שיעור כט סימן רט א-ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור כט**

**~ סימן רט סעי' א - ב ~**

**[סימן רט סעיף א] לקח כוס של שכר או של מים ופתח ואמר בא"י אמ"ה על דעת לומר שהכל, וטעה ואמר בורא פרי הגפן, אין מחזירין אותו מפני שבשעה שהזכיר שם ומלכות שהם עיקר הברכה לא נתכוין אלא לברכה הראויה לאותו המין.** **ויש אומרים שאם לקח כוס שכר או מים וסבור שהוא של יין ופתח בא"י אמ"ה, על דעת לומר בורא פרי הגפן, ונזכר שהוא שכר או מים וסיים שהכל יצא. הגה: וכ"ש אם היה בידו יין וסבור שהוא מים ופתח אדעתא לומר שהכל, ונזכר ובירך בורא פרי הגפן שיוצא, שהרי אף אם סיים שהכל יצא.**

# שותה מים ופתח אדעתיא לומר שהכל וטעה ואמר בפה"ג

מבואר בשו"ע שאם לקח כוס של מים ופתח אדעתיא לומר שהכל וטעה ואמר בפה"ג אין מחזירין אותו. וזו שיטת הרמב"ם בביאור ספק הגמרא (ברכות יב, א), והוא בעיא דלא איפשיטא ולכן אינו חוזר ומברך. וטעמו דכיון שדעתו הייתה לברך כדין, אף אם טעה בחתימה א"צ לחזור.

ובמשנ"ב (ס"ק א) הביא שרוב הפוסקים וכמעט כולם חלקו על הרמב"ם בזה, דכל שחתם והוציא מפיו את הברכה שלא כדין לא יצא.

# שותה מים פתח אדעתיא דיין וסיים כדין שהכל נהיה בדברו

עוד הביא בשו"ע בשם יש אומרים את פירוש הראשונים דפירשו את ספק הגמרא (הנ"ל) באופן שלקח כוס של מים ופתח אדעתיא דיין וראה שזה מים וסיים שהכל נהיה בדברו, וביאור הספק (ע"פ משנ"ב ס"ק ג) דהגמרא הסתפקה האם יוצא בזה ידי חובתו שהרי בזמן שהזכיר שם ומלכות שהוא עיקר הברכה הייתה דעתו על ברכת הגפן, או דכיון שסיים כדין יצא, ומסקינן לדינא דמספק יצא ידי חובתו, דספק דרבנן לקולא, וא"צ לחזור ולברך.

והנה יש מן האחרונים (עי' בהערות דרשו הערה 2) שלמדו מדברי השו"ע הנ"ל דכל שחותם כדין מהני, ולפי"ז כתבו שאם התחיל לברך על פרי ולקחו ממנו את הפרי, ובאותו זמן הוא היה צריך לברך גם ברכה אחרת, יכול לסיים את ברכתו על דבר אחר [וכגון שהיה צריך באותו זמן גם לברך 'אשר יצר', והתחיל לברך בא"י אמ"ה על פרי, יכול לסיים 'אשר יצר את האדם וכו'].

אך אין נראה כן שהרי מבואר להדיא בשו"ע (סימן רו סעיף ו) שאם נטל פרי בידו לברך עליו ואמר בא"י אלוקינו ונפל הפרי מידיו, אע"פ שהיה לפניו מאותו המין צריך לחזור ולברך [ולדעת הרמ"א היינו באופן שלא היה בדעתו לאכול עוד מאותו הפרי], ומוכח שאם כשפתח דעתו הייתה רק על הפרי שלפניו אינו יכול לסיים על פרי אחר. ועל כרחך צריך לחלק דרק כשהיה דעתו לברך על אותו הכוס ורק טעה מהי הברכה הראויה לאותה הכוס, בזה אמרינן שאף שבהזכרת ה' הוא חשב לברך בפה"ג, שפיר יכול לחתום שהכל נהיה בדברו, אך אם בשעת הזכרת ה' דעתו הייתה לברך על פרי מסויים, שוב אינו יכול לחתום ולברך על חפץ אחר.

