קל    יא
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / יש נוחלין

**עיקרי הסוגיא**

1. בחידושו של של ריב"ב שמהני הנחלה. עי' בקוב"ש שדן האם הוא פועל הנחלה בשם יורש או שההנחלה היא על הממון. וכמה נפק"מ יש בזה לענין דשלב"ל. לענין חזרה. ועוד אי איכא משמוש על ירושה שע"י הנחלה דריב"ב.
2. בשעה"מ פ"ג מנחלות דן האם מועיל הנחלה דריב"ב על דבשלב"ל, והביא ראיה מהריטב"א בסוגין שמועיל הנחלה על דשלב"ל. וע"ע בהגהות רע"א בשו"ע סי' רפא צין ל' הרי"ף תשו' יא שמפורש שלא מהני הנחלה דריב"ב בדשלב"ל. וע"ע בתו' רע"א בתשו' ח"א סי' קלב שהביא כן מהרשב"א קדושין ס: ועוד הביא ראיה בשם המהרי"ט מהגמ' לעיל קכז: שלא מהני הנחלה על דשלב"ל. ובדבר זה נחלקו הקצה"ח והנתיה"מ סי' רנג סק"ט ובסי' רפא.
3. עוד נח' הקצה"ח והנתיה"מ שם האם מהני חזרה של האב מן ההנחלה.
4. רע"א בתשו' שם ח"א קלב הסתפק האם ראוי ליורשו הוא רק מי שיורש אותו ישירות, או גם מי שיורש בתורת משמוש חשיב ראוי ליורשו. ועי' באמר"מ סי' לח שהביא ראיה מדברי הרמ'.
5. לא יוכל לבכר וגו'. עי' ברמב"ן עה"ת ובסה"מ ל"ת יב שמנה הרמב"ן בתורת לאו, ולדבריו הק' בקצה"ח רפא סק"א מה הק' בגמ' ל"ל והיה וכו'.
6. עי' ברש"ש שדן האם מה שלא מועיל הנחלה בחלק בכור הוא רק כלפי התוספת של חלק הבכורה או גם לגבי חלק פשיטות.
7. בבריא היאך. נח' הראשנים האם צריך קנין. עי' ברשב"א וחי' הר"ן.
8. הא אין אדם מקנה וכו', האם כוונת הגמ' שיש כאן ב' חסרונות גם דבר שלב"ל וגם לדבר וכו', או חסרון אחד. עי' ברשב"ם ובר"י מיגש.
9. בבריא היאך וכו', הראשנים נחלקו האם האיבעיא נפשטה. עי' ברי"ף ובבעה"מ ורמב"ן במלחמות. וע"ע ברמ' פ"ו מנחלות ה"ד ובמ"מ שם.
10. תוס' הביא שיטת הקונ' שכל החסרון של דשלב"ל הוא בסתם שכוונתו שיקנה היום, אבל אם פירש שיקנה כשיבא לעולם מהני. ובתוס' נח' בזה. וב' הדעות הובאו ברמ"א חו"מ רט סעי' ד. ועי' בתשו' רע"א מהד"ת סי' צ שהביא דברי הבי"מ וחולק עליו.

**הנחלה של ריב"ב.**

א. חידש ריב"ב שאם אמר אפי' בלשון ירושה על מי שראוי לירשו דבריו קיימין, וכך הילכתא. ואמרו בגמ' אמר רבא הלכה כריב"ב ומאי טעמא אמר קרא והיה ביום הנחילו את בניו התורה נתנה רשות לאב להנחיל לכל מי שירצה. חקר הגרא"ו זצ"ל כאן בעיקר דינו של ריב"ב האם ההנחלה היא על השם יורש, או שההנחלה היא על הממון. כלומר האם יש לו כח לשנות ולפעול בשם יורש שלו, כאילו הוא בנו היחידי, או שאין לו כח לפעול בשם יורש אלא שהתורה נתנה לו כח להנחיל את הממון למי שיש לו כבר שם יורש, והוי כעין הקנאה על הממון רק שהוא פועל בתורת ירושת ממון.

ונפק"מ האם מועילה הנחלה על דשלב"ל, כגון שאחרי שהנחיל לו ולפני שמת הוא זכה בעוד ממון, וצדדי הספק האם אמרינן שמכיון שיש לו כח לפעול בשם יורש שלו ממילא לא אכפת לי שהנכסים נפלו לאחר מכאן, דסו"ס הוא זוכה בתורת יורש. או שכל הכח הוא לעשות הנחלה על הממון, וכעין הקנאה של ממון, ממילא י"ל שלא מועיל הנחלה על דשלב"ל. [[1]](#footnote-1)

ועי' בגליון רע"א בשו"ע רפא שציין לתו' הרי"ף סי' יא שלא מהני הנחלה דריב"ב בדשלב"ל. וע"ע בתשו' הגרע"א ח"א קלב שהביא שכ"כ הרשב"א בקדושין ס: [מובא בסמוך] [[2]](#footnote-2)

ועוד הביא רע"א בשם המהרי"ט ראיה מהגמ' לעיל קכז: דפריך לרבנן יכיר ל"ל הרי יש לו מיגו על הממון שיכול לתת במתנה, ותי' בנכסים שנפלו לאחר מכאן, ולכאו' הרי קיי"ל כריב"ב וא"כ שיעשה הנחלה על הממון, ומיגו שהוא יכול לעשות הנחלה גם על נכסים שעדין לא נפלו לו, הוא נאמן על הבכור שמגיע לו פ"ש, אלא מוכח שלא מהני הנחלה דריב"ב על דשלב"ל.[[3]](#footnote-3)

