שביעית פ_ט מ_ד
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ט מ"ד**

א] **אוכלין על המופקר אבל לא על השמור, ר' יוסי אומר אף על השמור,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דאין אוכלין על פירות שהבעלים משמרים אותן, משום משום דאין חי' יכולה לאכול משם, ובטעמא דר' יוסי דפליג כתב הרא"ש, דכיון דאלמלי לא שמרם החי' יכולה לאכול משם, לא חשיב ככלה לחי'.

והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין אוכלין אלא כ"ז כל זמן שאותו המין מצוי בשדה במופקר, אבל אם כלה מן המופקר ונשאר בחצירות או בשדות "שבתוך המדינה" ה"ה חייב לבער, משום דאין חי' אוכלת אלא מן המופקר, עכ"ד, ומ' דמפרש, דלא איירי כלל בפירות שמשמרים אותן באיסור, אלא היינו דאין אוכלין אלא על פירות שבשדות שחוץ למדינה שהן מקומות הפקר ודרך החי' לילך שם, ולא על פירות שבחצירות או בשדות שבתוך המדינה, שהן מקומות משומרים ואין דרך חי' לילך שם ולאכול, וכעי"ז מבו' בד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ד, ז"ל, וכלו הענבים מן השדה מן הגגות והפרדסים שהן הפקר, אע"פ שעדיין יש ענבים בגפנים שבתוך החצרות, אינו אוכל מן הצמוקין מפני ענבים אלו שבחצר, לפי שאינן מצויין לחי', עכ"ל, וזהו שכתב הרמב"ם שם דאין מצויין לחי', ולא כתב כד' הר"ש והרא"ש דאין החי' יכולה לאכול משם, דבאמת החי' יכולה לאכול משם, ואך דאין דרכה בכך, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם מש"כ בזה,[[1]](#footnote-1) ולפ"ז י"ל, דטעמא דר' יוסי דפליג וס"ל דאוכלין אף על השמור, הוא משום דס"ל דאף דאין דרך חי' לאכול משם ואינו מצוי לה, מ"מ כיון שבידה לילך שם ולאכול, לא חשיב ככלה לחי', - ועמש"נ להלן אות ט' די"ל דהפלוגתא בזה תליא בביאור עיקר חובת ביעור.

ובפי' הריבמ"צ כתב דהא דאין אוכלין על השמור הוא משום ששם (מתמתן) [מתאחרין] הפירות הרבה, והיינו דכיון דהפירות מצ"ע לא היו מתקיימים, ולא נשתיירו פירות אלו אלא משום ששמרם, ע"כ אין אוכלין עליהן, - ועד"ז כתב הגר"א בשנו"א בביאור הירושלמי, דהא דאין אוכלין על השמור, הוא משום דמה שנשאר בשמור הוא גרם ואם ל"ה השמור הי' החי' אוכלתו, וכעי"ז בביאור הגר"א לירושלמי.

ב] במעדני ארץ סימן י' סקי"ד הק', דלדעת הסוברים דפירות נכרים יש בהן קדו"ש, הרי דכל פירות שאינם גדלים אלא בשדות נכרים, יהא בהן דין ביעור מיד, כיון דכל שדות נכרים משומרים הן, ואין אוכלין על השמור, עוד הק', דכל ירקות יהא זמן ביעורם מיד בתחילת שמינית, דכיון דאזלינן בירקות בתר לקיטה, נמצא דהירקות שנשתיירו בשדה בתחילת שמינית אין עליהן קדו"ש ול"ה הפקר, ואין אוכלין על השמור, ועי' חזו"א סימן ט"ו סק"ג שכתב דבלא"ה אין אוכלין ירקות של שביעית על ירקות שיצאו לשמינית, כיון דאין עליהן קדו"ש, ושם בהוספות חזר בו, עיי"ש, ולכאו' הוא מוכרח כן, וכנ"ל, דאל"כ יהא דין ביעור דכל הירקות מיד בתחילת שמינית, והובא בכ' מעדנ"א, ויש לדחות, דאף דפירות וירקות אלו רשאים הבעלים לשמרם, מ"מ אורחא דמילתא הוא דאין כולם משומרים מן החי', וע"כ לי"ב דין ביעור.

ועיי"ש שכתב דזה ניחא לדעת הרמב"ם, דהא דאין אוכלין על השמור, היינו דאין אוכלין על מקומות דמצ"ע אין עומדין לאכילת חי', אך כל שנשתיירו פירות במקומות שהן עומדין לאכילת חי', ליכא דין ביעור, אף אם בפועל הבעלים משמרים אותן ואין החי' יכולה לאכול משם, עכ"ד, וי"ל עוד לפ"ד הריבמ"צ דכל הא דאין אוכלין על השמור, הוא רק כשהפירות מתאחרין מכח השימור, וע"כ בהני גווני דאף בלא השימור ל"ה הפירות כלים מן השדה, אוכלין אף על השמור.

ג] בפי' הרש"ס כתב דכיון דבירושלמי פירשו מתניתין דיחידאה היא, דאתיא כר"ש, לא קי"ל כסתם יחידאה, והדרינן לכללא דר"ש ור' יוסי הלכה כר' יוסי, עכ"ד, אך הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ד כתב דאין אוכלין על השמור, - ובקרית ספר בפ"ז משמו"י כתב, ז"ל, ואם יש פרי שאינו נגמר אלא בסוף השנה ה"ז אוכל בשבילו אף ע"פ שהוא שמור שאלמלא לא שמרו החי' יכולה לאכול ממנו, עכ"ל, וי"ל דאי"ז משום דקי"ל כר' יוסי, שהרי הרמב"ם שם פסק כת"ק, אלא הוא משום דפלוגתת ת"ק ור' יוסי היא בשנשתייר בחצרות דאי"ז מצוי כלל לחי', אך כל שנשתייר בשדות דהוא מצוי לחי', אף אם הבעלים משמרין אותו ובפועל אינו מצוי לחי', מ"מ כיון שאלמלי לא שמרו הי' מצוי לחי', ליכא דין ביעור.

ד] בחי' הרמב"ן יבמות דקכ"ב. כתב להוכיח דפירות מן המשומר אין נאסרין באכילה, מהא דלר' יוסי אוכלין על השמור, ואם היו פירות מן המשומר אסורין לגמרי, לא היו אוכלין עליהן כלל, עכ"ד, אמנם לדעת הסוברים דשמור אסור באכילה, מוכח ממשנתינו דאוכלין אף על פירות האסורין באכילה, אך יש לדחות, דמפרשי למשנתינו כפי' הרמב"ם, ולא איירי כלל בפירות שנשמרו באיסור.

