כיצד מברכין - הרב דוד שפירא
קטגוריות: ש_ס / א ברכות

**תוכן**

[(א) חיוב ברכה לפניה 2](#_Toc10517047)

[(ב) מטעמת 5](#_Toc10517048)

[(ג) גדרי אכילה לענין ברכה והמסתעף 9](#_Toc10517049)

[(ד) יין 15](#_Toc10517050)

[(ה) שמן 17](#_Toc10517051)

[(ו) קמח - דגן 18](#_Toc10517052)

[(ז) קורא 21](#_Toc10517053)

[לא נטעי אדעתא דהכי 22](#_Toc10517054)

[(ח) צלף 23](#_Toc10517055)

[גרעינים קליפות פלפלי 26](#_Toc10517056)

[כל שיש בו מחמשת המינים 28](#_Toc10517057)

[שתיתא 31](#_Toc10517058)

[מעשה קדירה 32](#_Toc10517059)

[חביצא 33](#_Toc10517060)

[טרוקנין - סופגנין 36](#_Toc10517061)

[פת הבאה בכיסנין 39](#_Toc10517062)

[מי פירות 42](#_Toc10517063)

[מי פירות ב' 43](#_Toc10517064)

[טרימא 46](#_Toc10517065)

[שלקות 50](#_Toc10517066)

[פרי וירק 52](#_Toc10517067)

[קדימה - מא. 54](#_Toc10517068)

[קדימה - לט.: 58](#_Toc10517069)

[דברים הבאים 62](#_Toc10517070)

[עיקר וטפל 69](#_Toc10517071)

[היסח הדעת 74](#_Toc10517072)

[תורמוס 89](#_Toc10517073)

[הביאו לפניו פירות אחרים 91](#_Toc10517074)

[פרפרת 92](#_Toc10517075)

[שינוי מקום 93](#_Toc10517076)

[פתח בדשיכרא 97](#_Toc10517077)

[פתח בדשיכרא – שיטות הראשונים מקוצר 99](#_Toc10517078)

הדברים נכתבו קודם לימוד הסוגיא כדבעי – וכמובן שרוב ככל המ''מ ראיתי בכתבי ת''ח ועימם התודה,

המ''מ נכתבו בסיעתא דשמיא, בקיץ ואלול תשע''ז וחורף תשע''ח, לתועלת בני החבורה המופלגים בבית המדרש בית מנחם ישיבת מיר ירושלים, ועל אף שנהגו עימי טובת עין והעבירו עין ביקורתם על המ''מ והגיהו הגהות רבות ויסודיות ואף אני מדי עיוני בסוגיות נוכחתי פעמים רבות בטעויות הן מקרא והן מסברא, לא היה סיפק בידי לע''ע להגיה המ''מ, והרי הם בבחינת ספר שאינו מוגה, **ועל כן לא אחפוץ כי ילמדם מי שיקבל הדברים בלא בדיקה, וחלילה חלילה לא יהא קולר שיבושו ח''ו תלוי בצווארי.**

**(א) חיוב ברכה לפניה**

בגמ' לה. קאמר דלמ''ד נטע רבעי חייב בכל בר נטיעה בברכה שלאחריו ולמ''ד כרם רבעי מתחילה קאמר דאיכא חיוב ברכה שלאחריו בכרם וקמה ולבסוף קאמר דאיכא חיוב בכל ז' מינים ולתרוויהו ילפי' ק''ו כשהוא שבע מברך כשהוא רעב לא כ''ש ומ''מ כיון דלא אשכחן ילפותא לדבר שאינו מז' מינים או שאינו בר נטיעה קאמר דאיכא סברא דאסור ליהנות מן העוה''ז בלא ברכה והנה לכאו' למסקנא דשמעתין למ''ד נטע רבעי יש ללמוד לכל בר נטיעה דאיכא ברכה דאו' וכן למ''ד כרם רבעי עכ''פ לז' מינים **וכ''ה בפי' הר''ח** אמנם בד' **התו' והרשב''א** **והרא''ש** מבואר דלאו ק''ו ממש הוא דאיכא למיפרך מה לאחריו שכן נהנה כדאמרינן לעיל כא.

ובסוגיא דלקמן מח: נח' תנאי דלת''ק ילפינן ברכה שלפניה מבהמ''ז בק''ו דכשהוא שבע ולרבי ילפינן לה מאשר נתן לך - משנתן לך ולר' יצחק ילפי' מברך את לחמך ולר''נ ילפינן לה מכי הוא יברך הזבח [**ולרש''י** הינו ברכת המצוות ועי''ש **במהרש''א** דהינו ברכת שהכל ועי''ש עוד **בפנ''י ובצל''ח** שביארו ד' רש''י] **וברשב''א** שם מבואר דאינהו ס''ל דברכה שלפניה דאו' ואנן לא קי''ל הכי **ובמאירי ושיטמ''ק** מבואר דגם הני תנאי דהתם ס''ל דהוי דרבנן וקרא אסמכתא בעלמא ובפשוטו כל הסוגיא דהתם אינה אלא בפת ולא בשאר מיני אוכלים [וכ''מ שם **ברשב''א** - אמנם **במהרש''א** מבואר להדיא דגם ברכת שהכל דבשר ילפי' התם, ומברך את לחמך ואת מימך דמבואר לכאו' דגם במים איכא חיובא דברכה ראשונה י''ל דהינו דדוקא כשאוכל לחם ושותה מים מברך על הלחם, וכמו דיש ראשונים [**מרדכי** ברכות קעז בשם **היראים**] שס''ל לגבי ברכהמ''ז, דבלא''ה כצ''ל לדבריהם לת''ק דיליף לה מק''ו ועי']

**בביאור הק''ו דכשהוא שבע** - עי' היטב **ברש''י** לקמן מח: מש''כ בזה 'כשהוא שבע מצוה לברך ולהודות על שבעו כשהוא רעב והוא בא להפיק את רעבו על ידי ברייתו של הקדוש ברוך הוא לא כל שכן שזה צריך לברך להקדוש ברוך הוא יותר' והנה בראשונים [**רא''ש** טז **ובתו' סוכה** כו:] כ' לדון דאי ילפי' מק''ו א''כ לא יברך ברכה ראשונה על כל שהו ורק דכיון דהוי סברא דאסור ליהנות מברך אפי' על כ''ש ומאי דאמרינן הכא ק''ו אינו ק''ו גמור דברכה שלפניה לאו דאו' [**וילה''ס** בדבריהם אי להצד דליכא לסברא דאסור ליהנות אלא ילפי' מק''ו אלא שאינו ק''ו גמור האם יברך לפניה בכ''ש עי''ש היטב וצ''ע] ומבואר מדבריהם דכל מה שדנו הוא דוקא על פחות מכביצה או פחות מכזית אבל בכזית וכביצה פשיט''ל דיברך ברכה ראשונה אף אי הוי ק''ו גמור וברכה ראשונה דאו' והדברים תמוהים דהא מדאו' אינו חייב לאחריה אלא בכדי שביעה [עי' לעיל כ:] והיאך איכא למילף לפחות מכדי שביעה ולכאו' מד' רש''י נראה יישוב לזה דהק''ו אינו משבע לרעב אלא מברכה על השובע לברכה על ברייתו של הקב''ה דהשובע נעשה ע''י אדם שאכל ואעפ''כ מברך עליו וכ''ש שיש לברך על ברייתו של הקב''ה דאוכלה להפיק רעבו [וביתר פשיטות אי נימא דלא שייך האיסור ליהנות מן העוה''ז בברכה שלאחריה די''ל דברייתו של הקב''ה הינו דאיכא בזה להא דלה' הארץ ומלואה ופשוט] ומ''מ לגבי פחות מכשיעור איכא דיו כיון דהנאה שלאחריה היא הנאת אכילה דלהכי בעי כזית וכביצה דאינו מברך אלא על שביעה דאכילה וה''ה נמי דברכה על ברייתו של הקב''ה היא כשבא לאוכלה ולכך פחות מכשיעור דל''ח אכילה ליכא למילף מק''ו [ובעיקר מאי דמבואר מד' הראשונים דמצד אסור ליהנות מן העוה''ז יתחייב בברכה גם בפחות מכשיעור מבואר לכאו' דס''ל דאי''צ הנאה שנחשבת לאכילה ועי' רש''י לקמן לה: דכ' לגבי שותה שמן דאי''צ לברך דל''ח אכילה וראה עוד לקמן משי''ת בזה אי''ה בסוגיא דמטעמת **ובכס''מ** [ברכות ג יב] הק' ע''ד הרא''ש ותו' דמה ראו חכמים להחמיר בברכה שלפניו שהיא מדרבנן יותר מברכה אחרונה שהיא מדאורייתא [והינו דאפי' אי הוי סברא דאסור ליהנות מ''מ בעינן הנאת אכילה - ואזיל בזה לשיטתו בכס''מ ברכות א ב ובב''י רי ואכ''מ] ותי' דברכה שלפניה מברך אפילו על כל שהוא שמא ימלך ויאכל כשיעור ונמצא שהיה צריך ברכה לפניו ואין בידו לתקן [ואולי כוונתו להסביר כן בדבריהם דכיון דאסור ליהנות מן העוה''ז בלא ברכה נמצא דאכל איסורא וצ''ע]

**אי להלכה ז' מינים מחויבים דאו' מק''ו.** הנה לגבי ברכה שלאחריה בז' מינים דעת **הרשב''א והרא''ה** בסוגין דחייב בברכה מדאו' וכדמשמע בפשוטו דקאמר דז' מינים חייב בברכה שלאחריה ויל''ע אי ה''נ יחלקו לגבי בע''ק בברכה שלאחריה בז' מינים ודעת **הרמב''ם** [ברכות ח יב] דאינו חייב אלא מדרבנן ולגבי ברכה שלפניה עי' תו' דלאו ק''ו הוא, והוכיח מהא דבע''ק פטור. אמנם עי' **ר''ח** [הודפס בש''ס מהדו' ווגשל] דכ' דבז' מינים, ולמ''ד נטע רבעי אף בכל גידו''ק, חייב בברכה מה''ת. וצ''ע מה יענה בבבעל קרי דאינו מברך לפניה וה''ט כיון דמדרבנן הוא, ועי' בר''ח לעיל כא. וצ''ע וע''ע **בלח''מ** [ברכות ב יד] דתמה דלכאו' למסקנת סוגין למ''ד נטע רבעי אמאי אינו מחויב מדאו'. עי''ש וע''ע **רשב''א** מח: דמבואר דס''ל בדעת הני תנאי דהתם דברכה שלפניה בפת הוי דאו' ולכאו' לדבריהם בע''ק מברך לפניה וצ''ע.

בהא דלא מק' למ''ד נטע רבעי [וכבר עמדו בזה אחרו'] עי' היטב בריטב''א ודו''ק

**כרם וזית** - בהא דמבואר בגמ' מתחילה דבעינן קרא דהילולים לכרם וילפותא מכרם וקמה לזית ומאידך מבואר דכל ז' מינים דאו' עי' **רשב''א** דכ' דקרא דז' מינים הוא ביין ושמן וכרם וזית הינו בזיתים וענבים **ומרש''י** הביא הרשב''א איפכא דז' מינים הינו זית וענבים וכרם וכרם וזית דמעיקרא הינו יין ושמן [ובעיקר סברת רש''י יל''ע דכיון דיין אשתני לעילויא א''כ אינו מאבד את ברכתו כמו דמשמע ממתני' דבלא בורא פרי הגפן היתה ברכתו בורא פרי העץ - ועי' ראש יוסף ונחל''ד- ולכאו' ה''ה לברכה אחרונה דמאי שנא וצ''ע] ועי' **ראש יוסף ונחל''ד** דביארו ד' הרמב''ם דברכה אחרונה דז' מינים דרבנן ומאי דאמרינן בסוגין דהוא דאו' הוא דוקא לר''ג דס''ל דמברך לאחריהם ג' ברכות ועי' **נחל''ד** דלפי''ז א''ש בפשיטות דמעיקרא קאמר אליבא דרבנן ובתר הכי קאמר דלר''ג איכא מקור לכל ז' מינים. והנה צ''ע לרשב''א דז' מינים הינו יין ולא ענבים דבמתני' דלקמן מד. מבואר להדיא דלר''ג חייב לברך על ענבים ג' ברכות [ובאמת לדעת רש''י דז' מינים הינו דוקא ענבים י''ל קו' תו' לז. דלר''ג אי ברכהמ''ז טעונה כוס א''כ יזמנו לעולם ואין לדבר סוף ולרש''י י''ל דיין אינו בכלל ז' מינים לחייבם בג' ברכות] וצ''ל דמ''מ ילפינן להא מקודש הילולים דטעון ברכה לאחריהם וילמד סתום מן המפורש דדינו ג' ברכות ככל הני ז' מינים אמנם זה י''ל רק למ''ד כרם רבעי דלדידיה י''ל דאייתר חד קרא וחד קרא להילול לאחריו אבל למ''ד נטע רבעי דהכי קי''ל א''כ לא שייך לומר דמקודש הילולים נפק''ל ברכה אחרונה דאו' דא''כ ה''ה לכל דבר נטיעה וא''כ כי נמי י''ל דר''ג ס''ל כרם רבעי מ''מ ברשב''א וש''פ דמייתי להאי מילתא אין נראה דלמסקנא ברכת הענבים דרבנן ואולי כל חילוק זה אינו אלא להו''א ולמסקנא הדרינן מהאי חילוקא - ושמעתי לתרץ דיש ללמוד ענבים מז' מינים כדאמרינן בסוגין וליכא למיפרך דחייב בביכורים דענבים נמי חייבים בביכורים ועי'

**אלא סברא הוא אסור ליהנות וכו'.** עי' **פנ''י** דהק' אד' הראשונים וכל הפו' דלהלכה ברכה שלפניה דרבנן דבכל מקום סברא הוי מן התורה וכדאמרינן למ''ל קרא סברא הוא וצידד לומר דהוי דאו' והא דאמרינן דס' ברוכת להקל הוא משום ברכה שאינה צריכה וכיון דמונע עצמו משום הא לא שייך האי סברא וכן בבע''ק דמונע עצמו שמום כבו ה' לא שייך האי סברא [וכיון דלא שייך האי סברא לחייבו ברכה יכול לאכול וראה לקמן משי''ת בזה] ועי' **צל''ח** בסוגין דדוקא בדינים כמו נאמנות והממע''ה י''ל כן, אבל מצוה לא שייך לחייב מדאו' בלא קרא. **ובשו''ת בית אפרים** [אהע''ז נ''ח] כ' דדוקא דבר שיש לו עיקר מה''ת שייך ביה להוסיף ע''י סברא ולא דבר שהוא כולו חידוש, עי''ש. [ולפי''ד, להר''ח דאיכא ברכה דאו' בז' מינים א''כ שפיר יש לו עיקר מה''ת ועי']. אמנם עי' **ריטב''א** בהלכות [פ''א ה''ב] שכ' דהא דלא נכתב חיוב ברכה לפניה בתורה הוא משום דהוי מצווה המחויבת מן השכל, ורק חז''ל תיקנו שם ומלכות, עי''ש. [וראיתי להגרש''ז בכתביו, דכ' לפי''ז דאף בספק ברכות דאזלינן לקולא מ''מ יברך בלא שם ומלכות מחמת ספק דאו' זה, וחי' הוא. ושמעתי מאאמו''ר שליט''א דה''ה המברך בלא כוונה אע''ג דיצא הדרבנן מ''מ לא יצא חובת ההודאה דהריטב''א].

**גדר האיסור - יש לחקור** אי איכא איסורא באכילה, או רק שמבטל חיוב הברכה. ול' **רש''י** בסוגין 'אלא סברא הוא, דכיון דנהנה צריך להודות למי שבראם'. וכן בהמשך הסוגיא 'גוזל להקדוש ברוך הוא את ברכתו' ונראה מדבריו דעיקר הסברא הוא שצריך לברך והגזל אינו על האכילה עצמה אלא על הברכה. אמנם עי' **מהרש''א** בח''א דכ' וז''ל 'ומה שפירש"י גבי כאלו גוזל להקב"ה את ברכותיו כו', א"צ, אלא גוזל ממש להקב"ה אותו דבר שאוכל ונהנה ממנו, דקודם הברכה שלו הוא'. וכ''מ **בריטב''א** בסוגין, 'והיאך יטול אדם מה שאינו שלו', עי''ש.

והנה בתו' [לעיל יב. ד''ה לא] הביאו פלוגתת הרי''ף ור''י, גבי ברך ברכה שספק אי יצא בה יד''ח, דלהרי''ף ספק ברכות להקל, ולר''י אזלינן לחומרא ויברך פעם שנית עי''ש. **ועי' גרעק''א** שביאר דבריו ע''פ **המהרש''א** [פסחים קב. ופליג **אמהרש''ל** שם עי''ש] דבספק בירך אסור לו לאכול כיון דהוי איסור להנות מן העוה''ז בלא ברכה ולא אך חיוב דרבנן ושוב כיון דאסור לו לאכול בלא שיברך ל''ח ברכה לבטלה. [ובגליון שו''ע כ' הגרעק''א דל''ח ברכה לבטלה כיון דבלא''ה תהא הברכה הראשונה שבירך לבטלה אם לא יאכל ומבואר דאי יאכל ל''ח ברכתו השניה להפסק ואינו נחשב שבירך שני ברכות לבטלה ואכ''מ ולפי''ד בגליון שו''ע היכא דכבר אכל קצת אחר הברכה הראשונה יהא אסור לו להמשיך ולאכול **אלא דדברי המהרש''א ורע''א תמוהים** דבאיסור זה עצמו דאסור ליהנות מן העוה''ז בלא ברכה יהא דינו ככל ספק איסור דרבנן ולקולא [ובאמת בגרעק''א בשו''ע מבואר דאף הרי"ף דפליג על הר''י מודה לעיקר היסוד דהוי איסור אלא דס''ל דאף לגבי האיסור יש לומר ספק דרבנן ולקולא עי''ש אלא שלא ביאר טעם ר''י דאסור מספק] **ובקה''י** [ה] ר''ל דכיון דבקל יכול לברך לא שייך ספק דרבנן לקולא וצ''ע דכיון דאסור לברך מספק שוב אינו יכול להסתלק מן הספק בקל ועי''ש **בקה''י** דהביא מד' **האורחות** **חיים והכל בו ומהרי''ל** כד' הגרעק''א בתו' דכיון דאסור ליהנות מן העוה''ז בלא ברכה והאוכל בלא ברכה כאילו מעל אסור לו לאכול מספק ושוב מותר לו לברך ועי' **ריטב''א** שבת כג. דכ' לתמוה על מה שכ' הגאונים דבס' בירך יאכל בלא ברכה והרי מכניס עצמו בקום עשה לאכול במה שהוא כנהנה מקדשי קדשים [אלא דלא פליג עלייהו למעשה עי''ש] ובאמת מדברי הני ראשונים משמע דכיון דהוי כמעילה לא שייך בזה ס' איסור דרבנן לקולא ואולי כוונתם דכיון דאין לו זכות לאכול והוי מעילה ל''ד לכל ספק איסור דרבנן - אמנם בד' הריטב''א י''ל דאזיל לשיטתו דס''ל דהוי מצוה שהשכל מחייב ולהכי אולי דינו כדאו' - ובאמת די''ל באו''א דהנה הא אמרינן בגמ' דסברא היא וצידד פנ''י דיש לזה להיות דאו' כדאמרינן למ''ל קרא סברא הוא וכי נמי כ' האחרונים דלא שייך לעשות חיוב מכח האי סברא מ''מ י''ל דגדר המצוה דרבנן הוא לקיים לאותה הסברא וי''ל דהסברא מחייבת דאסור לו לאכול בלא ברכה גם בספק [וכמו שודאי כן לפנ''י] שוב המצוה דרבנן לברך הוא גם בספק ועי' וכ''ה **במאירי** בסוגין דכ' 'בתוספות כתבו שאחר שסמכוה מן המקרא וכן שעשאוהו כמועל בהקדש מדכתיב לה' הארץ, אם שכח ולא ברך או אפי' ספק ברך ספק לא ברך ועדיין הוא אוכל חוזר ומברך' ומד' מבואר עוד דמשום דאסמכוה אקרא והוי כמועל להכי ל''ש בזה ס' דרבנן לקולא ולכאו' כוונתו דהוי איסור דרבנן חמור טפי וצ''ע. אמנם **בביאור הגר''א** סי' תפ''ז ביאר ד' התו' באו''א, דפסקו התו כר' יוחנן דהלוואי שיתפלל כל היום כולו, ואכ''מ. **והנה עכ''פ** מד' כל הני ראשונים דאזלי בשיטת התו' דמס' מברך כיון דאיכא איסורא מבואר לכאו' דגדר הדין הוא דאיכא איסור אכילה ולא אך חיוב ברכה [**ומהרש''א** בפסחים אזיל בזה לשיטתו בחי' אגדות בסוגין דגוזל המאכל ולא הברכה] **והנה עי' תו' מט**: ד''ה ר''מ דכ' דחייב לברך מס' ברכה אחרונה עי''ש ובגליון רע''א הק' ע''ד דהא ס' ברכות להקל ואין לתרץ דאיכא איסורא לתו' גם לגבי ברכה אחרונה דמ''מ איכא הכא נמי חשש דברכה לבטלה וכל הטעם בברכה ראשונה שיכול לברך הוא כיון דאסור לו לאכול וכמש''נ אמנם לד' הגר''א א''ש וכמו''כ למש''נ דהדין דרבנן הוא לקיים את דין הסברא א''ש נמי הא אי נימא דאיכא סברא גם לגבי לאחריה וכדכ' הרשב''א וה''ה בהא דחייב לברך בודאי כיון דהסברא נותנת דיש לברך מספק והדין דרבנן הוא לקיים הסברא - וראה **פנ''י** לעיל יב. מש''כ בביאור ד' תו' ומדבריו מבואר דכיון דאיכא איסור א''כ הדין נותן דמס' יש לו לחשוש [יותר מאי הוי חיוב בעלמא] ולהכי שוב יכול לברך ול''ח ברכה לבטלה כיון דדינו לברך מספק עי''ש - ואולי זה הביאור גם לד' הקה''י דכיון דמס' יש לו לברך היכא דיכול לברך בקל שוב לא הוי ברכה לבטלה כיון דזהו דינו אמנן ברע''א משמע דעיקר מאיד לא הוי ברכה לבטלה הוא משום שאסור לו לאכול או כמש''כ בגליון שו''ע דהוא משום דבלא''ה איכא חד ברכה לבטלה ועי'

והנה כ' הרמב''ם [פ''א הי''ט] דהיכא דאוכל דבר איסור דאינו אלא מנאץ לא יברך, והראב''ד השיגו דלמה לא יברך כיון שנהנה, עי''ש. ויש לתלות זאת בהא דלהרמב''ם אי''ז אלא חיוב ברכה ולראב''ד איכא איסורא באכילה ועי' מאירי ב''ק צד. דכ' להדיא דכיון דהוי מעילה להכי לא שייך דינא דמנאץ אלא בברכת המצוות דחלה ולא בברכה שלפניה ולאחריה ואזיל לשיטתו בסוגין דכ' כד' הר''י הנ''ל [אמנם חזינן לא כן מד' מהרש''ל, דאף דפליג אמהרש''א בפסחים וס''ל דליכא איסורא, מ''מ כ' בב''ק (צד. בחש''ל) דגזלן יברך, וצ''ל דס''ל דלעולם איכא איסורא ומ''מ בספק לא אזלינן לחומרא הואיל והוא ספק דרבנן, ודו''ק].

**כמה מקומות דמוכח דליכא איסור אלא חיוב ברכה** - והנה צ''ב אי הוי איסור ולא אך חיוב ברכה **א)** אי הוי איסור אמאי מותר לבע''ק [כ:] לאכול בלא ברכה, [ובס' **מלאכת שלמה** למשניות דהביא מד' הירושלמי דחייב להרהר גם ברכה שלפניה, ועי''ש מש''כ בד' רש''י דהבבלי פליג אמנם עי' **בביאורי הגר''א** לעיל כא. ובביאור המשנה [ג ד] דנקט לעיקר דחייב להרהר וא''ש למשי''ת לקמן בד' הביאוה''ל דמהני הרהור לאיסור, אמנם בד' הראשונים לא משמע כדברי המלאכ''ש והגר''א]. ועי' **אבנ''ז** [או''ח לז] דהוכיח מהא דליכא איסור חפצא בברכה שלפניה אלא אך חיוב ברכה **ב)** וכמו''כ צ''ב מאונן [יו''ד שמ''א א'], דאוכל בלא ברכה לפניה אף דלא הותר לו שום איסור [ובאמת בס' **אורחות** **חיים** הל' אבל אות י''א פסק דאונן חייב לברך לפניה וא''ש לשיטתו דס''ל כר''י]. וכן הוכיח **במנחת שלמה** סי' יח **ג)** צ''ב מפועלים דאינם מברכים לפניה, [טז.] ואמאי הותרו באכילה, [אמנם גירסת הרי''ף מברכים לפניה, (ועי' ביאור הגר''א קצ''א ס''ק א') ועי' פמ''ג (קצ''א א') דביאר דה''ט משום דאיכא מעילה אי לא יברך, אלא דכ' עוד טעם דהיינו משום דקצרה היא וליכא ביטול מלאכה].

**ולכאו' לתרץ כ''ז** י''ל [ועיקר הדבר מבואר **בעמק ברכה** ריש ברכות הנהנין עי''ש] דכל הגזל הוא במקום דשייך ברכה, אבל היכא דל''ש לברך ליכא להאי דינא, דכיון דבלא''ה אינו יכול לברך א''כ לא נאמר בזה האי תנאה דאין לו רשות לאכול בלא ברכה, ובאמת דזה פשוט דכיון דהוי דרבנן לא העמידו איסור זה אלא במקום דדינו לברך ועי' **בחכמת שלמה** [סי' קע''ב] גבי משקין שהכניס לפיו בלא ברכה, וימאסו אם יוציאם, דכיון דאסור לאכול בלא ברכה משום גזל, א''כ הכא דבלא''ה יופסד המאכל הוי כזה נהנה וזה לא חסר, עי''ש. ולכאו' להאי סברא גבי מנאץ צ''ע לומר דהתירו לו לאכול בלא ברכה ובגוונא הגרעק''א דאיכא ספק יל''ע **ובאו''א** י''ל, דרק ע''י חיוב ואפשרות הברכה נאסר לאכול בלא ברכה, וכד פטור מן הברכה ליכא עליה איסורא כלל. ויל''ע להאי סברא לגבי גוזל דאינו יכול לברך מחמת דחשיב מנאץ אי יותר לו לאכול כרמב''ם ועי' וכן בגוונא דאסור לו לברך משום חשש ברכה לבטלה בגוונא דהגרק''א האם מותר לו לאכול או לא ועי'.

- עי' **ביאור הלכה** [סב ד''ה שלא יהא], דהנמצא במרחץ ואינו יכול לברך אסור באכילה, עי''ש היטב. ומ''מ נראה מדבריו דהיכא דיכול להרהר שפיר דמי, [וצ''ב למאי דפסק (שם ד''ה יצא) דיחזור ויברך בהרהר בליבו, ואולי מהני לכה''פ להאיסור אכילה, וכן ק' כעי''ז אמאי דפסק [שם ס''ק י''ח] בקם משנתו, דבא''א יהרהר, וצ''ע]. וצ''ע לדבריו מכל הנ''ל, דחזינן דהיכא דאינו יכול לברך יכול לאכול, [ויל''ע גבי בע''ק אי יכול לטבול] ועי' **מרומי שדה** בסוגין שמ''כ לגבי יילך אצל חכם ועי' **במנחת שלמה** סי' י''ח שהאריך בזה וע''ע **בעמק ברכה** ריש ברכות הנהנין מש''כ בזה.

**אי איכא איסורא גם בברכה אחרונה**. עי' **ט''ז** ריב ז דמבואר בדבריו דאיכא איסורא גם לגבי ברכה אחרונה ועי' **פרמ''ג** שם דפליג, **ובמאירי** ב''ק צד הנ''ל מבואר להדיא דגם ברכה שלאחריה הוי מעילה ולהכי גם בגוזל מברך לפניה ולאחריה וליכא לדינא דמנאץ [ועי' **פנ''י** יב דיכול לצאת מן האיסור, ע''י ברכה שלאחריה, אמנם י''ל דאין איסור בלא ברכה אחרונה, ומ''מ מתקיים שפיר הברכה, ועי']. ולפמש''נ בד' רש''י מח: דברכה אחרונה היא על השובע וברכה ראשונה על הבריה עצמה יש ליתן טעם דלא ייחשב מעילה בברכה אחרונה. בד' **הרשב''א** בסוגין מבואר דהאי סברא דאסור ליהנות היא סברא גם לחייב ברכה אחרונה **וברא''ה** כ' דהוי סברא דוקא לגבי ברכה שלפניה ולגבי ברכה אחרונה בז' מינים חייב מה''ת ובשאר דברים רשות - והנה לעיל הובא מד' הראשונים דכ' לחייב ברכה לפניה בכ''ש [אע''ג דברכה אחרונה בכזית דוקא] משום האיסור ליהנות מן העוה''ז בלא ברכה ולכאו' לא א''ש עם ד' הרשב''א דגם בברכה אחרונה איכא איסורא והרשב''א גופיה הכי ס''ל כמבואר בדבריו לח: סוד''ה כיון וע''כ דגם באיסור עצמו יש לחלק ולגבי לפניה יכול לחייב אפי' בכ''ש ורק לגבי לאחריה בעי שיעורא [ובביאור הסברא בזה י''ל או דלפניה אסור כעין חצי שיעור ול''ש לאחריה או דברכה שלאחריה זו על הנאת השביעה וזה לא שייך בלא שיעור כלל ורק לפניה דהיא דעל ברייתו של הקב''ה הוא די''ל דגם פחות מכשיעור חייב ועי'] -- עוד יל''ע להט''ז אמאי נסתפק הרא''ש בברכה שלאחריו בבורא נפשות אי חייב בפחות מכשיעור והא איכא איסורא וצ''ל דהוא דומיא דואכלת ושבעת ועבדינן לדרבנן דומיא דדאו' דאין חייב בברכה אחרונה בפחות מכשיעור ולפרמ''ג יל''ע איפכא דכיון דליכא איסורא אמאי נסתפק הרא''ש לחייבו בברכה אחרונה והא כל הטעם שכ' לעיל לחייבו בברכה ראשונה הוא דוקא משום האיסור וצ''ל דכל מאי דהוצרך הרא''ש להאי טעמא לגבי ברכה שלפניה הוא דוקא להצד דאין חייב בבורא נפשות בפחות מכשיעור ועי'.

**אי איכא איסורא גם על פירוט הברכה, או דסגי בשהכל.** עי' **ר'** **יונה** בסוגין, דלצאת מדי מעילה סגי שילמדנו החכם ברכת שהכל ועי' **א''ר** [רב] דביאר עפי''ד ר' יונה מאי דאמרינן דמאםן דבעי למיהוי חשסידא לקיים מילי דברכות ולכאו' הא הוי רשע עי''ש ומפורש כן עוד בדברי ר' יונה לקמן [לח:] דבפחות מכשיעור מברך ברכת שהכל שלא יהנה מן העוה''ז בלא ברכה ומבואר להדיא דמצד שלא יהנה מן העוה''ז בלא ברכה סגי בשהכל אמנם בד' **הרא''ש** סי' ג' משמע לא כן, דכ' בתו''ד בזה''ל, "אף על גב דחשיבי לענין דמברכין עליהן בפה"א כדאיתא בשמעתין, היינו משום דאסור ליהנות מעולם הזה בלא ברכה", ומשמע דגם פירוט הברכה נכלל באיסור, ועי' מג''א סי' ר''ב ס''ק ל''ו דנראה כד' הרא''ש, עי''ש וכ''ה **בעוללות אפרים** סי' א' בשם **האבודרהם**.

**בברכת התורה כשאינו יכול לברך האם מותר ללמוד** - מעשה דר' זלמלה - וכן בשאר המצוות ועי' פרמ''ג קסז ועי' מנח''ש בשם הגרצ''פ דאיכא איסורא ופליג עליה עי''ש

**שני דינים בברכה מלבד האיסור איכא חיוב** - מקורות לכך א] בר' יונה דיש חיוב לסיים הברכה [ולא ליסגי בשהכל] אף דליכא איסור לדידיה אלא באינו מברך כלל

יל''ע דבקסז יב' מבואר שיכול לאכול בס' בירך ועי' משנ''ב דמשמע דמיירי בכבר אכל וליכא ברכה לבטלה ומאידך ברטז מבואר שבס' לא יאכל - וכן מבואר לגבי אכילת בריה ואכילת כזית בשתיה

יש שר''ל דהמעילה היא בחפץ עצמו והגזילה היא את הברכה וכד' רש''י [ולפי''ז א''ש ד' הכלי חמדה דהא דאין מחייב הרמב''ם במטעמת אף דבולע הוא משום דאזיל לשיטתו דליכא מעילה בלא כוונה וק' ע''ז דהא איכא נמי גזילה ולפי''ז א''ש

**(ב) מטעמת**

**מטעמת** - בביאור ענין מטעמת נח' הראשונים **דבתו' וברא''ש** [ו] הביאו לד' **ר''ח** דמיירי דוקא באינו בולע דכה''ג ל''ח הנאה עי''ש ובפשוטו משמע בד' התו' דזהו כל דינא דמטעמת דכיון דאינו בולע ל''ח הנאה ואף אם רצונו בהנאה זו ולא דוקא בטועם לידע טעמו וראה לקמן משי''ת בזה אמנם **ברא''ה** בסוגין כתב דמיירי בבולע והטעם מצד דטועם לצורך ואינו מתכוין לאכול וכ''ה **ברי''ד** בסוגין **ודעת הרמב''ם** לדעת **הטור** [רי ותקסז] **וכס''מ**, מחלק בזה בין תענית לברכה דלגבי ברכה משמע מדבריו [ברכות א ב] דאפי' בבולע אי''צ לברך ואילו לגבי תענית מבואר להדיא בדבריו [תעניות א יד] דאסור לבלוע אמנם **ברשב''ץ** בסוגין כ' בדעת הרמב''ם דגם בברכה לא מיירי בבולע ולפי''ד צ''ע מש''כ הרמב''ם דמטעמת אינה טעונה ברכה לאחריה ואולי דהו''א דסגי בהנאת גרונו כמו באיסורים [חולין קג:] **וכפרמ''ג** [צח ב] דהיכא דכל הכזית בחיכו חייב ודלא **כגר''ח** [מאכ''א ד] - **ובדעת** **רש''י** כ' הרשב''ץ דס''ל כר''ח דמיירי בפולט ובטועם לידע אם צריך להוסיף תבלין דרך הוא לפלוט **ובמשכנ''י** [או''ח קנ] כ' דס''ל לרש''י כרא''ה דמיירי בבולע [וכ''מ **במג''א** רי ו] -- ובדעת **הרי''ף** [תענית ד. בדפיו] גבי תענית כ' דצריך ליזהר דלא למיבלע כלום **ובשבלי הלקט** [סדר תענית רעט] הבין בדבריו דה''ה לגבי ברכה אבל **בב''י** [רי] דקדק מדבריו דדוקא לגבי תענית כתב הכי ולא לגבי ברכה וכדעת הרמב''ם.

**הטעם דאינו מחויב בברכה אפי' בבולע - בשבלי הלקט** [סדר תענית רעט] הביא לד' הרי''ד דמיירי בבולע והק' דלפי''ד 'מאי קאמר והא לא קאכיל ושתי **ותו** מאי תניא מטעמת אינה צריכה ברכה והלא אסור ליהנות מן העולם הזה בלא ברכה ואפילו פחות מכשיעור צריך ברכה לפניו ולא דמי למאן דחנקתיה אומצא שאינו צריך לברך דהתם מידי דהוה אשותה לרפואה דלא ניחא ליה בהך שתיה אלא על כרחו שתי ליה ולא קא מתהני אבל הכא אי אפשר דלא יהנה פורתא במאי דבלע' ומבואר דפליג בתרתי חדא דיש לזה ליחשב אכילה ובגמ' מבואר דל''ח אכילה ועוד דהלא אסור ליהנות מן העוה''ז בלא ברכה **ובכס''מ** [ברכות א ב] כ' לבאר ד' הרמב''ם דלגבי ברכה אפי' בבולע פטור 'ואפשר לתת סמך לדבר דטעמא משום דכתיב ואכלת וברכת שיהא לו כוונת אכילה משמע ורביעית אף על פי שהיא מטעמת כוונת אכילה יש לה וכן פירש ה"ר מנוח. ואף ע"ג דהאי קרא לענין ברכה אחרונה מיירי מ"מ יש לסמוך למקרא זה ברכה ראשונה' ועי' **ט''ז** [רי ד] שכ' 'אף על גב דאסו' ליהנות מעה"ז בלא ברכה היינו שרוצה ליהנות ממנו עצמו אבל בזה שאין כונתו אלא לטעו' התבשיל א"צ ברכה עד רביעית' **ולכאו'** גם הט''ז בעי למימר כד' הכס''מ דל''ח אכילה לענין ברכה דהא מטעמת אינה טעונה גם ברכה לאחריה וע''כ הינו טעמא משום דל''ח אכילה ואפי''ה הוצרך לבאר אמאי לא יתחייב לברך משום ההנאה וכמבואר כן בשבה''ל דהק' כן כקו' בפנ''ע דיהני האיסור להנות לחייבו בברכה אלא דהכס''מ סגי ליה בהא דל''ח אכילה דלא יתחייב בברכה שלפניה ובאמת **דהכס''מ** לשיטתו אזיל דכ' [ברכות ג יב] לתמוה ע''ד הראשונים שכ' דהא דחייב בברכה ראשונה בכל שהו ולא בעינן שיעורא הוא משום דאסור ליהנות ואי''ז כברכה אחרונה דכתיב ואכלת דאמאי יתחייב בכ''ש בברכה שלפניה טפי מברכה שלאחריה ולכך כ' דהא דחייב לברך לפניה בכל שהו הוא משום חשש שימשיך לאכול עי''ש **ובכלי חמדה** [עקב ח י] הוסיף טעם בזה ע'פ ד' **הרמב''ם** [מעילה ו א ועי''ש באו''ש] דאינו חייב במעילה אלא במכוין להנאה זו וכיון דנהנה מן העוה''ז בלא ברכה מועל גדרו כגדרי מעילה עי''ש [ואף דגם לגזל דימוהו מ''מ י''ל דהגזל הינו הברכה כד' רש''י ורק המעילה היא האיסור אכילה והיכא דליכא מעילה אינו חייב ברכה].

**הטעם לגבי תענית דשרי אפי' בבולע** - והנה כ''ז לענין ברכה אבל לגבי תענית צ''ב אמאי אינו נחשב אכילה ובאמת **בכס''מ** כ' דבריו לבאר ד' הרמב''ם דבתענית אסור לבלוע ולדעת **הרא''ה** צ''ל דכיון דתלוי בקבלה א''כ עיקר קבלתו היא אכילה לצורך אכילה ועי' ובד' **הרא''ה** יתכן **באו''א** דמשמע בדבריו קצת דעיקר האיסור הוא להפסיק התענית [וביאור הדבר דכיון דקבלתו היתה להתענות לא נאסר עליו אלא לבטל התענית ולא נעשה האוכל עליו לאיסור דייאסר חצי שיעור דל''ח כלל איסור כ''ז דאינו אוכל כשיעור] ורק דאסרו חז''ל לכתחילה לאכול אפי' מעט והתירו לצורך ולפי''ז נמצא דגם היכא דאין לו כוונת אכילה ייאסר שלא לצורך ועי' אמנם בריב''ש מפורש בדעת רא''ה דייאסר חצי שיעור באכילה גם בקיבל עליו עי''ש היטב וכמו''כ בד' המג''א [רי ו] מבואר דהטעם להסו' דבעי בליעה הוא כיון דאין כוונתו לאכילה {ובעיקר ד' הרא''ה צ''ע דכ' שיעור ככותבת ורביעית ולכאו' אי ס''ל דהוי כיוה''כ הוי לן למימר מלוא לוגמיו ואי כאיסורים הו''ל למימר באכילה כזית - וכבר נח' בזה הראשונים עי' ב''י ריש תקס''ח - אבל עכ''פ בד' הרא''ה דמחלק בזה צ''ע

**טועם ואין בכך כלום** - **בצל''ח** הביא **משכנה''ג** בשם אחיו דנסתפק האם פשיטות הגמ' הוא דאכילה ושתיה קיבל עליו או דהפשטות היא מן הצד דאע''ג דהנאה קיבל עליו מ''מ ל''ח כלל הנאה ומסיק דל''ח כלל הנאה והוכיח כן מהא דאי''צ ברכה וע''כ דל''ח כלל הנאה [וכמו שהובא לעיל משבה''ל ומט''ז ודלא ככס''מ דבעינן אכילה לחיוב ברכה לפניה] **ובצל''ח** ג''כ דקדק כן מהא דאמר אין בכך כלום ועי''ש שכ' לפי''ז דכל דברי התו' דבתענית הכתוב לא הם דוקא להו''א דדנו לגבי אכילה ושתיה קביל עליה אבל למסקנא דל''ח כלל הנאה גם בתענית הכתוב שרי עי''ש ובפו' מבואר לא כן **ובחו''י** [טו] **ופרמ''ג** [תקסז משב''ז א] כ' דקדק כן מל' תו' בשם ר''ח דל''ח הנאה והינו דלמסקנא אינו נחשב כלל הנאה ולא בעינן להא דאכילה ושתיה קיבל עליו וכ' החו''י דדקדק כן ר''ח מהל' טועם ואין בכך כלום **אמנם** **במרדכי** [תענית תרכו] הביא **מראבי''ה** דמסקנת הסוגיא דהנאה לא קיבל עליו ולהכי יכול לכוס זנגויל עי''ש וכ''ה **בערוך** [ערך רבע] וכ''ה **בריטב''א** תענית יב: וכ''ה **בריב''ש** [רפז רפח ועי''ש בסו''ס רפז דמבואר דפי' כן גם בד' התו' עי''ש] וכ''כ **הט''ז ומג''א** ריש סי' תקס''ז [וב**ט''ז** שם דכ' לפי''ז דבמודר הנאה אסור טעימה כיון דחשיב הנאה **ובפרמ''ג** כ' ע''ד דלמדויק מתו' דל''ח הנאה שרי טעימה] וראה משנ''ת לקמן לגבי האיסור בשאר תעניות וראה לקמן כמה נפק''מ בהאי פלוגתא

**בגדר כוונה לטעימה** - עי' היטב בד' **המג''א** רי ו מה שכ' דנח' **רש''י והרוקח** דלרש''י דוקא מתכוין לטעום לידע אם צריך מלח ותבלין אבל בבודק אם הוא טוב חייב לברך וחשיב אכילה ולדעת הרוקח אף כה''ג חשיב טעימה עי''ש היטב ובד' **פרמ''ג ומחצה''ש** שם ובל' הרא''ה מבואר דכל לצורך שאינו לשם אכילה חשיב טעימה וע''ע **במשנ''ב** [שער הציון י ל] שנסתפק במתכוין לאכילה ולטעימה היאך דינו וצ''ע וע''ע **בביאוה''ל** קסז במתכוין לאכילה אי חייב אף בטעימה ונפק''מ בשח בין טעימה לבליעה עי''ש היטב [ובד' **הריטב''א** בהלכות מפורש דכל הא דאינו חייב בברכה בטעימה הוא דוקא בדעתו לפלוט]

**האם לר''ח בעי שלא יתכוין לשם אכילה** - במג''א הנ''ל משמע [לפי מה שפירשוהו מחצה''ש ופרמ''ג וע''ע ביד אפרים שם באו''א] דלר''ח ליכא כלל נפק''מ בהאי פלוגת דרש''י והרוקח דהינו דלפי''ד כיון דפולט ל''ח אכילה וכ''מ בד' המג''א קסז טז ובאמת בראבי''ה [הוב''ד ברמ''א תקסז] מבואר דלגבי תענית שרי אפי' בכוסס זנגוין וקינמון דדעתו להנות אמנם מד' הרמב''ם בתענית משמע [וכ''מ בדבריו בברכות לרשב''ץ דמיירי בפולט] שבעינן דלא יתכוין לאכילה וכ''ה לכאו' מוכרח דהא להבנת הטור וכס''מ בדעת הרמב''ם כייל הש''ס ברכה ותענית אף דבברכה כל הטעם משום שאינו מתכוין לאכילה וקשה לומר דלגבי תענית מיירי בבולע ופולט ואפי' בכוונת אכילה ולגבי ברכה בבולע ודוקא בכוונת טעימה **ובמ''ב** [רי יז] מבואר דבעינן גם שלא יתכוין להנות עי''ש וצ''ע מהא דלגבי תענית פסקינן כראבי''ה ולכאו' להרא''ש כיון דאין כאן הנאת מעיו לא בעי ברוכי וצ''ע

**בביאור ד' התו' דחילק בין תענית יחיד לתענית הכתוב** - הנה בעיקר כוונת תו' מבואר בתור''פ ובריב''ש [רפז] וכ''מ בראבי''ה בסוגין דבתענית הכתוב אסור כיון דאינו תלוי בקבלתו אמנם בפנ''י ר''ל איפכא דכיון דאינו תלוי בקבלתו ודאי דשרי כיון דאכילה ושתיה נאסר עי''ש שדקדק כן מל' התו' הכא ובדיבר שלאחריו ובפי' תענית הכתוב בפשוטו הינו ד' תעניות וכ''ה בב''י אמנם ברא''ש הביא מר''י אלברצלוני דבכולהו שרי לבד מיהו''כ ות''ב ובביאור דבריו עי' ביאור הלכה תקס''ז דהביא ד' הב''י בשם הריב''ש [רפז] דבכל ד' תעניות תלוי בקבלתן משא''כ יוה''כ ות''ב ועי''ש שהביא מהאשכול דכיון דרחיצה אסור ואפי מושיט ידו ה''ה נמי בטעימה וביאר הביאוה''ל דכיון דאסרו לא רק רחיצה אלא גם הושטת יד ה''ה נמי באכילה אסרו גם טעימה - ולענ''ד כוונת האשכול דאסור משום רחיצה וכ''מ בריטב''א תענית יב: דכ' כד' האשכול וכ' דהוא כיון דמטעמת מיירי במשקה עי''ש שנראה מדבריו דחיישינן להנאת רחיצה **ובמאירי** משמע בכוונת תו' דה''ה בכל תענית ציבור דכל שאינו תלוי בקבלת יחיד אסרו ג''כ הנאה - ועי' מה שהובא לעיל מד' **הצל''ח** דלמסקנא דליכא הנאה גם בהני תעניות שרי עי''ש ובאמת בדעת **הרא''ש** י''ל דאזיל לשיטתו דמדכ' דביותר מרביעית אית ליה הנאה מבואר דבפחות מרביעית אף הנאה לית ליה ולהכי שרי בשאר תעניות לבד מיוה''כ ות''ב [וא''ש לאכול] אבל בד' תרוה''ד מבואר דאף דלמד כהרא''ש דביורת מרביעית אכיא הנאה מ''מ ס''ל דבתענית ציבור אסור [ונסתפק ב''י אי דוקא בתענית הכתוב או בכל תע''צ] וצ''ע

**רביעית** - בטעם הא דרביעית אסור א] הנה **ברי''ד** מבואר דהק' ע''ד ר''ח דלדבריו דמיירי בפולט מאי איכפ''ל בהא דאיכא רביעית והינו דאי מיירי בבולע א''ש הא דברביעית אסור דכיון דהוי שיעור אכילה חשיב כאכילה אפי' בגוונא דאין כוונתו לשם אוכל [ויתכן ביתר ביאור דכל מאי דאסרינן בחצי שיעור בתענית הוא דוקא כיון דעשה חלק מהפעולה של האכילה אבל היכא דלא עשה חלק מפעולת האכילה אלא טעימה בעלמא אי''ז נחשב כלל לאכילה אבל באוכל רביעית לא - וביאור הדברים ע''פ ד' חכ''צ [פו] דכל איסור חצי שיעור מה''ת הוא דוקא באחשביה לאכילה וע''ע בחוו''ד קד א] **ב]** **ואם כוונת** הרא''ה דכל הא שרי הוא דוקא באינו הפסק התענית א''כ פשוט הדבר דברביעית אסור כיון דחשיב הפסק לתענית ג] עי' **כס''מ** מש''כ בד' הרמב''ם לגבי ברכה דס''ל דמיירי בבולע ואעפ''כ פטור מלברך כיון דבעינן ואכלת דיהא לשם אכילה וכ' בשם ר' מנוח דברביעית כוונת אכילה יש בה ועי''ש בר' מנוח דברביעית לא שייך דלא יתכוין לאכילה ועי' במשנ''ב [רי יד] דכ' דכיון דהוא נהנה הנאה יתירא חשיב כמתכוין לאכילה וצ''ב מקורו להאי סברא - וראה במנחת שלמה [א יח] דכ' דהיכא דצריך לכל הרביעית כגון לגבי ד' כוסות או קידוש אף ברביעית יש לו ליחשב כטעימה והינו דהבין דהא דרק עד רביעית שרי לטעום הוא כי רק בהכי שייך לומר

אמנם באמת צ''ע לראשונים דס''ל דמיירי באינו בולע א'כ מאי איכפ''ל בשיעור רביעית ונשנו בזה כמה דרכים א] **ברא''ש** בסוגין כ' דביותר מרביעית איכא הנאה ולהכי אסור בתענית ובב''ח [תקס] מבואר דזה גם מבטל התענית ולכאו' ביאור דבריו ע''פ ד' הצל''ח דפשיט דל''ח הנאה ולא דקיבל עליו אכילה ולא הנאה דא''כ אין מובן מפני מה תאסר הנאה זו וכ' דלפי''ז לגבי ברכה אינו חייב כיון דבעי הנאת מעיו ובב''י הביא ד' אהל מועד (שער הברכות דרך א נתיב ד) 'אבל בזה השיעור [רביעית] מברכת אף על פי שאינה בולעת כלום הואיל והחיך טועם' ופליג עליה הב''י וכ' דברכה לא בטעימת חיך תליא אלא באכילה תליא כדכתיב (דברים ח י) ואכלת וברכת ואכילה היינו הנאת מעיים כדברי הרא"ש' ועי' ב''ח [סי' ר''ב] לגבי אניגרון דכ' דכיון דאית ליה הנאת גרונו חייב לברך אמנם באגלי טל [שלז] כ' איפכא דגבי שמן אית ליה הנאת מיעיו ולית ליה הנאת גרונו ויתבאר במקומו אי''ה ולכאו' יבאור ד' הב''י דאף דבכל האיסורים חשיב אכילה הנאת גרונו ולא בעינן הנאת מיעיו כמבואר בחולין קג: מ''מ י''ל דהכא כתיב ואכלת ושבעת ילפינן דבעינן אכילה שיש בה שביעה דהיינו הנאת מיעיו וכשיטתו בכס''מ דבברכה שלפניה נמי בעינן כעין לאחריה וכעיקר ס' זו כ' בס' ברכת ראש בעיקר סוגין דדוקא לגבי תענית דענינו ייתובי דעתיה וכן בברכה דדומיא דושבעת בעינן להכי בעינן הנאת מעיו וע''ע בערוה''ש יו''ד סי' פ''ה סעיף י' והילך דכ' דכל הא דחשיב אכילה בהנאת גרונו הוא רק בצירוף דבלע לעיקר הכזית ואזי מצרפים מה שבין החניכיים אבל אי לא בלע ל''ח אכילה גם בשאר איסורים והוכיח כן מסוגין עי''ש היטב ויתכן לפרש דזו כוונת הב''י ועי' וכעיקר דבריו מבואר דם בד' הגר''ח מאכ''א ד אמנם נח' בזה האחרונים דבפרמ''ג [צח ב] מבואר להדיא דאף בלא בלע איכא איסורא **ב] וברשב''א** [שות א רסז] כ' הטעם דאסור מצד חשש שמא יבלע ובס' אהל מועד שלפנינו כ' כעין ד' הרשב''א אלא דכ' דאי אפשר שלא יבלע והנה לד' אהל מועד חייב לברך אבל לד' הרשב'א צ''ע דלכאו' אי''ז אלא איסור משום חשש שמא יבלע אבל להתיר לברך מנלן [ומל' הגמ' משמע דאינה טעונה ברכה ואהא קאמר עד רביעית דמשמע דברביעית טעון ברכה] ואולי יהא בזה מקור לדבריו המחודשים של **העט''ז** [רי] דדקדק מל' השו''ע דכל הא דמטעמת אינה טעונה ברכה אי''ז אלא דאינו חייב ברכה אבל יכול לברך שפיר והסבר דבריו יתכן ע''ם הט''ז דכין דאינו מתכוין ליהנות לא שייך בזה אסור ליהנות מן העוה''ז בלא ברכה אבל יתכן דשפיר איכא הכא הנאה דיכול לברך עליה - ועי' בביאור הגר''א [תקסז א] דביאור ד' ר''ע דאסור לאדם לטעום הינו בבולע ולעט''ז י''ל דזהו דנקט ר''ע דלטעום בבליעה אסור ובלא בליעה שרי לברוכי ורק אינו אסור **ג]** ויל''ע אי שייך לומר טעם נוסף כעין שכ' הכס''מ בשם ר' מנוח דברביעית כוונת אכילה יש בה ונימא הכי אף בפולט וכמו''כ לטעם המשנ''ב דכיון שיש בזה הנאה יתירא חשיב ככונת אכילה דכיסוד הדבר דאיכא הנאה טפי מבואר בד' הרא''ש [ואולי יש לומר כן גם בכוונת הרא''ש וזהו מקורו דהמשנ''ב וצ''ע] - וזה שייך אך אי נימא דגם לר''ח בעינן שלא יתכוין ליהנות מהאכילה.

**אי מודה הרמב''ם ביותר מרביעית היכא דפולט** עי' מג''א דנח' בזה עם עולת תמיד ועי' היטב ל' הטור וכס''מ ולבוש ובב''ח ופרישה שם וע''ע בביאור הגר''א לגבי רביעית בברכה ודו''ק

**כמה נידונים בשיעור רביעית** התלויים בהנ''ל - **א] הדין ברביעית עצמה** ברא''ש מבואר דברביעית עצמה שרי ורק ביותר מרביעית אסור ועי' מעד''מ שתמה בזה וכן בצל''ח מסיק דרביעית עצמה אסור ותלוי הרבה בהנ''ל דלסברא דאיכא הנאה טפי א''ש דדוקא יותר מרביעית אמנם אי מיירי בבולע והסברא מצד דבהכי ודאי חשיב אכילה או דהוי הפסק בתענית ודאי דרביעית עצמה אסור ואי כר' מנוח יל''ע הסברא בהא דא''א שלא יתכוין לאכילה הוא מהאי טעמא גופא דאיכא בזה שיעור אכילה ולד' הרשב''א יתכן דדוקא ביותר מרביעית דרק בזה אינו יכול למנוע עצמו שלא יבלע אמנם ראה בתורי''ד יומא פ. דכ' דאין אדם שיכול להחזיק רביעית בפיו שלא יבלע היכא דעומד זקוף עי''ש ועי' **יד איתן** [בס' הליקוטים פרנקל ברכות שם] דהק' דאי רביעית עצמה אסור א''כ מהו שכ' הרמב''ם דאינו חייב לאחריה והא ליכא הכא שיעור ברכה ולכאו' י''ל דמיירי באכל ב' פעמים בתוך כדי אכי''פ ואזי יהא מוכח מהכא דכה''ג שרי לרמב''ם אף בבולע לא אמרינן דכה''ג ודאי איכא כוונת אכילה ובאמת **בעיקר ענין זה איכא סתירה** **ברמב''ם** דבהלכות ברכות משמע דברביעית עצמה אסור ובהל' תענית משמע דדוקא יותר מרביעית [וכסתירה זו איכא גם בד' הב''ח ועמד בזה בא''ר] ועי' **בזכר יצחק** דביאר דבברכות דמיירי בבולע ברביעית חשיב אכילה [וכד' הרי''ד] ואילו בתענית דלא מיירי בבליעה לא שייך כלל שיעורא דרביעית ובאמת גם ביותר מרביעית מותר [אמנם היה מקו''ל דלגבי תענית בעי יותר מרביעית דרק בהכי איכא הנאה או חשש בליעה - אמנם הדברים תמוהים דבגמ' מוזכר דינא דריבעית ותחלק הכוונה אי רביעית או יותר מרביעית וכמו''כ בטעמא דמילתא - אא''כ נימא דכוונת הגמ' לגבי תענית ומצד חשש שמא יבלע ולגבי ברכה זהו מסברא דעד רביעית בבולע פטור וצ''ע] **ב] אם שרי לאכול בכמה אכילות יותר מרביעית** הנה בד' הרשב''א בתשובה מבואר להדיא דשרי דכל האיסור אינו אלא מחשש שמא יבלע אבל בד' הג''מ תענית שם מבואר דאסור אפי' במעט מעט ולכאו' א''ש לביאר הרא''ש דכה''ג איכא הנאה יתירא וע''ע בביאור הגר''א תקס''ז דלא שייך לגבי ברכה צירוף דכל היום עי''ש [ולכאו' הינו דלגבי תענית י''ל דחשיב הנאה אבל בברכה בעינן אכילה] ויל''ע בכדי אכי''פ **ג] אי שרי להכניס פחות מרביעית לפיו בפעם אחת** בד' הרשב''א הנ''ל מבואר דשרי דהא כל איסור הרביעית הוא כי ברביעית חיישינן שמא יבלע אבל בר''ח [הוב''ד בהג''מ תענית שם] מבואר דאסור ורק מעט מעט שרי שמא יבלע עי''ש **ד] השיעור לגבי אכילה** הנה יל''ע בשיעור לענין אכילה מהו ולכאו' נראה בזה ה' דיעות **א'** **בחו''י** [קס] דן דאפי' מאן דשרי במטעמת בבולע הוא דוקא בשתיה אבל באכילה חמור טפי ואסור אפי' בכ''ש וצ''ע **ב'** בד' **העולת תמיד** נראה שנסתפק אי שיעורו רביעית או כזית ומסיק דכזית וצ''ע עי''ש ולכאו' אי הטעם מצד דאיכא הנאה יתירא יל''ד אי יותר מרביעית כיותר מכזית וכמו''כ אי הטעם מצד דאיכא כוונת אכילה יל''ע [ובל' ר' מנוח משמע דגם לגבי אכילה זה השיעור וצ''ע] **ג**' **ולרא''ה** לכאו' ודאי דהשיעור בתענית ככותבת ובברכה כזית **ד'** **ולרשב''א** דהחשש בליעה לכאו' ודאי דה''ה באכילה ברביעית [וכ''מ ברשב''ץ בסוגין דס''ל כרשב''א וכ' שיעור ביצה ומחצה דהוא שיעור ביבש **ה'** אמנם עי' בפרמ''ג [תקס''ז א''א ח] דבאכילה שרי לגמרי כיון דליכא חשש שיבלע -- ובסוגין דקאמר רביעית הינו כי מיירי ברוטב כמבואר בל' הרשב''א בתשובה שם **ה] הדין ברוחץ במים** **בתרוה''ד** [קנח] נסתפק ברוחץ פיו ביותר מרביעית וכ' להתיר מתרי טעמי גם כי אינו מתכוין לטעימה ולית ליה הנאה גם ביותר מרביעית וגם דכיון דהוי מין ולא תבשיל להכי לית ליה הנאה אפי' ביותר מרביעית והוא דוקא להאי טעמא דביותר מרביעית איכא הנאה טפי אבל אי משום חשש דשמא יבלע לכאו' איכא נמי בהא ועי' **ו] שיעור הרביעית** בפשוטו הינו ביצה ומחצה ככל רביעית דעלמא אבל בשבה''ל [רעט] הביא **מריב''ן** [והובא בב''י תקסז] דהינו רביעית ביצה ולכאו' זה לא א''ש כלל אי הוא מצד שיעור אכילה וא''ש רק אי נימא דאיכא הנאה יתירא כה''ג או כוונת אכילה כה''ג וצ''ע

**(ג) גדרי אכילה לענין ברכה והמסתעף**

[כל הנכתב להלן עד ד''ה 'אזוקי מזיק ליה' הינו הסתעפות מהסוגיא אך יש בו כמה הקדמות נחוצות בגדרי אכילה]

הנה בגמ' לו: מדמה דכמו דכס פלפלי ביוה''כ פטור ה''ה נמי דאינו חייב ברכה ומבואר דיש לדמות יוה''כ לברכה והנה לגבי יוה''כ מצינו דפטור באכילה גסה [פ:] ומדמה לה לתרומה ובתר הכי מייתי דגבי תרומה כוסס שעורים פטור מחומש מהאי טעמא דמזיק ובמתני' [שם פא:] מבואר באוכלים שאין ראויים לאכילה [כגון פלפלי] פטור ולגבי חומץ נח' דלרבי חייב דמשיב את הנפש ולרבנן פטור [ובגמ' משמע דלרבנן נמי חייב בשותה הרבה דמשיב את הנפש וברמב''ם [שביתת עשור ב ה] פסק דאפי' הרבה פטור והאריכו בזה הפו'].

והנה לגבי מאכלות אסורות באוכל שלא כדרך אכילתו פטור לבד מבב''ח וכלאי הכרם דלא נאמר בהם ל' אכילה והינו כגון דאכלו חם ביותר או שעירב בו דבר מר [עי' רמב''ם מאכ''א יד יא] וברמב''ם [יסוה''ת ה ח ועי''ש דמשמע דאיכא האי פטורא גם לאוכל ביוה''כ] מבואר דהינו משום שאין בהם הנאה לחיך עי''ש [ויש להדגיש דאין שייך לדין נפסל מאכילת אדם דבזה פטור גם בבב''ח וכלאי הכרם דזה דוקא כשהאוכל איבד תורת אוכל לגמרי אבל בדבר שראוי ליאכל ע''י טיבול או כשתפסק חמימותו לא איבד תורת אוכל] ולגבי יוה''כ נח' הפו' אי איכא האי פטורא דשלא כדרך אכילתו **דבשאג''א** [עו] נקט דביוה''כ דתלוי בייתובי דעתיה חייב אפי' באכילה שלא כדרך ושאני אכילה גסה דאזוקי מזיק ליה וכן משמע מד' ר' מנוח [שביתת עשור ב ה] דביאר האי דינא דאכל אוכלים שאין ראויים לאכילה דפטור ביוה''כ דלא מייתבא דעתיה בהם ומצערו ואין לך עינוי גדול מזה אמנם ילד''ח דבעינן נמי להא דלא יהא בהם ייתובי דעתיה וכדלקמן [ובד' רש''י יומא פא: צ''ב שכ' לגבי פלפלי דאין זה יישוב הדעת שאין זה כדרך אכילתו] אמנם **בנוב''י** [או''ח תנינא קטו לבהמ''ח ובשיבת ציון טו] כ' דפטור גם ביוה''כ באכילה שלא כדרך וגבי אכי''ג איצטריך דלא נאמר דכיון דהאוכל ראוי לאדם אחר שהוא רעב לא ייחשב דרך אכילתו עי''ש ולדעת נוב''י אין להוכיח דס''ל דתלוי אך בגדרי אכילה די''ל דכי נמי בעינן דרך אכילה מ''מ בעינן נמי דיהא ייתובי דעתיה והיכא דלא יהא ייתובי דעתיה לא יתחייב אע''ג דחשיב אכילה [וכמו שמשמע **במאירי** ברכות לו: לגבי חומץ] וכמו''כ י''ל עוד דאף בייתובי דעתיה לחודיה נמי חייב וכמבואר בדברי ר' ירוחם שהובא בב''י תריב דהיכא דאכל הרבה מדברים שאין ראויים לאכילה חייב כיון דמייתב דעתיה אלא דבאוכלין שאין ראויים לאכילה ליכא נמי לייתובי דעתיה וכמובאר בד' ר' ירוחם הנ''ל

ונמצא דכד דיינינן לגבי גדר האיסור ביוה''כ איכא ד' אופנים או דתלוי אך בייתובי דעתיה לקולא ולחומרא או דתלוי אך באכילה לקולא ולחומרא או דבתרוויהו חייב או דבעינן תרוויהו לחייב - ולפי''ז יש לדון בההיא מתני' דאכל אוכלים דאינם ראויים לאכילה פטור יש לברר א' האם חשיב אינו ראוי לגבי שאר איסורים [וכמ''ק ממשנל''מ ביסוה''ת] או דחשיב אינו ראוי מצד ייתובי דעתיה או דאית ליה תרוויהו ועוד יתכן דתליא הא בהא דכל היכא דאינו ראוי לאכילה אינו משיב את הנפש. והנה אכיא בזה כמה מקורו דבשאג''א מבואר דלא בעינן לשם אכילה לחייב וסגי בהא דאית ליה ייתובי דעתיה אך לא נתפרשה דעתו בדבר שנחשב אכילה ורק אין בו ייתובי דעתיה אי חייב או פטור ואי נימא דחייב א''ש הא דיליף ביבמות מהא דפטור ביוה''כ באכילה גסה דה''ה דל''ח אכילה גם לגבי אכילת מנחות [ולפי''ז יש לדחות הדקדוק ברמב''ם ביסוה''ת דהא דשרי באכילה שלא כדרך הוא דודאי אינו משיב את הנפש ואכתי בעינן להא דהוי שלא כדרך בכל איסורים שבתורה - אמנם עכ''פ יהא ראיה דלכה''פ בגוונא דהתם אינו משיב את הנפש] ובד' בן הנוב''י מבואר דאיכא לגבי יוה''כ פטורא דשלא כדרך אכילתו ויש לידע לדעתו היאך הדין בגוונא דהוי דרך אכילתו אלא דלית ליה ייתובי דעתיה ??? נראה מדבריו דמותר דכ' להק' בגמ' מנחות עי''ש בשיבת ציון???. והנה ילה''ק כיון דלענין יוה''כ תליא בייתובי דעתיה וכמבואר בהא דשיעורו בככותבת א''כ מה שייך לדון כלל דבעינן אכילה וביותר היאך מצינו למימר דיתחייב באכילה בלא ייתובי דעתיה ובד' האחיעזר [ג סא] אשכחנא פתרי לזה דכ' דודאי בעינן דייחשב אכילה ביוה''כ מהא דילפינן דעינוי הוא מאכילה מדכתיב ויענך וירעיבך וגו' ויאכילך וכו' והינו דעיקר העינוי הוא במניעת האכילה עי''ש וא''כ י''ל דבכדי להפקיע העינוי בעינן אכילה וכמו''כ י''ל דכל דיישחב אכילה אע''ג דליכא ייתובי דעתיה נמי חיבי ורק דכד בעינן לדון דיעור האכילה בכמה בזה אמרינן דבעינן שיעור שיש בו ייתובי דעתיה

**ולגבי תרומה** ג''כ נח' בזה דבצל''ח [לח.] הוכיח מל' הרמב''ם דחייב חומש גם בשלא כדרך אכילתו ואילו ברע''א פליג [בחי' לה: ובהגה' על הצל''ח] והוכיח מד' התו' בפסחים דפטור.

**ולגבי ברכה** מבואר בגמ' דדמי ליוה''כ ולכאו' לשאג''א הינו דכיון דהוי עינוי לגבי יוה''כ ה''ה נמי דלגבי ברכה אינו מחויב בברכה [וביאור הדבר דלגבי אכילה שלא כדרך סו''ס נהנה במעיו והוי שביעה והדברים מתאימים למש''כ האחרונים דלגבי ברכה בעינן הנאת מעיו [וכל' הב''י] אע''ג דלגבי כל האיסורים סגי בהנאת גרונו - ויל''ע באכילה שלא כדרך לרי''ל דבכל האסורים חייב בהנאת מעיו והנה אי בעינן נמי הנאת גורנו ודאי פטור וע'י כת''ס] ולנוב''י י''ל דל''ח אכילה וכמו לגבי כל איסורי אכילה ונתבאר דבד' רע''א משמע דחייב לברך באכילה שלא כדרך ובד' האמרי בינה מבואר דאינו חייב לברך.

[ועי' מג''א דהביא ד' העולת תמיד דחייב בברכה אחרונה אפי' באכל מעט מעט יותר מכדי אכי''פ ופליג מג''א דחזינן לגבי יוה''כ דליכא בזה ייתובי דעתיה וכמו''כ דלגבי כל האיסורים נמי פטור עי''ש היטב ופרמ''ג הביא מפרי חדש כן וביאר הדינו משום דלגבי ברכה אחרונה בהנאת מעיו תלוי והכריע דעכ''פ באכל כדי שביעה חייב והניח בצ''ע ובמנח''ח שיג השיג ע''ד וכ' דגם לגבי יוה''כ בעינן נמי הנאת גרונו ולהכי לא סגי בשביעה וביישוב דעת גרידא - והנה בד' פרמ''ג י''ל דדלגבי יוה''כ סו''ס ליכא הכא אכילה אחת דיש בה שיעור לחייבו עליה דבכל אכילה ואכילה אין שיעור המיישב דעתו ואף דגרם בכמה מעשים ליישוב דעת אינו חייב בהכי דבעינן דיהא אכילה שיש בה יישוב דעת וכמו דכ' בתוספת יוה''כ לגבי אכי''ג דאחר שמתעכל איכא ייתובא דעתא מהאכי''ג עי''ש ועי''ש בפרמ''ג דאין מצטרף מה שבין הניכיים לחיוב ברכה אחרונה דבהנאת מעיו תלוי כיון דכתיב ושבעת

ע''ע מעשה רוקח שביתת עשור ב ז דכ' דהא דאיצריך מיעוטא באכי''ג הוא משום דהו''א דאע''ג דלא כדרך הנאתו מ''מ הו''א דחייב ועי''ש שהוכיח מל' הרמב''ם ביוה''כ הנ''ל דתלוי בהנאת גרונו ולהכי אי כרכו בסיב יתחייב ובמל''מ [יסוה''ת שם] דן בכל איסורי תורה אי חייב בכרכו בסיב וכ' דנראה לכאו' דשוה איסורים למצוות דאמרינן דכרכו בסיב למצה דלא יצא והביא בסו''ד להא דריו''ח ורי''ל דנח' אי הנאת גרונו או מעיו ובכת''ס כ' דלא בא לומר דלרי''ל יתחייב דגם לרי''ל בעינן נמי הנאת מעיו ואכ''מ וע''ע במו''ק לגבי כרכו בסיב לגבי ברכה דכ' דכיון דשבע מזה חייב לברך עי''ש דנסתפק דלמא בעינן גם שביעת הנפש ולא שבע מאכילה כזו - וצ''ע דפליג התם אמג''א דבאכי''ג בעי הנאת גרונו וכ' שם לחחלוק כיון דלא בעינן הנאת גרונו וצ''ע דמ''מ ליכא שביעת הנפש בכזו אכילה

ע''ע במו''ק לגבי בלע דבר שלם - ולגבי כרכו בסיב עי''ש היטב]

**אכילה גסה** - הנה בגמ' יומא פ: דריש רי''ל דאוכל אכילה גסה ביוה''כ פטור מאשר לא תענה פרט למזיק ובגמ' יבמות יליף מהא דל''ח אכילה לגבי יוה''כ ה''ה לגבי אכילת מנחות דל''ח אכילה וצ''ב דהא דלגבי יוה''כ ילפינן לה מלא תעונה דבזה חשיב עינוי דמזיק לעצמו כדפי' רש''י וכמו דלגבי כזית דל''ח שיעור אכילה ביוה''כ דבעי ייתובי דעתיה ה''ה נמי די''ל דלהכי אכילה גסה ל''ח אכילה ועי' בפי' הר''ן פסחים קז: דכ' דאכילה גסה ל''ח אכילה גם גבי שאר איסורים וכן נקט במל''מ [יסודי התורה ה ח] והעיר דיש לדחות דדוקא גבי יוה''כ משום יתובי דעתיה אלא דהוכיח מגמ' יבמות הנ''ל ומדינא דתרומה [ובזה היה מקו''ל דחשיב מזיק לתרומה] וכן מב''ק קי: לגבי אכילת קרבנות דל''ח אכי''ג כאכילה גם בשאר דינים ובאמת דצ''ב היאך מדמי לה לדינא דיוה''כ [ואם נימא דביוה''כ איכא לחיוביה גם מדין אכילה וגם מדין ייתובי דעתיה ורק לגבי שיעור אמרינן דשיעור האכילה בכדי ייתובי דעתיה וביותר י''ל דלגבי איזה דבר נאסר בזה ילפינן מעינוי אבל בצורת האכילה אי אכיל כשיעור שוב ודאי חייב אף מצד אכילה [ועיקר החילוק מבואר במל''מ דדן לחייב בשאר איסורים שונה מכל שלא כדרך אכילתו דברים המרים דבאכילה גסה האוכל עצמו ראוי וכמו''כ בד' הב''י דכ' כן לגבי איסור לכתחילה דשאני ציר ומוריס דנאכלים ע''י טיבול ולהכי שרי לכתחילה וכעי''ז י''ל בחומץ כדכ' ר' יונה דהוי אוכל משום שבהרבה משיב את הנפש וצ''ע] א''ש דמיוה''כ מוכח נמי דלא הוי אכילה ולפי''ז מאי דקאמר רש''י דהוי עינוי הוא אך בכדי לומר דאף ייתובי דעתיה ליכא ועי' בס' תוספת יוה''כ [יומא פ:] דכ' דהא דקאמר רי''ל דין זה דוקא ביוה''כ דהו''א דאית ליה ייתובי דעתיה אחר דיתעכל המזון הראשון וקמ''ל דלא איכפ''ל בהאי ייתובי דעתיה דאזלינן אך בתר שעת אכילה או דקמ''ל דמזיק וליכא ייתובי דעתיה אף לאחמ''כ עכ''ד אמנם מצאתי בחי' ר''א מן ההר ביבמות שם שכ' דודאי בכל האיסורים חייב אפי' באכילה גסה דרק ביוה''כ ל''ח עינוי ומ''מ לגבי מצוות מסתברא דצריך דוקא אכילה גמורה שאין בה עינוי

והנה איכא ב' מיני אכילה גסה הא' דאינו תאב כלל אך מרגיש טעם האוכל והב' דקץ במזונו ובתו' פסחים קז: כ' דהא דשרי ביוה''כ הוא דוקא באכילה גסה דקץ בה וע''ע בתו' מהר''ם מרוטבורג יבמות שם דכ' דבאכילה דקץ מקיא עי''ש וע'ע בתו''י שם גדר אחר בזה וצ''ע אמנם עי' ב''ח [או''ח תריב] דכ' דלעולם אף היכא דאינו קץ מ''מ אזוקי מזיק ליה ואין לו הנאה ואין בזה ייתובי דעתיה ולהכי ודאי פטור ביוה''כ כה''ג וכ' דאף לתו' י''ל דלא כ' כן התו' אלא בדברים המבושמים דבזה היכא דשבע אית ליה הנאה והיכא דקץ לית ליה הנאה וכן פסק שם במג''א כדבריו ועי' מחצה''ש דבשו''ע ורמ''א פליגי דאינו פטור ביוה''כ אלא בקץ ועי' משנ''ב דהכריע דבעינן קץ והאריך בשעה''צ [טו] ולדעת הב''ח יל''ע היאך יהא הדין בשאר איסורים ובכת''ס האריך לומר דאשני אכילה גסה דיוה''כ מדעלמא דביוה''כ אינו חייב אפי' בשביעה ובשאר איסורים דוקא היכא דקץ [ובאמת הדברים לכאו' מוכרחים לדעת הב''ח דאמאי לא ייחשב אכילה היכא דאינו תאב ומרגיש הטעם והא בשאר שלא כדרך הנאתו בעינן דיהא דברים מרים וכיו''ב - אמנם מד' פר''ח מוכח דס''ל דכל אכילה גסה הינו בשבע ממה שהוכיח מד' תו' ב''מ פז: דקאמר במאי דממעט אכילת פועל באכילה גסה משבעך דהיה יכול למעטו מואכלת וכוונתו דאמאי לא כ' התו' דממעט אכילה גסה דאחר שביעה ולהכי לא ממעט מואכלת וע''כ דגם אכילה גסה שביעה אינה בכלל אכילה וד' שעה''צ [טו] דכ' דכ' הפר''ח כן בלא ראיה צ''ע] אלא דצ''ע לפי''ז מאי דמייתי ביבמות להוכיח מהא דיוה''כ לאכילת מנחות ופלא על הכת''ס שלא גילה תירוצו בזה דהא זו ראיית המל''מ שהביא שם ולר''א מן ההר י''ל דבאמת במצוות וביוה''כ חשיב אכי''ג בשביעה ובאיסורים רק בקץ ועי' מאירי יבמות שם שכ' וז''ל 'ולאו דוקא מלא תעונה מפני שאף אכילה זו יש בה ענוי אלא אף מאכילה שאינה קרויה אכילה' ולא ביאר מהיכן יש ללמוד דאף אכילה ל''ח ואי נימא כנ''ל דביהו''כ חייב אף על אכילה שיש בה עינוי [ורק קמ''ל דאף עינוי ל''ח א''ש] וצ''ע. וע''ע בקובה''ע עג ג ד ובערול''נ יבמות שם.

ולגבי ברכה עי' מג''א קצז דכ' בזה''ל האוכל אכילה גסה ועי' מור וקציעה דכ' דהינו שאכל כדי שביעה ובירך ועתה אכל שוב אכי''ג ובלבושי שרד כ' דהינו דאכל לבדו ועתה אכל עימהם אכי''ג והינו דמצד ברכהמ''ז דידיה אין לדון [ועי' מחצה''ש] ורק מצד זימון אתינן עלה מוציא אחרים בברכת המזון והוא שנהנה גרונו באותה אכילה (ש"ג פ"ז) עיין סי' תרי"ב ס"ו, ובמשנ''ב כח כ' בזה''ל מי שהיה שבע קודם שאכל ואכל אכילה גסה שלא היה צריך לאותה אכילה אעפ"כ אם נהנה גרונו מאותה אכילה מברך עליו לפניו ולאחריו ומוציא אחרים ואם נפשו קצה עליו ואינו נהנה גרונו אינו ראוי לברך לא לפניה ולא לאחריה [עכ''ל הריא''ז] לפי שזו אינה חשובה אכילה כלל לכל מצות שבתורה כמו שנתבאר בסימן תע"ו ובסימן תרי"ב: והנה בשעה''צ [כ] הביא מקור לדבריו מד' המג''א הללו אמנם באמת הדברים צ''ע דלכאו' כוונת מג''א לומר דהוי כגדר אכי''ג דכ' בהלכות יוה''כ דס''ל כב''ח דלא בעינן דיהא קץ אלא סגי בכך דאינו נהנה [וכוונתו הכא דאית ליה הנאה דהינו שאכל דברים המבושמים דנהנה מהם ועי''ש במג''א] ואילו המשנ''ב כ' [והוא לשון הריא''ז] דרק בנפשו קצה לא יברך וכ' ג''כ דהינו כמו לגבי יוה''כ דגם בזה מסיק המשנ''ב דלא כב''ח ומג''א דבעינן דוקא נפשו קצה ולפי''ז יתפרש מש''כ משנ''ב דנהנה הינו דמרגיש הטעם ולא דאית ליה הנאה ממש [ובריא''ז עצמו היה מקום לפרש דנפשו קצה הינו דאינו חפץ לאכול יותר או כמו שכ' הב''ח לפרש דדוקא בקץ אינו נהנה אפי' מדברים המבושמים ובאמת בריא''ז ביומא מבואר כדל' רש''י לגבי אכי''ג דהינו שאינו נהנה באכילה זו ובב''ח ביאר בדבריו דהינו שביעה ולא בעינן קץ] והנה בד' המג''א מבואר כן לגבי בהמ''ז ובמשנ''ב הביא כן [מריא''ז] גם לגבי ברכה שלפניה והנה בפשוטו לגבי בהמ''ז [ולד' לבושי שרד יל''ע לגבי זימון מה גדר החיוב וצ''ע] י''ל דמודו המחבר והרמ''א [דס''ל דביוה''כ בעינן קץ] למג''א כיון דכתיב ושבעת ולהכי היכא דשבע כבר ואינו תאב כלל פטור מלברך ואף דתקנו בכזית מ''מ הינו דוקא באכילה דשייך בה שביעה באוכל כשיעור והיה מקום לדון גם בנהנה באוכל דברים מבושמים דמאי מהני רווחא לבשומי שכיח כיון דאין לו בזה תוספת שביעה במעיו וצ''ל דמ''מ היה רעב לאותו מאכל ועי' [ולא הבנתי ד' מו''ק בזה דפליג אמג''א וכ' דאף דאין נהנה גרונו מ''מ יתחייב לברך משום הנאת מעיו והיכן יש הנאת מעיו באכי''ג כיון דמזיק לו ואולי משום ד' תוספת יוה''כ דאחר דיתעכל המזון הראשון ישבע מהאכי''ג - אמנם לפי''ז הוא הלכה דוקא לגבי בהמ''ז דבעי שביעה ובמו''ק משמע דס''ל הכי גם לגבי ברכה לפניה וגם לגבי שאר איסורים עי''ש דהבין דאית בזה הנאת מעיו ואולי דחק לשון אזוקי מזיק ליה מצד הנאת גרונו כדפריש ליה באגלי טל ויותר נראה דהבין דאי''ז כלל אכי''ג גמורה אלא אך שביעה וגבשביעה ליכא כלל אזוקי מזיק ליה ורק דאין לו הנאת גרונו ומ''מ צ''ע] ובזה ג''כ משמע במשנ''ב הכא דפליג דהא כ' דרק בקץ פטור מבהמ''ז ולגבי ברכה לפניה היה מקום לדון ג''כ הן להסוברים דברכה שלפניה ג''כ הוי כגדרי אכילה דברכה שלאחריה [כס''מ] וגם לראשונים דכ' דפחות מכשיעור חייב דלא בעינן אכילה כמו בברכה שלאחריה מ''מ יל''ע דלכאו' אי לא בענן אכילה אמאי פטור בקץ וע''כ דגם ל''ח הנאה וי''ל דכיון דקץ א''כ אין בזה כלל הנאה וה''ה נמי באינו קץ כיון דאינו תאב כלל ואינו נהנה כי נמי מרגיש הטעם ולא קץ מ''מ אין בזה הנאה לחייבו ברכה שלפניה [אמנם יש לדחות דבקץ ל''ח כלל הנאת אכילה כיון דבהכי ל''ח אכילה לכה''ת] ולכאו' מהטעם שנתן המשנ''ב לד' ריא''ז דהוא משום דל''ח אכילה לכה''ת וכ''ה בגר''ז מבואר דאף דאין לו הנאה יש לנו לחייבו בברכה שלפניה ולאחריה [ויל''ע אי הינו דגם אכילה מחייבת אף בלא הנאה וכמש''כ בזכר יצחק ובכלי חמדה או דכל החיוב אינו אלא באכילה כד' הראש יוסף - אלא דאיהו לא כ' דגם בלא הנאה חייב לברך] ומצאתי בס' הפרדס [נביו] בשער המשקין דכ' וז''ל 'וכתבו רבני צרפת דה"ה [כמו בשותה שלא לצמאו] לאוכל אכילה גסה, כלומר שאינה לתיאבון, דאין מברכין עליה כלל לא בתחלה ולא בסוף, דברכה לא נתקנה אא"כ נהנה בדבר. והכריחם לכתוב זה לפי שראו בצרפת כמה מגדולי הדור כשהיו מסיימין לאכול בשבת בבוקר אחר בהמ"ז היו מכסין השלחן ומביאין לפניהם לחם ויין ומיני קליות ומברכין המוציא ואח"כ חוזרין ומברכין בהמ"ז כדי לקיים מצות שלש סעודות, ואינו נכון כמו שכתבתי'. ולכאו' מבואר דעת רבני צרפת דאף באכי''ג דרק אינו נהנה מ''מ לא יברך עליה לא בתחילה ולא בסוף ודעת כמה מגדולי הדור דחייב לברך אע''ג דאינו נהנה והינו דדוקא היכא דלא חשיב אכילה וקץ בה בזה הוא דל''ח כלל אכילה וכד' משנ''ב.

בד' המצה''ש לכאו' מוכח דהבין מש''כ המג''א דוקא בקץ

בד' המו''ק יל''ע אי דיבר גם בגונא דקץ ואזי אינו מובן דליכא שביעת נפש כדכ' גבי כרכו בסיב

**אזוקי מזיק ליה -** שיטת **רש''י** וש''ר דאין חייב לברך כלל כיון דמזיקו ובביאור שיטת רש''י דאין חייב לברך כלל הנה כ' רש''י דטעם הדבר דבעינן ואכלת [ועי' **ראש יוסף** דמכאן יש להוכיח דהגם דלמסקנא ילפינן מסברא מ''מ עדיין הגדר החיוב הוא מק''ו מדרבנן עי''ש ובמהר''ם בנט כ' דכל דתקון רבנן כעין דאו' תקון] ול''ח אכילה וכמו דלגבי תרומה לא חשיב לאכילה וממעטינן ליה מכי יאכל פרט למזיק [**וברמב''ם** תרומות י ח פי' לגבי אכילה גסה דמזיק את עצמו **וברשב''ץ** פי' דהינו דמזיק לשמן וכאילו זורקו ולא מיקריא אכילה **וברש''י** יומא פ: כ' גבי אכילה גסה דמזיק לאוכל ולעצמו ולגבי תרומה באכילה גסה פי' דמזיק את התרומה [אמנם יתכן רק לומר דבא לכתוב דינו דאחר דלא חשיב אכילה לא הוי אלא מזיק התרומה] וביבמות מ. פי' גבי אכילה גסה ביוה''כ שמזיק את עצמו ובדבריו בסוגין יל''ע] **ובגרעק''א** תמה דהא לגבי תרומה אינו חייב באוכל שלא כדרך אכילתו כמבואר בתו' פסחים כו ובסוחט פירות חשיב שלא כדרך אכילתן לגבי ערלה כמבואר בפסחים כד: ואילו לגבי ברכה חזינן דחייב בברכה על מי פירות וכ' דיש לפרש ד' הגמ' דרק מוכיח דאזוקי מזיק אבל עיקר הא דפטור מלברך הוא מצד דסברא הוא דעל מה שמזיק לגופו ומרצונו ומדעתו מזיק לעצמו לא תקנו לברך עליו ולתן הודיה להשי''ת **ובאמרי בינה** [או''ח יז] תמה ע''ד גרעק''א עי''ש ותירץ דעת רש''י דלגבי תרומה שייך לומר דלא כדרך לגבי משקין היוצאים כיון דאין זה דרך אכילת הפירות עצמן אבל לגבי ברכה כיון דחייב לברך על כל דבר שאוכל ודאי דהוי דרך אכילה לאותו המשקה [וכ''כ **באבי עזרי** מאכ''א י כב] והנה **במשנ''ב** [רב כז] כ' דגם בשותה שמן לבדו לרפואה אינו מברך עליו כלל ומבואר דאף דעתה אינו מזיקו [ויש לדחות דאכתי מזיק אלא כנגד זה ג''כ מועיל וראה מה שהובא לקמן מפרמ''ג בדעת הרמב''ם] מ''מ אינו מברך עליו ועי' ועי''ש עוד בשעה''צ מה שהוכיח כן מד' שו''ע והרמב''ם וצ''ב.

**אכילה שלא כדרך לגבי ברכה** - והנה מד' האמרי בינה הנ''ל עולה דבאכילה שלא כדרך לגבי ברכה ג''כ לא יזדקק לברך כיון דבעינן אכילה ולרע''א מבואר לכאו' דיש לו לברך אמנם בעיקר מאי דפשיט''ל לרע''א דבאכילה שלא כדרך אינו חייב בתרומה עי' **צל''ח** [לח.] שדן בזה וכ' להוכיח ממש''כ הרמב''ם לגבי אכילה גסה דממעטינן פרט למזיק את עצמו א''כ מוכח דבשלא כדרך ג''כ חייב **ובהגה' רעק''א** לצל''ח השיגו דודאי אינו חייב בשלא כדרך והוכיח כן מתו' פסחים כו עי''ש **ובדין אכילה גסה בברכה** [דג''ז חשיב שלא כדרך עי' רמב''ם שביתת עשור ב ז] עי' היטב בד' **מג''א** קצז יב דאינו חייב לברך דאינו נהנה ובמשנ''ב שם כח כ' דבנפשו קצה ואינו נהנה גרונו אינו מברך לא לפניה ולא לאחריה דל''ח אכילה לכל דיני התורה [ועי' היטב **בב''ח ומג''א** סי' תריב בגדר אכילה גסה ליוה''כ דיתכן דאינה כשאר אכילה גסה דאיסורים (עי' תו' פסחים קז:) אלא דאפי' באינו קץ אלא אך דאין לו הנאה אינו עובר דהוי עינוי עי''ש ובאמת מג''א כאן לא הוסיף הא דל''ח אכילה ומ''מ צ''ב דהא במג''א דיבר אך בברכה שלאחריה והתם לכאו' תליא באכילה וצ''ל דמ''מ שביעה ליכא מההיא אכילה ועי' **מחצה''ש** שנסתפק היכא דאכל פת מתחילה עד שנפשו קצה אי חייב בברכה אחרונה על תחילת האכילה והינו לכאו' דדן אי חשיב עתה שביעה ורק בגסה אינו משביע עצמו או דל''ח כל שביעה [וע''ע בביאוה''ל רח סעיף יז מה שדן לגבי שותה יין הרבה עד דגריר אי ברכת שלש פוטרתו כיון דמתחלה לא היה גריר עי''ש היטב וע''ע **במור וקציעה** ע''ד מג''א הנ''ל דהשיגו דאינו תלוי בהנאת גרונו דלגבי ברכה העיקר תלוי בהנאת מעיו עי''ש] ובס' **הפרדס** שער המשקין כ' דכיון דאינו תאב לאכול ואין לו הנאה אי''צ לברך ומשמע דמבריו להדיא דאע''ג דאינו קץ אמנם ראה שם בשם כמה מגדולי הדור דנראה דס''ל דצריך לברך כה''ג.

**דעת הרמב''ם בברכת השמן** - ודעת **הרמב''ם** [ברכות ח ב] דמברך עליו שהכל ובביאור דעת הרמב''ם כ' הכס''מ שם דאע''ג דמזיק כיון דנהנה חייב לברך [והא דמזיק הוא רק טעם דלא יברך העץ] **ובב''ח** הוסיף לבאר דאע''ג דבתר הכי מזיק בשעת שתיה עצמה נהנה [ולא נתפרש להדיא בכוונתו אי הינו דנהנה גרונו או דבשעת אכילה נהנה במעיו ג''כ ורק דבתר הכי מזיקו] **ובאגלי טל** [טוחן סב] כ' דבשמן איכא שביעה והוא טוב לגוף ואזוקי מזיק ליה הינו רק דבגרונו לית ליה הנאה מחמת השמנונית וכ' דלדעת הרמב''ם אף דאין נהנה גרונו מ''מ חייב לברך כיון דלגבי ברכה שאני מאסיורים ועיקר הברכה היא על הנאת מעיו עי''ש [ובספרו כ' דטעם החולקים על הרמב''ם הוא משום דס''ל דאף במעיו אינו נהנה ובהגה' כ' די''ל דס''ל דבעינן נמי הנאת גרונו כיון דואכלת כתיב ולהרמב''ם העיקר הוא הושבעת עי''ש] **וברשב''ץ** כ' דלהסוברים דצריך לברך שהכל ע''כ צ''ל דמזיק הינו דמזיק לשמן עצמו דאי מזיק לגופו ודאי אי''צ לברך וע''כ דרק מזיק לשמן עי''ש [וצ''ב דכיון דל''ח אכילה כדכ' שם וכמו''כ לית ליה הנאה כמבואר בדבריו בתחילה אמאי צריך לברך וצ''ע] **ובפרמ''ג** [א''א רב יא] דן לומר דהרמב''ם לא קאי אלא בשותה לרפואה ועדיפא הרפואה על הנזק שיהא לבסוף עי''ש ובב''ח הוכיח כדבריו מהא דבקשה לקוקיאני מברך כיון דנהנה [ובד' הרשב''ץ בסוגין צ''ע דכ' דז''פ דהיכא דמזיקו אינו מברך כמבואר בהא דק' לקוקיאני דבלא שנהנה לא יברך ולכאו' כוונתו דמאי דמזיק הוא גם באכילה עצמה דליכא הנאה ומאידך בתר הכי כ' לגבי שותה שמן לרפואה דאפי' לבדו צריך לברך כיון דאית ליה הנאה וחזינן דאיכא הנאה - וצ''ל דרפואה דשמן הינו דחושש בגרונו והתם נהנה גרונו ועדיין אינו מיושב היטב בלשונו דמשמע דההנאה היא מלבד הרפואה וצ''ע] עוד ביאר בזה הב''ח הא דבחומץ צריך לברך להרמב''ם [ברכות ח ח] וכן דעת ר' יונה [כח: בדפה''ר] וע''כ דכיון דנהנה בשעת שתיה אע''ג דמזיק ליה בתר הכי חייב לברך ובאמת צ''ע ע''ד האגלי טל הנ''ל דמבואר בדבריו דבחומץ [להיפוך משמן] איכא הנאת גרונו ולא הנאת מעיו וכ' דבהנאת גרונו אינו חייב לברך דלפי''ז אמאי צריך לברך בחומץ להרמב''ם וע''כ צ''ל דאיכא חיוב ברכה גם בהנאת גרונו וגם בהנאת מעיו ועי'

**החילוק בין שמן לחומץ** - ובמה שהק' **הב''ח** מהא דחומץ דמבואר במתני' [מ:] דמברכים עליו וכ' להוכיח כדעת הרמב''ם דלגבי ברכה ראשונה כיון דנהנה חייב הנה דעת **הרא''ש** [כג] **וטור** [רד] דבאמת אין לברך על החומץ אם לא מזגו עי''ש ודעת **ר'** **יונה** בסוגין דאינו מברך כלל בשמן דאזוקי מזיק ליה ולגבי חומץ כ' לקמן דכיון דבשתיה מרובה חייב ביוה''כ שוב הוי ליה אוכל [אמנם **ברמב''ם** [שביתת עשור ב ה] מבואר דבחומץ פטור גם בהרבה והאריכו בזה הפו' - וע''ע **בב''י** תרי''ב דכ' בשם **ר' ירוחם** דאף בדברים שאין ראויים לאכילה אם אכל הרבה חייב דאיכא ייתובי דעתיה ולפי''ז יתכן דגם בחומץ הוי חיוב חדש משום ייתובי דעתיה וכן ביאר **בפר''ח** תריב ט וזה לכאו' כדעת **השאג''א** [עו] דביוה''כ חייב אף באכילה שלא כדרכו] ועי''ש בסו''ד דכ' דלגבי ברכה ראשונה חייב כיון דאסור להנות מן העוה''ז בלא ברכה משא''כ לגבי ברכה אחרונה דרק אי יאכל הרבה יברך ומבואר דבעי להא דייחשב אוכל ולהא דאסור להנות ועי''ש **במהר''ם** בחי' א''ש מש''כ בזה ומבואר בר' יונה דאף דאית ליה הנאה מ''מ בעינן דייחשב אוכל ורק להכי מיחייב בברכה ראשונה **ובתוספת יוה''כ** [יומא פא:] כ' דבחומץ חייב בברכה שלפניה כיון דבאוכל מעט ראוי לאכילה עי''ש [וצ''ע דלכאו' גבי שמן נמי מעט אינו מזיקו ולאג''ט א''ש אבל להב''ח צ''ע - **ואולי י''ל** דכיון דאינו ראוי לאכילה באכילה דכזית שוב אינו בתורת אוכל לגבי ברכה ועי' **ובמאירי** [לו:] משמע דחומץ הוי אכילה מעלייתא ורק דלגבי יוה''כ יש לפוטרו כיון דאינו משיב את הנפש עי''ש וכן הביא **בשעה''צ** רד יח מהאשכול [ומבואר דאף דבר שחשיב אכילה גמורה מ''מ אם אין בו ייתובי דעתיה אינו חייב ביוה''כ וצ''ע לפי''ז מה שלמדה הגמ' [יבמות מ:] דין אכי''ג במנחות מהא דפטור באכי''ג ביוה''כ ועי' **ערול''נ** שם].

**קשה לקוקיאני -** הנה למש''כ **הרמב''ם** דצריך לברך בשמן שהכל א''ש נמי בהא דמברך שהכל [וכמש''כ **הב''ח** להוכיח כן] אבל לדעת רש''י צ''ב החילוק **ולאג''ט** דביאר דבשמן אין הנאת גרונו א''ש דבשעורים רק קשה לקוקיאני ובשמן ליכא הנאת גרונו, ובפי' **הר''י מלוניל** כ' בזה''ל 'ואפילו הכי מברכין עליה משום דאית ליה הנאה מניה בשעת בליעה וסעיד ליה, מה שאין כן בשמן זית היכא דשתי ליה משתא, דאזוק מזיק ליה בלא שום תועלת' ויל''ע אי עיקר כוונתו מצד דאית ליה הנאת גרונו או מצד דסעיד ליה ואיכא סעידה בשעת בליעה וצ''ב וכ''מ **בראבי''ה** בסוגין דבשמן ליכא הנאה ובשעורים איכא הנאה וע''ע בל' **המאירי** גבי שמן. **ובאבן העוזר** [רח ד] כ' דאינו מזיק כ''כ כמו שמן וכעי''ז כ' **בנחל''ד** בסוגין עי''ש. ובס' **הפרדס** [שער המשקין] כ' וז''ל 'קמ"ל כיון דאית ליה הנאה מיניה בעי לברוכי, אלמא דדעת בעלי הגמרא היה דכל דבר שהוא מזיק אעפ"י שיש לו קצת טעם לחיך אין מברכין עליו כלל, אא"כ היה לו הנאה גדולה כדרך ב"א' ומבואר דפי' בד' הגמ' דאית ליה הנאה דרק משום דאית ליה הנאה גדולה חייב לברך וראה שם שהוכיח מזה לכל מקום שמזיק דאין טעון ברכה.