ב. אמרינן בקדושין ס: דאפי' אי אמרינן כל האומר ע"מ כאומר מעכשיו דמי. מ"מ אם אמר לה הי"ז גיטך ע"מ שתתני לי מאתים זוז ומת, נתנה אין זקוקה ליבום לא נתנה זקוקה ליבום, דהיינו דלפי כחמים דוקא אם נתנה לו אבל ליורשו לא הוי נתינה וזקוקה ליבום, דכוונתו לי ולא יורשי, אבל רשב"ג נותנת לאחיו או לאביו או לאחד מן הקרובים. דהכוונה שלו שתתן או לו או ליורשיו. ע"כ דברי הגמ' והק' הרשב"א בשם התוס' בשלמא אביו הוא קודם בירושה לאח, אבל שאר קרובים היכי משכח"ל, הרי יש אח שהיא זקוקה לו, ואח קודם לשאר יורשים. ותי' בשם התוס' טוך דמיירי שהיו לו ב' אחים, אחד חי והיא זקוקה לו ליבום, ואחד מת והניח בן, נמצא שהיא צריכה לתת את המאתים זוז לשניהם, דהיינו לבן אחיו ולאחיו, והוא נתן הנחלה של ריב"ב את המאתים זוז לבן אחיו. וזה הכוונה בבריתא שנותנת את המאתים זוז לקרובים. וכתב ע"ז הרשב"א דאינו מחוור בעיני, שהרי המאתים זוז הללו אינה חייב לתת לו, דהיא יכולה לא לתת וממילא אין כאן גרושין, ומכיון שהיא לא מחויבת אלא הרשות בידה לתת, הרי שהוא לא מוחזק בזה אלא הוי ראוי אצלו, ואין יכול להוריש בהנחלה דריב"ב דברים הראוים אלא המוחזקים. הרי שלדעת הרשב"א לא מועיל הנחלה דריב"ב בדשלב"ל. אבל התוס' סברו שמועיל הנחלה על דשלב"ל, והם סברו שההנחלה היא על השם יורש ולכך יכול האב לתת לבנו בהנחלה גם נכסים שאינם מוחזקים אצלו.

ג. בשעה"מ פ"ג מנחלות דן האם מהני הנחלה דריב"ב על דשלב"ל והביא ראיה מהריטב"א שהביא הנמוק"י על המשנה לעיל קכו: דלפי ריב"ב אם אמר אפי' לשון ירושה מהני, אלא שהבכור אינו מסולק מחלק בכורתו דכ' לא יוכל לבכר וכו' ואם אמר על אחד מן הפשוטים שיטול פ"ש נוטל הבכור פ"ש, ומן השאר נוטל הפשוט פ"ש, ויש אומרים שאינו נוטל החלק היותר אלא במוחזק כדין בכור, כיון דאפקיה בהאי לישנא, וזה דעת מורי נר"ו ויש חולקים ע"ז ע"כ. מבואר כאן מח' באומדנא בדעת המנחיל האם כשהוא אומר שהפשוט ירש פ"ש האם כוונתו שיטול כמו הבכור, וממילא אינו נוטל מן הראוי כמו שהבכור לא נוטל בראוי, או שמה שאמר פ"ש היינו פ"ש בנכסים. ע"כ דברי הראשנים. מבואר איפה בדבריהם להדיא שיש הנחלה דריב"ב על ראוי, אלא שכל הנידון הוא באומדנא של המנחיל, אבל מעיקר הדין חלה הנחלה על ראוי, הרי להדיא שיש הנחלה לא רק בנכסים שהוא מוחזק בהם, אלא אפי' בנכסים שהם דשלב"ל.

עוד הביא הנמוק"י כאן על המשנה חידוש בשם הריטב"א דכל החידוש של ההנחלה של ריב"ב הוא דוקא במחלק כל נכסיו ולא במקצת, כלומר שהנחלה מהני רק על כל הנכסים ולא על חלקם, והנתיה"מ שם רפא סק"ב תמה על הריטב"א מה סברא בזה [[4]](#footnote-4) . ולהנ"ל ניחא מאד אם ההנחלה היא כעין הקנאה ולא מועיל בדבשלב"ל ברור שאין נפק"מ כמה הוא נותן לו מהנכסים האם כולו או מקצת. אבל אם הנחלה פועלת על השם יורש בזה סבר הריטב"א ששם יורש לא מתחלק או שהוא יורש או שאחר יורש, ומכיון שהוא פועל על השם יורש ממילא הוא מקבל את כל הנכסים, חוץ מהחלק של הבכור. [[5]](#footnote-5)

ג. ובאמת שנח' בזה הקצה"ח והנתיה"מ בסי' רנג סק"ט ובסי' רפא, דעת הקצה"ח שמועיל הנחלה גם על נכסים שעדין לא באו לעולם, והטעם שהרי נתנה לו התורה רשות לעשותו יורש, וכיון שהוא יורש מה לי אם הנכסים ברשותו אם לאו. אבל בנתיה"מ שם חולק וסובר שלא מועיל הנחלה על דשלב"ל דסו"ס כעין הקנאה היא.

עוד נחלקו שם האם אחרי שהאב הנחיל את הירושה הוא יכול לחזור בו, דעת הקצה"ח רפא סק"ג שאינו יכול לחזור בו, שהרי כבר עשאו יורש ואחר שעשאו יורש אינו יכול להפקיע ממנו את הירושה. ומ"מ כתב הקצה"ח דאם הוא יעשה הנחלה חדשה לבן אחר זה מועיל מדין הנחלה[[6]](#footnote-6), אבל כ"ז שלא עשה הנחלה חדשה והוא רק בא לחזור בו מההנחלה הראשונה לא מהני החזרה. אבל הנתיה"מ שם סוסק"ג כתב שודאי שהוא יכול לחזור בו דלא חלה ההנחלה עד שעת מיתה ואתי דיבור ומבטל דיבור.[[7]](#footnote-7)

