1 אלו נזקים מחייבין בהרחקה, ובדין תשמיש שמכחו יהא נזק דגיר_ד, ובדין היזק הנעשה מרשותו שלא ע_י מעשהו ותשמישו
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

יום ועש"ק יתרו י"ז שבט תשע"ב

**א**

א] ב"ב די"ז:, איתמר הבא לסמוך בצד המצר, אביי אמר סומך ורבא אמר אינו סומך וכו', איכא דאמרי וכו' כי פליגי בשדה העשוי' לבורות, אביי אמר סומך וכו', ורבא אמר אינו סומך, ואפי' לר' יוסי וכו', אבל הכא אמר ליה כל מרא ומרא דקא מחית קא מרפית לה לארעאי.

וכתב הרמ"ה, ז"ל, אבל הכא מצי אמר לי' כל מרא ומרא וכו' הלכך אע"ג דבעידנא דקא חפר לי' ליתא לבור, כיון דאיתא לארעא גופה דמיתזקא הזיקא דקא ממעיט לה מתשמישא דעבידא לי', גירי הוא, עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בד' הרמ"ה, דטעמא דרבא דאינו סומך ואפי' לר' יוסי, הוא משום דחשבינן לי' כמזיק לגוף הקרקע, ואיכא תביעת הרחקה משום גוף הקרקע דמיתזקא הזיקא דקא ממעיט לה מתשמישא דעבידא לי'.

וכ"ה בעליות דרבינו יונה, ז"ל, ול"נ לפום ל"ק רבא אליבא דרבנן דוקא אמרה למילתי', דאלו לר' יוסי כיון דאינה עשוי' לבורות סומך, דל"ה גיר"ד, דליכא למימר כל מרא כו' שאין זה נקרא נזק עכשיו כיון שאינה עשוי' לבורות, אבל כשעשוי' לבורות הרי זה נזק דמזיק בארעי' ומקלקל בה לגבי בורו, אבל לדעת רבנן אע"פ שאינה עשוי' לבורות קאמר רבא דאינו סומך אע"פ שאין במעשיו היזק עכשיו הרי יהיה נזק להבא אם ימלך חברו ויחפור בור, מידי דהוה אנטיעת אילן שאין הנזק מצוי עכשיו אלא כשיתפשטו השרשים, עכ"ל, והרי דהא דאינו סומך הוא משום דחשיב כמזיק את גוף הקרקע.

ולפ"ז בפשוטו צ"ל, דאביי דפליג וס"ל דסומך, משום דליתא לניזק, הוא רק משום דפליג ביסוד הדברים על רבא, וס"ל דאף דכל מרא ומרא וכו' לא חשיב זה כנזק בגוף הקרקע, דאילו הי' מודה אביי דמכח הא דכל מרא ומרא וכו' חשיב זה כנזק בגוף הקרקע, ל"ה מתיר לסמוך משום דליתא לניזק, שהרי איתא לקרקע הניזוקת.

ב] אמנם הנה כתב הרמ"ה להלן בסוגיין אות כ"ו, ז"ל, וכי קא מקשינן וכו' מדרבנן נשמע לר' יוסי, דכ"ה דלטעמייהו דרבנן אע"ג דס"ל במילי דלאו גירי' על המזיק להרחיק את עצמו, ה"מ היכא דאיתי' לניזק וכו', אבל היכא דליתי' לניזק בההיא שעתא, סמיך ולא מצי אמר לי' למחר סמיכנא ומזקת לי, לר"י נמי דאית לי' במידי דהוי גירי על המזיק להרחיק את עצמו, ה"מ וכו' אבל היכא דבעידנא דקחפר האי ליתי' לבירא דהאיך אע"ג דכל מרא ומרא דקא מי קא מרפי לה לארעי' והו"ל גירי, "כיון דהאי הזיקא לא מזיק לי' לגופא דארעא אלא מחמת דלא חזיא לבורות" וכו' לא מצי למימר לי' למחר בעינא למסמך ולא חזיא ארעאי לבורות, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמ"ה, דאף דכל מרא ומרא וכו' ומרפי לי' לארעי', מ"מ אם ליכא לדין הרחקה כ"ז דליתא לניזק, א"צ להרחיק, משום דאין הנזק לגוף הקרקע אלא מחמת דלא חזיא לבורות, ונמצא לפ"ז דשפיר י"ל דאביי מודה לטעמא דכל מרא ומרא וכו', ומ"מ ס"ל דכיון דליתא לניזק א"צ להרחיק.

וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, גירסת רש"י ז"ל אמר לך אביי בא בידים שאני. ולא דייקא דהא אביי דאמר סומך לאו משום דלא מרפי לארעא הוא דאמר, אלא משום דכיון דליתא לניזק שהרי אין כאן בור, סומך, והכא נמי לא שנא, דודאי אפילו בסלע הבא בידים ליכא היזיקא אלא לענין בור, וכיון דליתיה לבור לאביי סומך, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א, וגם בעליות דרבינו יונה כתב דפליגי בזה המקשה והמתרץ, והמקשה ס"ל דאי ל"ב ראשון הרחקה בעלמא אפי' בשדה העשוי' לבורות משום דאין הניזק מצוי שם, אף בסלע הבא בידים לא שייך לחייב בהרחקה, כיון דאין הבור הניזק מצוי שם.

ג] ובביאור הדברים נראה, דהנה בעיקר הא דס"ל לאביי דהבא לסמוך בצד המיצר סומך משום דליתא לניזק, צ"ע, דלכאו' הגם דליכא להבור הניזק, הרי הא מיהא ה"ה מפסיד את הקרקע ופוחתה מדמי', ומ"ט לא יהא חייב להרחיק, ועד"ז צ"ע גם בשדה שאינה עשוי' לבורות דלדברי הכל סומך, דלכאו' הגם דאין השדה עשוי' לבורות מ"מ כל שמרפה את קרקעה שלא תהא ראוי' לבורות, הוא פוחתה מדמי', ומ"ט לא יהא חייב להרחיק, אך בזה יל"ד, דכיון דאינה עשוי' לכך, לא חשיב זה כנזק בקרקע, ודמי לצורם אוזן פרתו של חבירו דפטור משום דסתם שוורים לאו לגבי מזבח קיימי, אף שהוא פוחתה מדמי', ואכמ"ל.

ומצאנו הישוב לזה בתשו' הרא"ש כלל ה' סימן ג', הובא בס' שנות חיים, ז"ל, ועוד אפי' וכו' וגם שמעון נפסד בחלק המחיצות שאם היה בא למכור מקומו יפחתו דמיו מחמת שאינו ראשון כאשר הי' בתחלה, נראה לי שבשביל הפסד זה לא ימנע ראובן זה מלחלוק, שכל ההרחקות השנויות בב"ב היינו דוקא היכא דדבר הנסמך מזיק לשכנו בגוף ממונו, כגון הסומך בורו לשדה חבירו שהוא מזקיקו להרחיק כשיבוא לסמוך בור גם הוא אומר כל מרא ומרא מרעית לי לארעאי, וכן כל ההרחקות דלא יחפור או שמאפיל עליו או מחמת הריח או פסקת לחיותאי, אבל אדם הבונה בתוך שלו להשביח נכסיו ואינו מזיק לגוף ממון חברו אלא שמפחיתו מדמיו, כה"ג לא הצריכו חכמים להרחיק, כההיא דפ' לא יחפור עושה אדם חנות בצד חנותו של חבירו וכו' ואינו יכול למחות בידו, מפני שיכול לומר לו אתה עושה בתוך שלך ואני עושה בתוך שלי, ואע"פ שהדבר ידוע שהחנות של הראשון דמיו נפחתים שיותר הי' נמכר ביוקר כשלא הי' במבוי אלא חנות אחת, אעפ"כ אינו יכול למחות בידו, עכ"ל.

ולמדנו מד' הרא"ש, דעיקר דין הרחקת נזיקין, הוא רק בשהוא מזיק לתשמיש חבירו, אך כל שאינו מזיק לתשמישו אלא שהוא מפסידו הפסד ממון בעלמא, לא הצריכוהו חכמים להרחיק, ואשר ע"כ שפיר הבא לסמוך בצד המיצר סומך, דהגם דהוא מזיק לקרקע ופוחתה מדמי', מ"מ כיון שאינו מזיק לתשמיש חבירו, שהרי עדיין ליתא לבור הניזק, א"צ להרחיק.

