עירובין פרק ו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף ע"ב ע"א**

**תוד"ה במחיצות, דהכא איירי במחיצות ארעי**

תוס' כתבו כן למ"ד דפליגי במחיצות המגיעות לתקרה, ומכל מקום לב"ה סגי בעירוב אחד, דזה דוקא במחיצות ארעי, משא"כ במחיצות קבע הוי כחדרים ועליות דלא סגי בעירוב א'. וכן פסק השו"ע סי' ש"ע. ובמשנה ברורה שם ס"ק כז כתב, דבמחיצות שאין מגיעות לתקרה סגי בעירוב א' אפילו הם מחיצות קבועות של נסרים ואבנים, ואפילו גבוהות יותר מעשרה, וכתב בשעה"צ דכן מוכח באור זרוע. אך החזון איש ציין לתוס' לקמן עט ע"א ד"ה ש"מ, דהנידון במחיצות שאין מגיעות לתקרה הוא במחיצות ארעי, ומבואר דמחיצות קבע לכו"ע מהני אף שאין מגיעות לתקרה. והמשנה ברורה עצמו כתב בסי' שע"ב שער הציון ס"ק קה דאם אינם מגיעות לתקרה אין מתירין במחיצה גרועה כזו, ומבואר שבמחיצה מעלייתא מהני, וצ"ע.

**דף עב ע"ב**

**כמאן אזלא הא דתניא וכו'**

רש"י פירש דהסוגיא כאן סוברת שלכו"ע טרקלין מצרפן ואינם צריכים עירוב לכל אחד, ומותרים לטלטל ביניהם. ומכל מקום לא הוי כבית אחד ממש אלא שהטרקלין מחשיבם כמו לאחר עירוב, ופליגי ב"ש וב"ה בכל חצר שעירבה האם אמרינן שליחותייהו קעבדינן. וכתב, דלפי הסוגיא לעיל שחילקה בסוגי המחיצות, ב"ש וב"ה פליגי האם איכא צירוף טרקלין כלל, דלפי ב"ש אסור לטלטל ביניהם עד שיערבו. והקשו הראשונים דאם כן לסוגיא דידן ליכא חילוק כלל בסוגי המחיצות, והו"ל לגמ' להקשות מדברי ר' יהודה הסבר שמחלק בכך. ולכן כתבו דאף לפי הסוגיא דלעיל פליגי אי אמרינן שליחותייהו, ולכו"ע אין צריך עירוב ביניהם.

וברשב"א כתב דלמ"ד שב"ש וב"ה איירי במסיפס, לא מסתבר לומר בסברת ב"ש שצריכים עירוב ביניהם, ועל כרחיך פליגי אי אמרינן שליחותייהו, אך למ"ד דאיירי במחיצות עשרה או במגיעות לתקרה, מסתבר דפליגי האם צריכים לערב ביניהם. וכתב, שלמ"ד אף במסיפס מחלוקת פליגי ב"ש וב"ה בתרתי, במחיצות עשרה פליגי אם צריך לערב ביניהם, ובמסיפס פליגי אם אמרינן שליחותייהו. [ויתכן שהרשב"א ביאר כן בגמ' פליגי במחיצות והוא הדין במסיפס, דמשמע שהם נחלקו לגבי מחיצות, האם המחיצה מחלקת או לא, ומלבד זאת נחלקו במסיפס במחלוקת אחרת].

**ואיכא דאמרי בד"א כשהיה עירוב בא אצלן וכו'**

בגמ' לא נתבאר מה הדין לגבי חצר שעירבה ועירוב בא אצלן, האם זה תלוי בפלוגתת ב"ש וב"ה או לא. אמנם בריטב"א נתבאר שאף זה תלוי בפלוגתתם. ויל"ע לפי מש"כ הריטב"א לעיל סו ע"ב שבני החצר השניה צריכים להניח את עירובן באותו מקום שהניחו בני החצר עצמה את עירובן, למה לי לדין שליחותייהו, תיפו"ל שכולם הניחו את העירוב במקום אחד, והוי עירוב אחד לכולם. ולעיל מח ע"ב כתבנו ליישב בשם הגר"ג קאהן, דכל סברת הריטב"א הוא כדי שלא יהא חולק את עירובו, אך מעיקר הדין אין צריך להניח בבית אחד, דאין זה עירוב משותף לכל הבתים משני החצרות, אלא העירוב בין החצרות הוא סוג עירוב אחר, ולזה צריך לדין שליחותייהו עיי"ש.

