מ_מ דברים שבלב
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / סוגיית דברים שבלב - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**דברים שבלב אינם דברים**

**מצינו כמה ראיות שאין הטעם משום חיסרון נאמנות**

א. התוס' רי''ד והריב''ש סי' קצ''ג הוכיחו דאף במקום שנאמן אינם דברים מדברי הגמ' 'ואמאי הא קאמרה בלבי היה' והרי נאמנת מדין שויא וכו' וע''כ דאינו חיסרון נאמנות.

ב. התוס' רי''ד והשער משפט סי' פ''ז סקכ''ה הוכיחו שאינו חיסרון נאמנות מדברי הגמ' 'ודלמא שאני התם, דלמיפטר נפשיה מקרבן קאתי וכו', ומבואר בגמ' דאף אם דברים שבלב הויין דברים הכא לא מהני משום שאינו נאמן, ומבואר דלדינא אינן דברים לא משום שאינו נאמן.

ג. עוד הוכיח התוס' רי''ד מקושיית הגמ' מנא ליה לרבא הא, ואם סברתו שאינו נאמן מדוע צריך מקור לכך.

ד. ולכא' כך מוכח מדברי הגמ' לגבי קרבן וגט 'והא בליביה לא ניחא ליה' ופירשו חלק מהראשונים דכוונת הגמ' דאנן סהדי דלא ניחא ליה, ואף על פי כן אינם דברים, ואף לפי הראשונים שפירשו שכוונת הגמ' דילמא לא ניחא ליה, אכתי יש ספק דילמא לא ניחא ליה, והיאך מותרת להנשא.

ה. לכא' יש להוכיח כן מדברי הגמ' בנדרים דף כ''ח א' דהקשו מדברים שבלב, הא נדרים איסור הוא וע''א נאמן באיסורין, ולא דמי לסוגיא דידן דאיירי בממון או בדבר שבערוה.

ו. ועי' בדברי הרשב''א והר''ן בסוגיין ובמרדכי כתובות סי' רנ''ד דמפורש בדבריהם שאע''פ שנאמן, דברים שבלב אינם דברים, ועי' תוס' גיטין דף ל''ב א'.

ז. עי' תוס' שבועות דף כ''ו ב' שכתבו 'דטעמא הוי משום דלא מהימנינן ליה במה דקאמר שהיה בלבו היום דקאמר לגבי אונסין' ובגמ' כתוב שאילולי האונס הו''ל דברים שבלב, וא''כ נראה בתוס' דדברים שבלב הוא משום שאינו נאמן, וי''ל דכיון שאינו נאמן תקנו שיחשב דברים שבלב, משא''כ ת''ח שנאמן לא אסרו עליו להחשיבו דברים דבלב.

**האם יש דין דיבור בכל חלות**

מבואר בגמ' דתרומה והקדש חלים במחשבה וליכא למילף מינה לשאר דוכתי משום דהו''ל ב' כתובים הבאים כאחד.

א. בפשטות צריך דיבור ולא מהני מחשבה רק היכא דאין מעשה, כנדר ותרומה והקדש וכד', אך בגיטין וקידושין וכד' שיש מעשה קידושין וגירושין אין דין דיבור, אך בדברי הריטב''א נראה שיש דין דיבור אף כשיש מעשה, דהקשה הריטב''א בקידושין דף מ''א ב' היאך מקודשת בהיה מדבר עמה על עסקי גיטה וקדושיה ולא דיבר בשעת הקידושין, ותי' 'התם כיון דמדבר עמה על עסקי גיטה וקידושיה כמאן דפריש דמי ולא חשיבא מחשבה' ומבואר דאף כשיש מעשה קידושין יש חיסרון שאינו חל במחשבה, ומבואר בריטב''א שאינו דין מיוחד בקידושין, אלא נלמד מתרומה וקדשים דהו''ל ב' כתובים וכו' שבעלמא יש דין דיבור ולא מהני מחשבה.

ב. וכתב בשיעורי ר' שמואל 'וכונת הריטב"א דכל אומדנא דמוכח הוי כפירש, ומשום דאין הלכה של לבטא בשפתיים שיהיה צריך דוקא להוציא בשפתיו, אלא שהוא דין בכל הקנינים שצריך שידבר ואינו מצד דדשב"ל אינם דברים אלא דלעשיית חלות צריך דיבור, [ואף שבגמ' הוזכר כן רק גבי גו"ק, מסתמא בכל הקנינים כן] ואומדנא דמוכח שכולם מבינים אם כונתו חשיב נמי כפירש לענין זה, אבל מחשבה גרידא לא מהני אלא בתרומה שישנה במחשבה', ולכא' הכוונה דיש דין בכל החלויות שלא די להחיל במעשה שפירושו ידוע רק במחשבתו, אלא צריך שיצא ממחשבתו ע''י דיבור או ע''י אומדנא.

ג. ולפי''ז בנדר בלב יש ג' חסרונות, האחד דדברים שבלב אינם דברים, השני שלא מהני במחשבה, והשלישי שיש דין בנדר דין ביטוי שפתים, ובכל החלויות כגיטין וקידושין אין דין לבטא בשפתים, ובתרומה וקדשים אין דין דיבור, אך אכתי שייך חיסרון של דברים שבלב - מלבד דעת הרשב''א שאין חיסרון של דברים שבלב כשאינו מבטל שום דבר -.

ד. ובסוגיין דדנו מדין דברים שבלב אין הנידון בהחלת חלות שבלאו הכי לא מהני במחשבה - אע''פ שיש מעשה קנין וכנ''ל - אלא איירי בביטול מקח או קידושין או ביטול תנאי, או גילוי דעת דלא ניחא ליה בגט או בקרבן, שמועיל מחשבה, ובזה חידש רבא שדברים שבלב אינם אפי' בגדר מחשבה, **דדברים שבלב אינם אפי' דברים שבלב**.

ה. ובהפקר לכא' היה צריך להיות גם חיסרון שלא חל במחשבה, אולם הר''ן בריש פסחים כתב שהפקר לא במחשבה משום דהו''ל דברים שבלב, ומשמע שיש בזה רק חיסרון של דברים שבלב, ולא שאינו חל במחשבה, ועי' שער המשפט בסי' צ"ח סק"א שכתב שהר''ן נח' על דברי הרשב''א בסוגיין שכתב שאין חיסרון של דברים שבלב היכא דאינו מבטל ע''י לבו שום דבר, וכתב בשיעורי ר' שמואל די''ל דאף הרשב''א מודה שאין חל הפקר בלב, משום שאין חל שום חלות במחשבה מלבד תרומה והקדש, וכתב דכך צריך לדחוק בדברי הר''ן דכוונתו דאין הפקר חל במחשבה עי''ש, ובשבת דף י''ח ב' 'גיגית ונר וקדרה ושפוד ... מפקר להו אפקורי' אע''פ שלא אמר מידי, כבר כתבו התוס' שם שאנן סהדי שמפקירם, וכל כה''ג אין חיסרון של מחשבה, וגם אין חיסרון של דברים שבלב, ועי' בברכ''ש קידושין סי' א' סק''ג ונדרים סי' ל''ט סק''ד דאין כוונת הר''ן לדין דברים שבלב בקידושין דף נ' א', אלא כוונתו לדין שכתוב בקידושין מ''א ב' 'מה להנך שכן ישנן במחשבה' שהוא משום ששום חלות אינו חל במחשבה מלבד תרומה והקדש, ויש לעיין מלשון הר''ן שכתב דברים שבלב אינם דברים, והיה לו לכתוב דלא מהני דברים שבלב, ולא שאינם דברים, ומשמע שכוונו לדברים שבלב בקידושין דף נ' א', ואולי י''ל דכוונת הר''ן דדיבור בלב, אינו דיבור אלא רק מחשבה

ו. עי' קצוה''ח סי' י''ב סק''א שהקשה על הסוברים דמהני מחילה בלב וז''ל 'ובעיני יפלא הדבר, דלא מצינו בשום מקום דמחשבה מועיל, ואפילו הפקר והקדש ונדר בכולהו בעינן דיבור ממש, לבד בקדשי מזבח מהני ביה מחשבה משום דכתיב קרא'.

