8. בסוגיא דנצרך לנקביו ובדין שומע כעונה בנל והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / חלק ראשון ברכות / שיעורים

כ"ג סיון ע"ה

**סוגיא דנצרך לנקביו**

**בגדר האיסור דנצרך לנקביו**

א]מבואר בגמ' שנצרך לנקביו אל יתפלל ואם התפלל תפילתו תועבה והגמ' מעמידה שהדין שאין תפילתו תפילה זה רק באינו יכול להעמיד עצמו עד פרסה אבל ביכול להעמיד עצמו עד פרסה תפילתו תפילה [בעיקר השיעור פרסה עיין ב"ח דזה שיעור תפילה וצ"ע א"כ בברכת המזון זה אחרת וכן אם יודע שבסוף התפילה לא יכול להעמיד עצמו גם יהיה בסדר אמנם לכאורא הביאור שודאי שיסוד החילוק שיש שיעור דזה יותר משוקץ וחז"ל רצו לקבוע שיעור וקבעו לפי זמן תפילה] ובהמשך הסוגיא הגמ' מביאה מימרא דר' יונתן דהנצרך לנקביו לא יתפלל משום שנאמר היכון לקראת אלקיך ישראל והנה עיין רי"ף שגרס בגמ' שאם יכול להעמיד עצמו מותר להתפלל אמנם שאר הראשונים גרסו תפילתו תפילה ולפ"ז לא נתפרש בגמ' שמותר לכתחילה אמנם עיין רש"י שגרס כגירסתינו ובכל אופן כתב שמותר לכתחילה וצ"ל מצד שלמד שהלשון בד"א משמע שזה הולך על כל דין הבריתא גם על הבדיעבד וגם על הדין לכתחילה אמנם דעת הרא"ש ותר"י והרמב"ם שלכתחילה אסור אפילו אם יכול להעמיד עצמו עד פרסה ובמקור הדברים עיין תר"י שכתב שסתימת מימרא דר' יונתן משמע שבכל מקרה אסור [וצ"ע שהרי לשון הבריתא היא גם בסתמא ובכל אופן את הדין בדיעבד העמידה הגמ' רק באינו יכול להעמיד את עצמו וצ"ל שכיון שהדין לכתחילה הוא תמיד לכן הבריתא לא פירשה וצ"ע] ובלח"מ כתב שהלשון תפילתו תפילה משמע שזה רק בדיעבד אבל לכתחילה אסור וצ"ב החילוק שאם אינו יכול להעמיד עצמו זה גם בדיעבד ואם יכול להעמיד זה רק לכתחילה

והנה בעיקר האיסור בסוגין בגמ' מבואר שזה מצד היכון לקראת אלקיך ישראל דהינו שאדם צריך להעמיד עצמו בצורה מכובדת להתפלל וכמו הגמ' בשבת י. דלכן צריך להתלבש יפה לתפילה ובפשוטו מצד העמידה לפני המלך שבזה ועיין גר"ז שכתב שזה טעם האיסור גם באין יכול להעמיד עצמו דהינו דיש חיסרון שהוא סיבה לעכב בדיעבד ויש דרגא שזה רק דין לכתחילה

ועיין רמב"ם פ"ד ה"י שכתב פ"ד ה"י דברים החופזין אותו כיצד שאם היה צריך לנקביו אל יתפלל וכל הצריך לנקביו והתפלל תפילתו תועבה וכו' ואם יכול להעמיד עצמו עד פרסה תפילתו תפילה ואע"פ כן לכתחילה לא יתפלל עד שיבדוק עצמו יפה ויפקוד נקביו ויסיר כוחו וניעו וכל דבר הטורדו להתפלל עכ"ל ומבואר שנקט שאין הכונה כי יש חסרון כבוד בזה שנצרך לנקביו אלא שזה מצד שזה מפריע את הכונה בתפילה דהינו שדין ההכנה לתפילה הוא גם שיוכל לכוין בתפילתו ומשמעות דבריו שזה גם הסיבה שמעכב דהינו שכאן שהחיסרון כונה הוא בעצם מציאותו חמיר וזה סיבה לעיכובא ועיין לשון הר"י מלוניל שאין תפילתו תפילה כי הוא לא כיון והוא על דרך הנ"ל