ד. הגרא"ו זצ"ל הביא שנח' בזה הראשנים לקמן קמא: דאמרו שם שר"ה אומר שהמזכה לעובר לא קנה, וא"ת משנותינו שאדם יכול לתת מתנת שכ"מ כשאשתו מעוברת לזכר כך ולנקבה כך, א"ל משנותינו איני יודע מי שנאה. והק' בגמ' ולימא היא כר"מ דאדם מקנה דשלב"ל, ותי' אימור דשמעת ליה לר"מ אדם מקנה דשלב"ל לדבר שישנו בעולם, אבל לדבר שאינו בעולם [כגון עובר] לא מהני אפי' לר"מ. והק' שם בגמ' לימא מתני' רבי יוסי היא דסבר יש זכיה לעובר, ודחו דשאני ירושה הבאה מאליה, אבל לא שיכול להקנות לעובר. וחזרו והק' ולימא ליה ריב"ב היא דאמר ל"ש ירושה ל"ש מתנה, פי' הרי מדובר שם שהוא מנחיל לעובר שהוא בנו, ודחו דגם ריב"ב חידש רק שאפשר להנחיל לבן שנולד אבל למי שלא נולד לא אמר. וחזרו והק' ולימא דמתני' ריב"ב וסבר לה כרבי יוסי, דהיינו שמתני' זה תנא שסובר גם כריב"ב וגם כמו רבי יוסי שיש זכיה לעובר, וממילא אפי' שלרבי יוסי מהני רק בירושה הבאה מאליה ולא לזכות, מ"מ לריב"ב מהני גם לתת בתורת הנחלה, והיה אפשר להנחיל לעובר, וע"ז דחו מי יאמר דסבר כך. עכ"ת דברי הגמ'. וכתב הר"ן בשטמ"ק שבאמת כל הדחיה היא רק מי יאמר דסבר לה, אבל אם סובר התנא גם שיש זכיה לעובר וגם שיש הנחלה של ריב"ב תועיל הנחלה לעובר [אפי' שזכיה לא מועילה], ד'כיון שריב"ב אמר שמועיל גם אם אמר בלשון ירושה אלמא ס"ל דכל מה שאדם נותן למי שראוי לירשו הרי הוא כירושה הבאה מאליה, ומשו"ה אפי' לעובר זכי'.

אבל בתורא"ש שם כתב דכשאמרו מי יאמר דסבר אין הכוונה מי יאמר שהתנא סובר את שני הדברים, אלא הכוונה שאפי' אם סובר ריב"ב כר"י עדין מי יאמר לנו שיועיל הנחלה לעובר, דר"י רק אמר שיש זכיה לעובר בירושה הבאה מאליה, אבל הנחלה מי מהני בעובר, 'הא לא מהני טפי ממתנה בקנין', וממילא גם אם התנא יסבור כרבי יוסי שיש ירושה לעובר וגם אם יסבור כריב"ב שיש כח להנחיל, מ"מ לעובר לא יועיל ההנחלה אם אין זכיה לעובר. וכשם שא"א להקנות לעובר דהוי מקנה לדשלב"ל כך א"א להנחיל לעובר.

הרי שנח' הר"ן והתורא"ש במה פועל ההנחלה של ריב"ב, דהר"ן סבר שההנחלה היא על השם יורש ואחרי שהוא עושה אותו ליורש הוא זוכה את הנכסים בתורת ירושה, וכמו ירושה הבאה מאליה, וממילא אם התנא היה סובר גם כריב"ב וגם כר"י שיש זכיה וירושה לעובר, היה מועיל הנחלה לעובר כמו שמועיל ירושה הבאה מאליה לעובר, אלא כוונת הגמ' שלא מסתבר שהתנא סובר כשניהם. אבל התורא"ש סבר שהנחלה היא כעין הקנאה על הנכסים, וא"כ לא דומה כלל לרבי יוסי, דרבי יוסי רק חידש שיש ירושה הבאה מאליה לעובר, אבל לעשות הנחלה לא מועיל טפי ממתנה בקנין. [[8]](#footnote-8)

ה. ועי' בגמ' קלא. בעי רבא האם הדין של המחודש של ריב"ב התחדש רק כשהוא שכ"מ סמוך למיתה, או שגם בריא יכול לעשות הנחלה. והביא שם הרשב"א שיש שפי' שההנחלה שם בבריא היא ע"י קנין, [וכן בשכ"מ בלא תקנ"ח צריך קנין]. וי"א אפי' בע"פ בדיבור בעלמא. וכתב אני תמה ע"ז איך מהני בע"פ הרי צריך לעשות קנין לעשות הנחלה[[9]](#footnote-9). ובחי' הר"ן שם כתב ולי נראה שאי"צ קנין, דמה ענין קנין אצל ריב"ב, דכיון שהתורה נתנה רשות לאב להנחיל בדבור סגי לה, דכיון שנתנה התורה רשות להנחיל לכל מי שירצה כשהוא מנחיל לבן אחד בין הבנים הרי הוא כאילו אין אלא אותו בן בלבד ובדיבור בעלמא סגי לה ע"כ. הרי הר"ן לשיטתו שהוא פועל על השם יורש כאילו אין לו אלא אותו הבן בלבד וע"ז לא צריך מעשה קנין.

וכן הביא שם הריטב"א בשם הראב"ד שההנחלה בבריא היא ע"י שטר, וכתב ע"ז הריטב"א דאינו מובן מה ענין שטר בכאן, וכי הנחלה היא הקנאה מחיים שצריך ע"ז קנין. וכ"כ בער"י דאין שטר לאחר מיתה.

ו. עוד דן בקוב"ש אות תלד אי איכא משמוש על ירושה שזכו בתורת הנחלה דריב"ב, כגון שהנחיל לבנו ומת בנו בחיי אביו, ואח"כ מת אביו האם הוא יורש בקבר את ההנחלה ומוריש אותה לבנו, או שעל הנחלה דריב"ב אין דין משמוש, וזה תלוי בהנ"ל דאם ההנחלה פועלת על השם יורש שפיר י"ל שאחרי שנעשה יורש אלים לענין הנכסים יש ע"ז ירושה במשמוש, אבל אם הוא זכיה בנכסים אולי אין ע"ז משמוש. והביא בקוב"ש שבשו"ת או"ז כתב שגם בהנחלה יש משמוש.