ה] והנה ביסוד הדין דחובת ביעור הוא כשכלה לחי' מן השדה, יש לפרש בג' דרכים, די"ל דעיקר דין ביעור הוא משום לתא דהחי', והיינו דהא דכלה לחי' הוא המחייב בביעור, דדינא דפירות שביעית הוא שיהיו שוין אף לחי', ואם אין לחי' מפירות אלו אסור לו להחזיקם לעצמו,[[2]](#footnote-2) - וי"ל דעיקר דין ביעור הוא הוא משום לתא דבנ"א, דכל שכלו הפירות ואינם מצויים לבנ"א אסור לו להחזיק הפירות לעצמו, והא דתלי במה שכלה לחי', הוא שיעור זמן בעלמא שקבעה תורה, דחשבינן דתו אין הפירות מצויים, ודמזה נלמד דינא דג' ארצות לביעור, - וי"ל דעיקר דין ביעור, אינו לא משום לתא דחי' ולא משום לתא דבנ"א, אלא היינו שלא הותר להחזיק פירות שביעית לעצמו, אלא עד סוף זמן האסיפה דפירות אלו, וכל שנסתיים זמן פירות אלו, ה"ה חייב לבערם, והא דתלי במה שכלה לחי', היינו דזהו הזמן שקבעה תורה דחשיב דנסתיים זמן פירות אלו.

ו] והנה במשנ"ר לקמן מ"ז פירש דעיקר דין ביעור הוא דאם אין לחי' מה לאכול לא תאכל הבהמה יותר מן החי' וצריך להויא מאכל של בהמה ולהפקירו שיהא לחי' ולבהמה בשוה וזהו מצות הביעור שיהא הפקר ושוה לכל ואין לאחד זכות יותר מחבירו, עכ"ל, ובאו"ש פ"ז משמו"י ה"ו, ז"ל, מסתברא דעיקר סיבת האיסור הוא שצריך שיהי' לבהמה ולחי' לאכול, ובחזו"א בליקוטים סימן י' סק"ב בתו"ד, ז"ל, דפירות שביעית יהי' לכולם שוין, ואם אין לחי' מפירות אלו לא תאכל גם אתה וכו', דין ביעור להראות שאינך בעלים בשנה הזאת וכו', עכ"ל, ובסימן י"ג סק"ט כתב, ז"ל, אמרה תורה לבהמתך ולחי' דבעינן שתהא לחי' כלבהמה, עכ"ל, ועי' גם בדבריו בסימן ט"ו סק"ח דמבו' כן.

אמנם הנה בחי' רבינו דוד פסחים דנ"ב:, ז"ל, אבל הביעור הוא שיפקיר את הפירות לבני העיר שיהיו אוכלין כולם בשוה כמש"כ הרב מורי נ"ר בפי' התורה שמפורש בתוספתא שמכניסין אותן באוצר שבעיר, ולפיכך הן מקפידין על מקום הביעור כדי שירויחו בו אנשי העיר, עכ"ל, ונראה מזה, דעיקר דין ביעור, אי"ז כלל משום החי', אלא הוא משום בנ"א, דבעינן שיהיו הפירות עומדים לכל בנ"א בשוה, וע"כ כל שכלו הפירות מן השדה ואינם מצויים לבנ"א, אסור לו להחזיק פירותיו לעצמו, אלא יש לו להפקירם לבני העיר שיהיו אוכלין כולם בשוה, וע"כ ה"ה צריך להחזיר הפירות למקומם ולבערם, כדי שירויחו בו אנשי העיר.

ז] ונראה דהוא פלוגתת הראשונים, דהנה הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' כתב, דחובת ביעור הוא להפקיר הפירות לעניים ולכל אדם, וא"צ להפקירם לבהמה ולחי', עיי"ש, אך התוס' בפסחים דנ"ב: כתבו, ז"ל, אבל אם מפקירו ומוציאו מרשותו שיאכל כל מי שירצה הן אדם "והן חי'" מותר להכניסו ולאכלו אחר הביעור, עכ"ל, והרי דמחובת ביעור הוא להפקיר הפירות אף לחי', - ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל, דהרמב"ן ס"ל דעיקר חובת ביעור, אי"ז משום דבעינן שיהא שוה לחי' כלבהמה, אלא היינו דאחר שכלו הפירות ואינם מצויים לבנ"א, אסור להחזיקם לעצמו, וע"כ סגי במה שמפקירם לכל אדם, וא"צ להפקירם לחי', אך התוס' ס"ל דעיקר חובת ביעור הוא משום דבעינן שיהא שוה לחי' כלבהמה, וע"כ בעינן שיפקירם אף לחי'.

עוד יש ללמוד לזה, ממש"כ בפי' ר"ח פסחים דנ"ב:, ז"ל, אוכלין וכו' פי' הנסבכין וכו' שאפשר לאדם ללקטן, ואין אוכלין על של בין השיצים כגון שנסבכו על קוצין שמכין היד שכל הרואה אותן מתיאש מהן ואין נכשרין אלא לעופות, עכ"ל, ומבו' להדיא דכל שאין הפירות שבשדה ראויים לאדם ליטלם, איכא דין ביעור, והרי דעיקר דין ביעור הוא משום דאין הפירות מצויים לבנ"א, וע"כ בעינן שיהיו ראויים לאדם ללקטם, וצ"ל דהיינו, דאף דעיקר דין ביעור תלי במה שכלה לחי' מן השדה, הוי זה ילפותא בעלמא ללמד לדינא דג' ארצות לביעור, אך לעולם עיקר דין הביעור הוא כשאין הפירות מצויים לבנ"א, אף אם הן מצויים לחי'.

ח] ולפ"ז נראה דזהו טעם הפלוגתא אם אוכלין על פירות שנשמרו והן אסורין באכילה, דלהרמב"ן לטעמי' דעיקר דין ביעור הוא דלא הותר לו להחזיק פירות שביעית לעצמו, כשאין הפירות מצויים לכל בנ"א, ע"כ ודאי דל"מ מידי מה שנשתיירו בשדה פירות האסורין, שהרי אין בנ"א מותרין לאכלם ואין הפירות מצויים לכל בנ"א.[[3]](#footnote-3)

אך בדעת החולקים נראה דס"ל דעיקר דין ביעור, אינו משום דאין הפירות מצויים לכל בנ"א, אלא משום דבעינן שיהיו שוין לחי' כלבהמה, וע"כ שפיר י"ל דאף אם פירות אלו נאסרו באכילה, אין בהן דין ביעור, כיון דלא כלו הפירות לחי', שהרי אף פירות האסורין באכילה, ה"ה ראויים לחי', - גם י"ל דס"ל דעיקר דין ביעור אינו מכח מה שאינו שוה לחי' או שאינו שוה לכל בנ"א, אלא היינו דכשכלה זמן פירות אלו חייב לבערם, והקובע דכלה זמן פירות אלו הוא כשכלו לחי', וע"כ כל שלא כלו לחי', הגם דבפועל הן אסורין באכילה, מ"מ לא חשיב דכלה זמן פירות אלו, וע"כ אינו חייב לבער.

ט] בעיקר הנידון בזה, הנה לכאו' יש ללמוד לזה מד' הראשונים במשנתינו, דלפ"מ שפירש הרמב"ם דהא דאין אוכלין על השמור היינו דאף כשנשתיירו פירות בחצירות או בשדות שבתוך המדינה ה"ה חייב לבער, משום דאין פירות אלו מצויים לחי', נראה דעיקר דין ביעור הוא משום לתא דהחי', דכל שאין לה מפירות אלו חייב לבער את הפירות, וע"כ אף דלא כלו פירות אלו כלל, והם מצויים לבנ"א, מ"מ כיון שאינם מצויים לחי' ה"ה חייב לבער.