ז. לכא' מוכח בסוגיין דא''צ דיבור בתנאי, אע''פ שתנאי מילתא אחריתא, אינו ככל החלת חלות דלא מהני במחשבה, כמבואר בדברי הבית הלוי דבמכר ע''ד לעלות לא''י אין זה מקח טעות, אלא רק תנאי, ואפילו הכי מבואר בגמ' דאין חיסרון אחר מלבד דברים שבלב.

ח. עי' להלן דבדברי תש' המהר''מ נראה שלא כדברי הריטב''א והיכא שיש מעשה כגיטין וקידושין אין צריך דיבור.

**בגדר דברים שבלב**

מצינו ג' מח' בין הראשונים לריטב''א, נח' האם ידות נחשב דברים שבלב, נח' האם כשאינו מבטל מה שעשה או אמר בפיו יש חסרון של דברים שבלב, ונח' האם יש מקום להקשות מתרומה והקדש שחלים במחשבה.

א. יש לומר שגדר דברים שבלב הוא כשהדבר נסתר, ולכן בדברים שבלבו ובלב כל אדם אין חסרון מכיון שהדברים גלויים, וכן נראה ברשב''א בד''ה ואכתי קשיא דכתב ב' פעמים דההפך מדברים שבלב הוא דברים מגולין.

ב. יש לפרש שגדר דברים שבלב הוא בדברים שהם בלב ולא בפה, ולכא' כך מוכח בדברי הרמב''ן בסוגיין ובר''ן בנדרים דף כ''ג א' דכשאמר בלחש יצא מכלל דברים שבלב - וכן נקט הקצוה''ח בסי' קפ''א סק''א, וסי' רס''ט סק''א, ועי' שו''ע יו''ד סי' רי''א סעי' א' ובנו''כ שם - ואילו היה גדר דברים שבלב דברים נסתרים, במה שאמר בפיו בלחש לא הוסיף מידי, וממ''נ אם די במה שגלוי לו כי הנדר נוגע רק לו - עי' חזו''א ב''ק סי' כ''א סק''י - הרי ידוע לו אף כשלא אמר בלחש, ואילו תלוי במה שידוע לאחרים מה מועיל שאמר בלחש, וע''כ דדברים שבלב הוא כשלא אמר בפיו, וא''כ צ''ב כיצד מועיל דברים שבלבו ובלב כל אדם, הא לא אמר בפיו אלא בלב.

ד. אולי י''ל שגדר דברים שבלב אינו לא דברים נסתרים, ולא לב ולא פה, אלא גדר דברים שבלב הוא כל שהוא בלב ולא יצא מלבו, ויש ב' דרכים המוצאים מלבו, האחד ע''י דיבור, דיצא מהלב לפה ואפי' דיבור בלחש - וז''ל רעק''א בגליון שו''ע יו''ד סי' רי''א 'דכל שמוציא הדבר מפיו לא מקרי דברים שבלב' - והשני ע''י שגלוי לכל הרי יצא מלבו.

ה. ולפי''ז ניחא מש''כ הרא''ש בנדרים פ''ג סי' ד' בשם היראים, והריטב''א בכתובות דף צ''ז א' שבלבו ובלב כל אדם הוא רק כשמפורסם לכל, דכל שרק מעט יודעים הרי הם יודעים מה יש בלבו, אך אין נחשב שיצא מלבו, ורק כשמפורסם לכל הרי זה נחשב שיצא מלבו.

ו. וכן יתבאר היטב מש''כ הראשונים דכל שיש צד שחזר בו, ומשמע אפי' צד קטן הרי זה דברים שבלב, משום שאם יש צד קטן, א''א לומר שיצא מלבו ע''י שמפורסם לכל, דמפורסם שיש לו צד, אך מה שבלבו לא מפורסם.

ז. ולפי''ז י''ל שאף אם הלוקח יודע שדעת המוכר הוא ע''ד לעלות לא''י, אכתי הו''ל דברים שבלב, מכיון שאין ידוע לכל, ואילו היה הגדר בדברים שבלב שהוא נסתר ולא גלוי היה מקום לומר שתלוי אם גלוי לבעלי הדברים, אך מכיון שהגדר שיצא מלבו, לכא' אין זה תלוי במה שנודע לבעלי הדברים, וכן הוא בחלקת מחוקק סי' כ''ז סק''ט דהמביא מעות לאשה ולא אמר כלום ושניהם כוונו לקידושין אינה מקודשת משום דדברים שבלב אינם דברים, ועי' בתש' מימוניות לסדר נשים סי' ד' - הובא במרדכי קידושין אות תקכ''א, וברמ''א אב''ע סי' כ''ז סק''ג -.

ח. ולפי''ז אם ידוע לכל חוץ מהקונה נמי אינו דברים שבלב, וכ''כ המאירי בב''ק דף מ''ז א' - אלא שיש לדון שחל המקח משום שלאו כל כמיניה למכור ולא להודיע לקונה שמוכר רק ע''ד כן, ועי' בתש' מימוניות הנ''ל -.

ט. ולכא' נח' בזה הרשב''א עם שאר הראשונים האם בידות יש חסרון של דברים שבלב, דהרשב''א כתב דנחשב דברים שבלב, ובכל הראשונים מבואר דאין חיסרון, ועי' ברכ''ש קידושין סי' א' דהקשה אם נחשב לבטא בשפתים ודאי אינו דברים שבלב, ונראה בדברי הרשב''א שגדר דברים שבלב הוא שנסתר ואינו גלוי, ולכן אף דיבור שאינו ברור לא מהני מכיון שעדיין אינו גלוי - אך הברכ''ש שם ביאר שכוונת הרשב''א שאין שייך דין ידות אם הוא דברים שבלב עי''ש - ולפי''ז אמירה בלחש לא יהני לדברי הרשב''א - וכן הוא בחזו''א אה''ע סי' קמ''ז לדף ל''ג א' ד''ה תוס' ד''ה רבי (השני) - והרמב''ן ושאר הראשונים לשיטתם דבידות אין חיסרון של דברים שבלב, ולכן מהני אמירה בלחש, משום שדי שיצא מלבו, וא''צ שיהיה גלוי.

י. ולפי''ז ניחא מש''כ הרשב''א בד''ה ואכתי 'התם לאו דברים שבלב נינהו אלא דברים **מגולין** הם **לעדים** ... דאיכא לדמויי לדברים שבלב דאל"ה דברים **מגולין** הן דאונסיה מודע עליה' ורק הרא''ש והריטב''א ס''ל דצריך שיהיה מפורסם לכל, משום שרק באופן זה נחשב שיצא מלבו, משא''כ לדברי הרשב''א שא''צ שיצא מהלב, אלא צריך שיהיה גלוי, די במה שגלוי לעדים.

יא. לכא' גם בדברי תוס' הרא''ש מוכח כדברי הרשב''א מדכתב לבאר את דברי הגמ' דבליביה לא ניחא ליה דבודאי לא ניחא ליה, ואע''ג דבעלמא היכא דאנן סהדי אין חסרון של דברים שבלב 'הכא שמכחיש בפיו מה שבלבו דבפיו אומר רוצה אני ואף על גב דאנן סהדי דאינו רוצה אזלינן בתר פיו כיון דבעלמא דברים שבלב אינן דברים' ואי נימא דכל היכא דיצא מלבו אינו דברים שבלב מדוע לא מהני כנגד דברי פיו, וע''כ דדברים שבלב ענינו שלא מהני דבר נסתר כנגד דבר גלוי, ולכן גם בלבו ובלב כל אדם לא מהני כנגד פיו שהוא יותר גלוי.