**אם אמר על מי שראוי ליורשו וכו'** נסתפק הגרע"א בתשו' ח"א סי' קלב האם הנחלה של ריב"ב היא רק למי שיורש ישירות שלו, כגון בנו וכדו'. או שגם מי שיורש אותו דרך משמוש ג"כ נחשב ראוי ליורשו. כגון להנחיל לבן אח, דהירושה עוברת דרך האח [[10]](#footnote-10). ומסברא היה מסתבר שהנחלה שייכא רק במי שהוא יורשו וכלפיו הוא בעלים להנחיל אבל מי שאין הוא יורש שלו, אלא שזוכה בממון דרך משמוש אין סברא לומר שהוא יהיה בעלים להנחיל לאחד מהם. ואולי אין הכוונה שיש כח להנחיל למי שראוי ליורשו, אלא הכוונה שהתורה נתנה כח להנחיל, רק צריך תנאי שהוא אחד כזה שבפועל הוא יורש. וצ"ע.

ועי' באמר"מ סי' שהביא שהרמב"ם הביא את עיקר דין הנחלה דריב"ב פ"ו מנחלות ה"א דאם אמר כשהוא שכ"מ על בן בין הבנים, או על בת בין הבנות או אח בין האחים דבריו קימין, מדין זה עדין אין ראיה דגם בן וגם בת יורשים ישירות, וגם אח אולי הוא יורש ישיר ולכך הוא יכול להנחיל. אבל הרמב"ם בפ"ט מזכיה ה"ה הביא את הדין של ר"א בריה דרב עוויא ששמ"כ שכתב כל נכסיו לאחר אם אינו ראוי ליורשו נוטלן משום מתנה, אבל אם הוא ראוי ליורשו נוטלן משום ירושה, בד"א בשהיה היורש הזה אחת מבנותיו או אחד מכלל בני בניו או מכלל אחיו וכיוצא בהן משאר יורשין וכו', וכאן מבואר שחוץ מבן ובת ואח ובני בנים יש גם שאר יורשים כיוצ"ב. ובשלמא בני בניו היה מקום לחדש שהם יורשים ישירות, ולא דרך אביו בקבר, אבל שאר יורשים כיוצ"ב מה הכוונה, לכאו' הכוונה על מי שראוי ליורשו דרך משמוש, שהרי כבר מנה הרמב"ם את כל היורשים שלו. וכן נקט בקצה"ח רפא סק"ב. [[11]](#footnote-11)

**לא יוכל לבכר.**

**א.** ברמב"ן על התורה ובספה"מ ל"ת יב מנה את הדין שלא יוכל לבכר בתורת לאו, מבואר שלא רק שאין האב יכול להנחיל על חשבון הבכור, אלא יש לו גם איסור לאו. והק' בקצה"ח סי' רפא סק"א דא"כ מה הק' בגמ' ל"ל והיה ביום הנחילו את בניו דמהני הנחלה בפשוט, למה לא ילפינן מקרא דלא יוכל לבכר שרק חלק בכור לא יוכל לבכר אבל חלק פשוט הוא יכול לבכר. דאם גם בפשוט הוא לא יכול לבכר למה צריך פסוק מיוחד בבכור, ולכאו' לדעת הרמב"ן גם אם הוא לא יכול להנחיל לא חלק בכורה ולא חלק פשיטות צריך לכתוב לא יוכל לבכר, כדי לתת איסור לאו. ותי' שאפי' שצריך את הפסוק ללאו מ"מ הלשון 'לא יוכל' משמע שלא מהני בזה הנחלה, ומשמע דוקא בחלק בכורה אבל בחלק פשיטות מהני.

ב. ברש"ש מסתפק האם הדין שלא מהני הנחלה על חשבון חלק הבכור, האם הוא רק על חלקו שמגיע לו בתורת בכור, או גם לגבי חלק הפשיטות של הבכור. והספק הוא האם מה שהקפידה תורה הוא על התוספת שהוא מקבל בתורת בכור שאת החלק הזה לא יפקיעו ממנו, או שהתורה הקפידה שהבכור יקבל פ"ש, וממילא אפי' חלק פשיטות א"א להפקיע ממנו. ועי' לעיל במשנה קכו: המחלק נכסיו וכו' והשווה להן את הבכור דבריו קימין ואם אמר משום ירושה לא אמר כלום, והרמ' בפה"מ העמיד את המשנה כריב"ב ולא אמר כלום משום שהשווה להן את הבכור, ולכאו' הרי בהשווה להן את הבכור אין ראיה שהוא הפקיע את חלק הבכורה דאולי הוא הפקיע את חלק הפשיטות ומה שהוא שווה להם הוא משום חלק הבכורה. ועי'.

ג. תוד"ה ת"ל התוס' בקו' נקטו שמסברא אין אפשרות להנחיל ולהפקיע לא חלק של פשוט ולא חלק בכורה, ולכך הק' לרבנן ל"ל קרא דלא יוכל לבכר ללמד שאינו יכול להפקיע חלק בכורה. ובזה תי' דמסברא יש מקום לומר שיכול להפקיע את חלק הבכורה שהרי הורע כוחו שאינו נוטל בראוי, ודברי התוס' צ"ב רב למה מה שאינו נוטל בראוי זה סברא שהוא יוכל להפקיע את חלקו, בגמ' רק נזכר הסברא שאינו נוטל בראוי כדי ללמוד ק"ו או כדי לפרוך ק"ו אבל לא שזה עצמו סיבה להפקיע את הירושה. ועי'.

**בבריא היאך**

הובא לעיל שנח' הראשנים לצד שיש הנחלה גם בבריא האם זה דומיא דהנחלה של שכ"מ שאי"צ קנין, או שבהנחלה של בריא צריך קנין. הריטב"א ער"י והר"ן כתבו שאי"צ קנין, והראב"ד והר"י מיגש והרשב"א כתבו שצריך קנין. וז"ל הראב"ד 'שהנחלה בבריא הוא בשטר בלשון ירושה'.

