#footnote-24)

**ר' יהודה אומר כל היום שלה,** עי' ר"ן בע"א, דבוסת המורכב לימים ולפיהוק, ה"ה חוששת מתחילת היום, דכיון שהיום גורם לקביעות הוסת, הו"ל כוסת הקבוע לימים ושעות שחוששת לו כל היום אליבא דר' יהודה, וכ"ה בד' הגר"א בסימן קפ"ט סק"ל, - ומבו' דטעמא דר' יהודה אינו משום דליכא קביעות דשעות כלל, אלא הגם דאיכא קביעות דשעות, מ"מ כיון דעיקר הקביעות היא ליום, חיישינן שתראה בשעה אחרת, וע"כ ה"נ בוסת המורכב לימים ופיהוק, חיישינן שתראה בתחילת היום קודם הפיהוק,[[24]](#footnote-25) - ועי' בעה"נ שער תיקון הוסתות סימן א' ה"י, דטעמא דר' יהודה הוא משום דקביעותא דיומא אסר לה ועקר לקביעותא דשעה, ולעיל מינה כתב בתו"ד "דכולי יום הוסת כשעת הוסת דמי", - ועי' תוה"ב בית ז' ש"ג ח. דהא דאסורה באותה עונה אחר שעת וסתה, הוא שמא נתעכב מעט האורח וביומו יבא.

ועי' חוו"ד סימן קפ"ד סק"ט דגם לדעת ר' יהודה הוי עיקר הקביעות בשעת הוסת, ואך דאסורה כל העונה מקרא דוהזרתם, - ועי' הגר"ז קפ"ט סקצ"ז דחיישינן שתמהר לראות ע"י התשמיש, וכ"כ הרש"ש, וצ"ע ממש"כ הראב"ד דכשקבעה וסת לשעות ולא לימים אינה חוששת אלא לשעתה, ונת' להלן.

ועיי"ש בחוו"ד שכתב לפ"ז דא"צ בדיקה אלא בשעת הוסת, ועי' חזו"א סימן פ' סקי"ח משה"ק ע"ז, וכ"ה בל' הראב"ד בשער הספירה סימן ג' ה"ג, ובד' המרדכי סימן תשל"ה, וכ"נ גם בל' השו"ע סימן קפ"ד ס"ט.

ועיי"ש בחוו"ד שכתב עוד לפ"ז, דמודה ר' יהודה דאינה מטמאה טהרות אלא בשעת הוסת, ומש"א בגמ' דה"מ לטהרות, הוא דין פרישה לכתחילה, וכן מ' קצת בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ד,[[25]](#footnote-26) והחוו"ד כתב דכן מבו' בד' הרמב"ם, אך בד' הרשב"א והר"ן שהבאנו לעיל מבו' דהיא מטמאה טהרות בכל העונה, ורק בוסת הגוף שהיא רואה בסופו אינה מטמאה בכל העונה.[[26]](#footnote-27)

ועיקר הך מילתא דגם לר' יהודה הוי עיקר הקביעות בשעת הוסת, מבו' כן ממש"כ בבדה"ב בית ז' ש"ב ד. דדין הפרישה בשעת הוסת הוא מדאורייתא, ודין הפרישה קודם הוסת אינו אלא מדרבנן, וכעי"ז כתב הריטב"א בשבועות י"ח ב', ואך שכתב שם דגם סמוך לשעת וסתה היא אסורה מדאורייתא, וכ"ה גם בבעה"נ שער תיקון הוסתות סימן א' ה"ד דיש מקום לחלק כן, - וכ"ה מבו' בד' הש"ך סימן קפ"ד סק"ז שכתב בדעת האו"ז דכל שוסתה הוא כל היום, ה"ה חוששת אף לעונה הסמוכה לו, ורק כשוסתה הוא בשעה קבועה, אינה חוששת אלא לאותה העונה.

עי' בעה"נ שער תיקון הוסתות סימן א' ה"י, שכתב דכל שקבעה וסת לשעות ולא לימים, לא אתי וסת שאינו קבוע דימים ועקר לקביעותא דשעה, - ועיי"ש בהשגות הרז"ה שפירש לדבריו דה"ה אסורה בכל יום בשעה זו, וכן פירשו הסד"ט סימן קפ"ט סק"א וחכמת אדם כלל קי"ב סי"ז, ועיי"ש שתמה ע"ז, ועי' משה"ק ע"ז בחזו"א סימן פ"ו סק"ב, ועי' גם בהפלאה סימן קפ"ט ריש סק"א משה"ק על דרך זו, - ועי' חוו"ד סימן קפ"ט סק"א וחזו"א סימן פ"ו סק"ב שפירשו לד' הראב"ד דהיינו דאף ביום הוסת אינה חוששת אלא בשעה זו, וכ"נ בד' המאירי במשנתינו שפירש כן בד' הראב"ד, ועיי"ש שנחלק ע"ז, ועי' בדבריהם במש"כ לפרש למה שהוכיח הראב"ד כן מההיא דלקמן ס"ו א'.

י"ט כסליו ע"ו

דף מס' 5

**ס"ג ב'** - **והזרתם את בני ישראל מטומאתם וכו' אזהרה לבני ישראל שיפרשו מנשותיהן סמוך לוסתן,** דעת הראב"ד בבעה"נ שער תיקון הוסתות סימן א' הביאו הרא"ש בסימן ב', דלפ"מ דקי"ל דוסתות דרבנן, אף דין הפרישה סמוך לוסת אינו אלא מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא הוא, וכ"כ הרמב"ן בהלכות נדה פ"ה ה"י, והרשב"א והר"ן בשבועות י"ח ב', והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ב ד: ובמשמה"ב שם, והמ"מ בפ"ד מאיסו"ב הי"ב, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות ס"ד ב', שכתבו דהא דבוסתות סתם לן תנא כרשב"ג, הוא משום דוסתות דרבנן, והרי הא דסתם לן תנא כרשב"ג הוא בדין הפרישה, ומבו' דאף דין הפרישה אינו אלא מדרבנן.

אך הרא"ה בבדה"ב שם כתב דאף למ"ד דוסתות דרבנן, מ"מ דין הפרישה בשעת הוסת עצמה ואחר הוסת הוא דאורייתא, ורק דין הפרישה קודם שעת הוסת אינו אלא מדרבנן, - ועד"ז כתב הריטב"א בשבועות י"ח א' וי"ח ב', דדין הפרישה בשעת הוסת עצמה או סמוך לו, לכו"ע הוא מדאורייתא, וצ"ע בסתירת דבריו למש"כ ביבמות ס"ד ב' דאף דין הפרישה אינו אלא מדרבנן, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בשבועות י"ז ב' וי"ח א' ובמלחמות שם דדין הפרישה הוא מדאורייתא, אך שמא ס"ל דסוגיא דהתם אזלא דוסתות דאורייתא ולא קי"ל הכי, וכמש"כ הרשב"א במשמה"ב די"ל כן.

והרא"ש ביבמות פ"ו סימן י' כתב דדין הפרישה סמוך לוסתה הוא מדאורייתא, ועי' ב"י סימן קפ"ד שכתב דיש לדחות דאין כונתו לכך, וצ"ע אם הוא משום דאזיל התם דוסתות דאורייתא, וכמבו' בד' התוס' ביבמות שם שנקטו כן לעיקר, או הוא משום דס"ל דאף דוסתות דרבנן, מ"מ דין הפרישה הוא דאורייתא, - ועד"ז יש להסתפק במש"כ רש"י בהוריות ח' ב' ור"ת בספר הישר סימן מ"ה דדין הפרישה הוא מדאורייתא.

דף זה לא זכינו לסיומו

כ"ה כסליו ע"ו

דף מס' 5

**ס"ג א'** - **ואלו הן הוסתות מפהקת וכו',** ביסוד דינא דוסת הגוף כתב הרשב"א דאין מקרים אלו גורמים לראייתה, אלא אדרבה מקרים אלו אינם באים אלא מחמת הוסת והוסת הוא שגורם להן שיבואו כדרך המקרים הבאים מצד החליים, וכ"כ הר"ן, ופירשו בזה טעם הא דל"ד וסת הגוף לוסת הקפיצות דאינה קובעתו, וכ"כ הרא"ש דיסוד דינא דוסת הגוף הוא דכל חוש שינוי הגוף כיון שהוחזקה בו הוא סימן להתעוררות עקירת הדם, וכתב דמה"ט בפיהוק וגיהוק דחד סימנא, ל"ה קביעות וסת, דאי"ז שינוי כי הוא זה דרך כל האדם.

ועי' בבדה"ב בית ז' סוף ש"ג יד. דאם פיהקה ב"פ בר"ח וראתה ואח"כ פיהקה בכ"ט וראתה בר"ח, אינה קובעת וסת המורכב, ול"ד לקפיצה כה"ג דהיא קובעת וסת המורכב, דשאני בקפיצה שהיא גורמת לוסת שיבא, וכיון שכן אפשר שהקפיצה של יום זה גרם לוסת שיבא למחר, אבל הפיהוק אינו כן אלא הוסת גורם לפיהוק שיבא וא"א לוסת לגרום ביאת הפיהוק יום אחד קודם לכן, עכ"ד, והרשב"א במשמה"ב שם נחלק ע"ז, דאדרבה בוסת הפיהוק י"ל כן טפי, כיון דענין וסת הפיהוק הוא דמילוי הדם ברחם מביא לידי פיהוק, ובזה י"ל שהוסת נתכנס ברחם, וחיילתו קודמת דהיינו הפיהוקין קודמות לו.[[27]](#footnote-28)

הרמב"ן בהל' נדה פ"ו הט"ו כתב, דעקירת וסת הפיהוק הוא ע"י שתפהק ג"פ ולא תראה, ומבו' דאם ראתה ג"פ בלא פיהוק לא עקרה וסתה, ולכאו' היינו דעיקרו של וסת הגוף הוא שהפיהוק מורה על ראייתה, וע"כ כל דפיהקה ג"פ ולא ראתה, נעקר וסתה זה דהוחזקה דאין הפיהוק מורה על ראייתה, אך אם ראתה ג"פ בלא פיהוק לא עקרה וסתה, דאין מכלל הוסת, שלא תראה אלא בפיהוק, וצ"ע אם זה מתישב עם מש"כ רש"י בד"ה אוחזין אותה, בכך למודה להיות בכל עת שהיא רואה, ומ' דמכלל הוסת הוא שלא תראה אלא בפיהוק, ובלא"ה אינה קובעת וסת.

אך כבר עמדו בזה דא"כ מ"ט אמרינן דדי' שעתה, הרי הא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, כתבו התוס' לעיל ס' ב' והרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ג יא: והר"ן בשבועות דהוא משום דשלא בשעת וסתה היא מסולקת דמים, וא"כ בוסת הגוף דאין מכלל הוסת שלא תראה אלא בפיהוק, לכאו' אף כשלא פיהקה אינה מסולקת דמים, ומ"ט די' שעתה, - ועוד הקשו במש"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה ה"א דאשה שיש לה וסת הגוף דמיא לאשה שיש לה וסת הימים דאין חוששין שמא תראה מחמת תשמיש, ובמש"כ החוו"ד קפ"ט חידושים סק"ב והגר"ז סו"ס קפ"ד דאינה חוששת לעונה בינונית, אלא אם וסתה הוא לראות בתחילת הפיהוק, דיש לחוש שתפהק ותראה, ולכאו' כיון דאין מכלל הוסת שלא תראה אלא בפיהוק, מ"ט לא חיישינן שתראה מחמת תשמיש ותראה בעונה בינונית בלא פיהוק, ובד' הרמב"ן צ"ע עוד, דאף אם היא מוחזקת שלא תראה אלא בפיהוק, מ"מ כל שוסתה הוא בתחילת הפיהוק, מ"ט לא נחוש שתפהק ותראה מחמת תשמיש.

וצ"ל בזה, למש"כ הרשב"א במשמה"ב דוסת הגוף הוא דמילוי הדם ברחם מביא לידי פיהוק, וע"כ רק כשראייתה היא מכח מילוי הדם ברחם, דהוי זה ראיית וסתה, הוא דבאות ראיותי' בפיהוק, אך כל שהמקרה גרם לראייתה, אינה מפהקת,[[28]](#footnote-29) - ולפ"ז י"ל דלעולם מכלל חזקתה הוא שלא תראה ראיית וסתה אלא בפיהוק, והא דאם ראתה ג"פ שלא בפיהוק אינה עוקרת את הוסת, הוא משום דתלינן דראיות אלו המקרה גרם להם, ואינם ראיות וסתה, וע"כ שפיר אמרינן דדי' שעתה, דדמיא לכל אשה שיש לה וסת דהיא מסולקת מראיות המקרה.

וע"כ נמי לא חיישינן שתראה מחמת תשמיש ואף לא חיישינן שתפהק ותראה, דהא דבאשה שיש לה וסת חוששין שתראה מחמת תשמיש, כתב הרמב"ן במלחמות כתובות ס: מדפי הרי"ף דהוא משום דחזינן שהיא משנה את וסתה מחמת חבטה בקרקע או בדבר אחר וכו', וע"כ חוששין שתראה מחמת תשמיש, שהרי היא רגילה לשנות את וסתה, ועד"ז כתב הר"ן בשבועות (ב: מדפי הרי"ף), עיי"ש, אך באשה שיש לה וסת הגוף דראיותי' ראיות וסת הן ולא ראיות המקרה, דאם היו ראיות המקרה לא היתה מפהקת, אין לחוש שתראה מחמת תשמיש, וע"כ נמי אינה חוששת לעונה בינונית בלא פיהוק, כיון שהוחזקה שראיות וסתה אינם באות אלא בפיהוק, וצ"ע.[[29]](#footnote-30)

עי' רמב"ם בפ"ח מאיסו"ב ה"א דוסת הגוף הוא באשה שיש לה וסת, דקודם שיבא הדם תרגיש בעצמה מפהקת וכו', אך אשה שאין לה וסת אינה מרגשת בעצמה עד שיצא הדם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ו, - והמ"מ בהל' איסו"ב כתב בדעתו, דפליג ע"ד ש"ר, וס"ל דוסת הגוף אינו וסת לעצמו, אלא הם המקרים הנמשכים אחר הוסת הקבוע בימים, ואין כאן ב' וסתות חלוקים, ונפ"מ שיש למודה לראות תיכף שבא המקרה ויש לאחר שעה ואינה חוששת אלא לשעה שהיא רגילה לראות.

ועי' פתחי נדה וערול"נ שכתבו בדעתו, דאיכא וסת לימים בלא מקרי הגוף, והוכיחו ממש"א בסוגיין דהתם בוסתות דיומי הכא בוסתות דגופה,[[30]](#footnote-31) ומדעת שמואל דלימים שנים ולוסתות א', אך צ"ע מל' הרמב"ם בהל' מטמאי מו"מ דכל אשה שיש לה וסת תרגיש בעצמה, ועי' בנאות יעקב סימן כ"ה מש"כ בדעת הרמב"ם.

והנה לפ"ד הרמב"ם מבו', דאף דאיכא דין פרישה מתחילת העונה, מ"מ אינה מטמאה טהרות אלא משעת ביאת המאורע, וכדתנן דהיתה למודה לראות בתחילת הוסת וכו', וזה דלא כמבו' בד' הרשב"א והר"ן במשנתינו דכל דאיכא דין פרישה, אף היא מטמאה טהרות למפרע, וזה מתישב עם משמעות ד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ד דאינה מטמאה טהרות קודם שעת וסתה, אף דקי"ל כר"י דאיכא דין פרישה מתחילת העונה.

**וסת הגוף המורכב**

עי' רשב"א ורא"ש, דאם באו מקרי הגוף לימים ידועים, ה"ה קובעת וסת לימים ולפיהוק, דומיא דמש"א לעיל י"א א' בימים וקפיצות, וצ"ב דמה ענין זל"ז, דהתם קביעותה הוא דהימים והקפיצות יחד גורמים לראייתה, והכא הקביעות הוא דהימים גורמים לראיות עם פיהוק.

ועיי"ש שכתבו דחלוק דין וסת הגוף המורכב מדין וסת הגוף הפשוט בכמה מילי, חדא, דבוסת הגוף הפשוט ה"ה חוששת לפיהוק לחודי', ובוסת הגוף המורכב אינה חוששת אא"כ פיהקה ביום וסתה, וצ"ב דכיון דהוחזקה דהפיהוק הוא תולדה מראייתה, מ"ט אינה חוששת לו בימים אחרים,[[31]](#footnote-32) - ועוד, דוסת הגוף הפשוט נעקר ע"י שפיהקה ג"פ ולא ראתה, ווסת הגוף המורכב אינו נעקר אלא ע"י שפיהקה ג"פ באותם הימים ולא ראתה, וג"ז צ"ב דמ"ט אינו נעקר ע"י שפיהקה בימים אחרים ולא ראתה, דעי"ז חזינן דהיא מפהקת שלא מכח ראייתה, - ועוד, דבוסת הגוף הפשוט א"צ לפרוש אלא בשעת הפיהוק ובוסת הגוף המורכב ה"ה חוששת לכל העונה.

**זמן החשש בוסת הגוף המורכב**

במש"כ הרשב"א והרא"ש דבוסת הגוף המורכב ה"ה חוששת לכל העונה, כ"כ גם הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הוסתות סימן א' והרמב"ן בהלכות נדה פ"ו הי"א, ופירשו דהוא משום דחיישינן שמא יארע לה המאורע בתוך שימושה,[[32]](#footnote-33) - אך בד' הר"ן בסוגיין מבו' דהא דחוששת לכל העונה הוא משום דדמי לוסת הקבוע לימים ושעות דחוששת לכל העונה,[[33]](#footnote-34) וכ"ה בביאור הגר"א סימן קפ"ט סק"ל, וי"ל דהוצרכו לזה כדי לאסרה כל היום אף בגונא שרגילה לראות בסוף הוסת.

והראב"ד בבעה"נ שם כתב דאף כשיש לה יום קבוע לפיהוק אינה אסורה אלא בשעת הוסת, וצ"ע דמ"ט אינה חוששת שמא תפהק ותראה.[[34]](#footnote-35)

והנה בעיקר ד' הראב"ד עי' ט"ז סימן קפ"ט סקל"ט שעמד בסתירת דבריו למש"כ הרא"ש בשמו דחוששת לכל העונה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בנקוה"כ שנחלק עליו, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' חוו"ד שם סקל"ד שהק' על דבריו, ועי' בפרד"ר שם מקש"ז סקל"ט מש"כ בביאור ד' הנקוה"כ.

והחוו"ד שם כתב דמש"כ הראב"ד דיש לה יום קבוע לפיהוק, לאו היינו שפיהקה ג' ר"ח כסדרן, דבכה"ג ודאי חוששת אף קודם הפיהוק, אלא איירי כשאינה רואה אלא כשמפהקת בר"ח, שכך היו לה ג"פ שפיהקה בר"ח וראתה, אך אלו הר"ח לא היו כסדרן, וע"כ לא נקבע לה וסת בר"ח שתפהק בו ותראה, וכל וסתה הוא דאם תפהק תראה, וע"כ אינה חוששת קודם הפיהוק,[[35]](#footnote-36) וניחא לפ"ז קו' הרז"ה מ"ט אינה חוששת שמא תפהק ותראה, כיון שלא נקבע לה וסת כלל לפהק ולראות, וכ"נ להדיא בד' הראב"ד בסימן ג' הכ"ה, דכל הא דבוסת הגוף אינה חוששת קודם הפיהוק, הוא רק משום דאין וסתן תלוי ביום, עיי"ש.[[36]](#footnote-37)

ועיקר הך מילתא דאיכא תרי גווני דוסת המורכב לפיהוק, מצינו גם בחוו"ד בחידושים שם סקמ"ב ובסד"ט סקל"א, שכתבו דמש"כ הראשונים דוסת הגוף המורכב אינו נעקר אלא ע"י שפיהקה ג"פ באותם הימים ולא ראתה, אך אם עברו ימים אלו ולא פיהקה ולא ראתה, אין הוסת נעקר, היינו רק דאם פיהקה ביום זה ה"ה חוששת, אך כ"ז שלא פיהקה א"צ לחוש שמא תפהק ותראה, שהרי עבר אותו יום ג"פ ולא פיהקה ולא ראתה.

**זמן החשש בוסת הגוף הפשוט**

במש"כ הרשב"א והרא"ש דבוסת הגוף הפשוט אינה חוששת אלא בשעת הוסת, כ"כ גם הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"ו, והוכיחו כן מהא דלא פליג ר' יהודה בוסתות דגופה, - ועי' בביאור הגר"א סימן קפ"ט סק"ל דמבו' בדבריו דטעם הדין בזה, דכל הא דפליג ר' יהודה וס"ל דחוששין לכל העונה, הוא רק משום דאיכא קביעות וסת ליום זה, ובכה"ג אמרינן דאתי קביעותא דימים ועקרא לקביעותא דשעה, אך בוסת הגוף הפשוט דליכא קביעות לימים כלל, אינה אסורה אלא באותה השעה.[[37]](#footnote-38)

והרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ג יב: כתב לחלק בזה, דאם היתה למודה לראות בסוף הוסת, אינה חוששת עד סוף הוסת, אך אם היתה למודה לראות בתחילתו, ה"ה חוששת לכל המשכת הוסת, דאע"פ שלא ראתה עכשיו בתחילת הוסת, שמא תראה באמצעו או בסופו, - ועי' חוו"ד סימן קפ"ט סק"ל שפירש הטעם בזה, דדוקא כשהוחזקה שאינה רואה עד שמפהקת מקודם שעה או יותר מותרת מתחילת הוסת, שהרי ודאי שלא תראה מקודם, ומשא"כ כשהראי' היא בתחילת הפיהוק, אף שעכשיו לא ראתה בתחילת הפיהוק, הרי עדיין לא נעקר וסתה, ואימור הפיהוק השני הוא שליח הדם, ודמי להיכא דפיהקה שחרית ולא ראתה וחזרה ופיהקה ערבית, דודאי דהיא חוששת לפיהוק זה, עכ"ד, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ל"ג ד"ה וצ"ל בטעמו שפירש הטעם בע"א.

בעיקר מש"כ הראשונים דכל שהיתה למודה לראות בסוף הוסת אינה חוששת בתחילתו, עי' בפסקי רשב"ץ שנחלק ע"ז וכתב דבוסת הגוף ה"ה אסורה בכל הזמן שנמשך המאורע, בין שהיא רגילה לראות בתחילתו ובין שהיא רגילה לראות בסופו, ולפי דבריו צ"ל, דאף דכשלמודה לראות בסוף הוסת לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילתו, מ"מ איכא דין פרישה מתחילת הוסת, וזה כד' החוו"ד שהבאנו בדף מס' 4.

ומצאנו כן גם בד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ו ה"ט, ז"ל, אין וסת הגוף אוסר אלא שעתו, כיצד היתה למודה במקרים הללו
"בחצי היום" חוששת בהן שעה אחת מותרת לשמש עד אותה השעה, אירעו לה ולא ראתה בודקת עצמה לאחר זמן הוסת ומותרת כל שאר היום וכו', עכ"ל, והרי דכל הא דבוסת הגוף אינה אסורה אלא בשעתו, הוא כשהיא למודה בהן בשעה מסוימת ביום, דכיון דליכא קביעות דיום, אזלינן בתר קביעות דשעות, אך ליכא נפ"מ אם היא רגילה לראות בתחילת הוסת או בסופו, ובכל גוונא היא אסורה בשעה שקבעה לראייתה, ורק בוסת הקפיצות כתב הרמב"ן שם הי"ג דאינה אסורה אלא בזמן שהיא רגילה לראות אחר הקפיצה, (ולא תלי בשעה מסוימת ביום), והיינו משום דשאני קפיצות שהם גורמי הראי', וע"כ שעת הראי' נקבעת כלפי הקפיצה, אך בוסת הגוף שאינו גורם הראי', אין שעת הראי' נקבעת כלפי הפיהוק, אלא כלפי היום, ודו"ק.

הראב"ד שם כתב דכ"ז הוא כשהיא רגילה לראות כל הראי' בתוך הוסת, אבל אם רגילה לראות ממנה אחר הוסת, אסורה מן הוסת ואילך כל היום, וכתב שם דצריכה בדיקה אחרת לאחר הוסת כדי להתירה לבעלה אחר אותה עונה, וצ"ב דמ"ט לא סגי בהבדיקה שבדקה בשעת הוסת, וכתב דל"ד לרואה מקודם הנה"ח עד אחר הנה"ח דאינה חוששת אלא לעונת הלילה ולשעה שנמשכת ראייתה ביום, דשאני הכא דתוך הוסת ואחר הוסת חדא עונה היא, וכיון דפשטה ראייתה לאחר הוסת, כולה יומא מן הוסת ואילך מיתסרא, ולכאו' היינו, דכל הא דלא אסרינן לה אחר הוסת, הוא משום דינא דר' יוסי דאינה אסורה אלא באותה השעה, דקביעותה הוא בשעת הפיהוק, (ואף ר' יהודה מודה בזה, משום דליכא הכא קביעות דימים, וכמש"כ הגר"א), אך בכה"ג שנמשכת ראייתה אחר הוסת, לא חשיב דאיכא שעה קבועה לראייתה, וע"כ ה"ה אסורה כל העונה,[[38]](#footnote-39) - והב"י בסימן קפ"ט כתב בדעת הרשב"א, דאף דבראי' הנמשכת לאחר הנה"ח אינה חוששת כלל ליום דאין הולכין אלא אחר התחלת הוסת, הכא חוששת לכל העונה, משום דאין שיעור התחלת הוסת פחות משיעור ששיערו חכמים דהיינו עונה.

והרז"ה שם נחלק ע"ז וכתב דלעולם אינה חוששת אלא לתחילת ראייתה שהיא העיקר, ודמי לרואה מתוך הלילה לאחר הלילה, שאינה חוששת אלא לתחילת ראייתה, - ומ' דמודה דאם כל ראייתה היא לאחר הוסת, דה"ה אסורה כל העונה, וכ"כ בחוו"ד סימן קפ"ז סוסק"א.

ועי' פרדס רמונים בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ל"ג ד"ה עוד זאת שהק' בהך דינא דאם ראייתה נמשכת לאחר הוסת ה"ה אסורה כל העונה, דמ"ש מוסת הקפיצות דאם יש לה עת קבוע לראות אחר הקפיצה אינה חוששת רק בעת הזאת, וכמש"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ו הי"ג, ועיי"ש מש"כ בזה.[[39]](#footnote-40)

עי' ש"ך סימן קפ"ט סקס"א, דכ"ש דאם ראייתה מתחלת גם קודם הוסת דצריכה לפרוש כל אותה עונה שלפני הוסת וכל הוסת, ונסתפק דשמא אסור אף לאחר הוסת, ועי' חוו"ד שם סקל"ב ובגליון מקור מים חיים שם ובפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ל"ד במש"כ בדבריו.

כ"ז כסליו ע"ו

דף מס' 6

**ס"ג א'** - **הרי אמרו לימים שנים לוסתות אחת למה שלא מנו חכמים שלשה,** התוס' כתבו דאתיא כרבי דבתרי זימני הוי חזקה, והא דלמה שלא מנו חכמים ג', הוא משום דאי"ז וסת גמור וע"כ מודה רבי דבעינן ג"פ, - ועי' רמב"ן דגם מש"א דלוסתות אחת הוא לדעת רבי, ומתניתין דבעי ג"פ אף בוסת הגוף רשב"ג היא דמיקל בחזקת חששות, וכ"כ הרשב"א, וכ"ה גם בד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סוף סימן ג', וכ"ה מבו' גם בד' התוס' ד"ה זו, שעמדו מ"ט לא אמר שמואל אבל רבי אומר, - ובהשגות הרז"ה שם נחלק ע"ז, וכעי"ז כתב הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ג ח:.

עי' תוס' לעיל י"א א' ד"ה קפצה וראתה, דמבו' דוסת הקפיצות המורכב, נקבע בב' פעמים לרבי, ומבו' לפ"ז דמה שאמרו הכא דלמה שלא מנו חכמים ג', הוא רק בוסת אכילה בפנ"ע, אך וסת המורכב, הו"ל כוסת הימים שנקבע בב' פעמים, אך לדעת הסוברים דוסת אכילה אינו נקבע אלא בהרכבת ימים, בע"כ דגם בוסת המורכב מודה רבי דאינו נקבע אלא בג' פעמים.

**לאתויי אכלה שום וראתה וכו',** התוס' כתבו דאף דאינה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, מ"מ ה"ה קובעת וסת לאכילה, משום דלא חשבינן לה כאונס כמו טורח של קפיצה שאין הראי' באה ע"י טורח אלא ממילא, - ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ המאירי, דבקפיצות בא הדם ע"י הקפיצה לגמרי ואי"ז גרמא אלא מעשה גמור, ומשא"כ באכילת שום ובצל שאין הדם בא על ידו לגמרי אלא שהוא גורם לבא, והיינו דבקפיצה הקפיצה עצמה פועלת את יציאת הדם, ומשא"כ באכילת שום ובצל, אינם פועלים בעצמם את יציאת הדם, אלא הם פועלים בגופה, ומכח זה היא רואה דם כדרכה, - ועי' רז"ה בהשגות בעה"נ שעת הוסתות סוף סימן ג' שכתב, דדוקא קפיצות חשיבי כאונס משום שאינה עושה אותו מדעתה אלא בעל כרחה, אבל אכילת שום ובצל שהוא מאכל תאוה וכל דבר שהיא עושה אותו מדעתה להנאתה אי"ז נקרא אונס, עכ"ד, וצ"ב בטעמא דמילתא, דמ"ט תלי דין הקביעות אם היא עושה כן מדעתה או בעל כרחה, - ועי' נובי"ק יו"ד סימן מ"ו בהגה"ה, דנפ"מ בזה ברואה מ"ת, דלדעת התוס' חשיב כקפיצה ואינה קובעת וסת, ולדעת הרז"ה דמי לוסת אכילה וה"ה קובעת וסת.

אך דעת הרשב"א והר"ן לעיל בסוגיין דוסת אכילה דמי לוסת הקפיצות שאינה קובעתו, אלא כשהוא מורכב עם ימים, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סוף ש"ג והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג ח:, - ועי' ב"י סימן קפ"ט שכתב בדעת הטור דלא קי"ל כשמואל בהך מילתא, ואינה קובעת וסת כלל לאכילה.

עי' ב"י סימן קפ"ט ורמ"א שם סכ"ג דאם אכלה שום וראתה בצלים וראתה פלפלין וראתה קבעה וסת לאכילת כל דברים חמים, ועי' ביאור הגר"א שם סקל"ד שם שנחלק ע"ז, ועמש"כ בזה הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ל"ט מ'.

ובל' השו"ע שם משמע דאם אכלה ב"פ שום וראתה ואכלה בצלים וראתה קבעה וסת לב' מינים אלו, ועי' בגל' הגרע"א שם שנחלק ע"ז, וזה תליא בפלוגתת קמאי בנגח ב' שוורים וחמור אם הוא נעשה מועד לשוורים וחמורים, ואכמ"ל.

ועי' חוו"ד שם סקכ"ג, דבכה"ג שקבעה וסת לאכילת כל דברים חמים, אם אכלה אח"כ ג' מינים אחרים ולא ראתה, אי"ז עקירה אלא משאר המינים, אך אכתי קיים וסתה לאותם ג' מינים, אך אם אכלה א' ממינים אלו ג"פ ולא ראתה, נעקר כל הוסת, וכ"ה בדבריו בסימן קפ"ז סק"ג, ועמש"כ בזה הפרד"ד בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' מ', עוד ילה"ע, דבד' התוס' ב"ק ב' ב' משמע, דאם נגח ג' מינים דנעשה מועד לכל וחזר בו מאחד מהן, לא בטלה העדאתו משאר המינים, וכ"כ ההשלמה שם ל"ז א', ועי' תלמיד ר"ת שם, ואכמ"ל.

**י"א א'** - **א"ר הונא קפצה וראתה וכו',** נחלקו הראשונים במסקנת סוגיין אם אשה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, דדעת התוס' בסוגיין ולקמן ס"ג ב' דאינה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סו"ס ג', והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ג יג., והר"ן בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב ה"ה, וכמש"כ המ"מ שם,[[40]](#footnote-41) - אך דעת הרז"ה בהשגות בעה"נ שם, והרמב"ן בהלכות נדה פ"ו הי"ג והטור בסימן קפ"ט דאשה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו,[[41]](#footnote-42) - ונחלקו גם בדעת רש"י בזה, דהרשב"א והריטב"א פירשו בדעתו דאשה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, אך הר"ן פירש בדעתו דאינה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, עיי"ש, ועי' חידוד הלכות ואבהא"ז פ"ו מנז"מ ה"ה מש"כ בדעת רש"י.

בטעם הא דאין אשה קובעת וסת לקפיצות, כתב הלבוש סימן קפ"ט סי"ז דהוא משום דוכי יזוב זוב דמה אמרה תורה, זיבה דמאלי' משמע ולא מחמת אונס, - ועי' לחו"ש שם סקל"ז שתמה ע"ז, ופירש דהטעם הוא משום דראי' מפני האונס הויא מקרה, והמקרה אינו קבוע, וכעי"ז כתב הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט מא. ד"ה אולם דהוא משום דראייתה אינה מחמת טבעה אלא האונס הכריחה להוציא הדם טרם זמנו, והמקרה לא יתמיד לעולם באופן א', - ועיי"ש שהביא דהתפארת למשה כתב דהא דאינה קובעת וסת, הוא משום דלא שכיח שתראה מחמת אונס, ותמה ע"ז, דאדרבה שכיח טובא שתראה ע"י קפיצה, ושם ד"ה ומעתה, כתב להוכיח כן ממש"כ הראב"ד בבעה"נ דכל שקפצה וראתה פעם א', אינה חוששת ליום לחודי' בלא קפיצה, וכ"כ הש"ך שם סוסקמ"ח, וכ"ה מבו' גם מהא דתניא בתוספתא בפירקין, דהרואה מאונס די' שעתה, והרי דתלינן דראייתה היא מחמת האונס.

ועי' רשב"א לעיל ט' ב' ד"ה ועוד ק"ל דהא דאינה קובעת וסת הוא משום דהוי מקרה ועראי, ומבו' בדבריו שם דמה"ט אין קובעת וסת הפלגה, אם הויא ההפלגה מראי' שראתה מחמת אונס, וצ"ב.

בהגמי"י פ"ח מאיסו"ב כתב, דאע"ג דאין אשה קובעת וסת לקפיצות, מ"מ כל שקפצה ג"פ וראתה ה"ה חוששת לו כוסת שאינו קבוע, וכ"נ בד' הרשב"א והריטב"א לקמן ס"ו א', ובד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"י, וכמו שפירשו בדבריו הפליתי שם סקכ"א והחוו"ד שם סק"א, וכ"כ הרמ"א בסימן קפ"ט סי"ז, וכ"נ בשו"ע שם סי"ח, - אך בד' הר"ן לקמן ס"ו א' מבו' בפשוטו דאינה חוששת כלל לוסת הקפיצות, עיי"ש, והוכיחו כן הפליתי בסימן קפ"ט סקכ"א והסד"ט בסימן קפ"ז סקכ"ג, ועיי"ש בסד"ט שכתב לדחות, דאף אם בעלמא חוששת, מ"מ היכא דעי"ז תהא באיסור עולם ואין לה תקנה, אינה חוששת.

**וסת המורכב לימים וקפיצות**

בעיקר הא דכשקפצה ג' ר"ח וראתה, קבעה וסת המורכב, ולא אמרינן דהוי הוסת לימים לחודייהו או לקפיצות לחודייהו, להסוברים דהיא קובעת וסת לקפיצות, מ' מד' התוס' הרא"ש דהוא משום דכ"ה דינא דוסתות, דכל שאנו רואים לפנינו ג' פעמים ב' דברים העשויים לגרום את הראי', הוי קביעות הוסת לתרוייהו,[[42]](#footnote-43) - וכ"נ ממש"כ הרשב"א והרא"ש לקמן ס"ג א' ללמוד דין וסת המורכב לימים ופיהוק מדין וסת המורכב לימים וקפיצות, אף דלכאו' ל"ד זל"ז, דבמורכב דימים וקפיצות היינו דתרוייהו הם גורמי הראי', ובמורכב דימים ופיהוק היינו דהימים גורמים לראי' שיש בה פיהוק, ובע"כ דעיקר חידושא דוסת המורכב הוא דאין מחזיקין את הוסת אלא כפי מה שראינו, - ובתוה"ש סימן קפ"ז סקכ"ט כתב דהוא משום דבכה"ג אזלינן להקל בוסתות כל דלא ידעינן בודאי דנקבע וסת לאחד מהן, ועי' ב"י סימן קפ"ט דבקבעה וסת המורכב לימים ופיהוק, חוששת לכל א' בפנ"ע כוסת שאינו קבוע, ועי' פרד"ר שם מקש"ז סוסקל"ו דהוא משום דמספקא לן שמא קביעותה הוא לאחד מהן, וכ"נ בד' החוו"ד שם ריש סקכ"ג.[[43]](#footnote-44)

עי' בעה"נ שער הוסתות סו"ס ג', דאם קפצה בר"ח ניסן וראתה ובר"ח סיון וראתה ובר"ח תמוז וראתה, אע"ג דכלה ראיות הוו בר"ח, לא קבעה וסת לא לקפיצות ולא לימים, והיינו משום דאין הר"ח רצופין, ועיי"ש שכתב עוד דגם בעקירת הוסת הוא כן, דאינה עוקרת את וסתה, אא"כ קפצה בג' ר"ח רצופין ולא ראתה, - ועי' בשו"ע הגר"ז סימן קפ"ט סקע"ה דדעת הפרישה דה"ה קובעת וסת בכה"ג,[[44]](#footnote-45) וכ"כ החוו"ד בסימן קפ"ט סקל"ד, - והגר"ז שם כתב דטעמא דהראב"ד דאינה קובעת וסת, הוא משום דתלינן לקולא דראייתה היא מחמת יום החדש, וה"ז נעקר בר"ח שלא ראתה בו, וצ"ע דא"כ מ"ט גם לענין עקירה בעינן ג' ר"ח רצופין.

עי' חוו"ד סימן סימן קפ"ט סקכ"ד שהוכיח, דבוסת המורכב להפלגה ולקפיצה, אם ראתה באמצע בלא קפיצה, אין ראי' זו מפסקת מנין ימי ההפלגה, - ועי' ש"ך שם סקמ"ח דמשמעות דבריו, דאם ראתה בלא קפיצה ואחר כ' יום קפצה וראתה, אין חוששת להפלגת כ' זו, ועי' הגר"ז סימן קפ"ז סקל"ט ובקו"א סקי"ב שפירש לזה בע"א.

**כגון דקפיץ בחד בשבת וחזאי וכו',** נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, עי' רמב"ן ורשב"א בסוגיין, ורמב"ם פ"ח מאיסו"ב ה"ה ומ"מ שם, ועי' שו"ע סימן קפ"ט סי"ז וט"ז שם סקל"ב וש"ך סקמ"ט, - ועי' נובי"ת יו"ד סו"ס צ"ג, דגם להסוברים דקבעה וסת המורכב, היינו רק כשקפצה יום א' קודם הראי', אך אם קפצה כמה ימים קודם הראי', לא אמרינן דהקפיצה גרמה כמה ימים אח"כ, וה"ה קובעת וסת לימים לחוד,

עי' חוו"ד סימן קפ"ט סקכ"ג דאם קפצה ג' פעמים בשבת וראתה בא' בשבת, ה"ה קובעת וסת לימים לחוד, ורק אם ליכא קביעות לימים, ה"ה קובעת וסת לקפיצות, לראות ביום שאחר הקפיצה, ועמש"כ בזה הפרד"ר שם שפ"ח סקמ"ט, אך בתשו' חת"ס יו"ד סימן קפ"ג כתב דבכה"ג לכו"ע היא קובעת וסת המורכב, עיי"ש.

