א
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות דפים ד-ז - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

1. שלא השם וכו'. עי' תוס' כתובות לב: ד"ה שלא השם. ועי' ברמב"ן ובריטב"א כאן.
2. אמר עולא גמר ממש"ר וכו'. עי' בגבו"א שהק' איך מצי למילף ממש"ר הרי התם הוי מלקות לזה ותשלומין לזה.
3. תוד"ה סבר לה כר"ע. עי' בתוס' כתובות לב. ד"ה דאין ובפנ"י והפלאה שם.
4. גמר מעדים זוממין וכו'. עי' רש"י ותוס' ב"ק עד:, וע"ע בתוס' שאנץ בשטמ"ק שם. ובאבנ"מ סי' ז ז' סקי"ח. ושם במפתחות בסוף ח"א בהערות
5. תוד"ה אלא מה להצד השוה וכו'. ועי' בריטב"א כאן בשם רבי מאיר ובתוס' בכתובות לב: בשם ר"ת. ועי' רע"א בדו"ח כתובות שם.
6. ורבנן. עי' בגהש"ס וברש"ש.
7. מלקות דל"ת. עי' בתוס' ובמהרש"א ודבריו צ"ב. וע"ע בשעי' הגרש"ר בסי' א' אות א ט-י
8. ההוא מיבעי ליה לאזהרה לע"ז. עי' ריטב"א בשם הרמב"ן. וע"ע ברמב"ן לעיל ב:

**מתני'.** מעידין אנו באיש פלוני וכו, לוקין ומשלמין שלא השם המביאן וכו' דברי ר"מ. והיינו דסובר ר"מ דבכל ע"ז מלבד עונש כאש"ז איכא נמי ממלקות מחמת הלאו דל"ת. וגם רבנן לא פליגי עליה אלא דסברי דאיכא מיעוט של כדי רשעותו כמבואר בגמ'. והיינו דמבואר במשנה לעיל דעידי ב"ג לוקין, ואמרינן בגמ' לעיל ב: אמר עולא רמז לע"ז וכו' והיה אם בן הכות הרשע וגו', ומקשינן ותפ"ל מל"ת ברעך וגו', ומשני משום דהוי לאו שאב"מ וכו', ומבואר בתוס' בע"ב ד"ה ורבנן וכו', דהא דאמרינן דל"ת הוי לאו שאב"מ היינו אי לאו קרא דוהצדיקו, אבל בתר דגלי לן קרא וכו' יש לנו לומר דלקי משום ל"ת.

אבל שיטת המאירי במתני' ולעיל ב: דטעמא דר"מ שלוקין על לאו דל"ת הוא משום דס"ל דלאו שאב"מ לוקין עליו, ורבנן שאמרו לו כל המשלם אינו לוקה, לדבריו דר"מ קא אמרי, דאפי' אי לוקין על לאו שאב"מ, מ"מ איכא מיעוט של כדי רשעותו, אבל מ"מ טעמא דרבנן דאין לוקין על ל"ת הוא משום דהוי לאו שאב"מ כמבואר בגמ' לעיל ב: [[1]](#footnote-2)

**שלא השם המביאן לידי מלקות וכו'.**

מצינו כמה ביאורים בראשונים מה בא ר"מ לחדש.

א. רש"י בכתובות לב: פי' 'המקרא המביאו לידי מלקות וכו', וכיון דשני שמות הן חייב על שניהם'. היינו דבתרי שמות לא מסתבר לו לר"מ למידרש כדי רשעתו, אבל אילו הוי משם אחד אין לוקה ומשלם. ובתוס' שם ד"ה שלא הק' עליו 'וקשה דכ"ש דאי הוי בחד קרא שילקה ומשלם שהיה לוקה ומשלם. וכתבו התוס' דשמא י"ל לפ"ה דמשום דממון ומלקות אתו מתרי קראי אין לנו לבטל פסוק אחד לגמרי ולקיים האחר, אבל אם היו באים שניהם מועשיתם לו כאשר זמם כגון שהעידו על אחד שהוציא ש"ר על אשתו דבאין לחייבו ממון ומלקות, אין לוקין ומשלמין וכו'. ודברי התוס' צ"ב דבתחילה הק' על רש"י דאם הוא מחד קרא כ"ש שילקה וישלם, ולבסוף כתבו דאם שניהם באים מכאשר זמם מודה ר"מ שאין לוקין ומשלמין. והביאור בזה דבתחילה סברו התוס' דכוונת רש"י דהכל תלוי בשם אחד או שני שמות דהיינו האם יש כאן סיבה אחת לחייב או שני סיבות, וס"ל ליה לר"מ שמכיון שיש כאן ב' שמות גם לא תענה וגם כאשר זמם ליכא למידרש כדי רשעתו, אבל אילו הוי שם אחד [כגון אילו הוי מפורש בתורה לאו שאסור להזיק ואם הזיק חייב] בכה"ג אין לוקה ומשלם. וע"ז הק' התוס' דכ"ש דאי הוי מחד קרא לוקה ומשלם, דאף שפירשה התורה תשלומין מ"מ הלאו עצמו מחייב מלקות כשאר לואין שבתורה, ולמה יפטור תשלומי הממון את המלקות. ולכך פירשו דכוונת רש"י דהכל תלוי אם הוא מקרא אחד או ב' מקראות, דבב' מקראות ליכא למידרש כדי רשעתו, דאי נדרוש כדי רשעתו נמצא מקרא אחד בטל, [והדברים מפורשים בריטב"א כאן], אבל במקרא אחד כגון שהעידו על אחד שהוציא ש"ר שזממו גם מלקות וגם ממון, בכה"ג אין לוקין ומשלמין שהרי לא בטל המקרא שהרי נתקיים כאשר זמם בממון או במלקות. אך בתוס' נחלקו ע"ז 'דלא מסתבר שלא יהו חייבין ממון ומלקות בכה"ג כיון שרצו לחייב שניהם'.[[2]](#footnote-3)

וביותר הרי המקור של ר"מ שלוקה ומשלם הוא ממש"ר, והתם משני הקראות ויסרו ועונשו, ולכך דברי ר"מ הם רק בב' מקראות. אבל במקרא אחד אולי יש כדי רשעותו.

ב. והק' הרמב"ן והריטב"א לפרש"י דבאופן שהם באים ממקרא אחד מודה ר"מ שאין לוקה ומשלם, א"כ קשה על הגמ' בכתובות לז. דאמרינן שם דבעינן גם לקרא דלא יהי' אסון למיתה וממון, וגם לקרא דכדי רשעתו בעינן למלקות וממון, וחזרו והק' על ר"מ דאמר לוקה ומשלם כדי רשעתו מאי עביד ליה, ואמרו דמוקי לה למיתה ומלקות. והק' הראשנים הלא לרש"י מודה ר"מ דיש כדי רשעתו בשם אחד, ואמאי מוקמינן לה למיתה ומלקות, ולא לממון ומלקות בשם אחד. ותי' דלעולם לא משכחת לה שם אחד במלקות וממון, והיינו דלא מצינו שום לאו בתורה שיש בו מלקות וממון. נמצא דהא דקאמר ר"מ שלא השם וכו', אין כוונתו שבשם אחד יש כדי רשעתו, שהרי אין הכי תמצי של ממון ומלקות בשם אחד, אך באמת בתוס' לב: מצאו לדרכו של רש"י ממון ומלקות בשם אחד, כגון שהעידו על אחד שהוציא ש"ר וכו' דבכה"ג אין לוקה ומשלם אפי' לר"מ. [[3]](#footnote-4)

ג. והק' התוס' וקשה הא אמרינן בהשוכר וכו', אע"ג דליכא אלא חד לאו דלא תחסום. דברי התוס' צ"ב שהרי ברור שאם חסם פי פרתו נמי לוקה מלא תחסום, ונמצא שהחיוב ממון אינו תלוי בלאו, וא"כ הוי ב' שמות ולא שם אחד ולכך לוקה ומשלם, וצ"ל דהתוס' אזלו הכא כפי' התוס' בכתובות דסברת ר"מ דכיון שהוא בב' מקראות אי משלם לחודיה, נמצא מקרא אחד בטל, ולכך הק' התוס' דכיון דהכא ליכא אלא חד קרא דלא תחסום, ובלא לאו דלא תחסום אינו חייב ממון, מדוע לוקה ומשלם.

ותי' הרמב"ן והריטב"א דגם התם החיוב ממון אינו מלא תחסום אלא מקרא דוהשיב את הגזילה, ואף שבלא לאו דלא תחסום לא הוי ידעינן דאית ליה זכות אכילה דלא גזל מידי, מ"מ לאחר שאית ליה זכות אכילה נמצא שגזל זכות אכילה, ושפיר הוי ב' מקראות ולכך לוקה ומשלם. ובאמת שבריטב"א בכתובות הביא תי' הרמב"ן וכתב ע"ז 'וליכא למימר דממון משום והשיב את הגזלה הוא דמחייב, דהא אי לאו אמר רחמנא לא תחסום אין כאן גזל'. והיינו שהריטב"א נקט שלא שייך לדון בזה שיש כאן ב' מקראות, דסו"ס בלי הלאו דחסימה אין כלל חיוב ממון. והן אמת שאחרי שיש לאו דחסימה ממילא נוצר כאן חיוב ממון ויש כאן לאו דגזילה. מ"מ כיון שהפסוק של לאו דחסימה יכול להתקיים גם בחסימה של פרה של עצמו לכך זה לא נחשב ב' מקראות. וצ"ב. [[4]](#footnote-5)

ד. לכך פי' ה"ר מאיר מבורגני דה"ק שלא השם המביאן וכו' אינו צריך להביאן לידי תשלומין, דתשלומין לא בעו אזהרה וכו'. ונמצא דלרש"י עיקר דברי ר"מ שלא השם וכו' אתא לפרש הטעם מדוע ליכא לדרשא דכדי רשעתו. אבל לפי' רבי מאיר מבורגני עיקר דברי ר"מ שלא השם אתא לאפוקי שאזהרה דל"ת לא אתא לחיוב ממון, ולא הוי כלאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד. ומכיון שחיוב כאש"ז לא בעי אזהרה, ממילא אפשר ללקות משום הלאו דל"ת[[5]](#footnote-6). [ומבואר בתוס' דאילו ממון הוי צריך אזהרה לא הוי לוקין עליו, דהוי כלאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד, ואף שקרא דוהצדיקו מגלה דלוקין על לאו דל"ת אף שהוי לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד, כמבואר בתוס' בע"ב. מ"מ כ"ז הוא רק במקום שאינו יכול לבא לידי מיתה או לידי כאשר זמם בעדות זו, אבל אילו הוי יכול לבא בפועל לידי מיתה או לידי חיוב כאשר זמם אין לוקין עליו, כמבואר בתוס' ב"ק עב:].