אמנם עיין חידושי הרשב"ץ שכתב שהטעם של היכון זה רק סיבה לכתחילה ומשמעות דבריו שיש כאן באמת שני סיבות לאיסור א. מצד היכון וזה סיבה גם ביכול להעמיד עצמו אבל זה רק סיבה לכתחילה אמנם יש עוד סיבה שזה לא מצד היכון וזה גם סיבה בדיעבד ובפשוטו הכונה כמבואר בחיי אדם [ומקורו מההגהות מימוני] שכיון שגופו משוקץ אם צואה יש כאן חיסרון של וכל קרבי את שם קדשו דהינו שזה לא רק דין היכון שיסודו להוסיף כבוד לתפילה אלא יש כאן מצב של חיסרון ופגם בצורת התפילה ויתכן עוד שזה לא חיסרון מצד העומד לפני המלך אלא מצד החפצא של ההתפילה שאין זה מכבוד הדבר שקדושה שבזה שיעשה בכזו צורה וכדין כל עצמותי תאמרנה וכמי מי שאין ידיו נקיות

והנה עיין בה"ל סימן צ"ב שכתב לענין ש"ץ שנצרך לנקביו שיש בזה כבוד הבריות שאם יכול להעמיד עצמו עד פרסה יכול להתחיל אבל אם לא יכול להעמיד עצמו דן שכה"ג כיון שתפילתו תועבה לא יעזור הכבוד הבריות [וצ"ב למה שאת איסור זה זה לא יתיר וצ"ל שברכה לבטלה זה איסור חמור וכמו לאו מצד לא תשא וצריך כבוד הבריות גדול וכן הוא בלשון הבה"ל] וכתב שאולי כל שמותר לו תפילתו תפילה דהינו שדן לחדש שהדין שאין תפילתו תפילה זה מצד האיסור שבזה וכמו במקום צואה וערוה דהינו שודאי שיש בזה חומר ככל הנ"ל אבל הדין עיכוב הוא מצד הקנס שבדבר ויתכן עוד שכל הסיבה שזה לא תפילה מצד הזלזול בזה שנעמד להתפלל בכזו צורה אבל כל שיש לו סיבה לזה אין כאן זלזול וממילא תפילתו תפילה

**בדין נצרך לנקביו לד"ת וברכות ובמקום שיפסיד התפילה והברכה**

ב] והנה בסוגין מדובר לגבי תפילה ויש לדון האם זה גם ק"ש ושאר ברכות וכן לגבי ת"ת דהרי מצאנו חומר בתפילה מק"ש כגון להפסיק מפני היראה וכן מצאנו חומר בק"ש משאר ברכות כגון נקיות ידים לשיטת הרא"ש סוף ברכות ועיין ברמ"א דהביא מהגהות מימוני שנצרך לנקביו אסור גם בד"ת כיון שגופו משוקץ ועיין מ"ב סק"ז דהביא דנחלקו האחרונים האם איסור זה הוא גם ביכול להעמיד את עצמו או שזה רק באינו יכול להעמיד את עצמו וכן הביא דנחלקו האחרונים האם זה לעיכובא בשאר דברים דהפמ"ג נקט שאין זה לעיכובא אמנם הביא מבעל הלחם יהודה שזה לעיכובא והנה לדעת הרמב"ם שזה מצד חיסרון כונה בתפילה לכאורא וודאי שאין ללמוד מזה לד"ת אמנם לגבי ק"ש יש מקום לדמות אמנם ודאי מצאנו שחלוק הדיני כונה שנצרכים לתפילה ממה שצריך לק"ש וממילא אין מהגמ' מקור לדין זה ולשיטות שזה מצד היכון בפשוטו דין היכון זה רק בתפילה וכמבואר בשו"ע סימן צ"א ס"ב לגבי אבנט שזה מצד היכון וזה רק בתפילה ולא בשאר ברכות ומבואר במ"ב שגם ק"ש מותר מצד שרק תפילה חשיב עומד לפני המלך אמנם עיין סימן ז' דמבואר שיש שיטות שגם לאשר יצר צריך ידיו נקיות ומבואר בשו"ע שזה מצד היכון ועיין גר"ז שם שזה גם בת"ת דהינו שגם בזה שייך היכון וכן הוא בסימן צ"ב ס"ז שצריך נקיון ידים לת"ת ועיין בה"ל שם שתמה מסימן צ"א ובפשוטו מבואר שודאי שהדין היכון שם הוא דרגא פחות חשובה אבל זה גם שייך בזה אמנם למה דביארנו שבאין יכול להעמיד עצמו עד פרסה זה מצד שגופו משוקץ וזה חסרון כבוד בתפילה בזה ודאי יתכן לדמות ק"ש וד"ת לתפילה