אך לפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש דהיינו דאין אוכלין על פירות שהבעלים משמרין אותם, י"ל דלעולם עיקר דין ביעור הוא משום דאין הפירות מצויים לבנ"א, וכל שהבעלים משמרים אותן ואין מניחין לבנ"א לאכלם, איכא דין ביעור, - ונפ"מ דאם נשתיירו פירות שמשמרין אותם מן החי' ואין משמרין אותן מבנ"א, דמותר לשמור פירות שביעית מן החי', וכמש"כ התוס' בר"ה ד"ט. וסוכה דל"ט:, ועי' חזו"א סימן י"ד סק"ד, אוכלין עליהן, כיון שהן מצויין לבנ"א, ומש"כ דהא דאין אוכלין על השמור הוא משום דאין חי' יכולה לאכול משם, היינו דמזה ילפינן דאין אוכלין על השמור, אך לעולם לא תלי באכילת החי' אלא באכילת בנ"א, אך אי"ז במשמעות הדברים, וצ"ע, - אך אכתי יש ללמוד מזה דלא אמרינן דעיקר דין ביעור הוא משום שכלה זמן אסיפת פירות אלו, והא דתלי במה שכלה לחי', הוא דזהו הזמן שקבעה תורה דחשיב דנסתיים זמן פירות אלו, דא"כ מה לי דשימר פירות אלו ובפועל אין החי' אוכלת מהן, הרי כיון דמצ"ע היתה החי' אוכלת מהן, לא כלה זמן פירות אלו.

ולפ"מ שפירש הריבמ"צ דהיינו דאין אוכלין על השמור הוא משום דהן מתאחרין הרבה, י"ל דעיקר דין ביעור הוא במה שכלה זמן אסיפת פירות אלו, וקבעה תורה דהזמן דחשיב דנסתיים זמן פירות אלו הוא כשכלו לחי', וע"כ כל שלא נשארו הפירות אלא מכח ששמרם, ל"מ זה לאחר זמן הפירות, שהרי הפירות מצ"ע כלה זמנם, - אך י"ל דגם אם עיקר דין ביעור הוא מכח שלא נשתיירו פירות לחי' או שלא נשתיירו פירות לבנ"א, ל"מ מה שנשתיירו פירות מחמת שמירתו, ובעינן שישתיירו הפירות מצ"ע.

י] עוד יש להוסיף, דלכאו' נפ"מ בנידון זה, בדין פירות שאינם ראויים לחי' כלל, דאם עיקר דין ביעור הוא משום הא דאין לחי' מפירות אלו, מסתבר דבפירות דבלא"ה אינם ראויים לחי' ל"ש דין ביעור כלל, אך אם עיקר דין ביעור הוא משום שכלו פירות אלו לבנ"א, או משום שנסתיים זמן פירות אלו, שפיר שייך דין ביעור אף בפירות שאינם ראויים לחי'.[[4]](#footnote-4)

ונחלקו בזה האחרונים, דבקרית ספר פ"ז משמו"י כתב בתו"ד דמיני הצובעין יש להן ביעור, אף אם אינם ראויים לאכילה כלל, עיי"ש, אך במרכה"מ שם הי"ד כתב דמינים שאין ראויים למאכל בהמה כלל, אין בהן דין ביעור, עיי"ש, וגם בחזו"א סימן י"ג סוסקי"א ובסימן י"ד סק"א נקט בפשיטות דמינים שאינם ראויים לאכילת חי', אין בהן דין ביעור, עיי"ש, ואזיל החזו"א לטעמי' דעיקר דין ביעור הוא דבעינן שיהיו הפירות שוין לכולם ואף לחי'.

יא] וכבר עמדו דיש ללמוד לדין זה ממש"כ התוס' בב"ק דק"ב. דיש בעצים דין ביעור, עיי"ש, והרי דאף דעצים אינם ראויים לאכילת חי' כלל, מ"מ יש בהן דין ביעור, ובחזו"א סימן י"ד סק"א כתב בתו"ד דאין בעצים דין ביעור משום דאינם מאכל לחי', - אמנם הנה בחי' הריטב"א בשבת ד"צ. ובע"ז די"ד. כתב לפרש להא דתנן לעיל פ"ז מ"ב לגיר' הרמב"ן שם דכל שהוא וכו' ואינו מתקיים בארץ וכו' אין לו ביעור, דהיינו דכל שלוקטים גם את השרשים שלו לאוכל אדם או לצבוע, אין בו חובת ביעור, דהא דאין שן חי' שולטת בהם ולא שייך למימר בי' כלה לחי' מן השדה כלה לאדם מן הבית, עכ"ד, ומבו' דכל דבר דמצ"ע אינו עומד לחי', אין בו דין ביעור.

יב] עוד יש לדון בזה, במה שנחלקו רבוותא בעיקר זמן הביעור, אם הוא כשכלה מן השדה מצ"ע ע"י ריקבון וכיו"ב, או הוא כשכלה מן השדה ע"י לקיטת בנ"א ואכילת בהמה וחי', והנה אי נימא דעיקר דין הביעור הוא משום דבעינן שיהיו הפירות מצויים לחי', או הוא משום דבעינן שיהיו מצויים לבנ"א, מסתברא מילתא דאף אם כלו הפירות מחמת לקיטת אדם או אכילת בהמה וחי', יש בהן דין ביעור, אך אי נימא דעיקר דין הביעור הוא משום שכלה זמן הפירות, מסתבר דאם לא כלו הפירות מצ"ע, אלא מחמת לקיטת בנ"א או אכילת בהמה וחי', ליכא דין ביעור.

יג] ובעיקר הדין בזה, הנה בחי' רבינו דוד פסחים דנ"ב: כתב, ז"ל, אין זמן הביעור שוה לתבואה ולתבן, שהתבואה כלה מן השדה מיד אחר זמן הקצירה, והתבן והקש עומדין בשדה עד שתרד רביעה שני', עכ"ל, והרי להדיא דכל שהתבואה כלה משום לקיטת בנ"א, חשיב ככלה לחי' מן השדה, ול"ב דמצ"ע לא תתקיים בשדה, אך י"ל דכל שכלה ע"י אכילת החי' שאני ולי"ב דין ביעור, וכמש"נ בהערה מד' המקד"ד, - וזה מתישב היטב לטעמי' דעיקר דין ביעור הוא משום דאין הפירות מצויים לבנ"א, וכמש"נ לעיל אות ו', וע"כ אף כשכלו ע"י לקיטה, איכא דין ביעור.

גם בד' הגר"א בשנו"א במשנתינו שכתב דהא דאין אוכלין על השמור, הוא משום דאם ל"ה שמור היתה החי' אוכלתו, מבו' להדיא דגם כשכלו הפירות ע"י אכילת החי', איכא דין ביעור.