אלא דאכתי דברי התוס' צ"ב דהרי דברי ר"מ במתני' קאי נמי במעידין על מלקות שלוקים שמונים, והתם הרי בודאי בעינן אזהרה, ואפ"ה לוקין על לאו דל"ת, וע"כ הטעם כמבואר בגמ' בע"ב דאזהרה הוא מלאו דלא יוסיפו ולכך אפשר ללקות על לאו דל"ת, וא"כ אמאי הוצרך התוס' לבאר דבדברי ר"מ שממון לא בעי אזהרה, הרי אפי' אי בעי אזהרה מ"מ הוא מקרא אחריתי וילקו מלא תענה. ובאמת הרמב"ן פי' כן בדעת ר"מ דל"ת לא בא לאזהרה לעדים זוממין, דאזהרתן מלא יוסיפו, לכך לוקה על הל"ת. ועי' בתוס' כתובות לב: דאחר שכ' שממון לא צריך אזהרה כתבו 'ועוד דר"מ נפקא ליה אזהרה לכאש"ז מוכל ישראל וגו'. וצ"ב. ועי' בערל"נ.

ה. וכתב הרמב"ן לפיכך נ"ל דה"פ שלא תאמר ל"ת אזהרה הוא ועונשו כאש"ז, כדסברי רבנן במעידין שהוא חייב מלקות בסיפא, ולא נעביד ביה אלא כאש"ז, אתא ר"מ למימר דאזהרתיה מלא יסיפו נפקא, והאי לאו באפי נפשיה הוא ומחייב עליה מלקות'. ונראה בכוונתו פי' דשלא תאמר שלא לוקין על לאו דל"ת כמו שלרבנן לא לוקין על ל"ת בסיפא. והטעם דלרבנן בסיפא לא לוקין מבואר בגמ' דל"ת בא לאזהרה לע"ז, ורש"י פי' שם דהוי כעין לאו הניתן לאזהרת מב"ד, דכיון שהלאו בא לאזהרה למלקות דכאש"ז שוב א"א ללקות מחמת הלאו, אך הרמב"ן פי' שם באופ"א, ודבריו מבוארים לעיל ב: ותיפוק ליה מל"ת וכו', ואי קשיא והתנן לוקין שמונים מל"ת וכו', 'והאי דאמרי רבנן דאזהרה לע"ז היא, לאו למימר דלא לקו עליה, דכל לאו ודאי אזהרה הוא ולקי, אלא ה"ק היכא שהעידו בו שהוא חייב מלקות אין לוקין אלא ארבעים, שעונש אותו הלאו דכאש"ז, והכי אמר רחמנא לא תענה ואי ענה ועשיתם לו כאש"ז, הלכך כל היכא דמקיימינן ביה כאש"ז לא ענשינן ליה אלאו דל"ת, 'שזהו עונשו', אבל כי לא מקיימינן ביה כאש"ז ודאי לקי', הרי שפירש לן הרמב"ן דודאי גם לרבנן אפשר ללקות גם מחמת הל"ת, [ולא הוי כלאו הניתן לאזהרת מלקות כרש"י], אלא דכיון שפירש לן הכתוב עונשו, אין לנו לענשו בעונש אחר 'שזהו עונשו', וזה כוונת הרמב"ן הכא, שלא תאמר וכו' דאילו הל"ת היה כתוב בממון לא היו לוקין עליו שהרי מפורש בתורה עונש בממון. ולכך פי' ר"מ 'דלא השם וכו' ולכך לוקין על ל"ת משום דכאשר זמם הוא מלא יוסיפו. ונמצא לדברי הרמב"ן שעיקר דברי ר"מ במתני' שלא מפורש על לאו דל"ת עונש ממון, ולכך הוי כשאר חייבי לאוין שלוקין עליו. אבל לרבנן שיש רק אזהרה דל"ת, ונאמר בזה עונש ממון דכאשר זמם, אמרינן כיון שמפורש בזה עונש ממון אין בו מלקות. ולא צריך לטעמא דכדי רשעתו.[[6]](#footnote-7)

והדברים מפורשים בריטב"א בגמ' בשלמא לרבנן כדי רשעתו וכו' וכתב 'לפי' הרמב"ן ז"ל לרווחא דמילתא נקטינן האי טעמא, דהא בלאו הכי נמי כיון דלרבנן אזהרה דעדים זוממין מל"ת הוא וכו', אינו לוקה ומשלם, שהשם המביאן לידי מלקות מביאן לידי תשלומין'. [ובתוס' בסוף ע"ב כתבו לא כן ע"ש].

ו. בתוס' בכתובות כתבו לפרש בעינן אחר, ונראה לר"י לפרש שלא השם וכו', כלומר שהתשלומין לא נכתבו בסמוך למלקות דאם היה כתוב באותו הפסוק עצמו ל"ת ואם ענה ועשיתם לו כאש"ז, אז ודאי הו"ל לאו הניתק לעשה ולא ילקה עליו, אבל עתה שנכתב רחוק זה מזה ל"ה ניתק לעשה, ול"ד ללאו דגזילה דחשיב ניתק לעשה, אע"ג דעשה דוהשיב לא כתיב אצל לאו דלא תגזול, דהתם ודאי ע"כ הוא ניתק לעשה שהרי עוקר הגזילה מתח"י, אבל קרא דועשיתם לו כאש"ז אינו עוקר הלאו דל"ת, דע"י שאנו עושים לו כאש"ז אינו נעקר עדותו אלא ע"י שהוזם, לכך לא הוי ניתק לעשה.

ודבריהם צ"ב דאי בעינן סברא שהעשה עוקר את הלאו, א"כ אפי' אי הוי כתיב כאש"ז בחד קרא עם ל"ת נמי לא ליחשב ניתק לעשה דהא אינו עוקר הלאו דל"ת כגזל. וצ"ע.

**בשלמא לרבנן כדי רשעתו כתיב וכו',** אלא לר"מ מ"ט, גמר ממש"ר וכו', מבואר בגמ' דר"מ גמר ממש"ר ומע"ז שאין בהם את הכלל שאין לוקה ומשלם, וממילא ליכא דרשא דכדי רשעתו במלקות וממון. ויש להתבונן בזה, דהיה מקום לומר שהדרשא דכדי רשעותו נאמר באופן שהצטרפו להם ב' חיובים יחד, כגון אונס ומפתה באחותו, שיש כאן לאו של עריות וגם חיוב קנס של אונס, בכה"ג שייך כדי רשעותו, או לא תחסום שיש כאן לאו דחסימה וגם ממון לחברו. אבל במוש"ר עבירת הלאו עצמה מחייבת מלקות וממון, וא"כ מה שייך לדון בזה כדי רשעותו, וכן נמי ע"ז הרי על עבירת הלאו של עדות השקר הם לוקים ומשלמין, ולא שהצטרפו להם ב' חיובים יחד, וא"כ איך אפשר ללמוד מהם שאין דרשא של כדי רשעותו בכל התורה.

ומצינו סברא זו לענין קלב"ם דדרשינן בב"ק ד. מעליו ולא על האדם, שאדם שהורג נפש אינו משלם כופר, והק' התוס' בב"ק ד. ל"ל קרא תפ"ל שאינו משלם כופר כיון שנהרג וקלב"מ. ותי' ר"י דבלא קרא אינו נפטר משום קלב"מ. וביאר שם במהר"ם דקלב"מ אמרינן רק במקום ששני חיובים נפגשים יחד, כגון שהרג אדם וקרע בגדיו, או בנגף אשה והמית האשה והולדות, בזה אמרינן שהעונש מיתה פוטר אותו מהתשלומין, אבל אם אדם היה חייב כופר, נמצא שהחיוב על הריגת אדם הוא מיתה ותשלומין, והכל דין אחד עבור נפש הנהרג, בזה אין קלב"מ.

והק' ע"ז האחרונים כמה קו'. בחזו"א ב"ק סי' ג' דמבואר דבע"ז איכא כדי רשעתו אף שעל עבירה אחת של עדות שקר יש גם עונש כאש"ז וגם מלקות מל"ת, ולסברת המהר"ם לא שייך בזה כדי רשעתו, דיש כאן עבירה אחת שיש בה ב' חיובים, ולא שהצטרפו כאן ב' עבירות, ועוד הק' בחי' הגרש"ש שם איך יליף ר"מ ממש"ר שלוקה ומשלם, וגם רבנן לא לומדים משום שהוא קנס, אבל בלא"ה ילפינן, והרי התם הוא עבירה אחת שיש בה ב' עונשים וענשו ויסרו.

והנה כתב הרמב"ם פ"א ממעילה הי"ג דמי שמועל במזיד לוקה ומשלם מה שפגם מההקדש. והק' עליו והא קיי"ל שאין לוקה ומשלם. וכתב האו"ש שם יסוד גדול, דדין כדי רשעתו אין הכוונה שא"א לחייב אדם בב' עונשים, אלא הכוונה שאם יש שני סיבות לחיוב א"א לחייב אלא אחת, כגון הבא על אחותו כיון שיכול להתחייב במלקות בלא ממון כגון שאחותו בוגרת, וגם יכול להתחייב בממון בלא מלקות כגון שאינה אחותו, נמצא ששני סיבות נפגשו, גם עריות וגם ממון בזה אין לוקה ומשלם, וכן נמי ע"ז אין המלקות באים מחמת הממון, שהרי גם בהעידו על עדות ב"ג או על עדות החודש לוקים, והממון הוא על הזממה, נמצא שיש שני סיבות לחיוב בזה יש כדי רשעתו, וכן נמי חובל בחברו חייב מלקות גם בלא ממון כגון שחבל בפחות משו"פ, ונמצא שהחיוב ממון וחיוב מלקות הם ב' סיבות לחיוב, בזה יש כדי רשעתו, אבל במעילה הרי הנהנה מן ההקדש פחות משו"פ נמי חייב, הרי שחיוב התשלומין להקדש הם מחמת חומר העבירה דמעילה, והחומרה היא המחיבת מלקות וממון, וכיון שהם סיבה אחת שוב לא שייך בזה כדי רשעתו.

