חבורה 1 חובל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

חבורה שבת. שמונה שרצים 1

**מתני' שמונה שרצים האמורים בתורה הצדן והחובל בהן חייב**. נחלקו הראשונים משום מה חייב החובל. עיין בפי' רש"י דהביא שני פי', ובפי' קמא ביאר רש"י דחובל חייב משום תולדת שוחט דהויא לה חבורה שאינה חוזרת ויסוד חיובה הוא משום נטילת נשמה. וכפי' זה נקטו התוס' לעיל עה. ד"ה כי היכי עיין שם והתוס' בכתובות. ה: ד"ה דם עיי"ש. וצריך ביאור מ"ש שרצים שיש להם עור שחייבים עליהם, ומאי שנא שרצים שאין להם עור שפטורים עליהם ועיי"ש בתוס' שביארו, דנטילת נשמה יסודה הוא עצם נטילת הדם. דבזה עצמו יש נטילת נשמה הגם שלא נהרג הדבר. אלא כל הוצאת דם שיש בו נפש חשיב נטילת נשמה. וזה וודאי דאם יצא הדם חייב בין שרצים שיש להם עור ובין שרצים שאין להם עור. וכל החילוק הוא באופן שנצרר הדם ולא יצא.[ מה שקוראים לזה היום שטף דם.] דבשרצים שיש להם עור דנים שיצא אלא העור מעכבו מלצאת . מה שאין כן שרצים שאין להם עור אם לא יצא הדם הגם שנצרר אינו חשיב נטילת נשמה משום שסופו לחזור וליבלע. והנה יש לעיין דאם כן אם שייך לדון דלא יצא הדם אלא הוא חוזר ונבלע אז מהיכי תיתי כשיש להם עור לא נדון שמא הוא כזה סוג מכה שהדם חוזר ונבלע. ושמא הביאור הוא דבוודאי הפשטות הוא כשהעור מאדים זה שיצא הדם ולא יחזור ויבלע אלא דבאין לו עור בהכרח זה לא כך דאם הוא נעקר ממקומו הוא היה יוצא. ואע"פ שלפי"ז יתכן מצב כזה גם כשיש לו עור מכל מקום כיוון שאין זה הפשטות ולא מסתפקים בכזה מצב שאינו הרגילות וכמו שסוקלים ושורפים על החזקות גם כן כאן לא מסתפקים שמא זה מה שקרה משום שאין זה הפשטות ורק באין להם עור שזה מוכרח שכך הוא זה דאם לא כן היה הדם יוצא רק שם מבארים שזה מה שבאמת קרה. עוד יתכן דבאמת הם חלוקים במציאותם. דכשיש עור העור מונע מהדם שנעקר לחזור וליבלע ולכן אם רואים דם מתחת לעור בהכרח דהדם נעקר ולא יבלע מה שאין כן באופן שאין עור אז הוא יכול לחזור וליבלע.

ועיין להלן ברש"י עמוד ב' ד"ה מנין. ועיין בחולין מו: דמבואר שם דאם יצא הדם לכו"ע חייב משום חובל גם בשאר שרצים. ועיי"ש. ברש"י ד"ה מי לא. דמשמע מדבריו כעין זה ובאופן אחר קצת דכתב דבשאר שרצים שאין להן עור מתוך שעורן דק ממהר להאדים. ומשמע דלא הוי כלל נצרר וחוזר ונבלע אלא דאין זה לקותא כלל. ויש לעיין האם זה המכוון בתוס' גם כן דחוזר ונבלע אין הכוונה שהוא נעקר אלא חוזר ונבלע אלא דלא נעקר כלל. אלא זה רק התקבצות הדמים והתאספותם במקום אחד וכמו שאדם מסמיק או שנותנים סתירה למקום שאין זה רק התקבצות דמים. ובאמת בלשון התורא"ש יש כן כזה משמעות שזה המכוון. אמנם פשטות הלשון בתוס' משמע שזה נעקר אלא דהוא חוזר ונבלע. ויש כאן לקותה אלא דכיוון דאינו יוצא אין זה חשיב נטילת נשמה. וכן לשון הרמב"ן הוא דלא נעקר לגמרי ומשמע שהוא נעקר אלא דלא נעקר לגמרי אלא חוזר ונבלע.

