פרה פרק ז
קטגוריות: ש_ס / נד פרה / פרה - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**חמשה שמילאו ה' חביות וכו' ונמלכו וכו'**

יל"ע מדוע נקטה המשנה "נמלכו", הרי כל אחד מילא לעצמו ואין כאן מלאכה כלל, ומה הרבותא בזה. וצ"ל דהמשנה נקטה כן אגב יחיד שמילא, והתם איכא רבותא בנמלך וכדלהלן. ועי' להלן מה שיישב החזון איש לדעת הראב"ד.

**יחיד שמילא חמש חביות וכו' ונמלך וכו'**

לדעת הרמב"ם הר"ש והרא"ש, יחיד שמילא ה' חביות לקדשן ה' קידושין ולבסוף קידשן ה' קידושין, ולא נמלך, כל החביות פסולים מחמת המילוי שאחריהם ומחמת הקידוש שלפניהם, [אלא אם כן יקדש ראשון את החבית שמילא אחרון, דאותה החבית כשרה לפי שאין מילוי אחריה ואין קידוש לפניה]. ולפי"ז הא דתנן "נמלך" הוא לרבותא, דאם מילא לקדשן ה' קידושין ונמלך לקדשן קידוש א', סד"א דהוברר למפרע דהכל היה מילוי אחד ולא יפסלו המים, קמ"ל דכולם פסולים חוץ מהאחרון, וכן כתבו התויו"ט המלאכת שלמה והגר"א.

ובסיפא דמילא לקדשן קידוש א' ונמלך לקדשן ה' קידושין, על כרחיך איירי בנמלך, דאי קידשן קידוש א' אין כאן מלאכה שתפסול. אך כתב החזון איש (ס"ט סק"א), דמשכח"ל בלא נמלך היכא דה' בני אדם מילאו ה' חביות לאדם א' כדי שהוא יקדשן ה' קידושין, וע"ז שייך דינא דמתני' דאין כשר אלא זה שקידש ראשון, ואף בלא נמלך. אלא נקט נמלך לרבותא, דסד"א דהוברר למפרע דהיו כאן ה' מילויים, ורק זה שמילא ראשון יהיה כשר לקידוש, קמ"ל דיוכל לקדש ראשון איזה שירצה, ולא נפסלו שאר החביות במילוי האחרות.

אך דעת הראב"ד (פ"ז ה"ד), דיחיד שמילא לקדשן ה' קידושין וקידשן לבסוף ה' קידושין כולם כשרים, ודוקא בנמלך יש לפסול משום הסח הדעת, וכשיטתו שם ה"ג דפסול מלאכה הוא משום הסה"ד, ולכן גם במילא על דעת לקדשן ה' קידושין אין מלאכה פוסלת אלא אם הסיח דעתו. וביאר הראב"ד, דאם מילא לקדשן ה' קידושין ונמלך לקדשן קידוש א', הרי זה נראה שהיה עליו למשאוי לקדשן ה' קידושין, ונכנס בראשונה הסח הדעת. [החזון איש (ס"ט סק"ד) ביאר דבריו, דכיון שנמלך לקדשן קידוש א' נתבטלה מחשבתו הראשונה, וכאילו לא נתמלאו לחטאת, ואין להכשיר את החבית האחרונה אלא אם המילוי היה אחר שנמלך].

וכן במילא לקדשן קידוש א' וקידשן לבסוף ה' קידושין, כאשר מקדש את הראשונה נראה דהוא מסתפק האם יקדש לבסוף את שאר החביות או לא, ויש כאן הסח הדעת משאר החביות.

וכתב החזון איש שם דלדעת הראב"ד מיושב הא דתנן ברישא "נמלך", דיש בזה רבותא דאע"ג דנמלכו לקדשן קידוש א' לא אמרינן דבטלה מחשבתן הראשונה והוברר דנתמלאו המים שלא לשם חטאת. דדוקא ביחיד אמרינן בטלה מחשבתו, דיש לו טורח בקידושן ובשמירתן, אך בחמשה שמילאו אע"פ שנמלכו לא בטלה מחשבתן, דאין זה טורח בשבילם, כיון שכל אחד מקדש רק א'.

והנה הרמב"ם שם כתב, דאם מלא לעצמו חבית אחר חבית, אם נתכוין לקדשן קידוש א' כולן כשרין שהכל מילוי אחד הוא, אבל אם נתכוין לקדש כל חבית בפ"ע כולן פסולין חוץ מהאחרונה. והשיג הראב"ד: לשון המשנה ונמלך לקדשן קדוש אחד. ובפשטות כונתו להשיג מדוע לא כתב רבותא דאפילו בנמלך פסולין. וכתב התויו"ט, דאין כאן מקום להשגה כלל, דהרמב"ם לא כתב כאן את דין המשנה, דזה כתב להלן ה"ה, אלא כתב כאן כעין הקדמה לדינים שלאחר מכן, ולכן לא הוצרך לכתוב כאן את הרבותא דנמלך. אך הרש"ש ביאר, דהראב"ד כאן בא לחלוק על הרמב"ם בדין, דאם מילא ה' חביות לקדשן ה' קידושין לא יפסלו המים כלל, ורק בנמלך לקדשן קידוש א' נפסלו המים, וכשיטתו בה"ה.

**יחיד שמילא ה' חביות וכו' לקדשן קידוש אחד**

כתב הר"ש, דהממלא וחוזר וממלא אפילו מאה על דעת לקדש הכל כאחד כשר, שצריך להזות על כלים הרבה ובענין אחר אי אפשר. ומבואר דגם כשממלא לקדש את כולם קידוש א' חשיב מלאכה, אלא דאי אפשר בענין אחר, דאינו יכול למלאות את כל המים בבת אחת בחבית הגדולה. וצ"ב לפי"ז מדוע מילא לקדשן ה' קידושין חשיב מלאכה לפסול, הא אי אפשר בענין אחר. וצ"ל דהכא יכול לקדש כל חבית מיד קודם שמילא את השניה, שהרי דעתו לקדש כל חבית בפ"ע, ורק במילאן לקדשן קידוש אחד אי אפשר בענין אחר. ועוד י"ל, דבמילאן לקדשן ה' קידושין כל מילוי נחשב לדבר בפ"ע, ובכה"ג אפילו שאי אפשר בענין אחר הוי מלאכה לפסול.

אמנם הרמב"ם כתב דמילאן לקדשן קידוש א' לא חשיב מלאכה לפי שהכל הוא כמי ששאב פעם אחת. משמע דלא חשיב מלאכה כלל.

**ונמלך לקדשן ה' קידושין אין כשר אלא זה שקידש ראשון**

הרמב"ם בפיה"מ כתב דשאר המים פסולים, לפי שכל מה שנשאר מהמים נשארו פסולים לפי שהמילוי על קידוש אחד נתמלא. וכן כתב להלן אין כשר אלא חבית שקידש בראשונה להיותה כולו מילוי אחד. ולכאורה הא דחשיב מילוי אחד אין זה טעם לפסול את האחרים אלא להכשיר את הראשון, וזה כבר כתב לעיל. ותירץ המים טהורים, דהרמב"ם סובר דאילו היה ממלא לקדש ה' קידושין [באופן שהמילוי לא נחשב מלאכה, כגון שמילאו ה' בני אדם] הקידוש הראשון לא היה פוסל את המים האחרים, לפי שאינו יכול לקדש כולם בבת אחת, והיכא דאי אפשר לא חשיב מלאכה. ורק משום דמילאן לקדשן קידוש א' חשיב מלאכה, שהרי הוא יכול לקדשן יחד כמו שחשב בתחילה.

**אמר לאחד קדש לך את אלו וכו'**

הרמב"ם ביאר עפ"י מה שמבואר במשניות להלן, דאין מלאכה פוסלת בקידוש אלא במקדש לעצמו, אך המקדש לאחר אין מלאכה פוסלת. [ביאור הדבר עי' להלן מ"ג]. והשתא כשאמר קדש לך, הרי האחר מקדש לעצמו, ומלאכתו פוסלת, אך כשאמר קדש לי, הרי הוא מקדש לבעלים, ולפיכך אין מלאכתו פוסלת.

ואיירי הכא בממלא לקדשן קידוש א', דאל"ה יפסלו המים כבר במילוי, ואין כשר אלא זה שמילא אחרון. ולפיכך כתב הרמב"ם בחיבורו שם: אבל אם אמר לו קדש לי את אלו הרי כולן כשרין, שהרי לקידוש אחד מלאן, ואע"פ שנמלך לקדשן ה' קידושין הרי לא קדש הוא אלא אחר קידש לו. כלומר, דמצד המילוי אין לפסול משום שמילאן לקדשן קידוש א', ומצד הקידוש אין לפסול משום שקידש לאחר.

אך לשיטת הראב"ד אם מילא לקדשן ה' קידושין ונמלך לקדשן קידוש א', הרי המים פסולים מחמת הסח הדעת של הבעלים, ואפילו באמר קדש לי את אלו יש לפסול את כולן מחמת המלאכה במילוי. ועל כרחיך איירי בלא נמלך, וכגון שמילאן לקדשן ה' קידושין וכן עשה בסוף. והא דאם אמר קדש לך את אלו אין כשר אלא ראשון, ביאר הראב"ד שם, לפי שאין דעתו של המקדש סומכת שיתן לו לבסוף את כל המים, ונמצא זה מסיח דעתו מהם וזה מסיח דעתו מהם, והמים פסולים משום הסח הדעת, אך כשאמר לו קדש לי את אלו אינו מסיח דעתו מהם.

**תוספתא**

**יחיד שמילא ה' חביות לקדשן קידוש א' וכו' אע"פ שהגיף את הדלת כשר מפני שהוא עוסק עם הקידוש**

כתב הר"ש, דכל זמן שלא הוציא כל המים שבדעתו לקדש יחד אין המלאכה פוסלת. ונאמרו בזה ב' ביאורים:

החזון איש (ס"ט סק"ז) ביאר, דלפי הר"ש אין מלאכה פוסלת אלא בשעה שעוסק עם המים, אבל לא כשמניחן, ובהוצאת הראשונות עדיין אינו עוסק במים. וצ"ב מדוע אינו עוסק במים, הרי הוא עוסק בהם להעבירן ממקום למקום, ומדוע אין המים פסולים. וצ"ל בכונתו, דמלאכה פוסלת רק בשעת מילוי או בשעת קידוש, אך בין המילוי לקידוש אין מלאכה פוסלת, ולכן בעוד שמעביר את החביות ממקום למקום אין המלאכה פוסלת, וכן ביאר המשנה אחרונה כאן. וכן בפשטות דעת הר"ש לעיל פ"ו מ"א, דרק משהוציא את האפר איכא פסול מלאכה, לפי שאין נחשבת מלאכה שעושה עם האפר כאילו היא עם המים אלא משעה שהוציא את האפר לקדש. [עיי"ש שביארנו דעת הר"ש שם באופן אחר].

אך צ"ב מדוע לאחר שהוציא את האחרונה מלאכה פוסלת, הא בר"ש פ"ו שם מבואר דכל עוד שלא הוציא את האפר מהשפופרת לא התחיל הקידוש, ומדוע כאן הקידוש מתחיל משעה שגמר להוציא את המים. [ודוחק לומר דהכא המלאכה היא בשעה שעוסק במים, ולכן מלאכה פוסלת אפילו קודם שהוציא את האפר, משא"כ התם דאיירי בעוסק באפר, דאם כן אפילו קודם שגמר להוציא המים יפסלו במלאכה, כיון שעוסק במים, ועל כרחיך צ"ל דאין מלאכה פוסלת אלא בשעת מילוי או קידוש, ובזה אין סברא לחלק]. וצ"ל דהתם איירי באופן שהמים היו מונחים שם מכבר, ומביא אפר לקדשן, ולכן כל עוד שאינו מוציא את האפר מהשפופרת לא התחיל הקידוש, אך הכא איירי באפר שהיה מונח שם, ומביא מים למקום זה לקדשן, ולכן משעה שגמר להוציא את המים מתחיל הקידוש.

אך הקשה החזון איש שם, איך יתכן לומר דאין מלאכה פוסלת אלא בשעת מילוי או קידוש, הא הכא מבואר דאם מילא ה' חביות לקדשן ה' קידושין, המילוי השני פוסל את המילוי הראשון, אף שגמר את המילוי.

וכתב החזון איש שם, דהיה מקום לפרש בתוספתא באופן אחר, דאם הגיף את הדלת קודם שגמר להוציא המים, הרי הגפת הדלת היא לצורך המים הנותרים לשומרן, ולא חשיב מלאכה, משא"כ אם הגיף לאחר שגמר להוציא אין זה לצורך המים, והוי מלאכה, וכן כתב החסדי דוד, עיי"ש. [וכעין זה פירשו הרמב"ם והגר"א בתוספתא בריש פ"ו, כמש"כ שם].

המקדש דוד (נא סק"ב) ביאר דעת הר"ש עפ"י שני הקדמות: א. דאין מלאכה פוסלת בשעת המילוי, אלא בגמר המילוי. ב. הממלא על מנת לערות לכלי אחר, לא נגמר המילוי עד שיגמור לערות.

והשתא כתב הר"ש, דאם מילא לקדשן קידוש א', לא נגמר המילוי עד שיערה את כל החביות לכלי הגדול, דהכל נחשב מילוי אחד, וכיון שדעתו לערות כולם לא נגמר המילוי, ולכן אין מלאכה פוסלת אלא לאחר שיערה את כולם, [ולשון שהוא עוסק עם הקידוש צ"ל שהוא עוסק עם המילוי ולא גמרו עדיין, ודוחק].

**ואם יש שם שומרים לא פסל אלא מה שבידו בלבד**

מבואר דהא דאין מלאכה פוסלת בין המילוי לקידוש להמשנה אחרונה והחזון איש, או דאין מלאכה פוסלת עד שיגמור את המילוי להמקדש דוד, זה אפילו כשאין שומר אחר על המים, והוא לבד שומר, דאם יש שומר אחר על המים אינם נפסלים בכל אופן.

**לקדשן חמשה קידושין היה מוציא וכו'**

הר"ש גרס זו שהגיף את הדלת עמה כשרה זו שלא הגיף את הדלת עמה פסולה, ופירש דלא הגיף עמה אלא אחריה.

והקשה החזון איש (ס"ט סק"ח) מדוע זו שהגיף עמה כשרה, הא עשה עמה מלאכה. אמנם לפי מש"כ הר"ש לעיל דאין מלאכה פוסלת עד שיגמור לערות, [לביאור המשנה אחרונה והחזון איש משום דבעינן שעת הקידוש, ולביאור המקדש דוד משום דבעינן שיגמר המילוי], גם הכא זו שהגיף עמה כשרה מהאי טעמא, דכלפי מים אלו לא נגמר המילוי או לא התחיל הקידוש.

**אם יש שם שומרים וכו'**

כתב החזון איש (ס"ט סק"ח) דהתוספתא לא נקטה אם אין שם שומרים, דבזה פעולת ההוצאה של כל אחת מהם נחשבת מלאכה לפסול את האחרות, דהא רוצה לקדשן ה' קידושין, ועל כרחיך איירי שיש שם שומרים.

הגר"א גרס: יחיד שמילא חמש חביות לקדשן קידוש אחד לאחר, [דהממלא לאחר פוסל במלאכה, והמקדש לאחר אינו פוסל במלאכה], היה מוציא כל אחת ואחת ושופך והגיף את הדלת [בשעה שהיה מוציא את החביות], כולן פסולין, מפני שעושה עמו מלאכה, [דכל עוד שלא גמר להוציא את החביות לא נגמר המילוי, והרי זה נחשב לשעת מילוי דמלאכה פוסלת אף לאחר]. ואם משהוציא את האחרונה הגיף את הדלת כשר, מפני שעושה מלאכה עם הקידוש. [כלומר, דכבר נגמר המילוי, ואחר המילוי אין מלאכה פוסלת במים של אחר].

ואם יש שם שומרים [אפילו הגיף את הדלת קודם שהוציא את האחרונה] לא פסל אלא מה שבידו בלבד. [דאין שמירה של אחר מועילה על מה שבידו].

לקדשן ה' קידושין היה מוציא כל אחת ושופך והגיף את הדלת, אע"פ שאין שם שומרים זו שהגיף את הדלת עמה פסולה, [דכיון שלא גמר לערות חבית זו, לא נגמר המילוי שלה, ונפסלת במלאכה אף שמילא לאחר], זו שלא הגיף את הדלת עמה כשרה, [דמה ששפך כבר לחבית הגדולה לא נפסלת במלאכה לפי שכבר נגמר המילוי].

ומבואר לגירסת הגר"א דהא דאין מלאכה פוסלת במים של אחר זה אפילו כשאין שם שומרים. אמנם בתוספתא שהובא בר"ש להלן מ"ד לגירסת הגר"א איתא בשם ר' שמעון דדוקא אם יש שומרים אין מלאכה פוסלת, וצ"ל דת"ק פליג על ר' שמעון, והכא ס"ל להתוספתא כת"ק דר' שמעון. ועוד י"ל דהא דקתני הכא אע"פ שאין שם שומרים כשרין קאי אחר גמר המילוי, וס"ל להגר"א דאין מלאכה פוסלת אלא בשעת מילוי וקידוש, אך בין המילוי לקידוש אין מלאכה פוסלת. [אך בביאור הגר"א על התוספתא שהובא בר"ש לעיל פ"ו מ"א לא משמע כן, מדהוצרך לבאר דיש חילוק בין צורך הקידוש לאין צורך הקידוש, וצ"ע].

**משנה ב**

**הממלא בידו אחת ועשה מלאכה בידו אחת**

להלן מ"ג לגבי קידוש כתב הר"ש דהמים פסולים דשמא המלאכה קדמה לקידוש. וכן לגבי קידש לו ולאחר כתב הר"ש דאיירי בשניהם כאחת או בקידש לחבירו קודם שלו, והכא לא כתב מידי. ויל"ע מדוע הכא לא כתב דהמים פסולים מספק שמא המילוי קדם למלאכה.

ויתכן לומר, דלגבי קידוש אי אפשר לצמצם, דזמן הקידוש הוא רגע כמימרא, ולכן הוצרך הר"ש לומר דשמא המלאכה קדמה לקידוש. אך לגבי מילוי י"ל דמשעה שהכניס הכלי למים עד שהוציא חשיב זמן המילוי, ומלאכה פוסלת אף לאחר. [לעיל מ"א מבואר לגירסת הגר"א בתוספתא דעד שיגמור למלאות את כל החביות חשיב זמן המילוי לפסול במלאכה אף לאחר, אמנם גם אם לא נאמר כדבריו אכתי י"ל דכל שלא הוציא הכלי מהמים חשיב זמן המילוי]. והשתא אין צ"ל שמא המלאכה היתה אחר המילוי, דאפשר לצמצם את המלאכה באמצע המילוי. וכן מילא לו ולחבירו שניהם פסולים, ואפילו אם לא היו בבת אחת ממש, מכל מקום אם הכניס את השני קודם שהוציא את הראשון איכא ודאי מלאכה לשניהם בזמן המילוי.

**משנה ג**

**המקדש בידו אחת וע"מ בידו אחת אם לו פסול**

כתבו הר"ש והרא"ש דהמים פסולים שמא המלאכה קדמה לקידוש ונפסלו המים. והוא הדין אם היו שניהם כאחד, אלא דאם הקדים את הקידוש למלאכה לא נפסלו המים.

וברמב"ם (פ"ח ה"ג) כתב, דאם לעצמו קידש פסל שהרי עשה מלאכה קודם מתן אפר במים, ולא כתב שמא המלאכה קדמה. וביאר הכסף משנה שם, כי התחלת ההשתדלות ודאי יהיה קודם, ומאז חשיב מלאכה לפסול. וכן כתב הר"ש בביאור התוספתא, דהתחיל במלאכה קודם שהגמר הקידוש, והוא הדין י"ל כן במתני' וכמש"כ הכס"מ.

**המקדש לו ולאחר שלו פסול ושל אחר כשר**

כתב הר"ש כלומר כאחת, א"נ קידש לחבירו קודם שלו פסול. והבין התויו"ט דשני הפירושים חולקים, דלפי פירוש ראשון אפילו קידש שניהם כאחת שניהם פסולים, אף דיתכן דהאחד קדם לחבירו פסלינן מספק. אך לפי הפירוש השני דוקא באופן שידעינן שהקידוש של חבירו קדם נפסלו המים שלו, אך מספק לא פסלינן. וכתב, דמש"כ הר"ש לעיל דשמא המלאכה קדמה לקידוש לא אתיא כפירוש שני, דהא להאי פירושא לא פסלינן מספק.

אך המשנה אחרונה נקט באופן פשוט דפסלינן בספק, ואין כאן שני פירושים כלל, אלא הר"ש בא לומר דאיירי בין בקידש שניהם כאחת בין בקידש של חבירו קודם לשלו. וכן נקט המים טהורים, וביאר, דברישא שעשה מלאכה באחת ידו, החידוש הוא דבספק חיישינן שהמלאכה קדמה, אך בסיפא החידוש הוא דהמקדש לאחר אין מלאכה פוסלת, ולכן ברישא פירש הר"ש דאיירי בבת אחת וחיישינן שמא מלאכה קדמה, אך בסיפא שפיר י"ל גם באופן שלא היו בבת אחת.