ומשום כך נראה לעניין הנידון הנ"ל דאם בירך על פרי, שוב אינו יכול לסיים ברכתו בדבר אחר [וכגון לומר 'אשר יצר' וכנ"ל], שהרי לא פתח על דעת הפרי שלפניו.

אך יל"ע דבמשנ"ב (סימן קפח ס"ק כג) הביא מהחיי אדם שאם שכח להזכיר שבת בברכת המזון, והתחיל ברוך אתה ה' אמ"ה של ברכת הטוב והמטיב יכול לסיים 'אשר נתן שבתות למנוחה', שבדיעבד יכול לשנות את סיום הברכה [וע"ע בשיעורים על סימן קפח שם שהבאנו דכן מבואר גם במשנ"ב בסימן ח (ס"ק מא) בעניין מי שהתחיל לברך על הטלית ורוצה לחתום בתפילין ע"ש].

# פתח בטעות בברכת המזון

והנה כבר נתבאר דאף שבגמרא בברכות פתח אדעתיא דשכרא הוא בעיא דלא איפשטא, קיי"ל לדינא שאינו חוזר ומברך משום דספק ברכות להקל. ובביאור הלכה (סעיף ב ד"ה תוך כדי דיבור) דן לעניין ברכת המזון דאורייתא דיש להסתפק באופן שפתח בברכה אחרת וסיים בברכת המזון האם יוצא דכיון שהוא בכלל ספק הגמרא, וספק דאורייתא לחומרא לכאורה לא יצא בזה [אכן יתכן שיש לחוש לדעת הרמב"ם שפירש ספק הגמרא בעניין אחר (כמו שנתבאר לעיל), ולדבריו בזה הוא יוצא ידי חובה לכו"ע].

אמנם מסיק הביאור הלכה שאם טעה בפתיחה וסיים בברכת המזון דצ"ע לדינא אם יחזור ויברך, כיון דהוי כעין ספק ספיקא שלדעת כמה ראשונים אם אמר בפיו כהוגן פשיטא שיצא ידי חובתו, ולדבריהם אף בדאורייתא יצא ידי חובתו, וגם לראשונים החולקים הרי הוא בעיא דלא איפשיטא בגמרא.

ולמעשה לדינא כיון שבביאור הלכה נשאר בצ"ע לדינא יל"ע איך ינהג. ומ"מ נראה שמדינא לא יברך שוב. אך עדיף שיטול ידיו ויאכל שוב, וכך יוכל לברך שוב ברכת המזון לכו"ע.

ובאופן שיש ספק בברכת המזון ומשום ספק דאורייתא לחומרא צריך לחזור ולברך, מבואר במשנ"ב לעיל (סימן קפד ס"ק יג וע"ש בשעה"צ שציין למג"א בסימן רט) שצריך לחזור ולברך גם את הברכה הרביעית. אמנם בבן איש חי (פרשת חוקת אות ט) והכה"ח (סימן קפד ס"ק טו) כתבו שבכה"ג אינו חוזר אלא על הג' ברכות, וא"צ לחזור ולברך את הברכה הרביעית כיון שחיובה הוא רק מדרבנן, והביאו דכ"כ העולת תמיד.

[והנה בפשטות איירי באופן שפתח לברך ברכת המזון וחשב לברך על המחיה, ותיקן לברכת המזון, ולאחר שסיים כבר את ברכת המזון אמרינן דכיון שיש ספק בדבר מספק לא יחזור ויברך. אכן משמעות הביאור הלכה דמיירי אפילו כשהוא באמצע ברכה ראשונה, וכשפתח לא היה דעתו לברך ברכת המזון, דמשום הספק אמרינן שבדיעבד יצא ידי חובתו. אך צ"ע איך הוא יכול להמשיך ולברך כסדר, הרי יש ספק אם ברכות אלו שהוא מברך נחשבות חלק מברכת המזון, שהרי אם ברכתו הראשונה היא לבטלה הרי כל ברכותיו שממשיך אחר כך הם ג"כ ברכות לבטלה.