**אכילת שעורים חיים** - הנה בגמ' יומא פא. מבואר לגבי תרומה דפטור כיון דמזיק ולכאו' היה בדין דיהא דינו כשמן **דלרש''י** פטור **ולרמב''ם** שהכל אמנם **בשו''ע** פסק [רח ד] דמברכים עליו בפ''א **וברמ''א** פליג דמברך שהכל **ובב''י** הביא ד' **האבודרהם** דבשעורים אין מברך כלל [וכ''ה **במאירי** בסוגין עי''ש] ותמה ע''ד דהרי נהנה **ובאבהעו''ז** הק' ע''ד דהא הוי ממש כמו שמן דפסק דפטור מלברך ובאמת בגמ' מבואר דכוסס חיטים מברך בפ''א **ברמב''ם** תרומות פסק דכוסס חיטים חייב חומש **ובראב''ד** השיגו דפטור מחומש וכ' דאע''ג דפטור דמזיקו מ''מ חייב לברך בפ''א וגם בזה צ''ב כנ''ל ועי' **צל''ח** בסוגין **ובגבור''א** יומא פא. ועי' **יד אפרים** שכ' דכל מה שמברך שהכל בשמן הוא כיון דאישתני ואזי כשאוכלו לבדו הוי אישתני לגריעותא ומברך שהכל משא''כ לגבי כוסס חי דלא אישתני מברך כברכתו הראויה אמנם כ''ז מתרץ רק מה דמברך בפ''א ולא שהכל אבל לכאו' אי''צ ברכה כלל כיון דמזיקו וכמו שלמדו משמן - **ולר''י מלוניל** בסוגין דכ' לחלק בין קמחא דשערי לבין שמן דבשמן אית ליה הנאה מניה בשעת בליעה וסעיד ליה מה שאין כן בשמן זית היכא דשתי ליה משתא דאזוק מזיק ליה בלא שום תועלת' ולפי''ד י''ל דלגבי תרומה לא איכפ''ל בהנאת גרונו דשעת הבליעה. [ולכאו' לדבריו הא דמייתינן מתרומה לברכה הינו דיש לחייב אף על אכילה בלא הנאת גרונו ובשמן ליכא לא הנאת גרונו ולא הנאת מעיו וצ''ע] **והיה מקו''ל** דלגבי תרומה חשיב מזיק כיון דאין זה דרך אכילה דהאי פרי דדרכו לאוכלו כפת ולהכי פטור מחומש [וכעין שכ' האחרונים לישב קו' הגרעק''א] ולפי''ז יתפרש מאי דאמרינן דמזיק לגבי כוסס שעורים דהוא מצד דמזיק לשעורים עצמם ואילו לגבי שמן יתפרש דמזיק לאדם האוכלו ועי' **עמק ברכה** שכ' כעי''ז ולד' **הפרדס** הנ''ל נמי יש ליישב דבכוסס חיטים אית ליה הנאה גדולה [ונימא דזה לא מהני לגבי תרומה].

**מלח** - מבואר בגמ' דהואיל ועבדי אינשי דשדי לפומיה חייב לברך וצ''ע דהא לגבי יוה''כ מבואר בגמ' [פ:] דרק היכא דמונח על אומצא חייב ובל''ז ל''ח אוכל כל לחייבו עליו והינו דאם ישלים לכזית ע''י אכילת מעט מלח פטור ועי' **משנ''ב** [רד ה] דכ' הטעם דגבי מלח חייב לברך כיון דאית ליה הנאה קצת ולכאו' הינו דאית ליה הנאת גרונו אע''ג דלית ליה הנאת מעיו [וליכא בזהייתובי דעתיה] ועי'. **עוד יל''ע** דלכאו' מלח לא שייך לאכול ממנו כזית ואזוקי מזיק ליה וא''כ דמי לשמן דגם בשמן לכאו' אינו מזיק בקצת [וכמו גבי חומץ דהק' הראשונים דלא יתחייב בברכה וכ' בתוספת יוה''כ דבקצת ראוי לאכילה ואיהו כ' כן להצריכו ברכה אבל לראשונים לכאו' פטור כיון דבשיעור אכילה מזיק] ונראה דלהכי הוסיפה הגמ' הטעם דעבידי אינשי דשדי לפומיה והינו דלגבי משן אין דרך בכך ולהכי אין להחשיבו לאכילה רק לפי' מה שייאכל באכילת כזית ואילו לגבי מלח כיון דדרך הוא לטעום ממנו מעט חשיב אכילה בזה [וי''ל עוד לישב קו' קמיתא דאף דאינו ראוי לאכילה כלל ולהכי פטור ביוה''כ מ''מ לגבי ברכה כיון דרגילים לטועמו כך חייב לברך עליו ועי']

**רפואה** **- חנקתיה אומצא** - הנה בגמ' [הכא ולקמן לח. לגבי שתיתא] משמע דלעולם מחמת מאי דמתכוין לרפואה יש לפוטרו מברכה ורק דכיון דגם נהנה חייב לברך **ובראבי''ה** בסוגין משמע דבאמת איכא ב' אופנים לחייבו דבגוונא דכוונתו לאכילה אפי' לא נהנה חייב לברך [אא''כ מזיקו] ובכוונתו לרפואה היכא דאית ליה הנאה חייב לברך ועי' **תו' וש''ר** בשילהי פירקין דמדמו לה לחנקתיה אומצא דמבואר דאינו מברך וכ' התו' דהינו דוקא היכא במים דאינו נהנה בשתיתן אבל בשאר משקין חייב לברך וכמו דאמרינן הכא לגבי רפואה והינו דהנאת חנקתיה אומצא ורפואה אינם סיבה לחיוב ברכה ומ''מ היכא דנהנה חייב לברך ועי' **מאירי** שהביא יש אומרים דבמים כל שלרפואה אי''צ לברך הואיל ואין הנאתן מרובה ובמאירי פליג דהיכא דשותה לצמאו חייב לברך וע''ע **ברא''ה** לקמן מד: דכ' הטעם דבעי במים דוקא לצמאו דהוא משום דאינו זן [עי''ש] ומבואר לכאו' דבדבר שזן אע''ג דלית ליה הנאת גרונו וכמו''כ אוכלו לרפואה או בחנקתיה אומצא שפיר יברך ועי' **משנ''ב** [רד מ] דביאר דבמים אין לו שום הנאה מלבד בצמאו ולהכי היכא דמרגיש הנאה יברך דודאי צמא קצת **ועי''ש עוד שכ'** דהיכא דצמא אע''ג דשותה לרפואה מ''מ חייב לברך דאית ליה הנאה ועי''ש עוד **בביאוה''ל** דהאריך בהא דחנקתיה אומצא לאו דוקא והעיקר דכל דאינו צמא לית ליה הנאה ואי''צ לברך **וכ' עו' בסו''ד** דכוונה לשרות המאכל שבמעיו חשיב הנאה וחייב בברכה ומבואר דאע''ג דלית ליה הנאת חיך כלל מ''מ חייב בברכה ומה שהביא ראיה מד' סדור ר' עמרם ומד' הרשב''א צ''ע

והנה בס' **בתי כהונה** [ברכות א ב] ובס' **יצחק ירנן** בשם ס' **בית ועד** הק' ע''ד הרמב''ם דס''ל דמטעמת אינה טעונה ברכה אף בבלע דלפי''ד אמאי במתכוין לרפואה מברך ולכאו' הוי ממש כמטעמת דאית ליה סיבה אחרת לאכילה מלבד האכילה ובס' **יצחק ירנן** כ' דמיירי בשותה רביעית דכה''ג חייב ברכה [ודקדק כן מהל' נותן שמן הרבה לתוך אניגרון עי''ש] וחי' הוא ובס' **בתי כהונה** תי' דלרמב''ם ביאור הגמ' קמ''ל דהואיל ואית ליה הנאה מיניה אין הפירוש כרש''י דאית ליה הנאה מלבד האכילה אלא הכוונה דאית ליה הנאה זו עצמה שנהנה במה שמתרפא [ולפי''ז נראה דאין הרפואה בערעור בגרונו לבד או דנימא דלהרמב''ם גם בלא בלע חייב בכוונתו לאכילה ודו''ק] והק' לפי''ז בחנקתיה אומצא אמאי אינו מברך והא אין לך רפואה גדולה מזו ותי' דכיון דאינו רוצה לשתות א''כ מצטער הוא ולהכי ל''ח אכילה עי''ש ולכאו' היה מקו''ל דחנקתיה אומצא אי''ז תועלת בעצם המים אלא אך משתמש בנזילתן לבליעת האומצא ועי' ויש שרצו לתרץ באו''א דלגבי מטעמת אין לו כלל רצון בבליעה משא''כ לגבי רפואה דיש לו רצון לבליעה - ואי'ז במשמע דלכאו' רצונו בעיקר בערעור בגרונו וכמו''כ לגבי מטעמת מבואר בריב''ש [רפח] דלגבי איסורים יתכן דבעינן דוקא בליעה בכדי לחוש היטב הטעם והיה מקו''ל בהיפוך דבשמן כיון דאין דעתו אלא לערעור בגרונו א''כ אינו מחשיב לבליעה לבליעה לשם רפואה משא''כ במטעמת דרוצה את הבליעה עצמה לצורך טעימתו וכריב''ש ומ''מ צ''ע בזה מהא דשתיתא דחייב לברך וצ''ע התם מהי הרפואה וכמו''כ בשו''ע מבואר דכל האוכלים שאדם אוכל לרפואה כן הדין וודאי שיש מהם שרפואתן בבליעתן ועי' ויש שהביאו [הרר''ש] בזה לד' **הר''א בן הרמב''ם** בס' המספיק [עי' עמוד 238 ו242] שכ' דאינו חייב לברך על הנאת רפואה ורק על הנאות חושים ומ''מ כ' לגבי שמן שהיכא דחש בגרוננו מוצא בשמן מרגוע ותענוג ונמצא א''כ דלגבי רפואה דשמן איכא סברא מיוחדת לחייבו ברכה כיון דנהנה הנאת תענוג וכמו אכילה [ויל''ע לגבי שתיתא] אמנם בד' השו''ע דכ' דכל אוכלין שאדם אוכל לרפואה מברך באית לי הנאה [והסכים הרמ''א] ומאידך הביא לד' הרמב''ם לגבי מטעמת [וחשש רמ''א דס' ברכות להקל] צ''ע

**אכילת איסור** - הנה לגבי אכילת איסור נח' **הרמב''ם והראב''ד** אי מברך עליו או לא וראה **בטושו''ע** ונו''כ סי' קצו **ובב''י** סי' רד ועי' **ט''ז** קצו א דדעתו דלהרמב''ם גם באונס ושוגג דלא שייך מנאץ מ''מ פטור מברכה דל''ח כלל אכילה [ולגבי זימון הו''א דחייב כיון דאפי' בעלה של ירק חייב עי''ש] **ובדרישה** רד כ' דליכא הנאה מאכילת איסור ולהכי גם באונס לא יברך עי''ש היטב [ועי' ל' תו' ריש כיצד מברכין ובמהרש''א שם].

**אכילה באונס** - עי' **ב''י** רד שהביא מאהל מועד דמי שאנסוהו לאכול פטור מלברך ודימהו לאשה שתחילתה באונס וסופה ברצון דחשיב אונס וכ''פ **הרמ''א** רד ח ועי' היטב **בט''ז** [יב] **ומג''א** [כ] ועי' היטב **במג''א** מה שהביא בזה מתשובת הרשב''א ומה שהק' מהא דמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה דלהכי אנסוהו לאכול מצה יצא ועי''ש **בא''ר ופרמ''ג** דאין מברכים על הנאת אונס ולכאו' המג''א הבין דחסר במעשה האכילה ולזה מועיל מאי דהוי מתעסק **ובא''ר ופרמ''ג** נקטו דחסר בלקיחת ההנאה דכיון דהוי באונס אין חייב על לקיחת הנאה שלא לרצונו או דל''ח נהנה היכא דרצונו שלא לאכול ורק דנהנה כשאוכל ועי'.

**(ד) יין**

**אישתני לעילויא** - והנה יש לידע להו''א דלא ידעינן האי מילתא דחמרא סעיד ועיקר הסברא מצד שאישתני לעילויא במה חשיב אישתני לעילויא ועי' **פנ''י** דהק' מה בכך דאישתני לעילויא ואמאי הוי טעם לייחד לו ברכה והא גם בפירות יש מעולה מחברו [כגון תמרים דזייני] וכ' מתחילה דכיון דבכל הפירות אין משקיהן כמותן הן לענין ברכה והן לענין כמה דברים ורק ביין ובשמן כן להכי ס''ד דלא שייך בהם ברכת פרי העץ דבכל פירות העץ אין משקיהן כמותם ובעינן לייחודי עלייהו ברכת הגפן דרק משקיה כמותה ולהכי מק' דה''ה נמי לגבי שמן ועי''ש שכ' דלמ''ד דבכל הפירות משקין היוצאים כמותן יק' מאי איכפ''ל דאישתני לעילויא ותי' דהו''א דחשיב אישתני לעילויא משום דאית בהו צד מזבח עי''ש וראה **במהר''ם בנט** דכ' דאישתני לעילויא היינו דנגמר תכליתו דנוטעים הגפן והזית לצורך היין והשמן עי''ש - **ובפשוטו** היה מקו''ל דיותר חשוב היין והשמן מהזיתים והענבים [אמנם **במהר''ם בנט** דחה דאי''ל כן מהא דמק' לקמן גבי קמח עי''ש].

**והרי שמן שאישתני לעילויא ולא אישתני לברכה דאמר ר''א אמר שמואל וכו'** - ובראשונים [**תו' רא''ש ותו' ר' יהודה**] הק' אמאי לא מוכיח ממתני' דמבואר דעל הכל מברך העץ לבד מיין ותי' אין למדין מן הכללות ובפנ''י כ' לתרץ דהו''א דלא שייך בזה כלל ברכה כיון דאזוקי מזיק [וראה **בפני שלמה** דכ' כן והוסיף דגם בשותה ע''י אניגרון הא רק ברפואה חייב לברך וגם בזה ס''ד דאינו חייב לברך ברפואה - והוכיח כשיטות דבלא רפואה אין מברך בפה''ע בכל גווני עי''ש] **ובצל''ח** כ' דהו''א דהוי ק''ו מיין דזית שני לארץ ויין שלישי וראה שם בצל''ח דדחה ד' פנ''י דאי מסיק אדעתיה דאינו ראוי א''כ זה סברא מצ''ע דלא יקבעו לו ברכה פרטית ובאמת הק' כן **ברע''א** למסקנא דאמאי לא אמרנן דכיון דאין חשיבותו אלא ע''י אניגרון ולרפואה כי נמי מברך כיון דאית ליה הנאה מ''מ אי''ז מספק דיקבע לו ברכה פרטית ולפי''ד **פנ''י** י''ל גם באו''א דבאמת עיקר הראיה הוא דחשיב אישתני לעילויא אע''ג דכמות שהוא מזיק ורק ע''י אניגרון משתבח ובאמת הק' **בתו''ר** דאמאי חשיב אישתני לעילויא ותי' דע''י אניגרון אישתני לעילויא - ויל''ע אי כוונתו דכיון דע''י אניגרון נאכל להכי חשיב אישתני לעילויא או דרק כשהוא באניגרון הו''ל עילויא ולפי''ז יתכן דראיית הגמ' היא להא דחשיב אישתני לעילויא ולא להא דאין מברך בפעה''ז - אמנם בד' **הפרמ''ג** **ובמהר''ם בנט** [יוב''ד להלן] **ובהגה' פרחי כהונה** כ' די''ל דהשתא לא סבירא ליה הא דאמרינן לקמן דכל העיליוא הוא אך בשותה לרפואה ע''י אניגרון [ולההיא מסקנא מתישב בפשיטות הוא דלא תקנו לו ברכה בפנ''ע וראה בסמוך - **שוב הראוני** דברים מפורשים בר' מנוח [ח ב] דכ' דהא דבשמן אין מברכים עליו בפעה''ז הוא משום דאף דאישתני לעילויא מ''מ אינו נאכל בפנ''ע ונמצא א''כ דלמסקנא דשמן אזוקי מזיק ואינו נאכל אלא באניגרון איכא ד' אופנים אמאי אין מברכים בפעה''ז **א' לר' מנוח** כיון דאינו נאכל בפנ''ע **ב' לרע''א** [רע''א נקט כן בל' קו' אבל ודאי לדרכו של ר' מנוח דהדרנא בן י''ל כדבריו] משום דאינו נאכל אלא לרפואה **ג' ולפרמ''ג** דכיון דאזוקי מזיק א''כ כבר הדרנא בן מטעמא דסעיד וי''ל דיין אישתני לעילויא ואילו שמן אישתני לגריעותא כיון דבאכילתו בפנ''ע מזיק **ד' אמנם בתורא''ש** מבואר דגם מתחילה דמקשינן דשמן אישתני לעילויא ויברכו עליו בפעה''ז ידעינן להא דאין מברכים עליו אלא באנגירון ולרפואה ועי'.

**חמרא סעיד** - הנה בפשוטו למאי דאמרינן דחמרא סעיד הדרנא בן ממאי דאמרינן דאישתני לעילויא וכל הטעם משום שסעיד או דאכתי בעינן להא דאישתני לעילויא והנה **בפרמ''ג** [א''א רב ב] כ' לבאר פלוגתא דמקאי אי מברכים על יין מבושל בפה''ג וכ' דהוא סעיד ומשמח אך נשתנה לגריעותא **ומדבריו משמע** דלמאי דאמרינן דסעיד אי''צ כלל להא דאישתני לעילויא אלא דדן דאחר אמרינן דשמן אזוקי מזיק א''כ אי''צ תו לחילוק דסעיד והדרנא לטעמא דאישתני לעילויא עי''ש היטב וכ''ה בס' **פרחי כהונה** בהגה' דאחר דאמרינן דאזוקי מזיק אין להק' כלל מ''ש יין משמן וכמו''כ להבנת **מהר''ם בנט** דרק מתחילה הסברא היתה דאישתני לעילויא דיין הוא דנקרב לתכליתו וה''ה לגבי שמן [וקמח] אבל למסקנא השיוני לעילויא הוא מצד דהוחשב ע''י שנעשה יין דסעיד ומשמח וזה לא שייך לגבי שמן וא''כ י''ל דחשיב שמן אישתני לגריעותא וראה עוד שם שכ' דכל הס''ד לדמות שמן ליין הוא רק למאי קודם דמסיק דרק ע''י אניגרון מברך עליו דאחר דאמרינן דאינו חשוב אלא ע'י אניגרון ולרפואה ודאי לא נטעי ליה אדעתיה דהכי אלא נטעי ליה אדעתא ללפת הפת ולא שיייך לקובע ע''ז ברכה - אמנם בד' **תורא''ש** בסוגין מבואר להדיא לא כן אלא דגם לס''ד דנקבע לו ברכה הוא מצד אניגרון לרפואה והביא **דבב''י** סי' ער''ב מבואר דגם מבושל אישתני לעילויא [**ובאו''ז** [סעודה קסב] כ' דביין מבושל אין מברך עליו בפה''ג כיון דאישתני לגריעותא עי''ש ובאמת צ''ע בזה דהא ודאי אישתני לעילויא והשתא אישתני לגריעותא בבישול אך אמאי זה מפקיע מהשינוי לעילויא ממה שהיה בתור ענבים] **ובתר''י** במתני' כ' דהטעם לברכת היין משום דאישתני לעילויא דהשתא הוא סעיד ומשמח וכ' דגבי תמרי אע''ג דהוי מזון מ''מ כיון דאינו קובע עליהם וכמו''כ לא אישתני להכי לא תקנו עליהם ברכה עי''ש ומבואר מדבריו גם דבעינן להא דמשמח [וצ''ע דשותה יין מגיתו מברך עליו אע''ג דבפשוטו אינו משמח - ואולי כיון דאישתני לעילויא דהשתא ע''י התסיסה ישמח סגי בזה וצ''ע ואולי לא פלוג [וכמש''כ פרמ''ג לגבי גוונא דשתה יין עד דגריר ליה דאפי''ה יוצא בבהמ''ז] אמנם ממה שהק' בתר הכי מתמרי מוכח דלא בעינן דישמח] וגם מבואר דלמסקנא נמי בעינן לאישתני לעילויא וגם מבואר דהאישתני לעילויא הוא במה שסעיד ומשמח [דהיה מקו''ל דבעינן אישתני לעילויא ובזה דוקא בדבר שסעיד איכא חשיבות ואפי' אי נימא דאיכא סעיד גם בענבים ומבואר בדבריו לא כן אלא דהאישתני הוא להא דסעיד ועי'] וראה **במרומי שדה** שהוכיח דא''א לומר דלמסקנא סגי בטעמא דסעיד לחודיה דא''כ ה''ה בתמרים אית לן לתקוני ברכה בפנ''ע אמנם בד' תר''י במואר דאיכא טעמא אחריתי והוא דלא קבעי עילויה [וצ''ע דהא ביין נמי אינו קובע ואעפ''כ תקנו לו ברכה]  **ובמאירי** כ' דהטעם ביין הוא משום חשיבותו שזן וסועד ומשמע דלא בעינן למסקנא לא להא דמשמח ולא להא דאישתני **ובאו''ז** [סעודה קסב] כ' בזה''ל 'למדנו מיכן דהיכי דאישתני לעילויא עדיף לענין ברכה והכי מוכח בסמוך גבי קמחא דחיטי ובעבור כן מברכינן אחמרא בפה"ג דאשתני לעילויא טפי דסועד ומשמח. ושמן זית ''דסועד ואינו משמח'' וקאי במלתי' מברכינן עלי' בפה"ע כמו קמחא דחיטי אליבא דרב יהודה' ודבריו צ''ע [ואולי ט''ס].

**רש''י - סעיד חשיב טפי ממזון** - עי' **צל''ח וראש יוסף** דכ' כן רש''י משום שהוק' לו בהא דמק' דליבריך עליה ג' ברכות אע''ג דבכל ה' מיני דגן אע''ג דהוי מזון מ''מ אין מברך עליהם ג' ברכות [ועיקר הדבר יש לישב כמש''כ **הריטב''א** בסוגין או דמשי''ת דמיעטה התורה בארץ ורק יין לא נתמעט דמיירי קרא בענבים] ועי' ראש יוסף מה שהק' מד' רש''י בהמשך סוגין דמשמע דהוי רק מזון ועי' הגה' עוז והדר דיתכן למוחקו.

**סעיד** - בחילוק הגמ' בין טובא לפורתא בתו' מבואר דהינו בשותה קצת ושותה הרבה אבל **בראבי''ה** [תשובה סי' קנ] הביא דיש לפרש דהינו דסועד קצת וגורר הרבה ולכן הוי טעמא לגבי ברהמ''ז ומ''מ סעיד ולפי''ז יהא מותר לשתות קודם ליל הסדר גם קצת ועי' טושו''ע ונ''כ תעא א ועי' ביאוה''ל [רח יז] דדן היכא דשתה הרבה דכיון דגריר לא יברך בהמ''ז ובעיקר דן כיון דכבר נתחייב תו לא פקע [דהיה לו שביעה מקודם ואכתי לא עבר שיעור עיכול] ולכאו' מד' ראבי''ה מוכח דאין כלל סתירה ביניהם ועי''ש **בביאוה''ל** היטב **ובפרמ''ג** [א''א קעד ט] כ' דאע''ג דגריר מ''מ לא פלוג [והנה בגמ' עיקר הקו' הוא מקבע סעודה ובד' הפרמ''ג י''ל דל''פ בהא דפוטר ברהמ''ז וזה גם בלא קביעות סעודה אבל בביאוה''ל צ''ע ואולי טובא הינו יותר מקביעות סעודה וצ''ע] וע''ע **חזו''א** לד ו.

**ליבריך עליה ג' ברכות** - הנה בגמ' לעיל יב. מבואר דתמרי נמי מיזן זייני ולהכי בבירך עליהם ברכהמ''ז יצא עי''ש **ובתר''י וברא''ש ובמאירי** שם הוכיחו מהא דבסוגין מק' דליבריך ג' ברכות ובתמרי לא מק' כן דע''כ יין יותר פשוט דמיזן מתמרי ולכך ודאי דעל יין אם בירך ג' ברכות יצא עי''ש אמנם **במלחמות** פסחים [כד: בדפה''ר] **ובר''ן** שם ס''ל דאינו נפטר ביין בברכהמ''ז והובא **בביאוה''ל** [רח יז] ולדבריהם לכאו' צ''ל כמש''כ **הרשב''א** [שו''ת א תרכה] דכיון דאינו קובע על יין להכי אין שייך ע''ז בהמ''ז ומבואר לפי''ז דתמרי קובע עליהם ולפי''ז איכא טעם נוסף אמאי אין מברך עליהם לכתחילה בהמ''ז משא''כ ביין דמק' דיברך ברהמ''ז וצ''ל בב' אופנים הא' עי' **מרומי שדה** דכ' דכל קו' הגמ' דליבריך עליה ג' ברכות הוא משום דאישתני לעילויא ועי''ש שהוכיח דתמרי זייני טפי מיין ולפי''ז א''ש דלא מק' דיברך ג' ברכות על תמרי ומ''מ רק בתמרי מברך ברכהמ''ז וכ''ה **בריטב''א** בסוגין דהק' והא אף בפת באין הפרוסות קיימות מברך מעין ג' ותי' דרק ביין הק' כן משום דאישתני לעילויא ועוד י''ל ע''פ מה שהק' **האחרונים** [עי' **נחל''ד** **ובשלמי** **תודה** בשם פרח שושן בשם **מהר''א נבון**] דהא ארץ הפסיק הענין ונתמעטו ז' מינין מבהמ''ז ולהכי מברך רק על לחם לחודיה ועי''ש שתי' דהו''א דדוקא ענבים ולא יין **ובנחל''ד** הוסיף דיהא בכלל לחם דלחם ל''ד פת אלא כל מזון ולפי''ז א''ש דתמרי נתמעטו להדיא ולהכי אין יכול לברך עליהם בהמ''ז אע''ג דקביעי ולפי''ז א''ש דלא מקשה רק על יין אע''ג דתמרי סעיד יותר מיין ולהכי יוצא עליו בבהמ''ז [ובאמת **בתר''י** בסוגין מבואר דבתמרי אינו קובע וכמו''כ כ' **במאירי** בסוגין דמהאי טעמא לית בהוא בהמ''ז לכתחילה עי''ש ואזלי לשיטתם] וע''ע **חזו''א** לד ב

**מה נחשב מזון למסקנא** - הנה גבי נדרים מבואר דהנודר מן המזון אינו אסור אלא בה' מינים והכי קי''ל **בשו''ע** [יו''ד ריז יט] והק' **בצל''ח** דאמאי לא הזכירו דיין נמי הוי מזון [ואולי כיון דבקביעות סעודה דידיה גריר ל''ח מזון ועי''ש בצל''ח עוד דהק' מהא דאורז דהא חשיב מזון ועי' **בביאור הגר''א** [כח] שתי' דבל' בנ''א אינו נקרא מזון] ועי' **מאירי** דכ' דתמרי ויין ל''ח מזון לגבי הא דהנודר מן המזון וצ''ע טעמא ועי' **תו' עירובין** ל. דכ' דהא דמק' רק מרב ושמואל אע''פ שהחולקים רק מוסיפים אורז ודוחן ותי' דלחולקים י''ל דהכל נחשב מזון ורק דקבעי סעודה על אורז וה' מינים ולהכי קרינן להו מזון לגבי נדרים אבל לרב ושמואל דלא אזלי בתר קביעות סעודה דהא על אורז אין מברכים א''כ ודאי ס''ל דרק ה' מינים נקראים מזון וראה בצל''ח בסוגין מש''כ בזה וראה עוד **בנשמ''א** [נח] מש''כ לבאר ע''פ דברי תו' לד' **הכס''מ** דעל הכל אם בירך במ''מ יצא ועי''ש מש''כ בשם **מהר''א פאסוולער** עי''ש **ובגאו''י** עירובין שם.

**(ה) שמן**

**בנאכל ע''י פת.** הנה **בב''ח** [ר''ב ד'] דקדק מהא דהוצרך הטור לכתוב דין זה אע''ג דזהו דין פשוט דכל שהוא עיקר ועימו טפילה וכו', הוא משום דאתי לאורויי דאע''ג דהעיקר הוא השמן דאוכלו לרפואה מ''מ יפטר ע''י הפת והק' הב''ח מהא דגבי מליח אמרינן דמברך על המליח ופוטר את הפת, ולקמן [סי' רי''ב] תי' ע''פ הראשונים דאין הפת בטל למליח אלא לפירות גינוסר, דאינהו חשיבי ופטרי ליה לפת. אלא דעדיין הק' משיטות הראשונים דפליגי וס''ל דהפת בטל למליח, והניח בצ''ע. **ובמג''א** [ר''ב ס''ק ח'] פליג עליה, וס''ל דלעולם אי כוונתו לרפואה דהו''ל שמן עיקר יברך על השמן העץ ויפטור הפת, [ועי''ש שביאר אמאי ל''א כן בגמ'], אמנם עי' **בנחל''צ** [הוב''ד באליה רבה ר''ב] דביאר דגבי דג מליח איכא הנאה ויכול לאוכלו אף בלא הפת ורק דע''י הפת אינו מזיקו בגרונו, משא''כ לגבי שמן דכל מה שיכול לאוכלו הוא ע''י הפת, לא מהני ליחשב עיקר, [והנה מ''מ לגבי אניגרון הוי עיקר, דדוקא גבי פת אמרינן סברא זו, ויש להרחיב בזה]. **ובא''ר** עצמו כ' דכיון דאין דרך לאוכלו לרפואה אלא ע''י אניגרון ולא ע''י פת, שוב לא ייחשב השמן עיקר דבטלה דעתו עי''ש. אמנם בעיקר הקו' עי' **בא''ר** דהביא שכן הק' **העולת תמיד** [מה החילוק בין מליח לשמן], ובלשון קושיתו נראה דכל קו' אינה אלא כיון דאמרינן לקמן גבי מליח דאפי' היכא דמעורב הפת מליח מ''מ המליח עיקר, וחזינן מדקדוק לשונו דבאמת יש לתרץ דלעולם שאני היכא דמעורב בפת דאזי הכל מאכל אחד ושוב הפת העיקר, משא''כ היכא דאינו מעורב, [אלא שהק' הע''ת מסתימת הפוסקים] ובאמת **ברא''ה וריטב''א** מבואר כהאי סברא ויל''ע אי שייך גם בדבר שהוא עיקר משום רפואה או אך משום טעם ודו''ק.

**ע''י אניגרון.** בדעתו לאכילה מבואר בגמ' דהאניגרון הוי עיקר ותי' הגמ' דמיירי בחושש בגרונו ופי' רש''י שאזי איכא הרבה שמן, ויש לידע אי בכה''ג אמרינן דהשמן הוא העיקר מחמת שדעתו לרפואה, או מחמת דאיכא רוב שמן, וכדלקמן. **ובטור** [ר''ב ד'] הביא פלוגתת **הר''ר יוסף ובה''ג**, היכא דנותן שמן הרבה לאניגרון ודעתו לאכילה, דלהר''ר יוסף מברך העץ ולבה''ג מברך שהכל, ועי''ש בטור דהק' כיון דהוא נהנה למה לא יברך העץ, ובב''י תי' דמ''מ האניגרון הוא העיקר והביא כן מד' הרשב''א, והק' ע''ד בדרכ''מ אמאי לא הביא כן מד' הבה''ג עצמו, עי''ש. [ועי' פרישה מה שתי' בזה, ויש להרחיב עוד בזה ואכ''מ]. **ואיכא ד' דעות במה נח'. א] דלב''ח** [ר''ב ד'] במיעוט שמן בדעתו לרפואה לכו''ע העץ, ודעתו לאכילה לכו''ע שהכל, וזהו אניגרון דגמ'. ונח' הר''ר יוסף ובה''ג בהרבה לאכילה, [ולא ברוב] ונסתפק הפרמ''ג אי ברוב שמן יודה בה''ג. **ב] לט''ז** [ס''ק ב'] במיעוט שמן לכו''ע בפ''א [אפי' לרפואה], ובהרבה פליגו, לר' יוסף סגי בהכי, ולבה''ג בעינן רפואה. **ג] לגר''א** [שם] פליגו שלהר''ר יוסף מהני הרבה אפי' בלא רפואה, ול''מ רפואה במיעוט. ולבה''ג מהני רפואה במיעוט, ולא מהני הרבה לאכילה. **ד] ולמג''א** [ס''ק ט' י' וי''א], מיירי ברוב ממש, ולכאו' לדעתו לבה''ג לאכילה מברך בפ''א אפי' ברוב ממש דשמן, ולרפואה יברך העץ אפי' ברוב אניגרון, ולהר''ר יוסף הולכים אחר הרוב. [ובד' **הט''ז** מבואר חידוש נפלא, בגדר עיקר וטפל, דיש ב' סוגי עיקר וטפל דרוב, דהיכא דהוא רק רוב בעלמא לעולם חייב המיעוט בברכה [וכברכתו הראויה] אלא דכשלא בירך על הרוב יברך ברכה אחת לשניהם אבל היכא דכבר בירך על הרוב שפיר חייב לברך על המיעוט ברכתו הראויה, ועי''ש היטב ובמשב''ז שם].

**חושש בגרונו.** עי' פמ''ג שנסתפק היכא דחושש בגרונו אבל לא כיון להדיא לרפואה, אי יברך העץ. והביאו בביאה''ל, ועי' רשב''א בסוגין, מה שהביא מרה''ג חילוק בין שבת לחול, ומאי דפליג עליה הרשב''א, עי''ש.

**הטעם לשיטות [מג''א] דאפי' ברוב שמן מברך על האניגרון.** א' בס' **חפץ ה'** כ' דעיקר דעתו על טעם האניגרון. ב' **ובאבודרהם** וכ''ה **בא''ר ופרמ''ג** מבואר דכיון דאין ראוי לאכילה אלא ע''י אניגרון שוב לא ייחשב השמן עיקר, וכעין הסברא שנתבארה לעיל [מהנחל''צ] לגבי אניגרון עם פת.

**האם מברך על האניגרון בפ''א או שהכל.** והנה ברמב''ם כ' דהיכא דאינו מתכוין לרפואה אלא לאכילה מברך שהכל והק' מג''א [רב יא] אמאי מברך על האניגרון שהכל והא מי שלקות ברכתן בפה''א ובגמ' מבואר דהאניגרון עיקר ועי' שעה''צ [רב לו] שהביא מכמה ראשונים דמברך בפ''א ובביאור דעת הרמב''ם בגר''א כ' דכיון דעשוי לשתיה מברך עליו שהכל. **ובפרמ''ג** כ' דמד' הרמב''ם מדוקדק דמברך בכה''ג על השמן עצמו שהכל והיינו דלעולם היכא דאיכא הרבה שמן השמן הוא העיקר אלא דהיכא דאין כוונתו לרפואה אלא לאכילה ברכתו היא שהכל [והיינו לכאו' דכה''ג אי''ז דרך אכילתו וכמו בצל חי] וכ''ה להדיא במאירי ובר' מנוח ויש להרחיב בזה ודו''ק. **ובגרעק''א** [רב] הביא **מנתיב** **חיים** שביאר בד' הרמ''א דפסק דמברך שהכל משום דמספק''ל אי הלכה כהר''ר יוסף או כבה''ג, ולהכי מספק מברך שהכל. והק' רע''א ע''ד דאדרבה מספק יברך אדמה. [כיון דהספק הוא אי הוי העץ או אדמה, עי''ש]

**ברכה אחרונה על שמן**. עי' משנ''ב דה''ה לגבי ברכה אחרונה מברך מעין ג' ובשעה''צ [רב לד] הביא בזה פלוגתת נהר שלום עם מעשה רוקח דלמעשה רוקח אין מברך עליו מעין ג' וכ' שם במעשה רקח דאי''ז כיין כיון דביין אישתני לעילויא וסעיד ומשמח משא''כ בשמן ובנהר שלום כ' דאישתמיטתיה סוגין דמבואר דשמן נמי אישתני לעילויא ורק משום דסעיד איכא ביין ברכה בפנ''ע ועוד כ' שם דלמסקנא ז' מינים כולל גם ענבים וגם שמן ולכאו' דעת מעשה רוקח ע''פ מה שהביא ברשב''א מד' רש''י דל''ח שמן מין ז' ורק גבי יין דאישתני לעילויא זה עצמו סיבה לתקן לו ג''כ ברכה וגם מש''כ דשמן הוא כיין לגבי אישתני לעילויא זה תליא במש''נ דאי נימא דאחר דאמרינן דשמן אזוקי מזיק הדרנא מהאי מילתא דשמן אישתני לעילויא כיין [וכדכ' הפרמ''ג] א''כ ליכא ראיה כלל מסוגין - **אמנם יש לדון** בזה דזה עצמו שאין משתנית ברכתו הראשונה דשמן ה''ה נמי דאין לו לאבד ברכתו אחרונה גם יל''ע להרשב''א דעיקר ז' מינים הינו ביין אמאי בענבים מברכים עליהם מעין ג' וצ''ל דילפינן מז' מינים וליכא למפרך צד מזבח ולפי''ז גם שמן יש ללמוד ודו''ק ואי נימא דאף דמשתנית ברכתו הראושנה מ''מ לא שייך לברך עליו מעין ג' יהא א''ש קו' רע''א [רח ה] אמאי לגבי קמח לא חיישינן להסתפק דחייב עליו מעין ג' עי''ש היטב ויתכן וזה מקורו דהמעשה רוקח וצ''ע

**(ו) קמח - דגן**

מבואר בגמ' לקמן לז. דהכוסס את החטה מברך עליה בפ''א ונח' ר''י ור''נ בסוגין בקמחא דחיטי דלר''י מברכים עליו בפ''א ולר''נ שהכל ורבא הק' עליה דהא גבי שמן נמי אישתני ואפי''ה מברך עליו בפה''ע ומחלק ר''נ דגבי שמן לית ליה עילויא אחריני משא''כ בקמח עוד מבואר בגמ' דקמחא דשערי לכו''ע ברכתו שהכל [עוד מבואר דהו''א דאין מברך עליו כלום דקשה לקוקיאני] ולא נתבאר בגמ' מה הדין שעורים שלמים וכמו''כ לא נתבאר בגמ' באיזה קמח מדובר בקמח קלוי או בקמח חי

**קמח**

**הוכחת רבא משמן** - והנה רבא מוכיח כד' ר''י מהא דבשמן מברך בפה''ע אע''ג דאישתני ובסוגיא דלעיל מבואר דשמן אישתני לעילויא **ובמהרי''ק** [מג] כ' דלפי''ז כל ההוכחה משמן הוא דוקא משום דקמח נמי אישתני לעילויא וכ''ה להדיא **בתר''י** בסוגין [ועי' **צל''ח** שמשו''ה הק' אמאי לא מק' מיין ועי''ש שתי' דהיה מקו''ל דיין מברך בפה''ג כיון דסעיד וראה לעיל מש''נ בזה מד' הראשונים **ובמהר''מ** **בנט** כ' דהשינוי לעילויא דאיכא בשמן הוא מצד דזהו תכליתו [ולא כמו יין דהוא מחמת דמשובח יותר] ולהכי גם לגבי קמח י''ל דנתקרב לתכליתו ע''י הטחינה וחשיב אישתני לעילויא **אמנם למש''נ** לעיל דיתכן דלמסקנא שמן ל''ח אישתני לעילויא [כיון דמזיק] א''כ י''ל דלעולם קמח לא אישתני לעילויא [או אפי' לגריעותא וכמבואר בד' ר' יונה] ואעפ''כ איכא ראיה משמן דלא איכפ''ל במאי דאישתני.

**אית ליה עילויא אחרינא** - ברש''י ביאר דבקמח כיון דאישתני יצא מכלל פרי ולכלל דרך אכילתו לא בא משא''כ בשמן מיד בא בשינויו לכלל דרך אכילתו ועיקר הפרי לכך נטעוהו הלכך פרי הוא **ומהרי''ק** הוכיח מרש''י דאף אישתני לעילויא מאבד את ברכתו [וכמו שהוכיח לעיל דקמחא הוי שינוי לעילויא] ומ''מ בעינן עוד תנאי דיהא עיקר הפרי לכך נטעוהו וכ' שם דאפי' דבר שאישתני לעילויא ולית ליה עלויא אחריני מ''מ היכא דליכא להא דעיקר הפרי לכך נטעוהו [כמו ענבים מבושלים] מברך שהכל והינו דבעינן דיהא אישתני לעילויא ועיקר הפרי לכך נטעוהו [ויל''ע אי איכא ג''כ טעם בפנ''ע דלית ליה עילויא אחריני כגון אם מחמת איזה טעם צדדי רגילים לנוטעו ע''ד השינוי אע''ג דאית ליה עיליוא אחרינא - ויתכן דכה''ג ל''ח כלל אית ליה עילויא אחריני לרש''י] **ועוד כ' שם דאף לר' יהודה** מ''מ בגוונא דענבים מבושלים יודה דהתם אישתני לגריעותא [ודלא כהשואל דס''ל דאישתני לעילויא - וצ''ע האם דוקא באישתני לגריעותא או אפי' באישתני סתמא כל שלא לעילויא מודה ר''י] ועוד דכל סברת ר''י דוקא היכא דלא אישתני לגמרי דמיירי דלא נטחן דק כדכ' התו' [וצ''ע דהא תו' כ' כן מטעם אחר דאינו ראוי לאוכלו כך וביותר דהא כ' תו' אופן נוסף והוא דמיירי בקמח קליות והתם הא אישתני לגמרי] ועי' **מרומי שדה** שכ' כעי''ז בד' רש''י  **-** אמנם בד' **האבן העוזר** דלקמן מוכרח דס''ל דקמח וגם שמן לא אישתני לעילויא וקו' הגמ' דאישתני אינו סיבה לגרע מהברכה אף בלא אישתני לעילויא [וצ''ע אי חשיב אישתני לגריעותא] וזה תלוי במש''נ לעיל בסוגיא דיין אי מאי דאמרינן דשמן אישתני לעילויא הוא גם למסקנא דאזוקי מזיק ואין מברך עליו אלא בשותה באניגרון לרפואה**.**

**אמנם בד' הרשב''א** בסוגין מבואר דבקמח קליות כיון דאין דרך לעשות ממנו פת לא שייכא סברת אית ליה עילויא אחרינא ומבואר מזה דסברת הגמ' דאית ליה עלויא אחרינא היא בדוקא אמנם בד' הרשב''א מבואר חידוש נוסף דכיון דבפועל אינו ראוי להשתנות לעילויא תו ל''ח אית ליה עילויא אחרינא ועי' **נחל''ד** דהוכיח דחשיב אית ליה עילויא אחרינא גם כשעתה אינו יכול להשתנות לעילויא מהא דכ' כן התו' לקמן לח. לגבי שיכר העשוי משעורים דעתה כשנתון בשכר א''א לעשות ממנו פת וע''כ דהוא נידון מצד שבזמן שהיה בשעורים אית ליה עילויא אחריני אמנם יש לפרש כ''ז ע''פ דרכו של רש''י דעיקר הענין מצד דלא ע''ד כן נטעוהו **ובעוללות אפריים** [ד] כ' ג''כ ראיה זו ודחאה דבשכר קודם נתינתן לשיכר היה להם עילויא אחרינא לעשותן פת וע''י נתינתן לשיכר איבדו חשיבות זו ולהכי נשתנית ברכתן לשהכל משא''כ לגבי קליות כבר בעודן חטים קליות אין ראוי לעשותן פת ואכתי ברכתן בפ''א והשתא כשטחנן לא איבדו ברכתן [ולפי''ז עיקר הסברא היא מצד אית ליה עילויא אחרינא ולא כמש''נ ברש''י דהוא מצד דלא ע''ד כן נטעוהו - ומבואר בד' העוללות אפרים חידוש נוסף דהוא הלכה בשינוי דהשינוי ממצב זה דהיה לו עילוי אחרינא הוא שינוי הפוטרו מברכה ואף דלגבי כוסס חיטה אכתי אית לה עילויא אחריני צ''ל דבשינוי כשיש לו עילויא אחרינא מאבד ברכתו דאין זה בחשיבותו וה''ה כד השינוי מאבד חשיבות זו ועי'] וע''ע ל' **משנ''ב** [רח כ] וצ''ע בלשונו שם.

**וברי''ף פסק כר''נ דברכתו שהכל כיון דאין רגילות לאכול קמח** ועי' בתר''י דהק' דר''נ קאמר סברא דשינוי ולא מצד שאין דרך ועי' **רא''ש** דאה''נ הוא סברא דנפשיה ועי''ש **במעדני יו''ט** **ובצל''ח** בסוגין מש''כ בזה ובד' **הריטב''א** יש להוכיח קצת דהיא סברא לדידן דאנן איננו רגילים בכך [וכ''כ בס' **ברכת** **ראש** בדעת הרי''ף] **ובר' יונה** תי' דהרי''ף פי' כן בכוונת הגמ' דאית ליה עילויא אחריני דהינו דהשתא אי''ז עילוי דאין רגילים לאוכלו כך ועי' **בחי' אנשי שם** שהביא כעי''ז **מבה''ג** דהוי אישתני לגריעותא עי''ש ועי' **רמב''ן** לקמן לגבי פלפלי לדעת ר' ששת דמברך שהכל דהוא מצד דמה שנתיבשו הוי כשינוי ונשתנה לגריעותא כיון דאין רגילות לאוכלו כך וכמו קמחא דחיטי ומבואר דפי' כוונת הגמ' מצד אישתני לגריעותא דאין דרך לאוכלו **וברא''ה הבין** טעמא דהרי''ף אף בלא דין אישתני דכיון דאין רגילות לאוכלו כך ברכתו דהכל וכיסוד זה מבואר **במאירי** הן לגבי קמח והן לגבי חיטה שבשניהם באכלן חיים מברך שהכל דכיון דאין דרך לאוכלן נפקעה ברכתן ובחרוך מברך אדמה דדרך לאוכלן ועי' **ביאוה''ל** [יוב''ד לקמן] דכ' דהרמב''ם דפסק דדגן שלוק מברך בפ''א דוקא בשלוק קאמר כיון דדרך לאוכלו באפיה וכמו ירקות שרגילים לבשלן [ולפי''ז אית ליה עילויה אחרינא הינו דגם בדבר שאין רגילות מ''מ אם לית ליה עילויא אחרינא אינו מאבד ברכתו ומבואר הדבר היטב דגרס **הרא''ה** בדר''נ הואיל ואישתני ומהא הק' ע''ד הרי''ף אבל מהא דקאמר טעמא משום דאית ליה עילויא אחריני לא הק' ועי' **וברא''ש** הק' אמאי לא תי' הגמ' לגבי שמן דהתם דרך לאוכלו עם אניגרון ולא הק' מהא דאישתני אע''ג דגריס הכי בר''נ והינו שהבין דד' הרי''ף דוקא באישתני] ועי' **נחל''ד** דהאריך לקיים ד' הרי''ף [ומטעמא דאישתני לגריעותא עי''ש] **ולמש''נ בשם מהר''ם בנט** יל''פ ד' הגמ' להרי''ף דלעולם אישתני לגריעותא ואף בשמן כן [עכ''פ למסקנת הגמ' דמזיק] ומ''מ לגבי שמן הגיע לתכליתו ולהכי חשיב עילוי אבל הכא כי נמי היה מקום לדונו כאישתני לעילויא משום הא דנתקרב לפת מ''מ כיון דאית ליה עילויא אחריני ל''ח עילוי ועי' היטב ל' תר''י דכ''מ. --- עי' **מג''א** [רח כה] דאף דביין ותמרי נפטרים בברכהמ''ז בדיעבד מ''מ דיסא כיון דאית לה עילויא אחריני אין בהמ''ז פוטרתה וצ''ע

**אית ליה עילויא אחרינא** - **באו''ש** [ברכות ג ב] הק' דביין ג''כ הא אית ליה עילויא ע''י מזיגה ומבואר בגמ' נ: דמברך על יין חי בפה''ג וכ' דדוחק לחלק דביין העילוי ע''י דבר אחר שמערבין בו משא''כ בפת דהמים מסתלקין ע''י האש והעילוי בגוף החטין וכ' לתרץ דביין לגבי מזבח עדיף חי ממזוג ורק לגבי הדיוט הוי עילוי עי''ש **וברא''ה** בסוגין משמע דרק אית ליה עילויא ע''י אש הוא דחשיב אית ליה עילויא והינו דהיכא דאי''צ אש חשיב שכבר עתה מעולה ויכול לערבו משא''כ שינוי ע''י אש הוא דשחיב שבמצב זה אינו מעולה ובאמת דלכאו' בעינן למימר הכי גבי שמן דבגמ' מבואר דאינו מברך עליו בפה''ע היכא דאינו מעורב כיון דמזיק ולא קאמר דאית ליה עילויא באניגרון והתם ל''ש סברא שניה דהאו''ש

**האם דיבר ר''י גם בקמח חי** - והנה **בר' יונה** כ' בדעת הרי''ף די''ל דמיירי דוקא בקמח חי ולפי''ז בקמח קליות שדרך לאוכלו כך יברך בפ''א אפי' לר''נ וכ''כ **הרשב''א** והוסיף עוד דלא שייך סברא דר''נ דאית ליה עילויא אחריני בקמח קליות דאין עושים ממנו פת אמנם עי' **מעדני יו''ט** [אות ס' וע'] על הרא''ש [ב] דמבואר מדבריו דהרא''ש נסתפק אי ד' הרי''ף דוקא בקמח חי או אפי' בקמח קליות **ובתו'** בסוגין מבואר דאף ר''י לא דיבר אלא בקמח קליות או אינו גרוס דרך לאוכלו אבל בקמח חי שאין דרך לאוכלו מודה דמברך שהכל אמנם **ברא''ה וריטב''א** כ' דמיירי בין בקמח קליות ובין בקמח חי ובתרוויהו רגילות לכוס [ועי' מש''כ לפי''ז לגבי מוקצה וראה בד' הטושו''ע ונו''כ שכה ד].

**קימחא דשערי** - **בתר''י ובר''י מלוניל וברשב''א** מבואר דהטעם מצד דקשה לקוקיאני [ובד' **הרשב''א** מבואר דעיקר הסברא כיון דאין דרך לאוכלו משום כך והוא מבואר ממה שבגמ' דימו למלח וקאמר דמלח עביד איניש דשדי לפומיה אמנם בגמ' מבואר זה כטעם להא דהו''א דאינו מברך כלל] ולא נתבאר בד' הראשונים אי הוי רק בצירוף אישתני או דהוא סברא מצ''ע וראה לקמן לגבי כוסס שעורה **וברש''י** משמע דהוא משום דאין חשוב כחיטים [וכן דקדק רע''א] ועי' רע''א מה שתמה בד' הראשונים בזה וכ' דטעמא דק' לקוקיאני לדידהו הוא דוקא בקמח חי שגם אין דרך לאוכלו משום שהוא חי ובצירוף ק' לקוקיאני לא יברך עליו אלא שהכל עי''ש.

**כוסס דגן**

**כוסס חיטה ושעורה** - הנה בגמ' מבואר דכוסס חיטה מברך בפ''א **ובטור** [רח] כ' דה''ה כל ה' מיני דגן בין אכלן חיים ובין מבושלים מברך עליהם בפ''א **ובב''י** הביא ד' הכל בו דמברך על שעורים בין חיים ובין מבושלים שהכל כיון שהוא מאכל קשה ואין דרך לאוכלו [ועי' **לח''מ** (ברכות ב ג) שהוכיח כדבריו דאל''כ מה הדיוק בגמ' דהא דחיטי בפ''א דלמא נקט קמחא דשערי לאפוקי דגרעינים שלמים דגם בשעורה בפ''א ועי' **מגן גבורים** שהאריך בזה] ובשם **האבודרהם** הביא דכוסס שעורים [ולא פי' אי דוקא בחי או גם בקלי] אינו מברך כלל הואיל והוא מאכל בהמה ובב''י תמה על דבריו דאי''ז טעם כלל שלא יברך כיון דנהנה [**ובפרישה** כ' דכוונת האבודרהם כד' הכל בו דאינו ראוי לאכילה ומזיק לבנ''א האוכלים אותו - אלא דס''ל דמשו''ה אין לו לברך כלל וכעי''ז כ' **במו''ק** דזהו מזיק לכל גופו ואינו כקמח שעורים שרק קשה לקוקיאני ועי''ש שהוכיח כד' האבודרהם מהא דכונסים לכיפה ומאכילים אותו שעורים ויל''ח דהתם אין נותנים לו אלא שעורים והוסיף דאף מי שנהנה בטלה דעתו ול''ח הנאה ומבואר דאזוקי מזיק אין זה חיסרון בשם אכילה אלא בהנאה ועכ''פ בעינן לחיסרון בהנאה] **ובד''מ** כ' דאין להוכיח מד' הטור דלא ככל בו דלא דיבר אלא בראוי לאכילה והוכיח עוד כדברי הכל בו מהא דקאמר בגמ' דוקא כוסס את החיטה וכן הוכיח מד' הרשב''א דכ' דשערי לענין ברכה אחרונה כחיטי ומשמע דלענין ברכה ראשונה חלוקין הם והינו דמברך שהכל וככל בו [וראה **בנחל''צ** **ובפרמ''ג** [א''א ד] מה שדחו הראיה מד' הרשב''א דהו''א דלגבי ברכה אחרונה יהא גרע עי''ש] ועי' **ב''ח** שכ''כ בדעת הטור אלא דביאר דכוונת הטור דמברך גם על שעורים בפ''א היכא דקלאן ולפי''ז אינו ממש ככל בו אלא דוקא בחיין - ומשמע בד' **הב''ח** דגם ד' **האבודרהם** לא קיימי אלא בחיין וכן מבואר בד' **המו''ק** הנ''ל והוסיף 'חיין בקליפתן' עי''ש אמנם **ברמ''א** פסק דמברך בשעורים שהכל גם בקלוי [ובחי' **ר' יוסף מסלוצק** על השו''ע הוכיח כב''י מד' הרא''ש [כה] דמברך על שעורה בפ''א וכן הוכיח מל' הטור [ריש ריא] ולב''ח דחילק בין קלוי לחי א''ש].

**בדעת הרמב''ם** **לר' מנוח** בעינן שלוק בין בחיטה ובין בשעורה ומתאים עם ד' משנ''ב **ולב''י** בין שלוק בין מבושל בפ''א [והא דנקט שלוק משום דר''ל שלם ולא כשחתך דאזי יהא ברכתו במ''מ] **ולרדב''ז** [תרומות] לכאו' בחיטה אדמה ובשעורה שהכל ואולי יל''ח בין שלוק לחי ואזי בשלוק בין חיטה בין שעורה אדמה וחי בחיטה אדמה ובשעורה שהכל ודו''ק

עי' **אבן העוזר** מה שהוכיח כד' **האבודרהם** מהא דלגבי תרומה כוסס שעורה פטור מחומש וכן הוכיח **בביאור הגר''א** ועי''ש במש''כ בדעת החולקים דבאמת אין לדמות תרומה לברכה ועי''ש היטב מה שהביא מד' הראב''ד ומד' הירושלמי וכבר נתבאר בזה לעיל - ועי' **אבן העוזר** דכ' לתרץ הקו' מהא דלגבי תרומה חזינן דמזיק וא''כ אין לו לברך כלום [וכהוכחת הגמ' מתרומה לגבי שמן] דלעולם בשעורים עצמן מזקי ואינו מברך כלל ומ''מ קמח אינו מזיק אלא רק קשה לקוקיאני וכ''ה **במור וקציעה** עי''ש שהשעורים מזיקים לכל גופו משא''כ קמח והנה עי''ש באבהעו''ז מש''כ בתחיל''ד דודאי כמו ששעורים מזיקות ה''ה בקמח דהקמח לא עדיף מהגרעינים וכמבואר לגבי קמח חטים (ולמסקנתו הדר ביה וס''ל דאפשר לומר דהקמח אינו מזיק כגרעינים) ומבואר דנקט דמתבאר מסוגין דאין אישתני לעילויא בקמח חטים וראה מש''נ בזה [ואולי כבה''ג ורמב''ן] - **עוד כ'** **באבן העוזר** לחלק בין קליות לבין חיין דכל מה דכוסס שעורים פטור מחומש הוא דוקא חי אבל בקליות [וקמח קליות] חייב חומש ומברך וכ''ה להדיא **במאירי** בסוגין דבשעורים חיים או בקמחן אינו מברך ובשעורים קלוים וקמחן שהכל ובחטים חיין וקמחן שהכל ובחיטים קלויים וקמחן אדמה עי''ש.

**בביאוה''ל** הק' בהא דכוסס את החטה מברך עליו בפ''א לר''י והא דבר שדרך לאוכלו מבושל ואכלו חי מברך שהכל [וראה שם מש''כ דיתכן דלהכי כ' הרמב''ם [ברכות ג ב] דוקא דגן שלוק דבהכי דרך לאוכלו ולא בדגן חי - אמנם בד' הפו' ל''מ כן] ותי' דשאני דגן שהוא מזון ועי''ש שציין **למגן גבורים** דהביא משיו''ב בשם פסקי ר''י הראשון דהוא משום שמיני זרעים חשיבי אוכל וצ''ב ובאמת דהיה מקו''ל דשאני גבי פת דבעי לעירובי עימה מים לאותה ואינה משתנית בעצמה ע''י בישול וכיון דאין לה כמות שהיא עילוי אחר לא נשתנית ברכתה אמנם למש''כ באו''ש הנ''ל דבפת חשיב דהיא עצמה מתעלית חזינן לא כן ועי'.

**ברכה אחרונה** - עי' היטב **תו'** לז. ד''ה הכוסס מה שנסתפקו לגבי ברכה אחרונה ובביאור דבריהם עי' בראשונים בסוגין ועי' היטב **שו''ע** רח ד **ובמג''א** ו **ופרמ''ג ובפר''ח** ובהגה' **רע''א** בסעיף ה' שהאריכו לענין ברכה אחרונה בקמח האם בזה פשיטא דבנ''ר עי''ש היטב

**(ז) קורא**

בגמ' נח' לגבי קורא דלשמואל שהכל ולר''י בפ''א וטעמא דשמואל דסופו להקשות [וראה בעירובין כח: דתלי לה בפלו' דתנאי] וסייע שמואל לר''י מהא דצנון דסופו להקשות ודחי בגמ' דנטעי אינשי אדעתא דפוגלא משא''כ בקורא ומק' מצלף ומתרץ דנטעי אינשי אדעתא דהכי.

**קורא** - לרש''י הוא ענפי הדקל כשהם רכים קודם התקשותן וכ''ה בר''י מלוניל ולמאירי הינו חריות הגדלים סביב הדקל סמוך לקרקע וברי''ד הביא ב' פי' או דהוא שורש הדקל קודם שיגדל או דהוא חרך הגדל בראשו וברמב''ם בפיהמ''ש [עוקצין ג ז] כ' 'דהוא עץ לבן רך נחתך מעליונו של דקל כמו הגבנה היבשה ובני אדם אוכלין אותו'

**סופו להקשות - לא נטעי אדעתא דהכי** - הנה להו''א האי סברא דסופו להקשות הוא סברא גם לגבי דבר דנטעי אדעתא דהכי וביאור הדבר לכאו' דחסר בשם פרי כיון דאם יגדל יתקשה ויהא כעץ ושוב אין מקום לברכת פירות בזה [וכ''ה ל' הגמ' בעירובין דהוי כעץ לכל דבריו] ולמאי דמסיק דנטעי אינשי אדעתא דפוגלא בפשוטו **י''ל בג' אופנים א'** דאי''ז סופו להקשות דאדרבה נטעוהו אדעתא דיעקרוהו קודם שיתקשה ולפי''ז ע''כ הקו' מהא דצלף דגם צלף סופו להקשות [וכ''ה להדיא בד' **הר''ש** מעשרות ד ו דתמרות הוא כמו לולבין שמתחילה רך עי''ש אלא דצ''ע מעלין דמשמע מד' רש''י דהקו' גם מעלין וכמו''כ צ''ע לביאור רש''י דהינו התמרות דבעלין דלכאו' הני אין סופן להקשות אמנם עי' **במאירי** בסוגין גם לגבי עלין ולפי''ז א''ש וצ''ע וכפה''נ דלבסוף מתיבשים] ואין נוטעים אותו אדעתא דהכי ומתרץ דנטעי אדעתא דהכי וחוזרת בה הגמ' במציאות [או דאיכא מקצת בנ''א וסגי בהכי] וכן מוכח מד' **המרדכי** [חולין תרמג] דכ' אך לטעמא דסופו להקשות ובסוגין כ' ג''כ דכיון דסופו להק' לא הוה מאכל ולא נטעי לה אינשי וכו' ומשמע דעיקר הטעם מצד סופו להקשות ורק דאי נטעי אדעתא לאוכלו כשהוא רך ל''ח סופו להקשות]. **ב' ובאו''א י''ל** דלעולם עיקר הסברא מצד נטעי לה אדעתא דהכי וכל סברת סופו להקשות היא דלהכי אין נטיעתו ע''ד כן דהא סופו להקשות ולא יאכלוהו [והינו דדבר הראוי לאכילה יאכלוהו ורק כיון דסופו להקשות אין עומד לאכילה] ולפי''ז א''ש היטב הקו' מצלף דגם התם לא נטעי לה אדעתא דהכי ומתרץ דבצלף נטעי אדעתא דהכי ויתכן כנ''ל דחזרה בה הגמ' במציאות אמנם י''ל דהכא הדרנא בן דלדין לא נטעי אדעתא דהכי בעינן דוקא כה''ג דמזיק לעץ תלישת הקורא ולא סגי בהא דאין דעתן להכי בסתמא וכמו שמשמע בד' רש''י וכ''ה להדיא בפרמ''ג בראש יוסף ובמשב''ז רד ד [אמנם להצד דכל הנידון מצד סופו להקשות לכאו' אין לחלק בדרגת הנטעי אדעתא דהכי] וכ''ה **בביאור מרדכי** [קיד אות ה] **ובתר''י** **וברשב''א** בסוגין לא כ' אלא לטעמא דלא נטעי לה אדעתא דהכי ולכאו' משמע כביאור זה [ובאו''א י''ל לפי' ביאור זה דסופו להקשות היינו דבעינן להתקשותו לצורך הדקל וזה לפי ד' רש''י ופרמ''ג דבעינן להא דיהא היזק במה שיתלשונהו קודם - אמנם שני הביאורים קשים מקו' שמואל מהא דצנון דכיון דנטעוהו להכי ואי''ז נזק במה שלא יתקשה מה שייך להק' מהתם - וצ''ל הדרא בה הגמ' מהא טעמא וצ''ע] **ג' ובאופן שלישי י''ל** דהוא צירוף דמה שסופו להקשות ועוד דלא נטעי לה אדעתא דהכי להכי ל''ח פרי כלל דלא יברך עליו בפ''א וכ''נ שלמדו כמה מן הראשונים וכ''מ מל' **הרא''ה** **והרא''ש והמאירי** בסוגין [ודעת **הרא''ה ומאירי** דאיכא עוד תנאי דלא יהא עיקר פרי וראה לקמן] ועי' פנ''י דהק' דמאי מק' מצלף והא בצלף אין סופו להקשות וא''כ דלמא בעינן תרתי סופו להקשות ולא נטעי ולהכי גבי צלף דליכא להא דסופו להקשות ובצנון דליכא ללא נטעי מברך אדמה וכ' דקושטא דמילתא קאמר עי''ש וחזינן לדעתיה דהא דלא נטעי אינו להסביר טעמא דסופו להקשות אלא זהו צירוף דתרתי ודו''ק. ולאופן זה ג''כ י''ל כד' רש''י דלמסקנא בעינן לא נטעי ליה אינשי בדרגה שמזיק לתולשו. ועי' **חזו''א** לג א דכ' דכל הא דל''ח קורא פירא משום דלא אדעתא דהכי נטעוהו הוא דוקא בצירוף הא דל''ח אוכל לקבל טומאה כמבואר בעירובין כח: וצ''ע לפי''ז מאי מק' מהא דצנון וצ''ל דגם הוא אינו ראוי לאכילה כמות שהוא [ועי' נשמ''א נא א דצנון בזמננו מר ואין ראוי ליכאל אלא ע''י פת ולהכי ברכתוט שהכל ובמשנ''ב רג יד פליג [מגר''ז] דגם דבר דשנאכל רק ע''י פת מברך עליו בפ''א ולפי''ז אפשר דהו אנמי צנון דתלמודא, וכן נימא לגבי תמרות ועלין וצ''ע

**ומהראשונים** שדנו [לקמן] לגבי גרעינים ולגבי בוסר ולגבי קליפות דיברכו עליהם שהכל כיון דלא נטעוהו אדעתא דהכי מבואר גם דלא בעינן להא דסופו להקשות וגם להא דלא בעינן דיהא תלישתו מזקת האילן וכן הוכיח **בחזו''א** [לג ב] והוא דלא **כפרמ''ג** הנ''ל ועי''ש שכ' דהא דכ' רש''י דממעט ענפי האילן קושטא קאמר עי''ש [- ומ''מ י''ל דדוקא לגבי דבר שאינו עיקר הפרי אבל היכא דזהו עיקר הפרי] - ועי' **ברכ''י** לגבי תמרות וקפריסין דבזמננו לא נטעי אדעתא דהכי ויברך שהכל אלא ע''ד האביונות והביאו **בשעה''צ** [רב מא] **ובאגרו''מ** [א נט] פליג עליה דהא אין תלישתן מזיק לאילן והתם נמי י''ל דאביונות הם עיקר הפרי

**בטעמא דלר''י מברך בפ''א ולא בפה''ע** - **ברי''ד** בפסקיו ביאר הטעם דמברך בפ''א לר''י דהוא משום דהוי האילן עצמו ועל אילן עצמו מברך בפ''א וכ''כ **במהר''ם בנעט ובנחל''ד** [וראה לקמן מה שיובא בזה מד' הרמב''ן לגבי פלפלי וממה שדנו בזה הראשונים לגבי קנה הסוכר] **אמנם יתכן** והטעם מצד דל''ח עיקר הפרי [וכמו שיובא לקמן מד' הטור לגבי תמרות] ובד' **הרא''ה** משמע קצת דסבר ר''י כשמואל לגבי דאינו נחשב פרי אלא דמ''מ ס''ל דכל שהוא גידולו מן הארץ ונאכל ברכתו בפ''א [והינו דאף דמודה לכל הני סברות דשמואל מ''מ כ''ז לגבי ברכת בפה''ע דהוא ברכה פרטית וחשובה טפי] **אמנם טפי נראה מדבריו** דקורא איכא טעמא אוחרי דל''ח פרי ומה''ט מהני לשמואל הני טעמי דלא נטעי אדעתא דהכי ומה''ט לר''י אינו מברך העץ וצ''ע - ועי' היטב בשינוי הלשונות דבסוגין אמרינן דטעמא דר''י משום ד'פירא הוא' ובעירובין כח: אמרינן דטעמא דר''י משום ד'אוכלא הוא' ודו''ק.

ועי' **נחל''ד** שהוכיח מקו' הגמ' מצלף דאין לומר סברא דנחית חד דרגא דכשתבוהו הפו' בכמה דוכתי [עי' מג''א רד ז] דדבר שמוריד בהעץ לאדמה יוריד מאדמה לשהכל דאי הכי מאי מק' מצלף דלמא בצלף משום דלא נטעי ירד מהעץ לאדמה משא''כ לגבי קורא דהוי העץ עצמו וכן הוכיח ממש''כ התו' דה''ה לגבי שקדים וכו' ומבואר דגם בדבר שברכתו העץ איכא להאי טעמא ויל''פ בזה.

**לא נטעי אדעתא דהכי**

**ברא''ה ובמאירי** בסוגין כ' דכל דינא דלא נטעי אדעתא דהכי אינו שייך אלא בדבר שאינו פרי אבל בפרי עצמו ליכא להאי סברא [ועי' רא''ה שכ' דגם צנון אינו פרי וצ''ע כוונתו] וברשב''א [שו''ת א תכח] הק' השואל אמאי מברכים על בוסר בפ''א והא לא נטעי אדעתא דהכי [והנה להשיטות דבעינן סופו להקשות ל''ק] ותי' הרשב''א 'שאר כל האילנות וכן הבוסר מגוף הפרי שנוטעין אותן מחמתו הוא אוכל. אבל שקדים המתוקים בקוטנן אינו נהנה מגוף הפרי אלא מקלפתו החמוצה דאינו עקר הפרי. ואין נוטעין את השקד אדעתא דקלפת השקדים אלא אדעתא דגרעיניה והוה להו כקורא'. ובחזו''א נסתפק בכוונת הרשב''א כוונתו דרק בדבר שאינו עיקר הפרי דגם בלא הא דלא נטעי אדעתא דהכי היה ברכתו בפ'''א בהא סברת לא נטעי מכרעת לברך עליו שהכל אבל בדבר שהוא עיקר הפרי וברכתו בפה''ע בזה לא איכפ''ל בהא דלא נטעי וכעין ד' הרא''ה [ויל''ע בכוונת חזו''א אי עיקר סברתו מצד עיקר הפרי או מצד שכבר ירד לברכת בפ''א] או דכוונת הרשב''א דבבוסר כיון דאף לבסוף אוכל גוף פרי זה א''כ ודאי ע''ד פרי זה נטעוהו דאף לבסוף יאכל אותו ולכאו' הדברים נפשטים מד' הרשב''א [שו''ת א ת] שהק' השואל אמאי מברכים על פלפלין בפ''א ולא בפה''ע ותי' הרשב''א דהוא משום דלא נטעי אדעתא דהכי לאוכלו ברטיבתא אלא ביבישתא כשהוא שחוק לתבלין וכ' דקרוב הדבר שיברכו שהכל אלא דיש קצת בנ''א דאוכלים אותו ברטיבתא עי''ש [שהוסיף דגם התורה חייבתו בערלה ונראה מדבריו דבלא''ה אע''ג דמקצת בנ''א אכלי ליה מ''מ לא היה מברך עליו בפ''א] ומבואר להדיא דאע''ג דהוא עיקר הפרי מ''מ איכא בזה סברא דלא נטעי אדעתא דהכי ואף דיל''ע גם לטעם השני דהא התם ג''כ אוכל פרי זה בעצמו מ''מ שאני התם דיתיבש ויאכל כתבלין ואינו נחשב שאוכל דבר זה ממש [אמנם אולי י''ל דלהכי ל''ח ג''כ עיקר הפרי דעיקר הפרי הוא מין אחר שיהא דוקא ע''י ייבוש ושחיקה ועי'] ואמנם יש לידע דמשמעות השו''ע רב ב וש''פ דהא דמברך בפה''ע על בוסר הוא אך במקום שטעמו יותר מר או עפוץ מהפרי המבושל כל צורכו ואפי''ה איכא בזה לטעמא דהרשב''א ועי' ובד' הט''ז רד ד מבואר לכאו' דגם דבר שהוא עיקר הפרי אית ביה האי דינא דלא נטעי וכו' ועי''ש במ''ב ס''ק ז' ובשעה''צ ס''ק ט' מה שהביא מד' האחרונים דפליגו עליה מהאי טעמא עי''ש היטב [מה שהוכחי מכוסס חיטה דל''א דלא נטעי אדעתיה דהכי ומה שדחה דהוי מזון והוא לשיטתו דכ' דלהכי אין בזה דינא דדבר שדרכו ליאכל מבושל ואכלו חי] - וראה אבן העוזר [על מג''א רז ב] מה שהק' ע''ד המג''א שדן לגבי גרעינים מרים שמתקן דיברך העץ והשיגו האבהעו''ז דלא נטעי לה אדעתא דהכי ועי''ש ביד אפרים דס''ל למג''א דאי חשיב עיקר הפרי ליכא בזה דינא דלא נטעי אדעתא דהכי עי''ש היטב [ועיקר דין גרעינים שייך להמשך הסוגיא]יקר סברת לא נטעי

**לא נטעי אדעתא דהכי -** ביסוד הסברא דלא נטעי אדעתא דהכי יל''ע אי הוי סברא בחשיבות הברכה דאין ראוי לקובעה על דבר שאינו חשוב או דהוא סברא לגבי עיקר שם הפרי דכיון דלא נטעוהו אדעתא דהכי ל''ח חלק זה כפרי ועי' בגר''ז [רב ב ג] דכ' להדיא דהוא סברא מצד חשיבות הברכה ועי''ש עוד [רה ג] דדימה דין זה לדברים הנאכלים מבושלים ואכלן חיים ולפי''ז הוי סברא אך לגבי ברכה [אם כי יש לידע דהתם אית להו תיקון אחר והיה מקו''ל דלא שייך האי סברא אלא כה''ג אבל בקורא וכיו''ב דהסברא היא דלא ייחשב כלל פרי לא שייכא האי סברא] ולהאי סברא לכאו' אין לחלק בין הפרי עצמו [כ''ז שהוא באופן שלא ע''ד כן נטעוהו וכמו שדן הרשב''א לגבי בוסר] לבין דבר שאינו עיקר הפרי דסו''ס אין לו חשיבות באופן זה [אמנם בדבר דאין לו כלל חשיבות אחרתצ וזהו עיקר הפרי אפשר דזו חשיבותו] **- אמנם עי' יד אפרים** שמבואר מדבריו דדבר שלא נטעי לה אדעתא דהכי ולהכי איבד ברכתו לשהכל לא יצא אם בירך עליו העף ואי נימא דהוי פרי ורק הוא הלכה בחשיבות הברכה ודאי דיצא [ועי' **שעה''צ** ס''ק כז דפליג עליה מטעמא אחרינא]

**שקדים מרים ומתוקים** עי' היטב בד' תו' ותר''י וברשב''א ומאירי לגבי שקדים מתוקים דמתחילה בקטנותן שהכל [מחמת הקליפה וזה שייך גם אי בעינן סופן להקשות כיון דהקליפה סופה להקשות] ולבסוף העץ והביאו מה''ג דשקדים מרים הוי איפכא דבקטנותן העץ [מצד קליפתן] וכשגדלים ולא כלום - ועי' **רא''ש** מה שהק' ע''ד ה''ג ועי' היטב **במעדני יו''ט** וראה עוד לקמן בזה

**(ח) צלף**

הנה מבואר בסוגין כמה דינים שיש בהם נפקותא בגדרי פירותיו של צלף ואלו הם ברכה ערלה מעשר כלאיים והנה לגבי כלאיים בעינן דייחשב ירק ולא אילן [ומבואר דלא סגי בהא דיש מפירותיו דנחשבים לירק ובעינן דיהא עיקר הזרע ירק וראה עוד לקמן] ובהא נסתפקו ב''ש דלמא הצלף אינו אלא ירק אמנם בהא מבואר בגמ' דב''ש במקום ב''ה אינה משנה ולהכי ודאי הצלף חשיב אילן לענין כלאיים ועיקר פריו דהוא האביונות נחשב לפרי האילן לענין ערלה מעשר וברכה ולגבי הקפריסין התמרות והעלין נחלקו ר''א ור''ע לענין מעשר דלר''א מתעשר גם תמרות וקפריסין ולר''ע רק האביונות ובגמ' מבואר דכמו דלר''ע ל''ח פרי לענין מעשר ה''ה נמי דלגבי ערלה אינו חייב בערלה וה''ה לגבי ברכה ברכתו בפ''א ומייתי בגמ' בריתא דעל העלין והתמרות אומר בפ''א ועל האביונות והקפריסין אומר בפה''ע ובפשוטו אתיא כר''א [דלר''ע על קפריסין מברך בפ''א] ולפי''ז מבואר דכי נמי לענין מעשר מתעשרין אף התמרות מ''מ לענין ברכה ברכתו בפ''א וכמו''כ מבואר לפי''ז דאף דלענין מעשר העלין פטורים מ''מ ברכתן בפ''א - עוד מייתי בגמ' לד' רב דערלה בחו''ל זורק את האביונות ואוכל את הקפריסין ועוד מייתי דמר בר''א זרק את האביונות ואכל את הקפריסין והוא כר''ע אלא דבפשוטו מבואר דאי''ז אלא בערלה בחו''ל דיש להקל כר''ע בחו''ל ובסוף סוגין גריס בה''ג דהלכתא כמר בר''א ומדלגבי ערלה לאו פירא לענין ברכה ג''כ לאו פירא ומברך על הקפריסין בפ''א

**הדין להלכה לענין ערלה בקפריסין ובתמרות** - בגמ' מבואר דעת ר''י אמר רב דבחוצה לרץ זורק את האביונות ואוכל את הקפריסין דכל המיקל בארץ [ר''ע] הלכה כמותו בחו''ל והנה **ברי''ף ורמב''ם** [מעש''ש י ג] כ' לה אי דינא דזורק את האביונות ואוכל את הקפריסין ולא חילקו בין א''י וחו''ל **ובתר''י** עמד בזה בד' הרי''ף דלכאו' בסוגין מבואר דרק בחו''ל יש להקל כר''ע והביא שיש מתרצים דלמבר''א הלכה כר''ע לגמרי ולא אך שהיקל כמותו בחו''ל ועי' מה שהוסיפו לפרש בזה ומה שכ' לדחות שם ומסקי דהרי''ף ג''כ לא נתכוין לפסוק כן אלא בחו''ל **ובצל''ח** בסויגן כ' דדעת הרי''ף והרמב''ם דערלה בזמן הזה דרבנן אף בארץ ולהכי הקילו אף בארץ כר''ע אמנם **בביאור הגר''א** רצד יא הכריע כד' הרי''ף והרמב''ם וכ' דאך לר''י הוי ספק אבל מר בר''א ס''ל כר''ע בודאי ולהכי ליכא בזה דין ערלה אפי' בא''י **ודעת התו'** בע''ב **והרא''ש** [ג]דלהלכה קפריסין בא''י אסור ובחו''ל מותר ולגבי תמרות משמעות ד' הרא''ש דמותר אף בא''י וכ''ה להדיא בקיצור פסקי הרא''ש **ודעת הטור ושו''ע** [רצד א] דבא''י אסור אפי' תמרות ולכאו' הוא משום דמדמו ערלה למעשר ולהכי בא''י דהלכה כר''א אף תמרות אית בהו משום ערלה.

**האם יש לדמות דין ברכה לדין ערלה** - בגמ' מבואר דבפשוטו דאי ל''ח אילן לגבי ערלה ה''ה לגבי ברכה [ולהכי נסתרו ד' רב מבריתא דמברך העץ על הקפריסין] וכמו''כ דאי אינו מתעשר ה''ה דאינו חייב בערלה [ולהכי מר''ע דאין מתעשר הקפרס מוכח כרב דמותר בערלה] **והנה להלכה לענין ברכה** באביונות נתבאר דברכתן בפה''ע ולגבי קפריסין **ברי''ף ורמב''ם** [ח ו] פסקו דמברך בפ''א וכיון דס''ל דהכלה כר''ע ז''פ דמבואר בגמ' להדיא דכמו דלענין ערלה ל''ח לר''ע פרי העץ ה''ה נמי לענין ברכה **ותר''י** כ' דאף דהוי ספק ובא''י יש להחמיר מ''מ כיון דהוי ספק יש לברך בפ''א מספק וכ''ה בפסוטו דעת טור ושו''ע דלענין ערלה פסקו דבא''י אסור ובחו''ל מותר וכנ''ל ומאידך לגבי ברכה פסקו דמברך בפ''א [וכ''ה **בפרמ''ג** רב א''א יז אמנם בטור מבואר דפ' לברך בפ''א מצד ספק אי כהרא''ש או כרי''ף ומבואר דלהרא''ש דבא''י אסור הו''ל לברוכי בפ''א] **ובתו' ורא''ש** [ג] כ' דכיון דבא''י דיינינן להו כערלה א''כ ברכתו בפה''ע ולהכי אף בחו''ל מברכים עליהם בפה''ע וברא''ש הוסיף להוכיח דבריתא דעל האביונות והקפריסין מברך בפה''ע היא עיקר מדמקשינן מינה לרב ומבואר מדבריהם דאף דעיקר ההלכה כר''ע מ''מ בחו''ל הלכה כדברי המיקל **ובמעדני יו''ט** [ז] כ' דיש לברך בחו''ל בפ''א דלא ליהוי תרתי דסתרי דאם מברך בפה''ע א''כ ערלה קאכיל ועי''ש שפי' כן ד' הרי''ף - לפי''ד ר' יונה דהוא מדין ספק אמנם יל''ע לפי''ז בצלף דאינו של ערלה בחו''ל מה יברך עליו וע''כ דבחו''ל כבר נקבע דמברך בפ''א **ובשאג''א** [כג] כ' דכיון דהוי תרתי דסתרי לעולם יש לברך עליו בפ''א ודעת **הראב''ד** [כמבואר מד' **הרמב''ן והרשב''א** וכ''ה להדיא **ברשב''ץ**] דאע''ג דלגבי ערלה ודאי ל''ח ערלה בקפריסין מ''מ מברך עליהם בפה''ע [וכ''ה דעת **הריטב''א** בהלכות (א י) יוב''ד בסמוך] **וברמב''ן ורשב''א** תמהו בזה דבגמ' מבואר להדיא דאי לגבי ערלה ל''ח פרי ה''ה נמי לענין בפה''ע.

**והנה לענין התמרות** מבואר בד' **הטור ושו''ע** דאיכא בזה דין ערלה וכ''ה **בתר''י** ריש פירקין ומבואר דס''ל דלר''א דמתעשר תמרות ה''ה נמי דאיכא בזה דין ערלה ואעפ''כ מבואר בבריתא דמברך עליו בפ''א ובריתא אתיא כר''א כדכ' הראשונים וכמו''כ מבואר להדיא בד' **הטור** [רב] דאפי' להסוברים דיש בתמרות דין ערלה מ''מ ברכתו ודאי בפ''א ורק בקפרס הוא דאמרינן דאי חייב בערלה מברך עליו בפה''ע ומבואר דיש לחלק בין ערלה לברכה דאף דבר שחייב בערלה מ''מ לגבי ברכה יתכן דברכתו תהא בפ''א וכמו שכ' הטור הטעם מצד שאינו עיקר הפרי והינו דמצד חשיבות הפרי כיון דעיקר הנטיעה לא לצורך התמרות להכי ברכתו בפ''א [**אמנם בד' בה''ג** משמע דהטעם שלא לברך על התמרות בפה''ע הוא אך מה''ט דאין חייבים בערלה דאינם פרי - דעי' **ברמב''ן ורשב''א** בסוגין שהביאו ד' בה''ג לגבי קנה הסוכר ומבואר עוד מדבריו דהטעם דל''ח פרי הוא כיון דהוי גוף האילן עצמו - ואי הוי לולבים כר''ש א''ש טפי - וכ''מ מד' **הרמב''ן** בביאור סברת ר''א ור''ע לגבי מעשר ובדבריו לגבי פלפלין וכדלקמן] ועיקר הדבר דיש לחלק בין ערלה לברכה כבר כ' כן **הש''ך** [יו''ד רצד ה] אלא דהתם הוא לענין לברך שהכל עי''ש וביאור הדבר דל''ח עיקר הפרי ולהכי אין ברכתו בפה''ע מ''מ לענין ערלה לא איכפ''ל בהא דאי''ז עיקר הפרי [**ובראש יוסף** כ' כנ''ל לחלק בין ברכה לערלה לגבי תמרות והוסיף דהוא מצד 'את פריו' והינו דגם דבר הטפל חשיב פרי לענין ערלה -] והנה לפי''ז יש לידע בהא דבקפריסין מברך העץ די''ל דהוא מצד דחשיב טפי עיקר הפרי אמנם בד' **הריטב''א** בהלכות [א י] מבואר טעם נוסף דכ' שם דבקפרס מברך בפה''ע אע''ג דאינו חייב בערלה משום דהו''ל שומר ואף דל''ח שומר לענין ערלה מ''מ כיון דהוי שומר חשיב כפרי עצמו עי''ש וכן מבואר לכאו' מקו' **הט''ז** [רד טו] שהק' ע''ד הרא''ש ותו' דכ' דברכתו בפה''ע דהא אפי' קליפי אגוזים דהוי שומר ממש [דמיית פירי] מ''מ אין ברכתו בפה''ע וע''כ דאף דילפי' בערלה מאת פריו מ''מ לגבי ברכה ברכתו אדמה וכ''ש לגבי קפרס דל''ח שומר **ובנחל''ד** בסוגין תמה מאוד בדבריו דקליפי אגוזים דאינם ראויים לאכילה ורק דאיתרבו מאת פריו וודאי אין ברכת העץ אבל בקפרס אין הנידון כלל מצד שומר אלא דחשיב עיקר הפרי עי''ש ובד' הט''ז מבואר דס''ל דגם בקפרס כל הטעם לחייבו בברכת העץ הוא כיון דהוי שומר ומוכח כן מתמרות וכנ''ל אמנם יש לחלק בזה דיתכן דקפריסין חשיב טפי עיקר פרי מתמרות ובאמת דד' התו' והרא''ש מוכרחים מד' הבריתא דמברך עליהם בפה''ע וא''כ תמוה קו' הט''ז [ומד' הריטב''א אין להוכיח כט''ז דאיהו ס''ל דלענין ערלה ל''ח פרי ולהכי הוצרך להאי חידוש דאע''ג דלענין ערלה ל''ח פרי מ''מ משום האי טעמא דחשיב שומר] - וע''ע **בחזו''א** מעשרות ב ו דכ' דלר''א דמתעשר תמרות ה''ה נמי דמברך עלחיו בפה''ע ודעת הבריתא דמברך על הקפריסין העץ ועל התמרות בפ''א זו שיטה שלישית אמנם בד' הטור הנ''ל מבואר להדיא לא כן אלא דאף אי יש ערלה בתמרות מ''מ ברכתו בפ''א

**הדין בצלף לענין מעשר** והדימוי לענין ערלה וברכה - הנה מבואר דעת ר''ע דאך האביונות חשיב פרי ולהכי אין מתעשר אלא אביונות וה''ה לענין ערלה וברכה [לבד לדעת הראב''ד דאף אי אין חייב בערלה מ''מ ברכתו העץ וכנ''ל] ולדעת ר''א יל''ע הן לגבי תמרות והן לגבי עלין דלגבי תמרות ס''ל דמתעשר ולכאו' כיון דחשיב פרי לענין מעשר יש לנו לומר דה''ה לענין הא דברכתו תהא בפה''ע ולענין ערלה [וכדחזינן דיש להוכיח כן מדבריו לגבי קפריסין דאמר דרב כר''ע ומבואר דלר''א ודאי דיש דין ערלה בקפריסין] אמנם בד' הראשונים שכ' דבריתא דעלין ותמרות בפ''א כר''א מבואר דאף דמתעשר מ'מ' ברכתו בפ''א ולגבי ערלה באמת דעת הטור ושו''ע דלר''א יש דין ערלה בתמרות אבל לדעת הרמב''ם ליכא דין ערלה ומבואר לדעתו דיש חילוק בין מעשר לברכה ונח' אי ה''ה לגבי ערלה ויש להבין החילוק לטור בין מעשר וערלה לברכה ולרמב''ם בין מעשר לברכה וערלה עוד מבואר דלר''א אין מתעשר העלין אע''ג דבבריתא אמרינן דמברך עליהם בפ''א ומבואר דאף דבר דאין בו מעשר מ''מ ברכתו בפ''א - והנה לדעת הטור דאף דתמרות חייבים בערלה מ''מ אין ברכתן העץ וכדאסברא דכיון דאינו עיקר הפרי אין ברכתו בפה''ע מבואר היטב דאף דחשיב ליה לר''א פרי גמור מ''מ אין ברכתו העץ אלא אדמה אבל לההני דמדמי ערלה לברכה וס''ל דתמרות מברך עליהם בפ''א לכאו' מבואר דהטעם לברך בפ''א הוא מצד שאינו נחשב פרי. **וברמב''ן** כ' דנח' ר''א ור''ע בתרתי חדא לגבי קפרס דלר''א חשיב פרי ולר''ע ל''ח פרי ועוד נח' דלר''א יש לדון את הצלף גם כירק וגם כאילן ואילו לר''ע אין לדונו אלא כאילן ולהכי לר''א מתעשר גם תמרות מדין מעשר ירק ולר''ע אין מתעשר תמרות ומבואר בד' הרמב''ן דאין לחייב בקפרס מצד מעשר ירק אלא אך מצד דחשיב פרי והינו משום דרק התמרות והעלין יכולים ליחשב ירק כיון דהם גופו של אילן וכדכ' הרמב''ן לקמן לגבי פלפלין דהן גופו של אילן אבל לגבי הקפרס כיון דהוא פרי האילן לא יוכל ליחשב ירק וכיסוד הדברים מבואר **במאירי** שהק' אמאי לא יתעשרו לר''ע עלין משום דהוו ירק וכ' דהוא משום שדבר הגדל על העץ אין לחייבו מדין מעשר ירק [והוסיף דהוא משום שמעשר אילן דרבנן עי''ש] עוד מבואר מד' הרמב''ן דל''ש לומר דיתחייב מדין מעשר אילן ומ''מ ברכתו תהא בפ''א והוא דלא כהטור דאף דחייב בערלה מ''מ ברכתו בפ''א ולית ליה האי סברא דאין לו חשיבות פרי [ויש להדגיש בד' הרשב'א דכ' הל' דאינו עיקר הפרי אבל כוונתו דל''ח כלל פרי גם לענין ערלה ולא מצד החשיבות ועי'] ונתבאר דלהטור אי''צ לזה אלא די''ל דלר''א אע''ג דתמרות חשיבי פרי מ''מ לענין ברכה שאני. וכ' הרמב''ן דהא דעלין אין מתעשרין הינו מדינא דדבר שעיקרו לזרע אין ירקו מתעשר והינו משום דכיון שעיקר הצלף לא ננטע ע''ד העלין להכי אין חייב במעשר [ומבואר דתמרות אע''ג דגם הם אינם עיקר הכוונה מ''מ חשיבי טפי] עי''ש ועי' **רשב''א** שכ' דאף דר''א לא החשיב התמרות אפי' כירק מדפטר לגבי ערלה מ''מ מברך בפ''א כיון דע''ד כן נטעוהו ואכלי ליה אינשי ומ''מ לגבי מעשר דרבנן לא חייבוהו לעשר העלין עי''ש ובעיקר לשונו דל''ח אפי' כירק משמע דבתמרות חייבו משום ירק וכד' הרמב''ן וכן דקדק בנחל''ד מל' הרא''ש [ולכאו' הוא לשיטתו דס''ל דלענין ערלה ל''ח פרי וכמבואר בקיצור פסקי הרא''ש].

והנה ברא''ש סי' ג הביא ד' בה''ג דשקדים המרים בקטנותן מברך עליהם בפה''ע והק' הרא''ש מדאמרינן בחולין כה: דאין חייבים במעשר לא בקוטנן ולא בגודלן ובסוגין מדמה ערלה מעשר וברכה ותי' דכמו דחזינן לגבי עלין דאף דאין חייב במעשר מ''מ מברך עליהם בפ''א כיון דאסור ליהנות מן העוה''ז בלא ברכה וה''ה נמי בשקדים והטעם דכיון דראויים לאכלו קצת ונהנים מהם [ועי''ש שהוסיף דגדולים שמתקן מברך בפה''ע] ועי''ש במעדני יו''ט שתמה דהא בגמ' אמרינן מק' אדרב דלית ביה ערלה מהא דמברך בפה''ע וכמו''כ לקמן הביא הרא''ש מבה''ג דכל של''ח פרי לענין ערלה ה''ה נמי דאינו נחשב פרי לענין ברכה ויש לדמות מעשר לערלה כמבואר בסוגין דלר''ע דל''ח פרי לענין מעשר ה''ה נמי לענין ערלה [וכוונתו ברורה דדוקא גבי בפ''א י''ל דחלוק וכדאמרינן גבי עלין אבל לא לגבי בפה''ע] **ובא''ר** [רב י] כ' דכוונת הרא''ש דבאמת מברך בפ''א אבל לא בפה''ע וכ''ה **בחזו''א** [לג ג] אמנם **בטור** רב דכ' דמברך בפה''ע וכ''כ בקיצור פסקי הרא''ש [וכן הוכיח **בעוללות אפרים** [ז] מהא דבמיתקן מברך בפה''ע **ובנחל''ד** ר''ל דיש לחלק בין ערלה וברכה למעשר דלגבי מעשר בעי חשיבות ולא לגבי ברכה וערלה ולעולם אין לדמות מעשר לערלה והא דמדמינן הינו דוקא בדבר חשוב וגמור דבזה אי ל''ח לענין מעשר ה''ה נמי לענין ערלה ולפי''ז א''ש דלעולם אין לדמות מעשר לברכה ורק יש לדמות ערלה לברכה עי''ש שהוכיח כן מהא דמשהגיעו לפול הלבן חייב בערלה ואילו במעשר בעי שיגיע לעונת המעשרות [הבאת שליש] ועי' ביאור הגר''א רב סעיף ב. **ויש** **שר''ל** ע''פ הטור דכ' לגבי עלין דאין מברך עליהם בפה''ע הואיל ואינם עיקר הפרי ומבואר דאף דלגבי ערלה ומעשר ל''ח פרי מ''מ בעי להא דל''ה עיקר הפרי [וכייל לה בהדי תמרות דאף דחייב בערלה דמ''מ אינם עיקר הפרי וכ''כ לגבי בוסר דקודם שהגיע לפול הלבן מברך עליו בפ''א כיון דכל דבר שגדל על העץ ואינו עיקר הפרי מברך עליו בפ''א ותמוה אמאי לא קאמר (כדכ' הרשב''א בסוגין) דמדלגבי ערלה לית ביה דין ערלה ל''ח כל כפרי העץ אמנם שם יל''פ כד' הרשב''א דכיון דאינו עיקר הפרי ל''ח פרי] ומבואר דלעולם יתכן דחשיב פרי לענין ברכה אף דל''ח פרי לענין ערלה ומ''מ כל שאינו פרי לענין ערלה אינו עיקר הפרי ולהכי במקום דאיכא פירות אחרים תהא ברכתו בפ''א כמו לגבי עלין והיכא דאין בו פירות אחרים כמו בשקדים תהא ברכתו בפה''ע כיון דודאי עיקר הפרי הוא וכל דימוי הגמ' היה לגבי קפרס דאיכא אביונות ולהכי אי ל''ח פרי לענין ערלה גם ל''ח עיקר הפרי [וכעיקר החילוק כ' **בלבושי שרד** סי' רב למג''א ס''ק יד] אמנם בד' הרא''ש קשה לומר כן דנתבאר דס''ל לדמות לגבי תמרות ערלה לברכה ועי'. וע''ע **בנשמת אדם** נא א שהאריך בזה

ובעיקר הנידון אי מה שמאבד ברכתו בקפרס ובתמרות הוא מצד דאינו עיקר הפרי או מצד דל''ח כלל פרי הנה עי' **מג''א** סי' רו א דכל דבר שברכתו בפה''א מצד שאינו עיקר הפרי או גמר פרי אם בירך העץ יצא [**ובאבהעו''ז** תמה דא''כ בקפריסין אמאי מברך מספק אדמה ולא העץ **ובחיי אדם** כ' דאדמה היא ברכה כלית כמו שהכל ואכמ''ל] ועי' **שעה''צ** רב מב שנסתפק לגבי תמרות ועלין עי''ש ולהנ''ל בקפרס לטור הטעם דאינו עיקר הפרי אמנם בדעת ש''ר י''ל דל''ח כלל פרי ובתמרות נתבאר דלטור הוי פרי ורק לא עיקר ולש'ר דפטור מערלה י''ל דל''ח פרי ובעלין לרמב''ן ל''ח כלל פרי ולטור י''ל דחשיב לענין ברכה כפרי ומ''מ אין ברכתו העץ רק כיון דאינו עיקר פרי ועי'.