עי' חוו"ד שם שנסתפק בגונא שקפצה ג' פעמים בא' בשבת וראתה ואח"כ קפצה בשבת ולא ראתה ובא' בשבת ראתה בלא קפיצה, אם אמרינן דאיגלאי מילתא דיומא קגרים, להסוברים דאם בפעם הג' הי' כה"ג קבעה וסת לא' בשבת בלא קפיצה, וכתב דד"ז תליא בהפלוגתא שהביא הט"ז שם סקל"ו אם כשקבעה וסת המורכב ה"ה חוששת שמא היום בפנ"ע גרם, עיי"ש, אמנם הפלוגתא שם היא בוסת המורכב לפיהוק, וי"ל דבוסת המורכב לקפיצות לכו"ע אינה חוששת ליום לחודי', וזה למש"כ הש"ך שם סוסקמ"ח דאף בקפצה פעם א' וראתה, אינה חוששת להיום לחודי'.

א' טבת ע"ו

דף מס' 7

**ס"ג ב'** - **שינתה ג"פ ליום כ' וכו' וקבעה יום כ' שאין אשה קובעת לה וסת עד שתקבעה ג"פ,** התוס' בב"ק ל"ז ב' למדו ממשנתינו, דקביעות וסת הפלגה היא ע"י ג' הפלגות, ואין הראי' הראשונה מן המנין, ועמש"נ להלן בד' התוס' בסוגיין בזה, וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין, והראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הי"ט, והרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"א.

אך בחי' הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דבוסת הפלגה לכו"ע סגי בג' ראיות, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ג ט:, וכתבו דבמשנתינו דבעינן ד' ראיות, הוא משום דלמודה שאני, ועי' במשמה"ב שם מש"כ ע"ז, ועיי"ש בד' הרא"ה דלרבי דקביעות וסת הויא בב' ראיות, סגי בב' ראיות שיש בהן הפלגה אחת, ועי' במשמה"ב שם משה"ק ע"ז.[[45]](#footnote-46)

**איתמר ראתה יום ט"ו לחדש זה וכו',** בפירש"י כתב דבגונא שקבעה לה וסת ה"ה אסורה ביום י"ח בחדש רביעי וביום י"ט בחדש חמישי וכן לעולם, ומבו' דקביעותה אינה להפלגה, דא"כ אינה מוספת כל חדש יום א', ותליא אם הוא חדש מלא או חסר, אלא הויא קביעותה לימי החדש, - ועי' בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' שהוכיח מהכא דאיכא קביעות לימי החדש, וכן דעת התוס' והרשב"א והר"ן בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"ב.

אך בחי' הרמב"ן נחלק ע"ז דליכא קביעות וסת לימי החדש, דאטו מזל יום גורם או מזל שעה גרם, ול"ד לוסת הפלגה שהוא משום שנתמלאה סאתה של זו, ועיי"ש שנחלק מה"ט גם על קביעות וסת השבוע, ועיי"ש במש"כ לפרש לסוגיין בע"א, ונת' להלן.

ועי' בדה"ב בית ז' ש"ג ט. שהביא בשם הרמב"ן שהק', דא"א שקידוש שלנו שמקדשין את החדש יהא גורם את הראי', וקו' זו נרמזה בד' הרמב"ן בסוגיין שכתב בתו"ד "שיהא שיפורא גורם תימא הוא", וכתב הרא"ה דאה"נ אין קידוש שלנו גורם, ומש"א ראתה ט"ו לחדש זה, הוא לפי מולד הלבנה,[[46]](#footnote-47) וגם בד' הרמב"ן בסוגיין מבו' דשפיר ניח"ל שיהא הוסת תלוי במולד הלבנה, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' טו, בטעם הא דלא ניח"ל להרמב"ן לפרש כן לסוגיין, ועיי"ש שנקט דשפיר איכא קביעות וסת לימי השבוע, והיינו משום דלא ס"ל לקו' הרמב"ן דאטו מזל יום או מזל שעה גורם, ולא קשיא לי' אלא דא"א שיהא הוסת תלוי בקידוש שלנו, וע"כ בימי השבוע דאי"ז תלוי בקידוש שלנו, שפיר איכא קביעות וסת.

ועי' במשמה"ב שם שכתב, דודאי שיפורא גרים, וכמו שמצאנו בכ"ד, - ועי' בפליתי סימן קפ"ט סק"ז ובתשו' חת"ס אהע"ז סימן ו' במש"כ בטעמא דהרמב"ן והרא"ה דלא ניח"ל בזה, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ט"ז.

**רב אמר קבעה לה וסת לדילוג, ושמואל אמר עד שתשלש בדילוג,** הרשב"א והר"ן כתבו דטעם פלוגתייהו, דרב סבר דכיון שקביעותה היא לימי החדש, דמי לראתה ג' פעמים בט"ו בחדש שהיא קובעת וסת, ואף זו קובעת דמתחילתה לדילוג נתכונה, ושמואל ס"ל דאף דאם השותה את ימי החדש סגי בג' ראיות, מ"מ הכא שדילגה בעינן ג' דילוגין, וכ"כ הרמב"ן בתחילת דבריו, - ולכאו' היינו, דבוסת הדילוג, אין עיקר הקביעות לדלג יום א' מראייתה הקודמת, אלא עיקר הקביעות היא לימי החדש, דכ"ה דאיכא קביעות דימי החדש הסדור, דהגורם לראייתה הוא יום ט"ו בכל חדש, ה"נ איכא קביעות דימי החדש בדילוג, דהגורם לראייתה הוא ט"ו בחדש זה וט"ז בחדש זה וכו', ומה"ט ס"ל לרב דסגי בג' ראיות, דאף הראי' הראשונה היתה מכח גורם זה דימי החדש, והא דלשמואל בעינן ד' ראיות, הוא משום דלהחזיק קביעות זו דימי החדש בדילוג, בעינן ג' הוכחות על הדילוג, וע"כ בעינן ד' ראיות.

והראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"? כתב בטעמא דשמואל, דמדמי לי' לקביעות הפלגה דאינה קובעת אלא בד' ראיות, דכיון דדילוג האחרון עוקר את הראשון וכשקבעה הוסת הותרו הראשונים כולן, הילכך ל"ד לקביעות ימי החדש הסדור אלא לקביעת הפלגה דמי וקמייתא לאו ממניינא הוא, עכ"ד, וצ"ב, אך עכ"פ יש ללמוד מדבריו, דקביעות וסת הדילוג הוא, דבכל חדש יש יום אחר הגורם לראייתה, וע"כ חשיב דדילוג האחרון עוקר את הראשון, דאי נימא דקביעות וסת הדילוג הוא דקביעותה הוא לדלג יום א' מראייתה הקודמת, הרי דאין דילוג אחרון עוקר את הראשון.[[47]](#footnote-48)

התוס' הביאו פי' הר"ח דאיירי בשראתה ג"פ בסדר דילוג זה, ועי' הפלאה סימן קפ"ט ס"ה דהא דלא פירש כש"ר, הוא משום דס"ל דל"ש קביעות וסת לדילוג, כיון דכשיגיע הדילוג ליום ל', יתבטל קביעותה,[[48]](#footnote-49) - ובד' התוס' מבו' דלפי דבריו אף לדעת שמואל דבעינן שתשלש בדילוג, סגי במה שבפעם הא' ראתה בט"ו ט"ז י"ז י"ח, אך בפעם הב' והג' סגי שראתה בט"ז י"ז י"ח, אך בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג יד: מבו' דאף בפעם הב' והג' בעינן שתשלש בדילוג, עיי"ש, ועי' פליתי סימן קפ"ט סקי"א שעמד ע"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ועיי"ש שהביא מד' הרשב"א בב"ק ל"ז ב' שנראה דמפרש לד' הר"ח בע"א, ועיי"ש שתמה ע"ז מסוגיין.

ועי' בעה"נ סימן ג' הי"ט, דאם ראתה ט"ו בחדש זה וט"ז בחדש זה, וט"ו בחדש זה וט"ז בחדש זה ושילשה בשניהם, קבעה לה ב' וסתות הסירוג, - אך בד' הר"ח דאינה קובעת אלא כשראתה בט"ו ט"ז י"ז וכו', ולשמואל בעינן שתראה בט"ו ט"ז י"ז י"ח מבו' דפליג ע"ז, ועי' בפליתי שם מש"כ בזה.

הרמב"ן בסוגיין פירש דאין אשה קובעת וסת לימי החדש, ופלוגתא דרב ושמואל איירי בחדשים השוים דכל ראיותי' הם בהפלגה שוה, ואע"פ דוסת הפלגה לכו"ע נקבע בג' ראיות, מ"מ וסת הדילוג לשמואל בעי ד' ראיות, ועיי"ש מש"כ לפרש בטעמא דמילתא, וצ"ב, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' י"ד מש"כ לפרש בזה, - ועי' בדה"ב בית ז' ש"ג ט. במש"כ לפרש לפלוגתא דרב ושמואל, לפי דבריו שם דבוסת הפלגה לכו"ע סגי בג' ראיות, וצ"ב.

התוס' כתבו דכשראתה עכשיו ושני' בכ' לה ושלישית בכ"א לשני' לכו"ע בעינן שתשלש בדילוג, ועי' ש"ך סימן קפ"ט סק"ח והגר"א שם סק"ז שפירשו לדבריהם, דלדעת רב בעינן ד' ראיות ולדעת שמואל בעינן ה' ראיות.

אך בד' תוס' הרא"ש ד"ה תיובתא דרב, מבו' דבזה לכו"ע בעינן ה' ראיות, וכ"כ הרש"ש והחזו"א סימן פ"ו סק"א לדקדק מד' התוס', והוכיחו כן גם מד' התוס' לעיל ט' ב' ד"ה פיחתה, (אך הסד"ט בסימן קפ"ט סק"ה פירש לדבריהם בע"א), ועי' בחזו"א שם במש"כ לפרש הטעם בזה.

ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' כ"א - כ"ג שהאריך בנידו"ז והוכיח מד' הרמב"ן בהל' נדה והטור, דבוסת הפלגה בדילוג לכו"ע סגי בד' ראיות, וצידד לפרש כן גם בד' התוס', וכ"כ בלחו"ש שם סק"י, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' בחזו"א שם ד"ה ואמנם, שדן לפרש כן בד' הראב"ד בבעה"נ דבהפלגה בדילוג לכו"ע סגי בד' ראיות, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

י"א טבת ע"ו

דף מס' 8

**ס"ד א'** - **הותר ט"ז ונאסר ט"ו וי"ז,** התוס' הק' דמ"ט אין אסור אף יום י"ח משום וסת הדילוג שאינו קבוע, וכתבו דאין לחוש בדילוג משום חד זימנא, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"י,[[49]](#footnote-50) - אך במ"מ פ"ח מאיסו"ב ה"ו כתב בדעת הרמב"ם דה"ה חוששת לדילוג דחד זימנא, וצ"ב מהיכן למד כן בדעת הרמב"ם, וגם צ"ע דתיקשי לד' הרמב"ם הא דאינה חוששת הכא ליום י"ח, והרמב"ם גופי' שם ה"ז הביא לדינא דהכא דנאסר ט"ו וי"ז, (אך באמת גם הראב"ד בבעה"נ כתב דהכריע ד"ז מן הדעת, ולא הוכיח כן מהכא, וצ"ע).

ובטעמא דמילתא עי' בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"י ב' טעמים בזה, וטעמא בתרא הוא גם בוסת הסירוג, וצ"ב, ועי' מקור מים חיים סימן קפ"ט סי"א שכתב דלדעת הרמב"ם לא שייך טעמא קמא דהראב"ד, וע"כ פליג על הך דינא, וצ"ב, - ובסד"ט סימן קפ"ט סק"ד כתב דהוא משום דוסת הדילוג לא שכיח, וע"כ לא חיישינן לי' קודם שנקבע.

**למודה שאני,** הרמב"ן בתו"ד כתב, דהיינו רק משום שראתה תחילה ג' פעמים בט"ו, ואח"כ ראתה ט"ו ט"ז וכו', דכיון דאף אם שדינן לט"ו זה בתר הני דדילוג, אכתי קבעה לט"ו, שדינן כולהו בתר מעיקרא, אך אם ראתה בט"ו ג' פעמים ואח"כ ראתה ט"ז וי"ז, תליא בהאיבעיא בב"ק ל"ז ב' בנגח שור שור שור חמור וגמל, אם הוא מועד לשוורים או הוא מועד לכל, - אך הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ג י. לא חילק בזה, וכתב שם דרב דס"ל הכא דלמודה שאני, ס"ל נמי התם דנגח שור שור שור חמור וגמל, דשור בתרא בתר שוורים שדינן לי' ולא אייעד לכולהו מיני, - ועי' חוו"ד סימן קפ"ט סק"ו דכל האיבעיא בנגח שור שור שור חמור וגמל, הוא משום דאף אם הועד לכל המינים, לא נתבטלה בזה העדאתו לשוורים, ומשא"כ הכא דע"י קביעות וסת הדילוג בטל קביעות וסת השוה, ועי' גם בדבריו שם סק"י מש"כ עוד לפ"ז, ועיי"ש שכתב דה"נ בראתה ניסן סיון אב אלול תשרי, קבעה וסת החדש הסדור, ומבו' דאין יסוד דבריו משום דאין לקלקל הוסת הראשון שקבעה, אלא היינו דאין לקלקל הוסת הסדור, וצ"ע.

עי' רמב"ן, דאף דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות, מ"מ במשנתינו בעינן ד' ראיות, משום דהראי' הראשונה היתה בלמודה, ועיי"ש שכתב דאף ס"ד לרב דלא אמרינן למודה שאני ולשמואל נמי לית לי', היינו דוקא בוסת הדילוג, משום דעכשיו נמי אינו שינוי גמור אלא על הוסת הראשון עצמו מדלגת והולכת מט"ו לט"ז, ומראי' דוסת ראשון ניכר וסת שני של דילוג לרב, וצ"ב היאך זה מתישב עם מש"כ הרמב"ן שם לעיל מינה דוסת הדילוג הוא וסת הפלגה, ולפ"ז לכאו' הוי שינוי גמור מוסתה הראשון, ועי' בבדה"ב בית ז' ש"ג י. שכתב לחלק בע"א, וצ"ב.

ובד' הרמב"ן והרא"ה שם מבו', דמהא דלשמואל נקבע וסת הדילוג בד' ראיות, אף דראי' קמייתא היתה בלמודה, מבו' דשמואל פליג על הא דלמודה שאני, עיי"ש, - וכ"כ הרא"ה שם דאם בוסת הפלגה בעינן ד' ראיות, בדין דכל שראייתה הראשונה היתה בלמודה, בעינן עוד ד' ראיות, והא דבמשנתינו סגי בג' ראיות, בע"כ דבוסת הפלגה לא איכפת לן בלמודה, עיי"ש, - אך בחוו"ד סימן קפ"ט סק"ו כתב בתו"ד, דבהני גווני דל"ב לראי' קמייתא אלא כדי שיהא מינכר, ל"ש הא דלמודה שאני, ועד"ז מבו' בד' הרמב"ן בתחילת דבריו לדעת הסוברים דבוסת הפלגה בעינן ד' ראיות, עיי"ש.

התוס' הק' בהא דראה שור נגח שור לא נגח וכו' דהוי ראשונה מן המנין, אף דהראי' הראשונה לא היתה לשום זמן, וכתבו דיש לחלק בין סירוג דימים לסירוג דשוורים, וכ"כ התוס' בב"ק ל"ז ב', ועי' תלמיד ר"ת שם שתמה ע"ז, ועי' פליתי סימן קפ"ט סק"ה מש"כ לפרש בזה, וכתבו עפי"ז, דאם יום א' ראה שור ונגח וביום ב' ראה ולא נגח וכו', אינו נעשה מועד לכו"ע עד שישלש בדילוג ואין הנגיחה הראשונה מן המנין.

ובפירש"י בב"ק שם כתב, דסירוג דשוורים תליא בפלוגתת רב ושמואל, והא דתניא דבג' נגיחות נעשה מועד לסירוגין לשוורים, לשמואל ה"ק נעשה מועד לסירוגין דכי הדר נגח משלם נ"ש, אבל בהך שלישית תם הוא, - ועי' תלמיד ר"ת דזה ניחא רק לרש"י לטעמי' דבנגיחה ג' משלם נ"ש, ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל לדעת שמואל, דהך ברייתא אתיא כרבי דבתרי זימני הויא חזקה, ומבו' בדבריו דס"ל דפלוגתת רבי ורשב"ג היא גם בשור המועד, (וכ"נ גם בדבריו שם כ"ג ב'), וזה כמש"כ הרמב"ן וש"ר ביבמות ס"ד ב', ושלא כדעת התוס' בכ"ד, וכ"כ בתור"פ שם בתי' קמא, ועיי"ש בתי' בתרא שכתב, דכיון דהוו הסירוגין שוים, דמי לראתה ג"פ בט"ו בחדש, דלכו"ע קבעה לה וסת, וצ"ב, - ועי' בעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ב שכתב כן בשם איכא מ"ד, דסירוגין דשוורים תלי בפלוגתא דרב ושמואל, והא דתניא התם דבג' נגיחות נעשה מועד לסירוגין, דילמא שמואל ד' תני בגוי', א"נ תנא כי רוכלא לחשוב וליזיל וכו' ולעולם אינו נעשה מועד עד שישלש בסירוג.

והר"ן בסוגיין כתב, דהא דהתם נעשה מועד בג' נגיחות, הוא משום דהתם לא מצד ההפלגה נעשה מועד, אלא מצד הנגיחות, אלא שמפני שסירג בנגיחותיו לא נעשה מועד אלא לסירוגין, אבל באשה שקובעת לה וסת מפני הפלגותי' אפי' רב מודה דד' ראיות בעי, וכ"נ בד' הרשב"א, והיינו דבשור, עיקר ההעדאה היא להחזיקו בנגחן, ואך דכיון שנגיחותיו באו בסירוג, אינו נעשה מועד אלא לסירוג, ומשא"כ באשה דעיקר וסתה אינו להחזיקה ברואה, אלא להחזיק את ההפלגה, וע"כ בעינן ג' הפלגות, וכ"כ הפליתי סימן קפ"ט סק"ה, ולפ"ז בפשוטו גם בסירוגין דימים נעשה מועד בג' נגיחות, אך עמש"נ להלן מד' הגר"ז והפרד"ר שחילקו בזה דסירוגין דימים דמי לוסת הפלגה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פ"ו מנז"מ הלכה ט' י', דמפרש לסירוגין דהתם דהוא בסירוגין דימים, ואפ"ה סגי בג' נגיחות, עיי"ש, ועי' ביש"ש ב"ק פ"ד סימן ד' שתמה ע"ד הרמב"ם, וכ"כ בפסקי הריא"ז בפ' כיצד הרגל.

עי' בעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"ד, דאם ראתה בר"ח ניסן ור"ח סיון ור"ח אב, קבעה וסת לסירוג, ועי' ש"ך סימן קפ"ט סקכ"ו במשה"ק בזה ובמש"כ לישב, וצ"ב, ועי' פרד"ר שם שפ"ח כ"ז מש"כ לבאר בדבריו.

הראב"ד בבעה"נ שם הכ"ב כתב, דבוסת הסירוג באשה, הויא קמייתא ממנינא, הואיל ותופסת לראשי חדשים ואע"פ שהרחיקה ראיותי', והוכיח כן מהא דבסירוגין דשוורים סגי בג' נגיחות, וכתב דאיכא מ"ד דבוסת הסירוג בעינן ד' ראיות, וה"נ בסירוגין דשוורים בעינן ד' נגיחות, - ועי' ט"ז סימן קפ"ט סקי"א ונקוה"כ שם וש"ך שם סקכ"ב שנחלקו בביאור הכרעת השו"ע בזה, ועי' חוו"ד שם סק"ח מש"כ בדעת הט"ז בזה.

ועי' חוו"ד שם, דלדעת הראב"ד דוסת הסירוג נקבע בג' ראיות, ה"נ במועד לסירוגין סגי בג' נגיחות אף בסירוגין דימים, ולמש"כ התוס' דבסירוגין דימים בעינן ד' נגיחות, ה"נ בוסת הסירוג בעינן ג' ראיות, וכ"כ הפליתי שם סקי"ב, וכ"נ בד' הגר"א שם סקי"ח, - אך הגר"ז בקו"א שם סק"ב כתב דבהעדאה לסירוגין דימים, כיון דאין הימים גורמים לו ליגח, דמי לוסת הפלגה, וע"כ בזה לכו"ע בעי ד' נגיחות, אך זה שלא כד' הרמב"ם דאף בסירוגין דימים סגי בג' נגיחות, וצ"ע שלא הביאו לדבריו, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' כ"ט, עיי"ש.

ובד' הפליתי שם מבו' דמש"כ התוס' דבסירוגין דימים בעינן ד' נגיחות, הוא רק לדעת שמואל, אך לדעת רב סגי בג' נגיחות, אך הגר"ז והפרד"ר שם תמהו ע"ז מד' התוס' בסוגיין דמבו' דהיינו אף לדעת רב, ומכח זה הוכיחו דבע"כ דסירוגין דימים שאני מוסת הסירוג, עיי"ש.

ועי' פליתי שם שכתב עוד, דלמש"כ הר"ן בטעם הא דבמועד לסירוגין סגי בג' נגיחות, דהוא משום דעיקר העדאתו היא להחזיקו בנגחן, והסירוגין אינם אלא הגבלה בהעדאתו, הרי דבוסת הסירוג בעינן ד' נגיחות, אך אי נימא דוסת הסירוג היינו דעיקר קביעותה היא לראות בר"ח, ואך דאיכא הגבלה בזה דאין הר"ח גורם אלא אחר סירוג, לכאו' דמי לסירוג דשור דסגי בג' נגיחות.

עי' חוו"ד סימן קפ"ט סק"ט דאם ראתה בר"ח ניסן סיון אב דקבעה וסת הסירוג, ואח"כ לא ראתה ג' חדשים רצופין, ה"ה חוששת לר"ח כסליו, ול"ד לוסת הפלגה דכל שלא ראתה בוסתה אינה מונה הפלגה למנין הראוי, והיינו משום דבוסת הסירוג דהיא תופסת לחדשים, הוי יום החדש הגורם, ולא נתבטל גורם זה ע"י הפסקות, והיינו דמעיקרא כבר הוי זמן וסתה בר"ח תשרי ור"ח כסליו ור"ח שבט וכו', ומבו' בדבריו דכשלא ראתה אלול ותשרי, אינה חוששת לר"ח חשון, ולא אמרינן דר"ח הוא גורם ראייתה, ורק אחר חדש שראתה, אינה רואה בר"ח הבא, וממילא דכל שלא ראתה בר"ח תשרי, יש לה לחוש לר"ח חשון, אלא קביעותה מתחילה הוא לר"ח תשרי ור"ח כסליו וכו', וכנ"ל, - ועיי"ש בחידושים סקי"ז דעקירת וסת הסירוג היא ע"י שלא תראה ו' חדשים, וזה לטעמי' בגדר וסת הסירוג, דאי נימא דוסת הסירוג הוא דר"ח הוא גורם ראייתה, ואך דאחר שראתה, שוב אינו רואה בחדש הבא, הי' בדין שיהא הוסת נעקר ע"י ד' חדשים שלא ראתה, - ועי' גם ביש"ש ב"ק פ"ד סימן ד' דבמועד לסירוגין דשוורים, הוי חזרתו ע"י ו' פעמים שראה ולא נגח, וצ"ב דבסירוגין דשוורים לכאו' אאל"פ דמעיקרא העדאתו היא ליגוח א' מב' שוורים שהוא רואה, אלא היינו דאחר שנגח פעם אחת אינו נוגח פעם אחת, ולפ"ז בדין דבד' פעמים שלא נגח יהא זה חזרה מהעדאתו, וצ"ע.

ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' י"ח שנקט, דלדעת הסוברים דבוסת הפלגה אם לא ראתה בוסתה אינה חוששת להפלגה למנין הראוי, ה"נ בוסת הסירוג אינה חוששת, - וכתב עוד, דאם ראתה בר"ח חשון, צריכה לחוש לר"ח טבת, וזה לטעמי' דאין קביעותה מתחילה לראות בר"ח תשרי ובר"ח כסליו וכו', אלא קביעותה לראות ביום ר"ח ב' חדשים אחר הראי' הקודמת, - ועיי"ש שכתב עוד, דאם לא ראתה ר"ח אלול ותשרי וראתה בט"ו תשרי, אינה חוששת לר"ח כסליו, כיון דקביעותה הוא לראות בר"ח שאחר ב' חדשים, וכאן ליכא אלא חדש וחצי, וצ"ע דהרי בקביעות וסת הסירוג אין ראי' שבאמצע מפסקת הוסת, וכמבו' בד' הש"ך בסימן קפ"ט סק"כ, וכ"כ החוו"ד שם סק"ד, וא"כ לכאו' ה"נ כשראתה בט"ו תשרי, עדיין יש לה לחוש לר"ח כסליו.

ט"ו טבת ע"ו

דף מס' 9

**ס"ד א'** - **אבל למיחש בחדא זימנא חיישא,** הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"ו ואילך כתב דכל אשה בתחילת ראייתה צריכה לחוש לוסת החדש, ואחר ב' ראיות היא חוששת לוסת ההפלגה, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"ח ואילך והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג ח., טו., וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פ"ח מאיסו"ב ה"ו.

אך הרז"ה בהשגותיו לבעה"נ שם כתב דאינה חוששת לוסת שאינו קבוע, אלא אם הי' לה תחילה וסת אחר קבוע, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ב ו:, וכ"ה בתשו' ר"י הזקן, שהובאה בתשו' בעלי התוס' סימן ג', ובפסקי הר"א מטול פ"ד, וכ"נ בהל' נדה לרש"י, שהובאו בס' הפרדס, ובשבלי הלקט, שכתב לדין הפרישה רק כשקבעה וסת ג"פ.[[50]](#footnote-51)

והרז"ה שם כתב דאף כשהי' לה תחילה וסת אחר קבוע, אינה חוששת לוסת שאינו קבוע אלא כעין שהיא למודה, אך בד' הרא"ה משמע דכה"ג שהי' לה וסת קבוע, ה"ה חוששת אף לוסתות אחרים, והיינו משום דכל שהי' לה וסת קבוע, והוחזקה שראיותי' באות בסדר קבוע, יש לחוש שהיא קובעת סדר אחר, ומשא"כ באשה שלא הי' לה וסת, אין לחוש שקבעה סדר לראיותי', וכמו שפירש ר"י הזקן בתשובתו שם.

בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג יא: משמע, דלמ"ד דוסתות דאורייתא, אף חשש וסת שאינו קבוע הוא מדאורייתא, עיי"ש שכתב דהא דקי"ל דאינה חוששת לוסת בימי זיבה כוסת שאינו קבוע, הוא משום דוסתות דררבנן והלכה בהן כדברי המיקל אפי' בוסת קבוע וכ"ש בוסת שאינו קבוע, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ב ד. דדין הפרישה אחר הוסת דהוא מדאורייתא, הוא אף בוסת שאינו קבוע, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט י. ד"ה ומה שי"ל, שכתב דהוא ספק דאורייתא דשמא הוא קביעות וסת, - אך בנוב"י מהדו"ק יו"ד סימן מ"ו בתחילת דבריו כתב דוסת שאינו קבוע לכו"ע אינו אלא מדרבנן, וכ"כ החת"ס בתשו' יו"ד סו"ס קע"ט, וכתב שם דאף להסוברים דפרישה סמוך לוסת דאורייתא משום דשמא תראה חיישינן, מ"מ בוסת שאינו קבוע אינה חוששת אלא מדרבנן.

בפירש"י לעיל ל"ט ב' וס"ג ב' כתב דהא דחוששת לוסת שאינו קבוע, הוא שמא תקבע וסת ליום זה, וי"ל דהוא לטעמי' דנראה דס"ל דאין חוששת לוסת שאינו קבוע אלא כשהי' לה תחילה וסת אחר קבוע, דחיישינן שתקבע גם את זה, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הכ"א, וכ"כ הרא"ש בסו"ס א', וכ"ה בטוש"ע סימן קפ"ט סכ"א.

והגר"ז בסימן קפ"ז סקמ"ב כתב לפ"ז, דכל שאין הראי' הראשונה מצטרפת לקביעות וסת, משום דבעינן רצופין, אין חוששת לה, עיי"ש,[[51]](#footnote-52) ומבו' דבעינן שבפועל תהא ראוי' לקבוע וסת, וכ"כ בשו"ת משנת ר' אהרן סימן כ"ב סק"ו.

אך לכאו' י"ל דמש"כ הראשונים שמא תקבע לה וסת, היינו דחיישינן שמא הוא וסתה הקבוע, וע"כ אף אם בפועל אינה ראוי' לקבוע מכח ראי' זו, יש לה לחוש, וכ"ה מבו' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט ט. ד"ה אולם וד"ה והנה,[[52]](#footnote-53) - ועי' נובי"ת יו"ד סו"ס צ"ג דמבו' בדבריו שפירש דמש"כ רש"י שמא תקבענו, היינו משום דאם לא תקבענו אח"כ, איגלאי מילתא דאי"ז וסתה, עיי"ש, - ועיקר ד"ז מבו' גם ממש"כ הראב"ד בשער הוסתות סימן א' ה"כ באשה שלמודה לראות ד' או ה' ימים, די"א דהיא חוששת לשאר הימים כוסת שאינו קבוע, אף דאין הראי' שראתה בשאר הימים מצטרפת לקביעות וסת.

ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט ט. ד"ה אולם שהק', דמ"ט חוששת לראי' שבימי זיבה, אף שאינה קובעת וסת בימי זיבה, וכתב דהוא משום דאף בימי זיבה י"ל דהוא קביעות וסת, ואך דכיון דאינו ברור לנו שהוא קביעות רק ספק, ע"כ אף כשראתה ג"פ ה"ז נעקר בפעם א', וע"כ היא חוששת לזה כוסת שאינו קבוע, וי"ל עוד, דהוא משום דאף בימי זיבה איכא קביעות מסוימת, וכמבו' לקמן ס"ח ב' דכל שראתה ג"פ בימי זיבה די' שעתה, ועי' סד"ט סימן קפ"ט סקל"ו (ד"ה דע) שעמד בזה.

עי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט ט. ד"ה והנה שכתב דמה שגזרו חז"ל לחוש לוסת שאינו קבוע, אף דאי"ז אלא ספק אם זהו קביעותה, וכיון דוסתות דרבנן הו"ל ספק דרבנן ולקולא, הוא משום דהוא ספק הרגיל דרוב הנשים יש להן וסת קבוע, וע"כ חיישינן שמא גם זו תקבע לה וסת כדרך רוב הנשים, וכתב דמה"ט הוא דאם יש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת שאינו קבוע, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - אך ממש"כ הראב"ד בשער הוסתות סימן ג' הכ"ה דבקפצה וראתה חוששין לוסת המורכב לימים וקפיצה, אף דודאי אי"ז וסתה הקבוע, שהרי עיקר קביעות הוסת דאשה אינו תלוי בקפיצה, שהרי אם לא תקפוץ לא תראה, מבו' דהא דחוששת לוסת שאינו קבוע, הוא משום דמסתבר טפי לתלות ראייתה בקביעות מלתלותה במקרה, וכ"נ מדעת הסוברים דאף אם יש לה וסת קבוע, חוששת לוסת שאינו קבוע.

עי' חזו"א סימן פ"ה סקל"ט שכתב לדון בדעת הר"ן, דהא דחיישינן לוסת שאינו קבוע, אי"ז משום דחיישינן שהוא טבע קיים בה, אלא הוא משום דחיישינן להמקרה כמו שאנו חוששין לוסת טבעי וחיישינן אולי תשנה המקרה הזה, עכ"ד, והיינו דחיישינן שראייתה היא מחמת גורם היום, אף אם אי"ז וסתה הקבוע, וע"כ יש לחוש שמא ישנה גורם זה, - וכן הוכיחו מהא דבוסת הקפיצות חוששת אחר ג"פ כוסת שאינו קבוע, אף דליכא בזה קביעות וסת, וצ"ע, - אך לכאו' אי"ז כד' רש"י וש"ר שכתבו דהא דחוששת לוסת שאינו קבוע הוא שמא תקבענו, ובד' רש"י י"ל דהוא רק כשיש לה וסת קבוע אחר, דבלא ה"ט דשמא תקבענו, ל"ה חוששת לוסת שאינו קבוע, כיון דיש לה וסת קבוע, (וג"ז אינו מתישב עם ד' החזו"א שם דאיירי ג"כ בכה"ג), אך ש"ר פירשו לטעם זה באשה שאין לה וסת קבוע כלל, וי"ל למש"כ החזו"א סימן ק"א סק"ז לדון דקביעות וסת בג"פ הוא דע"י ג"פ שראתה ביום זה נעשה טבעה כן, ולפ"ז מש"כ הראשונים שמא תקבענו, הוא חד מילתא עם מש"כ החזו"א דחיישינן שישנה המקרה הזה.

בפירש"י לעיל ל"ט א' ד"ה מקבע כתב דבוסת שאינו קבוע, אם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה מותרת, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות הי"א והרמב"ן בהלכות נדה הי"ח והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ב ד: - ועי' חידוד הלכות לעיל ט"ו א' וסד"ט סימן קפ"ד סקט"ו שהק' למש"כ התוס' לעיל שם דכל דאסרינן לה בשעת וסתה יש לאסרה גם כשעבר הוסת, דא"כ מ"ט בוסת שאינו קבוע לא אסרינן לה כשעבר הוסת, - וי"ל דאה"נ דעת התוס' דאף בוסת שאינו קבוע ה"ה אסורה עד שתבדוק, ועי' דברי חמודות על ד' הרא"ש בסימן א', שדקדק כן מל' התוס' בסוגיין ד"ה מיחש, (ועיי"ש שדן לפרש כן גם בד' הרא"ש שם, ואכמ"ל), וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ב סוף ו:, עיי"ש, ובד' הרשב"א בתוה"ב הנז' מבו', דכל הא דכשעבר ולא בדקה מותרת, הוא רק משום דעונה זו דרבנן, ולפ"ז אי נימא כמשמעות ד' הרשב"א בשער ג' דלמ"ד דוסתות דאורייתא אף וסת שאינו קבוע דאורייתא, (ונת' לעיל), הרי דלדידי' אם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, וצ"ע.

בחידוד הלכות ובסד"ט שם, כתב לדקדק מד' הרשב"א דהא דשרינן לה כשעבר הוסת ולא בדקה, הוא משום דאיכא הוכחה מדלא ארגשה, ועיי"ש במשה"ק לפ"ד ע"ד הטור, - אך עי' בביאור הגר"א סימן קפ"ט סק"ו שהוכיח מסוגיית הגמ' לעיל ט"ו א' דבוסת שאינו קבוע אינה אסורה כשעבר הוסת, ומהתם מוכח דהיינו אף בדליכא הוכחה מדלא ארגשה, שהרי הוא בא מן הדרך ואינו יודע אם הרגישה, וכן נקט בחוו"ד סימן קפ"ה ריש סק"א

עי' בעה"נ שער הוסתות סימן א' הי"א ובסימן ד', דהא דוסת שאינו קבוע נעקר בפעם א', הוא אף כשלא בדקה בו, וכ"כ הרמב"ן בהלכות נדה פ"ה הי"ט, - אך עי' חוו"ד סימן קפ"ד סק"י שכתב דכשלא בדקה בפעם הג', ובפעם הד' ראתה, קבעה לה וסת, וכנראה ס"ל דאף דכה"ג שלא בדקה ולא ראתה, א"צ תו לחוש לוסת שאינו קבוע, (וכמש"כ הראב"ד והרמב"ן, והחוו"ד שם בתו"ד הביא לד' הרמב"ן) מ"מ אם אח"כ ראתה ביום זה, קבעה וסת,[[53]](#footnote-54) (אך אי"ז במשמעות ד' הראב"ד והרמב"ן, וי"ל דאף בכה"ג לא קבעה וסת, משום דאי"ז רצופין), ועי' פ"ת שם סוסקי"ח שפקפק בזה.

י"ז טבת ע"ו

דף מס' 10

**ס"ד א'** - **תניא כוותי' דרב פפא וכו',** לפי הגיר' שלפנינו, דכן היא גירסת רש"י והרמב"ן והראב"ד בבעה"נ, מבו' דאף דג"פ לא ראתה ביום כ', מ"מ כשחזרה וראתה ביום כ' ה"ה אסורה ביום כ' כוסת קבוע,[[54]](#footnote-55) ומפרשינן בגמ' דהוא משום דאורח בזמנו בא, ופירש"י דהיינו משום דלא עקרה ליום כ' אלא ב' פעמים, דבחדש הג' שלא ראתה ביום כ', לאו עקירה היא, שהרי לא שינתה ליום ל' השלישיים, ולא ראתה עד יום כ' לחדש כוסתה, - ועי' בלחו"ש סימן קפ"ט סקי"ט שכתב דמשמעות דבריו, דאם שינתה ג"פ וראתה ביום אחר מיום וסתה, אף אם לא ראתה באותו היום ולא נקבע לה וסת אחר, מ"מ כיון שראתה ג"פ בימים אחרים, נעקר וסתה לגמרי, ואף אם חזרה אח"כ וראתה ביום וסתה, הוי זה כקביעות חדשה, וצריכה ג"פ לקבעו, ורק משום שבחדש הג' לא ראתה כלל, הוא דאמרינן דכל שחזרה אח"כ וראתה ביום וסתה, עדיין קיים בה וסתה הראשון, ועי' ברש"ש במש"כ בזה, - וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן בהלכותיו פ"ו ה"ג וה"ה דאם שינתה ראיותי' ולא השותה אותם נעקר הוסת הראשון ואין לה וסת לזו, ואם הפסיקה הרבה כדי ג' עונות וחזרה אח"כ לראות ביום וסתה, חזר הוסת למקומו, "שאין הוסת נעקר עד שתשנה אותו ג' פעמים לימים אחרים", ומ' דאם שינתה ג"פ לימים אחרים, נעקר וסתה לגמרי, ואף אם חזרה אח"כ וראתה ביום וסתה, לא אמרינן דחזר הוסת למקומו, ורק כשלא שינתה ג"פ לימים אחרים, דלא נעקר עיקר הוסת, ואך דאינה חוששת לו כיון שלא נהג ג' עונות, הרי דמ"מ כל שחזר אח"כ למקומו, ה"ה חוזרת לחוש לו, ועי' בסד"ט סימן קפ"ט סקי"ט שדקדק כן מד' הרמב"ן.

והראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' הי"ב כתב ג"כ ללמוד מברייתא דהכא דאף אם הפסיקה ג' עונות ולא ראתה, כיון שחזרה באותו יום חזר הוסת למקומו אפי' בפעם אחת, וכתב דהיינו רק כשלא שינתה לוסת אחר, אבל שינתה לוסת אחר כבר נעקר הראשון לגמרי ואם תחזור עוד לראות בו ה"ז תחילת וסת, ומשמע דרק אם שינתה לוסת אחר, נעקר הראשון לגמרי, אך כ"ז שלא שינתה לוסת אחר, אף אם ראתה ג' ראיות בימים אחרים, לא נעקר הוסת הראשון לגמרי, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכן משמע קצת בד' הרא"ש בסימן ג', וכ"כ הטור בסימן קפ"ט והשו"ע שם סט"ו, ועי' בפרד"ר שם מקש"ז סקכ"ח עמ' ע"ב מש"כ בזה.