**תוד"ה אבל, וי"ל דלב"ה נמי נפק"מ וכו'**

מבואר בתוס' חידוש גדול, דאע"ג שב"ה מודים במחיצת עשרה או במחיצות מגיעות לתקרה שצריכים עירוב לכל אחד, מכל מקום אינם צריכים לערב ביניהם, אלא דהכא מודו ששליחותייהו קעבדינן. ולפי"ז איכא צירוף טרקלין דמהני כלאחר עירוב, ובזה נחלקו ב"ש וב"ה אי אמרינן שליחותייהו כמו בחצר שגבו עירובן, ואיכא צירוף טרקלין דמהני רק שאין צריך עירוב ביניהם, אך לא מהני כלאחר עירוב. ובחי' רעק"א תמה על דבריהם, דאם כן מנ"ל לגמ' דב"ש וב"ה פליגי אף לגבי ב' חצרות שגבו עירובן, דלמא לב"ש בכל אופן טרקלין מצרפן רק שאין צריכים עירוב ביניהם, ולא מהני הטרקלין לעולם לעשותן כלאחר עירוב. ועי' תוס' רא"ש שכתב בסוף דבריו לחלוק על תוס', דלפי ב"ה כל היכא שהטרקלין מצרפן א' מוליך ע"י כולן, ועל כרחיך מחיצה עשרה או מגיעות לתקרה דמודו ב"ה היינו שהם צריכים עירוב אף ביניהם. ומש"כ שם דכן משמע בסוגיא נראה דכוונתו לדברי רעק"א.

השו"ע סי' ש"ע פסק כדברי תוס', וכתב ע"ז הט"ז שם (והובא גם במשנה ברורה) דהטעם שאם הוליכו עירובן צריכים לגבות מכל אחד, משום מיגו דצריכים לתת עירוב לבני החצר השניה צריכים עירוב לכל אחד ואחד, וכדאמרינן בגמ' לגבי האחין שהיו עוד אחרים עמם בחצר. וכבר תמה החזון איש מה שייטא למיגו, הא התם איירי שהיו עמם באותו חצר עוד בתים, ומיגו דאסרי עלייהו וצריכים לתת עירוב כדי להתיר בינם לבין עצמם, צריכים נמי עירוב לכל אחד ואחד. אך הכא בתוך הטרקלין אין עוד דיורין, וכדכתבו התוס' להלן. ואף לאחר סברת התוס' אינם צריכים עירוב בינם לבין עצמם, אלא רק בזמן שמוליכין את עירובן מחוץ לטרקלין.

**תוד"ה כמאן, ומיהו הו"מ למימר וכו'**

צ"ב איך מצי למימר כן, הא בכה"ג אף לב"ה איכא מיגו כמבואר במשנה לגבי אחין. וכנראה תוס' נתכוונו לזה בדבריהם ועוד וכו', אך צ"ב מה הס"ד בקושייתם.

והנה הרשב"א הקשה כקושיית תוס', נימא דברייתא במוליכין לחצר אחרת, ומתני' בשיש דיורין עמהם בחצר הטרקלין, דמיגו דהני אסירי הני נמי אסירי. ולא תירץ כתירוץ תוס' דהכא אין עמהם דיורין בתוך הטרקלין. וצ"ע דהרשב"א עצמו במשנה כתב לפרש הא דמודים בזמן שמקצתן שרויים בחדרים ובעליות שצריכים עירוב לכל אחד, דהיינו אותם שבחדרים ועליות, אך אותן שבטרקלין אינם צריכים עירוב, שהרי הטרקלין מפריד אותם מהחדרים ועליות. ומבואר דלא אמרינן בכה"ג מיגו, וכסברת תוס', וצ"ע. ועי' בית מאיר מש"כ בזה.