יב. כתב הר''ן בשו''ת סי' פ''ה 'אבל כי אמר דלא אניסנא אלא דבלביה לא ניחא ליה דברים שבלב נינהו, וכי תימא כיון דמסר מודעא הויין להו דברים שבפה, ליתא דהא קי"ל כר' יוחנן דאמר אתי דבור ומבטל דבור' ומבואר בדבריו דע''י דין דתי דיבור ומבטל דיבור נהפך מדברים שבפיו לדברים שבלב, ולכא' הר''ן לשיטתו דע''י שאמר יצא מלבו, וכשבטל הדיבור נשאר דברים שבלב, אך לדברי הרשב''א שאין דבור מוציאו מדין דברים שבלב, ולכן בידות היה שייך חסרון של דברים שבלב, לא שייך לומר שע''י דין אתי דיבור ומבטל דיבור הו''ל דברים שבלב.

**יש לחקור האם דברים שבלב אינם אפילו דברים שבלב, או''ד הוו דברים שבלב אלא דלא מהני דברים שבלב כנגד דברים שבפה.**

יג. הרשב''א חידש דכל היכא דאין לבו מבטל מה שעשה אין חסרון של דברים שבלב, דהיינו דס''ל לרשב''א דברים שבלב הוי דברים, אלא דלא מהני לבטל מה שעשה בפיו, ובקושיתו סבר הרשב''א שדברים שבלב אינם דברים כלל, ולכן הקשה מידות ובתרומה והקדש, ומכח זה חידש הרשב''א דדברים שבלב הוי דברים, וכל דין דברים שבלב אינו אלא שאין בכח דברים שבלב לבטל מה שנעשה ע''י פיו, ולכן ליכא למילף כלל מתרומה והקדש, וכל קושייתו מתרומה והקדש הוא רק אם דברים שבלב אינם דברים כלל, הרי מצינו בהקדש ותרומה שהם כן דברים, וכמו שיבואר דשני כתובים וכו' אינו אלא לגבי שא''צ דיבור וחל במחשבה, אך אם דברים שבלב אינם דברים אינו נחשב אפילו מחשבה.

יד. ובשאר הראשונים נראה דלא ס''ל הכי מדלא תי' כן על הקושיא מידות, ונראה דס''ל דדברים שבלב אינם דברים כלל, ואפי' אינם דברים שבלב, ולכן לא בכל גוונא, ואולי אזלו לשיטתם, דהרשב''א ס''ל דדברים שבלב הוא דבר נסתר, יש מקום לדון שאין דבר נסתר כמאן דליתא אלא רק דאינו מועיל נגד דבר גלוי, משא''כ אם דברים שבלב הוא שלא מהני לבו כשלא יצא מלבו, הרי זה חיסרון בעצם הדברים, ואינם דברים כלל ולכן לא מהני אף כשאינו מבטל מה שעשה בפיו.

**האם מועיל דברים שבלב במתנה**

טו. בתוס' רי''ד ובהגה''א מבואר דמתנה חלוק ממכר, ולשון התוס' רי''ד 'שאם כן למה קבל מעות ודוקא כשנתן וחילוק יש בין מכר ובין מתנה' ונראה בדבריו שבמכר כיון שקיבל מעות גמר להקנות, ומשמע שבמתנה ע''י גילוי דעת קודם יש אנן סהדי גם בשעת המתנה, משא''כ במכר יש צד שחזר בו מכיון שקיבל מעות ולכן הו''ל דברים שבלב.

טז. אך בדברי הגר''א בחו''מ סי' ר''ז סקי''ד, ובאה''ע סי' כ''ז סק''כ, מבואר דבמתנה אין חיסרון של דברים שבלב, דכתב בביאור דברי תש' מהר''מ שהובא בהגהות מימוניות הנ''ל דהיכא דידוע לבעלי הדברים אינו בכלל דברים שבלב, ולכן כשהמקדש והאשה יודעים שכוונתו לקדשה הרי היא מקודשת אף בלא דיבור כלל ואף בלא עסוקין באותו ענין, ודימהו הגר''א למתנה דדברים דבלב הוי דברים, ולכא' כוונתו דדברים שבלב הוא כשאינו גלוי, ותלוי אם גלוי למי שהדבר תלוי בו, ומתנה נחשב כעסק של הנותן בלבד - ועי' חזו''א ב''ק סי' כ''א סק''י - ולכן די במה שגלוי לו, ובקידושין שתלוי בשניהם די במה ששניהם יודעים, ולכא' כל זה כדברי הרשב''א דדברים שבלב הוא רק כשנסתר, ולכן כל שגלוי למי שצריך שיהיה גלוי אינו נחשב דברים שבלב - אלא שלדברי הרשב''א שאין כלל חיסרון של דברים שבלב היכא שאינו מבטל דברי פיו א''צ לכל זה עי' להלן - אך אם דברים שבלב הוא כשלא יצא מפיו, לכא' אין הדבר תלוי במה שגלוי למי שנוגע לו, אלא במה שמפורסם לכל כלשון היראים והריטב''א.

יז. וכן מבואר גם בדברי המאירי בסוגיין שכתב 'או שמא בזו נראה לי שלא אמרו אינן דברים אלא במקום שיש בו טענה עם אחרים אבל שבועה ובטול חמץ דברים שבלב דברים' ולכא' כוונתו דכיון שגלוי למי שנוגע לו דהיינו לאדם המבטל או הנשבע, הרי הדברים גלויים, ולכן הויין דברים, ואח''כ הביא כתב המאירי כדברי הרשב''א דכל היכא שאינו מבטל הויין דברים, ולהנ''ל שהדברים תלויים זה בזה מובן מדוע המאירי ס''ל הכי בב' הענינים.

יח. בדברי הרשב''א נראה דלא מהני במה שגלוי לבעלי הדברים, מדהקשה מתרומה והקדש ומידות נדרים, וצ''ל דאע''פ דס''ל דברים שבלב הוא שיהיה גלוי, לא די במה שגלוי לבעלי הדברים, אלא צריך שיהיה גלוי לכל, אך לפי''ז צ''ב כיצד חל נדר או נזירות בדיבור בלחש, הא אינו גלוי לכל, ואי די במה שגלוי לו מה הקשה הרשב''א מידות, ולמסקנת הרשב''א דכל היכא דאינו מבטל דברי פיו הויין דברים ניחא.

יט. יש לעיין בקידש והתכוונו שניהם לצחוק, האם כיון שידוע למי שהדבר נוגע שהוא קידושי צחוק אינה מקודשת, או כיון שאין גלוי לשאר בני אדם הרי היא מקודשת, ולכא' לדברי הגר''א הנ''ל בדעת המהר''מ אינה מקודשת, משא''כ לדברי הרשב''א אע''פ שבאופן הפוך שרק הם מבינים הרי היא מקודשת כי אינו סותר לדיבורם, אך באופן זה שאמר הרי את מקודשת שלבם סותר לדיבורם הרי היא מקודשת, וכן לשאר הראשונים שדברים שבלב הוויין דברים הוא רק כשמפורסם לכל ודאי הרי היא מקודשת.

