א (ג) - בטעמא דרבנן דה_ חיות מועדין אף שהן בני תרבות
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ב' י' מרחשון תשע"ה

**א**

א] ב"ק דט"ו:, הזאב והארי והדוב והנמר והברדלס והנחש הרי אלו מועדין, ר"א אומר בזמן שהן בני תרבות אינם מועדין והנחש מועד לעולם.

והנה תנן בסנהדרין ד"ב., הזאב והארי הדוב והנמר והברדלס והנחש מיתתן בכ"ג, ר"א אומר כל הקודם להורגן זכה, ר"ע אומר מיתתן בכ"ג, ובגמ' שם דט"ו:, אמר ר"ל והוא שהמיתו אבל לא המיתו לא, אלמא קסבר יש להן תרבות ויש להן בעלים, ר' יוחנן אמר אע"פ שלא המיתו אלמא קסבר אין להם תרבות ואין להם בעלים.

ובחי' הר"ן שם כתב, ז"ל, ואיכא למידק מדתנן בפ"ק דב"ק הזאב וכו' הרי הן מועדין מתחילתן, ר"א אומר בזמן שהן בני תרבות אינן מועדין מתחילתן וכו', וקשיא דרבנן אדרבנן, דהתם קא אמרי מועדין מתחלתן ומשמע דמותר להורגן בלא בי"ד כלל והכא בעו כ"ג, איכא למימר דרבנן אדרבנן לא קשיא דאי נמי הוו מועדין מתחלתן איכא למימר נמי שמיתתן בכ"ג מידי דהוה אשור המועד, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ב] והנה בסנהדרין שם אמרינן אהא דתנן ר"ע אומר מיתתן בכ"ג, ר"ע היינו ת"ק, איכא בינייהו נחש, ופירש"י, ז"ל, איכא בינייהו נחש דת"ק חשיב לי' בהדי הנך ובעי כ"ג, ור"ע באינך ס"ל כוותי' בר מנחש, כדאמרינן בארבעה אבות נזיקין נחש מועד לעולם דברי הכל, עכ"ל.

והנה לפמש"כ הר"ן דטעמא דרבנן הוא, דהגם דאין להן תרבות, מ"מ אסור להרגן בלא בי"ד, צ"ב דמ"ט דר"ע דפליג בנחש ופירש"י דהוא משום דנחש מועד לעולם, ולכאו' הרי לרבנן הוו כל החיות מועדות ואעפ"כ אסור להרגן בלא בי"ד, ומ"ט פליג ר"ע וס"ל דנחש מותר להרגו בלא בי"ד משום דנחש מועד לעולם, - ועד"ז צ"ע עוד, דבל' רש"י מ' דטעמא דרבנן דפליגי, הוא משום דס"ל דאף נחש אינו מועד לעולם, וזה תמוה, דהרי לרבנן כל הני חיות הוו מועדין מתחילתן, ואפ"ה אסור להרגן בלא בי"ד, וא"כ ה"נ נחש אף דהוי מועד לעולם, אסור להרגו בלא בי"ד .

ובפשוטו צ"ל בביאור ד' רש"י, דר"ע פליג אדרבנן וס"ל דאם אינם בני תרבות יש להרגן בלא בי"ד, ורק דס"ל בכל הני חיות כר"א דבזמן שהן בני תרבות אינם מועדין, וע"כ אין להרגן בלא בי"ד, ומשא"כ בנחש דהוי מועד, יש להרגו בלא בי"ד, ולפ"ז לעולם מודו רבנן דנחש מועד, ואך דלדידהו הרי אף כל הני חיות הוו מועדין, ואפ"ה אין להרגן בלא בי"ד, וכמש"כ הר"ן, וה"נ אף דנחש הוי מועד אין להרגו בלא בי"ד, - אך לפ"ז נמצא, דהא דמודה ר"ע לרבנן בכל הני חיות דאין להרגן בלא בי"ד, הוא דלא מטעמייהו, דלרבנן הוא משום דאף דל"מ להו התרבות, מ"מ אין להרגן בלא בי"ד, ולר"ע הוא משום דמהני להו התרבות, ואי"ז במשמע.