והנה בסד"ט סימן קפ"ט סקי"ט כתב דלגיר' זו מוכח, דלא אמרינן דכשחזר הוסת למקומו נעקר וסת שאינו קבוע, כאשר כ"ה לפי גיר' הרמב"ם והר"ן, ונת' להלן, דאם נימא דדינא הוא דכל שחזר הוסת למקומו נעקר וסת שאינו קבוע, היכי מייתינן מינה דאף אם קבעה תרי זימני הוא נעקר בפעם א', הרי הכא איכא ב' עקירות, דעבר יום ל' ולא ראתה, וגם דחזרה לוסתה הקבוע, ולמש"כ החזו"א בסימן פ"ה סקל"ח דהצד דכשקבעה וסת בב"פ אינו נעקר אלא בב"פ, הוא משום דהו"ל קביעות וסת לחומרא, ניחא, - אך הרמב"ן בהל' נדה פ"ו ה"ב כתב דכל שחזר וסתה הקבוע למקומו אינה חוששת לאינו קבוע, ותיקשי דלפי גירסתו בגמ' מוכח דלא כן.

ועי' בית מאיר שם סי"ג שכתב דלפירש"י דאיירי בוסת החדש, הרי אפשר שתקבע ב' וסתות דאינם סותרים זל"ז, וע"כ אין נעקר יום ל' ע"י שחזר הוסת דיום כ' למקומו, אך בוסת הפלגה דב' הוסתות סותרים זל"ז, נעקר הוסת שאינו קבוע ע"י שחזר הוסת הקבוע למקומו, ועיקר הך מילתא דדינא דוסת קבוע עוקר שאינו קבוע, הוא רק בוסת הפלגה ולא בוסת החדש, כ"כ גם החוו"ד שם סקט"ו, עיי"ש, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט (עמ' ג' סק"ו) שהוכיח מד' האחרונים שלא חילקו בזה, ולפ"ז צ"ל, דמש"כ הרמב"ן בהלכותיו דכשחזר הוסת למקומו נעקר שאינו קבוע, הוא רק לדעתו בהלכותיו דאיכא וסת החדש, דלפ"ז מתפרשת ברייתא דילן בוסת החדש, אך לפמש"כ בחידושיו דאיירי בוסת הפלגה, מוכח דאין הוסת שאינו קבוע נעקר כשחזר הוסת הקבוע, - ועי' לחו"ש שם סקכ"ט ופרד"ר שם מקש"ז סקכ"ח עמ' ע"א מש"כ בזה בע"א.

גיר' הר"ן בברייתא דשינתה ב' פעמים ליום ל', ובפעם הג' ראתה ביום כ', ובזה תניא דהותר יום ל' ונאסר יום כ', וכ"ה גיר' הרז"ה בהשגות בעה"נ שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב ה"ח דגריס הכי, וכ"נ בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג יד: דגריס הכי, עי' ט"ז סימן קפ"ט סקכ"ח שכתב להגי' כן בדבריו, והסכים לזה הפרד"ר שם, וכ"ה בתוה"ב הנדמ"ח מכת"י, (ועי' חוו"ד שם סקי"ז מש"כ לדון בזה), - ועפי"ז כתב הרז"ה שם לחלוק על דינא דחזר הוסת למקומו, דלגיר' זו אין מקור להך דינא, והא דנאסר יום כ', הוא משום דלא נעקר ג"פ, וכ"כ המאירי דלגיר' זו ליכא לדינא דחזר הוסת למקומו.

ואמנם אף בגיר' זו חלוקין הן, דהרז"ה שם גריס בסיפא דהגיע יום ל' ולא ראתה, וכ"כ המאירי די"ג כן, אך הר"ן לא גריס כן, וכ"ה בד' הרמב"ם ובתוה"ב שם, - והיינו דלגיר' הרז"ה הא דנעקר יום ל', הוא משום דהגיע יום ל' ולא ראתה, אך בלא"ה ל"ה נעקר יום ל', אף שחזרה וראתה בוסתה הראשון, אך לגיר' הר"ן הא דנעקר יום ל', הוא משום שחזרה וראתה ביום וסתה, וכל שחזרה לוסתה הקבוע עקרה לחשש וסת שאינו קבוע.

לגיר' הר"ן דהא דנעקר יום ל' הוא משום דחזרה וראתה ביום וסתה, עי' סד"ט סימן קפ"ט סקי"ט שהק', דא"כ היאך מייתינן מינה דאף אם קבעה תרי זימני ה"ה נעקר בפעם א', ועי' או"ש פ"ח מאיסו"ב ה"ח שכתב דמה"ט גריס הרז"ה דהגיע יום ל' ולא ראתה, דמוכח כן מהא דמייתינן מינה דאף אם ראתה ב"פ הוא נעקר בפ"א, וכתב דצ"ל דהעקירה ע"י שחזר הוסת למקומו, הויא כעקירה פעם אחת, ועי' בית מאיר שם סי"ג בסו"ד שכתב דהוא דחוק מאד בעיני, - ובחזו"א סימן פ"ה סקל"ח כתב, דהצד דכשראתה ב"פ אינו נעקר אלא בב"פ, הוא משום דחיישינן גם לתרי לקביעות לחומרא, וע"כ אף ל"ה נעקר ע"י שחזר הוסת דכ' למקומו, ועיי"ש ובסקל"ט מש"כ עוד דרכים בזה.

לגיר' הרז"ה דהא דנעקר יום ל' הוא משום שלא ראתה בו, עי' בפרד"ר סימן קפ"ט מקש"ז סקכ"ח עמ' ע' שהק' דא"כ מ"ט הוצרך בברייתא לה"ט דאורח בזמנו בא, ועיי"ש שכתב ב' דרכים בזה.

**חזר הוסת למקומו**

בעיקר הך דינא דחזר הוסת למקומו, עי' בשו"ת משנת ר"א סימן כ"ב סק"ג שהק' דבעלמא לא מצינו כן, ולענין העדאה, אם חזר בו ג"פ אינו חוזר להעדאתו בפעם אחת, ולמשמעות ד' רש"י והרמב"ן דדינא דחזר הוסת למקומו הוא רק כשלא ראתה ג"פ בימים אחרים, ניחא, דע"כ בזה הוא דאמרינן דלא עקרה כלל את וסתה, ואך דבחדש זה לא היתה לה ראי' כלל, וע"כ לא ראתה בוסתה, וע"כ כל שהיא חוזרת לראות בוסתה, ה"ה חוזרת לוסתה הראשון, ומשא"כ בשור המועד דחזר בו ג"פ ועקר לעיקר העדאתו, אינו חוזר להעדאתו בפעם א', ועיי"ש שכתב דשאני קביעות הוסתות דשכיח שיהא לה וסת קבוע, וע"כ תלינן דחזרה לוסתה הראשון, והא דג"פ ראתה שלא לפי הוסת הוא דנתקלקל הוסת מסיבה זמנית ועכשיו חזרה לקביעותה, ומה"ט הוא דאם קבעה לה וסת אחר, וחזרה וראתה ביום וסתה הראשון, לא אמרינן דחזר הוסת למקומו.

ועיי"ש שכתב לפ"ז דבגונא דבלא הא דנימא דחזרה בראי' זו לוסתה הראשון, ה"ה קובעת וסת אחר, עיי"ש דאיירי בגונא דהי' לה וסת קבוע לכ"ו, ואח"כ שינתה וראתה בהפלגות כ"ט כ"ח כ"ז כ"ו, דאי לא נימא דחזרה לוסתה של כ"ו, ה"ה קובעת וסת הדילוג למפרע, לא אמרינן דחזרה לוסתה הראשון,[[55]](#footnote-56) ועיי"ש בס"ק ד' ה' מש"כ לדון בזה מכמה טעמים.

ועיי"ש שכתב עוד לפ"ז, דכשקבעה וסת בתוך וסת, ולא ראתה בא' מן הוסתות ג"פ ואח"כ חזרה וראתה בו, לא נימא דחזר הוסת למקומו, ודלא כמש"כ החוו"ד בסימן קפ"ט סקכ"א, ועיי"ש במשנת ר"א שכתב לחלק בזה, דאם ראתה ג"פ בימים אחרים, חזינן דלא נשתנה טבעה להיות לה רק וסת אחד, ועדיין יש לה ב' זמנים לראות בהן, רק שהיתה הראי' של הוסת הא' בזמנים משונים, ובזה שפיר חזרה לוסתה בפעם א', אך אם הפסיקה לגמרי הראי' בג' עונות, לא נימא דחזרה לוסתה בפעם א'.

ועי' בחוו"ד שם סקכ"ה שכתב דבוסת המורכב לימים וקפיצות, וקפצה ג"פ ביום זה ולא ראתה, ואח"כ חזרה וקפצה ביום זה וראתה, אמרינן דחזר הוסת למקומו, ומבו' דאף דבוסת המורכב לקפיצות אי"ז עיקר קביעות האשה, שהרי אם לא תקפוץ לא תראה, מ"מ אמרינן בזה דחזר הוסת למקומו, ואזיל לטעמי' דס"ל דאף בוסת בתוך וסת אמרינן דחזר הוסת למקומו, - וצ"ל דל"ד להעדאה דאם חזר בו ג"פ ואח"כ חזר ונגח פ"א לא אמרינן דחזרה ההעדאה למקומה, דרק בוסתות דה"ה בחזקת רואה, וכל הקביעות היא לזמן הראי', בזה הוא דאמרינן דאף אם ג"פ לא ראתה בזמן זה, ה"ה חוזרת לקביעותה בפעם א', ומשא"כ בהעדאה דהוי החזקה על עיקר הנגחנות, הרי דכל שחזר בו ונעשה תם, אינו חוזר להעדאתו בפעם א', וי"ל עוד, דבוסתות שכיח הוא שאינה רואה בוסתה מסיבה זמנית, וע"כ כל שחזרה פעם א' וראתה, תלינן שוסתה קיים.

**הפלגה קצרה אם עוקרת הפלגה ארוכה**

עי' בהלכות הרמב"ן פ"ו ה"ב, דכל ששינתה ב' פעמים ליום ל' ואח"כ חזרה וראתה ביום כ', דחזר הוסת דכ' למקומו, יש שהורה שצריכה לחוש לחוש ליום ל' ממנו, והוא דעת הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"א במהדו"ק, ונחלק ע"ז דאינה חוששת כלום, דמשעה שחזר הוסת הקבוע למקומו נעקר שאינו קבוע, והוכיח כן, משום דאל"כ תהא אשה אשה זו כל ימי' רואה מכ' לכ' ועדיין צריכה לחוש לל', - ומבו' בדבריו, דאלמלי ה"ט ל"ה נעקר וסתה ליום ל', וביותר לדעת הראב"ד דאף בכה"ג אין נעקר וסתה ליום ל', ומבו' מזה, דראי' בהפלגה קצרה אינה עוקרת לוסת דהפלגה ארוכה, ועי' בסד"ט סימן קפ"ט סקי"ט ובית מאיר שם סי"ג שהוכיחו כן.

ועיי"ש בבית מאיר שהוכיח כן גם לגיר' הר"ן בברייתא, דלפ"ז מבו' דרק משום שאורח בזמנו בא, נעקר החשש דיום ל', אך בלא"ה ל"ה נעקר החשש דיום ל' במה שראתה פ"א ביום כ', והיינו לפמש"כ הר"ן דאיירי בוסת הפלגה, אך הש"ך בסימן קפ"ט סק"מ כתב דאיירי הכא בוסת החדש, ורק בכה"ג הוא דאין נעקר יום ל', אלא משום שאורח בזמנו בא.

אך הרא"ש בקיצור הל' נדה כתב דאף אם הי' לה וסת קבוע להפלגת ל', וראתה ג"פ בהפלגת כ', נעקר יום ל', ובדבריו שם משמע, דה"נ וסת שאינו קבוע ליום ל', נעקר כשראתה פעם א' ביום כ', וזהו שכתב דהא דכשראתה פעם א' ביום כ', עדיין היא חוששת ליום ל', הוא משום שזהו וסתה הקבוע לה, וכן דעת הש"ך בסימן קפ"ט סקל"א וסק"מ, עיי"ש.

עי' בית מאיר שם שנקט דלפ"ד הרמב"ן, אם הי' לה וסת קבוע לל', אף אם ראתה אח"כ ראתה ג"פ ביום כ', לא נעקר וסת דיום ל', כיון דהפלגה קצרה אינה עוקרת הפלגה ארוכה, והוכיח כן ממש"כ הרמב"ן דאל"כ תהא אשה זו כל ימי' רואה מכ' לכ' וכו', והרי דאף ע"י ג' ראיות ביום כ', אין נעקר הוסת דיום ל'.

ועי' חזו"א סימן פ"ה סקל"ז שהק' ע"ז, דאף דלדעת הסובר דאף כשחזרה לכ' עדיין היא חוששת ליום ל', ה"ה כשראתה אח"כ ג"פ ביום כ' עדיין היא חוששת לל', אך לדעת הרמב"ן גופי' דקביעות וסת אחר להפלגה אחרת אפי' קרובה מתרת את הרחוקה, י"ל דאפי' וסת קבוע ניתר ע"י קביעות וסת אחר אפי' אם הוא קצר ממנו, ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ נמצא דבכה"ג היא רואה כל ימי' לכ' ועדיין היא חוששת לל', ובד' הרמב"ן משמע דד"ז הוא זר.

ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן קפ"ט סוסק"ד שנקט בדעת הרמב"ן דאין וסת דיום ל' נעקר ע"י ג"פ שראתה ביום כ', ועיי"ש שהק' ע"ז ממש"כ הרמב"ן דא"א שכל ימי' וכו', ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.

**וסת קבוע אם עוקר שאינו קבוע**

בעיקר פלוגתת הראב"ד והרמב"ן אם כל שחזרה וראתה ביום כ', נעקר החשש דיום ל', הנה לגיר' הרמב"ם והר"ן נתפרש דין זה בברייתא, דהא דאינה חוששת ליום ל', הוא משום שראתה ביום כ' ואורח בזמנו בא, ולגיר' הרז"ה נתפרש להיפך, דרק משום שלא ראתה ביום ל', נעקר החשש דיום ל', אך בלא"ה היתה חוששת לו, אף שראתה ביום כ', ופלוגתת הראב"ד והרמב"ן היא לפי גירסתם דלא נתפרש דין זה הכא.

ועי' בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הי"א, דאף דבתחילת ראייתה ה"ה חוששת לוסת החדש וההפלגה, מ"מ אם נקבע א' מהם אינה חוששת לחבירו, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הכ"א.

והגר"ז בקו"א סימן קפ"ט סק"ד, כתב דלדעת הראב"ד כל הא דאינה חוששת לחבירו, הוא רק באותם ראיות שקבעה בהן את הוסת, דכיון דראיות אלו היו מגרמת ההפלגה אינה חוששת בהם ליום החדש, אך לראיות אחרות שראתה תחילה היא חוששת, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הראב"ד דהוא פשוט מן המשנה והברייתא, אך לדעת הרמב"ן אינה חוששת אף לראיות אחרות שראתה תחילה, וכתב דתליא בפלוגתייהו אם כשחוזרת לוסתה הקבוע ה"ה חוששת לוסת שאינו קבוע, עיי"ש שהאריך בזה.

אך בעיקר מש"כ בדעת הרמב"ן דאינה חוששת אף לראיות אחרות, נחלקו בזה האחרונים, עי' דרכ"מ סימן קפ"ט ופרישה שם סקכ"ט ודרישה שם סק"ד והגהות דרישה שם סקי"ח וב"ח שם אות מ"א וט"ז שם סקי"ט, ועמש"כ בזה בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ה' סק"ח.

בנובי"ק יו"ד סימן ס"א נסתפק בהך דינא דכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לאינו קבוע, אם הוא רק בכה"ג דבשעה שאירע הוסת שאינו קבוע שינתה ולא ראתה בהקבוע, ובזה הוא דאמרינן דאם אח"כ חזר הקבוע למקומו שוב א"צ לחוש לאינו קבוע אף שעדיין לא נעקר, לפי שמתחלה לא בא אלא בעת שלא בא הקבוע בזמנו, וא"כ עתה שחזר הקבוע אמרינן דשוב לא יבא, ומשא"כ כשראתה מתחילה גם ביום וסתה וגם ביום אחר, ואח"כ חזרה וראתה ביום וסתה, י"ל דאין נעקר הוסת שאינו קבוע, שהרי גם מתחילה לא פסקה וסתה ממנה ואפ"ה ראתה ביום זה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ד' סק"ז מש"כ בזה.

כ"ב טבת ע"ו

דף מס' 11

**ל"ט א'** - **אמר שמואל לומר שאינה קובעת לה וסת בתוך ימי זיבתה,** מהא דמפרשינן להא דכל י"א יום בחזקת טהרה, דהיינו דאינה קובעת בהן וסת, מבו' דהא דאינה קובעת בהן וסת, הוא משום דהיא מסולקת דמים בימים אלו, והיא בחזקת טהרה, וכ"ה בסוגיית הגמ' לקמן ס"ח ב'.

ובתוס' הרא"ש בסוגיין הוסיף לפרש בזה, דכיון דדמי' מסולקין, ע"כ אפי' אירע שראתה ג"פ בתוך ימי זיבתה, מקרה בעלמא הוא ול"ה קביעות וסת, וכ"כ הר"ן בסוגיין בתו"ד דהראיות שרואה בימי זיבה, אינם אלא מקרה ועראי, וכ"ה בל' רש"י לקמן ס"ד א' ד"ה אימא, וכ"כ הרשב"א לעיל י"א ב' בטעם הא דאינה קובעת וסת בימי עיבורה ומניקתה, דכיון דמסולקת דמים היא אינה אלא כמקרה ואינו ראוי לקבוע.

הראב"ד בבעה"נ בשער הוסתות סימן ג' הכ"ה כתב דאף וסת הגוף אינו נקבע בימי זיבה, ובסימן ד' ה"א כתב דאף וסת המורכב לימים וקפיצות, אינו נקבע בימי זיבה, - אך בחזו"א סימן קכ"ב סק"ט דקדק מד' הראב"ד בסימן ב' ה"ח, דאם היתה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, הי' נקבע וסת זה אף בימי זיבה, וזה שלא כד' הנובי"ת יו"ד סימן צ"ג, (ד"ה ונחזור לדברינו), דוסת הקפיצות ווסת דרמ"ת דדמי לי', אינו נקבע בימי זיבה, ועיי"ש שכתב ב' טעמים בזה.

התוס' ותוס' הרא"ש כתבו דר' יוחנן ור"ל פליגי וס"ל דאשה קובעת וסת תוך ימי זיבתה, וכ"כ הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הוסתות אות י"ג, וכתבו דהכי קי"ל, - אך הרמב"ן וש"ר כתבו דלא פליגי, דהא דלר' יוחנן ור"ל אשה קובעת וסת בתוך ימי זיבתה, תליא בפלוגתת רב פפא ור"ה ברי' דרב יהושע לקמן בסוגיין, דלדעת רב פפא איירי כשראתה ראי' האחרונה ממעין סתום, ולדעת ר"ה ברי' דרב יהושע איירי כשראתה ב' הראיות הראשונות ממעין סתום, וכעי"ז כתב הראב"ד בבעה"נ שם.[[56]](#footnote-57)

התוס' כתבו דלר' יוחנן ור"ל דאשה קובעת וסת תוך ימי זיבתה, היינו אף בימי ספירת זיבתה, - אך הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הוסתות אות י"ג ואות ט"ו כתב דבימי ספירת זיבתה לכו"ע אינה קובעת וסת, כיון דהו"ל מעין פתוח, וע"כ דמי לימי נדתה דאינה קובעת אלא בב' ראיות ממעין סתום.[[57]](#footnote-58)

והר"ן בסוגיין כתב להיפך, דכל הא דאינה קובעת וסת בימי זיבה, הוא דוקא בראי' ראשונה, דאין הדמים מצויין בה, אבל אחר שנעשית זבה גדולה או קטנה קובעת וסת, דהוי כראי' ראשונה של תחילת נדה שהיא קובעת, ובד' הראב"ד בבעה"נ והרמב"ן וש"ר בסוגיין מבו' דפליגי ע"ז, שכתבו דרק בימי ספירה דאחר י"ח יום, ה"ה קובעת וסת.

בד' התוס' משמע, דלמ"ד דאינה קובעת וסת בימי זיבה, אינה קובעת וסת בימי ספירת זיבתה אף אם הם לאחר י"א ימי זיבה, וכ"כ הרז"ה בהשגות בעה"נ שם, ואך דלדעתו אף למ"ד דאשה קובעת וסת בימי זיבה, אינה קובעת בימים אלו, משום דהו"ל מעין פתוח, וכנ"ל, - אך הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' הי"א כתב, דרק בתוך י"א ימי זיבה אינה קובעת, משום דקים להו לרבנן דבז' ימי נדה היא מתמרקת מדמי' ולא הדרי עד י"ח יום, אך אחר י"ח יום, אף אם הוו ימי ספירה, ה"ה קובעת וסת, והסכימו לזה הרמב"ן וש"ר בסוגיין.[[58]](#footnote-59)

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' ה"ט כתב דאם היא רגילה לראות מט"ו לט"ו לראייתה, רואין את האמצעיות כאילו אינן, והיא קובעת וסת מכ"ט לכ"ט דקיימי אהדדי בימי נדה, - ובהשגות הרז"ה שם תמה ע"ז דמהיכא תיפולק לן דשבקינן ט"ו דביני וביני ומנינן מימי נדה לימי נדה וראיות זיבה שבינתים כאילו אינם,[[59]](#footnote-60) ועד"ז הק' הרמב"ן בסוגיין, אך בהמשך דבריו משמע דהסכים לדינא לד' הראב"ד, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג יא., - ובדעת הראב"ד פירשו דאזיל לטעמי' בסימן ג' הט"ו והט"ז דראיית ימי זיבה אינה ראי' לעצמה, אלא הויא תמצית הנדות, ונת' להלן, וע"כ אין ראי' זו מפסקת מנין ימי ההפלגה.

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' הכ"א כתב דאף בזה"ז אין אשה קובעת וסת בימי זיבה, דלענין זה לא חיישינן לטועות, עיי"ש מש"כ לפרש בזה, והרז"ה בהשגות בעה"נ באות י"ד כתב דבזה"ז חשבינן לכל ראיות הנשים כימי זיבה להחמיר וכימי נדה להחמיר, כיון דבזה"ז כל הנשים משוינן להו כספק נדות וספק זבות, - והרמב"ן בסוגיין כתב דכיון דעכשיו אין הנשים משמרות פתחי נדה וזיבות וכטועות משוינן להו, וע"כ הן קובעות וסת אף בימי זיבה, וכתב דלפ"ז אם ראתה ג"פ כל אחת ואחת בתוך ט"ו יום ודאי דלא קבעה וסת, דא"א שלא תהא אחת מהן בימי זיבה, - ועיי"ש דמסיק דכיון שהחמירו בנות ישראל על עצמן להיות כטועות, ורבי תיקן להן כן, אין מונין לעולם ואין משגיחין על י"א יום ולא על ימי נדה, והאשה קובעת וסת בכל זמן שתראה בין במקרבת ראיותי' בין במפלגת אותן, וכ"כ הרמב"ן בהלכות נדה פ"ה הט"ז, - ובחי' הר"א כתב בשם הרמב"ן טעם נוסף בזה, דאין אנו בקיאין במראות הדמים, ונמצא שהרבה קלקולים יהיו קרובים לבא בדבר וכו', עיי"ש, ועי' חוו"ד סימן קפ"ד סק"ז שכתב טעם זה מדעתו, והפרד"ר בסימן קפ"ט שפ"ח סקע"ב תמה ע"ז שלא מצינו לטעם זה בד' הרמב"ן וש"ר, - ועי' טור סימן קפ"ט שהביא ד' הרמב"ן, וכ"כ האחרונים בדעת השו"ע שלא הביא לדין זה דאין אשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה.

הר"ן בסוגיין הק' ע"ד הרמב"ן, דנהי שהחמירו על עצמן להיות כטועות, ה"מ לחומרא, אבל אם נאמר שהיא קובעת וסת בימים אלו, נפקא מינה חורבא לאשה שאין לה וסת דאסורה לשמש בלא בדיקה להסוברים דגם לבעלה צריכה בדיקה, - ובשלהי סוגיין כתב דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי זיבה ובימי נדה, ועי' סד"ט בסימן קפ"ט סוסקל"ד דמבו' דאף שהק' כן ע"ד הרמב"ן, לא דחה דבריו מהלכה, ונחלק על מש"כ הפליתי שם סק"ל דהר"ן כתב דאינה קובעת וסת לקולא, - ועי' ש"ך סימן קפ"ט סקע"א, דאף דבזה"ז אשה קובעת וסת אף בימי נדה וזיבה, היינו רק להחמיר, אך להקל אינה קובעת וסת, שהרי מדינא אינה קובעת, ואף דמשוינן להנשים כטועות ומחמרינן שתקבע וסת, ל"מ זה להקל, וכ"כ בנקוה"כ בהג"ה מבנו, - אך בתוה"ש שם סקכ"ז הוכיח מל' הראשונים דהיא קובעת אף להקל, וכ"כ בסד"ט שם סוסקל"ד להוכיח מד' הרמ"א שם סי"ג, וכ"כ הגר"ז שם ס"ק קי"ב, אך כתב שם, דכ"ז הוא בימי זיבה, אך בימי נדה אינה קובעת לקולא, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ח - י מש"כ בזה באורך.

והגר"ז שם כתב עוד, דאף דהיא קובעת וסת בימי נדה, מ"מ אינה חוששת לוסת שאינו קבוע בימי נדה, וכ"כ החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ז, וכתב לחדש עוד, דכל דתחילת ראייתה הוא וסת קבוע, לא חיישינן לראייתה בימי נדה, ועי' פרד"ר סימן קפ"ד שפ"ח סקט"ז בתחילתו שתמה ע"ז - ועוד נחלקו האחרונים אם מכח הא דאשה קובעת וסת בימי נדה, ה"ה קובעת אף כשלא הפסיקה בין הראיות, וית' בעזה"י להלן.

**מקבע לא קבעה מיחוש מהו דתיחוש לה,** בפירש"י פירש כשהיתה רגילה לראות מט"ו לט"ו דהיינו תוך ימי זוב,[[60]](#footnote-61) אם אף דאינה קובעת, מ"מ היא חוששת לכך, והנפ"מ בהא דאי"ז נקבע, הוא דה"ז נעקר בפעם א', ודאם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה טהורה, והרמב"ן וש"ר הביאו מתוס' שהק' ע"ז דא"כ היכי פשיט לה מהא דחוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, - ועי' תוס' הרא"ש רשב"א הר"ן שכתבו בדעת רש"י, דמדמינן דכ"ה דחוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, ה"נ חוששת לוסת שקבעה בתוך ימי זיבתה, וכעי"ז כתב הריטב"א, ועי' חזו"א סימן פ"ה סקט"ו מש"כ לפרש בזה.[[61]](#footnote-62)

והתוס' והרמב"ן וש"ר כתבו לפרש דאיבעיא דרב פפא הוא אם חוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, וע"ז שפיר פשיט ממתניתין דלקמן דה"ה חוששת, ועי' ריטב"א משה"ק על פי' זה, - ועי' בחי' הר"א שכתב לפ"ז, דכל שלא ראתה אלא בימי זיבה, אינה חוששת לכך כלל, אך מד' התוס' משמע דהיא חוששת למה שקבעה בימי זיבה, שכתבו דהא דאינה קובעת בימי זיבה, היינו דא"צ לעקרו ע"י ג"פ, ומשמע דהיא חוששת לו כוסת שאינו קבוע.[[62]](#footnote-63)

ועי' חזו"א סימן פ"ה סקי"ד שהק', דלמש"כ הראשונים דאם ראתה ב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' בימי זיבה, ה"ה קובעת וסת, דאמרינן דהראי' שראתה תחילה היא תוספת דמים, ומצטרפת ראי' זו שראתה בימי זיבה לקביעות וסת, א"כ כ"ש דאם קבעה וסת, דיש לה לחוש לוסתה בימי זיבה, שהרי כשתראה נימא דהראי' שראתה תחילה היא תוספת דמים, וראי' זו היא ראיית וסתה הקבוע, - ולכאו' צ"ל בזה, כמש"כ הפרישה בסימן קפ"ט סוסקכ"ח, דאף בגונא דאם ראתה תקבע לה וסת דנימא דהראי' שראתה תחילה היא תוספת דמים, מ"מ מעיקרא אין חוששין לכך, עיי"ש.

אך צ"ע בזה, במש"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין לפרש למש"א לקמן ס"ח ב' בהא דפריך התם דאם יש לה וסת די' שעתה, מהא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, ופירשו דאיירי התם כשהי' לה וסת בימי נדה, ועכשיו הגיע יום הוסת בימי זיבה, וכתבו לפ"ז דמהא דמייתי התם להא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, מבו' דמדמינן דכ"ה דאינה קובעת בימי זיבה, ה"נ אינה חוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה כוסת קבוע, והביאו מזה מקור לדעת רש"י דמדמינן זל"ז, וצ"ע, דכיון דראי' ג' בימי זיבה מצטרפת לקביעות וסת, כ"ש דאם קבעה וסת בימי נדה ואח"כ ראתה ביום וסתה בימי זיבה, דנימא דראי' זו היא ראיית וסתה הקבוע, והראי' שראתה תחילה היא תוספת דמים, וא"כ מאי פרכינן עלה מהא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, וצע"ג,[[63]](#footnote-64) ושמא יש ללמוד מזה, דאף דבראי' השלישית כה"ג תלינן שהראי' שראתה באמצע הויא תוספת דמים, מ"מ בראי' הרביעית כה"ג, לא תלינן הכי, ויש מקום לפרש לזה, ע"פ המבו' בסוגיא דב"ק בדין נגח שור שור שור חמור וגמל, ואכמ"ל.

עי' רמב"ן שכתב, דמסתברא דקי"ל דאינה חוששת לוסת זה, כיון דדחי ר"ה ברי' דרב יהושע להוכחת ר"פ, אך כתב דהראב"ד פסק כרב פפא ועליו נסמוך, - והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג יא. כתב דרוב הפוסקים פסקו דלא כרב פפא, ועיי"ש שכתב להוכיח דקי"ל כרב פפא, ממש"א לקמן ס"ח ב' דאף דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, דל"ב ג' פעמים לעקרו, מ"מ די' שעתה,[[64]](#footnote-65) והרי דהיא חוששת לוסת זה, דאם אי"ז וסת כלל אף לחוש לו, היאך הוא מציל ע"י מעל"ע ומפקידה לפקידה, ועיי"ש שכתב דלדעת החולקים צ"ל, דכיון דבתוך ימי זיבה מסולקת דמים היא, כל שאתה יכול לתלות בדבר שלא ראתה אתה תולה אפי' יש לה וסת כ"ד, אע"פ דאי"ז אפי' כוסת שאינו קבוע לחוש לו, מ"מ כל שהיא רגילה לראות בו, אנו אומרין לא בא האורח קודם לזמן הזה, ולכאו' היינו, דאף דאינה חוששת שתראה בו משום שהיא מסולקת דמים, מ"מ אחר שראתה, יש לנו לתלות שראתה ביום וסתה, - ועי' סד"ט סקל"ו שכתב דהא דאמרינן בכה"ג די' שעתה, הוא משום דלהחמיר ה"ה קובעת אף בימי זיבה, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ח' שתמה ע"ז.

עי' בעה"נ שער הוסתות סימן ג' הט"ו שכתב דאם ראתה בר"ח ניסן ובכ' בו ובר"ח אייר ובט' אייר, דראייתה בר"ח אייר הויא בימי זיבה, ה"ה חוששת לראי' זו בכ' אייר, שהוא יום י"ב לראיית נדה שראתה בט' בו, והוא כעין ראיית ר"ח אייר שהיתה ביום י"ב לראיית נדה שראתה בכ' ניסן, ועיי"ש שכתב דאינה חוששת בר"ח סיון, משום דראיית ימי הזיבה תמצית הנדה היא, ואם אין מקור אין תמצית, ולמקום שהמקור הולך שם התמצית מתמצה וכו', ועי' בשנויי מהדורות שפירש לזה בנוס"א, - ועיי"ש בהט"ז שכתב עד"ז דאם ראתה בר"ח ניסן ובי' בו ובר"ח אייר ובי' בו, ובר"ח סיון לא ראתה, אינה חוששת לי' בו, משום דראיית ימי הזיבה אינה תופסת יום חדש לעצמה, אלא להפלגת ראיית הנדה היא נמשכת וחוששת, וכיון שאין כאן ראיית הנדה אין כאן הפלגת הזיבה, שאם מקור אין כאן תמצית אין כאן.[[65]](#footnote-66)

ועי' בפירש"י לקמן ס"ד א' ד"ה הני מילי, ומהרש"א ומהר"ם שנחלקו בביאור דבריו, והגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סקי"ג בתו"ד האריך להוכיח כגיר' ופי' המהר"ם, ועיי"ש שכתב לישב קו' המהרש"א על פי' זה, עפי"ד הראב"ד דאינה חוששת לראי' שראתה בימי זיבה, אלא להפלגת ראיית הנדה, עיי"ש.

והנה בדינא דר"פ דסוגיין דחוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, הרי הוי החשש לפי יום החדש ויום ההפלגה, ודינא דהראב"ד דהיא חוששת לראיית תמצית הנדה, וע"כ היא חוששת לפי ההפלגה מתחילת נדתה, בע"כ דהוא דין בפנ"ע, ולמד הראב"ד לזה מדינא דר"פ לקמן ס"ד א', שהביא הראב"ד לזה בסימן א' ה"ט, - ונמצא לפ"ז דדינא דר"פ בסוגיין ודינא דר"פ לקמן ס"ד א' הוו ב' דינים חלוקים, ודלא כמש"כ הרמב"ן בסוגיין דחד דינא הוא, אלא כמש"נ לעיל ? בהערה בדעת התוס'.

הראב"ד שם הי"ג כתב דהא דהיא חוששת בימי זיבה לוסתה, הוא רק לראי' שראתה בימי זיבה, אך אינה חוששת בימי זיבה, מכח ראי' שראתה בימי נדה, - ולכאו' זה מתפרש לפי דבריו, דכל הא דחיישינן בימי זיבה, הוא לראיית תמצית הנדות, וחשש זה הוא לפי ההפלגה מתחילת נדותה, וע"כ אין לחוש, אלא כשראתה בימי זיבה.

והנה סתימת ד' הראב"ד שם משמע, דאף אם קבעה וסת בימי נדה, אינה חוששת לה בימי זיבה, ?אך עי' להלן שנת' לפקפק בזה, - ולפ"ז נמצא דלא קי"ל כרב פפא דסוגיין דהיא חוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, ולא קי"ל אלא כר"פ דלקמן ס"ד א' דהיא חוששת בימי זיבה לראי' שראתה בימי זיבה, ומש"כ הראשונים בסוגיין בשם הראב"ד דקי"ל כדינא דר"פ דהכא, הוא לפ"מ שנקטו דדינא דר"פ דהכא ודלקמן חד דינא הוא, וצ"ע.

בהשגות הרז"ה לבעה"נ שער הוסתות אות י"ד כתב דאם היתה למודה לראות מט"ו לט"ו ונעקר פעם א', אינה חוששת לו בימי זיבה, דהגם דאין הוסת נעקר אלא בג"פ, מ"מ לענין החשש דימי זיבה דאי"ז אלא כוסת שאינו קבוע, ה"ה נעקר בפעם אחת, - אך הנה הסד"ט בסימן קפ"ט סק"ט ד"ה ואגב נזכיר הוכיח לפ"מ שמפרש ר"פ בסוגיין למתניתין דלקמן, דאף שנעקר וסתה פעם אחת ה"ה חוששת לו אף בימי זיבה, עיי"ש, - ובדעת הרז"ה צ"ל דס"ל דלא קי"ל כדינא דר"פ בסוגיין דחוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, ובסימן ג' לא השיג ע"ד הראב"ד דמשמע מדבריו דלא קי"ל בזה כר"פ, וכנ"ל, וכל הא דחוששת בכה"ג שהיתה למודה לראות מט"ו לט"ו, הוא רק מכח הראיות שראתה בימי זיבה, וע"כ ה"ז נעקר בפעם א', ככל וסת הנקבע בימי זיבה, שהוא נעקר בפעם א'.

כ"ו טבת ע"ו

דף מס' 12 - לא נשלם

**ל"ט ב'** - **וקסבר ר"פ כ"ב מכ"ב מנינן,** לדעת ר"פ דכ"ב מכ"ב מנינן, צ"ע דמ"ט אם שינתה ג"פ ליום כ' הותר יום ט"ו וקבעה לה יום כ', הרי כיון דיום ט"ו הוא בימי זיבה, היאך נעקר וסתה שקבעה בימי נדה, ע"י שלא ראתה בימי זיבה,[[66]](#footnote-67) והרי אינה חוששת לוסת זה בימי הזיבה, אלא כוסת שאינו קבוע, והרי דבימים אלו ליכא לחזקת הוסת הגמורה שתראה, וא"כ בדין שלא יהא הוסת נעקר ע"י שלא ראתה בימים אלו, ועי' בנובי"ק יו"ד סימן מ"ג ד"ה והנה זה פשוט שנקט כן, דאין וסת נעקר ע"י שלא ראתה בימי זיבה, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ט קו"א סוסק"ב, והחזו"א בסימן פ"ה סוסקכ"ט וסק"ע.

אמנם הנה בד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"כ בסופו משמע להדיא דוסת נעקר גם ע"י שלא ראתה בימי זיבה,[[67]](#footnote-68) וצ"ע,[[68]](#footnote-69) ובד' הראב"ד שם מבו' ג"כ דנעקר הוסת ע"י מה שלא ראתה בימי נדה, ולכאו' פשוט שהוא כן, דבימי נדה לא חשבינן לה כלל כמסולקת, ואך דראי' שראתה בימי נדה אינה הוכחה על קביעות וסת גמורה, כיון דמעיינה פתוח, אך כל שיש לה וסת גמור, ודאי דאף אם בא בימי נדה, דינו כוסת קבוע, וע"כ הוא נעקר כשלא ראתה בו, אך הראוני בחזו"א סימן פ"ה סק"ע בתו"ד שנקט דאין וסת נעקר ע"י שלא ראתה בימי נדה דמעינה פתוח, וצ"ע.

עי' מהרש"א לקמן ס"ד א' שכתב, דאף לפ"מ דס"ל לר"פ דכ"ב מכ"ב מנינן, ה"ה חוששת אף לכ"ב מיום כ"ז, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לפירש"י שם, וצ"ל דמה שהוכיח ר"פ הכא דחוששת לוסת אף בימי זיבה, הוא משום דבמתניתין תנן סתמא דזה וזה אסורין, וכיון דאף כ"ב מכ"ב הוא יום וסתה, ה"ז נכלל בהא דתנן דיום ט"ו אסור, - וכ"נ לפמש"כ הרמב"ן לקמן בסוגיין בדעת ר"פ, דבראתה ר"ח ה' ר"ח ה' ה', קבעה וסת ע"י הפלגת ל' מר"ח לר"ח, והפלגת ל' מה' לה', והרי דאף דלדעת ר"פ אזלינן לפי מנין הראוי, מ"מ שפיר שייך שתהא הפלגתה לפי ראייתה בפועל.