עלה בידינו מח' הראשונים בגדר דברים שבלב, האם אינם דברים כלל, ולא חשיבי אפילו כדברים שבלב, או''ד דהוו דברים אלא דלא מהני דברים נסתרים כנגד דברים גלויים, ועלה בידינו כמה נ''מ, אם מהני דברים שבלב כשאינו מבטל דברי פיו, אם מהני דברים שבלב כשגלוי למי שנוגע לו אך אין גלוי לכל, וממילא בביטול חמץ ובשבועה ואולי גם במתנה אין חיסרון של דברים שבלב, אם מהני כשגלוי לכולם אך לא לבעלי הדברים.

**בדברי הרשב''א היאך תרומה והקדש חלים במחשבה הא הו''ל דברים שבלב**

א. הרשב''א הקשה היאך מהני תרומה והקדש במחשבה, הא דברים שבלב אינם דברים, ואם משום דגלי קרא דמהני, נילף לכל מקום דמהני דברים שבלב, וצ''ע הרי מבואר בגמ' דא''א ללמוד מתרומה וקדשים לשאר דוכתי משום דהו''ל ב' כתובים הבאים כאחד.

ב. תי' האחיעזר - ח''ב סי' י''ט, והובא בשיעורי ר' שמואל בסוגיין, ובריש פסחים - דבמחשבה יש ב' חסרונות, דהו''ל דברים שבלב ודברים שבלב אינו נחשב אפי' למחשבה, **דדברים שבלב אינו אפי' דברים שבלב**, ועוד יש חיסרון במחשבה שאין כאן דיבור, ובנדר מצינו שיש דין לבטא בשפתים, ולא מהני במחשבה, ונ''מ בדברים שבלבו ובלב כל אדם שאין חיסרון של דברים שבלב אך אכתי אין כאן 'לבטא בשפתים', ובתרומה והקדש דחל במחשבה חזינן דאין את ב' החסרונות, ובשלמא לענין דחל במחשבה י''ל דהו''ל ב' כתובים וכו' וליכא למילף מינה, אך לענין דאין חיסרון דדברים שבלב א''א לומר כן, די''ל דאיצטריך ב' כתובים ללמדינו שלא נלמד שא''צ דיבור, אך מנלן שא''א ללמוד מכאן שדברים שבלב הוי דברים - ועי' בשיעורי ר' שמואל דכן הוא גם להפך אע''פ שתי' הרשב''א שאין חיסרון של דברים שבלב כשאין בא לבטל, אפילו הכי צריך ילפותא דתרומה והקדש חל במחשבה - ומבואר דשייך חסרון של דברים שבלב אף בדבר שחל במחשבה, ואין ענינו של דברים שבלב שלא מהני לב וצריך דיבור.

ג. על פי זה אולי י''ל דהראשונים דס''ל דדברים שבלב הוא כשלא יצא בלבו, הרי זה ממש הנידון אם תרומה והקדש חלים במחשבה, שגם שם אין הכוונה שיש דין דיבור, אלא שכל שלא יצא מלבו ע''י דיבור או ע''י שידוע לכל לא מהני, ולכן א''א להקשות מתרומה והקדש מכיון דהו''ל ב' כתובים וכו' - וכן הוא בקצוה''ח סי' י''ב סק''א דהדין שלא חל במחשבה, והדין דברים שבלב אינם דברים הוא אותו הדין, ורק בהקדש התרבה שחל במחשבה עי''ש - משא''כ לדברי הרשב''א שגדר דברים שבלב הוא נסתר ולא גלוי, ודיבור בלחש או ידות לא מהני, אין לזה שייכות לתרומה והקדש שחלים במחשבה שאין הנידון שם אם הוא נסתר או גלוי, אלא אם יצא מלבו או לא, ודיבור בלחש או ידות ודאי אינו נחשב מחשבה.

**בדברי הרשב''א 'דדברים שבלב אינן דברים היינו שאינן דברים לבטל מה שאמר בפיו'**

א. הרשב''א חידש דאין חיסרון של דברים שבלב בהחלת חלות, ואע''פ שרק תרומה והקדש חלים במחשבה, יש נ''מ גם בשאר החלויות כשיש דיבור ואף על פי כן הוו דברים שבלב כגון בידות.

ב. הרשב''א הביא את קושיית הרמב''ן ממתני' 'נדר בקרבן ואמר לא נדרתי אלא בקרבנות מלכים נדר בחרם ואמר לא נדרתי אלא בחרמו של ים' ותי' הרשב''א 'לא הוו דברים שבלב שיש במשמעות הלשון שאמר קרבנות מלכים וחרמו של ים, וכיון שאמר שלכך נתכוון דברים מפורשים יש ולא דברים שבלב' וצ''ב מאי שנא מידות דהוו דברים שבלב אע''פ שנחשב דיבור, ולכא' הביאור פשוט דא''א להחיל ע''י דיבור שאינו ברור משום דאף דיבור שאינו ברור הו''ל דברים שבלב - אילולי תי' הרשב''א דמהני דברים שבלב כה''ג - אך מאידך אין חל יותר ממה שהתכוון כשאינו נסתר מדיבורו, וכיון שנכלל בדיבורו חרמו של ים לא חל איסור.

ג. לכא' הרמב''ן והרשב''א הקשו ב' קושיות שונות, הרמב''ן אחר שתי' מידות הקשה דהניחא בידות דא''א לפרש בדבריו גם אהה בתענית וגם אהה נזיר, אך בנדר בקרבן סתם הכל כלול דומיא דהשולח שליח להביא מן החלון, אך הרשב''א הקשה סתם היאך מהני מחשבתו הא דברים שבלב אינם דברים, והיה לנו לדון מהו הכוונה במה שאמר ומחשבתו כמאן דליתא, ולכא' אזלו נמי לשיטתם דלדברי הרמב''ן שכשיש דיבור אין חסרון של דברים שבלב א''כ כאן שאמר אין חסרון של דברים שבלב אא''כ משמעות דיבורו הוא כל מה שיכול להכלל בדבריו, משא''כ לדברי הרשב''א שגם כשדיבר יש חסרון של דברים שבלב אף כאן יש להקשות היאך מהני מחשבתו.

ד. בתשובות מיימוניות נשים סימן ד' הביא תש' מהר''מ וז''ל 'אפילו לא דיבר עמה מתחילה כלל אם בשעה שנתן לה היה בלבו לשם קידושין וגם היא קבלתם לשם קידושין אף על גב דפריצות עבד דקדיש בלא שידוכין, קידושין מיהא הוו קידושין וצריכה גט, ואף על גב דאמרינן פרק האיש מקדש (מט ב) ובכולן אף על פי שאמרה בלבי היה להתקדש לו אינה מקודשת דדברים שבלב אינן דברים, שאני התם כיון דאתני לאו כל כמיניה למיעקר לתנאיה, אבל נדון זה לא גרע מגמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת סתם דאמרינן פרק שלישי דשבועות (כו ב) דאזלינן בתר מחשבתו ואינו אסור אלא בפת חטים' ולכא' ס''ל כהרשב''א דאין חיסרון של דברים שבלב כשאינו עוקר דברי פיו, והוכיח כן משבועות דאף שם מחשבתו פת חטים הוא דברים שבלב, ומהני משום שאינו סותר את דיבורו, מכיון שאף פת סתם יכול להתפרש פת חטים.