והנה הבאינו דיש אחרונים שנקטו שאם יכול להעמיד עצמו אין איסור רק בתפילה ולנ"ל א"ש שהדין יכול להעמיד שזה רק מצד היכון זה באמת רק בתפילה ורק הדין שאין יכול להעמיד עצמו שזה חסרון כבוד מצד החפצא של התפילה בזה יש לדמות ק"ש לתפילה והנה הבאינו שהפמ"ג יצא לחדש שרק בתפילה זה מעכב ובפשוטו הביאור שמצאנו חומר בדיני תפילה יותר מדיני ק"ש אמנם לכאורא כל זה בדין של עומד לפני המלך אבל לא בדין שמצד כבוד התפילה מצד החפצא של הדבר שבקדושה שבו [ותוס' נסתפקו רק לגבי ברכת המזון אבל לא לגבי ק"ש] והנה הרמב"ן לגבי שהה כדי לגמור את כולה כתב שתפילה זה חמור והביא דוגמא כמו דבניצרך לנקביו דמצאנו שזה רק בתפילה ולא בק"ש ושאר דברים ופשטות כונתו שאין איסור כלל בשאר דברים אמנם הבה"ל כתב שכונתו שהדין לעיכובא זה רק בתפילה ולא בק"ש ושאר דברים והנה ברמב"ן מפורש שיסוד החומר מצד הדין עומד לפני המלך שדימה לדין שאסור להפסיק לשום דבר ומבואר שיסוד הדין עיכוב זה מצד הדין עומד לפני המלך שבזה וצ"ע

והנה דנו האחרונים האם בנצרך לנקביו ויעבור זמן תפילה האם יתפלל ועיין בב"ח שנקט שלא יתפלל והמג"א כתב שיש לסמוך על שיטת הרי"ף אבל באינו יכול להעמיד עצמו ודאי שלא יתפלל דהינו שנקטו שגם הדין שלכתחילה זה סיבה לא להתפלל והוא חידוש שהרי הדין היכון לכתחילה כגון שילבש אבנט בפשוטו אם אין לו אחר זה לא סיבה לדחות זמן תפילה ולא להתפלל [אמנם לענין לבו מגולה עיין בה"ל סימן צ"ב ס"א שנקט שעדיף שלא יתפלל] ועיין אפיקי מגינים שהביא דוגמא כמו בסימן נ"ט שלכתחילה אין לקרוא ק"ש אלא משיכיר את חברו ובשעת הדחק אפשר מעלות השחר וצ"ע אמנם לגבי אינו יכול להעמיד עצמו בתפילה שזה מעכב בזה ודאי שלא יתפלל [אמנם גם בזה יש מקום לדון שאם זה מצד הלכות תפילה א"כ כמו תפילה בישיבה שזה מעכב אבל מי שלא יכול בעמידה מתפלל בישיבה ואם אחרי זה יכול בעמידה חוזר ומתפלל אמנם אם נימא שכאן זה מצד הכבוד של התפילה וזה כאיסור צדדי של צואה וודאי שאין להתיר ודו"ק אמנם יתכן שישיבה זה תוספת בצורת התפילה שזה לעיכובא משא"כ כאן אין זה צורת תפילה כלל והרי בפשוטו כאן הוא איסור] אמנם לגבי שאר ברכות אם באינו יכול להעמיד עצמו אם זה רק לכתחילה וזה לא מעכב בזה יש מקום יותר להבין שאסור כיון שחזינן שבתפילה זה מעכב אמנם דבר זה תלוי בנ"ל דאם הכל זה מצד היכון רק שבתפילה יש דרגא של לעיכובא מה שאין בשאר דברים א"כ מסתבר שזה לא מעכב וכנ"ל אמנם אם נימא שכאן זה מצד הלכה נוספת של כבוד התפילה רק שבשאר דברים זה לא מעכב בזה יתכן שזה גם סיבה שלא להתפלל ועיין מ"ב סימן רכ"ז לגבי ברכת הרעמים שהביא בזה מחלוקת אחרונים שיש שנקטו שכיון שיפסיד הברכה זה לא סיבה שלא לברך דהינו כנ"ל שכיון שכל הדין הוא לכתחילה זה לא סיבה שלא להתפלל אמנם בפשוטו זה סותר לדבריו כאן [אמנם במקור הדברים בא"ר שם מבואר שטעם ההיתר שזה כמו התחיל בהיתר וצ"ב כונתו שהרי כאן לא היה שום התחלה בהיתר והרי שם זה מועיל גם בדבר שמעכב ופשוט לכל הפוסקים שזה סיבה לדחות זמן תפילה וצ"ע]