וי"ל עוד בביאור ד' רש"י, דטעמא דר"ע דנחש מותר להרגו בלא בי"ד, הוא משום דחזינן דנחש מועד לעולם לדברי הכל, והרי דנחש עומד טפי להזיק, וע"כ אף דגם שאר החיות מועדין הן ואפ"ה אין להרגן בלא בי"ד, מ"מ נחש דגריע טפי מותר להרגו בלא בי"ד, - אך ג"ז אינו מתישב היטב בל' רש"י, דמשמעות דבריו דדינא דר"ע הוי חד דינא עם דינא דמשנתינו דהנחש מועד לעולם, וצ"ע בזה.

**ב**

ג] והנה כתב הרמב"ם בפ"ה מסנהדרין ה"ב, ז"ל, אפי' ארי ודוב וברדלס שהן בני תרבות ויש להן בעלים שהמיתו מיתתן בכ"ג, אבל נחש שהמית אחד הורג אותו, עכ"ל, והראב"ד בהשגות כתב ע"ז, ז"ל, זהו כר"ע ולא ידעתי למה, עכ"ל.

והרדב"ז שם כתב בדעת הרמב"ם, ז"ל, שם וכו' פירש"י ז"ל וכו' ור"ע באידך ס"ל כת"ק בר נחש כדאמרינן וכו' נחש מועד לעולם, משו"ה פסק רבינו כר"ע דסתם מתניתין היא והנחש מועד לעולם בין תם ובין מועד, עכ"ל, וכ"כ הלח"מ שם, וזה נכלל גם בד' המגד"ע שם.

והדברים צ"ב, שהרי אנן קי"ל דכל החיות הוו מועדין מתחילתן, ואפ"ה אין להרגן אלא בכ"ג, וא"כ מהיכא פשיטא לן דבנחש כיון דהוא מועד מתחילתו, ל"ב כ"ג, ואף דטעמא דר"ע הוא משום דנחש גריע טפי, וכדחזינן מהא דכו"ע מודו בי' דהוא מועד, אך הרי שפיר י"ל דאפ"ה אין להרגו בלא בי"ד וכדעת רבנן, ואי"ז נסתר מהא דהנחש מועד לעולם, ועי' רש"ש בסנהדרין שם מש"כ בזה, ודבריו צ"ע.

**ג**

ד] ונראה ברור בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפ"א מנז"מ ה"ד, ז"ל, העושה מעשה שדרכו לעשותו תמיד כמנהג ברייתו הוא הנקרא מועד, והמשנה ועשה מעשה "שאין דרך כל מינו לעשות כן תמיד" כגון שור שנגח או נשך הוא הנקרא תם, עכ"ל, וכתב הגר"א בליקוטים, ז"ל, שאין דרך מינו, פי' אבל אם דרך כל מינו, אע"פ שאין דרכו, הוי מועד בפעם ראשון, וזה מבו' ממש"כ בהלכה ו', עכ"ל.

ולמדנו מד' הגר"א בדעת הרמב"ם דבר החדש, דהנה בפשוטו טעמא דרבנן דהני חיות הוו מועדין הגם דהוו בני תרבות, הוא משום דס"ל דל"מ בהו תרבות ועדיין דרכן להזיק, וכ"ה מבו' בד' הר"ן הנז' ובד' התוס' לקמן דט"ז: ובסנהדרין דט"ו ובד' המאירי בסוגיין, - אך מד' הגר"א למדנו בדעת הרמב"ם, דלעולם הני חיות מהני להו תרבות, ואפ"ה דינם כמועדין, משום דדרך מינם לעשות כן, אף דהם הורגלו שלא לעשות כן, וע"כ הוא דלא חשיבי כתמין לשלם ח"נ, ור"א דפליג הוא משום דלא אזלינן בתר דרך מינם, וכיון דהם אין דרכן בכך, הוו תמין ומשלמין ח"נ.[[2]](#footnote-3)

