שיעורי תערובת טו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – טו

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' ק, א-ב

**גדר מה נחשב בריה**

**בריה דהיינו כגון נמלה או עוף טמא וגיד הנשה ואבר מן החי וביצה שיש בה אפרוח וכיוצא בהם אפילו באלף לא בטל ואין לו דין בריה אא"כ הוא דבר שהיה בו חיות לאפוקי חיטה אחת של איסור וכן צריך שיהא דבר האסור מתחילת ברייתו לאפוקי עוף טהור שנתנבל ושור הנסקל וכן צריך שיהיה דבר שלם שאם יחלק אין שמו עליו לאפוקי חלב וכן צריך שיהא שלם.** הנה מבואר בשו"ע ג' תנאים כדי שיחשב בריה. **א.** דצריך ביהיה בו חיות **ב.** שאסור מתחילת ברייתו **ג.** שיהא שלם. ומה שהתנה דצריך שיהא אסור מתחילת ברייתו היא שיטת רש"י (חולין קב: ד"ה טמאה), ומטעם זה כתב רש"י שנבילה אין לה דין בריה [התוס' (שבועות כד. ד"ה האוכל) הביאו שיטות שבכל בהמה יש איסור שאינו זבוח, וא"כ קשה דלשיטתם כל נבילה הוי איסורה מתחילת ברייתה, ואמאי נבילה לא חשיבא בריה. ובהגה' ש"ד (כלל מא סק"ד) כתב שבאמת אם נתנבלה בשחיטה הוי בריה ואינה בטילה, אבל כל האחרונים חלקו ע"ז]. וכתב רע"א (על הפמ"ג ש"ד סק"ג) דהשו"ע אזיל בשיטת רש"י ועל כן הוצרך להוסיף עוד טעם שצריך שיהיה לה חיות, דאל"כ אמאי חיטה אחת אינה בריה כשאיסורה מתחילת ברייתה. וכן צריך לבאר אמאי חֵלב אינו בריה, ולזה צריכים לומר דבריה הוי דוקא אם הוא שלם, אבל אם יחלק ועדיין שמו עליו לא חשיב בריה.

**אמנם** התוספות (חולין צו. ד"ה מאי) והרא"ש (חולין פ"ז סי' לג) כתבו לבאר דבריה הוי דוקא דבר שהתורה אסרתו כמו שהוא, וכגון עוף טמא שהתורה פירשה איסורו, וחייב על אכילתו אף בפחות מכזית דהוי כאילו אמרה התורה לא לאכלו אפילו בכ"ש, ומחמת זה הוי דבר חשוב ואינו בטל. ולדבריהם אין צריכים לומר תנאי שיהיה בו חיות, דחיטה לא נתפרשה בתורה באיסור, וגם אי"צ לומר שאיסורו מתחילת ברייתו כיון שגם נבילה לא נתפרשה, אמנם עדיין צריך לתנאי שאם יחלק אין שמו עליו דמחמת זה חֵלב ל"ה בריה.

**והנה** בפמ"ג (ש"ד סק"ג) הקשה אמאי הוצרך השו"ע לומר תנאי דרק אם היה בו חיות הוי בריה כדי להוציא חיטה, והא מבואר ברא"ש (שם) טעם אחר דחיטה אינה בריה כיון שלא נתפרשה בתורה. אכן כבר תמה רע"א על הפמ"ג שהדבר תלוי במחלו' ראשונים, דזה נכון דלדעת הרא"ש כל שלא נתפרש בתורה אינו בריה, אבל דעת רש"י שסיבת חשיבות הבריה אינו משום שנתפרש בתורה לאיסור אלא הוא חשיבות בחפצא, וכן דעת הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"א יד.) והר"ן (חולין לו. ד"ה גרסינן) כרש"י. אמנם לא מצינו נפק"מ בין השיטות, ועי' ביד יהודה (סק"א ד"ה ולענין) שחיפש הרבה ולא מצא נפק"מ, וכתב דאולי יש נפק"מ לעניין ביצת עוף טמא, דלהתוס' דכל איסור שנתפרש הוי בריה ,א"כ י"ל דביצת טריפה הוי בריה, כיון דנתפרשה דילפינן איסורה מבת היענה (חולין סד:), אמנם לדעת רש"י אי"ז בריה כיון שאין בה חיות.