ובעיקר הדבר האם יש איסור לגבי שאר ברכות הנה מבואר בגמ' סוף ברכות סדר ברכות שלם כשאדם קם ממיטתו כשפותח את עיניו וכשיורד ממיטתו ע"ש את כל ברכות השחר ורק לאחר מכן מוזכר ברכת אשר יצר ובפשוטו אדם בבוקר הוא נצרך לנקביו ועיין מג"א סימן ד' סק"א שכתב שכל הגמ' באינו נצרך לנקביו ועיין א"ר שם שכתב לדון שבשאר ברכות אין איסור נצרך לנקביו והגרעק"א הקשה עליו מהרמ"א שגם בד"ת אסור אמנם בפשוטו הוא דוחק גדול להעמיד את כל הגמ' באדם שלא נצרך לנקביו ואם נימא שבשאר ברכות מותר א"ש [ובפשוטו בשעת הדחק ביכול להעמיד עצמו ודאי יש להקל בד"ת א. שיתכן שזה לא סיבה שלא ללמוד ב. יתכן שאין איסור כלל בד"ת כפשטות הרמב"ן וכן הוא לרמב"ם ג. יתכן שביכול להעמיד עצמו אין איסור כלל כרי"ף וגם לחולקים יתכן שבד"ת מותר]

**בדין הרהור ושומע כעונה בנצרך לנקביו ובדין מי רגלים**

ג] והנה עיין בה"ל סוף סימן ק"ד שנקט כדבר פשוט שנצרך לנקביו מותר בהרהור ומקורו מהברכי יוסף במחזיק ברכה סימן ג' וצ"ב המקור לחידוש זה וע"ש שיש שהביאו מקור מהא דמבואר בגמ' ביבמות שכמה אמוראים נתעקרו מהשיעור של רבא אמנם דחה דשם הרי יש גם בל תשקצו ובהכרח שזה מצד כבוד הבריות כמבואר בתרוה"ד סימן ט"ז אמנם בלשון ההגהות מימוני לגבי ד"ת כתב שאסור להוציא מפיו ומבואר שהרהור מותר והנה אם זה מצד כבוד התורה שבזה א"כ בפשוטו זה דומה לידים לא נקיות שמותר בהרהור כמבואר בבה"ל צ"ב ס"ז אמנם לכאורא כל זה אם הוא הלכה מצד כבוד הדבר שבקדושה אבל אם זה מצד הדין היכון יש מקום לומר שזה גם בהרהור דמצד הלקרא אלקיך לא מצאנו בזה חילוק אמנם ודאי כיון שלא מצאנו בגמ' אלא על דיבור אין לנו לחדש שזה גם בהרהור

ועיין בה"ל סוף סימן ק"ד שדן לגבי שומע כעונה האם מותר בנצרך לנקביו ודימה לדין הפסק בתפילה שבשומע כעונה מותר דהינו שחזינן שזה לא גדר דיבור והנה לכאורא כל זה אם יסוד הנידון בסוגיא הוא מצד הכבוד של הדבר שבקדושה יש לדון בגדרי שומע כעונה אבל עד כמה שיסודו מצד הדין עומד לפני המלך לכאורא כל שהוא חשיב מתפלל ועומד לפני המלך יש דין היכון וזה לא משנה אם זה דין דיבור או לא וכמו שלגבי דין עמידה בשמונה עשרה ודאי שגם שומע כעונה צריך לעמוד כמבואר בסימן קכ"ד לגבי חזרת הש"ץ אמנם מקורו מהגהות מימוני שאסור גם בד"ת והרהור מותר דהינו שזה חוסר כבוד בדיבור של התפילה ולכן יש לדון בשומע כעונה האם זה כגדרי דיבור אמנם אם נימא שיש דברים שבתפילה זה לעיכובא ובשאר דברים זה לא לעיכבוא ובפשוטו זה מצד החומר של עומד לפני המלך כמבואר ברמב"ן וזה לא מצד הדבר שבקדושה שבתפילה בפשוטו זה לא משנה אם זה דיבור או שומע כעונה אמנם אפשר להעמיד ספיקו דהבה"ל בשאר ברכות אם נימא שזה לא מעכב וזה רק מצד היכון וצ"ע בזה