וזה כוונת המהר"ם שכאשר יש שני סיבות לחיוב שייך בזה קלב"מ, אבל אילו היה אדם חייב כופר הרי שעל הריגת אדם איכא ב' עונשים גם כפרא בממון וגם במיתה ולכך לא שייך בזה קלב"מ. משא"כ בע"ז אף ששניהם עונש על העדות שקר, מ"מ יש כאן ב' סיבות לחיוב, ויש בזה כדי רשעתו, וכן צ"ל דבמוצש"ר אף שחייב שני עונשים מ"מ העונש ממון והעונש מלקות הם מב' סיבות, [ועי' בריטב"א כתובות מ. דהמלקות הוא על שגרם לה למיתה והממון הוא על ההוצאת ש"ר].

**אמר עולא גמר ממש"ר וכו'.** עי' בגבו"א שהק' איך ילפינן ממש"ר דלוקה ומשלם, הלא במוש"ר הקנס דמאה כסף הוי לאב כדכ' ונתן לאבי הנערה, ואילו המלקות הוא בשביל הנערה שהוציא עליה ש"ר, והו"ל ממון לזה ומלקות לזה, ובכה"ג לא שייך כדי רשעותו, כמו שמצינו לענין קלב"ם במיתה וממון בסנהדרין ט: [בחזר הבעל והביא עדים והזימו לעידי האב, דעידי האב זממו להרוג העדים וגם לחייב הבעל מאה כסף של מוצש"ר, נהרגין ומשלמין] דלזה ולזה חייב שניהם ואין קלב"מ, וא"כ ה"ה במלקות וממון אמרינן דלזה ולזה חייבין ולא שייך בזה כדי רשעתו, ואיך ילפינן מהכא לכל התורה שלוקה ומשלם.

והוסיף בזה הגבו"א דאין לפרש דלא חשיב ממון לזה ומלקות לזה, משום שאף שהממון הוא לאב מ"מ הקנס הוא מחמת המוציא שמ"ר, והאב זוכה בממון מחמת הבתו וכיון דמינה קא זכי חשיב מלקות וממון לחד, זה אינו דאמרינן בסנהדרין שם פלוני בא על בתו של פלוני והוזמו, נהרגין ומשלמין, שממון לזה ונפשות לזה, וביאר רש"י שהממון הוא לאב שהרי איירי באורסה והפסיד כתובת בתו, ונפשות לבועל ולבת. מבואר דכיון שהממון הולך לאב חשיב לזה ולזה. וא"כ גם בכל מוש"ר הוי ממון לזה ומלקות לזה ולא שייך פטור של כדי רשעותו.

ובשיעורי הגרש"ר אות רד דחה ראיה זו, דהן אמת לעולם י"ל דכיון שסיבת זכית האב בממון הוא מחמת הבת חשיב ממון ומלקות לחד, משום דאזלינן בתר סיבת החיוב, וסיבת המחייב הוא הבת, ומש"כ רש"י בסנהרין דחשיב ממון לזה ונפשות לזה, משום דהתם איירי בחיוב עדים זוממין, והתם החיוב הוא מכאש"ז והחיוב הוא על הזממה, ובזה הנידון הוא למי הם רצו להפסיד, ולא איכפת לן שהאב זוכה בכתובה מחמת הבת, סו"ס כלפי הע"ז הם רצו להפסיד לאב ממון, ולכך הוי מיתה לזה וממון לזה.

ובעיקר מה דנקט הגבו"א דכמו שבמיתה לזה ותשלומין לזה אין קלב"ם כך גם במלקות לזה וממון לזה אין כדי רשעותו,[[7]](#footnote-8) עי' בשיעורי הגרש"ר אות רח שכ' דידוע לחלק בין הני תרי דיני דלא יהי' אסון וכדי רשעתו, דלא יהי' אסון הוא פטור דקלב"מ שהמיתה פוטרת את הממון, אבל כדי רשעתו לא הוי פטור אלא א"א לעונשו בשתי רשעיות. ולפי"ז י"ל דדוקא בקלב"מ אמרינן דכיון שהמיתה הוא לזה והממון הוא לזה חייב שניהם ובכה"ג אין המיתה פוטרת הממון, אבל אי הוי פטור דכדי רשעתו דא"א לחייבו שנים, בזה י"ל דאפי' שהוא ממון לזה ומלקות לזה, מ"מ סו"ס א"א לחייבו ב' רשעיות. ע"ש. [ודבר זה תלוי במח' ראשנים האם במיתה וממון מלבד מה שיש לא יהי' אסון איכא נמי דינא דכדי רשעתו].

**תוד"ה סבר לה כר"ע.**

א. וקשה דבפ' השוכר וכו', ומוקי לה כר"מ והתם ממון הוא. עי' במאירי שכ' 'לענין ביאור יראה מסוגיא זו שאף ר"מ מודה שבממון מיהא אין אדם לוקה ומשלם, כמו שאמרו וכו', וראוי לשאול מפרק הפועלים בעינן החוסם פי וכו' [וכקו' התוס'], ותירצו דשאני התם שמשעה שמשכה נתחייב במזונתיה וכו'. והיינו דלפי המסקנא דהכא דכל דברי ר"מ קאי רק בקנס מוקמינן ליה גם כרבנן וכמו התי' של ר"פ, ומה דאמרינן הא מני ר"מ דאמר לוקה ומשלם היינו רק לפי ההו"א דדברי ר"מ הוא בין בממון ובין בקנס[[8]](#footnote-9).

ב. עוד הק' התוס' דבסוגיא דאלו נערות מוכח שלרבנן אינו לוקה ומשלם אפי' בקנס[[9]](#footnote-10). ותי' דכיון דע"ז ממונא הוא וכו' הלכך דרשינן כדי רשעתו למעוטי שני רשעיות, ומעתא יאמרו בכל מקום דאינו לוקה ומשלם בין בממון בין בקנס. ודבריהם צריכים הסבר הרי צריך מיעוט של כדי רשעותו, ומכיון שמיעוט זה נאמר בפרשה של ע"ז שהם ממון, וא"כ מנ"ל לרבנן דאין לוקה ומשלם גם לגבי קנס הרי אין מיעוט בקנס, ואולי קנס חמור הוא שיש בו גם מלקות וגם ממון.

ועי' בתוס' בכתובות לב. ד"ה דאין וכו' וי"ל כיון דלרבנן וכו', 'וכי היכי דע"ז אין לוקין ומשלמין בכל ענין בין בממון בין בקנס, דמקרא מלא דבר הכתוב כדי רשעתו, משום רשעה אחת אתה מחייבו וכו', אפילו נתחייבו קנס כגון שבשעה שהעידו טבחו או מכרו שור של גניבה, הם או אחרים בשבילם, ה"נ בכל מלקות', הרי שפי' התוס' שכדי רשעתו לא אתא רק בגוונא שמחמת העדות עצמה נתחייבו גם מלקות וגם ממון, אלא אפי' אם נתחייבו חוץ מהעדות גם ממון ממקום אחר [אפי' ממון שהוא קנס], גם בכה"ג נאמר כדי רשעתו שאינו חייב גם מלקות וגם ממון. ובפנ"י שם הק' דהיא גופיא מנ"ל. וביאר שם וכ"ה בהפלאה, דר' יוחנן דאית ליה התם כלל דבכל התורה לוקה ואינו משלם יליף לה מדכתיב כדי רשעתו וסמיך ליה ארבעים יכנו, הרי שלוקה ואינו משלם, ואילו בע"ז עצמם אמרינן שבפירוש ריבתה תורה ע"ז לתשלומין, וס"ל להתוס' שכל הכלל הזה של בפירוש ריבתה תורה הוא בממון של כאש"ז, שלא נפטר ממלקות של ל"ת, וכדי רשעותו פוטר אותו ממלקות, אבל אם התחייבו ממון ממקום אחר, בזה חזר הכלל דלוקה ואינו משלם דכדי רשעתו כתיב וסמיך ליה ארבעים יכנו, ונמצא שהמקרא דכדי רשעותו דיבר בתרי גוונא, דאם הממון הוא חלק מהעדות בזה הדין שפירוש ריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין, ופעמים שהממון הוא ממקום אחר ובזה חזר הדין של כדי רשעותו וסמיך ליה ארבעים יכנו, דלוקה ואינו משלם. [ובממון זה שהצטרף ממקום אחר התורה לא חילקה בין ממון לקנס]. ובבית יעקב שם הביא לזה ראיה מחובל בחברו, דאף שאמרינן התם דחובל בחברו אף שחייב מלקות מ"מ בפירוש ריבתה תורה חובל לתשלומין, מ"מ אמרינן התם לה. דאם חבל בחברו פחות משו"פ וקרע שיראין לוקה ואינו משלם, היינו משום דרק בתשלומין של חובל איכא דינא דמשלם ואינו לוקה, אבל כשהתשלומין הם ממקום אחר חזר הדין דלוקה ואינו משלם.[[10]](#footnote-11)

ג. ומדינו של תוס' עולה דהא דע"ז משלם ואינו לוקה, היינו משום דממון דכאש"ז אינו נפטר ע"י מלקות, וכיון שיש כדי רשעתו משלם ואינו לוקה, ולכך אם הממון הוא ממקו"א שאינו של כאש"ז חזר הדין דלוקה ואינו משלם. [אבל יהיה מקום לומר שהוא דין במלקות של ל"ת, דהלאו של ל"ת הוא קל שאינו פוטר ממון, וממילא הדין הוא שמשלם ואינו לוקה, וא"כ גם אם הממון הוא ממקו"א נמי משלם ואינו לוקה שהרי המלקות שאינם פטורים ממון]. וכן מצינו בקצה"ח סי' לח סק"א ובנתיה"מ סי' א' סק"ג אם הממון הוא לא של כאש"ז אלא ממון מחיוב גרמי, חזר הדין דלוקה ואינו משלם.