ובתוי"ט לקמן מ"ז כתב דאדרבה עיקר דין ביעור הוא רק כשכלה ע"י אכילה, שהחי' אכלה כל מה שבשדה, אך אם כלה לחי' ע"י שנסרח כל מה שהי' בשדה, ליכא דין ביעור, דכיון דגם אם הי' זה שבבית ג"כ בשדה כבר הי' עבר ובטל מן העולם, ול"ה לה לחי' שתאכל ממנו, שוב אין לו לכלות מן הבית, כיון שלא נחסר לחי' כלום במה שהכניס זה לביתו, עכ"ד, והיינו דס"ל דעיקר דין ביעור הוא דכל דע"י אסיפתו הופסדו הפירות מן החי', ה"ה חייב לבער, אך כל דבלא"ה לא היו הפירות לחי', א"צ לבער, ועיי"ש במשנ"ר שהוכיח מכ"ד דאף אם כלו הפירות ע"י שנרקבו וכיו"ב, איכא דין ביעור, אך נקט דאיכא דין ביעור אף כשכלו ע"י אכילה.

ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב, דעיקר דין ביעור, הוא רק כשכלה לחי' ע"י הפסד, דכשהגיע הזמן דמה שבשדה נושרין ומתרקבין זהו זמן הביעור, אבל אם החי' גמרה לאכול מה שבשדה אין זה זמן הביעור, דאל"כ איך אמרינן לעיל פ"ז מ"ב דעיקר לוף שוטה והדנדנה אין להן ביעור מפני שמתקיימין בארץ בימות הגשמים, הרי מ"מ שייך שפיר ביעור כשגמרה החי' לאכול מה שבשדה, אלא ודאי דכלה לחי' מיקרי שכלה ממילא שנרקבין ונפסדין, אבל אם הקדימה החי' ואכלה קודם, אינו נאסר בשביל זה לבהמה, עכ"ד.[[5]](#footnote-5)

יד] ובחזו"א סימן ט"ו סק"ח כתב, דכל ביעור הוא לאחר שאין המין מתקיים בשדה מפני שהוא בלה ונשחת, אבל אין זמן הביעור בזמן לקיטת הפירות וכו', דכן הוא דרכו שנשאר על האילנות מעט, וגם החיות והעופות מילאו מאורותיהן טרף וכו', וכשאמר זמן ביעור וכו' היינו שכבר כלה הנשאר בשדה זה עדות שכבר כלה לחי' מן המחבואה שהכינה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמש"א דכל שהעני מוצא בנופו ובעיקרו רובע לא מיקרי כלה לחי', אינו מפני שזה הנמצא באילן מספיק לחי', דבאמת בעינן שיהא מצוי לכולם במידה יותר גדולה, אלא כ"ז שיש רובע באילן שלא בלה, עדיין קיים במאורתיהן ומיקרי מצוי לחי', עכ"ד, - וצ"ע לפ"ז דמ"ט דת"ק דאין אוכלין על השמור, ופירשו הר"ש והרא"ש דהוא משום דאין חי' יכולה לאכול משם, והרי כיון דחזינן שנשאר בשדה, אמרינן דעדיין נשאר במאורותיהן והוי מצוי לחי', וצ"ע בזה.

טו] בפסחים דנ"ב: תניא דרשב"ג אומר דאוכלין על של בין הכיפין ואין אוכלין על שבין השיצין, ופירש"י, דהיינו דאין אוכלין מן הבית על סמך אותן שבשיצין, לפי שאין החי' יכולה ליטלן לפני הקוצים, - ובגמ' שם מפרש רבינא דפליגי בזה תנאי, ודעת ת"ק דאוכלין אף על של בין השיצין, ור' יהודה ס"ל דאין אוכלין.

ובחזו"א סימן ט"ו סק"ב כתב דלא תליא פלוגתא זו, בפלוגתת ת"ק ור' יוסי אם אוכלין על השמור, דמ"ד דאוכלין על של בין השיצין, אתיא אף כמ"ד דאין אוכלין על השמור, דשמור ע"י האדם גרע משמור בידים שמים, ומודי חכמים דאין אנו נזקקים למה שהקוצים מעכבים על החי' מליטול, ומ"ד דאין אוכלין על של בין השיצין, אתיא אף כמ"ד דאוכלין על השמור, דהכא הפירות במקומן ראויין לחי', אבל בין השיצין מבטל בטילי טפי והוו כליתניהו, עכ"ד.

טז] בתוי"ט הק' דלדעת ר' יוסי דאוכלין על השמור, א"כ אימתי הוא זמן הביעור, הרי עדיין נשתייר פירות בבתים, וכתב דכל הא דאוכלין על השמור הוא רק בפירות המחוברין באילן ולא בפירות תלושין, עיי"ש, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ב כתב דהוא משום דבתלוש שכבר זכה בו האדם והוא ממונו, ודאי דאין אוכלין עליו, ומשא"כ במחובר דרחמנא אפקרי', אע"ג שיש גדר המעכב את החי' מליטלו, ס"ל לר"י דהוי כמצוי לחי', כיון שאין העיכוב מחמת בעלים עכ"ד, וכ"כ במקד"ד סימן נ"ט סק"ב.[[6]](#footnote-6)

יז] והנה מבו' בד' התוי"ט דבמופקר אוכלין אף על התלוש, ורק בשמור הוא דאין אוכלין על התלוש, וכ"ה בתוי"ט לעיל מ"ב, ותמה עמש"כ הרע"ב שם דאין אוכלין אלא כ"ז שנמצאים תאנים מחוברות לאילן, וכשכלו התאנים מן האילנות חייב לבער הגרוגרות שבביתו, ובחזו"א ומקד"ד שם הוכיחו כן מהא דתנן הכא אוכלין על הטפיחין ומהא דתניא בפסחים דנ"ב: דאוכלין על של בין הכיפין.

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ב כתב, ז"ל, מותר לאכול מאותו המין כ"ז שהוא מצוי באילנות או בשדות, ואם וכו' אלא אוכלן כ"ז שתאנים לחים "מצוים באילן", עכ"ל, ומבו' להדיא דאין אוכלין אלא על פירות המחוברין באילן, ומש"כ דאוכלין כ"ז שהוא מצוי באילנות או בשדות, מתפרש למש"כ לעיל מינה דאסף ממיני הפירות או הזרעונים, ובזה הוא שכתב דאם אסף ממיני הפירות אוכל כ"ז שהן באילן, ואם אסף ממיני זרעונים אוכל כ"ז שהם בשדות, אך בתוי"ט לעיל שם פירש לא כן, וצ"ע, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ב וה"ד, ועמד ע"ז בדרך אמונה בביאוה"ל בה"ב, עיי"ש.

ומה שהוכיחו החזו"א והמקד"ד דאוכלין אף על התלוש מהא דתנן דאוכלין על הטפיחין, עמש"נ להלן אות כ' דלפי' הרמב"ם שם אין מקור לזה, ועיי"ש מש"נ עוד בזה, - ומה שהוכיחו מהא דתניא דאוכלין על של בין הכיפין, הנה בפי' ר"ח שם מבו' דאיירי במחוברין, עיי"ש, ועמד ע"ז בביאוה"ל שם.