ד] ולפ"ז נראה, דגם לדעת רבא דאינו סומך משום דכל מרא ומרא וכו', וחשיב זה כנזק בגוף הקרקע, הרי הא מיהא כל דין הרחקת נזיקין שבזה, הוא רק משום דמזיק לתשמיש הבורות שהי' לו בקרקע, שהרי ליכא דין הרחקת נזיקין אלא בשמפסיד לתשמיש חבירו.

ואשר זהו שכתבו הרמ"ה ודעימי', דאי נימא דכל דליתא לניזק ליכא לדין הרחקת נזיקין, ל"מ הא דכל מרא ומרא וכו' לחייבו להרחיק, והיינו משום דהא דבדליתא לניזק ליכא לדין הרחקת נזיקין, הוא משום דלא חייבו חכמים בהרחקה אלא משום תשמיש הקיים עכשיו, ולא משום תשמיש שיבא למחר, וע"כ כיון דכל דין ההרחקה בבור הוא רק משום דמזיק לתשמיש הבורות, ע"כ אי נימא דליכא תביעת הרחקה אלא מכח תשמיש קיים, א"צ להרחיק מכח היזק תשמיש הבורות, דאף דההיזק נשלם כבר עכשיו, מ"מ כיון דאין ההיזק אלא לתשמיש הבורות שעדיין אין הניזק משתמש בו, א"צ להרחיק.

ה] ואמנם בד' רבינו יונה מבו', דהמתרץ דבא בידים שאני, ס"ל דכיון דמרפי לארעי' רפוי הניכר חשיב כנזק, וגם לדעת אביי צריך להרחיק, ומבו' דאיהו ס"ל דהגם דלדעת אביי ליכא תביעת הרחקה בדליתא לניזק, מ"מ כל דהוא מרפה לארעי' רפוי הניכר וחשיב זה כנזק בגוף הקרקע, ה"ה חייב להרחיק.

ונ' בביאורו, דאיהו ס"ל דהא דלאביי הבא לסמוך סומך משום דליתא לניזק, לאו היינו משום דליכא תביעת הרחקה אלא מכח תשמיש קיים, אלא היינו משום דכל דליתא לניזק ליכא אכתי מעשה נזק, וע"כ ליכא ע"ז תביעת הרחקה.

ולפ"ז נמצא, דאילו הי' מודה אביי להא דכל מרא ומרא וכו' דחשיב זה כנזק בגוף הקרקע, הי' מודה דאינו סומך, דהגם דאכתי ליכא לתשמיש הבור, מ"מ חשיב זה כמעשה נזק, כיון דהוי הנזק בגוף הקרקע, ובע"כ דהא דס"ל לאביי דסומך הוא משום דס"ל דרפוי הקרקע שאינו ניכר, לא חשיב כנזק בגוף הקרקע, אלא כנזק לבור, וע"כ נמצא דכ"ז דליתא לבור ליכא אכתי מעשה נזק, ואשר ע"כ מודה אביי בסלע הבא בידים דמרפי לארעא רפוי הניכר, דחשיב זה כנזק בגוף הקרקע, וכבר איכא מעשה נזק, וע"כ הוא חייב להרחיק.

**ב**

ו] והנה לקמן בסוגיין מפרשינן טעמא דרבנן דמרחיקין את החרדל מן הדבורים, דס"ל דדבורים לחרדל לא מזקי לי', אי בבינתא לא משכח"ל ואי בטרפא הדר פארי, ובחי' הרשב"א שם פירש, ז"ל, אי בטרפא הדר פארי ובכל שעה שהוא פורה הוא נלקט, ואע"פ שאוכלין ממנו מעט בין פרי' ללקיטה דבר מועט הוא ואי"ז נזק של כלום, עכ"ל.

וצ"ב, דמה לי דאי"ז אלא דבר מועט, אטו מותר להזיק את חבירו דבר מועט, וא"כ מ"ט ליכא תביעת הרחקה מכח היזק דבר מועט זה.

ונ' לפרש בזה עפמש"נ, דליכא דין הרחקת נזיקין משום כל נזק שמזיק לחבירו, אלא כשמזיקו לתשמישו, ובזה הוא דאמרינן דכיון דאין אוכלין אלא דבר מועט ואין עיקר החרדל ניזוק, לא חשיבי כמפסידין את תשמיש החרדל, וליכא בזה תביעת הרחקה.[[1]](#footnote-2)

ועד"ז נ' לדון גם לפ"מ שפירשו ש"ר דהא דהדר פארי היינו שחוזר וצומח וליכא היזק, די"ל דבדיני מזיק דעלמא אי"ז טעם לפטרו, דמ"מ כיון שהן אוכלין את העלים הללו, יש לחייב את הבעלים, ול"מ מה שצומחים לו עלים אחרים תמורתם, ורק בדיני הרחקת נזיקין הוא דאמרינן, דכיון דהדר פארי אינם מפסידים את תשמיש החרדל, וע"כ לי"ב תביעת הרחקה.

ונ' דמה"ט דעת ר' יוסי דגם הדבורים חשיבי כמזיקין להחרדל, דלא פליג במציאות הדברים על רבנן, אלא דס"ל דאף דהדר פארי, מ"מ חשיבי כמזיקין עכשיו, ובזה הוא דפליגי רבנן וס"ל דלגבי דין הרחקת נזיקין לא סגי בהיזק זה, וכמש"נ.

ז] ומצאנו הדברים מבוארים כן בנתיה"מ סימן קנ"ה סקי"ח, ז"ל, וכן הא דב"ב דף י"ח בסוגיא דחרדל קשה, הא כשהדבורים אוכלין החרדל או היונים בשדות, שורו ממש הוא ומד' אבות נזיקין הן, ואמאי אמרי רבנן דא"צ להרחיק ומשמע דאפילו בדיעבד פטורים וכו', עכ"ל, וצ"ב שהרי טעמא דרבנן הוא משום דדבורים לחרדל לא מזקי לי' וכו', וא"כ מאי קשיא לי' להנתיה"מ דשורו ממש הוא, ואמאי א"צ להרחיק ואינו חייב לשלם.

ומבו' בד' הנתיה"מ כמש"נ, דכל הא דס"ל לרבנן דדבורים לחרדל לא מזקי לי', הוא רק כלפי דין הרחקת נזיקין, דכיון דאינם מפסידין את תשמיש החרדל א"צ להרחיק, אך אילו הוה מצינו לחייבו מדין שן, ל"ה מהני ע"ז הא דהדר פארי, דבדיני מזיק דעלמא אי"ז טעם לפטור, וכמש"נ.

ח] אמנם יש להעיר ע"ז מד' הרשב"א לקמן שכתב, ז"ל, ונהי דבעל דבורים פטור מתשלומי נזק שמזיקין לחרדל "ואפי' לר"י דאמר דדבורים מזקי לחרדל" משום שאינן בני שמירה, עכ"ל, ומ' בדבריו דלרבנן פשיטא דאינו חייב לשלם משום דדבורים לא מזקי לחרדל, והרי דמכח הא דדבורים לא מזקי לחרדל אף אין לחייבו מדין שן.

והנה אמנם יש לדחות דמכוון הרשב"א הוא, דלרבנן דדבורים לא מזקי לחרדל, ובדיני הרחקת נזיקין ליכא תביעה על בעל הדבורים, הרי דמכח זה גם אינו חייב בתשלומין מדין שן, כיון דעל הניזק להרחיק את עצמו, וכמש"כ הרמב"ן בקונט' דינא דגרמי, דכל דעל הניזק להרחיק את עצמו אין לחייבו מדין מזיק ומדין גרמי, וגם אין לחייבו על מה שגפניו מתערבים מדין שור, וע"כ לא הוצרכנו להא דלאו בני שמירה נינהו כדי לפטרו מתשלומין, רק לדעת ר' יוסי דדבורים מזקי לחרדל ובדיני הרחקת נזיקין איכא תביעה על בעל הדבורים.

אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי לפ"מ שדן הרשב"א לחייב בדבורים משום שן, לכאו' אין לפטור בזה מכח הא דעל הניזק להרחיק את עצמו, שהרי בכל שן שבאה לרשות חבירו לא אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, וה"נ הכא דכוותה, ובע"כ דמכוון הרשב"א דלרבנן אין לחייבו מדין שן, כיון דלא חשיב זה כנזק כלל, וצ"ע בזה.

**ג**

ט] והנה בחי' הרמב"ן לקמן דכ"ו. כתב בדין הרחקת ד' אמות משום עבודת הכרם, דאם באו שניהם ליטע מרחיק זה ב' אמות ונוטע וזה ב' אמות ונוטע, וכ"כ בחי' הר"י מיגש שם, אך דעת הרמ"ה ורבינו יונה וש"ר שם, דכל א' מרחיק ד' אמות.

ובחזו"א סימן י"ד סק"ו כתב דטעם פלוגתתם, דהסוברים דכל א' מרחיק ד' אמות הוא משום דאין אדם חייב להניח כניסת מחרישתו לתוך שדהו אף שאין לו הפסד בדבר, והסוברים דכל א' מרחיק ב' אמות ס"ל דכגון זה כופין על מידת סדום, כיון דב' אמות סמוך לאילן לחרישה קאי ואין לו הפסד בחרישתן כ"א ריוח אינו יכול למחות בידו, וכתב לפ"ז דלדעה זו רשאי ראובן לחרוש ב' אמות של שמעון ואינו יכול למחות בידו, עכ"ד.

אמנם הנה בחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ואם קדם אחד מהם באילנותיו ובא חברו עכשיו ליטע, צריך להרחיק כל אותן ד' אמות שהרי החזיק זה ואינו יכול לומר לו הרחק אילנותיך, ומ"מ אם רצה הלה לישב שם ולשמור שלא יכנוס הלה לתוך שדהו יושב ושומר או עושה לעצמו גדר בנתיים, שהרי לא החזיק בשדהו של זה, ואפילו באחין שחלקו אין לו לבעל כרם בשדה לבן כלום אלא בדעלו אהדדי וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף במקום שאינו יכול לחייבו להרחיק, מ"מ בידו למנעו שלא להכניס מחרישתו, ואין בזה משום כופין על מידת סדום, ואפ"ה ס"ל דכשבאו ב' לנטוע בב"א אין כל א' מרחיק אלא ב' אמות, והנה אמנם בהמש"ד הרמב"ן שם מבו' דכל שהרחיקו כל א' ב' אמות, החזיק להכניס מחרישתו לשדה חבירו, אך נראה דהיינו רק בסתמא דמתרצה כל א' שיכניס חבירו מחרישתו לשדהו ויכניס הוא מחרישתו לשדה חבירו, אך ודאי בידו למחות בו שלא להכניס מחרישתו, וכנ"ל.

ובאמת דגם לדעת ש"ר דכל א' מרחיק ד' אמות, ג"כ מבו' בד' הרמ"ה ורבינו יונה דהטעם הוא משום דאם לא ירחיק כל א' אלא ב' אמות יהא היזק לחבירו, והרמ"ה כתב דהיינו משום דלא ניח"ל להשתמש בהדי בסירוגין דילמא פגעינן בהדדי ומזקי אהדדי, וגם משום דמזיקו שאינו יכול לזרוע באותם ב' אמות משום כלאים, אך טעם זה אינו רק בגפנים ולא בשאר אילנות, ואמנם דבשאר אילנות ה"ה מפסידו אם יבא לזרוע שם זרעים והוא מזיקו במחרישתו, וכמש"כ רבינו יונה, ורבינו יונה כתב דהוא משום שיכול לזרוע ירקות באותן ד' אמות שהרחיק משם האילנות, וכ"כ הנימו"י, ומבו' בדבריהם דבלא ה"ט ליכא תביעת הרחקה שלא יכניס מחרישתו בשדהו, אך בד' הריטב"א והר"ן נ' דגם בלא ה"ט איכא תביעת הרחקה שלא יכניס מחרישתו בשדהו, עיי"ש, ועי' גם בפרישה סימן קנ"ה שנקט דיש לחייבו להרחיק אילנותיו גם כדי שלא יכניס מחרישתו בשדהו, עייש"ה.

י] ונ' הטעם בזה, דהנה בהך דינא דצריך להרחיק ד' אמות מפני עבודת הכרם, נתחדש, דהגם דהאילן עצמו אינו מזיק כלל לחבירו, מ"מ כיון שמכח תשמיש האילן דרך הוא שמכניס מחרישתו לשדה חבירו ומזיקו, איכא תביעת הרחקה על גוף האילן, דחשיב האילן עצמו כתשמיש המזיק לו, ול"מ למימר דיטע אילן ולא יכניס מחרישתו, וכמש"כ הראשונים, אך אם לא הי' תביעת הרחקה על גוף האילן, ל"ה מצי לחייבו להרחיק את האילן מכח תביעתו שלא יכניס מחרישתו, שהרי הוא אומר שלא יכניס מחרישתו שלא ברשות.

וכ"ה בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, וכיון דמרחיק מפני עבודת הכרם שלא יזיקנו למחר בשווריו כשיחרוש, ואע"פ שאין הנזק במה שעושה עכשיו אלא בשוורים דההיא שעתא, שמעינן מינה שכל דבר המוכן והעומד להזיק אפי' בדברים שהם חוץ ממנו מעתה מעכבין עליו להרחיקו, וזה כלל גדול לדינים אלו, עכ"ל.

ועי' גם ברמ"ה לקמן ד"כ: אות ו' שהאריך בזה, דכל שיזיקו לבסוף בהיזק דגירי', מצי לעכב עליו מהשתא, והיינו דהגם דלדעת ר' יוסי ליכא תביעת הרחקה אלא בגיר"ד, לאו היינו דרק על מעשה דגיר"ד יש תביעת הרחקה, אלא איכא תביעת הרחקה גם על תשמיש שמכחו יזיקו לבסוף בהיזק דגיר"ד, וע"כ אף דהשתא אי"ז גיר"ד, מצי לעכב עליו מהשתא, ועי' גם בד' הרמ"ה והריטב"א לקמן די"ט. בדין הרחקת זרעים ומחרישה, שכתבו כן,[[2]](#footnote-3) ועמש"נ בזה באורך להלן ענף ה'.

ועד"ז מתפרש גם מש"כ הראשונים לקמן דכ"ו. דהא דצריך להרחיק אילנות מן הגפנים, הוא משום דהוי גיר"ד, דכשרואה בעל האילן עופות יושבין על האילן מפריחן והולכין ויושבין בגפן, והיינו דכיון דמכח תשמיש האילנות יבא להזיקו בגירי, איכא תביעת הרחקה על גוף האילנות.

יא] ושמעתי מהגרא"א לפרש בזה למש"כ התוס' בב"ק ד"ק: דהא דצריך להרחיק ד' אמות מפני עבודת הכרם, הוא אף לדעת ר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, משום דמודה ר"י בגירי דילי', והכא גירי דבעל כרם הם דחשדינן ליה שלא יביא מחרישתו בשדה חבירו, עכ"ד, וצ"ב דמה הוצרכו בזה להא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הרי בלא"ה ודאי דאינו רשאי להכניס מחרישתו לשדה חבירו, שהרי הוא מזיק בידים ועושה בתוך של חבירו.

אך פשוט דהביאור בזה הוא ע"פ הנ"ל, דהגם דודאי אינו רשאי להכניס מחרישתו לשדה חבירו, אך מ"מ הא דמצי לתבעו שירחיק את האילן, הוא רק מדינא דהרחקת נזיקין, דאית לי' תביעת הרחקה על תשמיש האילן, כיון דמכחו הוא מכניס את מחרישתו, אך בלא זה ל"ה מצי לתבעו להרחיק את האילן, שהרי הוא אומר שלא יכניס את מחרישתו, ולא יזיקנו, וכל הא דמצי לתבעו להרחיק את האילן, הוא רק משום דחשבינן לי' להאילן עצמו כתשמיש המזיק ואיכא תביעת הרחקה על גוף האילן, וע"כ רק משום דמודה ר"י לדין הרחקת נזיקין בגיר"ד, הוא דהוא חייב להרחיק, דאילו הוה פליג ר' יוסי על דין הרחקת נזיקין בכל גווני, הרי דהגם דלא הי' רשאי להכניס מחרישתו, מ"מ ל"ה מצי לתבעו להרחיק את גוף האילן, וז"ב.

