מ_מ פרק הדר, ודף נ_ט א_ - ס_ א_ 
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

י"ט מרחשון ע"ח

דף מס' 1

**ס"א ב'** **- או עם מי שאינו מודה בעירוב,**  בביאור דינא דמתניתין מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דאינו מודה בעירוב הוא כותי, וה"ה אוסר עליו עד שישכרו הימנו, ומבו' בדבריו דאף דאינו גוי, וכמש"כ הראשונים דר"מ ס"ל דכותים גרי אמת, מ"מ ל"מ בו עירוב וביטול רשות, ובטעמא דמילתא מבו' בד' התוס' בד"ה ראב"י וש"ר ובד' הרמב"ן בחולין ו' א', דהוא משום דגזרו בו שמא ילמד ממעשיו, והתוס' הוסיפו דעיקר הגזירה היא משום גוי, ואגב שאסרו בגוי אסרו גם בכותי,[[1]](#footnote-2) **ב** בפי' ריו"נ כתב דטעם הא דכותי אוסר עליו, הוא משום דכותים גרי אריות הן, וצ"ע לדידי' קו' התוס' וש"ר דת"ק דמתניתין היינו ר"מ דס"ל דגרי אמת הן, ועמש"כ בזה המהרש"א, ולפי דבריו ישראל גמור שאינו מודה בעירוב הוי ככל ישראל, ושפיר מהני בו ביטול רשות, שהרי הא דכותי אינו מבטל רשות, אי"ז כלל מכח הא דאינו מודה בעירוב, אלא משום שאינו ישראל, **ג** בד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין הט"ז נראה דמפרש וכמש"כ כן הגאו"י, דהא דתנן הכא דה"ז אוסר עליו, היינו דל"מ בו עירוב, משום שאינו מודה במצות עירוב, אך ביטול רשות שפיר מהני בו דל"ה כגוי, והא דפליג ראב"י דאינו אוסר עד שיהיו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, הוא דוקא בגוי, אך במי שאינו מודה בעירוב ה"ה אוסר בכל גווני, שהרי הוי ישראל גמור דדירתו דירה, ואך דל"מ בו עירוב משום דאינו מודה בו, ואין להצריך שיהיו ב' ישראלים, וכ"ה בפי' ר"י בן חכמון.

בעיקר מש"כ הרמב"ם שם דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, כ"כ גם בתור"פ בתו"ד, והוכיח כן מהא דאמר ר"ג (לקמן ס"ח ב') בצדוקי שהרי ביטל לכם רשותו, ולא קאמר שהרי עירב, ש"מ דל"מ בו עירוב,[[2]](#footnote-3) - אך בפסקי ריא"ז בפירקין ה"א דין ט' נקט דמהני עירוב אף במי שאינו מודה בעירוב, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הרשב"א בעבוה"ק שלא כתב דיש מי שאינו כגוי ול"מ בו עירוב משום דאינו מודה בעירוב,[[3]](#footnote-4) וכ"כ הקר"א בשם הריטב"א, ולא נמצא בד' הריטב"א שלפנינו.[[4]](#footnote-5)

והגר"א בסימן שפ"ה ס"א הביא מקור לד' הרמב"ם דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב, מהא דתנן לעיל ל"א ב' דהשולח עירובו ביד מי שאינו מודה בעירוב אינו עירוב, והוא משום דליתא בעירוב וע"כ ליתא בשליחות, וכמו שאמרו בגיטין כ"ג ב' דכל שאינו בתורת גו"ק ל"מ ליעשות שליח לכך, - והנה אמנם הראשונים לעיל שם, פי' ריו"נ, פי' ר"י בן חכמון, פסקי רי"ד והמאירי, פירשו טעמים אחרים בהא דאינו עירוב, דהוא משום דלא סמכינן עליו, או משום שלא נתכוין לשם עירוב, וכ"ה במג"א בסימן ת"ט סקט"ו ובמ"ב שם סקמ"ב, - אך מצינו ע"ד ד' הגר"א בתשו' הרמב"ם סימן רס"ה שכתב בדין הקראים דאינו משלימין למנין או לג' לברכת הזימון, משום דאינו מודים בחיוב זה הדבר, והעיקר בזה אומרם בעירוב או ביד מי שאינו מודה בעירוב אינו עירוב וכו', וכל מה שאין מאמינים בחיובו ובחלותו, אסורים שיצטרפו בו, עכ"ד, והרי דדינא הוא דל"מ לשלוח עירוב על ידו, משום דאינו מודה בחיוב ובחלות העירוב, וע"כ ל"מ משוי עירוב.[[5]](#footnote-6)

**ה"ז אוסר עליו,** בפירש"י כתב דהיינו דאסור לטלטל מביתו לחצר, ובביאוה"ל סימן שפ"ב ס"א דקדק בדבריו דבתוך החצר מותר לטלטל, כמו בישראל שלא עירב, ולא החמירו בגוי יותר מבישראל, ועיי"ש שדקדק כן עוד מל' רש"י בכ"ד בפירקין ומד' כמה מרבוותא, - אך בתשו' מהרי"ל סימן קנ"ו שהביא הביאוה"ל שם כתב דנתנו חכמים לחצר דין כרמלית כשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז אפי' לטלטל בתוכה כלים ששבתו בתוכה טפי מד' אמות אסור, כדי שיצא הישראל ולא ילמד ממעשיו, וכתב לפ"ז דכשנפרץ המבוי בעיר המוקפת חומה, לא אמרינן הואיל והותרה הותרה (כ"ה דשרינן בכותל חצר שנפל בשבת), אלא הו"ל כנפרץ לכרמלית דאסור.

בפירש"י כתב דאוסר עליו עד שישכור רשות שיש לו בחצר, ומשמע דסגי במה ששוכרין מן הגוי רשות שיש לו בחצר, וא"צ לשכור ממנו את רשות ביתו, ונחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו?.

**ראב"י אומר לעולם אינו אוסר עד שיהיו וכו',** התוס' פירשו דקאי גם על מי שאינו מודה בעירוב, וזה לטעמייהו דמי שאינו מודה בעירוב דינו כגוי, אך לדעת הרמב"ם לא קאי ראב"י על מי שאינו מודה בעירוב, וכ"כ בפי' ר"י בן חכמון, וכתבו דאף דכותי אינו חשוד על שפיכות דמים, וא"כ שכיחי דדיירי ויש לגזור אף בחד, מ"מ כיון דעיקר התקנה משום גוי איתקן, ואגב שאסרו בגוי אסרו גם בכותי, ע"כ לא החמירו בכותי יותר מבגוי, - אך בתורי"ד ע"ז ט"ו ב' כתב דראב"י לא פליג אלא על גוי, ודקדק כן מהא דקתני לעולם אינו אוסר, ולא קתני אינם אוסרין, דבכותי דאינו חשוד על שפיכת דמים, ה"ה אוסר אף בחד.

הגאו"י והקר"א הק' ע"ד התוס', דמ"ט שרי ראב"י כשאין ב' ישראלים אוסרין זע"ז, הרי הא דגוי אינו אוסר בכה"ג הוא משום דמדינא אין דירתו דירה, אך בכותי דישראל גמור הוא ודירתו דירה, מ"ט אינו אוסר, - והגאו"י כתב דודאי דעיקר הא דדירתו אוסרת, הוא אף כשאין ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והא דקאמר ראב"י דאינו אוסר עד שיהיו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, קאי על דינא דמתניתין דהוא אוסר ול"מ בו עירוב וביטול רשות, והך דינא הוא רק כשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז, דבכה"ג גזרו בו אטו גוי שלא יועיל בו עירוב וביטול רשות, אך כל דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז שפיר מהני בו עירוב וביטול רשות, - ועד"ז כתב בחי' אהעו"ז לקמן ס"ח ב', דישראל מומר אוסר אף בחד, כיון דמדינא ישראל הוא ודירתו דירה, וכתב דמ"מ בכה"ג דליכא אלא חד מהני ביטול דהמומר, דכל הא דל"מ ביטולו הוא משום דדינו כגוי, ובתורת גוי אינו אוסר אלא בדאיכא ב' ישראלים, והביאו בגל' הגרע"א סימן שפ"ה, וכן צידד הגרע"א בתשו' החדשות או"ח סימן ז', עיי"ש.

אך בל' הרמב"ם בספ"ב מעירובין מבו', דרק צדוקי אוסר אף כשאין שם אלא ישראל אחד, משום דחשיב כישראל ומבטל רשות, אך ישראל מומר אינו אוסר אלא כשיש שם ב' ישראלים, עיי"ש, ובצ"פ שם לא כתב כן בדעתו, וצ"ע, וכ"ה מבו' בד' רי"ו נתיב י"ב חט"ז צ: דכותי אינו אוסר כלל כשאין שם אלא ישראל אחד, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן י"ג סק"מ, והדברי מלכיאל ח"ג סימן י"ח והחזו"א בסימן פ"ז סקי"א,[[6]](#footnote-7) ואכמ"ל.

**ב' ישראלים אוסרין זע"ז,** נחלקו הראשונים אם אין הגוי אוסר אלא היכא דב' הישראלים "אוסרין זע"ז", וכל שאינם אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר, או דכל שיש ב' ישראלים בחצר אוסר הגוי עליהם אף היכא שאינם אוסרין זע"ז, ועמש"כ בזה בחי' הרשב"א והריטב"א לקמן ס"ה ב' בשם הראב"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ובד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין ה"ט משמע דל"ב שיהיו הישראלים אוסרין זע"ז, דהשמיט לד"ז, ועמד ע"ז בהשגות הרמ"ך שם, וכ"כ הבית מאיר בסימן שפ"ב סי"ז בדעתו, אך הגאו"י לקמן ס"ה ב' נקט בדעתו דבעינן שיהיו אוסרין זע"ז, - אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה צ"ט - ק"ב והלכה קט"ז ופ"ח הלכה רי"ג ופרק י' הלכה רל"ו ובתשו' המיוחסות סימן רל"ז מבו' דס"ל דאין הגוי אוסר אלא כשב' הישראלים אוסרין זע"ז, וכ"ה בטוש"ע ר"ס שפ"ב, והב"י שם כתב דאתי לאפוקי אחים שמקבלים פרס מאביהם וישנים בבתיהם, דאע"פ שדרים בבתים חלוקים כחד חשיבי, מאחר שאין אוסרין זע"ז, וכ"כ בביאור הגר"א שם, עיי"ש, ובד' הגר"א שם מבו' דהא דבעינן אוסרין זע"ז, הוא משום דעיקר הא דהגוי אוסר, היינו משום דהוא מבטל את עירובם, ונת' להלן ס"ב א', ונת' עוד בזה לקמן ע"ג א', עיי"ש.

והב"י בסימן שפ"ב כתב בשם מצאתי כתוב, דישראל שהשאיל ביתו לחבירו במקום שדרים גויים, אע"פ שיש לו תפיסת יד בבית ואינם אוסרין זע"ז ל"מ, וצריכים לשכור מהגויים, והוא מתשו' מהרי"ל סימן קנ"ו, וכ"כ הרמ"א שם ס"א, והגר"א שם הק' דמ"ש מאחין שאוכלין וכו' דאין הגוי אוסר, משום דאין אוסרין זע"ז,[[7]](#footnote-8) וכן הק' המאמ"ר שם סק"ג והעצי אלמוגים סק"ד, ועמש"כ בזה בדמשק אליעזר שם, ואכמ"ל.

ובשבלי הלקט סימן צ"ז נסתפק בהא דתנן לעיל י"ז א' דהקילו במחנה דא"צ לערב, אם הוא אף במקום גוי, דכיון דא"צ לערב ואין אוסרין זע"ז, אין הגוי אוסר וא"צ להשכיר,[[8]](#footnote-9) והב"י בסימן שס"ו כתב ע"ז דפשיטא דאין הגוי אוסר, דכיון דאין הישראלים צריכין לערב, הו"ל כיחיד במקום גוי, וזה לטעמי' דאין הגוי אוסר אלא כשהישראלים אוסרין זע"ז.

בספר תניא רבתי סימן י"א כתב, ז"ל, ואם יש בחצר ישראל שני וחלוקים בדיורין הם, "מתוך שאוסרים זע"ז גם הנכרי אוסר עליהן", עכ"ל, ומבו' דאין הגוי אוסר אלא כשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ומבו' בדבריו דגדר הדין בזה הוא דמיגו דהני אסרי איהו נמי אסר, וזה ע"ד מה שאמרו ע"ג א' בדין מקבלי פרס, דאם יש דיורין אחרים בחצר אף הן צריכין לערב.

בפירש"י כתב דאוסרין זע"ז היינו דדרים בב' בתים ואוסרין זע"ז, והפמ"ג במש"ז סימן שפ"ב סק"א נסתפק אם תליא במה שדרים בב' בתים, וכל שדרים בב' חדרים אף אם הן אוסרין זע"ז אין הגוי אוסר, ולכאו' הוא משום דבכה"ג לא שכיח דדיירי, או דאף אם הם דרים בב' חדרים ואוסרין זע"ז אוסר הגוי, ועיי"ש שכתב לדקדק מד' הב"י דאין הגוי אוסר אלא אם הם דרים בב' בתים, אך כתב דמד' המג"א שם סק"ב מבו' דהגוי אוסר אף אם הם דרים בב' חדרים ואוסרין זע"ז, וכן צידד השעה"צ שם סק"ב.

**מעשה בצדוקי אחד וכו',** בפירש"י כתב דלא פליג ר"ג אלא בצדוקי דישראל הוא וע"כ ס"ל דיכול לבטל רשותו, אך בכותי מודה דל"מ לבטל רשותו, משום דגרי אריות הן, ומבו' בדבריו דצדוקי אינו מודה בעירוב, וע"כ אם הא דכותי הוי כגוי הוא משום דאינו מודה בעירוב, אף צדוקי הוי כגוי, וכ"כ הרשב"א בביאור ד' רש"י, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל ל"א ב' ובפ"ב מעירובין הט"ז דצדוקי אינו מודה בעירוב, וכ"כ בתורי"ד ובפסקיו לקמן ס"ח ב', וכ"ה בטוש"ע סימן שפ"ה ס"א.

אך הרשב"א והריטב"א והמאירי והר"ן הוכיחו מכ"ד דצדוקי מודה בעירוב, וכ"כ התוס' הרא"ש בתו"ד,[[9]](#footnote-10) וכן נקט הרמב"ן בחולין ו' א', וכתבו לפ"ז דלדעת ר"מ צדוקי ל"ה כגוי, דלדידי' רק מי שאינו מודה בעירוב הוי כגוי, ורק לדעת ראב"י צדוקי הוי כגוי,[[10]](#footnote-11) וכ"כ הריטב"א לקמן ס"ח ב'.[[11]](#footnote-12)

התוס' כתבו דר"ג פליג אף בכותי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן דר"ג פליג בצדוקי וה"ה בכותי, - והגאו"י תמה בזה, דלמש"כ הראשונים דצדוקי מודה בעירוב, א"כ היאך שמעינן מדר"ג דפליג אף בכותי, הרי אף ר"מ לא אסר אלא בכותי, ומהיכ"ת דפליג ר"ג עליו.[[12]](#footnote-13)

**מהרו והוציאו וכו' עד שלא יוציא ויאסור עליכם,** בפירש"י כתב דאמר להם שימהרו ויחזיקו בו כיון שקידש היום מיד, ומבו' בדבריו דרק אם החזיקו בו אחר שקידש היום ה"ז מועיל ששוב אינו יכול לחזור בו, וכ"כ רש"י לקמן ס"ח ב' (ד"ה והוציאו), ופירש דהוא משום דחזקה מבעו"י לא מוכחא, אך הטור בסימן שפ"א כתב דאף אם החזיק מבעו"י אין יכול לחזור בו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

בפירש"י כתב דמזה נלמד דאינו כגוי, דאם אגירו מיני' היכי מצי למהדר אע"ג דמפיק לא אסר דהא נקיט דמי, - ובד' הב"י בסימן שפ"ב והרמ"א שם ס"ו מבו' שפירשו בדבריו, דהא דל"מ לחזור בו הוא משום שקיבל דמים ואינו מחזירם, וכתבו לפ"ז דכל שהוא מחזיר את הדמים יכול לחזור בו, והט"ז שם סק"ח כתב לפ"ז, דאף אם השכירו לזמן קצוב יכול לחזור בו כשהוא מחזיר הדמים, ובד' המג"א שם סק"ו נחלקו האחרונים בביאורו, ועי' בעצי אלמוגים שם סקי"א שהאריך הרבה בזה, אך הביאוה"ל שם הביא מד' האחרונים שנחלקו וס"ל דכיון שקיבל דמים ונקנה הרשות לשוכר ל"מ לחזור בו אף אם יחזיר את הדמים, ועיי"ש שכתב דכ"ה מבו' בד' ריו"נ והרע"ב.

**מהרו ועשו צרכיכם במבוי עד שלא יוציא ויאסור עליכם,** בפירש"י כתב דאמר להם שיעשו צרכיהם מבעו"י, דבשבת ל"מ לכם ביטול זה שמא יוציא ויאסור עליכם, וזהו כחד לישנא לקמן ס"ט א' דאינו כגוי, ושפיר מהני הביטול כ"ז שלא חזר בו, ובחי' הגרע"א הק' דהרי אף אחר שחשיכה הן רשאים לעשות צרכיהם כ"ז שלא חזר בו, והו"ל לפרושי דהזהיר שימהרו במה דאפשר לעשות כל תשמישם בנחיצה קודם שיוציא ויחזור לזכות, ובעצי אלמוגים סי' שפ"א סק"ב פירש בד' רש"י, דאם יחזור בו הצדוקי מן הביטול פקע הביטול למפרע, וע"כ אינם רשאים להשתמש אלא מבעו"י, והביא לדבריו בשעה"צ סימן שפ"א סק"א, והחזו"א בסימן פ"א סקי"ט כתב דיש דילוג תיבות בפירש"י, דמש"כ דמהרו מבעו"י, הוא להך לישנא לקמן ס"ט א' דס"ל דדינו כגוי ול"מ בו ביטול רשות, ומש"כ שמא יוציא ויאסור עליכם, הוא כאידך לישנא דהתם דמהני בו ביטול רשות.

כ"ג מרחשון ע"ח

דף מס' 2

**ס"ב א'** **- חצירו של גוי הרי הוא כדיר של בהמה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דמן הדין א"צ עמו עירוב משום דאין לו קנין כדי שנצטרך לקחת ממנו רשות, - אך בל' רש"י לקמן בסוגיין ד"ה חצירו של גוי וד"ה ראב"י משמע דדינא דדירת גוי לא שמה דירה, לאו היינו דאינה דירה כלל, אלא היינו דל"מ דירה זו לחלוק רשות לעצמה, עיי"ש.[[13]](#footnote-14)

התוס' כתבו דמהני הא דחצירו של גוי הויא כדיר של בהמה, דאם יש בתים הרבה של גויים פתוחין לחצר, מותר לישראל להכניס ולהוציא לשם מאחר שאין ישראל דר שם, והיינו דאף לר"מ דאסרו אף בישראל יחידי, היינו רק כשהוא דר עם הגוי בחצר, אך כשאין ישראל דר עם הגוי בחצר, אין דירת הגוי אוסרת.

ובתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן ד' כתב דכל שהישראלים והגוי דרים בב' חצירות ופתח ביניהם, מותר להוציא מחצירו של גוי לחצירו של ישראל, כיון דאין לו דריסת הרגל עליהן, וכ"כ השו"ע בסימן שפ"ב ס"ג, והט"ז שם סק"ה כתב דהוא משום דבכה"ג ל"ש הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, ועמש"כ ע"ז בשעה"צ שם סקט"ו, - אך המרדכי בסימן תקי"ט הביא תשו' מהר"ם דכל דהחצירות פתוחין למבוי ושייכא הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, אסור לטלטל מחצר הישראל לחצר הגוי דרך חלון שביניהם, ורק אם אין חצירו של גוי פתוחה למבוי או לחצר של ישראל אלא דרך חלון למעלה מי' או דרך כותל, ל"ב שכירות, כיון דלא שכיח דמשתמש ישראל בהדי' במבוי או בחצר וליכא למיחש שמא ילמד ממעשיו.[[14]](#footnote-15)

**אלא דכו"ע דירת גוי לא שמה דירה והכא בגזירה וכו',** בגדר הגזירה דדירת גוי אוסרת אף דמדינא לאו שמה דירה, מבו' בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה ראב"י דהיינו דשויוה רבנן לדירת הגוי דירה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דעשו דירתו דירה, וכ"כ התורי"ד בע"ב בתו"ד.

אך בד' התוס' בד"ה וגוי לא מוגר משמע דאף מדרבנן לא שמה דירה, אלא דתיקנו חכמים דאף דאין דירתו דירה צריך לשכור ממנו רשותו, וזהו שהוצרכו לפרש מ"ט תיקנו רבנן שכירות טפי מעירוב וביטול, ולא סגי במש"כ בתחילת דבריהם דמן הדין ל"מ עירוב וביטול אלא שכירות,[[15]](#footnote-16) - וכ"ה מבו' בד' המהרי"ל בסימן קנ"ו שכתב דנתנו לחצר דין כרמלית ואסור לטלטל בה אף כלים ששבתו בתוכה, ונת' בריש פירקין, והרי דלא גזרו שתהא דירתו דירה, דא"כ לא עדיף מישראל שלא עירב דמותר לטלטל בחצר כלים ששבתו בתוכה, אלא גזרו לאסור לטלטל כ"ז שלא שכרו ממנו רשותו, - וכ"נ גם בד' המג"א בסימן ש"פ סק"ו, עיי"ש,[[16]](#footnote-17) ועמש"נ לקמן בסוגיין בפלוגתת הראשונים בהא דלא אסרו בגוי היכא דליתי', אם אתיא כמ"ד דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, או אתיא כמ"ד דשמה דירה.

\***שמא ילמד ממעשיו,** בב"מ ע"א א' אמר רבינא, דאף דגזרו שלא להלוות ברבית לגוי שמא ילמד ממעשיו, מ"מ בת"ח שרי, דכיון דת"ח הוא לא ילמד ממעשיו, ובנחלת צבי יו"ד סימן קנ"ט הק', דא"כ מ"ט הכא הצריכו שכירות מן הגוי אף בת"ח, כמבו' במתניתין דאף ר"ג הי' אסור להוציא לחצר בלא שכירות, וכתב לפמש"כ הרמב"ם בפ"ב ממלוה ה"ב דהא דלא גזרו בת"ח, הוא משום שאינו רגיל בו ללמוד ממעשיו, וא"כ הכא דהוא דר עמו בחצר והוא רגיל עמו, יש לגזור אף בת"ח, ובתשו' דברי מלכיאל ח"ה סימן ז' כתב דהכא גזרו אף בת"ח משום אשתו ובניו הדרים שם שאין בהן דין ת"ח, ומשא"כ בהלואה ברבית דהחשש שילמד ממעשיו הוא על המלוה עצמו, וכל דהוא ת"ח ליכא למיחש להכי.

\*התוס' בב"מ כתבו דאף דאסרו להלוות ברבית לגוי שמא ילמד ממעשיו, מ"מ בזה"ז שרי, כיון דאנו שרויין בין האומות וא"א לנו להשתכר בשום דבר אם לא נישא וניתן עמהם, הלכך אין לאסור רבית שמא ילמוד ממעשיו יותר משאר מו"מ, וכ"כ הרא"ש שם סימן נ"ב והטור ביו"ד סימן קנ"ט, - ובתשו' גוו"ר או"ח כלל כ"ב סימן ג' כתב לצרף ד"ז להקל בדין השכירות בזה"ז, וכ"כ הקרבן נתנאל בתשו' תורת נתנאל סימן ל"ג, וגם בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קפ"ב עמד בזה דמ"ט בזה"ז צריך לשכור מהן רשות, הרי א"א לנו שלא לדור במבואותיהם, ועד"ז כתב בתשו' שבות יעקב ח"ב סימן ז',[[17]](#footnote-18) - אך בתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ב כתב דהא דאף בזה"ז צריך לשכור מן הגוי, הוא משום דהוי דבר שנאסר במנין דלא בטל, ובתשו' דברי מלכיאל ח"ה סימן ז' כתב דל"ד להא דשרי להלוות ברבית לגוי בזה"ז, דשאני התם דחזינן דהתירו חכמים לת"ח דלא שייך שמא ילמוד ממעשיו, וה"נ יש להתיר בזה"ז, אך בשכירות מן הגוי שלא התירו כלל, אין להתיר אף בזה"ז, דכל דחילקו חכמים בתקנתם והתירו בגונא דלא שייך הטעם, יש בידינו להוסיף גווני אחריני דלא שייך הטעם, ומשא"כ היכא דלא מצינו דהתירו חכמים כלל, אין בידינו להתיר אף היכא דלא שייך הטעם,[[18]](#footnote-19) ועיי"ש שכתב דחלילה לצרף ד"ז אף לסניף, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[19]](#footnote-20)

**חד לא שכיח לא גזרו בי' רבנן,** בפירש"י כתב דהוא משם דמילתא דלא שכיחא לא גזור בה רבנן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הצ"ט,[[20]](#footnote-21) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דבישראל אחד א"צ לומר שהוא אוסר כדי שלא ידר עמו, דבלא"ה ימנע לדר עמו מפני שהוא חשוד על שפיכות דמים.[[21]](#footnote-22)

**ואמרו רבנן אין עירוב מועיל במקום גוי ואין ביטול מועיל במקום גוי,** בד' התוס' בסוד"ה וגוי מבו' דהא דאין עירוב וביטול מועיל במקום גוי, הוא מתקנ"ח שהצריכו שכירות כדי שיצא הישראל משם, - אך בתור"פ כתב דהא דל"מ העירוב הוא משום דגוי ל"ה בר עירוב וגם לאו בר מצוות, והא דל"מ ביטול הא משם דהוא רגיל להיות חוזר בו להשתמש בחצר ובמבוי,[[22]](#footnote-23) והגאו"י פירש לדרך זו, דמה שאמרו הכא דגוי לא מוגר וכו', היינו דלא תיקשי דמה הועילו בתקנתם דגוי אוסר, וע"ז אמרו דכיון דל"מ בגוי עירוב וביטול ובעי שכירות, הרי דגוי לא מוגר, ומכח זה יצא הישראל משם.

בד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין ה"י מבו' דמפרש דמה שאמרו דאין עירוב מועיל במקום גוי, היינו דל"מ מה שמערבין ב' הישראלים לעצמן להתיר, וגם מה שאמרו דאין ביטול רשות במקום גוי, נכלל בזה דל"מ אם ביטלו לגוי, וגם ל"מ אם ביטלו הישראלים זל"ז ונעשו כיחיד אצל הגוי,[[23]](#footnote-24) וכ"ה גם בפי' ר"י בן חכמון ובפי' ריבב"ן, וכ"נ גם בפי' ריו"נ במשנתינו, - והתורת חיים בסוגיין פירש דהיינו, דאם הי' מועיל עירוב במקום גוי, הוה חשבינן להו כיחיד, ול"ה הגוי אוסר, וזהו שתיקנו חכמים דאין עירוב מועיל במקום גוי, ואכתי הוו ב' ישראלים אוסרין זע"ז ואוסר הגוי עליהן, וכ"נ בתשו' הר"ן סו"ס נ' שפירש כן, וכ"נ גם בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה ק"א ופ"י הלכה רל"א, עיי"ש,[[24]](#footnote-25) ונמצא לפ"ז, דכל מה שאמרו דאין עירוב מועיל במקום גוי, הוא לדעת ראב"י דס"ל דבישראל יחידי אין הגוי אוסר, וע"כ כל הא דבב' ישראלים אוסר הגוי עליהן אף שעירבו, הוא משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך לדעת ר"מ דהגוי אוסר אף בישראל יחידי, ל"ב להא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וצ"ע.

בהך דינא דאין עירוב הישראלים מועיל במקום גוי, יש להסתפק אם נתחדש בזה דלא חייל העירוב כלל במקום דאיכא גוי, דאם הי' חל העירוב הוה חשבינן להו כיחיד, ול"ה הגוי אוסר, או נתחדש בזה דאף דהעירוב חל, מ"מ אין העירוב מועיל לחשבם כיחידים.

ובל' הרמב"ם בפ"ב מעירובין הט"ו ובפ"ה הי"ח משמע דלעולם חייל העירוב, ואך דל"מ העירוב לחשבם כיחידים במקום הגוי, וע"כ אף בגונא דחייל עירובם, (דחלונות פתוחים מבית ישראל זה לבית ישראל זה ועירבו דרך חלונות), אוסר הגוי עליהן לטלטל בחצר,[[25]](#footnote-26) וכ"נ בל' תשו' הר"ן שם.

אך בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין מבו' דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, דכל דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז וצריכין לערב אין עירוב מועיל במקום גוי, עיי"ש,[[26]](#footnote-27) וכ"כ בחי' אהעו"ז לקמן ע"ד ב' בדעת הרמב"ם, דהא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד, הוא משום דאין העירוב חל כלל במקום הגוי, עיי"ש,[[27]](#footnote-28) וכ"ה מבו' בד' הלח"מ בפ"ב מעירובין ה"ט.

בד' הלח"מ שם משמע, דליכא כלל דין בפנ"ע דהגוי אוסר בדירתו, אלא כל עיקר הדין הוא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וזהו דבעינן ב' ישראלים אוסרין זע"ז, דכל דאיכא ב' ישראלים דצריכין לערב, אין עירובם מועיל במקום הגוי, ומשא"כ בישראל יחיד דא"צ לערב, אין הגוי אוסר עליו, וכ"נ בד' הגר"א בסימן שפ"ב ס"א, וכ"ה משמעות ריו"נ במשנתינו, - אך כבר עמדו בזה ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאסור להוציא מבית הגוי לחצר, ואם אין הגוי אוסר כלל אלא שאין העירוב מועיל במקום גוי, מ"ט אסור להוציא מביתו לחצר, הרי לזה ל"ב להיתר העירוב,[[28]](#footnote-29) וצ"ע.

**וגוי לא מוגר וכו',** בפירש"י לעיל בד"ה אלא כתב דהא דאסרו חכמים, הוא כדי שיקשה בעיני הישראל ליתן שכר בכל שבת ושבת ויצא משם, וצ"ע דזה דלא כמו שאמרו הכא דהא דאסרו חכמים הוא משום דגוי לא מוגר, ופירש"י דכיון שלא יהא הגוי רוצה להשכיר יצא הישראל משם, - והב"ח בסימן שפ"ב כתב לפרש בד' רש"י, דכיון דגוי לא מוגר דחייש לכשפים א"כ אף אם ישתדל אצל הגוי שישכיר לו רשותו, לא ישכירנו אלא בקושי דחייש לכשפים ובודאי לא ישכירנו אלא לשבת אחת וכן בכל שבת מסתמא לא יתרצה אלא לשבת אחת, וע"כ יהא צריך לחזור ולשכור ממנו כל שבת, וכעי"ז כתב הרש"ש, והקר"א כתב עפי"ד הרא"ש דמה שאמרו דגוי לא מוגר היינו דהוא חוזר בו מן השכירות, וע"כ יהא צריך לשכור כל שבת ושבת, ועמש"כ בזה בתשו' משכנות יעקב או"ח סימן קכ"ה.[[29]](#footnote-30)

האו"ז בסימן קס"ח כתב ללמוד מד' רש"י, דצריך לשכור מן הגוי בכל שבת ושבת ול"מ לשכור פעם אחת לב' שבתות, דהטריחוהו לשכור בכל שבת ושבת כדי שיצא משם, וכן דקדקו מדבריו בשבה"ל סו"ס צ"ח ובתניא רבתי סימן י"א ובריקאנטי סימן ק"ז ובאגור סי' תקמ"ד, וכ"ה מבו' בד' הראב"ן במכילתין, וכ"כ האגודה בסימן ס"א בשם ר"ב ממגנצא, - אך בס' האורה לרש"י סימן נ"ב כתב דא"צ לשכור ממנו כל שבת ושבת, אלא אם שכר ממנו מעיקרא לחדש וכו' שפיר דמי, וכתב דמי שרוצה להחמיר ולשכור בכל ער"ש ולחדש עירובו הרשות בידו, וכ"ה מבו' גם בס' הפרדס לרש"י, בדין ישראל הדר בשכירות בפונדק של גוי, וכ"כ בס' העתים סימן פ"ו, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קל"ג, ועיי"ש שכתב דהוא משום דשוכר כמערב דמי, וכ"ה דאם עירב לכמה שנים כ"ז שהעירוב קיים עירובו עירוב, כ"ש שכירות דל"ב לשכור בכל ער"ש, והביאו הרא"ש בסימן א', וכ"כ גם בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"ז, ועיי"ש שכתב דמש"כ רש"י דיהא טורח לישראל לשכור בכל ער"ש, היינו דכשהנכרי חוזר בו מן השכירות צריך לחזור ולשכור ממנו כשיתרצה.

הביאוה"ל בסימן שפ"ב ס"א ד"ה ממנו פירש בד' ריו"נ דל"מ אם נתן לו הגוי את רשותו במתנה, ובעינן דוקא שכירות, וכ"ה בל' רש"י שלפנינו בחולין ו' א' ד"ה לבטל, אך בשטמ"ק שם הגי' בדבריו, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא במתנה רעועה אך מתנה גמורה בכתיבה גמורה בערכאות ודאי מהני.

הב"י בסימן שפ"ב סי"ב כתב דנחלקו הראשונים אם מהני אף שאלת רשות מן הגוי דשאלה כשכירות, או דלא התירו חכמים אלא בשכירות דחייש גוי לכשפים אבל בשאלה לא חייש לכשפים, ועמש"נ בזה להלן ס"ד א'.

**הוו יודעים ששוכרים מן הגוי בפחות משו"פ,** הרמב"ם בפ"ב מעירובין הי"ב כתב דהא דמהני שכירות בפחות משו"פ הוא משום דהשכירות כביטול רשות היא שאינה שכירות ודאית אלא היכר בלבד, ומבו' דמדינא ל"ה מהני שכירות בפמשו"פ,[[30]](#footnote-31) ואך משום דאין השכירות אלא להיכר בלבד, מהני אף בפמשו"פ, דכיון דלגבי הגוי הוי זה ממון, יש בזה היכר,[[31]](#footnote-32) ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה ק"ז דשכירות זו שכירות גרועה היא שהרי שוכרין אף בפמשו"פ, ומה"ט שוכרין ממנו אף בשבת, - אך האבנ"מ בסימן ל"א סקכ"ד נקט דמדינא מהני, כיון דאצל הגוי הוא ממון, וכ"כ הרש"ש, והוכיחו מזה דסגי במה דהוי ממון אצל המקבל אף דאצל הנותן ל"ה ממון, ועי' באמרי בינה קנינים סימן ד' ובדברי יחזקאל סו"ס מ"ב שעמדו על דבריהם מד' הרמב"ם, - ובחי' הרי"מ חו"מ סימן ק"צ ס"ה הוכיח כד' הרמב"ם ממה שאמרו לקמן ס"ו א' דשוכר כמערב, דמה מערב ואפי' בפמשו"פ אף שוכר בפמשו"פ, ועיי"ש במש"כ עוד באורך בזה.

התו"ש בסימן ש"פ סק"ט צידד דבישראל מומר ל"מ שכירות בפמשו"פ, דאע"פ שחטא ישראל הוא, ולגבי דידי' לא מיקרי ממון בפמשו"פ, וכ"כ הגאו"י לקמן ס"ט א' ד"ה במזיד, וכן צידד החזו"א בסימן פ"ב סקט"ו, - אך בחי' המאירי מבו' דאף בכל הדומים לגוי סגי בשכירות פמשו"פ, ועי' בתו"ש שם שדן להוכיח כן מד' הט"ז שם סק"ב, וכ"ה מבו' גם בד' הקרבן נתנאל בסימן י"ג סק"כ, וכן דקדק הצ"פ בספ"ב מעירובין מל' הרמב"ם, ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דכיון שנתנו עליו דין גוי תו לא חילקו ודינו כגוי אף לענין דסגי בפמשו"פ.[[32]](#footnote-33)

בתשו' חכם צבי סימן ו' דהשכירות ששוכרין מן הגוי אינה אלא כסילוק רשות בעלמא, וע"כ שוכרין ממנו בשבת, וע"כ יכול הגוי לחזור בו מן השכירות אף כשהשכיר לזמן, וכתב לפ"ז, דאם מכר הגוי את רשותו לאחר, צריך לחזור ולשכור מן הלוקח, ול"מ השכירות ששכרו מן המוכר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - אך בתור"פ לעיל בסוגיין כתב דל"מ חזרת הגוי מן השכירות, דאם חוזר ומשתמש לאחר ששכר בגזילה הוא משתמש, ומבו' דהשכירות הויא קנין גמור, ולפ"ז בע"כ דהא דשוכרין מן הגוי בשו"פ, הוא משום דלגבי הגוי אף פמשו"פ הוי ממון וסגי בהכי אף לגבי הישראל ל"ה ממון, וכמש"כ האבנ"מ, - ועמש"נ לעיל במתניתין בפלוגתת האחרונים בזה אם ביד הגוי לחזור בו מן השכירות.

\***בן נח נהרג על פמשו"פ ולא ניתן להישבון,** בפירש"י כתב דהיינו משום דבגוי לא כתיב השבה, הלכך כיון שעבר נהרג ולא משלם, ומשמעות דבריו דאם הי' דין השבה בגוי, לא הי' נהרג, ולכאו' הוא משום דאין מת ומשלם, וע"כ אם הוה גלי קרא דהוא חייב בהשבה, ל"ה משלם, והתוס' בע"ז ע"א ב' ד"ה בן נח כתבו בדעתו, דמה"ט הוא דאינו משלם, משום דהוא נהרג וקלב"מ, - והתוס' שם תמהו ע"ז דא"כ לא יתחייב הגוי לשלם גזילו בשום ענין, והתוס' בסוגיין כתבו דהא דלא מיפטר משום קלב"מ, הוא משום דל"ש קלב"מ בגוי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, ועוד דאף בישראל אם הי' בעין חייב להחזיר ולא אמרינן קלב"מ, כמו שאמרו בסנהדרין ע"ב א',[[33]](#footnote-34) - והקצוה"ח בסימן שנ"א סק"ג כתב דמכוון רש"י הוא דאף דודאי דהגזילה אכתי היא של הישראל, מ"מ אין הגוי מחויב בטורח ההשבה, - ובמרומי שדה כתב בדעת רש"י, דבנגזל גוי לא ניתן להישבון, משום דליכא דין השבה בנגזל גוי, ובנגזל ישראל לא ניתן להישבון, משום דישראל מחיל על פמשו"פ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**אלא בריאה במורהקי ואבורגני רעועה בלא מורהקי ואבורגני,** בפירש"י כתב דבמורהקי ואבורגני היינו למלאות החצר בספסלין וקתדראות אם ירצה, והמאירי כתב ללמוד מזה, דלמ"ד דסגי בשכירות רעועה סגי במה שהשכירו לדבר מועט, ובחי' המאירי הוסיף דהיינו דסגי במה שהשכירו לתת שם כלי אחד.

והחזו"א בסימן פ"ב סק"א עמד בזה, דמ"ט סגי בשכירות זו, הרי כיון דגזרו חכמים שתהא דירת הגוי כדירה, אינו בדין שתועיל שכירות כהאי, דהא סו"ס חצר דשותפין הוא, וכשמוציא מביתו לחצר הוא מוציא מרשות לרשות,[[34]](#footnote-35) ועיי"ש שכתב דכיון דעשה כתיקון חכמים בענין השכירות אף בשכירות רעועה, שוב לא גזרו חכמים על דירת גוי, ושב דירת הגוי כדיר של בהמה ואינו אוסר, ועד"ז כתב בתשו' משכנות יעקב או"ח סימן קכ"ה, עיי"ש, - ועי' גם בדבריו בסימן פ"ד סק"ז שכתב כן דהא דמהני השכירות הוא משום דכל ששכר הפקיעו חכמים לדירת הגוי, ועיי"ש בסו"ד שכתב דענין השכירות אינו שכירות ממש, דאפי' בשבתו בבקעה של אחרים ושל הפקר הגוי אוסר ומהני שכירות, אף שאין כאן בעלים ולא משכיר, אלא כך תיקנו חכמים, וכתב דמה"ט הוא דמותר לשכור בשבת ול"ה כמו"מ, ועי' גם בד' הבית מאיר באהע"ז סו"ס קל"ו שכתב דהא דשוכרין מן הגוי בשבת, הוא משום דא"צ כלל שיכוין הישראל לקנות, אלא שהנכרי יסבור שמשכירו, וכיון דבאמת אינו רוצה לקנות מאומה בעד הכסף, ע"כ לי"ב משום מו"מ.

אך בד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין הי"ב מבו' דהא דמהני שכירות מן הגוי, הוא כעין ביטול רשות, ושם ה"י כתב דע"י ששכרו ממנו רשותו נעשה הגוי כאילו הוא אורח עמהן, ומבו' דהא דמהני השכירות, אי"ז משום דבכה"ג לא תיקנו חכמים שתהא דירתו דירה, אלא הוא משום דהו"ל כביטול רשות ונעשה כאורח עמהן, וזה כמש"כ הרמב"ם שם ה"א דעיקר הא דמהני ביטול רשות הוא משום דהוי המבטל כאורח אצלם,[[35]](#footnote-36) - ועד"ז כתב האגודה לקמן ס"ו א', דהא דשוכרין מן הגוי אפי' בשבת, הוא משום דל"ה כמו"מ, אלא הוא מבטל רשותו בעד שכר.[[36]](#footnote-37)

בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קנ"ו כתב דל"מ שכירות בישראל, וכ"כ תור"פ לקמן ס"ו א' ד"ה אף שוכר דל"מ שכירות אלא להפקיע דירת הגוי דהיא גרועה ולא שמה דירה, אך דירת הישראל דשמה דירה אין שכירות יכול להפקיע, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין הט"ז, - אך הרא"ש בסימן י"ג נחלק ע"ד מהר"ם, דאף ישראל שלא רצה לערב אלא לשכור שוכרין ממנו, וכ"כ המאירי בסוגיין,[[37]](#footnote-38) ומבו' בדבריו דסגי אף בשכירות רעועה לדבר מועט, וכ"נ גם בד' הרא"ש, דאי נימא דבישראל לא סגי שכירות רעועה, שפיר כתב המהר"ם דאם צדוקי הוא כישראל אין שוכרין ממנו,[[38]](#footnote-39) - ומבו' לפ"ז, דהא דמהני שכירות רעועה, אי"ז קולא בדירת גוי, דבכה"ג שהשכיר לא גזרו חכמים על דירתו, אלא מדינא הוא דמהני, והיינו משום דהוי כביטול רשות, וזהו מש"כ הטוש"ע בסימן ש"פ ס"ג דהא דמהני שכירות מישראל הוא משום דהוי כמו ביטול,ו[[39]](#footnote-40) - וי"ל דזהו טעם הסוברים דל"מ שכירות בישראל, דכל הא דמהני שכירות אף דנשתייר לגוי זכות בחצר, הוא רק בגוי דמדינא אין דירתו דירה, וזה כמש"כ תור"פ שם דהא דל"מ שכירות בישראל הוא משום דדירתו דירה.[[40]](#footnote-41)

התוס' פירשו דמורהקי ואבורגני הוא כתיבה וחותמות, והחזו"א בסימן פ"ב סק"ב כתב דמן הדין כסף קונה מן הגוי בלא שטר, וטעמא דמ"ד דצריך כתיבה הוא משום דס"ל דצריך שכירות באופן שיהא ידו תקיפה על הגוי שלא יגזול, ועיי"ש מש"כ לפרש עוד בזה בע"א.

**אפ"ה גוי חייש לכשפים ולא מוגר,** הרשב"א והריטב"א כתבו דהא דמהני שכירות בצדוקי וכותי, הוא או משום דגם הם חוששין לכשפים, או משום דעיקר התקנה היא משום גוי, וע"כ תיקנו בכולם כדרך שתיקנו בגוי.[[41]](#footnote-42)

כ"ה מרחשון ע"ח

דף מס' 3

**ס"ב ב'** **- ל"ק הא דאיתי' הא דליתי',** התורי"ד כתב דלפי שיטתו השיבו שדקדק ואמר דדוקא ישראל אוסר את בית הגוי ואין הגוי אוסר את של ישראל, אבל הו"מ לשנויי דהא דקתני אם יש שם ישראל אחד אוסר, היינו דאוסר את כל החצר בין בית הגוי ובין ביתו דמשום גזירה עשו דירת הגוי דירה, וכך משמע פשט הברייתא, ול"ד נקט אוסר למימר דאוסר ביתו של גוי וביתו לא נאסר, אלא הכל אסור, דהגוי אוסר כל החצר וגם ביתו של ישראל, ועמש"נ להלן לדון לפרש כן גם בד' רש"י לקמן פ"ו א'.

בפירש"י כתב דאף דבדליתי' לגוי לא אסר, מ"מ אם יש שם ישראל אחר אוסר על ביתו של גוי אפי' ליתא לישראל, והחזו"א בסימן פ"ב סקי"ז כתב לדון בזה, דכיון דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, ואינו אוסר אלא משום גזירה, הרי דבגוי דאף אם איתא לישראל אין אסור להוציא מבית הגוי רק משום משום גזירת חכמים שגזרו על דירת גוי, אין לגזור בדליתא לישראל, כמו שלא גזרו בדליתא לגוי, ועיי"ש מש"כ בטעמא דרש"י.[[42]](#footnote-43)

**לעולם קסבר דירה בלא בעלים לא שמה דירה וכו',** כ"ה גירסת רש"י, ומבו' לפ"ז דאף דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, ולא גזרו בזה בגוי, מ"מ אסור להוציא ולהכניס מביתו של הגוי,[[43]](#footnote-44) וזה מתישב לרש"י לטעמי' לקמן ע"ד א' ד"ה הכא נמי ופ"ה א' ד"ה וג' חורבות דאף דדירה בלא בעלים לאו שמה דירה ואינה אוסרת בחצר, מ"מ אסור להוציא ולהכניס מתוכה, וכ"כ בתור"פ לקמן פ"ה א' להוכיח כד' רש"י מסוגיין, וכ"כ בחי' אהעו"ז בסוגיין ובסימן שס"ו ובבית מאיר בסימן ש"ע ס"ח.

אמנם הנה דעת התוס' וש"ר לקמן שם דדירה בלא בעלים ל"ה דירה כלל ומותר להוציא ולהכניס מתוכה, ולדעתם תיקשי מהא דהכא אסור להוציא ולהכניס מביתו של הגוי, ובתור"פ שם כתב לישב, דהכא הוא אליבא דר"מ דס"ל דדירה בלא בעלים שמה דירה, ומן הדין הי' לנו לאסור לטלטל אף מבית הישראל לחצר, אלא משום דבדירת הגוי הקילו, ולא הקילו אלא לגבי ביתו של ישראל אבל ביתו של גוי כדקיימא קיימא ואסור לטלטל בתוכה, וכ"כ הריטב"א שם, - והבית מאיר בסימן ש"ע ס"ח תמה ע"ז, דלהדיא אמרו הכא דר"מ נמי ס"ל דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, ולא אסר אלא משום גזירה, וכיון דהיכא דליתי' לא גזר, ואפ"ה אסור להוציא ולהכניס מביתו של הגוי, בע"כ דאף דדירה בלא בעלים לא שמה דירה מ"מ אסור להוציא ולהכניס מתוכה, - אך כבר כתב הבית אפרים בקו"א לתשו' הב"ח החדשות סימן ד', דדברי הריטב"א מתפרשים כמש"כ הריטב"א בסוגיין דגרסינן לעולם קסבר דירה בלא בעלים שמה דירה, וכ"כ המאירי לקמן פ"ו א', וכ"ה גם בחי' המאירי בסוגיין, ואפ"ה לא אסרו בגוי היכא דליתי', ועי' בקר"א בסוגיין במה שהוסיף לפרש בזה,[[44]](#footnote-45) ואמנם בעיקר גירסא זו צ"ע, דהיאך זה מתישב במה שאמרו דישראל דכי איתי' אסר כי ליתי' נמי גזרו בי' רבנן וכו', ועי' בד' המאירי לקמן פ"ו א' דלכאו' מבו' בדבריו דמפרש בזה בע"א, וצ"ע.

הגאו"י פירש לדעת רש"י, דהא דפשיטא להגמ' דאם שמה דירה ודאי דיש לאסור אף היכא דליתי', ולא אמרינן דאף דשמה דירה, מ"מ בגוי לא אסרו, כיון דליכא בזה להגזירה דשמא ילמד ממעשיו, היינו משום דאם בעלמא שמה דירה, הרי דאע"ג דבכה"ג דליתי' ליכא להגזירה דשמא ילמד, מ"מ כיון שאסרו בדאיתי' לגוי, ממילא דאם ליתי' לגוי נמי אסור, עכ"ד,[[45]](#footnote-46) ואמנם לדעת תור"פ והריטב"א והמאירי מבו', דאף דדירה בלא בעלים שמה דירה, מ"מ לא גזרו בגוי היכא דליתי', וכן צ"ל גם בדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דדירה בלא בעלים לא שמה דירה כלל ומותר להוציא להכניס מתוכה, ובע"כ דהא דהכא אסר ר"מ להוציא ולהכניס מבית הגוי לחצר, הוא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה.[[46]](#footnote-47)

\*בתשו' הריב"ש סימן תכ"ז כתב, דאם שכרו מאדון העיר את רשות המבוי, אכתי אסור להכניס ולהוציא מן המבוי לבתי הגוים, כיון דאין אנו מתירין אלא מפני רשות האדון במבוי ולא בבתים הפתוחין לו, - ובתשו' חכם צבי סימן ו' תמה ע"ז דכיון דאין דירת הגוי אוסרת אלא כשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז, הרי דכל ששכרו רשות המבוי שהוא המקום שהישראלים אוסרים זע"ז, שוב אין שום ישראל אוסר על חבירו בית הגוי, שהרי אין לשום ישראל דרך ודריסת הרגל על הגוי בביתו של הגוי, ודריסת הרגל שיש לגוי במבוי כבר הותרה ע"י שכירות מהאדון, ולמה נאסור בתי הגוים על הישראלים, עכ"ד, - והבית אפרים בקו"א לתשו' הב"ח החדשות סימן ד' עמד ע"ז מדינא דהכא, דהיכא דליתי' לגוי אף דמותר להוציא ולהכניס מבתי הישראלים לחצר, מ"מ אסור להוציא ולהכניס מביתו של הגוי לחצר, והרי דאף היכא דאין הגוי אוסר בחצר ה"ה אוסר בביתו,

וצ"ל דכל מש"כ החכם צבי דכל שאינו אוסר בחצר אף ביתו אינו אסור, הוא רק לפ"מ דקי"ל כראב"י דאין הגוי אוסר אלא כשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"כ החכם צבי דכיון דאינם אוסרין זע"ז בבית הגוי, ע"כ כל שהותרה דריסת הרגל שיש לגוי במבוי, שוב אין הגוי אוסר, אך לר"מ דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, הרי דאף בגונא דאין הגוי אוסר בחצר ה"ה אוסר בביתו, וצ"ל לפ"ז דהא דתניא הכא דראב"י אומר לעולם אינו אוסר עד שיהיו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, לא קאי על גוונא דליתי' לגוי, דבכה"ג כיון דאין הגוי אוסר בחצר, אף מותר להוציא ולהכניס מביתו לחצר, אלא קאי בגונא דאיתי' לגוי, (ועי' ברש"ש שכתב כן בד' רש"י שפירש בההיא דראב"י דאף אוסר הגוי על בתיהם, ובע"כ דאיירי בדאיתי' לגוי, עיי"ש, ולפ"ד החכם צבי נתפרש הכרח רש"י לזה).[[47]](#footnote-48)

\*המרדכי בסימן תק"ז כתב בשם רש"י, דהא דתניא דאם יש שם ישראל אחר אוסר, היינו דאוסר לאורח להוציא מבית הגוי לחצר, אבל אותו ישראל מותר להוציא מביתו לחצר דאין ישראל האורח אוסר עליו, וכ"ה בתור"פ בסוגיין ולקמן פ"ה ב'.

והתרוה"ד בסימן ע"ו פירש בד' המרדכי לפי הנוסחא שהיתה לפניו דהאורח אסור להוציא אף מבית הישראל לחצר, דאף דהבעה"ב אינו אוסר על האורח, מ"מ האורח אוסר על בעה"ב, ועיי"ש שתמה ע"ז.

אך המג"א בסימן שצ"א סק"ב פירש בד' המרדכי, דאסור להוציא מבית הגוי לחצר, ומותר להוציא מבית הישראל לחצר, וכאשר כ"ה בנוסחת המרדכי שלפנינו, וכ"ה מבו' ממש"כ כן בשם רש"י, והוא בהא דתניא הכא דאם יש שם ישראל אחד אוסר, דאסור להוציא מבית הגוי לחצר ומותר להוציא מבית הישראל לחצר, ועיי"ש שפירש דהאיסור להוציא מבית הגוי לחצר הוא משום דירת האורח, וצ"ע, דאם האיסור הוא משום דירת האורח, מ"ט תליא זה בפלוגתא דר"מ וראב"י.

והאהעו"ז בסוגיין פירש בד' המרדכי, דאף דלדידן היכא שאין אלא ישראל א' בחצר מותר אף להוציא מבית הגוי לחצר, מ"מ אכתי נפ"מ בהך דינא היכא דאיכא ב' ישראלים בחצר וליתי' להגוי, דאין הגוי אוסר היכא דליתי', וע"כ שרי להוציא מבית הישראלים לחצר, ומ"מ אסור להוציא מבית הגוי לחצר, דמדר"מ נשמע לדראב"י, ויישב בזה משה"ק הב"י בסימן שפ"ב ע"ד המרדכי דלא קי"ל כר"מ, וכ"כ האהעו"ז גם בסימן שס"ו, ועיי"ש שהוסיף לפ"ז דמש"כ המרדכי דאסור האורח להוציא מבית הגוי לחצר, אי"ז שייך כלל לדירת האורח, ואף אם לא הי' שם אורח כלל הי' אסור להוציא מבית הגוי לחצר, דהגם דגוי לא אסר בחצר היכא דליתי', ביתו מיהא אסור, ואך דאורחא דמילתא נקט,[[48]](#footnote-49) וכ"ה מבו' מד' תור"פ, שכתב ג"כ דהא דאסור להוציא מבית הגוי לחצר, איירי כשיש אורח שם, ואפ"ה דן להוכיח מזה דדירה בלא בעלים אסור להוציא ולהכניס מתוכה, והרי דדירת האורח ל"מ מידי, והאיסור הוא משום דירת הגוי.[[49]](#footnote-50)

**התם דאתי ביומי',** בפירש"י כתב דהאיסור בזה הוא משום דאי שרית לי' קודם שיבא מטלטלי נמי אחר שיבא ולא מסקי אדעתייהו, והחזו"א בסימן פ"ב סק"כ כתב דלפ"ז נמצא דהא דתנן דאחד נכרי ואחד ישראל אוסר, לצדדין קתני, דישראל אוסר אף באין דעתו לבא מגזירה, וגוי אוסר כשדעתו לחזור בשבת, - אך בד' המאירי בסוגיין ולקמן פ"ו א' מבו' דהא דהוא אוסר בכה"ג, הוא משום דבכה"ג הויא דירתו דירה, כיון דהוא יכול לחזור בשבת, עיי"ש, וזה לפי גירסתו בסוגיין דר"מ ס"ל דדירה בלא בעלים שמה דירה.

\*בפירש"י לקמן פ"ו א' כתב דטעמא דר"מ דאחד נכרי ואחד ישראל אוסר, הוא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, ובחי' הגרע"א שם תמה ע"ז דהא מסקינן בסוגיין דר"מ ס"ל דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, אלא דגזרו רבנן בליתי' אטו דאיתי', ובגוי לא גזרו והא דהוא אוסר היינו דאתי ביומי', וצ"ע,[[50]](#footnote-51) - ושמא י"ל למש"כ התורי"ד דהא דמשני הכא דהא דאיתי' הא דליתי' הוא לפי שיטתו של מקשה, אך פשט הברייתא משמע דהא דאם יש שם ישראל אחד אוסר, היינו דאוסר את כל החצר, ולפ"ז הרי א"צ כלל להעמידה בדליתי' לגוי, ושפיר מצינו לפרש למתניתין דמניח את ביתו כפשטה, דדירה בלא בעלים שמה דירה, וע"כ הוא דאחד נכרי אחד ישראל אוסר, ואף בדלא אתי ביומי'.[[51]](#footnote-52)

**ב' ישראלים הדרים בבית אחד**

בפירש"י בד"ה ל"א כתב בתו"ד דב' ישראלים הדרים בבית אחד הוי שכיח דדייר, ואפ"ה אין הגוי אוסר עליהן לראב"י עד שיהיו דרים בב' בתים, ואמנם כ"ז הוא לגיר' ל"א, אך לגיר' רש"י אין מקור לזה, וכן נקט בשעה"צ סימן שפ"ב סקט"ו, - אך המאירי בריש פירקין כתב, דהא דאין הגוי אוסר אף כשהיו הרבה בבית אחד, הוא משום דאין יראת הגוי מצוי' אלא בחילוק בתים, ועד"ז כתב הרשב"א לקמן ע"ד ב' סוד"ה מבוי דכל שהם דרים בבית אחד לא שכיח דדייר קרי לי', וכ"כ הריטב"א לקמן ע"ה א' דכל דכולם דרים יחד בחבורה אחת כיחיד דיינינן להו שמא ייראנו שם יחידי לפעמים,[[52]](#footnote-53) וכ"ה מבו' גם בד' המהרי"ל בתשו' סימן קמ"ז, וכמו שפירש הבית מאיר בסימן שפ"ב סי"ז.[[53]](#footnote-54)

\***אמר שמואל הלכה כראב"י,** התוס' כתבו דהכי קי"ל, וכתבו בשם ר"י דאותן ישראלים הדרים יחידים בכרכים המוקפים חומה שיש להם מחיצות גמורות ודלתותיהן נעולות בלילה, שרי לטלטל בכולה, כיון דליכא ישראל אחר דאסר עלי', ובפסקי מהר"ם מר"ב סימן קל"ב נחלק ע"ז וכתב דכיון דאין לנו רה"ר ל"ב נעילה, דאפי' בסרטיא מכאן ובקעה מכאן אמרינן דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, והובא במרדכי סימן תק"ט ובהגמי"י פ"ב מעירובין ה"ט ובהג"א סימן א'.

והדרכי משה בסימן שס"ד כתב דפלוגתייהו היא אם במקום דאין רה"ר גמורה בעינן נעילת דלתות, - ובתשו' הגרע"א החדשות או"ח סימן ו' כתב דמודה ר"י דלא אמרינן אתרו"מ במבואות המפולשין לרה"ר, דמה"ט סגי בהו בצוה"פ, ואך במבואות שיש בהן י"ג אמה ושליש, דאם הן פתוחין לרה"ר הוו רה"ר, הרי דהגם דאנו אין לנו רה"ר גמורה, בעינן נעילת דלתות, - והבית אפרים בסימן כ"ו והמשכנות יעקב בסימן ק"כ וקכ"א נחלקו בביאור פלוגתת ר"י ומהר"ם, עיי"ש בדבריהם, ואכמ"ל.

**אם אוסר הגוי במבוי על ב' ישראלים הדרים בחצר אחת**

הרא"ש בסו"ס א' כתב דאף אם יש בעיר זו כמה בתים של ישראלים פתוחין לחצר אחת, מיקרו יחיד לגבי נכרי לגבי המבואות, עד שיהיו ב' חצירות פתוחות למבוי ואוסרין זע"ז במבוי, והוכיח כן מסוגיא דהמן בר ריסתק, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ התוס' לקמן ע"ד ב' ד"ה מבוי בתי' בתרא, וכ"כ בתוס' הרא"ש שם, וכ"ה בטוש"ע בסימן שצ"א ס"ב.

אך המהרי"ק בשורש מ"ח כתב דמד' הסמ"ג והמרדכי נראה דאוסרים בכה"ג דב' ישראלים דרים בעיר ואוסרין זע"ז אף אם דרים בחצר אחת, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א והריטב"א לקמן ע"ד ב', עיי"ש, וי"ל דהוא משום דס"ל דהא דאין הגוי אוסר על ב' ישראלים הדרים בבית אחד, הוא רק משום דלא שכיח דדיירי, (וכמש"נ לעיל בדעת הרשב"א והריטב"א), וע"כ בכה"ג דהם דרים בב' בתים ושכיח דדיירי, אוסר הגוי עליהן במבוי.

בטעמא דהרא"ש ודעימי' דאין הגוי אוסר על ב' ישראלים הדרים בחצר אחת, כתב בתוס' הרא"ש לקמן שם דהוא משום דאינם אוסרין זע"ז במבוי, וע"כ אין הגוי אוסר עליהן, ודמי להיכא דהרבה בע"ב דרים בבית אחד דאין הגוי אוסר עליהן כיון דאין אוסרין זע"ז, ובתשו' מהרי"ל החדשות סימן ל"ט סק"ב כתב, דאף דבכה"ג שכיח דדיירי, מ"מ כיון דביחיד במקום הגוי רוב פעמים לא שכיח, לא פלוג רבנן, עיי"ש, - ובמ"ב סימן שצ"א סקי"ט כתב לפרש דאיירי כשעירבו יחד ולגבי המבוי חשיבי כל בני החצר כחד היכא דעירבו,[[54]](#footnote-55) אך בד' הגר"א שם ס"א משמע דאיירי אף כשלא עירבו,[[55]](#footnote-56) והיינו משום דכלפי המבוי, חשיבי כל בני החצר כדירה אחת, וצ"ע.

**הוראה בפני רבו**

**אפי' ביעתא בכותחא וכו',** בפירש"י מבו' דהיינו בסתם ביצה דמותר לאכלה בחלב, ואף דמילתא דפשיטא היא ולא תליא בסברא, חוצפא היא להורות במקום הרב, וכ"כ השטמ"ק בכתובות ס' ב' בדעת רש"י במהדו"ק שם, אך התוס' וש"ר כתבו דהיינו רק בשוחט את התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות דמותר לאכלן בחלב, אך בסתם ביצים א"צ היתר כלל, ולא חשיב כהוראה.[[56]](#footnote-57)

והתוס' בסוד"ה רב חסדא כתבו דכל הא דלא יורה הוא רק בדבר שנראה חידוש לשואל, אבל דבר שהשואל יודע שידוע מנהגו של ד"ז כגון נטל"פ וכיו"ב דכשמורה לו היתר אין דומה לו דבר חידוש שרי, וכ"כ הרא"ש בסימן ב', וכ"ה בטוש"ע יו"ד סימן רמ"ב ס"ח, וצ"ב בגדר הדברים אימתי חשיב כדבר שאינו חידוש דמותר להורות, והש"ך שם כתב דמד' ריו"נ בסוגיין נראה דפליג ע"ז וס"ל דאף דהוא דבר פשוט ואין בו חידוש לשואל אסור להורות.

\*בד' התוס' בסנהדרין כ"ג א' ד"ה כגון מבו' דבכלל איסור הוראה בפני רבו, הוא גם לדון דיני ממונות בפני רבו, אך בתשו' מהרי"ק שורש קס"ט כתב בדעת רש"י, דרק הוראת איסור נאסרה בפני רבו, ומשא"כ בדין ממון דאפשר בחזרה וגם דהוא מסור ביד בי"ד להפקירו לעולם, סגי בנטילת רשות מריש גלותא דהפקירו הפקר,[[57]](#footnote-58) וכתב דהתוס' דפשיטא להו דאסור לדון דיני ממונות בפני רבו, הוא משום דחזינן דאף בביעתא בכותחא אסור להורות אע"ג דאין לחוש להוראה בטעות דנימא דא"א בחזרה, וכ"ש לענין דין ממון דאיכא למיטעי טובא עכ"ד, ועד"ז כתב התורת חיים בסנהדרין שם, והוכיח כן ממה שהיו דנים דיני ממונות בפני משה, כדאשכחן שמינה שרי אלפים ושרי מאות, (וזה לדעת הסוברים דל"מ נתינת רשות להורות בפני רבו, ונת' להלן), וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן כ"ט.

בכתובות ס' ב' אמר אביי דהא דאמור רבנן דאפי' ביעתא בכותחא לא לישרי איניש במקום רבי', לא משום דמיחזי כאפקרותא, אלא משום דלא מסתייעא מילתא למימרא, ובפסקי רי"ד שם גריס, לא משום דמיחזי כאפקרותא "ותו לא" אלא משום דלא מסתייעא מילתא, והיינו דודאי עיקר הא דלא יורה במקום רבו הוא משום כבוד הרב, וכאשר כ"כ בפירש"י בסוגיין דהא דלא יורה במקום רבו הוא משום דחוצפא הוא, אלא דיש בזה גם משום דלא מסתייעא מילתא, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' שם שפירשו דנפ"מ בה"ט דלא מסתייעא מילתא דמה"ט אף אם הרב מוחל על כבודו דמותר להורות, דמ"מ אל יורה משום דלא מסתייעא מילתא הואיל והרב אצלו, ומבו' דכל שאין הרב מוחל על כבודו אסור להורות משום דמיחזי כאפקרותא, ובפת"ש יו"ד סימן רמ"ב סק"ד הביא מתשו' בית עקב סימן קמ"א שנקט דעיקר האיסור להורות בפני רבו הוא משום דלא מסתייעא מילתא, והפת"ש תמה ע"ז, עיי"ש.

התוס' בסנהדרין ה' ב' כתבו דאף אם נתן לו רבו רשות אסור להורות בתוך ג' פרסאות, וכ"כ בחי' הר"ן שם בשם רבינו דוד,[[58]](#footnote-59) וכ"כ הרמ"ה שם בדרך בתרא, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ה מת"ת הלכה ב' ג', וכמש"כ הפר"ח והרד"ע שם, וכ"כ הב"ח בסימן רמ"ב, עיי"ש, וכ"כ המהרי"ק בשורש ק"ע,[[59]](#footnote-60) - אך הרשב"א בסוגיין ובתשו' ח"א סימן קי"א כתב דכל שנתן לו הרב רשות מותר להורות, וכן צידד הר"ן בסנהדרין שם, וכתב דהוא משום דהא דאסור להורות בפני הרב הוא משום כבוד הרב, ויכול הרב למחול על כבודו, דרב שמחל על כבודו מחול, וכ"כ המאירי שם, והריב"ש בסימן רע"א.

ובד' הכס"מ בפ"ה מת"ת ובב"י סימן רמ"ב נקט דמודו דהרמב"ם והתוס' בסנהדרין דלענין עיקר איסורא דהוראה בפני רבו מהני נתינת רשות, והא דלא יורה אף כשנתן לו רבו רשות הוא משום מה שאמרו בכתובות דלא יורה במקום רבו משום דלא מסתייעא מילתא, - אך הגר"א שם סק"ח כתב בדעת התוס' בסנהדרין דל"מ נתינת רשות כלל, וכתב דהתוס' בכתובות נחלקו ע"ז וכתבו דמהני נתינת רשות אלא דלא מסתייעא מילתא, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן בשם רבינו דוד.[[60]](#footnote-61)

\*בארחות חיים הל' ת"ת סימן כ"א כתב בשם הר"ש מאיברא ואחיו, דבזה"ז כל הדינים הראויים לעשות תלמיד לרב נתבטלו, כי הגמרות והפירושים והחדושין והחבורים הם המורים האנשים והכל לפי פקחות הלבבות, ולכך היו רגילין שבעירם יחזיק התלמיד מדרש ולא אמרינן בהא כל המורה הלכה לפני רבו חייב מיתה, ובתשו' מהרשד"ם חו"מ סימן א' פירש בדבריהם דבזה"ז אף מותר להורות בפני רבו, וכ"כ בתשו' מהרי"ק שורש קס"ט בשם הסמ"ק מצוריך, ועיי"ש שתמה טובא ע"ז, ועי' בתשו' מהרשד"ם שם במש"כ לישב.

**כגון מגילת תענית וכו',** בהגמי"י פ"ה מת"ת ה"ב כתב בשם מורי רבינו, דכל פסק שאדם רואה בפירוש בספר מספרי הגאונים יכול להורות, רק לא יורה דבר מלבדו ולא יסמוך על ראיותיו ולא ידמה מילתא למילתא מדעת עצמו, וכ"כ בשו"ע יו"ד סימן רמ"ב ס"ט, - ובהגהת דרישה שם סק"ד הק' דמ"ש ממגילת תענית שאסור להורות בפני רבו, ועיי"ש מש"כ בזה, והש"ך תמה על דבריו, וכתב דמה שאמרו דאסור להורות אף במגילת תענית, היינו כשבא לדמות מילתא למילתא בדבר הכתוב במגילת תענית, והגר"א שם סק"כ כתב ע"ז דלא נראה.

**רב חסדא אורי בכפרי בשני דרב הונא,** בפירש"י כתב דהוא משום דל"ה מקומו של רב הונא, והתוס' הק' ממה שאמרו לקמן בסוגיין דשלא בפניו אסור ואין חייב מיתה, והרי דאסור להורות אף שלא בפני רבו, - והתוס' הק' עוד במה שאמרו בסנהדרין ה' ב' דתלמיד אל יורה הלכה במקום רבו אא"כ הי' רחוק ממנו ג' פרסאות כנגד מחנה ישראל, ולקמן בסוגיין מבו' דאף חוץ לג' פרסאות אסור להורות, דפריך מאותו תלמיד שנתחייב מיתה על שהורה בריחוק ג' פרסאות מר"א, אך אם לא נתחייב מיתה ל"ה קשיא מידי, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** התוס' בסוגיין כתבו דתוך ג' פרסאות חשיב כבפניו, ותלמיד גמור אסור להורות אף רחוק לג' פרסאות, ואם הורה בתוך ג' פרסאות חייב מיתה, ותלמיד חבר מותר להורות חוץ לג' פרסאות, ורב חסדא דהורה בכפרי בשני דרב הונא הוא משום דהי' תלמיד חבר דרב הונא, וגם הא דתניא דאל יורה אא"כ רחוק ממנו ג' פרסאות הוא בתלמיד חבר, וכ"כ הריטב"א והמאירי, וכ"כ הרא"ש בסימן ב'

ונחלקו הראשונים בדעתם, דבד' הרשב"א בסוגיין ובתשו' ח"א סימן קי"א מבו' דהאיסור להורות חוץ לג' פרסאות הוא משום איסורא דהוראה בפני רבו, והי' אסור אף קודם גזירת רבי בסנהדרין ה' ב' דתלמיד אל יורה עד שיטול רשות מרבו, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הר"ן בסנהדרין ה' ב',[[61]](#footnote-62) - אך הריב"ש בסימן רע"א כתב דעיקר האיסור להורות בפני רבו, הוא רק בתוך ג' פרסאות, והא דתלמיד גמור אסור להורות אף חוץ לג' פרסאות, הוא משום גזירת רבי בסנהדרין ה' ב', ולא גזר רבי אלא בתלמיד גמור, אך בתלמיד חבר לא גזר.[[62]](#footnote-63)

עוד נחלקו בזה, דהריטב"א כתב בשם ר"י דתלמיד גמור דאסור להורות אף חוץ לג' פרסאות, ה"ה אסור להורות עד סוף העולם, וכ"כ הר"ן בשם תוס', - אך הריטב"א נחלק ע"ז וכתב דאינו אסור אלא באותה אפרכיא שרבו דר, אך חוץ לאותה אפרכיא מותר, ואין אסור אלא משום גזירת רבי.[[63]](#footnote-64)

עוד נחלקו בזה, דהריב"ש שם כתב דבהאיסור דאורייתא להורות בפני רבו ליכא נפ"מ בין תלמיד גמור לתלמיד חבר, ואף תלמיד חבר שהורה בתוך ג' פרסאות חייב מיתה, - אך הריטב"א כתב דתלמיד חבר אינו חייב מיתה אף בפניו שאין לנו אלא דומיא דבני אהרן או דומיא דאלדד ומידד דל"ה חד מינייהו תלמיד חבר, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן רמ"ב ס"ד, וכ"כ הגר"א שם ס"ד.[[64]](#footnote-65)

**ב** התוס' בסנהדרין כתבו דתלמיד גמור אסור להורות אף חוץ לג' פרסאות, והא דתניא דתלמיד לא יורה אא"כ רחוק ממנו ג' פרסאות, הוא כשנטל רשות מרבו, וכ"כ הסמ"ג עשין י"ג וההגמי"י פ"ה מת"ת ה"ג בשם ר"י, ונתחדש בדבריהם דאף כשנטל רשות מרבו אסור להורות בתוך ג' פרסאות, ונת' לעיל פלוגתת הראשונים בזה.

**ג** הרשב"א בסוגיין ובתשו' ח"א סימן קי"א כתב דבפניו הוא בפניו ממש ובעירו,[[65]](#footnote-66) ותלמיד גמור אסור להורות אף שלא בפני רבו תוך ג' פרסאות, וחוץ לג' פרסאות מותר להורות, ואף דאכתי הוא אסור להורות משום גזירת רבי בסנהדרין ה' ב', נפ"מ דסגי לזה בנתינת רשות מרבו אחד, ול"ב ליטול רשות אף מרבו השני, ותלמיד חבר מותר להורות אף בתוך ג' פרסאות, וכ"כ הר"ן, וכ"כ בפסקי ריא"ז, והריא"ז שם כתב דאף תלמיד חבר אסור להורות במקום רבו, ובד' הרשב"א לא נתפרש ד"ז.

**ד** הרמב"ם בפ"ה מת"ת ה"ב ג' כתב, דבפני רבו אסור להורות לעולם, ושלא בפני רבו אם שאל לו אדם דבר הלכה מותר להשיב, אך לקבוע עצמו להוראה ולישב להורות לכל שואל, אסור אף אם הוא בסוף העולם ורבו בסוף העולם, אא"כ נטל רשות מרבו, - והריב"ש בסימן רע"א כתב בדעתו דבפניו ממש אסור להורות וחייב מיתה, ושלא בפניו תוך ג' פרסאות אסור להורות ואינו חייב מיתה, וחוץ לג' פרסאות אין אסור להורות אלא משום גזירת רבי, וגזירה דרבי היא רק כשקובע עצמו להוראה, ולפ"ז נמצא דדעת הרמב"ם היא כדעת הרשב"א, ואך שנחלקו אם גזירת רבי היא גם בהוראה דרך עראי או רק בקובע עצמו להוראה, ועי' בגאו"י במש"כ בדעת הרמב"ם.

**ה** המרדכי בסימן תק"י כתב בשם ריב"א, דהא דתלמיד גמור אסור להורות אף שלא בפניו, היינו דוקא במקום שהי' רבו רגיל לבא שם לקיצים כגון ביום השוק או בשני וחמישי, אבל אם אינו רגיל לבא לקיצים לשם אלא באקראי בעלמא שרי,[[66]](#footnote-67) והב"י ביו"ד סימן רמ"ב פירש דכתב כן לישב הא דתניא דחוץ לג' פרסאות מותר להורות, דהיינו במקום שאין רבו רגיל לבא לשם.

**דתלמיד חבר דילי' הוה,** בפירש"י כתב דהוא חכם כמותו אלא שלמד ממנו דבר אחד או יותר, והריב"ש בסימן רע"א כתב דל"ד חכם כמותו בשוין, דהא רב המנונא ל"ה שוה לרב חסדא, - והרמב"ם בפ"ה מת"ת ה"ט כתב דכל שלא למד ממנו רוב חכמתו ה"ז תלמיד חבר, ובפי' רשב"ם בב"ב קנ"ח ב', כתב דתלמיד חבר היינו דמתחילה הי' תלמידו ואח"כ נעשה חבירו, והרמ"א בסימן רמ"ב ס"ד הביא ב' הדעות, ועמש"כ הש"ך שם סקי"ב והגר"א שם סקי"ב וסקי"ד, ואכמ"ל.

בדין תלמיד חבר נחלקו הראשונים, דבד' רש"י בד"ה דהא מבו' דהא דתלמיד חבר מותר להורות, היינו רק כשאינו במקומו של הרב, אך במקומו של הרב אסור להורות, וכ"כ בפסקי ריא"ז, וכ"כ ביחוסי תנו"א ע' רב המנונא תלמיד ר"ח,[[67]](#footnote-68) ועד"ז כתב הריטב"א בשם הראב"ד ורבותיו דבפניו ממש אסור להורות, ואך דמשמעות דבריו דאינו אסור אלא בפניו ממש, אך כל שאינו בפניו ממש מותר להורות אף שהוא במקומו, (וכן נקט הרמ"א בסימן רמ"ב ס"ד בדעת הריב"ש, עיי"ש), - ודעת התוס' בד"ה רב חסדא ודעימייהו דלא הותר לתלמיד חבר להורות אלא חוץ לג' פרסאות, ונת' לעיל, - והב"י בסימן רמ"ב כתב בד' הרמב"ם בפ"ה מת"ת ה"ט דתלמיד חבר מותר להורות אף בפני רבו, וכ"כ בחי' פר"ח שם ה"ב,[[68]](#footnote-69) וכתב דכ"נ גם בד' הרי"ף, וכ"ה מבו' בד' ריו"נ לקמן בסוגיין,[[69]](#footnote-70) והריב"ש בסימן רע"א נסתפק בזה, ונת' להלן.

**צורבא מרבנן חזי לנפשי',** בפירש"י כתב דבודק סכין לשחוט בו הוא עצמו בהמה שלו, ובחי' הגרע"א כתב דמשמע דבעי דוקא תרתי למעליותא דבהמה שלו והוא בעצמו שוחטו, ועיי"ש שהק' דמי הכריחו לזה, דדילמא אף כשאחר שוחט כיון דהבהמה של צורבא מרבנן והוא בודק סכינו ומוסרו לשוחט רשאי דזה מקרי חזי לנפשי' דיהא מתר לשחוט מי שיהי' בסכין זה דהשוחט שליחותי' עביד.

הרא"ש בסימן ב' נסתפק אם ה"נ מותר תלמיד להורות לבני ביתו בפני רבו, או"ד דלא התירו אלא בדיקת סכין שאינה אלא לכבודו של חכם, וכמש"כ לעיל מינה דאי"ז הוראה, והא דאסור לבדוק סכין בפני רבו הוא משום דנוטל שררה לעצמו בפני רבו, וכה"ג מוחל החכם לכבודו שלא להטריח צורבא מרבנן לבא אליו, אבל בדבר או"ה אפי' לעצמו אסור להורות במקום רבו, וכתב דהדעת נוטה לאסור, וכ"כ בטוש"ע יו"ד סימן רמ"ב סי"ב,[[70]](#footnote-71) - אך לדעת הסוברים דאף דבר שאינו נראה חידוש לשואל אסור להורות בפני רבו, לכאו' בדיקת סכין הויא ככל הוראה דאסורה בפני רבו, ומהא דצורבא מרבנן חזי לנפשי' יש ללמוד דהוראה לעצמו מותרת בפני רבו, וכ"ה מבו' בד' המאירי, וכן נקט בתשו' חוות יאיר סימן קכ"ב דמותר להורות בתוך ביתו אפי' במקום רבו, ובפת"ש סימן רמ"ב סק"ה תמה על דבריו שלא הביא ד' הרא"ש והטוש"ע שאסרו בזה.

**שאני התם דאתחילו בכבודו ואיבע"א שאני ר"א בר יעקב דמופלג בחכמה הוא,** הב"י בסימן רמ"ב כתב דאף דבזה"ז אין מראין הסכין לחכם וע"כ השמיטו הפוסקים לדינים אלו, מ"מ נפ"מ בזה לתלמיד חבר דאף להסוברים דמותר להורות אף בפניו, מ"מ אם התחילו בכבודו או היכא דמופלג חיישינן לי', וכ"כ הרמ"א שם ס"ד דבהני גווני אין להורות בעירו.

**ולאפרושי מאיסורא אפי' בפניו שפיר דמי,** בפירש"י כתב דהיינו כשרואה אדם רוצה לעבור עבירה ורבו שם ושותק מותר לתלמיד לקפוץ ולגעור, וכעי"ז כתבו הרמב"ם בפ"ה מת"ת ה"ג והטוש"ע ביו"ד סימן רמ"ב סי"א, ומבו' דרק כשרואה אדם רוצה לעבור עבירה, הוא דמותר להפרישו מן האיסור, אך הוראת איסור בעלמא אסורה במקום הרב, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י בד"ה בפניו,[[71]](#footnote-72) - אך בד' התוס' לעיל ס"ב ב' ד"ה כגון מבו' דכל הוראת איסור מותרת בפני רבו, ומכח זה הק' על פירש"י שם, אך רש"י אזיל לטעמי' דאף הוראת איסור אסורה בפני רבו, ורק כשרואה אדם רוצה לעבור עבירה, מותר להפרישו מן האיסור, וכ"כ הגאו"י והגרע"א שם, וכן נקט בפשיטות בתשו' מהרלב"ח סימן ל' בתו"ד.[[72]](#footnote-73)

\*המאירי בסנהדרין ה' ב' כתב דאף לאפרושי מאיסורא, ראוי לו שלא לומר כן במוחלט אלא דרך שאלה כלומר היאך אתה עושה ד"ז והלא ד"ז יש בה איסור, - וצ"ע אם מכוון דבריו דבכה"ג שאומר כן לא חשיב כלל כהוראה, וע"כ יש לו לעשות כן, או דאף דגם כשאומר כן חשיב כהוראה, מ"מ ראוי לעשות כן משום כבוד הרב.[[73]](#footnote-74)

**א"ל כה"ג מי מיחזי כאפקרותא,** בפי' ריו"נ כתב דהא דעביד רבינא הכי, אע"ג דנסתפק אם כה"ג מיחזי כאפקרותא, הוא משום דתלמיד חבר הוה, והא דבעי מיני' אם מיחזי כאפקרותא היינו לגבי תלמיד בפני רבו, - אך בד' רש"י משמע דרבינא בעי מיני' אם מה שעשה הוא מיחזי כאפקרותא, ואזיל לטעמי' דאף תלמיד חבר אסור להורות בפני הרב,[[74]](#footnote-75) וצ"ע לפ"ז היאך עשה רבינא כן, אף שנסתפק אם מיחזי כאפקרותא, ועמש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ.

**עד שהורו הלכה בפני משה רבן וכו' אע"פ שהאש יורדת מן השמים מצוה להביא מן ההדיוט,** בתור"פ הק' דמ"ט נענשו הרי הוי לאפרושי מאיסורא,[[75]](#footnote-76) ולכאו' אזיל לטעמי' דס"ל לעיל בסוגיין כדעת התוס' דכל הוראת איסור חשיבא כלאפרושי מאיסורא ושריא, אך לדעת ש"ר דלא שרי אלא כשרואה אדם רוצה לעבור עבירה ואם לא יפרישנו יעשה את האיסור, הרי דהכא דהי' בידם לשאול למשה רבינו, ל"ה רשאים להורות, ועיי"ש מש"כ כמה דרכים בזה,[[76]](#footnote-77) ונתחדש בדבריו, דאף דלאפרושי מאיסורא שרי, מ"מ כל שטעה בהוראתו, ה"ה נענש ע"ז, וצ"ע.

**כל הנותן מתנותיו לכהן אחד מביא רעב לעולם,** המהרש"א הק' דבכ"ד אמרו במכירי כהונה שנו דמשגר לו כל מתנותיו ולא אמרו בו איסור, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ הרש"ש והעיני שמואל, ומש"כ בהערות לחי' המאירי.

**ויאמר אלעזר הכהן וכו' אע"ג דאמר להו לאחי אבא צוה ואותי לא צוה אפ"ה איענש,** המהרש"א כתב דאף דמשה נתעלמה ממנו הלכה זו, מ"מ הי' לו לאלעזר לשהות עד שיתיישב דעתו של משה מן הכעס והי' נזכר הלכה, ונתחדש בדבריו דאם ל"ה עתיד משה ליזכר בהלכה זו, הי' מותר לאלעזר להורות,[[77]](#footnote-78) ונתחדש בזה, דכל הא דאסור להורות בפני הרב, הוא רק בדבר דביד הרב להורות.[[78]](#footnote-79)

א' כסליו ע"ח

דף מס' 4

**ס"ג ב'** **- א"ל זילו בטילו רשותייכו לגבי חד הו"ל יחיד במקום גוי,** לעיל ס"ב א' אמרו דאין עירוב מועיל במקום גוי ואין ביטול רשות מועיל במקום גוי, ובד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין ה"י מבו' דנכלל בזה גם דל"מ אם ביטלו הישראלים זל"ז ונעשו כיחיד אצל הגוי, ושלא כד' התוס' שם שפירשו דמכוון הגמ' הוא דל"מ ביטול רשות דהגוי, והתורת חיים כתב לפ"ז דאביי דס"ל הכא דמהני ביטול רשות לחשבם כיחיד במקום גוי, לא ס"ל למה שאמרו לעיל דאין ביטול רשות מועיל במקום גוי, ומה שאמרו התם דאין ביטול רשות מועיל במקום גוי, אתיא כרבא.

והתוס' לקמן ס"ו א' סוד"ה דאתא דנו דבגונא דהגוי מתרצה להשכיר, שפיר מהני הביטול לכו"ע לחשבן כיחיד במקום הגוי, דבכה"ג ליכא לטעמא דביטלת תורת עירוב מאותו מבוי, עיי"ש, אך לפ"ד הרמב"ם ודאי דל"מ, דדינא הוא דאין ביטול רשות מועיל במקום גוי.

\*הרא"ש בסו"ס א' כתב דאם יש ב' בתים של ישראל פתוחין לחצר אחת מיקרו יחיד במקום גוי לגבי המבואות, והוכיח כן מסוגין דמיקרי יחיד במקום גוי ע"י ביטול שביטלו רשותם לבני חצר אחרת, אע"פ שסתם חצר יש לה ב' בתים, עכ"ד,[[79]](#footnote-80) ובפשוטו מבו' בדבריו דלא איירי הכא כשביטלו רשות המבוי לאחד מבני החצר, אלא איירי כשביטלו לכל בני החצר, וצ"ב דמנלי' דלא ביטלו לאחד מבני החצר, ומש"כ הקרבן נתנאל שם דהוא משום דלא ביטלו אלא רשות המבוי ולא רשות החצר, צ"ע דאכתי מנ"ל דלא ביטלו אף בני אותה חצר רשותם שבמבוי לאחד מבני החצר, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן פ"א סקי"ד.

והחזו"א שם הק' דבד' הרא"ש בסימן ד' מבו' להדיא דמפרש לסוגיין דאיירי הכא כשביטלו לאחד מבני החצר, וא"כ מה מייתי מינה דב' בתים בחצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי,[[80]](#footnote-81) - אך מצאנו בד' רבינו ירוחם נתיב י"ב חלק י"ז צה. שכתב להדיא דיבטלו כל בעלי החצירות לאחד מחצר אחרת, ומבו' בכל דבריו שם דאין הביטול אלא לאחד מבני החצר ולא לכל בני החצר, וכתב דהא דחשבינן להו כיחיד במקום הוי, הוא משום דכל בעלי חצר זו חשובין כיחיד לגבי המבוי, והרי דאף שביטלו רשותם לאחד מבני החצר, כל הא דאין הגוי אוסר עליהן, הוא משום דכל בני חצר חשובין כיחיד לגבי המבוי, וצ"ב.[[81]](#footnote-82)

**א"ל מידי הוא טעמא אלא דלא שכיח דדיירי והכא הא קדיירי,** הריטב"א לקמן ס"ה ב' הוכיח מזה דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אלא כל היכא דשכיח ישראל דדיירי בהדי גוי קנסי' ואפי' אם ליכא ב' ישראלים דאוסרין ואף אם ליכא אלא ישראל אחד, ועיי"ש שכתב דזה דלא כסוגיית הגמ' שם דלא קנסו עד שיהא ב' ישראלים אוסרין זע"ז ואע"ג דשכיח דדיירי, והגאו"י שם תמה ע"ד הריטב"א, דהכא שפיר חשיב דאוסרין זע"ז, דדמי לכל ב' שעירבו דאוסר הגוי עליהן, אף דאחר העירוב אין אוסרין זע"ז, אך לכאו' אין מכוון הריטב"א להוכיח מהכא דל"ב אוסרין זע"ז, אלא להוכיח דל"ב כלל שיהיו ב' ישראלים, ואף ישראל אחד דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, עיי"ש בדבריו, ובזה ל"מ הא דבלא הביטול היו ב' ישראלים, דמ"מ כיון דע"י הביטול חשיבי כישראל אחד, (וכמו שאמר אביי דהו"ל יחיד במקום גוי), הי' בדין שלא יאסור הגוי עליו.[[82]](#footnote-83)

אך בתשו' מהרי"ל החדשות סימן ל"ט אות ב' הוכיח מסוגיין להיפך, דאף דשכיח דדייר משום ישראל חבריו הדרים עמו, אפ"ה שרי, ורבא לא פליג אלא משום דא"כ ביטלת תורת עירוב,[[83]](#footnote-84) וצ"ע דלהדיא אמרו הכא דכיון דשכיח דדיירי הי' לנו לאסור, וכל הא דלא אסרינן הוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזור בה רבנן, - וצ"ל דאם הי' אוסר הגוי בכל יחיד דשכיח, ל"ה שרינן מכח דהכא הוי מילתא דלא שכיחא, כיון דא"צ לאסור במסוים באופן זה, אלא הו"ל ככל יחיד דשכיח דדייר דאוסר הגוי עליו, ובע"כ דבכל יחיד דשכיח דדייר אין הגוי אוסר, ואך דהכא ע"י ביטול לא חשיבי כיחיד ממש, ובזה הוא שדנו בסוגיין, אם סגי בביטול לחשבן כיחיד, או דכיון דשכיח דדיירי, לא חשבום כיחיד, וע"ז הוא דמהני הא דהוי מילתא דלא שכיחא, וע"כ לא תיקנו חכמים בזה דלא יהיו חשובין כיחיד.

**דמערבי,** בפירש"י כתב דהיינו דמערבי ביניהן אע"ג דלא מהני, ופירש כן גם במה שאמרו דמכרזינן דהיינו דמכריזים דאין העירוב מועיל כלום, ולכאו' הוא משום דס"ל דאיירי דלא היו החצירות פתוחות זל"ז, וע"כ אין עירובם מועיל כלל, ואפ"ה ה"ז מועיל דלא נימא דביטלת תורת עירוב מאותו מבוי, - אך התוס' פירשו דהיו החצירות פתוחות זל"ז ושפיר הועיל עירובם, וה"ז מועיל אף להתיר לטלטל למבוי, כיון דסומכין על עירוב במקום שיתוף, וכמש"כ המהרש"א שם, ולדעתם י"ל דאם ל"ה העירוב חל כלל, אכתי הוה חשיב דביטלת תורת עירוב מאותו מבוי.

**תוד"ה בטילו, דכשעירבו שכיחי מאני דבתים בחצר וגזרינן דילמא אתי לאפוקינהו מחצר למבוי,** משמעות ד' התוס' דטעמא דרב דכשעירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין במבוי אלא בד', הוא משום דגזרינן דאם יטלטלו בו יבואו אף להוציא את כלי הבתים מן החצר למבוי, וכ"כ הרשב"א, וכ"ה משמעות ד' הראב"ד בפ"ה מעירובין הט"ו, - אך התוס' לקמן צ"א ב' ד"ה וכלים כתבו דהוא משום דכשעירבו אסור לטלטל מן החצר למבוי אף כלים ששבתו בתוכה אטו כלים ששבתו בבית ואין במבוי שום תשמיש ודמי לכרמלית, וכ"כ התור"פ והריטב"א בסוגיין, - ועמש"נ בזה להלן.[[84]](#footnote-85)

**וקשיא לר"י דמסתמא הני דשמעתין היו מערבין חצירות עם הבתים ורשות המבוי לבדו היו מבטלין,** הגרע"א בגהש"ס הק' דמה הוצרכו לאריכות זו, ומ"ט לא הק' בחזקה, דממ"נ אם לא עירבו הרי בלאו ביטול הי' מותר לטלטל במבוי כלים ששבתו בתוכו, ואם עירבו ל"מ הביטול להתיר לטלטל במבוי כלים ששבתו בתוכו, וכבר הרגיש בזה המהרש"א, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחי' אהעו"ז מש"כ בזה, - ובחי' בית מאיר כתב לפרש ד' התוס' עפי"ד הריטב"א דודאי דאיירי כשעירבו, ואך די"ל דכשביטלו לו רשותם ביטלו אף לרשות החצר, וע"כ שפיר מהני הביטול להתיר לטלטל במבוי כלים ששבתו בתוכו, וע"ז הוא שכתבו דמסתמא היו נשארים בעירוב חצרותיהם ולא היו מבטלין אלא רשותם שבמבוי, וא"כ לא יועיל הביטול להתיר לטלטל במבוי כלים ששבתו בתוכו.

**דהא כיון דעירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין בו אלא בד',**[[85]](#footnote-86)בתור"פ כתב לישב, דכיון דאותו היחיד יכול להוציא מן החצר למבוי יש שם מבוי עליו ע"י תשמישו ול"ה ככרמלית, וכ"כ בחי' אהעו"ז ובגאו"י, וכ"כ החזו"א בסימן פ"א סק"א,[[86]](#footnote-87) - אך התוס' לטעמייהו אזלי דס"ל דטעמא דרב דאסור לטלטל במבוי, הוא מגזירה שמא יבואו להוציא כלים הבתים למבוי, וע"כ אף דאותו יחיד יכול להוציא מן החצר למבוי, והוא יהא מותר לטלטל במבוי דלגבי דידי' ליכא להגזירה, מ"מ הם אסורין לטלטל במבוי, גזירה שמא יוציאו כלי הבתים מן החצר למבוי.

**ואפי' לשתף בתי האחרים מהני וכו',** נתחדש בד' התוס' דמהני הביטול להתיר לאותו יחיד להוציא אף מבתיהם למבוי, ואף הם היו מותרין להוציא אלמלי הא דהוו כחוזרין ומחזיקין, - אך הרשב"א והריטב"א כתבו דל"מ הביטול אלא להתיר לאותו יחיד להוציא מביתו למבוי, ומבו' בדבריהם דאסור אותו היחיד להוציא מבתיהם למבוי, והריטב"א הק' דהיאך יבטלו כולם מפני הנאת היחיד, וכתב דלשבת הבאה יבטלו ליחיד אחר וכו' או אף באותו היום למ"ד דמבטלין וחוזרין ומבטלין, וכ"כ הרשב"א, ולד' התוס' א"צ לזה, דהביטול הועיל לכולם, דיוציא היחיד מחצרותיהם למבוי, וכ"ה משמעות ד' רש"י דלא הותר להוציא למבוי אלא כלים ששבתו בבית היחיד, אך כלים ששבתו בשאר בתי החצר אסור להוציא למבוי, - והחזו"א בסימן פ"א סק"ד וסק"ה תמה ע"ד התוס', דיש לאסור בזה משום דהבתים הוו רשות של כולם והמבוי הוי של היחיד, ואסור להוציא מזל"ז, ועי' גם בחי' בית מאיר שעמד כן במש"כ התוס' דהא דהן אסורין להוציא הוא משום דהוו כחוזרין ומחזיקין, ולכאו' זהו טעמא דש"ר דפליגי ע"ד התוס' ואסרו בזה, והא דהיחיד מותר להוציא מביתו למבוי, אף דבביתו הוא מעורב עם כל בני החצירות והמבוי הויא רשותו לבדו, הוא משום דלא אמרו דיורין להחמיר, וכמש"כ החזו"א שם סוסק"ה.[[87]](#footnote-88)

ובד' התוס' לכאו' צ"ל, דס"ל דמותר להוציא מרשות שדרים בה ב' יחד לרשות של א' מהם, וכל הא דאסור להוציא מבית לחצר, הוא משום דבחצר יש דיורים חלוקים, דדין עירובי חצירות בחצר הוא מכח הדיורין שבבית, דהחצר הויא חלק מדיורי הבית, וע"כ חשיב ב' דיורין נפרדין בחצר, ואוסרין זע"ז, אך הכא דעירבו כל בני החצירות והוי כחדא דיורים של כל בני החצירות, מותר להוציא מרשות זו למבוי שהוא של היחיד,[[88]](#footnote-89) ואף הן היו מותרין להוציא אלמלי הא דהוו כחוזרין ומחזיקין, וכ"ה משמעות ל' התוס' שהוצרכו לפרש דהעירוב עושה אותן כבית אחד ונעשין כולן כאחד ע"י העירוב, והיינו דבאו לפרש להא דמותר להוציא משאר הבתים למבוי אף דהמבוי הויא רשות של אותו יחיד לבדו, וע"ז הוא שכתבו דהעירוב עושה אותן כבית אחד וליכא דיורין חלוקין בבתים ובחצירות, וע"כ שרי לטלטל משם למבוי.[[89]](#footnote-90)

אך בד' ש"ר שאסרו בזה, נראה דס"ל דאסור לטלטל מרשות שדרים בה ב' יחד אף שאין בה דיורין חלוקין לרשות של אחד מהן, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה ר"ס דאסור לטלטל מביתו לבית המשותף עם חבירו, עיי"ש, והרשב"א לעיל כ"ו ב' כתב בשם הראב"ד שחילק בזה בדין הוצאה מבית המשותף לבית של יחיד, דאותו היחיד מותר להוציא, אך חבירו אסור, עיי"ש, וצ"ב, (וזה שלא כד' התוס' שנקטו דגם שאר בני החצירות היו מותרין להוציא אלמלי הא דהוו כחוזרין ומחזיקין).[[90]](#footnote-91)

בתור"פ כתב דגם להן איכא נפקותא בביטול, כשהחצירות פתוחות זל"ז ועירבו ביחד דהן יכולין להביא כליהם בחצר אותו יחיד שביטלו אצלו, ואותו יחיד יוציא כליהם מחצירו למבוי, והם ישתמשו בהן במבוי, אך הם אסורין להוציא מחצירו של היחיד למבוי, משום דה' לגבי חד ל"ה אורחים, - ומבו' בדבריו דס"ל דהיחיד אסור להוציא כלי בתיהן מחצרותיהן למבוי, ואינו מותר אלא להוציאן מחצירו למבוי, ואין לומר דאורחא דמילתא קאמר, שהרי מבו' בדבריו דגם הא דהיו הם מותרין להוציא למבוי, אלמלי הא דל"ה אורחים, הוא רק להוציא מחצירו של היחיד, ולכאו' הוא משום דהחצירות הוו של כולם והמבוי הוי של היחיד ואסור להוציא כלי הבתים מזל"ז, ורק מחצירו של היחיד מותר להוציא למבוי, דחצר זו הויא רשות אחת עם המבוי שהוא של היחיד, דאף דבחצירו עירב עם שאר בני החצירות, לא אמרו עירוב להחמיר, וע"כ מותר להוציא כלי הבתים מחצר זו למבוי.[[91]](#footnote-92)

ג' כסליו ע"ח

דף מס' 5

**ס"ג ב'** **- תוד"ה בטילו, ומ"מ יחיד במקום נכרי לא חשיב ע"י עירוב שא"כ ל"ה צריך לעולם לשכור,** המהרש"א כתב דאין מכוון התוס' דיהא חשוב כיחיד במקום נכרי ע"י עירוב לחוד, דאף אם הי' חשוב כיחיד במקום נכרי, הרי שכיח דדיירי, וכמו שאמרו בסוגיין דמה"ט יש לאסור אף כשביטלו רשותם ליחיד, אלמלי הא דהוי מילתא דלא שכיחא, אלא מכוון דבריהם הוא ע"י עירוב וביטול דמילתא דלא שכיחא הוא, עיי"ש, ועי' בחי' בית מאיר שתמה על דבריו, וכתב לפרש בע"א.

אך בתור"פ מבו' דמכוון הדברים הוא לעירוב לחוד בלא ביטול, עיי"ש, ובחי' אהעו"ז כתב לפרש בזה, דאף דשכיח דדיירי, מ"מ אם הי' עושה העירוב עשה אותם כבית אחד, ל"ה הגוי אוסר עליהן אף דשכיח דדיירי, דומיא דב' הדרים בבית אחד דאין הגוי אוסר עליהן אף אם שכיח דדיירי, כאשר כ"ה מבו' ממש"כ תוס' והרא"ש דב' בתים בחצר חשיבי כיחיד לגבי המבוי, וכ"כ הקר"א, והיינו דכל מה שאמרו בסוגיין דבביטלו לחד יש לאסור משום דשכיח דדיירי, הוא משום דע"י ביטול לא חשיבי כיחיד ממש שהרי כולם דרים בבתיהם, (וכמש"נ כן בדף מס' 4 בד' מהרי"ל), אך כל שעירבו כולם יחד דחשיבי כדרים בבית אחד, לא איכפת לן במה דשכיח דדיירי.[[92]](#footnote-93)

**אבל השאר אסורין שאם יוציאו ה"ה מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול ובטל הביטול בכך,** משמעות דבריהם דהא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מבית היחיד אף אחר חזקה, הוא משום דעי"ז בטל הביטול, ויתבאר בזה בעזה"י במקומו.

**וא"ת וכו' גם בתיהם כמו"כ נעשין אחד ע"י העירוב, כשיבטלו המבוי לאחד למה יהיו הם אסורין,[[93]](#footnote-94)** בתור"פ כתב לישב, דהא דהן אסורין הוא משום דאם יוציאו למבוי הוו כחוזרין ומחזיקין, אך בדעת התוס' צ"ל, דאם חשבינן לכולהו כאחד וכולם זוכין בביטול, אין הוצאתם חזרה כלל מן הביטול, דהרי אדרבה ע"י הביטול הוי המבוי לכולם.

המהרש"א הק' דמ"ט הק' התוס' רק בגונא שהחצירות פתוחין זל"ז ועירבו החצירות יחד, הרי אף כשאין החצירות פתוחות זל"ז, מ"מ הבתים שבכל חצר וחצר נעשין אחד ע"י עירוב ותיקשי דכשיבטלו המבוי לאחד למה יהיו הם שבאותו חצר שהיחיד בתוכו אסורין, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, ועמש"כ בחזו"א סימן פ"א סק"ז, - ועיי"ש שכתב עוד, דקו' התוס' זו אינה במקום גוי דאיירי בי' הרא, דא"כ לק"מ וכמש"כ התוס' דא"כ לעולם א"צ לשור, אלא קושייתם היא שלא במקום נכרי, עיי"ש, ועמש"כ בזה בחי' אהעו"ז ובחזו"א סימן פ"א סוסק"ח.

**וכי אם שנים דרים בבית אחד ובטלו בני החצר רשותן לאחד מהשנים וכו',** צ"ב דמ"ט בעינן שיזכה אף השני בביטול ובלא זה הוא אסור להוציא מביתו לחצר, הרי בלא"ה יש להתיר לו להוציא מהבית לחצר, דהבית הוי של שניהם והחצר הוי של שניהם, - וי"ל בתרי גווני, או דהא דצריך לבטל לכל אחד ואחד, הוא משום דכלפי דיורי מי שלא ביטלו לו, חשיבא הרשות כרשות של המבטל, והוא אוסר עליו, או דהוא משום דכל הא דמותר להוציא מבית של שותפין לחצרם, הוא רק כשאין לאחד מהם בית אחר בחצר, אך כל שיש לאחד מהם בית אחד בחצר, אסור להוציא מן הבית לחצר, דבבית דיירי תרוייהו יחד, ובחצר יש לאחד מהם חלק בפנ"ע מכח ביתו השני, וזה לפ"מ שחילק הרשב"א לעיל כ"ו ב' בין הדיורים דבית של ב' לדיורים דחצר של ב', ואכמ"ל.[[94]](#footnote-95)

ובעיקר מה שנקטו התוס' דבלא שיזכה השני בביטול ה"ה אסור להוציא לחצר, צ"ע, דא"כ לפמש"כ התוס' דבסוגיין לא זכו כולם בביטול, אסורין כולם מדינא להוציא מחצרם למבוי, והתוס' לעיל כתבו דכל הא דאסורין הוא משום דהוו כחוזרין ומחזיקין, וי"ל.

**אבל ע"י עירוב אין נעשין יחיד במקום נכרי, וה"ה לענין בטול וכו',** מבו' בד' התוס' דהא דל"מ העירוב לחשבן כיחיד במקום נכרי, אי"ז משום דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, דא"כ אין ללמוד מזה דה"נ לענין ביטול לא חשבינן להו כדרים יחד, אלא הוא משום דאף אחר העירוב אכתי לא חשיבי כיחיד ממש.[[95]](#footnote-96)

**וי"ל דרבא סבר וכו' ול"ה יודע שפתוחות זל"ז וכו',** המהרש"א כתב דהיינו דאם הי' רבא יודע דהיו החצירות פתוחות זל"ז ועירבו יחד, ל"ה קשיא לי' דביטלת בהן תורת שיתוף, שהרי קי"ל דסומכין על עירוב במקום שיתוף, והחזו"א בסימן פ"א סק"ט תמה ע"ז טובא, עיי"ש, - אך לכאו' מכוון המהרש"א, דודאי לפי האמת ל"מ אף שעירבו כל החצירות יחד, אף דסומכין על עירוב במקום שיתוף, משום דא"כ יאמרו עירוב מועיל במקום הגוי,[[96]](#footnote-97) ורק הא דפריך רבא דביטלת תורת עירוב, הוא רק משום דל"ה יודע שפתוחות זל"ז, דאם היו פתוחות זל"א לא ביטלת תורת עירוב, כיון דעירבו כל החצירות יחד וסומכין על עירוב במקום שיתוף, והגם דמדינא הגוי אוסר, מ"מ כיון שביטלו כולם רשותן במבוי ואין הגוי אוסר, תו יש לסמוך על העירוב, וזהו הא דמשני בגמ' דמערבי, דהיו החצירות פתוחות זל"ז ועירבו יחד, וע"כ לא ביטלת תורת עירוב, וע"ז פרכינן דמ"מ יאמרו עירוב מועיל במקום גוי.

**אלא אמר רבא וכו' דהו"ל כשכירו ולקיטו וא"ר יהודה אמר שמואל אפי' שכירו ואפי' לקיטו נותן עירובו ודיו,** נחלקו הראשונים בדין שכירו ולקיטו של גוי, דדעת רש"י דשול"ק של גוי נותן עירובו עם בני מבוי ודיו, וא"צ להשכיר את הרשות, וכ"כ רש"י לקמן ס"ו א' ד"ה מה מערב וד"ה אף שוכר, וכ"כ התוס' בכ"ד ס"ו א' ד"ה מערב, ע' א' ד"ה יורש, ע"ב ב' ד"ה מודים, פ' א' ד"ה אתו, וכ"כ בפי' ריו"נ, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ז', וכ"כ הטור בסימן שפ"ב.

אך דעת הרמב"ם בפ"ב מעירובין הי"ב דשול"ק של גוי משכיר את הרשות, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בשם הראב"ד, והסכימו לדבריו, ופירש הראב"ד דהא דמייתינן מדינא דשול"ק נותן עירובו ודיו היינו דכ"ה דשול"ק של ישראל נותן עירובו ודיו, ה"נ שול"ק של גוי משכיר את הרשות, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ה'.

בביאור דעת רש"י ודעימי' דשול"ק של גוי נותן עירובו ודיו, אף דהגוי עצמו ל"מ לערב, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י בד"ה חמשה שכירים ולקיטין מבו' דהוא משום דשוינהו לי' לשול"ק כבעלים שיתיר עירובו, וזהו דמיבע"ל אם שויוהו כבעלים אף לחומרא, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בסוגיין ובתשו' ח"ד סימן רח"צ, ובד' הריטב"א בסוגיין ולקמן ס"ו א', ובד' הריא"ז בפירקין ה"א דין ו'.

ובל' הריטב"א לקמן שם משמע דהיינו דחשבוהו כבעלים גמור על רשות הגוי וכמו שאין לגוי רשות כלל, וכ"ה גם משמעות ל' הריטב"א בסוגיין, וע"כ מהני עירובו להתיר, - אך בד' הר"י מקינון שהובא בתוס' הרא"ש לקמן ס"ו א' מבו' דהא דמהני עירובו הוא מדינא דה' השרויים בבית אחד עירוב אחד לכולן, והיינו דהא דל"מ עירוב בגוי, אי"ז משום דרשות הגוי אינה ניתרת בעירוב, אלא משום דגוי ל"מ עביד עירוב, אך כל דהישראל השול"ק מערב, שפיר מהני עירובו אף לרשות הגוי מכח דינא דאחד מערב לכולם.

**ב** בתור"פ ותוס' הרא"ש לקמן ס"ו א' כתבו בתחילת דבריהם דהא דמהני עירובו של השול"ק הוא משום דהוי כשלוחו, וכ"כ הטור בסימן שפ"ב, - וצ"ע דהיאך מצי לערב בתורת שליח דהגוי, הרי הגוי עצמו ל"מ לערב, ועמש"כ בזה בקה"י סימן י"ט סק"ז.[[97]](#footnote-98)

**ג** בפי' ריו"נ כתב דכיון דדר ישראל בחצר הנכרי, חשבינן לי' כמו ששכר הבית של הנכרי, ומשמעות דבריו דהוי זה כשכירות המועלת להתיר רשות הגוי, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן ס"ו א' דמדמי לה לדינא דאחד שוכר ע"י כולם, וכן פירש הב"י בסימן שפ"ב בדעת רש"י ודעימי', וכתב דהא דמהני כשמשאיל לו מקום להניח בו דבר, הוא משום דכ"ה דמהני שכירות להתיר רשות הגוי ה"נ מהני שאלה להתיר,[[98]](#footnote-99) וכ"כ המ"ב שם סק"מ, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן פ"ב סקכ"ח.

ובקה"י סימן י"ט סק"ג הק', דמשמעות הדברים דמהני שול"ק אף כשאינו מבני החצר, ובכה"ג לא מצינו להתיר מדינא דאחד שוכר ע"י כולם, דהא דאחד שוכר ע"י כולם, הוא רק באחד מבני החצר, עיי"ש, - אך בתו"ד החזו"א בסימן פ"ב סקכ"ח מבו' דזהו שהקילו בשול"ק לחשבו כדר באותה חצר, וע"כ יש בזה לדינא דאחד שוכר ע"י כולם, ועיי"ש שפירש לפ"ז לאיבעיא דה' שכירו וה' לקיטו, ונת' להלן.

בדעת הרמב"ם והראב"ד דשול"ק של גוי משכיר את הרשות, ושול"ק של ישראל מערב, מבו' בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תרכ"ו ומיוחסות סימן רי"ח, דהוא משום דעשאוהו כשלוחו, וע"כ ל"מ שול"ק דגוי לערב, כיון דהגוי לאו בר עירוב הוא, אלא הוא משכיר את רשות הגוי, וכ"ה מבו' גם בדבריו בח"ה סימן ו', ומשמעות דבריו דמעות השכירות הוו לבעה"ב, והיינו משום דהשול"ק הוי כשלוחו להשכיר,[[99]](#footnote-100) (אך אם הא דשול"ק משכיר הוא משום דחשיב כבעלים, לכאו' מעות השכירות הוו לשול"ק), ואמנם דבריו שם קיימי כלפי שכירות דשול"ק על אחר הזמן שנסתלק, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המאירי,[[100]](#footnote-101) ופירש כן באיבעיא דה' שכירו וה' לקיטו, ונת' להלן, וכ"ה מבו' בל' השו"ע בסימן שפ"ב סי"ג,[[101]](#footnote-102) - אך הריטב"א והר"ן בסוגיין כתבו דהוא משום דחשבינן לי' כבעה"ב, וע"כ מצי להשכיר את רשות הגוי.[[102]](#footnote-103)

**היו שם ה' שכירו וה' לקיטו מהו,** בפירש"י כתב דמיבע"ל אם כ"ה דשוינהו לי' לשול"ק כבעלים להקל, הוי נמי בעלים להחמיר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, וכ"כ בפי' ריו"נ, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן ע"ב א' (ד"ה ומודין) ותוס' הרא"ש ותור"פ שם, דהאיבעיא היא אם כולם אוסרין.

וצ"ע דהניחא לפירש"י ודעימי' דההיתר בשול"ק הוא משום דחשיב כבעלים, הרי דשפיר מיבע"ל אם חשיב כבעלים אף להחמיר, אך להני קמאי דההיתר בשול"ק הוא משום דחשיב כשלוחו של הגוי, הרי לא חזינן כלל דהשול"ק חשיב כבעלים, ומהיכ"ת יהא כבעלים להחמיר ולאסור, - ועד"ז צ"ע לדעת ריו"נ דההיתר בשול"ק הוא משום דחשיב כשוכר רשות הגוי ומדינא דאחד שוכר ע"י כולם, דא"כ לא מצינו כלל דהחשיבו להשול"ק כבעלים, ומאי מיבע"ל דיאסור השול"ק על בני החצר, - והחזו"א בסימן פ"ב סקכ"ח כתב בתו"ד לישב לדרכו של ריו"נ, דהא דשרינן בשול"ק אף כשאינו מבני החצר, ודינא דאחד שוכר ע"י כולם הוא רק באחד מבני החצר, הוא משום שהקילו לחשבו כדר באותה חצר, וזהו דמיבע"ל אם חשיב כדר בחצר אף להחמיר.

בד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין הי"ב מבו' דמפרש דמיבע"ל כשהיו לגוי ה' שכירו וה' לקיטו, אם סגי שישכיר אחד מהן, או צריך שישכירו כולם, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה ק"י, - ובחי' המאירי כתב לפרש טעם האיבעיא, אם אמרינן דהוא מוותר רשותו אצל כל אחד מהם בכל מה שירצה, וע"כ סגי במה שהשכיר אחד מהם את רשותו, או"ד הואיל והם ה' אין מעשה האחד כלום עד שישכירו כולם, ובבית הבחירה פירש קצת בע"א.[[103]](#footnote-104)

המ"ב בסימן שפ"ב סקמ"ב נסתפק בהא דשול"ק של גוי נותן עירובו, אם היינו רק כשהוא מבני החצר, עיי"ש, ולכאו' כל מקום הספק בזה הוא לפמש"כ שם סק"מ דהתירא דשול"ק הוא משום דהוי כשכר את רשות הגוי, דלהני קמאי דהתירא דשול"ק הוא משום דחשיב כבעלים על רשות הגוי או דהוי כשלוחו ומהני העירוב להתיר לרשות זו, ודאי דכל ההיתר הוא ע"י שנותן עירובו,[[104]](#footnote-105) - וצ"ע דמהא דבעי אביי רק בה' שכירו וה' לקיטו, אף דאיירי כשאינם דרים בחצר, (דאם הם דרים בחצר ה"ה צריכים לערב משום דירתם), בע"כ דבשכירו ולקיטו אחד צריך ליתן חלק בעירוב, והטעם בזה, הוא משום דדינא דאחד שוכר ע"י כולם הוא רק באחד מבני החצר, והא דשרינן בשול"ק שאינו מבני החצר, הוא משום דהחשיבוהו כדר בחצר, וע"כ הוא צריך ליתן חלק בעירוב, וכ"כ הלבוש שם סי"ב דהישראל דמנח בי' דוכתא נותן עירובו בעד רשותו שיש לו בבית הגוי.

ולדעת הרמב"ם ודעימי' דשול"ק משכיר את רשות הגוי, יש להסתפק כשאינו מבני החצר אם הוא צריך ליתן אף חלק בעירוב, - ולמש"כ הריטב"א והר"ן דהא דהוא משכיר את רשות הגוי הוא משום דחשיב כבעלים, לכאו' אף הוא צריך ליתן חלק בעירוב, ולדעתם יש ללמוד כן גם מאיבעיא דה' שכירו וה' לקיטו, דמבו' דבשכירו ולקיטו אחד צריך לערב, וכ"כ הלבוש שם, אך למש"כ הרשב"א בתשו' והמאירי דהא דהוא משכיר את רשות הגוי הוא משום דהוי כשלוחו, י"ל דכל שאינו דר בחצר א"צ ליתן חלק בעירוב, ולדעתם אין ללמוד דלא כן מאיבעיא דה' שכירו וה' לקיטו, שהרי מפרשי לאיבעיא זו בע"א, ונת' לעיל.

ח' כסליו ע"ח

דף מס' 6

**ס"ד א'** **- ולשאול מיני' דוכתא ולנח בי' מידי,** בפירש"י כתב דישאיל לו הגוי מקום בחצרו לאתנוחי בי' מידי, והב"י בסימן שפ"ב סי"ב דקדק מדבריו, דכל שהשאילו מקום להניח בו דבר, אע"פ שלא הניח בו, חשיב כשול"ק, כיון דבידו להניח בו דבר, ודקדק כן גם מד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין הי"ב, וכתב דמ"מ נראה דצריך לקנות הקרקע באחד מהדרכים שנקנה בהם הקרקע לשאלה,[[105]](#footnote-106) וכ"כ המג"א שם סק"ח, והמ"ב שם סקל"ז,[[106]](#footnote-107) והחזו"א בסימן פ"ב סקל"ג הק' ע"ז דא"כ צריך לומר לו לך חזק וקני, ולא משמע כן בסוגיין, (אך לכאו' י"ל דהוא משום דבפניו א"צ לומר לך חזק וקני), ונקט לדינא דא"צ קנין, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם סוסק"ט,[[107]](#footnote-108) - אך הא"ר שם סקי"ג נחלק ע"ז והביא מד' כמה מרבוותא דל"מ אלא אם הניח שם דבר, ועמש"כ בזה העצי אלמוגים שם סקי"ח.

**שול"ק שאין לו זכות שימוש בבית הגוי**

בפסקי רי"ד כתב דשול"ק דמערב היינו כשהוא דר עמו בביתו, וכ"כ בפסקי ריא"ז, וכ"ה משמעות ד' המאירי דבעינן שיהא לו רשות בבית הגוי, וכ"ה מבו' בדברי התוס' וש"ר לקמן ס"ו א', וזהו שכתבו אם ייחד לו מקום וכו' ל"ה כשול"ק, וכ"כ העצי אלמוגים בסימן שפ"ב סקכ"ג, והביאו הביאוה"ל שם סי"א, והסכים לזה החזו"א בסימן פ"ב סקל"ד, וכ"ה גם בדבריו שם סק"ט.[[108]](#footnote-109)

אך ממש"כ הב"י בסימן שפ"ב דגזבר המלך שנסתלק מגזברותו ועדיין הוא אוכל פרס, חשיב כשול"ק, וכ"כ הרמ"א שם סי"ד, נראה דס"ל דחשיב כשול"ק אף כשאין לו רשות בבית הגוי, וכמו שעמד ע"ז הביאוה"ל בסי"ד שם,[[109]](#footnote-110) וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין הי"ב, והיינו דרק הכא דל"ה שול"ק, הוא דבעינן דישאילו מקום להניח בו דבר, אך בשול"ק גמור ל"ב שיהא לו רשות בבית הגוי, וכ"ה מבו' בד' המהרי"ט בח"א סימן צ"ד, וכ"כ התו"ש בסימן שפ"ב סקכ"ה.[[110]](#footnote-111)

**ישראל וגוי שותפין אם חשיב הישראל כשול"ק**

התוס' לקמן ס"ו א' ד"ה מערב הביאו מירושלמי דישראל וגוי שהיו דרים בבית צריך ישראל לבטל וגוי להשכיר, ודנו להוכיח מזה דר' יוחנן לית לי' לדינא דשול"ק דנותן עירובו ודיו, וכתבו בתי' קמא דהתם איירי כששניהם שותפין בבית, דבכה"ג ל"ה כשול"ק.

אך התוס' הרא"ש שם כתב בשם הר"י מקינון דפליג ע"ז וס"ל דשותף דיש לו חלק בדירת הבית עדיף משול"ק, ודקדק כן מלישנא דאפי' שול"ק, דמשמע דכ"ש אם הי' שותף עמו בדירת הבית, אלא דאיירי כששכח הישראל לערב מער"ש, וכמו שאמרו דצריך ישראל לבטל, ולא אמרו דצריך לערב, ובכה"ג ל"מ אלא כשיבטל הישראל וישכיר הגוי, דשכירות הגוי לחודה ל"מ, דאין שכירות מפקעת אלא לדירת הגוי שהיא גרועה דלא שמה דירה,[[111]](#footnote-112) וביטול לחודי' ל"מ, דדוקא עירוב מהני משום דה' הדרים בבית אחד עירוב א' לכולם, אך לא סגי בביטול אחד לכולם, ובתור"פ שם כתב דהא דשאני בזה ביטול מעירוב, הוא משום דעירוב הוא זכות לכולם, וביטול הוי להאי זכות ולהאי חובה, וע"כ ל"מ ביטולו של הישראל להתיר את רשות הגוי.[[112]](#footnote-113)

וטעם הפלוגתא בזה מבו' בדבריהם, דהתוס' ס"ל דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דהוי כשלוחו, וע"כ שפיר י"ל דדוקא שול"ק שאינו עיקר בדירת הבית הוי כשלוחו של גוי, אבל כשהן שותפין ושוין בעיקר דירת הבית זה כמו זה, אין האחד נעשה שליח לחבירו,[[113]](#footnote-114) - אך הר"י מקינון ס"ל דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא מדינא דה' השרויים בבית אחד עירוב א' לכולם, וע"כ אם סגי בעירובו של השול"ק להתיר אף את רשותו של הגוי, אף שאין לו חלק בדירת הבית, כ"ש דמי שיש לו חלק בדירת הבית מהני עירובו להתיר אף את רשותו של הגוי, אמנם בד' הטור בסימן שפ"ב מבו' דאף דס"ל דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו הוא משום דהוי כשלוחו, מ"מ גם כשהם דרים בשותפות חשיב הישראל כשלוחו של הגוי, ורק אם יש לו מקום בפנ"ע ל"ה כשלוחו בכל הבית.[[114]](#footnote-115)

בעיקר מש"כ התוס' הרא"ש דה' הדרים בבית א' סגי לשכור מאחד מהן, דומיא דה' ששבתו בטרקלין דעירוב אחד לכולן, כ"ה מבו' גם בד' תור"פ שם, וכ"כ הריטב"א שם בשם הר"ש מקוצי, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תכ"ח, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"י הלכה רל"ג, - אך האו"ז בסימן קס"ח הביא מירושלמי די' הדרים בבית אחד כל אחד ואחד צריך להשכיר לו, וכ"כ בהג"א סימן א', והובאו ד' הירושלמי גם בפי' ר"ח לקמן ע"א א', ובראבי"ה סימן ת"ד,[[115]](#footnote-116) והשעה"צ בסימן שפ"ב סקנ"ב הכריע כן לדינא, וכ"כ החזו"א בסימן פ"ב סק"ח.[[116]](#footnote-117)

**שול"ק שייחדו לו הבעלים מקום**

התוס' לקמן שם כתבו בתי' בתרא, דאם ייחד הגוי לישראל שהוא שול"ק חדר אחד שלא יוכל הגוי להשתמש בו דהוי השתא הגוי מסולק מישראל ואין יכול לסלק את הישראל, ל"מ עירוב הישראל להתיר לרשות הגוי, - והריטב"א שם כתב בשם התוס' דכל שייחד חדר לשכירו ואינו יכול לסלקו משם ל"מ עירובו, ולא הזכיר דבעינן שלא יוכל הגוי להשתמש שם,[[117]](#footnote-118) - והב"י בסימן שפ"ב כתב דמש"כ התוס' דהוא בגונא דאין הגוי יכול להשתמש בו ואין יכול לסלק את הישראל, היינו כדי להצריך אף עירוב מישראל, דאם הגוי יכל להשתמש בו, א"צ הישראל לערב, אך הא דל"ה הישראל כשול"ק, הוא אף אם הגוי יכול להשתמש בו, ודקדק כן מד' הטור שכתב דכל שייחד מקום לשכיר להשתמש בו אינו יכול ליתן עירוב בשבילו, ולא כתב דהיינו כשאין הגוי יכול להשתמש שם ואינו יכול לסלקו,[[118]](#footnote-119) - אך הב"ח שם כתב דאם הגוי יכול להשתמש בו או אם הוא יכול לסלקו ממנו חשיב כשול"ק אף שאין הישראל יכול להשתמש בשאר הבית, ועיי"ש שהביא כן מד' ההגמי"י בפ"ב מעירובין הי"א, וכ"כ האלי' רבה שם סקט"ו והגר"א סי"ג והתו"ש סקנ"א והגר"ז סט"ז, והמ"ב שם סקמ"ג כתב שכן הסכימו האחרונים.[[119]](#footnote-120)

הריטב"א לקמן שם הק' ע"ד התוס' ממה שאמרו הכא דאם השאיל לו מקום להניח דבר הו"ל כשול"ק, אף דייחד לו מקום מסוים, ומכח זה נחלק ע"ד התוס' וכתב דשול"ק הבא מכחו סגי בשכירותו אף אם יחד לו הגוי מקום, והב"י בסימן שפ"ב כתב דמש"כ רש"י בסוגיין דישאיל לו מקום, ל"ד הוא, דלא איירי כשהוא מייחד לו מקום, אלא שמשאיל לו מקום להניח בו כליו ולא אמר לו בפירוש זה המקום אני משאיל לך ולא שאר הבית, ובכה"ג אף שלא השאיל לו אלא זוית אחת, כיון דאפשר שלמחר יצטרך לזוית זו ויפנה כליו לזוית אחרת הו"ל כאילו השאילו כל הבית, - ואמנם לכאו' למש"כ הב"ח ודעימי' בדעת התוס' דכל הא דלא חשיב כשול"ק הוא רק כשאין הגוי יכול להשתמש בו, ניחא קו' זו, והריטב"א שהק' כן, הוא משום שלא הזכיר להא דאין הגוי יכול להשתמש שם, וכנ"ל.[[120]](#footnote-121)

**שול"ק שאין לו רשות אלא בחצר הגוי**

הב"י שם כתב עוד, דבזה ניחא מש"כ רש"י דישאיל לו מקום בחצירו, דאפי' ברשות דחצר סגי כל שלא פירש ואמר איני משאיל לך רשות ביתי, כיון שאם למחר יצטרך מקום חצרו יפנה לתוך ביתו הו"ל כאלו השאיל לו כל הבית, עכ"ד, ומבו' בדבריו דלא סגי במה שנתן לו רשות בחצר, אלא בגונא דהוי כאילו השאיל לו אף את הבית, - וצ"ע דלהב"י לטעמי' דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו הוא משום דחשיב כמו ששכר את רשות הגוי, מ"ט לא סגי במה שיתן לו רשות בחצר, וכמש"כ הריב"ש בסימן תכ"ז דסגי בשכירות במבוי להתיר לטלטל למבוי, והביאו הרמ"א בסימן שצ"א ס"א,[[121]](#footnote-122) - וצ"ל דהכא שבאנו להתיר את המבוי, לא סגי במה ששכרו מן הגוי את החצר, וע"כ בעינן שישכרו ממנו את עיקר דירתו, דמכח זה אינו אוסר אף במבוי, אך אה"נ בגונא דבאנו להתיר את החצר עצמה, סגי במה דהוי שול"ק בחצר.

ולדעת ש"ר בדינא דשול"ק דמערב, יש להסתפק אם סגי במה דהוא שול"ק בחצר, וכפשטות ד' רש"י, ולכאו' הוא תלוי ביסוד דינא דשול"ק, דאם הוא משום דחשיב כבעה"ב, מסתבר דבעינן שיהא לו זכות בבית, דרק עי"ז מצינו לחשבו כבעלים על הבית,[[122]](#footnote-123) וכ"ה בל' הרי"ד והריא"ז דשול"ק הוא דר עמו בביתו, - ואם הוא משום דינא דאחד מערב ע"י כולם, לכאו' ודאי דבעינן שיהא לו זכות בבית,[[123]](#footnote-124) - ואם הוא משום דחשיב כשלוחו, יש מקום לומר דסגי במה שיש לו זכות בחצירו, דכיון דיש לו זכות בחצר שהיא מכלל דיורי הבית, הוי כשלוחו אף על הבית, ובד' החזו"א בסימן פ"ב סוסק"ד מבו' דפשיטא לי' דשול"ק בחצר מצי לערב, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם סק"ט, (ד"ה שכירו ולקיטו וד"ה ב' ישראלים).[[124]](#footnote-125)

ועד"ז יש להסתפק גם בהא דשול"ק משכיר, דבזה שפיר י"ל דלמש"כ הריב"ש דסגי בשכירות דחצר, אף שול"ק בחצר מצי להשכיר, דאף שאין לו זכות בבית, ולא מצינו לחשבו כבעלים על הבית, מ"מ שפיר הוא מצי להשכיר את החצר, וצ"ע.

**משכיר בית לגוי אם חשיב כשול"ק**

הרשב"א לקמן ס"ה ב' כתב דגוי שהשכיר ביתו לאחר ויש לו בו תפיסת יד חשיב המשכיר כשול"ק, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה קי"ד, ועיי"ש שכתב דא"צ שיהא לו כלים שם, אלא סגי במה שיש לו רשות להניח שם שום כלים, - והריב"ש בסימן תכ"ז כתב לפ"ז, דמהני לשכור הרשות משר העיר, שיש בידו להניח כלים בבתי אנשיו ואין מוחה בידו, ואי"ז שלא כדין שכן נהגו, וחשיב כשול"ק, ומבו' דאם הי' זה שלא כדין, אף דבפועל בידו להניח שם כלים, ל"ה חשיב כשול"ק.

**אם מהני ביטול רשות דשול"ק**

במש"כ הר"י מקינון דל"מ ביטול רשות דשול"ק, משמע מד' התוס' דפליגי ע"ז וס"ל דשפיר מהני, דאל"כ היאך הוכיחו מד' הירושלמי דר' יוחנן פליג על דינא דשול"ק או דשותף ל"ה כשול"ק, הרי הירושלמי איירי בביטול,[[125]](#footnote-126) וג"ז הוא לטעמייהו דדינא דשול"ק דנותן עירובו הוא משום דהוי כשלוחו, וע"כ ה"נ מהני ביטולו של השול"ק, אך הר"י מקינון לטעמי' דדינא דשול"ק דנותן עירובו הוא מכח דינא דה' השרויים בבית א' עירוב א' לכולם, וע"כ כתב דל"מ ביטולו של השול"ק דבביטול רשות לא אמרינן דביטול א' לכולם.

ובחי' המאירי בסוגיין נסתפק בדין זה אם שול"ק של גוי מבטל רשות, וכתב דשול"ק של ישראל ל"מ לבטל רשות, עיי"ש,[[126]](#footnote-127) ובס' יחוסי תנו"א ע' ר"י בר אושעיא כתב דשול"ק של גוי מבטל רשות, וכן נקט בפשיטות החזו"א בסימן פ"ב סקל"ב.

**שול"ק של ישראל**

לדעת הראב"ד ודעימי' דמה שאמרו דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא בשול"ק של ישראל, נתפרש בגמ' דבשול"ק של ישראל סגי במה שהשול"ק מערב,[[127]](#footnote-128) אך לדעת רש"י לא נתפרש ד"ז להדיא.

והרשב"א בסוגיין כתב גם לדעת רש"י דשול"ק של ישראל מערב, אך כתב דהיינו רק כשיש לו מקום פיתא בבית הישראל, או מקום לינה למ"ד דמקום לינה עיקר, דרק בגוי הקילו אף בשול"ק שאין לו מקום פיתא ולינה, ומה"ט סגי כששואל ממנו מקום להניח בו דבר, אף דלית לי' מקום פיתא ולינה בבית הגוי.[[128]](#footnote-129)

והריטב"א כתב כן גם לדעת הראב"ד דהא דשול"ק של ישראל משכיר הוא רק כשיש לו מקום פיתא ולינה, אך בד' הרשב"א משמע קצת דלדעת הראב"ד שול"ק של ישראל מערב אף כשאין לו מקום פיתא ולינה בבית הישראל, עיי"ש, וכן נקט הבית מאיר בסימן שפ"ד בדעתו,[[129]](#footnote-130) וכ"נ בחי' המאירי בתו"ד שכתב דאיבעיא דה' שכירו הוא כשאין להן מקום פיתא, וכתב דהאיבעיא היא אף בשול"ק של ישראל.

ולמש"כ הב"י דהא דשול"ק מערב, הוא משום דחשיב כמו ששכר את רשות הגוי, לכאו' הדין נותן דלדעת הרא"ש ודעימי' דמהני שכירות מישראל, אף שול"ק של ישראל מערב, וצ"ע.

התוס' לקמן ע' ב' סוד"ה יורש נסתפקו בבן הדר עם אביו אם מצי לערב, דדמי לה' חבורות ששבתו בטרקלין דעירוב אחד לכולן, או דכיון דהוא טפל לאב ל"מ לערב, וכתבו דמהא דאמר לעיל דאפי' שול"ק נותן את עירובו אין ראי' לכאן, דדילמא ה"מ בגוי אבל בישראל לא, וכ"כ בתור"פ ותוס' הרא"ש שם, והתוס' הרא"ש שם כתב דהטעם לחלק ביניהם הוא משום דדירתו של גוי לא חשיבא כ"כ דירה, ומשמע שדעתם נוטה דמהני שול"ק אף בישראל, וכמו שצידדו שם דאף בן דהוא טפל לאב מצי לערב, וה"נ שול"ק של ישראל מצי לערב אף שהוא טפל לבעה"ב, (אך אי"ז מוכרח, די"ל דשול"ק גרע, ואף אם בן מצי לערב, מ"מ שול"ק ל"מ לערב, והתוס' דנו להיפך, דאם שול"ק מצי לערב, כ"ש דבן מצי לערב).

והתוס' לקמן ע"ב א' סוד"ה ומודין כתבו דאע"פ שהקילו בגוי טפי מבישראל, דכי מושיל דוכתא לישראל אחר דישראל נותן עירובו ודיו ואע"פ שאין הגוי רוצה להשכיר ובע"כ של גוי, וכה"ג בביתו של ישראל לא שרי, היינו משום דדירת גוי לא חשיבא כ"כ, עכ"ד, וכ"כ בתור"פ שם, וצ"ב שהרי בדבריהם בדף ע' ב' מבו' די"ל דדינא דשול"ק הוא אף בישראל,[[130]](#footnote-131) - אך לכאו' משמעות דבריהם, דכל הא דפשיטא להו דל"מ שול"ק בישראל, הוא רק הא דשול"ק מערב בע"כ של הגוי, ובד' התוס' משמע, דגם הא דסגי במושיל לי' דוכתא הוא רק בגוי, וכ"כ בחי' המאירי לקמן פ' א' בדעת הראב"ד, עיי"ש, ובזה ניחא משה"ק הגרע"א בגהש"ס לקמן פ' א', עיי"ש.[[131]](#footnote-132)

בד' הראשונים לא נתפרש אם שול"ק של ישראל משכיר, לדעת הסוברים דמהני שכירות בישראל,[[132]](#footnote-133) ולכאו' תליא בהפלוגתא אם שול"ק של ישראל מערב בדלית לי' פיתא ולינה, דלדעת הסוברים דאינו מערב אלא בדאית לי' פיתא ולינה, הרי דלענין שכירות לא יועיל אף אם אית לי' פיתא ולינה, לפ"מ דקי"ל דה' הדרים יחד צריך שכירות מכל אחד ואחד, אך לדעת הסוברים דהוא מערב אף בדלית לי' פיתא ולינה, י"ל דה"נ מצי להשכיר.[[133]](#footnote-134)

\*העירו לדון להסוברים דשול"ק של ישראל מערב, אם אף שול"ק של ישראל שאינו מודה בעירוב מצי לערב, דאף דהבעלים עצמו ל"מ לערב, מ"מ רשותו בת עירוב הוא, ואך דהוא ל"מ לעשות מעשה עירוב, אך השול"ק שהוא מודה בעירוב שפיר מצי לערב, או דכל דהבעלים אינו מודה בעירוב, ל"מ השול"ק לערב, והיינו או משום דרשותו של אינו מודה בעירוב לאו בת עירוב היא, או דאף אם יסוד הדין הוא דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ לעשות מעשה עירוב, מ"מ כיון דהוא ל"מ לעשות עירוב, אף ל"מ השול"ק לעשות עירוב מכחו, וצ"ע.

י"א כסליו ע"ח

דף מס' 7

**שתה רביעית יין אל יורה,** גירסת הרי"ף שתה רביעית יין אל יתפלל, וכ"ה גירסת התו"י בכריתות י"ג ב', והמרדכי בברכות סימן ק"ו, ובביאור הגר"א או"ח סימן צ"ט ס"א כתב דכ"ה גירסת הרמב"ם והטור,[[134]](#footnote-135) - והתוס' הק' על גירסא זו, דא"כ מאי קאמר רב נחמן דלא מעליא הא שמעתתא דהא אנא כל כמה דלא שתינא רביעית יין לא צילא דעתאי, דמה ענין צילותא אצל תפילה, ובתור"פ הוסיף דאדרבה תפילה מתוך אימה עדיף טפי, וצ"ב, - אך בפי' ר"י בן חכמון כתב, דודאי אנו צריכין לצילות הדעת בתפילה, שהצילות הוא מלשון צלול, דהוא משקה שמסננו במסננת שאין בו שום שמרים כלל, וכן צריך המתפלל להריק דעתו ולהיות צלולה מכל ענייני העולם ולא ישבש אותה בהם אלא תהיה נקי' מכל הרהור ואין בה כי אם ענין התפלה בלבד, עכ"ד, ועמש"כ בזה הרש"ש.

והגר"א שם כתב דאף התוס' דגרסי דשתה רביעית יין אל יורה, מודו דהוא אסור אף בתפילה, וכן מסיק בתשו' חדשות להגרע"א או"ח סימן א', והוכיח כן ממש"כ התוס' בד"ה שכור, דאם שתה יין מזוג יותר מרביעית לא יתפלל, דומיא דהא דהוא אסור להורות, אך הנצי"ב במרומי שדה בסוגיין ובשבת י' א' כתב בדעת התוס' דשתה רביעית יין מותר להתפלל, וכ"כ בהעמ"ש סימן קכ"ג סק"ב, ולא עמד שם ע"ד התוס' שכתבו דאם שתה יין מזוג יותר מרביעית לא יתפלל.

**שתוי אל יתפלל ואם התפלל תפילתו תפילה שכור אל יתפלל ואם התפלל תפילתו תועבה,** בטעם הא דשכור לא יתפלל כתב הרמב"ם בפ"ד מתפילה הי"ז דהוא משום דאין לו כוונה, - וגם בהא דשתוי לא יתפלל, כתב הרמב"ן בברכות כ"ב א', דהוא משום דל"מ לכוין, ומכח זה כתב דהוא רק בתפילה דבעיא כונה יתירה מפני שהוא כמדבר לפני המלך, וכ"ה מבו' ממש"כ בהגמי"י פ"ד מתפילה הט"ו בשם התוס' דבזה"ז אין נזהרין בשתוי שלא יתפלל משום דבלא"ה אין אנו מכונים כ"כ בתפילה, והביאו היש"ש בפ"ב דביצה סימן ה', והובא במ"ב סימן צ"ט סקי"ז,[[135]](#footnote-136) (ושם סק"ג מבו' דלא סמכו ע"ז אלא היכא דיעבור זמן תפילה).

אך המנורת המאור בפרק ב' כתב בתו"ד דהא דשתוי ושכור לא יתפללו, הוא משום דתפילה הויא במקום הקרבת הקרבנות, ודמי לעבודה דשתויי יין אסורים בעבודה, וכ"כ המרומי שדה בסוגיין ובהעמ"ש סימן פ"א סוסק"ד וסימן קכ"ג סק"ב בטעם הא דשתוי לא יתפלל, ועפי"ז כתב בסימן קכ"ג שם, דאם שתה שאר משקין המשכרין הוא מותר להתפלל, (כל שהוא יכול לדבר לפני המלך), אך המ"ב בסימן צ"ט סק"א כתב דאף בשתה שאר משקין המשכרין אסור להתפלל.

בד' התוס' לקמן ס"ה א' ד"ה מסר מבו' דהא דשתוי לא יתפלל הוא אף אם עובר זמן תפילה, וכ"כ הפר"ח בסימן צ"ט, והביאו המ"ב שם סק"ג, ואך שכתב דבזה"ז דבלא"ה אין מכוונים כ"כ אין להחמיר אם ע"י המתנתו יעבור זמן תפילה, - אך היש"ש בפ"ב דביצה סימן ה' משמע דכל דא"א לו להמתין עד שיפוג יינו, מותר להתפלל, וכן צידד בתשו' חדשות להגרע"א או"ח סימן א', ועיי"ש שדקדק כן מד' הב"י בסימן צ"ט.

**תוד"ה שכור, וצ"ע אם יש להשוות ברכות לתפילה לענין צואה ושיכור,** המג"א בסימן קפ"ה סק"ג פירש בתחילת דבריו, דהא פשיטא להו דשכור לא יברך, ולא נסתפקו אלא אם דמי לתפילה דאף בדיעבד ל"מ, ועיי"ש שהביא מד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש בפירקין סימן ה' דמבו' דהספק הוא אף אם יכול לברך לכתחילה.[[136]](#footnote-137)

**ופשיטא דשתוי מברך ברהמ"ז וכל הברכות כולן כדאמר בירושלמי וכו' ואפי' מדומדם,** מבו' בדבריהם שפירשו דדברי הירושלמי קיימי על שתוי, אך הרמב"ן בברכות כ"ב א' הביא מד' הירושלמי אלו דאף שכור מברך ברהמ"ז,[[137]](#footnote-138) ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דאף דשכור שהתפלל תפילתו תועבה, היינו דוקא בתפילה משום דבעי כוונה יתירה כעומד לפני המלך, ובד' התוס' בברכות ל"א ב' והרא"ש שם סימן ט', נחלקו האחרונים אם נמי ס"ל כן דדברי הירושלמי קיימי גם על שכור, עי' בדרישה סימן קפ"ה וט"ז שם סק"ב ומג"א שם סק"ג, ובס' לחם יהודה למהר"י עייאש פ"ג מקר"ש הט"ו, ואכמ"ל.

והמאירי במגן אבות ענין ג' פירש לד' הירושלמי, דהא דבעי ר"ז שכור מהו שיברך, הוא בשתוי, ואמר לו ואכלת ושבעת וברכת, כלומר בכדי שביעה, אבל כל שנשתכר לא, ואפי' מדומדם ר"ל שנתאדמו פניו מחמת היין, לא צריכא דלא, כלומר א"צ לומר שאינו מברך, עכ"ד, ועיי"ש שכתב דאף להמפרשים בד' הירושלמי דשכור מברך ברהמ"ז, י"ל דהיינו רק בברהמ"ז מצד שעל עסק אכילתו ושתייתו היא באה, אבל שאר ברכות אינו מברך, עיי"ש.

ובעיקר הפלוגתא בזה בדין שכור בברכות, עי' בשו"ע או"ח סימן קפ"ה ס"ד וס"ה וברמ"א סימן צ"ט ס"א, ובנו"כ שם, ואכמ"ל.

\*בירושלמי שם מיבע"ל מהו שיקרא את שמע, א"ל ולא יראה בך ערות דבר ערות דיבור, ותני חזקי' בין לקרות ובין לברך,לגירסא זו פשיט מהא דלא יראה בך ערות דבר ערות דיבור, דשכור אינו רשאי לקרות קר"ש, והא דתני חזקי' בין לקרות ובין לברך, פירשו הרש"ס והגר"א דהיינו דס"ל דאף אינו רשאי לברך ברהמ"ז, וכ"כ הגר"א באו"ח סימן צ"ט,[[138]](#footnote-139) - אך הרמב"ן בברכות כ"ב א' כתב דבירושלמי אמרו דשכור מותר בברכה, ובקר"ש העלוה בספק, וכתב דמסתברא דקורא, והביאוה"ל סימן קפ"ה פירש בדעתו, דחזקי' דתני בין לקרות בין לברך, פליג וס"ל דכ"ה דשכור מותר לברך ה"נ הוא מותר לקרות, ולפ"ז מש"כ הרמב"ן דבקר"ש העלוה בספק, היינו דפליגי בה אמוראי,[[139]](#footnote-140) - ועמש"כ במ"ב סימן צ"ט סק"ח.

**ומשום מ"ר פשיטא דא"צ לחזור ולברך וכו',** בס' לחם יהודה למהר"י עייאש פ"ג מקר"ש הט"ו כתב דדבריהם קיימי בספק מ"ר ומיירי שכבר בירך ומצאן במקומו, ובכה"ג הוא שכתבו דא"צ לחזור ולברך, ונחלק ע"ד העולת תמיד שפירש דדברי התוס' קיימי אף בודאי מ"ר, והפמ"ג במש"ז סימן קפ"ה סק"ב הביא לדבריו, והובא גם במ"ב שם סק"ח.

**ס"ה ב' - בעו מיני' מרב פנימי במקומו מהו ואמר להן מותר,** מבו' דאף דכלפי החיצון החשיבו את דירת הגוי לדירה, וע"כ הוא אוסר בדריסת רגלו,[[140]](#footnote-141) מ"מ אינו אוסר בחצר הפנימית, דכלפי החצר הפנימית אין דירתו דירה, - וצ"ע דמ"ש מהא דבגוי הדר עם ב' ישראלים בחצר אסור להוציא מביתו לחצר, ולא אמרינן דאף דהוא אוסר בחצר, מ"מ בביתו אין דירתו דירה, ובפשוטו צ"ל דשאני הכא דבחצר הפנימית אינו דר עם ב' ישראלים, וע"כ כלפי החצר הפנימית אין דירת דירה, ומשא"כ בדר עם הישראלים בחצר, דבחצר זו הוא דר עם ב' ישראלים, הוי דירתו דירה כלפי חצר זו, וע"כ אסור להוציא מביתו לחצר.[[141]](#footnote-142)

**וכר"ע והכא במאי עסקינן כגון שעירבו,** מבו' דאף שעירבו אין הגוי אוסר אלא לדעת ר"ע דדריסת הרגל אוסרת, וחשיב כב' במקום הגוי, אך לרבנן אין הגוי אוסר, ולא אמרינן דע"י שעירבו הו"ל כדרים יחד ואוסר הגוי עליהן, וכ"כ בהג"א סימן ח', דלרבנן דדריסת הרגל אינה אוסרת, מהני עירובם להתיר לטלטל מזו לזו, ואין הגוי אוסר עליהן, ועד"ז מצינו בד' הרשב"א לקמן ע"ד ב' בדין ב' חצירות הפתוחות זל"ז ופתוחות לרה"ר, שיש באחת ישראל וגוי ובאחת ישראל, דמהני עירובם להתיר לטלטל מזל"ז, ועד"ז מצינו בד' הב"י בסימן שפ"ב דב' חצירות של ישראל וחצר של גוי ביניהם, מצו לערב דרך חצר הגוי, וכ"נ גם בד' התורי"ד לקמן צ"ב א', עיי"ש, ואכמ"ל.

אך בד' התוס' לקמן ע"ד ב' ד"ה מבוי מבו' דכל שעירבו ב' ישראלים יחד, חשיב כרבים במקום הגוי ואוסר הגוי עליהן, ולא צידדו להתיר אלא היכא דיוצאין דרך בית אחד או אף ביוצאין דרך חצר אחת למבוי, וכ"נ בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן ד', עיי"ש, וצ"ל דכל הא דאסרינן הוא רק בגונא דבעינן להיתר העירוב, דבזה הוא דאמרינן דכל שבאנו להתיר מכח העירוב, חשבינן להו כרבים במקום הגוי, אך הכא דלרבנן יש להתיר את החיצונה במקומה בלא העירוב, אין הגוי אוסר עליהן, ונפ"מ דלא יועיל הכא עירובם להתיר לטלטל מזל"ז, וכמש"כ מדעתו בעצי אלמוגים סימן שפ"ב סקכ"ז, עיי"ש.[[142]](#footnote-143)

ועד"ז נראה בפי' ר"ח בסוגיין שכתב דהא דהגוי אוסר עליהן הוא משום דעירבו ועי"ז הוו הפנימית והחיצונה כחדא, וחשיב דאיכא רבים במקום הגוי,[[143]](#footnote-144) ומבו' דס"ל דמהני העירוב לחשבם כרבים במקום הגוי, ומ"מ לא אסרינן אלא לר"ע, ולכאו' הוא משום דלרבנן דל"ב להיתר העירוב, לא חשבינן לה כרבים במקום הגוי.[[144]](#footnote-145)

\*בחי' המאירי כתב די"ג לעולם כראב"י ולא הוזכר כלל ר"ע, ועיי"ש שפירש לגירסא זו, דאף לראב"י דבעינן ב' ישראלים, מ"מ אוסר הגוי בחיצונה, משם דעירבו יחד והוי כאילו שניהם יחד בחצר אחת דאוסר הגוי עליהן, וכ"ז הוא בחיצונה דדריסת כולם מצוי' שם, אך הפנימית דאין דריסת כולם מצוי' שם מותרת.

והמאירי שם כתב לגירסא דילן, דהא דהחיצונה אסורה, הוא משם דהגוי עושה אותם כאילו לא עירב שאין עירוב במקום גוי, וע"כ לא אסרינן רק לדעת ר"ע דבעינן להיתר העירוב, ומה"ט הוא דפנימי במקומו מותר, דחשיב דאין שם אלא ישראל יחיד, שהרי אין עירובן עירוב והוי כאילו לא עירבו, ומבו' דאם הי' חל העירוב, הוה חשבינן לה כב' ישראלים במקום הגוי ואף הפנימי הי' אסור, ואך דדינא הוא דאין עירוב במקום גוי, והוי כאילו לא עירבו, ונמצא דהפנימי הוי ישראל יחיד במקום הגוי ואין הגוי אוסר עליו, (ויש להסתפק אם היינו דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום הגוי, או דהיינו דכיון דדירת הגוי אוסרת, לא חייל העירוב, וככל דירה האוסרת שלא עירבה דהיא מבטלת את העירוב).[[145]](#footnote-146)

**ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, התם טעמא מאי משום דשכיח דדייר,** התוס' הק' דאם הא דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה הוא משום דשכיח דדייר, מ"ט פנימי במקומו מותר, הרי כל הא דשרינן ביחיד במקום גוי הוא משום דלא שכיח דדייר, וכתבו דכיון דרוב פעמים לא שכיח דדייר לא פלוג רבנן, וכ"כ הר"ן, ועמש"נ לעיל ס"ג ב' מד' המהרי"ל דל"ד למה שאמרו התם בביטלו רשותם לאחד, דאף דהו"ל כיחיד במקום גוי, מ"מ אם שכיח דדיירי אסור.

אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד, דהא דפנימי במקומו מותר אף דשכיח דדייר, הוא משום דהחיצון גורם שידור הפנימי עם הגוי, וע"כ לדידי' קנסינן ובמקומו הוא דקרינן ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ועד"ז כתב הריטב"א, וכתב דהא דקנסו הכא את הגורם, אף למ"ד בעלמא דהיכא דשכיח איסורא התם קנסינן, הוא משום דכל היכא דאפשר למקנס במקום ב' ישראלים עדיף טפי שלא לחלוק בדברי ראב"י, והגאו"י הק' ע"ד הריטב"א דאכתי תיקשי דמ"ט לרבנן אף החיצונה מותרת אף דשכיחי דדיירי, ועיי"ש שכתב דדבריו קיימי למש"כ בשלהי סוגיין דקי"ל דאף לרבנן אסור משום דשכיח דדיירי, וצ"ע.[[146]](#footnote-147)

**תן לחכם ויחכם עוד,** הריטב"א כתב דהיינו דאף בזה אוסר הגוי על החיצונה ולא על הפנימית, דבהא דאיתא לאיסורא קנסינן ולא על הגורם, ואף דבישראל וגוי בפנימית וכו' קנסינן על הגורם, היינו משום דלעולם כל היכא דאפשר למקנס במקום ב' ישראלים התם קנסינן, - אך בד' הר"ן נראה שפירש לפ"ד הראב"ד, דהא דהכא קנסו את הישראל שבחיצונה, אף שאינו הגורם, הוא משום דהכא א"א לקנוס את הישראל הפנימי הגורם, שהרי בפנ"ע הוא דר, והיינו דאף אם נימא כלפי הפנימי דדירת הגוי הוי דירה, לא תאסור עליו, שהרי אין לגוי דריסת הרגל עליו.[[147]](#footnote-148)

י"ב כסליו ע"ח

דף מס' 8

**ס"ה ב' -** בהכרעת ההלכה בישראל וגוי בפנימית וגוי בחיצונה, ובישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, נחלקו הראשונים, וכמה דעות בדבר, **א** הרשב"א כתב בשם הגאונים דבין היכא דהגוי בפנימית ובין היכא הגוי בחיצונה, אינו אוסר, משום דקי"ל כרבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, וליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה ק"ב בשם יש מי שהורה, וכ"כ בהג"א סימן ח', ובפסקי הריא"ז.

**ב** הבעה"מ כתב דאף דבעלמא לא קי"ל כר"ע, מ"מ הכא משום דירת הגוי החמירו כר"ע גזירה שמא ילמד ממעשיו, וע"כ אוסר הגוי עליהן,[[148]](#footnote-149) וכ"כ הבית מאיר בסימן שפ"ב סי"ז בדעת הטור.

**ג** הרשב"א כתב בשם הראב"ד, דאף דקי"ל כרבנן, מ"מ בהני גווני אוסר הגוי על החיצונה, והא דמשני הכא דאתיא כר"ע, הוא לרוחא דמילתא דהא דקאמר ראב"י ב' ישראלים אוסרין זע"ז, לא אתי לאפוקי ב' חצירות זו לפנים מזו, דבזה ודאי אע"ג דלרבנן אין אוסרין זע"ז, מ"מ כיוון דשכיח דדיירי אוסר הגוי על החיצונה, והא דנקט ראב"י ב' ישראלים אוסרין זע"ז, הוא משום דלר"ע הן אוסרין זע"ז, ולא אתי ראב"י לאפוקי אלא ב' חצירות ופתח אחד ביניהם, דבכה"ג לא שכיח דדיירי, או אף ב' חצירות זו לפנים מזו דאין הגוי אוסר על הפנימית.

**ד** הריטב"א כתב דאף דלסוגיא דילן אין הגוי אוסר, משום דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, קי"ל כסוגיית הגמ' לעיל ס"ג ב' דאף היכא דליכא אלא יחיד במקום הגוי ושכיח דדייר אוסר הגוי עליו, ומה"ט אמרו שם דאף דע"י שביטלו רשותם ליחיד הו"ל כיחיד במקום הגוי, מ"מ כיון דשכיח דדייר הי' בדין שיהא הגוי אוסר, (ולא שרי אביי אלא משום דהוי מילתא דלא שכיחא), - ועיי"ש שנסתפק לפ"ז דשמא יש לאסור הכא אף על הפנימי, דכל הא דשרי רב לפנימי, הוא משום דבעינן ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך לפ"מ דקי"ל דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אף הפנימי אסור כיון דשכיח דדייר, וצידד דהפנימי מותר, דסגי במה שקנסו את החיצונה, דמכח זה מסתלק בעל החיצונה, וממילא מסתלק אף בעל הפנימית.

**ה** הבעה"מ כתב בדעת הרי"ף שהשמיט לדינים אלו, דאף דלרבנן ליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ומדינא אין הגוי אוסר, מ"מ ה"ה אוסר עליהן מגזירה, וכמו שאמרו לקמן ע"ה ב' דגוי ה"ה כרבים משום גזירה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשלהין פירקין, וכ"כ המג"א בסימן שפ"ב סקי"ג והגר"א שם, ועמש"נ בזה להלן בביאור פלוגתת הראשונים בד"ז אם יש לאסור הכא מכח הגזירה דגוי ה"ה כרבים.

וצ"ע דהרי ר' אלעזר גופי' דקאמר לקמן דגוי ה"ה כרבים, מיבע"ל בסוגיין בדין ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, והרי דאין לאסור בזה משום הגזירה,[[149]](#footnote-150) ושמא זהו משה"ק הראב"ד בכתוב שם ע"ד הבעה"מ, עיי"ש, ?ועי' גם בעצי אלמוגים סימן שפ"ב סקכ"ו שעמד בזה, וצ"ל דאם לא שכיח דדיירי, לא גזרו בזה להגזירה דגוי ה"ה כרבים, כ"ה דלא גזרו בזה לעיקר הדין דדירת הגוי אוסרת, ופירש"י לעיל ס"ב א' דהוא משום דמילתא דלא שכיחא לא גזור בה רבנן.

הרמב"ן במלחמות שם כתב דבישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית ה"ז אסור מדינא, ול"ב להגזירה דגוי ה"ה כרבים, וצ"ב דמ"ש מהיכא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה דאין הגוי אוסר מדינא, אלא מכח הגזירה דגוי ה"ה כרבים.[[150]](#footnote-151)

**ע"ה ב' - א"ר אלעזר וגוי הרי הוא כרבים,** בפירש"י כתב דהיינו בגונא דדר גוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה אוסרת דריסת רגלו עליהן עד שישכיר, - והתוס' כתבו דמדינא ל"ה הגוי אוסר, אף דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז ויש לגוי דריסת הרגל עליהן, משום דלא החמירו בגוי יותר מישראל דאינו אוסר בדריסת רגלו.[[151]](#footnote-152)

אך בד' הריטב"א בד"ה מ"ש מבו' דהא דמדינא אין הגוי אוסר, הוא משום דאינו דר עמהם בחצר ולא ילמדו ממעשיו,[[152]](#footnote-153) וכן צ"ל גם לדעת הבעה"מ דבגוי החמירו כר"ע דרגל המותרת אוסרת, ובע"כ דהא דבעינן הכא להגזירה, הוא משום דבלא"ה ל"ה הגוי אוסר כלל, משום שאינו דר עמהם בחצר ולא שייכא הגזירה, וכ"כ החזו"א בסימן פ"ב סקי"ד בדעתו,[[153]](#footnote-154) וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד שהביאו הרשב"א והריטב"א לעיל ס"ה ב', עיי"ש, וזה ממש"כ שם בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, דרק הפנימי עביד איסורא שדר עם הגוי, והחיצון הוא הגורם לו לעשות האיסור, אך החיצון לא עביד איסורא, והרי דכל שאין הגוי דר עמהם אלא יש לו דריסת הרגל, ליכא להחשש דשמא ילמד ממעשיו.[[154]](#footnote-155)

הרמב"ן במלחמות נחלק ע"ד רש"י, דבכה"ג דאיכא גוי בפנימית וב' ישראל בחיצונה, מדינא אסורין הן, דכיון דב' ישראלים אוסרין זע"ז ובעו לעירובי, אין עירוב מועיל במקום הגוי, שהרי יש לו דריסת הרגל כאן, ואע"פ שאילו הי' ישראל ל"ה צריך לערב עמם, - ומשמעות דבריו דהיינו משום דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום הגוי, וע"כ אף דאין הגוי אוסר בדריסת רגלו, דהויא כרגל המותרת דאינה אוסרת, מ"מ כיון שהישראלים דרים יחד והם צריכים לערב, יש בזה לדינא דאין עירוב מועיל במקום הגוי, אך בד' הגאו"י לעיל ס"ה ב' מבו' שפירש בדבריו, דהוא משום דגוי אוסר בדריסת רגלו, ולי"ב לדינא דרגל המותרת במקומה דאינה אוסרת, (וכתב דלדעת ר"מ, אם איכא גוי בפנימית וישראל בחיצונה, אוסר הגוי על החיצונה).

הר"ח והרי"ף פירשו למה שאמרו לעיל בסוגיין דאם היו של ג' אסורין, דהיינו בגונא שהיו ג' חצירות ובכל חצר דר אחד, והרמב"ן במלחמות כתב לדעתם, דה"נ דינא דגוי ה"ה כרבים הוא בכה"ג דבב' החצירות החיצונות דר ישראל ובחצר הפנימית דר גוי, וכ"כ הרשב"א, וכן פירש הראב"ד בכתוב שם, אך הרא"ש בסו"ס כ"א נקט דאף לדעת הרי"ף דינא דגוי ה"ה כרבים הוא בב' חצירות, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סו"ס קע"ה, - והרמב"ן והרשב"א שם כתבו דלפ"ז ודאי דיש לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, או בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, דהוא כ"ש מהא דאסרינן בב' ישראלים בב' החיצונות וגוי בפנימית.[[155]](#footnote-156)

בפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהגזירה דגוי ה"ה כרבים הוא כשהי' דר גוי בפנימית וישראל בחיצונה, וכ"כ הב"י בסימן שפ"ב בדעת הרמב"ם בפ"ד מעירובין הכ"ב דאף דיש יחיד בחיצונה אוסר הגוי עליו, ודלא כמש"כ רש"י דבכה"ג אין מקום לאסור, כיון דאפי' הי' דר עמו ל"ה אסר, ועיי"ש שפירש דבכה"ג נמי שייכא הגזירה, ובשעה"צ שם סקס"ב כתב טעם אחר בזה, עיי"ש, וצ"ב היאך זה מתישב בסוגיין דאמרו דטעם הגזירה הוא משום דאיכא מאן דלא ידע, וכ"כ בשו"ע שם סי"ז בשם יש מי שאומר, והט"ז שם סקי"ח והמג"א שם סקי"ד תמהו ע"ז טובא, עיי"ש.