אך עדין יל"ע איך הדין כשחייב ממון מכאש"ז ומלקות מלאו אחר, האם גם בזה משלם ואינו לוקה, והוא גזה"כ דממון דכאש"ז פוטר אפי' מלקות מלאו אחר או רק מלקות דל"ת, ועי' ברע"א כתובות לב: [הובא בסמוך] שגם מלקות מלאו אחר ממון דכאש"ז פוטר. וכתב ע"ז רע"א 'דמ"מ טעמא בעי' למה לא יחזור הכלל דלוקה ואינו משלם.

ד. ועי' בתוס' כתובת לב. שתי עוד בשם הריצב"א דרבנן נמי מצו סברי דע"ז קנסא הוא, ואפ"ה לא ילפינן ממש"ר שלוקה ומשלם, משום דמשמעות קרא דע"ז דכדי רשעותו שאינו לוקה ומשלם. ועי'

**לאו שאין בו מעשה לוקין עליו.**

גמר מעדים זוממין וכו'. הראשנים נחלקו מאיזה מלקות בע"ז הביא ר"י ראיה שלוקין על לאו שאב"מ, האם ממלקות דכאש"ז כגון שזממו לתת מלקות, או ממלקות דב"ג.

א. רש"י פירש עדים זוממין לוקין על דיבורם בעידי ב"ג וב"ח. והנה האחרונים דנו בעידי ב"ג אי לבתר דגילה לן קרא דלוקה, האם הוי כעונש על הזממה וחידשה תורה דאף שא"א לקיים בו כאש"ז ממש, מ"מ איכא עונש מלקות על הזממה, או דוהצדיקו הוי גילוי דעל לאו דל"ת לוקין אף שהוי לאו שאין בו מעשה. והנה בשלמא אם המלקות הם על הלאו עצמו שפיר הביא ר"י ראיה מע"ז שלוקים על לאו אפי' שאב"מ, אבל אם המלקות הם מחמת והצדיקו והוי כעונש על הזממה, א"כ מה הראיה של ר"י לכל התורה שלוקין על לאו שאין בו מעשה, הרי כאן לא לוקין מחמת הלאו אלא מחמת העונש על הזממה[[11]](#footnote-12).

וכמו שרש"י לא פירש שר"י הביא ראיה מע"ז שבאו לחייב מלקות שלוקים מכאש"ז, ובגמ' בסמוך אמרינן שאזהרה לע"ז הוא מל"ת, הרי שלוקין על ללאו שאב"מ, דזה אינו ראיה משום שהמלקות הם מחמת העונש של הכאש"ז, ולא לוקים על עבירת הלאו, כמו שלא משלמין מחמת הלאו, אלא הלאו בא על האזהרה לעונש של הכאש"ז, ולכך פירש רש"י שהראיה היא ממלקות של עידי גרושה דלוקין על עבירת הלאו דל"ת אף שאין בו מעשה.

וכדעת רש"י פי' התוס' בב"ק עד: דהנה אמרינן בגמ' לעיל דעידי ב"ג לוקין מקרא דוהצדיקו, והק' בגמ' תפ"ל מל"ת ותי' דל"ת הוי לאו שאב"מ, והק' התוס' אכתי קשה לר"י דלוקין על לשאב"מ ל"ל והיה אם בן הכות הרשע תפ"ל מל"ת. ותי' בחד תי' דכיון דר"י יליף שלוקין על לאו שאב"מ מע"ז ומש"ר בבנין אב כמבואר בסוגין, אי לאו דגלי בע"ז והיה אם בן הכות הרשע דלוקין הו"א דבכל דוכתי לשאב"מ אין לוקין עליו, ולא לוקין בע"ז על לאו שאב"מ, מוכח שהראיה מע"ז שלוקין על לשאב"מ היינו בעידי ב"ג יליף לה, דאם מעדים שלוקין מכאש"ז אייתר לן קרא דוהיה אם בן הכות הרשע.

ב. אמנם בתוס' שאנץ בשטמ"ק ב"ק שם כתב על תי' התוס' הנ"ל 'ומיהו אין מתיישב תי' זה, דבלאו והיה אם בן הכות מצינו למילף דעדים זוממין לוקין משום כאש"ז, כגון שמעדים על פלוני שהוא חייב מלקות והוזמו'. והיינו דלא בעינן למלקות דעידי ב"ג, אלא מעדים שהעידו לחייב מלקות נמי איכא ראיה דלשאב"מ לוקין עליו, ושוב חוזר קו' התוס' ל"ל והיה אם בן הכות הרשע תפ"ל מל"ת. הרי שהביא ראיה דלוקין על לשאב"מ הוא ממלקות דכאש"ז שלוקין אפי' שלא עשו מעשה. והביא ב' ראיות לדבריו דהראיה של ר"י אינו ממלקות של עידי ב"ג, 'והוא ניהו דנחשב קנס לר"ע התם, וגם לא בעי התראה כדמפרש בפר' אלו נערות וכו', אבל ב"ג וב"ח דלקי על עון עדות שקר ההוא לאו קנסא הוא, לכן בעי התראה כשאר חייבי מלקות'. ביאור דבריו, דבגמ' כאן מבואר שיש ב' פירכות על ר"י, חדא דאמרינן מה לצד השוה שכן קנס, ובשלמא לדבריו דאיירי על מלקות דכאש"ז שפיר הוי המלקות קנס, אבל לרש"י שפי' דאיירי בעידי ב"ג, המלקות לא הוי קנס אלא מלקות כמו באכל חלב שהרי עבר על ל"ת. ועוד הביא ראיה דפרכינן הכא מה לעדים זוממין שאי"צ התראה, והטעם מבואר בכתובות דהם בעו להלקות אותו בלא התראה, ולכך א"א לחייב אותם בהתראה, וסברא זו שייך בעידי זוממין על מלקות, אבל בעידי ב"ג שחייבין מלקות על הלאו ודאי צריכין התראה, כשאר חייבי לאוין.

ודבריו צע"ג שהרי מפורש בגמ' בכתובות לג. אחר דאמרינן דע"ז אי"צ התראה מסברא דהם בעו למקטל בלא התראה וכו', והק' בגמ' מתקיף לה רב סמא אלא מעתא ב"ג וב"ח דלאו מכאש"ז קא מיתרבי ליבעי התראה, ומשני אמר קרא משפט אחד יהיה לכם משפט השוה לכולכם. וצע"ג. עמד בקו' זו האבנ"מ סי' ז' סקי"ב.

ועי' שם במפתחות בסוף ח"א בהערות שכתב ליישב בשם חתנו, דהנה מלקות שנתחדש בוהצדיקו יש לחקור האם הוי מלקות במקום כאש"ז, ויש להם שם עונש של כאש"ז, או דהוי מלקות על לאו דל"ת. וכתב דמסתבר דהא דאמרינן משפט אחד וכו' היינו שמשפטי עדים זוממין שווים כולם, ונמצא דהא דמבאר דעידי ב"ג אי"צ התראה הוא רק אם המלקות שלהם הוא מוהצדיקו והם נחשבים כמלקות דכאש"ז, בזה שייך לומר משפט אחד, דכל דיני עונש של כאש"ז לא בעו התראה דדינם שווה. אבל אם המלקות הם על עבירת הלאו ודאי צריך התראה ולא שייך לומר בהם משפט אחד, דאינו מדיני הזמה כלל אלא מדיני לאוין שבתורה. ולפי"ז כתב דהכא איירי לר"י שלוקין על לשאב"מ בכל התורה, ולר"י ודאי קרא דוהצדיקו הוא גילוי על הלאו, ונמצא שהמלקות הוא ודאי על עבירת הלאו, ולא שייך בזה משפט אחד, ולכך ודאי דבעינן התראה על מלקות דב"ג. ולכך פירש דקאי על מלקות של כאש"ז, ומלקות דכאש"ז אי"צ התראה. וזה פירכת הש"ס כאן על ר"י מה לע"ז שאי"צ התראה.[[12]](#footnote-13)

אבל עדין קשה קו' התוס' שאנץ מה פרכינן שכן קנס, הרי מלקות דב"ג אינו קנס אלא הוא עונש על עבירת הלאו. וביאור הגרש"ר דאין כוונת הגמ' מה לעדים זוממין שכן קנס בעידי ב"ג עצמם, אלא מה לעידים זוממין דעלמא שכן קנס כגון בעידי ממון או מלקות. וראיה לזה שהרי גם לתוס' שאנץ שאיירי בעידי מלקות מכאש"ז, קשה מה פרכינן מה לעדים זוממין שכן קנס, נילף ממלקות דעידי ב"ג שאף שאינם קנס חייבין. אלא ע"כ שהראיה היא מע"ז דעלמא.

ג. ובעיקר דברי התוס' שאנץ שלומדים ממלקות מעונש כאש"ז, צ"ב איך יליף ר"י ממלקות דכאש"ז דלוקים על לשאב"מ, הרי הכא אינו עונש על עבירת הלאו אלא עונש על הזממה ומה הראיה לכל התורה שלוקין על הלאו. וביאר בזה הגרש"ר דהטעם דלאו שאיב"מ אין לוקין עליו יש לפרש בב' טעמים, או דהוי חסרון בלאו עצמו, וחשיב לאו קל כיון שאין בו מעשה ולכך לא לוקים עליו, או דאין חסרון בלאו עצמו ומחמת הלאו עצמו ראוי ללקות עליו, אלא דהוא הל' דבשביל עונש מלקות בעינן מעשה, וכל שלא עשה מעשה עבירה אין לו מלקות. ולפי"ז י"ל דאם החסרון הוא שאין עונש מלקות בלא מעשה, א"כ אף שהעונש הוא מחמת כאש"ז ולא על עבירת הלאו, סו"ס מוכח מהכא דעל עבירה זו אף שאין בה מעשה לוקין עליו, ומכאן למד ר"י לכל התורה דלוקים על לשאב"מ. [ויסוד זה דלשאב"מ אינו חסרון בלאו עצמו, אלא דאין עונש מלקות בלא מעשה, יש ראיות מהראשנים לכאן ולכאן].