מצינו בר"ן פי' דאין זה משום נטילת דם שהדם הוא הנפש אלא משום שמה לי קטלה כולא מה לא קטלה פלגא. והנה זה נראה דלא המכוון דאם ישבור את אבריה יהיה חייב מדין קטלא פלגא דאין זה שייך לענין מזיק שנתבאר בב"ק דהוא ענין של קטלא פלגא. אלא כאן יסודו הוא נטילת הנשמה בפלגא ועיקר החיות הוא בדם דזה הלב שהוא עיקר החיות וכל שמתחיל ליטול את החיות נטילת חיות כל דהו גם מחייבת. ואין הביאור הוא משום שהדם הוא הנפש אלא דגם מקצת דם הוא מחייב משום שהוא נוטל את החיות במקצת של כלל הבהמה. ולכאורה זהו כסברת התוס' שהוא מחליש את הבהמה שזה ענין של קטלא פלגא.

אמנם לאחר העיון בר"ן נראה דהוא מכוון לסברא אחרת דיש נטילת חיות של אבר של מקום. וזה הביאור של קטלא פלגא דאת המקום הזה את האבר הזה למשל הוא קטל את חיותו. ואין הביאור דכל דם הוא נפש אלא שהוא נטל את החיות של המקום המסוים הזה. ולכן ביאר דחלזון שאין לו אברים אינו חייב אלא בנטילת חייב ממש ולא חייב משום נטילת נשמה על הוצאת מקצת דמו. ולפי"ז אין המכוון כלל כתוס' אלא מכוון אחר כמדובר.

ויש לעיין מה יענה הר"ן על קושיות התוס' על סברא זו דמדוע באשה הוא חייב הרי זה מלאכה שאינה צריכה לגופא וכן במילה. ואפשר דהר"ן יסבור דליתא לפטור של מלאכה שאינה צריכה לגופא בחבורה וכיוון דזה בחבורה כמו דליתא לפטורא דמתכוון ומקלקל כך ליתא לפטורה דמלאכה שאינה צריכה לגופא דגם היא נלמדת ממלאכת מחשבת ולכן הוא חיייב הגם דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופא. אמנם יש לעיין בגמ' בכתובות מבואר דאם להנאת עצמו הוא צריך הוא פטור אפילו כשהוא עושה חבורה ומבואר דליתא לחיוב של חבורה לגבי מלאכה שאינה צריכה לגופא וכן התוס' לעיל עה. הביאו סוגיא מפורשת בסנהדין דמבואר דלגבי מלאשאצל"ג ליתא למחייב דמקלקל. אלא דיתכן דזה איירי לרבי יוחנן דלא חייב במקלקל אלא בחובל בצריך לכלבו ומבעיר בצריך לאפרו אמנם אפשר שמי שפליג עליהם פליג עליהם גם במלאכה שאינה צריכה לגופא וסובר דבחבורה הוא חייב אפילו באופן שאינו צריך להם. ועיין בחת"ס קג. דכתב דשיטת רש"י היא דכמו דמקלקל בחבורה חייב ה"נ הוא חייב במלאכה שאינה צריכה לגופא ואפשר דזה שיטת הר"ן גם כן ויל"ע בזה.

וכשיטה זו נקטו רוב הראשונים בסוגייתנו עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א וחי' הר"ן שיטה לר"ן ומאירי.