**דף עג ע"א**

**רב אמר מקום פיתא גורם**

כתב החזון איש (סי' צ ס"ק מא), דכיון שקיי"ל מקום פיתא גורם, אם יש לאדם חדר שאוכל בו ושאר חדרים שלן בהם ואינו אוכל בהם, אין נחשב למקום דירה אלא חדר שאוכל בו, ושאר חדרים דינם כבית התבן שאינו אוסר בלא עירוב. ולפי"ז מותר להוציא כלים ששבתו בשאר חדרים לחצר בלא עירוב, ולהכניס שם כלים ששבתו בחצר. [וכן אסור להוציא מחדר שאוכל בו לשאר חדרים ולהפך, דחדר שאוכל בו נידון כבית ושאר חדרים כחצר]. אך כתב, שמכל מקום מותר להניח את העירוב בשאר חדרים, דלגבי זה סגי בבית הראוי לדירה, ואין צריך בית שמשמש לפיתא בפועל.

אמנם בספר חכמת הלב דייק מהמשנה ברורה לגבי בית הכסא שלא כהחזון איש, אלא כל בית שיש בו מקום פיתא נחשב כולו כבית ולא כחצר, עיי"ש בהרחבה.

**בההוא אנן סהדי ובהדא אנן סהדי, בההוא אנן סהדי דאי מיתדר ליה התם ניחא ליה וכו'**

פירש רש"י, דעירוב תחומין מהני לפי שאם היה יכול לישן שם ודאי עדיף לו טפי, שהרי הוא צריך ללכת מחר לאותה הרוח. ויל"ע מדוע הוצרכה הגמ' לכך, הא כיון דמשני שאצל ר' ששת עדיף להם מקום הלינה שוב לא קשה מעירוב תחומין כלל, דבעלמא יתכן שמקום פיתא גורם. וצ"ל דהגמ' נקטה כן כדי ליישב אף אליבא דשמואל שמקום לינה גורם. והא דהוצרכה הגמ' לומר לר' ששת בהדא אנן סהדי כדי ליישב אף אליבא דרב דמקום פיתא גורם.

אך לכאורה לדברי רש"י אכתי יקשה איך מועיל עירוב חצרות לדעת שמואל שמקום לינה גורם, הא הכא ליכא בההוא אנן סהדי, דהא אינו צריך ללכת למקום הפיתא.

ובאמת הרשב"א הקשה כן בתחילת הסוגיא, לדעת שמואל עירובי חצרות בפת מאי מהניא, הא לאו מקום פיתא גורם. ותירץ, דהתם נמי אנן סהדי דאי מיתדיר להו לכולהו התם ניחא להו טפי דליגנו, וכדמתרץ הכא ולקמן. ותירוצו צ"ב דלכאורה ודאי כל אחד מעדיף לאכול ולישון בביתו, ולא בבית שהניח בו את העירוב. וצ"ל דכל אדם מעדיף לאכול ולישון במקום אחד, ולאחר שתיקנו חכמים עירוב חצרות, הרי חכמים קבעו שעל ידי הנחת הפת בבית אחר הדיורין שלו נקבעו שם, ועכשיו ודאי הוא מעדיף שגם מקום הלינה שלו יהיה שם, שהרי שם הוא מקום פיתא שלו.

ונראה דהרשב"א ביאר כן בדברי הגמ' בההוא אנן סהדי, דהיינו שאדם מעדיף שלא לחלק את מקום הפיתא ממקום הלינה, ולאחר שקבעו חכמים את מקום דירתו שפיר חשיב נמי מקום לינה. ולפי"ז מיושב שפיר הא דהוצרכה הגמ' לומר בההוא אנן סהדי ובהדא אנן סהדי, ולא סגי בחד מהם. שהרי לפי הרשב"א לעולם לא מחלקים את הדיורין, אלא מסתכלים היכן הוא מעדיף, ולכן הוצרכה הגמ' לומר שאצל ר' ששת מקום הלינה עדיף ובעירוב מקום הפיתא עדיף.