והתוס' בסוגיין הוכיחו דבגונא דיש יחיד בחיצונה, אין הגוי אוסר, מסוגיית הגמ' לעיל ס"ה ב' בדין ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, ובתוס' הרא"ש כתב לפרש דהיינו, דהתם מבו' דכל הא דאסרינן הוא משום דאיכא ישראל בפנימית וישראל בחיצונה, ולר"ע חשיבי כב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך אם הי' ישראל אחד בחיצונה, ל"ה הגוי אוסר עליו.

והגר"א בסימן שפ"ב סי"ז כתב לישב לדעת הרמב"ם, דסוגיא דהתם לא ס"ל לדינא דגוי ה"ה כרבים, וע"כ לא אסרו שם אלא לר"ע דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, אך לפ"מ דקי"ל דגוי ה"ה כרבים, ה"ה אוסר אף ביחיד בחיצונה.[[156]](#footnote-157)

וי"ל עוד, למשמעות ד' התורי"ד, דהגזירה דגוי ה"ה כרבים הוא משום דיסברו דדר עמו ישראל בפנימית, ולפ"ז כל הא דאסרינן בגוי בפנימית וישראל בחיצונה, הוא רק מכח דינא דלעיל דאסרינן בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וניחא בזה קו' הט"ז והמג"א ע"ד הב"י בדעת הרמב"ם, ואכמ"ל.

בטעם הא דגזרו דיאסור הגוי בדריסת רגלו, פירש"י בד"ה מפעא פעי דהוא משום דהרואה אינו יודע שהוא דר יחידי, וכ"כ הבעה"מ, וכ"נ בל' הרי"ף, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה צ"ח כתב דהוא משום דהרואים שאינם בקיאים בהלכה יבואו לכלל טעות ויאמרו שחצירות אינם אוסרות זע"ז, ועד"ז כתב הריטב"א בסוגיין, דהרואה אינו יודע שאין הגוי ראוי לאסור בכה"ג שאינו דר עמהם.

ובדעת הסוברים דהגזירה היא משום דאין הרואה יודע שהוא דר יחידי, מצינו כמה דרכים, דהרמב"ן במלחמות כתב דהוא משום דמצויים ב' ישראלים וגוי בחצר והרואה סובר שהם דרים יחד, - ובתוס' הרא"ש כתב דהיינו דיסברו דכמו שיש ב' ישראלים בחיצונה יש ב' ישראלים בפנימית,[[157]](#footnote-158) וזה ניחא לפירש"י ודעימי' דהיו ב' ישראלים בחיצונה, ועד"ז כתב המג"א בסימן שפ"ב סקי"ג, - והר"ן כתב דלדעת הסוברים דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה אסור, חיישינן שיסברו דאיכא ישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, וכ"כ הט"ז בסימן שפ"ב סקי"ח, עיי"ש, ולדעת הסוברים דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה מותר, חיישינן שיסברו שיש ב' ישראלים בפנימית וישראל בחיצונה, ועיי"ש מש"כ לפרש עוד בשם אחרים, וכ"כ הגאו"י מדעתו.

הבעה"מ לעיל ס"ה ב' כתב בדעת הרי"ף, דיש לאסור בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, או בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין, - וזה מתפרש למש"כ הרמב"ן שם דהגזירה היא שיסברו שדרים ב' הישראלים יחד עם הגוי, או למש"כ הרשב"א והריטב"א דהגזירה היא משום הרואים שאינם בקיאים בהלכה, - אך למש"כ התוס' הרא"ש דהגזירה היא משום דיסברו דכמו דיש ב' ישראלים בחיצונה יש ב' ישראלים בפנימית, לא שייכא הגזירה כלל בהני גווני, וגם לפ"ד הר"ן לכאו' לא שייכא הגזירה בהני גווני, - ובזה מתפרש דעת הסוברים להתיר בהני גווני, לפ"מ דקי"ל כרבנן דרגל המותרת אינה אוסרת, ולא אסרו מכח הגזירה דגוי ה"ה כרבים.

י"ז כסליו ע"ח

דף מס' 9

**\*ס"ה ב' - איקלעו לההוא פונדק,** בפירש"י כתב בפי' קמא דהיו דרים בחצר הפונדק ב' ישראלים וגוי אחד, ובפי' בתרא כתב דהפונדק עצמו היו בו חדרים פתוחין לחצר והאכסנאים נכנסין בהן ואוסרין זע"ז בשבת, והתוס' (בד"ה איקלעו) כתבו דב' הפירושים אמת, - ובתשו' הרמ"א סימן ק"כ הק' מזה על מש"כ התרוה"ד בסימן ע"ו דאורח פחות מל' יום אינו אוסר, וא"כ מ"ט אוסרין האכסנאים זע"ז, ועיי"ש שהוכיח מזה, דהא דאורח אינו אוסר, היינו כשיש שם בעה"ב קבוע דהם בטלים לגבי', אבל כשהם כולם אורחים אוסרים זע"ז,[[158]](#footnote-159) וכ"כ בדרכ"מ סימן שפ"ב סק"ב ובהג"ה סימן ש"ע ס"ח, אך בתשו' מהרש"ל סימן י"ח כתב להוכיח מהכא, דכל הא דאורח אינו אוסר, היינו באורח אחד, אך כל שיש ב' אורחים אוסרין הן זע"ז, ובאהעו"ז סימן ש"ע הוכיח מהכא דאורח אוסר.

ובד' הרמ"א שם מבו' עוד, דכל הא דכשיש שם בעה"ב קבוע הן בטלין לגבי, היינו רק כשיש שם בעה"ב ישראל, אך כל שיש שם בעה"ב גוי, אינם בטלים לגבי, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ע סקי"ב, והשעה"צ שם סקל"ו, ועיי"ש שכתב בשם היד אפרים, דכ"ז הוא רק בגוי שבחצר, אך כל שהם אורחים בפונדק של גוי ה"ה בטלים לבעה"ב, וכתב דבתשו' הרמ"א מבו' דאף בכה"ג אינם בטלים לבעה"ב, וכ"כ הפמ"ג שם, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שפ"ב ס"כ,[[159]](#footnote-160) - ובעזה"י יתבאר עוד בכ"ז במקומו.

**כל היכא דלא מצי מסלק לי' לא תיבעי לך דלא אגרינא,** הרשב"א כתב דאיירי כשלא הי' למשכיר תפיסת יד, דאם הי' לו תפיסת יד, לא גרע משול"ק, וכ"כ הריטב"א והר"ן והרא"ש בסימן ט', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה קי"ד, וכ"כ בטוש"ע סימן שפ"ב סי"ח, - ובתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"כ מבו' שלמד לד"ז מהא דבשאיל לי' דוכתא חשיב כשול"ק, וה"נ כשיש להמשכיר זכות להניח שם כלי, הו"ל כשול"ק,[[160]](#footnote-161) וכ"כ הב"י בסימן שפ"ב סי"ח.[[161]](#footnote-162)

ולכאו' למש"כ התוס' לקמן ס"ו א' דבישראל וגוי שותפין ל"ה הישראל כשול"ק, וכתבו בתור"פ ותוס' הרא"ש דהוא משום דכל שאינו בא מכח הגוי ל"ה כשלוחו, יש מקום לומר דה"נ הכא אף דיש למשכיר זכות להניח שם כלי ל"ה כשול"ק, - אך בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קמ"א כתב להך דינא דכל שיש להמשכיר תפיסת יד הוי כשול"ק, אף שכתב בסימן קמ"ה דישראל וגוי שותפין ל"ה הישראל כשול"ק, וכ"ה מבו' גם בד' הפוסקים בסימן שפ"ב, דאף דנקטו דישראל שותף ל"ה כשול"ק, וכמש"כ המ"ב שם סקנ"א, מ"מ משכיר שיש לו תפיסת יד חשיב כשול"ק.[[162]](#footnote-163)

\*הב"י בסימן ש"ע סוס"ב כתב, דכל הא דכשיש למשכיר תפיסת יד מצי להשכיר, היינו כשיש לו תפיסה בכל הבית, אך אם אין לו תפיסה אלא בפינה מיוחדת ל"מ, והוא לטעמי' בסימן שפ"ב דל"מ מושיל לי' דוכתא, אלא אם זכותו היא בכל הבית, ועיי"ש שכתב דל"ד לדינא דתפיסת יד דהתם, דשוכר ישראל אינו אוסר כשיש למשכיר תפיסת יד, דהוא אף כשיש לו פינה מיוחדת, דהכא שאני דאע"פ שאין לו שום כלי בבית יכולין לשכור ממנו מאחר שיש לו רשות להניח שם כליו, וע"כ בעינן שיהא לו רשות בכל הבית,[[163]](#footnote-164) - אך הבית מאיר בסימן שפ"ד דקדק מל' הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן ר"כ דסגי כשיש לו תפיסת יד בפינה מיוחדת, וה"נ בכל מושיל לי' דוכתא סגי בזה.

\*בשו"ע סימן שפ"ד ס"ב כתב דאנשי חיל המלך שנכנסו בבתי היהודים אם יש לבעלי בתים באותם מקומות שנכנסו הגוים כלים שאסור לטלטלם בשבת, אינם אוסרים עליהם, והוא מדינא דתפיסת יד דלקמן פ"ה ב', דכל שיש למשכיר תפיסת יד בבית המושכר, הוי השוכר כאורח, ואינו אוסר עליו, והעולת שבת שם סק"ב הק' דמ"ש ממש"כ בסימן שפ"ב סי"ח דכל דיש לו רשות להניח כלי סגי,[[164]](#footnote-165) - והאלי' רבה בסימן שפ"ב סקכ"ב כתב דלק"מ, דהא דהתם סגי במה שיש לו רשות להניח כלי, הוא משום דלא גרע משול"ק, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט באנשי חיל המלך לא שרינן מכח הא דהוי הבעה"ב כשול"ק, (ושמא מכוון דבריו דאתיא כדעת הסוברים דשול"ק דגוי ל"מ לערב אלא צריך להשכיר, והתם איירי בלא שהשכיר את רשות הגוי), והחזו"א בסימן צ' סקל"ו כתב דהוא משום דהתם הו"ל כישראל וגוי הדרים בבית אחד, ול"ה הבעה"ב כשול"ק,[[165]](#footnote-166) ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן שפ"ד שם.

**כי תיבעי היכא דמצי מסלק לי',** הרשב"א הק' דנימא דכיון ששכרו אין לך סילוק גדול מזה, וכתב די"ל דהכא שכירת רעועה היא ולא מסלק לי' לגמרי אלא לשעה בלבד, אך הר"ן כתב דכיון דשכירות זו אינה ע"ד שיצא השוכר משם אינה סילוק כלל, וצ"ב בטעמא דהרשב"א דפליג ע"ז.

**אמר להן יפה עשיתן ששכרתן,** בטעם הא דמהני שכירות מן המשכיר היכא דיכול לסלק לשוכר, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י בד"ה לא תיבעי לך משמע דהוא משום דחשבינן דהבית עומד ברשותו של המשכיר, וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"כ הטור בסימן שפ"ב, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה קי"ג בטעמא בתרא, וכ"נ בל' הריב"ש בסימן תכ"ז, והיינו דאף דהמשכיר לא חשיב כבעלים לאסור, משום דאינו דר שם בפיתא ולינה, מ"מ כיון דהוא יכול לסלק את השוכר וחשיב איהו כבעלים על בית זה, בידו להשכירו, - **ב** הריטב"א כתב דכיון דמצי מסלק כ"ז שירצה אין לך תפיסת יד גדול מזה, ומבו' דהא דמצי להשכיר הוא משום דינא דשול"ק, דומיא דהיכא דיש לו תפיסת יד, דמצי להשכיר משום דלא גרע משול"ק, וכמש"כ הריטב"א שם לעיל מינה, - **ג** הרשב"א בעבוה"ק שם כתב בטעמא קמא, דהוא משום דכל ששוכר אצל אחרים הרי סילק את הראשון, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ד', דאין לך סילוק גדול מזה, ועי' בחזו"א סימן פ"ב סק"ח במש"כ לפרש בזה.

הרשב"א בתשו' ח"ה סימן ד' כתב דכל שאינו יכול לסלקו עד שיתן לו דמים, אין שוכרין ממנו, דמ"מ עדיין לא נסתלק, ולכאו' הוא לטעמי' שם דהא דכשיכול לסלקו שוכרין ממנו הוא משום דאין לך סילוק גדול מזה, וזה ל"ש היכא דל"מ לסלקו אלא בנתינת דמים, אך לדעת ש"ר שפיר שוכרין ממנו אף בכה"ג, וכ"נ בחי' המאירי בריש פירקין בשם הרמב"ן, ועמש"נ להלן בד' הריב"ש אם ג"כ פליג ע"ז, - ובמשכנות יעקב סימן קכ"ה ד"ה ולענ"ד נקט בפשיטות דהכא איירי כשיכול לסלקו כשיחזיר לו דמי השכירות, והק' דא"כ מ"ט מצי להשכיר, הרי כ"ז שלא סילקו הוא מושכר ומה מועיל שכירות המשכיר, ואף שהשכירו המשכיר לאחר, הרי לא יניחנו השוכר להשתמש בו, וכתב להוכיח מזה דקי"ל דסגי בשכירות רעועה, דאי"ז קנין רשות גמור, אלא סגי במה שנקרא קצת על שם הישראל ששכרו ממנו, וע"כ ה"נ הכא כיון דביד המשכיר לסלקו אם הי' לו מעות, נקרא שמו עליו ולא נפקא מרשותי' כ"כ ועדיין היא ברשות המשכיר, אף דתשמיש הבית שכור להשוכר עבור מעותיו, וע"כ יכול להשכיר לישראל הרשות שנשאר לו בו, ואף שאין הישראל יכול להשתמש בו, מ"מ מהני שכירות זו, ומבו' בדבריו דלפ"מ דקי"ל דשכירות רעועה בעינן, ל"ב שיזכה הישראל בזכות תשמיש ברשות הגוי, וסגי במה שנקרא שמו עליו.

בתשו' הריב"ש סימן תכ"ז כתב, דכל דיש לשר העיר רשות לסלק את הגוים מדרך זו וליתן להם דרך מצד אחר, ה"ה יכול להקנות הרשות, דדמי למה שאמרו הכא דכל שמצי לסלק יכול להשכיר, וכ"כ הרמ"א בסימן שצ"א סי"ב ואמנם לכאו' לדעת הרשב"א ל"מ, כיון דאינו יכול לסלקם אלא כשיתן להם דרך מצד אחר, לא מצינו לחשוב את השכירות כסילוק, אך י"ל דכ"ה דהוא יכול לסלקם וליתן להם דרך אחרת, ה"נ יכול לסלקם וליתן להם לדרך זו עצמה, וע"כ שפיר מהני השכירות, (והט"ז בסימן שצ"א סק"ג נקט לדינא דל"מ להשכיר, עיי"ש, וכ"נ מד' הגר"ז שם ס"ב והנובי"ת או"ח סימן ל"ב דס"ל כן, אך המ"ב שם סקי"ב כתב דהסכמת האחרונים דמצי להשכיר).

\*בתשו' מהר"י קארו שנד' בתשו' אבקת רוכל סימן מ"ז, (ורמזה הב"י בסימן שפ"ב ובסימן שצ"א), כתב דמלך שבידו לסלק את הגוים מבתיהם בשעת מלחמה שוכרין ממנו, אף שאין הבתים שלו כלל, עייש"ה, ונתחדש בדבריו תרתי, חדא, דהא דשוכרין ממי שיכול לסלק, אי"ז רק במשכיר שהבתים שלו, אלא אף במי שאין הבתים שלו, אם בידו לסלקם בדין, ושמא היינו רק במלך שמתחילה היו הבתים שלו, ואף שנתנם לאחרים, מ"מ נשתייר לו זכות זו לסלקם בשעת מלחמה,ו[[166]](#footnote-167) ועוד, דאף דאין בידו לסלקם אלא בשעת מלחמה, שוכרין ממנו,[[167]](#footnote-168) ולדעת הרשב"א דכל שאינו יכול לסלק אלא בנתינת דמים אין שוכרין ממנו, לכאו' ה"נ אם אין יכול לסלק אלא במלחמה, אין שוכרין ממנו.

\*בעצי אלמוגים סימן שפ"ב סקכ"ט כתב דכל הא דשוכרין מן המשכיר כשיכול לסלק, הוא בשוכר גוי, אך שוכר ישראל אוסר אף כשיכול המשכיר לסלקו, דכ"ז שלא סילקו ה"ה כרשותו, עיי"ש.

\*החזו"א בסימן פ"ב סוסק"ח כתב דהא דשוכרין מן המשכיר בדמצי לסלוקי, היינו דוקא במשכיר גוי, אך משכיר ישראל אין שוכרין ממנו אף היכא דמצי לסלוקי, והיינו לדעת הסוברים דל"מ שכירות בישראל, - ולכאו' דבריו הם לפמש"כ שם לעיל מינה בביאור הא דשוכרין מן המשכיר, אך למשמעות דברי רש"י ודעימי' דהוא משום דהוי כבעלים, וכן למש"כ הריטב"א דהוא משום דהו"ל כתפיסת יד, הדין נותן דאף אם המשכיר ישראל שוכרין ממנו,[[168]](#footnote-169) דאף אם ל"מ שכירות בישראל, היינו להתיר לדירת ישראל, אך הכא דשוכרין מן הישראל להתיר לדירת הגוי, שפיר מהני השכירות, והוי ככל שול"ק ישראל ששוכרין ממנו.[[169]](#footnote-170)

\*הרמב"ם בפ"ב מעירובין הי"ד כתב, דבגונא דיכול המשכיר לסלק, אם ל"ה השני עומד ושכרו הישראלים מן הראשון הרי אלו מותרין, והב"י בסימן שפ"ב סי"ד כתב דיש שדקדק מדבריו דדוקא כשאין השוכר מצוי הוא ששוכרין מהמשכיר הא לאו הכי לא, ואפי' כשאין השוכר מצוי לכתחלה אין שוכרין מהמשכיר אלא שאם השכירו ממנו בדיעבד מהני, ועיי"ש שנחלק ע"ז דלכתחילה נמי שוכרין מן המשכיר, ואף אם השוכר מצוי, ועיי"ש במש"כ לפרש לל' הרמב"ם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה קי"ג, עיי"ש, - והעצי אלמוגים שם סק"ל כתב, דלדעת האו"ז בסימן קס"ח (שהובא בהג"א סימן ט'), דאין שוכרין משול"ק אלא כשהבעלים אינו מתרצה להשכיר, י"ל דה"נ הכא אין שוכרין מן המשכיר אלא כשאין השוכר רוצה להשכיר, והב"י לטעמי' שם סי"ב שנחלק ע"ד ההג"א, (ועי' עוד בל' חי' המאירי בסוגיין דמשמע דאין שוכרין מן המשכיר אלא כשאין השוכר שם או שאינו מתרצה להשכיר).

\*בחי' המאירי בריש פירקין הביא בשם הרמב"ן, דישראל שהשכיר ביתו לגוי ויכול הישראל לסלקו, אינו אוסר עליו, ולמד לזה מדינא דהכא דכל שהמשכיר יכול לסלק את השוכר הגוי יד המשכיר על ביתו ויכול להשכירו, וה"נ כשהשכיר ישראל ביתו לגוי ויכול לסלקו הוי הבית ברשות המשכיר ואין הגוי אוסר עליו, והיינו דכיון דהכא חזינן דחשיב המשכיר כבעלים, וע"כ מצי להשכיר, הרי ממילא דכל שבעה"ב דר שם, אין הגוי אוסר עליו, כיון דחשבינן לי' כבעלים גם על רשות הגוי,[[170]](#footnote-171) - ודבריו מתפרשים כמש"כ רש"י דכל דמצי לסלקו חשיב כבעלים וע"כ הוא דמצי להשכיר, אך אם הא דמצי להשכיר הוא משום דהוי כשול"ק או משום דאין לך סילוק גדול מזה, אי"ז טעם שלא יאסור הגוי כלל, ואך דלדעת הסוברים דשול"ק של גוי נותן עירובו ודיו, ה"נ הכא לא יאסור הגוי כלל, (ועי' בביאור הגר"א סימן שפ"ב ס"א דישראל שהשכיר ביתו לגוי ויכול לסלקו אינו אוסר).[[171]](#footnote-172)

**מה מערב מבעו"י,** בתשו' הר"א כ"ץ שהובאה בשבה"ל סימן צ"ט כתב דהא דאין עירוב בשבת, הוא משום דמיקני רשותא בשבת אסור, וכ"כ השבה"ל בסימן ק',[[172]](#footnote-173) - ובחזו"א סימן פ"ח סק"ה כתב דהא דל"מ עירוב בשבת, הוא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל בשבת, ואי"ז משום דנאסר למקצת שבת, עיי"ש, - ?ועי' עוד בזה באורך בעצי אלמוגים בסימן שס"ו, ובקובץ ביאורי ענינים לקמן ע"ג ב'.

**אף שוכר ואפי' בשבת,** התוס' בד"ה יפה עשיתם כתבו דל"ד למו"מ שאסור בשבת, דל"ה אלא כמתנה בעלמא דל"ה אלא להתיר טלטול, ובתוס' הרא"ש הוסיף, דהוא משום דאינו קונה שום דבר אלא שוכר כדי להתיר טלטול, והאגודה כתב דאי"ז כמו"מ, אלא מבטל רשותו בעד שכר.

והגר"ז בסימן שפ"ב ס"ח כתב לפרש בזה, דאף דשכירות אסורה בשבת משום שדומה למו"מ, שאני הכא דאינו שוכר רשותו כדי להשתמש בה אלא להתיר הטלטול בה, וא"כ הדמים שנותן לו אינו אלא מתנה בעלמא, ול"ד למו"מ שנותן לו בעד המכר הנקנה לו להשתמש בו, עכ"ד, ומשמע דבשכירות מן הגוי ל"ב שיקנה זכות שימוש בבית, וע"כ ל"ה כמו"מ, ועי' גם במשכנות יעקב סימן קכ"ה שכתב דהא דל"ה כמו"מ, הוא משום דאין בזה מיקני רשותא והערמה בעלמא היא, (והוכיח מזה דקי"ל דסגי בשכירות רעועה), ושמא זהו מש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג (הלכה ק"ז) דהא דשוכרין אפי' בשבת הוא משם דאין שכירות זו כשכירות גמורה אלא שכירות גרועה, שהרי שוכרין אף בפמשו"פ.

אך הנה האלי' רבה בסימן תמ"ד סק"ה כתב דאם שכח למכור חמצו שיש לו בחדר מיוחד בער"ש, יתן בשבת לגוי את החדר, ואם א"א במתנה ימכר, ול"ה כמו"מ דאין עושה רק לינצל מאיסור חמץ, והחק יעקב שם סק"ח דימה ד"ז למש"כ התוס' הכא דמותר לשכור בשבת משום דאין עושה אלא להתיר טלטול, עיי"ש, ומבו' שפירש בד' התוס', דאף דהוא קונה את דירת הגוי, מ"מ כיון דאינו עושה כן לשם הממונות אלא להתיר טלטול, לי"ב איסורא, והפמ"ג במש"ז שם סק"ה עמד ע"ד החק יעקב, דהכא שאני דהוי היכר בעלמא להתיר טלטול, ומשא"כ התם, והמ"ב שם סק"כ הביא פלוגתת האחרונים בזה.

והבית מאיר באהע"ז סימן קל"ו תמה ע"ד החק יעקב, ממה שאמרו לקמן ע"א א' דאם ביטול רשות הוי מיקנא רשותא ה"ז אסור בשבת, ולא אמרינן דאינו עושה אלא להתיר טלטול, ועיי"ש שעמד עוד בזה במש"כ הראשונים דאסור להקנות רשות בשבת לצורך הקנאת הגט, אלמלי הא דבשכ"מ התירו שלא תטרף דעתו, - ועיי"ש שכתב דבע"כ דמכוון התוס' הוא דהא דשוכרין בשבת הוא משום דא"צ כלל לכוין לקנות, אלא שהגוי יסבור שמשכירו, וע"כ הוי כמתנה, כיון דבאמת אינו רוצה לקנות מאומה תמורת הכסף ואינו עושה אלא להתיר טלטול, וע"כ שפיר אמרו בביטול רשות דאם הוי מיקנא רשותא אסור, דהתם צריך להתכוין לקנות.[[173]](#footnote-174)

י"ח כסליו ע"ח

דף מס' 10

**ס"ה ב' - דאתא גוי מרי דפונדק בשבתא,** בפירש"י שלפנינו כתב בתחילת דבריו דכ"ז שלא בא הגוי אינו אסר, דגוי אינו אוסר היכא דליתי', וכשבא הגוי ה"ה אוסר, והתוס' כתבו בתו"ד, דהא דהגוי אוסר כשבא, הוא משום דלא שייך לומר בזה שבת הואיל והותרה הותרה, ובתור"פ כתב דהוא משום דל"ד לעירב דרך הפתח ונסתח הפתח, דהי' היתר גמור, שהרי ל"ה עומד ליסתם,[[174]](#footnote-175) ומשא"כ הכא דמשעת העירוב הי' הגוי עתיד לבא ולבטל העירוב, ול"ה מעולם היתר גמור שהרי ההיתר הי' תלוי ועומד בביאת הגוי והי' בידו לבא, ועד"ז כתב בהג"ה שבתוס', וכ"כ בקצרה בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קמ"ב, וכ"כ התוס' הרא"ש והר"ן, - ובסו"ד תור"פ מבו' דהוא רק משום דהי' ביד הגוי לבא מבעו"י, דומיא דמה שאמר לקמן ע"א א' בגר שמת בער"ש ובא ישראל אחר והחזיק בנכסיו משחשיכה אוסר, אע"פ שהותר במקצת שבת, ופירש דהוא משם דהי' בידו להחזיק מבעו"י, וכתב לפ"ז דמדינא אין לאסור אלא כשהלך הגוי למקום קרוב, ואך שנסתפק דאף אם הלך למקום רחוק לא פלוג רבנן.[[175]](#footnote-176)

בהג"ה שבתוס' כתב לפ"ז דכל שהי' אחד מבני החצר גוסס בשעת העירוב ועירבו עמו ומת בטל העירוב, הואיל ורוב גוססין למיתה ול"ה העירוב ראוי להתקיים כל השבת, והובא במג"א סימן שע"א סק"ח, - והעצי אלמוגים שם סקי"ד דקדק מדברי התוס' ומד' הטוש"ע דלא ס"ל כן, והובאו דבריו בביאוה"ל שם ס"ו, ועיי"ש שכתב לפרש בטעמם, דדוקא הכא לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, משום דאם הי' הגוי בא בתחילת שבת הי' אוסר, ומשא"כ בגוסס הרי אדרבה אם הי' מת בתחילת השבת ל"ה דירתו אוסרת כלל, וצ"ב, דהרי איירי כשבא אחר לדור שם, (וכ"ה במ"ב שם סקל"ג), והרי אם הי' הגוסס מת בתחילת השבת והי' זה בא לדור שם הי' אוסר.[[176]](#footnote-177)

הפמ"ג באש"א סימן שע"א סק"ח עמד בזה, דממש"כ בהג"ה דהא דאסרינן בגוסס שמת הוא משום דרוב גוססין למיתה, מבו' דכל הא דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה, הוא רק היכא דאיכא רוב שיתבטל העירוב, וכ"ה מבו' גם בד' המג"א בסימן שס"ה סקי"ד בדין לחי וקורה שנשברו בשבת, דרק אם קרוב לודאי דהגוים ישברוהו לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, וכ"נ בתרוה"ד סימן ע"ג וא"כ מ"ט כשבא גוי בשבת אסרינן אף כשאין הדבר קרוב שיבא, וכמבו' בד' המג"א בסימן שפ"ג סק"א, ועיי"ש במש"כ לחלק בזה, והניח בצ"ע.

**אמרו מהו למיגר מיני',** בפירש"י כתב דהיינו דישכרו ממנו ואח"כ יבטלו רשות לאחד מהן, והתוס' פירשו בדבריו דאף דעירבו מער"ש, דכ"ה לפמש"כ רש"י לפנינו דגוי אינו אוסר היכא דליתי', מ"מ כשבא הגוי בטל העירוב, וכשחזרו ושכרו אין העירוב חוזר לקדמותו, וכ"כ הרא"ש בסימן ט', וכן צידד הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה ק"ט, וכ"כ הטוש"ע בסימן שפ"ג.

אך דעת הראב"ד שהביאו הרשב"א והריטב"א דכל שעירבו מער"ש, ובא הגוי בשבת ושכרו ממנו, חוזר העירוב לקדמותו וא"צ ביטול, והאהעו"ז בסוגיין האריך לפרש כן גם בד' רש"י, ועי' גם בדבריו בסימן שפ"ג שהכריע כן לדינא, - ובנהר שלום סימן שפ"ג סוסק"א צידד דהיינו רק כשבא הגוי בשבת דכבר חל העירב בער"ש, אך כל שהי' הגוי שם בער"ש דלא חל העירוב בער"ש, ל"מ מה ששכרו ממנו בשבת דיחול העירוב, והביאו הביאוה"ל שם, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן שפ"ב ס"א ד"ה צריך, וכ"כ הגאו"י בסוגיין,[[177]](#footnote-178) וכן משמע קצת בד' הרשב"א בעבוה"ק שם, וביותר משמע כן בדבריו שם פ"ז (הלכה קפ"ה), עיי"ש.

והאהעו"ז בסימן שפ"ג כתב להיפך, דכשהי' הגוי שם בער"ש, אף לדעת התוס' מהני העירוב, כיון שהי' בידם לשכור ממנו בער"ש, וכמש"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ואי, דאף אם לא נתרצה הגוי להשכיר, מ"מ כיון שאם הי' מתרצה היו יכולין לערב, מערבין קרינן בי', והבית מאיר שם תמה על דבריו, - וכ"ה להדיא בד' הרשב"א והריטב"א, דרק בישראל שהוא בר עירוב, מהני ביטולו בשבת להתיר, אך בגוי שאינו בר עירוב ל"מ שכירותו בשבת להתיר, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה קפ"ה.[[178]](#footnote-179)

\*מעיקר מש"כ התוס' דכשבא הנכרי בטל עירובן, מבו' לכאו' דכל שלא עירב אחד מן הדרים בחצר אין העירוב חל כלל, ולא אמרינן דהעירוב חל בין אותם שעירבו, ואך דאותו שלא עירב אוסר עליהן, ומצינו כן גם בחי' המאירי בר"פ חלון, דכל שלא עירב א' מבני החצר, אסורין שאר בני החצר לטלטל מבית לבית דרך חלונות למעלה מי' שביניהם, - והחזו"א סימן פ"ד סק"ו כתב ללמוד מזה, דאחד מבני חצר שלא עירב עמהן ויצא בשבת לחצר אחרת הן אסורין, דלא חשיב עירוב כיון דאחד לא נתן עירובו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ולא נתפרש בדבריו, דמ"ט מהיכא דביטל רשותו, דמהני העירוב, ושמא ס"ל דהא דמהני ביטול רשות הוא כמש"כ הריטב"א דמסתמא ניח"ל ויבטל רשותו, וכשיצא לחצר אחרת ליכא לה"ט.[[179]](#footnote-180)

\*התוס' כתבו דהא דכשבא הגוי בשבת בטל העירוב וכשחזרו ושכרו אינו חוזר לקדמותו, ול"ד לספינות קשורות דנפסקו וחזרו ונתקשרו דחזרו להתירם הראשון, הוא משום דהכא אין סוף העירוב להתקיים כל השבת שעתיד הגוי לבא, ומשא"כ התם דאין הספינות עומדות להפסק.

והתוס' לעיל י"ז א' פירשו לדינא דספינות, דעירב מתחילה לכמה שבתות ונפסקו הספינות בחול וחזרו ונתקשרו בשבת, ואף בכה"ג אמרינן דחוזר וניעור, וכ"כ הרא"ש שם בסימן כ"ג, והוכיח דאיירי בכה"ג, דאם נפסקו בשבת שרי אף קודם שנתקשרו, דהואיל והותרה הותרה,[[180]](#footnote-181) וכ"כ האו"ז בסימן קכ"א, והמהר"ם מר"ב בפסקיו סימן ל"ט.

והמג"א בסימן שפ"ג סק"א הק', דהרי בתחילת השבת אין הספינות עומדות ליקשר, ומ"ט אמרינן בזה דחוזר וניעור,[[181]](#footnote-182) - והגר"ז שם ס"ב כתב דהתם שאני, דבשעה שעירוב הספינות הקשורות לא היו עומדות ליפסק בשבת ולהתבטל עירובן, ועד"ז הוא בעירב לשנה דרך הפתח ונסתם הפתח בחול ונפלת בשבת, דבשעה שעירבו, ל"ה הפתח שביניהם עומד ליסתם בשנה זו ולהתבטל עירובן, וע"כ ל"ד להכא דמתחילה כשנעשה העירוב ל"ה סופו להתקיים כל השבת דכשיבא הנכרי יתבטל, ומבו' לפ"ז, דכל שהי' עתיד העירוב להתקיים כל השבת שרי אף אם נסתם הפתח קודם השבת הראשונה וחזר ונפתח בשבת, וכן צידד הפמ"ג במש"ז סימן שע"ד סק"א, - אך בנתיב חיים שם כתב דהתם שאני, משום דכבר חל העירוב לשבת אחת, וע"כ אף שנתבטל קודם השבת השני', ה"ה חוזר וניעור, עיי"ש, ולפ"ז אם נסתם הפתח קודם השבת הראשונה וחזר ונפתח בשבת, אינו חוזר וניעור, וכ"כ החמד משה בסימן שע"ד סק"א, והמאמ"ר בסימן שפ"ג סק"ג, עיי"ש, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שע"ד ס"א (ד"ה ונסתם בשבת, וד"ה ונסתם הפתח בחול), וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן שע"א סוסקל"ג.[[182]](#footnote-183)

**מה מערב ואפי' בפמשו"פ אף שוכר ואפי' בפמשו"פ,** בחי' הרי"מ חו"מ סימן ק"צ ס"ה הוכיח מזה דכל הא דמהני שכירות בפמשו"פ, הוא משום דלגבי שכירות מן הגוי ל"ב ממון גמור, כיון דאי"ז אלא להיכר, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב מעירובין הי"ב, דאי נימא דהוא משום דפמשו"פ הוי ממון גמור אצל הגוי וסגי בזה לקנין, וכמש"כ האבנ"מ בסימן ל"א סקכ"ד, ל"ד להא דמערב אפי' בפמשו"פ, ועיי"ש מש"כ בזה.

**מה מערב אפי' שול"ק,** בפירש"י כתב אפי' שול"ק דגוי אם ישראל הוא, והבית מאיר בסימן שפ"ד כתב לדקדק מזה דשול"ק של ישראל אינו מערב, והיינו כשאין לו שם פיתא ולינה, דאם יש לו פיתא ולינה שפיר הוא מערב, וכמש"כ הרשב"א לעיל ס"ד א', והיינו משום דבכה"ג ל"ב לדינא דשול"ק, אלא מצי לערב מדינא דה' ששבתו בטרקלין דאחד מערב ע"י כולם, (אך לפ"מ שנסתפקו התוס' לקמן ע' ב' דבן הדר עם אביו ל"מ לערב, משום דהוא טפל לאביו, ה"נ אין שול"ק מערב אף כשיש לו פיתא ולינה).

**אחד שוכר ע"י כולן,** בפירש"י כתב דאחד מהן שוכר מן הנכרי בשביל כולן, והגר"ז בסימן שפ"ב י"ב כתב דא"צ לפרש לו שישכיר לכולם, אלא שוכר לעצמו וכולם מותרין, שכיון שהוא עירב עמהם הרי כולם כאיש אחד ודי שישכיר לאחד מהם, דומיא דהא דאחד מערב ע"י כולם, דכיון שכבר עירב עמהם מהני שיתן הפת משלו, ומשמע מדבריו דכל הא דאחד שוכר ע"י כולם, הוא רק כשעירבו תחילה ואח"כ שכר מן הגוי, - אך הביאוה"ל שם ס"ט כתב דבד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין ה"י והסמ"ג בהל' עירובין והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הלכה קי"ב מבו' דתחילה הוא שוכר מן הגוי ואח"כ מערב עם בני החצר, והיינו משום דעכ"פ כבר נשכר רשות הגוי לישראל אחד, וע"כ יכולין אח"כ להתערב יחד,[[183]](#footnote-184) וכ"נ בד' הגר"ז גופי' שם סוסט"ו,[[184]](#footnote-185) וצ"ע דמאי מדמינן לה להא דאחד מערב ע"י כולם, דהוא רק כשעירבו הם תחילה, וכמש"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א ס"ו, ובשו"ע סימן שע"ב ס"ג.

ואמנם גם אם מהני אף כשעירבו אח"כ, משמעות הדברים דל"מ אלא כשהשוכר הוא מבני החצר, וזהו שאמרו דה' השרויים בחצר אחת אחד שוכר לכולם, ומשמע דהא דמהני הוא משום דהם שרויים בחצר אחת, ומהני שכירות אחד לכולם, וכ"כ בעצי אלמוגים סימן שפ"ב סקי"ט, וכ"כ החזו"א בסימן פ"ד סק"ז, וכתב דהוא משום דאינו שליח לכולם, אלא הוא שוכר לעצמו, ואפ"ה הותרו כולם, דכיון דבשכירות בטלה דירת הגוי מהני זכות זו לכולם.

הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"י הלכה רל"ג כתב, דאין כל הישראלים צריכין לשכור אלא אפי' שכר אחד מהן די והוא מערב עם חבריו או מבטל רשותו, ונתחדש בדבריו דדינא דאחד שוכר ע"י כולם, הוא אף כשלא עירב עם בני החצר, אלא ביטל להם רשותו, אך משמע, דבעינן דוקא שיערב עמהם או יבטל רשותו, אך אם יצא מן החצר, ל"מ שכירותו להתיר לכולם, (דאל"כ מאי קמ"ל דמערב עם חביריו או מבטל רשותו, הרי ודאי דצריך לערב או לבטל משום דירתו),[[185]](#footnote-186) וזה דלא כמש"כ הגר"ז דהא דאחד שוכר ע"י כולם הוא משום דהוו כולם כאיש אחד, דלפ"ז לא יועיל שישכור מי שביטל רשותו, ועי' עוד בעצי אלמוגים סימן שפ"ב סקי"ט בתו"ד שנקט, דלדעת הסוברים דמהני שכירות בישראל, מהני שישכור אחד מבני החצר מן הגוי וישכיר להם גם את רשות עצמו, ולפ"ד הגר"ז לכאו' לא יועיל בכה"ג.

החזו"א בסימן פ"ד סק"ז הק', דמה בעינן לדינא דאחד שוכר ע"י כולם, הרי אף אם הוי השכירות לעצמו בדין דיותרו כולם, שהרי עירב עמהן מבעו"י ויועיל העירוב גם לרשות הגוי המושכר לו,[[186]](#footnote-187) וכתב דכיון דהגוי נשאר בדירתו וראוי לאסור אלא כיון ששכר הפקיעו חכמים לדירת הגוי, וכמש"כ בסימן פ"ב סק"א, ע"כ ס"ד דצריך שישכרו כולן, - ובסימן פ"ב סקל"ב הק' לדעת רש"י ודעימי' דשול"ק של גוי נותן עירובו ודיו, מה בעינן דינא דאחד שוכר ע"י כולן, תיפו"ל דכיון דשכר הו"ל שכירו כמו שאיל מיני' דוכתא, וכיון שמערב עמהן הותרו מדין שכירו, וכתב די"ל דנפ"מ כשיצא השוכר מן החצר ולא עירב עמהן, דהותרו בשכירות דידי', אך נסתפק דאין הדין כן, וכיון שיצא נאסרו כולן, ולעיל נת' לדקדק כן מד' הרשב"א.

אך לכאו' למשמעות ד' רש"י דאיירי כששכר מן הגוי אחר שעירבו, ניחא בלא"ה, דלא חייל העירוב על רשות הגוי, וכמש"כ כן בפירש"י לעיל כ"ו ב' דהא דצריך לבטל לכל אחד ואחד, הוא משום דעירבו תחילה, ולא עירבו אדעתא דהאי חולקא, וגם ל"מ מדין שול"ק,[[187]](#footnote-188) - וכ"ה בחי' אהעו"ז בסוגיין, משום דחייל העירוב גם על רשות הגוי, כדינא דשול"ק דנותן עירובו ודיו, והיכא דשכר מן הגוי בשבת, ל"מ אלא משום דהוי השכירות בשליחות כולם, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

\*בעיקר קו' החזו"א דמ"ט בעינן לדינא דאחד שוכר ע"י כולם ותיפו"ל מדינא דשול"ק דנותן עירובו, הנה קו' זו היא להחזו"א לטעמי' בה' מילי, **א** דס"ל שם סקכ"ח וסקל"ג דדינא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא דין בפנ"ע משום דחשיב כבעלים, ודלא כמש"כ הב"י דהוא מדינא דאחד שוכר ע"י כולם, דלפ"ז לק"מ. - **ב** דס"ל דשכירות מן הגוי שוכר ממנו זכות להניח דבר, וכמשמעות דבריו שם סק"א, דאי נימא דסגי במה ששוכר ממנו את רשותו שתהא חשובה כרשות הישראל לדין עירובין, ואינו זוכה בזכות שימוש ברשות הגוי, ל"ה כשול"ק. - **ג** דס"ל שם סקל"ג דחשיב כשול"ק אף כשלא קנה בקנין מעליא, דלמש"כ הב"י בסימן שפ"ב והמ"ב שם סקל"ז דצריך שיקנה בקנין מעליא, הרי דשפיר בעינן לדינא דאחד שוכר ע"י כולם, בגונא דלא עשה קנין מעליא, כשוכר בפמשו"פ, או כשוכר רשות הגוי בבקעה, או כששוכר משול"ק, או כששכרו מן המשכיר דמצי לסלוקי.[[188]](#footnote-189) - **ד** דס"ל שם סוסק"ד וסק"ט דדינא דשול"ק הוא אף כשאין לו רשות אלא בחצר, דאי נימא דלא חשיב כשול"ק אלא כשיש לו רשות בבית, הרי דבעינן לדינא דאחד שוכר ע"י כולם להתיר כששכר את רשות הגוי בחצר. - **ה** דס"ל שם סקל"ב דמהני ביטול רשות דשול"ק, דלדעת הסוברים דל"מ ביטול רשות דשול"ק, ונת' לעיל במקומו פלוגתת הראשונים בזה, הרי בעינן לדינא דאחד שוכר ע"י כולם כשלא עירב עם בני החצר אלא ביטל להם רשותו, דגם בכה"ג אמרינן דאחד שוכר ע"י כולם, וכמש"כ הרשב"א, ונת' לעיל.

כ"ב כסליו ע"ח

דף מס' 11

**ס"ו א' - ואי דאתא מאתמול לוגר מאתמול**, התוס' כתבו דהיינו דאם אינו רוצה להשכיר מה יכול ביטול להועיל משום דא"כ ביטלת תורת עירוב, ואם הוא רוצה להשכיר או שמת, אכתי מערבין קרינן בי' כיון שאם הי' אתמול מתרצה היו יכולין לערב, - ומשמע מדבריהם דאם מדינא הי' מועיל ביטול אף כשאינו רוצה להשכיר,שפיר י"ל דלא חשיבי כמערבין, אף דאם הי' מתרצה היו יכולין לערב, וע"כ הוצרכו להאריך דל"מ ביטול בכה"ג משום דא"כ ביטלת תורת עירוב, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א, וזהו שכתב דמילתא דאביי דכשאינו רוצה להשכיר מהני ביטול הוא דלא כשמואל, - והיינו דרק כשעכשיו אין הגוי אוסר והויא הרשות בת עירוב, ואך שבאנו לדון מכח הא דלא הי' בידם לערב מער"ש, הרי דע"ז אמרינן דשפיר חשיבי כמערבין, כיון דאם הי' הגוי מתרצה היו יכולין לערב, אך כל שעכשיו הגוי אוסר וא"א להם לערב, חשיב כאין מערבין.[[189]](#footnote-190)

הריטב"א כתב דהא דכשבא הגוי מאתמול חשיב כמערבין, הוא משום דמסתמא לא קפיד הגוי על שכירות רעועה והי' משכיר להן, דכולהו לאו כהמן בר ריסתק נינהו דל"ב לאגורי, ולפ"ז כל דלא נתרצה הגוי להשכיר בער"ש באמת חשיב כאין מערבין, - ועיי"ש שכתב דיש לפרש דמכוון הגמ' הוא להיפך, דאם בא הגוי מאתמול הי' עליהם לשכור ממנו, ואם פשעו או הזידו ולא שכרו, לא מצו לשכור בשבת, וגם לפ"ז אם לא נתרצה הגוי להשכיר בער"ש, דמי להיכא שבא הגוי בשבת, וכתב דדין זה צ"ת, - ובפי' ר"ח מבו' שפירש בע"א, ונת' להלן.

**אלא לאו דאתא בשבתא,** צ"ב, דהרי אף שלא הי' שם מאתמול הי' מועיל לשכור ממנו, ואך דבפועל אין בידם לשכור כיון שאינו שם, וא"כ מ"ש דהיכא דאינו מתרצה להשכיר חשיב כמערבין, והיכא דאינו שם לא חשיב כמערבין,[[190]](#footnote-191) - וצ"ל כמש"כ בתור"פ דהא דכשאינו מתרצה להשכיר חשיב כמערבין, הוא משום דפיהם דיבר שוא, אך כשאינו שם וא"א לשכור ממנו לא חשיב כמערבין.[[191]](#footnote-192)

הריטב"א כתב דיש שהוכיחו מזה דכל ששכרו מן הגוי בשבת אין העירוב חוזר וניעור, דלדעת הראב"ד דהעירוב חוזר וניעור, מ"ט חשיב דאין מערבין, הרי הן יכולין לערב מבעו"י אע"ג דאין הגוי שם, ואף דכשבא הגוי שם בטל עירובן, מ"מ כשחזרו ושכרו ממנו חזר העירוב לחזקתו, ואי נימא דכיון דכשבא הגוי בטל העירוב חשיב דאין מערבין, אף דכששוכרין ממנו חוזר העירוב וניעור, א"כ מ"ט מוקמינן לה בגוי, לוקמה בישראל שהי' מבני חצר ושכח ולא עירב, ונימא דכיון שאין מערבין אין מבטלין,[[192]](#footnote-193) וצ"ע דמ"ט חשיב דאין מערבין, ומ"ש מגוי שבא מאתמול דחשיב דמערבין, כיון שבידם לשכור ממנו, והרשב"א לעיל בסוגיין והר"ן הק' בע"א, דמ"ט לא מוקמינן לה בישראל שבא בשבת, דכיון דאין מערבין אין מבטלין,[[193]](#footnote-194) והיינו דבשכח ולא עירב חשיב שפיר דמערבין, כיון שהי' בידם לערב עמו בער"ש, ורק כשבא בשבת הוא דחשיב דאין מערבין, (וצ"ע בד' הריטב"א שנקט דחשיב כאין מערבין, דמ"ש מגוי שבא מאתמול דחשיב דמערבין כיון שבידם לשכור ממנו), וכתבו דאין לומר דבאמת גם בכה"ג אין מבטלין וחדא מינייהו נקט, דהוא תימה שיאמר שמואל כן,[[194]](#footnote-195) וצ"ע בד' הריטב"א, דהיאך מצינו למימר דגם בכה"ג ל"מ ביטול, הרי להדיא תנן לקמן ס"ט ב' דאחד מבני חצר ששכח ולא עירב מבטל רשותו, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הרשב"א כתב דאולי נאמר דשמואל אזיל לטעמי' דס"ל לקמן ע' ב' דיורש אינו מבטל רשות משום דל"מ לערב מאתמול, וה"נ זה שלא הי' בביתו ולא בעירו אמש ול"ה יכול לערב, אינו יכול לבטל כשבא בשבת, וצ"ע דמעיקרא מ"ט כתב דדבר תימה שיאמר שמואל דישראל שבא בשבת אינו מבטל, ומ"ש מהא דס"ל דיורש אינו מבטל, וצ"ל די"ל כמש"כ התוס' לקמן שם דיורש גרע משום דרשות זו דמבטל עכשיו אין לו כח לבטל מאתמול.

**ב** הריטב"א כתב דכל הא דחשיב כאין מערבין הוא רק בגוי דאינו בר עירוב, וכשבא הגוי מיד נתבטל העירוב, ואפשר שלא יתרצה להשכיר, ומשא"כ בישראל שהוא בר עירוב אלא ששכח ולא עירב, וממה שחילק בין ישראל לגוי, מבו' דאף כשבא הישראל בשבת (דומיא דגוי), חשיב כמערבין, כיון דבר עירוב הוא ואם הי' כאן בער"ש הי' יכול לערב.

**ג** הר"ן כתב דשאני בישראל דאף כשבא בשבת חשיב כמערבין, כיון דאיתי' בתורת עירוב, וביטול בהדי עירוב שייך, והיינו דאף בשבת חשיב כמערבין, כיון דמצי לבטל, וביטול בהדי עירוב שייך, ומשא"כ בגוי דלא שייך כלל בעירוב, וכל שבא בשבת ול"ה אפשר לתקן מאתמול אין מבטלין.

**ד** בפי' ר"ח כתב דאוסרין ואין מערבין, היינו דאין בה היתר בעירוב, כגון דדר בר גוי, ואם הי' גוי מאתמול הו"ל למיגר מיני' מבעו"י, אלא לאו דאתא גוי בשבת וקאמר דאין מבטלין, והאי ביטול שכירות היא, דכבר אמרינן דאין ביטול רשות מועיל במקום גוי עד שישכיר, עכ"ד, ומבו' דפרכינן על עיקר דינא דר' יוחנן דמהני שכירות בשבת, וכ"ה בתחילת דברי הר"ח דתהי בהא דר' יוחנן דעשה את השוכר כמבטל רשות דאף משתחשך.

ולכאו' מכוון דבריו הוא, דעיקר דינא דשמואל הוא בדין ביטול ושכירות בשבת, דל"מ ביטול או שכירות בשבת אלא במקום דמערבין, ובכלל מה שאמר שמואל דאין מבטלין, נכלל דאין משכירין, דשכירות דמיא לביטול, וכל חצר שדר בה גוי חשיב דאין מערבין, כיון דבלא שישכרו מן הגוי א"א לערב, ואך דאם בא הגוי מער"ש שפיר מצי לשכור ממנו בער"ש, ולכאו' הוא משום דכל דינא דשמואל דאוסרין ואין מערבין אין מבטלין, הוא רק בשבת, אך בער"ש שפיר מהניא השכירות, משא"כ כשבא הגוי בשבת ובאנו לשכור ממנו בשבת, הרי דבזה אמרינן דכיון דבמקום גוי אין מערבין ל"מ לשכור ממנו בשבת.

ולפי' זה ל"ק כלל מהכא על פי' הראב"ד, דהרי מה שאמרו דאין מערבין, אי"ז כלל משום דאין העירוב חוזר וניעור, אלא הוא משום דאין עירוב במקום גוי, ואף כשהי' הגוי מאתמול חשיב דאין מערבין, ואך דשכירות בער"ש מועלת אף דאין מערבין, ומשא"כ בישראל דמצי לערב עמו, שפיר חשיב כמערבין, ואף אם בא הישראל בשבת חשיב כמערבין, כיון דהי' בידו לבא בער"ש ולערב.

**וקתני אוסרין ואין מערבין אין מבטלין,** בד' הרשב"א בריש סוגיין מבו', דלדעת הראב"ד דכששכרו מן הגוי בשבת מהני העירוב שעירבו בער"ש, צ"ל דהכא איירי כשלא עירבו בער"ש והן צריכין לבטל, ובכה"ג הוא דתהי ר"א דכיון דאין מערבין אין מבטלין, וכ"כ הריטב"א בתי' קמא, - אך בתי' בתרא כתב דהא דתהי ר"א הוא משום דכ"ה דבכה"ג אין מבטלין, ה"נ ל"מ בזה שכירות, וכ"כ הר"ן, והריטב"א הוסיף דהוא משום דמדמינן שכירות לביטול דכמו דמבטלין בשבת ה"נ שוכרין בשבת, וזה ע"ד פי' הר"ח, ונת' לעיל, וגם הבעה"מ כתב דאין מבטלין דקאמר היינו דאין שוכרין, (אך בהמשך דבריו מבו' דהכא הוה בעינן גם שכירות וגם ביטול, וצ"ע).[[195]](#footnote-196)

\***ס"ז א' - ב' בתים בב' צידי רה"ר וכו',** הפרישה בסימן שפ"א סקי"ג כתב להעיר, דמ"ט נקט ב' בתים בב' צידי רה"ר והקיפום מחיצה בשבת דזה לא שכיח כלל, ולא נקט ב' בתים בב' חצחרות ומחיצה ביניהן שלא היו יכולין לערב בער"ש ונפלה המחיצה בשבת, אם יכולין בני חצר זה לבטל רשותם לבני חצר אחרת אף שלא היו יכולין לערב מאתמול, ועיי"ש מש"כ בזה, ובעצי אלמוגים שם סקי"ב כתב לדון דבכה"ג באמת מצו לבטל, דבב' בתים ב' צידי רה"ר גרע, דרשות זו לא היתה בידם אתמול כלל, עיי"ש, ועי' עוד בחזו"א סימן צ"ח סק"ה, ואכמ"ל.

**אליבא דמ"ד אין ביטול רשות מחצר לחצר לא תיבעי לך,** בפירש"י כתב כיון דאין ביטול רשות מחצר לחצר משום דאין אוסרין, כ"ש הכא דאין אוסרין ואין מערבין דאין מבטלין, ובהגה' הגרא"מ הורוויץ העיר דאף דהכא לא היו אוסרין מער"ש, הרי עכשיו אוסרין הן, ול"ד לביטול מחצר לחצר דאף עכשיו אינם אוסרין,[[196]](#footnote-197) ולכאו' צ"ל דדין הביטול נקבע בתחילת השבת, וכיון דדינא הוא דכל דאין אוסרין אין מבטלין, ע"כ פשיטא לן דאם בתחילת השבת לא היו אוסרין, לי"ב דין ביטול.

**כי תיבעי לך וכו' אבל הכא דלא מצו מערבי מאתמול ביטולי נמי לא מצי מבטל,** בפירש"י כתב דהיינו דדילמא כל הא דס"ל דמבטלין הוא משום דאיכא חדא דהן מערבין, אך הכא דאפי' חדא ליכא דאין אוסרין ואין מערבין, ל"מ לבטל, - והיינו דאין לפרש דמיבע"ל דשמא אף דס"ל דמהני ביטול אף כשאינם אוסרין, מ"מ ל"מ ביטול כשאין מערבין, שהרי דעת ר' יוחנן גופי' לעיל ס"ו א' דמהני ביטול אף כשאין מערבין, דמה"ט ס"ל בבא גוי בשבת דמהני הביטול, ובע"כ לא מיבע"ל אלא דשמא מודה ר' יוחנן דכל שאין אוסרין ואין מערבין ל"מ הביטול, אך צ"ע דכיון דמהני ביטול אף כשאין אוסרין, ומהני ביטול אף כשאין מערבין, מ"ט נימא דאם ליכא לתרוייהו ל"מ הביטול.[[197]](#footnote-198)

אך בד' התוס' בד"ה אני אומר (הב') נראה שפירשו דמיבע"ל דלא יועיל הכא הביטול משום דאין מערבין, ואף דלר' יוחנן מהני ביטול אף כשאין מערבין, שאני הכא דלא היו מערבין כלל, ומשא"כ התם דהיו מערבין עד שיבא הגוי, או דשאני הכא דל"ה הרשות בידו כלל בער"ש לערב ולבטל, והגאו"י כתב דכ"ה משמעות ל' הגמ' דהטעם דאין מבטלין הוא משום הא דל"מ לערב מאתמול, ואי"ז בצירוף הא דאין אוסרין.

**אליבא דמ"ד שוכרין לא תיבעי לך השתא תרתי עבדינן חדא מיבעיא,** הריטב"א הוכיח מזה כדעת ר"י דכשבא גוי בשבת בטל העירוב וצריכין שכירות וביטול, דלדעת הראב"ד דסגי בשכירות לחודה מנ"ל דעבדינן תרתי לעיל, וליכא למימר דאיירי כשלא עירבו, דכיון דאין הגוי אוסר כשאינו שם מהיכי תיתי לן דלא עירבו, אך הרשב"א לעיל ס"ה ב' כתב דלדעת הראב"ד מה שאמרו הכא דתרתי עבדינן, היינו כשלא עירבו,[[198]](#footnote-199) - וצ"ע למש"כ הר"ח לעיל ס"ו א' דמה שאמרו דאוסרין ואין מערבין אין מבטלין, היינו דאין שוכרין, וכ"כ הר"ן שם לדעת הראב"ד, דמהו שאמרו דהתם עבדינן תרתי, ומכח זה מיבע"ל דאף למ"ד דהתם אין שוכרין, היינו רק משום דתרתי לא עבדינן אבל חדא עבדינן.

**כי תיבעי לך אליבא דמ"ד אין שוכרין,** התוס' בסו"ד כתב לפרש דהיינו ר' אסי דאמר לעיל לא נשכור, ומבו' בדבריהם דטעמא דר' אסי דאמר לא נשכור, הוא משום דאין מערבין, דכיון דל"מ השכירות לחודה ובעינן גם ביטול, הרי דזה ל"מ היכא דאין מערבין, - והקר"א הק' דבסוגיית הגמ' לעיל משמע דטעמא דר' אסי הוא משום דשוכר כמערב ול"מ שכירות כלל בשבת, ואי"ז כלל מכח הא דאין מערבין, וכן הק' החזו"א בסימן פ"ד סק"ב, וצ"ע.

**א"ל אני אומר מבטלין,** בפירש"י כתב דל"ד לההיא דבא גוי בשבת דאין מבטלין, דהכא אי בעי מיגר ועירובי מאתמול מצי עבדי, ובפשוטו מבו' דמפרש דהכא איירי כשבא הגוי מאתמול, והתוס' הק' דלעיל הוה פשיטא לן דכשבא הגוי מאתמול מבטלין, וכתבו די"ל דסוגיא דהתם כרב ששת דאמר הכא דמבטלין, אך הק' דהכא משמע דאף לרב ששת רק חדא עבדינן, אבל תרתי לא עבדינן, והריטב"א כתב דלפ"מ שפירש לעיל ל"ק כלל, והיינו דלפ"מ שפירש שם, הרי באמת אם לא נתרצה הגוי להשכיר מער"ש י"ל דשוה דינו להיכא דבא הגוי בשבת דאין מבטלין, ועמש"כ בזה הר"ן.[[199]](#footnote-200)

והתוס' פירשו דטעמא דרב ששת הוא משום דרק תרתי לא עבדינן, אבל חדא עבדינן, והר"ן תמה ע"ד רש"י דמ"ט לא ניח"ל לפרש כן, והיינו שהרי להדיא אמרו דטעם האיבעיא ה\וא משום דתרתי הוא דלא עבדינן הא חדא עבדינן, - אך בהגה' הב"ח כתב דמכוון רש"י הוא לפרש טעם הא דל"ד לההיא דב' בתים דאף חדא לא עבדינן,[[200]](#footnote-201) ודלא כמו שהעתיקו התוס' לד' רש"י דאתי לפרושי להא דל"ד לבא גוי בשבת דאין מבטלין, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דמודה רש"י דאיירי הכא כשבא הגוי בשבת.

התוס' כתבו דהא דס"ל לרב ששת דמבטלין ול"ד לההיא דב' בתים דאין מבטלין, הוא משום דהתם ליכא לא אוסרין ולא מערבין, ומשא"כ הכא דאוסרין איכא וגם מערבין עד שיבא הגוי, - וממה שהוצרכו התוס' לפרש דהכא חשיב כמערבין, משמע דמפרשי דלמ"ד דיש ביטול מחצר לחצר, כל הא דבב' בתים וכו' אין מבטלין, הוא משום דאין מערבין, ובע"כ דהא דבמת גוי בשבת מבטלין, הוא משם דחשיב כמערבין, דלפ"מ שפירש"י לעיל דהא דבב' בתים וכו' אין מבטלין הוא משום דליכא אפי' חדא דאין אוסרין ואין מערבין, הרי ממילא דהכא דאיכא חדא דהן אוסרין, ה"ה מבטלין, וא"צ להא דחשבינן להו כמערבין.[[201]](#footnote-202)

כ"ה כסליו ע"ח

דף מס' 12

**ס"ו ב' - אמר שמואל אין ביטול רשות מחצר לחצר,** לקמן ס"ח ב' דנו לפרש דטעמא דמ"ד דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין הוא משום דכשביטל לרשותו נסתלק מן החצר והו"ל כבן חצר אחרת ואין ביטול רשות מחצר לחצר, ומשמע מזה דהא דאין ביטול רשות מחצר לחצר, הוא משום דא"א לבטל אלא למי שיש לו דיורין בחצר זו, וע"כ ה"נ כל שביטל את רשותו ואין לו דיורין בחצר זו, א"א לבטל לו, - וכ"נ בתור"פ לקמן ס"ח ב' בשם ר"ת, דאין ביטול רשות מבית לבית, משום דחלוקות תשמישתייהו זמ"ז ובעה"ב זה מסולק לגמרי מבית חבירו, ואפי' למ"ד דיש ביטול רשות מחצר לחצר, מ"מ מבית לבית חלוקה תשמישתייהו טפי, עיי"ש, והרי דהא דאין ביטול רשות מחצר לחצר הוא משום דבן חצר זה מסולק מחצר חבירו, וע"כ ל"מ חבירו לבטל לו את חצירו, וכ"נ גם בתור"פ לקמן ע"ג ב' ונת' להלן.

אך מהא דעבדינן צריכותא בהא דאין ביטול רשות מחצר לחצר ואין ביטול רשות בחורבה, מבו' דב' דינים אלו הוו מיסוד אחד, וכ"ה דהא דאין ביטול רשות בחורבה הוא משום דלא הקילו חכמים שיועיל ביטול רשות אלא בחצר שלפני הבית שעיקר תשמישם שם וכמש"כ רש"י, ועד"ז כתב הריטב"א, ה"נ הא דאין ביטול רשות מחצר לחצר הוא משום דאין עיקר תשמישו בחצר חבירו, וכ"ה משמעות ד' רש"י בע"א בד"ה אין מבטלין, וכ"כ הגאו"י והחזו"א בסימן פ"ה סק"ו,[[202]](#footnote-203) ועי' בגאו"י שם במש"כ בביאור הצריכותא, וצ"ע.

**אמר אביי וכו' אבל ב' חצירות זו לפנים מזו מתוך שאוסרין מבטלין, ורבא אמר אפי' ב' חצירות זו לפנים מזו וכו',** הגאו"י לעיל בסוגיין פירש בטעמא דאביי, דעיקר הא דאין ביטול רשות מחצר לחצר הוא משום דאין עיקר תשמישו בחצר חבירו, וכדמדמינן לה להא דאין ביטול רשות בחורבה, וע"כ כ"ז הוא בב' חצירות ופתח אחד ביניהם דאין אוסרין זע"ז, ולא התירו חכמים לבטל כדי לטלטל מזו לזו, אך בב' חצירות זו לפנים מזו דהן אוסרין זע"ז, תיקנו חכמים ביטול כדי להתיר לבני החיצונה לטלטל בחצירם,[[203]](#footnote-204) - ועיי"ש שכתב דטעמא דרבא דפליג וס"ל דאף בב' חצירות זו לפנים מזו אין מבטלין, דהוא משום דהחיצונה ל"מ לבטל לפנימית את רשותה בחיצונה, משום דאין עיקר תשמישה שם, וע"כ אף הפנימית ל"מ לבטל לחיצונה את דריסת רגלה.

והתוס' לקמן ע"ג ב' ד"ה אלא פשיטא הק' לדעת רבא דאין ביטול רשות מחצר לחצר אף בדאסרי אהדדי, א"כ היאך יש ביטול במבוי, דהיאך הן מבטלין רשותן לבני חצר אחרת, וכתבו דכיון דכולם שוין במבוי זה כזה יכול לבטל אף לבני חצר אחרת, שהמבוי חדא תשמישתא לתרוייהו, ול"ד לב' חצירות דהא תשמישתא לחוד והא תשמישתא לחוד, וכתבו דמה"ט תניא לקמן ע"ט א' בבית שבין ב' חצירות דמבטלין הבית זל"ז, כיון דהבית לחצירות חד תשמישא הוא לתרוייהו, - ובתור"פ שם הוסיף לפרש, דאף בב' חצירות לפנים מזו ל"מ לבטל, משום דבני הפנימית אין להם בחיצונה אלא דריסת הרגל, ומשא"כ במבוי דיש לבני ב' החצירות חלק במבוי להשתמש בו,[[204]](#footnote-205) - ומשמעות דבריו דטעם הפלוגתא דאביי ורבא, הוא דעיקר הא דאין ביטול רשות מחצר לחצר הוא משום דבן חצר זה מסולק מחצר חבירו, וכמש"נ לעיל מד' תור"פ לקמן ס"ח ב', ואביי ס"ל דבב' חצירות זו לפנים מזו מהני ביטול, כיון דיש לפנימית דריסת הרגל על החיצונה, ואינה מסולקת ממנה, ורבא ס"ל דאף דיש לה דריסת הרגל עלי', מ"מ כיון דאין לה חלק גמור בה, ל"מ ביטול.[[205]](#footnote-206)

המהרש"א לעיל בסוגיין כתב במה שאמרו דאי אשמועינן מחצר לחצר וכו', דלא איצטריך האי צריכותא אלא לרבא דאף בב' חצירות זו לפנים מזו דאוסרין זע"ז פעמים אין מבטלין, אך לאביי דלא אמר שמואל דאין ביטול רשות מחצר לחצר אלא כשאין אוסרין זע"ז, הומ"ל בפשיטות דצריכא דאי אשמועינן מחצר לחצר בהא קאמר שמואל משום דאין אוסרין זע"ז, אבל בחורבה דאוסרין זע"ז אימא מודה לי' לר' יוחנן.[[206]](#footnote-207)

ואמנם בד' רש"י בד"ה אבל חורבה מבו' דעיקר הצריכותא היא דשאני ב' חצירות דאין אוסרין זע"ז מחורבה דאוסרין זע"ז, וכ"כ בפי' ריו"נ, ולכאו' לפ"ז הצריכותא אתיא כדעת אביי,[[207]](#footnote-208) - אך בד' התוס' לקמן ע"ג ב' מבו' דגם לדעת רבא מתישב מה שאמרו דהא דאין ביטול רשות מחצר לחצר הוא משום דהא תשמישא לחוד והא תשמישא לחוד, וזה כמש"כ תור"פ שם דעיקר המכוון בזה הוא דבני חצר זו אין להם חלק בחצר השני', ולדעת אביי היינו רק כשאין להם אף דריסת הרגל, ולדעת רבא היינו אף כשיש להם דריסת הרגל, דמ"מ אין להן תשמיש גמור שם.

הריטב"א בשלהי סוגיין כתב דהא דס"ל לרבא בדעת שמואל דאף כשאוסרין זע"ז ל"מ ביטול, הוא מכח הא דאמר שמואל אף בחורבה שהן בני חצר אחת אין מבטלין, אע"פ שהן אוסרין ומערבין, - וצ"ב דהרי הא דאין ביטול רשות בחורבה כתב הריטב"א דהוא משום דלא הקילו שיועיל ביטול אלא בחצר דעיקר תשמישם שם שיהא להם הרוחה לצורך תשמישי שבת, ולכאו' ה"ט ל"ש כלל בב' חצירות זו לפנים מזו דבני הפנימית אוסרין על החיצונה להשתמש בחצירם דעיקר תשמישם שם, ומ"ט פשיטא לי' לרבא דאף בכה"ג אין ביטול, ולכאו' בעכצ"ל דכל מש"כ הריטב"א לעיל דהא דאין ביטול רשות בחורבה הוא משום דא"צ לביטול, הוא רק לדעת אביי, אך לדעת רבא הוא משום דאין עיקר תשמישם שם ולא חשיבי כדרים יחד, ומזה למד רבא דכל שאינם דרים יחד ל"מ ביטול אף כשהם אוסרין זע"ז.

**נתנו עירובן בחיצונה וכו' האי בר פנימית למאן ניבטל, ליבטיל לבני פנימית,** בפירש"י כתב דאם יבטל לבני פנימית רשות חצירו, תהי' הפנימית מותרת לעצמה, והחיצונה תהא אסורה מפני דריסת רגלו של זה שאסורה במקומה, - אך בתור"פ כתב דבכה"ג לא תהא החיצונה אסורה, דכיון דאותו היחיד מותר להוציא מבתיהם לחצר, חשיבא רגלו כרגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה, - ובדעת רש"י דחשיב כרגל האסורה, כתב בחי' אהעו"ז דהוא משום דהוא אסור להוציא מביתו לחצר, וסגי בהכי לחשבו כרגל האסורה, וכ"כ בשעה"צ סימן שע"ח סק"ב.[[208]](#footnote-209)

**ליתא לעירובייהו גבייהו,** בפירש"י כתב דכשיבדלו מן החיצונה הרי הן בלא עירוב, והריטב"א פירש לדבריו, דכיון שעירבו ונעשו כבני חצר אחת, ל"מ ביטולו לבני הפנימית, כיון דהמבטל צריך לבטל לכל אחד ואחד, וא"א לבני הפנימית להיותם מותרין לעצמן, אלא כשיבדלו מן החיצונה ויחזרו להיתר חצרן, ובזה הוא דאמרינן דא"א להן ליבדל כיון דליתי' לעירובייהו גבייהו,[[209]](#footnote-210)

אך התורי"ד פירש דכיון דכבר עירבו עם החיצונה אינם בפנ"ע, ואינם יכולים ליבדל מהן כיון שנתערבו ונעשו ב' החצירות אחת, וע"כ ל"מ שיבטל רשותו כ"ז שאינם מבטל לכולם, וכיון דל"מ לבטל לבני החיצונה דאין ביטול רשות מחצר לחצר, ל"מ ביטול רשותו, - ועיי"ש שהק' ע"ד רש"י, דאם יכולין ליבדל אחר שעירבו, א"כ מ"ט בנתנו עירובן בפנימית ושכח אחד מן הפנימית ולא עירב, ל"מ שיבטל לבני הפנימית, ויסתלקו בני החיצונה ויבדלו מן הפנימית ותשאר הפנימית לעצמה ועירובה אצלה, - וגם הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דהכא אסורה הפנימית גם בלא ה"ט דליתא לעירובייהו גבייהו, דומיא דהא דאסרינן כשנתנו עירובם בפנימית ושכח אחד מן הפנימית ולא עירב, וכ"כ בתור"פ שם בדרך קמא,[[210]](#footnote-211) אך עיי"ש שכתב ב' דרכים דהתם שאני, ונת' להלן.

מעיקר הא דל"מ הביטול לבני הפנימית לחודייהו, בלא שיבדלו מן החיצונה, מבו' דכל שלא ביטל אלא לאחד מבני החצר, אף הוא אסור, וכמש"כ המ"מ בפ"ב מעירובין ה"ב, וכ"ה משמעות דברי רש"י לעיל כ"ו ב' ד"ה ה"ג.

אך בתור"פ לעיל כ"ו ב' כתב דאותו שביטלו לו מותר, וקשיא טובא לפ"ז דמ"ט הכא ל"מ שיבטל לבני פנימית, ויהיו בני הפנימית מותרין גם בחצר החיצונה, ככל מבטל לאחד מבני החצר, דה"ז מועיל להתיר לו, ועד"ז קשיא גם בשאר הבבות, דמ"ט ל"מ שיבטל זה שלא עירב לבני חצירו, ויהיו הן מותרין בב' החצירות,[[211]](#footnote-212) - והעירו די"ל דכל הא דהתם חייל העירוב, הוא משום דהוא מועיל להתיר לכולם אם יבטלו גם להם, ומכח זה חייל עיקר העירוב, וע"ד שמצינו בד' הריטב"א לעיל ס"ה דהא דבישראל ששכח ולא עירב לא נתבטל לגמרי עיקר העירוב, הוא משום דמהני שיבטל, ומשא"כ הכא דאין בכח עירוב זה כלל להתיר לבני החצר השני', דאף אם יבטלו להן הרי אין ביטול רשות מחצר לחצר, לא חייל עיקר העירוב על דירתם, ומכח זה לא חייל העירוב כלל.

התוס' הקשו דמ"ש ממה שאמרו לעיל מ"ח ב' דרשות אחת משתמשת לב' רשויות ואין ב' רשויות משתמשות לרשות אחת, והריטב"א פירש דהיינו דאף התם אסורה האמצעית להוציא לרשותה כלים ששבתו בחיצונה, וא"כ היאך תהא היא מותרת, הרי ליתא לעירובה גבה,[[212]](#footnote-213) - והתוס' כתבו לישב דשאני התם דכל חיצונה וחיצונה מותרת במקומה, והריטב"א כתב דאין תי' זה מספיק, - ועיי"ש שכתב לישב, דהתם הרי היא מותרת עם החיצונה לכלים ששבתו בחצירה, וחשיבי כחצר אחת, ומה שלא הותרה להוציא לחצרה כלים ששבתו בתוכן, אי"ז אלא משום גזירה, וע"כ חשיב לגבי האמצעית דעירובה גבה.

בפירש"י הק' דיבטלו בני פנימית רשות חצרם לזה שלא עירב, ויהא הוא רגל המותר במקומו, ותותר החיצונה, וכתב דכיון שביטלו רשותם הוו הם רגל האסורה במקומה, כיון דהן אסורין להוציא לחצר,[[213]](#footnote-214) והן אוסרין את החיצונה, ואף שעירבו עם החיצונה, מ"מ כיון שנסתלקו מרשותם בפנימית בטל עירובן, וכ"כ הרשב"א, והריטב"א הוסיף לפרש, דעיקר העירוב שעירבו עם החיצונה, הוא מן הרשות שהי' להם בפנימית, וכיון שעכשיו אין להם בו כלום שכבר ביטלו רשותם לאותו שלא עירב, הוי כמו שלא עירבו עם החיצונה כלל, - ועיי"ש שכתב בשם ר"י דפליג ע"ז, וס"ל דאף שביטלו בני פנימית את רשותם לא בטל עירובם עם החיצונה, ואינם אוסרין עליהן בדריסת רגלם, ומה שלא אמרו הכא לתקנה זו, הוא משום דלא איירי אלא בתקנה שהיחיד שלא עירב מבטל אצל המרובין, וכ"כ בהגה' הב"ח בדעת התוס' בד"ה נתנו, וכ"כ הגאו"י והשפ"א בדעתם.[[214]](#footnote-215)

ונתחדש בזה, דאף דל"מ עירובם של הפנימית והחיצונה יחד כלפי החצר הפנימית, שהרי אותו שלא עירב אוסר עליהן, מ"מ מהני עירובם כלפי החצר החיצונה, וגם לדעת רש"י כל הא דל"מ עירובם הוא רק כשביטלו רשותם בפנימית, אך קודם שביטלו רשותם בפנימית, שפיר מהני עירובם שלא יאסרו הם על החיצונה,[[215]](#footnote-216) ועי' בגאו"י בתו"ד שתמה ע"ז, דעיקר עירוב הוא דהן מתערבין יחד כל אחד בשל חבירו, וכיון דהחיצונה אסורה בפנימית מ"ט הוי עירוב כלל.

ובתשו' באר יצחק או"ח סימן י"ז כתב לפרש בזה דמצי חייל העירוב על דריסת הרגל לחודה, וע"כ אף דל"מ העירוב על רשותם שבפנימית, מ"מ שפיר מהני העירוב על דריסת הרגל שיש להן בחיצונה,[[216]](#footnote-217) - אך צ"ע דא"כ מ"ט דעת רש"י דכשביטלו רשותם בפנימית בטל עירובם, הרי מצי חייל העירוב על דריסת הרגל לחודה, ועיי"ש בבאר יצחק במש"כ בזה, וצ"ע,[[217]](#footnote-218) ועמש"נ בזה להלן בהא דבנתנו עירובן בפנימית ושכח אחד מן החיצונה ולא עירב, אוסרין בני החיצונה על הפנימית, אף שעירבו עמהן.

\*בעיקר מש"כ רש"י דכל שביטלו פני הפנימית את רשותם ליחיד, ה"ה מותר בחצירו, צ"ע דמ"ט אין בני החיצונה אוסרין עליו משום הרגל עירוב, - וי"ל בזה ג' טעמים, חדא, למש"כ רש"י לעיל בד"ה פנימית מותרת דהרגל עירוב הוא כדריסת הרגל, ואינו אוסר אלא ברגל האסורה במקומה, וע"כ הכא שהק' רש"י דתהא החיצונה מותרת לא תאסור על בן הפנימי, אך בטעם זה לא נתישב מש"כ כן ש"ר לדינא, דמהני הביטול להתיר לאותו היחיד את הפנימית, (וגם אינו מתישב למש"כ האהעו"ז בסוגיין דכל מש"כ רש"י דהו"ל רק כדריסת הרגל, הוא רק כשלא פשעה רשות זו, ונת' להלן), - ועוד, די"ל דהרגל עירוב הוא רק במקום שהניחו את העירוב, ונחלקו בזה הראשונים, ונת' להלן, - ועוד, די"ל דכל הא דיש לאסור משום הרגל עירוב, הוא רק כלפי בני הפנימית שעירבו עם החיצונה, אך כלפי היחיד שלא עירב, אין לאסור משום הרגל עירוב.

ובחזו"א סימן פ"ה סק"ה נסתפק דאף היכא שנתנו עירובן בפנימית ושכח אחד מן הפנימית ולא עירב, מהני שיבטלו כל בני הפנימית רשותם לאחד מאותם שעירבו, ואין בני החיצונה אוסרין עלי משום הרגל עירוב, אף דבזה ליכא לכל הני ג' טעמי, ומשום דלא אמרינן עירוב מרגילן אלא כשאנו באין להתיר את פנימית ע"י העירוב שנשתתפה בו החיצונה, אך כל שבאין לטלטל ע"י ביטול ומבטלין את עירובן לגמרי לא אמרינן בזה עירוב מרגילן.

**נתנו עירובן בפנימית וכו' ליבטל לבני פנימית איכא חיצונה דאסרה עלייהו,** בפירש"י כתב דהא דהחיצונה אוסרת עליהן הוא משום שהעירוב מרגילה לתוכה, ובפירש"י לעיל בד"ה פנימית מותרת מבו' דהוא משום דע"י הרגל עירוב אית לה דריסת הרגל בפנימית וכין שהחיצונה אסורה במקומה היא אוסרת על הפנימית בדריסת רגלה,[[218]](#footnote-219) וכן צידד בתור"פ דהרגל עירוב הוא כדריסת הרגל, - אך הריטב"א פירש לדינא דהרגל עירוב, הוא משום דכל שעירבו שתיהן נעשו כאילו כולן בני חצר אחת, וע"כ אוסרין בני החיצונה על הפנימית.

בתור"פ הביא בשם רבינו ברוך שהק', דמ"ט אמרו לעיל בנתנו עירובן בחיצונה ושכח א' מן הפנימית דל"מ לבטל לבני פנימית משום דליתא לעירובייהו גבייהו, ותיפו"ל דאיכא חיצונה דאסרה עלייהו משום הרגל עירוב, והתורי"ד כתב מכח זה דזהו מה שאמרו לעיל דליתא לעירובייהו גבייהו, ונת' לעיל, וכתב בזה ג' דרכים, חדא, דחד מתרי טעמי נקט, וכ"כ הריטב"א, ועוד, דדוקא הכא דחיצונה אסורה במקומה משום דליתי' לעירובה גבה היא אוסרת על הפנימית, ומשא"כ התם דמדינא היתה החיצונה מותרת במקומה, וע"כ אף הפנימית היתה מותרת אלמלי הא דליתא לעירובה גבה, וזה כמש"כ רש"י לעיל בד"ה פנימית מותרת, דאיסורא דהרגל עירוב הוא משום דהו"ל כדריסת הרגל, ואי"ז אוסר אלא בדהויא רגל האסורה במקומה, ועוד, דדוקא הכא איכא לחיצונה הרגל עירוב בפנימית משום דהעירוב מונח בפנימית, אך לעיל שהעירוב מונח בחיצונה, אין לחיצונה הרגל עירוב בפנימית, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ דדוקא הכא איכא הרגל עירוב, משום דהעירוב מונח בפנימית, וכ"ה משמעות ד' רש"י לקמן ע"ה ב' ד"ה שתיהן אסורות.[[219]](#footnote-220)

התוס' הק' דמ"ט החיצונה אוסרת על הפנימית משום הרגל עירוב, הרי לא אמרו דיורין להחמיר, וכמו שאמרו לעיל מ"ח ב', וכתבו דהכא דהפנימית פשעה ועיותה את עצמה אמרינן דיורין להחמיר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א.

אך בתור"פ כתב דכל הא דלא אמרו דיורין להחמיר, היינו דלא חשיבי כאילו הם דרים שם ממש, אך מ"מ אית להו דריסת הרגל ע"י הרגל עירוב, וע"כ הכא דהחיצונה אסורה במקומה, ה"ה אוסרת על הפנימית בדריסת רגלה, ומשא"כ בההיא דלעיל מ"ח ב' דהחיצונות מותרות במקומם, אינם אוסרות על האמצעית משום הרגל עירוב, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה,[[220]](#footnote-221) (והעירו דהרי הא דרגל המותרת אינה אוסרת שלא במקומה אמרו לעיל נ"ט ב' דהוא משום דאחדא דשא, והתם שהניחו עירובן באמצעית היאך נימא דאחדא דשא ונסתלקו מן האמצעית), וכ"כ המרדכי בסימן תקי"ח, דאף דלא אמרו דיורין להחמיר, מ"מ כל דהוי רגל האסורה ה"ה אוסרת משום הרגל עירוב,[[221]](#footnote-222) ונחלק ע"ד מהר"ם מר"ב דס"ל דמהני הא דלא אמרו דיורין להחמיר דאינה אוסרת אף בדהויא רגל האסורה, עיי"ש.

**ליבטיל לבני חיצונה אין ביטול רשות מחצר לחצר,** בפירש"י כתב דכיון דפנימית אסורה חיצונה נמי אסורה מפני רגל האסורה במקומה שאוסרת שלא במקומה, ועוד שאין עירובה אצלה, - וצ"ע דהרי כל הא דהפנימית אסורה, הוא משום דהחיצונה אוסרת עלי' משום הרגל עירוב, ולפמש"כ רש"י לעיל בסוגיין בד"ה פנימית מותרת דהרגל עירוב הו"ל כדריסת הרגל, ואי"ז אוסר אלא ברגל האסורה, הרי נמצא דכל הא דהפנימית אסורה הוא מכח הא דהחיצונה אסורה, וא"כ היאך נימא דהא דהחיצונה אסורה הוא מכח הא דהפנימית אסורה, הרי אדרבה הדין נותן דתהא הפנימית מותרת לעצמה והחיצונה מותרת לעצמה ולא יאסרו זע"ז, ועי' בתור"פ שרמז להעיר כן ע"ד רש"י.[[222]](#footnote-223)

ובד' האהעו"ז בסוגיין, ע"ד התוס' ד"ה שכח מבו' שפירש בד' רש"י, דלעולם עיקר דינא דהרגל עירוב אינו משום דריסת הרגל, אלא הוא משום דחשיבי כדרים כולם יחד, וכדינא דלעיל מ"ח ב' למ"ד דאמרינן דיורין להחמיר, ואך דכ"ז הוא כששכח אחד מן הפנימית ולא עירב, דפשעה הפנימית, ובכה"ג אמרינן דיורין להחמיר, אך בגונא ששכח אחד מן החיצונה ולא עירב דלא פשעה הפנימית, לא אמרינן דיורין להחמיר, ובזה אין לאסור אלא משום דריסת הרגל, וע"ד שכתב התור"פ, וזהו שכתב רש"י לעיל דהא דהחיצונה אוסרת בכה"ג על הפנימית, בלא שיבטלו הרגל העירוב לפנימית, הוא משום דהו"ל רגל האסורה.

**שכח אחד מן החיצונה ולא עירב ודאי פנימית מותרת דאחדא דשא,** בפירש"י לעיל בד"ה פנימית מותרת מבו' דהא דהחיצונה אוסרת על הפנימית בלא שתבטל לה רשותה, הוא משום דהו"ל רגל האסורה במקומה, - והעירו, דלמש"כ רש"י לעיל בסוגיין בד"ה אין ביטול רשות דבנתנו עירובן בחיצונה ושכח אחד מן הפנימית ולא עירב, לא בטל עיקר עירובם של הפנימית והחיצונה, ואין בני הפנימית אוסרין על החיצונה בדריסת רגלם, ורק אם יבטלו לאותו היחיד שלא עירב, בטל עירובם, והן אוסרין על החיצונה בדריסת רגלם, א"כ הי' בדין דה"נ הכא לא בטל עירובם של החיצונה עם הפנימית, ולא תאסור על הפנימית בדריסת רגלה, וצ"ע.

כ"ט כסליו ע"ח

דף מס' 13

**ס"ז א' - שכח אחד מן החיצונה ולא עירב ודאי פנימית מותרת דאחדא דשא,** בפירש"י כתב דבזה מודה שמואל דמבטלין בני חיצונה לבני פנימית אותו רשות שבא להן ע"י הרגל עירובן, משום דאמר לה לתקוני שתפתיך ולא לעוותי, ועד"ז כתבו התוס' לקמן ע"ה ב', דאף דלרבא דעת שמואל דאין ביטול רשות מחצר לחצר אף בדאסרי אהדדי, מ"מ הכא דאסרי ע"י פשיעת בני החיצונה, יש ביטול רשות, וצ"ב דכיון דאין ביטול רשות מחצר לחצר, מה מהני הא דא"ל לתקוני שתפתיך דמכח זה מהני ביטול מחצר לחצר, ועי' בחזו"א בסימן פ"ה סק"ב שעמד בזה.

והרשב"א כתב לפרש דהכא כיון דאין לה לחיצונה בפנימית מדינא כלום אלא משום דפנימית הרגילה אצלה בעירובה, רשות מועט כזה יכול לבטל לחצר אחרת, וצ"ב דא"כ מ"ט כששכח אחד מן הפנימית ולא עירב, ל"מ בני החיצונה לבטל לבני הפנימית רשות מועט זה דהרגל עירוב.[[223]](#footnote-224)

והבעה"מ כתב דהכא מבטלין בני החיצונה לבני הפנימית אותה זכות שהיתה להן ברשותן ע"י הרגל עירובן ונותנין להן רשות לסגור הדלת בעדם ולא ירגילו ע"י עירובן ליכנס לתוכן, והיינו דהכא מהני הביטול דעי"ז בכח הפנימית למיחד דשא ולבטל לעיקר הרגל העירוב, ובזה שפיר מהני ביטול מחצר לחצר, וגם לפ"ז צ"ב דמ"ט כששכח אחד מן הפנימית ולא עירב, ל"מ שיבטלו בני החיצונה להזכות שיש להן בפנימית ע"י הרגל עירוב ויתנו להם רשות לסגור הדלת בעדם וכו'.

**כמאן כר"א דאמר א"צ לבטל רשות לכל אחד ואחד, כי קאמינא לרבנן דאמרי צריך לבטל לכל אחד ואחד,**

התור"פ הק' בשם הר"י מקינון דהא דלר"א א"צ לבטל לכל אחד ואחד הוא משום דבעין יפה מבטל והוי כמו שביטל לכולם, וא"כ הכא דל"מ אף אם ביטל לכולם משום דאין ביטול רשות מחצר לחצר, ה"נ בדין דלא יועיל הא דא"צ לבטל לכל אחד ואחד, ועיי"ש שכתב דמדינא לא חשיב כלל כביטול מחצר לחצר, כיון דיש לה הרגל בפנימית מחמת עירוב והוי כמו שדרה שם, והא דל"מ הביטול, הוא גזירה אטו ביטול מחצר לחצר, ולר"א דא"צ לבטל לכל אחד ואחד וא"צ להזכיר בפירוש דמבטל לבני החצר האחרת, ליכא למיגזר, ועי' בחי' אהעו"ז במש"כ בזה באורך בע"א, ועמש"כ עו בקר"א ובחזו"א סימן פ"ה סקכ"א.

\*דעת רש"י וש"ר בסוגיין דעיקר דינא דרבא, הוא לדעת שמואל דאין ביטול רשות מחצר לחצר, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דיש ביטול רשות מחצר לחצר, יש ביטול רשות בכל הני גווני, אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דדינא דרבא הוא אף לפ"מ דקי"ל דיש ביטול רשות מחצר לחצר, עיי"ש באורך.

**גוי וכו' מ"ט בפתחא דמייחד לי' בההוא ניחא לי',** הריטב"א כתב דכיון דניח"ל בפתחו לקרפף, הו"ל כאילו נסתלק מזכות שיש לו במבוי, וכיון דנסתלק אינו שם אלא כאורח בעלמא, ובחי' המאירי כתב, דאינו אוסר במבוי אע"פ שמשתמש בו בקצת תשמישים, שהכל הולך אחר רצון האדם ורצונו בפתח הפתווח לבקעה הוא, והטור בסימן שפ"ט כתב דהוא משום דעי"ז הוי פתחו למבוי כמו שאינו רגיל שאינו אוסר, וכמו שאמרו לעיל מ"ט א' דחצר שבין ב' מבואות באחד רגילה ובאחד אינה רגילה, זה שאינה רגילה מותר.

והפרישה בסימן שפ"ט סק"א כתב דמה שאמרו אע"פ שמכניס ומוציא גמלים וקרונות כל היום, היינו דאע"ג דהו אמשתמש בכל יום ויום דרך מבוי, מ"מ כיון דאין משתמש אלא להוציא כלים גדולים אבל כלים קטנים ניח"ל להוציא דרך בקעה או קרפף, חשיב פתחו למבוי כפתח שאינו רגיל, וזהו שאמרו דמכניס ומוציא גמלים וקרונות, דמשמע דכלים קטנים דיכול להוציא ולהכניס דרך חלון בקרפף שם מכניס ומוציא, עכ"ד, והביאו האלי' רבה שם סק"א, ולפ"ז נמצא, דכל שמכניס ומוציא דרך המבוי גם כלים קטנים, ה"ה אוסר במבוי, - אך המאמ"ר שם סק"א כתב להיפך, דמה שאמרו אע"פ שמכניס ומוציא גמלים וקרונות, קמ"ל דאף שהוא משתמש שם בדברים שא"א לעשותם דרך חלונו הפתוח לבקעה, אפ"ה אינו אוסר בממבוי, וכ"ש דאם לא הי' משתמש בפתחו שבמבוי אלא בדברים קטנים דאפשר לו להכניסם ולהוציאם דרך חלונות, דאמרינן דבהאי ניח"ל.

\*השפ"א בסוגיין נקט דעיקר דינא דהכא הוא גם בבית הגוי הפתוח לחצר שדרים בה ישראלים, ויש לו פתח לבקעה או לקרפף, ועיי"ש במש"כ בטעם מה שנקטו להך דינא בפתח למבוי, ועי' גם בחי' המאירי בתו"ד דנראה דהך דינא הוא גם בפתוח לחצר, - אך החזו"א בסימן פ"ו סקי"ט כתב דדינא דהכא הוא רק בחצר הגוי הפתוחה למבוי, אבל בבית הגוי הפתוח לחצר ויש לו פתח לבקעה או לקרפף, ה"ה אוסר בחצר, דעיקר תשמיש הבית בחצר, ולא בטל תשמישו במה שיש לו פתח אחר.

**איבע"ל פתוח לקרפף מהו,** הריטב"א בתו"ד כתב דהיינו כשהקרפף פתוח למקום אחר, דאם אין לו פתח אלא כלפי ביתו, היאך יסתלק מן המבוי, הרי אינו יכול לצאת לשוק ולעשות צרכיו חוץ לביתו אלא דרך מבוי, והובאו דבריו בעצי אלמוגים סימן שפ"ט סק"ב ובביאוה"ל שם, ותמהו על השמטת הפוסקים לד"ז, - אך יש מקום לדון בזה, למש"כ התוס' ותוס' הרא"ש לעיל נ"ט ב' דאיסורא דדריסת הרגל, הוא רק מכח שהם משתמשים שם, אך הדריסת הרגל בפנ"ע אינה אוסרת, דלפ"ז י"ל דכל דיש לו פתח לקרפף דהתם ניח"ל וחשיב דנסתלק משימושו במבוי, אין דריסת רגלו במבוי אוסרת.[[224]](#footnote-225)

**וישראל בית סאתים אינו אוסר יותר מבית סאתים אוסר,** בפירש"י כתב דהא דביותר מבית סאתים אוסר, הוא משום דלא הוקף לדירה דכרמלית הוא ואסור להשתמש בו, וע"כ לא ניח"ל בי', והתוס' כתבו בדעתו דכל שהוקף לדירה, אף ביותר מבית סאתים אינו אוסר, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הצ"ב, וכ"כ המ"מ בפ"ה מעירובין הי"ב והב"י בסימן שפ"ט בדעת הרמב"ם,[[225]](#footnote-226) - אך התוס' כתבו בשם ר"י להיפך דאם הוקף לדירה אפי' בית סאתים אוסר, דכיןו שהוקף לדירה הו"ל כביתו ואינו עומד במקום אויר של מבוי,[[226]](#footnote-227) וכן הסכימו הריטב"א והר"ן, והר"ן כתב די"ל כן גם בדעת רש"י.

הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"י כתב דגם אם הוא פחות מבית סאתים אינו אוסר, וכ"כ הלבוש בסימן שפ"ט ס"א והתו"ש שם סק"א והמ"ב שם סק"ה, והחזו"א בסימן פ"ו סק"כ כתב דאף אם הקרפף קטן ממבוי, כיון דלקרפף היא מותרת ולמבוי היא אסורה, לעולם קרפף רויח לה טפי, - אך האלי' רבה בסימן שפ"ט סק"ג כתב לדקדק מדברי רש"י, דרק כשיש בקרפף בית סאתים דנפיש אוירו אינו אוסר, אך כל שהוא פחות מבית סאתים אוסר, ועי' עוד בדבריו שם סק"ד במש"כ בשיעור הקרפף דאינו אוסר כשהוקף לדירה.

הפרישה בסימן שפ"ט סק"ה הק', דמ"ט ביותר מבית סאתים אוסר, ומ"ש ממה שאמרו לעיל מ"ט א' בחצר שבין ב' מבואות אחת רגילה בו ואחת שאינה רגילה בו, דאם עירבה רגילה לעצמה וזה שאינה רגילה בו לא עירבה והיא עצמה לא עירבה דוחין אותה אצל שאינה רגילה וכגון זה כופין על מידת סדום, וה"נ הכא ידחו אותה לקרפף כדי שלא תאסור על בני מבוי, וכתב לישב דשאני הכא דא"א לו בלא מבוי זה להכניס ולהוציא בו כלים ששבתו בחצר, דכיון דהיא אסורה לטלטל בקרפף, א"א לדחותה לשם, וכ"ה מבו' גם בד' האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ג, ונת' להלן,[[227]](#footnote-228) ועי' בעצי אלמוגים בסימן שפ"ט סק"ה שכתב בע"א, ועי' גם מש"כ בזה החזו"א בסימן פ"ו סקי"ט.[[228]](#footnote-229)

התוס' לעיל ז' ב' סוד"ה דאי כתבו דחצר שיש לה פתח למבוי ופתח לרה"ר, אינה אוסרת במבוי, דדוחין אותה לרה"ר, והמג"א בסימן שס"ה סק"ז הביא לדבריהם, והובא בביאוה"ל שם ס"ג, - והאהעו"ז שם תמה ע"ז ממה שאמרו הכא דאם הוא פתוח לקרפף יותר מבית סאתים אוסר, והרי דאין דוחין אותו לקרפף יותר מבית סאתים כיון דאין יכול לטלטל שם, וה"נ הדין נותן דאין דוחין את בני החצר לרה"ר, ול"ד למה שאמרו לעיל מ"ט א' דדוחין אותה לשאינה רגילה, דהתם היא יכולה להשתמש כמו בזה, ובכה"ג כופין על מידת סדום שתשתמש בשאינו רגילה,[[229]](#footnote-230) ועיי"ש שכתב דדברי התוס' לעיל קיימי על מימרא דרב, ולרב לטעמי' דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', הו"ל מבוי זה כרה"ר, ושפיר דוחין אותה מהמבוי לרה"ר, אך לפ"מ דקי"ל דמבוי שלא נשתתפו בו מטלטלין בו כלים ששבתו בתוכו או בחצר, אוסרת החצר על המבוי אף כשיש לה פתח אחר לרה"ר, ושלא כדברי המג"א שהביא לדינא לדברי התוס', - אך העצי אלמוגים בסימן שפ"ט סק"ה הוכיח מד' התוס' אלו, דהא דהכא אין דוחין אותה לקרפף יותר מבית סאתים, אי"ז משום דהיא אסורה לטלטל בו, אלא הוא מטעם אחר, וע"כ שפיר דוחין אותה לרה"ר, אף דהיא אסורה לטלטל בו.

הרשב"א כתב בשם הראב"ד דכל מה שאמרו הכא דגוי אוסר כשאינו יותר על בית סאתים וישראל אוסר כשהוא יותר על בית סאתים, היינו רק כשפתוח ע"י חלון דע"ד, דאינו ראוי ליכנס ולצאת בו אלא ע"י הדחק, אך כל שיש לו פתח גדול, אינו אוסר בכל גווני, דהו"ל כב' חצירות פתוחות זל"ז ופתוחות לרה"ר דאין אוסרות זע"ז,[[230]](#footnote-231) ועיי"ש שנחלק ע"ז, דל"ד לב' חצירות הפתוחות זל"ז ופתוחות לרה"ר, דהתם כשאין להן דריסת הרגל זע"ז, אך הכא דיש לו דריסת הרגל במבוי, ה"ה אוסרת ע"ז, ודמי לחצר הפתוחה לב' מבואות, דאם היא רגילה בשתיהן ה"ה אוסרת על שתיהן, ועמש"כ בזה הריטב"א.

וצ"ע דמ"ט אוסר הישראל בכה"ג, ומ"ש מחצר שבין ב' מבואות דאם עירבה רגילה לעצמה ושאינה רגילה לא עירבה דוחין אותה אצל שאינה רגילה, וה"נ כשפתוחה החצר לחברתה ופתוחה לרה"ר, הדין נותן דידחו אותה אצל רה"ר, - ולכאו' מוכח מזה כמש"כ האהעו"ז דבכה"ג א"א לדחותה לרה"ר דא"א לה לטלטל שם,[[231]](#footnote-232) או כמש"כ החזו"א בסימן פ"ו סקי"ט דא"א לדחות אלא ממבוי למבוי דתשמישם שוה, וצ"ע,[[232]](#footnote-233) אך בד' הראב"ד נראה דטעמו הוא משום דינא דהתם, וס"ל דה"ז שייך אף בפתוחות זל"ז ופתוחות לרה"ר.[[233]](#footnote-234)

ב' טבת ע"ח

דף מס' 14

**ס"ז ב' - קרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הזורק לתוכו חייב,** בפירש"י בשבת פ' א' ד"ה והוא וצ"ט ב' ד"ה מוקף לכרמלית מבו' דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה ל"ה רה"י דאורייתא, וכ"ה מבו' בדבריו בסוכה מ"ג א' ד"ה ויעבירנו, - והתורי"ד בסוכה שם תמה ע"ז דקרפף הוי רה"י דאורייתא, ומדרבנן הוא דשויוהו ככרמלית, וכן הק' הגרע"א בגהש"ס ובחי' בשבת שם, - ובחי' חת"ס בשבת שם כתב בדעת רש"י, דכל הא דקרפף הוי רה"י, הוא כשיש בו בית דירה אלא שהוקף ולבסוף פתח, אך כל שאין בו בית דירה כלל ל"ה רה"י, וכ"כ השפ"א בשבת ז' א', וצ"ע דבסוגיין מבו' דאף סלע שבים שאין בו בית דירה כלל הוי רה"י דאורייתא.

הריטב"א בשבת ק' ב' כתב בשם הרא"ה, דכל הא דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי רה"י דאורייתא, היינו כשהוא ראוי לדירה, וכמו שאמרו דמחיצה היא אלא שמחוסרת דיורים, אך כל שאינו ראוי לדירה כלל ל"ה רה"י, וכתב דמה"ט ים הוי כרמלית דאורייתא אף שהוא עמוק ורחב הרבה.

**מ"ט מחיצה היא אלא שמחוסרת דיורים,** בפירש"י בד"ה לעולם ארישא מבו' דמכוון הגמ' הוא דאיסור קרפף הוא משום דהוא מחוסר דירה ומיחלף ברה"ר, אך ליכא גריעותא במחיצה, וע"כ הוי רה"י, - אך בד' הרא"ה שהבאנו לעיל מבו' דמכוון הגמ' הוא דאף שלא הוקף הקרפף לדירה, אכתי חזינן לי' כבית דירה, אלא דבפועל לי"ב דיורים, וע"כ היכא דלא חזי לדירה ול"ה בית דירה כלל, ל"ה רה"י.

**מתיב רב הונא בר חיננא,** התוס' לעיל י"ח א' ד"ה אפילו כתבו דר"ה בר חיננא ס"ל כן לדינא דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה ל"ה רה"י.

ובדברי המהרש"א לעיל שם מבו' דלדעת ר"ה בר חיננא אם פסי ביראות ל"ה מוקפין לדירה הוו רה"ר, ועד"ז מבו' בדבריו לעיל כ"ב ב' ע"ד תוד"ה דילמא, דלר"ה בר חיננא ניחא הא דא"י הויא רה"ר, כיון דלא הוקפה לדירה, - אך הגרע"א לעיל י"ח א' תמה ע"ז דאף לר"ה בר חיננא דל"ה רה"י, מ"מ ל"ה רה"ר, וכן הק' הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה והנה מדברי המג"א ע"ד המהרש"א לעיל כ"ב ב', וכ"כ הגאו"י לעיל י"ח א' בדעת הריטב"א שם.[[234]](#footnote-235)

והגרע"א שם הוכיח דאף לר"ה בר חיננא ל"ה הקרפף רה"ר, ממש"א בסלע שבים דאלמא כרמלית הוי, - אך הבית אפרים שם כתב די"ל דלעולם לר"ה בר חיננא בטלו המחיצות לגמרי, והא דסלע שבים הוי כרמלית, הוא משום דהוא בתוך הים שהוא כרמלית.

**הא יתר מבית סאתים מטלטלין אלמא כרמלית היא,** מבו' דאם הוי רה"י דאורייתא, אף דמדרבנן הויא ככרמלית אסור לטלטל ממנה לכרמלית אחרת,[[235]](#footnote-236) ואף לרב אשי דפליג דמותר לטלטל ממנה לכרמלית אחרת, הוא רק משום דאל"כ יבואו לטלטל בכולו, והרשב"א בשבת ט' א' כתב דלדעת הני אמוראי, אסור לטלטל ממבוי הפרוץ ברוח רביעית לכרמלית, דאסור לטלטל מכרמלית דרבנן לכרמלית גמורה.[[236]](#footnote-237)

**רב אשי אמר וכו' הן אמרו והן אמרו וכו' ומ"ש תוכו שכיח מתוכו לים ומן הים לתוכו לא שכיח,** בפירש"י כתב דכיון דמתוכו לים לא שכיח, לא גזרו רבנן במילתא דלא שכיחא, ומשמעות דבריו דהוא מכח הכלל דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן, וכ"נ גם ממה שסיים דהא דבשאר רה"י לכרמלית גזור רבנן, הוא משום דהנהו שכיחן, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפט"ז משבת סוף ה"ב, ז"ל, הי' יתר מבית סאתים אע"פ שהוא רה"י, הואיל ואסור לטלטל בו אלא בד' אמות ככרמלית ה"ז זה מותר לטלטל מתוכו לים ומן הים לתוכו, "שזה דבר שאינו מצוי הוא ולא גזרו בו", עכ"ל,[[237]](#footnote-238) - והרש"ש עמד בזה, דהרי הא דלא אסרו לטלטל ממנו לים, הוא כדי שלא יבואו לומר דרה"י גמורה היא ויטלטלו בכולה, ואם הוא משום דמילתא דלא שכיחא לא גזור בה רבנן, מה בעינן לטעם זה, וגם דמ"ט הוצרך רש"י לפרש טעם הא דגזרו רבנן בשאר רה"י לכרמלית, הרי התם ליכא למיחש למידי,[[238]](#footnote-239) - אך בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ג' נראה שפירש בד' הרמב"ם דל"ג למה שאמרו הכא דטעם ההיתר הוא כדי שלא יבואו לטלטל בכולו, וכתב דהוא מל' ר' יהודאי גאון.

התוס' כתבו דמותר לטלטל מכל קרפף יותר מבית סאתים לכרמלית, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה, והרשב"א והר"ן פירשו דהוא משום דגם בזה איכא לה"ט דהא שכיח והא לא שכיח, והיינו משום דקרפף הסמוך לכרמלית מילתא דלא שכיחא הוא, ויש לחוש שאם יאסרו לטלטל ממנו לכרמלית, יבואו לטלטל בכל קרפף, וכ"נ בד' הטור בסימן שמ"ו דכל קרפף הסמוך לכרמלית לא שכיח, עיי"ש, - אך המהרש"א פירש בדברי התוס', דאף דשאר קרפף שכיח, מ"מ כיון דבקרפף הסמוך לים דלא שכיח התירו לטלטל ממנו לים, לא פלוג רבנן, ועי' גם בתו"ש בסימן שמ"ו סק"ז שכתב גם בדעת הטור, דאף דקרפף הסמוך לכרמלית לא שכיח, מ"מ גינה הסמוכה לכרמלית שכיחא, והא דמותר לטלטל ממנה לכרמלית הוא משום דלא פלוג.

והרשב"א והריטב"א כתבו בדעת הרמב"ם בפט"ז משבת ה"ב, דלא התירו אלא בקרפף הסמוך לים, וכ"כ המ"מ שם בדעתו,[[239]](#footnote-240) והביאו שכ"כ הראב"ד, ומשום דמה שאמרו הכא דמתוכו לים לא שכיח היינו דתשמישתי' לא שכיח משום דבעיתא תשמישתי'.

התוס' הוכיחו דמותר לטלטל מכל קרפף יותר מבית סאתים לכרמלית, מהא דתניא בשבת ו' א' דד' רשויות לשבת, ואם אסור לטלטל מקרפף יותר מבי"ס לכרמלית הו"ל חמשה,[[240]](#footnote-241) - והמהרש"א כתב דצ"ל דרבא דס"ל דאסור לטלטל מכל קרפף לכרמלית ל"ה ידע להך ברייתא, - אך התו"ש בסימן שמ"ו סק"ז כתב דלדעת רבא דאסור לטלטל מכל קרפף לכרמלית, לא תיקשי דאיכא חמשה, דלענין טלטול בתוכו הו"ל ככרמלית ולענין טלטול ממנו לכרמלית הו"ל כרה"י, וע"ד מש"כ התוס' בשבת שם דהא דלא תני חצר שלא עירבו, הוא משום דרה"י גמור הוא אלא שלענין טלטול בתוכו עשאוהו ככרמלית, ואף דאסור לטלטל ממנו לכרמלית אחרת, וכל מה שהוכיחו התוס' הוא לפ"מ דקי"ל כרב אשי דבסלע שבים מותר לטלטל ממנו לכרמלית, דלדידי' א"א לומר דלענין טלטול ממנו לכרמלית הוי בכלל רה"י, שהרי איכא גווני דמותר לטלטל ממנו לכרמלית.

\*הרשב"א בשבת ט' א' כתב דכ"ה דמותר לטלטל מקרפף לכרמלית, ה"נ מותר לטלטל ממבוי שיש לו ג' מחיצות לכרמלית, וכ"כ התוס' שם, ואך דבדבריהם לא נתפרש דהוא דומיא דהא דמותר לטלטל מקרפף לכרמלית, ונת' לעיל בהערה די"ל דבזה שרי אף לאמוראי קמאי, וכ"כ המג"א בסימן שע"ד סק"ג בשם הב"י.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הל' ס"ג ס"ד כתב דכיון דמדאורייתא הוי רה"י, ע"כ אף שאסרו חכמים לטלטל בו, אינו בדין כרמלית ואסור לטלטל ממנו לכרמלית, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן צ' א', וכן נסתפק המג"א שם, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שמ"ה סק"א וסק"ג, וכן צידד הגאו"י בסוגיין ולעיל די"ב א' ד"ה ממלא,[[241]](#footnote-242) - ועיי"ש בפמ"ג ובגאו"י לעיל שם שכתבו דהוא משום דדוקא בקרפף התירו לטלטל ממנו לכרמלית, דאל"כ יבואו לטלטל בכולו, והא שכיח והא לא שכיח, אך במבוי שיש לו ג' מחיצות ליכא לטעם זה, עיי"ש, - אך בד' המג"א שם מבו' דהטעם לאסור בזה, הוא משום דאע"פ שנפרץ שם חצר עליו ואסור לטלטל ממנו לכרמלית, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכל מה שהתירו לטלטל מקרפף לכרמלית, הוא משום דקרפף הוי כרמלית גמורה מדרבנן, ואך שבאנו לאסור משום דמדאורייתא הוי רה"י, ובזה הוא דאמרינן דהתירו כדי שלא יבואו לטלטל בכולו, אך חצר שנפרצה ברוח רביעית אף מדרבנן שם חצר עלי' ול"ה כרמלית, ואך שאסרו לטלטל בתוכה, וע"כ אסור לטלטל ממנה לכרמלית.[[242]](#footnote-243)

\*בפירש"י לעיל כ"ד א' ד"ה לקולא כתב דאסר לטלטל מחצר לקרפף יותר מבית סאתים משם דהו"ל ככרמלית, וכ"כ בפירש"י לקמן צ' ב' ד"ה ושמואל וצ"א א' ד"ה וקרפיפות, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מעירובין הי"ח, וכ"כ הטור בסימן שע"ב, - אך בתשו' מבי"ט ח"ב סימן מ"ח כתב בדעת רש"י בשבת ק"ל ב' ד"ה קרפיפות דמותר לטלטל מקרפף יותר מבית סאתים לחצר,[[243]](#footnote-244) כיון דמדינא אף הקרפף הוי רה"י ולא עשאוהו ככרמלית אלא לענין טלטול בתוכו, עיי"ש, וכ"כ המאמר מרדכי בסימן שע"ב סק"ג בדעתו, וצ"ע דלפ"ז היאך התירו לטלטל ממנו לכרמלית, כיון דלענין טלטול מתוכו הו"ל רה"י גמורה.[[244]](#footnote-245)

**ההוא ינוקא דאישתפוך חמימי',** בפירש"י כתב דנשפכו קודם המילה, וכ"כ התוס',[[245]](#footnote-246) - והבעה"מ בשבת קל"ד א' כתב דאיירי אף כשנשפכו החמים הנצרכים לרחיצתו אחר המילה, ול"ד להא דמכשירין דלאחר שחיטת הפסח דוחין את השבת, דהתם הוא משום דא"א לעשותם מער"ש, וכ"כ הרשב"א שם דאף דאם ימולו אותו יהא מותר לחמם משום פיקו"נ, מ"מ אסור למולו ולהכניס עצמו לידי דחיית שבת, וכ"כ התורי"ד לקמן בסוגיין,[[246]](#footnote-247) - אך הרמב"ן שם כתב דאיירי כשנשפכו החמים הנצרכים לרחיצתו קודם המילה, אך אם נשפכו החמים הנצרכים לרחיצתו אחר המילה, מלין אותו, ואחר המילה מחממין לו מים משום פיקו"נ, ולא אמרינן דתדחה המילה כדי שלא להביא אותו לסכנה, דאין למצוה אלא שעתה, ואין לדחות מילה מפני דחיית שבת שיבא לאחמ"כ מפני הסכנה, וכ"כ בפי' ריו"נ בסוגיין.

**ניתו לי' חמימא מגו ביתאי,** בפירש"י כתב דהתינוק הי' בבית אחר באותה חצר, והיו צריכין להביא החמים מבית לבית, והריטב"א הביא בשם התוס' שהק' דא"כ למ"ל למידחי אמירה לגוי שבות, יבטל רשותו, ונתחדש בדבריהם, דלא התירו שבות דשבות לצורך מצוה, אלא אם אין תקנה בע"א,[[247]](#footnote-248) וכתבו לפרש דהי' התינוק בחצר אחרת, וס"ל דאין מבטלין מחצר לחצר, וכ"כ התורי"ד, ועמש"כ בזה התוס' לעיל ס"ד א' סוד"ה א"כ.

**בדרבנן עבדינן מעשה והדר מותבינן,** הנתיה"מ בסימן רל"ד סק"ג הוכיח מזה דבאיסור דרבנן בשוגג א"צ כפרה כלל והוי כאילו לא עבר, וע"כ עבדינן מעשה והדר מותבינן, דאילו הי' נענש על השוגג, היאך הי' מניחין לו לעבור ולקבל עונש.

אך בתשו' הרשב"א המיוחסות סו"ס ק"נ משמע דהטעם בזה הוא משום דאף דאיכא לאותובי אי"ז אלא כספק, וע"כ הו"ל כספק דרבנן דלקולא, עיי"ש, - ובתשו' נובי"ת אהע"ז סימן ל"ה כתב דהוא משום דאביי ל"ה בר פלוגתא דרבא אלא הי' תלמידו, ולא בא לחלוק עלי אלא לאותובי' ולשמוע ממנו מה שישיב, ולכך עבדינן עובדא וסמכינן שבודאי הרב יש לו טעם נכון, וכ"נ בתשו' הרדב"ז ח"ד סימן י"ט.

**א"ל ולא שני לך בין שבות דאית בי' מעשה לשבות דלי"ב מעשה וכו',** בביאור שנויא דגמ' מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפי' ר"ח כתב דהיינו דשאני שבות דאית בי' מעשה כגון הזאה, משבות דלית בי' מעשה כגון אמירה לגוי, ול"ג למה שאמרו הכא "דהא מר לא אמר לגוי זיל אחים", וכ"כ השאילתות בשאילתא י' ושאילתא ל"ז,[[248]](#footnote-249) וכ"כ הבה"ג בהל' מילה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין בד"ה לשבות ובכ"ד שפירשו כן, וכ"כ בפי' ריו"נ בסוגיין.

והבה"ג שם כתב לפ"ז, דלצורך מילה הותר אמירה לגוי אף באיסור דאורייתא, עיי"ש, וכ"כ בפי' ריו"נ ובפסקי רי"ד בסוגיין, והאריך בזה הרי"ד בס' המכריע סימן נ"ז ובתשו' סימן פ"ח, וכ"כ הבעה"מ בהל' מילה מט.,[[249]](#footnote-250) - והרי"ד והבעה"ע שם נקטו דאי"ז היתר מסוים במילה, משום דיש בה כרת, וגם היא עצמה דוחה שבת, אלא ה"ה דהותר אמירה לגוי לצורך שאר מצוה, והוכיח כן ממה שאמרו בגיטין ח' ב' בלוקח בית בא"י או בסוריא דכותבין עליו אונו ואפי' בשבת,[[250]](#footnote-251) וכן האריך הר"א ממיץ בתשובתו שבראבי"ה סימן שצ"א, והבעה"ע שם כתב לפ"ז, דמותר להדליק נר בשבת ע"י גוי לצורך סעודת שבת, והביאו הרמ"א בסימן רע"ו ס"ב, (וכתב דרוב הפוסקים חולקים ע"ז).[[251]](#footnote-252)

אך בד' התוס' בגיטין ח' ב' ד"ה אע"ג וב"ק פ' ב' ד"ה אומר מבו' דאף שפירשו לסוגיין כפי' ר"ח ודעימי', מ"מ כתבו דלא הותר אמירה לגוי אלא באיסור דרבנן, והוכיחו כן ממה שאמר לקמן דניחים לי' אגב אימי', וכ"נ גם במכוון התוס' בסוגיין בד"ה לשבות דלי"ב מעשה.[[252]](#footnote-253)

**ב** הרי"ף בס"פ ר"א דמילה גריס למה שאמרו דהא מר לא אמר לגוי זיל אחים, ועיי"ש שפירש דהיינו דלא הותר לומר לגוי לחמם מים, דהו"ל מלאכה דאורייתא, אלא הותר לומר לו להביא דרך רשות האסורה מדרבנן, משום דאין איסור זה אלא משום שבות, והרי"ף שם כתב דמה שאמרו שבות דאית בי' "מעשה", היינו שבות דאית בי' מלאכה, (ומעשה ומלאכה חדא מילתא הוא, דקרו אינשי למלאכה מעשה, כדאמרינן בין יום השביעי לששת ימי המעשה), וכן דעת הרמב"ם בפ"ב ממילה ה"ט ופ"ו משבת ה"ט, וכ"כ הרמב"ן בשבת ק"ל ב', וכ"כ הרא"ש שם פי"ט סימן ב' ובתשו' כלל כ"ו סימן ג'.

והרשב"א בסוגיין הק' ע"ז, דהרי עיקר הקו' דאביי היא דמ"ש מהזאה דלא הותרה במקום מצוה, וע"ז לא השיב כלום, ואם בא לומר דיש הפרש בין שבות לשבות דשבות במקום מצוה, הול"ל ולא שני לך בין שבות לשבות דשבות, וגם הרי"ד בס' המכריע ובתשו' שם והבעה"ע שם הק' ע"ד הרי"ף דאי"ז במשמעות לישנא דגמ', עיי"ש.

בביאור דעה זו נחלקו הראשונים, דבד' הרמב"ן בשבת ק"ל ב' והרשב"א שם ובסוגיין מבו' דהיינו דאמירה לגוי באיסור שבות הוי שבות דשבות, והותר שבות דשבות במקום מצות מילה.[[253]](#footnote-254)

אך בל' הרי"ף שם משמע דהיינו דלא נאסרה אמירה לגוי כלל באיסור דרבנן, וכ"נ בפי' הר"י מלוניל שם שפירש כן בדבריו, וכ"נ בפי' ר"ח בן שמואל בסוגיין, ולפ"ז מתישב לכאו' קו' הרשב"א בלישנא דגמ', והרי"ד בס' המכריע ובתשו' שם תמה ע"ז מכ"ד דאמירה לגוי אסורה באיסור דרבנן, וי"ל בדעת הרי"ף, דהא דאמירה לגוי "שבות", הוא רק באמירה לעשות מלאכה, אך אמירה באיסור דרבנן אינה "שבות", אלא היא אסורה משום ודבר דבר או מטעם אחר, וע"כ לא נאסרה אמירה זו במקום מצוה,[[254]](#footnote-255) (וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ט, דעיקר איסור אמירה לגוי הוא באיסור דאורייתא, אך באיסור דרבנן ליכא לעיקר איסורא דאמירה לגוי, ומ"מ בעינן שיהא קצת חולי וכו', עיי"ש).

הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ט כתב דהותר אמירה לגוי באיסור דרבנן, כשיש שם קצת חולי, או אם הוא צריך לדבר צורך הרבה, או מפני מצוה, - אך הרמב"ן בשבת ק"ל ב' כתב דלא הותר אמירה לגוי באיסור דרבנן במקום פסידא, והוכיח כן מהא דתנן בשבת קכ"א א' דגוי שבא לכבות אין אומרים לו כבה,[[255]](#footnote-256) והרמב"ן שם כתב דגם לצורך שאר מצוות לא הותר, אלא לצורך מילה דהיא עצמה דוחה שבת, וכ"כ התוס' בגיטין ח' ב' ובב"ק פ' ב', והסמ"ג עשין כ"ח, והריטב"א והר"ן בגיטין ח' ב' כתבו שלא התירו אלא במצוה שזמנה עובר, ולא בשאר מצוות דאין זמנם עובר, - והשו"ע בסימן ש"ז ס"ה הביא לב' הדעות, והמ"ב שם סקכ"ג כתב דקי"ל כדעת הרמב"ם.

**ג** הרשב"א בשבת ק"ל ב' כתב בשם רבינו יונה לפרש, דהא דמפליג בין שבות שיש בו מעשה לשבות שאין בו מעשה, היינו בין אמירה לגוי בדבר שנתחדש בו מעשה בגופו של דבר, כגון עשיית כלי או אפי' ובישול וחימום מים וכיו"ב, מהבאה מרשות לרשות דלא נתחדש מעשה בגופן, ולא החמירו באמירה לגוי במקום מצוה, אלא כשהוא מתקן ומחדש מידי בגוף הדבר, משום דהוי טפי עובדין דחול, אבל כשאין בו מעשה בגוף הדבר כגון הבאה מלבד מרשות לרשות, אינו נראה כעובדין דחול ולא החמירו באמירתו, והריטב"א בסוגיין כתב דלדעתו הותר אמירה לגוי לצורך מצוה בדבר שאין בו מעשה בגוף הדבר אף באיסור דאורייתא.

**ד** בפסקי הריא"ז בפירקין ה"ב דין ז' כתב דהא דהתירו להביא חמין ע"י גוי, הוא משום דאיסור עירובי חצירות קל הוא והתירו אותו ע"י גוי במקום מצוה, אבל שאר האיסורין לא התיר במקום מצוה אפי' ע"י גוי, וכ"כ הריא"ז בשבת פכ"ג (ה"ד דין ה'), דאף דאיסורא דודבר דבר הותר במקום מצוה, לא הותר אלא הדיבור, אבל המעשה אסור אפי' ע"י גוי, ומשמעות דבריו דרק איסור עירובי חצירות קייל והותר ע"י גוי במקום מצוה, אך איסור הוצאה דרבנן לכרמלית, לא הותר, וצ"ע היאך זה מתישב בלישנא דגמ' דשבות שאין בו מעשה התירו, דמ"ט איסור עירובי חצירות חשיב כלי"ב מעשה, ושאר איסורים חשיבי כאית בהו מעשה.

**כיון דאי בעו לה מינאי ולא יהיבנא בטל שיתוף,** בפירש"י בד"ה כיון וד"ה שביקש כתב דהיינו דאם ל"ה נותן להם לאכול מן השיתוף בטל השיתוף, - והריטב"א כתב דאתיא אף כמ"ד לעיל מ"ט א' דהמקפיד על עירובו עירובו עירוב, דהתם הוא בעירוב שגבו אותו מבני החצר, ומשא"כ הכא דמזכה משלו לכל בני המבוי, הרי דכל דקפיד עלי' אי"ז זיכוי גמור וע"כ בטל השיתוף, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' ספ"ה, ועי' בחזו"א סימן פ"ז סק"א במש"כ להוסיף בזה, - אך הרא"ש לעיל בפ"ד סימן י"ב הוכיח מהכא דקי"ל כמ"ד דהמקפיד על עירובו אין עירובו עירוב, עיי"ש, וכ"כ האו"ז בסימן קס"ח.

והרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"ב כתב דאחד מבני המבוי שביקש מחבירו יין או שמן קודם השבת ולא נתן לו בטל השיתוף, שהרי גילה דעתו שאינן כולן כשותפין שאין מקפידין זע"ז, ומבו' דאף כשאין אחד נותן לחבירו יין ושמן שלא מן השיתוף, בטל השיתוף, כיון דאינם כשותפין דאין מקפידין זע"ז, והרשב"א תמה ע"ז, דהרי אף המקפיד על עירובו עירובו עירוב, וזה לטעמי' דקי"ל כמ"ד דהמקפיד על עירובו עירובו עירוב, ועוד דמה לי אם הם מקפידין בחול מלתת אחד לחבירו משלו כיון שעכשיו עירבו ולא הקפידו, והביא בשם הראב"ד בהל' עירובין שם, דכל שהוא מקפיד בחול, אף עכשיו שמזכה אין זיכויו זיכוי גמור.

**נשיילי' לאימי' אי צריכה נחים לי' גוי אגב אימי',** כ"ה גירסת רש"י והר"ח, והרשב"א והריטב"א לעיל בסוגיין הוכיחו לפ"ז דלא הותרה אמירה לגוי באיסור דאורייתא לצורך מילה, וע"כ לא התירו לחמם לו ע"י גוי אלא אגב אמו, - והתוס' בב"ק פ' ב' והרא"ש בשבת פי"ט סו"ס ב' כתבו דלדעת הבה"ג דהותר אמירה לגוי באיסור דאורייתא לצורך מילה, צ"ל דהכא איירי לאחר יום ג' של המילה, - והרי"ד בס' המכריע סימן נ"ז ובתשו' סימן פ"ח כתב דאף דהותר לחמם ע"י גוי לצורך המילה, מ"מ אמר רבא לשאול את האם, שרצה לעשות הדבר בהיתר אגב אמו, ולא לדחות שבות דרבנן.[[256]](#footnote-257)

ובד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה לשבות דלי"ב מעשה מבו' דגרסי ניחום לי' אגב אימי', ול"ג ניחום לי' גוי, ולגיר' זו כתבו הרשב"א והריטב"א די"ל דאיירי בדליכא גוי, וקאמר דניחום לי' ע"י ישראל אגב אימי',[[257]](#footnote-258) אך ע"י גוי מותר להחם אף שלא אגב אימי', וכ"כ התוס' בגיטין ח' ב' ובב"ק פ' ב'.

והתוס' שם דחו לזה, דאם ע"י ישראל ל"ה מותר להרבות, כמו שאמרו בחולין ט"ו ב' דהמבשל לחולה אסור לבריא שמא ירבה בשבילו, והרי דאסור להרבות, וכן הק' הרמב"ן בשבת ק"ל ב', - והריטב"א כתב בשם הרא"ה, די"ל דבחימום מים שהכל גוף אחד וענין אחד, ליכא איסור בריבוי בשיעורים, ועיי"ש שתמה ע"ז, - והרשב"א בביצה י"ז א' כתב דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, וכדחזינן דביו"ט מותר לכתחילה להרבות, ולא אסרו במקום מצוה,[[258]](#footnote-259) ועד"ז כתב הרשב"א בשבת ק"ל ב'.

בגיר' רש"י ודעימי' דהותר לחמם ע"י גוי אגב אמו, הנה לדעת הרשב"א דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, הרי דמה"ט הותר להרבות בשיעורים ע"י גוי לצורך מילה, דהו"ל שבות דשבות לצורך מילה, - אך לדעת הריטב"א והר"ן דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, קשיא דמ"ט הותר לחמם ע"י גוי אגב אימי', ועי' בחי' הגרע"א בסוגיין שעמד בזה ע"ד הר"ן וכתב דאולי י"ל דע"י גוי היינו לומר לו דיחמם מים לאם והגוי מעצמו ימלא הקדירה מים, וזה אינו בציווי הישראל, - וכבר עמד ע"ז הר"ן בסוגיין וכתב לישב דכולי האי לא מחמרינן באמירה לגוי, א"נ דמיירי שאין מרבין בשביל התינוק דמה שמחממים לאמו יספיק לרחוץ שניהם בב"א, - והחת"ס בביצה י"ז א' וגיטין ח' ב' כתב דריבוי בשיעורים אינו איסור גמור אלא כחצי שיעור באיכות, ובזה התירו ע"י גוי לצורך מילה, - ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"א כתב לפמש"כ הר"ן בביצה י"ז א' דהא דהותר ריבוי בשיעורים ביו"ט, הוא משום דמלאכת אוכ"נ "הותרה" ביו"ט, וע"כ אף תוספתו מותרת, וה"נ כיון דאמירה לגוי "הותרה" לצורך חולה, הותר אף ריבוי בשיעורים, וכ"כ הרש"ש בגיטין ח' ב' והאמרי בינה שבת סימן י"ח.[[259]](#footnote-260)

\*התוס' בגיטין ח' ב' נסתפקו במה שהתירו הכא להרבות בשיעורים ע"י גוי, דשמא הוא רק לצורך מצות מילה, והב"י בסימן שי"ח ס"ב הוכיח מד' הר"ן בע"ז דלא הותר להרבות אלא לצורך מילה, עיי"ש, וכ"כ הגר"א שם.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים, דלמש"כ התוס' בב"ק והרא"ש בדעת הבה"ג דאיירי הכא אחר שלישי למילה, מבו' דהותר אמירה לגוי להרבות בשיעור אף שלא לצורך מצוה, - אך לדעת ש"ר דאיירי הכא לצורך המילה, הרי דלדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, הרי דמה"ט יש להתירו ע"י גוי לצורך מילה, ככל שבות דשבות דהותר לצורך מילה, ומהיכ"ת נימא דהותר אף שלא לצורך מצוה,[[260]](#footnote-261) אך לדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, ואפ"ה שרי הכא, יש להסתפק אם היינו אף שלא לצורך מצוה, ולמש"כ החת"ס בטעם ההיתר, לא שרי אלא לצורך מצוה, אך למש"כ הבית אפרים ודעימי' בטעם ההיתר יש להתיר אף שלא לצורך מצוה, - ובס' ארחות שבת במילואים סימן י' האריך דדעת רוב הראשונים להתיר אמירה לגוי להרבות בשיעור, עיי"ש, ולמש"נ נוטה דדעת רוב קמאי לאסור בזה, ויש להוסיף, לדעת הסוברים דמכוון הגמ' הכא הוא לחמם ע"י ישראל, והתירו לריבוי בשיעורים זה לצורך מצות מילה, הרי דלא מצינו מקור כלל להיתר ריבוי בשיעורים ע"י גוי, וודאי דיש לאסור בזה, (וגם לפי' בתרא דהר"ן בסוגיין לא הותר כלל אמירה לגוי להרבות בשיעורים אף לצורך מצוה).[[261]](#footnote-262)

ז' טבת ע"ח

דף מס' 15

**ס"ח א' - ההוא ינוקא דאישתפוך חמימי', אמר להו רבא פנו לי מאני,** בפירש"י כתב דהחמין היו בחצירו של רבא, והתינוק נשפכו חמיו בחצר אחרת, - והחזו"א בסימן פ"ז סק"ד כתב דאע"ג דמחצר לחצר מותר לטלטל בלא עירוב, הכא איירי ששבתו החמין בבית, אלא שקודם הביטול יכולין להוציאן לחצר, וכ"כ המאירי,[[262]](#footnote-263) א"נ שצריך להביאן לבית התינוק.[[263]](#footnote-264)

אך בפי' ריו"נ כתב דרבא ביטל להן אף רשות ביתו, עיי"ש, וכ"נ גם בפי' ריבב"ן, ועיי"ש שכתב דאף לרבנן דהמבטל רשות חצירו רשות ביתו לא ביטל, מ"מ אם ביטל להדיא רשות ביתו מהני, ולכאו' הוא משום דהיו החמין בביתו של רבא, ולא היו מותרין להוציאן מביתו לחצר השני', אלא ע"י שביטל להן אף רשות ביתו, וכ"ה להדיא בהגה' מכת"י שבמהד' עוז והדר, דהיו החמין בבית, עיי"ש.[[264]](#footnote-265)

ובפי' ר"ח כתב דהיו לרבא ב' חצירות, וביטל חצירו אחת לבני אותה חצר, דעי"ז יהיו רשאין להוציא החמין מביתו לחצר, וצ"ע דמ"ט אמרינן דהו"ל ביטול מחצר לחצר.

**ואיזיל ואיתיב התם,** בפירש"י כתב דהוא משום דהמבטל רשות חצירו אסור להוציא מביתו לחצר דהא לאו דידי' הוא, וע"כ פינה כלי מבי גברי כדי שלא יבא להוציא משם לחצר, וכ"כ בפי' ריו"נ ובפסקי רי"ד ובאו"ז, וכ"נ גם בד' הרשב"א והר"ן, ונתחדש בזה דדין ביטול רשות מועיל אף לאסור, וע"כ מהני הביטול לחשוב את החצר לרשותם של אותם שביטל להן, ואסור להוציא מביתו לחצר שהיא רשות של אחרים, וכ"ה מבו' בד' רש"י ועוד מקמאי בכ"ד, וית' בעזה"י במקומו.

אך הנה דעת כמה מקמאי דל"מ ביטול רשות לחשוב את כרשות שביטל כרשותם של אותם שביטל להן, לאסור להוציא לתוכה, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולדעתם י"ל דהא דציוה רבא לפנות כליו, הוא כמש"כ התוס' לקמן ע"ט ב' ד"ה ואיבע"א דהוא כדי שלא יוציא בשוגג ויאסור עליהן, וי"ל עוד, כפי המבו' בד' התוס' שם שפירשו מעיקרא, דהיו דרים אחרים בחצירו של רבא ולא עירבו יחד, עיי"ש, וע"כ שפיר הי' רבא אסור להוציא.[[265]](#footnote-266)

בעיקר מה שהוצרך רבא לפנות כליו, נחלקו הראשונים לקמן ע"ט ב' אם ה"נ בכל מבטל רשות חיישינן שמא יוציא, וצריך נעילת דלת, או דהיינו דוקא הכא, עיי"ש, ובביאור דברי התוס' שם בביאור הא דפינה רבא כליו, עי' במרדכי סימן תקט"ו, עי' בעצי אלמוגים סימן ש"פ סק"ד במש"כ בזה באורך, ועמש"כ בזה הרשב"א בסוגיין, ואכמ"ל.

הר"ן הק' דמ"ט לא ביטל להן רבא אף את רשות ביתו ויהא אורח אף בביתו ויהא מותר להוציא מביתו לחצר, ואף דקודם שהחזיקו אינו רשאי להוציא, כדתנן לקמן ס"ט א', הרי ל"ה רבא חושש לשעה מועטת, וכמו שאמרו דאם מבטלין וחוזרין ומבטלין הי' רבא מבטל להם ואח"כ היו חוזרין ומבטלין לו, ול"ה חושש שיוציא בשעה זו, וכתב להוכיח מזה דאף כשביטל רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר, דל"ה אורח אלא בבתיהם של אחרים, אבל בביתו ל"ה אורח, וכ"ה מבו' גם בד' ריו"נ, (ולטעמי' הוא מוכח כן, שהרי פירש דאיירי הכא שביטל להן אף רשות ביתו).

ואמנם בדין זה נחלקו הראשונים, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולדעת הני קמאי דס"ל דכל שביטל רשות ביתו וחצירו הוא מותר להוציא מביתו לחצר, הדק"ל דמ"ט לא ביטל להן אף את רשות ביתו,[[266]](#footnote-267) - ובד' החזו"א במכתביו שבסו"ס שלום יהודה אות ט' ד"ה והנה מבו' די"ל בזה, לדעת הני קמאי דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, דלפ"ז י"ל דהכא הי' הביטול ליחיד, וע"כ ל"ה רבא כאורח, והי' אסור להוציא מביתו לחצר, וכ"נ גם בדבריו בסימן פ"ח סק"ז די"ל כן.[[267]](#footnote-268)

ולכאו' י"ל עוד, כמש"כ המג"א בסימן ש"פ סק"ד די"ל דאינו רוצה לבטל רשות ביתו שלא להרבות עליו נכנסים ויוצאין,[[268]](#footnote-269) - אך בעצי אלמוגים סימן ש"פ סוסק"ו כתב דהכא א"א לפרש כן, שהרי עקר לגמרי תשמישו מבי גברי לבי נשי, ועדיף הי' להרבות נכנסים ויוצאים מלעקור דירתו לגמרי,[[269]](#footnote-270) ועיי"ש במש"כ לישב בזה בע"א.

\*בתשו' רש"י סימן ק', והובאו הדברים בתיקון לשון בסידור ר"ש מגרמייזא, (שהועתק בקוש"ק לעיל ס"ד א') עמד, דמ"ט הוצרך רבא לבטל רשותו, ומכח זה הוצרך לפנות כליו, ומ"ט לא אמר דאותו בעה"ב שהתינוק בו יבטל רשותו לו, ועיי"ש שהוכיח מזה דא"א לבטל רשותו לחבירו, אלא כשזה שמבטל לו צריך לרשות זו, אך אם הוא צריך לרשותו של חבירו, צריך שיבטל לו חבירו רשותו, ול"מ הוא לבטל רשותו לחבירו.[[270]](#footnote-271)

**דכיון דבטלי' לרשותי' אסתלק לי' מהכא לגמרי והו"ל כבן חצר אחרת ואין ביטול רשות מחצר לחצר,** מבו' לכאו' דהא דאין ביטול רשות מחצר לחצר, הוא משום דא"א לבטל אלא למי שיש לו דיורין בחצר זו, וע"כ ה"נ כל שביטל את רשותו ואין לו דיורין בחצר זו, א"א לבטל לו, דאם הא דאין ביטול רשות מחצר לחצר הוא משום דאין עיקר תשמישו בחצר חבירו, וא"צ לביטול, לכאו' ל"ש ה"ט הכא, (אך י"ל דלא פלוג רבנן).

**התם ה"ט כ"ה דלא ליהוי מילתא דרבנן כחוכא,** הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דטעמא דשמואל גופי' הוא לטעמי' דאין ביטול רשות מחצר לחצר, ואך לרבא דס"ל דיש ביטול רשות מחצר לחצר, הוא דקאמר דמ"מ אין מבטלין וחוזרין ומבטלין כ"ה דלא ליהוי מילתא דרבנן כחוכא, - אך הריטב"א כתב דאין ל' הגמ' מסכים לפי' זה, אלא שמואל גופי' קאמר דאין חוזרין ומבטלין אף למ"ד דיש ביטול מחצר לחצר, ומשום דלא ליהוי מילתא דרבנן כחוכא,[[271]](#footnote-272) ועמש"כ בזה בחזו"א סימן פ"ז סק"ה.

**לימא רב ושמואל בפלוגתא דר"א ורבנן קמיפלגי,** בפירש"י כתב דהיינו דלרבנן דס"ל דאינו מסתלק לגמרי, ל"ה כבן חצר אחרת, דלר"א דנסתלק לגמרי הוי כבן חצר אחרת, והריטב"א כתב דכו"ע ס"ל דאין ביטול רשות מחצר לחצר, ופלוגתייהו הוא אם לא ביטל רשות ביתו ול"ה בן חצר אחרת, או דביטל אף רשות ביתו והו"ל כבן חצר אחרת[[272]](#footnote-273) והק' ע"ז, דלפ"ז הוי סוגיא דהכא היפך דברי רבא ורבינא דלעיל, דס"ל דרב סבר דיש ביטול מחצר לחצר, ועוד, דמ"ט מוקמינן לרב דלא כהלכתא הרי אפשר לפרש דס"ל בין כר"א ובין כרבנן, וס"ל דיש ביטול מחצר לחצר, ועד"ז הק' הרשב"א בשלהי סוגיין, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הר"ן.

אך המאירי כתב די"ל דלר"א דנסתלק לגמרי, הו"ל כנכרי דעלמא שלדברי הכל אין מבטלין לו,[[273]](#footnote-274) ובחי' המאירי הוסיף לפרש, דכל הא דמהני ביטול מחצר לחצר, היינו דמצי לבטל למי שעומד באותה שכונה, אך למי שעומד בשכונה אחרת, והיינו דאין לו פתח לחצר זו, ל"מ לבטל, ועי' בחזו"א סימן פ"ז סוסק"ו, - וצ"ל דמה שאמר רבינא לעיל בסוגיין בפשיטות דדינא דשמואל הוא רק משום דאין מבטלין מחצר לחצר, היינו רק לפ"מ דקי"ל כרבנן דרשות ביתו לא ביטל, וע"כ אי נימא דמהחצר נסתלק לגמרי והוי כבן חצר אחרת, מ"מ כיון דביתו פתוח שם לא גרע מביטול מחצר לחצר,[[274]](#footnote-275) אך לדעת ר"א דאף רשות ביתו ביטל, י"ל דהוי כנכרי דעלמא שאין לו פתח לחצר דאין מבטלין לו.[[275]](#footnote-276)

הריטב"א כתב לפרש, דסוגיא דהכא אתיא כרבא דטעמא דשמואל הא משום דלא ליהוי מילתא דרבנן כחוכא, ורב ס"ל דמשום דחוזרין ומבטלין ל"ה כחוכא, והא דתלינן לה בפלוגתא דרבנן ור"א, היינו דלרבנן דרשות ביתו לא ביטל, ולא נסתלק לגמרי, ומה שנתן אינו אלא כמתנה ע"מ להחזיר, וכשהם חוזרים ומבטלין לו ליכא חוכא, אך לר"א דביטל רשות בית ונסתלק לגמרי בעין יפה, הרי דכשהם חוזרין ומבטלין לו הוי כחוכא, דהו"ל כמי שנותן לחבירו מתנה סתם והלה חוזר ונותנה לו בחצי היום שזה מעשה הנערים, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לדחויא דגמ'.

**משום דבבית בלא חצר לא דיירי אינשי,** הרשב"א והריטב"א והר"ן כתבו דהיינו כמ"ד לעיל כ"ו ב' דלר"א ל"מ אף אם פירש להדיא דאינו מבטל רשות ביתו, וכתבו לפ"ז דכיון דמסקינן לעיל שם דמודה ר"א דאי גלי גלי, ליתא להך דחויא, אך בחי' המאירי משמע דגם להך דחויא דטעמא דר"א הוא משום דרשות ביתו ביטל, עיי"ש, ועי' בגאו"י לעיל כ"ו ב' בסו"ד.

הריטב"א פירש לדחויא דגמ' דהיינו, דכיון דהא דבטל אף רשות ביתו, הוא משום דבית בלא חצר לא מיתדר, אך לא נסתלק לגמרי, הרי דמה שביטל אינו אלא לפי שעה וכמתנה ע"מ להחזיר, וזה לטעמי' דהכא קיימינן דטעמא דמ"ד דאין חוזרין ומבטלין הוא משום חוכא, ולדעת ש"ר דהוא משום דהו"ל כבן חצר אחרת, י"ל דכיון דלא נסתלק לגמרי, אלא דל"מ דיורי בית בלא חצר, ל"ה כבן חצר אחרת, - אך למשמעות ד' המאירי דאף להך דחויא הוי טעמא דר"א משום דרשות ביתו ביטל, מתפרש דחויא דגמ', דכל מה שאמרו דלר"א דרשות ביתו ביטל חשיב כבן חצר אחרת, הוא רק אם הא דביטל רשות ביתו הוא משום דהוא מסתלק לגמרי, אך אם הא דביטל רשות ביתו הוא משום דלא מיתדר לי' בבית בלא חצר, ל"ה כבן חצר אחרת.

**ושמואל אמר אנא דאמרי אפי' כרבנן וכו',** התוס' כתבו דהומ"ל דטעם הא דאין חוזרין ומבטלין הוא משום דלא ליהוי מילתא דרבנן כחוכא, וכדאמר רבא לעיל, וע"כ אתיא אפי' כרבנן, ובתור"פ כתב דמה שלא אמרו כן, הוא משום דתלמודא לא ס"ל להא דרבא, וגם רב אשי דקאמר דפליגי בפלוגתא דר"א ורבנן לא ס"ל כרבא, - אמנם לדעת הריטב"א אתיא סוגיא דהכא כרבא, וכנ"ל.

**כתנאי וכו' מאי לאו בהא קמיפלגי וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דר"מ דס"ל דאף בשוגג אוסר הוא משום דאינו מסולק לגמרי, וע"כ לדידי' מבטלין וחוזרין ומבטלין ולא חשיב כבן חצר אחרת, ור' יהודה דס"ל דבשוגג אינו אוסר, הוא משום דהוא מסולק לגמרי, וע"כ לדידי' אין מבטלין וחוזרין ומבטלין, ועד"ז כתב הרשב"א, דר"מ דס"ל דאף בשוגג אוסר, הוא משום דלא אלים הביטול, וע"כ לדידי' מבטלין וחוזרין ומבטלין, ור' יהודה דס"ל דבשוגג אינו אוסר הוא משום דאלים הביטול, וע"כ לדידי' אין מבטלין וחוזרין ומבטלין, והריטב"א פירש עד"ז לפי דרכו, עיי"ש, ועי' בחזו"א סימן פ"ז סק"ז במה שהוסיף לפרש בזה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז נמצא, דאין מכוון הגמ' דהא דהוא אוסר בשוגג הוא מכח הא דמבטלין וחוזרין ומבטלין, אלא היינו דתרוייהו הם מחד טעמא דלא אלים הביטול, אך עיי"ש שכתב דלישנא לא משמע הכי, וכתב לפרש דאם אין מבטלין וחוזרין ומבטלין אלים הביטול ואינו אוסר בשוגג.

**א"ר אחא בר תחליפא משמי' דרבא דכו"ע אין מבטלין וחוזרין ומבטלין וכו',** הרשב"א והר"ן כתב דלרבא לטעמי' דיש ביטול רשות מחצר לחצר, הומ"ל דכו"ע מבטלין וחוזרין ומבטלין, דאף שנחלקו אם אלים הביטול ולמ"ד דאלים הביטול הוי כבן חצר אחרת, הרי יש ביטול רשות מחצר לחצר, - אך לפ"ד הריטב"א דגם רב ששת ס"ל כרבא דטעמא דמ"ד דאין חוזרין ומבטלין הוא משום דהוי כחוכא, ואך דזה תליא אם נסתלק לגמרי, ניחא דע"כ הוצרך רבא לפרש דפלוגתייהו היא אם קנסו שוגג אטו מזיד, והחזו"א בסימן פ"ז סק"ז כתב לישב לזה לפי דבריו, דמכוון הגמ' מעיקרא הוא דטעמא דמ"ד דבשוגג אוסר הוא מכח הא דחוזרין ומבטלין, עיי"ש.

**רב אשי אמר רב ושמואל בפלוגתא דר"א רבנן קמיפלגי,** הרי"ף כתב דשמעינן מינה דהלכתא כרב דאמר מבטלין וחוזרין ומבטלין,[[276]](#footnote-277) וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב, וכ"כ בתור"פ, - ועיי"ש שכתב בשם הש"ר מקוצי, דאף אי נימא דקי"ל כר"א דהמבטל רשות חצירו רשות ביתו ביטל, מ"מ קי"ל כרב דמבטלין וחוזרין ומבטלין, דטעמא דשמואל הוא משום דנסתלק לגמרי והו"ל כבן חצר אחרת ואין ביטול רשות מחצר לחצר, ואנן קי"ל דיש ביטול רשות מחצר לחצר, וכ"ה משמעות דברי הרמב"ם בפ"ב מעירובין ה"ה, דהא דקי"ל דמבטלין וחוזרין ומבטלין, הוא משום דיש ביטול רשות מחצר לחצר.

אך הרשב"א והר"ן כתבו בשם הראב"ד, דקי"ל דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין, כטעמא דרבא דלא ליהוי מילתא דרבנן כחוכא, והסכימו לדבריו, ועד"ז כתב הריטב"א, אך הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז (הלכה קפ"ג) כתב דהעיקר לדינא דמבטלין וחוזרין ומבטלין.

הגאו"י צידד לדעת הרי"ף, דכל הא דקי"ל דמבטלין וחוזרין ומבטלין, הוא רק כשביטל רשות חצירו, אך אם ביטל אף רשות ביתו, אין מבטלין וחוזרין ומבטלין, שהרי לדעת הרי"ף כל הא דקי"ל דמבטלין וחוזרין ומבטלין הוא משום דקי"ל כר"א דרשות ביתו לא ביטל, - אך החזו"א בסימן פ"ז סק"ו כתב דלרבנן דלא ביטל רשות ביתו, והרי דאינו מסתלק לגמרי, הרי דגם אם ביטל רשות ביתו, לא נסתלק לגמרי ול"ה כבן חצר אחרת ומצי לבטל.

ט' טבת ע"ח

דף מס' 16

**ס"ח ב' - צדוקי הרי הוא כגוי,** בטעמא דת"ק דצדוקי כגוי, נחלקו הראשונים, וג' דעות בדבר,[[277]](#footnote-278) **א** בד' התוס' ד"ה הוציא ועוד מקמאי מבו' דהוא משום דחשיב כמומר, וזהו שהוכיחו התוס' שם מינה דר"מ ס"ל דמומר אינו מבטל רשות,[[278]](#footnote-279) - ונחלקו בטעם הא דחשיב כמומר, אף דאינו מחלל שבת בפרהסיא במילי דאורייתא, דהרא"ש כתב בשם מהר"ם דהיינו משום דעובר אמילי דרבנן בפרהסיא, והר"ן כתב דהוא משום דס"ל דאף המחלל שבת בצינעא הוי מומר,[[279]](#footnote-280) והראב"ד בכתוב שם כתב דהוא משום דצדוקים חשודין בדברים הרבה, וע"כ הם חשודין לכל התורה.

**ב** בפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהוא משום דאינו מודה בעירוב, וע"כ דינו כגוי שאינו בר ביטול וצריך לשכור ממנו, וכ"ה משמעות דברי רש"י בריש פירקין ד"ה מעשה בצדוקי אחד דהוא משום שאינו מודה בתורה שבע"פ, ולכאו' כונתו דמכח זה אינו מודה בעירוב,[[280]](#footnote-281) וכ"כ בתשו' מבי"ט ח"ג סימן כ"ב, וכ"כ החכם המשיג שהובא בתשו' הרדב"ז סימן תשצ"ו.

**ג** הרשב"א בריש פירקין כתב דהוא משום דבכל מי שיש לחוש דשמא ילמד ישראל ממעשיו גזרו בו ועשאוהו כגוי, ומשמע דלעולם לא חשיב צדוקי כמומר,[[281]](#footnote-282) ואפ"ה כיון דמעשיו מקולקלין גזרו בו ועשאוהו כגוי, וכ"נ גם בד' תור"פ שם.

**מהרו והוציאו את הכלים,** בפירש"י כתב דע"י שיוציאו את הכלים יחזיקו במבוי ושוב לא יוכל לחזור בו, ובפי' ריו"נ כתב דהא דאחר חזקה א"א לחזור מן הביטול, הוא משום דקרקע נקנית בחזקה, ואף דאין חזקה זו כשאר חזקות שהקרקע נקנית בהן, אפ"ה הקילו חכמים בה שתקנה כשאר חזקות, וכ"כ המאירי בריש פירקין.

בפירש"י כתב דאמר להן שיוציאו את הכלים כשקדש היום, דחזקה מבעו"י לא מוכחא, וכ"ה מבו' גם בדבריו בריש פירקין ד"ה ואמר לנו, וכ"כ בפי' ריו"נ, וכ"כ המאירי בריש פירקין, וכ"נ בד' הריטב"א,[[282]](#footnote-283) - ובד' הבית מאיר בסימן שפ"א ס"א והביאוה"ל שם מבו' דהטעם בזה הוא למש"כ התוס' בד"ה והוציאו דחזקה היא כשעושה דבר שהי' אסור בלא ביטול, והיינו דרק בזה חזינן שהוא מחזיק בביטול, כיון דבלא הביטול הי' אסור לעשות כן, וע"כ כל שמוציא מבעו"י דהי' מותר בכך גם בלא הביטול, אי"ז מעשה חזקה על הביטול, ועד"ז כתבו הט"ז שם סק"ב, והעצי אלמוגים שם סק"ד.[[283]](#footnote-284)

אך הטור בסימן שפ"א כתב דאף אם החזיקו מבעו"י אינו יכול לחזור בו מביטולו, והב"ח שם האריך להוכיח כן, וכתב כן גם בדעת רש"י.[[284]](#footnote-285)

התוס' כתבו דלחזקה סגי או בהוצאה או בהכנסה, דכל שעושה דבר שהי' נאסר בלא ביטול הוי חזקה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, - והביאוה"ל בסימן שפ"א ס"א נסתפק דלדעת הטור דמהני חזקה מבעו"י, והרי דאין החזקה במה שעושה דבר שהי' נאסר בלא ביטול, אפשר דמהני חזקה ע"י השתמשות בחצר עצמה אף שלא הוציא והכניס, וכמו בחזקות דעלמא.

בל' רש"י מבו' דביטל להן הצדוקי את רשותו מבעו"י, ואמר להן ר"ג שימהרו להחזיק מיד כשקדש היום קודם שיחזור בו, וכ"ה בל' עוד מקמאי, ולכאו' מוכח מזה דאף למ"ד דצדוקי אינו כגוי ל"מ לערב, דאי נימא דמצי לערב, מ"ט ביטל להן רשותו ולא עירבו עמו, והוכיח כן בתור"פ בריש פירקין, - אך זה ניחא רק לדעת רש"י ודעימי' דצדוקי אינו מודה בעירוב, ולמש"כ הרמב"ם דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ לערב, אך לדעת ש"ר בריש פירקין דצדוקי מודה בעירוב, וכן למש"כ הריא"ז בפירקין דאף מי שאינו מודה בעירוב מצי לערב, צ"ע דכיון דס"ל לר"ג דצדוקי אינו כגוי, מ"ט לא עירבו עמו.

**עד שלא נתן רשותו הוציא,** התוס' לעיל בסוגיין ד"ה והוציאו כתבו דל"ד הוציא אלא אפי' הכניס, ומשמעות דבריהם, דהא דהכנסה הויא חזרה מן הביטול, הוא משום דהויא ההכנסה מעשה איסור, וזהו דמדמו לה להא דהכנסה הויא חזקה, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש, וצ"ב דמ"ט הוי זה מעשה חזרה, הרי אף קודם הביטול הי' אסור לו להכניס מן החצר לבית, וא"כ היאך הוא מורה בהכנסתו דהוא חוזר בו מן הביטול, ועי' בס' לשון הזהב שעמד בכעי"ז, וי"ל לפ"ד הר"ן לקמן בסוגיין דעיקר הגמ"ד לביטול הוא מכח האיסור, וע"כ כל שאינו חושש לאיסור, ה"ה חוזר בו מן הביטול, וכ"ה בתו"ד הבית מאיר בסימן ש"פ.

ובד' התוס' לעיל ס"ד א' ד"ה א"כ פירשו הב"י בסימן שפ"א דהכנסה מן הרשות שביטל לרשותו ל"ה חזרה, וכ"כ המג"א שם סק"א, והאחרונים תמהו על דבריהם מד' התוס' הכא, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**בין בשוגג בין במזיד יכול לבטל דברי ר"מ, ר' יהודה אומר וכו' במזיד אינו יכול לבטל,** בפירש"י כתב דפלוגתייהו הוא אם מומר לחלל שבת יכול לבטל,[[285]](#footnote-286) וכ"כ רש"י לקמן בסוגיין בד"ה כר' יהודה, דלר"מ אף המחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, והתוס' הק' ע"ז דר"מ ס"ל דאף צדוקי דינו כגוי, ובתוס' הרא"ש הוסיף דצדוקי לא גרע ממומר לחלל שבת בפרהסיא, ואם אף מחלל שבת בפרהסיא אין דינו כגוי כ"ש צדוקי.[[286]](#footnote-287)

והר"ן כתב לישב, דהא דס"ל לר"מ דכל שהוציא ל"ה כגוי אף שהוא מחלל שבת בפרהסיא, הוא משום דאינו מחלל אלא באיסור דרבנן, אך צדוקי שהוא מחלל שבת באיסור דאורייתא אף שאינו מחלל אלא בצינעא הוי כגוי, - וי"ל עוד בדעת רש"י, דס"ל כד' הרי"ד דהא דצדוקי דינו כגוי, הוא משום דאינו מודה בעירוב, ואזיל לטעמי' דס"ל בריש פירקין דצדוקי אינו מודה בעירוב, אך מחלל שבת בפרהסיא דהוא מודה בעירוב,[[287]](#footnote-288) אין דינו כגוי, - וי"ל עוד דס"ל כד' הרשב"א דהא דצדוקי דינו כגוי, הוא משום דיש לחוש בו דשמא ילמד ממעשיו, וע"כ גזרו בו ועשאוהו כגוי, וי"ל דבזה גרע צדוקי ממחלל שבת בפרהסיא, כיון שהוא כופר בתורה שבע"פ, וגם הוי כת דצדוקים, ויש לחוש טפי דשמא ילמד ממעשיו.

הרשב"א הק' ע"ד רש"י, דלישנא דהכא משמע דמשום דהוציא עכשיו הוא שנאסר, וא"כ היאך הוא משומד בכך, דכל הא דמחלל שבת בפרהסיא הוי משומד היינו רק ברגיל, אבל זה שהוציא פעם אחת אינו משומד בכך, וכן הק' הריטב"א והר"ן, והר"ן כתב דאף אם באיסור דאורייתא נעשה משומד בפעם אחת, מ"מ באיסור דרבנן ודאי אינו נעשה משומד בכך, וכ"כ התוס' דמומר לא שייך אלא באדם הרגיל לחלל שבתות ואינו נזהר כלל,[[288]](#footnote-289) - ובדעת רש"י, כתב השעה"צ בסימן שפ"ה סק"ז דס"ל דאף בפעם אחת נעשה מומר, וכן הכריע הש"ך ביו"ד סימן ב' סקי"ז.

התוס' פירשו דטעמא דר' יהודה דל"מ לבטל, הוא משום דהחזיק ברשותו, כמו החזיק אחר ביטול דאינו יכול עוד לבטל, - והריטב"א הוסיף, דכיון שקדם והוציא במזיד אלים חזקתי' בחצר לגלות דעתו שאינו רוצה להסתלק משם כל אותו היום, וכשהוא מבטל אינו מבטל בלב שלם שכבר מסר מודעא על ביטולו, - והר"ן פירש דעיקר הא דהמבטל גומר בדעתו להסתלק הוא מכח האיסור, וכל שהוא מטלטל באיסור ואינו חושש לכך, אנן סהדי דלא מסתלק.

ובטעמא דר"מ דפליג, משמע בד' התוס' דהוא משום דלא חשיב כמחזיק אלא כשהחזיק אחר הנתינה, ולפ"ז לכאו' כל שהחזיק אחר הנתינה, ל"מ לחזור ולבטל, וכן משמע ממש"כ התוס' בטעמא דר' יהודה דהוא כמו החזיק אחר הנתינה דאינו יכול עוד לבטל, ופירש המהרש"א דהיינו דאינו יכול לחזור לבטל, ומשמע דבהא מודו כו"ע, אך בד' הריטב"א משמע דלדעת ר"מ כל הא דמהני חזקה, הוא רק לגלות שחזר בו מביטולו, אך אי"ז גילוי דעת כלל על להבא, ולפ"ז אף אם החזיק אחר הנתינה, מצי לחזור ולבטל, - ובפי' ריו"נ לקמן בע"ב כתב דאם החזיק אחר הביטול, מהני שיחזור ויבטל, וכ"כ המ"ב בסימן שפ"א סק"ג, והחזו"א תמה ע"ז מדברי התוס', והיינו דאף דקי"ל כר"מ דמהני ביטול אחר שהוציא, (וכמש"כ החזו"א גופי' בסימן פ"ז סקט"ו, ונת' להלן), מ"מ כשחזר בו אחר הביטול ל"מ לחזור ולבטל, וכנ"ל, (אך מה שהביא מד' הריטב"א צ"ב, דבדבריו משמע דלר"מ לעולם מצי לחזור ולבטל).

הקרבן נתנאל עמד ע"ד הפוסקים שהשמיטו לדין זה דהוציא במזיד אם יכול לבטל, דאף דקי"ל כר"מ דיכול לבטל דהלכה כדברי המיקל בעירוב, מ"מ הו"ל להביא הברייתא ולפסוק כר"מ, וכתב דכיון דקי"ל דמבטלין וחוזרין ומבטלין, אף דקודם שביטל לחבירו הוציא במזיד והחזיק ברשותו, ואפ"ה יכול לבטל, וא"כ דינא דהכא הוא משנה שאינה צריכה, - אך העצי אלמוגים בסימן שפ"א סוסק"ב נחלק ע"ז דכל הא דס"ל לר' יהודה דאחר שהחזיק ל"מ לבטל, הוא רק כשהחזיק באיסור, אך במבטלין וחוזרין ומבטלין דהחזיק בהיתר, מצי לחזור ולבטל, דא"כ מ"ט לעיל ס"ח ב' דאמרינן כתנאי כו' ודחינן לה, לא מייתינן לברייתא דהכא דע"כ אית לי' לר' יהודה דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין, וכ"כ החזו"א בסימן פ"ז סקט"ו ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכתב דמה שהשמיטו הפוסקים לדין זה, הוא משום דבהשמטתם פסקו דאין הלכה כר' יהודה.

**בד"א בשלא החזיקו בני מבוי במבוי,** בפירש"י כתב דר"מ קאמר לה, דאילו לר' יהודה ללישנא דמתניתין קאמר דל"מ חזקה, אך ללישנא דברייתא אתיא אף לר' יהודה, - אך הריטב"א כתב ע"פ הירושלמי דאתיא אף כר' יהודה, דכל הא דס"ל דיכול לחזור בו אף לאחר שהחזיקו, הוא רק בצדוקי, דאע"ג דמבטל כישראל לא אלים ביטולי' ולא גמר ומבטל כל כך, אבל בישראל גמור אלים ביטולי' וכל שהחזיקו בני מבוי במבוי לא מצי לחזור בו, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין ובעבוה"ק שער ד' ספ"ז.