וכבר הארכנו לעיל בשיעורים (על סימן קסח סעיף ז) שנחלקו החיי אדם והקהילות יעקב דהחיי אדם (כלל כד סימן כא) פסק דהמתנמנם בתפילתו או מסיבה אחרת שכח באיזה ברכה הוא עומד דמתחיל מאותה ברכה שיודע בוודאי שלא אמרה, אך דעת הקהילות יעקב (ברכות סימן יז) שהוא חוזר עד למקום שהוא בטוח שהוא כבר אמר, דבלא זה אסור לו להמשיך ולברך דיש לו לחוש שכל המשך ברכותיו יהיו לבטלה כיון שהברכות מעכבות זו את זו. ולכאורה מדברי הפוסקים משמע כדעת החיי אדם שהרי מספק התירו לו להמשיך ולברך ולא חששו לברכה לבטלה כיון שמשום ספק דרבנן לקולא הוכרע לו שא"צ לחזור ולברך ודוק. וכן יש להוכיח ממש"כ השו"ע (סימן תקפב סעיף ב) שאם טעה ואמר האל הקדוש ונזכר שהוא ראש השנה וסיים המלך הקדוש מהני, ואף שהוא ספק אם מהני לתקן מכל מקום הוא יכול לכתחילה להמשיך ולהתפלל].

**[סעיף ב] לקח כוס של שכר או מים, ובירך בא"י אמ"ה בפה"ג, ותוך כדי דיבור נזכר שטעה, ואמר שהכל נהיה בדברו, וכך היתה אמירתו בא"י אמ"ה בורא פרי הגפן שהכל נהיה בדברו יצא.**

# תיקן עצמו בתוך כדי דיבור

מבואר בשו"ע שאם תיקן עצמו בתוך כדי דיבור יצא, וכך ביאר הרי"ף את הגמרא בברכות הנ"ל שכל שתיקן את עצמו בתוך כדי דיבור הוא בכלל ספק הגמרא, ומספק אינו חוזר.

ובביאור הלכה (ד"ה תוכ"ד) כתב שכל הנידון הוא רק אם בשעה שהתחיל לברך היה סבור שצריך לברך בפה"ג, ותוך כדי דיבור נזכר שצריך לברך שהכל, אך אם מעיקרא רצה לברך שהכל נהיה בדברו, והוא רק נכשל בלשונו, אין זה בכלל הנידון של הגמרא, ובזה לכו"ע יוכל לתקן את עצמו בתוך כדי דיבור [ואפילו בברכת המזון שהוא מדאורייתא יוצא ידי חובתו בדיעבד].

והנה כתב השו"ע בהלכות פסח (סימן תפז סעיף א) שאם טעה ביום טוב ואמר 'מקדש השבת', אם חזר בו תוך כדי דיבור יצא אחרי שהוא יודע שהוא יום טוב, ומשמע מלשונו דמה שיכול לחזור היינו משום שהוא יודע שהוא יום טוב והוא רק נכשל בלשונו, אך בלא"ה לא יוכל לתקן את עצמו אפילו בתוכ"ד. אכן כבר כתב בביאור הגר"א שם שהשו"ע כתב כן כדעת התוס' דסברו שאפשר לתקן בתוכ"ד רק בנתקל בלשונו, שעל זה אין ספק בגמרא שיכול לתקן, אך כשטעה דיש ספק אם יוכל לתקן את עצמו אפילו בתוכ"ד ספיקו לחומרא שצריך לחזור ולברך. אך לפי מה שפסק השו"ע דספק ברכות להקל, אפילו אם לא נכשל בלשונו אם תיקן את עצמו בתוכ"ד יצא בדיעבד.