והנה דנו האחרונים האם הדין נצרך לנקביו הוא גם במי רגלים והנה הגמ' לעיל אמרה שמים שותתין באמצע התפילה שנחלקו האם גברא דחויא או גברא חזי וביאר רש"י שהדיחוי מצד שמתחילת התפילה היה צריך לנקביו והנה עיין בהשגות הראב"ד על הבעל המאור שכתב שלכן זה סיבה לפסוק כמ"ד שגברא דחיה דהרי קי"ל שתפילתו תפילה אמנם אנן קי"ל כמ"ד גברא חזיא ועיין מג"א שלמד מזה שבמי רגלים תפילתו תפילה אמנם עיין א"ר דהביא משו"ת הרשב"א ושו"ת הרמ"א שגם בזה אין תפילתו תפילה ובפשוטו מצד שלמדו הסוגיא שגברא דחיה הכונה בזמן שהטיל מים ולפ"ז אפשר לומר שמדובר שלא היה נצרך לפני התפילה והנה בעיקר הסברא לחלק לכאורא לדעת הרמב"ם שזה מצד חוסר כונה בתפילה אין סברא לחלק ורק אם החיסרון מצד הדין היכון או שגופו משוקץ בזה יש לחלק שצואה זה יותר דבר מלוכלך ממ"ר

**בדין התחיל בהיתר וביאור שו"ת הרשב"א**

ד] והנה עיין בשו"ת הרשב"א שנשאל במי שהתחיל להתפלל ובאמצע נצרך לנקביו ומעמיד עצמו שיכול לגמור תפילתו ולחכות עד שיעור מיל [וצ"ב מה עוזר שיכול להעמיד עד מיל הרי השיעור בסוגין הוא פרסה] האם ימשיך תפילתו או שיפסיק [ועיין בספר אוהל מועד שער התפילה שנקט שאם לא יכול להעמיד עד פרסה יפסיק באמצע תפילתו ואין היתר של התחיל בהיתר] ועיין ברשב"א שכתב שאם כשהתחיל להתפלל לא היה נצרך לנקביו כלל ובאמצע התפילה נצרך לנקביו בזה לא יפסיק אפילו אם לא יכול להעמיד עצמו עד פרסה ואסור לו להפסיק ולמד דבר זה מהא דמבואר בגמ' דבמים שותתים לא צריך להרחיק ד"א ממקום המים דהינו שאם הקילו רבנן כדי שלא יפסיק בתפילתו להתפלל תוך ד"א למי רגלים כ"ש שיכול להמשיך להתפלל וע"ש שסיים שלגבי ק"ש יכול גם להמשיך אבל לא חייב להמשיך [ובגר"ז דייק מלשונו שרק למי רגלים מותר להפסיק ולא לגדולים ומצד שזה הפסק גדול שגם בק"ש אסור] והנה צ"ב מה ראיתו לגבי ק"ש הרי בתפילה שם יש איסור להפסיק לכן גם יכול להמשיך אבל כאן שמותר להפסיק למה שלא יהיה חייב ובפשוטו משמע שדבר זה שכיון שהתחיל יכול להמשיך דבר זה דן מסברא ורק הוכיח שאסור להפסיק ובפשוטו הוא מוכח שעד כמה שכאן לא עוזר מה שהתחיל א"כ אין זה דומה לדין מ"ר ששם כל הסיבה שזה יעכב מצד האיסור שבדבר אבל כאן זה סברא מצד הלכות תפילה שאין זה צורת תפילה ובזה יש מקום לומר שעד כמה שזה מעכב לא יעזור מה שהוא באמצע התפילה ובהכרח שהרשב"א דן דבר זה מסברא ובזה מיושב קושית הבה"ל דלמה השו"ע העתיק את דין הרשב"א כיון שראיתו מהגמ' של מי רגלים אבל אנן לא קי"ל כן אמנם לנ"ל עיקר הדין שיכול להמשיך הוא מסברא ורק מה שאסר להפסיק הוא מכח הראיה אמנם עדין צ"ע על מה שפסק שאסור להפסיק [ובעיקר דברי הרשב"א לגבי ק"ש שהרי שם אין את האיסור יש מקום לומר שדעתו שק"ש אין איסור כלל ורק דן האם מותר ודו"ק עוד יתכן שנקט שהדין שמעכב זה רק מצד קנס וכיון שלמד שכה"ג ההנהגה שלא להפסיק ממילאא ין סיבה שאין תפילתו תפילה עוד יש לדון שהביא ראיה שגם במקום שמעכב יש סברא של התחיל בהיתר ובאמת הכל כי אסור להפסיק ומה שבק"ש גם לא חיב להפסיק דיתכן דרק בדבר שמעכב בדיעבד הוצרך לראיה אבל ק"ש אפילו אם נקט שאסור אבל נקט כפמ"ג שזה לא מעכב וכל זה מחודש]

והנה צ"ב למה הרשב"א לא הוכיח את עיקר דינו מהא דמתפלל עד שמים שותתים הרי ודאי שגם קודם שזה שתת היה מצב שנצרך לנקביו וכמבואר ברש"י ואולי כיון שיש לדחוק שמי שנצרך באמת הפסיק אמנם אם נימא דס"ל כמג"א שבמי רגלים זה לא מעכב א"ש אמנם משמעות דבריו שם שהסכים אם השואל שגם במי רגלים זה מעכב התפילה