**גרעינים קליפות פלפלי**

**גרעינים -** תו' כ' דגרעינים חייבין בערלה כיון דפירי נינהו ולהכי מברכים על הגרעינים בפה''ע וכ''ה בתר''י וברא''ש [ועי''ש דבמרים אין מברך עליהן כלל] **וברשב''א** פליג דגרעינים לא נתרבו אלא מאת הטפל לפריו ולאו פרי נינהו ועי''ש דשל אפרסקין וגודגדניות דמרין אין מברך עליהן כלום ולאו אדעתא דהכי נטעי להו כלל [והא דהוצרך לזה נראה דהינו בכדי לומר דל''ח כלל אוכל ולא עביד איניש דשדי לפומיה ולעולם אי''ז לא כדרך אכילתו לגמרי - ועי' אבהעו''ז לקמן מש''כ דבזה ביאר הרשב''א דין מיתקן] ואי ימתקן יברך עליהן שהכל עי''ש ובביאור ד' התו' נח' הפו' ועי' **פנ''י** דכ' בכוונת התו' דגרעינים לא אתרבו מאת הטפל אלא אך קליפין [וכ''ה **במעדני יו''ט** והק'דברא''ש בערלה כ' דגרעינים חייבים בערלה מאת פריו ובעיקר הסתירה בד' הרא''ש עי' **פר''ח** דהדר ביה הרא''ש **ובנהר שלום** כ' דגבי גרעינים שאינם שומר ע''כ לפרש הדרשה דחשיב כפרי **ובנשמת אדם** כ' דלגבי אין ראויים לאכילה בעינן דרשה ולגבי ראויים הוא מסברא דהוו פרי וראה לקמן **ובצל''ח** וכן מבואר בד' **הגר''א** רב ח] אמנם הביא ד' **מג''א** [רב יז] דלמד מד' דקליפות המראנצי"ן [תפוזים] מברך עליהם בפה''ע ומוכח דלמד בד' התו' דגרעינים כקליפין ותרוויהו נלמדו מאת הטפל ומ''מ כיון דנתרבה מאת הטפל הו''ל כפרי גם לענין לברך עליו בפה''ע [ולעיל הובא **מראש** **יוסף** דתמרות להטור חייב בערלה וברכתו אדמה דהוא משום טפל לפריו עי''ש] **ובט''ז** [רד טז] כ' להדיא דבקליפי מראנצי''ן אין מברך בפה''ע לתו' והוכיח כן ממש''כ התו' כן לגבי גרעינים ולא לגבי קליפין עי''ש - והנה בביאור הגר''א הביא ראיה דלא כתו' מהא דאמרינן גבי תרומה [תרומות יא ח] דרק גרעינים הראויים לאכילה חייב בתרומה [ועי''ש דהינו דוקא בלא זרקן] ועוד אמרינן בעוקצין [ב ב] דאינו מטמא טומאת אוכלים [ועי''ש במשנה ב' גירסאות אי אית ליה דין שומר או לית ליה דין שומר עי''ש היטב] ועוד הוכיח מדאינו חייב ברבעי כדאמרינן בערלה [א ח] והנה מכל הלין ראיות הוכיח הגר''א דאינו חייב בערלה אלא מאת פריו עי''ש ובביאורי הגר''א בסוגין הוסיף הביא בזה ד' הירושלמי בערלה דלהדיא יליף לה לגרעינים מאת פריו ועי' אבן העוזר שתמה ג''כ מהני מתני' ועי''ש הוסיף דברמב''ם מבואר דהאי דינא דדאינו מטמא הוא גם בגרעינים הראויים לאכילה והנה במתני' דתרומות מבואר דבראויים לאכילה כנסן לאכילה חייב בתרומה וצ''ע [ואי נימא דמתני' בעוקצין בדלא כנסן ליכא ראיה דלא כתו' דדלמא מיירו בכנסן] ובעוקצין שם מבואר דבגרעין הרוטב [תמרה לחה] חשיב כאוכל והנה בפשוטו להגר''א בגרעין הרוטב יש לנו להחשיבו כפרי וצ''ע ועי' חזו''א [מעשרות א לא] שהאריך בזה והביא ד' הירושלמי לגבי תרומה דביש בהם לחות כדי למצמץ חייב בתרומה וכ' דלכאו' תו' מיריי ביש בהם למצמץ והרשב''א מיירי באין בהם למצמץ וללא פליגי אמנם מסיק דהרשב''א מיירי ביש בהם למצמץ ואעפ''כ ל''ח פרי והניח בצ''ע דכיון דחייב בתרומה אמאי לא יהא דינו כפרי לענין ברכה וראה לקמן מד' הנשמ''א וצ''ע בכ''ז - ועי' **נשמ''א** [נא ד] שהביא הני קו' וכ' דודאי תו' דיברו בראוי לאכילה ול''ק מעוקצין ומתרומות וכו' דבכולהו מיירי באין ראוי לאכילה ובזה גם יישב קו' המעד''מ בסתירת ד' הרא''ש דלעולם בעינן לדין את פריו לגבי אין ראוי באכילה עי''ש ולפי''ד למדנו דלתו' והרא''ש ישנם שני דינים גם בראוי לאכילה דחשיב פרי וגם באין ראוי מאת פריו ולפי''ז צ''ע מנליה לתו' ולרא''ש האי דינא דחשיב גוף הפרי וצ''ל דכיון דאינו שומר בפועל ל''ח שומר ורק נלמד מאת פריו דכיון דהוא מגוף הפרי אףד אינו ראוי באכילה ייחשב כפרי ומזה גופא מוכח דכשראוי לכאילה הוי גוף הפרי [ומעין ד' הראש יוסף לגבי תמרות אף דאי''ז שומר] אמנם **בחזו''א** [השמטה לסי' לג נמצא בסי' קנה ג] כ' דלתו' כל היכא דאינו ראוי לכאילה דלא הוי גוף הפרי גם אין בו דין ערלה דגרעינים לא נתרבי לתו' מאת פריו ועיקר הקו' מרבעי עי' **פרמ''ג** [על מג''א הנ''ל] דכ' **דבט''ז וש''ך** יו''ד רצד כ' דהטעם דאינו נהג רבעי הוא מצד דליכא ריבויא דאת [ונראה מדבריו דלפי''ז ק' דאמאי גבי ברכה חשיב פרי] ואיהו תמה על דבריהם דודאי כל דנתרבה לערלה נתרבה רלבעי אלא דאיכא ילפותא ממעש''ש כיון דאינו ראוי לאכילה כן אם לא בדוחק עי''ש שהביא כן מד' **הרמב''ם** **והרע''ב ותוי''ט** ערלה א ח [ובאמת תוי''ט כ' דהוא מהיקש וכ' דהוצרכו להיקש כיון דאיתרבי מאת פריו לגבי ערלה עי''ש אבל בל' הרמב''ם והרע''ב לא כ' אלא דערלה אבור גם בהנאה משא''כ ברבעי דבעי אכילה כמו מעש''ש] **ובצל''ח** ביאר ד' התו' בגרעיני אפרסקים דיש בתוך הגרעין דבר הנאכל והגרעין הוי שומר לפרי שבתוכו ובזה חשיב שומר ולהכי מוכח דנחשב הפרי שבתוכו לפרי עי''ש והוא חי'.

**מר ומיתקו לתו'** - הנה **בשו''ע** פסק בסעיף ה' לגבי שקדים המרים דאי מתקן מברך בפה''ע [והוא מרא''ש סי' ג] ובסעיף ג' לגבי גרעינים כ' דבמתוקים מברך העץ ובמרים אינו מברך כלל ובמיתקן ע''י האור מברך שהכל ועי''ש **במג''א** שתמה דכיון דפסק כהרא''ש דחשיב פרי אמאי אין דינו כשקדים [ובאמת **בפרישה ופר''ח וגר''א** פליגי ע''ז וס''ל דלתו' מהני מיתוק] ותי' דכשהן מרין לאו פרי נינהו **ובאבן העוזר** תמה בזה דהא גם להרשב''א יש לו לברך אדמה וע''כ דעיקר טעמא דהרשב''א הוא מצד דכיון דלא נטעי אדעתא דהכי כלל ברכתו שהכל [ועי''ש שכ' דלהכי כ' הרשב''א טעמא דלא נטעי גבי מרים לאורויי דאע''ג דמיתקן מברך שהכל] וא''כ ה''ה לדדידן דחשיב פרי מ''מ כיון דלא נטעי אדעתא דהכי כלל ברכתו שהכל **וביד אפרים** ביאר ד' המג''א דודאי לא נטעי אדעתא דהכי ומ''מ כיון דהוי גוף הפרי לתו' והרא''ש היה לנו לומר דהוי כבוסר דכ' הרשב''א דאע''ג דלא נטעי אדעתא דהכי מ''מ ברכתו העץ ולהכי כ' מג''א דמ''מ כיון דמרים הם כבר אינם בכלל הפרי וכן מבואר בד' הלבוש דרק בעודן מתוקים חשיבי כעיקר הפרי עי''ש [ועי' **לבושי שרד** דביאר באו''א וכ' דזהו גופא פלוגתא דהרא''ש והרשב''א דלהרא''ש נטעי אדעתא דהכי ולרשב''א לא נטעי אדעתא דהכי ולהכי בשקדים המרים לכו''ע לא נטעי אדעתא דהכי וצ''ע] אמנם בד' **המג''א** מפורש דכ' הכי גם לגבי בוסר דבמר ומיתקו [אף שהגיע לפול הלבן] מברך עליו שהכל ווכמו בגרעינים ומבואר דאף בפרי עצמו איכא האי סברא ועי' **גר''ז** שביאר דכיון דהוא מר ביותר ל''ח כלל פרי אלא עץ בעלמא [ורק גבי שקדים מהני מיתוק דנטעי ליה אדעתא דהכי עי''ש] ובאמת **בעוללות אפרים** פליג ע''ד מג''א וכ' דלגבי בוסר ודאי מהני מיתוק דיברך עליו בפה''ע כיון דהוא גוף הפרי [הוב''ד בשעה''צ יט] - ומ''מ כ''ז בדעת השו''ע אבל **בתו'** דידן מבואר דגם במינים המרים מ''מ מברך העץ והינו ע''י מיתוק [ויל''ע אי מצד דנטעי אדעתא דהכי או דאפי' דלא נטעי מ''מ בפרי עצמו ליכא האי סברא ועי']

**לדעת הרשב''א האם ברכתו אדמה או שהכל** - נח' האחרונים בדעת הרשב''א אי גרעינים הראויים לאכילה ברכתן שהכל או אדמה דבפר''ח וכ''ה בא''ר כ' דמברך שהכל וכדבריהם מבואר להדיא בחי' **הרשב''ץ** **ובמאירי** בסוגין אמנם **בפרישה אבן העוזר גן המלך** [ל] **בגר''א** **ורע''א** כ' דמברך להרשב''א אדמה וכן הביא **במאמ''ר מאבודרהם** דמברך אדמה ועי' **שעה''צ** כב שהביא דבריהם ובביאור הטעם דיברך שהכל עי' **רע''א** דתמה בזה **וברשב''ץ** כ' דהוא כמו קורא [והינו דלא נטעי אדעתא דהכי סיג בהא לחודיה דיברכו שהכל וראה מש''נ בזה לעיל ובדעת החו' או דפליגי אהא גופי דנטעי ליה אדעתא דהכי או דחשיב חלק מן הפרי עכ''פ לענין זה ועי' **ובגן המלך** כ' דאינו כקורא כיון דאין ממעט מענפי האילן וראה משנ''ת בזה לעיל] **ובמאירי** כ' דאין אכילתן חשובה **ובעוללות אפרים** [ז] כ' כעי''ז עי''ש.

**בשעה''צ** [רב כו] מבואר דלדיעות דברכתו אדמה אין יוצא בהעץ ומבואר דאי''ז מצד דאינו עיקר הפרי דכ' **מג''א** רו א דיוצא בדיעבד בהעץ והינו דגבי גרעינים ל''ח כלל פרי ולא אך דאי''ז עיקר ועי'

**קליפות המראנצי''ן** - עי' היטב **במג''א** רב יז **ובט''ז** רד טו **פנמ''א** סה **ובחזו''א** לג ב שהאריך בזה

**בוסר** - דעת התו' והרא''ש דאחר שבאו לפול הלבן או שאר אילנות משיוציאו ברכתן העץ וקודם לכן מברך בורא פרי האדמה והינו דמדמו דין פרי לענין שביעית לדינו לענין ברכה **ובפנמ''א** [סה] **וביאור הגר''א** [רב ז] פליגי וכ' דמברך העץ רק כשהגיע לעונת המעשרות עי''ש ועי' ביאוה''ל דיש לסייע לד' הגר''א מד' **הרמב''ם** פ''ח והינו מדכ' גבי נובלות דמברך עליהם שהכל ובאמת כ'ה' להדיא **בריטב''א** בהלכות [א יד] דמברך על הבוסר שהכל ומבואר דפליג לא אך בהא דל''ח םרי אלא גם בהא דקודם שנעשה פרי ברכתו שהכל **ובפנמ''א** נסתפק בזה אי ברכתו אדמה או שהכל **ובביאוה''ל** פשיט''ל דמברך אדמה וצ''ע דהא ברמב''ם גבי נובלות דממנו סייע להגר''א מבואר דמברך שהכל [**ובפנמ''א ובגר''א** הוכיחו דבריהם מהא דאסור לתולשן בשביעית בעודן בוסר וראיתם תמוהה דהתם משום הפסד הפירות שיגדלו - ומה שהוכיחו מעיקר הא דלא באו לעונת המעשרות התם שאני דבעי שיהא תבואת זרעך שיהא ראוי לזורעה כדדרשינן בירושלמי מעשרות א א - **דרך אמונה** שמיטה ויובל ה יח ביאוה''ל ד''ה החרובין ]. **---- ולגבי אין ראוי לאכילה ומיתקו** עי' מג''א וע''ע במשנ''ב מה שהביא בזה ונתבאר לעיל

**נובלות** - **ברמב''ם** פסק דמברך על תמרות שנשרו קודם בישולן שהכל **ובפנמ''א** הוכיח מדבריו דאין מברך משיוציאו העץ ודלא כשו''ע **ובביאוה''ל** הוכיח מדבריו כהגר''א וכ' דאין חילוק בין נשרו להשירן [וכ''ה **בפנמ''א** שם **ובנחל''ד** בסוגין אמנם באחרונים חילקו בזה דדברי הרמב''ם דוקא בנשר מעצמן ולא בהשירן **ובמאמ''ר** הוכיח כן מד' **אבודרהם** דכ' כהרמב''ם בנובלות ומאידך פשק דמשיוציאו ברכתן העץ ובטעם הדבר **במגן גיבורים** [רב שה''ג יא] כ' דהוא משום דכשתלשן החשיבן **ובחזו''א** [ערלה ג ח] כ' דהא דנפלו קודם זמנן הוא משום גריעותן ולהכי אין ברכתן אלא שהכל עי''ש וע''ע **בית מאיר** מש''כ בזה ---- **ובעיקר דין נובלות** עי' **ט''ז וש''ך** יו''ד רצד **ובביאוה''ל** סעיף ט

**דבר שדרכו ליאכל מבושל** - **בנשמ''א** [נא ה] הק' ע''ד השו''ע דמברך העץ בהגיע לפול הלבן דכיון דאין דרך לאוכלן כך [כשחמוצים] אלא מינים שיגדלו הוי כדבר שדרכו ליאכל מבושל ואכלו חי ובאמת **בלבוש** כבר עמד בזה וכ' דדבר שדרכו ליאכל מבושל אין דרך כלל לאוכלו חי והאוכלו כך בטלה דעתו משא''כ בבוסר שיש שאוכלים כך **ובביאוה''ל** [רב יב] כ' דכיון דכשתגדיל שם פרי עלה להכי חשיבא גם עתה פרי משא''כ בבישול דלעולם לא יהא לה שם פרי בלא בישול עי''ש [ולכאו' הוא מתאים עם ד' רא''ה דמחוסר תיקון ע''י אש] **ובאגרו''מ** [א נז ב] כ' דלגבי דבר שדרכו ליאכל חי גם עכשיו יכול לבשלו ולהכי ל''ח פרי אבל בבוסר עתה זו אכילתו דא''י לגדול יותר

**לא נטעי אדעתא דהכי** - באחרונים [**פנמ''א נחל''ד**] הק' דהא לא נטעי אדעתא דהכי וכמו קורא **וברשב''א** בתשובה [א תכח] נשאל ע''ז ותי' דשאני גבי בוסר דנטעי אדעתא דהאי פרי לכשיגדל וראה מה שהובא לעיל ספק **החזו''א** אי כוונתו דהוי עיקר הפרי או כוונתו דזה עצמו ייאכל בגדלותו -- **וברא''ה** כ' דכל סברת לא נטעי הוא דוקא בדבר דאינו עיקר הפרי **וראה עוד** משנ''ת לעיל דיש דכ' דבעינן גם להא דסופו להתקשות וזה ל''ש גבי בוסר.

**חזיז** - והנה במש''כ הראשונים דקודם פול הלבן ברכתו אדמה הק' האחרונים מהמבואר בעירובין כח: דחזיז [תבואה דלא הביאה שליש] ברכתה שהכל ועי' **נחל''ד** דאין זה קו' על הא דמפול הלבן מברכים העץ דשאני פרי דחשיב אלא דמ''מ ק' בהא דמברך שהכל ולא אדמה **ובמג''א** [רד ז] כ' דהוא משום דנחית חד דרגא בבוסר מהעץ לאדמה ובשחת מאדמה לשהכל **ובנחל''ד** בסוגין פליג על עקיר דינא דנחית חד דרגא וכ' הטעם משום שאין בשחת פרי אלא אך עשב בעלמא עי''ש [וע''ע **אגרו''מ** שם מש'כ בזה]

**פלפלי -** נח' הראשונים בברכת פלפלי רטיבתא ודעת **הראב''ד הרשב''א והרא''ש** דברכתו העץ [וכן הכריע **הגר''א** רב סעיף יח] ודעת **רה''ג** **ורי''ף ורמב''ם** דברכותו אדמה וכ''מ **בשו''ע וברמב''ן** ביאר הטעם כיון דהוי העץ עצמו והעץ עצמו ברכתו אדמה עי''ש **וברשב''א** בתשובה [א ת] כ' הטעם כיון דדרך לאוכלן יבשים שחוקים לתבלין [וכ' דהיה ראוי לברך שהכל אם לא שיש מיעוט שאוכלים כך והוסיף דחייב בערלה וצ''ב **ובר''י מלוניל** כ' כרשב''א וכ' דהא דאינו מברך דהכל משום דהוא עיקר הפרי **וברשב''ץ** כ' דכיון דגם כשיתיבש לא ייאכל אלא כתבלין ל''ח נטעי אדעתא דהכי ולהכי מברך אדמה ולא שהכל] וע''ע **ר' מנוח** [ח ז] דכ' דכיון דטעם עצו ופריו שוה אין חשיבות בפרי יותר מהאילן עצמו ומברך אדמה והק' ע''ד מאתרוג דמברך עליו העץ ועי''ש מה שחילק בזה אמנם **הרמב''ם** השמיט דין זה דחייבים בערלה והינו כי דייק דחכמים פליגי וע''ע **בפר''ח** תרי''ב **ובתו' יוה''כ** יומא פא: מש'כ בדעת חכמים דל''ח עץ מאכל [ובתו' יוה''כ כ' דהוא משום דנטעי אדעתא דיבש שחוק כתבלין ול''ח מאכל]

**האי הומלתא** - עי' **רש''י** דהראיה מהא דאין בזה בישולי נכרים אמנם **במג''א** [רג ד] כ' ע''פ דעת תו' וטור דגם ביבישתא ליכא לבישולי עכו''ם כי נאכל ע''י הפת וביאר קו' הגמ' מהא דמברך עליו אדמה וכעי''ז מבואר **בתר''י** ובתי' הגמ' דהא ברטיבתא עי' **בלחם חמודות** דכ' דהינו דהוא מרוקח [אמנם צ''ע ההו''א דלא יברך עליו והא ראוי הוא לאכילה] אמנם **במג''א** ל''מ הכי ועי' **פרמ''ג** שתמה מנלן למסקנא לחלק בין רטיבתא ליבישתא **ובראש יוסף** בסוגין כ' דאי אינו ראוי לאכילה קודם רקיחה הו''ל הדבש עיקר [וכעין מאי דאמרינן לגבי אנגירון] והיה מקו''ל ע''פ דבריהם דאי לא היה ראוי לאכילה ל''ח כלל פרי ולא יהני רקיחה לחייבו באדמה.

**כל שיש בו מחמשת המינים**

עי' בגמ' לו: חביץ-לז. ואורז, ובגמ' לז: אמר רבא- אמר רב יוסף, ובגמ' לט. אמר רב אשי- אמר רב חסדא.

**דובשא עיקר סמידא עיקר** - נח' בגמ' בברכת חביץ קדירה דלר' יהודה מברך שהכל דדובשא עיקר ולר' כהנא מברך במ''מ דסמידא עיקר ור' יוסף מייתי מדרב ושמואל לסייע לדר''כ דברכתו מזונות דכל שיש בו מחמשת המינים מברך עליו במ''מ והא דלר''י דובשא עיקר עי' **רשב''א** דכ' בב' אופנים או דהרוב דבש או דעיקרו דבש והסולת להטעימו ולהכשירו [אמנם לפי ביאור זה יל''ע אם אפשר ללמוד מד' הרשב''א למקום שהסולת מיעוט וכמו''כ באה להכשיר ולהטעים דתיחשב עיקר דאפשר דדוקא הכא דהוי רוב - **ובב''י** [רח] **ובביאור** **הגר''א** [רח סעיף ב] למדו מד' הרשב''א דגם בבא להטעים איכא לדינא דכל שיש בו ועי'] דעת ר''כ דפליג דהוי סמידא עיקר מבואר **ברשב''א** דטעמו הוא מטעמא דרב ושמואל דכל שיש בו אמנם **בביאורי הגר''א** וכ''ה **בשיטת ריב''ב** [סט בדפי הרי''ף הנדמ''ח] מבואר דטעמא דר''כ אינו מאותו הטעם דרב ושמואל דלר''כ הטעם מצד שהסולת עיקר ולא משום דינא דכל שיש בו [ויל''ע מהו הטעם ואי הדבש רוב יתכן דכיון דבעי להכשר הסולת כמבואר ברשב''א יתכן דלהכי הוי עקיר ואי הוי הסולת רוב א''ש בפשיטות] ויש בזה גם נפק''מ לבירור דין כל שיש בו וכדלקמן.

**כל שיש בו מחמשת המינים - באילו דברים נאמר דין זה.** בסוגין מבואר דבחביץ אע''ג דדובשא עיקר מ''מ מברך במ''מ משום דכל שיש בו מחמשת המינים מברך עליו במ''מ ובגמ' לקמן לט. מבואר דהיכא דניתן הקמח לדבק ל''ח כל שיש בו ואינו מברך במ''מ. ונח' הראשונים בסוגין אי דין כל שיש בו הוא רק בדבר שרוצה לאוכלו ורק דבלא דין כל שיש בו היה נחשב טפל משום דין רוב אבל היכא דאינו רוצה אלא דיטעים הדגן את המאכל ל''ח כל שיש בו ומברך כברכת המאכל [**מאירי** לז. ד''ה כל תבשיל], או דבכל גוונא דניתן לכוונת טעם מברך במ''מ ורק היכא דניתן לדבק אינו מברך [**רשב''א** לו: ד''ה דובשא]. וראה **בעולת תמיד** [רח א] מה שביאר בפלוגתתם דתליא בסברת כל שיש בו הוב''ד לקמן. **ובתו'** [לו: ד''ה כל] כ' דבעינן דיעשהו כדי לסעוד הלב, ולכאו' הוא דיעה שלישית דלא סגי בהא דירצה בטעמו של הדגן אלא בעינן דיחפוץ בסעידת הלב, דהוא מעלתו של הדגן, ועי' **אבנ''ז** [או''ח לח ה ו] שדקדק כן מד' התו'. **ובעיקר הדין בזה** - עי' **מג''א** [רד כה] ו**בפמ''ג** שם, ו**בט''ז** [רד טז] **ובפמ''ג** שם, וע''ע **בפרי תואר** [קיג יד] לגבי דגים המטוגנים בקמח, וע''ע **בביאור הלכה** [רח ט ד''ה מברך] שהביא ד' **הרא''ה** [לז:] דבכדי שייחשב כל שיש בו בעינן דיהא כזית בכדי אכי''פ אמנם הביא מד' **אבודרהם** בשם **ר'** **יונה** [הוב''ד בב''י] דמבואר דאי''צ כזית בכדי אכי''פ אלא דמ''מ דן דבעינן דיהא נרגש טעם הדג דאל''ה ל''ח כלל עיקר ותלה דין זה בפלוגתת מג''א וט''ז עי''ש והכריע כמג''א דבעינן שירגיש טעם דגן. [וילה''ס בכוונת הביאוה''ל אי בעינן דירגיש הדגן עצמו או דיהא ניכר שיניוי מחמת הדגן דבט''ז שהביא כ' דאין נרגש הקמח בדבר ובנשמ''א [נ ו] תמה ע''ד דהא בכל דין נותן טעם אינו נרגש הדבר עצמו ומ''מ יש שינוי מחמת המיעוט עד שישים וסגי בזה לדין כל שיש בו עי''ש היטב ועי' **אור שמח** [ברכות ג ו] דכל שאם ירבו הדגן על התבשיל יפגם התבשיל אין בזה דין כל שיש בו, וצ''ע. וע''ע **במג''א** [קסח ל] לגבי שיכר דהיכא דהוי טעם בעלמא ולא ממשות ליכא לדינא דכל שיש בו ולקמן בסוגית שתיתא יורחב עוד בזה, ועי''ש עוד במשנ''ב [קסח סה ושעה''צ שם] מש''כ בדין שרה פיתו ביין עי''ש היטב.

והנה למאירי דבלהטעים אין דין כל שיש בו, וכ''ש לתו' דבעינן דיתן בכדי לסעוד הלב, צ''ע אמאי קאמר בגמ' לט. דבלדבק אינו מברך במ''מ, והא אפי' בלהטעים אינו מברך במ''מ. ואי נימא **כהב''ח** [רח] דבלדבק אפי' ברוב קמח אינו מברך במ''מ א''ש, אבל **להט''ז** [רח ד] דנסתפק לומר דהיכא דהרוב קמח אפי' בלדבק מברך במ''מ, וע''כ דהא דלדבק מיירי בליכא רוב קמח יקשה א''כ אמאי נקט לדבק ולא להטעים, וצ''ע. [ואולי לגוונא דמחצה על מחצה וצ''ע].

**הסברא בדין כל שיש בו** והנה ל' **הרא''ה** [לז:] דהטעם דכל שיש בו הוא משום דהוי עיקר, **וברא''ש** [ז] כ' וז''ל 'הלכך כל שעיקרו מחמשת המינין אפי' רובו ממין אחר מברכין עליו בורא מיני מזונות', ועי' **מעדיו''ט** [ו] דכ' דודאי צ''ל דהוי עיקר, דאי לאו הכי אין סברא דיברך עליו במ''מ, ועוד הוכיח כן מל' ר''כ דקאמר דסמידא עיקר, ומבואר מדבריו דלמד דהא דכל שיש בו, הוא ביאור בד' ר''כ דסמידא עיקר, וכ''ה **ברשב''א.** אמנם עי''ש **בשיטת ריב''ב** [סט בנדמ''ח]דכ' דדינא דכל שיש בו, הוא לא מטעמיה דר''כ, וכ''ה **בחי' הגר''א**. ועוד הוכיח מד' **הרמב''ם** [פ''ג עי''ש ה''ד וה'] דהטעם מפני שכל שהוא עיקר ועימו טפילה, ומבואר דהבין דמש''כ **הרמב''ם** בהלכה ה' כל שהוא עיקר, קאי גם אעיקר דין כל שיש בו ולא אך על דינא דלדבק דכ' בתר הכי, ועי''ש היטב. ועי' בס' **עולת תמיד** [רח א] דדקדק בד' הרא''ש שצריך שיהא עיקר בתערובת, ולכך היכא דנעשה להטעים לא יברך במ''מ, [וכמאירי הנ''ל] וכ' טעם החולקים דחשיב עיקר מחמת חשיבותו אף בכה''ג עי''ש שהביא לד' הרשב''א [וגריס בדבריו 'וא''כ' ולא 'וא''נ'] עי''ש ועיקר דבריו אינם מובנים לי דהא הרא''ש נמי ס''ל דאיכא דינא דכל שיש בו דאע''ג דהוי רוב מ''מ מברך במ''מ כיון דחמשת המינים חשובים וא''כ מהיכי פשיט''ל דלא יהני ג''כ כד' הרשב''א אפי' במקום דנעשה להכשירו כיון דבדברי הרשב''א ג''כ מבאר דהוא משום דין עיקר וצ''ע. והנה נח' ה**מג''א** [רח ז] **ואבן העוזר** דלמג''א בתערובת קליות שברכתן אדמה איכא דין כל שיש בו, **ובאבן העוזר** פליג וכ' דחשיבות זו דכל שיש בו לא נתנו חכמים אלא בדבר שעליו יחיה האדם, וכ' דכיון דלא נתנו כן בז' מינים כ''ש שלא יהא דין זה בקליות דברכתן בפה''א, [ועי' **שעה''צ** רח ס''ק כו וכז], ולפי''ד מבואר ג''כ דהוי חשיבות, אלא חשיבות שנתנו להן חז''ל וכעיקר דינו דאבהעו''ז מפורש **בריא''ז** הוב''ד בשה''ג [סט בנדמ''ח]. **ובמג''א** [רח ז] מבואר דגם במקום שאין דין כל שיש בו לחייב במ''מ לכל התערובת, מ''מ מהני לכה''פ שלא יפסיד הדגן עצמו את ברכתו, והינו דיש בו סיבת חשיבות שלא יהא טפל.  **ובפרמ''ג** [רד טז] ביאר ד' **כס''מ** [ברכות ג ה] דהוכיח מד' הרמב''ם בנותן חלב חיטה דה''ה בדבר אחר הניתן לטעם וביאר דגדר דין כל שיש בו הוא דהוי כרוב ולהכי אי בדבר אחר כה''ג דהוי רוב מברך כברכת הרוב ה''ה נמי בכל שיש בו ועי'.

**טעם נוסף בדין כל שיש בו** - אמנם בד' **הריא''ז** משמע דזו הלכה בברכת במ''מ, וכמו''כ בד' **השיטת ריב''ב** דלא שייך למימר סמידא עיקר על דינא דכל שיש בו כיון דאין הטעם מצד דהוי עיקר אמנם יש לדחות דאין להוכיח מד' הריב''ב והגר''א דטעמא דכל שיש בו אינו מצד דהוי עיקר דיתכן דלמדו דהל' סמידא עיקר ל''מ דהוא משום דהוי מחמשת המינים אלא סברא בעלמא הוא, **ולכאו' נראה** בדבריהם ביאור חדש, דאין דנים כלל הדגן כעיקר, אלא דברכת דבר שיש בו דגן היא במ''מ כיון דאית ביה מידי דזן, והשתא הוי דבר הזן בעצמו ולפי''ז זה ל''ש כלל בברכת אדמה, **וכמו''כ יל''ע** לגבי ברכת המוציא, [ואמנם **בשו''ע** (רח ט) מפורש דגם בהמוציא איכא האי דינא, ולאבה''ע א''ש, אבל לסברא זו צ''ע, ובאמת הרמב''ם [ברכות ג] לא הזכיר כלל דינא דכל שיש בו אלא לגבי במ''מ ולא לגבי המוציא ומ''מ ילד''ח דגם המוציא עיקר ענינו זהו דבר שעשוי למזון עיקרי וכמו שכ' האחרונים לגבי יין דהוא בכלל קרא ד'תאכל בה לחם'], ובזה יהא א''ש ד' **המג''א** [רה ו] וביתר ביאור **בגר''ז [רב יג]** גבי מי הלביבות דאין לברך עליהם במ''מ כיון דהמים הוו משקה והיכא דהוי משקה אין לברך עליו במ''מ כמו גבי שתיתא, ותמה **בתהל''ד** [קסח כח] דכל סברת שתיתא הוא דוקא היכא דהמזונות עצמן נעשו משקה, אבל היכא דהמזונות עומדים בעין מאי איכפ''ל דהמים הוו משקים, וע''כ דס''ל דדין כל שיש בו נותן ברכת במ''מ לתבשיל עצמו, ולכך במשקה אי''ז שייך. [**ואפשר** דה''ה איפכא, דבגוונא דיהא שתיתא מעורבת במאכל יברכו עליו במ''מ, כיון דעתה המזון נאכל, וחי' הוא]. **ובזה א''ש** נמי ד' הראשונים דרק היכא דמעורב איכא לדינא דכל שיש בו [וכ''פ **בשעה''צ** וראה לקמן בזה], והינו דבכדי לקבל דין במ''מ לכל המאכל צריך שיהא מעורב, **ויתכן לפי''ז** דאף אי מתבטל בדין איסור והיתר [להסוברים דלא בעי שירגיש טעם דגן - עי' **ביאוה''ל** רח ט ד''ה מברך - ונימא דטעם מחודש בפחות מס' נמי בטל] מ''מ יהא ברכתו במ''מ כיון דסו''ס זן. לפי''ז **לגבי ברכה אחרונה** לא שייך לומר דמהני דינא דכל שיש בו, ועי' בזה **בביאוה''ל** [רח ט ד''ה ואחריו].

**ביאור ספק התו' לגבי שקדים** - הנה בתו' כ' דבניתן לשקדים לדבק יאכלם בתוך הסעודה ועי' אליהו רבא דלמד דהוא משום ספק שבא לסעוד והביאו בשעה''צ רח יד אמנם בט''ז רח ד למד בד' התו' דמיירי דהוא רוב קמח ולהכי מספק''ל דאף דהוי לדבק כיוןד הוי רוב יברך במ''מ עי''ש ובמרומי שדה בסוגין כ' לבאר ד' התו' מצד דבאכילה עצמה אינו טפל דרק בכדי לעשות השקדים צריך את הקמח אבל באכילה אפשר לקולפו ועיקר ספק התו' דיזקק לברך שני ברכות עי''ש היטב [ובזה יישב קו' רע''א עי''ש].

**ביאור ד' ר''כ לט.** - הנה בגמ' לט. מבואר דקודם שאמר ר''כ דבלדבק אין מברך במ''מ ס''ל דבפשי בה קימחא מברך מזונות ובלא מפשי מברך אדמה והק' האחרונים דאמאי בלא מפשי מברך אדמה והא כל שיש בו וכו' ועי' **נחל''ד** דס''ל דבמעט הוי לדבק ובהרבה הוי לאכילה [ובאבנ''ז לח תמה בזה דמהל' משמע דרק מה שמרבים הוא לדבק עי''ש] **ובאבנ''ז** ר''ל דבמעט אי''ז לסעוד כי אם לאכול וע''פ דרכו הנ''ל בד' התו' **ועוד יתכן** ע''פ **הריב''ב** **והגר''א** דר''כ לא ס''ל לדינא דכל שיש בו [ומ''מ למדו מכאן דין לדבק דבגמ' מסיק רב אשי כן] **ובאו''ש** [פ''ג] כ' דאם לא שייך להרבות הקמח ויקלקל בריבויו ליכא לדינא דכל שיש בו וצ''ע **ולרא''ה** דפחות מכא''פ ליכא לדינא דכל שיש בו יש לפרש דלא מפשי הינו דיש פחות מכדי אכי''פ ועי'.

**ג] הקו' ממליח פוטר את הפת**

והנה צ''ע על כל דינא דכל שיש בו מחמשת המינים, ממתני' [מד.] דמברך על המליח ופוטר את הפת. ואיכא בזה ה' תירוצים **א]** **למאירי** דבלהטעים אין דין כל שיש בו וכן **לתו'** דבעינן דיאכל הפת בכדי לסעוד, א''ש בפשיטות דהתם אין באה הפת לסעוד ולא לכוונת אכילה. **ב]** עוד יתכן דהיכא דאין כוונתו גם לטעם הפת עצמו אלא אך להפיג חריפות המליח ונמצא דאין חפצו כלל בטעם הפת אלא אך במליח ורק חפץ להפיג מעט טעמו בזה ל''ח כלל דבא אפי' להטעים, [לכאו' כוונת **שיטת ריב''ב** עמוד סט בדפי הרי''ף בנדמ''ח]. **ג]** עי' ל' **רש''י** [מד. ד''ה פירות] דפירות גינוסר חשיבי מן הפת, והיינו דלעולם אינו טפל למליח לחודיה אלא אך מכיון דבאה הפת לסייע לאכילת הפירות דהם חשיבי מן הפת, [ואזי תהא טפילה גם למליח, ואכ''מ], וכ''ה **בפר''ח** [ריב א] דתמה על הפו' דהביאו דין זה להלכה בגוונא דמליח ופת, כיון דאין דין זה אמור אלא בפירות גינוסר. **ד] ברא''ה** **ובריטב''א** [לז] כ' דפת ומליח הוא דוקא היכא דאוכלן נפרדים אבל היכא דאוכלן מעורבים ליכא לדינא דכל שהוא עיקר, ואסברה לה דהיכא דמעורב חשיב כעיקר התבשיל, משא''כ היכא דאוכלו לבד אינו אלא להכשיר את פיו, [ולכאו' כוונתו דהיכא דמעורב אנו רואים אותו כחלק מהמאכל ונותן במאכל טעם, משא''כ היכא דאוכלו בנפרד והינו דהוא דין עיקר בתערובת ולא חשיבות בעלמא, ודו''ק. **וראה מש''נ** לעיל לבאר החילוק בין תערובת לדבר נפרד באו''א, דדין כל שיש בו הוא ליתן למאכל ברכת במ''מ], וכהאי טעמא פסק **המשנ''ב** [ריב שעה''צ ד].  **ובמאירי** [מד.] כ' דהיכא דקודם הביאו המליח מברך עליו, אבל בבאו יחד מברך על הפת עי''ש. וצ''ע אי כוונתו כרא''ה דמדבריו משמע דבעי דיביאו המליח תחילה בכדי שיפטור ולא אך דייאכלו בנפרד. **וע''ע בד' המאירי** שם לגבי מצה שעליה הנוגט עי''ש. **ה]** **עוד יתכן** אי נימא דאין כלל דין כל שיש בו לגבי ברכת המוציא, אלא אך לגבי ברכת במ''מ, [אמנם אכתי יק' דיברך במ''מ ועי'] וראה לעיל מש''נ בזה.

**ברכה אחרונה** - והנה יל''ע היאך הדין לגבי ברכה אחרונה בכל שיש בו וראה **בשו''ע** [רח ט] דהיכא דעירב ה' מינים באורז ודוחן ועשה ממנו פת אי איכא כזית בכדי אכי''פ מברך לאחריו ברהמ''ז והיכא דליכא על המחיה ולגבי מזונות כל שיש כזית בכדי אכי''פ על המחיה ובפחות בתחילה מבקך מזונות ולאחריו מברך בנ''ר ועי''ש **במג''א** דהאריך בזה ועי' **פרמ''ג ומחצה''ש,** **ובא''ר** כ' דבפחות מכדי אכי''פ נחית חד דרגא עי''ש והנה בעיקר הדין עי' **ביאור הגר''א** דהינו דוקא כד אכל כזית חיטה אבל לא שנהפך הכל כפת ועי' **שעה''צ** שם שהיבא ד' **המאמ''ר** מרדכי שכ' דמצטרף עם המינים האחרים וכ''ה **בגר''ז** תמב קו''א אות ה' ו' עי''ש דתלה זה בפלוגתת הראושנים לגבי איסורים אי היתר נהפך לאיסור בטעם כעיקר [ר''ת] או דבעינן כזית בכדי אכי''פ [ר' חיים כהן] - ובדעת השו''ע י''ל דלעולם לגבי בהמ''ז תלוי במציאות דמין חיטה דרק זה חשיב לחם ולא מהני ע''ז כלל מינים אחרים ול''ש בזה נהפך משא''כ לענין על המחיה דמצטרפים גם מינים אחרים דאי''ז תלוי בשם לחם אלא דכיון דמין חיטה עיקרי בו זו היא ברכתו ולפי''ז א''ש דכשאין כזית בכדי אכי''פ כי נמי לא בטיל מ''מ אין מברך בהמ''ז דאין מצטרפת אכילתו וכמו שצידד מג''א ומ''מ על המחיה יברך ועי' ולפי משנ''ת לעיל דדין כל שיש בו אינו מצד עיקר וטפל אלא דזו היא ברכת דבר שמעורב בו ה' מינים א''ש דבעינן דוקא שיאכל בכדי אכי''פ ממין חיטה עצמו ועי'.

**שתיתא**

כ' התו' לח. ג' טעמים אמאי לגבי שיכר מברך שהכל א' דאי''ז אלא טעמא בעלמא ב' דאית ליה עילויא אחרינא בפת וה' כיון דעשוי לשתיה ועי' אבהא''ז [ברכות ח ג] דכ' דהתי' דאית ליה עילויא אחרינא אינו אלא לומר דל''ח כלל ברכת השעורים מזונות ואדמה אלא עיקר ברכתו שהכל דאי''ז טעם לגבי כל שיש בו עי''ש ועי' רא''ש סי' יב דהעמיד הקו' דשעורים עיקר וע''ז תי' או דאית ליה עילויא אחרינא או דכיון דצלול עיקרו ע''ש המים והק' מכל שיש בו ותי' הדוי טעמא בעלמא וצ''ע [ועיקר הא מילתא דסברת שתיה היא משום דכה''ג המים עיקר כן מבואר במשנ''ב רח כג] [והנה בתר''י הק' עוד דיהא בשיכר דין מי שלקות ובגר''א רב יא מבואר דגם ע''ז איכא להאי תי' דהוי שתיה - ובראשונים תי' בזה בכמה אופנים וילמד אי''ה בסוגית מי שלקות]

**שתיתא** - בפי' ענין שתיתא עי' רש''י ובתר''י

והנה מבואר בסוגין דנח' אמוראי גבי שתיתא אי מברכינן עליה במ''מ או שהכל והטעם דיברך שהכל מבואר בגמ' דהוא משום דלרפואה עבדי לה ונח' הראשונים ביסוד דין זה וכדלקמן

**א]** דעת **הרא''ה** [בסוגין] **והריטב''א** [הלכות ברכות פ''א הי''ח י''ט] **הרשב''א** [בסוגין] וראבי''ה [ק''ד] דהוא סברא מיוחדת גבי דבר שאינו עשוי אלא לרפואה וז''ל **הרא''ה** "רכה דלרפואה עבדי לה שהכל, פי' שהיא מיוחדת לרפואה, שאין דרך לאכלה כלל אלא לרפואה, וכיון דכן לא שייך בה ברכה דידה, דכל לרפואה כלומר מיוחדת לכך לא מברך עלה, ומ"מ שהכל מיהת מברך עלה דהא נהנה" וז''ל **הריטב''א** "אוכלין העשויים לרפואה ומשקין העשויים לרפואה והם גם כן ראויים לאכילה ולשתיי' דרך הנאה, אם אכל ושתה אותם כדרך שהעולם אוכלין ושותין אף על פי שזה אוכל ושותה אותן לרפואה בלבד מברך עליהם ברכתן הראוי' להן, אבל אם אין דרך לאכלן בדרך זה אינו מברך עליהן אלא שהכל וכו', הא כיצד, שתיתא שעושין מקליות חטים אם הי' עבה כדרך שבני אדם אוכלין ואוכל אותה זה לרפואה מברך עליו בפה"א מפני החטים שבה, ואם הי' רכה במים או בחומץ מרובה שאין דרך לאכלו כן מברך עליו שהכל, וכן כל כיו"ב", עכ"ל. והנה מבואר מדבריהם דזהו טעם מספיק דיברך שהכל מאי דאינו עומד אלא לרפואה ולא בעו כלל למימר דהוא מצד דלאו במילתא קיימי ולכאו' נראה דאף אי יהא סוג פרי דאין אכילתו אלא לרפואה ג''כ לא יברכו עליו אלא שהכל דזהו סברא דכל ענין הברכה המיוחדת הוא אך במקום דאוכל לטעמא ולמיזן אבל היכא דאינו אוכל אלא לרפואה לית ליה ברכה מיוחדת **אמנם עי'** **רשב''א** בסוגין דכ' בזה''ל "ק"ל ואפילו עבדי לי' לרפואה מאי הוי לבריך עלי' בפה"א, דבשלמא מיני מזונות לא מברכינן עלי' כיון **דלא עבדי לי' לאכילה ולמיזן** אבל פרי האדמה מיהא לבריך עלי' דבמילתי' קאי וכקמחא דחטי לרב יהודה דלעיל וכו', וא"ת דכיון דלא מיכוון אלא לרפואה בעלמא לא מברכין עלי' אלא שהכל והא שמן ע"י אניגרון היכא דמיכוין לרפואה מברכין עלי' בפה"ע, ואפשר לומר **דשאני הכא דכיון שאין דרכו ליהנות ממנו בהכין אלא לרפואה בעלמא ואין עיקר הנאתו בהכי לא מברכינן עלי' אלא שהכל דלאו במילתי' קאי,** אבל שמן ע"י אניגרון דרך הנאתו הוא בדרך שתי' וכו', לפיכך מברכין עליו בפה"ע ואע"פ שהוא מתכוין לרפואה כדאמרן דמ"מ דרך עיקר הנאתו הוא כנ"ל, עכ"ל

והנה מבואר מד' הרשב''א דלא סגי ליה בהא דעומד לרפואה ובעי נמי להא דלאו במילתיה קיימא והיינו דאי יהא פרי שאינו עומד אלא לרפואה ודאי יברכו ברכתו הראויה והוי דין מיוחד היכא דעומד לאכילה ועשאו לרפואה דלאו במילתיה קיימא ויש להסתפק בדעת הרשב''א אי האי סברא שייכא דוקא גבי בפ''א דלעולא מאי דאינו מברך במ''מ הוא מטעמא קמא דאינו עשוי לזון והא דאינו מברך בפ''א הוא מטעמא דלאו במילתייהו קאי והוא טעם דל''ח עיקר הפרי ולא נטעי אדעתא דהכי אבל לעולם לגבי מזונות לא מהני האי סברא או דזהו טעם גם גבי מזונות דגם בזה היכא דלאו במילתיה קאי אינו מברך מזונות ועי' **תשב''ץ** בסוגין כ' לד' הרשב''א בתורת טעם אמאי אין מברכים מזונות ומבואר דלמסקנת הרשב''א תו לא בעי לטעמא קמא [ועיקר האי דינא מבואר בל' רש''י בסוגין דכ' גבי עבה דבמילתיה קאי ומשמע דשייכא האי סברא גם גבי מזונות]

ובשיטת הריב''ב מבואר דהאי טעמא דעשוי לרפואה אינו טעם אלא לגבי ברכת במ''מ כיוןד אינו עשוי לזון כי אם לרפואה אבל לגבי ברכת בפ''א או בפ''ה''ע לא שייך האי טעמא אמנם בד' הרשב''א מבואר דחילק חילוק אחר דלגבי שמן עשוי באופן זה גפ לאכילה משא''כ לבשתיתא ובאמת הריב''ב לשיטתו דכ' דחלוק היכא דכוותו לאכילה מכוונתו לרפואה דבכוותו לאכילה מברך במ''מ ובכוונתו לרפואה מברך שהכל עי''ש [ועי' ראש יוסף דהק' דאמאי שרי בשבת הרי ניכר דלרפואה מהא דמברך שהכל ולכאו' הקו' רק לריב''ב אבל בש''ר יתכן דאחר דעיקרו לרפואה גם בכוונתו לכאילה מברך שהכל וצ''ע - ועי' עוד ביאוה''ל שכח לז]

ב] **דעת התו' והרא''ש** והנה התו' כ' הטעם כיון דאינו עשוי לסעוד כי אם לשתות [ועי' תו' לעיל ד''ה האי דובשא] והנה ע''ד הק' הרשב''א דכי נמי אינו זן מ''מ יברך בורא פרי אדמה והנה עיקר קו' זו היה מקו''ל דליכא כלל דינא דכל שיש בו לברך בפ''א כד' האבהעו''ז אמנם צ''ע לדעת המג''א דגם בקליות איכא דינא דכל שיש בו.

והנה בד' תו' היה מקום לבאר בג' אופנים

**א. דעת הרא''ש** הנה עי' היטב בד' הרא''ש סי' י''ב ובדבריו בתו' הרא''ש דנראה מדבריו דצירף ענין לטעמא בעלמא עם סברת אינו עשוי לסעוד כי אם לשתות ומדבריו משמע דהוא סברא מיוחדת בדין כל שיש בו מה' מינים דהוא דוקא היכא דעשוי לסעוד ולא היכא דנתנו לטעמא בעלמא ולרפואה ועיקר הטעם כמש''כ דהמים הצלולים הם הרוב והעיקר וליכא לדינא דכל שיש בו כיון דעשוי לסעוד.

והנה מד' התו' לעיל לו: משמע כן ג''כ דכ' בעיקר ענין כל שיש בו וז''ל "כל שיש בו מה' המינין מברכין עליו במ"מ וכו', אם עושין אותו כדי שיסעוד הלב אז צריך לברך במ"מ, ואם לדבק בעלמא א"צ לברך במ"מ, עכ"ל" ומדבריו נראה דלא סגי בהא דנעשה לטעם אלא בעינן ג''כ דנעשה לסעוד וכן למד מדברי התו' בשו''ת אבנ''ז [או''ח ל''ח] ולפי''ז אזיל הרשב''א לשיטתו [וכ''ה דעת הרמב''ם] דסגי בהא דנותן לטעם בכדי שיברך עליו במ''מ ולהכי הק' שפיר דיברך בפ''א אמנם צ''ע ע''ז אמאי כ' התו' לדבק ולא כ' רבותא טפי דאפי' לטעם לא סגי ובעינן לסעוד וצ''ע וכמו''כ צ''ע מד' התו' ר''י החסיד דכ' להדיא לעיל לו: דסגי בנותן לטעם והכא כ' כד' התו'.

**ב.** וע''כ נראה בדעת **התו' ר''י החסיד** דכל דין כל שיש בו הוא דוקא במקום דהמאכל עצמו עשוי לסעוד אבל היכא דאין המאכל עצמו עשוי לסעוד אלא לשתות שוב אין בו דין כל שיש בו דכל מה שנחשב הה' מינים כעיקר הוא דוקא במאכל הנעשה לאכילה ולסעידה דבהא הה' מינים הם העיקר ודו''ק

ועכ''פ לב' ביאורים אלו א''ש הא דאמרינן בגמ' לרפואה עביד ולכאו' ק' לתו' דביארו הטעם מצד שהוי שתיה ולהנ''ל ניחא דאינו דין בשתיה גרידא אלא דאינו עשוי לסעוד וכ''ה במלוא הרועים עי''ש

**ג. דעת המג''א** [ר''ה ס''ק ו'] והגר''א [שם סעיף ד'] וכ''נ בד' המשנ''ב [סי' ר''ד] דהוא סברא חדתא דכל שהוא בדרך שתיה ברכתו שהכל וכ' סברא זו גם לגבי מי שלקות וא''כ הוא סברא גם לגבי בפ''א [ול''ק כלל קו' הרשב''א] וגם במקום דהוא מזונות ממש ולא אך משום כל שיש בו [וכ''ה בפר''ח שהק' ע''ד התו' דשתיה מברך שהכל דא''כ כל מי שלקות אמאי מברך אדמה - אמנם עי' תר''י דכ' הטעם דמי שלקות מברך אדמה הוא מכיון דעדיין עשוי לאכילה עם פת עי''ש דבזה ביאר אמאי שיכר ל''ח מי שלקות] והנה לדבריהם צ''ע לדעת תו' מלישנא דגמ' דהוא משום דלרפואה עביד ועי' תר''י דכ' דהוי רק סימן בעלמא דלרפואה עבדי לה והביאו הגר''א רח סעיף ו

ועי' רמ''א [רד יא] דפסק דכל דבר שנעשה לרפואה ברכתו שהכל ובמשנ''ב הביא הסכמת האחרונים לברך ברכתו הראויה [כתו']

**מעשה קדירה**

**מהו מעשה קדירה -** עי' היטב **רמב''ם** פ''ג מברכות וכס''מ שם **ובטור** וב''י ריש סי' ר''ח **ושו''ע** רח סעיף ב' וד' **ומג''א** ס''ק ב וה' **ובפרמ''ג** **ומחצה''ש** **ומשנ''ב** שם בתו' בסוגין מבואר דהעיקר תלוי בהא דנתמעכו יפה [אמנם עי' שעה''צ שם מש''כ בזה] ובד' ר' יונה מבואר דתלוי במה שידבקו [אמנם י''ל דסגי בכך שראוי לידבק - עי' היטב בד' הפוסקים הנ''ל ובאגרו''מ או''ח ד מד] ובד' הרמב''ם משממע דתלוי אך בדרך מעשה קדירה ולא בעינן לא מיעוך ולא דיבוק ומ''מ דרך בעינן ולהכי בחיטים שלמים בקליפתן לרמב''ם לא יברך במ''מ דאי''ז דרך ולר' יונה אין ראוי לידבק ולתו' יברך במ''מ בנתמעכו וכמו''כ בחילקן וקילפן להרמב''ם יברך במ''מ אף בלא נתמעכו כיון דזה דרך ולר' יונה ראוי לידבק ולתו' בפ''א בלא נתמעכו [אגרו''מ או''ח ד מד]

ויל''ע בהא דהק' התו' גבי שיכר דיברך מזונות ובאמת בשו''ת הרא''ש ד טו הק' רק דיברכו אדמה וראה משנ''ת לעיל ולכאו יל''ע דהא ל''ח מעשה קדירה ולתו' דסגי בנתמעכו א''ש

**מעשה קדירה באורז** - עי' **תר''י** דלגבי אורז גם בשלם חשיב מעשה קדירה דכן הדרך עי''ש אמנם **הרא''ש** פליג ועי' טור ושו''ע רח ז ונו''כ שם

**הסברא במעשה קדירה** - **בתו'** כ' דחשיבא אכילתו ועי' חיי אדם נד א דכתב כן דרק בנתבשלו חשובים ותקנו להם האי ברכה ובר' יונה לגבי אורז מבואר דתלוי בדרך אכילתו וכ''ה במג''א רח י ועי' **רא''ה וריטב''א** דמחד כ' דרק בהכי קיים למזון דמשמע דאינו קשור לדרך אכילה אלא בדרך אכילה למזון ומאידך כ' דמ''מ אינשי זימנין אכילי לה הכי ומשמע דהרגילות שלא לאוכלו כלל בלא מעש''ק [אלא דגם בלא מעשה קדירה יש שאוכלין כך] ועי' **רשב''א** לעיל לו. בשם הראב''ד דכ' גבי כוסס את החיטה דאין בה לא מחיה לא כלכלה ולא מזון וע''ע ברשב''א מד. דכ' דאין דרך לואכלה כך וצ''ע. וע''ע אבן העוזר רח דכ' דהא דאין מברכים עליו במ''מ הוא כמו דבר שדרכו לאוכלו מבושל ואכלו חי [וצ''ע לאחרונים גבי בוסר דדוקא היכא דאכתי אפשר לבשלו ועי']. ע'ע בשעה''צ רח כב מהש הביא מהד' הגר''ח מצאנז לגבי שעורים שבזה''ז רגילים לאוכלן כנחסר מהם קצת עי''ש.

**אורז ודוחן** - בפי' אורז ודוחן עי' תו' וראה במשנ''ב רח כה ושעה''צ שם מש''כ בזה

**אבל איתיה בעינא נימא אפי' אורז ודוחן** - מבואר דרב ושמואל אתו לאפוקי הצד דאורז ודוחן אע''ג דאין בהם דין כל שיש בו מ''מ באיתיה בעינא יברכו עליהם במ''מ וצ''ב טעמא דכיון דאינם מין דגן [ודלא כר' יוחנן ב''נ דא''כ ה''ה נמי כד איתא בעינא] ועי' **פנ''י** דכ' דהו''א דיש ב' סיבות לברכת במ''מ או חשיבות דמיני דגן ואפי' באינו משביע כמו בכל שיש בו או במשביע אע''ג דאינו מין דגן עי''ש [ועי' לשון תו' עירובין ל. דלרב שומואל דוקא ה' מינים איקרו מזון ולחולקיחם כל דקבעי סעודתא עליה וה''ה אורז דקבעי]

**פת אורז** - עי' **נחל''ד** בהא דאין לחלק בין פת אורז למעשה קדירה [דאותו מיעטו רב ושמואל דדוקא במיני דגן מברך במ''מ] כיון דבאורז גרע פת ממעשה קדירה [ומ''מ ליכא לסברא דנשתנה לגריעותא לגבי ברכת במ'מ אלא רק לגבי ברכת פרי עי''ש] ועי' **ב''י** רח מש''כ בזה דרק בה' מינים יש לחלק בין פת למעש''ק [- וביתר פשיטות י''ל דאין כלל חילוק לגבי ברכת מזונות אלא אך לגבי ברכת המוציא ועי']

**כמעשה קדירה דמברכים עליו תחילה וסוף** - עי' חי' הגר''א דהינו למ''ד לקמן מד: דאין מברכים על כל דבר בורא נפשות ועי' פנ''י מש''כ באו''א

**אורז בתערובת** - **ברי''ף** כ' דבתערובת אין מברך במ''מ על אורז ועי' **רא''ש** דכ' דהינו באין רוב באורז והינו דקמ''ל דאינו מין דגן ועי' **ב''י** דר''ל בדעת **הרמב''ם** דה''ה ברוב אורז ועי' **מג''א** רח יא דחזר בו בכס''מ אמנן עי' **ט''ז** רח ט דהבין כן דבתעורבת אף דאיכא רוב אורז אין מברך במ''מ. יש להביא פלוגתת האחרו' מה הדין במחצה על מחצה אורז עי' דרישה ופרמ''ג

**הכרעת ההלכה** - לרוב הראשונים הלכה דאורז מברך במ''מ וברשב''א הביא מבה''ג דכיון דהלכה כרב ושמואל בענין כל שיש בו ה''ה נמי דעל אורז מברך שהכל ותמה דלא שייכי אהדדי עי''ש

**חביצא**

**גפ''ת לז: וע''ע בסוגיא דמנחות עה: וברש''י רש''י כת''י ותו' שם ולקמן לט. פת הצנומה וברמב''ן שם ולעיל לז. אין הפרוסות קיימות. וע''ע חזו''א סי' כו**

**חביצא** - והנה איכא ג' דיעות בראשונים בביאור ענין חביצא ברא''ה וריטב''א מבואר דעיקר הנידון מצד דנתפורר ואי''צ לא בישול ולא דיבוק במרק וברש''י מבואר דהנידון מצד בישול [כ''פ כל הראושנים והפו' בדעתו אמנם בנחל''ד בסוגין רצה לדון דסגי בפירור ועי''ש] ולדעת תו' הנידון מצד דיבוק במרק [ועי' נחל''ד דגם לדעתו כ' דהעיקר תלוי בפירור ולא בדיבוק - ובחזו''א [כו ד] ר''ל בדעתו דמהני גם בישול וגם דיבוק ותרוויהו שוים לענין זה עי''ש עוד ר''ל בחזו''א [כו ד] ובגרי''ז [מנחות עה:] ר''ל בדעתו דעושה פת מתחילה פחות מכזית נמי כן דינו וראה לקמן]

**שיטת רש''י** - והנה בתו' הק' ע''ד רש''י היאך יפרש בריתא דאין הפרוסות קיימות דמבואר דגם ביותר מכזית מברך במ''מ באין קיימות [ותו' לשיטתו דביאר ענין אין קיימות שיקח הפרוסה לא ישבר] ותי' התו' דיפרש קיימות הינו כזית ולדעת רבא דמחלק בתוריתא דנהמא הק' התו' דהא בירושלמי מבואר דבאין בהם כזית מברך במ''מ והינו אפי' באיכא תוריתא ותי' דאורחא דמילתא דביש בהם כזית לא בטל תוריתא דנהמא ובמרדכי [קיט] מבואר דמחלק רש''י דהתם מיירי בכלי ראשון [ועי' מג''א קסח כה דהכל תלוי בדין בישול וראה בפרמ''ג שפקפק דיתכן דגם אי עירוי מבשל אינו מבשל אלא קליפה ועי' חזו''א דאף אי הוי בישול מ''מ בעינן שיתבשלו זמן רב שישתנה ולא סגי בבישול בעלמא] ובנימוחו וראה עוד בד' המרדכי לקמן קכו ובב''י בב''ח פי' דברי המרדכי דלעולם מחלק כחילוק הירושלמי בין כזית ליותר מכזית וכל חילוקיו הם בפחות מכזית ובד' הב''י לא נתבאר אי העיקר הוא דבירושלמי מיירי בנימוחו [וכרש''י לשיטתו דפי' כן בע''א] או מצד כלי ראשון וכן מבואר בד' הב''ח דבכלי ראשון אע''ג דאיכא תוריתא דנהמא בפחות מכזית מברך במ''מ ועכ''פ נמצא לד' המרדכי דלרש''י חלוק מגוונא דירושלמי דהתם מיירי בנימוחו וכלי ראשון והכא לא מיירי בהכי והנה בדעת ר''י י''ל בפשיטות כד' התו' דכוונת ר''י לד' הירושלמי אמנם להמרדכי י''ל דמפרש ר''י פרוסות קיימות ואין קיימות בנימוח ואזי גם בכזית אין מברך המוציא [ודלא כב''י וב''ח דהמרשכי אתי כהירולשמי] וכ''כ בשפ''א ונחל''ד

**הראיה ממנחות לרש''י** - עוד הק' בתו' על שיטת רש''י דא''כ מה הראיה ממנחות ופי' התו' כמובאר ברש''י בסוגין דמיירי במנחת מחבת ומרחשת שנעשים בשמן ולהכי הוי כבישול והנה מבואר בזה ב' חידושים **חדא** דאף שנתפרר רק אחר הבישול מאבד שם פת [ועי' פרמ''ג (קס''ח כח) דתמה בזה כיון דפירר אחר הבישול ועי' ביאור הלכה [קסח י] שהביא זאת כספק מה הדין במפרר אחר הבישול] **והב'** דאף ע''י טיגון מאבד שם פת [ועי' שעה''צ נו מש''כ בזה להלכה] עי' בחי' המיוחסין לרשב''א מנחות עה: מה שתמה בדימוי למנחות עי''ש היטב.

והנה נח' ר''ת והר''ש [ויבואר באריכות בסויגא דלקמן] בעיסה שבלילתה עבה שבישלה אי חשיב פת והר''ש דס''ל דל''ח פת ביאר הא דמנחות או במנחת מאפה תנור או בקצת שמן ולכאו' לרש''י אי נימא כר''ת א''ש אבל אי נימא כר''ש ול''ח כבישול לכאו' לא א''ש. [ובעיקר הא דבמנחות ל''ח פת הבאה בכיסנין עי' פרמ''ג [קסח כח] דנאכל בקביעות סעודה ובאבן העוזר כ' דהיה רוב מים ולר''ש דמיירי במאפה תנור א''ש]

**הקו' מר' ישמעאל** - התו' מנחות עה: הק' דהא בגוונא דפתתן אין לך אין הפרוסות קיימות גדול מזה ומבואר דאעפ''כ סברינן דמברך המוציא ולכאו' הוא נגד בריתא דלעיל ובתו' רא''ש בסוגין [וכ''ה כוונת תו' במנחות שם] תי' דעיקר הראיה היא דלא לדמות טיגון לבישול ובבית אפרים [או''ח יא] מבואר עוד די''ל דהראיה היא מצד דהתם נתפרר אחר הבישול [ועי''ש דיתכן דרק בהכי מהני ערסן] והנה לכאו' לד' המרדכי דבריתא דאין הפרוסות קיימי בנימוח לכאו' ליכא כלל קו' דהכא דלא מיירי בנימוח [ואף להב''ח דכל כלי ראשון הוי נימוח מ''מ דוקא בבישול ולא בטיגון וז''ב] ולהכי יתכן ואף בנתפורר לגמרי מ''מ חשיב פת וכמו''כ לד' הראשונים שפי' בד' רבא דאף אחר איבוד תוריתא דנהמא בעינן דלא יהא בזה כזית וכוונת הבריתא היא באיבד תוריתא דנהמא א''כ הקו' ממנחות פשוטה דהכא לא איבד תוריתא דנהמא אמנם מד' התו' שהק' כן מבואר דודאי בפירורים דקים איבד תוריתא דנהמא ורק דהיכא דלא נתבשלו ונדבקו הוי פת כמות שהיא ומברכין עליו המוציא ולא איכפ''ל באיבוד התוריתא דנהמא אבל בנתבשלו חשיב איכפ''ל במה שאיבד התוריתא דנהמא ועי' - אמנם בעיקר ד' התו' מבואר דפי' אין הפרוסות קיימות דלא כירושלמי דלירושלמי אין נכון להק' דאין לך אין הפרוסות קיימות גדול מזה ועי'.

**ליקט מכולן** - ברש''י פי' דמיירי במנחות והק' ע''ד התו' מהא דקאמר אם חמץ הוא וכל המנחות באות מצה [ועי' תורי''ד דמיירי בלחמי תודה ועי' פנ''י דכ' כעי''ז] עוד הק' הראשונים דגם מצה אינו יוצא דצריך להיות דבר הנאכל בכל מושבות ובתורא''ש הק' ממה שאמרינן דבא מלחם גדול ולרש''י הינו דנשאר חלק מן הלחם והמנחות נפתתות כולן ובתו' ר''י החסיד הק' דאמרינןד מיירי בערסן ומנחות אינם מתערסות [וצ''ב דלמא מיירי בהכי] ובבעה''מ פי' דאם חמץ ואם מצה לא קאי אמנחות אלא כה''ג דמנחות בחמץ ומצה יהא כך דינם עי''ש ובהא דבא מלחם גדול עי' צל''ח דכ' דאתיא כרבנן דפותתן כזית ובתר הקמיצה והקטרה פתתו הכהנים לפחות מכזית ושייך בא מלחם גדול [**ובחזו''א** הק' איפכא דהא ודאי בא מלחם גדול וצ''ב כוונתו]

**שיטת התו'** - והנה לד' התו' דמיירי בדיבק בפשוטו דוקא כה''ג הוא דמאבד ברכתו וצ''ב הראיה ממנחות ומליקט ועי' פרמ''ג קסח כחד כיון דיוצק שמן אחר הפתיתה הוי כדיבק עי''ש ועי' חזו''א [כו ד] דכ' דלתו' כיון דנטגנו הוי כמו דיבוק ולגבי הראיה מליקט כ' חזו''א שם ובגרי''ז מנחות עה: דכיון דמתחילה היה פחות מכזית חשיב והינו דע''י דיבוק או בישול יש לנו לדון מה שהוא פחות מכזית עתה משא''כ בפת שפתתה כבר חל עליה תורת לחם [אמנם לד' חזו''א גבי הראיה ממנחות דהטעם מצד שנטגנו קודם לא א''ש] אמנם בנחל''ד בסוגין האריך דלדעת תו' לאו דוקא דיבק והעיקר תלוי בפחות מכזית עי''ש וע''ע בביאור הגר''א קסח סעיף י'

**בשערסן -** ברש''י בסוגין כ' דמיירי באפאן וברש''י מנחות עה: כ' רק דגיבלן ועי' היטב מג''א קסח כח ובאבן העוזר פרמ''ג ומחצה''ש ובית מאיר ודרך החיים [קו''א להלכות ברכות] ובנשמ''א [נד ד] ובבית אפרים או''ח יא מה שהאריכו הרבה בדבריו

**בא מלחם גדול -** ברש''י בסויגן מבואר דהינו דנשאר מהלחם הגדול וכ''ה ברש''י מנחות עה: אבל ברש''י במנחות כת''י משמע דרק היה קודם לחם גדול ובשעת פתיתה פתת מלחם גדול ולא דעתה קיים כזית וכ''ה לדעת תו' לביאור הגרי''ז וחזו''א וכ''ה בנחל''ד עי''ש ובריטב''א משמע דאי''ז אלא כתי' דערסן ורק מתרץ דמיירי דאכלן קצת מן העריסה עי''ש וע''ע מאירי בסוגין בשם הראב''ד פי' אחר בזה

**מסקנת הסויגא** בר' יונה העלה ג' דינים מסוגין א' **נתבשל** תלי בכזית ולא בתוריתא דנהמא [וכירושלמי], **ובחביצא [נדבק בדבש]** בעינן ב' תנאים שלא יהא המוציא, דלא יהא תוריתא דנהמא ופחות מכזית [והמקור דלא חילק ר''י בחביצא ביותר מכזית דבאין בו תוריתא דנהמא לא יברך במ''מ ורבא דבעי דלא יהא תוריתא דנהמא ל''פ בהא [ב''י] או דק''ו דאי בפחות מכזית בתוריתא פליג כ''ש בכזית בלית ביה תוריתא - ב''ח] **ובפירורים** גם בלא תוריתא דנהמא מברך המוציא.

והנה בדין הראשון פליג רש''י דהא ס''ל דר''י עצמו מיירי בנתבשלו וא''כ מבואר דלר''י תלוי בכזית ולרבא בתוריתא ולתו' כוונת הבריתא דאין הפרוסות קיימות לר''י כירושלמי דהינו כזית ופחות מכזית ולרבא קיימות הינו תוריתא דנהמא וכוונת הירושלמי דכ''ה הדרך דבכזית איכא תוריתא דנהמא ולפי''ז מבואר בד' התו' דלדעת רש''י לא יהא נכון הדין הראשון דר' יונה ודינו יהא דהכל תלוי בנימוח וזו כוונת הירושלמי ובתו' עצמו משמע דפרוסות קיימות אי''ז איבוד תוריתא דנהמא וגם לא ניח''ל בביאור הירושלמי ונראה מדבריו דבנתבשלו גם בתוריתא וביותר מכזית מברך במ''מ ולמרדכי בנימוח נמי מודה רבא היכא דאית ביה כזית וא''כ מפרש להירושלמי בנימוח דליכא תוריתא

ולפי''ז לגבי הדין הראשון דר' יונה אית לן ד' דיעות לר' יונה תלוי אך בכזית לתו' לרש''י [לר''י תלוי אך בכזית] ולרבא תלוי אך בתוריתא ולתו' עצמן אין תלוי לא בתוריתא ולא בכזית ובכל גוונא דאין הפרוסות קיימות [דהינו לכאו' נשתברו] מברך במ''מ ולמרדכי בעי גם דלא יהא תוריתא וגם דלא יהא כזית

**דעת ר''ח באיבד תוריתא דנהמא שלא ע''י בישול ודיבוק - ובדין השלישי** עי' היטב בד' הר''ח שהובא בראשונים בדינא דפת הצנומה בקערה דמיירי דאיכא תוריתא דנהמא וחלקו עליו תר''י דכיוןד לא נתדבק ליכא דלינא דתוריתא דנהמא והנה בתו' בסויגן כ' דהיכא דשרה הפירורים וליבנן במים ל''ח תוריתא דנהמא ובפר''ח הבין דר' יונה פליג בזה [ולפי''ז צ''ע דהשו''ע הביא ב' הדינים] ובמאמר מרדכי חילק דדוקא בנתפרר לא איבד תוריתא דנהמא משא''כ בשרוי זמן רב שאיבד התוריתא דנהמא מברך עליו במ''מ ועי' רא''ש דפליג ע''ד הר''ח בפת צנומה ובחזו''א נסתפק בדבריו אי מיירי בפת צנומה בלא שריה או בשריה ולפי''ז פליג על תו' ובגר''ז [קו''א י] כ' דמיירי דנשרה רק לא נשרה זמן רב עד שתתלבן - והנה ל' תר''י דחשיב דיש בפירורים תוריתא דנהמא אמנם ברא''ש לא הביא הל' כן.

**בישול** - ובעיקר הדין המבואר בסוגין דבישול מפקיע לחם לכאו' יל''ע לר''ש דס''ל דבלילה עבה מברך עליה במ''מ וא''כ הכא בכזית אמאי מברך המוציא וכ' הט''ז דהכא כבר חל תורת לחם בבשול וז''פ אמנם יל''ע איפכא לר''ת דגם ע''י בישול נעשה לחם אמאי מפקיע הבישול תורת לחם בפחות מכזית ועי' מג''א [קסח לו] דבבישול בהרבה מים מודה ר''ת [וצ''ע מההיא דמנחות] ובחזו''א [כו א] כ' דשאני היכא דמתבשל אחר אפיה דמפקי תורת לחם עי''ש ובמשנ''ב [עח] כ' דמודה ר''ת מכזית ועי'.

בעיקר דין בישול עי' ר''ש [חלה א ה] דקאי דוקא כר''מ דיוצאים ברקיק מבושל [לקמן לח:] ולדידיה איכא לכל החילוקים הנ''ל אבל לר''מ אין יוצאים ועי' פנ''י דאף דביארה הגמ' דכל טעמא דר''י הוא מצד טעם מצה מ''מ ה''ה נמי דבעינן טעם לחם ועי' רמב''ן לט. בסגיא דפת הצנומה דכ' בסברא דבישול מבטל תורת לחם דכמו דבעינן טעם מצה ה''ה נמי בעינן טעם לחם.

**דעת הרמב''ם** - בדעת הרמב''ם ברכות ג ח הק' דמתחילה כ' דבבישול ובדיבוק בעינן שלא יהא כזית ולא יהא תוריתא דנהמא דיאבד שם פת ולבסוף משמע מדבריו דסגי בחד מינייהו ובכס''מ הביא בזה תי' מר' יהושע נכדו דהרמב''ם דמש''כ בסוף או הכוונה ''ו'' ולעולם בעינן תרוויהו בין בבישול ובין בדיבוק ובשם ר''י פאסי כ' דנתעברה צורתו יותר גרוע מתוריתא דנהמא עי''ש ובעצמו תי' דבבישול סגי רק באיבוד תוריתא דנהמא או בפחות מכזית עי''ש ועי' כס''מ שהוסיף לומר דלמד לזה מק''ו מחביצא בפחות מכזית עי''ש ועי' ט''ז מה שפי' באו''א ובפרמ''ג ובלבושי שרד שביארו דבריו

ובב''ח כ' דכוונת הרמב''ם לגבי ספק דהיכא דהוי ודאי תוריתא או ודאי כזית מברך המוציא והיכא דודאי לא היה אחד מהם ומ''מ מסופק לגבי השני הוי במ''מ ועי' פרמ''ג דהאריך לדון בדין ספק בזה [וראה שם מה שדן לגבי אי מדאו' מפקיע הבישול את האפיה עי''ש היטב].

**טרוקנין - סופגנין**

**ביאור דעת ר''ת דעיסה עבה שבישלה חייב בחלה** [אי מצד דלא איכפ''ל בדעתו או דאף בעבה ובישלה חשיבא לחם] - בד' התו' לז: ד''ה לחם מבואר דלר''ת בתחילתו עיסה עבה ולבסוף סופגנים שבישלה אף בדעתו מתחילה לבשלה מ''מ חייב בחלה, ולגבי המוציא מתחילה ס''ל לחלק בין המוציא לחלה ולבסוף כ' דה''ה נמי לגבי המוציא דברכתו תהא המוציא **ובפשוטו** להצד דחלוק דין חלה מהמוציא ודאי עיסה עבה שנתשלה ל''ח לחם כיון דמתנאי הלחם שיהא סופו אפוי בתנור ולהכי אין מברכין עליו עתה המוציא אלא דלגבי חלה כיון דכבר נתחייב בשעת גלגול א''כ לא אזלינן בתר דעתו דדעתו לבטלה מתורת לחם ע''י בישול **ולפי''ז** מוכח מד' ר''ת דל''מ דעתו דאי היה מהני דעת לא היה נחשב גם עתה לחם משום שעומד שלא להיות לחם **ולמאי דמסיק** דה''ה נמי גבי המוציא לכאו' מבואר דבתחילתו עיסה וסופו סופגנין חשיב לחם מצד מצבו דהשתא דאף דנתבשל כיון דתחילתו עיסה חשיב לחם ולא בעינן לשם לחם דיהא סופו בתנור ולהכי חשיב לחם גם לגבי המוציא **אמנם מד' התו'** דכ' דלר''ת חייב באטריה בחלה אף דלית ליה תורתיא דנהמא דלהכי אין מברך עליו המוציא מבואר דלא מהני מחשבתו לענין חלה אף דהתם הוי מחשבה המבטלת מתורת פת ולכאו' הוי דין נוסף דס''ל לר''ת דלא מהני דעת אך לגבי עבה שבישלה אי''צ להאי דינא דגם לבסוף הוי לחם ובאמת עי' **בתר''י** דמבואר בדבריו דהיכא דלש אדעתא דאטריה פטור מחלה גם לר''ת וביאר **בחזו''א** [ליקוטים זרעים ה ב] דלמסקנה דר''ת לא מהני דעת להפקיע שם לחם אלא כל סברתו לגבי בישלה מצד דאף עבה ובישל חשיבא לחם [ובעיקר דעת **ר'** **יונה** כן הבין בדבריו **בד''מ** יו''ד שכט אבל **בפ''ת** [א] הביא שם מד' **הפנים מאירות** [א סח] דכ' דדבר ר' יונה לגבי אטריה לא אזלי כר''ת ולעולם לר''ת חייב בחלה עי''ש היטב]

אמנם בד' **הרמב''ן** [הלכות חלה כו.] **והר''ש** [חלה א ה] **והרא''ש** [הלכות חלה סי' ב'] מבואר דהבינו ד' ר''ת דטעמו משום דלא מהני דעת לבטלו מתורת לחם דהק' הרמב''ן מהא דמהני דעת לכלבים ולקונבקאות להפקיע מתורת לחם [ועי''ש שהביא ד' ר''ת דלכלבים לא מיירי בעיסה ומשמעות דבריו דמיירי בבלילה רכה ועי''ש היטב מה שהביא שנח' בירושלמי איזה גוונא פטורה עיסת הכלבים מחלה דנח' אי בעינן דיערב בה מורסן או לא וברמב''ן כ' דכל הטעם דמ''ד דבעי שיערב מורסן הוא מצד שמא ימלך או דאתי לאחלופי בעיסה אחרת ועכ''פ להלכה אפי' כמצתו של שלמה אם נועדה לכלבים פטורה מן החלה אמנם הר''ש [חלה א ח] כ' בפשיטות דהינו דמערבים בה מורסן ופעמים דלא חזיא לרועים] וכמו''כ **בר''ש** הק' מהא דמהני דעת לחלק ולהקדיש לפוטרה מן החלה ובתרוויהו מבואר דס''ל דלר''ת ה''ה דחשיב עתה פת לענין המוציא ומצה דברמב''ן בפשטות משמע דדברי ר''ת קאי נמי לגבי אדם יוצא בו יד''ח בפסח עי''ש [ואולי יש לדחוק] ובר''ש מבואר דהבין באותו הצד דחייב בחלה דמברך ג''כ המוציא כמבואר מקו' מהא דמנחות וא''כ צ''ע דאי בבישלו לבסוף מברך עליו המוציא ויוצא בו יד''ח בפסח א''כ ע''כ דחשיב לחם כמות שהוא וא''כ גם בדעתו לבשלו מעיקרא אי''ז דעת לבטלו מתורת לחם ומה שייך להק' ע''ז מהני דוכתי דמהני דעת **ובפנ''י** בסוגין כ' דהא דמברך עליו המוציא לר''ת הוא מצד דהשוו מידותיהם וכיון דלענין חלה חייב בחלה ה''ה נמי לגבי המוציא בדבר שדרך לקבוע בו [לאפוקי אטריה] אמנם דבריו צ''ע ממש''כ הראשונים הנ''ל דלר''ת ה''ה נמי דיוצא בו יד''ח בפסח וצ''ע.

**האם לר''ת חשיב לחם בעודה עיסה או רק ע''י הבישול** - והנה **בחי' רחה''ל** [חמץ ומצה ו ה] כ' דלר''ת עצם העיסה כבר חשיבא לחם [והא דאין מברך עליה המוציא בעודה עיסה צ''ל דהוי כבוסר או כדבר שדרכו ליאכל מבושל] עי''ש היטב והגר''ח הוכיח דבריו מד' התו' פסחים לו: וצ''ב דתו' שם מיירי אחר בישול ועוד הביא מד' הרא''ש דגם לענין חלה וגם לענין המוציא דין לחם ביה משעת גלגול ולכאו' כוונתו לד' הרא''ש בפסחים [ב טז] דכ' מתחילה דטעמא דר''ת משום דאיחייבא בחלה בשעת גלגול ובתר הכי כ' דעוד אומר ר''ת דכשם שחייב בחלה ה''ה נמי דמברך עליו המוציא וע''כ הביאור דהוא מה''ט דמהני לגבי חלה ולא מצד דחשיב לחם גמור ע''י בישולו אלא דמהני מה דהיה בשעת עיסה לחם דהשתא נמי הוי לחם אמנם **בחזו''א** **בגליונות** השיגו דדוקא ע''י הבישול חשיב לחם ולגבי עיסה עבה גם בישול חשיבא כאפיה עי''ש והוא לשיטתו [בזרעים הנ''ל] דכ' דלר''ת אין ראיה דלא מהני מחשבה דאדרבה עיקר סברתו דעבה שבישלה זהו לחם [וע''ע **חזו''א** או''ח כו א דנראה בדבריו כהגר''ח עי''ש היטב] ועי' **ריב''ש** [כח] 'אבל בלילתו עבה דלחם הוא לענין חלה משעת גלגול גם לענין המוציא יש לו דין לחם אפי' ע"י משקה' וכ''ה להדיא בד' **הגר''ז** קסח טו [ולכאו' מוכרח כן לפמ''ש **השו''ע** קסח והביא ד' **ר' יונה** דהיכא דמרככה במים ומבשלה ג''כ מברך המוציא לר''ת והתם הא נעשית ממש בלילה רכה ומבושלת ואין בה כלל תכונת עבה באפייתה ומ''מ מברך עליה המוציא כיון דמתחילה היתה עבה [ואף עתה כפה''נ אין בזה איבוד תוריתא כאטריה] ועי' **גר''ז** שם דכן ביאר האי דינא, ולפי''ז בעינן לחלק בין דעתו בישלה או אפי' ריככה במים ובישלה דמברך המוציא לבין אטריה דכיון דלית ליה תוריתא דנהמא מברך במ''מ ועי'.

**והנה לפי דברי הגר''ח יל''ע** אי בעינן למימר דלר''ת לא מהני דעת דלכאו' כיון דחשיב לחם בעודה עיסה א''כ אי''ז שייך כלל למחשבתו ודעתו אמנם י''ל ע''פ תו' פסחים לז: דבעינן לחם שרגיל לאפותו בתנור דהינו דרק מה שעומד לאפיה הוא שמחשיב לעיסה ללחם וא''כ אי חישב לבישול והיה מהני מחשבתו היה מפקיע ממנו שם לחם ע''י מחשבה זו וזה שהוכיח הראשונים מכל הני ראיות **גם א''ש בזה** הא דעיסת קמח קלי דראויה ליאכל כמות שהיא דאם אינו אופה אלא אוכלה כמות שהיא הביאו הראשונים ד' **הירושלמי** [חלה פ''א ה''ד] דפטורה וכ''פ **בשו''ע** יו''ד שכט ו ולכאו' צ''ע לר''ת אמאי פטורה והא הוי בלילתה עבה [ועי' היטב ד' **ביאור הגר''א** שם ואולי כוונתו דבאמת לר''ת מיירי בבלילתה רכה גם בבהיא דקלי] ובתוספתא [חלה א ד] מבואר דחייבת **ובחזון יחזקאל** שם כ' דא''ש לר''ת וצ''ע בפוסקים [ש''ך יו''ד שכט ד] דחששו לר''ת ומ''מ הניחו לד' השו''ע לגבי קלי וע''כ דלעולם מודה ר''ת היכא דאינה עומדת ליאפות כיוןד ראויה לאכילה בלא אפי' וכל מה שמחשיב העיסה ללחם הוא מה שעומדת ליאפות ודו''ק גם א''ש בזה קו' הרמב''ן מכלבים דצ''ב דלכאו' גם אי ס''ל לר''ת דלא אזלינן בתר מחשבתו לעתיד מ''מ כיון דאיכא גזיה''כ דעריסותיכם ולא לכלבים א''כ כיון דמיועדת העיסה עתה לכלבים שפיר תיפטר מן החלה ולכאו' הביאור דכמו דלא מהני מה דעתה אינה עומדת לתנור להפקיע ממנה שם לחם ה''ה נמי דמה שדעתו להאכילה לכלבים אי''צ להפקיעה מתורת לחם [ואגב אורחא מבואר בד' הרמב''ן כמסקנת הגר''ח דמיעוטא דעריסותיכם ולא לכלבים הוא מיעוט בהלכות לחם ולא דין בהלכות חלה דצריך דיהא נועד לאדם ולא לבהמה ודלא כמו שיש שדקדקו מד' הפרמ''ג או'ח תנד משב''ז ג ומד' הב''מ יו''ד פד דהוי כמו דין 'לכם' דעלמא]

**תחילתה סופגנין וסופה עיסה לר''ת - בר' דוד** פסחים לז. **ובמהר''ם חלאווה** שם הק' ע''ד ר''ת דבבלילתה רכה דליכא גלגול אמאי מתחייבת היכא דאפאהובאבנ''ז [תיג] כ' לפרש דע''י האפיה מתרככת ונעשית עבה ודבריו תמוהים דלפי''ז לרי''ל באפאה באילפס והדביק ולבסוף הרתיח אמאי פטורה דאין נראה כלל דיש חילוק מציאותי בין הדביק קודם או הרתיח קודם לגבי הא דנעשית עיסה ועוד דלפי''ז לא יהא בכה''ג דיעשורא דקרימת פנים ובעינן למידע מהו שיעורא דנעשית העיסה לעבה ועוד דבתו' פסחים מא. כ' דהיכא דבישלו ונסתלק האפיה ברכה מאבד שם לחם ובעבה לא וביאוה''ד [וכ''ה בבי''מ שם] דבעבה אי''צ לאפיה לשם לחם ולהכי אינו נאבד ע''י הבישול משא''כ ברכה דצריך לאפיה ולהכי בבישלו אח''כ אובד שם הלחם ולכאו' לאבנ''ז גם רכה לאחר אפייתה הוי כעבה ומה חילוק יש ביניהם **ובפרמ''ג** קסח טז כ' וז''ל 'דעת ר"ת וכו' דחלה מגלגול עבה אפילו דעתו לבשלה "בקדירה" חייבת מיד בחלה, "עריסותיכם" כתיב. וכן בלילה רכה ואפה בתנור, "לחם" כתיב וחייב', **ולמש''נ** א''ש טפי' דגבי עיסה עבה קיבלה כבר שם לחם מחמת היותה עומדת לתנור אבל בלילה רכה אינה עומדת ליאפות בתנור וכדכ' התו' בפסחים אבל היכא דאפאה בתנור ודאי הוי לחם דזהו עיקר דין לחם האפיה בתנור [ועי' מה שדן **בראש יוסף** פסחים לז. דלרמב''ם חיבי בחלה ברכה שעתו לאפותה עי''ש וזה א''ש רק להנ''ל דאל''כ ליכא עריבה וליכא לחם]

**דעת הר''ש ודעימיה -** והנה דעת הר''ש והרמב''ן דלא כר''ת וכ' דהיכא דלש עיסה עבה ע''ד לבשלה פטרו מחלה והינו תחילתו סופגנין דמתחילה היתה דעתו לעשות ממנה סופגנין והפי' בתחילתו עיסה וסופו סופגנין הינו היכא דלש ע''ד לאפות ולבסוף בישל [ועי' רמב''ן שדקדק הל' עיסה שתחילתה סופגנין] והנה יכולים הראשונים להודות לד' ר''ת להגר''ח דחשיב בעודה עיסה ללחם אלא דמ''מ כיון דדעתו שלא לאפותה מאבד מזה השם לחם דכל מה שבעודה עיסה חשיבא לחם הוא אך משום שעומדת ליאפות. ולגבי תחילתה סופגנין הנה לראשונים ליכא כלל ראיה דאיכא האי דינא דבלילה רכה שאפאה חייבת בחלה תחילתוה סופגנים הינו בעבה שאפאה ע''ד סופגנין ומ''מ כ''ה להדיא ברא''ש ובשו''ע שכט דחייבת בחלה אף דפסק כר''ש אמנם בר' דוד פסחים שם ובמאירי שם כ' דלעולם בבלילתה רכה אינו מתחייב אפי' היכא דאפאה בתנור.

**עיסה עבה דהיה דעתו לאפותה ונמלך מה הדין לגבי המוציא** - הנה לדעת הר''ש מבואר דהיכא דהיה תחילתו ע''ד לאפותה [דהינו תחילתה עיסה] וסופה סופגנין דבישלה לבסוף חייבת בחלה ויל''ע היאך הדין לגבי המוציא **דבב''י** [קסח] הביא ד' **ר' ירוחם** דמבואר בדבריו להדיא דלר''ש אף בגוונא דנתחייב בחלה דהיה דעתו מעיקרא לאפותה ולבסוף בישלה אע''ג דאיכא תרותא דנהמא מ''מ מברך במ''מ עי''ש **ובסמ''ק** [קנא] מבואר להדיא דלר''ש יברך המוציא היכא דהיה מתחילה דעתו לאפותה והדר ובישלה וכ''כ **הדרישה** **והב''ח** בדעת **הטור** [דכ' בהלכות ברכות [קסח] דמברך המוציא בעבה ובישלה אף דביו''ד [שכט] פסק כהר''ש וביארו דהכא מיירי הכיא דהיה מתחילה דעתו לאפותה דאזי מברך המוציא עי''ש] ובחזו''א או''ח כו ג תמה בד' הב''ח דהא כיון דס''ל לראשונים דעיסה עבה מבושלת ל''ח לחם א''כ מפני מה יברך עליה המוציא [וכל סברת גלגול הוא רק בחלה דכבר נתחייבה] אמנם להנ''ל א''ש דמודו הראשונים להא דחשיב לחם בעודה עיסה אלא דס''ל דע''י מחשבתו יכול להפקיע מהאי דינא וכמבואר מדבריהן שזו קושייתם ע''ד ר''ת וא''כ בגווא דלא היה בדעתו שפיר חייל בזה שם לחם ועי'

**טרוקנין - ברש''י** כ' דהינו דנותן מים וקמח לתוך גומא בכירה **וברא''ש** גריס דטרוקנין לכו''ע חייב בחלה [וכגי' הגר''א] ביאר טעם החיוב בחלה דהוי תחילתה סופגנים וסופו עיסה והינו דגם בבלילה רכה כשאפאה בתנור חייב בחלה [ודלא **כר''ד והמאירי** דנקטו דאין חייב בחלה אלא בעבה - ותחילתו סופגנים הינו עבה דהיה דעתו לבשלה] ועי''ש דגביל מירתח הינו דשופכה על הכירה ומתפשט ואינה נעשית לחם כמו בטרוקנין [והנה מד' הרא''ש משמע דע''י האפיה נעשה לחם במציאות ומתאים מאוד עם ד' האבנ''ז דרכה שאפאה נעשית ע''י האפיה לעיסה עבה וי''ל דהיכא דמתפשט לא שייך זה] ועי' פרמ''ג א''א קסח מא דכ' דלרש''י בטרוקנין איכא קצת גלגול משא''כ בטריתא עי''ש ועי' כעי''ז בר' יונה דגריס לקמן טריתא דארעא וכ' דהחילוק בין טריתא דארעא לכובא דארעא דטרוקנין נעשין בכירה ונעשין יותר עבין מטריתא דנעשית בקרקע לכך עושין אותה פחות עבה עי''ש **וברשב''א** [לח.] הוכיח ממציאות זו שכ' רש''י דמיירי בעיסה שבלילתה רכה מאוד וכ' לפי''ז דתו' שדנו דנילי''ש יהא יותרר גרוע מטרוקנין ולא יהני לזה קביעות בהכרח פליגי ע''ד רש''י והק' ע''ד מה שונה מגביל מירתח והרשב''א כ' דמיירי דהוא עבה וכן הביא בשם **רה''ג** דהוי גיבול וקרינן ביה ראשית עריסותיכם ומבואר דס''ל דחייבת בחלה מצד העיסה עצמה ולא אך משום האפיה ובחילוק מגביל מרתח בד' הרשב''א נראה דרצה לחלק דגביל מרתח הוי יותר רך מטרוקנין ומרה''ג הביא דאין גיבול כלל אלא שופך מים על הקמח ומרתיח [ובאמת בל' רש''י דידן משמע דכ''ה בטרוקנין אמנם בל' הריטב''א כ' דעושין גומא וכו' ומגבלין אותה שם אלא דלפי''ז יתכן דהוי עבה] ובאמת **בריטב''א** הביא גירסת הגאונים [כגי' דידן] דטרוקנין פטורים מן החלה ויבאר הטעם כיון דליכא גלגול עי''ש.

**דיני טרוקנין וגביל מרתח** - והנה איכא הכא ד' הלכות דבעינן למידע מה דין טרוקנין וגביל מרתח בכולהו והם: חלה, המוציא, המוציא בקבע, ומצה. **א' חיוב חלה** והנה לענין חלה נתבאר דטריתא פטורה מן החלה ולגבי טרוקנין נח' הראשונים אי נח' בזה בגמ' או דלכו''ע חייב בחלה **ב'** **ג' חיוב המוציא** **בלא קבע ובקבע** הנה בגמ' בפשוטו אמרינן דבכובא דארעא דהוא טרוקנין אינו מברך המוציא דגובלא בעלמא הוא ומבואר דאף דחייב בחלה מ''מ אינו מברך עליו המוציא בלא קבע ועי' תו' פסחים לז: דביאר דאינו סועד הלב ועי' מג''א קסח מ דכ' דהיא רכה מאוד ועי' מ''ב [פח] ובביאוה''ל שם שביאר דהמג''א הוצרך לזה דכיון דאמרינן דברכה שאפאה מברך המוציא א''כ ה''ה הכא לכך כ' הדיא רכה ביותר והביא מהרמב''ם דכ' דאין בזה תוריתא דנהמא ובלבוש כ' דאי''ז דרך לישה ואפיה [דאין דרך ללוש ולאפות בכובא דארעא] ולהכי אין מברך עליו המוציא בלא קבע וכ' דלפי''ז אי''צ לומר דהוי רך ביותר עי''ש ועכ''פ לכולהו מבואר דחלוק דין חלה מדין המוציא דאף דחשיב לחם לענין חלה מ''מ לענין המוציא אינו מברך אמנם עי' ר' יונה דגריס טריתא דארעא ולפי''ד משמע דטרוקנין ודאי מברך עליהם המוציא גם בלא קבע וכ''ה בטור דבפשוטו משמע בדבריו דלגבי טרוקנין לא בעינן קביעות וגבי טריתא מהני קביעות ועי' ב''י שתמה ע''ד הטור דבגמ' משמע דטרוקנין בעינן קביעות ובטריתא לא מהני קביעות ובדרישה [ועי''ש בב''י דכ' דאולי מר בר''א תי לאיפלוגי ולמימר דחשיב לחם גמור גם בלא קביעות עי''ש שדחה זה] ולמעשה כ' הב''י לדחוק בד' הטור עי''ש ובמג''א [קסח מא] כ' דס''ל לטור דבין בטריתא ובן בטרוקנין בעי קביעות ומהני קביעות ובב''ח ודרישה כ' דגריס הטור בגמ' טריתא דארעא ולהכי ס''ל איפכא דלגבי טרוקנין לא בעינן קבע ולגבי טריתא מהני קביעות והנה ברא''ה בסוגין כ' דלא שייך לחלק בין קבע ולא קבע לגבי טרוקנין דאי''ז ככיסנין דאישתני בכיסנין [ולכאו' כוונתו דעומד לתענוג ול''מ בדבריו וצ''ב] וע''כ דמר זוטרא דכ' דמהני קביעות פליג ע''ד ר''י דקאמר דהוי גובלא ומאי דאמרינן דקבע סעודתא עליה אורחא דמילתא למימר דקבעי אינשי סעדותא עליה עי''ש ומבואר דס''ל דלא שייך כלל לחלק בקבע ולא קבע לגבי טרוקנים וטריתא [ויתכן דבאמת תלי בדין חלה ולר''י פטור מן החלה].

ומתבאר ג' דיעות דלטור למג''א מהני קביעות בין בטרוקנין ובין בטריתא אע''ג דטרוקנין חייב בחלה וטריתא פטור - ועי' מג''א דביאר דהחילוק לענין חלה אינו אלא מחמת דליכא גלגול אבל ודאי חשיב לחם [ולכאו' א''ש רק אי רכה שאפאה פטורה מן החלה ואינו מתאים למאי דפסק השו''ע דרכה שאפאה חייבת בחלה וכן כוונת הפרמ''ג להקשות] **לשו''ע** [וכ''ה פשטות הגמ'] בטרוקנין מהני קביעות ובטריתא לא מהני קביעות והביאור פשוט דטריתא ל''ח כלל לחם אבל טרוקנין הוי ככיסנין דלעולם חשיב לחם ומ''מ בלא קבע אינו ראוי לברך עליו המוציא ולטור לדרישה והב''ח בטרוקנין לא בעינן קביעות ובטריתא מהני קביעות והינו דטרוקנין הוי פת גמור ולא כיסנין וטריתא אף דפטרוה מן החלה מ''מ יתכן דחשיבא לחם ע''י קביעות ואולי כמג''א וצ''ע וראה לקמן מה שיובא בזה מד' הפרמ''ג בדעת הרא''ש דאף דנילוש במי פירות ל''ח לחם מ''מ מדרבנן חייב בקבע סעודה עליו - והרא''ה ס''ל דל''ש כלל לחלק בין קבע ולא קבע לגבי טרוקנין וטריתא.