**נדה ופתחה מכ"ז מנינן,** הרמב"ן והר"ן לקמן נ"ד א' הק' מזה ע"ד הרמב"ם דכל ימי האשה מתחילת ראייתה הם ז' ימי נדה וי"א ימי זיבה, דלפ"ז נמצא דכ"ז בימי זיבה קאי, ועוד הק' רמב"ן מהא דמוקי שמואל למתניתין בט"ו לטבילתה שהן כ"ב לראייתה, ולפ"ד הרמב"ם נמצא דראיית כ"ב השלישית הוי בימי זיבה, והיאך קבעה וסת בכך, ואזיל הרמב"ן שם דאין הוסת נקבע אלא בג' הפלגות, ודלא כמש"כ לקמן ס"ד א' דסגי בב' הפלגות, - ועי' חוו"ד סימן קפ"ג סק"ב שכתב לישב, דמודה הרמב"ם דאשה קובעת וסת בימי זיבה שהם בלא ראות רק לפי החשבון.[[69]](#footnote-70)

**א"ל ר"פ אלא הא דאמר ר"ל וכו',** דעת רש"י דמייתי ר"פ מהא דחשבינן לראי' הג' ביום ה' בחדש כראי' בימי נדה, ובע"כ דאזלינן בתר מנין הראוי, וחשבינן לה כראתה בר"ח, והתוס' הק' ע"ז דלא מצינו דאמרינן דכדמעיקרא נקטה, אלא היכא שקבעה וסת, ומשא"כ הכא דעדיין לא קבעה וסת לר"ח, - וראיתי לתמוה עוד בזה, דהרי ביום ר"ח הג' שלא ראתה נעקר חשש הוסת דר"ח, וכיון דנעקר יום ר"ח, היאך נימא דחשבינן כאילו ראתה בו, וצ"ע.

כ"ו טבת ע"ו

דף מס' 12

**בביאור דינא דתוספת דמים**

בביאור מה שאמרו דראיית כ"ה היא דמים יתירים, כתב הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' ה"ג, די"א דהיינו דראיית ר"ח היא עיקר הוסת, וראיית כ"ה היא תוספת הוסת, וכתבו לפ"ז דאינה חוששת כלל לראיית כ"ה, וי"א דראיית כ"ה אינה טפלה לראיית ר"ח, ומה שאמרו דהיא דמים יתירים, הוא לאפוקי דראיית ר"ח אינה טפילה לראיית כ"ה, אע"ג דקיימא בימי נדה, וע"כ היא חוששת אף לראיית כ"ה, וכתב הראב"ד דמסתברא כדעה זו, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הט"ו.

והדרישה שם סק"ד הוכיח מהא דחוששת אף לראיית כ"ה, דאף מי שיש לה וסת קבוע, חוששת לוסת שאינו קבוע, ומש"כ הרמב"ן דאינה חוששת לוסת שאינו קבוע, היינו רק באותם הראיות שנקבע בהן הוסת, שאינה חוששת שהם מחמת גורם אחר, אך לראיות אחרות ה"ה חוששת.

והב"ח שם אות מ"א כתב דהא דחוששת לראיית כ"ה, אף דכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לאינו קבוע, הוא משום דהא דקבעה וסת לר"ח אף שראתה בו ממעין פתוח, הוא דתלינן לחומרא דדילמא דמים יתירים וכו', וע"כ חיישינן נמי לחומרא איפכא דילמא מעין פתוח הוא ולא קבעה לה וסת בר"ח, אלא עיקר הוסת תקבע לה בכ"ה, וע"כ היא חוששת גם ליום כ"ה, ועי' בהגהות דרישה שם סקי"ח שכתב דהא דחוששת לכ"ה, הוא משום דראיית ר"ח הג' לא חשיבא דמים גמורים מאחר שהיתה ממעין פתוח, והגר"ז בקו"א שם סק"ד פירש לדבריו כד' הב"ח.

והגר"ז בקו"א שם סק"ד כתב דבל' הראב"ד מבו' דאף דקביעותה בר"ח היא ודאית, מ"מ ה"ה חוששת גם ליום כ"ה, וכמש"כ הראב"ד דאין ראיית ר"ח טפילה לראיית כ"ה ואין ראיית כ"ה טפילה לראיית ר"ח, ואזיל לטעמי' דס"ל דאף אם יש לה וסת קבוע חוששת לוסת שאינו קבוע, ונת' בדף מס' 10, אך לדעת הרמב"ן דאינה חוששת לוסת שאינו קבוע, בע"כ דהכא אין קביעותה אלא מספק, ומש"כ לדקדק כן מל' הרמב"ן שכתב שמא וסת "אחר היא קובעת, וגם ממה שהוצרך לפרש לטעם זה, עיי"ש, צ"ע, דל' הרמב"ן הוא ל' הראב"ד בבעה"נ, ובדבריו פירש הגר"ז דהיא חוששת לשניהם בודאי.

והחוו"ד שם סקט"ו כתב דהא דחוששת אף ליום כ"ה, הוא משום דכל הא דכשיש לה וסת קבוע אינה חוששת לאינו קבוע, הוא רק בב' וסתות הסותרים זל"ז, אך בב' וסתות החדש היא חוששת לשניהם, ועיקר הך דינא כתב גם הבית מאיר שם סי"ג, אך הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט (עמ' ג' סק"ו) הוכיח מד' האחרונים שלא חילקו בזה.

**תוספת דמים בוסת הפלגה**

לד' הרמב"ן ודעימי' בסוגיין מבו', דהא דתלינן לראייתה בכ"ה כתוספת דמים, מהני אף לענין וסת הפלגה, דעי"ז חשבינן דהויא ההפלגה מר"ח לר"ח, וקבעה וסת להפלגת ל'.

אך לדעת התוס' לקמן ס"ד א' והראב"ד בבעה"נ והרמב"ן בהלכותיו שפירשו לסוגיין בוסת החדש, יש מקום לומר דבוסת ההפלגה אינה קובעת וסת בכה"ג, - וכ"נ בד' הש"ך בסימן קפ"ט סק"מ דמשמעות דבריו דבוסת הפלגה כה"ג שהפסיקה בהפלגה הג' בראי' אחרת, אינה קובעת לה וסת, עי' בחוו"ד שם סקי"ח שדקדק כן, (אך אי"ז מוכרע בד' הש"ך, די"ל דרק מעיקרא אינה חוששת לכך, אך אם תראה תקבע לה וסת), ועי' בפרד"ר ע"ד הש"ך שם (עמ' פג - פד) שדחק בד' הש"ך, ובע"כ דס"ל דדינא דסוגיין הוא רק בוסת החדש, ולא בוסת הפלגה.

וכ"ה מבו' גם בד' הגהת נקוה"כ בסימן קפ"ט מבן הש"ך והגר"ז בקו"א שם סק"ד, שכתבו דמה שהשמיט השו"ע לדינא דסוגיין דראי' ג' ממעין פתוח, הוא משום דלפ"מ דקי"ל דאשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה ליכא נפ"מ בזה, ואם הך דינא הוא גם בוסת הפלגה, הרי נפ"מ טובא בדין זה בהפלגה, דאף דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה, מ"מ כל שראתה באמצע ההפלגה הג', אינה קובעת וסת אלא משום דינא דסוגיין, אך בלא"ה אינה קובעת וסת, משום דהראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, או משום דהפלגה קצרה עוקרת להפלגה ארוכה,[[70]](#footnote-71) - ובע"כ דס"ל דדינא דסוגיין הוא רק בוסת החדש ולא בוסת הפלגה.

והטעם לומר דבוסת הפלגה כה"ג לא קבעה וסת, ול"ד לוסת החדש, צ"ל דהוא משום דל"מ הא דדמים יתירים, אלא בוסת החדש, דאף אם ראתה בכ"ה, יש לה לקבוע וסת לר"ח, וכל הא דמדינא אינה קובעת בכה"ג, הוא משום דהוי ממעין פתוח, וע"ז מהני הא דדמים יתירים, דלא חשבינן לה כראי' ממעין פתוח, אך בוסת הפלגה כה"ג, דאין לה כלל לקבוע וסת להפלגת ל', והיינו או משום דהראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, או משום דהפלגה קצרה עוקרת לחשש הפלגה ארוכה, ל"מ הא דנימא דהוי דמים יתירים, דאכתי ראי' זו מפסקת מנין ימי ההפלגה, או דהיא עוקרת לחשש הפלגה ארוכה, ומסתברא כן למש"כ הראב"ד דאי"ז תוספת דמים בעלמא, אלא הוי עיקר ראי', - וי"ל עוד, דלא תלינן בדמים יתירים, אלא כשבאו לפנינו ג' ראיות שוות, אך בוסת הפלגה דאלמלי דתלינן להראי' שראתה באמצע כתוספת דמים, ליכא כלל ג' ראיות שוות, משום דהראי' שראתה באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, או משום דהיא עוקרת לחשש הפלגת ל', לא תלינן לראיית כ"ה בדמים יתירים.

**תוספת דמים כשלא הפסיקה בין הראיות**

בפירש"י לעיל י"א א' פירש בפי' בתרא, דהא דאשה קובעת וסת בימי נדותה, הוא רק כשלא ראתה ימים רצופין, אך כל שראתה ימים רצופין אינה קובעת וסת, והתוס' לעיל שם ובסוגיין הסכימו לפי' זה, - אך לפי' קמא דרש"י שם דכן הסכימו רוב הראשונים שם לא נתפרש ד"ז, - ועי' פליתי סימן קפ"ד סק"ה וחוו"ד שם סק"ד בדין ימי המבוכה שנקטו לדינא, דהא דקובעת וסת בראי' ג' ממעין פתוח, הוא אף כשראתה ימים רצופין, עיי"ש.

ועי' בהגהת נקוה"כ סימן קפ"ט שכתב דמה שלא הביא השו"ע לדינא דראי' ג' ממעין פתוח, הוא משום דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה וליכא נפ"מ בזה, וכ"כ הגר"ז שם סק"ד, - ולמש"כ האחרונים דכל שלא הפסיקה בין הראיות, אין אשה קובעת וסת אף בזה"ז, ונת' להלן, בע"כ דבכה"ג גם לא קבעה וסת אף אם היו ב' ראיותי' הראשונות ממעין סתום, דאל"כ מ"ט לא הביא השו"ע לדין זה דנפ"מ בכה"ג, - ולמש"כ הפרד"ר בדעת השו"ע דכל שלא הפסיקה יום שלם בין הראיות, אינה קובעת וסת אף בזה"ז ונת' להלן, בע"כ דאף בכה"ג לא קבעה וסת אף אם היו ב' ראיותי' הראשונות ממעין סתום, עיי"ש.

ובטעמא דמילתא דכה"ג לא קבעה וסת, י"ל דהוא משום דאף אם תחילת ראייתה הויא תוספת דמים, מ"מ כיון דהויא ראי' אחת ממש, אינה חוששת לסוף ראייתה, וזה ניחא טפי למש"כ הראב"ד דאף ראי' דדמים יתירים הויא עיקר ראי', - וי"ל עוד, דלא תלינן בדמים יתירים, אלא כשבאו לפנינו ג' ראיות שוות, אך בהך גוונא, דבלא דנימא דתחילת הראי' היא דמים יתירים, ליכא כלל ג' ראיות, דאין אנו חוששין אלא לתחילת הראי', לא תלינן לתחילת הראי' בדמים יתירים.

**וסת ההפלגה שלא ראתה פעם א', אם חוששת לפי המנין הראוי**

הרמב"ן לקמן ס"ד א' כתב דלפ"מ דקי"ל כרב הונא דלא אזלינן בתר מנין הראוי, אם הי' לה וסת ליום כ' ולא ראתה בו, אינה חוששת ליום מ',[[71]](#footnote-72) - אך כתב שם דאם ברייתא דהתם היא בוסת הפלגה, בע"כ דאם שינתה וסתה, ואח"כ חזרה וראתה ביום וסתה לפי המנין הראוי, אמרינן דחזרה לוסת הראשון לפי אותו מנין, ואין אומרים הפלגה של מ' היא זו, שרגלים לדבר, ועי' סד"ט סימן קפ"ט סק"כ שנקט לפי דבריו, דאף מעיקרא היא חוששת שתראה ביום וסתה לפי המנין הראוי, אך לכאו' משמעות ד' הרמב"ן הוא, דרק אם חזרה וראתה ביום מ', הוא דתלינן שראייתה היא לפי המנין הראוי, משום דרגלים לדבר, וצ"ע.

ועי' ט"ז סימן קפ"ט סקל"א בשם מהרש"ל דכל שעברה עונתה ולא ראתה אינה חוששת לוסת הפלגה עד שתחזור ותראה, וכ"כ הב"ח שם, והש"ך שם סקמ"ה ובנקוה"כ ע"ד הט"ז שם, - אך דעת הט"ז שם דהיא חוששת להפלגה לפי המנין הראוי, ועי' פרד"ר ע"ד הט"ז שם שהאריך הרבה בזה.

**ראי' באמצע אם מפסקת מנין ימי ההפלגה**

דעת הרמ"א בסימן קפ"ט סי"ג דאם ראתה בא' ניסן ובכ' בו ובא' אייר, ה"ה חוששת לט' אייר משום הפלגת כ', ואין ראיית א' אייר מפסקת מנין ימי ההפלגה, וכ"כ הט"ז שם סקי"ח וסקל"א, - וכ"ה מבו' בד' הב"י שם דאין הראי' מפסקת מנין ימי ההפלגה, ואך דס"ל דאם ראתה בא' אייר אינה חוששת לט' בו, משום דבכה"ג אמרינן דהיא הולכת לקבוע וסת בר"ח, וראיית כ' בניסן היא דמים יתירים, ואכמ"ל, - וכ"ה מבו' גם בד' הש"ך בנקוה"כ ע"ד הט"ז בסקי"ח וכתב מה"ט דאם הי' לה וסת קבוע להפלגת כ' וראתה בהפלגת י', ה"ה חוששת י' ימים אח"כ.[[72]](#footnote-73)

אך הב"ח שם בסוף אות ט"ז כתב דאם ראתה בא' אייר אין מקום לחוש לט' אייר, שהרי הפסיקה בינתים בראי' אחרת ואין כאן הפלגת כ' יום, ועיי"ש שכתב דאם הי' מקום לחוש להפלגת כ', הי' לנו לחוש להפלגת כ' מראיית א' אייר, ואך דלא חיישינן כלל להפלגת כ', דה"ז נעקר ע"י שראתה בהפלגת י"ב, וזה כד' הש"ך דראי' בהפלגה קצרה עוקרת להפלגה ארוכה, וכ"כ הפליתי שם סקט"ז, והסד"ט שם סקי"ד, והגר"ז שם סקמ"ג, והבית מאיר שם סי"ג.

והפרישה שם סוסקכ"ח וסקכ"ט כתב, דאם הפסיקה באמצע הפלגתה השני' והשלישית, אם ראתה אח"כ ביום הפלגתה הארוכה קבעה לה וסת, אך מעיקרא אינה חוששת לכך.

הב"ח שם ייסד דבריו דראי' קצרה מפסקת מנין ימי ההפלגה, מהא דקי"ל כרב פפא דכדלקמי' נקטה, והט"ז שם דחה, דהא דקי"ל דלא כרב פפא, הוא משום שלא ראתה ביום שהיתה לראות אלא איחרה ראייתה, וכמש"כ רש"י בסוגיין והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג יד: דהוא משום דאינו בדין שזו שינתה לרחק ואנו נחוש שמא תקרב לט"ו.

ובפשוטו דין זה תליא בפלוגתת הראשונים בסוגיין, דלפירש"י ותוס' דרב פפא מייתי מהא דבראתה בריש ירחא וכו' חשבינן לה כראתה בחדש הג' והד' בריש ירחא, מבו' דעיקר פלוגתת ר"פ ורב הונא, הוא אם חשבינן לה כמו שראתה בכ"ב, ומשמע לפ"ז דבהא כו"ע מודו דאם ראתה בכ"ב ובכ"ז, ה"ה חוששת לכ"ב מכ"ב, ואין ראייתה בכ"ז מפסקת מנין ימי ההפלגה,[[73]](#footnote-74) - אך לפי' הרמב"ן דרב פפא מייתי מהא דבראתה בריש ירחא ובה' וכו', אין ראיית ה' מפסקת מנין הפלגת ל' יום, מבו' דלדעת רב הונא דפליג, מפסקת ראי' שבאמצע למנין ימי ההפלגה, אך י"ל דהיינו רק בהפלגה הראשונה, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט (עמ' ז' ד"ה אולם וד"ה וי"ל) ובמקש"ז סקי"ח (עמ' נ"ז ד"ה אולם) שכתב כן בדעת הפרישה.

עיי"ש בסד"ט שהוכיח דראי' קצרה מפסקת מנין ימי ההפלגה, ממש"כ הרא"ש בקיצור הל' נדה, דהלמודה לראות ביום ל' וראתה ביום כ', חוששת ליום כ', ואם לא ראתה ביום כ' חוששת ליום ל' שזהו וסתה הקבוע לה, והרי דאינה חוששת ליום י"א מראיית יום כ' שהוא יום ל' מראיית יום ל', משום דראיית יום כ' מפסקת מנין ימי ההפלגה, אך במעדיו"ט שם נקט בפשיטות דחוששת גם ליום זה, ותמה ע"ד הרא"ש דמ"ט לא הזכיר שצריכה לבדוק ביום זה, עיי"ש, ועי' פרד"ר מקש"ז סקי"ח (עמ' נ"ט ד"ה ונראה) מש"כ בזה.

ובד' הרשב"א בסוגיין מבו' דבכה"ג דהרא"ש ה"ה חוששת להפלגת ל' לפי המנין הראוי, דפירש דהא דמיבע"ל אם חיישא בימי זיבה לוסת שקבעה בימי זיבה, הוא בגונא שהיתה למודה ג"פ לראות בר"ח וברביעית ראתה בכ' בירחא ומיבע"ל אם חוששת בר"ח, וכתב דאף לפ"מ דקי"ל דכדלקמי' נקטה, וא"כ ה"נ הי' לה למנות ל' יום מראיית כ' בירחא, שאני התם שלא ראתה ביום ט"ו שהיתה רגילה לראות ושינתה ליום כ', להכי אינה מונה אלא כ' מיום שראתה בו, אבל הכא שמיהרה ראייתה ולא עקרה יום "שהיתה רגילה לראות בו", אז ודאי אמרינן דכשתגיע לריש ירחא שהוא "זמנה הקבוע" שתהי' אסורה לשמש כל אותו יום משום דחיישינן שמא תראה, וכ"כ הריטב"א שם בפי' בתרא, אך בפי' קמא כתב דרב פפא לטעמי' דס"ל דמדעיקרא נקטה, עכ"ד, ומבו' להדיא דאין ראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה והיא חוששת לפי המנין הראוי.

ואמנם משמעות ד' הרשב"א דכ"ז הוא משום שיש לה וסת קבוע להפלגת ל', אך אם הי' לה וסת שאינו קבוע להפלגת ל' ושינתה וראתה בהפלגת כ', אינה חוששת להפלגת ל' לפי המנין הראוי, וזה כמש"כ הש"ך בנקוה"כ דבוסת שאינו קבוע, נעקר הוסת ע"י ראייתה בהפלגה קצרה, גם י"ל כמש"כ הפליתי בסקט"ז לחלק בזה מטעם אחר בין וסת קבוע לוסת שאינו קבוע, עיי"ש.

בביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** החוו"ד שם סוסקי"ד פירש דטעמא דהרמ"א ודעימי' הוא מכח דינא דסוגיין דכל שראתה א' א' כ"ה א' קבעה וסת ותלינן לראייתה בכ"ה בתוספת דמים, ולפי' הרמב"ן ודעימי' בסוגיין איירי בוסת הפלגה, ומהני הא דתלינן לראייתה בתוספת דמים, דלא תפסיק מנין ימי ההפלגה, וע"כ אף בגוונא דהרמ"א היא חוששת שמא ראיית א' אייר היא תוספת דמים, וע"כ היא חוששת לט' אייר.[[74]](#footnote-75)

ובדעת החולקים כתב החוו"ד שם, דהוא משום דכל הא דתלינן לראייתה בתוספת דמים, הוא רק בראי' שראתה באמצע ההפלגה הג', אך בראי' שראתה באמצע ההפלגה הב' לא תלינן לה בתוספת דמים, וכמש"כ הראב"ד, ועמש"נ לעיל דכ"כ הריטב"א לעיל י"א א', ומ' בדבריו דלפ"ז אם ראתה ב' פעמים בהפלגה ארוכה, ואח"כ ראתה פעם אחת בהפלגה קצרה, ה"ה חוששת להפלגה הארוכה לפי המנין הראוי, וכ"ה בדבריו שם סקי"ח, אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש דאף אם קבעה וסת להפלגת ל', ואח"כ ראתה בהפלגת כ', אינה חוששת להפלגת ל' לפי המנין הראוי.

**ב** י"ל עוד, דטעם הסוברים דההפלגה הקצרה מפסקת, ולא אמרינן דהיא תוספת דמים, הוא משום דכל מש"א בסוגיין דתלינן לראיית כ"ה בתוספת דמים, הוא רק אחר שראינו שראתה בר"ח, ותלינן שוסתה לר"ח, ובע"כ דראיית כ"ה תוספת דמים, אך מעיקרא לא חיישינן להכי, וזה ע"ד ד' הפרישה, ועמש"נ בדף מס' 11 דיש ללמוד כן מהא דמיבע"ל אם חוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, אף דאם תראה בו, נימא דראייתה הראשונה היא תוספת דמים, ולא חשבינן לה כימי זיבה.

וי"ל עוד, דס"ל כמש"כ התוס' לקמן ס"ד א' ודעימייהו דסוגיין איירי בוסת החדש, ולפ"ז י"ל דבוסת הפלגה אף אם הראי' שראתה באמצע ה"ה תוספת דמים, ה"ז מפסיק מנין ימי ההפלגה, וכמש"נ לעיל בדעת הש"ך ודעימי'.

ולב' אופנים אלו נמצא, דאף אם ראתה ב' פעמים בהפלגה ארוכה ואח"כ ראתה פעם אחת בהפלגה קצרה, אינה חוששת להפלגה הארוכה לפי המנין הראוי, וניחא ד' הרא"ש דאף אם קבעה וסת להפלגת ל' ואח"כ ראתה בהפלגת כ', אינה חוששת להפלגת ל' לפי המנין הראוי.

**ג** עי' חזו"א סימן פ"ה סקל"ב שנסתפק לומר, דכל הא דאין תולין לראייתה באמצע ההפלגה הא' והב' לתוספת דמים, ורק בהפלגה האחרונה הוא דתולין לראייתה בתוספת דמים, הוא רק בגונא דסוגיין דהוו ראיותי' ממעין פתוח דאינם ראיות כלל לענין קביעות, ובזה ל"מ הראי' האחרונה לגלות על הראשונות, אבל לענין השואת ימי הראיות לסדר קבוע, מודה רב הונא דדיינינן ראיות המסודרות לקביעות ושבינתים למקריות, ועיי"ש מש"כ בזה, ועיי"ש בסוסקל"ג ובסק"נ שנסתפק די"ל דבכה"ג קבעה אף אם הפסיקה בכל ג' ההפלגות.[[75]](#footnote-76)

ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ז' ד"ה אולם וד"ה וי"ל ובמקש"ז סקי"ח עמ' נ"ז ד"ה אולם שכתב כעי"ז בדעת הפרישה, דדינא דסוגיין הוא רק מכח דאין אשה קובעת וסת בימי נדה, אך לענין קביעות ההפלגה, אם לא הפסיקה באמצע ההפלגה הא', אף שהפסיקה באמצע ההפלגה הב' והג', קבעה לה וסת.[[76]](#footnote-77)

ולצד זה נמצא דלפ"מ דקי"ל דאשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה, ובאנו לדון משום דהראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, הרי דלעולם יש לחוש דראי' זו היא תוספת דמים ואינה מפסקת, וזהו דס"ל להרמ"א ודעימי' דחוששת בט' באייר, - וכדרך זו נראה בד' הט"ז שלמד לדין זה מסוגיין, ומ' דמעיקר הדין אין הראי' מפסקת, ולא משום דינא דב' ראיות ממעין סתום וכו'.

ובדעת החולקים צ"ל או דפליגי ע"ז וס"ל דגם לענין זה ס"ל לרב הונא דאין תולין לראייתה באמצע ההפלגה הא' והב' לתוספת דמים, או דס"ל דאף אם תולין לראייתה באמצע לתוספת דמים, היינו רק כשראתה ביום הראוי לוסתה, אך כ"ז שלא ראתה אינה חוששת לכך.

ובעיקר נידון זה, הנה בד' הרמב"ן ודעימי' בסוגיין שפירשו דר"פ מייתי דאזלינן בתר מנין הראוי, מהא דאין ראיית ה' בחדש מפסקת מנין ימי ההפלגה, ורב הונא פליג דכה"ג אינה קובעת וסת, מבו' להדיא דגם לענין השואת ימי הראיות לסדר קבוע, פליג רב הונא וס"ל דל"מ הראי' האחרונה לגלות על הראשונות, - אך י"ל דבזה דוקא אם הפסיקה באמצע ההפלגה הראשונה לא קבעה וסת, וכמש"כ הפרד"ר בדעת הפרישה.

הגר"ז והבית מאיר שם כתבו להוכיח דראי' מפסקת מנין ימי ההפלגה, ממש"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ו ה"ב דהלמודה לראות בהפלגת כ' וראתה בהפלגת ל', וחזרה וראתה בהפלגת כ', י"א דחוששת ליום הל' מראיית יום כ', וכ"ה בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"א במהדו"ק, והרי דאינה חוששת ליום ל' מראיית הל', ומשום דראייתה ביום כ' מפסקת מנין ימי ההפלגה, - ועי' פרד"ר שם מקש"ז סקי"ח עמ' נ"ו ד"ה אמנם, שכתב לישב, דשאני התם דראיית כ' היא ראיית וסתה ואינה תוספת דמים בעלמא, וע"כ ה"ה מפסקת מנין ימי ההפלגה.

**קביעות וסת ברואה כמה ימים**

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"כ הביא ג' דעות באשה שרואה כמה ימים, די"א דאינה קובעת וסת אלא לתחילת ראייתה, ולשאר הימים אינה קובעת וסת משום דאין אשה קובעת וסת בימי נדותה, אך היא חוששת להן פעם אחת, וי"א דאינה חוששת להם אף פעם אחת, דראי' בימי נדה היא תוספת דמים, ואינה לה דין וסת בפנ"ע, ומבו' בדבריו שם דכ"ז הוא משום שלא ראתה ביום הראשון, וע"כ אף אינה חוששת להתוספת דמים, דאי"ז וסת בפנ"ע, אך אם ראתה ביום הראשון, הי' לה לחוש גם לשאר הימים, (ואך דליכא נפ"מ בזה, דבלא"ה היא אסורה), - וי"א דהיא קובעת וסת לכל הימים, משום דאין אנו בקיאין וכו', - והראב"ד שם הכ"ב מסיק, דהיא קובעת וסת לכל הימים, משום דאם היא שופעת או מדלפת דהוא כראי' אחת, הוו כל ימי העונה כשעה אחת, ויש לה לחוש לכולם, ועיי"ש שכתב טעם נוסף בזה, ועי' חזו"א סימן פ"ה סקי"ט במש"כ לדון בכמה אנפי בזה, ועיי"ש בסקכ"א במש"כ לתמוה ע"ד הראב"ד.

והרמב"ן בהלכות נדה פ"ה הכ"ב כתב דאף אם היתה רואה ה' וו' ימים רצופים כל יום ויום כוסת בפנ"ע, - ועי' סד"ט סימן קפ"ד סק"ט וחוו"ד שם סוסק"ז שפירשו דהוא לטעמי' דבזה"ז קובעת וסת בימי נדה, ועי' פרד"ר שם שפ"ח סוסקט"ז שתמה ע"ז,[[77]](#footnote-78) וכתב דמדינא היא חוששת לשאר הימים כוסת שאינו קבוע, וזה כדעה קמייתא שהביא הראב"ד, וגם י"ל דטעמו הוא כד' הראב"ד דאם היא שופעת או מדלפת, ה"ה קובעת וסת מדינא לכל הימים.[[78]](#footnote-79)

והרז"ה בהשגות בעה"נ שם והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג טו. כתבו דאינה חוששת אלא להתחלת הראי', ואף אם היא שופעת, והוכיחו כן ממש"א לעיל י"א א' דא"צ בדיקה בימי נדותה, עיי"ש, ועי' חוו"ד סימן קפ"ט סקט"ז מש"כ בישוב דעת הראב"ד, - ובחי' הרשב"א לעיל י"א א' הוכיח מזה, דאף בפוסקת אינה חוששת לראייתה בשאר הימים כוסת שאינו קבוע.

בשו"ע סימן קפ"ד ס"ו כתב דבראי' הנמשכת כמה ימים אינה חוששת אלא לעונה הראשונה, - ובסד"ט שם סק"ט כתב, דכיון דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה, ע"כ הדין נותן דאם ראתה ראי' ארוכה, ה"ה חוששת לכל ימי הראי', כיון דיש לחוש שתחילתה היתה בימי זיבה וסופה בימי נדה, ועיי"ש שכתב לדון בד"ה ולכאו' עלה על דעתי דכ"ז הוא כשהפסיקה בין הראיות, אך כל דהיא שופעת אינה קובעת, וכ"כ החוו"ד שם סק"ז, וזה למש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' ה"י דכל שהיא שופעת מימי זיבה לימי נדה, אינה קובעת וסת, ואך שכתב דחיישינן שמא הפסיקה בלילה מתוך השינה ולא ידעה, וי"ל דבזה לא קי"ל כהראב"ד, ופירשו דזהו מש"כ השו"ע דאינה חוששת אלא לעונה הראשונה, אף דקי"ל דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה, והגר"ז שם סקכ"א כתב, דאם פסקה ביום זה וחזרה לראות ביום שלאחריו, ה"ה חוששת אף ליום זה, אף אם חזרה וראתה ביום שפסקה, אינה חוששת אלא לעונה הראשונה, וצ"ב.

ועיי"ש בחוו"ד שכתב דסוגיין דעלמא קשה, דאף בפוסקת אין חוששין רק ליום ראשון, וכתב דכל שקבעה וסת לתחילת ראייתה אינה חוששת לשאר הימים, - וכתב עוד, דכל הא דחוששת לשאר הימים אף שהם בימי נדה, הוא רק כשקבעה בהן וסת, אך בלא"ה לא חיישינן לטועות, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ט סוס"ק קי"ב, אך צ"ע, דא"כ עדיין אנו צריכין ללמד את בנות ישראל פתחי נדה וזיבה.

בפרד"ר שם שפ"ח סקט"ז כתב, לפמש"כ הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הוסתות אות ט"ו, דכל שהיא רואה כמה ימים רצופין, אף אם תחילתן בימי זיבה וסופן בימי נדה, אינה קובעת וסת בתחילת נדתה, דכל ממעין פתוח לא קבעה כלל, וע"כ אף בזה"ז דחיישינן לטועות, מ"מ כל שראתה כמה ימים רצופין, אינה חוששת אלא לעונה הראשונה,[[79]](#footnote-80) - וכל הא דאשה קובעת וסת לימי נדה, הוא רק כשהפסיקה יום שלם בין הראיות, דבכה"ג יש לחוש לטועות, דאם ראייתה הראשונה הויא בימי זיבה, וראייתה השני' בימי נדה, קבעה לה וסת בראייתה השני'.[[80]](#footnote-81)

אמנם הנה הראב"ד בבעה"נ סימן ב' ה"י כתב דאם ראתה כמה ימים רצופין דתחילתם בימי נדה וסופן בימי זיבה, היא קובעת וסת בתחילת נדתה, ולפ"ז בזה"ז דחיישינן לטועות, ה"ה קובעת וסת אף בכה"ג שראתה כמה ימים רצופין, - והרז"ה דפליג ע"ז, הוא לטעמי' דס"ל דבימי ספירת זיבתה הו"ל כמעין פתוח, ודמי לימי נדה דאין קובעת וסת בהן,[[81]](#footnote-82) וכבר נת' לעיל בדף מס' 11 דהרז"ה יחידאה בזה, וע"כ רחוק לומר שסמכו בזה ע"ד הרז"ה.

והנה אמנם הך מילתא אם בימים רצופין כה"ג קבעה וסת, לכאו' תליא בפלוגתת הראשונים בביאור מש"א לעיל י"א א' דאף למ"ד דאשה קובעת וסת בימי נדותה, אינה קובעת ממעין פתוח, דלפי' בתרא דרש"י וכן הסכימו התוס' שם מבו' דאף אם אשה קובעת וסת בימי נדותה, מ"מ כל שלא הפסיקה יום שלם בין הראיות, אינה קובעת, ומבו' דבכה"ג שלא הפסיקה, ל"ב לדינא דימי נדה, אלא בלא"ה אינה קובעת וסת משום דהוי מעינה פתוח, ולפ"ז מסתברא מילתא דאף אם תחילת ראייתה הוא בימי זיבה וסופן בימי נדה, אינה קובעת וסת, - אך לפי' קמא דרש"י אשר כן פירשו רוב קמאי שם, לא מצינו להך דינא, וע"כ בפשוטו כל הא דאינה קובעת כשראתה בימים רצופין, הוא רק משום דינא דאין אשה קובעת וסת בימי נדותה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הראב"ד בסימן א' ה"כ ואילך, דאף בימים רצופין בעינן לדינא דאין אשה קובעת וסת בימי נדותה, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בתוה"ב ובחידושיו לעיל י"א א', עייש"ה, וע"כ אם תחילתן בימי זיבה וסופן בימי נדה ה"ה קובעת וסת.

בחזו"א סימן פ"ה סקנ"ו כתב, דאף דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדותה, מ"מ כל שנמשכה ראייתה כמה ימים, הוי תחילת ראייתה כוסת הגוף, וע"כ אינה חוששת לסוף ראייתה בפנ"ע, ומה"ט הוא דקי"ל דבראי' הנמשכת כמה ימים אינה חוששת אלא לעונה הראשונה, עיי"ש.

ד' שבט ע"ו

דף מס' 13

**ז' א'** **ד' נשים דיין שעתן,** בתוה"ב בית ז' ש"ג יב. כתב דהא דדיין שעתן, הוא משום דהוו ראיות אלו ראיות מקרה,[[82]](#footnote-83) וכתב עפי"ז דאין אשה קובעת וסת בראיות אלו, עיי"ש, - והרא"ה בבדה"ב שם כתב דהא דדיין שעתן הוא משום שדמיהן מועטין, - ועי' חזו"א סימן ק"א סק"ג שפירש דהוא משום דחזקה דמעיקרא עדיפא לעולם מחזקה דהשתא, ולא החמירו חכמים בכך, אלא אם חזקה הראשונה לא אלימא כ"כ, כמו בכל אשה דשכיחי בה דמים, אבל במסולקת דחזקה דמעיקרא אלימא, אזלינן בתרה נגד הריעותא דהשתא, ועיי"ש שכתב דאין הטעם בזה משום דלא מטמאינן מעל"ע נגד חזקת סילוק הדמים, שהרי גם אם ראתה עכשיו הוא כנגד סילוק הדמים, וא"כ שפיר מצינו לטמאותה למפרע, וזה מתישב היטב עם מש"כ רש"י לעיל ב' ב' דמה שאמרו דכיון דמגופה קחזיא לא אמרינן אוקמה אחזקתה, הייינו משום דהיא מועדת ועלולה לכך, - ועי' קה"י סימן ס"ה מש"כ לפרש בזה בע"א.

בחי' הגרע"א לקמן נ"ז ב' הק', דאף דנשים אלו מסולקות הן, מ"מ אם ראו מראה טהור,[[83]](#footnote-84) נימא דטמא למפרע מדינא דמקור מקומו טמא,[[84]](#footnote-85) ואף דעיקר החשש דכתלי בית הרחם העמידוהו והוי כמו טומאת בית הסתרים דאינו מטמא במגע, מ"מ הרי מקור מקומו טמא גם לענין משא, וכמש"כ הסד"ט, ועי' פתחי נדה שכתב דלא תיקנו טומאת מעל"ע אלא בראי' שמטמאה טומאת ז', וי"ל עוד, דאין אשה מועדת ועלולה לראות מראות טהורות, וע"כ מוקמינן לה אחזקתה.

**מעוברת משיודע עוברה,** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קכ"ח כתב, דאף דעינינו רואות בנשי דידן דמיד כשנתעברו מסולקות דמים ונשתנו הטבעים, מ"מ חזינן בשו"ע סימן קפ"ט סל"ג וסימן ק"צ סנ"ב שכתב דמעוברת משהוכר עוברה היא מסולקת, ולא נזכר רמז באחרונים דלדידן אף בלא הוכר עוברה כן, וכ"כ באבנ"ז יו"ד סימן רל"ח סק"ג דאין לנו לסמוך בזה על דמיונינו, ועי' חת"ס לקמן ט' א' ובתשו' ח"ב סימן קס"ט דאף בזמן חז"ל ל"ה דרך לראות מתחילת העיבור, ואך דל"ה בזה חזקה דאורייתא, עיי"ש.[[85]](#footnote-86)

ועי' אג"מ יו"ד ח"ג סימן נ"ב שהביא מתשו' הב"ח סימן ק' שסמך לקולא ע"ז דבזה"ז אין מעוברת רואה אף קודם שהוכר העובר, ועיי"ש מש"כ בזה לדינא, ועי' בדבריו ביו"ד ח"ד סימן י"ז מש"כ לדון בהוכחות הגרע"א, ועיי"ש שכתב לקיים עיקר הדין, די"ל דאף בזה"ז אינה מסולקת מראיית דם כ"ש, וכבר כתב כן בתשו' החזו"א סימן קס"ז בתו"ד, עיי"ש.

**ר' יוסי אומר מעוברת ומניקה שעברו עלי' ג' עונות די' שעתה,** הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ג יב. כתב דהיינו שעברו עלי' ג' עונות "אחר שהוכר העובר",[[86]](#footnote-87) - אך בד' התוס' לקמן י' ב' ד"ה דהויא, מבו' דסגי במה שעברו עלי' ג' עונות משעה שנתעברה, ועיי"ש בחידוד הלכות ובחי' בית מאיר שהוכיחו כן מדבריהם.

ועי' תוי"ט שנקט דסגי שעברו עלי' ג' עונות משעה שנתעברה, והק' לפ"ז דבמעוברת מאי איכא בין ת"ק לר' יוסי, הרי אף לת"ק אינה מסולקת אלא לאחר ג' חדשים, דהוא שיעור הכרת העובר,ו[[87]](#footnote-88) וכתב דשיעור הכרת העובר הוא אחר ג' חדשים, אף שאין בהן צ' יום, ועי' רש"ש שתמה ע"ז, ועי' גם בפרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז סק"י שהביא מד' הב"י דהיינו ג' חדשים שלמים, - ועיי"ש בתוי"ט שכתב עוד, דלר' יוסי אף אם הוכר עוברה ולא עברו עלי' ג' עונות שלא ראתה, לא אמרינן די' שעתה, ולת"ק כל שהוכר עוברה די' שעתה אף אם לא עברו עלי' ג' עונות.[[88]](#footnote-89)

**ח' ב'** **וכמה הכרת העובר ג' חדשים וכו' משום דאיכא דילדה לט' ואיכא דילדה לז',** בפירש"י כתב דקמ"ל דאזלינן בתר רוב נשים, ועי' ריטב"א שכתב דאף ביולדת לז' אין עוברה ניכר אלא אחר ג' חדשים, וכ"כ בתשו' תשב"ץ ח"ב סימן צ"א ללמוד מסוגיין, ועי' מהרש"א שפירש כן גם בד' רש"י.