יח] **אוכלין על הטפיחין,** הריבמ"צ והר"ש הביאו פי' הערוך בשם ה"ר דניאל דהיינו דאוכלין על מה שמשימין העופות בטפיחין שהן כ"ח הבנויים בכותל, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ב כתב דקמ"ל דאע"ג דבשדה כבר כלה ואין השיור רק בעיר, וגם בעיר אינן מצוין לכל אלא לעוף מ"מ אוכלין עליהן, וי"ל עוד, דקמ"ל דאוכלין אף על התלוש, עמש"נ בזה לעיל אות י"ז, וכאשר כ"ה לפי' בתרא דהערוך דהיינו שאוכלין על מה שבין העשבים, דלכאו' עיקר הרבותא בזה היא שאוכלין אף על התלוש.

והנה במשנ"ר הק' דמ"ט אוכלין על מה שמשימין העופות בטפיחין, הרי אי"ז מצוי לחי' ובקרא חי' כתיב, ואי נימא דחי' ל"ד וה"ה לעוף, א"כ מ"ט אין אוכלין על השמור, הרי אף דאינו מצוי לחי', ה"ה מצוי לעופות, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י ה"ה מש"כ בזה, וצ"ע.

אמנם הנה בפי' הרש"ס כתב דהך בבא ר' יוסי תני לה דס"ל דאוכלין על השמור, ומבו' דבאמת ל"מ מידי מה דהוא מצוי לעופות, והא דאוכלין ע"ז הוא משום דאוכלין אף על השמור, הגם דבפועל אין חי' אוכלת ממנו, - ולפ"ז י"ל, דאף אי נימא כסתימת ד' הראשונים דאתיא אף כרבנן, היינו משום דכל הא דאין אוכלין על השמור הוא רק בשמור בידי אדם, וכמש"כ בחזו"א סימן ט"ו סק"ב, ונת' לעיל אות ט"ו, וכל שאספוהו העופות, הו"ל כשמור בידי שמים שאוכלין עליו.

יט] והנה בס' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י ה"ב הק' ע"ד הרש"ס, דהרי כל הא דלר' יוסי אוכלין על השמור הוא רק במחובר ולא בתלוש, וא"כ היאך מצינו למימר דהא דאוכלין על הטפיחין הוא מכח דינא דר' יוסי דאוכלין אף על השמור, הרי בטפיחין שהוא תלוש מודה ר' יוסי דאין אוכלין על השמור.

אמנם הנה למש"כ החזו"א והמקד"ד דהא דבתלוש אין אוכלין על השמור, הוא רק משום שזכה בהן אדם וכבר אינם הפקר לכל, הרי דבטפיחין שלא נאספו הפירות ע"י אדם, שפיר אוכלין אף על התלוש, וז"פ.

כ] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטפיחין הן הגרגרים הקשים ממיני התבואה והקטנית שאינן נזרעין אלא צומחין מאליהן ונשארין בארץ זמן רב מחמת יבשותן וקשיותן, עכ"ד, ונראה דקמ"ל דלא חשבינן להו כמין אחר דאין אוכלין עליו, - ונראה דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דאין אוכלין על התלוש, וכמש"נ לעיל אות י"ז, ולפ"ז אין לפרש להא דאוכלין על הטפיחין כפי' הערוך, דהרי מה שבטפיחין ומה שבין העשבים הוי תלוש דאין אוכלין עליו, וע"כ פירשה דאיירי בגרגרים המחוברין, וכ"ה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י ה"ב, אך שם ה"ה כתב דהרמב"ם מודה לדינא דהר"ש, וצ"ע.

אמנם צ"ע בזה בד' הרע"ב שכתב לעיל מ"ב דאין אוכלין אלא כ"ז שנמצאים תאנים מחוברות לאילן, ובמשנתינו פירש כפי' קמא דהערוך דאוכלין על מה שמשימים העופות בטפיחין, - ונראה דצ"ל בזה בדעתו, דהא דאין אוכלין על התלוש, הוא משום דלעולם חשבינן להתלוש כנאסף ע"י אדם שכבר אינו עומד לחי', אך בטפיחין שהעופות עצמן משימין שם והפירות עומדין לאכילתן, אוכלין על פירות אלו אף דהוו תלושין, ואמנם זה ניחא רק אי נימא דהא דאוכלין על הטפיחין, הוא מכח הא שהן מצויין לעופות, אך למש"נ לעיל סוף אות י"ח דהוא משום דחשיב כמצוי לחי', (אף דבפועל אין החי' אוכלת ממנו), לא א"ש, וצ"ע בזה.

כא] **ועל הדיופרא אבל לא על הסתווניות,** הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ה פירש לדין זה, ז"ל, אילן שעושה פירות ב' פעמים בשנה והיו לו מפירותיו הראשונות, ה"ז אוכל מהן כל זמן שפירות שניות מצויות בשדה, שהרי מאותו המין בשדה, אבל פירות הסתיו אין אוכלים בשבילן, מפני שדומין לפירות של שנה אחרת, עכ"ל, וכ"ה בפי' הרא"ש, דלת"ק אין אוכלין על הסתוניות לפי שדומין לפירות של שנה אחרת, ולר' יהודה אם חנטו קודם שיכלה הקיץ אינם דומין לפירות שנה אחרת ואוכלין עליהן.

ובחזו"א סימן י"ב סק"ב כתב ללמוד מזה, דכל שכלו פירות שביעית ונשתיירו פירות שמינית, אין אוכלין עליהן, וע"כ הוא דס"ל לת"ק דאין אוכלין על הסתוניות, דאף דחנטו בשביעית ויש עליהן קדו"ש, מ"מ כיון שהן דומין לפירות שנה אחרת, אין אוכלין עליהן, ובדרך אמונה בביאוה"ל בהל' שמו"י שם כתב דהוא דינא דרבנן דחשבינן להו כפירות שמינית שאין אוכלין עליהן.

כב] ובמנחת שלמה ח"א סימן נ"א סקט"ו כתב לדחות, דהכא איירי בגונא דלפני שפירות הסתיו מתחדשים כבר כלה המין הראשון מן השדה באמצע שביעית, וע"כ אם ל"ה הסתוניות נראין כשל שנה אחרת, ל"ה מתחייבים באמצע שביעית בביעור, משום דחשיב כמו דיופרא דכיון דעושין פירות ב' פעמים בשנה מותר לאכול בין הראשון לשני, אע"פ שבאותו זמן אין אותו המין מצוי בשדה, ורק בסתוניות הוא דאסור מפני שדומין לפירות של שנה אחרת, עכ"ד.

אמנם הנה בעיקר מה שנקט המנח"ש דדינא דמתניתין דאוכלין על הדיופרא הוא בגונא דבשעה שכלה הראשון עדיין לא גדל השני, ואפ"ה כיון שעתיד ליגדל עוד בשנה זו, ליכא דין ביעור, לכאו' אין מ' כן מד' הרמב"ם שם שכתב דה"ז אוכל מהן כ"ז שפירות שניות מצויות בשדה שהרי מאותו המין בשדה, והרי דמפרש למשנתינו בגונא דכשכלו הראשונות כבר מצויות השניות בשדה, - ומ' לפ"ז דאדרבה כל הא דאוכלין על הדיופרא, הוא רק בגונא דהפירות השניות מצויות בשה בשעה שכלו הראשונות, אך אם כלו הראשונות קודם שגדלו השניות, ואין הפירות השניות מצויות בשדה, אינו אוכל מהן, ועמש"נ להלן אות כ"ח לדון לפ"ז, ואף אי נימא דל"ד הוא, וגם אם עדיין אין השניות מצויות בשדה, א"צ לבער את הראשונות, ונקט הרמב"ם כ"ז שפירות שניות מצויות בשדה, וה"ה אם עדיין אינם מצויות, דחד דינא הוא, מ"מ הך מילתא יש ללמוד מד' הרמב"ם דלא איירי מתניתין בכה"ג שכלו הראשונות קודם שגדלו השניות.