**בריה באיסור דרבנן**

**נחלקו** האחרונים אם בריה באיסור דרבנן בטילה או לא, ובפמ"ג (סוף סק"א) הביא מהש"ך סי' פו (סק"י) שכתב שביצת נבילה הוי בריה [וביצת נבילה איסורה מדרבנן, דדוקא ביצת טריפה אסורה כיון שהאֵם היתה אסורה, אבל ביצת הנבילה שהאֵם לא היתה באיסור אין הביצה נאסרת, אלא שחכמים אסרוה אטו ביצת טריפה], אלא דכתב הפמ"ג דבאו"ה מבואר שאין בריה באיסור דרבנן, דכתב (כלל כה דין יג והובא ברמ"א בסוף הסעיף) שאותם ד' אצבעות של גיד הנשה האסורות מהתורה חשיבי בריה, ומשמע שכל החלק החיצון שאינו אסור אלא מדרבנן אין לו דין בריה, והיינו משום שבדרבנן ליכא דין בריה. אמנם ראייתו צ"ע, דהא הפמ"ג גופיה הביא לקמן (ש"ד ס"ק יא) מהאו"ה (כלל כה דין א) דכתב דכל הדברים החשובים ובכללם בריה אף שאסורים מדרבנן אין בטלים, וא"כ להדיא דאף באיסור דרבנן אמרי' דין בריה.

**ומה** שהוכיח הפמ"ג מהאו"ה גבי גיד הנשה דמשמע דרק מה שאסור מהתורה הוי בריה, יש לדחות, דכוונת האו"ה לחדש דאף דבעינן בכל מקום שנחשב בריה רק דבר שהוא שלם, וא"כ גיד שנחתך ויש לו רק את חלק הגיד האסור מהתורה הוה אמינא דאינו בריה, קמ"ל שכיון שיש כאן את כל חלק הגיד האסור מהתורה חשיב שלם והוי בריה, אבל באמת אף שאר הגיד הוי בריה. והיד יהודה (סק"ו) כ' לדחות שאין סתירה בדברי האו"ה די"ל דדוקא איסור דרבנן דהוא כעין דאורייתא יש בו דין בריה, דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, אבל גיד החיצון אינו כעין דאורייתא ולכן אין בו דין בריה.

**ומ"מ** לדינא מסיק היד יהודה (סק"א ד"ה אך גם) שאי"צ להחמיר בבריה דרבנן כיון שאי"ב מלקות [ודין בריה הוא דוקא בדבר שיש בו מלקות, לא מיבעיא להתוס' והרא"ש שס"ל דכל דין בריה הוא מחמת האיסור שנתפרש בתורה, אלא אף לרש"י אם אינו לוקה לא חשיב בריה, שהרי בדין בריה נאמרו ב' דינים האחד שלוקים עליו בכ"ש והשני שאינו מתבטל, וכשאינו לוקה מוכיח הדבר שאין בו חשיבות וע"כ גם מתבטל]. וכתב להוכיח כן מספר התרומה (סי' לא) דהקשה למה הוצרכו חכמים לסמוך איסור ביצת אפרוח לשרץ, תיפו"ל דאסור מהתורה משום נבילה, ואם נסבור ששייך דין בריה באיסור דרבנן, א"כ י"ל דמשו"ה הוצרכו חכמים לאסור את הביצה כשרץ כדי שלא יתבטל בתערובת, אלא ודאי דאיסור דרבנן אין לו דין בריה. וביד אברהם כתב להוכיח שבאיסור דרבנן יש דין בריה, מהא דמצינו בביצת אפרוח דחשיב בריה אע"פ שאין איסורה אלא מדרבנן.