ה] ולפ"ז הרי מיושב היטב קו' הר"ן דקשיא דרבנן אדרבנן, דלפמש"נ בדעת הרמב"ם הרי הא דס"ל לרבנן דהוו מועדין אף כשהן בני תרבות, אי"ז משום דל"מ להו תרבות, אלא היינו דס"ל דהגם דמהני להו תרבות מ"מ אית להו דין מועדין, וע"כ לענין דין הריגתן, שפיר ס"ל לרבנן דכל שהן בני תרבות אין להרגן בלא בי"ד,[[3]](#footnote-4) אך למש"נ להלן סק"ז בדעת הרמב"ם דאף חיות שאינם בני תרבות אין הורגין אותן אלא כשהמיתו, הרי בע"כ דאף דגם כשלא המיתו הן מועדין, מ"מ לא הותר להמיתן, ולפ"ז הרי די"ל כן גם במשה"ק הר"ן דקשיא דרבנן אדרבנן, וז"פ.

ו] ובזה מתפרש מש"כ רש"י דטעמא דר"ע דנחש הורגין אותו בלא בי"ד, הוא משום דנחש מועד לעולם, והיינו דהרי לדעת ר"א כל דהוו בני תרבות אינם מועדין, ואפ"ה נחש הוי מועד, והרי דלנחש ל"מ תרבות, וע"כ יש להרגו בלא בי"ד, - שהרי הא דבשאר החיות אין להרגן בלא בי"ד, הוא משום דמהני להו התרבות לכו"ע, והא דהן מועדין ומשלמין נ"ש, הוא משום דדרך מינם לעשות כן, וע"כ נחש דל"מ לו התרבות, יש להרגו בלא בי"ד, ורבנן דפליגי וס"ל דאף נחש מיתתו בכ"ג, צ"ל דס"ל דאף נחש מהני לי' תרבות, ודלא כמשנתינו.

ז] ובזה מתישב היטב מה שפסק הרמב"ם כדעת ר"ע משום דסתם מתניתין מסייע לי', ולא תיקשי דמ"ט מסייע לי' סתם מתניתין, הרי אף דנחש מועד לעולם, מ"מ י"ל דאין להרגו אלא בכ"ג, כ"ה דשאר חיות המועדין מיתתן בכ"ג, ולפמש"נ ניחא, דהרי הא דשאר חיות המועדין מיתתן בכ"ג, לאו היינו דאף דל"מ להו תרבות, מ"מ אין להרגן בלא בי"ד, אלא היינו משום דמהני להו תרבות, ואך לענין חיוב נזיקין דינם כמועדין, משום דדרך מינם לעשות כן, וע"כ נחש דסתם מתניתין הוא דל"מ לו תרבות, יש להרגו בלא בי"ד.

אך אכתי צ"ע בזה, דהנה הרמב"ם שם כתב דרק הנחש שהמית אחד הורג אותו, אך אם לא המית אין הורגין אותו, וזה כדעת ר"ל בסנהדרין שם, והנה הרי טעמא דר"ל מפרשינן התם דהוא משום דיש להן תרבות ויש להן בעלים, וא"כ אי נימא דהא דנחש הורגין אותו ול"ד לשאר החיות, הוא משום דאין לו תרבות כלל, א"כ מ"ט אם לא המית אין הורגין אותו, - אמנם הנה לא מצינו בד' הרמב"ם דחיות שאינם בני תרבות, הורגין אותן אף קודם שהמיתו, וכפי הנראה דלדינא קי"ל, דאף אם אינם בני תרבות אין הורגין אותן אלא כשהמיתו, ואשר ע"כ ה"נ נחש דאין לו תרבות אין הורגין אותו אלא כשהמית, אך בנובי"ת יו"ד סימן י' נראה שנקט דכל חיות שאינם בני תרבות הורגין אותן אף כשלא המיתו, וצ"ע.

ח] והנה לפמש"נ נמצא, דהא דקי"ל דה' חיות מועדין מתחילתן ול"מ להו תרבות, והא דקי"ל דנחש מועד מתחילתו ול"מ לו תרבות, הוא מב' טעמים, דהא דנחש מועד לעולם הוא משום דאין לו תרבות כלל, והא דה' חיות מועדין היינו דהגם דמהני להו תרבות, דינם כמועדין.