גם בעיקר הדברים ילה"ע, דאי נימא דאוכלין על הדיופרא אף בגונא דבשעה שכלה הראשון עדיין לא גדל השני, לכאו' הטעם בזה הוא, דזמן הביעור אינו תלוי במה שאין עכשיו בשדה לפירות אלו, אלא במה שכלה זמן האסיפה דפירות שביעית, וע"כ אף אם כלה הראשון ועכשיו אין בשדה לפירות אלו, מ"מ כיון שעתידין לגדול פירות אחרים ולא כלה זמן האסיפה דפירות שביעית, ליכא דין ביעור, - ולכאו' לפ"ז הדין נותן, דכל שכלו פירות שביעית ונשתיירו פירות שמינית, איכא דין ביעור, דהאמנם אם זמן הביעור תלוי במה שאין עכשיו בשדה לפירות אלו, שפיר י"ל דאף אם יש פירות שמינית, ליכא דין ביעור, אך כיון דזמן הביעור תלוי במה שכלה האסיפה דפירות שביעית, הרי ודאי דכל שכלו פירות שביעית איכא דין ביעור, ול"מ מידי מה דנשתיירו פירות שמינית, וצ"ע בזה.

כג] ובעיקר הדין בזה יש להוכיח עוד, דהנה בחזו"א שם כתב לפי דבריו, דבנות שוח שגידולם הוא ג' שנים, ואותם שחנטו בשביעית נגמר בישולם בשנה שני', וכדתנן לעיל פ"ה מ"א, יש בהן דין ביעור, אף דכשכלו פירות השביעית עדיין יש לחי' בשדה מאותו המין מאותן שחנטו בראשונה, ובמנחת שלמה שם כתב דלפי דבריו אין בבנות שוח דין ביעור, עיי"ש, - ואמנם מצאנו בזה דברים מפורשים בפי' ר"ח בר"ה דט"ו: דבנות שוח יש בהן דין ביעור, עיי"ש, וכ"ה בפסיקתא זוטרתא פר' בהר, ויש ללמוד מזה דאין אוכלין על פירות שמינית, וע"כ אף שבשעה שכלו פירות הבנות שוח שחנטו בשביעית, עדיין יש לחי' בשדה מאותו המין מאותן שחנטו בראשונה, יש בהן דין ביעור.

ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י הי"ג הוכיח כן עוד, ממש"א בר"ה דט"ו. דיש דין ביעור באתרוג, והרי אמרו בסוכה דל"ה. דאתרוג דר באילנו משנה לשנה ואמרי' שם דעד שבאין קטנים עדיין גדולים קיימין, וא"כ לא משכח"ל לעולם ביעור באתרוג דתמיד יש כבר חדשים, ודוחק גדול לומר דמיירי דוקא באופן שקצצו כל האתרוגים שבמדינה ולא נשאר כלום, ובע"כ דאין אוכלין כלל על פירות שמינית ואם כלו פירות שביעית צריך לבער מיד, עכ"ד.

כד] בחזו"א סימן ט"ו סק"ג כתב דנראה דאין אוכלין ירק של שביעית בשביל ירק שיצא לשמינית, כיון דזה שיצא אינו קדוש, ובהוספה שם חזר בו וכתב, דאפשר דאין הדין כן, דלענין זה לא אזלינן בתר לקיטה, אלא כל שהגיע לעונת המעשרות בשנת השביעית מקרי פירות שביעית וקרינן בהו יש לחי' בשדה, וכ"ה דאוכלין את שקידש עזרא על מה שיש ממין זה בארץ שלא קידש עזרא, וכמש"כ בסימן ג' סקל"א, ה"נ אוכלין על ירק שיצא לשמינית, אף דאין עליו קדו"ש.[[7]](#footnote-7)

ובקה"י סימן ג' כתב להוכיח דאוכלין על ירקות שיצאו לשמינית, דאל"כ נמצא דבכניסת ר"ה של שמינית יתחייבו כל ירקות השביעית בביעור, כיון דכבר אין לחי' בשדה מירקות השביעית, ולקמן מ"ה מבו' להדיא דזמן הביעור דירקות אינו בתחילת השמינית, ובע"כ דאוכלין על ירקות שיצאו לשמינית, ובקה"י שם כתב לפרש טעם אחר בזה, דירקות שיצאו לשמינית, דין שביעית עליהן כ"ז שהן מחוברין, עד שילקטו ויקבע לתורת פירות שמינית, עיי"ש.

כה] ונראה לדון עוד בזה, דכל הא דמוכח ממשנתינו דאין אוכלין בשביעית על פירות השמינית, הוא רק בכגון ענבים וסתווניות, דהם ב' גידולים נפרדים, ובאנו לדון דאף שכלה הענבים שגדלו בגידול הראשון, מ"מ כיון שנשתיירו סתווניות לא יהא דין ביעור על הענבים, ובזה הוא דאמרינן דכל דהסתווניות הוו כפירות שמינית, אין אוכלין עליהן, אך בירקות הגדלים בגידול א', הרי דאף אם הירקות שלא נלקטו בשביעית אין עליהן קדו"ש וחשיבי כירקות שמינית, מ"מ כיון שלא כלו הירקות שגדלו בגידול זה, אין בהן דין ביעור.

ויש לסייע לזה, מעיקר הא דתנן דאוכלין על הדיופרא, ונת' לעיל אות כ"ב דמשמעות ד' הרמב"ם דאיירי כשגדל השני קודם שכלה הראשון, והא דאיצטריך למיתני דאוכלין עליהן, לכאו' הוא משום דהי' מקום לומר דכל שכלו הפירות דהגידול הראשון, ל"מ מה שנשתיירו פירות דהגידול השני, וקמ"ל דאף דהפירות שנשתיירו הוא מגידול אחר, מ"מ אוכלין עליהן,[[8]](#footnote-8) אך בחזו"א סימן ט"ו סק"ג פירש בע"א, ולפ"ז מסתברא מילתא, דהא דתנן דאין אוכלין על הסתווניות, הוא הגבלה בהך דינא שנתחדש הכא דכל שכלו הפירות דהגידול הראשון ונשתיירו פירות מגידול אחר אוכלין עליהן, דכ"ז הוא כשהן פירות שביעית ולא כשהן פירות שמינית, אך כל שלא כלו הפירות דגידול זה, אף אם הפירות שנשתיירו הן פירות שמינית, אוכלין עליהן.

כו] ועד"ז נראה לדון בדין פירות שחנטו מקצתם בשביעית ומקצתם בשמינית, די"ל דאף אם כלו אותם שחנטו בשביעית ונשתיירו אותם שחנטו בשמינית, לי"ב דין ביעור, דכיון דהם גדלים בגידול א', ליכא דין ביעור עד שכלה גידול זה.