**אבל החזיקו בני מבוי במבוי בין בשוגג בין במזיד אינו אוסר,** לדעת רש"י דטעמא דר' יהודה דאם הוציא במזיד קודם הביטול ל"מ לבטל, הוא משום דהו"ל כמומר, כתב רבינו ירוחם נתיב י"ב חט"ז (צ.) דאף אם הוציא במזיד אחר הביטול בטל הביטול, וכ"כ הב"י בר"ס שפ"א.

אך הבית מאיר שם ס"א דקדק מל' השו"ע שם דאף לדעת רש"י אם הוציא אחר שהחזיק אין הביטול בטל, דמה בכך שנעשה מומר אחר הביטול, הרי בשעת הביטול ובשעה שקידש היום עדיין ל"ה מומר, וכ"כ המאמר מרדכי שם סק"ג, ועמש"כ בזה העצי אלמוגים שם סק"ב באורך.

ובטעמא דרי"ו כתב הבית מאיר שם דס"ל דכל שנשתמד מחזקינן אותו למפרע במומר, וכ"נ בד' הגאו"י (בסוד"ה להר"י דאמר) דזהו הטעם לומר דיתבטל הביטול בכה"ג, אך בדברי הדרישה שם סק"א נראה דהוא משום דס"ל דכיון דמומר אינו בר ביטול רשות, ע"כ אף אם כבר ביטל ואח"כ נעשה מומר בטל כח הביטול, עיי"ש.

הגאו"י בסוד"ה להר"י דאמר נסתפק בד"ז אם כשהוציא במזיד לאחר הביטול בטל הביטול, ועיי"ש שכתב להוכיח לזה מהא דתניא הכא דאם הוציא אחר שהחזיק אף במזיד אינו אוסר, ואתיא אף כר' יהודה, וכן הוכיח החזו"א בסימן פ"ז סוסקט"ו, וכתב די"ל דהכא איירי כשהוציא בצינעא, או דאיירי כשביטל אף רשות ביתו דמותר להוציא מביתו לחצר ואינו נעשה מומר, עיי"ש, - וי"ל עוד, דהרי הא דתניא בנתן רשותו והוציא "במזיד", לכאו' אי"ז מזיד באיסור, אלא היינו שהוציא בכונת חזרה, ולפ"ז י"ל דה"נ הא דתניא הכא במזיד, היינו מזיד בכונת חזרה, ובזה קמ"ל דאחר שהחזיקו ל"מ לחזור בו, אך ל"ה מזיד באיסור, וע"כ ל"ה מומר, ועד"ז כתב הדרישה בסימן שפ"א, דאין להוכיח שלא כד' רי"ו ממש"כ רש"י (בד"ה בד"א) דאף לר' יהודה מהני חזקה, די"ל דהנפ"מ בהא דמהני חזקה, הוא כשלא הוציא במזיד, אלא הוציא כדי לחזור בו מן הביטול, עיי"ש.

צום העשירי ע"ח

דף מס' 17

**ס"ט א' - כאן במומר לחלל שבתות בפרהסיא,** מבו' דלדעת ר"מ דלר"ג צדוקי דינו כישראל, היינו אף כשהוא מחלל שבת בפרהסיא, והרשב"א לקמן בסוגיין הק' דהרי ר"מ מחמיר טפי וס"ל דמומר לדבר אחד הוי מומר לכל התורה, וכתב דבעירובין דרבנן מיקל ולא עביד לי' לגבי ביטול כמומר גמור, - אך התוס' הרא"ש לעיל בסוגיין כתב דודאי דלדעת ר"מ דמומר לדבר אחד הוי מומר לכל התורה, אין מומר לחלל שבתות מבטל רשות,[[289]](#footnote-290) - ועמש"נ להלן מד' הרמב"ן בזה.

בעיקר הך דינא דמומר לחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי ואינו מבטל רשות, מבו' בד' הרשב"א בתוה"ב בית א' שער ד' יז: דהוא משום דהוי כמומר לכל התורה ודינו כגוי, וכתב דה"נ שחיטתו נבילה, וכ"כ המ"ב בסימן שפ"ה סק"ד.

וכ"נ גם בד' הרשב"א ותוס' הרא"ש והר"ן בסוגיין דפשיטא להו דכל דחשיב כמומר לכל התורה מדינא הוי דינו כגוי ואינו מבטל רשות, ואך דלדעת ר"מ כתב הרשב"א דהקילו במומר לחלל שבתות שלא לחשבו כמומר גמור, ולכאו' למדו לזה מעיקר הא דמומר לחלל שבתות בפרהסיא דינו כגוי, אשר היינו משום דהוא כמומר לכל התורה, וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ם בספ"ב מעירובין דישראל שהוא עובד ע"ז דינו כגוי ואינו מבטל רשות, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שפ"ה דאף מומר להכעיס בשאר עבירות דינו כגוי, וכ"כ המ"ב שם סק"ד.

אך בתשו' הרמב"ן סימן ב' כתב דמומר דינו כישראל לענין קנינים, וגם לגבי שאר דינים דינו כישראל, ואף דמצינו דאינו מבטל רשות,[[290]](#footnote-291) היינו משום דכל שאינו משמר שבתו אין ביטול רשות אצלו אלא חוכא וטלולא ולא מקני במידי, עיי"ש, ומבו' דלאו דינא הא דכל דחשיב כמומר הוי כגוי ואינו מבטל רשות, דאדרבה דינו כישראל לכל מילי, אלא הוא דין מסוים במחלל שבתות בפרהסיא, דכיון שאינו משמר שבתו אין ביטול רשות אצל אלא חוכא וטלולא,[[291]](#footnote-292) ועמש"נ להלן לפרש כן בדעת רנב"י דאף דמומר לחלל שבת ל"ה מומר לכל התורה, מ"מ אינו מבטל רשות,[[292]](#footnote-293) - ולדעתו מתפרש הא דס"ל לר"מ דמומר לחלל שבתות מבטל רשות אף דהוי כמומר לכל התורה, דמ"מ דינו כישראל, ולא ס"ל להך דינא דכל שאינו משמר שבתו ל"מ הביטול משום דהוי כחוכא וטלולא, - ועי' עוד בענין זה בגאו"י ובקר"א בסוגיין ובחזו"א סימן פ"ז סק"ח.

התוס' כתבו ללמוד מדברי רש"י דאף מחלל שבת באיסור דרבנן חשיב כמומר, והוכיחו כן עוד,[[293]](#footnote-294) והר"ן לעיל בסוגיין כתב בדעת רש"י דפליגי בזה ר"מ ור' יהודה, דלר' יהודה אף המחלל שבת באיסור דרבנן חשיב כמומר, ולר"מ לא חשיב כמומר, והקשו דהא סתם צדוקי אינו נזהר במילי דרבנן אף בפרהסיא, וכתבו דרגילים הם ליזהר לפי שיראים מחכמים.[[294]](#footnote-295)

\*והבית הלל ביו"ד סימן ב' סק"ג הוכיח מזה דמומר לחלל שבת באיסור דרבנן הוי מומר לכל התורה ושחיטתו נבילה, אך הפר"ח בקו"א שם נחלק ע"ז, דהחשוד לאיסור דרבנן אינו חשוד לאיסור דאורייתא, ודוקא לענין ביטול רשות הוא דמדרבנן עשאוהו כגוי, עיי"ש, ועד"ז כתב בס' משנת חכמים שהובא בפת"ש שם סק"ח, וכתב דדוקא לענין דין ביטול דהוא דרבנן, סגי במה דהוא מומר לדרבנן, וכ"כ הגאו"י בסוגיין והחזו"א ביו"ד סימן ב' סוסקט"ו, אך הבית מאיר בסימן שפ"ה הסכים לדברי הבית הלל, עיי"ש, ועי' עוד בענין זה בד' הפמ"ג בפתיחה כוללת ח"ד, ובפתיחה להל' תפילין, ובמ"ב סימן ל"ט סקט"ו, ובחזו"א סימן פ"ז סוסק"ח.[[295]](#footnote-296)

\*בעיקר מש"כ התוס' דצדוקים ל"ה מחללין שבת אלא באיסור דרבנן, צ"ב, דהרי כיון דלא קיבלו קבלת חז"ל, לא קיימו כל ל"ט מלאכות שאין מפורשות בתורה, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בהוריות ד' א' דאין הצדוקין מודים באיסור הכנסה מרשות לרשות, ובאיסור מושיט וזורק, וא"כ הרי חיללו שבת בפרהסיא אף באיסור דאורייתא, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם ובד' הר"ן דהיו הצדוקים מחללין שבת אף באיסורים דאורייתא, - וצ"ל דכיון דהיו מחללין משום דהיו חלוקין על החכמים, ל"ה טפי ממחלל שבת במילי דרבנן, דכ"ה דהמחלל שבת משום שאינו יודע שד"ז הוא מלאכה, אינו נעשה מומר, וה"נ צדוקים שסבורין שד"ז אינו מלאכה, הגם שיודעין דברי חכמים שה"ז מלאכה, מ"מ כיון שאין יודעין דמה"ת הוי זה מלאכה, לא חשיבי אלא כמחלל שבת באיסור דרבנן, וכ"ה מבו' בתשו' הרדב"ז סימן תשצ"ו בתו"ד החכם המשיב, עיי"ש, ובזה מתפרש גם מש"כ הב"י בסימן שפ"ה דאם מחלל שבת באיסור דרבנן ל"ה כמומר, אין הקראים שבזה"ז חשובין כמומרים, אף דודאי היו הקראים מחללין שבת באיסורי דאורייתא דלדעתם הכוזבת אין בזה איסור, (ועמד ע"ז הרדב"ז בתשו' שם, עיי"ש).[[296]](#footnote-297)

הב"י בסימן שפ"ה נסתפק בדעת הרמב"ם אם מודה להך דינא דהמחלל שבת באיסור דרבנן הוי מומר, שלא הזכיר לד"ז, וכתב דאף את"ל דהוי מומר, מ"מ צדוקים שבזה"ז לא חשיבי כמומרים אף שהם עוברים על מילי דרבנן בפרהסיא, משום דל"ה מומר עד שיעבור במזיד, ובהני מזיד דידהו הוי כאונס, דמעשה אבותיהן בידיהם, והו"ל כתינוק שנשבה לבין הגוים, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דחולין, עכ"ד, וכ"כ הפרישה והב"ח שם והט"ז שם סק"א והמג"א שם סק"א, דאף דצדוקים מחללין שבת בפרהסיא, מ"מ ל"ה כמומרים משום דמעשה אבותיהן בידיהם, וצ"ל לפ"ז, דטעמא דמ"ד דצדוקי הוי כגוי, אף דהו"ל כתינוק שנשבה, הוא משום דאינו מודה בעירוב, וכמש"כ בפסקי רי"ד, או דהוא משום דגזרו בצדוקים שמא ילמדו ממעשיהן, וכמש"כ הרשב"א בריש פירקין.

והשעה"צ שם סק"ב כתב, דדעת התוס' והרא"ש דצדוקי המחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי אף דמעשה אבותו בידו, וכ"כ הריא"ז והריטב"א, וכ"ה להדיא גם בד' הרמב"ם בספ"ב מעירובין, דכל הא דצדוקי מבטל רשות, הוא משום דאינו מחלל שבת בפרהסיא, ותמה עפי"ז ע"ד הב"י שכתב בדעת הרמב"ם דאף אם הוא מחלל שבת בפרהסיא ל"ה מומר כיון דמעשה אבותיו בידו, וע"ד הט"ז והמג"א שלא הביאו לדעת ש"ר דפליגי ע"ז, וכ"ה גם בתו"ש שם סק"א דמד' התוס' ודעימייהו מבו' דס"ל דמומר דינו כגוי אף אם מנהג אבותיו בידו.[[297]](#footnote-298)

התו"ש בסימן שפ"ה סק"א כתב דפלוגתת הראשונים הכא בתינוק שנשבה אם חשיב כמומר, היא כפלוגתת הראשונים שהובאה ביו"ד סימן קנ"ט ס"ג ובש"ך שם סק"ז בדין בן המומרת אם חשיב כגוי, עיי"ש, - אך השעה"צ שם סק"ב כתב די"ל דאף לדעת הסוברים דמי שנתגדל בין הגוים אין דינו כגוי לענין רבית, מ"מ הכא דאסרו בגוי כדי שלא ילמד ממעשיו, הרי דאף אם מנהג אבותיו בידו, מ"מ כיון דהוא מתנהג כגוי, אינו מבטל רשות, עכ"ד,[[298]](#footnote-299)

החזו"א בסימן פ"ז סקי"ד נקט לעיקר דכל דמנהג אבותיו בידו והו"ל כאנוס אין דינו כגוי, ובסו"ד כתב דזוכין עירוב בשבילו, ונתחדש בדבריו דמהני הא דהוא אנוס לחשבו כמודה בעירוב.

וצ"ע דלהדיא כתבו הב"י וכל האחרונים דמש"כ הטוש"ע דצדוקי מבטל רשות אף דהוא מחלל שבת בפרהסיא, הוא משום דמעשי אבותיהן בידיהן וחשיבי כתינוק שנשבה, ולפ"ז הרי דממש"כ הטושו"ע דל"מ בו עירוב, מבו' דאף מי שאינו מודה בעירוב מחמת שנשבה לבין הגויים, ל"מ לערב, דאף דאנוס הוא, מ"מ ל"ש עירוב במי שאינו מודה בו, - וכ"ה מבו' גם מד' הרמב"ם בספ"ב מעירובין דצדוקים ובייתוסין אין מערבין עמן לפי שאין מודין בעירוב, וכ"ה בפיהמ"ש לעיל פ"ג דצדוקי אינו מודה בעירוב, והרי דאף שכתב בכ"ד דכל בני הצדוקים הוו כתינוקות שנשבו, מ"מ חשיבי כאינו מודה בעירוב,[[299]](#footnote-300) וכ"ה להדיא בתשו' הרמב"ם סימן רס"ה,[[300]](#footnote-301) ונפ"מ רבתא לדינא בזה בזה"ז, דאותם דחשיבי כתינוקות שנשבו, לדעת הסוברים דדינם כישראל, א"א לערב עמהן משום דאינם מודים בעירוב, ומאידך אין בהן להקולות שהקילו בדירת גוי, (ולהסוברים דל"מ שול"ק בישראל, לא יועיל בהן לא עירוב, ולא שכירות משול"ק).

\*התו"ש בסימן שפ"ה סוסק"א, הק' במש"כ בתשו' הרשב"א ח"ז סימן קע"ט בשם רבינו יונה, דמי שאינו מאמין בדברי חז"ל דינו כמין ויינו יין נסך, והביאו הב"י ביו"ד סימן קי"ט, והש"ך שם סקט"ז, דא"כ מ"ט דמ"ד דצדוקי אינו כגוי, אף דאינם מאמינים בדברי חז"ל, ולמש"כ בתשו' הרמב"ן דמומר חשיב כישראל לבטל רשות, ורק מומר לחלל שבתות אינו מבטל רשות משום דהו"ל כחוכא וטלולא, ניחא.

**כמאן כר' יהודה,** בפירש"י כתב דהיינו דלר"מ מומר לחלל שבת בפרהסיא מבטל, וזה לטעמי' לעיל בסוגיין דטעמא דר"מ דאף אם הוציא במזיד מבטל, הוא משום דס"ל דמומר לחלל שבת מבטל, - והרשב"א פירש דהא דלר"מ אף מומר לחלל שבת בפרהסיא מבטל, הוא לל"ב דלעיל דהא דלר' יהודה צדוקי דינו כגוי, הוא במחלל שבתות בפרהסיא, ואף בכה"ג ס"ל לר"מ דאין דינו כגוי, וזה לטעמי' דר"מ גופי' ס"ל דצדוקי אינו כגוי.

אך הר"ן פירש דמכוון הגמ' הוא דאתיא כר' יהודה, דלר"מ אף דהוא מחלל בצינעא אינו מבטל, וכדס"ל במתניתין דצדוקי דינו כגוי, ומוקמינן לה במחלל שבתות בצינעא, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם.

**כיון דחזיי' לר"י נשיאה כסיי', אמר כגון זה מבטל רשות לר' יהודה,** התורת חיים כתב דקמ"ל דאע"ג שיצא בזה בפרהסיא לפני כל אדם ולא כיסהו אלא לפני ר"י נשיאה שהיה בוש לפני הנשיא, אפ"ה מבטל רשות, דכיון שכיסהו לפני הנשיא, חשיב כמחלל שבת בצינעא, וכ"כ האלי' רבה בסימן שפ"ה סק"ג, וכ"ה במ"ב שם סק"ו,[[301]](#footnote-302) - ובתו"ש שם סק"ה כתב לפ"ז דלדעת הסוברים דל"מ שכירות בישראל, הרי דאם רואים לאחד שחילל שבת בפרהסיא, אין לו תקנה בשכירות לחודה, דאין לירד על סוף דעתו דשמא יתבייש מפני אדם גדול ודינו כישראל ול"מ בו שכירות, וכתב די"ל דכיון דרואים אנו שמחלל בפרהסיא אמרינן דסתמא לא יבוש מפני כל אדם, ורק כשרואים דמתבייש מפני אדם חשוב דינו כישראל, והניח בצ"ע לדינא.

ולדעת הרמב"ן דהא דמומר לחלל שבתות אינו מבטל רשות הוא משום דהו"ל כחוכא וטלולא, י"ל דרק בזה הוא דאמרינן דסגי במה שהוא בוש מפני אדם גדול, דכיון דהוא חושש מעט לאיסור שבת, כבר אין ביטולו כחוכא וטלולא, אך דין מומר לחלל שבתות דהוי כמומר לכל התורה הוא אף בכה"ג, וכ"נ מד' הפוסקים ביו"ד סימן ב' שלא הביאו להך דינא דכל שאינו מחלל שבת בפני אדם גדול שחיטתו כשרה, ועי' בדרכ"ת סימן קי"ט סקל"ד, (וכ"ה משמעות לישנא דר"י נשיאה דכגון זה מבטל רשות, ולא אמר דכגון זה ל"ה כמומר לכל התורה).

**אי כר"מ דאמר חשוד לדבר אחד חשוד לכל התורה כולה אפי' באחד מכל איסורין שבתורה נמי,** מבו' דלר"מ דהחשוד לדבר אחד חשוד לכל התורה, חשיב כמומר לכל התורה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א ותוס' הרא"ש והר"ן בסוגיין, וכ"כ התוס' בחולין י"ד א' ד"ה השוחט בשבת,[[302]](#footnote-303) והרמב"ן שם ה' א', והאו"ז סנהדרין סימן ל"ד, וכ"כ הטו"א בחגיגה ד' ב' והגרע"א בחולין י"ד א', והגרע"א שם הוכיח כן גם מדברי רש"י בד"ה רב אשי אמר.

אך המהרש"א לעיל בסוגיין כתב לדון בדעת רש"י, דאף דלר"מ חשוד לדבר אחד הוי חשוד לכל התורה, מ"מ ל"ה מומר ומבטל רשות כישראל, עיי"ש, וכ"כ המהרי"ק בשורש ק"ס, - והגרע"א בחולין שם כתב דצ"ל לפ"ז, דמה שאמרו הכא דאי כר"מ וכו', היינו דאי נימא דר"מ היא ובע"כ דלר"מ הוי מומר, מאי איריא שבת, אבל למסקנא אף לר"מ ל"ה מומר, ועד"ז כתב החזו"א יו"ד סימן ב' סקט"ז, ועי' עוד בדבריו בסימן מ"ג סק"ז.

**אמר ר"נ בר יצחק ליתן רשות ולבטל רשות,** צ"ב דכיון דמומר לחלל שבתות ל"ה מומר לכל התורה, מ"ט דינו כגוי דאינו מבטל רשות, וי"ל כמש"כ הרמב"ן דהא דמומר אינו מבטל רשות הוא משום דהו"ל כחוכא וטלולא, - ובחזו"א סימן ב' סק"ח כתב דהוא משום דכל דהוא מומר לשבת ביטלו חכמים דירתו לענין דיני שבת ואינו בעירוב ובביטול רשות, וצ"ע דא"כ מ"ט המחלל שבת בצינעא מבטל רשות, אף דהוי כמומר לשבתות, (דכל הא דבעינן שיהא מחלל בפרהסיא, הוא רק בדינא דמומר לחלל שבתות הוי מומר לכל התורה), וי"ל.

**שאינו משמר שבתו בשוק אינו מבטל רשות מפני שאמרו ישראל נוטל רשות ונותן רשות ובגוי עד שישכיר,** משמעות הברייתא דהא דמומר שאינו משמר שבתו בשוק אינו מבטל רשות, הוא משום דדינו כגוי דעד שישכיר, וזה דלא כמש"נ מדברי הרמב"ן דהוא דין בפנ"ע דכיון דאינו משמר שבתו בשוק הוי ביטולו כחוכא וטלולא, ושמא י"ל דמכוון דברי הרמב"ן הוא דמכח הא דהו"ל כחוכא וטלולא, השוו חכמים דינו לגוי, וצ"ע.

הראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה אם צדוקי דינו כגוי או כישראל, דהרמב"ם בספ"ב מעירובין כתב דצדוקי דינו כישראל ומבטל רשות, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם, דרק אם הוא מחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי, וכ"כ הרשב"א והר"ן בשמו, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ג, והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה ק"ד, והריא"ז בפירקין ה"א דין ט', וכ"ה בטוש"ע סימן שפ"ה ס"א, אך נחלקו בדין בייתוסי, דהרמב"ם כתב דדינו כישראל, אך הרשב"א והר"ן כתבו בשם הראב"ד דדינו כגוי, דהבייתוסים אין חוששין כלל לדברי חכמים, וכ"כ הריטב"א, (והרשב"א בעבוה"ק שם הביא לב' הדעות).

אך הבעה"מ כתב דקי"ל דצדוקי דינו כגוי, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קנ"ו, והביאו הרא"ש שם, ועיי"ש במש"כ לתמוה על דבריו, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן פ"ז סק"ט, ואכמ"ל.

בחי' אהעו"ז לעיל ס"ח ב' כתב, דאף למ"ד דצדוקי דינו כגוי דל"מ בו ביטול, מ"מ כיון דלכל דיניו הוי כישראל, ה"ה אוסר אף כשאין אלא ישראל אחד בחצר, ואך דבכה"ג סגי בביטול, וכ"כ בתשו' חדשות להגרע"א או"ח סימן ז' דמומר דינו לחומרא כישראל, - אך בד' הרמב"ם בספ"ב מעירובין נראה להדיא דמומר דינו כגוי שאינו אוסר אלא כשיש ב' ישראלים, ורק צדוקי שדינו כישראל אוסר אף בישראל אחד, וכ"ה מבו' בד' רי"ו נתיב י"ב חט"ז צ: דכותי אינו אוסר כלל כשאין שם אלא ישראל אחד, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן י"ג סק"מ, והדברי מלכיאל ח"ג סימן י"ח והחזו"א בסימן פ"ז סקי"א.[[303]](#footnote-304)

י"ד טבת ע"ח

דף מס' 18

**ס"ט ב' - ביתו אסור מלהכניס ולהוציא לו ולהם וכו',** בגמ' מוקמינן לה כשביטל רשות חצירו ולא ביטל רשות ביתו, וע"כ הם מותרין להוציא מביתם לחצר, ואסורין להוציא מביתו לחצר, ובפירש"י כתב דטעם האיסור להוציא מביתו לחצר הוא משום דהוי רשות ביתו רשות דידי' וחצר רשותא דידהו, וכ"כ ש"ר.

\*אך בפי' ריו"נ כתב דהא דהמבטל אסור להוציא מביתו לחצר, ול"ד להא דמותר להוציא משאר בתים לחצר, הוא משום דבביתו של עצמו ל"ה כאורח לגבייהו, ועוד דנראה לכל אם יוציא מביתו לחצר שחזר מביטולו, ואף לאחר חזקה דל"מ לחזור בו, אפ"ה אסור דנראה כחוכא וטלולא וכו', - והגאו"י והקר"א בסוגיין והבית מאיר בסימן ש"פ ס"א תמהו דמ"ט הוצרך לה"ט, ותיפו"ל דכיון דלא ביטל את ביתו הוא מוציא מרשותו לרשותם, דמה"ט אף הם אסורין להוציא מביתו של המבטל לחצר,[[304]](#footnote-305) והמאמ"ר שם סוסק"ד כתב דאה"נ יש לאסור משום זה, אלא שהוסיף ריו"נ דיש לאסור גם מהני טעמי, והעצי אלמוגים שם סק"ז כתב דהוצרך לטעם זה דמכח זה אף אם ביטל להם רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' ריו"נ לעיל בספ"ב דאף אם ביטל רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר אף לאחר חזקה, ונת' להלן.[[305]](#footnote-306)

**ושלהם מותרין לו ולהם,** בפירש"י בד"ה דהוי מבו' דהוא מותר להוציא מבתיהם לחצר אף קודם חזקה, ולא אמרינן דהו"ל כחוזר ומחזיק, דומיא דהא דאם הוציא מביתו לחצר הוי כחוזר ומחזיק, והוא משום דכל שאינו מוציא מביתו אף שהוא משתמש בחצר אי"ז חוזר ומחזיק אלא הוא כשאר אורחין, ובטעם הא דאם הוציא מביתו לחצר הוי כחוזר ומחזיק, ולא אמרינן דהוא כשאר אורחין, כתב בפירש"י לעיל כ"ו א' ד"ה אנשי חצר דהוא משום דכשמוציא מביתו לחצר לא חזינן לי' כאורח,[[306]](#footnote-307) - אך הרשב"א בסוגיין כתב דהוא משום דהוא מוציא ממקום האסור לו, ומשא"כ כשמוציא מבתיהם לחצר דהוא מוציא ממקום המותר לו,[[307]](#footnote-308) וצ"ע ממש"כ הרשב"א לעיל כ"ו א' דאף כשביטל רשות ביתו והוציא מביתו לחצר הוי כחוזר ומחזיק.[[308]](#footnote-309)

\*הריטב"א כתב דהא דשלהם מותרין לו ולהם הוא כשלא קדם והוציא, והתו"ש בסימן ש"פ סוסק"ח פירש דהיינו דאף הוצאה מביתם לחצר הויא חזרה מן הביטול, וכ"כ העצי אלמוגים שם סק"ו, ולפ"ז בע"כ דהא דתנן דנתנו לו רשותם הם אסורין, הוא אף אחר שהחזיק, וזה כמש"כ המג"א בסימן ש"פ סק"ד, ונת' להלן, והתו"ש שם הק' דהריטב"א סותר דברי עצמו למש"כ לעיל כ"ו א', דמבו' דאחר חזקה מותר להוציא מביתם לחצר, עיי"ש.

**ביטל רשות ביתו וחצירו אם מותר להוציא מביתו לחצר**

לעיל כ"ג א' תנן דאנשי חצר ששכח אחד מהן ולא עירב ביתו אסור מלהכניס ולהוציא לו אבל הן מותרין, ובגמ' שם כ"ו א' פריך מהא דתנן הכא דביתו אסור להוציא ולהכניס לו ולהן, ומשני דהא ר"א הא רבנן, ומפרשינן התם דר"א ס"ל דהמבטל רשות חצירו רשות ביתו ביטל, ורבנן ס"ל דרשות ביתו לא ביטל, - ומבו' לפ"ז, דאף דר"א ס"ל דרשות ביתו ביטל ומכח זה מותרין שאר בני החצר להכניס ולהוציא מביתו לחצר, מ"מ הוא עצמו אסור להכניס ולהוציא מביתו לחצר, ובטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים וכמה דעות בדבר.

**א** בפירש"י שם כ"ו א' ד"ה אנשי חצר כתב דהא דביתו אסור מלהכניס ולהוציא לו, ול"ד להא דמותר להכניס ולהוציא מבתיהם, הוא משום דכשמוציא ומכניס מבתיהם איכא למימר כאינש דעלמא הוא, אבל כשמוציא ומכניס מביתו הוא חוזר ומחזיק ברשותו ואוסר עליהן והן עליו, והרשב"א וש"ר שם כתבו דלפ"ז אינו אסור להוציא מביתו לחצר, אלא קודם שהחזיקו בני החצר, אך אחר חזקה דכבר ל"מ לחזור בו מן הביטול, ה"ה מותר להוציא אף מביתו לחצר.

**ב** הרשב"א והר"ן שם כתבו בשם הראב"ד, דאף לר"א דרשות ביתו ביטל, לא ביטל לגמרי שיהא הוא אורח אצלם, אלא עדיין הוא משייר דירתו שם, וכיון שכן אסור הוא להכניס ולהוציא מביתו לחצר משום דהו"ל כמוציא מרשותו לרשות חבירו, והא דהן מותרין להוציא מביתו לחצר, הוא משום דאף שהוא שותף עמהן בבית, ל"ה הבית כרשות משותפת, שאסור להוציא ממנה לרשותם, אלא כרשות מיוחדת לכל אחד ואחד מן הדרים שם, וע"כ הן מותרין להוציא מן הבית דהוי כרשות המיוחדת לחצר שהיא רשות המיוחדת להן,[[309]](#footnote-310) ול"ד להא דאסור להכניס ולהוציא מחצר המשותפת לבית, דשאני חצר דאינה כמיוחדת לכל אחד ואחד מן השותפין, דאין האחד משתמש בחצר כנגד פתחו של חבירו וכו', וע"כ אין כל החצר כמיוחדת להם, ומשא"כ בבית דהוי כמיוחד לכל אחד ואחד לפי שכל אחד ואחד משתמש בכולו, - והרשב"א והר"ן הק' ע"ז דמשמעות הגמ' שם דרבנן הוא דס"ל דאין אדם מסלק עצמו מביתו והוי אורח, אך ר"א דפליג ס"ל דהוא מסלק עצמו מביתו ואף דהוא דר שם הו"ל כאורח.

**ג** הר"ן לעיל ס"ח א' כתב דהוא משום דהא דיחיד שביטל הוי אורח, היינו רק בבתיהם של אחרים, אבל בביתו ל"ה אורח, וע"כ הוא אסור להוציא מביתו לחצר, וצ"ע בסתירת דבריו למש"כ לעיל כ"ו א' דלר"א דרשות ביתו ביטל הוא מותר להוציא מביתו לחצר לאחר חזקה, וכ"כ בפסקי הריא"ז בפירקין ה"ב דין א', ולדעתם ניחא הא דהרבים מותרין להוציא מבית המבטל לחצר, דדמי להא דרבים שביטלו ליחיד, דהוא מותר להוציא מביתו לחצר, והן אסורין להוציא מביתו לחצר, משום דרבים אצל יחיד ל"ה אורחים.

**ד** בפי' ריו"נ לעיל כ"ו א' כתב דאע"ג דכשביטל רשות ביתו נעשה אורח גם בביתו, דאל"כ הי' אסור לשאר בני החצר להכניס ולהוציא מביתו לחצר, מ"מ הוא אסור להוציא מביתו לחצר כדי שידעו בני החצר דמחמת ביטולו שביטל להם משתמשים בחצר וגם בביתו, ועיי"ש שכתב עוד דהוא שלא ימלך ויחזור מביטולו, ובפשוטו לטעם זה אין לאסור אלא קודם שהחזיקו, אך בעצי אלמוגים סימן ש"פ סק"ו כתב דגם לטעם זה יש לאסור אף אחר שהחזיקו, וע"ד מש"כ ריו"נ בסוגיין, עיי"ש.

הרמב"ם בפ"ב מעירובין ה"א כתב דאם ביטל רשות ביתו ורשות חצרו הרי כולם מותרין וכו' וגם הוא מותר מפני שלא נשאר לו רשות והרי הוא כאורח אצלם והאורח אינו אוסר, ובהשגות ההשלמה שם הק' ע"ז ממה שאמרו בספ"ב דאף לר"א דביטל אף רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר, - והלח"מ שם ה"ו והגר"א בסימן ש"פ ס"ב כתבו דבעכצ"ל דמש"כ דגם הוא מותר להוציא מביתו לחצר היינו לאחר שהחזיקו, אך קודם שהחזיקו אסור, ומתניתין דספ"ב דאסור להוציא היא קודם חזקה, - אך המרכה"מ שם והגאו"י בסוגיין דקדקו מסתימת דבריו דהוא מותר להוציא מביתו לחצר אף קודם חזקה, וכן דקדק הגאו"י גם בדברי הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה קע"ד, [[310]](#footnote-311) וכ"כ האהעו"ז בסימן ש"פ בדעת הסמ"ג בסימן רפ"ב, ודלא כמש"כ הב"י שם והמג"א שם סק"ה בדעתו דלא התיר אלא לאחר חזקה, - והאהעו"ז שם כתב לפרש בזה, דכל הא דתנן לעיל דאף דרשות ביתו ביטל אסור להוציא מביתו לחצר, הוא רק היכא דלא ביטל רשות ביתו להדיא, אך כל שביטל רשות ביתו להדיא מותר להוציא מביתו לחצר, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, והגאו"י בסוגיין והחזו"א במכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות ט' ד"ה דעת הר"מ כתבו לחלק כן מטעמי אחריני, עיי"ש, ועי' עוד במרכה"מ שם ובבית מאיר סימן ש"פ ס"ב במש"כ לישב בע"א.

**נתנו לו רשותן הוא מותר והן אסורין,** בגמ' מפרשינן דהוא משום דה' לגבי חד ל"ה אורחים, ובביאור טעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דכיון דל"ה אורחים בחצר הו"ל משקל רשותא, וכ"כ התוס' לעיל ס"ג ב' דהא דהן אסורין להוציא הוא משום דאם יוציאו ה"ה מחזיקין ברשותן שהי' להם קודם הביטול ובטל הביטול בכך.

והמג"א בסימן ש"פ סק"ה כתב דהא דהן אסורין להוציא הוא אף לאחר חזקה, והבית מאיר שם ס"ד כתב דכ"נ מסתימת הפוסקים, וכן מוכח ממשנתינו דכייל יחד להא דהן אסורין להוציא מביתו ולהוציא מביתם, והרי מביתם הן אסורין להוציא אף אחר שהחזיק, כיון דלא ביטלו רשות ביתם, והם מוציאין מרשותם לרשותו, ומשמע דה"נ מביתו הן אסורין להוציא אף אחר שהחזיק,[[311]](#footnote-312) ועיי"ש שעמד בזה, דכיון דהא דהן אסורין הוא משום דהן חוזרין ומחזיקין, מ"ט הן אסורין אף לאחר שהחזיק בחצר, הרי אחר חזקה ל"מ לחזור בהן מן הביטול, - ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה, דדוקא ביחיד לגבי רבים דאפשר להיות אורח, אמרינן דכשמשתמש מביתו לחצר לאחר שהחזיקו בע"כ דהו"ל כאורח, ומשא"כ ברבים לגבי יחיד דא"א להם להיות שמושם בדרך אורח, הרי דאף לאחר שהחזיק הוי שימושם חזרה מן הביטול ובטל הביטול עי"ז,[[312]](#footnote-313) וכ"נ להדיא בד' התוס' לעיל שם שכתבו דאם יוציאו ה"ה מחזיקין ברשותן שהי' להם קודם הביטול ובטל הביטול בכך, והרי דאף לאחר חזקה מהני מה שהן חוזרין ומחזיקין ברשותן דעי"ז בטל הביטול,[[313]](#footnote-314) - והחזו"א במכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות ט' כתב לפרש הטעם בזה, דהחזקת רשות קובעת רק שאין המבטל יכול עוד לעקור את מתנתו ואינו אוסר בתשמישו אף בתשמיש זה אשר שם בעלות נקרא עלי', אבל כיון שהוא תשמיש בעלות זהו באיסורו אף לאחר שהחזיק הזוכה, ולפ"ז אף דהן אסורין להוציא משום משקל רשותא, מ"מ לא בטל הביטול עי"ז, ועי' גם בעצי אלמוגים שם סק"ט במש"כ לפרש טעם האיסור להוציא אף אחר חזקה, וגם לפי דבריו ל"מ מה שהן חוזרין ומחזיקין ברשותן לאחר חזקה דיתבטל הביטול, עיי"ש.

והחזו"א בסימן פ"ח סק"ז כתב דלדעת הרמב"ם דיחיד שביטל אף רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר לאחר חזקה, אף דבביתו ל"ה כאורח, ה"נ רבים שביטלו ליחיד, מותרין להוציא מביתם לחצר לאחר חזקה, אף דל"ה כאורחים, עיי"ש,[[314]](#footnote-315) וזה שלא כדברי המג"א שחילק ביניהם, ועי' גם במכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות ט' במה שהוסיף בזה.[[315]](#footnote-316)

הרשב"א כתב דהן אסורין להוציא מביתו לחצר אף לאחר חזקה, דכיון דרבים לגבי יחיד ל"ה אורחים, אינם כמוציאין מרשותו של יחיד לחצירו של יחיד, אלא כמוציאין מרשותו של אותו יחיד לרשות המשותפת להן, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"נ בד' הריא"ז ה"ב דין ב', - והרי"ד הוסיף לפרש בזה, דכיון דרבים אצל יחיד ל"ה אורחים, ע"כ מעיקרא כשנסתלקו מן החצר אינם מסתלקים לגמרי שיהא כל החצר של זה, וע"כ אף דמועיל ביטולן להסתלק מן החצר כדי שלא יאסרו על זה שלא עירב עמהן, אך ל"מ ביטולן שיהיו הם כאכסנאין שיהיו מותרין לטלטל מביתו של זה לחצר, ולכאו' דבריו מתפרשים ע"ד דברי הראב"ד בביטל רשות ביתו דכיון דלא נסתלק לגמרי, הוא אסור להוציא מביתו לחצר והן מותרין, וה"נ הכא דכוותה, והבית מאיר שם כתב דהוא משום דנראה כמוציאין לרשות המשותפת, עיי"ש,[[316]](#footnote-317) ועיי"ש שכתב דלדעתם אף דהם אסורין להוציא אף אחר שהחזיק יחיד, מ"מ אם הוציאו אינם אוסרין עליו, דאחר חזקה ל"מ לחזור מן הביטול, (ודקדק כן גם מדברי הרמב"ם והטוש"ע), וכ"ה להדיא בדברי הרשב"א בסוגיין, (ולכאו' כן מתפרשים גם דבריו בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה קע"ו).

\*המג"א בסימן ש"פ סק"ז כתב דאף דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו לחצר, מ"מ הן מותרין להכניס מן החצר לביתו, דזה ל"ה חזרה מן הביטול, וזה לטעמי' בסימן ש"פ סק"א דהכנסה מן הרשות שביטל, אינה חזרה מן הביטול, ויתבאר בעזה"י במקומו, והבית מאיר שם כתב דכ"ז הוא להמג"א לטעמי' דהא דהן אסורין להוציא מביתו לחצר הוא משום דהו"ל כחזרה מן הביטול, אך לדעת ש"ר דלא נסתלקו לגמרי ול"מ הביטול להתיר להן, ה"ה אסורין אף להכניס מן החצר לביתו.[[317]](#footnote-318)

ובפירש"י שעל הרי"ף לעיל ס"ה ב' ד"ה אמרו מבו' דאף דהרבים אסורין להוציא מבית היחיד לחצר, מ"מ הן מותרין לטלטל בכל החצר כלים ששבתו בבית היחיד, והיינו דבלא הביטול היו אסורין לטלטל כלי הבית בחצר יותר מד' אמות, וכמבו' בד' רש"י בכ"ד במכילתין, וע"י הביטול דהוי כל החצר של היחיד, הן מותרין לטלטל בכולה, וזה מתפרש לרש"י לטעמי' דהא דהן אסורין להוציא מביתו לחצר הוא משום חזרה מן הביטול, וי"ל דכשהן מטלטלין בחצר אי"ז חזרה מן הביטול, דדמי להכנסה מן החצר לבית דאינה חזרה מן הביטול, אך לדעת ש"ר דלא נסתלקו לגמרי ול"מ הביטול להתיר להן, לכאו' הן אסורין לטלטל את כלי ביתו בחצר יותר מד' אמות, וצ"ע.

\*בפשוטו נראה, דלדעת ש"ר דהא דהן אסורין להוציא מביתו לחצר הוא משום דלא נסתלקו לגמרי ול"מ הביטול להתיר להן, אין לאסור משום זה אלא בהוצאה שהיתה אסורה קודם הביטול, אך הוצאה שהיתה מותרת אף קודם הביטול שריא, דאף דל"ה כאורחים ול"מ להו היתר הביטול, הרי בהוצאה זו ל"ב להיתר הביטול, ונפ"מ לדעת הסוברים דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, וביטל היחיד ביתו וחצירו לחצירו של חבירו, דשפיר יהא מותר המבטל להוציא מביתו לחצר, כמו שהי' מותר בכך קודם הביטול, אך בד' החזו"א בסימן פ"ח סק"ז ובמכתביו שבסו"ס שלום יהודה אות ט' ד"ה והנה נראה דיש לאסור בזה, עיי"ש במש"כ לדון בטעם הא דבההיא דלעיל ס"ח א' לא ביטל רבא אף את רשות ביתו, ונת' לעיל שם, וצ"ע.[[318]](#footnote-319)

הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה קע"ז כתב דכ"ה דרבים אצל יחיד ל"ה אורחים, ה"נ יחיד אצל יחיד או רבים אצל רבים ל"ה אורחים, ורק יחיד אצל רבים הוי אורח, וע"כ אם היו ב' לבד וביטל האחד לחבירו, אסור המבטל להוציא מבית חבירו לחצר, וכ"כ המאירי בסוגיין בשמו, וכתב דאף רבים אצל רבים המרובין מהן, ל"ה אורחים, בשו"ע סימן ש"פ ס"ד.

אך הריטב"א לעיל ס"ד א' א' כתב דיחיד אצל יחיד הוי אורח, וכ"כ הר"ן לעיל ס"ח א', וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קל"ה, וכן הוכיחו הפרישה בסימן ש"פ והאהעו"ז לעיל ס"ד א' מדברי התוס' שם, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בסימן שפ"א ס"ד, וכמש"כ בביאוה"ל שם.

הגאו"י בסוגיין תמה ע"ד הרשב"א, דמנ"ל הך מילתא להחמיר בעירובין דאף יחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים ל"ה אורחים, - אך בד' המאירי בסוגיין מצינו דהרשב"א למד לד"ז מהא דמבטלין וחוזרין ומבטלין כדי להתיר מקצת היום לאלו ומקצת היום לאלו, ואי נימא דיחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים הוו אורחים, מ"ט הוצרכו לכך, הרי אם שנים הם יבטל האחד רשות חצירו וביתו לכל היום והותרו שניהם זה מדין ביטול וזה מדין אורח, ואם רבים הם יבטלו מקצתם למקצתם ויותרו כולם, ולדעת ש"ר צ"ל, דהא דמבטלין וחוזרין ומבטלין, הוא בגונא שלא עירבו כלל בני החצר, דבכה"ג בעינן שיבטלו כל בני החצר רשותן לחד, והוו רבים אצל יחיד דל"ה אורחים, וע"כ כדי להתיר לכולם להוציא בעינן להא דמבטלין וחוזרין ומבטלין.

\*המאמר מרדכי בסימן שפ"א סוסק"ח נקט בפשיטות דרבים דא"צ לערב כמו הרב ותלמידו חשובין כרבים, דהיחיד נעשה אורח אצלם, והביאוה"ל בסימן ש"פ ס"ד כתב דדעת החמד משה בסימן שפ"א ס"ד דאף רבים הדרים בבית אחד חשובין כרבים, ועיי"ש שכתב דמדברי הגר"ז בסימן שצ"א ס"א מבו' דפליג ע"ז, עיי"ש שכתב דבני חצר אחת שביטלו רשותם שבמבוי לשאר החצירות, הו"ל כיחיד אצל רבים דנעשה אורח, כיון דכולם יוצאין דרך פתח אחד למבוי,[[319]](#footnote-320) ויש להוסיף דכ"כ גם הבית מאיר בסימן שפ"ז, עיי"ש.

ט"ז טבת ע"ח

דף מס' 19

דף זה לא נשלם

**ס"ט ב' - היו שנים אוסרין זע"ז וכו' ששנים נותנין רשות ואין נוטלין רשות,** בתשו' הרשב"א החדשות כתב החכם השואל דשנים שיש לכל אחד בית מיוחד בחצר ועוד יש להם בית משותף באותו חצר ולא עירבו, הן אסורין להוציא מן הבית המשותף לאותה חצר, והוכיח כן מהא דתנן הכא דשנים אין נוטלין רשות והן אסורין כדמעיקרא אף ברשות שנתנו להן, והרשב"א שם פירש דמכוון דבריו הוא להא דהן אסורין להוציא מבית המבטל לחצר, אף דהבית שביטלו להם הוא כבית המשותף לשניהם, והחצר משותפת לשניהם.

והרשב"א נחלק ע"ז, דודאי דמותר להוציא מבית המשותף לחצר המשותפת, דמוציא מרשות שותפות לרשות שותפות,[[320]](#footnote-321) ומשנתינו דשנים אין נוטלין רשות, הרי קיימא במבטל חצירו סתם וכרבנן דרשות ביתו לא ביטל, וע"כ אין הביטול מועיל להן כלל, ושפיר י"ל דאם ביטל להם אף רשות ביתו, יהיו מותרין להוציא מביתו לחצר, - ועיי"ש דמסיק דאף אם ביטל רשות ביתו אסורין הן להוציא מביתו לחצר, משום דעיקר הביטול הוא כדי להתיר להן רשות של עצמן שהי' נאסר להם,[[321]](#footnote-322) וכיון דביטול זה אינו מועיל להן דהן אוסרין זע"ז, ע"כ ל"מ להו הביטול אף לגבי רשות ביתו שביטל, ועיי"ש שלמד לזה ממה שאמרו בסוגיין דל"מ אף אם חזר האחד וביטל לחבירו, ונת' להלן.

\*בתשו' רש"י סימן ק', שהובא בסידור הר"ש מגרמייז"א, והועתק בקוש"ק לעיל ס"ד א' נראה דל"מ ביטול אלא בפני מקבל הביטול, וע"כ הצריך רש"י שיבא אותו בעה"ב בפניו, ואחר שבא בפניו ביטל לו רשותו, וכ"כ בערוה"ש סימן ש"פ ס"ד, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, בזה מתפרש מה שאמרו לקמן בסוגיין דא"ל קני ע"מ להקנות, דהא דהוצרכו לעשות כן ולא ביטלו להשני, הוא משום דלא הי' השני בפניהם, אך יתכן דרצו לבטל לזה, ואך שתלו הדבר ברצונו שיהא בידו לבטל לחבירו.

אך בחי' המאירי לקמן בסוגיין ד"ה בעא מיני' כתב להדיא דמהני לבטל אף שלא בפניהם, כשאומר שהוא מבטל לפלוני ופלוני איש איש על שמו, עיי"ש.[[322]](#footnote-323)

**מי שנתן רשותו והוציא וכו' ה"ז אוסר,** בעיקר הא דהוצאה מביתו לחצר הוי חזרה מן הביטול, וטלטול ושימוש בחצר ל"ה חזרה מן הביטול, צ"ב הטעם בזה,[[323]](#footnote-324) ובחי' הריטב"א לעיל ס"ד א' כתב בתו"ד, המטלטל מרשות לרשות נראה כחוזר בו מן הביטול, וכשהוא מטלטל בחצר דליכא טלטול מרשות לרשות ל"ה חזרה מן הביטול, ולא פירש הטעם בזה, ואמנם בספר העתים בסימן ק"ח ובפי' ר"י בן חכמון בסוגיין מבו' לכאו' דאף טלטול בחצר הוי חזרה מן הביטול, עיי"ש, וצ"ע.

**ושלהן מותר לו ולהן מ"ט דהוי אורח לגבייהו,** בפי' ר"ח כתב דכיון דביטל רשותו הו"ל אכסנאי לגבייהו ואמרו בירושלמי דאכסנאי אינו אוסר, והתוס' כתבו דל"ד להכא כלל, דהתם איירי בגוי הבא לדור במבוי לשם אכסנאות ולא לקבוע עצמו, ?

**דהדר חד מינייהו ובטיל לי' לחברי' וכו' קמ"ל דכיון דבעידנא דבטיל ל"ה לי' שריותא בהאי חצר,** בפירש"י כתב דכיון דבשעה שביטלו לו את רשותם ל"ה לו היתר בחצר משום דהן אוסרין זע"ז ולא הועיל ביטולם כלל, ל"מ להקנות רשותם לחבירו דהא לא קניי', ומשמעות דבריו דכל דלא הועיל הביטול להתיר לא חייל כלל ולא קנה את רשותם, וע"כ ל"מ להקנותו לחבירו, וכ"ה מבו' בד' ריו"נ, ועיי"ש שכתב לפ"ז דרבים שמבטלין רשותן ליחיד צריכין שיבטלו לו רשותן בב"א, דאל"כ ל"מ הביטול, כיון דבשעה שביטל הראשון לא הועיל להתיר ואינו ביטול, - אך בתשו' הרשב"א החדשות סימן כ"ו כתב דאף דהכא אמרינן דביטול דאינו מתיר רשות לאותו שביטל אינו ביטול, ומה"ט אף אם ביטל להם אף את ביתו, לא אמרינן דיועיל הביטול להתיר להוציא מביתו לחצר, דמוציא מרשות משותפת לרשות משותפת, ונת' לעיל, מ"מ ב' שמבטלין אצל א' או אצל ב' שעירבו, אע"פ שכשביטל הראשון עדיין אינם מותרין, אפ"ה כשביטל גם השני הותר להן, דשאני התם דלזה שביטל הראשון ביטל גם השני, ונמצא דביטולו של ראשון מועיל למי שמבטל אצלו, ומשא"כ הכא דביטל לשנים ואין הביטול מועיל להתיר להן, אין ביטולו ביטול, ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"כ השעה"צ בסימן ש"פ סקי"ח דבב' שביטלו בזאח"ז, אף דבשעה שביטל הראשון עדיין לא הותר, משום רשות של השני שלא נתבטל עדיין, מ"מ לאחר שביטל השני גם רשותו, מועיל למפרע גם בטולו של ראשון.[[324]](#footnote-325)

והריטב"א כתב לפי גירסתו בד' רש"י דלאו היינו דאין הביטול מועיל כלל כיון דבשעת הביטול לא הועיל להתיר, דדמי לבני חצר שמבטלין לאחד מהן בזאח"ז דמהני הביטול, אף דכשביטל הראשון עדיין לא הועיל להתיר, אלא היינו דבכה"ג לא מצי להקנות לחבירו את מה שהקנו לו, וכ"כ המאירי, - ועד"ז כתב הר"ן דכיון דבשעת הביטול ל"ה לו היתר בחצר, אין זכייתו חזקה כ"כ שיכול ליתן אותה, דזכות קלישתא זו אף דיכול לקבלה, דמה"ט מהני ביטול רבים ליחיד בזאח"ז, מ"מ אינו יכול ליתנה.[[325]](#footnote-326)

ובפסקי רי"ד כתב דטעם הא דל"מ לחזור ולבטל לחבירו, הוא משום דדוקא חלק חצירו שהוא שלו קנין גמור הוא יכול להקנותו לחבירו, אבל מה שהקנו לו אחרים לפי שעה כדי שיהא מותר לטלטל בחצר אינו יכול להקנותו לחבירו, ומבו' דאין הטעם כלל משום דלא הועיל הביטול להתיר, אלא לעולם ל"מ להקנות לאחר מה שזכה בו ע"י ביטול, וצ"ע היאך זה מתישב בלישנא דגמ' שפירשו דהוא משום דבעידנא דבטיל ל"ה לי' שריותא.

\*מעיקר מה שאמרו דאם הי' בידו לחזור ולבטל לחבירו הי' מועיל זה להתיר, מבו' לכאו' דהא דצריך לבטל לכל אחד ואחד הוא משום לתא דמקבל הביטול, וכמשמעות דברי רש"י לעיל כ"ו ב', דאי נימא דהוא משום לתא דהמבטל, דאין הביטול מתיר אלא למי שביטל לו, לכאו' לא יועיל מידי הא דיחזור מקבל הביטול ויבטל לאחר, וצ"ע, - ויש ללמוד כן גם מעיקר הא דכשביטל לשנים שלא עירבו, צריך שיחזור האחד ויבטל לחבירו את חלק המבטלין, והרי דמקבל הביטול אוסר מכח חלק זה שקיבל ע"י הביטול, וע"כ צריך שיחזור ויבטל חלק זה לחבירו.

הריטב"א כתב דשמעינן מהכא דכל שהועיל הביטול להתיר מצי לחזור ולבטל לאחר, וכתב לפ"ז דאחד מבני חצר שנתנו לו חבריו רשותם יכול הוא לבטל אותו לבני חצר הסמוכה לה, והביא שכ"כ הר"מ ב"ר שניאור, - אך לפ"ד הרי"ד אף בכה"ג ל"מ לבטל, דלעולם אין יכול להקנות לאחרים את מה שזכה בו ע"י ביטול.[[326]](#footnote-327)

\*בעיקר מה שאמרו הכא דאף כשביטל אחד מהן לחבירו ל"מ אלא אם יחזור ויבטל לו גם את חלק המבטלין, העירו דלדעת הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל כ"ו א' דמותר להוציא מרשות יחיד לרשות שותפות שאין בה חלקים נפרדים, הרי דכשביטלו לשנים וביטל אחד מהן לחבירו את חלקו, ולא ביטל את חלק המבטלין, הי' בדין דיהא חבירו מותר להוציא מביתו לחצר, דהבית הוי רשות המיוחדת לו, וגם החצר הויא שלו ולית בה דיורין נפרדים של אחר, דגם חלק המבטלין הוי שלו ושל חבירו בשותפות, וצ"ע.[[327]](#footnote-328)

**קתני מיהת רישא אחד שלא עירב נותן רשותו לאחד שעירב וכו',** למש"כ בתור"פ לעיל כ"ו ב' דאם ביטל לאחד מהני הביטול להתיר לזה שביטל לו להוציא מביתו לחצר, וכל הא דצריך לבטל לכל אחד ואחד היינו להתיר לכולם להוציא מבתיהם לחצר, צ"ע דא"כ מאי פריך מהא דקתני דאחד שלא עירב נותן רשותו לאחד שעירב, הרי אף דצריך לבטל לכל אחד ואחד, מ"מ שפיר מהני נתינת רשות לאחד שעירב להתיר לו להוציא מביתו לחצר, - וביותר צ"ע בהא דמשני דאיירי בדהוה ומית, ובע"כ דהנידון הוא להתיר לאותו שביטלו לו, והרי דבלא שמת השני אסור אף זה שביטלו לו להוציא מביתו לחצר, וצ"ע.

כ' טבת ע"ח

דף מס' 20

**ס"ד א' - תוד"ה א"כ, דאין דומה כלל כחוזר ומחזיק ברשותו כשמטלטל מביתו לבית חבירו ול"ד למוציא מביתו לחצר שיש לו בחצר חלק,** בד' הב"י בסימן שפ"א מבו' שפירש בד' התוס', דס"ל דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק, והא דכשמוציא מביתו לבית חבירו ל"ה כחוזר ומחזיק, ול"ד להא דרבים שביטלו דל"ה אורחים דהוו חוזרין ומחזיקין אף כשמוציאין מבית היחיד לחצר, הוא משום דהוצאה מרשות לרשות אינה חזרה אלא מן הרשות שמוציא אלי', אך אי"ז חזרה כלל מן הרשות שמוציא ממנה, וע"כ כל שמוציא מביתו לבית חבירו אי"ז חזרה כלל מביטול ביתו, וכ"כ הלבוש שם ס"ד והמג"א שם סק"א, וכ"ה מבו' גם בד' המג"א שם סק"ז.

אך בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קל"ה מבו' להדיא דכל הא דכשמוציא מביתו לבית חבירו ל"ה כחוזר ומחזיק, הוא משום דיחיד אצל יחיד הוי אורח, וכתב לפ"ז אם ביטלו כמה בתים לבית אחד, אינם מותרין לטלטל ע"י ביטולם, משום דה' לגבי חד ל"ה אורחים, וכ"כ הדרישה בסימן ש"פ סק"א,[[328]](#footnote-329) וכן האריך בחי' אהעו"ז בסוגיין, ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דכיון דהו"ל אורח, הרי דכל מש"כ התוס' לדון אם כשמוציא מביתו לבית חבירו הוי חוזר ומחזיק, הוא משום דינא דלעיל כ"ו א' דיחיד שביטל אף רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר, ואף דיחיד אצל רבים הוי אורח, מ"מ כל שמוציא מביתו לחצר חשיב כחוזר ומחזיק, ובזה דנו התוס' אם ה"נ הכא אסור להוציא מביתו לבית חבירו, וע"ז כתבו התוס' דדוקא כשמוציא מביתו לחצר שיש לו חלק בשניהם, הוי חוזר ומחזיק, דבזה שמטלטל מזל"ז גילה דעתו דמחזיק בהם ועושה שניהם חד רשות, אך כשמוציא מביתו לבית חבירו דאין לו חלק בו ל"ה חוזר ומחזיק, דדמי להא דכשביטל חצירו ומוציא מבתיהם לחצר ל"ה חוזר ומחזיק, והיינו משום דכל דאין לו חלק בב' הרשויות, אמרינן דאדרבה גילה דעתו מדמטלטל מזל"ז דשניהם אינם שלו ומוציא מזל"ז כאורח, - וכדרך זו מבו' גם בד' הגר"א בסימן שפ"א ס"ד שכתב דדעת סברא ראשונה שבתוס' דשרי אף להכניס מבית חבירו לביתו, וכתב דזה דעת הרמ"א שם, ובע"כ דהוא משום דיחיד אצל יחיד הוי אורח, וכמש"כ הביאוה"ל שם בדעתו, אך החזו"א בסימן פ"ח סק"ו פירש לזה בע"א.[[329]](#footnote-330)

האהעו"ז הוכיח כדבריו, ממש"כ התוס' הכא דהצד לאסור להוציא מביתו לבית חבירו הוא מכח מה שאמרו לעיל ספ"ב דאסור להוציא מביתו לחצר אף למ"ד דרשות ביתו ביטול, ואי נימא בדעת התוס' דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, ל"ה צריכין לכך, אלא הי' להם להביא לדינא דמתני' לקמן ס"ט ב' דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא אף מבית היחיד דלחצר.אר שרבים שביטלו ליחיד אסורין אף להוציא מבית היחיד לחצר, ובע"כ דדעת התוס' דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, וע"כ כל הצד לאסור להוציא מביתו לבית חבירו, הוא מכח הדין שנתחדש לעיל בספ"ב דאף יחיד שביטל לרבים דהוי אורח אסור להוציא מביתו לחצר, (אף כשביטל רשות ביתו דל"ה מוציא מרשות לרשות).

ובדעת הב"י ודעימי' צ"ל דמה שהוצרכו התוס' להביא לדינא דספ"ב, הוא משום דהי' מקום לומר כמש"כ בתור"פ לקמן ס"ח ב' דכל שביטל רשות ביתו ונסתלק לגמרי מן החצר, ל"ה כחוזר ומחזיק, וזהו שהביאו התוס' לדינא דספ"ב דאף כשביטל רשות ביתו והוציא מביתו לחצר הוי חוזר ומחזיק, והרי דאף כשנסתלק לגמרי מן החצר הוי כחוזר ומחזיק, וזה כמש"כ התור"פ לקמן שם לתמוה ע"ד ר"ת מדינא דהתם, ונת' להלן.

המג"א בסימן ש"פ סק"ז כתב בדין רבים שביטלו ליחיד, דאף דהן אסורין להוציא מביתו לחצר דהו"ל משקל רשותא, מ"מ הן מותרין להכניס מן החצר לביתו, והאלי' רבה שם סק"ז הביא מדברי כמה מקמאי דאסורין אף להכניס,[[330]](#footnote-331) והאהעו"ז שם ובסוגיין כתב דהוא משום דאף כשהן מכניסין מן החצר לבית הו"ל משקל רשותא, וכל מש"כ התוס' הכא דל"ה חוזר ומחזיק כשמוציא מביתו לבית חבירו, הוא רק ביחיד אצל יחיד דהוי אורח, וכנ"ל.[[331]](#footnote-332)

אך לכאו' מד' השו"ע מוכח לדינא כד' המג"א, שהרי דעתו בסימן ש"פ ס"ד דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, ואפ"ה כתב בסימן שפ"א ס"ד דכל שביטל ביתו לבית חבירו מותר להוציא מביתו לבית חבירו, והמ"ב שם סק"כ כתב דהוא משום דכשמוציא מרשותו לרשות חבירו ל"ה חוזר ומחזיק ברשותו, וא"כ הדין נותן דה"נ ברבים שביטלו ליחיד יהיו מותרין להכניס מן החצר לביתו, ול"ה משקל רשותא.[[332]](#footnote-333)

בעיקר מש"כ התוס' דכשמכניס מביתו לבית חבירו ל"ה חוזר ומחזיק, קשיא ממש"כ התוס' לקמן ס"ח ב' ד"ה והוציאו בהא דקתני מי שנתן רשותו והוציא וכו' אוסר דל"ד הוציא אלא אפי' הכניס, והרי דאף כשמכניס מהרשות שביטל הוי חוזר ומחזיק, ומצינו בזה כמה דרכים, - **א** האהעו"ז בסוגיין הוכיח מזה כדבריו, דכל מש"כ התוס' הכא דכשמוציא מביתו לבית חבירו ל"ה חזור ומחזיק, הוא משום דאין ב' הרשויות שלו, אך במבטל רשות חצירו ומכניס מן החצר לביתו דב' הרשויות שלו, הוי חוזר ומחזיק. - **ב** העצי אלמוגים בסי' שפ"א סק"ג כתב עד"ז די"ל דכל הא דכשמוציא מן הרשות שביטל ל"ה חוזר ומחזיק, הוא דוקא כשמוציא לרשות חבירו דל"ה לו בו זכות מעולם, אך כל שמכניס לרשות שלו, הוי חזרה אף מן הרשות שהוציא ממנה, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ב, והביא לדבריהם השעה"צ שם סק"ג.[[333]](#footnote-334) - **ג** הבית מאיר בסימן ש"פ בסו"ד כתב, דמש"כ התוס' לקמן דאף כשמכניס מן החצר לביתו הוי חוזר ומחזיק, הוא משום דלא ביטל רשות ביתו והוא מכניס באיסור, וכיון דחזינן שאין חושש לאיסור טלטול שבת ודאי נמי חוזר בביטולו, אך הכא דביטל ביתו לבית חבירו וההוצאה מבית חבירו לביתו מותרת, ל"ה חוזר ומחזיק, ועיקר מש"כ הבית מאיר דמש"כ התוס' לקמן דאף בהכנסה הוי חוזר ומחזיק הוא משום דהויא ההכנסה באיסור, כ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם, (וכ"ה משמעות דברי התוס' שם, שדימו ד"ז להא דחזקה הויא אף כשמכניסין מן החצר לבית, כיון דעושין דבר שהי' נאסר בלא הביטול, ומשמע דגם מש"כ דהוי חוזר ומחזיק כשמכניס מן החצר לביתו הוא מכח הא דאף ההכנסה אסורה). - **ד** החזו"א בסימן פ"ח סק"ו כתב דהכא עדיף, דהתם החצר משמשת לעולם לבתים וכניסה מחצר לבית נראה כשימוש בחצר, אבל הכא אין הבתים משמשים זה לזה ואין זה היכר בעלות במה שמוציא מביתו.

המג"א בסימן שפ"א סק"א כתב בדין מי שביטל רשות חצירו, דאף דאם הוציא מביתו לחצר הוי חוזר ומחזיק, מ"מ אם הכניס מן החצר לביתו ל"ה כחוזר ומחזיק,[[334]](#footnote-335) וכ"נ גם בד' הב"י שם ד"ה ומ"ש החזיקו, וכמש"כ העצי אלמוגים שם סק"ב, וזה לטעמי' דיסוד דברי התוס' הוא דהוצאה מרשות לרשות ל"ה חזרה מן הרשות שמוציא ממנה, - והאלי' רבה שם סק"ב תמה ע"ז מד' התוס' לקמן שכתבו דאף כשמכניס מן החצר לביתו הוי חוזר ומחזיק, וזה קשיא לכל הדרכים שנת' לעיל בישוב דברי התוס' שם עם דברי התוס' הכא,[[335]](#footnote-336) וכן הק' האהעו"ז בסו"ס ש"פ ובסוגיין, והעצי אלמוגים בסימן שפ"א סק"ג, והבית מאיר בסימן ש"פ בסו"ד, וביותר קשיא בד' הב"י שם שהביא לתחילת דברי התוס' שם דחזקה היא אף כשמכניס, וכתב דאף דהוי חזקה, מ"מ ל"ה חוזר ומחזיק, וצ"ע שהרי התוס' שם דימו זל"ז, ועמדו ע"ז העצי אלמוגים והבית מאיר שם, וצע"ג.[[336]](#footnote-337)

\*בתור"פ לקמן ס"ח ב' כתב בשם ר"ת, דהא דכשביטל ביתו לבית חבירו מותר להוציא מביתו לבית חבירו, ול"ה כחוזר ומחזיק, משום דל"ה כחוזר ומחזיק אלא כשלא נסתלק לגמרי מן הרשות, אך כל שביטל ביתו ונתן הכל לחבירו, אינו נראה כחוזר ומחזיק, אלא הוי כאורח לגבי חבירו, - ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו בספ"ב דאף לר"א דרשות ביתו ביטל, אסור להוציא מביתו לחצר, ומשום דהוי כחוזר ומחזיק, והרי דאף שנסתלק לגמרי הו"ל כחוזר ומחזיק,[[337]](#footnote-338) וזה קשיא אף לפמש"כ הרשב"א והר"ן לעיל כ"ו א' בשם הראב"ד דהא דאסור להוציא מביתו לחצר הוא משום דלא נסתלק לגמרי מביתו, דהרי לפ"ז מבו' דאף כשביטל רשות ביתו לא נסתלק לגמרי מביתו, וא"כ הדין נותן דכשמוציא מביתו לבית חבירו יהא חוזר ומחזיק, (דמש"כ ר"ת דל"ה חוזר ומחזיק הוא משום דנסתלק לגמרי).

**אין לביטול להועיל כאן דא"כ ביטלת תורת עירוב,** בדעת רש"י דמהני ביטול מבית לבית, ולא אמרינן דא"כ ביטלת תורת עירוב, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בסו"ד כתבו דאף אחר הביטול הוא אסור להכניס מבית חבירו לביתו, וכיון שמפסיד בדבר לא ביטלת תורת עירוב, ועמש"נ להלן בטעמא דהתוס' מעיקרא דפליגי ע"ז. - **ב** הריטב"א כתב בשם הר"מ מקוצי דאף בכה"ג שביטל ביתו לבית חבירו הוי חוזר ומחזיק כשמוציא מביתו לבית חבירו, עיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב, ולא ביטלת תורת עירוב. - **ג** הסמ"ג בהל' עירובין כתב דהוראת רש"י היתה בגונא שלא ביטל חדר אחד, ובכה"ג אינו יכול להוציא כליו מן החדר שעיכב לעצמו, וכיון דמפסיד בדבר לא ביטלת תורת עירוב. - **ד** הבית מאיר בסימן שפ"א ס"ד כתב לפמש"כ הרא"ש בסימן ד' דהא דביטלת תורת עירוב, היינו דהרואה שהוא מוציא מביתו למבוי יאמר שמטלטל בלא עירוב, וכ"כ הב"י בסימן שפ"ב, וי"ל דכ"ז במקום גוי, דידוע שלא השכיר הגוי, דאם איתא דהשכיר מיפעא פעי, וכמו שאמרו לקמן ע"ה ב', אך בביטול מבית לבית ליכא למיחש להכי, דהרואה יסבור שעירבו יחד, אך זה שלא כדברי התוס' בתו"ד דהא דביטלת תורת עירוב היינו דחיישינן דיבא לטלטל בלא ביטול. - **ה** הגאו"י כתב דכל הא דביטלת תורת עירוב הוא רק הכא דבאין לעשות כן לכתחילה ולעולם, דא"א להן בלא"ה כיון דאין הגוי מתרצה להשכיר, אך בעובדא דרש"י דשכחו ולא עירבו ובאנו לבטל בית לבית חד זימנא, ליכא למיחש להכי. - **ו** החזו"א בסימן פ"ח סק"ז כתב דלמש"כ המג"א בסימן ש"פ סק"ד דאין אדם רוצה בביטול ביתו שהוא מרבה עליו דיורין, הדין נותן דיועיל ביטול מבית לבית ולא ביטלת תורת עירוב, שהרי לא ירצה בביטול ביתו בשבת הבאה משום שמרבה עליו דיורין.[[338]](#footnote-339)

בתור"פ לקמן ס"ח ב' כתב בשם ר"ת דאין ביטול מבית לבית אף היכא דאין לחוש להא דביטלת תורת עירוב, משום דחלוקות תשמישתייהו זמ"ז ובעה"ב זה מסולק לגמרי מבית חבירו, ואף למ"ד דיש ביטול רשות מחצר לחצר, מ"מ מבית לבית חלוקה תשמישתייהו טפי, והוכיח כן מהא דלר"ש כל חצירות רשות אחת, ובתים ל"ה רשות אחת,[[339]](#footnote-340) - והתור"פ הק' ע"ז ממה שאמרו לעיל בספ"ב דלר"א דהמבטל רשות חצירו רשות ביתו ביטל מהני הביטול אף להתיר להם להוציא מביתו, ורבנן לא פליגי ע"ז אלא משום דס"ל דבעין רעה מבטל ולא ביטל רשות ביתו, אך כל דביטל להדיא רשות ביתו שפיר מהני הביטול, וכתב דבאמת ל"מ הביטול להתיר להוציא מביתו לבתיהם, אלא להוציא ממנו לחצר, ואע"ג דבית הוי רשות חלוקה גם מן החצר, מ"מ אינה חלוקה כ"כ כמו שהיא חלוקה מן הבית, וע"כ אף דל"מ ביטול רשות להתיר לטלטל מבית לבית, מהני הביטול להתיר לטלטל מן הבית לחצר,[[340]](#footnote-341) ובסו"ד משמע שחזר בו וכתב דבכה"ג דאיכא חצר מיגו דמהני הביטול לחצר מהני אף לבית.

**יכול לבטל כל הבית בלא החדרים שיהא עכשיו אסור להוציא מן החדר לבית כמו מבית לחצר,** משמעות דברי התוס' דהא דבכה"ג שלא ביטל החדרים אסור להוציא מן החדר הבית, הוא דומיא דמש"כ לעיל מינה בביטל רשות ביתו וחצירו דאסור להוציא מן הבית לחצר משום דהוי כחוזר ומחזיק,[[341]](#footnote-342) ומה"ט הוא דכשלא ביטל רשות ביתו אסור להוציא מן החדר לבית דהוי כחוזר ומחזיק, וכ"ה להדיא בתור"פ לקמן ס"ח ב', ובסמ"ק סימן רפ"ב, ובארחות חיים דין שיתופי מבואות סימן מ"ד וכל בו סימן ל"ג, וכ"נ בד' הסמ"ג בהל' עירובין, וכ"כ הלבוש בסימן שפ"א ס"ד והאלי' רבה בסימן שפ"א סק"ט, והא"ר שם פירש כן בד' הב"י שם, דאף אם לא ביטל רשות חדרו מותר להוציא מן החדר לבית אחר חזקה, וכ"כ בהגה' מהר"א אזולאי על הלבוש, וכ"כ החיי אדם בכלל ע"ג ס"ה.

אך הגר"א בסימן שפ"א ס"ד פירש בדברי התוס', דהא דאסור להוציא מן החדר לבית, הוא דומיא דהא דאסור להוציא מן הבית לחצר כשביטל רשות חצירו לבד, דהוא משום דהוי כמוציא מרשות לרשות, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה והמ"ב שם סקכ"ב, וכ"ה בעצי אלמוגים שם סק"י,[[342]](#footnote-343) והיינו דאף הכא כיון דביטל רשות ביתו ולא ביטל רשות חדרו, הוי החדר רשות שלו והבית רשות שלהם, והו"ל כמוציא מרשות לרשות.

ובטעם כל הני רבוותא שלא אסרו אלא משום דחוזר ומחזיק, ולא אסרו משום דהו"ל כמוציא מרשות לרשות, צ"ל דהוא משום דס"ל דל"מ ביטול רשות לחשוב הרשות כרשותו של מי שביטלו לו, וע"כ כיון דבלא הביטול הוי החדר והבית רשות אחת, ל"מ הביטול לחשוב הבית כרשות של אחר ולאסור להוציא מן החדר לבית,[[343]](#footnote-344) וזה דלא כמש"כ רש"י לקמן ס"ח א' (ד"ה פנו) דכל שביטל רשות חצירו לחצר אחרת, אסור להוציא מביתו לחצר, כיון דהחצר אינה שלו, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, וכ"ה משמעות דברי רש"י וש"ר לקמן ס"ט ב'.

האלי' רבה שם כתב, דמשמע דאף כשלא ביטל רשות חדרו מותר להוציא מן הבית לחדר, שהרי לא הכניס למקום שביטל, וזה לפ"מ שנקט בדעת התוס' לעיל דכשמוציא מן הרשות שביטל לרשות אחרת ל"ה חזרה מן הביטול, ועיי"ש שעמד ע"ד המרדכי בפירקין סימן תקי"א שכתב דאף אסור להוציא מן הבית לחדר, וכ"כ גם בפסקי מהר"מ מר"ב סי' קל"ה ובאו"ז סי' קס"ח וברוקח סי' קנ"ז.

והעצי אלמוגים שם סק"י כתב בדעת המרדכי דהכא ודאי אסור להוציא מן הבית לחדר, דהו"ל כמוציא מרשות לרשות, כיון דהבית הוי של מקבל הביטול והחדר הוי שלו, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ב, - אך אי נימא בדעת המרדכי ודעימי', כמש"נ לעיל מדברי ש"ר דכל האיסור להוציא מן החדר לבית הוא משום דהו"ל כחוזר ומחזיק, הרי דממש"כ דאסור להוציא מן הבית לחדר, יש ללמוד מדבריהם כמש"כ האהעו"ז, דמש"כ התוס' דכשמוציא מבית לבית חבירו אי"ז חזרה מן הביטול, הוא משום דכשמוציא לרשות שאין לו חלק בה ל"ה חזרה מן הביטול, אך כשמוציא מן החדר לבית דב' הרשויות הם שלו, הו"ל כחוזר ומחזיק.

\*הב"י בסימן שפ"א כתב דאם ביטל רשות ביתו ורשות חדרו בהדיא שרי להוציא אפי' מחדר לביתו,[[344]](#footnote-345) אך המ"ב שם כתב דהאחרונים העלו דאף אם ביטל רשות ביתו בהדיא אסור להוציא מאחד לחבירו דבזה הוא חוזר ומחזיק ברשותו, - והחזו"א בסימן צ"א סק"ג תמה ע"ז ממה שהצריכו התוס' הכא דיבטל הבית בלא החדרים, ואי נימא דגם אם ביטל החדר אסור להוציא מן החדר לבית, שפיר שרי אף לבטל הבית והחדרים, ולא ביטלת תורת עירוב, כיון דאף בכה"ג אסור להוציא מן החדר לבית,[[345]](#footnote-346) אך הנה מקור דברי המ"ב הוא מדברי הפרישה, והוא בדרישה שם סוסק"ב, ועיי"ש שהק' כן ע"ד התוס' דמ"ט כתבו דיבטל הבית בלא החדרים, עיי"ש.

ובטעמא דהב"י דכל שביטל אף רשות חדרו מותר להוציא מן החדר לבית, כתב החזו"א שם דהוא משום דאף אם הוי זה חזרה מן הביטול ויתבטל הביטול בכך, לי"ב איסורא, כיון דאינו משתמש בתועלת הביטול, דאף קודם הביטול הי' מותר להוציא מן החדר לבית, וכ"כ בסימן פ"א סקי"ז, ועיי"ש שכתב עוד דהוא משום דאין ענין חזרה אלא מרשות לרשות דהוצאה חשובה היא, אבל לא מחדר לחדר,[[346]](#footnote-347) ולכאו' יש לדון עוד, דכיון דל"ה כחוזר ומחזיק אלא כשמוציא למקום אחר, (ומה"ט אף רבים שביטלו ליחיד ל"ה חוזרין ומחזיקין כשהן מטלטלין בחצר, וכמש"כ הריטב"א בסוגיין), י"ל דהחדר והבית חשיבי כמקום אחד, ול"ה כחוזר ומחזיק כשמוציא מזל"ז, (ורק אם לא ביטל רשות חדרו, הוא דחשבינן להו כב' רשויות, והוי כחוזר ומחזיק כשמוציא מזל"ז).

**כשנוטל כליו והכניסם לתוך בית חבירו וחזר והחזירם לביתו שהיא רשות המיוחדת לו נראה כחוזר בו מביטולו,** לדעת הב"י ודעימי' דמש"כ התוס' דכשמוציא מביתו לבית חבירו ל"ה חוזר ומחזיק, הוא משום דהוצאה מרשות לרשות אינה חזרה מן הרשות שמוציא ממנה אלא מן הרשות שמוציא אלי', הרי ודאי דכשמכניס מבית חבירו לביתו הוי חוזר ומחזיק, דכיון דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, הרי דכל שמכניס מבית חבירו לביתו, דמי לרבים שביטלו ליחיד דכשמוציאין מבית היחיד לחצר הוו כחוזרין ומחזיקין, - ולפ"ז צ"ל דטעם הסוברים דבביטול מבית לבית ביטלת תורת עירוב, כיון דמותר להוציא מביתו לבית חבירו, אף דאכתי הוא אסור להכניס מבית חבירו לביתו, הוא כמש"כ הלבוש בסימן שפ"א ס"ד דאינו חש לכך, שאינו מקפיד כ"כ על הכנסתו מביתו חבירו לביתו, כיון שחבירו יכול להכניס לו לביתו שהרי בטלו אצלו, וכ"כ האלי' רבה שם סק"י, והקרבן נתנאל בסימן ד' סק"ש, והמחה"ש בסימן שפ"א סק"ח כתב דהוא משום דאינו חושש במה שאינו יכול להכניס כלי חבירו לביתו, דסתמא דמילתא הוא משתמש בכלים שלו, והכלים שלו אינם מצויים בבית חבירו.[[347]](#footnote-348)

אך בחי' אהעו"ז כתב לפי דרכו, דדעת ר"י דאף כשמכניס מבית חבירו לביתו ל"ה כחוזר ומחזיק, וע"כ הוא דביטלת תורת עירוב, דאף דמכניס לרשות המבוטלת, מ"מ כיון שמוציא מבית חבירו שלא הי' לו חלק בו, ל"ה כחוזר ומחזיק, דדמי להא דיחיד שביטל והוציא מבית הרבים לחצר ל"ה חוזר ומחזיק, משום דאין לו חלק בב' הרשויות, - ומה שנחלקו התוס' וכתבו דאסור להכניס מבית חבירו לביתו, אף דמוציא מרשות שאין לו חלק בה, הוא משום שמכניסן לביתו שהוא "רשות המיוחדת לו", והיינו דהא דיחיד שביטל לרבים והוציא מביתם לחצר ל"ה חוזר ומחזיק, הוא משום דמוציא לחצר שאינה רשות המיוחדת לו, אך כל שמכניס לביתו שהוא רשות המיוחדת לו, דרק בשמוציא מביתן לחצר שאין החצר רשות המיוחדת לו ל"ח בזה חוזר ומחזיק, אך כשמכניס לביתו שהוא רשות המיוחדת לו חשיב חוזר ומחזיק אף בכה"ג, וזהו שפירשו התוס' להא דביתו הוא רשות המיוחדת לו.

הרמ"א בסימן שפ"א ס"ד כתב דכל שמשאיר לעצמו חדר אחד שלא ביטל, שרי אף להכניס מבית חבירו לביתו, והמג"א שם תמה ע"ז דיש לאסור בזה משום דחוזר ומחזיק, כיון דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, ועי' במ"ב שם סקכ"ד במש"כ בשם החמד משה, - אך הגר"א שם כתב דדעת הרמ"א כסברא ראשונה שבתוס' דשרי אף להכניס מבית חבירו לביתו, והביאוה"ל שם פירש דהוא משום דיחיד אצל יחיד הוי אורח, וזה כדעת האהעו"ז בביאור דברי התוס',[[348]](#footnote-349) ועמש"כ בזה החזו"א בסימן פ"ח סק"ו.

\*בחי' אהעו"ז בסוגיין נקט דכל הא דמהני דאסור להוציא אחר הביטול דלא ביטלת תורת עירוב, הוא רק באיסור דהוא גם אחר שהחזיק מקבל הביטול, ולא סגי לזה באיסור שאינו אלא קודם חזקה, וכ"כ העולת שבת בסימן שפ"א סק"ג, והבית מאיר בסימן ש"פ ס"ד בד"ה שוב כתב בתו"ד,[[349]](#footnote-350) וכ"כ החזו"א בסימן פ"א סקי"ז ובסימן פ"ח סק"ז ובמכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות ט' ד"ה מדברי.[[350]](#footnote-351)

אך האלי' רבה בסימן שפ"א סק"ח כתב די"ל דאף באיסור דאינו אלא קודם חזקה, כיון דצריך להמתין עד שיחזיק תחילה, לא ישתכח תורת עירוב, וזה ניחא לדעת רש"י ודעימי' דל"מ חזקה מבעו"י, וכ"ה מבו' מד' הביאוה"ל שם ס"ד סוד"ה שאז, עיי"ש, - וכ"ה מוכח למש"כ שם סק"ט בדעת הב"י, דמש"כ התוס' דכשלא ביטל רשות חדרו אסור להוציא מן החדר לבית, הוא רק קודם חזקה, ונת' לעיל ובע"כ דסגי באיסור דקודם חזקה, דכבר לא ביטלת תורת עירוב.

והאהעו"ז שם כתב לפי דבריו, דבע"כ דדעת התוס' דבביטל רשות ביתו וחצירו אסור להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה, וע"כ נקטו התוס' דאם אף המבטל ביתו לבית חבירו דמי להתם ואסור להוציא מביתו לבית חבירו, לא ביטלת תורת עירוב, וכ"כ החזו"א בסימן פ"ח סק"ז ובמכתבו שם, - וצ"ע ממש"כ הרא"ש בסימן ט"ו דאם ביטל אף רשות ביתו מותר לו ולהם, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קנ"ח, ובע"כ דכל הא דאף כשביטל רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר, הוא רק קודם חזקה,[[351]](#footnote-352) ואפ"ה כתב הרא"ש הכא דאם הי' אסור להוציא מביתו לבית חבירו לא ביטלת תורת עירוב, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קל"ה, אף דל"ה אסור להוציא אלא קודם חזקה.

**ועוד הביא ראי' מההוא ינוקא וכו' דמסתמא כר"י ס"ל דיש ביטול רשות מחצר לחצר,** הריטב"א לקמן ס"ז ב' כתב בשם התוס' דס"ל דאין מבטלין מחצר לחצר, וכ"כ התורי"ד שם, ועי' בס' המאורות שם במש"כ לישב בע"א.

**ואומר ר"י דאין משם ראי' דעל כרחך הוו התם חצירות ומבוי וכו',** באו"ז סי' קס"ח כתב ע"ז דאי"ז תשובה, כי החמין היו מונחין בבית רבה, ואם מבטל רשות חצירו הי' אסור להוציא מביתו לחצר ואין תקנה אא"כ ביטל רשות ביתו, וממה שלא ביטל רשות ביתו בע"כ דאין ביטול מבית לבית, עכ"ד, וצ"ב דאכתי מ"ט לא ביטל רבה ביתו וחצירו, ועי"ז הי' מותר להוציא מביתו לחצר שהי' התינוק שם, ואמנם בתור"פ לקמן ס"ח ב' כתב לדעת ר"ת, דאף אם ביטל רשות ביתו וחצירו, אסור להוציא מביתו לבית חבירו, אך זה לפ"מ שפירש בדעת ר"ת דהא דאין ביטול מבית לבית הוא משום דחלוקין זמ"ז, אך למש"כ האו"ז דהוא משום דביטלת תורת עירוב, לכאו' כשמבטל רשות ביתו וחצירו מותר לטלטל מבית לבית,[[352]](#footnote-353) וצ"ע.

כ"א טבת ע"ח

דף מס' 21

**ע' א' - בעי מיני' רבא מרב נחמן יורש מהו שיבטל רשות,** בפירש"י כתב דהיינו ביורש ששכח אביו ולא עירב, והרשב"א והריטב"א והר"ן כתבו דהוא משום דאם עירב האב אין היורש אוסר, משום דהותר למקצת שבת, וכדתניא לקמן דאחד מבני חצר והניח רשותו לאחד מן השוק משחשיכה אינו אוסר, ופירש"י דהוא משום דהותר למקצת שבת, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה קפ"ו, - והר"ן לקמן בסוגיין בד"ה כל שהותר כתב כן בשם הראב"ד דהא דאם עירב ומת בשבת אין היורש אוסר הוא משום דהותר למקצת שבת, והר"ן שם נחלק ע"ז דל"ב בזה להא דהותר למקצת שבת, אלא הוא משום דכיון דרשות זו כבר נתערב אין היורש זוכה בחצר אלא באותו ענין שהי' דר בה מורישו.

התוס' כתבו דמיירי כגון שבא היורש לדור שם בשבת, דאל"כ ל"ב ביטול, דהוי כמו בית התבן ובית הבקר דאינו אוסר, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז והר"ן, וכ"כ בטוש"ע סימן שע"א ס"ד, - אך הרשב"א מסיק דאיירי אף כשלא בא לדור שם, לפי שכבר נאסר למקצת שבת, וכל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת, וכיון שכן א"א בלא ביטול, ועיי"ש שכתב דל"ד למת גוי בשבת דנסתלק רשותו והותר להן, דשאני התם דדירת גוי לא שמה דירה, וכל שמת ונסתלק הוא הותרה להן רשותו כל שאין היורש דר שם,[[353]](#footnote-354) אך בדירת ישראל כל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת, ומה שאמרו דהניח את ביתו והלך לשבות אצל בתו אינו אוסר, היינו כשהלך בערב שבת, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה קפ"ט.

בטעמא דהתוס' והרא"ש דאם לא בא היורש לדור בשבת אינו אוסר, ולא אסרינן מכח הא דנאסר למקצת שבת, מצינו כמה דרכים, **א** בתור"פ לעיל בסוגיין כתב דמי שלא עירב ומת בשבת אינו אוסר מכח הא שנאסר למקצת שבת, דכיון דמת פקע רשותו שנסתלק כחו ורשותו מן החצר, ואין לך ביטול רשות גדול מזה, וגבי ביטול רשות לא שייך לומר כיון שנאסר נאסר, כמו שאמרו לקמן בסוגיין כל שנאסר למקצת שבת וכו' חוץ מתורת ביטול רשות, וכ"כ הר"ן שם.[[354]](#footnote-355)

**ב** הב"ח בסימן שע"א כתב דאין לאסור בזה מכח הא דנאסר למקצת שבת, כיון דאחר שמת הו"ל דירה בלא בעלים ואין מי שאוסר על בני החצר, והיינו דדינא דנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת, אי"ז דין בעלמא דכל שהי' אסור בתחילת השבת אסור כל השבת, אלא היינו דקביעות הדיורים נקבע בתחילת השבת, וכל שמת וא"א לדון דעדיין דיוריו קיימים, לא מצינו לאסור מכח הא דנאסר למקצת שבת.

**ג** הגאו"י לקמן בסוגיין ד"ה אחד מבני החצר שמת כתב דבישראל שלא עירב לא חשיב דנאסר למקצת שבת, כיון דישראל מצי לערב ולבטל.

**ד** החזו"א בסימן פ"ח סק"ה כתב דהוא משום דליכא דין בפנ"ע דכל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת, והא דתניא לקמן דכל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת, אי"ז רק לענין תיקון העירובין, שאין עירוב חצירות בשבת ואין ביטול בשבת ברשות שבא לו בשבת, ועיי"ש בסק"א שנקט דגם מש"כ הרשב"א והריטב"א לאסור אף כשלא בא היורש לדור שם, הוא משום דס"ל דכל דהי' לדירה בעלים בכניסת השבת מיקרי דירה בבעלים אף אחר שמת,[[355]](#footnote-356) ועיקר מש"כ החזו"א דליכא דין בפנ"ע דכל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת, פליגי בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י לקמן במקומו.

בפירש"י לעיל בסוגיין כתב במה שאמרו דאם הוה ומית אינו אוסר, דהיינו בשיירא שחנתה בבקעה וכו' דכי מת אין ליורשיו שם כלום, דאי בחצר ממש הא איכא יורשין וכו', והתוס' שם כתבו ע"ז דבחנם דחק, דאין היורש אוסר אא"כ הולך לדור שם, וכדקי"ל דאפי' הלך לשבות אצל בתו אינו אסור שכבר הסיח מלבו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, וצ"ע דזה דלא כמש"כ הרשב"א והריטב"א הכא דכל שמת משחשיכה ה"ז אוסר אף כשלא בא היורש לדור שם משום דנאסר למקצת שבת, - והגאו"י לקמן בסוגיין כתב דאה"נ לפ"מ שחידש הריטב"א הכא דכל שמת משחשיכה אוסר, חזר בו ממה שנחלק לעיל ע"ד רש"י, ועיי"ש שכתב דהא דהיכא דליכא יורש לא אסרינן מכח הא דנאסר למקצת שבת, הוא משום דכל שמת ואין לו יורשים הו"ל כביטול רשותו אצל הכל, כיון דביד כולם ליטול את הרשות,[[356]](#footnote-357) ומשא"כ כשיש לו יורש, דל"ה מיתתו כביטול רשות אצל כל בני החצר, וכמש"נ לעיל בהערה ב'.[[357]](#footnote-358)

התוס' כתבו דאם הי' היורש דר באותה חצר, שמא הי' אוסר עלהם בית אביו כשירש בשבת אע"פ שלא בר לדור שם, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז והר"ן,[[358]](#footnote-359) והרא"ש פירש הטעם בזה, דהוא משום דכל דהוא בחצר וראוי להשתמש בו חשבינן כאילו נכנס לדור בבית ואוסר עליהן, והר"ן פירש דהוא משום דכל ששובת בחצר לא הסיחה מלבו, - ומבו' דאינו אוסר עליהן משום חלקו בחצר בפנ"ע, אלא משום דחשבינן כמו שדר בבית, והיינו דאלמלי הא דחשיב כמו שדר בבית, אין חלקו בחצר אוסר, דאין אוסר אלא מקום פיתא ולינה, ואין חלק זה אוסר מכח הא דיש לו דירת פיתא ולינה בביתו, שהרי עירב את דירה זו, וכל הא דהוא אוסר בחצר, הוא משום דחשבינן כמו שדר בבית ויש לו דירת פיתא ולינה אחרת, ודירה זו לא נתערבה.

בפירש"י כתב דאיירי שלא ביטל האב, ומבו' דכל שביטל האב אין היורש אוסר, - אך הקרבן נתנאל בסימן ט"ז סק"ל נקט בפשיטות דאף אם ביטל האב, מ"מ כל שמת פקע ביטולו וה"ה אוסר, דבביטול לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, כדחזינן מהא דאסרינן כשחזר המבטל והחזיק, וי"ל לדעתו דמש"כ רש"י דלא ביטל האב, הוא משום דאיירי כשלא בא היורש לדור שם, וכל הא דאסרינן בזה הוא משום דנאסר למקצת שבת וכמש"כ הרשב"א והריטב"א, וזה כמש"כ הקרבן נתנאל שם סק"ז בדעת רש"י דס"ל כדעה זו,[[359]](#footnote-360) וכל שביטל האב רשותו ולא נאסר למקצת שבת, אין לאסור, - אך בד' המאירי מבו', דאף דס"ל דאין היורש אוסר אלא כשבא לדור שם, מ"מ אינו אוסר אלא כשלא ביטל האב, וכ"ה גם בדברי רי"ו נתיב י"ב חט"ז צ:, - והחזו"א בסימן פ"ח סק"ה פקפק לדינא בדברי הקרבן נתנאל, וכתב די"ל דאף כשמת אין הביטול מתבטל כלל,[[360]](#footnote-361) ואף את"ל דבטל הביטול, אכתי י"ל דכיון דלא חזר והחזיק אלא בסיבה בעלמא נתבטל אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה.

כ"ג טבת ע"ח

דף מס' 22

**ע' א' - יורש מהו שיבטל רשות,** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דאף דכשמת הו"ל כביטול רשות ליורש והיורש עירב עם בני החצר, ל"מ, משום דקי"ל דצריך לבטל לכל אחד ואחד, וזה לא ביטל אלא ליורש בלבד,[[361]](#footnote-362) ומבו' בדבריו דאם הי' הביטול לכולם ל"ה היורש אוסר, ולכאו' הוא שלא כדברי הק"נ דאף אם ביטל האב ומת אוסר היורש, וי"ל.

והרשב"א הק' ע"ז דאם חשבינן כמו שביטל המת ליורש וע"כ הוא אוסר על שאר בני החצר, דדמי למי שביטל לאחד מבני החצר דלא עשה כלום עד שיבטל לכל אחד ואחד, א"כ היאך מצי היורש לבטל אצל האחרים כיון דמעיקרא ל"ה לו היתר בחצר זו,[[362]](#footnote-363) ולכאו' הוא משום דס"ל דכל הא דלא אסרינן מכח רשות המת שנאסר למקצת שבת, הוא משום דמיתה הוי כביטול רשות, וכמש"כ התור"פ והר"ן לעיל בסוגיין, וא"כ אם הויא המיתה כביטול ליורש ול"מ ביטול זה להתיר, הי' בדין דלא יועיל דיבטל לשאר בני החצר, ואם הוי היורש כבעלים ממש מכיון שנתרוקן זכות האב לו, הרי דכיון דעירב עם בני החצר ה"ז כמו שביטל אצל כולם, וכתב דלענין שיכול לבטל אצל האחרים הוי כאביו ממש דכרעא דאבוה הוא, ול"ד לנוטל רשות דאין לו בחצר כלום אלא לשעה מחמת ביטולו של זה שבא להתירו בביטול, וכל שלא הי' לו היתר מעיקרא לאו מידי עבד וכמי שלא ביטל לו כלום דמי, ומ"מ ל"מ זה להתיר לבני החצר, דכיון דמעיקרא לא נכנסה רשותו של אב בתוך עירובו ונאסר למקצת שבת נאסר לשבת עד שיבטל זה אצל בני החצר.

ולכאו' לפ"ד הרשב"א נמצא, דכל הא דל"מ עירובו להתיר לכל בני החצר, הוא רק משום דמת האב בשבת ונאסר למקצת שבת, וכ"ה בתו"ד הב"י בסימן שע"א, דהא דאין הבית שירש נכנס בכלל עירובו, הוא משום דכשחשיכה הי' אסור וכל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת, - אך בד' הרשב"א לקמן בסוגיין מבו' דאף בלא"ה ל"מ עירובו להתיר לכל בני החצר, וע"כ כשמת אחד מן השוק בשבת והניח רשותו לאחד מבני חצר, ה"ה אוסר, אף למ"ד דבית התבן אינו אוסר ולא נאסר בתחילת השבת,[[363]](#footnote-364) והיינו משום דלא חייל העירוב על חלק זה שירש, וזה ע"ד מש"כ רש"י לעיל כ"ו ב' דהא דצריך לבטל לכל אחד ואחד הוא משום דאדעתא דהאי חולקא לא עירב, וצ"ע.[[364]](#footnote-365)

\*המאירי כתב בשם הרשב"א, דלפמש"כ דהכא אף שנעשה כבעלים גמור אי"ז מתיר לכל בני החצר, משום שנאסר למקצת שבת, יש לאסור אף כשלא בא היורש לדור שם, - אך בד' הרשב"א שלפנינו מבו' דאף אחר שכתב לה"ט דנאסר למקצת שבת, נקט דהיינו רק כשבא היורש לדור שם, ואח"ז הוא שחזר בו דאף אם לא בא לדור שם אוסר משום שנאסר למקצת שבת, וצ"ע.[[365]](#footnote-366)

**או"ד יורש כרעא דאבוה הוא,** הריטב"א כתב דל"ד יורש דחשיב בכל דוכתא כרעא דאבוה, אלא כל שעמד ברשותו וזכה בביתו הוי כיורש וקם בחריקי', וע"כ מדמינן לקמן בסוגיין מחזיק בנכסי הגר ליורש, ועד"ז כתבו התוס' לקמן בסוגיין בד"ה ת"ש והר"ן שם.

\*בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב, דלהצד דיורש ל"ה כרעי' דאבוה, בע"כ דכשמת לא פקעה איסור רשותו כלל, דאם פקעה איסור רשותו היאך אוסר היורש כשבא לדור, אף שהותר למקצת שבת, - ובדעת התוס' ודעימייהו שנקטו דכשמת פקע איסור רשותו, ואפ"ה אוסר היורש כשבא לדור, ולא שרינן משום דהותר למקצת שבת, צ"ל כמש"כ הר"ן בשלהי סוגיין דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה אלא כשהותר בתחילת השבת, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בגליון סימן שע"א למג"א סק"ה.[[366]](#footnote-367)

התוס' כתבו דמיבע"ל אף למ"ד דמת גוי בשבת מבטלין, דהכא גרע משום דרשות זו דמבטל עכשיו אין לו כח לבטל מאתמול אלא משעה שירש, וצ"ע היאך זה מתישב עם מה שאמרו בגמ' דטעם האיבעיא דל"מ לבטל, הוא משום דל"ה מצי לערב מבעו"י, - אך הרשב"א והריטב"א כתבו בשם הראב"ד דלא מיבע"ל אלא למ"ד דמת גוי בשבת אין מבטלין, עיי"ש.

**וכל שנאסר למקצת השבת נאסר לכל השבת חוץ ממבטל רשות,** הר"ן בשלהי סוגין כתב בשם י"מ שפירשו בהא דבמבטל רשות לא אסרינן מכח הא שנאסר למקצת שבת, דלס"ד דגמ' דהוא משום דהו"ל ככלך אצל יפות וחשבינן כמו שביטל מבעו"י, ומסקינן דהוא משום דתקנ"ח הוא שלא יהא ביטול רשות בכלל כל שנאסר למקצת שבת דהם אמרו והם אמרו, - והר"ן כתב דהוא משום דלא אסרינן כשנאסר למקצת שבת אלא היכא דאי בעי לעירובי מאתמול לא מצי מערב, אבל הכא דמצי מערב, לא אסרינן מכח הא דנאסר למקצת שבת, וכ"ה גם בדבריו בסוד"ה זה הכלל, - והקר"א כתב דהוא משום דבכל שעה ושעה בידו לבטל, וע"כ לא חשיב כנאסר למקצת שבת.

והקרבן נתנאל בסימן ט"ז סק"ל כתב, דכיון דלא אמרינן בביטול הואיל ונאסר נאסר, ה"נ לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, ומה"ט הוא דאם חזר בו מביטולו בשבת אוסר, ועד"ז כתב הט"ז בסימן שפ"א סק"א, אך בד' הרשב"א והריטב"א לקמן פ"ו א' והרא"ש שם סימן ח' מצינו טעמים אחרים בהא דאם חזר בו מביטולו אוסר ולא אמרינן הואיל והותרה הותרה, עיי"ש.

מד' הר"ן מבו' דמה שאמרו דכל שנאסר למקצת השבת נאסר לכל השבת, הוא דין בפנ"ע דהואיל ונאסר נאסר, וזהו שכתב לדון מ"ט לא נאמר דין זה בביטול, וכ"ה מבו' גם בד' הט"ז והקרבן נתנאל הנ"ל, וכ"נ גם מד' הראשונים לעיל בסוגיין שדנו במת בשבת אם רשותו אוסרת משום דנאסר למקצת שבת.

אך החזו"א בסימן פ"ח סק"ה כתב דליכא דין בפנ"ע דהואיל ונאסר נאסר, והא דתניא דכל שנאסר וכו', אי"ז רק לענין תיקון העירובין, שאין ע"ח בשבת, ואין ביטול בשבת בב' בתים וכו', ולא משום דנאסר למקצת שבת, שהרי מחיצות הנעשות בשבת הוו מחיצות ולא אמרינן הואיל ונאסר למקצת שבת, וכן במת ישראל בשבת הותר לדעת תוס' והרא"ש היכי דלא עירב, אלא שאין עירוב וביטול [ברשות שבא לו בשבת] מועיל בשבת, עכ"ד, - ואמנם במה שהוכיח מהא דמחיצות הנעשות בשבת הוו מחיצות, כבר עמדו בזה הראשונים בכ"ד, והבאנו לדבריהם בפ' כל גגות צ"ג ב', עיי"ש, ושם נת' מד' הר"ח והתוס' שם ומד' עוד מקמאי דמכח הא דאמרינן הואיל והותרה הותרה אמרינן נמי הואיל ונאסר נאסר.

**כגון ב' בתים וכו' לאתויי מת גוי בשבת,** צ"ע דבסוגיית הגמ' לעיל ס"ז א' מבו' דהא דבב' בתים ל"מ לבטל, הוא משום דאין אוסרין ואין מערבין, והא דבמת גוי בשבת ל"מ לבטל, הוא משום דל"ה מצי לערב בתחילת השבת, וזה דלא כמו שאמרו הכא דהא דל"מ לבטל הוא משום דנאסר למקצת שבת, ולמש"כ החזו"א דאין המכוון הכא לדין בפנ"ע דהואיל ונאסר נאסר, ניחא, - ובד' הר"ן בסוד"ה זה הכלל נראה דבעינן לתרוייהו, דהא דאסרינן הכא משום דנאסר למקצת שבת, ול"ד לכל ביטול רשות דמתיר אף שנאסר למקצת שבת, הוא משום דל"ה אפשר לערב מאתמול, עיי"ש, - וי"ל עוד, דכל הא דחשבינן בב' בתים דאין אוסרין ואין מערבין, אף דעכשיו הן אוסרין, וגם הן ראויין לערב עכשיו מצד עיקר הדיורים, הוא מכח דינא דנאסר למקצת שבת, דכיון דבתחילת השבת לא היו אוסרין ולא היו מערבין, ול"ה בהן דין ביטול, נאסר לכל השבת ול"מ לבטל, וה"נ הוא במת גוי בשבת, דכל הא דחשבינן דאין מערבין, אף דעכשיו הן ראויין לערב מצד עיקר הדיורים, הוא מכח דינא דנאסר למקצת שבת, אך צ"ע, דלמש"כ התוס' דאיירי דבא הגוי בשבת, הרי בתחילת השבת היו מערבין, ורק כשבא הגוי נעשו אין מערבין, וא"כ מ"ט אסרינן בזה משום נאסר למקצת שבת, (דלכאו' לא אמרינן נאסרה באמצע השבת, כ"ה דלא אמרינן הותרה באמצע השבת, וכמש"כ הר"ן).

**וקתני חוץ ממבטל רשות** בפירש"י כתב דפריך לרב נחמן דאמר מבטלין, דמדלא קתני חוץ ממבטל רשות ויורש, ש"מ יורש לא, והתוס' וש"ר תמהו ע"ז דמה דיוק הוא זה, ועמש"כ בזה הגאו"י, והרשב"א הק' עוד דלפ"מ דס"ד דהך ברייתא היא דלא כר"נ, מ"ט אמרו לאתויי מת גוי בשבת, ולא אמרו לאתויי מת ישראל בשבת, ועמש"כ בזה הריטב"א והר"ן.

ובפי' ר"ח כתב דפריך לשמואל דאמר אין מבטלין, מדקתני חוץ ממבטל רשות, דכל מי שיש לו עכשיו רשות יכול לבטל, והתוס' והריטב"א האריכו בזה, והר"ן בסו"ד כתב לפרש בזה בע"א.

**אחד מבני חצר שמת והניח רשותו לאחד מן השוק מבעו"י אוסר,** בפירש"י כתב דאע"פ שאינו דר כאן אוסר, כדתניא לקמן דמי שיש לו בית התבן ובית הבקר בחצר חבירו אוסר עליו, וכ"כ התוס', - והרשב"א והריטב"א כתבו בשם הראב"ד דל"ד נקט אחד מן השוק, דהמוריש והיורש דרין בחצר, אלא דהתנא קורא למי שעירב שהוא מבני חצר, ולמי שלא עירב קורא אותו אחד מן השוק,[[367]](#footnote-368) - והרשב"א והר"ן כתבו די"ל דאיירי כשבא לדור שם בשבת, וע"כ הוא אוסר.

ועד"ז נחלקו גם בהא דתני בסיפא דאחד מן השוק שמת והניח רשותו לאחד מבני חצר משחשיכה אוסר, ולא שרינן לה משום שהותרה למקצת שבת, דלדעת רש"י הוא משום דס"ל דאף כשאינו דר שם אוסר, ולדעת הראב"ד איירי באחד מבני חצר שלא עירב, ולדעת הרשב"א כיון דאם הי' האב קיים ובא בשבת לביתו הי' אוסר, כך זה שעירב שבא לדור שם בשבת אוסר כאביו מחמת ביתו של אביו שלא נתערבה עמהן.[[368]](#footnote-369)

בעיקר מש"כ הראשונים דאיירי כשבא לדור שם בשבת ובכה"ג הוא אוסר, הנה נחלקו הראשונים לקמן פ"ו א' במניח את ביתו וחזר לביתו באמצע השבת אם הוא אוסר או דאמרינן שבת כיון שהותרה הותרה, עיי"ש, - והתור"פ והר"ן בסוגיין כתבו דאף לדעת הסוברים דהתם אינו אוסר, היינו משום שהניח את ביתו והסיחה מלבו, ומשא"כ הכא שפיר הוא אוסר כשבא לדור שם בשבת, - אך לכאו' בסיפא דאחד מן השוק שמת וכו' משחשיכה אוסר, אי"ז מתישב רק לדעת הסוברים דמניח את ביתו וחזר לביתו באמצע השבת אוסר, וכמש"כ כן הרשב"א,[[369]](#footnote-370) דלכאו' אחד מן השוק אינו עומד טפי לבא לבית ממניח את ביתו, וכמו שעמד ע"ז הבית מאיר בסימן שע"א, וצ"ע.[[370]](#footnote-371)

התוס' כתבו דהא דקתני שהניח רשותו לאחד מן השוק, לא משום שלא יוכל לערב עמהן לפי שאינו דר שם, דמסתמא לא גרע בהכי לענין עירוב וביטול רשות כיון דאסר עלייהו כדקתני מבעו"י אוסר, ומבו' מדבריהם דלמ"ד דבית התבן אינו אוסר, ל"מ לערב עמהן, - אך מד' הרשב"א מוכח דפליג ע"ז, וזה ממש"כ לפרש דהך ברייתא ס"ל דבית התבן אינו אוסר, והא דתניא דאוסר הוא כשבא לדור שם, ולפ"ז הרי דמהא דקתני דאחד מן השוק שמת והניח רשותו לאחד מבני חצר מבעו"י אינו אוסר, מבו' דשפיר מהני עירובו על דירה זו, אף דבתחילת השבת עדיין לא הי' אוסר שם, וכמש"כ הרשב"א דאף בהך בבא אינו אוסר אלא כשבא לדור בשבת בבית ירושתו, וכ"ה בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה ק"צ דכל שהניח רשותו לבן חצר מבעו"י אינו אוסר אף כשבא היורש לדור שם בשבת, והרי דאף דבתחילת השבת ל"ה היורש דר שם ול"ה אוסר, מ"מ שפיר מהני עירובו,[[371]](#footnote-372) וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן שע"א סקט"ו דאף אחד מן השוק שאינו אוסר מצי לערב.[[372]](#footnote-373)

**ואחד מן השוק שמת והניח רשותו לאחד מבני חצר מבעו"י אינו אוסר,** בפירש"י כתב דהוא משום שהרי יערב זה עם שכניו, והקרבן נתנאל בסימן ט"ז סק"ט פירש בדבריו דהיינו רק כשמת קודם שעירב היורש, דהעירוב שמערב אחר שמת מהני גם לרשות שירש, אך אם מת אחר שעירב היורש, ל"מ העירוב על רשות זו שירש, וכ"נ להדיא בד' רש"י לעיל כ"ו ב' (ד"ה ה"ג), עיי"ש, - אך הרשב"א כתב דהיינו אף אם עירב קודם שנפלה לו ירושה, דבכלל היתר עירובו הוא, לפי שהעירוב אינו חל אלא בתחילת היום וכבר היתה לו ירושה, וכל שהוא ברשותו באותה חצר נגרר אחר עירובו, וכ"כ הר"ן, וכן דקדק הב"י בסימן שע"א מד' הרא"ש בסימן ט"ז.

**משחשיכה אוסר,** בפירש"י כתב דהוא משום דאינו יכול לערב, והיינו דאף דעירב מבעו"י, מ"מ ל"מ העירוב על רשות זו שירש שלא היתה בכלל עירובו, - ונתחדש בזה, דאף דהיורש עצמו מעורב עם שאר בני החצר, מ"מ כיון דיש לו חלק בחצר שאינו בכלל העירוב, ה"ה אוסר על שאר בני החצר, - וצ"ב דמ"ט ה"ז אוסר על שאר בני החצר, הרי כיון שעירבו יחד הוו הבתים רשות של כולם, וגם החצר הוי רשות של כולם, ומה לי דיש לו חלק נוסף בחצר, - ולמש"כ הרשב"א לעיל כ"ו ב' בשם הראב"ד ניחא, דהבתים הוו רשות משותפת של כולם, ובחצר יש לו חלק בפנ"ע שאינו בכלל העירוב, וי"ל דאסור להוציא מרשות המשותפת לחצר שיש בה חלק בפנ"ע של היורש, ואמנם לפ"ד הראב"ד שם הדין נותן דהיורש עצמו יהא מותר להוציא מן הבתים לחצר, דמוציא מרשותו לרשותו, (וכ"נ גם למש"כ בתור"פ לעיל כ"ו בביטל לאחד מבני החצר שעירבו, דהוא מותר להוציא מביתו לחצר, ודו"ק), וזה דלא כמו שנקט הרשב"א בסוגיין דגם היורש אסור להוציא.[[373]](#footnote-374)

**אמאי אוסר ניבטיל,** למש"כ הרשב"א דאתיא כמ"ד דבית התבן אינו אוסר והא דהיורש אוסר הוא כשבא לדור שם, צ"ע דא"כ מ"ט יכול היורש לבטל, הרי אף האב עצמו ל"ה יכול לערב מבעו"י כיון שלא הי' דר שם, ולכאו' מוכח מזה כמש"נ לעיל בדעתו דמהני עירובו אף שאינו דר שם ואינו אוסר.[[374]](#footnote-375)

**ישראל וגר שרויין במגורה אחת ומת גר מבעו"י אע"פ שהחזיק ישראל אחר בנכסיו וכו',** מבו' דאף שהיו הישראל והגר שותפין בחצר, לא אמרינן דכשמת הגר זכה הישראל בחלקו, אלא הוי חלק הגר הפקר, וצ"ע מזה על מש"כ השער משפט בסימן ער"ה סק"א לדון דבכה"ג זכה הישראל בחלק הגר, עיי"ש, ועמש"כ בזה בהגה' הגרד"ל שליט"א שם.

**אע"פ שלא החזיק מבעו"י אלא משחשיכה כיון דהו"ל להחזיק מבעו"י אוסר,** בפירש"י כתב דהא דלא אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה, הוא משום דהי' לו כח להחזיק בה מבעו"י אם ירצה ונמצאת רשות זו תלוי' ועומדת ול"ה הותר למקצת שבת, ועד"ז כתב בהג"א סימן ט"ז.[[375]](#footnote-376)

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קע"ד פירש דהיינו דכיון דעומד לזכות בו לא אמרינן הואיל והותרה, וזה כמש"כ בהג"ה שבתוס' לעיל ס"ו א', וכ"כ התרוה"ד בסימן ע"ג בשם המרדכי ותוס' והרא"ש, וכ"כ הרמ"א בסימן שס"ה ס"ז, ועיי"ש שהק' דמ"ט חשיב דעומד ליסתר דיחזיק אחר, הרי אסור לקנות בשבת, וא"כ אינו מצוי שיחזיק הישראל באיסור שבת,[[376]](#footnote-377) והוכיח מזה דמותר לזכות מן ההפקר בשבת, ואי"ז בכלל מקח וממכר, כיון דליכא דעת מקנה, וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן של"ט למג"א סק"ו, והביא כן מד' הפמ"ג באש"א סימן שע"א סק"ז.

אך בחזו"א סימן פ"ח סק"ב כתב דדעת רוב קמאי דהא דלא אמרינן בזה הואיל והותרה, הוא משום דבכל מקום שאדם עושה מעשה לא אמרינן הואיל והותרה כיון שבידו לאסור כל שעה,[[377]](#footnote-378) ועיי"ש שפירש בזה טעם פלוגתת הראשונים במניח את ביתו וחזר לביתו בשבת אם הוא אוסר.

**אע"פ שהחזיק משחשיכה כיון דל"ה לי' להחזיק מבעו"י אינו אוסר,** בפירש"י בד"ה משחשיכה כתב דאיירי כשעירב הגר, ומה"ט הוא דכשמת משחשיכה והחזיק ישראל בנכסיו אינו אוסר, משום דהותרה למקצת שבת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מעירובין ה"ח והטוש"ע בסימן שע"א ס"ה.

אך הרשב"א והריטב"א כתבו דאף אם לא עירב הגר, אינו אוסר, דכשמת הגר הו"ל כמבטל רשותו לכל, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה קצ"א, - והר"ן נחלק ע"ז, דאף דכשמת הגר הוי כמבטל רשותו לכל, מ"מ כל שהחזיק ישראל אח"כ אוסר, דלא אמרינן כיון שהותרה למקצת שבת הותרה לשבת כולה אלא כשהותר בתחילת השבת,[[378]](#footnote-379) ובדעת הרשב"א והריטב"א צ"ל, דכיון דכשמת הגר נתבטלה רשותו אצל הכל, אף שהחזיק הישראל אח"כ, אינו זוכה אלא ברשות המבוטלת, וע"כ אינו אוסר, וצ"ע.[[379]](#footnote-380)

**אמאי אוסר נבטל,** הגאו"י הק', דהרי הצד דיורש מצי לבטל, הוא משום דכרעא דאבוה והאב הו"מ לערב, אך הכא שמת הגר מבעו"י הרי נמצא דבתחילת השבת ל"ה בידו לערב, וא"כ אף דהזוכה בנכסי הגר הוי כרעא דהגר מ"ט יהא בידו לבטל, ושמא י"ל דכיון דהזוכה בנכסי הגר הוי כרעא דהגר, ורשות הגר בחייו היתה בת עירוב, סגי בהכי לחשוב את הזוכה כמצי לעירובי, וצ"ע.

כ"ד טבת ע"ח

דף מס' 23

**ע"א א' - בעה"ב שהי' שותף לשכיניו וכו' א"צ לערב,** הר"ן כתב דתרתי קמ"ל, חדא דאף דלא נשתתפו לשם עירוב אלא לשם שותפות בעלמא חשבינן להו כאילו נשתתפו לשם עירוב, ועוד דאע"פ שלא היתה בדעת כל השכנים להשתתף זע"ז אלא כל אחד הי' דעתו להשתתף עם בעה"ב זה, אפ"ה חשבינן להו כאילו נשתתפו כולן זע"ז,[[380]](#footnote-381) - ובפירש"י לעיל ל"א ב' ד"ה עירובי מבו' שנתחדש במשנתינו דל"ב מעשה הנחה לשם עירוב, וכתב דמה"ט הוא דמהני הנחת עירוב ע"י קטן, אף דאין מעשה הקטן כלום, והתוס' לעיל ס"ח א' ד"ה א"ר אושעיא כתבו בשם הר"מ מיוני דממשנתינו נלמד דל"ב הנחה בכלי לשם עירוב, וכתבו דב"ש פליגי ע"ז וס"ל דל"מ אלא כשהניח בכלי לשם עירוב.

והמאירי כתב דבעינן שיכונו בלבם שיהא שתוף הסחורה עולה להם לשתוף מבוי, וקמ"ל דאף דעיקר השיתוף לא נעשה לשם שיתוף מבוי אלא לשיתוף סחורה מהני, וכן הוכיח הקר"א דצריכים לומר בער"ש דהם סומכין ע"ז, עיי"ש,[[381]](#footnote-382) - אך בתשו' מהרי"ל סימן קס"ב, שהביא המג"א בסימן שע"ד סק"א נראה דל"ב שיסמכו ע"ז בער"ש, וכ"נ בד' הבית מאיר בסימן שפ"ב ס"ז והביאוה"ל שם ס"א ד"ה צריך,[[382]](#footnote-383) וכן נקט החזו"א בסימן צ' סק"ל ובסימן צ"א סוסק"ג בפשיטות, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן צ' סק"א וסק"ט וסקכ"ד וסקכ"ט,[[383]](#footnote-384) ועי' עוד בתשו' רבינו אביגדור כהן צדק שהובאה בשבה"ל סימן צ"ט, ואין ללמוד מדבריו דל"ב שיסמכו ע"ז בער"ש, דכיון שהקנה את חלקו בעירוב לחבירו מדעת כל בני החצר, הו"ל כמו שסמכו ע"ז לעירוב.[[384]](#footnote-385)

בד' המהרי"ל שם מבו', דדינא דבעה"ב שהי' שותף לשכיניו הוא אף כשאינם שותפין בככר אחד, אלא מונחין הככרות של כולם יחד, וכ"ה מבו' בד' הבית מאיר והביאוה"ל שם, וכ"נ גם בד' המ"ב בסימן שס"ו סקפ"ד, - אך הגאו"י בסוגיין כתב דל"מ אלא כשהן שותפין בככר אחד, עיי"ש, והובאו דבריו בביאוה"ל סימן שפ"ו ס"ג,[[385]](#footnote-386) וכ"כ החזו"א בסימן צ' סק"א וסקכ"ט וסק"ל ובסימן צ"א סוסק"ג ובסימן ק"א סק"ג, עיי"ש,[[386]](#footnote-387) ובסימן ק"א שם עמד בזה ממש"כ התוס' לעיל מ"ט ב' (ד"ה וקטן) וש"ר שם, וממש"כ רש"י לעיל ל"א ב' (ד"ה עירובי) דמהני הנחת עירוב ע"י קטן דלא גרע מבעה"ב שהי' שותף, וכתב דהתם דסמכו ע"ז מבעו"י שפיר מהני אף בכה"ג.[[387]](#footnote-388)

\*ובכל דברי החזו"א שם מבו' שפירש דדינא דהכא הוא דין שנתחדש בשותפין, דמכח קירוב הדעת שביניהם מהני, וכמש"כ התוס' לעיל מ"ט א' (ד"ה עירוב) דמה"ט הוא דמהני אף למ"ד דעירוב משום קנין, וע"כ הוא דבעינן שיהיו שותפין בככר אחד, וע"כ כתב לדון שם סק"ט וסקכ"ד דל"מ אלא כשנשתתפו מעצמן ולא כשזיכה להן אחר, ושם סק"ט כתב דכשהן שותפין מהני אף במקפיד על עירובו, עיי"ש,[[388]](#footnote-389) - אך לכאו' מד' שאר רבוותא נראה דדינא דהכא אינו דין מסוים שנתחדש בשותפין, אלא נתחדש הכא דל"ב שותפות והנחה לשם עירוב, וע"כ שפיר מהני בכל גוונא, ואך דאכתי י"ל, דכיון דלא גבו לשם עירוב ל"מ אלא בככר אחד, דומיא דהא דל"מ אלא בכלי אחד ול"מ אלא במין אחד, אף דכשגבו לשם עירוב מהני אף בב' כלים ואף בב' מינים, וכמש"כ רש"י וש"ר.

\*לעיל ע' ב' תניא דאחד מבני חצר שמת והניח רשותו לאחד מן השוק מבעו"י אוסר, והיינו משום דאותו מן השוק לא עירב עמהן, והעירו דכיון דכשמת אביו ירש את חלקו בעירוב, מ"ט לא יחול העירוב גם כלפי רשותו מדינא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו, להני דס"ל דהיינו אף כשלא סמכו ע"ז מבעו"י בתורת עירוב ושיתוף, ולכאו' מוכח מזה, דאף דנתחדש בדינא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו דל"ב גבי' לשם עירוב, מ"מ בעינן שיהא דעתם להשתתף יחד, וכל שירש את חלק אביו ולא הי' להם דעת שותפות כלל, ל"מ כלל, וכ"נ בתשו' רבינו אביגדור כהן צדק בשבה"ל סימן צ"ט, דכל מש"כ שם דאם השכיר רשותו לאחר והקנה לו את חלקו בעירוב הו"ל כבעה"ב שהי' שותף עם שכניו, הוא רק כשהקנה לו מדעת בני החצר, וי"ל דהוא משום דבלא"ה לא חשיב כבעה"ב שהי' שותף, כיון דל"ה דעת בני החצר להשתתף עמו.

\*בד' הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"א וה"ב משמע, דדינא דלעיל ס"ח א' דאחד מבני מבוי שביקש יין ושמן ולא נתנו לו בטל השיתוף, הוא רק בגונא דלא עירבו להדיא, אלא שהי' שיתוף ביניהם, ובכה"ג הוא דאמרינן דכל שביקש וכו' ולא נתן לו בטל השיתוף, כיון דגילה בדעתו שאינן כולן כשותפין שאין מקפידין זע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה במגד"ע ובמרכה"מ שם, ונת' עוד בזה לעיל מ"ט א'.

**אמר רב ובכלי אחד,** בפירש"י כתב דאע"ג דעירוב הנתון בב' כלים כשר, היינו כשגבוהו לשם עירוב ומליוה למנא ואייתר, אבל הכא דלאו לשם שיתוף הוה ל"מ אלא בכלי אחד, - והרשב"א כתב דלדעת אביי הכא חשיב טפי מהתם, דהתם ל"מ בחולק בב' כלים, אלא במליוה למנא ואייתר, והכא מהני ביין ויין בב' כלים, והיינו משום דהתם דחלקוהו מדעת, נראין כמקפידין על עירובן שלא יתערבו, ובכה"ג ל"מ משום דמה שמו עירוב שמו ואי"ז מעורב, ומשא"כ הכא שלא חילקוהו מדעת, שהרי לא נשתתפו מתחילה ע"ד עירוב, אע"פ שהוא בב' כלים אין כאן הקפדה, וע"כ מהני אף בכה"ג, וכ"כ בתוס' הרא"ש והריטב"א והר"ן.

**אמר רבא דיקא נמי וכו' אי אמרת בשלמא רישא בכלי אחד וסיפא בב' כלים,** הריטב"א כתב דהיינו דהא דתנן דביין ושמן צריכין לערב, אי"ז משום שהם ב' מינים אלא משום חילוק כלים, וה"ה ליין ויין בב' כלים אלא דתנא אורחא דמילתא נקט, וכתב לפ"ז דאף ביין ושמן שהן בכלי אחד מהני, וכתב דכ"ה גם למה שאמר אביי דהא דל"מ יין ושמן הוא משום דאין ראויין לערב, דהיינו רק בב' כלים, דכיון דאין ראוי לערבן עירוב מעכב בו, אך כל שהן בכלי אחד ומעורבים הן הוי עירוב, אך למה שאמרו לקמן בסוגיין דרבנן כרבנן דריב"נ דיין ושמן ל"ה חיבור, ל"מ אף כשהן בכלי אחד, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין לדעת רב יוסף הוי פלוגתייהו ביין ושמן שהן בכלי אחד,[[389]](#footnote-390) - אך הרשב"א כתב דביין ושמן ל"מ אף כשהם בכלי אחד, כיון שאינם חיבור זל"ז, והוכיח כן מהא דפרכינן הכא דאפי' לזה ביין ולזה בשמן, דאלמא מילתא דפשיטא היא דלכו"ע בעינן עירוב אחד, (אך הריטב"א כתב דפרכינן הכי משום דסתם יין ושמן הם בב' כלים).

והרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"א כתב דכל שהיו שותפין בב' מינים ל"מ אף כשהן בכלי אחד, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ב הע"ד, - אך בד' ריו"נ נראה דכל שהיו בכלי אחד מהני, וכ"כ המאירי בתחילת דבריו, אך מסיק כדעת הרמב"ם והרשב"א דל"מ, וכ"כ הטור בסימן שס"ו, והרמ"א בסימן שפ"ו ס"ג.[[390]](#footnote-391)

**א"ל אביי יין ויין ראוי לערב,** בד' הרשב"א והר"ן מבו' דאביי פליג לדינא ע"ד רב וס"ל דמהני אף בב' כלים, אך הריטב"א כתב דאביי לא פליג לדינא אלא דאתי לדחויי דממתניתין ליכא למידק מינה, וכ"כ המאירי.

**יין ושמן אין ראוי לערב,** התוס' עמדו בזה דהרי כל האוכלין מצטרפין למזון ב' סעודות לעירוב,[[391]](#footnote-392) ומצינו בזה כמה דרכים, - **א** התוס' כתבו דכל הא דהן מצטרפין היינו כשנשתתפו לשם עירוב. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דדוקא אוכלין מצטרפין שהן ראויין לערב כי הוא דבר יבש ויכול להפרישן זמ"ז, אבל מיני משקין אין ראויין ליערב. - **ג** הר"ן לקמן בסוגיין כתב דהכא שאני דאין דעת כולם להשתתף זע"ז אלא כל אחד נשתתף עם בעה"ב, וזה כמש"כ הר"ן במשנתינו דזהו דקמ"ל דאף בכה"ג מהני, ובכה"ג הוא דאמרינן דאין בעה"ב משתפן אלא כשהן שותפין עמו במין אחד דאותו המין משתפן, אבל בב' מינים אין כאן דבר שישתפן.[[392]](#footnote-393) - **ד** הראב"ד בפ"א מעירובין הי"א למד מהכא דכל הא דכל האוכלין מצטרפין הוא לעירובי תחומין, אך לשיתופי מבואות אין מצטרפין, אלא בעינן דברים שהן חיבורין זל"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

\***ונגע טבו"י בשמן לא פסל אלא שמן בלבד,** התוס' הרא"ש כתב דהו"מ למנקט טמא אחר, שאם נגע הראשון בשמן היין (שלישי) שני, אלא דניח"ל למנקט טבו"י לפי שאז היין טהור לגמרי, וכ"כ הר"ן, וכ"כ בתוס' הרא"ש שבת ה' ב', וצע"ג דמ"ט בטמא אחר שנגע בשמן הוי היין שני אם אין היין והשמן חיבור זל"ז, הרי כ"ה דהשמן הוי ראשון מדינא דכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, הוי אף היין ראשון, - והגרד"ל שליט"א פירש בזה לפמש"כ החזו"א במכשירין סימן ה' סק"י דהא דניצוק אינו חיבור לטומאה, ולא אמרינן דכל טיפה תטמא את חברתה, והמשקין תחילה לעולם, הוא משום דהא דמשקין תחילה לעולם הוא משום דגזרו משקין הבאין מחמת ראשון ושני משום משקין הבאין מחמת שרץ, ומשום שלא ידעו הרואין אם נטמאו בשרץ או בראשון, ואם נטהר שלישי הנוגע בהן אתו לטהר משקין הנוגעין במשקין הבאין מחמת שרץ, וגזירה זו ל"ש בניצוק, שהרי הניצוק לעולם לא הוחזק בטומאה ולעולם נגיעת השני בראשון בשעה שהראשון מקבל את הטומאה, ואין כאן חורבא אי אמרינן אין ניצוק חיבור ואין כאן רק נגיעה טיפה בטיפה והשלישית טהורה בחולין, עכ"ד, ולפ"ז ה"נ הכא כיון דהשמן הוי ראשון לטומאה הוי היין שני לטומאה, וליכא בזה לגזירת תחילה.

כ"ח טבת ע"ח

דף מס' 24

**ע"א ב' - בסומכין על שיתוף במקום עירוב קמיפלגי,** הר"ן האריך לפרש דב' מיני עירובי חצירות הן, אחד שכל אחד מבתי החצר מערב עם חבירו כדי להוציא מבתיהן לחצר, והשני שמערבין ב' חצירות ע"י פתח שביניהם כדי שיוכלו לטלטל מזל"ז, ויש בזה תרי גווני, או דאחד מבני כל חצר נותן עירובו בעד כל בני חצירו, או דמוליכין העירוב שגבו בני כל חצר לעצמן ומניחין אותו באחת מן החצירות, (וכתב דגם יש בידם לעשות מב' העירובין עירוב אחד, כגון שיגבו העירוב מכל בית ובית שבכל החצירות ויניחו אותו בבית שבאחת מן החצירות),[[393]](#footnote-394) ומלבד זה עושין שיתופי מבואות שבני כל חצר וחצר נותנין עירובן ומניחין אותו בחצר שבמבוי.

ובטעם הא דעירוב מניחין אותו בבית ושיתוף מניחין אותו בחצר, פירש"י לקמן ע"ג ב' ד"ה מסובין בחצר ופ"ה ב' ד"ה עירוב ובסוכה ג' ב' ד"ה אין מניחין, דהוא משום דעירוב משום דירה, וחשיב כמו שכל הבתים דרים שם, וע"כ אין מניחין אותו אלא במקום הראוי לדירה,[[394]](#footnote-395) ומשא"כ בשיתוף דאינו משום דירה דאינו בא לשתף את הבתים אלא את החצירות, וע"כ א"צ להניחו במקום דירה,[[395]](#footnote-396) ובפירש"י בסוגיין כתב דמה"ט גם הן חלוקין זמ"ז, דעירוב אינו מועיל אלא בפת, ושיתוף מהני בכל דבר, דעירוב משום דירה הוא, ודירתו של אדם אינו נמשך אלא אחר פיתו, ומשא"כ בשיתוף דאינו אלא לשתף רשות החצירות שבמבוי דאי"ז מקום דירה, מהני אף יין - ובד' רש"י לקמן ע"ג ב' ובסוכה שם משמע דשפיר מהני להניח שיתוף בבית, וכן דעת רוב קמאי, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן שפ"ו ס"א, אך התוס' בסוגיין כתבו בשם ר"י דשיתוף ל"מ אלא בחצר שבמבוי ולא בבית, משום דחצר מינכר טפי לשם שיתוף דשייכא טפי למבוי וקרובים תשמישם דמבוי זל"ז.[[396]](#footnote-397)

בפירש"י כתב דנחלקו אם כל שנשתתפו במבוי א"צ לערב חצירות זע"ז ומותרין להוציא מזל"ז דרך פתחים שביניהם שהרי שיתוף החצר שהן פתוחות בו מחברן, או דאף דנשתתפו במבוי צריכין לערב חצירות זע"ז, - ומשמעות דבריו דעיקר הנידון אם סומכין על השיתוף במקום עירוב, הוא להתיר לטלטל מחצר זל"ז דרך פתחים שביניהם.

והריטב"א לקמן בסוגיין כתב דכל הא דלרבנן סומכין על שיתוף במקום עירוב, הוא רק לענין היתר החצירות הפתוחות זל"ז, שזה דומה לענין שיתופן במבוי, אלא שהשיתוף בא לחברן במבוי והעירוב בא להשתמש מזו לזו דרך פתחים, אבל להתיר את החצר לעצמה, לכו"ע ל"מ שיתוף במקום עירוב, דענין חלוק הוא כל אחד לעצמו,[[397]](#footnote-398) ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דס"ל דמהני שיתוף במקום עירוב אף להתיר את החצר לעצמה, והב"י בסימן שפ"ז כתב דדעת רש"י ועוד מרבוותא דל"מ שיתוף במקום עירוב להתיר את החצר עצמה, ודעת הרמב"ם דמהני, והאחרונים שם נחלקו ע"ז וכתבו אף בדעת רש"י דמהני שיתוף במקום עירוב להתיר את החצר עצמה, עיי"ש, ולכאו' כ"ה מבו' להדיא בד' רש"י לעיל ס"ז ב' (ד"ה מגו ביתאי וד"ה נסמוך אשיתוף) דמהני שיתוף במקום עירוב להתיר לטלטל מן הבתים לחצר, עיי"ש.[[398]](#footnote-399)

אמנם הנה בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה מערבין כתב דכל שעירבה כל חצר לעצמה ונשתתפו כולן במבוי, לכו"ע סומכין על שיתוף, דכ"ה דעירוב החצר משוי לבתים חדא אף שיתוף המבוי משוי חצירות חדא, וכל הפלוגתא היא כשלא עירבה כל חצר לעצמה, דבכה"ג הוא דס"ל לר"מ דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, שלא לשכח תורת עירוב מן התינוקות, ובתור"פ שם כתב לפרש דהוא משום דכל שעירבה כל חצר לעצמה ליכא למיחש לשכחת תורת עירוב החצירות זע"ז, וע"כ לכו"ע סומכין בזה על שיתוף במקום עירוב, וכ"כ הריטב"א והר"ן, - והגאו"י הק' דלמש"כ הריטב"א דל"מ שיתוף במקום עירוב, להתיר את החצר עצמה, לכאו' בגונא דלא עירבה כל חצר לעצמה ובעינן להתיר לטלטל מן הבתים לחצר, לכו"ע ל"מ שיתוף במקום עירוב,[[399]](#footnote-400) - וצ"ל דאה"נ אף דסומכין על שיתוף במקום עירוב, אסור לטלטל מן הבתים לחצר, ול"מ הא דסומכין על שיתוף במקום עירוב, אלא לטלטל מחצר לחצר את כלי הבתים, שיצאו דרך מלבוש, או שיצאו באיסור,[[400]](#footnote-401) וכ"כ במרומי שדה, ועיי"ש שכתב כן בדעת רש"י,[[401]](#footnote-402) - ונפ"מ עוד בזה, בגונא דיש בכל חצר בית אחד, דמותר לטלטל מן הבית, ומהני שיתוף במקום עירוב שיהא מותר לטלטל מחצר לחצר את כלי הבתים, אך צ"ע

\*בעיקר הפלוגתא אם מהני שיתוף במקום עירוב להתיר את החצר לעצמה, לכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא אם מהני שיתוף לגבי הבתים, דהריטב"א ס"ל דשיתוף אינו מועיל כלל לענין הבתים אלא לענין החצירות, וע"כ אינו מועיל להתיר את החצר לעצמה להוציא מן הבתים לחצר, והרמב"ם ודעימי' ס"ל דהשיתוף מועיל אף לענין הבתים, דמיגו דהוא מועיל לערב את רשות החצירות, ה"ז מועיל אף לערב את רשות הבתים, וכמש"כ הגאו"י (בסוד"ה מערבין בחצירות בפת).[[402]](#footnote-403)

אך צ"ע לדעת הריטב"א, דאף אם עירבו בחצירות ושיתפו במבוי, היאך מותר להוציא מן הבתים למבוי, הרי כיון דאין השיתוף מועיל לענין הבתים, נמצא דהבתים שבכל חצר הוו רשות של בני חצר זו, והמבוי הוי רשות של כל החצירות,[[403]](#footnote-404) - וצ"ל דכל שעירבו הבתים עם החצר והם רשות אחת, הרי דמכח הא דמהני השיתוף לערב רשות החצירות, מהני אף לערב רשות הבתים, ורק כשלא עירבו הבתים עם החצר ואינם רשות אחת, ל"מ השיתוף כלל לענין הבתים.

\*בד' רש"י בד"ה בסומכין מבו' דאף למ"ד דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, מהני השיתוף להוציא מן החצירות למבוי, ואך דל"מ להתיר לטלטל מחצר זל"ז, וכ"כ הריטב"א בד"ה רב יוסף, וכ"כ בפי' ריו"נ ד"ה מערבין בחצירות, - אך בד' הרשב"א וש"ר לעיל מ"ט א' בשם הראב"ד מבו' דאם אין סומכין על שיתוף במקום עירוב ל"מ השיתוף כלל, וע"כ כתבו דאם שיתפה עם שאינה רגילה ולא עירבה, אסורה שאינה רגילה, ול"מ השיתוף להתירה, עיי"ש, וצ"ע בסתירת ד' הריטב"א בזה.

ולכאו' כ"ז הוא כשלא עירבה כל חצר לעצמה, דכיון דיש בחצר דיורים נפרדים דהבתים, דכלפי זה אין מועיל השיתוף, ל"מ השיתוף כלל, אך אם עירבה כל חצר לעצמה ולא עירבו החצירות יחד, ודאי דמהני השיתוף להתיר לטלטל מן החצר למבוי, דאי לא נימא הכי נמצא דל"מ שיתוף כשאין החצירות פתוחות זל"ז, ועי' בחזו"א בסימן צ' סקי"ג שהוכיח כן, - אך באמת לדעת רש"י ודעימי' דכל שעירבה כל חצר בפנ"ע לכו"ע סומכין על שיתוף במקום עירוב, י"ל דרק מה"ט הוא דמהני שיתוף כשאין החצירות פתוחות זל"ז ועירבה כל חצר לעצמה, וכ"נ ממש"כ בתור"פ בסוגיין בשם הר"ר ידידי' להוכיח דכשעירבה כל חצר לעצמה לכו"ע סומכין על שיתוף במקום עירוב, דאל"כ מבוי שחצירות שלו אינם פתוחות זל"ז איך יועיל בו שיתוף, הרי החצירות אינם יכולים לערב יחד זע"ז, והרי דס"ל דלמ"ד דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב ל"מ השיתוף כלל, וע"כ כל הא דמהני שיתוף במבוי שאין החצירות פתוחות זל"ז וא"א לערבם יחד, הוא רק משום דכל שעירבה כל חצר לעצמה לכו"ע סומכין על שיתוף במקום עירוב.

\*בד' המג"א סי' שע"ב סק"ג מבו' כמש"כ המחה"ש שם, דאף למ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב, ומהני השיתוף להתיר לטלטל מחצר זל"ז, כ"ז הוא כשיש פתח או חלון ביניהם, דהם ראויים לערב יחד, אך כשאין ביניהם פתח, ואינם ראויים לערב יחד, ל"מ השיתוף להתיר לטלטל מחצר זל"ז דרך חורים וסדקים, וכתב המחה"ש דהוא משום דלא עדיף השיתוף לענין החצרות אלא כמו שהיו מערבים החצרות יחד, וכל שאין פתח ביניהם דאף אם היו מערבין יחד ל"ה מועיל, אף השיתוף אינו מועיל, והאהעו"ז שם תמה ע"ז, דכיון דהשיתוף מועיל לחשוב לכל החצירות כחצר אחת, מ"ט לא יטלטלו מזל"ז דרך חור שביניהם.[[404]](#footnote-405)

**ומשתתפין במבוי ביין,** בפירש"י כתב דכ"ש בפת דחשיב טפי, וכ"כ בפי' ריו"נ, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מעירובין ה"ח דאף לכתחילה משתתפין בפת, וכ"נ בד' ש"ר, ובטוש"ע סימן שפ"ו ס"א, - אך התוס' כתבו דמשמע קצת דלכתחילה מצוה ביין יותר מבפת, וכ"כ בפסקרי מהר"ם מר"ב סימן קס"ה, ועיי"ש שכתב דהוא כדי שיהא ניכר איזה עירוב ואיזה שיתוף, ומבו' בדבריו שם דלפ"ז רק בפת אין משתתפין לכתחילה, אך בשאר מיני מאכל דלא חזו לעירוב, משתתפין לכתחילה, ושמא זהו גם מכוון התוס' במש"כ דבכל דבר מהני.

**מערבין בחצירות ומשתתפין במבוי שלא לשכח תורת עירוב מן התינוקות,** מבו' דמודה ר"מ דמדינא מהני שיתוף במקום עירוב, וכל הא דל"מ הוא כדי שלא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן ע"ג ב', ומה"ט אמרו שם דכל שעירבו רוב החצירות יחד, מודה ר"מ דסומכין על השיתוף, דכיון דעירבו רובם לא תשתכח תורת עירוב.

ובהא דס"ל לר"מ דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, נחלקו הראשונים, דמשמעות דברי רש"י דג"ז הוא כדי שלא תשתכח תורת שיתוף, וכ"ה להדיא בפירש"י שעל הרי"ף, וכ"כ הריטב"א, וכתב כן בשם השר מקוצי, וכ"כ הרשב"א והמאירי בחי' בשלהי סוגיין,[[405]](#footnote-406) וכ"כ בפי' ריו"נ לקמן ע"ג ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ו.

אך בתור"פ כתב דמדינא אין סומכין על עירוב במקום שיתוף, כיון דלא נעשה עירוב החצירות לשם שיתוף להתיר במבוי, ודוקא בהא דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב בעינן לטעמא דשכחת התינוקות, כיון דהשיתוף מחברן יחד, ונכלל בזה גם עירוב החצירות, וכ"כ הר"ן, וכ"כ בפסקי רי"ד בסוגיין ובפסקי ריא"ז ה"ג דין ד', וכ"ה משמעות ד' התורי"ד לקמן ע"ג ב', וכ"כ בחי' המאירי לקמן פ' ב' בשם ההשלמה,[[406]](#footnote-407) וכ"ה בפי' ר"ח בן שמואל לקמן ע"ג ב', והמאירי שם כתב לפרש בזה הא דתנן לקמן ע"ג ב' דאם שכח אחד מבני מבוי ולא נשתתף אסורין במבוי, אף דכל דנשתפו רובן לא משתכחא תורת שיתוף, והיינו משום דמדינא ל"מ עירוב במקום שיתוף, וכ"כ התור"פ לקמן שם.[[407]](#footnote-408)

בדעת הסוברים דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף מדינא, הק' התורי"ד לקמן ע"ג ב', דכ"ה דאם היו ה' בתים פתוחין זל"ז ופתוחין לחצר ועירבו דרך פתחיהן, מותרין לטלטל בחצר, דכיון דכולן דרים בבית אחד, נמצא דכל החצר היא של אותו הבית שכולם דרין בו, א"כ ה"נ נימא כשעירבו כל החצירות יחד, יהיו מותרין במבוי, ומ"ט ל"מ העירוב במקום שיתוף, - ועיי"ש שכתב לישב, דהא דהחצר ניתרת בעירוב הבתים, הוא משום דשימוש החצר והבתים שוה היא דתדיר מוציאין כל הבתים בחצר משום דחצר היא משתמרת וע"כ בטלה החצר לבתים וניתרת בעירוב הבתים, אבל המבוי אינו שוה לחצירות, שאין רגילין להניח כלים במבוי שאינו משתמר והוא מעבר לכל ואינו עשוי כ"א ליכנס ולצאת בו, וע"כ אינו בטל לגבי החצירות, ואע"פ שעירבו החצירות זא"ז אין המבוי ניתר עד שישתתפו בו, - ונתחדש בזה, דמן הדין אף שעירבו הבתים יחד דרך פתחיהן, אכתי הי' מקום לדון את החצר כחצר שאינה מעורבת, (ולא אמרינן דכיון דכל הבתים מעורבין הן, ממילא חשיב כמו שאין בחצר אלא בית אחד המשותף), וכל הא דה"ז מועיל לערב את החצר, הוא משום דהחצר בטילה לבתים, אך המבוי שאינו בטל לחצירות אינו ניתר בעירוב החצירות, ואף דהחצירות מעורבות זע"ז, ל"מ העירוב להתיר את המבוי, (ולא אמרינן דכיון דכל החצירות מעורבות יחד, חשיב כמו דאין במבוי אלא חצר אחת המעורבת).[[408]](#footnote-409)

והרשב"א בשלהי סוגיין הק' דמ"ט אין סומכין על עירוב במקום שיתוף, הלא מוציא מרשות משותפת לרשות משותפת,[[409]](#footnote-410) ודמי להיכא דהיו שותפין בבתים וחצירות ומבוי דא"צ עירוב, וכתב דהוא כדי שלא לשכח תורת שיתוף,[[410]](#footnote-411) - אך לדעת הני קמאי דהא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, צ"ל דאין להתיר מכח הא דמוציא מרשות משותפת לרשות משותפת, משום דהחצירות שנתערבו הוו כרשות אחת משותפת, והמבוי שלא נשתתפו בו יש חלק נפרד לכל חצר וחצר, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א לעיל כ"ו ב' בשם הראב"ד לחלק בין בית המשותף לחצר המשותפת.[[411]](#footnote-412)

\*לדעת תור"פ ודעימי' דהא דלר"מ אין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, לכאו' נמצא דהא דפליגי ר"מ ורבנן אם סומכין על עירוב במקום שיתוף ואם סומכין על שיתוף במקום עירוב, הוא תרי פלוגתי דלא שייכי זל"ז, דבעירוב במקום שיתוף נחלקו אם מדינא ה"ז מועיל להתיר את המבוי, ובשיתוף במקום עירוב נחלקו אם חיישינן לשכחת התינוקות, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין (ה"ג דין ד'), עיי"ש שכתב דבשיתוף במקום עירוב כל הא דקי"ל דל"מ הוא ממנהג שנהגו העם, והבא להקל בכך אין ממחין בידו, אך בעירוב במקום שיתוף קי"ל מדינא דל"מ, עיי"ש, אך מד' תור"פ והר"ן בסוגיין מוכח דהוי חדא פלוגתא, ונת' להלן.

ולכאו' המכוון בזה הוא, דטעמא דרבנן דסומכין על עירוב במקום שיתוף ועל שיתוף במקום עירוב, הוא משום דס"ל דבכלל עשיית עירוב נכלל עשיית שיתוף ובכלל עשיית שיתוף נכלל עשיית עירוב, וע"כ הוא דמהני העירוב להתיר אף את המבוי, וע"כ הוא דמהני השיתוף להתיר את החצירות ואין לחוש לשכחת התינוקות, דהו"ל כמו שעירבו, ור"מ פליג וס"ל דבעשיית עירוב אין נכלל עשיית שיתוף ובעשיית שיתוף אין נכלל עשיית עירוב, ומה"ט הוא דס"ל דמדינא אין סומכין על עירוב במקום שיתוף, ומה"ט נמי הוא דס"ל דבשיתוף במקום עירוב יש לחוש לשכחת התינוקות, והיינו דשיתוף במקום עירוב מהני מדינא, דאף דאין נכלל בהשיתוף עשיית עירוב, מ"מ השיתוף עצמו כולל את הכל, ואך דיש לחוש בזה לשכחת התינוקות.

א' שבט ע"ח

דף מס' 25

**ע"א ב' -** הריטב"א כתב בשם רבותיו, דכל הא דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב הוא כשהניחוהו לשם שיתוף סתם, אך אם הניחוהו בפירוש משום שיתוף ומשום עירוב סומכין עליו אף משום שיתוף, והובא במ"ב סימן שפ"ז סקי"ב,[[412]](#footnote-413) וכ"כ הרשב"א לקמן ע"ג ב' ד"ה כאן במסובין, - אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' ספ"ו נראה דא"א להניח אותה פת לשם עירוב ולשם שיתוף, ולמ"ד דאין סומכין על עירוב משום שיתוף ל"מ אלא כשיניח ב' עוגות אחת משום עירוב ואחת משום שיתוף, וצ"ע.

**בפת כו"ע לא פליגי דבחדא סגי כי פליגי ביין,** בפירש"י כתב דטעם החילוק בין פת ליין הוא משום דפת חזי הכא והכא וע"כ לכו"ע הוא מועיל אף במקום עירוב, ומשא"כ ביין דלא חזי לעירוב ס"ל לר"מ דאין סומכין עליו במקום עירוב, ורבנן ס"ל דאף דיין לא חזי לעירוב, מיגו דחזי למילתי' בשיתוף סמכינן עלי' בחצר, - ומשמעות דבריו דעיקר הפלוגתא דר"מ ורבנן היא מדינא, אם כיון דיין לא חזי לעירוב אין סומכין עליו במקום עירוב, או דמיגו דמהני לשיתוף מהני לעירוב,[[413]](#footnote-414) והקר"א הק' דהרי בברייתא תניא דטעמא דר"מ הוא משום שכחת התינוקות, וכמבו' גם לקמן ע"ג ב' דמה"ט אם עירבו רובם סומכין על שיתוף במקום עירוב כיון דבכה"ג אין לחוש לשכחת התינוקות, - ועד"ז הק' הגר"א בסימן שפ"ז ס"א ע"ד רש"י, דכיון דטעמא דר"מ הוא משום שכחת התינוקות, מה לי פת ומה לי יין, ולכאו' צ"ל בדעת רש"י, דעיקר הפלוגתא דר"מ ורבנן היא אם מהני השיתוף גם בתורת עירוב, דלר"מ ל"מ השיתוף בתורת עירוב כיון דיין לא חזי לעירוב, ולרבנן מהני השיתוף בתורת עירוב מיגו דמהני לשיתוף, ובנשתתפו בפת מודה ר"מ דמהני השיתוף בתורת עירוב, אך אף לדעת ר"מ דל"מ שיתוף ביין גם בתורת עירוב, מ"מ כיון דע"י השיתוף נשתתף הכל, הי' לנו להתיר גם לטלטל מן הבתים והחצירות זל"ז, וכל הא דל"מ הוא משום שכחת התינוקות.[[414]](#footnote-415)

והרמב"ם בפ"א מעירובין הי"ט כתב דטעם החילוק בין פת ליין הוא משום דבפת ליכא לחשש שכחת התינוקות, שהרי התינוקות מכירין בפת, והכס"מ שם ובב"י בסימן שפ"ז פירש לדבריו, דמתוך שהפת חיי האדם עיניהם תלויות בו ומתוך כך מכירין כשמשתתפין במבוי בו, (אך הגאו"י פירש לדבריו ע"ד ד' הרשב"א),[[415]](#footnote-416) - והרשב"א כתב דבפת ליכא לחשש שכחת התינוקות, דכיון דעיקר השיתוף אינו בפת, ע"כ כשרואין אותן משתתפין בפת יודעין דלא הטריחו עצמן בכך אלא כדי שיעלה להן אף במקום עירוב, וכ"כ הריטב"א בשם ר"י, וכ"כ הר"ן.[[416]](#footnote-417)

בפירש"י כתב דלהך לישנא דכשנשתתפו בפת מודה ר"מ דסומכין על שיתוף במקום עירוב, ה"נ בעירוב שהוא בפת מודה ר"מ דסומכין עליו במקום שיתוף, וכ"כ הבעה"מ, - אך התוס' וש"ר נחלקו ע"ז וכתב דאף להך לישנא ס"ל לר"מ דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, דדוקא שיתוף בפת מועיל במקום עירוב, ועיי"ש שכתבו כמה טעמים בזה.[[417]](#footnote-418)

התוס' הק' לדעת רש"י דמהני להניח שיתוף בבית, דא"כ מ"ט דמ"ד דאם עירבו בפת אין סומכין עליו משום שיתוף, דאף דהניחוהו לשם עירוב, מ"ט לא יועיל גם משום שיתוף, והק' עוד, דמ"ט אם עירבו ביין לא יועיל משום שיתוף, למ"ד דסומכין על שיתוף דיין משום עירוב,[[418]](#footnote-419) וכתבו בשם ר"י שהוכיח מזה דל"מ להניח שיתוף בבית, משום דבחצר מוכחא מינכר טפי לשם שיתוף דשייכא טפי למבוי וגם משום דקרובים תשמישם דמבוי זל"ז, ולכאו' למש"נ לעיל מד' הרשב"א בעבוה"ק דא"א להניח אותה פת משום עירוב ומשום שיתוף, ניחא קו' התוס', ועמש"כ החזו"א בסימן צ' סקי"א בביאור קו' התוס', ובמש"כ בדעת רש"י וש"ר, ופירש כן בד' הריטב"א,[[419]](#footnote-420) ועי' בגאו"י במש"כ באורך בזה.

**ביין כו"ע לא פליגי דבעינן תרתי כי פליגי בפת,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא אמרינן מיגו, ויש להסתפק אם היינו דע"כ ל"מ שיתוף ביין מדינא במקום עירוב, או דהיינו דכיון דלא אמרינן מיגו יש לחוש בזה לשכחת התינוקות, וע"ד מש"כ רש"י בל"ק דטעמא דר"מ הוא משום דלא אמרינן מיגו, ונת' לעיל דהיינו דמכח זה יש לחוש לשכחת התינוקות.

והריטב"א כתב דהא דמודו רבנן דביין אין סומכין על שיתוף במקום עירוב, הוא משום חשש שכחת התינוקות,[[420]](#footnote-421) וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן שפ"ז, שכתב דיש לפרש בד' הרמב"ם שפסק כרבנן וכהך לישנא, אף דכתב הרמב"ם דהא דל"מ ביין הוא משום שכחת התינוקות, - אך בד' הריא"ז בפירקין ה"ג דין ד' נראה דהא דביין אין סומכין על שיתוף במקום עירוב הוא מדינא, משום דאין מערבין בחצירות אלא בפת, עיי"ש, וכ"כ הגר"א בסימן שפ"ז ס"א,[[421]](#footnote-422) וכ"כ הקר"א, ועי' בגאו"י שהאריך בב' הצדדים בזה.

ונפ"מ בזה הוא בגווני דליכא למיחש לשכחת התינוקות, והיינו כשעירבו רוב בני החצר ושכח אחד ולא עירב, שאמרו לקמן ע"ג ב' דכיון דרובה עירבו לא משתכחא, וכן כשעירבה כל חצר לעצמה שכתבו הראשונים בסוגיין דליכא למיחש לשכחת התינוקות,[[422]](#footnote-423) אם ה"ז מועיל אף כשנשתתפו ביין להך לישנא דביין כו"ע לא פליגי דבעינן תרתי,[[423]](#footnote-424) - ועוד נפ"מ בזה בדינא דר' יוסי לקמן פ' ב' דשיירי עירוב בכ"ש משום שלא אמרו לערב בחצירות אלא שלא לשכח את התינוקות, אם להך לישנא אתיא אף כרבנן וכשנשתתפו ביין.

**ה"ק או מערבין בחצר בפת ומותרין כאן וכאן או משתתפין במבוי בפת ומותרין כאן וכאן,** מבו' דאף להך לישנא דמודו רבנן בשיתוף ביין דבעינן תרתי, מ"מ בעירוב בפת ס"ל דסומכין עליו במקום שיתוף, ואף דלל"ק דהא דלר"מ אין סומכין על שיתוף במקום עירוב הוא רק ביין, דעת התוס' וש"ר דאין סומכין על עירוב בפת במקום שיתוף, מ"מ להך לישנא דלרבנן אין סומכין על שיתוף במקום עירוב ביין, סומכין על עירוב בפת במקום שיתוף, - וזה מתפרש היטב למש"כ הגר"א דלהך לישנא הא דאין סומכין על שיתוף ביין במקום עירוב, אי"ז משום שכחת התינוקות אלא משום דלא אמרינן מיגו, וע"כ שפיר סומכין על עירוב בפת במקום שיתוף, - אך למש"כ הריטב"א ודעימי' דגם להך לישנא הא דאין סומכין על שיתוף ביין במקום עירוב הוא משום שכחת התינוקות, צ"ל דהא דסומכין על עירוב בפת במקום שיתוף, ולא חיישינן לשכחת התינוקות, הוא משום דלהך לישנא ס"ל לרבנן דכל שעשה בפת דחזי הכא הכא, לא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות, ורק כששיתף ביין דלא חזי לעירוב, חיישינן דתשתכח תורת עירוב מן התינוקות. ורבנן סברי דלא חיישינן דהא ידעי דלהכי טרחינן למעבד שיתוף בפת כדי שיעלה לנו לעירוב,[[424]](#footnote-425) אך צ"ע במש"כ הריטב"א בטעמא דרבנן דבפת סומכין על שיתוף במקום עירוב, דהוא משום דליכא למיחש לשכחת התינוקות דהא ידעי דלהכי טרחינן למעבד שיתוף בפת כדי שיעלה לנו לעירוב, וצ"ע דטעם זה לא שייך בהא דס"ל דסומכין על עירוב דפת במקום שיתוף.

**ור' יוחנן אמר נהגו העם כר"מ,** התוס' הק' דמה מחאה שייך כאן אם מחמירים כר"מ לעשות שיתוף ועירוב, וכתבו דל"ה ברכה לבטלה, וכ"כ בפי' ריו"נ, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קס"ו, - אך בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן פ"ט כתב דכיון דקי"ל כרבנן, א"צ אלא שיתוף, והעושה שניהם מברך ברכה לבטלה, והביאו הב"י בסו"ס שפ"ז, - והחזו"א בסימן צ' סק"כ כתב לפרש בזה, דמש"כ התוס' דל"ה ברכה לבטלה, הוא דוקא כשנוהגין כר"מ לחומרא ולקולא, אך אם מקילין לפעמים כרבנן אין להם לברך, וכתב לדמות ד"ז למש"כ בשו"ע סימן רל"ג ס"א דלא אמרינן דעביד כמר עביד אלא כשעושה לעולם כחד מינייהו, וזהו מש"כ בתשו' מהר"ם דהוי ברכה לבטלה, וניחא בזה סתירת דברי המהר"ם.

התוס' כתבו עוד דאם נמנעים להביא סכין וחמין לצורך מילה אין מוחין בידם, אך בד' ריו"נ לעיל ס"ח ב' מבו' דבמקום מצוה אף לר"מ סומכין על שיתוף במקום עירוב, עיי"ש, ועד"ז כתב הרמב"ם בפ"ה מעירובין הי"ד דבמקום דחק סומכין על שיתוף, והביאו הרמ"א בדרכי משה סימן שפ"ז.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דר"מ ורבנן, דהרא"ש בסימן י"ז כתב דקי"ל כרבנן דסומכין על עירוב במקום שיתוף ועל שיתוף במקום עירוב, והוא כר' יוחנן דלא מורינן כר"מ, אלא שאם נהגו אין מוחין בידם, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סו"ס קס"ו, וכ"כ הטור בסימן שפ"ז, והרמ"א שם.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ו כתב דקי"ל כר"מ, וכ"כ בפסקי רי"ד בסוגיין, וכ"כ המ"מ בפ"א מעירובין הי"ט בדעת הרמב"ם שם, אך הב"י בסימן שפ"ז נסתפק בדעתו בזה, ונת' להלן, וכן דעת הרמ"ך שם, - והריא"ז בפירקין ה"ג דין ד' כתב, דבדין עירוב במקום שיתוף קי"ל כר"מ דל"מ, ובדין שיתוף במקום עירוב קי"ל כר' יוחנן דנהגו העם כר"מ, ופירש דהיינו דיש לעשות כן, אך הבא להקל כרבנן אין ממחין בידו.

עוד נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתת תרי לישני, דהבעה"מ כתב דקי"ל כהך לישנא דבפת כו"ע לא פליגי דבחדא סגי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והרא"ש בסימן י"ז, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סו"ס קס"ו, והובא במרדכי סימן תקי"ז, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ו, והטור בסימן שפ"ז, - אך הראב"ד בכתוב שם כתב דקי"ל כהך לישנא דביין כו"ע לא פליגי דבעינן תרתי, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ג דין ד', וכ"כ הרמ"ך בפ"א מעירובין הי"ט, וכ"נ בפסקי רי"ד בסוגיין.[[425]](#footnote-426)

והרמב"ם בפ"א מעירובין הי"ט כתב דהמשתתפין במבוי צריכין לערב בחצירות וכו' ואם נשתתפו במבוי בפת סומכין עליו וא"צ לערב בחצירות, והמ"מ שם כתב בדעתו דפסק כר"מ וכהך לישנא דבפת כו"ע לא פליגי דבחדא סגי, וכ"כ הריטב"א לעיל בסוגיין והסמ"ג בהל' עירובין, וכ"כ הגר"א בסימן שפ"ז ס"א, אך הב"י שם כתב דיש לפרש בדעת הרמב"ם דקי"ל כרבנן וכהך לישנא דביין כו"ע לא פליגי דבעינן תרתי, ועמש"נ לעיל דלפ"ז מבו' דהא דביין בעינן תרתי הוא משום חשש שכחת התינוקות, וכמש"כ הרמב"ם שם.

בעיקר הא דסומכין על שיתוף במקום עירוב, נחלקו הראשונים אם היינו אף כשהניחוהו בחצר, אף דעירוב ל"מ בחצר, או היינו רק כשהניחוהו בבית, - דלדעת התוס' ודעימי' דאין מניחין שיתוף אלא בחצר, בע"כ דאף בכה"ג סומכין על שיתוף במקום עירוב, וכ"ה מבו' בתו"ד הר"ן,[[426]](#footnote-427) וכ"נ מסתימת דברי הרמב"ם בפ"א מעירובין הי"ט, וכמש"כ החזו"א בסימן צ' סוסקט"ז בדעתו, (אך המרכה"מ שם כתב בדעתו דל"מ אלא כשהניחוהו בבית).