ה. בתש' מהר''מ הנ''ל לכא' מבואר שכשיש מעשה א''צ דיבור, ואף א''צ עסוקין באותו ענין, והא דלא ילפינן מתרומה והקדש שחלים במחשבה אין זה אלא במקום שאין אלא מחשבה, אך כשיש מעשה א''צ דיבור, כמעשה קידושין אע''פ שאין גלוי לשום אדם מלבד המקדש והמתקדשת שהוא מעשה קידושין, ולדברי הריטב''א בקידושין מ''א ב' יהיה בציור הנ''ל ב' חסרונות גם שאינו חל במחשבה, וגם דהו''ל דברים שבלב - כמבואר בגמ' דאף לאחר שלמדנו מתרומה והקדש שאין חל במחשבה, אכתי שאלה הגמ' מנא ליה לרבא הא, דאולי במחשבה א''א להחיל, אך אכתי במקום שאינו בא להחיל תועיל מחשבתו, ויועיל מחשבתו לבטל את המקח או את הגט, או שלא יחשב לרצונו, או שתהיה מקודשת אע''פ שאינו כהן, ומנ''ל לרבא שדברים שבלב אינם אפי' מחשבה אלא חשובים כמאן דליתא - ואי נימא דהרשב''א ס''ל כהריטב''א בקידושין דף מ''א ב' א''כ לדברי הרשב''א שאין דין דברים שבלב אינם דברים היכא שאינו מבטל וכו', יהיה רק חיסרון שא''א להחיל חלות במחשבה.

ו. עי''ל דס''ל למהר''מ דרק בעניני הפלאה אמרה הגמ' בשבועות דף ל''ב ב' דהקדש ותרומה הו''ל ב' כתובים הבאים כאחד, ולא מהני בעניני הפלאה כגון נדר ושבועה מחשבה בלא דיבור, משא''כ בגיטין וקידושין וכד' אין ללמוד שלא מהני מחשבה, והא דאמרו בקידושין דא''א ללמוד שליחות מתרומה וההקדש משום שחלים במחשבה, הכוונה שא''צ מעשה ולא שא''צ דיבור, ולא דמי לגמ' בשבועות.

ז. בגוף דברי הרשב''א יש לחקור האם כשע''י לבו מחיל חלות המבטל חלות אחר יש חיסרון של דברים שבלב, כגון בתנאי בלב או בביטול גט וכד' בלב, דאולי י''ל דאין הבדל בין חלות תנאי וכד' לכל חלות דמהני בלב, ולא אמר הרשב''א אלא שלא מהני דברים שבלב לגרום שדברי פיו לא יועילו, כמו ברוצה אני בקרבן וגט, ולפי''ז צ''ל דבזבין ע''ד לעלות לא''י אינו מדין תנאי אלא מדין טעות, וכן בליבי היה להתקדש אינו ביטול התנאי, אלא שעי''ז התנאי אינו חל, ועי' ברכ''ש נדרים סי' ל''ט סק''ד בענין זה.

ח. הרשב''א לעיל הביא את דברי היראים וז''ל 'ואין קורין דברים שבלב אלא כשהוא סותם דבריו ומוסרן למחשבת לבו במה שדרכן של בני אדם שיהיו מפרשין לשונם ואינם סותמין דבריהם כמו שסתמן זה' ולכא' גם לפי דברי היראים בתרומה במחשבה לא שייך חיסרון של דברים שבלב משום שאין שייך לומר כן שדרך בני אדם לפרש וכו' אלא אדם מפריש תרומה בינו לבין עצמו, וצ''ע.

ט. לדינא עי' נתה''מ סי' רס''ט סק''א דפסק כהרשב''א, אולם הקצוה''ח שם כתב דלא הוי דברים עי''ש, וכן נקטו העונג יו''ט בסי' קס''ח, והחזו''א דכתב באה''ע סי' צ''ט סק''ב, דכתבו דבכפיה על גט שלא כדין אף כשהתרצה אין הגט חל, משום דריצויו הוא דברים שבלב, אע''פ שאין בא לבטל שם דברי פיו, ואדרבא בפיו אמר רוצה אני.

**דברים שבלבו ובלב כל אדם כנגד דברי פיו**

א. כתב הריטב''א 'ושמעינן מהכא דדברים שבלבו ובלב כל אדם דהוו דברים, אם הוא עוקר מה שהתנה עליו בפירוש לא מהני ליה דברים שבלבו ותנאו קיים'.

ב. בגט מעושה שלא כדין כתב הריטב''א דלא מהני משום דבלבו ובלב כל אדם דאינו רוצה, וצ''ב הא אמר בפיו שרוצה, וכל כה''ג כתב הריטב''א דאף אם הוא בלבו ובלב כל אדם אינם דברים.

ג. הריטב''א הביא את דברי ר''ת בעובדא דר''ע דנשבע בפיו ומבטל בשפתיו דאינן דברים שבלב משום שהדברים מוכיחים כן, וצ''ב הא אף כשבלבו ובלב כל אדם לא מהני כנגד פיו.

ד. הקשו - שערי יושר ש''ז פ''ח - מכל אסמכתא דהו''ל דברים שבלבו ובלב כל אדם כנגד פיו, ומדוע המקח בטל.

ה. אולי י''ל דלא אמר הריטב''א דלא מהני אלא במקום שלבו מבטל מה שעשה בפיו, כקידש ע''ד שהיא כהנת, ולבו מבטל את התנאי, אך כשלבו אינו מבטל, אלא שע''י לבו דבריו מתפרשים אחרת מכפי שנשמע הויין דברים, ולכן מגט מעושה שלא כדין הרי זה כאילו אמר הריני רוצה רק **לומר** שרוצה אני אך באמת אין אני רוצה, וכן בדברי ר''ע הוי כאומר הריני אומר שבועה רק בפי, אך אין דעתי להשבע, וכן באסמכתא הרי זה כאמר הריני רוצה לגמור בדעתי, אך כיון שסבור אני שלא יחול החיוב אין אני יכול לגמור בדעתי.

ו. על פי זה י''ל גם במה שכתבו תוס' בב''מ דף כ''ב א' לגבי אבודה ממנו ומכל אדם וז''ל 'ואפילו אומרים שאין מתיאשים אין בכך כלום דודאי הן מתיאשים בלבן' דאין נחשב דברים שבלבו ובלב כל אדם כנגד פיו, משום דהוי כאומר רוצה אני לומר שאין אני מתייאש אע''פ שבאמת מתייאש אני - ואולי ביאוש שעיקרו בלב אין כלל דין דברים שבלב אינם דברים -.

ז. באופו אחר י''ל דאולי כוונת הריטב''א דאין כח בלב לעקור דברים שבפה, דלא אתי מחשבה ומבטל דיבור, ואין זה מדין דברים שבלב אינם דברים, ולכן אין נ''מ בין היכא דהוא בלבו ובלב כל אדם להיכא דאינו בלבו ובלב כל אדם, ורק כשיש תנאי ובא לעוקרו א''א לעקור דיבור ע''י לב, משא''כ בגט מעושה אין בא לעקור מה שאומר בפיו, אלא בפיו אומר שרוצה ובלבו אינו רוצה, ולא די במה שאומר שרוצה אלא צריך גם לרצות, ולפי''ז יש ג' אופנים, יש דברים שבלב שאינם דברים כלל, ואינו נחשב אפי' לב, אלא כמאן דליתא, ויש דברים שבלב, כגון בלבו ובלב כל אדם, ויש דיבור שאלים מלב, ולב יכול לבטלו.

ח. עי''ל דבגט מעושה שלא כדין כשאומר רוצה אני, אין הכוונה שרק אומר כן ודעת שלא לגרש, אלא כוונתו לגרש בכדי להנצל מהאנס, ואפילו הכי הגט פסול משום שרצון הבא מכח אונס לא מהני אלא רק בתליוהו וזבין, ולא בתליוהו ויהיב, וגט מעושה שלא כדין הוי כתליוהו ויהיב, וא''כ אין כאן דיבור שרוצה שלא מחמת אונס, אלא רק דיבור שרוצה מחמת אונס, ואין כאן כלל דברים שבפה, ואדרבא כתב החזו''א באה''ע סי' צ''ט סק''ב דאף אם באמת התרצה ונתן גט שלא מכח האונס, הגט פסול, משום דרצונו לגרש הוי דברים שבלב.