**בעדים שזממו לחייב ממון ומלקות כאחד**

תוד"ה אלא מה להצד השוה וכו'. ותימה הא אי"ז פירכא שווה. ומצינו בראשנים כמה פי' בזה. בתוס' כתבו שכן הם משונים ביותר משאר מלקות שאי"צ התראה או שלוקה ומשלם, וכוונת הגמ' שהצד השווה בהם שהם משונים משאר מלקות דעלמא, אך הל' בגמ' משמע שיש בהם צד חמור, ולא שהם משונים.

ועוד כתבו התוס' שבשניהם יש חומר שלוקין על דיבורם, דבריהם צריכים הסבר דסו"ס נמצא שלוקין אפי' שלא עשו מעשה, וא"כ נילף מהכא שבכל לאו שאיב"מ ללקו, ומה אכפת לי שהלאו כאן נעשה ע"י דיבור. וצריך לפרש שכוונתם שיש חומרא שוה בשניהם, ששניהם רק דיברו ולא גרמו לפעול שום חלות ע"י הדיבור שלהם. משא"כ כל לאו שאב"מ נעשה דין איסור בלי מעשה כמו נותר וחמץ. ולכך כיון שהוא חומרא מיוחדת א"א ללמוד מהם.[[13]](#footnote-14)

ובריטב"א הביא פי' הרא"ה דהכא פרכינן לה, משום דכיון שבאים ללמוד שלוקין על לשאב"מ ונמצא שהלימוד הוא על המלקות גופא, דכמו שלוקים במש"ר וע"ז כך לוקים בכל לאו שאב"מ, וכיון שבמלקות גופא מצינו חומרא לכך פרכינן. ועוד הביא בשם הרמב"ן דהכא פרכינן כיון שבדבר הלמד ליכא חומרא כלל, וכיון שהוא קל א"א ללמוד עליו, משא"כ בכל מקום איכא חומרא גם בדבר הלמד, ולכך שפיר איכא צד השווה. ע"ש.

ובריטב"א כאן בשם רבי מאיר ובתוס' בכתובות לב: הביאו בשם ר"ת לפרש באופ"א, דהתם בעינן למילף לכל התורה שמשלם ואינו לוקה, מחובל וע"ז שמשלם ואינו לוקה, ופרכינן מה לצד השוה דאיכא צד חמור. והק' שם התוס' אי"ז פירכא שווה, מפרש ר"ת דגבי עדים זוממין שייך אותו צד חמור של חובל, דאם העידו על אחד שחבל בחברו והוזמו משלמין חמשה דברים, ונמצא שיש גם בע"ז חומרא של חמשה דברים. והוסיף התוס' 'וכן בפ"ק דמכות וכו' דפריך מה לצד השוה שבהם שכן צד חמור יש לפרש כי הכא לר"ת', דהיינו דהחומר של מוצש"ר שלוקה ומשלם שייך גם בע"ז, וכגון דאם העידו על אחד שהוציא ש"ר על אשתו והוזמו לוקין ומשלמין, ולכך כוונת הגמ' כאן שבשניהם יש צד חמור שלוקה ומשלם. [ועי' בתוס' רבינו פרץ בסוגיין], ודין זה מפורש בתוס' שם ד"ה שלא השם שהק' על רש"י 'ואין נראה לר"י דלא מסתבר שלא יהו חייבין ממון ומלקות בכה"ג כיון שרצו לחייבו שניהם'. דהיינו דכיון שהעדים זממו עליו ב' עונשים שאחד לא פוטר את השני, גם הם חייבים ב' עונשים ולא שייך לדרוש בהם כדי רשעתו.

ויש לחקור בכוונת התוס' האם מכיון שהם מתחייבים על הזממה שלהם, ומכיון שהזממה שלהם כללה גם מלקות וגם ממון, ממילא הם מתחייבים גם ממון וגם מלקות, ואצל העדים זה רשעה אחת, דהחיוב שלהם הוא על הזממה. או שכוונת התוס' שמכיון שהם זממנו ב' רשעות אצל מש"ר שאחד לא פוטר את השני, וממילא גם אצל העדים הם מתחייבים בב' רשעות, דמדיני כאש"ז הוא שיחול בהם ב' רשעות כמש"ר.

ובחי' רע"א הק' על התוס' שם ב' קו'.

א. הק' מסנהדרין ט: גבי מוש"ר, דאמרינן דאם הביא האב עדים והזימו לעידי הבעל, אף שעידי הבעל זממו גם להרוג האשה וגם להפסיד כתובתה, מ"מ נהרגין ואין משלמין ממון משום שיש להם קלב"מ ופטורין ממון, והק' רע"א כמו שכ' התוס' שבהזמה אין כדי רשעתו ואין המלקות פוטר הממון, ה"נ כיון שעידי הבעל זממו גם ממון וגם מיתה, לא שייך שאחד יפטור השני, ותי' רע"א דהא דאשה שזינתה מפסידה כתובה אינה עונש מחמת הזנות, אלא דאדעתא דהכי לא נתחייב לה בעלה כתובה, ונמצא שהם לא זממו עליה ב' עונשים לכך אינם נהרגין ומשלמין, אבל במוש"ר שזממו עליו ב' רשעיות לוקין ומשלמין.

ובחי' הגר"ח סטנסיל כתב דיש חילוק בין הני תרי דיני, דלא יהי' אסון וכדי רשעתו, דהפטור של מיתה וממון ילפי' לה בכתובות לז מקרא דלא יה' אסון הא אם יהי' אסון לא יענש, והגדר הוא שמיתה פוטרת ממון דאמרינן קלב"מ, משא"כ הפטור של מלקות וממון דילפינן מכדי רשעתו אינו פטור אלא ממעטינן מכדי רשעתו שא"א לחייבו אדם ב' חיובים, אבל אינו פטור [ואמרינן לקמן דבדכי רשעתו בעינן דוקא ברשעה המסורה לבי"ד]. ויש בזה הרבה נפק"מ. ולפי"ז כתב הגר"ח דכוונת התוס' דכיון שזממו עליו זממה של מלקות וממון, אצל העדים החיוב הוא 'כאש"ז והוי רשעה אחת של זממה, וחיוב אחד הוא, לכך חייבים שניהם, אבל כ"ז הוא רק במיעוט של כדי רשעתו, אבל בסנהדרין דאיירי מיתה וממון דבזה הוי פטור שמיתה פוטרת ממון, ולכך אף שהוא רשעה אחת מ"מ המיתה פוטרת הממון מדין קלב"מ.

ויל"ע לדברי הגר"ח מהתוס' הנ"ל, שהרי תוס' כתבו דיש בע"ז חומרא שיש בו חמשה דברים, ולדברי הגר"ח אינו חומרא בע"ז, דבשלמא בחובל חיובו הוא חמשה דברים, אבל בע"ז החיוב הוא כאש"ז, ואף שזמם חמשה דברים אצל העדים חיוב אחד הוא.

[ולדרכו יל"ע בסוגיא דכתובת לז. שהק' תרתי ל"ל, ומשנינן חד למלקות וממון חד למיתה וממון, ועבדינן שם צריכותא וכו', ולדרכו חלוקים הם ביסודם, ונפק"מ בגוונא שכ' התוס' וצ"ב].

ב. עוד הק' רע"א דאמרינן התם חזר הבעל והביא עדים והזימו לעידי האב, עידי האב נהרגין ומשלמין ממון, דמיתה לזה ותשלומין לזה, דהמיתה מתחייבים על שרצו לחייב עידי הבעל מיתה, וממון שהרי רצו לחייב הבעל ממון של מוציא ש"ר. והק' רע"א אמאי לא אמרינן דנהרגין לוקין ומשלמין, דהרי רצו לחייב הבעל גם מלקות וגם ממון כדין מוציא ש"ר, וכשם שהמיתה לא פוטרת את הממון דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה, ה"נ אין המיתה פוטרת מלקות[[14]](#footnote-15).

ומכח זה חידש רע"א דכל דברי התוס' שלוקין ומשלמין הוא רק לר"מ, דר"מ דסובר דבכל מוקום לוקה ומשלם אין סברא לומר דבכה"ג לא יהי' הדין דלוקה ומשלם, אבל לרבנן גם בכה"ג אמרינן כל המשלם אינו לוקה. וע"ש שהק' דטעמא בעי, מדוע לא יחזור הדין דלוקה ואינו משלם, דנהי דבפירוש רבתה תורה עד"ז לתשלומין, היינו כלפי מלקות מל"ת, אבל לגבי מלקות דכאש"ז מהכי"ת לקיים כאש"ז בתשלומין ולא כאש"ז במלקות. ע"ש.

ומ"מ דברי רע"א סותרים לדברי התוס' שם שפי' בשם ר"ת דגם ר"י שס"ל דמוציא ש"ר לוקה ומשלם ולא ע"ז, אפ"ה סבר דאם העידו על אחד שהוציא ש"ר והוזמו לוקין ומשלמין, וכן מפורש בריטב"א כאן. וצע"ג. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות ריד.

**מלקות דל"ת**

א. ורבנן האי ל"ת ברעך מאי דרשי ביה. רע"א בגליון כבר העיר על הלשון של הגמ' 'מאי דרשי בהו' דודאי שרבנן סוברים שצריך את הל"ת לומר שלוקים בעידי ב"ג. אלא שכוונת הגמ' להק' למה לא לוקים שמונים, חד על הכאש"ז וחד על הלאו דל"ת, כמו בעידי ב"ג. וצריך להוסיף בזה. דעל הרישא של המשנה לא קשה כלל, דאפי' שיש לאו דל"ת, מ"מ אינו לוקה ומשלם משום דכדי רשעותו וגו', אלא כוונת הגמ' להק' על הסיפא, למה לרבנן לא לוקים שמונים, גם משום כאש"ז וגם משום ל"ת. [ובב' מלקות אין כדי רשעותו].