ובזה נראה לפרש מש"כ הרמב"ם שם ה"ו, ז"ל, ה' מיני בהמה מועדין מתחלת ברייתן להזיק ואפי' הן תרבות וכו' ואלו הן הזאב והארי והדוב והנמר והברדלס, וכן הנחש שנשך ה"ז מועד ואפילו הי' תרבות, עכ"ל, וכתב הגר"א בליקוטים, ז"ל, וכן הנחש כו' ג"כ שם, ונקט נחש בפ"ע שנחש הוא מועד אליבא דכו"ע אפי' בני תרבות, עכ"ל, וצ"ב דאף דבנחש כו"ע מודו, מ"מ הרי לדידן לא שאני נחש משאר החיות, ומה לי דבנחש כו"ע מודו.

ולפמש"נ הוא מבו' היטב, דהרי אף לדידן חלוק נחש משאר החיות, דשאר החיות מהני להו תרבות, והא דהוו מועדין הוא משום דדרך כל מינם לעשות כן, ומשא"כ נחש דהוא מועד לכו"ע, היינו משום דל"מ לי' תרבות כלל, וזהו שנקט הרמב"ם לנחש בפנ"ע, וז"ב, - וכמדומה דהדברים מכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.

1. ועיי"ש שהק' עוד דקשיא דר"א אדר"א, דהכא קאמר דבזמן שהן בני תרבות אינם מועדין והתם קאמר ר' יוחנן אליבי' דאין להן תרבות ואין להן בעלים, וכתב לישב, דהא דאמר ר"א דבזמן שהן בני תרבות אינם מועדין, היינו דיודעין בהן בודאי שהן בני תרבות, אבל כשאין יודעין בהן, מן הסתם אין להן תרבות, ואע"פ שלא המיתו כל הקודם להרגן זכה, עכ"ד, - אך לכאו' זה דלא כמו שפירש"י במשנתינו דבני תרבות היינו שגידלן אדם בביתו, ולדעתו צ"ל כמש"כ התוס' לקמן דט"ז: דהכא גרסינן ר' אלעזר והתם גרסינן ר' אליעזר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה מתפרש היטב טעם הא דשור שהוחזק ליגח ולא נתקיים בו דין העדאה דינו כתם לשלם ח"נ, ולא אמרינן דכיון שדרכו בכך דמי לגוונא דמועד בתחילתו דמשלם נ"ש, והיינו משום דאף דהוא דרכו בכך, מ"מ כיון דאין דרך מינו בכך, דינו כתם, וכמש"כ הרמב"ם דכל שעושה מעשה שאין דרך כל מינו לעשות כן הו"ל תם, ורק כשנתקיים בו דין העדאה, הוא דדינו כמועד, וי"ל דאף ר"א דפליג וס"ל דלא אזלינן בתר דרך כל מינו, היינו רק דלא סגי בדרך כל מינו לחייבו, אלא כל שהוא אין דרכו בכך הו"ל כתם, אך מודה ר"א דכל שאין דרך כל מינו בכך, ל"מ מה שדרכו בכך לחשבו כמועד. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה לפמש"כ הר"ן דטעמא דרבנן דמיתתן בכ"ג הוא משום דאף דל"מ להו תרבות מ"מ מיתתן בכ"ג דומיא דשור המועד, לכאו' נראה דהא דס"ל דמיתתן בכ"ג הוא אף כשאינם בני תרבות כלל, - אמנם הנה הרמב"ם בהל' סנהדרין שם כתב דהא דמיתתן בכ"ג הוא רק כשהן בני תרבות, וי"ל בדעתו, כמש"כ היש"ש בפירקין סימן מ"ח דטעמא דרבנן הוא, דהגם דל"מ להו התרבות לפטרן מנ"ש, מ"מ סגי בזה שאין להרגן בלא בי"ד, וע"ד מה שחילקו התוס' לקמן דט"ז: בסו"ד, ולפ"ז ניחא, ולפמש"נ בדעתו הוא מתישב היטב, דהרי טעמא דרבנן דאין להרגן בלא בי"ד הוא משום דמהני להו תרבות, וע"כ ודאי דרק כשהן בני תרבות אין להרגן. [↑](#footnote-ref-4)