יב] ומה"ט הי' נראה, דלמ"ד דהבא לסמוך סומך, הרי דכל שנטע אילן סמוך לשדה בור, ואח"כ זרע חבירו את שדהו א"צ להרחיק, דאף דלא זכה בשדה חבירו ואינו רשאי להכניס לשם מחרישתו, אם לא החזיק בכך, מ"מ ליכא תביעת הרחקה על גוף האילן, כיון שסמך אותו קודם שבא חבירו.[[3]](#footnote-4)

ועד"ז הי' נראה גם בדינא דהרחקת אילנות מן הגפנים, דאף להסוברים דהא דחשיב כגיר"ד הוא משום דבעל האילן מפריח את העופות, מ"מ אם קדם וסמך את האילנות, למ"ד דהבא לסמוך סומך, א"צ להרחיקן, דהגם דודאי אינו רשאי להפריח את העופות על הגפנים, מ"מ ליכא תביעת הרחקה על האילנות, כיון שסמכן קודם שבאו הגפנים.

אך בחזו"א סימן י"ד סק"ה כתב בדינא דהרחקת אילנות מן הגפנים, דל"מ מה שקדם וסמך את האילנות, כיון דאכתי הוא אסור להפריח את העופות, עיי"ש שדן בזה, ונ' דיל"פ בזה גם לפמש"נ, די"ל דל"מ סמיכה בהיתר אלא משום דעי"ז לא חשיב כמזיק, אך כל דעל ההיזק עצמו ל"מ סמיכתו, ל"מ הסמיכה כלל.

ושמעתי מהגרא"א לדון עוד בזה, די"ל דהא דסמיכה בהיתר מהניא, הוא משום דבכה"ג על הניזק להרחיק את עצמו, וכאשר כן נ' מלישנא דגמ' לקמן די"ח: דמכלל דר"י סבר על הניזק להרחיק את עצמו, ולחד פירושא ברמב"ן היינו בלוקח, דכיון דסמך בהיתר על הניזק להרחיק את עצמו, וע"כ בהני גווני דכלפי ההיזק עצמו ליכא סמיכה בהיתר, ואין על הניזק להרחיק את עצמו, הדר דינא דאיכא תביעת הרחקה גם על התשמיש שסמך בהיתר, ודו"ק.[[4]](#footnote-5)

ושוב העירוני דיש לפקפק בזה, דהגם דבכה"ג אין על הניזק להרחיק את עצמו כלפי עיקר ההיזק, אך כלפי תביעתו לקצוץ את האילן, י"ל דשפיר אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, ולאו כל כמיני' לסמוך את תשמישו ולחייב את בעל האילן לקצוץ את אילנותיו, ודו"ק.

יג] ולפ"ז נראה, דע"כ כל הא דאית לי' תביעת הרחקה על האילן, הוא רק היכא שהוא ניזק בהכנסת המחרישה, דמכח זה חשבינן לי' להאילן עצמו כתשמיש המזיק, ואיכא ע"ז תביעת הרחקה, אך כל שאין הכנסת המחרישה מזקת, הרי דהגם דודאי אינו רשאי להכניס מחרישתו שלא ברשות חבירו, מ"מ ליכא תביעת הרחקה על האילן, דהאילן אינו תשמיש המזיק כלל, ול"מ למימר לי' שירחיק את אילנו מכח מה שאסור לו להכניס את מחרישתו לשדהו, שהרי מצי הלה לומר שלא יכניס את מחרישתו שלא ברשות, וכל הא דצריך להרחיק את האילן ול"מ למימר שלא יכניס את מחרישתו, הוא רק משום דחשבינן להאילן עצמו כתשמיש המזיק, וכ"ז הוא בגוונא שהכנסת המחרישה מזקת לתשמיש חבירו, אך היכא שאינה מזקת לו, לא חשיב האילן כתשמיש המזיק, וליכא תביעת הרחקה על גוף האילן, וז"ב.

**ד**

יד] ונ' דכ"ה דחלוק דין הרחקת נזיקין מדיני מזיק דעלמא, דליכא תביעת הרחקת נזיקין על הפסד ממון אלא על הפסד תשמיש, ה"נ הוא להיפך, דאף בגוונא דבדיני מזיק דעלמא לא חשיב כנזק, מ"מ כל דחשיב דמפסיד לתשמישו ה"ה חייב בהרחקה.

ובזה נראה לבאר מש"כ הרי"ף בפירקין, ז"ל, ועוד אפי' בעל דבורים קדים לאו גירי' דבעל חרדל נינהו, דכי שדי ביניתא בעפרא לא משכחא לי', ואי לבתר דסליק לאו גירי' נינהו ולאו גרמא דגירי' נינהו אלא גרמא בעלמא נינהו, עכ"ל.

ובהג' חו"י שם כתב, ז"ל, צ"ע למה לי' זה, דפשיטא דהיזק חרדל לדבורים מה שהדבורים אוכלים אח"כ דבשם לאו גירי דבעל חרדל הוא, עכ"ל.

וביותר צ"ע בד' הרשב"א לקמן בסוגיין שכתב, ז"ל, ומתוך הדוחק יש לי לומר דריח החרדל מחדד פי הדבורים וממקומו הוא מזיקן, ועדיין אינו מתיישב בעיני דא"כ גירי דידי' נינהו ואמאי פליג ביה ר' יוסי דהא מודה ר' יוסי בגירי, עכ"ל, ולפ"ד הרי"ף דהא דחרדל ל"ה גירי הוא משום שאינו מזיק עד אחר שיגדל, מיושב קו' הרשב"א, וצ"ע דאף אם ריח החרדל מחדד פי הדבורים, מ"מ מ"ט יהא חשוב זה כגירי, הרי הנזק הוא במה שאוכלין הדבורים את הדבש, ונזק זה אינו גירי.[[5]](#footnote-6)

טו] ונ' הישוב לזה, דבאמת בלישנא דגמ' ובל' הראשונים מבו' דתביעת ההרחקה על בעל החרדל הוא משום שהוא מזיק את הדבורים, ולא משום שהוא מזיק את הדבש, וע"כ שפיר נקטו הרי"ף והרשב"א דאם היזק הדבורים הי' בגירי, הי' מודה ר' יוסי דחייב להרחיק.

ובטעמא דמילתא דחשבינן דההיזק הוא על הדבורים נראה, דאמנם בדיני מזיק דעלמא ודאי דלא חשיב זה כהיזק להדבורים אלא כהיזק להדבש, והמאכיל את הדבורים חרדל בידים, נ' דאינו חייב לשלם להבעלים את הפסד הדבש, ולא מיבעיא לרבנן דלא דייני דינא דגרמי, אלא אף לר"מ דדאין דינא דגרמי י"ל דליכא בזה לתנאי גרמי, ואכמ"ל, אך בדיני הרחקת נזיקין, כיון שגורם שיאכלו הדבורים את הדבש, חשבינן לי' כמזיק את הדבורים שלא יהיו ראויים למלאכתם לעשות הדבש, וע"כ איכא בזה תביעת הרחקה מכח היזק הדבורים עצמם.

**ה**

טז] במה שהבאנו לעיל סקי"א ד' הרמ"ה, דכל שיזיקו לבסוף בהיזק דגירי מצי לתבעו להרחיק מהשתא, והיינו משום דגם לדעת ר' יוסי איכא תביעת הרחקה על תשמיש שמכחו הוא ניזק בהיזק דגיר"ד, ונת' דיש ללמוד כן גם מהא דמרחיקין את האילן מפני עבודת הכרם ומהא דמרחיקין את האילנות מן הגפנים משום דבעל האילנות מפריח את העופות, יש להוסיף בזה דברים.