והנה בעיקר הדין דמבואר שמועיל התחיל בהיתר בפשוטו זה קולא כדין התחיל בהיתר והנה לפ"ז מסתבר שאם התחיל כשהיה יכול להעמיד עצמו ואחרי זה לא יכול להעמיד עצמו באמת כרגע צריך להפסיק כיון שמראש התחיל בצורה שתפילתו תהיה שלא כדין וכן הוא בלשון הרשב"א שאפילו שגרס כרי"ף בכל אופן כתב שאם התחיל ולא היה צריך כלל וכן הוא בלשון המ"ב סק"ח אמנם עיין בלשון רש"י [וכן העתיק המ"ב סק"ד] שכתב ועד כמה יוכל להעמיד עצמו שיהיה מותר להתחיל להתפלל ומשמע שכל שבתחילת התפילה יכול להעמיד עצמו יכול להתחיל דהינו שכל יסוד האיסור להעמיד עצמו להתפלל בכזו צורה ולא שבאמצע התפילה הוא במצב זה וצ"ע

**בהיתר תשובת הרמ"א להתפלל אם יודע שיצטרך לנקביו באמצע**

ה] מבואר ברש"י שבדין של שמור נקביך מבואר שיש איסור להפיח באמצע התפילה ועיין שו"ת הרא"ש הובא בשו"ע סימן פ' שנקט שאם יודע שודאי יצטרך להפיח באמצע ק"ש ותפילה לא יתפלל ויקרא ק"ש והרמ"א דייק מדבריו שרק כאן שזה משהו חד פעמי ובתפילה הבאה יוכל להתפלל אבל אם זה דבר קבוע האיסור הנ"ל נדחה מפני מצות תפילה ולכן גם במי רגלים שותתים באמצע התפילה אפשר להקל ומבואר בפר"ח שבזמן שזה מטפטף אסור להתפלל ובפשוטו מבואר שלא הותר אלא האיסור של להפסיק באמצע התפילה לנקביו אבל לא שאר איסור דרבנן וכן מבואר במג"א בשם הרדב"ז לגבי מי שיש ריר אם צואה שיצא כל הזמן מפי הטבעת שאסור לו להתפלל כלל [ועיין לבושי שרד שכתב כי זה דאוריתא וצ"ע דבפשוטו הדין צואה בפי טבעת זה רק דרבנן] והנה לכאורא כל זה חילוק נכון אם יסוד האיסור מצד חוסר הכבוד של ההפסקה באמצע התפילה אבל כיון שמבואר שהחומרא בתפילה זה סיבה לעכב בפשוטו זה כסברת הראב"ד כי זה מחסר בכל צורת התפילה וא"כ לכאורא אין סברא לחלק בין האיסורים דרבנן וצ"ל שרק איסור שהוא קשור לצורת התפילה הותר ולא איסור של והיה מחניך שזה לא מדיני התפילה ולכן בזמן השתיתה שזה מצד והיה מחניך מדרבנן אין זה מכלל ההיתר וצ"ע בזה

**ביאור ספק הביאוה"ל בדין שומע כעונה בנצרך לנקביו ובדין שומע כעונה האם זה כגדרי דיבור**

ו]עיין בבה"ל סוף סימן ק"ד שנסתפק האם שומע כעונה מותר בנצרך לנקביו וע"ש שביאר ספיקו דהנה מבואר בגמ' כ"א: דאסור להפסיק באמצע שמונה עשרה וקדיש ולקדושה והביאו תוס' מרש"י ובה"ג שמותר לשתוק ולשמוע והתוס' הביאו בשם ר"י ור"ת שאסור ושהמנהג כרש"י ועיין בה"ל שכתב שלשיטות שאסור לשתוק לשמוע ה"ה כאן אסור אמנם לשיטות שמותר יש לדון האם שומע כעונה מותר או שזה גרע וע"ש שכתב שאפילו שבעל קרי אסור אבל יתכן ששם זה חמיר והוסיף שבפמ"ג יש ספק כעין זה והוא לגבי מי שאין ידיו נקיות