**ודאי בריה בספק איסור, וספק בריה בודאי איסור**

**בט"ז** (סק"א) כתב דבריה שאסורה מספק אינה בטילה, דכיון שדינו להחמיר הרי זה דבר האסור, וכיון שהוא בריה אינו בטל [ואף שנעשה דרבנן הוי ספק המתגלגל מדאו' לדרבנן ודינו להחמיר, כמבואר בסי' ק"י]. אמנם אם יש ספק על חתיכה שנפלה אם היא בריה כתב הט"ז להקל, וה"ה בספק בדין אם חשיב כבריה יש להקל, כמבואר בש"ך (סק"ו) שפסק שאם נפל מהבריה אבר אחד אף שאין הנשמה תלויה בו לא חשיב בריה, ואף שהיא בעיא ולא איפשטא במסכת נזיר (נא:), ומבואר דכל ספק בדין מקילים בדין בריה.

**בריה חסרה אבר או שנתפרפרה מחמת בישול**

**ומה** שנתבאר שאם נפל אבר אחד אף שאין הנשמה תלויה בו שוב לא חשיב בריה, היינו דוקא בנפל אבר, אבל ע"י הבישול נפרד ממנו מעט כדרך הדברים המתבשלים, מבואר במג"א (או"ח סי' רי סק"ד) דעדיין חשיב בריה. וביאור הדבר, דרגל שנפלה הרי נפל חלק מגוף הבריה ושוב אינו דבר שלם, משא"כ מה שמתפרפר בבישול אינו מבטל שֵם שלם, ועדיין יש לזה דין בריה.

**צ"ע מדין בריה על הדעות דאיסור שניכר ע"י טורח לא בטל**

**נחלקו** האחרונים בדין הביטולים אם נתערב איסור בהיתר והאיסור ניכר אלא דאי אפשר להוציאו, אם חשיב תערובת לבטל האיסור את ההיתר, או שלא שייך שהאיסור יתבטל כיון שהוא ניכר. ודעת החזו"א (סי' כד סק"ח) דכל שהאיסור ניכר - אף שעתה אינו רואהו כל שאם יראו לו את מקום האיסור מיד יכירו - שוב אינו בטל, אף שעכשיו אינו יודע מקומו ולא שייך שיוציאו משם [וכמתבאר מהט"ז (סי' קד סק"א) ומהגר"א (שם סקו)]. אמנם בש"ך (שם סוף סק"ג) מבואר דלא כהחזו"א, דכתב דקדירה של מרק שנפל לתוכו יתוש ונפל ממנו אבר אחד שרי, אלמא דכל שאי אפשר לסננו בטל. ויש להקשות לדברי החזו"א מה צריך לדין בריה שאינה בטילה, והא כל בריה אם יראוהו מקומה ודאי יכירנה ויכול להוציאה, וא"כ אף בלא דין בריה אינו בטל [וזה כוונת הש"ך בהוכחתו שם שהביא משו"ת הרשב"א ח"א סי' קא]. ועוד צ"ב דלדברי החזו"א כל בריה יש לאסרה מה"ת דהא ניכרת היא בתערובת.

**ונידון** זה הוא נפק"מ גדולה בירקות ללא תולעים, וכגון חסה דמצוי בה לפעמים חלקי חרקים שאי אפשר לראותם בלא בדיקה טובה, אבל כשיודע היכן החרק רואהו ומכירו, ותלוי בזה אם נאמר דבטל או לא [ומרן הגרי"ש נטה יותר לדעת המקילים].