אך רש"י שביאר שעדיף לו מקום העירוב משום שצריך ללכת שם מחר, צ"ע איך מועיל עירוב חצרות לשמואל דמקום לינה גורם.

ויתכן לומר, שדוקא בעירוב תחומין יש להקשות לשמואל איך מהני עירוב הא מקום לינה גורם, אך בעירוב חצרות אין להקשות כן כלל. דהנה הקשה החזון איש (הובא לעיל מח ע"ב) לגבי אמצעית שעירבה עם החיצונות, איך אפשר לעשות ב' עירובין שסותרים אחד לשני, הרי הוא דר במקום העירוב, ואי אפשר לומר שהאמצעית קובעת את דירתה בב' החיצונות, כיון שב' החיצונות לא עירבו ביניהם. ותירץ, דלגבי עירובי חצרות סגי במקצת דיורין, ושפיר אפשר לקבוע מקצת דיורין בכל אחד מהחיצונות אף שהם סותרים אחד את השני. והנה פשוט דכל זה בעירובי חצרות, אך בעירובי תחומין אי אפשר לקבוע מקום שביתה בב' מקומות, שכל עניינו של עירוב תחומין הוא לקבוע את מקום השביתה שאסור לו לצאת ממקום זה, ועל כרחיך על ידי העירוב נקבע עיקר מקום שביתתו. והשתא י"ל דלגבי עירוב חצרות שפיר מהני אף שמקום לינה גורם, דמכל מקום איכא מקצת דיורין במקום פיתא, וסגי בהכי, והגמ' שאלה לר' ששת רק בעירובי תחומין לפי שצריך לקבוע בכך את עיקר מקום שביתתו. ועי' גאון יעקב.

ובדעת הרשב"א שהקשה גם בעירובי חצרות צ"ל דמכל מקום חכמים לא היו קובעים עירוב על ידי פת אם מקום לינה הוא הגורם. אך בדעת רש"י שפיר י"ל כן.

[ובעיקר דברי החזון איש יל"ע מהא דפירש רש"י מט ע"א דלמ"ד עירוב משום דירה הביאור הוא שכל הבתים נטפלים לבית שמונח בו העירוב. ולכאורה אם העירוב נחשב רק למקצת דיורין איך כל הבתים שהם עיקר הדיורין נטפלים למקום שהוא רק מקצת דיורין. אמנם יתכן לומר דאין בזה סתירה כלל, דכך הוא תקנת חכמים, שלאחר שקובע מקצת דיורין ע"י העירוב שוב הטפילו חכמים את כל הבתים למקום העירוב].

אך אכתי יל"ע בין לדעת רש"י בין לדעת הרשב"א, מדוע הגמ' שאלה כן רק לר' ששת, ולא שאלה כן כבר בתחילת הסוגיא איך מהני עירוב חצרות או עירוב תחומין לשמואל, והו"ל לתרץ בההוא אנן סהדי וכו' כדמתרץ לר' ששת. וכן הקשה בתוס' רא"ש בשם רבינו מאיר.

ותירץ, דשמואל איירי באופן שאינו חושש היכן מקום פיתא, והיה חפץ לאכול במקום שישן. ורק לר' ששת דהוה ס"ד שהיו רוצים לאכול בבקעה בדוקא ומכל מקום אזלינן בתר מקום לינה, דאם כן מה מהני עירוב תחומין. וצ"ב איך יתכן לומר דטעמא דשמואל משום שלא איכפת לו מקום הפיתא, אם כן מאי טעמא דרב דמקום פיתא עדיף. ואולי י"ל דס"ל כהרשב"א שלעולם אין אדם רוצה לחלק את הדיורין, וכוונתו לומר שלפי שמואל אדם מעדיף את מקום הלינה, משא"כ בעירוב הוא מעדיף את מקום הפיתא, וכמש"כ לעיל. ורק לר' ששת מקשה, דמשמע ליה שהיו רוצים לאכול במקום אחר ולישן במקום אחר, ומכל מקום אזלינן בתר מקום לינה. אמנם בל' התו"ר דחוק לומר כן, וצ"ע.