והנה בעיקר המחלוקת דרש"י ור"ת האם מותר להפסיק לשמוע קדושה באמצע שמונה עשרה יש לבאר בשלשה אופנים א. בריטב"א ור"ן בסוכה [וכן בשיבולי הלקט סימן כ' הביא מר' אברהם בן ר' שלמה] ביארו שזה סברא שכה"ג לא שיך שומע כעונה כיון שרק אחד שיכול לדבר יש בו דין שומע כעונה ולא אחד שלא יכול לדבר ועיין שאגת אריה סימן ו' שכתב שזה כדעת ההגהות אשר"י פ"ק דחולין שדן שאילם לא יכול לצאת מדין שומע כעונה כיון שלא יכול לדבר אמנם ברא"ש וברמב"ם וכן נפסק בשו"ע סימן א' ס"ז שהוא יוצא מדין שומע כעונה וע"ש שהאריך להוכיח כן ולפ"ז מבואר שגם אחד שלא יכול לדבר יש בו דין שומע כעונה ב. ועיין קה"י סימן י"ב שכתב לדון שזה ודאי ששומע כעונה הוי כדיבור ממש אלא שיתכן שלגבי הפסק בשמונה עשרה זה לא תלוי בחלות דין דיבור אלא בדיבור מציאותי דהינו שיש כאן מחלוקת בדין הפסק בתפילה האם רק דיבור בפועל או גם חלות שומע כעונה זה חיסרון ויתכן שדעת האוסרים שגם דבר שהוא לא חלות דיבור הוא הפסק ג.יתכן לבאר שנחלקו בגדר דין שומע כעונה האם חשיב כמדבר או שזה לא חשיב כדיבור שאם זה כדיבור ממש א"כ כמו שלענות חשיב הפסק ה"ה לצאת מדין שומע כעונה אמנם יתכן שזה לא כדיבור ממש וממילא אפילו אם אם דיבור הוי הפסק אבל שומע כעונה זה לא הפסק

והנה ועיין ברמ"א סימן ס"ח שכתב שאם הרהור כדיבור היה אסור לשמוע ומבואר כנ"ל שעד כמה שזה דין דיבור חשיב הפסק ורק שומע כעונה כי זה לא חשיב כדיבור גמור וכן עיין צל"ח כ"א: שכתב לדון האם שומע כעונה יש בזה איסור ברכה לבטלה וכתב לתלות דבר זה במחלוקת רש"י ור"ת הנ"ל ומבואר כנ"ל שלמד שיסוד מחלוקתם בגדרי שומע כעונה [ועיין שער הציון סימן תפ"ט שחשש לדבריו] וכן מבואר בדברי הבה"ל כאן שדן לגבי האם נצרך לנקביו יש דין שומע כעונה וכתב לתלות ברש"י ור"ת דהינו שאם זה כדיבור וודאי שגם כאן אסור ואם זה לא כדיבור יש מקום לדון שהוי כהרהור שאין בזה איסור דעד כמה ששם זה רק נידון בדיני הפסק אין זה ענין לכאן

והנה דנו האחרונים האם מועיל שומע כעונה נגד ערוה ועיין מג"א סימן פ"ה דמבואר שלא מועיל ומשמעות דבריו מצד שכיון שלא יכול לדבר לא מועיל שומע כעונה וכמו שדיק הגר"ז מלשונו [וכן הוא בפתיחה לבה"ל סימן ע"ד] אמנם בפשוטו הוא תמוה דהרי קי"ל שמועיל לשמוע באמצע שמונה עשרה ואולי יש לחלק שרק אמצע שמונה עשרה זה משהו חיצוני אמנם כבר הבאינו דהשאגת אריה הוכיח מאלם שאין כזה חיסרון ועיין ש"ך וט"ז ביור"ד שכתבו שכיון ששומע כעונה זה כדיבור לכן אסור וכן הוא בלשון המ"ב סימן ע"ה בסופו [ועיין גר"ז בקו"א שעמד על שינוי הלשונות] אמנם הא"ר סוף סימן ע"ה כתב לדון שבאמת מותר ודימה להא דמותר לשמוע באמצע שמונה עשרה חזינן שזה לא דיבר גמור וצ"ב סברת האוסרים מה זה שונה מהא דמותר לשמוע קדיש וקדושה וכנ"ל מצד שלא חשיב כדיבור