**המקדש לשנים כאחת שניהם כשרים**

**ביאור החילוק בין ממלא לאחר למקדש לאחר**

הרמב"ם בפיה"מ הקשה מדוע אין מלאכה פוסלת בקידוש לאחר. ותירץ, דהמלאכה אינה פוסלת את מעשה הקידוש, דמעשה הקידוש אינו דבר שנפסל מחמת מלאכה, אלא המלאכה פוסלת את המים, וכיון שאינו בעל המים אינו פוסל במלאכה.

והא דבמילוי מלאכה פוסלת אף שאינו בעל המים, כתב הראב"ד בהשגות (פ"ז ה"ג), דכיון דנוטלין שכר על המילוי חשיב כממלא לעצמו, משא"כ בקידוש דאסור ליטול שכר ולא טובת הנאה, המים של אחר הם, ואינם נפסלים בהסה"ד. [הראב"ד נקט הסה"ד לשיטתו דפסול מלאכה משום הסה"ד הוא].

והקשה המשנה אחרונה, אם כל החילוק בין מילוי לקידוש הוא דבמילוי נוטלין שכר ובקידוש אין נוטלין שכר, מדוע אין מלאכה פוסלת לאחר אחרי שגמר למלאות, [כמבואר בתוספתא והובא ברמב"ם בפיה"מ רפ"ז ובחיבורו פ"ז ה"ד, דהממלא לאחר אלף חביות זה אחר זה כולם כשרים], הרי אחרי המילוי נמי נוטלין שכר פעולה על הבאת המים ושמירתם, ונימא דהוא נחשב כבעלים.

ותירץ החזון איש (ס"ט ס"ק יא), דבמה שאפשר ליטול שכר גרידא לא סגי להחשב כשלו לפסול במלאכה. והא דמילוי פוסל במלאכה אף כשממלא לאחר היינו משום ששבח מילוי במים, דבשעת המילוי הוא עושה את המים בעולם, ואין המים מתייחסים לבעליהם אלא אחר המילוי, משא"כ אחר המילוי אף שאפשר ליטול שכר על טלטול המים מ"מ אין שבח טלטול במים, וחשיב כעושה מלאכה במים של הבעלים. ועי' מים טהורים מ"ב מה שכתב בזה לדעת הר"ש ולדעת הרמב"ם.

והנה בראב"ד משמע דהוצרך לבאר כן רק לפי שיטתו שם דמלאכה פוסלת משום הסה"ד, ולכאורה גם אם נאמר דהסה"ד ומלאכה שני פסולים הם עדיין צריך טעם לחלק בין מילוי לקידוש. ותירץ היהגה האריה, דלפי הרמב"ם י"ל דמלאכה פוסלת במילוי לאחר משום שמלבד הפסול במים יש גם פסול במעשה המילוי, דמעשה העבודה נפסלת ע"י מלאכה, ולכן אף שאין המים שלו מכל מקום מעשה המילוי פסול, דכלפי עבודת המילוי לא איכפת לן שהמים של אחר. אך בקידוש הפסול הוא רק במים ולא במעשה הקידוש, וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ. והחילוק בין מילוי לקידוש הוא, דבקידוש מיד לאחר עבודת הקידוש אין המים נפסלים במלאכה כלל, ולכן מסתבר דגם עבודת הקידוש אינה נפסלת במלאכה, אך במילוי דגם לאחר המילוי המים נפסלים במלאכה, מסתבר דגם עבודת המילוי נפסלת במלאכה. ולכן במילוי לאחר מעשה המילוי נפסל במלאכה, ואילו בקידוש לאחר אין מעשה הקידוש נפסל. אך להראב"ד דמלאכה פוסלת משום הסה"ד אי אפשר לפרש כן, דהא כשם שאין עבודת המילוי נפסל בהסה"ד כך אינו נפסל במלאכה.

**מדוע בעינן בעלים לפסול במלאכה**

עיקר הדבר דאין מלאכה פוסלת אלא ע"י הבעלים צ"ב מה הטעם בזה. ולפי הרמב"ם וסייעתו דמלאכה הוי פסול בפ"ע ואין זה שייך להסה"ד יתכן לבאר, דאין כח לפסול במלאכה אלא לבעלים, לפי שפסול מלאכה הוא פסול חיובי שפוסל את המים, וכעין הא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו.

וכן מצינו בר"ש ורא"ש פ"ט מ"ג, דהקשו בהא דאיתא במס' גיטין (נג ע"ב) דהעושה מלאכה במי חטאת של חבירו פוסל רק אם הסיח דעתו, מדוע אינו פוסל גם בלא הסיח דעתו מצד מלאכה. ותירצו, דכיון שאין המים שלו אינו פוסל במלאכה. והנה מבואר שם דאם הסיח דעתו המים פסולים אף שאין המים שלו, והיינו משום דכאשר הסיח דעתו הרי המים נשארו בלא שמירה ואין הבדל בין הבעלים לאדם אחר, אך כאשר לא הסיח דעתו אלא שעשה מלאכה הרי זה פסול חיובי, ודוקא לבעלים יש כח לפסול.

אך לפי הראב"ד וסייעתו דמלאכה פוסלת משום הסה"ד, הא לפסול בהסה"ד סגי להוריד את השמירה, ומים שנשארו בלא שמירה פסולים, ומה לי בעלים מה לי אינו בעלים.

עוד צ"ע אף לשיטת הרמב"ם מדוע אין מלאכה פוסלת בקידוש, הא הרמב"ם פ"ח ה"ג כתב שאין המלאכה פוסלת בקידוש אלא במים [כלומר, דהמלאכה פוסלת את המים ולא את מעשה הקידוש, וכמש"כ בפיה"מ], והוא שיהיה העושה הבעלים או השומר. ומבואר דשומר נמי פוסל במלאכה ולא רק בעל המים, והכא המקדש הוא השומר של המים, ומדוע אינו פוסל במלאכה, הא דינו כבעלים עצמם.

ולפיכך צ"ל דהא דמקדש לאחר אינו פוסל במלאכה הוא באופן שיש שומרים אחרים על המים, דהבעלים או שלוחם עומדים לפנינו בשעת הקידוש ושומרים על המים בלא הסה"ד. והמקדש אינו השומר של המים, אלא הוא נתמנה מהבעלים לקדש בלבד, ולכן אינו פוסל במלאכה, דאינו הבעלים ואינו השומר של המים.

וכן מבואר בתוספתא שהובא בר"ש להלן מ"ד לגירסת הגר"א, דקתני קידש לאחר ועשה מלאכה כשר, אמר ר' שמעון אימתי בזמן שיש שם שומרים, אין שם שומרים קידש לאחרים כקידש לעצמו. ומבואר להדיא דכל מה דמהני קידש לאחרים זה רק כשיש שם שומרים. וכן כתב החזון איש (ס"ט סק"ו ד"ה מלא וקידש), והוסיף דר' שמעון לא בא לחלוק אלא לפרש. ועי' מש"כ לעיל מ"א בתוספתא לגירסת הגר"א.

**מדוע הבעלים פוסלים במלאכה גם כשיש שומרים**

אך אכתי צ"ע, דאי איכא שומרים אחרים מדוע הממלא לאחר פוסל במלאכה, הרי המים שמורים מחמת השומר האחר. ולא מבעיא דקשה לשיטת הראב"ד דפסול מלאכה הוא משום הסה"ד, הא הכא ליכא הסה"ד כיון דאיכא שומר אחר. אלא אפילו לשיטת הרמב"ם דפסול מלאכה הוא פסול בפ"ע נמי יש להקשות, דבפ"ח מ"א מבואר דאם יש שני שומרים ואחד מהם עשה מלאכה המים כשרים מחמת שמירת השני, ואם כן אף שהממלא עשה מלאכה לא יפסול מחמת שמירת השני.

ובחזון איש (ס"ט ס"ק יא) הקשה עוד, איך מהני שמירת אחרים שלא יפסלו המים במלאכה, הא קיי"ל במס' חגיגה (כ ע"א) דאין אדם משמר מה שביד חבירו, ואפילו לגבי בתרומה וקדשים חשיב הסה"ד, ואיך מהני הכא שמירת השני.

ותירץ החזון איש, דבאמת אם מסיח דעתו קיי"ל דאין אדם משמר מה שביד חבירו ולא מהני שמירת אחרים, אלא דהכא איירי בפסול מלאכה, דהמקדש או הממלא לא הסיח דעתו להדיא אלא עשה מלאכה, ובזה שפיר מצטרף שמירת השומר האחר לשמירת המקדש שלא יפסל במלאכה. והא דתניא בתוספתא דכל דבר שבידו ועשה מלאכה אפילו יש שם שומרים פסול, ולא מהני שמירת אחרים, התם איירי שהבעלים עצמם עושים מלאכה, ולכן לא מהני שמירת אחרים לדבר שבידו אע"פ שלא הסיח דעתו, אך אם הבעלים או שלוחם משמרים ואדם אחר שהמים בידו עושה מלאכה, מהני שמירת הבעלים אף לדבר שביד אחר כל שאותו אחר לא הסיח דעתו.

ולפי"ז יש לבאר את החילוק בין מילוי לקידוש, דבקידוש דאיכא בעלים על המים, והם או שלוחם שומרים את המים, אין מלאכת המקדש פוסלת, דשמירתם מועלת למה שביד חבירו כל שחבירו לא הסיח דעתו אלא עשה מלאכה בלבד. משא"כ במילוי דהבעלים עדיין לא זכו במים, והממלא נחשב לבעלים, אין שמירת אחרים מועלת אע"ג דלא הסיח דעתו.

אך עיקר תירוצו צ"ב איך מצטרפת שמירת הבעלים או שלוחם עם שמירת המקדש, הא שמירת הבעלים לחוד לא מהני משום שהמים ביד המקדש, ואין אדם משמר מה שביד חבירו, ושמירת המקדש לחוד לא מהני לפי שהוא עושה מלאכה, ואיך מצטרפים יחד שלא יפסלו המים.

**ביאור נוסף לדעת הרמב"ם**

ולדעת הרמב"ם דמלאכה הוי פסול בפ"ע יתכן לבאר באופן אחר, עפ"י מה דאיתא בתוספתא לגירסת הר"ש: זה הכלל, כל דבר שבידו ועשה מלאכה בין שיש שם שומרים בין שאין שם שומרים פסול, דבר שבידו ולא עשה מלאכה אם יש שם שומרים כשר אין שם שומרים פסול. וביאר הר"ש דאם אין שם שומרים פסול משום הסה"ד, דפוסל במי חטאת כדאיתא בהנזקין. וצריך ביאור מדוע לגבי מלאכה לא סגי בשמירת אחרים ולגבי הסה"ד סגי בשמירת אחרים. ובאמת הרמב"ם גרס: דבר שאינו בידו ועשה מלאכה אם יש שם שומרים כשר וכו', ולפי"ז החילוק הוא אם המים בידו או לא, ואין מקור לחלק בין פסול מלאכה לפסול הסה"ד, אך לגירסת הר"ש צ"ב.

והנראה לומר עפ"י המבואר ברמב"ם בפיה"מ וברא"ש בפ"ח מ"א, דכאשר יש שני שומרים על המים והאחד עושה מלאכה, המים כשרים משום שעושה המלאכה מסתלק משמירתו, ומדוייק מדבריהם דאם לא היה מסתלק מלהיות שומר הרי המים היו פסולים אף שהם שמורים מחמת השומר השני. והביאור בזה י"ל דפסול מלאכה הוא פסול חיובי שפוסל את המים גם כאשר המים שמורים, ולכן כל עוד שעושה המלאכה לא יסתלק משמירתו הרי הוא פוסל במלאכה אף שיש עוד שומר על המים, דמכל מקום אחד מהשומרים עושה מלאכה, וזה סיבה לפסול גם כאשר המים שמורים. אך לגבי פסול הסה"ד אם יש שני שומרים ואחד הסיח דעתו, ודאי המים כשרים לפי שהם שמורים מחמת השומר השני.

ועפי"ז יש לבאר נמי בתוספתא, דכאשר אדם עוסק במים ועושה מלאכה או מסיח דעתו, אינו מסתלק משמירתו מחמת המלאכה או הסה"ד שעושה, שהרי המים בידו, והוא נשאר שומר על המים. ולפיכך כאשר יש שומרים אחרים על המים הרי הם מצילים מפסול הסה"ד, דפסול הסה"ד יסודו דהמים נשארים בלא שמירה, והכא המים שמורים על ידי השומר השני. משא"כ על פסול מלאכה לא מהני שמירת אחרים, שהרי מכל מקום הוא עושה מלאכה, וגם הוא שומר הפוסל במלאכה. [ועיקר החיסרון של דבר שבידו, דלא מועיל בזה שמירת אחרים להציל ממלאכה, הוא משום שאינו מסתלק משמירתו כאשר המים בידו].

ובזה יש לבאר את החילוק בין ממלא לאחר לבין מקדש לאחר, דלעולם איירי באופן דאיכא שומרים אחרים, והממלא או המקדש אינם השומרים של המים אלא הם נשלחו ע"י הבעלים לעשות פעולת מילוי או קידוש. ומכל מקום לממלא יש כח לפסול את המים במלאכה אע"פ שאינו הבעלים או השומר של המים, כיון שעדיין אין בעלים אחרים על המים, והרי הממלא עצמו נחשב כבעל המים כלפי שיכול לפסול במלאכה. ושמירת אחרים לא מהני כיון דהוא עושה מלאכה ואינו מסתלק מהבעלות שלו, וכמו ששנינו בתוספתא דכל שבידו אין שמירת אחרים מצלת ממלאכתו. משא"כ לגבי המקדש דאיכא בעלים אחרים על המים, ואין לו כח לפסול את המים כיון שאינו לא בעלים ולא שומר, שפיר מהני שמירת אחרים.

ומה שהקשה החזון איש מהא דאיתא במס' חגיגה דאין אדם משמר מה שביד חבירו, צ"ל לדברינו דהתוספתא פליגא דאדם יכול לשמר מה שביד חבירו, דהא בתוספתא מבואר דאין הסה"ד פוסל מחמת שמירת האחרים אפילו שהמים בידו. ועוד י"ל דהרמב"ם (פי"ג ממו"מ ה"ו) פירש את הגמ' בחגיגה באופן אחר, כמו שכתב הליקוטי הלכות (סוף פ"ב דחגיגה זבח תודה ד"ה חזקה), ולפי"ז אין מקור כלל להא דאין אדם משמר מה שביד חבירו.

**מלאכה בגוף המים כשאין המים שלו**

אך הקשה המשנה אחרונה, איך יתכן לומר שאין מלאכה פוסלת אלא בבעל המים, הא במס' גיטין מבואר דהעושה מלאכה במי חטאת של חבירו פטור בדיני אדם וכו', ועכ"פ מבואר דהמים פסולים, אף שאינו בעל המים. והנה התם איירי במלאכה בגוף המים דחמיר טפי, דהא פוסל אף אחר קידוש גם לשיטת הראב"ד, וכמו שביארנו לעיל. אך מכל מקום צ"ע איך יש לו כח לפסול במלאכה, הא אינו בעל המים. ובאמת הר"ש פ"ז דכלאים מ"ד הוכיח מזה דאדם אוסר דבר שאינו שלו גם בדבר שתלוי במחשבה, וצ"ע טעם החילוק, מדוע מלאכה בגוף המים פוסלת אף מים שאינו שלו ומלאכה אחרת אינה פוסלת מים שאינו שלו.

**משנה ד**

**קדש לי ואקדש לך הראשון כשר**

הר"ש פירש את כל דיני המשנה עפ"י המבואר במשניות לעיל, דבמילוי לאחר מלאכה פוסלת ובקידוש לאחר אין מלאכה פוסלת. אך הרמב"ם בפיה"מ ובחיבורו פ"ח ה"ו פירש, דהשני פסול משום דהוי כשכר על הקידוש, דהוא מקדש לחבירו מחמת שחבירו קידש לו, והמקדש בשכר קידושו פסול. משא"כ במילוי אין זה סיבה לפסול, דהממלא בשכר המים כשרים.

והקשה הכסף משנה, אם כן מדוע הראשון כשר, הרי גם הוא נעשה בשכר שהשני יקדש לו לאחר מכן. ותירץ, דשאני התם דבשעה שקידש לא נתן לו דבר, ואע"פ שאמר לו שיתן, לא מקרי עושה בשכר, ומאחר שנעשה הקידוש בהכשר אינו חוזר ונפסל כשיתן לו. וצ"ב מה איכפת לן דאינו נותן לו דבר, הא מתחייב ליתן בעד הקידוש, והקידוש הוא בשכר.

עוד כתב הכס"מ, וכל שכן שכיון שהקידוש השני פסול נמצא שלא עשה לו כלום ואין כאן שכר. כלומר, דכיון שהשני פסול מצד שכר שוב אין הראשון פסול, דאין כאן שכר. והקשה החזון איש (ס"ט סק"ג), נימא איפכא, דהראשון פסול משום שנתחייב לקדש לו והוי בשכר, והשני כשר דהראשון אינו שכר משום שהוא פסול.

והחזון איש שם תירץ, דאפשר דאי תבע ליה בדין לא מתחייב ליתן, כיון דאסור ליטול שכר. ודוקא הקדים לו שכרו ואח"כ עושה בשביל שכרו פסול, דבפועל הוא עשה בשביל הקידוש, אך הראשון כשר כיון דמה שנתחייב לו לא מחייב אותו.

ועוד תירץ, דהכא לא איירי בפסיקא גמורה אלא שמתנה עמו שיקדש לו והוא יקדש לו למחר, ואם רוצה לחזור בו אחר מכן יכול. [נפק"מ באופן שיתחייב ליתן לו דמים בעד הקידוש, לתירוץ ראשון הקידוש כשר כיון שהחיוב לא חל, ולתירוץ שני הקידוש פסול, דהכא איכא פסיקא גמורה].

**מלא לי ואמלא לך האחרון כשר**

ביאר הרמב"ם שם, דהראשון פסול הואיל וכונתו שימלא לו חבירו חלף מילוי זה, הרי זה כממלא לו ולאחר שהן פסולין. וביאר החזון איש שם שאין כאן דעת שלמה לשם מי חטאת, שהרי עושה משום שכרו, וכאשר עושה לשם מי חטאת ודבר אחר אין זה נחשב מילוי לשם מי חטאת. והא דאחרון כשר אע"פ שהוא ממלא חלף המילוי שמילא לו חבירו, מכל מקום כיון דכבר לקח שכרו לא איכפת לן. ועי' כסף משנה. ולפי"ז כתב החזון איש, דהא דנוטלין שכר על המילוי זה רק באופן שנתן לו את השכר קודם, אך אם עדיין לא נתן לו, והוא עושה את המילוי כדי שיתן לו שכר אח"כ, הרי זה פסול משום שאין זה לשם מי חטאת. והקשה ע"ז מהא דמקדשין אשה בשכר מילוי, עיי"ש.

ובהשגות הראב"ד פ"ח ה"ו הסכים עם הרמב"ם לגבי קדש לי ואקדש לך דהפסול הוא מצד שכר, אך לגבי מלא לי ואמלא לך דהראשון פסול כתב טעם אחר, דכיון שאינו ממלא אלא בשכר ואינו סומך בדעתו שהשני ימלא לו, אף הוא מסיח דעתו מן המילוי. כלומר, דאינו סומך דעתו שישלם לו בסוף על המילוי, ולכן אין דעתו שלמה למלאות למי חטאת. ועי' חזון איש ס"ט סק"ה.

והא דלא פירש הרמב"ם את המשנה כהר"ש:

א. המים טהורים ביאר, דבמשנה משמע דהקידוש פסול בכל אופן ואף היכא דמילא מים שלו לאחר שקידש לחבירו, ולכן פירש דאין זה פסול מלאכה אלא פסול של מקדש בשכר.

ב. כעין זה ביאר החזון איש (ס"ט סק"ג), דבמשנה משמע דהמים פסולים אפילו כאשר יש שומרים על המים, דעצם התנאי דקדש לי ואקדש לך פוסל.

ג. היהגה האריה ביאר, דלפי הר"ש יש להקשות טובא מדוע מלאכה פוסלת בקדש לי ואקדש לך, הא אין מלאכה פוסלת אלא בשעת מילוי או קידוש, וכן בין המילוי לקידוש כאשר מכין עצמו לקדש חשיב שעת קידוש, [עיי"ש שהאריך בזה]. אך כשאמר לשני קדש לי הרי אינו מוכן לקדש את מימיו, ומדוע מלאכה פוסלת. וכתב, דלפיכך הרמב"ם ביאר את המשנה באופן אחר. [ובדעת הר"ש יש ליישב דגם כאשר הוא מוכן לקדש ע"י שליח חשיב שעת הקידוש].

בתוספתא פי"ב איתא, האומר לחבירו הזה לי ואזה עליך ר' עקיבא מטמא וחכמים מטהרין. וכתב המקדש דוד (נא סק"ב), דלפי הר"ש דהפסול הוא משום מלאכה צ"ע מדוע ר' עקיבא מטמא, הא אין פסול מלאכה לאחר קידוש. אך לפי הרמב"ם ניחא דר' עקיבא מטמא משום דחשיב כמזה בשכר. אך הקשה מ"ט דחכמים דמטהרין, מאי שנא מהכא דחשיב קידוש בשכר ופסול.