התוס' שם נקטו צד דהמחייב בחובל הוא משום שהוא מחליש את הדבר. אמנם התוס' דחו פי' זה דהרי מבואר בכתובות ה. דאם בתולין חיבורי מחבר חייב הבועל משום חובל הגם שאין לו צורך בהחלשת האישה וכן במילה מבואר דחייב משום חובל הגם שאין לו צורך בהחלשת התינוק. [והתוס' לשיטתם דהם סוברים דלא אומרים דיש מחייב של חבורה על מלאכה שאינה צריכה לגופא. ורק במקלקל אומרים שמקלקל בחבורה חייב ולא במלאכה שאצל"ג.] והנה יש לעיין לשיטה זו מה הדין החובל בבהמה הקרובה למות כגון שנשחטו רוב סימניה. האם הוצאת דם כזו נחשבת נטילת דם הנפש. אמנם כתב הפמ"ג דלאחר מיתה חבל ויצא דם וודאי פטור לשיטה זו.

רש"י בפי' השני מביא עוד דעה שהמחייב של חובל הוא משום צובע. וזה רק בשרצים שיש להם עור שהעור נצבע בדם אבל בשרצים שאין להן עור לה שייך בהם צביעה. וכן פי' רש"י בב"ק לד: ד"ה בצריך לכלבו.[ ובאמת צ"ב מדוע צבע שייך דווקא על עור ולא על הבשר. ויל"ע בזה. והנה באופן של נצרר הדם יתכן שהתשובה היא אותה תשובה דאין זה חשוב צבע אלא רק במתקיים ולא בחוזר ונבלע. ולפי"ז אין חילוק בין צבע על עור לצבע על בשר אלא החילוק הוא בין אם הוא חוזר ונבלע לבין אם הוא נצרר דאז זה חשיב צבע המתקיים. באמת מלשון התוס' לעיל עה. שדוחה פי' של רש"י נראה שנתקשה בזה עצמו שלא הבין מהו החילוק בין יש לו עור לאין לו עור לגבי צביעה. ואפשר דזהו לשיטתם דהרי לשיטת התוס' נקרע העור אלא דהוא לא ייצא אלא הוא חוזר ונבלע וממילא הבינו התוס' דיש לזה שם צביעה. וזהו רק סברא בנטילת נשמה אמנם רש"י סבר שזה רק איסוף הדמים למקום אחד ואין כאן בכלל תורת צביעה ואתי שפיר. אמנם לכאורה ביצא הדם וצבע את העור מבחוץ לכאורה בזה ליכא נפק"מ אם זה עור או בשר. ושמא יש לדון דזה המכוון דבשאר שרצים יצא הדם חייב משום שהבשר נצבע מבחוץ. ברש"י עצמו שם מבואר לא כן אמנם מתו"ד רש"י שם נראה דקאי כמ"ד שחייב בחובל משום נטינ"ש. או דיש לחלק דיש צביעה רק על עור ולא על בשר. דאין צביעה באוכלין והעור לא נחשב אוכלין ויש לעיין בזה.] והראשונים הקשו מהסוגיא בחולין מו: דמבואר דאף בשאר שרצים ביצא הדם חייב. ועוד דמפורש שם דהטעם בשאר שרצים הוא משום דלא הדר בריא ומשום נטילת נשמה. ועוד תמהו מה צורך לו בצביעת העור. ועוד תמהו בחבלה דמילה לעיל קו. איזה צורך יש לו בצביעת העור. ועיין בתוס' בכתובות שם ובראשונים בסוגייתנו שעמדו בשאלות אלו. ובאמת הרשב"א כתב לגבי השאלה של צורך דמדובר שהיה לו איזה שהוא צורך.