והרשב"א הביא ע"ז ראיה 'שאם אתה אומר כן [שאי"צ קנין] מתנת שכ"מ במקצת למי שראוי ליורשו לא תהא צריכה קנין אם אמר בלשון ירושה וכו', ואם נפשך לומר כן לא היתה הגמ' שותקת'' כוונתו שהגמ' אומרת בפשיטות לקמן שמתנת שכ"מ במקצת צריך קנין, ואם בהנחלה היה מועיל במקצת נכסים בלי קנין, היה מועיל גם במתנת שכ"מ במקצת בלא קנין [דשניהם יש להם דין ירושה]. וכבר הובא לעיל שהריטב"א הוכיח מכח הקו' הזו דאין הנחלה על מקצת נכסים, וכתב לעיל קל. ''דנראין הדברים שהנחלה הוא רק במחלק כל נכסיו, אבל לא במקצת, שאל"כ מצינו מתנת במקצת שאי"צ קנין כשאומר בלשון ירושה למי שראוי ליורשו, וזו לא שמענו בכל התלמוד, היינו דהריטב"א נקט שגם בהנחלה בבריא אי"צ קנין ולכך היה קשה לו קו' הרשב"א שלא נזכר בתלמוד שמועיל מתנת שכ"מ במקצת למי שראוי ליורשו ואי"צ לזה קנין. ומכח זה חידש הריטב"א שלא מועיל הנחלה במקצת נכסים.

וכתבנו לעיל ששורש המח' הוא האם ההנחלה פועלת על השם יורש ולכך היה פשוט לריטב"א שאי"צ בזה קנין, ומכח זה חידש הריטב"א שכיון שהוא פועל על השם יורש ממילא לא מועיל הנחלה רק אם הוא מנחיל את כל הנכסים דלא שייך לחלק בשם יורש, אבל הרשב"א למד בהיפך שההנחלה היא על הממון ולכך ודאי שצריך קנין, ולכך גם נקט הרשב"א שמועיל הנחלה על מקצת נכסים.

**הא אין אדם מקנה דשלב"ל .** בלשון הגמ' משמע שיש כאן ב' חסרונות, חדא דהוא מקנה בכתובת בנין דכרין דשלב"ל, ועוד הרי כאן גם לר"מ לא מהני משום שהבנים אינם בעולם. וזה צ"ב למה ההתחיבות של כתובת בנין דכרין הוי דשלב"ל, הרי הוא מקנה להם את הנכסים שישנם בעולם עכשיו. ובאמת שברשב"ם מדוקדק כשבר מעיקרא הקו' של הגמ' היתה שההתחיבות כאן היא לדבר שאינו בעולם, ואין כאן ב' חסרונות אלא מיד הק' בגמ' הרי בשעת נשואין הבנים לא באו לעולם ואפי' לר"מ זה לא מועיל.

אמנם בר"י מיגש כתב בתחילת דברי הגמ' שהק' שכתובת בנין דכרין הוי דשלב"ל 'שהרי עדין לא מתה אשתו כדי שירש הוא כתובתה וירש בה לכתובת בנין דכרין וקיי"ל אין אדם מקנה דשלב"ל', הרי מפורש בדבריו שנקט דברי הגמ' כפשוטם שההתחיבות של כתובת בנין דכרין הוי דשלב"ל שהרי הוא עדין לא זכה בנכסים הללו מאשתו[[12]](#footnote-12).

וא"כ לדברי הר"י מיגש יש מכאן ראיה לנידון שכתבנו לעיל האם מהני הנחלה של ריב"ב על נכסים שהוא עדין לא זכה. ואבל לפי' פירוש הרשב"ם אין מכאן ראיה כלל, דאדרבא כל החסרון כאן הוא רק משום דהוי מקנה לדבר שלב"ל.

והדקדוק היה הביא בשעה"מ פ"ב מנחלות הי"ד בשם המהרי"ט שאף שהגמ' אמרה כאן שיש חסרון בכתובת בנין דכרין שאין הבנים בעולם, מ"מ בתחילת דברי הגמ' משמע שהחסרון הוא שהוא מקנה דשלב"ל. ועי'.

**ה"נ תנאי ב"ד שאני.** הגרע"א ציין לדברי הרשב"א בגיטין יג: בסוגיא דמעמד שלשתן, דאמרינן שרבנן לא תיקנו הקנאה שאין אדם יכול לעשות כיוצ"ב, והק' הרשב"א הא כתובת בנין דכרין אין אדם יכול להתחייב ולהקנות לבניו שלא באו לעולם את נכסי אשתו, וכל מה שזה מועיל הוא רק מכח תנאי בי"ד, ותי' הרשב"א שיש באפשרותו לסלק עצמו מירושת הנדוניא שהכניסה אשתו, וממילא זה יעבור לבנים שלה במיתתה. ולכך חז"ל תיקנו שמועיל גם בתורת קנין לבניו. [והוסיף הרשב"א שכ"ז מועיל רק על הנדוניא שהאשה הכניסה, אבל עיקר הכתובה והתוספת זה חוב בעלמא, ומה שייך להסתלק מזה, וכתב הרשב"א שמ"מ עיקר תקנת בנין דכרין הוא על הנדוניא].

**בבריא היאך וכו',** הראשנים נח' האם האיבעיא נפשטה, הרשב"ם בתחילת הסוגיא כתב שנפשט מדברי רבי נתן שיש הנחלה גם בבריא, שהרי רבי נתן נקט שכתובת בנין דכרי מהני מההנחלה של ריב"ב. וכל המשך השקו"ט בגמ' היא בביאור דברי רבי ור"נ. אבל הרא"ש הביא בשם הר"ח כפי' התוס' שר"פ ואביי באו לפרוך את הראיה מדברי ר"נ. ואעפ"כ כתבו שלמסקנא גם בריא יכול להנחיל, שהרי אמרו במסקנא לעולם בתרי בי"ד איתקין, וא"כ אין זה בתוכ"ד שמועיל מכח הטעם של זה במתנה וזה בירושה. וע"כ שמהני הנחלה גם בבריא. והחלוקים סוברים שלא אמרו כן בגמ' אלא דרך דחיה. ומ"מ גם ביד רמ"ה סוף אות קלז נקט שריב"ב מיירי אפי' בבריא, ואעפ"כ אנן לא קיי"ל כוותיה אלא בשכ"מ.