**תוספתא**

**מילא וקידש קידש ומילא לעצמו בשתי ידיו כאחת**

פירש הר"ש דאיירי בכלי אחד, ובעינן שיתחיל הקידוש אחר גמר המילוי, והכא המים פסולים משום דחיישינן שמא הקידוש קדם למילוי, או אפילו מילוי קדם שמא התחיל את הקידוש קודם גמר המילוי. והא דלא פירש הר"ש דאיירי בשני כלים, ופסולים משום מלאכה, ביאר החזון איש (ס"ט סק"ו) משום דזה איתא בתוספתא להדיא להלן, ועל כרחיך דהכא איירי בכלי אחד. אמנם הגר"א לא גרס כלל בבא זו.

**מילא וקידש קידש ומילא לאחר בשתי ידיו כאחת וכו'**

הר"ש גרס: מילא וקידש אם לו כשר אם לאחר פסול. וביאר, דאם אדם מילא לעצמו ואח"כ קידש לאחר, הרי זה נחשב כמלאכה לפסול את המים, אע"ג דהקידוש היה באותם מים שמילא, ואין כאן מלאכה אחרת. וע"ז קאמר ר' שמעון דאם אין שומרים אחרים כשר, דבכה"ג חשיב כמקדש לעצמו כיון שהוא השומר של המים. וכבר תמה החזון איש שם, מדוע לא יוכל לקדש לאחר.

הגר"א גרס: קידש לאחר ועשה מלאכה כשר, אמר ר' שמעון בד"א בזמן שיש שם שומרים וכו'. דהיינו, דדין המשנה דאין מלאכה פוסלת בשעת קידוש לאחר זה רק כשיש שומרים על המים, אך אם אין שומרים פסול. וכתב החזון איש שם דת"ק לא פליג ע"ז, ור' שמעון בא לפרש.

**מילא לעצמו בשתי ידיו כאחת בקידוש אחד פסול בשני קידושין כשר**

הגר"א גרס להיפך, בקידוש אחד כשר בשני קידושין פסול. והר"ש יישב הגירסא, דאיירי במילא לקדש קידוש א', או אפילו לקדשן שני קידושין אך כשמילא לעצמו בשתי ידיו כאחת אין חיסרון אפילו אם רוצה לקדשן שני קידושין. [וצ"ע מדוע כשממלא לעצמו כאחת עדיף טפי]. והא דתניא בקידוש אחד פסול היינו דאם קידש בסוף רק אחד מהם פסול, דאגלאי מילתא למפרע דהשניה לא נתמלאת לקידוש, והוי מלאכה. וכבר תמה בזה החזון איש שם מאי שנא מכל נמלך דאזלינן בתר מחשבה הראשונה.

וברמב"ם פ"ח ה"ה הגירסא לפנינו בקידוש אחד פסול בשני קידושין כשר, וכגירסת הר"ש. אך בכס"מ מבואר דהגירסא לפניו ברמב"ם היתה כגירסת הגר"א, בקידוש אחד כשר בשני קידושין פסול, וכן הסכים האור שמח.

**מילא לאחר בשתי ידיו כאחת בין בקידוש א' בין בשני קידושין כשר**

הגר"א גרס בקידוש א' כשר בשני קידושין פסול, דאין חילוק בין ממלא לעצמו או לאחר. אך הר"ש כתב דממלא לאחר אפילו לשני קידושין כשר, לפי שאין מחשבתו שחישב לשני קידושין מועילה, שהרי זה תלוי במי שמילא בשבילו, והוי כמילא לקדש קידוש א'.

וכתב הר"ש דלא איירי הכא בגוונא דלעיל שאם מילא לעצמו בשתי ידיו כאחת בקידוש א' פסול, דהתם איירי שקידש בסוף רק אחד מהם, ולכן המילוי השני הוברר למפרע דהוי מלאכה, אך הכא איירי בנתקדשו שניהם, דאל"ה גם הכא נימא דהוברר למפרע דהוי מלאכה, ומדוע בקידוש אחד כשר.

ומש"כ הר"ש ומסתברא דכל שכן לעצמו וכו' עד סוף הדיבור ליתא בכת"י. ועי' חזון איש שם וגליוני קה"י.

**זה הכלל כל מלאכה שיש עמה מילוי וכו'**

כלומר, דאחר המילוי אין מאלכה פוסלת לאחר, ואפילו בין מילוי לקידוש.

**דבר שבידו ולא עשה מלאכה אם יש שם שומרים כשר אין שם שומרים פסול**

הרמב"ם פ"ח ה"ה גרס: ודבר שאינו בידו ועשה מלאכה אם יש שם שומר לא פסל. וכן גרס בביאור הגר"א, וביאר דלא מהני שמירת אחרים כשהוא אוחז המים בידו. וכן הוכיח החזון איש (ס"ט סקי"א) מהגמ' בחגיגה (כ ע"א) דאין אדם משמר מה שביד חבירו אפילו לגבי תרומה וקדשים. והקשה החזון איש, אם כן מדוע המקדש לאחר אין מלאכה פוסלת, אמנם יש שומרים אחרים, אך אין אדם משמר מה שביד חבירו. ותירץ, דדוקא היכא דהמים ביד הבעלים או שלוחם לא מהני שמירת אחרים, אך היכא דהמים ביד אדם אחר שאינו השומר של המים, שפיר מהני שמירת אחרים. [וכתב שם, דאע"ג דבגמ' בחגיגה איירי באופן שהמים ביד אחר והבעלים משמרים, ומכל מקום אין אדם משמר מה שביד חבירו, התם איירי בהסה"ד גמור, ולכן אפילו הבעלים לא משמרים מה שביד אחר, אך הכא איירי בפסול מלאכה גרידא, ובזה אפשר לצרף את שמירת השומר עם שמירת אוחז המים, אלא אם כן הבעלים הם האוחזים את המים, דבזה לא מהני שמירת אחר בכל גוונא. ולפי"ז יש שני אופנים שלא מועיל שמירת אחרים לדבר שבידו, או באופן שאוחז המים הסיח דעתו לגמרי, או באופן שהבעלים הם האוחזים את המים].

ובאור שמח (פ"ט הי"ז) כתב, דהא דאין אדם משמר מה שביד חבירו הביאור הוא, דהשומר מסתלק משמירתו, כיון שהמים ביד חבירו, אך מצד המציאות אפשר לשמור. ולכן כתב דבאופן שהשומר יודע שזה שהמים בידו אינו יכול לשמור על המים, כגון שהוא טמא, הרי הוא שומר על המים ואינו מסתלק משמירתו אף שהמים ביד אחר.

ולפי"ז בגמ' בחגיגה דאין אדם משמר מה שביד חבירו איירי באופן שהבעלים אינם יודעים האם זה שאוחז את התרומה וקדשים טמא או טהור, ולכן הם מסתלקים מהשמירה. וזה גם הטעם בתוספתא דכל שבידו ועשה מלאכה המים פסולים, ולא מהני שמירת אחרים, דהשומר מסתלק משמירתו.

אך צ"ע לפי"ז מדוע המקדש לאחר אין מלאכה פוסלת, הא כיון שהמים ביד המקדש הרי השומר האחר מסתלק משמירתו, וליכא שומרים על המים. ואולי כיון דהבעלים מינו אותו לשומר ואת השני לקדש, אין השומר מסתלק משמירתו אפילו שהמים ביד המקדש.

אך הר"ש גרס: דבר שבידו ולא עשה מלאכה אם יש שם שומרים כשר אין שם שומרים פסול. וביאר דאיירי בהסיח דעתו ומכל מקום מהני שמירת אחרים, אך אם עשה מלאכה לא מהני שמירת אחרים. וצ"ע מאי שנא פסול מלאכה מפסול הסה"ד, הא כיון דאין אדם משמר מה שביד חבירו אף הסה"ד צריך לפסול.

ולעיל מ"ג ביארנו עפ"י המבואר להלן פ"ח מ"א דכאשר יש שני שומרים ואחד מהם עשה מלאכה כשר, ופירש הרא"ש שם דהוי כאילו נמסרו לו לבדו, ולפיכך אינם נפסלים במלאכת האחרים. כלומר, דאותו שומר שעושה מלאכה נחשב כמו שמסתלק מהשמירה, והשומר השני שאינו עושה מלאכה הוא השומר היחיד, וכן משמע ברמב"ם בפיה"מ שם. ויל"ע מדוע הוצרכו לזה, תיפו"ל דיש שומר שאינו עושה מלאכה, והרי המים שמורים מחמתו.

וצ"ל דיש חילוק בין פסול מלאכה לפסול הסה"ד, דפסול הסה"ד הוא שהמים נשארים בלא שמירה, ולזה סגי שיש עוד אדם ששומר על המים, אך פסול מלאכה הוא פסול חיובי, דשומר שעושה מלאכה זה סיבה לפסול אף כאשר המים שמורים, ולכן לא יועיל מה שיש עוד שומר על המים, שהרי מכל מקום אחד מהשומרים עשה מלאכה, ולפיכך הוצרכו לומר דהמים כשרים משום שהשומר שעושה מלאכה מסתלק מהשמירה, ואינו נחשב שומר כלל בשעה שעושה מלאכה.

והשתא קמ"ל בתוספתא, דכאשר המים בידו ועושה מלאכה אינו מסתלק מהשמירה, והוא נשאר שומר גם כשעושה מלאכה, ולכן לגבי פסול מלאכה לא מהני שיש שומרים על המים, שהרי מכל מקום אחד מהשומרים עושה מלאכה, אך לגבי פסול הסה"ד סגי במה שיש שומרים דשוב אין המים נשארים בלא שמירה.

והנה במס' חגיגה (כ ע"א) מבואר להדיא דאין אדם משמר מה שביד חבירו, ולכאורה זה סותר לתוספתא הכא לדעת הר"ש דמהני שמירת אחרים על פסול הסה"ד גם כאשר המים בידו. [וכן לדעת הרמב"ם לפי מש"כ דיתכן שהוא מודה לר"ש]. אמנם הליקוטי הלכות בסוף פ"ב דחגיגה כתב בדעת הרמב"ם ביאור אחר בגמ' שם, ולפי"ז אין מקור כלל לדין שאין אדם משמר מה שביד חבירו.

העולה מדברינו ג' ביאורים להא דאין אדם משמר מה שביד חבירו:

א. החזון איש ביאר דמצד המציאות אי אפשר לשמור על מה שביד חבירו. אך כתב דאם זה שהמים בידו לא הסיח דעת אלא עשה מלאכה בלבד, אפשר שפיר לשמור על מה שביד חבירו.

ב. האור שמח ביאר דמצד המציאות אפשר לשמור, אלא דהשומר מסתלק משמירתו, כיון שהמים ביד חבירו.

ג. לפי הר"ש ביארנו דאפשר לשמור על מה שביד חבירו, אלא דכאשר המים בידו ועושה מלאכה אינו מסתלק מהשמירה, ומלאכתו פוסלת אף כשיש שומרים אחרים.

ועי' עוד ביהגה האריה דביאר עפ"י מה שייסד דמלאכה פוסלת דוקא בשעת עבודה, וכל שהוא מוכן לקדש חשיב שעת עבודה. והא דהבעלים יכולים למסור לשומר ולעסוק במלאכה זה משום שבזה שהם מוסרים לשומר הם מסתלקים מהכנתם לקדש, ואין מלאכה פוסלת אלא כשמכין עצמו לקדש. אמנם כאשר המים בידו אע"ג שיש שומר אחר על המים מכל מקום הוי שעת עבודה, ולכן לא מהני שומר, דאין הבעלים מסתלקים מהכנתן לקדש, וחשיב שעת עבודה. [וכתב כן אף לשיטת הראב"ד דמלאכה פוסל משום הסה"ד, דמכל מקום שייך לחלק ביניהם לגבי זה].

**משנה ה**

**הממלא לו ולחטאת ממלא את שלו תחלה וכו'**

הקשה הרא"ש מדוע אין לפסול את של חטאת מחמת הנשיאה עצמה, דנשיאת המים שלו תחשב למלאכה כלפי מי החטאת, ואפילו אם מילא וקשר את שלו קודם שמילא לחטאת יפסלו המים. ותירץ, דכיון שאינו מרבה הדרך ומעקם בשביל המים שלו אין כאן מלאכה. ועוד תירץ, דהכא צריכין מ"ח למימיו שלו דאי אפשר להוליך כד אחד באסל.

ומשמע דלפי תירוצו הראשון איירי באופן שיכול לישא כד אחד באסל, ומכל מקום אין הנשיאה פוסלת לפי שאין בזה תוספת מלאכה כלל. ואילו לפי תירוצו השני נשיאה גרידא חשיבא מלאכה, ושאני הכא דהנשיאה היא צורך מ"ח. ועי' להלן משנה ו'. וכתב המשנה אחרונה, דאיכא נפק"מ בין התירוצים בממלא כלי אחד חציו לחטאת וחציו לשתיה, דאינו עושה פעולה מיוחדת לשתיה, לפי תירוצו הראשון לא חשיב מלאכה, דהוי כנשיאה גרידא, ולפי תירוצו השני חשיב מלאכה, כיון שאין בזה צורך מ"ח.

ובחזון איש (ס"ט ס"ק יג) נקט לעיקר כתירוצו השני של הרא"ש, דנשיאה שאינה צורך מ"ח נחשבת מלאכה. והוכיח כן, דאל"ה אפילו גרר קרון בדרך הילוכו לא יחשב מלאכה, כיון דאינו עושה מלאכה מיוחדת. [ולפי תירוץ הראשון של הרא"ש יתכן ליישב, דכאשר מרגיש כובד המשא ודאי חשיב מלאכה אף שאינו עושה פעולה מיוחדת, ורק בדבר קל כחבל או שתולה כד מים בצד השני של האסל לא חשיב מלאכה. ולתירוץ שני של הרא"ש צ"ב מה הגדר, דלא מסתבר לומר שצריך לרוקן את כל הכיסים כאשר מתעסק במי חטאת. וצ"ל דכל שאינו ניכר שנושא עוד דבר לכו"ע לא חשיב מלאכה, ורק בנשיאה של דבר קל נחלקו שני התירוצים, וצ"ע].

**ואם מלא את של חטאת תחלה ואח"כ מלא שלו פסול**

בתוספתא מבואר דאם מילא לחטאת ואח"כ רוצה למלאות מים להשוות האסל לא חשיב מלאכה. וצ"ע מאי שנא מהא דמבואר במתניתין דהמילוי לצרכו חשיב מלאכה ופוסל את המים. ולפי פירושו הראשון של הרא"ש י"ל דמתניתין איירי באופן שאינו צריך להשוות האסל, דהוא יכול לישא כד אחד לחוד, והתוספתא איירי באופן שצריך להשוות האסל, ולכן חשיב מלאכה. אך לפי תירוצו השני של הרא"ש דאף במתניתין איירי בצריך להשוות האסל, ולכן הנשיאה לא חשיבא מלאכה, ומכל מקום המילוי והקשירה חשיבי מלאכה, צ"ע מאי שנא מהתוספתא דלא חשיב מלאכה.

ותירץ החזון איש שם, דהתוספתא איירי באופן שאינו יכול לישא כד אחד כלל, ולכן המילוי נחשב צורך מ"ח ולא הוי מלאכה. אך במשנתינו איירי שיכול לישא כד אחד, אלא שיותר נח לו לישא שני כדים. ולגבי המילוי תלינן דאילו לא היה צריך מים לצרכו לא היה ממלא מים בשביל להשוות האסל, ולכן המילוי נחשב מלאכה, דהשתא עיקר המילוי הוא לצרכו. אך לגבי הנשיאה תלינן דלאחר שכבר יש לו מים ממולאים גם אם לא היה צריך מים לצרכו היה נושא שני כדים להשוות האסל, ולכן הנשיאה לא נחשבת למלאכה, דעיקר הנשיאה היא לצורך מי חטאת.

עוד יש ליישב, דכל מלאכה שהיה יכול לעשותה קודם המילוי לחטאת הרי היא פוסלת אפילו כשהיא צורך לחטאת, [כעין הא דתנן בסיפא דאם יכול לעשות שמירה מעולה הרי זה פוסל]. והשתא י"ל דבתוספתא איירי באופן שבשעה שמילא לחטאת לא היה צריך להשוות האסל, ורק לאחר מכן היה מבקש לשתות ואינו יכול לשתות בלא להשוות האסל, ואם כן הצורך להשוות האסל נתחדש לו לאחר שכבר מילא לחטאת, ולכן לא חשיב מלאכה. אך במתניתין אע"פ שגם המילוי הוא צורך מי חטאת להשוות האסל, מכל מקום הוי מלאכה, כיון שהיה יכול למלאות קודם. ועי' להלן בביאור התוספתא דמשמע מהתוספתא כדברינו.

**ואם מלא את של חטאת תחלה ואח"כ מלא שלו פסול**

כתב הגר"א בא"ר, דדוקא אם מילא של חטאת תחילה ואח"כ מילא את שלו פסול, אך אם מילא את שלו קודם מ"ח ואח"כ קשר את שלו, אין הקשירה פוסלת בדיעבד, דהקשירה היא צורך המ"ח, לפי שאינו יכול לשאת אא"כ קשורים שניהם באסל. [ודייק כן מדנקטה המשנה ואם מלא את של חטאת תחילה פסול, ולא נקטה רבותא יותר דאם קשר את של חטאת תחילה פסול, ומשמע דבכה"ג באמת כשר].

וצ"ע דאם כן המילוי נמי לא יפסול מהאי טעמא, שהרי בלא מילוי אינו יכול לשאת את מי החטאת. ותירץ המים טהורים, דהמילוי אינו צורך מ"ח, שהרי יכול לקשור עץ או אבן בעלמא, ורק הקשירה צורך מ"ח, דאחר שיש לו מים ממולאים כבר אין הבדל אם קושר אותם או עץ בעלמא. [אך יל"ע לפי"ז מדוע בתוספתא מבואר דיכול למלאות מים אחרים להשוות האסל, הא יכול לקשור עץ ואבן בעלמא. ודוחק לומר דהתם איירי באופן שאין לו אפשרות אחרת].

החזון איש (ס"ט ס"ק יג) ביאר עפ"י מש"כ לעיל, דאיירי באופן שאם לא היה צריך את המים לשתיה לא היה ממלא לצורך נשיאת האסל, דבשעת הדחק הוא יכול לישא עם כלי אחד לבד, ולפיכך המילוי נחשב למלאכה. אך לאחר שיש לו מים ממולאים, הרי הוא קושר לאסל גם אם אינו צריך את המים לשתיה, דיותר נח לישא את האסל עם שני כלים, ולכן הקשירה נחשבת צורך מ"ח אע"ג דהמילוי לא נחשב צורך מ"ח. [אך לפי מה שכתבנו לעיל דכל היכא דהיה יכול למלאות קודם חשיב מלאכה אפילו אם הוי צורך מ"ח, אי אפשר ליישב דברי הגר"א].

והנה בביאור הגר"א על התוספתא ביאר כתירוץ ראשון ברא"ש, דהנשיאה לא נחשבת למלאכה לפי שאינו עושה מלאכה מיוחדת, ואע"ג דלא הוי צורך מי חטאת. ולכאורה זה סותר לדברי הגר"א בא"ר דחילק בין המילוי לקשירה, וכיון דהקשירה לא נחשבת מלאכה מחמת דהוי צורך המ"ח כל שכן שהנשיאה לא נחשבת מלאכה, ומדוע הוצרך הגר"א לבאר דהנשיאה לא נחשבת מלאכה מחמת שאינו עושה פעולה מיוחדת, וצ"ע.

**ואם מלא את של חטאת תחלה ואח"כ מלא שלו פסול**

עי' חסדי דוד שהקשה מדוע השמיט הרמב"ם דין זה.

**נותן את שלו לאחוריו ואת של חטאת לפניו**

הר"ש פירש דכאשר נותן את מ"ח לאחריו נמי איכא שמירה, ולא חיישינן להסה"ד. אלא דכאשר יכול לעשות שמירה מעולה יותר ולא עשה, הרי זה פסול, [ומסתבר דפסול מדרבנן, וצ"ע], ורק כששניהם של חטאת דאין לו אפשרות אחרת מהני שמירה פחותה.

אך הרע"ב כתב דאם היו שניהם של חטאת נותן א' לפניו וא' לאחריו, ואין כאן הסה"ד, דהואיל ומסיק אדעתיה בשלפניו נזכר נמי בשל אחריו. והקשה התויו"ט, דלפי"ז יתכן דלאחריו לחוד ליכא שמירה כלל, ורק כששניהם של חטאת איכא שמירה מחמת שלפניו. ואם כן מדוע הוצרך הרע"ב לפרש דנותן של חטאת לפניו כדי לעשות שמירה מעולה, תיפו"ל דלאחריו ליכא שמירה כלל, ומעיקר הדין יש לפסול.

**ואם נתן את של חטאת לאחריו פסול**

כתב הרמב"ם (פ"י ה"ד): המוליך מים לקדשן ואצ"ל מים שנתקדשו, לא יפשיל הכלי לאחוריו אלא לפניו וכו'. והשיג הראב"ד, תמה אני על זה, והלא המלאכה אינה פוסלת אלא משום הסה"ד, וכבר אמרו במשנה והמלאכה פוסלת במים עד שיטילו את האפר, ואם כן אין הסה"ד פוסל אחר קידוש. ותירץ הכסף משנה בדעת הרמב"ם, דאזיל לשיטתו דהמלאכה אינה פוסלת משום הסה"ד אלא הוי דין בפ"ע, ולכן אע"ג דמלאכה אינה פוסלת אלא עד הקידוש, הסה"ד פוסל גם אחר הקידוש. והראב"ד השיג לשיטתו דמלאכה פוסלת משום הסה"ד, ולכן יש להוכיח ממלאכה להסה"ד דאינה פוסלת אחר קידוש.