**יוצא בה יד''ח בפסח** - הנה במג''א קסח טז נקט לגבי נילוש במי פירות דלא יתכן דמברך במ''מ ומ''מ יוצא בה יד'ח בפסח והוכיח כן מהא דלגבי חביצא דימתה הגמ' דאי יוצא יד''ח חשיב פת דמברך עליו המוציא וכ' לפי''ז דכל דין נילוש להרמב''ם הוא דוקא בדבש וחלב דחשיב מצה עשירה ואינו יוצא בה יד''ח ולא במי פירות דלהרמב''ם יוצא בהם יד''ח [ועי' פרמ''ג שתמה דהא מבואר דבעינן בזה למיעוטא דמצה עשירה דל''ח לחם עוני ולא דל''ח לחם] - ועי''ש בפרמ''ג [מ''ז ו] דהביא לד' הרא''ש וברטנורא דנסתפקו אי נילוש במי פירות חייב בחלה [והובא בש''ך שכט ט] ואעפ''כ בקבע סעודה עליו חייב בברכהמ''ז ומבואר דאיכא דין קביעות לחייב גם בדבר שאינו לחם מן הדין ועי''ש דלגבי כיסנין דנכסס או ממולא חשיב שפיר פת והתם בשביעה חייב מה''ת ורק בלא קבע לא תקנו המוציא ובהמ''ז ועי''ש בפרמ''ג דתמה מהכא דלגבי טרוקנין אמרינן דבעינן קביעות ובל''ז אינו מברך ומ''מ יוצא בה יד''ח בפסח ועי''ש שהביא חילוק הלח''מ דרק לגבי חביצא דודאי קובע סעודה עליו וכל הנידון מצד שם לחם בזה יש לדמות המוציא למצה אבל בדבר שתלוי בדביעות יתכן דמברך מזונות אע''ג דיוצא בה יד''ח בפסח אמנם נתבאר לעיל בד' הב''י היה לו צד לומר בד' מר בר''א דאתי לאיפלוגי ולמימר דלא בעינן קביעות והינו דבכדי שייצא יד'ח בפסח בעינן דיתחייב בהמוציא בלא קביעות וכ''ה באמרי נועם להגר''א ועי' ב''ח דנקט גבי טרוקנין דאף דאדם יוצא בה יד''ח בפסח מ''מ בעינן דוקא שיקבע סעודתו כדי שייצא יד''ח וכ''כ בשעה''צ תסא יג לגבי טריתא אמנם בד' הלח''מ שהובא בפרמ''ג הנ''ל ל''מ כן אלא דס''ל דאי''ז סתירה דמברך מזונות ויוצא יד''ח בפסח כיון דחשיב פת ועי' נחל''ד בסוגין דכ' כעי''ז [ובמנח''ח מתוה י] כ' דהיכא דאוכלה לשם מצה הוי קביעות סעודה עי''ש - והנה בטריתא משמע בטור דאינו יוצא בה יד''ח מצה אע''ג דלב''י ומג''א בתרוויהו מהני קביעות [ויתכןו דמאי דמהני קביעות לטור הוא מדרבנן וכמו נילוש במי פירות לרא''ש ולעולם ל''ח לחם]

**לחם עוני קרינן ביה** - עי' ב''י שביאר בב' אופנים אי הינו דלא תאמר דהוי מצה עשירה כיון דנאכלת לתענוג ועוד דכיוןד אינו כצורת פת אין לו ליחשב פת אלא משום שלחם עוני קרינן ביה עי''ש היטב. ועי' רא''ה

**נהמא דהנדקא** - עי' רש''י דהינו בצק שאופים בתנור ומושחים אותו בשמן ועי' ר' יונה דכ' דפטור מן החלה כיון דאינו עשוי לאכילת קבע ומבואר דבר חידוש דדבר שאינו עשוי לאכילת קבע ל''ח לחם וצ''ב דבכיסנין חייבים בחלה [ועי' פרמ''ג משב''ז ו] ובעיקר דברי רש''י היה מקום לומר דמיירי בבלילה רכה והוי תחילתו וסופו סופגנין וצ''ע ועי' מאירי דבאמת אי הינו בצק בשפוד יש לגרוס חייב בחלה ועי' בר' יונה שהביא עוד פי' דעשוי לתיקוני נשים ולפי''ז אינו ראוי לאכילה ולהכי פטור מחלה [והוי כעיסת הכלבים] ולר' יונה א''ש דגם לר''ת מהני דעת כה''ג ולרמב''ן נזדקק לומר דמיירי הכא בבלילה רכה ועי''ש

**לחם העשוי לכותח -** נתבארו בראשונים ב' ביאורים לרש''י הינו דאפאו בחמה ובר''ת כ' דלשיטתו כל דהיא בלילתו עבה אף שאפאה בחמה הוי לחם ובמהרש''א ופנ''י כ' דלר''ת מיירי הכא בבלילתו רכה ור' יונה הביא פי' אחר לר''ת דמיירי דעושים אותה לשם אכילה בכותח ולא לאוכלה בפנ''ע ולהכי ל''ח ע''ד אכילה וכמו דס''ל דלר''ת מהני דעת דכלבים ודתכשיטי נשים. ובדעת רש''י יל''ע דמדבריו לעיל בסוגית חביצא מבואר כר''ת והכא מבואר בדבריו דלא כר''ת.

**עבים ולמודים** - עי' ר''ש [חלה שם] דביאר בדעת רש''י דחייבוהו משום דמא ימלך או שמא יחליפנו בעיסה דעלמא משא''כ כשניכר ובר' יונה נראה דהוא סברא מעיקר הדין דכיוןד אינה נעשית באפן של פת הנאפית בחמה חשיב שפיר עיסה וצ''ע [ואולי הביאור דבאמת רש''י ס''ל כר''ת ולהכי היכא דעשאה כעבין חייבת דהוי בלילה עבה אבל בבלמודים כיון דצורת הלישה היא באופן שנעשית לחמה שוב ל''ח לחם וכעין מש''נ בבצק קלי ודו''ק] ולסברת ר''ת דהוא לשם אכילה בכותח פי' דגזרו משום מראית העין עי''ש - והנה בטור כ' החילוק דעבין ולמודין לגבי המוציא אבל השו''ע לא הביאו ועי' ביאור גהר''א דלא שייך האי סברא אלא לגבי חלה ולא לגבי המוציא והוא להר''ש הנ''ל אבל לר' יונה לכאו' הוא מעיקר הדין. להביא הגי' בגאונים לגבי טריתא [לבדוק]

**פת הבאה בכיסנין**

**א]** **מהו פת הבאה בכיסנין** - בראשונים איכא ג' דיעות מהו כיסנים ממולא נכסס או נילוש **ממולא -** בר' יונה הביא מהר''ח דהוא כעין כיסים המלאים בדבש ושקדים ומיני מתיקה וכ''ה **ברשב''א** - ועי' **ט''ז** [קסח ח] דאף אי ניטל המילוי לאחר האפיה מברך עליה במ''מ דהולכים אחר שעת האפיה וע''ע במש''כ ס''ק יא - נח' הפוסקים בממולא בבשר ודגים וגבינה [דהם דברים המלפתים את הפת ונאכלים למזון ולשבוע ועי' **גר''ז** קסח י דסגי גם בנאכל לשובע בלא דהוי ליפות] דדעת **העמק ברכה** דמברך עליו המוציא והביאו בט''ז ס''ק כ וכן דעת **מג''א** [קסח לה ולז] **ובט''ז** פליג וס''ל דחשיב כיסנין עי''ש - עי' **ט''ז** [קסח ו] דכוונת רש''י לממולא ובד' הב''י אין הכרע ויותר נראה דכוונתו בדעת רש''י דהינו נילוש ובב''ח מבואר דיש הסוברים דכיסנים הוא דמעורב ברוב תבלין ומיעוט קמח וכך מפרשים כוונת רש''י. **נכסס** - ובב''י סי' קסח הביא מד' **הערוך** שם **רה''ג** דהינו פת שעשויה כעין כעכין יבשין וכוססים אותה בבית המשתה ושלא בבית המשתה ואוכלין ממנה קימעא. **נילוש** - **ברמב''ם** מבואר דפהבב''כ הוא עיסה שנילושה בדבש או בשמן או בחלב או שעירב בה מיני תבלין ואפאה **ובב''י** נסתפק אם דוקא בשלא נתן מים אלא מעט אבל אם נתן בה מים הרבה אע''ג שנתן בה ג''כ שאר משקין כיון דמיעוטא נינהו בטלים הם לגבי המים ויש לאותה עיסה דין פת לכל דבר ולבסוף מסיק דמהא דכ' כן הרמב''ם גם לגבי תבלין דהוא דבר מועט ע''כ דלאו במידי דמיקרי לחם תליא מילתא אלא לא קבעו חכמים לברך המוציא ושלש ברכות אפילו בכזית אלא בלחם שדרך בני אדם לקבוע עליו ומ''מ בעי דיהא ניכר כמו תבלין עי''ש וכ''פ **בשו''ע** סעיף ז וברמ''א **בד''מ** פליג עליה דבעי דיהא עיקר העיסה נילוש בהם **ובמפה** כ' דבעי שיהא הרבה עד שכמעט הדבש והתבלין עיקר ועי' ועי' **ט''ז** [קסח ז] דמודה רמ''א היכא דרוב דבש ומיעוט מים וכפה''נ כוונתו דמאי דבעי דיהא מאוד הוא דוקא בתבלין או בדבש כשהרוב מים וקמח דבזה מהני אך היכא דכמעט עיקר אמנם **במשנ''ב** [לג] הבין דהיכא דהוי רוב אזי נרגש מאוד וצ''ע - ועי' **משנ''ב** [לג] דפליג הרמ''א גם לגבי ממולא ובעי דיהא נרגש מאוד וראה מש''כ בשעה''צ לפרש לד' הט''ז דכ' דל''פ הרמ''א לגבי ממולא [ואמת יש מקום עיון בזה בד' הב''י דנראה מדבריו דהצד דבעינן דיהא רוב דבש הוא כיון דבעינן דלא יחשב פת דעי''ש שהוכיח מהא דחייב בחלה דע''כ דאף דחשיב פת מ''מ מברך עליו מזונות וה''ה נמי היכא דאי''ז רוב אלא רק ניכר ונראה דזהו נידון בכל גדר כיסנין וא''כ יל''ע לשיטות דהינו ממולא או נכסס אי ג''כ ל''ח פת ואי נימא דלדבריהם ודאי דחשיב פת ואעפ''כ חשיב כיסנין ופסקינן לקולא ככולהו וא''כ מוכח דלא בעינן דלא יהא פת וע''כ לפי''ז דגם בממולא ונכסס כיון דהוי שינוי בצורת הפת י''ל דל''ח פת העשויה לקביעות ורק בנילוש דשווה בצורתו לפת בזה הוא דדן הב''י דניבעי דיהא רוב ולפי''ז י''ל דאף הרמ''א דפליג בנילוש מ''מ בממולא מודה כיון דהוי צורה אחרת - והמשנ''ב לשיטתו דס''ל דגם ברוב בעינן להא דיהא נרגש הטעם ומבואר דאין סברת הרמ''א מצד דבעינן דיהא פת משונה אלא רק דבכדי להחשיבו ככיסנין בעינן דיהא ניכר ודו''ק

**הכרעת ההלכה** - **בב''י** כ' דכיון דס' דרבנן הוא אזלינן כד' כולם להקל **ובב''ח** שם תמה דהא עובר בלא תשא ולכך אין לאוכלן אלא בתוך הסעודה וכ''כ **במג''א** [יח] אלא דכ' **הב''ח** דבנילוש מודו כו''ע דחשיב כיסנין [אמנם שוב הביא שם דעת הליקוטים בם ר' אלכסנדר כץ והר''י מדורא וכ''ד מהרש''ל בשם הר''ר זליקמן דל''ח כיסנין אפי' בנילוש בדבש לבד בלא מים ורק היכא איכא רוב תבלין מקמח הוא דחיב כיסנין ונראה מדבירו דכה''ג כו''ע מודו דחשיב כיסנין] **ובאבן העוזר** פליג והוכיח דדעת תו' דנילוש [גם בהרבה תבלין ושמן] ל''ח כיסנין וע''ע **ביאוה''ל** [קסח ח ד''ה טעונים] לגבי ברכה בתוך הסעודה דרק על ממולא אפשר לברך כיון דמשמע דרוב הפו' הכי ס''ל אבל על נילוש לא יברך ובעיקר קו' הב''ח דעובר בלא תשא [עי' פרמ''ג עמג''א יח דהשמיט המג''א הא דעובר בלא תששא כיון דהוי דרבנן] תי' **הדרישה והט''ז** [ו] דבמזונות יוצא יד''ח על הכל אלא דהפת מפני חשיבותו קבעו עליו המוציא וג' ברכות והחמירו לקצר שלא לברך בחינם ג' ברכות [ועי' דרישה דמעין ג' אינו פוטר ג' ונראה כוונתו דאעפ''כ יש לברך מעין ג' דלכה''פ יברך מעין ג' - ומדבריהם משמע דלגבי מזונות דאי''ז תוספת ברכה הוצרכו לומר דהוי ברכה כללית אבל לגבי מעין ג' דאינו כללי ואינו פוטר בזה הוא דכ' שעדיף לקצר וצ''ב דכיון דסו''ס אינה ברכה אחרונה המתאימה לפת א''כ עדיף שלא יברך כלום מספק וע''כ דשייכא בפת וכי נמי אינו נפטר מג' ברכות מ''מ לכה''פ שיברך מעין ג' וא''כ צ''ע אמאי הוצרכו להא דיש לקצר וכי נמי הוי אותן הברכות והזכרות מ''מ כיון דמעין ג' שייך בפת ובהמ''ז אין שייך בכיסנין יברך מעין ג' וצ''ע עוד יל''ע דכיון דאינו נפטר במעין ג' על פת א''כ אכתי ראוי לאוכלה בתוך הסעודה כדכ' הב''ח דהיכא דאינו אוכלה בתוך הסעודה יתכן ונתחייב בבהמ''ז ואינו מברך ועי] וע''ע **בביאוה''ל** [סעיף ז ד''ה והלכה] מה שהביא קו' רע''א אמאי לא כ' השו''ע דיר''ש לא יאכל אלא בתוך הסעודה והביא לתרץ **ממאמ''ר** דיתכן לא פליגי כלל הני ג' דיעות ומודו כו''ע בכולהו עי''ש **ובדרך החיים** [קו''א ג] כ' דהכל תלוי במה שלפי ראות עיני המורה אין קובעים עליו סעודה עי''ש.

**ב] לחמניות** עי' היטב בד' **התו' והרא''ש** [ל] והנה מבואר דלרש''י באובליש מזונות ומהני קביות ותו' באובלי''ש המוציא גם בלא קביעות ובנילי''ש הוא דאמרינן דמהני קביעות וברשב''א פליג ע''ד תו' וס''ל דבניליש ל''מ קביעות ובפי' אובלי''ש ביאר **באבן העוזר** [קסח יג] דהוא עיסה שנילושה בדבש והינו ממש כיסנין דנילוש ומבואר דתו' פליג וס''ל דמברך עליו המוציא ומכאן הוכיח האבה''ע דיש שחולקים בהא דנילוש אמנם עי' **מ''ב** לו דנעשה מקמח ומים אלא דנעשה דק ויבש קצת ועי''ש דנכסס הינו דיבש מאוד ועי''ש שעה''צ ובביאור נילי''ש עי' היטב **בב''ח** **ובט''ז** ס''ק ט **ובמ''ב** לז ובפשוטו משמע מד' התו' דאינו חייב בחלה ומ''מ מהני ליה קביעות ועי'.

**ג] הגדרת פת הבאה בכיסנין -** הנה יש לדון אי הינו מצד דנעשה לתענוג או מצד דאינו נעשה לקביעות סעודה ונפק''מ בדבר שנעשה לרעבון ולשובע קצת אך לא לקביעות ולעיקר סעודתו [ושכיח במאכל הנקרא 'בורקס'] והנה ל' **הרשב''א** מא: כ' דנעשה להנאת עצמן ולא להשביע ועי' **ריטב''א** בהלכות [ב יח] דכ' דנעשה לתענוג כעין פירות וכן מבואר מד' **רש''י** בסידור סי' קכו [וכמבואר שם דלהכי אינו מברך מעין ג'] וכ''ה בלשון **המ''ב** בכ''מ [מ''ב ס''ק לו וצד וביאוה''ל סי''ז ד''ה פשטיד"א - אמנם עי' בלשונו בס''ק כגד משמע דסגי במה שנאכלת מעט דרך ארעי עי''ש וצ''ע] ולכאו' מל' **הב''י** בדעת הרמב''ם דלא תיקנו לברך אלא בלחם הנעשה לקביעות סעודה משמע דבעינן דוקא דבר הנעשה לקביעות סעודה וכן מדעת **הט''ז** הנ''ל דגם ממולא בבשר חשיב פהבב''כ מוכח דסגי בכך שאינו נאכל לקביעות - ויש שרצו לתלות בזה איזה קביעות נצרכת אי בעינן קביעות כסעודת בוקר וערב דאזי מוכח דבעינן קביעות גמורה או דסגי בג' וד' ביצים וילד''ח

**ד] יסוד הסברא בפת הבאה בכיסנין** - עי' היטב ל' **הרמב''ם** [ברכות ג ט] ובד' **הב''י** קסח דכ' דהוי פת גמור ומ''מ אין מברך עליו המוציא דכיון דלא נעשה לקביעות סעודה לא תיקנו עליו לברך המוציא וג' ברכות והוכיח כן מהא דנילוש במי פירות חייב בחלה וע''כ דהוי פת גמור [אמנם באמת דעת הרא''ש דנילוש במי פירות אינו חייב בחלה מה''ת והוב''ד בש''ך יו''ד שכט ט] והנה זה סברא לגבי חיוב בהמ''ז דרבנן אבל היכא דשבע לכאו' חייב בהמ''ז דאו' [ועי' **פרמ''ג** במשב''ז ו דמסיק דבנילוש לרא''ש אינו חייב מדאו' אפי' בשבע ובממולא ונכסס ודאי חייב מה''ת] וא''כ צ''ע אמאי פטור מבהמ''ז היכא דשבע ועי' היטב בד' **האבן העוזר** [סעיף יג] מש'כ' לבאר בד' הב''י דאף דלא סגי בקביעות דידיה מ''מ בס' פת הבאה בכיסנין חייב לברך גם בקביעות דידיה דכיון דשבע חייב מה''ת עי''ש וברע''א השיגו דא''כ גם בודאי פהבב''כ יברך בהמ''ז היכא דשבע כיון דחייב מה''ת **ורע''א** ביאר דע''כ או דג' ברכות דרבנן ומדאו' סגי במעין ג' גם בפת גמורה או דמדאו' נמי אינו חייב בשביעת עצמו אלא אך בכדי שביעת אחרים ולהכי אינו חייב בקביעות דידיה אלא בקביעות דאחרים [ועי''ש מה שביאר אמאי בספק בירך מברך בהמ''ז דכיון דחייב מספק חייבוהו בג' ברכות אבל הכא כיון דודאי חייב מעין ג' וספק אי חייב בהמ''ז חשיב ס' דרבנן], והנה מד' האבן העוזר ורע''א נראה דדימו קביעות סעודה לשביעה בין דידיה ובין דאחרינא ועי' ביאוה''ל סי' קפד סעיף ו' ד''ה בכזית ובשעה''צ קסח יח צ''ע.

אמנם בד' **הרא''ה** לח: [וראה עוד בד' הרא''ה לח. לגבי טרוקנין] ובד' **הריטב''א** מב. מבואר דפהבב''כ היכא דלא קבע ל''ח פת גמור ובקבע חשיב פת גמור אמנם מבואר חילוק בדבריהן דבד' הרא''ה משמע דל''ח פת כלל [**וברשב''א** שם לח: מבואר דלא כוותיה אלא דלעולם חשיב פת עי''ש היטב ונח' ג''כ כעי''ז הרא''ה והרשב''א [בדה''ב ומשה''ב בית ו סוף שער א] לגבי נט''י דלרשב''א חייב ליטול ידיו [אלא סגי ביד אחת דאינו נאכל בשני ידיים] ולרא''ה אינו חייב דל''ח פת בלא שיקבע וכמו''כ אף דתרוויהו ס''ל דבתוך הסעודה אינו מברך על פת הבאה בכיסנין מ''מ נח' בטעם הדבר לשיטתם עי' היטב בדבריהם מא: והנה לד' הרא''ה והריטב''א לכאו' מבואר דל''ח כלל פת והינו לכאו' כד' ר' יונה לגבי נמא דהנדקא דכיון דאי''ז דרך אכילת קבע לכך פטורה מן החלה עי''ש ואף דכיסנים חייבים בחלה [לבד מנילוש לרא''ש וכדכ' הפרמ''ג] צ''ל דכיון דבאכילת קבע הוו פת שפיר חשיב לחם לגבי חלה דסו''ס באכילה מסוימה חשיב פת ועי' [והוא להיפוך מהמבואר לגבי טריתא לדעת הטור דמהני קביעות ופטורה מן החלה - אא''כ נימא דפטורה מטעם דליכא גלגול] וראה **במג''א** [טז] דס''ל דלא שייך שיצא יד''ח מצה בפהב''כ כיון דברכתו מזונות עי''ש היטב [וי''ל דמודה היכא דיאכל בשיעור קביעות] ולכאו' הוא מתאים עם ד' הרא''ה ועי' **רע''א** דתמה ע''ד המג''א וחילק בין חביצא לבין פהבב''כ דפהבב''כ הוי פת גמור וכל דימוי הגמ' בחביצא ממצה להמוציא הוא דוקא בדבר שאינו פת גמור עי''ש - ויש להדגיש דלד' הרא''ה לק''מ קו' רע''א אמאי בשבע אינו מברך בהמ''ז דכיון דל''ח פת עד שיקבע א''ש - עי' **ביאוה''ל** סעיף יג ד''ה וכ''ז דמבואר בדבריו דלר''ת דעבה שבישלה המוציא ולא מהני הבישול להפקיע ה''ה נמי דלא יהני מה שנילוש בשעת אפיה ובעינן דוקא שיהא נילוש בשעת גלגול העיסה דאל''ה כבר חל ע''ז שם לחם עי''ש היטב והדברים מתאימים להבנת הרא''ה וצ''ע וע''ע **בגר''ז** קסח טז וצ''ע

**ה]** **גדר קביעות** עי' היטב בד' **תר''י בסוגין וברא''ש** [ל] **ומאירי** והעולה דאיכא ג' דיעות **א] דבראב''ד** מבואר דמהני קביעות דידיה **ובמאירי** הביא דיעה דלא מהני קביעות דאחרים **ב] וברשב''א** [לח: ומא:] משמע דמהני הן קביעות דידיה והן קביעות דאחריני וכ''ה במאירי [**ובפרמ''ג** בא''א יג משמע דדעת הראב''ד דבקביעות דידיה סגי אך מהני נמי קביעות דאחריני] **ג]** ודעת **ר'** **משה** שהובא ברא''ש דאם אחרים אין קובעים והוא קובע בטלה דעתו אצל כ''א וכ''פ בשו''ע - אמנם לגבי ספק השיטות בפהבב''כ כ' הב''י דמברך במ''מ היכא דלא קבע או אכל כשיעור שאחרים קובעים ומשמע דמהני נמי קביעות דידיה **ובדברי חמודות** [אות פח] כ' דהב''י לא דק **ובפרמ''ג** [א''א יג] מבואר דהוא מדין ס''ס ספק כהראב''ד וס' דלא הוי פהבב''כ וראה **באבן העוזר** שביאר באו''א ועי' **רע''א** מה שתמה ע''ד [הוב''ד לעיל] והנה עי' **מג''א** יג דמהני שאר דברים שאוכל יחד עם הפת להצטרף לקביעות ועי''ש שכ' דהיכא דאכל שיעור שאחרים קובעים עליו יחד עם דברים אחרים והוא אכל בלא דברים אחרים וקבע [אע''ג דבשיעור פהבב''כ כזה בלא דברים אחרים אין קובעים] מהני קביעותו - ולכאו' ביאור הדבר דמה ששיך לומר בטלה דעתו הוא להחשיב דבר זה כפת ובשיעור שאחרים קובעים אפי' עם דבר אחר כבר יכול ליחשב פת ומהני כבר ג''כ מה שיקבע בעצמו ועי' **פרמ''ג** יג חילוק בזה בדעת הרמב''ם בין טרוקנין דבעי דיקבע ע''ז לבד לבין כיסנין דמהני לצרף דברים אחרים כמג''א וביאר הפרמ''ג דבטרוקנים ל''ח לחם ולהכי בעי דיקבע עליו לבד אבל בכיסנין חשיב לחם ואי''צ אלא קביעות [ולמש''נ בד' המג''א יל''ע בזה]. -- בשיעור הקביעות **בב''י** הביא מד' **האגור** דהוא כשיעור אכילת סעודת בוקר וערב ועי' **משנ''ב** [כד] שכ' דכן נוטה ל' השו''ע [ולפי''ז עיקר תמיהת הב''י ע''ד האגור הוא מהא דבעי דיקבע בעצמו ולא סגי בשיעור שאחרים קובעים] אמנם הביא שם דיש שכ' דהוא כשיעור עירוב דהוא ג' או ד' ביצים ועי' היטב בד' **השעה''צ** ס''ק יט וע''ע **בגר''ז** [קסח ח] שיעור נוסף בזה

**לאלו דברים מהני קביעות** - הנה בגמ' מב. מבואר דמהני קביעות ללחמניות ולפהבב''כ וכמו''כ מבואר בגמ' לח. דמהני קביעות לטרוקנין [או לטריתא] אמנם **לרא''ה** שם לא מהני כלל קביעות וכוונת הגמ' דאף בלא קביעות מברך עליו המוציא ועי' תו' לגבי לחמניות דבפשוטו ס''ל דאף דחסר בגדרי לחם לענין חלה מ''מ מהני בזה קביעות וכן מבואר לדעת **ר' יונה** דגרסינן טריתא בהא דמהני קביעות וכן מבואר מדעת **הרא''ש** [עי' פרמ''ג משב''ז ו] דמהני קביעות בנילוש במי פירות אע''ג דפטור מחלה ועי' **גוו''ר** הובא **ברע''א** סעיף יג בנדמ''ח לגבי עיסה שבישלה דגם לשיטות דל''ח לחם מ''מ מהני קביעות ועי''ש ברע''א דפליג - עי' **תשב''ץ** [לז:] דכתב כן להדיא דה''ה בתחילתו וסופו סופגנין.

**ו] ברכה אחרונה בפת הבאה בכיסנין** - בראשונים נח' היכא דאכיל מפהבב''כ מהי ברכתו האחרונה דדעת **התו'** [מא: ד''ה אלא] **הרמב''ם** [ברכות ג יא] **והרא''ש** [ל] דמברך לאחריו מעין ג' ודעת **רש''י** מא: **והרי''ף** דלאחריו ולא כלום ועי' בר' יונה שהביא ב' דיעות אי אינו מברך כלום ממש או דמברך בנ''ר ובמה שהק' התו' ע''ד רש''י עי' **במהרש''א** **ובפנ''י** ובביאור הסברא דאינו מברך מעין ג' עי' **פנ''י ובצל''ח** דהוא מצד דטפל לתבלין ובצל''ח הוסיף דהוא טפל לגבי ברכה שלאחריה ואינו טפל לגבי ברכה שלפניה וצ''ע **ובראש** **יוסף** תמה מה הביאור ברש''י מאכלה מועט והא אכיל כזית [ובפשוטו כוונתו דאינו נעשה לאכילה מרובה אלא לקינוח ותענוג וכ''ה **בגר''ז** בקו''א קסח ב] וכ' דהינו דגם בכמה כזיתים עדיין אין כזית דגן ומבואר בדבריו דזהו הטעם בד' רש''י דאין מברך עליו מעין ג' [ומה שדימה רש''י לאורז עי' באחרונים הנ''ל דכ' דרק דימה דאי''ז כלל דכל שברכתו מזונות אומר עליו מעין ג'] אמנם דבריהם אתו להצד דמברך בנ''ר אבל אי אינו מברך כלום ממש צ''ע דסו'''ס מצד התבלין יש לו לברך בנ''ר **ובדרישה** [קסח ב] ביאר הטעם דלאחריו ולא כלום דהוי כמו פחות מכשיעור ולכאו' זהו טעם דלא יברך כלל צ''ב. **ובסידור רש''י** [סי' קכו] כ' דדאינו לא מין מזון ולא מין מחיה ועל השובע אכיל להו וכמיא וירקא דמי ומברך עליו בנ''ר ועי''ש שכ' דענין כיסנין זהו דבר הנאכל לתענוג עי''ש.

**מי פירות**

**האי דובשא דתמרי מברכין עלויה שהכל** - **[החילוק ממי שלקות**] - בראשונים עמדו במה חלוק מהמבואר לקמן לט. דמי שלקות מברכים עליהם בפ''א ובתו' שם עמדו בזה וכ' דיש לחלק ובאמת **ברא''ה וריטב''א** לקמן שם נקטו דכל דינא דמי שלקות הוא אך בגוונא דאוכל הירק ועי''ז נפטרו המי שלקות עי''ש וכן הביא **המאירי** פי' אחד עי''ש [ובד' **שעה''צ** רב סו מבואר דהוא מדינא דעיקר וטפל וכן מבואר במאירי להדיא ולכאו' הוא דין עיקר וטפל חדש כל' הריטב''א 'ודין הוא שאם יש כאן פירות ויש כאן סחיטתן ובירך על הפירות שיפטרו מימיהן כיון דמגופייהו נינהו'] **ובפנ''י** נקט בד' התו' דבמי שלקות מיירי דהפרי קיים בעין בתוך המים [ונפק''מ רבתא יש בין דבריו לד' הרא''ה והריטב''א א' היכא דכבר אכל קודם הפרי דלרא''ה והריטב''א נפטרו המים ולפנ''י כבר ל''ח מי שלקות וכמו''כ דלפנ''י יכול לברך על המים עצמן בפ''א] אמנם ש''ר הבינו דמי שלקות בכל גוונא ברכתן בפ''א **דבראב''ד** [הוב''ד ברשב''א בסוגין] כ' דכל נידון סוגין הוא דוקא בזב מעצמו אבל בכתשן והוציא מימיהן עיקר הוי ולא גרע ממי שלקות

**וברשב''א** בסוגין כ' דבין בסחיטה ובין במי שלקות היכא דהוי דרכו בכך מברך כברכת הפרי והיכא דאין דרכו מברך שהכל וכעי''ז כ' **בר' יונה** לקמן שי שלקות אישתנו לעילויא ואילו מי פירות אישתנו לגריעותא **ובמרדכי** [קכה] כ' דמי שלקות נעשים לטיבול וחשיבי כאוכל משא''כ מי פירות דעומדים לשתיה [ולכאו' המכוון דחשיב שינוי טפי - או י''ל דאיכא סברא חדתא דשתיה ברכתה שהכל ולהכי במי פירות מברך עליהם שהכל - וכד' **הגר''א** רב סעיף ד גבי אניגרון] ויל''ע בד' **ר' יונה** יל''ע דלגבי שיכר כ' להאי סברא דכיון שנעשה משקה מברך עליו שהכל וצ''ע א''כ אמאי לא כ' להאי סברא גם בעיקר החילוק ממי פירות ואולי חולק במציאות דדבש נאכל בטיבול

**וברא''ש** [יח] כ' לחלק דלמשקה אין טעם הפרי ובביאור דבריו נח' האחרו' אי כוונתו דבמי שלקות איכא במציאות יותר טעם הפרי מבמי פירות [וכן מבואר בד' **המג''א** רב כג **ובמו''ק** ע''ז דזה הדבר זר ותמוה ורחוק אל השכל וחוש הראות והטעם יעיד ההפך ואין להכחיש המורגש והביא עוד להק' ממתני' דמקוואות ז ב דמי שלקות דינן כמים משא''כ במי פירות - וקו' תמוהה לכאו' דודאי במי שלקות איכא מים ובמי פירות אין כאן אלא מי הפרי וצ''ע] אמנם **ברש''ש** פסחים כד: נראה דהבין כוונת הרא''ש בדרך אחרת דמי הפירות אין בהם את טעם הפרי עצמו אלא הרי הם זיעה בעלמא משא''כ מי השלקות קיבלו טעם מן הפרי עצמו כדין טעם כעיקר [דיישב ע''פ הרא''ש לקו' התו' פסחים שם אמאי אין חייב במי פירות מדין טעם כעיקר] וכ''ה **בקה''י** [פסחים טז וברכות כא] ולהלכה [שו''ע רב י' יא'] נפסק לחשוש גם לדעת הרשב''א וגם לדעת הרא''ש] - **והנה** לדעת הרא''ש בפירות שדרכן בסחיטה יל''ע אי מודה להרשב''א **ובפרמ''ג** [משב''ז רח ב] וכ''כ **הנשמ''א** [נב א] ובמשנ''ב [רה יד ושעה''צ שם ובסי' רב נד] נקטו דפליג וס''ל דגם בהם מברך שהכל להרא''ש **ובחזו''א** [לג ה ד''ה ואפשר וד''ה עוד] צידד דמודה הרא''ש בדבר שדרכו בסחיטה עי''ש [ומה שהוכיח החזו''א מסוכר **במשב''ז** רב יג כ' דבאמת היכא דיוצא ע''י סחיטה יברך שהכל ועי' היטב בט''ז שם] - **מה שנקט** הרא''ש דבריו בל' 'אפשר' עי' **ט''ז** [רב ט] דכ' דפשיט''ל כן לרא''ש ועי''ש מש''כ בזה אמנם **בלבושי** **שרד וברע''א** שם נקטו דמספק''ל לרא''ש אי שוים פירות לירקות בזה **ובחזו''א** [לג ה ד''ה והנה] כ' דמספק''ל לרא''ש לגבי פירות דאין דרכן בכך [ואם ננקוט גם כחזו''א הנ''ל דמודה הרא''ש במי פירות שדרכן דמברך העץ נמצא דהרא''ש ס''ל כהרשב''א ורק דמספק''ל לחלק עוד דבאף בשלקות דאין דרכן מברך העץ וצ''ע] ויל''ע אם אין דרכו בכך מפני מה לא יהא בזה האי דינא דדבר שדרכו ליאכל חי ואכלו מבושל וי''ל וע''ע **בפנ''י** לט. **ובנשמ''א** נב א מש''כ בזה - ע''ע **ברא''ש** בתשובה ד טו לגבי שיכר דל''ח דמי שלקות כיון דעיקר דעתו למים ועי' **תהל''ד** רב ה דהוא דוקא בשלקות וא''ש דלא תי' הרא''ש כן על עיקר הקו' מי פירות

ולדעת הרא''ש יל''ע מפני מה לגבי טרימא מספק''ל אי מברך אדמה והא לא גרע ממי שלקות ועי' פרמ''ג [א''א רב כו דכ' לגבי שיכר דל''ד לשלקות כיון דנימוח הפרי עצמו וכ''כ לישב בתהל''ד [ב ז] וכהאי סברא מבואר ברא''ה בסוגין דאיכא רבותא בדובשא דצמרי דהפרי קיים ולא נפסד - וזהו להיפוך מסברת הראב''ד דבזב מעצמו הוי זיעה ובכתשן העץ

[**ובדעת הרמב''ם** עי' **משב''ז** רב ח דכ' לדקדק בד' הרמב''ם [ברכות ח ב' ד'] כהרשב''א עי''ש ותמה ע''ד **כס''מ** שהביא על ד' הרמב''ם לד' הרא''ש ובאמת בד' הרמב''ם רק מבואר דאיכא תנאי לגבי שלקות דיהא דרכו בכך אך לגבי סחיטה לא כ' דדוקא היכא דאין דרכו בכך ויתכןדס''ל כרא''ש דלגבי סחיטה אף היכא דדרכו שהכל ומ''מ לגבי שלקות בעי למימר דהוי דרכו וכמו שכ' **בחזו''א** דהרא''ש עצמו מספק''ל היכא דאין דרכו בשליקה דיברך עליו שהכל]

**זיעה בעלמא** - בביאור ענין זיעה בעלמא ובביאור פלוגתת ר''א ור''י יש לראות סוגית הגמ' בחולין קכ. - קכא. ובתו' שם ד''ה לרבות וד''ה היכא וד''ה הביא ויש לראות עוד לד' התו' חולין קיב: ורוטבן וסוגית הגמ' בפסחים כד: ובתו' שם ד''ה אלא

וברמב''ן ורשב''א חולין שם וברשב''א בסוגין והאריכו בזה הרבה האחרונים עי' חכ''צ סי' כ' ובפנ''י בקו''א למסכת קידושין ובמנחת ברוך סי' נט והלאה ובחזו''א או''ח לג ה ד''ה חולין וד''ה אמנם

ויסוד הדבר די''ל בביאור ענין זיעה בסוגין בד' אופנים או דהוא מדין אישתני או דחלק זה בפרי לית ליה חשיבות דפרי [וזו סברא דוקא לגבי ברכה או דבר דבעי ליה שם פרי אבל לגבי שאר לכאו' ליכא למימר] או דחלק זה שבפרי אינו כלל חלק מן הפרי וכפירשא בעלמא חשיב או דחשיב אכילה שלא כדרך ואין המכוון מצד אכילת האדם דהוא שלא כדרך אכילה אלא מצד הפרי דאי''ז דרך אכילתו ועי' היטב ל' **משב''ז** רב ח דכ' להאי סברא והוסיף דלא ע''ד כן נטעוהו] - ויש לתלות זאת הרבה בד' הראשוניםהנ''ל בביאור דין מי פירות ומי שלקות אי אזלינן בתר הדרך או דחלוק בישול וסחיטה - ועוד יש לדון אי האי דינא הוא מסברא או מקרא

**מי פירות ב'**

**[יתכן להקדים מ''מ אלו לקודמים ונכתב כך בכדי שלא לצאת מסוגיות כיצד מברכין]**

**הצעת הסוגיות בחולין ובפסחים ודברי הראשונים בזה** - הנה מבואר בגמ' בסוגין דמי פירות חשיבי כזיעה בעלמא ולהכי אין ברכתן אלא שהכל וברש''י ביאר דאינו פרי לברך עליו בפה''ע וכלשון הזה מבואר בגמ' פסחים כד: במאי דמייתי ר''ז לאוכוחי לדינא דר''א אמר ריו''ח דכל איסורים שבתורה אין לוקה עליהן אלא כדרך הנאתן מהא דאין סופגין את הארבעים משום ערלה אלא על היוצא מן הזיתים והענבים [דאתיא כר''י כדאמרינן בחולין קכ:] ודחי לה אביי דגבי משקין הוא מטעמא דזיעה בעלמא וברש''י שם פי' דטעמא דפטור משום דלאו פרי אכל.

והנה בסוגיא דחולין קכ מבואר דלגבי תרומה ערלה וביכורים נח' ר''א ור''י אי משקין היוצאים מהן כמותן או דרק בזיתים וענבים [ודוקא אחר שנעשו ערלה אבל אם יצאו קודם שנעשו תרומה אי לא נתמרח אינו חייב בתרומה כלל ואי אחר שנעשה טבל דין האיסור תלוי בפלוגתת רבוותנא דבסמוך ודין ההפרשה דעת הגר''א ע''פ הגרי''ז דאין שייך להפריש אף אי חשיב טבל עכ''פ מדרבנן ודעת חזו''א דאפשר להפריש ואכ''מ] ולגבי חלב חמץ ונבלת עוף טהור ושרצים מבואר דאף בהמחה אסור ויליף לה מדכתיב נפש או בשרצים מדכתיב הטמאים ולגבי טבל חדש שביעית הקדש וכלאיים מייתי בריתא דדמשקין היוצאים מהם כמותם וקאמר דבאיסור הבא מאיליו ילפינן מחלב חמץ נבלת עו''ט ושרצים ולגבי איסור שלא בא מאיליו [לרש''י הקדש ולתו' כלאיים] ילפי' מהנך ומתרומה וביכורים ובפשוטו הינו אליבא דר''א ולפי''ז לר''י הני דאיסורן בא מאיליו איכא למיגמר מהנך והני דאין איסורן בא מאיליו [הקדש לרש''י וכלאיים לתו'] ליכא למילף מהנך ומותרים.

ובראשונים הק' בסתירת הסוגיות דבגמ' חולין משמע דאיכא קרא למיעוטי משקין ובגמ' בפסחים ובסוגין משמע דזהו סברא דזיעה בעלמא [וקצת תמוה העמדה זו דהא באמת בגמ' מבואר דבעי לימוד לזה לגבי כל איסור ואיסור] ובר''ש [תרומות יא ג] הניחו בקושי' ובראשונים תי' ע''ז ג' תירוצים **דבתו'** פסחים כד: וחולין קכ. כ' דלעולם לא בעי לימוד להא דאין משקין היוצאים כמותן אלא אדרבה בעינן לימוד להא דזיתים וענבים ל''ח זיעה בעלמא [ועי' חי' רמ''ש פסחים ובקר''א דתמהו בזה דלכאו' מסברא זיתים וענבים ל''ח זיעה - אמנם באמת **ברא''ש** בפירקין סו''ס ג' הביא **מהר''א** **ממיץ** דהק' אהא דמברכינן בורא פרי הגפן דהא יין ל''ח פרי עי''ש] **וברשב''א** בסוגין כ' דהא דחשיב זיעה ילפינן מהאי קרא **וברמב''ן** בחולין כ' מתחילה כדברי הרשב''א ובתר הכי כ' דכל הני קראי אסמכתא בעלמא נינהו ועיקר טעמא דר''י מצד דזיעה בעלמא הוא עי''ש [ובאחרונים ר''ל דאיכא ב' דינים חדא גוף האיסור והשני מדין יוצא **ובאבי** **עזרי** [מאכ''א י כב] ר''ל דלדין עיקר האיסור ילפינן מקרא ובתר הכי אמרינן דלגבי יוצא חשיב זיעה בעלמא **ובתורת זרעים** ר''ל איפכא דמשום זיעה בעלמא חשיב רק יוצא ובתר דחשיב יוצא שייך למיעוטיה מקרא אבל אי הוי גוף הפרי ל''ש למעטו עי''ש ומ''מ דבריהם נסתרים מד' הראשונים הנ''ל] ובד' גדולי האחרונים מבואר דנקטו [כד' הר''ש] דבאמת הוי סתירת הסוגיות ונח' אם לפסוק כסוגיא דחולין או כסוגיא דפסחים דיש בזה ג' דיעות דדעת **חכ''צ** [כ] דלעולם עיקר להלכה כסוגית הגמ' בחולין ולהכי משקין היוצאים מכל האיסורים [דאיסורן בא מאיליו] אסורים **ובלחם משנה** [מאכ''א י כב] ר''ל איפכא דיש לדחות סוגית הגמ' דחולין מקמיה סוגית הגמ' בפסחים עי''ש היטב ועי' **בפנ''י** בקו''א לקידושין לז: שהאריך הרבה בזה ולמעשה ס''ל דכיון דאיכא למילף לכל האיסורים מחלב וחמץ וכו' ואיכא למילף מתרומה וערלה וביכורים לר''י דקי''ל כוותיה דאין משקין היוצאים כמותן להכי להלכה קי''ל דמותרים [ובריתא דאסורים הינו או כר''א או מדרבנן עי''ש] ובס' **מנחת ברוך** [נט] כ' דלעולם בריתא דמשקין היוצאים כמותן קאי בגוונא המחה גוף האיסור ולהכי יש ללומדו מחלב וחמץ וה''ה בכל האיסורים ולהכי מאי דמייתי התם מתרומה וביכורים לגבי איסור הבא מאיליו הינו דוקא לגבי המחה [ואפי' ר''י מודה בזה ורק מוכח לה מר''א ול''פ ר''י אלא במשקין] ולגבי משקין ודאי דזיעה בעלמא ואפי' בחלב וחמץ משקין היוצאים זיעה בעלמא חשיב וראה **ברמב''ן** בחולין שם שכ' 'דכיון דיש דמשמע לפום שמעתין דבטבל וחדש ושביעית וכלאים אין סופגין את הארבעים על משקה שלהם אלא על היוצא מן הזתים ומן הענבים בלבד דכיון דתרומה ובכורים וערלה אין לוקין על משקין שלהם אלא על היוצא מן הזתים ומן הענבים אינך נמי אי אתית לאיתויינהו במה הצד משרצים ונבלה וחמץ וחלב ולרבויי כל משקין היוצאין מהן כמותן איכא למיפרך ערלה ובכורים ותרומה יוכיחו דמסתברא מהני גמרינן משקין ממשקין דנבלה וחמץ וחלב גופא דאיסורא הוא הלכך לא אתו וכל שכן הקדש דלא אתי אלא מתרומה או מבכורים וחדא מהנך ומיהו בזתים וענבים לקי דגמרינן מכולהו' והוא ממש כד' המנחת ברוך להלכה אמנם עי''ש ברמב''ן בסו''ד מש''כ ביאור הסויגא דאסמכתא בעלמא היא ולא פי' לפי''ז לכולה שמעתתא וצ''ע.

**הדימוי דהמחה למשקין** - והנה בהא דמדמה המחה חלב למשקין היוצאין [דלא כמנח''ב] צ''ב הדימוי דהא אי''ז גוף האיסור אלא י''ל דזיעה בעלמא חשיב ובאמת דבראשונים שם הק' דהא בגמ' מבואר הטעם לגבי המחה מצד דאכילה כתיב בהו ויש באיסורים דמייתי התם איסורים דלא תיב בהו אכילה ובתו' בתי' קמא וכ''ה ברמב''ן בריש דבריו מבואר הטעם דמאי דאמרינן דילפי' מאכילה לאו דוקא הוא ועי''ש היטב בתו' ואיכא טעם נוסף להתיר דאין האיסור בעין וברמב''ן הוסיף דכיון דאיכא שינוי אמרינן דהן ולא שינוייהן עי''ש היטב והנה לפי''ז מתפרש הל' דזיעה כד' ר' יונה בסוגין דהינו מצד דאישתני ולפי''ז י''ל דאין כלל דין נוסף דזיעה אלא הינו זיעה דעתה נעשה לדבר אחר דאינו גוף הפרי כפי שהיה [אמנם ברמב''ן הק' מהא דאמרינן זיעה ולא הונח לו בזה] ועי''ש בתו' שכ' עוד לתרץ בשם ר' שמואל דאיכא חילוק בין משקין לבין המחה ואף דבהמחה דהוי גוף האיסור כל מאי דבעי לריבויי הוא דוקא מצד דאכילה כתיב ביה מ''מ לגבי משקין דאין גוף האיסור בעינן קרא לריבויי אף בלא דכתיב בהו אכילה והנה לכאו' לפי''ז תמוה היאך שייך למילף מחלב למשקין וע'''ש במהרש''א די''ל דשקולין הם ויבואו שניהם וכן מבואר להדיא בתו' חולין קיב: לגבי צירן ורוטבן דרוטבן הוא כדין המחה דהוי משקה [ובפשוטו דהוא מים שנתבשלו והוי כשלקות דאיכא בהון טעם האיסור עצמו אבל במחנ''ב כ' דהינו שומן השרץ שנמחה ועי'] וצירן הינו משקין היוצאים וילפי' לתרוויהו מצד שקולים [ולגבי הטמאים א''ש אבל בדרשה דנפש עי' רש''י חולין קכ דהוא מלמד דל''ד אכילה וצ''ע - אמנם זה צ''ע גם בלא הא דשקולים דגם לתי' ראשון דתו' מבואר דאיכא סברא דדבר שאינו בעין] ובאמת **דלמנח''ב** לק''מ דבאמת לא ילפי' אלא לגבי המחה ולעולם משקין היוצאים זיעה בעלמא חשיב.

**אמאי לא נימא טעם כעיקר לאסור המי פירות** - ובתו' פסחים כד: הק' היאך שייך לדון דזיעה בעלמא חשיב כיון דטעכ''ע דאו' ובאמת בתו' חולין קיב: מבואר דלא הוק' להם דיהא טעכ''ע דאו' כה''ג דציר אלא דוקא לגבי רוטב ובאחרונים תי' בכמה אנפי ועי' היטב בד' **חוו''ד** [קה ב] **ובמגיני שלמה** פסחים שם כ' בזה''ל 'ולא הבנתי קושיא זו דמאן לימא לן דטעמא דפירי הוא קיוהא בעלמא הוא כדאמרינן בהמוכר פירות שמרים שיש בהם טעם יין מהו ומשני מי סברת חמרא הא קיוהא בעלמא הוא משמע שאם היה בו טעם יין היה מברך בפה"ג אבל כיון שאינו אלא קיוהא מברך שהכל ה"נ לענין איסור' ולא אסרה תורה אלא טעם הפרי ממש ולא זיעה היוצא ממנו שזה אין בו טעם פרי אלא קיוהא שלו הוי כמו הפרי לא שהפרי עצמו נותן בו טעם' [והדימוי לדין יין צ''ע דהתם בעינן דיהא ממש יין ובעירב יותר מאחד בשישים נאסר ול''ח יין וצ''ל דהבין דמצד השיעור איכא די שיעור ומ''מ ל''ח טעם יין] ומבואר דל''ח טעם הפרי אלא קיוהא דהפרי וראה **ברש''ש** שם שכ' דלרא''ש בסוגין מיושב וכ''ה במנח''ב שם **ובקה''י** [פסחים טז] ביאר דהינו מצד דל''ח כלל טעם של הפרי אלא טעם של המים עצמן שקיבלו הטעם מהעץ כמו הפרי עי''ש [ובמנח''ב כ' דאין בזה טעם חזק עי''ש וצ''ע וצ''ל כוונתו כמגיני שלמה ומ''מ צריך לומר ג''כ כד' הקה''י דאל''ה הא ודאי איכא טעם חזק במי הפירות וכדכ' המור וקציעה הוב''ד לעיל] ועי''ש שכ' דלרשב''א צ''ל דאין לוקין על טעםן כעיקר עי''ש

**העולה בביאור סוגין דאמרינן זיעה בעלמא** - והנה העולה **דלמנח''ב** א''ש היטב דלעולם בכל האיסורים ואפי' בחמץ וחלה משקין היוצאים אינם כמותן וזיעה בעלמא חשיב וא''ש סוגין וכמו''כ **לפנ''י** דבכל האיסורים י''ל דילפינן מחלב וחמץ ורק בחלב וחמץ הוי גזיה''כ א''ש היטב דכיון דלגבי כל מילי איכא סברא דזיעה ה''ה נמי הכא [וזה א''ש הן לתו' דזיעה הוי סברא ובעי קרא לריבויי זיתים וענבים והן לרשב''א דילפינן לה מהאי קרא והן לרמב''ן דהוי אסמכתא וכמו''כ א''ש היטב ללח''מ דנח' סוגיא דפסחים עם סוגיא דחולין וקי''ל דההיא דפסחים] וא''ש היטב דלר''א כיון דילפינן לשאר איסורים מתרומה וכו' א''כ יש לדמותן לשאר איסורים ולחכ''צ צ''ע דהא בכל האיסורים משקים היוצאים כמותן ועי''ש **בחכ''צ** שכ' בב' אופנים או דלגבי שם פרי יש ללמוד מערלה דכתיב בה פרי [ובפנ''י הק' ע''ד דהא לגבי תרומה לא כתיב פרי וביותר דמייתי הכא מתרומה ולא מערלה] או דלגבי ברכה יש לנקוט לשון השוה בכל דבר כוין דלגבי מקצת איסורים חשיב זיעה לא שייך לקוראו פרי עי''ש - וראה לקמן מד' הראב''ד.

**ובביאור סברת זיעה** הנה לרמב''ן י''ל דהוא מצד השינוי וכן מבואר בר' יונה בסוגין ובדעת הרבש'א ילה''ס אי מצד דחשיב אישתני אתי עלה ולהכי יל''ח בין דרכן לאין דרכן או שהטעם מצד דל''ח חלק מן הפרי ובדבר שדרכו חשיב חלק מן הפרי ועיקר הפרי ולדעת הרא''ש ג''כ יל''ע דלהבנת המג''א דאין בזה טעם כ''כ י''ל דהוא מצד אישתני [וכמו שכ' בהביאו ד' בה''ג] ולרש''ש ומנח''ב לכאו' כוונתו מצד דל''ח טעם דהפרי עצמו והמי פירות ל''ח חלק מגוף הפרי ודו''ק.

**דעת הראב''ד -** והנה דעת הראב''ד הובא לעיל דס''ל דהיכא דזב מאיליו חשיב זיעה והיכא דסחטן ל''ח זיעה ולדבריו א''ש היטב ד' הגמ' דקאמר זיעה בעלמא אמנם צ''ע דבגמ' פסחים מבואר דאביי אתי למישרי בסברת זיעה בעלמא לכל מי פירות וצ''ע וע''ע מה שהק' ברשב''א ע''ד הראב''ד ומה שכ' בזה בחזו''א לג ה ד''ה אמנם

**דעת בה''ג -** בתו' וש''ר הביאו דעת בה''ג דמבואר מדבריו דעל דבש הזב מן התמרים מברך העץ [ועי' **הגה' אשרי** שס''ל דמברך אדמה **ובב''י** רב כ' דכל הפו' חולקים על הג''א וראה **בפנ''י** בסוגין מש''כ בביאור סברת הג''א] והנה עי' **ברשב''א ורא''ש** דמבואר דטעמא דבה''ג הוא משום דבקרא כתיב דבש [וברא''ש מתחיל ר''ל דהוא מצד אישתני לעילויא ועי''ש שדחה] **ובב''י** הבין בד' בה''ג דדוקא היכא דזב מאיליו ועי' **ט''ז** [רב ה] שתמה דאדרבה היכא דסוחט יוצא יותר ולא הוי זיעה כזב מאיליו **ובפרמ''ג שם ובראש יוסף** בסוגין תי' דהיכא דזב מאיליו א''כ זהו מפני רוב שומנן וזהו עיקר הפרי משא''כ כד בעינן לסחיטה [ונפק''מ דהיכא דכבר זב מאיליו גם הנסחט ברכתו העץ ועי'] ולט''ז אין חילוק לבה''ג בין נסחט לזב מעצמו ומש''כ שזב מעצמו הינו רק להוכיח דמיייר בתמרים דכן דרכן וצ''ע בל' הרא''ש עי''ש היטב ובמעדני יו''ט שם והנה יש להבין בטעמא דבה''ג מהו הסברא דנתן בהן מים דברשב''א משמע דמיירי דבישלן ואזוקי מזיק להו ובתו' משמע שרק עירב במים וכ''ה בתו' הרא''ש שכ' דשותהו לבדו עי''ש [ובנהר שלום צידד דאין כוונת בה''ג כלל דמיירי דשרה במים אלא הכוונה דתרי הינו דסחטן] ולכאו' צ''ב לבה''ג דבגמ' אמרינן דמברך בדובשא שהכל ודימו לכל מי פירות ולכאו' לבה''ג הא אין דבש דומה למי פירות והוי דין חדש מצד שנתן לתוכו מים והנה לנה''ש א''ש דבאמת מעמיד הגמ' בגוונא דנסחט ולא זב ולרשב'א י''ל דהיכא דבישלן כיון דאזוקי מזיק שוב ל''ח עיקר והוי כמו שאר מי פירות דגם בהן הטעם דוקא כשאין דרכן בכך ובדעת תו' צ''ל לכאו' כמרומי שדה שכ' דהינו מצד דנעשה משקה ועל משקה מברך שהכל [ומבואר כגר''א דהוא סברא גם לגבי העץ ועי' ראש יוסף] ולכאו' לפי''ז י''ל בביאור ד' בה''ג דדבש כל כמה שלא נתן לתוכו מים לא נעשה משקה ובהכי חלוק משאר מי פירות [ויש להסביר החילוק בין משקה לאוכל או מצד דמשקה ברכתו שהכל כדכ' הגר''א או מצד השינוי דבהכי חשיב שינוי טפי וכמבואר בד' המרדכי [קכה הוב''ד לעיל] ולפי''ז י''ל דבאמת אין חילוק כלל בין דבש לשאר מינים אלא דלפי''ז נזדקק לומר דאין חילוק בין נסחט לזב מעצמו ועי' -- **ובפנ''י** ר''ל דלדעת בה''ג סוגיא דלקמן דטרימא מיירי בריסקן לגמרי ופסק כהאי סוגיא ולהכי מברך העץ ולפי''ד מתפרשת הסוגיא כפשוטו אמנם בתו' וש''ר מבואר לא כן.

**דין מוצץ -** נח' האחרונים היכא דמוצץ את הפרי אי מברך עליו שהכל או העץ **שברע''א** [רב סעיף ח] הביא ד' **מים חיים** [לפר''ח] דמברך העץ ובסי' ר''י א הביא דשיעורו בכזית אמנם **בגר''ז** [סבה''נ ו ט] כ' דמברך שהכל [ועי' תו' ב''מ פז: **וברש''ש** שם **ובאמרי** **בינה** סי' טז מה שדנו מד' התו'] ועי' **מג''א** רג א לגבי יגידע''ס אדומים שמוצצן דבמג'א כ' דברכתו שהכל [ועי' **פרמ''ג** **ובראש יוסף** מ. שדן אמאי לא הוי כזיתים וענבים כיון דהמשקה שלהם עיקר וברא יוסף תי' דכיון דהוי משקה ברכתו שהכל עי''ש] **וביד אפרים** דן דכל דברי מג''א דוקא ביגידע''ס דאין הפרי ראוי לכלום ולהכי ל''ח פרי כלל לברך עליו העץ והנה מד' הרע''א דשיעורו בכזית מבואר דהוא מצד דחשיב אכילת הפרי ולא שתיה [ולא דכה''ג דשתיה מגוף הפרי ל''ח אישתני] ולפי''ז במוצץ ענבים ברכתו נמי העץ ולא הגפן אא''כ נימא דיש לדונו גם כשותה וצ''ע - **ובכה''ח** [רב סג] כ' דמוצץ מברך העץ דוקא בהכניס הפרי לפיו ועי' וע''ע אמרי בינה סי' ט''ז.

**טרימא**

**דשומשמי או דקורטמי או דפורצני** - עי' ר''ח דאיבעיא דלא איפששיטא והדין דמברך שהכל מספק אמנם במאירי כ' דבהני ודאי דמברך שהכל בודאי [ובאמת צ''ע לר''ח אמאי פשיט''ל לרבא דההוא מדרבנן לא שאל בהני גווני אלא בחשילתא אם אין הדבר פשוט לשהכל] ובטעם הדבר שמברך שהכל עי' מאירי דהוא מצד דהומיא מהם כל הלחות [ולכאו' הוא אישתני לגירעותא ושינוי טעמם ותוארם וראה לקמן] **ובריטב''א** נראה דהוא מצד דהוי פסולת עי''ש.

**הדין בנתרסקו** - תמרי ועבדינהו טרימא מברכין עילוייהו בפה''ע מ''ט במלתייהו קיימי כדמעיקרא - **וברש''י** כ' דהינו כתוש קצת ואינו מרוסק ובטור כ' ואינן מרוסקים לגמרי [ובפסקי הרא''ש כ' מרוסקים מעט - והביא לשונו בתרוה''ד דלקמן] ומבואר בפשוטו דבמרוסק לגמרי ברכתו שהכל [כן נקטו רוב האחרו' בביאור דבריו אמנם עי' **ט''ז** רב ד שפקפק בזה וראה מש''כ בביאור ד' רש''י - וראה עוד בס' **ברכת ראש** מש''כ לבאר דד' רש''י קיימי אך לגבי תרומה ולא לגבי ברכה ויובאו דבריו לקמן אי''ה] וראה עוד **ברא''ה וריטב''א** בסוגין מש''כ דהיכא דאבד תוארן מברך שהכל ויובאו דבריהם לקמן **וברמב''ם** כ' דתמרים דמעכן ביד וכו' ועשאן כמו עיסה מברך בפה''ע ויש לידע אי פליג אד' רש''י ובד' **הרמב''ן** בחולין קכ: מבואר דאף אם המחהו לגמרי וגמעו מברך עליו העץ עי''ש. - ועי' **ב''ח** [רב ה] מה שנטה לומר דבנתרסקו לגמרי אינו יורד לשהכל אלא לאדמה עי''ש היטב ולא הסכימו עימו הפו'.

והנה בגדר מרוסק מצינו לכאו' ד' דרגות א) כתוש קצת ואינו מרוסק ב) מרוסק שעדיין ניכר הפרי ג) מרוסק שלא ניכר הפרי ד) מרוסק ומחוי שנעשה משקה ועי' בביאורי הגר''א שנסתפק בדעת רש''י אי אתי לאפוקי נתרסק אף שניכר הפרי או דאתי לאפוקי אך גוונא דאינו ניכר הפרי וכ' דנפק''מ האם פליג רש''י אד' הרמב''ם והינו דבגוונא דעשאן עיסה ס''ל לגר''א דניכר הפרי [ומדבריו בביאור הגר''א בשו''ע מבואר דהבין בד' רש''י דדיבר אף בגוונא דניכר הפרי] ויורחב בזה כלהלן

**לשונות האחרונים בדרגות הריסוק** - והנה **בתרוה''ד** [כט] למד מד' רש''י הללו לגבי גוגדניות שמתבשלות עד שנימוקו דאם בנתרסקו מברך שהכל כ''ש היכא דנימוקו לגמרי וגם מעורב בהם דבש ובשמים דתהא ברכתו שהכל [והק' ע''ע מדין הומלתא וכ' דשאני הומלתא דהוי בשמים כתושים ואורחייהו בהכי לכתוש ולשחוק כל הבשמים ולהכי חשיב במילתייהו קיימי משא''כ בדבר שאין דרכו להיות תדיר מעוך ומרוסק] **ובב''י** [רב ז וסו''ס רד] כ' דהרמב''ם פליג דהא כ' דאפי' נעשו כעין עיסה מברך בפה''ע ולכך נח' ע''ד תרוה''ד ועי''ש עוד מה שהק' עליו **ובשו'ע** הביא ד' הרמב''ם דמיעכן כעין עיסה העץ **וברמ''א** הביא דה''ה בפוודילא דהוא גוונא דתרוה''ד וכ' וי''א מברך שהכל ונח' באחרונים אי האי נח' קאי גם אד' הרמב''ם וס''ל כב''י דדמדמה פוודילא דהתרוה''ד לגוונא דהרמב''ם וא''כ התרוה''ד דפסק כרש''י הוא גם דלא כרמב''ם ובמעכן כעין עיסה מברך שהכל [וכן ס''ל להגר''א בביאורו ועוד] או דפליג דוקא בהא דפוודילא ולעולם יש לחלק בין פודילא לבין מיעכן כעין עיסה ודלא כב''י [ועי' **שעה''צ** (רב מו מז) מה שהביא בזה] ובאמת עי' **לבוש** שכ' לחלק שאינו דומה לתמרים שמיעכן דהתם אינם מתרסקין כל כך עד שאין מכירין אותו כמו הפוביד"ל שמתרסקת עד שאין מכירין מאיזה פרי היא ומבואר דהחילוק הוא בדרגת ההיכר ולפי''ז י''ל כן גם בד' רש''י דהריסוק דדיבר עליו רש''י הוא דוקא היכא דאינו ניכר מאיזה פרי היא ובדרישה כ' דרש''י מיעט גוונא דנתרסקו לגמרי ונעשה כעין משקה דבזה כיון דנשתנה מתורת אוכל מודה הרמב''ם דמברך שהכל וכמו''כ התרוה''ד דיבר בכה''ג דבישלן ונעשו משקה והרמב''ם מדבר ב+נעשה עיסה דעדיין שם אוכל עליו [אלא דעי''ש היטב דהוסיף 'וגם מראית תמרה יש לו במקצת'] אמנם עי' ל' **הריא''ז** [ה''א אות טו] 'ששחקן וריסקן כעין עיסה מברך עליהן בפה''ע' ומבואר דל' ריסוק שייך בעשיית עיסה ולא אך ל' מיעוך **ובמג''א** הביא לחלק בין תמרים שנתמעכו [ובמחצה''ש גריס נתמעכו לגמרי ויש גירסאות נתמעכו קצת] לבין גודגדניות שנימוחו ועי''ש **ברע''א** דהביא דהתם הוי משקה וכד' הדרישה **ובפרמ''ג** השווה ד' הלבוש והדרישה וכ' דעיקר החילוק בין נמעכו ביד לבין נמוחו בבישול עי''ש [וראה מש''כ דמג''א הק' מבשמים כיון דשחוקים ביותר ונשתנה טעמו דומה לנימוחו בבישול עי''ש] וכ''ה **במחצה''ש** שם שכ' דהיכא דנמעך ביד עדיין רושם צורתן ניכרת שהם מרים עי''ש וראה **בלבושי שרד** שם שכ' לבאר ד' המג''א דבנמוח לגמרי נפסדת מהותו ואינו ניכר כלל מה שאין כן בנתמעך ניכר עכ"פ מהות התמרים וצ''ב בכ''ז ולכאו' יש להתבונן דיש שני גדרי ניכר יש שניכר ברסק מהיכן בא וזהו ל' הלבוש 'שאין מכירין מאיזה פרי היא' ויש שניכר תואר הפרי וצורתו או מהותו ברסק עצמו **ובעיקר ד' התרוה''ד** בפשוטו משמע בלשונו דסגי ליה בהא דנימוחו אמנם **בפרמ''ג** [משב''ז ד] ביאר דמש''כ 'וגם מעורב בהם דבש ובשמים' הוא משום דבעי דישתנה בטעמו וגם יהא נימוח ובעינן תרתי לריעותא בכדי שיברך עליו שהכל - אמנם זה לא א''ש כלל ברש''י אם כוונתו דסגי בריסוק לאבד ברכתו [וכמה מקו' הט''ז דלקמן לא יקשו לתרוה''ד ע''פ יסוד הפרמ''ג הנ''ל עי''ש]

**הסברא בריסוק** - בפשוטו זהו מדיני אישתני וכ''ה בפשטות ד' האחרונים בכ''ד בסוגין אמנם עי' **חזו''א** לג ה דכ' דמח' הפוסקים תלויה בתי' התו' חולין קכ: האם היכא דהדבר לא בעין ולא כתב בו אכילה אי יש להתירו מצד דאין הדבר בעין ועי''ש שכ' דס''ל לתו' דחשיב זיעה בעלמא כל שאין הדבר בעין וזהו שנח' גם לגבי ברכה אי שחיב זיעה בעלמא או לא - והנה לכאו' היכא דניכר הםרי ודאי ל''ש לומר דייחשב זעה בעלמא וא''כ לא א''ש החזו''א אלא במקום שאינו ניכר.

**קו' הט''ז והאחרונים על הא דנתרסקו מברך שהכל – ומה שי''ל בזה** - הנה בט''ז הק' ט' קו' על הא דבנתרסקו מברך שהכל. **א)** מהרמב''ם דעשאן כעיסה [כן הוכיח בב''י רב ז ובסו''ס רד] - ועי' משנ''ת בזה לעיל באריכות. **ב)** מד' הטור וחבריו בסו''ס רד עי''ש [כן הוכיח בב''י סו''ס רד] - ועי' דרישה סו''ס רד ובסי' רב מש''כ בזה**. ג)** עוד הוכיח מההיא דגרגלידי דליפתא [הובא בטור סי' רה] - וצ''ע שלא חילק בדרגת החיתוך וכמו''כ ממאי דאמרינן התם דבהכי נמתיק טפי וראה משי''ת לקמן באריכות בהאי סוגיא. **ד)** מש''כ הטור [רב] דמודה הר''י [דפליג אד' בה''ג] דבעיסה מברך העץ - ועי' בזה בב''ח ובדרישה מש''כ בזה. **ה)** אמאי קאמר דאסור לעשות מהם שיכר ולא קמ''ל רבותא טפי דאסור לרסקן - וראה משי''ת אי''ה בענינא דתרומה **ו)** מסוגיא דנדרים נג. [ובשו''ע ריז] דנודר מתמרים מותר בדבש תמרים ולא קאמר דבכתישי תמרים מותר - וראייתו צ''ע דעי''ש בר''ן ד''ה וחכמים דלכאו' היכא דשמו הוא כתישי תמרים וטדאי יש לאסור ודו''ק. **ז)** ממי שלקות דמברך בפה''ע להרא''ש - ויש להוסיף בזה הקו' בהא דבעי בגמ' לגבי מי פירות להאי טעמא דזיעה בעלמא וראה משי''ת בזה לקמן. **ח)** עוד הוכיח ממה שנפסק להלכה [רב יג] בבשמים שחוקים עם סוקאר שמברכים כברכת הבשמים - ופלא שלא הזכיר לחילוק התרוה''ד דבדבר שכן דרכו כמו בשמים ליכא להאי דינא ומברך עליו אדמה עי''ש. **ט)** עוד הוכיח ממש''כ השו''ע [רב יב] דדבר שדרכו לאוכלו חיין ומבושלים מברך עליו בין חי בין מבושל העץ וודאי הוו מרוסקים ע''י הבישול. ובפרמ''ג מוסיף בה עוד אחת **י)** מהא דקימחא דחיטי דכל הא דמברך עליה שהכל הוא דוקא משום דאית לה עילויא אחרינא עי''ש - ונתבאר באריכות לקמן בסוגיא דקימחא **יא)** וע''ע אבהעו''ז [רה] מה שהיבא מד' הירושלמי דמרוסקקים לא נשתנית ברכתן דומיא דלחם - אמנם י''ל דדומיא דלחם ממש דזהו דרכן. **יב)** וע''ע באו''ש [ברכות ח ד] מה שהק' על הצד דנימוח מברך שהכל מדלא מוקמא הש''ס ד' רב דשתיתא מברך שהכל בשתיתא דקטניות עי''ש.

**תרומה** - והנה בגמ' מייתי מתרומה דכמו הא דבתרומה מותר לעשות מהן טרימא ה''ה דמברך עליהם בפה''ע ועי' **דרך אמונה** יא מתרומות ביאוה''ל ד''ה תמרים שהאריך בזה והביא **דבחזו''א** דימה לגמרי דין תרומה לדין ברכה והביא מכתבי אביו דחילק בזה בדעת הרמב''ם דבתרומה אסור לרסק לגמרי אף דלגבי ברכה בריסוק לגמרי ס''ל דמברך ברכתו הראויה ועי' בנהר שלום ע''ד הט''ז דכ' איפכא דכי נמי בנתרסקו מאבד ברכתו מ''מ מותר לכותשן [וצ''ב לפי''ז הראיה בסוגין] וע''ע **בברכת ראש** בסוגין שכ' ג''כ כד' הקה''י בד' הרמב''ם ואסברה לה עי''ש היטב - וראה עוד שם בדרך אמונה ובברכת ראש מוצא דין זה דהפסד תרומה [ולחזו''א י''ל דהאיסור מצד דמאבד ששם התרומה כיון דע''י זה הוי ליה זיעה בעלמא ולפי''ז א''ש דקמ''ל טפי בשיכר אע''ג דאינו מאבד השעורים עצמן ונשארו בשם תרומה מ''מ אסור והוא חידוש טפי מריסוק דמאבד שם התרומה ועי']

**האם עדיפים מי פירות ושלקות מנתרסקו לגמרי - עוד יש לידע** מש''נ בסוגיא דמי פירות דלגבי מי פירות בעינן לטעמא דזיעה בעלמא לברך עליו שהכל ודעת הרא''ש דבמי שלקות כיון דמקבלים טעם הפרי מברך עליהם אדמה [ונתבאר לדון לפי דרכו בדבר שאין דרכו בשליקה ובדבר שדרכו בסחיטה אי מודה לרשב''א] ולדעת הרשב''א הכל תלוי בדרך ובדבר שדרכו בכך בין בשליקה ובין בסחיטה מברך אדמה ולדעת ר' יונה תלוי באישתני לעילויא או לגריעותא [ומשמע בדבריו דהעיקר תלוי בגריעותא ובאישתני סתמא לא יאבד ברכתו] ולדעת המרדכי תלוי אם נשאר בשם אוכל כמו במי שלקות שנעשים לטיבול דמברך אדמה משא''כ מי פירות דנעשו מאוכל למשקה

ויש לידע לכולהו מה יסברו במרוסק ונימוח לגבי טרימא **דברא''ה והריטב''א** בסוגין כ' אהאי דינא דטרימא דמברך בפה''א כיון דבמילתייהו קיימי דהיכא דנתרסקו ועברה צורתן מברך שהכל וזה בנין אב למשקין היוצאין מן הפירות חוץ מזיתים וענבים דמברכים עליהם שהכל [וכבר הובא לעיל דלרא''ה והריטב''א שיטה אחרת בהא דמי שלקות ולדעתם בלא הירקות ודאי ברכתן שהכל] ולכאו' צ''ע לד' **הרשב''א** דלדעתו לכאו יהא תלוי בדרכו בכך דאי דרכו בכך יברך העץ גם בנימוח לגמרי ואי אין דרכו לכאו' יברך שהכל אמנם יש לידע בחילוק המציאותי בנימוח דאית ביה ממש הפרי ולא כמי פירות בפרט אי נימא דהרשב''א פי' זיעה בעלמא דאינו חלק מגוף הפרי ובדרכן חשיב גוף הפרי דאזי לכאו' גם באין דרכן היכא דריסק גוף הפרי יברך העץ **ולתר''י** ג''כ לכאו' לא אישתני לגריעותא [דא''כ גם בלא נתרסק לגמרי אמאי לא יברך שהכל - וילד''ח דכיון דניכר ל''ח שינוי] וא''כ בנתרסק לכאו' יש לו לברך העץ וגם **להרא''ש** לכאו' ודאי דאית ביה טעם טפי ממי שלקות ואמאי לא יברך הכא העץ גם במרוסק ובטור [לדרישה ועוד] מבואר דבמרוסק מברך שהכל אע''ג דהביא ד' הרא''ש לענין מי שלקות וצ''ב החילוק - גם צ''ע לדעת **הרא''ה והריטב''א** דהא בגמ' קאמר טעמא מצד זיעה בעלמא ולא מצד דלאו במילתייהו קיימי אמנם יתכן דזהו גופא הטעם דכיון דלאו במילתייהו קיימי להכי חשיב זיעה בעלמא דזיעה הינו דאין גוף הדבר קיים וכמש''כ הרא''ה והוא מתאים עם ד' התו' בחולין קכ: בתי' הראשון וכ''ה בתחי''ד בד' הרמב''ן [אלא דלא פי' כך הל' זיעה] וכחזו''א [לג ה] דכ' דפלוגתת הראושנים לגבי מרוסק לגמרי בטרימא תליא בביאור ענין זיעה כנ''ל ובאמת דעיקר הקו' כבר הק' כן **הט''ז** [רב ד] ע''ד הסוברים דנתרסקו לגמרי מברך שהכל דמ''ש ממי שלקות ועי''ש **בפרמ''ג** שכ' דאין לתרץ דמי שלקות כך דרכן דהא ברא''ש מבואר גם היכא דאין דרכן מברך אדמה ועי''ש שיישב לעצם ד' התרוה''ד דלא דיבר אלא בגוונא דהוסיף דבש ובשמים ועי''ז נשתנה טעמם עי''ש אמנם זה אינו מישב לשיטת הטור אי ס''ל כרש''י דכ' דלא נתרסקו לגמרי ובאחרונים [**תהל''ד** [רב ז] ועי' **פרמ''ג** רב א''א כו לגבי שיכר] כ' דשאני גבי טרימא דריסק לגוף הפרי משא''כ לגבי מי שלקות דהפרי עצמו קיים [ויש להבין היטב החילוק בזה אבל עיקרו כבר מבואר בד' הרא''ה בהא דחידושא דדובשא דתמרי הוא מצד דגוף התמר קיים]

**ולגבי מי פירות** דהוצרכה הגמ' להאי טעמא דזיעה בעלמא ולא אקמר מצד דהוי כנתרסק לגמרי ולאו במילתייהו קיימי הנה אם נפרש ד' הגמ' זיעה דהוא מצד השינוי כמבואר בר' יונה א''ש וכמו''כ למש''כ החזו''א דהסוברים דטרימא שריסקה שהכל הינו דס''ל דחשיב זיעה גם לגבי איסורים וא''ש היטב אבל אי ננקוט כד' הסוברים דזיעה היא סברא אך לגבי משקין היוצאים [וכמבואר במסקנת ד' הרמב''ן] ולגבי טרימא נימא דדוקא לא נתרסקו א''כ יק' אמאי לגבי מי פירות בעינן להאי טעמא גם יק' לכאו' דהחילוק שנתבאר בין מי שלקות דהפרי קיים לבין טרימא דנתרסק לא שייך לגבי מי פירות [אף דבדובשא דתמרי שייך אי מיירי בזב מעצמו מ''מ בשאר מי פירות מבואר בכל הראשונים דבעינן להאי טעמא וכמו''כ דעת הרבה ראשונים דמיירי הכא לא בזב מעצמו אלא בכתשן] וא''כ יק' אמאי לא סגי בהאי טעמא דאישתני ובד' הרא''ש מבואר דאי היה במי פירות אותו הטעם דיש במי שלקות היה מברך עליו בפה''ע ועי' **קה''י** [כא] שתי' דמי פירות ל''ח שינוי כיון דאיכא מ''ד בפסחים דמיפקד פקידי וא'כ ל''ח כלל שינוי לגבי מי הפריות ורק בטרימא חשיב שנשתנה גוף הדבר ודבריו תמוהים מסוגיא דלעיל לו. דמק' מהא דשמן מברך עליו בפה''ע על הא דקימחא מברך שהכל ולכאו' אי מי פירות ל''ח שינוי לק''מ [ואולי י''ל דאי ל''ח זיעה א''כ אין כאן זינוי דמעיקרא היה משקה והשתא משקה אבל אחר שאמרינן דהוי זיעה א''כ גם חשיב שינוי דמתחילה היה נחשב פרי והשתא זיעה אמנם יק' דהא לגבי שמן ל''ח זיעה לגבי כל דבר - ואולי י''ל דלעולם אי בשאר פירות חשיב זיעה א''כ גם לגבי שמן ויין ל''ח כמו שהיו מעיקרא אלא דנפרדים הם ומ''מ גם הם פרי לעצמן ולהר''א ממיץ דל''ח פרי גבי יין אף אחר שדינו כדין הפרי א''ש טפי]

**הנה בענין ברכת הפרי המרוסק מצינו עוד ב' סוגיות**

**סוגיא דלעיל לו. קימחא דחיטי -** נח' ר''י ור''נ בברכת הקמח דלר''י בפה''א ולר''נ שנ''ב והתם הוכיח רבא כר''י משמן ודחי לה דשמן לית ליה עילויא אחרינא ובקימחא אית ליה עילויא אחרינא והתם לרוב הראשונים הלכה כר''נ דמברך שהכל אמנם **ברי''ף** הוסיף בזה טעם דאין דרך לאכול קמח וברשב''א שם מבואר דכל הטעם למסקנא הוא מצד דאית ליה עילויא אחרינא בפועל [ובקליות דאין עודמות לעשות מהם פת מברך עליהם בפ''א] ובעיקר השינוי דהתם אי להחשיבו כשינוי לעילויא או לגריעותא בד' **הרמב''ן** [לו: לגבי פלפלי יבישתא] מבואר דחשיב אישתני לגריעותא [ונתבאר לעיל די''ל דגם בשמן למסקנא דמזיק חשיב אישתני לגריעותא] **ובמהרי''ק** [מג] כ' דחשיב אישתני לעילויא ומ''מ כיון דאית ליה עילויא אחריני ולא ע''ד כן נטעוהו ברכתו שהכל והוסיף דאף ר' יהודה מודה באישתני לגריעותא דמברך שהכל וכמו''כ לא דיבר ר''י אלא בלא נטחן דק דעדין ניכר הפרי ואית ביה טעם חיטה אבל בגוונא דידיה דענבים שנעשו קונפיט''ו דאין לו מראה ענבים ולא טעם ענבים מודה ר''י אף אי אישתני לעילויא [ויל''ע היכא דאינו ניכר אך נשאר הטעם או איפכא]

ויש לידע החילוק בין קימחא דפסקינן דמברך שנ''ב לבין טרימא דפסקינן לדרבא דמברך בפה''ע ומבואר דאי''ז רבא לשיטתו דהוכיח כר''י דבקימחא מברך בפה''א דהא התם פסקינן כר''נ והכא כרבא - אמנם באמת יש ראשונים שפסקו כר''י דרבא קאי כוותיה דהק' אדר''נ ולא קיבל תירוצא דר''נ - עי' תר''י ורא''ש שם ולהרי''ף א''ש כיון דדרך לאוכלו וכמו''כ למה שביאר הרמב''ן דהוא אישתני לגריעותא די''ל דטרימא לא אישתני לגריעותא וכמו''כ לרשב''א א''ש בפשיטות דלית ליה בטרימא עילויא אחרינא [ואף לחולקים ע''ד הרשב''א בעינן דיהא עילויא אחרינא למין החיטה משא''כ לגבי טרימא דלית ליה עילויא אחרינא] אבל **למהרי''ק** דקמח אישתני לעילויא ואעפ''כ מברך עליו שהכל [ומיירי דניכר הפרי כמש''כ דמודה ר''י באין ניכר הפרי] וס''ל אף בקונפיט''ו כן אע''ג דלית ליה עילויא אחרינא [ואישתני לעילויא] צ''ע וע''כ דיסבור מהרי''ק דמיירי הכא בכתושים קצת ואינם מרוסקים דבמרוסקים אף דניכר הפרי יברך שהכל.

גם יל''ע איפכא לראשונים דבנתרסק לגמרי ונימוח מברך שהכל אמאי בקימחא מברך אדמה לר''י ואף לר''נ להרי''ף כל הטעם מצד דאין דרך לאוכלו ולרשב''א דבעינן דיהא לו עתה עילויא אחרינא ולרמב''ן משום דאישתני לגריעותא אמנם יתכן דבאמת קמח לא נתרסק לגמרי וניכר הפרי כמש''כ מהרי''ק אבל למשנ''ת דלרש''י גם בנתרסק שנשאר תואר הפרי ג''כ ברכתו שהכל אכתי יקשה ועי' פרמ''ג [רב משב''ז ד] דכ' דבקימחא אין ניכר כלל צורת הפרי ובאמת עי' ראש יוסף בסוגין שהוכיח משיטת ר' יונה דהטעם גבי קימחא מצד אישתני לגריעותא דלפי''ז ה''ה בטרימא יברך אדמה אע''ג דנתרסק לגמרי [ולא חילק בין נימוח לנתרסק] וכן הק' בפרמ''ג [רב משב''ז ד] ועי' במרומי שדה דכ' באמת דהחולקים לגבי נתרסק לגמרי דברכתו שהכל יבארו בהא דקמח דהטעם דמברך שהכל אינו מצד אישתני לגריעותא אלא דאישתני ולא נטעי ליה אדעתא דהכי [וכשיטת מהרי''ק] - אמנם אכתי תיקשי דהא רבא ס''ל כר''י לכמה ראשונים וא''כ אמאי דוקא בטרימא העץ ולא בנתרסק לגמרי והא בקמח נמי ס''ל דמברך אדמה ובפרמ''ג שם תי' דשאני קמח דדרכו בכך עי''ש ולפי'ז א''ש עיקר הקו' דאף אי בקמחא בעינן להאי טעמא דאישתני לגריעותא כמובאר בר''י מ''מ הינו דוקא לגבי קמחא דזהו דרכו ולכך נטעוהו אבל לגבי טרימא לא [אמנם זה לא א''ש לרמב''ן דדימה לפלפלי ואמאי הוצרך לזה אא''כ נימא דהתם נמי זהו דרכו]. וע''ע **בגר''ז** רב יז מש''כ דקמח חשיב שנשתנה תוארו יותר מעיסה דתמרים ולהכי מברך שהכל וכ' דלחולקים צ''ל דבקמח מברך שהכל כיון דאית ליה עילויא אחרינא עי''ש.

**סוגיא דלקמן לט. גרגלידי דלפתא** - מבואר בסוגיא דבגרגלידי דליפתא היכא פרמינהו פרימא רבא בפה''א ובפרימא זוטא לר''ה שנ''ב ולר''י אידי ואידי בפה''א והאי דפרמינהו טפי כי היכי דנמתיק טעמיה והלכה כר''י ומבואר דאי''ז ר''י לטעמיה דגבי קמח מברך בפ''א דהא בקימחא פסקינן כר''נ דמברך שהכל והכא כר''י דגם פרימא זוטא אדמה והנה התם קאמר גבי פרימא זוטא דפרמינהו כי היכי דנמתיק טעמיה ומבואר דבל''ז מברך שהכל ולכאו' ה''ה לנתרסק [אמנם יל''ע אי חשיב שניכר הפרי ואף דמהרי''ק כ' דגם קמח נחשב שניכר הפרי מ''מ אפשר דמחיטה לקמח ניכר ומלפת לפרימא זוטא לא ניכר ועי'] ובאמת ברא''ה וריטב''א כ' בביאור האי סוגיא דר''ה ס''ל דכיון דפרמינהו פרימא זוטא אבד תוארם ולהכי ברכתן שהכל ור''י פליג כיון דזה דרך תיקונו והכשרו עי''ש [וכ' שם דה''ה מי פירות ושלקות ולשיטתם אזלי וכנ''ל] ובאמת צ''ע על השיטות דאפי' נתרסק מברך העץ ועי' קה''י [כא] דעמד בזה ובקו''א **לדרך החיים** כ' דבאמת מבואר בהאי סוגיא דבנימוחו לא יברך העץ כי אם היכא דאישתני לעילויא אמנם עי' **נחל''ד** בסוגיא דהתם דהביא מד' **החוו''ד** בהגדש''פ גבי מרור דהכיא דפרמינהו אין יוצא בו יד''ח כיון דנשתנה טעמו וביאר הנחל''ד דס''ל לחוו''ד דסברת ר''ה [והא דהוצרך ר''י למימר דמתיק טעמיה] הוא מצד דאיכא שינוי בטעם ועי''ש דפליג עליה והביא כמה ראיות דל''ח שינוי הטעם לשינוי ובנחל''ד עצמו כ' דר''ה ס''ל דנשתנה תורם ואינם עומדים לאכילה כך ולהכי דמי לקימחא דחיטי והא דאמר כי היכי דנמתקינהו הינו לומר דכן עומדין לאכילה כך ולפי''ז בין לחוו''ד ובין לנחל''ד א''ש הקו' מהא דגרגלידי על ד' הראשונים דנתרסק מברך שהכל ודו''ק - אמנם בד' **הט''ז** [רב ד] מבואר דהביא ראיה מהא דפרמינהו פרימא זוטא דמברך אדמה דה''ה היכא דנתרסקו ודבריו צ''ע דבגמ' מבואר הטעם דוקא משום דנמתקינהו טפי וצ''ל דפי' כנחל''ד ומ''מ צ''ע מנלן דחתיכות דקות אינם חשובות יותר מנתרסקו ועי'

וע''ע **ברשב''א** לח: דמבואר דפי' הא דפרמינהו דוקא בשלקות וע''י דפרמינהו מיפגם בשלקיה עי''ש וכ''ה **באו''ז** [קעא] שהביא ד' רש''י דכ' דמיירי בחיים וכ' דאינו מבין דאי חיים הם ודאי דאידי ואידי בפה''א ולפי''ד ג''כ לק''מ מהא [ומ''מ אין להוכיח מד' הרשב''א והאו''ז דנתרסק מברך אדמה די''ל דפרימא זוטא גדולה הרבה מנתרסקו לגמרי - ורש''י לשיטתו דכ' דמיירי בחיים באמת ס''ל [לרוב הפו'] דגם בנתרסקו מברך שהכל.

**עוד מצינו בזה סוגיא** והוא המתבאר בדף לז. לגבי פת אורז ודוחן דאם אין מברכין עליהם מזונות ברכן שהכל ותמה בזה **הרשב''א** ועי' ר' יונה שם שתי' בב' אופנים ובפרמ''ג רח ביאר דבריו או דכיון דנתעלה להיות פת תקנתו קלקלתו דל''ש לברך עליו שהכל [ובחת''ס או''ח קנ הבין באו''א והוא דכיון דנעשה פת ל''ח תו פרי כלל] או דכיון דאין דרך לשנותו לכך מברך שהכל והנה לתי' השני יש לידע אי חשיב אישתני לאבד ברכתו במה שונה מטרימא להסוברים דאף בנתרסק לגמרי מברך אדמה וכבר עמד בזה בגר''ז [רב יז וכ' דשאני פת דהוי שינוי טפי עי''ש

**פירורים דקים דלחם** - בד' הראשונים מבואר דלא אתו עלה אלא מטעמא דתוריתא דנהמא ולא מד טרימא דנתרסקה לגמרי והתם לכאו' הא לא שייך טעם המתקה ואולי צ''ל כנחל''ד לגבי אישתני במזונות דל''ש כיון דאין בזה ברכת םרי אלא מזונות וזה שיך כמות שהוא משונה וה''ה דנימא הכי לגבי פת ועי' גלבי פת

* לגבי ברכת השוקולד עי' מנח''ש סי' צא וצ''ע

**שלקות**

**שלקות מברכין עליהן שהכל נהיה בדברו** - בפשוטו מבואר דלהאי מ''ד [למאי דס''ל עכ''פ לס''ד דלא כהכרעה דר''ח] אף בגוונא דאישתני לעילויא מ''מ מברך עליו שהכל ומוכח כן גם מהא דמייתי מתורמוסא וכן מהא דלקמן בסוגיא דבר קפרא מבואר דגם בכרוב איכא למ''ד דמברך שהכל [ועי' רא''ה וריטב''א במסקנא דהתם] אע''ג דבסוגין אמרינן דמשביח ע''י בישול וכן מהא דזית מליח דברשב''א מבואר דחשיב אישתני לעילויא ועי' פנ''י מש''כ בזה דכיון דנאבד שם הפרי ע''י בישול ליכא נפק''מ אי אישתני לעילויא או לגריעותא [אמנם בההיא דתורמוס הוי חידוש טפי' הא אינו ראוי לאכילה כלל בלא בישול - עי' רש''י ביצה כה: וכן לגבי כרוב כ' הרא''ה וריטב''א דאינו ראוי כלל אמנם בל' הר''ח משמע דרק אין דרך לאכול כרוב בלא בישול ובאמת בקרן אורה כ' דבדבר שאינו ראוי לאכיל בלא בישול מודו כו''ע ולהכי לא ניח''ל לש''ס מראיה דתורמוסא עי''ש וצ''ע] וע''ע בצל''ח במש''כ לבאר ד' התו' בהוכחתם דלרחב''א גם אישתני לגריעותא מברך אדמה עי''ש

**שלקות מברכים עליהם בפה''א** - עי' תו' שכ' דלרחב''א אף באישתני לגריעותא מברכים בפה''א וע''ע מהרש''א על תוד''ה מדקתני דכ'' וכן כ' הראושנים [ר' יונה תו' ורא''ש] לדעת הרי''ף להלכה דאפי' תומי וכרתי מברך עליו בנתבשלו בפה''א [אמנם להטור רה טעם הרי''ף מצד דחשיב אישתני לעילויא] - ובל' הרא''ה בביאור דעת הרי''ף מבואר דדוקא היכא דפוגם קצת ואורחיי הו למישלק ולפי''ז י''ל כן גם בעיקר הפלוגתא דדוקא היכא דכן דרכן ואי'''ז פגם מרובה בהא הוא דס''ל דבמילתייהו קיימא

**הטעם דגם אישתני לגירעותא מברך עליו בפה''א** - עי' נחל''ד מש''כ דחלוק מדין אישתני בסוגיות דלעיל דהתם [בקימחא או טרימא והמסתעף] אבד תואר הפרי משא''כ לגבי שלקות נשאר בתוארו ומ''מ נשתנה טעמו ולהכי איכא למ''ד דאפי' באישתני לגירעותא מברך עליו אדמה דרק שינוי תואר חשיב ליה שינוי ואיכא למ''ד דשהכל כיון דשינוי טעם חשיב ליה שינוי [והינו דאפי' באישתני לעילויא איכא שינוי טעם] - ובאו''א היה מקו''ל [ונזדקק לזה לשיטת המקור חיים - קו''א רב ובהגדת מעשה ניסים הוב''ד בנחל''ד - דבטרימא שנתרסקה איכא שינוי טעמא וכן בגרגלידא דליפתא ומשו''ה אישתני ברכתו - ועי''ש שכ' דלהכי לא שייך זה לגבי תרומה דלא איכפ''ל בשינוי הטעם דלהכי ודאי שרי למיעבד מתרומה שלקות] דהשינוי דלעיל הוו שינויים בצורת הפרי והכא הוי שינוי ע''י האור דנשאר הפרי כמות שהיה אלא דנעשה מבושל ובזה י''ל דחשיב דבר אחר מצד שינוי תכונתו דלא היה קיים בו מעיקרא [משא''כ בשינוי צורה דזה אותו הפרי עצמו] ומאידך י''ל איפכא דכיון דאין כאן שום שינוי צורה רק שינוי תכונת הפרי בתיקונו לאכילה ל''ח כלל שינוי.

**ואני אומר** - עי' היטב רש''י ותו' בדעת הרי''ף ובר' יונה ורא''ש בדעת הרי''ף וברשב''א וראה עוד בפנ''י וצל''ח מה שהאריכו אי פליג ר''ח או מפרש ולמאן מפרש ואי הלכתא כוותיה עי''ש היטב אמנם העולה דלרוב הראשונים הלכה כר''ח ולרי''ף להבנת הראשונים אין הלכה כר''ח וגם אישתני לגריעותא מברך אדמה ולטור [רה] מודה הריף באישתני לגריעותא עי''ש

**כל שתחילתו בפה''א שלקו שהכל** - ברש''י תו' ורשב''א מבואר דהיכא דשוים אע''ג דתחילתו אדמה שלקו נמי אדמה וכן דקדק הרשב''א מהא דלא משכח''ל שהכל בשלקו אלא בתומי וכרתי וכ''פ בטושו''ע רה א אבל הראב''ד ס''ל דבשוים מברך שהכל וכ''מ מאי דאמר כל שתחילתו בפה''א

**כל שתחילתו וכו' וכל שתחילתו וכו'** - מל' הרמב''ם ח ג משמע דדינא דדבר שדרכו מבושל ואכלו חי ודרכו חי וכאכלו מבושל חד דינא הוא ובשניהם תלוי בדרך וכ''ה בהלכות ברכות לריטב''א [פ''א יב לד] ובמאירי בסוגין - ויל''ע להרמב''ם היכא דאינו יותר טוב חי ממבושל או איפכא אם גם בזה יקבע הדרך או לא.

וכ''נ מד' תו' בסוגין דבשוים חיין ומבושלין מברך בין חי בין מבושל אדמה משא''כ בטובים יותר מבושלים מברך בחיים שהכל ובטובים יותר חיים מברך במבושלים שהכל אלא דלתו' תלוי בטובים יותר ולרמב''ם בדרך אכילתן - וילה''ס לדעת התו' היכא דדרך לאוכלן חיים או מבושלים אי אכתי יקבע מה שיותר טוב במצב האחר או לא [בתו' ובטור רב ורה משמע דסגי בהא דיהא יותר טוב מבושל דיברך בחיים שהכל וכ''ה להדיא בדרישה רב ה ועי''ש שכ' דבמהר''ם מרוטנבורג פליג וס''ל דדוקא כשאין דרך לאוכלן כשהן חיין עי''ש אמנם בנהר שלום רב ה כ' גם בדעת התו' דדוקא כשאין ראויים כ''כ לאכילה בעודן חיים עי''ש] וראה עוד לקמן בזה.

והנה לפי''ז מבואר דבדבר שדרכו ליאכל חי ואכלו מבושל לא לא מדין אישתני אתינן עלה אלא דינא הוא דמברך ברכתו הראויה דוקא כשאוכלו בטובו או בדרך אכילתו - ויל''ח אי הטעם דל''ח אדעתא דהכי נטעוהו אלא בהכי ול''ח עיקר הפרי בכך או מצד סברא חדשה דאין ראוי לברך על הפרי אלא כשהוא מתוקן כראוי או מצד צורת האכילה דכיון דאינו ראוי כ''כ לאכילה אין אכילה זו מחייבת ברכתו הראויה וראה לקמן כמה נפק''מ אי''ה

אמנם מל' הרשב''א בסוגין מבואר הטעם לגבי דרכו ליאכל חי דהוא מדין אישתני לגריעותא ומבואר דהוא מצד השינוי [אמנם יש לדחות דרק כיוןד אישתני לגירעותא לכהי יש לומר דאינו עיקר הפרי בכך דכיון דחל עליו שם פרי אם השינוי אינו לגירעותא ל''ח צורה חדשה דנימא דזה אינו עיקר הפרי ועי'] ובאמת בר' יונה מבואר דדינא דדבר שדרכו ליאכל חי ואכלו מבושל הוא דכל היכא דגרוע מחמת הבישול מברך שהכל ואילו לגבי דינא דדבר הנאכל מבושל כ' דנעשה ראוי לאכילה ע''י הבישול ובזה הוא דבחיותו מברך שהכל ובאמת בגר''ז [רב יב] האריך בזה וכ' דהס' בדבר שדרכו ליאכל חי וכלו מבושל הוא מצד אישתני לגריעותא והסברא בדבר שדרכו ליאכל מבושל ואכלו חי הוא מצד שאינו עיקר הפרי והוסיף דל''ש האי טעמא בדרכו ליאכל חי ואכלו מבושל דכיון דכבר חל עליו תורת פרי בעודו חי אינו יורד ע''י בישול עי''ש[[1]](#footnote-1)

**דבר הנאכל ע''י תערובת אי חשיב כמו דבר שדרכו בבישול** - בגר''ז רה א כ' דדבר שאין דרך לאוכלו חי אלא ע''י פת וכיו''ב מברך עליו ברכתו הראויה והבי''ד בשעה''צ רה ס''ק ג [וכן נקט במשנ''ב סו''ס רג] והביא דבמג''א ל''מ כן ולכאו' הסברא דאי מצד דאינו עיקר הפרי א''כ דוקא בשינוי דע''י האור י''ל דלא בא לכלל הפרי משא''כ לגבי תערובת

**מפני מה לגבי בוסר לא נימא דהוא דבר שדרכו ליאכל מבושל** - והנה בלבוש [רב יב] כ' דהא דבבוסר אחר שהגיע לפול הלבן מברך עליו העץ הוא מהאי טעמא דדרך לאוכלו כך [ועי' נשמ''א נא ה כעי''ז] ובביאוה''ל [רב יב] כ' דכיון דהאי פרי בגדלותו מברך עליו העץ חשיב גם עתה שזהו הפרי ולכאו' ביאוה''ד דכל הנידון להחשיבו לשם פרי וזה מתקיים גם היכא דקטן הוא דעכ''פ פרי הוא ורק בעומד להשתנות ע''י האור - ולתו' דהכל תלוי באכילה באופן היותר טוב י''ל [וכ''כ באגרו''מ] דבבוסר כיון דעתה ל''ש אופן אחר לאוכלו לא שייכא לדין דרכו ליאכל מבושל ועי'.