והנה בהא דתנן במתני' דצריכין עירוב לכל אחד אמרינן בגמ' ש"מ מקום לינה גורם, והקשה הריטב"א אם מקום לינה גורם מדוע כשעירוב בא אצלן או כשאין דיורין אחרים אין צריכין עירוב לכל אחד, הא מכל מקום הם חלוקים במקום לינה. ותירץ, דאף לשמואל אהני מיהא מקום פיתא לצרפן היכא דאין דיורין אחרים או כשעירוב בא אצלן, עיי"ש. וצ"ע מה הוקשה לו כלל, הא עירוב מהני אף למ"ד מקום לינה גורם, ומהאי טעמא יועיל גם מקום פיתא, דמה יוסיף מעשה העירוב יותר מאשר מקום פיתא שבאמת הם מעורבין בו.

אמנם לפי מש"כ לעיל ניחא, דמעשה עירוב מועיל אף שמקום לינה גורם משום תקנת חכמים, בין להרשב"א דזה קובע את עיקר הדיורין במקום הפיתא, בין לפי מש"כ בדעת רש"י דסגי במקצת דיורין, וזה מהני רק משום תקנת עירוב, אך בלא תקנת חכמים מקום לינה עדיף ממקום פיתא.

**דף עג ע"ב**

**אימא מציעתא ואם נשתתפו וכו'**

כתבו תוס' דאפילו למ"ד בפת לא פליגי משמע ליה ואם נשתתפו בכל ענין. ואזלו תוס' לשיטתם לעיל עא ע"ב דהסוגיא אזלא גם כמ"ד דפליגי ביין, אך לדעת רש"י שם דלמ"ד דפליגי ביין אך בפת לכו"ע סומכין, לעולם סומכין על שיתוף במקום עירוב, ואם כן מתני' דהמבוי אסור דלא כחד. וכתבו תוס' שם שלפי רש"י על כרחיך צ"ל דהאי מ"ד יתרץ את המשנה כרב דלא תני פתוחות זו לזו.

**כולה ר' מאיר היא וטעמא מאי אמר ר' מאיר בעינן עירוב ובעינן שיתוף שלא לשכח תורת עירוב וכו'**

הרמב"ם פ"א מעירובין הי"ט פסק שהמשתתפין במבוי צריכים לערב בחצרות כדי שלא לשכח התינוקות תורת עירוב. לפיכך אם נשתתפו במבוי בפת סומכין עליו ואין צריכין לערב בחצרות שהרי התינוקות מכירין בפת. ובכסף משנה נסתפק האם הרמב"ם פסק כר' מאיר וכמ"ד דפליגי ביין, ולכן פסק שאין סומכין ביין, או שמא פסק כחכמים וכמ"ד דפליגי בפת, ולכן פסק שסומכין בפת.

ובביאור הגר"א שפ"ז הוכיח דפסק כר' מאיר וכמ"ד דפליגי ביין, דכן פסק רב לעיל כר' מאיר, וסתם מתני' דידן כוותיה. דהא כתבו הרמב"ם והשו"ע דביין לא מהני כדי שלא לשכח התינוקות, ואם פסק כחכמים וכמ"ד דפליגי בפת, הא דלא מהני יין אין זה משום שלא לשכח. והוכיח כן מדלא מוקי מתני' כחכמים וביין.

ובפשטות כוונתו להקשות, מדוע מוקי מתני' כר' מאיר, הא למ"ד דפליגי בפת אפשר להעמיד את המשנה ביין וכחכמים, ולכן צריך גם שיתוף וגם עירוב. ועל כרחיך משום שבזה לא יתיישב המציעתא דמותרים בזה ובזה, דהכא אי אפשר לומר טעמא מאי שלא לשכח תורת עירוב וכו' לפי שאין זה הטעם שלא סומכין. והשתא כיון שכתבו הרמב"ם והשו"ע הטעם שלא לשכח מוכח שפסקו כר' מאיר וכמ"ד דפליגי ביין.