אך החת"ס והערול"נ פירשו בד' רש"י, דאף דיולדת לז' עוברה ניכר בשליש ימי עיבורה, מ"מ לא מטהרינן קודם ג' חדשים, משום דאזלינן בתר רוב נשים, וכ"כ בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן קל"ד ד"ה ומצאתי ביש"ש וכ"כ הרש"ש ביבמות מ"ב א' והפרד"ר בסימן קפ"ד מקש"ז סק"י והמלבושי יו"ט אהע"ז סימן כ"ד והחזו"א בסימן ק"א סק"ב.[[89]](#footnote-90)

בפרד"ר שם כתב, דמוכח מסוגיית הגמ' הכא, דכל שהוכר עוברה ולא עברו עלי' ג' חדשים, ל"ה מסולקת, ואך דבסתמא כל שהוכר עוברה תולין שעבר עלי' ג' חדשים, ואף אם יולדת לז' עוברה ניכר לשליש ימי', מ"מ הולכין אחר רוב נשים, וע"כ כל שהוכר עוברה תלינן שעבר עלי' ג' חדשים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - והחזו"א שם נסתפק, אם כשעברו עלי' ג' חדשים ולא הוכר העובר הויא מסולקת, ועיי"ש מש"כ בזה, והמלבושי יו"ט שם האריך, דכל שעברו עלי' ג' חדשים הויא מסולקת אף אם לא הוכר עוברה, עיי"ש.

**ואח"כ הפילה רוח וכו' ה"ה בחזקתה ודי' שעתה וכו' ורמינהי וכו',** הרמב"ן והרשב"א לקמן ט' ב' הק', למש"כ רש"י שם דכיון דמעל"ע דרבנן ע"כ כל שבשעת ראייתה בחזקת טהרה אין מחמירין לטמא אותה למפרע, א"כ מאי פריך הכא דאם אי"ז לידה מעלייתא מ"ט די' שעתה, והגרע"א בגהש"ס כיון לקו' זו, ועיי"ש שכתבו דזהו הא דמשני רב פפי דהנח מעל"ע דרבנן, ועמש"נ לקמן, דבד' רש"י משמע לא כן, וטעמא דרב פפא דפליג ע"ז, הוא משום דשאני הכא דאיגלאי מילתא דלאו עובר הוא, ומשא"כ התם דעדיין יש לתלות דמעיקרא לא שכיחי בה דמים והשתא הוא דאכחישא ואיתרעי, א"נ דשאני הכא שהפילה סמוך לראי' ואפשר לטמאותה, ומשא"כ התם שעברו כמה עונות, - והריטב"א בסוגיין כתב, דרב פפא לא פליג בזה על רב פפי, אלא דניח"ל לאשמועינן הך טעמא דהוי קושטא דמילתא.

**א"ר פפי הנח מעל"ע דרבנן,** בפירש"י כתב דהיינו דלענין די' שעתה חשיב ולד דמעל"ע דרבנן, - אך הרמב"ן והרשב"א בע"ב פירשו דהיינו דכיון דבשעת ראייתה היתה בחזקת טהרה אין מטמאין אותה למפרע, - ועי' ריטב"א שפירש כן, וכתב לפ"ז, דכל הא דמטהרינן לה, הוא רק כשנשאלה על טהרותי' קודם שהפילה, דבזה הוא דאמרינן דאע"ג דאיגלאי דהוראה בטעות הוה, אין מטמאין אותה למפרע, אך אם לא נשאלה על טהרותי' עד שהפילה, מטמאינן להו, וכתב דזהו דנפ"מ בשנויא דרב פפא, דלפ"ז אף בכה"ג שלא באה לישאל על טהרותי' עד שהפילה מטהרינן לה, אך מד' הרמב"ן והרשב"א בע"ב שנקטו דרב פפא פליג על עיקר טעמא דרב פפי, משמע דגם לטעמא דרב פפי לא מטמאינן לה למפרע, אף אם עדיין לא נשאלה על טהרותי', וצ"ע.

בחי' הגרע"א כתב, דלשנויא דרב פפי לא חשבינן לה כמעוברת, אלא לענין מעל"ע דקייל טובא, אך לענין שאר דינים דרבנן ל"ה כמעוברת, ועיי"ש שכתב דלפ"ז נפ"מ בפלוגתת רב פפי ורב פפא, בגוונא שהיו ב' נשים במטה ונמצא כתם, עיי"ש, והק' ע"ד הפוסקים שלא ביארו לזה, - ועי' חוו"ד סימן קפ"ט סקל"ח שכתב דהמפלת רוח חשיבא כמינקת והויא מסולקת כל כ"ד חדש, ואף לשנויא דרב פפי, דכ"ה דמקילינן במעל"ע דרבנן, ה"נ מקילינן בוסתות דרבנן, ולכאו' זה שלא כד' הגרע"א שנקט דרק במעל"ע דקייל טפי מקילינן, ועי' לחו"ש שם סקנ"ו שעמד בזה ע"ד החוו"ד, אך העירו דבד' הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב הי"ג מבו' שלמד דין וסתות דרבנן מדין מעל"ע, וכמש"כ המ"מ שם, ובד' הרמב"ם בספ"ג ממטמאי מו"מ מבו' בפשוטו שלמד גם לטומאת כתמים מטומאת מעל"ע, וצ"ע,[[90]](#footnote-91) - ולפמש"כ הרמב"ן ודעימי' דטעמא דמקילינן במעל"ע דרבנן, הוא משום דלא מטמאינן לה למפרע, לא שייך הך דינא כלל לענין מינקת, ויל"ע אם לדבריהם שייך הך דינא בגונא דהגרע"א בתלי' בכתמים, דנימא דהואיל ומעיקרא הי' הדין לתלות בשאינה מעוברת, לא מטמאינן לה למפרע.

**ראתה ואח"כ הוכר עוברה,** הרמב"ן הק' דמאי מיבע"ל הרי כל מדות חכמים כך הוא, וכיון שנתנו שיעור לדבר בהכרת העובר, פשיטא דאם ראתה ולא הוכר מטמאה מעל"ע אף שהוכר אח"כ בסמוך, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, ועי' רשב"א ריטב"א ור"ן מש"כ כמה דרכים בזה.

**בעידנא דחזאי אין ראשה כבד עלי' ואין אברי' כבדין עלי',** בחי' הריטב"א הק', דא"כ מ"ט כשראתה מיד אחר שהוכר עוברה אינה מטמאה מעל"ע, אדרבה י"ל דחזאי אתמול קודם שנסתלקו דמי', והגרע"א בגהש"ס כיון לקו' זו מדעתו, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' רשב"א שכתב דכיון דמעל"ע דרבנן הקילו בה לטהר למפרע, משעה שהוכר העובר,[[91]](#footnote-92) ועי' או"ש פ"ט מאיסו"ב הכ"ב ד"ה אולם מש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' חזו"א סימן ק"א סק"ג שכתב ב' טעמים בזה, ועי' קה"י סימן ס"ה ואבי עזרי פ"ט מאיסו"ב ה"ד מש"כ עוד בזה.

עי' סד"ט סימן קצ"ד סק"ז שהביא מתשו' עבוה"ג סימן כ"א שנקט דמעוברת הויא מדינא דגמ' מסולקת מתחילת העיבור, ועיי"ש שפירש בדעתו דהא דבעינן שיוכר העובר, הוא כדי לידע שהיא מעוברת, ועיי"ש שתמה ע"ז מסוגיין, וכן הק' הפליתי שם סק"ג, ועי' גם בחוו"ד שם סק"ב ובחי' הגרע"א לעיל ז' א' שתמהו ע"ז ע"ד העבוה"ג.

ז' שבט ע"ו

דף מס' 13

לא נשלם

**ט' א'** **הגיע עת וסתה בימי עיבורה ולא בדקה מהו,** בד' רש"י מבו' דמיבע"ל אם אף בימי עיבורה איכא לדין וסתות דאורייתא ואם לא בדקה ה"ה טמאה, ואף אם אח"כ בדקה ונמצאת טהורה, וכ"נ בד' ש"ר, - אך הר"ן פירש דהא פשיטא לי' דאע"ג דוסתות דאורייתא, מ"מ כיון דמחמת עיבורה דמי' מסולקין ליכא למיסמך אוסת כולי האי, ולא מיבע"ל אלא כשבדקה אח"כ ונמצאת טמאה ה"ה למפרע, ומכח זה ה"ה צריכה בדיקה לכתחילה, עיי"ש.

**אליבא דמ"ד וסתות דאורייתא,** הב"י בסימן קפ"ד כתב בתו"ד, דלמ"ד דוסתות דאורייתא פשיטא לי' מסברא דאף לכתחילה אינה חוששת לוסתה, וניחא בזה הא דלא מיבע"ל אלא למ"ד דוסתות דאורייתא, ולכאו' להני קמאי דס"ל דנידון הגמ' הוא אף על דין פרישה, מ"ט לא מיבע"ל למ"ד דוסתות דרבנן, - ולפ"ד הר"ן דמעיקרא קים לן דמהני הא דדמי' מסולקין דליכא למיסמך אוסת כולי האי, ניחא בפשיטות, דלמ"ד דוסתות דרבנן פשיטא לן דא"צ לחוש כלל לוסתה.

**דמי' מסולקין ול"ב בדיקה,** בפירש"י כתב דהואיל ודמי' מסולקין טהורה, והב"י בסימן קפ"ד כתב לדקדק מדבריו דלכתחילה היא חוששת לוסתה, ורק בדיעבד שעבר וסתה ולא בדקה ה"ה טהורה, דאל"כ הול"ל ה"נ במעוברת הואיל ודמי' מסולקין אינה חוששת, וכ"כ הרשב"א וש"ר בשם הראב"ד, וכ"ה בבעה"נ שער הוסתות סימן א' הט"ז דה"ה חוששת ליום זה ואסורה לשמש,[[92]](#footnote-93) וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הכ"ד, ובדבריו שם מבו' דהיא חוששת אף לוסת שאינו קבוע, וכ"כ במ"מ פ"ט מאיסו"ב ה"ד בדעת הרמב"ם.

והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ג יב: כתב בשם התוס' והרז"ה דא"צ בדיקה אף לכתחילה וליכא דין פרישה, ועיי"ש שהוכיח כן, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א והר"ן, וכ"כ הרא"ש בסימן ד', ועי' בדבריהם במש"כ כמה דרכים לפרש להא דתנן לקמן י"א א' דאע"פ שאמרו די' שעתה צריכה להיות בודקת.

והטור בסימן קפ"ד כתב דמעוברת אינה חוששת לוסתה כלל, אך בהיתה במחבוא ה"ה חוששת לוסתה, ורק אם עבר היום ולא בדקה ה"ה מותרת, ועיי"ש בב"י ובט"ז שם סקי"א מש"כ בדעתו, ועמש"כ בזה בפליתי שם סק"ט וחוו"ד סק"ח ובסד"ט שם סקי"א, ובחידוד הלכות וחי' חת"ס בסוגיין.

דעת הרמב"ן לקמן י"א ב' ובהל' נדה ספ"ה דאשה קובעת וסת בימי עיבור והנקה, אך הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' הט"ז והרשב"א לקמן י"א ב' ובתוה"ב בית ז' ש"ג יב. כתבו דאינה קובעת וסת, ויתבאר בעזה"י לקמן י"א ב'.

והראב"ד בבעה"נ שם כתב, דאף דאינה קועת וסת בימי עיבורה, מ"מ ה"ה חוששת בהן לראיותי' כוסת שאינו קבוע, והרשב"א בתוה"ב שם פירש בטעמו, דדמי לימי זיבה דה"ה חוששת בהן לראיותי', והרשב"א שם נקט לעיקר דאינה חוששת כלל, וי"ל דהוא לטעמי' דאף בימי זיבה אינה חוששת לראיותי' כלל, וכ"נ בביאור הגר"א סימן קפ"ט סקנ"ד, וכתב לחוש לד' הראב"ד, וכ"ה בשו"ע סימן קפ"ט סל"ג.

ובל' השו"ע שם משמע, דאף שראתה פעם א' ה"ה חוששת לוסתה, וכן דקדק הש"ך בסימן קפ"ד סקי"ט, וכמו שפירש בגל' הגרע"א שם, וכ"כ בסד"ט סימן קפ"ט סקל"ז, - אך בד' מהרש"ל שהביא הש"ך שם מבו' דרק כשקבעה וסת ג"פ ה"ה חוששת לוסת.

בסד"ט סימן קפ"ד סק"ט ד"ה עוד קשה נקט, דכל מש"כ הראב"ד דהיא חוששת לראיותי', הוא לטעמי' דבימי עיבורה היא חוששת לוסת שהי' לה קודם עיבורה, והק' לפ"ז דלפמש"כ בשו"ע שם ס"ז דאינה חוששת לוסת שהי' לה קודם עיבורה, מ"ט כתב בסימן קפ"ט דהיא חוששת לראיותי' בימי עיבורה, ועמש"כ בזה בפרד"ר סימן קפ"ט שפ"ח סקע"ח ובחזו"א סימן פ"ז סק"ב, ובאמת דבד' הרשב"א גופי' מבו', דאף דלא חשש לד' הראב"ד דהיא חוששת לוסת שהי' לה קודם עיבורה, מ"מ חשש לדבריו דהיא חוששת לראיות שראתה בימי עיבורה.

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"? כתב, דהאשה שאינה רואה בימי עיבורה ובימי מניקותה, כשיכלו ימי מינקותה ותחזור לראות, אף אם חזרה לראות ביום אחר, ה"ה חוזרת לוסתה הראשון, ול"ד לשאר הפסקות דאם חזרה לראות ביום אחר, אינה חוששת ליום וסתה הראשון, משום דוסת במקומו עומד ודמים למקומם הם חוזרים ולא נסתלקו דמים אלא לשעתה, אך כ"ז שלא חזרה לראות, אינה חוששת לוסתה הראשון,[[93]](#footnote-94) ועיי"ש שפירש דהוא משום דוסתות דרבנן, וע"כ כ"ז שלא ראתה אינה חוששת, דאמרינן שמא עדיין לא חזרו דמים למקומם ונפשה לא חזרה עלי', וכ"כ הרמב"ן בהלכות נדה פ"ו ה"ז, והרמב"ן שם כתב כן גם בהיתה בחרדה ג' חדשים, אך בד' הראב"ד בתו"ד משמע דבזה היא חוששת לוסתה מיד, והיינו משום דבזה ל"ש לומר בזה דשמא נפשה לא חזרה עלי', - והרז"ה בהשגות בעה"נ שם האריך לחלוק ע"ז, דאף שחזרו דמים למקומם לא חזר הוסת, - והרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ג יא. כתב, דמיד כשעברו ימי העיבור וההנקה ה"ה חוששת לוסת הראשון, וכ"נ בדבריו בתוה"ב הארוך שם יג., וכ"כ הראב"ד שם בשם יש מי שאומר, וכ"כ בשו"ע סימן קפ"ט סל"ד, אך הש"ך שם סקע"ה כתב דהעיקר הוא כד' הראב"ד והרמב"ן, - ובתוה"ב הקצר שם כתב בשם גדולי הראשונים, דאינה חוששת לוסתה הראשון, אא"כ חזרה וראתה ביום וסתה, לפי שוסתות דרבנן והולכין בהן להקל.

ובד' הרמב"ן שם מבו', דכ"ז הוא בוסת קבוע, אך בוסת שאינו קבוע, כיון שעבר פעם אחת ולא ראתה, נעקר וסתה לגמרי, וזה מתפרש לפמש"כ הראב"ד שם דהא דחוזרת לוסתה הוא מדינא דחזר הוסת למקומו, ובוסת שאינו קבוע ליכא לדינא דחזר הוסת למקומו, וכ"כ הנובי"ת יו"ד סימן פ"ו, ודקדק כן מד' הרשב"א והב"י, עיי"ש, - אך בתשו' גבעת פנחס לבעל ההפלאה סימן נ"ד נחלק ע"ז, ועי' בלחו"ש סימן קפ"ט סקנ"ז מש"כ בזה.

ט"ז שבט ע"ו

דף מס' 14

**ס"ה ב'** **הרואה דם מחמת תשמיש וכו',** ביסוד איסורא דרמ"ת כתב בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתל"ט בתשו' מהר"ם מרוטנבורג דהוא איסור דרבנן דוסתות דרבנן, ומבו' דאיסורא דרמ"ת הוא משום וסת, וכ"כ הלבוש בסימן קפ"ז סי"ב והב"ש אהע"ז סימן קי"ז סק"ו, וכ"כ הנובי"ק יו"ד סימן מ"א - מ"ו, ובמהדו"ת סימן צ"א - צ"ה, ובעוד דוכתי, והגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סק"א, וכ"כ הגרע"א בגל' בסימן קפ"ז לש"ך סק"כ ובתשו' מהדו"ק סימן ס' בתו"ד, והחת"ס בתשו' יו"ד סימן קמ"ג וסימן קנ"ג וסימן קס"ד וסימן קע"ה.

וכ"נ מד' הש"ך סימן קפ"ז סקל"ב שכתב דרמ"ת בימי טוהר אינה נאסרת, והוא משום דינא דמימי טהרה לימי טומאה לא קבעה וסת, כמש"כ הסד"ט שם סקכ"ו והנובי"ת יו"ד סימן צ"ה, והגר"ז שם סקמ"ח, - וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ב ו: שכתב דהא דבעינן ברמ"ת ג"פ, הוא כרשב"ג, וקי"ל כוותי' דבכלל וסתות היא,[[94]](#footnote-95) - וכן הוכיחו ממש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כג. דהא דרמ"ת אינה נאסרת בפעם א', הוא כדי שלא תאסר בת אברהם לעולם, ומבו' דמן הדין הי' לנו לאסרה בפעם א', ולכאו' הוא משום איסורא דוסת שאינו קבוע, והרי דאיסורא דרמ"ת, הוא מדין וסת.

וכ"נ גם מד' הר"ן בשבועות ב: שכתב דהא דבאשה שאין לה וסת חוששין שתראה מחמת תשמיש, הוא משום שנראה מענינה שראיותי' באות לה כפי המקרים שקורין לה מקפיצות או אכילות וכיו"ב, ולפיכך יש לחוש לה שמא אף מחמת תשמיש תראה, וכעי"ז כתב הרמב"ן במלחמות בפ' אלמנה ניזונת ס:, עיי"ש, ומ' דענין רמ"ת, דמי לקפיצות ואכילות הגורמות לראייתה, וע"כ אם אין לה וסת חיישינן שיהא התשמיש גורם לראייתה, ואם יש לה וסת לא חיישינן להכי, כיון שאין המקרים גורמים לראייתה.

אך בח"מ אהע"ז סימן קי"ט סקכ"ב מבו' בפשוטו דרמ"ת אסורה מדאורייתא,[[95]](#footnote-96) - ועי' בית מאיר שם סימן קי"ז שכתב דהוא משום דאיסורא דרמ"ת הוא ככל דבר איסור שהוחזק ע"י ג"פ, דאיסורו הוא מדאורייתא, - וכ"כ בתשו' שאילת דוד יו"ד סימן ב' ד"ה ובעיקר הסברא, דחזקת רמ"ת אי"ז בכלל הוסתות, אלא הוא משום חולי, ועיי"ש שכתב דמה"ט ה"ה אסורה מדאורייתא, ול"ד לוסתות דאינם אלא מדרבנן, דעל הוסת אין לסמוך דהרבה פעמים יכול הוסת להשתנות וכו', משא"כ ברמ"ת דהוי חולי כזה דבכל עת שמשמשת דוקא תראה, ולא שייך למימר שמא תאחר איזה רגע, דהא החולי הוא כך דתראה מחמת תשמיש, וגם אין לחוש שנתרפאה מחולי זה, דלא שכיח שתתרפאה כשאינה עסוקה ברפואות, - וכן הביאו מתשו' עטרת חכמים יו"ד סימן י"ז, שכתב דלא מתורת וסת חיישינן, אלא שאין לה דרך נשים, והיא בטבעה מלאה דם ברחמה, וע"י דפיקת השמש בעת תשמיש נופל המקור, - ובחוו"ד סימן קפ"ז סק"ג האריך דאיכא תרי גווני באיסורא דרמ"ת, גם משום וסת וגם משום חולי, עיי"ש, והפרד"ר בסימן קפ"ז מקש"ז סוסק"ב נחלק ע"ז, וכתב דהכל דבר א', עיי"ש.

הבית מאיר שם כתב, דאין ללמוד מתשו' מהר"ם דאיסורא דרמ"ת הוא משום וסתות ואינו אלא מדרבנן, דאדרבה מד' מהר"ם שם משמע דברמ"ת גמורה, ה"ה אסורה מדאורייתא, ורק היכא דהוחזקה לראות אחר טבילתה, ואינה רואה בשאר ביאות, אין בזה אלא משום וסתות ואין איסורה אלא מדרבנן, - ועיי"ש שכתב עוד, דמש"כ התוס' בד"ה ונאמנת, דרמ"ת דמי לאכילת שום דאפי' לרבי בעי תלת זימני, אי"ז משום דרמ"ת הוא מדין וסתות, ורק לענין זה הוא שדימו לאכילת שום, דבעינן ג"פ להחזיקה.

הש"ך בסימן קפ"ז סקל"ה כתב, דהא דאם ראתה מחמת תשמיש פעם א', אינה אסורה, כדין כל וסת שאינו קבוע, הוא משום דהו"ל כוסת הקפיצות שבא ע"י אונס, שאינה חוששת לו, ועי' גם בד' הש"ך בסימן קפ"ט סקמ"ח שדימה דין רמ"ת לדין וסת הקפיצות, - ועי' פליתי שם סקי"ג שכתב דאכתי תיקשי לדעת הסוברים דאשה קובעת וסת לקפיצות, דא"כ מ"ט אין רמ"ת נאסרת בפעם א'.

והט"ז שם סקט"ז כתב דהא דאינה נאסרת בפעם א', ברמ"ת המורכב לטבילה, הוא משום דלא אסרינן לה על בעלה לעולם משום פעם א', וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב, וכנ"ל,[[96]](#footnote-97) ועי' סד"ט שם סקכ"ח שהוכיח מדבריו שנחלק ע"ד הש"ך שדימה וסת דרמ"ת לוסת הקפיצות,[[97]](#footnote-98) ובגל' הגרע"א ע"ד הש"ך סקל"ג כתב בדעת הט"ז, דס"ל דתשמיש דמי לוסת דאכלה שום, דחוששין לו בפעם א', וכ"כ בחזו"א סימן פ"ב סוסק"ד, וכן דעת החוו"ד שם סקי"ד, וכן נקט הפליתי שם סקי"ג דודאי דיש לדמות רמ"ת לוסת דאכילת שום, עיי"ש, ועי' בתשו' נובי"ק יו"ד סימן מ"ו בהג"ה שהביא כן בשם הגר"ח צאנזר, והנוב"י שם נחלק ע"ז, וכתב דלדעת התוס' לעיל ס"ג ב' וסת דרמ"ת דמי לוסת הקפיצות, ול"ד לוסת דאכילת שום, ורק לדעת הרז"ה דמי וסת דרמ"ת לוסת דאכילת שום, עיי"ש.

ובחזו"א סימן פ"ב סק"ו כתב דהא דאינה נאסרת בפעם א', הוא משום דתלינן שהוא מן הצדדים, והא דבוסת המורכב אסרינן לה בפעם א', כמבו' בסימן קפ"ז ס"י, הוא משום דוסת דרמ"ת המורכב שכיח טפי, עכ"ד, ולכאו' י"ל עוד, דבוסת המורכב, ל"ש לתלות דהוא מן הצדדים, דבדם דמן הצדדים ל"ש ענין הרכבה כלל, ולפ"ז י"ל דע"כ לא הק' הט"ז דמ"ט לא אסרינן לה בפעם א', אלא על רמ"ת המורכב לטבילה.

הפליתי שם סקי"ג הק' ע"ד הש"ך דרמ"ת דמי לוסת ע"י אונס, וע"כ אינה חוששת לו בפעם א', דא"כ מ"ט אם ראתה ג"פ ה"ה אסורה, הרי וסת הקפיצות אינו נקבע אף בג"פ, - ועיי"ש שהוכיח מזה, דרמ"ת שאני, ולכו"ע היא קובעת וסת, הואיל וחימום תשמיש גורם ראיית דם, וצ"ב.

והנוב"י שם כתב, דהא דרמ"ת אסורה, אף דקי"ל דאין אשה קובעת וסת לקפיצות, הוא משום דאף בוסת הקפיצות אם קפצה ג"פ וראתה ה"ה חוששת כוסת שאינו קבוע, וכמש"כ בהגמי"י פ"ח מאיסו"ב, ופסק כן הרמ"א בסימן קפ"ט סי"ז, אך בסד"ט בסימן קפ"ז סקכ"ג הק' ע"ז דדין זה דבוסת הקפיצות חוששת לו כוסת שאינו קבוע, נחלקו בו רבוותא, ועי' גם בלחו"ש שם סק"ג שתמה ע"ז.[[98]](#footnote-99)

הפליתי בסימן קפ"ז סקי"ב כתב, דאף דאיסורא דרמ"ת הוא משום וסת, מ"מ חזינן שהחמירו בו יותר משאר וסת, דאל"כ תהא רמ"ת מותרת לשמש ביוצא לדרך בפעם הרביעי, דומיא דכל וסת, דביוצא לדרך מותר לשמש עמה סמוך לוסתה, ועוד, דא"כ אשה שראתה בביאה ג"פ ובביאה ג' נתעברה, תהא מותרת לבעלה כשהוכר העובר, דהיא בחזקת מסולקת דמים ומותרת לו אפי' בימי וסת, ובע"כ דהחמירו חכמים בזה, ועיי"ש שנחלק מכח זה על מש"כ הש"ך שם סקל"ב שכתב דרמ"ת בימי טוהר מותרת, ועיי"ש מש"כ לדון בד' הש"ך עוד מטעמים אחרים.

אך בנובי"ת יו"ד סימן צ"ה נחלק ע"ד הפליתי וכתב שלא החמירו בוסת דרמ"ת טפי, והא דלא שרינן לה ביוצא לדרך, הוא משום דאף לדעת המתירים סמוך לוסתה ביוצא לדרך, מ"מ אם הוסת קבוע לרגע מכוון ממש לא שמענו להתיר, ועיי"ש שכתב עוד, דל"ש בזה עיקר התירא דיוצא לדרך, דהוא כדי להגדיל האהבה שביניהם, ובהוחזקה לראות מ"ת כון שאסור לדור עמה למה לנו להגדיל האהבה, אדרבה תיהוי לה איבה, - והחזו"א בסו"ס פ"ב כתב על טעמא בתרא דאינו מספיק, דאי שרינן ביוצא לדרך ראוי להקל בשביל שלא להוציא אשה מבעלה, ועיי"ש שכתב די"ל דיוצא לדרך סמוך לוסתה הוא דרך מקרה יש להקל, אבל אם כל האישות תהי' רק סמוך לוסתה ודאי ראוי להרחיק אישות כזו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ובמש"כ הפליתי להוכיח מהא דלא שרינן לה בימי עיבורה, עיי"ש בנוב"י שכתב דאה"נ אם הי' לה דרמ"ת קודם שנתעברה, אינה חוששת בימי עיבור והנקה לוסת זה, ורק אם רמ"ת בימי עיבורה עצמם, ה"ה חוששת לוסתה, וכ"כ הנוב"י גם בסימן צ"ג, - אך החוו"ד שם סק"ג כתב דאף דמשום חשש וסתות אין לאסרה בימי עיבור והנקה, מ"מ ה"ה אסורה בימי עיבור והנקה משום חשש חולי, וזה לפ"מ שהאריך שם דבכל רמ"ת יש לחוש גם משום וסת וגם משום חזקת חולי, - והבית מאיר שם ס"י הוכיח כן, דרמ"ת הוא משום חולי, דאל"כ לדעת הרשב"א דאין אשה חוששת לראיות שראתה בימי עיבור והנקה, לא תאסר נמי רמ"ת בימי עיבור והנקה.[[99]](#footnote-100)

הנוב"י שם בסימן צ"ג כתב, דכיון דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, אף אינה קובעת וסת דרמ"ת בימי זיבה, ובשו"ת שאילת דוד יו"ד סימן ב' נחלק ע"ז, דאיסורא דרמ"ת אינו משום וסתות אלא משום חזקת חולי, וע"כ היא קובעתו אף בימי זיבה, - ובחזו"א סימן קכ"ב סק"ט נחלק ע"ז, דוסת הגוף נקבע אף בימי זיבה.[[100]](#footnote-101)

**מחמת תשמיש,** הטור בסימן קפ"ז כתב דהיינו כשראתה מיד כשתרד מן המטה, והב"י שם הביא כן מד' כמה מקמאי, - ועיי"ש שהביא מש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סימן ג' ה"ה, דאין אנו בקיאין עכשיו בשיעורים הללו, וע"כ כל סמוך לביאה אם בדקה ומצאה דם נאסרת על בעלה, וה"ה בחזקת רמ"ת, וכ"כ הרמ"א שם ס"א, והש"ך שם סק"ז נסתפק, אם מחמרינן בזה גם לענין לאסרה לכו"ע כשהוחזקה כן בג' אנשים, ועי' פרד"ר שם מש"כ בזה.

החוו"ד בסי' קפ"ו סק"ב ובסי' קפ"ז חידושים סק"א כתב, דאף דאינה נאסרת אלא כשראתה מיד, מ"מ כל שראתה פעם א' בליל התשמיש אף מופלג ממנו, הוי זה ריעותא שרואה היא מחמת תשמיש, וצריכה לבדוק ג"פ, ולמד לזה מד' הראב"ד בבעה"נ, שהבאנו להלן, דפעם הא' אינה ממנינא, ורק אחר שראתה פעם א', שוב היא צריכה לבדוק, וע"כ היא נאסרת, וכ"כ הבי מאיר שם ס"א, - אך הגר"ז שם סק"ב נקט דמד' כל הפוסקים שלא הזכירו לד' הראב"ד, מבו' דס"ל דלא קי"ל הכי, וכ"ה מבו' בתשו' מהרי"ל החדשות סימן צ"ח, עייש"ה.

ובד' החוו"ד בחידושים שם משמע, דהא דהו"ל ריעותא להצריכה בדיקה היינו אף אם בדקה מיד אחר התשמיש ולא מצאה דם, והיינו דאף דידוע דלא ראתה בשעת תשמיש, מ"מ כיון שראתה באותה העונה, הוי זה ריעותא דהתשמיש גורם לראייתה,[[101]](#footnote-102) - אך הבית מאיר שם פירש דכל הא דהו"ל ריעותא, הוא משום דיש להסתפק דמיד בשעת תשמיש ראתה, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד בכתוב שם פ' אלמנה ניזונת, דהא דאם ראתה דם סמוך לתשמיש צריכה בדיקה, הוא משום דשמא בשעת תשמיש הי' דם.

בסה"ת סימן ק"ו כתב דגיר' ר"ח היא, נשאת לראשון וראת דם מחמת תשמיש פעם ראשונה שנייה ושלישית תתגרש, ומשמע דאיירי דמתחילת נשואי' הורגלה לראות בשעת תשמיש, וכתב דבתוספתא תניא הרי שהיתה נשאת והיתה רואה מחמת תשמיש כו', משמע דלאח"ז מרובה משנשאת אירע לה כך, - ובתשו' מהרי"ל החדשות סו"ס ק' הובא תשו' מהר"ר עזריאל ב"ר יחיאל תלמיד מהר"ם מרוטנבורג שכתב דלפ"ד הר"ח, כל הא דאסרינן לה לבעלה, הוא רק כשראתה בג' ביאות ראשונות, אך אם הורגלה בביאות וכחות של היתר, תו לא מיתסרא לבעלה אפי' בג' ביאות רצופות, - ובתשו' מהר"ר יוחנן שם באות ב' הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דכל שחזינן בהך גברא כחות של היתר קודם, אע"ג שאח"כ הוחזקה בג' תשמישי איסור, מ"מ כיון דהאי גברא אין כחותיו שוין לאיסור, ה"ה מותרת, וכתב דהטעם דלא קי"ל הכי, הוא משום משום דאיכא למימר נתוספו כחותיו, כיון שג' פעמים של איסור היו אחרונים, ואחר שנתוספו הכחות והוחזקו באיסור לא נתיר.

**משמשת פעם ראשונה ושני' ושלישית,** הראב"ד בבעה"נ בשער הספירה סימן ג' ה"ט, פירש דהיינו דאחר שראתה פעם א', ה"ה משמשת עוד ג"פ, דהפעם הראשונה שראתה אינה ממנינא, ועיי"ש שפירש דהוא משום דמעיקרא ל"ה צריכה בדיקה.

ובביאור דבריו, כתבו הפליתי בסימן קפ"ז סק"ב, והגר"ז שם סק"ב, והחת"ס בתשו' יו"ד סימן קס"ד, דהוא משום דכשלא בדקה עצמה י"ל שקודם תשמיש הי' בה הדם, ולא מחמת תשמיש ראתה.

אך הפרד"ר שם שפ"ח סק"ב תמה ע"ז, שהרי הראב"ד שם פירש בד' הרי"ף, דאף אם נולד בה ריעותא, א"צ בדיקה אלא לאחר תשמיש, ואם ראתה ג"פ, ה"ה נאסרת משום רמ"ת, והרי דלא תלינן דשמא הי' בה הדם קודם התשמיש, - ועיי"ש שכתב דהא דפעם הראשונה אינה ממנינא, הוא משום דלא בדקה מיד לאחר התשמיש, אלא לאחר זמן, וע"כ אין ראי' זו ממנינא, וכ"כ החוו"ד בסימן קפ"ו סק"ב והבית מאיר שם ס"א, וכ"ה מבו' גם בד' התוה"ש שם סק"ב, ועי' סד"ט סימן קפ"ו סק"ד, שהביא ב' הדרכים בזה, - ועי' בית אפרים יו"ד סימן מ"ד שהאריך בזה, ופירש ד' הראב"ד בע"א, ואכמ"ל.

הפרישה בסימן קפ"ז סק"ג פירש דמשמשת פעם ראשונה ושני' ושלישית, הוא עם הביאה הראשונה שראתה בה, וכ"כ הט"ז שם סק"א והש"ך שם סק"ב, - והגר"ז שם כתב, דכ"ה גם לפ"מ שנחלק הרז"ה בהשגות בעה"נ שם וכתב, דאם ראתה פעם א' מחמת תשמיש א"צ בדיקה כלל, ורואה מחמ"ת שאמרו בגמ', היא ראיית הרגשה שהרגישה בדם ולא ראיית בדיקה, וע"כ אף ראי' קמייתא ממנינא, ועיי"ש שכתב דמסתימת כל הפוסקים שלא הזכירו דאם ראתה פעם אחת היא צריכה בדיקה, נראה דס"ל כדעת הרז"ה, ולדעתם בע"כ דאיירי הכא בראיית הרגשה וכד' הרז"ה, וזהו שסתמו כן הפרישה והט"ז והש"ך, - והפליתי שם סוסק"ב כתב בדעתם, דאף אם בדקה אחר התשמיש ומצאה דם, ולא בדקה קודם התשמיש, הוי ראי' הראשונה ממנינא, ופירש דהוא משום דתלינן תמיד בדבר המצוי ורגיל, ואמרינן מסתמא מחמת תשמיש ראתה.

י"ח שבט ע"ו

דף מס' 15

**ס"ו א'** **ותנשא לאחר,** בטעם הא דהיא מותרת לינשא לאחר, פירש"י ע"פ סוגיית הגמ' לקמן דהוא משום דאין כל האצבעות שוות, וצ"ע בתשו' מהר"ם ד"פ סימן תרכ"ה (והובא במרדכי הל' נדה סימן תשל"ה) שכתב דהוא משום דדילמא מזלא דהאי גברא גרם, - ובסה"ת סימן ק"ו כתב דהוא משום ספק ספיקא, דשמא לא בא הדם מן המקור אלא מן הצדדים, ואפי' בא מן המקור שמא לא יבא לשני, דאין כל האצבעות שוות, וכ"כ הב"י בסימן קפ"ז בשם הסמ"ג,[[102]](#footnote-103) - וכ"ה מבו' מד' הראשונים בסוגיין שכתבו דאם תבדוק עצמה תחת בעל ראשון וימצא דם על ראש המוך, תהא אסורה לינשא לאחר, וזה מתפרש כד' סה"ת והסמ"ג דבכה"ג ליכא ספק ספיקא.

**מכאן ואילך לא תשמש עד שתתגרש ותינשא לאחר,** בפירש"י כתב דהוא משום דתלתא זימני בעינן לחזקה כרשב"ג, וכ"כ רש"י בד"ה דברי רבי, דרישא כולה ר"ש היא, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ב ו:, והר"ן בשבועות ב:.

אך התוס' ותוס' הרא"ש כתבו דאפי' רבי מודה ברמ"ת דבעינן ג"פ להחזיקה, דדמיא לוסתות שלא מנו חכמים דמודה רבי דבעינן ג"פ, ומשמעות דבריהם דגם הא דתניא דאינה אסורה לינשא לשלישי, אתיא אף כרבי, - אמנם הב"י בסימן קפ"ז כתב בדעת הסמ"ג, ואינו בסמ"ג לפנינו, דרמ"ת אסורה לבעל שלישי, דקי"ל בזה כרבי, ומ"מ אינה אסורה לראשון אלא בג"פ, וכמש"כ התוס' דדמי לוסתות שלא מנו חכמים, והיינו דטעמא דהתוס' אינו רק לגבי להחזיקה שהיא רמ"ת ואי"ז מקרה בעלמא, אך לגבי להחזיק שכל האצבעות גורמות שתהא רמ"ת, הוי ככל חזקה, דלרבי סגי בב"פ.[[103]](#footnote-104)

**לא נמצא דם על ראשו בידוע דמן הצדדים הוא,** בתשו' מיימוני קדושה סימן ג' כתב בשם ריצב"א, דאף אם בדקה עצמה ע"י שפופרת ולא מצאה דם כלל, ה"ה מותרת, די"ל דנתרפאת, שהרי ע"י הכנסת שפופרת רגילה לראות כמו ע"י אצבע, והובא בש"ך סימן קפ"ז סקי"א, - וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"א שם ס"י, שכתב דאם עברה ושמשה ולא ראתה, הו"ל כבדיקת שפופרת, והרי דאף בכה"ג דלא נמצא דם כלל, ה"ז מועיל להתירה.[[104]](#footnote-105)

ובנובי"ק יו"ד סימן מ"ו פירש בד' הריצב"א, דמה שאמרו הכא דבידוע דמן הצדדים הוא, הוא כשנמצא הדם בצדדים, אך כשלא נמצא דם כלל, לא נתברר לנו שהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, והא דשרינן לה הוא משום דתלינן שנתרפאה, - ועיי"ש שהביא קו' הגר"ח צאנזר דהיאך נעקר הוסת בפעם א', וכתב הנוב"י דהוא משום דהו"ל כוסת הקפיצות דאף אם נקבע בג"פ, ה"ה נעקר בפעם אחת.

