31 מי שפרע
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

תמוז תשס"ח

בדין פסיקה ביצא השער, דמבו' בד' האחרונים לדון דאם עשה קנין המועיל ה"ז קונה ול"מ הדר בי', וגם בקנין כסף אם חוזר בו קאי במי שפרע, וצ"ע מ"ש מכל קנין לאחר ל' דמצי הדר בי' ולא מצינו דקאי במי שפרע.

ולכאו' צריך לחלק בין קנין לאחר ל' דבע"כ שלא נגמר הקנין מעכשיו, דא"כ הי' קונה עכשיו, לבין פסיקה דשפיר י"ל דנגמר הקנין מעכשיו, ורק דזהו גופא קנינו שיביא לו פירות בזמן פלוני.

אך שו"ר בשיעורי הגר"ח בדס"ג: שכתב דלדעת התוס' דהיתר פסיקה מיוסד על הא דקאי במי שפרע, בע"כ דאיירי בשנגמר הקנין עכשיו ולא הי' קנין לאחר ל', אך לדעת הראב"ד י"ל דהוי קנין לאחר ל', ובזה יישב קו' התוס' בדס"ג: מטרשא, עייש"ה, וצ"ב.

בד' הגרע"א ע"ד התוס' בדס"ב: מבו' להדיא דאף אם הוי קנין גמור יכול לחזור בו, עיי"ש בכל דבריו.

ונ' בביאורו, דהגם דהוי קנין גמור, מ"מ אי"ז אלא קנין כשיבא לידו ויברר שזהו מה שנותן לו, דיחול ע"ז הקנין, ולא חשיב כדשלבל"ע, כיון שיש לו מה ליתן לו, או משום שיצא השער, ונתחדש דמכח זה מצי חייל קנין גם אם יברר בסוף מה שאין לו ומה שלא הי' בעולם כלל בשעת הפסיקה, וזה חידוש רב הצ"ב, אך מ"מ אין עליו חיוב להעמידו לו, וכל הא דחייב להעמידו לו הוא רק משום מי שפרע, והגם דליכא מי שפרע כד ליכא קנין כסף, מ"מ הכא דאיכא קנין כסף על מה שיברר לו, שפיר איכא מי שפרע לחייבו לברר לו, אך מ"מ מצי לחזור בו ולעמוד במי שפרע, וזהו שכתב הגרע"א דיכול הוא לחזור בו הגם שקונה קנין גמור.

שו"ר באילת השחר שפירש ד' הגרע"א, בשחזר בו מיד תוכ"ד, אך אה"נ אח"ז לא מצי הדר בי', והעירוני דבזה ניחא ל' הגרע"א בכו"ח שמפסיד השעבוד משעת ההלואה עד שעת חזרה, וצ"ע דלכאו' השעבוד על ההנאת מחילת מלוה חייל מיד בשעת מחילה, אך להנ"ל שעה אחת היא.

ז"ל פסקי רי"ד דס"ד:, ולא תימא דוקא כשיש לו תבואה בשדהו אז הוי מכר, אבל אם אין לו תבואה בשדהו ל"ה מכר משום דמה מכר לו דבר שאין לו, אלא אפי' אם אין לו תבואה נמי חייב למקנות וליתן לו, דאימת אמרי' אין אדם מקנה דשבלל"ע, כגון האומר תבואה זו העתידה ליגדל בשדי אני מוכר לך, התם ודאי לא קנה שלא מכר לו אלא אותה התבואה ואותה עדין לא באה לעולם, אבל אם מכר לו כו"כ כורין תבואה אע"פ שאין לו, כיון שסתם התנה לו חייב לקנות וליתן לו, ואם קנה ממנו בסודר חייב לקנות וליתן לו, ואם קיבל ממנו מעות בלבד חוזר בו ומקבל עליו מי שפרע.

ומפורש בד' הרי"ד, כד' האחרונים דבקנין גמור חייב הוא לקנות ולהעמיד המקח, ושלא כד' הרי"מ בשטמ"ק פ' הזהב.

אך יש לדון דהרי"ד פירשה מטעם התחייבות וכתשו' הרשב"א, ואין מכאן מקור דמצי חייל מקח כה"ג.

שו"ת הרי"ף סימן רמד, מי שאמר לחבירו הלויני שני זהובים ולא היו אצלו זהובים ואמר לו אלוה אותן מעות וקנה בהן זהובים ואכתוב עליך בשטר זהובים, אם נתן לו כמה ששוים הזהובים באותה שעה ולא חסרו כלום מותר לעשות כן ואין הפרש בשער השוק בין מעות בדינרין בין דינרין במעות בין סאה במעות בין מעות בסאה בין סאה בסאה הכל על שער השוק מותר, לפי שמי שנתן לחבירו דמי פרקמטיא והיתה אותה פרקמטיא מצוייה בשוק לקנותה באותן דמים "כמו שנתן לו אותה פרקמטיא דמי" ובזה אמרו האיכא חיטי בהיני האיכא חיטי בשילא אי בעי זבניה ופרעיה. ומי שהקדים מעות לחבירו על פרקמטיא על שער שבשוק והיתה מצוייה לקנות ולא רצה ליתן לו אותה פרקמטיא אין כופין אותו ליתנה לו, אלא שמקבל על עצמו מי שפרע.

מבו' בל' הרי"ף דבר חדש, דיסוד התירא דיצא השער, הוא דחשבי' שהלוקח הביא למוכר את החיטין, ונ' דהיינו דעי"ז הוי כהלואת סאה בסאה, ובהאופן שדיבר עליו הרי"ף הוא מבו' היטב, דזה הי' רצון שכנגדו לקבל זהובים, והלה הלוה לו מעות כדי לקנות בהן זהובין, אך ממה שהביא אח"כ לדין מי שהקדים מעות לחבירו על פרקמטיא על שער שבשוק, נ' דהוי זה חד דינא עם שאר פסיקה.

עוד מחודש בד' הרי"ף דהיינו אף בשאמר ל' הלואה, דמ"מ איכא בזה להתירי פסיקה, ועי' בסוגיית הגמ' בדס"ב: בהלויני מנה, ועמש"נ במה שהביאו רמב"ן וסה"ת מתוספתא דאיירי באמר לו ל' הלואה.

עוד מבו' בד' הרי"ף דאיכא מי שפרע בשאינו רוצה לקנות בשוק אותה פרקמטיא, וזה כדעת הרמב"ם דמי שפרע מחייב לקנות מן השוק.

ולפ"ז מבו' היטב הא דבעי' לתרי טעמי, דבהא לחודה לא סגי, שהרי אף הלואת סאה בסאה אסורה, וע"כ בעי' לה"ט דמאי אהנית לי, אך מאידך בטעמא דמאי אהנית לחודי' לא סגי, דרק אם חשבי' לי' כהלואת סאה הוא דמהני מאי אהנית, אך אם הוי הלואת מעות, הרי שמרויח על המעות, ומה לי שהי' יכול להרויח בענין אחר, ורק משום דהלואתו היא הלואת סאה, ע"כ שפיר מהני הא דמאי אהנית, ודו"ק היטב.

אך הרי"ף הביא לגמ' דאי בעי זבני' ופרעי', אשר נאמרה לגבי הלואת סב"ס, וצ"ב בזה.