אבל הרי"ף נקט שזה איבעיא דלא איפשטא ולכך לא עבדינן עובדא בבריא. וכן פסק הרמב"ם פ"ו מנחלות ה"ד. וביאר המ"מ שם שכיון שהיורשים מוחזקים אין מוצאין מהם בספק, וראיתי שהעירו בזה בתרתי, חדא למה הם מוחזקים בירושה הרי יש כאן ספק הוא מי היורש, שהרי אם מועיל ההנחלה אז רק הבן הזה הוא יורש והשאר לא יורשים כלל, ואם לא מועיל ההנחלה כולם יורשים, וא"כ למה הם מוחזקים, הרי יש כאן ספק מי היורש. ועוד הרי הבן הזה שקיבל את הנכסים בהנחלה הוא ודאי יורש על הכל, ושאר הבנים הם ספק על הירושה, וזה כמו ודאי בן וספק בן שאין ספק מוציא מידי ודאי. וכתבו בזה שכל זמן שלא היה הנחלה כל היורשים יורשים את הנכסים, ומעשה ההנחלה הוא מפקיע מהם את הזכות, וכשיש ספק האם נעשה כאן הפקעה שפיר הם נחשבים מוחזקים, ומי שקיבל את ההנחלה הוא בא לערער על הירושה שלהם, ואדרבא הוא נחשב ספק והם ודאי, ואין ספק מוציא מידי ודאי. אלא דסו"ס יל"ע דגם הוא יורש, וא"כ יש לו ודאי בשם יורש ולמה הוא ספק בירושה.

**תוד"ה וש"מ אפי' בבריא וכו',** בסוף הדיבור הביאו שיט' הקונ' שבלשון ירתון אין כלל חסרון של לדבר שלב"ל כיון שבמפורש אמר שלא יחול עד המיתה, ואז הבנים הם בעולם[[13]](#footnote-13). והתוס' הק' הא מבואר להדיא לקמן קמא: האומר אם תלד אשתי זכר יטול מנה הוי מקנה דשלב"ל ולא קנה, ואפי' לר"מ לא מהני משום דהוי מקנה לדבר שלב"ל, הרי שאפי' שהוא אומר אם תלד אשתי זכר והוא מקנה [היה ברור להתוס' שהנידון בגמ' שם הוא לא שהעובר יזכה בו בעודו עובר, אלא האם העובר יכול לזכות בזה לכשיבא לעולם, וע"ז אמרינן שלא מהני אפי' לר"מ משום דהוי לדבר שלב"ל. ורק אח"כ בהמשך הגמ' דנו שם שאולי מיירי באומר מפורש לכשתלד]. [[14]](#footnote-14)

ובאמת כן תי' הרמב"ן בשם הראב"ד דהכא מכיון שאומר בלשון ירושה כוונתו שיחול אח"כ בשעה שהוא ראוי לרשת, ולכך אפי' אם הוא עובר או עדין לא בא לעולם כלל, מ"מ מהני כיון שהזכיה תהיה כשהוא יהיה בעולם. אבל הגמ' לקמן מיירי כשהוא נותן בלשון מתנה וכוונתו שהוא יקנה עכשיו, וע"ז רצו בגמ' לומר ולימא ריב"ב דהיינו דכיון שראוי ליורשו זכי טפי לכך גם בללשון מתנה עדיף ראוי ליורשו, וע"ז דחו בגמ' דסו"ס אינו ראוי ליורשו.

ועי' ברע"א לעיל קל. ובתשו' תנינא סי' צ' שכתב בשם הבי"מ שאין כוונת הרשב"ם שמועיל הקנאה אם מפרש שיחול אחר שיבא לעולם, אלא כוונת הרשב"ם שמהני הנחלה לא רק בדבר שלב"ל אלא גם לדבר שלב"ל, והביאור בזה דר"פ היה פשיטא ליה שלא מהני כאן הנחלה לדבר שלב"ל, ולכך הוא הכריח שכתובת בנין דכרין מהני רק מכח תנאי בי"ד. וע"ז השיב לו אביי דירתון תנן, ואין זה הקנאה אלא הנחלה, והנחלה מהני גם לדבר שלב"ל, וע"ז דחו התוס' דאמרינן לקמן דלא מהני הנחלה לדבשלב"ל, וביאר רע"א שלפי"ז צ"ל בגמ' לקמן דאמרינן ולימא מתני' ריב"ב, אימר דשמעת ליה לריב"ב וכו'.וכוונת התוס' להמשך דברי הגמ' שם שלא מועיל הנחלה של ריב"ב לדבר שלב"ל.

ורע"א חולק על הבי"מ וכתב שלשון התוס' משמע שלפי הרשב"ם מהני גם בהקנאה, דלא מוזכר חילוק בין הנחלה להקנאה.

1. ויש להוסיף בזה דאמרינן במתני' לעיל האומר איש פלוני בני בכור לא יטול פ"ש, איש פלוני בני לא יירש עם אחיו לא אמר כלום שהתנה ע"מ שכתוב בתורה, ופי' הרשב"ם והר"י מיגש דרישא דמתני' קאי גם אליבא דריב"ב, חדא משום שלומר בני בכורי לא יטול פ"ש זה לא מהני גם לריב"ב כמבואר בגמ' שאת חלק בכורה א"א להנחיל דכ' לא יוכל לבכר וגו'. וגם מה שאמרו איש פלוני בני לא ירש עם אחיו נמי לא מהני, דכל מה שחידש ריב"ב שמהני להנחיל הוא רק כשאומר בלשון חיובי על מי שהוא ראוי לירשו, כגון פלוני בני ירשיני, וממילא לא נשאר לאח השני מה לרשת, אבל באופן שהוא שולל ירושה ממי שראוי לירשו לא מהני אפי' לריב"ב.