ב. בעיקר מלקות שלוקים עידי בב"ג נסתפקו באחרונים האם לבתר דילפינן מקרא דוהצדיקו דלוקין אי גלי רחמנא דאיכא מלקות על לאו זה אע"פ שאב"מ, והו"ל מלקות ככל לאווין שבתורה, או דנתחדש חיוב מלקות במקום שלא מתקיים כאש"ז, ומחיובי הזמה הוא ולא משום עבירת הלאו.

והנה מקשינן בגמ' ורבנן האי ל"ת מאי דרשי ביה, וביארו התוס' 'דהא דאמרי' לעיל ב: דל"ת הוי לשאב"מ, היינו אי לאו קרא דוהצדיקו, אבל בתר דגלי לן קרא דוהצדיקו דשייך ביה מלקות יש לנו לומר דלקי מל"ת'. והיינו דהוי קשה ל"ת מה הק' בגמ' הרי הל"ת הוי לאו שאב"מ ולכך לא לוקים עליו. ולכך כתבו התוס' דלכך כתוב והצדיקו וגו' שלוקים עליו אפי' שהוא לאו שאב"מ, ולכך הק' בגמ' שגם במקום שהעידו וחייבו מלקות יילקו שמונים, גם מצד הכאש"ז וגם מחמת הל"ת. והנה אי נימא דקרא דוהצדיקו הוי גילוי דבמקום דליכא כאש"ז, איכא עונש מלקות ומדיני הזמה, א"כ מאי מקשה על רבנן, דבשלמא בב"ג דליכא עונש כאש"ז איכא עונש מלקות מוהצדיקו, אבל הכא הרי איכא עונש כאש"ז על המלקות עצמם, ומהכי"ת שילקו שוב מחמת והצדיקו על הזממה. אלא ע"כ מוכח דקרא דוהצדיקו הוי גילוי שלוקין על הלאו, והוי מלקות ככל הלאוין שבתורה, ולכך מקשינן דאף שמתקיים כאן כאש"ז מ"מ שילקו שמונים לרבנן גם מחמת הלאו דל"ת. וע"ז מסקינן דבמקום דאיכא כאש"ז איצטריך לאו דל"ת לאזהרה על הכאש"ז, אבל במקום דאין כאש"ז כמו בעידי ב"ג, או ברישא דמתני' דאיירי בחיוב כאש"ז בממון שאי"צ התראה, שפיר שייך ללקות מחמת הל"ת, כמבואר בתוס' ד"ה לאזהרה, והא דלא לוקין ומשלמין היינו מחמת דין כדי רשעתו, אבל חיוב מלקות מחמת הל"ת איכא.

ג. אך דעדין יש להעיר בדברי התוס', דהתוס' הק' ב' קו' חדא הא הוי לשאב"מ ועוד דהוי לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד, וכשם שתי' התוס' דלבתר דגלי לן קרא מוהצדיקו דלוקין משום ל"ת אף שאב"מ ה"נ לוקין עליו אף דהוי לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד. וכבר עמד בזה מהרש"א דמעיקרא מאי ק"ל הרי כמו דבתחילה כתבו דקרא דוהצדיקו מגלה שלקין אף דהוי לשאב"מ, ה"נ מגלה לן קרא לענין לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד.[[15]](#footnote-16)

[ועוד הק' רע"א דלפי סברת התוס' של"ת הוי לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד איך לוקין בעדות ב"ג משום ל"ת. ולמה הוצרך התוס' להק' רק על קו' הגמ', ועוד מה תי' בחד תי' דהכא עדיפא משני לענין מלקות, הלא עדין קשה איך בעדות ב"ג לקי מל"ת. ועוד מה הק' התוס' ברישא ל"ל כדי רשעתו ת"ל דהוי לאו הניתן לאזהרת מב"ד, אכתי קשה איך לקי בעדות ב"ג. וג' הקושיות עולות קנה אחד. ועמד בקושיא].

ועוד יש להעיר בלשון התוס' 'אבל לבתר דגלי לן קרא דוהצדיקו דשייך ביה מלקות יש לנו לומר דלקי מל"ת', מהו הל' 'יש לנו לומר' הרי הוא גמ' מפורשת שלוקין מל"ת.

ועוד קשה לדעת המאירי שהובא לעיל במתני' דטעמא דר"מ דלוקה ומשלם דס"ל דלשאב"מ לוקין עליו וכר"י ולכך לוקה על הל"ת, [ודלא כתוס' סוד"ה ורבנן דשנויא דלשאב"מ קאי אליבא דר"מ], וטעמא דרבנן דלא לוקה על הל"ת משום דהוי לאו שאב"מ, והא דקאמרי דאין לוקה ומשלם משום כדי רשעותו, היינו לדבריו דר"מ, דגם לדבריו מ"מ איכא כדי רשעתו, אבל רבנן ס"ל שלא לוקים כלל על הל"ת משום דהוי לאו שאב"מ. הרי מבואר בדבריו דגם אחר דגלי לן קרא דוהצדיקו, מ"מ אין לוקין על הל"ת דהוי לאו שאב"מ, ולדבריו צ"ב מאי קא מקשי ורבנן האי ל"ת וכו' הרי הכא איכא כאש"ז ולא שייך ללקות מחמת והצדיקו.

ד. וביאר הגרש"ר בסי' א' אות ט-י דגם אחרי הגלוי של והצדיקו שלוקים אינו נחשב מלקות משום הל"ת, ומ"מ אפשר ללמוד מכאן שלוקים גם על לאו שאב"מ. דהנה הא דלאו שאב"מ אין לוקין יד לחקור האם הוא חסרון בחומר הלאו, דהוי לאו קל שאבו"מ ולכך לא לוקים עליו, או שבאמת מחמת הלאו צריך ללקות כמו בכל הלאוין שבתורה, אלא הוא הל' בעונש על עבירה, דלא עונשים עונש מלקות בלא מעשה עבירה, ולכך י"ל דאין ה"נ בלא קרא דוהצדיקו לא היו לוקין על ל"ת משום דהוי לשאב"מ, וגם אחרי שגלי לן קרא והצדיקו שעל עבירה עונש עדות שקר לוקין אפי' שאב"מ, אף אי נימא שהמלקות שנתחדשו הם מדיני הזמה, מ"מ אחרי שהתברר שעל עדות שקר יש עונש גם בלא מעשה עבירה, ושוב יש לנו ללמוד דגם על הלאו דל"ת לוקין, ונמצא דבכל עדים זוממין יש שני סיבות למלקות גם מחמת הזממה, וגם מחמת הל"ת.[[16]](#footnote-17)

ולפי"ז ניחא דברי התוס' דבאמת המלקות הם מחמת והצדיקו ויש למלקות הללו תורת הזמה, ומ"מ כתבו התוס' 'יש לנו לומר' דלוקין על הל"ת שהרי התברר שבעדות שקר יש עונש גם בלא מעשה, ולכך פרכינן בגמ' ולרבנן אף שיש כאן עונש מלקות מחמת הכאש"ז, מ"מ לילקו נמי מחמת הלאו דל"ת.

ובזה ניחא נמי קו' מהרש"א, דהנה בהא דאין לוקין בלאו הניתן לאזהרת מב"ד, יש לבאר בב' אופנים, או דהוי חסרון בלאו עצמו, דכיון שהוא לאו חמור שיש בו מיתה אין לוקין עליו, והוא מחומר הלאו, או דכיון שיש בלאו זה אזהרה למיתה הרי שאין בו אזהרה למלקות כלל ונמצא שהחסרון הוא שהוא בא לאזהרה ולכך לא לוקים עליו, דביחס למלקות אין בו אזהרה, [ועי' ברש"י לקמן יג: דנחשב שאין כאן אזהרה למלקות כלל]. וממילא י"ל דמעיקרא סברי התוס' דאין לוקין על לאו הניתן לאזהרת מב"ד הוא מדיני הלאו דהוי לאו חמור, וא"כ י"ל דבשלמא כלפי הדין דלשאב"מ דאינו חסרון בלאו עצמו, שפיר י"ל דלאחר דאיכא קרא דוהצדיקו שיש עונש על עבירת עדות שקר גם בלא מעשה, איכא למילף נמי שיש עונש על לאו דל"ת אפי' שאב"מ. אבל כללא דלאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד הוא מדיני הלאו, דעל לאו שיש בו אזהרה למיתה ליכא 'דין מלקות', משום שהוא לאו חמור, וא"כ לענין זה לא מהני דאיכא גילוי שלוקין מוהצדיקו, דסו"ס המלקות הם לא על הלאו עצמו, וא"כ אף שלוקין מדיני הזמה מנלן דאיכא מלקות מחמת הלאו עצמו, וע"ז הק' התוס' מנ"ל דילקו על לאו דל"ת מאחר דניתן לאזהרת מב"ד.

ובתי' התוס' י"ל בב' אופנים, או דמסקנת דברי התוס' דקרא דוהצדיקו הוי גילוי על הל"ת, והשתא חזרו בהם התוס' וס"ל דהמלקות הם מחמת הלאו דל"ת. וכך נראה מפי' מהרש"א. אלא דלשון התוס' צ"ב דכתבו 'דשאני הכא וכו' מכלל דלקי משום ל"ת', והוסיפו התוס' ''דלא ענש אלא א"כ הזהיר'', וצ"ב כוונתם.

ובשיעורי הגרש"ר ביאור באופ"ר דבאמת גם למסקנת התוס' המלקות הוא מויצדיקו ומדיני הזמה, אלא דחזרו בהם וסברי שהחסרון בלאו הניתן לאזהרת מב"ד הוא חסרון באזהרה דלא הוי אזהרה למלקות ולא חסרון בלאו, וכתבו התוס' דכיון דגלי לן קרא דלוקה מויצדיקו, אף שלא ענש אלא א"כ הזהיר, ע"כ דגלי לן קרא דל"ת אף שהוי לאו הניתן לאזהרת מיתת ב"ד, הוי נמי אזהרה על מלקות, דאם הוא לא בא גם על אזהרה של מלקות א"כ איך הוא לוקה משום והצדיקו, אלא ע"כ שיש בו אזהרה למלקות, וא"כ שוב אפשר לחזור וללקות בו גם מחמת הלאו דל"ת ואין חסרון לא כלפי לאו שאב"מ ולא שחסר בו אזהרה למלקות.