**מפני לגבי דגן חי לא נימא דהוא דבר שדרכו יאכל מבושל** - עי' פסקי רי''ד בסוגין דמיני זרעים חשיבי ולכן אף אם אוכלן באופן שאי''ז הדרך מברך ברכתן ועי' ביאוה''ל רב יב שכ' דמשום חשיבות המזון לא איכפ''ל בהא דדרכו ליאכל מבושל ועי''ש שכ' בדעת הרמב''ם דבאמת להכי מברך אדמה דוקא בדגן שלוק [וכ''ה בר' מנוח ברכות ג ב] ובאבהעו''ז כ' דהוא משום דאמרינן נחית חד דרגא וכיון דבמבושל מברך מזונות בחי יברך אדמה [ובאו''א נתבאר בזה דדרכו ליאכל מבושל דוקא היכא דרוצה לאוכלו למזון ולהכי אינו יורד אלא מצד מזון שבו] ובדרך החיים בקו''א הוכיח מהא דדגן דדבר שדרכו ליאכל מבושל ואכלו חי אינו מברך שהכל אא''כ אינו ראוי לאכילה כ''כ עי''ש.

**דבר המשביח בבישולו ע''י דבר אחר** - עי' תו' מש''כ לגבי שומים דמברך בנתבשלו שהכל דאישתני לגריעותא ומה שמשביח הטעם הוא ע''י הבשר וע''ע בטור מה שביאר בדעת הרי''ף דתומי אישתני לעילויא ועי' דרישה שם ומבואר דלדעתו פליג הרי''ף בהאי סברא ע''ד התו' ובתו' לגבי אגוז המטוגן בדבש דמברך העץ ועי' רא''ש שהביא שיש מי שכ' דהוי הדבש עיקר ופליג עלייהו עי''ש וצ''ע מ''ש מתומי דכיון דמשביחים רק ע''י הבשר חשיב אישתני לגריעותא ועי' ט''ז רה ג דר''ל דכל דינא דדבר שדרכו ליאכל חי וכו' הוא דוקא בירקות ולא בפירות [ועי' צל''ח בסוגין ורע''א עה''ג שו''ע דהק' מהא דזית מליח ובאמת דברשב''א בסוגין ג''כ כ' זאת כחידוש דגם בפירות דאישתני לגריעותא מברך שהכל והוכיח כן מד' התו' ולא הביא ד' הגמ' המפורשים - וצ''ל בפשיטות דבגמ' מיירי למ''ד לאו במילתייהו קיימי ולפי''ז י''ל דה''ה נמי לגבי םירות אבל למ''ד במילתייהו קיימי ורק באישתני לגריעותא ירדו מברכן י''ל דבפירות העץ דחשיבי לא ירדו ועי - ובזה מתישב קו' רע''א רח ה על הרשב''א דאף בקמח שברכתו שהכל י''ל דיברך מעין ג' והק' מהא דזית מליח ולהנ''ל א''ש דהתם דיבר הרשב''א לגבי קמח דהוא מצד אישתני אבל לגבי זית מליח הנידון מצד דלאו במילתייהו קיימי] ובאמת בהגה' אשרי כ' דמברך על שלקות דפירות אדמה דאין סברא להורידם שני דרגות [וגם ע''ז ק' מזית מליח וכה''ק בנחל''ד בסוגין וגם ע''ז י''ל כנ''ל דהגמ' מיירי לאפוקי ממ''ד במילתייהו קיימי] ובמג''א רה ה כ' דדוקא בתומי שנתבשלו בבשר דהעיקר הוא הבשר אבל לגבי אגוז דכל הבישול ע''מ לתקנו ומ''ל אם משביח מהבישול במים או מהדבש אבל בבשר הכל נעשה לצורך הבשר וכ''כ במשנ''ב [ועי''ש בשעה''צ רה ט מש''כ ע''ד פרמ''ד בזה] ובדה''ח שם ועי'.

**טעם מצה** - ברמב''ן לקמן לט. משמע דהוא דין בכל ברכת המוציא ולא אך בטעם מצה וכן צידד בפנ''י בסוגין ובר' יונה כ' בשם רבני צרפת דהוי כמצה עשירה אמנם ברשב''א בסוגין משמע דבעינן טעם מצה וצ''ב דהא בלע מצה יצא [ועי' מהר''ץ חיות] ועי' מאירי דעכ''פ ראוי לבילה בעינן

**אלא לבסוף מאי מברך** - בדעת המקשן דלא ר''ל דמברך בנ''ר [עי' ר''ח וצ''ב] בצל''ח כ' דס''ל דאין מברך בנ''ר אלא על בשר וביצים וכו' ותי' לו דדלמא סבר כשאר אמוראי דמברך בנ''ר ובפנ''י כ' דס''ל דהא דמברך ברכה אחרונה הוא מצד בריה ואי לאו במילתייהו קיימא אבד חשיבות בריה עי''ש [ובישועות יעקב כ' דמליח כרותח הוא רק בקליפה החיצונה ונמצא דבחוץ בנ''ר ובפנים מעין ג' וס'ל דאין מצטרף וא''כ לא יוכל לברך בנ''ר וקא''ל התרצן דמצטרף]

**פרי וירק**

**איתיה לגווזא והדר מפיק** - בביאור ענין גווזא בטור [רג] הביא בזה ב' דעות, דדעת ר''י והרא''ש דסגי בשורשים וכל היכא דכל שנה כלה הגזע ונשארים השורשים ולשנה אחרת שוב מוציאים השורשים גזע חדש חשיב עץ, ורק היכא דהשורשים עצמן כלים בכל שנה וצריך לזורעו מתחילה חשיב ירק [וכן מבואר בד' הרא''ש בסוגין (כג) דכ' דהקובע הוא אי צריך לזורעו בכל שנה או לא]. ואילו דעת הר''ר יוסף שם בשם תשובת הגאונים דגווזא היינו הגזע וצריך שיוציא הגזע עצמו פירות בכל שנה והיכא דהגזע עצמו כולו כלה שוב חשיב ירק אע''ג דהשורשים אינם כלים, [ועי' ב''ח דנח' בל' גווזא, ובדרישה כ' באו''א עי''ש], וכדעה זו פסקו שו''ע ורמ''א שם. וברדב''ז [ג תקלא] נסתפק היכא דאין הגזע כלה לגמרי אלא נשאר מעט, ולבסוף מסיק דאפי' נשאר ממנו מעט משנה לשנה סגי להחשיבו אילן. [וברדב''ז הוכיח כן מהא דהרבה אילנות מכרסמין אותן וחותכין בכל שנה עד קרוב לקרקע וכן עושים בגפנים ובנשמ''א [נא] תי' דשאני היכא דעושין כן בידיים מהיכא דנופל הגזע מעצמו ועי''ש שכ' דדחוק לומר כן בכוונת הגאונים] ודעה שלישית יש לדקדק ברש''י בסוגין, וכ''ה בגר''ז [סדר ברכת הנהנין ו ו] דאפי' אי נשאר הגזע ורק הענפים כלים בכל שנה, ושוב מצמיח הגזע ענפים אחרים כבר ל''ח אילן. - ובאמת דיק' ע''ז מעץ הדקל דבתמר אין הענפים מוציאים עוד פירות ורק הגזע מוציא בכל שנה ממקום גבוה יותר ענפים חדשים, ואעפ''כ לית מאן דפליג דאילן הוא ומברך עליו בפה''ע].

**כל שמוציא עליו מעיקרו** - והנה **ברא''ש** הביא כלל נוסף מתוספתא [והביאו גם ברמזים] ד'כל שמוציא עליו מעיקרו עשב הוא ומברך עליו בורא פרי האדמה וכל שמוציא עליו מענפיו אילן הוא' וכעי''ז בירושלמי סופ''ה מכלאיים 'תני רבי חיננא בר פפא את שהוא עולה מגזעו מין אילן משרשיו מין ירק התיבון הרי הכרוב הרי הוא עולה מגזעו כאן בודאי כאן בספק' [וראה לקמן מה שיובא מחזו''א בביאור ד' הירושלמי הנ''ל] ובתוספתא דידן יש כן בשינוי נוסח 'זה הכלל כל המוציא עליו מעיקרו הרי זה ירק וכל שאין מוציא עליו מעיקרו הרי זה אילן' והנה בביאור ד' התוספתא נאמרו כמה ביאורים דבב''י הביא מתשובת הגאונים דהוכיחו דינם מההיא תוספתא דכיון דכלה הגזע ויוצא שוב מעיקרו מברך בפה''א והק' הפו' דהא הרא''ש עצמו מייתי לד' התוספתא הנ''ל ולא כ' דאי''ז כשיטתו **(א) ובדרישה** ביאר ד' התוספתא להרא''ש דהינו דכל מה שנחשב אילן כשחוזר וצומח משורשו הוא דוקא היכא דצומח ממנו גזע והוא מוציא פירות אבל אם אין כאן אלא שורשים שבכל שנה יוצא מהם עלין ל''ח אילן **(ב) ובב''ח** [רג] כ' דפי' מוציא מעיקרו היינו דאף אילן המתקיים משנה לשנה היכא דפירות מן השורשים מברך עליהם בפה''א [ואי''ז כדרישה דלהב''ח גם באילן שיש לו גזע הפירות היוצאים מן השורשים דין ירק להם] וע''ע **בנשמ''א** נא ז מש''כ בד' התוספתא להרא''ש **(ג) ובגר''ז** [סבה''נ ו ז] פי' ד' התוספתא באו''א והוא דכל ברכת בפה''ע הוא דוקא היכא דיוצאים הפירות מן הענפים והענפים מן הגזע אבל היכא דאין יוצאים הפירות מן הענפים אלא הגזע רך יוצאים הפירות מן הגזע עצמו [וכ''ה בפרי הנקרא 'פאפיה'] מברכים עליו אדמה אע''ג דחשיב כאילן לענין כלאיים ולענין בורא עצי בשמים [אלא דיש לתמוה בדעת הטור אמאי לא מייתי לכלל הנוסף שהביא הרא''ש ובפשוטו היה מקו''ל בד' הרא''ש דאי''ז אלא סימן נוסף אבל כל האילנות דנפקי מכלל קמא נפקי מכלל בתרא ולהכי לא חש להביאו אבל להב''ח והגר''ז דהוא דינא אוחרא צ''ב אמאי לא קאמר לה הטור וצ''ע] **(ד) ובשל''ה** בהגה' לעמק ברכה [ה ט] כ' דפי' התוספתא לר''י הוא דבעינן שישאר משהו מן העץ [ועי' **נשמ''א** נא ז מש''כ בזה, ובאמת זה צ''ע מד' הרא''ש דהעמיד הכלל שאי''צ לזרוע שוב וגם בזה הא אי''צ לזרוע] והוא דלא כרדב''ז דגם לגאונים סגי שנשאר קצת [ואולי נח' אי טפח או פחות ועי'] **(ה)** ובשו''ת **רב פעלים** [או''ח ב ל] הביא **מהר''ש מגרמיזן** שפי' ד' התוספתא באו''א והוא דהיכא דכבר בשנתו הראשונה יוצאים פירות חשיב ירק ולכאו' ביאר יוצאים מעיקרו דהינו דיוצא מתחילתו [וזה א''ש רק עם הגי' וכל שאין יוצאין מעיקרו ודו''ק] [וגם לפי''ד יק' על הטור דלא כ' האי כלל ואולי דלא היו מוציים לו חצילים ופאפיה שבהם דיברו הפו' להאי כלל] ובאמת **ברשב"א** מג. וכ''ה **ברשב''ץ** לז. הביאו מרה''ג גירסא אחרת בתוספתא 'כל שמתחלת ברייתו מוציא עלין מין ירק וכל שמתחלת ברייתו מוציא עץ מין אילן הוא' ולכאו' דבריהם מתאימים לד' הר''ש מגרמיזן **(ו)** אמנם היה מקום לפרש באו''א דמתחילת ברייתו הינו דמעיקרא יוצאים אותם פירות מן השורש שברכתם אדמה כמבואר בדרישה ובב''ח ובזה אף שגדל אח''כ הגזע ומוסיף להוציא פירות מן העץ מ''מ ירק הוא וזה נראה מאוד בביאור הדברים אלא שלא ידעתי אם מין אילן אשר כך דרכו

והנה עי' **בריטב''א** בסוגין כ' אהאי כללא דאיתא לגווזא דכ''ז דוקא לענין פריו אי איכא לאחשובי פרי העץ או לא איכא להאי כללא אבל לענין כלאים אי לחשוביה ירק או אילן דינא אחרינא אית להו וכ''כ **ברא''ה** בתחיל''ד ואף על פי שלענין כלאים שנינו בהם כלל אחר ששנו שם כל שמוציא עלין מעצו הרי זה אילן משרשיו הרי ירק התם הוא דלענין גופיה אי איכא לחשובי ירק או לא אבל לענין פרי אי לחשובי פרי עץ או לא אין למדין אותו אלא מכלל זה ומבואר מדבריהם דהוו ב' כללים ויסוד החילוק דלגבי ברכות יש לנו לדון לגבי הפרי ולגבי כלאיים יש לנו לדון לגבי האילן עצמו ועי''ש ברא''ה דלבסוף מסיק דהוא כלל אחד וכמו שהביא בב''י תשובת הגאו'.

**כללים נוספים להגדרת פרי וירק** - והנה מצינו כמה כללים נוספים המפקיעים שם עץ ובחלקם נאמרו לגבי ערלה ובפו' השוו הדינים [וכמבואר בברכות לו: ואכ''מ]: **א]** כ' **הרמב''ן** [לו:] דהטעם דעל פלפלי מברך בפה''א משום דהוי אבעבועות בגזע, והוי כגוף האילן, ומבואר דעל **הגזע עצמו** מברך בפה''א, [ובדבריו משמע דאי''ז חיסרון בפרי, עי''ש]. [ועי''ש בראשונים ביאורים אחרים ועי''ש עוד מש''כ גבי ערלה וראה בד' הרדב''ז תקלא וראה עוד מש''נ לעיל דיתכן דהינו טעמא דבעלי הצלף מברך בפה''א] וכעי''ז כ' **הגר''ז** [פרק ו' ס''ז] דאותן אילנות הרכין **שיוצא הפרי מהגזע עצמו** מברך עליהם בפה''א והמקור הוא מד' התוספתא דמוציא עלין מעיקרו - אמנם בגר''ז שם הוסיף דמיירי באילנות הרכים ונראה דהטעם דאין הגזע חשוב אבל ברמב''ן נראה הטעם מצד דהגזע עצמו חשיב פרי האדמה וכמו''כ לגבי עלי הצלף ליכא למימר דהטעם משום רכות הגזע דהא על תמרותיו מברך העץ וע''כ דהוא דין אחר דהגזע עצמו חשוב שגידולו מן האדמה. **ב]** כ' **ברדב''ז** [ח''ג תקלא] לגבי חצילים, שמתחילה אסרן מדין ערלה, ולאחר שעלה לא''י וראה מקילים בזה נתחדש לו טעם שלא להחשיבו לאילן, שאין בכל מיני אילן שזורעין הגרעין **ועושה פרי בתוך שנתו** כזה הילכך ירק הוא. ועי' חזו''א [ערלה יב] דכ' דאין לזה מקור בגמ' עי''ש. [**וברב פעלים** (ב ל) הביא מהר''ש מגרמיזאן דכ' דכ''ה בתוספתא ונתבאר לעיל אבל ברדב''ז כ' האי דינא מסברא בלא התוספתא] **ג]** כ' בס' **הלכות קטנות** [א פג] דהיכא **דהגזע חלול** מברכים עליו בפה''א אע''ג דאיתיה לגווזא דהדר מפיק דאינו דומה לשאר אילנות שאינם חלולים. **ד]** כ' **בהלכות קטנות** שם ע''פ הגמ' בסוטה מג: דאין דנים בגפן דין כלאיים בפחותה מבת טפח, וביאר דהטעם הוא משום דהוי כירק [אמנם עי' חזו''א (כלאים יא יא) דדן דרק אין בזה דין כרם ומ''מ דין גפן יחידית יש לו], ואף דגפן ודאי הוי אילן וכמבואר בגמ' שם גבי ערלה ורק קולא היא וכמבואר ברש''י שם, אמנם היכא דכל המין **אינו גדל יותר מטפח** ל''ח אילן אלא ירק עי''ש היטב, ויל''ע בדבריו שם אי אילן שפל הוי כלל נוסף מלבד נמוך, או דהיינו שפל היינו נמוך. גם צ''ב בדבריו שם איזה טעם עיקרי עי''ש היטב לשונו וצ''ע. ועי' **מאמר מרדכי** בסי' רג מה שתמה בזה וע''ע **בנשמ''א** מה שרצה מתחילה להוכיח מד' הגמ' בעירובין ק. דכל היכא דהוא פחות מג''ט ל''ח אילן [לגבי לעלות עליו בשבת מדרבנן] ומה שדחה מד' הגמ' בסוטה מג: וכ' דע''כ לגבי דאו' חשיב אילן בפחות - וע''ע **במשנ''ב** רג מה שהביא מנהג בזה. **ה]** כ' **בברכ''י** [יו''ד רצד] בשם מהר''א אזולי משמיה דמהר''ם אלשיך, דכל פרי אשר ב**כל שנה נעשה גרוע יותר חשיב ירק**, [ואסמכיה מהרש''ם [א קצו] מד' הרמב''ן עה''ת [קדושים] שפירות האילן גרועים בג' שנים ראשונות עי''ש]. **ו]** **כ' החזו''א** [ערלה יב] וז''ל ונראה דגזע המתקיים וכו' **כל שאינו מתקיים עד אחר ערלה ואחר רבעי, ודאי לאו אילן הוא**, דאין סברא שיהא אילן שפירותיו לעולם אסורין עכ''ל. והנה אין נראה בדבריו דכוונתו להמציא גזיה''כ דדין ערלה אינו אלא בדבר ששייך בו רבעי והיתר ולעולם לגבי ברכה חשיב אילן, דהא כ' 'ודאי לאו אילן הוא'. והיה מקום לבאר דכיון דבקרא כתיב ערלה רבעי והיתר א''כ חזינן דאילן דדיבר בו הכ' יש בכחו להוציא פירות לכה''פ ה' שנים וה''ה נמי דרק אילן כה''ג דיש בו כח כ''כ ואי''צ לחזור ולזרוע יותר מה' שנים זה חשיב אילן. אמנם מהל' שכ' 'דאין סברא שיהא אילן שפירותיו לעולם אסורין', משמע דסברא אחרת היא. וע''כ כוונתו לסימן ולראיה בעלמא, דכיון דפשיטא דל''ש דיהא אילן שפירותיו אסורים לעולם, ע''כ דאי נשכח אילן כה''ג לאו אילן הוא והוא כמו ד' ירושלמי דלקמן דבודאי ירק לא אמרינן להני סימנים ועי' **רדב''ז** [תתקסו] דכ' ג''כ להאי סברא דכיון דליתא ברבעי ליתא בערלה אך כ' דכיון דבגמ' לא דרשינן לה אנן נמי לא נדרוש לה.

**ד' הירושלמי שלא נאמרו הכללים בודאי ירק** - והנה כ' **הירושלמי** [סופ''ד דמעשרות וסופ''ה מכלאים] להאי כללא דמוציא מגזעו אילן ומשורשיו ירק ומק' ע''ז מכרוב דיוצא מגזעו ואעפ''כ ירק הוא, ומתרץ כאן בודאי כאן בספק. וביאר **הגר''א** [מעשרות] דכל כלל זה דגזעו ושורשיו לא נאמר אלא היכא דמסופקים אנו אי הוי אילן או ירק, אבל היכא דידעינן דירק הוא ל''ש כלל זה. **ובחזו''א** [ערלה יב ד''ה שם זה] הק' ע''ז ד'צריך תלמוד מהו המכריע העושה ודאי ירק', וכ' ד'אפשר שממשו של ירק יש לו סוג מיוחד שאין כיו''ב בפרי האילן כמו כרוב ובצל וכיו''ב, אבל יש בירקות הגדלים כעין פרי העץ ובהם צריך בירור'. והנה צ''ע בזה עצמו דכיון דאית לן האי כללא ומתאים הוא לכרוב, נימא דסוג זה עצמו אילן הוא, וצ''ב.

עוד כ' בחזו''א שם [ד''ה וצריך] גבי פלוגתא דתנאי בצלף ובכשות אי הוי אילן או ירק, דצ''ב במה נח' כיון דאיכא כלל דעולה משרשיו וכו', וכ' ד'אפשר שנח' בהכרעת תכונתה של הפירות וכמש''כ לעיל, דבזה יש הכרעה בין ירק לפירות'.

**ד' התו' לגבי מיני אטד** - הנה בירושלמי שהביא התו' מבואר דלגבי ברכה חשיבי ירק ולגבי כלאיים כאילן **ובנשמ''א** [נא ז] כ' דודאי אין הטעם מצד שיש לו קוצים דא''כ גבי ורד נמי יהא זה טעם לברך אדמה אמנם באמת **בבאר הגולה** [רד פ] **ובפרמ''ג** [א''א רד כג ובראש יוסף בסוגין] מבואר דזה באמת טעם לברך גם על ורד אדמה כיון דיש לו קוצים **ובראשון לציון** בסוגין **ובחזו''א** [ערלה יב סוס''ק ג] כ' דאין פירותיו חשובים **ובנשמ''א** כ' דאין לומר דאין הפירות חשובים כיון דיש אטדים שיש להם פירות חשובים אלא הטעם דכיון דעצו שפל ולא יצלח לכל מלאכה אין ראוי לומר בברכתו העץ אע''ג דחשיב לענין כלאיים כאילן אמנם **ברדב''ז** [תתקסו] כ' דהטעם באטד דמברך אדמה הוא כיון דהגזע כלה ונשארים השורשים והוא תלוי בפלוגתת הר''י והגאונים עי''ש

* צ''ע מהא דערלה בחתך מונים שנות ערלה ועי' מנח''ש - וצ''ב לחזו''א בסוגין באיתא לגווזא היכא דלא יהא לגווזא אלא אך שנתיים דלא יהא אי דינא ודו''ק
* ל' הגמ' אי שקלת לפירי צ''ב

**קדימה - מא.**

יש לראות הגפ''ת מא. אמר עולא - מא: איתמר (דין קדימה דחביב ומין ז' בברכותיהן שוות ואב''ש) וכן לסוגית הגמ' לט. נימא כתנאי - אמר ר''ז (דין קדימה דברכה מבוררת ודדבר חשוב) ובתר הכי סוגית הגמ' לט. אמר ר''ח ב''א עד סוף לט: (קדימה דשלם) -- סי' ריא

**אמר עולא מחלוקת בשברכותיהן שוות דרבי יהודה סבר מין שבעה עדיף ורבנן סברי מין חביב עדיף אבל בשאין ברכותיהן שוות דברי הכל מברך על זה וחוזר ומברך על זה** ולקמן בגמ' נח' בזה אמוראי [וברש''י הביא גי' דלהאי מ''ד דנח' באין ברכותיהם שוות א''כ דוקא התם נח' ודחאו רש''י וראה עוד לקמן] - והנה בביאור ד' עולא מצינו ו' שיטות.

**א]** דבתו' נקטו לדעת רש''י [ומש''כ כן בשם רש''י כ''כ גם ברשב''א והוא תמוה היכן מצאו כן בפי' רש''י דלא כ' אלא שאין כאן מח' ועי' ביאוה''ל שהביא ד' ראבי''ה דפליג אתו' והבין בד' רש''י כהרא''ש דלקמן וכ''ה בלח''מ ברכות ח יג ומג''א ריא בועי' פרמ''ג שם ובראש יוסף בסוגין] דמודה ר''י לחכמים **דמקדים החביב** ולהלכה הביא כן השו''ע [ריא א] בשם י''א ובביאוה''ל מנה דכ''ה דעת רוב הראשונים **ובליכא חביב** - משמעות ד' הרשב''א הנ''ל דמקדים מין ז' וכן משמעות ד' הרא''ש {- מדהק' רק לבה''ג מהא דחטה דהיא אדמה קודמת לשאר מינים ומבואר דלתו' ניחא והינו משום דמוקים לקרא בליכא חביב ולהכי קודם המין ז' אע''ג דבאין ברכותיהן שוות מודו כו''ע דחביב עדיף - אמנם יש לדחות ע''פ מש''כ המג''א דאף לדעת הרא''ש דליכא כלל דין קדימה באב''ש מ''מ איכא דין קדימה במוקדם בפסוק טפי ממין ז' ולפי''ז י''ל דלהני שיטות דחביב עדיף נמי נימא הכי ועי'} וכן מ' בט''ז ריא ג ובמג''א שם ב ומבואר דאע''ג דאיכא דין קדימה דמין ז' מ''מ בברכותיהן שוות עדיף המין ז' לרבנן ובאין ברכותיהן שוות עדיף החביב וצ''ב[ועי' מ''ב [ס''ק ט וכ''ז] דעשה בזה פלוגתא דלמג''א עדיף מין ז' כד ליכא חביב ולגר''א ליכא כלל עדיפות כה''ג וצ''ב דבגר''א מיירי להרא''ש ולא לתו' ועי'] **ובעיקר הסברא** עי' ברשב''א שכ' 'וטעמא דהא מילתא דקפיד ר"י בשברכותיהן שוות ולא קפיד בשאין ברכותיהן שוות נ"ל משום דבשברכותיהן שוות דברכה דחד פטר אידך לגמרי הא מילתא חשיבא טפי ודינא הוא דחשוב ליפטר שאינו חשוב אבל בשאין ברכותיהם שוות דלא פטר חד לחבריה וליכא אלא הקדמה בלחוד כיון דחביב ליה אידך עליה מברך ברישא והדר מברך אאידך דהקדמה בלחוד מילתא זוטרתי היא' ודבריו צ''ב אמאי במילתא זוטרתא עדיף לן חביב על מין ז' ובדרישה כ' וז''ל 'ואין להקשות לסברת הסמ"ק ורבינו שמעיה וסייעתו דסבירא להו דבאין ברכותיהן שוות צריכין להקדים החביב למין שבעה ובברכותיהן שוות אמרי בהיפך דיניח החביב והולכים אחר מין שבעה דיש לומר דבברכותיהן שוות דהאחד פוטר את חבירו ודאי יותר מסתבר לברך אמה שהחשיב בתורה אף שבעיניו חביב וחשוב האידך ואף וכו' אבל כשירצה לאכול בסעודה משניהן אז מסתבר לאחוז בידו מה שהחשיב בתורה ולברך להשם יתברך עליו מה שאין כן באין ברכותיהן שוות דמברך על שניהן דאז תלוי בדעת האוכל לברך על החביב עליו ברוב הפעמים וק"ל' וצ''ב ועי' בזה בחי' רא''ל מלין סי' א' אות ב' ד''ה וע''פ שהאריך בזה ותורף דבריו דאיכא דין קדימה מצד הברכה דברכת ז' מינים קודמת ולהכי לר''י קודם מין ז' היכא דברכותיהן שוות כדי לקבוע הברכה על המין ז' אבל באב''ש אף דאיכא דין קדימה לברכת הז' מינים אמנם כ''ז כד איכא שני ברכות לפניו אבל היכא דאיכא דין קדימה מצד המין התם ל''ח שעומדות שני הברכות לפניו ולהכי בחביב אזלינן בתר החביב ובשניהם חביבים נברך על המין ז' עי''ש היטב. - וראוי להביא בכאן ל' המחזור ויטרי שהובא בכל בו [ברכת הפירות כ א] והוב''ד בדרכי משה קעז א וז''ל 'אחד מתלמידי רבני צרפת כתב ראיתי מורי הרב כמה פעמים כשמביאים לפניו על השלחן בשר של חדוש או איזה דבר החביב עליו יותר מן הפת נטל אותו דבר ובירך עליו קודם שבירך על הפת המוציא ואמר זה חביב עלי ונוח לי לברך עליו תחלה לשבח בו את קוני באשר אני אוהב' ומבואר סברא נוספת בדין קדימה דאב''ש ועי'.

**ב]** **וברא''ש** [כה] כ' 'ול"נ מדלא קאמר מברך על זה וחוזר ומברך על זה וחביב עדיף אלמא אפילו אחד מהן חביב יכול לברך על השני כיון שצריך לברך על השני אחר אכילת הראשון אין עדיפות בחביב משום דלא שייכי זה לזה כלל דבאין ברכותיהן שוות ליכא דין קדימה כלל' ובפשוטו מבואר בד' הרא''ש דליכא כלל דין קדימה ואפי' היכא דאחד מין ז' וחביב והשני לית ביה תרתי

**ג]** **ובמאירי** כ' כד' הרא''ש דיכול לברך על כל אחד מהם אמנם בדבריו מבואר דהוא דוקא היכא דאיכא מחד חביב ומאידך מין ז' אבל היכא דחד מין ז' או דחד חביב יש דין קדימה [גם משמע קצת בדבריו דלרבנן חביב עדיף ואין יכול להקדימם מין ז' ולפי''ז נח' גם באין ברכותיהן שוות וצ''ע]

**ד]** ועי' **ב''ח** דכ' פי' חדש בדעת הרא''ש והוא דכוונת עולא דיברך על החביב לו השתא ומשתנה הדין בין לר''י ובין לרבנן דבברכותיהן שוות לר''י מברך על מין ז' ולרבנן על החביב לו ברוב פעמים ובאב''ש אי''ז אלא הקדמה בעלמא ובזה מברך על החביב לו השתא ובאין חביב לו מברך על החביב ברוב פעמים ובאין חביב ברוב פעמים מברך על מין ז' עי''ש ובזה יישב הב''ח לקרא דכל המוקדם [דכולל ג''כ חטה לגפן] דהינו בשניהם חביבים השתא וברוב פעמים **ובמג''א** תמה ע''ד הב''ח דל''מ כן בד' הרא''ש [**ובמג''א** חידש בדעת הרא''ש דכל מאי דאין דין קדימה דמין ז' לחביב באין ברכותיהן שוות הוא דוקא מין שאינו מין ז' דבזה עדיף חביב אבל היכא דתרוויהו מין ז' איכא דין קדימה דמוקדם בפסוק [ועי' היטב בד' הרא''ש דל''מ כן דכ' דק''ו הוא דאם מוקדם בפסוק אית ליה דין קדימה א''כ כ''ש היכא דהא' אינו מין ז' ובפשוטו הוא סתירה לד' מג''א עי''ש]

**ה]** **ובב''י** הבין בד' **המרדכי** דס''ל לעולא דבאין ברכותיהן שוות לכו''ע ז' מינים קודם עי''ש [ולכאו' הביאור דהל' מברך ע''ז משמע דבר מסוים ולא מה שיבחר כהרא''ש וכמו''כ ל''מ חביב דבזה יבוא הל' כלישנא דמתני' איזה שירצה] ובראבי''ה הביא כן בשם הר''ח [וביאור הדבר לכאו' ע''פ הגרא''ל מלין דאיכאדין קדימה בברכה ואולם כד אב''ש א''כ מברך על שניהם ולהכי ראוי להקדים החביב]

**ו]** **ושיטת הבה''ג** מבואר דס''ל דבפה''ע קודם לבפה''א והינו דלהכי לא איכפ''ל חביב או מין ז' דבאין ברכותיהן שוות לכו''ע עדיף ברכה מבוררת וס''ל דהעץ יותר מבורר מאדמה ועי' תו' מש''כ דד' בה''ג א''ש אך למ''ד דפליגי באין ברכותיהן שוות ודברי התו' צ''ב ועי' **צל''ח** שכ' לבאר בזה והעולה דלמ''ד דפליגי באב''ש א''כ ר''י פליג דמין ז' עדיף על חביב גם באב''ש וה''ה נמי די''ל דברכה מבוררת עדיפא על חביב עי''ש היטב בחשבון ד' הגמ' לעיל לט. ובנחל''ד ואבהא''ז [ח יג ד''ה והנה] כ' דבשורש הדברים הוא אחד דהנידון לגבי מין ז' באב''ש הוא כאותו הנידון לגבי ברכה מבוררת עי''ש ועי' בחי' רא''ל סי' א' אות ב' מה שחקר בכוונתם - והנה בעיקר הפי' בד' עולא בד' ר' יונה והרא''ש משמע דלבה''ג עיקר כוונת עולא היה להשמיע להדין דבהעץ והאדמה לא יפטור באדמה להעץ עי''ש ובצל''ח כ' בדעת הרי''ף והרב''ם דעיקר ד' עולא להשמיע האי דינא דברכה מבוררת קודמת

**והנה בביאור הגר''א** [ריא סעיף ב'] כ' דגי' הרמב''ם [כהגי' דהביא רש''י ודחאה] דלמ''ד דפליגי באין ברכותיהן שוות לא פליגי אלא באין ברכותיהן שוות דבזה לר''י מין ז' עדיף ולרבנן חביב עדיף אבל בברכותיהן שוות ליכא כלל דין קדימה [ולכאו' הביאור דקאי הברכה גם על המין השני ועי']

**הטעם בדין אין ברכותיהם שוות** - נתבאר בל' הרשב''א דל''ש האי סברא דאינו בדין שיפטור דרך גרירה וברא''ש כ' דאינם שייכים זל''ז ועי' ב''י בשם ר''פ דאיכא קדימה דיין לתמרים והק' הב''י דהא אין ברכותיהן שוות וכה''ג אין מין ז' עדיף ותי' דכיון דדמי הברכה דגפן ועץ להדדי חשיב ברכותיהן שוות ומבואר לכאו' דאי''ז תלוי במה שנפטר ע''י גרירה - ועי' **שעה''צ** [ריא ה] שנסתפק לגבי שלם דמבואר בגמ' לט: דקדים לחביב בברכותיהן שות אי ה''ה נמי דקדים באין ברכותיהן שוות עי''ש שהאריך והביא **מדה''ח** דשלם עדיף אמנם **ביד הקטנה** [ה יא] כ' דחביב עדיף ועי'.

**בביאור הקו' מצנון וזית** - עי' היטב בפנ''י ראש יוסף ונחל''ד מה שביארו בזה [ועיקר הנידון אי הוי קו' רק על מה שמובאר דאין אדמה פוטר העץ או דאיכא נפק''מ גם לחידושא דעולא בפלוגתא דרבנן ור''י עי''ש]

**בהו''א דצנון פוטר את הזית** עי' רשב''א בב' אופנים וע''ע ריטב''א מש''כ בזה [דס''ד דאדמה פוטר העץ דברשב''א כ' או דחביב הוי כעיקר או דכיון דמברך אדמה ויש לפניו העץ הוי כדיעבד ובריטב''א כעי''ז באו''א קצת עי''ש]

**אי הכי אימא סיפא** עי' מהרש''א פנ''י צל''ח ונחל''ד

**ע''ע בד' הרשב''א** בסוגין בביאור כל המו''מ

**בקו' ע''ד עולא מהא דבקרא מבואר דחטה ושעורה קודמים לגפן ותאנה אע''ג דאב''ש** - הנה ברש''י מבואר דיש להעמיד לקרא בגוונא שאין הא' חביב מחברו [לרבנן - ולגבי אי יתישב בזה גם לעולא תליא בהא דלמג''א א''ש אבל להגר''א למש''כ המשנ''ב ליכא כלל קדימה דז' מינים היכא דאב''ש] אבל **בר'** **יונה** הק' כן בין לביאור דלעולא חביב עדיף ובין לבה''ג דהעץ קודם לאדמה ותי' בב' אופנים חדא דלעולם חיטה קומת לשעורה אך לא לגפן וכו' ועוד תי' וכן תי' **הרא''ש** דלא מיירי בכוסס חיטה אלא מיירי במיני קדירה דברכתן מזונות ומזונות קודם להעץ - ומבואר בדבריהם דאי''ז אך דאין קדימה להעץ אלא דמזונות קודם [ויל''ע מאי קמ''ל קרא אי הא דברכת מזונות חשובה טפי או דיש להקדים הברכה החשובה ובד' ר' יונה והרא''ש משמע דהא דמזוונות חשובה מהעץ סברא הוא (ומבואר בדבריהם דהוא מצד הברכה דהיא מענין מזון - אמנם **בהג''מ** [ח יג] כ' לגבי דיסא 'כיון דחשיבי דעבדי מינייהו פת ומברך עליהם המוציא וברכת המזון דברכתן קודמת אף על גב דלא עבדינהו פת' ויל''ע אי כוונתו מצד חשיבות ברכה דידהו או מצד חשיבותן ועי' - ובגמ' לעיל לט. מבואר דאיכא קדימה גבי כרוב כיון דזיין ועי') והנה לשני הביאורים צ''ע קצת דהא ברכה דרבנן ואי''ז אלא דהחשיבתן תורה וממילא הוא דידעינן לענין ברכה - ורק דיש להוכיח מד' ר' יוסף על מה קאי ומבואר לכאו' דהוי אסמכתא לעיקר דין הברכה וצ''ע] -- ובעיקר דבריהם לכאו' לפי''ז לא תהא ראיה מר' יוסף לגבי אב''ש דלא דיבר אלא במזונות דהיא חשובה טפי ועי' בחי' הגר''א בסוגין מש''כ דאי גרסי' דאמר ר''י הינו ראיה דגם באב''ש מין ז' עדיף ולכאו' לר' יונה והרשב''א לא א''ש אא''כ נימא דלרבנן עדיף חביב על מבורר דמזונות [ואיכא נפק''מ ג''כ במזונות דאורז אי יקדום להעץ כשהעץ מין ז' או חביב וברשב''ץ משמע דכה''ג דהוי מזונות הדר דינא דנח' אי חביב עדיף או מין ז' עדיף וע''ע בתו' ר' יהודה מש''כ בזה וצ''ע] ובאמת נח' הפוסקים בקדימה דזית לשעורה דכ' הטור דקודם זית לשעורה כי הוא ראשון לארץ בתרא אי דיבר גם היכא דהשעורה ברכתה מזונות וקודם המוקדם למזונות או''ד דלא דיבר אלא בכוסס עי' היטב בטור ריא ובלבוש בהגה' שם ובטז ד מג''א ו ומאמ''ר ומשנ''ב שנח' בזה.

**האם איכא קדימה לכוסס חיטה ושעורה** - והנה מד' ר' יונה והרא''ש משמע לכאו' דגם בכוסס מיירי קרא ואיכא דין קדימה ומ''מ לגבי העץ לא מהני **וברשב''א** בסוגין כ' דבכוסס לא מיירי קרא ולית ביה דין קדימה - אמנם עי' ב''י דכ' דבר' יונה וברא''ש מבואר כרשב''א ועי' ב''ח שהשיגו בזה ובעיק הסברא דאינו קודם מבואר ברשב''א וברא''ה דאינו בכלל קרא דז' מינים ובפו' [פרישה ריא י ואבהעו''ז רח על מג''א ז] תלו זאת בנידון אי איכא מעין ג' דעל האדמה בכוסס וכמו''כ באבן העוזר שם תלה בזה הנידון אי איכא דין כל שיש בו היכא דמעורב גרעיני חיטה שברכתן אדמה - ובפרמ''ג [משב''ז ריא א ובראש יוסף בוסגין הק' דהטור [רח] פסק שמברך בנ''ר על כוסס [אף דס''ל לטור [רט] דמען ג' דאו' - ומבואר מד' פרמ''ג דאי דרבנן א''ש דלא תקינו על כוסס אע''ג דהוא בכלל קרא ודו''ק] והיאך נסתפק אי בכוסס איכא דין קדימה - ומבואר לכאו' דעת הטור דכיון דמין זה הוא המין המשובח בקרא לא איכפ''ל דאינו במצב זה שעליו דיבר הכתוב דסו''ס הוא המין דחיטה -- **ובביאור הגר''א** [ריא סעיף ה' ס''ק טו] מבואר נפק''מ דאי אין כוסס בכלל חטה דקרא א''כ כוסס חיטה לא יקדם גם לכוסס שעורה אבל אי הטעם דכוסס חיטה אינו קודם להעץ משום דאב''ש א''כ כוסס חיטה יקדם לשעורה אך כ' דלמש''כ הרמ''א דכוסס שעורה שהכל א''כ ליכא נפק''מ בזה ובס' דמשק אליעזר הק' ע''ד הא איכא נפק''מ אי כוסס חיטה קודם לצנון וכ' דמהא יש להוכיח דודאי לצנון קדים [וביאוה''ד דדין המוקדם בפסוק הוא רק במה שנאמר בקרא להדיא אבל לגבי מין ז' סו''ס שם מין ז' עליו ועי'] אמנם **בפרמ''ג** [משב''ז א] כ' להדיא דאינו קודם לצנון

**במעלת מוקדם בפסוק באב''ש להרא''ש** - באחרונים הק' ע''ד הרא''ש דליכא נפק''מ באב''ש דיק' מהא דהקדימה תורה חיטה לשאר מינים וכמו שהק' על בה''ג ומשמע דלדידיה לא ק' [וגם לדידיה לכאו' ליכא לתרוצי דהוי מזונות דעכ''פ יקשה אמאי קודמת - אא''כ נימא דיסבור דאיכא בזה דין קדימה דברכה מבוררת] וכמו''כ בסו''ד כ' הרא''ש דזית קודם לשעורה וחיטה קודמת לזית ומבואר אדיכא דין קדימה דמין ז' אע''ג דאב''ש **ובתפא''ש** על הרא''ש בסו''ד **ובמג''א** ס''ק ב' **ובט''ז** ס''ק ג וכן הביא **מחצה''ש** בשם **השל''ה** מבואר לתרץ בזה דאיכא חילוק בין דין קדימה דמוקדם בפסוק לבין דין קדימה דז' מינין ע''ד שאינו מז' מינים דאך דבאב''ש ליכא דין קדימה היכא דהאחד ממין ז' והשני ממין ז' מ''מ היכא דהא' מוקדם לחברו יש להקדימו ובביאור ענין זה נח' דבתפא''ש כ' דאיכא גזיה''כ להקדימו עי''ש [ודבריו צ''ע חדא כמו שהק פרמ''ג משב''ז ג' דהא קרא לאו להכי אתא דהא ברכות דרבנן - וע''ד התפא''ש דכ' בל' זה דהוי גזיה''כ חהקדימו ודא ילה''ק כן עוד יל''ע ע''פ דרכו דלפי''ז יהא בזה יישוב נכון ע''ד בה''ג וגם ליכא ק''ו ממוקדם למין ז' וכדלקמן] **ובשל''ה** שהובא **במחצה''ש** מבואר דיש לנו לדונו כמו בברכותיהם שוות כיון שיש להן דיבוק בפסוק וזהו לכאו' ע''ד ד' הב''י בשם ר''פ דחשיב ברכותיהן שוות הגפן והעץ והינו דאין הטעם בברכותיהן שוות מצד שפוטר באחד את חברו אלא עיקר הטעם מצד דאין להן שייכות וכדכ' הרא''ש ול' **המג''א** דמאחר שקרא הקדימו אנן נמי נקדימו וצ''ע בזה ועי' **מחצה''ש** מש''כ בזה וצ''ע וראה עוד בד' **הט''ז** שכ' וי"ל דכיון דחשוב בקרא דמיירי במעלת הקדימה שוות ואינן שוות ש"מ דמוקדם הוי מעלתו בכל גוני משא"כ מעלת מין ז' לא מצינו לו מעלה להקדמה אמרי' אין לו מעלה אלא בשוות שהאחד פוטר חבירו אבל לא במקום שחייב לברך על שניהם לענין קדימה וג''ז צ''ב וראה **בא''ר** שהק' ע''ד מג''א מהק''ו דכ' רש''י ותו' והרא''ש דאם מוקדם קודם כ''ש מין ז' לשאינו מין ז' ועוד יל''ע אמאי לא תי' הרא''ש לד' בה''ג כם דמודה בה''ג במוקדם בפסוק דעדיף על קדימה דמבוררת ועוד עי' **פרמ''ג** דהק' ע''ד מג''א [ריא ה] דכ' לדעת הרמב''ם דחביב עדיף על מין ז' בין בשוות ובין באב''ש דלדבריו נוקמא לקרא בחביבים בשוה ולכאו' צ''ע דהא יש לומר גם לרמב''ם דעדיף קדימה דמוקדם בקרא ועי' **מאמ''ר** [והסכים עימו **בשעה''צ** יב] דכל סברת המג''א אינה אלא לגבי אב''ש ולא כלפי ברכותיהן שוות ובזה א''ש גם הק''ו דכ' הראשונים לגבי אב''ש וגם דל''ש לתרץ בהכי ד' הרמב''ם [וראה עוד לקמן מה שיובא אי''ה מד' הגר''א בד' הרמב''ם] וגם יתכן דלבה''ג לא שייך לתרוצי הכי אי נימא דמהני ברכה מבוררת כנגד ז' מינים דא''כ ה''ה נמי דיהני כנגד מוקדם דאין סברא להעדיף מוקדם באב''ש ממין ז' בברכותיהן שוות ועי' **אמנם עי' שיטת ריב''ב** בסוגין דכ' להדיא כסברת המג''א וכ' כן אפי' בברכותיהן שוות דאע''ג דקי''ל דבין בשוות ובין באב''ש חביב עדיף ממין ז' מ''מ היכא דהוי תרוויהו מין ז' וחד מוקדם קודם הוא לחביב עי''ש- וע''ע **באבן העוזר** מה שהוכיח מד' רש''י דכ' דעולא דלא כר''י דלר''י ה''ה באב''ש קודם ומבואר דלא כמג''א בדעת הרא''ש

**גדר חביב** - בפו' נח' אי אזלינן בתר דחביב לו השתא או החביב לו תמיד - הנה ברמב''ם [ח יג] משמע דאזלינן בתר החביב לו השתא [כ''כ בכס''מ שם ובשו''ע ריא ב] אמנם בטור [ריא] כ' דאזלינן בתר החביב לו תדיר ובב''י כ' מקורו מד' ר' יונה והרא''ש ופסק כן בשו''ע ריא א ובבאר הגולה וביאוה''ג כ' דהמקור מד' ר' יונה והרא''ש ועי' אבהא''ז [ח יג] דתמה ע''ז דמש''כ ר' יונה דאינו רוצה לאוכלו עתה אין המכוון דאינו חביב לו השתא אלא דרוצה מחמת איזה טעם לאוכלו בסוף הסעודה [אמנם בס' ראשון לציון ר''ל בדעת הרמב''ם דלא בעינן דיהאט חביב לו השתא אלא מה שירצה לאכול עכשיו קרוי חביב ולפי''ז הדרא הראיה מד' ר' יונה] ולכאו' יבאור הספק אי דין חביב הוא בחשיבות המין [ובאמת בצל''ח דקדק כן מהל' מין חביב] וכמו''כ בדרישה [ריא א] כ' המקור להא דהרא''ש ס''ל דאזלינן בתר החביב לו בעלמא מהא דכ' דמחביב לרבנן כמין ז' לר' יהודה ומבואר דהוא מעלה בעצם [ודבריו צ''ע דהרא''ש להדיא כ' בל' 'חביב תדיר' או דענין חביב הוא מצד עצם מאי דחפץ בו טפי [ולמש''כ השל''ה דענין הקדימה הוא מצד בושת המין ודאי נראה דענין חביב הוא בחשיבות המין כלפיו] - ובמאירי כ' היכא דמיסב עם אדם גדול יש לו לילך אחר החביבות דהאדם הגדול והוכיח כן ממעשה דבר קפרא לעיל לט. אמנם שם מבואר במאירי דפטר בברכתו ואולי רק בהכי הוא דיש לו להקדים לפי חביבות האדם הגדול וצ''ע.

**הכרעת ההלכה** - הנה בעיקר פלוגתת רבנן ור''י נח' הפו' **דבראב''ד ר' יונה רשב''א ורא''ש** פסקו כר''י ובאב''ש רוב הראשונים כ' דהלכה כעולא [ונח' אי לעולא לר''י חביב קודם או דאין דין קדימה] **ובא''ר** הביא כמה ראשונים דאין הלכה כעולא וגם באב''ש מין ז' קודם [ובביאוה''ל כ' לצרף שיטתו במקום דהמין ז' חביב השתא דיברך עליו] אבל ברשב''א הביא ד' רה''ג דהלכה כחכמים וכ''כ הרא''ה וכ''ה בפשטות ד' הרמב''ם [ח יג] פסק דאזלינן בתר חביב בין בב''ש ובין באב''ש [כן הוא פשטות ד' הרמב''ם לרוב הפו' אמנם בד''מ כ' דדעת הרמב''ם דמרדכי דבאב''ש מין ז' קודם ותמה עליו במאמ''ר דברמב''ם מבואר דבאב''ש ג''כ חביב קודם - ודעת הגר''א [ס''ק י] דהרמב''ם פסק דבאב''ש פליגי ובהא פסק כרבנן אבל בב''ש אין כלל דין קדימה עי''ש ועי' היטב מה שגריס לפי''ז וע''ע בחי' הגרא''ל סי' א ס''ק ג מש''כ לתמוה בדבריו]

- עי' משנ''ב קסח ה' דכ' דרוצה לאכול רק מין אחד גם יש לו להקדים המוקדם בפסוק ושארי מעלות.

**- גלגל החוזר** - הנה דנו הפו' בשני גלגלים מה דינם הא' כ' המג''א ריא יג בתבשיל שעורה יין וזית מה יקדום דיין קודם לזית דברכתו חשובה וזית קודם לשעורה [דקודם לו בפסוק לארץ בתרא] ושעורה קודמת ליין [והטעם דשעורה קודמת ליין ולא לזית עי' מג''א ס''ק ח' ובבגדי ישע ובחיי אדם נז ז ובנהר שלום ס''ק ד] ועי' שע''ת שהביא מפמ''א שדן בגלגל זה ע''פ המבואר בזבחים צ: ועי' חכמת שלמה מש''כ בזה - עוד דנו פוסקי הזמן בזית ובננה חביב ממנו [דיש להקדימה באב''ש] ותפוח חביב ממנה [דיש להקדימו לבננה אך הזית קודם לו] ובשם הקה''י הביאו להקדים הזית שפוטר הוא את החביב ביותר וצ''ע והרבה כ' דיש לדון שני נידונים הא' על מה מברך העץ ובזה יוכרע לברך על הזית ובתר הכי תקדום הבננה - אמנם להשל''ה דאין רק ענין להקדן החביב אלא דהוי בושת לחביב שמקדימים לו אחר א''כ נמצא דאין לדון רק על מה לקבוע הברכה אלא דכיון דהשתא שמברך על הבננה נמצא דמקדימה לתפוח יש בזה בושת ועי'

**בחידוש הרשב''א דלא מהני לפטור האינו חשוב את החשוב בלא כוונה מפורשת** - עי' **רשב''א** שכ' דהיכא דבירך על האינו מין ז' או האינו חביב ולא כיון להדיא פטור את החביב או המין ז' לא פטרן דאינו בדין שפטור האינו חשוב את החשוב דרך גרירה [והנה ודאי אין הכוונה דהיכא דנתכוין תו ל''ח גריה דא''כ לא היה בזה דין קדימה למש''כ הרשב''א דעיקר ידן הקדימה הוא מצד האינו בדין אלא המכוון דאינו יכול ליגרר בלא כוונה אבל ע''י כוונה יכול ליגרר] והביא לדין זה **בב''י** ריא **וברמ''א** שם סעיף ה' -- והנה ברשב''א נראה קצת חילוק בין חביב למין ז' דבמין ז' כ' דאף כשהוי בפניו ואילו בחביב כ' כשאינו בפניו אמנם עי' **ראש יוסף** דכ' דאין בזה חילוק וגם בחביב ה''ה כשאינו בפניו -- והנה **בביאוה''ל** [שם ד''ה ובלבד] הביא ד' **רע''א** בשם **גנת ורדים** דמהני דעת בעה''ב לגבי דינא דהרשב''א ויל''ע דלכאו' עת בעה''ב מהניא דייחשב שדעתו לאכול כל שיביא בעה''ב אך כאן בעינן שיתכוין בפירוש לפוטרו ולא סגי שיתכוין לאוכלו וכמפו' בד' **הגר''ז** [סבה''נ ט ו] וכ''מ בד' הרשב''א אמנם עי''ש ברע''א שכ' דגבי אורח הוי כאילו דעתו לפטור בפירוש כל מה שיביאו לו וצ''ע וביותר יל''ד **לפרמ''ג** [א''א יא] דכ' דהאי דינא דמי לדינא דרדמה והעץ דאינו פוטר אלא בכוונה מפורשת אף דהתם ודאי לא יהני דעת בעה''ב -- [**ובערוה''ש** [ריא טז] ביאר ביאור חדש בד' הרשב''א דאין דבריו אמורים אלא בת''ח שיודע הדין ולהכי ודאי הוי ככיון בפירוש שלא לפטור המין האחר וכ' שם דאפי' בת''ח יתכן דס''ל כרמב''ם דחביב עדיף [ולא הבנתי הענין הלא הוא יודע בעצמו אי ס''ל כרמב''ם ומה זה ענין לדידן] ולכך קשה להורות לדינא דהרמ''א [וג''ז צ''ב דמ''י יש להורות כן כשהקדים אינו חביב ולא מין ז'] ומד' הרשב''א ל''מ דכן כוונתו וכן כל הפוסקים לא חילקו בזה]

**בירך על אדמה על מין ירק ונתכוין לפטור העץ האם פוטרו -** בב''י [רו] הבין בד' ר' יונה בסוגין וכן הבין בביאור הגר''א [רו ד] בד' רש''י דהיכא דבירך על מין אדמה בפ''א ונתכוין לפטור פרי העץ פטרו וכן פ' בשו''ע רו ב אמנם בשאג''א כז כ' דלא פטר ופי' כן גם בד' רש''י ור' יונה עי''ש ובמשנ''ב הביאו וחשש לדבריו עי''ש ומ''מ פסק שהסומך על השו''ע אין למחות בידו [ועי' **משנ''ב** רח סט לגבי בירך על יין הגפן לטור ענבים **ובסי' ר''ח** בביאוה''ל ד''ה מספק לגבי ברכה אחרונה דעל העץ לגבי יין - ולכאו' ה''ה בברכה ראשונה **ובסי' רו ט** לגבי שהכל על דבר שברכתו שהכל ונתכוין לפטור פרי **וביאוה''ל קסח ח** ד''ה טעונים לגבי בירך על פת המוציא לפטור פת הבאה בכיסנים **אמנם בסי' קעו** ב ושעה''צ ב פסק לגבי מוזנות על מזונות ונתכוין לפטור פת דלא יצא **ובחזו''א** לד סוס''ק ז עמד בסתירת דבריו בזה] ובטעמא דמילתא דלא פטר עי' מחצה''ש רח כג וכ''כ במשנ''ב רו י דכיון דאי יברך על פרי העץ שוב לא צהא ברכתו לבטלה דיש לבפ''א על מה לחול להכי יש לו לחזור ולברך וצ''ב בזה ועי' חזו''א לד ז שכ' בביאור הדבר דהוא משום דאין מין אחר נטפל לברכה ולפי''ז הוא דומה למש''כ הרשב''א דאין האינו חשוב נגרר אלא דהתם מהני כוונה והכא אין מועלת כוונה ועי'.

**קדימה - לט.:**

**אמר ר''ח ב''א פת צנומה וכו' ופליגא דר''ח** - בביאור הפלוגתא עי' **רמב''ן** מה שהביא **מהגאון** ודחאו וכ''ה בש''ר דעיקר הפלוגתא הכא אינה בדין המוציא אלא בדיני קדימה דשלם **ובתר''י** **וברא''ש** כ' דכיון דפרס לצורך האכילה חשיב כשלימה [ובד' הרא''ש משמע קצת דאי''ז הלכה בשלימה אלא דאיכא דין לבצוע ובצנומה ל''ש בציעה ומהני לרחב''א הא דנבצע לצורך האכילה ואי''צ שיבצע דוקא בשעת הברכה] **ובתו'** משמע דס''ל לרחב''א דאף דאית ליה שלם הצנומה החביבה עדיפא ובהא פליג ר''ח דשלם עדיף [ותו' כ' דהוי כמו שלימה וצ''ע - ובחי' **מהר''ם בנט** כ' דזהו שקר לומר דחביב עדיף משלם אלא לתו' נמי ס''ל כר''י והרא''ש דכיון דבא משלם חשיב שלם ומאי דעדיף על פני השלם הוא משום שחביב ובדבריו מבואר **דמהרש''א** שהגיה בתו' כגי' דידן איו כדבריו עי''ש] **וברא''ה וריטב''א** כ' דמיירי דיש לפניו גדול יותר [ולא שלם] ובזה הוא דס''ל דאין שום מעלה בגדול [ולכאו' עד''ז היה מקו''ל דס''ל דחביב עדיף מגדול ועי'] ודעת ר''ח דאיכא מעלה בגדול כיון דיש בו בכדי לבצוע ומבואר דס''ל דאין חשיבות לגדול ע''פ קטן אלא דאיכא חשיבות בדבר שיכול ליבצע ועי' רא''ה דכ' בזה''ל דחשיבותא הוא כי איכא כולי האי דחזי למיבצע וע''ע **מאירי** שכ' כעי''ז **וברשב''א** כ' דס''ל לרחב''א דליכא כלל מעלה בשלם עי''ש [דחידש טפי מר''ה בע''ב דלא אך פתיתין דהן חצאי פת אלא אפי' צנומות דקות].

**תוד''ה והלכתא** - בביאור החילוק בין שבת לחול עי' בחי' **הגר''א** דאף דל''ח הפסק החיתוך הוא צורך הברכה מ''מ אי''ז לכתחילה ולהכי בשבת כיון שאיכא חשש דלחם משנה יכול להפסיק. ובהא דעדיף דין לחם משנה משלם עי' **נחל''ד** שעמד בזה [וי''ל בב' אופנים חדא דבדין שלם אם אין לו שלם יכול לכתחילה לבצוע על הפרוסה משא''כ בלח''מ שביטל דין לח''מ - ועוד יתכן דלגבי שלם כיון דאיהו בירך על השלם ורק דנשבר הכא ס''ל דחשיב ברכה על השלם כעין מאי דס''ל לרחב''א דסגי במה שהובא לפניו שלם והינו דקובע הברכה על השלם ועי'].

**בתו' שם** - בביאור ההוכחה מהירושלמי - עי' מהרש''א ובצל''ח ורש''ש ובחי' הגר''א כ' דזו הוכחה להא דאין לחתוך כלל עי''ש [ובעיקר דין תורמוס אין עיקר הסוגיא כאן ועי' ראש יוסף ונחל''ד ואכ''מ]

**פתיתין ושלמים** - דעת רב הונא דמברך על הפתיתין ופוטר את השלמין ודעת רבי יוחנן דשלמה מצוה מן המובחר - ובביאור שיטת ר''ה דמברך על הפתיתין **א] ברש''י** כ' דפליג אמעלת שלם ומ''מ היכא דאיכא גדול מברך עליו [ועי' נחל''ד] ובתו' תמהו דזה סברות הפוכות [דלריו''ח עדיף שששלם מגדול ולר''ה אין כלל מעלה בשלם ורק בגדול] **ב] ובתו'** כ' בשם **ר''ת** דלר''ה ס''ל הן למעלת שלם והן למעלת גדול ומ''מ גדול ושלם שווים במעלתן **ג] ובנחל''ד** רצה לבאר דלר''ה גדול עדיף משלם ולריו''ח שלם עדיף מגדול **ד] ברשב''א** כ' בדעת **ר''ת** דלר''ה לא ס''ל לא למעלת גדול ולא למעלת שלם כלל [וכפי' ברחב''א בע''א] **ה]** ברשב''א הביא **מהראב''ד** וכ''ה **ברא''ה וריטב''א** דלר''ה פתיתין עדיפי משלמים משום דמקרבא הניתיהו כי השלמים סביבותיהן יבשים **ו] ברמב''ן** הביא **מגאון** דמיירי דהפתיתין מפת נקיה והשלמים לא ולהכי עדיף לר''ה פתיתים משלמים **ז] ובר''י מלוניל** כ' בזה''ל 'פתיתין הם ככרות שנאכל מהם קצתם והם מוכנות יותר לאכילה מן השלמות שאין דרך העולם להתחיל לאכול השלם עד שיכלה הפרוסות והמה חביבות יותר לבעל הבית על כן חביב עדיף. אבל השלמים הם מובחרים לפי שיש בהן יותר משקולות של פת עכ''ל וצ''ב. ובהא דפליג ריו''ח אהני סברות תליא במשי''ת לקמן דאי שלם עדיף מחביב א''ש ואי חביב עדיף צ''ל כמש''כ הרא''ה דדוקא אהאי חביבותא דמקרבא הנאתן הוא דפליג דליכא טירחא כולי האי בבציעה.

**ד''ה מברך על הפרוסה של חיטים ופוטר את השלימה של שעורים** - בתו' כ' דהוא מצד מעלה דז' מינים ועוד כ' מתוספתא דשלם קיבר עדיף מנקי פרוס ומעלת נקי ביארו דהוא מצד חביב ולכאו' הינו משום דס''ל דקי''ל כר' יהודה דז' מינים עדיף מחביב [וחידשה הגמ' דעדיף משלם וא''כ אף משמעות הגמ' דשלם עדיף מחביב] וכ' **הפרמ''ג** [ריא א''א סוס''ק ד] דלדעת הרמב''ם דחביב עדיף מז' מינים א''כ ה''ה נמי דחביב עדיף על שלם [דבסוגין מבואר דז' מינים עדיף על שלם וא''כ כ''ש דחביב עדיף על שלם - ובסוגין דאמרינן דחיטה קודמת לשעורה כ' **הפרמ''ג** [קסח א''א ו] דלרמב''ם מיירי בחביבית בשוה דאי חד מינייהו חביב ודאי יקדום] והתוספתא אזלא כר''י [וכמבואר שם דשעורים קודם לכוסמין כיון דהוו מין ז' אף דכוסמין יפים משעורים וכמבואר בירושלמי דהוא משום דתוספתא ס''ל כר''י] והינו דנח' במעלת חביב דלרבנן חשובה יותר מלר''י ולהכי איכא בזה נפק''מ הן לגבי ז' מינים והן לגבי שלם וכ''ה **ברא''ה** בסוגין **וריטב''א** [בהלכות ב ג] דחביב ושלם חביב עדיף והינו משום דס''ל דקי''ל כרבנן ותוספתא וירושלמי כר''י אמנם **ברשב''א** מא. מבואר דעיקר ד' הגמ' דפרוסה של חיטים קודמת לשלימה של שעורים הוא אך לר''י דמין ז' קודם והינו דס''ל דעיקר פלוגתא דרבנן ור''י היא בחשיבות דז' מינים דלר''י מעלת ז' מינים חשובה טפי מלרבנן ולכך אי חזינן דלר''י שלם עדיף מחביב ה''ה נמי לרבנן וכיון דלרבנן חביב עדיף מז' מינים כ''ש שלם אמנם עי' **בעה''מ** דכ' דיל''פ הא דאמרינן דפרוסה של חיטים קודמת משום דהיא חביבהולפי''ז מבואר בגמ' דחביב עדיף משלם ודלא כירושלמי ובתו' כ' דאין לפרש כן דחיטה חשובה טפי דהא מבואר בירושלמי דשלם ונקי שלם קודם [ובדעת **תר''י** צ''ע דמבואר בדבריו דחביב עדיף משלם ודלא כירושלמי ולמד זה מסוגין דפרוסה של חיטה קודמת לשלימה של שעורים ועי''ש שביאר הדימוי לחצי בצל גדול דחצי בצל גדול מוטעם יותר וכמו''כ פרוסה של חיטים מוטעמת יותר וצ''ב לדעתו אמאי לא אמרינן דטעמא דפרוסה של חיטים היא מצד מין ז' כיון דלתר''י ס''ל דקי''ל כר''י דמין ז' עדיף וצ''ע] ועי' **רא''ה** שמבואר מדבריו דאיכא יסוד חדש בסוגין דאע''ג דחביב עדיף [והינו דאיכא גוונא דשעורה חביבה טפי וכגון דהיא נקיה וגלוסקאות] 'דבהא דהכא דברי הכל חשוב עדיף משום דחד ענינה דתרויהו פת וגריע של שעורים טובא' וצ''ב. **ונמצא** בביאור ד' הגמ' דפרוסה של חיטה קודמת לשלימה דשעורה **א] לתו'** מצד ז' מינים **ב] לבעה''מ** לרבנן מצד דחביב [וי''ל כן לדעת הרמב''ם] **ג] לפרמ''ג** להרמב''ם מיירי בגוונא דחביבים בשוה דבהא גם להרמב''ם ז' מינים עדיף **ד] ברא''ה** דהכא מודו כו''ע כיון דתרוויהו פת וגריע של שעורים טובא

והנה **בשו''ע** קסח א פסק דשלם עדיף מנקי **ובפרמ''ג** [ריא ד] עמד בזה **דלהרמב''ם** נקי דהוא חביב עדיף [דהא ז' מינים עדיפי משלם וחביב עדיף מז' מינים] וכ''ה **בתהל''ד** קסח **ובשו''ע** שם סעיף ד' פסק שערוה וכוסמין מברך על השעורה אע''ג דהכוסמין יפים כיון דשעורה מין ז' **ובמג''א** שם ו כ' דלהרמב''ם כוסמין עדיפי דהוא חביב [ועי' **בית מאיר** שכ' די''ל דמיירי דבאותה שעה חביב לו שעורה וצ''ב גם מד' הירושלמי מבואר להדיא דדין זה דתוספתא הוא כר''י] **ובתהל''ד** תמה ע''ד מג''א אמאי לא קאמר הכי גם בסעיף א' בהא דשלם קודם לחביב דלרמב''ם חביב קודם לשלם - והנה לד' **הבעה''מ** בגמ' גופא מבואר דחביב קודם לשלם **ולרא''ה** י''ל דלעולם שלם קודם לחביב לכו''ע והא דהכא חיטה קודמת הוא מטעם אחר דתרוויהו פת ושעורים גריע טובא ולפי''ז א''ש ד' מג''א עוד י''ל בהא דדינא דסעיף א' א''ש גם להרמב''ם די''ל דכל הא דחביב ומין ז' עדיף על שלם הוא דוקא בב' מינים דאיכא לסברת הרשב''א דאינו בדין שאינו חשוב יפטור את החשוב אבל במין אחד דכ' **בא''ר** סו''ס רו דליכא בזה לדינא דהרשב''א [ואף דבירך על האינו חשוב פטר את החשוב והינו דחשיב דקאי הברכה על כל המין] בזה הוא דאמרינן דאיכא סברא דשלם עדיף ולהכי בד' הירושלמי לגבי גלוסקאות וכו' כיון דמיירי במין אחד בזה עדיף שלם על חביב גם להרמב''ם ורק בגמ' הוא דאמרינן דעדיף מין ז' על שלם וכ''ש דחביב עדיף על שלם דמיירי בשני מינים - [אמנם לכאו' אי''ז מיישב ד' מג''א דכ' בפשיטות בריש סי' רי''א דשלם וחביב חביב עדיף ואולי דדבריו אלו באמת דוקא לתו' ולא להרמב''ם אמנם צ''ב לחלק בזה דכיון דלהרמב''ם י''ל דכל ד' הירושלמי אינם אלא במין א' ה''ה נמי די''ל לתו' אמנם נראה דלתו' יש לדקדק בגמ' גופא דמחדש דמין ז' עדיף משלם ואי חביב עדיף משלם הו''ל למימר רבותא טפי דחביב עדיף על מין ז' אמנם להרמב''ם אדרבה זהו חידוש טפי דמין ז' עדיף על שלם וכ''ש חביב וא''ש היטב] ובעיקר הדבר לחלק בין מין א' לשני מינים הביאו כן מד' ספר **הפרדס** להר''א ב''ח דכ' לדון לגבי מין א' ויש בזה פרי חביב טפי אי מברך עליו והוכיח כן מדינא דבוצע במקום האפוי יותר ומבואר דליכא לאוכחוי לה מעיקר דינא דחביב ודו''ק.

**ובדמשק אליעזר** הביא ביאור חדש בד' הרמב''ם והוא ע''פ מש''כ הכס''מ והרדב''ז בתרומות ? גבי בצל שלם וחצי בצל גדול דגם באיתיה לכהן קודם השלם ולפי''ז למסקנא [דאמרינן ייצא יד''ש סבירא לן דפלוגתא דת''ק ור''י היא גם באיתיה לכהן והלכתא כת''ק ולפי''ז באמת מאי דפסק הרמב''ם דמניח פרוסה בתוך השלימה הוא מצד דאף דמעיקר הדין שלימה עדיף על ז' מינים מ''מ ייצא ידי שניהם [ונמצא דסדר הקדימה להרמב''ם דשלם עדיך ממין ז' ומחביב וחביב עדיף מז' מינים והכל א''ש [אמנם במג''א כ' בפשיטות דהלכה דז' מינים קודם לשלם וכן ס''ל לפרמ''ג בדעת הרמב''ם וצ''ע מהרמב''ם בתרומה - אא''כ נימא דכתנאי קאי על פתיתין ושלמים - ויוצא ידי שניהם הוא שני המעלות וצ''ע]

**כתנאי -** **ברש''י ותו'** ביארו דהינו האי דינא דפרוסה של חיטים והא דחי דלכו''ע חצי בצל עדיף בגוונא דאיכא כהן והנה בסברת חצי בצל רש''י כ' דהוא גדול יותר **ובתו'** כ' דהוא ראוי לאכילה יותר וכ''ה **בתר''י** דטעים יותר ועו''ר ועי' תו' דאף דלגבי חיטה איכא קרא להקדימו הכא נמי איכא דינא דאת חלבו דעדיף החשוב ועי' תו' מה שכ' בהא דליכא למימר דפלוגתא דתנאי קאי אפלוגתא דריו''ח ור''ה ובראשונים כ' עוד דקי''ל כריו''ח ואם כתנאי קאי אהאי פלוגתא נמצא דלמסקנא חשוב דפתיתין עדיף משלם ודלא כריו''ח - ואין להק' על הראשונים דס''ל דפתיתין נקיים וחביבים דלפי''ז מבואר הכא דעדיף הראוי יותר לאכילה דדוקא הכא דאיכא דין חלבו דזה שוה לדין ז' מינים וז''פ אמנם בתו' ד''ה כל הק' דלפי מאי דמסיק דחשוב עדיף משלם א''כ ה''ה נמי לגבי פתיתין ושלמים ותי' דהאי סברא דגדול לא שייכא לגבי ברכה כיון דאינו נקי יותר משא''כ לגבי כהן ולכאו' תמוה דלפי''ז באמת נקי יהא עדיף משלם ובתו' כ' דשלם עדיף מנקי **וברע''א** הק' עוד דהא לעיל כ' התו' דאיכא קרא דאת חלבו ולהכי יש להעדיף לגבי תרומה החשוב משא''כ לגבי ברכה **וברש''ש** תי' דהכא אזלי לרש''י דפי' דהכא הוא מצד גדול ובזה אין סברא דאת חלבו ולפי''ז ודאי דשלם עדיף מנקי דלא שייך לגבי ברכה קרא דאת חלבו ורק לרש''י דהוא גדול הק' התו ובזה כ' דאין משמעות בגדול לגבי ברכה כמו שיש לו משמעות לגבי הכהן וז''פ וע''ע **בתו' ר' יהודה** שביאר באו''א דלעולם קאי אפלוגתא דר''ה וריו''ח עי''ש וע''ע **במרומי שדה.**

**מניח פרוסה בתוך השלימה** - הנה **ברש''י** כ' דקאי אפלוגתא דשלמים ופתיתין [וכן דעת **הרשב''א בשם הראב''ד הרמב''ן הרא''ה** **הריטב''א ופ' רי''ד**] **וברש''י** כ' או שבוצע על השלימה או שבוצע על שניהם ולרש''י דהמעלה בפתיתין מצד גדול א''ש דיש חשיבות בברכה על הגדול אע''ג דבוצע על השלימה [והסברא בהא דבוצע על השלימה כ' הראש יוסף דהוא מצד דעיקר הדין כריו''ח] והנה אין מבואר שיש לו לאכול משניהם יחד וי''ל דבמעלה דגדול ושלם אין משעות לאכילה אלא לבציעה דהוא מצד כבוד דהברכה אמנם **הרי''ד הרא''ה והריטב''א** כ' דבוצע על הפרוסה ולשיטתם דהמעלה בפתיתים מצד חביב ולכך בזה יש לבצוע על החביב משא''כ לגבי דין שלם דמתקיים בעצם מאי דאוחזו בשעת הברכה דאיכא בזה כבוד הברכה וכן מבואר להדיא הטעם בד' **הרי''ד** וכ''מ בד' הריטב''א **אמנם דעת התו' והרא''ש** דקאי אדינא דפרוסה של חטים [והוכרחו לזה דהא לר''ת לכו''ע יכול לברך על השלם] וכן מדקדק **הרא''ש** מהל' פרוסה [ולא פתית] **וברא''ש** הביא לד' רש''י שנסתפק אי בוצע על השלימה או על שניהם ומסיק דבוצע על שניהם דומיא דפסח וצ''ע דמבואר לפי''ז דדאף לגבי חטים דמעלת מצד מין ז' יש משמעות להחזקה בידו [ולכאו' היה צריך להיות הדין לגבי אכילה דיש לו לאכול קודם לחיטים ולא מצינו כן בפו' - ולכאו' ודאי דכל דין זה דוקא לגבי פת אבל לגבי שאר מינים עיקר הענין הוא האכילה ואין משמעות לבציעה ומ''מ צ''ע ממה שמבואר דמהני עצם מאי דמחזיק בידו [שנסתפק הרא''ש דיבצע על השלימה] וצ''ע - ובאמת דהיה מקו''ל דלגבי כל שאר ספיקי קדימה ליכא כלל להאי מילתא דיאכל משניהם דאדרבה יש לו להקדים החשוב ולברך רק עליו [אמנם להרשב''א דהוא מצד אינו בדין י''ל דמהני דיאכל משניהם בב''א אבל להרא''ש דבשייכי אהדדי יש דין קדימה א''כ אףד אינו גורר כשאוכלן יחדיו מ''מ שייכי אהדדי ועי'] וכן מבואר מד' **הרא''ה הריטב''א והרי''ד** דיש לו לבצוע רק על הפרוסה החביבה אמנם לפי''ד הרא''ש מבואר דגם בקדימה דז' מינים איכא האי דינא וצ''ע - עי' **שעה''צ** ריא ג' דדן לגבי שלם ומין ז' בפירות והביא למחצה''ש דגם בזה יניח פרוסה בתוך השלימה ודן לומר דכ''ז דוקא בפת עי''ש [וי''ל עוד כנ''ל דאין משמעות בבציעה אלא בפת]

**פשרת מהרש''ל** - **במג''א** [קסח] הביא ד' **מטה משה** בשם **מהרש''ל** דהיכא דאית ליה פרוסה ושלימה ואיכא בעה''ב ואורח יברך אחד על השלימה ואחד על הפרוסה ותמה בזה גם דבעינן ברוב עם וגם דלגבי המברך על השלימה היאך מקיים עיקר הדין הקדים הפרוסה עי''ש ועי' היטב בד' **ביאוה''ל** בשם **בגדי ישע** דיוצא האורח בברכת בעה''ב על הפרוסה ומחזיק בידיוי השלימה אמנם במט''מ ל''מ כן ועי' **אבהעו''ז** מש''כ וביאו''ד דכל החיסרון הוא דוקא בשעת ברכה דבזה הוא דאמרינן דאית ליה בושת במה שמברך על דבר אחר אבל היכא דבשעה שמברך על האחד מברך גם על חבירו בזה ליכא בושת ומברכין שניהם יחד [אמנם ק''ק מש''כ דליכא לחיסרון דברוב עם כיון דעונים אמן והא לא שייך לענות אמן כה''ג ועי''ש שנראה דכוונתו דגם כה''ג איכא רוב עם וצ''ב]

**בגדר דין קדימה דשלם** - לכאו' יש להביא ראיה מכמה מקומות דדין שלם שאני מדין קדימה דעלמא - **א'** בראשונים לא כ' די''ז אלא בפת והיה מקו''ל דהוא דוקא בברכ דהמוציא דבזה יש דין להחשיבה [וכעין ד' הראשונים לגבי דין בציעה דלא נאמר אלא בפת] אמנם במג''א [ריא א] להאי דינא דשלם גם לגבי שאר מינים וכן החזיקו כדעתו בכל הפו' **ב'** בתר''י ורא''ש כ' דלרחב''א סגי בהא דהביאוהו שלם לפניו אף בלא שמברך ע''ז ולכאו' מבואר דהוא מצד כבוד הברכה ולא דהוי חשיבות במין לברך עליו דבזה לכאו' בעינן דתהא הברכה עליו בעודו בחשיבותו [אמנם יש לדחות דכמו דס''ל לרא''ש [טז ועי''ש בד''ח מח] לגבי בריה דסגי בהא דהביאוהו לפניו עם הגרעינים דייחשב בריה ומבואר דחשיב בריה גם אחר שהוצאו גרעיניו א''כ ה''ה נמי לגבי שלם דחשיב דאכתי שלם הוא כיון דהובא לפניו שלם] **ג'** דמהני הא דמניח פרוסה בתוך השלימה אף דבוצע על הפרוסה והינו דסגי בהא דהוא בידו דמחשיב כבר הברכה וכמש''נ **ד'** מהמבואר בשו''ע קסח ג דהיכא דדבוק שלם עם אינו שלם יש לו להפריד האינו שלם מן השלם ומוכח דהוא דין בכבוד הברכה [והראיה בתרתי חדא דלא סגי בהא דחשיב שלם וכיון דדבוק לו אינו שלם יש להפרידו והב' דיש לו לעשות שיהא שלם ולא אמרינן דכיון דזו צורתו כך יברך עליו] **ה'** וכן יש להוכיח מדינא דהרמ''א קסח ג דיש לו לבצוע מהמקום השלם ולא מהמקום שהיה דבוק לו פרוסה אחרת [**ו'** למשנ''ת בתו' דאי בוצע על שלם לא איכפ''ל אי נחלק בטעות] **ז'** הא דכ' הרמב''ם דאי''ז אלא מצוה מן המובחר ועי' פרמ''ג קסח משב''ז א וראה לקמן. **ח'** מדינא דהרוקח שהובא בשו''ע דאפשר לחבר שני חצאי לחם ע''י קיסם ובחת''ס [שו''ת מו] תמה בזה ומבואר לכאו' דמה שנראה שלם בהא סגי ועי'.

**מצוה מן המובחר** - והנה **בתר''י** בסוגין כ' בזה''ל ומשום הכי אמר בכאן דדברי הכל מברך על הפרוסה ולא אמר מצוה מן המובחר כמו שאמר למעלה מפני שלמעלה היה מדבר במין אחד ולפיכך אין בו אלא מצוה מן המובחר אבל בכאן שהן שני מינים האחד גרוע מחבירו אמר שצריך לברך על הפרוסה לדברי הכל דחשוב עדיף **ובפרמ''ג** משב''ז קסח א כ' ונפקא מינה כי זה מקרי עבריינא ועובר על דין תורה ואפשר בר נידוי ומכת מרדות מה שאין כן מצוה ממובחר **והנה** צ''ע דכיון דדין חביב הוא מדינא היאך קודם דין שלם לחביב והיה מקו''ל בב' אופנים **חדא** דבמין אחד גם חביב אינו אלא מצוה מן המובחר ואזי י''ל דשלם בשני מינים אינו עדיף מחביב ולמג''א דפסק דעדיף גם בשני מינים צ''ל דבשני מינים גם שלם הוא מדינא וצ''ע וכביארו זה משמע מל' ר' יונה דנראה עיקר חילוקו מצד מין אחד ושני מינים ולא בין שלם לחביב אמנם בד' הפרמ''ג משמע קצת דעיקר דין שלם אינו אלא מצוה מן המובחר **ולפי צד זה** נראה לומר דאף דשלם אינו אלא מצוה מן המובחר מ''מ עדיף הוא מחביב דכיון דאיכא דין להקדימו מצד הברכה תו לא שייך כלל דיני קדימה דיש לנו לדון מרישא מהו כבוד הברכה ובתר הכי לדון שאר דיני הקדימה אמנם לפי''ז נזדקק לומר דהא דז' מינים עדיפי מחביב הוא שמום דגם הם מכבוד הברכה וכד' הגרא''ל מלין **אמנם י''ל** דאדרבה דין חביב הוא מצד דיש לו לשבח באשר הוא אוהב ובזה כבוד הברכה עדיף משא''כ לגבי ז' מינים דהוא קדימה מצד המין ובזה עדיף מדין שלם. עוד כ' שם **בפרמ''ג** 'ואפשר זה [כלומר הא דהוי אך מצוה מן המובחר] בפתיתין גדולים הא פתיתין קטנים דינא הוא דבוצע על השלם [והינו דהיכא דאיכא גדול מול שלם דין ההקדמה אינו אלא מצוה מן המובחר] דהא רבא אמר שם מברך ואח"כ בוצע [- ומשמע מדינא ולא מן המובחר] ומיהו בר"מ משמע סתמא דהכל רק מצוה ממובחר לא מדינא אף בפתיתין שאין גדולים מהשלם יע"ש. אפשר טעמא אחרינא אית בה, ואפילו פרוסה יברך ואח"כ יבצע. [והינו דדינא דרבא הוא מצד דצריך לבצוע אחר הברכה - וכמו שהובא מד' הרא''ה והריטב''א והרא''ש והמאירי - ודין בציעה הוא מדינא אבל האי דינא דשלם לעולם אינו אלא מצוה מן המובחר] אבל ברש"י שם [ד"ה אלא] וכן כתב המחבר בסימן קסז א דיכלה הברכה על השלם והוא הדין פרוסה שתהא יותר גדולה [ומבואר דדינא דרבא הוא דין שלם ולא דין בציעה] וצ"ע'.

* בשעה''צ ריא ה נסתפק אי איכא קדימה דשלם באב''ש והביא מדה''ח דשלם קודם גם באב''ש אמנם ביד הקטנה [ברכות ה יא] כ' דבאב''ש חביב קודם בק''ו מהא דקודם למין ז' ולהרמב''ם דאב''ש עדיף ממין ז' ודאי חביב עדיף ולהרא''ש יש לדון דאי ליכא כלל קדימה באב''ש א''כ יתכן דלגבי שלם דהוא משום כבוד הברכה יהא שייך גם באב''ש
* במג''א קסח א העמיד פלוגתא בין הטור לשו''ע דלטור היכא איכא בפרוסה ב' מעלות גם גדול וגם חביב עדיפא משלם ולשו''ע גם בב' מעלות עדיף שלם ועי' פרמ''ג שם ובראש יוסף בסוגין ובצל''ח בסוגין ובא''ר ריש קסח מש''כ בזה
* בתהל''ד דן אי במשקה יש דין גדול די''ל דל''ח חיבור משקה לגבי דין גדול ובס' בר אלמוגים להגר''א גניחובסקי דן לפי''ז דיהא דין קדימה לאוכל על משקה דתמיד הוא גדול יותר ובאמת עי' פרמ''ג דכ' דאוכל אינו קודם למשקה עי''ש
* נראה דדין שלם אינו מדבר שמברייתו שלם אלא בצורתו שלם וילה''ר לזה מד' הרמב''ן בסוגיא דחליפין ומד' תו' חולין לגבי אבני המזבח
* עי' משב''ז קסח ז בביאור ד' מג''א דנקי עדיף מגדול כיון דלא הוזכר מעלת גדול להדיא בגמ' וכ' דאף דמוכח כן מהא דפתיתין מ''מ אי''ז מפורש - ולראשונים דפתיתין הוא מטעם אחר דחביב וכו' ליכא כלל מקור לדין גדול ועי'

**דברים הבאים**

**יש לראות היטב הגפ''ת מא: איתמר - מב. ר''ה**

**תר''י רשב''א ורא''ש טושו''ע קעז**

**הביאו לפניהם תאנים וענבים** - מבואר בגמ' דלר''ה ור''נ טעונים ברכה לפניהם ואין טעונים ברכה לאחריהם ולר''ש טעונים ברכה בין לפניהם ובין לאחריהם שאין לך דבר הטעון ברכה לפניו ואין טעון ברכה לאחריו אלא פהבב''כ בלבד ולר' חייא אין טעונים ברכה לא לפניהם ולא לאחריהם דפת פוטרת כל מיני מאכל וכו' - ובדעת ר''פ נח' הראשונים וכפי שיבואר, והנה הסברא בכל אחת מג' השיטות תבואר אי''ה בד' הראשונים בביאור ד' ר''פ גם סברת ר''ש דאין לך דבר וביאור דין פהבב''כ יבואר טפי אחר לימוד דברי ר''פ.

**אמר רב פפא הלכתא דברים הבאים מחמת הסעודה בתוך הסעודה אין טעונים ברכה לא לפניהם ולא לאחריהם ושלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה טעונים ברכה לפניהם ואין טעונים ברכה לאחריהם לאחר סעודה טעונים ברכה בין לפניהם בין לאחריהם**. ובביאור ד' ר''פ מצינו ה' אופנים בד' הראשונים **א] שיטת רש''י** [וכ''ה בפשוטו דעת **בה''ג** שהובא ברא''ש (עי' **פנ''י ומרומי שדה**) ודעת **הר''ח** (עי' **שו''ת מהר''ח או''ז** סח)] דדברים הבאים מחמת הסעודה בתוך הסעודה הינו דברים הבאים ללפת את הפת [ודנו הראושנים מהו החידוש בזה והא זהו דין עיקר וטפל], ודברים הבאים שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה הינו דיסא כרוב ותרדין דאינם מלפתים אך באים למזון ולשובע ולכך אין נפטרין בברכת המוציא דאינם בכלל לחם ובברכהמ''ז נפטרין דמיני מזון הם, ולאחר הסעודה הינו דברים הרגילים לבוא אחר הסעודה כגון פירות [כשאין באים ללפת] דבזה אינם נפטרים אף בברכהמ''ז כיון דלאו מזוני נינהו והינו כר''ש. **ב] דעת פסקי רי''ד ובריא''ז** [הוב''ד בשה''ג] כרש''י דדברים הבאים בתוך הסעודה מחמת הסעודה הינו ליפות ממש [אלא דכ' שם דבשר ודגים תמיד באים כליפות עי''ש] ובזה גם כשלא היה דעתו ע''ז כלל בשעת ברכת הפת ג''כ נפטר ובתוך הסעודה שלא מחמחת הסעודה הינו מעשה קדירה וכדו' שנעשה למזון ולהשביע ובזה היכא דהיה לפניו [וממש''כ קודם לכן משמע דה''ה נמי היכא דהיה בדעתו אי''צ דוקא שיהא לפניו וצ''ע] בשעת ברכת הפת נפטרים אך אם לא היה בדעו והביאום אח''כ חייב לברך עליהם ואחר הסעודה היינו כגון פירות דגם בזה אי היה לפניו בשעת ברכת הפת אין חייב לברך עליהם אך אם הביאום אח''כ מברך עליהם תחילה וסוף **והעולה** דהביאור בר''פ הוא ממש כרש''י אלא דהוסיף דבכולהו היכא דהיו לפניו בשעת ברכת הפת נפטרים לגמרי ע''י הפת. **ג] ובתו'** **וברא''ש** פליגי ע''ד רש''י דבאים מחמת הסעודה לאו דוקא ליפות הפת אלא גם בשר דגים ומעש''ק הבאים למזון [ולקמן יורחב בביאור הטעם בזה], ושלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה הוא כגון פירות [ונח' על רש''י דלדידה בפירות קי''ל כר''ש ולתו' והרא''ש קי''ל כר''ה ור''נ] ואחר הסעודה הוא דין נוסף דאחר סילוק השולחן אף בשר דגים ומעש''ק מ''מ מברך לפניהם ולאחריהם ונמצא דנח' רש''י ותו' בג' דברים האחד במעש''ק דבא בתוך הסעודה דלרש''י מברך תחילה ולתו' אין מברך תחילה השני בפירות דבאו בתוך הסעודה דלרש''י מברך תחילה וסוף ולתו' נפטר בברהמ''ז ג' במעש''ק דבאו אחר סילוק שולחן דלתו' מברך תחילה וסוף ולרש''י דאין מחלק בזה לכאו' נפטרים בברכהמ''ז וכ''ה בראש יוסף. **ד] דעת** **הרשב''א** - הרשב''א מפרש דינא דבאים בתוך הסעודה מחמת הסעודה דוקא בליפות [וכרש''י] אמנם בעיקר הדין מסכים הוא לד' התו' דבבשר ודגים ודיסא אינו חייב לברך עליהם בתוך הסעודה [ודלא כרש''י] אך כ' דאי''ז בכלל ד' ר''פ אלא זהו דין אחר [ונלמד ממתני' דלקמן דבירך על הפת פטר את הפרפרת], ובדין דברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה פי' הרשב''א דהיינו פירות וכתו' אך הוסיף בביאור הדבר דבאים לגרור תאות האכילה ולכך נפטרים בברכת המזון [ולתו' אי''צ לזה בכדי שיפטרו בברכהמ''ז - וכמו''כ לתו' כה''ג דגורר תאות האכילה אינו מברך עליו ברכה ראשונה כמבואר במג''א קעד יא מתו' פסחים קטו. ד''ה והדר ועי' שעה''צ קעד שהעמיד בזה פלוגתא בין התו' להרשב''א], ודברים הבאים לאחר הסעודה לתו' גם בבשר ודגים ומעשה קדירה מברך לפניהם ולאחריהם ולרשב''א אי''צ לברך לא לפניהם ולא לאחריהם וכל החילוק בין בתוך הסעודה ללאחר הסעודה אינו אלא לגבי פירות [ולשיטתו דרק בהא מיירי ר''פ]. **ה] שיטת בעה''מ** דדברים הבאים מחמת הסעודה כרש''י דהוא בליפות ממש ובתוך הסעודה הוא כתו' גם לגבי תאנים וענבים והוסיף טעם מצד דהכל בכלל השביעה ולכך נפטר בברכהמ''ז ואחר הסעודה נמי כתו'.