ועיין ברמב"ן שהביאו מדברי הירושלמי פ"ז ה"ב דמשמע בזה כפי' רש"י דמבואר שם שהיתה צביעה במשכן שהיו משרבטין בעורות אילים ויליף משם לחובל לחייבו משום צובע. והרמב"ן תמה על דברי הירושלמי דמכל מקום איזה צורך יש לו בצביעה. ואפשר דשם באמת זה רבי יהודה או דאפילו לר"ש בחבורה הוא חייב משום צובע אפילו דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופא. והרשב"א מביא מהירושלמי עצמו פי' אחר שמוציא דם חייב משום נטילת הנשמה שבאותו מקום. ויש לעיין בלשון הזה אם המכוון הוא לר"ן או לתוס'

והנה לשיטה זו מדוע לא יתחייב משום נטינ"ש. ביאר המנח"ח דש סק"ג דהוא משום שנטינ"ש אינו חייב אלא בנוטל את כל נשמתו וכן כתב שם בביאור שיטת הרמב"ם דאינו חייב אלא משום מפרק ולא משום נטינ"ש. ועיין באבני נזר או"ח סי' קע"ו.

אמנם עיין בפנ"י בסוגייתנו ובמגיני שלמה בכתובות שכתבו בביאור דעת רש"י דהוא סובר דאינו חייב משום נטינ"ש אלא ביצא הדם חוצה אבל כל זמן שהוא בתוכו אינו נחשב נטילת נשמה. וגם עם סופו לצאת מכל מקום כל שלא יצא הדם בשעת החבלה אינו חייב משום נטינ"ש. ומשום כן ביאר רש"י דבאופן זה חייב משום צובע. אמנם רש"י גם מודה דבאופן שיצא הדם ממש חייב משום נטינ"ש. וכן מבואר ברש"י בב"ק לד: ד"ה בצריך לכלבו. והאמת שכן מפורש בירושלמי שם דבלא יצא הדם חייב משום צובע ויצא הדם חייב משום נטילת נשמה. והנה יש להביא ראיה קצת לדברי רש"י דהרי התוס' כתבו דהחיוב בנצרר הדם משום שסופו לצאת ויש לעיין דאפילו אם אין סופו לצאת יהא חייב משום שהרי הוא נעקר לגמרי ממקומו. ומבואר דזה שהוא נעקר אין זה מספיק אלא רק משום שייצא וכל זמן שישאר בגוף אין זה נחשב נטילת נשמה שבעינן שיסלקנו מהגוף אלא אם הוציאו למקום שסופו לצאת זה גם נחשב נטילת נשמה והנה רש"י סובר דאפילו אם סופו לצאת מכל מקום הנטילת נשמה בעינן שהיא תהא בשעת הנטילה ועד כמה שעכשיו אינו יוצא אינו חשיב נטילת נשמה. והנה כדברים אלו מפורש למעשה בירושלמי וכמבואר. והנה לשיטת רש"י שיעור החיוב הוא בכ"ד ויש לעיין אם המחייב משום צובע מהו שיעור החיוב.