**מדוע גט מעושה שלא כדין פסול הא דברים שבלב אינם דברים**

א. הרמב''ן והרשב''א והריטב''א כתבו דכיון דבלבו ובלב כל אדם שאינו רוצה, דברים שבלב הויין דברים, ולהנך שפירשו בדברי המקשן שאמר בליביה לא ניחא ליה דאנן סהדי דלא ניחא ליה, כתב הרמב''ן דקשה מגט מעושה שלא כדין - וכן מתליוהו ויהיב, אלא שלא מצינו במתני' דלא מהני - והוה מצי למימר ולטעמיך.

ב. התוס' רי''ד תי' 'שאני התם דמה שאמר רוצה אני בעישוי אמר ואפילו דיבור בפה אין כאן ומשום הכי לא הוי גיטא', אולי הרי''ד לא פירש משום דברים שבלבו ובלב כל אדם משום דלא מהני בלב כל אדם כנגד דברי פיו, ולכא' צ''ע בדברי הרי''ד מאי שנא מנודרים להרגין וכו' דאם יאמר לעולם אסור לעולם, ואולי י''ל על פי מש''כ הרשב''א בשו''ת ח''ב סי' פ''ג - וכן הוא בתש' המהר''מ סי' תתתקע''ד - דחלוק היכא דהאנס אונסו לנדור, להיכא דאין אונסו לנדור, אלא נודר בכדי להנצל מהאנס, דבכה''ג דמי למתרפאין וכו' ולא לאונס.

ג. ויש לעיין אם התוס' רי''ד כתב כן רק באונס מיתה, או גם באונס ממון וכד', דלכא' רק באונס מיתה שייך לומר דאין נחשב דיבור ומעשה גירושין, משום שאנוס לגרש ולומר רוצה אני, ואולי לכן הרשב''א לא כתב כאן כמוש''כ בתש' הנ''ל, משום דבעישוי בגט לא מהני גם באונס ממון כמבואר בריטב''א בסוגיין, ורק באונס מיתה מצינו דהוי כלא עביד כמבואר ברמב''ם והתוס' דבג' עבירות כשעבר ולא נהרג אינו חייב מיתה, אך יעויין בתש' הרשב''א הנ''ל דמבואר בדבריו דאף באונס ממון י''ל דאין שבועתו שבועה, ואכתי י''ל דרק בשבועה אמר הרשב''א כן מדין האדם בשבועה, אלא דבשו''ת הרשב''א ח''ב סי' רע''ח מבואר דלא מהני מחילה באונס מקרא דולנערה וגו', ומפורש בדבריו כהרי''ד, וכן ממבואר בדבריו שם שלא רק באונס נפשות הדין כן עי''ש, וצ''ל דמש''כ הרשב''א כאן דהו''ל דברים שבלבו ובלב כל אדם, חד מתרי טעמי נקט, ולעולם אף אילו לא היה אנן סהדי, לא היה חל על הצד שלא גמר ומגרש, אך אכתי קשה דבדברי הרשב''א מבואר דבאופן שאין אנן סהדי הוו דברים שבלב ולכן לא כתבינן מודעה היכא דלא ידוע שנאנס משום דהו''ל דברים שבלב.

ד. המרדכי בכתובות סי' רנ''ד כתב בשם היראים 'והמפרשים גבי אונסים שאני והתירו משום אונס משתבש עפ"ב דקדושין ובפ"ג דשבועות' ולכא' כוונתו להוכיח מהס''ד דאע''פ שבליביה לא ניחא ליה הגט כשר, אע''פ שאנוס לתת גט, ובדעת הרי''ד והרשב''א צ''ל כמוש''כ הרמב''ן דהו''מ למימר ולטעמיך, מדוע בעישוי שלא כדין הגט פסול, וע''כ דלא מהני גט מעושה משום שאנוס, והא דמהני במעושה כדין הוא משום דניחא ליה וכו', ועי' חידושי ר' שמואל כתובות סי' ב' סק''ו שכתב עוד דרך ליישב את דברי התוס' רי''ד.

**ואמאי הא בלביה לא ניחא ליה**

כעין זה בשבועות דף כ''ט א' 'בתר פומיה אזלינן ולא אזלינן בתר דעתיה' וכתב הרשב''א בסוגיין דהוא משום דדברים שבלב אינם דברים

א. הרמב''ן והתוס' רא''ש כתבו שיש לפרש בתרי אפי, בפשטות משמע דבודאי לא ניחא ליה, ואפילו הכי ס''ל למקשן דדברים שבלב אינם דברים, אך יש לפרש 'דלמא לא ניחא ליה קאמרינן', הרמב''ן כתב על הפירוש השני 'ואינו מחוור' ולכא' משום דבלשון הגמ' לא משמע שהוא רק ספק - כ''כ הקו''ש ב''ב אות תקל''ד - ואולי כוונתו דדוחק לומר דאף המקשן ס''ל דמצוה וכו' ונח' המקשן והתרצן אם עי''ז בודאי רוצה או שאינו אלא ספק, והרשב''א בדף מ''ט ב' ובדף נ' א' הביא רק את הי' השני.

ב. לפי הפי' הראשון דס''ל למקשן שאף אם בודאי לא ניח''ל הגט כשר מדין דברים שבלב אינם דברים הקשה הרמב''ן מגט מעושה שלא כדין שהגט פסול - וכן תלויוהו ויהיב דמי לגט מעושה שלא כדין - וע''כ דכשבודאי לא ניח''ל הויין דברים, וע''כ דבגט מעושה כדין כשר משום דניחא ליה משום מצוה וכו', וכתב הרמב''ן 'שהיה יכול לומר וליטעמיך אפי' שלא כדין נמי' וכתב הקו''ש ב''ב סי' תקל''ד דכך צ''ל גם בדברי הרא''ש, ואכתי קשה לדינא דדברים שבלב אינם דברים מדוע גט מעושה שלא כדין פסול, וכתב הרמב''ן דאנן ס''ל דכשבודאי לא ניח''ל הויין דברים, ולכא' כך צ''ל גם לדברי התוס' רא''ש שלא שלל את הפי' הראשון.

ג. לפי הפי' הראשון הקשה התוס' רא''ש מכל המקומות דחזינן דמהני אומדנא וע''כ דכל היכא דהוא בלבו ובלב כל אדם אינו דברים שבלב, וא''כ כיצד סבר המקשן דאף אם בודאי לא ניחא ליה הוי דברים שבלב, ותי' התוס' רא''ש דהיכא 'שמכחיש בפיו מה שבלבו דבפיו אומר רוצה אני ואף על גב דאנן סהדי דאינו רוצה אזלינן בתר פיו כיון דבעלמא דברים שבלב אינן דברים' והתבאר דלדינא אינו כן ואף בכה''ג שמכחיש בפיו מה שבלבו הויין דברים היכא דהוא בלבו ובלב כל אדם ולכן גט מעושה שלא כדין פסול.

ד. מבואר בתוס' הרא''ש דלדברי המקשן אילו דברים שבלב לא הויין דברים, היה מועיל דברים שבלבו ובלב כל אדם אף כשמכחיש דברי פיו, וכך לכא' ס''ל לאביי לקמן שהוכיח דדברים שבלב לא הויין דברים מהמשנה 'בכולם אף על פי שאמרה בלבי' אך לפי מה שדחתה הגמ' 'ודלמא שאני התם, דכיון דאתניה, לאו כל כמינה דעקרא לה לתנאיה' ופי' הריטב''א דאף אם דברים שבלב הויין דברים לא מהני לעקור דברי פיו, הו''מ אף כאן לדחויי כן, כ''כ הרש''ש, אלא שיעויין שם בריטב''א שכתב 'ושמעינן מהכא דדברים שבלבו ובלב כל אדם דהוו דברים, אם הוא עוקר מה שהתנה עליו בפירוש לא מהני ליה דברים שבלבו ותנאו קיים' אע''פ שכתב הריטב''א לעיל דגט מעושה שלא כדין לא מהני משום דהו''ל בלבו ובלב כל אדם, וע''כ דרק כשעוקר מה שהתנה בפיו לא מהני, ולא היכא דבלבו לא ניח''ל.