אך בהמשך דבריו בד"ה ומ"ש מוהרר"ח כתב דל' הגמ' משמע, דאף אם לא נמצא דם כלל, תלינן דהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, וכתב לדקדק כן גם מד' הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הכ"ב,[[105]](#footnote-106) - והביא שם מש"כ הגר"ח צאנזר לפרש בזה עפי"ד הב"ח דכל הא דאין האצבעות שוות הוא רק אם הדם מן הצדדים, וע"כ אם בדקה בשפופרת ולא ראתה, בידוע דהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, ועיי"ש שהאריך לדחות לזה, - וכתב לפרש, דטעם הא דשרינן לה כשלא נמצא דם כלל, הוא משום דאם הוי הדם מן המקור אין לה רפואה אלא ע"י הטלת חררה, וע"כ כשלא נמצא דם כלל, תלינן שהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים ונתרפאה, - ועיי"ש בד"ה ולתרץ שכתב דממ"נ איכא נפ"מ בין היכא שנמצא דם בצדדים להיכא שלא נמצא דם כלל, דאם נמצא דם בצדדים, א"כ עדיין לא חיתה המכה שבצדדים, וע"כ אף אם שוב תשמש ותראה, לא תאסר על בעלה, דתלינן בצדדים, אך אם לא מצאה כלל, אף דאיגלאי שהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, מ"מ כיון שעכשיו כבר חיתה המכה, ע"כ אם תחזור ותראה ג"פ מחמת תשמיש תחזור לאיסורה.[[106]](#footnote-107)

והגר"ז שם סקי"ג הביא מהגה' שערי דורא, דכששמשה פעם אחת ולא ראתה, וכן בבדיקת שפופרת שלא נמצא דם כלל, אף דראתה אח"כ ג"פ רצופין, לא נאסרה על בעלה, וכתב דקרוב לומר דאף א"צ ספירת ז' וטבילה, דתלינן שהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, והביא שכ"כ גם בתשו' אמונת שמואל סימן א', ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' גם בחזו"א סימן פ"ב סק"ו שנקט כן, - אך בד' הרמ"א שם ס"י והש"ך שם סקל"א מבו' דאם עברה ושימשה ואח"כ חזרה וראתה ג"פ, ה"ה אסורה, ורק בגונא שיש לתלות שהוא מחמת חולשת הלידה, שרינן לה, והרגיש בזה הגר"ז שם, ועי' גם בדבריו בסוסקמ"ז שעמד בזה, ועי' גם בבית מאיר שם ס"ב ד"ה ודע דלפי הנ"ל שעמד ע"ז.

ועי' עוד בד' הגר"ז בקו"א שם סק"א ובסד"ט שם סק"ו ובבית מאיר שם ס"ב שהאריכו הרבה בנידו"ז אם שרינן לה אף כשלא נמצא דם כלל, ועי' גם בגל' אמרי ברוך לחוו"ד שם סק"ג באות ב', ובפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז החקירה הב' אות ט' ואילך ובמקש"ז סק"ח, ועי' גם בחזו"א סימן פ"ב סוסק"ד ובסק"ו מש"כ בזה, ועי' עוד בחזו"א בתשו' סימן קס"א מש"כ בזה באורך, ועיי"ש גם במש"כ לפרש ד' הריצב"א בע"א.

בעיקר משה"ק הנוב"י דהיאך מהני בדיקת שפופרת, הרי אין וסת נעקר בפעם א', עי' בתוה"ש סימן קפ"ז סקל"ד שכתב שהקילו חכמים בכך כדי שלא לאסרה על בעלה, ובזה מתפרש הא דברמ"ת המורכב אינו נעקר אלא בג"פ, וכמש"כ הרמ"א שם סי"א, וכ"ה בתוה"ש שם סקל"ח, ובד' הגר"ז שם בקו"א סק"ב, - והחוו"ד שם סק"ג כתב דהא דמהני העקירה בפעם אחת הוא רק לחשש חולי,[[107]](#footnote-108) וע"כ ברמ"ת המורכב דאינו משום חולי אלא משום וסת, בעינן עקירה ג"פ, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

האחרונים נחלקו אם מהניא בדיקת שפופרת אף לטהר את הדם שראתה, וכן לטהרה אח"כ כשתחזור ותראה, עי' נובי"ק יו"ד סימן מ"ג, ופליתי סימן קפ"ז סק"ז, והגר"ז שם סקי"ג ובקו"א שם סק"א, וחוו"ד שם סק"ג, ובית מאיר שם ס"ב, ומקור מים חיים שם ס"ב, ותשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס', ופרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז החקירה הב' אות י"ב י"ג, וחזו"א סימן פ"ב סק"ו, ואכמ"ל.

הב"י בסימן קפ"ז הק', דמ"ט היא מותרת כשלא נמצא דם על ראש המוך, ואמרינן דבידוע שהוא מן הצדדים, הרי יש לחוש שהוא מן המקור, ומה שלא נמצא דם על ראש המוך, הוא משום דל"ה עב כמו השמש שאין כל האצבעות שוות,[[108]](#footnote-109) או משום שלא הכניסתו בכח שאין כל הכחות שוין, ועיי"ש שכתב דלא אמרינן אין כל האצבעות או כל הכחות שוות אלא להקל ולא להחמיר, והיינו משום דרוב נשים אין רואות מחמ"ת, וע"כ כל מה שמצינו לתלות להיתר שלא להוציאה מכלל שאר נשים תלינן, כיון דאיכא רגל"ד שהרי בדקה ולא נמצא דם על ראש המוך, ועי' בנובי"ק יו"ד סימן מ"ג ד"ה מטיבותי' וסימן מ"ו ד"ה ומה גם במש"כ לפרש בזה.

והב"ח שם כתב לישב, דכל הא דאין כל האצבעות וכל הכחות שוין, הוא רק לגבי החשש דהדם הוא מהצדדים, ועי' בסד"ט שם סק"ו ובנובי"ק יו"ד סימן מ"ו שתמהו ע"ז, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז חקירה הא' אות ב' שהביא מש"כ בזה הב"ח בתשו', ועיי"ש מש"כ לפרש בדבריו.

בנובי"ק יו"ד סימן מ"ג תמה על קו' הב"י, שהרי בגמ' מיירי שניסת לג' בנ"א ובכל א' ראתה ג"פ מחמ"ת, שכבר הוחזקה לכל האצבעות ולכל הכחות, וא"כ כשלא מצאה בראש המוך, אין לומר שהוא משום דאין כל האצבעות וכל הכחות שוין, שהרי כבר הוחזקה לכולם,[[109]](#footnote-110) וכ"ה מבו' בחי' הגרע"א בסוגיין, - אך החוו"ד שם סק"ד בקו' הד' כתב דאף אם הוחזקה לכל האצבעות, מ"מ אי"ז נעקר ע"י אצבע אחרת, וכתב דכ"ה גם בנגח שור חמור וגמל, דאם אח"כ ראה מין אחר ולא נגח, אין עוקר ההעדאה מהמינים שנגח, (וכ"ה מבו' בד' ההשלמה ותלמיד ר"ת בב"ק ל"ז א'), - ועיי"ש בחוו"ד במש"כ לישב קו' הב"י בע"א.

הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סימן ג' ה"ו כתב, דבזה"ז ל"מ בדיקת שפופרת לכתחילה, שאין אנו בקיאין בהכנסת המכחול ואולי יתחלף בו בין ראשו לצדדין, והראשונים בסוגיין הביאו בשמו שכתב עוד, דגם אם הוי הדם מן הצדדים, ה"ה אסורה משום חומרא דר' זירא, והרא"ש והר"ן תמהו ע"ז דלא מצינו שהחמירו לטמאות דם המכה, ועי' נובי"ק יו"ד סימן מ"ג מש"כ לפרש לד' הראב"ד בדרך מחודשת, והרמב"ן צידד כדבריו, אך הרשב"א והרא"ש וש"ר כתבו דבדיקה זו מועלת גם בזה"ז, והוכיחו כן מד' הרי"ף שהביא לבדיקה זו.

הסד"ט בסימן קפ"ז סק"ו והגר"ז בקו"א שם סק"א כתבו להוכיח מד' הראב"ד, דל"מ הבדיקה להתיר אלא אם נמצא דם בצדדים, דאם מהניא הבדיקה להתיר אף כשלא נמצא דם כלל, א"כ תבדוק שמא לא תמצא דם כלל, ועי' בנובי"ק יו"ד סימן מ"ג בד"ה אמנם גם, שכתב דעל גוונא שלא נמצא דם כלל, כתב הראב"ד לטעמא דחומרא דר"ז, עיי"ש בדבריו, אך הבית מאיר שם ס"ב נג: כתב דמכוון הראב"ד הוא דחיישינן למכשול, שמא ימצא על הצד סמוך לראש יקילו לומר שהוא מן הצד ובאמת יהי' בראשו, ולכן ביטל לכל עיקר הבדיקה, ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ מ"ט לא תועיל הבדיקה אם נמצא למטה מן הצד, דבזה ודאי אנו בקיאין להבחין דאי"ז בראשו.

**ואם יש לה וסת תולה בוסתה,** בביאור הך דינא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דיש לה וסת לקלקול הזה שאינו רואה כל שעה מחמת תשמיש אלא לפרקים, ובכה"ג היא תולה בוסתה ומשמשת בלא בדיקה בין וסת לוסת, ובסד"ט סימן קפ"ז סקכ"ג הק', דמאי בעינן להא דתולה בוסתה להתירה לשמש בין וסת לוסת, בלא"ה היא מותרת כיון שלא ראתה רצופין,[[110]](#footnote-111) ואדרבה מכח הא דיש לה וסת, ה"ה אסורה לשמש בימי וסתה, וכתב דמכוון רש"י הוא דמה"ט אף אם תחזור ותראה ג"פ בימי וסתה בלא ביאת היתר בינתים ה"ה מותרת, - והבית מאיר שם סוף ס"א כתב דמכוון ד' רש"י, דמה"ט היא מותרת לשמש בלא בדיקה בין וסת לוסת, דאם אין ראיותי' בסדר קביעות וסת, ה"ה צריכה בדיקה, וכמש"כ הראב"ד דכל שראתה פעם א' מחמ"ת, ה"ה צריכה בדיקה ג"פ.[[111]](#footnote-112)

ובסד"ט שם כתב להוכיח עוד מד' רש"י, דלא כמש"כ התוה"ש שם סקכ"ט, דאם ראתה ג"פ מחמ"ת ביום ידוע, אינה אסורה אלא באותו היום, דומיא דוסת המורכב לימים וקפיצות, אלא דוקא אם היו ביאות היתר בינתים, הוא דתולה בוסתה, והוכיח כן גם מתשו' מהר"ם שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תתל"ח, וכן הוכיח החוו"ד שם סקט"ז, ופירש דהוא משום דמסתבר טפי לתלות בחולי דממלאה ונופצת מלתלות בוסת, וזה לפי דבריו שם סק"ג, דאיכא ב' חששות ברמ"ת, ועי' חזו"א סימן פ"ב סק"ה מש"כ בזה, - אך בפרד"ר שם מקש"ז סקי"ד האריך לקיים לדינא לד' התוה"ש, עיי"ש.

**ב** הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב ה"כ פירש דהיינו, דאם שימשה סמוך לוסתה וראתה, תולה בוסתה, ולא תלינן דהויא הראי' מחמת תשמיש, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ו הט"ו, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ב ו., - והרז"ה בהשגות בעה"נ שער הספירה אות ו' הק' ע"ז דאטו ברשיעי עסקינן ששימשה סמוך לוסתה, - והפרישה בסימן קפ"ז סקי"א כתב דמשכח"ל אף בהתירא, ביוצא לדרך להסוברים דמותר בתשמיש, ואף להאוסרים, משכח"ל בראתה בתחילת היום דמותר כל הלילה שלפניו, ועי' בסד"ט שם סק"י שפירש כן בד' הר"ן בסוגיין, - והש"ך שם סקט"ז תמה ע"ז, דכיון דלא חיישינן לאסרה בלילה שלפניו, היאך היא תולה בו לקולא, ועי' בסד"ט שם ובבית מאיר שם ס"ד מש"כ לישב, - ועיי"ש שכתב דמשכח"ל בקטנה או שלא הביאה סימנים עדיין, דא"צ לפרוש ממנה כל שלא קבעתו בג"פ, ובזה הוא דקאמר דאם נתברר ששמשה סמוך לוסתה, דהיינו שראתה אחר התשמיש עוד פעם א' או ב' באותו זמן שנמצא שקבעה וסת בג' פעמים תולה בוסתה.

**ג** הרז"ה בהשגות בעה"נ שם פירש דהיינו דאם יש לה וסת בוסתות הגוף כגון שפיהקה או שעיטשה, ה"ז תולה ראייתה בפיהוקה או בעיטושה ולא בתשמישה,[[112]](#footnote-113) ואי"ז רואה מחמ"ת, עד שיתברר לה שוסת פיהוקה או עיטושה מורכב בתשמיש.

**ד** המרדכי בהל' נדה סימן תשל"ה פירש דהיינו, דאם יש לה זמן קבוע שהיא רואה דם, תולה בוסתה, שיכולה לומר זה הדם שהיא רואה טהור, שעדין לא הגיע וסתה, ונחלקו האחרונים בביאור דבריו, עי' ב"ח סימן קפ"ז, וש"ך שם סק"כ, וחוו"ד שם סק"ו, וחזו"א סימן פ"א ד"ה במה שפי' המרדכי, ואכמ"ל.

**ה** בנובי"ק יו"ד סימן ס"א כתב לפרש דהיינו, דאם נקבע לה וסת אחר קבוע, אינה חוששת לחשש הוסת דרמ"ת, דכיון דוסת דרמ"ת הו"ל כוסת שאינו קבוע, דומיא דוסת הקפיצות, וכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת שאינו קבוע, - ועי' בחוו"ד סימן קפ"ז סק"ג שנחלק ע"ז לפי דבריו שם, דברמ"ת אין איסורה משום וסת לחוד, אלא גם משום חשש חולי, ועיי"ש שנחלק עוד ע"ז לפי דבריו בסימן קפ"ט דכל הא דכשיש לה וסת קבוע אינה חוששת לאינו קבוע, הוא רק בב' וסתות הסותרים זל"ז.

**ותבדוק עצמה בביאה שלישית של בעל ראשון,** בפירש"י כתב דפריך דתשמש ע"י בדיקה ולמה תתגרש, וע"ז משני דהוא לפי שאין כל האצבעות שוות, ושמא בבעל אחר לא תצטרך בדיקה, ומוטב שתתגרש ותתקן ולא תבא לידי כרת, והתוס' כתבו בדעתו, דאף אם בדקה, ל"מ זה להתירה לבעל ראשון, ובסה"ת סימן ק"ו כתב דהוא משום דחיישינן שתטעה בבדיקה,[[113]](#footnote-114) ועיי"ש שכתב לדון, דשמא כל הא דל"מ בדיקה להתירה לבעל ראשון, הוא רק כשראתה ג"פ בתחילת נישואי', וכגיר' ר"ח, אך אם בתחילת נישואי' לא ראתה, ורק אח"כ ראתה ג"פ, שרינן לה ע"י בדיקת שפופרת, כי למה יש לי לומר שנשתנית זו האשה בחנם מכמו שהורגלה עד עתה ולומר שהדם בא מן המקור, ועיי"ש שפקפק בזה.

והמ"מ בפ"ד מאיסו"ב ה"כ כתב בשם קצת מחכמי הצרפתים דל"מ הבדיקה להתירה לראשון ולשני, משום שלא הקילו חכמים לסמוך על בדיקה אלא כשאין לה תקנה אחרת ותישאר עגונה, אבל כל שיכולה לינשא לא הקלו, והבית מאיר בסימן קפ"ז ס"ב סוף נד. הוסיף לפרש, דהוא משום דאף אחר הבדיקה יש לחוש שהדם שרואה הוא מן המקור, ואך דתלינן דהוא מן הצדדים כדי שלא תאסר עולמית, וע"כ כל שיש לה תקנה לינשא לאחר, לא שרינן לה.[[114]](#footnote-115)

המ"מ שם דקדק מד' הרמב"ם שם הכ"ב, דאף בבדיקה בבעל שלישי, ל"מ להתיר לו לקיימה, אלא מהני להתירה לינשא לאחר, ובתחילת דבריו דהוא משום דכיון שהוא עצמו מוחזק בה שרואה דם, אינו מותר אפי' בבדיקה, ובסו"ד דהוא משום דמעיקרא הוא אסור לקייימה, שמא יבא עלי' קודם בדיקה, וכיון שהוחזקה אסורה היא לו וצריכה להתגרש ואינה יכולה שוב לחזור אצלו, עכ"ד, - ובסד"ט סימן קפ"ז סק"ח כתב לפרש דהוא משום דל"מ בדיקת שפופרת, אלא למימר דאין כל האצבעות שוות, אף שהוחזקה בג' אצבעות, וע"כ ל"מ זה להתירה לאותם אצבעות שהוחזקה בהן, ועיי"ש שהק' בזה מד' הרמב"ם בפ"י מגירושין הי"ג דמבו' דשפיר מהני בדיקה להתירה גם לבעל הראשון, עיי"ש.

התוס' וש"ר נחלקו ע"ד רש"י וכתבו דמהני הבדיקה להתירה לבעל ראשון, ובנובי"ק יו"ד סימן מ"ג ד"ה אבל אני אומר כתב דבזה ל"מ הבדיקה אלא כשנמצא דם בצדדים, אך אם לא נמצא דם כלל, ל"מ זה להתירה, משום דאין כל האצבעות שוות, - ועי' גם בחי' הגרע"א בסוגיין שצידד כן בתחילת דבריו, אך בסו"ד כתב דמל' הרשב"א וסיעתו לא משמע כן, אלא משמע דמהניא הבדיקה להתירה לבעל ראשון אף אם לא נמצא דם כלל.

התוס' כתבו, דהא דלא תני תקנתא דבדיקה להתירה לבעל ראשון, הוא כשאינה רוצה לטרוח בבדיקה, או שאינה יודעת לבדוק, - אך בתוס' הרא"ש כתב דעצה טובה קמ"ל דמוטב שתתגרש ותינשא לשוק ולא תצטרך בדיקה, ובד' הרמב"ן והר"ן מבו' דהיינו, דאם בדקה ונמצא דם בראש המוך, ה"ה אסורה לינשא אף לאחר, והר"ן פירש דהוא משום דלא שרינן לה מכח הא דאין כל האצבעות שוות, אלא אם אין ידוע בודאי שהדם הוא מן המקור, - ועד"ז כתבו בסה"ת סימן ק"ו ובסמ"ג, הובאו בב"י סימן קפ"ז, דהא דשרינן לה לינשא לאחר הוא משום ספק ספיקא, דשמא הדם הוא מן הצדדים ושמא אין כל האצבעות שוות, וע"כ אם בדקה ונמצא דם בראש המוך, דידוע דהדם הוא מן המקור, ה"ה אסורה לינשא לאחר, דליכא אלא חדא ספיקא, - אך המאירי כתב בשם גדולי המפרשים, דאף אם בדקה ונמצא דם בראש המוך (כנדצ"ל בדבריו), ה"ה מותרת לבעל השני, דאף במוך י"ל דאין כל האצבעות שוות.

**ותבדוק עצמה בביאה ראשונה של בעל שלישי,** התוס' ותוס' הרא"ש הק' דמ"ט לא פריך דתבדוק עצמה בביאה שני' של בעל שני, דלענין אצבע שלו אין לומר כל האצבעות שוות, - ובחוו"ד סימן קפ"ז סוסק"ג הק' ע"ז, דמ"ט תאסר לו בביאה אחת, הרי הו"ל כנגח ג' שוורים וחמור שאינו נעשה מועד לחמורים, ולא פריך אלא בבעל שלישי, דהו"ל כנגח שור חמור וגמל דנעשה מועד לכל,[[115]](#footnote-116) ועיי"ש מש"כ לפרש ד' התוס' בדרך מחודשת, אך לכאו' בפשוטו י"ל בדעת התוס', דס"ל כדעת הרא"ה בב"ק ל"ז א', דנגח ב' שוורים וחמור, נעשה מועד לשוורים וחמורים.

**שאין כל הכחות שוין,** בפירש"י כתב דהיינו דאין כל הכחות של הביאה דבעל שלישי שוין, ועי' מהר"ם דבד' התוס' מבו' דמפרשי דהיינו דאין כל הכחות של האנשים שוים, ואין חזקת ג' כחות של בעל ראשון ושני מועלת לשלישי.[[116]](#footnote-117)

**זו ממלאה ונופצת וכו' אין לה תקנה,** הרמב"ן הק' דא"כ עקרת לבדיקת שפופרת, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחי' הר"ן מש"כ לישב, ועי' נובי"ק יו"ד סימן מ"ו ד"ה והנה הר"ן וד"ה ולתרץ מש"כ בזה, ועי' מאירי דיש ללמוד מדבריו ביאור ד' הרמב"ן.

1. וי"ל דזהו מקור ד' רש"י דאי"ז אלא טומאת ספק, משום דלפ"מ שפירש בד' רבב"ח מבו' דלמ"ד דוסתות דרבנן אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, וכמש"כ בפסקי רי"ד בדעתו, ונת' להלן, ולפ"ז בע"כ דר' יוחנן דלא התיר אלא כששהתה שיעור זמן טבילה, הוא משום דס"ל דוסתות דאורייתא, ואפ"ה אם שהתה שיעור זמן טבילה מותרת, משום דאי"ז אלא ספק ראתה, ובע"כ דאף דוסתות דאורייתא אי"ז אלא ספק. [↑](#footnote-ref-2)
2. והיינו דבלא הא דאיכא תביעה, ליכא כלל תרי ספיקי, ואי"ז אלא חד ספיקא אם ראתה או לא ראתה, וליכא נפ"מ אם בדקה ונמצאת טהורה, או לא בדקה ולא ראתה, ורק משום דאיכא תביעה המספקת דבדקה ונמצאת טהורה, הוא דהו"ל כתרי ספיקי, דמספק"ל שמא אין לחוש כלל דטמאה היא, דתביעתה הוי ראי' שבדקה ונמצאת טהורה, ואף אם יש לחוש דטמא היא, שמא באמת לא ראתה וטהורה היא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ושמא י"ל בדעתו, דאף בשהה בעיר, יש להסתפק שמא בדקה, כיון שהגיע זמן וסתה ודינה הוא לבדוק, וע"כ איכא תרי ספיקי, שמא בדקה ונמצאת טהורה, דאם נמצאת טמאה היתה מודיעתו, ושמא לא בדקה ולא ראתה, וגם י"ל דאי"ז מדין ספק ספיקא, אלא עיקר ההיתר הוא משום הספק שמא בדקה ונמצאת טהורה, דכיון דעיקר האיסור הוא מדרבנן, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכ"כ החשק שלמה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ע דכיון שפירש דרבב"ח לא התירה אלא בישינה ומשום דלא מצערינן לה, מנ"ל דר' יוחנן פליג ע"ז, הרי י"ל דר' יוחנן איירי בערה, וע"כ לא שרינן אלא כשמחשב ימי וסתה, ושמא משמע לי' מדמייתינן להא דר' יוחנן הכא, דאיירי בחד גוונא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז מצינו בד' הרא"ש בפ"ק סימן ד', שהוכיח דבמעוברת ליכא דין פרישה בעונת הוסת, ממש"א לעיל ט' א' דאם הגיע עת וסתה בימי עיבורה ולא בדקה מותרת, ועי' פרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז סקי"ב שעמד ע"ז, אך י"ל דלא מייתי הרא"ש אלא מהא דאף לכתחילה א"צ בדיקה, - ועוד מצינו כן בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף ש"ד כג. שהק' בהא דמתירין ברואה דם מחמת מכה, דהלא בנשים דעלמא חיישינן לעונת הוסת כולה ואף על פי שלא ראתה מוהזרתם את בני ישראל מטומאתם והיאך אתה מתיר את זו שהיא בשעת וסתה שהרי דם לפניך, אך בדבריו י"ל, דלעולם אם עבר וסתה קייל טפי, משום שלא הרגישה, ולא קשיא לי' אלא בהא דמתירין ברואה מחמת מכה דדם לפניך. [↑](#footnote-ref-6)
6. והפרד"ר בפתיחה כתב להוסיף בזה, דקו' התוס' היא מכח מה שאמרו לקמן ט"ז א' דאף למ"ד דוסתות דרבנן אם עבר וסתה תיבדק, ואך דע"ז הי' מקום לישב, דכל הא דהצריכוה בדיקה לאחר וסתה, הוא רק בערה, אך בישנה לא הטריחו חכמים להקיצה, וע"ד מש"א לעיל י"ב א' דישנה ל"ב בדיקה, וי"ל דהכא איירי בישנה, וע"ז הק' התוס', דא"כ מ"ט היא מותרת, הרי יש לחוש שהרגישה וראתה בשעת וסתה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצ"ע לפ"ז במש"א לעיל דרב הונא דאמר דאם הגיע שעת וסתה אסורה, סבר דוסתות דאורייתא, ואם לר' יוחנן אף דוסתות דרבנן ה"ה אסורה כשלא שהתה כשיעור זמן טבילה, הרי יל"פ כן גם בדעת רב הונא, ומנ"ל דס"ל דוסתות דאורייתא, וצ"ל דמשמעות ד' רב הונא דה"ה אסורה אף אם שהתה כשיעור זמן טבילה, ובע"כ דס"ל דוסתות דאורייתא. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואך דהחת"ס והחזו"א כתבו דהוא משום דעבדי נשי דקמשני וסתייהו, וכ"נ בד' הגרע"א, אך החוו"ד כתב דהוא משום דכשהאשה באה בדמים נתמעטו הדמים וחדל האורח שהי' לה כבר, ושמא חד מתרי ותלת טעמי נקט, דהרי טעם זה ל"מ אלא בזמן שהיא עשוי' להפסיק לראות. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומה"ט הוא דבקטלנית ובמלה בנה ומת חיישינן להבא, משום דהתם כל דזהו טבעם, ליכא מקרים המצילים ממיתה, וי"ל דגם אם יש מקרים המצילים, מ"מ בפיקו"נ יש לחוש, - והרי אף בוסתות פליגי אם וסתות דאורייתא או דרבנן, וטעמא דמ"ד דוסתות דאורייתא, הוא משום דס"ל דלא שכיח מקרים המונעי הראי', וע"כ כל שהוחזק ג"פ שטבע ראייתה הוא כן, יש לחוש לכך. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאם בדקה אחר הוסת ונמצאת טמאה ה"ה טמאה מדאורייתא משעת הוסת מדינא דתרתי לריעותא, ובמהדו"ת סימן ק"ג כתב, דכ"ז הוא לל"ב בסוגיין דאף למ"ד דוסתות דרבנן אם בדקה ומצאה טמאה ה"ה טמאה למפרע, אך לל"ק אין הדין כן, ולא נתפרש בדבריו טעמא דל"ק דס"ל דלא מטמאינן לה למפרע, ולי"ב לדינא דתרת"ל, ועי' פתחי נדה בסוגיין שהאריך הרבה בדבריו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם יש לפקפק בזה, דכל מש"כ התוס' וש"ר דקי"ל דוסתות דרבנן, הוא רק בהפלוגתא בסוגיין, אך בהפלוגתא לעיל ט"ו א' למש"כ החוו"ד דהיא פלוגתא בפנ"ע, אין מקור דקי"ל דוסתות דרבנן. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועפי"ז נקט החוו"ד דגם לפ"מ דקי"ל דוסתות דרבנן, ה"ה צריכה בדיקה לכתחילה בכל העונה, ועי' תשו' אמרי בינה סימן ו' שכתב דלא נתקבלו דבריו בעיני בעלי ההוראה להחמיר בזה כיון דווסת דרבנן וכמעט הוא דבר שבלתי באפשרות ולא חייבו חז"ל רק במה דאפשר לברר, ועי' גם בחזו"א סו"ס פ' שתמה ע"ז, ונקט דגם למ"ד דוסתות דאורייתא ל"ב לזה, - ועי' עוד בחזו"א שו"ת סימן קס"ו בתשו' אביו, ושם סימן קס"ז במש"כ החזו"א בזה באורך, - ובאמרי בינה שם ובתשו' אבי החזו"א כתבו דיש להתיר בזה משום דיש חזקה בנשים המזלפות דם ושופעות הרבה דאם אינה מזלפת כדרכה לא בא האורח, אך החזו"א בתשובתו שם נחלק ע"ז, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועי' בדבריו בסימן צ"ב סקכ"ט שעמד בזה, דלכאו' בדין ז' נקיים, אף דגזה"כ הוא להצריך בדיקה, מ"מ אם הפסיקה בטהרה ובא בעלה מן הדרך לאחר שהי' שהות לספור ז' ולטבול דמותר בלא שאלה [להני דסברי אפי' בודאי], דאין שייך דין התורה אלא על עיקר הטהרה, אבל כשאנו דנין אמיתת הדבר אם מצאת עצמה טהורה בבדיקתה שפיר יש לו דין כל החזקות, וא"כ אי נימא דדין וסתות דאורייתא דמי לזה, מ"ט אסרינן כשבא בעלה מן הדרך, הרי הי' בדין לומר שמצאה עצמה טהורה בבדיקה, - ועיי"ש שהק' עוד, דהיאך יתכן דמדינא א"צ לחוש לוסת ולעונה בינונית ולטהר את הכל, אף דלכאו' הוא רוב גמור לטמא. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועי' שו"ת שאילת דוד יו"ד סימן ג' שנחלק ע"ז, משום דכל מש"א דדילמא הרגשת עד ודדילמא הרגשת מ"ר, הוא רק כשראתה, דבזה מכח חזקת דם בהרגשה, אמרינן דבע"כ דארגשה ולאו אדעתה, אך כל שלא ראינו שראתה, לא חיישינן להכי, עיי"ש, וכעי"ז כתב גם בשו"ת בית שלמה סימן כ"ז, ועי' גם בשו"ת חזו"א סימן קס"ז בתשו' אביו, שכתב כן עפי"ד הפרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז י"ג, שלמד כן מד' הסד"ט סימן ק"צ סקס"ד וסקס"ז ד"ה והנה ראיתי. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכן נקט החזו"א בסימן פ' סקי"ד ובתשו' סימן קס"ז, ופירש דהחוו"ד לטעמי' דהא דוסתות דרבנן הוא משום ההוכחה מדלא ארגשה, ובכה"ג דליכא הוכחה מדלא ארגשה, הוי הוסת דאורייתא, וע"כ ל"מ בדיקה אח"כ, אך עמש"נ לעיל דאין הדבר ברור במכוון ד' החוו"ד. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועי' בתשו' אבנ"מ סימן כ"ג שפירש דמש"כ הרשב"א דתהא אסורה לעולם, הוא משום דא"א לה ליטהר, דל"ש שתעשה הפס"ט, ועיי"ש שכתב בדעת התוס' דפליגי ע"ז וס"ל דשייך שתפסיק בטהרה, כיון שאנו תולין את הדם במכה, ועי' חזו"א סימן פ"א שהאריך בנידו"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועי' חכם צבי סימן מ"ו שכתב דמפרשי הטור פירשו בד' הרשב"א דהיינו אף כשאינה יודעת שמכתה מוציאה דם, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דאיירי כשיודעת שמכתה מוציאה דם, אך אינה יודעת שעכשיו הדם שותת מן המכה, ועי' נובי"ק יו"ד סימן מ"א שהאריך הרבה בזה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומה"ט אין ללמוד מדבריו שם, דכל דהוחזקה שאינה רואה עד ל"א יום, אינה חוששת לעונה בינונית, - ובעיקר דין זה אם כה"ג היא חוששת לעונה בינונית, עי' חוו"ד סימן קפ"ו סק"ג וסד"ט סימן קפ"ט סוסק"כ, ומד' הטוש"ע סו"ס קפ"ד מוכח דבכה"ג היא חוששת לעונה בינונית, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועי' סד"ט סימן קפ"ט סקל"ו ד"ה ועוד דמעוברת ומניקה שראתה, אינה חוששת לעונה בינונית, אף דהיא חוששת לוסת ראייתה, אך בתשו' מהר"ם פדואה סימן כ"ה כתב דהיא חוששת לעונה בינונית, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ט ס"ק קי"ד והחווו"ד שם חידושים סק"נ, - ולכאו' אם עיקר החשש דעונה בינונית הוא משום דאטו לעולם לא תראה, הדין נותן דבמעוברת ומניקה אין לחוש לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולכאו' למש"כ הגרע"א ללמוד מד' רש"י בסוגיין דהוא מדאורייתא, וע"כ הוא דאם עברו ימי עונתה ה"ה אסורה, מוכח דאף למ"ד דוסתות דרבנן, מ"מ עונה בינונית דאורייתא, שהרי לפ"מ שפירשו הראשונים בד' רש"י הא דפליגי רב הונא ורבב"ח קאי על ד' ר"ל, ומבו' דאף רבב"ח מודה לר"ל דאם עברו ימי עונתה אסורה, וזה צ"ע, ועוד צ"ע כמשה"ק הגרע"א מד' רש"י לקמן ט"ז א' דמבו' דאף אם וסתות דאורייתא מ"מ עונה בינונית אינו אלא מדרבנן, - ונראה דזה מתישב לפ"ד רש"י דוסתות דאורייתא הוא מהלמ"מ, והך הלכתא לא נאמרה אלא בוסת, ולא בעונה בינונית שאינו וסתה, אך מאידך בעונה בינונית יש לחוש טפי שראתה, וע"כ אף דלמ"ד דוסתות דרבנן התירוה כשעבר הוסת ולא בדקה, מ"מ בעונה בינונית לא התירוה. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך ממש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דבעונה שאחר הוסת תולין להקל שראתה בשעת הוסת, ואם עבר שיעור זמן טבילה משעת הוסת, ה"ה מותרת, משום דתולין בוסת לקולא, משמע דמן הדין חוששין לעונה שאחר הוסת, ואף דהיא מסולקת דמים אף אחר הוסת, כמבו' בד' הר"ן בשבועות שם, מ"מ כיון דא"א דלעולם לא תראה, יש לחוש שתראה בעונתה, וכל הא דשרינן לה בכה"ג, הוא משום דמצינו לתלות שראתה בוסתה, ולפ"ז הדין נותן דאם עבר הוסת ולא בדקה, ה"ה חוששת לעונתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. והעירו דלמש"כ הר"ן בע"א דפלוגתת ר' יהודה ור"י היא גם בוסת המורכב לימים ופיהוק, בע"כ דמודה ר' יוסי דאם אין לוסתה שעה ידועה חוששת כל היום, דאם בכה"ג הוו ראיות מקריות ואינה קובעת וסת כלל, הרי דמה"ט הוא דס"ל לר' יוסי דאינה אסורה אלא באותה שעה, ואין ללמוד מזה לוסת המורכב לימים ופיהוק, - עוד ילה"ע, דלמש"נ להלן מכ"ד דגם לר' יהודה הוי עיקר הקביעות לשעות, לכאו' מה"ט הוא דס"ל לר' יוסי דאינה חוששת אלא לשעתה, ואין מקור דפליג ביסוד הדברים וס"ל דליכא קביעות וסתות אלא באותה שעה. [↑](#footnote-ref-23)
23. עיי"ש שדקדק מהא דתנן דזה וזה אסורין שדינם שוה וחוששת לכל היום, ולפ"ז יש לדקדק דלר' יוסי דינם שוה ואינה חוששת אלא לשעת הוסת, - ועוד, דממה שהוצרך הוצרך לחדש דלר' יהודה ה"ה חוששת לכל היום, מבו' דאף בוסת שאינו קבוע הוי עיקר הוסת בשעה זו, וע"כ ודאי דלר' יוסי אינה חוששת אלא לאותה השעה.

    והעירו דלפ"ז נמצא, דכ"ה דבוסת קבוע הוי דין הבדיקה בשעת הוסת, ונת' להלן, ה"נ בוסת שאינו קבוע הוי דין הבדיקה בשעת הוסת, כיון דאף בוסת שאינו קבוע, אמרינן דעיקר וסתה הוא בשעה זו, וע"כ לר' יוסי אינה חוששת אלא לשעה זו, - ולפ"ז הי' בדין, דאף דנשים דידן אין רגילות שיהא וסתן בשעה מסוימת, וע"כ בוסת קבוע א"צ לבדוק בשעה מסוימת, מ"מ בוסת שאינו קבוע בדין דתהא צריכה לבדוק בשעה שראתה את ראייתה הקודמת, וזה לא שמענו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. ומבו' עוד מדבריו, דקביעות דשעות הוא כעין וסת המורכב, דהיום והשעה יחד הם גורמי הראי', - אך מד' הראב"ד דכל שקבעה וסת לשעות ולא לימים אינה חוששת אלא לאותה שעה, ונת' להלן, נראה דעיקר קביעות השעות הוא ע"ד קביעות העונה, דכ"ה דאיכא קביעות לראות בעונת יום או בעונת לילה, ה"נ איכא קביעות לראות בשעה מסוימת, וכ"ה מבו' ממש"כ הראב"ד דלר' יוסי גם בוסת שאינו קבוע אינה חוששת אלא לשעתו, ואם קביעות השעות הוא כעין וסת המורכב, הרי דבוסת שאינו קבוע יש לה לחוש לכל העונה, דומיא דוסת המורכב ליום ולפיהוק, דאם ראתה פעם א' בפיהוק, ה"ה חוששת להיום בפנ"ע, - וניחא בזה מש"כ הראב"ד בסימן א' ה"ו דבוסת המורכב לימים ופיהוק אינה חוששת מתחילת היום, והרי דל"ד לקביעות דשעות דחוששת מתחילת היום, - אך צ"ע בזה ממש"כ הראב"ד לפרש לההיא דלקמן ס"ו א', דהא דאינה חוששת קודם ביאתה לעיר, הוא משום דהי' לה שעה קבועה לראייתה כשהיא נכנסת לעיר, והתם לכאו' בע"כ דהוי כעין וסת המורכב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. והעירו דכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שפירש להא דתנן היתה למודה לראות בתחילת הוסת והיתה למודה לראות בסוף הוסת, דקאי על וסת הימים, ובתחילת הוסת המכוון הוא בתחילת היום, ובסוף הוסת המכוון הוא בסוף היום, וכתב הרמב"ם דזהו כדעת ר' יהודה, דלדעת ר' יוסי הרי אין כל היום וסתה, - ולפ"ז נתפרש להדיא במשנתינו, דאף דאיכא דין פרישה כל היום, מ"מ אין הטהרות טמאות מתחילת היום.