**לאו הניתן לאזהרת מב"ד.**

נחלקו בגמ' ב"ק עד: בעדים שהוכחשו בנפש כגון שבא הרוג ברגליו האם לוקין מל"ת. ואמרינן דנח' האם הכחשה תחילת הזמה או לא, דאי הוכחשו ולבסוף הוזמו נהרגין, אין לוקין כיון דהוי לאו הניתן לאזהרת מב"ד, ולמ"ד דהוכחשו ולבסוף הוזמו אין נהרגין לוקין עליו. [ולכאו' יש ראיה משם דמלקות דל"ת הם על לאו דל"ת ולא שוהצדיקו הוי גילוי שלוקים ומדיני הזמה הם, שהרי התם לא הוי הזמה כלל, ואין עליהם שם עדים זוממין. והאריכו בזה]. והק' בתוס' שם מה נפק"מ אם יבא לידי מיתה בפועל, סו"ס בלאו זה איכא מיתת בי"ד ואין לוקין עליו, וכמו כל מלאכות שבת שאפי' אי התרו בו למלקות ולא יבא לעולם לידי מיתה, נמי לא לוקה עליו, דהוי לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד. וא"כ מה נפק"מ אי יכול לבא לידי מיתה או לא. ותי' התוס' דשאני הכא דגלי רחמנא בוהצדיקו שלוקין על לאו זה, ומ"מ מסתבר לן דלא גלי אלא היכא שלא יביא לידי חיוב מיתה בפועל כמו בעדות ב"ג, או למ"ד שהכחשה לאו תחילת הזמה, אבל למ"ד הוכחשו ולבסוף הוזמו נהרגין, שיכול לבא לידי מיתה אין סברא להעמיד בו הפסוק.

וביאור הדברים צ"ב, דהכלל דלאו הניתן לאזהרה אין לוקין, ביאר לן רש"י שהחסרון הוא באזהרת הלאו גופיא, שאינו בא לאזהרת מלקות, ואם בזה אמרינן דגלי לן קרא בע"ז שיש בלאו זה גם אזהרה למלקות. א"כ מה איכפת לן שיכול לבא לידי מיתה או לא. ומבואר מזה דמלבד החסרון דכתב רש"י דבלאו שניתן לאזהרה אין לוקין כיון שהאזהרה היא למיתה ולא למלקות, איכא עוד חסרון, דכל לאו שיכול להביא לידי עונש מיתה הוי לאו חמור שאינו יכול לחייב עונש מלקות.

**ובעיקר קו' תוס' איך לוקים על הל"ת הא הוי לאו הניתן וכו'.**

מובא בחי' הגר"ח סטנסיל אות שו דהנה מצינו בע"ז תרי גווניא בחייבי מלקות, אחד מלקות משום כאש"ז, כגון שהעידו על אחד שחייב מלקות והוזמו. ועוד היכא שהעידו על אחד שהוא ב"ג דלוקין מל"ת. והנה על מלקות מכאש"ז פשיטא דלא שייך להק' איך לוקים על כאש"ז הא הוי לאו הניתן לאזהרת מיתת ב"ד במקום שזממו להמית, זה אינו קו' כלל, משום דעיקר הטעם דלאו שניתן לאזהרת מיתת ב"ד אין לוקין פרש"י יג: דאזהרה למיתה נאמרה ולא למלקות, וא"כ זה לא שייך אלא במקום שהמיתה והמלקות הם שני סוגי עונש, משא"כ בעונש דכאש"ז העונש הוא אחד לעשות את אשר זמם לעשות, ונמצא שבלאו יש אזהרה גם למלקות וגם למיתה כאחד, משום שהאזהרה היא על כאש"ז וזה כולל מיתה ומלקות, א"כ גם מלקות בב"ג שהם מלאו דל"ת ליכא חסרון דהוי לאו הניתן לאזהרת מיתה, דבלאו דל"ת יש אזהרה גם למיתה וגם למלקות.

והנה אמרינן דלמ"ד שהוכחשו למ"ד לבסוף הוזמו נהרגין אין לוקין משום דהוי לאו הניתן לאזהרת מב"ד, ולדברי הגר"ח שעיקרו של הלאו קאי גם על אזהרת מלקות, מה איכפת לן שיכול לבא לידי מיתה, סו"ס האזהרה של הלאו בא גם על מלקות. וצ"ב. מוכח מהכא דמלבד החסרון באזהרה איכא עוד חסרון בלאו גופיא, דלאו שיכול לבא לידי עונש מיתה אינו יכול לחייב עונש מלקות.

**עוד הק' התוס'.**

אבל מ"מ קשה דלעיל ב: דפריך וכו' לישני אי לאו דגלי קרא הו"א דלא לקי משום דהוי לאו הניתן לאזהרת מב"ד. ותי' ועוד י"ל דפריך לר"מ דנפקא ליה אזהרה לע"ז מולא יוסיפו לעשות, ולכך ל"ת לא הוי לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד. [ומבואר דלא כמאירי שכ' לעיל דר"מ סבר דלאו שאב"מ לוקין עליו]. והנה לי"ע לר"מ האם עדים שהוכחשו בנפש למ"ד שהכחשה תחילת הזמה האם לוקין, שהרי לא הוי לאו הניתן לאזהרת מב"ד שהרי אזהרת מיתה היא מולא יוסיפו. והדברים מפורשים ברמב"ן לעיל ב: שהק' קו' התוס' למה לא משני התם דאי לאו דגלי הו"ל לאו הניתן לאזהרת מב"ד. ותי' הרמב"ן 'ויש מתרץ דהכא אליבא דר"מ קאמרינן דאמר אזהרת ע"ז מולא יוסיפו, הלכך לאו דל"ת לא הוי לאו הניתן לאזהרת מב"ד, ולוקין עליו כל זמן שאין בעדות זה חיוב מיתת בי"ד', הרי מפורש דאם יש בעדות זו אפשרות לבא לידי מיתת בי"ד גם לר"מ לא לוקין עליו, והדבר צ"ב הרי לר"מ אין חסרון של אזהרה, שהרי אזהרת מיתה היא מקרא דולא יוסיפו. וצ"ל כנ"ל דמלבד החסרון דאיכא באזהרה איכא נמי חסרון בעונש העבירה, דכל לאו שיכול לבא לידי מיתת ב"ד הוי לאו חמור, שאינו יכול לחייב עונש מלקות.

**ההוא מיבעי ליה לאזהרה לע"ז**. פרש"י לענשן בדין הזמה ולא ניתן לעונש מלקות, אלא שלא היה לו לעונשן אא"כ הזהיר. והיינו דכיון שצריך את הפסוק לעונש כאש"ז ממילא הלאו לא ניתן לאזהרה למלקות. וכן מבואר בתוס' כאן בע"א ד"ה לוקין ''דאי בעי אזהרה ודאי לא לקי דלא למלקות אתא''. וכמו שפרש"י לקמן יג: ד"ה אין לגבי לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד, שלא לוקים עליו אפי' אם התרו בו למלקות, משום שהלאו לא בא לעונש מלקות כי אם למיתה.

ובריטב"א הק' עליו דלא מצינו כלל זה אלא בלאו שבא לעונש מיתת בי"ד, אבל בלאו גרידא לא אמרינן הכי, דא"כ כל חייב לאוין אין לוקין עליהן שהרי באו לאזהרה. ואם כוונת רש"י שפעמים יש בלאו זה עונש מיתה מכאש"ז, הו"ל למימר הכי בהדיא, ועוד הא כיון דגלי לן רחמנא והצדיקו אפקיה מהאי דינא, כי היכי דאפקיה מדינא דלשאב"מ.

ובדעת רש"י צ"ל דכשם שלאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד אין לוקין משום שאזהרה היא על העונש מיתה ולא למלקות, כך נמי לאו הניתן לאזהרת כאש"ז במלקות אין לוקין עליו, שהרי לאו זה לא ניתן ללקות עליו מחמת הלאו, אלא ללקות עליו משום כאש"ז, וכן מבואר בתוס' ד"ה לאזהרה, דאם ממון היה צריך אזהרה לא היו לוקין על הל"ת, שהרי הל"ת היה בא לאזהרת ממון, אבל כיון שממון לא צריך אזהרה נמצא שהל"ת בא לאזהרת מלקות דכאש"ז, והלאו דל"ת בא לעונש המלקות דכאש"ז, ולכך א"א ללקות על הל"ת מחמת עצמו. וכן מפורש בתוס' בשבת קנד בתוך הדברים. [והא דלוקין בעדות ב"ג אף שהל"ת בא לאזהרת מלקות, היינו משום דגלי לן קרא והצדיקו דלוקין, אבל במקום שיכול לבא לידי מלקות דכאש"ז בפועל בזה אין גילוי, כמו שכ' התוס' בב"ק לענין לאו הניתן לאזהרת מיתת ב"ד].

ולכך פי' הריטב"א בשם הרמב"ן דכיון דל"ת אזהרה לע"ז לקיים בהם עונש כאש"ז, [כיון דפירש לן קרא העונש], שוב אין לנו בו אלא עונש זה, דהיינו כאש"ז, שכבר פירש הכתוב עונשו, [ולא בגלל שהלאו תפוס למלקות כמו בלאו הניתן לאזהרת מב"ד], וזהו כדבריו לעיל ד. שלא השם וכו', דכאשר הוא לוקה מכאש"ז הרי זהו עונשו, ושוב א"א ללקות עליו. אבל היכא דא"א לקיים בו כאש"ז, לוקין מן הלאו הזה, ואף שניתן לאזהרת מיתת ב"ד, מ"מ גלי לן רחמנא והצדיקו דלוקין עליו.