אך הרשב"א בסוגיין כתב דאף אם סומכין על שיתוף דפת במקום עירוב, ל"מ אלא כשהניחוהו בבית, ודחה בזה להוכחת הראב"ד מסוגיית הגמ' לקמן ע"ג ב' דקי"ל כלישנא בתרא דביין כו"ע לא פליגי, עיי"ש,[[427]](#footnote-428) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ו, וכ"נ בד' הריטב"א בסוגיין, שהוכיח דשיתוף מועיל בבית, דאל"כ במה נחלקו אם סומכין על עירוב במקום שיתוף ועל שיתוף במקום עירוב, וכמש"כ השעה"צ בסימן שפ"ז סק"ג בדעתו,[[428]](#footnote-429) וכ"נ גם בדבריו לקמן ע"ג ב' ד"ה ולא פליגי, דהרי דעת הריטב"א דקי"ל כלישנא דבפת כו"ע לא פליגי דבחדא סגי, (וצידד כן גם בדעת רב, והא דמשני רב גידל אמר רב הוא דחויא בעלמא), וא"כ מ"ט כתב שם דבמסובין בחצר אין סומכין עליו אלא משום שיתוף, כיון דעירוב חצירות בבית ולא בחצר.[[429]](#footnote-430)

ובד' הגר"א בסימן שס"ו ס"ג מבו' דד"ז תליא בהפלוגתא אם סומכין על שיתוף במקום עירוב אף ביין, דלהסוברים דגם ביין סומכין אף דיין לא חזי לעירוב, ה"נ מהני אף כשהניחוהו בחצר, אף דאי"ז מקום הנחת עירוב, אך להסוברים דביין אין סומכין משום דלא חזי לעירוב, ה"נ ל"מ אלא כשהניחוהו בבית דהוא מקום הנחת עירוב,[[430]](#footnote-431) וזהו שכתב הגר"א שם דמש"כ הרמ"א שם דמניחין העירוב בביהכנ"ס משום דעירובין שלנו יש להם דין שיתוף, הוא כדעת י"א בסימן שפ"ז דאף ביין סומכין על שיתוף משום עירוב, וכ"נ גם בד' הגר"א בד"ה ונ"ל, עיי"ש, (אך הדמש"א שם פירש ד' הגר"א בע"א, וצ"ע), וכ"כ התפארת למשה בהגה' הרא"ש בסימן י"ז.

וכ"ה מבו' גם בד' המ"ב בסימן שפ"ז סק"ו שכתב דל"מ שיתוף דפת במקום עירוב אלא כשהניחוהו בבית, ולא כתב דהוא שלא כדברי הרמ"א בסימן שס"ו ס"ג דמהני שיתוף במקום עירוב אף כשהניחוהו בחצר, ובשעה"צ שם ציין לדבריו, ובע"כ דד"ז תליא בהפלוגתא אם מהני שיתוף דיין במקום עירוב,[[431]](#footnote-432) - אך צ"ע דלפמש"כ השו"ע שם כד' הרמב"ם דהא דבפת סומכין וביין אין סומכין הוא משום דהתינוקות מכירין בפת, לכאו' טעם הפלוגתא אם ביין סומכין אינו אם אמרינן מיגו, ומ"ט תלי בזה דין שיתוף בחצר, (אך למש"כ הרשב"א דהא דבפת סומכין הוא משום דכשרואין אותן שהטריחו לעשות בפת יודעים שעשו כן כדי שיעלה משום עירוב, שפיר י"ל דמכח זה אף בעינן שיניחוהו בבית).

הרמ"א בסימן שפ"ז כתב דאנו נוהגין לכתחלה שלא לעשות רק שיתוף א' בקמח, וכתב דהטעם הוא משום דעירוב שלנו שכל אחד מבני החצר נותן לשיתוף הוי כעירוב ושיתוף ביחד, והט"ז שם סק"ב הק' דמה הוצרך לטעם זה, הרי כיון דמערבין בפת, בזה לכו"ע קי"ל דסומכין על שיתוף במקום עירוב, אך בד' הרמ"א בדרכ"מ שם וביותר בדרכ"מ הארוך מבו' דהוצרך לטעם זה דמה"ט מהני אף שלא עירבה כל חצר לעצמה, אף לדעת הסוברים דל"מ הא דסומכין על שיתוף במקום עירוב להתיר לטלטל מן הבתים לחצר כשלא עירבה כל חצר לעצמה, וכ"כ במ"ב שם סקי"א.

והרמ"א בסימן שס"ו ס"ג כתב דהמנהג בזה"ז להניח העירוב בביהכנ"ס, וכתב דהוא משום דעירובין שלנו יש להם דין שיתוף וא"צ להניח בבית דירה, והב"ח בסימן שפ"ו הק', דכיון דבעירוב זה מערבין גם את כל הבתים, צריך להניחו בבית דירה, ועיי"ש מש"כ בזה, - והביאוה"ל בסימן שס"ו כתב דהגר"א והפמ"ג יישבו לזה, דמיגו דמהני השיתוף להתיר את החצירות שבמבוי, מהני גם להתיר את הבתים שבחצר, והחזו"א בסימן צ' סקי"ז תמה ע"ז, דד' הגר"א הם למ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב, דלדידי' מהני אף שיתוף בחצר במקום עירוב, ומשה"ק הב"ח הוא לפ"ד הרמ"א בסימן שפ"ז דעירוב שלנו הוי כעירוב ושיתוף יחד, כיון דכל אחד מבני החצר נותן לשיתוף, ובזה הק' דעירוב ל"מ בחצר.

אך בד' הדרכ"מ בסימן שפ"ז מבו', דמש"כ דעירוב שלנו הוי כעירוב ושיתוף יחד, לאו היינו דבכה"ג איכא גם עירוב וגם שיתוף ומהני אף למ"ד דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, אלא היינו דבכה"ג מהני הא דסומכין על שיתוף במקום עירוב להתיר לטלטל מן הבתים לחצר, וזהו שפירש כן בד' תשו' מהר"ם, אף דבד' מהר"ם שם מפורש דכל הא דמהני הוא משום דסומכין על שיתוף במקום עירוב,[[432]](#footnote-433) וע"כ שפיר מהני כשמניחין אותו בביהכנ"ס, דמיגו דמהני השיתוף להתיר את החצירות שבמבוי, מהני גם להתיר את הבתים שבחצר.

\*בד' הרמ"א מבו' דמדינא סגי לשיתוף שיתן אחד מבני החצר חלק בשיתוף, ואף כשלא עירבה כל חצר לעצמה, ואך דבכה"ג תליא בהפלוגתא אם סומכין על שיתוף במקום עירוב להתיר לטלטל מן הבתים לחצר, והאהעו"ז שם תמה ע"ז דכיון דלא עירבה כל חצר לעצמה, מה מהני שהאחד שבכל חצר נותן לשיתוף, הרי שאר בני החצר לא עירבו ולא נשתתפו,[[433]](#footnote-434) - ובדעת הרמ"א צ"ל, דהוא לפמש"כ התוס' והרא"ש דכל בני החצר חשיבי כחדא לגבי המבוי, וס"ל דהיינו אף כשלא עירבו, וע"כ סגי שיתן אחד מהן חלק בשיתוף, וכ"נ מד' הגר"א בסימן שצ"א שפירש כן בד' הרמ"א, וכן צידד החזו"א בסימן צ' סק"י מדעתו דבשיתוף סגי שיתן אחד מבני כל חצר חלק בשיתוף, ופירש דהוא משום דה' ששרויין בחצר אחד לענין שיתוף, דמי לה' ששרויים בבית אחד לענין עירוב, דעירוב אחד לכולם.

אמנם בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן ו' מבו' להדיא דכל הא דמהני שיתן אחד מבני חצר חלק בשיתוף, הוא רק כשעירבו יחד, ומדינא דה' שגבו את עירובם ומוליכין עירובם למקום אחר דעירוב אחד לכולם, עיי"ש, - ובד' ריו"נ לקמן ע"ג ב' ד"ה שכח אחד מבו' דאף כשעירבו יחד צריך שיתן כל אחד חלק בשיתוף, עיי"ש שכתב דבכה"ג דעירבו בחצירות ושיתפו במבוי ושכח אחד מבני החצירות ולא נשתתף, מותר גם השוכח במבוי, דכיון דרובם עירבו לא משתכחא תורת עירוב, והרי דלדין שיתוף בעינן שיתנו כל בני החצר חלק בשיתוף אף כשעירבו יחד, וכבר עמד בזה התו"ח שם שהוא שלא כדברי הרמ"א, ועי' בגאו"י בשלהי סוגיין שדן בדין זה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם לומר דאף אם עירבו צריך שיתן כל אחד חלק בשיתוף, ולי"ב לדינא דה' שגבו את עירובם דכשמוליכים את עירובם למקום אחר עירוב אחד לכולם.[[434]](#footnote-435)

והעירו בזה מד' רש"י בסוכה ג' א' ד"ה ואין משתתפין בו שפירש דהא דתניא בבית שאין בו דע"ד דאין משתתפין בו, היינו דאם בית קטן זה פתוח לחצר שבמבוי "ואין בית אחר פתוח לה" א"צ ליתן בשיתוף, ומבו' דבדין שיתוף סגי שתתן כל חצר חלק א' בשיתוף, וע"כ כל הנפ"מ בהא דאין משתתפין בו, הוא כשאין בית אחר בחצר,[[435]](#footnote-436) וכ"ה גם משמעות ל' רש"י שם לעיל מינה שכתב דתיקנו חכמים על "כל חצר" הפתוחה למבוי, כדרך שתיקנו עירוב לבתי החצר, שיהו נותנין בשיתוף.

\*בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תכ"ב כתב, דמבוי שנשתתפו בו ואח"ז נשברה הקורה, אותו החצר שהעירוב מונח בו והחצירות הפתוחות לה מותרות, דקי"ל כרבנן דסומכין על שיתוף במקום עירוב, אך החצירות שאינם פתוחות לאותו חצר אסורות, דליתא לעירוביהו גביהו ולא מצו לאתויי העירוב דרך מבוי כיון שנשברה הקורה,[[436]](#footnote-437) והובא במרדכי סימן תקי"ח ובשו"ע סימן שס"ה ס"ח, - והחזו"א בסימן צ' סקכ"ו תמה ע"ז, דהא דסומכין על שיתוף במקום עירוב היינו כשהשיתוף קיים, אבל הכא דבטל השיתוף אין סומכין עליו משום עירוב, דאין השיתוף מועיל לערב בתים אלא הוא מערב את החצירות ובעירוב החצירות מתערבין הבתים, וא"כ כשנשברה הקורה בטל שיתוף ובטל עירוב, והניח בצע"ג, ולכאו' בדעת המהר"ם צ"ל דס"ל דהא דסומכין על שיתוף במקום עירוב, הוא משום דיש בכלל השיתוף גם עשיית עירוב, וע"כ אף אם בטל השיתוף אכתי העירוב קיים.[[437]](#footnote-438)

**ע"ג ב' - עירבו בחצירות ושיתפו במבוי ושכח אחד מבני חצר ולא עירב מותרין כאן וכאן,** בגמ' אמרו דלרבנן ניחא הא דמותרין כאן וכאן, דסומכין על עירוב במקום שיתוף, ומסקינן דאף לר"מ מותרין כאן וכאן, דכל הא דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב משום שכחת התינוקות, והא דמותרין כאן וכאן, הוא משום דכל דרובה עירבו לא משתכחא, - והריטב"א כתב להוכיח מזה דלמ"ד סומכין על שיתוף במקום עירוב, מהני אף במקום עירוב דכל חצר לעצמה וכדעת הרמב"ם, ועיי"ש שתמה ע"ז דמ"ט יועיל השיתוף במקום עירוב דכל חצר לעצמה, הרי כל אחד ענין חלוק לעצמו, דהשיתוף הוא לערב את החצירות, ואינו מערב כלל את הבתים, וכתב דאפשר דכל מה שאמרו הכא דסומכין על שיתוף במקום עירוב החצר, הוא לענין שכחת היחיד בלבד, דכיון דמסתמא ניח"ל במאי דעבדו הו"ל ככלך אצל יפות שנסמוך על שיתוף במקום ביטול שלו,[[438]](#footnote-439) ואך דמעיקרא ס"ד דהיינו רק לרבנן דסומכין על שיתוף במקום עירוב, דה"נ סומכין על שיתוף במקום ביטול, ומסקינן דאף לר"מ מהני,[[439]](#footnote-440) והחזו"א בסימן צ' סקי"ג כתב שלא עמד ע"ד הריטב"א.

**מבני מבוי ולא נשתתף מותרין בחצירות ואסורין במבוי,** בתור"פ לקמן בסוגיין כתב דהא דבזה אסורין במבוי, ולא אמרינן דכיון דרובה נשתתפו לא משתכחא תורת שיתוף, הוא משום דהא דלר"מ אין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, ואי"ז משום חשש שכחת התינוקות, וכ"כ בחי' המאירי לקמן פ' ב' בשם ההשלמה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ה מעירובין הי"ג, וכ"כ התורת חיים בסוגיין בדעתו.[[440]](#footnote-441)

אך הריטב"א כתב דהא דכששכח אחד ולא נשתתף אסורין במבוי, הוא משום דלא אמרינן דכיון דרובם עירבו לא משתכחא, אלא לענין שכחת יחיד, ולא לענין שכחת חצר אחת שלא נשתתפה, וזה לטעמייהו לעיל ע"א ב' דאף הא דאין סומכין על עירוב משום שיתוף הוא משום שכחת התינוקות, וכ"כ בפי' ריו"נ וכתב לפ"ז דאם לא שכחו כל בני החצר להשתתף, אלא אחד לבדו, מותר אף השוכח במבוי, דתו לא אתא לאשתכוחי תורת שיתוף כיון דרובן שיתפו,[[441]](#footnote-442) - ובחי' המאירי כתב דאיירי דאותה חצר ששכחה לא עירבה ולא נשתתפה, והא דתנן דמותרין בחצירות היינו בשאר החצירות.

**רב לא תני פתוחות זל"ז וכו' קסבר כל שיתוף שאין מכניסו ומוציאו דרך פתחים במבוי לאו שיתוף הוא,** הרשב"א הק' דא"כ היאך משכח"ל פלוגתא דר"מ ורבנן אם סומכין על עירוב במקום שיתוף, הרי בע"כ דאיירי כשהחצירות פתוחות זל"ז, דאל"כ א"א להם לערב יחד, וא"כ היאך סומכין ע"ז לשיתוף, הרי מבוי זה אינו בר שיתוף, וכתב דמשכח"ל כשאין פתוחין זל"ז אלא נתערבו דרך חלונות, דבכה"ג הוי המבוי בר שיתוף, - ונתחדש בדבריו, דכל הא דסומכין על עירוב במקום שיתוף, הוא רק כשהמבוי בר שיתוף, ומבו' מזה דהא דסומכין על עירוב במקום שיתוף, הוא משום דבכלל העירוב נכלל גם שיתוף,[[442]](#footnote-443) וע"כ כל שאין המבוי בר שיתוף לכו"ע אין סומכין, דאי נימא דהא דסומכין על עירוב במקום שיתוף, הוא משום דכל שנתערבו החצירות יחד א"צ כלל לשיתוף, הדין נותן דיועיל אף במבוי דאינו בר שיתוף.[[443]](#footnote-444)

ו' שבט ע"ח

דף מס' 26

**ע"ג ב' - בני חבורה שהיו מסובין וקדש עליהן היום הפת שעל השלחן סומכין עלי' וכו',** החזו"א בסימן צ' סקכ"ד כתב דמשמע דסומכין עלי' בשבת קאמר, ומהני מדינא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו,[[444]](#footnote-445) וכתב דכן נלמד מדברי הרמ"א בסימן שס"ו סי"א שפירש כן, וכ"מ באחרונים שם, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה דדינא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו הוא אף כשלא הביא כל אחד משלו אלא זיכה להם אחד, ודלא כמש"כ שם סק"ט להסתפק דבכה"ג ל"מ, וכתב דיש לחלק דמסובין ואוכלין יש קירוב הדעת טפי, ועי' עוד בדבריו שם סקכ"ט.

ובד' התוס' מבו' דדינא דהכא הוא גם כשהביא כל אחד פת לסעוד, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, ולכאו' מבו' לפ"ז דדינא דבעה"ב שהי' שותף הוא גם כשאינם שותפין בפת אחת, ודלא כמש"כ הגאו"י לעיל ע"א א', ונת' לעיל שם,א[[445]](#footnote-446) ושמא י"ל גם בזה דדוקא במסובין ואוכלין דיש קירוב הדעת טפי מהני אף בכה"ג, אך החזו"א שם סק"ל ובסו"ס צ"א נקט דגם בבני חבורה שהיו מסובין ל"מ אם אינם שותפין בככר אחד, וצ"ע דזה שלא כד' התוס' והריטב"א.

התוס' כתבו דסתמא דמילתא איירי שבעה"ב זה הזמינם לסעוד אצלו, ואע"פ שלא זיכה סומכין על פת שעל השלחן דכזכו בו דמי, והרשב"א כתב דכיון דזימנן לאכול עמו ויכולין לאכול לדעתם ה"ז כאילו נשתתפו עמו ויש לו בהן זכות, וכ"כ הריטב"א, ומשמע דבאמת אין להן זכות גמורה בזה, ואך דכיון דבפועל הם יכולין לאכול מן הפת, סגי בזה לדין עירוב, ומבו' דלדין עירוב ל"ב שיהא לכל בני החצר זכי' גמורה בעירוב, וסגי שהוא עומד לכולם, ויתבאר בזה בעזה"י במקומו.[[446]](#footnote-447)

התוס' כתבו דל"ה מצי לשנויי דאיירי בגונא דפת של בעה"ב הי' מונח בשאר חצירות והובא כאן דרך מבוי, דהוצאה והכנסה זו ל"מ מידי, כיון שלא הי' קנוי פת לכל בני החבורה באותה שעה אלא הי' של בעה"ב זה, ואין הכנסה והוצאה מועלת אא"כ הי' של בעל השיתוף מאותה שעה, - והגרע"א בגהש"ס הק' דא"כ מאי משני על ההיא דכיצד משתתפין במבוי דאפקי' ועיילי', הא מקודם ל"מ כיון דהחבית כולה דבעה"ב, ובע"כ דעתה אחר הזיכוי מפקא ומעיילא, א"כ למאי צריך לזכות ע"י בנו ובתו, הא כיון דעיילא לכל חצר וחצר יקנה כל אחד חלקו ביין,[[447]](#footnote-448) - והרש"ש כתב לישב דל"מ החצר לזכות לבעל החצר, דכיון דהיין הוא בחביתו של הבעלים, הו"ל ככליו של מוכר ברשות לוקח דלא קנה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ"ט סק"א, ומש"כ החזו"א שם דמשכח"ל בחצר שאינה משתמרת, כבר הרגיש בזה בתוס' הגרע"א, וכתב דאף בחצר שאינה משתמרת, זה השליח דעייל ואפקי' יהיה שליח לשמור החצר על ידו והוי משתמש לדעת בעלים ע"י שלוחם.

**סומכין עלי' משום עירוב ואמרי לה משום שיתוף ולא פליגי כאן במסובין בבית כאן במסובין בחצר,** הראב"ד בכתוב שם לעיל ע"ב א' הוכיח מהא דלא קאמר דפת או יין שעל השלחן סומכין עליהן משום עירוב ומשום שיתוף, דאלמא ביין לא סמכינן על עירוב כלל, והוכיח מזה דקי"ל כל"ב דלעיל שם דביין כו"ע לא פליגי דבעינן תרתי,[[448]](#footnote-449) - והראשונים לעיל שם הביאו בשמו שהוכיח ממה שאמרו דבמסובין בחצר סומכין עליו משום שיתוף ולא משום עירוב, ובמסובין בבית סומכין עליו משום עירוב ולא משום שיתוף, דקי"ל דאף בפת בעי עירוב ובעי שיתוף, ועי' בדבריהם שם במש"כ לדחות, והרשב"א בסוגיין פירש דמה שאמרו דבמסובין בבית סומכין עליו משום עירוב, היינו משום עירוב וכ"ש משום שיתוף, עיי"ש, (וכ"נ גם בדבריו בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קנ"ה), וזה דלא כדבריו לעיל שם, וצ"ע.

**אלא טעמא דרב דקסבר אין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו,** בד' התוס' מבו', דעיקר דין שיתוף דמבוי הוא אף כשאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, והא דלא תני רב פתוחות זל"ז, הוא משום דסתם מבוי משמע דהכשירו בלחי וקורה, וכל שהן פתוחות זל"ז אין המבוי ניתר בלחי וקורה, וכ"כ הרשב"א דכל שעשו לו ב' לחיים או פס ד' כחצר מהני בו שיתוף דמבוי, אף שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ועמד ע"ז החזו"א בסימן צ' סקכ"ג, וכתב לפ"ז דאף לדידן דלית לן מבוי הניתר בלחי משום דאין חצירות פתוחות למבוי שלנו, מ"מ לענין דין שיתוף גם מבואות שלנו יש להן דין שיתוף, דכל שיש ב' רשויות של ב' בני אדם שכל אחד חלקו מיוחד, ופתוחות לרשות אחת משותפת, יש לרשות המשותפת דין מבוי ומשתתפין ביין, דכיון דמשתפין רשויות של חצרות ורחבות א"צ פת, וא"צ פת אלא לעירוב חצרות בלבד,ט[[449]](#footnote-450) ועי' עוד בדבריו שם סקכ"ד וסקמ"ב ובסימן צ"ו סקי"א, וכ"ה מבו' מד' הרמ"א בסימן שס"ו ס"ג שכתב דעירובין שלנו יש להן דין שיתוף, אף שכתב בסימן שס"ג סכ"ו דמבואות שלנו יש להן דין חצר, ופירשו האחרונים שם דהוא משום דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכם.[[450]](#footnote-451)

אך בתשו' מהרי"ל החדשות סי' ל"ח, כתב, דעירוב דידן לא חשיב כשיתוף אלא כעירוב, משום דכולהו מבואות דידן חצירות נינהו דאין בתים וחצירות פתוחים לתוכה אלא בתים לחוד, עיי"ש, ומבו' בדבריו דמבוי שאינו ניתר בלחי וקורה, לי"ב דין שיתוף,[[451]](#footnote-452) וכנראה פירש כן לסוגיין, דזהו מה שאמרו דקסבר רב וכו', דכל שהן פתוחות זל"ז וחשיב דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, לי"ב דין שיתוף,[[452]](#footnote-453) - ועי' עוד באו"ז בסו"ס קע"ד דמשמעות דבריו דכל דאין בתים וחצירות פתוחין למבוי, אין תקנה לערבו, וצ"ע.

ח' שבט ע"ח

דף מס' 27

**ע"ג ב' - טעמא דרב דקסבר אין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו,** בפירש"י כתב דכל דהן פתוחות זל"ז ומערבות יחד דרך פתחיהן, חדא חשיב להו, ובספר הישר לר"ת סימן שכ"ה פירש בדעתו, דאף היכא שלא עירבו יחד, מ"מ כל שהן ראויין לערב יחד שלא ע"י המבוי, חשיבי כחדא,[[453]](#footnote-454) וכ"כ התוס' בסוגיין, וכ"כ התוס' בע"ב בסוד"ה הו"א בדעת רש"י, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין ו', וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן כ' סק"ט בדעת הרי"ף והרמב"ם.

אך בתור"פ משמע שפירש בד' רש"י דכל הא דחשיבי כחד הוא רק כשעירבו, וכ"נ בתוס' הרא"ש וריטב"א,[[454]](#footnote-455) וכ"כ הקרבן נתנאל שם בדעת רש"י,[[455]](#footnote-456) וכנראה פירשו כן במש"כ רש"י דכיון דכולן פתוחות זל"ז "ומערבות" יחד דרך פתחיהן, (ובכת"י גרסינן "ומעורבות" יחד דרך פתחיהן), וכן דעת ר"ת בספה"י שם דרק היכא דעירבו החצירות יחד חשיבי כחצר אחת, משום דניתקו חצירות ונעשו חצר, וזה ע"ד דינא דשבת ק"ל ב' דכל שעירבו יחד ניתקו חצירות ונעשו בתים, וכ"כ התוס' בע"ב בשמו.

בפירש"י כתב דלית לי' לרב הא דתניא לעיל דאב ובנו מבוי שלהן ניתר בלחי וקורה, דכל היכא דלא בעי לערובי לא משתרי ההוא מבוי בלחי וקורה, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכתב מכח זה דלא קי"ל כרב, - ובספה"י לר"ת סימן שכ"ה כתב דכ"ז הוא לרש"י לטעמי' לפ"מ שפירש שם בדעתו דכל דיכולין לערב בלא מבוי חשיבי כחדא אף אם לא עירבו, וע"כ ה"נ היכא דא"צ עירוב חשיבי כחדא, ועיי"ש שהוכיח מכח זה שלא כדברי רש"י, ולא חשבינן להו כחדא אלא כשעירבו, וע"כ באב ובנו שלא עירבו לא חשיבי כחדא, אך בד' תור"פ והריטב"א שפירשו גם בדעת רש"י דאיירי בעירבו, מבו' דבאב ובנו חשיבי כמו שעירבו, וע"כ חשבינן להו כחצר אחת.

והתוס' וש"ר נחלקו ע"ד רש"י, דאף דאב ובנו א"צ לערב, מ"מ כיון דאין החצירות פתוחות זל"ז אלא למבוי, הרי דכ"ה דאם נשתתפו יחד דרך המבוי לא חשיבי כחדא, ה"נ היכא דא"צ לערב, לא חשיבי כחדא, - אך בד' רש"י מבו' דכללא הוא דכל דא"צ לערב דרך המבוי חשיבי כחדא, ואי"ז מיוסד כלל על הא דהן פתוחות זל"ז, וע"כ באב ובנו דא"צ לערב, אף דאין חצרותיהן פתוחות זל"ז אלא דרך המבוי, מ"מ חשיבי כחדא.

התוס' כתבו דדוקא היכא דהן פתוחות זל"ז בפתח גמור חשיבי כחדא, אך כל שאין פתוחות זל"ז אלא ע"י סולם דחשיב כמחיצה, או ע"י חלון דלמעלה מד' דאינו עשוי לכניסה ויציאה, או אף חלון דלמעלה מג' דלא מידריס, לא חשיבי כחדא,[[456]](#footnote-457) והוכיחו כן מפלוגתא דר"מ ורבנן בעירבו בחצירות וכו',[[457]](#footnote-458) - אך בד' רש"י מבו' דכללא הוא דכל דמצי לערובי בלא שיתוף מבוי חשיבי כחדא, ולדעתו אף היכא דאין פתוחות זל"ז אלא ע"י סולם או ע"י חלון, מ"מ כיון דמצי לערובי בלא שיתוף, חשיבי כחדא, וכ"כ בחי' אהעו"ז בדעתו, ועיי"ש במש"כ בישוב קו' התוס',[[458]](#footnote-459) ומתו"ד תור"פ מבו' דלרש"י לטעמי' דס"ל דאב ובנו חשיבי כחדא אף שאינם פתוחין זל"ז אלא דרך המבוי, ה"נ כל שהן פתוחין זל"ז דרך חלונות חשיבי כחדא, דכללא הוא דכל דמערבין יחד בלא שיתוף חשיבי כחדא, (ורק למש"כ התוס' דלא סגי במה דמערבין יחד בלא שיתוף, אלא כשהן פתוחין זל"ז, ומכח הפתח הוא דחשיבי כחדא חצר, י"ל דבעינן שיהיו פתוחין זל"ז בפתח גמור), - וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בע"ב ד"ה הו"א בשם ר"ת במהדו"ק דאף כשמערבין יחד דרך חלונות חשיבי כחדא, וכמש"כ המהרש"א שם.[[459]](#footnote-460)

הריא"ז בפירקין ה"ד דין ו' כתב דאף בתים הפתוחין זל"ז חשיבי כבית אחד בחצר, כיון שהן ראויין דרך הפתח שביניהם, וכ"ה משמעות ל' התוס' בסוגיין, שכתבו דלא חשבינן בתים וחצירות דאב ובנו חדא, כיון שאין הבתים פתוחין זל"ז וכו', והרי דאם היו פתוחין הבתים זל"ז הוי חשיבי כחדא, והדרכי משה בסימן שס"ג סקי"א כתב דמשמע כן מד' המרדכי, וכ"כ המג"א שם סקכ"ו, והמ"ב שם ס"ק ק"ג, - אך בד' התוס' בע"ב בד"ה הו"א ותוס' הרא"ש שם מבו' שנסתפקו בדין זה, וכ"נ בתוס' הרא"ש בסוגיין, ופירש דהוא משום דאין רגילות כ"כ להשתמש מבית לבית, וע"כ לא משוי להו פתח חדא כמו פתח שבין חצר לחצר, והדברים באו חסרים בדפוס.

\*בספה"י סימן שכ"ה כתב לפרש בע"א לדינא דרב, דלעולם אף אם החצירות פתוחות זל"ז ועירבו יחד, חשיבי כב' חצירות, וניתר המבוי בלחי וקורה, והא דלא תני רב פתוחות זל"ז, הוא משום דאי הוה תני פתוחות זל"ז הוה משמע פתוחות למבוי דסיפא דהן פתוחות למבוי ע"י האחרונה, שהן פתוחות לה, ואין לכל אחת ואחת פתח למבוי, ובכה"ג אין המבוי ניתר בלחי וקורה, והריטב"א תמה ע"ז, - ועיי"ש שהוכיח כן, מהא דמסקינן בשבת קל"א א' דלא אמרינן דע"י העירוב ניתקו חצירות ונעשו בתים, וה"נ ע"י העירוב לא נעשו החצירות כחצר אחת, - ובתוס' הרא"ש כתב לישב לד' רש"י, דדוקא בית וחצר דב' רשויות הן לא משוי להו עירוב כחד, אך חצר וחצר דרשות אחת הן משוי להו עירוב כחד, ועד"ז כתב הריטב"א.

בד' התוס' נראה דס"ל דכיון דקי"ל כרב דאין המבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, קי"ל נמי כהך דינא דרב דכל דהחצירות פתוחות זל"ז אין המבוי ניתר בלחי וקורה, וזהו שכתבו דלא מסתבר דפליג רב על ברייתא דאב ובנו, דהא קי"ל בהא כרב,[[460]](#footnote-461) וכ"נ בד' הרי"ף שהביא לד' רב דלא תני פתוחות זל"ז, וכ"כ הרשב"א בשלהי סוגיין בדעתו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, וכ"כ האו"ז בסימן קע"ז והריא"ז בפירקין ה"ד דין ו', וכ"כ הב"י בסימן שס"ג סכ"ו בדעת הרמב"ם בפ"ה מעירובין הי"ג,[[461]](#footnote-462) - אך הרשב"א והריטב"א בשלהי סוגיין כתבו בשם הראב"ד דבהא לא קי"ל כרב, והסכימו לדבריו, וכ"כ בפסקי רי"ד בסוגיין, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קע"ג, והביאוהו הרא"ש בסימן כ' והמרדכי בסימן תקי"ח.

**גופא אמר רב אין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו,** בטעם הא דכל שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו אינו ניתר בלחי וקורה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ר"ג כתב דהוא משום דכל שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו דיוריו מועטין והן משתמשין בהן יותר, וע"כ דינם כחצר, דהא דחצר אינה ניתרת בלחי וקורה, הוא משום דהיא עשוי' יותר לדירה ולתשמישי הצנע, וע"כ צריך בה יותר מחיצות גמורות.[[462]](#footnote-463) - **ב** בל' הרשב"א בשלהי סוגיין ובעבוה"ק שער א' פ"ד הי"ט משמע דהוא משום דכל שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו ליכא ע"ז חשיבות מבוי, ובכה"ג לא התירוהו בלחי וקורה. - **ג** בתוס' הרא"ש לעיל י"ב ב' כתב דהוא משום דבעינן שיהא בו דיורין מרובין, ומשמעות דבריו דהוא משום דמבוי דמי לרה"ר, כיון דהוא רחוק מן הדיורין וקרוב לרה"ר, וע"כ בעינן שיהא בו ריבוי דיורין להבדילו מרה"ר, וכ"נ גם בד' התוס' והריטב"א שם,[[463]](#footnote-464) ויש לדחות. - **ד** - בפי' ריו"נ לעיל י"ב ב' כתב דהיינו משום דבעינן שיהיו ב' חצירות כדי שיצטרכו לשיתוף מבוי, ויהיו ב' בתים בכל חצר כדי שיצטרכו לעירוב חצירות, ומשום דקי"ל דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב ועל עירוב במקום שיתוף, עיי"ש.[[464]](#footnote-465)

בפירש"י כתב דבעינן ב' בתים לכל חצר וב' חצירות למבוי, וכ"כ בפירש"י לעיל ס"ו ב' ד"ה שהמבוי ובשבת קל"א א' ד"ה בתים וחצרות, וכ"כ התורי"ד והרשב"א והריטב"א בסוגיין, והתוס' לעיל י"ב ב' והרא"ש שם סימן י"ח, וכ"כ ש"ר לעיל שם.

אך בפירש"י לעיל י"ב ב' ד"ה ובתים כתב דבעינן ב' חצירות פתוחות לתוכו ובית פתוח לכל חצר, והרא"ש שם וההגמי"י בפי"ז משבת ה"ח עמדו על סתירת ד' רש"י בזה, וכ"כ הראשונים לעיל שם ובסוגיין בשם הראב"ד, וכ"ה מבו' בתשו' הרי"ד סימן מ"ד, והראשונים הוכיחו מכ"ד שלא כדעה זו, ונתבאר להלן במקומו.

והרשב"א לעיל שם כתב בדעת הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ח דסגי בבית אחד וחצר אחת, ועיי"ש שתמה ע"ז, ועמש"כ המ"מ בהל' שבת שם בדעת הרמב"ם, ועמש"כ המרכה"מ שם.

**ושמואל אמר אפי' בית אחד וחצר אחת,** בפירש"י כתב דלשמואל דאפי' בית אחד וחצר אחת היינו בית אחד בלא חצר וחצר שבית אחר פתוח לה, ומבו' דסגי במה שפתוח לחצר בית א', - אך בד' הרשב"א לקמן בסוגיין ד"ה ואיבות מבו' דבעינן שיהיו ב' בתים פתוחין לתוכה,[[465]](#footnote-466) וכ"כ המהרש"א בדעת התוס' לעיל י"ב ב' בשם רש"י, וכתב דזהו מש"כ התוס' הכא דלמעלה פי' באופן אחר, - ובתשו' הרי"ד סימן מ"ד מבו' דסגי במה שיש חצר אחת שיש בה בית אחד,[[466]](#footnote-467) ואזיל לטעמי' שם דס"ל דהא דאמר רב בתים וחצירות, היינו ב' חצירות שיש בשניהם יחד ב' בתים, וה"נ מתפרש הא דאמר שמואל בית וחצר, דהוא חצר אחת שיש בה בית אחד, ועמש"נ לקמן בע"ב כן גם בדעת הראב"ד.

**ור' יוחנן אמר אפי' חורבה,** בפירש"י כתב דהיינו חורבה מכאן וחצר מכאן ואין חצר בלא בית, והיינו דד' ר' יוחנן קיימי על ד' שמואל דבית אחד וחצר אחד, וע"ז קאמר ר' יוחנן דל"ב בית א' וסגי בחורבה, וכ"כ התוס' לעיל י"ב ב', וכ"כ ש"ר.

אך בד' הריא"ז בפירקין ה"ד דין ה' מבו' דר' יוחנן לא פליג על עיקר דינא דרב דבעינן בתים וחצירות, והא דקאמר אפי' חורבה, היינו דאותם הבתים דבעינן שיהיו בחצירות, מהני אף אם הם חרבים, ולעיל בהערה נת' כן גם בדעת הרי"ד, ועיי"ש שכתב דהא דסגי בבתים חרבים, הוא משום שהיו מתחילתן לדירה, וע"כ ה"ה כבתים מיושבים.[[467]](#footnote-468)

משמעות הגמ' לעיל דדינא דרב דכל שהחצירות פתוחות זל"ז אינו ניתר בלחי וקורה, הוא רק לטעמי' דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו, אך לדעת שמואל דסגי בבית אחד וחצר אחת, ולר' יוחנן דסגי בחצר אחת וחורבה, הרי דאף אם הן פתוחין זל"ז ניתר המבוי בלחי וקורה, וכ"כ בחי' הריטב"א לעיל ע"ב א', דלר' יוחנן דסגי בחצר וחורבה, לא גריעי חצירות הפתוחין זל"ז מחצר וחורבה, וצ"ב, וגם יל"ע אם ה"נ לשמואל דסגי בחצר ובית לא גריעי ה' חצירות הפתוחות זל"ז מחצר ובית,ו[[468]](#footnote-469) - אך הרשב"א לעיל ע"ב א' כתב, דאף לדעת ר' יוחנן י"ל דכל שהחצירות פתוחות זל"ז אין המבוי ניתר בלו"ק, משום דמגרע גרעי חצירות הפתוחות זל"ז מחצר וחורבה, וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו דרב לטעמי', היינו לטעמי' דלא סגי בחצר אחת לחודה.

**ואזדא ר' יוחנן לטעמי',** הרשב"א כתב דלאו למימרא דרב דס"ל דל"מ חורבה הוא משום דגזר דילמא אתי לאפוקי וכו', שהרי שמואל נמי אית לי' כר' יוחנן דלא גזר ואפ"ה בעי בית וחצר, וגם קי"ל דבעי בתים וחצירות, אף דקי"ל כר' יוחנן דלא גזר, אלא היינו דר' יוחנן דס"ל דאפי' חורבה, הוא רק לטעמי', אך אף מאן דלא גזר י"ל דלא סגי בחורבה, משום דלא חשיבא חורבה להחשיב את המבוי לעשותו מבוי הראוי להתירו בלו"ק, - אך בד' המהרש"א לקמן צ"ב א' מבו' שפירש דטעמא דרב דל"מ חורבה, הוא משום דגזר דילמא אתא לאפוקי וכו', עיי"ש, ולדבריו נמצא דכל הא דל"מ חורבה, הוא רק היכא שעירבו במבוי, ורק היכא דהחורבה לא נתנה חלק בשיתוף, וצ"ע.

**ה"נ לא גזרינן דילמא אתי לאפוקי מאני דחצר לחורבה,** בפירש"י כתב דהחורבה היא רשות אחרת שיש לה בעלים ומבוי לא נשתתפה שהרי אינה אוסרת דאינו אוסר אלא מקום דירה בלבד, ומבו' בדבריו דאף דאין החורבה אוסרת במבוי, משום דאין דרים בה, מ"מ אסור לטלטל לתוכה, והתוס' לקמן פ"ה א' ד"ה ב' בתים, למדו מדבריו דאף דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, מ"מ אסור לטלטל בתוכה, ודקדקו כן גם מדבריו לקמן שם ד"ה וג' חורבות, - והתוס' שם נחלקו ע"ז דדירה בלא בעלים ל"ה דירה כלל ומותר לטלטל בתוכה, והא דהכא אסרינן לטלטל לחורבה, מיירי בחורבה הפתוחה לבית, דיש בה דיורים, והא דאין המבוי ניתר בלו"ק מכח בית זה, הוא משום דאותו בית פתוח לצד אחר ואינו רגיל במבוי, והתורי"ד בסוגיין והראשונים לקמן שם האריכו בד"ז, - ובעזה"י יתבאר ענין זה לקמן שם.

\*גירסת רש"י דילמא אתא לאפוקי מאני "דחצר" לחורבה, ולפ"ז מבו' דחשבינן להחורבה כבית, ואסור להכניס לתוכה כלי החצר,[[469]](#footnote-470) ונתחדש לפ"ז דדירה בלא בעלים דאסור לטלטל בתוכה, דינה כבית, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך גירסת התוס' דילמא אתי לאפוקי מאני "דבתים" לחורבה, ומבו' דמדינא אין אסור להוציא לחורבה אלא את כלי הבתים, ועיקר פי' ר"י בסוגיין מתישב רק לפ"ז, וכמש"כ בהגה' הב"ח, וכ"כ המהרש"א,א[[470]](#footnote-471) ומבו' דאין דין החורבה כבית אלא כחצר, וי"ל דהתוס' לטעמייהו דהא דאסור לטלטל לחורבה הוא משום דהבית פתוח לתוכה, וכלפי דיורים אלו שמכח הבית, אין דין החורבה אלא כחצר.[[471]](#footnote-472)

**ש"מ לא קיבלה מיני' וכו',** הרשב"א הק' דלפ"מ דס"ד דמקום פיתא גורם וחזנא לא מעלה ולא מוריד, א"כ אין כאן אלא חצר אחת בלבד, ושמואל בית אחת וחצר אחת מיהא בעי, וכתב דבע"כ איירי דבביהכנ"ס הי' בית אחד מלבד בית החזן, וזהו דס"ד דהרי דשרי שמואל הוא מכח בית זה, דבחצירו של אבות בר איהי הי' ב' בתים ובביהכנ"ס הי' בית אחד, והו"ל חצר אחת ובית א', ודחינן דהא דשרי שמואל הוא מכח בית החזן, ונמצא דהיו במבוי ב' חצירות וב' בתים, ובתורי"ד כתב עד"ז בע"א, דמלבד חצירו של אבות בר איהי הי' חצר אחרת (שהיו בה ב' בתים) והביהכנ"ס הי' בחצירו של אבות בר איהי, והוכיח לפ"ז דלדינא דבתים וחצירות בעינן שיהא בכל חצר ב' בתים, ושלא כדעת הראב"ד, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"ה סימן ר"ב, וכ"כ הריטב"א, ועמש"כ בזה בגאו"י.

אמנם הנה בתשו' הרי"ד סימן מ"ד נקט דלדעת שמואל סגי בחצר אחת שיש בה בית א', וזהו דס"ד דהא דהתיר שמואל הוא מכח חצירו של אבות בר איהי שהי' דר בה לבדו, וע"ז דחי דהא דהתיר הוא מכח הביהכנ"ס, דנמצא שהיו ב' חצירות שיש בכל אחת בית א',[[472]](#footnote-473) וי"ל כן גם בדעת הראב"ד, דכ"ה דמה שאמרו בתים וחצירות הוא ב' חצירות שיש בכל אחד בית א', ה"נ מה שאמרו בית וחצר הוא חצר אחת שיש בה בית א'.

**ואתי ביית בבי כנישתא, ואיבות בר איהי סבר מקום פיתא גרים, ושמואל לטעמי' דאמר מקום לינה גרים,** בפירש"י כתב דהא דשדיי' רב ענן, הוא משום דהשתא ל"ה חזנא ביית בההוא בי כנישתא, ואבות בר איהי דתמה ע"ז, הוא משום דס"ל דמקום פיתא גרים, ובע"כ דטעמא דשמואל הוא משום דסגי בבית וחצר, וע"כ אף דעכשיו ל"ה חזנא ביית בההוא בי כנישתא, ניתר המבוי בלו"ק.

אך התורי"ד פירש דמכוון הגמ' הוא דשמואל לטעמי' דמקום לינה גורם, וכשהתיר לו המבוי ע"ד שיערב עם החזן, ואבות בר איהי דסבר דמקום פיתא גורם לא עירב עם החזן,[[473]](#footnote-474) ולכאו' מכוון דבריו הוא, דהא דשדיי' רב ענן, אי"ז משום דהשתא ל"ה חזנא ביית בההוא בי כנישתא, אלא משום דאין להתיר בלא שיערב עם החזן,[[474]](#footnote-475) וגם בד' הריא"ז בפירקין ה"ד דין ז' נראה שפירש כן, (וע"כ הביא הכא להנידון אם צריך לערב עם בני החצר).

**שבת ק"ל ב' -** **מבוי שלא נשתתפו בו מהו לטלטל בכולו,** בפירש"י כתב דלהוציא מן החצר לתוכו וממנו לחצר פשיטא לן דאסור, - והמאירי בשלהי סוגיין כתב דזה כדעת רבנן דס"ל דחצר ומבוי ב' רשויות הן, דלפ"מ דקי"ל כר"ש מותר להוציא מן החצר לתוכו וממנו לחצר, ועמש"כ החזו"א בסימן ק"ד סקי"ט.

**מה חצר אע"ג שלא עירבו מותר לטלטל בכולו,** בפירש"י כתב דהיינו דמותר לטלטל בכולו מה שנמצא בתוכו או בגדיו שהוציאן מן הבית לתוכו דרך מלבוש, וכ"כ הריטב"א והמאירי, - והגרע"א בגהש"ס תמה ע"ז דכיון ששבתו בבית אסור לטלטלן בחצר,[[475]](#footnote-476) וזה כדעת הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב (הלכה ק"ט) דכלים ששבתו בתוך הבית ויצאו בחצר או במבוי אין מטלטלין אותן אלא בד' אמות, ונת' באורך פלוגתת רבוותא בזה בר"פ כל גגות, עיי"ש.

**או"ד ל"ד לחצר וכו',** בד' הריטב"א מבו' דטעם האיבעיא היא דשמא כל שלא נשתתפו בו ל"מ הקורה או הלחי להתירו, וזהו שאמרו דל"ד לחצר דמותרת אף כשלא עירבו בה, דשאני חצר שיש בה ד' מחיצות, דפסין חשיבי כמחיצה אף כשלא עירבו, ומשא"כ במבוי הניתר בקורה, לא חשיבא הקורה כמחיצה כשלא נשתתפו במבוי, ומבו' מזה, דמה שאמרו דבמבוי ליכא ד' מחיצות, לאו היינו דהיתר לחי וקורה ל"מ ליחשב כד' מחיצות, אלא היינו דכל שלא נשתתפו בה חשיב דליכא ד' מחיצות,[[476]](#footnote-477) ועוד דשאני חצר שיש בה דיורין, אך מבוי שאין בו דיורין שאין פתוחין לתוכו אלא חצירות, הרי דכל שלא נשתתפו בה וא"א לטלטל מן הבתים לתוכה ל"מ הקורה או הלחי להתירה.

**כי עירבו חצירות עם בתים דניתקו חצירות ונעשו בתים וכו',** בפירש"י כתב דבטלו החצירות לגבי בתים ואין שם חצירות עליהן, ובד' ר"ת בספה"י סימן שכ"ה ובדבריו שהביאו הראשונים בעירובין ע"ג ב', מבו' דהיינו משום דכל שנתערבו חשיבי הבתים והחצירות כרשות אחת, וע"כ אין תורת חצירות עליהן, ודימה לזה דינא דרב דכל דהחצירות פתוחות זל"ז ועירבו יחד חשיבי כחצר אחת, - ובד' התוס' בד"ה ניתקו מבו' דאף היכא שלא עירבו כלל, אלא שמותר לטלטל מן הבתים לחצר, אמרינן דניתקו חצירות ונעשו בתים, וזהו שהוצרכו לפרש דכל שביטלו רשותם לגבי חד לא אמרינן ניתקו חצירות כולם כיון דשאר הבתים אסורין בחצר.

והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ד ה"כ פירש דהא דאינו ניתר בלו"ק בכה"ג, הוא משום דנסתלקו בתים ואינם אלא כבית אחד וחצרות יש אבל לא בתים, ופירש כן בד' הרמב"ם שפסק לדינא כן דכל שעירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין בו משום דנעשה המבוי כאילו אין פתוח לו אלא בתים בלא חצירות, ומבו' דמפרש דמה שאמרו דניתקו חצירות ונעשו בתים, היינו דכיון שעירבו הוו ב' הבתים כחד בית, וממילא דליכא על החצירות תורת חצר, דכל שאין פתוח לחצר ב' בתים אין חצר זו חשובה, וכמש"כ הרשב"א שם הי"ט.[[477]](#footnote-478)

התוס' כתבו דדוקא היכא דלא נשתתפו בעינן בתים וחצרות פתוחין לתוכו, אבל נשתתפו לא בעינן, - והוצרכו לזה לפרש הא דלא אסרינן כשעירבו חצירות עם הבתים אלא במבוי שלא נשתתפו בו, וכיון דהא דאסרינן כשעירבו חצירות עם הבתים הוא משום דניתקו חצירות ונעשו בתים וליכא חצירות פתוחות לתוכו, בע"כ דהא דכשנשתתפו בו שרי, הוא משום דבכה"ג ל"ב בתים וחצירות פתוחין לתוכו,[[478]](#footnote-479) - והשפ"א כתב די"ל בע"א, דכל הא דבעירבו נעשה כבתים בלי חצירות אינו אלא במבוי שלא נשתתפו בו, משום דחצר שעירב נעשה כחד בית טפי מהמבוי לגבי חצירות דידה, אבל כשנשתתפו גם במבוי, חשיב חצר שעירבו כחצר לגבה.

**כי לא עירבו נמי ליחזינהו להני בתים כמאן דסתימי דמו וחצירות איכא בתים ליכא,** בפירש"י כתב דהיינו דלגבי מבוי הוו כסתומין, כיון שהחצירות מפסיקות בינתים שאין הבתים מוציאין להן, וכ"כ בפי' ר"ח, - ומבו' דכל הא דחשיבי כסתומין, הוא משום דאסור להוציא מן הבתים לחצר, אך אם הי' מותר להוציא מן הבתים לחצר, אף דאסור להוציא מהן למבוי, ל"ה חשיבי הבתים כסתומין, וזהו דמשני דאפשר דמבטלי לי' רשותא דכולהו לגבי חד, ופירש"י והר"ח דהיינו דיבטלו רשותם בחצר לגבי חד, והרי דאף דאכתי הוא אסור להוציא מביתו למבוי, (שלא ביטלו לו רשותם במבוי), מ"מ כיון דהוא מותר להוציא מן הבית לחצר, לא חשיב הבית כסתום, - ובד' רש"י מבו' דהוא משום דכל הא דחשיבי הבתים כסתומין, הוא משום דהחצר מפסקת בינם לבין המבוי, וכ"כ התוד"ה ניתקו, וע"כ לא חשבינן להו כסתומין אלא כשאסור להוציא מהן לחצר, ועמש"נ להלן בדעת הראב"ד דפליג ע"ז, וס"ל דסגי במה שאסור להוציא מהן למבוי לחשבן כסתומין.

**סו"ס בית איכא בתים ליכא,** בפירש"י כתב דהא דחשיב דליכא בתים, הוא משום דאין מותר להוציא לחצר אלא מביתו של אותו שביטלו לו, וע"כ חשיב דליכא אלא בית אחד בחצר, - אך בפי' הר"ח כתב דהוא משום דכל שביטלו רשותם לגבי חד נעשו כל הבתים שלו וכולן כבית א' הן חשובין, וכ"כ הריטב"א, - ולכאו' בעינן לב' הטעמים, דהיכא שלא ביטלו לו אלא רשות חצרם, אסור להוציא לחצר אלא מביתו, וחשיב דליכא בחצר אלא בית א', והיכא דביטלו לו גם רשות ביתם, מותר לו להוציא מכל הבתם לחצר, ואך דבכה"ג נעשו כל הבתים שלו וחשיבי כבית א'.[[479]](#footnote-480)

ממה שאמרו דבית איכא בתים ליכא דליכא בכל חצר אלא בית א', מוכח דלרב בעינן שיהא בכל חצר ב' בתים ולא סגי שיהא בכל חצר בית א', וכן הוכיחו התוס' הרא"ש בעירובין י"ב ב' והריטב"א שם ע"ד א', וכנראה זהו מכוון התוס' שם י"ב ב' והרא"ש שם סימן י"ח שכתבו דבסוגיין איתא דבעינן ב' בתים בכל חצר.

ובדעת הראב"ד דסגי שיהא בכל חצר בית אחד, צ"ל דאף אם מותר להוציא מן הבתים לחצר מ"מ כל שאסור להוציא מהן למבוי, חשיב דליכא בתים במבוי,[[480]](#footnote-481) ומה שאמרו דכי לא עירבו נמי ליחזינהו להני בתים כמאן דסתימי, היינו דאף כשלא עירבו יש לאסור משום דהוו הבתים כסתומין, (אך לעולם גם כשעירבו הוו הבתים כסתומין, כיון שאסור להוציא מהן למבוי), והא דמשני דאפשר דמבטלי לגבי חד, היינו דיבטלו אף את רשותם שבמבוי לגבי חד, שיהא מותר להוציא מביתו למבוי, וע"ז הוא שאמרו דא"כ ליכא במבוי אלא בית אחד, כיון דאין מותר להוציא למבוי אלא מביתו של אותו שביטלו לו, ובעינן שיהיו ב' בתים במבוי.

**אלא א"ר אשי מי גרם לחצירות שיאסרו בתים וליכא,** בטעם דינא דרב לשנויא דרב אשי, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' בעירובין צ"א ב' ד"ה וכלים פירשו דהיינו משום דכשעירבו אסור לטלטל מחצר למבוי אפי' כלים ששבתו בתוכה אטו כלים ששבתו בבית ואין במבוי שום תשמיש ודמי לכרמלית כיון דאין בו אלא ג' מחיצות, ולכך אין מטלטלין בו אלא בד'.[[481]](#footnote-482)

**ב** הראב"ד בפ"ה מעירובין הט"ו פירש דהיינו, דכיון שעירבו שכיחי מאני דבתים בחצר, וכדי שלא יבואו לטלטל כלים אלו למבוי, גזרו אף בכלים ששבתו במבוי שלא לטלטלן בתוכו, וכ"כ התוס' הרא"ש בעירובין צ"א ב' בדרך קמא, וכ"כ בשיטה להר"נ בסוגיין,[[482]](#footnote-483) וכ"ה מבו' בד' התוס' בעירובין ס"ג ב' ד"ה בטילו ובד' הרשב"א שם, וכמש"נ שם בזה.[[483]](#footnote-484)

**ג** הריטב"א בעירובין ס"ג ב' פירש דהיינו, דכל שעירבו ואסור לטלטל מחצר למבוי אף כלים ששבתו בתוכה, אטו כלים ששבתו בבית, לא חשיב כבתים וחצירות פתוחין לתוכו, והוי כמבוי שאין לו חצירות שאינו ניתר בלחי וקורה, וכן פירש בחי' אהעו"ז שם, עיי"ש.[[484]](#footnote-485)

**ד** הרמב"ם בפ"ה מעירובין הט"ו פירש לדינא דרב, דמאחר שעירבו חצירות עם הבתים נעשה המבוי כאילו אינו פתוח לו אלא בתים בלבד בלא חצירות, ולפיכך אין מטלטלין בכולו,[[485]](#footnote-486) והמ"מ שם כתב בדעתו דשנויא דרב אשי הוא על הא דפרכינן דכי לא עירבו נמי ליחזינהו להני בתים כמאן דסתימי דמי וחצירות איכא בתים ליכא, וע"ז הוא דמשני דא"א לומר דהבתים כמאן דסתימי דמו, משום שהם הגורמין לחצירות לאסור, עיי"ש, וצ"ב, ועמש"כ בזה במרכה"מ פי"ז משבת ה"ח ובאבהא"ז בהל' עירובין שם.

**ה** התורי"ד בסוגיין כתב דהוא משום דכשעירבה כל חצר עם הבתים, דאסור לטלטל מחצר לחצר, אף אסור לטלטל במבוי, משום דקי"ל כר"ש דכל חצירות רשות אחת הן, ומחיצות החצירות לא חשיבי וכאילו אינן, והו"ל כה' חבורות ששבתו בטרקלין ואין מחיצות ביניהם דא"צ לערב, וכיון דאין מחיצותיהן חשובות, הו"ל מבוי וחצירות כאילו היו פתוחין ופרוצין זל"ז ואויר אחד הן, וכיון דאויר אחד הן א"א לחלקו דחציו מותר וחציו אסור, וע"כ אסור לטלטל במבוי, עכ"ד, וצ"ב, גם צ"ע דלפ"ז נמצא דלדעת רבנן דחצירות אינם רשות אחת, ול"ה מחיצות החצירות כאילו אינן, מותר לטלטל במבוי, ובסוגית הגמ' בעירובין צ"א ב' מבו' דאף לדעת רבנן אסור לטלטל במבוי.

ונפ"מ בזה, הוא בגונא שהתירו את המבוי בצוה"פ או בפסין אם מטלטלין בו ביותר מד', דלדעת הראב"ד ודעימי' אף בכה"ג אין מטלטלין בו אלא בד', דאף בכה"ג יש לגזור שמא יבואו לטלטל מן החצר למבוי, - אך לדעת הריטב"א ולדעת הרמב"ם הרי דבכה"ג מטלטלין בו ביותר מד', דאף דחשיב דאין חצירות פתוחין למבוי, ה"ה ניתר בצוה"פ או בפסין, ככל מבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו דדינו כחצר, וכ"כ המג"א בסימן שפ"ח סק"א והמ"ב שם סק"ד לדעת הרמב"ם, - וכ"ה גם לדעת התוס' בדף צ"א ב' דהא דאין מטלטלין בו הוא משום דדמי לכרמלית, שהרי כל הא דדמי לכרמלית הוא משום שאין בו אלא ג' מחיצות, וכמש"כ התוס' בתו"ד, וכל שתיקנוהו בצוה"פ ויש לו ד' מחיצות, ל"ד לכרמלית, אך לדעתם יש מקום לומר דאף אם תיקנוהו בב' פסין אין מטלטלין בו אלא בד', דכיון דתורת מבוי עליו, לי"ב לדין התיקון דחצר, וכמש"כ התוס' לעיל ה' ב'.

עוד נפ"מ בזה, במש"כ התוס' בעירובין צ"א ב' ד"ה וכלים דהא דקאמר רב דרק כשעירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין במבוי, הוא לפ"מ דקי"ל כר"ש, אך לדעת רבנן דחצר ומבוי ב' רשויות הן ואין מטלטלין מזל"ז, הרי דאף כשלא עירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין במבוי, - וכ"ז הוא לטעמייהו דטעמא דרב הוא משום דכל שאסור לטלטל מן החצירות למבוי הוי המבוי ככרמלית, וכ"ה גם לדעת הריטב"א דטעמא דרב הוא משום דכל שאסור לטלטל מן החצירות למבוי חשיב דאין חצירות פתוחות למבוי, אך לדעת הרמב"ם הרי דאף לדעת רבנן מותר לטלטל במבוי כשלא עירבו חצירות עם הבתים, ולדעת הראב"ד ודעימי' יש להסתפק בזה.[[486]](#footnote-487)

י"ב שבט ע"ח

דף מס' 28

**ע"ד ב' - אין מערבין אותו דרך חלונות להתירו דרך פתחים למבוי,** התוס' ותוס' הרא"ש הק' דבלא"ה יש לאסור משום דהגוי אוסר עליהן, וכתבו לדון דלראב"י אין הגוי אוסר עליהן, משום דכולם יוצאים למבוי דרך בית אחד, או דאף אם יש כמה בתים פתוחין לחצר, ה"ה חשובין כיחיד לגבי המבוי, וכ"כ הרא"ש בסו"ס א', אך בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין מבו' דפליגי ע"ז, ונת' בזה לעיל ס"ב ב', עיי"ש.

אך הריטב"א כתב דלראב"י ודאי דאין הגוי אוסר עליהן, כיון שאין לאחד מהם דריסת רגל בחצר ולא במבוי, וכ"כ המאירי, והיינו דאף דלהישראל שביתו פתוח לחצר זו איכא דריסת רגל בחצר ובמבוי, מ"מ לחבירו שאין ביתו פתוח לשם, ליכא דריסת הרגל שם, וע"כ חשיב דליכא בחצר ובמבוי ב' ישראלים אוסרין זע"ז.[[487]](#footnote-488)

ובדעת התוס' ותוס' הרא"ש דס"ל דאף לראב"י אוסר הגוי עליהן, אלמלי הא דהן יוצאין דרך פתח אחד למבוי, אף דאין לישראל השני דריסת רגל במבוי, צ"ל דכיון שבאנו להתיר אף לישראל השני לטלטל במבוי משום שעירבו יחד, ובעינן שיחול העירוב אף כלפי המבוי, דיחשב גם המבוי כרשות משותפת, חשיב המבוי כרשות של שניהם, וע"כ אוסר הגוי עליהן,[[488]](#footnote-489) ואף דלא אמרו דיורין להחמיר, (וגם למ"ד דאמרינן דיורין להחמיר, היינו רק באותה חצר שהעירוב בתוכה), מ"מ הכא גרע, דכיון דבאנו להתיר לטלטל למבוי מכח העירוב, הרי דע"ז אמרינן דבה במידה דחשבינן דהם דרים יחד במבוי, אוסר הגוי עליהן,[[489]](#footnote-490) אך בד' הריטב"א מבו' דפליג ע"ז, וס"ל דל"מ העירוב לחשוב דאיכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז במקום הגוי, - ונפ"מ לדינא בפלוגתייהו, הוא בגונא דיש חצר שדרים בה ישראל וגוי וחצר שדר בה ישראל, ועירבו ב' החצירות יחד, דלדעת התוס' אסור לטלטל מזל"ז, דכל שבאנו להתיר מכח שעירבו החצירות יחד, חשיבי כרבים במקום גוי, (וכ"ה מבו' בתשו' הרא"ש כלל כ"א סוס"ד), אך לדעת הריטב"א ל"מ עירובם לחשבם כרבים במקום גוי, ואין אוסר הגוי עליהן, וכ"ה להדיא בתו"ד הרשב"א בסוגיין (בד"ה הא דנקט) להתיר בזה, עיי"ש, וכ"ה בהג"א סימן ח', וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן שפ"ב סוס"א.[[490]](#footnote-491)

**הו"א טעמא דרב משום דקסבר וכו' עד שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו,** בביאור הס"ד דטעמא דרב הוא משום דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דהכא ליכא אלא חד חצר, דדירת הגוי לא שמה דירה, ומשמע דאיירי דהי' חצר אחת של גוי וחצר אחת של ישראל, וכ"כ התוס' בשם ר"ת, והוא בספר הישר סימן שכ"ו, ופירש לפ"ז, דלעולם מהני עירוב דרך חלונות לחשוב דיש ב' בתים בחצר הישראל,[[491]](#footnote-492) והתור"פ והריטב"א כתבו לפ"ז דזהו דקאמר דרך חלונות, ולא קאמר דרך פתחים, לאשמועינן דאף עירוב דרך חלונות מועיל לחשוב דיש ב' בתים בחצר הגוי, וכ"ש דרך פתחים, ואך דמ"מ אין המבוי ניתר בלחי וקורה משום דליכא אלא חצר אחת, דחצר הגוי ל"מ משום דדירת הגוי ל"ש דירה.[[492]](#footnote-493)

**ב** התוס' פירשו דאיירי דבצידו אחד יש כמה חצירות של גוים, ובצידו אחד יש כמה חצירות של ישראל שיש בכל אחד בית א', וזהו דקמ"ל דל"מ עירוב שמערבין דרך חלונות לחשוב דיש ב' בתים בחצירות הישראלים, וחצירות הגוים ל"מ, משום דדירת הגוי לא שמה דירה.

**ג** התוס' כתבו דר"ת במהדו"ק פירש והוא בספר הישר סימן של"א, דאיירי במבוי שכל החצירות שבצד אחד של גוים וכל החצירות שבצד השני של ישראלים ויש בכל החצירות של ישראל חלונות פתוחות זל"ז, וקאמר דאין מערבין יחד דרך חלונות, משום דעי"ז חשיבי כולהו כחד חצר, וליכא ב' חצירות פתוחות למבוי, וכדינא דרב דלעיל דחצירות הפתוחות זל"ז חשיבי כחצר אחת, ולדעת ר"ת היינו רק כשעירבו יחד, וכ"ה בפי' ר"ח, וכ"נ לפ"מ שפירש הרמב"ם בפ"ה מעירובין הי"ח לדינא דרב.

**ד** התוס' כתבו בתו"ד דעוד י"ל, והוא פי' בפנ"ע וכמש"כ המהרש"ל, דהוה מפרשינן דאיירי דיש חצירות ובתים רבים של גוים ושל ישראל, וחצר אחת של ישראל פתוחה למבוי, ושאר החצירות אינם פתוחות למבוי, וקמ"ל דע"י חלונות שיפתחו למבוי לא חשבינן להו כפתוחות למבוי אלא בפתח גמור.

התוס' בתחילת דבריהם נקטו דלדעת רב דחצירות הפתוחות זל"ז חשיבי כחדא, אף בתים הפתוחין זל"ז חשיבי כחדא, וכתבו לפ"ז דזהו דקאמר אין מערבין דרך חלונות, דדרך פתחים בלא"ה ל"מ, דכל שהן פתוחין זל"ז חשיבי כבית אחד, ומשא"כ כשאינם פתוחין זל"ז אלא ע"י חלונות, דלא חשיבי כחדא, וזה כמש"כ התוס' לעיל בע"א.

אך בהמשך דבריהם כתבו דאם היו פתוחים הבתים זל"ז דרך פתח ע"י עירוב הוו חשיבי ב' בתים פתוחין לחצר, ומבו' לפ"ז דאף דחצירות הפתוחות זל"ז חשיבי כחדא, מ"מ בתים הפתוחים זל"ז לא חשיבי כחדא,[[493]](#footnote-494) - וכ"ה מבו' גם מד' רש"י, דבדבריו לעיל בע"א מבו' דאף חצירות הפתוחות זל"ז ע"י חלונות חשיבי כחדא, ובע"כ דהא דבתים הפתוחין זל"ז ע"י חלונות מועילין לדין בתים פתוחין לתוכו, הוא משום דבתים הפתוחין זל"ז לא חשיבי כחדא, ולעיל בע"א נת' פלוגתת הראשונים בזה.

**הו"א דירת גוי שמה דירה,** התוס' כתבו דאע"ג דאמרו דדירת הגוי לא שמה דירה, הכא להקל להתיר המבוי להחשיב כבתים וחצירות פתוחין לתוכו אמר שמה דירה,[[494]](#footnote-495) - והתוס' לעיל בד"ה מבוי נסתפקו דלפ"מ דמסקינן דטעמא דרב הוא משום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, שפיר מהניא דירת הגוי לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"א, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי, והרשב"א כתב דהוא משום דמ"מ המבוי חשוב כיון דאיכא בתים וחצירות פתוחין לתוכו ודיוריו פתוחין לתוכם, וזה לטעמי' שנקט דהא דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו הוא כ"ה דיהא עליו חשיבות מבוי, ונת' לעיל ע"ד א', וכן הכריע הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ד הי"ט, וכ"כ בטוש"ע סימן שס"ג סכ"ו.

אך הרשב"א כתב בשם ר"ח דגם לפ"מ דמסקינן ל"מ גם משום דדירת הגוי לא שמה דירה, וגם משום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, וזהו דקאמר רב גוי גוי תרי זימני, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם בשם יש מגדולי המורים, וכ"כ בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער י'.

**טעמא דרב דקסבר אסור לעשות יחיד במקום גוי,** בפירש"י כתב דהיינו דאסור לדור יחיד במקום גוי שמא ילמד ממעשיו, ולפיכך לא יערבו אלו עמו ולא ישתמשו עמו במבוי כדי שיהא יחיד ויירא מן הגוי שלא יהרגנו ויצא, וכ"כ בפי' ריו"נ, ועד"ז כתב הרא"ש בסימן כ"א דאסור לעשות סיוע ליחיד שידור במקום גוי, וכ"כ התור"פ והריטב"א.

אך התוס' בד"ה מבוי כתבו בתו"ד דהיינו דאסור לערב עמו, משום דיש לחוש שיבטח הדר בחצר על שכניו המשתמשין עמו ויתייחד עם הגוי במבוי ויזיקנו הגוי,[[495]](#footnote-496) וכ"נ קצת בד' הרשב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה קט"ז, והמהרש"א תמה ע"ד התוס' בזה.[[496]](#footnote-497)

ביסוד הך דינא דאסור לעשות יחיד במקום גוי, נחלקו הראשונים, דהרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה קט"ז כתב דהן אסורין להוציא וכו' עד שישכור מן הגוי, ואע"פ שאין ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ואע"פ שאין הגוי אוסר עד שיהיו ב' ישראלים אוסרין זע"ז, כאן החמירו ואסרו לפי שאסור לעשות יחיד במקום הגוי, ומבו' דלא אסרו חכמים איסור בפנ"ע מכח הא דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, אלא מכח זה אמרו דדירת הגוי אוסרת בכה"ג, אף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וע"כ כל ששכרו מן הגוי ה"ה מותרין, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסוגיין (בד"ה מבוי) דמהני בזה שכירות מן הגוי, וכ"ה להדיא בפסקי ריא"ז סוף ה"ד.[[497]](#footnote-498)

אך בד' התוס' בד"ה מבוי והריטב"א בד"ה מבוי ובד"ה ור"י ז"ל פירש מבו' דאף אם שכרו מן הגוי ל"מ עירובם, ועמדו ע"ז העצי אלמוגים בסימן ש"צ סק"א והביאוה"ל בסימן שפ"ב סי"ט, והעצי אלמוגים שם כתב דכן משמע מסתימת הפוסקים, ומבו' לפ"ז דדינא דהכא אינו חד דינא עם הא דדירת הגוי אוסרת, אלא הוא דין בפנ"ע דאין העירוב מועיל בכה"ג, משום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, וע"כ ל"מ בזה שכירות רשות הגוי, - ויש להוסיף, דלמש"כ התוס' (בסוד"ה הו"א) בשם ר"ת במהדו"ק בביאור דינא דסוגיין, הרי דהאיסור הוא במבוי שאינו רשות הגוי כלל, וודאי דלא יועיל שכירות רשות הגוי.

הרשב"א בעבוה"ק שם כתב דכל הא דל"מ עירובם, הוא להוציא כלים ששבתו בבתיהן למבוי, אך הם מותרין להוציא כליהם מבית זה לבית זה דרך חלונות, אך הריטב"א כתב דאף לערב החצירות לבדם אסור, וכן נקט המאמר מרדכי בסימן שפ"ב סקי"ז, והביאו הביאוה"ל שם סי"ט,[[498]](#footnote-499) ועי' בחזו"א סימן צ"ו סק"ז במש"כ להכריע בזה, - ולכאו' אזלי לטעמייהו, דהרשב"א לטעמי' דמהני שכירות, והרי דמכח הא דאסור לעשות יחיד תיקנו חכמים דתאסור דירת הגוי בכה"ג, וע"כ ודאי דאינו אוסר עליהן אלא במבוי שהוא דר שם, אך הן מותרין להוציא כליהם מבית לבית, אך הריטב"א לטעמי' דל"מ שכירות, והרי דהוא דין בפנ"ע שתיקנו חכמים דאין מערבין, וע"כ אף הן אסורין להוציא מבית לבית,[[499]](#footnote-500) ועד"ז כתב העצי אלמוגים בסימן ש"צ סק"א, עיי"ש,[[500]](#footnote-501) אך בד' הביאוה"ל סימן שפ"ב סי"ט מבו' שנקט דלא תליין ב' פלוגתות אלו זב"ז, וצ"ע.

בפירש"י לעיל בסוגיין כתב דלהכי נקט חלונות, משום דאין דרך בנ"א לעשות פתחים גדולים מבית לבית, וכ"כ בפי' ריו"נ, וכ"כ האו"ז בסימן קע"ו, - אך התוס' בסוד"ה מבוי כתבו בשם ר"י דדוקא נקט חלונות, דאם יש פתחים ביניהם מותר לערב, דמרתת הגוי טובא ולא יזיקנו, וזה לפ"מ שפירשו דהא דאסור לעשות יחיד במקום הגוי הוא כדי שלא יזיקנו הגוי, והרא"ש בסימן כ"א כתב דהוא משום דאם יש פתחים ביניהם שכיח דדייר אף אם לא יערב עמו, וע"כ בכה"ג מותר לערב, וכ"כ הריטב"א, וזה לפ"מ שפירשו דהא דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, הוא כדי שלא ידור עם הגוי ולא ילמד ממעשיו, - והרשב"א והריטב"א בסוגיין הסכימו לדברי ר"י דאם יש פתחים ביניהם מותר לערב,[[501]](#footnote-502) וכ"כ בספר הבתים שערי עירובין שער ג', אך הרשב"א בעבוה"ק שער ד' ספ"ג הכריע כדברי רש"י דאף אם יש פתח ביניהם אסור, - והשו"ע בסימן שפ"ב סי"ט הביא לב' הדעות, והמ"ב בסקס"ט כתב להחמיר כדעת רש"י ודעימי'.

הרשב"א כתב בשם הראב"ד, דכיון דהא דל"מ הוא משום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, דוקא כשצידו אחד ישראל יחידי, אך אם היו שם ב' ישראלים, מותר ישראל אחר להתערב עמהם דרך חלון, - והרשב"א תמה ע"ז, דאם ב' ישראלים אלו דרים בב' בתים, אף הן בעצמן אסורין במבוי ואפי' ע"י עירוב, ואם שכרו מן הגוי אפי' יחיד נמי, (והיינו כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק דהא דל"מ העירוב משום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, היינו רק כשלא שכרו ממנו, ונת' לעיל), ואם הם דרים בבית אחד ודאי דאסור לערב עמהן, דאטו צידו אחד ישראל דקאמר רב היינו במי שדר בעצמו בלא אשה ובנים, דא"כ הו"ל לפרושי, ועוד דכל הם דריך בבית אחד, לא שכיח דדייר, - אך הריטב"א פירש לדברי הראב"ד דאיירי בב' ישראלים בב' בתים, דאם הם דרים בבית אחד, חשיבי כיחיד, כיון שהם דרים כאחד בחבורה אחת, ושמא יראנו שם יחידי לפעמים, ומשא"כ בב' בעלי בתים לא חששו לזה ולא חשיב יחידי, דכל שיש שם בעה"ב אחר לא מירתת לדור עמו במקום גוי, ואזיל לטעמי' דס"ל דמכח דינא דאסור לעשות יחיד במקום הגוי ל"מ עירובם אף אם שכרו מן הגוי, וזהו דקמ"ל דכל שיש ב' ישראלים בב' בתים ושכרו מן הגוי, שפיר מצי ישראל אחר לערב עמהם.

בד' התוס' בד"ה מבוי משמע דלפ"מ דמסקינן דטעמא דרב משום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, שפיר מהני העירוב דרך חלונות לחשוב דיש ב' בתים פתוחין למבוי, וע"כ אם דירת גוי שמה דירה לענין זה, שפיר הי' ניתר המבוי בלחי וקורה, (אלמלי הא דאסור לעשות יחיד במקום הגוי),[[502]](#footnote-503) וכ"כ הריטב"א, וכתב דגם מה"ט נקט רב דרך חלונות ולא נקט דרך פתחים, לאשמועינן דאף כשעירבו דרך חלונות חשבינן לי' כאילו הוא פתוח לחצר, כיון דמאני דידי' שכיחי בחצר ע"י העירוב.

אך בפי' ריו"נ נקט דל"מ העירוב דרך חלונות לחשוב דיש ב' בתים פתוחין למבוי, והק' דא"כ אמאי איצטריך רב לאסור מכח הגוי, תיפו"ל דליכא ד' בתים במבוי.

הרמב"ם בפ"ב מעירובין הט"ו ובפ"ה הי"ח פירש לדינא דרב בע"א, דאיירי כשהיו כמה בתי ישראל פתוחין לחצר, או כמה חצירות פתוחין למבוי, ובזה אמרינן דאף אם עירבו יחד דרך חלונות, אף דמועיל העירוב לטלטל מזל"ז דרך חלונות, מ"מ ה"ה אסורין להוציא דרך הפתחים, שאין הרבים נעשין בעירוב כיחיד במקום הגוי, וכ"ה בפי' ר"ח, ובפי' ר"ח ב"ר שמואל ור"י בן חכמון.[[503]](#footnote-504)

ובד' ר"ח מבו' דמדינא הי' העירוב מועיל לחשבן כיחיד במקום הגוי, וכתב דהוא משום דרב לטעמי' דס"ל דחצירות הפתוחות זל"ז שעירבו יחד חשיבי כיחיד, ואך דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, וע"כ אוסר הגוי בכה"ג, - אך בפי' ר"ח ב"ר שמואל ור"י בן חכמון מבו' דמדינא ל"מ, ומה שאמרו דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, אי"ז דין איסור, אלא היינו דאינם נעשים כיחיד במקום הגוי ואכתי הגוי אוסר עליהן, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם, וכן פירש המאירי בדעתו, והק' ע"ז דאין לשון אסור לעשות יחיד וכו' נופל בו יפה, והי' לו לומר אין נעשין יחיד במקום גוי, או אין עירוב במקום גוי.[[504]](#footnote-505)

ובחי' אהעו"ז כתב לפרש בזה, דכל הא דגוי אוסר כשיש ב' ישראלים, אף שעירבו הישראלים יחד, ול"מ העירוב לחשבם כיחיד, הוא משום דדינא הוא דאין עירוב מועיל במקום גוי, ואזיל לטעמי' בסימן שפ"ב ס"ג דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, ונת' לעיל ס"ב א', אך הכא דהם מערבין דרך חלונות שביניהם וחייל עירובם, שפיר חשבינן להו מדינא כיחיד במקום הגוי, וכל הא דל"מ הוא משום דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, ועיי"ש במה שהאריך עוד בזה, ובמש"כ לפרש פלוגתת אמוראי בירושלמי בזה.

י"ג שבט ע"ח

דף מס' 29

**ע"ב א' - ה' חבורות ששבתו בטרקלין אחד,** בפירש"י כתב דהיינו כשיש לכולן פתח מן הטרקלין לחצר, וכ"כ התוס', וכתבו דהוא משום דאם ל"ה לכל אחד פתח לחצר אמרינן פנימי נותן עירובו ודיו או ב' הפנימים, משום דהחיצונים הוו כבית שער, וכמבו' בשלהי פירקין, וכ"כ הריטב"א והרא"ש בסימן י"ז, וכ"כ הסמ"ג בהל' עירובין והסמ"ק בסימן רפ"ב וההגמי"י פ"ד מעירובין ה"ז, - אך בפי' ריו"נ כתב דאיירי אף כשכל חלק וחלק פתוח לחבירו ויוצאין בפתח אחד, וצ"ע.

ובהגה' ר"פ לסמ"ק שם נסתפק בדין סופרים ומלמדים שיש להם פתח אחד לרה"ר, אם הן צריכין עירוב, דהא משמע דל"מ פתח אחד לרה"ר כ"א להחשיב החיצונות לבית שער, והובא בהג"א סימן י"ז, - והב"י בסימן ש"ע ס"ד פירש לדבריו דהיינו, דדוקא כשהבתים פתוחין זל"ז הוא דחשיבא החיצונה כבית שער, אך בגונא דאין הבתים פתוחין זל"ז אלא כל הבתים פתוחים לבית אחד ואותו בית שער פתוח לחצר, צריכים כולם לערב, אף דיש לכולם פתח אחד לחצר,[[505]](#footnote-506) וכ"כ הרמ"א שם ס"ג.[[506]](#footnote-507)

**ב"ש אומרים עירוב לכל חבורה וחבורה,** בפירש"י כתב דה"ה דאם באו להוציא מרשות זו לזו צריכים עירוב ביניהם, והחזו"א בסימן צ"ב הוכיח מזה דבכלל התקנה דעירובי חצירות הוא שלא להוציא מבית של זה לבית של אחר בלא עירוב, ולא אמרינן דלא נאסר אלא להוציא מבית של יחיד לחצר של רבים, ונת' בזה בר"פ כל גגות.

**וב"ה אומרים עירוב אחד לכולן,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין מחיצה זו חילוק רשות ביניהם דמחיצה שפלה היא והטרקלין מחברן, ובד' הרשב"א והריטב"א משמע דהיינו רק משום דמעיקרא הי' הטרקלין אחד, וע"כ אף אחר שחילקוהו במחיצה שפלה עדיין הטרקלין מחברן ומבטל כח המחיצות ההן, אך כל דמעיקרא הי' הטרקלין מחולק במחיצות אלו, מודו ב"ה דהן חלוקין זמ"ז ואין הטרקלין מחברן, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ב המ"ו, עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' רש"י לקמן בסוגיין בד"ה חדרים, עיי"ש, וכ"ה גם בפי' ריו"נ מכת"י.[[507]](#footnote-508)

בפי' ריו"נ כתב דטעמא דב"ה הוא משום דאיירי בגונא דיש למעלה מכל הטרקלין עלי' אחת שכולם משתמשין בה ביחד, וע"כ אף דלמטה הן חלוקין במחיצות, מ"מ העלי' שעל גביהן מצרפתן, ופירש כן בטעם הא דכשמקצתן שרויים בחדרים או בעליות צריכין עירוב לכל חבורה וחבורה, ונת' להלן, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, ועיי"ש שהק' טובא ע"ז.

**ומודים בזמן שמקצתן שרויים בחדרים או בעליות שהן צריכין עירוב לכל חבורה וחבורה,** הרשב"א כתב דמדקתני בזמן שמקצתן, משמע דכל דמקצתן שרויים בחדרים ובעליות צריכים עירוב אף האחרים שעומדים בתוך הטרקלין ולא נחלקו, ומשום דאלו שחלקו רשות גמורה לעצמן גלו על האחרים שאע"פ שלא חלקו לגמרי במחיצות גמורות דעתן להתחלק לגמרי ומעתה נגרע כחו של טרקלין מלחברן ולעשותן אחד, אך מסיק דרק אותם מקצת השרויים בחדרים ובעליות צריכין עירוב, והא דקתני מקצתן הוא לרבותא, דאף דשאר הטרקלין לא נתחלקה אלא במחיצות גרועות ונמוכות, וגם אלו לא נתחלקו במחיצות קבועות, לא אמרינן דהאחרים שלא נתחלקו מוכיחין עליהם ועדיין הטרקלין מחברן, אלא כיון שנחלקו במחיצות עד התקרה ה"ה כחדרים מחולקין לגמרי וצריכין עירוב לעצמן, וכ"כ הריטב"א.

ובפי' ריו"נ כתב דהא דכשהם שרוים בחדרים עירוב לכל חבורה וחבורה, הוא משום דחדרים הם מאחורי הטרקלין ואינם בכלל הבית, אלא הוו ב' בתים ממש, והא דכשמקצתן שרויים בעליות עירוב לכל חבורה וחבורה, הוא משום דכל הא דהטרקלין מחברן הוא רק משום דהעלי' שעל גבם מצרפתן, אך כל דהעלי' עצמה חלוקה לדירה וליכא עלי' שתצרף אותם, צריכין עירוב לכל אחד ואחד, ולפי דבריו נמצא, דכשמקצתן שרויים בחדרים, א"צ עירוב בפנ"ע אלא אותם השרויים בחדרים, אך כל הדרים בטרקלין סגי להו בעירוב אחד, אך כשמקצתן שרויים בעליות, אף אותם הדרים בטרקלין צריכין עירוב לכל חבורה וחבורה, ועד"ז כתב הרשב"א בשם הראב"ד.[[508]](#footnote-509)

**א"ר נחמן מחלוקת במסיפס,** בפירש"י כתב דהיינו מחיצה נמוכה של חתיכות עצים, ובפשוטו היינו מחיצה שאינה גבוהה י',[[509]](#footnote-510) וכ"כ הרשב"א והריטב"א, ועיי"ש שכתבו דלאוקימתא זו לא אמרו ב"ש עירוב לכל חבורה וחבורה, אלא כשמערבי אצל אחרים, אבל הם עצמם מותרין לטלטל מחבורה לחבורה דכמעורבין דמו, דאל"כ יהיו אסורין גם לטלטל בתוך דירתם אלא בד' אמות לפי שנפרץ כל אחד במלואו למקום האסור לו, כיון דאין ביניהם מחיצה י', והו"ל למיתני דכולן אסורין עד שיערבו, וכ"כ הריטב"א.[[510]](#footnote-511)

אך הערוך בע' מסיפס כתב בשם גאון דמסיפס הוא כותל חלול שיש בו חלונות, וכ"כ בפי' ר"ח בן שמואל בשם רבינו שרירא ורבינו האי, וכ"כ בפי' ר"י בן חכמון, - ובפי' רחב"ש כתב דלפ"ז אף מסיפס הוא גבוה י',[[511]](#footnote-512) והא דקאמר אבל במחיצה י' וכו', היינו דבמחיצה סתומה בגובה י', והא דשאני מסיפס, הוא משום דאין דרך ב' בתים להסתר אחד מחבירו במחיצה כזו שהוא רואה אותו ממנה, והואיל והם רואים זא"ז כאנשי בית אחד הם שאין מקפידין בראייתן זא"ז.

**מחלוקת במחיצות המגיעות לתקרה,** התוס' כתבו דל"ד לחדרים ועליות, דהכא איירי במחיצות עראי כגון יריעות שמפסיקין עד התקרה, וכ"כ הריטב"א, וכ"נ גם בתו"ד הרשב"א בד"ה ומודים,[[512]](#footnote-513) - אך בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה חדרים מבו' דהא דשאני חדרים ועליות ממחיצות המגיעות לתקרה, הוא משום דבחדרים ועליות לא היו מחוברין מעולם, וכל הא דפליגי במחיצות המגיעות לתקרה הוא כשהיו מחוברין מתחילה, וכ"כ בתור"פ בדעתו, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד דמחיצות המגיעות לתקרה היינו במסיפס המגיע לתקרה דאי"ז מחיצה חשובה, ועי' גם בנשמת אדם כלל ע"ג סק"ח שעמד בפלוגתת רש"י ותוס' בזה. [[513]](#footnote-514)

ט"ו שבט ע"ח

דף מס' 30

**ע"ב א' -** בעיקר דינא דה' חבורות ששבתו בטרקלין דחשיבי כחדא, כתב החזו"א בסימן צ"ג סק"ד דבחצר כה"ג שכל אחד יש לו חצירו והן פתוחות זל"ז ואין מחיצות ביניהם, לא חשבינן להו כחדא, אלא חשבינן להו כב' רשויות, וכל חצר אסורה משום שנפרצה למקום האסור לה, ועיי"ש בסו"ד שנסתפק אם טעם החילוק בזה הוא משום דכל הא דחשבינן להו כחדא הוא משום דהתקרה מצרפתן, או הוא משום דשאני מקום המיוחד לדירה ממקום שאינו מיוחד לדירה,[[514]](#footnote-515) ועי' עוד בדבריו בסימן ק"ו סק"א במש"כ בדין קרפיפות,[[515]](#footnote-516) - ועי' עוד בשעה"צ סימן שע"ב ס"ק ק"ה שכתב דהא דל"מ מחיצות שאינם מגיעות לתקרה, הוא רק לגבי בית ולא לגבי חצירות, ועיי"ש שתמה בזה ע"ד הריטב"א לקמן ע"ט א', (אך בדבריו י"ל דהיינו רק בדינא דמחיצות שאינם מגיעות לתקרה, דכיון דמחיצות גמורות הם, הרי דכל הא דל"ה מחיצות הוא רק לגבי בית).

ועיקר מש"כ החזו"א דב' חצירות שאין ביניהם מחיצות, לא חשבינן להו כחדא, בפשוטו יש ללמוד כן מסוגיית הגמ' לקמן צ"ג בכותל שבין ב' חצירות שנפל, דאף שאין ביניהם מחיצה חשבינן להו כב' חצירות ואסרינן להו משום שנפרצה כל אחת למקום האסור לה, - אך האבנ"ז בסימן ש"א ס"ק ח' ט' נקט דבב' חצירות שאין מחיצה ביניהם חשיב כדרים יחד, והא דהתם חשבינן להו כב' חצירות, הוא משום דמתחילה ב' רשויות היו, ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דכלי בית שיצאו לחצר אסור לטלטלן בה אלא בד' אמות, י"ל דאף התם חשבינן להו כחצר אחת, ואפ"ה אין מטלטלין בה אלא בד', - ועי' עוד בגאו"י לקמן פ"ט ב' שעמד בתו"ד בהא דלרבנן כל גג וגג רשות לעצמו, דמ"ט ל"ה כה' ששבתו בטרקלין דחשיבי כחדא, ומשמעות דבריו דהוא משום דלמטה הדיורים חלוקין, וכשם שדיורים חלוקין למטה כך הם חלוקין למעלה, עיי"ש,[[516]](#footnote-517) ונפ"מ רבתא לדינא בכ"ז הוא בדין טלטול כלי הבית ברחובות העיר הפרוצים לחצירות של יחידים, ואכמ"ל.

**מחלוקת במחיצות שאינם מגיעות לתקרה,** התוס' ותוס' הרא"ש לקמן ע"ט א' ד"ה ש"מ כתבו דהיינו רק במחיצות עראי,[[517]](#footnote-518) וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"ה מבו' בד' המאירי, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ע ס"ה, וכן הכריע החזו"א בסימן צ"ג סק"ח.[[518]](#footnote-519)

אך בפי' ריו"נ כתב דאיירי במחיצות י' של אבנים שהוא בנין קבע, ואפ"ה ל"מ לחלק כיון שאין מגיעות לתקרה, וכ"כ התוס' הרא"ש בע"ב בשם המהר"ם, וכ"כ האו"ז בסימן קע"ב,[[519]](#footnote-520) וכ"ה מבו' בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב, והובאו דבריו בב"י סימן נ"ה ובשו"ע שם סי"ט, וכ"ה משמעות סתימת ד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א המ"ב ופ"ב המ"ו דרק בדין מחיצות המגיעות לתקרה כתב שם הלכה מ"ט דהיינו אף בהוצין,[[520]](#footnote-521) וכ"כ האלי' רבה בסימן ש"ע סק"ו ללמוד מד' המרדכי והאגודה, וצ"ב היאך למד לזה מדבריהם, ובאו"ש פ"ד מסוכה ה"ד דקדק כן מל' השו"ע שם ס"ג, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ז.

\*בעיקר הגריעותא דמחיצות שאין מגיעות לתקרה, מבו' בפי' ריו"נ דהוא משום דאין משתמשין כל א' בביתו בצניעות כדרך שאר בתים, ובפי' ריו"נ מכת"י כתב דהוא משום דרואין זע"ז, ובהמש"ד כתב דמחיצות המגיעות לתקרה דמהני הוא משום דאין רואין אלו את אלו ויכולין להשתמש בצניעות כל א' בשלו, ולפ"ז לכאו' פשיטא דצוה"פ ג"כ אינה מועלת אף שהיא מגעת לתקרה, וכן מחיצה דעומ"ר ל"מ, ולהני קמאי שפירשו דמסיפס היא מחיצה גבוהה י' אלא שיש בה חלונות, לכאו' ל"מ צוה"פ ועומ"ר אף למ"ד דמחיצות שאין מגיעות לתקרה מהני.

אך בתשו' הרדב"ז ח"ג סימן תכ"ז נקט בפשיטות דצוה"פ המגעת לתקרה מהניא לחלק דיורים, וכ"כ החיי אדם בכלל ע"ג ס"י והחזו"א בסימן צ"ג סוסק"ה, והרדב"ז שם צידד דה"נ מהני כשיש ג' מחיצות והרוח הרביעית פרוצה במלואה, והנשמת אדם בכלל ע"ג סק"ז פקפק בזה, וגם החזו"א שם הוכיח דלא סגי בזה, אך נקט בפשיטות דסגי בגיפופין ברוח רביעית בדליכא פרצה י', והיינו דדוקא במחיצות שאין מגיעות לתקרה נתחדש דלא שמם מחיצות, אך מחיצה המגעת לתקרה אף מחיצה דצוה"פ או עומ"ר מהניא לחלק דיורין, - וי"ל דהוא משום דהא דל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה, הוא משום דהתקרה מצרפתן, כל שאין מחיצה עד לתקרה, אך מחיצה דצוה"פ ומחיצה דעומ"ר המגיעות עד התקרה, שפיר מהני,[[521]](#footnote-522) וי"ל לדעתם, דמחיצה המגעת לתקרה והיא פרוצה באמצע גבהה, שפיר מהניא, (דחשיבא כמחיצה גמורה מדינא דעומ"ר בערב), ורק מחיצה שאינה מגעת לתקרה ל"מ, (דבזה ליכא לדין עומ"ר, וכמש"כ החזו"א בסימן ס"ח סקי"ז), וצ"ע, (אך בחזו"א סימן צ"ו סוסקי"ט נראה דגם מחיצה הפרוצה באמצע גבהה ל"מ, עיי"ש).

**תנא בד"א כשמוליכין את עירובם למקום אחר אבל אם הי' עירובן בא אצלן דברי הכל עירוב אחד לכולן,** בפירש"י כתב דלהך תנא לא פליגי ב"ש וב"ה בדין מחיצות, דלכו"ע הטרקלין מחברן והוו כה' שגבו את עירובן, ופליגי בדין ה' שגבו את עירובן ומוליכין עירובן למקום אחר, דלב"ש צריכין עירוב לכל אחד ואחד, ולב"ה עירוב אחד לכולם.

והרשב"א הק' ע"ד רש"י, דא"כ פליג הך תנא על ר"י הסבר, וא"כ הו"ל למירמא חדא אאידך, ולאקשויי מינה לרב נחמן, וכתב לפרש דאתיא הך ברייתא כל"ב דרב נחמן דאף במסיפס פליגי, וקאי על היכא שחילקו במסיפס, דבזה מודו ב"ש דהוו כחבורה אחת לגבי עצמן, וכמש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין דכשנחלקו במסיפס מודו ב"ש דאין אוסרין זע"ז, דאל"כ אף היו אסורין לטלטל במקומם, משום דנפרץ למקום האסור,[[522]](#footnote-523) ולא נחלקו אלא כשמוליכין עירובם למקום אחר, משום דבדורי מיבדרי, ומשא"כ כשעירוב בא אצלן דמיכנפי וקיימי, עירוב אחד לכולם.

והריטב"א כתב דהאי תנא לא פליג על ר"י הסבר, ואתא לאשמועינן דאף בחלוקין במחיצה עשרה מודו ב"ש דהטרקלין מחברן, ולא נחלקו אלא כשמוליכין עירובם למקום אחר, וה"נ פליגי בכל ה' שגבו את עירובם, וכ"ה מבו' בפי' ריו"נ במשנתינו, וכ"נ מד' הראשונים שלמדו מהך ברייתא דאף לב"ה במחיצות המגיעות לתקרה כשעירוב בא אצלם עירוב אחד לכולם, ופסקו כן לדינא, ואם הך ברייתא פליגא על ר"י הסבר וגם לא אתיא כרב נחמן, מנ"ל דקי"ל הכי, - ועי' בגאו"י שהאריך לפרש כן, דשפיר אתיא הך ברייתא גם כר"י הסבר, דכל הא דהטרקלין מחברן, וע"כ לכו"ע כשעירוב בא אצלן עירוב אחד לכולן, הוא רק במחיצות שאין מגיעות לתקרה, אך במחיצות המגיעות לתקרה ה"ה חלוקין לגמרי, ואף כשעירוב בא אצלן עירוב אחד לכולן, וה"נ אתיא הך ברייתא אף כרב נחמן, ועיי"ש שכתב עוד, דגם אתיא אף כמ"ד דבמחיצות שאין מגיעות לתקרה דברי הכל עירוב אחד לכולם, והיינו דבמחיצות שאין מגיעות לתקרה חשבינן להו כדרים יחד ממש, וע"כ אף כשמוליכין עירובם למקום אחר עירוב אחד לכולם, דלא תיקנו רבנן ב' עירוב בבית אחד.[[523]](#footnote-524)

\*בפירש"י במתניתין פירש דלב"ש רשויותיהן חלוקין ואם באו מרשות זו לזו צריכין עירוב ביניהם, והתור"פ עמד בזה דמ"ט פירש דלא כהך ברייתא דמודו ב"ש דהטרקלין מחברן, ולא נחלקו אלא כשמוליכין עירובם למקום אחר אם צריכין עירוב לכל חבורה וחבורה, ובפי' ריו"נ פירש כן למשנתינו, וכתב דהוא משום דלכולהו אמוראי דפליגי במסיפס או במחיצות שאין מגיעות לתקרה נחלקו אף אם הם אוסרין זע"ז, וזה כמו שנקט הרשב"א לדעת רש"י, דהך ברייתא פליגא על ר"י הסבר ועל כולהו אמוראי.

והקר"א כתב דלישנא דמתניתין דמודים בזמן שמקצתן שרוים בחדרים ובעליות וכו', משמע דבזה מודו ב"ה לב"ש, ואי נימא דלכו"ע הטרקלין מחברם ופלוגתייהו היא כשמוליכין עירובם למקום אחר, הרי דלאו היינו דמודו ב"ה לב"ש בזה, אלא היינו דבזה מודו ב"ש וב"ה דאוסרין זע"ז ואין מוציאין מרשות זו לזו בלא עירוב, וע"כ הוא דכשמוליכין עירובן למקום אחר צריכין עירוב לכל חבורה וחבורה אף לב"ה, ואי"ז במשמעות לישנא דמתניתין, ועד"ז כתב החזו"א בסימן פ"ג סוסק"ב, אך לדעת התוס' דאף בכעין חדרים ועליות א"צ עירוב לכל חבורה וחבורה אלא במוליכין עירובם למקום אחר, מתישב לישנא דמתניתין אף כהך תנא, וכ"כ התורת חיים.

התוס' הק' דוכי טעמא דב"ש אתא לאשמועינן, וכתבו דנפ"מ נמי לב"ה, דהא דמודו במחיצות כעין חדרים ועליות, היינו רק במוליכין עירובם, אך אם עירוב בא אצלן עירוב אחד לכולן, דכעין חדרים ועליות לב"ה, כמו מחיצות שאין מגיעות לתקרה לב"ש, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קס"ח, וכ"כ הרא"ש בסו"ס י"ז ורבינו ירוחם נתיב י"ב חט"ו פט:, וכ"ה בטוש"ע סימן ש"ע ס"ג.

אך התוס' הרא"ש בסו"ד נחלק ע"ז וכתב דמשמע דכל היכא דלא אסרי אהדדי בטרקלין, אחד מוליך ע"י כולן, דהא בהא תליא, והיינו דלפ"ז בע"כ דבמחיצות המגיעות לתקרה הן אוסרין זע"ז בטרקלין, וע"כ הוא דכשהן מוליכין את עירובם עירוב לכל אחד ואחד, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א שעמדו בקו' התוס' דטעמא דב"ש אתא לאשמועינן, וכתבו דהא דתני לה, הוא לאשמועינן דלב"ה אף במוליכין עירובם למקום אחר עירוב אחד לכולם, והרי דליכא בזה נפ"מ לדידן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד מעירובין ה"ז, דכל שהן חלוקין במחיצות המגיעות לתקרה הוו כדיורים מחולקין לגמרי, ואף אם עירוב בא אצלם צריכין עירוב לכל אחד ואחד, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ב המ"ח דבכה"ג הויא כל חבורה וחבורה כבית בפנ"ע, והן צריכין עירוב להכניס מחבורה לחבורה, ואף כשאחרים הביאו אצלם עירוב, צריכין שאר החבורות ליתן פת בעירוב, והנשמת אדם בכלל ע"ג סק"ו הוכיח כן גם מד' עוד מרבוותא, וכתב מכח זה לדינא לערב בלא ברכה, והסכים לזה החזו"א בסימן צ"ג סק"ג.

הטוש"ע שם כתבו, דבכה"ג דמחיצות מגיעות לתקרה, דכשעירוב בא אצלן עירוב אחד לכולן, ה"נ כשאין דיורים אחרים עמהן, א"צ לערב, וכ"ה מבו' בתו"ד התוס' הרא"ש, דפשיטא דאין אוסרין זע"ז בטרקלין, אך רבינו ירוחם שם כתב דהן צריכין עירוב ביניהם אם ירצו החבורות לטלטל מזל"ז, ואפ"ה כשעירוב בא אצלם עירוב אחד לכולם, והבית מאיר בסימן ש"ע ס"ג עמד בפלוגתא זו, - ועיי"ש שתמה ע"ד רי"ו, דאם הן צריכין עירוב ביניהם ולא אמרינן דהטרקלין מחברן, מ"ט כשעירוב בא אצלם עירוב אחד לכולם, ועוד דא"כ ה"נ י"ל לדעת ב"ש, דאף דכשעירוב בא אצלם עירוב אחד לכולם, מ"מ כשירצו לטלטל מזל"ז הם צריכין עירוב ביניהם, וא"כ מה מדמינן לה לה' שגבו עירובם.[[524]](#footnote-525)

הגרע"א הק' ע"ד התוס', דא"כ היאך אמרינן דהא דתניא דה' שגבו עירובן וכו' אתיא כב"ה, הרי לב"ה בכעין חדרים ועליות דהוי ג"כ כעירבו יחד, שהרי אם העירוב בא אצלן עירוב אחד לכולן, ואפ"ה במוליכין עירובם למקום אחר עירוב לכל אחד ואחד, ואי נחלק דהא דכשמוליכין עירובם למקום אחר עירוב לכל אחד ואחד הוא משום דלא הוו ממש כגבו עירובם, א"כ גם לב"ש י"ל הכי, דס"ל דאף במחיצות שאין מגיעות לתקרה ל"ה ממש כגבו עירובם, וע"כ הוא דכשמוליכין עירובם למקום אחר עירוב לכל אחד ואחד, ועד"ז הק' הקרבן נתנאל בסימן י"ז סק"ב, והגאו"י והקר"א בסוגיין, והעצי אלמוגים בסימן ש"ע סק"ח והבית מאיר שם ס"ג, והחזו"א בסימן פ"ג סק"ד, והבית מאיר שם כתב דלדעת רי"ו דהן צריכין עירוב ביניהם אם ירצו לטלטל מזל"ז, ניחא, דע"כ ל"ד לה' שגבו עירובם.

והקר"א והחזו"א שם הק' עוד מהא דפריך לקמן ע"ג א' אהא דה' שגבו את עירובם דכשמוליכין עירובם למקום אחר עירוב אחד לכולם, דהא אחין דכי גבו דמי וקתני צריכין עירוב לכל אחד ואחד, והרי דכל דא"צ לערב בפנ"ע דמי לה' שגבו את עירובם, ולד' התוס' הרי אכתי תיקשי דהא ה' חבורות דשבתו בטרקלין דכי גבו דמו וכשמוליכין עירובם למקום אחר עירוב לכל אחד ואחד.

אך בד' הט"ז בסימן ש"ע סק"ד והגר"ז שם ס"ה והמ"ב שם סקכ"ד מבו' שפירשו, דהא דכשמוליכין עירובם למקום אחר עירוב לכל אחד ואחד, הוא משום דיש דיורים אחרים בחצר ומיגו דהני אסרי וכו', עיי"ש, וכ"ה משמעות ל' הטור שם,[[525]](#footnote-526) ולפ"ז ניחא דשפיר דמי לה' שגבו עירובם דכל שיש עמהן דיורים אחרים בחצר ומוליכין עירובם למקום אחר עירוב לכל אחד ואחד, ועי' בבית מאיר שם ס"ג שדן לפרש כן בד' הטור, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ז, וגם החזו"א בסימן צ"ג סוסק"י תמה ע"ד המ"ב בזה.

**ה' שגבו את עירובן כשמוליכין את עירובן למקום אחר עירוב אחד לכולן,** בפירש"י לעיל מ"ט ב' כתב דהיינו דאם בא להוליך את עירובם שגבו להתיר חצירן, אחד מוליך בשביל כולן, ואפי' נתן הוא לבדו פת אחת בשבילם, דהואיל והוא כבר עירב עם חביריו קונה לצורך כולן, וכ"כ הטוש"ע בסימן שע"ב ס"ג, והגר"א שם כתב דהמקור להא דמהני שיתן הוא לבדו פת לכולם, הוא מסוגיין, דתלינן לה בפלוגתא דב"ש וב"ה, והכא שלא עירבו יחד, בע"כ דהא דתנן דעירוב אחד לכולם, היינו דסגי שיתן אחד פת לכולם, - והחזו"א בסימן ק"א סק"ד צידד דסגי בגרוגרת אחת לכולם, כדין ה' הדרים בבית אחד, אך השפ"א לעיל מ"ח ב' נקט דבעי גרוגרת לכל אחד, ולפי דבריו גם בה' ששבתו בטרקלין בעי גרוגרת לכל חבורה וחבורה, ולכאו' אי"ז במשמעות הדברים.

החזו"א בסימן פ"ג סק"ז הק' בדין ה' שגבו עירובן ומוליכין עירובן למקום אחר, דמ"ט עירוב אחד לכולן, כיון דכל עיקר התחברותן הוא ע"י העירוב וכיון דמוליכין עירובן למקום אחר וקונין דירתן באחד מבתי החצר השני' א"כ בטלו עירובן הראשון שהרי עקרו דירתן מבית זה, וכיון שבטלו עירובן כבר נתבטל חבורתן ואיך אחד מוליך ע"י כולן, וכתב דצ"ל דכן הוא מתקנת חכמים להתחבר ע"י עירוב שיהא אח"כ אחד זוכה לכולן, וב' העירובין קימין האחד לחברן להיות חבורה אחת, והשני לקבוע דירתן, ואע"ג דענין העירוב הוא קביעות דירה מ"מ יוכלו לקבוע הרבה מקומות כפי ענין תקנת חז"ל, עכ"ד.

**כמאן כב"ה,** התוס' כתבו דליכא למימר דאתיא כב"ש, ואיירי מתניתין כשיש עמהן דיורין אחרים, דמיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, וכמו שאמרו לקמן ע"ג א' בה' שגבו את עירובם, דאף אם יש עמהם דיורים אחרים בחצר, מ"מ כל הטרקלין חשיב כחדא ומטלטלין זע"ז בכל הטרקלין בלא עירוב, דמה ענין דיורים בחצר לגבי הטרקלין, - אך הרשב"א כתב די"ל כן דאם יש עמהם דיורין אחרים בחצר, צריכין עירוב, דמיגו דהני אסרי, וכ"נ בד' הריטב"א, ועיי"ש במש"כ בישוב קו' התוס'.

והחזו"א בסימן פ"ג סק"י הק' ע"ד התוס', דאף דבטרקלין הם מותרין לערב בלא עירוב, דהדיורים שבחצר אין אוסרין כלל בטרקלין, ולי"ב להמיגו דהני אסרי, מ"מ בחצר שאוסרין עליהן הדיורים האחרים, שפיר מצינו למימר דמיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, וזה טעמא דהרשב"א והריטב"א דס"ל דאף הכא מהני הא דיש עמהם דיורים אחרים בחצר להצריך עירוב לכל אחד ואחד, ועיי"ש שכתב דכיון דכבר הוחזקו לחבורה אחת לענין טלטול מחדריהם לטרקלין המשותף, ע"כ אף כשבאים לערב עם בני החצר עירוב אחד לכולם, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' גם בדבריו שם סק"ט במש"כ עוד בזה.[[526]](#footnote-527)

\*בעיקר מש"כ הרשב"א די"ל דכשיש עמהן דיורים אחרים בחצר הן צריכין עירוב, מבו' בדבריו שלא כתב כן אלא בדעת ב"ש, אך ב"ה ס"ל דאף בכה"ג א"צ עירוב, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א במשנתינו שכתבו דאף כשמקצתן שרויים בחדרים ועליות אין האחרים צריכין עירוב, והרי דלא אמרינן בזה מיגו דהני אסרי וכו', - והגאו"י בסוד"ה ואנן דקי"ל כתב לפרש דהוא משום דל"ד לאחין, דהתם דיורין מחולקין, והכא בית אחד הוא, ובכה"ג לא אמרינן מיגו וכו',[[527]](#footnote-528) ועד"ז כתב בפי' ריו"נ מכת"י במתניתין, ועי' גם בפי' הנדפס בשלהי מתניתין שכתב כעי"ז ובע"א קצת.

**ואיכא דאמרי בד"א וכו' אבל אם הי' מוליכין את עירובם למקום אחר דברי הכל עירוב אחד לכולם,** בפירש"י כתב דלהך תנא סברי ב"ש דאף דרשות אחת היא ודמי לה' שעירבו ועירוב בא אצלם, אפ"ה כולהו בעו לעירובי, והמהרש"א עמד בזה דהרי י"ל דטעמא דב"ש הוא משום דס"ל דאין הטרקלין מחברן ול"ה כה' שגבו את עירובן, ועיי"ש במש"כ בזה, ומש"כ בתחילת דבריו דלמד רש"י לזה ממה שאמרו דהא דתניא ה' שגבו וכו' דלא כחד, כ"ה מבו' בתור"פ, ועמש"כ בזה הגאו"י והקר"א והחזו"א בסימן פ"ג סק"ג.

\*הב"ח בסימן ש"ע אות ג' כתב, בדין חבורות ששבתו בטרקלין ואין לכל אחד פתח לחצר, אלא הן עוברין זע"ז, דקי"ל דב' הפנימים צריכין לערב, והחיצונים א"צ לערב, דהוו כבית שער דרבים, דכ"ז הוא כשהן חלוקין במחיצות המגיעות לתקרה, אך כל שאינם חלוקין במחיצות המגיעות לתקרה אינם חייבין, - והאלי' רבה שם סק"ד פירש לדבריו דהיינו דבכה"ג דאינם חלוקין במחיצות המגיעות לתקרה, א"צ שניהם ליתן חלק בעירוב, אלא הוו כדרים יחד ונותנים שניהם חלק אחד בעירוב, וכ"כ היד אפרים שם, אך הט"ז שם סק"ב פירש ד' הב"ח בע"א, ועיי"ש מש"כ ע"ז, וצ"ב, - אך השעה"צ שם סקי"ג הביא מהחמד משה שכתב, דבכה"ג דאין חלוקין במחיצות המגיעות לתקרה, הוי כמאן דליתא למחיצה כלל, והו"ל כמו ששרויין כולם יחד בחדר גדול אחד ואין שייך עליהן בית שער כלל, וחיוב העירוב הוא על כולם, וכתב דכן משמע בנהר שלום.[[528]](#footnote-529)

ט"ז שבט ע"ח

דף מס' 31

**ע"ב א' - תוד"ה ומודין, דלא מיבעיא אם כולם אוכלין במקום אחד וכו',** בתור"פ הוסיף דהיינו אף אם אינם אוכלין על שלחן רבם רק בשבת וכל ימי החול אוכלין כל אחד בחדרו, דמקום פיתא דשבת הוא העיקר, כמו שאמרו לקמן דאפי' הניח ביתו והלך לשבות אצל בתו באותה העיר אינו אוסר, וכ"כ הב"י בסימן ש"ע בשם הסמ"ק, וכ"כ הארחות חיים בהל' עירובין דין ט"ז דמקום פיתא הוא מקום שאוכלין שם בשבת, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ע ס"ו.

**כיון שכולם משתמשין בתוך הבית בכל עסקי תשמישתי' באפי' ובישול ובכל דבר וכו' הכל נקראים על שם בעה"ב,** התור"פ בסו"ד תמה ע"ז, דמנ"ל לומר סברא חדשה דלא אשכחנא בתלמוד, ועיי"ש שכתב דזה אי לא נימא דאפי' הוי בכלל מקום פיתא, - אך בד' התוס' מבו' דאין טעמם משום דאפי' הוי בכלל מקום פיתא, שהרי כתבו לטעם זה גם למ"ד דמקום לינה גורם, וגם כתבו דחשיבי כאילו כולם אוכלין וישנים במקום אחד, וגם כתבו גם להא דמשתמשין בתוך הבית בכל עסקי תשמישתי' ובכל דבר, ולא סגי להו בהא דמשתמשין באפי' ובישול, - וצ"ל בדעתם, דהוא משום דמכח זה חשבינן להו כאורחים אצל בעה"ב והם טפלים לדירתו, וזהו שכתבו התוס' דהכל נקראים על שם בעה"ב, וכ"כ החזו"א בסימן צ' סוסקל"א דמכח הא דהן משתמשין וכו' חשבינן להו כאורח.[[529]](#footnote-530)

התור"פ הביא מהשר מקוצי שהק' ע"ז, מהא דפליגי לקמן ע"ג א' בדין ה' נשים המקבלות פרס מבעליהן וה' עבדים המקבלין פרס מרבם, ומשמע דאפי' ובישול דידהו בבית בעליהם, כדמשמע לישנא דמקבלי פרס, ואפ"ה לא חשבינן להו כחדא אלא משום דמקבלין פרס, ול"מ הא דאפי' ובישול דידהו במקום אחד,[[530]](#footnote-531) - ועיי"ש בסו"ד שכתב די"ל דל"מ הא דהאפי' ובישול במקום אחד, אלא דוקא להני הדרים בחדרים ובעליות ובאותו בית עצמו של בעה"ב שהכל בבית אחד ואין דירתם חלוקה לגמרי,[[531]](#footnote-532) אך בנ"א הדרים כל אחד ואחד בבית לבדו שדירתם חלוקה לגמרי, ל"מ הא דהן משותפין באפי' ובישול, וע"כ בנשים ועבדים המקבלין פרס, דדרים כל א' בבית חלוק לעצמו, ל"מ הא דהן משותפין באפי' ובישול, ועי' בזה בחזו"א סימן צ' סוסקל"א.

בד' תור"פ משמע שדעת ר"י דסגי בה"ט דכולן משתמשין בתוך הבית וכו' לחודי', אף בלא ה"ט דלא השאיל להם רשותו ע"ד לאסור עליו, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א - אך הב"י בסימן ש"ע כתב דלא סגי בה"ט לחוד, אלא בצירוף הא דלא השאיל להם ביתו ע"ד לאסור עליו,[[532]](#footnote-533) וכ"כ בתשו' הרמ"א סו"ס ק"כ, וכ"כ הט"ז בסימן ש"ע סק"ו והאלי' רבה שם סק"ח והתו"ש שם סקי"ב והעצי אלמוגים שם סק"י והמ"ב שם סקל"ג.

**ועוד דאין משאיל להם רשותו לאסור עליו,** הרשב"א לקמן ע"ג א' הביא בשם התוס' רק לטעם זה, וכתב דהתוס' הוכיחו כן מהא דה' שכירו ולקיטו דלא אמרו להחמיר, וכ"כ הריטב"א לעיל ס"ד א', ומבו' בדבריהם דאף דטעם הא דאין אוסרין הוא משום דאין משאיל להם רשותו לאסור עליו, מ"מ גם כשהבעה"ב גוי אין אוסרין עליו, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן שפ"ב סקט"ז דגם בבעה"ב גוי איכא לטעם זה, אך בתשו' הרמ"א סו"ס ק"כ כתב דבבעה"ב גוי דאין לו חילוק אם יאסרו זע"ז, ליכא לטעם זה, וכ"כ הנשמת אדם בכלל ע"ג סק"ד, ותמה ע"ד המג"א, וצ"ע.

והחזו"א סימן צ' סקל"א כתב דה"ט דלא השאילן ע"מ לאסור עליו, אינו משום דחשיב כהתנה ע"מ שלא יאסרו עליו, שהמשכיר בית והתנה שלא יאסור עליו אין בתנאו כלום, כיון שהוא דר בבית מיוחד אוסר, אלא הוא משום דהוא נטפל לבעה"ב והוא כאורח אצלו, ובזה מהני הא דלא השאיל לו לאסור עליו, והינו דכיון דאם מאלם השכירות אוסר עליו, בשביל זה מרופה השכירות והוא נטפל לבעה"ב.

הרשב"א והריטב"א שם כתבו, דלפ"ד התוס' הא דתנן באחים שישנים בבתיהם דצריכין עירוב, היינו כשאין אותם בתים פתוחין לבית אביהם, דאם היו הבתים סמוכין לבית אביהם ופתוחין לו א"צ עירוב,[[533]](#footnote-534) - ובפשוטו הוא ע"ד מש"כ תור"פ על טעמא קמא דהתוס' דהיינו הם רק כשהם דרים באותו בית, אך כל שדרים בבית לעצמו הן אוסרין עליו, - אך בד' הריטב"א לקמן ע"ג א' נראה להדיא דדינא דהתוס' הוא אף כשהם דרים בבית לעצמו, עיי"ש, וכן נראה ממשה"ק הרשב"א והריטב"א שם ע"ד התוס' מהא דתנן לקמן פ"ה ב' דאם יש לבעה"ב תפיסת יד אין אוסרין עליו, דאלמא כל שאין לבעה"ב תפיסת יד בהן ה"ז אוסר עליו, ובע"כ דהא דאינם אוסרין הוא אף כשדרים בבית לעצמו, דאל"כ הרי י"ל דהתם איירי רק כשדר השוכר בבית לעצמו, אך שמא י"ל דסתם בית התבן פתוח לביתו, - ושמא מש"כ דאיירי כשאין אותם הבתים פתוחין לבית אביהם, היינו כשאין דרים עם אביהם בחצר, דכל שאין לו דיורים במקום שהשאיל להם, לא אמרינן דלא השאיל להם לאסור עליו, וצ"ע.

בד' הרשב"א והריטב"א בשם התוס' משמע דסגי בה"ט דלא השאיל ע"ד לאסור לחודי', שהרי לא הזכירו אלא לטעם זה, ועמד ע"ז הביאוה"ל בסימן ש"ע ס"ג,[[534]](#footnote-535) וכ"ה מבו' בד' המהרש"א, - אך בתשו' הרמ"א סו"ס ק"כ משמע דלא סגי בה"ט לחודי' אלא בצירוף הא דמשתמשין בתוך הבית בכל עסקי תשמישתי', וכן משמע בד' הט"ז בסימן ש"ע סק"ו, וכן צידד האלי' רבה שם סק"ח, וכ"כ התו"ש שם סקי"ב והעצי אלמוגים שם סק"י והמחה"ש שם סק"ח והמ"ב שם סקל"ג, ולפ"ז ניחא משה"ק הראשונים מהא דהיכא דאין לבעה"ב תפיסת יד ה"ז אוסר עליו, והראשונים שהק' כן, הוא משום שנקטו בדעת התוס' דסגי בהא דלא השאיל ע"ד לאסור, וכנ"ל, ועי' בנשמת אדם כלל ע"ג סוסק"ד במש"כ לדון בזה.

בד' הרשב"א והריטב"א מבו', דה"ט דלא השאיל ע"ד לאסור, אי"ז בדוקא כשהשאיל, אלא אף כשהשכיר מצינו למימר הכי, דאל"כ מאי קשיא להו מהא דכשאין לבעה"ב תפיסת יד ה"ז אוסר עליו, הרי י"ל דהתם איירי כשהשכיר, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ד, וכ"ה מבו' להדיא בתשו' הרמ"א סו"ס ק"כ, וכ"ה מבו' בתשו' מהרי"ק סוף שורש מ"ח לפ"מ שפירש הב"י בסימן ש"ע לדבריו, וכן נקט העצי אלמוגים בסימן ש"ע סק"י, - אך הגר"ז בסימן ש"ע ס"ה והמ"ב שם סקל"ג כתבו דכל שהשכיר ביתו אין להתיר מכח ה"ט,[[535]](#footnote-536) וכנראה הוא משום דכל שהשכיר ביתו בעד דמים, לאו כל כמיני' להגביל את שכירותו, ועד"ז כתב הערוה"ש שם סט"ו, וצ"ע.[[536]](#footnote-537)

**ומצי לסלוקינהו,** הגר"ז בסימן ש"ע ס"ה במוסגר כתב דהוא חד טעמא עם הא דלא השאיל להם רשותו ע"ד לאסור עליו, והיינו דהא דאמרינן דלא השאיל וכו', הוא משום דמצי לסלוקינהו, וע"כ בידו לומר דאינו משאיל להם רשותו לאסור עליו, אך כל דל"מ לסלוקינהו, אין לומר שאינו משאיל להם רשות לאסור עליו, דכיון שאין בידו לסלקם בע"כ הם אוסרים עליו, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן שפ"ב ס"א ובסימן שפ"ד בסו"ד דל"מ הא דלא השאיל להם רשותו ע"ד לאסור עליו, אלא היכא דמצי לסלוקינהו.

אך בתשו' הרמ"א סו"ס ק"כ נראה דהא דלא השאיל ע"ד לאסור, הוא אף כשאינו יכול לסלקם, דלכאו' בגונא דהרמ"א שם ל"ה הגוי המשכיר יכול לסלקם, והביאוה"ל בסימן ש"ע ס"ג דקדק כן מד' הט"ז והמג"א, וכתב דכ"נ בד' הרשב"א והריטב"א והא"ח שהביאו לד' התוס', ולא כתבו דהוא משום דיכול לסלקם.

הביאוה"ל שם כתב דבכה"ג דמצי לסלוקינהו יש להתיר אף בלא הא דהן משותפין באפי' ובישול, והביא דכן צידד האלי' רבה שם סק"ח בתי' בתרא, וכ"נ בד' הגר"ז שם ס"ה, וכן משמע בד' הגר"א שם, והחיי אדם בכלל ע"ג סק"ז ובנשמת אדם שם סק"ד נסתפק בזה, עיי"ש,[[537]](#footnote-538) ועיי"ש שכתב ללמוד כן ממש"כ הרשב"א בחי' ובעבוה"ק דכל שהשאיל לזמן מועט הו"ל כאורח ואינו אוסר, וכ"ש דהיכא דמצי לסלקו בכל עת דלא עדיף מזמן מועט, ועד"ז כתב בתשו' חיים שאל ח"ב סימן כ"ב, דכל דיכול לסלקו בכל שעה, גרע מאורח יותר מל' יום דאוסר, וכ"כ השעה"צ שם סקכ"ט, ופירש כן במש"כ הרמב"ם דהאורח לעולם אינו אוסר, דהיינו בדמצי לסלוקי, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שפ"ד ס"א, והשעה"צ בסימן שפ"ב סק"ו.[[538]](#footnote-539)

אך בשעה"צ סימן שפ"ב סקנ"ה הביא מהתו"ש והמחה"ש שם שכתבו דאף היכא דמצי לסלוקינהו אין להתיר כשהן אופין ומבשלין כל אחד בביתו, ונחלק שם על דבריהם, - וכן האריך החזו"א בסימן צ' ס"ק ל"א ל"ב דלא התירו התוס' אלא בצירוף כל ג' הטעמים, ועיי"ש שכתב דמש"כ הביאוה"ל דכל דיכול לסלקו אינו אוסר בק"ו מאורח לזמן מועט, אי"ז ק"ו, דכיון דהוא קבוע ודר שם מקרי שכן קבוע אף דמצי לסלוקי, ואורח גופי' דאוסר לאחר ל' אף במצי לסלוקי איירי, ועד"ז מצינו בתור"פ בסוגיין, שכתב בשם השר מקוצי לדחות להוכחת התוס' מה' שול"ק, דכל דמצי לסלוקי אינו אוסר, דשאני התם שלא היו אותן שכירים בתוך הבית כי אם לפי שעה, אבל אותם הבחורים שהם בקביעות זמן ארוך בבית הרב וכן הסופר או המלמד שדרים שם בקביעות חצי שנה או יותר, ודאי דירתם חשובה אצל בעה"ב כאילו שכרו ממנו וצריכים לערב.[[539]](#footnote-540)

\*לעיל ס"ה ב' אמרו בפונדק דל"ה שוכר והוה משכיר, דאם יכול המשכיר לסלקו מצו לשכור ממנו, ובפירש"י שם בפי' קמא כתב דהיו דרים בחצר זו ב' ישראלים, והעירו דלדעת המ"ב דכל דיכול לסלקו הו"ל כאורח ואינו אוסר, תיקשי דא"כ מ"ט הי' השוכר הגוי אוסר עליהן, אף דהו"מ המשכיר לסלקו,[[540]](#footnote-541) ולפי' בתרא דרש"י דלא היו שם ישראלים קבועים, י"ל דמה"ט הוא דהגוי אוסר עליהן, משום דכל הא דאורח אינו אוסר, הוא רק כשיש שם ישראל קבוע,[[541]](#footnote-542) - וצ"ל בזה, דהנה בד' הטוש"ע בסימן שפ"ג ס"א מבו' דכל הא דאורח אינו אוסר, הוא רק כשבא לדור שם דרך אכסנאות, אך כל שבא לקבוע עצמו, אף אם הוא שלא ברשות וביד בעה"ב לסלקו, ה"ה אוסר, עיי"ש, וכ"נ בד' התוס' לעיל ס"ט ב', והיינו משום דבכה"ג לא חשבינן לה כלל כאורח, ואשר ע"כ בפונדק ששכרו הגוי בקביעות, ע"כ הגם דהי' בעה"ב יכול לסלקו, מ"מ לא חשבינן לה כאורח.

\*בביאוה"ל סו"ס ש"ע נקט, דבההיא עובדא דפונדק, הי' ביד השוכר לסלק את ר"ל ותלמידי דר"ח מן הפונדק, כיון שלא הי' שם בשעה שבאו לשם, וגם בני ביתו לא היו שם, ואפ"ה היו אוסרין זע"ז, עיי"ש, וצע"ג דמ"ש מה' שול"ק דאין אוסרין משום דיכול לסלקן, ומכח זה בטלה דירתם אצל בעה"ב,[[542]](#footnote-543) ואמנם י"ל דאף דבטלה דירתם אצל בעה"ב, אכתי גם דירתם ראוי' לאסור, אלא דמהני העירוב של בעה"ב גם לדירתם, (כיון דהם בכלל דיורי בעה"ב), וע"כ התם שהי' בעה"ב גוי ולא שכרו ממנו, אכתי דירתם אוסרת, אך לכאו' אינם אוסרין זע"ז, (כיון דדיורי שניהם בטלים אצל דירת בעה"ב), וא"כ מ"ט אוסר הגוי.[[543]](#footnote-544)

**והו"ל כה' שכירים וה' לקיטים דלא אמרינן להחמיר,** בל' התוס' משמע שהביאו מזה ראי' לה"ט דאינו משאיל לו רשותו ע"ד לאסור עליו ומצי לסלוקינהו, דבפשוטו בה' שול"ק איירי אף כשאינם משתמשין במקום אחד בכל עסקי תשמישתי', וכ"ה בתור"פ, והרשב"א לקמן ע"ג א' והריטב"א לעיל ס"ד א' הביאו בשם התוס' שהוכיחו מזה להא דלא השאיל ע"ד לאסור עליו, ועי' בנשמת אדם כלל ע"ג סק"ד מש"כ בזה, לפמש"כ הרמ"א בתשו' סו"ס ק"כ דבמשכיר גוי ליכא לה"ט דלא השכיר ע"ד לאסור עליו.

הרשב"א לקמן ע"ג א' כתב לדחות, דהתם הבעה"ב הגוי דר שם וכל כליו שם ואין לך תפיסת יד גדול מזה, ועוד, דהתם אין השול"ק דרים שם ואין להם שם מקום פיתא ולינה, ומדינא אין אוסרין, והתור"פ בסוגיין כתב בשם השר מקוצי כדרך קמא, (ועיי"ש מש"כ לדחות עוד), והריטב"א לעיל ס"ד א' כתב כדרך בתרא.

**ואע"פ שהקילו בגוי טפי מבישראל דכי מושיל וכו' וכה"ג בביתו של ישראל לא שרי,** התוס' לעיל ע' ב' נסתפקו בדינא דשול"ק אם הוא גם בישראל או אינו רק בגוי, ולעיל ס"ד א' נתבאר דמש"כ התוס' הכא דבביתו של ישראל לא שרי, הוא רק להשכיר בע"כ של גוי, ואף היכא דאינו שול"ק גמור אלא דמושיל לי' דוכתא, ואכמ"ל.

כ' שבט ע"ח

דף מס' 32

**דין אורח**

**ע"ב א' -** בדין סופרים ומלמדים כתב הרשב"א לקמן ע"ג א', דאף שדעתו דהן אוסרין על בעה"ב, מ"מ אם לא ייחדו להם מקום אלא לשעה אינם אוסרין, שאינם אלא כאורחים אצלו, והביא כן מירושלמי דאכסנאי אינו אוסר, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ב ה"ס, - והך דינא דאורח אינו אוסר, כ"כ גם הרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ב, והטוש"ע בסימן שפ"ד ס"א והשו"ע בסימן ש"ע ס"ח וסימן שצ"א ס"ב.

התוס' לעיל ס"ט ב' הביאו מפי' ר"ח שפירש למה שאמרו שם ביחיד שביטל רשותו דשלהם מותר לו ולהם משום דהוי אורח לגבייהו, דהוא כמו שאמרו בירושלמי דאכסנאי אינו אוסר לעולם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין ה"א ופ"ד הי"ב, עיי"ש, וכ"כ הראבי"ה בסימן ת"ד, ורי"ו נתיב י"ב חלק ט"ז, וכ"כ התרוה"ד בסימן ע"ו, והתוס' כתבו ע"ז דל"ד כלל דהתם איירי כגון הבא לדור במבוי לשם אכנסאות ולא לקבוע עצמו.

ובביאור מה שנחלקו התוס' ע"ד הר"ח, כתב המהרש"א שם, דהוא משום דבביטל רשותו הרי הוא דר שם ודעתו ודאי לקבוע, והיינו דליכא למיתי עלה מדינא דהירושלמי דאורח אינו אוסר, שהרי הוא קבוע במקומו, ובע"כ דדין אחר הוא, ולכאו' היינו משום דכל שביטל לו רשותם חשיב דאין לו רשות כלל בחצר, ול"ב בזה לדינא דאורח אינו אוסר, וכ"כ הבית מאיר בסימן ש"ע ס"ח,[[544]](#footnote-545)אך בדבריו שם לעיל מינה מבו' דהא דהמבטל ביתו אינו אוסר, הוא מדינא דאורח, וצ"ע.

אך האהעו"ז בסימן ש"ע פירש בד' התוס', דדינא דהירושלמי דאורח אינו אוסר, הוא רק בגוי, משום דליכא למיחש שילמד ממעשיו, אך בישראל אף אורח אוסר,[[545]](#footnote-546) והא דהמבטל רשותו אינו אוסר, הוא משום דהוי כאינש דעלמא דמקום פיתא שלו הוא בחצר אחרת, אלא שהוא לן ומשתמש כאן, דאינו אוסר,[[546]](#footnote-547) ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרי"ד בתשו' סימן מ"ד שהביא השבה"ל בסימן ק' דאורחים השובתים בביהכנ"ס אוסרים, ובדעת המהרי"ק בתשו' סימן מ"ו דאורח אוסר.[[547]](#footnote-548)

הראבי"ה בסימן ת"ד כתב דכל הא דאכנסאי אינו אוסר, היינו כשהוא דר שם בלא שכירות, וכתב דהוא משום דלא תיקנו עירובי חצרות אלא שלא ליתי לאחלופי ברה"ר, ואכסנאים אין להם רשות בחצר, ולא אתי לאחלופי, דהא ידעו דהך גברא אכסנאי הוא, אך כל שהוא דר שם בשכירות, ה"ה נחשב בעה"ב, ורשות שלו היא, והוא אוסר בחצר, והיינו דכיון דכל הא דאכסנאי אינו אוסר הוא משום דאין לו רשות בחצר, הרי דכ"ז הוא כשהוא דר שם בלא שכירות, אך כל שהוא דר שם בשכירות, יש לו רשות בחצר, וה"ה אוסר, - וזה לפי דרכו שם שפירש דהא דהמבטל רשותו אינו אוסר, הוא משום דאין לו רשות בחצר כלל, והוא חד דינא עם הא דאכסנאי אינו אוסר, אך לדעת התוס' דדינא דאכסנאי אינו אוסר הוא דין אחר מהא דהמבטל רשותו מותר להוציא מביתם לחצר, לכאו' הא דאכסנאי אינו אוסר הוא אף כשהוא דר שם בשכירות, וכן נקטו המהרש"ל בתשו' סימן י"ח והרמ"א בתשו' סימן ק"כ, וכ"כ המ"ב בסימן ש"ע סקנ"ג ובשעה"צ שם סקכ"ח, והביא כן מד' המג"א והגר"ז והחיי אדם, - ובד' החזו"א בסימן צ' סקל"ג בתו"ד מבו' דאף הדר בבית של עצמו בדרך אכסנאות הו"ל כאורח דאינו אוסר, עיי"ש, וצ"ע.[[548]](#footnote-549)

**דיני אורח**

התוס' שם הביאו מירושלמי דאית תנא תני קסדור אוסר מיד ואכסנאי לאחר ל', ואית תנא תני קסדור אוסר לאחר ל' ואכסנאי אינו אוסר לעולם, מ"ד קסדור אוסר מיד ברגיל ואכסנאי לאחר ל' בשאינו רגיל, מ"ד קסדור לאחר ל' כאלין דעלין ברשות ואכסנאי אינו אוסר לעולם כאלין דלא עלין ברשות, - ובפשוטו היינו דלא פליגי כלל, דהיכא דנכנס ברשות אם הוא רגיל ה"ה אוסר מיד ואם אינו רגיל אינו אוסר אלא לאחר ל', ואם נכנס שלא ברשות אינו אוסר כלל,[[549]](#footnote-550) וכ"כ רי"ו נתיב י"ב חלק ט"ז והטוש"ע בסימן שפ"ד ס"א.

אך בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"כ כתב דפליגי בנכנס שלא ברשות, דלמ"ד קמא הוא אוסר, ולמ"ד בתרא אינו אוסר, והביאו הב"י בסימן שפ"ד, והעצי אלמוגים שם סק"א צידד לדעתו, דאף פליגי בדין רגיל, דלמ"ד קמא הוא אוסר מיד, ולמ"ד בתרא אינו אוסר אלא לאחר ל' יום, ועיי"ש שעמד לפ"ז ע"ד הב"י שם, ועיי"ש במש"כ לדון דאף לדעת הרשב"א לא פליגי בדין רגיל, ואכמ"ל, וכ"כ השעה"צ בסימן ש"ע סקל"ג, וכ"נ מסתימת ד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ב (ה"ס) דאם השאיל לשעה אינם אוסרין לו, ולא חילק דכ"ז הוא כשאינו רגיל.

השו"ע בסימן ש"ע ס"ח כתב דאם לא נתארח אלא לל' יום או פחות אינו אוסר, והט"ז שם סק"י כתב דאם נתארח ליותר מל' יום אסור, והא"ר שם עמד בזה דבל' הב"י שם מבו' דרק בפחות מל' יום אינו אוסר, אך בל' יום אוסר, והביאוה"ל שם כתב דכ"ה ג"כ בל' הדרכ"מ בסימן שפ"ב והלבוש בסימן שפ"ד והמג"א בסימן שצ"א סק"ב דבל' יום אוסר, וכתב לסייע לזה דלא מצינו בשום מקום שיעורא דיותר מל', ואדרבה בכל מקום אמרינן דבל' יום מיקרי תושב, והניח בצ"ע לדינא.

הגר"ז בסימן ש"ע ס"י כתב, דאף כשקבע עצמו ליותר מל' יום, אינו אוסר בתוך ל' יום, אך המ"ב שם סקנ"ה ובשעה"צ סק"ל נחלק ע"ז, וכתב דכל שקבע עצמו ליותר מל' יום הוא אוסר מיד, וכתב דכ"ה משמעות התוספתא פ"ה.[[550]](#footnote-551)

הגר"ז שם כתב דרגיל היינו שהוא רגיל לבא ולקבוע ליותר מל' יום, והשעה"צ שם סקל"ג הוכיח מד' המהרש"ל בתשו' סימן י"ח דכל שהוא רגיל לבא לשם אף לפחות מל' יום, ה"ז מפקיעו מתורת אורח.

בתשו' מהרש"ל סימן י"ח כתב דכיון דאורח גוי אוסר ברגיל, כ"ש דאורח ישראל אוסר ברגיל, אך המג"א בסימן ש"ע סקי"ב כתב בדעת הרמ"א דישראל אורח אינו אוסר אף ברגיל,[[551]](#footnote-552) והבית מאיר שם כתב לפרש דהוא משום דבגוי דאיסורו הוא משום שמא ילמד ממעשיו, יש לאסור משום זה אף בבא לשם אכסנאות כיון שרגיל, ומשא"כ בישראל דאוסר משום קניית רשות, הרי דכל שלא שהה ל' יום ואינו רוצה לקבוע אינו קונה רשות ואינו אוסר, והמ"ב בסימן ש"ע סקנ"ה וסימן שצ"א סקכ"ד הביא לב' הדעות בזה, ובשעה"צ סימן ש"ע סקל"ג הכריע להקל בזה, וכ"כ הגר"ז שם ס"י, ומשום דבשל סופרים הלך אחר המיקל.

השו"ע בסימן ש"ע ס"ח כתב דאורח המתארח בחצר, אינו אוסר על בני החצר, והוא והן מותרין בין בביתו ובין בביתם, אך המג"א בסימן שצ"א סק"ב כתב בביאור ד' המרדכי בסימן תק"ז, דאף דאורח אינו אוסר, ומותר להוציא מבית הבעה"ב הקבוע לחצר, מ"מ אסור להוציא מבית האורח לחצר, ומבו' בדבריו דהוא משום דרק בחצר אמרינן דאין להאורח רשות, אך בביתו שהוא רשותו שלו לבדו ויש לו בו רשות, אינו טפל לישראל הקבוע,[[552]](#footnote-553) והביאוה"ל בסימן ש"ע ס"ח כתב דכמה אחרונים תמהו ע"ד המג"א, וכן הסכים הבית מאיר שלא לזוז מפסק השו"ע, וכ"כ המ"ב בסימן ש"צ סקכ"ג דאנן נקטינן כדעת השו"ע דגם האורחים מותרין.

**דין אורח כשאין שם ישראל קבוע**

לעיל ס"ה ב' אמרו דר"ל ותלמידי דר"ח איקלעו לההוא פונדק, ובפירש"י שם כתב בפי' בתרא דהיו בפונדק עצמו חדרים פתוחין לחצר והאכנסאים נכנסין בהן ואוסרין זע"ז בשבת, והתוס' שם (בד"ה איקלעו) הסכימו לפי' זה, והרמ"א בתשו' סימן ק"כ הק', דאם אורח לפחות מל' יום אינו אוסר, מ"ט האכסנאים אוסרין, ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דאורח אינו אוסר, היינו כשיש שם בעה"ב קבוע דהם בטלים לגבי', אבל כשהם כולם אורחים אוסרים זע"ז,[[553]](#footnote-554) וכ"כ בדרכ"מ סימן שפ"ב סק"ב ובהג"ה סימן ש"ע ס"ח, אך בתשו' מהרש"ל סימן י"ח כתב להוכיח מזה, דכל הא דאורח אינו אוסר, היינו באורח אחד, אך כל שיש ב' אורחים אוסרין הן זע"ז, ובאהעו"ז סימן ש"ע הוכיח מהכא דאורח אוסר.

ובד' הרמ"א שם מבו' עוד, דכל הא דכשיש שם בעה"ב קבוע הן בטלין לגבי, היינו רק כשיש שם בעה"ב ישראל, אך כל שיש שם בעה"ב גוי, אינם בטלים לגבי, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ע סקי"ב, והשעה"צ שם סקל"ו, ועיי"ש שכתב בשם היד אפרים, דכ"ז הוא רק בגוי שבחצר, אך כל שהם אורחים בפונדק של גוי ה"ה בטלים לבעה"ב, וכתב דבתשו' הרמ"א מבו' דאף בכה"ג אינם בטלים לבעה"ב, וכ"כ הפמ"ג שם, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שפ"ב ס"כ.[[554]](#footnote-555)

ובד' המהרש"ל שם והרמ"א בתשו' שם ובסימן פ"ה מבו', דהא דכשיש שם ישראל קבוע אין האורח אוסר, הוא אף היכא דאינו דר בבית של הישראל הקבוע, אלא דר בבית גוי, דאף בכה"ג בטלה דירתו אצל הישראל הקבוע, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסו"ס ש"ע ובד' הגר"ז שם ס"ט, והביאוה"ל שם ס"ח הוכיח כן מד' התרוה"ד בסימן ע"ו.[[555]](#footnote-556)

**אורח הדר יחד עם בעה"ב**

בתוספתא פ"ה תניא דקסדור הבא לעיר עד ל' יום ה"ז אוסר מיד, אימתי בזמן שייחדו לו בית דירה לא ייחדו לו בית דירה או שאין עמהן דיורין בחצר אינו אוסר,[[556]](#footnote-557) ונתחדש בזה, דאף דאורח שדר יותר מל' יום אוסר, כ"ז הוא כשייחדו לו בית דירה לעצמו, אך כל שלא ייחדו לו בית דירה לעצמו אינו אוסר, אך העצי אלמוגים בסימן שצ"א סק"א כתב לדון לפרש לד' התוספתא בע"א, ולכאו' הוא משום דכל שלא ייחדו לו בית דירה לעצמו אלא הוא דר עם בעה"ב, לעולם חשיב כאורח,[[557]](#footnote-558) והכי מסתברא, דכל כה"ג לא גרע מהיכא דיש לבעה"ב תפיסת יד שם שאינו אוסר, וכתב הרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ד דהוא משום דנעשו כאורחים אצלו, וכ"ש דאם דר שם בעה"ב ממש דהוי כאורח אצלו.[[558]](#footnote-559)

וכ"נ בד' המ"מ בפ"ד מעירובין ה"ו שפירש כן בד' הרמב"ם שם הי"ב שכתב דהאורח אינו אוסר לעולם, וניחא בזה מה שעמד השעה"צ בסימן ש"ע סקכ"ט במש"כ הרמב"ם דאינו אוסר לעולם, שהרי אורח ליותר מל' יום אוסר, (והשעה"צ שם כתב דדברי הרמב"ם קיימי בגונא דמצי לסלוקי, דלעולם הו"ל כאורח), וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן צ"ה, דמה"ט הוא דקטן הדר עם אביו או עם אחר אינו אוסר, משום שהוא נגרר אחר אביו ואמו והשוכן עמו ואינו אלא כאורח, וכ"נ גם בדבריו לקמן ע"ג א' דרק אם הוא מייחד לאורח דירה לעצמו, ה"ה אוסר עליו, (אף שיש ביד בעה"ב לדור שם), אך כל שלא ייחד לו דירה לעצמו, אינו אוסר עליו,[[559]](#footnote-560) ועי' גם בד' הבית מאיר בסימן ש"ע ס"ח בתו"ד, והמ"ב שם סקנ"ד.[[560]](#footnote-561)

כ"א שבט ע"ח

דף מס' 33

**ע"ב ב' - האחים שהיו אוכלין על שלחן אביהם וכו',** בפירש"י כתב דהם ואביהם דרים בחצר אחת, ומבו' דכל שאינם דרים עם אביהם בחצר אחת לי"ב לדינא דמקבלי פרס, ואף אם עירוב בא אצלם או שאין עמהם דיורים בחצר הם צריכין לערב, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן בסוגיין ד"ה מקבלות, וכ"ה משמעות ד' ריו"נ, ולהלן נת' להוכיח כן מדבריו, וכ"כ הריטב"א בשם המפרשים, וכ"נ בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ד דין ב', וכ"כ האו"ז בסימן קע"ג.

אך הריטב"א נחלק ע"ז וצידד דאף אם דרים באנפי נפשייהו בבית מיוחד לכל אחד בחצר אחר, ושלא בחצירו של האב או הרב, כיון דכולן מקבלין פרס מאותו האב או הרב, הו"ל כיחידים דא"צ לערב,[[561]](#footnote-562) וכן דקדק הביאוה"ל בסימן ש"ע ס"ה מד' רבינו ירוחם נתיב י"ב חט"ו.

וטעמא דרש"י ודעימי' דדינא דמקבלי פרס הוא רק כשהם דרים בחצר אחת עם אביהם, לכאו' הוא משום דיסוד דינא דמקבלי פרס הוא דהם טפלים לדירת האב, וכ"נ מד' ריו"נ לקמן פ"ה שדימה דין תפיסת יד לדינא דמקבלי פרס, וע"כ הוא דאינם אוסרים עליו והם נכללין בעירובו, וע"כ כ"ז הוא כשהם דרים בחצר אחת עם אביהם, וזה כדינא דתפיסת יד, דהוא רק כשהבעה"ב דר באותה חצר,[[562]](#footnote-563)[[563]](#footnote-564) - אך בד' הריטב"א ורי"ו דס"ל דהוא אף כשאינו דר עמהם בחצר, נראה דס"ל דיסוד דינא דמקבלי פרס אינו משום דהם טפלים לדירת האב, אלא הוא משום דכיון שהם מקבלין פרס משלחן אחד, ה"ה מצרפן ומערבן יחד, וכמש"כ הריטב"א דשלחן ר' חייא מחברן כאילו אוכלין על שלחנו ממש כיון שמקום פיתא גורם ואינו אוסר אלא בית שיש בו מקום פיתא, והיינו דכיון דהן מצורפין במקצת במקום פיתא דידהו, חשיבי כחדא, וע"כ שפיר מהני קבלת פרס אף דאין אביהם דר עמהם בחצר.

**וישנים בבתיהם,** בפירש"י בד"ה אימתי כתב דהא דכשיש עמהן דיורין אחרים בחצר צריכין עירוב לכל אחד ואחד, הוא משום דחלוקין דיוריהן בלינה ומקבלי פרס הן, ומבו' דהא דתנן וישנים בבתיהן בדוקא הוא, דרק מה"ט הוא דהן צריכין עירוב לכל אחד ואחד, אך כל שהם לנים בבית אביהם ומקבלין פרס חשיבי כחד ממש, ואף אם יש עמהן דיורין אחרים בחצר עירוב אחד לכולם, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והרע"ב, וכ"כ הגאו"י בד"ה אמר ר"י,[[564]](#footnote-565) - אך התוי"ט דקדק מד' הטור דפליג ע"ז וס"ל דלא תליא כלל במה שהם ישנים בבתיהן, והא דתני וישנים בבתיהן הוא לגלויי ולפרושי דהא דתני שהיו אוכלין על שלחן אביהם דלאו משלחן ממש הוא שהרי ישנים בבתיהם ומסתמא שם אוכלין, אלא דמקבלי פרס הן, עיי"ש.

**אבל אם הי' עירוב בא אצלן וכו' א"צ לערב,** בפירש"י כתב דהיינו דאם הי' עירוב כל החצר בא לבית אביהם שלא הוזקקו לעירוב וכו' והם כולם נמשכין בו, עכ"ל, ומשמע דכל הא דא"צ לערב הוא כשהעירוב בא לבית אביהם, אך כל שהוא בא לבית אחד מן האחים ה"ה צריכין לערב, וכ"ה להדיא בפי' ריו"נ, שכתב דהוא משום דהעירוב עומד בבית שמקבלין בו את הפרס,[[565]](#footnote-566) ועמד ע"ז בשעה"צ סימן ש"ע סקכ"ב, וכתב דמל' הרשב"א והריטב"א משמע דמהני אף כשהעירוב בא בבית אחד מן האחים, וכ"ה משמעות ל' השו"ע שם, ובמ"ב שם סקמ"ז הכריע כן לדינא, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז, וכ"ה להדיא בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ד דין ב'.

ולכאו' רש"י וריו"נ לטעמייהו אזלי, דס"ל דדין מקבלי פרס הוא רק כשהם דרים עם אביהם בחצר, והוא משום דיסוד דינא דמקבלי פרס הוא דהם טפלים לדירת האב, וזהו דס"ל דרק כשהעירוב בא לבית האב א"צ לערב, כיון דחשיב דכל האחים דרים בבית זה, אך כשבא לבית אחד מהם הן צריכין לערב, דלא חשבינן כלל שכל האחים דרים שם, - אך בדעת ש"ר י"ל דס"ל דדינא דמקבלי פרס הוא דקבלת פרס מצרפתן ומערבתן יחד, וע"כ אף כשעירוב בא לבית אחד מהן עירוב אחד לכולם, דדמי לה' שגבו את עירובם דמבו' בפירש"י לעיל בד"ה אבל אם דכשהעירוב בא לבית אחד מהן, אף שלא בא לבית שהניחו בו את העירוב, א"צ לערב,[[566]](#footnote-567) וכ"ה גם לדעת הריא"ז דס"ל דדינא דמקבלי פרס, הוא דהמאכל מערבן וה"ה דומין כמי שעירבו, וע"כ ודאי דדמי לה' שגבו את עירובם דכל שבא העירוב לבית אחד מהן, א"צ לערב.[[567]](#footnote-568)

**ש"מ מקום לינה גורם,** הבעה"מ כתב דהיינו דאף מקום לינה גורם, שהרי חזינן דמהני להו גם מקום פיתא, דמה"ט הוא דאם אין עמהן דיורין בחצר א"צ לערב, וכ"כ התורי"ד דמודה שמואל דגם מקום פיתא גורם, ואדם אוסר בין במקום לינתו ובין במקום אכילתו.

אך הרשב"א נחלק ע"ז, דלעולם רק מקום לינה גורם, ואפ"ה מהני מה שהן אוכלין על שלחן אביהם דכשאין עמהן דיורים בחצר א"צ לערב, דומיא דהא דלרב אף כשהן אוכלין וישנים בבתיהם והם מקבלי פרס דא"צ לערב כשאין עמהם דיורין בחצר, אך דמקום פיתא ולינה דידהו הוא בבתיהם, ועד"ז כתב הריטב"א דאף דמקום לינה גורם, לא גרע פיתא ממש למ"ד דמקום לינה גורם, ממקבלי פרס למ"ד מקום פיתא גורם, דאהני להו קבלת פרס אחד דאם אין עמהן דיורין בחצר א"צ לערב.[[568]](#footnote-569)

**במקבלי פרס שנו,** בפירש"י כתב דהיינו דהן מקבלין הוצאה מבית אביהן, ואין אוכלין על שלחנו ממש, וכ"כ הריטב"א, ומשמע דאף דאין מקבלין משלחנו את המאכל עצמו, אלא מקבלין את הוצאת המאכל, סגי בכך לחשבם כמקבלי פרס, וכן נראה מד' הרשב"א והריטב"א לקמן ע"ט ב' שנקטו דכל אשה הניזונת משל בעלה חשיבא כמקבלת פרס, עיי"ש, וכ"כ הב"י בסימן שס"ו ס"ט, והגר"ז בסימן ש"ע ס"ז, והמ"ב שם סקמ"ד.

אך בפסקי הרי"ד כתב דהיו מקבלין חלקים ומנות מבית אביהן והולכין ואוכלין במקום לינתן, ומשמע דרק כשמקבלין את המאכל עצמו מבית אביהם, חשיבי כמקבלי פרס, וכ"ה מבו' בד' תור"פ, וכתב דבעינן דגם האפי' והבישול יהא בבית האב, וכ"נ בפי' ר"ח ובפי' ריו"נ, וכ"כ התוס' לקמן ע"ט ב' ד"ה וע"י אשתו בתי' קמא, והרא"ש שם בסימן ח', דכל שהיא מקבלת מעות למזונות, לא חשיבא כמקבלת פרס,[[569]](#footnote-570) ולמש"כ בפסקי ריא"ז דיסוד דינא דמקבלי פרס הוא דאותו המאכל מערבן, ודאי דל"מ אלא כשהן מקבלין את המאכל עצמו מבית אביהם, וכ"נ בל' הריא"ז שם.

הרמב"ם בפ"ד מעירובין ה"ב פירש דמקבלי פרס דאין סמוכין על שלחן אביהן תמיד, אלא הם אוכלין על שלחנו בשכר מלאכה שעושין לו או בטובה ימים ידועין כמי שסועד אצל חבירו שבוע או חדש, והמ"מ שם פירש, דאף באותו היום שהן אוכלין אצל אביהם, ה"ה אוסרין כשיש דיורים אחרים בחצר, דכיון שאין אוכלין בקבע אצל אביהן, עדיין דירתן קיימת בבתיהן שבחצר, לפי שאי"ז עקירת דירה, שהאדם הסועד אצל חבירו חדש או ימים אין דירתו עקורה ממקומה, והיינו דל"ד למניח את ביתו בשבת זו דאינו אוסר, דהכא לא הניחו את ביתם, שהרי עדיין הם ישנים בו, וגם דדינא דמניח את ביתו הוא רק כשהלך לחצר אחרת, אך כל שהוא באותה חצר, לא חשיב כמניח את ביתו, - ובפי' ר"י בן חכמון פירש דהא דהן צריכין עירוב לכל אחד ואחד, הוא משום דהם אוכלין על שלחנו דרך נדבות בלי שום חיוב שנתחייב להם באותה אכילה, וכל אחד מהן אינו סומך על אכילתו אלא בביתו.[[570]](#footnote-571)

בד' התוס' וש"ר לקמן ע"ד א' מבו' דכל הא דמקבלי פרס חשיבי כחדא, הוא רק כשיש פתח ביניהם, וע"כ הוא דב' חצירות של אב ובנו הפתוחות למבוי, חשיבי כב' חצירות, דדמי לב' חצירות שנשתתפו יחד דרך המבוי, והרי דכל החיבור דמקבלי פרס הוא דרך פתח שביניהם, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל בסוגיין שכתבו בה' ששבתו בטרקלין דל"מ הא דאיכא דיורין אחרים בחצר, ובע"כ דהא דבמקבלי פרס מהני הא דאיכא דיורין אחרים בחצר, הוא משום דכל חיבורם הוא דרך החצר, וכ"ה להדיא בתור"פ שם, וע"כ כתב דכל הא דבמקבלי פרס מהני הא דאיכא דיורין אחרים בחצר, הוא רק משום דאין פתחים ביניהם.

**מאי מקום דירה רב אמר מקום פיתא ושמואל אמר מקום לינה,** הרשב"א הק' לדעת שמואל דמקום לינה גורם, דא"כ מ"ט מהני עירובי חצירות בפת, הרי אין מקום פיתא גורם,[[571]](#footnote-572) ולפ"ד הבעה"מ והתורי"ד דלשמואל גם מקום פיתא גורם, ניחא, דמה"ט הוא דמהני עירוב בפת, (וע"ד שפירשו דמה"ט הוא דכשהן אוכלין על שלחן אחד ואין עמהם דיורין אחרים בחצר א"צ לערב, אף דהם ישנים כל אחד בביתו), וכתב לפרש דהוא משום דאנן סהדי דאי מיתדיר להו לכולהו התם ניחא להו טפי דליגנו,[[572]](#footnote-573) ועי' בגאו"י לקמן בסוגיין בד"ה וקשיא לשמואל מש"כ בזה.,

כ"ג שבט ע"ח

דף מס' 34

**ע"ג א' - התם אנן סהדי דאי ממטו להו ריפתא התם טפי ניחא להו,** הגאו"י לקמן בסוגיין ד"ה בההיא ניח"ל נסתפק בזה אם היינו רק בגונא דמקום לינתו שם, או היינו אף בכה"ג דמקום אכילתו ולינתו הוא במקום אחר דמ"מ כיון דאנן סהדי וכו' חשבינן לה כמקום דירתו, עיי"ש, - ול' המאירי בחי' ובביהב"ח דבכה"ג דאנן סהדי וכו' מקום לינה גורם, ומשמע דרק משום דמקום לינתו שם מהני הא דאנן סהדי וכו', וכ"ה בל' הפמ"ג באש"א סימן ש"ע סק"י והמחה"ש שם סק"י והביאוה"ל שם ס"ה והחזו"א בסימן ק"י סקכ"ח ד"ה נראה,[[573]](#footnote-574) ולכאו' הטעם בזה, דרק בכה"ג דמקום לינתו שם ובאנו לדון אם מקום פיתא עדיף או מקום לינה עדיף, הרי דבזה הוא דאמרינן דכל שהי' רוצה לאכול במקום לינתו, ל"מ המקום פיתא להפקיע מהמקום לינה, ואזלינן בתר מקום לינה, וכ"ה מבו' להדיא בד' המחה"ש שם,ו[[574]](#footnote-575) (ולעיל נת' דיש ללמוד מזה, דאף דמקום פיתא גורם, מ"מ גם מקום לינה אית לי' חשיבות דירה, ואך דמקום פיתא עדיף ומפקיע מהמקום לינה),[[575]](#footnote-576) אך ל' הר"ח בסוגיין דכאילו מקום פיתא דידהו בשדה, (וכ"כ הר"ח לקמן בסוגיין בנותן את עירובו, דכאילו מקום לינה לשם הוא, וכתב גם בהני בי רב, דכאילו מקום פיתא ומקום לינה במקום אחד הוא), וצ"ע.

בד' הרשב"א לעיל בסוגיין מבו' דגם לגבי דין דירה לעירובי חצירות מהני הא דאנן סהדי וכו', ומה"ט הוא דמהני עירוב למ"ד דמקום לינה גורם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג ה"פ שהרועים וכו' בזמן שדרכן ללון בעיר אוסרין, בידוע ששם עיקר דירתן, שהרי מן העיר מודדין להם אלפיים אמה של תחומין, ובחי' המאירי כתב דהדבר מסופק בידי המפרשים, ועיי"ש שכתב דמשמעות הגמ' דגם לענין עירובי חצירות אמרינן הכי, - והמג"א בסימן ש"ע סק"י כתב דמשמע בגמ' דרועים הלנים בשדה אע"פ שאוכלין בעיר אינם אוסרין, והניח לזה בצ"ע, והתו"ש שם סקי"ד כתב דלא פשיט"ל להמג"א דאמרינן הכי גם לגבי עירובי חצירות, וכ"כ הפמ"ג שם, והביאוה"ל שם ס"ה הביא מד' הרשב"א דאמרינן הכי גם לגבי עירובי חצירות, ודכן מוכח בריטב"א.[[576]](#footnote-577)

\*בעיקר הך דינא דכל דאנן סהדי וכו', יש להסתפק אם ה"נ הוא בכל מי שאוכל במקום אחד וישן במקום אחר, וידוע לנו דניח"ל טפי לאכול במקום לינתו, או דדוקא היכא דכ"ה הדרך, וכמו שאמרו דאנן סהדי וכו', דבכה"ג הוא דאמרינן דכיון דהמקום הראוי לאכילתו הוא במקום לינתו, מקום לינה גורם, אך היכא דאין הדרך כן, הרי דאף דהוא ניח"ל טפי לאכול במקום לינתו, אזלינן בתר מקום אכילתו.[[577]](#footnote-578)

**מי שיש לו ה' נשים וכו' ה' עבדים וכו',** הגאו"י כתב לדקדק דלא פליגי רק בה' נשים ובה' עבדים אם אוסרין זע"ז, אך אשה ובעלה ועבד ורבו לכו"ע לא אסרי זע"ז, עיי"ש, וכ"נ ממש"כ הראב"ד דטעמא דר"י בן בתירא דמתיר בנשים ואוסר בעבדים, הוא משום דנשים הם כאחת יותר וכו', וזה אינו טעם אלא לחלק בין ה' נשים לה' עבדים, אך אי"ז טעם לחלק בין אשה אחת לעבד א'.[[578]](#footnote-579)

הרשב"א פירש דאיירי כשאין דיורין עמהן בחצר, דאם יש דיורין עמהן בחצר לכו"ע הן אוסרין זע"ז, דלא עדיפי מאחין דאוסרין זע"ז בכה"ג, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד מעירובין ה"ה, - אך המאירי פירש דאיירי כשיש עמהן דיורין בחצר, אך כל שאין עמהן דיורין בחצר, לכו"ע אין נשים ועבדים אוסרין זע"ז.[[579]](#footnote-580)

**ר"י בן בתירא מתיר בנשים ואוסר בעבדים,** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דטעמא דר"י בן בתירא הוא משום דנשים הן כאחת יותר משום דחליצתה של זו או יבומה של זו פוטרת חברתה, והריטב"א הוסיף עוד, דהוא משום דאשתו כגופו, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ט, ובד' הריטב"א מבו' דטעמא דאשתו כגופו הוא דמה"ט הן נגררות אחר הבעל, (ומכח זה אף אין אוסרות זע"ז שהבעל מצרפן), וטעמא דביאתה או חליצתה וכו' הוא דמה"ט הן נגררות זע"ז.

**ר"י בן בבא מתיר בעבדים ואוסר בנשים,** בד' הבעה"מ משמע דהוא משום דבכל מקום שהעבד שם הוא רואה את עצמו בבית האדון משום מורא האדון, ופירש דזהו דמייתינן מדכתיב ודניאל בתרע מלכא, - והרשב"א והריטב"א כתבו דהוא משום דעבדים ככיסו הם משא"כ בנשים,[[580]](#footnote-581) - והרא"ש בסימן י"ט כתב דהוא משום דהעבד דמשועבד לעבודת רבו חשיב כאילו הוא תדיר אצל רבו.

הרמב"ם בפ"ד מעירובין ה"ו כתב דמהני קבלת פרס בין בנשים ובין בעבדים, וכ"ה בטוש"ע סימן ש"ע ס"ו, והרשב"א והריטב"א תמהו ע"ז שפסק כדברי שניהם להקל, והרא"ש בסימן י"ט כתב בדעתו דאי"ז תרי קולי דסתרי אהדדי, דמר ס"ל דאשתו כגופו וכו' ומר ס"ל דכיון דהעבד משועבד לעבודת רבו חשיב כאילו הוא תדיר אצל רבו, וכיון דקי"ל הלכה כדברי המיקל בעירוב תפסינן סברת המיקל בעבד וסברת המיקל באשה, - אך הבעה"מ כתב דקי"ל כר"י בן בבא משום דמפרש רב לטעמו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ב הלכה נ"ד נ"ה, וכ"כ האו"ז בסימן קע"ג, וצ"ע דאף דקי"ל כר"י בן בבא להתיר בעבדים, מ"מ הוי זה טעם לאסור בנשים, הרי לכאו' לא שייכי תרי הפלוגתי להדדי, וכמש"כ הרא"ש.