והנה החזון איש סובר בכמה דוכתי דלכו"ע מלאכה פוסלת משום הסה"ד, ולכן כתב (ס"ט סק"י), דמעיקר הדין אין זה נחשב הסה"ד כלל, שהרי כאשר יש לו שני כלים של מי חטאת יכול להניח א' מהם מאחוריו, אלא דהחמירו חכמים דאם יש לו רק כלי אחד יניחנו לפניו, ובזה הרמב"ם סובר דהחמירו אף לאחר קידוש והראב"ד סובר דהחמירו רק קודם קידוש, אך בעלמא הסח הדעת פוסל רק קודם קידוש לכו"ע. [ודבריו צ"ע מה"ת שחכמים יחמירו להניח לפניו טפי מכל הסה"ד שאינו פוסל אחר קידוש. ועוד קשה, דהרמב"ם כתב ואצ"ל מים שנתקדשו, ולדבריו יש יותר חידוש במים שנתקדשו, דהא בעלמא אינם נפסלים במלאכה, והכא החמירו טפי, והו"ל לרמב"ם לומר ואפילו מים שנתקדשו].

והנה החזון איש (ס"ז סק"ח) והמקדש דוד (נא סק"ב) נקטו, דבהסח הדעת גמור דפוסל אף בתרומה וקדשים מודה הראב"ד דפוסל גם לאחר קידוש, דמי חטאת לאחר קידוש לא גרע מכל תרומה וקדשים. ויישבו בזה כמה קושיות על הראב"ד.

אך האחיעזר (יו"ד ס"א סק"ו) דייק מלשון הראב"ד הסה"ד למה יפסול במים שנתקדשו, דכל הסה"ד אינו פוסל אחר קידוש, ואפילו הסה"ד שפוסל בתרומה וקדשים. וביאר דמי חטאת אחר קידוש גרע מתרומה וקדשים לפי שפרה בדק הבית היא, ואינה נפסלת כשאר קדשים אלא בהסה"ד דכתיב בה בהדיא, ונחלקו הרמב"ם והראב"ד האם הפסול הסה"ד שנתחדש בפרה נאמר רק עד הקידוש או גם לאחר קידוש, אך הדין הסה"ד שיש בכל תרומה וקדשים ליכא בפרה.

וכן צ"ל לפי מש"כ האור שמח (פ"א מקרבן פסח ה"ו) דבכל תרומה וקדשים המפשיל לאחוריו חשיב הסה"ד, והא דמבואר בגמ' בפסחים שם שהיה מפשיל קרבן פסח לאחוריו, התם היה צורר פסחו בעורו, והעור אינו מקבל טומאה, והרי הקרבן שמור מטומאה. ולפי"ז מבואר דהראב"ד הכשיר הסה"ד במי חטאת אחר קידוש אפילו היכא דבעלמא חשיב הסה"ד, ועל כרחיך ליכא במי חטאת פסול הסה"ד דתרומה וקדשים. ועי' בקונטרס מלאכה בפרה שהרחבנו בזה.

**תוספתא**

**היה מבקש לשתות ואי אפשר לו אא"כ היו שניהם באסל**

הר"ש פירש דלאחר שמילא את מי החטאת היה רוצה לשתות מים, ואינו יכול לשתות בלא להוריד את האסל אא"כ יש לו כד גם בצד השני של האסל. וקודם שביקש לשתות היה יכול לישא את האסל עם מ"ח לחוד, ורק משום שרוצה לשתות הוא צריך להשוות את האסל. והא דהוצרכה התוספתא לפרש בכה"ג, משום שאם הוא צריך להשוות את האסל גם בלא שרוצה לשתות הרי הוא יכול למלאות את השני קודם למ"ח, ולכן נקטה התוספתא באופן שהתחדש לו הצורך להשוות את האסל לאחר המילוי, וכמו שביאר הר"ש.

ומשמע דבאופן שהיה יכול למלאות את השני קודם הוי מלאכה, ואם מילא את של חטאת ואח"כ את שלו פסול. ומשמע מכאן כמש"כ לעיל דאפילו כאשר המילוי הוא לצורך מ"ח הוי מלאכה אם יכול למנוע את המלאכה ולעשותו קודם מילוי מי החטאת. ודלא כהגר"א בא"ר דאין הקשירה נחשבת למלאכה לפי שהיא צורך מ"ח, דלדברינו אע"ג דהקשירה היא צורך מ"ח הוי מלאכה כיון שיכל לקשור קודם.

בביאור הגר"א משמע דהתוספתא תרי מילי נקטה, דאם היה מבקש לשתות או שהיה צריך להשוות האסל, הרי הוא יכול למלאות מים אחר המילוי של מי החטאת, ולא חשיב מלאכה משום דהוי צורך מ"ח, וכן נקט החזון איש.

**משנה ו**

**המוליך את החבל לדרכו כשר**

לפירוש ראשון ברא"ש לעיל דנשיאה גרידא לא חשיבא מלאכה, הוא הדין הכא נשיאת החבל לא נחשבת מלאכה משום שאינו עושה מלאכה מיוחדת. ושלא לדרכו פסול לפי שהוא מוסיף בהילוך שלא לצורך, וההילוך נחשב מלאכה. אך לפירוש שני ברא"ש נשיאה גרידא נמי נחשבת מלאכה, והכא לא הוי מלאכה לפי שהיה צריך את החבל למלאות בו. כלומר, דכל דבר שעושה כדרך הממלאים לא חשיב מלאכה, והדרך הוא להחזיר את החבל לאחר שנשתמשו בו. ולפי"ז שלא לדרכו פסול לא רק מחמת ההילוך, אלא גם מחמת נשיאת החבל בשעה שמאריך את הדרך, דכיון שההליכה שלא לדרכו לא נחשבת צורך המילוי גם נשיאת החבל בשעה זו לא נחשבת צורך המילוי, ונשיאה גרידא הוי מלאכה.

**שלא לדרכו פסול**

אין זה מעיקר הדין, דהא התירו בהוראת שעה, אלא דחכמים החמירו לחושבו כמלאכה.

כתב הרע"ב, דלדרכו היינו שלא הוצרך לעקם או להרחיב את דרכו. וביאר הרש"ש, ד"לעקם" הכונה שמתחילה הוא מעקם את דרכו והולך בדרך ארוכה כדי להחזיר את החבל, ו"להרחיב" הכונה שהולך באותה הדרך, אלא דבאמצע הוא נוטה לצד הדרך כדי להחזיר את החבל.

כתב המשנה אחרונה, דמסתבר לומר שדוקא אם מעקם את הדרך לצורך מסויים חשיב מלאכה, אך אם יש לפניו שני דרכים ובוחר בארוכה לא הוי מלאכה, דאין חיוב לקצר או למהר את הדרך, אלא רק שלא יעשה פעולה אחרת.

כתב התפארת ישראל, דאם הוא מחזיר את החבל לבעלים בלא להאריך את הדרך, אין לפסול מחמת פעולת החזרת החבל, לפי שאין בה שיהוי. ויל"ע דלהלן מ"ח מבואר דכל שיש בו מלאכה אפילו לא עמד פסול.

ולכן צ"ל דהחזרת החבל בדרך הילוכו לא נחשבת מלאכה לפי שכך הוא דרך הממלאים, דכמו שעצם נשיאת החבל לא נחשבת מלאכה כך החזרת החבל בדרך הילוכו לא נחשבת מלאכה, ורק אם מאריך את הדרך הוי מלאכה.

**ובמועד שלישי הכשירו לו הוראת שעה**

פירש הר"ש דהוראת שעה היינו שעת הדחק. ודייקו המשנה אחרונה והחסדי דוד, דהחכמים ביבנה התירו כל פעם שיארע כן בשעת הדחק. והקשו, אם כן מדוע הרמב"ם לא פסק דבשעת הדחק המים כשרים. ולכן כתבו בדעת הרמב"ם דהוראת שעה היינו שהתירו לשאלה שנשאלה לפניהם בלבד, אך מכאן ואילך המים פסולים אפילו בשעת הדחק, ולכן לא הביאו הרמב"ם דאין בזה נפק"מ מכאן ולהבא. וכן משמע בתוספתא "כשר לשעבר ופסול להבא", משמע דלהבא פסול בכל אופן, ואפילו בשעת הדחק.

התפארת ישראל כתב, דלא איירי במאורע מסויים ששאלו עליו ג' מועדות, דלא יתכן שיעמדו המים עם האפר שנה שלמה, אלא שאלו אם יארע מאורע כזה בעתיד האם יש להתיר או לא, והתירו חכמים בשעת הדחק. אמנם בתוספתא "כשר לשעבר ופסול להבא" משמע דהנידון היה לשעבר, דהיינו על מאורע שכבר ארע, ודלא כהתפארת ישראל.

**הוראת שעה**

ביאר המים טהורים, דעשו על גביו הרבה טהרות והיה קשה בעיניהם לאבד הכל. אך התפארת ישראל ביאר דלא היה מצוי ביניהם אפר פרה.

**משנה ז**

**המכנן את החבל על יד על יד כשר**

הר"ש כתב דחשיב צורך העלאה כדי שלא יהא נגרר לארץ, וכן כתב הרא"ש דצורך מילוי הוא. אך בפיה"מ משמע דלא הוי מלאכה משום דכך דרך השואבים לעשות, ואפילו אם לא הוי צורך המילוי.

**אמר ר' יוסי לזה הכשירו הוראת שעה**

המשנה אחרונה נקט דר' יוסי לא בא לחלוק על ת"ק לדינא, אלא דס"ל דהמעשה היה במכנן את החבל ולא במוליך שלא לדרכו. אך בתוספתא איתא אמר ר' יוסי לא לזה הורו וכו', ודייקו התפארת ישראל והחסדי דוד דר' יוסי בא לחלוק לדינא, דבמוליך שלא כדרכו פסול מעיקר הדין ואי אפשר להתיר הוראת שעה. וכן ת"ק סובר דדוקא במוליך חבל שלא כדרכו אפשר להתיר הוראת שעה, אך במכנן את החבל פסול מעיקר הדין.

**משנה ח**

**המצניע את החבית שלא תשבר וכו'**

**דעת הרמב"ם והרא"ש**

הרמב"ם והרא"ש פירשו דאיירי בממלא בדלי מהמעיין ומערה לשוקת, ולאחר מכן לוקח מים מהשוקת בחבית, פעמים מקדש בשוקת ולוקח בחבית מים מקודשים, ופעמים לוקח בחבית קודם קידוש ומקדש בחבית עצמה. ואם בשעה שמילא בדלי ועירה לשוקת הצניע את החבית או כפאה כדי ליטול בה מים מהשוקת קודם קידוש, הרי זה נחשב צורך הקידוש ולא חשיב מלאכה, אך אם הצניע את החבית או כפאה כדי ליטול בה מים מהשוקת אחר קידוש, אין זה צורך הקידוש, וחשיב מלאכה. [כן פירש המים טהורים בדבריהם, אך בחזון איש (ס"ט ס"ק יד) משמע דגם להרמב"ם והרא"ש איירי במצניע את החבית כדי למלאות בה מים מהמעיין לשוקת].

וברמב"ם כתב: כדי להוביל בה אפר פרה או מים מקודשין. ותמה החזון איש שם מדוע להוליך אפר לא נחשב צורך הקידוש, הא אפילו לקרסם עלי זית בשביל האפר שנינו בתוספתא לעיל פ"ו מ"א דשרי. ועי' משנ"א מש"כ בזה.

וכן בסיפא, אם פינה חרסין מהשוקת כדי שתחזיק מים הרבה חשיב צורך הקידוש, אך אם פינה חרסין כדי שלא יעכב בעדו בשעה שנוטל את המים בחבית מהשוקת, חשיב מלאכה. ומשמע בדבריהם דאפילו כשנוטל את המים קודם קידוש חשיב מלאכה, ותמה החזון איש שם מדוע, הא הוי צורך הקידוש, ועי' משנ"א. [ויתכן דלא הוי צורך הקידוש אלא צורך עצמו, דיותר נח לו לרוקן את המים באופן זה, וצ"ע].

ובחיבורו (פ"ז ה"י) כתב הרמב"ם, הממלא ונתן לחבית עד שימלא אותה מים וכו'. וביאר הכסף משנה דהכא לא ביאר דאיירי בג' כלים (כדפירש בפיה"מ), אלא דאיירי בממלא מדלי לחבית, ובשעה שממלא את הדלי הצניע את החבית או כפאה על פיה. ואף בזה יש לבאר כמו בפיה"מ, דיש שמקדשין בדלי עצמו ושופכים לחבית לאחר קידוש, ויש ששופכים לחבית ומקדשים שם.

**דעת הר"ש**

הר"ש פירש דאיירי בממלא מים מהמעיין ע"י כמה כלים, וכל כלי שמערה ממנו כופהו לנגבו ומשתמש בשני, וקמ"ל דאם כפאו על מנת למלאות בו שוב, הרי זה צורך המילוי ולא הוי מלאכה, [ואיירי באופן שממלא ע"מ לקדש קידוש אחד, דאל"ה אפילו המילוי עצמו נחשב למלאכה, כל שכן שהכפיה על מנת למלאות הוי מלאכה]. אך אם כפאו על מנת להוליך בו מים אחר הקידוש לא הוי צורך המילוי וחשיב מלאכה.

וכתב הר"ש דהטעם שהוא כופה את הכלי משום שהכלי בעיא ניגוב כדאמרינן לעיל. והקשה המים טהורים, הא מה דתנן לעיל פ"ה מ"ב דצריך ניגוב הוא באופן שהטבילו במים שאינן ראויין לקידוש, אך במים הראויין לקידוש אינו צריך ניגוב. ותירץ, דאף הכא איירי בחבית שהוטבלה במים שאינן ראויין לקידוש ורוצה לנגבה כדי למלאות בה. ובחזון איש שם כתב, דבשעה שמצניע את החבית איכא היסח הדעת, וטיפות המים שע"ג נפסלין בהסה"ד.

וכתב המים טהורים, דהרמב"ם והרע"ב לא כתבו דבעיא ניגוב, ומשמע דאפילו אם מעיקר הדין אינו צריך ניגוב והוא רוצה לנגב לחומרא בעלמא נמי לא הוי מלאכה.

וכתב הר"ש, וצריך ליתן טעם מאי שנא זה מזה. ולכאורה איכא טעם מעליא לחלק, דאם רוצה למלאות בו לקדשן קידוש א' הוי צורך המילוי, ואם רוצה להוליך בו מים לאחר הקידוש לא הוי צורך המילוי, ומה הוקשה לר"ש. [ויתכן דס"ל להר"ש דאפילו להוליך בו מים אחר הקידוש חשיב צורך מי החטאת, דשם מי חטאת לא נגמר בקידוש, וגם שימוש אחר הקידוש חשיב צורך].

וביאר החזון איש שם, דהר"ש הבין דאיירי הכא אפילו בממלא לקדשן ב' קידושין, ומכל מקום אין הכפיה פוסלת משום שאין בזה פעולת מלאכה כלל, שהרי הוא צריך להוריד את הכלי מידו ולהניחו ע"ג קרקע, ומה שמניחו בכפיה ולא על שוליו אין זה מלאכה אף דכונתו לנגבו. והשתא שפיר הוקשה לו דאם כן להוליך בו מים אחר הקידוש נמי לא ייחשב מלאכה.

**דעת המהר"ם**

המהר"ם ביאר, דכל דבר שדרך הממלאים לעשות כן לא חשיב מלאכה, אף שאין זה לצורך המילוי. [וכמש"כ הרא"ש לעיל מ"ה לגבי חזרת החבל לבעלים, וכמש"כ הרמב"ם לעיל מ"ז לגבי מכנן את החבל]. ודרך הממלא הוא להצניע את הדלי לאחר המילוי שלא ישבר, או לכפותו לנגבו שלא יפול לתוכו טיט ועפר ויוכל למלאות בו כשיצטרך, ולכן לא חשיב מלאכה. ולפי"ז הא דתנן למלאות בה אין הכונה למלאות מים לקידוש, אלא למלאות בה מים לצרכו כשיצטרך, ומכל מקום לא הוי מלאכה משום דכך הוא דרך הממלאים.

ויל"ע דאם כן מדוע להוליך בה את הקידוש פסול, הרי אם כפה את הדלי ולא חשב כלום נמי כשר, לפי דהוי כדרך הממלאים, ומדוע חשב להוליך בה את הקידוש גרע. ובתפארת ישראל (בועז ג) הקשה על עיקר דברי המהר"ם, איך יתכן דאם מילא לקדש קידוש אחר הוי מלאכה, ואם כפה את החבית כדי למלאות כשיצטרך לא חשיב מלאכה. וצ"ל דכאשר עושה כן מחמת דרך הממלאים לא חשיב מלאכה, דאינו מתכוין לצורך מילוי מסויים אלא שהכלי יהיה ראוי למלאות בו שוב, וכיון דדרך הממלאים כן לא הוי מלאכה. אך כאשר עושה כן לצורך מטרה מסויימת מגרע גרע, והוי מלאכה.

[ובחזון איש שם נקט כן בדעת הר"ש, דהא דתנן ברישא המצניע את החבית שלא תשבר אין הכונה שמצניע כדי למלאות בה, אלא דכך הוא דרך הממלאים. אלא דהחזון איש נקט דהא דהמשנה מחלקת בין למלאות בה או להוליך בה את הקידוש קאי רק על כפאה על פיה, אך לפי המהר"ם קאי גם על הרישא, וכמו שביארנו].

**תוספתא**

**היתה חביתו מונחת לפניו ואמר לו תן לי ונתן שניהם פסולין**

הר"ש פירש שהנתינה לאחר נחשבת מלאכה. ויל"ע בשלמא מה שנשאר בחבית נפסל משום מלאכה, דהנתינה של המים נחשבת מלאכה ביחס למים שנשארו. אך מדוע המים שנתן פסולים, הרי הוא נתעסק בהם עצמם. ועוד יל"ע, דאם נאמר דמעשה הנתינה נחשב מלאכה אף ביחס לאותם מים עצמם, מדוע בסיפא דהיו שתי חביות ונתן לו אחד מהם של אחר כשר, הרי נעשה כאן מעשה נתינה ביחס לאותם המים, ומאי שנא חבית אחת משתי חביות. וכן הקשה החסדי דוד.

ובביאור הגר"א כתב, דכיון שנתן לו מעט נפסל השאר מחמת עשיית מלאכה, וכשנתן לו עוד נפסל הכל ואף מה שנתן תחלה מחמת תערובת המים הפסולים. וכשאמר לו טול לך אין כאן מלאכה, והמים שלו פסולים מחמת הסה"ד, אך המים שנטל כשרים דהנוטל את המים שומר אותם ואינו מסיח דעתו מהם. [וצ"ל דהוא שומר הכל עד שיגמור ליטול, דאל"ה נימא גם הכא דהמים הראשונים נפסלו בהס"ד ולאחר מכן נפסל הכל בתערובת].

ובסיפא דהיו שתי חביות הרי נטל בפעם אחת כל החבית, ואין כאן תערובת מים פסולים.

**משנה ט**

**מי שהיו מימיו על כתפו והורה הוראה וכו'**

הר"ש והרא"ש פירשו דבהוראה ובהראה את הדרך הפסול הוא מצד הסח הדעת, ואילו בנטל אוכלין להצניעם ובהרג נחש ועקרב הפסול הוא מצד מלאכה. והוצרכו לפרש כן משום סיפא דר' יהודה מחלק בין דבר שהוא משום מלאכה לדבר שאינו משום מלאכה, וביארו הר"ש והרא"ש, דדבר שהוא משום מלאכה היינו נטל אוכלין והרג נחש, ודבר שאינו משום מלאכה היינו הוראה והראה את הדרך, ומבואר שאינו משום מלאכה אלא משום הסה"ד.

והא דהסה"ד פוסל דוקא בעמד יתכן לפרש, דהא דחשיב הסה"ד אינו מחמת ההוראה עצמה אלא מחמת העיכוב, דעצם מה שהוא מתעכב ועוסק בדבר אחר הוי הסה"ד. ולפי"ז יתכן דאם עמד מחמת דבר אחר שאינו פוסל, ובנתיים הורה הוראה, לא חשיב הסה"ד, כיון שלא נתעכב בשביל זה. [וכן מדוייק בדבריהם, דכתבו "אם נתעכב בשביל זה פסול משום הסח הדעת", משמע דאם נתעכב בלא"ה לא הוי הסה"ד, והיינו משום שעיקר ההסה"ד הוא העיכוב].

והא דתנן בסיפא דאם נטל אוכלין לאכלן כשר, כתב התויו"ט בשם הכסף משנה דאיירי באוכל כדי שיהיה לו כח לקדש, דהאכילה היא צורך הקידוש, ולכן לא הוי מלאכה. ובפשטות איירי בין בהלך בין בעמד, דכיון דהוי צורך הקידוש לא הוי מלאכה כלל.