1. והעירו בזה דאם ר"מ סובר שלוקין על לאו שאב"מ לכאו' קאי ואזיל בשיטת ר"י כמבואר בע"ב דילפינן מהצד השוה מע"ז וממש"ר, ופרכינן ע"ז בגמ' מה לע"ז שכן קנס ומשני ר"י סבר ע"ז ממנא. ומאידך בגמ' בע"ב מבואר דר"מ יליף ממש"ר שלוקה ומשלם וס"ל כר"ע דאמר ע"ז קנסא. ומוכח מזה שהמקור של ר"מ שלאו שאב"מ לוקין עליו אינו מהצד השוה כר"י, אלא ממקום אחר. [↑](#footnote-ref-2)
2. והאחרונים דנו האם כוונת התוס' דבכה"ג גם אליבא דרבנן חייב גם מלקות וגם ממון, או שכוונת התוס' לומר שלא מסתבר שר"מ שסובר שבכל מקום לוקה ומשלם כאן ר"מ יסבור שלא יהיה הדין שלוקה ומשלם. ויתבאר בזה לקמן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונראה דהנה בגמ' בע"ב אמרינן דר"מ סבר דלוקה ומשלם וגמר לה ממש"ר ומע"ז, ומקשינן מה למש"ר שכן קנס, ומשני סבר לה כר"ע דאמר ע"ז קנסא הוא, והתוס' הק' דלהדיא תניא גם דלאו דחסימה שזה בממון וסבר ר"מ שלוקה ומשלם. ותי' דכיון דכדי רשעתו גופיא כתיב גבי ע"ז דקנסא הוא, ולא גמרינן מינה דאין לוקה ומשלם, א"כ שוב ליכא למיליף כדי רשעתו במלקות וממון דמהכי"ת למיעוטי, וילפינן דבכל מקום לוקה ומשלם אע"ג דהוי ממונא. ומיושב לפי"ז קו' הראשנים לשיטתם, דגם אילו הוי מצי בתורה לאו בשם אחד שלוקה משלם, מ"מ כיון דע"ז גופיא דכתיב ביה כדי רשעתו, גמרינן שלוקה ומשלם אפי' בשם אחד, שוב א"א למידרש כדי רשעתו בשם אחד שאין לוקה ומשלם, דמהכי"ת לן למיעוטי. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובעיקר החיוב ממון של חוסם פרה יש לדון, דבדברי הגמ' היה מקום לומר שהחיוב הוא מתנאי השכירות, דכיון שיש לאו של חסימה א"כ בתנאי השכירות מונח חיוב ד' קבין לפרה, וכן מבואר התם בדעת ר"פ שאמר שהחיוב ממון חל בשעת משיכה, והיינו שהוא תנאי בקנין השכירות, וסברא זו שייך לפרש גם בתי' הגמ' דקאי בשיטת ר"מ, אבל הראשנים נקטו כאן שהוא חיוב תשלומין של והשיב את הגזילה, וזה צ"ב רב, דאפי' אם נחדש ונאמר שיש לפרה זכות אכילה מ"מ מאי מעשה גזילה איכא, הלא לא לקח ממנו זכותו אלא שמנעהו מלהשתמש בזכותו, ומדוע נחשב גזלן. וצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכן כתבו התוס' לקמן בע"ב ד"ה לאזהרה דהא דהוצרכו חכמים לומר ברישא הטעם שאין לוקה ומשלם משום כדי רשעותו, ולא אמרינן שלא לוקין עליו דהלאו בא לאזהרת ע"ז, משום שחיוב כאש"ז בממון לא בעי אזהרה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אלא דיל"ע ע"ז מסוגיא דכתובות לב. דעולא גמר מחובל וע"ז דכל היכא דאיכא ממון ומלקות משלם ולא לקי, ולהנ"ל צ"ב דהא ע"ז ליכא סיבה אלא לחיוב ממון, שהרי גלי רחמנא שזהו עונשו, ושוב לא שייך ביה עונש אחר ולהכי משלם ולא לקי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומסברא צדקו דבריו שהרי מיתה חמורה ממלקות, שהרי ר"מ לוקה ומשלם אית ליה ומיתה וממון לית ליה הרי שמיתה חמורה ממלקות, ואפ"ה במיתה לזה ותשלומין לזה מודים שחייב וא"כ ה"ה מלקות לזה וממון לזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. וצ"ב מכתובות לז. דאמרינן התם לר"מ כדי רשעותו ל"ל ואמרינן דקאי למיתה ומלקות. ולדברי המאירי צ"ב הרי גם אליבא דר"מ צריך כדי רשעותו במלקות וממון [כשאינו קנס]. וצ"ל שהסוגיא שם קאי כמו ההו"א דר"מ קאי גם במלקות וממון. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועי' רע"א בכתובת שם שתי' שהלימוד של ע"ז ממש"ר אינו סתם ילפותא שבקנס הדין הוא שלוקה ומשלם, אלא הטעם של מש"ר שלוקה ומשלם הוא משום שהעבירה של הוצאת שם רע היא עבירה חמורה שיש בה גם קנס וגם מלקות, ולכך היה מקום ללמוד ממש"ר גם ע"ז שהם עבירה חמורה של עדות שקר שיש בה גם ממון וגם מלקות, אבל המלקות של בא על אחותו הם על על העבירה של העריות וגם באחותו בוגרת איכא מלקות, והקנס הוא אפי' שאינו אחותו, ונמצא שהקנס אינו מחמת חומר העבירה, וממילא לא שייך כלל למילף ממש"ר. וכל מה ששיך למילף ממש"ר הוא רק ע"ז לחודיה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואכתי יל"ע דהנה התוס' בב"מ צא. ד"ה הא מני הק' לר"מ למה ר"מ מעמיד כדי רשעתו למלקות ומיתה, הלא אפשר להעמיד במלקות וממון, וכגון שבשעה שהעידו קרעו שיראין של שום אדם, דכיון שהתשלומין אינם קנס א"א ללמוד ממוצש"ר. ותי' דלית לן לאוקמי קרא דכדי רשעתו אלא כששני החיובים הם מחמת העדות שקר. דכיון שהכדי רשעותו בע"ז כתיב לכך הוא בא למעט ממון של העדות ולא ממון ממק"א. ודבריהם נראים כסותרים זה את זה, שהרי בכתובות פי' קרא דכדי רשעתו לרבנן בכה"ג שהממון הוא ממקום אחר.

    וצ"ל דודאי לר"מ שהמיעוט כדי רשעתו לא קיים בע"ז כלל, דבע"ז כיון שהם קנס ילפינן ממש"ר שלוקה ומשלם, ולכך כתבו התוס' שלא מסתבר לאוקמי לקרא בכה"ג שהממון הוא ממקו"א, אבל לרבנן שהכדי רשעתו קאי בע"ז עצמם, כגון שהעדות מחייבת גם מלקות וגם ממון, א"כ אפשר לומר שהמיעוט קיים גם על ממון ממקו"א. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש לדחות שאפי' אם המלקות הם עונש על הזממה מ"מ העונש הוא 'מלקות', ודין מלקות הוא רק בלאו שיש בו מעשה. [↑](#footnote-ref-12)
12. אלא שהדבר דחוק דפרכינן על ר"י מה לע"ז שאי"צ התראה וכו', והתנא שפרך סבר דלעולם לשאב"מ אין לוקין, ואפ"ה הוא בא לפרוך את ר"י ולומר שא"א ללמוד מע"ז שהרי הם אי"צ התראה, והנה לתנא דידן שלאו שאב"מ לא לוקין עליו שוב י"ל שהמלקות הוא מקרא דוהצדיקו, ושוב איכא משפט אחד וגם מלקות דב"ג אי"צ התראה, ושוב איכא ראיה גם ממלקות דב"ג, ולדידן שפיר איכא פירכה גם מעדות ב"ג. ומה הביא ראיה התוס' שאנץ שלא איירי כאן בעדות ב"ג. [↑](#footnote-ref-13)
13. וע"ז הביאו התוס' שר"י ס"ל שגם עדים נעשה ע"י דיבור שלהם חלות עדות. ועי' מהר"ם. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועוד קשה דמשמע התם שאם לא היה דין שמיתה לזה וממון וזה חייב שניהם, היה בזה דין קלב"מ, וזה צ"ב רב הרי הם צריכים להתחייב את שני החיובים מכח הכאש"ז. ועמד בזה גם הפנ"י. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועי' במהרש"א שכתב דאכתי לא אסיק אדעתייהו דלא לקי אאם בן הכות הרשע אלא משום לא תענה וכו', ולא נתבאר כוונתו, דאם הכוונה שהמלקות אינו משום ל"ת אלא הם מלקות מחודשות של כאש"ז, א"כ חוזרת קו' התוס' מה הק' הכא לרבנן הרי כאן יש מלקות משום כאש"ז, ואם המלקות הם מחמת הלאו דל"ת א"כ מה הק' התוס' הרי יש גילוי של והצדיקו. [↑](#footnote-ref-16)
16. והביא ראיה לדבר מדברי הפתח הבית שהביא האו"ש פי"ג מעדות ה"ז שכתב דאף שיש הל' דאין העדים נעשים זוממין עד שיזומו כולן, מ"מ אם הוזם עד אחד הרי הוא לוקה, אולם דוקא אם התרו בו על חטא זה כמו בכל חייבי לאוין בתורה, וכן אם הוזם לפני שנגמר דין לוקה, [אפי' שאין כאש"ז] אך בתנאי שהתרו בו, ואף דאמרינן בכתובות עד"ז לא צריכים התראה, ואפי' עידי ב"ג יש משפט אחד, מ"מ כ"ז הוא רק על עונש מחמת הזמה בזה אין דין התראה, אבל כשלוקין מחמת הלאו צריך התראה. וצ"ב מהיכן ילפינן תרי דיני מלקות מחד קרא דוהצדיקו. ולהנ"ל ניחא דעיקר קרא דוהצדיקו אתי לרבויי מלקות כשאין כאש"ז בפועל, והמלקות דוהצדיקו מתורת הזמה הוא, היינו כשנשלמו גדרי ותנאי הזמה, ובזה יש משפט אחד. ומ"מ ילפינן מהתם דעל עבירה דעדות שקר איכא עונש אף שאין מעשה, ונמצא שגם על הלאו דל"ת איכא עונש מלקות, ומלקות זה הוא ככל מלקות על לאוין שבתורה שאי"צ לתנאי הזמה ולכך בעי התראה על לאו זה. [↑](#footnote-ref-17)