    והנה אמנם בד' הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ו מבו' דמפרש למשנתינו כפי' ש"ר ודלא כמו שפירש בפיהמ"ש, אך נראה דגם לפ"ז מוכח דאף דאיכא דין פרישה מתחילת העונה מ"מ אינה מטמאה טהרות מתחילת העונה, שהרי דעת הרמב"ם שם דוסת הגוף הוא באשה שיש לה וסת לימים, ולפ"ז הרי מבו' להדיא במשנתינו, דאף דלעולם איכא דין פרישה מתחילת העונה, מ"מ אינה מטמאה טהרות אלא מתחילת הוסת או מסופו, והרי דטומאת טהרות ודין פרישה לא תליין זב"ז, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-26)
26. ומבו' לפ"ז מד' הר"ן, דאף דס"ל דגם לר' יהודה איכא לקביעות דשעת הוסת, וע"כ למד מזה לוסת המורכב לימים ופיהוק דחוששת מתחילת היום, מ"מ הא דחוששת מתחילת היום אי"ז דין פרישה בעלמא, אלא הוא משום דעיקר הקביעות הוא ליום, וע"כ חיישינן שתראה בשעה אחרת, וע"כ נמי היא מטמאה טהרות מתחילת היום, והא דאם עבר היום ולא פיהקה ה"ה מותרת, הוא משום דכל הא דחיישינן שתראה ביום בלא פיהוק, הוא רק לחיוב פרישה, וגם לטמאות טהרות אם נמצאה טמאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. ויש שפירשו, דאין מכוון הראשונים דמקרי הגוף הם בתולדה מהראי' עצמה, וחזקת הוסת הוא דהם מורים על ראי', אלא היינו דמקרי הגוף הם בתולדה מגורם הראי', וזהו קביעות דוסת הגוף דהוחזקה דיש לה גורם מסוים שאינו ידוע הגורם לראי', ומכח גורם זה ה"ה מפהקת, וכל שפיהקה ידעינן שבא לה גורם זה, וכיון שהוחזק דגורם זה מביא לראייתה, ע"כ ה"ה חוששת, - ולפ"ז ניחא הא דחשבינן לה כאשה שיש לה וסת דדי' שעתה ודאינה חוששת שתראה מחמ"ת ואינה חוששת לעונה בינונית, וניחא ג"כ מה שדימו הראשונים וסת המורכב לימים ופיהוק לוסת המורכב לימים וקפיצות, וניחא ג"כ הא דבוסת המורכב אינה חוששת לפיהוק ביום אחר, ואינו נעקר כשפיהקה בימים אחרים ולא ראתה, וניחא ג"כ דעת הראב"ד בבעה"נ דבוסת המורכב לימים ופיהוק, אינה חוששת ביום הוסת קודם שפיהקה, ולא חיישינן שמא תפהק ותראה, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הבדה"ב והמשמה"ב דלהדיא בדבריהם דמקרי הגוף הם בתולדה מהראי' עצמה. [↑](#footnote-ref-28)
28. והוכיחו כן ממש"כ הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הספירה סימן ג', דאם יש לה וסת הפיהוק ופיהקה וראתה בשעת תשמיש, ה"ז תולה ראיתה בפיהקה ולא בתשמישה ואי"ז רואה מחמת תשמיש, וצ"ע דמ"ט לא אמרינן דהויא רמ"ת והתשמיש גרם לה לפהק ולראות, וע"כ דראי' מחמת תשמיש לא תגרום לה לפהק, - עוד הוכיחו כן ממש"כ הראב"ד בבעה"נ שער תיקון הוסתות סימן ג', דבימי עיבור והנקה ומקום חרדה וי"א יום שבין נדה לנדה שדמיהן מסולקין, אינה קובעת וסת הגוף, וצ"ע דמה טעם יש בהא דדמי' מסולקין, דמכח זה לא תקבע וסת שראיותי' באות עם פיהוק, ובע"כ דאין אשה מפהקת אלא בראיות וסתה, וע"כ בזמן שהיא מסולקת דמים ואינה עשוי' לראות ראיות וסת, אינה קובעת וסת הגוף. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך העירו, דלפ"ז הי' בדין דאף אם עקרה וסתה ע"י שפיהקה ג"פ ולא ראתה, לא יעקר בזה אלא מה שהוחזקה שהפיהוק מורה על ראייתה, אך מה שהוחזקה שהיא רואה ראיות וסת ודאין ראיות וסתה באות אלא בפיהוק, לא נעקר בזה, וא"כ בדין דאכתי יהא די' שעתה ולא תחוש לעונה בינונית ואם תראה בשעת תשמיש בפיהוק לא תהא רמ"ת, וזה לא שמענו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. אך לכאו' י"ל בזה בפשיטות, דהגם דכל אשה שיש לה וסת מרגשת בעצמה קודם יציאת הדם, מ"מ כיון דנכלל בוסתה גם שהיא רואה בזמן פלוני וגם שהיא מרגשת בהרגשה פלונית קודם ראייתה, ע"כ איכא לדינא דדי' שעתה גם לטהרה קודם שעת וסתה, וגם לטהרה קודם שהרגישה הרגשה זו, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בהל' מטמאי מו"מ שם, ונפ"מ בדינא דדי' שעתה דאינה מטמאה קודם שעת וסתה, הוא דאף אם התחיל מקרה הגוף קודם זמן וסתה, אינה מטמאה קודם לכן, וזהו שאמרו דהתם בוסתות דיומי וק"מ דאינה מטמאה קודם יום ושעת הוסת, והכא בוסתות דגופא וקמ"ל דאינה מטמאה קודם ביאת המאורע. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועי' ט"ז סימן קפ"ט סקל"ו שהביא מהב"י, דאף דאינה חוששת לאחד מהם לבדו כוסת קבוע, מ"מ ה"ה חוששת לכך כוסת שאינו קבוע, ועיי"ש שכתב בדעת הרמ"א דפליג ע"ז, וכ"כ הש"ך שם סקנ"ו, ועי' חוו"ד שם סקכ"ג וסקכ"ו ופרד"ר מקש"ז סקל"ו מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-32)
32. והגר"ז בסימן קפ"ט סקצ"ז הוסיף, דאם אם לא היתה למודה לראות אלא בסוף הוסת, מ"מ יש לחוש שמא תפהק ותראה בתחילתו ע"י תשמיש, ודמי לוסת הימים גרידא, דאף שהיא רגילה לראות בסוף היום, ה"ה חוששת שמא תראה בתחילתו ע"י תשמיש, - וצ"ע דאם הא דחוששת, הוא שמא תראה ע"י תשמיש, א"כ מה הוכיחו הראשונים דבוסת הגוף הפשוט אינה חוששת מתחילתו, מהא דאינה מטמאה טהרות מתחילתו, הרי שאני לענין דין פרישה, דיש לחוש שמא תקדים לראות ע"י התשמיש.

    ויש להוסיף, דהנה בד' הרז"ה אין מקור להך מילתא דאף בגונא שרגילה לראות בסוף הפיהוק, ה"ה חוששת כל היום, אך בד' הרמב"ן שסתם בזה, מבו' דבכל גוונא היא חוששת כל היום, וזה מקור לד' הגר"ז, - אך למש"נ להלן בדעת הרמב"ן דס"ל דאף בוסת הפיהוק הפשוט ה"ה חוששת בתחילתו אף כשהיא למודה לראות בסופו, וכל מש"כ דאינה חוששת אלא לשעת הוסת, הוא רק כשיש שעה קבועה ביום שהיא רגילה לראות בו, ניחא, דע"כ בוסת המורכב, יש לאסרה כל היום, שמא תפהק ותראה, ואף שאינה למודה לראות אלא בסוף הפיהוק, מ"מ אסרינן לה מתחילתו. [↑](#footnote-ref-33)
33. והא דאם עבר היום ולא פיהקה, ה"ה מותרת, צ"ל הוא משום דלא סגי בחשש זה דחיישינן שתראה ביום בלא הפיהוק לטמאותה, ולא סגי בזה אלא לדין פרישה בעלמא, - והנה אמנם בד' הר"ן שם מבו' דבכה"ג ה"ה מטמאה טהרות מתחילת היום, עייש"ה, וצ"ל דהיינו משום דכל שנמצאת טמאה ואיכא חזקה דהשתא לטמאותה למפרע, ובאנו לטהרה משום חזקת טהרה, הרי דכיון דביום זה יש לחוש שתראה, לי"ב חזקת טהרה, וע"כ היא טמאה מתחילת היום, ולמש"כ הגרע"א דאף ביומא דמשלם שית, כ"ז שלא מצאוה בוגרת, מחזקינן לה כנערה, ניחא טפי, דאף אף הכא, הגם דליכא חזקת טהרה משום שהיא עלולה לראות ביום זה, מ"מ כ"ז שלא נמצאת טמאה מחזקינן לה כטהורה. [↑](#footnote-ref-34)
34. ולכאו' הי' נראה בדעת הראב"ד דפליג ע"ד ש"ר וס"ל דגם בוסת הגוף הפיהוק גורם לראייתה, וע"כ אין לאסרה קודם שפיהקה, דדמי לוסת המורכב לימים וקפיצות דאינה אסורה קודם שקפצה, והגם דהי' מקום לדון, דאיכא קביעות וסת ע"ז עצמו שתפהק ביום זה, מ"מ י"ל דע"ז לא מצינו קביעות וסת, - וסמך לדבר, הוא ממה שכינה הראב"ד לוסת הקפיצות, וסת הגוף ע"י אונס, ובד' ש"ר לא מצאתי כעת דקרו לי' וסת הגוף, והיינו משום דוסת הגוף, הוא דאיכא מקרי הגוף בתולדה מהראי', ווסת הקפיצות הוא גורם הראי', ומד' הראב"ד דקרי לה וסת הגוף, מ' דגם וסת הגוף הוא גורם הראי', - אך צ"ע אם יש מקום לומר כן בדעת הראב"ד, אחר שלא מצאנו כן בד' חד מקמאי. [↑](#footnote-ref-35)
35. ובהערות לנפש תדרשנו הק' ע"ז ממש"כ הראב"ד בסימן ג' הכ"ז דאם קפצה וראתה בר"ח שאינם רצופין לא קבעה לה וסת, והרי דוסת המורכב אינו נקבע אלא בר"ח רצופין, - ולכאו' לק"מ, דד' הראב"ד שם הם רק בוסת הקפיצות, דס"ל דאין אשה קובעת וסת לקפיצות, וכל הא דקובעת וסת הוא רק במורכב לימים, דעיקר הקביעות היא לימים, וע"כ כל שאינם רצופין אינה קובעת וסת, אך בוסת הגוף דאשה קובעת וסת, שפיר י"ל דה"ה קובעת וסת הגוף המוגבל ליום מסוים, ואם לא ראתה אלא בפיהוק בר"ח, אינה קובעת וסת הגוף אלא לר"ח.

    ובזה ניחא מה שהקשו עוד ע"ד החוו"ד, דבכה"ג מ"ט אינה חוששת אחר הפיהוק עד סוף העונה, ומ"ש מוסת המורכב לימים וקפיצות דאחר שקפצה ה"ה חוששת לכל העונה, וכמש"כ הש"ך בסימן קפ"ט סק"נ, ולהנ"ל ניחא, דדוקא בוסת המורכב לימים וקפיצות, דהויא הקביעות לימים, ה"ה חוששת כל העונה, אך בהך גוונא שפיהקה בג' ר"ח שאינם רצופין, לא קבעה וסת כלל לר"ח, שהרי אין הר"ח רצופין, ועיקר קביעות הוסת היא לפיהוק, ואך דקביעותה הוא מוגבל לר"ח, וע"כ אינה חוששת כל העונה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך צ"ע ע"ז מד' הראב"ד בסימן ד' שמנה לכל מיני הוסתות, ומנה ב' מיני וסתות הגוף האחד דהוא בימים קבועים והשני דהוא בימים שאינם קבועים, ואח"כ כשפירש דיני הוסתות, כתב דהדין השביעי הוא וסת הגוף, וכתב דדינו הוא דהיא מותרת לפני הוסת ואחר הוסת, ומבו' דבכל וסת הגוף אינה חוששת קודם הוסת, ואף כשהוא בימים קבועים, ואם איכא גוונא דוסת המורכב דחוששת מתחילת העונה, מ"ט לא פירשו הראב"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-37)
37. והנה אמנם הראב"ד בבעה"נ שם הוצרך לחדש דבגונא דקבעה לשעות ולא לימים אינה חוששת אלא לאותה השעה, אף דכבר כתב לעיל מינה דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתה, - והטעם בזה פשוט, דבוסת הגוף הרי ליכא קביעות כלל על היום, וע"כ ודאי דאינה חוששת אלא לשעתה, ומשא"כ בקבעה לשעות ולא לימים, דאיכא חשש וסת שאינו קבוע לימים, שפיר הי' מקום לומר דיש בזה לדינא דר' יהודה דיש לחוש לכל היום, ובזה חידש הראב"ד דכל שהימים אינם קבועים, לא אתי וסת שאינו קבוע דיומא ועקר לה לקביעותא דשעה, - ומה שדימה הגר"א זל"ז, הוא רק בהך מילתא, דמודה ר' יהודה דאיכא קביעות דשעה, ומכח זה לא הי' לנו לחוש אלא לאותה שעה, וכל הא דפליג וס"ל דחוששת לכל היום הוא רק משום דאזלינן בתר קביעות הימים, וע"כ בוסת הגוף דליכא קביעות כלל על היום, אין חוששין אלא לאותה שעה. [↑](#footnote-ref-38)
38. אך לכאו' בגונא דהיא רואה בסוף הפיהוק ונמשכת ראייתה אח"כ, לא תהא אסורה בתחילת הפיהוק, דכלפי זה שפיר אית לה קביעות שעה, ועי' חוו"ד סימן קפ"ט סקל"א שדקדק כן מד' הרשב"א בתוה"ב, ואמנם בחי' הרשב"א בסוגיין כתב דהיא חוששת מתחילת הוסת, אך מבו' להדיא בדבריו דגם החולקים לא פליגי אלא דאינה חוששת אחר הוסת, ובע"כ דאיירי כשהיא רגילה לראות בתחילת הפיהוק, עיי"ש, וכ"כ בדברי חמודות סוסקי"ד בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר, אך עיי"ש שכתב דמל' השו"ע משמע דהיא אסורה מתחילת הוסת, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-39)
39. ולכאו' בפשוטו י"ל, דבוסת הקפיצות, שאין ראייתה מגרמת היום כלל, ל"ש כלל להצריך לחוש לכל העונה, וכל עיקר החשש היא לשעת ראייתה, ומשא"כ בוסת הגוף שראייתה היא מגרמת היום, דהפיהוק אינו הגורם לראייתה וכמש"כ הראשונים, הרי דכל שאין ראייתה מובלעת התוך הוסת דליכא שעה קבועה לראייתה, ה"ה חוששת כל העונה, - אך בחוו"ד סימן קפ"ז סוסק"א נקט דבוסת דרמ"ת, אם ראייתה היא אחר התשמיש, ה"ה חוששת עד סוף העונה, דדמי לוסת הגוף, דאם אין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, ה"ה חוששת עד סוף העונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דמ"מ כשוסתה מורכב לימים וקפיצות ה"ה קובעת וסת, אך המרכה"מ שם כתב דמשמעות ד' הרמב"ם דאינה קובעת וסת לקפיצות אף במורכב, וכ"כ בלחו"ש סימן קפ"ט סק"מ ואבהא"ז פ"ו מנז"מ ה"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועי' פרישה שם סכ"ט שכתב לדעתם, דאף בפעם אחת היא חוששת לו, אך בהגהות דרישה שם כתב די"ל דאינה חוששת, ועמש"כ בזה הסד"ט שם סקכ"א והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט לה.. [↑](#footnote-ref-42)
42. ומבו' מד' הרא"ש דאלמלי הך דינא, היתה קובעת וסת לימים לחודייהו, ולכאו' אי"ז כד' הראב"ד בבעה"נ והש"ך דכל שקפצה פעם א' וראתה אינה חוששת ליום בלא קפיצה, וצ"ע, - ועי' עוד בדרישה סימן קפ"ט סקי"א ובחוו"ד שם ריש סקכ"ג שנקטו דלדעת הב"י דאם פיהקה ג' פעמים ביום קבוע וראתה, ה"ה חוששת ליום לחודי' כוסת שאינו קבוע, ה"נ במורכב לימים וקפיצות ה"ה חוששת ליום לחודי' כוסת שאינו קבוע, ולכאו' ג"ז הוא שלא כד' הראב"ד והש"ך. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך צ"ע, דאם הא דקבעה וסת המורכב הוא מספיקא, א"כ מ"ט אם אח"כ עקרה את היום לחודי' או את הקפיצות והפיהוק לחודייהו, עדיין היא חוששת לוסתה המורכב. [↑](#footnote-ref-44)
44. ועיי"ש בסוסקצ"א שכתב דבוסת הגוף מודה הפרישה דלא קבעה וסת כה"ג, עיי"ש בטעמו, - אך בחוו"ד סימן קפ"ט סקל"ד מבו' דאף בכה"ג היא קובעת וסת המורכב, ואף אם פיהקה בימים אחרים ולא ראתה, וכתב כן בדעת הראב"ד, ועמש"נ בדף מס' 5 בהערה, דאי"ז סותר לד' הראב"ד הכא דאינה קובעת וסת המורכב בכה"ג, דשאני בוסת המורכב לקפיצות, דכיון דאינה קובעת וסת לקפיצות, הרי דבוסת המורכב הוי עיקר הקביעות לימים, וכל שאינם רצופין אינה קובעת להן וסת, ומשא"כ בוסת המורכב לפיהוק, כיון דה"ה קובעת וסת לפיהוק, אף היא קובעת וסת בכה"ג לפיהוק המוגבל ליום מסוים. [↑](#footnote-ref-45)
45. ומשה"ק הרשב"א שם דא"כ וסת קבוע נעקר בב' פעמים ולרבי ה"ה נעקר בפעם אחת, צ"ב, שהרי מודה הרא"ה דהיכא דהיא למודה לראות, אינה קובעת וסת אלא בג' הפלגות לרשב"ג ובב' הפלגות לרבי, וא"כ אין הוסת נעקר אלא בג"פ לרשב"ג ובב"פ לרבי. [↑](#footnote-ref-46)
46. ובד' הר"ן בסוגיין מבו' שפירש לדבריו דהיינו, דמרחק זה מן המולד גורם את הראי', ודימה ד"ז להא דאשה קובעת וסת לימים ידועים מימי השבוע, אך בנובי"ת יו"ד סו"ס פ"ג נראה שפירש, דהמולד עצמו גורם בהפלגת כו"כ ימים, עייש"ה, ועי' בחזו"א סימן פ"ה סקע"ב שעמד על דבריו, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-47)
47. ועיקר הך מילתא דקביעות דילוג, היא דבכל חדש יש יום אחר הגורם לראייתה לפי הסדר דדילוג, כ"נ גם ממש"כ הראב"ד בבעה"נ שם ? דבשור המועד שנגח ט"ו בחדש זה וט"ז בחדש זה וי"ז בחדש זה, ובחדש רביעי לא נגח, הרי דכשבא חדש חמישי, הוי זמן העדאתו בי"ט לחדש, ועי' חוו"ד סימן קפ"ט סק"ה דה"נ הוא לענין וסתות דאם לא ראתה בי"ט אב חוששת לכ' אלול, וכן מ' בל' הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"ב, עיי"ש, וכן דקדק הב"ח בסימן קפ"ט סק"ט מל' רש"י בסוגיין, ויש לדחות לדעת הסוברים דגם בוסת הפלגה חוששין לפי המנין הראוי, ואכמ"ל, - ונפ"מ בזה, דאם ראתה ט"ו ט"ז י"ז י"ח וקבעה וסת הדילוג, ובחדש שאח"כ ראתה בכ"ב, לא תחוש בחדש שאחריו לכ"ג, אלא תחוש לכ'.

    וכ"נ גם ממש"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ג י. דבדילוג דב' ימים אינה קובעת וסת, והרשב"א במשמה"ב שם נחלק ע"ז, וכ"ה בהל' הרמב"ן פ"ה הי"ב, ובשו"ע סימן קפ"ט ס"ה, ואם קביעותה הוא לדלג, לכאו' אין מקום לחלק בין דילוג דיום א' לדילוג דב' ימים, ואך משום דקביעותה הוא לראות בימי החדש לפי סדר דדילוג, שפיר י"ל דלא שייכא קביעות זו אלא בדילוג דיום א', דבחדש זה יום ט"ו גורם לראייתה, ובחדש שאחריו יום ט"ז גורם לראייתה וכו'. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובעיקר מה שנקט ההפלאה דכשיגיע הדילוג ליום ל' יתבטל קביעותה, הנה בל' הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"ב שכתב דכן מדלגת לעולם, מ' דאין בטל הקביעות. [↑](#footnote-ref-49)
49. ועי' מהרש"א שכתב דהו"מ להק' הכי בשינתה ליום ט"ז שיאסר נמי יום י"ז לחוש לוסת הדילוג כיון שדילגה חדא זימנא אלא דאולמא להו לאקשויי בשינתה לי"ז שכבר דילגה פעמים, עכ"ד, אך לפ"ז צ"ע ל' התוס' שכתבו דאין לחוש בדילוג משום חד זימנא, ואם עיקר מה שעמדו התוס' בהך גוונא, הוא משום שכבר דילגה פעמים, הול"ל דאין לחוש לדילוג אף משום תרי זימני, ועי' ברש"ש שעמד בכעי"ז, - ולכאו' י"ל דכיון דהיתה למודה לראות ביום ט"ו, ע"כ לא חזינן לראייתה בט"ז כדילוג, דרק כשיש ב' ראיות עם דילוג הוא דחזינן לוסתה כוסת הדילוג, שהרי בכל אשה שראתה פעם א' ביום ט"ו, פשוט דאין מקום לחוש שמא קביעותה הוא לדילוג, ותראה בחודש הבא ביום ט"ז, ורק כשראינו ב' ראיות בב' ימים עם דילוג ביניהם, הוא דיש מקום לחוש לכך, וע"כ כל שראיית ט"ו אינה מכלל סדר ראיות הדילוג, אלא הוא מכח לימודה, אין לחוש לוסת הדילוג. [↑](#footnote-ref-50)
50. וכן משמע בל' רש"י בסוגיין בד"ה הני מילי, ממה שפירש להא דחוששת לוסת שאינו קבוע בימי זיבה, בגוונא שהיתה למודה לראות בט"ו לטבילתה ושינתה ליום י' לטבילתה, ומ' דאם לא היתה למודה מתחילה לראות ביום ט"ו לטבילתה, לא היתה חוששת ליום י' לטבילתה כוסת שאינו קבוע, - אך מאידך העירו ממש"כ רש"י בד"ה אבל למיחש, שאם ראתה ביום ט"ו פעם אחת חוששת לט"ו הבא, ולכאו' קאי על משנתינו שלימודה מתחילה הי' לראות ביום ט"ו, ולפ"ז משמע דמתחילה הי' לה לחוש ליום ט"ו, אף שלא הי' לה קביעות וסת אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-51)
51. אך בסימן קפ"ט סקל"ח כתב, דאם ראתה ביום ר"ח ואח"כ ראתה בליל ר"ח ונמשכה ראייתה בתוך היום, לא נעקר במה שהקדימה בלבד, עכ"ד, ולכאו' אף בכה"ג אין הראי' הראשונה ראוי' להצטרף לקביעות וסת, כיון דאי"ז רצופין, ואפ"ה היא חוששת לה, ושמא כה"ג שראתה ביום א', אף שהתחילה ראייתה בלילה ואינה מצטרפת לקביעות, מ"מ ליכא גריעותא ברצופין, וגם י"ל דהגר"ז לטעמי' שפירש לדינא דרצופין בע"א, עי' בדבריו בסימן קפ"ט סקע"ה ובקו"א שם סק"ב, (אך אי"ז מתישב עם דבריו בסימן קפ"ז הנז'), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
52. וכ"נ מד' הסד"ט דבסימן קפ"ט סקכ"ד הביא לדינא דהראב"ד דאין הוסת נקבע בימים שאינם רצופין, ואפ"ה נקט בסימן קפ"ז סקכ"ד דחוששין לוסת שאינו קבוע, אף אם אי"ז רצופין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-53)
53. והטעם בזה, דהרי הא דאין הוסת נעקר בכה"ג, כתב החוו"ד דהוא משום דחיישינן שראתה בלא הרגשה, וי"ל דכל הא דחיישינן להכי, הוא רק משום חזקת הוסת, וע"כ בוסת שאינו קבוע דליכא לחזקת הוסת, א"צ לחוש לכך, וע"כ הוא נעקר, - ורק אם ראתה אח"כ ואיכא ג' פעמים שראתה ביום זה, הרי דמכח דינא דחזקה, יש לנו לומר דהיו ג' ראיותי' מכח קביעות וסת, ואף בפעם שלא הרגישה, ראתה בלא הרגשה.

    אמנם בעיקר הדברים צ"ע ממש"כ החוו"ד שם בתו"ד ללמוד כן מד' השו"ע בסימן קפ"ט סקכ"א, וכ"כ החוו"ד גם בסימן קפ"ט שם, והתם איירי לענין לחוש לוסת שאינו קבוע, עיי"ש, ולכאו' מבו' מזה, דכל שלא בדקה, עדיין היא חוששת לו, - אך כיון דהחוו"ד בב' המקומות הביא לד' הרמב"ן בהלכותיו, ובדבריו שם מפורש דוסת שאינו קבוע נעקר בלא בדיקה, נראה דבע" כ צריך לדחוק, דד' השו"ע בסימן קפ"ט דאם בדקה ולא ראתה שוב אינה חוששת, היינו דמכח זה דבדקה שוב אינה חוששת לראי' זו, ואף אינה מצטרפת לקביעות וסת, - ויותר נראה, דמכוון החוו"ד הוא לפמש"כ הט"ז בסימן קפ"ט שם, דבוסת הגוף שאינו קבוע ה"ה אסורה עד שתבדוק, וע"כ אף אינו נעקר בלא בדיקה, אך לפ"ז צ"ל דנידון החוו"ד הי' גם לדעת ש"ר דבוסת קבוע אסורה עד שתבדוק, דשמא מ"מ נעקר הוסת אף אם לא בדקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובפירש"י פירשה בוסת החדש, אך בחי' הרמב"ן כתב דלפי דעתו דליכא לדין וסת החדש, בע"כ דאיירי בוסת הפלגה, וכתב לפרש לפ"ז, דהא דתניא דהגיע כ' וראתה, הוא יום מ' לראיית הל' השני' שראתה, וכיון דלפי המנין הראוי הוא יום כ', אמרינן בזה דחזר הוסת למקומו דרגלים לדבר, ומ' דמעיקרא א"צ לחוש לכך, ורק אם חזינן שראתה ביום זה, תלינן דהוא הפלגת כ' לפי המנין הראוי, ועיי"ש שכתב דלפי' הראב"ד דאיירי בוסת החדש, הרי דבוסת הפלגה כה"ג לא נימא חזר הוסת למקומו, כיון דמראי' לראי' מנינן ולא לפי מנין הראוי. [↑](#footnote-ref-55)
55. ועיי"ש בדבריו לעיל מינה שכתב בזה טעם אחר, דכל דינא דחזר הוסת למקומו, הוא רק בגונא דגם אם לא נימא דחזר למקומו, יהא זה עכ"פ כוסת שאינו קבוע דחוששת לו, ובזה מהני הא דאורח בזמנו בא, דהחשש שהי' צריך לחוש בראי' זו כדין וסת שאינו קבוע, נעשה כקבוע, אך בהך גוונא דבלא הא דחזר הוסת למקומו ל"ה חוששת לזמן זה כלל אף כוסת שאינו קבוע, לא אמרינן בזה חזר הוסת למקומו, עכ"ד, - ויש להסתפק לפ"ז אם בוסתות דלא שכיחי דאין חוששין להן בפעם א', אף לא אמרינן חזר הוסת למקומו, ויש לחלק, - ויש להוכיח לד"ז ממש"כ הש"ך בסימן קפ"ז סקל"א בביאור ד' הרמ"א שם, דמבו' לפי דבריו דברמ"ת לא אמרינן דחזר הוסת למקומו בפעם א', אך זה תליא בהפלוגתא אם רמ"ת הוא מטעם וסת, ואכמ"ל.

    ובעיקר ד' הגרא"ק, העירוני דלכאו' יש ללמוד כן ממש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' הי"ד, ז"ל, ואשה שהפסיקה ג' עונות ולא ראתה ולסוף ג' עונות ראתה, כבר אמרנו שחזרה לוסת הראשון וכו', ואם הפסיקה ג' עונות אחרות ולבסוף ראתה כמו"כ חוששת ווכ', אבל אם הפסיקה ג' עונות אחרות ולבסוף ראתה, שוב אינה חוששת מעונה לעונה, שכבר עקרה הוסת הראשון שהיה קבוע לעונות וקבעה לה וסת אחר בהפלגת ג' עונות, עכ"ל, ולכאו' מבו' להדיא בדבריו, דכל שיש לתלות את ראייתה בקביעות וסת אחרת, לא אמרינן דחזר הוסת למקומו. [↑](#footnote-ref-56)
56. ובדעת התוס' נראה דס"ל, דכל הא דמהני כשראתה את הראי' האחרונה או את הראיות הראשונות ממעין סתום, הוא רק כלפי הא דאינה קובעת וסת ממעין פתוח, דע"ז מהני הא דאמרינן דמה שראתה בתחילה הוא דמים יתירים, ולא חשבינן לה כראי' ממעין פתוח, אך כלפי הא דאינה קובעת וסת בימי זיבתה, כל שראי' אחת היא בימי זיבתה אינה קובעת וסת, דל"מ הא דנימא דמה שראתה בתחילה הוא דמים יתירים, דמ"מ כיון דהו"ל ימי זיבה, אינה קובעת וסת, - וכ"ה מבו' בד' הרז"ה שם, עיי"ש שכתב ע"ד הראב"ד, דנראה מדבריו כי ראי' ג' שהיא בימי זיבה ממעין פתוח היא, וכתב לחלוק ע"ז, עיי"ש, ומ' דזהו טעם הא דס"ל דל"מ בזה מה שראתה ב' ראיות שלא בימי זיבתה, כיון דהא דאינה קובעת בימי זיבה, הוא דין בפנ"ע דימים אלו אינם ראויים לקביעת וסת, ול"מ הא דראתה תחילה ב' ראיות, אלא היכא דהגריעותא הוא משום מעין פתוח. [↑](#footnote-ref-57)
57. ובד' ש"ר מבו' דפליגי בזה ע"ד הרז"ה, שהרי נקטו דבימי ספירת זיבה דלאחר י"ח יום, ה"ה קובעת וסת, ולא אמרינן דהו"ל כמעין פתוח. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועי' חזו"א סימן פ"ה סקי"ח שכתב דלפ"ד הראב"ד נמצא, דעיקר דין הזיבה אינו תלוי בעת סילוק הדמים, שהרי אם ראתה בימי ספירה בחוקי טבעה היא ראית נדה וכשתגמור ספירתה עדיין היא מסולקת דמים י"א יום, אך בדיני נדה הוי ראייתה באותם הימים ראיית נדה, ומאידך אם חזרה וראתה באותם י"א יום, אף דבדיני נדה היא מונה י"א יום אחר כלות ז' ימי נדתה, מ"מ אינה מסולקת דמים, ועיי"ש שתמה ע"ז דלא יתישב לפ"ז דין משנתינו דכל י"א יום בחזקת טהרה, כיון דאי"ז תלוי כלל בי"א יום דבדין התורה הם ימי זיבה, אלא ה"ז תלוי במירוק דמי', ועיי"ש בסקי"ז במשה"ק עוד עד"ז במש"כ הראשונים דכל דראי' קמייתא היא תוספת דמים, ה"ה קובעת וסת בימי זיבתה, אף דמן הדין הם ימי זיבה, ועיי"ש שהק' עוד דא"כ מ"ט איתותב רבא דאמר שאינה מטמאה מעל"ע מהא דתניא דזבה ושומרת יום מטמאין מעל"ע הא משכח"ל דתהא זבה ושומרת יום בעת שאינה מסולקת דמים.

    ושמא י"ל, דמודה הראב"ד דהא דכל י"א יום הויא בחזקת טהרה, הוא רק בי"א יום אחר ז' ימים לראיית נדות, אך כל שראתה בימי ספירת זיבתה, הגם דקובעת וסת לראי' זו כיון שאי"ז בתוך י"א יום, אך מ"מ כיון שאי"ז ראיית נדות אין היא מסלקת הדמים מאחר ז' ימים, וע"כ אם שבה וראתה אחר ז' ימים, ה"ה קובעת וסת, ומאידך כיון דראי' זו שראתה אחר ז' ימים, הויא מן הדין ראיית נדות, ע"כ היא גורמת סילוק דמים בי"א יום שאחר ז' ימי הנדות, - והיינו משום דמציאות הדמים נקבעת לפי דיני התורה, וע"כ ראי' שדינה הוא שאינה ראיית נדות אינה פועלת סילוק דמים, וראי' שדינה הוא שהיא ראיית נדות פועלת סילוק דמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. ועיי"ש שדעתו דאם ראתה ה' ראיות כה"ג, ה"ה קובעת וסת, כיון דג' מהם הם בימי נדה, - ונתחדש בדבריו, דבכה"ג מצטרפת הראי' הראשונה לקביעות וסת, אף שראי' זו לא היתה בהפלגה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-60)
60. המהרש"א והמהר"ם כתבו דבכה"ג שהיא רואה מט"ו ט"ו, אף דראיית ט"ו הראשונה והשלישית היא בימי זיבה, מ"מ ראייתה השני' היא בימי נדה, ועי' ערול"נ מש"כ לפרש ד' רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש שהביא משה"ק הסד"ט בסימן קפ"ט סק"ט ד"ה ואגב דחזינן דאם קבעה בימי זיבה הוא נעקר בפעם א', ואם קבעה בימי נדה ונעקר פעם א' עדיין היא חוששת לו בימי זיבה, והרי דל"ד זל"ז, - וכתב החזו"א לישב, דכשקבעה בימי נדה, כיון דכ"ז שלא עקרתו ג"פ עדיין הוא קיים, ה"ה אוסר את יומו אף בימי זיבה, ומשא"כ כשקבעה בימי זיבה, דנעקר עיקר הקביעות בפעם אחת. [↑](#footnote-ref-62)
62. וי"ל בטעם התוס', דאף דבסוגיין לא נתפרש דין זה, דהיא חוששת לוסת דימי זיבה, מ"מ למדו לזה מדינא דר"פ לקמן ס"ד א', ופירשו דאיירי התם בשראתה בימי זיבה, וקמ"ל דה"ה חוששת לראייתה שראתה בימי זיבה כוסת שאינו קבוע, - ולפ"ז מתישב היטב לדעת התוס' הא דהוצרך ר"פ התם להשמיענו דהיא חוששת בימי זיבה כוסת שאינו קבוע, ואי"ז נלמד מדבריו בסוגיין, דתרי גווני נינהו, ועי' מהרש"א לקמן ס"ד מש"כ לפרש לדעת רש"י הא דקמ"ל רב פפא התם טפי מדינא דרב פפא דהכא, עיי"ש, ולמש"נ בדעת התוס' א"צ לזה.

    אך בד' הרמב"ן בסוגיין מבו' דמפרש דדינא דר"פ דלקמן הוא חד דינא עם דינא דר"פ דהכא, עיי"ש, ולפ"ז הדין נותן כד' חי' הר"א, דאינה חוששת כלל למה שקבעה בימי זיבה, כיון דלא מצינו בגמ' דהיא חוששת לכך, מהיכ"ת נימא כן מדעתינו. [↑](#footnote-ref-63)
63. ובאמת הר"ן לקמן ס"ח ב' כתב דבכה"ג שיש לה וסת קבוע להפלגת ל', ועכשיו ראתה ביום כ' וביום ל', לא תיקשי עלה מהא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, וכתב דבכה"ג פשיטא דדי' שעתה, וכמדומה דזה מתפרש כנ"ל, דבכה"ג תלינן שראיית יום כ' היא תוספת דמים, וראיית יום ל' הוא וסתה הקבוע, ואי"ז כלל ראי' דימי זיבה, - אך זה שלא כדבריו בסוגיין שלא נקט כן. [↑](#footnote-ref-64)
64. ועי' בגליון מקור מים חיים סימן קפ"ט סכ"ח שתמה על מש"כ רש"י בסוגיין בד"ה בתוך ימי זיבתה דוסת דימי זיבה אי"ז וסת לענין די' שעתה, וזה דלא כסוגיית הגמ' לקמן, ועי' לחו"ש סימן קפ"ט סק"ג מש"כ לישב. [↑](#footnote-ref-65)
65. ונפ"מ עוד בזה, בגונא דראתה בא' בחודש ובח' בו, דלפ"ד הראב"ד נראה דא"צ לחוש ליום ט"ו בחדש שהוא הפלגת ח' מראייתה בח' בחדש, משום דמה שראתה בח' בו בהפלגת ח', אי"ז הפלגה מראייתה האחרונה, אלא הויא הפלגה מתחילת נדותה, וע"כ א"צ לחוש להפלגה זו מראי' זו עצמה, אלא כשיכלו ימי זיבתה ותראה ראיית נדותה, תהא צריכה לחוש להפלגת ח' מראיית נדתה, ומה"ט גם אין נעקר חשש הפלגת ח', במה שלא ראתה בהפלגת ח' מראי' זו, - עוד נפ"מ בזה, אם ראתה גם בט"ז בחודש, דהנה בפשוטו אם באנו לחוש לראיית ט"ז לוסת הפלגה, הוי זה הפלגת ט' ימים, שהרי ראתה גם בח' לחודש, ומנינן ההפלגה מן הראי' האחרונה, וצריכה לחוש ליום כ"ד בחודש, אך לפ"ד הראב"ד אי"ז כן, דודאי דאינה חוששת ליום כ"ד בחדש, כיון דראי' שראתה בימי זיבה שהיא תמצית הנדה, אין חוששין לה אלא בימי זיבה, ומאידך כשבא לחוש לראי' זו אחר שתראה ראיית נדות, ודאי דנחוש להפלגת ט"ז לראיית הנדות ולא להפלגת ט'. [↑](#footnote-ref-66)
66. ואין לומר דהא דנעקר הוסת, הוא ע"י שקבעה לה וסת אחר ליום כ', וזה אי נימא דכל שנקבע לה וסת הפלגה אחר, הוי זה עצמו עקירה על וסתה הקודם, דבמתניתין התם תנן דטעם הדין הוא שאין האשה וכו' ואינה מטהרת מן הוסת עד שתעקר ממנה ג"פ, ומבו' דאף דאין וסת נקבע אלא בג"פ, מ"מ אם הי' נעקר בפחות מג"פ, הי' יום כ' ניתר אף כשנעקר ממנה בפחות מג"פ, ואף דעדיין לא קבעה וסת ליום כ', ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-67)
67. והנה לכאו' מוכח לפ"ז בדעתו, דקי"ל כרב פפא דסוגיין דחוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, וזה דלא כמש"נ לעיל לדון בדעתו, אך באמת אכתי לא א"ש, דכיון דאינה חוששת אלא כוסת שאינו קבוע, מ"ט ה"ז נעקר, - וע"כ נראה דהא דנעקר הוסת, הוא משום דגם מה שראתה קודם זמן וסתה, אם ה"ז גורם לסילוק דמי', הוי זה עקירה על וסתה, ונמצא דעיקר העקירה אינו במה שלא ראתה ביום וסתה, אלא במה שראתה קודם לכן, ואך דכל הא דהוי זה עקירה, הוא רק אם ה"ז סותר לראיית וסתה, אך אם ראתה אח"כ בזמן וסתה, אין מה שראתה קודם לכן עוקר את וסתה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-68)
68. ויש שכתבו ללמוד כן גם ממש"כ הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הוסתות אות י"ד כתב דאם היתה למודה לראות מט"ו לט"ו, וראתה ה' ראיות דג' מתוכם הם בימי נדה, וקבעה וסת גמור, אם נעקרה ג' פעמים בזאח"ז מיום ט"ו טיהרה את הוסת כולה אע"פ שיש ביניהם ימים הראוים לראית זיבה, עכ"ד, ומבו' דאף וסת שנקבע בימי נדה נעקר בימי זיבה.

    ואמנם לכאו' אאל"כ, שהרי הרז"ה שם כתב כן גם בגונא שכבר עקרה לחשש הוסת בימי זיבה, שלא ראתה בו פעם אחת, דלעקור הוסת בימי נדה הוא ע"י שתעקר ממנה ג"פ בזאח"ז ואע"פ שיש מהם ימים הראויים להיות זיבה, ובכה"ג כיון דכבר אינה חוששת לוסתה בימי זיבה, ודאי דאינו נעקר ע"י שלא ראתה אח"כ בימי זיבה, שהרי אף מעיקרא אינה חוששת שתראה בו, - ואמנם למש"נ בהערה הקודמת יש מקום לישב.