אך הרמב"ם בפיה"מ ובחיבורו (פ"ח ה"א) כתב, דהא דנטל אוכלין לאכלן כשר איירי באוכל כשהוא מהלך. וכתב התפארת ישראל, דהרמב"ם פירש בזה הכלל דר' יהודה דלא כהר"ש והרא"ש, אלא דדבר שהוא משום מלאכה היינו דבר שהוא נחשב למלאכה ופוסל את המים, וקאי על נוטל אוכלין להצניען והורג נחש ועקרב, ודבר שאינו משום מלאכה היינו דבר שאינו פוסל את המים, וכמו ששנינו בסיפא נטל אוכלין לאכלן ונחש ועקרב שמעכבין אותו, אין זה כשר אלא בהלך ולא בעמד. ומכאן יצא להרמב"ם דאף אוכל שיהיה לו כח לקדש אין זה אלא בהולך ולא בעומד.

וטעם הדבר דאין אוכל כשר אלא בהולך יש לבאר, דאם אוכל כשהוא עומד, אף דלא חשיב מלאכה לפי שזה צורך הקידוש, מכל מקום יש בזה הסה"ד, דמה שהוא עומד ומתעכב באכילתו הוי הסה"ד ממי החטאת, ולכן מותר לו לאכול רק בדרך הילוכו.

ולפי"ז היה מקום לומר דהא דתנן כל שהוא משום מלאכה בין עמד בין לא עמד פסול קאי על כל ד' הבבות של הרישא, ואפילו הורה הוראה או הראה את הדרך פסול גם בלא עמד. אך בחיבורו כתב הרמב"ם שם מי שהיו מימיו על כתפו ועמד והורה וכו', ומבואר דאין לפסול הורה הוראה והראה את הדרך אלא בעמד. [והא דכתב "ועמד" קאי רק על הוראה והראה דרך, אך מש"כ אח"כ או שהרג נחש וכו' זה אפילו בלא עמד, וכן נקט הכסף משנה, דאל"ה אין חילוק בין אוכלין להצניען לאוכלין לאוכלן, דתרוייהו בעמד פסולים ובלא עמד כשרים].

ויל"ע מנליה להרמב"ם דהורה הוראה והראה את הדרך פסולים דוקא בעמד, הא מתניתין לא איירי בזה, וכמש"כ. וצ"ל דהרמב"ם הוציא דין זה מהתוספתא, דהתם מבואר להדיא דבהוראה ובהראה דרך דדוקא אם עמד פסול.

והנה הרמב"ם שם כתב, הרי המים פסולין שהרי נתעסק בדבר אחר קודם שיתן האפר על המים, ומשמע דכל הבבות במשנה פוסלין מדין מלאכה, ולא כמש"כ הר"ש והרא"ש דהורה הוראה והראה את הדרך פוסלין מדין הסח הדעת. ולפי התפא"י י"ל דפליגי לשיטתייהו, דהר"ש והרא"ש הוכרחו לפרש דהפסול הוא משום הסה"ד משום דבמשנה קתני כל שאינו משום מלאכה, וקאי על הוראה והראה את הדרך, אך הרמב"ם שפירש דכל שאינו משום מלאכה קאי על אוכלין לאוכלן, שוב אין הכרח לומר דהוראה והראה את הדרך פסולים משום הסח הדעת.

אך יל"ע מדוע באמת הוראה והראה את הדרך פוסלים רק בעמד, כמבואר בתוספתא, הרי בכולם הפסול הוא משום מלאכה, כדמשמע ברמב"ם. וצ"ל דיש מלאכה גמורה שפוסלת גם בלא עמד, ויש מלאכה שאינה גמורה שאינה פוסלת אלא אם כן עמד, וצ"ב גדר הדברים.

**תוספתא**

**ומיאנה בפניו או שחלצה וכו'**

כתב המים טהורים, דיתכן שהתוספתא נקטה כן לאפוקי דאם הורה בטומאה וטהרה לא חשיב הסה"ד. אך הרע"ב כתב להתיר או לאסור לטמא או לטהר לפטור או לחייב, ומבואר דאף בטומאה וטהרה חשיב הסה"ד, דעצם עיונו בהוראה הוי הסה"ד, ואין חילוק במה הוא מורה. ובתפארת ישראל נקט דאפילו הורה בדיני הסח הדעת במים אחרים הוי מלאכה לפסול את המים שלו, ורק אם הורה על המים שלו ליכא הסח הדעת.

ועי' חסדי דוד שהקשה איך יתכן להיות חליצה בלא עמידה, הא צריכים הדיינים לישב, וכן צריכין לראות הרוק והחליצה, ואיך אפשר כל זה בהליכה בלא עמידה.

ובהא דקתני והרצה סלע לאחר כתב הר"ש, כמו אין לי שולחני להרצותן. והקשה החסדי דוד, אם איירי בשולחני שפורט כסף מדוע לא הוי מלאכה אפילו בלא עמד, הא הוי מלאכה גמורה. ולכן פירש, דלא איירי בפורט כסף אלא בשולחני שמראים לו מעות, דהוי ראייה בעלמא, והוי דומיא דהוראה והראה את הדרך.

**משנה י**

**המוסר מימיו לטמא פסולין**

הרמב"ם בפיה"מ ביאר שכל שהוא בחזקת טמא טמא. והרא"ש ביאר דשמירת טמא לאו שמירה היא. וכן כתב התפארת ישראל דטמא לא ישמרם יפה מדמורגל בטומאה. [ויתכן דגם כונת הרמב"ם כן, דכל שהוא בחזקת טמא אינו שמור מטומאה]. ועי' תפארת ישראל פ"ח אות ו' דשמירת טמא לא הוי שמירה מספק, ואין זה ודאי.

ובחזון איש (ס"ט ס"ק טו) נסתפק האם דוקא בטמא המים פסולין, דחיישינן שמא יגע, או שמא כל שאינו ראוי לקדש אינו יכול לשמור על המים, ואפילו אשה לר' יהודה (לעיל פ"ה מ"ד) פסולה לשמירה.

הרמב"ם (פ"ט הי"ז) כתב, המוסר מים מקודשין או מים שנתמלאו לקידוש לטמא לשמרן הרי אלו פסולין. ומבואר דאף לאחר קידוש לא מהני שמירת אדם טמא. והנה לשיטת הרמב"ם (הובא לעיל מ"ה) דהסה"ד פוסל אחר קידוש, הכא כיון דלא מהני שמירת הטמא איכא הסה"ד. ולשיטת הראב"ד דאף הסה"ד אינו פוסל אחר קידוש, י"ל דהכא חיישינן שמא יגע, וגרע טפי.

הקשה המשנה אחרונה, לדעת ר' יוסי לעיל ריש פ"ה דחכמים האמינו לעם הארץ על שמירת חטאת, מדוע לטמא פסולין, הא חכמים האמינוהו. ותירץ, דדוקא על המים של עצמו האמינו שלו משום איבה, אך על שמירת מים של אחר אינו נאמן. ועי' לעיל שם מש"כ בדבריו.

**ר' אליעזר אומר אף לטמא כשרין**

המשנה אחרונה ביאר פלוגתתם, דאיירי באמרו הבעלים למסור לשומר טמא ועדיין לא מסרו, לפי ת"ק הבעלים מסתלקים משמירתם מיד, ולפי ר' אליעזר אינם מסתלקים עד שימסרו לו את המים.

החזון איש שם ביאר, דאיירי במסרו הבעלים את המים לשומר כדי שיוכלו הם לעשות מלאכה, והשתא פליגי מתי הבעלים מסתלקים משמירתם, לפי ת"ק מיד כשנותנים לשומר מסתלקים משמירתם, ולפי ר' אליעזר כיון שהם מסרו לשומר כדי שיוכלו לעשות מלאכה אינם מסתלקים עד שיעשו את המלאכה.

וכתב החזון איש, דלפי"ז היכא דהבעלים מסרו לשומר טהור ואותו השומר עשה מלאכה והבעלים לא עשו מלאכה, לפי ת"ק כיון שמסרו מיד המים פסולים במלאכת השומר, ולפי ר"א הבעלים עדיין שומרים על המים. אך כתב, דיתכן דדוקא בשומר טמא אינם מוסרים מיד עד שיעשו מלאכה, אך בטהור לכו"ע הם מוסרים מיד ומסתלקים משמירתם. וכן נקט התפארת ישראל, וכתב, דאם הבעלים לא יודעים שהשומר טמא הרי המים פסולים מיד גם לר' אליעזר, שהרי הבעלים מסתלקים מיד מהשמירה, ושמירת הטמא אינה מועלת.

**אם לא עשו הבעלים מלאכה**

הקשה האור שמח (פ"ט הי"ז), איך מהני שמירת הבעלים כשלא עשו מלאכה, הא אין אדם משמר מה שביד חבירו, וכאשר נתנו לטמא לשמור המים ביד הטמא. ותירץ, דכיון שהבעלים יודעים שהשומר טמא לא נסתלקו משמירת המים. ולפי"ז מבואר דהא דאין אדם משמר מה שביד חבירו אינו משום שאינו יכול לשמור, אלא משום שהוא מסתלק מהשמירה, אך באופן שאינו מסתלק שפיר יכול לשמור.

ולפי מש"כ לעיל מ"ד בביאור התוספתא לדעת הר"ש דאדם משמר מה שביד חבירו, אלא דמכל מקום מלאכה פוסלת לפי שגם עושה המלאכה נחשב שומר ואינו מסתלק משמירתו, לא קשה מידי, דהכא הטמא אינו עושה מלאכה, ואין סיבה לפסול את המים. וכן לפי מש"כ שם בשם החזון איש דהיכא דעושה המלאכה לא הסיח דעתו אפשר לצרף שמירת השומר ניחא, דהכא הבעלים יכולים לשמור כיון שהטמא לא הסיח דעתו.

**תוספתא**

**ר' יהודה אומר משמו עשה טמא מלאכה וכו'**

בפשטות ר' יהודה לא פליג, אלא מוסיף דאפילו עשה השומר הטמא מלאכה המים כשרים מחמת הבעלים. אך הזר זהב כתב דר' יהודה פליג, וס"ל שלפי ר' אליעזר אין להכשיר את המים אלא אם כן השומר הטמא עושה מלאכה והבעלים אינם עושים מלאכה, אך אם השומר אינו עושה מלאכה הבעלים מסתלקים מיד משמירתם אף לר' אליעזר, והמים פסולים מחמת השומר הטמא.

**משנה יא**

**והגביהו זה על זה ונטל זה לזה קוצו וכו'**

הראב"ד בהשגות (פ"ז ה"ז) כתב דההגבהה ונטילת הקוץ הוי צורך הקידוש, שלא יוכל למלאות אלא לאחר נטילת הקוץ, ולא יוכל זה להוציאו עד שיגביה לו חבירו. וכתב הכסף משנה דמשמע מדבריו שהוא מפרש ששני המעשים היו כאחד.ובספר הליקוטים שם הובא בשם החזון נחום דביאר, דאיירי באופן שהאחד התחיל להגביה את המים, ואוחז את המים בשתי ידיו, אך אינו יכול להמשיך להעלותם על כתיפו אלא אם כן חבירו מסייעו, ואם לא יסייע לו המים יפלו וישפכו. וכן השני אינו יכול למלאות אלא אם כן חבירו יסייע לו להוציא את הקוץ. והשתא, מה שהשני עוזר לו להגביה את המים על כתיפו הוא לצורך עצמו, שעל ידי זה יהיה לראשון יד פנויה להוציא לו את הקוץ, וכן מה שהראשון עוזר לשני להוציא לו את הקוץ הוא לצורך המים של עצמו, שהרי מחמת כן הראשון עזר לו להגביה את המים כדי שיוכל הוא להוציא לחבירו את הקוץ. וכתב המים טהורים, דמשמע מדברי הראב"ד דדוקא באופן זה בקידוש אחד כשר בשני קידושין פסול, אך באופן שכתבו הראשונים שכל אחד מסייע לשני, אפילו בקידוש אחד פסול.

ובשם ארבעה טורי אבן הובא בספר הליקוטים שם, דלכס"מ היה גירסא אחרת בראב"ד, אך לפי גירסתינו אין ראיה כלל שהראב"ד פירש אחרת את המשנה, אלא בא לפרש מדוע קידוש אחד חשיב צורך המילוי, עיי"ש.

**ר' יוסי אומר אף בב' קידושין כשר אם התנו ביניהם**

הר"ש לקמן מי"ב ביאר בתרתי, חדא דהתנו ביניהם שכל אחד יהיה שומר על המים בשעה שהשני עושה מלאכה בשבילו, וכן פירש הרא"ש. ועוד פירש, דהתנו ביניהם דהאחד יוציא את הקוץ לחבירו בתנאי שגם חבירו יוציא לו, וכן לגבי הגבהה, ולפיכך אין זה נחשב למלאכה, שהרי כדי שחבירו יוציא לו את קוצו ויוכל לקדש הוא חייב להוציא גם לחבירו את קוצו, והוי הכל צורך הקידוש, וכן פירש הגר"א.

ויל"ע לפי' קמא דהר"ש דכל אחד מינה את חבירו לשומר, איך מהני שמירתו, הא אין אדם משמר מה שביד חבירו. ולפי מש"כ לעיל מ"י בשם האור שמח דאפשר במציאות לשמור על מה שביד חבירו, אלא דבדרך כלל השומר השני מסתלק משמירתו, י"ל דהכא התנו ביניהם שכל אחד ישמור על מה שביד חבירו, ולא שייך לומר שהם מסתלקים מהשמירה. וכן לפי מש"כ דאדם משמר מה שביד חבירו אלא דעושה המלאכה נמי שומר והוא פוסל במלאכה, י"ל דהכא כיון דהתנו ביניהם הרי כל אחד שעושה מלאכה מסתלק משמירת מימיו, ורק השני נחשב שומר, ולכן אינו פוסל במלאכה. [ועוד יש לדחוק דכל אחד מקנה לשני את מימיו לזמן שעושה מלאכה, והבעלים יכול לשמור גם מה שביד חבירו אך ברא"ש לא משמע כן].

עוד יל"ע מדוע לא נחשוב למלאכה מה שכל אחד מגביה את המים של עצמו בשעה ששומר את מי חבירו. ובשלמא מה ששומר את מימיו ומי חבירו אין זה נחשב למלאכה, לפי ששמירה בעלמא לא חשיב מלאכה, וכמש"כ החזון איש (ס"ט סק"א), אך מה שמגביה את המים של עצמו הרי זה פעולה של נשיאה, ומדוע אין זה מלאכה. ויתכן ליישב לפי השיטות שאין מלאכה פוסלת בין המילוי לקידוש, וכל מה שמלאכה פוסלת קודם הקידוש זה רק משום שהוא מוכן לקדש, הכא כלפי המים של חבירו אינו עומד לקדשן, שהרי חבירו יקדשן והוא שומר בעלמא, ובכה"ג אין מלאכה פוסלת.

והנה הרמב"ם בפיה"מ כתב דאין הלכה כר' יוסי, וכן בחיבורו לא הזכיר דין התנו ביניהם. והקשו התפארת ישראל והחזון איש (ס"ט ס"ק טו), לפירוש ראשון בר"ש דהתנו ביניהם שכל א' יהיה שומר לחבירו מאי טעמא דת"ק דלא מהני תנאי, הא איכא שומרים בשעת המלאכה. אך לפירוש שני ניחא, וכמו שביאר החזון איש (ס"ט ס"ק יג), דאין עיקר המילוי בכך, ואין הגבהת חבירו או נטילת קוצו מעין מילוי דידיה.

ובמשנה אחרונה יישב לפירוש ראשון בר"ש, דחכמים גזרו התנו ביניהם אטו לא התנו ביניהם, דלא ליתו לאחלופי.

**משנה יב**

**הפורץ על מנת לגדור כשר ואם גדר פסול**

כתב התויו"ט, דמה שפרץ לא חשיב מלאכה לפי שהוא מקלקל, ומה דלגבי דידיה הוי תיקון שיכול לעבור שם, זה הוי צורך המילוי. והקשה המים טהורים, הא הריגת נחש ועקרב נמי הוי קלקול ומכל מקום הוי מלאכה היכא דאינו צורך הקידוש. וצ"ל בדעת התויו"ט דתרתי בעינן, שלא יהא תיקון בפריצתו, וגם דהוי צורך הקידוש, אך אם במה שפרץ איכא תיקון, כגון שרוצה את הגדר במקום אחר, אף דהוי השתא צורך המילוי מכל מקום חשיב מלאכה.

אך התוס' חדשים כתב דאפילו פרץ באופן דהוי תיקון לא חשיב מלאכה, וכדלהלן.

**הפורץ על מנת לגדור כשר ואם גדר פסול**

כתב המים טהורים, דקמ"ל מתני' דאע"פ שהיה מחשבתו לגדור אח"כ והגדירה אינה צורך המילוי, אפ"ה כיון שעדיין לא גדר כשר. וצ"ע מה החידוש בזה, וכי מחשבה גרידא יכולה לפסול, הא הפריצה עצמה צורך המילוי, ומה איפכ"ל במה שחשב לגדור.

ובתוס' חדשים כתב, דקמ"ל דאפילו אם פרץ חתיכה מכוונת שרוצה לגדור בה במקום אחר, אפ"ה כיון שהפרצה היה לצורך המילוי כשר.

**האוכל על מנת לקצות כשר**

הר"ש פירש דנותן לו חבירו תאנים על מנת שיסייענו לקצות, לא חשיב מלאכה. וצ"ע מה הס"ד דחשיב מלאכה, הרי הוא לא עשה פעולה נוספת חוץ מהאכילה.

הרא"ש פירש כגון שלקט תאנים כדי לאכלן ולעשות קיץ מן הנותרות על אכילתו. כלומר, דמתחילה נתכוין שמה שישאר באכילתו יהא לקציעות, סד"א דחשיב מלאכה לפי שיש לו מטרה נוספת בלקיטה קמ"ל דלא חשיב מלאכה.

הרע"ב פירש דאיירי בלקט מתחילה ע"מ לעשות מהם קציעות, ואח"כ נמלך לאוכלן, וקמ"ל דהמים כשרים כיון שהוברר ע"י אכילתן דהלקיטה היתה לצורך הקידוש. ובתויו"ט הקשה מדוע תנן האוכל ע"מ לקצות, הו"ל למימר הלוקט על מנת לקצות ואכל. ובתפארת ישראל בועז אות ז' הקשה, מדוע באמת המים כשרים, הא בשעת הלקיטה הוי מלאכה, ומה מהני מה שנמלך לאכול.

הרמב"ם (פ"ח ה"א) כתב, וכן אם קצץ פירות לאכול אע"פ שכונתו להקצות את השאר כשרין. ובפשטות כונתו כהרא"ש דלעיל, שנתכוין להקצות את מה שישאר לו. אך הכסף משנה ביאר, דאיירי בקצץ קצת פירות מהאילן לאכלן ודעתו להשאיר השאר להקצותן ליבש, אע"פ שבאכילת אלו נשארו האחרים מיוחדים להקצות לא חשיבא מלאכה. כלומר, דס"ד דכיון דאכילתו גורמת להחשיב את השאר כמיוחדים להקצאה חשיב מלאכה, קמ"ל דלא חשיב מלאכה.

**קונטרס בענייני מלאכה**

**המקור לפסול מלאכה והסח הדעת**

לגבי פסול מלאכה בעבודות הפרה איתא בספרי פר' חוקת: "ושחט אותה", בא הכתוב ולימד על הפרה שתהא מלאכה פוסלת בשחיטתה. "ושרף את הפרה לעיניו", בא הכתוב ולימד על הפרה שתהא מלאכה פוסלת בשריפתה. הא אם עד שלא יאמר יש לי בדין וכו', אלא בא הכתוב ולימד על הפרה שתהא מלאכה פוסלת בה משעת שחיטתה ועד שתעשה אפר. וביאר הרמב"ם בפיה"מ פ"ד מ"ד, דהילפותא היא ממה שאמר "אותה" שלא יתעסק בפועלה אחרת עם שחיטתה. וכן לגבי שריפה העתיק הרמב"ם שם את הספרי דילפינן מ"ושרף את הפרה" ולא הביא תיבת "לעיניו", ומשמע דהילפותא היא מדכתיב את הפרה שלא יתעסק בדבר אחר עם השריפה. וכן הר"ש והרא"ש שם העתיקו את הספרי דילפינן מ"ושחט אותה", ומ"ושרף את הפרה", ולא הביאו את המשך הפסוק לפניו ולעיניו. וכן מבואר להדיא בתויו"ט שם דהקשה איך ילפינן מתיבת "אותה" תרתי, פסול מלאכה ואותה ולא אותה וחברתה, ועי' גם במים טהורים. ומבואר מדבריהם להדיא דהלימוד לפסול מלאכה הוא מתיבת אותה.

לגבי פסול הסח הדעת בעבודות הפרה ילפינן במס' יומא (מב ע"א) מדכתיב "ושחט אותה לפניו", שלא יסיח דעתו ממנה. ומבואר שם דלפי שמואל ד"לפניו" מלמד שיהא זר שוחט ואלעזר רואה אי אפשר ללמוד מכאן פסול הסה"ד, אלא ילפינן פסול הסה"ד משריפה. ומבואר להדיא דהילפותא היא מתיבת לפניו. ובפשטות צ"ל דתרי פסולים איכא, פסול מלאכה נלמד בספרי בשחיטה מ"אותה" ובשריפה מ"את הפרה", וזהו הפסול שהביאו הרמב"ם בפיה"מ הר"ש והרא"ש בפ"ד מ"ד. ופסול הסח הדעת נלמד בגמ' ביומא בשחיטה מ"לפניו" ובשריפה מ"לעיניו".