**דברים הבאים מחמת הסעודה בתוך הסעודה - לרש''י** - הנה **לרש''י ולרשב''א** מיירי הכא בדברים שמלפתים בהם הפת והק' ע''ז **תו'** ועו''ר דלפי''ז מאי קמ''ל ר''פ והא מתני' היא דמברך על העיקר ופוטר את הטפל ונשנו ביישוב קו' זו כמה תירוצים **א] דבבעה''מ** כ' דקמ''ל דאף על פי שלא היה דעתו עליו בשעה שבירך על הפת ואימא לבעי ברוכי קמ"ל כיון דטפלה נינהו לא בעי ברוכי **ובמג''א** ריב ב כ' דצ"ל דחי' זה הוא דוקא בפת דיש קבע לסעודה ודעתו על כל מה שיביאו לו אבל בשאר עיקר וטפלה בעינן שיהא דעתו עליו דאל"כ הו"ל לר"פ לומר הדין אמתני' דכל שהוא עיקר אלא על כרחך דוקא בפת אמרי' כן והנה בד' הבעה''מ משמע להדיא דעיקר טעם הפטור הוא מדין טפלה אבל **במאירי** כ' וז''ל 'אבל אם בירך על הפת **פת פוטרת כל מיני מאכל** ואין צריך לברך על שום דבר שיהא בא לו בתוך הסעודה ובלבד שיהא בא מחמת הסעודה וכו' אפי' כל היום כלו סעודה אחת היא ובאו לו דברים אלו מחמת הסעודה כגון שבאו לו ללפת את הפת או להפליג בסעודה לאכול על השבע כדברים המשביעים או להרבות בה בשאר דברים או לחדד תאות המאכל אף על פי שלא היה דעתו עליו בשעת המוציא אינו טעון ברכה לא לפניו ולא לאחריו **שהכל נכלל בברכת הפת** שמא תאמר והלא **מצד אחר** אתה יכול לפטור ברכה מהם והוא שהרי כל שבאו לכיוצא בזה טפל הוא אצל הפת וכל שהוא עיקר ועמו טפלה מברך על העיקר ופוטר את הטפלה השמע לאזנך מה שאתה מוציא מפיך והוא שאמרת 'ועמו טפלה' כלומר שלא נאמרו הדברים אלא כשהטפלה באה עם העיקר הא כל שלא היה דעתו עליו מתחלת אכילה והוא בא אח"כ אינו בכלל זה ואתה צריך לפטרו מצד אחר והוא זה שהזכרנו' ומבואר לכאו' בד' המאירי דלעולם מצד עיקר וטפל בעינן דיהא דעתו ע'ז בשעת הברכה ובלא''ה לא נפטרו ומאי דקמ''ל ר''פ הוא דדברים אלו נכללים בברכת הפת **ב] וברשב''א** כ' מתחילה דמשום שאר הדינים כתב גם לדין זה ובתר הכי תי' דקמ''ל ר''פ דאף דאין דרך ללפת עם פירות אלו מ''מ לא אומרים שבטלה דעתו וגם בזה הוי טפל ועי''ש בדבריו דהביא **שיטה** דבאמת ס''ל דדברים שאין דרך לללפת עימהם בטלה דעתו ומברך עליהם **ג]** עי' **צל''ח** דכ' דקמ''ל ר''פ דנפטר גם מברכה אחרונה ועי' ברשב''א דדחה תי' זה בתוך דבריו וכ' דדינא דכל שהוא עיקר ועימו טפילה קאי בין לברכה ראשונה ובין לברכה אחרונה **ד] בפנ''י** כ' דבמשנה מדובר בגוונא דאין לו כל ענין באכילת הטפל מלבד לצורך העיקר אבל הכא מיירי דיש לו רצון באכילת הבשר וכו' לעצמו אלא דרוצה גם ללפת עימו ובזה קמ''ל ר''פ דגם בזה נפטר [וע''ע בדין זה **במשנ''ב** ריב ו ובשעה''צ שם]

**וע''ע בתר''י** [עי''ש שהק' גם מהל' בתוך הסעודה דהו''ל דברים הבאים ללפת] וכ' לישב דר''פ מיירי 'כגון שהיו עומדים באמצע הסעודה והתחלת קביעות סעודתן היתה בבשר או בדברים אחרים כיוצא בו [ומבואר דבל''ז פשיטא דנפטרים כל הפירות אף בשעה שאינו מלפת עימהם] ובאמצע הסעודה לאחר שהתחילו לאכול מזה הביאו לפניהם תאנים וענבים כדי ללפת בהם את הפת ואכלו מהם עם הפת ועכשיו אוכלין אותו בלא פת וכוונתם עדיין ג"כ לאכול ממנו עם הפת אח"כ - וע''ע ט''ז קעז א אי העיקר הכוונה לאכול בסוף או האכילה בפועל ועכשיו בא להשמיענו רב פפא שאע"פ שאוכל אותו בלא פת כלל אינו מברך לא לפניו ולא לאחריו מפני שמאחר שמתחלה הביאו אותו כדי ללפת בו את הפת ואכלו אותו תחלה וסוף עם הפת אף על פי שבנתים אוכל ממנו בלא פת אין בכך כלום שמצטרף עם שאר הסעודה כיון שהביאו אותו מתחלה לצורך הסעודה מלפת בו את הפת תחלה וסוף והשתא אתי שפיר לשון בתוך הסעודה דנקט' ובעיקר דין זה עי' **רא''ש** [כח] **וטור** קעז דהיכא דקבע מעיקרא על הפירות א''כ אף באכל עימהם מתחילה בלא פת אין מברך עליהם משא''כ היכא דלא קבע עליהם שאזי היכא דאוכל מעט מתחילה בלא פת מברך על הפירות אך היכא דאכל מתחילה עם פת אי''צ לברך [והוא דלא כר' יונה בתרתי חדא דהצריך שיאכל תחילה וסוף ולדבריהם סגי בתחילה ועי' **ביאוה''ל** קעז סעיף א' ד''ה ובסוף ועוד נחלקו היכא דעיקר קביעות הסעודה היתה על הפירות דלרא''ש כה''ג אף דאוכל מתחלה בלא פת אי''צ לברך אבל לר' יונה חייב לאכול מתחילה עם הפת בכדי ליפטר ועי' שו''ע סעיף ג'] אמנם יש מהראשונים הסוברים דאף היכא שאכל מפירות תחילה וסוף מ''מ היכא דאינו אוכלן כעת בכדי ללפת חייב לברך וכ' **המשנ''ב** [קעז י] לחוש לדבריהם וכ''מ **ברשב''א** דכ' דאינו חייב לברך כשאוכל מעט לבד כי כן דרך המלפתים ומשמע דאם יאכל הרבה דאין דרך ליפות בכך חייב לברך ולכאו' ביאור המחלוקת דלרשב''א כל הפטור הוא אך מצד עיקר וטפל אבל בר' יונה משמע דהא דמלפת מתחילה ולבסוף אי''ז להחשיב הכל כליפות אלא עי''ז נעשית אכילת הפירות כתוך הסעודה ולכך אין לברך עליה ודו''ק והנה בד' ר' יונה והרא''ש מתבאר הדין בשני מקרים או שעיקר הקביעות היתה על הפירות או שהביאום בתוך הסעודה לצורך ליפות ואכל מהם גם שלא ללפת אך יש מקרה שלישי והוא שהביאו הפירות לצורך קינוח ותענוג דבזה אף דכשאוכלן עם הפת אי''צ לברך מ''מ מה שאוכל בלא פת חייב לברך אף אם אכל תחילה וסוף עם פת [- ועי' פרמ''ג קעז ג שהעלה דין זה מד' המג''א]

**עוד הק' התו' ע''ד רש''י** ממאי דמק' בגמ' יין נמי נפטריה פת ומה הדימוי והרי היין אינו מלפת את הפת ואם נאמר דמק' הגמ' על גוונא דשורה פיתו ביין מהיכ''ת דחייב באמת לברך על היין כה''ג ועי' **מג''א** [קסח ל] דהביא ד' **מהרי''ל** דנפל פתו ביין מברך עליו בפה''ג וכ' מג''א דמקורו הוא מד' רש''י בסוגין ומבואר דמפרש באמת ד' רש''י כה''ג דשורה פיתו ביין [וצ''ע דבד' מהרי''ל די''ל דלא דיבר בגוונא דכוונתו ללפת אלא דוקא היכא דנפל מעצמו] וכ''ה להדיא בר' חננאל בסוגין [בש''ס מהדו' וגשל] ועי' **צל''ח** שהק' לפי''ז מהו התי' דיין גורם ברכה לעצמו והא פת נמי גורם ברכה לעצמו ועי''ש מש''כ בזה ע''פ הבעה''מ דמיירי הכא אחר שכבר בירך על הפת אבל לעולם היכא דמעיקרא היה היין לפניו ודעתו לשרותו בפת נפטר בברכת המוציא **ובמג''א** קעד יא הביא ביאור נוסף **מהמרדכי** בסוגין דכ' דיין נמי נפטריה פת הוא משום דמחמת כחו אדם מתאוה לאכול ועי''ש דזו דעת דעת רש''י דדבר שבא לגרור התאוה אינו צריך ברכה לפניו וא''ש הא דבסוגין מדמי לה לליפות [ואכתי יל''פ בזה] **וברשב''א** כ' דהדימוי ליין דא''א לאכילה בלא שתיה ולכאו' הינו מצד דבא לשרות האכילה ועי' **רא''ש** [כו] דהק' ע''ד רש''י כתו' וכ' 'ואין לומר משום דיין בא לשרות האכילה במעיו הוי כאילו שותהו עם הפת דמהיכא פשיטא ליה כולי האי דמהאי טעמא הוי כמו דברים שמלפתים בהם את הפת' אמנם עי' **פנ''י** דכ' לישב ד' רש''י בפשיטות דקו' הגמ' מצד דשתיה צורך אכילה **ובתר''י** כ' ע''פ מה שביאר דהחידוש בד' ר''פ דהיכא דאכל מתחילה עם פת ולבסוף עם פת אף מה שאכל באמצע נפטר וכ' וז''ל 'ואתי שפיר נמי מאי דפריך יין נמי תפטר ליה פת ור"ל לדבריך שאתה אומר שאע"פ שאינו מלפת בו את הפת אין מברכין עליו כיון שמתחלת עיקרו לא בא אלא בעבור הפת א"כ היין נמי מחמת הסעודה עיקרו והיה לנו לומר שאע"פ ששותה אותו בפני עצמו שמצטרף עם הסעודה ואינו מברך עליו ותירץ יין גורם ברכה לעצמו ולפיכך אינו נפטר לעולם בברכת הסעודה וכו' והנה **בצל''ח** הבין ד' ר' יונה דמיירי כה''ג דשרה פיתו ביין מתחילה ובסוף ומ''מ חייב ברכה על מה ששותה באמצא בלא שריית הפת אמנם בד' ר' יונה יותר משמע דיסוד הסברא בהא דנפטרים הפירות שנאכלים בין ליפות לליפות הוא מצד דהוו בתוך הסעודה וחלק מהסעודה ולכך גם גבי יין יפטר בברכת הפת כיון 'דמחמת הסעודה עיקרו' והינו דכיון דבא לשרות וא''א לאכילה בלא שתיה [או מצד דבא לגרור תאות האכילה] א''כ חשיב מחמת הסעודה ובתוך הסעודה ולכך שוב אין לברך עליו וראה ג''כ בתי' הגמ' לר' יונה דהסברא דגורם ברכה לעצמו ולכך אינו נכלל בברכת הסעודה ודו''ק

**מה נחשב מחמת הסעודה לתו'** - הנה בעי' היטב בל' **התו'** דכ' ד'רגילים לאוכלן עם הפת' ואזי אפי' אכלן בפנ''ע פטור 'דכיון דמשום פת הן באים פת פוטרתן' משא''כ בשאר פירות דאין רגילות ללפת בהן את הפת אין נפטרים 'כיון דלאו משום לפתן אתו' ומשמעות הדברים דבעצם עיקר הפטור הוא מלתא דליפות אלא דאי''צ שילפת בפועל **כרש''י** אלא סגי בהא דיהא דרך ללפת בהם [ומשמע נמי דבעינן שיביאום לשם כך] **ובתו' ר' יהודה** חילק לשני סוגים האחד בשר ודגים שבזה הטעם משום שרגילים לאכול עם הפת בתוך הסעודה ודיסא דהיא עיקר סעודה עי''ש ובד' **הרא''ש** יל''ד דמתחילה כ' כד' התו' 'שרגילין לקבוע עיקר הסעודה עליהם ולאכול בהן את הפת' אבל בתר הכי לגבי דיסא כ' דכיון דהוא עיקר הסעודה נפטר ונראה שהסכים לד' רש''י דדיסא לא אתיא לליפות [ומש''כ מתחילה דיסא יש לחלק בין דיסא עבה לרכה כמו דמשמע **במשנ''ב** קעז א עי''ש] **ובתר''י** נראה דלעולם גם בשר ודגים אין באים ללפת אלא להשביע אלא דאין דרך לאוכלן אלא עם הפת ובדיסא משמע מדבריו דלא בעינן להא דאין דרך לאוכלה אלא בתוך הסעודה אלא דהוא דבר שבנ''א אוכלין להשביע והינו דהוא עיקר מזון ויתכן לפרש בזה ד' תו' ר''י וברא''ש ג''כ דהא דכ' דבאים עם הפת אין הכוונה מצד ליפות אלא מצד דדרך לאוכלן רק כשאוכל פת אבל בל' התו' ל''מ כן **וברשב''א** [דס''ל דדינא דבשר ודגים אינו מדינא דר''פ אלא מדינא דמתני' דברך על הפת פטר את הפרפרת] כ' בזה''ל 'אבל בשר ודגים וכיוצא בהן וכו' אינן טעונין ברכה לא לפניהן ולא לאחריהן דהן בעצמן מזון הן ואינן באין לקנוח סעודה אלא להשביע והן בעצמן מן הסעודה הן ופת פוטרת כל מה שבא למזון ולהשביע' ומבואר דאף בשר ודגים עיקר טעם מצד דבאים להשביע ואף אין נראה דהצריך שיהא רגילות להביאם עם הפת ובל' **השו''ע** קעז א דדברים הבאים מחמת הסעודה היינו 'דברים שדרך לקבוע סעודה עליהם 'ללפת בהם את הפת' כגון בשר ודגים וביצים וירקות וגבינה ודייסא ומיני מלוחים אמנם עי''ש **בביאוה''ל** [ומה שהביא מתו' צ''ע] **ומשנ''ב** **ושעה''צ** שכ' דהמחבר קיצר דגם דברים שאין דרך ללפת כיון דבאים למזון ולשובע וגם בדיסא עבה שנאכלת בפנ''ע ואין מלפת בה את הפת מ''מ כיון דבא למזון ושובע חשיב מעיקר הסעודה ונטפל לפת

**הטעם בפטור דמחמת הסעודה לתו'** - הנה מד' **תו'** מד. מבואר דדינא דמתני' דפת פוטרת את הפרפרת הוא מצד עיקר וטפל ולתו' מב. פרפרת היא פת צנומה בקערה דדמיא למעש''ק ואמרינן עלה בגמ' דכ''ש דפת פוטרת מעש''ק ובתו' דידן מבואר דמעש''ק הוא דברים הבאים מחמת הסעודה וכ''מ מד' **הרא''ש** [שהק' ע''ד רש''י שרק ליפוץ חשיב מחמת הסעודה דאדרבה דיסא שבאה למזון אין לך מחמת הסעודה יותר מזה ומבואר דזה שוה לדין ליפות דרש''י דהוא מצד עיקר וטפל ועוד הביא קו' הר''י יוסף על רש''י מהא דצנון פוטר את הזית - והקו' צ''ב דלכאו' רש''י פליג בהא גופא דדיסא ל''ח טפל] וכ''ה להדיא בד' **תר''י** וכ''ה בפשיטות **בפרמ''ג ומשנ''ב** ריש קעז דהטעם בתו' הוא מצד דין טפל

אמנם **בפרמ''ג** קעז א בביאור ספיקו של **המג''א** האם באכל מעט פת נפטרו שאר דברים או לא [ועי' **אבן העוזר** דנח' על מג''א דלא פלוג רבנן] ומבואר בד' המג''א דלר''ח דס''ל דפת פוטרת כל מיני מאכל ודאי דנפטר גם באוכל מעט פת ומבואר בד' הפרמ''ג דהינו משום דאף בלא דין טפל ברכת הפת פוטרת כל מיני מאכל וביאר **הפרמ''ג** [לכאו' זו כוונתו] דאם סברת ר''ח היא מצד חשיבות הברכה [ועי' **פנ''י** דמשמע מדבריו כעי''ז דעיקר טעמא דר''ח מצד דהוי ברכה על כל הסעודה שהסעודה נקראת לחם אמנם צ''ע בגפן מה שייך לומר כן **ובפרמ''ג** ל''מ כן כ''כ אלא משמע דכיון דהיא ברכה חשובה או דאו' להכי פוטרת היא שאר המינים] א''כ לדידן לית לן דר''ח אבל אי סברת ר''ח מצד דפת חשובה כ''כ עד שכל האוכלין טפלין לה בערך [והינו לא מצד צרכי האכילה והסעודה אלא מצד ערך הדבר ומעין ד' הרשב''א להו''א דגמ' מא. דחביב יפטור שאינו חביב כמו עיקר וטפל] א''כ י''ל דאף לדידן פת חשובה שכל מיני מזון טפלין לה בערך אבל לא פירות דאינם מיני מזון ולפי''ז גם פת כ''ש תפטור ומבואר בד' הפרמ''ג דאיכא ג' אופנים לבאר פטורא דפת האחד דין עיקר וטפל בעלמא [ובזה מעט פת לא יפטור] ב' טפל בערך דבזה י''ל דגם מעט פת פוטר ג' פטור מצד הברכה [ובדעת ר''ח דפת פוטר כל מיני מאכל י''ל או מצד הברכה או מצד טפל בערך דהא פוטר אפי' פירות דאינם עיקר וטפל מצד הסעודה ובדעת ר''פ דפירות לא מיפטרי י''ל או דהוי עיקר וטפל דעלמא או דהוי טפל בערך אלא דס''ל דרק מיני מזון נטפלים בערך לפת] **ולפי''ד הפנ''י** י''ל באו''א דכל דבר שהוא בכלל הסעודה נפטר בברכת המוציא דקאי על הסעודה והנה **במאירי** מבואר להדיא בדינא דר''פ [דקאי על ליפות ממש כרש''י] דאף דאינו בכלל דין עיקר וטפל כיון דלא בא יח עימו מ''מ נפטר מצד אחר דנכלל בברכת הפת [ועי''ש שכ' גם הל' דפת פוטרת עי''ש] ובאמת דל' **הרשב''א** דפת פוטרת כל מה שבא למזון ולהשביע ונראה דהוא המשך לד' ר''ח דאף דפלגינן עליה לגבי פירות מ''מ אכתי פת פוטרת כל מה שבא למזון ולהשביע וכ''ה להדיא בד' **הרא''ה** דכ' דדברי ר''ח קיימי בדברים הבאים חמת הסעודה וכיון דדינא דר''ח אינו מצד עיקר וטפל א''כ משמע דאף דינא דבשר ודגים אינו מצד עיקר וטפל [ולרשב''א עצמו אי''ז כלל מדינא דר''פ אלא דינא דמתני' ועי'] אלא או כמו שמשמע מד' המאירי דהוא נכלל בברכת הפת [אלא דהמאירי כ' כן רק על ליפות ואנן נימא הכי על כל דבר שהוא מעיקר הסעודה] או דהוי טפל בערך ולא טפל מחמת צרכי האכילה והסעודה ודו''ק **וברשב''א** במיוחסות רב כ' בזה''ל 'לא אמרו אלא בפרפרת הבאה ללפת הפת דהיא טפלה לפת וכל שבירך על העיקר פטר את הטפל א"נ פרפרת שהיא משביעה כפת דהשתא הוא בכלל ברכת הפת כמעשה קדירה וכיו"ב אבל מרור לא בא ללפת ולא להשביע כפת' ומבואר להדיא בדבריו דפטורא דדבר הבא למזון הוא מצד דנכלל בברכת הפת ולא מצד עיקר וטפל והנה **בגר''ז** [קו''א קעז] כ' דאף לד' המג''א דאין פת פוטרת באוכל ממנה מעט מ''מ כ''ז דוקא לגבי דברים שפטורן מצד דרגילות לפת בהם אבל לגבי דברים הבאים למזון ולשובע נפטרים אף היכא דאכל מעט פת ומבואר דחלוק דין פטור דדברים הבאים למזון מדברים הבאים לליפות דבליפות עיקר פטורן מצד עיקר וטפל ובמזון נכללים בכלל הסעודה וצ''ע

**דעת בה''ג** - הנה דעת **בה''ג** צ''ע דברא''ש משמע דלגבי בשר ודגים ס''ל כתו' [דהוי מחמת] ולגבי דיסא ס''ל כרש''י [דהוי בתוך הסעודה] אבל **בפנ''י** כ' דבה''ג ס''ל כרש''י ובאמת בבה''ג כ' בזה''ל 'דברים הבאין מחמת הסעודה בתוך הסעודה כגון בישרא וכוארי וכל מיני בישולי דדרכייהו למיכל בהו ריפתא וירקי ובוציני אין טעונין ברכה לא לפניהם ולא לאחריהם' ויל''ע אי כוונתו משום שבאו ללפת בפועל או כי דרך ללפת בהם [אמנם עי' בס' **ברכת ראש** בסוגין שרצה לדון דמודה רש''י בבשר ודגים דחשיב מחמת הסעודה ויתכן וזה כוונת הפנ''י] - ועי' **מהר''ח או''ז** סח שכ' דלדעת רש''י בשר ודגים תלוי אי נצרך לפת דאינו יכול לאוכלה חריבה או לא **ועי''ש שנחלק עם אביו האו''ז** לגבי אוכל דיסא עם הפת לדעת רש''י דאיהו כ' דכיון דאינה נצרכת לליפות מברך עליה אבל דעת אביו דהיכא דאוכל עם הפת נפטר וע''ע בזה **בב''י** קעז בשם מהר''י אבוהב **ובשעה''צ** קעז יג לגבי פירות דמבואר דבאכילה עם הפת הכל נפטר **ובראבי''ה** קיז מבואר דדעת בה''ג דהכל תלוי לפי רוב בנ''א ולהכי חשיב כבא ללפת ונמצא לפי''ז דס''ל כרש''י אלא דפליג וס''ל דמחמת הסעודה אינו תלי בדעת האוכל אלא בדעת רוב בנ''א [ויחלקו בה''ג ורש''י בין בפירות דלרש''י בהביאם ללפת בפטור ולבה''ג חייב ובין בבשר כשלא הביאו ללפת דלרש''י י''ל דחייב ולבה''ג פטור] ואי''ז כסברת התו' דהוא מצד דבאמת הביאום מחמת הפת [בין אם הכונה ללפת ובין אם הכוונה להשביע אך הדרך להביאם עם הפת - אלא דאף שלא הביאו ללפת מ''מ הוי כהביאום ללפת ועי' ועי' היטב בד' הרא''ש מה שתמה בד' בה''ג.

**מה הדין בפירות הבאים לשביעה או לעיקר קביעות הסעודה** - הנה עי' **רא''ה וריטב''א** דביארו דמחמת הסעודה הוא גם בפירות כשרוצה לאוכלן לשביעה [וכ''ה במ''ב רח יג לגבי חולה] וכ''ה **בתו'** לגבי מרור דכיון דרחמנא קבעיה חובה הוי כדברים הבאים מחמת הסעודה **ובט''ז** קסח י הביא בזה לד' **עמק ברכה** דבפירות גם במביאם לעיקר קביעות הסעודה יברך עליהם ופליג עליה הט''ז עי''ש וראה גם **באבן העוזר** [קעד] דכ' לגבי דיסא דאף היכא דיאכלוהו לקינוח לא פלוג רבנן אמנם בד' **הראבי''ה** מבואר דאפי' בפירות שמלפת בהם אינו נפטר וכ''ש בבא לשובע והנה ברש''י מבואר דגם דבר שאין דרך ללפת ג''כ נפטר ויל''ע מה החילוק בין ליפות דמהני לבין לשובע דלעמק ברכה ולאבן העוזר לא מהני ועי'

**שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה** - הנה רש''י ביאר דהינו כגון דיסא וכרוב שבאים למזון ובתו' ורא''ש ועו''ר תמהו בזה דהא פת פוטר את הפרפרת ובדעת רש''י צ''ל כמ''ש הב''י בשם הכלבו וכ''ה ברי''ד וריא''ז [בשה''ג] דהיכא דהיה לפניו נפטר בברכת הפת [אלא דברי''ד וריא''ז וכל בו כ' כן גם על דברים הבאים לאחר הסעודה וכ''כ ברי''ד דפרפרת הינו ג''כ פירות עי''ש אך ברש''י מב. מבואר דפרפרת הינו דוקא בשר ודגים הממשיכים האכילה אבל פירות משמע דלא נפטר היכא דבאו למתק הפה] וע''ע ברא''ש משה''ק בשם הרר''י יוסף דהא הוי עיקר וטפל כמו צנון וזית [והקו' צ''ב] - ועי' רא''ש שכ' דלדעת רש''י לא נתבאר מה דין בשר ודגים עי''ש היטב [וראה משנ''ת לעיל] ובמעדני יו''ט שם

**דברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה לעומת דברים הבאים לאחר הסעודה לתו' ולרשב''א** - הנה בתו' וברשב''א ועו''ר כ' דבתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה היינו תאנים וענבים אך דברשב''א כ' בד' ר''ה ור''נ דהטעם דנפטרים בברכהמ''ז הוא משום דלסייע תאות המאכל לרבותו באו באמצע שאל"כ למה הביאוה בתוך הסעודה ועוד שאל"כ למה א"צ ברכה לאחריהם כבאין לאחר סעודה דהא משמע דרב הונא אתיא כרב פפא אלא ודאי נראה דבאו קצת בתוך הסעודה כדי לרבות מעט בתאות המאכל ומשו"ה קאמר רב הונא דאין טעונין ברכה לאחריהם כיון דסייעו קצת באכילת המזון ועוד דאינהו גופיהו זייני הלכך בהמ"ז פוטרתן והנה האי ועוד דכ' הרשב''א איו כוונתו לשני טעמים אלא דשייך בזה בהמ''ז כיון דזייני וכ''ה להדיא בנמוק''י וכן מבואר ממש''כ הרשב''א לחלק בזה בין בתוך הסעודה ללאחר הסעודה ומבואר דכל הסברא לפוטרו מבהמ''ז הוא דוקא משום הא דהוי גורר התאוה וכמו''כ הסברא בלאחר המזון נראה בד' הרשב''א דהוא משום הא דכבר לא שייך לוומר דבא לגרור תאוות האכילה [ובאמת דעת הד''מ והב''ח סי' תעג בדעת הרשב''א [שו''ת א עב ורמא] דמרור צריך ברכה לפיו ולאחריו ודימהו לדברים הבאים אחר הסעודה והיינו משום דאינו בא בכדי לגרור תאוות האכילה - אמנם יל''ע בזה דממה שכ' הרשב''א דבזמנינו לא שייך סילוק שולחן א''כ משמע דכיון דבפועל גורר תאוות האכילה ויתכן ויאכל פת אפי' שאין כוונתו להביאו משום הכי מ''מ נפטר בבהמ''ז ובאמת במאמ''ר שם נחלק ע''ד הד''מ והב''ח בדעת הרשב''א [דלעולם ברכה אחרונה מברך משום הכרפס ורק דאם יברך קודם במרור יזדקק לברך ברכה ראשונה על המרור] וצ''ע - אא''כ נימא דבזמנינו דליכא סילוק שולחן א''כ אית ליה נמי קצת כוונה לגרירת תאוות האכילה וצ''ע] אבל תו' ס''ל דהא דכשבאו בתוך הסעודה נפטרים בברהמ''ז אי''ז משום גרירת התאווה דאדרבה היכא דגוררים תאוות האכילה אי''צ לברך גם לפניו כמו שכ' המג''א [קעד יא] בדעת התו' וא''כ ע''כ הא דבאו אחר הסעודה אינם נפטרים הוא דין חדש דאינו מצטרף כלל לסעודה ולכך נחלקו לשיטתם ג''כ לגבי בשר ודגים ומעש''ק דלרשב''א אף באו אחר הסעודה נפטרים בברהמ''ז והינו דאין חילוק כלל בין תוך הסעודה ללאחר הסעודה ורק בתאנים וענבים דלא שייך טעמא דגרירה - אמנם יש להוסיף דאזלי נמי לשיטתם בהא דלרשב''א הפטור מברכה שלפניה לגבי בשר אינו מצד עיקר וטפל אלא דהוי מזון וקאי גם ע''ז ברכת הפת וכמש''נ לעיל ולכך גם בבאו אחר הסעודה שייך לומר דקאי ע''ז ברכת הפת אבל לתו' דהוא מצד עקיר וטפל לא שייך זה היכא דסילק סעודתו **אמנם עי'** **חזו''א** כז ב שר''ל דליכא מחלוקת בין הרשב''א לתו' עי''ש היטב

וגם מבואר בזה מה שכ' הרשב''א לגבי יין דאי''צ ברכה לאחריו כמו דברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה וכ' דבבא לאחר המזון אינו נפטר בברהמ''ז בגוונא ששתה לאחר שגמר מלאכול הרבה והפסיק בשיחה ומתוך שיחה צמא לשתות ומבואר דלא סגי בעצם מאי דהוי לאחר המזון לחייבו בברהמ''ז והינו מהאי טעמא דלרשב''א ליכא לדינא דאחר המזון אלא כל החילוק הוא אך מצד השייכות לסעודה ושתיית היין שייכת לסעודה אף אחר המזון אא''כ גמר מלאכול הרבה ומתוך שיחה צמא

**ביאור ד' הרשב''א לגבי פהבב''כ** - **וברשב''א** לגבי פהבב''כ כ' דהיכא דבא בתוך המזון אינו מברך עליו לא לפניוה ולא לאחריה וביאר וז''ל 'וטעמא דמילתא משום דפרפרת הויא פת ואלו קבע עלי' סעודה או דאכל מיני' כדי שאחרים קובעין עליו סעודה מברך עלי' המוציא וג' ברכות והלכך כל שבאה בתוך הסעודה דין הוא שיפטור אותה בברכת הפת אבל אם באה לאחר סעודה טעונה ברכה לפני' משום דלאו למיזן אתיא אלא לקנוח' והנה הא ודאי דגם כשבאה בתוך הסעודה לא אתיא למזון דאל''כ לא הו''ל לרשב''א למצוא טעם חדש לפוטרה מברכה שלפניה ומ''מ אין ללמוד מזה דס''ל לרשב''א לחלק בין תוך המזון ללאחר המזון די''ל דגם פהבב''כ הטעם דפטורה הוא כמו דברים הבאים בתוך הסעודה דהוא מצד גרירת התאווה [וכ''מ ברשב''א דכ' שכן דרכן של פרפראות הבאות בתוך הסעודה להמישך וכו' וברשב''א כ' דפרפרת היינו פהבב''כ - וכן מפורש ברשב''א במשמה''ב בית ו סוף שער א' פהבב''כ באה לפתוח בני המעיים] והא דכ' הרשב''א דפטור מברכה מצד דכקבע מברך עליה המוציא הוא רק בכדי לומר דשייך ע''ז ברכת המוציא כמו שכ' לגבי ענבים ותאנים דזייני ונמצא דאין שום חילוק להרשב''א בין תוך המזון ללאחר המזון [ולפי''ז י''ל דמש''כ הרשב''א דלאו למיזן אתיא אלא לקינוח אתי לאפוקי דכשבא בתוך המזון א''כ בא לגרירת התאווה וצ''ע]

**בביאור הסברא דדברים הבאים בתוך הסעודה נפטרים בבהמ''ז** - הנה בד' **הבעה''מ** מבואר דבהמ''ז היא על השביעה ולכך כל השביעה בכלל וכעי''ז כ' **הרא''ש** דלפניהם טעונים ברכה לפי שברכת המוציא אינה פוטרתן כיון דלאו מעיקר סעודה הן ולא לאחריהם דברהמ"ז פוטר כל מה שאכלו בתוך הסעודה ומשמע דהחילוק הוא בבהמ''ז דקאי על כל הסעודה **וברשב''א** ג''כ ביאר טעם הפטור מבהמ''ז משום שסייעו קצת באכילת המזון והמוציא אינו פוטרן כיון דאינן לחם ובהמ''ז פוטרן כיון דזייני ומתבאר מכולהו דעיקר החילוק הוא בין בהמ''ז להמוציא [אלא דנח' בהבנת הדברים כמבואר בדבריהם] אמנם בד' **המאירי** מבואר דאחר שאכלן כיון דנטמעו מטמעו ולכך נפטרים בבהמ''ז ומבואר דכל הא דלא הוי טפל הוא דוקא לגבי לפניו ולא לגבי לאחריו וכן מבואר בל' **הראב''ד** בכתוב שם בסוגין דכ' דארח שאכלן עשאן צרכי סעודה וכן משמע **בר' יונה** דאף דאינם נטפלים לגבי ברכה שלפניה מ''מ נטפלים לגבי ברכה שלאחריה ומבואר בדבריו סברא בזה עי''ש וצ''ב וכ''ה **במשנ''ב** קעז ז וכן מבואר מד' **הב''י והגר''א** [ריש ריב] דהוכיחו להאי דינא דעיקר וטפל פוטר גם מברכה שלאחריו מדינא דדברים הבאים מחמת הסעודה דאינם טעונים ברכה לאחריהם ולכאו' אי נימא דאיכא פטור נוסף מצד דבהמ''ז כולל ל''ש להוכיח מהאי דינא לכל עיקר וטפל [אמנם בב''י י''ל דעיקר הוכחתו מדעת רש''י דפירות דבתוך הסעודה אינם נפטרים מבהמ''ז ומ''מ בליפות נפטרים והיינו טעמא משום דין טפל וגם בגר''א דהביא לד' התו' י''ל דעיקר ראייתו מצד דתו' ס''ל דזה פשוט מדינא דעיק רוטפל ולא קאמרי דאתי למימר לדינא דברכה שלאחריהם וצ''ב בלשונו שם]

**פהבב''כ** - ברש''י מבואר הדוא הלכה דכיון דעיקרו התבלין אי''צ לברך עליו מעין ג' ובראשונים הק' גם מהא דכל שיש בו הוא סברא גם בברכה דלאחריו [ועי' בפנ''י דרש''י לא גריס לה] ובראשונים הק' מהא דמבואר לגמן דבקבע סעודה מברך על פהבב''כ בהמ''ז ובצל''ח יישב שלגבי בהמ''ז דאו' לא שייך לפוטרו [והנה לרש''י אין להק' דהא ר''פ כר''ש ומבואר דבכל דבר שבתוך הסעודה מברך לפניו ואין מברך לאחריו דהתם היינו טעמא דשייך בבהמ''ז ורק לגבי פהבב''כ הוי פטור מברכתו הראויה - וכמו''כ הבין דהסברא לגבי פירות לר''נ ור''ה דלא חייבו כה''ג ברכה נפרדת [- ועי' ראש יוסף בסוגין דדן דבורא נפשות לעולם נפטר בבהמ''ז וכ''ה בריטב''א בסוגין והיינו כנ''ל דברכה כזו ודאי נפטרת ועי'] וע''ע בחי' הגר''א דכ' דרש''י מיירי בלית ביה כזית בכדי אכי''פ וצ''ע כוונתו לפי''ז] ודעת תו' דמיירי דבנאכל תוך הסעודה קודם בהמ''ז דבזה לפניו מברך דנאכל לקינוח {ועי' תר''י ורא''ש ובטור קסח דגם בתוך הסעודה תלוי אם נאכל לקינוח דאי''צ ברכה ואם נאכל לתענוג צריך ברכה אמנם ברשב''א הובא לעיל דנחלק ע''ז וס''ל דפהבב''כ בתוך הסעודה אי''צ ברכה ונתבאר לדון בדבריו דהוא מצד דממשיך תאוות האכילה וצ''ע ועכ''פ מבואר בדבריו דבעי להא דיהא דבר דאם קובע עליו מברך המוציא וג' ברכות ולפי''ז בדבר שאין בו תוריתא דנהמא יברך לפניו אמנם ברא''ה כ' הטעם שמום דהוי מזון ולפי''ז גם כה''ג יברך} ומ''מ אינו טעון ברכה לאחריו כיון דהוי דבר מועט ולכאו' מבואר בזה דהוא דין פטור חדש וצ''ב וברשב''א רא''ה וריטב''א כ' דכיון דהוי מזון נפטר בבהמ''ז וי''ל בזה או דשייך יותר לבהמ''ז ולכך נפטר או כמש''כ רע''א [קעז] דמיגו דהוי קביעות לענין הפת הוי קביעות לגבי פהבב''כ אלא דהק' דלפי''ז ה''ה יש לו ליפטר מברכה שלפניה.

**אחר הסעודה** - עי' תו' דבזמנינו אי''ז שייך **ובמג''א** רח כד כ' דבהב לן ונברך הוי כסילוק שולחן [דאיכא היסח הדעת] והוב''ד **בביאוה''ל** **ובמאמ''ר** [רח לד] פליג ועי' חזו''א כז ג מש''כ בביאו הסברא בזה וע''ע **בתו' ר' יהודה** מש''כ לגבי קרבן פסח דאף דאסור לאכול כיון דאי''ז מצד דאינו רוצה הפת אי''צ לברך עי''ש

**שאני יין הואיל וגורם ברכה לעצמו -** בביאור ד' הגמ' **א]** עי' **רש''י** בסוגין ולקמן מ: **ומרומי שדה** שם **ובתר''י** הביא מד' רש''י דחשוב שמקדשין עליו והק' דגם על פת מקדשין וכ' בב' אופנים או דהוא כמו פת כיון דגם על פת מקדשין ועוד דאין מבדילין על פת [וע''ע **ט''ז** קעד א ומאמ''ר שם ובט''ז רו א] **ב]** ובתו' הביאו מרשב''א דהוא מצד דאישתני בברכתו לעילויא [ומש''כ לגבי שאר משקין צ''ע דהא לא אישתנו לעילויא] ועי' תורא''ש דמשמע דאי''ז סברא בחשיבות היין אלא דלכך אין לבטל ברכה חשובה זו ובפרמ''ג משב''ז קעד א תמה ע''ד התו' דדיסא נמי אישתני לעילויא ועי''ש בא''א קעד ט דכ' די''א דהחשיבות שמזכירים גפן בפנ''ע **ג]** ובתר''י הביא פי' נוסף דהינו מצד דיין פוטר כל מיני משקין ותמה בזה עי''ש **ד]** **ובאו''ז** [סעודה קנא] כ' דהוא מצד שמברכין עליו הטוב והמטיב **ה]** וברשב''א הביא מהראב''ד וכ''ה ברא''ה דאכילה ושתיה הם שני ענינים ולכך השתיה גורמת ברכה לעצמה עי''ש [וראה לקמן]

**דין שאר משקין** - עי' תו' ורא''ש ומבואר דאיכא כמה סברות לומר דטעון ברכה **א'** לדעת הרשב''א בשם הראב''ד דגורם ברכה לעצמו הינו דשתיה ואכילה הם ב' דברים וכ'ה ברא''ה עי''ש ועי' **פמ''ג** קעד משב''ז ח **ב'** סברת התו' והרא''ש בשם ר' יו''ט דכל קו' הגמ' דוקא לגבי יין דזיין [וברא''ש משמע דשאר משקין ג''כ זייני ורק במין הנידון ובתו' משמע דדוקא ביין דסעיד ועי' הגהת סמ''ע קעד סעיף ז ובב''ח קעד ז ומג''ג ומאמ''ר שם] ועי''ש ברא''ש שהק' דמאי איכפ''ל בהא דלא זיין והא יין פוטר שאר משקין אף דאינו שייך בברכתן [ועי''ש שגם מים חשיבי מחמת הסעודה] **ג'** **במרדכי** [קלו] כ' בשם הר''ר יוסף דכל הקו' דוקא מיין כין דגריר בל שאר משקין לא **ד' ברי''ד** כ' דמים שותה לצמאו משא'כ יין ששותה לסועדו ולכך הק' דיפטר [ואולי זו כוונת התו'] - **והסברא לפוטרן מברכה** עי' היטב ל' **התו' והרא''ש** או מצד דהוא לשרות או דא''א לאכילה בלא שתיה **ובר' יונה** מבואר דסגי בהא מצד דשותה בתוך הסעודה כי קודם הסעודה יזיקנו בזה סגי לפוטרו

**ברכה אחרונה ביין ושאר משקין** - עי' **רא''ה וריטב''א** דלגבי ברכה אחרונה הכל נפטר דהכל משביע [אמנם ממש''כ בתר הכי לגבי יין יתכן דגם בזה לא דיבר אלא על יין **ובפ' רי''ד**  כ' דאף שפת פוטר כל מיני מאכל אינו פוטר משקה ומברך לפניו ולאחריו בין ביין ובין בשאר ברכות ועי' **שה''ג** הביא **מריא''ז** דפליג עליה דשאר משקין נפטרים מברכה שלפניה ואף יין נפטר מברכה שלאחריה עי''ש והנה עי' **רשב''ם** פסחים קג: דכ' דיין נפטר בברכה שלאחריו מק''ו דאי מעין ג' פוטרו ודאי ג' ברכות פוטרו ובתו' הוכיח דלא כוותיה מהא דתאנים וענבים דאחר הסעודה מברך לפניהם ואחריהם ובתו' שם בשם **רש''י** הביא דהוי כתאנים וענבים תוך הסעודה דמברך לפניהם ולאחריהם וכר''ש ואזיל לשיטתו בסוגין דר''פ פסיק כר''ש ומבואר מד' רש''י דלר''נ לא יברך לאחריו והינו דדינו כדברים הבאים תוך הסעודה ואף דבסוגין מבואר דהוי כדברים הבאים מחמת הסעודה דלהכי מקשה שלא יברך לפניו מ''מ אחר תי' הגמ' דגורם ברכה לעצמו הוי סברא גם ביחס לברכה שלאחריו לר''ש אלא דמ''מ אין סברא זו דגורם ברכה לעצמו מועלת שלא לפוטרו כדין תוך הסעודה לר''נ אלא אך לההוציאו מדין מחמת הסעודה [וכ''מ מד' **הרשב''א** בסויגן דכלפי יין דבתוך הסעודה אתי למיפטריה מצד דברים הבאים בתוך הסעודה ולא מצד מחמת - אמנם עי' **בפרמ''ג** קעד ט דנקט דכיוןד גורם ברכה לעצמו כל סברת הרשב''א לפוטרו הוא אך מצד דסעיד ול''מ כן ברשב''א דמשמע דרק לגבי יין שאחר המזון הוא דהוצרך לזה וצ''ע] **ובתו'** הק' עליו דהא בגמ' מבואר דחשיב מחמת הסעודה וכ' דסברת גורם ברכה לעצמו אינה אלא כלפי ברכה שלפניו אבל לגבי ברכה שלאחריו לא אשכחן דחשיב ומבואר מד' תו' דאין סברא דגורם ביחס לברכה שלאחריו **ובראב''ד** בכתוב שם [עא בנדמ''ח] כ' דהא דגורם ברכה לעצמו הינו דחשיבותיה גרמה ליה וזה סברא גם שלא לפוטרו בבהמ''ז אמנם **במלחמות** שם כ' דסברת גורם ברכה לעצמו היא דוקא לפניו אבל לאחריו אינו גורם עי''ש

ומבואר בד' הראשונים שנח' בב' פלוגתות חדא אי שייכא סברת גורם ברכה גם כלפי לאחריו דלרש''י ולראב''ד שייכא ולרמב''ן ולתו' לא שייכא ועוד נח' דלרש''י מהניא אך סברא לאחריו רק שלא ייחשב מחמת ולראב''ד לכאו' מהניא גם שלא ייחשב כתוך המזון והדברים תלויים במשנ''ת בסברת גורם ברכה לעצמו [דלפי''ז יל''ד אי הוי סברא בברכה (כמובאר בתורא''ש לדעת תו' ויל''ד כן בד' רש''י) או בחשיבות (וגם בזה יל''ד אי הוי חשוב יותר מפת או כפת ותליא אי דין הטפל מצד המציאות או מצד הערך) או בניתוקו מן הסעודה (כמבואר ברשב''א בשם הראב''ד)] וכמו''כ בהנידון אי חלוק בפטור ברכה דתוך מפטור דמחמת [דנתבאר דלראב''ד ולמאירי ולר' יונה חדא סברא היא לר' יונה דנחשב טפל אחר האכילה ולמאירי דנכלל בברכה אחר אכילה דנטמעו נטמעו וכ''ה בראב''ד שעשאן צרכי סעודה (ולפי''ז מסתברא דכמו דמהני דלא ייחשב כמחמת ה''ה דלא ייחשב כתוך) אמנם להרא''ש ועו''ר לכאו' הוו ב' פטורים דמחמת הוא מצד דין טפל ותוך הוא מצד דבהמ''ז קאי על הסעודה (ולפי''ז יש לחלק דמהניא אך כלפי סברת טפל ולא כלפי סברת ברכה כוללת)]

עוד נח' אי איכא סברא דג' פוטר מעין ג' או לא **דלרשב''ם** פוטר ותו' פליג עליה והוכיח מהא דבתאנים וענבים מברך לאחריהם מעין ג' [וראה בד' **הרא''ש** דנראה דהשיג על עיקר הק''ו **ובראב''ד** בכ''ש דכ' דאינו מתאים נוסחח הברכה דלא הוי מזון עי''ש היטב] ועי' **באו''ז** סי' קנה דהביא דד' רשב''ם לא קיימי אלא ביין והנה לגבי יין מק' בגמ' לה: דניבריך עליה ג' ברכות ומתרץ דלא קבע **ובר' יונה** בסוגין כ' דבדיעבד בבירך בהמ''ז יצא וכמו''כ ס''ל דלכתחילה היכא דמחויב בבהמ''ז יכול לפטור היין [ולכאו' ביאור דבריו דרק לא תיקנו ע''ז חובת בהמ''ז אבל ודאי דשייכי ביה] ודימהו לתמרי **וברשב''א** בסוגין ובשו''ת [א-עב ומיוחסות רא ורב וצ''ע מדבריו בא' תרכה] כ' דכיון דבקבע ראוי לו ברכהמ''ז א''כ היכא דשתה אחר הסעודה מיגו דהוי קביעות לענין הסעודה הוי קביעות לענין היין ולכתחילה מברך עליו ג' ברכות [ויל''ע בדעת הרשב''א אי היכא דלא קבע נפטר בדיעבד ומ''מ ס''ל דלגבי לכתחילה בעינן מיגו או דס''ל דלא נפטר בדיעבד ורק במיגו נפטר ומברך לכתחילה ועי''ש בתשובה דדימהו לתמרי וצ''ע] ועי' **ביאוה''ל** רח דהק' דהא רק פורתא סעיד אבל טובא גריר וא''כ אמאי מברך ג' ברכות בטובא עי''ש שר''ל דמ''מ תחילת השתיה היתה סעיד [ועי' **חזו''א** לד ז דעמד בזה דמה יפטור להשתיה האחרונה] ובאמת **בפרמ''ג** [קעד א''א ט] כבר עמד בזה כ' ע''ז דלא פלוג רבנן **וביד אפרים** קעד כ' דבאמת לא מיירי בטובא וטפי י''ל כדעת **הראבי''ה** דפורתא וטובא הינו דבאותה שתיה עצמה פוןעל היין הרבה גרירה ומעט סעידה ועי'] ודעת **הראב''ד** בכתוב שם והרמב''ן במלחמות ור' דוד והר''ן בפסחים דאינו נפטר בברכהמ''ז וחילקו מתמרי דחשיבי מזון [והא דאמרינן בדף לה: דהיה ראוי לקבוע ע''ז ג' ברכות י''ל או כחזו''א לד ב דס''ל דלקו' הגמ' היו מתקנים ג' ברכות כעין המעין ג' וע'ע **קר''א** ריש כיצד מברכין דכ''כ לגבי דעת ר''ג דמברכים ג' ברכות על ז' מינים אמנם הביא **מהגר''א** לא כן עי''ש ובפשוטו י''ל דאחר דלא קבעי עליה ל''ח כלל מזון ואין ראוי בזה ברכת ג']

**ולגבי שאר משקין בברכה אחרונה** נח' בזה האחרונים **דבפרמ''ג** [א''א קעד יד] נקט דלא נפטר בבהמ''ז **ובלבו''ש** [על מג''א קעד יד] כ' דנפטר **ובתהל''ד** קעד ט כ' דאף לפרמ''ג יין נפטר דסעיד ועי''ש שמכריע כלבו''ש וכ''ה **במ''ב** קעד לב.

**דברים הבאים קודם המזון** - עי' **רשב''א** בסוגין מש''כ להסתפק אי דמי ללאחר המוזן ועונים ברכה לפניהם ולאחריהם או דכיון דגוררים תאוות המאכל יפטרו ומסיק דלא יפטרו **וברא''ש** ערבי פסחים סי' כד כ' דיין כיון דבא לגרור תאוות המאכל נפטר ופליג ע''ד הרשב''א לגבי יין שקודם המזון דהוא מצד מיגו [כמבואר בדבריו לגבי קידוש דפסח] אמנם לגבי הבדלה נח' בזה והינו דדוקא קידוש שייך לשעודה דאין קידוש אלא במקום סעודה משא''כ בהבדלה והוא לכאו' בסברת הרשב''א ועי' היטב בד' הטושו''ע ונו''כ קעד סעיף ו' ורצט סעיף ח'

**וע''ע במ''ב** קעו ב שהאריך בשאר דברים הבאים קודם המזון

**עיקר וטפל**

**מד. מתני' - אמר רבה, ובטושו''ע ונו''כ סי' ריב.**

**מליח בתחילה** - בביאור הל' בתחילה עי' **תוי''ט** דא''ש **לתרוה''ד** דהיכא דאוכל קודם הטפל יש לו לברך עליו והינו דאתי לאפוקי פת תחילה ועוד כ' דאתי למימר דאי''צ שיאכל עימו ממש [אמנם עי' **רשב''א ורא''ש** מא: דלא פשיט''ל דמיירי באוכלו בפני עצמו] **ובנחל''צ** [ריב א] כ' דכוונת התנא דעיקר כוונתו על המליח ורק משום המליח הביאו פת - ועי''ש שמבואר מדבריו דהיה מקום לפרש [לתי' בתרא דתו'] דהכוונה דאוכל המליח ואח''כ הפת וקמ''ל דלא כתי' קמא דתו' [לפי הבנתו] דכל הפטור הוא דוקא היכא דאוכלן באותו מעמד ולא כשסיים לאכול הפירות וראה לקמן.

**זה הכלל** - עי' **רע''א** בסוגין **ופרמ''ג** [א''א ריב ב] דאתי לאורויי אפי' בברכה אחרת ולא רק בשהכל דנימא דשהכל פוטר כל הברכות [ואי מיירי בכל דבר מלוח כדכ' **רש''י** או בזית כדכ' **הר''י מלוניל** או דמלח הפירות **כר' יונה** או דמברך על הפירות **כב''ח** לא א''ש] וסברא זו יל''ד בה הרבה בגדרי פטור עיקר וטפל, **ובתפא''י** כ' דאתי לאורויי היכא דאוכלו קודם העיקר דלא **כתרוה''ד**, **ובראש יוסף** כ' **דלרש''י** דאתי לאוריי דבשאר דברים שאינם פת גם בלא פירות גינוסר טפל **ולטור ושו''ע וש''ר** הינו דאף בברכותיהן שוות יאחז בימינו העיקר ויברך עליו [וי''ל דהוא דין קדימה חדש וי''ל כהרשב''א דאינו בדין שיפטרו שאינו חשוב את החשוב וי''ל דבאמת פטור מברכה דמברך על העיקר ועי'] **ועוד יתכן** לומר דאתי לאורויי אף באין דרך ללפת [ועי' רשב''א מא:] **או** דפטור אף מברכה שלאחריו [עי' רשב''א וצל''ח מא:] **או** דאף היכא דאינו 'שלא יזיק' אלא אך 'למתק' הדבר השני [ועי' **פרמ''ג** משב''ז ה בשם **הפרישה**]

**מי איכא מידי** - עי' **רש''י** דכ' דפירות גינוסר חשובים מן הפת ובמשנה כ' דמליח הינו כל דבר מלוח ולכאו' נראה מדבריו דמיירי דאוכל הפירות לחודייהו ובתר הכי מליח עם הפת ובר' יונה מבואר דהיו מולחים הפירות עצמן **ובפרישה** [ריב א] בשם **מהרש''ל** דלרש''י כל דין עיקר וטפל בפת הוא דוקא בפירות חשובים אמנם בדעת **ר' יונה** נראה דס''ל למהרש''ל דלאו דוקא פירות גינוסר עי''ש אמנם **בב''ח** כ' דגם לר' יונה דוקא פירות גינוסר עי''ש [אמנם **בב''ח** פי' בד' ר' יונה דאיכא מליח בפנ''ע אלא דכוונת המשנה דמברך על דבר שהביאו מליח בשבילו דהיינו הפירות ועי' **מג''א** ב דתמה ע''ד לר' יונה מיירי דמלחו הפירות עצמן] והנה לר' יונה א''ש הא דמברך על המליח ופוטר הפת והינו דמברך על הפירות אבל לרש''י צ''ב אמאי מברך על המליח והא הכל טפל לפירות [וליכא למימר כתו' דא''כ שוב לא יטפל הפת למליח] ועי' **צל''ח** שכ' לדון דכוונת רש''י כר' יונה ועוד כ' דמיירי בגוונא דתו' ואף דאינו טפל לפירות מ''מ מהנו הפירות לבטל חשיבות הפת וצ''ב ועי''ש עוד דאסברה לה להאי סברא דרש''י דבפת חשובה אינה בטילה דהוא כעין ד' הגמ' דיין גורם ברכה לעצמו וה''ה נמי פת גורמת ברכה לעצמה [ותליא בביאור הראשונים בזה] **ובפר''ח** [ריב א] פסק כד' רש''י וכ' הטעם דדמי קצת להא דכל שיש בו מחמתשת המינים מברך עליו במ''מ - אמנם **ברמב''ם וטור** לא כ' כלל להא דפירות גינוסר **ובדעת התו'** במהרש''ל נקט דס''ל כטור אבל לצל''ח י''ל דס''ל דדוקא בפירות ולדבריהם הא דאמרינן הכא מי איכא מידי הינו דבמקרה רגיל שצריך לחם עיקר סעודתו זה הלחם עי' **ב''ח** דכן נראה שהבין בדבריהם ועוד הביא **דברמב''ם** [ברכות ג ז] כ' הרי שצריך לאכול מליח ואתי למימר למסקנא דשמעתין ואילו **בטור** כ' בסתמא וע''ע **בפרמ''ג** בא''א ב וע''ע **במ''ב** ג **ובשעה''צ** ט דמבואר דס''ל דבעינן להא דיאכל המליח מחת צורך והכרח ובלא זה אין הפת טפילה לו **אמנם** נראה דאי''ז דין גמור אלא דלגבי מליח כן הוא דבלא הכרח יש לראותו כליפות והכל לפי הענין ובמקום דידעינן דרוצה באכילת העיקר נעשית הפת טפל בכל גווני ואי''צ דוקא שיאכל העיקר מתוך הכרח וז''ב ולהכי כ' **המשנ''ב** ס''ק ה' **ובשעה''צ** ס''ק כג בפשיטות דאיכא דין טפילות דפת ולא חילק כנ''ל והנה הראוני **דבביאורי הגר''א** בסוגין כ' דביאור קו' הגמ' מצד בטלה דעתו (אמנם ל''מ כן כ''כ מד' הפו') ולפי''ז א''ש בפשיטות די''ל דהינו דוקא גבי פת ומליח ולא גבי יין ופת או צנון ותמכא ופת - עוד יש לחלק דבמשנ''ב כ' בכל הני אופנים 'מעט' פת ויתכן דהוא דוקא (משא''כ גבי מתני' דכ' בירך על המליח פטר את 'הפת' משמע דהוא בגוונא דאוכל פת כדרכו ועי') **ובעיקר סברת הב''ח ושעה''צ** י''ל עוד דהוא מצד דכל כמה דאוכל את המליח לצורך טעמו ובעי למיכל נמי פת הוריד החריפות שוב גדרו דחפץ הוא בטעם שניהם משא''כ היכא דאית ליה צורך במליחות א''כ אינו חפץ בטעם מסוים אלא במליחות ולפי''ז ק' לחלק כנ''ל בריש דברינו דהכל לפי הענין ובעינן למימר או דבטל''ד וגבי תמכא צנון ויין ליכא לבטל''ד או דחלוק מעט פת מהרבה פת - **והעירוני** דבסי' קסח סה כ' המשנ''ב להאי דינא דשורה פיתו ביין בלא לכתוב דמיירי במעט פת אמנם י''ל דהתם הא מיירי בפהבב''כ ולא בפת גמור ובאמת דיל''ד בזה אי האי דינא דבעינן דיהא לו צורך במליח הוא דוקא בפת או גם בפהבב''כ ולכאו' כיון דהוכח דין זה מד' הגמ' דמי איכא מידי משמע דהוא דין דוקא בפת ועי']

**תו' ד''ה באוכלי** - **בתו'** דנו מפני מה אין הכל טפל לפירות ותי' בב' אופנים או דמיירי שלא אכל הפירות באותו מעמד א"נ בשעה שאכל פירות גנוסר לא היה שם עדיין מליח ופת דלא היה יודע שיחלש לבו מחמת המתיקות והנה לפי' קמא ביארו **בנחל''צ** **ועולת** **תמיד וב''ח** דהוא דין בעיקר וטפל דאינו נפטר אא''כ אוכלו באותו מעמד ואף שהיה דעתו ע''ז מעיקרא ולתי' בתרא משמע מדבריהם דהוא כדין כל דבר שלא היה בדעתו אף בברכותיהן שוות ובדעת **הב''ח** צ''ע היאך ביאר ד' התו' בתי' השני דמתחיל''ד נראה דגם בזה היה בדעתו על המליח (ולכאו' זה נסתר מל' התו' דכ' דלא היה יודע שיחלש ליבו) וכל החילוק דלתי' בתרא גם כשאוכל עתה הפירות מ''מ לא נפטר וכן מבואר בסו''ד דהק' דלשני התירוצים מבואר דגם כשהיה בדעתו מתחילה מברך על המליח והק' ע''ז הב''ח מהא דלגבי דברים הבאים מחמת הסעודה אפי' בלא היה דעתו נפטר ותי' דשאני התם דעדיין אוכל הפת וצ''ע דהא כ' דלתי' שני מיירי דאוכל הפירות גם עתה ועי' מג''א דכ' דדברי ב''ח סותרים וע''ע מחצה''ש על מג''א שם - ובעיקר קו' הב''ח מהא דגבי פת מבואר דנטפל הבא ללפת אף היכא דאינו באותו מעמד לכאו' היה מקו''ל דכל סברת באותו מעמד אינה אלא בדבר שטפל מצד דאוכלו מחמת חולשת ליבו או מליחות פיו דכה''ג י''ל דבאמת עתה אינו טפל ורק דנגרם צורך זה מאכילת מאכל אחר אבל בטפל שמלפת דכל אכילתו אינה אלא לצורך המין השני בזה ליכא לל לשסברת מעמד אחד ודו''ק אמנם **בט''ז** א **ומג''א** ב מבואר דסברת התו' גם לתי' קמא היא דלא שייכא הברכה ע''ז גם אי הוו ברכותיהן שוות **ובמג''א** ביאר דהינו משום שינוי מקום ולתי' בתרא מצד שאין דעתו עליו [**ועי''ש** מה שהביא מד' **בעה''מ** ומש''כ בביאו''ד **ובפרמ''ג** שם] **ובט''ז** משמע דהוא מצד נמלך ועי' פרמ''ג שם ועי' **בגר''ז** ריב י דהיכא דמברך על הטפל כיון דלא היה דעתו גם לגבי ברכה אחרונה אינו נפטר וצ''ע בזה דכיון דחשיב טפל ורק דמצד הברכה שלפניה לא קאי ע''ז למה לא יפטר אמנם לנחל''צ ודעימיה ודאי דחייב בברכה שלאחריה כיון דאינו נחשב לטפל כה''ג.

**גדר פטור עיקר וטפל** - עי' **ט''ז** [ריב א] דלהכי נקט תנא דמתני' לגוונא דתו' דמברך על המליח ולא כ' דמברך על הפירות להשמיע דאע''ג דכל אכילתו אינה אלא משום מה שאכל שכואב לו המתיקות מ''מ חייב לברך דהיכא דלא קאי הברכה על הטפל אינו נפטר מברכה ומבואר מד' הפוסקים הנ''ל דדין טפל אינו מצד דאינו חייב ברכה אלא מצד דנפטר בברכת העיקר [וכן דקדק **בחזו''א** כז ט] וכ''ה הדין המבואר בסי' קעז סעיף ה' לגבי הביאו לו ליפות שלא היה דעתו עליו דחייב לברך עליו **ובחזו''א** כ' דגדר עיקר וטפל דחייב ברכה אלא דברכתו כברכת העיקר אמנם גם זה אינו מצד עצם היותו טפל לו דא''כ היה לו לברך על המליח העץ וע''כ דאי''ז ברכותיהן שוות מצ''ע אלא דבשעה שמברך על העיקר שייך הטפל לברכה זו עצמה ועי' [וכן יש להוכיח מהא דלרמ''א דיש דין טפל בנאכל קודם העיקר מברך עליו שהכל ולא מברך ברכת העיקר] והנה **באבנ''ז** כ' דמהא דנפטר מברכהמ''ז גבי מליח ופת [כדכ' הרשב''א מא: דכן כוונת המשנה] ואף דבו''נ ל''ח כלום לגבי בהמ''ז ומבואר דדין הטפל כדין העיקר והק' לפי''ז בכל שיש בו כשאין בו כזית בכדי אכי''פ אמאי מברך בו''נ ולא נפטר לגמרי כמו מיני הדגן שטפל להם **ולכאו' לחזו''א** דמקבל דין ברכת העיקר א''ש וגם בלא זה י''ל דזהו דין העיקר לברך עליו ביש בו כשיעור גם יל''ע דהא העיקר עצמו אי מצרף חצי שיעור מז' מינים וחצי שיעור מדבר שברכתו בנ''ר דינו לברך עליו בנ''ר כמבואר במג''א [רי א] וא''כ יש לדון להטפל כמצטרף עם העיקר ולכך יברך עליו בנ''ר ולק''מ - והנה **בט''ז** רב ב [ועי''ש **פרמ''ג** משב''ז א וב' ובפתיחה לסי' רב אות יא התנאי הראשון] מבואר לכאו' דאיכא ב' דיני עיקר וטפל דהיכא דאיכא רוב ממין אחד אי''ז טעם שיפטר מברכה רק במקום דעומדים לפניו שני הברכות אבל היכא דבירך על הרוב קודם בזה חייב בברכה על המיעוט משא''כ בעיקר וטפל מצד שמשמש הטפל להעיקר דמבואר בסוגין דאי''צ לברך עליו אע''ג דכבר בירך על המליח [ורק דהיכא דלא היה בדעתו או דנמלך צריך לברך] אמנם אין המכוון דבעיקר וטפל דמשמש אי''צ כלל ברכה דא''כ אף היכא דלא היה בדעתו היה פטור מלברך אלא דהיכא דהוא משמש חשיב טפל גמור דזו ברכתו משא''כ לגבי רוב ומיעוט אינו טפל כלל אלא דראוי לקבוע הברכה כפי הרוב ועי' - **ויל''ע היכא דחייב בבהמ''ז** דאו' דלכאו' לגבי דאו' ל''ח דאיכא הכא ברכה לפטור הפת ובאמת עי' **צל''ח** מא: **ובראש יוסף** בסוגין דהיכא דאכל שיעור שביעה אינו נפטר בבו''נ וכ''ה **בפרמ''ג** רב א לגבי תערובת דיין ושיכר דאי מעין ג' דאו' לא יפטר בבו''נ אלא היכא דליכא כזית בכדי אכי''פ [ובראש יוסף מבואר דכל דינא דעיקר וטפל הוא דרבנן והם אמרו והם אמרו ומבואר דאף בשני ברכות דאו' ל''ש עיקר וטפל אם לא שמדאו' יוצא בחדא אתרווויהו ואילו בדבריו בפרמ''ג משמע דכל הטעם מצד דבנ''ר דהוא דרבנן לא יפטור בהמ''ז דאו' - וגם בזה יל''ד אי הינו מצד החיוב דאו' ודרבנן או מצד הברכה ונפק''מ היכא דהחיוב דטפל דאו' כגון תמרי והעיקר דרבנן כגון פת כזית ומ''מ מברך על העיקר בהמ''ז דהוא ברכה דמהניא מדאו' ודו''ק]. אמנם **בריטב''א** לז. כ' דאף לגבי תערובת דמיני דגן היכא דהדבר שנתערבו בו עיקר אין מברך מעין ג' אף דס''ל [מד.] דמעין ג' דאו' ואולי י''ל דשאני היכא דהוי תערובת ורוב ממין אחר דבטל ברוב ואף אי טעכ''ע דאו' מ''מ הכא אנו דנים מה שם מאכל זה ולא האם ישנו כאן למאכל אחר ועי' - והנה **ברא''ש** [כג] כ' בביאור מתני' דחומץ דלרבנן מברך עליו דמיירי שמזגו עם מים או מרק והחומץ עיקר וצ''ע א''כ לר''י דאין מברך מצד דהוי מין קללה אמאי אין מברך על המים או המרק ומבואר לכאו' דדין עיקר וטפל מהני לפוטרו לגמרי מברכה כדין העיקר וצ''ל דשאני התם דדין העיקר קובע דמאכל זה עיקרו מין קללה ואין לברך עליו ולפי''ז נראה דדוקא במעורב אבל היכא דהוי מין קללה ואוכל עימו דבר ללפתו או להפיג מליחותו יהא טעון ברכה וצ''ע - אמנם מד' **הרא''ש** [כז] בשם **בה''ג** דכ' דיין של בהמ''ז אין טעון ברכה לאחריו וכ' הרא''ש בטעמו דהוא מצד דס''ל דחשיב כדברים הבאים מחמת הסעודה וצ''ע דכי נמי חשיב מחמת הסעודה מ''מ היאך נפטר מברכה אחרונה ואי נימא דאין הטפל חייב בברכה א''ש וצ''ע.

**היכא דאינו מברך ברכה אחרונה על העיקר מדין ספק האם יברך על הטפל** - ויל''ע אי נימא דחייב הטפל בברכה מה הדין לגבי ברכה אחרונה היכא דאינו יכול לברך על העיקר מחמת ספק האם יוכל לברך על הטפל כיון דסו''ס חייב בברכה ועי' **שעה''צ** רח ע' לגבי שתה יין פחות מרביעית דכיון דספק מחויב במעין ג' [דיתכן דסגי ברוב רביעית או כזית לא יוכל לברך על המשקין בנ''ר דכי משום שאין אנו יודעים לברר ההלכה יחוייב עי''ז לברך בנ''ר והניח בצ''ע **ובאגרו''מ** [או''ח א עד] תמה דהא חייב בברכה ורק ברכת היין פוטרתו [ובאמת דהיה מקום לדון לפרמ''ג דהפטור ביין מצד חשיבות הברכה דודאי יכול לברך] וכ' דאף אם נאמר דס''ל למשנ''ב דבמקוםד איכא עיקר וטפל נפטר לגמרי מברכה ג''כ לא א''ש הא מבואר מדבריו דאי היה ספק באמת ולא רק דאנו איננו יודעים הדין היה צריך לברך [ועי' **עמק ברכה** דיני בה''נ אות ה'] ובאמת **בגר''ז** [סדר בה''נ א כא] כ' דכל ששתה פחות מרביעית יין מברך עליו בנ''ר וכ''ה **ביד הקטנה** [ברכות ג סט] דבס' נטפל למיני דגן [דאם נטפל ס''ל ליד הקטנה דיצטרף לשיעור ויתחייב במעין ג' מ''מ כיון דאין מברך מעין ג' יברך בנ''ר דכל דין עיקר וטפל הוא בנפטר בברכת העיקר ועי''ש שחילק בין כה''ג דברכת הטםפל בנ''ר לבין ספק הברכה בדגן חי דבזה על דבר זה עצמו ילה''ס אי מברך מעין ג' או בנ''ר ולכך לא יברך עליו כלום מס' ובדעת המשנ''ב נראה דודאי היכא דמדין ספק גמור נפטר מלברך מעין ג' א''כ יברך בנ''ר דאין לו ברכת עיקר שתפטרנו אבל כ''ז דהוי ספק מחמת חסרון דעתינו א''כ ל''ח דאין דינו לברך מעין ג' וכל שדינו לברך מעין ג' ועי''ז יפטר מבנ''ר תו לית ליה כלל ברכת בנ''ר ואסור לו לברכה ודו''ק

**החילוק מדינא דמתני' לדין כל שיש בו מחמשת המינים** - והנה צ''ע על כל דינא דמתני' דהא כל שיש בו מחמשת המינים מברך עליו כברכתן - ואיכא בזה ה' תירוצים **א]** **למאירי** דבלהטעים אין דין כל שיש בו וכן **לתו'** דבעינן דיאכל הפת בכדי לסעוד, א''ש בפשיטות דהתם אין באה הפת לסעוד ולא לכוונת אכילה. **ב]** עוד יתכן דהיכא דהכא ל''ח דכוונתו לטעם הפת אלא אך להפיג חריפות ובזה ל''ח אפי' דבא להטעים [ולכאו' זו כוונת **שיטת ריב''ב** עמוד סט בדפי הרי''ף בנדמ''ח]. **ג]** **לרש''י** דפירות גינוסר חשיבי מן הפת **ד] ברא''ה** **ובריטב''א** [לז] כ' דפת ומליח הוא דוקא היכא דאוכלן נפרדים אבל היכא דאוכלן מעורבים ליכא לדינא דכל שהוא עיקר וכ' הטעם דהיכא דמעורב חשיב כעיקר התבשיל משא''כ היכא דאוכלו לבד אינו אלא להכשיר את פיו ולכאו' כוונתם דהיכא דמעורב אנו רואים אותו כחלק מהמאכל ונותן במאכל טעם, משא''כ היכא דאוכלו בנפרד והינו דהוא דין עיקר בתערובת ולא חשיבות בעלמא ודו''ק וכהאי טעמא פסק **המשנ''ב** [ריב שעה''צ ד]. **ה]** **עוד יתכן** אי נימא דאין כלל דין כל שיש בו לגבי ברכת המוציא אלא אך לגבי ברכת במ''מ [אמנם אכתי יק' דיברך במ''מ ועי'] וראה מש''נ בזה בסוגיא דכל שיש בו. **ובמאירי** כ' דהיכא דקודם הביאו המליח מברך עליו אבל בבאו יחד מברך על הפת עי''ש וצ''ע אי כוונתו כרא''ה דמדבריו משמע דבעי דיביאו המליח תחילה בכדי שיפטור ולא אך דייאכלו בנפרד **וע''ע בד' המאירי** לגבי מצה שעליה הנוגט עי''ש.

* ע''ע בד' העולת תמיד היאך הבין בד' הב''ח וצ''ע - יש לבדוק משמעות ד' הפו' דאין דנים בעיקר וטפל כגדר הרגיל דלא היהה בדעתו בברכותיהן שוות והינו דל''ח כברכותיהן שוות הואיל ובשעת הברכה לא הוגדר כטפל בלא היה בדעתו ועי'

**שמן הנאכל ע''י פת.** הנה **בב''ח** [ר''ב ד'] דקדק מהא דהוצרך הטור לכתוב דין זה דכה''ג דאוכל השמן עם הפת הו''ל הפת עיקר דאע''ג דזהו דין פשוט דכל שהוא עיקר ועימו טפילה וכו' אתי לאורויי דאע''ג דהעיקר הוא השמן דאוכלו לרפואה מ''מ נפטר ע''י הפת והק' הב''ח מהא דגבי מליח אמרינן דמברך על המליח ופוטר את הפת ובסי' רי''ב תי' ע''פ הראשונים דאין הפת בטל למליח אלא לפירות גינוסר דאינהו חשיבי ופטרי ליה לפת אלא דעדיין הק' משיטות הראשונים דפליגי וס''ל דהפת בטל למליח והניח בצ''ע. **ובמג''א** [ר''ב ס''ק ח'] פליג עליה וס''ל דלעולם אי כוונתו לרפואה הו''ל שמן עיקר ויברך על השמן העץ ויפטור הפת [ועי''ש שביאר אמאי ל''א כן בגמ'] אמנם עי' **בנחל''צ** [הוב''ד באליה רבה ר''ב] דביאר דגבי דג מליח איכא הנאה ויכול לאוכלו אף בלא הפת ורק דע''י הפת אינו מזיקו בגרונו משא''כ לגבי שמן דכל מה שיכול לאוכלו הוא ע''י הפת הפת היא העיקר [והנה מ''מ לגבי אניגרון הוי השמן עיקר דדוקא גבי פת אמרינן סברא זו ועי'] ובאמת בתורא''ש בסוגין הביא מהר''ח דהא הו''ל מליח עיקר הוא משום שאפשר לאוכלו בלא פת [ויש שהגיהו בטעות 'אי אפשר'] והינו ממש כד' נחל''צ. **ובא''ר** עצמו כ' דכיון דאין דרך לאוכלו לרפואה אלא ע''י אניגרון ולא ע''י פת שוב לא ייחשב השמן עיקר דבטלה דעתו עי''ש אמנם בעיקר הקו' עי' **בא''ר** דהביא שכן הק' **העולת תמיד** [מה החילוק בין מליח לשמן] ובלשון קושיתו נראה דכל קו' אינה אלא כיון דאמרינן לקמן גבי מליח דאפי' היכא דמעורב הפת מליח מ''מ המליח עיקר וחזינן מדקדוק לשונו דבאמת יש לתרץ דלעולם שאני היכא דמעורב בפת דאזי הכל מאכל אחד ושוב הפת העיקר משא''כ היכא דאינו מעורב [אלא שהק' הע''ת מסתימת הפוסקים] ובאמת **ברא''ה וריטב''א** **[לז:]** מבואר כהאי סברא ויל''ע אי שייך גם בדבר שהוא עיקר משום רפואה או אך לגבי מליח דהוא משום טעם הפת וטעם המליח דבזה י''ל דהיכא דמעורבים הו''ל מאכל אחד דיוצר טעם מסוים ודו''ק ובאמת דבד' המשנ''ב **בשעה''צ** ריב ד מבואר דעיקר טעמא דהרא''ה והריטב''א אינו מצד דכה''ג איכא חילוק בגדרי המאכל אלא דזהו סברא דכה''ג ניתן לעיקר התבשיל ולצורך זה עירבו עי''ש ובל' הרא''ה והריטב''א יל''ד בזה.

**טפל שאינו לצורך אכילה** - עי' **מאירי** בסוגין דכ' וז''ל 'ומכאן הורו רבים באלו המצות שעושין לשים עליהן הנוגא"ט שאין מברכין על הפת ומ"מ מנהג אבותינו ורבותינו לברך על המצה ונראה לי הטעם שאף היא חשיבותו גדול כערך אותו הנוגא"ט ואף על פי שהוא בא בשבילו כדי להניחו עליו לאכילתו שיהא אף הוא עיקר ולא נאמרו הדברים בשהוא טפל לו מצד אכילתו כלומר שהוא צריך לו מצד האכילה אבל מצד ההנחה אינו כלום ומצה זו אינה טפלה לו אלא מצד ההנחה שאין המצה צריכה לאכילת אותו הנוגא"ט' אמנם בב''י הביא **מהכל בו** דחשיב טפל בכהאי מרקחת ובביאור ד' המאירי לכאו' נראה או דבעינן דתהא אכילת הטפל עצמה באופן של טפל או דבעינן בכדי לצרפו להעיקר דתהא אכילתו שייכת להעיקר ועי'.

**טפל קודם לעיקר** עי' **ב''י** [רי''ב] מה שהביא **מתרוה''ד** דנסתפק אי יברך ברכתו הראויה או דיפטר מברכה והביא **מאו''ז** דיברך שהכל וכ' עלה **בב''י** וז''ל 'ונראה לי דלפי מה שכתב רבינו בסוף סימן ר"י (קפז:) בשם הרא"ש דבשביל חסרון השיעור לא שייך בו ברכה אחרת הכא נמי בשביל שבא למתק השתייה לא תשתנה ברכתו מאי טעמא יברך קודם שהכל על הטפל' ועי' ט''ז ס''ק ז' מה שביאר דגם פחות מכשיעור אין הנאתו שלימה [והיה מקו''ל דמצד האכילה ל''ח כלל ורק מצד ההנאה ותליא במש''נ בריש מכילתין ביסוד חיוב ברכה] ועי''ש **בט''ז** עוד בס''ק ז' מה שכתב אמאי לא יברך מעיקרא על העיקר ויפטור גם הטפל וגם העיקר וכ' דכיון דהוי הנאה אחרצת הוי הפסק בין הברכה לאכילת העיקר עי''ש וכ' **הד''מ** ע''ד בזה''ל 'ואני תמה על דבריו אלו כי למה לא תשתנה ברכתו מאחר שהוא טפל לדבר אחר ואין עיקר ההנאה מאותו דבר שיברך עליו כברכתו הראויה לו אלא שצריך לברך שלא יהנה מן העולם בלא ברכה וכשמברך עליו שהכל הרי בירך אבל פחות מכשיעור שהוא נהנה מהפרי או מהדבר שאוכל ראוי לברך עליו כברכתו' ועי' היטב **בביאוה''ל** מה שביאר בד' הרמ''א ע''פ ד' הרמ''א לגבי רפואה ובאמת צ''ע בל' הד''מ דל''מ כן וראה מה שהביאו באחרונים מד' **הרמ''א** בשו''ת סי' א' דחילק לגבי נטילת ידים דהיכא דאוכל העיקר קודם הפת הטפילה אי''צ נטילה משא''כ היכא דאוכל קודם את הפת הטפילה דצריך נט''י **ובמג''א** הכריע דיברך שהכל היכא דברכת העיקר שהכל [ולכאו' ה''ה אדמה בעיקר אדמה וטפל העץ ויל''ע] עי''ש ונח' בדעתו האחרונים **דלפרמ''ג** בגוונא דאין ברכת העיקר שהכל יאכלנו רק אחר העיקר **ולמחצה''ש** וכ''ה במ''ב יברך עליו ברכתו הראויה [ולכאו' ביאור הדבר דבאמת שי לו לברך עליו ברכת העיקר אלא דאינו שייך להמין שמברך עליו ולהכי הכיא דהוי סהכל סגי והיכא דאינו יכול לברך עליו מחמת דאין ברכת העיקר שהכל למחצה''ש כיון דאין אפשרות לברך הברכה היותר מתאימה יברך את ברכתו הראויה דגם היא מתאימה יותר משהכל אבל לפרמ''ג כיון דיש בעיה מה לברך לא יאכלנו כך כלל [והינו דדינו לברך ברכת העיקר ואין יכול לברכה ועי']ועי' היטב בד' **הפרישה** שחילק בזה בין טפל דשלא יזיקנו דבזה יברך עליו קודם העיקר ברכתו הראויה גם לאו''ז ואילו בטפל דלמתק יברך שהכל ועי' פרמ''ג [משב''ז ה] דהרחיב בזה עי''ש היטב ומבואר בדבריהם דהיכא דהוי גם למתק וגם שלא יזיק מברך שהכל ועי' והנה צ''ע דמחד פסק **המשנ''ב** [ריב י] דלא יאכל הטפל קודם העיקר מחמת ספק ועי''ש דנראה דעיקר דעתו כד' מג''א דרק אי העיקר ברכתו שהכל יברך שהכל ומאידך גבי פת ומליח ומאידך בס''ק ד' כ' דהיכא דאוכל הטפל בתוך הסעודה ולא היה לפניו דצריך לברך עליו לא יברך אלא שהכל וכסברת הרמ''א עי''ש ויש לחלק ועי' וע''ע **בט''ז** ס''ק ה' דכ' שהיכא דאוכל הגודגדניות באמצע שתיית היין כיון דאין מועילים אלא מה שיאכל ולא למה שאכל אינם נפטרים בברכה וצריך לברך עליהן שהכל עי''ש ובפרמ''ג תמה ע''ז דבט''ז ס''ק ו' מבואר דכל מה שאין מברך מתחילה על העיקר הוא רק מצד הפסק ובאמת בל' האו''ז מבואר דכל החיסרון מצד אסור ליהנות והכא כבר בירך על היין ובאמת העירוני **שבנשמ''א** [הוב''ד בביאוה''ל ריש קעד] כ' דהיכא דשותה בתוך הסעודה משקין הנפטרים בברת הפת ואוכל קודם טפל למתק השתיה יש לו לברך ע''ז כיון דאוכל הטפל קודם העיקר ואינו מובן כיון דכבר בירך על הפת ונפטרה השתיה וצ''ע וע''ע **בפרישה ובפרמ''ג** שביארו דהיכא דאוכל שלא יזיק באמצע ודאי פטור אבל היכא דאוכל להמתיק מברך שהכל שלא יאכל ולא ישתה וצ''ע

* עי' צל''ח מב. במתני' מה שכ' לחלק דבטפל לפת גם באוכלו קודם העיקר יברך שהכל דפת חשיב משא''כ בשאר טפל דיברך ברכתו הראויה

**טפל חביב** - **בד''מ** הביא ד' האגור דהיכא דהטפל חביב מברך עליו קודם ואפושי בברכות כה''ג עדיף וכ''פ הרמ''א והלבוש ובפשוטו משמע [ממש''כ דאין ברכותיהן שוות ולא כ' דהוא שהכל] דמברך עליו ברכתו הראויה וכן מבואר מקו' המג''א והגר''א על דין זה [ומפורש כן בד' **הט''ז** בסוף הסימן והוב''ד **במשנ''ב**] אמנם **בישועות יעקב** [ריב ב' וג'] כ' דמברך עליו שהכל לרמ''א וצ''ע והראוני שבס' **תורת חיים** כ' לחלוק ע''ד וכ' דכיון דמקדימים אותו מחמת שהוא חביב דינו לברך עליו ברכתו הראויה [והעירוני עוד דגבי צנון וזית ופת ומליח יל''ע אי היכא דאוכלו קודם הוי טפל כיון דאינו מפיג החריפות - אמנם בד' הפרישה והפרמ''ג משמע דגם קודם איכא לסברא דשלא יזיק ועי' שוה''ר בד' הגר''ז שכ' האי סברא להדיא ועי''ש שכ' עוד ועי' **ט''ז** שכ' דכ''ד האגור דוקא היכא דאוכלו בפנ''ע ולא היכא דאוכלו בתערובת עי''ש וע''ע **בא''ר** שכ' דהיכא דברכותיהן שוות ודאי מקדים העיקר עי''ש **ובמג''א** האריך לחלוק ע''ד הרמ''א וכ' דכוונת האו''ז היא היכא דהצנון עיקר **ובשעה''צ** הביא דכ''ה באו''ז הנדפס עתה ושוב אין להסתפק כלל בדין זה דהרמ''א עי''ש אמנם מבואר **במשנ''ב** [**מט''ז וא''ר**] דהיכא דאוכל הטפל קודם העיקר היכא דהוא חביב ודאי מברך עליו ברכתו הראויה ומבואר דלא פלגינן ע''ד הרמ''א בהא דהיכא דהוי חביב מברך ברכתו הראויה אלא אך בהא דל''א דאפושי בברכות עדיף אבל בהא דבחביב קודם מברך ברכתו הראויה מודינן ליה ועי'

ויל''ע היכא דאוכל טפל שברכתו העץ קודם העיקר ומברך עליו שהכל להרמ''א האם בגוונא דמברך על דבר אחר העץ יפטרנו [ובדיעבד נראה דגם אי בירך עליו עצמו פטרו כמבואר במג''א רב א אך הנידון אי לכתחילה יפטרנו בהעץ] דרק לא הצריכו יותר משהכל והנידון מתחלק להבנת המשנ''ב דהוי כאוכל לרפואה דבזה ילה''ס גם כן כנ''ל ואי נימא דלא כמשנ''ב אלא דהוא מצד דאינו נהנה מהטפל אלא מהעיקר ג''כ יל''ד בזה ועי' גם יל''ד היכא דהעיקר והטפל ברכותיהן שוות ותרוויהו אדמה או העץ האם מברך ברכתו הראויה לרמ''א או שהכל ולכאו' לט''ז י''ל דל''ח הפסק כה''ג ויכול לברך עתה על העיקר והטפל וכמו''כ יל''ד מצד שהסיבה לשהכל היא הסתירה בין ברכתו הראויה לבין ברכת העיקר ועי']

**בגדר תערובת דעיקר וטפל דרוב ודכל שיש בו** עי' היטב בביאוה''ל ריש סי' ריב מה שנח' עם חי''א בגדר התערובת לגבי דין כל שיש בו ולגבי דין רוב ובדבריו בסי' קסח ס''ק מה ומשנ''ב ריב ס''ק ו' המשנ''ב קסח לגבי רקיקין כ' דהיכא דדעתו גם לטעם הדובשנים טפילה המרקחת מדין כל שיש בו דוקא היכא דנאפו יחד לכאו' דוקא התם דעשוי שלא ללכלך הידיים ולא בגוונא דנאכל לצורך טעם משותף אמנם מדבריו בסי' ריב לגבי כעכים עם גבינה נראה דכל מה דהוי עיקר הוא מצד ליפות ולא קאמר מצד כל שיש בו ולכאו' מבואר דכיון דלא נאפו יחד ל''ש כל שיש בו ואף דנאכלים יחד לטעם אחד ויש לבדוק עוד בד' מג''א רה לגבי מי הלביבות [גם מש''כ בסו''ד דשתה קודם מן המים יל''ד בחילוק בין זה למש''כ לגבי שטרודל דהוצאת הפירות וברכה עליהם הוי ברכה לבטלה ויל''ח דהתם בתוך הסעודה וכבר נפטר אות המאכל בברכה ועי']

ע''ע **בערוה''ש** שמשמע מדבריו דדין טפל קודם לעיקר אינו אלא בעיקר וטפל המשמש ולכאו' הוא דלא **כגרש''ז** דיש להקפיד שיהא רוב בכפית הראשונה אמנם **בחי''א** כ' להדיא בחד דינא דתערובת גם להאי דינא דטפל קודם העיקר אמנם יש שרצו לדחות דהח''א לשיטתו דהוי מעוך ואינו ניכר ושוב לא שייך כלל הקדמה בעיקר וטפל בתערובת - אמנם ילד''ח דשפיר משכח''ל גוונא דהגרש''ז דמעוך ורוב ודו''ק

**היסח הדעת**

מב. ר''פ איקלע - תני'

פסחים קג. רב יעקב - קג: כי מטא

חולין פו: אמר ר''ח - פז. מתני'

בדין היסח הדעת מצינו ח' אופנים א] גמר סעודתו ב] סילוק ג] גמר בדעתו שלא לאכול ד] נטל ידיו ה] אמר הב לן וניבריך ו] התחיל בברכה ז] שינה מקומו ח] מתחילה לא היה בדעתו לאכול יותר ועתה נמלך [ובשני אופנים - קודם שסיים ואחר שסיים] ויש לידע בכל אלו מה דינו לגבי חיוב ברכה שלפניה ומה דינו לגבי אי חייב לברך ברכה שלאחריה וכמו''כ יש לידע הטעם בזה

**שיטות הראשונים בדין ברכה אחרונה** - **א] דעת** **רש''י** בסוגין דאף למ''ד גמר אסור מלאכול הינו דחייב לברך ברכהמ''ז וכן מבואר בדבריו בפסחים קג: לגבי דין הב לן וניבריך וכ''ד **רשב''ם** שם עי''ש ומשמעות דבריהם דעיקר הטעם מצד דין היסח הדעת דמחייב ברכה אחרונה [אמנם **ברש''י** חולין פו: מבואר לגבי הב לן וניבריך דרק חייב לברך ברכה ראשונה ועי' מהרש''א שם פז. שנראה דעמד בזה **ובב''ח** קעט **וביאור הגר''א** שם ב מבואר דרש''י בחולין חזר בו ממש''כ בברכות ובפסחים ועי' **חת''ס** חולין דרש''י פי' כן רק להאי סוגיא בחולין ונח' בזה הסוגיות עי''ש] **ב] דעת הראב''ד** הוב''ד **ברשב''א** בסוגין ג''כ דחייב לברך ברכה אחרונה בנטל למים אחרונים וכ' הטעם מצד דכיון דנטל ידיו לברכה קיבל עליו לברוכי וכ' דכ''ש בהב לן וניבריך דחייב לברך ברכה אחרונה וכן דעת **הרמב''ם** [ברכות פ''ד הז' וח'] לכס''מ ולח''מ אמנם בהיסח הדעת דגמר מלאכול ונמלך ס''ל לרמב''ם דסגי בברכה ראשונה עי''ש **ג] דעת הרא''ה והריטב''א** בסוגין דבנט''י חייב לברך ברכה אחרונה ואילו בהב לן וניבריך אין חייב לברך ברכה אחרונה והוסיפו דבנמלך סגי בברכה ראשונה וכ''כ **בר' יונה** בסוגין לענין נט''י [ובדעת ר' יונה ג''כ נח' הפו' **דלט''ז** ס''ל דיכול לאכול עם ברכה ראשונה ורק חייב ליטול שוב ידיו ודלא כב''י **וביאוה''ג** כ' כב''י אף דבשיטת הרא''ש פליג אב''י] ולדעת **הב''י** קעט הכי ס''ל **לרא''ש** אמנם עי' **מג''א** קעט ב דפליג אב''י בדעת הרא''ש **וברא''ה וריטב''א** מבואר דגם למ''ד גמר אסור מלאכול הינו דחייב בברכה אחרונה אמנם **בר' יונה** משמע להדיא דלמ''ד גמר אסור הינו דוקא בברכה שלפניה [עי' היטב בקו' מהא דר''פ ותי'] **ד] אמנם דעת התו'** בסוגין והאריכו בזה בפסחים קא: ד''ה כשהן ובחולין פו: דבכל סוגי היסח הדעת ואפי' בשינוי מקום והב לן וניבריך ונט''י אי''צ ברכה אחרונה אלא אך ברכה ראשונה וכ''ד הרא''ש חולין [ו ה] [והב''י כ' דמודה הרא''ש לענין מים אחרונים דחייב לברך ברכה אחרונה ומג''א פליג וכנ''ל] ה] ובר''ן חולין ובחי' מהר''ם חלאווה מבואר דיתכן ומודה הרי''ף בשינוי מקום דחייב לברך ברכה אחרונה דהוי הפסק גדול

**הסברא דחייב לברך ברכה אחרונה** - והנה האי סברא דנתחייב לברך ברכה אחרונה עי' **חת''ס** חולין פו: דאסברה לה מצד דין נדר וזה מתאים לד' הראב''ד דהיכא דאמר הב לן כ''ש דקיבל עליו - אמנם **הב''י** כ' (לדעת הרא''ש) 'ונראה דלא מטעם היסח הדעת הוא דהא היסח הדעת אינו מזקיק ברכה אחרונה על מה שאכל כמו שנתבאר אלא נראה לי שהטעם משום דכיון דקיימא לן תיכף לנטילת ידים ברכה כיון שנטל ידיו כדי להיות מזומן לברכה הוי כאילו התחיל כבר בברכה ואסור להפסיק באכילה ושתייה כלל מה שאין כן בהב לן ונברך שאין כאן אלא טעם של היסח הדעת ומשום הכי כשיברך תחלה על מה שרוצה לאכול סגי ומזה הטעם אין להפסיק בין מים אחרונים לברכה אפילו בשיחה' ומדבריו נראה דהוא ענין בכבוד הברכה דהוי כהתחיל לברך ולהכי י''ל דהוא דוקא בנט''י ולא בהב לן וניבריך להרא''ש ובהמשך דבריו כ' כן לבאר דעת הרמב''ם דבהב לן ונבריך חייב לברך בהמ''ז דכשאמר הב לן הוא כאילו התחיל לברך עי''ש ואמנם באמת בד' **הפרמ''ג** [עי' בדבריו בא''א א ובמשב''ז א] מבואר דאף דלהרא''ש נט''י כהתחיל לברך מ''מ להרמב''ם אף דס''ל דבנט''י חייב לברך ברכה אחרונה מ''מ אי''ז כהב לן דהוא כאילו התחיל לברך - ולכך יכול לשוח אחר מים אחרונים - ובאמת כן משמע בב''י דהעיר דהרמב''ם לא כ' דין תיכף גבי דין הב לן אלא בדיני מים אחרונים ולכאו' הוי מחלוקות הפוכות דלרמב''ם הב לן הוי כהתחיל ולא נט''י ולרא''ש דוקא נט''י ולא הב לן אמנם לכאו' מד' הפרמ''ג מבואר דאחר הב לן להרמב''ם יהא אסור לשוח דהא הוא כמו התחיל לברך [וכמו דין מחזיק בכוס של ברכה] ולפי''ז משמע דהב לן הוא לאחר מים אחרונים וכמבואר בשה''ג בסוגין ולרא''ש י''ל דהב לן הוא קודם מים אחרונים ולפי''ז יתכן דרק בדבר האחרון קודם בהמ''ז הוא שנחשב לכאילו התחיל ובאו''א י''ל דלהרא''ש דמים אחרונים הוא כאילו התחיל באמת ראוי לומר הב לן קודם מים אחרונים ועי' בכ''ז **ובט''ז** [קעט א] השיג ע''ד הב''י בזה''ל 'זה תמוה מאוד דאפילו הכין עצמו ואין כאן היסח הדעת למה לא יוכל לחזור בו דהא אין כאן הזכרת ש"ש לבטלה דהא אין לנו אלא חשש תכיפה' ומש''כ דרק בהזכיר ש''ש לבטלה איכא איסור להפסיק צ''ע דהא מבואר בשו''ע קפג ו דאסור לשוח משנתנו לו כוס של ברכה [ויסוד הענין בד' מג''א הוא כעין מה שנראה דדין זה שלא להפסיק בפרקים וביניהם אינו מצד שעי''ז אית ליה ק''ש או ברכות מופסקות דגם היכא דהתחיל בשמע ויכול להפסיק ולאחמ''כ יתחיל שוב ג''כ אין לו להפסיק והינו דכיון דהתחיל ק''ש זהו ענין כבוד שמים בקריאתו קריאת שמע שלא יפסיק לשום דבר (אמנם שמעתי בשם בן איש חי לא כן ואינו במשמע מד' הפו')] ועוד יש לבאר זה ע''פ ד' **ר' מנוח** שכ' [ברכות ד ח] בשם התו' דחייב לברך בהמ''ז היכא דאמר הב לן וניבריך מצד אין מעבירין על המצוות וכיון דמטא זמן בהמ''ז אסור לעכבה ומבואר דיש בהב לן וניבריך [וה''ה די''ל גבי נט''י] הגעת זמן בהמ''ז ולהכי אסור הוא לעכבה מדין אין מעבירין על המצוות [ויל''ע בל' הב''י דכאילו התחיל לברך אי א''ש בזה - אמנם בד' **הרא''ה וריטב''א** מבואר דהוא מטעם דקיבל עליו לברך ואעפ''כ כ' דבהב לן וניבריך אין חייב לברך ברכה אחרונה וצ''ע ובאמת דברא''ה וריטב''א כ' גם למ''ד גמר אסור מלאכול דחייב לברך ברכה אחרונה וכ' בזה הרא''ה הטעם מצד דהוקבע לברכה אחרונה וצ''ע בזה אי שייך סברא דנדר [ולמש''כ **מהר''ם חלאווה** [פסחים קג:] דגם לד' הראב''ד מצד דע''י שקיבלו הוי גמר א''ש] ועי' **ובס' דברי ירמיהו** על הרמב''ם ברכות ד ז כ' טעם נוסף בדעת הרמב''ם דהוי ככל מצוה דאו' דאסור לאכול כשהגיע זמן קיומה ועי''ש שכ' שכ''ה רק לגבי שתיה ולא לגבי אכילה דבזה ודאי ל''ש האי טעמא ולהכי קאמר ר' ייבא סבא דוקא דאסור למישתי והנה נמל' רש''י ורשב''ם משמע דהטעם דחייב לברך ברכה אחרונה הוא מצד עצם היסח הדעת וכ''מ מד' הרא''ש בחולין כשנחלק אהאי סברא וכ''נ גם מד' מהר''ם חלאווה פסחים ק. דכ' דלגבי שינוי מקום דהוי הפסק גמור לכו''ע יש לו לברך ברכה אחרונה דכאכילה אחריתא דמיא [ואמנם בד''מ קעט מבואר דגם טעם רש''י ורשב''ם הוא שנתחייב לברך] ולכאו' ביאור הדבר דכיון דגמר לאכול חייב הוא לברך מיד דזהו זמן חיובו [**ויש שתלאוהו** בהנידון שדנו האחרונים בגדר שיעור עיכול אי הינו מצד דכל זמן שלא עיכל זהו זמן חיובו והכי ס''ל לגרע''א ז''ל על השו''ע קפו סעיף ב שנסתפק אי הגדיל אחר אכילתו חייב שוב לברך וכ''ה בד' המג''א רטז בשם הכל בו דאין ברכה אחרונה בריח כיון דפסקה טובתו אבל בחזו''א כח ד ה ו כ' דחייב לברך מיד אחר האכילה ושיעור עיכול הוא שיעור בהפסק ועי''ש דכ' דבהגדיל פטור מלברך והטעם לגבי ריח כד' רש''י דהוא הנאה מועטת ועי''ש דמוכח לה מהמן דהיה נלבע באיברים ואעפ''כ מברך עליו (וצ''ע בזה דלכאו' ודאי שביעה שייכא) ולדבריו י''ל דהיכא דאיכא היסח הדעת הו''ל הפסק וחייב ברכה מיד ואין לו להפסיק באכילה אחרת דחייב כבר לברך ועי']

**סברא נוספת בחיוב ברכה אחרונה בהיסח הדעת** - לעיל נתבאר בג' אופנים בסברא שצריך לברך ברכה אחרונה א] דכאילו התחיל לברך [ב''י] ב] שקיבל עליו כנדר [חת''ס] ג] דאין להפסיק בין האכילה לברכה אחרונה [משמעות ד' הרא''ש בחולין ו ה] אמנם בד' **הרא''ש** שם הקדים דמאי נפ''מ בזה אם יאכל פעם אחרת ויברך בהמ''ז על שתי סעודות וכמו''כ כ' שם בסו''ס ו 'התם ברכת המזון אינו גמר מעשה אלא שנותן הודאה ושבח להקב"ה על הנאתו וסגי בהודאה אחת על שתי אכילות' והיה מקו''ל דזו סברת החולקים דלכתחילה יש לו לברך על כל סעודה וסעודה וכסברא זו משמע בד' **בעה''מ** [פסחים ק. יט: בדפה''ר] דכ' להשיג ע''ד הרי''ף דבפורס מפה ומקדש חייב לברך המוציא דא''כ יזדקק לברך ג''כ בהמ''ז וביאר הסברא הסברא דחייב לברך בהמ''ז דלא מצינו בהמ''ז אחת לשני המוציא ובאמת עי' **ב''י** סי' ז' **מאורחות חיים** בשם **גאון** דמי שנתחייב אשר יצר פעמיים יברך שנים **ובב''ח ומג''א** [ז א] חלקו דדומה להיסח הדעת דאי''צ לברך פעמיים בהמ''ז **ובט''ז** [ז ב] כ' לחלק דלגבי בהמ''ז היכא דאוכל שנית א''כ הוי המשך סעודתו עי''ש היטב [והינו דאחר שאוכל מצטרף וכמש''נ בדינא דדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה לראב''ד ומאירי דכיון שנטמעו נטמעו] ובאמת דבל' הרא''ש משמע דלעולם נשאר ב' סעודות וצ''ע ועי''ש **ברמב''ן** במלחמות [יט: ברי''ף] דפליג ע''ד בעה''מ והוכיח דאין לומר כהאי סברא דל''ש לברך ברכה אחרונה אחת על ב' המוציא מדין נמלך דמברך על כל כוס וכן מדין הב לן [ובזה נראה דס''ל לבעה''מ כראשונים דבהב לן חייב לברך בהמ''ז] ועי' **ראב''ד** בכתוב שם [יט.] שהשיג ע''ד בעה''מ מהא דתאנים וענבים בתוך הסעודה או דיסא מברך לפניה ומאידך נפטר בבהמ''ז ולכאו' הא דלא הק' מהא דנמלך הוא די''ל דכלסברת בעה''מ מצד דהוו ב' אכילות ול''ש שיפטור ברכה אחרונה אחת אבל לגבי נמלך י''ל דהוא מצד דהסיח דעתו מהברכה וכי נמי יצטרף האכילה השניה לאכילה הראשונה להיות סעודה אחת מ''מ אכתי יברך ברכה ראשונה כיון דאסח דעתיה כבר מן הברכה ול''ש לדון דנגרר אחר הברכה הראשונה אבל מהא דתוך הסעודה דהטעם דחייב לברך הוא מכיון דהוי אכילה שאינה שייכת לסעודה מהא מוכח דאף דחלוק לגבי ברכה שלפניה וחשיב אכילה אחרת מ''מ מברך אחריה בהמ''ז אחת ולכאו' כוונת הראב''ד לשיטתו בסוגיא דדברים הבאים דהטעם בהא דדברים הבאים בתוך הסעודה דמברך לפניהם ולא לאחריהם מצד דעשאן צרכי סעודה ולפי''ז כוונתו דה''ה הכא אף דקודם האכילה הוי ב' אכילות מ''מ ע''י האכילה מצטרף לסעודה הראשונה וראה לקמן שיורחב בזה דיתכן ויש מקומות דבהם לא יחזור להצטרף ויברך ברכה לאחריהם [כמבואר בד' הר''ן בדעת הרי''ף לגבי שינוי מקום]