שיטת הרמב"ם דחיובו הוא משום מפרק שהוא תולדת דש. עיין ברמב"ם פ"ח ה"ז וכן כאן בפיהמ"ש. ומתוך כך נקט שאין לחייב אלא א"כ צריך לדם ויש בו כגורגרת. ועיין בביאור הלכה סי' שט"ז סעיף ח' ד"ה והחובל. דביאר דאפילו לא יצא הדם לחוץ חייב משום מפרק שנעקר ממקום חיבורו ובשאר שקצים ורמשים שאין להם עור אין זה נחשב פירוק כיוון שרק היה הדם ספוג בתוכו והוי דומיא דמיפקד פקיד. אפילו ביצא הדם לחוץ וכנ"ל כתב שם המגיד משנה בה"ט. והקשה מהסוגיא בחולין מו: דמבואר להדיא דלא כדבריו. עיין מנחת חינוך דש סוס"ק ה'. עוד נידון יש מדוע חייב משום מפרק הרי אין דישה אלא בגידו"ק. ומצינו בזה שני מהכלים המגיד משנה ביאר שאדם נחשב גידו"ק וכן בהמה משום שאוכלים וגדלים מהקרקע. ובשו"ת ר' אברהם בן הרמב"ם ביאר דדין זה נאמר דווקא באב של דישה ולא בתולדה שהיא מפרק. [ודנו בזה בהרחבה בזמן קודם. וטורף הסברא היא דהכלל שאין דישה אלא בגידו"ק הוא משום שבעינן הבדלה חשובה והטעם שפירוק יש בדברים שאינם גידו"ק הוא משום שהוצאת דבר הטמוון בדבר אחר הוא חשוב גם כשאינו גידו"ק. ורצינו לחלק בין דבר שיש לו עור לדבר שאין לו עור דגם דבר שיש לו עור הפירוק הוא חשוב ודבר שאין לו עור הפירוק אינו חשוב. וממילא חלזון הרי אין לו עור ורק רבי יהודה לשיטתו דמחייב דישה גם בדברים שאינם גידו"ק מחייב פירוק גם בדברים שאין להם עור. דאם לא כן יהיה קשה מחלזון דהרי שם אין לו עור ורק לשאר הראשונים יצא דמו אמנם לדעת הרמב"ם דאפילו ביצא דמו אין בו משום פירוק מדוע יתחייב כיוון דאין לו עור אמנם לדידן זה סברא אחת דאין לו עור אין המכוון דאינו פירוק כלל אלא המכוון הוא דאינו פירוק חשוב ולכן פטור. והנה אפשר דהברייתא בחולין קמ"ו דמחייבת ביצא דמו זהו רבי יהודה ולכן מובן מדוע לא הובאה ברייתא זו בסוגייתנו דאם לא כן תיקשי דהרי זה עיקר סוגיא ומדוע לא נתפרש בסוגייתנו חילוק זה אמנם אם דין זה הוא רק לרבי יהודה לא תיקשי מדוע לא הובאה ברייתא זו בסוגייתנו ועוד ביארנו ברמב"ם דהחיוב הוא רק באופן שיש חיבור קצת אמנם אם מיפקד פקיד לגמרי לא חייב משום מפרק כלל והרי זה כפותח כלי דאין שייך כלל פירוק.]

**שמונה שרצים האמורים בתורה וכו'.** עיין ברמב"ם בפיה"מ דביאר דהחילוק בין שרצים שיש להם עור לשרצים שאין להם עור הוא דשרצים שאין להם עור החבורה חוזרת לקדמותה מה שאין כן שרצים שיש להם עור לעולם אין המכה חוזרת לקדמותה. והנה יש לעיין לדעת הרמב"ם שביאר שהחיוב על חובל הוא משום מפרק מה אכפת לן אם זה חוזר לקדמותו או לא. ועיין בשו"ת אברהם בן הרמב"ם תשובה י"ח הובא בספר שביתת השבת שהביא בזה שני מהלכים. א. דכשיש להם עור הדם מובלע בבשר ולא בעור ולכן הוא מפרק. אבל בשאין להם עור הדם לא מובלע בבשר ואין להם מקום מסוים. וכתב עוד שביש להם עור הוי חבורה חוזרת ובאין להם עור הוי חבורה שאינה חוזרת. ועיי"ש שהקשה דכיוון שהחיוב הוא משום מפרק מה אכפתן לן דהיא חוזרת ומ"ש מחולב דגם חוזר לכמות שהיה עיי"ש. וצ"ע בזה. והנראה דהבין דמלאכת מפרק אינה רק בדבר המתפרק אלא גם בדבר שהופרק. וממילא זה רק בדבר שאינו חוזר לקדמותו. ויש לדון דחלב נחשב אינו חוזר לקדמותו דכל חלב נחשב דבר אחר כי כך הוא סדרא דפירות אמנם גוף העץ שאין טבעו להיות מחליף וליתן פירות ממילא כמה שהוא חוזר לקדמותו אין חשיבות לפירוק שלו דזה נחשב שהוא חוזר לאותו דבר דהוא עצם הדבר ואין חשיבות לפירוק מה שאין כן לגבי פירות כן יש חשיבות לעצם הפירוק. **מאן תנא ר"י בן נורי וכו' אפילו תימא רבנן וכו' ולענין שבת לא פליגי וכו' אמר רב אשי וכו רבי יהודה היא דאזיל בתר גישתא**. הנה יש לעיין בדברי הגמ' מה סברא הגמ' לדמות מחלוקת רבי יוחנן בן נורי ורבנן לענין טומאה למחלותם לענין שבת. דהנה בשבת מצינו ג' ביאורים במחייב של חובל. או משום נטינ"ש או משום צובע או משום מפרק. ומצינו ג' ביאורים בחילוק בין יש להם עור לאין להם עור. לגבי נטינ"ש מבואר בתוס' לעיל עה. דהחילוק הוא אם הוא חוזר ונבלע או אינו חוזר ונבלע. בנצרר הדם. וביצא הדם באמת מתחייב גם באין להם עור. ובצובע כנראה החילוק דרק צביעה על עור יש לה חשיבות של צבע המתקיים. ובמפרק מבואר ברבמ"ם לעיל החילוק. ואם כן יש לעיין דלכאורה אין זה תלוי בדין האם עור שרצים יש להם עור או אין להם עור אלא לכאורה זהו מחלוקת שהיא תלויה במציאות האם יש בזה את החוזר ונבלע או אין בזה חוזר ונבלע וכן האם הצבע הוא מתקיים. וכן לגבי מפרק האם הוא חוזר לקדמותו או לא. ולכאורה זה נושא שהוא שייך במציאות ואטו רבי יוחנן בן נורי ורבנן ורבי יהודה נחלקו במציאות או נחלקו לענין דינא ובפשוטו מחלוקתם היא לענין דינא ולא במציאות. ואם כן צ"ע מה שייך כלל שיחלקו לגבי שבת ורק צריך לברר המציאות בכל דבר מהו המציאות בו. למשל למ"ד שמחייב משום נטינ"ש צריך לדון האם זה חוזר ונבלע או אינו חוזר ונבלע. וצ"ע בזה.