**החילוק בין אבר מן החי לשאר בריה**

**אבר** מן החי. אבמה"ח אינו דומה ממש לכל בריה, דהרי בכל בריה לוקים אף בפחות מכזית, כל זמן שהוא בשלימותו, אבל באבמה"ח יש דין אכילת כזית, אלא דנתחדש שעצמות וגידים מצטרפות. ואין לומר שבאמת אבמה"ח לא חשיב בריה, דהתוס' (חולין צו. ד"ה מאי) הוכיחו דחשיב בריה. ובאחרונים נחלקו באבמה"ח פחות מכזית מה דינו, אם בטל כיון שעתה אין כאן שיעור למלקות, וא"כ אי"ז דבר חשוב וכן דעת הפרי תואר (סק"א), אמנם הכרתי (סק"ג) ס"ל דאף בפחות מכזית יש עליו דין בריה, שהרי יש כאן שיעור בשר ללקות עליו, אלא שחסר תנאי שיוסיף לבשר גם גידים ועצמות להשלים לכזית [מובא מחלוקת זו בפמ"ג מ"ז סוף סק"א].

**דעת הרמבם שיש דין בריה בשאר איסורים אם הוא דבר חי**

**הרמב"ם** (מאכ"א פ"ד ה"ג) כתב דאי אכל עוף טהור לוקה משום נבילה בכל שהוא, ודבריו צריכים ביאור, איך שייך שיהיה חייב על איסור נבילה בכל שהוא, והא איסור נבילה אינו בריה וחייבים עליו רק בכזית. וכתב היד יהודה (סק"א ד"ה ודעת הרמב"ם) לבאר דדעת הרמב"ם דבעלי חיים בזמן חיותם חשיבי בריה בכל האיסורים, ועל כן כשבלע עוף טהור כיון שבשעה שבולעו היה חי, אף לעניין איסור נבילה חשיב בריה ללקות עליו בכל שהוא. אלא דהדבר צריך ביאור, דאם כל הטעם להחשיבו כבריה הוא מחמת חיותו א"כ לגבי איסור נבילה לא שייך לומר כן דאיסור נבילה שייך רק אחר שכבר מת העוף וא"כ שוב אינו בריה דכבר אין בו חיות. ובביאור הדבר מוכרחים לומר דס"ל להרמב"ם שכל מאכל אסור עובר על האיסור בשעת בליעתו, ומ"מ את שיעור המאכל מחשבים לפי זמן הכנסתו לפה, ודוגמא לדבר מצינו לעניין ברכות, דמסיק המשנ"ב (סי' תפו סק"ג) דאוירים קטנים מצטרפים ואף שכשלועס את המצה נתמעט השיעור, ומוכח דלעניין השיעור הולכים אחר זמן הכנסתו לפה, וא"כ ה"נ יש לומר שכיון שבשעת הכנסה לפה היה העוף חי, וחשיב בריה, נשאר דינו לעניין השיעורים כבריה, וכיון שבשעה שבולע את העוף, כבר מת, עובר על איסור נבילה, ונחשב שיש בה שיעור כיון דבבריה אין חסרון מה שהוא פחות מכזית.

**בריה שהסריחה**

**הפמ"ג** (ש"ד סק"א) הביא מחלו' גבי נמלה שהסריחה, דלקמן (סי' קג ס"א) מבואר ברמ"א דדבר מאוס אינו בריה, אבל דברים שמתחילת איסורם היו מוסרחים הוי בריה [כמבואר בשו"ע הכא דנמלה הוי בריה והוא עפ"י הגמרא במכות יג. עיין גר"א], ויש לדון בנמלה שנסרחה אם יש בה איסור, והפר"ח (סי' קג סק"א) מחמיר בזה, דכיון שאסרה התורה אפילו כשהוא פגום מה מועיל מה שנפגם עוד. אבל באו"ה (כלל לב דין ו) כתב דאפילו לפי מש"כ הרמב"ם (פ"ב ממאכ"א הל' כא כב) שנמלה שהסריחה לוקה, מ"מ אינו דבר חשוב ומתבטל. והדברים צריכים ביאור, אמאי לא יהיה דין בריה כיון שלוקים עליו [ולכאו' היה אפש"ל דהאו"ה לשיטתו דסובר שאין דין בריה תלוי במלקות, וכמו דס"ל דבאיסור בדרבנן יש דין בריה. אבל אי"ז נכון, דהא הט"ז (סק"א) ג"כ כתב שדין בריה תלוי במלקות, ומ"מ כ' דבאיסור דרבנן יש דין בריה, וצ"ל דכעין דאו' תקון, אבל הכא היה לנו לומר שלא יהיה דין בריה]. ומבואר דס"ל להאו"ה דיש עוד תנאי בדין בריה, שלא רק שיהיה דין מלקות אלא צריך גם שיהיה דין חשיבות.