דהנה בד' התוס' בסוגיין בד"ה דיקא נמי, מבו' לפ"מ שפירש המהרש"א בדבריהם, דהגם דבגפת וכו' א"צ להרחיק לדעת ר' יוסי אף אם הבא לסמוך אינו סומך, משום דאי"ז גיר"ד, מ"מ ברפת בקר הי' צריך להרחיק גם לדעת ר' יוסי, אלמלי הא דדירה שאני, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהגם דסמיכת הרפת אינה גיר"ד, מ"מ כיון שמכח זה יזיקנו למחר בהיזק דגירי, ה"ה צריך להרחיק, והרי בלא"ה כתב הרמ"ה לקמן ד"כ: דחנות ורפת בתחילתן ל"ה גיר"ד, והא דצריך להרחיקן, הוא משום דלאחר זמן הוא מזיקו בגירי.

וכ"ה מבו' גם בד' רבינו יונה בשלהי סוגיין שדן לאסור לפתוח חלון לחורבתו של חבירו גם לדעת ר' יוסי, משום דהיז"ר הוי כגירי, והרי דאף דבשעת פתיחת החלון אינו מזיקו בגירי, מ"מ כיון דיבא מזה לבסוף להיזק דגירי, ה"ה צריך להרחיק.

יז] אך ילה"ע בזה בד' הרשב"א, שכתב בסוגיין דהא דפריך לרבא מגפת וכו', הוא רק לדעת רבנן, אך לדעת ר' יוסי ניחא הא דמותר לסמוך משום דאי"ז גיר"ד, והנה הרי הרשב"א בסוגיין בההיא דדירה שאני נקט בתי' בתרא דגם לדעת אביי הוא צריך להרחיק את הגפת כשבנה חבירו כותל, משום דאין דין קדימה לנזקין דגירי, והרי דס"ל דכשבנה חבירו כותל חשבינן להגפת המזקת כגירי, ואפ"ה קודם שבא הניזק מותר לסמוך אף לדעת רבא דהבא לסמוך אינו סומך, משום דהשתא לאו גירי הוא, ולא אמרינן דכיון דמכח תשמיש זה יזיקנו למחר בהיזק דגירי, ה"ה אסור לסמוך.

ושמא י"ל דהרשב"א דכתב דפריך רק לדעת רבנן, אזיל כדעת רבינו יונה דאף אחר שיבא הניזק לא חשיב כגירי, והרשב"א לקמן בתי' בתרא אזיל כמסקנתו לקמן דכ"ב: דפליג ע"ד רבינו יונה וס"ל דאף כשסומך קודם שבא הניזק חשיב כגירי, וע"כ כתב דהגם דלדעת אביי מותר לסמוך משום דהבא לסמוך סומך, מ"מ כשבא הניזק צריך להרחיק, דאין קדימה לנזקין דגירי, וצ"ע בזה.

יח] והנה הרשב"א לקמן דכ"ב: הביא ד' רבינו יונה דכשסומך קודם שבא הניזק לא חשיב כגיר"ד, וכתב ע"ז, ז"ל, ולדידי ק"ל דהא זרעים וכו' אלא דכל שהוא מזיק ממקום הנחתו חשבינן גירי' והני נמי ממקום הנחתן הן מזיקין, וי"ל דמ"מ לא חשיבי גיר"ד אלא כשהניזק מצוי בשעת הנחתו וכו', וכ"ז איננו שוה לי, ועוד נראה לי דבגפת וסיד וכל שיש בו היזק דגירי' אע"פ שקדם וסמך כל שבא חברו לבנות כותל כופה אותו ומסלקן שאין קדימה לניזקין דגירי' וכו' וכ"ש שאם סילק את הראשונים דאין מחדש שם אחרים, עכ"ל, וצ"ע דאחר שנחלק מתחילה ע"ד רבינו יונה וכתב דאסור לסמוך משום דחשיב כגיר"ד, א"כ מהו שדן בקדם וסמך אם צריך להרחיק.

ויש שפירשו בזה, דמכוון ד' הרשב"א הוא דאף אי נימא כד' רבינו יונה דבשעת סמיכתו לאו גיר"ד הוא, מ"מ כשבא חבירו לבנות כותל ודאי דחשיב כגיר"ד, וע"כ הוא צריך להרחיק, והנה לפ"ז מתבאר מד' הרשב"א, דהגם דכשיבנה כותל הו"ל גיר"ד, מ"מ שרינן לי' לסמוך מתחילה, אף דמכח זה יהא היזק דגיר"ד, וזה דלא כמש"נ.

אמנם נ' דאין לפרש כן בד' הרשב"א, דמלבד דבד' הרשב"א נ' שלא הסכים כלל לד' רבינו יונה, ורחוק לומר דמש"כ אח"כ בסתמא הוא רק לד' רבינו יונה, גם הרי דעת רבינו יונה גופי' היא דגם אחר שבא הניזק לא חשיב כגיר"ד משום דכלו מעשיו, וא"כ לפ"מ שדן הרשב"א לפרש לד' רבינו יונה דכשאין הניזק מצוי בשעת הנחתו לא חשיב כגיר"ד, בדין דגם אחר שבא הניזק לא חשיב כגירי, ומ"ט הוא צריך להרחיק.

אך ביאור ד' הרשב"א למדנו ממש"כ בהמש"ד ע"ז, ז"ל, גם לעיקר פסק הלכה שפסקו כאביי תמיהא לי דהא קי"ל דכל אביי ורבא הלכה כרבא וכו', ומיהו הרז"ה ז"ל פי' וכו' דלמסקנא אמרינן דהא רבא מודה בכולהו לבר מבא לחפור בור ומשום דכל מרא ומרא מרפי לארעי' וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דטעמא דר"ח דמותר לסמוך הוא משום דקי"ל כאביי, וצ"ע שהרי לעיל מינה פירש דטעמו הוא משום דל"ה גיר"ד, ובע"כ דבאמת ב' דרכים הם, דרבינו יונה פירש דטעמו הוא משום דלא חשיב כגיר"ד, והרשב"א פליג ע"ז, ואח"כ דן לפרש בע"א דטעמו הוא משום דקי"ל דהבא לסמוך סומך, ולפי דרך זו כתב דמ"מ כשבא הניזק צריך להרחיק משום דאין קדימה לניזקין דגירי, וז"ב.

**ו**

יט] והנה בתשו' הרא"ש כלל צ"ח סימן י' כתב, דהיז"ר הוי גיר"ד, שכל בני בית רואין דרך חלונות תשמיש חבירו, ול"ד לנמי' שמא לא תבא הנמי', אבל בני בית מצוין בבית תדיר, עכ"ד.

ומבו' בד' הרא"ש, דכל הא דאיכא תביעת הרחקה על החלון, הוא רק משום דהחלון עצמו מזיקו בגיר"ד, דכיון דבני בית מצויין בבית תדיר, חשיב דהחלון מזיק בגיר"ד, וזהו שהוצרך לחלק מסולם, דלא חשיב כמזיק בגיר"ד, אלמלי הא דבאה הנמי' מיד, משום דשמא לא תבא הנמי'.

וצ"ע דמה הוצרך לזה, הרי אף אם ל"ה בני הבית מצויין בבית תדיר, מ"מ הי' לנו לחייבו לסתום החלון, ול"ד לסולם, והיינו משום דבסולם ליכא עלי' תביעת הרחקה מכח היזק הנמי', דהנמי' אינה שלו ולא הביאה הוא לשם, וע"כ בעינן שהסולם עצמו יחשב כמזיק בגיר"ד, ובזה הוא דאמרינן דאלמלי הא דזימנין וכו', אין היזק הסולם בגיר"ד, אך בחלון הרי אף אם החלון עצמו ל"ה מזיק בגיר"ד, מ"מ הרי היזק בני הבית הוא בגיר"ד, ונמצא דמכח החלון יזיקוהו לבסוף בגיר"ד, ודמי לכל הני דוכתי דחייב להרחיק אף תשמיש שאינו מזיקו בגיר"ד, משום דמכחו יהא ניזק לבסוף בהיזק דגיר"ד.

כ] ונ' לישב, דבחלון ליכא כלל תביעת הרחקה על ראיית בני הבית, דליכא תביעת הרחקת נזיקין להוציא את האדם מביתו,[[6]](#footnote-7) או משום דמה שהוא רואה כשהוא בביתו, הוי זה הזיקא דממילא, ולא חשיב זה כמעשה מזיק המחייב בהרחקה, וע"כ ס"ל להרא"ש דגם ליכא תביעת הרחקה על החלון, מכח דההיז"ר הוי היזק דגירי, שהרי על ההיז"ר גופי' ליכא תביעת הרחקה, וכל תביעת ההרחקה שעל החלון, הוא משום דהחלון עצמו מזיקו בגיר"ד, ודומיא דסולם דמזיקו בגיר"ד ע"י הנמי', וע"כ הוצרך הרא"ש לפרש דהא דחשיב כגיר"ד הוא משום דבנ"א מצויין בבית.