**תלמיד אצל רבו מאי,** הרשב"א לקמן בסוגיין הוכיח מזה דישראל המקבל פרס מאחר שאינו אביו ולא רבו אוסר לכו"ע, דרק בתלמיד אצל רבו מיבע"ל, אך באחר שאינו רבו מיפשט פשיטא להו, ועמש"נ בהערה ? בטעם הא דלא הוכיח כן מהא דפליגי ר"י בן בתירא ור"י בן בבא בדין נשים ובדין עבדים, וכ"כ הריטב"א דל"מ קבלת פרס אלא למי שיש להם צד שייכות וחבור כעין אב ובניו או נשים ועבדיו והרב ותלמידו אבל לא לאינש דעלמא, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ב הנ"ז.

\***ה' שגבו את עירובם וכו' עירוב א' לכולם,** הריטב"א לעיל ס"ו ב' כתב דחצר אחת שמוליכה עירובה ונותנת אותו בחצר אחרת ל"מ אלא אם מניחין שתיהן עירובן בבית אחד או אפי' בכלי אחד, וכ"כ הפרישה בסימן שע"ב סק"ז, והביאו המ"ב שם סקכ"ו, והחזו"א בסימן פ"ג סק"ח תמה ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל מ"ח ב', והביא דבד' רש"י לעיל ע"ב ב' ד"ה אבל, מבו' דמהני שמניחין העירוב בבית א' מהן, ועמש"נ בזה לעיל מ"ח ב', - וצ"ל דכ"ז הוא כשלא נתנו פת אחת בעירוב השני, דאם נתנו פת אחת בעירוב השני, לא גרע מהיכא דמוליכין עירובן לחצר אחרת דעירוב א' לכולן, דל"ב שעירוב החצר הראשונה בפנ"ע, ועירוב ב' החצירות יחד, יהא במקום אחד, ורק כשלא נתנו פת כלל בעירוב השני, ואתינן עלה מכח דינא דבית שמניחין בו את העירוב, נמצא דהא דבני ב' החצרות דרים יחד בבית זה הוא מכח ב' עירובים, דבני חצר זו דרין בה מכח העירוב הראשון, ובני החצר השני' דרין בה מכח העירוב השני, וזה ל"מ.[[581]](#footnote-582)

**כגון דאיכא דיורין בהדייהו דמגו דהני אסרי הני נמי אסרי,** בפירש"י כתב דהיינו דמיגו דהני אסרי עליהן והזקיקום לעירוב, אף הם אוסרין זע"ז, ומשא"כ כשמוליכין עירובם לחצר אחרת דאין אוסר עליהן וליכא מיגו, ומבו' דהמיגו דהני אסרי, הוא מכח מה שהן אוסרין על האחים, וכ"כ בפי' ריו"נ ובבעה"מ, וכ"ה בתוס' הרא"ש לעיל ע"ב ב', ועי' בחזו"א סימן פ"ג סוסק"ז במש"כ לפרש בטעם דין זה, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ב הנ"ג כתב דכשם שהאחרים אוסרים זה על זה, אף הם אוסרין זע"ז, והרי דהמיגו דהני אסרי אינו מכח מה שהן אוסרין על האחים, אלא מכח מה שהן אוסרין זע"ז,[[582]](#footnote-583) ולכאו' בזה תליא פלוגתת התוס' והרשב"א לעיל ע"ב ב' בגונא שהם מחוברין זע"ז שלא דרך החצר, אם מהני הא דאיכא דיורים אחרים בחצר.[[583]](#footnote-584)

\*הגאו"י בשלהי סוגיין כתב דמקבלי פרס בחצר אחת, שבאו להשתתף במבוי עם בני שאר החצירות, לא אמרינן בזה מיגו דהני אסרי, וא"צ כל אחד מהן ליתן חלק בשיתוף, דאל"כ מ"ט בכל שיתוף המבוי סגי שנותנת כל חצר חלק א' בשיתוף, ולא אמרינן מיגו, ובע"כ דלא אמרינן מיגו אלא בחצרן בלבד, - ולכאו' לדעת התוס' לעיל ע"ב ב' דכל שהן מחוברין זע"ז שלא דרך החצר, ל"מ הא דאיכא דיורים אחרים בחצר, ודאי דה"נ בכה"ג שהן מחוברין זע"ז דרך החצר, דל"מ הא דאיכא דיורים אחרים במבוי, אך לדעת הרשב"א דאף כשהן מחוברין זע"ז שלא דרך החצר מהני הא דאיכא דיורים אחרים בחצר דמכח זה הם אוסרין בחצר זע"ז, י"ל דה"נ מהני הא דאיכא דיורים אחרים במבוי.[[584]](#footnote-585)

בפירש"י כתב דאף הא דה' שגבו את עירובם וכו' עירוב אחד לכולם, הוא רק כשאין עמהן דיורים אחרים בחצר, אך כשיש עמהם דיורים אחרים בחצר ומוליכין עירובם למקום אחר עירוב אחד לכולם, וכ"כ התוס' וש"ר לעיל ע"ב ב'.

אך בד' הרמב"ם בפ"ד מעירובין ה"ד נראה, דה' שגבו את עירובם ומוליכין עירובם למקום אחר עירוב אחד לכולם אף כשיש עמהם דיורים אחרים בחצר, וכ"ה להדיא בפי' ריו"נ מכת"י לעיל במתניתין דה' חבורות בסו"ד,[[585]](#footnote-586) - וצ"ל לפ"ז דעיקר הא דפריך מאחין דכי גבו דמי, היינו דכיון דתנן דאחים א"צ עירוב, והרי דהן מעורבין יחד, ואפ"ה כשמוליכין עירובם לחצר אחרת עירוב לכל אחד ואחד, ה"נ בה' שגבו עירובם אף דהם מעורבין יחד, מ"מ כשמוליכין עירובם לחצר אחרת עירוב לכל אחד ואחד, וע"ז משני דהבמ"ע כגון דאיכא דיורים בהדייהו דמיגו וכו', ובכה"ג ליכא לעיקר הצירוף דמקבלי פרס, וע"כ הוא דעירוב לכל אחד ואחד, אך לעולם בגונא דהן מעורבין יחד אף אם מוליכין עירובם לחצר אחרת עירוב אחד לכולם, וע"כ בה' שגבו את עירובם דלעולם הם מעורבין זע"ז, ואף כשיש דיורים אחרים בחצר, דכיון דצירופם הוא מכח העירוב ל"מ בזה המיגו דהני אסרי, לעולם סגי בעירוב א' לכולם.

\*החזו"א בסימן פ"ג סק"ח ובסימן פ"ה סק"ט כתב, דה' שגבו את עירובם ויש דיורים אחרים בחצר, אם העירוב בא לבית אחד מהן, א"צ ליתן חלק בעירוב, דומיא דאחין, דאף דיש דיורים אחרים בחצר אם העירוב בא אצלם א"צ ליתן חלק בעירוב, עיי"ש, וזה לפ"מ שנחלק שם ע"ד הפרישה, דחצר שעירבה ובאה חברתה לערב עמה, ל"ב שיהיו ב' העירובים יחד, ונת' לעיל, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן צ' סק"ה.

אך הגאו"י בשלהי סוגיין כתב, דה' שגבו את עירובם ובאו לערב עם שאר בני החצר, ודאי דצריכין כולן לערב יחד, ול"ב בזה לדינא דמיגו דהני אסרי, משום דבעינן שיהא עירוב כל החצר מונח בבית אחד ובכלי א', עיי"ש, ולפ"ז ה"נ אם העירוב בא לבית אחד מהם, ל"מ מידי, דבעינן שיהא עירוב כל החצר בבית אחד ובכלי א'.[[586]](#footnote-587)

**ה"נ מסתברא וכו',** בפירש"י כתב דמדייקינן מדקתני או שאין עמהן דיורין, הא יש עמהן דאיכא מיגו צריכין,[[587]](#footnote-588) ועד"ז כתב הבעה"מ, - אך הרשב"א והריטב"א פירשו דמדייקינן מעיקר הא דקתני דאם אין עמהן דיורין א"צ לערב, והרי דכשאין עמהן דיורים אחרים א"צ לערב אף כשמוליכין עירובם לחצר אחרת, ועיי"ש במש"כ בטעמא דאביי דפריך ממתניתין, אף דלהדיא קתני בסיפא דכשאין עמהן דיורין א"צ לערב.

**בההוא אנן סהדי דאי מיתדר לי' התם ניח"ל,** בפירש"י כתב דהוא משום דהוא צריך לילך למחר לאותו הרוח, וע"כ אם הי' לו הלילה הזה בית דירה ללון במקום העירוב טפי הוה ניח"ל, - אך מד' הרשב"א לעיל בסוגיין שכתב כן גם בהא דמהני עירוב חצירות בפת דהוא משום דאנן סהדי וכו', מבו' דהא דאמרינן דאנן סהדי וכו', אי"ז מכח הא דהוא צריך לילך לשם למחר, דבעירוב חצירות בפת ליכא לה"ט, אלא אף בלא"ה אמרינן הכי.[[588]](#footnote-589)

**אב ובנו הרב ותלמידו כרבים דמו או כיחידים דמו,** התוס' הק' דממתניתין שמעינן לי' דמוכחא דאין אוסרין זע"ז, וא"כ הו"ל רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה, וכתבו די"ל דמיבע"ל אם מתניתין דאין אוסרין זע"ז הוא כשהן סמוכין על שלחן האב, וקמ"ל דאף דמקום פיתא גורם, מהני הא דהן סמוכין על שלחן האב דא"צ לערב, אך מקבלי פרס צריכין לערב, או דמתניתין במקבלי פרס, ובסו"ד כתבו דמיבע"ל כשאין בכל המבוי אלא אב ובנו או הרב ותלמידו, דשמא כיון דכל המבוי שלהם משתכחא תורת עירוב, והמהרש"א הק' ע"ז דהרי כשדרים האחים ואביהן בחצר בהרבה בתים והחצר כולה שלהם קתני דלא צריכין עירוב, ולא אמרינן בי' שמא תשתכח תורת עירוב מאותו חצר, - והרשב"א והריטב"א כתבו דבאמת פשיטא לי' דכיחידים דמו וא"צ עירוב, ולא מיבע"ל אלא אם מבוי שלהם ניתר בלחי וקורה.

אך בד' הרמב"ם בפ"ד מעירובין ה"ה וה"ו משמע, כמש"כ הקר"א בסוגיין, דדינא דהכא דאב ובנו כיחידים דמו ודינא דמתניתין דאחים מקבלי פרס, ב' דינים חלוקים הם, דהכא איירי כשאינם מקבלי פרס, דפעמים הם אוכלין על שלחנו ופעמים אינם אוכלין, ואפ"ה חשיבי כיחידים, ובהשגות ההשלמה שם עמד ע"ד הרמב"ם בה"ה שלא הצריך שיהיו מקבלי פרס.[[589]](#footnote-590)

המהרש"א כתב לפרש דהא דמיבע"ל אם הוו כיחידים, הוא אם חשיבי כיחיד דאין הגוי אוסר עליהן, או דכיון דשכיח דדיירי אוסר הגוי עליהן,[[590]](#footnote-591) - ובתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן ד', נסתפק הטור בד"ז, אם לראב"י אין הגוי אוסר עליהן, כיון דאינם אוסרין זע"ז, או דכיון דשכיח דדיירי כמו ב' אחרים אוסר הגוי עליהן, והשעה"צ בסימן שפ"ב סק"ג כתב דמד' הרא"ש שם משמע שדעתו דאין הגוי אוסר עליהן, וכ"כ הב"י בר"ס שפ"ב והגר"א שם, והשעה"צ שם הביא מדמש"א שם סק"ו שהק' ע"ז, ונת' עוד בזה בריש פירקין.

**ומבוי שלהם ניתר בלחי וקורה,** הרשב"א והריטב"א כתבו דהוא משום דחשיבות מבוי יש כאן, שאילו היו אחרים דרין כאן צריכין עירוב ואפילו הן בעצמן אם אין מקבלין פרס כרבים דמו, עכ"ד, ומבו' דכל דהוו ב' החצירות של אדם א', אין המבוי ניתר בלחי וקורה, ושאני הכא דהם של ב' בנ"א דאינם מעורבין לגמרי יחד, ומוכח כן מעיקר הא דתניא דמבוי שלהם ניתר בלחי וקורה, ואם אף כשב' חצירות של אדם א' ניתר המבוי בלחי וקורה, הו"ל לאשמועינן לזה, והוה ידעינן דכ"ש דהיכא דב' החצירות הם של אב ובנו ניתר המבוי בלחי וקורה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ז סימן קס"ב להוכיח מהכא,[[591]](#footnote-592) - אך בד' רי"ו נתיב י"ב חי"ז (צב:) משמע דהא דהמבוי ניתר בלחי וקורה, הוא משום דאף דהם יחידים, מ"מ כיון דיש ב' חצירות פתוחות למבוי הוא ניתר בלחי וקורה, ולפ"ז לכאו' מהני אף ב' חצירות של אדם א', והא דתני לה בב' חצירות של אב ובנו, צ"ל דאורחא דמילתא קתני.

\*הגאו"י לעיל ע"ב ב' ד"ה אמר הריטב"א כתב דאין לפרש דאיירי הכא בחצר אחת של אב וחצר אחת של בן, שהרי בעינן ב' בתים לכל חצר, ובעינן שיהיו ב' הבתים של ב' בנ"א, אלא איירי שהיו שם כמה בנים, והיינו דבחצר אחת הי' אב ובנו ובחצר אחת היו ב' בנים, וכ"נ בל' התוס' הרא"ש שכתב שהיו שם האב "ובניו".[[592]](#footnote-593)

אך בל' רש"י בד"ה ניתר נראה להדיא שלא היו שם אלא האב ובנו, וכ"נ בד' רי"ו נתיב י"ב חי"ז (צב:), וצ"ע דא"כ היאך ניתר המבוי בלחי וקורה, הרי ליכא ב' בתים בכל חצר, ודעת רש"י לקמן ע"ד א' וש"ר דבעינן ב' בתים בכל חצר,[[593]](#footnote-594) ולכאו' בעכצ"ל בזה, דאף דבהא דבעינן ב' חצירות ל"מ אלא אם הם של ב' בנ"א, מ"מ בהא דבעינן ב' בתים, מהני אף כשהם של אדם א', וצ"ע.[[594]](#footnote-595)

**ע"ה א' - ב' חצירות זו לפנים מזו וכו' עירבה החיצונה ולא הפנימית שתיהן אסורות, עירבה זו לעצמה וזו לעצמה זו מותרת בפנ"ע וזו מותרת בפנ"ע,** בטעמא דת"ק דרגל המותרת אינה אוסרת, אמרו לעיל נ"ט ב' דהוא משום דפנימית אחדא לדשא ומשתמשא, ופירש"י דכיון דמותרת במקומה כגון זו כופין על מידת סדום שלא יהא לה היום דריסת הרגל על החיצונה אלא תסגור דלת שביניהם ותשתמש במקומה.[[595]](#footnote-596)

והתוס' שם כתבו דל"ד הוא, דליכא קפידא בדריסת הרגל, דא"כ היתה מסתלקת לגמרי מרה"ר דהא דרך חיצונה נפקא ואין לנו לסלקה מרה"ר, אלא תיחוד דשא מלהשתמש בחיצונה קאמר, ובד' התוס' משמע שפירשו כן גם בד' רש"י, אך בתוס' הרא"ש פירש בד' רש"י דתיחוד דשא מדריסת הרגל, ותמה ע"ז, - ובתשו' נובי"ת או"ח סימן ל"ט כתב דהיינו דבאמת אסורין בני הפנימית להשתמש ברשות החיצונה, וכ"נ בד' הרא"ש בפ' חלון סימן ז' ובתוס' הרא"ש לקמן ע"ט ב' ובד' הרשב"א והריטב"א לקמן שם, וכ"נ בד' הב"י בסימן שס"ד והמג"א שם סק"ג והאהעו"ז שם והבית מאיר בסימן שס"ג סל"א,[[596]](#footnote-597) - אך החזו"א בסימן צ"ה סקי"ז תמה ע"ד הנוב"י, דלא אשתמט בשום פוסק להזכיר איסור זה, והרי"ף והרא"ש והרמב"ם סתמו דעירבו פנימים ועירבו חיצונים שתיהן מותרות, וכתב לפרש דלעולם הן מותרין לעבור ולטלטל ומה שאמרו דפנימית אחדא לדשא כו' היינו שעיקר תשמיש פנימית בפנימית ובחיצונה הוא שלא במקומה ואף אם משמשת שם אינה אלא כאורח, ומש"כ התוס' דלאו לענין הילוך קאמר, הוא משום דא"כ צ"ל דעיקרה במקומה ואינה צריכה ללכת, וז"א דודאי עיקר דרכה בחיצונה, ועיי"ש שכתב לפרש כן גם בד' הב"י והמג"א.

אך הרשב"א לעיל שם כתב לפרש ד' רש"י, דלא קאמר שתסגור ממש, דא"כ לקתה מידת הדין, אלא רואין אותה כאילו סילקה רגלה מכאן ליום זה ואחדא דשא, וכיון שהיא מחויבת למיחד דשא, מהני אפי' לחיצונה כאילו נסתלקה משם, ועד"ז כתב הר"ן, והריטב"א שם כתב לפרש, דכיון שהפנימית היא כרשות המיוחדת בפנים לעצמה ואין לחיצונה רגל עלי' ואי בעיא אחדא לדשא באפה ואין לאחרים דריסת רגל עלי', רואין אותה כאילו אחדא לדשא וסלקא נפשה מן החיצונה ביום הזה, ועד"ז כתב הרמב"ן שם, וצ"ב.

ולכאו' נלמד מזה דפליגי הראשונים בעיקר איסורא דדריסת הרגל, דלדעת התוס' אין דריסת הרגל בפנ"ע אוסרת, אלא מכח התשמיש, וע"כ סגי במה דתיחוד דשא מלהשתמש שם, ולדעת ש"ר דריסת הרגל בפנ"ע אוסרת, וע"כ בע"כ דמה שאמרו דתיחוד דשא הוא מדריסת הרגל, ועי' עוד בד' המאירי לעיל ס' א' (סוד"ה זה) דמבו' דבפנימית וחיצונה אין לפנימית על החיצונה שום תשמיש אלא דריסת הרגל.[[597]](#footnote-598)

בטעם הא דרגל האסורה אוסרת, ולא אמרינן דפנימית אחדא דשא, פירש"י לעיל שם דהוא משום דבחצר דידהו אסירי וליכא למכפינהו למיחד דשא דידהו וימחלו על דריסת הרגל שיש להם על החיצונה.[[598]](#footnote-599)

אך בד' הב"י בסימן שס"ד ס"ג שהביא המג"א שם סק"ג והדגמ"ר שם והבית מאיר בסימן שס"ג סל"א משמע דהוא משום דברגל האסורה אף דריסת הרגל אוסרת,[[599]](#footnote-600) ומשא"כ ברגל המותרת דאין דריסת הרגל בפנ"ע אוסרת אלא כשמשתמשין שם, וע"ז מהני הא דאחדא דשא, וכמש"כ התוס', וכ"כ הנובי"ת או"ח סימן ל"ט ד"ה ואשר שאל, וצ"ע.

**וחכ"א אין דריסת הרגל אוסרתה,** בגמ' מפרשינן דרבנן בתראי ס"ל דאף רגל האסורה אינה אוסרת, ובטעמא דמילתא כתב בפי' ריו"נ לעיל נ"ט ב' דהוא משום שיש לבקש מהם בדרך פיוס שיסלקו היום דריסת רגלם ויסגרו שעריהם, שהרי לא יזיק להם כלום כיון שהם אסורים במקומם, ולפ"ז הוא ע"ד הא דס"ל לת"ק דרגל המותרת אינה אוסרת, משום דפנימית אחדא דשא ומשתמשא, וכן מ' ממה שאמרו דכשם שרגל המותרת אינה אוסרת כך רגל האסורה אינה אוסרת, ומ' דהוא מחד טעמא עם הא דרגל המותרת אינה אוסרת לת"ק.

אך בפי' ריו"נ בסוגיין כתב דטעמייהו הוא משום דאין לפנימית לעבור עלי' בחיצונה אלא בדרך העברה, ומשמע דמעיקר הדין אין דריסת הרגל אוסרת, וכ"נ בפסקי רי"ד ובמאירי,[[600]](#footnote-601) וזה מתפרש כמש"כ החזו"א בסימן פ"ב סק"י דדריסת הרגל ל"ה תשמיש דירה, ועוד דהוי כלזה בפתח ולזה בזריקה דאין זה שבזריקה אוסר.

**שעשתה דקה,** הריטב"א כתב דהי' נראה דלר"ע ל"מ דקה אלא לרגל המותרת במקומה, דאל"כ מ"ט נקטה כשעירבה הפנימית, ועוד דכיון דסיפא כשעשתה דקה קמייתא נמי בשעשתה דקה וקתני חיצונה ולא פנימית שתיהן אסורות, וכתב דאאל"כ, דכיון דדקה משום סילוקה הוא דנסתלקה מכאן, אפי' ברגל האסורה נמי, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' ד"ה אלמא וכמש"כ המהרש"א, - אך המהרש"א פקפק בזה, וכ"כ התו"ש בסימן שע"ה סק"ה בדעת רש"י.[[601]](#footnote-602)

**ע"ה ב' - ואם היו של יחידים וכו' תני רבי היו ג' אסורין,** בפירש"י כתב דהיינו דאם היו ג' בין ב' החצירות אוסרין, ואף אם היו ב' בחיצונה וא' בפנימית דהוי רגל המותרת, גזירה משום רבים בפנימית, והתוס' כתבו דהא דאסורין הוא משום דיסברו דכמו שיש רבים בחיצונה אף יש רבים בפנימית, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דאם היו ג' חצירות ובכל אחד דר אחד שנמצאו כולן ג' אסורין, משום דאני קורא בהם רבים בחיצונה, דכל ג' רבים הם ועכשיו שנמצאו דורסין אותם ג' והם רבים אסורין, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, ועמש"כ בזה הגאו"י.

**י' בתים זה לפנים מזה,** בפירש"י כתב דפנימי דורס על כולם שאין לו יציאה אלא דרך זו, ומבו' דכל שיש לו פתח אחר לרה"ר, לא חשיבי החיצונים כבית שער, וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן שכ"ו, וכ"כ התור"פ לעיל ע"ד ב', ובפשוטו זהו גם מכוון ד' התוס' לעיל שם, וכ"כ הר"ן לקמן בסוגיין.

**מר סבר בית שער דיחיד שמי' בית שער ומר סבר לא שמי' בית שער,** הפמ"ג במש"ז סימן ש"ע סק"ט כתב דבית שער דיחיד הוא אף כשרבים דרים בבית הפנימי, דמ"מ כל שאין רק בית א' הוי החיצונה בית שער דיחיד, אך בדבריו באש"א שם סק"ז מבו' לכאו' דלא כן, וכ"כ בשמו בהקדמת התפא"י למכילתין, וצ"ע.[[602]](#footnote-603)

בפי' ר"ח בסוגיין כתב דהא דלר' יוחנן בית שער דפנימי ל"ה בית שער, הוא משום דאיכא אחריני חוצה לו, ומבו' דלדעת ר' יוחנן רק הבית החיצון חשיב בית שער, אך כל הבתים הפנימיים לא חשיבי כבית שער משום דיש בית אחר חוצה להם, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב חט"ו פט:, ועי' בביאוה"ל סימן ש"ע ס"ז שעמד בזה.

התוס' כתבו דהא דאמר כל מקום שאמרו חכמים הדר שם אינו אוסר הנותן שם עירובו אינו עירוב חוץ מבית שער דיחיד וכו', אתי נמי כר"י, דהתם איירי בבית שער דחצר דאינו עשוי לדירה, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ב,[[603]](#footnote-604) - ועיי"ש שכתב עוד די"ל דההיא פליגי על ר' יוחנן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בשם הראב"ד, וכתבו דמה"ט פסק דלא כר' יוחנן משום דפליגי עלי' רב ושמואל, ונחלקו ע"ז דהלכתא כר' יוחנן לגבי רב ושמואל, וכ"כ הרא"ש שם, - ולמש"כ הר"ח דטעמא דר' יוחנן הכא הוא דלא חשיב כבית שער משום דיש בית אחר חוצה לו, ל"ק כלל מהתם.

אמנם הנה בפסקי ריא"ז לקמן פ"ח ה"ג דין ב' מבו' דמה שאמרו התם דבבית שער דיחיד הדר שם אינו אוסר, היינו דאם השכיר בעה"ב בית שער שלו לאחר שלא עירב עם בני החצר, אינו אוסר בחצר, כיון דהבעה"ב שהוא יוצא ונכנס עליו הוא מעורב עם בני החצר וה"ה כאילו הוא עצמו הוא דר שם הואיל ויוצא ונכנס עליו, וכ"נ גם בפסקי רי"ד לקמן פ"ה ב', ולפ"ז אתיא אף כר' יוחנן, דכל הא דס"ל דבית שער דיחיד צריך עירוב, היינו כשהבית הפנימי הוא של אחר, אך כשבעה"ב הפנימי השכיר את הבית החיצון והוא נכנס ויוצא שם, מהני עירובו שעירב להתיר אף את הבית החיצון,[[604]](#footnote-605) - ועי' עוד בד' הרמב"ם בפ"א מעירובין הט"ז ובמ"מ שם, שכתב דגירסת הרמב"ם היא, כל מקום שאמרו חכמים הנותן את עירובו אין עירובו עירוב הדר שם אינו אוסר עליו חוץ מבית שער דיחיד, ויתבאר בעזה"י במקומו.

כ"ז שבט ע"ח

דף מס' 35

\***ע"ה ב'** -הגר"ז בסימן ש"ע ס"ח כתב דבי' בתים זה לפנים מזה, דהבתים החיצונים תורת בית שער עליהן, ורק ב' הבתים הפנימים צריכים ליתן חלק בעירוב, הרי דכל שלא עירבו, אוסרין ב' הבתים החיצונים בחצר, ואסורין לטלטל מזל"ז, וכן אסור לטלטל מהם לבתים שלפניהם, וכ"כ המ"ב שם סקנ"א, - ונתחדש בדבריהם, דאף דהבתים החיצונים הוו בית שער ואינם אוסרין, מ"מ אסור לטלטל מן הבתים הפנימים לתוכן, ומשום דחשבינן להו כחצר של הבתים הפנימים, וכיון דהוו כחצר של ב' הבתים, אסור לטלטל מאחד מן הבתים לתוכם, דהו"ל כמטלטל מבית לחצר שאינה מעורבת, והחזו"א בסימן צ"ד סוסק"ב נסתפק בזה.

\*השעה"צ שם סקכ"ו כתב, דאם לא נתנו הפנימים עירובן, אפשר דכשם שאסורין לטלטל בחצר כך אסורין באלו הבתים החיצונים, דאע"פ שאינם אוסרין אסורין, וכתב דתליא בפלוגתת רש"י ותוס' בדין דירה בלא בעלים אם אסור לטלטל בתוכה,[[605]](#footnote-606) - והחזו"א בסימן צ"ד סק"ב פירש דמכוון דבריו הוא לאסור לטלטל מן הבתים הפנימים לבתים החיצונים, דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, ה"נ אסור לטלטל מן הבתים הפנימים לחיצונים, אף דחשיב דליכא דיורים בבתים החיצונים, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דאין לאסור בזה מכח ה"ט, (אלא שנסתפק לאסור בזה משום דחשבינן להבתים החיצונים כחצר של הפנימים), - אך צ"ע, דהרי המ"ב שם נקט בלא"ה לאסור לטלטל מן הבתים הפנימים לחיצונים, וכנ"ל,[[606]](#footnote-607) ושמא מכוון דבריו הוא דלדעת רש"י יש לאסור לטלטל מן הבתים החיצונים לחצר, וגם יש לאסור לטלטל מזל"ז, אך אי"ז במשמעות דבריו, וצ"ע.

**זה נותן עירובו בזה וזה נותן עירובו בזה, זה נעשה בית שער לזה וזה נעשה בית שער לזה,** בפירש"י כתב דע"י שנתנו עירובם באמצעי, עשו את הבית הפתוח להן כבית שער לעבור דרך עליו לאמצעי, וע"כ אין הבית הפתוח להן צריך ליתן חלק בעירוב, והר"ן הוסיף לפרש, דכיון שנתנו עירובן בבית אמצעי, גילו בדעתם שקבעו שם שביתתם לאותה שבת, וע"כ הוי הבית הפתוח להן כבית שער, - והשעה"צ בסימן שע"ט סק"א כתב דאף אם בכל ימות החול אין להם רשות לעבור דרך הבתים, אפ"ה כיון שהניחו את העירוב בבית האמצעי ע"כ נתרצו הבתים שמב' הצדדין לעבור דרך עליהן בשבת כשירצו לאכול העירוב, ולכאו' הוא טעם אחר ממש"כ הר"ן, דבד' הר"ן נראה דהוא משום שקבעו שביתתם בבית האמצעי, וע"כ הו"ל הבית החיצון כבית שער, ולד' השעה"צ הוא משום דכשירצו לאכול העירוב יעברו דרך עליהן וסגי בהכי לחשבם כבית שער, וצ"ע.

ובס' הבתים שערי עירובין שער ה' כתב בשם הראב"ד דלמדנו מכאן שבית שער ליומו קרוי בית שער, שהרי הכא בימות החול אין הבתים החיצונים בית שער, ומפני תקנת עירוביהן עשו עצמן בית שער ליום השבת, ומכח זה חשבינן להו כבית שער דא"צ ליתן חלק בעירוב, וכ"כ בס' המאורות בסוגיין, וכ"כ המאירי.

הר"ן כתב דהא דלא חשיב הבתים החיצונים כבית שער מכח הא דהאמצעי עובר דרך עליהן, למ"ד דבית שער דיחיד הוי בית שער הוא משום דאיירי דיש לאמצעי פתח אחר לרה"ר, - והמהרש"א כתב דהוא משום דהכא יש לחיצון דרך על האמצעי כמו שיש לאמצעי על החיצון, וע"כ ל"ה החיצון כבית שער.[[607]](#footnote-608)

**מי משוי להו לגבי דהאי בית ולגבי דהאי בית שער,** מבו' דכל הא דחשבינן להבית החיצון כבית שער כשהניחו עירובם בפנימי, אי"ז מדינא, אלא הוא קולא שהקילו חכמים לדונו כבית שער, ודמכח זה א"צ ליתן חלק בעירוב, וע"כ שפיר מצינו לדון דאף דלגבי בני חצר זו חשבינן לי' כבית שער, מ"מ לגבי בני החצר השני' חשיב כבית.[[608]](#footnote-609)

**שניהן לא קנו עירוב וכו' אי בית משוית לי' קמטלטל בבית דלא מערב לי',** בפירש"י בד"ה ב' חצירות כתב דהא דל"מ העירוב אם משוית לי' בית, הוא משום דבית זה מפסיק בין החצר לעירובה והוא לא עירב עמה ואינה יכולה להביא עירובה לתוכה דרך בית זה, וכ"כ הריטב"א והריא"ז, וכ"כ האו"ז בסימן קע"ו והרי"ו נתיב י"ב חלק ט"ז,[[609]](#footnote-610) - ונתחדש בזה, דכל הא דל"מ העירוב בכה"ג, הוא רק משום דאינה יכולה להביא עירובה לתוכה, אך אלמלי ה"ט הי' מועיל העירוב, אף דמפסיק בין החצר לעירוב בית שאינו בכלל העירוב, וכ"נ בד' התוס' לעיל ס"ו ב' ד"ה ליבטיל.

והאהעו"ז בסימן שס"ה ס"ח הק', דלמ"ד לקמן ע"ח ב' דעשאו לאילן סולם מותר, משום דלא גזרו על שבות ביה"ש, א"כ מ"ט הכא ל"מ העירוב, הרי בביה"ש מצו להביא העירוב אצלם,[[610]](#footnote-611) וכתב דצ"ל דהחמירו חכמים באיסור דמשום עירוב ועשו חיזוק לדבריהם ולא התירוהו בביה"ש, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ד כתב ע"ז דהוא דחוק, וגם הבית מאיר שם תמה ע"ז, וכתב די"ל דכל הא דשרינן כשעשה לאילן סולם, משום דלא גזרו על שבות ביה"ש, הוא בצירוף הא דאף משתחשך חשיב כאיסור דבר אחר גרם לו, כיון דהאיסור לעלות באילן אינו משום איסור הוצאה דשבת, אך הכא דאיסור עירוב גרם לו, לא סגי בהא דבביה"ש מותר להביא עירובו, ועד"ז כתבו העצי אלמוגים בסימן שע"ח סוסק"א והבית מאיר בסו"ס שס"ה.

והאהעו"ז שם כתב לפ"ז דבגונא דמפסיק כרמלית בין החצר לעירוב, שפיר מהני העירוב, משום דלא גזרו על שבות דכרמלית ביה"ש, ובביה"ש מצו להביא את העירוב לחצר, ותמה ע"ד השו"ע שם שכתב בדין מבוי שנשברה הקורה, דאותם החצירות שאינם פתוחות לאותו חצר שהעירוב מונח בו אסורות, עיי"ש, וכתב דד' השו"ע שם מתישבים כדעת הסוברים דקי"ל דעשה לאילן סולם אסור, אך תיקשי סתירת ד' השו"ע למש"כ בסימן שע"ב סט"ו לעיקר דעשה לאילן סולם מותר, והעצי אלמוגים והגרע"א והבית מאיר שם נחלקו לפי דבריהם אם יש להתיר בגונא דמפסיק כרמלית בין החצר לעירוב, עיי"ש.

אך בתשו' נובי"ת או"ח סימן מ' נחלק ע"ד האהעו"ז, דבגונא דמפסיק כרמלית בין החצר לעירובו, אין האיסור משום דא"א להביא עירובו, אלא משום דכל עיקר עירובי חצירות הוא מטעם שאנו רואים כאילו דירתו הוא בכאן וכאילו כל החצר מיוחד לאותו בית, וכל שהחצירות חלוקים באיסור טלטול מאותו מקום שהעירוב מונח שם, היאך הם מיוחדים לאותו בית, וד"ז צריך להיות כל השבת שיהיו כל החצירות כמיוחדים לאותו בית, עכ"ד, ועד"ז כתב החזו"א בסימן צ"ו סקל"ה דמעיקר תקנת עירוב דצריך שיהא העירוב מונח באחד הבתים המעורבין ולא יהא מפסיק ביניהן רשות אחר שלא נתערב, דאותו מקום שלא נתערב ה"ה ככותל י' המפסיק בין החצירות דאין מערבין א', אף דיכול להביא העירוב מעל הכותל, וכב' חצירות שאין פתוחין זל"ז דאין מערבין יחד, אף דיכול להביא מזל"ז דרך מבוי, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מכ"ד, - אך דבריהם צ"ע מד' הראשונים בסוגיין שכתבו דכל הא דל"מ העירוב הוא משום דאינה יכולה להביא עירובה לתוכה דרך בית זה,[[611]](#footnote-612) וכ"ה משמעות ל' הגמ' דאמרו "דקמטלטל" בבית דלא עירב.[[612]](#footnote-613)

**ומ"ש מדרבא דאמר רבא אמרו לו ב' צא וערב עלינו וכו',** בפירש"י בסוד"ה שניהן מבו' דהנידון הוא לקנות שביתה, והתוס' ותוס' הרא"ש דקדקו מדבריו דאיירי בעירובי תחומין, ופירשו לדעתו דדוקא בעירובי תחומין קנה, אך בעירובי חצירות לא קנה, והק' דלפ"ז מאי פריך הכא דמ"ש מדרבא,[[613]](#footnote-614) - אך בפירש"י בשבת ל"ד א' מבו' דבעירובי חצירות אף לכתחילה מערבין בביה"ש, ואף בעירובי תחומין מהני בדיעבד בביה"ש, ומדינא דר' יוסי דספק עירוב כשר, ובזה הוא דאמר רבא דשניהם קנו עירוב, עיי"ש, וכן פירשו התוס' שם בדעתו, והק' ע"ז מסוגיין דמוכח דאיירי בעירוב חצירות.

**הכי השתא התם ספק יממא ספק ליליא לא מינכרא מילתא אבל הכא אי דלגבי האי בית וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דהתם לא מינכרא מילתא ול"ה מילתא דרבנן כי חוכא ואיטלולא, אך הכא דהבתים לפנינו אי משוינן לגבי זה כבית ולגבי זה כבית שער הויין מילי דרבנן כי חוכא ואיטלולא, - והר"ן הוסיף לפרש, דבביה"ש כיון דיש ממנו יום ויש ממנו לילה, אם דנים לזה כיום ולזה כלילה לא מיחזי כי חוכא, דאע"פ ששניהם עירבו ברגע אחד, לא מינכרא מילתא אם עירבו באמצע שבת או לא, ומשא"כ הכא דבית זה לפנינו, ואם דנים אותו לגבי זה כבית ולגבי זה כבית שער מיחזי כחוכא, ושמא זהו מכוון הריטב"א, עיי"ש.

אך בד' הר"ח נראה דגריס דהתם בין השמשות ספק יום וספק לילה וספק עירוב כשר אבל הכא אי דלגבי דהאי בית וכו', והיינו דהתם דביה"ש הוי ספק יום ספק לילה, ויש להכשיר בזה משום ספק עירוב, שפיר אמרינן דשניהם קנו עירוב, דלכל אחד הוי ספק עירוב דכשר, ומשא"כ הכא דליכא ספיקא, ואם חשבינן להבית כבית שער הוי זה דין ודאי, הרי דאם לגבי זה הוא כבית שער אף לגבי זה הוא כבית שער,[[614]](#footnote-615) ובד' הר"ח מבו' דהא דמעיקרא פרכינן דמ"ש זמ"ז, הוא משום דגם לגבי בית שער ספיקא הוא, וכנראה הוא דכיון דא"א לדונו כבית לזה וכבית שער לזה, ולפי עירובם של אלו ראוי לחשבו כבית, ולפי עירובם של אלו ראוי לחשבו כבית שער, הו"ל כספק היאך לדונו, וע"ז הוא דמשני דל"ה זה כספק, וצ"ע.

**נ"ט א' - עיר של יחיד ונעשית של רבים,** בביאור דינא דמתניתין נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דבתחילתה לא היו נכנסין בה תמיד ס' רבוא ול"ה רה"ר, ונעשית של רבים שנתוספו בה דיורים או נקבעו בה שווקים, - והתוס' הרא"ש הק' דלפ"ז היאך משכח"ל עיר של רבים מתחילתה, וכי בתחילתה נתישבו בה ס' רבוא, וכתב דתליא בשעת העירוב הראשון, וכל שבשעה שהתחילו לערב היו בה ס' רבוא, אין מערבין את כולה, וכ"כ בתור"פ, - אך הריטב"א כתב דשפיר משכח"ל דהיתה בתחילה של רבים, והוא כשנתישבה בתחילתה ככרכים ושווקים גדולים להיות רוכלת העמים, דל"ב שיתישבו בעיר ס' רבוא, וסגי שיכנסו לתוכה ס' רבוא, (כמבו' בד' רש"י שכתב דנעשית של רבים ע"י שנקבעו בה שווקים.

**ב** התוס' הרא"ש ותור"פ והריטב"א כתבו בשם ר"ת דהיינו דבתחילתה לא היו מבואותי' רחבין ט"ז אמה ואח"כ נתוספו בה דיורין והרחיבו הרחובות והשווקים ונעשו של ט"ז אמה.

**ג** הרמב"ם בפ"ה מעירובין הי"ט כתב דהיינו שהיתה המדינה קנין יחיד ונעשית של רבים, וכ"כ בפי' ריו"נ, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, ופירשו דהוא משום דמתחילה כשהיתה של יחיד אין בה רה"ר לעולם, וכמו שאמרו לעיל כ"ב ב' בשבילי בית גלגול, ולעיל שם נת' פלוגתת הראשונים בזה, ואכמ"ל.

**מערבין את כולה,** בטעם הא דא"צ שיור אף שנעשית של רבים, נחלקו הראשונים, דלפ"ד רש"י מבו', דאף דעכשיו היא של רבים, ואם היתה כן מתחילתה היתה צריכה שיור, מ"מ כיון דבתחילתה היתה של יחיד א"צ שיור, והתור"פ כתב דהוא משום דבכה"ג לא אתי למיטעי אטו רה"ר, כיון דהיתה בתחילתה של יחיד, והתורי"ד כתב דהוא משום דכמו שהי' דין העיר מתחילה כן מניחין אותה.

ולדעת ר"ת נחלקו הראשונים, דהתוס' הרא"ש כתב דהא דמערבין את כולה הוא משום דאף דהרחיבו את השווקים והרחובות לט"ז אמה, מ"מ עדיין היא של יחיד ולי"ב דין רה"ר, אך התור"פ והריטב"א כתבו דלעולם הויא רה"ר, ואפ"ה מערבין את כולה, וזה כמש"כ התור"פ בדעת רש"י, דבכה"ג לא אתי למיטעי בתר רה"ר.

ולדעת הרמב"ם ודעימי' נחלקו הראשונים, דהרמב"ן כתב דהא דמערבין את כולה, היינו בגונא דלא הקנה להם כלום ואכתי היא של היחיד אלא שבאו לדור שם רבים, ועד"ז כתב הבעה"מ, או עכ"פ לא הקנה להם את הדרכים והסטריאות, וע"כ אכתי ל"ה רה"ר, וא"צ שיור, והרמב"ן במלחמות (שנד' במהד' עוז והדר כתב כדרך בתרא), - אך הרשב"א כתב דאף אם מכרה לרבים א"צ שיור, דעדיין בהתירה הראשון עומדת, כל שלא נשתקע שם בעלים הראשונים ממנה, דאע"פ שאדם משתמש ומטלטל בתוכה לא אתי למטעי ברה"ר דעלמא דהכל יודעין שזו כחצר אחת שרבים דרין בתוכה היא שהיא מותרת בעירוב ולא תשתכח איסור רה"ר בכך, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ד המ"ד.

ועפי"ז נחלקו הראשונים גם בהא דבעי היכי דמי של יחיד ונעשית של רבים, ובהא דמסקינן דהוא כגון דיסקרתא דנתזואי, עיי"ש.

בפירש"י כתב דמערבין את כולה כבתחילה ואין מבואותי' צריכין תיקון שהרי היא כחצר אחת, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ד ס"ב, והבית מאיר שם ס"ג עמד בזה דמ"ט ל"ה כמבוי עקום דצריך תיקון בעקמומיתו, ועי' עוד בדבריו בסימן שצ"ב ס"ה שהאריך בד' רש"י, ואכמ"ל.

**ושל רבים ונעשית של יחיד אין מערבין את כולה,** בטעם הא דעיר של רבים אין מערבין את כולה, פירש"י כתב דהוא כדי שלא תשתכח תורת רה"ר, וכל ששיירו בה מקום שלא עירבוהו, הוי היכר דטעמא משום עירוב הוא, ועד"ז כתבו הרי"ף והרמב"ם בפ"ה מעירובין הכ"א וש"ר, ועי' בחי' הריטב"א במה שהוסיף לפרש בזה, ובתשו' הר"ן סימן נ' האריך דהטעם הוא משום שלא תשתכח תורת רה"ר, ולא משום שלא תשתכח תורת עירוב, עיי"ש, ועי' עוד בראבי"ה בסימן שע"ט במה שהביא בשם רש"י, ובמש"כ ע"ז.

והא דאף דנעשית של יחיד אין מערבין את כולה, פירש"י דהוא משום דדילמא הדרא ומתעבדא של רבים, - והרמב"ן כתב דגזרו סופה משום תחילתה דילמא אתי לאיחלופי, - ובתור"פ משמע דהוא משום דאף אחר שנעשית של יחיד אתי לאחלופי ברה"ר גמורה, כיון שבתחילתה היתה של יחיד, - ובפי' ריו"נ כתב דכיון דהיתה בחזקת איסור מתחלתה לפיכך נגזור עליה ומצרכינן לה שיור, וכ"נ בד' התורי"ד והריטב"א.

בד' רש"י מבו', דהא דעיר של רבים בעיא שיור, הוא אף כשאין בה רה"ר ברוחב ט"ז אמה, שהרי העמיד למשנתינו כשאין בה רה"ר גמורה של ט"ז אמה, ואפ"ה תנן דבעיא שיור, אך דעת ר"ת שהביאו התוס' הרא"ש ותור"פ דלא חשיב כעיר של רבים אלא כשמבואותי' רחבין ט"ז אמה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, וכתב דמה"ט הוא דבזה"ז אין עושין שיור, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ן בד"ה וא"ת.

והרמב"ן שם עמד, דלדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, מ"ט עיר של רבים בעיא שיור, הרי אין בה רה"ר, וכתב דכיון דדרכים שבה רחבין ט"ז אמה כדרך הרבים ורבים עוברין בתוכה, חוששין שמא תשתכח מהן תורת רה"ר אפי' בפלטיא או בסרטיא שמחוץ לעיר.

בפירש"י לעיל ו' ב' ד"ה ירושלים ולקמן ק"א א' ד"ה ומהדרו לי' ובסוטה מ"א א' ד"ה מכאן ואילך מבו', דעיר של רבים שדלתותי' ננעלות בלילה, מערבין את כולה וא"צ שיור, ועמד ע"ז התוי"ט לקמן פ"י מ"ט, וכ"נ בד' התוס' בסוגיין.[[615]](#footnote-616)

אך הריטב"א כתב דעיר של רבים שדלתותי' ננעלות בלילה בעיא שיור, וכ"ה מבו' בד' תור"פ, וכ"כ התורי"ד וס' המאורות, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז, וכ"כ הסמ"ג בהל' עירובין והסמ"ק בסימן רפ"ב, והב"י בסימן שצ"ב הביא לד' הסמ"ג והסמ"ק, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ק"א א', ועמד ע"ז התוי"ט שם, ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ד, עיי"ש, וכ"כ הגאו"י והקר"א בסוגיין, - והביאוה"ל בסימן שצ"ב ס"ד כתב דכמה אחרונים הכריעו דאף אם דלתותי' ננעלות בלילה בעיא שיור,[[616]](#footnote-617) וכ"כ החזו"א בסימן פ"ו סקט"ו, ונקט כן גם בדעת רש"י.[[617]](#footnote-618)

**ת"ר עיר של יחיד ונעשית של רבים וכו',** בפירש"י כתב דבעיירות שאין להן חומה עסקינן שראשי רה"ר מפולשין, וכתב דבשל רבים והרי היא של רבים לא שרו רבנן להא תקנתא דכל מבואותי' המפולשין הוו כרה"ר ובעו תקנתא מדרבנן דמיחלפי ברה"ר, אבל בעיר של יחיד מוכחא מילתי', והתורי"ד תמה ע"ז, עיי"ש, ועי' בראבי"ה סימן שע"ט במש"כ לפרש לד' רש"י, ונחלק ע"ז, ועמש"כ הבית מאיר בסימן שצ"ב ס"ה בביאור ד' רש"י.

**ורה"ר עוברת בתוכה,** בפירש"י כתב דהיינו רה"ר של ט"ז אמה רוחב, והתוס' הק' ע"ז דביותר מי"ג אמה ושליש לא התיר ר' יהודה בלחי וקורה, ובדעת רש"י י"ל כמש"כ הרמב"ן דלמסקנת הגמ' לעיל י' א' התיר ר' יהודה אף ביותר מי"ג אמה ושליש, וכתבו דאינו רחב ט"ז אמה, ומ"מ כיון דיש רה"ר רחב ט"ז אמה מכאן ומכאן ובוקעין דרך העיר מזו לזו הוי רה"ר אף במקום דליכא ט"ז אמה, ונת' בזה לעיל ו' ב', ובתור"פ כתב דאיירי ברה"ר רחב ט"ז אמה ופתחיהן י' אמות, וע"כ הן ניתרין בלחי וקורה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה לחלק בדין בקיעת רבים בין האופנים, ואכמ"ל.

**ואין מערבין אותה לחצאין אלא או כולה או מבוי מבוי בפנ"ע,** בפירש"י בד"ה ואין מערבין ולקמן בסוגיין בד"ה מבוי נמי משמע, דכל הא דאין מערבין לחצאין, הוא משום דמעיקרא היתה של יחיד והיו מערבין את כולה והורגלו להיות אחד, וכן נקטו לדינא הט"ז בסימן שצ"ב סק"ג והמג"א שם סק"ד והגר"א שם ס"ד, וכן נקטו התורי"ד והריטב"א בדעתו, - והראבי"ה בסימן שע"ט האריך, דבעיר של רבים שלא הורגלו להיות אחד, אין לאסור משום דריסת הרגל, הואיל ויכולים לילך בדרכים אחרות, עיי"ש.

ובטעם האיסור בזה, משמע בד' הראבי"ה שם דהוא משום דריסת הרגל, דבכה"ג שהורגלו לערב יחד והוו כחצר, אוסרת דריסת רגלם, אף דיכולים לילך בדרכים אחרות, - אך בד' התוס' וש"ר מבו' שפירשו דאי"ז משום דריסת הרגל, אלא הוא משום דחשבינן לכל המבואות והחצירות כחצר של כולם, וכל שלא עירבו כולם הו"ל כמבוי ששכח אחד מן החצירות ולא נשתתפה בו דאוסר על כולם, וזהו שהק' ע"ד רש"י מהא דבעשה לחי לחצי מבוי יש לו חצי מבוי, ומהא דמבוי שרצפו בלחיים משתמש עד חציו הפנימי, והרי שנקטו דלדעת רש"י יש לאסור בזה, אף דאין לחצי המבוי החיצון דריסת הרגל על החצי הפנימי, ועי' בתור"פ וברא"ש בסימן ט' במש"כ לישב לזה, ונת' להלן, - ובהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב אות ז' כתב דהוא משום דיש חלק ותשמיש לכולם בכל העיר בני מבוי זה במבוי אחר, וכ"נ בתור"פ לקמן בסוגיין.

הריטב"א לקמן בסוגיין כתב בשם הר"מ מאיברא שפירש בד' רש"י, דהא דאין מערבין אותה לחצאין, הוא אף בעיר של רבים, אך מה שאמרו לקמן דאף אין מערבין מבוי מבוי בפנ"ע הוא רק בעיר של יחיד ונעשית של רבים שהורגלו לערב יחד, וכ"כ התוס' הרא"ש ותור"פ לקמן בסוגיין, וכן נקט הגאו"י בדעת רש"י, וכ"כ לדינא הגר"ז בסימן שצ"ב ס"ד ה', (ועי' בבית מאיר שם ס"א), - ובד' תוס' הרא"ש ותור"פ מבו' דהטעם בזה הוא, דהא דאין מערבין אותה לחצאין, הוא משום דיש לבני כל המבואות דריסת הרגל ברה"ר, וכמש"כ התוס' בד"ה כמאן, דאין להתיר בזה משום רגל המותרת, דרה"ר הוא מקומם של כל בני המבואות, וע"כ אף בעיר של רבים אין מערבין אותה לחצאין, אך הא דאין מערבין מבוי מבוי בפנ"ע, אף דאין להן דריסת הרגל במבוי השני, ואף אם יש להן דריסת הרגל, הו"ל כרגל המותרת במקומה דאינה אוסרת שלא במקומה, הוא משום שהורגלו לערב יחד וכו'.

התורי"ד נחלק ע"ד רש"י, וכתב דהא דאין מערבין אותה לחצאין הוא אף בעיר של רבים, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ המהריב"ל בח"ג סו"ס ע"ד לדקדק מד' הרמב"ם והמ"מ, עיי"ש, ועיי"ש שהביא שהקשו רבים דא"כ היאך מתירין אותה ע"י שיור, הרי אדרבה כל ששייר מקום אחד שלא עירבו עמו, הדין נותן שיאסור את העיר מפני שרגלו מצוי' בעיר ולא מצו מסלקי לי' מהכא, וכתב לישב לפמש"כ הרמב"ן, ויתבאר בעזה"י לקמן, דאין לך אוסר על חבירו מפני שלא עירב אלא כשיכול לערב עמו ולא עירב, וע"כ כיון דבעיר של רבים אמרו חכמים שלא יערבו עמהם, אינו אוסר, וכ"כ הרשב"א, - והגאו"י הק' דא"כ מ"ט אין מערבין עיר של רבים לחצאין, הרי לעולם מצינו לדון דזהו השיור, וכן הק' הבית מאיר בסימן שצ"ב ס"א, ועיי"ש משה"ק עוד בזה, ומש"כ לישב לקו' זו בע"א.

והרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ד המ"ה כתב דעיר של רבים אין מערבין אותה לחצאין ולא אפי' כולה אא"כ יש לה חוצה לה שיור שאינו תוך דלתותי' הנעולות ואינה מתערבת עמה וכו', והגאו"י כתב בדעתו דכל הא דמהני שיור, ולי"ב לדינא דאין מערבין לחצאין, הוא משום דהוא מחוץ לעיר, ואע"ג דהן יכולין לערב יחד, מ"מ לא חשיבי כחצר אחת, אלא כב' חצירות דיש פתח ביניהם דאם רצו מערבין שנים.

כ"ט שבט ע"ח

דף מס' 36

**נ"ט ב'** - **ואין לה אלא פתח אחד מערבין את כולה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאינה מפולשת ול"ד לדגלי מדבר,[[618]](#footnote-619) והריטב"א לעיל בסוגיין הוכיח מזה דלא הצריכו חכמים שיור אלא ברה"ר גמורה, ועפי"ז כתב דגם אם אינה רחבה ט"ז א"צ שיור, ונת' לעיל, וכ"כ התורי"ד דכיון דאי"ז רה"ר דאורייתא ל"ב שיור, - והקר"א הק' לפ"ז במה שאמרו לקמן בסוגיין דבסולם מכאן ופתח מכאן, הרי דאם סולם תורת פתח עליו בעי שיור, אף דע"י סולם אינו נעשה רה"ר, דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא.[[619]](#footnote-620)

**לא אמרו אלא לארכה,** התוס' כתבו דהא דלארכה אין מערבין לחצאין, ול"מ שיערבו מצד א' כל מבוי ומבוי בפנ"ע וליתיב כולה רה"ר לצד השני, דהוו בני כל מבוי ומבוי רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת שלא במקומה, הוא משום דרה"ר הוי מקומן של בני כל המבואות בשוה, וכל הא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת, הוא רק שלא במקומה, והיינו בחצר פנימית וחיצונה, דעיקר תשמיש החיצונה הוא לבני החיצונה, והפנימית בחיצונה היא שלא במקומה.

והגר"ז בסימן שפ"ו ס"ט בסו"ד פירש בזה, לפמש"כ התוס' לקמן בסוגיין דמה שאמרו דפנימית אחדא דשא ומשתמשא, היינו דאחדא דשא מלהשתמש במבוי, ועדיין יש לה דריסת הרגל, ואך דדריסת הרגל בפנ"ע אינה אוסרת, וכ"ז הוא שלא במקומה, אך במקומה, אף דריסת הרגל לחודה אוסרת, ול"מ הא דאחדא דשא, דעדיין יש לה דריסת הרגל, וכ"נ גם בד' המ"ב שם סקנ"ח, ומה"ט הוא שהצריך בחצר שבין ב' מבואות, שלא תעבור במבוי שעירב בשבת, ולא סגי במה שלא תשתמש שם, (ובסימן שפ"א סקי"ג כתב דא"צ להסתלק מדריסת הרגל אלא מתשמיש).[[620]](#footnote-621)

הריטב"א כתב דהא דלארכה אין מערבין לחצאין ולא אמרינן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, הוא משום דכולהו בפתח אחד וכולהו דרסי ברה"ר כחדא וה"ה מתחברים שם כי רה"ר מחברם כאילו דרים במבוי א' ואסרי אהדדי, וכל העיר הוא מקום לכולם וכולם כבני מבוי א', - והבית מאיר בסימן שצ"ב ס"ו בתו"ד פירש לדבריו דאי"ז כד' התוס', דרגל המותרת במקומה אוסרת במקומה, אלא הוא משום דחשיבי כבני מבוי א', וא"א להם להתחלק זמ"ז,[[621]](#footnote-622) וצ"ב.

האהעו"ז בסימן שס"ג סל"א כתב עפי"ד התוס', דמבוי שחילקוה באמצע בתיקוני חצר, אוסרים הפנימים על החיצונים בדריסת הרגל, כיון דכל המבוי הוי מקומם של כל בני המבוי, וע"כ אף דרגל הפנימים הויא רגל המותרת במקומה, ה"ה אוסרת בחצי החיצון שהוא מקומה, והתו"ש שם סקע"ג כתב דאף בחצר ל"מ לחלקה לחצאין בתיקוני חצר, אלא כשיש לה ב' פתחים, ואין להם דריסת רגל זע"ז, אך כל שאין לה אלא פתח אחד, א"א לחלקה, דאכתי אוסרים הפנימים בדריסת הרגל, וכ"כ המ"ב שם ס"ק ק"ל, אך האהעו"ז שם בסו"ד חילק בזה בין מבוי לחצר, ובחצר שפיר מהני לחלקה, וצ"ב.

אך הגר"ז בסימן שצ"ב ס"ה במוסגר כתב דשפיר מהני לחלק מבוי שאין לו אלא פתח א' לחצאין, ואין הפנימים אוסרין על החיצונים, משום דהתשמיש בחצי החיצון עיקרו הוא לחיצונים, ועיי"ש לעיל מינה שפירש כן גם בטעם הא דמהני לחלוק רה"ר לרחבה, וכ"כ החזו"א בסימן צ"ה סק"י וסקט"ז.

החזו"א בסימן צ"ה סק"ה הוכיח, דבכלל הא דלארכה אין מערבין לחצאין, היינו דאין מחלקין את הרה"ר לחצאין לארכו, ע"י צוה"פ או תיקון חצר, עיי"ש, וכ"ה להדיא בתו"ד תור"פ, עיי"ש, וכ"נ בד' התוס' ד"ה כמאן.[[622]](#footnote-623)

**אבל לרחבה מערבין,** בתוס' הרא"ש כתב דצריך שיהי' ביניהם צוה"פ או משהו מכאן ומכאן שלא יהא כל אחד נפרץ במלואו למקום האסור לו, וכ"כ הרא"ש בסימן ט' בשם תוס', וכ"כ התור"פ והריטב"א בשם השר מקוצי.

אך המהרש"א כתב בתו"ד דסגי בלחי או קורה, וכ"כ הרמ"א בסימן שצ"ב ס"ו, - והמג"א שם סקי"א והגר"א שם תמהו ע"ד הרמ"א דלא סגי בזה בלחי או קורה ובעינן תיקוני חצר, והשעה"צ שם סק"ל פירש דהטעם דלא סגי בזה בתיקון מבוי, הוא משום דכל שהם מתחלקים באמצע המבוי, דיינינן להו כאילו מתחלקין בחצר אחד מחבירו, דבעינן בזה לתיקון חצר, ועי' גם בעצי אלמוגים שם סקי"ג בתו"ד במש"כ בטעם הא דלא סגי בלחי או קורה, - והחזו"א בסימן צ"ה סוסק"ג תמה ע"ז, דכיון דאין דירתם של זה בזה ושל זה בזה, אלא דאסרי אהדדי משום שהן פרוצין זל"ז, הדין נותן דלא גרע מה שהוא פרוץ לרשות חבירו מפרוץ לרה"ר ולכרמלית דמהני לחי וקורה,[[623]](#footnote-624) ובאמת בל' הרמב"ן וש"ר בתו"ד מבו' להדיא דלמ"ד דלרחבה מערבין סגי בלחי וקורה ביניהם, עיי"ש, - ובד' הגר"ז בסימן שצ"ב ס"ז מבו' דהוא משום דלא תיקנו חכמים לחי וקורה לחלק באמצע רשות אחת, ועיי"ש שכתב דכל דבעינן להלחי והקורה מטעם אחר, תו ה"ז מועיל גם להתיר לאיסורא דפרוץ למקום האסור.

**כמאן דלא כר"ע,** בד' התוס' ד"ה כמאן מבו' דהא דתלינן לה בפלוגתא דרבנן ור"ע, הוא משום דכל דמחלקין את רה"ר לרחבו, כיון דיש לאלו רה"ר ופתח וכן לאלו וא"צ בני פתח זה להשתמש בצד פתח האחר, ע"כ חשבינן לה כשלא במקומה, ורגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה,[[624]](#footnote-625) - והגר"ז בסימן שצ"ב ס"ה הוסיף לפרש, דהוא משום שכל חלק מן הרה"ר, צריך לאותם הדרים שם וא"צ כ"כ להדרים אצל רשות השני', שהרי יש להם רשות שלפניהם שיכולים להשתמש בה כל חפצם, ויש להם ג"כ פתח לצאת בו אם ירצו, ועמש"כ החזו"א בסימן פ"ו סקי"ג.

הגר"ז שם כתב דמה"ט אף אם הן עוברין שם בשבת אינם אוסרין, דהו"ל ככל רגל המותרת במקומה דאינה אוסרת שלא במקומה, וכ"כ הבית מאיר שם ס"ו, דאף אם עוברין שם אינם אוסרין, דדריסת הרגל בפנ"ע אינה אוסרת, וכן האריך בתשו' בית שלמה סימן נ"ד, - אך בד' המג"א בסימן שס"ד סק"ג ובסימן שפ"ו סק"ב משמע דכל הא דאינם אוסרין הוא רק כשאינם עוברין שם, עיי"ש, ועמדו ע"ז הבית מאיר והבית שלמה שם, וצ"ע.

**אפי' תימא ר"ע וכו' אבל הכא הני נפקי בהאי פתחא והני נפקי בהאי פתחא,** הראבי"ה בסימן שע"ט כתב ללמוד מזה דלעולם אין דריסת הרגל אוסרת, אלא כשאין להם דרך אחרת שיכולים לצאת ולבא שם, ועיי"ש שהאריך בזה, - אך הרשב"א לקמן ס"ז ב' כתב בתו"ד, דהא דב' חצירות שיש להן פתח זל"ז ופתח לרה"ר אין אוסרות זע"ז בדריסת הרגל, הוא רק כשאין דרכה של זו על זו, אך כל דיש לזו רגל על זו אוסרות זע"ז, ומבו' דאף דיש להן דרך אחרת ה"ה אוסרין זע"ז, ולכאו' אזיל לטעמי' דס"ל דקי"ל כאידך לישנא דאף לרחבה אין מערבין.

והעצי אלמוגים בסימן שצ"ב סקט"ו כתב דכ"ה דרגל המותרת אינה אוסרת כשיש להם דרך אחרת, ה"נ רגל האסורה אינה אוסרת בכה"ג, וכן האריך בזה בתשו' בית שלמה סימן נ"ד, וכ"כ בתשו' באר יצחק או"ח סימן י"ז,[[625]](#footnote-626) - והבית שלמה שם כתב דהוא דומיא דחצר שבין מבואות שאמרו לעיל מ"ט א' דאם עירבה אחת מהן והשני' לא עירבה דוחין אותה אצל זו שלא עירבה דכופין על מידת סדום, וה"נ הכא דכוותה,[[626]](#footnote-627) ועד"ז כתב העצי אלמוגים שם.[[627]](#footnote-628)

**אפי' לרחבה נמי אין מערבין,** למש"כ הרא"ש ודעימי' דלל"ק דלרחבה מערבין היינו כשעשו ביניהם צוה"פ או פסין, בע"כ דהא דלל"ב אף לרחבה אין מערבין, היינו אף כשעשו ביניהם צוה"פ או פסין, והוכיחו כן העצי אלמוגים בסימן שצ"ב סקי"ג והבית מאיר שם ס"ו בתחילת דבריו, (וזה דלא כפשטות ד' השו"ע שם, ועיי"ש בביאוה"ל דגם בד' השו"ע צ"ל דאין כונתו לכך), וכ"כ הריטב"א דאף אם עשו צוה"פ אין מערבין לחצאין, משום דאיכא דריסת הרגל לרבים בכולה וא"א לסלקן.

אך הגר"א בסימן שצ"ב ס"ו בסו"ד כתב, דאף דלהך לישנא אין מערבין לרחבה אף כשעשו ביניהם פסין, מ"מ כל שעשו ביניהם צוה"פ מערבין, דצוה"פ כסתום דמי, - והחזו"א בסימן צ"ה סק"ד תמה ע"ז, דמה מהני הא דצוה"פ כסתום דמי, כיון דהן באין דרך פתחן לרה"ר ודירתן ברה"ר, והרי הוא כפתח החצר למבוי, וצ"ע.

**דפנימית אחדא דשא ומשתמשא,** בפירש"י כתב דהוא משום דכופין על מידת סדום שלא יהא לה היום דריסת הרגל על החיצונה, ומבו' בדבריו דמה"ט הוא דרגל האסורה אוסרת, דרק ברגל המותרת שהיא מותרת במקומה, כופין אותן למיחד דשא, אך ברגל האסורה דבחצר דגופייהו אסירי, ליכא למכפינהו למיחד דשא דידהו ולמחול על דריסת הרגל שיש להן על החיצונה.

והתוס' כתבו דהא דתיחוד דשא הוא מלהשתמש בחיצונה, והדריסת הרגל בפנ"ע אינה אוסרת, - ובד' הגר"ז בסו"ס שפ"ו ובסימן שצ"ב ס"ד מבו' שפירש דלפי דבריהם ל"ב בזה להא דכופין על מידת סדום, אלא בלא"ה מסתלקין בני הפנימית מלהתשתמש בחיצונה, משום דהן אסורין להוציא לשם כיון שלא עירבו עמהן, עיי"ש, - ולפ"ז בעכצ"ל דהא דרגל האסורה במקומה אוסרת שלא במקומה, אף דג"כ היא מסתלקת מלהשתמש בחיצונה מחמת האיסור, הוא משום דרגל האסורה אוסרת בדריסת הרגל לחוד, וכמש"כ כן בתשו' נובי"ת או"ח סימן ל"ט, ונת' לקמן ע"ה א', וצ"ע.[[628]](#footnote-629)

בתשו' נובי"ת או"ח סימן ל"ט כתב, דכל מה שאמרו דטעמא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא משום דאחדא דשא, הוא רק להך לישנא, אך ללישנא קמא ל"ב להא דאחדא דשא, ובלא"ה אין רגל המותרת אוסרת, עיי"ש,[[629]](#footnote-630) - אך בד' התוס' בד"ה כמאן מבו' דאף ללישנא קמא הא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא משום דאחדא דשא, עיי"ש, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם.

בד' התוס' שכתבו דאין לפרש דאחדא דשא שלא יהא לה דריסת הרגל, דאין לנו לסלקה מרה"ר, אלא תיחד דשא מלהשתמש בחיצונה, מבו' בפשוטו דהא דאחדא דשא הוא דבפועל אין לה רשות להשתמש שם, וע"ז הוא שכתבו דא"א לסלקה מדריסת הרגל, וכן נקט בתשו' נובי"ת או"ח סימן ל"ט,[[630]](#footnote-631) וכ"ה משמעות ד' הרא"ש בפ' חלון סימן ז', והתוס' הרא"ש לקמן ע"ט ב' והרשב"א והריטב"א שם, וכ"נ גם בד' הב"י בסימן שס"ד והמג"א שם סק"ג והאהעו"ז שם והבית מאיר בסימן שס"ג סל"א, ונת' לקמן ע"ה א', - אך החזו"א בסימן צ"ה סקי"ז תמה ע"ז, דלא אשתמט בשום פוסק להזכיר איסור זה, והרי"ף והרא"ש והרמב"ם סתמו דעירבו פנימים ועירבו חיצונים שתיהן מותרות,[[631]](#footnote-632) וכתב לפרש דלעולם הן מותרין לעבור ולטלטל ומה שאמרו דפנימית אחדא לדשא כו' היינו שעיקר תשמיש פנימית בפנימית ובחיצונה הוא שלא במקומה ואף אם משמשת שם אינה אלא כאורח, ומש"כ התוס' דלאו לענין הילוך קאמר, הוא משום דא"כ צ"ל דעיקרה במקומה ואינה צריכה ללכת, וז"א דודאי עיקר דרכה בחיצונה,[[632]](#footnote-633) ועיי"ש שכתב לפרש כן גם בד' הב"י והמג"א.

א' אדר ע"ח

דף מס' 37

**נ"ט ב' - אבל הכא מי מצו מסלקי רה"ר מהכא,** בביאור הא דבמערבין רה"ר לרחבה אף רגל המותרת אוסרת, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דרה"ר של אלו ושל אלו אחד הוא שאין בו מחיצה באמצע אורכו ולא רמז של מחיצה לומר תיחוד דשא, והתוס' הרא"ש תמה ע"ז, שהרי בע"כ הן צריכין לעשות ביניהם צוה"פ או פסין, דאל"כ הן אסורין משום פרוץ למקום האסור, ואפ"ה ל"מ לערב לחצאין, ועמש"כ הריטב"א בביאור דברי רש"י, ונת' להלן.

**ב** התוס' פירשו דהא דל"מ מסלקי רה"ר מהכא, הוא משום דרה"ר הוי להני כמו להני, ול"ד לפנימית וחיצונה, דעיקר החיצונה לבני חיצונה, ובזה אמרינן דפנימית אחדא דשא מלהשתמש בחיצונה שאינו מקומה.

**ג** הרמב"ן והריטב"א פירשו לפי דבריהם, והריטב"א כתב לפרש כן גם בד' רש"י, דהא דאחדא דשא היינו משום דהפנימית היא כרשות המיוחדת בפנים לעצמה ואין לחיצוינה רגל עלי' ואי בעיא אחדא לדשא באפה ואין לאחרים דריסת הרגל עלי', וע"כ רואין אותה כאילו אחדא לדשא וסילקה עצמה מן החיצונה ביום הזה, ומשא"כ ברה"ר דא"א לומר דרואין כאילו נסתלקו אלו מצד רה"ר זה ונסתלקו אלו מכאן, ולכאו' הוא משום דכל הא דאחדא דשא, הוא רק בפנימית דאין לחיצונה רגל עלי', ומשא"כ ברה"ר דיש לכל בני המבואות דריסת הרגל בכל רה"ר.

**ד** הרשב"א כתב דהוא משום דאין דלת ביניהן, ובני מבואות עוברין זע"ז, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת, הוא רק כשיש דלת ביניהן, דמצי למיחד לדשא, אך כל שאין דלת ביניהן, אף רגל המותרת אוסרת, וצ"ע.

בל' הרמב"ן וש"ר בסוגיין מבו' דלהך לישנא הא דא"א לערב רה"ר לרחבה לחצאין הוא משום דריסת הרגל, דדמי לב' חצירות זו לפנים מזו, ולפ"ז נמצא דהך לישנא פליגא על ל"ק וס"ל דדריסת הרגל אוסרת אף כשיש להן פתח אחר, וכן משמע בד' המהר"ח או"ז בסימן פ"א, וכ"כ בתשו' בית שלמה סימן נ"ד ובתשו' באר יצחק או"ח סימן י"ז,[[633]](#footnote-634) וצ"ע דמ"ש ממה שאמרו לעיל מ"ט א' בחצר שבין ב' מבואות, דכל דעירבה א' מן המבואות דוחין את החצר למבוי השני, וי"ל דדינא דהתם הוא רק כשב' המבואות פתוחות לאותו רה"ר, דבכה"ג הו"ל כמידת סדום, ומשא"כ הכא דב' הפתחים אינם למקום אחד, וצ"ע,[[634]](#footnote-635) - אך החזו"א בסימן פ"ו סוסקי"ז נקט דלא פליגא הך לישנא דאין דריסת הרגל אוסרת שלא במקומה כשיש להן פתח אחר, ושאני הכא דהוי רה"ר מקומם של בני כל המבואות, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן צ"ה סוסקט"ז, וצ"ע.[[635]](#footnote-636)

**מבוי מבוי נמי אסרי אהדדי,** בפירש"י כתב דהוא משום דמעיקרא היתה של יחיד והיו מערבין את כולה והורגלו להיות אחד וע"כ אסרי אהדדי ואף אם איכא לחי או קורה למבוי ל"מ,[[636]](#footnote-637) - והתוס' הק' מהא דעושה לחי לחצי מבוי יש לו חצי מבוי, וניתר חצי מבוי בפנ"ע אע"פ שהורגלו לערב כל המבוי יחד, וכתבו די"ל דאיירי בדליכא חצירות פתוחות למבוי מן הלחי ולהלן.

אך בתוס' הרא"ש כתב ע"פ הירושלמי, דהא דעושה לחי לחצי מבוי יש לו חצי מבוי, הוא כשלא נתנו החיצונים קורה, דכיון דהחיצונים אינם יכולין לטלטל במבוי אינם אוסרין על הפנימיים, אבל כשנתנו גם החיצונים קורה אסורין גם הפנימיים אם לא עירבו יחד, דכיון דהורגלו לערב יחד כל המבוי א"א להם לחלק ולהשתמש אלו בחצי המבוי ואלו בחצי האחר, וע"כ ה"נ הכא דהעיר מתוקנת בב' ראשי', א"א להם להתחלק ע"י לחי וקורה, וכ"כ הרא"ש בסימן ט',[[637]](#footnote-638) - והחזו"א בסימן פ"ו סקי"ד פירש דהוא משום דאין דיורין אוסרין, אלא כשביתם פתוח לשם, וע"כ כל דלא תיקנו את המבוי ונמצא דבית החיצונים פתוח לכרמלית, אינם אוסרין על הפנימים, דלא חשיב דביתם פתוח לשם, כיון דכרמלית מפסקת בין ביתם לבין החצי הפנימי.[[638]](#footnote-639)

בד' הרמב"ן מבו' דמפרש, דהא דפריך דמבוי מבוי נמי אסרי אהדדי, הוא משום דאיירי במבואות הפתוחין זל"ז, ועוברין זה על זה, וכ"כ הרשב"א והר"ן,[[639]](#footnote-640) - ולכאו' לדעתם כ"ז הוא לל"ב דאף לרחבה אין מערבין אף דאית להו פתחא אחרינא,[[640]](#footnote-641) אך לל"ק דלרחבה מערבין משום דאית להו פתחא אחרינא, ה"נ מצו לערב מבוי מבוי בפנ"ע, וזה ניחא לדעתם דקי"ל כלישנא בתרא.

הרמב"ן כתב דכל הא דאין מערבין רה"ר לחצאין, הוא רק כשעירבו כל העיר לחצאין ואלו מטלטלין לעצמן ואלו מטלטלין לעצמן, דבכה"ג הויא כולה כרשות אחת, וע"כ אין מערבין אותה לחצאין, ול"מ הלחי וקורה שעושין ביניהם לחלקן זמ"ז, דהו"ל כב' חצירות זו לפנים מזו שיש להן דרך זע"ז ואוסרין זע"ז, אך כל שלא תיקנו אלא את חצי' מערבין אותה לחצאין, דאין החיצונים בני רשות אחת, כדי שיאסרו עליהן, והרשב"א והריטב"א כתבו בשמו דכלל גדול הוא שאין לך אוסר על חבירו משום עירוב אלא ביכול לערב עמו ושכח ולא עירב, כגון רגל המותרת במקומה לר' עקיבא, ורגל האסורה לת"ק דאוסרת שלא במקומה כיון שיכולה לערב ולא עירבה, אך בני רה"ר ומבוי שמחוץ לקורה דאין יכולין לערב עמהם אינם אוסרין, - ובד' הרשב"א והריטב"א מבו' דאין הטעם בזה משום דלא חשיב דביתם פתוח לשם, שהרי כתבו לפרש בזה הא דמהני שיור בעיר של רבים, דהוא משום דאין יכולין לערב ביחד, אלא הוא משום דעיקר הא דהן אוסרין זע"ז הוא משום דחשבינן לה כרשות דיורים אחת, וכל שא"א להן לערב יחד, לא חזינן להו כרשות דיורים אחת, וע"כ אינם אוסרין זע"ז, אך בד' הרא"ש שפירש דהוא משום דהן אסורין לטלטל, משמע כד' החזו"א דהוא משום דכל שהן אסורין לטלטל לא חשיב כביתם פתוח לשם.

ובד' הריטב"א בשם הר"מ מאיברא נראה דמפרש בזה בע"א, דכיון דכל הא דאין מערבין לחצאין הוא משום דהורגלו לערב יחד וחשבינן להו כרשות אחת, ע"כ כ"ז הוא כשתיקנו את כולה, דבכה"ג הו"ל כולה כרשות אחת דאין מערבין אותה לחצאין, ול"מ לחי לחלקה לב' רשויות, אך כל שתיקנו את מקצתה, אין כולה רשות אחת, וע"כ שפיר מערבין את מקצת זה בפנ"ע.

\*בד' התורי"ד לעיל בסוגיין מבו' דעיקר דינא דאין מערבין רה"ר לחצאין, הוא משום דבני המבואות אוסרין על רה"ר בדריסת רגלם, אך כל מבוי ומבוי לעצמו מותר, עיי"ש, ולדעתו צ"ל דהא דפריך דמבוי מבוי נמי אסרי אהדדי, הוא משום דמפרשינן דהא דתניא דמערבין מבוי מבוי בפנ"ע היינו דכל שעירבו מקצת מן המבואות בפנ"ע, מצו שאר המבואות לערב את רה"ר, ואין בני המבואות שעירבו לעצמן אוסרין עליהן, וע"ז פריך דאף בכה"ג אסרי אהדדי, אך אה"נ אם באו להתיר את המבואות עצמן, שפיר מצו לערב מבוי מבוי בפנ"ע, וכ"ה להדיא בס' המאורות, - ולפ"ז ניחא משה"ק התוס' וש"ר מהא דעשה לחי לחצי מבוי יש לו חצי מבוי.

**הב"ע כגון דעבוד דקה,** בפירש"י כתב דהיינו דעשו פתח נמוך בראש כל מבוי דגלו אדעתייהו לאסתלוקי כל חד מחברי', והריטב"א פירש לדעתו דהיינו שעשו פתח נמוך רחב ד' בראש כל מבוי בחומת העיר שיכולין לחצאת משם מחוץ לעיר וא"צ לצאת דרך פתחי העיר, ובזה גילו בדעתם שנסתלקו כל אחד מחבירו, - ועד"ז פירש התורי"ד לעיל בסוגיין, ואך דבדבריו מבו' דאי"ז משום גילוי דעת, אלא דכל דיש להן פתח אחר לצאת בו אינם אוסרין במבוי האמצעי, ועיי"ש שהק' לפ"ז על מש"כ רש"י דאיירי בעיירות שאין להן חומה, דא"כ מ"ט בעינן דקה,[[641]](#footnote-642) - והעצי אלמוגים סימן שצ"ב בסק"י פירש בד' רש"י דהיינו דעשה פתח נמוך בפתח המבוי לרה"ר, דכיון שאינו ראוי לכניסה וליציאה ולא ניחא תשמישתי', הוי סילוק גמור, ועי' במרומי שדה במש"כ לפרש קצת בע"א.

בפי' ר"ח כתב דדקה היינו אצטבא בפני המבוי, וכ"כ הרי"ף וש"ר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מעירובין הכ"ד, וכתבו הר"ח והרמב"ם דבזה מסתלקין בני מבוי זה ואינם אוסרין על מבואות אחרים, וזהו דומיא דדינא דא' מבני מבוי שעשה דקה לפתחו דאינו אוסר על בני מבוי, - ובשיעור האיצטבא נחלקו הראשונים, דהרשב"א והריטב"א והמאירי כתבו דהיא גבוהה ג"ט ורחבה ד', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ד המ"ג, - והתוס' הרא"ש כתב דהוא מחיצה גבוהה י' טפחים, וכ"כ הרא"ש בסימן ט', וכ"כ רבינו ירוחם נתיב י"ב חלק י"ז צד. בשם התוס', והטור בסימן שצ"ב, והמהרש"ל גריס כן גם בד' התוס', וכ"כ הב"י בסימן שצ"ב, - ובפסקי ריא"ז כתב דהוא מחיצה גבוהה ד"ט, באורך כל הפתח, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קכ"ה, והמג"א בסימן שצ"ב סק"ז כתב להגי' כן גם בד' הרא"ש,[[642]](#footnote-643) - ובהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב כתב דהוא מחיצה נמוכה מט' טפחים, ועמש"כ בעצי אלמוגים בסימן שצ"ב סק"י בדעתו, ועיי"ש שהאריך בביאור כל הדעות בזה, ועיי"ש שכתב לישב משה"ק המג"א שם, דאם בעינן שיהא גבהה י' טפחים, למ"ל מחיצה, הרי אף בב' פסין סגי, וכתב דהוא משום דמהני דקה רחבה ד"ט באמצע הפתח, (וגם מהני כשהפתח רחב יותר מי' אמות) דבכה"ג ל"מ מדין פסין.[[643]](#footnote-644)

הריטב"א כתב דאף דמהני דקה לערב מבוי מבוי בפנ"ע, מ"מ ל"מ דקה לערב את רה"ר לרחבה לחצאין, דאיצטבא ברה"ר לא חשיבא, - והראב"ד בפ"ה מעירובין הכ"ב כתב דל"מ משום דאין דקה מועלת במקום דריסת הרבים, - ובחי' תלמיד הרשב"א כתב דהוא משום דדקה ל"מ אלא לסילוק רשות ולא לחילוק רשות.

והמאירי כתב דל"מ דקה אלא בפתח המבוי ולא באמצע המבוי,[[644]](#footnote-645) וזה מתפרש למש"כ תלמיד הרשב"א דל"מ דקה לחילוק רשות, ועד"ז כתב המ"ב בסימן שצ"ב סקכ"ד כתב דכשמחלקין מבוי לחצאין לא סגי בדקה,[[645]](#footnote-646) וכ"כ החזו"א בסימן צ"ה ס"ק א' ב'.[[646]](#footnote-647)

בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קכ"ה בגליון תמה ע"ז שנהגו לערב מבוי מבוי בפנ"ע בלא לעשות דקה, וכן נהגו לערב חצי מבוי בלא דקה ואף בגונא שהורגלו לערבו כולו יחד, וכתב דנ"ל דמותר לחלק אפי' מבוי א' ולערבו לחצאין, ובלבד שיתקן לו ב' לחיים או צוה"פ דבהכי הוי כסתום, שהרי אף חצר אם היו רוצין לחלקו באמצעיתו בב' פסין או בפס ד' יכולין לחלקו ויערבו אלו לעצמן ואלו לעצמן, וכ"כ ההגמי"י בפ"ה מעירובין הכ"ד בשם המהר"ם, והוסיף ללמוד לזה מהא דמבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו שאינו ניתר בלחי וקורה ניתר בב' פסין, וכ"כ הרא"ש בסימן ט', והטור בסימן שס"ג.

אך הריב"ש בסימן ת"ה כתב דבכה"ג דא"א לערב מבוי ומבוי בפנ"ע משום דרגל הרבים אוסרת, ל"מ שיעשה צוה"פ, שהרי חצירות הפתוחות למבוי בפתח גמור אוסרות המבוי כשלא עירבו עמו,[[647]](#footnote-648) - ועד"ז כתב בתשו' מהר"ח או"ז סימן פ"א דא"א לחלק חצר בצוה"פ ולערב חצי חצר או חצי מבוי בפנ"ע, דאף דמהני הצוה"פ שלא יהא חצי חצר זה אסור משום פרוץ למקום האסור, מ"מ כשהוא מוציא מביתו לתוך מקום זה, הו"ל כמוציא מרשותו המיוחדת לרשות אחרים, כי במה נסתלקו בני החצר או בני המבוי מכאן.

אך הרא"ש בתשובתו להמהר"ח או"ז שנד' שם סימן פ"ב כתב דל"ה כמוציא מרשותו המיוחדת לרשות אחרים, משום דצוה"פ חשיב כמחיצה המפסקת, ומה שדורסין זה אצל זה דרך צוה"פ הוי כב' חצירות ופתח ביניהם, - ועד"ז כתב הב"י בסימן שס"ג סל"א ע"ד הריב"ש, דלא דחינן כל הנך רבוותא מקמי' ושפיר מהני בזה פסין או צוה"פ, ול"ד לה' חצירות הפתוחות למבוי בפתח גמור שאוסרות, דהתם הוא משום דיש להן דריסת הרגל על המבוי, אבל החיצונים אין להן דריסת הרגל על הפנימים, שהרי הם יכולין להשתמש מצידם, וע"כ סגי בצוה"פ או בפסין.

ולכאו' מכוון ד' הרא"ש והב"י הוא, דכל שנתחלק החצר בצוה"פ או בפסין לב' חצירות, חשיב כל מחצה כרשותם של אותם שבתיהם פתוחות לו, ואף דגם לבני המחצה השני יש שם תשמיש ודריסת הרגל, הו"ל כב' חצירות ופתח ביניהם דאינם אוסרין בדריסת הרגל, משום דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, או משום דיש להם פתח אחר לצאת, ובכה"ג אף לר"ע אין דריסת הרגל אוסרת, ומשא"כ בחצירות הפתוחות למבוי, דאף דיש להן צוה"פ, עדיין הן אוסרות על המבוי בדריסת הרגל, ול"ש בזה הא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, משום דהמבוי הוי מקומם להני כמו להני, וכמש"כ התוס' בד"ה כמאן,[[648]](#footnote-649) - ועד"ז מתפרש גם הא דמהני לערב מבוי מבוי בפנ"ע ע"י שעושה לכל מבוי פסין או צוה"פ, דכל הא דא"א לערב מבוי מבוי בפנ"ע הוא משום דהורגלו לערב כל המבואות יחד וחשבינן לכל המבואות כרשות אחת, ומכח זה חשיב דיש דיורים לכל בני המבואות בכל המבואות, וא"א לערב כל מבוי בפנ"ע, אך כל שעשה לכל מבוי פסין או צוה"פ, לא חשבינן לכל המבואות כרשות אחת, וע"כ שפיר מהני לערב כל מבוי בפנ"ע ואין בני שאר המבואות אוסרין עליו, דאף אם יש להן דריסת הרגל ותשמיש גם במבוי זה, אינם אוסרין, דהו"ל כב' חצירות ופתח ביניהם דאין אוסרין זע"ז, וכ"ה מבו' בד' הבית מאיר בסימן שצ"ב ס"ו.[[649]](#footnote-650)

הגאו"י כתב דכל ד' המהר"ם והרא"ש הם לפ"מ דס"ל דקי"ל כל"ק דמערבין רה"ר לרחבה לחצאין, אך לל"ב דאף לרחבה אין מערבין, אף שחילקוה בפסין או בצוה"פ, ה"נ א"א לערב חצי חצר או חצי מבוי, ולערב מבוי מבוי בפנ"ע, אף שחילקום בפסין או בצוה"פ, וכתב דמה"ט הוא דמשני דהא דמערבין מבוי מבוי הוא כשעשו דקה, ולא משני דהוא כשעשו פסין או צוה"פ, משום דאתי לפרוקי אף לל"ב דאין מערבין רה"ר לרחבה אף כשעשה צוה"פ.

אך בד' הב"י מבו' דאף דס"ל דקי"ל כל"ב דאין מערבין רה"ר לרחבה לחצאין, וכמש"כ בסימן שצ"א ס"ו, וכ"נ בסתימת דבריו בשו"ע שם ס"ד, מ"מ פסק בסימן שס"ג סל"א כד' המהר"ם והרא"ש דמהני לערב מבוי או חצר לחצאין ע"י פסין או צוה"פ, וכ"כ בשו"ע בסימן שצ"ב ס"ו דמהני לערב מבוי מבוי בפנ"ע ע"י פסין או צוה"פ, וכמש"כ הבית מאיר והביאוה"ל שם דד' השו"ע שם קיימי לערב מבוי מבוי בפנ"ע, - וזה מתפרש למש"כ בתוס' הרא"ש דשאני הא דאין מערבין רה"ר לחצאין מהא דאין מערבין מבוי מבוי בפנ"ע, דהא דאין מערבין רה"ר לחצאין הוא אף בעיר של רבים שלא הורגלו לערב יחד, ומשום דהן אוסרין זע"ז בדריסת הרגל, אך הא דא"א לערב מבוי מבוי בפנ"ע הוא רק בעיר של יחיד כשהורגלו לערב יחד, ועי"ז חשבינן לכל המבואות כרשות אחת, - וע"כ כל הא דמהני לחלק ע"י פסין או צוה"פ, הוא לערב מבוי מבוי בפנ"ע, דכל שחילקום זמ"ז והוי כל מבוי כרשות לעצמו, אין אוסרין זע"ז, אך לערב רה"ר לחצאין ל"מ פסין או צוה"פ, דאף הוו עי"ז כב' רשויות, מ"מ הן אוסרין זע"ז בדריסת הרגל, דדמי לכל חצירות הפתוחות למבוי בפתח גמור, דאוסרות על המבוי.[[650]](#footnote-651)

בל' הב"י מבו', דכל הא דמהני לערב חצי חצר וחצי מבוי בפנ"ע, הוא משום דהחיצונים אין להן דריסת רגל על הפנימים, ועפי"ז כתב התו"ש בסימן שס"ג סקע"ג והמ"ב שם ס"ק ק"ל, דכ"ז הוא כשגם לפנימים אין דריסת הרגל על החיצונים, משום דיש להם פתח אחר, אך כל שאין להם פתח אחר ויש להם דריסת הרגל עליהן, א"א לערב את החיצונים בפנ"ע, וכ"כ האהעו"ז שם באורך בדין עירוב מבוי לחצאין, וכתב לפ"ז דהריב"ש לא פליג על המהר"ם ודעימי', ועיי"ש מש"כ לפ"ז בד' הטוש"ע שם.

אך הגר"ז בסימן שצ"ב ס"ה במוסגר כתב דשפיר מהני לחלק מבוי שאין לו אלא פתח א' לחצאין, ואין הפנימים אוסרין על החיצונים, משום דהתשמיש בחצי החיצון עיקרו הוא לחיצונים, ובכה"ג אין רגל המותרת אוסרת, וכ"כ החזו"א בסימן צ"ה סק"י, וכתב דט"ס נפלה בל' הב"י, וכתב דל"ד להא דחצירות אוסרות במבוי אף שיש צוה"פ ביניהם, דהיינו משום דעיקר תשמישם בדירתם במבוי, ול"מ הצוה"פ לסלקן מן המבוי, אבל כשמחלקין את המבוי ויש להן מבוי לתשמיש מצידם, שפיר נתחלקו ונסתלקו משאר המבוי, וכן כשמחלקין חצר בצוה"פ שפיר מתחלקין דנעשו כב' חצרות כיון דחד תשמיש לב' החצאין, ומשא"כ במבוי וחצר ב' תשמישין הן ואינן מסולקין ממבוי במה שיש להן חצירן לתשמיש, ועיי"ש בסקי"א במש"כ עוד בזה, ונתחבט שם מהו דחשיב רה"ר דאין מערבין אותו לחצאין אף בצוה"פ, (ולל"ב אף לרחבה אין מערבין) ומהו דחשיב כמבוי דמערבין אותו לחצאין, עיי"ש.[[651]](#footnote-652)

בטעם הא דבעינן פסין או צוה"פ לחלק את המבוי, ול"מ בזה לחי וקורה, אף דמבוי ניתר בלחי וקורה, כתב הגר"ז בסימן שס"ג סל"ח דהוא משום דלא אמרו לחי נידון משום מחיצה אלא לעניין להשלים החסרון מנין המחיצות הצריכות לרה"י גמורה, אבל מ"מ אינה מחיצה גמורה שיוכל לחלק רשות אחת לשתים דלזה צריך מחיצה גמורה, והיינו דהרי הא דמהני לחלוק את המבוי ע"י מחיצה, הוא משום דעי"ז חשיב כרשות בפנ"ע, ולזה ל"מ לחי וקורה, ובעינן מחיצה גמורה, - ובחי' הגרי"ז בהל' עירובין כתב דהוא משום דלענין איסור דיורין לא נאמר דין מבוי, וממילא דלא שייך בזה היתרא דלחי וקורה, רק נידון בזה ככל רשויות דעלמא דדינן בב' פסין או בפס ד'.

\*בפי' ריו"נ לעיל ו' א' כתב, דמבוי עקום שעירב כל מבוי לעצמו, אע"פ שיש רשות לכל אחד מן המבואות לדרוס על חבירו, אפ"ה אין אוסרין זע"ז, לפי שיש להן פתח פתוח לרה"ר לכל אחד ואחד, וכיון שעירבו אלו לעצמן ואלו לעצן גלו דעתייהו שסילקו דריסתם זמ"ז וכגון זה כופפין על מידת סדום שלא יעברו זע"ז בשבת, וכדינא דחצר שבין ב' מבואות.

והב"י בסימן שס"ד כתב דלפ"מ שפסקו הרמב"ם והרא"ש דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, הרי דכל שעירבו אלו לעצמן ואלו לעצמן, אין אוסרין זע"ז אף אם הן עוברין שם בשבת,[[652]](#footnote-653) - והמג"א שם סק"ג כתב דאין להתיר בזה מדינא דרגל המותרת במקומה, כיון דהמבוי הוי להני כמו להני, וכמש"כ התוס' בסוגיין, ועמש"כ בזה הגאו"י לעיל ו' והחזו"א בסימן צ"ה סקט"ז, ועיי"ש שהק' ע"ד הב"י, דבסימן שצ"ב ס"ו כתב דאין מערבין רה"ר לרחבה לחצאין, ועמש"כ בזה העצי אלמוגים בסימן שצ"ב סקי"ב, והבית מאיר בסימן שס"ג סל"א.[[653]](#footnote-654)

**סולם תורת פתח עליו ותורת מחיצה עליו,** בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה תורת מחיצה עליו כתב דהוא משום דכל בעירובין להקל, והיינו דיש מקום לדון את הסולם כפתח, ויש מקום לדונו כמחיצה, ובעירובין אזלינן לקולא, - אך התוס' לקמן ע"ד א' כתבו דסולם תורת מחיצה עליו להקל אף בשעה שיש עליו תורת פתח להקל, ונראה מדבריהם דהא דסולם תורת פתח עליו ותורת מחיצה עליו, היינו דאי"ז פתח גמור, ולערב ב' החצירות יחד סגי בפתח זה, אך לא סגי בפתח זה לבטל המחיצה, וכ"ה מבו' גם בדבריהם לקמן פ"ג ב', וכמש"כ החזו"א בסימן ק"ב סוסק"א, ואכמ"ל, וכ"כ הגאו"י בסוגיין, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דבסולם מכאן ופתח מכאן, דמערבין את כולה משום דתורת מחיצה עליו, אין מערבין אותה לחצאין, ולא אמרינן דלקולא דנים דתורת פתח עליו, והוי כעיר של רבים דיש לה ב' פתחים דמערבין אותה לחצאין, ועי' בשפ"א במש"כ לדון.[[654]](#footnote-655)

**אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו וכו' ואם לאו אוסרת,** בפירש"י כתב דאיירי ששכחו ולא עירבו בני מרפסת עם בני חצר אלא אלו לעצמן ואלו לעצמן, והריטב"א כתב דהא דהן אוסרין על החצר כשאין שם דקה ולא אמרינן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, הוא משום דבני מרפסת ובני חצר שייכי טפי אהדדי מבני ב' חצירות הפתוחות זל"ז, ולכאו' הוא מתפרש ע"ד מש"כ התוס' לעיל בסוגיין, והיינו דהחצר הוי מקומם של בני המרפסת, וע"כ אף רגל המותרת דידהו אוסרת בחצר, - והמאירי כתב דכן דעת הראב"ד דאף כשעירבו בני המרפסת הן אוסרין על בני החצר, וכתב דהוא דהא דרגל המותרת אינה אוסרת, הוא דוקא בפנימית וחיצונה שאין לפנימית על חיצונה שום תשמיש אלא דריסת הרגל, שהרי יש לה חצר בפנימית לעצמה ואינה צריכה לחיצונה אלא לדריסת רגל לצאת דרך בה, ומשא"כ במרפסת וחצר, דכיון דאין חצר לדיורי העליות, יש להן תשמיש בחצר, וע"כ הן אוסרין בחצר.

אך הבעה"מ לקמן פ"ג ב' כתב דכל שעירבו בני המרפסת לעצמן, ל"ב להא דסולם תורת מחיצה עליו, דבלא"ה אין אוסרין על בני חצר, משום דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ול"ב להא דסולם תורת מחיצה עליו אלא כששכחו בני המרפסת ולא עירבו כלל, - והראב"ד בכתוב שם כתב דבעינן להא דסולם תורת מחיצה עליו, בסולם שהוא רחב מי' אמות, דאם הי' תורת פתח עליו הוה אסרינן משום דהחצר פרוצה למרפסת, - והריטב"א שם כתב, דהא דבעינן לדינא דסולם תורת מחיצה עליו, הוא למ"ד דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, וצ"ע סתירת דבריו למש"כ בסוגיין, דבני מרפסת אוסרין על בני חצר, אף דהוו רגל המותרת במקומה, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ק"ב סוסק"כ.

בפי' ריו"נ לקמן פ"ג ב' כתב, דכל הא דאין בני מרפסת אוסרין על בני חצר משום דסולם תורת מחיצה עליו, הוא רק כשעירבו בני מרפסת לעצמן דהוו רגל המותרת, דאל"כ הן אוסרין על בני חצר משום דריסת הרגל, וכ"כ האו"ז בסימן קפ"ח, וכ"כ בחי' המאירי בסוגיין,[[655]](#footnote-656) - ומבו' בדבריהם, דל"מ הא דסולם תורת מחיצה עליו, אלא שלא יאסרו על בני חצר מכח הא דהוו כרשות אחת, אך אכתי הן אוסרין בדריסת רגלן, וכל הא דאינם אוסרין הוא כשעירבו והוו רגל המותרת במקומה דאינה אוסרת שלא במקומה, וכ"כ הטוש"ע בסימן שע"ה ס"א, והגר"א שם כתב לפרש כן בד' רש"י בסוגיין ולקמן פ"ג ב' שהעמידה כשעירבו בני המרפסת לעצמן, והיינו משום דאם לא עירבו, ה"ה אוסרין על בני החצר בדריסת הרגל, - אך בד' הבעה"מ והראב"ד והריטב"א לקמן מבו' דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו, שלא יאסרו משום דריסת הרגל, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ה דין ח' דאף כשלא עירבו בני מרפסת, אינם אוסרין על בני חצר, משום דסולם תורת מחיצה עליו, והחזו"א בסימן צ"ו סוסקי"ח ובסימן ק"ב סק"כ כתב להקל בזה לדינא עפי"ד הבעה"מ והריטב"א.

ובטעמא דריו"נ ודעימי' דל"מ הא דסולם תורת מחיצה עליו שלא יאסרו בדריסת הרגל, כתב המאירי דהוא משום דלא עדיף מב' חצירות זו לפנים מזו, דיש מחיצה גמורה ביניהם, ואפ"ה אוסרת הפנימית על החיצונה בדריסת הרגל, - ובדעת ש"ר דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו שלא יאסרו בדריסת הרגל, מבו' בד' הרשב"א לעיל בסוגיין דהוא ע"ד מש"כ הרמב"ן דאין דריסת הרגל אוסרת אלא כשיכול לערב עמו ולא עירב, ומה"ט הוא דאין דריסת הרגל אוסרת כשיש סולם ביניהם, דאף דאם רצו לערב מערבין, מ"מ כיון דתורת מחיצה עליו אינם אוסרין, והיינו דאף דסגי בפתח זה לערב אחד, מ"מ כיון דגם תורת מחיצה עליו, לא חזינן להו כרשות דיורין אחת, ואין אוסרין זע"ז, - והחזו"א בסימן צ"ו סקי"ח כתב לפרש דהא דאינם אוסרין הוא משום דהוי כתשמישו לזה בפתח ולזה בשלשול דאינו אוסר.

ה' אדר ע"ח

דף מס' 38

\***ס' א' - אם יש לפני' דקה ד' אינה אוסרת,** הרמב"ם בפ"ד מעירובין הט"ז כתב דכל שעשו בני המרפסת דקה אינם אוסרין על בני החצר אף את המקומות שהן שוין למרפסת ולחצר, כתל ועמוד גבוהין י' ורחוקים ד', וכ"כ השו"ע בסימן שע"ה ס"ג,[[656]](#footnote-657) - והחזו"א בסימן ק"ב סקכ"ד תמה ע"ז מסוגיין, דא"כ מה מייתינן משמואל דסולם תורת פתח עליו, הרי י"ל דקאי על המקומות דשוין למרפסת ולחצר ומהני בזה דקה, וכתב דבעכצ"ל דהרמב"ם הי' לו גירסת אחרת, אך לדינא נראה דאין לנו אלא המבו' בגמ' ובפוסקים, וא"א לנו ללמוד משנת הרמב"ם כל שלא נתגלה לנו טעמו עד יבא מורה צדק.

**דהא וכו' מערב לה לכולה מחזוא ערסייתא ערסייתא משום פירא דבי תורי,** בפירש"י כתב דהיינו דהיתה גומא גדולה המפסקת בין השכונות וע"כ ל"ה מצו לערב יחד דהו"ל כחריץ שבין ב' חצירות דאין מערבין אחד,[[657]](#footnote-658) - והתוס' לעיל כ"ו א' נחלקו ע"ז, ופירשו דהא דל"ה מצו לערב יחד הוא משום דהפירא דבי תורי הוי כרמלית, וא"א לטלטל מזל"ז דכרמלית מפסיק ביניהם, והחזו"א בסימן צ"ו סקל"ה כתב דלפ"ז מוכח מסוגיין דא"א לערב ב' רשויות כשמפסקת רשות האסורה ביניהם, וע"כ כיון שהיתה כרמלית מפסקת ביניהם ל"ה מצו לערב יחד, וע"כ אין לדחות דהא דלא עירבו יחד, הוא משום דלא הי' להם תועלת בכך, ועמש"נ לקמן ע"ו א' בנידון זה.

**התם אי בעו לערובי דרך גגות,** בחי' תלמיד הרשב"א הביא בשם הרשב"א שהק', דאם הו"מ לערובי דרך גגות, מ"ט באמת עירב ערסייתא ערסייתא, והר"ן כתב דאה"נ הו"מ לערב דרך גגות, ומה שלא עשו כן, הוא משום דלא הי' נח להם להשתמש אלו עם אלו, ועד"ז כתב החזו"א בסימן צ"ה סקי"ב, - אך הריטב"א כתב דכל הא דהו"מ לערב דרך גגות, הוא רק אלמלי פירא דתורי המחלקת ביניהם ומעכבת שלא לערב הכל ביחד, ועי' בחזו"א בסימן צ"ה סקי"ב במש"כ לפרש לפי דבריו לדחויא דגמ', אך עיי"ש שתמה דכיון דהדיוטאות מגיעות מזל"ז, הרי אין הכרמלית מפסקת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**דההוא בי תיבנא וכו' ושוי' שיור לפומבדיתא,** הריטב"א כתב דהא דבית התבן הוי שיור, היינו כשיש בו בית דירה, דאם אין בו בית דירה ל"ה שיור, דדמי לחצר לחודה דל"ה שיור כיון שאינה עשוי' לדירה, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א, וכ"כ האו"ז בסימן קס"ד בשם הרשב"ם דהי' בבית התבן דירה לשומר, וע"כ הוי שיור, וכ"כ המאירי לעיל נ"ט א' לדקדק מד' רש"י בד"ה חצר אחת, וכ"כ בחי' המאירי לעיל שם, וכ"כ הגאו"י לדקדק מד' הרי"ף והרמב"ם והרשב"א בעבוה"ק, - אך בחי' המאירי שם כתב דיש שנוטים לומר דאפי' אין בה בית דירה כל בית הוי שיור, וכ"ה בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ה דין א', וכ"ה בטוש"ע סימן שצ"ב ס"ג, ועי' בעצי אלמוגים שם סק"ט במה שנתחבט לדעתם בטעם הא דל"ד לחצר דל"ה שיור.

ובד' הטוש"ע שם מבו' דזהו דנתחדש בדין בית התבן, דאף דא"צ לערב מ"מ הו"ל שיור, והחזו"א בסימן צ"ה סקי"ד פירש לדעתם דזהו דמייתינן מינה דאף היכא דאי בעי לערובי לא מצי מערב הוי שיור, כ"ה דאף בית התבן דא"צ לעירוב הוי שיור, והק' דלדעת רש"י דאף דבית התבן אינו אוסר בחצר, מ"מ הוא עצמו אסור לטלטל בו, הרי דשפיר יש בזה לההיכר דשיור, ואין ללמוד מזה דהיכא דא"א לערב משום דאין להן פתח, הוי שיור, - אך לדעת ש"ר מתפרש הא דמייתינן מינה דאף היכא דאי בעי לעירובי ל"מ מערב הוי שיור, כמש"כ המאירי דבית התבן זה הי' חוץ לעיר ולא הי' ראוי להתערב עם העיר, ואפ"ה הוי שיור, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בד"ה ושמעינן משמעתין, ועיי"ש שכתב דבעינן שיהא תוך עיבורה של עיר שהוא כעיר, ובכה"ג הוא דהו"ל שיור.

העצי אלמוגים בסימן שצ"ב סק"ט הק' ע"ד הטור, דמה היכר הוא זה שעושין שיור בדבר המותר לטלטל מתוכו לעיר אף בלא עירוב, והיינו דהרי כל ההיכר דשיור הוא שאסור לטלטל מן השיור לעיר, והכא הרי מותר לטלטל מבית התבן לעיר, כיון דבית התבן א"צ עירוב, וכתב דצ"ל דאף דמדינא א"צ עירוב, מ"מ אסרו חכמים לטלטל ממנו לעיר, כ"ה דליהוי הכירא, - ועיי"ש שכתב עוד, דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, ניחא, דע"כ שפיר הו"ל היכר במה שאין מערבין עמהן, וע"כ נמי ל"ד לחצר בלא בית דל"ה שיור, כיון דמותר להכניס ולהוציא לתוכו בלא עירוב, ול"ה הכירא.

בתשו' הר"ן סימן נ' הביא די"א דמבואות הגוים ל"ה שיור, דטעם השיור הוא כדי שיכירו שהעירוב הוא שמתיר הטלטול, וע"כ ל"מ שיור דמבואות הגוים, כיון דדירת גוי לא שמה דירה ודירתם כמי שאינה, ועיי"ש שהאריך לחלוק ע"ז, דטעם השיור הוא כדי שלא תשתכח תורת רה"ר, וע"כ אף דמבואות הגוים לאו בני עירוב נינהו, אפ"ה מהני לשיור, וכתב עוד, דאף אם טעם השיור הי' כדי שלא תשתכח תורת עירוב, אפ"ה שפיר מהני שיור מבואות הגוים, שהרי בע"כ צריכים הרואים לומר שדיורין חלוקין אוסרין זע"ז, דאל"כ למה אינו מותר לטלטל חוץ לשכונה כמו בתוך השכונה, - אך בד' הריטב"א לעיל במתניתין ד"ה ומפני זה, נראה להדיא דמבואות הגוים ל"ה שיור, עיי"ש.

ובירושלמי בפירקין אמרו דבעינן שיור נ' דיורין וכו' ובלבד ישראל, והקה"ע תמה מזה ע"ד הר"ן, ועמש"כ בזה העצי אלמוגים בסימן שצ"ב סק"ד, ולכאו' י"ל עוד, דהירושלמי דקאי למ"ד דבעי נ' דיורין, י"ל דבעי חשיבות דנ' דיורין, וגוים כולהו כחד חשיבי, אך לדידן דסגי בבית אחד וחצר אחת, שפיר מהני אף דירת גוי.

**כעין חדשה מאי,** לגיר' דילן מיבע"ל בעיר שאין בה אלא נ' דיורין אם חשבינן לה כעיר של רבים וצריכה שיור, והתורי"ד פירש דאיירי כשמעבר הדרכים עובר בתוכה והדרך מפולש באמצע, ובזה הוא דמיבע"ל אם היא צריכה שיור כיון שהדרך מפולש בתוכה ועיר של רבים נקראת, או א"צ שיור כיון דכולה לא הויא אלא כשיעור שיור הגדולה, ומשמע מדבריו דאיירי כשהיתה כן מתחילתה, ואפ"ה חשיבא כעיר של רבים כיון שהיא משמשת כמעבר מעיר לעיר, ובכה"ג א"צ שידורו בה ס' רבוא, והרא"ש בסימן י"א פירש דאיירי בעיר שהי' של רבים ונתמעטו דיורי' ועמדו על נ' דיורים, והיינו דאף אם בעי ס' רבוא, איירי בעיר שהיו בה בתחילתה ס' רבוא, ונתמעטו דיורי', וכתב דהלכתא לקולא, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב חלק י"ז צד, והטוש"ע בסימן שצ"ב ס"ז.[[658]](#footnote-659)

והבית מאיר שם כתב, דמד' הרי"ף והרמב"ם שהשמיטו לאיבעיא זו נראה דס"ל דעיקר האיבעיא היא לת"ק דשיעור השיור הוא נ' דיורים, דלדידי' י"ל דעיר של נ' דיורים א"צ שיור, וכתב דהוא משום דא"א לשייר בה כשיעור המינכר, אך לפ"מ דקי"ל דאפי' בית א' בחצר אחת, ודאי דאף עיר שאין בה אלא נ' דיורים צריכה שיור, וכ"נ מד' הרי"ד, דכל הא דמיבע"ל דכעין חדשה א"צ שיור, הוא משום דכולה ל"ה אלא כשיעור שיור הגדולה.

הריטב"א גריס בע"א, ופירש דמיבע"ל בעיר קטנה הסמוכה לגדולה, אם כ"ה דהקטנה נעשית שיור לגדולה ה"נ הגדולה נעשית שיור לקטנה, וכן פירש הבעה"מ בתו"ד, ועיי"ש שכתב בשם רבותיו דקי"ל כמ"ד דהויא הגדולה שיור לקטנה, חדא דהלכה כדברי המיקל בעירוב, וכ"כ הבעה"מ, ועוד דבההיא דמחוזא דכל חד וחד הויא שיור לחברתה, א"א דל"ה בה חד מן ערסתא קטנה מחברתה, ואפ"ה הויא גדולה שיור לקטנה, וכ"כ הר"ן, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א.

**אמר רב הלכה כר"ש, ר' יצחק אמר אפי' בית אחד וחצר אחת וכו',** התוס' בד"ה ושוי' ובד"ה גמרא נקטו דקי"ל כר"ש דבעי ג' חצירות של ב' בתים, - אך הרי"ף כתב דקי"ל כר' יצחק, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"כ, והרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ד המ"ז, וכ"כ הריטב"א בשם הגאונים, ועמש"כ לפרש לפי דבריהם למה שאמר רב יוסף לאביי מאי נפקא לך מינה, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ה דין א', וכ"כ הטוש"ע בסימן שצ"ב ס"א, - ועמש"כ בזה הרא"ש בסימן י"א, ומש"כ על דבריו החזו"א בסימן ק"י סקכ"ב.

**אפי' בית אחד בחצר אחת,** הריטב"א כתב דהיינו משום דהשתא הוי מידי דחשוב, דאפי' החצר חשוב לדיור ע"י הבית שבתוכו, וכתב דלישנא מוכח דבית לחודי' ל"ה שיור, - אך הטור בסימן שצ"ב כתב דסגי בבית לחודי', - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ס"א.

1. והי' מקום לפרש עוד, דהוא דכ"ה דאינו בר עירוב משום דאינו מודה בו, ה"נ אינו בר ביטול רשות, דאף ביטול רשות הוא מכלל ענין עירוב, ועי' בחי' הר"ן לקמן ס"ו א', ואכמ"ל, וגם י"ל דהוא משום דכ"ה דאינו מודה בעירוב ה"נ אינו מודה בביטול רשות, וע"כ ל"מ לבטל רשותו, וע"ד מש"כ התוס' לקמן ס"ב א' ד"ה וגוי, בטעם הא דל"מ ביטול רשות בגוי להס"ד דדירת גוי שמה דירה, - אך לפ"ז הי' בדין שיהא אוסר אף אם אין אלא ישראל אחד, שהרי אף הוא הוי ישראל גמור, ומהא דס"ל לראב"י דאינו אוסר אלא כשיש שם ב' ישראלים, ופירשו התוס' ודעימייהו דקאי גם על כותי, מבו' דעיקר הא דל"מ בו ביטול הוא מגזירה שמא ילמד ממעשיו וכגוי, וכמש"כ התוס'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ודבריו הם לפ"מ דס"ל דצדוקי אינו מודה בעירוב, אך לדעת הסוברים דצדוקי מודה בעירוב, הרי לכאו' לר"ג דדינו כישראל אף מהני בו עירוב, ובע"כ דהא דאמר שהרי ביטל לכם רשותו, הוא משום דצדוקי זה לא עירב עמהם אלא ביטל להם רשותו, - אך בד' המאירי מבו', דאף דס"ל דצדוקי מודה בעירוב, מ"מ ל"מ בו עירוב אלא ביטול רשות, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בד' הרשב"א בסוגיין שכתב בתו"ד, ז"ל, דר"ג נחלק בצדוקי וה"ה לכותי דס"ל דכותים גרי אמת הן, ואע"פ שאינו מודה בעירוב נותן רשות ומבטל רשות, עכ"ל, משמע קצת דמי שאינו מודה בעירוב ל"מ בו עירוב אלא ביטול רשות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובפירש"י בע"ז ס"ד ב' ד"ה נותן רשות וחולין ו' א' ד"ה משמר שבתו מבו' דישראל המחלל שבת בצינעא מצי לערב, ולכאו' מבו' מדבריו דאף מי שאינו מודה בעירוב מצי לערב, - אך הנה בד' המאירי במשנתינו מבו' דמחלל שבת בצינעא לא חשיב כאינו מודה בעירוב, עיי"ש, וזה דלא כמשמעות הטוש"ע בסימן שפ"ה ס"ג דהוי כאינו מודה בעירוב, ול"מ אלא לבטל רשות, וי"ל כן גם בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בד' הרמב"ם שם לא נתפרש דהא דאינו נעשה שליח, הוא בתולדה מהא דאינו בתורת עירוב, ומשמעות דבריו דהא דאינו מודה בחיוב ובחלות העירוב, הוא טעם על הא דא"א לעשות עירוב אף ע"י שליחות. [↑](#footnote-ref-6)
6. והחזו"א כתב דהוא משום דאף כותי וצדוקי אין דירתם דירה מדינא, עיי"ש, ולפי דבריו נמצא דבלא שגזרו דיאסור הגוי, לא היו כותי וצדוקי אוסרין כלל, אך בד' שאר האחרונים מבו' דהוא מכח הא דגזרו עליהן שיהיו כגוי לחומרא, והשוו חכמים מידותיהם שיהיו כגוי אף לקולא. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שכתב דאפשר דמצאתי כתוב זו אוסר גם שם, אך בד' הב"י והדרכ"מ שם אין משמע כן, שכתבו בתחילת הסימן דבמקבלי פרס אין הגוי אוסר, ובסוף הסימן הביאו לדברי המ"כ דהיכא דאיכא לישראל המשכיר תפיסת יד אוסר הגוי עליהן, ומשמעות דבריהם דליכא פלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם עיקר ד' השבה"ל צ"ב, דמה מקום יש לדון דיאסור הגוי עליהן, הרי הא דהגוי אוסר הוא מכח דין עירובי חצירות, ובמחנה הרי התירו לאיסור חצירות, - וצ"ל למש"כ האבנ"ז בסימן ש"ז סק"ה לדקדק מד' רש"י לעיל י"ז א' ד"ה ומלערב דלא התירו במחנה אלא היכא דיש פתח ביניהם, ומשום דלא התירו במחנה לאיסור חצירות, אלא היינו דהקילו דחשיבי כמעורבין אף בלא עירוב, וע"כ בעי' שיהא פתח ביניהם, דבלא זה ל"מ הוו כמעורבין, ועיי"ש שדקדק מד' הרמב"ם דפליג ע"ז ושרי אף בלא פתח, משום דלדעתו גדר הדין הוא דהתירו איסור חצירות, וע"כ ל"ב פתח ביניהם, ולפ"ז זהו שכתב השבה"ל דאין להתיר היכא דיש גוי עמהם, דכ"ה דא"א להתערב עם הגוי ע"י עירוב, ה"נ ל"מ להתערב עמו מכח הך דינא דבמחנה הם מעורבין מאליהם, וע"כ בדין שיאסור הגוי עליהם, - ומה"ט ג"כ נקט השבה"ל דחשיב דאין הישראלים אוסרין זע"ז, כיון דהא דא"צ עירוב היינו שהם מעורבין מעצמן, ואינם אוסרין כלל זע"ז, דאם הא דהתירו במחנה היינו דהתירו לאיסור חצירות, לכאו' הדין נותן לחשבם כאוסרין זע"ז, כיון דמצד דירתם הן אוסרין זע"ז, ואך שהתירו לאיסור זה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"נ גם בד' התוס', דאף דבתחילת דבריהם נקטו דצדוקי אינו מודה בעירוב, והא דמפליג ר"ג בין כותי לצדוקי, הוא משם דכותים גרי אריות הן, כ"ז הוא בדעת רש"י, אך אחר שהק' ע"ד רש"י מכ"ד דר"ג סבר דגרי אמת הן, נקטו דהטעם לחלק בין כותי לצדוקי הוא משום דצדוקי מודה בעירוב, וכמש"כ כן בתוס' הרא"ש, וכנראה נשמטו הדברים בד' התוס' שלפנינו, - ומוכח כן ממשה"ק התוס' דמה חידשו ר' אמי ור' אסי במה שעשאום גויים גמורים לבטל רשות וליתן רשות והלא כך היו מעולם, ואם כל הא דאסר ר"ג בכותים הוא משום דגרי אריות הן, הרי דלפ"מ דקי"ל דגרי אמת הן, שפיר הוצרכו לעשותם גויים גמורים, ובע"כ דס"ל דהא דאסר ר"ג בכותים הוא משום דאין מודים בעירוב, ול"ד לצדוקי דמודה בעירוב, וזהו שהק' דא"כ מה חידשו ר' אמי ור' אסי, אך צ"ע בד' הריטב"א שהק' קו' זו ע"ד רש"י, ולכאו' לרש"י לטעמי' דהא דלר"ג כותי הוי כגוי הוא משום דגרי אריות הן, ניחא קו' זו, וצ"ע, וכ"נ גם ממש"כ התוס' בסו"ד דאף דפסקינן כר"ג, לא נכלל בזה הא דכותים ה"ה כגוים, כיון דהאידנא לא נפ"מ לענין כותים, ואם צדוקי אינו מודה בעירוב, הרי הוי צדוקי בכלל רישא דמתניתין, ואיכא נפ"מ גם בזה"ז, ועמד ע"ז השפ"א, עיי"ש, וי"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך בד' התוס' בסוד"ה א"ר גמליאל ולקמן ס"ט א' ד"ה הוציא, מבו' דלאו ראב"י קאמר דצדוקי ה"ה כגוי, אלא הוא סתם משנה, והוא מדברי ר"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובטעמא דראב"י דצדוקי הוי כגוי, אף שהוא מודה בעירוב, מבו' בד' הרשב"א בסוגיין דהוא משום דגזרו בו שמא ילמדו ממעשיו, אך בד' התוס' לקמן ס"ט א' ד"ה הוציא משמע דהא דהוי כגוי הוא משום דחשיב כמומר, וכ"כ הר"ן שם, וכ"כ הרא"ש שם סימן י"ג בשם המהר"ם מר"ב, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-12)
12. וביותר צ"ע במש"כ תוס' ותוס' הרא"ש דאף ר"ג לא הזכיר אלא צדוקי משום שהביא ראי' מצדוקי, וכיון דלא הזכיר ר"ג אלא צדוקי, מנ"ל דפליג אף בכותי, והרי על כותי ליכא ראי' מההיא עובדא דצדוקי, שהרי יש לחלק ביניהם, וכאשר כן ס"ל לר"מ. [↑](#footnote-ref-13)
13. וזה מתפרש לפי המבו' בד' רש"י לקמן צ"א א' דעיקר דינא דחצירות אינו דאסור להוציא מרשות של זה לרשות של אחר, אלא היינו דאסור להוציא מרשות לרשות החלוקה ממנו, ומכח שינוי הבעלים חשבינן לה כב' רשויות חלוקות, וע"כ הוא דלרבנן אסור להוציא מחצר לקרפף אף כשהם של אחד, דחצר וקרפף חשיבי כרשויות חלוקות אף בלא שינוי הבעלים, וזהו דינא דדירת גוי דלא שמה דירה, דדירת גוי אינה מועלת לחשוב את הרשות כרשות חלוקה.

    ובזה מתפרש גם מסקנת הסוגיא לקמן ע"ה א' דדירת גוי מהניא לדינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו, והתוס' שם כתבו דאף דדירת גוי לא שמה דירה, מ"מ להקל להתיר המבוי להחשיב כבתים וחצירות פתוחים לתוכו אמר שמה דירה, אך לדעת רש"י י"ל דהוא משום דלדינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו ל"ב דירה המועלת לחשוב את הרשות כרשות חלוקה, וע"כ שפיר סגי לזה בדירת גוי. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומבו' בדבריו, דכל דיש ביניהם חלון למטה מי', חשבינן להו כדרים יחד ואוסר הגוי עליו, ולפ"ז הדין נותן דבכה"ג אסור לטלטל ביניהם אף דרך חלון דלמעלה מי', וכ"ה משמעות ד' המהר"ם, וכ"ה מבו' בד' הבית מאיר בסימן שפ"ב ס"ג שפירש כן בדבריו, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ד החכם צבי בסימן ו' שהשוה דעת הרא"ש לדעת המרדכי, וצ"ע במש"כ הביאוה"ל בסימן שפ"ב ס"ג דרק כשהם פתוחין למבוי אסור לטלטל ביניהם דרך חלון דלמעלה מי', אך כשאינם פתוחין למבוי אלא שיש ביניהם חלון למטה מי', אף דאסורין לטלטל דרך חלון זה, מ"מ מותרין לטלטל דרך חלון דלמעלה מי', וגם צ"ב הטעם בזה, דכיון דבכה"ג שיש ביניהם חלון למטה מי' גזרו חכמים והצריכו שכירות, מה נפ"מ היאך הוא מטלטל מזל"ז, (ולפ"ד הגאו"י בסוגיין בטעם הא דהצריכו חכמים שכירות, יש מקום לישב). [↑](#footnote-ref-15)
15. ומש"כ בס' חכמת הלב בעמה"ח סימן ? לדחות? אינו מתישב כלל, דכיון דאם דירת הגוי שמה דירה מדינא הוה ניחא לן הא דמהני שכירות כנגד דירת הגוי, א"כ הרי ה"נ אם דירת הגוי שמה דירה מתקנ"ח מצינו לפרש דהא דמהני שכירות אי"ז משום דבכה"ג לא תיקנו חכמים דדירתו דירה, אלא משום דמהני שכירות כנגד דירת הגוי, וא"כ מאי קשיא לן דמ"ט מהני שכירות ול"מ עירוב וביטול, ואף אם מוכח ממקום אחר דגדר הא דמהני שכירות, הוא משום דבכה"ג לא תיקנו חכמים דדירתו דירה, אך אי"ז מוכח מעיקר הא דדירת הגוי לא שמה דירה מדינא. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן ס"ה ב' שהק' דבגונא דאיכא ישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית, מ"ט לא אסרו על הפנימית משום דהוא הגורם שידור הישראל שבחיצונה עם הגוי, עיי"ש, ומבו' דהו"מ לאסור את הפנימית אף דאין להגוי דריסת הרגל עליו, והרי דגדר האיסור שאסרו חכמים אינו דשויוה לדירת הגוי דירה, דא"כ אין מקום לאסור בכה"ג דלפי גדרי איסור רשויות אין מקום לאסור, אלא הוא דקנסו את הישראל והצריכוהו לשכור מן הגוי, וע"כ שפיר הי' מקום לאסור על הפנימית, ויש להוסיף, דבכל דברי הריטב"א שם מבו' דהא דהצריכו שכירות הוא קנס שקנסו את הישראל שדר עם הגוי, עיי"ש, וזה מתישב היטב לטעמי', - ועד"ז מבו' גם בד' התוס' ותוס' הרא"ש לקמן ע"ה ב' סוד"ה נכרי ה"ה כרבים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובד' התורת נתנאל שם משמע דיש להתיר מכח הא דא"א לנו שלא לעשות מו"מ עמהן, וזה צ"ע, דאף אם א"א שלא לעשות עמהן מו"מ, אכתי יש להצריך שכירות כדי שלא לדור עמהן, דהא דיש לחוש שילמד ממעשי הגוים ע"י שעושה מו"מ עמהן, אי"ז טעם דאף ידור עמהן, אך השבו"י שם דן מכח הא דא"א לנו שלא לדור עמהן, וכ"נ גם בד' הגוו"ר. [↑](#footnote-ref-18)
18. ושמא י"ל עוד, דשאני בהלואה ברבית לגוי שאסרו חכמים לעשות דבר הגורם ללמוד ממעשיו, וע"כ בזה"ז דליכא לה"ט שרי, ומשא"כ הכא דלא אסרו לדור עם הגוי כדי שלא ילמד ממעשיו, אלא הצריכו שכירות, הרי דאין גדר האיסור לעשות מעשה הגורם ללמוד ממעשיו, וע"כ אף דהטעם שהצריכו שכירות הוא כדי דעי"ז יצא הישראל ולא ילמד ממעשיו, ובזה"ז ליכא לה"ט, מ"מ הו"ל כדבר שנאסר במנין דלא בטל. [↑](#footnote-ref-19)
19. והבית מאיר בסו"ס שפ"ב כתב לפרש טעם הגאונים שהביא הב"י שם דא"צ לשכור רשות מן הגוי בספינה, דהוא משום דלא הצריכו חכמים שכירות אלא במקום דמכח זה יצא וידור במקום אחר, משא"כ היכא דמ"מ שכיח דדייר כמו בספינה דבודאי אין לו בחירה לברור בספינה שרב החובל וכל ההולכים בה ישראלים, ואף אם נאסור לו לערב בלא שכירות, מ"מ בע"כ ידור שם, לא הצריכו שכירות, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבמדינתם דמגזירת המלכות שלא ידורו ישראל במבוי בפנ"ע, ובע"כ שכיח דדיירי ישראל עם הגויים במבוי ובחצירות ובבתים, י"ל דמותר לערב בלא שכירות, וכתב דאף דחלילה להקל בזה, מ"מ בשעת הדחק היכא דלא אפשר טוב לערב בלא שכירות משלא לערב כלל, דרוב המון העם יטלטלו בלא עירוב. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיי"ש בהלכה ק"ג שכתב עד"ז בדין ישראל שהשאיל או שהשכיר ביתו לגוי דאינו אוסר, משום שאין דרכו של ישראל בכך ולא העמיד דבריהם בדבר שאינו מצוי. [↑](#footnote-ref-21)
21. וי"ל בדעתו, דל"ש בזה הא דמילתא דלא שכיחא לא גזור בה רבנן, דהיינו רק בגונא שבאנו להעמיד הגזירה בפנ"ע על מילתא דלא שכיחא, אך הכא דגזירת חכמים היתה בכל גוונא, אין לנו להוציא מן הגזירה גוונא דלא שכיח, ומה שאמרו לקמן ס"ג ב' בדין ביטול, דכיון דלא שכיח דיבטלו לא גזרו בזה, היינו משום דהתם ע"י הביטול הו"ל כיחיד במקום הגוי דלא גזרו בו, ואך שבאנו לדון דכיון דבכה"ג שכיח דדיירי יעמידו הגזירה במסוים על אופן זה, ובזה אמרינן דהו"ל מילתא דלא שכיחא ולא גזור בה רבנן. [↑](#footnote-ref-22)
22. ועיי"ש שכתב דהא דמהני שכירות אף דהוא רגיל לחזור בו, הוא משום דכשחוזר ומשתמש לאחר ששכר בגזילה הוא משתמש, ומבו' בדבריו דל"מ הגוי לחזור בו מן השכירות, ועמש"נ בזה לעיל במתניתין. [↑](#footnote-ref-23)
23. ואמנם מבו' בד' הרמב"ם, דבהא דאין ביטול רשות במקום הגוי נכלל גם דל"מ ביטול רשות דהגוי, אך בהא דאין עירוב מועיל במקום גוי, לא נכלל הא דל"מ עירוב דהגוי, - ונראה דהוא משום דבהא דל"מ עירוב עם הגוי ל"ב להא דאמרו רבנן אין עירוב מועיל במקום גוי, שהרי לא עדיף הגוי מישראל שאינו מודה בעירוב דא"א לערב עמו, אך בהא דל"מ ביטול רשות דהגוי אף דביטול רשות מהני אף במי שאינו מודה בעירוב בעינן להא דאמור רבנן דאין ביטול רשות מועיל במקום גוי, ואמנם בעיקר הך מילתא דגוי חשיב כאינו מודה בעירוב, יש מקום לדון, דהגוי מודה בדין העירוב לישראל, ואך דהוא גוי ואינו מצווה בכך, אך י"ל דעיקר דינא דאינו מודה בעירוב דל"מ לערב הוא ע"ד הא דאינו בתורת, וא"כ כ"ש דגוי דאינו שייך כלל במצות עירוב, דל"מ לערב. [↑](#footnote-ref-24)
24. ובד' התוס' שלא פירשו כן, פשוט דאזלי לטעמייהו לקמן ס"ג ב' ד"ה בטילו דמבו' בדבריהם דהא דל"מ העירוב לחשבם כיחידים, אי"ז משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, אלא הוא משום דאף ב' המעורבין יחד לא חשיבי כיחיד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. ומפרש הרמב"ם כן במה שאמרו לקמן ע"ה א' דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, דאי"ז דין איסור, אלא היינו דל"מ העירוב לעשותן כיחיד במקום הגוי, וכ"ה בפי' ר"ח בן שמואל ובפי' ר"י בן חכמון לקמן שם, - וכנראה דזהו עיקר מה שנתחדש התם, דלא נימא דהא דל"מ עירוב במקום הגוי לחשבם כיחיד, הוא משום דלא חייל העירוב כלל, אלא אף בגונא דחייל העירוב, ל"מ העירוב לעשותם כיחיד במקום הגוי. [↑](#footnote-ref-26)
26. וכתב מכח זה דבב' ישראלים בחיצונה וגוי בפנימית יש לאסור מן הדין, דכיון דב' ישראלים אוסרין זע"ז ובעו לעירובי אין עירוב מועיל במקום גוי, שהרי יש לו דריסת הרגל כאן, ואע"פ שאילו הי' ישראל ל"ה צריך לערב עמהם. [↑](#footnote-ref-27)
27. ועי' גם בדבריו בסימן שפ"ב ס"ג שנקט דדינא הוא דל"מ עירוב במקום הגוי, ומה"ט הוא דלא חשבינן להו כיחיד, וכתב לפ"ז דטעמא דהרא"ש דמותר לטלטל מחצר הישראלים לחצר הגוי, הוא משום דבכה"ג שפיר חייל העירוב דהישראלים וחשיבי כיחיד, וע"כ אין הגוי אוסר עליהן והן מותרין להוציא ולהכניס מחצירם לחצר הגוי, - ועיי"ש שכתב עוד לפ"ז דב' חצירות של ישראל וחצר של גוי מפסקת ביניהם, ל"מ הישראלים לערב יחד, אף דאין להגוי דריסת הרגל עליהן, דכל שהן מערבין דרך חצירו של הגוי נתבטל העירוב משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, ונתחדש בדבריו, דהך דינא דאין עירוב מועיל במקום גוי הא אף בגונא דאין הגוי דר עם ב' הישראלים האוסרין זע"ז, והבית מאיר שם נחלק ע"ד האהעו"ז, עיי"ש, (וכדבריו מבו' להדיא בד' הרשב"א לקמן ע"ד ב' שכתב דאף בב' חצירות דישראל וגוי דרין באחת מהן וישראל בשני' מצו לערב יחד, משום דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ובכה"ג הוי דירת הגוי כדיר של בהמה). [↑](#footnote-ref-28)
28. ואמנם גם אי נימא דאיכא דין בפנ"ע דדירת הגוי אוסרת, אכתי צ"ע, דאם אכן איכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום הגוי, מ"ט הוצרכו חכמים לגזור דדירת הגוי אוסרת, הרי בלא"ה אסור לטלטל בחצר מכח הא דאין עירוב מועיל במקום גוי, וכל הנפ"מ בהא דדירת הגוי אוסרת הוא דאסור לטלטל מבית הגוי לחצר, ומ"ט הוצרכו לכך, הרי מה שאסרו לטלטל מבית הגוי לחצר לכאו' אינו מועיל להגזירה דשמא ילמד ממעשיו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך למש"כ האו"ז בסימן קס"ח בדעת רש"י דלעולם צריך לשכור בכל שבת ושבת, דהטריחוהו בכך כדי שיצא משם, צ"ע היאך זה מתישב מה שאמרו דגוי לא מוגר ומכח זה הוא דיצא משם. [↑](#footnote-ref-30)
30. ובפשוטו הוא משום דאף דלגבי הגוי הוי ממון, מ"מ כיון דלגבי הישראל ל"ה ממון, ל"מ זה לקנין השכירות, וכ"כ האו"ש בהל' עירובין שם, אך בתשו' משיב דבר ח"א סימן כ"ז סק"א כתב דהוא משום דכסף כתיב בתורה ואין כסף פחות משו"פ, ולא בקפידא תליא מילתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-31)
31. והאו"ש בהל' עירובין שם כתב לפרש דהוא משום דכיון שהגיע פמשו"פ ליד הגוי ה"ה מסתלק, כיון דלגבי דידי' הוי ממון, וכיון דליכא רשות גוי, תו הוי כביטול בישראל דסילוק רשות בעלמא הוא, וכ"כ האחיעזר ח"ג סימן ס"ז סק"ג בתו"ד. [↑](#footnote-ref-32)
32. וזה מתפרש לפמש"כ הרמב"ם דהא דמהני שכירות בפמשו"פ, הוא משום דאי"ז אלא להיכר, דבזה שפיר י"ל דאף דכל הא דחשבינן לה כהיכר הוא משום דלגבי הגוי הוי ממון, מ"מ לא חילקו חכמים בדבר וה"ז מועיל אף במומר, - אך אם הא דמהני שכירות בפמשו"פ, הוא משום דה"ז מועיל לקנות את רשותו, הדין נותן דבמומר לא יועיל שכירות בפמשו"פ, כיון דאי"ז מועיל לקנות את רשותו. [↑](#footnote-ref-33)
33. ולכאו' למש"כ התוס' דכשהוא בעין לא אמרינן קלב"מ, תו י"ל דשפיר אמרינן בגוי קלב"מ, דמש"כ התוס' דלא אמרינן בגוי קלב"מ, מבו' בדבריהם דאי"ז מסברא, אלא הוכיחו כן מהא דאינו קונה את הגזילה, אך י"ל דלדעת רב בסנהדרין שם דמהני קלב"מ לפטרו אף כשהגזילה בעין, בע"כ דהא דגוי אינו קונה את הגזילה, הוא משום דבגוי לא אמרינן קלב"מ, ובתשו' מהריל"ד בקו"א סימן ז' סק"ד הק' לרב דס"ל דבדמים קנינהו, מ"ט גוי שגזל אינו קונה את החפץ, וכתב דאולי ל"ש בגוי קלב"מ, עכ"ד, וצ"ע שלא הביא לד' התוס' המפורשים בזה בסוגיין. [↑](#footnote-ref-34)
34. ולכאו' גם שכירות בריאה במורהקי ואבורגני אינה מועלת מן הדין, דהרי אף שהוא רשאי למלאות החצר בספסלין וקתדראות, מ"מ לכאו' כ"ז שאינו ממלא את החצר, אינו יכול לעכב על הגוי מלהשתמש שם, דדמי לזכות דחזקת תשמישין וזכות דדרך, דכל שהוא אינו משתמש שם, אינו יכול לעכב על הבעלים מלהשתמש, וא"כ אכתי חשיב הגוי כבעלים על הדירה, ול"ה כאורח. [↑](#footnote-ref-35)
35. וכ"נ בד' הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן רי"ז שכתב דמהני שכירות רשות מן הגוי אף כשהגוים מרובים והישראלים מועטים, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמהני ביטול רשות דרבים ליחיד, ואם בביטול רשות ואם בנתינת רשות הקל אמרו, בשכירות החמור לא כ"ש, וזהו ק"ו שאין עליו תשובה, עכ"ד, ומבו' דדין שכירות דמי לדין ביטול ועדיף מיני', ואם הא דמהני שכירות הוא משום דבכה"ג לא גזרו שתהא דירתו, אין ללמוד דין שכירות מדין ביטול רשות. [↑](#footnote-ref-36)
36. והא דסגי במה ששוכר ממנו זכות להניח דבר, היינו משום דזכות זו להניח דבר, היא בכל הרשות, וע"כ חשיב כביטול רשות, אך אם שוכר ממנו זכות במקום מסוים ברשותו להניח דבר, ל"מ, דבכה"ג ודאי דאי"ז כביטול רשות, ועמש"נ להלן ס"ד א' בד' המ"ב בדין מושיל לי' דוכתא, - והא דמהני שכירות אף בשבתו בבקעה, הוא משום דל"ב שיחול בפועל זכות ממון מכח השכירות, דהרי מהני שכירות בפמשו"פ, וגם מהני שכירות משכירו ולקיטו, אף דאין הישראל זוכה עי"ז בזכות שכירות, אלא כל דהגוי משכיר לו, נעשה כאורח לו, דומיא דביטול רשות, וזה מהני שפיר אף בבקעה. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכ"נ ממש"כ הרשב"א בתשו' המיוחסות ללמוד מהא דמהני ביטול רשות דרבים ליחיד, דה"נ מהני שכירות אף בגוים מרובים וישראלים מועטין, ואם בביטול רשות ואם בנתינת רשות הקל אמרו, בשכירות החמור לא כ"ש, וזהו ק"ו שאין עליו תשובה, עכ"ד, והרי דשכירות עדיפא מביטול, ואי נימא דבישראל ל"מ שכירות, הרי בע"כ דשכירות גריעא מביטול, ושפיר י"ל דאף דביטול מהני אף מרבים ליחיד, מ"מ שכירות ל"מ בכה"ג, אך יש לדחות אי נימא דהא דל"מ שכירות בישראל הוא משום היכר, וכמש"כ התו"ש בסימן שפ"ב סק"ט והגרע"א בתשו' חדשות או"ח סימן ז'. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובס' חכמת הלב פ"ד ס"ו? כתב דאף להסוברים דמהני שכירות בישראל, בעינן שכירות בריאה, עיי"ש, והדברים צ"ע, - ומה שהביא שם מד' החזו"א, הנה ד' החזו"א שם קיימי לפרש דעת מהר"ם דל"מ שכירות בישראל, אשר צ"ע דמ"ט ל"מ משום ביטול, וע"ז הוא שכתב דבכה"ג דשכירות רעועה ל"מ משום ביטול, אך דעת הרא"ש דמהני שכירות בישראל, הוא אף בשכירות רעועה, דהא דמהני שכירות בישראל לדידי', אי"ז משום דבשכירות נכלל ביטול, אלא הוא משום דשכירות מועלת כביטול. [↑](#footnote-ref-39)
39. וכ"ה מבו' בדברי הריב"ש בסימן תכ"ז, דאף דמדינא מהני השכירות מן השר להתיר לדירת הישראל, מ"מ כיון דרבים אינם נעשים אורחים ל"מ השכירות להתיר, עיי"ש, ומבו' דהיתר דשכירות הוא כהיתר דביטול, דהוא מכח הא דאותו שביטל הוי כאורח. [↑](#footnote-ref-40)
40. אך הט"ז בסימן שפ"ב סק"ו כתב דטעם הסוברים דל"מ שכירות מישראל, הוא משום דבשכירות שוכרין אף בפמשו"פ, וע"כ דוקא בגוי דמצינו דנהרג על פמשו"פ, משא"כ בישראל דפמשו"פ לאו כלום הוא ע"כ ביטלו השכירות לגמרי, עכ"ד, והמג"א שם סק"ו צידד דכל הא דל"מ שכירות בישראל היינו רק בשבת ומשום איסור מו"מ, אך בחול שפיר מהני דלא גרע מביטול, והקרבן נתנאל בסימן י"ג סק"כ כתב די"ל דמש"כ המהר"ם דל"מ שכירות הוא רק בפמשו"פ, - והאלי' רבה שם סק"ו כתב לפקפק בטעמים אלו, דהא דשוכרין מן הגוי בשבת, הוא משום דאין עושין אלא להתיר טלטול ומשום דהוי כמבטל רשותו בעד שכר, וא"כ אף בישראל אין לאסור, וגם לפ"ז יש פנים דיועיל השכירות אף בפמשו"פ, עכ"ד, והחזו"א בסימן פ"ב סקט"ו כתב דאף בישראל אם אמר לו רשותי קנוי' לך בפמשו"פ, לא גרע מביטול רשות, (ואמנם בד' החזו"א שם מבו' דלאו היינו דעיקר דין שכירות הוא משום דהוי כביטול רשות, דלעולם שכירות מגוי הוא דין בפנ"ע, ומשום דבגוי ל"מ ביטול רשות, אך בישראל דמהני ביטול רשות, יש בשכירות משום ביטול רשות, וע"כ מהני שכירות בפמשו"פ).

    והגרע"א בתשו' חדשות סימן ז' כתב די"ל בדעת מהר"ם דהא דל"מ שכירות בישראל, הוא מטעם היכר בעלמא שיראה הגוי דמישראל אין שוכרים ומיני' שוכרים ויאמר דכשפים הוא, ועד"ז כתב התו"ש בסימן ש"פ סק"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-41)
41. וצ"ע דמ"מ מה הועילו חכמים בתקנתם שהצריכו שכירות בכותי, הרי אף בלא התקנה ל"ה מועיל בו עירוב אלא ביטול רשות, משום דאינו מודה בעירוב, וכיון דכותי לא חייש לכשפים, נמצא דאין תועלת במה שהצריכו שכירות, כמבו' ממה שהוצרכו בגמ' להא דגוי לא מוגיר, ומשום דבלא"ה ל"ה תועלת במה שהצריכו שכירות, ולפ"ד החזו"א בסימן פ"ז סקי"א דכותי וצדוקי אין דירתם דירה ואינם אוסרים אלא מכח הגזירה, ניחא, וי"ל עוד, אי נימא בדעתם דמהני עירוב במי שאינו מודה בעירוב, וע"כ אלמלי הגזירה הי' מועיל לערב עם הכותי, וזהו שגזרו חכמים דלא יועיל בו עירוב, ואף דכותי לא חייש לכשפים, יש תועלת בתקנה זו, דשמא לא יתרצה הכותי להשכיר, (ואך מה שאמרו דלא יועיל אף ביטול אלא שכירות, הוא רק משום שהשוו דינו לגוי, דאל"כ כיון דכותי לא חייש לכשפים, ליכא תועלת במה שהצריכו שכירות טפי מאם הי' מהני ביטול). [↑](#footnote-ref-42)
42. ולכאו' י"ל עוד, דכיון דגזרו חכמים דדירת ישראל אוסרת אף היכא דליתי', לא חילקו חכמים בדבר, וה"ה אוסרת אף בגונא דכל האיסור הוא מגזירת חכמים, ורק בגוי דלעולם אין דירתו אוסרת מדינא, לא גזרו שתאסור היכא דליתי'. [↑](#footnote-ref-43)
43. והחזו"א בסימן פ"ב סקט"ו הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דאף בדליתי' לגוי אכתי שייכא הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, כיון דהוא דר עם הגוי בחצר, אף דליתי' השתא לגוי בשבת זו, וע"כ חשיב דירתו דירה, ואסור להוציא מביתו לחצר, ומ"מ להוציא מבית הישראל לחצר מותר, משום דבכה"ג אף בישראל אין אסור אלא משום גזירה, ובגוי לא גזרו, עכ"ד, - אך בד' הגאו"י מבו' שפירש בד' רש"י, דלעולם לא שייכא הגזירה היכא דליתי', ואפ"ה הויא דירתו דירה, דלא חילקו חכמים בדבר, ולא התירו רק להוציא מבית הישראל לחצר, כיון דאף בישראל הוי האיסור בזה משום גזירה, ובגוי לא גזרו.

    ובד' הגאו"י מבו' שנקט דאם הוה שייכא הגזירה אף בדליתי' לגוי, א"כ מ"ט לא אסרו מכח זה להוציא מבית הישראל לחצר, - אך לפ"ד החזו"א צ"ל, דכיון דעיקר הגזירה היא שתהא דירת הגוי דירה, וכמש"כ רש"י לעיל בסוגיין, ע"כ בגונא דאף דירת ישראל אינה אוסרת מן הדין, ה"נ אין דירת הגוי אוסרת, ואף דבישראל גזרו לאסור אף בכה"ג, מ"מ בגוי לא גזרו. [↑](#footnote-ref-44)
44. ולכאו' לפי דבריהם צ"ל, דהיכא דליתי' לגוי לא שייכא הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, דאם שייכא בזה הגזירה, מ"ט לא גזרו שיהא אסור להוציא מבית הישראל לחצר, הרי דירה בלא בעלים שמה דירה, ומ"מ לא חילקו חכמים בדבר ואסרו אף בכה"ג להוציא מבית הגוי לחצר, ולא נתפרש לן הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-45)
45. ולמש"כ החזו"א בסימן פ"ב סקט"ו בדעת רש"י, דאף היכא דליתי' לגוי אכתי שייכא הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, הרי דמה"ט פשיטא לן דאם דירה בלא בעלים שמה דירה יש לאסור אף בדליתי' לגוי, כיון דהגזירה דשמא ילמד ממעשיו שייכא אף בכה"ג, ורק אם דירה בלא בעלים לא שמה דירה וכל האיסור בזה הוא משום גזירה, הרי דבגוי לא גזרו. [↑](#footnote-ref-46)
46. ופשוט דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל דגדר הגזירה היא דדירת גוי שמה דירה, וזהו דס"ל אם דירה בלא בעלים שמה דירה, יש לאסור אף היכא דליתי', הגם דלא שייכא בזה הגזירה, - ובדעת התוס' דפליגי ע"ז הי' מקום לומר דאזלי לטעמייהו דס"ל דגדר הגזירה היא דאף דדירתו לא שמה דירה, מ"מ צריך לשכור, הרי דשפיר י"ל דאף דדירה בלא בעלים שמה דירה, מ"מ בגוי דאין דירתו דירה, ל"ב שכירות בכה"ג, כיון דלא שייכא בזה הגזירה, אך בד' תור"פ מבו', דאף דמשמעות דבריו לעיל בסוגיין הוא דגדר הגזירה היא דדירתו דירה, מ"מ כיון דלא שייכא הגזירה היכא דליתי', לא אסרו חכמים את החצר בדליתי' לגוי. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך בפשוטו נראה דמה שפירש"י בההיא דראב"י דאף אוסר הגוי על בתיהם, הוא לס"ד דגמ' דלא איירי היכא דליתי', והא כשיש שם ישראל אחר אינו אוסר אלא להוציא ולהכניס מבית הגוי לחצר, הוא משום דדירת הגוי הוי כדיר של בהמה ואינה אוסרת בחצר, ומ"מ סגי בדירה זו לאסור להוציא ולהכניס מתוכה לחצר, ודמי לדירה בלא בעלים לדעת רש"י דאסור להוציא ולהכניס מתוכה לחצר, וכמש"כ כן בחי' אהעו"ז, ולפ"ז הרי דלראב"י דאין דירת הגוי אוסרת כלל, ומ"מ כשיש שם ב' ישראלים אוסרין זע"ז ה"ה אוסרת מגזירה דשמא ילמד ממעשיו, אף אוסר הגוי על בתיהם. [↑](#footnote-ref-48)
48. ונלמד לפ"ז מד' המרדכי ותור"פ, דדירת אורח אינה אוסרת, אף כשאין בעה"ב דר עמו בחצר, וע"כ כל נידון האיסור הכא הוא מכח דירת הגוי, ואמנם האהעו"ז בסימן ש"ע כתב לפרש בד' המרדכי דאיירי כשאין לאורח מקום פיתא בבית הגוי, ורק משתמש ולן שם, וע"כ אין דירתו אוסרת, אך מסתימת דברי המרדכי ותור"פ נראה דאיירי באורח גמור דמקום פיתא שלו הוא בבית הגוי, ואפ"ה אינו אוסר, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-49)
49. והבית מאיר בסימן ש"ע ס"ח כתב לפרש בד' המרדכי, דמה שהעמידה כשיש אורח בבית הגוי, הוא משום דאל"כ ל"ה אסור להוציא מבית הגוי לחצר, דדירה בלא בעלים ל"ה דירה כלל ומותר אף להוציא ולהכניס מתוכה, ורק משום דיש שם אורח אסור להוציא ולהכניס מתוכה, עיי"ש בדבריו, - אך אי"ז מתישב בד' תור"פ דג"כ העמידה כשיש אורח בביתו של הגוי, ואפ"ה דן להוכיח מזה דדירה בלא בעלים אסור להוציא ולהכניס מתוכה. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועד"ז צ"ע גם בד' האו"ז בסימן קס"ח שהביא בתחילת דבריו לסוגיית הגמ' הכא, ובהמשך דבריו הביא למתניתין דלקמן ופירש דטעמא דר"מ הוא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, - ובאמת עיי"ש שכתב דקשיא לי דר"מ אדר"מ, דלעיל אסקינן אליבי' דסבר דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, ובפרק כיצד משתתפין תנן דסבר שמה דירה, עכ"ד, וצ"ע, שהרי בסוגיין מפרשינן דהא דאסר ר"מ בגוי המניח את ביתו, הוא רק באתי' ביומי', ובישראל אסור אף בדלא אתי ביומי' גזירה היכא דליתי' אטו היכא דאיתי', ומהו שכתב האו"ז דהתם תנן דסבר דשמה דירה, והרי בסוגיין מייתינן להך מתניתין ומפרשינן לה בע"א, ועי' בשפ"א לקמן שם שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-51)
51. אך יש להעיר ע"ז מפירש"י לעיל בע"א בד"ה ה"ה כדיר של בהמה שהביא להא דמוקמינן הכא לברייתא בדליתי', ומשמע דלפי האמת מפרשינן הכי לברייתא, ועיקר דברי רש"י שם צ"ב, וכמו שעמד המהרש"א בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-52)
52. ואמנם הרשב"א והריטב"א לא כתבו כן כטעם להא דאין הגוי אוסר אף כשיש כמה ישראלים בבית אחד, אלא לטעם דיש בזה לדינא דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, עיי"ש, אך אחר שכתבו דאף דיש כמה ישראלים בבית אחד לא שכיח דדייר, מסתבר דמה"ט הוא דאין הגוי אוסר עליהן, - וכן צ"ל למש"כ הריטב"א לקמן ס"ה ב' דקי"ל דכל היכא דשכיח דדיירי אוסר הגוי אף אם ליכא אלא ישראל אחד, ובע"כ דהא דאין הגוי אוסר כשיש כמה ישראלים בבית אחד הוא משום דבכה"ג לא שכיח דדיירי. [↑](#footnote-ref-53)
53. והב"י בר"ס שפ"ב כתב, דאף דאין היכא דאוסרין ב' הישראלים זע"ז מ"מ כל שהן דרין בבית אחד אין הגוי אוסר עליהן, ודקדק כן מל' הטור שם, ועי' בפמ"ג שם במש"ז סק"א ובשעה"צ סק"ב, ולמש"כ המאירי דאין יראת הגוי מצוי' אלא בב' בתים, מתפרשים ד' הב"י, וכ"כ בספר האיר יוסף סימן ג', אך בל' הריטב"א מבו' דכל הא דחשיבי כיחיד הוא רק כשדרים כולן בחבורה אחת, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג (ה"ק). בחבורה אחת", וזה שלא כד' הב"י, וכן נ' גם מד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ג ובמיוחסות סי' רי"ז דכל היכא דהישראלים אוסרין זע"ז אוסר הגוי עליהם, וליכא תנאים אחרים בזה. [↑](#footnote-ref-54)
54. ולכאו' מכוון הדברים הוא, דאף דאם לא עירבו שפיר הן אוסרין זע"ז במבוי, והן אוסרין לטלטל מן הבתים למבוי אף אם אין עוברין דרך החצר, כיון דהבית הוא של אחד מהן והמבוי של שניהם, מ"מ כל שעירבו יחד בחצר אינם אוסרין זע"ז כלל במבוי, - ול"ד להיכא דהגוי דר עמהם בחצר דהוא אוסר עליהן אף כשעירבו, דהתם שפיר הן אוסרין זע"ז במבוי והעירוב מועיל להתירן, ומשא"כ כלפי המבוי, הרי דכל שעירבו בני החצר יחד, אין אוסרין זע"ז כלל במבוי ול"ב שיחול עירובם כלפי המבוי, ומה"ט הוא דאף למ"ד דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, מ"מ אם אין אלא חצר אחת ועירבו בני החצר יחד, הותר להם גם המבוי, והיינו משום דכל שמעורבין בני החצר יחד, חשיבי כחד לגבי המבוי, ואין אוסרין זע"ז כלל במבוי, וצ"ע.

    והאהעו"ז לקמן ע"ד ב' ובסימן שפ"ב ס"ג פירש בד' הרא"ש דכל הא דגוי הדר עמהם בחצר אוסר עליהן אף כשעירבו, הוא משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, ול"מ עירובם כלל, אך הכא דחייל עירובם בחצר, חשבינן להו כיחיד לגבי המבוי, וצ"ע דבד' הרא"ש בסימן ד' מבו' דהא דהגוי אוסר עליהן אף כשעירבו, אי"ז משום דלא חייל העירוב, אלא אף אם חייל העירוב ל"מ לחשבן כיחיד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-55)
55. עיי"ש שכתב דהא דבני חצר חשיבי כיחיד במבוי לענין ביטול רשות, דמי להא דבשיתוף סגי שיתן אחד מבני החצר חלק בשיתוף כמש"כ הרמ"א בסימן שפ"ז, והיינו אף כשלא עירבו בני החצר יחד, כמבו' בד' הרמ"א שם, ומבו' דאף לענין ביטול רשות חשיבי בני החצר כיחיד במבוי אף כשלא עירבו, והב"י בסימן שצ"א שם כתב דהא דבני חצר חשיבי כיחיד במבוי דאין הגוי אוסר עליהן, דמי להא דלענין ביטול רשות חשיבי כיחיד, ולפ"ז נמצא דאף הך דינא הוא אף כשלא עירבו. [↑](#footnote-ref-56)
56. והמהרי"ק בשורש קס"ט כתב בתו"ד, דהא דאסור להורות בביעתא בכותחא אף שהוא דבר פשוט, היינו רק בפניו ממש, אך שלא בפניו ממש אף דהוא בתוך ג' פרסאות שרי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך הגר"א ביו"ד סימן רמ"ב סק"ח כתב בדעת רש"י, דרב חסדא הי' תלמיד חבר של רב הונא, וע"כ הותר להורות אף בתוך ג' פרסאות, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועיי"ש שכתב דהוא משום דל"מ נטילת רשות בדבר האסור מה"ת, ולפ"ז הדין נותן דלדעת הסוברים דתלמיד גמור אסור להורות מדאורייתא אף חוץ לג' פרסאות, ל"מ נטילת רשות אף חוץ לג' פרסאות, ודלא כמש"כ התוס' דחוץ לג' פרסאות מהני נטילת רשות, אך שמא דעת התוס' שם דהאיסור להורות חוץ לג' פרסאות הוא משום גזירת רבי, (וכמש"כ הריב"ש בדעת התוס', ונת' להלן), וע"כ מהני בזה נטילת רשות, - ועי' בהגמי"י פ"ה מת"ת ה"ט דלכאו' מבו' כן בדבריו, דבתלמיד גמור ל"מ רשות אף חוץ לג' פרסאות, עייש"ה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. ודברי כולם קיימי בתלמיד גמור, אך בתלמיד חבר לא מצינו בדבריהם דל"מ נתינת רשות, וסתימת הפוסקים בסימן רמ"ב נראה דבזה לכו"ע מהני נתינת רשות, ואמנם אם איסורא דתלמיד חבר הוא ג"כ מדאורייתא, הרי דלדעת רבינו דוד הדין נותן דלא יועיל בזה נתינת רשות, אך לכאו' בד' ההגמי"י בפ"ה מת"ת ה"ט מבו' דאף בתלמיד חבר ל"מ נתינת רשות בתוך ג' פרסאות, ורק חוץ לג' פרסאות מהני נתינת רשות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-60)
60. ואמנם קשיא לפ"ז במה שהעמיד משה שרי אלפים וכו', והרי דמהני נתינת רשות אף בתוך ג' פרסאות, והתורת חיים בסנהדרין כ"ג א' כתב דהוא משום דבדיני ממונות לא נאסר לדון במקום רבו, אך הנה בד' התוס' שם מבו' דאף בדיני ממונות נאסר לדון בפני רבו, והדק"ל, - ובס' ראשון לציון יו"ד סימן רמ"ב ס"ג בתו"ד כתב לישב, דכל הא דל"מ נתינת רשות, הוא כשרבו נותן לו רשות להורות משום כבודו של תלמיד, אבל אם כבד המשא על רבו והוא מבקש לעזר וסיוע לתלמיד לשאת עמו במלאכתו, שפיר מהני נתינת רשות, ועי' בס' בני חייא שציין הגרע"א בגהש"ס במש"כ בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-61)
61. והר"ן שם כתב לפ"ז, דגזירת רבי דלא יורה בלא נטילת רשות לא הוצרכה אלא לתלמיד חבר, אך הרשב"א הק' דבסוגיית הגמ' בסנהדרין שם מבו' דאף תלמיד גמור הי' מותר להורות קודם גזירת רבי, והרי דחוץ לג' פרסאות אין אסור להורות מדינא, והריטב"א כתב לישב לפי דעתו דהאיסור להורות חוץ לג' פרסאות הוא רק באותה אפרכיא.