**ראיות הראשונים דאי''צ ברכה אחרונה** - ברא''ש הוכיח דין זה דהיסח הדעת אינו מחייב בברכה אחרונה מכמה ראיות **א]** מהדין המבואר בפסחים קז: דשמש מברך על כל פרוסה ופרוסה ולכאו' אינו מברך בהמ''ז לאחר כל פרוסה ופרוסה - וביישוב קו' זו איכא כמה תירוצים חדא לרמב''ם ולראב''ד י''ל דהתם איכא היסח הדעת אך אין בזה נט''י והב לן וניבריך וכ''ש לרא''ה והריטב''א א''ש בפשיטות דכיון דלא נט''י אינו עדיף מהב לן וניבריך אך לדעת רש''י יל''ע דכיון דס''ל דהיסח הדעת מחייב בברכה אחרונה מפני מה לגבי שמש אין חייב בברכה אחרונה אמנם בד''מ כ' דאפשר דרש''י והרשב''ם נמי ס''ל כד' הרמב''ם דחלוק דין היסח הדעת דגמר מדינא דהב לן וניבריך ומים אחרונים דחייב בברכה אחרונה כיון דקיבלו עליהם [כמבואר דהביא דבר זה אחר ביאור הב''י בד' הרמב''ם מצד דקבלה הויא כהתחילו לברך] ולשיטתו א''ש אמנם עי' **ר''ן** על הרי''ף בחולין שם שכ' לחלק בדרגת ההיסח הדעת ומבואר מדבריו די''ל דגבי שינוי מקום הוי גמר טפי מהב לן ולהכי יודה הרי''ף דחייב בברכה אחרונה וכן פסק **הלבוש** קעח א וכטעם זה מבואר **בשעה''צ** קעח ד ומבואר דאף אי הטעם מצד היסח הדעת יש לחלק בדרגות ההיסח הדעת לחייב ברכה אחרונה ולחייב ברכה ראשונה ויש לבאר דלגבי ברכה ראשונה סגי בהא דהופסקה האכילה אע''ג דאחר שיאכל שוב יצטרף לאכילה קודמת דעכ''פ עתה הופסק משא''כ לגבי ברכה אחרונה דליחשב הפסק המחייב ברכה אחרונה בעינן דתהא האכילה השניה הפסק ואי תצטרף לאכילה קמיתא אף ע''י האכילה אי''צ לברך ברכה אחרונה וכעי''ז מצינו בד' הראב''ד והמאירי בדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה דאחר אכילתן אמרינן דכיון דנטמעו נטמעו משא''כ קודם האכילה ובזה חלוק דרגות ההפסק אי הוי הפסק שלאחר שיאכל תשוב ותצטרף האכילה או שישאר כב' אכילות (ויש לפרש ע''ד זה למש''נ דהטעם לחייב ברכה אחרונה הוא דלכתחילה אין לברך ברכה אחרונה אחת על שני אכילות כדכ' בעה''מ [יט. בדפה''ר] של''מ ברכה אחרונה אחת על שני המוציא [וראה מש''נ לעיל בד' הראב''ד בכתוב שם וברמב''ן בהשגותיהם ע''ד בעה''מ] עוד י''ל דאיכא היסח הדעת מן הברכה ומ''מ אי''ז הפסק באכילה להחשיבו כב' אכילות - ועי' היטב ל' רש''י בסוגין 'אסח דעתיה מברכה ראשונה ומסעודתיה' ודו''ק. **ב] ברא''ש** פסחים סו''ס י' משמע דמוכח לה נמי מהדין של שתית יין בסעודה דמבואר בגמ' דבנמלך מברך על כל כוס וכוס ולא צריך לברך קודם ברכה אחרונה - ובפשוטו מיירי בתוך הסעודה וצ''ב דכיון דלא אסח דעתיה מעיקר הסעודה ודאי אין חייב בברכה אחרונה וקו' הרא''ש צ''ע ואמנם באבן העוזר נקט דדין נמלך מיירי בשותה שלא בסעודה [לבאר הא דלהרא''ש חלוק נמלק מגמר וסילק ותי' דחלוק אכילת סעודה משתיה ואף דהרא''ש בסוגין פליג אר' יונה בהא מ''מ לא פליג אלא בתוך הסעודה בשותה לחודיה מודה] אם כי הדברים צ''ע דבגמ' פסחים ובברכות משמע דמיירי בתוך הסעודה וצ''ע - ועכ''פ מה שתי' לגבי שמש שייך נמי בהא **ג] ממה** שבגמ' חולין מייתי מינה דהיכא דכיסה חייב לברך שוב על השחיטה וכ' דאי בהב לן וניבריך רק חייב בברכה אחרונה מייתי שפיר ראיה דכי היכי דהוי הב לן וניבריך גמר וסילוק ברכה ראשונה וצריך לברך בפה''ג ה"נ הכיסוי הוי גמר מעשה הראשון וצריך לברך על השחיטה אם בא לשחוט אבל אי חייב בברכה אחרונה אין הנדון דומה לראיה ובביאור כוונתו י''ל דהבין האי שיטה דחייב לברך ברכה אחרונה מצד דקיבל עליו לברך בהמ''ז ולכי מק' דאי משום הא ליכא כלל ראיה להצריכו ברכה ראשונה [וכי נמי איכא הלכה נוספת דהיסח הדעת מ''מ ליכא ראיה מהב לן וניבריך דהא התם היינו טעמא דאסור מצד מצד דנתחייב לברך ברכה אחרונה] **ד] ועוד הוכיח** הרא''ש מהא דבפסחים מייתי מהאי דינא דהב לן וניבריך איתסר דחייב לברך אכסא דברכתא וכוונתו לכאו' כנ''ל דאי חייב בברכהמ''ז מצד דקיבל עליו א''כ ליכא ראיה דחייב לברך ברכה ראשונה אחר בהמ''ז - אמנם בתו' פסחים כ' דיש לדחות דמוכח שפיר דאי אחר ברהמ"ז אין מברך בפה"ג דלא הוי הפסק בהב וניבריך אמאי אתסר למישתי והינו דהבין דטעמא דמאן דס''ל דחייב לברך בהמ''ז הוא מצד ההיסח הדעת ולהכי כי היכי דחשיב היסח הדעת לענין חיוב בהמ''ז ה''ה נמי לענין ברכה שלפניה אמנם **במעדני יו''ט** פי' קו' הרא''ש באו''א דאע''ג דכ''ש דאי הוי הפסק לענין בהמ''ז ה''ה נמי לענין ברכה שלפניה מ''מ אינה ראיה לשתהיה הכיסוי הפסק דשאני התם שבירך על המזון הוי סילוק גמור מהסעודה ודבריו צ''ב דא''כ במה חלוק דעת הרא''ש מדעת החולקים דהא לתרוויהו י''ל דשאני בהמ''ז דהוי סילוק גמור ומבואר דהאי סברא גופא דהוי היסח הדעת גמר גמור עד כדי שחייב בברכה אחרונה א''כ זו סיבה דאין להוכיח מינה לדין כיסוי ועי' [ובאמת דמוכח כד' המעדני יו''ט דמקו' הרא''ש מהא דנמלך ומהא דשמש מוכח דהבין הסברא לחייב ברכה אחרונה מצד היסח הדעת ומ''מ אכתי ק' דכיון דהבין הרא''ש חילוק בדרגת ההיסח הדעת דבין בהמ''ז להב לן וניבריך - דהא לא הוכיח מעצם מאי דבעי ברכה אחרונה אלא רק דיש לחלק בין אחר בהמ''ז לקודם בהמ''ז א''כ אמאי לא חילק בזה גם בין היסח הדעת להב לן וניבריך וצ''ל דהב לן וניבריך פשיט''ל דלא עדיף מסתם היסח הדעת אמנם אכתי ק' דאכתי יש להוכיח לכיסוי מהא דהוי היסח הדעת בהב לן וניבריך עצמו בלא בהמ''ז לגבי לחייב בהמ''ז וא''כ ה''ה כיסוי וצ''ע] **שוב נתבוננתי** דיש לפרש דברי המעדי''ט בפשוטו דלעולם קו' הרא''ש מצד דלטעמייהו דהחולקים אין בהב לן כי אם קבלה והבין הרא''ש דהא דחייב לברך ברכה ראשונה הוא אך מצד דבהמ''ז מפסקת והא קשיא ליה דבהמ''ז הוי סילוק טפי מכיוסי הדם משא''כ לדידיה דגם הב לן וניבריך הוי היסח הדעת [ולמסקנא משום דזימן עצמו לבהמ''ז דמיכל וברוכי בהדדי א''א] שוב יש לדמות כיסוי להב לן והראיה מהא דמברך ברכה שלפניה אחר בהמ''ז ביאר מעדני יו''ט דהוא רק ראיה להא דמדובר לגבי ברכה שלפניה וצ''ע ולהנ''ל י''ל בכוונתו דמשמע מהגמ' דהדין עצמו דהב לן הוא שמחייב ברכה לפניה בלא הא דבירך בהמ''ז **ה] עוד הוכיחו** הרא''ש ותו' מהא דשינוי מקום דאי היו צריכים ברכה לאחריה א''כ מפני מה חידשו דאם באו צריכים ברכה לפניה והא חייבים לברך לאחריה **ו] עוד השיג הרא''ש מסברא** דמאי נ"מ בזה אם יאכל פעם אחרת ויברך ברכת המזון על שתי סעודות דלא מצינו שיש חשש הפסק בין מעשה לברכה אחרונה רק בין הברכה ראשונה למעשה חשו להפסק כגון בין נטילת ידים וברכת המוציא לאכילה אבל אחר אכילה כל זמן שאין רעב מאותה אכילה מצי לברך - ונתבאר כבר דחקרו האחרונים בדין ברכה אחרונה אי צריך להסמיכה לאכילה ושיעור עיכול הוי שיעור בהפסק או דזמן בהמ''ז כ''ז שהוא שבע גם נתבאר לעיל סברות נוספות בדין זה **ז] ובתו' פסחים קב**. כ' עוד דסברא הוא כיון דהב וניבריך הוי הפסק כאילו כבר בירכו סגי בברכת בפה"ג כמו אחר ברהמ"ז [ולכאו' כוונתו דכיון דאמרינן דהוא מצד מיכל וברוכי בהדדי א''כ מוכח דהטעם בהב לן וניבריך הוא מצד דהוי כאילו התחיל לברך ולא מצד דקיבל עליו לברך וחייב לברך ברכה אחרונה אמנם בד' התו' ל''מ הכי דהא כ' קודם לכן דיש ליישב ד' הסו' דבעי ברכה אחרונה דיש להוכיח לברכה ראשונה כיון דסו''ס חזינן דהוי הפסק ומבואר דהבין טעמם לא מצד קבלה אלא מצד היסח הדעת וצ''ע גם מש''כ כמו אחר בהמ''ז דנראה דהוכיח מהא דאחר בהמ''ז סגי בברכה שלפניה ג''כ צ''ב ועי']

**ראיות הראשונים דצריך לברך ברכה אחרונה** - **א] הוכיחו** מהל' אסור - ובתו' תי' דהינו בלא ברכה שלפניה **ב]** מהא דר''ז לא אכיל ואמאי לא בירך - ותי' התו' דהיה בזה פת ולא רצה לטרוח ליטול ידיו **ג] עוד הוכיח** **הרשב''א** בסוגין מהא דאמר להו ר' ייבא סבא אסור לכו למיכל ואמאי לא נטר להו אי מברכים בפה''ג - ועי' רא''ה וריטב''א וכ''ה בר' דוד פסחים שם שכ' דכיון דארח בהמ''ז יזקקו לברך שוב על היין עדיף טפי שימתינו בשתיית היין עד אחר בהמ''ז **ד] עוד** הק' התו' והרא''ש מהא דגבי שינוי מקום בפסחים קא: מבואר דיש לו לברך לאחריו קודם שייצא - וכ' דעיצה טובה קמ''ל שמא יפליג [ועי''ש שהוכיחו מיומא ומדינא דחזרו כן] **ובר''ן** על הרי''ף בחולין [כט בדפה''ר] כ' די''ל דשינוי מקום הוי הפסק טפי מנמלך [ועי''ש שהביא גם תי' התו' והרא''ש] אמנם בפסחים [כ: בדפה''ר] כ' **הר''ן** דאין לך עקירות שהיא סילוק יותר מנמלך ואי התם אי''צ ברכה לאחריו ודאי בשינוי מקום כן עי''ש

**סילק אסור מלאכול** - עי' **ר' יונה** דהק' לפי''ז מאי קמ''ל ר''פ דאחר הסעודה טעון ברכה והא אף לפת עצמה טעון ברכה וכ''ש שאר דברים וכ' דנפק''מ לגבי שחייב לברך לאחריו עי''ש ומבואר דדינא דסילוק דסוגין קיים בדברים הבאים אחר הסעודה ובתר הכי הק' מהא דאמרינן דבירך על פרפרת שקודם המזון פטר פרפרת שאחר המזון דמשמע דאיכא חידוש דפת לא פטרה פרפרת שאחר המזון והא גם על הפת חייב לברך אחר המזון ותי' דמיירי דלא סילק מן הפרפרת דכן דרכם ולכך הו''א דיפטרו הפרפרת [ולא נתבאר בדבריו אי כה''ג היה חייב לברך על הפת] ועי' **ראש יוסף** דכ' לישב כה''ג גם להא דדברים הבאים אחר הסעודה דמיירי דלא סילקו אלא הפת אבל לא הסיח דעתו משאר דברים [ויל''ע אמאי מיאן בזה ר' יונה] ועי' **חזו''א** [כז ג ד] דכ' ג''כ כד' הראש יוסף דודאי ר''פ מיירי בגוונא דליכא היסח הדעת [ונסתפק אי מיירי בהסיח דעת מן הפת ומהני גם לדידן דהוי גמר בדעתו להדיא דכ' הרמב''ם דמהני או דאע''ג דאין כאן סילוק גמור מ''מ חשיב סילוק לענין דקביעות הפירות אכילה בפני עצמה היא עי''ש] ולפי''ז כ' דהיכא דהיה בדעתו להמשיך ולאכול דברים הבאים מחמת הסעודה ודאי מודו תו' להרשב''א דאי''צ לברך לפניהם ולאחריהם [אמנם יל''ד בזה דכיון דאין כאן פת ממש לא שייך טעמא דליפות ועי''ש] והנה עי''ש **בחזו''א** דכ' דבגוונא דהוי סילוק גמור דאמר הב לן וניבריך ודאי דצריך לברך לפניהם ולאחריהם אפי' בדברים הבאים מחמת הסעודה ופליג בזה אד' **הביאור הלכה** [קע''ז ב ד''ה למשוך] דכ' דלראושנים דדברים הבאים מחמת הסעודה אחר הסעדה אי''צ לברך לאחריהם ה''ה באמר הב לן ונבריך וכ' ע''ז החזו''א דודאי חשיבי כבר כב' סעודות ואין חוזרים ומצטרפים והא דהיכא דיאכל פת יהא סגי בברכה אחרונה אחת הוא כיון דאפשר לברך ברכה אחרונה אחת לב' אכילות עי''ש [ולעיל נתבאר דיתכן ונח' בזה בעה''מ והראב''ד פסחים יט. בדפ''ר] ועי' **פנ''י** בסוגין דג''כ עמד דלרש''י דחייב בר''פ בברכה אחרונה היכי משכח''ל לדינא דר''פ וכ' דלרש''י לשיטתו כוונת ר''פ זה דברים הרגילים לבוא אחר הסעודה ולתו' באמת מיירי רק לגבי ברכה שלפניה והנה כ''ז לר' יונה שציין לדבריו בפנ''י שם אבל להבנת ראש יוסף וחזו''א התם באמת ודאי אין צריך לברך ברכה אחרונה דלא אסח דעתיה מאותם הדברים ויל''ע אחר דינא דר''פ דטעונים ברכה לפניהם ולאחריהם היכא דאסח דעתיה לגמרי מן הפת ורוצה לאכול שאר דברים אמאי אינו חייב לברך בהמ''ז ותלוי הרבה בטעמים דנתבארו לעיל בדינא דחייב ברכה אחרונה

**מים אחרונים** - **ברא''ה ובריטב''א** מבואר דרק בהא הוא דחייב בברכה אחרונה דקיבל עליו ולא בהב לן וניבריך ויל''ע בטענת הרשב''א דטפי מקבל עליו בהב לן וניבריך אמנם ממש''כ הרא''ה והריטב''א דלהו''א גם גמר חייב בברכה אחרונה דהוקבע לבהמ''ז מבואר דענין קיבל אינו מצד קבלה כנדר אלא דהוי כהתחיל לברך כדכ' הב''י ולפי''ז י''ל דהיכא דאמר הב לן וניבריך עדיין אין בזה התחילה לבהמ''ז ורק היכא דנטל מים אחרונים דאיכא דין תיכף בזה הוא דהוי כהתחיל לברך - אמנם באמת הראוני **במהר''ם חלאווה** פסחים קג: דכ' בבביאור ד' **הראב''ד** לחלק בין גמר לאמר הב לן וניבריך וז''ל 'אמר הב ונברך הא קביל עליה והוי ליה כנטל ידיו ואין לך גמר גדול מזה' ומבואר דגם הראב''ד דכ' הטעם מצד קיבל אי''ז אלא טעם שייחשב גמר ולפי''ז י''ל גם בביאור ד' הרא''ה והריטב''א דקיבל הינו בכדי שייחשב גמר וזהו הטעם בהוקבע לבהמ''ז בהו''א דגם גמר חייב לברך והטעם בזה כמש''נ בד' רש''י דאיכא דינא דאסור להפסיק בין הסעודה לברכה ועי' - ובזה יש לפרש גם לד' הר''ן דבשינוי מקום יתכן דמודה הרי''ף דחייב בברכה אחרונה כיון דהוי הפסק טפי מהב לן וניבריך עי''ש - והנה **בטור** כ' דגם בנטל למים אחרונים אי''צ ברכה אחרונה **ובב''י** נחלק עליו וכ' דמודה **הרא''ש** במים אחרונים דחייב לברך ברכה אחרונה מהא דכ' הרא''ש דלרש''י הב לן וניבריך שוה לנט''י ומשמע דלדבריו חלוקים הם וכ' כן גם בדעת ר' יונה דכ' דבמים אחרונים צריך לברך ברכה אחרונה [ובד' ר' יונה מבואר דבהצד דגמר וסילק אי''צ ברכה אחרונה עי''ש היטב בקו' מדר''פ ותי'] וביאר **הב''י** דכיון דאיכא דין תיכף א''כ הוי כאילו התחיל לברך [ולא מטעם היסח הדעת] ועי' **ט''ז** דכ' דגם לר' יונה אי''צ ברכה אחרונה אלא אל דיזדקק לביטול ידיו שנית קודם בהמ''ז ולהרא''ש נמי אין צריך לברך ברכה אחרונה בשום גוונא והכיח כן מסברת הרא''ש [ובאמת **דבב''י** חש לזה ולהכי כ' דאינו מטעם היסח הדעת וכנ''ל] אמנם **בביאור הגר''א** מתבאר דאף דבדעת הרא''ש ס''ל דלא כב''י מ''מ בדעת ר' יונה כ' דחייב לברך בהמ''ז **ובמג''א** הוכיח מכמה דוכתי דדעת הרא''ש דאי''צ ברכה אחרונה וכ' דמה שמשמע מהרא''ש דדוקא לדברי רש''י אין חילוק בין מים אחרונים להב לן הוא מצד דלרש''י גם בהב לן הוי כהתחיל לברך ואסור להפסיק בשום דבר משא''כ להרא''ש דאיכא דין תיכף דוקא במים אחרונים ולא בהב לן וניבריך ומ''מ יכול לאכול ולאחמ''כ ליטול ידיו שנית עכ''ד ועי''ש בפרמ''ג **ובב''מ** [קעט] ביאר ד' הרא''ש דלרש''י דחייב בבהמ''ז ודאי אין לחלק בין הב לן וניברך למים אחרונים ולומא דהב לן וניבריך הוי היסח הדעת רק לגבי שתיה ולא לגבי אכילה דכיון דחייב בבהמ''ז אין לחלק ולחו' על רש''י כ' ר' יונה חילוק בין אכילה לשתיה וגם זה לא מסתבר עי''ש - **ובעיקר הדבר אי מהני ליטול ידיו שוב אחר שהפסיק** לקיים דין תיכף עי' **משנ''ב** קעט א דכ' דהיכא דהפסיק בדיבור יטול ידיו שנית אמנם בס''ק ב' כ' דאף להסוברים דשרי לאכול אחר מים אחרונים כיוןד נוטל ידיו לאחמ''כ כ''ז דוקא לגבי אכילה אבל להפסיק בדיבור אסור **ובשעה''צ** שם ביאר דאין משמעות לנט''י דאחר הדיבור ורק כשאוכל יש משמעות לנט''י עי''ש [וצ''ב ממש''כ בס''ק א - **ויתכן** דלטעמא דוהתקדשתם שייך שפיר אף אחר דיבור דסו''ס מנקה ידיו קודם בהמ''ז ורק לטעמא דמלח סדומית לא שייך והדין לסמוך לבהמ''ז הוא מצד כל דיני מים אחרונים ולכך להפסיק לכתחילה בדיבור אסור כיון דעי''ז נטילת המלח סדומית לא תהא סמוכה לבהמ''ז אך אחר שהפסיק ודאי דינו לסמוך ועי']

**הפסק אחר מים אחרונים בדיבור ושהיה** - עי' **פרמ''ג** קעט א''א א ומשב''ז א מה שהרחיב בזה דנח' בזה הראשונים בעיקר דין תיכף עי''ש היטב

**נטילת כוס של ברכה** - עי' שו''ע קעט ג' דהיכא דנטל כוס של ברכה הוי היסח הדעת אף אי לא אמר הב לן ולא נטל ידיו ועי''ש במג''א ה ופרמ''ג ובמשנ''ב יב

**הקו' מסוגין דרק מים אחרונים הוי היסח הדעת להמבואר בסוגיא דפסחים קג: דגם בהב לן וניבריך הוי היסח הדעת** -בראשונים עמדו דבסוגין משמע דרק בנטל ידיו למים אחרונים הוא דהוי היסח הדעת ואילו בסוגיא דפסחים מבואר דגם באמר הב לן וניבריך אסור לאכול ויש בזה ג' אופנים **א]** **ברא''ה ובריטב''א** כ' דסוגיא דברכות מיירי כלפי ברכה אחרונה ובזה דוקא בנט''י חייב ואילו סוגיא דפסחים מיירי בברכה שלפניה ובזה גם בהב לן וניברך חייב לברך **ב]** **בר'** **יונה** בסוגין ובאמת צ''ע **להגר''א** בביאורו ריש קעט דכ' דלר' יונה בנט''י חייב בברכה אחרונה משא''כ בהב לן וניבריך עי''ש היטב ולפי''ז אמאי לא תי' ר' יונה כרא''ה וריטב''א כ' לחלק דלענין יין כיון שסילק דעתו מלאכול אסור לו לשתות עד שיברך אבל לענין הפת אינו כן אלא אף על פי שסילק דעתו מלאכול ואפי' סילקו השלחן אם רצה לחזור לאכילתו א"צ לברך פעם אחרת שכל שלא נטל ידיו לברך לא נסתלק לגמרי מאכילת הפת ועי' **ביאור הלכה** קעט ד''ה אם דלאו דוקא פת אלא גם שאר מיני מזון **ובב''י** הק' דהא בסוגיא דפסחים מיירי בקבועים לאכילה ואמרו הב לן וניברך ואעפ''כ הוי סילוק ותי' דגם בקבועים לאכילה לגבי שתיה הוי סילוק אלא דכ' דכיון דאי''צ ברכה לאכילה אינו בדין דיזדקק ברכה לשתיה דכולה חדא אכילה ושתיה בתר אכילה גרירא [ובט''ז הבין דכוונתו להניח בקו' לד' ר' יונה ובמאמ''ר כ' דכוונתו להאי דינא דהט''ז דבסמוך וראה בט''ז שם דנח' עם הלבוש בגירסת הב''י] וכ' **הט''ז** דבאמת חלוק הוא דהיכא דיאכל לא יזדקק לברך על השתיה אבל היכא דלא אכל ורק שתה בזה הוא דחייב לברך על השתייה [והינו דהוי סילוק רק כלפי שתיה שאין עימה סעודה אבל בשתיה שבסעודה לא אסח דעתיה דגריר בתר אכילה ומבואר דשייך היסח הדעת משתיה מסוימת ואולי יל''פ כדעת הרא''ש ומג''א לגבי פורס מפה דהוי היסח הדעת רק כלפי שתיה האסורה ולא כלפי שתית הקידוש (ואף לא כלפי שתיה שלאחריו כמובאר ביד אפרים ובמשנ''ב) ועוד יל''פ בזה ע''פ מש''נלעיל די''ל דע''י האכילה עצמה חוזר ומצרף האכילה לסעודה הקודמת וי''ל בזה דזהו סברא גם כלפי ברכה ראשונה ולא כמש''נ אלא דכיון דעומדת אכילה זו לצירוף אי''צ לברך עליה ולפי''ז י''ל דרק אכילה שנגרר מאכילה לאכילה בזה הוא שמצטרף ולכך היכא דאכל יצטרף גם השתיה אבל היכא דלא אכל אין מצטרפת שתיה זו - ומ''מ היכא דדעתו עכשיו לאכול ושתה כיון דעדיין לא צירף יברך ודו''ק] ונראה דכל קו' הב''י אינה אלא אי נימא דיין חשיב דברים הבאים מחמת הסעודה ורק דמשום גורם ברכה חייב בלרך עליו אבל אי נימא דאחר סברת גורם ברכה לעצמו אינו נחשב כלל כמחמת הסעודה וכמש''נ באריכות בסוגיא דהתם א''כ לא שייך כלל לומר דשתיה בתר אכילה גריר ועי' **אבן העוזר** דכ' דמסתימת הפו' נראה דה''ה בשאר משקין אבל מסברא נראה דדוקא יין דקובע ברכה לעצמו בזה הוא דאמרינן דכיון דאסח דעתיה מהיין חייב לברך עליו אבל שאר משקין כיון דטפלים לאכילה ולא אסח דעתיה מן האכילה אי''צ לברך עליהם עי''ש **וברא''ש** הביא ד' ר' יונה לחלק בין שתיה לאכילה וכ' דלא מסתבר חילוק זה [וראה עוד לקמן משי''ת אי''ה בביאור סברת הרא''ש] **ג] ובריטב''א** בחולין פו: כ' דהא דאמרינן דרק בנט''י אסור מלאכול הוא היכא דאכלו דבר מזוהם או מלח סדומית של''מ לאקבועיה נפשייהו לבהמ''ז בלא נט''י ובזה לא מהני הב לן וניבריך והא דמהני הב לן וניבריך הוא במקום דלא אכלו דבר מזוהם דבזה עומד ההב לן וניבריך במקום מים אחרונים **ד] בשה''ג** בסוגין כ' דמד' הרי''ף דכ' דכ''ז שלא נטל ידיו מותר לאכול ולקמן כ' דמצד הב לן וניבריך איתסר למישתי מבואר שמחלק דלעולם נוטלים ידים תחילה קודם שאומר הב לן וניבריך (ומשמע דהיכא דיאמר הב לן וניבריך קודם נט''י איתסר ודלא כריטב''א) והיכא דלא אמר הב לן וניבריך אכתי לא סליק דעתיה משתיה אלא מאכילה דשייך בה נקיות והינו **ה] בתו' וברשב''א** בשם הראב''ד מבואר דנט''י שוה לדין הב לן וניבריך אלא דחלוקים הם ביסוד הדין דבראב''ד כ' דכ''ש הב לן וניבריך דהוי קבלה ולשיטתו דמחייב גם בברכה אחרונה אבל בתו' דכ' דהוי היסח הדעת ורק לגבי ברכה ראשונה מבואר דשוים הם וקצ''ע אמאי נקט רק מים אחרונים

**הקו' מסוגין דמבואר דרק נט''י הוי סילוק ממאי דמבואר דבנמלך מברך על כל כוס וכוס** - והנה ק' מהמבואר בסוגין דרק בנט''י אסור לאכול מהמבואר לקמן מב: דהיכא דנמלך מברך על כל כוס וכוס וכן מבואר ג''כ בסוגיא דפסחים קג: והקו' הן ממאי דאמרינן דדוקא בנט''י הוי היסח הדעת והן ממאי דלית הלכתא כמ''ד דגמר וסילק אסור מלאכול ולכאו' התם אסח דעתיה והנה לדעת **הראב''ד** י''ל בפשיטות דמיירי הכא רק לגבי ברכה אחרונה ולא לגבי ברכה ראשונה וכ''ה **בלח''מ** [ברכות ד ז] בדעת הרמב''ם אמנם **לר' יונה** ליכא למימר הכי דאף דס''ל דבנט''י חייב בברכה אחרונה מ''מ הא לגבי גמר פי' דהוא לגבי ברכה ראשונה [ולפי''ז גמ' הוא דקאמר דלית הלכתא ולא שיש ללומדו ממאי דאמרינן הכי דוקא לגבי נט''י] ואמרינן דלית הלכתא ככל הני שמעתתא ואמנם עי' **כס''מ** [ברכות ד' ז] דהרמב''ם לא גריס הא דלית הלכתא ככל הני שמעתתא ולפי''ז אכתי קי''ל לדינא דגמר וסילק [אלא דעי''ש דגמר וסילק לבד לא מהני אלא היכא דגמר בדעתו כמבואר מדינא דאנן אתכא דריש גלותא סמכינן ולהכי פסק הרמב''ם דרק בגמר בדעתו אסור לאכול ולפי''ז ד' הרמב''ם דגמר בדעתו אינם פי' ד' הגמ' גמר אלא דבגמ' גמר היינו גמר אכילתו וברמב''ם הינו גמר בדעתו וראה עוד בסמוך בזה וכמו''כ בד' **הרשב''א** בסוגין משמע דעיקר סוגין קאי גם לגיב ברכת המוציא אלא דדינא דנט''י הוא דאף בברכת המוציא אסור לאכול **וברשב''א ובר''ן** בחולין שם כ' לחלק בין אכילה לשתיה דבאכילה דרך אדם ליגרר משא''כ בשתיה ובר''ן הוסיף דה''ה לגבי שמש והינו דכיון דתלוי בדעת ארחים מסח דעתיה ול''ש לדון דדרכו ליגרר מאכילה לאכילה [והנה בפשוטו עיקר חילוק זה לא שייך כלל אי חייב לברך ברכה אחרונה וכ''כ הב''מ ועי''ש שכ' דזו כוונת הרא''ש והוב''ד לעיל אמנם בד' הב''י נראה דחידש בכוונת הרמב''ם דמש''כ דבהב לן וניבריך חייב בבהמ'ז הוא גם לגבי אכילה ולא אך לגבי שתיה אלא דעי' בס' דברי ירמיהו (ברכות ד ז) דכ' דהאיסור הוא דוקא בשתיה שמא ישכח לברך בהמ''ז ול''ש באכילה דכיון דאכיל א''כ אינו מסיח דעתו מבהמ''ז - ולפי''ז באוכל דברים שאין חייב עליהם בהמ''ז באמת ייאסר וצ''ע ואולי מהא הוא דאפקיה הב''י] והנה בפשוטו כוונתם כר' יונה ולפי''ז צ''ע לדעת הרא''ש דפליג אר' יונה וס''ל דאין לחלק בין שתיה לאכילה מפני מה בנמלך צריך לברך ברכה ראשונה [ולרא''ש סוגין מיירי לגבי ברכה ראשונה - ואף **לב''י** עכ''פ הא דגמר וסילק ודאי דלהרא''ש מיירי לגבי ברכה ראשונה ומסקינן דלית הלכתא ככל הני שמעתתא] **ונשנו בזה ד' אופנים בד' האחרונים** **א] באבן** **העוזר** כ' דכל מאי דפליג הרא''ש ע''ד ר' יונה הוא דוקא לגבי שתיה שבתוך הסעודה דבזה כיון דאכתי לא אסח דעתיה מן האכילה אין סברא דיברך על השתיה ודבריו צ''ב דבגמ' פסחים משמע דמדובר לגבי תוך הסעודה וכן בגמ' מב: וראה מש''נ לעיל להוכיח מד' הרא''ש כדבריו - אמנם י''ל עוד בכוונתו דודאי גם בתוך הסעודה שייך היסח הדעת מן השתיה כיון דאין קבע לשתיה ורק לגבי הפסק דהב לן וניבריך דמסיח דעת מכל הסעודה בזה הוא דאין סברא לחלק בין שתיה לאכילה ואי ל''ח הפסק ביחס לאכילה נתבטל כל היסח הדעת [ועי''ש באבן העוזר מש''כ להוכיח מד' הרשב''א לגבי ינאי המלך - ואינו מובן דהב לן וניבריך הוי קבלה לברך ברכה אחרונה להרשב''א ובזה ודאי דאסור לאכול ולשתות- ?] **ב] ובב''מ** כ' בדעת הרא''ש די''ל דכל קו' הרא''ש היא דוקא לגבי הב לן וניבריך דבזה אין לחלק בין אכילה לשתיה ולא לגבי נמלך ולכאו' תמוה דאי איכא חילוק למה לא לחלק כן גם לגבי הב לן וניבריך וביאור הדברים דכיון דמיירי התם בתוך הסעודה ואומר הב לן וניבריך על כל הסעודה אין סברא דלגבי אכילה ל''ה היסח הדעת ולגבי שתיה כן וממ''נ אי הב לן דוקא ה''ה לגבי אכילה ואי לאו דוקא ה''ה לגבי שתיה ומהא דהוי היסח הדעת ע''כ דהוי היסח הדעת גמור גם מאכילה ולכך מיאן הרא''ש בסברת ר' יונה אבל לגבי היסח הדעת דנמלך שפיר יש לומר דאסח דעתיה משתיה ולא מאכילה ולגבי השתיה הוי נמלך [והוא מעין שנתבאר לאבן העוזר אלא דלב''מ מחלק הרא''ש בין שתיה לאכילה דוקא בנמלך ולא בהב לן דבהב לן דהוא צורת סילוק מצד ההסמכה לבהמ''ז לא שייך לחלק ובנמלך יהא סילוק לשתיה אפי' בתוך הסעודה ואילו לאבן העוזר יהא חלוק גם גבי נמלך דאי מסח דעתיה מכל הסעודה לא יהני אפי' לגבי שתיה דא''א לחלק בהיסח הדעת משא''כ היכא דהסיח דעת רק משתיה דיהא היסח הדעת - ולפי פשוטו באבן העוזר גם כשהסיח דעת רק מן השתיה לא הוי היסח הדעת בתוך הסעודה אלא דע''ז ק' דל''נ כן בגמ'] **ג] עוד כ'** **הב''מ** לחלק דלעולם להרא''ש אין לחלק כלל בין אכילה לשתיה אלא דס''ל דהא דנמלך מברך על כל כוס וכוס הוא משום שגמר בדעתו שלא לאכול ואילו דינא דגמר וסילק אינו בגוונא דדאיכא היסח הדעת להדיא אלא דגמר אכילתו או סילקו השלחן והוי היסח הדעת דממילא ובאמת עיקר חילוק זה כבר כתבו **הכס''מ** [ד ז] בדעת **הרמב''ם** וכנ''ל [אמנם כ' דל''ג הרמב''ם לית הלכתא ועי''ש היטב] וכ''ה **במגדל עוז** שם ובזה יישבו מאי דפסק הרמב''ם דבגמר בדעתו חייב לברך שוב ברכה שלפניה **ובראב''ד** השיגו דדוקא בנט''י או בשינה הוא דהוי היסח הדעת וכ' דל''ק על הרמב''ם ממאי דמבואר בסויגן דלית הלכתא ככל הני שמעתתא כיון דבסוגין מיירי מגמר וסילוק בלא היסח הדעת וכ''פ **בגר''ז** קעט וע''ע **ביאוה''ל** קעט ד''ה ואפילו שנראה כן נטיית דעתו ד] **ובמאמ''ר** כ' דשאני היכא דנמלך דמיירי דלא היה בדעתו מעיקרא בשעת הברכה על שתיה זו ולהכי אינה בכלל הברכה ולכך אף דבגוונא שאכל והסיח דעתו אי''צ לברך מ''מ היכא דמעיקרא כך היה בדעתו חייב לברך והנה עיקר דין זה מבואר **בט''ז** קעד ו' לגבי היכא דסיים לאכול הלחם וקנה לחם אחר דחייב לברך עליו **ובאבן העוזר** תמה עליו דהא לגבי אכילה ל''ח היסח הדעת [**ובגר''ז** ריש קעט חילק דלא היה בביתו הוי היסח הדעת גמור דאין דרך ליגרר מאכילה לאכילה כה''ג - ולכאו' נפק''מ דהיכא דקודם שגמר כבר רצה לקנות הפת אי''צ לברך] **ובמאמ''ר** חילק דהתם לא היה דעתו בשעת הברכה וע''ע בשו''ע קעז ה' לגבי שלחו לו דורון מדברים המלפתים את הפת דחייב לברך עליהם ומזה הוכיח המאמ''ר כדבריו [וברמ''א כ' דלא נהגו משום דכוונתו על כל מה שיביאו לו- ועי תהל''ד דנסתפק אי האי דינא הוא גם בשולח לקנות ודלא כט''ז או דוקא בדורון דכן הדרך ובמאמ''ר כ' מודה הרמ''א לדינא דהט''ז דהכא מעשיו מוכיחים שלא היה דעתו ולכך מתחילה לא קנה יותר [ולכאו' לסברת **המאמ''ר** גם בקנה קודם שגמר הלחם כן הוא הדין דלא חלה הברכה לגבי לחם זה שלא היה בדעתו כלל] אמנם מד' **הרשב''א והר''ן** בחולין משמע שלא חילקו בזה וכ''מ מד' ש''פ [ועי' **ב''י** יו''ד יט שדימה הביאו לפניו עופות אחרים לדין גמר] וצ''ע [ולכאו' כיון דבאמת הכי קי''ל וכמשי''ת דהיכא דהיה דעתו לאכול רק דבר המסוים חייב לברך על מה שאוכל יותר מזה אף היכא דלא גמר מלאכול את שהיה בדעתו נראה דסברת הראשונים היא או מצד דהבינו דנמלך הינו דלא היה בדעתו בשעת ברכה דוקא על שתיה זו וכמ''ק בד' רשב''ם פסחים קג: דבעת השתיה הוא שחשב לשתות רק כוס זו ולא בעת הברכה וכן מפורש בד' הר''ח שם (אמנם בד' הרא''ש [פסחים י י] מבואר דבעת הברכה היה בדעת לשתות רק כוס זו) וה''ה דנימא גבי שמש דרק כד לא הביאו לו יותר הוא דנמלך אבל בשעת הברכה אינו יודע ויתכן ויביאו לו עוד או דנימא דלגבי שלא תחול הברכה בעינן טפי דעת חיובית דדוקא זה הוא שיאכל ולא יותר משא''כ לגבי היסח הדעת כשגמר מלאכול סגי בכך שאין דעתו לאכול יותר והבינו הראשונים דגבי נמלך או שמש אין בזה דעת שלא לשתות יותר אלא דלא היה בדעתו לשתות יותר ולהכי נחשב מה שהפסיק להפסק וכמו''כ גבי שמש רוצה לאכול יותר ובשעת ברכה דעתו על כל מה שיביאו לו אלא דכיון דגמר ואין כאן סברת גרירה כיון דיתכן ולא יביאו לו עוד בזה הוא דאמרינן דחשיב האי גמר להיסח הדעת ועי' (ואף דמסברא יותר היה מקו''ל איפכא דבכדי שתחול הברכה על דבר צריך יותר דעת מאשר להיסח הדעת אמנם כיון דגמר אכילתו זהו עיקר הסילוק ורק דבעינן דאין דעתו לאכול יותר כדי למנוע סברת גרירה ותו הוי היסח הדעת) וצ''ע בכ''ז ובפרט בד' הב''י הנ''ל דדימה גמר להביאו לו עוד עופות דלזה לא יהני כל מש''נ] - ובעיקר ענין זה עי' בסי' רו ולקמן יבואר אי''ה

- **עוד נפק''מ בדין היסח הדעת** נח' מג''א ומאמ''ר [הוב''ד בביאור הלכה קעז ד''ה ולמשוך אי חשיב גם בזמנינו כדברים הבאים אחר הסעודה לחייבו ברכה לאחריהם עי''ש] וע''ע בחזו''א סי' כזד האריך לתמוה ע''ד מאמר מרדכי ועי''ש עוד מה שנח' ע''ד הביאור הלכה בענין דברים הבאים מחמת הסעודה ונתבאר לעיל.

**ביאור הסוגיות בחולין ובפסחים**

בגמ' חולין מק' אהא דלר''י דשחט חיה יכסנה ואח''כ ישחוט את העוף דמ''מ בשחיטה שניה אינו מברך ולא הוי הכסוי הפסק [ולר''ת קאי ג''כ על ברכת הכיסוי ולקמן יבואר אי''ה] ומק' מ''ש מהא דהב לן וניבריך הוי הפסק [ובד' רגמ''ה מבואר דהקו' לא אך מכסוי עצמו אלא כל' הגמ' דאיטפל ליה לכסוי דכיון דדעתו לכסות ייחשב הפסק והינו משום דכיון דחייב לכסותו הוי כהב לן וניבריך ובאמת דזו הלכה נוספת דעיקר סברת ר' יהודה היא מצד דצריך כסוי לכל אחד אבל אין הלכה שלא ישחוט קודם מין אחר ואח''כ יעשה שני כסויים לב' הדמים אלא דסברא היא דכיון דנתחייב כבר במצוות כסוי והוי מצוות נפרדות דהא צריך כסוי לכאו''א אסור לו להפסיק] ומתרץ בגמ' דמישתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר אבל לגבי כסוי אפשר דשחיט בחדא ומכסה בחדא

**ביאור קו' הגמ'** - לכאו' ביאור הראיה מהא דהב לן להא דכסוי תליא בדינא דהב לן וניבריך דלהראשונים דחייב בברכה ראשונה א''ש דהוכיחו לדין היסח הדעת אמנם יש להבין לפי''ז מהו ענין מיכל וברוכי והא לא עסקינן בהיסח הדעת דבהמ''ז אלא דהב לן וניבריך ולכאו' הביאור דכיון דמכין עצמו לבהמ''ז שבזה מישתא וברוכי בהדדי א''א א''כ זהו עצמו סיבה שייחשב היסח הדעת כבר מהזמנתו לברכה אמנם לראשונים דס''ל דחייב בברכה אחרונה צ''ע ואי נימא דסברתם מצד דחשיב כהיסח הדעת והפסקה [בין אי להכי צריך לברך בכדי שלא יהא הפסק ובין אם משום הא בעי לברך על כל אכילה] דשפיר מדמי לה וכמש''כ התו' אבל אם הביאור מצד שקיבלו עליהם בין אי משום נדר ובין מצד שהתחילו בברכה לכאו' תמוה היאך מוכח מהכא דהוי היסח הדעת ובאמת דבגמ' פסחים מייתי ראיה מהא דחייב לברך אכסא דברכתא וחזינן דהוי סברא לחייב בברכה ראשונה וגם זה צ''ב היאך יש להוכיח כן מהאי דינא דקיבל עליו או דכאילו התחיל בברכה דה''ה נמי דחייב לברך לאחריה וכבר הק' כן **ר' דוד** בפסחים שם עי''ש במה שתמה עוד אהאי שיטה דמברך לאחריו **ובמהר''ם חלאווה** כ' ע''ז וז''ל 'ושפיר קא מייתי הכא ראי' דבעי לברוכי אכסא דברכתא דכיון דשמעי' דאתסר לי' למשתי עד דמברך ברכת המזון ודאי הפסק הוי דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר' וצ''ב **ובר''ן** שם כ' וז''ל 'ואף בזו יש לי לומר דאם איתא דלא הוה מיתסר ליה למשתי לא עקר דעתיה ממשתיא, ואף לאחר בה"מ לא היה צריך לברך, דאע"ג דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר אינו זקוק לברכה אלא היכא דעקר דעתיה, ודאמרי' בפ' כסוי הדם דמ"ה מברכינן אכסא דברכתא משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, ה"ט משום דכיון דלא אפשר עקר דעתיה במה שהיה עושה עד עכשיו וכדאמרי' בסמוך התם לא עקר דעתיה ממשתיא, אבל כיון דאמרי' דמדאמר הבו ונבריך אתסר ליה למשתיה עד שיברך, ממילא שמעינן דצריך לברוכי אכסא דברכתא שהרי מתחלה אמרו לברך וכיון דאתסר להו למשתי הרי עקרו דעתייהו ממשתיא' וצ''ע [דבפשוטו הא דחייב לברך אכסתא דברכתא הוא אף היכא דלא אמרו הב לן וניבריך וכמו''כ גבי כסוי מהו ענין הסילוק והעקירה דהתם] והנה כבר הק' כן **ברא''ש** דכ' דלדבריהם אין הנידון דומה לראיה ועי''ש **במעדני יו''ט** דלכאו' כוונתו דודאי יש להויכח מהא דמברך אכסא דברכתא אך זה לא ראיה לגבי כסוי כיון דבהמ''ז הוי סילוק וכל מה שיש להוכיח הוא אך מהא דאחר הב לן וניבריך אסור לאכול בלא ברכה ובזה לד' הני ראשונים דחייב בברכה אחרונה אכיא טעמא אחרינא דהוא מצד דקיבל עליו או התחיל בברכה [ואכתי צ''ע לפי''ד אמאי מייתי בפסחים ראיה מהא דתלמידי דרב להא דחייב לברך אכסא דברכתא והא אף בלא דבריהם בהמ''ז הוי סילוק - וזהו דהכריחם לר''ן ומהר''ם חלאוו'ה למימר מאי דאמרי וצ''ע בכ''ז] ובעיקר הדבר יש להוסיף ולהקשות דבגמ' בחולין לא מייתי כלל הא דחייב לברך אכסתא דברכתא אלא אך הא דבהב לן וניבריך אסורים מלאכול [וגם אי נפרש דהוי סברא דחייב לברך אכסא דברכתא מ''מ בגמ' חולין מייתי רק להא דהב לן] עוד צ''ע בר''ן מקו' ר' אשי דקאמר דלית הלכתא כתלמידי דרב ולכאו' הא עיקר פלוגתתו היא בהאי סברא דמיכל וברוכי ודלא הוי הפסק אחר בהמ''ז והיאך דבר זה מבואר בד' תלמידי דרב - ועי' **חת''ס** שכ' דודאי לפי' ההו''א דלא ידענן הא דמישתא וברוכי סברינן דעיקר הטעם מצד היסח הדעת ואך לגבי ברכה ראשונה ורק אחר דאמרינן דמישתא וברוכי א''א א'כ יש בכאן קבלה שלא לאכול ולשתות עד שיברך ואזי חייב בברכה אחרונה [ובזה תי' הסתירה בד' רש''י דבחולין כ' דחייב לברך ברכה ראשונה ומשמע דאי''צ לברך ברכהמ''ז ואילו בפסחים מבואר בדבריו דחייב לברך ברכהמ''ז]

**ביאור סברת מישתא וברוכי** - בתו' הביאו **מהר''ר יו''ט** דה''ה בהפסיקו לתפילה חייבים לברך כיון ולהתפלל ולמיכל בהדדי א''א ובתו' וברא''ש כ' דדוקא לגבי בהמ''ז או כיסוי [אם לא היה אפשר למישחט ולכסויי] בזה הוא דהוי הפסק כיון דהוי גמר וסילוק מהסעודה או השחיטה אבל תפילה לא [ועי' **ר''ן** בפסחים שהביא לגירסת **ר''ת** בחולין דס''ל דגם לגבי ב' כסויים הא דאין השחיטה הפסק הוא משום דאפשר לשחוט ולכסות וחזינן דגם שחיטה שאינה סילוק הוי הפסק ודחה **הר''ן** דשחיטה וכסוי הם שני דברים משא''כ ארבע כוסות דהכל מצוה אחת ותיה אחת ומבואר מדבריו דאף ההגדה היא חלק ממצוות הכוסות ולכך אינה הפסק בלא דהוי סילוק וצ''ע] **וברי''ף** [פסחים ע''ד קט כד. בדפה''ר] כ' גבי ד' כוסות דמברך על כאו''א והביא להא דמשתא וברוכי בהדדי לא אפשר דה''ה בזה בקריאת ההגדה וההלל א''א להפסיק **ובבעה''מ** השיגו בתרתי חדא דדוקא לגבי בהמ''ז הוא דהוי סילוק [וכדעת התו' והרא''ש] **וברמב''ן** הוסיף להוכיח כן מהא דהפסקה לתפילה ל''ח הפסק כדחזינן גבי שינוי מקום דמיירי ביצאו לתפילה ואעפ''כ בלא שינוי מקום [שהניחו מקצת חברים] ל''ה הפסק וכן מהא דיין שקודם המזון פוטר יין שלאחר המזון והא איכא הפסק דברכת המוציא ותי' הרמב''ן דדבר שקבוע חובה בסעודה הוי הפסק אבל כשאינו חובה ל''ח הפסק **ועי' ברמב''ן** בסו''ד **שהק' ע''ד בעה''מ** דס''ל דרק סילוק חשיב הפסק דכי נמי הוי סילוק מאכילה מ''מ לא הוי סילוק משתיה והינו דהוק' לו דאין סברא דייחשב בהמ''ז סילוק מן השתיה [ועי' **ר'** **דוד** דלכאו' ג''כ כוונתו להק' כעי''ז ע''ד בעה''מ והוכיח דל''ח בהמ''ז עקירה אלא אך הפסק דהא דעתו לשתות הכוס עי''ש - ולכאו' כוונת הבעה''מ ודאי דהוי הפסק ולא היסח הדעת בעלמא אך ההפסק הוא ע''י עצם עשיית דבר המסלק] ועוד הק' **ברמב''ן** על סברא זו דא''כ מאי מק' ר' אשי מהא דיקנ''ה והא התם לא הוי סילוק וכ''נ שהק' **ר''ד** שם [אמנם עי' **רשב''ם** דכן גריס בעיקר התי' דבבהמ''ז עקר דעתיה וכו' והינו דבהמ''ז הוי סילוק וביקנ''ה אבל הרמב''ן גרס דהתי' הוא דהוי חדא ברכתא וא''כ חזינן דלא בעינן סילוק להפסק - אמנם הרא''ש דס''ל דבעינן סילוק ומאידך גריס כרמב''ן בתי' הגמ' דחדא ברכתא צ''ע] **ועוד השיג בעה''מ** ע''ד הרי''ף דאפשר לשתות בין הכוסות **וברמב''ן** כ' בזה''ל אבל משמזגו לו כוס שני והתחיל במצותו לשאול עליו ולדרוש אינו רשאי להפסיק בשתיה [וכ''ה במהר''ם חלאוה] **ובר''ן** כ' וז''ל שאחר שמזג הכוס לספר עליו יציאת מצרים שהוא מן התורה אינו בדין שימזוג כוס אחר וישתה ועי' **ביאוה''ל** תעג ג ד''ה הרשות דהוכיח מד' הר''ן דאפי' קודם אמירת ההגדה אסור לשתות - אמנם יתכן דכל דברי הר''ן דוקא לגבי שתית יין דהא כ' דאינו בדין שימזוג כוס אחר וישתה ועי' ועוד כ' **הרמב''ן** דבברכת אשר גאלנו ובהלל אסור להפסיק [ומשמע מדבריו דלמד לזה מדין הפסק בדיבור וחזינן דכל מקום דאסור לדבר אסור לשתות] **ובר''ן** השיגו עוד דסו''ס בזמן הקריאה עצמה אינו יכול לשתות וכ''ה במאירי שם [קי.] [והינו דסגי בהפסקה מציאותית אע''ג דאינו איסור שתיה] והנה **בר''ן** על הרי''ף בחולין כ' לפי דיעה זו דהיכא דהגיע זמן התפילה בתוך הסעודה הוי הפסק אמנם **ברמב''ן** משמע דבעינן דיהא הדבר קובע עליו חובה בתוך הסעודה וגבי תפילה אין הדבר קבוע עליו חובה בתוך הסעודה [וכמש''כ מהר''ם חלאווה דיכל להתפלל קודם סעודתו ומתחילה היה נראה דבעינן לכך שיהא יכול להתפלל קודם הסעודה אמנם יותר נראה דאין כוונתו אלא להוכיח דאינו מחויב בסדר הזה עי''ש] וכ''ה להדיא בד' **הגר''א** בסו''ס קעח עי''ש וראה מה שהובא בזה לקמן מד' הפו' בסי' תעד והנה **ברמב''ן** הק' מהא דברכת המרור תהא הפסק בין המוציא לאכילת המרור וכ' דכיון דנפטר המרור בברכת המוציא [לשיטתו שם שאינו נפטר בברכת הכרפס כיון דאיכא הגדה והלל - ומבואר בדבריו דבעינן דהברכה תחול גם על הטפל ועי'] א''כ ל''ח הפסק וכמו דל''ח הפסק ברכת אכילת מצה [וכמו לגבי יקנ''ה] והנה **ברשב''א** [שו''ת מיוחסות רא] הק' ע''ד הרמב''ן מפני מה יין שקודם המזון פוטר יין דאחר המזון בלילי שבת ויו''ט והא כיון דקידוש במקום סעודה חייב לבצוע [ואולי כיון דיכל לשתות כל היין קודם וצ''ע] ועוד יל''ע אמאי יין דבתוך סעודת הפסח יפטר ולא נימא דאיכא הפסק דברכת אכילת מצה ומרור ועי' **מאירי** [קי.] שכ' עוד חילוק בזה דהמוציא אינו מפסיק לברכת היין שברכת היין לשתיה והמוציא לאכילה ואין זו נכנסת בתחומה של חברתה כלל להיות לה הפסק ועי''ש עוד מש''כ לגבי מרור וצ''ע והנה בתו' חולין פז. הק' מברכת הרעמים בתוך הסעודה דלהר''ר יו''ט ייחשב הפסק ובמהר''ם חלאווה יישב ע''פ דרכו דאי''ז חובה בתוך הסעודה [ומהא חזינן דכיון דאין מצד סדר הסעודה אע''ג דלא יכל לברך קודם ל''ח הפסק] וכ''ה **ברשב''א** במיוחסות רא דל''ח הפסק כיון דבא לו דרך מקרה ואינו מחויב להתחיל ולהפסיק עי''ש ומ''מ להר''ן דבהגיע זמן תפילה חשיב הפסק צ''ע

**פורס מפה ומקדש**

**פורס מפה ומקדש** - עי' **רמב''ן** שם שכ' דלרי''ף היכא דפורס מפה ומקדש יש לו לברך המוציא וכמו''כ בפה''ג ועי''ש שכ' דבירושלמי דלא הצריך הגפן הוא מצד דס''ל כר' אשי דהוכיח מיקנ''ה אבל לדידן מברך המוציא וה''ה בפה''ג והנה באמת בדף יט. בדפה''ר כבר נחלק בזה ג''כ בעה''מ עם הרי''ף וכ' דאי הוי הפסק הו''א לברך בהמ''ז ועי''ש ברמב''ן דהאריך לחלוק ע''ד עי''ש [**ובמהר''ם חלאווה ובר''ן** במש''כ לגבי הא דהפסק זה אינו מחייב בהמ''ז דהוי כנמלך עי''ש] **וברא''ש** [פסחים י' סו''ס ב] הביא קו' הרז''ה על דינא דפורס מפה מהא דתפילה והביא מר' יונה דלא דמי דהכא כיון שקדש היום נאסרה עליו אכילה הלכך כמי שנגמרה אכילה הראשונה דמי וכשאכל אחר הקידוש הוי התחלת אכילה אחרת וצריך לחזור ולברך וראה **בט''ז** רעא ד דכ' לבאר דל"ד למ"ש הרא"ש דתפילה לא הוי הפסק כיון דלא הוה גמר וסילוק דהכא ודאי יש איסור כשהגיע העת של הקידוש והוא מוכרח לעשות מעשה חדש לומר הקידוש מה שא"כ בתפלה אף שעושה מעשה חדש מ"מ אין איסור אכילה בעת ההיא באותה שעה ממש שמתפלל כי ודאי לא מיירי שממתין עד סמוך לכלות היום שלא יהיה לו אפשרות לאכול מעט ע"כ לא הוה גמר וסילוק עכ''ד **ובפרמ''ג** אסברה לה כד' **המג''א** שם ט דטעימה שרי קודם התפילה אף דאכילה אסור היכא דאין לו שהות ביום להתפלל אחר הסעודה ובגר''ז [שם יא] כ' עוד סברא בזה דלגבי תפילה הוי איסור מצד התפילה ולאחר שעבר האיסור הדר לקביעותו אבל בקידוש אסור להמשיך לאכול קודם הקידוש [כמש''כ שם סעיף ט] מטעמא דצריך שיהא הקידוש קודם הסעודה ולא לאחריה ונמצא דעיקר האיסור אכילה הוא בכדי להפסיק בין האכילות ולקבוע האכילה אלאחר הקידוש ולכך הוי הפסק]

**וכ' עוד הרא''ש** שם להשוות ד' הרי''ף דמברך המוציא לד' הירושלמי דאין מברך בפה''ג וכ' לחלק דודאי האיסור אכילה גורם לקידוש דהוי הפסק להצריך המוציא אבל בורא פרי הגפן שהוא קודם הקידוש בשביל איסור השתיה לא הוי הפסק ועי' טור רעא שהביא דנח' לגבי ברכת היין ולגבי ברכת המוציא בגוונא דפורס מפה ועי''ש בב''י דלגבי המוציא נח' הרי''ף והרז''ה אבל לגבי קידוש הוא מפורש בירושלמי ודחק דכוונת הטור לרמב''ם דיש בסתימת דבריו דמברך ולכאו' באמת כוונת הטור לד' הרמב''ן במלחמות שמפורש כן בדבריו [אמנם באמת צ''ע בד' **הב''י** דהסביר הטעם להא דקידוש לא הוי הפסק לגבי בפה''ג כיון דבענן גמר וסילוק ואהא ודאי דפליג הרי''ף - ועי''ש היטב בד' הב''י וצ''ב] ובשו''ע רעא ד הביא דעת הרא''ש דהגפן אין מברך והמוציא מברך ודעת הרז''ה דאין מברך כלל ועי' **ט''ז** דפ' דספק ברכות להקל **ומג''א** דמסיק כהרא''ש ועי''ש **בט''ז** בהסבר ד' הרא''ש דבעינן תרתי גם איסור אכילה וגם מיכל וברוכי בהדדי א''א ולגבי יין לא שייך טעמא דמיכל וברוכי כיון דברכת היין דהקידוש זמנה קודם הקידוש וא''כ חזינן דל''ח הפסק הקידוש מברכת היין [וכן כ' **בקרבן נתנאל** על הרא''ש שם את כ **ובגר''ז** שם י] ועי''ש **בט''ז** בטעם הסוברים דאין מברך המוציא דס''ל דגם הקידוש לא הוי הפסק לחזור ולברך המוציא דכאן לא נאסר עליו האכילה אלא מצד שיש עליו מונע מצד אחר דרמיא עליה לעשות קידוש וכל שהלך המונע חוזר לענינו הראשון וזה דומה למי שנשתתק בשעת אכילה ח"ו ונתרפא תכף ודאי א"צ לחזור ולעשות המוציא וע"כ לא הוה גמר וסילוק על אכילה ראשונה עי''ש [ובפשוטו טעמם דצריך גמר וסילוק ולא מהני האיסור כגמר].

**והיכא דאמר בואו ונקדש** דנאסר לשתות [מחמת דחל עליו חובת קידוש] כ' **השו''ע** סעיף ה' דחייב לברך על יין שישתה קודם הקידוש [ששותה באיסור] ולגבי יין דהקידוש עצמו **בט''ז** מבואר דחייב לברך וכן משמעות **הב''י** ועי' **שער הציון** כה **וביאור הלכה** רצט ג דכ''ה דעת **מהרי''ק להגר''א** עי''ש וכ' **הט''ז** שם ה דלא דמי להא דקידש היום דאי''צ לברך דהתם ליכא אמירה דבואו ונקדש אלא חל האיסור מעצמו וכ' לבאר ע''פ מש''כ לעיל בדעת הי''א ולכאו' אינו מובן דהתם ביאר הטעם דל''ח הפסק גם לגבי המוציא דלא איכפ''ל מהאיסור כלל אבל להסו' דלגבי המוציא חשיב הפסק ורק לגבי ברכת היין ל''ח הפסק לדידהו ודאי ק' מ''ש היכא דקיבל עליו שבת להדיא מהיכא דלא קיבל עליו ומבואר דשאני היכא דקיבל עליו דהוי יותר עקירת דעתו מהיכא דאסור עליו מצד הזמן דלהכי אע''ג דל''ש מיכל וברוכי ייחשב עקירה ועי' [**ולהט''ז** נראה דהיכא דהחשיך אי''צ לברך אף דשותה קודם קידוש באיסור דלכאו' לדבריו בדין זה דכ' השו''ע דהיכא דשותים באיסור חייבים לברך בזה הוא דכ' דחייב לברך על הקידוש וע''כ דתליא הא בהא ועי' אמנם גם למג''א י''ל דהיכא דהחשיך וממשיך באיסור א''כ באמת לא אסח דעתיה אבל נפק''מ דהיכא דהפסיק מחמת האיסור והדר לשתות באיסור בזה למג''א יברך ולט''ז לכאו' לא יברך] **ובמג''א** שם י כ' דאף באמריה דבואו ונקדש אי''צ לברך דלא אסחו דעתייהו מכוס של קידוש ודוקא על יין ששותה בזמן האיסור הוא דצריך לברך ועי''ש במג''א הטעם דלא אסחו דעתייהו מכוס דקידוש ועי' משנ''ב דלפי''ז גם יין דאחר הקידוש אי''צ לברך ועי' גר''ז שכ' כד' המג''א ולעיל כ' לביאורא דהט''ז דהיכא דלגבי בפה''ג ל''ח הפסק כיון דבעינן גם איסור אכילה וגם מיכל וברוכי בהדדי ולגבי הקידוש ליכא להפסק דמיכל וברוכי עי''ש ומבואר דלגבי הזמן שאסור בשתיה חייב לברך והינו משום דאסחו דעתייהו משתיה האסורה ובלא שום שייכות להא דמכיל ובורכי דהא באמת אף אחר ההפסקה דהקידוש יוכל לשתות בלא ברכה ומבואר דשייך היסח הדעת כלפי סוג מסוים של שתיה [ונתבאר כן גם בד' הט''ז לגבי נמלך משתיה ולא מאכילה וגם לקמן יבואר כן בסוגיא דע''ד בעה''ב] וזה ל''ש כלל כלפי הקידוש דלא הסיח דעתו ממנו ולגבי הקידוש איכא נידון אחר מצד מיכל וברוכי בצירוף האיסור ואהא קאמר דלגבי קידוש ל''ח מיכל וברוכי - ולכאו' דין זה דבשותה באיסור חייב לברך לא שייך ללמדו מדין הב לן וניבריך דהתם לראשונים דיכול לאכול עם ברכה ודאי דאין ההיסח הדעת מצד האיסור אלא מצד הקביעות לבהמ''ז דמיכל וברוכי א''א דבזה כבר הוי הפסק וכמו''כ לראשונים דהינו דאסור בלא ברכה אחרונה ליכא כלל מקור לחיוב ברכה ראשונה אחר הב לן קודם שבירך מצד האיסור [ואף דאפשר דמודו דחייב לברך ברכה ראשונה כיון דהפסיק לדבר דמיכל וברוכי וכו'] ובמג''א שם מבואר דיליף לה מדין אמרו הב לן וצ''ע - ואולי דלגבי יין שאינו של קידוש שייך לומר דקבעו עצמן לקידוש דמישתא וברוכי בהדדי א''א לגבי יין שאינו של קידוש ומש''כ לגבי היסח הדעת היינו ע''י עקירה לקידוש דמישתא ובורכי בהדדי לא אפשר [ולפי דבריו צ''ל דהא דמוכח בפסחים קג: מדינא דהב לן דחייב לברך על כסא דברכתא הוא מצד דגבי בהמ''ז כיון דחזינן דאין מברך בפה''ג קודם בהמ''ז וחזינן דהוי הפסק ולכך ג''כ שייך ביה טעמא דמיכל ובורכי בהדדי א''א ול''ש לומר דלא אסח דעתיה מכוס של ברכה.

ועי' עוד **ברשב''א** [מיוחסות רא] דכ' דדינא דכ' הרי''ף דבפורס מפה ומקדש הדר שארי המוציא אינו מתישב לפי' הרמב''ן וצ''ע דהא התם ההפסק מוכרח הוא מצד הסעודה כיון דהגיע זמן קידוש ואולי כוונתו להיכא דקיבל עליו שבת קודם הזמן דכה''ג אינו מוכרח ועוד י''ל דכי נמי מוכרח הוא מצד השבת מ''מ אי''ז מדיני הסעודה ועי'

**הפסקה להבדלה** - עי' סי' רצט סעיף ג' דהיבא השו''ע דהיכא דהפסיק להבדלה י''א שצריך לברך בפה''ג וי''א דאי''צ [ומיירי בגוונא דנאסר לאכול] והק' האחרונים דהא בסי' רעא לא הביא כלל דיעה שלא לברך בפה''ג ונשנו בזה ג' תירוצים **א] דבב''ח** כ' לחלק בין בתוך הסעודה להתם דמיירי בשתיה ובמג''א שם הק' ע''ד **ב] ובביאור הגר''א** כ' דשאני התם דאמרו בואו ונבדיל והינו כשיטת הט''ז בסי' רע''א דהיכא דאמרו בואו ונבדיל חייב לברך בפה''ג ועי''ש בביאור הלכה מש''כ בזה ג] **ובמג''א** כ' דשאני גבי קידוש דשייך לסעודה כמבואר דפוטר יין שבתוך המזון עי''ש משא''כ גבי הבדלה דאינה שייכת לסעודה ולכך צריך לברך ע''ז בפה''ג - ועי''ש **במחצה''ש** מש''כ דסברא זו היא בצירוף הא דנאסר לאכול עי''ש וצ''ב

**קו' הרשב''א ע''ד הרמב''ן** - **ברשב''א** [מיוחסות רא] הק' ע''ד הרמב''ן דהא 'עיקר ראיית הרי''ף היא מחולין וההיא אינה כמי שמוכרח להתחיל ולהפסיק' ולכאו' כוונתו דכל היכא דמברך בהמ''ז אי''ז הפסק מוכרח ביחס לשתית היין [דכי נמי לגבי כסא דברכתא הוי הפסק מוכרח מ''מ בד' הרי''ף [ברכות ל. בדפה''ר] מבואר דכל יין שאחר בהמ''ז אינו נפטר והיה מקו''ל דכל הסברא דבעינן קובע חובה בסעודה הוא רק כלפי להפסיק באמצע הסעודה וכמו שדימה הרמב''ן די''ז למצוה אחת ולכך לגבי בהמ''ז דהוי אחר הסעודה בזה אי''צ דתהא קבועה חובה אמנם עי' בר''ד פסחים שם כן נתיחס לבהמ''ז כקבועה חובה בסעודה עי''ש וצ''ע [ובפרט דהא ברמב''ן הק' ע''ד בעה''מ דבהמ''ז הוי סילוק מאכילה ולא משתיה ותיקשי לדידיה דהא הוי חובה בסעודה אך אי''ז חובה בתוך סעודת היין] ויש שרצו לומר בכוונת הרשב''א דהא דחזינן דאף באמר הב לן הוי הפסק מחמת דנקבע לדבר דמיכל וברוכי בהדדי א''א א''כ א''ש דוקא אי הוי סילוק די''ל דנקבע לסילוק אבל אי מצד קביעות לדבר שבחובה לא שייך לדון דנקבע לדבר דהוי חובה ועי'

**[סברת הרי''ף דכל כוס וכוס מצוה בפנ''ע היא** - והנה **הרי''ף** בתחיל''ד כ' דמברך על כל כוס הואיל וכ''א [ובתר כי כ' דמיקרא הגדה והלל ומשתיא בהדדי א''א] וברמב''ן משמע דהוא טעם אחד דהא דהוי כ''א מצוה בפנ''ע לגבי דלא ייחשב זוגות הוא משום נמלך וכ''מ מל' הרי''ף דכ' דמסייע להאי סברא דמהא דחולין ומשמע דהכל טעם אחד אבל ברא''ש [פסחים י כד] הבין לכאו' דהוא טעם אחר והק' מהא דלר''א אין מברך אכסא דברכתא ול''א דכיון דהוי מצוה צריך לברך ע''ז בפנ''ע וכמו''כ הוכיח מברכת התפילין עי''ש [וכצד זה דהוי טעם בפנ''ע מבואר להדיא בפו' בסי' תעד דאע''ג דאנן ס''ל דרק ברכהמ''ז הוי סילוק ולא תפילה [ואע''ג דהגיע זמן תפילה והוי חובה - אמנם עי''ש בפרמ''ג שהעיר דיש לחלק בין תפילה שהגיע זמנה להלל וצ''ב בכוונתו שם וראה מש''נ לעיל בזה] מ''מ פסק הרמ''א תעד דמברך על כל כוס וכוס כיון וביארו האחרונים דהוא משום דכ''א מצוה בפנ''ע הוא עי''ש **במג''א** תע''ד א **ובט''ז** שם ע''פ **היש''ש** בחולין שם וכ' והוסיף **הט''ז** דהוי כאילו מתנה שלא יפטרנו וע''ע **בגרעק''א** בשו''ע שם שהביא ד' **המרדכי** דכיון דכל חד נתקנן לענינו א''כ מסיח דעת ממנו עד זמנו וכ''פ **בגר''ז** תעד ב אמנם עי''ש **בחק יעקב** שהק' מהא דאין מברך בפה''ג היכא דפורס מפה ומקדש ותי' דסברת מצוה בפנ''ע היא רק בצירוף הא דהגדה הוי הפסק וכן הסכים **בבגדי ישע** שם ויש להבין ענין הצירוף בזה ועי' אמנם **הגר''א** בביאורו שם ביאר סברת הרמ''א ע''פ הרמב''ן דהוי הפסק שבחובה והביאו **המשנ''ב** [ועי' שעה''צ ד'] ובסי' קעח ו על האי דינא דהגיע זמן התפילה ציין לעי' במש''כ בסי' תע''ד ובדבריו בסו''ס קעח מפורש הטעם דחלוק מתפילה שהגיעה זמנה דאף דהוי חובה מ''מ אינו קבוע לה עי''ש וע''ע **בביאוה''ל** סו''ס תעג וסו''ס קעח]

**האם ברכת הזן לבד הוי הפסק** - והנה עי' **פרמ''ג** [ר א''א ג] נסתפק היכא דיצא יד''ח הזן מהמזמן אי חייב בברכה ראשונה על שאר דברים והובא **בביאור הלכה** [ר סעיף ב עי''ש] והינו דנסתפק אי הוי היסח הדעת גם בברכת הזן דאינה כל בהמ''ז ולכאו' הדבר תלוי דאי המסלק הוא ההיסח הדעת דהפסקה דחובה ודאי דה''ה בזה איכא היסה''ד אבל אי מצד סילוק אפשר דרק בהמ''ז שלימה הוא דהוי סילוק ועי'

**בדעת רב אשי דאינו מברך אכסא דברכתא** - והנה יש לידע מהי סברת ר' אשי דפליג וס''ל דאינו מברך אכסא דברכתא וכמו''כ בעיקר ד' הגמ' דמובאר דרק משום סברת תלמידי דרב הוא דמברכינן אכסא דברכתא והא בהמ''ז כבר פטרה ליין ולכאו' היכא דפטר בברכה אחרונה לאכילתו ודאי צריך לברך על המשך אכילתו ובאמת עי' בגר''ז [קצ ז] דכ' [בדינא דמג''א דבירך ברכה אחרונה בטעות יכול להמשיך ולשתות בלא ברכה וכ' דכ''ז היכא דלא נתכוין לברך אל מחמת הרגל לשונו בירך אבל במתכוין לא] דהיכא דנתכוין לברך ולפטור בברכתו חייב לברך כיון דברכה אחרונה היא סילוק והיסה''ד למה שלפניה הואיל ול''ש למישתי וברוכי בהדדי עי''ש ומבואר דאף בבירך ברכה אחרונה לפטור מזונו גם בזה בעינן להא דהוי היסה''ד וסילוק ולפי''ז ר''א דפלחיג אהאי דינא דהיסה''ד וסילוק דברכה אחרונה ה''ה נמי דיחלוק בכל כה''ג ולפי''ז שפיר י''ל דנפטר היין בברכהמ''ז ומ''מ אי''צ לברך לר''א ברכה שלפניה אמנם בד' הראשונים ברכות מא: מבואר להדיא לא כן דברשב''א כ' להוכיח דאי''צ לברך על יין לאחריו דא''כ לא בעינן לטעמא דמישתי וברוכי דכיון דבירך על היין ופטרו ודאי חייב לברך לפניה אכסא דברכתא [אמנם יל''ע אמאי לא נימא דהיכא דמברך אכסא דברכתא יסמוך על שתיה זו לברך לאחריה אכל שתית היין אמנם עי' **מאירי** יב. בסו''ד שכ' די''א דהיכא דשתה יין אחר הסעודה צריך לברך לאחריה ואפי' היכא דשותה כסא דברכתא לא יסמוך על ברכה אחרונה דהאי כסא כיון דבהמ''ז הוי הפסק (ומהא דלא הוי ברכה אחרונה דגפן הפסק לבהמ''ז חזינן דשאני בהמ''ז מברכת על הגפן וכמו דמוכח מעוד כמה דוכתי וכמשי''ת מד' הרא''ש ומד' החיי אדם) אמנם כ''ז נכון רק לדעות דהפסק מחייב ברכה לאחריה אבל לר''א ליכא למימר הכי וא''כ בלא סברא דמיכל וברוכי אמאי לא נימא דסומך אכסא דברכתא ולכך אין מברך לאחריה וצ''ע] וצ''ב לפי''ז אמאי בהמ''ז עצמה לא תיהוי הפסק מצד מאי דפטרה ליין ובאמת עי' בתו' רי''ד [פסחים קג.] דכ' דברכהמ''ז לא פטרה יין והוכיח כן מהא דלר''א אין מברך אכסא דברכתא ולדידן דבהמ''ז פטרה ליין עי' **תו' ר' יהודה** ברכות מא: [וכעי''ז **בתורא''ש** שם] דכ' דמכוין להדיא שלא לפטור בברכהמ''ז להיין ומבואר דדין ברכה אחרונה הפוטרת דין אחר הוא וודאי מפסיק [ושמעתי להוכיח כיסוד זה ממה שכ' התו' והרא''ש להוכיח מדינא דחזרו טעונים ברכה לפניה דאם היה חייב בברכה אחרונה מה הוצרך להשמיענו דחייב ברכה לפניה ולכאו' טובא קמ''ל דלא כר''א דלדבריו י''ל דאף דחייבים ברכה לאחריו מ''מ שייך ליפטר מברכה שלפניו וע''כ דבברכה אחרונה הפוטרת מודו כו''ע - אמנם ילד''ח דהתם דהוי הפסק המחייב ברכה אחרונה ולא אך כהב לן וניבריך {דבהב לן אי''ז אלא הפסק לברכה וחשיב הפסק מצד דהברכה הוי הפסק} ובגוונא דהוי הפסק ודאי דאי חייב ברכה לאחריו מצד ההפסק חייב ברכה לפניו אמנם אי''ז במשמע מד' התו' דיותר נראה דמצד הברכה עצמה הוא דנפטר ולא הוי ראיה בעלמא] ובאמת דיל''ע האם גם לתו' ולרא''ש דס''ל דיסוד ההפסק דבהמ''ז הוא מצד דהוי גמר וסילוק האם יש להבין כן גם כלפי דברים דאים נפטרים בבהמ''ז [אמנם ילד''ח דכיון דבעצם ראוי בהמ''ז לפטור לכן חשיב כסילוק גם כלפי יין ועי'] **והנה בתו' פסחים** קב: ד''ה יקנ''ה הק' אמאי אין מברך הגפן קודם בהמ''ז על כוס של בהמ''ז כמו בכל הדברים הטעונים כוס דמברך על היין ברישא ותי' התו' ויש לומר דברכת המזון בא לשם גמר סעודה ומפסיק לכל מה שלפניו כדאמר לקמן דברכת המזון עקר דעתיה ממשתיא וכו' עי''ש וכעי''ז **ברא''ש** [פסחים י י] וז''ל 'אלא היינו טעמא לפי שבברכת המזון הוא מודה ומשבח לבורא על מה שאכל ושתה [ומד' הרא''ש למדנו דהוא סברא בבהמ''ז דמברך על מה שאכל ושתה ולפי''ז א''ש דבברכה אחרונה דאינה בהמ''ז לא מצינו דהוי הפסק - כגון דברים הבאים אחר הסעודה לרש''י ואחר שבירך לאחריהם רוצה לאכול עוד מדברים הבאים בתוך הסעודה] והוה היסח הדעת והפסק על מה שעשה ואפילו על בפה"ג שבירך והכוס בידו והלכך צריך לברך תכף לשתייתו' והנה מבואר דהתו' והרא''ש לשיטתם דס''ל דענין הפסק דבהמ''ז משום דהוי גמר וסילוק וזה הוי סברא גם לגבי הברכה עצמה ולא אך לגבי האכילה ואע''ג דאין כאן פטור דבהמ''ז ומבואר דהא דהוי סילוק אינו ענין כלל למאי דנפטר בבהמ''ז ועי' [ויש לידע לד' הרמב''ן דדבר שהוא חובה בסעודה מפסיק אי י''ל דהוי סברא גם לגבי הפסק לברכה עצמה ואף דזה ודאי דהא דהוי הפסקה הוא גם כלפי הברכה כמבואר להדיא בד' ר' אשי דהק' מהא דיקנ''ה מ''מ כ''ז בגוונא דיש הפסקה אחרת אבל היכא דמברך בהמ''ז על הכוס הוא דיל''ע אי ייחשב בהמ''ז הפסק דלא ליהוי כקידוש דלכאו' דוקא לתו' והרא''ש י''ל דחשיב הפסק כיון דהוי מעשה סילוק אבל לרמב''ן דרק הוי הפסקה בסעודה י''ל דלא מהני [ואולי הוא סברא דהיכא דמברך על היין ואם היה שותהו היה צריך ברכה אחרת על הכוס דאחר המזון דאין מצטרפת שתיתו זהו עצמו סברא דל''ש לברך עתה - ובד' התו' משמע כן קצת עי''ש היטב - ובעיקר ד' הרמב''ן לכאו' מהאי סברא דקאמר גבי מרור דלא הוי הפסקה כיון דנפטר מברכת המוציא מבואר דעקר ההפסק הוא מן הברכה ולא הפסקה בסעדוה וממילא לא נגרר] ומ''מ צ''ע להר''ר יו''ט דהפסקה דתפילה ג''כ מפסקת האם הוי סברא בברכה דלכאו' כמו דחזינן דל''ח הפסק בכל דבר הטעון כוס ה''ה בזה] וכעיקר ענין זה דלתו' ולרא''ש לא בעינן דיהא סילוק רק בדבר הפוטר מבואר כן מעצם מאי דדנו התו' והרא''ש האם נפטר יין דבתוך המזון בברכהמ''ז ולא הוכיחו כן מהא דהוי גמר וסילוק [אמנם זה היה מקו''ל דסו''ס היין הוא מכלל הסעודה ואף היה נחשב מחמת הסעודה אילולי הא דקובע ברכה לעצמו אבל מהא דדנו כן לגבי ברכת הגפן מבואר דאף דבר שאינו בכלל הסעודה ג''כ הוי סילוק לגביו ונפק''מ בזה דגם לגבי דברים הבאים קודם הסעודה אף אי אין בהמ''ז פוטרתן מ''מ ייחשב סילוק ועי'

**בירך ברכה אחרונה בטעות** - **במג''א** קצ ג כ' דהיכא דבירך בטעות על כסא דברכתא ברכה אחרונה ודעתו לשתות עוד יין אי''צ לברך לפניה והק' **הגרעק''א** שם בשם קרית מלך רב דהא מבואר דהיכא דבירך בהמ''ז קודם האפיקומן צריך לחזור ולברך ול''א דהוי בטעות עוד הק' **בחיי** **אדם** [לא כז] **ובברכ''י** קלז מד' המג''א קלז סעיף ד דהיכא דבירך אחר ב' פסוקים צריך לחזור ולברך לפניה [**ובט''ז** שם פליג עי''ש ובמשנ''ב שם **ושעה''צ** ס''ק יג] והק' דהא הוי בטעות והנה **בגר''ז** [קצ ז] כ' דיש לחלק אם כיון לברך דאזי ודאי הוי הפסק לבין אי כלל לא כיון לברך דבזה לא הוי הפסק [והינו דההיסח הדעת דיש בברכה הוא גם בלא שהסיח דעת בפועל אבל בעינן דיהא כוונתו להאי היסח הדעת דברכה אחרונה עצמה ועי'] ובזה א''ש הא דאפיקומן דכיון לברך וכמו''כ בזה תי' **הברכ''י** מהא דברכת התורה כיון דהתן נמי כיון לברך אמנם **בגרעק''א** הביא מס' הנ''ל לתרץ דדוקא היכא דרצה לאכול עוד ורק טעה דצריך לברך משא''כ באפיקומן דסבור שלא יאכל עוד ולכאו' המכוון דלבהמ''ז בעינן דיהא באמת היסח הדעת מן האכילה וצ''ע לפי''ז דהא חזינן דגם לגבי כסא דברכתא דדעתו לשתותו ג''כ הוי היסח הדעת **ובא''ר** פקפק בדברי המג''א מהא דכסא דברכתא וכ' דאולי טעה שאני ולכאו' כן כוונתו **ובמגן גבורים** [אלף המגן ה] תמה ע''ד המג''א מד' הרשב''א הנ''ל דאי מברך ברכה אחרונה על היין עצמו ודאי הוי הפסק והינו דלזה לא בענן להיסח הדעת ובד' המג''א לכאו' מבואר דגם בברכה אחרונה על אותו דבר בעינן להיסח הדעת - וע''ע בד' **חיי אדם** [מט יד] דתי' ע''ד מג''א מהא דאפיקומן דלעולם בהמ''ז הוי הפסק מצד עצמו ורק לגבי ברכה אחרונה דיין הוא דכ' מג''א דל''ח הפסק היכא דהיה בטעות אלא דכ' דצ''ע מנליה למג''א האי סברא ולכאו' מבואר מזה דלעולם לגבי ברכהמ''ז הוי סילוק אף בלא היסח הדעת ועי' [והדברים מחודשים דאף אי נימא כן לגבי ברכה אחרונה דיין לגבי שאר הסעודה מ''מ לגבי היין עצמו לכאו' אין לך סילוק גדול מזה] - והנה בדעת **הט''ז** דאף לגבי ברכת התורה הוי טעות ואי''ז היסח הדעת ועי' **מאמ''ר** [קלז ג] דסברתו כד' מג''א סי' קצ אין להק' מהא דאפיקומן דשאני גבי ברכת התורה דהא הוי ברכה לבטלה ולכך אין בזה גמר וסילוק וגם ל''ח קבוע חובה ודו''ק

**בדין הפסק לברכת הכסוי -** **בראשונים** בחולין כ' לדקדק מד' רש''י דלגבי הכסוי צריך לברך היכא דמפסיק בשחיטה **וברשב''א** משמע דהטעם מצד דהכסוי אינו הפסק דהוי צרכי השחיטה כמו טול ברוך משא''כ שחיטה דהוי הפסק בין כסוי לכסוי [והדברים מחודשים דהא אי''ז צורך השחיטה שלאחריו] והביא מר''ת דפליג דהנידון בסוגין זה גם לגבי ברכת הכסוי וגם בזה מסקינן דכיון דמצי שחיט בחדא ומכסה בחדא ל''ה הפסק עי''ש **ובריטב''א** משמע בדעת רש''י באו''א דגבי שחיטה עומדים לפניו ב' החיות לשחיטה כבר עתה אבל לגבי כסוי עדיים אין דם השני בעולם ואין יכול לחול ע''ז ברכה והוי השחיטה הפסקה [ומבואר דהצריך שני דברים גם שאינו בעולם וגם דתיהוי שחיטה הפסק וצ''ע הצירוף] **וברא''ש** [חולין ו ד] כ' באו''א דבשחיטה שפיר שייך לצרפן לקביעות אחת כמו בסעודה משא''כ גבי כסוי דכ''א מצוה בפנ''ע וסילוק וגמר למעשה השחיטה ולמה יפטרנו בברכה אחת [ויש לידע בכוונתו אי דבר שהוא רשות שייך לומר דמצטרף לקביעות אחת יותר מדבר שהוא חובה דנחשב כ''א למצוה בפנ''ע או דכסוי שהוא סילוק יותר עומד כמצוה לעצמה ועי''ש בק''נ וצ''ע] ודחה הרא''ש דכמו דיכול אחד להוציא את חברו בברכת המצוות אף דהן מצוות חלוקות כ''ש דיכול לברך אדם אחד על ב' מצוות עי''ש

**אדעתא דבעה''ב** - הנה בגמ' מבואר דרבא אכיל בבי ריש גלותא בתר דסליקו תכא מקמייהו ואע''ג דס''ל דסילק אסור מלאכול מ''מ אנן אתכא דריש גלותא סמכינן וביאר **רש''י** דאין סילוקנו סילוק שדעתנו אם ישא משאות מאת פניו אלינו נאכל ועי' תו' ד''ה אתכא הראשון דכ' דה''ה לדידן היכא דאמר הב לן וניבריך דיכול לחזור ולאכול עם בעה''ב וכ' עוד דהיכא דאמר בעה''ב הב לן נאסר כולם מלברך והנה ברש''י משמע דל''ח סילוק כיון דאית להו דיעה דאם יביא להם בעה''ב עוד יאכלו וזו לכאו' הפקעה בדיעה מפורשת מן ההיסח הדעת וכן מבואר מד' **הב''י** דהק' [ע''ד התו' דהוכיחו מזה דאורח אצל בעה''ב מהני דעת בעה''ב] מ''ש משמש דמברך על כל פרוסה ופרוסה ותי' דבאורח יודע דיביאו לו כל צרכו ויותר ופירות מינים ממינים שונים ולכך לא מסח דעתיה משא''כ בשמש ומזה ג''כ מבואר דהסיבה דל''ח היסח הדעת הוא כיון דיודע דבאמת יתנו לו [אמנם יל''פ ד' הב''י באו''א וכדלקמן - אמנם כן הביאוהו והבינוהו הפו'] אמנם לכאו' מד' התו' דכ' הכי גבי אפיקומן דאתכא דרחמנא סמכינן מבואר דאף דזו היה דעתו ולא היה לו דעת דאם יתנו לו יותר יאכל ג''כ נאמר האי דינא דאדעתא דבעה''ב והנה בד' **הפרמ''ג** תעז ב מבואר דסברת התו' היא מצד היסח הדעת בטעות ולפי''ז י''ל דכ''ה ג''כ יסוד הסברא בכל אדעתא דבעה''ב דטעה וסבר שלא יביאו לו יותר ועתה נתברר דכך חפץ בעה''ב ולפי''ז אי''ז כד' הב''י ודלא כמשמעות ד' רש''י דכן היה בדעתם אמנם עי' **בחיי אדם** [מט יד ונט ח] דכ' דמד' התו' מוכח דהיסח הדעת בטעות חשיב היסח הדעת דאל''כ מה בעי להא דאכתא דרחמנא סמכינן [וראה משנ''ת לעיל בענין ברכהמ''ז בטעות] והנה **במחצה''ש** [תעז ב] והעתיקו **במ''ב** שם ס''ק ח בזה''ל 'אתכא דרחמנא סמכינן דאין תלוי בדעתו דהא צריך לקיים רצון ה' ובודאי השכחה גרמה לו שיטול ידיו או לומר הב לן ונברך ולא הסיח דעתו לגמרי' ומבואר לכאו' דאי''ז מצד טעות אלא דלא הסיח לגמרי ולכאו' הביאור דבאמת היה דעתו לעשות הסדר כהלכתו ואף דהשכחה גרמה שיסיח דעתו מ''מ מהני האי דעת לעשות רצון ה' דייחשב דאית ליה דעת לאכילת אפיקומן ונמצא דאי''ז היסח הדעת גמור ועכ''פ גם מזה משמע דלא כרש''י והב''י הנ''ל וצ''ע

**במג''א** קעט ג כ' דהביאור בדין ע''ד בעה''ב דודאי דעתו אם ירצה בעל הבית לאכול ולשתות עמו יאכל וישתה עמו ועי' **משנ''ב** דכ' דלאו דוקא יאכל עימו אלא אפי' אי יאמר לו לאכול ועי''ש **בביאור הלכה** דכ' דמד' מג''א מוכח דהיכא דאוכל מעצמו חייב לברך וכ' דבאמת מל' השו''ע והלבוש משמע דאין כאן כלל היסח הדעת ולכך אף הוא יוכל לאכול בלא ברכה ולכאו' ביאור ד' המג''א דהוי היסח הדעת מותנה דלגבי אכילה זו לא אסח דעתיה [וכעין משנ''ת בד' הט''ז דלגבי שתיה הסיח דעת וכלפי שתיה שאחר אכילה לא הסיח דעת - ויל''ע היכא דהביא לו בעה''ב ועתה רוצה לאכול עוד מעצמו ועי'] אבל המשנ''ב הבין דלא חשיב כלל היסח הדעת מחמת כן והנה לד' הפרמ''ג דהסברא לתו' באדעתא דבעה''ב מצד היסח הדעת בטעות ודאי דל''ש ד' המשנ''ב וכ''ד אינם אלא ע''כ דל''ח היסח הדעת כלל וז''ב והנה **במאמ''ר** קעז ח הסתפק היכא דלא היה בדעת בעה''ב להביא לו עוד דבר האם אמרינן דאדעתא דבעה''ב גם כה''ג או דלא עדיף מבעה''ב גופיה דצריך לברך והינו דאין דעתו אלא ע''ד בעה''ב ומה שאין בדעת בעה''ב גם אין בדעתו [ולד' המ''ב ודאי דאי''צ לברך] **ובחיי אדם** [ס ה] כ' דהיכא דביקשו ממנו ג''כ ל''ה היסח הדעת אמנם איהו מיירי שם בדין כוונה בשעת ברכה ולא בדין היסח הדעת דסילוק ועי'

**במג''א** שם כ' לפי' זה כ' דכל האי דינא דבעה''ב הוא דוקא הכיא דלא אסח דעתיה להדיא דלא יאכל אף יאכל עימו בעה''ב ועי' עוד בפרמ''ג דמבואר דנטל ידיו הוי היסח הדעת גמור גם כלפי הא [ועי' **מחצה''ש** תעז ג דגבי אפיקומן גם נט''י לא מהני דדוקא גבי אורח היכא דנט''י הסיח דעתו לגמרי משא''כ לגבי אפיקומן] והביאו **בביאור הלכה** ועי''ש שהביא די''ח בזה

**ביאור ד' התו' ד''ה אתכא השני** - כ' התו' דכשרגיל לאכול מיני פירות ומביאין להם בזה אחר זה יש אומר שצריך לברך אכל חד וחד לפי שאינן יודעים אם יתן להם בעה"ב יותר *ונראה שאין צריך לברך לפי שסומכין על שלחן בעה"ב* והיינו דבי ריש גלותא [**במהרש''ל** גריס להאי ונראה **ובב''י** [קעט ה] לא גריס אבל ביאר כמהרש''ל דכוונת התו' לחלוק על אותה הדיעה] **ובט''ז** קעט ד הק' ע''ד הב''י דל''מ כן בל' התו' וכ' דכוונת הי''א להביא ראיה מדר''ג דצריך לברך דכמו דמהני אדעתא דבעה''ב דלא יהא סילוקו סילוק ה''ה נמי דמהני דעת בעה''ב לגבי הא דאינו יודע אם יבאו לו יותר ולכך היכא דבירך ולא היה לפניו יותר לא קאי הברכה כלל אלא אמה שיביאו לו ולכאו' כוונתו וכ''פ **בחכמת שלמה** שם דאיכא הלכה נוספת דבעינן דיהא דעתו בשעת ברכה על מה שיאכל ובזה בעינן דיידע בודאי שיתנו לו [ועי' **פרמ''ג** שם דלגבי דבי ריש גלותא ידעו שקרוב הדבר שיתנו להם וכן אדעתא דבעה''ב הינו ביודע בודאי שיתנו לו - אמנם צ''ב דא''כ אמאי קאמר הב לן ונברך **ובחכש''ל** יותר משמע דודאי ידעו מכל המינים הקיימים דבי ריש גלותא והיה דעתם עליהם בפירוש בשעת ברכה [והיה מקו''ל דאפי' היה בפניהם - ושדרו ל''מ כן ועי'] אלא דעתה נסתלקו ולא חפצו בהמשך אכילתם ולגבי הא בעינן דעת מפורשת ובכדי לסלק בעינן דיעה ברורה וכמו''כ להכליל בברכה דבר שאינו לפניו בעי דיעה ברורה ולכך בתרוויהו לא מהני דעת אורח ועי' **מג''ג** דכ' דלפי''ד הט''ז יותר יש לפרש ד' התו' דקאי אדבי ריש גלותא המבואר בפסחים קג. דכיון דלא ידעי אי מייתי להו מכוס של ברכה הוצרכו לחזור ולברך אף להסוברים דכוס של ברכה אי''צ לברך והינו משום שבשעת ברכה לא היה דעתו ע''ז [אמנם זה צ''ע דהא התם מיירי גם בהיה היין לפניהם על השלחן ורצו לשתות הרבה ולכאו' אין מועיל אלא היסח הדעת] **ובמאמ''ר** [קעט ז] כ' כעי''ז דכוונת הי''א בתו' לההיא סוגיא דפסחים והסביר לעיקר דעתם ע''פ הב''י דבתוך הסעודה יביאו להם בודאי כל צרכם משא''כ באכילת פירות דאין בזה קביעות בזה יתכן ולא יביאו להם וזהו שהוכיחו מההיא דרי''ג דהתם עי''ש **ובעיקר הקו' מהאי סוגיא** הנה נח' שם **רשב''ם** ותו' דלרשב''ם מבואר דהיו מברכים אכל כוס וכוס גם בתוך הסעודה אבל **לתו'** היו מברכים רק אכוס דבהמ''ז ולגבי כוס דבהמ''ז י''ל דכיון דבירכו ברכה אחרונה על היין דהא לא ידעי אי יביאו להם עוד יין ודאי לכו''ע צריך לברך אכסא דברכתא ותליא במשנ''ת לעיל ואולי זו כוונת המג''ג שם בדחיתו לראיה זו **ובמאמ''ר** כ' ע''פ הב''י דלגבי צרכי סעודה ודאי יתנו להם אבל לגבי כסא דברכתא אי''ז ודאי ולכך הוי סילוק אבל **לרשב''ם** [וכן **לתו' רי''ד** דלא מהני בהמ''ז לפטרו יין] צ''ע ועי' **בביאור הגר''א** דכ' אד' השו''ע בסעיף ד' דהיכא דנכנס לבית חברו ויש שם הרבה חבורות וכ''א מושיט לו כוס יין צריך לברך אכל כוס כיוןד הוי נמלך וכ' הגר''א דהינו המבואר בפסחים קג. תינח דבי ר''ג והנה בסעיף זה ביארו הפו' [עי' **משנ''ב**] דהוא מצד דלא היה כוונתו בשעת ברכה ולפי''ז צ''ל דגם גבי רי''ג דהתם הסברא מצד דלא היה דעתו בדעת ברכה לשתות יותר וצ''ע כנ''ל דמיירי לכאו' גם בהיה דעתם לשתות הרבה וצ''ע בכ''ז ועי''ש בט''ז דלא מהני אפי' אי תהא לו דעת להדיא לפטור ובפו' פליגי עליה דמהני דעת כה''ג ואכ''מ והנה **בב''י** הק' מ''ש משמש שצריך לברך על כל פרוסה ופרוסה ומבואר דאף דאינו תלוי בדעת עצמו צריך לברך ול''א דאדעתא דבעה''ב מברך **ובט''ז** תי' ע''פ דרכו דאין כוונתו בשעת הברכה אלא על פרוסה זו וכ''כ **במאמ''ר** קעד אמנם נתבאר כבר דמד' הראשונים בחולין דהביאו הא דשמש להק' אדינא דגמר וסילק מותר לאכול מבואר דלא כוותיה ובב''י תי' דשאני גבי אורח דיודע דיביאו לו כ''צ ויותר ופירות מינים ממינים שונים משא''כ גבי שמש והנה היה מקו''ל בביאור ד' הב''י דודאי אין המכוון דאחר סיום הסעודה יודע שיבאו לו עוד דברים דא''כ לא היה אומר הב לן וניבריך אלא המכוון דהבין הב''י דדין שמש הוא מצד דאין כוונתו בשעת ברכה על יותר וכט''ז והק' מפני מה גבי שמש אמרינן דאין דעתו וגבי אורח אית ליה דעת בשעת ברכה וע''ז קאמר דכיון דיודע דיביאו לו כ''צ וכו' לכן בשעת ברכה מתכוין לכל מה שיביאו לו ולפי''ז ראיית תו' היא רק להא דאמרינן דדעת אורח על מה שיביא לו בעה''ב אבל הענין הוא כלפי הברכה ולא כלפי האכילה ולכאו' זה ברור דהא תו' לא דיברו כלל בגוונא דקאמר הב לן וניבריך וע''כ הוא אינו מצד סילוק אלא מצד הכוונה בברכה עצמה ודו''ק

- עי' **רע''א** בשם תשובת גנת ורדים דהיכא דבירך על האינו חביב דלא מהני דעת בסתמא לגור החביב מ''מ היכא דאכל אצל בעה''ב פוטר דדעתו אכל מה שיביא לו בעה''ב ונתבאר לעיל בסוגיא שם וצ''ע **בירושלמי** [ברכות ו א] 'ר' זריקן אמר ר"ז בעי אהן דנסב תורמוסא ומברך עילוי ונפל מיניה מהו מברכה עילוי זמן תניינות מהו בינו לבין אמת המים אמרין תמן לכך כוין דעתו מתחילה ברם הכא לא לכך כוין דעתו מתחלה תני ר' חייא אין מברכין על הפת אלא בשעה שהוא פורס א"ר חייא בר ווא הדא אמרה אהן דנסב פוגלא ומברך עילוי והוא לא אתי לידיה צריך למברכה עילוי זמן תניינות אמר רבי תנחום בר יודן צריך לומר ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד שלא להזכיר שם שמים לבטלה' ובתו' ועוד ראשונים לט. היבאו לד' הירושלמי הנ''ל ונח' בפי' דבר' יונה וברא''ש מבואר דהבינו גם הדין שהני דהירושלמי דהוא אותו הדין דהיכא דלקח בידו פוגלא ונפל ממנו חייב לברך שנית [ולכך הק' בר' יונה אמאי לא קאמר בירושלמי ג''כ בהא דתורמוסא דמיירי דלא אתי לידיה] אמנם ברמב''ם [ברכות ד י] כ' וז''ל 'אין מברכין על אוכל מכל המאכלים ולא על מכל מיני המשקין עד שיבוא לפניו ואם בירך ואח''כ הביאו לפניו צריך לחזור ולברך נטל אוכל ובירך עליו ונפל מידו ונשרף או שטפו נהר נוטל אחר וחוזר ומברך עליו אע"פ שהוא מאותו המין וכו' עומד אדם על אמת המים ומברך ושותה אף על פי שהמים שהיו לפניו בשעת הברכה אינם המים ששתה מפני שלכך נתכוון תחלה' ומבואר בד' הרמב''ם דאיכא הכא ב' הלכות חדא דהיכא דבירך על דבר ונפל מידו חייב לחזור ולברך וכמו''כ דהיכא דבירך על דבר שאינו בפניו חייב לחזור ולברך ומשמעות ד' הרמב''ם דהוא הלכה בדיני הברכה דאינה יכולה לחול על דבר שאינו בפניו והנה בב''י הביא משבולי הלקט לפרש ד' הירושלמי בסו''ד באו''א והוא דאיכא הלכה דהפסק בין הברכה לבין האכילה ולהכי היכא דמברך על דבר ולא הביאוהו מיד חייב לברך שוב וכ' דדין ההפסק הוא יותר מתכ''ד [ועי' **בית** **הלוי** [א מ] דכ' לבאר מאי דכ' הב''י דשיעור תכ''ד לשבה''ל הוא ד' תיבות דשלום עליך רבי ומורי וכ''ה בט''ז ולא ג' תיבות [ובמ''ב הביא דלרוב האחרונים הוא ג' תיבות דשלום עליך רבי] וכ' דהוא מוכרח ממאי דאמרינן טול ברוך טול ברוך וכפלה הגמ' הדברים לומר דאף בשיעור ד' תיפות כל החיסרון הוא דוקא מצד הפסק דיבור ולא מצד שהיה עי''ש וע''כ דאי נימא דאיכא הפסק בשהיה הוא דוקא ביותר מד' תיבות]

**הכרעת ההלכה בג' דינים** **הללו** - ונח' עוד דהנה בב''י קמ הביא בשם האבודרהם דס''ל כשבה''ל בביאור ד' הירושלמי וכ' דלהלכה לא קי''ל כשני הדינים דדין הפסק בגמ' מבואר דלא חיישינן להאי טעמא לגבי בציעת הפת אמנם ברע''א לשו''ע סי' רו הביא מתשובת פרח שושן דדוקא לגבי בציעה דמתעסק בצרכי האכילה ל''ח הפסק משא''כ סתם כשאינו בפניו וע''ע בפרישה ב ובמג''א ד' שכ' דפסק השו''ע האי דינא דשבה''ל בסעיף ג' רק בתור דין לכתחילה ולא לעיכובא [דהא כעיקר הדין פסק בביאור ד' הירושלמי כרמב''ם] ודינא דתורמוסא פסק הראב''ד לקולא ובאמת בשבה''ל [קסו] כ' בשם ר' נסים גאון דכיון דהוי ספיקא דאיסורא יש לברך גבי תורמוס ועי' פרמ''ג [רו משב''ז ו] דתמה בזה דהא ספק ברכות להקל ואיכא איסורא דלא תשא ועי''ש דכ' דנח' עוד לגבי בציעת הפת דבתו' לט: מבואר דהוא מטעמא דתורמוסא וכן מבואר ברא''ש ולפי''ז פסק הירולשמי להלכה דבתורמוס חייב לברך ולשיטתם דגם הדין השני הוא תורמוסא אבל בשבולי הלקט כ' דהוא מטעמא דהפסק וכמו שפירש בדין השני וכ' הפרמ''ג דהרמב''ם דפסק שני הדינים הוא מצד דאף שפירש הדין השני מצד דבר שאינו לפניו מ''מ הסברא לגבי בציעה היא משום תורמוסא [והוא מוכרח לשיטתו דהא גבי בציעה שייך או טעמא דתורמוס אם יפול או טעמא דהפסק אבל טעמא דאינו לפניו לא שייך] ונמצא דנפשטה הבעיא גבי תורמוס ועי''ש שתמה דלפי''ז למד הירושלמי האי דינא דצריך שיהא לפניו מדינא דתורמוסא ולכאו' לא דמי ועי''ש שי דר''ל דאחר דבעינן לפרש לדין אמת המים דדוקא היכא דנתכוין א''כ ה''ה די''ל דגם בעינן לפניו והא דאמ המים הוא כיון דמתכוין וודאי יבוא [ודבריו תמוהים מאוד דמה שייך האי סברא דודאי יבוא להא דלכך מתכוין – וראה עוד לקמן בזה] ובחי' הגרא''ל מלין [ח''א סי' ג] ר''ל דלמד הירושלמי דכמו דגבי תורמוס חזינן דהברכה חלה על החפצא שלפניו ה''ה דילפינן מינה דבעינן דיהא הדבר לפניו עי''ש

**בדין היה בדעתו על שאר דברים** – הנה בשו''ע פסק להאי דינא דתורמוס וברמ''א כ' דדוקא היכא דלא היה בדעתו אבל בהיה בדעתו אי''צ לברך שוב וברוב הפוסקים הקטו דכוונתו לחלוק ע''ד השו''ע דלשו''ע גם בהיה בדעתו לא מהני וכ' דכ''ה דעת הר' יונה והרא''ש [ובדעת ר' יונה עי' ט''ז דדוקא בלא היה בדעתו ובדבריו שם משמע דהוא ממש חזרה ולכאו' התם הוא פשוט דצריך לחזור ולברך דאין לו כלל דעת אמנם לד' מהר''ח או''ז דיובא לקמן אי''ה א''ש ועי' ביאוה''ל דהכריע שלא כדבריו עי''ש] ובביאור הגר''א כ' דס''ל כר''ת דהאיבעיא דירולשמי לקולא והנה במג''א כ' דגם כוונת הרמ''א דוקא כה''ד דהיה בדעתו להדיא אבל היכא דלא היה דעתו להדיא ורק בסתמא איכא לדין תורמוס ובביאוה''ל ביאר דאף דס''ל לקולא מ''מ היכא דהיה בסתמא ונטל אחד בידו ודאי דקאי הברכה ע''ז ואיכא לדין תורמוס ולכאו' מבואר דמקורו של הרמ''א להאי דינא הוא מסברא וחי' הוא ובא''ר ביאר בכוונת המג''א דכך פירש הרמ''א להאי דינא דירולשמי דדוקא בלא היה בדעתו להדיא ולא בהיה בדעתו וע''ע במשנ''ב דביאר סברת הראב''ד דהיכא דהיה בפניו אי''צ לברך דהוא כמו שיש לו דעת מפורשת עי''ש ומשמע מדבריו דגם לשו''ע מהני אף דגם בדיעה מפורשת ס''ל דלא מהני באינו בפניו וצ''ע [ומבואר דאף לראב''ד דס''ל באיבעיא לקולא מ''מ מסברא ס''ל דאיכא לדין תורמוס בלא דיעה מפורשת] אמנם עי' גר''ז ומאמ''ר דלא ס''ל כן ובאמת צ'ע מד' התו' דמבוא דגם גבי בציעת הפת שייך דין זה אף דהיה בפניו כל הפת וצ''ע.