# קלקל בתוך כדי דיבור

ומלשון השו"ע כאן לא נתפרש מה הדין אם הוא מקלקל את דיבורו בתוך כדי דיבור, והיינו באופן שמברך שהכל על כוס של מים, ותוכ"ד חשב שהוא יין ואמר 'בפה"ג' האם בכה"ג הוא גורע מברכתו. ובתהילה לדוד כאן (ס"ק א) הביא שיש ראשונים שפירשו דזהו ספק הגמרא בברכות הנ"ל, ומסיק דבדיעבד יוצא ידי חובתו. [ובתהילה לדוד העיר מדוע לא חששו בזה משום הפסק שהרי אחר הברכה אמר סתם את תיבות 'בורא פרי הגפן'. ובאמת נראה דהנה לכאורה באופן שמתקן את עצמו בתוכ"ד הרי יש הפסק באמצע הברכה וכגון שבירך 'בורא פרי הגפן' דבאמצע הברכה אמר תיבות 'שהכל נהיה בדברו' וצ"ב מדוע אין כאן הפסק, וביאר דכיון שהוא עוסק בשבח הקב"ה אין זה הפסק, וכן י"ל גם באופן שאחר סיום הברכה אמר בפה"ג דאין זה הפסק משום שהכל נחשב כשבח של הקב"ה. אך בתהילה לדוד העיר דא"כ יוכל לענות גם על קדושה שהרי הוא משבח את הקב"ה ונשאר בצע"ג ובערוה"ש חילק דרק כאן אינו נחשב כהפסק דהכל הוא שבח על מה שהקב"ה ברא בעולמו].

# טעה בברכת הבשמים והנר

כתב המשנ"ב (ס"ק ו) דאם בשעת ההבדלה אחר ברכת הגפן לקח את הבשמים וטעה ובירך בורא מאורי האש, ומיד תיקן את עצמו בתוכ"ד ואמר בורא מיני בשמים יצא ידי חובת בשמים ויחזור ויברך על הנר בורא מאורי האש, אמנם כתב המשנ"ב שזהו דווקא בנתקל בלשונו, אך אם חשב לברך על האש בתחילה ובסיום הברכה נזכר שיש להקדים בשמים, לא יתקן את עצמו אפילו תוכ"ד, אלא הוא יצא ידי ברכת מאורי האש ויברך אחר כך על הבשמים.

ומבואר במשנ"ב דאף שהשו"ע פסק שאם בירך על היין ואחר כך ראה שיש לו מים שהוא יכול לתקן את עצמו בתוכ"ד אפילו כשלא נתקל בלשונו, מכל מקום כיון שהוא בעיא דלא אפישטא בגמרא, הכא שהוא צריך לברך גם ברכת בורא מאורי האש, אמרינן שלא יחזור בו ויהנה מן האש תחילה.

והנה מדקדוק דברי המשנ"ב משמע שאם חשב לברך על הבשמים וטעה ואמר בורא מאורי האש, אפילו אם נתקל בלשונו א"צ לתקן את עצמו, ורק כתב המשנ"ב שאם הוא מתקן את עצמו ואמר בורא מיני בשמים בתוכ"ד הוא יוצא ידי חובתו בדיעבד. ואף שנתבאר דבאיתקיל מילולא לכו"ע יכול לתקן נראה דהיינו רק באופן שהייתה לו טעות, אך כאן הרי לא היה לו טעות בברכה, שהרי הוא צריך לברך גם בורא מאורי האש, ולכן נראה שלכתחילה עדיף שלא יחזור ויברך.

[ואף דהכא לכאורה היה עדיף שיתקן ויאמר בורא מיני בשמים שהרי לדעת הרמב"ם כיון שפתח אדעתיא דבשמים לא מהני סיומו בבורא מאורי האש, ועוד שאם יתקן את עצמו ירויח שיקדים את ברכת הבשמים לברכת האש כעיקר התקנה, מכל מקום משמע שאף בכה"ג עדיף שלא יתקן את עצמו אפילו באופן שאיתקיל מילולא].