אך הרמב"ם (פ"ד הי"ז) כתב: ומנין שהמלאכה פוסלת בה שנאמר ושחט אותה (לפניו), מפי השמועה למדו שלא בא הכתוב אלא ללמד שאם נתעסק בדבר אחר בשעת שחיטתה פסלה. ונאמר ושרף את הפרה לעיניו שיהיו עיניו בה ללמד שהמלאכה פוסלת וכו'. ולפי מש"כ לעיל צ"ע מדוע כתב דילפינן מלעיניו, הא הילפותא לפסול מלאכה היא מ"את הפרה", וכמש"כ לעיל. ועוד, מדוע הביא בחיבורו רק פסול מלאכה ולא הביא פסול הסח הדעת, הא תרי פסולין נינהו. ומשמע דבחיבורו חזר בו ופירש דאיכא פסול אחד בלבד, וילפינן מתיבת לפניו ומתיבת לעיניו, ולא מאותה. [בדפוסים ברמב"ם הגירסא "ושחט אותה" בלבד, אך המשנה אחרונה פ"ד מ"ד והחזון איש (ס"ח ס"ק יא) כתבו דצ"ל ברמב"ם ושחט אותה לפניו, וכן הוא בכת"י]. ולפי"ז מבואר דלגבי עבודות הפרה מלאכה פוסלת משום הסח הדעת ואין זה פסול בפני עצמו, דהא איכא חד קרא, וכן כתב בליקוטי הלכות יומא שם, ודלא כמשמעות הרמב"ם בפיה"מ הר"ש והרא"ש. ועי' בעמק הנצי"ב על הספרי שם דהרמב"ם לא פסק כהסוגיא ביומא, לפי שפסול הסה"ד בעבודות הפרה לא הובא במשניות ובספרי, עיי"ש.

לגבי פסול מלאכה במי חטאת איתא בספרי: "והיתה לעדת בני ישראל למשמרת" למה נאמר, שיכול אין לי אלא שמלאכה פוסלת בפרה, במים מנין ת"ל והיתה וכו'. יכול אפילו קידשו ת"ל "למי נדה". וביאר הרמב"ם בפיה"מ פ"ד מ"ד דהילפותא היא מהיקש לפרה, כשם שהפרה נפסלת במלאכה כך המים נפסלים במלאכה. וע"ז ילפינן מ"למי נדה" דרק כשחושב על המים למי נדה נפסלים במלאכה, ולא לאחר שהם כבר מי נדה.

לגבי פסול הסח הדעת במי חטאת איתא בספרי: "למשמרת למי נדה" כשהם שמורים הרי הם מי נדה, והובא ברמב"ם בפיה"מ פ"ז מ"ה. וכן בחיבורו הביא הרמב"ם ב' הדינים, דלגבי פסול מלאכה כתב בפ"ז ה"א: ודברים אלו דברי קבלה, [נראה דנקט כן משום דאין זה מפורש בקרא, אלא דילפינן בהיקש מי נדה לפרה, וכמש"כ בפיה"מ]. ובפ"י ה"ד כתב לגבי הסח הדעת: שנאמר "למשמרת למי נדה" בזמן שהן שמורין הן מי נדה ואם לאו פסולין. ומבואר דתרי דיני איכא, פסול מלאכה הנלמד מהקש לפרה, ופסול הסה"ד הנלמד מעיקר קרא דלמשמרת. ואף שלגבי עבודות הפרה כתבנו בדעת הרמב"ם בחיבורו דאיכא רק דין אחד, על כרחינו צריך לחלק בין עבודות הפרה למי חטאת, וצ"ע.

**האם פסול מלאכה הוא משום הסח הדעת**

כתב הראב"ד בהשגות (פ"ז ה"ג): דעתי בכל אלו לא משום מלאכה הוא נפסל אלא מפני הסח הדעת, שהוא שורש פסול המלאכה והוא נקרא על שמה, וכל מקום שתמצא פסול על שם מלאכה לא תתלה אותו אלא על הסח הדעת וכו', וכללו של דבר אין אדם יכול לכוין דעתו לשני דברים כאחד וכו'. ומבואר דמלאכה פוסלת משום שיש בזה הסה"ד, וחידשה התורה לגבי פרה דאף הסה"ד מועט כמלאכה פוסל.

וכן כתב רש"י במס' חולין (לב ע"א ד"ה לרבנן): דטעמא דמלאכה אחרת משום דמסח דעתיה מפרה הוא, והיכא דלא איכוין למלאכה אחרת ליכא הסה"ד. וכן כתבו התוס' ישנים ביומא (מב ע"ב): וטעמא שפוסלין אותה במלאכה אומר ריב"א, דהוי משום היסח דעת, שע"י מלאכה שנתכוין לה הסיח דעתו ממנה. וכן כתב המאירי במס' גיטין (נג ע"ב) כלשון הראב"ד.

ואף שכתבנו לעיל דאיכא ילפותא מיוחדת לפסול מלאכה, מכל מקום יתכן דהטעם שפסלה תורה מלאכה הוא משום דיש בזה הסה"ד, ולולי קרא ס"ד דאין המים פסולים אלא בהסה"ד גמור. וביהגה האריה כתב, דאף לשיטת הראב"ד הא דפסלה התורה הסה"ד מועט בפרה, זה דוקא אם הסיח דעתו על ידי מלאכה, אך בלא מלאכה אינו פוסל, דהמלאכה הוא תנאי בפסול זה.

אך בדעת הרמב"ם נקט הכסף משנה שם דמלאכה הוי פסול בפ"ע, ולא משום הסה"ד, וביאר בזה הא דפליגי בפ"י ה"ד האם הסה"ד פוסל אחר קידוש, ויבואר להלן. וכן יש להוכיח מהר"ש והרא"ש פ"ט מ"ג, דפירשו הא דמבואר במס' גיטין דהעושה מלאכה במי חטאת של חבירו אינו פוסל אלא אם כן הסיח דעתו, אך במלאכה גרידא אינו פוסל, משום שאינו בעל המים. ואם נאמר דפסול מלאכה הוא משום הסה"ד הא המים עומדים בלא שמירה, ומה איכפת לן שאינו בעל המים. וע"כ צ"ל דהוי פסול בפני עצמו, ואדם אחר שאינו בעל המים אינו יכול לפסול במלאכה, [יבואר עוד להלן בביאור הסוגיא בגיטין]. וכן נקטו הגבורת ארי ביומא שם (ד"ה ולשמואל) ובעמק הנצי"ב שם ובמנחת חינוך (שצט אות ג') בדעת הרמב"ם, דמלאכה אינה פוסלת משום הסה"ד אלא הוי פסול בפ"ע.

וכן יש להוכיח מהרמב"ם בפיה"מ והרא"ש בפ"ח מ"א, דהתם תנן שנים שהיו שומרים את השוקת ועשה אחד מהם מלאכה כשרים, מפני שהן ברשותו של שני. והוכיח המשנה אחרונה שם דמלאכה פוסלת משום הסה"ד, דאם הוי פסול בפ"ע מה איכפת לן דיש עוד שומר שלא עשה מלאכה, הא מכל מקום אחד מהשומרים עשה מלאכה ויפסלו המים מחמתו, ועל כרחיך דכיון שהמים נשארו שמורים מחמת השני אין מלאכה פוסלת. אמנם הרמב"ם והרא"ש שם כתבו, דהמים כשרים משום שהשומר שעושה מלאכה מסתלק משמירתו, והרי השומר שאינו עושה מלאכה הוא בלבד השומר. ומבואר מדבריהם דאילו לא היה מסתלק מהשמירה הרי הוא היה פוסל את המים אף שיש עוד שומר שאינו עושה מלאכה, לפי שפסול מלאכה אינו מצד הסה"ד, ואפילו שיש שומרים על המים מלאכה פוסלת, ולכן הוצרכו לבאר דעושה המלאכה מסתלק מהשמירה.

אך העיר ביהגה האריה מלשון הרא"ש (פ"ד מ"ב), כשעושה שתי פרות יחד אין זו פוסלת על זו משום מלאכה, לפי שאין כאן הסח הדעת. משמע דפסול מלאכה הוא משום הסה"ד, וצ"ע.

והא דמלאכה שלא בכונה אינה פוסלת, כמבואר במס' חולין שם, אם הוי פסול בפ"ע צ"ל דאיכא תנאי בפסול מלאכה, דאינו פוסל עד שתעשה המלאכה בכונה, וכמו דמלאכה פוסלת בגוף הפרה רק אם ניחא לבעלים, וצ"ע מה המקור לזה.

אך המשנה אחרונה והחזון איש (ס"ז סק"ח, ס"ט סק"י) נקטו דלכו"ע מלאכה פוסלת משום הסה"ד, ולית מאן דפליג ע"ז. והוכיח כן החזון איש כמה ראיות:

א. מהא דתנן בפ"ז מ"י דאם מסר מימיו לשומר והבעלים עשו מלאכה כשר, ואם הוי פסול בפ"ע מה מוסיף שהמים שמורים מחמת השומר הא מכל מקום הבעלים עושים מלאכה. [לכאורה אין זה ראיה כלל, דנתחדש בתורה שמלאכת השומר על המים פוסלת, ולא מלאכת הבעלים, ואם הבעלים נסתלקו משמירתם ומינו שומר אחר תחתיהם מדוע יפסלו במלאכה].

ב. ביומא ילפינן פסול הסה"ד מהני קראי דילפינן בספרי פסול מלאכה, ועל כרחיך דחד פסול הוא. [לעיל הוכחנו בדעת הרמב"ם בפיה"מ הר"ש והרא"ש דאיכא תרי ילפותות, חד לפסול מלאכה וחד לפסול הסה"ד].

ג. הא דילפינן ביומא שם לפסול הסה"ד על כרחיך לא איירי בהסה"ד גמור, דזה פוסל אף בתרומה וקדשים ואין צריך לימוד מיוחד לפרה, ועל כרחיך איירי בהסה"ד שעל ידי מלאכה, וקרי ליה הסה"ד. [אין זה ראיה, דבפרה התחדש תרי דיני, דין אחד שהסה"ד מועט פוסל אף דבתרומה וקדשים לא חשיב הסה"ד לפסול, ודין שני שמלאכה פוסלת].

ד. עיקר קרא דילפינן מיניה בספרי פסול מלאכה הוא מ"לפניו" ומ"לעיניו", ומשמעות הני קראי לפסול מחמת הסה"ד. [כבר כתבנו דברמב"ם בפיה"מ ובר"ש והרא"ש ובתויו"ט ובמים טהורים מבואר דהילפותא היא מ"אותה"].

**הסח הדעת ומלאכה בפרה אחר שנעשית אפר**

בפ"ד מ"ד תנן דהמלאכה פוסלת בפרה עד שתעשה אפר, ומבואר דלאחר שנעשית אפר אין מלאכה פוסלת. ובתוספתא שם איתא להדיא: כל מעשיה מלאכה פוסלת בהן חוץ מאסיפת אפרה והזיית מימיה. אך בגמ' ביומא שם איתא בהא דילפינן פסול הסה"ד בשחיטה ושריפה, למיעוטי מאי, אילימא למיעוטי אסיפת אפרה ומילוי מים לקידוש [דאין מלאכה פוסלת בהן], הא למשמרת למי נדה כתיב. אלא למיעוטי השלכת עץ ארז. ומבואר בגמ' דהסה"ד פוסל באסיפת אפרה, ובתוס' ישנים שם ביארו דילפינן מדהוקש אסיפת אפרה לקרא דלמשמרת, דאף באסיפת אפרה הסה"ד פוסל, וצ"ע מהמשנה והתוספתא הנ"ל דאין מלאכה פוסלת באסיפת אפרה.

ובאמת הגר"א שם גרס אילימא למיעוטי מילוי מים וקידוש למשמרת למי נדה כתיב, אלא למיעוטי אסיפת אפרה והשלכת עץ ארז. ולפי"ז מבואר דאין הסה"ד פוסל באסיפת אפרה. וכתבו המקדש דוד (נא סק"ב) וליקוטי הלכות יומא שם דהראשונים והגר"א נחלקו בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד האם מלאכה פוסלת משום הסה"ד, דלפי הראב"ד דמלאכה פוסלת משום הסה"ד ולכן אין הסה"ד פוסל אחר קידוש, הוא הדין אין הסה"ד פוסל אחר שתעשה אפר, וע"כ צריך לגרוס כהגר"א, אך לפי הרמב"ם דשני פסולין הן, והסה"ד פוסל במים גם לאחר קידוש, שפיר י"ל דהסה"ד פוסל גם באפר פרה. ועי' להלן מה שיבואר בדעת רש"י, ומה שיבואר בשם חידושי הגר"ח.

והנה הר"ש והרא"ש פ"ו מ"א פירשו בהא דתנן זקפה בארץ פסול, דהאפר פסול משום הסה"ד, והוכיח המקדש דוד שם כשיטת הראשונים דהסה"ד פוסל גם באפר. אך לפי מה שיבואר להלן דבהסה"ד גמור מודו כו"ע דפוסל במים גם לאחר קידוש י"ל כן גם לגבי אפר, דהסה"ד לכו"ע פוסל באפר, ובזקפה בארץ הוי הסה"ד גמור, וכן כתב החזון איש (ס"ז סק"ח).

**הסח הדעת ומלאכה במים אחר קידוש**

לגבי מלאכה תנן בפ"ד מ"ד דהמלאכה פוסלת במים עד שיטיל את האפר. אך לגבי הסה"ד כתב הרמב"ם (פ"י ה"ד), המוליך מים לקדשן ואצ"ל מים שנתקדשו, לא יפשיל הכלי לאחוריו אלא לפניו, שנאמר למשמרת למי נדה בזמן שהן שמורין הן מי נדה ואם לאו פסולין. והשיג הראב"ד שם, תמה אני ע"ז, והלא המלאכה אינה פוסלת אלא משום הסה"ד, וכבר אמרו במשנה דהמלאכה פוסלת עד שיטיל את האפר, ומדוע הסה"ד יפסול במים שנתקדשו. ותירץ הכסף משנה בדעת הרמב"ם, דאזיל לטעמיה דמלאכה אינה פוסלת מטעם הסה"ד אלא הוי פסול בפ"ע, ואם כן אע"ג דמלאכה אינה פוסלת אחר שהטילו אפר הסה"ד פוסל. והראב"ד שהשיג אזיל לשיטתו דמלאכה פוסלת משום הסה"ד, ולכן אפשר להוכיח דאין הסה"ד פוסל אחר קידוש מהא דאין מלאכה פוסלת אחר קידוש.

והחזון איש שסובר דלכו"ע מלאכה פוסלת משום הסה"ד כתב (ס"ט סק"י), דמעיקר הדין אין זה נחשב הסה"ד כלל, שהרי כאשר יש לו שני כלים של מי חטאת יכול להניח א' מהם מאחוריו, אלא דהחמירו חכמים דאם יש לו רק כלי אחד יניחנו לפניו, ובזה הרמב"ם סובר דהחמירו אף לאחר קידוש והראב"ד סובר דהחמירו רק קודם קידוש, אך בעלמא הסח הדעת פוסל רק קודם קידוש לכו"ע. [ודבריו צ"ע מה"ת שחכמים יחמירו להניח לפניו טפי מכל הסה"ד שאינו פוסל אחר קידוש. ועוד קשה, דהרמב"ם כתב ואצ"ל מים שנתקדשו, ולדבריו יש יותר חידוש במים שנתקדשו, דהא בעלמא אינם נפסלים במלאכה, והכא החמירו טפי, והו"ל לרמב"ם לומר ואפילו מים שנתקדשו].

אך בדעת רש"י מבואר דלא כהכסף משנה, דהא רש"י במס' חולין (לב ע"א ד"ה לרבנן) נקט דמלאכה פוסל משום הסה"ד, וכדעת הראב"ד, ומכל מקום ס"ל דהסה"ד פוסל גם לאחר קידוש, וכדעת הרמב"ם. דהא במס' יומא (מב ע"ב) כתב דהא דילפינן מ"למשמרת למי נדה" דהסה"ד פוסל במי חטאת היינו עד שיזה מהם, ומבואר דאף לאחר קידוש הסה"ד פוסל מדין למשמרת. ועל כרחיך צ"ל בדעת רש"י דאף דשורש פסול מלאכה הוא משום הסה"ד מכל מקום מלאכה פוסלת רק עד הקידוש והסה"ד פוסל עד שיזה מהם, כיון דילפינן להו מתרי קראי.

וכן מוכח מרש"י לגבי אפר פרה, דבמס' יומא שם גרס ככל הראשונים דהסה"ד פוסל באסיפת אפרה ולא כגירסת הגר"א, ומאידך ס"ל דמלאכה פוסלת משום הסה"ד, ולעיל כתבנו בשם המקדש דוד וליקוטי הלכות דפלוגתת הראשונים והגר"א תלוי בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד. ועל כרחיך צ"ל בדעת רש"י דאע"ג דשורש פסול מלאכה הוא משום הסה"ד מכל מקום מלאכה פוסלת עד שתעשה אפר והסה"ד פוסל גם באפר פרה. וכן כתב ביהגה האריה.

ובחידושי הגר"ח (סטענסל אות תיד) הקשה על הכס"מ, דגם אם נאמר דהוו ב' פסולים מכל מקום תרוייהו ילפינן מקרא דלמשמרת, וכמו דלגבי מלאכה דרשינן למי נדה ולא לאחר קידוש, כך יש לדרוש לגבי הסה"ד, דמאי שנא. ולכן כתב דאף לפי הרמב"ם אין הסה"ד פוסל מי חטאת לאחר קידוש, דדרשינן למי נדה בין לגבי מלאכה בין לגבי הסה"ד, אך מצד האפר המעורב במים הסה"ד פוסל, דלגבי אפר אף דאין מלאכה פוסלת הסה"ד פוסל כמבואר בסוגיא ביומא, [ואין זה רק באסיפת אפרה אלא דכל אפר פרה נפסל בהסה"ד אף שאינו נפסל במלאכה], ולכן גם במי חטאת הסה"ד פוסל מצד האפר המעורב במים, אך מלאכה לא פוסלת, שהרי אין אפר נפסל במלאכה. ובדעת הראב"ד כתב דס"ל כגירסת הגר"א דאין הסה"ד פוסל באסיפת אפרה, ולכן אין מי חטאת נפסלים בהסה"ד, דאף האפר המעורב בהם אינו נפסל בהסה"ד. וכן ניחא לפי"ז דעת רש"י, דכיון דגורס בגמ' ביומא דהסה"ד פוסל באסיפת אפרה ממילא מי חטאת נפסלים עד שיזה מהם, והיינו מחמת האפר המעורב בהם.

[אך עיקר דבריו צ"ע, דהאפר המעורב במים הפך להיות מי חטאת ואין בו שם אפר, כמש"כ בפ"ו מ"ב בשם הגרי"ז והחזון איש. ועוד, דלאחר שקידש את המים אין האפר פועל כלום במים, ויכול להוציא את האפר מהמים. ועוד יל"ע מדוע לגבי המים הוקשה לו מאי שנא פסול מלאכה מפסול הסה"ד, ולגבי האפר לא הוקשה לו, הא גם לגבי הפרה עצמה ילפינן פסול מלאכה ופסול הסה"ד מחד קרא, וצ"ע].

ובעיקר דינו של הראב"ד דאין הסה"ד פוסל אחר קידוש כמלאכה הקשו האחרונים כמה קושיות:

א. המשנה אחרונה (פ"ח מ"ב) הקשה מהא דכתב הראב"ד (פי"ג ה"ג) לגבי המקדש לא ינעול את הסנדל, דהמים שנופלים על הסנדל נפסלים בהסה"ד, והתם איירי אחר קידוש, דקודם קידוש אינם מטמאים טומאה חמורה, והא שיטת הראב"ד דאחר קידוש ליכא פסול הסה"ד כלל.

ב. המנחת חינוך (שצט אות ד') הקשה על הראב"ד מהא דאיתא במס' גיטין דהסה"ד פוסל במי חטאת, וסתם מי חטאת היינו לאחר קידוש, ומבואר דאף לאחר קידוש הסה"ד פוסל.

ג. בפ"ט מ"ד תנן דאם חשב על מי חטאת לשתותם הרי הם נפסלים בהסח הדעת, [אלא שלדעת רבי יהושע אינו מסיח דעתו עד שישתה]. והתם איירי להדיא אף אחר קידוש. והקשה המשנה אחרונה שם, לדעת הראב"ד דאין הסח הדעת פוסל אחר קידוש מדוע המים נפסלים.

ד. פ"ט מ"ה תנן פרה ששתתה מי חטאת ר' יהודה אומר בטלו במעיה, וביארו הר"ש (שם מ"ג) והתוס' בפסחים (יח ע"א) דאיירי לאחר קידוש דאינם נפסלים במלאכה ומכל מקום נפסלים בהסה"ד, ועי' בתוס' בגיטין (פו ע"ב) שנסתפקו בזה.