**והבית** מאיר (על הרמ"א סי' קג ס"א) כתב דלא כהאו"ה, דבנמלה שהסריחה יש דין בריה, אמנם כתב דבעוף טמא שהסריח אף שלא נפסל מאכילת אדם כבר ירד חשיבותו ואין לו דין בריה, ועולה מדבריו שבעיקר הדבר הסכים עם דברי האו"ה דאע"פ שיש חיוב מלקות כל שאינו דבר חשוב אין לו דין בריה [וקצת צ"ת אמאי הנמלה קודם שנסרחה חשובה יותר]. אמנם מהפר"ח מוכח דס"ל שדין בריה תלוי ממש בדין מלקות, דכתב להוכיח דנמלה שנסרחה חשיבא בריה, מהא דכתב הרמב"ם דלוקים עליה, ומבואר דס"ל שכל שלוקים בכל שהוא חשיב בריה, ולא איכפ"ל אם מסרח או לא.

**אי אמרי' איסור דבוק בשומן הגיד**

[סעיף ב] **דבר שהוא בריה ונתבשל עם ההיתר, אם אינו מכירו הכל אסור והרוטב בנו"ט חוץ מגיד הנשה, אבל שמנו אוסר וכו'.** והתקשו הש"ך (סק"ח) והט"ז (סק"ד) אמאי סגי בששים כנגד שומן הגיד, והרי יש דין איסור דבוק וא"כ צריך ששים כנגד כל הגיד, ולמה שתק הרמ"א לדברי המחבר, ועוד דהרמ"א גופיה בתו"ח כתב דינו של השו"ע. ורע"א כתב דשומן הגיד אינו אלא מנהג ולכן אין בו דין דבוק. אבל דעת היד יהודה (סק"ח) שיש בזה איסור דבוק, והרמ"א לא חלק ע"ז כיון שסמך על מקומות אחרים.

**גיד שאין נו"ט אי צריך ששים כדי להתירו**

**אם נימוח הגיד צריך ששים כנגדו.** והקשה הט"ז אמאי צריך ששים כנגד הגיד, והא הגידים אינם נותנים טעם וכל שאינו נו"ט סגי ברוב כדי לבטלו, וככל מקום שמצינו שאם נותן לקפילא לטעום ואינו מרגיש את הטעם שרי. ומסיק הט"ז דכשיש ספק יש להקל לסמוך דבטל ברוב, וגם הפר"ח (ס"ק יב) הסכים עם קושיא זו. אמנם היד יהודה (סק"ט) כתב לחדש דכל מה שמצינו שמהני טעימת הקפילא, היינו בדבר שראוי ליתן טעם וא"כ בשעה שכבר אינו נו"ט זה מוכיח שהאיסור מועט לגבי ההיתר ולכן מתבטל, אבל דבר שאינו ראוי ליתן טעם, א"כ מה שאין מרגישים את טעם האיסור אינו ראיה לבטל את האיסור, שהרי מה שאין כאן טעם איסור אינו מחמת מיעוט האיסור. וכמו שבמין במינו אסור עד ששים אף שלא מרגישים את הטעם [אמנם כ"ז דוקא בשנימוח החֵלב, אבל אם לא נימוח כל מה שאוסר אחרים היינו רק מדין טעם כעיקר, ובזה בודאי כל שאינו נו"ט אינו אוסר]. ומ"מ מסיק היד יהודה כהט"ז להקל בספק, שכל שנימוח בטל ברוב, אבל לא מטעמיה אלא משום דספק דרבנן לקולא [וכדין נשפך המבואר בסי' צח ס"ב דבמין במינו ונשפך מקילים מחמת שהוא דרבנן].

**● השיעור נמסר בימי שישי בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**