**הקו' מאמת המים ובדין היה בדעתו** – הנה בירושלמי מבואר דהק' על דינא דתומוסא מהא דאמת המים ומתרץ דבאמת המים לכך כיון מתחילה והנה יש להקשות גם על דין השני דהרמב''ם דמברך על דבר שעתיד לבוא לידו ועי' ב''י שהק' כן וכ' שאני גבי אמת המים דודאי יבוא משא''כ במברך על דבר דאינו בפניו ועי' משנ''ב שהביא ד' הפרמ''ג דכל דבר שודאי יבוא לפניו לית ביה לדינא דאמת המים אמנם מבואר דדין זה קאי גם היכא דכיון להדיא לאותו דבר עי''ש והנה בדינא דתורמוסא כ' בר' מנוח על הרמב''ם שם דהיכא דתכוין לאכול עוד דבר אינו צריך לברך שוב והביא זה מדינא דאמת המים דנחלק הירושלמי כיון דלכך נתכוין וכן כ' במעדני יו''ט ע''ד הרא''ש [כ אות מ] ובאליה רבה [רו י] תמה ע''ד מעדני יו''ט דלא דמי לאמת המים דהתם נתכוין למה שיבוא ולא למה שבפניו משא''כ גבי תורמוס וע''ע במשנ''ב שכ' דהיכא דכיון להדיא א''כ גם באינו לפניו על השלחן אי''צ לברך כשנפל מידו [ובדבריו ל''מ דמיירי דוקא בגוונא דהיה בודאי דיבוא] ובשעה''צ כ' דזה פשוט ובאמת בגר''ז [סבה''נ ט ט] ובדה''ח [בה''נ כג] כ' דהיכא דאינו בפניו ודאי דאיכא לדין תורמוס ובאמת דזה צ''ע דמאי גרע היכא דהיה בדעתו והביאו לו אח''כ דחייב לברך לבין תורמוס דאין חייב לברך ונראה דיש לחלק דהיכא דהיה לפניו א'כ שפיר חלה הברכה על דבר זה כיון דהוא בפניו ותו היכא דמייתו ליה מידי דהיה בדעתו ע''ז אי''צ לברך דשפיר חלה הברכה משא''כ היכא דלא היה בפניו דלא שייך שתחול הברכה על דבר שאינו בפניו [ולא ודאי יבוא] וזו כוונת ר' מנוח ג''כ דהיכא דהיה בדעתו מהני אע''ג דלגבי לא היה בפניו לא מהני דעתו כיון דכבר חלה הברכה על הדבר שבידו ובזה חלוק מהאי דינא דאין לו לברך אלא אמה שבפניו והנה אכתי צ''ע היאך למדו לזה מדינא דאמת המים והא התם היה דעתו מעיקרא על אותם המים והנה באמת עיקר ד' הירושלמי דהק' מהא דאמת המים צ''ע מה הק' והא התם אינו מברך אמה שבפניו ועי' יד הקטנה [ה ד] שכ' לתרץ קו' הב''י מהא דאמת המים על הא דאין לברך אלא על מה שבפניו וכ' דשאני גבי אמת המים דיש מים לפניו ויכולה לחול הברכה עליהם ולהכי מהני גם הברכה על המים שיבואו וזהו ממש כמש''נ ועי''ש מש''כ דזהו שהק' הירושלמי מגבי אמת המים דהתם עיקר וכונתו על מה שבפניו ורק יודע דיבואו עוד מים אחרים [אמנם בתי' הירולשמי דזהו כוונתו כ' דהיינו דכוונתו דוקא על המים השניים ולא על הראשנים ולכאו' לפי''ז אזדא ליה תירוצו אמאי ליכא הכא לדינא דבירך על דבר שאינו בפניו וע''כ בעינן לד' הב''י דודאי יבוא וצ''ע אמנם לדעת ר' מנוח י''ל דהתי' הוא דאף דמברך על המים שבפניו כיון דכוונתו לשתות יותר אי''צ לברך שוב ועי' – גם צ''ע במשנ''ב דהביא לד' הב''י וא''כ לגבי מים אין לומר כיסוד זה דהיד הקטנה וא''כ מנליה לחלק בזה דמהני דעתו בתורמוס כלפי דבר שאינו בפניו וצ''ע] אמנם במ''ב רט ח מבואר דהאי סברא דמהני דעתו גם שלא בפניו הוא גם ביין ונמצא מים והתם לא שייך האי דינא וע''כ צ''ל דלא דיבר המ''ב אלא בהיה בדעתו להדיא וצ''ע

**לא נפל ונמאס –** והנה מל' ר' מנוח דכ' דה''ה נמאס משמע דהיכא דלא נפל ונמאס ליכא לדין תורמוס וכן מפורש במבי''ט [א רכד] במי שעלה לתורה והראו לו פרשה אחרת דבזה ליכא לדין תרומוס כיון דכל דין תורמוס הוא היכא דהדבר שעליו בירך ליתא אמנם בהריטב"א [הלכות ב ה] כתב 'הי' דעתו לאכול מזה בלבד ובירך על חבירו שאין בדעתו לאכול אע"פ שהוא ממינו לא יצא ע"ז אלא אם כן אכל מאותו שבירך עליו' ומבואר להדיא דאף בקיים הדבר השני איכא לדין תורמוס וכן מבו' בד' הגהות דברכות מהר"ם שהביא הב"ח בסו"ס ר"ו ובמ"ב שם ולכאו' טעמא דהמבי''ט דכל דין תורמוס לא שייך היכא דבאמת שפיר חלה הברכה על דבר זה ורק כיון דנמאס דאין לברכה על מה לחול הוא דאיכא להאי דינא ועי' וכ''ה בשערי אפרים [שער ה] דגבי ס''ת שנמצא פסול איכא לדין תורמוס כיוןד אינו אלא כספרי נביאים ומבואר דבזה עצמו שלא קראו בו לא סגי ועי' אמנם במג''א בסעיף ו' משמע דפ' ד' המבי''ט באו''א דלעולם היכא דהוי בפניו חשיב כדעת פורשת ומהני לרמ''א עי''ש

* עי' בשו''ת מהר''ח או''ז דהק' ע''ד הירושלמי דהא אף אם ל נפל כיוןד לא היה בדעתו חייב לברך שוב ותי' דדוקא משום הא דנפל א''כ נמצא דהיה בדעתו לאכול דבר אחד ועתה אוכל אחר ובזה י''ל דמהני דעתו ובזה כיון דנטל אחד ונפל לא יברך [ולכאו' מבואר מדבריו מהני כוונה אפי' בסתמא דלא יהא דין תורמוס **–** ועי''ש שכ' לגבי בציעת הפת דכונתו לאכול רק מפרוסת הבציעה דבצע אכולא שירותא עי''ש שהאריך בזה]

תעז ב גר''א לגבי בהמ''ז בטעות דאינו כהיסח הדעת והוכיח כן עי''ש

תו' לגבי ברכת האירוסין – י''ל לקביעות קמא הדר – עעע

**תורמוס**

**בירושלמי** [ברכות ו א] 'ר' זריקן אמר ר"ז בעי אהן דנסב תורמוסא ומברך עילוי ונפל מיניה מהו מברכה עילוי זמן תניינות מהו בינו לבין אמת המים אמרין תמן לכך כוין דעתו מתחילה ברם הכא לא לכך כוין דעתו מתחלה תני ר' חייא אין מברכין על הפת אלא בשעה שהוא פורס א"ר חייא בר ווא הדא אמרה אהן דנסב פוגלא ומברך עילוי והוא לא אתי לידיה צריך למברכה עילוי זמן תניינות אמר רבי תנחום בר יודן צריך לומר ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד שלא להזכיר שם שמים לבטלה' ובתו' ועוד ראשונים לט. היבאו לד' הירושלמי הנ''ל ונח' בפי' דבר' יונה וברא''ש מבואר דהבינו גם הדין שהני דהירושלמי דהוא אותו הדין דהיכא דלקח בידו פוגלא ונפל ממנו חייב לברך שנית [ולכך הק' בר' יונה אמאי לא קאמר בירושלמי ג''כ בהא דתורמוסא דמיירי דלא אתי לידיה] אמנם ברמב''ם [ברכות ד י] כ' וז''ל 'אין מברכין על אוכל מכל המאכלים ולא על מכל מיני המשקין עד שיבוא לפניו ואם בירך ואח''כ הביאו לפניו צריך לחזור ולברך נטל אוכל ובירך עליו ונפל מידו ונשרף או שטפו נהר נוטל אחר וחוזר ומברך עליו אע"פ שהוא מאותו המין וכו' עומד אדם על אמת המים ומברך ושותה אף על פי שהמים שהיו לפניו בשעת הברכה אינם המים ששתה מפני שלכך נתכוון תחלה' ומבואר בד' הרמב''ם דאיכא הכא ב' הלכות חדא דהיכא דבירך על דבר ונפל מידו חייב לחזור ולברך וכמו''כ דהיכא דבירך על דבר שאינו בפניו חייב לחזור ולברך ומשמעות ד' הרמב''ם דהוא הלכה בדיני הברכה דאינה יכולה לחול על דבר שאינו בפניו והנה בב''י הביא משבולי הלקט לפרש ד' הירושלמי בסו''ד באו''א והוא דאיכא הלכה דהפסק בין הברכה לבין האכילה ולהכי היכא דמברך על דבר ולא הביאוהו מיד חייב לברך שוב וכ' דדין ההפסק הוא יותר מתכ''ד [ועי' **בית** **הלוי** [א מ] דכ' לבאר מאי דכ' הב''י דשיעור תכ''ד לשבה''ל הוא ד' תיבות דשלום עליך רבי ומורי וכ''ה בט''ז ולא ג' תיבות [ובמ''ב הביא דלרוב האחרונים הוא ג' תיבות דשלום עליך רבי] וכ' דהוא מוכרח ממאי דאמרינן טול ברוך טול ברוך וכפלה הגמ' הדברים לומר דאף בשיעור ד' תיפות כל החיסרון הוא דוקא מצד הפסק דיבור ולא מצד שהיה עי''ש וע''כ דאי נימא דאיכא הפסק בשהיה הוא דוקא ביותר מד' תיבות]

**הכרעת ההלכה בג' דינים** **הללו** - ונח' עוד דהנה בב''י קמ הביא בשם האבודרהם דס''ל כשבה''ל בביאור ד' הירושלמי וכ' דלהלכה לא קי''ל כשני הדינים דדין הפסק בגמ' מבואר דלא חיישינן להאי טעמא לגבי בציעת הפת אמנם ברע''א לשו''ע סי' רו הביא מתשובת פרח שושן דדוקא לגבי בציעה דמתעסק בצרכי האכילה ל''ח הפסק משא''כ סתם כשאינו בפניו וע''ע בפרישה ב ובמג''א ד' שכ' דפסק השו''ע האי דינא דשבה''ל בסעיף ג' רק בתור דין לכתחילה ולא לעיכובא [דהא כעיקר הדין פסק בביאור ד' הירושלמי כרמב''ם] ודינא דתורמוסא פסק הראב''ד לקולא ובאמת בשבה''ל [קסו] כ' בשם ר' נסים גאון דכיון דהוי ספיקא דאיסורא יש לברך גבי תורמוס ועי' פרמ''ג [רו משב''ז ו] דתמה בזה דהא ספק ברכות להקל ואיכא איסורא דלא תשא ועי''ש דכ' דנח' עוד לגבי בציעת הפת דבתו' לט: מבואר דהוא מטעמא דתורמוסא וכן מבואר ברא''ש ולפי''ז פסק הירולשמי להלכה דבתורמוס חייב לברך ולשיטתם דגם הדין השני הוא תורמוסא אבל בשבולי הלקט כ' דהוא מטעמא דהפסק וכמו שפירש בדין השני וכ' הפרמ''ג דהרמב''ם דפסק שני הדינים הוא מצד דאף שפירש הדין השני מצד דבר שאינו לפניו מ''מ הסברא לגבי בציעה היא משום תורמוסא [והוא מוכרח לשיטתו דהא גבי בציעה שייך או טעמא דתורמוס אם יפול או טעמא דהפסק אבל טעמא דאינו לפניו לא שייך] ונמצא דנפשטה הבעיא גבי תורמוס ועי''ש שתמה דלפי''ז למד הירושלמי האי דינא דצריך שיהא לפניו מדינא דתורמוסא ולכאו' לא דמי ועי''ש שי דר''ל דאחר דבעינן לפרש לדין אמת המים דדוקא היכא דנתכוין א''כ ה''ה די''ל דגם בעינן לפניו והא דאמ המים הוא כיון דמתכוין וודאי יבוא [ודבריו תמוהים מאוד דמה שייך האי סברא דודאי יבוא להא דלכך מתכוין – וראה עוד לקמן בזה] ובחי' הגרא''ל מלין [ח''א סי' ג] ר''ל דלמד הירושלמי דכמו דגבי תורמוס חזינן דהברכה חלה על החפצא שלפניו ה''ה דילפינן מינה דבעינן דיהא הדבר לפניו עי''ש

**בדין היה בדעתו על שאר דברים** – הנה בשו''ע פסק להאי דינא דתורמוס וברמ''א כ' דדוקא היכא דלא היה בדעתו אבל בהיה בדעתו אי''צ לברך שוב וברוב הפוסקים הקטו דכוונתו לחלוק ע''ד השו''ע דלשו''ע גם בהיה בדעתו לא מהני וכ' דכ''ה דעת הר' יונה והרא''ש [ובדעת ר' יונה עי' ט''ז דדוקא בלא היה בדעתו ובדבריו שם משמע דהוא ממש חזרה ולכאו' התם הוא פשוט דצריך לחזור ולברך דאין לו כלל דעת אמנם לד' מהר''ח או''ז דיובא לקמן אי''ה א''ש ועי' ביאוה''ל דהכריע שלא כדבריו עי''ש] ובביאור הגר''א כ' דס''ל כר''ת דהאיבעיא דירולשמי לקולא והנה במג''א כ' דגם כוונת הרמ''א דוקא כה''ד דהיה בדעתו להדיא אבל היכא דלא היה דעתו להדיא ורק בסתמא איכא לדין תורמוס ובביאוה''ל ביאר דאף דס''ל לקולא מ''מ היכא דהיה בסתמא ונטל אחד בידו ודאי דקאי הברכה ע''ז ואיכא לדין תורמוס ולכאו' מבואר דמקורו של הרמ''א להאי דינא הוא מסברא וחי' הוא ובא''ר ביאר בכוונת המג''א דכך פירש הרמ''א להאי דינא דירולשמי דדוקא בלא היה בדעתו להדיא ולא בהיה בדעתו וע''ע במשנ''ב דביאר סברת הראב''ד דהיכא דהיה בפניו אי''צ לברך דהוא כמו שיש לו דעת מפורשת עי''ש ומשמע מדבריו דגם לשו''ע מהני אף דגם בדיעה מפורשת ס''ל דלא מהני באינו בפניו וצ''ע [ומבואר דאף לראב''ד דס''ל באיבעיא לקולא מ''מ מסברא ס''ל דאיכא לדין תורמוס בלא דיעה מפורשת] אמנם עי' גר''ז ומאמ''ר דלא ס''ל כן ובאמת צ'ע מד' התו' דמבוא דגם גבי בציעת הפת שייך דין זה אף דהיה בפניו כל הפת וצ''ע.

**הקו' מאמת המים ובדין היה בדעתו** – הנה בירושלמי מבואר דהק' על דינא דתומוסא מהא דאמת המים ומתרץ דבאמת המים לכך כיון מתחילה והנה יש להקשות גם על דין השני דהרמב''ם דמברך על דבר שעתיד לבוא לידו ועי' ב''י שהק' כן וכ' שאני גבי אמת המים דודאי יבוא משא''כ במברך על דבר דאינו בפניו ועי' משנ''ב שהביא ד' הפרמ''ג דכל דבר שודאי יבוא לפניו לית ביה לדינא דאמת המים אמנם מבואר דדין זה קאי גם היכא דכיון להדיא לאותו דבר עי''ש והנה בדינא דתורמוסא כ' בר' מנוח על הרמב''ם שם דהיכא דתכוין לאכול עוד דבר אינו צריך לברך שוב והביא זה מדינא דאמת המים דנחלק הירושלמי כיון דלכך נתכוין וכן כ' במעדני יו''ט ע''ד הרא''ש [כ אות מ] ובאליה רבה [רו י] תמה ע''ד מעדני יו''ט דלא דמי לאמת המים דהתם נתכוין למה שיבוא ולא למה שבפניו משא''כ גבי תורמוס וע''ע במשנ''ב שכ' דהיכא דכיון להדיא א''כ גם באינו לפניו על השלחן אי''צ לברך כשנפל מידו [ובדבריו ל''מ דמיירי דוקא בגוונא דהיה בודאי דיבוא] ובשעה''צ כ' דזה פשוט ובאמת בגר''ז [סבה''נ ט ט] ובדה''ח [בה''נ כג] כ' דהיכא דאינו בפניו ודאי דאיכא לדין תורמוס ובאמת דזה צ''ע דמאי גרע היכא דהיה בדעתו והביאו לו אח''כ דחייב לברך לבין תורמוס דאין חייב לברך ונראה דיש לחלק דהיכא דהיה לפניו א'כ שפיר חלה הברכה על דבר זה כיון דהוא בפניו ותו היכא דמייתו ליה מידי דהיה בדעתו ע''ז אי''צ לברך דשפיר חלה הברכה משא''כ היכא דלא היה בפניו דלא שייך שתחול הברכה על דבר שאינו בפניו [ולא ודאי יבוא] וזו כוונת ר' מנוח ג''כ דהיכא דהיה בדעתו מהני אע''ג דלגבי לא היה בפניו לא מהני דעתו כיון דכבר חלה הברכה על הדבר שבידו ובזה חלוק מהאי דינא דאין לו לברך אלא אמה שבפניו והנה אכתי צ''ע היאך למדו לזה מדינא דאמת המים והא התם היה דעתו מעיקרא על אותם המים והנה באמת עיקר ד' הירושלמי דהק' מהא דאמת המים צ''ע מה הק' והא התם אינו מברך אמה שבפניו ועי' יד הקטנה [ה ד] שכ' לתרץ קו' הב''י מהא דאמת המים על הא דאין לברך אלא על מה שבפניו וכ' דשאני גבי אמת המים דיש מים לפניו ויכולה לחול הברכה עליהם ולהכי מהני גם הברכה על המים שיבואו וזהו ממש כמש''נ ועי''ש מש''כ דזהו שהק' הירושלמי מגבי אמת המים דהתם עיקר וכונתו על מה שבפניו ורק יודע דיבואו עוד מים אחרים [אמנם בתי' הירולשמי דזהו כוונתו כ' דהיינו דכוונתו דוקא על המים השניים ולא על הראשנים ולכאו' לפי''ז אזדא ליה תירוצו אמאי ליכא הכא לדינא דבירך על דבר שאינו בפניו וע''כ בעינן לד' הב''י דודאי יבוא וצ''ע אמנם לדעת ר' מנוח י''ל דהתי' הוא דאף דמברך על המים שבפניו כיון דכוונתו לשתות יותר אי''צ לברך שוב ועי' – גם צ''ע במשנ''ב דהביא לד' הב''י וא''כ לגבי מים אין לומר כיסוד זה דהיד הקטנה וא''כ מנליה לחלק בזה דמהני דעתו בתורמוס כלפי דבר שאינו בפניו וצ''ע] אמנם במ''ב רט ח מבואר דהאי סברא דמהני דעתו גם שלא בפניו הוא גם ביין ונמצא מים והתם לא שייך האי דינא וע''כ צ''ל דלא דיבר המ''ב אלא בהיה בדעתו להדיא וצ''ע הן אמנם שבס' מאמר מרדכי כ' להדיא האי סברא דגבי תורמוס ל''ש דינא דאינו בפניו כיון דהברכה חלה על מה שהיה בפניו – ועי' תהל''ד רט דר''ל לגבי הא דיין ונמצא מים דכיון דבברכתו כיון על דבר שבפניו מהני ולכאו' מבואר דאי''ז הלכה דהברכה צריכה לחול על דבר שבפניו אלא שצורת הברכה מצד המברך צריכה להיות על דבר שבפניו ולפי''ז גם גבי יין ונמצא מים א''ש

**לא נפל ונמאס –** והנה מל' ר' מנוח דכ' דה''ה נמאס משמע דהיכא דלא נפל ונמאס ליכא לדין תורמוס וכן מפורש במבי''ט [א רכד] במי שעלה לתורה והראו לו פרשה אחרת דבזה ליכא לדין תרומוס כיון דכל דין תורמוס הוא היכא דהדבר שעליו בירך ליתא אמנם בהריטב"א [הלכות ב ה] כתב 'הי' דעתו לאכול מזה בלבד ובירך על חבירו שאין בדעתו לאכול אע"פ שהוא ממינו לא יצא ע"ז אלא אם כן אכל מאותו שבירך עליו' ומבואר להדיא דאף בקיים הדבר השני איכא לדין תורמוס וכן מבו' בד' הגהות דברכות מהר"ם שהביא הב"ח בסו"ס ר"ו ובמ"ב שם ולכאו' טעמא דהמבי''ט דכל דין תורמוס לא שייך היכא דבאמת שפיר חלה הברכה על דבר זה ורק כיון דנמאס דאין לברכה על מה לחול הוא דאיכא להאי דינא ועי' וכ''ה בשערי אפרים [שער ה] דגבי ס''ת שנמצא פסול איכא לדין תורמוס כיוןד אינו אלא כספרי נביאים ומבואר דבזה עצמו שלא קראו בו לא סגי ועי' אמנם במג''א בסעיף ו' משמע דפ' ד' המבי''ט באו''א דלעולם היכא דהוי בפניו חשיב כדעת פורשת ומהני לרמ''א עי''ש

* עי' בשו''ת מהר''ח או''ז דהק' ע''ד הירושלמי דהא אף אם ל נפל כיוןד לא היה בדעתו חייב לברך שוב ותי' דדוקא משום הא דנפל א''כ נמצא דהיה בדעתו לאכול דבר אחד ועתה אוכל אחר ובזה י''ל דמהני דעתו ובזה כיון דנטל אחד ונפל לא יברך [ולכאו' מבואר מדבריו מהני כוונה אפי' בסתמא דלא יהא דין תורמוס **–** ועי''ש שכ' לגבי בציעת הפת דכונתו לאכול רק מפרוסת הבציעה דבצע אכולא שירותא עי''ש שהאריך בזה]

**הביאו לפניו פירות אחרים**

**הביאו לפניו פירות אחרים** – הנה איכא ב' הלכות האחד כוונה דבשעת ברכה דבכדי לפטור בברכה עוד דברים צריך שיהא בדעתו לאוכלם בשעת ברכה [ובזה יש שני אופנים חדא לגבי אכילת עוד דברים והשני לגבי הדבר הנאכל ראשון דעליו קאי הברכה] והשני דהיכא דהפסיק סעודתו יש לו לברך שנית [ונתבאר לחקור בזה אי הוא מדין דהסיח דעת מן הברכה או דנפסקה האכילה ותו אין שייך לגרור עוד דבר לאכילה קודמת שיפטר בברכה] היכא דחסר בכוונה בשעת ברכה לכאו' אין מועיל כלל אם עדיין יש לפניו מן המינים הראשונים

והנה עי' טור יו''ד יט דהביא ב' דינים הא' היכא דשחט ואח''כ הביאו לו עוד דבזה לעיטור תלא אי הביאו לו מאותו המין או ממין אחר ולהרא''ש בתרוויהו חייב ברך וכ''פ בשו''ע וברמ''א פסק כעיטור והב' היכא דעדיין באמצע השחיטה דבזה לסמ''ק אינו חוזר ומברך ולטור חוזר ומברך ופסק השו''ע כסמ''ק [ומ'מ כ' דטוב שיהא דעתו על כל מה שיבואו לו] ומבואר דלמעשה מחלק יבן היכא דעדיין במצע השחיטה להיכא דסיים וביאור הדבר דלעולם בסתמא דעתו לשחוט עוד [דיש קביעות לשחיטה] ורק דהיכא דגמר חשיב נמלך ואע''ג דגבי אכילה גמר לא הוי סילוק מ''מ לגבי שחיטה הוי סילוק דלגבי אכילה דרך ליגרר מאכילה משא''כ לגבי שחיטה [כ''כ הב''י יט] והנה בטור בסי' רו כ' דהיכא דבירך על פירות שלפניו ואח''כ הביאו לו יותר מאותו המין אי''צ לברך ודעת הב''י דל''ד מאותו המין אלא ה''ה ממין אחר דברכותיהן שוות אי''צ לברך [וכוונת הטור מאותו הברכה וצ''ע מאי קמ''ל בזה וי''ל בכמה אופנים ואכ''מ] ובב''י סי' קעט וסי' קע''ז הביא דנח' בזה הראשונים דלדעת הכלבו צריך לחזור ולברך [ובב''י קעז מבואר דפי' ד' הכל בו גם בלא גמר המין הראשון וכ''ה במג''א עי''ש] ועי''ש שהביא מד' הרז''ה דר''פ קמ''ל בהאי דינא דדברים הבאים מחמת הסעודה דאע''ג דלא הביאום מעקירא מ''מ איכא דין עיקר וטפל [והנה עי' מג''א ריב ב דזהו דוקא בפת דיש לה קביעות ולא בשאר עיקר וטפל והוכיח כן מהא דכתבו ר''פ בהאי דינא דדברים הבאים וכהאי דינא ומטעמא אחרינא כ' המאירי מא: דדוקא משום הא דטפל לפת דאין הפטור מצד עיקר וטפל אלא דנכלל בברכת הפת אבל לגבי עיקר וטפל בעינן דיהא כל שהוא עיקר ועימו טפילה עי''ש – ולכאו' מד' הב''י מבואר דל''ד פת אלא דזהו דין כללי דדבר הנפטר בברכת חברו והובא אח''כ אי''צ לברך עליו] אמנם הרמ''א כ' דהוא דוקא במין אחד וכדעת העיטור [ולפי''ז צ''ע בד' הטור דהכא פסק כהעיטור וביו''ד יט פסק כלא כוותיה]

ועי' היטב בהפרישה וב''ח וט''ז וש''ך ופר''ח ביו''ד שם ובמג''א רו ז ופרמ''ג שם והעולה דדעת המג''א והפר''ח ביו''ד דלעולם בעינן כונה להדיא גם באכילה ורק משו''ה ס''ל לטור ולמחבר דהביאו לפניו פירות אחרים אי''צ לברך אבל בסתמא צריך לברך [אף בנשארו מהראשונים לפניו – והינו מצד הדעת בשעת הברכה עצמה] והק' לפי''ז מהא דס''ל לטור ולמחבר דלגבי שחיטה בנשארו לפניו אי''צ לברך והכא דוקא בדעתו להדיא אי''צ לברך ותי' בב' אופנים או דיש קבע לשחיטה [ועי''ש דלפי''ז בקבע לאכילת פירות אי''צ לברך- ועי' מ''ב דנח' האחרונים למעשה אי גם במין אחר מהני קביעות לפירות או לא] או דבשחיטה שאני כיון דהבהמות השחוטות עדין לפניו [וצ''ב מה בכך – וגם היאך זה מהני עד כמה שהחיסרו בברכה עצמה וצ''ע] אמנם בשאר אחרונים ביו''ד שם כ' דלעולם בסתמא מהני דעתו לגבי שאר הפירות ואף כשגמר הראשונים אי''צ לברך ורק לגבי שחיטה אין קבע לזה ואין דרך ליגרר ולהכי דעת הטור לברך אפי' היכא דעדיין לפניו ודעת המחבר דעכ''פ בגמר צריך לברך עי''ש [והינו מתרי טעמי מצד הכוונה בברכה ומצד ההיסח דעת דאינו מפסיק] וע''ע במג''א מש''כ בסו''ד לגבי שני מינים כגון שיכר ודגים דאינו פוטר בסתמא [וע''ע ביד יהודה יט דכ' דלגבי שחיטה שני מינים הינו דוקא בהמה וחיה דדיניהם שונים לכסוי הדם או בהמה ועוף דשונים לגבי שחיטת סימן אחד או שני סימנים] ועי' היטב בד' המ''ב ס' רו והכרעתו למעשה דבמין אחר וגמר יחזור ויברך ואילו בלא גמר או בגמר באותו המין לא יחזור [וכ''ז בלא קבע אבל בקבע על פירות אפי' במין אחר וגמר לא יברך עי''ש] והוא כדינא דשחיטה להרמ''א דחלוק מין אחד משני מינים בגמר ובלא גמר אינו חוזר ומברך גם בשני מינים

נתבאר לעיל דעת הט''ז דאפי' דעת להדיא לא מהניא היכא דיתכן ולא יבוא לידו הפרי ונח' עליו הפו'

נתבאר לעיל דבראשונים חולין מבואר דדינא דנמלך הוא מצד היסח הדעת ובמאמ''ר הבין דהוא מצד דלא היה דעתו בשעת ברכה ויל''ע היטב בד' הפו' יו''ד יט היאך ס''ל בזה

נתבאר לעיל דעת מחזו''ו דיש לברך על כל שתית ושתיה מצד נמלך ויל''ע אי כוונתו על דעת בשעת ברכה או על היסח הדעת

עי' רע''א רו ה מה שהביא מתבו''ש ומבואר שם דבפניו לא שייך לכוין שלא לפטור – וע''ע פרמ''ג בפתיחה ס''ק י ובסי' ריב במשב''ז ג ובסי' קעו וע''ע בא''ר בשם מהר''ם גלאנטי [ועי''ש מה שהביא מעשרה מאמרות ומשו''ת באר עשק]

עי' שעה''צ קסח ס''ק כא וס''ק כג

**פרפרת**

**מהי פרפרת** – עי' **רש''י** דבפשוטו כוונתו דפרפרת דקודם המזון הינו פרגיות ואחר המזון הוא כיסני וצ''ב לפי''ד ההו''א דיפטור פת כדהק' התו' וכמו''כ הא דפטרה מעש''ק עכ''פ לב''ה וכמו''כ הא דפטרה לפרפרת דאחר המזון – ועי' היטב **פנ''י** בב' פירושיו [חדא דפוטר מדין עיקר וטפל והב' דלעולם מיירי בחד מינא] **ובראש** **יוסף** [דפוטר מדין דשהכל פוטר מזונות דכשיש שני מינים לפניו מברך לכתחילה ברכה הפוטרת וכמקשן מא. לגבי צנון וזית] **ובצל''ח** [דאיירי בכיסי וכוונת רש''י דממשיך לאכילת הפרגיות והדגים] וע''ע **בנצי''ב ובאבהא''ז** ברכות ד ו מש''כ עוד פירושים בד' רש''י **ובתו' וברא''ש** [לג] הביאו ד' ר''ח כ' דהיא פת הצנומה בקערה [והינו לדידן דוקא במעורב עם דבש וע''ע **בביאור הגר''א** קעו **ובמעדני יו''ט** ש] – **ובר' יונה** כ' דהוא ברקיקין דקין וה''ה פירות עי''ש – **וברשב''א** כ' דהוא פהבב''כ.

**בירך על פרפרת שלפני המזון פטר את הפרפרת שלאחר המזון** – החידוש **לרש''י** **לראש יוסף** פשוט **ובר' יונה** כ' דקמ''ל דאין הפת פוטר לפרפרת שלאחר המזון **ובפרי''ד** כ' דקמ''ל דאין הסעודה הפסק

**בירך על הפת פטר את הפרפרת** – **בראש יוסף** כ' **דלרש''י** מא: מיירי דוקא בליפות ול''מ כן מרש''י מב: ד''ה פטר דכ' דהוא למיגמר אכילה **וברש''ש** גרס למיגרר אכילה וכ''מ **ממג''א** קעד יא - **ולתו'** דהוא פת הצנומה עי' **רעק''א** למשניות אות מ' דסעיד וע''ע **במג''א** קעו דגורר תאוות האכילה – ולדעת **ר' יונה** דהוא רקיקין דקין עי' מג''א קסח כב **ובהגה' ר''ח צאנזער שם** – ולדעת **הרשב''א** דהיא פהבב''כ הורחב לעיל בסוגית דברים הבאים – **הא דלא פטר הפת לפרפרת שאחר המזון** - **לתו' ולרשב''א** כיון דבא אחר המזון [**ולרשב''א** דאין בה לגרור ולתו' דאף דבר הבא למזון אחר הסעודה מברך] **ובפרי''ד** כ' דלעולם פוטרת פת לפרפרת שאחר המזון והכא מיירי דלא היה בדעתו מעיקרא **ובמאירי** ג''כ דפטרה לה פת וכ' דהא דבעינן לפרפרת שקודם הזמון שתפטרנה הוא בגוונא דלא אכל סעודת פת.

**על הפרפרת לא פטר את הפת** – **בתו'** הק' מה החידוש בזה **לרש''י** דברכתו שהכל ועי' היטב **בפנ''י** דקמ''ל דלא כמ''ד דמברך אדמה ופוטר להעץ **ובראש יוסף** כ' דאף דבכה''ג פוטר הכא לא פוטר כי פת שאני או כי אין טפל פוטר לעיקר עי''ש **ובפנ''י** כ' עוד דמיירי דהפת טפל לפרפרת ומ''מ אינו נפטר דבעינן דוקא פירות גינוסר [ולפי''ז קו' הגמ' מד. מי איכא מידי הינו ממתני' דהכא] וע''ע **מלוא** **הרועים** מש''כ בזה – ולדעת תו' מבואר דכיון דהיא ברכת במ''מ יותר יש לה לפטור להפת וצ''ב וע''ע **ריטב''א** שכ' דהיינו אפי' בכיון לפטור ועי' **משנ''ב** קעו ב **ובשעה''צ** שם דפסק כריטב''א **ובחזו''א** [לד ז] תמה דלגבי צנון וזית פסק השו''ע רו ב דבירך על הצנון לפטור הזית יצא [ובאמת דבריטב''א עצמו מא. מבואר דבצנון וזית פטר] ולכאו' יש לחלק כראש יוסף הנ''ל בין פת לשאר דברים או דכיון דהוא טפל שאני – ועי **מלאכת שלמה** דהביא **מהר''ש סירליו** דפרפרת לא פטרה פת דטפל אין פוטר עיקר עי''ש.

**ב''ש ארישא פליגי** – לכאו' לה''ט פליגי ב''ש דינא דר''פ דלעיל ועי' **כס''מ** [ברכות ד ו] **ובמלאכת שלמה** במתני'.

**או אסיפא פליגי** – מבואר דלהאי סברא לב''ה פטרה פרפרת למעש''ק ולב''ש פרפרת לא פטרה מעש''ק ובביאור הסברא דלב''ש לא פטרה פרפרת למעש''ק ובראשונים דנו דלהצד דב''ש פליגי ארישא א''כ ב''ה נמי מודו דפרפרת לא פטרה למעש''ק [ואגב רישא נקט פת [**כס''מ** ברכות ד ו] ובאמת כ''פ **הרמב''ם** [ברכות ד ו] ועי' **כס''מ** שהביא מתשובת רבי יהושע דיש לגרוס פטר למעש''ק והטעם די''ל דלא פטר אף דהלכה כב''ה [וגם אי הוי ספק מ''מ יש להקל] עי' היטב **כס''מ** שם **ובלח''מ** אמנם **ברשב''א** פסק דפת פטרה מעש''ק דאזלינן לקולא באיבעיא [ועי' **פרמ''ג** א''א א דכ' דמרמ''א משמע דפסק בודאי דפטרה ולא רק מטעם ספק] ובל' הרמב''ם לגירסתנו מבואר דמעש''ק פטר פרפרת [אף דבפרפרת לא פטר מעש''ק] **וברשב''א** כ' דלכו''ע מעש''ק לא פטר פרפרת.

**בטעמא דב''ש דפרפרת לא פטרה מעש''ק** – הנה לרש''י א''ש דמיירי דאין ברכותיהן שוות אבל לש''ר צ''ב **וברא''ה ריטב''א** מבואר דמיירי בהביאוהו אח''כ לפניו וכיון דהוי שני מינים [ולא היה דעתו מפורשת ע''ז] אינו נפטר אלא משום דמעש''ק לגבי פרפרת כשאר דברים לגבי פת והוא לכאו' כסברת בעל העיטור שהובאה בטור יו''ד יט עי''ש היטב וע''ע **ברשב''א** שכ' דמעש''ק חשוב פחות מן הפרפרת ולכך אינו בדין שיפטור שאינו חשוב את החשוב [אא''כ כיון להדיא לפוטרו] ולא נתבאר היטב בדבריו טעמא דב''ש דפרפרת החשובה לא פטרה למעש''ק ועי' **דברי חמודות** [ברא''ש סי' לב אות צו] דכ' דכיון דתרוויהו חשובים וזייני קבעו לכ''א ברכה לעצמו ואינו נפטר בברכת חברו עי''ש היטב בכל אריכות דבריו] אמנם עי' **בצל''ח** דכ' דטעמא דב''ש הוא כיון דמעש''ק יותר חשוב מפרפרת [ולכך בירך על מעש''ק פטר פרפרת וא''ש ד' **הרמב''ם** וכ''מ **בדרכי משה** דכ' דכ''ש דמעש''ק פטר פרפרת] וכ' דכמו דלגבי יין חשוב יותר לשתות מלשרות ה''ה באכילה דבר שעשוי יותר לזון חשוב יותר עי''ש ועי''ש עוד דכ' דהנידון אי ארישא פליגי או אסיפא הוא אותו הנידון אי לשרות פטר לשתות וכיון דמסקינן דלשרות לא פטר לשתות ה''ה נמי דפרפרת לא פטרה למעש''ק עי''ש היטב.

**לשרות ולשתות** – **בתו'** ועו''ר מבואר הסברא דלשתות חשוב יותר מלשרות אמנם עי' **ברא''ה וריטב''א** דכ' דאכילה אינה פוטרת שתיה ולשרות חשיב כאכילה [והא דלשתות דקודם המזון פטר לשרות כ' שם דהוא משום דכלפי האכילה שבזה כבר נפטר ע''י הפת עי''ש

**שינוי מקום**

פסחים ק: אותם בנ''א – קב. תנו רבנן בני חבורה

שו''ע קעח - רעג

**קידוש במקום סעודה –** עי' **רשב''ם** מש''כ ב' טעמים בזה חדא מדכתיב (ישעיה נח) וקראת לשבת עונג במקום שאתה קורא לשבת כלומר קרייה דקידוש שם תהא עונג ומדרש הוא אי נמי סברא היא מדאיקבע קידוש על היין כדתניא לקמן (דף קו א) זוכרהו על היין מסתמא על היין שבשעת סעודה הוקבע דחשיב וראה עוד **בתו' חכמי אנגליה** מש''כ דהוצרך לטעם השני דדברי תורה מדברי קבלה לא ילפינן וע''ע **בט''ז** רסט א טעם נוסף ע''פ ד' **ר' נטרונאי גאון** [שהובאו בתו' ד''ה ידי] וע''ע **ברא''ש** [ה] שהביא מד' **ר' יונה** דמדאו' מהני קידוש שלא במקום סעודה **וברא''ש** תמה עליו [ומה שהק' מהא דא''כ אפשר דמקדשים בביה''כ להוציא שאינם בקיאים לכה''פ מדאו' עי' בזה **בב''ח** רסט א מה שתי' בזה **וברע''א** רעג א שתי' באו''א] ובטעמא דהרא''ש דלא יצא מדאו' עי' **מנח''ח** [לא יט] שתמה דודאי מדאו' עיקר המצוה בזכירה בפיו בעלמא ועי' **פרמ''ג** [משב''ז רסט א] דכ' דלהרא''ש חז''ל תקנו דלא יצא יד''ח מדאו' וכתו' סוכה ג. עי''ש, וע''ע בביאור הלכה רעג ג סוד''ה לאלתר דכ' דדינא דקידוש במקו''ס הוא דרבנן.

**שינוי מקום לגבי ברכה** – **ברשב''ם** בסוגין מבואר דדינא דשינוי מקום הוא מדינא דהיסח הדעת וכ''ה **ברא''ש** [חולין ו ה ופסחים י ו] וכ''ה מבואר באריכות **בהגה' ר"פ** לסמ"ק קנ"א שמבואר דעיקר טעמא דשינוי מקום הוא מצד היסח הדעת וכ''ה **בביאוה''ל** רעג סעיף ג ד''ה לאלתר [וכ' דזהו טעמא דדברים הטעונים ברכה במקומן – וירוחב בזה לקמן אי''ה] וכ''ה **בנשמ''א** [יב א] 'דדוקא באכילה אמרינן דשינוי מקום הוי כהיסח הדעת דזימנין דמימלך ולא אכל ואפילו כשאינו מסיח דעתו לא פלוג רבנן' ועי''ש שכ' דלהכי לגבי מצוות ליכא לדינא דשינוי מקום אמנם הנה בד' **הר''ן** מבואר דיש מקו''ל דלגבי שינוי מקום יזדקק לברך למפרע ואילו לגבי היסח הדעת אי''צ לברך למפרע וכ''ה **בלבוש** קעח א והוב''ד **בשעה''צ** קעח ד וכ''פ **בשו''ע** דצריך לברך למפרע מד' **הרמב''ם** ול' הרמב''ם [ברכות ד ג ובהמשך דבריו] דחשיב הפסק באכילה ויל''ע אי הביאור דלעולם הוא מצד היסה''דאלא דהוי היסח הדעת גדול יותר [וכמש''נ דבזה ל''ש ע''י האכילה לחזור ולעשותן לסעודה אחת] או''ד דהוא דין אחר דהיסח הדעת הוא סברא דמסיח דעת [מן הברכה דכבר לא קאי ע''ז ברכה קמיתא או מן האכילה ועי''ז הוי הפסק] ואילו שינוי מקום הוא הפסקה באכילה עצמה [מעצם שינוי המקום] ואמנם **בירושלמי** [ברכות ו ח] 'שינוי מקום צריך לברך הסיע דעתו כמי שהוא שינוי מקום' [ועי''ש במראה''פ דק' מזה לשיטת הרמב''ם דבהסיח דעת מברך לפניה ובשינוי מקום גם לאחריו] - וע''ע במג''א קפד ג' שדן לומר דהיכא דשינה מקומו בשוגג ל''ח היסח הדעת ועי' פרמ''ג שם דמבואר מדבריו דהדר ביה מג''א מהאי סברא דלפי''ז אמאי לא קאמר בגמ' דנקט עקרו לומר דדוקא מזיד ולא שוגג - וע''ע **מג''א** רי א דמשמע קצת דלגבי לצרף לשיעור פשיט''ל דבהיסח הדעת אין מצטרף ולגבי שינוי מקום נסתפק והוא היפך סברת הלבוש.

**האם דין שינוי מקום לגבי קידוש הוא מהאי דינא דשינוי מקום דברכה.** והנה יל''ע אי דינא דשינוי מקום דקידוש במקום סעודה הוא כהאי דינא דשינוי מקום דברכה והינו דכמו דלגבי ברכה חשיב היסח הדעת או הפסק ה''ה דלגבי קידוש במקום סעודה בעינן דלא יהא הפסק בין הקידוש לסעודה ולכך בשינוי מקום ל''ח קידוש במקום סעודה או דהוא דין בפנ''ע דבעינן דיהא הקידוש במקום הסעודה [ויש בזה נפק''מ לקולא ולחומרא] ועוד יתכן דכי נמי איכא דין נוסף דקידוש במקום סעודה והוא דין שצריך הסעודה להיות באותו מקום שמקדש מ''מ חזינן מיניה דבעינן לצרף הסעודה להקידוש ולהכי היכא דיהא היסה''ד או הפסק לא חשיב קידוש במקום סעודה גם אי אוכל באותו המקום– והנה לקמן יובא מד' **הרשב''א ומהר''ם חלאווה** דמפינה לפינה באותו הבית אף דל''ח שינוי מקום לגבי ברכה מ''מ חשיב שינוי מקום לגבי קידוש כיון דבעינן דתהא הסעודה באותו המקום ממש ומבואר דהוא דין בפנ''ע [ובדעת תו' ודעימייהו שדימו זל''ז י''ל הוא רק דימוי דל''ח מקום אחר] וכ''כ **בשפ''א** ק: בביאור ד' **התו'** דכ' להוכיח מד' ריו''ח דאי''צ קידוש במקום סעודה ומבואר דאף דס''ל לריו''ח דשינוי מקום אי''צ לברך [ובהא ודאי איתותב] מ''מ אי הוי ס''ל להא דבעינן קידוש במקום סעודה לא היה מועיל קידוש אלא במקום סעודה וע''כ דהוא דין נוסף אף בלא האי דינא דחשיב היסה''ד והפסק לגבי ברכה [ועי''ש בשפ''א שדן עוד בד' רשב''ם דחשיב יין דברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומן דלפי''ז אמאי לא יצאו ידי קידוש וכ' דאה''נ ולגבי המקדש ששותה כוס ודאי דידי יין יצא ונידון הגמ' רק ביחס לשומעים ועי''ש דלגבי המקדש נמי איכא דין נוסף דקידוש במקום סעודה ואהא מהני דעתו עי''ש וראה עוד לקמן בזה] אמנם מד' **התו' קג**: מבואר דהלל והגדה היה להם ליחשב הפסק לענין קידוש במקום סעודה וכן מבואר מד' **מהרי''ל** שהובאו להלכה **ברמ''א** רעג ג מבואר דאף בלא שינוי מקום היכא דהפסיק זמן מרובה [אא''כ היה דעתו לאכול מיד] **ובביאור הגר''א** הביא מקורו מהאי דינא דיומא ל. דהפליג טעון ברכה שלפניה והביא דמד' התו' [לגבי מפינה לפינה] דס''ל לדמות דין קידוש לדין ברכה מבואר דחד דינא אית להו ומבואר דדין קידוש במקום סעודה הוא ממש כהאי דינא דברכה ולפי''ז נמצא דד' התו' סתרי אהדדי דמדבריהם בדף קג: וקא. מבואר דהוא חד דינא ואילו מדבריהם בדף ק: מבואר דגם לריו''ח דלית ליה שינוי מקום לגבי ברכה מ''מ יתכן דס''ל לדינא דקידוש במקו''ס [ואמנם בעיקר האי דינא דהרמ''א היה מקו''ל דהוא דין נוסף דכשם שצריך באותו מקום ה''ה נמי דבעינן דלא יהא הפסק [וכעיקר האי מילתא מבואר בד' **השפ''א** ק: עי''ש] אמנם מד' הגר''א מבואר לא כן – גם לכאו' יהא תלוי בטעם הא דבעינן קידוש במקום סעודה דאי מצד מקום קריאה י''ל דהוא דין דוקא במקום אבל למש''כ רשב''ם בטעם השני דצריך להיות הקידוש 'יין שבשעת סעודה דחשיב' א''כ מסתברא דצריך להיות חלק מן הסעודה ואם הפסיק ביניהם הפסק דחשיב הפסק לגבי ברכה ל''ח בשעת סעודה] גם יש להוכיח מד' **הרשב''א** בתשובה [ד רעח] שכ' לבאר לדעת הרמב''ם הא דיש ללמוד מהא דל''ח שינוי מקום לגבי ברכה במפינה לפינה דה''ה לגבי קידוש במקום סעודה דקיל דהא רב ס''ל דידי יין לא יצא וידי קידוש יצא [ומבואר מדבריו דמודה רב להא דקידוש צריך להיות יחד עם הסעודה אלא דס''ל דלא בעי מקום סעודה] ומבואר דהוא ממש חד דינא – והנה **בב''י** [רעא] הביא לד' **הר''ן** [עהרי''ף פסחים כ:] **והרא''ש** [פסחים י ז] דנח' היכא דאכל הסעודה [ומברך בהמ''ז] ואח''כ מקדש אי יצא יד''ח קידוש במקום סעודה והובאו ב' הדיעות ברמ''א שם סעיף ו' ומבואר בדברי הרא''ש דעיקר טעמא דלא מהני הוא מצד דלא היתה הסעודה לכבוד שבת ומבואר דאע''ג דהקידוש הוא אחר הסעודה ומכו''כ מפסיק בבהמ''ז דלגבי ברכה הוי הפסק גמורה מ''מ חשיב קידוש במקום סעודה ומוכח מינה דדין קידוש במקום סעודה אינו שייך כלל לדין הפסק לענין ברכה ובד' התו' פסחים ק. מבואר כד' הר''ן [והובא בביאור הגר''א שם ובשעה''צ ס''ק לט] ומבואר לכאו' דדעת תו' עכ''פ דדין קידוש במקום סעודה אינו תלוי כלל בהפסק לענין ברכה ולכאו' הוא סותר לד' התו' הנ''ל לדעת הגר''א [ואולי יש לחלק בין קידוש אחר הסעודה ללפני הסעודה וצ''ב]

והנה עי' **ביאור הלכה** רעג ג ד''ה לאלתר שהביא לד' **שכנה''ג** דהיכא דחזר למקומו חשיב קידוש במקום סעודה [אע''ג דלענין ברכה לא מהני חזר למקומו] והביא שם מכמה אחרונים דפליגי עליה והנה בדעת שכנה''ג היה מקו''ל דהוא מצד דסו''ס הוי הקידוש במקום הסעודה ואע''ג דאיכא הפסק לא איכפ''ל בהא ועי''ש בביאור הלכה דאסברה לה לד' שכנה''ג באו''א דהוא כעין דין דברים הטעונים ברכה במקומן כיון דחייב לחזור בכדי שיהא הקידוש במקום סעודה וראה לקמן משי''ת אי''ה בד' הראשונים בגדר טעונים ברכה במקומן [ובאמת דיין גופא חשיב דברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומן לחלק מן הראשונים – אמנם יל''ע מד' האחרונים (מ''ב קעח לט ובגר''ז הוב''ד בשעה''צ קסז כח ומקור הדברים מג''א קסו ג) שכ' דאיכא דין שינוי מקום בין הברכה לאכילה אע''ג דודאי מוטל עליו לחזור שלא תהא ברכתו לבטלה] ולכאו' מבואר מד' המ''ב דדין קידוש במקום סעודה הוא חד דינא עם שינוי מקום דברכה [אמנם באמת הא כ' בביאוה''ל שם דאף שדימו התו' קידוש במקום סעודה לשינוי מקום דברכה מ''מ היכא דחזר שאני דליכא היסח הדעת וכמו דברים הטעונים וכו' והדברים צריכים ביאור דאם באמת ליכא היסח הדעת מחמת שצריך לחזור למקומו אמאי לא יוכל לאכול סעודתו במקום שהלך לשם – וכמו דברים הטעונים ברכה במקומן – אלא דבאמת אי נתיר לאכול באותו המקום תו איכא היסח הדעת דשוב אי''צ לחזור אבל צ''ע היאך נדון דבר זה אחר שעיקר הדין שלא יהא היסח הדעת ולכך הצריכו במקומו והא ליכא היסח הדעת היכא דדעתו לחזור וא'כ אאי יחזור ויקדש היכא דעבר אדין זה ואכל שם ואי נימא דאיכא ב' דינים חדא דין קידוש במקום סעודה ומינה נמי דצריך להיות קשור לסעודה ושלא יהא היסח הדעת א''ש דדינו לחזור מצד דין קידוש במקום סעודה ושוב לא יקשה נמי מד' המ''ב והאחרונים דבבירך ושינה מקומו יחזור ויברך]

**ובד' המאירי** [ק: ד''ה שמא] **ובשע''ת** ר''ס רע''ג הביא כן מד' **מח''ב** בשם ספר **הבתים** כת''י בשם **ההשלמה** **ותשובת הרי''ף** דהיכא דהלכו האורחים לבית סמוך לביה''כ שהיו יכולים לשמוע ממנו הקידוש מהני היכא דהיה דעתם מתחילה לילך שם ומבואר לכאו' חידוש נפלא דדין קידוש במקום סעודה אינו מצד המקדש שצריך לאכול במקום הסעודה אלא במקום שהקידוש שם ולכך במקום שנשמע הקידוש נחשב במקום סעודה אלא דבעי דיהא בדעתם נמי ויל''ע אי הוי דין נוסף בכדי שלא יהא היסח הדעת או דהוא מדיני הקידוש במקום סעודה וצ''ע

**מהו שינוי מקום** – הנה מבואר בגמ' [קא.] דלגבי קידוש במקום סעודה לא רק מבית לבית אלא אפי' ממקום למקום הוי שינוי מקום ובגמ' [קא:] לגבי שנוי מקום לברכה מבואר דדוקא מבית לבית חשיב שינוי מקום ולא ממקום למקום **וברש''י** מבואר דבתרוויהו המכוון בממקום למקום מבית לעליה ומבואר דאיכא חילוק בין דין קידוש במקום סעודה לשינוי מקום **וברי''ף** מבואר דבתרוויהו גריס מפינה לפינה והיינו דלגבי קידוש במקום סעודה אפי' מפינה לפינה אסור ואילו לגבי שינוי מקום ל''ח שינוי מקום מפינה לפינה [ועי' **ר''ן** דמחדר לחדר להרי''ף חשיב שינוי מקום] **אמנם בתו'** [קא. ד''ה אבל ועי' **מהרש''א**] **וברא''ש** [ה] מבואר דאין חילוק בין קידוש במקום סעודה לשינוי מקום ובתרוויהו מבית לעליה או מחדר לחדר הוי שינוי מקום ומפינה לפינה ל''ח שינוי מקום ובביאור החילוק כ' **הר''ן ור' דוד** דאף על גב דלגבי אין קדוש אלא במקום סעודה אפילו מפינה לפינה אסור היינו טעמא משום דקביעות סעודה לא הוי אלא במקום סעודה ממש שאין דרך בני אדם לקבוע מקום סעודה בתוך כל הבית אבל גבי שתיית היין אין אדם מייחד מקום מיוחד בבית לשתייתו ולפי''ז כ' דגם לגבי שינוי מקום בפת ומיני דגן דאדם קובע באכילתן מקום מיוחד כל ששינהו אפילו מפינה לפינה צריך לברך [ויש שלמדו מדבריו דדין קידוש במקום סעודה הוא שיהא הקידוש במקום הסעודה ולא הסעודה במקום הקידוש ולכאו' אין לזה טעם דאם הקידוש נחשב שנעשה בכל הבית ה''ה דהסעודה היא במקום הקידוש ויותר נראה דלגבי הקידוש אין לנו לדון על שתית היין אלא על הקריאה עצמה היכן היתה והקריאה היתה במקום מסוים ולכך היכא דקרא במקום אחד צריכה הסעודה להיות באותו המקום והסעודה היא במקום מסוים וז''ב – אמנם כ''ז לביאור קמא דרשב''ם שכן כ' הר''ן (יט: ברי''ף) אבל לביאור בתרא אין לנו לדון אלא על היין עצמו ולפי''ז ודאי חשיב שהקידוש במקום הסעודה כיון דהיין קביעותו בכל מקום בבית] אמנם **ברשב''א** [בתשובה ד רעח] כ' דלענין ברכה דוקא הוא דמפנה לפנה אינו שנוי אבל בענין קידוש דבעי' דוקא במקום סעודה אינו קרוי מקום סעודה עד שיהא במקום שרואה אותו מקום שקידש שם וכ''ה **במהר''ם חלאווה** והוסיף לבאר דלגבי שינוי מקום בעינן לעקירה ומפינה לפינה ליכא לעקירה [והינו דעיקר הנידון כלפי שינוי מקום הוא מדין היסח הדעת וראה עוד לקמן] ועי' **ביאור הלכה** ק' היעח א ד''ה בבית שהאריך בדינים אלו והביא **דלמג''א** להלכה מחדר לחדר חשיב שינוי מקום בין לענין קידוש ובין לענין ברכה ומפינה לפינה ל''ח שינוי מקום בתרוויהו [ועי' בסי' רע''ג **במ''ב** ס''ק ג' דהביא לחוש לכתחילה לדעת הר''ן גם במפינה לפינה לגבי קידוש] אבל **בביאוה''ל** הביא די''ל לכל הראשונים שמחלקים בין קידוש לברכה דלעולם בקידוש הוי שינוי מקום מחדר לחדר אבל לגבי ברכה אף מחדר לחדר כל שהוא תחת גג אחד ל''ח שינוי מקום ועי''ש מש''כ בדעת **הרמב''ם** [שבת כט ח וברכות ד ה] ע''פ ד' **המ''מ** דלעולם גבי קידוש חשיב שינוי מקום מחדר לחדר ולכן כ' הרמב''ם דרק מזוית לזוית חשיב קידוש במקום סעודה ואילו לגבי ברכה כ' דמפינה לפינה ל''ח שינוי מקום וכ' דכוונתו מחדר לחדר עי''ש ודלא **כב''י** בדעתו דמפינה לפינה ומזוית לזוית שוים.

**בדין רואה מקומו** [לגבי מבית לבית ולגבי מחדר לחדר] עי' ראב''ד בהשגות [ברכות ד ג] ועי' טור סי' רע''ג בשם רב שר שלום דאפי' מבית לבית מהני רואה את מקומו ועי''ש ברמ''א שהביא לדין זה בשם י''א [ובמ''ב שם ס''ק ז' כ' דאין לסמוך ע''ז רק דיעבד בשעת הדחק כשאינו יכול לסעוד במקום קידוש עי''ש ובשעה''צ שם ס''ק ט] וע''ע בד' מג''א קעח ב' דהביא להקל גבי מש''כ הרמ''א דמהני דעתו מחדר לחדר דה''ה נמי מהני רואה את מקומו ועי''ש בפרמ''ג ובמשב''ז קעח ט וע''ע בלבו''ש דנסתפק אי מהני לדעתו גם מבית לבית או אך במחדר לחדר ובמ''ב ס''ק מב ושעה''צ ט וע''ע בכל דברי האבן העוזר סי' קעח [שהאריך בביאור פלוגתת התו' ורב שר שלום שבטור סי' רעג וכ' דאו דמהני דעתו או דמהני רואה עי''ש היטב בכ''ד]

**בדין מקום ללא מחיצות** – עיין ב"י מש''כ בהא דחשיב שינוי מקום לגבי מזרחה של תאנה אע''ג דהוי מפינה לפינה הואיל וליכא מחיצות ועי''ש עוד מש''כ בשם הארחות חיים ועי' שו''ע ורמ"א ס"ב ובשו"ע ס"ג ובמג''א וביאור הגר''א ומ''ב ס''ק לז

**האם מהני דעתו לשנות מקומו לגבי קידוש ולגבי ברכה** – עי' רא''ש שהביא מד' **ר' נסים גאון** דהיכא דמקדש על דעת לאכול סעודה במקו''א יצא וכל מאי דלא יצא הוא בלא היה בדעתו וכ''ה **בירושלמי** [ועי' רא''ש מה שנדחק ע''פ דרכו לישב קו' הגמ' אמאי מקדשים בבי כנישתא] ועי' **ברא''ש** שהק' דבירושלמי מבואר דרב לא פליג אשמואל ואילו בסוגין מבואר דפליגי ועי''ש שכ' לחלק בין ד' הירושלמי לבבלי דלעולם מבית לבית לרב מהני דעתו ולשמואל לא מהני דעתו ואילו במחדר לחדר מהני דעתו גם לשמואל וכעיקר חילוק זה כ' **התו'** ד''ה ידי וכן הביא **בר''ן** ותמה בזה דכיון דתרוויהו ל''ח קידוש במקום סעודה תו אין לחלק בין מבית לבית למפינה לפינה ובביאור החילוק י''ל או דע''י דעתו מחשיב קביעות אכילתו בכל הבית [כן הביאו מקונטרס פותח דברים שכ' דהיכא דבירך ע''ד לאכול בחדר הג' יכול לאכול גם בחדר הב' כיון דבכדי להחשיב החדר הא' והג' כאחד בעי להחשיב גם החדר הב' כא' עימו – ולכאו' כעין סברא זו כ' כבר הר''ן לגבי החילוק בין שתיה לסעודה דבשתיה קביעות מקומו בכל הבית משא''כ סעודה וא''כ י''ל דיהני נמי היכא דהיה בדעתו דיחשב הבית אחד - והא דמיאן בזה הר''ן לשיתו אזיל כמש''נ דכמו דלא מהני לגבי הסעודה הקבועה הקידוש ה''ה נמי דאין יכול ע''י מה שמחשב לאכול במקו''א לעשות הקריאה במקום האכילה הקבועה ודו''ק] אבל לגבי מבית לבית סו''ס אין יכול להחשיב הכל כמקום אחד ועוד יתכן לראשונים דדין מבית לבית הוא גם בשינוי מקום דברכה ואילו מפינה לפינה אסור רק בקידוש במקום סעודה דלגבי דין קידוש במקום סעדוה מהני דעתו אבל לגבי שינוי מקום לא מהני דעתו ולכך היכא דעוקר מבית לבית דאיכא עקירה לגבי ברכה לא מהני לזה כלל דעתו [ובאמת דלהר''ן לשיטתו ל''מ חילוק בזה [וכד' הגר''א הנ''ל] אבל לרשב''א ולמהר''ם חלאוה שפיר י''ל כן] וכ''ה להדיא בד' **השפ''א** ק: דכ' דכל דברי רנ''ג הם דוקא היכא דליכא להפסק לענין ברכה כגון לענין המקדש ששתה רביעית דלגביה הו''ל דברים הטעונים ברכה במקומן ומ''מ בעינן דעתו בכדי שייחשב קידוש במקום סעודה [ועי''ש שכ' עוד דכוונת הגמ' להק' בהא דמקדשים בביה''כ לגבי אותם שרק טועמים מן הקידוש דלגבייהו הוי הפסק לענין ברכה דבזה לא מהני דעתו ולכך לא ייצאו יד''ח גם לגבי קידוש עי''ש] הנה עי' **רמ''א** קעח א' דפסק להלכה כהאי דינא דמהני דעתו בממקום מקום באותו הבית וכ''פ **הרמ''א** לגבי קידוש בסי' רעג עי''ש ובמ''ב שם **ובא''ר** [שם ושם] מבואר דאי מהני דעתו לגבי קידוש גם מבית לבית ה''ה נמי דיהני לגבי שינוי מקום דברכה והוא דלא כד' השפ''א דפשיט''ל דלא מהני דעתו מבית לבית אלא לגבי קידוש במקום סעודה ובאמת דיל''ע דבד' הרא''ש מבואר דמפרש בבלי דלרב הא דיצא יד''ח קידוש הוא מצד שהיה בדעתו ואעפ''כ מבואר בד' רב דידי יין לא יצאו וע''כ דדעתו לא מהני אלא לגבי קידוש במקום סעודה ובזה גם א''ש הא דבגמ' קאמר דטעמא דשמואל מצד דבעינן קידוש במקום סעדוה ולכאו' הא רב מסכים לזה ורק דס''ל דמהני דעת גם מבית לבית כמו דס''ל לשמואל מחדר לחדר וע''כ דהא דמהני לשמואל מחדר לחדר דחשיב באותו מקום ומהני גם לגבי קידוש במקום סעודה ואילו הא דמהני לרב הא כי לגבי קידוש במקום סעודה אי''צ דוקא באותו מקום ומהני גם דעת לחברם ובהא פליג שמואל. ועוד בענין הא דמהני דעתו עי' היטב **באבן העוזר** קעח

**שני נידונים בהא דמהני דעת מחדר לחדר** – א] עי' **מאמ''ר** דכ' דכל הא דמהני דעת הוא דוקא בשעת הברכה אבל לא בשעת היציאה והוכיח כן מד' **הכס''מ** **והב''ח** אבל מד' **השכנה''ג** בשם ס' **ברכת אברהם** כ' דמהני דעתו בשעת יציאה עי''ש והנה לכאו' כיון דדין שינוי מקום הוא מלתא דהיסח הדעת לכאו' הדעת הנצרכת היא בשעת יציאה ולכאו' מבואר מדברי המאמ''ר דיסוד ההיסח הדעת דשינוי מקום הוא מצד הברכה עצמה דאכילה כזו אינה בכלל ברכתו ומתאים לד' הרמב''ם דיש בזה הפסק ולכך בעינן דבשעת הברכה יהא דעתו לשנות מקומו ועי' ולמש''נ דע''י הדעת מחשיב לשני המקומות לאחד יל''ע דלכאו' בעינן לזה שהאכילה עצמה תהא אינה קבועה ויל''ע אי סגי בסוף האכילה וודאי לא יהני אחר האכילה קודם היציאה ואולי בעינן תחילת האכילה ויתכן דגם בזה רק בשעת ברכה יכול לכוין דפוטר האכילה האחת שהיא בשני המקומות ומהני דעתו לחושבם לגבי ברכה זו כאכילה אחת שאין לה קבע בחדר מסוים וצ''ע ב] עי' **מאמ''ר** שם דהבין מד' הט''ז דכל הא דמהני דעתו מחדר לחדר הוא דוקא היכא דאוכל בחדר השני ולא כשחוזר בלא לאכול ופליג עליה המאמ''ר וכ' דכ''ש דמהני היכא דהיה דעתו ויצא וחזר [ומה שהבין זאת מד' הט''ז יל''ע דהט''ז דיבר לגבי מבית לבית ובפת] ולכאו' תלוי אי דין דעתו הוא דבהכי חשיב דאין קבע לאכילתו בכל הבית די''ל לפי''ז דזהו רק כשאוכל במקום השני אבל כשאינו אוכל לא יהני אמנם יתכן דקובע דאין שינוי לקביעות אכילתו במה שהולך מחדר לחדר [ויל''ע אי שייך לקבוע ענין זה בברכתו] וע''ע **במג''א** קפד א דדן אי מהני דעתו לגבי לברך ברכה אחרונה בחדר אחר ולכאו' לא דמי להא דהתם אי''ז כלל לגבי שינוי אלא לגבי להחשיב הברכה במקום האכילה [ויל''ע להצד דמהני התם דעת אי בעינן דעת בשעת ברכה ראשונה וצ''ב מה יהני לזה דעת וכ''ש דעת בשעת ברכה - ומל' משמע קצת דהדעת היא בשעת אכילה - ואולי יסוד דברי המג''א דדעתו שיוכל לאכול גם במקום השני ואזי כבר חשיב מקום האכילה גם לגבי ברכה ול''מ כן בדבריו] וע''ע **במ''ב** קעח לט דהביא מד' ברכת אברהם דאיכא שינוי מקום בין הברכה לאכילה ולא נתפרש להדיא בדבריו אי מהני כה''ג דעתו מחדר לחדר לכתחילה [עי''ש מה שהביא מד' ח''א] ויל''ע בזה אי מהני דעתו מחדר לחדר כה''ג כיון דאינו אוכל בשני המקומות

**והנה בדעת רב** להרא''ש לכאו' נראה דס''ל דבעינן קידוש במקום סעודה אלא דמהני ע''ז דעתו וצ''ע לפי''ז ראיית הגמ' מדר''ה דס''ל כשמואל והא התם לא היה בדעתו לסעוד במקו''א אלא משום דכבה נרו ועי' **רש''ש** ע''ד תו' ד''ה ידי **ובחזו''א** קכד ע''ד תו' ד''ה ידי והנה ע''ע **תו' רא''ש** מה שתמה לרנ''ג [לפי מה שהביאו מעיקרא דהינו גם במבית לבית] מהא דאמר להו רבא טעימו מידי ואמאי הוצרך לזה הא היה דעתם מעיקרא וכ' דהינו משום דחשש שלא יאכלו כלל והנה לפי''ז מתבאר מד' הגמ' דלרב לא בעינן כלל שיאכל [וראה משנ''ת בזה לעיל מד' הרשב''א דהוכיח דקיל דין קידוש במקום סעודה מדין שינוי מקום מדעת רב וע''כ דגם לרב בעינן סעודה וחיבור בין הקידוש לסעודה ונח' בדרגת החיבור] ועי'.

**מ''מ הנ''ל על שינוי מקום נסתיימה כתיבתם בבית גאון עוזנו זכרונו לברכה ביום א' ג' אדר תשע''ח – אשר ברכני אבדלחט''א באריכות בו ביום. שבוע לאחמ''כ ניטל עמוד הענן וניטל כבוד מבית חיינו כאבל אם קודר הלכתי ולא היה סיפק לעשתנותי לכתוב המשך המ''מ על סוגית שינוי מקום. ויה''ר ויחמול ה' על פליטת עמו וישיענו בקרוב לעת יקיצו וירננו שוכני עפר.**

**ולכך נכתבו המ''מ המקוצרים כלהלן**

**יש לסיים סוגיית שינוי מקום**

- עי' היטב בד' הבעה''מ ורמב''ן ובראב''ד

- ובעיקר הסברא עי' היטב רש''י רשב''ם רא''ש ר''ן ומהר''ם חלאווה [וע''ע ברא''ש תענית א יד]

- עי' רמ''א קעח ב ובאבן העוזר שם לגבי היסח הדעת ובביאוה''ל שם

- בעיקר פסק ההלכה עי' היטב בשו''ע קעח א ב וברמ''א שם [ובב''י ובט''ז ובשאר נו''כ לגבי הניח מקצת חברים בדברים שאין טעונים ברכה לאחריהן במקומן]

- בעיקר הדין יציאה לכתחילה עי' היטב בביאוה''ל [ד''ה בלא וד''ה דחיישינן] מה שהאריך בזה

**פתח בדשיכרא**

**ציור ספק הגמ' לשיטות הראשונים** – דעת **רש''י** **ותו'** דהנידון לגבי פתח אדעתא דחמרא וסיים כדין בשהכל ומביע''ל אי בתר עיקר הברכה אזלינן או בתר חתימה אזלינן דעת **הראב''ד** **בכ''ש** דאין נפק''מ בכוונה ומיירי דהתחיל תיבות בורא פרי וסיים כדין בשהכל [ועי' **מאירי** דלראב''ד היכא דסיים בהגפן שוב אין יכול לתקן] דעת **תר''י** בדעת הרי''ף **והרא''ש** כעין ד' הראב''ד אלא דמיירי בגוונא דסיים בורא פרי הגפן ובתר הכי קאמר שהכל נהיה בדברו [ועי' **רשב''א** דבגוונא דאמר שהכל ואח''כ תיקן בטעות לגפן ודאי וירוחב לקמ''ן אי''ה] דעת **הרמב''ן במלחמות** דהיכא דתיקן לטיבותא ודאי יצא והנידון היכא דתיקן לגירעותא ואמר שנ''ב בפה''ג אשיכרא ובזה דנה הגמ' אי יצא **ודעת הרמב''ם** דהנידון היכא דבתחילת הברכה היה דעתו אשהכל וסיים בהגפן ומ''מ דנה הגמ' דיצא הואיל ובעיקר הברכה היה דעתו אשהכל. ובעז''ה יורחב בכ''ז אי''ה ומתחילה נבוא לבאר דעת רש''י ודעימיה.

**הטעם לרש''י דהכוונה מקלקלת הברכה** – עי' **תו'** דהק' דמצוות אי''צ כוונה ובתו' תירצו דחלוק היכא דלא נתכוין לצאת מהיכא דנתכוין לברך על היין ונמצא שיכר ובפשוטו כוונתו כתי' בתרא דר' יונה דלקמן **ובר' יונה** כ' לבאר בזה בג' דרכים **א'** דלהרי''ף דמצוות צריכות כוונה א''ש [והנה בהא דחשיב דאין כאן כוונה אף דמכוין למצוות ברכה צ''ל או דכל ברכה מצוה בפנ''ע או דעל כל מין חשיב מצוה בפנ''ע ויש להוכיח כאופן קמא חדא דאל''כ גם גבי פתח בדשיכרא הא נתכוין למצוה אחרת ואי מצד הברכה א''ש דמצות ברכה זו גם מהניא ליין אמנם י''ל דהמכוון דדעתו לעשות דבר שאינו יוצא בו יד''ח ולכך חשיב כו שליכא כוונה או דאיכא כוונה הופכית ועי' ועוד ממאי דמדמי ליוצר ומעריב ערבים דלכאו' התם ודאי הנידון מצד הברכה עצמה – והא דדחי דמזכיר מדת יום בלילה לכאו' הביאור דחשיב אותו גדר מצוה ועי'] והנה מבואר בגמ' דאי בתר חתימה אזלינן יצא וצ''ע דאי תלי במצוות צריכות כוונה ודאי דצריך שתהא כוונה בכל הברכה – וע''ע במג''א רט ג דכ' דתו' פסקו לחומרא כיון דס''ל דקי''ל דמצוות צריכות כוונה והנה דוחק לומר דכוונת הגמ' להסתפק בזה גופא אי מצוות צריכות כוונה וגם בתו' מבואר להדיא דאף אי אי''צ כוונה מ''מ הכא שאני וכפה''נ המכוון דבגמ' מספק''ל למ''ד אי''צ כוונה וחלוק הדין בין מ''ד דצריכות כוונה ממ''ד דאי''צ כוונה והסברא דיהני החתימה הוא דוקא אי אי''צ כוונה ורק הכא משום הא דאיכא כוונה לברכה אחרת הוא דמסיק דמהני החתימה ועי' [ומ''מ בתו' ל''מ לכאו' כד' מג''א דמשמע דהיה ניח''ל לבאר הסוגיא אי עובר אחורי ביהכ''נ לא יצא וצ''ע].

**ב'** דכל מאי דאי''צ כוונה ה''מ בדבר שיש בו מעשה שהמעשה הוא במקום הכוונה אבל במצוה שתלויה באמירה בלב ודאי צריכה כוונה שהאמירה היא בלב וכשאינו מכוין באמירה ואינו עושה מעשה נמצא כמי שלא עשה שום דבר מהמצות [ובטו''א ר''ה כח הק' מד' הגמ' לקמן יג. דמבואר דלגבי ק''ש נמי תליא במצוות צריכות כוונה אע''ג דתליא בדיבור ועי' חזו''א כט ט דתי' דכיון דאין כוונתו לומר לסיום הברכה הראוי ל''ח כלל כתחילת ברכה וכמו דבעינן כוונה לדיבור ה''ה נמי דבעינן כוונה לסיום הדבר ולכאו' הביאור דכמו שיאמר שמע ישראל ויהא כוונתו לשמע ישראל את החוקים דל''ח כלל דאמר השמע ישראל הראוי – וכ' שם לדמותו לקורא להגיה לפי' רש''י ועי''ש בתר''י ולפי''ז כ' החזו''א דהצד דמהני הוא דחלוק תחילת הברכה מהסיום ותחילת הברכה היא הודאה בעלמא ומצטרפת עם הסיום [דאם דומה ממש למצוות צריכות כוונה ודאי לא מהני כוונה בחלק מהדיבור עי''ש והוא כעין ד' הרי''ד דלקמן אמנם היה מקו''ל באו''א קצת דבדבר של דיבור שלם אם ההתחלה אגודה בסיום בעינן לקבוע שם להתחלה זו שהיא התחלה דשהכל וכיו''ב ומסיק דשייך לקבוע פירוש זה אף ע''י עצם מאי דסיים ודו''ק – ובס' **אור גדול** למשניות [ב א] כ' לתרץ דכוונת ר' יונה דעיקר הברכה הוא ההודאה ולכך אם לא נתכוין להודות על דבר זה חסר בעם הברכה – אמנם מסו''ד דכ' דלגבי ק''ש מיירי דכיון פירוש המילות אלא שלא נתכוין לצאת יד''ח מבואר דכוונתו דבכל דבר דאמירה כוונת המילות הוא לעיכובא וצ''ע גדול בזה דהא רק בפסוק ראשון בעינן כוונה וצ''ב עוד היה מקו''ל דגבי ק''ש המצוה היא לקרות ק''ש וזהו מעשה הקריאה משא''כ לגבי ברכה המצוה היא לברך ושיחול שם ברכה [או איזה ברכה] על אמירתו צריך כוונה ואולי זו כוונת האו''ג בתחיל''ד וצ''ע.

**ג'** ובשם **ר' שמואל** הביא דאף שאי''צ כונה מ''מ כשנתכוין שלא לצאת לא יצא וה''נ נתכוין שלא לצאת משכרא כלל אלא מחמרא – **ובחזו''א** כ' דודאי אין המכוון דחשיב כוונה שלא לצת דא''כ לא היה צד דיהני החתימה כיון דחלק מן המצוה נעשתה באופן דאינו יוצא בזה יד''ח אלא הכוונה דאף דלא בעינן כוונה לברכה [והינו כפה''נ כמו שפירש דשם הברכה הוא כפי מה שרוצה בסיומה] מ''מ היכא דשינה לברכה אחרת לא יצא ודומיא דכיון שלא לצאת ועי''ש שהוכיח מהא דפתח אדעתא דשיכרא וסיים בדחמרא יצא והינו דאי החיסרון מצד צריכות כוונה א''כ כיון דלא כיון לברכה זו ל''ח ברכת יין כלל [ולהו''א דלא אזלינן בתר סיומא למה יצא וע''כ דזהו רק חיסרון בברכה והיכא דהוי שהכל יצא].

אמנם בד' **הראב''ד** בכתוב שם דהק' מצד דלא מצינו דין כוונה אלא בפסוק ראשון דק''ש לכאו' מבואר דהחיסרון לרש''י הוא מצד כוונת המילות ולא מצד כוונה לצאת יד''ח וראה **ברא''ש** [יד] דכ' עלה דהיכא דעוקר הכוונה לברכה אחרת גרע [ועי''ש **במעדני** **יו''ט** דהק' דהא הרא''ש ס''ל דמצוות צריכות כוונה ומאי קשיא ליה ולנ''ל א''ש] **ולחזו''א** אף מה שדנו מצד מצוות צריכות כוונה קרוב הוא לדין זה.

**ביאור הסברא בהא דאזלינן בתר חתימה** – **בתר''י וברשב''א** משמע דהיסוד הוא דע''י הסיום מתקן את תחילת דבריו אמנם עי' **רי''ד** דכ' הוא משום דהפתיחה שוה בכל ולכאו' כוונתו דלעולם אין משמעות כלל בחלק זה של הברכה אם כוונתו לגמור שהכל או הגפן וכחזו''א [ואי תליא במצוות צריכות כוונה יש לומר בדוחק דבחלק זה המצוות שוות וסגי שיכוין להודאה זו ועי'] ולפי''ז היכא דהתחיל לסיים באיזה דבר לכאו' ודאי לא מהני לרש''י וכ''ה בפשוטו מבואר ברש''י דגם לגבי מעריב ערבים כ' דהיה דעתו וכ''ה **ברא''ש** **וברשב''ץ** בדעת רש''י אמנם **בד' ר' יונה** משמע דאף לרש''י מהני לדינא היכא דיתקן אחר שהתחיל בדבר אחר עי''ש [אף בברכה קצרה] **וברשב''א** כ' לחלק בזה דלגבי ברכה קצרה כיון דכבר סיים הברכה אינו יכול לתקן אבל לגבי מעריב ערבים אף לרש''י מיירי בהתחיל בנוסח ברכה אחרת אלא דכיון דאיכא חתימה א''כ יכול לתקן – [ועי' ביאור הגר''א תפז דבלא איתקיל מילוליה במקדש השבת אינו יכול לתקן כיון דקי''ל לחומרא ומבואר דאי קי''ל לקולא גם לרש''י דקי''ל כוונתיה היה יכול לתקך וכתר''י - ולא נתפרש הטעם לרשב''א אמאי א''א להעמיד ציור הספק בגוונא דהתחיל לומר בורא פרי ולא סיים וכגוונא דהראב''ד] ולכאו' כל דבריהם הם לצד זה שמתקן בחתימתו אבל להצד דלא איכפ''ל בפתיחה כיון דהיא שוה בכל הברכות לכאו' היכא דהתחיל בברכה אחרת אין לנו לומר דיצא - אא''כ נימא דמהני מדין חזרה תוכ''ד דרק כלפי פתיחת הברכה דעדיין נצרכת לברכה זו לא מהניא חזרה אבל לגבי תחילת הסיום הא הדר ביה מיניה [ועי' ביסוד זה בפר''ח סי' נט] – וראה עוד לעיל מש''נ בד' חזו''א לדון דאי מצד מצוות צריכות כוונה מאי איכפ''ל דהסיום כראוי [וכמובן דלראב''ד ולרא''ש דהוא מצד כוונת המילות א''ש].

**להזכיר מדת יום בלילה** – בגדר הדין למסקנא עי' היטב בטור ונו''כ סי' נט ובשו''ע שם סעיף ב' וביאור הגר''א שם ובמ''ב וביאור הלכה ד''ה ונזכר.

**ד' התרוה''ד לגבי אתה חונן** – עי' ב''י רסח דהביא לד' התרוה''ד דהיכא דפתח באתה דאתה חונן בשבת אדעתא דחול יגמור ברכתו דלא קי''ל כראב''ד דאין הברכה נפסדת בחסרון הכונה – ועי' **א''ר** [רסח ד] **ותוספת שבת** [רסח ד] דאף דאיבעיא בגמ' מ''מ כ''ז לגבי היכא דסיים כדין אבל הכא דלא סיים חזינן מיהת דחזיב כהתחיל בברכה זו והדין דהתחיל בשל חול גומר [ונראה דלא אך לתר''י והרשב''א דהנידון בסוגין מצד תיקון דבריו אלא אף לרי''ד דסברת הגמ' במסקנא דכיון דהפתיחה שוה מ''מ כ''ז לגבי ברוך אתה וכו' דהוא הודאה לעצמה כדכ' חזו''א אבל בלשון אתה חונן ואתה קידשת ודאי אגידו הני תיבות אהדדי וחשיב דהתחיל באתה חונן גם לרי''ד – וכמו''כ נראה דלא אך לראב''ד ולרא''ש דהנידון מצד פירוש המילות אלא אף אם נידון סוגין מצד מצוות צריכות כוונה מ''מ כבר נתבאר דהינו דאיכא כוונה לאיזה ברכה מברך וה''ה נמי דבאתה חונן איכא האי סברא דאכיא הכא כוונה לברכת אתה חונן – אמנם כבר נתבאר דיל''ע לצד זה מה הסברא דאזלינן בתר סיום וראה לעיל].

**פתח בדשיכרא – שיטות הראשונים מקוצר**

**דעת הראב''ד והרא''ש** – בראב''ד כ' דהספק הוא לגבי היכא דאמר בורא פרי שהכל נהיה בדברו על שכרא אי יצא ובחמרא ודאי יצא וכ' דהיכא דארמ דהכל נהיה בורא פרי הגפן ודאי לא יצא אשיכרא כיון דחתימה בעינן וי''ל דכ''ז דוקא לשיטתו כיון דלא גמר שהכל נהיה בדברו אבל היכא דאמר שהכל היה בדברו ודאי יצא כיון דגמר כדין ואין שייך לקלקל [ובעיקר מש''כ דלא גמר עי' מאירי דכה''ג דגמר בורא פרי הגפן אין יכול לתקן לשהכל כיון דכבר השלים הברכה] ובביאור הצדדים עי''ש דהספק אי הזכרת השם ומלכות קאי נמי אחתימה [ולפי''ז נראה דמש''כ דהיכא דאמר שהכל נהיה בורא פרי הגפן דודאי לא יצא אי''ז מצד דהוי חתימה שאינה ראויה דהא לא קאי עלה כלל השם ומלכות אלא מצד דלא גמר הברכה כדין דלא סיים שהכל נהיה בדברו] ולכאו' אין כוונתו דקאי השם ומלכות רק אמעיקרא דהא לא גמר החתימה ויתכן כוונתו דכיון דכבר העמיד השם ומלכות ופירשם אבורא פרי ולא שייך להסיעם אחתימה דשהכל, ובדעת הראשונים שהביאו ביאור זה בגוונא דגמר יל''ע אי המכוון מצד אי קאי אהא הזכרת שם ומלכות או דהוי פירוש ע''י דיור לשם ומלכות וא''י להתפרש תו אדבר אחר ועי'

**ועי' רמב''ן במלחמות** שהאריך בביאור דעת הרי''ף ע''פ הר''ח ורה''ג וביאר דהנידון לגבי הוסיף לקלקל ובגוונא דתיקן ואמר בורא פרי הגפן שהכל נהיה בדברו ודאי מהני ולכך היכא דאמר בורא פרי הגפן שהכל יצא ובגוונא דאמר שהכל נהיה בדברו בורא פרי הגפן אשיכרא בזה הנידון שיקלקל ועי' רשב''א מה שתמה בזה ומבואר דעת הרמב''ן דהעיקר הוא החתימה ואף דאי''ז הפסק על תוספת שבח אין אומרים דהוי ברכה ארוכה דאומר בה שניהם אלא עיקר הברכה היא כפי סיומה ודו''ק

**ועי' נשמ''א** ה יד דדן דרש''י פליג ארמב''ן דלא יהני בורא פרי הגפן שהכל נהיה בדברו מצד הפסק בתוך הברכה אמנם ברשב''א בסוגין מבואר דטעמא דרש''י אינו מצד הפסק אלא מצד דכבר הושלמה הברכה ולכאו' נםק''מ בזה היכא דלא גמר הברכה דברשב''א לא כ' הדין בזה ולכאו' מצד הפסק איכא ומצד גמר ליכא אמנם ברש''י בפשוטו משמע דכל שיתחיל דבר אחר לא מהני וצ''ע [ועי' ביאוה''ל תפ''ז ד''ה תוך] עוד ראיתי לדון דיתכן וכל ד' הרמב''ן הם בשבח דברכה וכמבואר במאירי דהתחיל בבורא פרי הגפן והוסיף עוד שהכל נהיה בדברו אבל בסתם שבח יתכן דמפסיק

עי' היטב בנשמ''א כד א מה שדן אמאי אין שייך לתקן מדין תכ''ד וע''ע ביאור הלכה נט ד''ה ונזכר ובפר''ח שם אי מהני הכא דוקא מדין תוכ''ד וע''ע בביאור הגר''א תקפב ב ונט א ותפז

**פתח ביוצר אור וכו'** – ברמב''ן ותר''י וברשב''א מבואר דרק סיים כדין ועי''ש היטב מה שביארו כ''א לפי דרכו ועי' רמב''ן דתמה דהא הו''ל ברכה קצרה ותי' חדא דבידעבד מהני ברכה קצרה ועוד דהתם לא אמר מידי וכאן אמר וטעי וצ''ב דסו''ס לא אמר נוסח האריכות דהאי ברכה ועי' מאירי דזהו מצד מידת יום בלילה [וצ''ע קצת דבגמ' לא משמע דבעי להא בהו''א] ועי' רמב''ן בהסבר דחיית הגמ' ובביאורו הנוסף דמיירי דבחתימה עצמה אר יוצר המאורות אמר המעריב ערבים ובגמ' מק' דלריו''ח ל''ח ברכה האי סיומא ומתרץ דמזכיר מדת יום וכו' והנה לביאורו השני תמוה דהא בסוף הזכיר ג''כ יוצר המאורות ורק תיקן וע''ז הנידון אי העיקר היא תוספתו שלבסוף ואמאי נייזיל בתר חתימה למימר דלא יצא בטעות אמנם יתכן דכל מאי דמהני התוספת הוא כיון דבעיקר הברכה דזה המלכות קאי אתרוויהו ולכך יכול לתקן ולקלקל ע''י הסיום שלבסוף וא''ש דכ' הרמב''ן ביאור זה דהוסיף בסוף הברכה אך לריו''ח דלרב כיון דברכה שלבסוף חשיבא ודאי לא יהני התיקון מצד מדת יום בלילה וחסר בחתימה ורק לריו''ח י''ל דהעיקר הסיום מצד מאי דמתחילה קאי אתרוויהו – אמנם בראב''ד וברא''ש מבואר דשינה בתחילת הברכה ובזה חזר בו ואמר יוצר אור ובורא חושך אשר בדברו מעריב ערבים ולפי''ז מאי דאמרינן דיצא הוא בגוונא דאמר כל הברכה הארוכה ול''ק קו' הרמב''ן אמנם מבואר דאי בתר פתיחה אזלינן כקו' הגמ' לא יצא והינו שמתפרשת הפתיחה לפי מה שאמר מיד וע''ע בל' הטור סי' נט ובביאור הגר''א וששאר נו''כ שם

**תיקון תכ''ד בטעות** – עי' תו' מש''כ דבטעות יכול לתקן תוכ''ד בשבת ויו''ט ובשו''ע תקפב הביא לגבי הקל הקדוש ותיקן המלך קדוש דתכ''ד מהני ועי' היטב בד' מג''א שם דדוקא באיתקיל מילולי ועי''ש בגר''א ובגר''א סי' נט ובסי' תפז מש''כ בזה בדעת התו' דלא כמג''א - עי' מג''א רט ה מש''כ לגבי פוקח עיוורים ומתיר אסורים ועי''ש בדגול מרבבה ובפרמ''ג מה שחילקו דלא מהני כה''ג איתקיל מילוליה עי''ש

**דעת הרמב''ם** – עי' היטב בד' הרמב''ם ח יא מה שביאר בד' הגמ' דהנידון דיהני כוונתו דמעיקרא אשהכל לצאת יד'ח אף דבסף קאמר הגפן ועי''ש במגד''ע מה שהיבא תשובת הרמב''ם לחכמי לוניל ובלח''מ שהאריך בזה

1. ובמג''א [רה ג] דקדק מד' ר' יונה דלא סגי בהא דיהא יותר טוב מבושל מחי [אף דבל' השו''ע שם כ' כל' זה דיותר טוב] ובמג''א הוכיח דבריו מהא דבסי' רב יב כ' השו''ע להאי דינא דדברים שאין דרכן ליאכל חיים ולא כ' יותר טובים ובא''ר ונשמ''א [נא א] נקטו בדעת מג''א דס''ל דדוקא היכא דאינו ראוי כ''כ לאכילה אבל אי ראוי לגמרי אלא דאין דרך רוב בנ''א לאוכלו כך מברך גם בחיותו אדמה אבל בגר''ז כ' דמודה מג''א דאם רק מיעוט אוכלים אותו בחיותו מברך שהכל [ובאמת דמד' ר' יונה משמע דבעי שלא יהא ראוי לאכילה כ''כ - ופלא בנשמ''א שם שכ' דל' ר' יונה דכ' אינם נאכלים יש לפרש דאין דרך ולא שאין ראוי דהא כ' בתר הכי להדיא דנעשה ראוי לאכילה ע''י הבישול - אבל מל' השו''ע סי' רב שממנו דקדק מג''א משמע דסגי בהא דאין דרך דיברך שהכל - ובמחצה''ש כ' דמה שכתוב אין דרך לאכלן חיין על כרחך אין ראויים חיין דאם לא כן אפילו שמבושלים יותר טובים מכל מקום דרך לאכלן גם חיין וכעי''ז כ' בנשמ''א שם דלמג''א משמע ליה דמאי דאין דרך לאוכלן הוא מצד דאין ראויים עי''ש וצ''ע] ובמגן גבורים [רה א] האריך לחלוק ע''ד מג''א וכ' דאין להוכיח מד' שו''ע סי' רב כיון דהתם רק מבואר דבעינן שלא יהא דרך בנ''א לאוכלו כך עי''ש וכ''פ במשנ''ב [רב סא ורה ג] דמברך שהכל גם בראוי ליאכל חי אם יותר טוב כשהוא מבושל ומ''מ הצריך שלא יהא דרך רוב בנ''א לאוכלו חי וכל' השו''ע רב יב [וכ''ה בלבוש ועט''ז רב יב]

   [והנה בלבוש ועט''ז דהם מקור דברי של המשנ''ב בהא דאף דיותר טוב מבושל מ''מ כדרך לאוכלו חי מברך אדמה יתכן ויסברו כן גם לגבי דבר שדרכו ליאכל חי ואכלו מבושל דאף דיותר טוב חי מ''מ אם דרך רוב בנ''א לבשלו מברך עליו גם בבישלו אדמה ולא נימא דלגבי הא איכא סברא דאישתני לגריעותא אבל במשנ''ב מבואר לא כן דהא הביא הקו' לגבי אגוז המטוגן בדבש שכיון דבלא הדבש אישתני לגריעותא לא יברך עליו אדמה ולכאו' הא כיון דדרך לטגנו למה תשתנה ברכתו וכמו דס''ל לגבי דבר שיותר טוב מבושל דמ''מ היכא דהדרך לאוכלו חי מברך אדמה בחי [ומתו' שהק' כן לא ק' דהא ס''ל לתו' דהכל תלוי במה שהוא יותר טוב] ובאמת בלבוש ועט''ז לא הק' כלל האי קו' [ורק הק' דכיון דבלא הדבש אישתני לגריעותא א''כ יהא הדבש עיקר] ומבואר בד' המשנ''ב דבחי שבישלו סגי בהא דיותר טוב חי שיברך על המבושל שהכל משא''כ באכלו חי דאף שיותר טוב מבושל מ''מ אם הדרך לאוכלו חי מברך אדמה - אמנם ילד''ח דגבי אגוז ל''ח דדרך רוב בנ''א כן ואולי יש לדקדק כן מל' המשנ''ב רב סוס''ק סז] [ובדברי הגר''ז משמע להדיא דלגבי דאם טוב יותר חי ממבושל מברך במבושל שהכל משא''כ לגבי דבר טוב יותר מבושל מחי דבזה יברך בחי שהכל רק אם אין דרך לאוכלו חי] - וע''ע במשנ''ב סי' רב סעיף יב במש''כ וה''ה להיפך דממשע דס''ל דלעולם עיקר הדין להשוות דרכו ליאכל בחי ואכלו מבושל לדרכו במבושל ואכלו חי וצ''ע כנ''ל מאגוז [↑](#footnote-ref-1)