    אך נראה טפי, דמש"כ הרז"ה דמהני מה שנעקרה ג"פ בזאח"ז מיום ט"ו לטהר את הוסת כולה אע"פ שיש ביניהם ימים הראוים לראיית זיבה, לאו היינו דיש ביניהם שהיו בימי זיבה, דלא כתב הרז"ה שהם ימי זיבה, אלא כתב שהם ימים הראויים לראיית זיבה, אלא היינו דיש ביניהם ימים דלפי המנין הראוי הם בימי זיבה, דאם היתה רואה בט"ו הראשון, הי' הט"ו השני בימי זיבה, אך עכשיו שלא ראתה בט"ו הראשון, הוי אף הט"ו השני בימי נדה, וע"כ מהני מה שלא ראתה בו לעקור את הוסת. [↑](#footnote-ref-69)
69. ועיי"ש שכתב לישב עוד, דהא דקובעת וסת בט"ו לטבילתה אף דראיית כ"ב השלישית הוי בימי זיבה, הוא משום דכל דב"פ הראשונים ל"ה בימי זיבה, אף דבפעם הג' הי' בימי זיבה, ה"ה קובעת וסת, וכמש"כ הראב"ד, - וצ"ע, דכל הא דכה"ג היא קובעת וסת, הוא משום דאמרינן דהראי' שראתה קודם לראיית וסתה השלישית היתה תוספת דמים, וע"כ חשבינן דראייתה השלישית אינה בימי זיבה, וזה ל"ש כלל כשרואה מכ"ב לכ"ב, וראייתה השלישית היא בימי זיבה לפי החשבון. [↑](#footnote-ref-70)
70. ואמנם לדעת השו"ע והרמ"א גופייהו ניחא דאינהו ס"ל דאין ראי' באמצע מפסקת וגם אינה עוקרת להפלגה הארוכה, וא"כ בלא"ה היא קובעת וסת בכה"ג, - אך לד' הגר"ז שנקט דראי' באמצע מפסקת, וכן לד' הנקוה"כ, אם ס"ל כד' אביו דהפלגה קצרה עוקרת הפלגה ארוכה, הרי דכל הא דהיא קובעת וסת בכה"ג הוא רק משום דינא דסוגיין. [↑](#footnote-ref-71)
71. וצ"ע דלמש"כ הרמב"ן בסוגיין, לא מצינו שנחלק רב הונא בזה דחשבינן כאילו ראתה בכ"ב, אלא נחלק דראייתה בכ"ז מפסקת ההפלגה, ושמא אזיל הרמב"ן התם כפירש"י בסוגיין, כאשר כ"ה גם בד' הרמב"ן לעיל בדינא דקביעות וסת בימי זיבה, דאזיל כפירש"י.

    והנה אמנם למש"כ החזו"א בסימן פ"ה סקכ"ט בביאור פלוגתת ר"פ ורב הונא, י"ל דהא בהא תליא, - אך לכאו' עיקר ד' החזו"א אלו, אין מתישבים בד' הרמב"ן שפירש לדעת רב פפא דקביעות הוסת הוא ע"י הפלגת ל' מר"ח לר"ח, והפלגת ל' מה' בחדש לה' בחדש, והרי דאף לדעת ר"פ אין ההפלגה למנין ימי חלד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. ואך דס"ל דאם הי' לה וסת שאינו קבוע להפלגת כ', אינה חוששת בכה"ג, משום דהראי' בהפלגה הקצרה עוקרת לחשש הפלגה ארוכה, וזה כדעתו שם סקל"א וסק"מ דהפלגה קצרה עוקרת להפלגה ארוכה, - ואמנם יש שפירשו לד' הש"ך, דס"ל דבוסת שאינו קבוע, מהניא ראי' בהפלגה קצרה להפסיק למנין ימי ההפלגה, ורק בוסת קבוע הוא דס"ל דאין ראי' בהפלגה קצרה מפסקת, אך לכאו' אין מקור לזה מד' הש"ך, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-73)
73. ואין לומר דהא בהא תליא, ולמש"כ החזו"א בסימן פ"ה סקכ"ט בביאור פלוגתא דר"פ ורב הונא, - שהרי לדעת רש"י דתלינן בפלוגתייהו גם בוסת החדש אם יום שלא ראתה בו חשבינן כמו שראתה, אין מתישב ד' החזו"א שם. [↑](#footnote-ref-74)
74. אך בד' הפרישה שם סקכ"ט מבו', דאף אם ראיותי' באמצע ההפלגה הוו ראיות וסת, אינם מפסיקות מנין ימי ההפלגה, וע"כ כתב דכשראתה א' ניסן כ' בו א' אייר ט' בו כ' בו כ"ח בו, קבעה וסת להפלגת כ', ואפ"ה היא חוששת לוסת החדש דראיות א' וכ' באייר, ולא אמרינן דכיון דקבעה וסת להפלגת כ', בע"כ דראיותי' באמצע אינם ראיות וסת כלל. [↑](#footnote-ref-75)
75. ועיי"ש בסק"ל שצידד דלדעת ר"פ כל הא דבעינן שתהא הראי' האחרונה לאחר ל', הוא משום דהראשונות היו ממעין פתוח, ובכה"ג צריך שתהא האחרונה ממעין סתום, אבל כשאין ראיותי' ממעין פתוח, הרי דאף אם הפסיקה באמצע כל ג' ההפלגות ה"ה קובעת וסת להפלגה הארוכה, ומשום דלדעת ר"פ דמי דין וסת הפלגה לדין וסת החדש, עכ"ד, - אך בד' הרמב"ן בסוגיין שכתב בתו"ד, ז"ל, כיון "שאנו רואין לה עכשיו שהפליגה ל'", מנינן מריש ירחא לריש ירחא וכו', "דהא ודאי השתא בהפלגת ל' חזאי" וקבעה לה וסת להפלגת ל', עכ"ל, מבו' להדיא, דכל הא דאין ראיית ה' בחדש הראשונה מפסקת מנין ימי ההפלגה לדעת ר"פ, הוא רק משום דאנו רואים עכשיו שהפליגה בהפלגת ל'. [↑](#footnote-ref-76)
76. ובמקש"ז שם עמ' נ"ח ד"ה ומהתימא תמה ע"ד החוו"ד שלא כתב כן, דמד' הרמב"ן והר"ן בסוגיין מוכח להדיא דלא אמרינן כלל סברא זו דביטלה הפלגתה, וכל הא דאינה קובעת כשהיו הרוב ממעין פתוח, הוא רק משום דאינה קובעת וסת בימי נדה, וא"כ בזה"ז שהיא קובעת בימי נדה, ל"ב שיהיו הרוב ממעין סתום, עכ"ד, ולפי דבריו צ"ל, דמש"כ הרמב"ן דלרב הונא אינה קובעת בראתה ר"ח ה' ר"ח ה' ה', משום דראיית ה' מפסקת ההפלגה, הוא משום דבהפלגה הראשונה בעינן שתהי' בלי הפסק, - אך לכאו' אין הכרח לזה, די"ל דבכה"ג דהיו הרוב ממעין פתוח, אינה קובעת וסת גם משום דאינה קובעת וסת בימי נדה, וגם משום שהראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, - והא דר"ל פליג רק משום דאין אשה קובעת וסת בימי נדה, הוא משום דלענין קביעות ההפלגה מודה ר"ל דאמרינן דהראי' באמצע ההפלגה הג' היא תוספת דמים, שהרי אף ר"ל מודה לעיקר הא דתלינן לה בתוספת דמים, וכמש"כ הראשונים דבכה"ג הוא דס"ל דאשה קובעת וסת בימי זיבה, אלא דס"ל דאף בכה"ג אינה קובעת וסת בימי נדה.

    ויש להוסיף, דהריטב"א בסוגיין כתב על פי' הרמב"ן, ז"ל, ויש לו קצת ראיה מלשונו של רב הונא וכו' דאמרינן דמים יתירי וכו', דהא מ"מ כבר שיבש יפה ראייתו של רב פפא וכו' וממילא דחינן ראי' שלו וכו', ולפי הפירוש הזה עולה יפה, דמ"מ אף לאוקמתא דרב הונא אנו קובעין וסת לל' יום מריש ירחא לריש ירחא להפסקת ל' יום, ואע"פ שהפסיקה בינתים לראות בכ"ה, והיה לנו לומר דתפשוט מינה עדיין כדמעיקרא מנינן, לכך הוצרך לומר שזו אינה הפסקה דדמים יתירי נינהו וכו', עכ"ל, ומפורש להדיא בדבריו, דעיקר מה שאמר רב הונא דתלינן לה בתוספת דמים, הוא לפרש מ"ט אין הראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, ולפ"ז ודאי דגם ע"ז קאי מש"כ הראשונים דכל הא דתלינן לה בתוספת דמים הוא רק בהפלגה הג'.

    והפרד"ר שם כתב להוכיח כן עוד, ממש"כ הרמב"ן דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה, ובע"כ דהוא בכה"ג שהיו הרוב ממעין פתוח, דאם היו הרוב ממעין סתום, הרי אף בזמן הש"ס קבעה וסת, - ודבריו צ"ע, דד' הרמב"ן בהלכותיו דבזה"ז קובעת וסת בימי נדה, הם בוסת החדש, - וגם בוסת ההפלגה נפ"מ בזה, דאשה קובעת וסת להפלגת ז', וכן נפ"מ דמונים הפלגה אף מראי' שהיתה בימי נדה, דגם ע"ז איכא לדינא דאין אשה קובעת בימי נדה, כמבו' בד' הרמב"ן בסוגיין, לפ"מ שפירש בחי' הר"א לדבריו, (אך לפ"מ שפירש בחי' הריטב"א לד' הרמב"ן, אין מקור לזה). [↑](#footnote-ref-77)
77. ולכאו' יש להוכיח כדבריו ממש"כ הרמב"ן שם הכ"ג דגם כשרואה בלילה וביום, ה"ה חוששת אף לעונת היום, ואם כל הא דחוששת להמשך הראי' הוא משום דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה, הרי ל"ש כן בלילה ויום, דבזה אין לנו לומר דאשה קובעת וסת בימי נדה, כיון דל"ש בזה החששות שכתב הרמב"ן, (אך למש"כ בחי' הר"א ובחוו"ד דחיישינן נמי שהדם שראתה בתחילה הי' דם טהור, שפיר שייך ה"ט גם בלילה ויום), - אך י"ל דהתם הוא דין בפנ"ע, וכמבו' כן בשו"ע סימן קפ"ד ס"ה וס"ו, דאף דבראי' הנמשכת כמה ימים כתב דאינה חוששת אלא לעונה הראשונה, מ"מ בנמשכת ראייתה ביום ה"ה אסורה אף ביום כשיעור שנמשך ראייתה, והאחרונים שם נחלקו בביאור החילוק בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-78)
78. אמנם הנה הפרישה סימן קפ"ד סקי"א נקט, דממש"כ הרמב"ן דכל יום ויום כוסת בפנ"ע, מבו' שאין טעמו כד' הראב"ד, דלד' הראב"ד הוי הכל וסת א', ועיי"ש במש"כ נפ"מ בזה, - אך בד' הרשב"א בתוה"ב מבו' דטעמו של הראב"ד הוא משום דאין ידוע אימתי הוא עיקר הוסת, ולכאו' הוא כד' הרמב"ן, - וגם מש"כ הפרישה דנפ"מ דאין נעקר תחילת הוסת לבדו, הנה בד' הראב"ד בסימן ג' ה"כ מבו' דלא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. ואמנם למש"כ בחי' הר"א ובחוו"ד דחיישינן נמי שהדם שראתה בתחילה הי' דם טהור, הי' לנו לחוש אף בימים רצופין, ועמד ע"ז הפרד"ר בסימן קפ"ט שפ"ח סקע"ב, ועיי"ש שדחה לד' החוו"ד וכתב דבד' הרמב"ן וש"ר לא נזכר טעם זה. [↑](#footnote-ref-80)
80. וכ"ה מבו' בד' הש"ך בסימן קפ"ט סקע"ב דפשיט"ל דאם ראתה בא' ובב' אינה קובעת וסת, ועמד ע"ז הפרד"ר ע"ד הש"ך שם, - אך לגיר' הדרישה ופרישה שם מבו' דאף בימים רצופין היא קובעת וסת בימי נדה. [↑](#footnote-ref-81)
81. ומה"ט לדעתו אינה קובעת וסת בכה"ג, אף לא היו ראיותי' בימים רצופין, אלא ראתה ג' ימים בסוף ימי זיבתה, והפסיקה כמה ימים ואח"כ ראתה, והיינו משום דבכל ימי ספירת זיבתה, הו"ל מעין פתוח, ואינה קובעת וסת, - אך בגונא שלא ראתה בסוף ימי זיבתה אלא יום א' או ב' ימים, הרי דכל הא דאינה קובעת וסת הוא רק בימים רצופין, דכיון דא"צ ספירת ז' אלא שמירת יום א', הרי דכל שיום א' פסקה ולא ראתה, שוב אין מעינה פתוח, וה"ה קובעת וסת. [↑](#footnote-ref-82)
82. אך יש מקום לדחות, דאין מכוון הרשב"א דהא דדיין שעתן הוא משום דראיותיהן הן כמקרה, אלא מכוון הרשב"א דמהא דדיין שעתן יש ללמוד שהן מסולקות דמים, וכיון דהן מסולקות, אין ראיותיהן אלא כמקרה ואין ראויות לקבוע וסת. [↑](#footnote-ref-83)
83. דאינם מסולקות ממראות טהורות, - וכמו שהביא הגרע"א במהדו"ק סימן קכ"ח מהסד"ט סימן ק"צ סק"ג ד"ה עוד כתב המנ"י. [↑](#footnote-ref-84)
84. והיינו משום דטומאת מקור מקומו טמא, הוא אף במראות טהורות, כמבו' לקמן מ"א ב' דמקור שהזיע כב' טיפי מרגליות טמאה, - אמנם הנה בתורי"ד לקמן כ"ב א' כתב דדמים טהורים אינם באין מן המקור, וע"כ לית בהו לטומאת מקור מקומו טמא, והחינוך מצוה ר"ז כתב גדולה מזו דעיקר טהרת שאר מיני דמים, הוא משום שאינם באים מן המקור, ועי' מנ"ח שם שתמה ע"ז, - אך בד' הרמב"ם פ"ה מאיסו"ב ה"ו מבו' דאף שאר מראות באין מן המקור, עיי"ש, ועי' בתרוה"ד סימן רמ"ו שהביא כן מד' הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועי' עוד בתשו' מהר"ם חלאוה סימן קל"ח שכתב בתו"ד, ז"ל, אין תולין הריון בביאות הקודמות לטבילה אחרונה, דרוב ההרות מסולקות דמים מיד, ומשעה שטבלה העידה על עצמה שהיתה מעוברת, ולא אזלינן בתר מיעוטא דמתעברות ורואות להקל, עכ"ל, ועי' עוד בתשו' שבו"י ח"א סימן ע"א במש"כ בדעת העבוה"ג. [↑](#footnote-ref-86)
86. אך בס' מי נפתוח פרפר מ"ז סק"ג האריך להוכיח דט"ס נפלה בד' הרשב"א שלפנינו, והב"י בסו"ס קפ"ט העתיק לד' הרשב"א ולא העתיק לתיבות אלו, וסגי בשעברו עלי' ג' עונות משעה שנתעברה. [↑](#footnote-ref-87)
87. ומבו' בדבריו דשיעור ג' עונות בכל אשה הוא צ' יום, וזה כמבו' בד' הש"ך בסימן קפ"ט סקס"ה, אך דעת כמה מרבוותא דבאשה שיש לה וסת משערינן בג' עונות דידה, ויתבאר בעזה"י לקמן ט' ב', ולפ"ז ניחא קו' התוי"ט, ועי' בפתחי נדה שכתב כן. [↑](#footnote-ref-88)
88. ובס' מי נפתוח פרפר מ"ז סק"ב פירש בדבריו, דלרבנן אם הוכר העובר קודם שעברו ג' חדשים די' שעתה, וכן פירש הרש"ש, ועיי"ש שתמהו ע"ז, - ועיי"ש שכתבו לדון לפרש לדבריו, דלרבנן אף אם ראתה עד שעה שהוכר העובר ואח"כ כשנודע העובר ראתה, די' שעתה, ולר' יוסי בעינן שלא תראה ג' עונות, וכ"כ בפרד"ר שם, - ובערול"נ פירש לדבריו, דהוא כמש"כ הרשב"א דבעינן שיעברו עלי' ג' עונות אחר שהוכר עוברה. [↑](#footnote-ref-89)
89. ובעיקר הך מילתא אם יולדת לז' עוברה ניכר לשליש ימי', עי' בסוגיית הגמ' בסנהדרין ס"ט א' דדעת ר"ה ברי' דר"י דאין עוברה ניכר לשליש ימי', ורבינא דחי לראייתו, והבית אפרים שם נקט דרבינא ס"ל דעוברה ניכר לשליש ימי', אך הערול"נ בסוגיין והרש"ש ביבמות שם כתבו די"ל דאף דרבינא דחי לראייתו, מ"מ מודה דאין עוברה ניכר לשליש ימי', והרש"ש שם הוכיח כן מסוגיית הגמ' ביבמות שם, וכן הוכיח המלבושי יו"ט שם, - ובסוגיית הגמ' ביבמות ל"ז א' משמע דיולדת לז' אין עוברה ניכר לשליש ימי', וכ"כ הריטב"א שם, - והמהרש"א בסוגיין הביא מפי' המזרחי בפר' וישב שפירש בד' רש"י שם דיולדת לז' עוברה ניכר לשליש ימי', והמהרש"א נחלק ע"ז ופירש דד' רש"י שם קיימי כמ"ד דכל מעוברת עוברה ניכר בפחות מג' חדשים, וכ"כ הגור ארי' בפר' וישב שם, ועי' בבית אפרים שם מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-90)
90. ובעיקר מה שנקט החוו"ד דמפלת רוח דינה כמינקת, עי' בפליתי סימן קפ"ט סקל"א דמבו' שנחלק ע"ז, ועיי"ש שכתב דמפלת נפל דינה כמינקת, דכל שיש לה דין יולדת לענין דם לידה ודם טוהר, יש לה דין מינקת, ומבו' דמפלת רוח לא חשיבא כמינקת, - ועי' חדרי דעה שם סל"ד שהוכיח כן מד' התוס' לקמן ל"ו א' ד"ה ושוין, דכל שאין לה דם טוהר, אין לה דין מינקת. [↑](#footnote-ref-91)
91. ועיי"ש מש"כ לפרש עפי"ז לאיבעיא דר' ירמי', וצ"ב, דאם כל הא דמטהרינן מעל"ע הוא משום שהיא מסולקת מעל"ע קודם שהוכר העובר, א"כ מ"ט יש לנו לטהר כשראתה ואח"כ הוכר עוברה, הרי כיון דמעל"ע קודם ראייתה לא היתה מסולקת, יש לנו לטמאותה למפרע, וכבר עמד ע"ז באחיעזר ח"ב סו"ס י"ז, ובדוחק י"ל דאיירי היכא שבדקה בתוך מעל"ע, ולא באנו לטמאותה אלא בתוך מעל"ע להזמן שהוכר עוברה. [↑](#footnote-ref-92)
92. אך בדבריו בסוף שער הוסתות משמע דא"צ בדיקה אף לכתחילה, וכ"כ הרז"ה בהשגות לשער הספירה אות ב', דדעת הראב"ד דא"צ בדיקה אף לכתחילה, - וצ"ל לפ"ז דאף דס"ל דהוי זה יום וסתה, ואיכא דין פרישה, מ"מ לי"ב דין בדיקה.

    ובד' הריטב"א בסוגיין בסו"ד משמע, די"ל דאף להסוברים דאיכא דין פרישה לכתחילה, מ"מ א"צ בדיקה לכתחילה אלא לטהרות ולא לבעלה, עיי"ש, - וי"ל דהוא משום דלבעלה לא מצינו דאיכא דין בדיקה לכתחילה, וכל היכא דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, אף א"צ בדיקה לכתחילה, וזה תליא בהפלוגתא אם בוסת שאינו קבוע צריכה בדיקה לכתחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-93)
93. ומ' בדבריו שם, דאף דחזר וסתה אף כשחזרה וראתה ביום אחר, מ"מ ג"ז הוא מדינא דחזר הוסת למקומו, והיינו משום דבלא"ה הי' לנו לומר, דכיון שנסתלקו דמי' ג' עונות, ולא נהג בה וסתה, אף אחר שחזרו דמי', לא חזרה לוסתה, וכ"ה מבו' בד' הרז"ה שם בהשגה ח', דמכח הא דפליג על דינא דחזר הוסת למקומו, נחלק גם על דין זה דמעוברת ומניקה, עיי"ש, אך י"ל דלא הוצרך הרז"ה שם לזה, אלא לפרש טעם הא דאף אם חזרה וראתה ביום וסתה, אינה חוזרת לוסתה הראשון, עייש"ה, - אך בד' הרשב"א מבו', דאף דלא ס"ל לעיקר דינא דחזר הוסת למקומו, ס"ל להך דינא דאחר ימי עיבורה ומינקותה היא חוזרת לוסתה. [↑](#footnote-ref-94)
94. ובתשו' מהרש"ם ח"א סימן ל"ג כתב להוכיח עוד מדבריו, דאיסורא דרמ"ת אינו אלא מדרבנן, שהרי כתבו הרמב"ן והרשב"א ביבמות ס"ה ב', דהא דבוסתות קי"ל כרשב"ג, הוא משום דוסתות דרבנן, וא"כ אם איסורא דרמ"ת הוא מדאורייתא, מ"ט קי"ל בזה כרשב"ג, וזה למש"כ הרשב"א שם והרמב"ן במלחמות בפ' אלמנה ניזונת, כדעת רש"י בסוגיין, דהא דברמ"ת בעינן ג"פ, הוא רק לדעת רשב"ג. [↑](#footnote-ref-95)
95. ועי' חת"ס יו"ד סימן קנ"ג שכתב לדחות דאין כונתו לכך, עיי"ש, - ולעיל מינה כתב דאף למ"ד דפרישה בעונת הוסת דאורייתא, מ"מ ברמ"ת אי"ז אלא מדרבנן, ובסימן קס"ד כתב דאף למ"ד דוסתות דאורייתא, מ"מ וסת דרמ"ת שהוא ע"י מעשה, אינו אלא מדרבנן, - ועי' בדבריו בסימן קע"ה שכתב דלא נסתפק אדם שיהא איסור רמ"ת מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-96)
96. אמנם יל"פ בד' הרשב"א בע"א, דאי"ז קולא בעלמא כדי שלא תאסר בת אברהם לעולם, אלא היינו דכדי שלא תאסר בת אברהם לעולם, תלינן שמא אין כל הכחות שוין, וכ"כ החכמת אדם בכלל ק"י ס"א דמה"ט הוא דאינה נאסרת בפעם א', עיי"ש, וזהו שדימה הרשב"א שם מה שהתירוה בפעם ב' וג', למה שהתירו לבעל שני דהוא משום דאין כל האצבעות שוות. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך הפרד"ר ע"ד הט"ז שם כתב, דממה שלא הק' הט"ז בכל רמ"ת שתהא אסורה בפעם א', אלא הק' כן ברמ"ת המורכב לטבילה, מבו' דס"ל דרמ"ת דמי לוסת הקפיצות דאינה חוששת לו בפעם אחת, ורק ברמ"ת לאחר הטבילה, לא מיקרי וסת מחמת אונס, כיון דמחמת חמוד תשמיש ראתה, ומשא"כ בכל רמ"ת, דאי"ז משום חימוד תשמיש, אלא שהיא רואה ע"י נגיעת השמש במקור.

    ולכאו' י"ל עוד, דאף דרמ"ת דמי לוסת הקפיצות שאינה חוששת לו בפעם א', מ"מ בכה"ג שאינה רואה אלא בביאה ראשונה דאחר טבילתה, הו"ל כוסת המורכב דחוששין לו בפעם א', וכאשר כ"ה מוכח מהא דבראתה פעם א' בליל טבילה, ה"ה אסורה בליל טבילה שאחריו, - אך בד' הסד"ט שם מבו' דכה"ג שרואה בביאה ראשונה שאחר טבילתה, לי"ב להמעליותא דוסת המורכב, והיינו משום דאף הטבילה עצמה אינה אלא כקפיצה, - ובאמת קשיא כן ע"ד הש"ך דרמ"ת הוי כקפיצה וע"כ אינה חוששת בפעם אחת, דא"כ מ"ט כשראתה בליל טבילה, ה"ה חוששת לליל טבילה שאחריו, ועמד ע"ז החוו"ד שם סקי"ד. [↑](#footnote-ref-98)
98. ולדעת הסוברים דהו"ל כוסת דאכילת שום, ניחא, אך כ"ז הוא לדעת התוס' ודעימייהו דאשה קובעת וסת לאכילת שום, אך לדעת הראב"ד והרשב"א והר"ן דאכילת שום הויא כקפיצה דאינה קובעת וסת, לא א"ש, - אמנם הפרד"ר במקש"ז סימן קפ"ז סקט"ז כתב, דבגונא דהוי הרמ"ת מחמת חימוד תשמיש, ה"ה קובעת וסת לכו"ע, דאף להסוברים דבאכילת שום אינה קובעת, הוא משום דהוא בא ע"י מעשה דאכילת שום ודמי לוסת האונס, ומשא"כ הכא דאין כאן מעשה כלל רק ע"י חימוד תשמיש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
99. ועי' בשו"ת זית רענן ח"ב סימן כ', שכתב לדון דאה"נ אף ראתה בימי עיבור והנקה אינה חוששת, ועיי"ש שכתב די"ל דוסת דרמ"ת שבא בכח ובפועל מדישת ותנועת האבר, נקבע אף בימי עיבור והנקה. [↑](#footnote-ref-100)
100. ובשאילת דוד שם ג"כ צידד כן, וכתב דמד' הראשונים לעיל י"א והראב"ד בבעה"נ מבו' לא כן, אך בחזו"א שם כתב לדקדק מדבריהם להיפך, דוסת הקפיצה לחודי' נקבע אף בימי זיבה, עיי"ש [↑](#footnote-ref-101)
101. ואזיל החוו"ד לטעמי' שכתב בחידושים שם, וכ"ה גם בביאורים שם סוסק"א, דכל שראתה דם מופלג מן התשמיש, ה"ה אסורה לשמש ב' פעמים בלילה א', משום איסורא דעונה הסמוכה לוסת, והרי שנקט דשייך שיגרום הוסת שתראה במופלג ממנו, ועי' בזית רענן ח"ב סימן כ' שפקפק בזה, ומשום דאין ראי' מחמת תשמיש מופלגת מן התשמיש, - ובאמת כ"ה להדיא בתשו' הרשב"א החדשות סימן פ"ז, דאם ראתה לאחר תשמיש, קלקול וסתה הוא דאין לה וסת, עכ"ל, ולהדיא דכל שלא ראתה בשעת התשמיש, תלינן דאין הראי' באה כלל בגרמת התשמיש. [↑](#footnote-ref-102)
102. והש"ך ביו"ד סימן ק"י סקס"ו הוכיח מדבריהם, דמהני ספק ספיקא אף היכא דאיכא לברורי, והנובי"ק יו"ד סימן מ"ג הק' ע"ז, דהכא א"א לברר אלא ספק אחד, ובכה"ג א"צ לברר, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועי' עוד בנוב"י שם שהק' דמ"ט אין מתירין אותה בספק א', דהוי ספק דרבנן ולקולא, וכתב דמשום ספק צדדים לחוד, אין להתירה, דכיון דעיקר הספק הוא על הדם, והו"ל ספק דאורייתא, ע"כ גם לענין וסתות אזלינן לחומרא, וכ"כ החוו"ד בסימן קפ"ז סק"כ, אך הק' דאכתי יש להתיר משום ספיקא דאין כל האצבעות שוות לחודי', ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ויש מקום לדון, דספיקא דאין כל האצבעות שוות, אינו ספק השקול, (ויתכן דמה"ט כתב הב"י דלחומרא לא אמרינן הכי), וע"כ ל"מ ספק זה בפנ"ע להתיר, ול"מ אלא להצטרף לספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-103)
103. והי' מקום לפרש כן בד' רש"י, שלא כתב דאתיא כרשב"ג אלא בהא דאינה אסורה לבעל שלישי, ולא בהא דאינה אסורה לראשון אלא בג"פ, ועי' חת"ס שרמז לזה, ועיי"ש מש"כ עוד בביאור ד' רש"י, אך ממש"כ רש"י בד"ה דברי רבי, דרישא "כולה" ר"ש היא, מ' דאף הא דאינה אסורה לראשון אלא בג"פ, הוא רק לדעת רשב"ג, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב והר"ן, וכ"ה באו"ז סימן שנ"ו, - ולפ"ז מוכח מדבריהם, דאיסורא דרמ"ת, אף דהוא מדין וסתות, וכמש"כ הרשב"א דקי"ל בזה כרשב"ג, משום דה"ז בכלל וסתות, אי"ז משום וסת הקפיצות או וסת אכילת שום, דבזה הרי מודה רבי דבעינן ג"פ, אלא הוא וסת בפנ"ע, וכמש"כ הפליתי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
104. אך הש"ך שם הביא מס' אפי רברבי שנחלק ע"ד הרמ"א, וכתב דדוקא אם עברה ושמשה ג"פ, ובדגמ"ר שם ובנובי"ק יו"ד סימן מ"ו ד"ה ובזה תירצתי, כתב לפרש בדעתו, דהא דבדיקת שפופרת מהני בפעם א', הוא רק כשנמצא דם בצדדים, דבידוע שהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, אך כשלא נמצא דם כלל, ל"מ אלא משום עקירה, ולעקירת וסת בעינן ג"פ, דס"ל דאשה קובעת וסת לקפיצות ובעינן ג"פ לעקרו, והביאו הגרע"א בגל' הש"ך שם. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך בד' המאירי בסוגיין מבו' דמפרש, דעיקר ההיתר הוא משום דלא נמצא דם ואמרינן שנתרפאת, וזה כל' הרמב"ם בתחילת דבריו דבודקת עצמה לידע אם נתרפאת, (ועי' בית מאיר בסימן קפ"ז ס"ב בסו"ד שעמד על ל' הרמב"ם זה), ומה שאמרו דבידוע שהוא מן הצדדים, היינו לומר דאף אם נמצא עכשיו דם בצדדים, לא אמרינן דהוא משום שלא נתרפאת, אלא אמרינן דדם זה שראתה עכשיו הוא מן הצדדים, אך בל' הרמב"ם מבו' לכאו', דאמרינן שהדם שראתה בשעת תשמיש הוא מן הצדדים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. ועי' סד"ט סימן קפ"ז סק"ו בתו"ד שכתב לדון דבכה"ג יש לאסרה אף אם חזרה וראתה מחמ"ת פעם אחת, דמוכחא מילתא שלא נתרפאה, והביאו החכמת אדם כלל ק"י ס"א, - ולכאו' יש לדון בזה גם מדינא דחזר הוסת למקומו, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז בחקירה הב' אות ט' ובחזו"א סימן פ"ב סק"ו במוסגר שדנו בזה, - ועי' בפרד"ר שם בסוף החקירה הב' מש"כ בזה, - ועי' גם בשו"ת זית רענן ח"ב סימן י"ח סק"ב שנקט דה"ה נאסרת אף בפעם אחת שחזרה וראתה.

     ובאמת מצינו בד' הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סימן ג' שכתב, ז"ל, מיהו אין מוציאין אותה מבעלה אחר בדיקה זו ורפואה זו עד שתבעל ותחזור לקלקולה, עכ"ל, והנה ל' זה הובא בשו"ע סימן קפ"ז ס"ט לגבי הפילה חררת דם, וכתבו הפוסקים דהיינו דאף בפעם א' שראתה היא חוזרת לקלקולה, וכ"ה להדיא בהל' הרמב"ן ספ"ו, ולפ"ז משמע דה"נ בבדיקת שפופרת ה"ה נאסרת בפעם א' שחזרה וראתה, אך מד' הרמב"ן בהלכותיו שלא כתב לדין זה אלא בהפילה חררת דם, ולא בבדיקת שפופרת, מ' דבבדיקת שפופרת אינה חוזרת לאיסורה בפעם אחת שראתה מחמ"ת, - ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סק"א שכתב לדון דשמא מש"כ הראב"ד עד שתבעל ותחזור לקלקולה, לא קאי רק על הפילה חררת דם, ולא על בדיקת שפופרת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-107)
107. ולכאו' זה מתפרש כמו שהביא הגרע"א בגל' שו"ע יו"ד סימן רס"ג מתשו' מהרי"ט יו"ד סימן ל"א, במתו ב' בנים מחמת מילה, ומלה הג' וחי, אפשר דנתבטל החזקה קמייתא ותמול מכאן ולהבא, ול"ד לוסתות ושור המועד דהתם בקביעות וסת תליא מלתא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-108)
108. ועי' בד' הגר"א שם סק"ז וסקכ"ד דמשמע קצת מדבריו, דמה"ט הצריך הרמב"ם שתכניס השפופרת עד מקום שהשמש דש, דתו ליכא למיחש להא דאין כל האצבעות שוות, ומשמע בדבריו דמה"ט אם עברה ושמשה לא יועיל זה להתירה, דע"ז אמרינן דאין כל הכחות שוין, וצ"ע, - ועי' בית מאיר שם ס"ב נד. שכתב דבע"כ לומר דהכי קים להו לחז"ל, דכח עסק השפופרת ומכחול הוא פעולה היותר אפשרי בכל אצבעות וכחות שבבנ"א, ועלינו אין לחקור אחריהם כי סוד ד' ליראיו, וכעי"ז כתב האמרי ברוך בגל' החוו"ד שם סק"א. [↑](#footnote-ref-109)
109. ועיי"ש שעמד עוד ע"ד הב"י, דבגמ' איירי כשנמצא דם בצדדים, ובכה"ג אף דנימא דאין כל האצבעות וכל הכחות שוין, מ"מ היא מותרת משום דתלינן שהדם הוא מהצדדים, והו"ל כידוע שיש לה מכה, ועי' גם בד' הגר"ז בקו"א שם סק"א שהוכיח מד' הבית יוסף, דמהני בדיקת שפופרת אף כשלא מצאה דם כלל, - אך הבית מאיר שם ס"ב תמה ע"ז, דהמציאה בצדדים בפנ"ע לאו ראי' היא, די"ל דהוא דם המקור שזב לצדדים, ועי' גם בחוו"ד שם סק"ג בתו"ד שעמד בכעי"ז. [↑](#footnote-ref-110)
110. ועי' ראבי"ה בסימן תתקצ"ד, סוד"ה וז"ל פי' רבינו שמואל, שכפי הנראה כיון להקשות כן, - ועי' גם בתשו' רבינו עזריאל תלמיד מהר"ם מר"ב שנד' בשו"ת מהרי"ל החדשות סו"ס ק', שעמד בזה, ועיי"ש מש"כ לפרש ד' רש"י, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-111)
111. ובערול"נ כתב, דבאמת עיקר המכוון הכא, אינו להתירה בשאר ימים, אלא לאסרה בימי וסתה, וכתב דזה ניחא ללישנא דתוספתא, דאם יש לה וסת חוששת לוסתה, וכן מ' בד' הגר"א בסימן קפ"ז סק"ד, דמשמעות דבריו דהא דחוששת לוסתה, הוא משום דבעינן שתראה בג"פ רצופין, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-112)
112. וצ"ע דלפשטות הדברים דוסת הגוף הוא תולדה מן הראי', א"כ מה מהני הא דתולה בפיהוקה או בעיטושה, למימר דאין ראייתה מחמת תשמיש, - ושמא הוא משום דרק ראיות וסתה גורמות לפיהוק, אך ראי' מחמ"ת אינה גורמת לפיהוק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-113)
113. וכעי"ז כתב המהר"ם, - ובדבריו הי' משמע קצת, דאי"ז אלא חשש לכתחילה, אך בדיעבד אם בדקה ה"ה מותרת, ועי' בב"י סימן קפ"ז כתב די"ל בדעת רש"י דמהניא הבדיקה, - אך המהר"ם מלובלין גופי' בתשו' סימן נ"ב כתב ע"ד הב"י דאין אפשרות לפרש כן בד' רש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב דבבעל ראשון ל"מ בדיקה, משום דאין כל האצבעות שוות, ודוקא אחר שהוחזקה בג' אצבעות, מהניא הבדיקה להתירה, וכ"כ בערול"נ, - אך לפ"ז מתפרש הא דמהני לפי שאין כל האצבעות שוות, דהיינו דמשו"ה ל"מ בדיקת שפופרת להתירה לבעל הראשון, כיון דאין כל האצבעות שוות, ואף שלא ראתה בהכנסת השפופרת, אי"ז מוכיח שהדם שראתה בשעת תשמיש הוא מהצדדים, וזה דלא כפירש"י שלפנינו. [↑](#footnote-ref-115)
115. אך צ"ע, דאם מכוון הגמ' הוא מכח דינא דנגח שור חמור וגמל, לכאו' תליא באיבעיא דב"ק ל"ז ב' בנגח שור שור שור חמור וגמל, ואמנם דעת הרא"ה בב"ק שם דלא מיבע"ל אלא כשראה חמור וגמל בין השוורים הראשונים ולא נגחם, אך רוב קמאי שם פליגי ע"ז, וצ"ע.

     ועי' בחי' הפלאה סימן קפ"ז סוסק"ה שכתב לחדש, דעיקר הא דפריך דתבדוק עצמה בביאה ראשונה של בעל שלישי, אף דאין כל הכחות שוות, הוא משום דהוחזקה ע"י ג' בנ"א גם לכל הכחות, והא דמשני דאין כל הכחות שוות, הוא משום דדמי לנגח שור שור שור חמור וגמל, דאינו נעשה מועד לכל, ואף לצד האיבעיא דנעשה מועד לכל, מ"מ היכא דנגח ג' שוורים וג' חמורים וגמל, אינו נעשה מועד לכל, דרק בנגח ג' שוורים וחמור וגמל, מיבע"ל דשמא אזלינן בתר רובא, וע"כ נעשה מועד לכל, ועיי"ש שכתב לחדש לפ"ז, דאם ראתה אצל כל א' פעם אחת מחמת תשמיש, ה"ה אסורה לשלישי, ולא אמרינן דאין כל הכחות שוות, - אך בד' הרמב"ן בסוגיין מבו' להדיא דלא כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-116)
116. ומבו' בד' התוס', דאף בס"ד ידעינן להא דאין כל כחות שוין, ואך דס"ד דמהני מה שהוחזקה בג' כחות של בעל ראשון, אף לגבי בעל שלישי, אך בד' הרמב"ן מבו' לא כן, עייש"ה, וזה כדעת רש"י.

     ויתכן דמקור ד' התוס' לפרש כן, הוא משום דס"ל דעיקר הא דרמ"ת פעם אחת מותרת, ולא אסרינן לה משום וסת שאינו קבוע, הוא משום דאין כל הכחות שוין, וכמש"כ בחכמ"א בכלל ק"י ס"א, וע"כ בע"כ דידעינן להא דאין כל הכחות שוין, ואך דס"ד דהוחזקה בג' כחות של בעל ראשון.

     ולפ"ז יל"פ בע"א משה"ק התוס' דמ"ט לא פריך דתאסר בביאה שני' של בעל שני, והיינו דאף דלא הוחזקה בכל לראות, דהו"ל כנגח ג' שוורים וחמור שלא הוחזק לחמורים, מ"מ יש לאסרה מכח דינא דוסת שאינו קבוע, וכל הא דבבעל ראשון היא מותרת לשמש פעם שני' ושלישית, הוא משום דתלינן דאין כל הכחות שוין, אך הכא שכבר הוחזקה דכל הכחות שוין, שפיר יש לנו לאסרה אחר ביאה אחת מדינא דוסת שאינו קבוע, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-117)