כא] ועיקר הך מילתא מצינו בקונט' הגרע"א שכתב בדעת רש"י לעיל ד"ז:, ז"ל, לדינא למה דקיי"ל כר"י דבעי' גירי, כל שנעשה ברשות הוי אח"כ היזק דממילא ולא הוי גיר"ד, אף דבנ"י כתב לחלק דדוקא בגפת דל"ה גיר"ד אם סמך מקודם כיון דאינו עושה מעשה אח"כ, אבל בחלון שהוא בעצמו בראיתו מזיקו בכל שעה בזה אף שעשה החלון מקודם מקרי גיר"ד, מ"מ י"ל דרש"י ס"ל כדעת הי"א [שהובא בהגהת שו"ע סי' קנ"ד סט"ז] דגם בחלון לא מקרי גיר"ד, עכ"ל.

ונראה דהטעם בזה הוא כמש"נ, דהגם דהאדם הרואה בחלון הוי זה גיר"ד, אך ליכא תביעת הרחקה ע"ז, וכל תביעת ההרחקה היא על החלון דהוא חשיב כגיר"ד, וע"כ כל שפתח החלון בשעה דליתא לניזק, לא חשיב כגיר"ד.

אך שמעתי לפרש בזה בע"א, דעיקר הנזק דבהיז"ר הוא במה דמכח זה אינו יכול להשתמש בתשמישי הצנע, והיזק זה אינו ע"י ההסתכלות בפועל, אלא ע"י החלון, שמכחו הוא חושש שיראוהו ואינו משתמש בתשמישי הצנע, ודו"ק.

ובד' הגרע"א מבו' שפירש כן בד' הרמ"א בסימן קנ"ד סט"ז דבהי' כותל מפסיק ונפל הכותל א"צ לסתום החלון, משום דהוי הזיקא דממילא, ובד' תשו' הגאונים שהביא הב"י שם ובד' הרמ"א בדרכי משה שם מבו' דהטעם הוא משום דלא חשיב כגיר"ד, והיינו דהגם דהפותח חלון בדאיכא לניזק חשיב כגיר"ד משום דעי"ז הוא ניזוק בהיז"ר, דומיא דסולם דחשיב כגיר"ד משום היזק הנמי', מ"מ כל שפתח החלון כשהי' כותל מפסיק, לא חשיב החלון כגיר"ד, וע"כ א"צ לסתמו.

כב] והנה אמנם דעת הרא"ש בתשו' שם דאף דפתח החלון בעוד הבית המפסיק קיים ה"ה צריך לסתמו, ולכאו' נשמע מינה דס"ל דתביעת ההרחקה על חלון, היא מכח דההיז"ר הוי גיר"ד, וע"כ אף בכה"ג דפתח את החלון בעוד הבית המפסיק קיים ולא חשיב החלון עצמו כמזיק בגיר"ד, מ"מ הוא צריך לסתמו, משום דמכחו איכא היז"ר דהוא היזק דגירי, וכ"נ מד' הרמ"א בדרכי משה סימן קנ"ד ובשו"ע שם סט"ז דטעמא דהרא"ש הוא משום דהיז"ר הוי היזק דבידים, עיי"ש, ועיי"ש בהגה' דו"פ סק"ט, וזה דלא כמש"נ מד' הרא"ש שם דכל תביעת ההרחקה היא משום דהחלון עצמו מזיקו בגירי.

אך הנה בד' הגרע"א בקונט' שם מבו', דכל מש"כ דבאחין שחלקו לא חשיב החלון כגיר"ד, הוא רק לדעת הסוברים דכל שסמך קודם שבא הניזק לא חשיב כגיר"ד, אך לדעת הסוברים דאף כשסמך קודם שבא הניזק חשיב כגיר"ד, הרי דאף באחין שחלקו חשיב כגיר"ד, ולפ"ז נראה דמה"ט ס"ל להרא"ש דהוא צריך לסתום החלון, דאף שפתחו בשעה שהי' הבית מפסיק, מ"מ אחר שנפל הבית וה"ה מזיקו, חשיב היזק החלון כהיזק דגיר"ד.[[7]](#footnote-8)

כג] אמנם בד' רבינו יונה בסוגיין, שכתב דהגם דבגפת וכו' שסמך בדליכא לניזק לא חשיב כגיר"ד אף אחר שבא הניזק, מ"מ בחלון כה"ג חשיב כגיר"ד, משום דכל שעה הוא מזיקו בראייתו, מבו' דאיכא תביעת הרחקה על החלון, משום דמכח זה הוא מזיקו בראייתו דהוא היזק דגיר"ד, וזה דלא כמש"נ בדעת הרא"ש.

וכ"ה מבו' גם ממש"כ רבינו יונה שם, ז"ל, ז"ל, ויש לבע"ד לחלוק ולומר שהבא לפתוח חלון לחורבתו של חבירו רשאי וכו', אבל הפותח חלון אינו מזיק, שאפי' אם יש לחברו חצר כנגדו אין החלון עצמו נקרא מזיק אצל חצר חברו אלא בנ"א הדרים בבית הן המזיקים בראייתן, הלכך כיון שתלוי ההיזק בראייתם, כ"ז שאין שם היז"ר אין למנוע פתיחת החלון, עכ"ל, ודבריו מתבארים כמש"נ, דלא חשבינן דהחלון עצמו הוא תשמיש המזיק, אלא הבנ"א הם המזיקין, ותביעת ההרחקה שעל החלון היא משום דמכחו בא היזק דגיר"ד, ובכה"ג ליכא תביעת הרחקה אלא כשההיזק קיים.

**ז**

כד] כתב הב"י בסימן קנ"ה, ז"ל, כתוב בתשובות הגאונים, ב' ישראלים שיש להם שני חצרות וחורבה אחת מהן ואמר לו שכן לבעל חורבה או בנה או גדור או מכור שגנבים באים עלינו בלילה, כיון דמודה ר' יוסי בגירי' ומאי ניהו היזק הבא מכחו הילכך יש מן הדין על בעל החורבה לגדור כדי שלא יהו גנבים באים שם עכ"ל, ואיני מבין דברי תשובה זו דהכא לאו גירי' נינהו, עכ"ל, והרמ"א בסוף הסימן הביא לב' הדעות, ועמש"כ הב"ח והש"ך שם.[[8]](#footnote-9)

והנה מד' כולם נלמד, דעכ"פ לדעת רבנן דעל המזיק להרחיק את עצמו אף בדאי"ז גיר"ד, ה"ה חייב לגדור, וצע"ג, דבפשוטו כל דינא דהרחקת נזיקין הוא רק היכא דתשמישו מזיק לחבירו, אך הכא הרי אין תשמישו מזיק כלל, שהרי גם אם לא הי' שם את חצירו כלל גם היו הגנבים באים, ומהיכ"ת יהא מוטל עליו לגדור כדי להציל את חבירו מנזק, והראוני באולם המשפט שם שעמד דמ"ש מדושא דקי"ל דליכא דין הרחקה רק בשזכה בזכות דושא, ובאמת דלכאו' קשיא טפי, דאף לדעת הסוברים בדושא דאיכא דין הרחקת נזיקין, הוא משום דבניית הכותל מונעת הדושא וחשיב כמזיק לכותל, אך הכא הרי לא עשה דבר המזיק כלל, אלא הנזק הוא מכח מה שאינו גודר, ומהיכ"ת יהא מוטל עליו לגדור.[[9]](#footnote-10)

והראוני בכנה"ג סימן קנ"ה הגהות טור אות ע"ז שהביא מתשו' הגאונים סימן ק' דראובן שיש לו מקום חרב סמוך לביתו של שמעון, ונעשית אשפה גדולה, ואומר לראובן או בנה מקומך או גדור עליו שלא יהיו משליכין עליו אשפה ויהי' לו היזק הדין עמו, ואם אומר שאין לו ההוצאה יכריחוהו למכור למי שיכול לבנותו או לגדרו, עכ"ל, וגם בזה צ"ע, דמה אחריות יש לו על מה שאחרים מניחין אשפה ומזיקין, הרי אין האשפה שלו ואינה לצרכו, ומ"ט יהא ע"ז דין הרחקת נזיקין.