ויש לדון דאם הטעם שאין בזה צביעה הוא משום שזה בשר ואין צביעה בבשר אבל אם יש לזה שם עור יש צביעה אז מובן אמנם הפשטות הוא לא כן. לדעת הרמב"ם אם נאמר כר' אברהם בן הרמב"ם דזה שאלה במציאות גם יהא קשה וגם הפירוש שפירש דביש להם עור אינו חוזר בקדמותו ונאמר שחכמי ישראל לא ידעו את המציאות והמציאות היא כפי ההלכה אם יש לזה דין עור או לית ליה דין עור זה דבר שהוא קשה מסברא. אם היינו מפרשים את הרמב"ם אחרת דהפירוק זהו רק כשזה טמון בתוך עור דאז זה נחשב כנוס. אמנם אם זה נמצא בבשר זה נחשב שזה קיים בעולם ואז זה תלוי מה ההגדרה של הדבר.

ולפי פי' רש"י אפשר דיש לדון דשורש המחלוקת היא במציאות. האם זה מעכב את הדם או שהדם יכול לעבור. או כלשון רש"י בחולין האם זה עבה ולא רואים אלא אם כן נצרר או לא ואפשר דהנידון במציאות הוא זה שגורם להגדרה דאם לא רואים מהעור את הבשר שמתחת זה עצמו נותן לזה חשיבות של עור. אמנם אם רואים אז עדיין שייך לדון שהעור טפל לבשר. ויל"ע בסברא זו וצ"ע.

תוס' רע"א הקשה מדוע הרמב"ם פי"א ה"א. לא כתב ששוחט חייב משום נטינ"ש. עיין בתפארת ישראל על המשניות וברש"ש כאן. הר"י מלוניל הקשה לשיטת רבי יוחנן דלא חייב בחבורה אלא במתקן יש לעיין מדוע יתחייב כאן הרי כאן זה נצרר ולא יצא לחוץ ואיזה צורך יש לו בזה.