ותירצו החזון איש (ס"ז סק"ח, סק"י, ס"ט סק"י) והמקדש דוד (נא סק"ב), דהיכא דאיכא הסה"ד גמור דהיינו שאינו יכול להרגיש האם אדם טמא נגע במים, מודה הראב"ד דפוסל במים גם אחר קידוש, דלא גרע משאר תרומה וקדשים דנפסלים בהסה"ד, כמבואר בסוגיא בפסחים (לג ע"א). והתם נחלקו ר' יוחנן ור"ל האם הוי פסול טומאה או פסול הגוף, ופסול זה ודאי איכא גם במים לאחר קידוש, ורק הדין המיוחד שנתחדש בפרה דאפילו הסה"ד מועט פוסל, וילפינן לה מלמשמרת, בזה נקט הראב"ד דאינו פוסל אחר קידוש כמו דמלאכה לא פוסלת אחר קידוש. והשתא בכל האופנים דלעיל דהסה"ד פוסל אחר קידוש איירי בהסה"ד גמור, משא"כ במוליך מים מקודשים ומניח הכלי לאחריו אין בזה הסה"ד גמור, דהא לגבי קדשים איתא במס' פסחים (סה ע"ב) שהיה מפשיל הקרבן פסח לאחוריו, ולפיכך נחלקו הרמב"ם והראב"ד האם זה פוסל גם לאחר קידוש.

[לעיל כתבנו בדעת רש"י דאף דמלאכה פוסלת משום הסה"ד מכל מקום מלאכה פוסלת עד הקידוש והסה"ד פוסל גם לאחר קידוש. ולפי"ז איכא ג' דרגות של הסה"ד, א. הסה"ד גמור שפוסל אף בתרומה וקדשים. ב. הסה"ד מועט שאינו פוסל בתרומה וקדשים, אך בפרה פוסל אף אחר קידוש. ג. הסה"ד שעל ידי מלאכה אינו פוסל אלא עד הקידוש].

אך האחיעזר (יו"ד ס"א סק"ו) דייק מלשון הראב"ד דהסה"ד למה יפסול במים שנתקדשו, דכל הסה"ד אינו פוסל אחר קידוש, ואפילו הסה"ד שפוסל בתרומה וקדשים. וביאר דמי חטאת אחר קידוש גרע מתרומה וקדשים לפי שפרה בדק הבית היא, ואינה נפסלת כשאר קדשים אלא בהסה"ד דכתיב בה בהדיא, ונחלקו הרמב"ם והראב"ד האם הפסול הסה"ד שנתחדש בפרה נאמר רק עד הקידוש או גם לאחר קידוש, אך הדין הסה"ד שיש בכל תרומה וקדשים ליכא בפרה. וכן צ"ל לפי מש"כ האור שמח (פ"א מקרבן פסח ה"ו) דבכל תרומה וקדשים המפשיל לאחוריו חשיב הסה"ד, והא דמבואר בגמ' בפסחים שם שהיה מפשיל קרבן פסח לאחוריו, התם היה צורר פסחו בעורו, והעור אינו מקבל טומאה, והרי הקרבן שמור מטומאה. ולפי"ז מבואר דהראב"ד הכשיר הסה"ד במי חטאת אחר קידוש אפילו היכא דבעלמא חשיב הסה"ד, ועל כרחיך ליכא במי חטאת פסול הסה"ד דתרומה וקדשים. ולפי"ז חוזרות כל הקושיות דלעיל דמבואר דהסה"ד פוסל במי חטאת אחר קידוש.

והנה מה שהקשה המשנה אחרונה מהראב"ד דלא ינעול את הסנדל, תירץ ביהגה האריה דאיירי התם קודם קידוש, והא דהמים מטמאים את הסנדל אין זה מחמת טומאה חמורה דמי חטאת אלא מחמת דאינו שומר את המים האלו לצורך חטאת, והוי ככל מים שאינם שמורים לחטאת שהם טמאים בטומאת משקין לגבי חטאת. וכן נקט החזון איש (ס"ה סקי"ד) בדעת הר"ש.

ומה שהקשה המנחת חינוך מהסוגיא בגיטין, איכא כמה ראשונים שביארו את הסוגיא קודם קידוש, עי' להלן. ולדעת המאירי דכתב להדיא כהראב"ד דמלאכה משום הסה"ד, וביאר את הסוגיא בגיטין אחר קידוש, ועל כרחיך הסה"ד פוסל אחר קידוש, צ"ל דס"ל כשיטת רש"י שביארנו לעיל, דאף דמלאכה משום הסה"ד מכל מקום מלאכה פוסלת עד הקידוש והסה"ד פוסל גם אחר קידוש.

ומה שהקשה המשנה אחרונה ממי חטאת שחישב לשתותם, לכאורה אף לשיטת החזון איש והמקדש דוד יל"ע, דהא החושב לשתות אינו מסיח דעתו משמירת המים בטהרה, שהרי הוא שומר עצמו בטהרת חטאת ואף שתייתו היא בטהרת חטאת, אלא הוא הסיח דעתו משמירתם לשם מי חטאת, כמו שכתב התפארת ישראל שם (אות כז). ואם כן, איך יתכן לפסול אחר קידוש מדין תרומה וקדשים, הרי התם אין צריך שמירה לשם תרומה וקדשים אלא שמירה שלא יטמאו, והסח הדעת כהאי גונא אינו פוסל בתרומה וקדשים.

וביהגה האריה תירץ, דהתם מבואר דהפסול הוא רק כשיטה או כשיתחיל לשתות, והרי זה נחשב למלאכה בגוף המים, והראב"ד מודה במלאכה שבגוף המים שפוסלת גם לאחר קידוש, וכדיבואר להלן.

ועוד יש לומר, דברמב"ם בפיה"מ שם משמע שהפסול לאחר קידוש אינו משום הסח הדעת כמו שכתב הר"ש, אלא פסול אחר הוא, דהמים אינם עומדים למי חטאת, וכן ביאר המקדש דוד. ולפי זה שפיר י"ל דאין הסח הדעת פוסל אחר קידוש כהראב"ד.

והא דפרה ששתתה מי חטאת בטלו במעיה וביארו הראשונים מדין הסה"ד, עי' ביהגה האריה דכתב לבאר דהפסול הוא משום מלאכה בגוף המים, ולפי"ז מיושב דעת האחיעזר. אך בספרי משמע דהפסול הוא מצד הסה"ד ולא מצד מלאכה, וצ"ע.

**ביאור הסוגיא בגיטין**

במס' גיטין (נג ע"א) מייתינן ברייתא, העושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת פטור בדיני אדם וחייב בדיני שמים. ומקשינן למ"ד הזק שאינו ניכר שמיה הזק מדוע אינו חייב בדיני אדם. ומשני, כגון ששקל בהן משקלות, ופירש רש"י דלא פסל בידים אלא ע"י מחשבה, והוי גרמא בעלמא. ומקשינן, והאמר רבא מי חטאת ששקל בהן משקלות כשרים. ומשני, הא בגופן הא בכנגדן. ופירש רש"י, דבגופן היינו שהיה בכלי שנתות והכניס בשר בתוך המים לידע משקלן, ובזה איירי בברייתא דהמים פסולים, וכנגדן היינו בכף מאזנים, ובזה ס"ל לרבא דהמים כשרים. ומקשינן דאי איירי בגופן חשיב מעשה הזק בידים ויתחייב בדיני אדם. ומשני, אלא אידי ואידי בכנגדן, ולא קשיא הא דאסח דעתיה והא דלא אסח דעתיה.

העולה מהסוגיא, דאם שקל משקלות בגופן, המים פסולים אפילו בלא אסח דעתיה, והוי הזק בידים. ואם שקל כנגדן, המים פסולין רק אם אסח דעתיה, ולא הוי הזק בידים אלא גרמא בעלמא. ויל"ע מדוע לא יפסלו המים בשקל כנגדן אפילו לא אסח דעתיה מחמת מלאכה, הא כל מלאכה שעשה בשעת שמירתו על המים פוסלת, ואין צריך הסח הדעת.

א. הראב"ד בהשגות (פ"ז ה"ג) כתב, דכל מלאכה פוסלת משום הסח הדעת, חוץ מהעושה מלאכה בגוף המים ובגוף האפר שנפסלין אפילו לא הסיח דעתו מהם, דילפינן מתחילתה של פרה, ויש לזה שורש במס' גיטין. ובכסף משנה מבואר דמש"כ הראב"ד דיש לזה שורש במס' גיטין היינו דמלאכה פוסלת משום הסח הדעת, ובא ליישב הקושיא הנ"ל מדוע לא יפסלו המים גם בלא אסח דעתיה משום מלאכה, וע"ז יישב הראב"ד דכל מלאכה פוסלת משום הסה"ד, ולכן אם לא אסח דעתיה אין מלאכה פוסלת. והקשה ע"ז הכסף משנה, דאם כן מדוע המשנה סותמת בכל מקום שמלאכה פוסלת, הא אם עשה מלאכה ולא הסיח דעתו אין המלאכה פוסלת. וע"כ צ"ל דבכל מלאכה איכא נמי הסה"ד, ושוב קשה מדוע לא נפסלו המים גם בלא אסח דעתיה.

ב. הר"ש והרא"ש (פ"ט מ"ג) יישבו, דאיירי באחר שאינו בעל המים, ולכן אינו פוסל במלאכה אלא בהסה"ד, וכן כתב הכס"מ ליישב לדעת הרמב"ם דמלאכה אינה פוסלת משום הסה"ד. וביאור דבריהם, דפסול הסה"ד הוא משום שנשארו המים בלא שמירה, ולכן גם אחר שאינו בעל המים פוסל בהסה"ד, שהרי מכל מקום המים אינם שמורים. אך פסול מלאכה אינו משום שנשארו המים בלא שמירה אלא הוא חלות פסול במים, דכאשר האדם שעוסק במים עושה מלאכה הרי הוא עושה פסול במים, ואדם אחר שאינו בעל המים אין בו כח לפסול במלאכה, דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו. וכמו שמצינו דהמקדש לאחר אינו פוסל במלאכה משום שאין המים שלו.

ג. המאירי בגיטין שם כתב, דסתם "מי חטאת" היינו לאחר קידוש, דקודם קידוש נקראים מי המילוי ולא סתם מי חטאת. ולאחר קידוש אין מלאכה פוסלת אלא אם כן הסיח דעתו או שעשה מלאכה בגוף המים. (הובא גם בשיטמ"ק ב"ק נו ע"א). ולפי"ז מיושב שפיר הא דאין מלאכה פוסלת התם, דהסוגיא שם איירי לאחר קידוש דליכא פסול מלאכה אלא הסה"ד. וכן ביאר החזון איש (ס"ז סק"י) בדעת הראב"ד, ודלא כהכסף משנה.

ועוד כתב החזון איש (ס"ט סק"י), דמש"כ הראב"ד דיש לזה שורש במס' גיטין לא קאי על מש"כ בתחילה דפסול מלאכה הוא משום הסה"ד, דזה פשוט לכו"ע. אלא קאי על חידושו דמלאכה בגוף המים פוסלת גם בלא הסה"ד, וילפינן מתחילתה של פרה, וע"ז כתב דיש לזה שורש במס' גיטין. והיינו, דהתם מבואר דאפילו לאחר קידוש דאין מלאכה פוסלת מכל מקום מלאכה בגופן פוסלת, ומבואר דאין זה פסול מלאכה דעלמא אלא פסול מחודש דילפינן מתחילתה של פרה.

אך התוס' בב"ק (נו ע"א, צח ע"א) והרשב"א (ב"ק צח ע"א, גיטין שם) והריטב"א (גיטין שם) כתבו דאיירי קודם קידוש, דאי לאחר קידוש ליכא פסול מלאכה. ולא חילקו הראשונים הנ"ל בין מלאכה בגוף המים למלאכה בדבר אחר, ובכל גוונא אין מלאכה פוסלת אחר קידוש, ועל כרחיך איירי קודם קידוש. [ויתכן דהראשונים נקטו כן רק בתחילת הסוגיא דאיירי בפסול מלאכה ממש, אך לפי המסקנא דאיירי בפסול הסה"ד מודו דיש לפרש אחר קידוש]. ועי' קהלות יעקב יומא סי' ו'.

ד. הרמב"ם (פ"י ה"ה) כתב, מי חטאת ששקלן במשקל, אם הסיח דעתו פוסלין ואם לאו כשרין. אבל אם שקל דברים אחרים במי חטאת, הואיל ועשאן משקולת פסלן שאין זו משמרת. ומבואר שפירש את הסוגיא בגיטין באופן אחר, דאם שקל את גוף המים, יש חילוק בין אסח דעתיה ללא אסח דעתיה, אך אם שקל כנגדן במשקולת, המים פסולין אפילו בלא הסח הדעת, וביאר החזון איש (ס"ז סק"י) דהפסול הוא משום שהעתיקן ממצותן להיות משקולת, ולא חשיב משמרת. [עי' כסף משנה דהרמב"ם פירש בגופן היינו ששקל דברים אחרים כנגד מי החטאת, וכנגדן היינו ששקל את מי החטאת עצמן, ודבריו דחוקים מאוד, ועי' אחיעזר ח"ד סי' פו מכתב מבעל אבן האזל מש"כ בזה]. ולפי"ז היה מקום ליישב דאין שייך בזה פסול מלאכה, לפי שלא נתעסק בדבר אחר בשעה ששמר על המים, אלא שקל את המים עצמן לדעת משקלן, ולכן רק אם הסיח דעתו פסולין. אמנם מעיקר מה שהוצרך הרמב"ם לפסול שקל כנגדן משום שעשאן משקולת משמע דאיירי אחר קידוש, דאל"ה תיפו"ל דנפסלו משום מלאכה.

ובעיקר הא דמבואר בסוגיא שם דאם הסיח דעתו פסולין וחייב בדיני שמים יל"ע איך איירי, אם הבעלים שומרים על המים, הרי ליכא הסה"ד, ואם אינם שומרים, הרי המים פסולים בלא"ה מחמת שהבעלים השאירו את המים בלא שמירה, ומדוע הוא חייב כלל. ואם מינוהו לשומר והסיח דעתו, הא השומר פוסל גם במלאכה, ומדוע כתב הר"ש דכיון דאין המים שלו אינו פוסל במלאכה. ועוד, הא שומר חייב בדיני אדם מחמת חיוב שמירתו.

ותירץ החזון איש (ס"ז סק"י), דאיירי באופן שהבעלים הצניעו את המים במקום המשומר, [דסגי בהכי להחשב שמור בלא הסה"ד], ואותו אדם לקח את המים משם ונתעסק בהם. דהשתא השמירה תלויה בו, ואם הסיח דעתו נפסלו המים, ומכל מקום אינו בעל המים לפסול במלאכה, כיון שלקח את המים בלא ידיעת הבעלים.

**מלאכה בגוף המים אחר קידוש**

בדברי הראב"ד בהשגות הנ"ל מבואר דאיכא פסול חדש של מלאכה בגוף המים, ואין זה שייך לפסול מלאכה דעלמא, דהתם הפסול הוא מחמת הסה"ד ודוקא קודם קידוש, אך מלאכה בגוף המים פוסלת אף אחר קידוש, וילפינן לה מתחילתה של פרה, דפרה קודם שחיטה נפסלת במלאכה מדאורייתא. וכן נקט השער המלך (פ"ז מחובל) בדעת הרמב"ם. ובחזון איש (ס"ז ס"י) כתב: וטעם זה צ"ע, וכי מאין באנו לומר כן, וע"כ צ"ל דהוא מדרבנן, אבל אין לנו טעם גזירה זו.

והוכיח החזון איש (ס"ז סקי"ד) מכמה ראשונים דלא כהראב"ד:

א. רש"י במס' יומא (יד ע"א) ביאר הא דתנן בפי"ב מ"ג דאם הזה על הבהמה נפסלו המים, דזה משום מלאכה. והקשו התוס' ישנים שם הא אין מלאכה פוסלת אחר קידוש, ובשעת ההזאה כבר נתקדשו המים באפר. והשתא אם נאמר דמלאכה בגוף המים פוסלת גם לאחר קידוש לא קשה כלל, דהא התם עשה מלאכה בגוף המים שהזה מהם על הבהמה, ומוכח בדעת התוס' ישנים דלא כהראב"ד. ועי' קהלות יעקב יומא סי' ו'.

ב. הר"ש והרא"ש יישבו את הסוגיא בגיטין דליכא פסול מלאכה משום שאינו בעל המים, ומדוע לא תירצו דאיירי אחר קידוש דאין מלאכה פוסלת. ועל כרחיך דס"ל דאחר קידוש גם מלאכה בגוף המים אינה פוסלת ודלא כהראב"ד. [וכן מוכח מהתוס' בב"ק הרשב"א והריטב"א שהובאו לעיל דהעמידו את הסוגיא קודם קידוש. אך כבר כתבנו דיתכן דנקטו כן רק להס"ד דאיירי בפסול מלאכה, אך למסקנא דאיירי בפסול הסה"ד איירי גם לאחר קידוש ומכל מקום בשקל בגופן פסולים כהראב"ד]. ובר"ש שם מבואר דליכא כלל פסול של מלאכה בגוף המים, ואף קודם קידוש המים נפסלים רק במלאכת הבעלים או בהסה"ד. והא דמבואר בגמ' דמלאכה בגופן פוסלת אפילו על ידי אחר שאינו הבעלים, יישב החזון איש שם דכאשר עשה מלאכה בגוף המים עשאוהו חכמים כהסה"ד אף שדעתו לשומרו.

ג. תוס' בפסחים (יח ע"א) ביארו הא דמי חטאת ששתתה מהם בהמה פסולים איירי קודם קידוש דוקא ומשום מלאכה. והתם הוי מלאכה בגופן, ומוכח דאף מלאכה בגופן לא פוסל אלא קודם קידוש. אך החזון איש שם כתב לדחוק דאין כונתם לפסול מלאכה אלא דבטל מהם שם מים חיים.

ד. רש"י בגיטין שם פירש דהסה"ד פוסל במי חטאת דכתיב למשמרת למי נדה. והא מהאי קרא ילפינן פסול מלאכה, ואמרינן בספרי דהאי קרא איירי דוקא קודם קידוש, ועל כרחיך צ"ל לדעת רש"י דהסוגיא איירי קודם קידוש וכהר"ש והרא"ש, ומדהוצרך לפרש כן משמע דאי איירי אחר קידוש גם מלאכה בגוף המים אינה פוסלת.

אמנם לפי מה שביארנו לעיל בדעת רש"י דהסה"ד פוסל גם אחר קידוש, וכדכתב רש"י ביומא עד שיזה מהן, שפיר י"ל דאיירי לאחר קידוש, ומכל מקום בגופן מלאכה פוסלת כהראב"ד. ולפי"ז מיושב שפיר רש"י ביומא יד ע"א דאם הזה על הבהמה נפסלו המים מדין מלאכה אע"ג דאיירי לאחר קידוש, דהא הוי מלאכה שבגוף המים.

ובזה מדוייקים היטב דברי רש"י בגיטין שם, דבתחילת הסוגיא כתב דמי חטאת פסולין במלאכה דכתיב למשמרת למי נדה ותניא בספרי אין לי מלאכה פוסלת אלא בפרה ומנין אף במים וכו'. ובמסקנת הסוגיא דמשני הא דאסח דעתיה כתב, דנפסלו בהיסח הדעת דלמשמרת למי נדה כתיב שצריכה שימור תמיד. והיינו דבתחילת הסוגיא הפסול הוא מצד מלאכה, ולזה הביא הילפותא הראשונה של הספרי, ובמסקנא דהפסול הוא מצד הסה"ד הביא את הילפותא השניה של הספרי.

**הסח הדעת ומלאכה בין העבודות**

לגבי פסול הסה"ד בפרה עצמה משמע בסוגיא ביומא דהפסול הוא דוקא בשעת העבודות, דהיינו, אם מסיח דעתו בשעת השחיטה או בשעת הקבלה וכו'. דבגמ' שם עביד צריכותא בין שחיטה לשריפה, ואמרינן למיעוטי השלכת עץ ארז, ומשמע דהוי פסול בשעת עבודה דוקא, ולכן יש חילוק בין עבודה חשובה לעבודה שאינה חשובה. [ויש לחקור אי הוי פסול בפרה בשעת העבודה, או דהוי פסול בעבודה עצמה, ונפק"מ באופן שהסיח דעת בשעת הקבלה ויש דם הנפש, האם מהני לחזור ולקבל].

אך החזון איש (ס"ז סק"ט) הקשה מהתוספתא שהובא בר"ש פ"ד מ"ב, דאם הזה שמונה הזאות פסולה, והא כבר גמר את הזאות הפרה, והו"ל שלא בשעת עבודה. אמנם כבר כתב המקדש דוד (נא סק"א) דכיון שצריך לקנח ידו בגופה של פרה, אין זה נחשב שגמר את עבודת ההזאה, וחשיב שעת עבודה.

ולגבי פסול מלאכה בפרה עצמה משמע מלשון המשנה פ"ד מ"ד דמשעת שחיטה עד שתעשה אפר מלאכה פוסלת, ואפילו בין העבודות, וכן הוא לשון הספרי והרמב"ם פ"ד הי"ז. [ויש לדחוק דכל העבודות שמשעת שחיטה עד שריפה פוסלות במלאכה]. וביהגה האריה חילק בין פסול מלאכה לפסול הסה"ד, דפסול הסה"ד נאמר גם בין העבודות, ואילו פסול מלאכה נאמר רק בשעת עבודה, עיי"ש.

אך החזון איש שם נקט דגם פסול הסה"ד שייך בין העבודות. וכן נקט הערוך השולחן (סי' ע סק"ו). וכן מבואר בחידושי הגר"ח שהובא לעיל, דביאר הא דמי חטאת נפסלים בהסה"ד אחר קידוש דזה משום האפר המעורב בהם, ומבואר דהאפר נפסל בהסה"ד גם שלא בשעת עבודה. וכן מבואר במקדש דוד שהובא לעיל, דהוכיח מהר"ש והרא"ש פ"ו מ"א דזקפה בארץ פסול היינו דהאפר פסול בהסה"ד דאף לאחר שנעשית אפר איכא פסול הסה"ד. ומבואר דהסה"ד פוסל בפרה אף שלא בשעת עבודה.