ומצינו כן במשנ"ב לעניין ברכת השחר (סימן מו ס"ק ו), שהביא מהמג"א שאם הגיע לברכת פוקח עורים ונכשל בלשונו ובירך מלביש ערומים דמסיק המשנ"ב דכל שנכשל בלשונו אפשר לתקן ולומר פוקח עיורים, אך הביא שם מהדגמ"ר שפקפק בזה, וטעמו דמה שאפשר לתקן באיתקיל מילולא היינו כשמחזיק הדבר בידו כמו בבשמים, דברכתו היא בטעות גמורה, אך כאן שאינו מחזיק בידו כלום, ואין זה טעות גמורה לא מועיל לחזור אפילו כשאיתקיל מילולא וכנ"ל.

ובכף החיים שם (ס"ק ה) חידש שאם מתקן את עצמו בתוכ"ד יצא יד"ח ב' הברכות גם פוקח עורים וגם מלביש ערומים ע"ש, ולדבריו ודאי עדיף שלא יחזור ויתקן פוקח עורים, שהרי בכך הוא מכניס את עצמו לספק שאולי הוא נפטר גם מברכת מלביש ערומים, וה"ה בנידון הנ"ל שאם נתקל ואמר בורא מאורי האש לא יתקן את עצמו ויאמר בורא מיני בשמים דלדעת הכה"ח יש לחוש שיוצא בכך גם יד"ח בשמים וגם יד"ח מאורי האש.

# תיקן עצמו תוכ"ד ובירך בפה"ג אם פוטר עוד משקים

הנה לפי המבואר בשו"ע נראה פשוט שאם בירך שהכל על יין ותיקן עצמו תוכ"ד ובירך בורא פרי הגפן יצא. אך יש להסתפק אם בכה"ג הוא יוצא בברכת 'שהכל', ומשום שבדיעבד שהכל פוטר שאר משקין, או שהוא נפטר בברכת הגפן. והנפק"מ בזה באופן שהוא רוצה לשתות אחר כך מים [כשלא שתה מהיין שיעור הפוטר שאר משקין], דאם נפטר בברכת שהכל פטר את שאר המשקים, ואם מועילה חזרתו נחשב שבירך ברכת הגפן ואינו פוטר שאר משקים. ונראה דבכה"ג יש לצדד שיצא ידי חובתו בברכת שהכל, ואינו צריך לברך על שאר משקים שהוא שותה, והטעם דכיון שבדיעבד מועילה ברכת שהכל ליין, לא חשיב קלקול ואינו יכול 'לתקן' בתוכ"ד.

# המברך ומוציא אחרים ידי חובתם

**[המשך סעיף ב] הגה: ואם היו אחרים שותים ג"כ ויין לפניהם ודעתו ג"כ על יין שהיה סבור שבכוסו יין, ובירך בפה"ג, ונמצא אח"כ שבכוסו מים או שכר, כשחוזר ושותה אח"כ יין א"צ לחזור ולברך, ויוצא בברכה שבירך על כוסו אף על פי שהיתה בטעות, דהא דעתו היה לשתות ג"כ שאר יין, גם הוציא האחרים ששותין שם, ולכן ברכתו ברכה.**

ובמשנ"ב (ס"ק ז) הביא ב' טעמים מדוע אחרים יצאו ידי חובתם אף שבכוס שלפניו נמצא מים, טעם אחד שהרי היה בדעתו לשתות עוד יין, וטעם שני דכיון שהוציא אחרים בברכתו נמצא שלא הייתה ברכתו לבטלה. ובשעה"צ (ס"ק ט) כתב שהטעם הראשון שנוי במחלוקת, האם ברכה לבטלה יכולה לפטור שאר פירות, ולהלכה מסיק המשנ"ב כהשיטות שהוא פוטר שאר פירות. אמנם בשעה"צ משמע דלא קיי"ל כטעם השני ע"ש.