ועד"ז צ"ע גם במש"כ בתשו' הריב"ש סימן תקי"ז, דבבית של א' והגג של אחר, ויורדין הגשמים על הגג ונכנסים לבית, ליכא דין הרחקה משום דל"ה גיר"ד, וצ"ע דגם לדעת רבנן דל"ב גיר"ד, לכאו' הכא הרי אין תשמישו מזיק כלל, דאם לא הי' את גגו, היו כל הגשמים באין לבית, וא"כ מ"ט יהא בזה לדין הרחקת נזיקין.

עוד העירוני בזה, ממש"כ הט"ז יו"ד סימן שע"א סקי"א דאין כופין אותו להוציא את הנפל מביתו, דעל הניזק להרחיק את עצמו, אלא שאם הכהן רוצה לשלוח שם להוציא הנפל אל מקום אחר אין אבי הנפל יכול לעכב כיון שהוא ניזוק וזה לא חסר כלל, עכ"ד, והש"ך בנקוה"כ שם נחלק ע"ז, דכיון דלית לי' פסידא, עליו להרחיק את עצמו, עיי"ש, והנה הרי כיון שכתב הט"ז דביד הכהן להוציא את הנפל, בע"כ דכל המו"מ בזה הוא אם יכול לכוף את הבעלים להוציא את הנפל, וזה צ"ע, דגם אם על המזיק להרחיק את עצמו ול"ב שיהא גיר"ד, מ"מ מ"ט מוטל עליו למנוע ההיזק שמכח הנפל, הרי לא הוא הביא את הנפל לשם, ושמא כיון שהפילה אשתו, איכא ע"ז תביעת הרחקה.

ומכ"ז נראה, דאיכא תביעת הרחקה על כל נזק הנעשה דרך רשותו, אף אם לא עשה הוא כלום, ואין תשמישו מזיק, וגם אין רשותו מסייעת לההיזק.

ונראה עוד נפ"מ בזה, אם הניח אחר גפת בחצירו, דמוטל עליו להרחיק את הגפת, עכ"פ לדעת רבנן דל"ב גיר"ד, אף דלא הניח את הגפת שם לצרכו, ואין הנזק מכח תשמישו.

אך לא נתפרש לן טעם הדין, דמ"ט יהא עליו חיוב הרחקה, ומ"ט לא יהא בידו לומר לניזק שיסלק הוא את המזיק, וצע"ג בזה.

ונראה עוד, דכ"ז ניחא אי נימא דקו' הגמ' והא גרמא הוא, היא רק לדעת ר' יוסי דבעינן גיר"ד, אך להראשונים שפירשו דקו' הגמ' היא גם לדעת רבנן, הרי מבו' דגם לרבנן ליכא דין הרחקת נזיקין אלא בנזק הנעשה בגרמתו, וא"כ ודאי דבהני גווני אין לחייבו בהרחקה.

כה] ויש להוסיף, דהנה הפרישה בסימן קנ"ד ובעוד דוכתי כתב בדין אחין שחלקו, דאין מוטל על בעל החלונות לסתום את חלונותיו על הוצאותיו, אלא דאין יכול לעכב את בעל החצר מלסתום את החלון, עיי"ש, ובחזו"א סימן י"ב סקי"ג תמה ע"ז, עיי"ש.

ולכאו' נ' דטעמא דהפרישה הוא, דכיון דתביעת ההרחקה בחלון אינה על ההיז"ר עצמו, וכמש"נ במק"א, ונלמד כן ממש"כ הרמ"א דעני שאין בידו לבנות כותל מותר להשתמש בחצר, אלא על תשמיש החלון, הרי דכל שלא פתח הוא את החלון, אין לו אחריות על החלון, ומצי למימר דאין לו חפץ כלל בחלון ואינו משתמש בו, וביד הניזק לסתמו, ודמי להיכא שהניח אחר גפת בחצירו, דבפשוטו הי' נראה דהגם דל"מ לעכב על בעל הכותל מלהסיר את הגפת, מ"מ אין מוטל עליו עצמו להסיר את הגפת.

אך למש"נ מכ"ד דאיכא תביעת הרחקה על נזק הנעשה מרשותו, אף אם לא עשאו הוא, ואין תשמישו מזיק, לכאו' הדין נותן דאם אך אין לו זכות על החלון, יהא מוטל עליו עצמו לסתמו, וביותר, דאף אם בכל גווני הנ"ל נימא דא"צ להרחיק, מ"מ הכא דהוא מזיק ע"י החלון, ודאי מסתבר דאיכא תביעת הרחקה על החלון, וצ"ע בזה.

הנה הרא"ש בדי"ח. כתב, ז"ל, הלכך חלון הפתוח לחצר חבירו והוא במקום גבוה ובא חבירו לבנות תחתיו ולעשות על הבנין גג של רעפים ואותו הבנין מונעו מלהסתכל בחצר יכול למחות בידו מלעשות הבנין והגג. כי יאמר לו היום או למחר תסתור הבנין שלך ותכפיני לסתום חלוני כי תאמר אין לך חזקה כי היה פתוח על גג ואני לא אוכל למצוא עדים שהחזקתי בו שלש שנים בעוד שהייתי יכול להסתכל בחצירך, עכ"ל, והובא בטוש"ע סימן קנ"ד.

ובשו"ת הריב"ש סימן תע"א תמה ע"ד הרא"ש, ז"ל, זה אינו דמתני' לא תני הכי, אלא החלונות מלמעלן ומלמטן ומכנגדן ד' אמות, ולא לעכב על זה מלבנות חצרו כמו שירצה כ"ז שאין מזיק לבעל חלון לא בהיז"ר ולא בהאפלת אורה, אלא כל שאם הי' פתוח לחצר עלתה לו חזקה, אם פתוח לגג של רעפים עלתה לו חזקה וכו', ואפי' לדבריו הי' לו לומר שיעמיד עדים שכבר החזיק קודם שהיו שם הרעפים ולא לעכב על זה מלבנות, עכ"ל.

ומד' הרא"ש דס"ל דיכול למנעו בכה"ג, נראה דג"ז הוא בכלל דינא דהרחקת נזיקין, דכיון דע"י הבנין יבטל את חזקתו ויזקיקנו להרחיק את חלונו, איכא תביעת הרחקת נזיקין על הבנין, ולפ"ז כ"ש דטענת שמא תחזיק עלי הויא טענה המחייבת בהרחקה, ואך דמחד גיסא גרע טענת שמא תחזיק עלי, דעדיין ליתא לניזק.

אך אכתי הדברים צ"ע רב, שהרי אין הבנין מבטל כלל את החזקה שהיתה לו לבעל החלון, אלא ה"ז מבטל שלא יהא לו מעשה חזקה מכאן ואילך, ומהיכ"ת מוטל על בעל החצר לקיים לבעל החלון מעשה חזקה, ואטו נימא, דגם אם קנה מחבירו זכות לקיים החלון, ולא החזיק בו, דיהא אסור חבירו לבנות, כדי שיהא לו חזקה, וצע"ג בזה, ובחזו"א כתב דהרא"ש איירי בשנתן דמים ע"ז, עיי"ש, אך אי"ז מתישב בסתימת ד' השו"ע והפוסקים.

?ז"ל הרמ"ה לקמן דכ"ו. אות כ', לא יטע אדם אילן סמוך לשדה חבירו אא"כ הרחיק ממנו ד' אמות וכו', ולא תימא הני מילי לטעמייהו דרבנן, אלא אפי' לר' יוסי דאמר על הניזק להרחיק את עצמו, הכא מודה, חדא דסמוך לנטיעה נמי בעי עבודה והוו להו גירי', ועוד דכי איכא לפלוגיה בין גירי' ללאו גירי' היכא דאזיל הזיקא ממילא לאחר זמן, אבל היכא דעייל איהו גופי' ברשותא דחברי' אפי' ר' יוסי מודה דלא מצי עייל, הילכך מעיקרא נמי דינא הוא דמעכיב עילוי' למיעבד מידי דמצריך ליה למיעל ברשותא דחבריה, כי היכי דלא ליתו לאינצויי, ועוד כי היכי דלא להזיק עילוי' וכו', עכ"ל.