    ובד' השו"ע ביו"ד סימן רמ"ב ס"ד מבו' דלדעת התוס' מותר תלמיד חבר להורות חוץ לג' פרסאות, ומשמע דהוא אף בלא נטילת רשות, וכמש"כ הש"ך שם סק"י, ובע"כ דגזירת רבי לא היתה אלא בתלמיד גמור, ותיקשי דא"כ מ"ט הוצרכו לגזירה זו הרי מדינא הוא אסור להורות אף חוץ לג' פרסאות, וצ"ל כמש"כ הריב"ש בדעת התוס', דעיקר הא דתלמיד גמור אסור להורות חוץ לג' פרסאות הוא מכח גזירת רבי. [↑](#footnote-ref-62)
62. ועיי"ש שכתב דאף דגזירת רבי היתה לינצל מן הטעות, מ"מ לא גזר אלא בחיי רבו וברבו מובהק, וכתב דהוא משום דתלמיד שהגיע להוראה אסור למנוע עצמו מהוראה, אלא שמחמת מעשה שהי' ראו לגזור, ע"כ שיתפו בזה כבוד רבו, כדי שתהא המניעה מהוראה לכבוד רבו שהוא כבוד התורה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-63)
63. ועד"ז משמע בד' רש"י בד"ה בכפרי ובד"ה סר סכינא ובד"ה דהא, דכל המקום לאסור הוא רק משום דהרב והתלמיד שתיהן בבבל. [↑](#footnote-ref-64)
64. ולכאו' אזלי לטעמייהו, דהריב"ש לטעמי' דלדעת התוס' ליכא נפ"מ באיסור הוראה בפני רבו בין תלמיד גמור לתלמיד חבר, והא דחלוקין הן זמ"ז חוץ לג' פרסאות, הוא בגזירת רבי, וע"כ ס"ל לדעתם דכ"ה דתלמיד גמור חייב מיתה ה"נ תלמיד חבר חייב מיתה, אך הריטב"א לטעמי' דאיכא נפ"מ באיסור הוראה בפני רבו בין תלמיד גמור לתלמיד חבר, דתלמיד גמור אסור להורות אף חוץ לג' פרסאות, משום איסורא דמורה בפני רבו, ע"כ אף דמצינו דתלמיד גמור חייב מיתה, אין לנו ללמוד מזה דה"נ תלמיד חבר חייב מיתה, אך בד' השו"ע מבו' דלא תלי זב"ז, שהרי נתבאר לעיל בדעתו דס"ל כמש"כ הריב"ש דהא דתלמיד גמור אסור להורות בפני רבו הוא מכח גזירת רבי, ואפ"ה ס"ל דתלמיד חבר שהורה בפני רבו אינו חייב מיתה. [↑](#footnote-ref-65)
65. ומבו' בדבריו דבפניו אינו דוקא בפניו ממש, אלא כל שהוא בעירו חשיב כבפניו, וכ"ה מבו' בל' רש"י בד"ה בכפרי ובד"ה דהא, אך בל' הריטב"א והר"ן משמע דלדעה זו לא חשיב כבפניו רק בפניו ממש, וכ"נ בתשו' הריב"ש סימן רע"א, וצ"ע, - ובזה מתישב משה"ק התוס' דבני אהרן לא הורו מסתמא לא הורו בפני משה ממש, דכיון דהי' זה במקומו של משה חשיב כהוראה בפניו. [↑](#footnote-ref-66)
66. וכעי"ז כתב בתור"פ בשם ריב"א, דאין אסור להורות שלא בפני רבו בעיר אחרת, אלא דוקא בתלמידים הרגילים ללכת תדיר לפני רבם בשני ובחמישי, אבל בשאין רגילים אין סברא שימתינו לעולם. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובפירש"י בסנהדרין כ"ג א' דבי דינא דרב הונא ורב חסדא היו בחד מקום, והק' התוס' שם דהרי רב חסדא ל"ה מורה בפני רב הונא, וכתב הגר"א ביו"ד סימן רמ"ב סק"ח דדעת רש"י דתלמיד חבר מותר להורות אף בתוך ג' פרסאות, ורב חסדא הי' תלמיד דרב הונא, וכ"ה מבו' בתו"ד הריב"ש בסימן רע"א שכתב דהתוס' לפי דבריהם הוצרכו לידחק בההיא דהתם, וצ"ע דהרי מבו' בד' רש"י דאף תלמיד חבר אסור להורות באותו מקום. [↑](#footnote-ref-68)
68. אך הגר"א שם סק"ט נחלק ע"ז וכתב דאף לדעת הרמב"ם אסור תלמיד חבר להורות בפני רבו ממש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-69)
69. והנה דעת ריו"נ דמה שאמרו דשלא בפניו אסור היינו חוץ לג' פרסאות, וצ"ע לפ"ז בהא דתניא בסנהדרין ה' ב' דתלמיד אל יורה בפני רבו אא"כ הי' רחוק ממנו ג' פרסאות, דממ"נ אם בתלמיד גמור אף חוץ לג' פרסאות אסור, ואם בתלמיד חבר אף תוך ג' פרסאות שרי, וצ"ל בדעתו דהא דאסור להורות חוץ לג' פרסאות הוא מגזירת רבי, והך ברייתא איירי קודם גזירת רבי. [↑](#footnote-ref-70)
70. ובס' ראשון לציון שם כתב דכ"ז הוא כשמורה הוראה לבני ביתו, אך בינו לבין עצמו אם יודע הדין יעשה כהוראתו, כיון דאינו מורה לאחר ולא מיקרי הוראה, ושאני בדיקת סכין דדמיא להוראה, דניכר המעשה שבודק ומתיר וע"כ חשיב כהוראה, עכ"ד, וי"ל עוד דכיון דהצריכו בדיקת סכין ע"י חכם, ע"כ חשבינן לה כהוראה. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובטעם הא דבהוראת איסור בעלמא לא שרינן משום דהו"ל כאפרושי מאיסורא, בפשוטו הוא משום דבידו לשאול את הרב, וא"צ התלמיד להורות לו, וכל הא דשרי לאפרושי מאיסורא, הוא רק כשאדם בא לעבור עבירה ואם לא יפרישנו יעשה את האיסור, וכ"כ הגאו"י והגרע"א לעיל ס"ב ב', ויש שפירשו דהוא משום דכל הא דשרי הוא משום דבמקום חילול השם אין חולקין כבוד לרב, וי"ל דהיינו רק במקום שבא אדם לעשות איסור, דחילול השם הוא שלא לקפוץ ולגעור בו, אך בהוראת איסור בעלמא ליכא משום חילול השם אם אינו מורה, אך לכאו' אי"ז כן, דמה שאמרו במקום חילול השם אין חולקין כבוד לרב, אי"ז בדוקא באיסורא דחילול השם, אלא כל שיבואו עי"ז לידי איסור אין חולקין כבוד לרב, וכאשר כ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' בברכות י"ט ב', וכמש"כ בנובי"ק או"ח סימן ל"ה. [↑](#footnote-ref-72)
72. והנה רבים הקשו במה שאמרו בברכות ל"א ב' דשמואל שהורה דשחיטה בזר כשרה הו"ל מורה הוראה בפני רבו, דהרי הו"ל לאפרושי מאיסורא, דכיון דשחיטה בזר כשרה, הרי דאף כהן ששוחט אסור ללבוש בגד"כ שיש בהם כלאים, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס יו"ד סימן ס"ט ובאו"ש פ"י מכלאים הל"ב ועוד, - ולכאו' קו' זו היא רק לדעת התוס' דכל הוראת איסור מותרת בפני רבו, אך לדעת ש"ר דלא הותר רק כשרואה חבירו עובר עבירה והוא צריך להורות כדי להפרישו, דכיון דא"א לו להפריש מאיסור אלא ע"י ההוראה בפני רבו, אמרינן דאין חכמה וכו', הרי דבההיא דשמואל דל"ה צריך להורות כדי להפריש מאיסור, שהי' בידו להציע הדברים בפני עלי, לא הותר לו להורות במקום רבו, וצ"ע, עוד יש מקום לדון בזה, דלא הותר לאפרושי מאיסורא, אלא כשהוא מורה כדי להפריש מן האיסור, אך בההיא דשמואל שראה אותם מחזרים אחר כהן והורה להם שא"צ לכך, הרי דאף אם איכא נפ"מ בזה לאפרושי מאיסורא, מ"מ כיון שלא היתה הוראתו לצורך זה, ה"ז אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-73)
73. ואי נימא דכשאומר כן לא חשיב כלל כהוראה, צ"ע מ"ט אינו חייב לעשות כן, הרי לכאו' כל הא דהותר להורות לאפרושי מאיסורא, הוא דין דחי', דל"מ כבוד הרב במקום איסור, וכל שיש בידו להפרישו מן האיסור בלא הוראה, מ"ט לא יהא חייב לעשות כן. [↑](#footnote-ref-74)
74. וכ"ה מבו' גם בד' היחוסי תנו"א ע' רב המנונא תלמידו של ר"ח שהוכיח מהכא דאף תלמיד חבר אסור להורות בפני הרב, - ובתשו' הריב"ש סימן רע"א עמד ג"כ בזה דמ"ט הי' אסור רבינא להורות אלמלי הא דהוי לאפרושי מאיסורא אף דהוי תלמיד חבר, וכתב דהוא או משום דבפניו ממש אף תלמיד חבר אסור להורות, או משום דלשמותי בפניו הוי שררה יתירתא, או דלא מיבע"ל אלא אם לתלמיד גמור כה"ג מיחזי כאפקרותא. [↑](#footnote-ref-75)
75. ויש להעיר בזה, דהרי בהך דינא דבמקום חילול השם אין חולקין כבוד לרב, מבו' בסוגיית הגמ' בברכות כ' א' דשוא"ת שאני, ואיסור תורה נדחה מפני כבוד הבריות בשוא"ת, וא"כ לכאו' הדין נותן דאף הא דהותר להורות במקום רבו לאפרושי מאיסורא, הוא רק כשעוברים על איסור בקום ועשה ולא כשעוברים על איסור בשוא"ת, ויש מקום לומר, דכל הא דשוא"ת שאני, הוא משום דהאיסור דבשוא"ת נדחה מפני כבוד הבריות וליכא איסור כלל, אך בגונא דהאיסור אינו נדחה, (דזה שעובר על האיסור לי"ב כבוד הבריות), אין כבוד הבריות דוחה להחיוב להפרישו, אך בד' התוס' ותוס' הרא"ש בשבועות ל' ב' מבו' דפשיטא להו דלא כן, עיי"ש, - אך באמת עד"ז יש להעיר גם בעיקר מה שאמרו לעיל דהותר משום לאפרושי מאיסורא, אף דהתם עבר הלה על איסור דרבנן, ואיסור דרבנן נדחה מפני כבוד הבריות, וגם בזה יש מקום לדון כנ"ל, דכל שאין האיסור דרבנן נדחה, אין כבוד הבריות דוחה להחיוב להפרישו.

    והנה באמת עד"ז צ"ע גם לדעת הרא"ש בהל' כלאי בגדים סימן ו' הובא בטוש"ע יו"ד סימן ש"ג דבמוצא כלאים בבגדו של חבירו והלובש שוגג א"צ לומר לו, דא"כ הי' בדין דכשרואה חבירו עובר עבירה בשוגג יהא אסור להפרישנו בפני רבו, והטור בסימן רמ"ב כתב דשרי, וכבר עמד ע"ז בברכ"י יו"ד סימן ש"ג בשם מהר"ש חיון, ועיי"ש במש"כ בזה, ודבריהם לא יועילו לישב לקו' קמא.

    ואמנם באמת לדעת תור"פ גופי' דשרי להורות הוראת איסור בפני רבו, בע"כ דהא דשרינן לאפרושי מאיסורא בפני הרב, אי"ז משום דנדחה כבוד רבו מכח האיסור, שהרי אם לא יורה להוראת האיסור, ישאל הלה את הרב, ולא יבא לידי איסור, אלא הוא משום דהוראת איסור בפני הרב אין בה חיסרון בכבוד הרב, והוא מיוסד על הא דבמקום חילול השם אין חולקין כבוד לרב, וע"כ לדעתו ניחא דאף הוראת איסור דשוא"ת ודאיסור דרבנן הותרה בפני הרב, - ולדרך זו הי' בדין, דלדעת ש"ר דרק כשרואה חבירו עובר עבירה הותר להפרישו בפני הרב, היינו רק כשרואהו עובר בקום ועשה על איסור דאורייתא, ותיקשי מהמבו' בסוגיין דאף כשהוא עובר על איסור דרבנן הותר להפרישו, - וצ"ל דהוא משום דגם לדעת ש"ר אי"ז דין דחי' דנדחה כבוד הרב מכח האיסור, אלא הוא משום דבכה"ג דהוא לאפרושי מאיסורא אי"ז חיסרון בכבוד הרב, אך מד' מהר"ש חיון וברכ"י מבו' דלא כן, וצ"ע דא"כ מ"ט לא קשיא להו על הא דהותר אף להפריש מאיסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-76)
76. ובעיקר הנידון אם עשו בני אהרן כדין, נחלקו הראשונים, דבפירש"י ביומא נ"ג א' ד"ה מצוה כתב דהורו כראוי ונענשו שלא נטלו רשות, אך הרשב"א והריטב"א כתבו בשם הראב"ד שלא עשו כדין, דלא נאמרו דברים הללו במזבח הפנימי, וס"ל דהקטירו על מזבח הפנימי, ודלא כמש"כ התוס' דמשמע דהקטירו על מזבח החיצון, ואך דלא נענשו משום טעותם שהיו שוגגין אלא נענשו על הוראתם. [↑](#footnote-ref-77)
77. ולכאו' ל"ד הוא משום דהי' עתיד משה ליזכר, דגם אם ל"ה עתיד ליזכר, מ"מ הי' לאלעזר להציע הדברים לפני משה, ולא להורות בפניו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
78. ולפ"ז הדין נותן, דמותר לתלמיד להורות בפני רבובגונא דרבו אינו מורה הוראות אלו, אם מותר לתלמיד להורות, וכגון בגונא דכהו עיני הרב ואינו מורה הרואות התלויות בראי', וכיו"ב, והתם הוא פשיטא טפי, והיינו משום דעיקר האיסור הוא משום דכבוד הרב הוא שיניח ההוראה לרבו ולא יורה הוא, ומשא"כ הכא דהרב מורה בהוראות אלו, ואך דשכח את הדין ויורה בטעות, - אך לכאו' לדעת הסוברים דתלמיד גמור אסור להורות אפי' בסוף העולם, אף דאין ביד השואל לשאול את הרב, יש מקום לאסור אף בכה"ג דאין רבו מורה הוראות אלו, וצ"ע לדינא.

    והי' מקום לדון בד' המהרש"א, דהא דהי' מותר להורות אלמלי הא דעתיד משה ליזכר, הוא משום דבלא שיורה יעשו איסור והו"ל כאפרושי מאיסורא, - אך העירו לנכון, דלכאו' הכא לא חשיב כאפרושי מאיסורא, דהי' בידו להורות להם את עיקר איסור גיעולי גוים, בלא להורות את אופני ההיתר, ובזה ניחא דלא תיקשי מהא על דעת התוס' דכל הוראת איסור מותרת במקום הרב, דהכא הו"ל גם הוראת היתר. [↑](#footnote-ref-79)
79. החזו"א בסימן פ"א סקי"ג העיר בד' הרא"ש, דשמא דוקא בביטול רשות לחצר אחת שרי במקום גוי משום דלא שכיח, אבל בב' ישראלים בחצר אחת י"ל דהגוי אוסר כיון דשכיח דדיירי, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך לכאו' י"ל, דאם מדינא ל"ה חשיבי כה"ג כיחיד במקום הגוי, ל"ה שרינן משום דלא שכיח דמבטלי רשותייהו לגבי חד, וכל הא דשרי משום דהוי מילתא דלא שכיחא, הוא רק משום דמדינא חשיבי כיחיד במקום הגוי ובאנו לאסור במסוים בהך גוונא משום דשכיח דדייר, ונת' כן בהערה ד'. [↑](#footnote-ref-80)
80. ויש להעיר עוד בד' הרא"ש, דכיון דס"ל דכל בני החצר חשיבי כיחיד במבוי, א"כ מ"ט הכא ביטלו כולם לאחד מחצר אחרת, ולא ביטלו לכל בני אותה חצר, דעי"ז יהא מותר לכל בני אותה חצר להוציא מבתיהם למבוי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-81)
81. ואמנם הנה בל' רי"ו שם נראה להדיא דרק בני שאר החצירות ביטלו רשותם שבמבוי ליחיד, אך בני חצר זו לא ביטלו לו רשותם שבמבוי, וכמש"כ שם דיבטלו כל בעלי החצירות רשותם לאחד "מחצר אחרת", ולפ"ז שפיר הוכיח מהכא דב' הדרים בחצר אחת חשיבי כיחיד לגבי המבוי, - אך הא גופא צ"ע, דמנ"ל דלא ביטלו גם שאר בני חצר זו רשותם שבמבוי לגבי היחיד, ושמא י"ל, דכיון דכל בני החצר יש להם דיור אחד במבוי, דמה"ט הוא דס"ל דחשיבי במבוי כיחיד במקום גוי, ל"ש שיבטלו זל"ז את רשותם במבוי, דכל דין ביטול הוא כשיש לכל אחד רשות נפרדת, ומבטל רשותו לחבירו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-82)
82. ויש להוסיף, דד"ז נלמד מעיקר הא דשרי אביי משום דהוי כיחיד במקום גוי, והרי דאף דבלא הביטול יש שם ב' ישראלים, מ"מ כיון דע"י הביטול חשיב דליכא אלא יחיד, אין הגוי אוסר עליו, - וגם לפ"מ דמפרשינן דהוא משום דבטולי רשותייהו לגבי חד הוי מילתא דלא שכיחא, לכאו' כ"ז הוא משום דמן הדין הו"ל יחיד במקום הגוי, ואך שבאנו לדון דיש לאסור במסוים בהך גוונא משום דשכיח דדייר, ובזה הוא דאמרינן דהו"ל מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן, אך אם מן הדין לא חשיב כיחיד במקום הגוי, אין לנו להתיר מכח הא דהו"ל מילתא דלא שכיחא, דדמי להיכא דביטלו כולם רשותו לגבי תרי, דודאי אוסר הגוי עליהן, אף אם הו"ל מילתא דלא שכיחא שיבטלו כולן רשותן לתרי, וזה נלמד מהא דמפרש אביי דהוא משום דהוי יחיד במקום הגוי, והרי דאלמלי הא דהו"ל כיחיד, ל"ה שרינן מכח הא דהו"ל מילתא דלא שכיחא. [↑](#footnote-ref-83)
83. אמנם הנה המהרי"ל גופי' בתשו' סימן קנ"ו כתב דהיכא דדר ישראל אחד עם הגוי והשכיר בית לאחר ויש לו בו תפיסת יד, אוסר הגוי עליו, ולא אמרינן דמהני התפיסת יד דהו"ל כיחיד במקום הגוי, כיון דשכיח דדייר בכה"ג, והוי כביטול רשות דל"מ במקום גוים, כדפריך רבא בסוגיין, ותפיסת יד הוי כעירוב וביטול רשות דל"מ במקום גוי, דתפיסת יד גורם לו שותפות בההוא בית וכו', ואע"ג דהתירו רבותינו כמה בנ"א בבית אחד, היינו משום דחשיב לא שכיח דמרתתי, עכ"ד, ומבו' בדבריו דס"ל כד' הריטב"א דאף ישראל אחד דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, וכל הא דשרינן בכמה בנ"א בבית אחד, היינו משום דחשיב לא שכיח דמרתתי, וע"כ אף דע"י תפיסת יד חשיב כיחיד במקום הגוי, מ"מ כיון דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, - אך צ"ע במש"כ להוכיח כן מהא דאסר רבא הכא, הרי הא דאסר רבא הוא משום דא"כ ביטלת תורת עירוב, וה"ט ל"ש בהתירא דתפיסת יד, גם צ"ע שסותר דברי עצמו בתשו' החדשות שהוכיח מסוגיין להיפך. [↑](#footnote-ref-84)
84. ואמנם הי' מקום לדחוק בד' התוס' הכא דמכוון דבריהם הוא דמכח הגזירה דילמא אתי לאפוקי כלים הבתים למבוי אסרו להוציא אף את כלי החצר למבוי, ומכח זה הוי המבוי ככרמלית, אך אי"ז במשמעות ל' התוס', - וגם יש להוכיח דלא כן, ממש"כ התוס' דכשלא עירבו ליכא למיגזר, דאי משום דדילמא אתי לאפוקי כלים ששבתו בחצר למבוי, רב לטעמי' דחצר ומבוי רשות אחת הן, ומבו' בדבריהם דהא דלדעת רבנן דחצר ומבוי ב' רשויות הן, אסור לטלטל במבוי, הוא רק מגזירה שמא יבואו להוציא כלים ששבתו בחצר למבוי, והרי דאף כשאסור להוציא כלי החצר למבוי, ל"ה המבוי ככרמלית, ואיסורו הוא משום גזירה, אך התוס' לקמן צ"א ב' כתבו לפי דבריהם שם, דלרבנן דאסור להוציא מן החצר למבוי, אסור לטלטל במבוי משום דהוי ככרמלית. [↑](#footnote-ref-85)
85. הרש"ש כתב לישב דלא התיר רש"י אלא לטלטל במבוי עצמו, אך אסור להוציא מחצרותיהם למבוי דהו"ל כחוזרים ומחזיקים במבוי, וכיון דאסור לטלטל מן החצירות למבוי, לא שייכא הגזירה דדילמא אתו לאפוקי מאני דבתים למבוי, - ודבריו צ"ב, דהרי הא דאסרו לטלטל במבוי גזירה שמא יבא להוציא כלי הבתים למבוי, אי"ז מכח הא דמותר להוציא כל החצירות למבוי, דאדרבה אם אסור להוציא כלי החצירות למבוי יש לאסור טפי לטלטל במבוי, וכמש"כ התוס' דלרבנן דחצר ומבוי ב' רשויות הן, אסור לטלטל במבוי מגזירה שמא יבוא לטלטל כלי החצר למבוי, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן צ"א ב', - וגם בעיקר מה שנקט דאסור להוציא מחצרותיהם למבוי דהו"ל כחוזרים ומחזיקין במבוי, הוא חידוש, דאף דבר דלא הי' אסור בלא הביטול, יש לאסרו משום דהוו כחוזרין ומחזיקין, ואמנם בד' רש"י משמע כן דהן אסורין להוציא אף מחצרותיהן למבוי משום דהוו כחוזרין ומחזיקין, וי"ל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-86)
86. ובד' תור"פ מבו' דלא פסיקא לי' הך מילתא דמהני הא דרשאי היחיד להוציא מן החצר למבוי דלא יהא חשוב המבוי ככרמלית, אך בחי' אהעו"ז כתב דבכה"ג ודאי דלא חשיב המבוי ככרמלית, כיון דחשיב שפיר דב' חצירות פתוחין לתוכו, עיי"ש בדבריו, - וד"ז תליא ביסוד דינא דרב, דהאהעו"ז נקט דהוא מכח דינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו, דכל דאסור להוציא מן החצירות למבוי לא חשיב כחצירות פתוחין לתוכו, וכ"ה בד' הריטב"א בסוגיין, אך מד' תור"פ נראה דהוא דין בפנ"ע דכיון דאין במבוי תשמיש דמי לכרמלית, וכ"ה משמעות ד' התוס' לקמן צ"א ב', וזהו שנסתפק אם סגי לזה במה דאותו יחיד רשאי להוציא מן החצר למבוי דלא יהא חשוב ככרמלית. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש לעיל מינה שכתב, דגם אין לאסור בזה משום דהוא מוציא את כליו מן החצר שהיא רשות משותפת למבוי שהוא רשות שלו לבדו, דומיא דהא דאסור להוציא כלי בתים מחצר לחצר אחרת, דכיון דהבית והמבוי רשות של אחד לא חשיב ככלים ששבתו בבית לענין לאסור מחצר למבוי, ולכאו' הוא כמו שנסתפק בסימן ק"ד סקכ"ה דהיכא דחצירו של שמעון מפסקת בין ב' חצירות של ראובן דמותר להוציא כלי ביתו של ראובן מחצירו של שמעון לחצירו השני' של ראובן, עיי"ש, וה"נ הכא דכוותה, אך עיי"ש בסק"י שכתב לדון דהכא איירי כשביטלו רשות המבוי לכל בני חצר אחת, וע"כ שפיר הן מותרין להוציא את כלי בתיהן מן החצר למבוי, ועיי"ש כתב דבל' הגמ' משמע דמהני אף ביטול ליחיד, ועי' עוד בדבריו שם סקי"ד. [↑](#footnote-ref-88)
88. וי"ל עוד עד"ז, דכל האיסור להוציא מבית לחצר אף שיש לו שותפות בחצר, וליכא חילוק בעלים גמור, הוא משום דחצר דמיא לרה"ר, ול"ד החצר לרה"ר אלא משום דיש בה דיורין חלוקין, אך כל שיש בה חדא דיורין של כמה בנ"א, ל"ד כלל לרה"ר, - ובאמת דאי נימא דהאיסור להוציא מבית לחצר הוא רק משום דחצר דמיא לרה"ר, יש לישב לעיקר ד' התוס' בע"א, דכל הא דדמי לרה"ר ואסור להוציא מן הבית לחצר, אף דליכא חילוק בעלים גמור, הוא בחצר, אך בית המשותף ל"ד כלל לרה"ר, וע"כ שפיר מותר להוציא הכא מכל הבתים למבוי. [↑](#footnote-ref-89)
89. וראיתי לפרש עוד בד' התוס', דאחר שביטלו כולם רשות המבוי ליחיד, והו"ל כיחיד במקום הגוי ואין הגוי אוסר, תו מהני העירוב שעירבו כל החצירות, לערב אף את המבוי של יחיד זה עם הבתים והחצירות של כולם, דדמי לכל ביטול שביטלו לאחד מבעו"י, דמהני עירובו שעירב עם שאר בני החצר אף על הרשות שזכה מכח הביטול, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן ש"פ ס"א, וע"כ שפיר מותר להוציא כלי כל הבתים למבוי. [↑](#footnote-ref-90)
90. אך העירו דלמש"נ לעיל בד' הרא"ש ורי"ו דבני חצירו של היחיד לא ביטלו לו רשותם שבמבוי, הרי בע"כ דמש"כ הרא"ש ורי"ו דרק לאותו יחיד הותר להוציא כלי הבתים דשאר בני החצר למבוי, ושאר בני החצר אסורין להוציא, אי"ז משום דהם כחוזרין ומחזיקין, שהרי לא ביטלו הם את רשותם כלל, ול"ש בזה איסורא דחוזרין ומחזירין, אלא הוא משום דרק לדידי' הותר להוציא מהרשות המשותפת למבוי, אך להם אסור להוציא, וכדעת הראב"ד, - אך למש"נ להלן ? דכל מה שהוצרכו התוס' להא דחוזרין ומחזיקין, הוא רק משום דגם הם ביטלו את רשותם במבוי לאותו היחיד, אך אלמלי כן היו אסורין מדינא להוציא, דומיא דמש"כ התוס' בב' הדרים בבית אחד וביטלו לאחד מהם דהשני אסור להוציא, עיי"ש, ניחא גם ד' הרא"ש ורי"ו, דע"כ בני אותה חצר שלא ביטלו לו את רשותם במבוי, אסורין להוציא מדינא למבוי, ורק בני שאר החצירות אינם אסורין להוציא אלא משום דהוו כחוזרין ומחזיקין. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך צ"ע דמ"ש מג' חצירות שעירבו ב' החיצונות עם האמצעית, ולא עירבו החיצונות יחד, דאסור להוציא כלי בית החיצונה מן האמצעית לחיצונה חברתה, אף שהיא מעורבת עם האמצעית, והרי דאף דהאמצעית והחיצונה הוו רשות אחת, מ"מ אסור להוציא כלי בית החיצונה השני' מזל"ז, ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דעי"ז הוא מוציא את הכלי ממקום שביתתו, ונת' בזה בר"פ כל גגות, ולכאו' אף הכא הי' לנו לאסור מה"ט, דכשהכלי בחצירו של היחיד אכתי הוא במקום שביתתו, ויש לאסור להוציאו למבוי של היחיד דבזה הוא מוציאו ממקום שביתתו, - אך בדעת תור"פ צ"ל, דכל הא דאסרינן התם, הוא משום דאין האמצעית והחיצונה רשות של אחד, אלא שעירבו יחד, אך הכא דהחצר והמבוי הוו רשות של אחד, מותר להוציא מזל"ז את כלי הבתים דשאר החצירות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-92)
92. והקר"א כתב עוד, דמה שעמדו התוס' הכא דיועיל העירוב לחשבן כיחיד במקום גוי, ולא עמדו כן בכל חצר שיש בה ב' ישראלים וגוי דמ"ט ל"מ העירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, הוא משום דבעלמא כיון שהגוי דר בחצר ל"מ כלל עירובן יחד, ומשא"כ הכא דחייל עירובם דרך פתחיהן, וצ"ב דא"כ מהו שכתבו התוס' דא"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, הרי כל נידון התוס' הי' רק הכא, אך בעלמא ודאי צריך לשכור.

    ומשמעות דבריו דהא דבעלמא ל"מ כלל עירובן יחד, הוא משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, אך צ"ע דלדעת התוס' לכאו' ליכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, שהרי התוס' לעיל ס"ב א' פירשו למה שאמרו דאין עירוב מועיל במקום גוי בע"א, וגם דלפמש"כ התוס' הכא דאף כשחל העירוב ל"מ זה לחשבם כיחיד, אין מקור לומר דאיכא דין בפנ"ע דל"מ העירוב במקום הגוי, וצ"ל דאף דליכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום הגוי, מ"מ כיון דדינא הוא דהגוי אוסר עליהן, א"א להן לערב בלא שישכרו את רשות הגוי, וע"כ אף דנימא דאם יחול העירוב תו יהיו חשובין כיחיד ולא יהא הגוי אוסר עליהן, מ"מ אמרינן דאדרבה כיון דקודם דחל עירובן אוסר הגוי עליהן, אין עירובן חל, ומשא"כ הכא דשפיר חייל עירובן דרך פתחיהן. [↑](#footnote-ref-93)
93. בפשוטו מכוון ד' התוס' הוא, דאף דאם יחול הביטול לכולם, אכתי חשיבי כיחיד במקום גוי, והיינו משום דאין במבוי דיורים נפרדים של כל בני החצירות, וכל דיוריהם במבוי הוא מכח שהם מעורבין יחד, - אך בחזו"א סימן פ"א סק"ח פירש לדבריהם בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך אכתי צ"ע בד' התוס', דבדבריהם מבו' דאף אם השני שלא ביטלו לו אסור להוציא לחצר, מ"מ זה שביטלו לו מותר להוציא לחצר, וזה צ"ב, דכיון דחשבינן להחצר כרשות חלוקה מן הבית ומכח זה אסור השני להוציא לחצר, מ"ט זה שביטלו לו מותר להוציא לחצר, ומ"ט תליא הדין במי שעושה את מעשה ההוצאה, וצ"ל דהוא ע"ד מש"כ הרשב"א לעיל כ"ו ב' בשם הראב"ד בדין הוצאה מבית משותף לחצר של אחד, דבעל החצר מותר להוציא, וחבירו אסור להוציא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-95)
95. ומבו' עוד לפ"ז, דמש"כ התוס' לעיל דהא דל"ה ע"י עירוב יחיד במקום נכרי, דא"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, לאו היינו דלעולם ע"י עירוב חשיבי כיחיד ממש, ואפ"ה אוסר הגוי עליהן משום דא"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, אלא היינו משום דע"י עירוב לא חשיבי כיחיד ממש, ומש"כ התוס' דהוא משום דא"כ ל"ה צריך לשכור, י"ל דאי"ז בתורת טעם אלא בתורת הוכחה, דאם הי' מועיל עירוב לעולם ל"ה צריך לשכור, אך בד' תור"פ מבו' דהא דלעולם ל"ה צריך לשכור הוא בתורת טעם, דמה הועילו חכמים בתקנתם, וצ"ל דאף דע"י עירוב ל"ה כיחיד ממש, אכתי הי' מקום לומר דסגי בזה דכבר לא חשיבי כמרובין במקום הנכרי, וע"ז מהני הא דא"כ לעולם ל"ה צריך לשכור, דע"כ לא סגי בהעירוב לחשבן כיחיד במקום הגוי, (ואך דכ"ז הוא משום דע"י העירוב ל"ה כיחיד ממש, דאם הוו כיחיד ממש, ל"ה הגוי אוסר עליהן, ול"ה מהני הא דא"כ לעולם ל"ה צריך לשכור). [↑](#footnote-ref-96)
96. והוא מוכרח כן שהרי התוס' פירשו דהא דמשני דמערבי, היינו שעירבו כל החצירות יחד דרך פתחיהם זל"ז, וע"ז פריך דיאמרו עירוב מועיל במקום גוי, והיינו משום דע"ז ל"מ מידי מה שסומכין על עירוב במקום שיתוף, שהרי מ"מ היכא דחצר הגוי פתוחה למבוי, ל"מ עירוב החצירות במקום שיתוף להתיר המבוי, אלא הגוי אוסר עליהם, וכל ההיתר הוא משום ביטול, וא"כ יש לחוש שיאמרו עירוב מועיל במקום גוי. [↑](#footnote-ref-97)
97. ולכאו' צ"ל, דמש"כ הראשונים דחשיב כשליח דהגוי, לאו היינו דמדין שליחות חשיב כאילו הגוי עצמו עירב, אלא היינו דהישראל הוי כמורשה של הגוי, ובכחו לפעול דינים על רשות הגוי, ומוכח כן מהא דמצי השול"ק לערב בע"כ של הגוי, (אי לא נימא דהוא מכח דינא ד"אסר", ואכמ"ל), וע"כ אף מצי לערב רשות הגוי, דאף רשות הגוי מועיל עירוב להתירה, ואך דגוי ל"מ עביד עירוב, אך כל דהישראל מערב את רשות הגוי שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-98)
98. ועיי"ש שכתב בטעם הסוברים דשול"ק של גוי משכיר, ולא שרינן מכח שאלת המקום, הוא משום דלא שרינן אלא בשכירות מן הגוי, דבזה חייש לכשפים, אך שאלה מן הגוי ל"מ להתיר, וכ"כ המ"ב שם סקל"ט, - ולכאו' הוצרך הב"י לזה לטעמי' שם שנקט דל"מ מושיל לי' דוכתא, אלא כשאי"ז מקום מסוים, ואף אם השאיל לו מקום מסוים, כיון דבידו להעבירו למקום אחר, לא חשיב כשאלה דמקום מסוים, אך למש"כ הריטב"א לקמן ס"ו א' דאיירי כשייחד לו מקום, ונת' להלן דגם לדעת התוס' לקמן שם י"ל כן, ואפ"ה חשיב כשול"ק כיון דהגוי רשאי להשתמש שם, י"ל דמה"ט הוא דל"מ מדין שאלת רשות הגוי, דל"מ שכירות ושאלה להתיר רשות הגוי, אלא כשהיא בכל רשותו, אך שכירות ושאלה דמקום מסוים אין מועילים להתיר לכל רשותו. [↑](#footnote-ref-99)
99. ובד' הרשב"א בח"ה שם ובח"ד סימן רח"צ משמע דהא דשול"ק משכיר בע"כ של הבעלים, הוא דומיא דהא דישראל שאוסר על בני חצר דאשתו מערבת בעל כרחו, וזה לטעמי' דהא דהשול"ק משכיר הוא מכחו של הגוי, וע"כ ל"מ להשכיר בעל כרחו אלא היכא דהוא אוסר, דומיא דהא דאשתו של אדם שהיא מערבת מכחו, אינה מערבת בעל כרחו אלא היכא דאסר. [↑](#footnote-ref-100)
100. ומצינו כן גם בד' המאירי לקמן ע' ב' שכתב דהא דמיבע"ל אם יורש מצי לבטל משום דלא מצי לערב, הוא אף כשהי' דר עם אביו בבית, דאף דהי' יכול לערב מדין שול"ק, הוי זה מתורת שליחות האב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-101)
101. ומה"ט כתב השו"ע שם סי"ד דאם שכרו משול"ק לזמן אע"פ שסילקו תוך הזמן מהיות שול"ק מותרים עד תום הזמן, וכתב המ"ב שם סקמ"ד דהוא משום דחשבינן אותו השכירות כאילו שכרו מבעה"ב כיון שנחשב כאילו עשה ברשותו, עכ"ד, והוא מבו' כן גם בד' הרשב"א בתשו' ח"ה סימן ו'. [↑](#footnote-ref-102)
102. ולכאו' יש להוכיח דכ"ה גם דעת הרשב"א בסוגיין, וזה ממש"כ לפרש לאיבעיא דה' שכירו וה' לקיטו דמיבע"ל אם חשבינן לי' כבעה"ב אף להחמיר, ומבו' דאף לפ"מ שנטה הרשב"א לדעת הראב"ד דשול"ק משכיר רשות הגוי, היינו משום דחשבינן לי' כבעלים, ואי"ז משום דחשיב כשלוחו, אך למש"כ הרשב"א בתשו' דטעם הא דשול"ק משכיר רשות הגוי הוא משום דחשיב כשלוחו, צל"פ להאיבעיא דה' שכירו וה' לקיטו, אם סגי שישכיר אחד מהן, או בעינן שישכירו כולם, וכאשר כן פירש הרשב"א גופי' בעבוה"ק, - וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א דלדעת הראב"ד הא דמייתינן מההיא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא לדמיון בעלמא, ואם הא דשול"ק משכיר רשות הגוי הוא משום דחשיב כשלוחו, הרי הוי זה דין אחד עם הא דשול"ק מערב רשות הישראל, וכאשר כ"נ בל' הרשב"א בתשו' ח"ה סימן ה', ואי"ז דרך דמיון בעלמא, ובע"כ דהא דשול"ק משכיר רשות הגוי הוא משום דחשיב כבעלים על רשות הגוי, וע"כ ל"ה חד דינא עם הא דשול"ק של ישראל מערב, דהתם הוא מדינא דאחד מערב ע"י כולם, וא"צ לחשבו כבעלים על רשות חבירו, אך בשול"ק של גוי בעינן לחשבו כבעלים על רשות הגוי, ובזה מתפרש גם מש"כ הרשב"א דהאיבעיא דה' שכירו וה' לקיטו הוא רק בשול"ק של גוי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-103)
103. ולכאו' הוצרכו לפרש כן, משום דס"ל דהא דשול"ק משכיר רשות הגוי, הוא משום דהוי כשלוחו, ולא מצינו כלל דחשיב השול"ק כבעלים, וע"כ ודאי דאין השול"ק אוסר, ובע"כ דהא דמיבע"ל בה' שכירו וה' לקיטו, הוא אם סגי שישכיר אחד מהם דכל אחד ואחד הוי כשלוחו של בעה"ב, או דבעינן שישכירו כולם, וכמו שפירש המאירי לטעם האיבעיא בזה, - ויש להוסיף, דבחי' המאירי לקמן פ' א' בשם הראב"ד מבו' דשול"ק ל"מ להשכיר כשהגוי מחה עכשיו, וכ"ה מבו' ממש"כ בפי' ר"ח שם דאף אשתו של גוי ל"מ להשכיר כשהגוי מוחה, וכ"כ הגר"ח בסימן שפ"ב סי"א בדעת הרמב"ם, והובא במ"ב שם סקל"ד, וזה מתפרש היטב לטעמייהו דהא דשול"ק משכיר רשות הגוי הוא משום דהוי כשלוחו, וע"כ כל שהגוי מוחה ל"מ להשכיר, אך בד' הרשב"א בתשו' מבו' דמצי השול"ק להשכיר בע"כ של הגוי אף דס"ל דהא דמשכיר רשות הגוי הוא מדין שליחות, וכ"ה בשו"ע סימן שפ"ב סי"א, והיינו כמש"כ הרשב"א שם דדמי להא דאשתו של אדם מערבת שלא מדעתו היכא שהוא אוסר על בני החצר, ונת' לעיל בהערה ?. [↑](#footnote-ref-104)
104. וצ"ע לפ"ז במש"כ המ"ב שם דבד' הרשב"א בסוגיין משמע דאפי' אינו דר בחצר צריך ליתן חלק בעירוב, שהרי להרשב"א לטעמי' דהתירא דשול"ק הוא משום דחשיב כבעלים ומהני עירובו להתיר רשות הגוי, ודאי דצריך ליתן חלק בעירוב בכל גוונא, ושפיר י"ל דאם התירא דשול"ק הוא משום דהוי כשכר את רשות הגוי, א"צ ליתן חלק בעירוב. [↑](#footnote-ref-105)
105. וי"ל דהוכרח לכך לטעמי' דלדעת רש"י דשול"ק נותן עירובו, הוא משום דשאלה כשכירות, וע"כ ודאי דבעינן שיעשה מעש"ק לקנות את זכות השאלה. [↑](#footnote-ref-106)
106. והמ"ב שם כתב דהוא קונה את המקום ע"י שהניח בו חפץ מער"ש, ומקורו הוא מד' החיי אדם בכלל ע"ה סי"ב ובנשמ"א שם סק"ה, וצ"ל דאף לפ"מ שפסק הרמ"א בחו"מ סימן קצ"ב סי"א דקרקע אינה נקנית באכילת פירות, מ"מ זכות שאלה נקנית ע"י שמשתמש שם, וכמו שהאריך הקצוה"ח בסימן קפ"ט סק"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-107)
107. ולדעת הב"י ודעימי' דצריך לקנות המקום בקנין, צ"ע אם יועיל שיפקיד הישראל ביד הגוי חפץ, ולכאו' הוא תלוי בפלוגתת רבוותא אם רשות הנפקד קנוי' למפקיד, דאם אין רשות הנפקד קנוי' למפקיד, לא חשיב כשול"ק, - ובס' חכמת הלב פ"ו סוסקל"ד הביא שמרן הגרי"ז זצ"ל התיר רשות הגוי ע"י שביקש ממנו לשמור על המטרי' שלו בחדרו, וכמדומה דכ"ה המנהג להתיר בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-108)
108. ואמנם י"ל דבזה ל"ב שיהא קנוי לו המקום בקנין, ויל"ע אם בגזבר המלך וכיו"ב חשיב דיש לו קנין בבתים, ורק במושיל לי' דוכתא בעינן שיהא קנוי לו המקום בקנין, ולכאו' יש להוכיח כן, דהרי שול"ק איירי אף בדמצי לסלוקי, ובכה"ג אין לו קנין כלל ברשות הגוי, למש"כ בכ' הגר"ח מנחות מ"ד א' בשם הגר"ח דבשאלה שאינה לזמן קצוב ליכא קנין כלל, (אך צ"ע, דגם במשאיל לי' דוכתא, לא נתפרש דבעינן שישאילנו לזמן, וגם בהיתר שכירות מן הגוי, מהני אף כשלא קבעו זמן, ולכאו' נראה מזה דגם בשאלה ושכירות שאינה לזמן קצוב, אית לי' קנין, ואך דביד הבעלים לתבעו להשיבו, דומיא דהלואה בלא זמן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-109)
109. ויש להוסיף בזה תרתי, חדא דבד' הב"י שם סי"ב מבו' דשול"ק אין לו זכות גמורה בבית הגוי, עיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דשול"ק ל"מ מדין שכירות משום דאינו שוכר ביתו ממנו, ובשאיל דוכתא כתב דל"מ מדין שכירות משום דשאלה ל"ה כשכירות, ועוד, דהשו"ע שם סי"ג הביא לדינא דייחד לו מקום, לגבי שאיל דוכתא, ולא הביאו לגבי שול"ק, ולמש"נ הוא לטעמי' דבשול"ק ל"ב כלל שיהא לו רשות בבית הגוי, - אך בעיקר הדברים צ"ע ממש"כ הרמ"א גופי' שם סט"ו דשותף חשיב כשול"ק, ואם עיקר דינא דשול"ק אינו מכח דיש לו זכות שימוש ברשות הגוי, אלא משום דהוא משמשו, הדין נותן דכל הא דמהני שאיל דוכתא הוא רק כשהוא בא מכח הגוי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-110)
110. ולכאו' לדעת הסוברים דהא דשול"ק נותן עירובו או משכיר הוא משום דחשיב כבעלים, או משום דינא דאחד מערב ע"י כולם, ודאי דל"מ אלא כשיש לו רשות בבית הגוי, ורק לדעת הסוברים דהא דנותן עירובו הוא משום דהוי כשליח הבעלים, י"ל דל"ב שיהא לו רשות להשתמש שם.

     עוד יש להוסיף, דלכאו' מהא דמיבע"ל בה' שכירו וה' לקיטו, מוכח דדינא דשול"ק הוא רק כשיש לו רשות בבית הגוי, דאם אין לו רשות בבית הגוי, אין מקום לדון שיאסור, וממילא דאף היכא דיש לו רשות בבית הגוי הדין נותן דלא יאסור, דלא נתחדש כלל בדינא דשול"ק דרשות זו שיש לו בבית הגוי חשיבא כדירה, אך הרמב"ם לטעמי' דמפרש דהא דמיבע"ל בה' שכירו וה' לקיטו הוא אם סגי לשכור מאחד מהן, ולפ"ז אין ללמוד מהתם דבעינן שיהא לשול"ק רשות בבית הגוי. [↑](#footnote-ref-111)
111. וזה דלא כמש"כ הרא"ש בפסקיו בסימן י"ג דמהני שכירות רשות אף בישראל, ואין לומר דמש"כ הכא דל"מ שכירות אלא בגוי דאין דירתו דירה, היינו דדין שכירות דשול"ק הוא רק בגוי, דהרי דבריו הכא קיימי בשותפין, דדינא הוא דאחד שוכר לכולן, דומיא דהא דה' ששבתו בטרקלין אחד מערב לכולן, ומהיכ"ת נימא דהוא קולא בדירת גוי, ועוד, דמשמעות ד' התוס' הרא"ש, דהא דמהני שכירות זו ששוכר מן הגוי להתיר את רשותו ול"מ להתיר את רשות הישראל, הוא משום דל"מ שכירות אלא בדירת הגוי דלא שמה דירה, והרי דאף כששוכר מן הגוי שהוא הבעלים על רשותו ל"מ אלא משום דאין דירת דירה. [↑](#footnote-ref-112)
112. ובד' הטור בסימן שפ"ב פירש הב"י שם דס"ל דישראל וגוי שותפין חשיב הישראל כשול"ק, ורק אם יש לו מקום בפנ"ע לא חשיב כשול"ק, אך הב"ח שם נחלק ע"ז, עיי"ש, וכ"כ הרמ"א שם סט"ו, והגר"ז שם סט"ז, והמ"ב שם סקנ"א כתב דהרבה פוסקים חולקים וס"ל דלא חשיב כשול"ק. [↑](#footnote-ref-113)
113. והריטב"א שם כתב טעם אחר בזה, דשול"ק שהוא בא מכח הגוי, ה"ה כאילו כל הרשות קנוי' לו, וזה לטעמי' דהא דשול"ק נותן עירובו הוא משום דחשיב כבעלים על רשות הגוי, ובזה הוא די"ל דדוקא שול"ק הבא מכחו חשיב כבעלים על רשות הגוי, אך בשותפין לא חשיב כבעלים על רשות הגוי, ועיי"ש דמסיק דשול"ק שבא מכח הגוי נותן עירובו אף כשיחד לו מקום, ול"ד לשותפין שיש לכל אחד רשות לעצמו דל"מ לערב. [↑](#footnote-ref-114)
114. וגם בד' תור"פ לקמן שם נראה שפירש גם בדעת הר"י מקינון דדינא דשול"ק אינו מכח דינא דאחד מערב ע"י כולם, אלא הוא דין בפנ"ע, ובדין זה פשיטא לי' דהוא רק בעירוב ולא בביטול, ואך שהק' דמ"ט לא יהני ביטול הישראל או שכירות הגוי דומיא דההיא דאחד מערב לכולם, וזה מדוקדק בדבריו דלא הק' כלל מכח דינא דשול"ק, דכ"ה דמהני עירוב הישראל להתיר לרשות הגוי יועיל גם ביטול הישראל ויועיל גם שכירות הגוי, אלא הק' דיועיל ביטול ושכירות מכח דינא דאחד מערב לכולם, וע"ז הוא שכתב דשכירות הגוי ל"מ, משום דל"מ שכירות להתיר לדירת הישראל, וביטול הישראל ל"מ, משום דבביטול לא אמרינן דאחד מערב לכולם, והא דבעירוב בעינן לדינא דשול"ק ול"מ מדינא דאחד מערב ע"י כולם, (וגם בשותף גמור לא התיר הר"י מקינון אלא מכח דינא דשול"ק), י"ל דהוא משום דגוי לאו בר עירוב הוא, וכמש"כ בתור"פ לעיל ס"ב א', וע"כ ל"מ ע"ז דינא דאחד מערב לכולם, ומשא"כ בביטול דגוי בר ביטול הוא, וכל הא דל"מ הוא משום דהוא חוזר בו, וכמש"כ בתור"פ לעיל שם, י"ל דכל שמבטל הישראל ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-115)
115. ובתשו' מהר"ם מר"ב שם כתב דהירושלמי איירי כששרויים בחדרים ובעליות ובמחיצות המגיעות לתקרה, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' הרא"ש והריטב"א שפירשו למה שאמרו בירושלמי שם דצריך ישראל לבטל וגוי להשכיר, דאיירי כשהם דרים יחד, ולכאו' ה"נ מתפרש מה שאמרו לעיל מינה דכל אחד ואחד צריך להשכיר רשותו, וגם דהרי בירושלמי שם אמרו די' ישראלים הדרים בבית אחד צריך כל א' לבטל רשותו, וי' גוים הדרים בבית א' צריך כל א' להשכיר, וכ"ה דהא דצריך כל א' לבטל, הוא אף כשהם דרים יחד, וכמש"כ התוס' הרא"ש, ה"נ הא דצריך כל א' להשכיר הוא אף כשהם דרים יחד, וצ"ל בדעתם כמש"כ הגאו"י לקמן שם, דס"ל דהבבלי פליג על הירושלמי בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-116)
116. ואמנם כ"ז הוא בגונא דלא חשיב כשול"ק, וכמש"כ כן הב"י בסימן שפ"ב, והרמ"א שם סט"ו, דאיירי כשיש מקום מיוחד לכל אחד, והמ"ב שם סקנ"א כתב דלדעת שאר פוסקים הוא משום דשותפין לא חשיבי כשול"ק. [↑](#footnote-ref-117)
117. ולכאו' הוא לטעמי' שפירש דדינא דשול"ק הוא משום דהוי כמו שהרשות קנוי' לו, וע"כ הוא דאם ייחד לו מקום ואין יכול לסלקו למקום אחר, לא חשיב דשאר הרשות קנוי' לו, ול"מ מידי מה דהגוי יכול להשתמש שם, והתוס' שהצריכו גם דלא יהא הגוי יכול להשתמש שם, הוא משום דס"ל דדינא דשול"ק הוא דהוי כשלוחו, והיינו רק כשיש לו שייכות עמו, וע"כ כל שיכול הגוי להשתמש במקום זה שייחד לישראל, שפיר הוי כשול"ק, - ונפ"מ עוד בזה, דלדעת הריטב"א נראה דכל הא דכשהגוי יכול לסלקו חשיב כשול"ק, היינו כשהוא יכול לסלקו וליתן לו מקום אחר, דבכה"ג חשיב דזכותו של השול"ק היא בכל הבית, אך אם הוא יכול לסלקו לגמרי, אי"ז טעם לחשוב דהוא שול"ק בכל הבית, אך לדעת התוס' אף בכה"ג חשיב כשול"ק. [↑](#footnote-ref-118)
118. וזה מתישב היטב להב"י לטעמי' דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דחשיב כמו ששכר את רשות הגוי, וע"כ ודאי דאם אין לו רשות אלא במקום מסוים, ל"מ זה להתיר את שאר רשות הגוי, - אך בד' המ"ב מבו', דאף שפירש להתירא דשול"ק כד' הב"י דהוא משום היתר שכירות, מ"מ נקט לעיקר דמהני אף אם ייחדו לו הבעלים מקום, ולכאו' לפי דבריו נתחדש, דשכירות המועלת להתיר לרשות הגוי, הוא אף כששכרו למקום מסוים, כל שאין הבעלים מסולק משם, דעי"ז חשיב שהם דרים יחד, וחשבינן דהישראל הוא העיקר והגוי טפל לו ואין דירתו אוסרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-119)
119. והמג"א שם סק"ט כתב דאם יש רשות לגוי להשתמש שם הוי כשול"ק, והפמ"ג כתב בדעתו דכל שאין לו רשות להשתמש שם ל"ה כשול"ק אף אם הגוי יכול לסלקו. [↑](#footnote-ref-120)
120. אך צ"ע בד' הב"ח שם לעיל מינה שהביא לד' הב"י דהא דמושיל לי' דוכתא הוא רק כשלא השאיל לו מקום מסוים, וכתב דהוא פשוט, ולכאו' לדעתו א"צ לזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. ויש שפירשו דהב"י פליג בזה וס"ל דלא סגי לשכור מן הגוי את החצר, וע"כ לא הביא בשו"ע בסימן שצ"א לדברי הריב"ש, אף שהביאם בב"י שם, וי"ל דהטעם בזה הוא, דעיקר הא דמהני שכירות הגוי הוא משום דבכה"ג הויא עיקר הדירה על שם הישראל, ואין הגוי אוסר בדירה זו, וע"כ ל"מ שכירות דהחצר בפנ"ע, דכיון דבבית יש לגוי דירה גמורה, ה"ה אוסר בחצר, - אך למשמעות ד' הראשונים דהא דמהני שכירות הוא ע"ד דינא דביטול רשות, הדין נותן דיועיל שכירות דהחצר בפנ"ע, וכמש"כ הריב"ש, וכ"ה משמעות ל' רש"י בריש פירקין, דסגי במה שישכור רשות שיש לו בחצר, (אך לפ"ד הב"י שמא י"ל דגם דברי רש"י שם מתפרשים בגונא דאם למחר יצטרך מקום חצירו יפנה לתוך ביתו, וע"כ חשיב כשכירות של הבית, אך אי"ז מתישב היטב בל' רש"י, וצ"ע), וגם אי"ז מתישב בד' הב"י, שהרי בסו"ס שצ"א הביא לד' הריב"ש ולא נחלק עליהם, ורחוק לומר דהכא פשיטא לי' דל"מ שכירות בחצר. [↑](#footnote-ref-122)
122. אך אי"ז מוכרע, שהרי למש"כ הפוסקים דאף אם יחד לו מקום חשיב כשול"ק, כשהבעלים רשאי להשתמש שם, חזינן דאף דיחד לו מקום מסוים, מ"מ מכח זה חשיב כעיקר הבעלים על כל הבית, ושפיר י"ל דסגי במה שיש לו זכות בחצר שהיא מכלל דיורי הבית דעי"ז חשיב כבעלים אף על הבית, וצ"ע, - ויש להעיר עוד, דאי נימא דסגי במה שהוא שול"ק בחצר, אם ה"נ הא דמיבע"ל בה' שול"ק הוא אף בשול"ק בחצר, דלכאו' כל דהוא שול"ק בחצר ודאי דלא יאסור, דלא עדיף מדר דירה גמורה בחצר דאינו אוסר, (ולפ"ז יש לסייע מזה דעיקר דינא דשול"ק הוא בשול"ק בבית), ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-123)
123. דלכאו' לדעה זו לא מצינו כלל דמהני הא דיש לו זכות במקום מסוים, לחשבו כדר אף בשאר הבית, ול"מ אלא לחשבו כדר במקום זה, ומכח זה הוא דמהני עירובו, ובאמת אם יש לו זכות בחדר נפרד, (בגונא שאם הי' דר שם דירה גמורה, ל"ה בזה לדינא דה' ששבתו בטרקלין דעירוב אחד לכולם), אף לא יהא בזה לדינא דשול"ק, ולפ"ז ודאי דאם אין לו זכות אלא בחצר, ל"מ עירובו, דל"מ לערב כשאין לו דירה בבית, - אך כל שהן פתוחין למבוי ועשו שיתוף, י"ל דשפיר מהני, וזה למש"כ החזו"א בסימן פ"ט סוסק"ז דשיתוף מהני אף בלא פיתא ולינה, עיי"ש, ולפ"ז נמצא דבההיא דלחמן שבאו לשתף במבוי, שפיר מהני שישאיל מקום בחצירו, וכפשטות דברי רש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-124)
124. ועיי"ש שכתב דהא דל"מ עירוב הישראל בחצר השותפין שגם הגוי שותף בה, ול"ה כשאיל דוכתא בחצר דנותן עירובו ודיו, הוא משום דכל שאין הגוי יכול לסלקו לא חשיב כשול"ק, עיי"ש, - אך העירו דלדעת הר"י מקינון דאף שותף חשיב כשול"ק ואף דא"א לסלקו, הרי דמהא דל"מ עירוב בחצר השותפין שגם הגוי שותף בה, וגם ל"מ לשכור מן הישראל, מוכח דלא סגי במה שהוא שול"ק בחצר, אך יש מקום לומר דבחצר ודאי דעדיף שול"ק משותף שיש לו בה דיורין חלוקין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-125)
125. אך הנה בתור"פ ותוס' הרא"ש שם משמע דמה שעמדו מתחילה בד' הירושלמי דמ"ט ל"מ מדין שול"ק, הוא משום דמשמע להו דגם ל"מ הישראל לערב ולהתיר בכך את רשות הגוי, אך לא קשיא להו בהא דל"מ ביטול רשות דהישראל להתיר את רשות הגוי, עיי"ש, וי"ל כן גם בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-126)
126. ונתחדש בדבריו, דאף להראב"ד דס"ל דשול"ק של גוי ל"מ לערב אלא להשכיר, והיינו משום דאין עירוב מועיל לרשות גוי, מ"מ י"ל דאף מצי לבטל רשות, אף דל"מ ביטול רשות בגוי, וצ"ע דמ"ש ביטול רשות מעירוב, - וצ"ל דהא דל"מ עירוב בגוי הוא משום שאינו מודה בעירוב, וע"כ לא עדיף שול"ק הבא מכחו ול"מ עירובו, אך הא דל"מ ביטול רשות בגוי כתב המאירי בריש פירקין דהוא משום דאם הי' ביטול רשות מועיל בגוי לא הועלנו כלום, דרק בשכירות הועלנו משום דהגוי חושש לכשפים, וע"כ שפיר מהני ביטולו של השול"ק, דכיון דבלא"ה אנו מתירים מכח מעשה השול"ק, (אף דל"ש בזה הא דגוי חייש לכשפים), ליכא נפ"מ בין שכירות לביטול, - אך צ"ע דהמאירי בריש פירקין כתב דגם הא דל"מ עירוב בגוי הוא משם דא"כ לא הועלנו כלום, וי"ל דאף דאם הי' העירוב מסלק להחשש שידורו עם הגוי, הי' מועיל עירוב, אף דאין הגוי מודה בעירוב, משום דאין דירתו דירה, מ"מ אחר דאין עירוב מסלק להחשש שידורו עם הגוי, הדר דינא דל"מ עירובו של גוי משום דאינו מודה בעירוב, וע"כ אף ל"מ עירובו של השול"ק. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך הב"י בסימן שפ"ב כתב בדעת הרמב"ם, דממה שלא הביא להך דינא דשול"ק של ישראל מערב, מבו' דס"ל דהא דאמר שמואל דשול"ק נותן עירובו ודיו היינו בשול"ק של גוי, ואף דלדעת הרמב"ם בשול"ק של גוי לא סגי בעירוב וצריך להשכיר, מ"מ כיון שהוא ישראל צריך גם ליתן עירובו, עיי"ש, - וצ"ע היאך יתפרש לפ"ז מה שאמרו לקמן ס"ו א' דמה מערב אפי' שול"ק אף שוכר אפי' שול"ק. [↑](#footnote-ref-128)
128. והבית מאיר בסימן שפ"ד כתב לדקדק ממש"כ רש"י ותוס' לקמן ס"ו במה שאמרו שם דמערב אפי' שול"ק דהוא בשול"ק של גוי, דס"ל דשול"ק של ישראל אינו מערב, - ולכאו' אי"ז נסתר מד' הרשב"א, דכל מש"כ בדעת רש"י דשול"ק של ישראל מערב, הוא כשיש לו פיתא ולינה בבית הישראל, ובכה"ג ל"ב לדינא דשול"ק, אלא הוא מדינא דה' ששבתו בטרקלין דעירוב א' לכולם. [↑](#footnote-ref-129)
129. ובפשוטו הטעם בזה, דלדעת רש"י דהא דשול"ק של גוי מערב הוא משום דחשיב כבעלים, הרי דאף דבגוי הקילו חכמים דל"ב שיהא לו מקום פיתא ולינה, מ"מ בישראל שלא הקילו בכך, ל"מ לערב אלא כשיש לו מקום פיתא ולינה, ומדינא דה' ששבתו בטרקלין דעירוב א' לכולן, - אך לדעת הראב"ד דשול"ק של גוי משכיר משום דחשיב כשלוחו, הרי דה"נ שול"ק של ישראל מערב משום דחשיב כשלוחו, ול"ב שיהא לו מקום פיתא ולינה.

     אמנם הנה זה מתישב היטב בד' המאירי, שפירש לדינא דשול"ק דהוא משום דניח"ל לבעלים במאי דעביד, אך בד' הרשב"א בסוגיין נת' לעיל בדף מס' 5 הערה ט' דס"ל לדינא דשול"ק לדעת הראב"ד אי"ז משום דחשיב כשלוחו, אלא הוא משום דחשיב כבעלים, ולפ"ז צ"ע, דמ"ט שול"ק של ישראל נותן עירובו אף שאין לו מקום פיתא ולינה, - וצ"ל דהוא משום דינא דה' ששבתו בטרקלין דעירוב א' לכולם, ולדעת הראב"ד הוא אף כשאין לו מקום פיתא ולינה, דמ"מ כיון שהוא מכלל דיורי הבית, מצי לערב את דיורי הבית, ומקור דברי הרשב"א לכך, י"ל דהוא משום דלדעת הראב"ד דמימרא דשמואל היא בשול"ק של ישראל, הרי דסתימת דבריו משמע דל"ב שיהא לו מקום פיתא ולינה, וגם י"ל דאם יש לו מקום פיתא ולינה, פשיטא דמהני עירובו, וכדינא דה' השרויים בבית אחד דאחד מערב לכולם, ולא הוצרך שמואל להשמיענו לזה, ועוי"ל דזה נלמד ממה שאמרו לקמן ס"ו א', דמה מערב אפי' שול"ק אף שוכר אפי' שול"ק, וכיון דהא דשוכר אפי' שול"ק הוא אף כשאין לו פיתא ולינה, ה"נ הא דמערב אפי' שול"ק הוא אף כשאין לו פיתא ולינה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-130)
130. וי"ל בזה, דדברי התוס' בדף ע' ב' הרי קיימי בגונא שיש לו מקום פיתא ולינה שם, ואך שדנו דשמא כיון דהוא טפל לבעה"ב ל"מ לערב, וע"ז הוכיחו משול"ק דנותן עירובו והרי דאף דהוא טפל לבעה"ב מצי לערב, וע"ז כתבו די"ל דשאני גוי דאין דירתו דירה ואין השול"ק נטפל אליו, וכמש"כ כן התוס' בדף ע"ב א' דבישראל איכא למימר טפי דבטלה דירתם אצל דירתו של בעה"ב, ולפ"ז מעולם לא דנו התוס' שם דדינא דשול"ק הוא אף בישראל, דודאי דעיקר דינא דשול"ק הוא בגוי, דהקילו חכמים לחשבו כמו שדר שם, ואך דהך מילתא דמצינו בשול"ק דאף דהוא טפל לבעה"ב מצי לערב, י"ל דהוא אף בישראל, אך אי"ז מתישב בד' התוס' הרא"ש בדף ע' ב', דלא כתב שם לדון כלל על הא דהוא טפל לבעה"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-131)
131. והאבנ"ז באו"ח סו"ס מ"ה כתב כן גם בדעת הב"י, דמש"כ בדעת הרמב"ם דל"מ שול"ק בישראל היינו רק כשהוא מוחה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-132)
132. ויל"ע בזה בד' הריב"ש בסימן תכ"ז שכתב לדון מתחילה דתועיל השכירות להתיר גם לרשות הישראלים, ולא דחה לזה אלא משום דרבים אינם נעשים אורחים, ומבו' לכאו' דמהני שכירות דשול"ק בישראל, - אך בהמשך דברי הריב"ש שם נראה דדינא דשול"ק הוא קולא שהקילו בגוי דאין דירתו דירה מן הדין, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-133)
133. אך לכאו' ד"ז תליא בטעם הא דמצי לערב אף בדלית לי' פיתא ולינה, דאם הוא משום דחשיב כשליח הבעלים, י"ל דה"נ מצי להשכיר, וכן אי נימא דאף בישראל הקילו חכמים לחשוב את השול"ק כבעלים, י"ל דמצי אף להשכיר, אך אם הוא משום דדינא דאחד מערב לכולם הוא אף כשאין לו פיתא ולינה, אי"ז טעם אלא שיועיל עירובו, אך ל"מ להשכיר רשות הבעלים. [↑](#footnote-ref-134)
134. וכ"ה בפי' ר"י בן חכמון בסוגיין דכ"ה גירסת הרמב"ם, וכ"כ הלח"מ בפ"ד מברכות הי"ז, - אך הדברי חמודות בברכות פ"ה סקל"ב כתב דהרמב"ם גריס לא יורה, אלא שלמד מדין הוראה לדין תפילה, וגם בד' הכס"מ בהל' תפילה שם מבו' שפירש בד' הרמב"ם דגריס לא יורה, וכ"כ הפר"ח באו"ח סימן צ"ט, - וי"ל עוד דמש"כ הרמב"ם דשתה רביעית יין לא יתפלל, לא למד לזה כלל מסוגיין, אלא מקורו טהור מירושלמי פ"ק דתרומות ה"ד, דגרסינן התם, אבא ב"ר הונא אמר שתוי אל יתפלל ואם התפלל תפילתו תחנונים וכו' איזו שתוי כל ששתה רביעית. [↑](#footnote-ref-135)
135. אך הדרכ"מ בסימן צ"ט סק"ג פירש בד' המרדכי בפירקין, שכתב כעין דברי ההגמי"י, דקאי רק על שאר גווני שאמרו שלא יתפלל, אך שתוי לא יתפלל אף בזה"ז. [↑](#footnote-ref-136)
136. והמ"ב שם סק"ז כתב לענין צואה, שלא נסתפקו התוס' אלא בדיעבד, דלכתחילה ודאי דאסור מה"ת לברך שום ברכה וכן ד"ת נגד צואה דהא כתיב והי' מחניך קדוש ואטו תפילה כתיב בקרא, עכ"ד, - ועי' עוד בדבריו בביאוה"ל שם שהאריך אם דברי התוס' קיימי רק כשלא ידע שיש שם צואה, או הוא אף כשידע שיש שם צואה ועבר במזיד ובירך, ועיי"ש במש"כ בהכרעת ההלכה בזה, אם צריך לחזור ולברך, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-137)
137. וכ"נ גם בד' הר"ש בתרומות פ"א מ"ו, שפירש בהא דתנן התם דשכור אינו תורם, דהיינו כשאינו יכול לדבר לפני המלך, ולפ"ז מתפרש גם מה שאמרו שם בירושלמי דשכור מברך ברהמ"ז משום דכתיב ואכלת ושבעת וברכת אפי' מדומדם, דהיינו אף בשכור שאינו יכול לדבר לפני המלך, - אך לד' התוס' והרא"ש בסוגיין, לכאו' גם הא דתנן דשכור לא יתרום הוא אף בשתוי, ומתישב בזה, דלא תיקשי לדעתם ממה שאמרו בירושלמי שם דהא דשכור לא יתרום הוא משום דאינו יכול לתרום מן המובחר, ולא אמרו דהוא משום דאינו יכול לברך, (דמזה הוכיח הרמב"ן שם דשכור מברך), והיינו משום דקאי על שתוי דרשאי לברך, וכ"כ המאירי במגן אבות ענין ג', ופירש דע"כ בעינן לה"ט דאינו יכול לתרום מן המובחר, וכנ"ל, וכ"ה גם בדבריו בברכות כ"ו א'. [↑](#footnote-ref-138)
138. ובמ"ב בסימן צ"ט סק"ח כתב דלדעת הגר"א מסקנת הירושלמי לאסור שכור בקר"ש, אך בביאוה"ל בסימן קפ"ה ס"ה כתב דאף לפ"ד הגר"א דדעת חזקי' דאינו קורא קר"ש ומברך, י"ל דמ"מ בדיעבד דא"א בע"א, יברך ברהמ"ז כדעת רב אסי בירושלמי. [↑](#footnote-ref-139)
139. אך המאירי במגן אבות ענין ג' פירש בדעתו, דשאלת מהו לקרות קר"ש לא השיבו בה כלום, ותשובת אליהו על ערום היתה, וכ"ה הגיר' בירושלמי שלפנינו, וכן פירשוה המהר"א פולדא והפני משה, והמאירי שם תמה ע"ז, וגם הגר"א בסימן צ"ט ס"א דחה לגיר' זו, וגם בדברי הרמב"ן שלפנינו לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-140)
140. והיינו משום דבפשוטו דריסת הרגל בפנ"ע אינה אוסרת, ורק מי שיש לו דיורים גמורים דפיתא ולינה ה"ה אוסר בדריסת רגלו, ויתבאר בעזה"י במקומו, ובע"כ דהא דאוסר הגוי בדריסת רגלו הוא משום דהחשיבו את עיקר דירתו לדירה. [↑](#footnote-ref-141)
141. ועד"ז מצינו בביאוה"ל סימן שפ"ב ס"ג שהוכיח מד' הגר"א שם בדעת תשו' הרא"ש, דחצירות של ישראל וחצר של גוי הפתוחין למבוי אחד, מותר לטלטל מחצר הישראל לחצר הגוי דרך חלון שביניהם, והיינו דאף דדירת הגוי הויא דירה כלפי המבוי שהוא דר שם עמהם, מ"מ כלפי החצר שאינו דר עמהם, אין דירתו דירה, - אך המרדכי בפירקין בסימן תקי"ט כתב בשם המהר"ם דבכה"ג שהם פתוחין למבוי אחד אסור לטלטל מזל"ז דרך חלון שביניהם, והיינו דכיון שהם דרים יחד במבוי, הויא דירת הגוי דירה אף כלפי חצר הישראלים, וצ"ע דא"כ מ"ט הכא פנימי במקומו מותר, הרי כיון שהם דרים יחד בחצר החיצונה, בדין דתהא דירת הגוי דירה אף כלפי החצר הפנימית, (וי"ל דאין הגוי אוסר אלא כלפי מקום שיש בו ב' ישראלים אוסרין זע"ז), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-142)
142. וכ"ה גם לפ"ד האהעו"ז בסימן שפ"ב שנחלק ע"ד הב"י שם דל"מ עירוב דרך חצר הגוי, משום דאין עירוב מועיל במקום גוי, וזה שלא כד' הרשב"א וההג"א דמבו' בדבריהם דשפיר מהני העירוב ולא אמרינן דאין עירוב במקום גוי, (והיינו או משום דליכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, וכל הא דל"מ העירוב הוא משום דאוסר הגוי עליהן, או משום דלא אמרינן דאין עירוב מועיל במקום גוי אלא כשהוא דר במקום ב' ישראלים אוסרין זע"ז), דלפ"ז הרי דאף שאמרו הכא דלרבנן אין הגוי אוסר, מ"מ ל"מ עירובם להתיר לטלטל מזל"ז, דאין עירוב מועיל במקום גוי, - ויתבאר עוד בעזה"י להלן בד' הרמב"ן במלחמות בשלהי פירקין בזה. [↑](#footnote-ref-143)
143. ונתחדש בדבריו, דבלא העירוב לא חשיבי כרבים במקום הגוי, דאף שהפנימית אוסרת על החיצונה בדריסת רגלה, מ"מ לא חשיב דדרים בחיצונה רבים, ובכה"ג אין הגוי אוסר על החיצונה, ורק משום שעירבו וחשבינן להו כחצר אחת, חשיבי כרבים במקום הגוי. [↑](#footnote-ref-144)
144. אך יש שפירשו בדבריו דהא דבעינן גם להא דע"י העירוב חשיבי כדרים יחד וגם לדינא דר"ע דדריסת הרגל אוסרת, הוא משום דהעירוב מועיל לחשבם כב' ישראלים הדרים יחד במקום הגוי, אך אכתי ל"ה ב' ישראלים "אוסרין זע"ז", וע"ז הוא דמהני דינא דר"ע דדריסת הרגל אוסרת דהן אוסרין זע"ז, ובזה לחודי' ג"כ לא סגי, דאף דהן אוסרין זע"ז, מ"מ ליכא ב' ישראלים הדרים יחד במקום הגוי, וע"ז בעינן להא דע"י העירוב הוו כחדא. [↑](#footnote-ref-145)
145. ואמנם לפ"ז הי' בדין, דאף לרבנן דרגל המותרת אינה אוסרת, מ"מ לא יועיל עירובם להתיר לטלטל מזל"ז, דאם יועיל עירובם, הו"ל כב' ישראלים במקום הגוי ואוסר הגוי עליהן, וגם דאי נימא דמכוון המאירי דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום גוי, יש לאסור גם מכח זה, - אך המאירי בהמשך דבריו כתב להדיא דאם עירבו שניהם יחד שניהם מותרין בב' החצירות, ולא נאמר שיהיו כב' ישראל הואיל שעירבו ואוסר הגוי עליהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-146)
146. אך לכאו' י"ל, דכל קו' הראב"ד היא, דלדעת ר"ע דחשבינן דהישראל דר עם הגוי בדירה דב' ישראלים אוסרין זע"ז, יש לאסור על הפנימי, דהוא דעביד איסורא, אך לדעת רבנן דאין הישראל דר עם הגוי בדירה דב' ישראלים אוסרין זע"ז, ל"ה בזה לעיקר הגזירה, וע"כ לא אסרו על הפנימי. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך בד' הריטב"א מבו' דשפיר הו"מ לאסור את הפנימית אף דאין להגוי דריסת הרגל עליו, ולעיל ס"ב א' נתבאר ללמוד מזה דס"ל דגדר האיסור שאסרו חכמים לדירת גוי, אינו דשויוה לדירת הגוי דירה, דא"כ אין מקום לאסור בכה"ג דלפי גדרי איסור רשויות אין מקום לאסור, אלא הוא דקנסו את הישראל והצריכוהו לשכור מן הגוי, וכאשר כ"ה בל' הריטב"א הכא דהוי זה קנס, וע"כ שפיר הי' מקום לאסור על הפנימית. [↑](#footnote-ref-148)
148. ומבו' בדבריו, דהא דבעינן ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אי"ז משום דעיקר הא דהגוי אוסר הוא ע"י דמבטל את עירובם, דא"כ הרי הכא דמשום דירת הישראל לא מצרכינן עירוב, ל"ה הגוי אוסר, ורחוק לומר דמכח דירת הגוי, הצריכום לערב ביניהם, ובע"כ דהא דבעינן ב' ישראלים אוסרין זע"ז, הוא דבעינן שיהיו ב' הישראלים דרים יחד, ולא חשבינן להו דהם דרים יחד אלא כשהן אוסרין זע"ז, וע"כ שפיר י"ל דאף דלגבי דיני עירוב קי"ל כרבנן דרגל המותרת אינה אוסרת, ולא חשבינן להו כדרים יחד, מ"מ לגבי דירת גוי החמירו לחשבם כדרים יחד. [↑](#footnote-ref-149)
149. והנה אמנם בחי' הריטב"א לקמן שם גריס התם ר' אילעא, ולפ"ז ניחא, אך גירסת הרמב"ן במלחמות וש"ר שם ר' אלעזר. [↑](#footnote-ref-150)
150. וראיתי לבאר בזה, דהוא משום דקי"ל דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכמש"כ הראב"ד, וע"כ בישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית אוסר הגוי על החיצונה, אף דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך בישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, אין אוסר הגוי מדינא על החיצונה בדריסת רגלו, אף דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, משום דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ולא החמירו בגוי טפי מישראל, וכמש"כ כן התוס' לקמן ע"ה ב', - אך צ"ע דמקור דברי הראב"ד דקי"ל דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ודלא כמשמעות סוגיין, הוא כדי שלא לדחות דברי רב ור' חייא, אך לדעת הרמב"ן דקי"ל לאסור בהני גווני משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, ובלא גזירה זו ל"ה אסרינן בההיא דישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה, אין מקור דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וגם מש"כ הריטב"א דמסוגיית הגמ' לעיל נלמד דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אינו מתישב בד' הרמב"ן שם שכתב בתו"ד דאיכא דין בפנ"ע דאין עירוב מועיל במקום הגוי, ולכאו' הוא משום דאם הי' עירוב מועיל הוה חשבינן להו כיחיד במקום הגוי, וזה דלא כמש"כ הריטב"א ללמוד מסוגיית הגמ' שם דאף ביחיד דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-151)
151. ומבו' בדבריהם דאלמלי הא דלא החמירו בגוי יותר מבישראל הי' בדין שיאסור הגוי עליהן, ובל' תוס' הרא"ש משמע קצת דהוא משום הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, דשייכא אף בדריסת הרגל, ודלא כמש"כ הריטב"א דבדריסת הרגל ליכא להחשש דילמד ממעשיו, - וי"ל עוד, דהוא משום דהא דרגל המותרת אינה אוסרת שלא במקומה, אמרו לעיל נ"ט ב' דהוא משום דפנימית אחדא לדשא ומשתמשא, ופירש"י דהוא משום דכופין על מידת סדום, ולפ"ז י"ל דבגוי ל"ש להתיר משום זה, דל"ש בגוי כופין על מידת סדום, ועי' בחזו"א סימן פ"ו סקי"ט שנסתפק בכעי"ז, - ועי' בחזו"א סימן פ"ב סק"י שפירש בזה בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-152)
152. ונתחדש בד' הריטב"א, דאם הי' בזה להגזירה דשמא ילמד ממעשיו, הי' הגוי אוסר מדינא, אף דישראל כה"ג אינו אוסר בדריסת רגלו, וי"ל כמש"נ בהערה לעיל דבגוי ל"ש דינא דרגל המותרת דאינה אוסרת, וי"ל עוד, כמשמעות דברי הריטב"א לעיל ס"ה ב' דכל דאיכא להגזירה דשמא ילמד ממעשיו מצינו לאסור אף היכא דאין לגוי כלל דריסת הרגל שם, ובישראל וגוי בחיצונה וישראל בפנימית הי' מקום לאסור את הפנימית, וכ"ש דיש לאסור אף דדריסת הרגל דהגוי הויא כרגל המותרת במקומה. [↑](#footnote-ref-153)
153. אך העירו בזה ממש"כ הבעה"מ בסוגיין דכל הסוגיא אתיא כרבנן דרגל המותרת אינה אוסרת, ולהנ"ל הרי גם לדעת ר"ע דרגל המותרת אוסרת בעינן לדינא דגוי ה"ה כרבים, דאל"כ ל"ה הגוי אוסר, משום דאינו דר עם הישראלים וליכא למיחש שילמדו ממעשיו, - וע"כ צ"ל, דלעולם הא דהגוי אינו אוסר מדינא הוא משום דהוי רגל המותרת, דכל מה שהחמירו בגוי כר"ע, הוא לגבי דינא דאוסרין זע"ז, אך לגבי עיקר האיסור בדריסת רגלו, לא החמירו בגוי יותר מישראל. [↑](#footnote-ref-154)
154. ויש להוסיף, דבד' הרשב"א והריטב"א שם משמע דהישראל שבחיצונה שכיח דדייר, אף בלא הא דהישראל שבפנימית משמרו, וע"כ חשיב דהישראל שבחיצונה גורם לישראל שבפנימית לדור, ולפ"ז תיקשי דלמש"כ הריטב"א דקי"ל דאף יחיד דשכיח דדייר אוסר הגוי עליו, מ"ט לא אסרינן בגוי בפנימית וישראל בחיצונה, - ולהריטב"א לטעמי' ניחא, דכל שאין הישראל דר עם הגוי, לא חיישינן שיבא ללמוד ממעשיו, וע"כ לא גזרו בזה שיאסור הגוי. [↑](#footnote-ref-155)
155. ולכאו' המכוון בזה, דאף דמדינא אין לאסור בהני גווני, מ"מ יש לאסור בזה משום הגזירה, וכ"ה להדיא בל' הרמב"ן, - אך צ"ע בד' הרשב"א שהק' מכח זה ע"ד הרי"ף שהשמיט לסוגיית הגמ' לעיל, ולכאו' להנ"ל ניחא, דלא קי"ל כסוגיית הגמ' שם דבהני גווני אוסר הגוי מדינא, אלא קי"ל לאסור מכח דינא דסוגיין דגוי ה"ה כרבים, וע"כ השמיט הרי"ף לסוגיית הגמ' שם, והביא הכא לדינא דגוי ה"ה כרבים דמכח זה יש לאסור אף בהני גווני, וכמש"כ כן הבעה"מ והרמב"ן, - ולכאו' מבו' מד' הרשב"א דאם כשדרים ב' הישראלים בב' חצירות אין הגוי אוסר עליהן אף כשהוא דר עמהן, משום דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, ל"ה אסרינן בג' חצירות מכח הגזירה דגוי ה"ה כרבים, ומהא דאסרינן בזה משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, נלמד דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, וכ"נ גם בד' הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל ס"ה ב' שכתב לאסור בגווני דהתם משום דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, והוכיח כן גם מדינא דגוי ה"ה כרבים, ומשמע דמדינא דגוי ה"ה כרבים נלמד דל"ב ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך העירו דאי"ז מתישב בל' הרשב"א שם, דמשמע להדיא דמכוון ד' הראב"ד הוא דיש לאסור בגווני דהתם מכח הגזירה דגוי ה"ה כרבים, וזהו שכתב דהתם שייכא טפי הגזירה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-156)
156. וצ"ע דהרי ר' אלעזר גופי' דקאמר הכא דגוי ה"ה כרבים,אמר לעיל שם דבישראל וגוי בפנימית אין אסור אלא משום דשכיח דדיירי, והיאך נימא דפליגי, ושמא גריס הכא ר' אילעאי, וכגירסת הריטב"א. [↑](#footnote-ref-157)
157. ומבו' בדבריו דאם ליכא בפנימית עם הגוי אלא ישראל אחד, אין הגוי אוסר מדינא על החיצונה, - אך בל' הבעה"מ שכתב דהגזירה היא דילמא איכא מאן דלא ידע בההוא גוי שהוא יחיד במקומו וקסבר שישראל דר עמו, משמע דאף אם יש עמו ישראל אחד, ה"ה אוסר מדינא על החיצונה, וזה מתפרש כמש"כ החזו"א בסימן פ"ב סקי"א, עיי"ש, אך אי נימא בדעת בעה"מ דהא דלא אסרו הכא מדינא, הוא משום דאין הגוי דר עמהם בחצר וליכא למיחש שילמדו ממעשיו, ל"ש טעמא דהחזו"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-158)
158. ולכאו' יש ללמוד לד"ז מד' רש"י הכא, דהנה בפי' קמא שפירש"י דהיו דרים בחצר ב' ישראלים ונכרי אחד, צ"ב מ"ט הצריך שיהיו דרים שם ב' ישראלים, ומ"ט לא סגי בדירת אכסנאים אלו לאסור, ולכאו' הוא משום שפירש שהיו האכסנאים דרים יחד, ול"ה אוסרים זע"ז, אך צ"ע דאכתי מ"ט הוצרך להא דהיו דרים שם ב' ישראלים, ולא סגי במה שהי' דר שם ישראל אחד, וישראל זה והאכסנאים אוסרין זע"ז, דהרי אף דירת אכסנאים הויא דירה לאסור, וכמש"כ רש"י בפי' בתרא, ואין נראה דבפי' קמא פליג ע"ז, ולפ"ד הרמ"א ניחא, דכל שהי' דר שם ישראל אחד קבוע, היו האכסנאים בטלים לגביו ולא היו אוסרין, ורק לפי' בתרא דלא הי' שם ישראל אחר קבוע, הוא דהאכסנאים אוסרין זע"ז. [↑](#footnote-ref-159)
159. ולכאו' מוכח כן ממה שאמרו לקמן דר"ח בר יוסף וכו' איקלעו לההוא פונדק דאתא גוי מרי' דפונדק בשבת, והרי דאף הם אכסנאים בפונדק של גוי ובעל הפונדק שם, אינם בטלים לגבי', דלכאו' פי' בתרא דרש"י דהאכסנאים עצמן אוסרין זע"ז, הוא גם בההיא עובדא, - וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בסוגיין ובד' הראב"ן במכילתין והראבי"ה בסימן ת"ד, דישראלים שנכנסים בפונדק של גוי אוסרין זע"ז ובעל הפונדק אוסר עליהן, והרי דאף שבעל הפונדק שם אינם בטלים לגבי'. [↑](#footnote-ref-160)
160. וצ"ע בד' העצי אלמוגים בסימן שפ"ב סקכ"ט שכתב דהרשב"א למד לדין זה מדינא דתפיסת יד בישראל, דכל שיש למשכיר תפיסת יד אין השוכר אוסר, וצ"ע דהרי ב' דינים חלוקים הם, דהכא סגי במה דיש לו רשות להניח שם כלים, והתם ל"מ אלא כשיש שם כלים שאינם ניטלים בשבת, - ועי' בתשו' מהר"י קארו דודו של הב"י בתשו' אבקת רוכל סימן מ"ז שהאריך בזה דב' דינים חלוקים הם. [↑](#footnote-ref-161)
161. אך האלי' רבה שם סקכ"א חילק ביניהם, אף דבדינא דמושיל לי' דוכתא ס"ל דבעינן שיניח שם דבר ולא סגי במה שיש לו רשות להניח, מ"מ הכא סגי במה שיש למשכיר רשות להניח, והשעה"צ שם סקס"א הביא לדבריו בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-162)
162. ולכאו' הטעם בזה, דשאני שותפין דלא חשיב דיש להישראל זכות בדירתו של הגוי, ומשא"כ הכא דכל שיש להמשכיר תפיסת יד, חשיב דיש לו זכות בדירתו של הגוי, כיון שהגוי השוכר בא מכח המשכיר. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שכתב דאף אם הניח שם כלים, כל שאין לו רשות בכל הבית אין שוכרין ממנו דלא פלוג רבנן, - וצ"ע דלכאו' כשהניח שם כלים שאין ניטלין בשבת, ומצינו למיתי עלה מדינא דתפיסת יד דהתם, מ"ט יהא חמיר דין שוכר גוי מדין שוכר ישראל, וכ"נ בשו"ע סימן שפ"ד ס"ב דגם בשוכר גוי איכא להתירא דתפיסת יד דכלים שאין ניטלין בשבת. [↑](#footnote-ref-164)
164. והמאמ"ר שם סק"ג כתב דבתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"כ, שהוא מקור דינא דסימן שפ"ד, מבו' דבאמת כתב ב' טעמים להתיר בזה, חדא, דיש להם כלים שאינם ניטלים בשבת, ויש בזה להתירא דתפיסת יד, ועוד, דכל שיש לו רשות להניח שם כלי חשיב כשול"ק ומצי לערב או להשכיר, והשו"ע נקט לטעמא קמא, וה"ה דאף אם אין שם כלים מצי להשכיר מכח טעמא בתרא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-165)
165. ולא נתפרש בדבריו דמ"ט בההיא דסימן שפ"ב סי"ח נעשה המשכיר כשול"ק של השוכר, ולא אמרינן דהוי כישראל וגוי הדרים בבית אחד, - ושמא שאני התם דאין המשכיר דר בבית, וע"כ כל שיש לו תפיסת יד שם, חשיב דיש לו זכות בדירתו של השוכר והוי כשול"ק, ומשא"כ בההיא דאנשי חיל המלך, איירי כשהבעה"ב ג"כ דר שם, וע"כ אף שיש לו שם תפיסת יד, אי"ז זכות בדירתו של השוכר אלא בדירת עצמו, ול"ה כשול"ק. [↑](#footnote-ref-166)
166. ובס' חכמת הלב פ"ו ס"ק ק"ו כתב לדקדק מד' הב"י והרמ"א בסימן שצ"א דאין שוכרין ממי שיכול לסלק, אלא כשהבתים שלו, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. וי"ל דהיינו רק משום דבידו לעורר מדנים ומלחמה בכל שעה שירצה, וכמש"כ כיו"ב בתשו' חכם צבי סימן ו', והובא בביאוה"ל סימן שצ"א ס"ו. [↑](#footnote-ref-168)
168. ולדעת הסוברים דשול"ק של גוי נותן עירובו ודיו וא"צ לשכור ממנו, לכאו' גם הכא סגי במה שנותן עירובו, ולא מיבעיא למש"כ הריטב"א דכל דיכול לסלוקי חשיב כתפיסת יד דהוא כשול"ק, אלא אף למשמעות דברי רש"י וש"ר דהוא משום דחשיב כבעלים, י"ל דכיון דאף בשול"ק של גוי מהני עירובו להתיר אף לרשות הגוי, כ"ש דכל דחשיב הישראל כבעלים דמהני עירובו להתיר לרשות זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-169)
169. ואף לדעת רש"י ודעימי' דשול"ק של גוי מערב, נת' במק"א ללמוד מכ"ד דמהני גם שישכיר, וכ"ה להדיא בעצי אלמוגים סימן שפ"ב סקי"ט, ומש"כ בספר חכמת הלב בפ"ו סקל"א ובסימן ט' בשם העצי אלמוגים, דלדעת רש"י ל"מ לשכור משול"ק ישראל, אלא לדעת הסוברים דמהני שול"ק מישראל, הוא תמוה, דבד' העצ"א שם מבו' להדיא דלכו"ע מהני שכירות משול"ק ישראל, (ואך שכתב דלדעת הסוברים דמהני שכירות מישראל, יועיל לשכור משול"ק שדר עמו בפיתא ולינה, ולא בעינן גם לערב עמו, אך לדעת הסוברים דל"מ שכירות מישראל, לא תועיל השכירות ששכרו ממנו להתיר לרשותו עצמה, ובעי לערב עמו). [↑](#footnote-ref-170)
170. ועיי"ש שכתב עוד כמה טעמים להתיר דאין הגוי אוסר בבית ששכר מישראל, וכתב בשם הרמ"ך שהביא כן מתוספתא דהמשכיר בית לגוי אינו אוסר עליו, וכתב בשם ה"ר שלמה וה"ר משולם שאסרו בזה, וכתב דביקשו התוספתא בכל הברייתות ולא מצאוה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש פירקין, ועמד ע"ז הבית מאיר בסימן שפ"ב ס"א, והביאו השעה"צ שם סק"ו ובביאוה"ל סימן שפ"ד ס"א.

     והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה ק"ג כתב דאין הגוי אוסר בכה"ג, משום דלא השאיל והשכיר לו ע"ד שיאסור עליו, ועי' במשכנות יעקב סו"ס קכ"ה במש"כ לפרש היטב לטעם זה, ועוד שאין דרכו של ישראל להשאיל ולהשכיר בית לגוי בחצר שהוא שרוי בתוכה, ולא העמידו דבריהם בדבר שאינו מצוי, - אך בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"כ הביא מירושלמי דגוי שדר בביתו של ישראל ברשות אוסר עליו, והמאירי שם כתב בשם הרשב"א דלא קי"ל כד' הירושלמי בזה, והט"ז בסימן שפ"ד ס"א עמד בסתירת ד' הרשב"א בזה, והוא גם סתירת ד' הרמ"א דבסימן שפ"ב ס"א כתב דישראל שהשכיר ביתו לגוי אין הגוי אוסר, ובסימן שפ"ד כתב דגוי אכסנאי אוסר, ועיי"ש בפמ"ג ובביאוה"ל מש"כ כמה דרכים בזה, ועי' גם בחזו"א סימן צ' סקל"ג, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-171)
171. ולעיל הבאנו מד' החזו"א בסימן פ"ב סוסק"ח שכתב דבמשכיר ישראל אין שוכרין ממנו אף היכא דמצי לסלוקי, ולכאו' הוא דלא כמש"כ הרמב"ן והגר"א דכל דיכול המשכיר לסלקו, אין הגוי אוסר כלל, - אך י"ל דדברי החזו"א קיימי כשאין הישראל המשכיר דר שם, ובכה"ג י"ל דאוסר הגוי, דכל מה שהתירו הרמב"ן והגר"א בזה, י"ל דהוא כשהישראל המשכיר דר שם, דהגוי טפל לדירתו של הבעה"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-172)
172. וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ב מעירובין הי"ב, לפ"מ שפירש המ"ב בסימן שפ"ב סקכ"ב בדבריו דבא לפרש טעם הא דמותר לשכור בשבת, ומשמע דע"ז הי' עיקר הנידון בסוגיין אם מותר לשכור בשבת, ולפ"ז הרי דממה שדנו אם שוכר כמערב דמי, מבו' דהא דל"מ עירוב בשבת הוא מכח הא דמיקני רשותא בשבתא אסור. [↑](#footnote-ref-173)
173. ובתשו' משיב דבר ח"א סימן כ"ז סק"ג כתב, דמש"כ התוס' דמותר משום דהוי כמתנה, היינו דבמתנה הוי כל האיסור על הנותן, והכא דהנותן הוא גוי לי"ב איסורא, ומשא"כ בביטול רשות דהמבטל הוא ישראל, ה"ז אסור למ"ד דהוא מיקנא רשותא, עיי"ש, ובתשו' דברי מלכיאל ח"ג סימן פ"ה תמה ע"ז, ועיי"ש מש"כ בזה, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דהחלות שבשכירות דמי להחלות שבביטול רשות, ואה"נ לדעת ב"ש דאין מבטלין בשבת, משום דהוא מיקני רשותא, אף אין שוכרין מן הגוי בשבת, אך לפ"מ דקי"ל כב"ה דמבטלין בשבת משום דהוי סילוק רשותא, ה"נ שוכרין מן הגוי בשבת, (ומש"כ התוס' דהא דשוכרין הוא משום דהוי כמתנה בעלמא דאין עושין אלא להתיר טלטול, היינו דאף דעושין מעשה שכירות דהוא כמעשה דמו"מ, מ"מ כיון דהוא להתיר טלטול והחלות שחל עי"ז הוא סילוק רשות, לי"ב איסורא), ועמש"כ עוד בזה במלבושי יו"ט ח"ב חו"מ סימן י"ד ד"ה בדבר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-174)
174. והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ד הק' בהא דקי"ל דעשאו לאילן סולם מהני משום דלא גזרו על שבות ביה"ש, דהרי אי"ז פתח לכל היום, ול"ד לנסתם הפתח דשרי, דהכא הי' עתיד ליסתם, ועיי"ש שכתב דהא דמהני הוא בצירוף הא דגם בשבת הוי פתח ואריא הוא דרביע עלי', וכ"כ המחה"ש בסימן שע"ב סקכ"ד, - והתו"ש בסימן שע"ב סקמ"ו כתב דכל הא דאסרינן כשהוא עתיד להתבטל, היינו בגונא דאם הי' קלקול זה בביה"ש הי' העירוב בטל, ובזה אמרינן דהוי כאילו נתקלקל בביה"ש, ומשא"כ באילן דהקלקול שנתקלקל בשבת ל"ש בביה"ש, שהרי בביה"ש לא גזרו על שבות זה, שפיר אמרינן הואיל והותרה הותרה, והביאו הפמ"ג באש"א שם סקכ"ד וקלסי', ולמש"כ בתור"פ דהא דגוי שבא בשבת אוסר, הוא רק משום דהי' בידו לבא מבעו"י, ודאי דל"ש ה"ט בעשאו לאילן סולם, ונתחדש לפ"ז, דהא דלא אמרינן הואיל והותרה כשהוא עתיד ליאסר, אי"ז משום דחשיב כעשה את העירוב מתחילה לחצי שבת, וכמש"כ החמד משה בסימן שע"ד, וכ"ה משמעות ד' הביאוה"ל בסימן שפ"ב ס"א ד"ה צריך, (וכן משמע ממש"כ הראשונים לדמות דמה"ט כששכרו מן הגוי לא אמרינן דחזר העירוב למקומו, והיינו משום דמעיקרא ל"ה העירוב אלא עד הזמן שיבא הגוי), אלא הוא משום דההיתר בביה"ש ל"ה היתר גמור, וחשיב דלא הותר בביה"ש. [↑](#footnote-ref-175)
175. וצ"ב דמה נפ"מ אם הלך למקום קרוב או רחוק, הרי אף כשהלך למקום קרוב, הרי כל שנשאר שם סמוך לשבת, כבר אין ביד לבא מבעו"י, ואם משום דמעיקרא הי' בידו לבא, הרי גם כשהלך למקום רחוק, הי' בידו מעיקרא לבא, ומשמע דתלי אם בשעה שעירבו עדיין יש בידו לבא, וע"כ כשהלך למקום קרוב ובשעה שעירבו עדיין יש בידו לבא, אף שסמוך לשבת כבר אין בידו לבא, לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-176)
176. ובעיקר הדברים יש מקום לדון עוד, דבד' תור"פ מבו' דכל הא דבגוי לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, הוא רק משום דבידו הוא לבא, ולפ"ז בגוסס דאי"ז בידו שפיר מצינו למימר הואיל והותרה הותרה, - ועד"ז כתב החזו"א בסימן פ"ח סק"ב דהעיקר לדינא הוא דלא תלי אם שכיח, אלא כל שהאדם אוסר ע"י מעשה, לא אמרינן הואיל והותרה הותרה כיון דבידו לאסור כל שעה, וכתב דלפ"ז כשמת גוסס בשבת שפיר אמרינן הואיל והותרה הותרה. [↑](#footnote-ref-177)
177. ועיי"ש שעמד בזה במש"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין דטעמא דהראב"ד הוא משום דדמי לשכח אחד מבני חצר ולא עירב דמבטל רשותו בשבת, ולפ"ז הדין נותן דיועיל אף כשהי' הגוי בער"ש, דומיא דשכח אחד מבני חצר ולא עירב, דאף דבתחילת השבת ל"מ העירוב, מהני שיבטל רשותו בשבת ועי"ז מהני העירוב, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-178)
178. ולמש"כ הריטב"א דהא דבשכח אחד ולא עירב מהני שיבטל בשבת, הוא משום דמסתמא ניח"ל ויבטל להם רשותו, הרי דמטעם אחר אין להתיר בגוי שהי' שם בער"ש, דבגוי ליכא לה"ט דמסתמא ניח"ל. [↑](#footnote-ref-179)
179. אך בד' הקרבן נתנאל בסק"נ משמע שפירש בד' התוס', דזהו שחילקו בין ישראל ששכח ולא עירב לגוי, דבישראל ששכח ולא עירב לא בטל עיקר העירוב, אלא דחלקו אוסר, וע"כ כל שביטל את חלקו שרי, ומשא"כ בגוי דאינו בר עירוב, בטל עיקר העירוב של הישראלים, - והעירו דכן נראה ממש"כ בתור"פ לעיל כ"ו א', בדין ביטול רשות, דכל שביטל לאחד מבני החצר, מותר אותו שביטלו לו להוציא לחצר, אף דהאחרים אסורין משום דצריך לבטל לכל אחד ואחד, והרי דלא אמרינן דכ"ז שלא ביטל לכולם, בטל עיקר העירוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-180)
180. אך התוס' בשבת ק"א ב' כתבו דליכא למימר בזה הואיל והותרה הותרה, דדמי להיכא שעירבו ג' בתים ונפל האמצעי ונעשה רה"ר דפשיטא דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה, והפמ"ג באש"א סימן שע"ד סק"א כתב דהוא משום דדמי לליתניהו למחיצות דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן צ"ח סק"ו, ועיי"ש במש"כ להסתפק בדעת הרא"ש דפליג, (ועי' עוד בדבריו שם בסימן צ"ו סוסקל"ה הוכיח מזה דל"ש עירוב כלל היכא דרשות האסורה מפסקת, ואי"ז משום דאסור לטלטל ולהביא העירוב לשם), ולכאו' יסוד הדברים הוא דדינא דהואיל והותרה הותרה, היינו דחשבינן דההיתר עדיין קיים, וכל דמפסיק כרמלית, א"א לחשבם כמעורבים יחד, - והר"ן בשבת שם כתב דהתם אסרינן לטלטל מזל"ז משום דגזרינן דילמא נפיל מאי דמטלטל בכרמלית, - ובד' הרמב"ם בפ"ג מעירובין הכ"ה מבו' דהוא משום דל"מ דינא דהואיל והותרה הותרה להתיר לטלטל מזל"ז, ול"מ אלא להתיר לטלטל בכל חצר בפנ"ע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-181)
181. ולכאו' מכוון הקו' היא, דלא ס"ל דאיכא מעליותא במה שעשה העירוב מתחילה לכמה שבתות וכבר חל שבת אחת, וכמש"כ בנשמ"א כלל ע"ב סק"ב דמה שייכות יש בין שבת זל"ז, ובע"כ דהא דשרי כשנקשרו בשבת אף דבתחילת השבת ל"ה קשורות, הוא משום דאף אם בתחילת השבת לא הועיל העירוב, מ"מ כשנתקשרו חוזר העירוב וניעור, ואף דל"ה עומדות הספינות ליקשר, וא"כ כ"ש דכשבא נכרי בשבת ושכרו ממנו נימא דחוזר וניעור, - והאהעו"ז שם כתב דהא דשרינן בספינות שנפסקו בחול ונתקשרו בשבת הוא משום דהן עומדות ליקשר, ועד"ז כתב הנשמ"א בכלל ע"ב סק"ב, אך הבית מאיר בסימן שפ"ג תמה ע"ז, דהרי בביה"ש אסור לקשרם אף ע"י גוי, וא"כ בתחילת השבת כבר אין עומדות ליקשר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-182)
182. והמ"ב שם כתב, דאף דבגוסס שמת בשבת לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, מ"מ אם העירוב הונח בשבת העבר וכבר חל העירוב פעם אחת, אף דבשבת זו כשנעשה גוסס הי' עומד להתבטל, אמרינן בזה כיון שהותרה הותרה, - ונתחדש בדבריו, דמהני הא דחל העירוב שבת אחת, דמכח זה אף בשבת זו חשיב דהותר בתחילת השבת היתר גמור, וע"כ אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה, ולא אמרינן דלענין הואיל והותרה הותרה, ל"מ מידי מה שחל העירוב פעם אחת, דהרי לא אמרינן הואיל והותרה הותרה אלא מכח מה שהותר בביה"ש דשבת זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-183)
183. ובשעה"צ שם סקל"א כתב לדון דד"ז תליא בגירסת הגמ', דגירסת רש"י אחד שוכר ע"י כולם, וגיר' הרי"ף והרא"ש אחד שוכר לכולם, אך כתב דגם לגירסת רש"י י"ל דמהני אף כששכר תחילה ואח"כ עירב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-184)
184. ובדבריו שם מבו' דמהני הא דשוכר ע"י כולם, דיש לכולם חלק בשכירות זו, כיון דהוו כולם כאיש אחד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-185)
185. ולכאו' הי' נראה מזה דס"ל, דהא דאחד שוכר ע"י כולם, הוא משום דמהני עירובו גם על הרשות ששכר מן הגוי, וע"ד מש"כ רש"י לעיל כ"ו ב' בדין ביטול רשות דאם ביטל קודם שעירב, מהני עירובו גם על הרשות המבוטלת, וע"כ ס"ל דה"נ כשביטל את רשותו מהני, דביטל גם את רשות הגוי המושכרת לו, אך אם לא ביטל את רשותו אלא יצא מן החצר, ל"מ, דאי נימא דעיקר השכירות חלה לכל בני החצר, מה נפ"מ אם ביטל את רשותו, או יצא מן החצר, (הרי אף כשביטל את רשותו אינו אחד עם כל בני החצר), אך י"ל דלא תיקנו חכמים שתועיל שכירות, אלא במי שהוא מבני החצר והגוי אוסר עליו, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן פ"ב סקל"ב שכתב בתחילת דבריו דדינא דאחד שוכר ע"י כולם הוא אף כשביטל להם רשותו, ובסו"ד נסתפק אם ה"ז מועיל אף כשיצא אח"כ מן החצר.

     ואמנם לכאו' לפ"ז לא יועיל אלא היכא שעירב או ביטל אחר ששכר מן הגוי, דאם עירב או ביטל תחילה, לא חייל העירוב והביטול על רשות הגוי, - אך באמת להרשב"א לטעמי' שם פ"ז הלכה ק"צ דאחד מן השוק שמת והניח רשותו לאחד מבני חצר שמת אינו אוסר שהכל נמשך אחר עירובו לכשתכנס השבת, והיינו דאף שעירב קודם שזכה ברשות זו, חייל עירובו אף על רשות זו, ה"נ הכא שפיר יועיל העירוב והביטול שביטל תחילה על הרשות ששכר מן הגוי, ורק אם שכר מן הגוי בשבת לא יועיל ע"ז העירוב שעירב תחילה, אך בזה בלא"ה דעת הרשב"א גופי' דבטל העירוב, וצריך לבטל רשותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-186)
186. ולכאו' קו' זו תלוי' בפלוגתת קמאי בהא דצריך לבטל לכל אחד ואחד, אם כשביטל לאחד ואח"כ עירבו, מהני העירוב על הרשות המבוטלת, וית' בעזה"י במקומו, ולהני קמאי דס"ל דל"מ העירוב על הרשות המבוטלת, שפיר הוצרכו לחדש דבשכירות אחד שוכר ע"י כולם, אף דשכירות היא כעין ביטול רשות, וכמש"כ הרמב"ם ועוד מקמאי. [↑](#footnote-ref-187)
187. וי"ל עוד, דלכאו' למשמעות ד' הראשונים דדינא דשול"ק נותן עירובו, הוא משום דהוא מערב את רשות הגוי, משום דהו"ל כבעלים או כשליח, ל"מ אלא כשנתן הוא עצמו חלק בעירוב, אך כשנתן אחד מן הדרים עמו בביתו חלק בעירוב, אף דה"ז מועיל להתיר את דירתו עצמה, מ"מ אי"ז מועיל לרשות הגוי, ובכה"ג בעינן לדינא דאחד שוכר ע"י כולם. [↑](#footnote-ref-188)
188. אך באמת י"ל דאף למש"כ החזו"א דל"ב קנין, מ"מ בעינן שיתן לו הגוי עצמו רשות, ול"מ כשנתן לו שול"ק או המשכיר רשות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-189)
189. וי"ל עוד עד"ז, דכל הא דחשבינן להו כמערבין, הוא רק כשעכשיו אין רשות הגוי אוסרת, דבזה אמרינן דגם בער"ש הי' בידם להביא לידי כך שלא תהא רשות הגוי אוסרת ולערב, אך כל דעכשיו רשות הגוי אוסרת, הרי דבאופן כזה מעולם לא הי' בידם לערב. [↑](#footnote-ref-190)
190. והי' מקום לפרש, דכל שאין הגוי שם ואין דירתו אוסרת, ל"מ לשכור ממנו, דלא תיקנו שכירות אלא כשהגוי אוסר, אך מלבד דאי"ז מתישב להני קמאי שפירשו לסוגיא דהכא דגוי אסר אף היכא דליתי', גם לכאו' זה נסתר ממה שאמרו לעיל דאף כשאינו שם מהני לשכור מן המשכיר דמצי לסלוקי, והרי דשפיר מהניא השכירות אף כשאין הגוי דר שם. [↑](#footnote-ref-191)
191. וראיתי להוסיף טעם בזה, דבאמת כ"ז שלא שכרו מן הגוי הי' מקום לחשבם דאין מערבין, כיון דדינא הוא דא"א לערב כשיש גוי, ואך דנתחדש דמהני הא דיש בידם לשכור ולסלק את הגוי, דמכח זה חשבינן להו כמערבין, וע"כ כל דבפועל אין בידם לשכור, חשיב דאין מערבין, כיון דא"א לערב כשיש גוי, - ואמנם הנה הראשונים בסוגיין דנו לדעת הראב"ד דגם בישראל שלא הי' בער"ש חשיב כאין מערבין, אף דבזה ליכא לטעם זה, אך י"ל דהוא משום דישראל שאינו שם ל"מ לערב, וכמבו' בד' התוס' לקמן ע' ב' ד"ה אחד דל"מ עירוב בדירה בלא בעלים, למ"ד דאינה אוסרת. [↑](#footnote-ref-192)
192. ועיי"ש שכתב דראי' זו היא לדעת הסוברים דגוי לא אסר היכא דליתי', והיינו משום דלדעת הסוברים דגוי אסר אף היכא דליתי', י"ל דמה"ט הוא דחשיב דאין מערבין, כיון שלא הי' בידם לערב כלל מער"ש, וגם י"ל דבכה"ג מודה הראב"ד דכששכרו מן הגוי בשבת אין העירוב מועיל, דרק כשחל העירוב בתחילת השבת ואח"כ בא הגוי, הוא דמהני השכירות שיחזור העירוב לחזקתו, ונת' בזה בדף מס' 10, - אך באמת משמעות ד' הריטב"א, דאם גוי אסר היכא דליתי', שפיר יש לקיים לדינא דהראב"ד, ובע"כ דדינא דהראב"ד הוא אף כשלא חל העירוב בתחילת השבת, ויש להוכיח כן עוד, דאי נימא דכשהי' הגוי אוסר בער"ש ושכרו ממנו בשבת מודה הראב"ד אין העירוב מועיל, הרי בע"כ דחלוק גוי מישראל, (דבישראל ששכח ולא עירב בער"ש וביטל בשבת, מהני העירוב), וא"כ מאי קשיא להו להראשונים דאף בישראל לא יועיל ביטול, הרי שפיר י"ל דדוקא בגוי חשיב דאין מערבין, כיון דכ"ז שלא שכרו ממנו אין העירוב כלום, (כדחזינן דאם הי' אוסר בער"ש אין עירובם כלום), ומשא"כ בישראל דאף קודם שביטל, עדיין עיקר העירוב קיים, (כדחזינן דאף דהי' אוסר בער"ש, שפיר מהני העירוב להתיר כשיבטל בשבת), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-193)
193. והעירו דהרשב"א גופי' כתב לקמן פ"ו א' בשם הראב"ד, דישראל שבא בשבת אינו אוסר, דהואיל והותרה הותרה, וצידד כן לדינא, וא"כ מאי קשיא לי' הכא. [↑](#footnote-ref-194)
194. והעירו דלפ"מ שאמרו לקמן ס"ז א די"ל דכל הא דאין שוכרין בשבת הוא משום דתרתי לא עבדינן הא חדא עבדינן, וע"כ במת גוי בשבת מבטלין, א"כ הדין נותן דה"נ בישראל שבא בשבת מבטלין, כיון דאי"ז חדא, ומאי קשיא להו להראשונים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-195)
195. ואמנם בד' הר"ח מבו' דמפרש דעיקר הא דאמר שמואל דאין מבטלין, היינו דאין שוכרין, אך בד' הריטב"א והר"ן מבו' דעיקר הא דאמר שמואל הוא דאין מבטלין, ואך דמדמינן דכ"ה דאין מבטלין ה"נ אין שוכרין, - והעירו בזה, דכיון דאף אין שוכרין, א"כ ליכא נפ"מ בהא דאין מבטלין, דאף אם הי' הביטול מועיל מ"מ היו אסורין משום דאין שוכרין, ואף דנפ"מ בזה כשמת הגוי, הרי מיבע"ל בזה לקמן ס"ז א' אם בכה"ג אין מבטלין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-196)
196. ועיי"ש שכתב לפרש בע"א דמכוון הגמ' למילף מהא דאין ביטול רשות בחורבה, וזה מתפרש למשמעות הגמ' לעיל ס"ו ב' דהא דאין ביטול רשות בחורבה הוא חד דינא עם הא דאין ביטול רשות מחצר לחצר, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-197)
197. ולכאו' צ"ל דעיקר הגריעותא היכא דאין אוסרין הוא משום דלא שייכי זל"ז, ובזה הוא דאמרינן דאף לר' יוחנן דגם כשאין אוסרין זע"ז מהני ביטול, י"ל דהיינו רק כשמערבין ומכח זה הם שייכי זל"ז, אך כל דגם ל"מ לערב יחד ולא שייכי זל"ז כלל, י"ל דאין מבטלין. [↑](#footnote-ref-198)
198. וצ"ע בד' הריטב"א שעמד בזה, אף שכתב לעיל ס"ו א' בפי' קמא, דהא דתהי ר"א, הוא משום דאיירי התם כשלא עירבו משום שלא הי' להם פנאי, ולפ"ז הרי דלר' יוחנן דאמר דשוכרין, חזינן דאף תרתי עבדינן. [↑](#footnote-ref-199)
199. אך לכאו' דברי הריטב"א והר"ן אינם מתישבים בפירש"י גופי' לעיל שם בד"ה ואי אתא, - וראיתי לישב לד' רש"י, דכל מה שאמרו לעיל דבאתא גוי מאתמול לא חשיב כאוסרין ואין מערבין, הוא כששכרו ממנו בשבת, דלענין זה חשיב כמערבין, דכיון דמער"ש הי' בידם לשכור ולערב, גם בשבת מצו לשכור ולבטל, אך כשמת הגוי בשבת ובאנו להתיר ע"י ביטול לחוד, הרי דזה ל"ה בידם בער"ש, וע"כ שפיר י"ל דחשיב כאין מערבין. [↑](#footnote-ref-200)
200. אך צ"ע, דמה הוצרך רש"י להא דהכא אי בעי מוגר וערובי מאתמול מצי עבדי, הרי להדיא פירש"י לעיל דהא דבב' בתים וכו' אין מבטלין, הוא משום דליכא אפי' חדא, דאין אוסרין ואין מערבין, וממילא דבמת גוי בשבת אף אי נימא דחשיב כאין מערבין, מ"מ כיון דהן אוסרין זע"ז שפיר הן מבטלין. [↑](#footnote-ref-201)
201. והתוס' בתי' בתרא כתבו דבב' בתים ל"ה לו כח מבעו"י לעשות אותו ביטול, וכנראה דבתי' זה מפרשי דזהו מה שאמרו לעיל דהטעם דל"מ לבטל הוא משום דל"מ לערב מאתמול, והיינו דכיון דמאתמול ל"ה רשות זו בידם כלל ול"ה מצו לערב, אף ל"מ לבטל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-202)
202. אך בסימן פ"ז סק"ה כתב דהא דאין ביטול רשות מחצר לחצר הוא משום דא"א למחשב כל הדירה שלו וחברו שכן אצלו כיון שאין לו תפיסת יד בהאי חצר, וזה ע"ד ד' תור"פ, או דלא תקנו ביטול מחצר לחצר, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-203)
203. ולפ"ז לכאו' כל הא דיש ביטול רשות בכה"ג, הוא כשעירבה החיצונה ולא עירבה הפנימית, דהפנימית אוסרת על החיצונה, וע"כ מצי לבטל לה, אך בגונא שעירבו כל אחת לעצמה, ואין הפנימית אוסרת על החיצונה, ל"מ לבטל להתיר לטלטל מזל"ז, - והחזו"א בסימן פ"ה סק"ו נסתפק בדין זה, ובסו"ד כתב דאי נימא דאף מבטלין זל"ז להתיר לטלטל מזל"ז, צ"ל דל"ד להא דאין ביטול רשות בחורבה משום דאין עיקר תשמישם שם, דחצר עדיפא מחורבה לענין זה, וצ"ב.

     ואמנם אף אי נימא דל"מ הפנימית לבטל לחיצונה כשאינה אוסרת עלי' בדריסת רגלה, מ"מ כל שהיא אוסרת עלי' בדריסת רגלה, מצי לבטל לה אף להתיר לטלטל מזל"ז, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א בשלהי סוגיין בשם הראב"ד, עיי"ש, והיינו משום דדמיא להא דכששכח אחד מבני החצר ולא עירב, מצי לבטל אף את הבית, ולא אמרינן דביטול הבית הוי כביטול מחצר לחצר דל"מ, וה"נ הכא דכוותה, ועי' בזה בתו"ד הגאו"י בסוגיין. [↑](#footnote-ref-204)
204. ומבו' דמעיקרא ס"ל להתוס' דהא דאין ביטול רשות מחצר לחצר, הוא משום דבני ב' החצירות אינם דרים יחד ול"מ לבטל זה לזה, וע"כ ס"ל דה"נ בדין דלא יועיל ביטול רשות במבוי מבני חצר זו לבני חצר אחרת, וע"ז כתבו דכל הא דאין ביטול רשות בחצר, הוא משום דבני החצר השני' אין להם חלק בחצר זו, ומשא"כ במבוי דיש לכולם חלק, מצו לבטל זל"ז. [↑](#footnote-ref-205)
205. ובל' תור"פ שם מבו', דהא דל"מ הפנימית לבטל דריסת רגלה לחיצונה, הוא משום דאין לה תפיסת יד בחיצונה, וצ"ע דלכאו' הא דאין לפנימית אלא דריסת הרגל, אי"ז טעם אלא דלא יועיל שיבטלו בני החיצונה לפנימית, אך מה טעם יש בזה דלא יבטלו בני הפנימית לחיצונה את דריסת רגלם, ואמנם י"ל כמש"כ הגאו"י דכיון דהחיצונה ל"מ לבטל לפנימית, אף הפנימית ל"מ לבטל לחיצונה, אך אי"ז מתישב בל' תור"פ, וצ"ל, דהא דא"א לבטל משום שאין להן חלק, אי"ז משום דא"א לבטל אלא למי שיש לו דיורין כאן, אלא היינו משום דדין ביטול הוא רק בב' הדרים יחד דשייכי זל"ז, וכל שאין לאחד מהן חלק כאן, ולא דיירי יחד, אין אחד מהם מבטל לחבירו, ולפ"ז מתפרש הא דמדמינן לה להא דאין ביטול רשות בחורבה. [↑](#footnote-ref-206)
206. ומשמע דס"ל דלאביי הא דאין ביטול רשות מחצר לחצר, הוא משום דאין אוסרין זע"ז ולא שייכי אהדדי, וע"כ אין ללמוד מזה דאין ביטול רשות בחורבה, אך למש"כ הגאו"י דהא דאין ביטול רשות מחצר לחצר בדלא אסרי אהדדי, הוא משום דאין עיקר תשמישו בחצר חבירו, שפיר יש ללמוד מזה להא דאין ביטול רשות בחורבה. [↑](#footnote-ref-207)
207. ואמנם תיקשי לפ"ז לדעת רבא דאף כשאוסרין זע"ז אין מבטלין מ"ט איצטריך לאשמועינן גם דאין ביטול רשות בחורבה, ושמא י"ל דאביי ורבא פליגי ביסוד דינא דאין ביטול רשות מחצר לחצר, דלאביי הוא משום דאין עיקר תשמישו בחצר חבירו ולא הקילו חכמים דיועיל ביטול בכה"ג, וע"כ הוא דס"ל דכל דאוסרין זע"ז מהני ביטול, ולרבא הוא משום דבני חצר זו מסולקין מהחצר השני', ולדעתו הא דאין ביטול רשות מחצר לחצר והא דאין ביטול רשות בחורבה, הוו ב' דינים דלא שייכי זל"ז כלל, דהא דאין ביטול רשות מחצר לחצר הוא משום דבני חצר זו מסולקין מהחצר השני', והא דאין ביטול רשות בחורבה הוא משום דלא הקילו חכמים דיועיל ביטול בחורבה שאין עיקר תשמישם שם, ול"ב למעבד צריכותא בינייהו, אך יש מקום לומר דגם לדעת רבא הוו ב' הדינים מיסוד אחד, דכל דלא שייכי זל"ז ל"מ לבטל, וגם הא דבחורבה ל"מ ביטול הוא משום דאין עיקר תשמישם שם ואי"ז מועיל לחשבם כדרים יחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-208)
208. ובחי' אהעו"ז הק', דאכתי יש בידו לבטל לבני הפנימית אף את רשות ביתו, ובכה"ג הוא מותר להוציא מביתו לחצר, וכמש"כ בשו"ע סימן שפ"א ס"ב, והוי רגלו רגל המותרת במקומה, ולא יאסור על בני החיצונה, - ובקונט' ביאורים להגר"י קוסובסקי שליט"א כתב לישב בפשיטות, דהרי כל הא דהא מותר להוציא מביתו לחצר היינו לאחר שהחזיקו בני החצר, והכא הרי א"א להם להחזיק, כיון דכ"ז שלא החזיקו הוי רגלו רגל האסורה והוא אוסר על בני החיצונה, ומכח זה ל"מ העירוב לבני הפנימית דליתא לעירובייהו גבייהו, אך יש להעיר דאף דלפי האמת ל"מ שיבטל לבני הפנימית את רשות ביתו ולהתיר עי"ז את החיצונה, מ"מ בהס"ד דמהני ביטולו להתיר לבני הפנימית, הרי שפיר הי' מועיל שיבטל את רשות ביתו דתהא אף החיצונה מותרת, ומ"ט פירש"י דגם לפי הס"ד ל"ה מהני ביטולו להתיר את החיצונה. [↑](#footnote-ref-209)
209. ועיי"ש שכתב דלא מצינו למימר דיטלו את עירובם ויכניסוהו לחצרם, דכיון דהן אסורין עם החיצונה א"א להם להביא העירוב לחצרם, וכ"ה מבו' בד' התוס' ותור"פ, - ובפשוטו מבו' בדבריהם, דכל הא דל"מ להו העירוב המונח בחצר אחרת, הוא רק משום דא"א להם להביאו לחצרם, וכן נקטו רבים מן האחרונים, אך החזו"א בסימן צ"ו סקל"ה תמה ע"ז, דמעיקר תקנת עירוב צריך שיהא מונח באחד הבתים המעורבין ושלא יהא מפסיק ביניהן רשות אחר שלא נתערב, ויתבאר בעזה"י במקומו, שוב העירו דיש מקום לפרש בד' הריטב"א, דלא סגי במה שבידם ליטול את עירובם, אלא רק אם יטלוהו בפועל ויכניסוהו לחצרם יועיל להם העירוב, וצ"ע.

     והבעה"מ בסוגיין פירש בע"א, דהא דליתא לעירובייהו גבייהו, הוא משום דכל הא דמצינו להתיר את הפנימית בפנ"ע, הוא רק ע"י דתיחוד דשא ותשתמש, ובזה הוא דאמרינן דאי אחדא דשא באפה ומשתמשת, הוי כמו שאבד עירובן, שהרי סגרו הדלת לפניו להפריש רשותן מרשות שהעירוב נתון בה. [↑](#footnote-ref-210)
210. ונפ"מ בזה לדינא הוא במש"כ הבית מאיר בסימן שע"ח ס"ג, דכל מה שאמרו הכא דל"מ שיבטל לבני פנימית, הוא רק כשהוליכו בני פנימית את אותו הפת שעירבו בו את חצרם לחיצונה, אך כל שהשאירו את עירובם בחצרם והוליכו עירוב אחר לחיצונה, שפיר מהני הביטול להתירם, דהרי הוי עירובייהו גבייהו, אך לדעת התורי"ד והריטב"א אף בכה"ג לא יועיל הביטול לבני הפנימית, דכיון דעירבו עם החיצונה והוו כחד, וצריך לבטל לכל אחד ואחד. [↑](#footnote-ref-211)
211. והי' מקום לומר, דכל מש"כ התור"פ דמהני הביטול להתיר לאותו שביטלו לו, הוא משום דהועיל הביטול כלפי כל בני החצר דתהא רשות זו חשובה כרשותו של זה שביטלו לו, וע"כ הוא מותר להוציא מביתו לחצר, דלא חשיב כמוציא לרשות של אחר, כיון דזכה הוא ברשות זו, ומשא"כ הכא דל"מ הביטול כלל כלפי בני הרשות האחרת, דאין ביטול רשות מחצר לחצר, - אך העירו דזה נסתר ממה שאמרו בשלהי סוגיין דאם א"צ לבטל לכל אחד ואחד וחייל הביטול ממילא לכל בני החצרות, לי"ב משום אין ביטול רשות מחצר לחצר, וא"כ ה"נ בדין דגם לפ"מ דקי"ל דצריך לבטל לכל אחד ואחד, מ"מ הביטול שביטלו לבני חצרם, חייל אף כלפי בני החצר השני', וביותר יש להעיר למש"כ התור"פ לקמן שם, דמדינא לא חשיב הכא כביטול מחצר לחצר, וכל הא דל"מ הוא משום דכשמזכיר בפירוש ביטול לבני החצר השני', יש לגזור אטו ביטול מחצר לחצר, עיי"ש, ולפ"ז ודאי דהביטול שביטלו לבני חצרם, מהני אף כלפי בני החצר השני'. [↑](#footnote-ref-212)
212. וצ"ע דלכאו' כל הא דל"מ הכא משום דליתא לעירובה גבה, הוא רק משום דהפנימית נבדלת מן החיצונה, ובאנו לדון שיחול העירוב לפנימית בפנ"ע, ובזה הוא דאמרינן דליתא לעירובה גבה, אך התם דאין החיצונות נבדלות מן האמצעית, שהרי האמצעית מותרת עם שתיהן, שפיר מהני להו העירוב המונח בחיצונה, אף אם א"א להביאו לאמצעית, - אמנם הנה מתי' התוס' נראה דבאמת עיקר הקו' היא, דאף הכא יועיל העירוב להתיר את בני הפנימית בחיצונה, וממילא שפיר יועיל להם העירוב המונח בחיצונה, אף דא"א להם להביאו לרשותם, וזהו שתירצו התוס' דהכא כיון דהחיצונה אסורה במקומה, ה"ה אוסרת את חצירה על הפנימית, ולא מצינו לדון אלא דיועיל העירוב לפנימית בפנ"ע, וע"ז אמרינן דליתא לעירובה גבה, - אך בד' הריטב"א מבו' שפירש לקו' התוס' כפשוטה, דאף דהתם נימא דליתא לעירובה גבה, ומה"ט באמת תמה הריטב"א על תי' התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-213)
213. וצ"ע דמ"ט הוצרך רש"י להך דינא דרבים שביטלו אסורין להוציא לחצר, הרי אף ביחיד שביטל כתב רש"י לעיל דחשיב כרגל האסורה, ובקונט' ביאורים כתב לישב, דהא דיחיד שביטל חשיב כרגל האסורה, אף דאם ביטל רשות ביתו מותר אף הוא להוציא מביתו לחצר, הוא משום דאינו מותר להוציא אלא לאחר שיחזיקו בני החצר, וכיון דהן אסורין להוציא לחצר, ל"ש חזקה, ונת' לעיל, וע"כ כ"ז הוא ביחיד שביטל ליחיד, אך ברבים שביטלו ליחיד, הרי מותר היחיד להוציא לחצר ושפיר מצי להחזיק, וע"כ כל הא דהוו רגל האסורה אף כשביטלו לו רשות ביתם, הוא משום דרבים שביטלו אסורין להוציא. [↑](#footnote-ref-214)
214. אך המהרש"א פירש בדברי התוס', דמכוון דבריהם הוא שיבטלו בני הפנימית ובני החיצונה לאותו אחד שלא עירב, והגאו"י והקר"א תמהו ע"ז דהיאך יועיל שיבטלו בני החיצונה לאותו בן הפנימית, הרי אין ביטול רשות מחצר לחצר, - ובקונט' ביאורים כתב לישב לד' המהרש"א, דכשכל בני החצירות מבטלין לבן הפנימית, הן מבטלין ונותנים לו את רשותם המעורבת, וכיון דהעירוב משוי להו כחצר אחת, שוב ל"ה כביטול מחצר לחצר, ול"ד להא דבן הפנימית ל"מ לבטל לבני החיצונה, אף שהן מעורבין עם הפנימית, דהתם אינו מבטל רשותו לרשות המעורבת, אלא לכל אחד ואחד, וע"כ מה שמבטל לבני החיצונה הוי כביטול מחצר לחצר, (אך יש לפקפק בזה, דלכאו' בע"כ דבן הפנימית מבטל רשותו לרשות המעורבת, דאל"כ יאסרו זע"ז מכח הרשות שביטל להן, דאינה בכלל העירוב, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-215)
215. ואך דליכא נפ"מ בזה, כיון דכ"ז שלא ביטלו רשותם בפנימית לבן הפנימי שלא עירב, הוי הוא רגל האסורה במקומה, ואוסר על בני החיצונה, - אך העירו דנפ"מ בזה בגונא דבן הפנימית שלא עירב אין לו דריסת הרגל בחיצונה, דבכה"ג שפיר יועיל העירוב שעירבו בני הפנימית והחיצונה, שלא יאסרו בני הפנימית על החיצונה בדריסת רגלם. [↑](#footnote-ref-216)
216. ובתשו' חינוך בית יהודה סימן י' שציינו הגרע"א בגליון סימן שע"ח נסתפק בזה אם מהני עירוב על דריסת הרגל לחוד, והחזו"א בסימן פ"ה סק"א כתב דל"מ עירוב על דריסת הרגל, דלא תיקנו חכמים עירוב אלא כשהם מערבין את עיקר דירתם. [↑](#footnote-ref-217)
217. ולכאו' נראה מזה דלעולם ל"מ חייל העירוב על דריסת הרגל לחודה, אלא הוי העירוב על עיקר רשותם, ואך דאף דל"מ העירוב להתיר את הפנימית משום דאותו שלא עירב אוסר עליהן, מ"מ הוא מועיל להתיר את החיצונה, ולא מיבעיא אי נימא דכשלא עירב אחד מבני החצר, עדיין מועיל העירוב לערב את שאר בני החצר, (ואף דהן אסורין להוציא לחצר משום שהוא אוסר עליהן, מ"מ הן מותרין להוציא מבית זה לזה דרך חלונות דלמעלה מי'), אלא אף אי נימא דכשלא עירב אחר מבני החצר ל"מ העירוב לשאר בני החצר, מ"מ י"ל אף דאף דבפועל ליכא להיתר העירוב, מ"מ עדיין עיקר העירוב קיים, וע"כ מהני העירוב לגבי החצר החיצונה, (ועיקר הך מילתא דעדיין עיקר העירוב קיים, יש ללמוד כן מהא דאיכא הרגל עירוב בכה"ג, והרי דלא בטל עיקר העירוב), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-218)
218. אך בחי' אהעו"ז לקמן בסוגיין נקט דכל דברי רש"י שם הוא רק כששכח אחד מן החיצונה דלא פשעה הפנימית, אך בשכח אחד מן הפנימית דפשעה הפנימית, יש לאסור משום דחשיב כדרים כולם יחד, כיון דכל דפשעה הפנימית אמרינן דיורין להחמיר, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-219)
219. אך בד' התורי"ד והריטב"א שכתבו דיש לאסור את הפנימית גם בנתנו עירובן בחיצונה משום הרגל עירוב, מבו' דאיכא הרגל עירוב אף כשלא נתנו עירובן שם, ומבו' עוד דהרגל עירוב אוסר אף בדהוי רגל המותרת במקומה, - ואזיל הריטב"א לטעמי' דדינא דהרגל עירוב אי"ז משום דיש לה דריסת הרגל שם, אלא משום דנעשו כבני חצר אחת, וע"כ ה"ז אוסר אף באותה החצר שלא הניחו בה עירובם, וה"ז אוסר אף בדהויא רגל המותרת במקומה.

     אמנם צ"ע בזה מסוגיית הגמ' לעיל מ"ח ב' דמבו' דאף אם אמרו דיורין להחמיר אי"ז אוסר אלא באותה החצר שהניחו בה עירובם, וע"כ לא פריך התם אלא לרב ששת דנתנו עירובם באמצעית, עיי"ש, ועי' בגאו"י שעמד בזה, וכתב די"ל דהו"מ למיפרך הכי גם לרב יהודה דנתנה האמצעית עירובה בזו ועירובה בזו, אך הריטב"א גופי' לעיל שם כתב דלרב יהודה לא קשיא, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-220)
220. ועיי"ש שהוכיח כן, דאי נימא דכל הא דאסרינן הכא משום הרגל עירוב הוא משום דהפנימית פשעה, א"כ בשכח אחד מן החיצונה ולא עירב, מ"ט בעינן להא דאחדא דשא, תיפו"ל דלא אמרו דיורין להחמיר, וכתב די"ל דאיצטריך למ"ד דאמרינן דיורין להחמיר, אך כתב דהוא דוחק דמ"מ תיקשי לרב ששת דאמר דלא אמרו דיורין להחמיר, ועי' במהרש"א במש"כ בזה, ועי' בחי' אהעו"ז ובקר"א ובחזו"א סימן פ"ה סקי"ב במש"כ לישב בזה בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-221)
221. והחזו"א בסימן צ' סקכ"ה כתב ע"ד המרדכי, דבגונא דידי' שנשברה הקורה ואינם ראויים להשתתף יחד, ל"מ כלל הרגל עירוב, - אך לכאו' להמרדכי לטעמי' דדינא דהרגל עירוב הוא דע"י שנתנה עירובה שם יש לה דריסת הרגל שם, שפיר י"ל כן אף כשנשברה הקורה ואין ראויים להשתתף יחד. [↑](#footnote-ref-222)
222. ובדברי המהרש"א מבו' שפירש לדברי רש"י, דפירש דהא דקאמר ליבטיל לבני חיצונה, היינו שיבטל רק לבני חיצונה, וע"כ הוא דהפנימית אסורה, ועיי"ש שנקט דגם מש"כ רש"י דיש לאסור את החיצונה משום דאין עירובה אצלה, הוא רק משום דביטל רק לבני חיצונה והפנימית אסורה במקומה, וע"כ לא חייל העירוב כלפי החצר הפנימית, ואכמ"ל, ועיי"ש שהק' ע"ז דמ"ט שינה פירושו ממה שפירש לעיל, ולא פירש גם הכא דהא דקאמר ליבטל לבני חיצונה, היינו אף לבני חיצונה, והא דהחיצונה אסורה, הוא משום דדריסת רגלו של זה שביטל אוסרת עליהן. [↑](#footnote-ref-223)
223. וי"ל בזה לפמש"כ בחי' אהעו"ז דבשכח אחד מן הפנימית דפשעה הפנימית, איכא לבני החיצונה דיורין גמורים מכח העירוב, ובשכח אחד מן החיצונה דלא פשעה הפנימית אין לבני החיצונה בפנימית דיורין גמורים, דלא אמרו דיורין להחמיר, - וי"ל עוד, דבשכח אחד מן החיצונה, הרי אמרו לקמן ע"ה ב' דמדינא הו"מ הפנימית למימר לתקוני שתפתיך ולמיחד דשא, וכל הא דהיא אוסרת לר"ע, הוא משום דאמר לה מבטלינא לך רשותאי, וע"כ חשיב דאין לחיצונה דיורין גמורים בפנימית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-224)
224. והי' מקום לדון עוד, דאין הגוי אוסר במבוי משום דריסת רגלו בפנ"ע, כיון דהו"ל כרגל המותרת במקומה דאינה אוסרת, - אך יש לפקפק בזה מכמה טעמים, חדא, דבד' הריטב"א לקמן ע"ה ב' נראה דבדריסת הרגל דגוי אין להתיר כלל מכח הא דהו"ל כרגל המותרת במקומה, וגם י"ל דגם הכא איכא להגזירה דגוי ה"ה כרבים, - ועוד, דכל הא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת, היינו שלא במקומה, אך במבוי שהוא מקומו של בן חצר זו כמו שהוא מקומם של בני שאר החצירות, ה"ה אוסרת, וכאשר כן כתבו התוס' לעיל נ"ט ב' ד"ה אבל, עיי"ש, וכ"כ האהעו"ז בסימן שס"ג סל"ג דהא דבני חצר אוסרין במבוי אף דרגלם היא רגל המותרת, הוא משום דהמבוי הוי מקומם, - ועוד, דהרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הצ"ג כתב דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא רק כשאין לה שיתוף בגוף החצר אלא שעבוד דרך, אך בד' הרשב"א והריטב"א לעיל מ"ט א' מבו' דלא ס"ל כן, וע"כ כתבו בדין חצר שבין ב' מבואות, דאם עירבה בעצמה, אינה אוסרת על בני המבואות, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-225)
225. וצ"ב מהיכן למדו לזה מדבריו, דאף שכתב דהא דיותר מבית סאתים אוסר הוא משום דאסור לטלטל מן החצר לתוכו, וטעם זה הוא רק כשלא הוקף לדירה, הרי גם לדעת התוס' טעם החילוק בין בית סאתים ליותר מבית סאתים הוא משום דביותר סאתים אסור לטלטל מן החצר לתוכו, ואף דס"ל דכל שהוקף לדירה הוא אוסר מטעם אחר, משום דאינו עומד במקום אויר של מבוי, ולא מצאנו בדברי הרמב"ם דפליג ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-226)
226. ולכאו' מבו' בדבריהם, דכל שלא "הוקף" לדירה, דהוקף ולבסוף פתח, אינו עומד לתשמישי חצר, וע"כ ה"ז עומד במקום אויר של מבוי, ומשא"כ כפתח ולבסוף הוקף, ה"ז עומד לתשמישי חצר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-227)
227. אך יש להעיר בזה, דלפ"ז נמצא דכשהוא פתוח לקרפף בית סאתים, יש להתיר בזה מכח דינא דהתם דדוחין אותה לשאינה רגילה, והכא משמע דכל הא דאינו אוסר הוא משום דטפי ניח"ל בזה.

     ולכאו' בעיקר הקו' י"ל בע"א, לפמש"נ לעיל דלדעת התוס' י"ל דאיירי כשאין הקרפף פתוח למקום אחר, ולפ"ז י"ל דע"כ ל"ש בזה כלל דינא דהתם דדוחין אותה אצל שאינה רגילה, - וי"ל עוד, דהכא כיון שאין לה פתח גמור לשם אלא פתח דע"ד שאינו ראוי כ"כ לכניסה ויציאה, א"א לדחותה לשם, וכ"ה מבו' להדיא בל' הרשב"א בתשו' ח"א סו"ס תרס"א, דבגונא דליכא פתח גמור, אין להתיר מכח דינא דדוחין אותה אצל שאינה רגילה, אלא משום דינא דסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-228)
228. ויש להעיר במש"כ דלא שייך דחי' אלא ממבוי למבוי דתשמישן שוה, אבל לא ממבוי לבקעה וקרפף, ממש"כ התוס' לעיל ז' ב' דאף דוחין את בני החצר ממבוי לרה"ר, ושמא י"ל דמבוי ורה"ר תשמישן שוה טפי ממבוי ובקעה וקרפף, וצ"ע, וי"ל עוד, למש"כ האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ג, דדברי התוס' לעיל שם קיימי לדעת רב דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', (ונת' להלן), ולפ"ז נמצא דכל שלא נשתתפו במבוי אין להם בו אלא דריסת הרגל, ובדריסת הרגל שוו המבוי ורה"ר זל"ז, וע"כ שפיר דוחין אותם לרה"ר. [↑](#footnote-ref-229)
229. ולמש"נ לעיל בהערה ניחא, דלדעת התוס' הכא ליכא לדינא דלעיל דדוחין אותה אצל שאינה רגילה, משום דאין הקרפף פתוח למקום אחר, וא"א לצאת ולבא דרכו, והכא כל ההיתר הוא משום דניח"ל טפי בקרפף, ובזה הוא דאמרינן דבקרפף יותר מבית סאתים דאסור לטלטל בו לא ניח"ל טפי, אך בחצר הפתוחה למבוי ופתוחה לרה"ר דדינא הוא דדוחין אותה אצל רה"ר משום דכופין על מידת סדום, היינו אף כשא"א לה לטלטל שם. [↑](#footnote-ref-230)
230. ובד' הרשב"א והריטב"א מבו' דדברי הראב"ד קיימי גם על הא דבישראל יותר מבית סאתים אוסר, אך הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה צ' צ"א הביא לדבריו רק בהא דגוי אוסר כשאינו יותר על בית סאתים, ולכאו' הוא משום דהא דישראל אוסר ביותר מבית סאתים הוא משום דהוא אסור להשתמש שם, ובזה אין לחלק בין היכא דפתוח לו חלון דע"ד להיכא דפתוח לו פתח רחב, וכבר עמד ע"ז העצי אלמוגים בסימן שפ"ט סק"ב, ועיי"ש במש"כ בזה באורך. [↑](#footnote-ref-231)
231. ומש"כ הראשונים דאף גוי אוסר בכה"ג, דבזה ליכא לטעמא דהאהעו"ז, י"ל דהוא משום דבגוי ליכא לדינא דחצר שבין ב' מבואות וכו', משום דבגוי לא שייך כופין על מידת סדום, וכמו שנסתפק בזה החזו"א בסימן פ"ו סקי"ט. [↑](#footnote-ref-232)
232. ואמנם זה דלא כפשטות ד' התוס' לעיל ז' ב' שנקטו דבכה"ג איכא לדינא דדוחין אותה אצל שאינה רגילה, - ולמש"נ לעיל בהערה נמצא דאזלי לטעמייהו, דלדעת התוס' דאיירי הכא כשאין הקרפף פתוח למקום אחר, הרי דרק בכה"ג הוא דאמרינן דביותר מבית סאתים אסור, אך כל שהוא פתוח למקום אחר ויש בזה לדינא דדוחין אותה וכו', היינו אף כשאסור להשתמש שם, אך לדעת הריטב"א דאיירי הכא כשהקרפף פתוח למקום אחר, ואפ"ה אמרינן דביותר מבית סאתים אסור, והרי דכל שאסור להשתמש שם לי"ב לדינא דדוחין אותה וכו', הרי דה"נ כשהיא פתוחה לרה"ר לא מצינו לדחותה לשם. [↑](#footnote-ref-233)
233. ובזה הוא שחילק הראב"ד, דהא דהכא לא שרינן מכח דינא דהתם, הוא משום דאין לו פתח גמור הראוי לכניסה וליציאה, דבכה"ג ל"ש דינא דכופין על מידת סדום, אך כל שיש לו פתח גמור, דוחין אותו לשם, וכ"נ להדיא בד' הרשב"א בתשו' ח"א סו"ס תרס"א, דהיכא דליכא פתח גמור לא שייך דינא דדוחין אותה אצל שאינה רגילה, עיי"ש, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-234)
234. ובס' אשר לשלמה מועד סו"ס כ' כתב דמודה המהרש"א דכל קרפף יותר מבית סאתים ל"ה רה"ר לר"ה בר חיננא, משום דלא בקעי בי' רבים מכח המחיצות, ורק בבין הפסין דאינם מונעין בקיעת הרבים, וכל הא דל"ה רה"ר הוא משום כח המחיצות, הרי דביותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה דל"מ המחיצות, הוי רה"ר, - ועד"ז י"ל גם בד' המהרש"א לעיל כ"ב ב', דמחיצות דא"י הרי אינם מונעות בקיעת הרבים כלל, וע"כ לר"ה בר חיננא דביותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה ל"מ המחיצות הו"ל רה"ר, וי"ל עוד, דהא דמודה ר"ה בר חיננא דקרפף יותר מבית סאתים ל"ה רה"ר, הוא משום דה"ז מוקף מחיצות ול"ד לדגלי מדבר, ובמחיצות דא"י ליכא לה"ט, דשפיר דמי לדגלי מדבר, (שהרי אף המדבר הי' מוקף במחיצות דהאוקיינוס, המקיפין את כל העולם). [↑](#footnote-ref-235)
235. ונתחדש בזה דלא אמרינן דכיון דכל האיסור לטלטל מרה"י לכרמלית הוא מדרבנן, הרי דכל דמדרבנן הוי ככרמלית אין לאסור לטלטל ממנו לכרמלית גמורה, ועי' באו"ש פ"ו מיבום ה"ז בתו"ד שהרגיש בזה. [↑](#footnote-ref-236)
236. אך בד' התוס' בשבת שם שכתבו בסתמא דמותר לטלטל ממבוי הפרוץ ברוח רביעית לכרמלית, משמע קצת דהוא לכו"ע, אך הביאוה"ל בסימן שמ"ו ס"ג נקט בדעתם, דהא דמותר לטלטל ממנו לכרמלית, הוא דומיא דהא דקי"ל דמותר לטלטל מקרפף לכרמלית, וי"ל דהוא משום דאף לאמוראי קמאי דס"ל דאסור לטלטל מקרפף לכרמלית, היינו משום דיש לו מחיצות גמורות, ואף שאסרו לטלטל בו, מ"מ ל"ה כרמלית גמור, ומשא"כ במקום שיש לו ג' מחיצות, דמדרבנן לא סגי במחיצות אלו לאשוויי רה"י, הוי כרמלית גמור ומותר לטלטל ממנו לכרמלית, ועי' בתו"ש בסימן ש"ס סק"ד דמבו' בדבריו עיקר החילוק בזה, עייש"ה, ובזה מתישב משה"ק החזו"א בסימן ע"ז סוסק"ג על דינא דהתו"ש שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-237)
237. ועי' בס' דברי ירמיהו שם שעמד בזה, אך כתב דממש"כ הרמב"ם "הואיל ואסור לטלטל בו אלא בד' אמות" נראה דכונתו למה שאמרו הכא דהתירו לטלטל ממנו לכרמלית דאל"כ שמא יבואו בכולו, עיי"ש, - אך לכאו' יל"פ דמש"כ הרמב"ם הואיל ואסור לטלטל בו אלא בד' אמות, היינו דמה"ט חשבינן לי' ככרמלית דרבנן, ובאנו לדון דיגזרו חכמים במסוים על הך גוונא, ובזה אמרינן דלא גזרו חכמים במילתא דלא שכיחא, אך אלמלי הא דהוי כרמלית דרבנן, ל"ה מקום להתיר משום מילתא דלא שכיחא, דאטו אם משכחת גונא דרה"י גמורה דלא שכיח דיטלטלו ממנה לכרמלית נימא דמילתא דלא שכיחא לא גזור בה רבנן (הרי הוי זה בכלל עיקר הגזירה שלא לטלטל מרה"ר לכרמלית). [↑](#footnote-ref-238)
238. ובס' דברי ירמיהו בפט"ז משבת ה"ב כתב בדעת רש"י, דאחר דפרכינן דמאי שנא ומשני דמתוכו לים לא שכיח, הדרינן מטעמא קמא, ומפרשינן דהא דשרי לטלטל ממנו לים הוא משום דהו"ל מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן, וכ"כ בהגה' דברי נחמי', ומה שאמרו בגמ' דתוכו שכיח ומתוכו לים וכו' לא שכיח, היינו דאם לא גזרו לטלטל מן הסלע לים, משום דלא שכיח טלטול זה, א"כ מ"ט אסרו לטלטל ע"ג הסלע, וע"ז אמרו דטלטול ע"ג הסלע שכיח וגזרו בו, וטלטול מן הסלע לים לא שכיח ולא גזרו בו. [↑](#footnote-ref-239)
239. והב"י בסימן שמ"ו עמד ע"ד המ"מ דמהיכן למד כן בד' הרמב"ם, וכן הק' הלח"מ בהל' שבת שם, ועמש"כ בזה התו"ש בסימן שמ"ו סוסק"ז, - אך בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ג' נראה דהמקור לזה בד' הרמב"ם הוא, משום דבד' הרמב"ם מבו' דהטעם שהתירו לטלטל ממנו לכרמלית, אי"ז כלל כדי שלא יבואו להתיר לטלטל בכולו, אלא הוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזור בה רבנן, וע"כ ודאי דאין להתיר אלא בסלע שבים, עיי"ש, וכיון לזה בהגה' דברי נחמי'.\ [↑](#footnote-ref-240)
240. והתוס' הרא"ש בשבת שם כתב דהא דלא תני קרפף, הוא משום דלא חשיב אלא רשויות החלוקות זמ"ז כגון כרמלית ומקו"פ שאין להם לא דין רה"י ולא דין רה"ר, אבל קרפף רה"י גמור הוא אלא שהחמירו חכמים שלא לטלטל בו אלא בד' אמות, עכ"ד, ולכאו' לפ"ז אין להוכיח מהתם דמותר לטלטל ממנו לכרמלית. [↑](#footnote-ref-241)
241. והגאו"י בסוגיין עמד בזה, דאם אסור לטלטל ממבוי שיש לו ג' מחיצות לכרמלית, א"כ תיקשי כקו' התוס' דמ"ט לא תני ה' רשויות לשבת, אך למש"כ התו"ש בסימן שמ"ו סק"ז שהבאנו לעיל ניחא, ועד"ז כתב התו"ש בסימן ש"ס סק"ד דאסור לטלטל ממקום המוקף במחיצה שאינה של שתי וערב לכרמלית, ולא תיקשי ע"ז דמ"ט לא תני ה' רשויות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-242)
242. ועד"ז מצינו בד' התוס' לקמן צ' א' דאסור לטלטל מגג בין הגגין לכרמלית, משום דמהני בי' עירוב לטלטל בכולו ול"ה כשאר כרמלית, והתוס' לעיל כ"ה ב' כתבו דאף אסור לטלטל מחצר שנפרצה לקרפף שאינו יותר מבית סאתים לרבנן דב' רשויות הן והו"ל פרוץ למקום האסור לכרמלית, והיינו משום דבהני גווני אף מדרבנן ל"ה כרמלית גמורה, ולא מיבעיא בגג בין הגגין דמועיל בו עירוב, אלא אף בקרפף שנפרץ לחצר הוי כל איסורו משום איסור דחצירות, וע"כ לא חשיב ככרמלית, ובכה"ג לא התירו לטלטל ממנו לכרמלית משום הגזירה דשמא יבואו לטלטל בכולו. [↑](#footnote-ref-243)
243. והפרישה בסימן שע"ב סק"ד עמד ע"ד רש"י אלו, ועמש"כ בזה התו"ש שם סק"ג והעצי אלמוגים שם סק"ד, - והבית מאיר שם ס"א כתב דט"ס נפלה בדברי רש"י שם. [↑](#footnote-ref-244)
244. אך מאידך י"ל לפ"ז, דכל מה שנחלקו הכא אם מותר לטלטל מקרפף לכרמלית, הוא משום שלא עשאוהו ככרמלית לענין לטלטל מתוכו, אך במבוי שיש לו ג' מחיצות שעשאוהו ככרמלית לאסור לטלטל ממנו לרה"י, לכו"ע מותר לטלטל ממנו לכרמלית. [↑](#footnote-ref-245)
245. אך המ"מ בפ"ו משבת ה"ט כתב בדעת הרמב"ם דלא איירי כלל ביום המילה, אלא קודם לה או אחרי' הרבה, ואפ"ה התירו לומר לגוי משום צער התינוק שהחמין יפין לו, ומזה למד הרמב"ם שם להתיר אמירה לגוי בכה"ג במקום צער. [↑](#footnote-ref-246)
246. ועיי"ש שהוסיף דאף אין מלין אותו ע"מ לחמם לו אח"כ מים ע"י גוי, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בשבת קל"ד ב', והוא מוכרח כן בסוגיין, דאם איירי כשנשפכו המים הנצרכין לרחיצתו אחר המילה, הרי דע"ז פריך אביי דהיאך הותר איסור שבות דאמירה לגוי, (וע"ז משני דהוא משום דלי"ב מעשה), והרי דאף דהו"ל כאמירה לצורך חולה, מ"מ אם לא התירו שבות לצורך מילה, אסור להכניס עצמו לכך, - ונתחדש בזה, דאף דהותרה אמירה לגוי אף לצורך חולה שאין בו סכנה, ול"ב בזה להתירא דפיקו"נ, מ"מ אסור להביא עצמו לידי כך, ואף דוחין משום זה ולפ"ז ודאי דאין להתיר אמירה לגוי לצורך חולה כשאפשר להמתין למוצ"ש, וגם לכאו' אם יש בידו לעשות בער"ש ולא לעשות ע"י גוי בשבת יש לעשות כן. [↑](#footnote-ref-247)
247. ובס' המאורות כתב די"ל עוד, דהא דלא ביטל רשותו הוא משום דהי' צריך רבה להשתמש באותה חצר, וס"ל דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין, ומבו' דאף דס"ל דלא הותר שבות דשבות כל דאפשר בע"א, מ"מ כל שיש לו הפסד בכך, לא חשיב דאפשר בע"א. [↑](#footnote-ref-248)
248. והשאילתות שם הביא למה שאמרו ודבר דבר דיבור אסור והרהור מותר, וצ"ב, ושמא כונתו דמזה נלמד דהאיסור הוא בדיבורו, ואין האיסור בהמלאכה שעושה הגוי על פיו, וע"כ הו"ל שבות דלי"ב מעשה, אלא דיבור בעלמא. [↑](#footnote-ref-249)
249. ובטעם מה שהקילו בשבות דאמירה לגוי מבשאר שבותין, כתב בפי' ריו"נ דהוא משום דליכא למיתי בזה לידי איסורא דאורייתא, - ובתשו' כת"ס או"ח סימן מ"ט כתב די"ל דהוא משום דבכל שבותים איכא מדרבנן עשה ול"ת, דעשאום כמלאכה דאורייתא, אך באמירה לגוי דאסמכוה אקרא דלא יעשה ע"י אחרים, ליכא אלא ל"ת, והתירו לזה במקום מצוה, כיון דאף בדאורייתא עשה דוחה ל"ת, ואף דהכא ל"ה בעידנא, לא החמירו באיסור דבריהם כ"כ. [↑](#footnote-ref-250)
250. והרמב"ן בשבת ק"ל ב' כתב לדחות, דהתם מצוה ותועלת לכל ישראל הוא שלא תחרב ארץ קדושה, ועוד שאין אנו שוקלין מצות זו בזו ואין אנו יודעין מתן שכרה של מצוה כדי שנאמר כמו שהתירו זו נתיר אף זו, עכ"ד, - ובתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סו"ס ת"ז וסימן תקמ"ט כתב דהתם התירו לכתוב בגופן שלהן, דאין בזה אלא משום שבות, וכ"כ משמו הראבי"ה בסימן תתכ"א והאו"ז בהל' שבת סימן ע"ו וסימן פ"ד, והך מילתא דכתב בגופן שלהם אינו אסור מדאורייתא, הביאו הרמ"א בסימן ש"ו סי"א, והביאוה"ל שם האריך דש"ר פליגי ע"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-251)
251. והריב"ש בסימן שפ"ז הביא בשם הרמב"ן שתמה ע"ד בעה"ע, דאף דנימא דהותר אמירה לגוי אף לשאר מצוות, מ"מ יש לאסור להשתמש בזה משום האיסור ליהנות ממעשה גוי, דאל"כ נתיר לאכול תבשיל שנתבשל בשבת ע"י גוי לסעודת מצוה, ול"ד למה שהתירו לעשות איזמל בשבת לצורך מילה ומותר להשתמש בו, דהתם לא חשיב כנהנה במעשה שבת דמצוות לאו ליהנות ניתנו, ואין כאן הנאה אחרת אלא עשיית המצוה, ומשא"כ להדליק נר לסעודת שבת דהוא נהנה בנר. [↑](#footnote-ref-252)
252. וצ"ע דאם אף אמירה לגוי לא הותרה אלא באיסור דרבנן דהו"ל שבות דשבות, א"כ מה הוצרכו לחלק בין הזאה דהיא שבות דיש בו מעשה לאמירה לגוי דהיא שבות דאין בו מעשה, הרי אף אמירה לגוי לא הותרה אלא בדהוי שבות דשבות, והזאה דהוי חד שבות, היתה אסורה אף אם ל"ה בה מעשה, - וצ"ל בדעתם דאמירה לגוי באיסור דרבנן לא קיילא טפי, והוי ככל איסור דרבנן, ומה שהתירוה הוא משום דהוי שבות דלי"ב מעשה, ודלא כמש"כ ש"ר דההיתר בזה הוא משום דהוי שבות דשבות, ומה שלא התירו אמירה לגוי באיסור דאורייתא, הוא מגזירה שמא יבא לעשות האיסור בעצמו, דלדעת כמה מקמאי זה טעם האיסור דאמירה לגוי, אך בהזאה דליכא לה"ט, הרי דכל הא דלא התירוה במקום מצוה הוא משום דהוי שבות דאית בי' מעשה.

     ושו"ר בבעה"ע הל' מילה מט. שהק' ע"ד הרי"ף דלא הותר אמירה לגוי אלא בדלית בה מלאכה, דהרי גם הזאה הויא שבות דלי"ב מלאכה, וא"כ אכתי קשיא דמ"ש אמירה לגוי באיסור שבות דהותרה במקום מצוה מהזאה דלא הותרה במקום מצוה, עיי"ש, ומבו' דהזאה קיילא מאמירה לגוי באיסור דאורייתא, כיון שאין בה סרך מלאכה, ולפ"ז ניחא דברי התוס'. [↑](#footnote-ref-253)
253. ועפי"ז נסתפק החזו"א בסימן ק"ג סקי"ט להתיר אף שבות דשבות ע"י ישראל לצורך מצוה, ועיי"ש בסו"ד שצידד לאסור בזה, וכ"כ בסימן נ"ו סק"ד, וכבר כתב כן הפמ"ג באש"א סימן ש"ז סק"ז, דלא התירו שבות דשבות אלא ע"י גוי, - ועי' בביאוה"ל סימן שמ"ט ס"ה סוד"ה ואפילו שנסתפק דשמא התירו טלטול פחות פחות מד' אמות בכרמלית לצורך מצוה, דהוי שבות דשבות, ועי' עוד בדבריו בסימן שט"ז סי"ב שנסתפק להתיר שבות דשבות בישראל במקום פסידא, ואמנם כל מקום הנידון בזה הוא לגיר' הרי"ף ודעימי' בסוגיין, אך לגיר' התוס' דשנויא דגמ' הוא דאמירה לגוי הויא שבות דלי"ב מעשה, ואך דגם בזה לא התירו אלא באמירה באיסור דרבנן, הרי ודאי דבשבות דאית בי' מעשה לא התיר אף בשבות דשבות. [↑](#footnote-ref-254)
254. ועיקר הך מילתא דלא כל דבר שנאסר בשבת חשיב כ"שבות", מצינו כן בד' הרי"ף בביצה כ"א ב', שכתב באיסור רחיצה בשבת, דאי"ז לא שבות וכו' אלא גזירה בעלמא, וע"כ אי"ז אסור ביו"ט, עיי"ש, - ובגליון הגרע"א או"ח סימן ש"ז ס"ה כתב דמה"ט מותר המצטער לרחוץ בחמין שהוחמו בער"ש, ול"ד לשאר שבותין דאסורין למצטער, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-255)
255. והמג"א בסימן ש"ז סק"ז כתב לישב לדעת הרמב"ם, דשבות דמשאצל"ג חמיר טפי, ולא הותר אמירה לגוי בזה, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז ד"ה אמנם, ובסימן של"ד סק"ל כתב דבדליקה דהוא בהול על ממונו חיישינן דאם יתירו לו לומר לגוי לכבות יבא לכבות בעצמו.