ויש לסייע לזה, מהא דתנן הכא דאין אוכלין על הסתווניות, ולר' יהודה כל שחנטו קודם שיכלה הקיץ אוכלין עליהן וכל שחנטו אחר שכלה הקיץ אין אוכלין עליהן, ומ' דאת הסתווניות עצמן אוכלין, כ"ז שלא כלו כל הסתווניות, ואוכלין את הסתווניות שחנטו בשביעית, על הסתווניות שחנטו בשמינית, וצ"ע בזה.

כז] לעיל פ"ז מ"ב תנן דכל המתקיים בארץ אין לו ביעור, ובחזו"א סימן י"ג סק"י הק', דאף דהוא מתקיים ב' וג' שנים, מ"מ ליחייב בביעור לסוף ב' וג' שנה, ואף דבשעה שכלה זה כר יש לחי' ממה שנזרע במוצאי שביעית, הרי בעינן שיהא לחי' מגידולי שביעית, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובס' אהלי ישועה לעיל פ"ז מ"ה כתב דהא דמינים המתקיימים בארץ אין להן ביעור, אי"ז משום דלא הגיע זמן ביעורם, אלא דהם נתמעטו מעיקר דין ביעור, דכיון דקרא דביעור איירי בהני דאינם מתקיימים, ע"כ הני דמתקיימים בארץ נתמעטו מעיקר פרשת ביעור, ועמש"נ בזה לעיל פ"ז מ"ב אות א' ואות י"א, ולפ"ז י"ל, דכל הא דאין אוכלין על פירות שמינית, היינו רק במין הכלה דיש בו דין ביעור, דזמן ביעורו הוא כשכלו פירות שביעית, אך כשבאנו לדון אם חשיב כמין הכלה דיש בו דין ביעור, הרי דכל שאין מינו כלה, אף דהוא מחמת פירות שמינית, אין בו דין ביעור, וצ"ע בזה.

כח] נת' לעיל אות כ"ב לדון בדין פירות הגדלים ב' פעמים בשנה, וכלה הראשון קודם שגדל השני, אם חייבין הפירות הראשונים בביעור, עיי"ש, וראיתי לדון בזה, דאי נימא דהן חייבין בביעור, א"כ נמצא דירקות שנלקטו בתחילת השביעית דיש עליהן קדו"ש, יהא זמן ביעורם בשביעית כשכלו ירקות אלו מן השדה בשעת הגשמים, ואף שעתידין לגדול ירקות אחרים אח"כ, ומשמעות ד' הראשונים בכ"ד דדין ביעור המצוי הוא בשמינית, אך בספה"י לר"ת סימן שנ"ג נראה להדיא דאם הי' קדו"ש על תבואה שהביאה שליש בשביעית ונקצרה בשביעית, הי' בה דין ביעור כשכלתה מן השדה, אף שעתיד ליגדל אח"כ תבואה אחרת, עיי"ש, אך יש מקום לפרש בד' ר"ת שם, דלפי האמת ליכא כלל דין ביעור בשביעית, וכאשר כן מ' בד' כמה מקמאי, וכמש"נ להלן מ"ז אות י', עיי"ש, ולפ"ז ניחא דליכא דין ביעור בשביעית בירקות שנלקטו בתחילת השביעית וכלו מן השדה בשעת הגשמים. - ועי' חזו"א סימן ט"ו סק"ח שכתב דאפשר דזמן הביעור יהא מוקדם בחורף של שביעית, אם הוא ירק הגדל בסתיו ואינו גדל בקיץ וכבר כלה מינו, עכ"ד, ומ' דאם הוא גדל בקיץ אין בו דין ביעור, ועי' דרך אמונה פ"ז משמו"י סק"ס, וצ"ע בזה.

כט] והנה אי נימא דכל שכלה הראשון קודם שגדל השני, חייבים הפירות הראשונים בביעור, יש להסתפק אם אח"כ כשגדל השני עדיין חייבים הפירות הראשונים בביעור כשלא ביער עד שגדל השני,[[9]](#footnote-9) אי נימא דכיון שעכשיו מצוי לחי' בשדה, פקע מינייהו דין ביעור, או דעדיין יש בהן דין ביעור, ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, חדא, דכיון שכבר נתחייבו בביעור לא פקע מינייהו, ועוד, דרק כשגדלו הפירות השניים קודם שכלו הראשונים, ה"ז מועיל לחשוב שעדיין לא כלו פירות אלו, אך כל שכלו הפירות הראשונים קודם שגדלו השניים, וחשבינן שכלו פירות אלו, ל"מ מה שאח"כ גדלו הפירות השניים, לחשוב שלא כלו הראשונים, וע"כ אף אחר שגדלו השניים אכתי איכא דין ביעור על הראשונים.

ל] ובעיקר נידון זה אם כל שנתחייבו הפירות בביעור תו לא פקע מינייהו, מצאנו מקור לזה בחזו"א סימן ט"ו סק"ג, עיי"ש שכתב דאם הגיע זמן הביעור והי' משומר ופרצו גדריהן, ל"מ, שגם המחובר נתחייב בביעור ופריצת גדריהן זהו ביעורו, ובשביל שביער מקצת לא יפטר מן הביעור, עכ"ד, ומ' מדבריו, דכל הא דל"מ זה לפטור מן הביעור, הוא רק משום שגם המחובר נתחייב בביעור, וביעור מקצת ל"מ לפטור את כולו מן הביעור, אך אלמלי ה"ט הי' מהני זה להפקיע לדין ביעור, ובעיקר מש"כ החזו"א דבכה"ג שפרצו גדריהן ל"מ, הנה לכאו' למש"כ בחזו"א סימן י"א סק"ז דלדעת הרמב"ן דביעור הוא הפקר, אין במחובר דין ביעור, הדין נותן דבהך גוונא דכשהגיע זמן הביעור הי' משומר ואח"כ פרצו גדריהן, ה"ז מועיל להפקיע חובת הביעור, וצ"ע בזה.

עוד יש ללמוד לזה, מדינא דהמוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו, דלדעת רש"י ודעימי' אינם חייבין בביעור אלא מכח דינא דחומרי מקום שיצא משם, ובלא"ה לא הי' חייבין בביעור אף שכבר נתחייבו מתחילה בביעור, ועמש"נ בזה לעיל מ"ג אות כ"ב כ"ג, ולעיל אות ט"ז בהערה.

לא] **ר"י מתיר כ"ז שביכרו קודם שכלה הקיץ,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דכל שחנטו קודם שיכלה הקיץ, אוכלין עליהן, והרא"ש כתב דטעמא דר' יהודה הוא משום דכל שחנטו קודם שיכלה הקיץ אינם דומין לפירות שנה אחרת וע"כ אוכלין עליהן, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ג נסתפק אם קיץ היינו עד ר"ה, ולפ"ז ס"ל לר' יהודה דכל שחנטו קודם ר"ה והן קדושין בקדו"ש אוכלין עליהן וכל שחנטו אחר ר"ה ואינם קדושין בקדו"ש אין אוכלין עליהן, או דקיץ הוא זמן אחר, עיי"ש.