והרי שלא כתב הרמ"ה דכיון דלבסוף יזיקנו בגירי, איכא דין הרחקה, אלא רק משום דעייל איהו גופי' ברשותא דחברי', ושמא ל"ד הוא, ועיקר המכוון הוא דאי"ז הזיקא דממילא, - ועי' גם בד' הרמ"ה לקמן ד"כ: בהרחקת חנות, שפירש דאף דבהיסק הראשון אי"ז גיר"ד, מ"מ כיון דלבסוף יזיקנו בגירי, איכא דין הרחקה אף לר' יוסי, וצ"ע.

1. ועיקר הך מילתא דליכא תביעת הרחקת נזיקין משום היזק מועט, מצינו כן בתוס' הרא"ש בריש פירקין, ז"ל, וי"ל דמה"ט ל"ה חכמים מזהירים אותו להרחיק דלא חשיב כולי האי היזקא אי לאו היזקא דמיתונתא, עכ"ל, וכן מצינו בנימו"י לקמן דכ"ד: דבגורן עראי א"צ להרחיק, משום דהוי היזק מועט, ויל"פ כן בכ"ד בפירקין, דא"צ להרחיק משום דאי"ז אלא היזק מועט. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בד' ש"ר שם מבו' דפליגי ע"ז, דא"צ להרחיק המחרישה משום היזק הזרעים, וא"צ להרחיק הזרעים משום היזק המים, ונראה בטעמם, דכל מה שהצריכו להרחיק ד' אמות מפני עבודת הכרם, היינו משום דאם יטע אילנות בקירוב, הרי כיון שהוא עתיד לחרוש, הדבר מצוי שיחרוש בשדה חבירו, אך אין לנו לאסור מלחרוש כדי שלא יזרע, דגם אם יחרוש מהיכ"ת שיזרע, אחר שצריך להרחיק את הזרעים, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"נ מד' הרמב"ן לקמן דכ"ו., ז"ל, ואם קדם א' מהם באילנותיו ובא חברו עכשיו ליטע, צריך להרחיק כל אותן ד' אמות, שהרי החזיק זה ואינו יכול לומר לו הרחק אילנותיך, ומ"מ אם רצה הלה לישב שם ולשמור שלא יכנוס הלה לתוך שדהו יושב ושומר וכו' שהרי לא החזיק בשדהו של זה, עכ"ל, והרי דאף שאין הראשון רשאי להכניס מחרישתו לשדהו של זה, מ"מ א"צ להרחיק אילנותיו, אך יתכן דהרמב"ן לא איירי בקדימה גרידא, אלא בשהחזיק בזה, וכמש"כ הרמב"ן "שהרי החזיק זה", דאם איירי בקדימה גרידא, תיקשי דהיאך הותר לסמוך, ואף למה שצידד הרמב"ן כדעת הרי"י דשרי לסמוך, הרי מ"מ צריך להרחיק כשבא הניזק, אך י"ל ע"ד מש"כ רבינו יונה די"ל דמותר לפתוח חלון לחורבה, משום דהחלון אינו מזיק, וה"נ הכא דכוותה, ומקור לזה הוא מד' הרמב"ן בסוגיין דאי נימא דקודם שבא הניזק לא חשבינן לה כגיר"ד, מותר לסמוך אף דבר שהוא גירי המתחדש, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך נ' לדון בזה, דהנה בד' הראשונים בסוגיא דחרדל מבו', דאף להצד דל"מ סמיכה בהיתר, מ"מ א"צ להרחיק קודם שבא הניזק, עיי"ש, והיינו דקודם שבא הניזק דעדיין אינו מזיק, אין עיקר התביעה אלא על הסמיכה עצמה, וכל דסמך בהיתר וליכא תביעה על סמיכתו א"צ להרחיק, ורק כשבא הניזק הוא דאמרינן דבכה"ג על "המזיק" להרחיק, ואף שסמך בהיתר.

   ולפ"ז נראה, דכל מש"א בסוגיא שם דהטעם דמהני סמיכה בהיתר הוא משום דעל הניזק להרחיק, הוא רק כלפי הא דמהני סמיכה בהיתר שלא ירחיק אף כשבא הניזק, אך הא דא"צ להרחיק קודם שבא הניזק אי"ז מכח זה, אלא משום דליכא תביעה על סמיכתו, והוא מוכרח כן, שהרי גם למ"ד דל"מ סמיכה בהיתר, ולא אמרינן דעל הניזק להרחיק, מ"מ קודם שבא הניזק א"צ להרחיק.

   ולפ"ז נראה דבהני גווני דאסור לסמוך דבר שגורם שיזיקנו ע"י דבר אחר, הרי דאף אחר שבא הניזק, מ"מ לעולם לי"ב לדינא דעל "המזיק" להרחיק, שהרי בתשמיש זה אינו מזיק כלל, וליכא בזה אלא משום איסור סמיכת תשמיש המזיק, וע"כ כל שסמך בהיתר וליכא תביעה על סמיכתו, א"צ להרחיק אח"כ, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם בדעת הרי"ף י"ל דמפרש דהיזק הדבורים אינו במה שאוכלות את דבש שלהן, אלא שהחרדל מסרסן וכמש"כ בפי' ר"ח לקמן דכ"ה:, או דהחרדל מזיק לדבורים ומקלקל דבשן וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, אך בד' הרשב"א אי"ז מתישב, שהרי כתב דהוא מחדד פי הדבורים, ולכאו' זהו כפירש"י דהוא מחדד את פיהן ואוכלות את דבש שלהן. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכמבו' בד' הרמ"א סימן קנ"ז ס"ג דבעניים שאין בידם לבנות כותל, מותרין לדור בביתם, ואך דיש לכל א' להרחיק עצמו בכל מה שאפשר שלא יזיק חבירו בראי', והגר"א שם פירש דהוא מכח דינא דסימן קנ"ד ס"ז דאף בהחזיק בחלון, אסור לעמוד ולהסתכל בחצר חבירו כדי שלא יזיקנו בראייתו דבזה איסורא קעביד ול"מ לו חזקתו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועמש"נ בדברינו בדין לוקח אם חשיב כגיר"ד, ללמוד לפ"ז מד' הרא"ש והטור, דאף בלקח נזק דגיר"ד הוא חייב להרחיק, ואף שלא עשה הוא כלום, מ"מ חשיב כגיר"ד, וע"כ ס"ל דאחין שחלקו ולוקח צריכין לסתום החלונות, וחשיב דהחלונות מזיקין בגיר"ד [↑](#footnote-ref-8)
8. וכנראה היינו רק בגונא דאי"ז כפי הנהוג, ועליו לתקן רשותו כפי הנהוג כדי שלא יבא דרכה היזק לחבירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם הנה החזו"א בסימן א' סק"ג כתב דודאי דהוא חייב לגדור, ע"ד דינא דבית שער, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמ"ה שהביא הטור בסימן קנ"ז דמי שחייב לגדור ובאו גנבים חייב לשלם, ואף הרא"ש שנחלק עליו, מודה דחייב לגדור, ולא נחלק אלא לגבי חיוב תשלומין, עכ"ד.

   אך הדברים צע"ג, דהרמ"ה לעיל ב' א' כתב להדיא, דאיירי כשחייב לגדור "בינו לבין חבירו", והרי דלא איירי בחיוב לגדור משום גנבים, אלא בחיוב לגדור משום היז"ר, וכ"ה בטור סימן קנ"ז וכמו שעמד ע"ז החזו"א שם, ואפ"ה הוא חייב בהיזק הגנבים, דכיון שהי' חייב לגדור ולא גדר, הו"ל כגרמי, - וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"א בסו"ס קנ"ה, די"א דהוא פטור מלגדור, וכמו שעמד ע"ז החזו"א שם.

   ומש"כ החזו"א לדמותו לחיובא דבית שער, הנה לפמש"כ הנתיה"מ בסימן קע"ח סק"ג לפרש לדינא דבית שער, אין מקום לחייב מכח דין זה לאחד לבדו לבנות גדר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-10)