     והמג"א בר"ס ש"מ נקט בפשיטות דהותר אמירה לגוי לעשות משאצל"ג במקום מצוה, וכ"ה בנקוה"כ סימן קצ"ח, וכ"כ האחרונים בכ"ד, ולכאו' בע"כ שנקטו לעיקר דהא דלא התירו בדליקה הוא משום דהוא בהול, אך הגרע"א בתשו' שם נקט בפשיטות דלא הותר אמירה לגוי במשאצל"ג, וכתב עפי"ז לאסור אמירה לגוי במלאכה ביו"ט המותרת מדאורייתא משום הואיל, עיי"ש, והתהל"ד בסימן ש"מ סק"א תמה שלא הביא הגרע"א לד' הש"ך והמג"א שהתירו בזה, - אך באמת בכ"ד מבו' שלא התירו בזה, דכן נראה מד' השו"ע בסימן תמ"ד ס"ד והמ"ב שם סקי"ח ובסימן שכ"ה סקי"ב דלא הותרה הוצאת חמץ מביתו לרה"ר ע"י גוי, וכ"נ בד' המג"א בסימן שכ"ח סק"ג שלא התיר להוציא שן ע"י גוי אלא כשחלה כל גופו, והגר"ז שם ס"ג כתב דיש להתיר אף בלא חלה כל גופו להסוברים דמשאצל"ג פטור עלי', משום דהוי כשבות דשבות, (אך י"ל דדעת המג"א דלא חשיב זה כמשאצל"ג, ועיי"ש בתהל"ד סק"ג), וכ"נ ממש"כ המג"א בסימן שט"ז סקי"ז דצריך ליזהר שלא יצוה לגוי ליטול דג מן החבית של מים אע"פ שירא שימות, ובמ"ב שם סקל"ג כתב דהטעם בזה הוא משום דלא מקילינן איסור דאורייתא ע"י גוי במקום הפסד, והרי דאף דהוי זה משאצל"ג מ"מ לא שרינן לה ע"י גוי במקום הפסד, אך הנשמ"א בכלל ל"א סק"א כתב להתיר משום דהוי כשבות דשבות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-256)
256. וצ"ל כן בד' הר"ח דלעיל גריס כגירסת הבה"ג, והכא גריס ליחום לי' גוי אגב אימי', והרשב"א עמד על סתירת דבריו בזה, ואין לפרש בדעתו כד' התוס' בב"ק הרא"ש, דלהדיא כתב הר"ח הכא דאשתפיך המים החמים שהיו מוכנים לצורך המילה, ובע"כ כמש"כ הרי"ד, דאף דאם ל"ה אמו צריכה הי' מותר לחמם ע"י גוי, מ"מ כל דאפשר לעשות בהיתר אגב אמו, יש לעשות כן, אך י"ל עוד, דאף דהר"ח לעיל גריס כגירסת הבה"ג, מ"מ ס"ל דלא הותר אמירה לגוי אלא באיסור דרבנן, וכמש"כ כן התוס' בגיטין ח' ב' ובב"ק פ' ב' ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-257)
257. ועיי"ש שכתבו דאף דיולדת לאחר ז' אין מחללין עלי' את השבת, י"ל דהיינו רק אחר ז' מעל"ע, והכא איירי כשעדיין לא עברו ז' מעל"ע, אך התוס' בגיטין ח' ב' נקטו לעיקר דז' ימים אינם מעל"ע, ועיי"ש שכתבו די"ל דאיירי קודם יום המילה. [↑](#footnote-ref-258)
258. והר"ן בביצה שם נחלק ע"ז והאריך להוכיח דאיסור ריבוי בשיעורים הוא מדאורייתא, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, ומשמעות דבריו שהוכיח לזה ממה שאסרו שמא ירבה בשבילו, ואם ל"ה אסור אלא מדרבנן, ל"ה אסרינן משום זה דהו"ל גזירה לגזירה, - אך הרשב"א שם כתב דמה שאסרו שמא ירבה בשבילו, היינו התם שמא ירבה בקדירה אחרת, או אף באותה קדירה לאחר שהניחוה על האש. [↑](#footnote-ref-259)
259. ובשיעורי הגר"ש בגיטין שם כתב לפקפק בדמיון זה, ועד"ז כתב גם בשערי חיים בגיטין סו"ס כ"ג, - עוד יש להעיר ממש"כ התורי"ד בסוגיין והרשב"א בשבת קל"ד ב' דאסור למול ע"מ לחמם מים אחר המילה ע"י גוי, והרי דאמירה לגוי במקום חולה ל"ה הותרה, ואסור להביא עצמו לידי כך, וכ"נ גם ממש"כ המג"א בסימן שכ"ח סקי"א בשם הרד"ך דלא הותר אמירה לגוי לצורך חולה כשאפשר להמתין למוצ"ש. [↑](#footnote-ref-260)
260. אך צ"ע לפ"ז בד' התוס' בגיטין שם שנסתפקו בדין זה, שהרי משמעות דבריהם שם דריבוי בשיעורים אינו אלא מדרבנן, וע"כ הותר ביו"ט משום שמחת יו"ט, וכ"כ המהרש"א שם בדעתם, ולפ"ז הרי דמה"ט יש להתיר אמירה לגוי להרבות בשיעור לצורך מילה, ומהיכ"ת נימא דשרי אף שלא לצורך מילה. [↑](#footnote-ref-261)
261. ועי' עוד בשערי חיים גיטין סימן כ"ד במש"כ לפרש בטעם הא דהתירו הכא לומר לגוי להרבות בשיעור, אף לדעת הר"ן דריבוי בשיעורים אסור מדאורייתא, וכתב שם דמ"מ כל ההיתר בזה הוא רק במקום מצוה, אך שלא במקום מצוה ה"ז אסור, עיי"ש . [↑](#footnote-ref-262)
262. אך זה ניחא רק לדעת הסוברים דכלי בית שהגיעו לחצר של אחר מותר לטלטלן בכולו, אך לדעת הסוברים דאסור לטלטלן יותר מד' אמות, הרי דאף דביטל להן רשות חצירו, לא עדיף מחצר דילהו דאסור לטלטל שם כלי הבית יותר מד' אמות. [↑](#footnote-ref-263)
263. ונראה מזה, דהא דכלים ששבתו בחצר ראובן ובאו לחצר שמעון אסור להכניסם לביתו, הוי האיסור בזה משום דהו"ל כתוספת הוצאה מרשותו של ראובן, וע"כ כל שביטל ראובן את רשותו מותר להכניסם מחצר שמעון לביתו, דאי נימא דהאיסור בזה הוא משום דכלפי כלים שלא שבתו ברשות שמעון, הוי חצירו וביתו כב' רשויות, לכאו' ל"ה מהני מה שביטל ראובן את רשותו להתיר להכניס מחצרו של שמעון לביתו, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-264)
264. והעירו די"ל בדעת ריו"נ, דל"ה מצו להוציא את החמין קודם הביטול לחצירו, ואח"כ יבטל את חצירו ויוציאו את החמין לבית חבירו, דאכתי יהא אסור להכניס את החמין מהחצר השני' לבית, דכיון ששבתו החמין בבית, אסור להכניסם מחצר חבירו לביתו, וע"כ הוצרך רבא לבטל אף את הבית, - אך בדעת המאירי י"ל דס"ל כמש"נ בר"פ כל גגות מד' הבית מאיר, דכלי ששבת בבית ראובן והגיע לחצר שמעון, מותר להכניסו לביתו של שמעון, עיי"ש, וע"כ כל שהוציאו את החמין קודם הביטול לחצירו, סגי במה שיבטל להן את חצירו, ויהא מותר להכניס את החמין אף לבתיהם, וי"ל עוד דס"ל דלא היו צריכין להביא את החמין לבית התינוק, והי' סגי להביאם לחצר, ולזה ודאי דסגי במה שביטל להן את החצר. [↑](#footnote-ref-265)
265. וי"ל דזה שהוצרכו התוס' להעמידה בכה"ג, דאם עירבו בני חצירו של רבא יחד, הי' מותר רבא להוציא מביתו לחצר אף לאחר הביטול, דאין ביטול רשות מועיל לאסור. [↑](#footnote-ref-266)
266. ועד"ז קשיא במש"כ התוס' לקמן ע"ט ב' דהא דפינה רבא כליו, הוא כדי שלא יוציא בשוגג ויאסור עליהן, ותיקשי דהרי לא אסרינן משום חוזר ומחזיק, אלא קודם שהחזיקו, והרי לא חשש רבא לזמן מועט, - אך י"ל בזה למש"כ האהעו"ז לקמן בסוגיין, דהא דכשהוציא אחר שהחזיקו בני החצר בחצר אינו אוסר הוא רק כשהחזיק כולם בחצר, אך כל שלא החזיקו כולן בחצר, עדין מצי הדר מביטולו לאותן שלא החזיקו, ובחזו"א סימן פ"ה סקכ"א נסתפק בזה, ולפ"ז י"ל דאף דלא חשש רבא לזמן מועט עד שיוציאו את החמין, מ"מ חשש שיוציא קודם שיחזיקו כולם בחצר, אך מדברי הר"ן שכתב דאין לפרש דהטעם משום חוזר ומחזיק, כיון דאחר שהחזיקו ל"ה חוזר ומחזיק, נראה דסגי במה שהחזיק אחד מהם בחצר, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-267)
267. אך צ"ע בזה, דבפשוטו עיקר הא דאסרינן להוציא מן הבית לחצר במי דל"ה אורח, הוא משום דכלפי הוצאה זו דאינה בתורת אורח, ל"מ היתר הביטול, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז הרי דהכא דקודם הביטול הי' רבא מותר להוציא מביתו לחצר, אין לאסור משום זה, ואמנם לדעת הסוברים דכל דל"ה אורחים והוציאו לחצר הוי זה חזרה מן הביטול אף לאחר חזקה, ניחא, וי"ל עוד, למש"כ התוס' לקמן ע"ט ב' דהיו רבים בחצירו של רבא ולא עירב עמהן, (ועיי"ש בקרבן נתנאל סימן ז' אות ק'), והי' רבא אסור להוציא קודם הביטול, (ולדעתם ניחא טפי, דכיון דהיו רבים בחצירו של רבא, הרי דאי נימא דבחצר השני' הי' יחיד, הו"ל כרבים אצל יחיד דל"ה אורח, אך אם היו בחצר השני' רבים, ה"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם רבים אצל רבים הוו אורחים). [↑](#footnote-ref-268)
268. ונתחדש בדבריו, דכל שביטל רשות ביתו, עליו ליתן לזה שביטל לו ליכנס לביתו, וכ"ה משמעות דברי המאירי במגן אבות ענין י"ח, שכתב דבביטול רשות עשאו מדרס לכל בני החצר, עיי"ש, אך בד' הרמב"ן בפסחים ד' ב' נראה להדיא, דבביטול רשות א"צ ליתן לאחרים ליכנס לביתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-269)
269. אך העירו, דאף דעקר דירתו לגמרי מבי גברי, מ"מ הי' לו דירה מעליא בבי נשי שאין נכנסים ויוצאים שם, ואם הי' מבטל את ביתו, הי' צריך לבטל אף את הבי נשי, דאל"כ הי' לחוש שיוציא מבי נשי שהוא שלו, לבי גברי שאינו שלו, וי"ל דל"ה ניח"ל להרבות נכנסים ויוצאים ולא יהא לו דירה מעליא כלל. [↑](#footnote-ref-270)
270. ולכאו' הטעם בזה, דביטול קולא הוא שהקילו חכמים, ולא התירו בזה אלא כאשר מקבל הביטול צריך לזה, וזה ע"ד מה שפירש"י לעיל ס"ו ב' בטעמא דשמואל דאין ביטול רשות בחורבה דלא התירו חכמים ע"י ביטול רשות אלא בחצר שלפני הבית דאקילו בה רבנן דהוי עיקר תשמישתייהו התם. [↑](#footnote-ref-271)
271. ובד' הרא"ש בסו"ס י"ב מבו' שפירש בזה בע"א, דכל מה שאמרו דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין משום דהוי כביטול מחצר לחצר, הוא רק לר"א דהמבטל רשות חצירו רשות ביתו ביטל, וכמו שאמר רב אשי בשלהי סוגיין דרב ושמואל בפלוגתא דר"א רבנן קמפילגי, וע"כ לרבא לטעמי' לעיל ס"ז א' שפירש בדעת שמואל דס"ל כרבנן דצריך לבטל לכל אחד ואחד, ל"ה כביטול מחצר לחצר, ובע"כ דטעמא דשמואל הוא משום דהו"ל חוכא. [↑](#footnote-ref-272)
272. ואמנם בל' רש"י משמע טפי, דטעם הא דלרבנן ל"ה כבן חצר אחרת, אי"ז משום דלא ביטל רשות ביתו, ויש לו דיורים בחצר זו, אלא הוא משום דעיקר הא דס"ל לרבנן דרשות ביתו לא ביטל, הוא משום דאינו מסתלק ע"י הביטול לגמרי, וע"כ אף אם ביטל להדיא גם רשות ביתו, לא נסתלק לגמרי ול"ה כבן חצר אחרת, וכ"כ החזו"א בסימן פ"ז סוסק"ו. [↑](#footnote-ref-273)
273. אך המאירי לעיל שם פירש, דטעם הא דתלינן לה אם יש ביטול רשות מחצר לחצר, ולא אמרינן דהוי כנכרי דעלמא דל"מ לבטל לו, הוא משום דהכא הי' לו בשבת זכות בחצר, וע"כ אף אחר שביטל, אין דנים אותו כנכרי דעלמא, אלא כבני חצר אחרת הסמוכה, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דהא דל"מ ביטול לנכרי דעלמא, הוא משום דאין לו תפיסת יד כלל בחצר זו, אך הכא דמדינא יש לו תפיסת יד בחצר, אלא שביטל את חצירו, ל"מ זה לחשבו כנכרי דעלמא, וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, הרי כיון דהתם לא ביטל רשות ביתו, וכמבו' בדברי המאירי לעיל מינה, מ"ט יהא חשוב כנכרי דעלמא. [↑](#footnote-ref-274)
274. ואמנם כ"ז ניחא לרש"י ודעימי' דבעובדא דרבא לא ביטל אלא את החצר, אך למש"כ בפי' ריו"נ דביטל אף את הבית, בע"כ דאף בכה"ג לא חשיב כנכרי דעלמא, - וזה מתישב לריו"נ לטעמי' שכתב להדיא, דאף דשמואל ס"ל כר"א דרשות ביתו ביטל, מ"מ כל הא דל"מ לחזור ולבטל, הוא משום דאין ביטול מחצר לחצר. [↑](#footnote-ref-275)
275. וכ"נ גם בד' הרא"ש בסימן ט"ו שכתב בפלוגתא דר"א ורבנן, דל"ש בזה הלכה כדברי המיקל בעירוב, כיון דאיכא נמי חומרא במילתי' דר"א, דלדידי' אין מבטלין וחוזרין ומבטלין ולרבנן מבטלין וחוזרין ומבטלין, ובהגה' תפארת למשה ורא"מ הורוויץ שם הק', דלדידן דיש ביטול רשות מחצר לחצר, אף לר"א דנסתלק לגמרי מבטלין וחוזרין ומבטלין, וכתבו דס"ל דאם נסתלק לגמרי ל"מ ביטול לכו"ע, דהוי כמי שאין לו פתח לחצר, אך י"ל בדעת הרא"ש כמש"כ הריטב"א, דגם טעמא דחוכא תליא בפלוגתא דר"א ורבנן, וכ"כ בהג"ה בתפאל"מ שם. [↑](#footnote-ref-276)
276. והרשב"א והריטב"א והר"ן פירשו דמכוון דברי הרי"ף הוא משום דאנן קי"ל כרבנן, והריטב"א הוכיח לפ"ז מד' הרי"ף דמכוון הגמ' הוא דטעמא דחוכא תליא בפלוגתא דר"א ורבנן, דאל"כ הרי בלא"ה לדעת רב אשי קי"ל דמבטלין וחוזרין ומבטלין, משום דקי"ל דיש ביטול מחצר לחצר, וכמש"כ התור"פ, וכ"כ הגאו"י והקר"א, אך למש"כ המאירי די"ל דלר"א חשיב כנכרי דעלמא דלכו"ע אין מבטלין לו, אין להוכיח מזה, - אך בעצי אלמוגים סימן ש"פ סק"ג כתב דמכוון הרי"ף הוא להוכיח מדברי רב אשי דלא קי"ל כרבא דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין משום דהוי כחוכא, וע"כ אף אם הוה קי"ל כר"א דרשות ביתו ביטל, מ"מ מבטלין וחוזרין ומבטלין משום דיש ביטול רשות מחצר לחצר, אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש בסימן ט"ו שנקט לדינא דדין מבטלין וחוזרין ומבטלין תליא בפלוגתא דר"א ורבנן. [↑](#footnote-ref-277)
277. ונפ"מ בזה אם צדוקי דינו כגוי אף לשחיטה ולשאר דיני התורה, ונחלקו בזה הרדב"ז והחכם המשיג בתשו' הרדב"ז סימן תשצ"ו, וזה תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דדינו כגוי שאינו מבטל רשות, והרדב"ז שם כתב לדון דאף למ"ד הכא דצדוקי דינו כגוי, היינו רק לענין עירוב דהקילו בזה, אך לשאר דיני התורה דינו כגוי. [↑](#footnote-ref-278)
278. ועי' גם בתשו' הרדב"ז סימן תשצ"ו שנקט כן בכל דבריו, דטעמא דמ"ד דצדוקי דינ כגוי, הוא משום דחשיב כמומר לכל התורה, ואף לכל דיני התורה דינו כגוי, - ועיי"ש בתו"ד שכתב דאף למ"ד דמחלל שבת בפרהסיא אין דינו כגוי לכל דבריו, מ"מ צדוקי גרע ודינו כגוי לכל דבריו, עיי"ש, אך לכאו' זה שלא כדברי התוס' בד"ה הוציא דפשיטא להו דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי, ודאי דמחלל שבת בפרהסיא הוי כגוי, ודבריו מתישבים למש"כ הראב"ד בטעם הא דהוי כגוי. [↑](#footnote-ref-279)
279. והעירו דיש להביא סמך לדברי הר"ן מהא דפרכינן בסוגיין דר' יהודה אדר' יהודה ומשני כאן במומר לחלל שבתות בצנעא כאן במומר לחלל שבתות בפרהסיא, ולכאו' הול"ל כאן במחלל שבתות בפרהסיא כאן כשאינו מחלל שבתות בפרהסיא, ומ"ט הוצרכו לפרש דאף מתניתין איירי במחלל שבתות בצנעא, ומזה נראה כמש"כ הר"ן דטעמא דמ"ד במתניתין דצדוקי ה"ה כגוי, הוא משום דהוא מחלל שבתות בצנעא, וזהו שפירשו בגמ' דהא דבמתניתין פליגי בדין צדוקי, הוא משום דהוא מחלל שבתות בצנעא, אך כשהוא מחלל שבתות בפרהסיא מודה ר' יהודה דדינו כגוי. [↑](#footnote-ref-280)
280. וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בריש פירקין, דאם צדוקי אינו מודה בעירוב ניחא הא דדינו כגוי, ולא הוצרך לפרש טעם אחר בזה רק לפ"מ שהוכיח דצדוקי מודה בעירוב, עיי"ש, - ועד"ז מבו' בד' עוד מקמאי שם שפירשו דטעמא דמ"ד דכותי דינו כגוי וצדוקי אין דינו כגוי, הוא משום דכותי אינו מודה בעירוב וצדוקי מודה בעירוב. [↑](#footnote-ref-281)
281. והיינו משום דאם הי' חשוב כמומר, הרי דמה"ט דינו כגוי, ול"ה בעינן להא דמעשיהן מקולקלין וכו', - והאמנם דהי' מקום לומר דאף הא דגזרו במומר, אף דלדינים אחרים אין דינו כגוי, הוא משום דשייכא בי' הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, אך אי"ז במשמעות דברי הרשב"א, דא"כ הי' לו לפרש דהא דצדוקי דינו כגוי הוא משום דהוי מומר, והרי נתפרש בגמ' דמומר דינו כגוי. [↑](#footnote-ref-282)
282. ובס' האיר יוסף כתב לנכון, דמקור דברי רש"י ודעימי' להך דינא הוא מהא דאמר להם מהרו והוציאו את הכלים, ואם מהני חזקה מבעו"י ל"ה צריכים למהר, דבפשוטו חזרה מן הביטול היא רק כשמוציא או מכניס אחר חשיכה, דהוא מורה בזה שהוא חוזר ומחזיק, ובע"כ דל"מ חזקה מבעו"י, וזהו שאמר להם דימהרו ויוציאו את הכלים משתחשך, קודם שיחזור הצדוקי ויחזיק. [↑](#footnote-ref-283)
283. אך בתשו' חכם צבי סימן ו' כתב בתו"ד דטעמא דרש"י דל"מ חזקה מבעו"י, הוא דומיא דעירוב דאינו קונה אלא בביה"ש, וצ"ע היאך זה מתישב בל' רש"י שפירש דהוא משום דלא מוכחא מילתא, - ושמא מכוון דבריו הוא, דכ"ה דעירוב אינו קונה אלא בביה"ש, ה"נ חלות הביטול הוא כלפי ביה"ש, וע"כ כל שמחזיק קודם ביה"ש לא מוכחא מילתא דהוא מחזיק ברשות המבוטלת. [↑](#footnote-ref-284)
284. ובעצי אלמוגים שם סק"ד כתב דנפ"מ בפלוגתייהו הוא במי שביטל להם לכל השבתות, דלדעת הטור סגי במה שהחזיקו פעם אחת, ולדעת רש"י י"ל דצריך לחזור ולהחזיק בכל שבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-285)
285. והתוס' כתבו דלפ"ז צ"ל דאיירי כשהוציא בפרהסיא, והרשב"א הביא בשם התוס' שהק' ע"ז דהו"ל לפרושי כשהוציא בפרהסיא, - ושמעתי לישב לד' רש"י, די"ל דהמחלל שבת במקום דיתכן שיהיו שם י' בנ"א אף אם בפועל ל"ה שם י' בנ"א חשיב כמחלל בפרהסיא, וע"כ כל שמוציא מביתו לחצר, כיון שאינו יודע מי בחצר ויתכן שיש שם י' בנ"א, הו"ל כמחלל שבת בפרהסיא, ולפ"ז ניחא מה שעמדו התוס' לעיל דמ"ט תני שהוציא ולא תני שהכניס, ולהנ"ל ניחא, דכל שהכניס מן החצר לביתו בצינעא, אינו נעשה מומר בכך. [↑](#footnote-ref-286)
286. ומש"כ התוס' לישב די"ל דר"מ שונה דברי רבותיו וכו' ואיהו גופי' ס"ל כר"ג, לכאו' אי"ז מתישב בדעת רש"י גופי' שפירש בריש פירקין דלר"ג הא דכותי דינו כגוי הוא משום דגרי אריות הן, והתוס' כתבו דאף דר"מ ס"ל דגרי אמת הן ואפ"ה דינם כגוי, מ"מ לר"ג דצדוקי אין דינו כגוי, בע"כ דהא דכותים דינם כגוי הוא משום דגרי אמת הן, ולפ"ז בע"כ דר"מ גופי' ס"ל דצדוקי דינו כגוי, דאל"כ נמצא דלר"מ גופי' אף כותי אין דינו כגוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-287)
287. וכמש"כ כן הנשמת אדם בכלל ע"ה סוסק"ח דמחלל שבת אפשר דמיקרי מודה בעירוב, ודבריו שם קיימי במחלל שבת בפרהסיא, - והמאירי בריש פירקין כתב דמחלל שבת בצינעא חשיב כמודה בעירוב, ומשמע דמחלל שבת בפרהסיא ל"ה כמודה בעירוב, אך י"ל דכונתו דמחלל שבת בפרהסיא פעמים שאינו מודה בעירוב, אך כל שאינו מחלל בפרהסיא, בע"כ דהוא מודה בעירוב, - והקר"א בריש פירקין נקט דאף מחלל שבת בצינעא לא חשיב כמודה בעירוב, ולכאו' כ"ז הוא כשהוא מחלל שבת בהוצאה, אך כל שהוא מחלל שבת באיסורים אחרים, ודאי דחשיב כמודה בעירוב, וכ"ה משמעות ד' הטוש"ע והפוסקים בסימן שפ"ה דאף מחלל שבת בצינעא ל"מ אלא לבטל רשות, ול"מ לערב, ועיי"ש באלי' רבה סק"א, אך הגר"ז שם ס"ג במוסגר כתב דמחלל שבת בצינעא מצי לערב, וכ"כ החזו"א בסימן פ"ז סקי"ג, ובפירש"י בע"ז ס"ד ב' וחולין ו' א' מבו' להדיא דמהני עירוב במחלל שבת בצינעא, ומבו' דחשיב כמודה בעירוב, (אך י"ל דס"ל כדעת הריא"ז בפירקין דמהני עירוב אף במי שאינו מודה בעירוב), וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש החדש בפירקין, וכ"כ הגר"ז בסימן שפ"ה ס"ג במוסגר, וכ"כ החזו"א בסימן פ"ז סקי"ג.

     ועי' עוד בתשו' נשמת חיים סימן ל' שכתב דמי שמחלל שבת אף בשאר מלאכות שבת לתיאבון, לא חשיב כאינו מודה בעירוב, כיון דמה שהוא מחלל את השבת במלאכת הוצאה, אי"ז משום דאינו מודה בעירוב מפני שדעותיו מזויפות, שהרי הוא מחלל אף בשאר מלאכות, וכתב דהסכימו לדבריו אביו הנצי"ב והג"ר בצלאל מוילנא, - והעירו דנפ"מ רבתא לדינא בזה הוא למש"כ בתשו' הרמב"ם דקראים אינם מצטרפין למנין משום דאינם מודים בו, ולפ"ז יש לדון אם מי דחשיב כתינוק שנשבה מצטרף למנין, לפי המבו' בד' הפוסקים בסימן שפ"ה דאף תינוק שנשבה חשיב כאינו מודה בעירוב, ולפ"ד הנצי"ב ודעימי' שפיר הוא מצטרף למנין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-288)
288. אך בד' הביאוה"ל בסימן שפ"ה ס"ג מבו' שפירש דעיקר מכוון דברי התוס' הוא למה שסיימו דהכא איירי כשבמקרה בעלמא הוציא שהי' דחוק לפי שעה, ופירש דהיינו דהי' מוטעה בדבר שהי' סבור שמותר לו לעשות כן, וכתב דמסתברא דאף לדעת רש"י בכה"ג ל"ה כמומר, דאומר מותר הוי כשוגג, - ועי' בגאו"י שנסתפק בזה בדעת התוס', אם ס"ל דלעולם ל"ה מומר בפעם אחת, או דהיינו רק הכא שהי' דחוק. [↑](#footnote-ref-289)
289. ואזדי לטעמייהו, דהרשב"א ס"ל דר"מ גופי' ס"ל דצדוקי אינו כגוי, וכ"ה מבו' גם בדבריו בריש פירקין, עיי"ש, אך התוס' הרא"ש ס"ל דר"מ גופי' ס"ל דצדוקי דינו כגוי, ורק בשם ר"ג קאמר דאינו כגוי, וכן נקטו התוס' לעיקר, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בכתוב שם, וכ"כ הר"ן לעיל בסוגיין, וכ"ה גם בדבריו בשלהי סוגיין, אך בתו"ד הביא בשם הראב"ד דבין ר"מ ובין ר"י ס"ל דצדוקי אינו כגוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-290)
290. ומבו' מדבריו, דאם הי' דין מומר כדין גוי לענין קנינים, הרי דמה"ט ל"מ בו ביטול רשות, ומבו' מזה דהא דל"מ ביטול רשות בגוי הוא משום דלא נתחדשה הסתלקות זו דביטול רשות בגוי, וע"כ תליא אם מומר דינו כגוי לענין קנינים. [↑](#footnote-ref-291)
291. והעירו דכדרך זו מוכח לדעת בעה"ע באות קידושין ע"ח ב' דהא דמחלל שבת בפרהסיא הוי מומר לכל התורה, הוא רק במחלל שבת בעבודת קרקע, והביאוהו התשב"ץ בח"ג סימן מ"ז, והב"י באהע"ז סימן מ"ד ס"ט, והגרע"א ביו"ד סימן ב' ס"ה, ותיקשי דא"כ מ"ט אמרו הכא דהמחלל שבת באיסור הוצאה אינו מבטל רשות, ובע"כ דהכא דין אחר הוא, דכל שאינו משמר שבתו בשוק הוי ביטולו חוכא וטלולא. [↑](#footnote-ref-292)
292. ואמנם בטעמא דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי, משמעות הדברים דאי"ז משום דביטולו הוי חוכא וטלולא, אלא משום דעשאוהו כגוי, וזהו שאמרו דצדוקי ה"ה כגוי, וכ"ה מבו' להדיא בדברי הרמב"ן בחולין ו' א', עייש"ה, והא דבמומר לא ניח"ל להרמב"ן לפרש דהא דל"מ לבטל הוא משום דעשאוהו כגוי, היינו משום דרק בכותים או בצדוקים דהוו כת שכפרו בדברי חז"ל וכו', יש לחוש שימשכו אחריהם וילמדו ממעשיהם, וע"כ השוו חכמים דינם לדין גוים, אך במומר ליכא לה"ט, ובע"כ דהא דאינו מבטל רשות הוא משום דהוי חוכא וטלולא.

     ולפ"ז נמצא דדינא דמומר לחלל שבתות בפרהסיא אם מבטל רשות, ודינא דצדוקי אם מבטל רשות, הוי ב' ענינים דלא שייכי להדדי, וניחא לפ"ז מה שעמד הר"ן בסוגיין דלר' יהודה צדוקי אינו כגוי ומומר לחלל שבתות בפרהסיא הוי כגוי, ולר"מ צדוקי הוי כגוי ומומר לחלל שבתות בפרהסיא אינו כגוי, עיי"ש, ולפ"ד הרמב"ן הרי לא שייכי זל"ז כלל, וזה ע"ד מש"נ לעיל לדעת הרשב"א, דטעמא דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי הוא משום דגזרינן שמא ילמד ממעשיו, דלפ"ז אין לדמות דין מומר לדין צדוקי.

     עוד נראה לפ"ז במה שנחלקו האחרונים אם צדוקי ומומר דינם כגוי אף לקולא, ולמש"נ בדעת הרמב"ן מסתברא מילתא דאף אם צדוקי דינו כגוי אף לקולא, וכמשמעות מתניתין בריש פירקין דאינו אוסר אלא במקום ב' ישראלים, והיינו משום דהא דל"מ בו ביטול הוא משום דדימוהו לגוי, וע"כ י"ל דהיינו אף לקולא, מ"מ מומר אינו כגוי לקולא, שהרי לא שויוהו כלל כגוי, והא דל"מ בו ביטול הוא משום דהו"ל חוכא וטלולא, ואין בזה טעם שיהא דינו כגוי לקולא. [↑](#footnote-ref-293)
293. והביאוה"ל בסימן שפ"ה ס"ג נסתפק אם היינו אף כשמחלל שבת באיסור מוקצה דהוא טלטול בעלמא, והביא מהתפארת ישראל שהחמיר בזה, - ויש להעיר מדבריו במ"ב סימן ל"ט סוסק"ו שנקט בפשיטות דדין זה הוא גם במחלל שבת באיסור מוקצה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-294)
294. ויש שלמדו מזה, דאף מי שפרק מעליו עול שבת לגמרי, ורק משום יראה ופחד אינו מחלל בפרהסיא, ל"ה כמומר לכל התורה, וה"נ היכא שגר במקום שאין ישראל, ול"ש בו חילול בפרהסיא, אך לכאו' אין ללמוד לזה מהכא, דהא דהיו הצדוקים יראים מן הפרושים אי"ז פחד בעלמא, אלא היינו שחששו שמא האמת עם החכמים, כאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בנדה ל"ג ב' וביומא י"ט ב', ומשום זה היו רגילין ליזהר ולא חיללו שבת בפרהסיא, וע"כ ודאי דאין דינם כמומרים לכל התורה, שלא פרקו עול שבת מעליהם לגמרי, - ובעיקר הדין בזה, לכאו' תליא אם הא דרק מחלל שבת בפרהסיא הוי מומר לכל התורה, הוא משום דרק ע"י שמחלל בפרהסיא פורק עול שבת מעליו, וכ"ז שלא חילל בפרהסיא אכתי אי"ז פריקת עול שבת גמורה, או דהיינו משום דכל שנמנע מלחלל בפרהסיא, לא פרק עול שבת מעליו לגמרי, דאי נימא דרק ע"י שמחלל שבת בפרהסיא פורק עול שבת מעליו, הרי דכ"ז שבפועל לא חילל בפרהסיא, ל"ה כמומר, אך אם הא דבעינן שיחלל שבת בפרהסיא, הוא משום דכל שנמנע ואינו מחלל שבת בפרהסיא לא פרק עול שבת מעליו, הרי דבגונא דאינו מחלל בפרהסיא מטעם אחר, הוי כמומר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-295)
295. ולדעת הרמב"ן דהא דמומר לחלל שבתות אינו מבטל רשות, אי"ז כלל משום דהוא כמומר לכל התורה, אלא הוא משום דהו"ל כחוכא וטלולא, הרי אין ללמוד מהא דאף המחלל שבת באיסור דרבנן אינו מבטל רשות, דחשיב כמומר לכל התורה, דהא דאינו מבטל רשות, הוא משום דכל דהוא מומר לאיסורי דרבנן דשבת, הוי ביטולו חוכא וטלולא. [↑](#footnote-ref-296)
296. אך יש להעיר ע"ז ממה שאמרו הכא בלישנא בתרא, דכאן במחלל שבת בצינעא כאן במחלל שבת בפרהסיא, ולפ"מ שדנו התוס' מעיקרא לפרש דהיו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא במילי דרבנן והא דל"ה כגוי הוא משום דבאיסור דרבנן ל"ה מומר, הרי דלפמש"נ נמצא דמה שאמרו דכאן במחלל שבת בצנעא, מתפרש דהיינו דהוא מחלל שבת בצנעא אף באיסור דאורייתא דהצדוקין בו, וצ"ע דמהיכ"ת נימא דסתם צדוקי מחלל שבת בצנעא אף באיסור שהם מודין בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-297)
297. ואמנם החזו"א בסימן פ"ז סקי"ד כתב בדעת הב"י, דכל דבריו קיימי על צדוקים שבזה"ז דבהן שפט דמעשה אבותיהן בידיהן, אבל הצדוקים שבזמן הש"ס ודאי מזידין היו, ולפ"ז אין להוכיח מד' ש"ר דפליגי ע"ז, וכן אין דברי הב"י נסתרים מד' הרמב"ם, עכ"ד, אך צ"ע, שהרי הב"י כתב דלפ"ד התוס' הני צדוקים דשכיחי גבן כיון דעברי אמילי דרבנן בפרהסיא ה"ה כגוי, ולא דן דאין דינם כגוי רק לדעת הרמב"ם, וכ"ה להדיא בדברי הפרישה שם סק"ג, דד' הב"י הם תי' אחר על קו' התוס' דצדוקים מחללין שבת בפרהסיא.

     ועוד צ"ע, דלהדיא מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דחולין ובפ"ג מממרים ה"ג דבני הצדוקים הוו כתינוקות שנשבו, ורק צדוק ובייתוס ואלו שתעו אחריהן בדורם היו מזידין, - והחזו"א גופי' ביו"ד סימן ב' סקי"ח בהגה"ה תברי' לגזיזי' וכתב דמש"כ הרמב"ם דצדוקי דינו כישראל ושחיטתו כשרה, אף דהכופר בדברי חז"ל הוי כמומר, היינו כשמעשי אבותיו בידו, ולפ"ז לכאו' ה"נ הא דקי"ל הכא דצדוקי דינו כישראל הוא רק כשמעשה אבותיו בידו, והרי דאף הצדוקים שבזמן חז"ל הי' מעשה אבותיהן בידיהן. [↑](#footnote-ref-298)
298. ועי' בחזו"א בסימן פ"ז סקי"ד שנחלק על טעם זה, - ואמנם למש"כ הרמב"ן דהא דמומר לחלל שבתות בפרהסיא אינו מבטל רשות הוא משום דהו"ל חוכא וטלולא, מסתבר דל"מ הא דהוי כתינוק שנשבה, דמ"מ כיון דאינו משמר שבת כלל, הוי ביטולו חוכא וטלולא. [↑](#footnote-ref-299)
299. ואמנם החזו"א לטעמי' שנקט שם דהצדוקים שבזמן חז"ל ל"ה כתינוקות שנשבו, אך למש"כ החזו"א ביו"ד סימן ב' סקי"ח בהג"ה דמש"כ הרמב"ם דצדוקי שחיטתו כשרה, הוא משום דהו"ל כתינוק שנשבה, הרי דגם דברי הרמב"ם בהל' עירובין קיימי אף בצדוקי שדינו כתינוק שנשבה, ואפ"ה ל"מ בו עירוב. [↑](#footnote-ref-300)
300. עיי"ש שכתב שם דהקראים אין מצטרפין למנין או לג' לברכת הזימון, משום דאין מודים בחיוב זה הדבר, ודמי לדינא דאינו מודה בעירוב דל"מ לערב, והרי דאף דהקראים הוו כתינוקות שנשבו, מ"מ חשיבי כאינם מודים בחיוב קדושה וזימון, וה"נ בדינא דאינו מודה בעירוב, שדימה הרמב"ם זל"ז, הוא אף בתינוקות שנשבו. [↑](#footnote-ref-301)
301. ולכאו' הוא רק בכה"ג שאינו מחלל בפניו משום שהוא בוש ממנו, אך אם אינו מחלל בפניו מפני כבוד החכם, חשיב כמחלל שבת בפרהסיא. [↑](#footnote-ref-302)
302. ובד' התוס' שם מבו' דלדידי' אף המחלל שבת בצינעא הוי מומר לכל התורה, והיינו דכל הא דמחלל שבת בצינעא ל"ה מומר, הוא רק לפ"מ דקי"ל דחשוד לדבר אחד ל"ה חשוד לכל התורה, ואך דהמומר לחלל שבת הוי מומר לכל התורה, וד"ז הוא רק במחלל בפרהסיא, אך לר"מ דכל חשוד לדבר אחד חשוד לכל התורה, הרי דאף המחלל בצינעא חשוד לכל התורה והוי כמומר, אך בד' הר"ן לעיל בסוגיין מבו' די"ל דכל הא דהוי מומר מכח הא דהחשוד לדבר אחד חשוד לכל התורה, הוא רק במחלל שבת בפרהסיא, אך כתב דר"מ גופי' ס"ל דאף המחלל שבת בצינעא הוי מומר. [↑](#footnote-ref-303)
303. והחזו"א כתב דהוא משום דאף כותי וצדוקי אין דירתם דירה מדינא, עיי"ש, ולפי דבריו נמצא דבלא שגזרו דיאסור הגוי, לא היו כותי וצדוקי אוסרין כלל, אך בד' שאר האחרונים מבו' דהוא מכח הא דגזרו עליהן שיהיו כגוי לחומרא, והשוו חכמים מידותיהם שיהיו כגוי אף לקולא. [↑](#footnote-ref-304)
304. והפרישה שם סק"א כתב בביאור דברי ריו"נ דאלמלי ה"ט הרי דאע"ג דלגבי דידהו אמרינן רשות ביתו לא ביטל, לגבי דידי' נחשב כאילו ביטל כיון שבחצר הוא אורח לגבייהו, עכ"ד, וצ"ב, - והגר"ז שם ס"ב כתב דאף שהם אסורין להוציא מביתו לחצר כיון דהבית מיוחד לו והחצר להן וה"ז מוציא מרשות לרשות, מ"מ הוא שביתו שלו וגם בחצר הוא כאורח אצלם, הי' בדין שיהא מותר להוציא, וכל הא דהוא אסור הוא משום דלענין תשמיש שמביתו לא אמרינן שהוא אורח, וצ"ב, ועמש"כ בביאורים לחי' המאירי אות כ"ב. [↑](#footnote-ref-305)
305. אך העירו דלכאו' אי"ז מתישב, דבפי' ריו"נ לעיל שם כתב דכשביטל רשות ביתו הוי אורח אף בביתו, ואפ"ה הוא אסור להוציא, והכא כתב דאסור להוציא משום דל"ה אורח, ובע"כ דאיירי כשלא ביטל רשות ביתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-306)
306. וטעם הא דל"ה כאורח, בפשוטו הוא משום דבביתו לעולם אין רואים אותו כאורח, - אך בפי' ריו"נ בסוגיין כתב דהוא משום דרק כשמוציא מבתיהם לחצר הוא נראה כאורח ואינו נראה כחוזר מביטולו, כיון דאינו משתמש בה כדרך תשמישו הראשון שהי' דרכו להוציא מביתו לחצר, - והתורת חיים בסוגיין כתב דהוא משום דאף הן אסורין להוציא מביתו לחצר, וע"כ ליכא למימר דהוי אורח לגבייהו, אך לפ"ז אם ביטל אף רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר ואי"ז חזרה מן הביטול, וכ"ה בתו"ד התורת חיים שם, וזה דלא כפשטות הסוגיא לעיל בספ"ב, ונת' להלן, - ובחי' אהעו"ז לעיל ס"ד א' כתב בדעת התוס' שם דהוא משום דיש לו חלק בביתו ובחצר, וע"כ כשמטלטל מזל"ז אמרינן דגילה דעתו דמחזיק בהם ועושה שניהם חד רשות, ומשא"כ כשמוציא מבתיהם לחצר דהבתים אינם שלו וא"א להיות שניהם חד רשות ולהיות שלו, אדרבה גילה דעתו מדמטלטל מזל"ז דשניהן אינן שלו ומוציא מזל"ז כאורח. [↑](#footnote-ref-307)
307. ולכאו' נפ"מ רבתא בזה לדינא, בגונא דביטלו ב' רשות חצירם לשאר בני החצר, להסוברים דרבים אצל רבים הוו אורחים, והוציא מבית המבטל השני לחצר, דלדעת רש"י לכאו' ל"ה כחוזר ומחזיק, ולדעת הרשב"א לכאו' הוי כחוזר ומחזיק, ולמש"כ התורת חיים בסוגיין, (ונת' בהע' לעיל), לכאו' אף לדעת רש"י הוי חוזר ומחזיק בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-308)
308. ולכאו' צ"ל דמש"כ הרשב"א התם דהוא חוזר ומחזיק, היינו דהוא חוזר ומחזיק בביתו, דכיון דהוא מיוחד לו לבדו, ע"כ חזינן לי' כחוזר ומחזיק, אך בחצר אינו חוזר ומחזיק, - והיינו משום דס"ל להרשב"א דלגבי חוזר ומחזיק בחצר אין לחלק בין היכא שהוא מוציא מבתיהם להיכא שהוא מוציא מביתו, ובע"כ דהא דכשהוא מוציא מביתו הוי חוזר ומחזיק בחצר, הוא משום דהויא ההוצאה ממקום האסור. [↑](#footnote-ref-309)
309. ולכאו' ד"ז מתפרש ע"ד מש"כ הר"ן בנדרים ר"פ השותפין, דברשות של שותפין כשמשתמש בה אחד מהן אמרינן דהוא משתמש בחלקו, וע"כ הוא דכשמוציא המבטל מביתו לחצר חשבינן דהוא מוציא מרשותו, וכשמוציאין שאר בני החצר מביתו לחצר חשבינן דהן מוציאין מרשותן. [↑](#footnote-ref-310)
310. והעירו דבדברי הרשב"א אין לדחוק דכל הא דמותר להוציא מביתו לחצר הוא לאחר שהחזיקו, שהרי הרשב"א שם הלכה קצ"ב הביא ב' דעות אם מהניא חזקה, ולדעה קמייתא דל"מ כלל חזקה, בע"כ דהא דכשביטל אף רשות ביתו מותר המבטל להוציא מביתו לחצר, הוא משום דאי"ז חזרה מן הביטול כלל, - ויש להוסיף, דכן נראה גם ממש"כ הרשב"א בסוגיין דהא דכשהוציא מביתו לחצר הוי זה חזרה מן הביטול, ול"ד להיכא דהוציא מבתיהם לחצר דאי"ז חזרה מן הביטול, הוא משום דהוא מוציא ממקום האסור לו, ולפ"ז הרי דכל דביטל אף רשות ביתו, אף אם הוציא מביתו לחצר, אי"ז חזרה מן הביטול, כיון דהוא מוציא ממקום המותר לו, אך לעיל נתבאר די"ל דאף דאי"ז חזרה מביטול החצר, מ"מ הוי זה חזרה מביטול הבית. [↑](#footnote-ref-311)
311. וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' לעיל שם שכתבו דלא הועיל הביטול לרבים כלל כיון דהן חוזרין ומחזיקין, והרי דאף אחר שהחזיק היחיד הן אסורין להוציא, דאל"כ הרי הועיל הביטול אף לרבים. [↑](#footnote-ref-312)
312. ולכאו' מכוון דבריו דהא דיחיד שביטל והוציא אחר חזקה אינו אוסר, אי"ז משום דאחר חזקה כבר זכה חבירו בביטול וע"כ ל"מ לחזור בו, אלא הוא משום דאחר חזקה לא חזינן להוצאתו כמעשה חזרה מן הביטול אלא כשימוש אורח, אך ברבים שביטלו ליחיד אף אם הוציאו אחר חזקה חזינן לה כמעשה חזרה מן הביטול, ובטל הביטול בכך. [↑](#footnote-ref-313)
313. ויש לפרש עוד בטעם דין זה, ע"ד מש"כ הראשונים לעיל ס"ט א' לחלק בדין חזרה מביטול אחר חזקה בין ישראל לצדוקי, דבצדוקי דגרע הביטול מהני חזרתו מן הביטול אף לאחר חזקה, וי"ל דה"נ ברבים אצל יחיד לא אלים ביטולם, שהרי אין מסתלקים לגמרי, דל"מ הוו אורחים, ול"ד ליחיד אצל יחיד דמסתלק לגמרי מרשותו דמצי הוי אורח ברשותו, וע"כ כל שהוציאו ה"ה אוסרין אף אחר שהחזיק היחיד בחצר. [↑](#footnote-ref-314)
314. ובזה יש לפרש מש"כ הריטב"א לעיל ס"ג ב' בדעת רש"י דרבים שביטלו רשותם ליחיד מותרין להוציא מביתו לחצר, עיי"ש, והקרבן נתנאל בסימן ד' סק"מ תמה ע"ז ממש"כ רש"י בסוגיין דהן אסורין להוציא מביתו לחצר, וגם קשיא ממשנתינו דתנן דהוא מותר והן אסורין, והרי הא דהוא מותר, הוא להוציא מביתו לחצר, (דלהוציא מביתם לחצר אסור, כיון דלא ביטלו רשות ביתם), ובע"כ דהן אסורין אף להוציא מביתו לחצר, ולכאו' צ"ל דכל הא דהן אסורין להוציא מביתו לחצר, הוא קודם שהחזיק, אך אחר חזקה הן מותרין להוציא, ודברי הריטב"א לעיל שם י"ל דהם אחר חזקה, - אך החזו"א בסימן פ"א סקי"ח כתב להגי' בד' הריטב"א, עיי"ש.

     ויש להוסיף מש"כ בפירש"י לעיל ס"ו א' ד"ה מבטלין, ז"ל, ותהא מותרת לטלטל בכולה, ובלבד שלא יוציאו מן הבתים לחצר אלא מביתו של אותו יחיד בלבד, עכ"ל, והרש"ש שם עמד בזה דהתם דביטלו רבים ליחיד הם אסורין להוציא אף מביתו, ועיי"ש שכתב להגי' בד' רש"י, ואי נימא דאחר חזקה מותרין להוציא אף מביתו לחצר, ניחא, - אך מאידך בפירש"י שלפנינו לעיל ס"ג ב' ד"ה בטילו משמע דל"מ הביטול להתיר להן להוציא מבית היחיד לחצר, וכ"ה מבו' להדיא בפירש"י שעל הרי"ף לעיל ס"ה ב' ד"ה אמרו מהו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-315)
315. וצ"ע דלכאו' אי"ז מתישב בדברי הרמב"ם שכתב בפ"ב מעירובין ה"א דביטל להן רשות ביתו ורשות חצירו וכו' גם הוא מותר, ושם ה"ג כתב דביטלו אלו המערבין רשותן לזה שלא עירב וכו' והן אסורין וכו' ואין אומרים יהיו כאורחים אצלו שאין רבים אורחין אצל אחד, והרי מש"כ הרמב"ם בה"א דגם הוא מותר, כתבו המג"א בסימן ש"פ סק"ה והגר"א שם דהיינו לאחר חזקה, וכ"כ החזו"א בסימן פ"ח שם, ולפ"ז הרי דממש"כ הרמב"ם בה"ג דהן אסורין, בע"כ דהן אסורין אף לאחר חזקה, - וגם בדברי הרשב"א מבו' שחילק בזה, דלעיל כ"ו א' נקט לעיקר כדעת רש"י דיחיד שביטל אף רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר לאחר חזקה, ובסוגיין כתב דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא אף לאחר חזקה. [↑](#footnote-ref-316)
316. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א, דבדבריו לעיל כ"ו ב' נראה דפליג על יסוד דברי הראב"ד, עיי"ש, וגם בד' הראב"ד אין נראה דמפרש דזהו הטעם בהא דרבים שביטלו אסורין להוציא מביתו לחצר, דבדבריו נראה דהוי זה דין מחודש בההיא דהתם, והוצרך להאריך לפרש הטעם בזה, - ולכאו' יל"פ בזה בע"א, דלעולם היתר הביטול אינו מועיל רק למי שביטלו לו, אך לגבי מי שלא ביטלו לו קיימא הרשות בדינה, וי"ל דזהו טעם הא דצריך לבטל לכל אחד ואחד, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ כל הא דמותר המבטל להוציא לחצר, הוא רק משום דהוי כאורח של זה שביטל לו, אך רבים שביטלו דאינם כאורחים חזינן להו כמוציאים לרשות דידהו, וע"כ הם אסורין להוציא מביתו לחצר. [↑](#footnote-ref-317)
317. ויש להעיר לפ"ז במש"כ השעה"צ שם סקי"ב ע"ד המג"א, דבד' הרשב"א בעבוה"ק ועוד מרבוותא מפורש דאף אסורין להכניס מן החצר לביתו, ולפ"ד הבית מאיר הרי דלהרשב"א ודעימי' לטעמייהו, ודאי דיש לאסור אף להכניס מן החצר לביתו, ודברי המג"א הם לדעת רש"י ודעימי' דהא דהן אסורין להוציא מביתו לחצר הוא משום חזרה מן הביטול, ולפ"ז שפיר י"ל דהן מותרין להכניס מן החצר לביתו. [↑](#footnote-ref-318)
318. ואמנם אי נימא דטעם הא דהן אסורין להוציא מביתם לחצר אף לאחר חזקה, הוא משום דמצו לחזור מן הביטול אף לאחר חזקה, י"ל דמה"ט אף אם היו מותרין להוציא אף קודם הביטול, מ"מ אחר שביטלו הן אסורין להוציא משום דהן חוזרין בכך מן הביטול, וה"ז אסור משום שארית ישראל לא יעשו עולה, וע"ד מש"כ בפי' ריו"נ בסוגיין, - וגם אי נימא דהא דהן אסורין להוציא אף לאחר חזקה, הוא ע"ד מש"כ בפי' ריו"נ בסוגיין דהו"ל כחוכא וטלולא, ג"כ י"ל דיש לאסור אף אם היו מותרין להוציא גם קודם הביטול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-319)
319. והביאוה"ל בסימן שצ"א ס"א פירש דדברי הגר"ז קיימי כשעירבו בני החצר יחד, וע"כ הוא דחשיבי כיחיד, אך מסתימת דברי הגר"ז משמע דאף אם לא עירבו יחד, ה"ה חשובין כיחיד לגבי המבוי. [↑](#footnote-ref-320)
320. ומבו' מד' הרשב"א, דאף דהבית הוי רשות אחת משותפת, ובחצר יש לכל אחד דיורים חלוקין, מותר להוציא מזל"ז, ולכאו' הוא שלא כיסוד דברי הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל כ"ו ב', וגם בדברי הרשב"א לקמן ע"ב א' שהק' דמ"ט אין סומכין על עירוב במקום שיתוף הרי מוציא מרשות משותפת לרשות משותפת, מבו' שלא כיסוד דברי הראב"ד, וצ"ע בזה ממה שאמרו לקמן ע' ב' דאחד מן השוק שמת והניח רשותו לאחד מבני חצר משחשיכה אוסר, והיינו משום דלא חייל העירוב על חלק זה, ולד' הרשב"א הי' לנו להתיר משום דכל הבתים הם רשות משותפת של כל בני החצר, וגם החצר משותפת לכולם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-321)
321. ולכאו' דבריו מתפרשים ע"ד מש"כ בתשו' רש"י סימן ק', דעיקר הביטול הוא כדי להתיר למקבל הביטול את רשותו, ול"מ ביטול שאינו אלא כדי להתיר למבטל את רשותו, וע"כ כיון דהכא ל"מ הביטול להתיר למקבל הביטול להוציא מביתו לחצר, אף ל"מ להתיר להוציא מבית המבטל לחצר. [↑](#footnote-ref-322)
322. ולכאו' יש ללמוד כן גם ממש"כ בפי' ר"י בן חכמון לקמן בסוגיין, בהא דצריך לבטל לכל אחד ואחד, דאם אומר ביטלתי להם או לכם ואינם בפניו ל"מ, והרי דאם מבטל להדיא לכל אחד מהני אף כשאינם בפניו, ועד"ז יש לדקדק גם בדברי המ"מ בפ"ב מעירובין ה"ב, - אך יש לדחות, דאף אם ל"מ ביטול שלא בפניו, מ"מ י"ל דכל שמבטל לכל בני החצר הוי ביטול אחד, וסגי במה שהוא בפני אחד מהן. [↑](#footnote-ref-323)
323. והעירו די"ל בזה, דהנה הריטב"א לעיל ס"ד א' כתב דהא דמותר המבטל להוציא מביתו של אותו שביטל לו לחצר ול"ה כחוזר ומחזיק, הוא משום דאכתי אסור לו להוציא מביתו לחצר, אך כשאין לו איסור אחר, אם הוא מוציא מרשות לרשות הוי חוזר ומחזיק, עכ"ד, ועד"ז כתב הלבוש בסימן שפ"א, דכל שיש חדרים לבית ולא ביטל את החדר, ל"ה חוזר ומחזיק כשמכניס מבית חבירו לביתו, כיון דעדיין אסור להוציא מן החדר לבית, וצ"ב, - ונראה מזה דעיקר הא דכשמוציא הוי חוזר ומחזיק, היינו דהצריכו חכמים שיהא ניכר שביטל את רשותו, ע"י שלא יוציא לשם, וסגי לזה במה דאסור להוציא מרשות אחת לרשות המבוטלת, - ולפ"ז ניחא הא דטלטול ברשות המבוטלת ל"ה חזרה, דמדינא אף הוצאה לרשות המבוטלת ל"ה חזרה, אלא דקבעו חכמים דיהא אסור להוציא, כדי שיהא היכר לביטול, ולזה סגי במה דל"מ להוציא מן הבית לחצר, ולא הצריכו חכמים דאף לא יטלטל בחצר. [↑](#footnote-ref-324)
324. והפמ"ג באש"א סימן ש"פ סק"ב כתב דלמש"כ רש"י לעיל כ"ו ב' דהא דצריך לבטל לכל אחד ואחד, הוא משום דאדעתא דההוא חולקא לא עירב, והיינו דמקבל הביטול אוסר, הרי דכל שהלך לחצר אחרת שרי, - ולכאו' להני קמאי שפירשו לדינא דהכא דכל שלא הועיל הביטול להתיר לא חייל כלל, הרי דכיון דאדעתא דההוא חולקא לא עירב ולא הועיל הביטול להתיר, תו לא חייל הביטול כלל, ויש לאסור אף אם הלך מן החצר.

     ובעיקר דברי הפמ"ג נתחדש, דהא דמקבל הביטול אוסר, הוא מכח דיוריו בחצר, ולא מכח דיורי המבטל, וצ"ע דלפ"ז כשביטל לו רשות חצירו מ"ט הוא אוסר, הרי הו"ל כחצר בלא בית, - וצ"ל דכיון דהוא יש לו בית בחצר, ועכשיו חזינן גם לחלקו של חבירו דהוא מכלל ביתו, ה"ה אוסר מכל חלק זה, וזה לפ"מ דמשמע בכ"ד דבעירוב לא סגי במה שנתערבו הבתים יחד דממילא הויא החצר כרשות של בית אחד, אלא בעינן דיחול העירוב גם על רשות החצר, וכיון דזכה בחלק נוסף בחצר דע"ז לא חייל העירוב, ה"ז אוסר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-325)
325. ואמנם בדברי המאירי בחי' מבו' שפירש לזה בע"א, עיי"ש שכתב דיחיד שביטל לרבים ואח"כ חוזרין הרבים ומבטלין לו, צריכין לבטל בב"א, כיון שהן מבטלין רשות שאינה שלהם, ומבו' בדבריו דיסוד הדין בזה הוא, דכל שבא לבטל רשות שאינה שלו, אלא שזכה בה ע"י ביטול, ל"מ לזה ביטול שאינו מתיר, וזהו שאמרו הכא דכל שלא הועיל הביטול להתיר ל"מ לבטלו לאחר, ומה"ט גם כשביטל לרבים והם באים לחזור ולבטל, ל"מ הביטול כשאינו מתיר בשעתו. [↑](#footnote-ref-326)
326. והחזו"א בסימן צ"א סק"ג נסתפק בשנים שביטלו לאחד, אם יכול הזוכה לחזור ולבטל לאחד מהמבטלין בלא המבטלין אליו, או צריך שיחזרו כולם ויבטלו אף לשני, ועיי"ש שכתב דיש מקום לומר, דלא יוכל הזוכה לחזור ולבטל לאחר, שלא הקנוהו חלקם להקנות לאחרינא, וגם המבטלין אינם יכולין לבטל שנית שכבר ביטלו לראשון, ופירש דבזה נסתפק הריטב"א לעיל ס"ג ב', עיי"ש, עכ"ד, ולפנינו נחלקו בזה הריטב"א והרי"ד, וע"כ לכאו' א"א לפרש כן בספיקא דהריטב"א לעיל, - אך בעיקר מה שנסתפק בזה החזו"א צ"ע, שהרי בפירש"י הכא מבו' להדיא דכל הא דל"מ לבטל לחבירו הוא רק משום דבשעת הביטול לא הועיל להתיר, וא"כ בהך גוונא דהועיל הביטול להתיר שפיר מצי לבטלו לאחר, וכמו שהוכיח הריטב"א, וצ"ל בדעתו דשאני הכא דביטלו מעיקרא לשניהם, וכבר זכה השני בביטול, ואך דזכיית הראשון מעכבתו, ובכה"ג שפיר מהני ביטול הראשון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-327)
327. ואמנם לפ"מ שאמרו דל"מ לבטל לחבירו משום דהוא עצמו לא קנאו, י"ל דכיון דהוא עצמו לא קנאו, נמצא דאכתי נשתייר בזה זכות המבטלין, וע"כ אסור חבירו להוציא מביתו לחצר, - אך אכתי קשיא, דגם לפ"מ דס"ד דחייל הביטול שביטלו לו ומצי להקנותו לחבירו, מ"מ כל ההיתר הוא רק ע"י שיבטל את חלק זה לחבירו, ובלא"ה יהא אסור חבירו להוציא. [↑](#footnote-ref-328)
328. ואך שכתב בדעת התוס', דאף רבים שביטלו בתיהם ליחיד הוו כאורחים, דמשמעות התוס' דאיירי בכה"ג, וכמש"כ דביטלו כל השכונות רשותם לאחד, וכתב דהוא משום דל"ד לרבים שביטלו רשות חצרם ליחיד דל"ה אורחים, דהתם הם מבטלים רשותם שיש להם בשיתוף לאחד, ומשא"כ הכא דכל אחד מבטל ביתו בפנ"ע, והו"ל כיחיד לגבי יחיד, והביא לדבריו בביאוה"ל סימן שפ"א ס"ד, וזה דלא כמש"כ מהר"ם מר"ב דבכה"ג שביטלו כמה בנ"א את בתיהם לאחד, הו"ל כרבים לגבי יחיד דל"ה אורחים, ועי' גם באלי' רבה בסימן שפ"א סק"ז שנקט כן ותמה ע"ד הדרישה. [↑](#footnote-ref-329)
329. אמנם הנה בל' הטור בסימן שפ"א מבו' דהא דל"ה חוזר ומחזיק כשמוציא מביתו לבית חבירו, הוא משום דאינו נקרא מחזיק אלא כשמכניס לרשות שביטל, ולא כשמוציא ממנו, וזה כדברי הב"י והמג"א, וכ"נ גם בל' הרא"ש בסימן ד' שכתב דכשמחזיר כליו מבית חבירו לביתו הוא מחזיק ברשותו שביטל, - אך י"ל, דאמנם לפ"מ שנקטו התוס' מעיקרא דאף כשמכניס מבית חבירו לביתו ל"ה חוזר ומחזיק, בע"כ דהטעם הוא כמש"כ האהעו"ז, אך לפ"מ דמסקי דכשמכניס מבית חבירו לביתו הוי חוזר ומחזיק, בע"כ דטעם הא דכשמוציא מביתו לבית חבירו ל"ה חוזר ומחזיק, הוא משום דכשמוציא מהרשות שביטל ל"ה חוזר ומחזיק. [↑](#footnote-ref-330)
330. והבית מאיר בסימן ש"פ בסו"ד כתב דהני קמאי שכתבו דאסורין אף להכניס, הוא משום דס"ל דאין האיסור בזה משום חוזר ומחזיק, אלא משום דרבים דל"ה אורחים ל"מ להו היתר הביטול, עיי"ש, ומש"כ שם בסו"ד דלפ"ז לא ס"ל כד' הרא"ש דבביטל ביתו לבית חבירו מותר להכניס מבית חבירו לביתו, צ"ע, דרי"ו גופי' שם כתב לדין זה, ובע"כ דהוא משום דיחיד אצל יחיד הוי אורח, ובזה לא אסרינן משום חוזר ומחזיק כשמכניס מבית חבירו לביתו. [↑](#footnote-ref-331)
331. וכ"ה מוכח מדברי רבינו ירוחם שכתב ברבים שביטלו ליחיד דאסורין אף להכניס, ובביטל ביתו לבית חבירו כתב דמותר להכניס מבית חבירו לביתו, ובע"כ דהוא משום דיחיד אצל יחיד הוי אורח. [↑](#footnote-ref-332)
332. וצ"ע בד' המ"ב בסימן ש"פ סקט"ז ובשעה"צ שם סקי"ב שהביא לדברי הא"ר והאהעו"ז, ולא עמד דאי"ז כד' השו"ע, אך באמת בד' הביאוה"ל בסימן שפ"א ס"ד נראה שפירש דהשו"ע שם אזיל בגונא דחשיב אורח, עיי"ש, ולפ"ז אין ללמוד מד' השו"ע שם דאף בגונא דל"ה אורח ל"ה חוזר ומחזיק כשמכניס, - אך אכתי צ"ע בד' הא"ר גופי', דבסימן שפ"א סק"ז נחלק ע"ד הדרישה וכתב דכיון דאיירי דביטלו כל השכונות ודאי דל"ה אורח, ואפ"ה ל"ה חוזר ומחזיק כשמוציא מביתו לבית חבירו, וא"כ מ"ט נחלק ע"ד המג"א דרבים שביטלו ליחיד אסורין להכניס מן החצר לביתו.

     ובדף מס' 18 נת' עוד להעיר על מה שהביאו מדברי כמה מרבוותא שלא כדברי המג"א, שהרי כל דברי המג"א הם לדעת רש"י ודעימי' דהא דהן אסורין להוציא מביתו לחצר הוא משום משקל רשותא, אך לדעת ש"ר דהוא משום דכל דל"ה אורחים ל"מ להו היתר הביטול, וכמש"כ הבית מאיר בדעתם, ודאי דיש לאסור אף להכניס מן החצר לביתו. [↑](#footnote-ref-333)
333. והמ"ב שם סק"ג דימה ד"ז למה שנחלקו האחרונים בסימן ש"פ ע"ד המג"א שם וכתבו דרבים הוו חוזרים ומחזיקין אף כשמכניסים מן החצר לבית, וצ"ע דלמש"כ השעה"צ דהא דהכא הוי חוזר ומחזיק אף כשמכניס הוא משום דהוא מכניס לרשות שלו, הרי ל"ש טעם זה בההיא דהתם, דהם מכניסין לבית היחיד, ובע"כ דהא דהתם הוו חוזרין ומחזיקין אף בהכנסה הוא מטעם אחר, וא"כ מה ענין זה לדהכא, - וצ"ל דיסוד מה שנחלקו האחרונים ע"ד המג"א הוא, דכל הא דבהכנסה ל"ה חוזר ומחזיק, הוא רק כשאין רואים את ההכנסה כהכנסה דבעלים, אך כל דרואים את ההכנסה כהכנסה דבעלים הו"ל חוזר ומחזיק, וע"כ יחיד שביטל ומכניס מן החצר לביתו, כיון דהוא מכניס לרשות שלו הו"ל כהכנסה דבעלים והוי חוזר ומחזיק, וכן ברבים שביטלו והכניסו מן החצר לבית היחיד, כיון דרבים ל"ה כאורחים, חזינן לה כהכנסה דבעלים, והוו חוזרין ומחזיקין. [↑](#footnote-ref-334)
334. והמג"א שם כתב דמותר להכניס, וצ"ע דאף דל"ה חוזר ומחזיק, מ"מ הוא אסור להכניס כיון שלא ביטל ביתו ואסור להכניס מן החצר לביתו המיוחד לו, והמחה"ש שם כתב להגי' בדבריו, והיד אפרים פירש דדברי המג"א הם כשמכניס מבעו"י דלי"ב איסורא, ונתחדש בדבריו דאף כשמוציא מבעו"י הוי חוזר ומחזיק, ועי' בביאוה"ל שם במש"כ לדון בזה דכיון דהביטול הי' רק לשבת לא מוכחא מילתא דחוזר מביטולו כשמחזיק מבעו"י. [↑](#footnote-ref-335)
335. אך העירו דלמש"כ הבית מאיר דכל מש"כ התוס' דגם כשהכניס הוי חוזר ומחזיק הוא רק כשהכניס באיסור, הרי דלמש"כ היד אפרים ע"ד המג"א דדבריו קיימי כשהכניס מבעו"י דלי"ב איסורא, י"ל דע"כ ל"ה חוזר ומחזיק, ומדוקדק לפ"ז מה שהעמיד המג"א לדבריו בכה"ג. [↑](#footnote-ref-336)
336. ובתשו' פנים מאירות ח"ג סי' מ"ו כתב לישב, דדעת הב"י והמג"א דמש"כ התוס' דל"ד הוציא אלא אפי' הכניס, היינו בגונא שביטל אף רשות ביתו, עכ"ד, וכ"כ התו"ש בסימן שפ"א סק"ב, אך זה נסתר מד' תוס' הרא"ש לקמן שם, דמפורש דאיירי בשלא ביטל רשות ביתו, וכמש"כ דהויא ההכנסה באיסור, - ועי' עוד בעצי אלמוגים שם מש"כ לישב דנידו"ז תלוי בפלוגתת ר"מ ור"י אם אסרו אף בשוגג, ולזה דקדקו התוס' והזכירו להא דאוסר בין בשוגג בין במזיד, עיי"ש הטעם בזה, וצ"ע היאך זה מתישב לפ"מ שאמרו לקמן ס"ח ב' דטעם הפלוגתא דר"מ ור' יהודה הוא אם קנסו שוגג אטו מזיד. [↑](#footnote-ref-337)
337. ולמש"כ האהעו"ז בסימן ש"פ ודעימי' דכל מה שאמרו התם דאף דרשות ביתו ביטל אסור להוציא מביתו לחצר, הוא רק משום דלא ביטל ביתו להדיא, ונת' בדף מס' 18, ניחא. [↑](#footnote-ref-338)
338. ומצינו בתשו' רש"י סימן ק' דמשמעות דבריו היא כדברי המג"א דהפסד הוא לאדם לבטל רשות ביתו, עיי"ש שכתב דביטל רש"י את רשותו לבעה"ב אחר, ואמרו לו אף הוא יהא מבטל רשותו. [↑](#footnote-ref-339)
339. וכ"ה מבו' בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב דדעת ר"ת דאין ביטול רשות מבית לבית אף היכא דלי"ב משום ביטלת תורת עירוב, וכ"ה מבו' גם בד' הסמ"ג בהל' עירובין, אך בד' התוס' והרא"ש מבו' דטעמא דר"ת הוא משום דביטלת תורת עירוב, וכ"כ באו"ז סימן קס"ח ובפסקי מהר"ם מר"ב סימן קל"ה, ואמנם הנה בפסקי או"ז מבו' דלדעת ר"ת ל"מ ביטול בית לבית גם כשלא ביטל החדר, וכ"נ גם בד' הב"י בסימן שפ"א (במש"כ שם ע"ד הרא"ש), ובע"כ חד מתרתי, או דנימא דר"ת גופי' ס"ל דגם בכה"ג יש לחוש לביטול תורת עירוב, או דמכח הא דביטלת תורת עירוב, לא תיקנו חכמים ביטול מבית לבית, וע"כ אף בכה"ג דליכא למיחש לביטול תורת עירוב, ל"מ ביטול מבית לבית, (ולפ"ז גם אין להביא מד' הסמ"ג וההגהת סמ"ק), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-340)
340. ונתחדש בדבריו, דשייך שיתחלק ביטול הבית, ולא יועיל להתיר אלא לטלטל מן הבית לחצר ולא מן הבית לבית, - ונראה מזה דעיקר דין ביטול הוא דמצי להטפיל את רשותו לרשות חבירו שלא תהא כרשות חלוקה מרשות חבירו, וע"כ שפיר שייך שיתבטל הבית לגבי החצר דלא יהא כרשות חלוקה מן החצר, ולא יתבטל לגבי הבית ואכתי הו"ל כרשות חלוקה מן הבית. [↑](#footnote-ref-341)
341. וצ"ע דמה טעם הוא אסור להוציא מן החדר לבית, הרי אף דהוי כחוזר ומחזיק ובטל הביטול בכך, הרי הוא מותר להוציא מן החדר לבית אף בלא הביטול, ולכאו' מוכח מזה דאיכא איסור בפנ"ע לעשות מעשה דחוזר ומחזיק, וזה ע"ד מש"כ ריו"נ לקמן ס"ט ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-342)
342. ועיי"ש שפירש דמש"כ הב"י דאחר שהחזיקו יכול להוציא מן החצר לבית, היינו כשביטל אף רשות ביתו שכתב הב"י שם לעיל מינה דשרי להוציא אפי' מחדר לביתו, וע"ז כתב הב"י דאף בכה"ג לא שרי אלא אחר שהחזיקו בני החצר, והיינו משום דאף דביטל גם רשות ביתו, אכתי יש לאסור להוציא מן החדר לבית משום דהוי כחוזר ומחזיק, ואיסור זה ל"ש רק קודם שהחזיקו בני החצר, אך אחר שהחזיקו בני החצר דכבר ל"מ הדר בי' שרי להוציא מן החדר לבית, אך בגונא שלא ביטל רשות חדרו דיש לאסור משום מוציא מרשות לרשות, ה"ז אסור אף אחר שהחזיקו בני החצר.

     ובד' המ"ב בזה צ"ע, דבסימן שפ"א סקכ"ב כתב דכשלא ביטל רשות חדרו אסור אף להכניס מן הבית לחדר משום דמוציא מרשות לרשות, ושם בשעה"צ סקי"ז כתב על מש"כ במ"ב שם לאסור אף כשביטל רשות חדרו, דהוא דלא כב"י, וצ"ע דאם אסרינן להכניס מן הבית לחדר משום מוציא מרשות לרשות, בע"כ דמש"כ הב"י דאחר חזקה שרי הוא כשביטל רשות חדרו, וכמש"כ העצי אלמוגים, והשעה"צ שם סקט"ז ציין לדבריו, וא"כ מהו שכתב המ"ב דהא דאסרינן כשביטל רשות חדרו, הוא דלא כב"י, ובדוחק י"ל דמש"כ דהוא דלא כב"י, הוא משום דדעת הב"י דאחר חזקה שרי, ולדעת הדרישה והחמד משה ה"ז אסור אף לאחר חזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-343)
343. והעירו דיש לפרש עוד בטעמם, דלעולם מהני ביטול רשות לחשוב את הרשות כרשותו של מקבל הביטול, והא דלא אסרינן להוציא מן החדר לבית משום דהוי כמוציא מרשות לרשות, הוא משום דבתחילת השבת היו החדר והבית שלו, ואמרינן בזה שבת כיון דהותרה הותרה, ואמנם בדברי רש"י ודעימי' דמהני ביטול לאסור, מבו' דלא אמרינן בזה שבת כיון דהותרה הותרה, ואכמ"ל, - אך מד' הב"י שכתב בסתמא דאף אם ביטל רשות ביתו ולא ביטל רשות חדרו מותר להוציא מן החדר לבית אחר חזקה, לפ"מ שפירש הא"ר בדבריו, משמע דאף אם ביטל בער"ש מותר, אף דבכה"ג אין להתיר משום כיון שהותרה הותרה, ובע"כ דההיתר בזה הוא משום דל"מ הביטול לאסור.

     ושמא י"ל עוד, דאף דביסוד הדין מהני ביטול רשות לאסור, מ"מ כיון שנקטו דכשמוציא מן החדר לבית הוי חוזר ומחזיק ובטל הביטול עי"ז, ממילא דא"א לאסור משום מוציא לרשות לרשות, שהרי ע"י הוצאה זו בטל הביטול ול"ה מוציא מרשות לרשות, וזה למש"כ השעה"צ בסימן שפ"א סק"א דמעשה ההוצאה שחוזר בו מביטולו, נידון כפי דינו אחר החזרה, (משום דהביטול מועיל למפרע), וע"כ כתבו דהאיסור בזה הוא משום חוזר ומחזיק. [↑](#footnote-ref-344)
344. ואח"כ כתב דלא אסר להוציא מן החדר לבית אלא קודם שהחזיקו בני החצר בחצר, והעצי אלמוגים שם סק"י פירש בדבריו דהיינו דאף אם ביטל גם רשות חדרו אסור להוציא מן החדר לבית קודם חזקה, אך האלי' רבה שם סק"ט פירש בדבריו דהיינו בגונא דלא ביטל רשות חדרו, אך אם ביטל גם רשות חדרו מותר להוציא מן החדר לבית אף קודם חזקה, וכ"כ בהגה' מהר"א אזולאי ללבוש שם, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-345)
345. והי' מקום לומר דהא דכשביטל רשות חדרו אסור להוציא מחדר לבית, הוא רק קודם חזקה, ולא סגי בזה דלא ישתכח תורת עירוב, אך בד' החמד משה שם, שהוא מקור דברי המ"ב, מפורש דבכה"ג אסור להוציא מהחדר לבית אף לאחר חזקה. [↑](#footnote-ref-346)
346. ועיי"ש שכתב לפרש דהוא משום דדוקא הוצאת איסור חשיבא וחשיב חזרת רשות, והוכיח כן מהא דהוצאה מבעו"י ל"ה חזרה, אך היד אפרים בסימן שפ"א נקט דאף הוצאה מבעו"י הויא חזרה, והביאוה"ל שם ס"א פקפק בדבריו מטעם אחר, דכיון דביטולו הי' רק ליום השבת, ע"כ לא מוכחא מילתא דחוזר מביטולו רק כשמוציא בשבת, וצ"ל דהא דרבים שביטלו ליחיד והוציאו מביתו לחצר הו"ל חזרה מן הביטול, ומכח זה הוא דאסורין להוציא, לדעת רש"י ודעימי', היינו דהוצאה דאסורה בלא הביטול, הו"ל חזרה מן הביטול, ומשא"כ הכא דהיתה ההוצאה מותרת אף בלא הביטול, אי"ז חזרה מן הביטול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-347)
347. ובזה מתפרש מש"כ האלי' רבה שם סק"ט דמש"כ התוס דשפיר דמי כחוזר מביטולו "כשנוטל כליו ומכניסם לתוך בית חבירו" וחוזר והחזירם לביתו, אשר צ"ב דמה הזכירו לזה שמכניס כליו לבית חבירו, הרי בזה ליכא איסורא דל"ח כחוזר ומחזיק, ורק בהחזרה הוא דחשיב חוזר ומחזיק, (ואמנם הביאוה"ל בסימן שפ"א ס"ד כתב בדעת התוס' דלא חשיב חזרה רק כשתחילה הכניס ואח"כ חזר והוציא, והחזו"א בסימן פ"ח סוסק"ו תמה ע"ז, עיי"ש), אורחא דמילתא הוא שאין כליו בבית חבירו אלא מה שמוציא מביתו, וכ"כ החזו"א שם, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דאף דבלא"ה אסור לו להכניס מבית חבירו לביתו כלי חבירו, מ"מ זה ל"מ מידי, דמשום זה לא יחוש לערב, ורק משום דלא יוכל להחזיר כליו לביתו הוא דיחוש לערב, ולא ביטלת תורת עירוב. [↑](#footnote-ref-348)
348. והביאוה"ל שם כתב דהמג"א שנדחק בזה הוא משום פסק השו"ע בסימן ש"פ דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, - ויש להוסיף, דהמג"א לטעמי' שפירש דגם מש"כ התוס' מעיקרא דכשמוציא מביתו לבית חבירו ל"ה חוזר ומחזיק, הוא משום דהוצאה מרשות לרשות ל"ה חזרה מן הרשות שהוציא ממנה, וכאשר כ"ה מבו' בדבריו שם סק"א, וע"כ ודאי דכשמכניס מבית חבירו לביתו הוי חוזר ומחזיק, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-349)
349. והבית מאיר שם עמד לפ"ז במש"כ התוס' דלא ביטלת תורת עירוב משום דאסור להכניס מבית חבירו לביתו, ולכאו' האיסור בזה הוא רק קודם חזקה, ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל דה"ז אסור אף לאחר חזקה משום דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, עיי"ש, - אך למש"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קל"ה דיחיד אצל יחיד הוי אורח, לכאו' כל האיסור להכניס מבית חבירו לביתו הוא רק קודם חזקה, ואפ"ה סגי בזה דלא ביטלת תורת עירוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-350)
350. וכ"נ מד' הריטב"א שכתב דיש לחוש לביטול תורת עירוב, משום דאף רבים שביטלו ליחיד מותרין להוציא מבית היחיד לחצר, וכמש"כ לעיל ס"ג ב', ולכאו' הוא רק לאחר חזקה, שהרי להדיא תנן לקמן ס"ט ב' ברבים שביטלו ליחיד דהוא מותר והן אסורין, והרי דכל דהוא מותר אחר חזקה יש לחוש לביטול תורת עירוב. [↑](#footnote-ref-351)
351. ואמנם הנה האהעו"ז בסימן ש"פ כתב בדעת הרא"ש דכשביטל רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר אף קודם חזקה, דדינא דספ"ב דאסור להוציא מביתו לחצר הוא רק כשלא ביטל ביתו להדיא, וכ"כ עוד מן האחרונים, ונת' בדף מס' 18, וצ"ע מד' הרא"ש בסוגיין שכתב לדון לאסור להוציא מביתו לבית חבירו כשביטל רשות ביתו, דומיא דהא דאסור להוציא מביתו לחצר, ובע"כ דכונתו כשביטל רשות ביתו, דאם לא ביטל רשות ביתו, הרי אסור להוציא מביתו לחצר משום דמוציא מרשות לרשות, ואי"ז ענין לדהכא, והרי דאף בכה"ג הוי חוזר ומחזיק, - והעירו די"ל דמש"כ הרא"ש לדמות להא דאסור להוציא מביתו לחצר, היינו כשביטל רשות חצירו, כאשר כ"ה משמעות ל' הרא"ש, שלא הזכיר כלל דביטל אף רשות ביתו, ואין מכוון הרא"ש להא דאסור להוציא, אלא להא דהוי חוזר ומחזיק בהוצאה זו, וצ"ע, ואמנם לפ"ז ודאי דמוכח מד' הרא"ש דסגי באיסור דקודם חזקה דלא יתבטל תורת עירוב שהרי הא דיחיד שביטל רשות חצירו הוי חוזר ומחזיק, הוא רק קודם חזקה.

     אך אכתי צ"ע, דאם אכן כשביטל רשות ביתו וחצירו מותר להוציא מביתו לחצר אף קודם חזקה ול"ה חוזר ומחזיק, א"כ לכאו' הדין נותן דה"נ כשביטל ביתו לבית חבירו יהא מותר להוציא מזל"ז ול"ה חוזר ומחזיק, ומ"ט נקט הרא"ש דהי' לנו לאסור בזה משום חוזר ומחזיק, וכל הא דאינו חוזר ומחזיק הוא משום שאין לו חלק בבית חבירו. [↑](#footnote-ref-352)
352. אמנם באמת י"ל, דאם יחיד אצל יחיד ל"ה אורח, הרי דכל שמבטל אחד לחבירו אף את רשות ביתו, ל"מ הביטול, משום דא"כ ביטלת תורת עירוב, וזה אי נימא דלא סגי באיסור דקודם חזקה שלא תשתכח תורת עירוב, או אי נימא דקי"ל דכל שביטל אף רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר אף קודם חזקה, וזהו שכתב האו"ז דכיון שהיו החמין בבית, ובעינן שיבטל רשות ביתו, הרי דזה ל"מ, משום דא"כ ביטלת תורת עירוב, ונפ"מ בד"ז הוא גם לדעת הסוברים דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, והוא בגונא שביטל לרבים אף את רשות ביתו, אם מהני הביטול, (ואף למש"כ המג"א דבכה"ג שביטל לכמה שעירבו ליכא למיחש לביטול תורת עירוב, מ"מ משכח"ל כשביטל לרבים דא"צ עירוב, להסוברים דאכתי חשיבי כרבים לענין זה), וצ"ע בזה לדינא. [↑](#footnote-ref-353)
353. וזה ע"ד מה שאמרו לעיל ס"א ב' לגירסת הריטב"א דאף דדירה בלא בעלים שמה דירה, מ"מ גוי אינו אוסר היכא דליתי', והרי דאף בגונא דבישראל אסור מן הדין, מ"מ גוי אינו אוסר, אך לגירסת רש"י שם מבו' דכל היכא דבישראל אסור מן הדין אין להתיר בגוי, ולדעתו לכאו' אי נימא דישראל שמת אוסר מן הדין, לא הי' לנו להתיר בגוי שמת, וצ"ע, - ויש להוסיף, די"ל דהא דלא אסרו בגוי שמת משום דמדינא אין דירתו דירה, אי"ז קולא בעלמא דלא אמרינן נאסרה בגוי, אלא הוא ממש חד דינא עם מה שאמרו לעיל שם דלא אסרו בגוי היכא דליתי', וע"כ ה"נ כשמת בשבת, אף דבישראל לכו"ע חשיבא דירתו דירה, דקביעות הדיורים היא בתחילת השבת, מ"מ בגוי אין לאסור, דכל דליתי' לא אסרו, ונפ"מ דלפ"ז כשמת הגוי יהא אסור להוציא מבית הגוי לחצר, דומיא דמה שאמרו לעיל שם דלר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, אף דבגוי לא אסרו בדליתי', מ"מ אסור להוציא מביתו לחצר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-354)
354. ובדעת הרשב"א והריטב"א דס"ל דיש לאסור בזה משום דנאסר במקצת שבת, אף דאינהו גופייהו כתבו לקמן ע"א א' בדין גר שמת, דהו"ל כביטול רשות לכל, מבו' בל' הרשב"א שם דהיינו, דרק כשמת ואין לו יורשים הוי כביטול רשות לכל, אך כשיש לו יורש אי"ז כביטול רשות לכל, וכ"כ הרשב"א בסוגיין דכשיש לו יורש הו"ל כמבטל רשותו ליורש, וכ"כ הגאו"י לקמן בסוגיין בדעתם, ופירש דהוא משום דבכה"ג שיש לו יורש, ואין ביד שאר בני החצר ליטול את הרשות, דהיורש זכה בה, אין המיתה כביטול רשות לכל, - אמנם בד' תור"פ והר"ן מבו' דס"ל דכל שמת הוי כביטול רשות לכל, אף כשיש לו יורש, שהרי נחלקו לעיל שם ע"ד רש"י, וכתבו דאיירי אף כשיש לו יורש, ואפ"ה כתבו דהא דאינו אוסר הוא משום דהו"ל כביטול רשות. [↑](#footnote-ref-355)
355. וכ"ה משמעות ד' הריטב"א שכתב, דהואיל ונאסרו על ידו נאסרו "ולא נעקרה דירתו מכאן" כיון שקנה בו שביתה לאחר שקידש היום, - והגאו"י בסוד"ה אחד מבני חצר שמת כתב בדעת הטור דמחלק בזה בין היכא שמת להיכא שהלך לשבות אצל בתו, דכשהלך משחשיכה לשבות אצל בתו, לא נעקרה דירתו מכאן, אך במת משחשיכה, בע"כ פקעה רשותו, וע"כ אינו אוסר, עיי"ש, והובאו דבריו בביאוה"ל סימן שע"א ס"א, - ואמנם לפ"ד התור"פ והר"ן מתפרשים דברי הטור בפשיטות, דלעולם כל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת, וע"כ אם הלך לשבות אצל בתו משחשיכה אוסר, ודוקא במת משחשיכה אינו אוסר, כיון דהו"ל כביטול רשות. [↑](#footnote-ref-356)
356. וזה כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה קצ"א דמת הגר משחשיכה וכו' אינו אוסר, שבשעה שמת נתבטלה רשותו אצל הכל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן ע"א א'. [↑](#footnote-ref-357)
357. אמנם הנה הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה ק"פ כתב, דאחד שלא עירב נותן רשות לאחד מב' שעירבו, והוא שמת השני בשעה שנתן זה רשות לזה הנשאר חי, עכ"ל, ומסתימת דבריו משמע דשפיר מהני נתינת רשות לאחד כשמת השני, אף כשיש לו יורשים, וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ הרשב"א שם הלכה קפ"ט דאף אם לא הי' היורש באותה שבת עמהם בחצר אסור עד שיבטל משום דנאסר למקצת שבת.

     ולכאו' צ"ל, דאף דאחד מבני חצר שלא עירב ומת אוסר משום דנאסר למקצת שבת, מ"מ כל שעירב ומת, שפיר מהני שיבטל אותו שלא עירב לשאר בני החצר, וכ"כ בס' חכמת הלב בעמק החכמה סימן י"ז סוסקי"א, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - אך לכאו' זה נסתר מהא דפריך הגמ' לעיל מהא דתניא דאין אחד שעירב נותן רשותו לאחד שלא עירב, ואי דהוה ומית אמאי לא, ולהדיא דכל דהוה ומית אינו אוסר כלל על שאר בני החצר, וכבר עמד ע"ז החזו"א בסימן פ"ח סק"א, דמהא דפריך מהא דאין אחד שעירב נותן רשותו לאחד שלא עירב, נלמד דבגונא דזה שלא עירב אוסר אף לאחר שמת, ה"נ כשביטל לאחד שעירב ל"מ הביטול אף שמת השני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-358)
358. והריטב"א בסו"ד הסכים לדין זה, אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה ק"צ מבו' לכאו' דפליג ע"ז, ואף אם הוא דר בחצר, אינו אוסר בדירת המוריש אם לא בא לדור שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן בסוגיין בדין אחד מן השוק שמת והניח רשותו לאחד מבני חצר, וכ"נ גם בדבריו הכא, דמשמעות דבריו דאף בגונא דהי' דר עמהם בחצר כתב לדון אם אינו אוסר רק כשבא לדור בבית בשבת, או דאף בלא"ה אוסר משום דנאסרה, - אמנם הנה בדבריו בעבוה"ק שם לעיל מינה הלכה קפ"ט נראה להדיא דסגי במה שהוא דר עמהם בחצר, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בדבריו בהלכה ק"צ שכתב דאחד מבני חצר שמת והניח רשותו לאחד מן השוק "שאינו דר בחצר" אינו אוסר, והרי דאם הוא דר בחצר ה"ה אוסר, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן בסוגיין בד"ה אחד מבני חצר, צ"ע.

     והעירו די"ל בזה, דהדבר חלוק, דהיכא דהי' האב דר בבית, הרי דכיון דהיורש כרעא דאבוה, חשיב דדיורי האב קיימים כ"ז שלא עקר היורש מדירה זו, ובכה"ג סגי במה שהוא דר עמהם בחצר, ומשא"כ היכא שלא הי' האב דר בבית, הרי דכל שלא בא היורש לדור בבית, לא חזינן להבית כלל כמקום דיורים דהיורש, ודו"ק, אך לא נתישב בזה משמעות דברי הרשב"א בחידושיו הכא, דאף כשהי' האב דר בבית, אין היורש אוסר, (אלמלי דינא דנאסרה), אלא כשבא לדור בבית. [↑](#footnote-ref-359)
359. והבית מאיר בסימן שע"א ס"א דקדק מד' רש"י לעיל מ"ז א' ד"ה נכרי דכל שהניח ביתו בשבת אוסר, והביאו הביאוה"ל שם, אך משמעות ל' רש"י שם דאי"ז משום דנאסר למקצת שבת, אלא הוא משום דבכה"ג לא הסיח דעתו, וכמש"כ הבית מאיר שם, ולפ"ז אין לאסור מכח זה כשמת בשבת. [↑](#footnote-ref-360)
360. והיינו דל"ד לעירוב דבטל כשמת, דעירוב דעיקרו הוא דמשתתף עם בני החצר, הרי דכל שמת בטל עירובו, אך ביטול דהוא מסתלק מן הרשות ומעמידו לשאר בני החצר, אינו בטל כשמת, - ויש להוסיף, שהרי כתבו הראשונים בסוגיין דהמיתה עצמה הויא כביטול, והרי דאף עיקר הביטול מצי חייל לאחר מיתתו, וכ"ש דכשביטל ומת דלא יפקע הביטול. [↑](#footnote-ref-361)
361. צ"ע דאף לר"א דא"צ לבטל לכל אחד ואחד, מבו' בסוגיית הגמ' לעיל כ"ו ב' דהוא משום דבעין יפה מבטל, וזה ל"ש הכא, ושמא אין מכוון הראב"ד להא דקי"ל כרבנן ולא כר"א, אלא להא דקי"ל לעיל בסוגיין דצריך לבטל לכל אחד ואחד ולא אמרינן דכיון דעירבו יחד והוו כולהו כחד סגי לבטל לאחד מהן, ומבו' לפ"ז, דהצד דא"צ לבטל לכל אחד ואחד, אי"ז משום דע"י דהוו כולהו כחד זוכין כולן בעיקר הביטול, (דהכא הרי כל הביטול הוא במסוים ליורש דהוא זוכה בחלק ירושתו, ואפ"ה הי' מועיל להתיר לכולם אם א"צ לבטל לכל אחד ואחד), אלא אף דרק הוא זוכה בביטול, מ"מ כיון דהוו כולהו כחד מהני היתר הביטול לכולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-362)
362. ונקט הרשב"א בפשיטות דכמו שאמרו לעיל דאם ביטל לאחד מבני חצר שלא עירבו ל"מ לחזור ולבטל לאחר, כיון דל"ה לו היתר מעיקרא ה"נ אם ביטל לאחד מבני חצר שעירבו ל"מ לחזור ולבטל לאחרים, כיון דל"ה לו היתר מעיקרא, - ויש ללמוד מזה דס"ל דכל שביטל לאחד מבני החצר שעירבו ל"מ ביטולו כלל, דלמש"כ בתור"פ לעיל כ"ו ב' דמהני הביטול להתיר לו להוציא מביתו לחצר, הרי דחייל הביטול בשעתו, ושפיר מצי לחזור ולבטל לאחרים, וכבר הוכיח כן בחי' המאירי. [↑](#footnote-ref-363)
363. ואמנם יש לדחות, דגם בכה"ג שייך לומר נאסרה, דאף דבפועל לא אסר בתחילת השבת, מ"מ כיון דהיו לו דיורים הראויים לאסור כשיבא לשם, אף היורש אוסר כשבא לשם, - אך אכתי תיקשי ממש"כ הרשב"א שם דהא דמת מבעו"י והניח רשותו לאחד מבני חצר אינו אוסר, הוא אף כשעירב קודם שנפלה לו ירושה, דהוי זה בכלל עירובו, משום דהעירוב חל בביה"ש, והרי דהא דכשמת משחשיכה אוסר, הוא משום דאי"ז בכלל עירובו, וזהו דקמ"ל דכשמת מבעו"י הוי זה בכלל עירובו, והיינו רק משום דהעירוב חל בביה"ש, דאם הי' העירוב חל קודם ביה"ש, ל"ה חלק ירושתו בכלל עירובו, אף דלא נאסר למקצת שבת, - והעירו די"ל דכל מה שהוצרך הרשב"א הכא לדינא דנאסרה, היינו משום דא"א לאסור משום רשות היורש מצ"ע, דכלפי רשות זו אמרינן הואיל והותרה הותרה, אך כשמת מבעו"י מצינו לאסור משום רשות היורש מצ"ע, וע"כ אין להתיר בזה אלא משום דהויא בכלל עירובו. [↑](#footnote-ref-364)
364. ולכאו' צ"ל, דכל מה שהוצרך הרשב"א לה"ט דנאסר למקצת שבת, הוא כדי דלא יועיל הביטול שבמיתתו להתיר לכל בני החצר, וכ"ז הוא כשהיו לאב דיורים דהמיתה חשיבא כביטול רשות, אך באחד מבני השוק שמת דלא היו לו דיורים, לא מצינו להתיר מדין ביטול רשות, ובזה הוא דאמרינן דכל שמת משחשיכה לא חייל העירוב על חלק ירושתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-365)
365. ולכאו' צ"ל דמעיקרא ס"ל דאין לאסור משום נאסר למקצת שבת, אלא כשמצינו לדון דעדיין הדיורים קיימין, והיינו רק כשבא היורש לדור שם והוא מקיים בכך את דיורי האב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-366)
366. אך בד' המג"א שם י"ל דדעתו דאמרינן הותרה באמצע שבת, ובזה מתישב גם משה"ק הגרע"א עוד על דבריו, עיי"ש, ודו"ק, אך יל"פ בד' המג"א בע"א, דאף דהי' אסור בתחילת השבת, מ"מ כלפי דיורים אלו שבאו בשבת אמרינן הואיל והותרה הותרה, דאין בכח דיורין אלו לאסור, אך לכאו' אי"ז מתישב, דכיון דהיורש בא במקום אביו, ל"ש לומר על דיורי היורש הואיל והותרה הותרה, (דא"כ גם אם הי' היורש אוסר קודם שבא לשם, הי' לנו לומר הואיל והותרה הותרה, והמג"א לא הק' אלא משום דאינו אוסר אלא כשבא לדור, וגם דלפ"ז אין מובן מש"כ המג"א דהיורש לא הסיע מלבו, דהרי על עיקר זכיית היורש בדיורים אמרינן הואיל והותרה הותרה). [↑](#footnote-ref-367)
367. ובחי' המאירי כתב דלפ"ז מתפרש הא דתני דכשהניח רשותו לאחד מן השוק דאינו אוסר, דהיינו כשיבטל אותו אחד את רשותו, דהרי איירי שהוא דר בחצר ולא עירב את רשותו, - ונתחדש לפ"ז דאף דבתחילת השבת לא הועיל העירוב להתיר, כיון דאיכא אחד שלא עירב, מ"מ שפיר אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה, והיינו משום דבתחילת השבת הי' הדין דאם יבטל זה את רשותו יהא מותר לטלטל, וע"כ אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה, דגם אחר שמת אחד מן המערבים, מהני ביטולו של זה להתיר. [↑](#footnote-ref-368)
368. ומבו' בד' הרשב"א דרק אם בא היורש לדור שם אוסר, אך כשלא בא לדור שם אינו אוסר, אף שהוא דר באותה חצר, וכ"ה מבו' גם בדבריו בעבוה"ק שער ד' פ"ז (הלכה ק"צ), וזה שלא כד' התוס' וש"ר לעיל בסוגיין, ועי' בנהר שלום סימן שע"א שעמד בזה, ועמש"נ לעיל בהערה לדון בזה. [↑](#footnote-ref-369)
369. ואמנם למש"כ המאירי לקמן שם דהא דכשחזר באמצע השבת אוסר, הוא משום דאיגלאי מילתא דלא הסיע מלבו, לא שייך כן הכא באחד מן השוק שמת והניח רשותו לאחד מבני חצר, דבמה שבא היורש לדור שם, לא נתגלה דהאב לא הסיע מלבו, והמאירי בסוגיין לא הביא לפי' זה דהרשב"א, ואזיל לטעמי'. [↑](#footnote-ref-370)
370. והאחרונים תמהו עפי"ז בד' הטושו"ע בסימן שע"א ס"ג שהביאו לדינא דאחד מן השוק שמת וכו' משחשיכה אוסר, אף שכתבו שם ס"ב דהמניח ביתו וחזר לביתו באמצע השבת אינו אוסר, וכן תמה הגאו"י בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג (הפ"ה) שכתב דהמניח ביתו וחזר בשבת אינו אוסר, ושם פ"ז (הלכה ק"צ) כתב דאחד מן השוק שמת וכו' משחשיכה אוסר כשבא לדור בשבת, (וגם צ"ע סתירת דבריו למש"כ בסוגיין דכל הא דהכא אוסר, הוא רק להסוברים במניח את ביתו וחזר דאוסר), ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ג והמג"א שם סק"ד והגר"א והבית מאיר והביאוה"ל שם, ועי' גם בגל' הגרע"א למג"א שם סק"ה, ועי' בגאו"י בסוגיין ובחזו"א סימן פ"ח ס"ק ג' ד' מש"כ בזה באורך. [↑](#footnote-ref-371)
371. אך צ"ע ממש"כ הרשב"א לעיל ס"ה ב' דישראל שבא בשבת חשיב דל"ה מצי לעירובי בער"ש, והרי דכל שאינו דר שם ל"מ לערב עמו, ואין לומר דהוא משום דבפועל א"א לערב, (ע"ד מה שאמרו שם בגוי שבת לשבת דל"ה מצי לשכור ממנו בער"ש), שהרי שפיר הו"מ לזכות לו עירוב, אך שמא אף דשאר בני החצר הי' בידם לערב, מ"מ אותו הישראל שבא בשבת ל"ה אפשר לו לערב בער"ש, (די"ל דלזה ל"מ הא דבידם לזכות לו ולערב, דמ"מ הוא אין בידו לערב), וע"כ שפיר י"ל דמכח זה אף לא יהא בידו לבטל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-372)
372. וי"ל דלא פליג הרשב"א ביסוד הדברים ע"ד התוס', אלא דאזיל לטעמי' דאם בא היורש בשבת אוסר, ולא חשיב כהותרה למקצת שבת, והיינו משום דגם כשאינו בביתו עיקר הדירה קיימת, וע"כ שפיר מצי לערב, ומש"כ התוס' דאם ל"ה אוסר ל"ה יכול לערב, הוא משום דס"ל דאם בית התבן אינו אוסר, אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה ואף אם בא לדור שם בשבת אינו אוסר, וכיון דחשיב דאין לו דיורים כלל, ל"מ לערב, ואכמ"ל, - ובזה ניחא מש"כ המ"ב לדינא דמהני עירובו, ולא הביא לדברי התוס' המפורשים דל"מ עירובו, דדברי המ"ב קיימי על גוונא דכשבא לביתו אוסר, ובכה"ג שפיר מהני עירובו. [↑](#footnote-ref-373)
373. אמנם הנה בתשו' הרשב"א החדשות סימן כ"ו כתב דחצר שיש בה בית של ראובן ובית של שמעון ובית משותף לשניהם מותר להוציא מן הבית המשותף לחצר, דמוציא מרשות שותפות לרשות שותפות, ולא אמרינן דבחצר יש חלק בפנ"ע לזה וחלק בפנ"ע לזה, ומכח זה אסור להוציא מן הבית המשותף לחצר, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט הכא אסור להוציא מן הבתים לחצר, הרי הבתים הוו רשות שותפות והחצר הוי רשות שותפות, ושמא י"ל, דכיון דעירוב הבתים הוי דרך החצר, ע"כ כל שיש בחצר רשות שאינה בכלל העירוב, ל"מ חייל העירוב דרך החצר, וצ"ע, וי"ל עוד, דהיתר העירוב הוא רק כלפי רשויות דהוו בכלל העירוב, אך כלפי רשויות שאינם בכלל העירוב אין דנים כלל את העירוב, וע"כ כלפי רשות היורש שאינה בכלל העירוב, לא חזינן להבתים כרשות משותפת, אך הנה מלבד דזה נסתר ממשה"ק הרשב"א לקמן ע"ב א' דמ"ט אין סומכין על עירוב במקום שיתוף הרי מוציא מרשות משותפת לרשות משותפת, (והרי דמהני העירוב גם לגבי רשויות שאינם בכלל העירוב), גם לפ"ז הדין נותן דהיורש עצמו יהא מותר להוציא מביתו לחצר, והרשב"א בסוגיין כתב להדיא דאף היורש עצמו אסור.

     שוב העירו די"ל עוד, דהכא דאתינן עלה משום נאסרה, וכמש"כ הרשב"א בסוגיין, הרי דהא דהיורש אוסר הוא מכח דיורי האב, וע"כ אין להתיר בזה מכח הא דמוציא מרשות משותפת לרשות משותפת, דמש"כ הרשב"א להתיר בזה, י"ל דהוא משום דבכה"ג לא חזינן כלל דיש בחצר דיורים אחרים, אך הכא דהיורש אוסר משום דיורי אביו דהוו דיורי חלוקין, שפיר יש לאסור להוציא מן הבתים לחצר אף שהן של אותם הבעלים, - אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א בסוגיין דמבו' בדבריו דאף כשירש מער"ש, כל הא דאינו אוסר בחצר הוא משום דהעירוב חל גם על חלק ירושתו. [↑](#footnote-ref-374)
374. שוב העירו דתיקשי כן גם בד' התוס' דמבו' בדבריהם דאין הדבר מוכרע דלמ"ד דבית התבן אוסר אף מצי לערב, ומ"ט לא הוכיחו לזה מהא דפריך דנבטל, והרי דהאב הו"מ לעירובי, ולכאו' בעכצ"ל דלדין מצי לעירובי סגי במה שהי' בידו לבא לדור בבית ולערב, ולפ"ז י"ל כן גם לדעת הרשב"א, שוב הראוני בגאו"י (בד"ה אחד מבני חצר) שכתב ע"ד התוס' שכתבו דלא משום שלא יוכל לערב, דאם ל"ה יכול לערב, ל"ה מועיל הביטול. [↑](#footnote-ref-375)
375. והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה קצ"א כתב דהוא דהוברר שמשעה שמת הגר היה ביתו של ישראל זה וכמו שנכנסה שבת לאחר חזקתו, עכ"ד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-376)
376. והך מילתא דהכא אינו אוסר אלא מכח שהחזיק וקנה את הבית, כ"ה מבו' גם בד' הראבי"ה בסימן תשנ"ב, עיי"ש שהוכיח מהכא דאע"ג דעביד איסורא קני, וצ"ע דלכאו' אף אם אינו זוכה בבית, מ"מ כיון שבא לדור בו ה"ה אוסר, דלאיסור חצירות ל"ב שיהא לו זכות ממון, ואין לומר דכל דלא זכה בבית הו"ל כאורח דאינו אוסר, דהרי אף אורח שקבע את עצמו ליותר מל' יום אוסר מיד, וכמש"כ המ"ב בסימן ש"ע סקנ"ה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-377)
377. והעירו דכ"ה מוכח למש"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ב דאסור להחזיק בנכסי הגר בשבת, והוכיח לפ"ז מסוגיין דמהני קנין שנעשה באיסור, (וכן הוכיח העצי אלמוגים בסימן שע"א סקי"ב), ולפ"ז הרי אין לפרש דהא דלא אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה הוא משום דהי' עומד ליאסר, ובע"כ דכיון דהוא אוסר ע"י מעשה לא אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה. [↑](#footnote-ref-378)
378. וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, ותיפו"ל דכיון דמיד כשמת הגר יש ביד ישראל אחר לזכות לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, כ"ה דכשמת הגר מבעו"י והחזיק ישראל בנכסיו בשבת לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, ולכאו' מוכח מדבריו דהא דכשמת הגר מבעו"י לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, הוא משום דיש ביד הישראל לזכות מבעו"י, ואם לא מת אלא בתחילת היום, שפיר אמרינן הואיל והותרה הותרה, וכאשר כן נראה מד' תור"פ לעיל ס"ה ב', דלא אמרינן הותרה רק אם הי' בידו לאסור מבעו"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-379)
379. וי"ל עוד, דאף דבאמת כשזוכה הישראל הוי כדיורים חדשים וע"ז ל"מ כלל הביטול שבמיתת הגר, מ"מ אין דיורים אלו אוסרין, מכח דינא דהואיל והותרה הותרה, - והיינו דאף דלא הותרה הרשות בתחילת השבת, שהרי הגר לא עירב, מ"מ גם בכה"ג אמרינן דא"א לאסור מחמת דיורי הישראל, דדיורים אלו ל"ה קיימים בתחילת השבת, וכלפי דיורים אלו אמרינן הואיל והותרה הותרה, ובנידו"ז אם בכה"ג אמרינן הואיל והותרה הותרה, י"ל שנחלקו בזה המג"א בסימן שע"א סק"ה והגרע"א בגליון שם, ועמש"נ לעיל דאין לפרש כן, - ומה שהוצרך הרשב"א להא דהוי כמבטל רשותו לכל, הוא משום דבלא"ה הי' המחזיק אוסר משום דהוא מקיים בכך את דיורי המת, וכמבו' כן בד' הרשב"א לעיל ע' א' דהיורש מקיים את דיורי המוריש, וכמש"נ בהערה ה', אך כיון דהוי כמבטל רשותו לכל, אין לאסור מכח דיורי המת, - אך העירו דמד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ז הלכה קצ"א מבו' דלא כדרך זו, דבדבריו שם מבו' דגם כשמת הגר מבעו"י הי' מקום להתיר מכח דרשותו מבוטלת אצל הכל בתחילת השבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-380)
380. אך מד' הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"א שהביא לדינא דמשנתינו באנשי מבוי שהי' ביניהם שיתוף במאכל אחד, נראה דלא בא להשמיענו הכא דמהני אף כשלא נשתתפו כל השכנים זע"ז אלא נשתתף כל אחד עם בעה"ב, דא"כ מ"ט לא השמיענו הרמב"ם לדין זה. [↑](#footnote-ref-381)
381. וכ"נ מד' הראשונים בסוגיין שפירשו דעיקר מה שנתחדש הכא הוא דא"צ שישתתפו לשם עירוב וא"צ הנחה לשם עירוב, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"א דנתחדש הכא דא"צ להשתתף בדבר אחר, אלא מועיל שיתוף זה, ולא הזכירו דנתחדש בזה דין נוסף, דחייל העירוב ממילא. [↑](#footnote-ref-382)
382. אך יש לדחות, דבהני גווני שעשאוהו מתחילה לשם עירוב, הרי דאף דבטל העירוב, לא בטלה דעתם שיהא ד"ז לעירוב, וע"כ אף אם לא חזרו וסמכו ע"ז להדיא לעירוב שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-383)
383. והחזו"א שם סק"ט צידד דל"מ אלא כשנשתתפו מעצמן, אך כל שזיכה להן אחר שלא מדעתם ואף מדעתם ל"מ, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ושם סקכ"ד כתב להוכיח מד' הרמ"א והאחרונים בסימן שס"ו סי"א דמהני אף כשזיכה להן אחר, ועיי"ש במש"כ לדחות, וכתב שם דמד' הביאוה"ל בסימן שפ"ב ס"א מבו' דבכל גוונא סומכין על פת המשותפת, וכ"ה מבו' גם מד' המהרי"ל והמג"א והבית מאיר, ויש להוסיף דכן נקט גם הגאו"י לקמן פ' א', - ויש להעיר, דלכאו' מוכח מכ"ז דמהני הזיכוי דיש להם חלק בפת בדיני חו"מ, דאי נימא דאי"ז אלא זיכוי לענין עירוב, כאשר כן נראה מהא דסגי בזה בהגבהה טפח אף דבעלמא בעינן הגבהה ג"ט, לכאו' ל"ש בזה דינא דבעה"ב שהי' שותף, - ואמנם כ"ז הוא למש"כ החזו"א דדינא דהכא הוא דין שנתחדש בשותפין, אך למש"נ להלן דמד' שאר רבוותא נראה דאי"ז דין מסוים שנתחדש בשותפין, שפיר י"ל דמהני אף דאי"ז זיכוי אלא לדיני עירוב. [↑](#footnote-ref-384)
384. ובד' הביאוה"ל שם מבו' לכאו' דלכתחילה אין סומכין ע"ז אלא צריך לחזור ולערב, עיי"ש, וצ"ע דבמשנתינו משמע דלכתחילה א"צ לערב. [↑](#footnote-ref-385)
385. וצ"ע בסתירת דברי המ"ב בזה, - והעירו די"ל דכל מש"כ הביאוה"ל בשם הגאו"י דל"מ, הוא רק בכה"ג דל"ה דעת כולם להשתתף יחד, אלא נשתתף בעה"ב עם זה בפת אחת ועם זה בפת אחרת, ובכה"ג לא חזינן להו כשותפין, אך כל שהי' דעת כולם להשתתף יחד, שפיר מהני אף שהביא כל א' פת. [↑](#footnote-ref-386)
386. והגאו"י שם כתב דאף כשהוא שותף עם זה בככר אחד ועם זה בככר אחר ל"מ, דדמי ליין ושמן דל"מ משום דאינם חיבור זל"ז, אך החזו"א בסימן צ' סק"א נסתפק בזה, וכתב דמ"מ אם אינם שותפין כלל, אלא שנתן כל אחד ככרו והם בכלי אחד, ל"מ, ובסימן ק"א סק"ג הביא לד' הגאו"י, ויש להעיר, דלמש"כ התוס' הרא"ש דהא דיין ושמן ל"מ, אף דכל מיני אוכלין מצטרפין, הוא משום דשאני אוכלין שהוא דבר יבש וכו', ודאי דכשהוא שותף עם זה בככר אחד ועם זה בככר אחר מהני, (ואף אם הוא שותף עמהן בב' מיני אוכלין מהני), - והעירו דכן משמע קצת בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ב הע"ב שכתב דבני חצר אחת שהיו שותפין בפת, א"צ לערב, וכן בני מבוי שהיה בעל הבית שותף בסחורה לזה ביין ולזה ביין וכו' עולה להן משום שיתוף, והרי דלא נקט להא דמהני גם כשהוא שותף בפנ"ע עם זה ועם זה, רק בדין שיתוף, ולא בדין עירוב, וי"ל דהוא משום דבעירוב דאינו אלא בפת, ל"מ כשהוא שותף עם זה בפת אחת ועם זה בפת אחרת, וכמש"כ הגאו"י. [↑](#footnote-ref-387)
387. והיינו דאף דהא דהכא מהני הוא מכח שהן שותפין בככר אחד, מ"מ יש ללמוד מהכא דל"ב הנחה לשם עירוב, ובזה אין לחלק בין היכא דהן שותפין בככר אחד, להיכא דאינם שותפין בככר אחד, - אך לכאו' בל' התוס' וש"ר לעיל שם משמע דכונתם דמהני בכה"ג מדינא דנשתתפו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-388)
388. ועיי"ש בסק"ב שכתב, דאם ב' השכנים שותפין ביין ואין בעה"ב שותף עמהן ל"מ, ואין כאן דין בית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן פת, דלא תקנו חכמים האי דינא אלא בשלשתן שותפין, ועיי"ש שצידד דגם בכה"ג דאחד מן השותפין שותף בעה"ב בשמן ועם האחר ביין ושניהם בכלי אחד למ"ד חיבורין זל"ז, ל"מ, משום דלא תיקנו דא"צ לערב אלא כשבעה"ב שהעירוב בביתו הוא שותף עם דירין האחרים, עכ"ד, וכ"ז הוא לטעמי' דהוא דין בפנ"ע שנתחדש בשותפין דמהני, אך לד' שאר רבוותא לכאו' אף הכא יהא לדינא דבית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן פת, ולכאו' כ"ה מוכח מד' המהרי"ל ודעימי' שנקטו דכל עירוב מצי להועיל מדינא דבעה"ב שהי' שותף. [↑](#footnote-ref-389)
389. וכן נקטו המהרש"א לקמן בסוגיין והגרע"א במשנתינו, דתירוצא דרב יוסף דר"ש ורבנן בפלוגתא דריב"נ ורבנן קמיפלגי, אינו מתישב לד' רבא דס"ל דעיקר החילוק הוא בין כלי אחד לב' כלים, ואף יין ושמן בכלי אחד מהני, ואף יין ויין בב' כלים ל"מ, אלא הוא כדעת אביי, עיי"ש, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ' סק"א. [↑](#footnote-ref-390)
390. והב"ח בסימן שס"ו כתב בדעת הטור, שפסק כדעת רב ורבא דהא דמפליג בין יין ויין ליין ושמן הוא משום דיין ויין סתמא הוא בכלי אחד ויין ושמן סתמא הוא בב' כלים, ואף יין ושמן בכלי אחד מהני, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המאירי דזהו הטעם לפסוק כן, וכ"כ הגאו"י, ועיי"ש שהאריך הרבה בדעות הראשונים בזה, - אך הב"י שם כתב בדעת הטור שפסק כר"ש דהלכה כדברי המיקל בעירוב, וכ"כ הגר"א בסימן שפ"ו ס"ג, ואך דהב"י כתב דדעתו דקי"ל כר"ש וכשנויא דרבה, אך הגר"א שם כתב דקי"ל כר"ש וכשנויא דרב יוסף, (והב"י שם לא ניח"ל בזה, משום דלענין טבו"י קי"ל דלא כריב"נ, וא"כ לשנויא דרב יוסף אין לפסוק כדעת ר"ש, אך מאידך צ"ע בד' הב"י, דאם הוא כשנויא דרבה, הרי ל"מ אלא בחצר שבין ב' מבואות ול"מ לערב את כולם יחד, והטור סתם בזה, ועמד ע"ז הב"ח שם, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-391)
391. ונראה מדבריהם דלאביי ל"מ יין ושמן אף כשהן בכלי אחד, משום דאין ראויין לערב, דאי נימא דבכלי אחד מהני, הרי שפיר תנן דכל האוכלין מצטרפין, וזה דלא כמש"כ הריטב"א דכל הא דאין יין ושמן מצטרפין לאביי, הוא כשהן בב' כלים, וע"כ לא העמיד הריטב"א לקו' זו מהא דתנן דכל האוכלין מצטרפין, רק לקמן בסוגיין בדברי רב יוסף דיין ושמן אין מצטרפין משום דאינם חיבור זל"ז. [↑](#footnote-ref-392)
392. והרש"ש כתב כן גם בהא דל"מ הכא אלא בכלי אחד, ול"ד לכל עירוב דמהני בב' כלים, דהוא משום דהכא אין לשכן עם שכן שותפות כלל, אלא נשתתף כל אחד עם בעה"ב, וע"כ בעינן שיתערבו בכלי אחד דהשתא הוו כולהו שותפין בהדדי באותו כלי, אבל אם כולן יחד שותפין בב' הכלים שפיר מהני. [↑](#footnote-ref-393)
393. והביאוה"ל בסימן שפ"ז ס"א ד"ה ואם עירבו כתב דל"מ עירוב שעירבו החצירות יחד דרך פתחיהם להתיר להוציא כלי הבית לחצר אחרת, אלא כשעירב כל חצר עם בתים שלו, דלא עדיפי מאם הי' חצר אחת דכשלא עירבו עם הבתים שבתוכה אסור, והחזו"א בסימן צ' סקכ"א תמה ע"ז, דעירוב שעירבו החצירות יחד, היינו שנתנו כל בני החצירות עירובן בבית א' באחת החצירות, כדין חצירות הפתוחות זל"ז דאם רצו מערבין א', וודאי דעירוב זה מועיל אף כלפי הבתים, ובד' הביאוה"ל צ"ל דדבריו קיימי כשנתן אחד מבני כל חצר חלק בעירוב החצירות יחד, דבכה"ג ל"מ לערב את הבתים שבכל חצר, אלא לערב את החצירות יחד. [↑](#footnote-ref-394)
394. והתוס' בסוכה ג' א' ד"ה ואין מניחין הק' דלמ"ד דעירוב משום קנין מ"ט אין מניחין אותו אלא במקום הראוי לדירה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הט"ז בסימן שס"ו סק"ב, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-395)
395. והיינו דאף דענין שיתוף הוא ע"ד ענין עירוב, דכולם משתמשין יחד בחצר, כאשר כ"ה להדיא בפירש"י בסוכה ג' ב' (ד"ה דלא גרע) ובד' התוס' והרא"ש בנדרים פ"ח ב', [ובד' התוס' לעיל מ"ט א' (ד"ה עירוב וד"ה מפני) מבו' דגם בשיתוף נחלקו אם משום דירה או משום קנין], מ"מ בעירוב דענינו הוא שכולם דרים יחד בבית אחד, בעינן שיניחנו בבית הראוי לדירה, אך בשיתוף דענינו דכולם משתמשין יחד בחצר אחת, מהני שיניחנו בחצר, - אך בד' הריא"ז בפירקין ה"ג דין ב' משמע דחלוק ענין שיתוף מענין עירוב, ושיתוף אינו כלל משום דירה אלא משתתפין רשויותיהן במבוי להיות כולן כרשות אחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-396)
396. ובס' יחוסי תנו"א ערך רב מרי ברה דבת שמואל דכתב דל"מ להניח שיתוף בבית, כיון דענין שיתוף הוא שכולם משתמשין בחצר אחת, וע"כ ל"מ אלא כשמניחין אותו בחצר. [↑](#footnote-ref-397)
397. ועיי"ש שהוכיח כן, דהרי הא דקאמרי רבנן דאו מערבין, ומהני עירוב במקום שיתוף, קאי על עירוב החצירות יחד דרך פתחים, דעירוב כל חצר לעצמה ודאי ל"מ במקום שיתוף, וא"כ אף הא דקתני דאו משתתפין וא"צ לערב, קאי על עירוב החצירות יחד. [↑](#footnote-ref-398)
398. ועמש"כ בחי' אהעו"ז שם בדעתו, בישוב משה"ק התוס' שם ד"ה נסמוך אשיתוף, ועי' בחזו"א בסימן צ"א סקי"ג שהק' מסוגיית הגמ' שם ע"ד הריטב"א, - ובעיקר דברי הריטב"א צ"ע מדבריו לעיל מ"ט א' ד"ה אמר שמואל דמבו' דלמ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב ה"ז מועיל להתיר לטלטל מן הבתים לחצר אף שלא עירבה החצר לעצמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-399)
399. ואמנם הנה הב"י בסימן שפ"ז כתב למש"כ שם בדעת רש"י ודעימי' דל"מ שיתוף במקום עירוב דכל חצר לעצמה, דהא דסומכין על שיתוף במקום עירוב איירי כשעירבה כל חצר לעצמה, - והב"ח שם תמה ע"ז, דאדרבה כל שעירבה כל חצר לעצמה, לכו"ע סומכין על שיתוף במקום עירוב, וכמש"כ רש"י, וכן הק' הט"ז שם סק"א והגר"א שם ס"א, - ועמש"כ לישב בזה בפרישה שם סק"א, והעצי אלמוגים שם סוסק"א כתב דהי' להב"י גירסא אחרת בד' רש"י.

     והגאו"י בסוגיין בד"ה בסומכין על שיתוף כתב בדעת רש"י, דודאי דמהני שיתוף במקום עירוב להתיר לטלטל מן הבתים לחצר, ומש"כ רש"י דפלוגתייהו היא אם מותר להוציא מחצר זל"ז, הוא משום דאיירי בחצירות הפתוחות זל"ז, ואה"נ דאף א"צ כל חצר עירוב לעצמה, - ובחי' אהעו"ז כתב לחדש בדעת רש"י, דלענין להתיר לטלטל מן הבתים לחצר לכו"ע מהני שיתוף במקום עירוב, וכל הפלוגתא הוא אם מהני שיתוף במקום עירוב לטלטל מחצר זל"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-400)
400. וצ"ל לפ"ז, דאף למש"כ הגרע"א בדעת הריטב"א לעיל ע"ו ב' דכלי בית שיצאו לחצר אסור לטלטלן בו כמלא נימא, היינו רק בחצר שאינה מעורבת, אך הכא דמהני שיתוף במקום עירוב ונתערבו החצירות יחד, מותר לטלטל כלי הבתים בכולן, וזה כמו שהוכיח הבית מאיר בסימן שמ"ט בסו"ד מסוגיית הגמ' לקמן פ"ז ב', דכל שבאו כלי הבתים לחצר אחרת המעורבת, מותר לטלטלן בכולה.

     ונתחדש בזה, דמהני השיתוף לערב את הרשויות החלוקות שיש לכל בית בחצר, דאי נימא דאינו מועיל אלא לערב את כל החצירות שיהיו כחצר אחת, הרי דאכתי הו"ל כחצר שאינה מעורבת, - ובאמת דכ"ה מוכח גם למ"ד דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, שכתב הריטב"א בסוגיין דמ"מ ה"ז מועיל לענין המבוי, והיינו לטלטל את כלי הבתים מן החצר למבוי, דכלי החצר מותר לטלטל למבוי אף בלא שיתוף, לפ"מ דקי"ל כר"ש דחצר ומבוי רשות אחת הן, והרי דמהני השיתוף לערב את הרשויות החלוקות שיש לכל בית בחצר, והו"ל כחצר המעורבת דמותר לטלטל בכולה את כלי הבתים, דרחוק לומר דל"מ השיתוף אלא להתיר לטלטל את כלי הבתים מן החצר למבוי בתוך ד' אמות, וגם אי"ז מתישב למש"כ הגרע"א בדעת הריטב"א דאסור לטלטל את כלי הבתים בחצר כמלא נימא. [↑](#footnote-ref-401)
401. אך צ"ע, דכיון דאם עירבה כל חצר לעצמה ליכא חשש דשכחת התינוקות, א"כ לכאו' הי' בדין דגם אם לא עירבה כל חצר לעצמה, כיון דל"מ השיתוף להתיר לטלטל מן הבתים לחצר, ובעינן לזה שתערב כל חצר לעצמה, אין לחוש לשכחת התינוקות, שהרי ודאי דיערבו כל חצר לעצמה, כדי להתיר לטלטל מן הבתים לחצר, ותו לא ישתכח תורת עירוב מן התינוקות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-402)
402. ויש להוסיף טעם בזה, דהרי הא דמהני השיתוף לערב את רשות החצירות, היינו דהוא מועיל אף לערב את הרשויות החלוקות שיש לכל בית בחצר, דאל"כ הרי עדיין הויא החצר כחצר שאינה מעורבת, והי' אסור לטלטל בה את כלי הבית יותר מד' אמות לדעת הרשב"א ודעימי', וע"כ שפיר י"ל דמיגו דה"ז מועיל לערב את רשויות הבתים בחצר, אף הוא מועיל לערב את הבתים עצמם. [↑](#footnote-ref-403)
403. והחזו"א בסימן פ"א סקי"ב הק' כעי"ז דאם עירבו ושיתפו, היאך הן מותרין להוציא מן הבתים לחצר, הרי הבתים הוו רשות של בני חצר זו והחצירות הוו רשות של כל בני המבוי, והיינו משום דפשיטא לי' דאין השיתוף מועיל לענין הבתים, וכתב דהוא משום דאין שיתוף ועירוב מועיל להחמיר, והיינו דע"כ אף דמדין שיתוף חשיבא כל חצר כרשות של כל בני המבוי, מ"מ לקולא דנים אותה כרשות של בני חצר זו, וע"כ מותר להוציא מן הבתים לחצר, אך לא נתישב בזה הא דמותר להוציא מן הבתים למבוי, - והגאו"י בסוגיין בד"ה מערבין בחצירות בפת עמד בזה, וכתב דכיון דאינו מטלטל מן הבית למבוי אלא דרך חצירו, לא אסרו בזה, ובסו"ד כתב דכיון דהשיתוף כולל את כל החצירות ומבוי להיות אחד, מהני אף לכל הבתים, - ובעיקר דבריהם צ"ע שלא הביאו לד' הרמב"ם ודעימי' דמהני שיתוף במקום עירוב להתיר לטלטל מן הבתים לחצר, והרי דמהני השיתוף אף לענין הבתים. [↑](#footnote-ref-404)
404. אך בדעת המג"א צ"ל, דכ"ה דלמ"ד דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב ל"מ השיתוף להתיר לטלטל מחצר זל"ז דרך פתחים שביניהם, ה"נ לפ"מ דקי"ל דסומכין על שיתוף במקום עירוב, כ"ז הוא משום דבכלל השיתוף נכלל גם עירוב, ואף דהוי השיתוף ביין, מיגו דמהני לשיתוף מהני אף לעירוב, וכמש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין, אך כל דא"א להם לערב יחד, ול"מ השיתוף להועיל מדין עירוב, מודו רבנן לר"מ דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, - ואמנם צ"ע דלמש"כ רש"י ודעימי' דכל שעירבה כל חצר לעצמה לכו"ע סומכין על שיתוף במקום עירוב, הדין נותן דשפיר יועיל השיתוף להתיר לטלטל מחצר לחצר דרך חורים וסדקים, ושמא ס"ל להמג"א דעיקר הא דמדינא לכו"ע סומכין על שיתוף במקום עירוב, (אלמלי חשש שכחת התינוקות), הוא רק משום דבכלל השיתוף נכלל גם עירוב, אך בלא"ה ל"ה מהני השיתוף מדינא להתיר לטלטל מחצר זל"ז דרך פתחיהם, (וזה צ"ב, וכמשה"ק האהעו"ז, דכיון דהוו כל החצירות כחצר אחת ע"י השיתוף, מ"ט יהיו אסורין לטלטל מזל"ז דרך חורים וסדקים), וצ"ע, - שו"ר דהמג"א לטעמי' אזיל דס"ל שם סק"ו דאף ב' בתים שעירבו דרך החצר, אסורין לטלטל מזל"ז דרך חור שביניהם, עיי"ש, והאחרונים שם נחלקו ע"ז, וכמש"כ בשעה"צ שם סקכ"א, וכתב דהמג"א לטעמי' בסק"ג, ואמנם היד אפרים שם פירש לד' המג"א בע"א, וכתב דדוקא בשיתוף הוא דס"ל למג"א דאסורין להוציא מזל"ז דרך חור. [↑](#footnote-ref-405)
405. אך בד' הרשב"א יש מקום לפרש, דלעולם עיקר הא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, ואך דהא דאסור לטלטל מן החצירות למבוי אף דהחצר רשות משותפת והמבוי רשות משותפת, הוא כדי שלא לשכח תורת שיתוף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-406)
406. וההשלמה שם כתב לפ"ז, דאף דתנן התם דא"ר יוסי דשיירי עירוב כ"ש שלא אמרו לערב בחצירות אלא כדי שלא לשכח את התינוקות, ופירש"י דהיינו שלא אמרו לערב בחצירות אחר שנשתתפו אלא שלא לשכח תורת עירוב חצירות מן התינוקות הלכך מקילינן בי', מ"מ בשיירי שיתוף לא סגי בכ"ש אף כשעירבו כל החצירות יחד, משום דמדינא ל"מ עירוב במקום שיתוף, וכ"נ בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ג דין ה', אך לדעת הסוברים דהא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא משום שכחת התינוקות, הדין נותן דשיירי שיתוף בכ"ש כשעירבו כל החצירות יחד, דדמי להא דשיירי עירוב בכ"ש כששיתפו במבוי, וכ"ה להדיא בפי' ריו"נ לקמן שם. [↑](#footnote-ref-407)
407. אך הריטב"א לקמן שם כתב דהוא משום דלא אמרו דכיון דרובם עירבו לא משתכחא, אלא לענין שכחת יחיד, ולא לענין שכחת חצר אחת שלא נשתתפה, וכתב כן בשם השר מקוצי, וכ"ה בפי' ריו"נ לקמן שם, וכתב לפ"ז דאם לא שכחו כל בני החצר להשתתף, אלא אחד לבדו, מותר אף השוכח במבוי, דתו לא אתא לאשתכוחי תורת שיתוף כיון דרובן שיתפו, ובחי' המאירי שם כתב דאיירי שאותו ששכח ולא שיתף גם לא עירב, וזה לטעמייהו דאף הא דאין סומכין על עירוב במקום עירוב הוא משום שכחת התינוקות. [↑](#footnote-ref-408)
408. והחזו"א בסימן צ' סקי"א כתב דהא דל"מ עירוב במקום שיתוף, ול"ד להיכא דאין במבוי אלא חצר אחת דא"צ שיתוף, דהוא משום דהא דעירוב חצירות מאחד את כל הדיורין הוא מתקנת חכמים, ולא אמרו חכמים שיועיל עירוב חצירות לעשות את החצרות אחת אלא לענין טלטול זמ"ז, אבל לענין המבוי צריך עוד עירוב אע"ג דענין ב' העירובין חד. [↑](#footnote-ref-409)
409. ולכאו' אי"ז ענין לקו' התורי"ד, דהתורי"ד הק' דכיון דעירבו החצירות יחד הי' בדין דיועיל העירוב גם כלפי המבוי דיהא חשוב כמבוי שאין בו אלא חצר אחת, אך הרשב"א הק' דאף דל"מ העירוב לגבי המבוי, מ"מ הי' בדין דיהא מותר להוציא מזל"ז כיון דהחצירות הן רשות שותפות והמבוי הוא רשות שותפות. [↑](#footnote-ref-410)
410. ועיי"ש שהוסיף דאין כח ה' חצירות המעורבות בככר ככח חצירות המשותפות ממש בגופו של קרקע, והיינו דאף בה' חצירות המשותפות ממש בגופו של קרקע מותר לטלטל מהן למבוי, ולא חיישינן בזה לשכחת התינוקות, מ"מ כל שאינם משותפות ממש, אלא הן מעורבות בככר, אסרו לטלטל מהן למבוי משום שכחת התינוקות. [↑](#footnote-ref-411)
411. והרשב"א שהק' דמ"ט אין סומכין על עירוב במקום שיתוף הרי מוציא מרשות המשותפת לרשות המשותפת, אזיל לטעמי' בתשו' החדשות סימן כ"ו שכתב דחצר שיש בה בית לראובן ובית לשמעון ובית המשותף לשניהם, מותר להוציא מן הבית המשותף לחצר דמוציא מרשות שותפות לרשות שותפות, והרי דפליג על יסוד דברי הראב"ד וס"ל דלא אמרינן דהבית הוי רשות אחת משותפת ובחצר יש חלק נפרד לכל אחד, וע"כ ה"נ הכא ס"ל דיש להתיר להוציא מן החצירות שנתערבו למבוי, משום דמוציא מרשות שותפות לרשות שותפות. [↑](#footnote-ref-412)
412. והחזו"א בסימן צ' סקי"ז תמה על דבריו, דכיון דמניחין את העירוב בביהכנ"ס דהוא כחצר אינו מועיל כלום לעירובי חצירות, וכמש"כ הריטב"א להדיא דל"מ כשמניחו לשם עירוב ולשם שיתוף, אלא כשמניחו בבית, וצ"ל דדברי המ"ב אלו קיימי כשמניחין השיתוף בבית שבחצר, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ שם דהעולם סומכים על דעה הראשונה דאם נשתתפו בפת סומכין עליו וא"צ לערב בחצירות כלל, ושם סק"ו כתב דלדעה זו ל"מ אלא כשהניחוהו בבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-413)
413. וכ"נ גם ממש"כ רש"י, דלרבנן שרי מיגו דחזי למלתי' בשיתוף סמכינן עלי' בחצר, "דמודית לן דסומכין על שיתוף במקום עירוב", ולכאו' מכוון דבריו הוא, דהשיבו חכמים לר"מ, דכיון דמודית לן דבפת סומכין על שיתוף במקום עירוב, ואך דסברת דביין אין סומכין משום דיין ל"מ לעירוב, הרי דלדידן דס"ל דאמרינן מיגו, הדין נותן דאף ביין סומכין על שיתוף במקום עירוב, ומבו' להדיא דטעמא דר"מ דביין אין סומכין הוא משום דלית לי' מיגו, - וכ"ה גם בפירש"י לעיל ד"ה ואי שכתב דאי מדר"א הו"א טעמא דר"א לאו משום דאין סומכין על שיתוף, אלא משום דקסבר אין מערבין בחצירות ביין וכו', אבל היכא דנשתתפו בפת סומכין וכו', ומבו' דלמ"ד דפלוגתייהו היא ביין, מודה ר"מ דסומכין על שיתוף במקום עירוב, והא דביין ל"מ, אי"ז משום דבזה אין סומכין על שיתוף, אלא משום דיין לא חזי לעירוב ולא ס"ל דאמרינן בזה מיגו. [↑](#footnote-ref-414)
414. והיינו דבנשתתפו בפת, ולרבנן אף בנשתתפו ביין, דמהני השיתוף בתורת עירוב, אין לחוש לשכחת התינוקות, והיינו או משום דכל דיש בכלל השיתוף גם עירוב, לא ישתכח תורת עירוב מן התינוקות, או משום דכל דיש בכלל השיתוף גם עירוב ונתקיים בזה עיקר תקנת עירוב, לא תיקנו חכמים דלא יועיל משום חשש שכחת התינוקות, וכל הא דחיישינן לשכחת התינוקות הוא היכא דל"מ השיתוף בתורת עירוב, אלא דמכח היתר השיתוף באנו להתיר לטלטל גם בחצירות. [↑](#footnote-ref-415)
415. ועיי"ש שהק' ע"ד הב"י דא"כ מ"ט ל"מ עירוב במקום שיתוף, הרי התינוקות מכירין במה שנעשה בחצר, ומכירין בפת, - אך י"ל דהרמב"ם ס"ל כדעת תור"פ ודעימי' דהא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, - ובאמת בלא"ה ניחא למש"כ הכס"מ והב"י שם לדון דלדעת הרמב"ם כל הא דל"מ עירוב לחודי' הוא רק כשעירבה כל חצר לעצמה, אך אם עירבו כל החצירות יחד ה"ז מועיל במקום שיתוף, וכ"ה משמעות דברי הרמב"ם שם פ"ה הי"ג, ועי' גם במרכה"מ שם שכתב כן בדעת הרמב"ם, וכתב דדעת הרמב"ם דאף לר"מ מהני עירוב במקום שיתוף, ועי' גם בגאו"י ובקר"א שדנו לפרש כן בדעתו. [↑](#footnote-ref-416)
416. ולכאו' נפ"מ בזה במש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ו דכל הא דסומכין על שיתוף דפת במקום עירוב הוא רק בפת שלימה, המועלת לעירוב, ולכאו' כ"ז הוא לטעמי', אך לדעת הרמב"ם דהא דבפת סומכין על שיתוף במקום עירוב הוא משום דהתינוקות מכירין בפת, יועיל אף פת פרוסה, - אך המ"ב בסימן שפ"ז סק"ו הביא לד' הרשב"א דל"מ אלא פת שלימה, אף שכתב שם דהא דמהני בפת הוא משום דהפת הוא חיי אדם ומכירין בו כשמשתתפין בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-417)
417. ולכאו' למש"כ תור"פ והר"ן דהא דלר"מ אין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, והא דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב הוא משום שכחת התינוקות, מתפרש בפשיטות הא דבשיתוף בפת מודה ר"מ דסומכין עליו משום עירוב ובעירוב בפת אין סומכין עליו במקום שיתוף, ויל"פ כן בד' התוס' בטעמא בתרא, וצ"ע דמ"ט הוצרכו תור"פ והר"ן לפרש לזה בע"א, - ומוכח מזה, דאף לדבריהם הוי פלוגתא דר"מ ורבנן חדא פלוגתא, דלרבנן יש בכלל העירוב שיתוף ויש בכלל השיתוף עירוב, וע"כ מועיל העירוב במקום שיתוף, וע"כ נמי מועיל השיתוף במקום עירוב וליכא למיחש לשכחת התינוקות, ולר"מ אין בכלל העירוב שיתוף ואין בכלל השיתוף עירוב, ואף דמ"מ מכח חלות השיתוף הי' להתיר גם לטלטל בחצירות, מ"מ ל"מ משום חשש שכחת התינוקות, וע"כ כ"ה דכשנשתתפו בפת מודה ר"מ דיש בכלל השיתוף עירוב, ה"נ הי' בדין דכשעירבו בפת יהא בכלל זה שיתוף ויועיל אף למבוי, וזהו שהוצרכו תור"פ והר"ן לפרש דכשעירבו בפת אין בכלל זה שיתוף משום דלא מוכחא מילתא וכו'. [↑](#footnote-ref-418)
418. ולמש"כ הריטב"א דאף למ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב ל"מ להתיר לטלטל מן הבתים לחצר, לכאו' אין מקום לדון דיועיל עירוב בבתים ביין בתורת שיתוף, דכיון דלא יועיל שיתוף זה לטלטל מן הבתים, א"א להניחו בבית, ורק כשעירבה כל חצר לעצמה, דהוו הבתים והחצר רשות אחת, ומהני השיתוף אף לבתים, הוא דמהני להניח את השיתוף בבית, ובע"כ מד' התוס' דס"ל כדעת הרמב"ם וש"ר דסומכין על שיתוף במקום עירוב להתיר לטלטל מן הבתים לחצר, - אך לכאו' זה נסתר מד' הריטב"א גופי' שכתב דלרבנן דסומכין על שיתוף במקום עירוב היינו כשהניחוהו בבית, ולדעת ר"מ הרי בכה"ג אף דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, מ"מ מהני השיתוף להתיר לטלטל למבוי, וכמש"כ הריטב"א לעיל מינה דאף אם אין סומכין על שיתוף במקום עירוב, מ"מ מהני השיתוף להתיר לטלטל למבוי, והרי דאף דלא הועיל השיתוף לבתים כלל, מ"מ מהני להניחו בבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-419)
419. וצ"ע, דלכאו' מש"כ הריטב"א דבודאי שורת הדין שיהא עירוב עולה לשיתוף ושיתוף עולה לעירוב דאמאי לא כיון שהכל ענין אחד לשתף החצירות ולעשותן כאחת, וכי השם של עירוב או שיתוף גורם מה לי עירוב ומה לי שיתוף, אלא שחשש ר' מאיר שמא ישתכח תורת עירוב, אין כונתו לקו' התוס', דאף דעשאו לשם עירוב יועיל בתורת שיתוף ודאף דעשאו לשם שיתוף יועיל בתורת עירוב, אלא כונתו דכיון דע"י העירוב או השיתוף נשתתפו החצירות ונעשו כאחד, מ"ט לא סגי בחד מינייהו להתיר לטלטל מזל"ז ולטלטל למבוי, - וכ"ה מוכרח ממש"כ הריטב"א דלכו"ע ל"מ שיתוף במקום עירוב דכל חצר לעצמה, והרי דאף לרבנן דלית להו לה"ט דשכחת התינוקות, מ"מ לא אמרינן דאף שהניחוהו לשם שיתוף ה"ז מועיל כעירוב, ובע"כ דכל נידון הריטב"א הוא להא דאי"ז מועיל לגבי החצר, אף דבין עירוב ובין שיתוף עושים את החצירות כאחד. [↑](#footnote-ref-420)
420. והוא מוכרח כן לפי מש"כ שם דשורת הדין שיהא שיתוף עולה לעירוב כיון שהכל ענין אחד וכו', ובע"כ דהא דלרבנן ל"מ שיתוף דיין במקום עירוב, הוא משום שכחת התינוקות. [↑](#footnote-ref-421)
421. והגר"א שם הוכיח כן, מהא דלא מוקמינן לקמן ע"ג ב' למתניתין כרבנן וביין, וצ"ע, דהא דמוקמינן למתניתין שם כר"מ, הוא מכח הא דקתני ברישא דעירבו בחצירות ולא נשתתפו במבוי מותרין בחצירות ואסורין במבוי, דלרבנן סומכין על עירוב במקום שיתוף, והרי הא דלרבנן סומכין על עירוב במקום שיתוף, הוא גם להך לישנא דביין כו"ע לא פליגי דבעינן תרתי, וכמבו' לקמן בסוגיין, ועי' בדמשק אליעזר שם שעמד בכעי"ז. [↑](#footnote-ref-422)
422. אך באמת בכה"ג שעירבה כל חצר לעצמה, ובאנו להתיר מכח השיתוף לטלטל מחצר זל"ז דרך פתחים, צ"ב דמ"ט לא יועיל השיתוף מדינא, דאף דאין מערבין ביין, מ"מ כיון דע"י השיתוף נתערבו כל החצירות ונעשו כחצר אחת, מ"ט יהא אסור לטלטל מזל"ז, וזה כקו' האהעו"ז בסימן שע"ב ע"ד המג"א שם סק"ג, - ואין לומר דבאמת מה שאמרו דביין כו"ע לא פליגי, הוא להתיר לטלטל בכל חצר לעצמה, אך שפיר מהני השיתוף להתיר לטלטל מחצר זו לזו, שהרי לדעת ר"מ ל"מ השיתוף לכך, וא"כ נמצא דאף ביין פליגי. [↑](#footnote-ref-423)
423. ולמש"כ התוס' לקמן ע"ג ב' ד"ה אימא מציעתא דמשמעות מתניתין דאיירי אף כשנשתתפו במבוי ביין, הרי מוכח דאף בכה"ג סגי במה דרובה עירבו דתו לא משתכחא, ובע"כ דגם להך לישנא דביין כו"ע לא פליגי, אי"ז אלא משום חשש שכחת התינוקות, אך השפ"א לקמן שם נקט בפשיטות דלהך לישנא הא דל"מ ביין הוא מדינא, והק' מכח זה ע"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-424)
424. ויש מקום לפרש בזה בע"א, דאף דהא דס"ל לרבנן דאין סומכין על שיתוף דיין במקום עירוב הוא משום שכחת התינוקות, מ"מ הא דבפת ס"ל דסומכין, אי"ז משום דבזה התינוקות מכירין, אלא הוא משום דבפת דמהני לעירוב, יש בכלל השיתוף עירוב, וכל כה"ג ליכא למיחש לשכחת התינוקות, וע"ד מש"נ לעיל בדעת רש"י, וע"כ הוא דס"ל דסומכין על עירוב במקום שיתוף, כיון דיש בכלל העירוב שיתוף, וליכא למיחש לשכחת התינוקות, ומשא"כ לדעת ר"מ לל"ק, לעולם אין בכלל שיתוף עירוב ואין בכלל עירוב שיתוף, והא דכששיתפו בפת סומכין ע"ז במקום עירוב, הוא משום דטרח וכו', וע"כ ס"ל דאין סומכין על עירוב בפת במקום שיתוף. [↑](#footnote-ref-425)
425. ודעת הרמ"ך שם, דאף אם נשתתפו בפת אין סומכין ע"ז במקום עירוב, והיינו משום דקי"ל כר"מ דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, וגם קי"ל כל"ב דפליגי כשנשתתפו בפת, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם בשם יש מי שהורה. [↑](#footnote-ref-426)
426. ועיי"ש שכתב דאדרבה כל הא דבפת כו"ע לא פליגי דבחדא סגי הוא כשהניחוהו בחצר, דאם הניחוהו בבית ל"מ דלא מינכרא מילתא דעבדי לי' גם לשם שיתוף, - ואמנם פשוט דכ"ז הוא לדעת ר"מ דבפת סומכין על שיתוף במקום עירוב, ואין סומכין על עירוב במקום שיתוף, אשר הוא משום דכשמניחין אותו בבית לא מינכרא מילתא דעשאוהו לשם שיתוף, אך לרבנן דסומכין על עירוב משום שיתוף, אף דלא מינכרא מילתא דהוא גם לשיתוף, ה"נ סומכין על שיתוף בפת במקום עירוב אף כשהניחוהו בבית. [↑](#footnote-ref-427)
427. אך מד' הראב"ד שהוכיח כן, ומד' הרא"ש שהביא לדבריו, נראה דס"ל דסומכין על שיתוף במקום עירוב אף כשהניחוהו בחצר, אך למש"כ התפאל"מ בהגה' הרא"ש מבו' שדעת הרא"ש דתלי ד"ז בהפלוגתא עם סומכין על שיתוף דיין במקום עירוב, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל מ"ט א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-428)
428. אך החזו"א בסימן צ' סקט"ז כתב, דלמש"כ הריטב"א לדחות דיש להתיר בזה משום מיגו, וכתב דל"מ משום דבעינן היכר, הרי דכ"ז הוא טעם דלא יועיל עירוב בבית במקום שיתוף, אם אין שיתוף מועיל בבית, אף שיתוף בחצר מועיל במקום עירוב. [↑](#footnote-ref-429)
429. אך יש לדחות למש"כ הקרבן נתנאל בסימן י"ז סק"צ דבבני חבורה אין סומכין על שיתוף דפת במקום עירוב, דכל הא דסומכין על שיתוף דפת במקום עירוב, הוא משום דאלמוה, ובבני חבורה לא שייך אלמוה, - והעירו דיש לדחות עוד, דהריטב"א לטעמי' דאף אם סומכין על שיתוף במקום עירוב אי"ז מועיל לעירוב החצירות עם הבתים, וזהו מש"כ שם דאי"ז מועיל לעירוב. [↑](#footnote-ref-430)
430. ובדעת התוס' ודעימי' דסומכין על שיתוף דפת משום עירוב אף דהניחוהו בחצר, ול"ד להא דכששיתפו ביין אין סומכין עליו משום עירוב, כתב בתשו' מהרי"ל החדשות סימן ל"ח בתשו' מהר"א כ"ץ, דאף דל"מ שיתוף ביין במקום עירוב, מ"מ היכא שעשה השיתוף בפת ואלמוה להשיתוף, מהני אף בחצר מדין מיגו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-431)
431. אך בד' הרשב"א בסוגיין כשנחלק ע"ד הראב"ד משמע דאף למ"ד דסומכין על שיתוף דיין במקום עירוב, ל"מ אלא כשהניחוהו בבית, דלא הוצרך להעמיד לדברי רב לקמן ע"ג ב' כר"מ, רק בהא דאין סומכין על פת בבית גם משום שיתוף, אך הא דאין סומכין על פת בחצר גם משום עירוב אתיא אף כרבנן, וכן נקט החזו"א בסימן צ' סקט"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-432)
432. ויש להוסיף, דמלבד מה דהוא מוכרח כן, דאל"כ ל"ה מהני בתורת עירוב כשמניחין אותו בביהכנ"ס, גם בלא"ה הוא מוכרח כן, דאל"כ א"א שיועיל השיתוף גם בתורת עירוב, אחר שאין אומרים להדיא דיהא גם לשיתוף וגם לעירוב, וכמבו' בד' הריטב"א בסוגיין דכל הא דמהני פת אחת לשיתוף ולעירוב, הוא רק כשאומר להדיא דיהא לזה ולזה, ועוד, דבד' רש"י לקמן ע"ג ב' מבו' להדיא דאף כשנתנו כל בני החצירות חלק בשיתוף ל"מ אלא למ"ד דסומכין על שיתוף במקום עירוב, וכמו שעמד ע"ז האהעו"ז בסימן שפ"ז. [↑](#footnote-ref-433)
433. וכ"כ הגאו"י בסוגיין דהיכא דלא עירבו בני החצר, ודאי לא סגי שיתן א' מהם חלק בשיתוף, ולאו שיתוף הוא כלל, ועיי"ש שהוכיח כן מלישנא דה"ז לכל בני מבוי, ומלישנא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו, דמשמע דבעי' שיהא שותף עם כל שכניו, ואמנם ע"ז י"ל לדעת החזו"א דדינא דבעה"ב שהי' שותף הוא דין בפנ"ע שנתחדש בשותפין, - אך החזו"א בסימן צ' סק"י כתב דאה"נ סגי שיהא בעה"ב שותף עם אחד מבני כל חצר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-434)
434. אך צ"ע בזה ממש"כ בפי' ריו"נ לקמן פ' ב' דשיעור שיתוף הוא כגרוגרת לכל חצר, ואם בעינן שיתן כל אחד מבני חצר חלק בשיתוף, לכאו' הי' לנו להצריך כגרוגרת לכל אחד מבני החצר, ובאמת בפסקי ריא"ז בפ' חלון ה"ה דין ה' כתב דבעינן כגרוגרת לכל א' מבני המבוי, (ולכאו' איירי אף כשעירבו בני החצירות, שהרי דעתו דנהגו דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב אף כשנשתתפו בפת), והוכיח כן החזו"א בסימן צ' סוסק"ג, - ושמא י"ל דכל מש"כ ריו"נ דצריך שיתן כל אחד חלק בשיתוף, הוא לדעת ר"מ דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, דלדידי' אין דנים את העירוב כלפי המבוי, ואכתי חשבינן להו כחלוקין זמ"ז, אך לפ"מ דקי"ל כרבנן דסומכין על עירוב במקום שיתוף, הרי דכל שעירבה כל חצר לעצמה, יש בזה לדינא דה' שגבו את עירובם דכשמוליכין עירובם למקום אחר עירוב אחד לכולם, ולפ"ז לא פליג ריו"נ ע"ד הרא"ש, די"ל דדברי הרא"ש הם לפ"מ דקי"ל כרבנן דסומכין על עירוב במקום שיתוף, - אך צ"ע אם ד"ז מתישב למש"כ ריו"נ שם דהא דלר"מ אין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא משום חשש שכחת התינוקות. [↑](#footnote-ref-435)
435. אך יש לדחות, דאף אם לדין שיתוף בעינן שיתן כל בית שבחצירות חלק בשיתוף, מ"מ הא דבית שאין בו דע"ד א"צ ליתן חלק בשיתוף, הוא נלמד מהא דתניא דאין מערבין בו, והא דהדר ותני דאין משתתפין בו, הוא לאשמועינן דחצר שאין פתוח לתוכה אלא בית שאין בו דע"ד א"צ ליתן חלק כלל בשיתוף, ואמנם יש לפקפק בזה, דאי נימא דכל בית צריך ליתן חלק בשיתוף, וכבר קים לן דבית שאין בו דע"ד א"צ ליתן חלק, לכאו' מכח זה פשיטא דאף כשאין בחצר אלא בית א' שאין בו דע"ד, אין חצר זו צריכה ליתן חלק בשיתוף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-436)
436. ומבו' דכל הא דל"מ כשהעירוב בחצר אחרת שמפסיק כרמלית בינה לחצר זו, הוא משום דא"א להביא את העירוב דרך הכרמלית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-437)
437. וצ"ע אם היינו רק כשששיתפו בפת, דאם שיתפו ביין דל"מ לעירוב אלא משום מיגו, הרי דכל שבטל השיתוף ליכא להמיגו, או דכיון דמעיקרא הי' השיתוף קיים וכבר הועיל היין לעירוב, אף אם בטל השיתוף אכתי העירוב קיים. [↑](#footnote-ref-438)
438. וצ"ל דאף דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב כל חצר לעצמה, היינו משום דלעירוב בעינן לערב את הבתים, והשיתוף אינו מועיל כלל לגבי הבתים, אך שפיר סומכין על שיתוף במקום ביטול, כיון דלביטול סגי בביטול חלקו בחצר, וע"ז שפיר מהני השיתוף. [↑](#footnote-ref-439)
439. אמנם בד' הרמב"ם בפ"ה מעירובין הי"ג מבו' דהא דמותרים כאן וכאן הוא מכח השיתוף עצמו, וכנראה דמזה הוא שהוכיח הריטב"א דדעת הרמב"ם דמהני שיתוף במקום עירוב כשלא עירבה כל חצר לעצמה להתיר לטלטל מן הבתים לחצר. [↑](#footnote-ref-440)
440. והך מילתא דלדעת הרמב"ם הא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, כ"נ למש"כ הרמב"ם דהא דסומכין על שיתוף דפת במקום עירוב, הוא משום דהתינוקות מכירין בפת, ולפ"ז לכאו' גם בעירוב בפת ליכא למיחש לשכחת התינוקות, ובע"כ דהא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא מדינא, וכ"כ הקר"א, - אך באמת בד' הרמב"ם לא מצינו דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף אף כשעירבו כל החצירות יחד, ובדבריו בפ"ה מעירובין הי"ג נראה דרק כשעירבה כל חצר לעצמה ל"מ, וכן דן בזה הכס"מ שם פ"א הי"ט בדעתו, ועמש"כ בזה הגאו"י והקר"א בסוגיין, ולכאו' כ"ה מוכרח מדבריו בפ"ה מעירובין הי"ח, וכמש"נ לקמן ע"ה א', עיי"ש, - ולפ"ז מתפרש בפשיטות הא דאם שכח אחד מבני מבוי ולא שיתף אסורין במבוי, כיון שלא עירבו כלל החצירות יחד, וזהו שכתב הרמב"ם שם דמותרין כל אחד בחצירו, והרי דהן אסורין להוציא מחצר לחצר, משום דלא עירבו יחד דרך פתחיהן. [↑](#footnote-ref-441)
441. ובתור"פ הסכים גם לד"ז דכל ששכחו כל בני החצר לא אמרינן דתו לא משתכחא, וכתב דנפ"מ בזה בגונא דעירבו ושיתפו ושכחה חצר אחת ולא עירבה, דלדעת ר"מ אין סומכין בזה על שיתוף במקום עירוב,משום דבכה"ג יש לחוש לשכחת התינוקות, ועיי"ש שדקדק כן מלישנא דמתניתין דשכח אחד מבני חצר ולא עירב, ומשמע דאם שכחה כל החצר ולא עירבה אסורין, וצ"ע דלפ"מ דס"ד דאתיא כרבנן דסומכין על שיתוף במקום עירוב, הרי ה"נ אם שכחה כל החצר ולא עירבה מותרין, ובע"כ דלישנא דמתניתין ל"ד הוא. [↑](#footnote-ref-442)
442. וצ"ל לפ"ז דאף חכמים מודו לגזירת שכחת התינוקות, וכל הא דס"ל דסומכין על עירוב במקום שיתוף הוא משום דיש בכלל העירוב שיתוף, דאי נימא דחכמים פליגי על עיקר הגזירה, א"כ הדין נותן דיועיל העירוב לחודי' להתיר להוציא מן החצירות למבוי, כיון דמוציא מרשות שותפות לרשות שותפות, וכמש"כ הרשב"א לעיל ע"ב א', וכ"ה מבו' גם ממשה"ק הרשב"א לעיל ע"א ב' דאם ל"ה מהני שיתוף בבית, מ"ט דרבנן דסומכין על עירוב במקום שיתוף, - אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א לעיל ע"א ב' שהק' דלר"מ דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב משום שכחת התינוקות מ"ש ביין ומ"ש בפת, ואי נימא דהנידון אם סומכין הוא אם יש בכלל העירוב שיתוף ובכלל השיתוף עירוב, וכל דיש בכלל השיתוף עירוב אין לחוש לשכחת התינוקות, הרי שפיר י"ל דמה"ט מודה ר"מ דבפת דחזיא לעירוב יש בכלל שיתוף עירוב, ובכה"ג ליכא למיחש לשכחת התינוקות, - שוב העירו דלק"מ, דקו' הרשב"א שם היא לפמש"כ שם דלר"מ ל"מ עירוב בפת במקום שיתוף, והרי דלא אמרינן דבכה"ג יש בכלל עירוב שיתוף וממילא דליכא למיחש לשכחת התינוקות, וא"כ ה"נ כשנשתתפו בפת אין לנו לומר דיש בכלל שיתוף עירוב וליכא למיחש לשכחת התינוקות. [↑](#footnote-ref-443)
443. אך בד' התוס' והריטב"א מבו' דלא קשיא להו אלא דמשמע דמהני בזה שיתוף, אך הא דלרבנן סומכין על עירוב במקום שיתוף ניחא להו, וי"ל דהוא משום דס"ל דהא דסומכין על עירוב במקום שיתוף, אי"ז משום דיש בכלל העירוב שיתוף, אלא משום דכל שנתערבו א"צ לשיתוף, וע"כ ה"ז מועיל אף כשאין המבוי בר שיתוף. [↑](#footnote-ref-444)
444. ואמנם כ"ז הוא לפ"מ שנקט בכ"ד דבדינא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו נתחדש דמהני אף שלא סמכו ע"ז מבעו"י לשיתוף, - אך עמש"נ לעיל ע"א א' דהמאירי לעיל שם כתב דל"מ אלא כשסמכו ע"ז מבעו"י לשיתוף, - ולדעתו צ"ל דמה שאמרו הכא דפת שעל השלחן סומכין עלי' משום עירוב או משום שיתוף, היינו דכשרואים שעומד היום להתקדש הן סומכין ע"ז משום עירוב או משום שיתוף, וכ"ה להדיא בחי' המאירי בסוגיין, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"א מעירובין הי"ט, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הריטב"א שכתב דלא הי' להם פנאי להכניס ולהוציא דרך פתחים, והרי דאיירי שהי' דעתם ע"ז מבעו"י, וכ"ה מבו' גם ממש"כ דאם סמכו ע"ז להדיא גם לשיתוף מהני, ואי נימא דאיירי כשלא סמכו וה"ז מועיל מדינא דבעה"ב שהי' שותף, א"כ מ"ט אי"ז מועיל לשיתוף אא"כ סמכו ע"ז להדיא, וכ"ה מבו' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ד, וכ"ה להדיא במ"ב סימן שע"ב סקכ"ב, והוא מבגדי ישע ותו"ש שם, - ובד' הרשב"א משמע דמהני אף שלא סמכו עליו להדיא, אך הא דמהני הוא משום דמסתמא דמילתא דעתם לסמוך ע"ז בין בעירוב בין בשיתוף, וי"ל דהוא דין מסוים בבני חבורה המסובין יחד, דסתמא דמילתא דעתם לערב ולהשתתף יחד, אך בבעה"ב שהי' שותף ל"מ אלא כשסמכו להדיא ע"ז משום עירוב או משום שיתוף. [↑](#footnote-ref-445)
445. והיינו דאף אי נימא דאיירי הכא כשסמכו ע"ז, וכמבו' כן בד' הריטב"א, וכמש"נ לעיל בהערה, מ"מ כיון שלא נשתתפו לשם עירוב ל"מ אלא מדינא דבעה"ב שהי' שותף, וחזינן דדינא דבעה"ב שהי' שותף הוא אף כשאינם שותפין בפת אחת. [↑](#footnote-ref-446)
446. אמנם הנה הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קנ"ה כתב דהא דמהני הוא משום דכל שזימנן ויכולין לאכול מה שעל השולחן "הרי זיכה להן את הכל וזכות יש להן בו" במה שעל השולחן, ומשמע דבאמת זכו כולן בפת, - אך לכאו' בע"כ דל"ד הוא, דהיאך יקנו כולם את הפת, כשהוא ברשות הבעלים ובלא שעשו מעש"ק המועיל לקנות, - ובס' משמרות כהונה בסוגיין פירש בד' התוס' דזכו בו זכי' גמורה, והוכיח מזה דמי שזימן אורחים ונטל אחד מהן מן הסעודה וקדש בהם דהוו קידושין כיון דכזכו בהו דמי, והמהרי"ט בתשו' סימן ק"נ נסתפק בזה, עכ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-447)
447. וקו' הגרע"א מיוסדת על מש"כ הריטב"א בקידושין ח' ב' דאף דחצר השותפין אינם קונים זמ"ז, מ"מ היא קונה להם מיד אחר, אך הנה במק"א נת' ללמוד מד' הרשב"ם ותוס' בב"ב פ"ה ב' דפליגי ע"ז וס"ל דחצר השותפין אינה קונה להם מיד אחר, ולפ"ז ניחא, - שוב העירו, דבפשוטו אף אם חצר השותפין אינה קונה להם מיד אחרים, היינו רק לקנות לאחד מהם לבדו, אך שפיר מהניא לזכות לשניהם יחד בשותפות, ושפיר קיימא קו' הגרע"א אף לדעה זו, אך בקצוה"ח סימן ר"ס סק"א כתב דחצר השותפין אינה קונה להם מציאה, עיי"ש, ולדעתו אין חצר השותפין קונה אף לזכות לשניהם יחד בשותפות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-448)
448. וצ"ב דמה מייתי מהכא, הרי רב ס"ל דהלכה כר"מ דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, ולדידי' ודאי דאין סומכין על יין משום עירוב, וביותר, דמדברי הראב"ד שהביאו הראשונים שם מבו' שפירש דאתיא הכא כר"מ, וע"כ הוא דבחצר אין סומכין משום עירוב, ובבית אין סומכין משום עירוב, - ואמנם בדברי הראב"ד שם לעיל מינה שהוכיח גם מהא דקי"ל כר' יהושע דאמר ככר הוא העירוב ולעולם עירוב חצירות בפת הוא ולא ביין, משמע דלהך לישנא דביין פליגי, מהני עירוב ביין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-449)
449. ומה שנסתפק שם בסו"ד דיועיל שיתוף בחצירות הפתוחות זל"ז, צ"ב, דהרי עיקר הפלוגתא אם סומכין על עירוב במקום שיתוף, איירי בחצירות הפתוחות זל"ז, ובזה נחלקו אם סומכין על שיתוף במקום עירוב, וכל דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, אסור לטלטל מחצר זל"ז דרך פתחים, והרי דל"מ השיתוף אלא דרך המבוי, ול"מ חייל השיתוף מכח החצירות. [↑](#footnote-ref-450)
450. אך בד' הרמ"א בדרכ"מ שם סקי"ג משמע דטעמו הוא בע"א, ולא משום דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכם, והנשמת אדם בכלל ע"א ריש סק"ה כתב דאף דבערי אשכנז לא היו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, מ"מ במדינתינו אי"ז כן, עיי"ש, והעירו דכן נראה בד' הרמ"א בדרכ"מ בסימן שפ"ז שעמד דמ"ט נהגו לסמוך על שיתוף ואין מערבין כל חצר לעצמה, והרי דלא היו בתיהם פתוחין למבוי, אלא היו פתוחין לחצירות והחצירות היו פתוחין למבוי. [↑](#footnote-ref-451)
451. ובדבריו שם משמע קצת, דאי נימא דמבואות שלנו ניתרות בלחי וקורה כיון שאינם סמוכות לרה"ר, ובכה"ג ל"ב שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכם, אף יש בהן דין שיתוף, וצ"ב דאף שהקילו דמבוי שאין סמוך לרה"ר ניתר בלחי וקורה אף שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, מה טעם יש בזה לגבי דין שיתוף, וכנראה מדבריו, דתלו חכמים לדין שיתוף דמבוי, בדין ההיתר דלחי וקורה, וצ"ב, - אך י"ל דאין כונתו לזה, אלא כונתו, דלא נימא דאם מבואות שלנו אין להם דין מבוי לענין שיתוף, היאך הם ניתרים בלחי וקורה, וע"ז כתב דהא דהם ניתרים בלחי וקורה הוא משום דאין סמוכין לרה"ר, ובאמת אי"ז טעם שיועיל בהן שיתוף. [↑](#footnote-ref-452)
452. שוב העירו דיש מקום לפרש לד' המהרי"ל, דהא דל"מ בזה שיתוף, אי"ז מכח הא דבעינן במבוי שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, אלא משום דכל דהבתים פתוחין למבוי, לא חשיב כמבוי אלא כחצר, וזה כמש"כ החזו"א בכ"ד דתורת מבוי לענין שיתוף, הוא דפתוח לו חצירות שהבתים פתוחין להן, ואמנם בתחילת דבריו שם לא משמע כן, אך בסוף דבריו שהאריך לפרש החילוק שבין עירוב לשיתוף, משמע כן, עיי"ש, - ובאמת צ"ע בדעת הפוסקים שנקטו דמהני במבואות דידן שיתוף, אף דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכם, אלא הבתים פתוחין למבוי, וכמבו' כן בד' הראבי"ה ועוד מרבוותא, דזהו מש"כ דבמבואות דידן אין בתים וחצירות פתוחין לתוכן, (אך החזו"א פירש בע"א), וא"כ מ"ט חשיב כמבוי לענין שיתוף, הרי דין שיתוף דמבוי, הוא דמערב את דיורי החצירות הפתוחין למבוי, וכל דהבתים פתוחין למבוי, לכאו' ל"ש שיתוף, [אך אי"ז מוכרע, שהרי מבו' בפירש"י לקמן ע"ד א' דמבוי שיש בו חצר וחורבה, מהני שיתוף לחורבה, וכן משמע בסוגיית הגמ' שם, (דאם ל"מ שיתוף בכה"ג, א"כ מה מדייק מהא דתני במתניתין חצירות בל' רבים, הרי י"ל דהוא משום דאל"כ לי"ב שיתוף, ולא שייך עיקר דינא דמתניתין דהתם), והרי דמהני שיתוף אף כלפי בית, והוא משום דיש בכלל בית חצר], ושמא היו מבואות קטנים ומבוי אחד גדול, וע"כ שפיר יש בזה דין שיתוף, שהוא משתף את דיורי המבואות הקטנים ע"י המבוי הגדול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-453)
453. וכן משמע ממש"כ רש"י דכל היכא וכו' א"נ בעי לערובי ומצי לערובי בלא שיתוף, ומשמע דכל דמצי לערובי בלא שיתוף חשיבי כחדא אף אם לא עירבו, - וכן משמע ממש"כ דכל שהחצירות פתוחות זל"ז לא משתרי וכו' עד שתהא שם חצר אחת שאינה פתוחה לחברותי' וכו', ומשמע דרק בכה"ג משכח"ל דמבוי ניתר בלו"ק. [↑](#footnote-ref-454)
454. וזהו שהביאו למשה"ק ר"ת מסוגיית הגמ' בשבת קל"א א' דלא אמרינן דניתקו חצירות ונעשו בתים, והרי שפירשו בדעת רש"י דהא דהכא חשבינן להו כחדא הוא מכח דינא דהתם דע"י העירוב נעשו כאחד. [↑](#footnote-ref-455)
455. ועיי"ש שכתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דכל שהן פתוחות זל"ז חשיבי כחצר אחת אף כשלא עירבו, ועיי"ש שפירש דאי"ז כלל מכח הא דמצו לערובי בלא מבוי, אלא הוא משום דכל שהן פתוחות זל"ז וכל השנה משתמשין יחד דרך פתחיהן חשיבי כחצר אחת. [↑](#footnote-ref-456)
456. והתוס' הוכיחו כן מדינא דפתח שאינו רגיל דאינו אוסר, וכיון דתורת מחיצה עליו שלא לאסור, ה"נ בחלון שאין רגילות כניסה ויציאה דרכו יש עליו תורת מחיצה, - ונתחדש בדבריהם, דהא דפתח שאינו רגיל אינו אוסר, אי"ז משום דאינו משתמש במקום זה ולא חשיב מקום זה מכלל מקום הדיורים של זה, אלא הוא משום דפתח שאינו רגיל חשיב כמחיצה, דומיא דסולם דתורת מחיצה עליו, וכיון דרשות זו מובדלת מביתו, אינה מכלל מקום הדיורים דביתו, וע"כ אינו אוסר בה, אך אלמלי ה"ט הי' אוסר ברשות זו אף שאינו רגיל בה, דכיון דרשות זו מצורפת לביתו, הויא מכלל מקום הדיורים דביתו, אף דאינו משתמש בה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-457)
457. ובד' התוס' מבו' דהמקור דהתם איירי בפתוחות זל"ז, הוא מהא דמתירן ר"מ מזו לזו, אך בתור"פ כתב דהמקור הוא מעיקר הא דשרו רבנן בעירוב לחוד, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש, - ובדעת התוס' צ"ל, דלרבנן דסומכין על עירוב במקום שיתוף, שפיר מהני העירוב אף כשאין פתוחין אלא דרך המבוי, ורק לר"מ דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, א"א לערב דרך המבוי, והיינו דכל הא דא"א לערב דרך המבוי, הוא רק משום דהמבוי אינו מכלל הרשות המעורבת, אך לרבנן דסומכין על עירוב במקום שיתוף, ומועיל העירוב להתיר אף את המבוי, שפיר מהני העירוב דרך המבוי. [↑](#footnote-ref-458)
458. ודבריו מתישבים למש"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן ו', דכל שעירבו יחד, סגי שיתן אחד מהן חלק בשיתוף, מדינא דה' שגבו את עירובם ומוליכין עירובן למקום אחר עירוב אחד לכולם, אך למש"כ בפי' ריו"נ לעיל במתניתין דאף כשעירבו יחד צריך שיתן כל אחד מהן חלק בשיתוף, עמש"נ לעיל שם בדעתו, לא א"ש, אך אי נימא דדברי ריו"נ שם הם רק למ"ד דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, וכמש"נ שם לדון בזה, א"ש. [↑](#footnote-ref-459)
459. ואמנם השפ"א שם כתב די"ל, דכ"ז הוא לס"ד דגמ' שם, אך לפ"מ דמסקינן דטעמא דרב הוא משום דאסור לעשות יחיד במקום גוי, ולא אסרינן מכח הא דחשיבי כחדא, היינו משום דע"י חלונות לא חשיבי כחדא, אך אי"ז מוכרע, די"ל כמש"כ התוס' בד"ה מבוי (בתי' קמא) דאיירי כשהתירוהו ע"י צוה"פ או ע"י פסין. [↑](#footnote-ref-460)
460. אך אין הדבר מוכרע בדעתם, דמצינו גם בד' הרשב"א והריטב"א שכתבו כן, אף דבשלהי סוגיין נקטו לעיקר דבהך מילתא לא קי"ל כרב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-461)
461. ולכאו' מכוון דבריו הוא, דהרמב"ם שם נקט שם לדינא דמשנתינו כשעירבה כל חצר לעצמה ולא עירבו החצירות יחד, והיינו משום דאיירי בחצירות שאין פתוחות זל"ז וכדעת רב, - אך המרכה"מ שם כתב דמש"כ הרמב"ם דעירבה כל חצר לעצמה, הוא משום דאם עירבו כל החצירות יחד סומכין על עירוב דפת במקום שיתוף, עיי"ש, ועי' בדבריו שם פ"ב הט"ו שהאריך בזה, וכתב דלפ"ז לא פסק הרמב"ם כרב דכל שהן פתוחות זל"ז אין המבוי ניתר בלחי וקורה. [↑](#footnote-ref-462)
462. ועד"ז מצינו בד' התורי"ד לעיל כ"ד ב' דכל שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, דמי לחצר, וחצר אינה ניתרת בלו"ק, וכתב דשביל שאין בו דיורים ניתר בלו"ק אף כשאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, וזה מתפרש ע"ד ד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-463)
463. וזהו שכתבו שם דחצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלו"ק אף דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה, משום דהיא רחוקה מרה"ר, או משום דהיא קרובה לדיורין, - אך בפי' ריו"נ לעיל שם כתב דכל הא דחצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלו"ק הוא כשבתים וחצירות פתוחין לתוכה, וזה לטעמי' בטעם הא דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו, דלפ"ז אין לחלק בזה בין מבוי לחצר, - ולכאו' גם לטעמא דהרשב"א בתשו' אין לחלק בזה בין מבוי לחצר, (וזה כדעת הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל י"ב ב' דלעולם אין חצר ניתרת בלו"ק, וכ"ה מבו' בפסקי רי"ד שם ובפסקי ריא"ז), ומש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א פי"ג דחצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלו"ק, הוא לטעמי' שם דהא דמבוי אינו ניתר בלו"ק אלא כשבתים וחצירות פתוחין לתוכו הוא משום דבלא"ה אין עליו חשיבות מבוי, וע"כ בחצר ל"ב לזה, דיש עלי' חשיבות חצר כשפתוחין לה ב' בתים, וכמש"כ הרשב"א שם הי"ט, (ואמנם לפ"ז ניבעי עכ"פ שיהיו פתוחין לה ב' בתים, וכל שאין פתוח לה אלא בית א' אינה ניתרת בלו"ק, וצ"ע), אך בד' הפוסקים שהביאו לטעמא דהרשב"א בתשו', ונקטו לדינא דחצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלו"ק אף שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה, מבו' דלא תליא זב"ז, וצ"ע, (ועי' עוד בד' הר"ן לעיל י"ב ב' דמבו' דהא דחצר ניתרת בלו"ק אף שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה, הוא משום דל"ב לזה אלא במבוי ולא בחצר, והק' לפ"ז דכל מבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו מ"ט חשיב כלל כמבוי ולא כחצר, וכתב דאיירי כשחצר אחת פתוחה לו, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-464)
464. והב"י בסימן שס"ג סכ"ו כתב ע"ז, דזה ניחא לדעת רש"י דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב דכל חצר לעצמה, וזה לפמש"כ הב"י בסימן שפ"ז בדעתו, ונת' לעיל במקומו, אך לדעת הרמב"ם דסומכין על שיתוף במקום עירוב דכל חצר לעצמה אין מתישב טעם זה, שהרי אף דיש בכל חצר ב' בתים, סגי בשיתוף לחודי', - ויש להוסיף, דזה מתישב עם הגיר' שבפי' ריו"נ שלפנינו לעיל ע"א ב', דמבו' שם בדבריו דאף לרבנן דסומכין על שיתוף במקום עירוב, היינו רק כשעירבה כל חצר לעצמה, ומהני השיתוף במקום עירוב דכל החצירות יחד, עיי"ש, ואמנם באמת בד' ריו"נ לעיל משמע דכונתו דהוא משום דקי"ל דאין סומכין כלל על שיתוף במקום עירוב, (וזה ניחא אם ס"ל דקי"ל דאף בפת אין סומכין על שיתוף במקום עירוב), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-465)
465. וזה מתפרש לטעמי' בעבוה"ק דהא דלדידן בעינן שיהיו ב' בתים פתוחין לכל חצר, הוא משום דחשיבות חצר הוא כשפתוחין לתוכה ב' בתים, וע"כ גם לדעת שמואל דסגי בחצר אחת, יש להצריך שיהיו פתוחין לה ב' בתים, דבזה לא מצינו דפליג שמואל על רב. [↑](#footnote-ref-466)
466. אמנם הנה התוס' לעיל י"ב ב' כתבו דאין לפרש כן, דהרי הא דא"ר יוחנן אפי' חורבה, בע"כ היינו חורבה מלבד החצר, דאל"כ אין מקום להגזירה דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחורבה, וה"נ מתפרש הא דאמר שמואל בית אחד וחצר אחת, - אך בדעת הרי"ד נראה דס"ל כדעת נכדו הריא"ז דהא דא"ר יוחנן אפי' חורבה, קאי ע"ד רב דבעינן בתים וחצירות, וקאמר דסגי לכך בבתים חרבים, ונת' להלן, ולפ"ז ל"ק מהתם. [↑](#footnote-ref-467)
467. ובזה מתפרש מש"כ הריא"ז שם דין ז', דביהכנ"ס שיש בו דירה לחזן ואינו אוכל בו, אינו נחשב ממנין בתי החצר, ולא תיקשי דמה גרע מחורבה דהויא ממנין בתי החצר, וכאשר כ"ה בתו"ד הרשב"א, דבית שאין דרים בו ה"ה כחורבה, דשאני חורבה דמתחילה היו דרים בה דירת פיתא, וע"כ אף אחר שחרבה חשבינן לה כבית מיושב והויא ממנין בתי החצר, ומשא"כ בדירת החזן דמעולם לא היו דרים בה דירת פיתא. [↑](#footnote-ref-468)
468. ויש לפרש בזה, דלדעת רב דבעינן ב' חצירות, בעינן חצירות המחולקות זמ"ז, וכל שהן פתוחות זל"ז ואינם מחולקות לגמרי, לא חשיבי כב' חצירות, אך לשמואל ור' יוחנן דסגי בחצר ובית או חורבה, ול"ב ב' חצירות, הרי דאף דבעינן שיהיו הבית או החורבה לבדם, דלא סגי בחצר שיש בה ג' בתים, אלא בעינן חצר שיש בה ב' בתים ועוד בית העומד בפנ"ע, מ"מ י"ל דבזה אין מגרע הא דהן פתוחות זל"ז, ואכתי חשיב דהבית או החורבה הם לבדם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-469)
469. וכ"ה מבו' בתורי"ד בסוגיין ולקמן ע"ה א', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רפ"ב. [↑](#footnote-ref-470)
470. אך בד' תור"פ נראה, דמדינא אסור להוציא לחורבה את כלי החצר, אך את כלי המבוי מותר להכניס לחורבה, ובזה הוא דאמרינן דלדעת רב יש לאסור להכניס את כלי המבוי לחורבה אטו כלי החצר, וכ"נ גם בד' המאירי לקמן צ"ב א' בשם הראב"ד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-471)
471. וכ"ה מבו' בד' המאירי לקמן צ"ב א', דאם חורבה אסורה לטלטל בתוכה, דינה כבית, ואסור לטלטל לתוכה כלי החצר, ואם כל איסורה הוא משום שהבית פתוח לה, הוי דינה כחצר, ואין אסור לטלטל לתוכה אלא כלי הבתים, עיי"ש, - אך בד' הרשב"א והריטב"א לקמן פ"ה א' שדנו להוכיח מסוגיין כפירש"י, מבו' דאף אם איסור החורבה הוא משום דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, אין דינה כבית אלא כחצר, שהרי לפ"מ שפירשו בסוגיין כפי' ר"י, מוכח דאין דין החורבה כבית, (וכמש"כ הריטב"א בסוגיין דמה שאמרו מאני דחצר ל"ד הוא), וכ"ה להדיא בד' הריטב"א לקמן שם דאף לפירש"י לא נאסר אלא להוציא כלי הבתים לחורבה, ועי' עוד בחי' בית מאיר בסוגיין מש"כ בזה, - ובעזה"י יתבאר ענין זה לקמן שם. [↑](#footnote-ref-472)
472. ומבו' מדבריו, דאדרבה מסוגיין נלמד דלדעת שמואל סגי בחצר אחת שיש בה בית אחד, ולדעת רב סגי בב' חצירות שיש בכל אחת בית אחד, וע"כ לשמואל סגי בביתו של אייבות, ולרב סגי במה דאיכא בחצר אחת לביתו של אייבות ובחצר השני' לבית החזן. [↑](#footnote-ref-473)
473. וי"ל דמה דל"ה ניח"ל לפרש כפירש"י דהא דשדיי' הוא משום דהשתא לא ביית חזנא בבי כנישתא, הוא משום דס"ל כדעת הריא"ז דהא דא"ר יוחנן אפי' חורבה, קאי ע"ד רב דבעי בתים וחצירות, וקאמר דסגי לכך בבתים חרבים, וקי"ל הכי, ולעיל בהערה נת' כן גם בדעת הרי"ד בתשו', וא"כ ה"נ בדין דכל שמתחילה הי' החזן לן בדירה שבביהכנ"ס, תועיל דירה זו אף בשעה שאינו דר בה, כ"ה דסגי בחורבה מכח הא דהיו דרים בה מתחילה, ובע"כ דהא דשדיי' רב ענן הוא מטעם אחר, אך באמת אי"ז מוכרח, דהרי אף דר' יוחנן ס"ל דסגי בחורבה, מ"מ י"ל דשמואל דאמר בית וחצר ס"ל דבעי בית גמור ולא סגי בחורבה, וע"כ הוא דשדיי' רב ענן. [↑](#footnote-ref-474)
474. והיינו דאף דגם אחר דשדיי' ללחי עדיין הי' איבות מטלטל בחצירו, כיון דאיהו סבר דמקום פיתא גרים, מ"מ הועיל בזה שלא יטלטל למבוי, - והיינו דאף דבע"כ דעביד איבות שיתוף למבוי, דאל"כ הרי בלא"ה הוא אסור לטלטל מכח בני החצר השני' האוסרין עליו, מ"מ לא נתן החזן חלק בשיתוף, ואין השיתוף מועיל להתיר לטלטל למבוי. [↑](#footnote-ref-475)
475. והתפארת ירושלים בפ' כל גגות כתב דמכוון ד' רש"י הוא לבגדים שהי' לבוש בהן בביתו דלא חשיבי כשבתו בבית, ועי' גם בבית מאיר בסימן שמ"ט ס"ג שדן לפרש כן, - ויש לסייע לזה ממשמעות ד' רש"י בכ"ד בעירובין דאסור לטלטל בחצר עצמה כלים ששבתו בבית, עי' בדבריו ס"ו א' ד"ה מבטלין, וצ' א' ד"ה מותר לטלטלן בחצר, וצ"ג ב' ד"ה רב אמר, וצ"ד א' ד"ה זה מטלטל, ובפי' שעל הרי"ף ס"ה ב' ד"ה אמרו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-476)
476. אך האבנ"ז בסימן רס"ב סק"י למד מהכא דחלוק הוא גדר ההיתר דחצר מגדר ההיתר דמבוי, דחצר דניתרת בפסין היינו שהצריכו בה חכמים ד' מחיצות, ופסין הוו כמחיצה, אך מבוי הניתר בלחי וקורה, היינו דאף מדרבנן ל"ב שיהא בו ד' מחיצות, אלא הצריכו חכמים תיקון דלחי וקורה ברוח רביעית, עיי"ש בדבריו, ועי' גם בדבריו בסימן רע"א סקכ"א וסימן רצ"ד סק"א שנקט כן. [↑](#footnote-ref-477)
477. ובזה מתפרש מש"כ בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ר"ב ללמוד מהכא דבעינן שיהא ב' בתים בכל חצר, וכ"כ הרשב"א בעירובין ע"ד א' דבסוגיין משמע דבעינן ב' בתים לכל חצר, (אך התם יל"פ דכונתו למה שאמרו לקמן דבית איכא בתים ליכא, וכמו שהוכיחו מזה ש"ר), והיינו משום דעיקר דינא דניתקו חצירות ונעשו בתים, הוא משום דע"י העירוב חשיב דליכא בכל חצר אלא בית א', ובעינן שיהא בה ב' בתים, אך יל"פ לדבריו בע"א, דאם סגי שיהא בכל חצר בית אחד, הרי נלמד מזה דאף דבכה"ג מותר לטלטל מן הבית לחצר, מ"מ יש תורת חצר עלי', וא"כ ה"ה כשעירבו בתים עם החצירות, ל"ה אמרינן דניתקו חצירות ונעשו בתים, (וזה למש"נ מד' התוס' דהא דניתקו חצירות ונעשו בתים הוא מכח הא דמותר לטלטל מן הבתים לתוכם).