אך אם כן דבריו תמוהים טובא, איך אפשר להעמיד את המשנה ביין, הא מתני' איירי בעירבו בחצרות, ובזה יתכן רק ע"י פת, ומכל מקום המבוי אסור, ועל כרחיך מתני' כר' מאיר.

וכן יש להקשות על הבית יוסף שם, דכתב, שאם נאמר בדעת הרמב"ם שפסק כחכמים וכמ"ד דפליגי בפת, צ"ל דסתם משנתינו כחכמים וביין, דבכה"ג מודו חכמים דלא מהני. וצ"ע איך יתכן להעמיד כן את המשנה, הא איירי בעירבו בחצרות.

ויתכן לומר דכוונתו לדעת רב דלא תני ופתוחות זו לזו, דהנה בגמ' מקשינן מאי טעמא לא תני פתוחות וכו', כלומר, מדוע הוצרך רב לומר כן ולא סגי בתירוץ דלעיל. ולכאורה יל"ע דלמא רב רצה להעמיד את המשנה אף כחכמים דסומכין על שיתוף במקום עירוב, ומכל מקום המבוי אסור לפי שאין החצרות פתוחות זו לזו. וכבר הקשה כן הרשב"א, ותירץ דרב לשיטתו שפסק כר' מאיר, ולדידיה יקשה מדוע לא תני פתוחות.

אמנם לולי דברי הרשב"א י"ל דהטעם שפסק רב כר' מאיר הוא מכח סתם משנה דהכא, ואם כן אכתי קשה מדוע לא נאמר דרב לא תני פתוחות כדי להעמיד המשנה כרבנן, ויפסוק נמי כרבנן. אמנם י"ל, דעל כרחיך מתני' כר' מאיר אף לדעת רב, דהא במשנה תנן ואם נשתתפו במבוי מותרין כאן וכאן, והדר תנן עירבו בחצרות ונשתתפו במבוי ושכח אחד וכו', ואם נאמר דמתני' כרבנן ואיירי בנשתתפו בלא עירוב, מדוע הדר תני שאם שכח אחד ולא עירב מותרין כאן וכאן, הא היינו הדין הקודם דסומכין על שיתוף במקום עירוב. וכן יש להקשות מדוע הוצרכה המשנה לומר דשכח אחד מבני חצר ולא עירב, הא אפילו במקום שלא עירבו כלל סומכין על השיתוף. [וכן הקשה החזון איש על הרשב"א, איך יתכן לומר דמתני' כרבנן, אם כן מדוע תנן ושכח אחד]. ועל כרחיך מתני' ר' מאיר והא דתנן אם נשתתפו היינו שחוץ מהעירוב הם נשתתפו, והא דתנן במציעתא שכח אחד מבני חצר הוא בדוקא, דהשתא ליכא הטעם שלא תשתכח תורת עירוב. וכיון דבלא"ה מתני' ר' מאיר שפיר מקשה מאי טעמא לא תני רב פתוחות זו לזו.

ולפי"ז יש לבאר דברי הגר"א, דלפי רב יש להקשות מדוע לא מוקי כחכמים ובעירבו ביין, והשתא ליכא לקושיא הנ"ל מה מוסיפה המשנה בסיפא, וכן מדוע תנן ושכח אחד וכו', שהרי כיון שעשו את השיתוף ביין מודים חכמים שאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, ועל כרחיך הא דתנן אם נשתתפו היינו מלבד העירוב. ואם כן הדרא הקושיא מדוע מקשינן מאי טעמא לא תני רב ופתוחות זו לזו, הא לרב מתני' מצי קאי כרבנן.

ומכאן הוכיח הגר"א דלפי מ"ד דפליגי בפת, וביין לכו"ע אין סומכין, אין הטעם משום שלא תשתכח, והשתא אי אפשר להעמיד את המשנה ביין וכחכמים, דאם כן מדוע במציעתא מותרין בזה ובזה, הרי אין סומכין אף בעירבו רובן, כיון שאין הטעם משום שלא תשתכח. וכן בזה מבוארים דברי הבית יוסף הנ"ל, דכוונתו לרב.