ה. הרשב''א הקשה על ההוכחה מיקריב אותו וכפיה בגט דדברים שבלב אינם דברים מדברי ר''ה בב''ב דתליהו וזבין זביניה זביניה דאגב אונסיה גמר ומקניה, והוכיחו שם מיקריב אותו וכפיה בגט דגמר ומקני, וא''כ כיצד כאן הוכיחו דדברים שבלב אינם דברים, ויש שתי' דגמר ומקני הוי רק ספק, ורק מדין דברים שבלב אינם דברים מהני, ומיקריב אותו וכפיה בגט מוכח גם דיש צד שגמר ומקני, וגם שדברים שבלב אינם דברים, ולכא' כל זה נכון רק לפי' השני, אך לפי' הראשון דכוונת הגמ' דבודאי לא ניחא ליה א''א לתרץ כן.

**כיצד חל הגט והקרבן כשר כשבלביה לא ניחא ליה, הא בעינן דעת ורצון.**

א. עי' בשיעורי ר' שמואל דכתב די''ל דדי בדעת על המעשה, וא''צ דעת על החלות, וצ''ב א''כ מדוע אילו דברים שבלב הויין דברים לא היה חל עי''ש מש''כ ליישב, ועי' ברכ''ש נדרים סי' י''ד סק''א וסי' י''ז סק''ג דלא די בדעת על המעשה אלא צריך דעת על החלות, ועי' במש''כ לבאר באריכות בענין הדעת בדברים שבלב.

ב. עי' ברכ''ש נדרים סי' ו' שכתב 'וכמו דחזינן בתליוהו וזבין דאע''ג דבליבו לא ניחא ליה מ''מ מקרי זה דעת ע''י דברים שבלב אינם דברים ... דהמחשבה הוא דברים שבלב ומקרי זה דעת', ועי' עונג יו''ט סי' קנ''ג שכתב 'אבל בגט אי בעי כוונה מאי מהני דלא הוי דברים הא מ"מ מחוסר כוונה הוא, הא לאו מילתא הוא דכיון דדברים שבלב א"ד ואמר בפיו שרוצה בזה אין לך כוונה גדולה מזו דמה שאומר בפיו הוי כוונה מעלייא'.

ג. כתב הפנים מאירות ח''א סי' נ''ג 'דדווקא התם דבעיקר זבינא היה פיו ולבו שוין אלא שהי' בלבו להטיל תנאי המבטלו בזה אמרינן דברים שבלב לא הוי דברים ... אבל היכא שבגוף הקידושין אמר שלשחוק ולהיתול נתכוון ומעולם לא נתכוון לשם קדושין לא הוי קדושין' - עי' חלקת מחוקק סי' מ''ב סק''ד דפסק שבקידושי צחוק מקודשת מדין דברים שבלב אינם דברים, וכן כתב בשו''ת בית מאיר סי' נ''ג, עי''ש שהביא הרבה פוסקים שדנו בקידושי צחוק מדין דברים שבלב -.

ד. כתב הבית אפרים אה''ע סי' קכ''ב 'שגוף דברי הפמ"א תמוהים שהרי מההוא דיקריב אותו דמייתי הש"ס מוכח דאף בכה"ג נמי ס"ל לרבא דלא הוי דברים ומצאתי בשו"ת שב יעקב חלק אה"ע סימן כ' בתשובת הגאון מוהר"ר הילמן ז"ל שהשיג על הפמ"א בזה.

ה. עי''ש בדברי הבית אפרים דיישב דברי הפמ''א וכתב דמוכח כדבריו, דהא קשה כיצד הוכיחו מקרבן וגט, הא איכא למימר כדברי ר''ה דגמר ומקני, וע''כ דאע''פ שגמר ומקני אכתי בעינן בקרבן וגט גם רצון, ורק על כך מהני דברים שבלב אינם דברים, אך אילו לא היה לו דעת לא היה מועיל דברים שבלב אינם דברים, הנתה''מ סי' ר''ה סק''א וסק''ח גם כתב דשאני גט משאר הקנינים וצריך גם ריצוי בלב, אלא שבסק''ח כתב להדיא דבגט שצריך ריצוי בלב, אם יש צד שאינו רוצה הגט פסול אע''פ שאמר רוצה אני עי''ש.

ו. הברכ''ש בנדרים סי' י''ד סק''א וסי' י''ז סק''ג חילק בין נדר לשאר החלויות, דבנדר די בדעת על מעשה הנדר, וא''צ דעת על החלות, משא''כ בשאר החלויות צריך דעת על החלות, ולפי''ז בנדר אף הפנים מאירות והבית אפרים יודו דאע''פ שאין לו דעת להחיל, די במה שיש דעת על החלות.

**המקדש את האשה ואמר כסבור הייתי שהיא כהנת ... אמר ליה אביי דלמא שאני התם דלחומרא**

א. רש''י והרשב''א והריטב''א כתבו שאם קיבלה קידושין מאחר הרי היא צריכה גט משניהם, וכתב התוס' רי''ד דמשמע מדברי רש''י שאסורה אף לעלמא בלא גט מהשני - דאל''כ ואסורה רק עליו היו צריכים לומר שצריכה גט מהשני להתירה לו, וממה שכתבו משניהם משמע דלהתירה לעלמא צריכה גט משניהם - והקשה התוס' רי''ד היאך נאמן לאוסרה, הא ע''א בדבר שבערוה אין לו כח אפי' לעורר ספק, וכיון שבלא דיבורו אין צד שאינה מקודשת לו, מדוע צריכה גט מהשני.

ב. ולכן פירש התוס' רי''ד שלחומרא אסורה רק עליו עד שיתן השני גט מדין שויא אנפשיה וכו', וכ''כ התוס' רא''ש.

ג. בישוב דברי רש''י עי' פנ''י דמתני' איירי בגילה דעתו לעדים דמקדשה משום שסבור וכו', ואולי י''ל דאין כוונת רש''י דנאמן מספק, אלא באמת יש ספק אם קידש ע''ד כן, ואין סתמא שאין אדם מקדש על דעת שאינה כהנת, אלא שאם לא אמר כלום חזינן דקידש גם ע''ד שאינה כהנת, אך כשצווח שע''ד כן לא קידש אין אנו יודעים שלא קידש ע''ד כן.

ד. הפנ''י בדף מ''ט ב' פירש את דברי המהרש''א שם דכוונת הגמ' דלחומרא דברים שבלב הויא דברים, דהיינו דמספקא לן אי דברים שבלב הוי דברים או לא, וכוונת הגמ' לדחות שאין להוכיח שודאי אינם דברים, ועי' מקנה שכתב 'י"ל הא דמשני דלמא שאני התם דלחומרא לא משום ספיקא דדינא בדברים שבלב אלא משום דלא מהימני', וכך כתב רעק''א 'דלמא שאני התם דלחומרא, דנראה בפשוטו לא דלחומרא אמרינן דלא הוי דברים. (וכעין ספק אי דברים שבלב הוי דברים אם לא) אלא דלחומרא היינו דאין מאמינים לו שכך הי' בלבו'.

**'המקדש את האשה, ואמר כסבור הייתי שהיא כהנת והרי היא לויה, לויה ונמצאת כהנת, ענייה והרי היא עשירה, עשירה והרי היא ענייה מקודשת, מפני שלא הטעתו'**

בסוגיין מבואר דמדין דברים שבלב אינם דברים הרי היא מקודשת, וצ''ב מדברי המשנה דמקודשת משום שלא הטעתו.