וכתב החזון איש שם, דהא דמבואר בסוגיא ביומא דהסה"ד פוסל רק בעבודות חשובות, התם איירי באיכא שומר אחר על הפרה, אלא דקיי"ל אין אדם משמר מה שביד חבירו, ובזה יש חילוק בסוגי העבודות, דבשעה שעוסק בעבודה שהיא עיקר הפרה חשיב שהפרה בידו ולא מהני שמירת אחרים, ובשעה שמשליך עץ ארז לא חשיב שהפרה בידו כיון שאין זה עבודה שבעיקר הפרה, ומהני שמירת אחרים. אך באופן דליכא אחרים ששומרים על הפרה אפילו בין העבודות הסה"ד פוסל, וכל שכן בהשלכת עץ ארז. [החזון איש כתב כן לגבי פסול הסה"ד, אך לגבי פסול מלאכה לפי מה שנקט החזון איש (ס"ט ס"ק יא) דמצטרף שמירת האחר עם שמירת העוסק כל שלא הסיח דעתו, לפי"ז מלאכה לא תפסול כאשר יש שומרים אחרים. אך יתכן דכיון שהוא נתמנה להיות עוסק בפרה הרי הוא נחשב כבעלים, ובאופן זה נקט החזון איש שם דלא מהני שמירת אחרים כאשר הפרה בידו גם לגבי פסול מלאכה].

אמנם לפי מש"כ לעיל דלגבי הסה"ד אדם משמר מה שביד חבירו, ורק לגבי מלאכה לא מהני שמירת השני לפי שאינו מסתלק משמירתו ויש כאן פסול מלאכה, עדיין צ"ע מה החילוק בין שחיטה ושריפה להשלכת עץ ארז, אם יש שומרים אחרים גם בשחיטה ושריפה אינו פוסל בהסה"ד, ואם ליכא שומרים אחרים גם בהשלכת עץ ארז יפסול, כיון שאין שומר על הפרה. ואולי י"ל דבשחיטה ושריפה כיון דהוא מעיקר עבודות הפרה הרי הוא נתמנה להיות השומר של הפרה, וחשיב שאין כאן שומרים אחרים, אך בהשלכת עץ ארז כיון דאינו מעיקר עבודות הפרה אינו נחשב השומר של הפרה, והשורף הוא השומר העיקרי של הפרה, ולכן אינו פוסל בהסה"ד.

ולפי מה שנקט ביהגה האריה כפשטות הגמ' דהסה"ד פוסל דוקא בשעת עבודה ניחא שפיר, דלעולם איירי בליכא שומרים אחרים ומכל מקום בעבודה שאינה חשובה אין הפרה נפסלת, לפי שהסה"ד לא פוסל בפרה אלא בשעת עבודה.

ולגבי פסול הסה"ד ומלאכה במי חטאת מצינו ג' שיטות באחרונים:

א. הרמב"ם פ"י ה"ב כתב ממלא אדם מים ומניחן אצלו בלא קידוש כל זמן שירצה ואין בכך כלום. והשיג הראב"ד, ובלבד שיהו שמורים ולא יהא בהם הסה"ד. והקשה הכס"מ איך יתכן לשמור כמה ימים בלא הסה"ד. ולכן כתב בדעת הרמב"ם דהסה"ד פוסל דוקא בשעה שמתעסק במים קצת, כגון שקלן במשקל דלקמן. והיינו, דבשעה שאינו עוסק בהם כלל יכול להניחן מגולים ברה"ר בלא שמירה ואינם נפסלים, ורק בשעה שעוסק בהם אפילו שלא לצורך קידוש צריך שמירה. ועפי"ז מדוייק מש"כ הרמב"ם פ"ז ה"א לגבי פסול מלאכה: כיצד, הממלא מים לקידוש ונתעסק במלאכה אחרת בשעת המילוי או בשעת הולכת המים שמלא או בעת שמערה אותן מכלי לכלי פסלן. ומשמע דדוקא כשעוסק במים להוליך אותן או לערות אותן איכא פסול מלאכה. [והא דמבואר בפ"ז מ"א דאם מילא ב' כלים לקדשן ב' קידושין המילוי השני נחשב מלאכה כלפי המים שבמילוי הראשון, צ"ל דב' מילויים נמי חשיב שעת התעסקות במים, וצ"ע].

ובאחיעזר (יו"ד ס"א סק"ה) יישב עפי"ז הא דצלוחית שהניחה מכוסה ומצאה מגולה וכו', ואינו נפסל בהסה"ד. וכתב דלפי הראב"ד י"ל דאיירי אחר קידוש, דליכא פסול הסה"ד. ולפי הרמב"ם דגם אחר קידוש איכא פסול הסה"ד י"ל כהכסף משנה, דכל שאינו מתעסק במים ליכא פסול הסה"ד. אך באחיעזר ח"ד סי' פו הובא מכתב מבעל אבן האזל שכתב לו דקשה לקבוע מסמרים עפ"י הכסף משנה הנ"ל, דדבריו קשים מסברא ואינם מתקבלים בפשטות דברי הרמב"ם, עיי"ש שהקשה כמה קושיות.

ב. המשנה אחרונה פ"ד מ"ד נקט, דדוקא בשעת מילוי וקידוש מלאכה והסה"ד פוסלים, וכמש"כ לעיל לגבי עבודות הפרה. וכן הוא בפשטות דעת הר"ש פ"ו מ"א ופ"ז מ"א בביאור התוספתא. והא דתנן בפ"ז בכל המשניות דמלאכה פוסלת אף בין המילוי לקידוש, התם איירי באופן שמכין עצמו לקידוש, וחשיב שעת עבודה, אך אם אינו עוסק כלל לא במילוי ולא בקידוש אין מלאכה והסה"ד פוסלים. וכן מש"כ הרמב"ם דכאשר מוליך ממקום למקום או מערה מכלי לכלי מלאכה פוסלת היינו משום דחשיב כמכין עצמו לקידוש.

אך ברמב"ם לגבי השוקל משקלות מבואר דהסה"ד פוסל אף שלא בשעת עבודה, וכמש"כ הכסף משנה. וביהגה האריה חילק בין מלאכה להסה"ד, דדוקא במלאכה בעינן שעת עבודה, אך הסה"ד פוסל תמיד, ולפי"ז ניחא ההיא דשוקל משקלות.

ג. החזון איש (ס"ז סק"ט, סקי"ג) נקט דמלאכה והסה"ד פוסלים אפילו בין העבודות, אלא דיכול להצניע את המים במקום המוצנע וחשיב שהמים שמורים ואין בהם הסה"ד, ויכול הבעלים לעשות מלאכה כיון שאין המים תחת ידו, והוי כמסר לשומר. ומש"כ הראב"ד ובלבד שיהא משומר שלא יהיה בו הסה"ד היינו שלא יניחם במקום התורפה שיוכלו ליגוע בהם טמאים, אך כל שיזכור בלבו כשיודע לו מאורע שלהם לשומרם לא מקרי הסה"ד. ועפי"ז ביאר גם את הרמב"ם פ"ז ה"א דהוצרך לפרש דמלאכה פוסלת בשעה שמערה מכלי לכלי או שמוליך ממקום למקום, דאתא לאפוקי שאם הצניעם במקום המוצנע אין מלאכה פוסלת בהם.

לגבי **הממלא והמקדש מים לאחר** האם מלאכתו פוסלת עי' בהרחבה פ"ז מ"ג. ולגבי **אין אדם משמר מה שביד חבירו** עי' בהרחבה בביאור התוספתא פ"ז מ"ד.

**ביאור המשנה בפ"ד מ"ב**

תנן בפ"ד מ"ב, הזה מששית שביעית, חזר והזה שביעית פסולה, משביעית שמינית, וחזר והזה שמינית כשרה. ופירש הר"ש, דאיירי על טעות במנין ההזאות, דאם בשעה שהיה צריך להזות שישית אמר שהוא מזה שביעית, ולאחר מכן הזה הזאה שביעית, פסולה, לפי שהזה שביעית קודם שישית. אך אם הטעות היה בהזאה שביעית, כיון שאין הזאה שמינית, הרי זה טעות בעלמא, ולא חשיב שהזה שמינית קודם שביעית, ולפיכך כשרה.

ומבואר במשנה, דאפילו אם הזה אחר כך הזאה שמינית מכל מקום כשרה, והקשה הר"ש, דבתוספתא תניא דאם הזה שמונה הזאות, אם הוא הכהן שהזה את כל ההזאות פסולה, משום שעשה עמה מלאכה, ואם הוא כהן אחר כשרה? ותירץ, דאף במתניתין איירי באופן שכהן אחר הזה את ההזאה השמינית. [לעיל הובא דהחזון איש הוכיח מכאן דמלאכה פוסלת גם שלא בשעת עבודה, דהרי הזאה שמינית אינה מכלל ההזאות, והמקדש דוד דחה דכיון שצריך לקנח ידו חשיב שעת עבודה].

הרמב"ם שם פירש את המשנה באופן אחר, דלא איירי בטעות במנין ההזאות אלא בטבילת אצבע, דאם טבל אצבעו בהזאה שישית והזה שתי הזאות מטבילה אחת, פסולה, שהרי בעינן על כל הזאה טבילה ואפילו אם חזר וטבל אצבעו והזה שוב הזאה שביעית. אך אם טבל אצבעו בהזאה שביעית והזה שתי הזאות, כשרה, שהרי ההזאה השמינית מיותרת. ויש לעיין מדוע ברישא הפרה פסולה, הרי הוא חזר והזה שביעית בטבילת אצבע נפרדת, ומה הפסול בזה שהזה משישית פעמיים? ותירצו התפארת ישראל והחזון איש [ח יז], דהפרה נפסלת משום שההזאה המיותרת נחשבת כמלאכה.

אך אם כן צ"ע מדוע בסיפא הפרה כשרה, הרי הוא הזה מטבילת אצבע שביעית הזאה מיותרת, ומדוע אין זה נחשב למלאכה? ותירץ הרש"ש, דאין זה נחשב למלאכה משום שהוא כבר גמר את ההזאות, והוי כמו שלא בשעת עבודה. וצ"ע, דהא בתוספתא מבואר דהזאה שמינית נמי פוסלת, ועל כרחיך דחשיב שעת עבודה כמש"כ לעיל או כהחזון איש או כהמקדש דוד, ומאי שנא הזאה שמינית מטבילת אצבע שביעית? ובמשנה אחרונה תירץ, דאיירי באופן שכהן אחר לקח מידו את הדם והזה הזאה שמינית. וגם תירוץ זה צ"ע, דאם כן ברישא נמי צריך לומר דאיירי בהכי, שלאחר שטבל אצבעו והזה הזאה שישית לקח כהן אחר את הדם והזה הזאה שביעית, ומדוע הפרה נפסלת, הרי כהן אחר עשה את המלאכה?

ותירץ החזון איש שם, דבסיפא אין ההזאה המיותרת נחשבת כמלאכה, לפי שהוא צריך לקנח אצבעו במזרק, ולכן כאשר מזה את הדם שנשאר באצבעו הרי זה כמקנח את הדם, וגם הוא נתכוין לכך, שהרי הוא יודע שאין הזאה שמינית, ולכן אין כאן מלאכה אחרת. אך ברישא, כיון שהוא סבור להזות שתי הזאות מטבילת אצבע אחת, הרי זה נעשה לשם הזאה, והוי מלאכה הפוסלת את הפרה. וראה בתפארת ישראל [בועז ד'] מה שכתב בזה.

אך הקשה ביהגה האריה, אם נאמר דפסול מלאכה משום הסח הדעת הוא, כמש"כ הראב"ד [ולהחזון איש הוא לכולי עלמא], מדוע ההזאה המיותרת נחשבת כמלאכה, הרי הוא נתכוין להזות, ולא הסיח דעתו מהפרה כלל? [בתוספתא דפסלה הזאה שמינית יש לומר, דכיון שידע שאין הזאה שמינית הרי הוא מתכוין לדבר אחר, ויש כאן הסח הדעת מהפרה. אך בהזאה השניה של טבילת אצבע שישית, דכתבו החזון איש והתפארת ישראל שהפסול הוא משום מלאכה, התם הרי נתכוין להזאה, כמש"כ לעיל, ומדוע מלאכה פוסלת. ומאי שנא מנחתכה דלעת עם השחיטה, דכיון שלא התכוין למלאכה אינה פוסלת, והכא נמי לא התכוין למלאכה אחרת, ואין כאן הסח הדעת?].

והנה מבואר מסוגיין לדעת הרמב"ם, דכל הזאה פסולה נחשבת למלאכה, וכל הפרה פסולה. ובזה יישב היהגה האריה את השגת הראב"ד פ"ד ה"ח, דהרמב"ם כתב, דאם הוציא את הדם חוץ ממערכתה והזה פסולה. והשיג הראב"ד, נראה לי הזייתו פסולה, אבל אין הפרה נפסלת. אך ברמב"ם משמע שכל הפרה פסולה, ולא מהני לחזור ולהזות, וביאר היהגה האריה, דכיון דיש כאן הזאה פסולה, הרי הפרה נפסלה משום מלאכה. [וכתב, דיתכן שהראב"ד לשיטתו דפסול מלאכה משום הסח הדעת הוא, וכל שנתכוין להזאה אין כאן הסח הדעת, ופליגי לשיטתייהו. אך כתב, דאם כן היה להראב"ד להשיג גם בהלכה הקודמת, שהרמב"ם פסל הזה שני פעמים מטבילת אצבע אחת, וכתבנו לעיל דזה משום מלאכה, והיה לו להשיג דאין הפרה פסולה, כיון שנתכוין להזאה, ויכול לחזור ולהזות?].

**ביאור הסוגיא בחולין**

במסכת חולין לב א אמר רבא, חתך דלעת עמה [בשעת שחיטה] דברי הכל פסולה [משום מלאכה], נחתכה דלעת עמה דברי הכל כשרה. והיינו, דאין מלאכה פוסלת אלא בכונה, אך שלא בכונה אינה פוסלת. [וכבר כתבנו לעיל, דאם פסול מלאכה הוא פסול בפני עצמו ולא משום הסח הדעת, צ"ל דהוי תנאי בעיקר פסול מלאכה, דאינה פוסלת בלא כונה].

ולעיל שם אמר רבא, דאם שחט פרה ושחט בהמה אחרת עמה לדברי הכל פסולה משום מלאכה. נשחטה בהמה אחרת עמה - לרבי נתן פרה פסולה בהמה כשרה, לרבנן פרה כשרה בהמה פסולה. כלומר, דמשום מלאכה אין לפסול, שהרי הבהמה האחרת נשחטה שלא בכונה, אך איכא פסול אחר, שנאמר "ושחט אותה" ולא אותה וחברתה, ופסול זה קיים רק אם השחיטה האחרת הועילה, ולפיכך, לפי רבי נתן דבהמה שנשחטה שלא בכונה כשרה, הרי שחיטת הבהמה הועילה, ויש כאן שחיטת שתי פרות, ולפיכך הפרה פסולה משום אותה ולא אותה וחברתה. אך לפי רבנן דבהמה שנשחטה שלא בכונה פסולה, שחיטת הבהמה לא הועילה, ולכן שחיטת הפרה כשרה.

והקשו התוספות, לדעת רבנן באיזה אופן יתכן המיעוט דאותה ולא אותה וחברתה, הרי אם שחיטת חברתה היתה בכונה, בלאו הכי תפסל הפרה משום מלאכה, ואם שחיטת חברתה היתה שלא בכונה, הרי חברתה פסולה, ואף משום אותה ולא אותה וחברתה אין לפסול? ותירצו, דבאופן ששחט שתי פרות אדומות כשרות, משום מלאכה אין כאן, שהרי שתיהן כשרות, ואין כאן התעסקות במלאכה אחרת, ובזה הוצרך הפסוק ד"אותה" לפסול אותה וחברתה.

אך הר"ש בפ"ד מ"ב כתב לגבי הא דתנן אין שורפים שתי פרות בגת אחת, דהפסול הוא משום מלאכה, דשריפת האחת נחשבת כמלאכה לשריפת השניה. ומבואר דאף כאשר שורף שתי פרות כשרות הרי זה נחשב למלאכה, והקשה הרא"ש שם על הר"ש מהסוגיא בחולין הנ"ל, וכונתו לקושית התוספות, למה לי קרא דאותה, תיפו"ל משום מלאכה, ולדברי הר"ש אי אפשר לתרץ כתירוץ התוספות דאצטריך לשתי פרות כשרות, שהרי גם בזה אפשר לפסול משום מלאכה?

וכן מוכח בדעת רש"י, דבמסכת יומא [מב ב] אמרינן, דאין מוציאים שתי פרות אדומות כאחת, שלא יאמרו שתים שחטו. ופירש רש"י, דאסור לשחוט שתי פרות אדומות כאחת, משום דקיי"ל שכל מלאכות הנעשות עמה פוסלות אותה, כדתנן פ"ד מ"ד כל העוסק וכו', ולקמן נמי אמרינן ושחט אותה שלא ישחוט אחרת עמה. והיינו, דכאשר שוחט שתי פרות יש שתי סיבות לפסול, חדא, משום מלאכה, ועוד, משום אותה ולא אותה וחברתה. ומבואר, דאיכא פסול מלאכה גם בשחיטת שתי פרות כשרות, וכמש"כ הר"ש, ואם כן הדרא קושית התוספות, לפי רבנן למה לי קרא דאותה?

ובמים טהורים פ"ד מ"ב תירץ, דפסול מלאכה ופסול אותה ולא אותה וחברתה חדא הוא, וילפינן לה מחד קרא, והיינו, דאם שחט אותה וחברתה הפרה נפסלת משום מלאכה. ואף התוספות מודים לזה, אלא הקשו למה נקטה הגמרא בלשון אותה וחברתה ולא בלשון מלאכה, ותירצו, דבאופן ששחט שתי פרות כשרות ילפינן מאותה ולא אותה וחברתה דגם זה נחשב למלאכה. ובזה אתי שפיר טפי לשון רש"י שם, דלא כתב ועוד דלקמן נמי אמרינן וכו', ומשמע דטעם אחד הוא. [ובאמת התויו"ט הקשה איך ילפינן תרי דינים מאותה, וכתב דתרתי ש"מ, ולפי מש"כ המים טהורים לק"מ].

אמנם לפי מה שכתבנו לעיל בשם החזון איש והמשנה אחרונה דפסול מלאכה ילפינן מלפניו ולעיניו, ולא מאותה, אי אפשר לתרץ כן. ולפיכך תירץ החזון איש [ז יא] באופן אחר, דהנה יש להקשות לדעת התוספות דשחיטת שתי פרות כשרות לא חשיב מלאכה, דהא בריש פ"ז מבואר דאם מילא שתי חביות על דעת לקדשן שתי קידושים חשיב מלאכה, ואף ששתיהן כשרות מכל מקום כל אחת נחשבת מלאכה כלפי חברתה, ומדוע שחיטת שתי פרות כשרות לא נחשב למלאכה? ועל כרחיך צריך לחלק, דשחיטת שתי פרות כשרות חשיב כמלאכה אחת, והוי כמילא שתי חביות על דעת לקדשן קידוש אחד.

ומעתה יש לומר בדעת רש"י והר"ש, דלאחר הקרא דאותה ולא אותה וחברתה דאין שוחטים שתי פרות כאחת, שוב חשיב נמי מלאכה, כיון דגלי לן קרא דאין שתי השחיטות מצטרפות, ושוב הוי כמילא שתי חביות על דעת לקדשן שתי קידושין.

ובר"ש שם הביא מהתוספתא, דלאחר ששרף את הראשונה יכול לשרוף עליה פרה אחרת. וכתב החזון איש [ז יב], דצריך לשחוט את השניה לאחר שגמר לשרוף את הראשונה, או שאדם אחר ישחט אותה, שהרי אם הכהן השורף את הראשונה ישחט את השניה באמצע השריפה הוי מלאכה כלפי הראשונה.

אך הקשה, עדיין איך יאסוף את האפר של שתיהן כאחת, הרי לגירסת הראשונים ביומא גם באסיפת אפרה מלאכה פוסלת, וכל אסיפה תחשב כמלאכה כלפי השניה? ותירץ על דרך שכתב לעיל, דכיון דבאסיפת האפר לא נתמעט ולא אותה וחברתה, אלא רק בשחיטה ובשריפה, הרי שתי האסיפות נחשבות כאסיפה אחת, ואין זה מלאכה.

אך לכאורה עדיין יש להקשות להראשונים הנ"ל, מדוע השחיטה והשריפה של השניה לא יחשבו כמלאכה לגבי הראשונה, שהרי הוא עוסק בשניה בין השריפה לאסיפה?

ולפי מש"כ לעיל בדעת הראשונים, דהסוגיא ביומא לא איירי על פסול מלאכה כלל, אלא על פסול הסח הדעת, ולכן איכא פסול גם באסיפת אפרה, לא קשה מידי, שהרי כאשר שוחט ושורף את הפרה השניה אין בזה הסח הדעת אלא מלאכה, ופסול מלאכה ליכא לאחר שהראשונה נעשית אפר.