   והנה אם ההנחלה היא בתורת הקנאה על הממון ודאי פשוט הוא שכל החידוש של ריב"ב הוא רק להקנות את הממון ולא להפקיע את הממון. ואפי' אם החידוש הוא שהוא יכול לקבוע מי יורש נמי י"ל שיש לו רק כח לחדש מי יורש ולא לחדש ולומר מי לא יורש אותו. ופשוט. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולפי"ז תי' רע"א בתשובה שם דברי התוס' לעיל קח: שהק' ל"ל קרא לירושת אח. תפ"ל שיורש דרך משמוש את האב. וכתב רע"א דיש נפק"מ אם אח יורש דרך משמוש מהאב או יורש ישירות את אחיו, היכא שהנחיל האב לפני מותו כל נכסיו לאחד מן הבנים, ואחרי מיתת האב מת אחד מן הבנים, דאם שאר האחים יורשים דרך משמוש של האב נמצא שהאב הנחיל כל נכסיו לאחד מהם, ולא ירש אלא אותו אחד שהנחיל לו האב, אבל אם האחים יורשים ישירות ירשו כל האחים יחדיו. וכתב רע"א דלפי הרשב"א יש לדחות דכלל לא מהני הנחלה דריב"ב על דשלב"ל, ומכיון שלא היה האב מוחזק בנכסי הבן שמת, לא חלה כלל ההנחלה שלו על אותו ממון. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובשעה"מ הבמובא בסמוך תמה עליו הרי היכיר הוא על חלק הבכורה, וכלפי חלק הבכורה לא מהני הנחלה של ריב"ב, דעל הצד שהוא לא בכור לא מהני ההנחלה דהוא מבטל את חלק הבכור, וכתב ע"ז הנתיה"מ רפא דאין ה"נ להפקיע חלק בכורה א"א אבל הגמ' מיירי באופן שאין שם מוחזק שהוא בכור, וממילא ברגע שהאבא הנחיל לו אין מי שיכול להפקיע ממנו חלק זה, שהרי אין כאן בכור שתובע שלא יחול ההנחלה. ובאמת יל"ע כאן דממ"נ ההנחלה לא מועילה כאן, דאם הוא בכור אי"צ הנחלה, ואם אינו בכור לא מועילה כאן הנחלה, וא"כ אין מכאן ראיה כמו שכתב השעה"מ דעל חלק בכורה ממ"נ לא מועיל הנחלה. ולא שייך לטעון דבידו להנחיל. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועוד הק' שם הרי בגמ' לקמן קלא. מבואר שלרבי נתן תקנת כתובת בנין דכרין הוא מכח הדין של הנחלה דריב"ב, ושם זה רק מקצת נכסים, דבעינן שיתקים ירושה דאו' במותר דינר. ומכח זה חידש הנתיבות שדברי הריטב"א הם רק למאי דקיי"ל שההנחלה דריב"ב היא רק בשכ"מ, בזה חידש הריטב"א שכמו שמתנת שכ"מ דרבנן היא רק על כל הנכסים, אבל אם שייר מקצת מהנכסים דינו כמו מתנת בריא דמדשייר נכסים מוכח שלא נתן מחמת פחד מיתה, וא"כ גם הנחלה של ריב"ב על הצד שהיא מועילה רק בשכ"מ היא רק בגוונא שנתן את כל הנכסים. אבל לצד בגמ' שההנחלה מועילה גם בבריא בודאי מהני גם על מקצת נכסים, דלגבי בריא אין נפק"מ בין כולו למקצתו. והנתיבות ראה רק את הריטב"א שיש בנמוק"י, אבל בריטב"א שיש לנו מבואר להדיא לקמן קלא. שנקט שהסוגיא מכריעה שקיי"ל שהנחלה מועילה גם בבריא, ואפ"ה כתב של ההנחלה של ריב"ב מהני רק על כל נכסיו. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויש כאן נקודה נפלאה ממש, שהריטב"א הביא כאן ראיה לדבריו ''שאם לא כן מצינו מתנה במקצת שאינה צריכה קנין כשאומר בלשון ירושה במי שראוי ליורשו, ואפי' באומר לו חצי נכסי לך, וזו לא שמענו בכל התלמוד אלא ודאי כדאמרן כנ"ל '', וכוונתו הרי יש כלל בתלמוד שמתנת שכ"מ מדרבנן אם נותן את כל נכסיו אי"צ קנין, ואם נותן מקצת נכסיו [יש ראיה שאינו נותן מחמת פחד מיתה], לכך הוא צריך קנין, ואם נחדש שמהני הנחלה דריב"ב על מקצת נכסים, והנחלה הרי אי"צ קנין, א"כ מצאנו מי שזוכה במתנת שכ"מ לבנו במקצת נכסים בלא קנין, וזו לא שמענו, ואפי' שיש לחלק שכאן זה נחלה ולא מתנת שכ"מ, וע"כ שאין הנחלה במקצת. [↑](#footnote-ref-5)
6. וזה חידוש שהיה מקום לומר שאחרי שהוא הנחיל לבן אחד כל נכסיו ועשאו יורש, נמצא שהוא בא עכשיו להנחיל למי שאינו ראוי ליורשו, ולא מועיל הנחלה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ובקצה"ח הביא ראיה מהגמ' לעיל יג: דילפינן מקרא דוהיה ביום הנחילו את בניו התורה נתנה לנחלה תורה של 'דין' דתניא והיתה לבני ישראל לחוקת משפט אורעה כל הפרשה כולה להיות דין. ונח' שם הרשב"ם והר"י בתוס' לענין מה נאמר שיש לזה תורת דין, הרשב"ם פי' לענין חלוקת נחלה. והר"י בתוס' כתב לכמה ענינים ואחד מהם הוא הנחלה של ריב"ב. והנה מבואר שם בגמ' שלשה שנכנסו לבקר את החולה וכו' ודנו שם בגמ' עד מתי אפשר לחזור מקנין, האם כ"ז שיושבים או כ"ז שעסוקין, והק' בגמ' איך כותבין הרי דילמא הדר ביה וכו', הרי מבואר שדבר שנחשב דין זה רק אם הוא לא יכו לחזור בו, וא"כ מוכח שגם הנחלה של ריב"ב אינו יכול לחזור בו. עי'. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובתחילה שרצו לתרץ שם ולימא ריב"ב היא ביאר התורא"ש שס"ד היה שריב"ב סובר שהתורה נתנה רשות לעשות את אחד מיורשיו ליורש באמירתו, וזה היה הס"ד, ולכך היה צד להעמיד את המשנה שם כריב"ב דהנחלה מועילה גם אם לא מועיל להקנות לעובר, דהנחלה היא כירושה, אבל דחו בגמ' אימר דשמעת לו וכו' 'לא כעין ירושה ממש, אלא כעין מתנה ואינו יכול להוריש למי שאינו בעולם כמו שאינו יכול ליתן למי שאינו בעולם, דלא מהני טפי מקנין. וא"כ כל השקו"ט של הגמ' היא בחקירה של הגרא"ו זצ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
9. והרשב"א הביא ראיה לדבריו דאם מהני בלא קנין, א"כ מתנת שכ"מ במקצת למי שראוי ליורשו מהני בלא קנין כי אמר בלשון ירושה, וזו לא שמענו. דהיינו דאיך הש"ס אומר שמתנת שכ"מ במקצת תמיד בעי קנין, הרי בראוי ליורשו זה מועיל על מקצת בלא קנין. ומכאן הוכיח הרשב"א שצריך קנין. וזו היא קו' הריטב"א שהובא לעיל, והריטב"א חידש מכח זה שלא מהני הנחלה של ריב"ב על מקצת נכסים, דאם היה מועיל א"כ מצינו מתנת שכ"מ במקצת על מי שראוי ליורשו בלא קנין, וזו לא שמענו. רק הריטב"א שנקט שההנחלה פועל על השם יורש ממילא הוא לא תי' שצריך קנין, דאדרבא אי"צ קנין ולכך הוא תי' שהוא מנחיל את כל הנכסים דלא שייך לחלק בשם יורש, אבל הרשב"א למד בהיפך שההנחלה היא על הממון, ולכך בהכרך שצריך קנין ואפשר להנחיל מקצת נכסים. ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-9)
10. והביא רע"א את דברי התוס' לעיל קח: שהק' ל"ל קרא לירושת אח. תפ"ל שיורש דרך משמוש את האב. וכתב רע"א דיש נפק"מ אם יכול להנחיל לאח בין האחים, דאם אח יורש ישירות הוא יכול להנחיל לו, אבל אם הוא יורש במשמוש מהאב אין האח יכול להנחיל לאחיו דאין הוא יורש שלו, אלא יורש של אביו, וא"כ לכך צריך למיכתב ירושת אח. ומכאן הוכיח רע"א שלעולם יכול אדם להנחיל לכל מי שבפועל יורש אותו, אפי' אם הירושה היא דרך משמוש. [↑](#footnote-ref-10)
11. וגם מתי' התוס' שהובא לעיל ברשב"ם בקדושין ס: מבואר שמהני הנחלה גם על מי שיורשו דרך משמוש, שהרי התוס' תי' שם שהכוונה לתת את המאתים זוז לאחד מן הקרובים היינו שהוא נתן הנחלה של ריב"ב לבן אחיו שמת, והרשב"א חולק שזה הנחלה של דשלב"ל, אבל מ"מ מבואר שנעשה כאן הנחלה לבן אח וזה ודאי דרך משמוש. [↑](#footnote-ref-11)
12. דכתובת בנין דכרין אינו התחייבות של האב כשיעור כתובת אמן, אלא הוא מקנה לבניו את הנכסים עצמם שהוא יורש מאשתו, וממון זה אינו של הבעל, אלא עתיד לבא לרשותו לאחר מיתת אשתו. [↑](#footnote-ref-12)
13. ובביאור הדברים צ"ב הרי כל מקנה דשלב"ל כוונתו שיחול רק כשיבא לעולם, והרי קודם שבא לעולם לא חל גם לר"מ, והוא יכול לחזור בו, א"כ מה נפק"מ יש לרבנן אם הוא אומר בהדיא שיחול הקנין רק כשיבא לעולם. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות קטז. [↑](#footnote-ref-13)
14. וב' הדעות הללו הובא ברמ"א חו"מ רט סעי' ד' 'י"א דכ"ז מיירי בהקנה לו סתם, אבל אם אמר שיקנה כשיהיה בעולם קנה אע"פ שעכשיו אינו בעולם. ויש חולקים' וציין לזה הגר"א לתוס' כאן. והגר"א תמה ע"ז מכמה מקומות שמפורש שגם אם הוא מפרש שיחול כשיבא לעולם לא מהני. כגון לאחר שאתגייר או שדה זו וכו' כשאקחנה וכו'. [מ"מ יש חידוש בדברי הרמ"א שנקט שלפי הרשב"ם אין בזה חילוק בין דשלב"ל ובין לדשלב"ל, ובשניהם אם הוא פי' שיחול הקנין כשיבא לעולם מהני. ובחזו"א חו"מ ליקוטים סי' ס' סק"ט כתב שאינו ראיה דאפשר שהרשב"ם קאי כשיטת התוס' בכמה מקומות בש"ס שר"נ שסובר שמזכה לעובר לכשתלד קנה היינו שסובר סברות הפוכות, דהיינו דלקנות דבשלב"ל לא מהני כרבנן, אבל להקנות דשלב"ל מהני. וא"כ בזה חידש הרשב"ם שאם פירש שיחול כשיבא לעולם מהני במקנה ''לדבר'' שלב"ל, אבל בדבר שלב"ל לא מהני אפי' אם הוא פי'. וממילא אין ראיה לרמ"א מדברי הרשב"ם]. [↑](#footnote-ref-14)