     ובזה מתפרש גם מש"כ הראב"ד בכתוב שם בר"פ כל גגות דמה שהשמיט הרי"ף לדינא דרב דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', הוא משום דכבר הביא לדינא דרב דלא תני פתוחות זל"ז משום דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ונראה מדבריו דדינא דרב דאין מטלטלין בו אלא בד', הוא משום דכל שעירבו חשיבי הבתים כבית אחד, והוא חד דינא עם דינא דרב דכל שהחצירות פתוחות זל"ז חשיבי כחצר אחת. [↑](#footnote-ref-478)
478. ולכאו' כ"ז הוא לס"ד דגמ' דזהו טעמא דרב, דלפ"ז בע"כ דכל דנשתתפו ל"ב בתים וחצירות פתוחין לתוכו, אך לפ"מ דמסקינן דאי"ז טעמא דרב, ודאי דאף במבוי שנשתתפו בו בעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בעירובין ע"ג ב' ובד' הראשונים שם, - אך בד' הרמב"ם בפ"ה מעירובין הט"ו שכתב לדינא דכל שעירבו חצירות עם הבתים ל"מ משום דליכא חצירות, לכאו' בע"כ דהא דאם נשתתפו בו מטלטלין בכולו, כמש"כ הרמב"ם שם דהך דינא הוא כשלא נשתתפו בו, הוא משום דגם לפי האמת ל"ב בתים וחצירות כשנשתתפו במבוי, ומה שלא פירש הרמב"ם להך מילתא בפי"ז משבת, י"ל הוא משום דלדעתו דסגי בב' חצירות שיש בכל אחת בית אחד, הרי דכל דאין בתים וחצירות, ל"ש בזה שיתוף כלל, כיון דאין ב' חצירות פתוחות למבוי, (אך לכאו' שפיר משכח"ל שיתוף עם מבוי אחר), וצ"ע, ואמנם י"ל בדעתו כמש"כ השפ"א, דכל שנשתתפו במבוי, לא אמרינן דניתקו חצירות מן המבוי ונעשו בתים. [↑](#footnote-ref-479)
479. אך בשיטה להר"ן משמע דב' הטעמים פליגי אהדדי, וצ"ל לפ"ז, דלדעת רש"י אף אם ביטלו גם רשות ביתם ושרי לזה שביטלו לו להוציא מביתם לחצר, מ"מ כיון שהן אסורין להוציא מביתם לחצר חשיבי בתיהם כאילו אינם, ולדעת הר"ח אף אם לא ביטלו אלא רשות חצירם, חשיב דליכא אלא בית אחד, דהא דבעינן ב' בתים היינו ב' בתים "בחצר", וכיון דביטלו כולן רשות חצירן לגבי חד, ורשות כל הבתים בחצירן הוי דחד, חשיב כאילו ליכא אלא בית א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-480)
480. אמנם הנה התוס' בד"ה ניתקו הוכיחו דכל הא דחשיבי הבתים כסתומין הוא משום דאסור להוציא מהן לחצר והחצר מפסיק בינם למבוי, דמה"ט הוא דהחצר לא חשיבא כסתומה, אף דאסור לטלטל ממנה למבוי, - אך בדעת הראב"ד י"ל דהא דהחצר לא חשיבא כסתומה, הוא משום דלרב לטעמי' דקי"ל כר"ש, מותר לטלטל מן החצר למבוי, ובדעת התוס' שעמדו בזה, עמש"כ בגליון התוס', ועמש"כ החזו"א בסימן ק"ד סקי"ט, - וצ"ל לפ"ז דאכתי לא ס"ל להא דכשעירבו אסור לטלטל מן החצר למבוי, דזה נתחדש רק בשנויא דרב אשי, דאם הוה ס"ל דכשעירבו אסור לטלטל מן החצר למבוי, הרי דמה"ט הוה חשיבי החצירות כמאן דליתא. [↑](#footnote-ref-481)
481. ועד"ז כתב בתוס' הרא"ש בסוגיין, אלא שפירש קצת בע"א, דכיון דהמבוי אין בו דיורין וגם לי"ב ד' מחיצות חשיב ככרמלית, ורק כשמותר לטלטל מן החצר למבוי ויש בו דיורין קצת שתדירים בני החצר לשם ה"ז בטל לחצר כיון שמחובר עמו, וע"כ מותר לטלטל בכולו. [↑](#footnote-ref-482)
482. ובדבריו שם נראה, דכל הא דגזרינן בזה, הוא משום דקי"ל כר"ש דחצר ומבוי רשות אחת הן, והן רגילין לטלטל מן החצר למבוי, ולפ"ז הדין נותן דלדעת רבנן דחצר ומבוי ב' רשויות הן, מותר לטלטל בכל המבוי וליכא למיגזר, אך צ"ע בזה מסוגיית הגמ' בעירובין צ"א ב' דמבו' דלדעת רב אסור לטלטל בכל המבוי אף לדעת רבנן, וכדמפרשינן הכי להא דתניא התם דבמבוי אסור. [↑](#footnote-ref-483)
483. וזהו שנקטו התוס' שם בפשיטות, דאף כשביטלו רשותם במבוי לגבי חד, אסור לטלטל במבוי אלא בד' אמות, ואם הא דאין מטלטלין בו הוא משום דאין בו תשמיש כלל ודמי לכרמלית, הרי דבכה"ג שביטלו רשותם במבוי לגבי חד ומותר אותו היחיד להוציא למבוי, ל"ה ככרמלית, וכמש"כ כן בתור"פ שם, וכ"כ בחי' אהעו"ז ובגאו"י שם. [↑](#footnote-ref-484)
484. והעירו דמצינו כן בסוגיית הגמ' בעירובין ע"ד א' לפי' התוס' וש"ר שם, דאם אסור לטלטל מן המבוי לחורבה משום הגזירה, לא מצינו להתיר את המבוי בלחי וקורה מכח הא דהחורבה פתוחה לתוכו, עיי"ש.

     וצ"ע בדעת ש"ר שלא פירשו כן לדינא דהכא, דמ"ש מההיא דהתם, - ושמא י"ל, דמה שאמרו התם דכל שאסור לטלטל מן המבוי לחורבה לא חשיב כחורבה פתוחה לתוכו, הוא מכח הא שאסור לטלטל מן המבוי לשם, אך כל שמותר לטלטל מן המבוי לשם אף שאסור לטלטל משם למבוי, שפיר חשיב כפתוח למבוי, וע"כ י"ל דאף דהיכא דעירבו גזרו שלא להוציא מן החצר למבוי, לא גזרו שלא להכניס מן המבוי לחצר, דבזה ליכא לטעם הגזירה, וע"כ חשיב דהחצר פתוחה למבוי, אך אי"ז כפשטות הסוגיא בעירובין צ"ב א' דמבו' דמכח הגזירה אף אסור להכניס מן החצר שלא עירבה לחצר שעירבה, וכמש"כ הגאו"י שם, - אך זה נסתר מסוגיית הגמ' בעירובין צ"א ב', דלחכמים דחצר ומבוי ב' רשויות הן, אין המבוי ניתר בלו"ק, ומדמינן לה לדינא דרב, ולהנ"ל הרי התם דאף אסור להכניס מן המבוי לחצר, לא חשיב כלל כחצירות פתוחות לתוכה, דומיא דחורבה דאסור להכניס מן המבוי לתוכה דל"מ להתיר את המבוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-485)
485. ולדעת הרמב"ם אין דינא דרב דהכא מיוסד על הא דס"ל דאין הלכה כר"ש כשעירבו, וזהו שפסק הרמב"ם להך דינא דאין מטלטלין בו אלא בד', אך לדעת ש"ר דדינא דרב מיוסד על הא דס"ל דאין הלכה כר"ש כשעירבו משום דגזרינן וכו', לא קי"ל להך דינא דאין מטלטלין בו אלא בד', וכמש"כ הראב"ד בהשגות שם, וכ"כ התוס' הרא"ש והמאירי בסוגיין, והבעה"ע בהל' מילה (מח.) הוכיח מהכא דקי"ל כרב דאין הלכה כר"ש אלא כשלא עירבו, ועי' גם במאירי בסוגיין שהביא דדעת גדולי הגאונים דהלכה כרב בזה. [↑](#footnote-ref-486)
486. והחזו"א בסימן ק"ד סק"כ עמד בזה, ותמה לפ"ז ע"ד הרמב"ם ממה שהוכיחו התוס' בעירובין כן מסוגיית הגמ' שם דלרבנן אין מטלטלין במבוי שלא נשתתפו בו אף כשלא עירבו החצירות עם הבתים, - אך בדעת הרמב"ם צ"ל כמש"כ הרשב"א ותוס' הרא"ש ותור"פ בעירובין לפרש דמה שאמרו הכא דאסור לטלטל במבוי הוא רק כשעירבו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-487)
487. וצ"ע בד' השעה"צ בסימן שפ"ב סקס"ו שהשוה מש"כ התוס' דאין הגוי אוסר עליהן משום דחשיבי כולם כיחיד במבוי לדברי הריטב"א, ולכאו' ב' דעות חלוקות הן, דלדעת התוס' הא דחשיבי כיחיד במבוי הוא משום דהם יוצאין דרך פתח אחד למבוי, ולדעת הריטב"א הוא משום דלשאר הבתים אין דריסת הרגל כלל במבוי, ול"מ העירוב לחשבם כדרים במבוי. [↑](#footnote-ref-488)
488. והשעה"צ בסימן שפ"ב סקס"ו כתב, דלמש"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א ס"ד דכל שאין לגוי דריסת הרגל על הישראלים אינו אוסר, והובא בשו"ע סימן שפ"ב ס"ג, דמה"ט אם יש ב' חצירות פתוחות זל"ז ובאחת דר גוי ובשני' דרים ב' ישראלים מותרין להכניס ולהוציא מזל"ז, אף הכא אין הגוי אוסר, - וצ"ע דהרי הכא גרע טפי דאין ב' הישראלים דרים יחד כלל, ובע"כ דהא דלדעת התוס' אוסר הגוי עליהן, הוא משום דע"י העירוב חשיבי כדרים ב' הישראלים יחד במבוי, ואיכא ב' ישראלים במקום הגוי, וא"כ ליכא בזה להתירא דהרא"ש, - ובד' החזו"א בסימן צ"ו סק"ח מבו' דמכוון השעה"צ הוא, דלמש"כ הרא"ש דאין הגוי אוסר אלא כשיש לו דריסת הרגל ברשות הישראלים, הרי דכלפי המבוי שיש להגוי דריסת הרגל בו, ודאי חשיבי ב' הישראלים כיחיד, כיון דהם יוצאים דרך פתח אחד, ועיי"ש בחזו"א שפקפק בזה. [↑](#footnote-ref-489)
489. ומה"ט הדבר פשוט, דכל מש"כ התוס' דאוסר הגוי עליהן, הוא רק בכה"ג שבאנו להתיר מכח העירוב, אך בב' חצירות שיש באחד ישראל וגוי ובאחד ישראל ועירבו יחד, שפיר מותר הישראל שדר בחצר עם הגוי להוציא מביתו לחצר, דבהוצאה זו ל"ב להיתר העירוב, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל ס"ה ב', דבישראל וגוי בפנימית וישראל בחיצונה ועירבו, מותר הפנימי במקומו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-490)
490. שוב העירו, דבל' התוס' משמע דמשה"ק דיאסור הגוי עליהם אף לראב"י הוא משום דאיכא עוד בתים הפתוחים למבוי, ולא משום העירוב, ושמא הוא משום דכל שהן באים לערב כדי להשתמש במבוי, שוב הן אוסרין על המבוי, - וצ"ל לפ"ז, דאף דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, כ"ז הוא בחצר דעיקרו הוא לבני החצר, אך במבוי ה"ה אוסרת, וע"ד שכתבו התוס' לעיל נ"ט ב', - ולפ"ז מה שדנו התוס' הכא לדעת ראב"י, הוא רק בגונא קמא דמערבין להתירו דרך פתחים למבוי, אך בגונא בתרא דמערבין להתירו בחצר, ודאי דאין הגוי אוסר לראב"י, ותי' בתרא דהתוס' הרי הוי רק כלפי מבוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-491)
491. והתור"פ הק' ע"ז ממה שפירש ר"ת גופי' לעיל דהא דלא תני רב פתוחות זל"ז, הוא משום דהוה משמע דכולם פתוחות זל"ז והחיצונה פתוחות למבוי, ובכה"ג אין המבוי ניתר בלחי וקורה משום דאין ב' חצירות פתוחות לתוכו, והרי דחצר שאינה פתוחה למבוי אלא דרך חצר אחרת לא חשיבא כפתוחה לתוכו, וא"כ מ"ט הכא מהני הבית הפתוח למבוי דרך בית אחר, וכתב לישב דה"מ לגבי חצירות, אבל גבי בתים שפיר מיקרי ב' בתים כה"ג, וכעי"ז כתב ר"ת גופי' בספר הישר שם, וממה שלמדו לזה מדינא די' בתים זו לפנים מזו, מבו' דהא דבחצירות כה"ג ל"מ, אי"ז משום דחצר שאינה פתוחה בעצמה למבוי אינה מועלת לדין חצירות פתוחות לתוכו, (וכמשמעות ד' הריטב"א לעיל ע"ג ב'), אלא הוא משום דחשיבי כל החצירות כחדא לגבי המבוי, ובזה הוא דשאני בתים, דאף בכה"ג חשבינן להו כב' בתים. [↑](#footnote-ref-492)
492. והתוס' הביאו בשם ר"י שהק' ע"ז, דא"כ מאי קאמר ע"ז דאי מהכא לא ידענא בתים וחצירות כמה דאמאי לא ידענא וכו', והמהרש"א כתב דקו' זו היא לפי גירסתם דגרסי לא ידענא בתים וחצירות כמה, אך בפירש"י גריס דלא ידענא בתים כמה, ולפ"ז ניחא, וכמש"כ רש"י דהגם דידעינן דסגי בב' חצירות, מ"מ לא ידעינן בתים כמה, (דהרי י"ל דאיירי בגונא דע"י העירוב שמערבין דרך חלונות יש יותר מב' בתים, ולא שמעינן מינה דסגי בב' בתים), וכ"כ הריטב"א. [↑](#footnote-ref-493)
493. ולכאו' כן מתפרש גם מש"כ התוס' על פי' ר"ת, דאע"ג דלעיל גבי חצירות חשבינן פתוחות זל"ז כחד וכו', ולא נתפרש בדבריהם הישוב לזה, דמש"כ דהתם לפי שאין להן פתח אחר לרה"ר, לכאו' הוא לפרש טעם הא דלא אמרינן דהוי החיצון כבית שער, אך אי"ז טעם להא דלא חשבינן להו כחד מכח הא דהן פתוחין זל"ז, וכאשר כ"ה להדיא בספה"י לר"ת סימן שכ"ו ובתור"פ, (אך בדברי המהרש"א מבו' דהוא טעם גם להא דלא חשבינן להו כחד, וצ"ב), ולכאו' מכוון דבריהם דאף דבחצירות חשיבי פתוחות זל"ז כחד, מ"מ בבתים לא חשיבי כחד, והא דלא ניח"ל להתוס' לפרש דהוא משום דע"י חלונות לא חשיבי כחד, כתב המהרש"א דלדעת ר"ת דמהני עירוב ע"י חלונות לחשבם כפתוחים למבוי, יש לנו לחשבם עי"ז כחד, (ויש להוסיף, דלדעת ר"ת גופי' דהא דחשבינן להו כחדא, הוא משום דרק החיצונה פתוחה למבוי, י"ל דאין לחלק בין פתוחות ע"י פתחים לפתוחות ע"י חלונות). [↑](#footnote-ref-494)
494. ולכאו' למש"כ בפי' ריו"נ לעיל י"ב ב' דהא דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו הוא כדי שיהיו צריכין לעירוב ולשיתוף, הדין נותן דלא יועיל דירת גוי לכך בגונא שאינו אוסר. [↑](#footnote-ref-495)
495. ומשמעות דבריהם שהוצרכו לזה לפי' ר"י דדרך פתחים מערבין, ובזה נקטו דלפירש"י דהא דאין מערבין הוא משום שמא ילמד ממעשיו, יש לאסור גם כשיש פתחים ביניהם, דאם יערבו יחד יבטח הישראל ע"ז וידור עם הגוי, ולא ס"ל למש"כ הרא"ש דכל שיש פתחים ביניהם שכיח דדייר אף אם לא יערבו עמו, וע"כ הוצרכו לפרש דהא דאין מערבין הוא משום דיש לחוש שיזיקנו הגוי, וכל שהן פתוחין זל"ז ועירבו יחד מירתת הגוי ולא יזיקנו, - אך הרשב"א בעבוה"ק פירש דטעם הא דאין מערבין הוא משום דיש לחוש שיזיקנו הגוי, אף שנקט שם לעיקר דאף דרך פתחים אין מערבין, וכנראה דקדק כן מל' הגמ' אסור לעשות יחיד במקום גוי, דמשמע דהאיסור הוא לעשות שיהא יחיד במקום הגוי שמא יזיקנו הגוי, (אך לפירש"י מתפרש לישנא דגמ', דאסור לסייע למי שהוא יחיד במקום הגוי לדור עם הגוי, שמא ילמד ממעשיו, ואתא לאשמועינן דכל שהם רבים במקום הגוי, מותר לערב עמהם, וכמש"כ הראב"ד), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-496)
496. והעירו דלכאו' נפ"מ רבתא לדינא בזה בדין מבוי שצידו אחד ישראל וצידו אחד כותי, דלדעת רש"י ודעימי' גם בכה"ג אין מערבין וכו' שמא ילמד ממעשיו, אך לדעת התוס' ודעימי' לכאו' בכה"ג מערבין משום דכותים לא חשידי אשפיכות דמים, וכמש"כ התוס' בריש פירקין, ועד"ז הוא במבוי שצידו אחד ישראל וצידו אחד מומר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-497)
497. אך בדבריו שם משמע דאי"ז גזירה חדשה שגזרו חכמים הכא, אלא מדינא חשיב ע"י העירוב כדרים ב' הישראלים במבוי ובחצר ואוסר הגוי עליהן עד שישכיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-498)
498. והמאמר מרדכי עמד בזה במש"כ השו"ע שם ס"כ דחצר שישראל וגוי שרוים בה והיו חלונות פתוחות מבית ישראל זה לבית ישראל זה ועשו עירוב דרך חלונות, אע"פ שהם מותרים להוציא מבית לבית דרך חלונות וכו', דלכאו' הוא דלא כדינא דהכא דל"מ עירובם אף להתיר להוציא מבית לבית דרך חלונות, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע דלכאו' גם הכא הי' אפשר לחלק דלא יועיל העירוב להתיר לטלטל למבוי, שהרי בעינן לכלול גם את המבוי בעירוב, (דבלא"ה אף שעירבו את הבתים, והוו כרשות משותפת, אכתי הוי המבוי של ישראל זה לבדו), וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן צ"ו סק"ז, - אך לכאו' י"ל בפשיטות, דכל הא דל"מ עירובם להתיר להוציא מבית לבית, הוא רק בגונא דהבית השני אינו פתוח לחצר, ונמצא דהישראל הדר עם הגוי הוא יחיד, ומכח העירוב שמערבין הבתים יחד יש לחוש שיבא לדור יחיד במקום הגוי, ובכה"ג אמרו חכמים דאין העירוב מועיל, אך בגונא דב' הבתים פתוחין לחצר, דאין העירוב גורם שיבא לדור עם הגוי, לא אמרו חכמים דלא יועיל העירוב שמערבים הבתים יחד דרך חלונות. [↑](#footnote-ref-499)
499. ואמנם דפליגי עוד בזה, דבד' הריטב"א מבו' דאף אם ל"ה מערבין את המבוי אלא את החצירות, יש בזה להחשש שיבא לדור יחיד עם הגוי, וזהו שעמד דמ"ט נקט להתיר דרך פתחים למבוי, אך בל' רש"י בד"ה אסור לעשות משמע דכל החשש הוא מכח הא דישתמש עמו במבוי, ועמד ע"ז הביאוה"ל בסימן שפ"ב סי"ט, - וי"ל לפ"ז, דזהו יסוד הפלוגתא בגדר התקנה, דאם כל החשש הוא מכח הא דישתמש עמו במבוי שהוא רשות הגוי, הרי דמכח זה תיקנו חכמים דתאסור רשות הגוי עליהם, וע"כ מהני שכירות, וע"כ נמי אין הגוי אוסר לטלטל מבית זה לבית זה שלא דרך המבוי, אך אם החשש הוא גם מכח עירוב החצירות עצמם, הרי דלא סגי במה דנימא דתאסור רשות הגוי עליהן, שהרי בחצרם ליכא לרשות הגוי, וע"כ הוצרכו חכמים לתקן דלא יועיל כלל העירוב בכה"ג, - ואמנם בד' המאמ"ר שהביא הביאוה"ל שם מבו' דמדינא הוה סגי דנימא דלא יועיל העירוב לטלטל למבוי, ואך דא"א לחלק כן, עיי"ש, (וצ"ע לפ"ז במש"כ הביאוה"ל דמד' רש"י משמע לדינא כד' הרשב"א, ולכאו' לפ"ד המאמ"ר אין מקור מד' רש"י לכך), וגם בד' החזו"א סימן צ"ו סק"ז מבו' עד"ז. [↑](#footnote-ref-500)
500. ומש"כ העצי אלמוגים שם דמה"ט הוצרכו התוס' לפרש דהאיסור הכא הוא משום החשש שיסתכן הישראל, ולא משום שמא ילמד ממעשיו, יש להעיר, דלא נתישבו בזה ד' הרשב"א בעבוה"ק שכתב דהאיסור הכא הוא משום החשש שיסתכן הישראל, אף דס"ל דמהני הכא שכירות מן הגוי, ומאידך הריטב"א כתב דהאיסור הכא משום שמא ילמד ממעשיו, ואפ"ה ס"ל דהכא ל"מ שכירות מן הגוי, - עוד יש להעיר דבד' התוס' נראה להדיא שלא הוצרכו לפרש כן, אלא לדעת ר"י דדרך פתחים מערבין, וכמש"נ לעיל בהערה, אך אם אף דרך פתחים אין מערבין, מודו לפירש"י דהוא משום שמא ילמד ממעשיו, ואפ"ה נקטו לעיל מינה דל"מ שכירות. [↑](#footnote-ref-501)
501. והרשב"א כתב להוכיח כן, מסוגיית הגמ' לעיל ס"ה ב' דמוקמינן לההיא דפנימית וחיצונה כשעירבו, והרי דרק בפנימית וחיצונה אוסר הגוי בכה"ג, אך בב' חצירות הפתוחות זל"ז ופתוחות לרה"ר אין הגוי אוסר ומועיל עירובם, ולא אמרינן דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, ובע"כ דכל שהן פתוחות זל"ז לי"ב לדינא דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, - וצ"ב דבב' חצירות הפתוחות זל"ז ופתוחות לרה"ר, הרי גם בלא עירובם הוו ב' הישראלים במקום הגוי, ובכה"ג אף לדעת רש"י ליכא לדינא דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, - ולכאו' גם מש"כ רש"י דאף כשפתוחות זל"ז ע"י פתחים אסורין לערב יחד משום דאסור לדור יחידי במקום הגוי, הוא רק בגונא דיש להבית הפנימי פתח אחר לרה"ר, ואין דריסת רגלו למבוי ולחצר זה, (וכמש"כ התוס' בתו"ד בשם ר"ת דאיירי בכה"ג, וכ"ה בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה קט"ז, ובטוש"ע סימן ש"צ ס"א), דאם אין לו פתח אחר ודריסת רגלו היא למבוי ולחצר זה, הרי גם בלא העירוב הו"ל כב' ישראלים במקום הגוי, ומותרין לערב יחד, (אך במ"ב סימן ש"צ סק"ג כתב דמש"כ דאין הבית הפנימי פתוח למבוי, הוא משום דאם הי' פתוח למבוי הי' צריך לשכור המבוי מן הגוי ולשתף ביניהם) וצ"ע. [↑](#footnote-ref-502)
502. אמנם יש לדחות, דלפ"מ דמסקינן דעיקר דינא דרב הוא לאשמועינן דאסור לעשות יחיד במקום הגוי, איירי כשיש שם כמה חצירות של גוים, וע"כ אם דירת גוי מהניא לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, סגי בחצירות הגוי להתיר את המבוי, אך לכאו' משמעות הדברים דבצד שהי' גוי ובצד שהי' ישראל הי' אותו מנין חצירות. [↑](#footnote-ref-503)
503. ולכאו' מוכח מד' הרמב"ם ודעימי' דקי"ל דמהני עירוב במקום שיתוף, דאם ל"מ עירוב במקום שיתוף, ול"מ עירובם בחצירות להתיר את המבוי, וצריכין להשתתף במבוי, הדין נותן דל"מ השיתוף במקום גוי, אך יש לדחות, דאם כל הא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא משום שכחת התינוקות, י"ל דמהני העירוב לחשבם כיחיד במקום הגוי, וכ"כ הגאו"י, ושמא י"ל עוד, דהא דאוסר הגוי במקום שיש ב' ישראלים, היינו רק אם הוו ב' ישראלים בעיקר דירתם, וכל שבביתם הוו כיחיד, אין הגוי אוסר, (והעירו דמוכח כן מפי' ר"ח ב"ר שמואל שכתב לעיל ע"ג ב' דבתים שעירבו דרך פתחיהן אסורין להוציא לחצר, והרי דבעינן שיחול העירוב כלפי החצר, וא"כ מאי ס"ד שיהיו כיחיד במקום הגוי, ובע"כ דכל דבעיקר דירתם הוו כיחיד, אין הגוי אוסר). [↑](#footnote-ref-504)
504. ועיי"ש שהק' עוד על פי' הרמב"ם, דמהו ששאלו מי אמר רב אפי' בחצר, ומה בין זל"ז, והרי הואיל ואין עירוב במקום גוי הרי יש בחצר ב' ישראלים שאוסרין זע"ז, וצ"ב דהרי לפי הס"ד דטעמא דרב הוא משום דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו, שפיר מהני העירוב לחשבן כיחיד לגבי המבוי, ולי"ב לדינא דאין עירוב מועיל במקום גוי, כיון דחייל העירוב דרך החלונות שביניהם, וכמש"כ האהעו"ז, וכל הא דל"מ הוא משום דליכא ב' חצירות פתוחין לתוכו, אך בחצ,ר דליכא לה"ט שפיר מהני העירוב להתיר. [↑](#footnote-ref-505)
505. ועיי"ש שכתב לדון בד' המהרי"ק בסימן מ"ח דמפרש דמש"כ ההגה' סמ"ק דהן צריכין עירוב, היינו דב' הפנימים צריכין עירוב יחד וכר' יוחנן דבית שער דיחיד ל"ה בית שער, דלשמואל דבית שער דיחיד הוי בית שער, א"צ עירוב כלל, אם אין עמהם דיורין אחרים בחצר. [↑](#footnote-ref-506)
506. והבית מאיר שם כתב לפרש לד' ההגה' סמ"ק בע"א, דאף דבית שער אינו אוסר בחצר, מ"מ אסור לטלטל לתוכו, וע"כ כדי להתיר לטלטל מחדר לחדר, צריכין כולם לערב יחד, והשעה"צ שם סקכ"ו נחלק ע"ז, עיי"ש, ועיי"ש במש"כ לדון בגונא דלא עירבו הפנימיים אם מותר לטלטל מחדריהם לחדרים החיצונים, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ"ד סק"ב, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-507)
507. ובד' רש"י שם מבו' דזהו החילוק בין חדרים ועליות ממש למחיצות המגיעות לתקרה, דבחדרים ועליות ממש ל"ה מחוברין מעולם, ובמחיצות המגיעות לתקרה היו מחוברין מתחילה, ונת' להלן, ולכאו' מד' התוס' בד"ה במחיצות שהוצרכו לפרש בע"א, מבו' דס"ל דאין לחלק בין היכא שהיו מחוברין מתחילה להיכא דלא היו מחוברין מתחילה, אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א והריטב"א שכתבו ג"כ כד' התוס', אף שנקטו דכל הא דהטרקלין מחברן הוא רק משום דמעיקרא הי' הטרקלין אחד, - ולכאו' בע"כ מזה, דליכא נפ"מ במה דמעיקרא הי' הטרקלין טרקלין אחד, אלא עיקר הנפ"מ הוא בין מחיצות עראי, דחזינן דאכתי הו"ל טרקלין אחד אלא שחילקוהו במחיצות, למחיצות קבע, דכבר אי"ז טרקלין אחד, ומש"כ הראשונים דמעיקרא הי' הטרקלין אחד, ל"ד הוא, אלא עיקר המכוון הוא דהטרקלין מצ"ע הוא טרקלין אחד, אלא שחילקוהו במחיצות עראי, וכ"נ בד' המאירי, - אך י"ל דלעולם בעינן להא דהי' הטרקלין מתחילה טרקלין אחד, וכפשטות ד' הראשונים, ואך דפשיטא להו דכל שחילקוהו במחיצות קבע, ליכא מעליותא במה דמעיקרא הי' טרקלין א'. [↑](#footnote-ref-508)
508. ובד' הרשב"א מבו' שפירש בדבריו, דאי"ז תרי גווני דשרויים בחדרים ודשרויים בעליות, וכמש"כ ריו"נ, אלא הוא חד גוונא דכל שמקצתן בחדרים ומקצתן בעליות עירוב לכל אחד ואחד, משום דליכא להעלי' שתצרפן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-509)
509. אך בפי' ריו"נ משמע דאף מסיפס גבוה י', אלא דהוא של חתיכות עצים והו"ל מחיצת עראי, ומשא"כ במחיצה י' של אבנים שהוא בנין קבוע, - ועי' עוד בחי' המאירי שפירש דמסיפס הוא מחיצה דקה, אך מבו' מדבריו דכל הא דל"מ לחלק הוא רק משום דגם אינו גבוה י', אך מחיצה י' מחלקת אף כשהיא דקה. [↑](#footnote-ref-510)
510. והגאו"י כתב דכ"ז הוא להך לישנא דלא פליגי אלא במסיפס, אך להך לישנא דפליגי בין במסיפס ובין במחיצה י', י"ל דלב"ש אף במסיפס אסורין לטלטל מחבורה לחבורה, והא דלא תני דכולן אסורין עד שיערבו, הוא משום דאיירי אף במחיצה י', דבזה אינם אסורין, - אך בד' הרשב"א לקמן בסוגין מבו' דאף להך לישנא דפליגי בין במסיפס ובין במחיצה י', מודו ב"ש במסיפס דמותרין לטלטל מחבורה לחבורה, עיי"ש, ועי' בחזו"א בסימן צ"ג סק"ב שנקט כן, ועיי"ש במה שנתחבט לפ"ז. [↑](#footnote-ref-511)
511. ומצינו בד' התוס' בב"ב ב' ב' ד"ה הו"א שכתבו דכשרצו עושין מסיפס מגויל וגזית כמנהג המדינה, והא דקרי לי' מסיפס היינו לפי שהוא מלא חלונות כדפי' בערוך, א"נ לפי שאינו גבוה י', עיי"ש, ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים הכא. [↑](#footnote-ref-512)
512. ולדעת ריו"נ הא דשאני חדרים ועליות ממחיצות המגיעות לתקרה, אף דדעתו דמחיצה עשרה הוא של אבנים שהיא בנין קבע, ולכאו' ה"נ מחיצות המגיעות לתקרה הוא בבנין קבע, הוא משום דכל הא דעירוב אחד לכולם הוא משום דהעלי' מצרפתן, וע"כ בחדרים שהם מחוץ לטרקלין, או היכא שאיכא חילוק דיורים בעלי' עצמה, עירוב לכל אחד ואחד. [↑](#footnote-ref-513)
513. אך החזו"א בסימן צ"ג סק"ג נקט בדעת רש"י, דל"מ הא דמעיקרא לא היו מחוברין, אלא משום דגם השתא לא חילקוהו אלא לפי שעה, ול"ד לחדרים ועליות דעיקר בנינם לחדרים חלוקין, ופירש כן בד' הנשמת אדם, ועיי"ש בסו"ד שכתב כן גם בדעת התוס', דמש"כ דחילקוהו ביריעות אורחא דמילתא הוא, וה"ה אם חילקוהו במחיצות נסרים לפי שעה, ונחלק ע"ד המ"ב בסימן ש"ע סקכ"ה ובשעה"צ שם סקט"ז שנקט בדעת התוס' דהיינו דוקא במחיצות גרועות, אך מחיצות גמורות מחלקות אף שלא עשאום אלא לפי שעה, אך הנשמת אדם שם נקט בזה כד' המ"ב, דדעת התוס' דהיינו דוקא במחיצות גרועות, - ובד' המאירי משמע דל"ב שיהיו מחיצות גרועות, ואף מחיצות גמורות שנעשו לפי שעה אינם מחלקות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-514)
514. והי' מקום לפרש עוד, דשאני ב' חצירות שאין מחיצה ביניהם, דכיון דבבית דיוריהם חלוקין, אף בחצר לא חזינן להו כחדא, ומשא"כ בה' חבורות ששבתו בטרקלין, שהם מצורפין בעיקר דיוריהם, ושמא זהו מכוון החזו"א שם בתחילת דבריו, ועיי"ש שהוכיח דלא כן מסוגיית הגמ' לקמן ע"ט א' בדין בית שבין ב' חצירות, דכל שחילקוהו במחיצות שאין מגיעות לתקרה חשיב כולו כרשות של ב' החצירות. [↑](#footnote-ref-515)
515. ויש לסייע לטעמא קמא, ממש"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב, דהא דל"מ מחיצות שאינם מגיעות לתקרה, הוא משום דהגג מחבר אותם כיון דאין המחיצות מגיעות לגג, ובמ"ב סימן ש"ע סקכ"ו כתב דאף הא דבמחיצות המגיעות לתקרה ל"ה חלוקין לגמרי, הוא משום דהתקרה מחברן לבית אחד, ולכאו' לפ"ז מסתבר דגם עיקר הא דחשבינן להו כחדא, הוא מכח הגג המחבר אותם, אך אי"ז מוכרע, די"ל דרק בהא דל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה אף שהן מחיצות גמורות, הוא דהוצרך ר"פ לה"ט דהגג מחברן, - עוד יש להוסיף, דלכאו' מש"כ החזו"א שם לעיל מינה דבביהכנ"ס אף שיש לכל אחד מקומו ביהכנ"ס מחברן, ניחא רק לטעמא קמא דבכל מקום המקורה חשבינן לכולהו כחדא. [↑](#footnote-ref-516)
516. ושמא מודה הגאו"י דב' חצירות שאין מחיצה ביניהם חשיבי כחדא, ומשום דרק בדירת בית אמרינן דכל שאין מחיצה ביניהם חשיבי כחדא, ולא קשיא לי' אלא לדעת רבנן דכל גג וגג רשות לעצמו דכשם שדיורין וכו' וחשבינן להגג כעין דירת בית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-517)
517. והאו"ש בפ"ד מסוכה ה"ד כתב דהיינו משום דהטרקלין עצמו הוא בנין קבע, ואינו מתחלק במחיצות עראי, אך אם כל הבנין הוא עראי, ה"ה מתחלק אף במחיצות עראי שאין מגיעות לתקרה, עיי"ש, והכי מסתברא אי נימא דהגריעותא דמחיצות עראי הוא משום דחזינן דאכתי הוא טרקלין אחד אלא שחילקוהו במחיצות, דודאי דכ"ז הוא כשהטרקלין הוא בנין קבע. [↑](#footnote-ref-518)
518. וצ"ע בד' החזו"א שלא עמד דמד' השו"ע בסימן נ"ה סי"ט מבו' דאף מחיצות קבועות ל"מ כשאין מגיעות לתקרה, - ובאמת הגר"ז בסימן נ"ט לא הביא לדין זה, ובציונים שם כתב דהוא משום דקי"ל דכל הא דל"מ מחיצות המגיעות לתקרה הוא רק במחיצות עראי. [↑](#footnote-ref-519)
519. והתוס' שם כתבו ללמוד דאיירי הכא במחיצות עראי, ממ"ד דפליגי במחיצות המגיעות לתקרה דבע"כ דהוא במחיצות עראי, וכמש"כ התוס' בסוגיין, אך האו"ז שם כתב, דאף דלמ"ד דפליגי במחיצות המגיעות לתקרה בע"כ דאיירי במחיצות עראי, מ"מ למ"ד דפליגי במחיצות שאין מגיעות לתקרה איירי במחיצות גמורות ולא דחקינן לאוקמי מתניתין במחיצות רעועות, - ויש להוסיף, דלריו"נ לטעמי' א"צ לזה, דלדעתו אף מחיצות המגיעות לתקרה איירי במחיצות קבע, והא דשאני מחדרים ועליות הוא מטעם אחר, וכמש"נ בדף מס' 29 הערה ח'. [↑](#footnote-ref-520)
520. אך מבו' בדבריו שם המ"ו דהיינו רק משום דמעיקרא הי' הכל בית אחד, ומבו' לפ"ז דאף כשעשו מחיצות קבע איכא נפ"מ במה דמעיקרא הי' הכל בית אחד, וזה דלא כמש"נ בדף מס' 29 הערה ג', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-521)
521. ואין להקשות דגם מחיצה שאינה מגעת לתקרה חשיבא כמחיצה מגעת לתקרה מדינא דגוד אסיק, דכיון דלענין חילוק דיורים ל"מ מחיצה שאינה מגעת לתקרה, הו"ל לענין זה כמחיצה שאינה גבוהה י' דלא אמרינן בה גוד אסיק. [↑](#footnote-ref-522)
522. ומבו' לפ"ז מד' הרשב"א, דאף להך לישנא דפליגי בין במסיפס ובין במחיצות שאין מגיעות לתקרה, מודו ב"ש כשחלוקין במסיפס דאין אוסרין זע"ז, ולכאו' לפ"ז נמצא דפליגי ב"ש וב"ה בתרי פלוגתי דלא שייכי להדדי, חדא, בחלוקין במחיצות שאין מגיעות לתקרה אם הטרקלין מחברן, ועוד, בחלוקין במסיפס דהטרקלין מחברן, אם כשמוליכין עירובם למקום אחר עירוב אחד לכולם, והך פלוגתא היא גם בכל ה' שגבו את עירובם, ועי' בחזו"א סימן צ"ג סק"ב שעמד בכעי"ז ע"ד הריטב"א, - אך הריטב"א כתב בשם הרשב"א דאתיא כלישנא קמא דפליגי במסיפס, והק' ע"ז דא"כ הול"ל דלישנא קמא אתיא כהך ברייתא ודלא כאידך אמוראי דלעיל, וי"ל דהוא משום דס"ל דלאידך לישנא דפליגי בין במסיפס ובין במחיצות שאין מגיעות לתקרה, הרי דלב"ש אף במסיפס הן אוסרין זע"ז, וזה כמש"כ הגאו"י לעיל בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-523)
523. וצ"ע בד' הרשב"א דלא ניח"ל לפרש כן, ונקט דלדעת רש"י פליג הך תנא על ר"י הסבר, ואין לומר שדקדק כן מלישנא דלא נחלקו וכו' ולישנא דדברי הכל וכו', דמשמע דבהא מודו ב"ה ולב"ש, ואם אתיא כהך תנא הרי הא דבהני גווני עירוב לכל חבורה וחבורה, אי"ז משום דמודו בזה ב"ה לב"ש, אלא הוא משום דבהני גווני הם חלוקין לגמרי, ואף כשעירוב בא אצלם עירוב אחד לכולם, שהרי הרשב"א גופי' פירש דלמ"ד דפלוגתייהו הוא במסיפס, לא נחלקו אלא כשמוליכין עירובם למקום אחר, ואפ"ה אמרינן דבמחיצה עשרה דברי הכל עירוב לכל חבורה וחבורה, אף דלאו היינו דבזה מודו ב"ה לב"ש, אלא הוא משום דבכה"ג הן חלוקין לגמרי, - וכנראה למד הרשב"א לזה ממש"כ רש"י דלהאי תנא לא במחיצות פליגי, והרי דלר"י הסבר פליגי במחיצות, אך צ"ע בד' רש"י גופי' מנ"ל הך מילתא, - ושמא ס"ל דלהך תנא דפליגי כשמוליכין עירובם למקום אחר, אף כשאין מחיצות כלל ביניהם עירוב לכל אחד ואחד, דאף דאין מחיצות ביניהם כלל, מ"מ כיון דכל אחד דר במקומו, לא עדיפי מה' שגבו את עירובם, (והרי בחצר כה"ג חשבינן לה כב' חצירות, ורק בטרקלין חשבינן להו כחדא משום דהתקרה מחברתם, וכמש"נ לעיל), וע"כ אי"ז כד' ר"י הסבר דפלוגתייהו היא מכח המחיצות, ומשמע דאם ליכא מחיצות כלל לכו"ע עירוב אחד לכולם. [↑](#footnote-ref-524)
524. אך בתו"ד העצי אלמוגים בסימן ש"ע סק"ח מבו' די"ל, דאף דגם במחיצות המגיעות לתקרה לא חשיבי כדיורים חלוקין ומותר לטלטל מזל"ז, מ"מ כל שיש דיורים אחרים בחצר אמרינן דמיגו דהני אסרי וכו', ובכה"ג הן אסורין מזל"ז, ומ"מ אם עירוב בא אצלם עירוב אחד לכולם, עיי"ש, וכ"ה למש"כ הט"ז והגר"ז והמ"ב דהא דבמחיצות המגיעות לתקרה ומוליכין עירובם למקום אחר עירוב לכל אחד ואחד, הוא משום דיש דיורים אחרים בחצר ומיגו דהני אסרי וכו', ובהערות שם כתבו דלפ"ז יש לפרש כן בד' רי"ו, דמש"כ דהן צריכין עירוב ביניהם אם ירצו לטלטל מזל"ז, הוא משום דדבריו שם קיימי כשיש דיורים אחרים בחצר, ולפ"ז אין מקור מד' הטוש"ע דפליגי ע"ז, דהרי מש"כ דא"צ עירוב כלל, הוא כשאין דיורים עמהן בחצר. [↑](#footnote-ref-525)
525. וצ"ל לפ"ז, דאף דכשאין המחיצות מגיעות לתקרה א"צ עירוב אף כשיש עמהן דיורין אחרים בחצר, וכמש"כ התוס' בד"ה כמאן, דדיורים שבחצר אין אוסרין על השרוים בטרקלין, מ"מ כשהמחיצות מגיעות לתקרה, שפיר מהני הא דיש עמהן דיורין אחרים בחצר, דנימא מיגו דהני אסרי, וצ"ב, אך למש"נ להלן מד' הרשב"א דהא דלא אסרינן כשיש עמהן דיורין אחרים בחצר, הוא משום דחשיבי כחדא טפי מאחין, שפיר יש לחלק בזה בין מחיצות שאין מגיעות לתקרה למחיצות המגיעות לתקרה. [↑](#footnote-ref-526)
526. וי"ל עוד עד"ז, וכן מתבאר להדיא בד' תור"פ, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש, עיי"ש, דיסוד דינא דמיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, הוא דכל שבאנו לחשבם כמעורבים מכח החצר, שהן פתוחין זל"ז דרך החצר, הרי דכל דאיכא דיורים אחרים בחצר האוסרים עליהן, א"א לצרפם דרך החצר, וחשיבי כדיורים חלוקין ואוסרים זע"ז, וזה מתפרש טפי למש"כ המאירי בר"פ חלון דל"מ שיערבו חלק מבני החצר דרך החצר, ול"מ העירוב אף להתירם לטלטל מבית לבית דרך חורים וסדקים, אך הכא דהן מעורבים זע"ז דרך הטרקלין וחשיבי כחדא, ממילא חשיבי כחדא גם לגבי החצר, - וי"ל עוד, דא"א כלל שיהיו נידונים כדיור אחד במקומם, ויאסרו זע"ז בחצר, דכיון דכל דיורי החצר הם מכח הבתים, הרי דכל דבבתים חשבינן להו כדיור אחד, א"א לחשבם כדיורים חלוקים בחצר, (אך בכ"ד משמע דבכל עירוב בעינן שיחול העירוב גם כלפי החצר, וכ"נ מדעת הסוברים דמדינא אין סומכין על עירוב במקום שיתוף, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-527)
527. ובזה מתפרש מש"כ התוס' דהומ"ל כגון שיש בטרקלין חדרים ועליות גמורין שיוצאין דרך טרקלין דמיגו וכו', אבל וכו' ועוד דדילמא בהא הוו מודו ב"ה, והחזו"א בסימן פ"ג סוסק"י הק' ע"ז דמה נסתפקו בזה, הרי ודאי מודו בזה ב"ה, דאל"כ יהא מתני' דלקמן כב"ש, ולהנ"ל ניחא, דבה' ששבתו בטרקלין י"ל דלא אמרינן מיגו דהני אסרי וכו', וכ"ה מבו' בד' העצי אלמוגים סימן ש"ע סק"ח והבית מאיר שם ס"ג דבזה הוא שנסתפקו התוס', - ובזה ניחא מה שתמה החזו"א בסימן צ"ג סק"י ע"ד הטוש"ע, עיי"ש, אך בזה י"ל בע"א, לפמש"נ בהערה י', דלא אמרינן מיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, אלא כשיש דיורים אחרים במקום המחברן, וכ"ה מבו' בד' הבית מאיר בסימן ש"ע ס"ג בסו"ד (במש"כ ע"ד העצי אלמוגים), עיי"ש. [↑](#footnote-ref-528)
528. ומבו' דכל מה שנחלקו בזה, הוא משום די"ל דאין על החיצונים שם בית שער, אך אם הי' עליהם שם בית שער, מודו כו"ע דחשבינן להו כבית שער דרבים, אך דב' הפנימים אין ביניהם מחיצות המגיעות לתקרה וחשיבי כחדא, ונפ"מ, דאם בין ב' הפנימים אין המחיצות מגיעות לתקרה, ובינם לחיצונים יש מחיצות המגיעות לתקרה, חשיבי החיצונים כבית שער דרבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-529)
529. ולפ"ז נמצא, דכל הך דינא הוא רק כשהם דרים אצל בעה"ב, אך כמה בנ"א הדרים בחדרים שבבית אחד ומשתמשין בתוך הבית בכל עסקי תשמישן, לא חשיבי כחדא, - אך הנה הב"י בסימן ש"ע כתב, דאם ב' או ג' אנשים דרים כל אחד בביתו הקנוי או המושכר לו, אע"פ שכל הבתים פתוחים לטרקלין ומקום אפייתם ובישולם ותשמישם יחד, הן אוסרין זע"ז, ול"ד לסופרים ומלמדים וכו', דאיכא נמי טעמא דלא השאיל להם רשותו לאסור עליו, עכ"ל, ומשמע דאיירי כשאינם דרים אצל בעה"ב, ונקט דאף בכה"ג איכא לטעמא קמא דהתוס', ואך דלא סגי בטעם זה לחודי', וכן משמע קצת בל' תור"פ, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-530)
530. והמהרש"א כתב לישב דהתם איירי שכל אחד משתמש בביתו בכל דבר, ומשא"כ הכא שמשתמשין כולן בביתו של בעה"ב, - וי"ל דמודה לד' השר מקוצי דהתם הוי האפי' ובישול בבית בעליהם, אך שאר תשמישין הם עושין בביתם, והתוס' כתבו דהא דנקראין על שם בעה"ב הוא רק משום דמשתמשין בתוך הבית בכל תשמישתי', והתור"פ שעמד בזה, הוא לטעמי' שלא הזכיר אלא להא דמשתמשין בתוך הבית לאפי' ובישול. [↑](#footnote-ref-531)
531. ויש להוסיף בזה מש"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה אבל דהי' מקום לדון דאף בדרים בחדרים ועליות ממש ועירוב בא אצלן עירוב אחד לכולן, והרי דאף בדרים בחדרים ובעליות באותו בית אין דירתם חלוקה לגמרי, וע"כ שפיר י"ל דדוקא בכה"ג הוא דאמרינן דכל שהן משתמשין בתוך הבית בכל עסקי תשמישתי' הם נקראין על שם בעה"ב. [↑](#footnote-ref-532)
532. ועיי"ש שכתב דכ"כ המהרי"ק בסוף שורש מ"ח, דאף דאין אתם מקפידין זע"ז בענין תשמיש הבית, ל"מ שלא יאסרו זע"ז, עכ"ד, וצ"ע דלכאו' מה שאין מקפידין זע"ז בענין תשמיש הבית, ל"ה כמשתמשין בבית בכל עסקי תשמישתי', ומכוון ד' המהרי"ק שם, דלא נימא דכיון דאין מקפידין זע"ז והוא רשאי להניח דברים בחלקו של חבירו, הו"ל כתפיסת יד, וע"ז כתב דל"מ תפיסת יד אלא אם שכר מתחילה וחזר והשכיר לחבירו, עיי"ש, - ובתחילת דברי המהרי"ק שם משמע דסגי בכל טעם לחודי', וכמש"כ שם דהיו אוסרין על בעה"ב אם לא מטעם שאפייתם ובשולם ביחד או משום שלא השאיל להם רשותו וכו', ומשמע דסגי במה שאפייתם ובישולם יחד, או במה שלא השאיל להם רשותו ע"ד לאסור עליו. [↑](#footnote-ref-533)
533. והמהרש"א כתב לישב, דדוקא לאחרים אמרינן דאינו משאיל להם רשותו ע"ד לאסור עליו, אך לבניו ודאי מקנה לכל אחד ביתו. [↑](#footnote-ref-534)
534. אך החזו"א בסימן צ"א סקל"א כתב, דאף דהרשב"א והריטב"א לא הזכירו לטעם זה דאופה ומבשל, זה בכלל דבריהם שכתבו דחדרם פתוח לחדר בעה"ב ובזה הם כבני ביתו, ואופים ומבשלים לאו דוקא, אלא בנטפלין לבית בעה"ב כדרך בני ביתו הדבר תלוי, עכ"ד, וצ"ע דא"כ מה הק' ע"ד התוס' מהא דכשאין לבעה"ב תפיסת יד ה"ה אוסר עליו, והתם הרי אינו נטפל כלל לבעה"ב כדרך בני ביתו. [↑](#footnote-ref-535)
535. וכנראה פירשו כן במש"כ המג"א שם סק"ח דאם מקום חדרים קנוי להם "או מושכר להם" ומשתמשין כל אחד בפנ"ע אוסרין, - אך לכאו' מקור דברי המג"א הם מדברי הב"י שם, וכונתו שם דאם הי' קנוי או מושכר להם ולא שכרו אחד מחבירו, ליכא לה"ט דלא השאיל להם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-536)
536. ואמנם בד' הגר"ז י"ל דמכוון דבריו הוא לפ"מ שנקט שם דל"מ הא דלא השאיל וכו' אלא כשיכול לסלקו, וזהו שכתב דכשהשכיר ביתו ליכא לה"ט, דכל שהשכיר ביתו סתמא דמילתא אין יכול לסלקו, וכ"ה בנשמת אדם כלל ע"א סק"ד בתו"ד, דכשהשכיר ביתו אין יכול לסלקו וכשהשאיל ביתו יכול לסלקו, וכ"נ בתור"פ בסוגיין, אך בד' המ"ב אין לפרש כן, שהרי כתב בביאוה"ל שם ס"ג, דה"ט דלא השאיל וכו' הוא גם בגונא דאין יכול לסלקו, וכל שיכול לסלקו ה"ז מועיל בפנ"ע להתיר אף בדליכא טעמי אחריני, ואפ"ה חילק בין היכא שהשאיל להיכא שהשכיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-537)
537. והנה אמנם בד' האלי' רבה והגר"ז שם מבו', דכל הא דס"ל דיש להתיר היכא דמצי לסלוקינהו, אף אם אינם משתמשין יחד באפי' ובישול, הוא רק מכח ה"ט דלא השאיל ע"ד לאסור עליו, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"א שם, לפ"מ שפירש הביאוה"ל בדבריו, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן שפ"ב ס"א ובסימן שפ"ד, - אך החיי אדם שם נסתפק להתיר גם בלא ה"ט, ומכח זה נסתפק להתיר גם כשהבעה"ב גוי, אף שכתב בנשמ"א שם דבכה"ג ליכא לה"ט דלא השאיל ע"ד לאסור עליו, וכ"ה גם למש"כ הביאוה"ל להתיר בזה מכח דהו"ל כאורח לזמן מועט. [↑](#footnote-ref-538)
538. ובחי' המאירי בריש פירקין הביא בשם הרמב"ן, דישראל שהשכיר ביתו לגוי ויכול הישראל לסלקו, אינו אוסר עליו, - אך מבו' בדבריו דהוא דין מסוים בדירת גוי, ודימה ד"ז למה שאמרו לעיל ס"ה ב' דכל היכא דמצי לסלוקי שוכרין מן המשכיר, ונת' בזה לעיל ס"ה ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-539)
539. ומשה"ק החזו"א שם שהרי אשה ועבד מצי לסלוקינהו, וכן בשכירו ולקיטו במצי לסלוקינהו מיירי דאל"כ אין שוכרין מהן כמש"כ התוס' לעיל ס"ו א' ד"ה מערב, ואפ"ה דחיק הרשב"א לאוקמי ביש לו תפיסת יד, לכאו' נראה בדעת המ"ב דס"ל דלא חשיב כמצי לסלוקינהו, אלא כשמצי לסלוקינהו לגמרי, אך כל דמצי לסלוקינהו מחדר לחדר, לא סגי בהכי, וע"כ הוא דאשה ועבד ושול"ק אוסרין, משום דל"מ לסלקם לגמרי, אך בד' התוס' שהביאו מההיא דה' שול"ק, מבו' בפשוטו דס"ל דהתם חשיב כמצי לסלוקי, וכ"ה להדיא בתור"פ, וכ"כ הנשמת אדם בכלל ע"ג סק"ד, - ושו"ר בתשו' חיים שאל ח"ב סימן כ"ב שכתב דכל שיכול לסלקו מבית לבית, הרי דכלפי החצר לא חשיב כמצי לסלוקי, כיון דאף אם יסלקו לבית אחר עדיין יש לו רשות בחצר, עיי"ש, והובאו דבריו בחכמת הלב פ"ב סקנ"ג. [↑](#footnote-ref-540)
540. ואמנם למש"כ האלי' רבה ודעימי' דכל דיכול לסלקו אינו אוסר, משום דבכה"ג אמרינן דלא השאיל לו ע"ד לאסור עליו, לא תיקשי מהא דהתם הי' אוסר, די"ל בתרי גווני, חדא, למש"כ בתשו' הרמ"א סימן ק"כ דכל דהמשכיר הוא גוי, ליכא בזה לה"ט דלא השכיר ע"ד לאסור עליו, ועוד, למש"כ המ"ב בסימן שע"ב סקל"ג דבשכירות לא אמרינן דלא השכיר ע"ד לאסור עליו. [↑](#footnote-ref-541)
541. והי' מקום לדון דכל מש"כ המ"ב דכל שיכול לסלקו הו"ל כאורח, הוא רק בשאלה, דכל דיכול לסלקו אין לו זכות בו כלל, אך בשכירות, אף אם מתנאי השכירות שבידו להוציאו בכל שעה, מ"מ כיון שהוא דר שם בעד דמים, לא חשיב כאורח בעלמא, אך לכאו' זה נסתר מד' הביאוה"ל בסימן שפ"ד ס"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-542)
542. והיינו דלכאו' לדעת המ"ב הא דביכול לסלקו אינו אוסר, הוא מתרי טעמי, חדא, משום דהו"ל כאורח לפחות מל' יום דאינו אוסר, ועוד, משום דבטלה דירתו אצל דירת בעה"ב, והנפ"מ בב' הטעמים, דטעמא קמא הוא רק כשיש שם ישראל קבוע, אך כשאין שם ישראל קבוע, אף דיש שם גוי קבוע, ליכא לה"ט, ומאידך טעמא בתרא הוא רק כשבעה"ב דר שם, דבטלה דירתו אצל דירת בעה"ב, וכמש"כ התוס', אך כל שאין בעה"ב דר שם ליכא לה"ט, - ולפ"ז הרי דבההיא דפונדק אין להתיר משום דהו"ל כאורח, שהרי בלא"ה התם הוו כאורחים, והא דהן אוסרין זע"ז, הוא משום דלא הי' שם ישראל קבוע, אך אכתי יש להתיר משום דבטלה דירתו אצל דירת בעה"ב, והוא אף בבעה"ב גוי, כמו שמצינו בה' שול"ק. [↑](#footnote-ref-543)
543. ושמא י"ל, דכיון דהתם ל"ה השוכר שם בתחילת השבת, ובתחילת השבת לא בטלה דירתם, דכל הא דדירתם בטילה הוא אצל דירת בעה"ב, הרי דמדינא דנאסרה חשיבא דירתם לדירה, ואף דבתחילת השבת היו מעורבין, מ"מ לענין זה אמרינן נאסרה, דחשיבא דירתם לדירה, וע"כ הוא דכשבא הגוי בטל עירובם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-544)
544. וי"ל בדעת התוס', דמה שאמרו בגמ' לעיל שם דהא דמותר לו ולהם הוא משום דהוי אורח לגבייהו, לאו היינו דעיקר הא דאינו אוסר כשהוא משתמש שם הוא משום דהו"ל כאורח, אלא היינו דהא דמותר לו ולא חזינן לי' כחוזר ומחזיק, הוא משום דהו"ל כאורח, ומה שהוא מוציא לשם אי"ז כחוזר ומחזיק, אלא כתשמיש דאורח. [↑](#footnote-ref-545)
545. ולכאו' זה מתישב רק בל' הרא"ש בסימן ט"ו ובתוס' הרא"ש לעיל שם שכתב ע"ד הר"ח דל"ד, דהתם איירי "בגוי" הבא לדור במבוי לשם אכסנאות ולא לקבוע עצמו, וי"ל דכונתו לחלק בזה בין גוי לישראל, אך בד' התוס' שלפנינו שלא הזכירו לזה, אינו במשמע שבאו לחלק בין גוי לישראל, אך הב"ח הוסיף בדבריהם תיבת בגוי, - וגם בד' הרא"ש אי"ז מתישב היטב, דאם עיקר מה שנחלקו ע"ד הר"ח הוא משום דחלוק דין גוי מדין ישראל, הול"ל דהתם איירי בגוי והכא איירי בישראל, ומהו שהאריך דהתם איירי בגוי שבא לדור במבוי לשם אכנסאות ולא לקבוע עצמו. [↑](#footnote-ref-546)
546. אך בד' הראבי"ה בסו"ס ת"ד מבו' שפירש דד' הירושלמי קיימי באורח ישראל, וכתב דכשם שאורח ישראל אינו אוסר כך אורח גוי אינו אוסר, וכ"כ האהעו"ז בסימן שפ"ב בדעת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-547)
547. אך הב"י בסו"ס ש"ע כתב דד' הרי"ד קיימי כששהו שם האורחים ל' יום או יותר, וגם בד' המהרי"ק כתב בתשו' הרמ"א סימן ק"כ ובדרכ"מ סימן שפ"ב סק"ב בשם הב"י דאיירי כשדר שם ל' יום, אך המהרש"ל בתשו' סימן י"ח כתב דדעת המהרי"ק דאורח אוסר מיד. [↑](#footnote-ref-548)
548. ויש שכתבו דמי שדרכו שאוכל במקום אחד וישן במקום אחר, ובשבת זו אוכל בביתו אינו אוסר שם, דחשיב כאורח דאינו אוסר, וזה לפמש"כ החזו"א דאף אורח בביתו אינו אוסר, אך יש לפקפק בזה, שהרי מבו' בטוש"ע בסימן שפ"ג דכל הא דאורח אינו אוסר הוא רק כשלא בא לקבוע עצמו אלא בא בתורת אכסנאות, ונת' לעיל לפ"ז דאף היכא דמצי לסלוקי שכתב המ"ב דלעולם חשיב כאורח, מ"מ כ"ז הוא כשהוא דר שם דרך אכסנאות, ולפ"ז יתכן דבביתו דדירתו קבועה שם, אף אכילתו שאוכל בשבת זו הויא מכלל דירה זו, ולא חשבינן לה כדירה דאכסנאות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-549)
549. ובד' התוס' מבו', דאף הא דאכסנאי אינו אוסר לעולם, דהוא כשנכנס שלא ברשות, היינו כשבא לדור בדרך אכסנאות, אך כל שבא לקבוע עצמו אוסר אף שנכנס שלא ברשות, וכ"ה להדיא בטוש"ע סימן שפ"ד ס"א. [↑](#footnote-ref-550)
550. וזה מהא דתניא התם דקסדור הבא לעיר עד ל' יום ה"ז אוסר "מיד", - אך הנה העצי אלמוגים בסימן שצ"א סק"א כתב לדון דמכוון התוספתא שהוא שבא לדור עד ל' יום ואינו מתעכב יותר מל' יום, והא דהוא אוסר, הוא משום דאיירי ברגיל, ולפ"ז אין ללמוד מד' התוספתא דאורח ליותר מל' יום אוסר מיד. [↑](#footnote-ref-551)
551. והמחה"ש שם פירש שלמד כן ממש"כ בתשו' הרמ"א סימן ק"כ לדון להתיר ביריד לובלין משום דהוו כאורחים, אף שהיו רגילים לבא שם וכמש"כ המהרש"ל, - אך לכאו' י"ל בדעת הרמ"א דס"ל כמש"כ הגר"ז בסימן ש"י ס"י דלא חשיב כרגיל אלא כשהוא רגיל לבא שם ליותר מל' יום, וי"ל עוד דס"ל, דמה שרגיל לבא לשם פעם אחת בשנה, לא סגי בכך לחשבו כרגיל. [↑](#footnote-ref-552)
552. אך האהעו"ז לעיל ס"ב א' ובסימן שס"ו פירש לד' המרדכי שם בע"א, עיי"ש, ונת' לעיל שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-553)
553. ולעיל שם נת' לסייע לזה מד' רש"י שם, דהנה בפי' קמא שפירש"י דהיו דרים בחצר ב' ישראלים ונכרי אחד, צ"ב מ"ט הצריך שיהיו דרים שם ב' ישראלים, ומ"ט לא סגי בדירת אכסנאים אלו לאסור, ולכאו' הוא משום שפירש שהיו האכסנאים דרים יחד, ול"ה אוסרים זע"ז, אך צ"ע דאכתי מ"ט הוצרך להא דהיו דרים שם ב' ישראלים, ולא סגי במה שהי' דר שם ישראל אחד, וישראל זה והאכסנאים אוסרין זע"ז, דהרי אף דירת אכסנאים הויא דירה לאסור, וכמש"כ רש"י בפי' בתרא, ואין נראה דבפי' קמא פליג ע"ז, ולפ"ד הרמ"א ניחא, דכל שהי' דר שם ישראל אחד קבוע, היו האכסנאים בטלים לגביו ולא היו אוסרין, ורק לפי' בתרא דלא הי' שם ישראל אחר קבוע, הוא דהאכסנאים אוסרין זע"ז. [↑](#footnote-ref-554)
554. ולכאו' מוכח כן ממה שאמרו לעיל ס"ה ב' דר"ח בר יוסף וכו' איקלעו לההוא פונדק דאתא גוי מרי' דפונדק בשבת, והרי דאף הם אכסנאים בפונדק של גוי ובעל הפונדק שם, אינם בטלים לגבי', דלכאו' פי' בתרא דרש"י דהאכסנאים עצמן אוסרין זע"ז, הוא גם בההיא עובדא, - וכ"ה מבו' גם בד' המאירי לעיל שם ובד' הראב"ן במכילתין והראבי"ה בסימן ת"ד, דישראלים שנכנסים בפונדק של גוי אוסרין זע"ז ובעל הפונדק אוסר עליהן, והרי דאף שבעל הפונדק שם אינם בטלים לגבי'. [↑](#footnote-ref-555)
555. והחיי אדם בכלל ע"ג ס"ו כתב, דכ"ז הוא כשעירבו הישראלים יחד, אך כל שלא עירבו הישראלים יחד, אף אוסרים האורחים זע"ז, וכ"כ השעה"צ בסימן שצ"ט סק"ט והחזו"א בסימן צ' סקל"ד, ומשמעות דבריהם דהוא משום דכל הא דהאורחים טפלים להישראל הקבוע, הוא רק כשהקבוע מותר להוציא מביתו לחצר, דבכה"ג מישך שייכי האורחים לגבי', אך כל דהישראל הקבוע אסור להוציא לחצר, אין האורחים בטלים לגביו, והחיי אדם שם בסו"ד נסתפק דאף בעיר שאינה מוקפת חומה בטל האורח לישראל הדר בחצר אחרת, וכן צידד בנשמ"א שם סק"ג, והשעה"צ שם תמה ע"ז, דכ"ה דאם לא עירבו הישראלים יחד, אין האורח בטל לגבייהו, ה"נ אם אין העיר מוקפת חומה ואסורין הישראלים לטלטל שם, אין האורח בטל לגבייהו. [↑](#footnote-ref-556)
556. והגאו"י בס' מרא דמתניתא ל"ג להא דתניא דאם אין דיורים אחרים בחצר אינו אוסר, אך הגר"א גריס לה, ולגיר' זו נתחדש, דאף כשהוא דר בחצר ל' יום ה"ה טפל לבעה"ב ואין דירתו חלוקה מדירת בעה"ב, ואך דמ"מ לא חשיבי כחד ממש, אלא דמי לאחים מקבלי פרס, דאף שהם טפלים לאביהם, מ"מ היכא שיש דיורים אחרים בחצר אמרי' דמיגו דהני אסרי וכו', - אך צ"ע בזה מהא דנשים ועבדיים אוסרין כשאינם מקבלין פרס, וכתבו הראשונים דהם דרים בבית הבעל והאדון, ולכאו' הו"ל כאורחים, ואפ"ה הן אוסרין אף שאין דיורים אחרים בחצר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-557)
557. והי' מקום לפרש עוד, דהוא משום דכל שלא ייחדו לו בית דירה לעצמו, מהני עירובו של בעה"ב להתיר אף את דירתו, מדינא דאחד מערב ע"י כולם, וזה ניחא אי נימא דמהני דין זה אף להתיר לדירת גוי, ונת' לעיל ס"ו א', אך בל' התוספתא משמע דאינו אוסר עליו כלל אף כשלא עירבו, ונפ"מ דמותר להוציא מבית אחר של בעה"ב זה לבית זה שדר עמו הקסדור. [↑](#footnote-ref-558)
558. ונראה דהיינו אף כשמקום פיתא של בעה"ב ומקום פיתא של האורח הם בב' חדרים, דמ"מ כיון דבעה"ב משתמש גם בחדרו של האורח והוא מכלל דירתו, אין האורח אוסר, דכל שבעה"ב משתמש שם והוא מכלל דירתו, לא גרע מתפיסת יד. [↑](#footnote-ref-559)
559. ובזה מתפרש מש"כ התוס' לעיל ע' ב' לדון דבן הדר עם אביו ל"מ לערב משום דהוא טפל לאביו, והיינו דכיון דהוא טפל לאביו אינו אוסר כלל, דאף דהוא דר שם יותר מל' יום חשיב כאורח, וע"כ י"ל דל"מ לערב. [↑](#footnote-ref-560)
560. אך בס' חכמת הלב סימן ב' סקמ"ח הביא מתשו' נובי"ת סימן ל"ו שנראה שנקט דאף אם דר בעה"ב עם השוכר ה"ה אוסר, אא"כ יש לבעה"ב שם חפצים שאינם ניטלין בשבת, וכן נראה בד' החזו"א בסימן פ"ב ס"ק ה' ו', וע' גם בדבריו בסימן צ' סקל"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-561)
561. והריטב"א הוכיח כן ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאף בתלמיד אצל רבו מהני קבלת פרס, דהא דרב בי ר' חייא אמר אין אנו צריכין לערב שהרי אנו סומכין על שלחנו של ר' חייא, ומהא דקאמר אין אנו צריכין לערב, משמע דרב אמר כן לחבריו על דיורין שלהם ולא על חצירו של ר' חייא שהיו ישנים בבתיהם בחצירו, - אך האו"ז שם כתב לפרש בזה, דאף דבבנים בעינן שיהיו דרים עם אביהם בחצר אחת, מ"מ בתלמיד שהוא טפל טפי לרב, מהני אף כשאינו דר עם רבו בחצר אחת. [↑](#footnote-ref-562)
562. ובד' הריא"ז מבו' טעם אחר בזה, עיי"ש שכתב דיסוד ההיתר דמקבלי פרס הוא משום דכל שהן נוטלין מאכלים של שבת מבית אחד, הרי אותו המאכל מערבן וה"ה דומין כמי שעירבו, - וע"כ ודאי דל"מ אלא כשהאב דר עמהם בחצר, דאם אינו דר עמהם בחצר ל"ש שיהא המאכל שלוקחין מביתו מערבן, כ"ה דל"מ כשהניחו בני החצר עירובם בחצר אחרת. [↑](#footnote-ref-563)
563. אך ממש"כ האו"ז לחלק, דבבנים בעינן שיהיו דרים עם האב בחצר, ובתלמידים דטפלים טפי לרב ל"ב לזה, מבו' דהא דבעינן שיהא האב דר עמהם בחצר, הוא משום דכל שאין דרים עמו בחצר לא חזינן להו כטפלים לאב, אך תלמידים דטפלים טפי לרב, ה"ה טפלים אליו אף כשאין דרים עמו בחצר, אם הא דבעינן שיהא האב דר עמהם בחצר, הוא משום דל"ש כלל לחשבם כחלק מדיורי האב כשאינם דרים עמו יחד, אין לחלק בזה בין בנים לתלמידים.

     ונפ"מ בזה הוא בגונא דהאב דר בחצר אחרת הפתוחה לחצירם, ואין דיורים אחרים עמו בחצר, דאם הא דבעינן שיהא האב דר עמהם בחצר, הוא משום דאל"כ א"א לחשבם כמצורפים לדירת האב, הרי דכל שהוא דר בחצר אחרת הפתוחה לחצרם, שפיר מצינו לחשבם כמצורפים לדירתו, אך אם הא דבעינן שיהא האב דר עמהם בחצר, הוא משום דבלא"ה לא חזינן להו כטפלים לאב, מסתבר דל"מ שהוא דר בחצר אחרת הפתוחה לחצרם. [↑](#footnote-ref-564)
564. ויש לפרש הטעם בזה, לפ"מ שאמרו לקמן בסוגיין דאם לן במקום אחר ואילו הוו ממטי לי' ריפתא התם טפי הוי ניח"ל, חשיב מקום זה דירתו, ובפשוטו היינו רק משום דמקום לינתו שם, דבכה"ג דיינינן אם מקום פיתא עדיף או מקום לינה עדיף, ובזה הוא דאמרינן דהגם דמקום פיתא עדיף, מ"מ היכא שהי' רוצה לאכול במקום לינתו, ל"מ המקום פיתא להפקיע מהמקום לינה, ואזלינן בתר מקום לינה, ונלמד מזה דאף דמקום פיתא גורם, מ"מ גם מקום לינה אית לי' חשיבות דירה, ואך דמקום פיתא עדיף ומפקיע מהמקום לינה, - ואשר ע"כ כל דישנים האחים בבית אביהם, והוי זה מקום לינה דידהו, ל"מ המקום פיתא להפקיע מזה, דאף שהם אוכלין כל אחד בביתו, מ"מ כיון שהם מקבלין פרס מבית אביהם, ומכח זה חשבינן דדיורי פיתא דידהו הוא גם בבית אביהם, (וע"כ כשעירוב בא אצלם עירוב אחד לכולם), אי"ז מפקיע מדירת לינה שהם דרים שם. [↑](#footnote-ref-565)
565. ומבו' לפ"ז מדבריו דדין מקבלי פרס הוא רק כשהם דרים עם אביהם בחצר, דאם איירי אף כשאין האב דר עמהם, הרי בע"כ דהא דתני דעירוב בא אצלם, היינו אף כשהוא בא לבית אחד מן האחים, שהרי לא איירי כלל דהאב דר בחצר זו. [↑](#footnote-ref-566)
566. אמנם הנה הפרישה בסימן שע"ב סק"ז נקט דחצר שעירבה ובאה חצר אחרת לערב עמה, בעינן להניח את ב' העירובים יחד, והביאו המ"ב שם סקכ"ו, והרי דכל הא דה' שגבו את עירובם ועירוב בא אצלם א"צ לערב, הוא רק כשהעירוב בא לבית שהניחו בו את העירוב הראשון, - אך גם לפי דבריהם, אי"ז משום דעיקר דינא דעירוב בא אצלם הוא רק כשהוא בא לבית זה, אלא הוא משום דבעינן שיהא כל עירוב החצר באותו מקום. [↑](#footnote-ref-567)
567. והחזו"א בסימן פ"ג סק"ח עמד בזה דכ"ה דבה' שגבו את עירובם אם בא הבית לבית אחד מהן א"צ לערב, ה"נ הכא הדין נותן דאם בא העירוב לבית אחד מן האחים א"צ לערב, וכתב מכח זה ע"ד רש"י דל"ד הוא, אך אי"ז מתישב בד' ריו"נ שכתב להדיא דכל הא דא"צ לערב הוא משום דהעירוב עומד בבית שהן מקבלין ממנו את הפרס, - אך להנ"ל י"ל, דשאני בה' שגבו את עירובם, דכיון שעירבו יחד הוו כל הבתים כרשות אחת, וע"כ כל שבא העירוב לבית א' מהם א"צ כולן ליתן חלק בעירוב, דכולהו הכא דיירי, ומשא"כ באחים המקבלין פרס לא חשיבי כל הבתים כרשות אחת, אלא דאין דירתם החלוקה בבתים אוסרת, כיון דהם טפלים לדירת האב, וע"כ כל שבא העירוב לבית אחד מן האחים, צריכין האחרים ליתן חלק בעירוב, כיון דלא דיירי כלל בבית אחיהם. [↑](#footnote-ref-568)
568. אך בדעת בעה"מ והתורי"ד שהוכיחו מזה דלמ"ד דמקום לינה גורם גם מקום פיתא גורם, נראה דהוא משום דס"ל דאף דמצינו למ"ד דמקום פיתא גורם דכל שהם מקבלין פרס מבית אביהם א"צ לערב כשאין עמהן דיורין בחצר, היינו משום דכל שהן מקבלין פרס מבית אביהן חשיב דאינם חלוקין לגמרי במקום פיתא דידהו, וכאשר כ"כ הריטב"א בתו"ד, אך למ"ד דמקום לינה גורם, הרי דאי נימא דהיינו דרק מקום לינה גורם, הדין נותן דלא יועיל כלל הא דהן אוכלין על שלחן אחד, ובע"כ דגם מקום פיתא גורם.

     ויש להוסיף, דלמש"כ הריא"ז דהא דמהני קבלת פרס, הוא משום דאותו המאכל מערבן והוי כמו שעירבו, הרי דה"נ מתפרש הא דמהני הא דהן אוכלין על שלחן אחד אף למ"ד דמקום לינה גורם, דהיינו משום דהו"ל כמו שעירבו יחד. [↑](#footnote-ref-569)
569. אך הב"י בסימן שס"ו ס"ט כתב, דלמסקנת התוס' שם דא"צ לתי' זה, אף המקבל מעות למזונותיו חשיב כמקבל פרס, וכ"כ החזו"א בסימן צ"ט סק"ב בדעת האחרונים שהביא המ"ב בסימן ש"ע סקמ"ד, - אך הקרבן נתנאל בפ' חלון סימן ז' סק"ז נחלק ע"ד הב"י בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-570)
570. והרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דמקבלי פרס היינו דלא עירבו את האוכל או שקנאוהו בשותפות, דבכה"ג הוו כאדם אחד וא"צ אלא עירוב אחד, אלא הם שכירים אצל האב שהתנה עמהם שיאכילם ויעשו לו דבר פלוני, - ומבו' מדבריו דמעיקרא ס"ד דאוכלין על שלחן אחד היינו דהאוכל של כולם מעורב, ובכה"ג א"צ עירוב כלל, וע"ז משני דאיירי דאין האוכל של כולם מעורב, אלא כולם אוכלין משל האב בשכרם, ובכה"ג מהני הא דאיכא דיורים אחרים בחצר להצריכם עירוב, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-571)
571. ולכאו' למש"כ הרמב"ם בפ"א מעירובין ה"ו בביאור ענין עירוב, י"ל דה"ז מועיל אף אם אין מקום פיתא גורם, וכל הא דפרכינן בסוגיין לשמואל, הוא בהא דמהני עירוב תחומין, אשר הוא משום דשביתתו היא במקום עירובו ולא בביתו, ולדעת שמואל הדין נותן דתליא במקום לינה. [↑](#footnote-ref-572)
572. והחזו"א בסימן צ' סוסקמ"א הק' ע"ז, דבבעה"ב שהי' שותף עם שכניו, מאי איכא למימר, וצ"ע דבמתניתין דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו איירי בשיתוף, ובשיתוף דמניחין אותו בחצר שאינה ראוי' לדירה, לא תליא במקום פיתא ולינה, ואף דהרשב"א בעבוה"ק כתב לדינא דבעה"ב שהי' שותף גם בעירוב, י"ל דהוא לפ"מ דקי"ל דמקום פיתא גורם, - גם עיקר קו' החזו"א הוא לטעמי' דבבעה"ב שהי' שותף א"צ לסמוך ע"ז לשם עירוב, ועמש"נ בזה לעיל ע"א א'. [↑](#footnote-ref-573)
573. וכ"נ ממש"כ הרשב"א דהא דמהני עירובי חצירות בפת למ"ד דמקום לינה גורם, הוא משום דאנן סהדי וכו', והרי דל"מ האנן סהדי אלא בגונא דמקום אכילתו שם, וזהו דמועיל העירוב דעי"ז חשיב דמקום אכילתו שם, ותו מהני האנן סהדי, אך יש לדחות, דודאי דאף לפ"ד הגאו"י לא יועיל מה שרוצה לאכול במקום אחר, כשאינו שייך כלל למקום זה, - ויש להעיר עוד, מעיקר הא דמי שיש לו ב' בתים דאוסר בשניהם, ולא מצינו דאם ניח"ל באחד מהם אינו אוסר בחבירו, והתוס' לעיל ע' ב' כתבו דיורש הדר בחצר אוסר גם בבית אביו, אף דיתכן דלא ניח"ל כלל לדור שם. [↑](#footnote-ref-574)
574. ולפ"ז הדין נותן, דמי שאין לו מקום פיתא כלל, אלא מקום לינה, וכגון מי שא"א לו לאכול אלא ע"י אינפוזיא, (אי נימא דלא חשיב אכילה זו כמקום פיתא), ודאי דמקום לינה גורם, - ונפ"מ הוא במי שהניח את ביתו ביוהכ"פ והלך למקום אחר, דאף שאינו אוכל שם ואי"ז מקום פיתא, מ"מ כיון שאין לו מקום פיתא כלל, שהרי הניח את ביתו, אזלינן בתר מקום לינה, אך מי שלא הניח את ביתו, נראה דאף ביוהכ"פ חשיב דאית לי' מקום פיתא, דזהו המקום הראוי לאכילתו אם הי' אוכל, וכאשר כ"ה מוכח מהא דמהני עירוב חצירות ועירוב תחומין ביוהכ"פ, והרי דגם ביוהכ"פ שייך לקבוע מקום פיתא. [↑](#footnote-ref-575)
575. ועד"ז מצינו בתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין בשם המהר"ם, דהא דס"ל לשמואל דמקום לינה עיקר היינו במקום שאינו חושש באכילת פתו אנה היא דהיה חפץ לאכול פתו במקום לינתו כמו במקום אחר, ופירש דמה"ט לא פריך לשמואל מהא דמהני עירוב תחומין, ובזה ודאי המכוון דכל הא דמקום לינה עדיף ממקום פיתא, הוא רק כשאינו מקפיד שלא לאכול במקום לינתו. [↑](#footnote-ref-576)
576. ואמנם לכאו' יש מקום לדון בזה, דהרי לגבי עירובי חצירות שפיר שייך שיהא לאדם ב' בתים, וא"כ אף אם אנן סהדי וכו' וחשיב אף מקום זה כדירתו, מ"מ שפיר י"ל דאף מקום אכילתו חשיב כדירתו, ומשא"כ לגבי תחומין דבעינן לקבוע מהו מקומו, הרי דבזה עדיף מקום לינתו כיון דאנן סהדי וכו', ובד' הרשב"א לא נתפרש דמהני הא דאנן סהדי וכו' דלא יאסור במקום אכילתו, וי"ל דל"מ אלא שיאסור במקום לינתו, - אך בד' המאירי מבו' דה"ז מועיל אף דלא יאסור במקום לינתו, וכמש"כ המג"א והביאוה"ל.

     ושו"ר בחזו"א סימן ק"י סקכ"ח ד"ה נראה שכתב בדין בית חרשת המיוחד לעבודה ואין בו פיתא ולינה, לא חשיב דירה לענין עיבור, וכתב דאף אם קובעין שם סעודה אחת ביום באמצע עבודתם, מ"מ כיון דהאכילה היא בע"כ שאין השלחן ערוך כדרך המסובין לא מיקרי דירה, והביא למה שאמרו הכא דבמקום דניח"ל טפי שיאכל במקום לינה לכו"ע לינה עיקר, וכתב ע"ז דאף דאין ראי' משם לכאן דהתם א"א לו לקנות ב' תחומין, אבל הכא אפשר לו לקיים ב' בתי דירה, מ"מ זכר לדבר איכא דפיתא שאוכלין דרך עראי לא חשיבא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-577)
577. ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בדין ישיבה שכל בני הישיבה אוכלים במקום אחד, אך יש מהם דניח"ל טפי לאכול בחדרם, אם הן אוסרין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-578)
578. עוד יש לסייע לזה מד' הרשב"א לקמן בסוגיין שהוכיח מהא דמיבע"ל בתלמיד אצל רבו, דישראל המקבל פרס מאחר שאינו אביו ולא רבו אוסר לכו"ע, ולכאו' טפי הו"ל להוכיח מהא דפליגי תנאי בדין נשים ובדין עבדים, והרי דל"מ קבלת פרס מאחר, ולפ"ד הגאו"י ניחא, דבה' נשים וה' עבדים אין להוכיח אלא דכמה בנ"א המקבלין פרס מאחר אוסרין זע"ז, אך אין להוכיח מזה דיחיד המקבל פרס מאחד אוסר עליו, - וכ"נ גם בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ב שכתב דמי שיש לו ה' נשים ומקבלות פרס מבעליהם ה"ה כנכריות וכל אחד אוסרת על צרתה וכו' אוסרות זע"ז, ואח"כ כתב דאחד מבני החצר שהי' מקבל פרס מאחד מחביריו בני החצר ה"ה אוסר, והרי דאף שכבר כתב דה' נשים מקבלות פרס אוסרות, הוצרך לפרש דהמקבל פרס מאחר אוסר, והיינו משום דאף דה' נשים מקבלות פרס כל אחת אוסרת על צרתה, מ"מ אין אשה המקבלת פרס אוסרת על הבעל, והמקבל פרס מאחר אוסר עליו. [↑](#footnote-ref-579)
579. והמאירי בשלהי סוגיין כתב בתו"ד דכן הדין לדעתי בחתנו מצד בתו, ובפשוטו מכוון דבריו דהוי כבנו ותלמידו דמהני קבלת פרס, אך אי"ז מוכרע, די"ל דמכוון דבריו הוא דהוי כאחר דל"מ קבלת פרס, ולכאו' כ"ז הוא לטעמי' דמהני קבלת פרס בנשים, דאם ל"מ קבלת פרס בנשים, מסתבר דחתנו מצד בתו לא עדיף מאשתו, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-580)
580. והריטב"א כתב דעבדים דנקטינן לאו עבדים ממש אלא כל שמשרתים אותו, ונתחדש בזה דאף שאינם קנויים לו קנין גמור, מ"מ כיון שהם שכורים לו למלאכתו, חשיבי ככיסו. [↑](#footnote-ref-581)
581. ובד' הגאו"י בשלהי סוגיין מבו', דכל הא דבעינן שיהא העירוב בבית אחד ובכלי א', הוא כשנותנים ב' העירובים בחצר אחת, אך כל שנותנים אותם בב' חצירות, שפיר מהני, וע"כ כתב דה' שגבו את עירובם ויש דיורים אחרים עמם בחצר, אם מוליכין עירובם לחצר אחרת, צריכין עירוב לכל אחד ואחד מדינא דמיגו דהני אסרי, אך אם באים להוליך העירוב בחצר זו בלא"ה ל"מ משום דבעינן שיהא כל עירוב החצר בבית אחד ובכלי א', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-582)
582. ויש לסייע לזה גם ממש"כ בס' תניא רבתי סימן י"א, דהא דגוי אוסר כשיש ב' ישראלים אוסרין זע"ז, הוא משום דמתוך שאוסרין זע"ז גם הגוי אוסר עליהן, ולכאו' מכוון דבריו הוא ע"ד דינא דהכא דמיגו דהני אסרי הני נמי אסרי, ומבו' לפ"ז דיסוד הך דינא הוא, דכל דאיכא בחצר ב' האוסרים זע"ז, אוסרת אף דירה דבפנ"ע אינה ראוי' לאסור. [↑](#footnote-ref-583)
583. אך היכא דליכא דיורים אחרים בחצר והן מוליכין עירובם לחצר אחרת עירוב אחד לכולם, לא אמרינן בזה מיגו דהני אסרי וכו', אף לדעת הרשב"א, והיינו משום דדוקא בחצר שיש להם דיורים, מהני הא דמיגו דהני אסרי, דחזינן אף לדיורי האחים בחצר כדיורים חלוקים והם אוסרין בחצר זו, אך בחצר אחרת שאין להם דיורים ואינם אוסרים שם כלל, ל"ש עיקר הך דינא, אמנם בד' רש"י מבו' דהא דבחצר אחרת לא אמרינן מיגו דהני אסרי, הוא משום דבכה"ג אין אוסר עליהן, וזה לטעמי' דהמיגו דהני אסרי הוא מכח הא דהן אוסרין עליהן, וזה ל"ש בכה"ג דאין דיורים אחרים עמהם בחצר ואין אוסר עליהן, וכ"כ הגאו"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-584)
584. ובאמת הגאו"י גופי' לעיל ע"ב א' דן בזה, די"ל דאף כשעירבה כל חצר לעצמה, צריכים כל בני החצר ליתן חלק בשיתוף, משום דמיגו דהני אסרי וכו', עיי"ש, ועיי"ש שדן כן גם מטעם אחר, ולעיל ע"ב א' נת' מד' תשו' הרא"ש כלל כ"א סימן ו' דכל שעירבה כל חצר לעצמה סגי שתתן כל חצר חלק א' בשיתוף, וי"ל דהרא"ש לטעמי' אזיל דס"ל דכל שהן מחוברין זע"ז שלא דרך החצר, ל"מ הא דאיכא דיורין אחרים בחצר, אך לדעת הרשב"א י"ל דבאמת אף אם עירבה כל חצר לעצמה, צריכין כל בני החצר ליתן חלק בשיתוף, ואמנם לדעת הרמ"א בסימן שפ"ז סגי שיתן א' מבני החצר חלק בשיתוף אף אם לא עירבה כל חצר לעצמה, ונת' לעיל שם. [↑](#footnote-ref-585)
585. והוא מוכרח כן לפ"מ שנקט ריו"נ שם דכ"ה דאם יש דיורים אחרים בחצר עירוב לכל אחד ואחד, ה"נ אם מוליכין עירובן לחצר אחרת עירוב אחד לכולם, ובסוגיין חזר בו ריו"נ, עיי"ש, וע"כ בה' שגבו את עירובם דכשמוליכין עירובם לחצר אחרת עירוב א' לכולם, ה"נ אם יש עמהן דיורים אחרים בחצר עירוב אחד לכולם. [↑](#footnote-ref-586)
586. ולפ"ד החזו"א צ"ע, דבכל עירוב שנתנוהו בב' כלים, מ"ט ל"מ, הרי מכח העירוב שניתן בכלי הראשון, הו"ל כה' שגבו את עירובם, ותו כשבאים להתערב עם שאר בני החצר, מהני ליתן העירוב בכלי אחר, - ובעיקר הדברים הי' מקום לדון מטעם אחר, די"ל דלא מצי חייל כלל עירוב של חלק מבני החצר, וכל שלא עירבו כל בני החצר, לא חשיב כלל כה' שגבו את עירובם. [↑](#footnote-ref-587)
587. וצ"ע דהרי י"ל דהא דכשיש עמהן דיורין אחרים צריכין לערב, הוא משום דהן מוליכין עירובן, ומנ"ל דהוא משום דמיגו דהני אסרי, - אך באמת בל' רש"י בד"ה הבמ"ע מבו' דלהס"ד דאביי דהא דצריכין לערב הוא משום דמוליכין עירובן למקום אחר, היינו רק כשמוליכין אותו לחצר אחרת, אך כל שמוליכין אותו באותה חצר א"צ לערב, וצ"ב הטעם בזה, וזהו דמדייק מהא דכשיש עמהן דיורין אחרים צריכין לערב, דאמרינן מיגו דהני אסרי. [↑](#footnote-ref-588)
588. ולכאו' המכוון בזה הוא, דאף דודאי דכשנתן עירובו בבית חבירו לא ניח"ל ללון שם, שהרי אף לא ניח"ל לאכול שם, מ"מ כיון דתקנת עירוב היא לחשוב דמקום אכילתו היא שם, הרי דבזה אמרינן דבה במידה דחשבינן דמקום אכילתו שם, אנן סהדי דניח"ל ללון שם, ועד"ז הוא גם בעירובי תחומין, דבה במידה דחשבינן דמקום אכילתו היא במקום הנחת עירובו, אנן סהדי דניח"ל ללון שם, וצ"ע, - אך הנה הרמב"ן לעיל י"ז א' כתב די"ל דהא דמהני עירוב תחומין למ"ד דתחומין דאורייתא הוא משום דכיון שדעתו בכאן ואמר תהא שביתתי במקום פלוני עשאו ביתו, ומשם אני קורא אל יצא איש ממקומו, וכדאמרינן בפ' הדר התם אנן סהדי דאי מתדר לי' התם טפי ניח"ל והו"ל מקום פיתא ולינה ומהתם משחינן לי', עכ"ד, ולכאו' זה ניחא רק לדעת רש"י דבאמת ניח"ל טפי לאכול וללון שם. [↑](#footnote-ref-589)
589. והקר"א כתב דהא דבמתניתין ל"מ אלא כשהם מקבלי פרס, ולי"ב להך דינא דהאב ובנו דכיחידים דמו, הוא משום דבמתניתין איירי דאוכלין על שלחנו בתורת שכר, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ו, ומשא"כ הכא דאוכלין משלו, - וי"ל עוד, דאף דהאב ובנו הוו כיחידים, דהבן טפל לאביו, מ"מ כל שיש כמה אחים, הם אוסרין זע"ז, וע"ד מש"כ הגאו"י לעיל בסוגיין דאף שנחלקו בה' נשים או ה' עבדים אם אוסרין זע"ז, מ"מ אשה ובעלה ועבד ורבו לכו"ע אין אוסרין זע"ז.

     ויש להעיר, דלמש"כ הקר"א בדעת הרמב"ם דב' הלכות חלוקות הם, הרי דממה שלא כתב הרמב"ם בה"ו דמהני קבלת פרס בתלמידים, מבו' דקי"ל דל"מ קבלת פרס בתלמיד אצל רבו, - וצ"ל דהרמב"ם מפרש להא דפשיט לעיל לדין תלמיד אצל רבו ממה שאמרו דאין אנו צריכים לערב שהרי אנו סמוכין על שלחנו וכו', דפשיט מינה דל"מ קבלת פרס בתלמיד אצל רבו, ודלא כמו שפירשו ש"ר דפשיט מינה דמהני קבלת פרס, והיינו משום דאם הי' מהני קבלת פרס, ל"ה בעינן להא דהן סמוכין על שלחנו, דבל' הרמב"ם שם מבו' דמקבלי פרס לא חשיבי כסמוכין על שלחנו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-590)
590. ועיי"ש שכתב דהא דפשיט דכיחידים דמו, הוא משום דלא שכיח, כההיא עובדא דהמן בר ריסתק, וצ"ב, דהתם אמרו דבטולי רשותייהו לגבי חד לא שכיח, אך הכא מ"ט הוא לא שכיח. [↑](#footnote-ref-591)
591. ועיי"ש שעמד לפ"ז בהא דתניא לעיל ו' ב' מי שהיו לו ב' בתים בב' צידי רה"ר עושה לחי וכו', וכתבו התוס' שם דהיינו ב' חצירות דאין מבוי ניתר בלו"ק אלא כשבתים וחצירות פתוחין לתוכו, וכיון דב' החצירות שלו היאך הוא ניתר בלחי וקורה, והוכיח מזה דמבוי המפולש הניתר בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, הוא אף כשאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, - אך לדעת ש"ר דאף בכה"ג בעינן שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, וכ"ה גם בד' התוס' לעיל שם, צ"ל דלישנא ל"ד, ולא איירי בב' חצירות של אדם א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-592)
592. והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ד הי"ח הביא לדינא דהכא כשב' הבתים שבחצר היו אחד לאב ואחד לבנו, וכ"ה בפסקי ריא"ז ה"ד דין ה', וכ"ה בטוש"ע סימן שס"ג סכ"ו, ולפ"ז ניחא הא דתני לה באב ובנו, דבאמת איירי שלא היו בחצר זו אלא אב ובנו, ובחצר השני' היו דרים אחרים. [↑](#footnote-ref-593)
593. אך שמא ד' רש"י הכא קיימי כמש"כ לעיל י"ב ב' דסגי בבית א' בכל חצר, וכדעת הראב"ד. [↑](#footnote-ref-594)
594. ואמנם בפי' ר"ח בשבת קל"א א' פירש בד' הגמ' שם דכל שב' הבתים הם של אדם א' ל"מ, וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, אך בפירש"י שם פירש בע"א, ולפ"ז אין מקור לזה. [↑](#footnote-ref-595)
595. והחזו"א בסימן פ"ב סק"י כתב דהא דרגל המותרת אינה אוסרת ורגל האסורה אוסרת, הוא משום דאיסורא דדריסת הרגל הוא משום דחשבינן לב' החצירות כחצר אחת גדולה משותפת לשניהם, דמשום דריסת הרגל עצמה אין לאסור, דלא חשיב תשמיש דירה, ועוד דהוי לזה בתשמיש ולזה בהילוך, וגרע מלזה בפתח ולזה בזריקה דאין זה שבזריקה אוסר, וברגל המותרת, כיון שהותר הפנימי דאין ראוי לחשוב את הפנימית כמשותפת כיון שאין לחיצונה בה כלום וחשבינן להפנימית כרשות לעצמה לענין טלטול בתוכה, שוב היא נשארת חלוקה מחצר החיצונה ואין בני הפנימית נחשבין כמשותפין בחיצונה, עכ"ד, וצ"ע היאך זה מתישב בד' רש"י וש"ר שפירשו דהא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא משום דכופין על מידת סדום, וגם בהא דרגל האסורה אוסרת, מבו' בפירש"י דהוא משום דבכה"ג אין כופין אותה למיחד לדשא. [↑](#footnote-ref-596)
596. ובד' האהעו"ז שם מבו' דאף בעינן שלא יעברו שם, ואם יעברו שם הן אוסרין על החיצונה, והדגמ"ר שם תמה ע"ז, ממש"כ התוס' דא"צ להסתלק מדריסת הרגל אלא מלהשתמש שם, וכן הק' הבית מאיר בסימן שס"ג סל"א. [↑](#footnote-ref-597)
597. ולעיל ס"ז ב' נת' לפ"ז במש"כ הריטב"א שם דהא דמיבע"ל בפתוח לקרפף, היינו כשהקרפף פתוח למקום אחר, דאם אין לו פתח אלא כלפי ביתו, היאך יסתלק מן המבוי, הרי אינו יכול לצאת לשוק ולעשות צרכיו חוץ לביתו אלא דרך מבוי, וי"ל דכ"ז הוא להריטב"א לטעמי' דדריסת הרגל עצמה אוסרת, אך לדעת התוס' ותוס' הרא"ש דאיסורא דדריסת הרגל, הוא רק מכח שהם משתמשים שם, אך הדריסת הרגל בפנ"ע אינה אוסרת, י"ל דכל דיש לו פתח לקרפף דהתם ניח"ל וחשיב דנסתלק משימושו במבוי, אין דריסת רגלו במבוי אוסרת, וניחא מה שהשמיטו האחרונים לדינא דהריטב"א, שעמד ע"ז הביאוה"ל בסימן שפ"ט. [↑](#footnote-ref-598)
598. והעירו לפרש בזה, דכ"ה דבחצר שלא עירבה לא נימא דכופין על מידת סדום דיסתלקו כולם מן החצר חוץ מאחד מהן, דמאי אולמי' דזה מזה, ה"נ בפנימית וחיצונה, אין לנו לכוף את הפנימית להסתלק מן החיצונה, דאדרבה תסתלק החיצונה מרשותה ויהא הכל לפנימית, ורק כשיש לפנימית חצר שהיא מותרת בה, הוא דאמרינן דכופין על מידת סדום דיהא לפנימית את חצרה ולחיצונה את חצרה. [↑](#footnote-ref-599)
599. ומשמע עוד מדבריהם, דטעמא דר"ע דס"ל דרגל המותרת אוסרת, אי"ז משום דפליג על הא דאחדא דשא, אלא הוא משום דס"ל דאף דריסת הרגל בפנ"ע אוסרת, וע"כ לא קשיא לי' להב"י שם אלא משום דקי"ל דרגל המותרת אינה אוסרת. [↑](#footnote-ref-600)
600. וי"ל לדעתם, דזהו שאמרו חכמים דאין דריסת הרגל אוסרתה, דדריסת הרגל ל"ה כלל תשמיש הראוי לאסור, - וניחא לפ"ז משה"ק הרשב"א והריטב"א דמנ"ל דלרבנן בתראי אף רגל המותרת אינה אוסרת, ולהנ"ל י"ל, דממה שאמרו דאין דריסת הרגל אוסרתה, משמע דאף דאיכא דריסת הרגל, מ"מ אינה אוסרת, ואם לא התירו אלא ברגל המותרת, הרי הא דאינה אוסרת הוא משום דליכא דריסת הרגל, דפנימית אחדא דשא. [↑](#footnote-ref-601)
601. ולמש"כ הנוב"י דברגל המותרת לא אסרינן אלא מכח התשמיש וברגל האסורה אסרינן מכח הדריסת הרגל עצמה, מתפרש בפשיטות טעם הא דמהני דקה לרגל המותרת ול"מ לרגל האסורה, וכמש"כ התוס' לעיל נ"ט ב' דכשעשו דקה אינם מסתלקין מדריסת הרגל אלא מן התשמיש, - ובדעת ש"ר דס"ל דמהני דקה אף לרגל האסורה, י"ל דמודו להא דברגל האסורה אסרינן מכח דריסת הרגל עצמה, ואך דס"ל דכ"ז הוא כשלא נסתלקו במעשה מן התשמיש, אך כל שנסתלקו במעשה מן התשמיש אינם אוסרין בדריסת הרגל, וע"ד שכתב הגר"ז בסו"ס שפ"ו, עיי"ש, ונת' במקומו. [↑](#footnote-ref-602)
602. והשעה"צ בסימן ש"ע סקי"ג הביא פלוגתת האחרונים בדין ה' חבורות ששבתו בטרקלין ואין המחיצות שביניהם מגיעות לתקרה, ואין פתוח לחצר אלא החיצון וכולן עוברין דרך עליו, אם חשיבי החיצונים כבית שער דרבים, ומבו' דאף דאין המחיצות שבין ב' הפניים מגיעות לתקרה וסגי להו בעירוב א', מ"מ חשיבי כרבים לחשוב הבית שער כבית שער דרבים, ואף החולקים הוא משום דלא חשיב כלל כבית שער דהוי הכל כחדר א' גדול, אך אם הוה חשבינן להחיצונים כבית שער, (כגון בגונא שיש ביניהם לפנימים מחיצות המגיעות לתקרה), הו"ל כבית שער דרבים. [↑](#footnote-ref-603)
603. ובד' הרשב"א והריטב"א מבו' דטעם החילוק בזה, הוא משום דבית שער דהכא עשוי לדירה, ואך דהוא משמש גם כבית שער, ומשא"כ בבית שער דחצר שלא נעשה כלל לדירה אלא לשמש כבית שער, אך החזו"א בסימן צ"ו סק"ד פירש לזה בע"א, ועיי"ש במה שתמה לפ"ז ע"ד הפמ"ג שהביא השעה"צ בסימן ש"ע סקכ"ה, אך לפ"ד הרשב"א והריטב"א מתפרשים היטב ד' הפמ"ג. [↑](#footnote-ref-604)
604. ומסתברא מילתא דלדעתם אתיא רק כר' יוחנן, דלשמואל דבית שער דיחיד הוי בית שער, אין מניחין שם עירוב, משום דלא חזי לדירה, ורק לר' יוחנן דל"ה בית שער וחשיב כמקום הראוי לדירה, הרי דהגם דהדר שם אינו אוסר משום דסגי לי' בעירובו של בעה"ב, מ"מ מניחין שם עירוב, - ולדעת ש"ר צ"ב, מ"ט מניחין עירוב בבית שער דיחיד, ול"ה ככל מקום דלא חזי לדירה דאין מניחין בו עירוב, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ"ו סק"ג. [↑](#footnote-ref-605)
605. אך כתב שם דכל שעירבו הפנימיים, ה"ה מותרין לטלטל בכל החיצוניים אף לדעת רש"י, והביא כן מד' הראשונים לקמן פ"ה ב', ודהבית מאיר שם ס"ג נסתפק בזה, עיי"ש, - והעירו דיש לתמוה ע"ד הבית מאיר, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דג' בתים וכו', דהחיצון א"צ ליתן חלק בעירוב משום דהו"ל כבית שער, ואי נימא דאסור לטלטל בחיצון, א"כ הרי אינם יכולין להביא עירובן אצלן, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דמה"ט הוא דבב' בתים וכו' שניהם לא קנו עירוב, משום דאי משוית לי' בית קמטלטל בבית דלא מערב, וגם השעה"צ לא הוכיח מזה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-606)
606. ואין לומר דמש"כ המ"ב לאסור לטלטל מן הבתים הפנימים לחיצונים, הוא משום דעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, דא"כ מ"ט סתם לאסור בזה, והרי בשעה"צ שם כתב דתליא בפלוגתת רש"י ותוס', ולא הכריע לאסור, וגם בביאוה"ל סימן שע"ו ס"ג נראה שנקט לעיקר הדין טפי כדעת התוס', ועוד, שהרי מקור דבריו הוא מד' הגר"ז, והגר"ז בסימן שע"א ס"א ובסימן שע"ו ס"ג הכריע לדינא כדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-607)
607. ומבו' בדבריהם דאלמלי ה"ט הוה חשבינן לב' החיצונים כבית שער דהאמצעי, ולא אמרינן דכל חד מינייהו לא חשיב כבית שער, כיון דיש להאמצעי פתח אחר לצאת דרך החיצון השני, - וצ"ל דהוא משום דכל הא דכשיש לבית הפנימי פתח אחר לצאת לא חשיב החיצון כבית שער, הוא רק כשיש לו פתח שלא דרך בית אחר, אך הכא דגם הפתח השני הוא דרך בית אחר, יש לחשוב את ב' הבתים החיצונים כבית שער. [↑](#footnote-ref-608)
608. וגם לפ"מ דפשיט דל"מ, מבו' בל' הגמ' דכ"ז הוא משום שלא נתן בית זה חלק בעירוב החצר שעירבה דרכו, וע"כ יש לנו לדונו כבית שער לגבי חצר זו, ולא מצינו לדון לגבי חצר זו כבית שער ולגבי החצר השני' כבית, אך אם נתן חלק בעירוב החצר שעירבה דרכו, שפיר חשבינן לי' כבית ומהני העירוב של החצר השני' שהניחו בו, - והיינו דכל הא דלא מצינו לחשבו כבית, הוא רק משום דלגבי חצר זו שעירבה דרכו חשבינן לי' כבית שער, אך כל שנתן חלק בעירוב וא"צ לחשבו כבית שער לגבי חצר זו, שפיר חשבינן לי' כבית. [↑](#footnote-ref-609)
609. וצ"ב דמה בעינן לזה, תיפו"ל דבית זה שלא עירב אוסר בחצר, ושמא איירי בגונא דאין בית זה רגיל בחצר, וכמש"כ הר"ן דכל ג' הבתים פתוחין לרה"ר, וע"כ אינו אוסר על החצר, וכל הא דל"מ הוא משום דא"א להביא דרך בית זה את העירוב. [↑](#footnote-ref-610)
610. ומבו' בד' האהעו"ז דגם בההיא דעשאו לאילן סולם יש לדון מכח הא דל"מ להביא את העירוב לחצר, וכל הא דמהני הוא משום דבביה"ש מצי להביא את העירוב, והבית מאיר שם תמה ע"ז, דהתם כל הנידון הוא משום דלא חשיב האילן כפתח בין ב' החצירות, ואין לדון כלל מכח הא דא"א להביא את העירוב, שהרי אפשר להביאו דרך למעלה מן הכותל, וכן תמה הנובי"ת או"ח סימן מ'. [↑](#footnote-ref-611)
611. ועי' עוד במ"ב בסימן שס"ה סקל"ט וסק"מ ובסימן שפ"ו סק"ט שנקט דכל הא דל"מ העירוב כשמפסקת רשות האסורה, הוא משום דא"א להביא עירובן אצלן, - אך בדבריו בסימן שפ"ו צ"ע, דהתם קאי בשיתוף מבוי דמניחין אותו בחצר, ומ"ט א"א להביא אותו לחצר השני' דרך הרשות שלא עירבו בה, ואמנם דינא דהתם מקורו מד' הרשב"א, ודעת הרשב"א דל"מ שיתוף במקום עירוב אלא כשהניחוהו בבית, והובא במ"ב סימן שפ"ז סק"ו, אך הרי לדינא קי"ל דמהני שיתוף במקום עירוב אף כשהניחוהו בחצר, והיאך סתם המ"ב בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-612)
612. ומשה"ק החזו"א דכל דמפסקת רשות האסורה הו"ל כב' חצירות שאין פתח ביניהם דאין מערבין אחד, ול"מ מה שהן פתוחות זל"ז דרך המבוי שיערבו יחד, ויש להוסיף גם למה שאמרו לעיל כ' א' דא"א לערב ב' חצירות דרך בין הפסין, עוד יש להוסיף מש"כ האהעו"ז גופי' בסימן שפ"ב דא"א לערב ב' חצירות של ישראל דרך חצר גוי שביניהם דאין עירוב מועיל במקום גוי, (אף דשפיר מצו להביא את עירובם דרך חצר הגוי), לכאו' צ"ל, דודאי מודו כל הני רבוותא דבכה"ג דמפסקת רשות האסורה ביניהם ל"מ לערב כל החצירות יחד, אך מ"מ מהני העירוב לערב כל חצר לעצמה, וכן משמע בתו"ד האהעו"ז שם במש"כ ע"ד רש"י לעיל ס' א', דכל דמפסיק כרמלית בין זל"ז א"א לערב יחד, עיי"ש, - אך צ"ב, דהרי כל הא דמהני עירוב הוא משום דכולהו הכא דיירי, ואם המקום שמניחין בו העירוב אינו מכלל הרשות המעורבת, היאך מהני העירוב, ואמנם מצינו דכוותה בד' התוס' לעיל ס"ו ב', דכשנתנו עירובם בחיצונה וכו', הרי דאלמלי הא דא"א לבני הפנימית להביא עירובם אצלם, הי' חל העירוב כלפי הפנימית בפנ"ע, עיי"ש, ומצאתי בפי' הריב"ן בסוכה ג' ב', ז"ל, בבית שבחצר, ורבותא קמ"ל דכיון דטעמו של עירוב משום שיהא נראה כאלו דרין כולם בדיור אחד, אין מניחין אותו אלא באחת מן הבתים שבאותה חצר שעירבו בה ולא בבית שבחצר אחריתי, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-613)
613. וצ"ב, דאף דנימא דבעירובי חצירות לא מקילינן בספיקא דביה"ש, והא דאמר רבא דשניהם קנו עירוב הוא בעירובי תחומין, דמקילינן בהו בספיקא דביה"ש, מ"מ בהך מילתא אם מקילינן בתרתי דסתרי, י"ל דשפיר מדמינן עירובי חצירות לעירובי תחומין, - ושמא י"ל, דאם חזינן דעירובי חצירות חמירי, ואף דעירובי תחומין מהני בביה"ש מ"מ עירובי חצירות ל"מ, י"ל דה"נ בתרתי דסתרי, אף דבעירובי תחומין הקילו אף בכה"ג, מ"מ בעירובי חצירות לא הקילו, - אך אכתי צ"ע בד' התוס' בשבת שהק' ע"ד רש"י מסוגיין, אף דהתם נקטו דעירובי חצירות קיילי טפי, ואף לכתחילה מערבין בביה"ש, וא"כ לכאו' שפיר פרכינן, דאם אף בעירובי תחומין דחמירי הקילו בתרתי דסתרי, כ"ש בעירובי חצירות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-614)
614. ולדעת רש"י ודעימי' צ"ל דהא דלא משני הכי, הוא משום דעיקר הא דהכא לא אמרינן דלגבי האי הוי כבית ולגבי האי הוי כבית שער, הוא משום דהו"ל כחוכא ואיטלולא, וע"כ ליכא נפ"מ אם ההיתר בזה הוא משום דספק עירוב להקל, או דההיתר הוא משום שהקילו חכמים לחשבו כבית שער. [↑](#footnote-ref-615)
615. שכתבו דמתניתין לא איירי ברה"ר גמורה, וע"כ אתיא אף כרבנן דלית להו תקנתא דר' יהודה לערב רה"ר, והקר"א הק' דאף אם איירי ברה"ר גמורה, מצי אתיא אף כרבנן, דהרי אף לרבנן יש תקנה לרה"ר בדלתות, ובע"כ מד' התוס' דכל דדלתותי' ננעלות בלילה ל"ב שיור, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן קכ"א קכב: ד"ה עוד אחת, - אך עיי"ש בד"ה והנה אי נימא שעמד בזה דאכתי מצי אתיא אף כרבנן וכשיש לה שם ד' מחיצות, דבכה"ג לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ואין לומר דאף כשיש שם ד' מחיצות ל"ב שיור, דבברייתא תניא דרק כשאין לה אלא פתח אחד מערבין את כולה, אך אם יש לה ב' פתחים, אף דיש לה שם ד' מחיצות אין מערבין את כולה, וכתב להוכיח מזה דקי"ל דלא סגי בשם ד' מחיצות, - אך צ"ע, דבד' התוס' משמע דלא מצי אתיא כרבנן דר' יהודה דאין מערבין רה"ר בכך, והרי לדידהו כל דאיכא שם ד' מחיצות לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ולכאו' י"ל דלעולם לדעת רבנן כל שיש לה שם ד' מחיצות ל"ב שיור, והא דתניא דרק כשאין לה אלא פתח אחד מערבין את כולה, הרי אתיא כר' יהודה, ולדידי' ל"מ שם ד' מחיצות, (וצ"ל לפ"ז דל"ד להא דלר' יהודה איכא דין שיור אף דיש לרה"ר ב' מחיצות גמורות, ובכה"ג לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, דהתם אי"ז ניכר דאי"ז רה"ר, דכ"ה דרך רה"ר שיש לה ב' מחיצות), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-616)
616. ועיי"ש שנקט דהמהריב"ל ח"ג סימן ע"ד שהביא המג"א שם סק"ט נסתפק בדין זה, - והנה אמנם ד' המהריב"ל שם קיימי בדינא דאין מערבין אותה לחצאין, אך מכוון הביאוה"ל הוא לפ"מ שנקט דדינא דאין מערבין אותה לחצאין הוא רק בעיר של יחיד דמערבין את כולה, וע"כ כשבאנו לדון בעיר של רבים שדלתותי' ננעלות בלילה אם מערבין אותה לחצאין, תליא אם יש בה דין שיור, אך בד' מהריב"ל שם נראה דנסתפק בעיקר הך דינא דאין מערבין אותה לחצאין, אם הוא אף בעיר של רבים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-617)
617. אך העצי אלמוגים שם סק"א נקט לעיקר עפי"ד רש"י ותוס' דכל שדלתותי' ננעלות בלילה ל"ב שיור, ואח"כ הביא ד' הריטב"א וד' הרמב"ם דבעי שיור, וכ"כ בתשו' מאהבה ח"א סימן כ"א, ותמה ע"ד הנוב"י בתשובתו שם שכתב דלא מצא ד"ז מפורש בד' הקדמונים, אך מש"כ שם דכ"ה מבו' גם בד' הסמ"ג והסמ"ק והב"י, צע"ג, שהרי העמידו לעיקר דינא דעיר של רבים כשדלתותי' ננעלות בלילה, ואפ"ה בעיא שיור, והמשכנות יעקב בסימן קכ"א קכב. ד"ה ומ"ש, וקכג. ד"ה ומיהו, כתב דדעת הרמב"ם והרמב"ן והריטב"א וכל הפוסקים דאף אם דלתותי' ננעלות בלילה בעיא שיור, ושלא כדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-618)
618. וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, ותיפו"ל דכיון דיש לו ג' מחיצות הוי רה"י גמורה, ולכאו' צ"ל דס"ל דכל הא דמהני ג' מחיצות לאשוויי רה"י הוא רק משום דכל דאינו מפולש ל"ד לדגלי מדבר, וכ"נ גם בפירש"י בריש מכילתין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-619)
619. וצ"ע דבסוגיית הגמ' לקמן מבו' דאם סולם תורת פתח עליו, בטל תורת מחיצה מן המחיצה, וכל דרצפו בסולמות יותר מי', הו"ל כפרצה יותר מי', וא"כ שפיר הו"ל רה"ר, כיון שאין לו ג' מחיצות, ול"ב בזה לדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא. [↑](#footnote-ref-620)
620. ועיי"ש שכתב דכל הא דהן אוסרין בדריסת הרגל לחודה, הוא רק משום שלא סילקו עצמן במעשה מלהשתמש ברה"ר, אך כל שעשו מעשה המוכיח על סילוקם, אין אוסרין בדריסת הרגל לחודה, ומה"ט אמרו לקמן בסוגיין דאחד מבני מבוי שעשה דקה לפתחו אינו אוסר על בני מבוי, אף דגם כשעשה דקה לא נסתלק אלא מתשמיש, וכמש"כ התוס' בסוד"ה דפנימית, וכ"ה גם בדבריו בסימן שצ"ב ס"ה במוסגר. [↑](#footnote-ref-621)
621. ועיי"ש שכתב דמה"ט קי"ל דאפשר לערב חצר לחצאין, אף כשאין לה אלא פתח אחד, ואין הפנימים אוסרין בדריסת הרגל על החיצונים, משום דלדינא לא קי"ל כד' התוס', אלא כד' הריטב"א. [↑](#footnote-ref-622)
622. וצ"ב, דהרי עיקר הא דשאני לארכה דאין מערבין לחצאין מלרחבה דמערבין לחצאין, פירש"י דהוא משום דלארכה הני והני דרסי וכו' ומשא"כ לרחבה דיכולים להסתלק אלו מאלו שלא יהא להם דרך זע"ז, ולכאו' כל שהן מחלקין את רה"ר עצמה לארכה, ג"כ מצו להסתלק אלו מאלו שלא יהא דרך זע"ז, ומ"ט אינם מערבין לחצאין. [↑](#footnote-ref-623)
623. ויש להוסיף, דאין לומר דאיסור פרוץ למקום האסור לחצר שאינה מעורבת, הוא רק משום עירוב דיורים, ולזה לא סגי בלחי וקורה, שהרי מבו' בד' הרא"ש דכל הא דמבוי מבוי אסרי אהדדי הוא רק משום שהורגלו לערב יחד, והרי דבלא"ה הוה סגי בלחי וקורה להתיר את המבוי, אף שהוא פרוץ לרה"ר האסורה עליו משום שאינו מעורב עמה, שהרי איירי שתיקנו את רה"ר במחיצות, ואיסורה הוא משום שאינה מעורבת, - אך יש מקום לפרש בזה, דשאני במערב רה"ר לרחבה לחצאין, דכל רה"ר היא היקף אחד, דליכא היקף בפנ"ע לכל מחצה, ובזה בעינן פסין ולא סגי בלחי, ומשא"כ במערב מבוי מבוי בפנ"ע, דכל מבוי יש לו היקף מחיצות בפנ"ע, שפיר מהני בזה לחי, ואמנם בההיא דעושה לחי לחצי מבוי, מבו' דמהני לחי, אף כשאינו היקף בפנ"ע משאר המבוי, אך צ"ל דשאני התם דכיון דהחצי החיצון אינו מתוקן, ע"כ חשיב הפנימי כהיקף בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-624)
624. ומבו' בדבריהם דכ"ז הוא משום דיש לאלו פתח וכן לאלו, אך אם אין לרה"ר אלא פתח אחד, אף להך לישנא אין מערבין אותה לרחבה לחצאין ואף לרבנן, ועי' באו"ש בפ"ה מעירובין ה"כ שדקדק כן מדבריהם, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ואמנם לכאו' הוא מוכח כן, דאם אין לכל צד פתח, הו"ל כלארכה דאין מערבין לחצאין, וכנראה פירש האו"ש דלארכה דאין מערבין לחצאין היינו ליתן כל רה"ר למבואות שבצד אחד, (ולא איירי כלל לחלק את הרה"ר עצמו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-625)
625. אך יש מקום לדון בזה, דלמש"כ התוס' דהא דאחדא דשא הוא מלהשתמש שם, ודריסת הרגל בפנ"ע אינה אוסרת, י"ל דטעמא דר"ע דרגל המותרת אוסרת, הוא משום דס"ל דדריסת הרגל בפנ"ע אוסרת, וע"ז ל"מ הא דאחדא דשא, ועמש"נ לקמן ע"ה א' דכ"נ מדברי הב"י בסימן שס"ד, - ולפ"ז י"ל, דרק בזה מהני הא דאיכא פתחא אחרינא, דבכה"ג ליכא דריסת הרגל האוסרת, אך ברגל האסורה דליכא כופין על מידת סדום ואסרינן מכח התשמיש, י"ל דע"ז ל"מ הא דאיכא פתח אחר, דמה ענין הא דאיכא פתח אחר, לגבי התשמיש שמשתמשין שם, - אך י"ל, דודאי דעיקר הא דהן משתמשין שם, הוא מכח הא דיש להן דריסת הרגל שם, וע"כ כל שיש להן פתח אחר וליכא דריסת הרגל, אינם אוסרין, - ועי' עוד בד' הבית מאיר בסימן שס"ג סל"א שנקט דגם בהא דשרינן מכח דיש לה פתח אחר, סגי במה שאינה משתמשת בחצי השני, ודקדק כן מל' התוס' בסוגיין. [↑](#footnote-ref-626)
626. וכ"נ בד' המג"א בסימן שס"ד סק"ג, עיי"ש שכתב דדינא דריו"נ דבמבוי עקום אין אוסרין זע"ז, תליא בפלוגתת לישני אם לרחבה מערבין לחצאין, והתם הרי כתב ריו"נ דהא דאין אוסרין זע"ז הוא מכח דינא דדוחין אותה אצל זו שלא עירבה. [↑](#footnote-ref-627)
627. ולדבריהם אי"ז נסתר מד' הרשב"א לקמן, דדברי הרשב"א שם קיימי בגונא דליכא לה"ט דכופין על מידת סדום, שהרי הרשב"א שם כתב לאסור בכה"ג משום דדמי לחצר שבין ב' מבואות, והרי בחצר שבין ב' מבואות גופה אמרו בגמ' דכל שעירבה אחת מהן כופין על מידת סדום ואין החצר אוסרת עלי', וה"נ הכא דכוותה, ועמש"נ לקמן שם בטעם הא דליכא בזה לה"ט דכופין על מידת סדום. [↑](#footnote-ref-628)
628. והנה אמנם הב"י בסימן שפ"א כתב דברגל האסורה כשמבטלין רשותם לבני החיצונה סגי שיבטלו רשותם שלא ישתמשו בחיצונה, דדריסת הרגל לחודה אינה אוסרת, וכ"ה במ"ב שם סקי"ג, ומבו' דאף ברגל האסורה אין דריסת הרגל לחודה אוסרת, - אך הנה הגר"ז גופי' שם ס"ב הביא לד' הב"י, ולהנ"ל נמצא דסתרי דבריו זל"ז, - וצ"ל, דכ"ה שכתב הגר"ז בסו"ס שפ"ו דאף דלאסור במקומה סגי בדריסת הרגל לחוד, מ"מ כל שנסתלקה מלהשתמש ע"י מעשה המוכיח, אין דריסת הרגל לחוד אוסרת, ה"נ ברגל האסורה, אף דסגי בדריסת הרגל לחוד לאסור, מ"מ היכא שביטלו רשותם מלהשתמש בחיצונה, אין דריסת הרגל לחודה אוסרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-629)
629. ולכאו' המכוון בזה, דאף דהפנימית יש לה דריסת הרגל ותשמיש בחיצונה, מ"מ כיון דעיקר תשמיש החיצונה הוא לבני החיצונה, לא סגי בתשמיש זה דהפנימית לאסור, - ולפ"ז צ"ל דהא דרגל האסורה במקומה אוסרת שלא במקומה, הוא משום דשאני דין רגל האסורה מרגל המותרת, ורגל האסורה אוסרת שלא במקומה אף דעיקר התשמיש הוא לבני החיצונה, וזה ע"ד מש"כ הנוב"י שם דללישנא בתרא חלוק דין רגל האסורה שאוסרת בדריסת הרגל לחוד מרגל המותרת שאינה אוסרת כשהיא מסתלקת מלהשתמש שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-630)
630. והנוב"י שם נקט דמכח הא דאינם רשאין להשתמש שם, ה"ה אסורין לטלטל שם אף כלים ששבתו בתוכו, ואסורין לטלטל טלית וסידור שלהם שם, - ונתחדש בדבריו דטלטול כלים חשיב כשימוש, ושמא למד לזה ממה שמצינו לענין ביטול רשות, דהוצאה והכנסה הויא כחזרה מן הביטול, אך אי נימא דהתם הוא משום דהוא דבר האסור, אי"ז ענין להכא, (ומסברא יש מקום לומר דכ"ה דהליכת האדם עצמו, ל"ה כשימוש, ה"נ הליכתו עם כלים בידו לא חשיבא כשימוש, (דמאי נפ"מ אם הוא הולך שם מעוטף בטלית, או שהטלית בידו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-631)
631. ומש"כ שם להוכיח כן מהא דרגל המותרת אינה אוסרת מדינא אף בגוי דלא ישמע לנו, וממש"כ בתשו' הרשב"א להתיר מכח דינא דחצר שבין ב' מבואות במומר דלא ישמע לנו, יש מקום לישב, דכיון דמדינא הן אסורין להשתמש שם, אף דבפועל ישתמשו שם שלא כדין, אי"ז אוסר. [↑](#footnote-ref-632)
632. ולכאו' י"ל קצת בע"א, דודאי דהא דאחדא דשא הוא דמדינא אין לה רשות להתשמש שם, וביד בני החיצונה לעכב אותה מלהשתמש שם, ומכח זה אף היא משתמשת שם ל"ה אלא כאורח, - ואשר זהו שכתבו התוס' דא"א לומר דאחדא דשא מדריסת הרגל, דא"א לסלקה מרה"ר ושלא יהא לה רשות לעבור דרך החיצונה. [↑](#footnote-ref-633)
633. וכ"נ מד' הרשב"א לקמן ס"ז ב' שכתב בתו"ד, דהא דב' חצירות שיש להן פתח זל"ז ופתח לרה"ר אין אוסרות זע"ז בדריסת הרגל, הוא רק כשאין דרכה של זו על זו, אך כל דיש לזו רגל על זו אוסרות זע"ז, ומבו' דאף דיש להן דרך אחרת ה"ה אוסרין זע"ז, ונת' לעיל דאזיל לטעמי' דס"ל דקי"ל כאידך לישנא דאף לרחבה אין מערבין, והרי דלהך לישנא דריסת הרגל אוסרת אף כשיש להן דרך אחרת, אך מד' הראב"ד שהביא הרשב"א שם דפשיטא לי' להתיר בזה, נראה דאף ללישנא בתרא דהכא אין דריסת הרגל אוסרת כשיש להן דרך אחרת, - אך כבר נת' לעיל, דבע"כ דכ"ז הוא בגונא דל"ש כופין על מידת סדום, דאל"כ הו"ל כחצר שבין ב' מבואות אחת עירבה ואחת לא עירבה דדוחין אותה אצל זו שלא עירבה דכופין על מידת סדום, אך צ"ע דלכאו' בב' חצירות הפתוחות זל"ז ופתוחות לרה"ר שייך שפיר כופין על מידת סדום, ומ"ט היא אוסרת, ועמש"נ בזה לקמן שם, ולפ"ז הרי דאף אם לא פליגי הכא תרי לישני דאין דריסת הרגל אוסרת כשיש להם דרך אחר, י"ל דכ"ז הוא משום דכופין על מידת סדום, דדמי לחצר שבין ב' מבואות וכו', כמשמעות ד' המהר"ח או"ז בסימן פ"א, וכ"כ הבנין שלמה והבאר יצחק שם, וע"כ בגונא דהרשב"א דליכא כופין על מידת סדום, ה"ה אוסרין אף כשיש להן פתח אחר. [↑](#footnote-ref-634)
634. אך לא נתישב בזה ד' הרמב"ן ודעימי' שפירשו דהא דפריך דמבוי מבוי נמי אסרי אהדדי הוא משום דריסת הרגל שיש לבני המבואות זע"ז, והתם תיקשי דמ"ט אין דוחין אותם לרה"ר, - ושמא י"ל לדעתם, דכ"ה דאמרו הכא דלי"ב לדינא דרגל המותרת אינה אוסרת משום דל"ש למיחד דשא, והרי דאף דדינא דרגל המותרת הוא משום דכופין על מידת סדום, מ"מ ל"מ זה אלא בגונא דמצינו למיחד דשא, הרי דה"נ ליכא הכא לדינא דהתם דדוחין אותה אצל שאינה רגילה דהוא משום כופין על מידת סדום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-635)
635. ועי' עוד בתורי"ד לעיל בסוגיין דפשיטא לי' דכל דיש להן דרך אחרת אין אוסרין בדריסת רגלם, ופירש עפי"ז למה שאמרו לקמן דעבוד דקה, ונחלק מכח זה ע"ד רש"י שפירש דאיירי בעיר שאין לה חומה, דא"כ לא הי' כל מבוי ומבוי אוסר על המבוי האמצעי כיון דיש להן יציאה וביאה לעצמן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-636)
636. וצ"ע דמ"ש מהא דלרחבה מערבין לחצאין, אף שהורגלו להיות אחד, - והנה אמנם למש"כ הרא"ש דמהני פסין להתיר לערב מבוי מבוי מבוי בפנ"ע, ניחא, דשפיר מערבין לרחבה לחצאין ע"י פסין, - אך אי"ז במשמעות ד' הרא"ש ודעימי' שכתבו דכשמערבין לרחבה צריך לעשות פסין שלא יהא פרוץ למקום האסור, ולא אתו עלה משום דהורגלו להיות אחד, וביותר תיקשי בד' הרמ"א בסימן שצ"ב שכתב דלרחבה מערבין לחצאין אף ע"י לחי וקורה, ומ"ש מהא דאין מערבין מבוי מבוי בפנ"ע בכה"ג, - ומתו"ד המהרש"א נראה דהטעם בזה הוא, דשאני כשמערבין לרחבה לחצאין, דעי"ז נתחלקו זמ"ז ולא שייכי להדדי, ומשא"כ כשמערבין מבוי מבוי בפנ"ע, כיון דהרה"ר היא מצורפת לכולם, א"א לחלק את המבואות זמ"ז, כיון דכולם פתוחין לרה"ר שהיא רשות של כולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-637)
637. ובחי' הגרי"ז בהל' עירובין כתב בדעת הרמב"ם דל"ש איסור דיורין רק ברה"י, וכתב לפ"ז דזהו טעמא דהירושלמי דכשלא נתנו החיצונים קורה והוי מקומם כרמלית לי"ב לאיסור דיורין, אך כתב דבד' הרא"ש מבו' דאי"ז משום ה"ט, אלא משום דאסורין לטלטל, ודלפ"ז במקו"פ שפיר שייך איסור דיורין. [↑](#footnote-ref-638)
638. והנה אמנם בד' הרא"ש לא נתפרש הך דינא דכל לא נתנו קורה אין אוסרין, רק הכא שבאנו לאסור משום דחשבינן לה כרשות אחת, אך היכא שבאנו לאסור משום דריסת הרגל, י"ל דהיינו אף כשלא נתנו קורה, - וכ"ה מוכרח בד' הגר"א בסימן שס"ד ס"א שכתב דהיכא דלא עירבו החיצונים לעצמם, ג"כ אין אוסרין על הפנימים, דדמי להיכא שלא נתנו קורה, עיי"ש, ודריסת הרגל הרי אוסרת בכה"ג, ככל רגל האסורה דאוסרת, אף שלא עירבה במקומה. [↑](#footnote-ref-639)
639. ולדעת התוס' נראה דאין לפרש כן, שהרי לדעתם הא דלל"ב אין מערבין רה"ר לרחבה אף דהוי רגל המותרת, הוא משום דרה"ר הוי להני כמו להני, אך כל שבאנו לאסור מבוי אחד על חבירו בדריסת הרגל, שפיר יש להתיר מכח הא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, - אך הרמב"ן ודעימי' שפירשו כן, הוא לטעמייהו שפירשו בע"א להא דלי"ב לדינא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, וע"כ מכח זה גם אוסר מבוי אחד על חבירו אף דהוי רגל המותרת, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א דבמבוי מבוי לא שייך אחדא דשא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-640)
640. עוד יש להוסיף, דלמש"כ התוס' דטעמא דל"ב דלרחבה אין מערבין אף לרבנן דרגל המותרת אינה אוסרת, הוא משום דרה"ר הוי להני כמו להני, הרי דשפיר מצו לערב מבוי מבוי בפנ"ע אף אם יש דריסת הרגל מזל"ז, דכיון דכל מבוי עיקרו לבני המבוי, אין רגל המותרת דשאר המבואות אוסרת, - אך הרמב"ן ודעימי' לטעמייהו דמפרשי להא דבמערבין לרחבה אף רגל המותרת אוסרת בע"א, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-641)
641. וזה לפי דעתו דל"ב להגילוי דעת, אלא כל שיש להן דרך אחרת אינם אוסרין על המבוי האמצעי, אך לפירש"י דהוא משום גילוי דעת, קשיא איפכא, דכיון דאיירי בעיירות שאין להן חומה, מה פתח עשו להם. [↑](#footnote-ref-642)
642. וכן דעת הגר"א שם ס"ו דסגי במחיצה גבוהה ד"ט, והמ"ב שם סקכ"ב כתב דכן הסכימו הרבה אחרונים, והחזו"א בסימן צ"ה סק"ח צידד דל"מ אלא כשאין גבוהה י', דאם היא גבוהה י' יצאה מתורת דקה, דכיון דהויא מחיצה לא מינכר הסילוק.

     והביאוה"ל שם ס"ו ובשעה"צ שם סק"כ כתב בדעת הגר"א שם דמהני דקה גבוהה ד"ט אף כשהפתח רחב מי' אמות, ונחלק ע"ד התו"ש והפמ"ג שכתבו דבכה"ג בעינן מחיצה גבוהה י"ט, אך החזו"א בסימן צ"ה סק"ט תמה ע"ז, דודאי פרצה יותר מי' לרשות חברו אוסר, וגם דקה ל"מ, ולא נחלק בזה אדם מעולם, וכאשר כ"ה מבו' לקמן בסוגיין דאם אין המרפסת גבוהה י' ל"מ דקה, והיינו דדקה ל"מ אלא לסלק את הדיורים מחבירו, אך אכתי יש לאסור משום פרוץ למקום האסור, וגם אם עשה מחיצה גבוהה י' ל"מ אא"כ רחבה ממעט את הפתח ומעמידו על עשר. [↑](#footnote-ref-643)
643. והמ"ב בסימן שצ"ב סקכ"ב הביא מהאו"ז בסו"ס קס"ד דבעינן שיהא גבוה ד"ט ורחב ד"ט, וצ"ע דד' האו"ז הם כדעת רש"י דדקה הוא פתח נמוך, וע"ז כתב בשם הרשב"ם דכ"ה דגבהו הוא ד"ט ה"נ רחבו הוא ד"ט, - אך באמת דעת הרשב"א והריטב"א הוא כן דשיעור רחבו הוא ד"ט, ודעת הריא"ז הוא דבעינן שיהא על כל רוחב פתח המבוי. [↑](#footnote-ref-644)
644. אך בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קכ"ה בגליון, מבו' דמהני דקה להתיר חצי מבוי, וכ"ה גם בדבריו שהביא ההגמי"י בפ"ה מעירובין אות ד', ובעצי אלמוגים סימן שצ"ב סקי"א כתב לדעתו דמהני דקה גם להתיר לערב רה"ר לחצאין, ועיי"ש שהק' ע"ז, דכיון דהא דמערבין מבוי מבוי בפנ"ע איירי כשעשו דקה, בע"כ דאף בכה"ג אין מערבין רה"ר לחצאין, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-645)
645. ולכאו' איירי כשעשו לחי או קורה שם, דאל"כ בלא"ה לא סגי בדקה להתיר כל חצי מבוי בפנ"ע, כיון דהן פרוצין זל"ז. [↑](#footnote-ref-646)
646. אך בד' המאירי נראה דלא איירי כשבא לערב את המבוי לחצאין, אלא איירי כשבא לסלק את המבוי הקטן מהמבוי הגדול, ובזה הוא שכתב דל"מ דקה אלא כשעשאה בפתח המבוי, אך כל שעשאה באמצע המבוי, ל"מ לסלק את החצי הפנימי מן החצי החיצון, וממילא דאף ל"מ לסלקו מהמבוי הגדול. [↑](#footnote-ref-647)
647. ולכאו' כ"ה גם לדעת הרמב"ן ודעימי', שהרי לדעתם קי"ל כל"ב דלרחבה אין מערבין ודריסת הרגל אוסרת אף כשיש פתח אחר, וגם לדעתם הא דלי"ב לדינא דרגל המותרת, אי"ז משום דהוי מקומם להני כמו להני, אלא הוא משום דל"ש בזה למיחד דשא, ומה"ט אוסרין מבוי אחד על חבירו בדריסת הרגל, אף דכל מבוי עיקרו לבני מבוי זה, ונת' לעיל בהערה, וא"כ מה יועיל שיחלק ע"י פסין או צוה"פ, הרי הגם דעי"ז הוו כב' רשויות, אכתי הן אוסרין זע"ז בדריסת הרגל, כ"ה דחצר פנימית אוסרת על החיצונה בדריסת הרגל אף דיש מחיצה גמורה ביניהם, והכא אף רגל המותרת אוסרת, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-648)
648. ובס' חכמת הלב פ"ח סקנ"ז כתב דממש"כ הרא"ש דמהני לחלק ע"י צוה"פ משום דהו"ל מחיצה גמורה, מבו' דמהני צוה"פ לערב רה"ר לארכה לחצאין, עיי"ש, אך לכאו' אין מקור כלל מד' הרא"ש לזה, דכל מש"כ הרא"ש דמהני לחלק ע"י צוה"פ, הוא בגונא שבאנו לאסור משום דחשבינן לה כרשות אחת, ובזה מהני צוה"פ דעי"ז הו"ל כב' רשויות, אך לערב רה"ר לחצאין דל"מ משום דהן אוסרין זע"ז בדריסת הרגל, ל"מ צוה"פ, דדמי לחצירות הפתוחות למבוי דאוסרות אף שיש להן צוה"פ. [↑](#footnote-ref-649)
649. והחזו"א בסימן צ"ה סוסק"ג תמה בזה ע"ד הרא"ש, דלערב מבוי מבוי בפנ"ע דאסרי אהדדי משום שדירתן הוא ברה"ר כמו שדירת בני חצר במבוי, בזה בדין הוא דאף צוה"פ ודלת ל"מ, כמו דל"מ בפתח החצר שלא יאסרו על בני מבוי, והניח בצע"ג, - אך לכאו' ודאי דאף אם מערבין מבוי מבוי בפנ"ע ע"י פסין או צוה"פ, אכתי הן אוסרין זע"ז ברה"ר, דומיא דחצר הפתוחה למבוי בצוה"פ דאוסרת על בני המבוי, וכל מש"כ הרא"ש דמהני פסין או צוה"פ, היינו לערב כל מבוי ומבוי, שלא יאסרו זע"ז במבוי, ובזה שפיר מהני פסין או צוה"פ, דעי"ז חשיב כל מבוי כרשות בפנ"ע, ואין בני שאר המבואות אוסרין עליו. [↑](#footnote-ref-650)
650. אך צ"ע במש"כ הרא"ש להוכיח דמהני פסין או צוה"פ לערב מבוי מבוי בפנ"ע, ממש"כ התוס' בהא דלרחבה מערבין דצריך שיהא ביניהם צוה"פ או משהו מכאן ומכאן שלא יהא כל א' נפרץ במלואו למקום האסור לו, וכן כתבו על שיור עיר של רבים, וצ"ע דהיאך נלמד מדבריהם דמהני פסין או צוה"פ לחלק דיורין, הרי לא מצינו אלא דמהני פסין או צוה"פ שלא יהא נפרץ למקום האסור לו, ועמד ע"ז החזו"א בסימן צ"ה סק"ג בתו"ד, - והי' מקום לומר, דאף להך לישנא דמערבין רה"ר לרחבו לחצאין ולי"ב משום דריסת הרגל, אכתי לא עדיף ממבוי מבוי בפנ"ע דל"מ משום שהורגלו לערב יחד, ומהא דהתם מערבין לחצאין כשעשה צוה"פ או פסין, יש ללמוד דה"נ מערבין מבוי מבוי בפנ"ע כשעשה צוה"פ או פסין, - אך אכתי לא נתישב בזה מה שהביא הרא"ש כן גם מהא דבשיור בעיר של רבים עושה צוה"פ או פסין, וגם אי"ז מתישב בל' התוס' שכתבו דהא דבמערב לרחבה לחצאין צריך צוה"פ או פסין, הוא רק כדי שלא יהא פרוץ למקום האסור לו, ובאמת צ"ע דמה עדיף רה"ר לרחבה לחצאין דמהני ולי"ב משום איסור דיורין, ממבוי מבוי בפנ"ע דל"מ, - ולכאו' צ"ל דעיקר מכוון הרא"ש הוא להוכיח דאף במבוי מהני היתר פסין, וזה ע"ד מה שהוכיח ההגמי"י בשם המהר"ם מהא דמבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו ניתר בפסין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-651)
651. ולכאו' עיקר דברי החזו"א דחלוק בזה דין מבוי מדין רה"ר, מוכח כן מד' הב"י דס"ל דקי"ל דאף לרחבה אין מערבין אף שיש להן פתח אחר, וא"כ אף אי נימא דהא דמערבין מבוי לחצאין הוא כשיש לפנימים פתח אחר, אכתי חזינן דחלוק דין מבוי מדין רה"ר, ואמנם האהעו"ז שם כתב לפי דבריו דבאמת כשמערבין מבוי לחצאין, רק הפנימים מותרין אך החיצונים אסורין, ודוקא בחצר מהני לערבה לחצאין ולהתיר גם את החיצונים, וכתב להגי' כן בד' הטור שם, עיי"ש, (אך לכאו' דבריו שם קיימי במבוי שאינו מפולש דאין לפנימים פתח אחר, דאם יש לפנימים פתח אחר, דמי לרה"ר לרחבה, דדעת הטור דמערבין לחצאין).

     והבית מאיר בסימן שס"ג סל"א כתב דכל הא דמערבין מבוי לחצאין אף להסוברים דקי"ל דלרחבה אין מערבין, הוא רק במבוי סתום, אך מבוי מפולש דהרבים דורסין בו, אין מערבין אותו לחצאין אלא להסוברים דקי"ל דלרחבה מערבין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-652)
652. והאהעו"ז שם כתב לישב, דאף דהוי רגל המותרת, מ"מ כל הא דאינה אוסרת הוא משום דכופין על מידת סדום שלא יעברו שם, וכמו שאמרו בסוגיין דאחדא דשא, ואם יעברו שם ה"ה אוסרין זע"ז, - והדגמ"ר שם השיג ע"ז ממש"כ התוס' בסוגיין דסגי במה דאחדא דשא מלהשתמש בחיצונה, והכא הצריך ריו"נ שלא יעברו שם, וכ"כ הבית מאיר בסימן שס"ג סל"א, - והעצי אלמוגים בסימן שצ"ב סקי"ב השיג ע"ז ממש"כ הריטב"א בסוגיין דל"ב שתסגור דלתה ממש. [↑](#footnote-ref-653)
653. והמג"א שם בסו"ד כתב דע"י צוה"פ ודאי מהני, ומבו' דדבריו מעיקרא קיימי כשעשה לחי או קורה לעקמומיתו, וצ"ע דבכה"ג מ"ט באמת שרי, ומ"ש ממש"כ המג"א בסימן שצ"ב דאף דמערבין רה"ר לרחבה לחצאין, מ"מ לא סגי בזה בלחי או קורה ובעינן ב' פסין, ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן שצ"ב ס"ז. [↑](#footnote-ref-654)
654. והגר"א בסימן שנ"ח ס"ב כתב בדין קרפף יותר מבית סאתים שבא להקיפו לדירה, דלדעת התרוה"ד הדין נותן דיועיל שירצפו בסולמות דתורת פתח עליו, וחשיב דנתבטלה המחיצה, ואף שאמרו בסוגיין דכותל שרצפו בסולמות תורת מחיצה עליו, היינו להקל, וכמו שפירש"י, עכ"ד, וכ"ז הוא לדעת רש"י, דלהקל דנים דאי"ז מחיצה אלא פתח, אך לדעת התוס', אין הסולם מבטל כלל תורת מחיצה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-655)
655. ואמנם בד' המאירי שם צ"ע, דאף דבתחילת דבריו כתב דרק כשלא עירבו בני מרפסת הן אוסרין על בני חצר משום דהוו רגל האסורה, וע"ז ל"מ הא דסולם תורת מחיצה עליו, אך בהמשך דבריו כתב דאף אם עירבו בני מרפסת הן אוסרין על בני חצר, אף דהוו כרגל המותרת, משום דיש לבני מרפסת תשמיש בחצר, וצ"ע דהיאך יפרש למה שאמרו בסוגיין דאין בני מרפסת אוסרין על בני חצר משום דסולם תורת מחיצה עליו. [↑](#footnote-ref-656)
656. והב"י שם הק' ע"ד הרמב"ם, דמ"ט השמיט למה שאמרו בסוגיין דכשהמרפסת גבוהה י' אינה אוסרת, וכשאין המרפסת גבוהה י' היא אוסרת אף כשעשו דקה, ואך אם היא מגופפת עד י' אמות מהני דקה, והבית מאיר שם כתב דס"ל להרמב"ם דסוגיין אתיא כמ"ד דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, אך לפ"מ דקי"ל דאינה אוסרת שלא במקומה, א"א לפרש למימרא דרב נחמן ע"י גיפופין ופתח, דבכה"ג א"צ דקה, ובע"כ דקאי על התל והעמוד המשותף בין שניהם, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-657)
657. ובפירש"י לעיל כ"ו א' פירשה בע"א, והתוס' וש"ר שם תמה ע"ז, - ועי' בתורי"ד במש"כ לפרש דרב הונא לעיל שם פליג על אביי וס"ל דכל דא"א לערב יחד ל"ה שיור, וזהו שהוכיח מינה דמחיצה העשוי' לנחת לא שמה מחיצה, וע"כ אפשר להן לערב יחד. [↑](#footnote-ref-658)
658. והבית מאיר שם תמה במה שהעמיד השו"ע לד"ז בעיר של רבים שנתמעטה ועמדה על נ' דיורים, דאמנם לפירש"י דלא חשיב כעיר של רבים אלא בס' רבוא, בע"כ דהאיבעיא היא כשהיתה של ס' רבוא ונתמעטה, אך לדעת השו"ע דל"ב ס' רבוא, מ"ט העמידה בנתמעטה, הרי אף אם היתה מעולם עיר של נ' דיורים והיא קנין של רבים יש לנו לדון אם חשיבא כעיר של רבים. [↑](#footnote-ref-659)