ובפשוטו הביאור דהנה ידוע חידושו של הבית הלוי דלא עוזר שומע כעונה בברכת כהנים כיון שיש דין קול רם וכמו שאם בירך בשקט זה לא עוזר ושומע כעונה זה כדיבור בלחש ועיין חזו"א שביאר שכונתו שדין שומע כעונה שהשמיעה זה אחד מאופני הדיבור ועיין חזו"א שהאריך שזה לא כאחד מאופני הדיבור דהרי חשיב כברכה על הכוס וכקריאה מתוך מגילה וכן הרי צריך שהמשמיע יהיה בר חיובא וזה יחשב כחפצא של מצוה והאריך בזה בקה"י סימן י"ג ובהכרח שחשיב שדיבור חברו מתיחס אליו ולכן כל הדינים שנצרכים כדי שזה יחשב כדיבור מתיחס אליו וחשיב שהיה כאן דיבור על הכוס או קריאה מתוך ספר ולכן נקט החזו"א שזה גם עוזר בברכת כהנים ואין בזה חיסרון דקול רם דגם זה לא עוד הלכה אלא הגדרה בצורת הדיבור הנצרכת [ויש מקום לומר יותר דאין זה התיחסות של הדיבור אלא שנתחדש שדיבור חברו שהוא שומע אותו מועיל בשבילו ועיין רא"ש פ' כיסוי דם שדן אדם שמכסה כמה בהמות האם מברך ברכה אחת או כמה ברכות והוכיח מהא דאדם יכול להוציא כמה בני אדם בברכת כיסוי הדם חזינן שבברכה אחת אפשר על כמה מצות ובפשוטו צ"ע ששם כיון ששומע כעונה חשיב שכל אחד בירך על מצותו ויש כאן כמה ברכות על כמה מצות אמנם מבואר ברא"ש שחשיב ברכה אחת על כמה מצות דהינו שעל ידי שמיעתם ברכתו מועיל לכולם ] [ועיין קה"י שכתב לדון שלגבי ברכת כהנים שיסודו לדבר לחברו בזה לא שיך שומע כעונה ויתכן שזה כונת הבית הלוי ובפשוטו זה הישוב לקושית היד אברהם יור"ד סימן א' למה אילם לא יכול לחלוץ מצד שלא יכול לומר לא חפצתי לקחתה ולמה שלא יועיל מדין שומע כעונה ולנ"ל א" שששם יסודו שמדבר אם הבי"ד]

ולפ"ז א"ש שודאי חשיב כדיבור כיון שהוא יוצא בדיבורו של חברו אמנם כיון שאין כאן דיבור ממש אלא רק התיחסות של דיבור או שרק יוצא בדיבור חברו וכה"ג לא חשיב הפסק דהינו שכה"ג זה לא רק בגדר הרהור אלא זה יותר דהרי מתיחס אליו דיבור חברו אמנם אין זה כדיבור ממש כיון שרק יוצא בדיבור חברו ולגבי הפסק צריך דיבור ממש

ועיקר הדבר שמצאנו שזה לא חשיב כדיבור ממש בפשוטו מבואר בתר"י סוף פ"ח וכן ברשב"א בחולין ק"ו הובא בב"י סימן קפ"א דמים אחרונים רק המברך צריך ליטול כיון שהוא מזכיר את השם ולא כל אלו שיוצאים ועיין בב"ח שתמה הרי שומע כעונה וכן עיין סיפן קפ"ג דכתב הדרכי משה לגבי כיסוי הראש בזמן הברכה דמי שרק שומע לא צריך לכסות ראשו ותמה הב"ח הרי שומע כעונה ומבואר מהדרכי משה כנ"ל שאפילו שחשיב כדיבור אבל אין הוא מדבר ממש וזה כנ"ל שרק מתיחס אליו הדיבור והא יוצא בדיבור חברו אבל לא חשיב שהוא ממש מברך ובדינים שזה מכבוד הברכה יתכן שזה רק על מי שמברך בפועל ועיין בבה"ל סימן תפ"ט דהביא מהראשונים שלגבי עמידה בברכת המצות רק המברך צריך לעמוד ולא השומעים והא כנ"ל שזה רק הלכה במברך בפועל אמנם בסימן תר"ץ נקט שכולם צריכים לעמוד [ועיין תהלה לדוד סימן ק"ד]

אמנם בעיקר ספיקו דהבה"ל לגבי נצרך לנקביו צ"ע דכיון דלגבי ערוה מבואר שזה אסור דהינו שחשיב כדיבור ורק שהוא לא מברך גמור א"כ למה שכאן זה לא כמו בערוה ולא"ר דשם מותר מסתבר שגם כאן עד כמה שזה תלוי בגדרי דיבור זה מותר

רשימות: בעיקר הנידון דשומע כעונה עיין עוד סימן קכ"ד דהב"י הביא מחלוקת ראשונים האם ביוצא שמונה עשרה בשמיעה צריך לפסוע ג' פסיעות וקי"ל שצריך ועיין רשב"א מ"ו: דמבואר לגבי הפסקה בין מים אחרונים לברכת המזון דיותר חמור מי שמזמן ממי שיוצא מדין שומע כעונה