לב] והריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דר' יהודה פליג גם בדיופרא, דאם ביכרו אחר שיצא הקיץ אין אוכלין עליהן, ונקטו דר' יהודה פליג בין בסתווניות ובין בדיופרא, אך בפי' הרש"ס כתב דלא פליג ר' יהודה אלא בדיופרא, עיי"ש, ומבו' דלרבנן אוכלין על הדיופרא אף אם ביכרו אחר שיצא הקיץ.

ובחזו"א שם כתב דאי נימא דקיץ הוא עד ר"ה, הרי נמצא דכל שביכרו אחר שיצא הקיץ, אין עליהן קדו"ש כלל, ותיקשי דא"כ מ"ט דרבנן דאוכלין עליהן, ומה עדיפי משאר פירות של שמינית, אמנם להני קמאי דס"ל דפירות שחנטו קודם ט"ו בשבט של שמינית יש עליהן קדו"ש, ניחא, וכתב דצ"ל דכיון דברוב השנים הם גדלים בשנה אחת חשיבי של שביעית, עכ"ד.

ולמש"נ לעיל אות כ"ד יש מקום לדון בזה, דכיון דפירות שחנטו מקצתם בשביעית ומקצתם בשמינית, אוכלין את אותם שחנטו בשביעית על אותם שחנטו בשמינית, ונמצא דבדיופרא אוכלין את פירות הגידול השני על סמך אותם הפירות שחנטו בשמינית, ע"כ שפיר י"ל דאוכלין עליהן אף את פירות הגידול הראשון, דכיון דפירות הגידול הראשון והגידול השני מין א' הם, ע"כ כ"ז דחשיב שלא כלו פירות הגידול השני, אוכלין אף את פירות הגידול הראשון, וצ"ע בזה.

1. אך בחזו"א סימן י"ד סק"ד נראה שפירש בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דבבתים ובגנות משמרין הפירות מן הבהמות והחיות, ועיי"ש שלמד מזה דמותר לנעול שדהו בפני בהמה וחי' ואין צריך להפקירה רק לאדם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. וצ"ע אם דרך זו מתישבת למש"כ התוס' בר"ה ד"ט. ובסוכה דל"ט: דמותר לשמור פירות שביעית מן הבהמה והחי', ולכאו' לפ"ז אין לפרש דדין ביעור הוא משום דבעינן שיהיו הפירות שוין לכולם ואף לחי', שהרי לא ניתנו פירות שביעית כלל לחי', ומותר לשמרם שלא תאכלם, וא"כ מ"ט נימא דכל שאין הפירות מצויים לה, אסור להחזיק הפירות לעצמו, משום דבעינן שיהיו הפירות שוין לכולם. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש לפרש עוד בד' הרמב"ן, דעיקר דין ביעור הוא כשכלו הפירות הקדושים בקדו"ש, ולפ"ז י"ל דע"כ אם פירות שנשמרו אסורין, אין אוכלין עליהן, דכל שלא נשתיירו פירות דמדיני השביעית הם עומדין לאכילה, איכא דין ביעור, אך אי"ז מתישב למש"כ החזו"א בכ"ד דאוכלין אף על פירות דאין קדושין בקדו"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' משנ"ר לקמן מ"ז שנקט דמיני הצובעין אינם ראויים כלל לחי' ואפ"ה יש בהן דין ביעור, עיי"ש, אך י"ל דלעולם אין דין ביעור אלא במיני הצובעין דראויים לאכילת חי', - והא דאין עליהן קדו"ש אלא משום מיני הצובעין ולא משום מאכל בהמה וחי', הוא משום דאינם עומדין לאכילתם. [↑](#footnote-ref-4)
5. וזה ניחא טפי אי נימא דדינא דכלה לחי', הוא הזמן שקבעה תורה דחשיב שכלה זמן פירות אלו, וע"כ כל שהפירות מצ"ע היו מתקיימים, לא כלה זמן פירות אלו, אך בל' המקד"ד נראה דלעולם עיקר דין ביעור הוא שיהא שוה לחי' כלבהמה, ואך דכל שהפירות מצ"ע היו מתקיימים, ורק משום דהקדימה החי' ואכלה לא נשתיירו פירות, חשיב דהוא שוה לחי' כלבהמה, ואלא דהחי' הקדימה ואכלה את שלה, - ונפ"מ בין ב' הדרכים, הוא בגונא שכלו הפירות מכח שלקטום בנ"א, דלדרך קמא, הרי דכיון דהפירות מצ"ע היו מתקיימים ליכא דין ביעור, אך לדרך בתרא, יהא בכה"ג דין ביעור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה במקד"ד סימן כ"ט סק"ב כתב להוכיח דכל שנתחייבו הפירות בביעור תו לא פקע אם יש לחי' בשדה, דאל"כ כשהגיע זמן הביעור למ"ל לבער את כולו, יבער רק מקצתו ויהא מצוי לחי' בשדה, ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"כ רש"י בפסחים ד"נ: דההולך ממקום שכלו למקום שכלו אינו חייב לבער אלא משום חומרי מקום שיצא משם, ומבו' דמן הדין אינו חייב לבער, ואף שכבר נתחייבו הפירות בביעור, - אך לכאו' נראה, דאף אם יפקיר מקצת מן הפירות קודם זמן הביעור, ג"כ לא יועיל זה לעכב את זמן הביעור, דזמן הביעור הוא כשכלו פירות ההפקר דשביעית מן השדה, ומה שנשתייר פירות שכבר זכה בהן והפקירן, ל"מ מידי, שהרי אין אכילת החי' לפירות אלו בתורת שביעית, אלא בתורת הפקר דעלמא. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואמנם יש לדון בזה מטעם אחר, דאף דמן הדין אוכלין אף על ירקות שיצאו לשמינית, מ"מ כיון דאין עליהן קדו"ש ואינם הפקר, והבעלים משמרים אותם, הו"ל כמשומר דאין אוכלין עליו, ועמש"נ בזה לעיל אות ב'. [↑](#footnote-ref-7)
8. והנה בפי' הרש"ס מבו', דכל הא דס"ד דאין אוכלין על הדיופרא, הוא רק כשהיו לו פירות של מין ההוא מאילן שאינו עושה פירות אלא פעם א' בשנה, וע"כ ס"ד דאינו אוכל על הפירות שגדלו בפעם השני', אך כל שהיו לו פירות מאילן שעושה פירות ב' פעמים, פשיטא דהוא אוכל על הפירות שגדלו בפעם השני', עיי"ש, אך בל' הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ה מבו' להדיא דאף באילן העושה פירות ב' פעמים בשנה, ס"ד דאין אוכלין את פירות הגידול הראשון על פירות הגידול השני. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואמנם בגונא שכבר נאסרו הפירות הראשונים משום שלא ביער, לכאו' ודאי לא יפקע איסורם, וכמש"כ עד"ז בחזו"א סימן י"ג סק"ב, אך מקום הספק בזה הוא כשהיו הפירות ביד גוי ולא נאסרו, או כשהיו במחובר ואין בהן שיעור להציל מידי ביעור, שכתב החזו"א סימן י"א סק"ז דלדעת הרמב"ן ודעימי' אין בהן דין ביעור. [↑](#footnote-ref-9)