א. בדברי הר''ן מבואר דכוונת המשנה דאם היא אמרה לו שהיא כהנת, יש כאן דברים שבלבו ובלב כל אדם שקדשה רק ע''ד כן, ולא דמי למכר ע''ד לעלות לא''י שכשלא פירש בשעת המכירה יש לחוש שחזר בו ולכן הוי דברים שבלב, משום שכיון שהקונה לא אמר מידי היה לו לפרש, משא''כ כשהאשה אמרה לו שהיא כהנת אין סיבה לפרש.

ב. בשיעורי ר' שמואל דייק מדברי רש''י שלא כדרי הר''ן מדכתב בדף ס''ב א' ד''ה שלא הטעתו 'אלא הוא הטעה את עצמו' ולדברי הר''ן אין זה הטעם, אלא דכיון שהיא לא הטעתו הו''ל דברים שבלב.

ג. עי' שיעורי ר' שמואל שפי' ברש''י על פי דברי הבית הלוי דבטעות אין חיסרון של דברים שבלב, ומכח סברא דהוא הטעה את עצמו אין כאן דין טעות, ואפשר לדון רק מדין תנאי, ובתנאי יש חיסרון של דברים שבלב, ולכן לאו כל כמיניה לבטל מדין תנאי משום דהוו דברים שבלב.

**נתכווין להוציא פת חיטים והוציא פת שעורים**

**הראשונים הקשו מדוע לא נאסר בפת חיטים הא דברים שבלב אינם דברים**

א. כתב הרמב''ן 'לאו קושיא היא דשאני טעות דאין דבורו דבור, דלישני' הוא דאיתקיל ליה ... דמי למאי דאמרינן האדם פרט לאנוס, והני נמי אונס הן' וכ''כ הרא''ש בנדרים פ''ג סי' י''ד 'אבל הכא דהוצאת פיו הוא טעות דבלבו היה לומר פת חיטין הלכך **הוצאת פיו אינה כלום**' וז''ל התוס' בפסחים דף ס''ג א' 'ומה שהוציא בשפתיו **אינו כלום** לפי שטעה בדיבורו' דהיינו שאין חל איסור ע''י שפיו דיבר, אלא רק כשהגברא מדבר, ובטעות או באונס הגברא לא דיבר, אלא רק פיו דיבר, ועי' בשבועות דף כ''ט א' 'בתר פומיה אזלינן ולא אזלינן בתר דעתיה' וכתב הרשב''א דהוא משום דדברים שבלב אינם דברים, אע''פ שלא התכוון שם לומר כפי שנשמע שאומר, וצ''ל דאפילו הכי יודע הוא שמשמעות דבריו אינם כפי שחושב.

ב. הריטב''א הוכיח כן וז''ל 'תדע שהרי הוא מותר אף במה שנתכוין בלבו להוציא, משום דהוו דברים שבלב ואינם דברים כיון שלא הוציאן בפיו וליכא ביטוי שפתים' לכא' כוונתו דאילו היה נחשב דיבור, היה חל איסור על פת חיטים, וע''כ דליכא ביטוי שפתים כלל, וצ''ע היאך יחול איסור על פת חיטים, כשאמר פת שעורים, ואולי י''ל דכוונתו דלהוי כאמר פת סתם, וע''כ דהוי כלא דיבר כלל כשאתקיל ליה לישניה.

ג. נתכווין לומר פת חיטים ואמר פת סתם, מבואר בשבועות כ''ו ב' דאינו אסור אלא בפת חיטים, ונח' הראשונים בביאור הדבר, הר''ן בנדרים דף כ''ח א' והרא''ש שם פ''ג סי' י''ד כתבו דהו כנתכווין להוציא פת חיטים ואמר פת שעורים, ועי' ברא''ש שם שדן דאם הוי כלא אמר מדוע נאסר בפת חיטים, וכתב 'דמן הדין גם מחשבתו תבטל כיון שלא הוציא מחשבתו בשפתיו אלא דרבינן מקרא דאזלינן בתר מחשבתו לפי שפיו אינו מכחיש את מחשבתו דפת חיטין נמי פת שמיה' ותוס' בשבועות ס''ל דמהאי טעמא אינו נחשב כלל לאיתקיל ליה לישניה, כיון שהתכווין לומר פת, אלא היה בדעתו לגמור ולומר פת חיטים, ועי''ש שכתבו שם ב' טעמים לבאר מדוע אינו נאסר בכל פת, ומדוע חלוק מהסוגיא בנדרים כ''ח א' דרק באנסין שרי.

ד. הרשב''א בנדרים דף כ''ח א' כתב 'אלא מסתברא דההיא במתכוין לומר פת על דעת פת חטים ולא להשמיע לשומעים פת סתם על דעת שהוא מתכוין לאסור עצמו בכל הפת ושכח להוציא פת חטים, אבל כאן שהוא מערים ומכוין לומר שישמעו מלשונו השומעים שהוא אוסר עצמו לעולם ובלבו מבטל מה שהוא מכוין להשמיע ולהטעות השומעים הוי קצת כמבטל מה שאמר בלבו'.

ה. יש לעיין היכא שאמרים לומר, ואינו מבין מה שאומר, האם הוי כאתקיל וכו' עי' עונג יו''ט סי' קנ''ג שכתב 'אבל אם אינו מבין מה שמדבר דברים בלא כוונה לאו כלום הוא כמש"כ התוס' בפסחים (דף ס"ג) במתכוין לומר תרומה ואמר מעשר דלא מקרי דברים שבלב משום שלא היה בלבו על מה שמדבר'.

בשבועות דף כ''ט א' איזו היא שבועת שוא ... אם לא ראיתי גמל שפורח באויר ... ודלמא האי גברא ציפורא רבא חזי ואסיק ליה שמא גמלא, וכי קא משתבע אדעתיה דידיה אישתבע, וכי תימא, **בתר פומיה אזלינן ולא אזלינן בתר דעתיה**.

א. הרשב''א בסוגיין כתב דמסקנת הסוגיא שם הוא דאזלינן פומיה אזלינן ולא אזלינן בתר דעתיה משום דדברים שבלב אינם דברים, וצ''ב מהו הס''ד דהווין דברים.

ב. י''ל דס''ד דכיון שאדם זה כשאמר גמלא מתכווין לציפורא רבא, הרי זה בכלל לשונו, וקמ''ל דכיון שיודע שגמלא הוא גמל, א''א לומר דהוי כאיתקיל מילוליה, ולכן דברים שבלב אינם דברים.

ג. ואולי י''ל דאם יהיה בלבו ובלב כל אדם שכוונתו לציפורא רבא, לא יחשב זה לדברים שבלבו ובלב כל אדם כנגד פיו, אלא יחשב פירוש לדיבורו.

ד. על פי זה יבוארו דברי הרא''ש בפי' בנדרים דף כ''א א' לגבי נדרי זירוזין דהיינו כגון כשהיה מוכר חפץ, ואמר קונם שאיני פוחת לך מן הסלע, אמרינן דאינו נדר, משום שכוונתו רק לזרז, והקשה הרא''ש דהו''ל דברים שבלב, ותי' דאין פיו ולבו שוים, ואף על גב דדברים שבלב אינן דברים היכא דמוכח מילתא כי הכא שכן דרך כל מוכרין ולוקחין לעשות כן אזלינן בתר דברים שבלב עכ''ד, וצ''ב דפתח באין פיו ולבו שוים שהוזכר בתרומות פ''ג מ''ח 'המתכוין לומר תרומה ואמר מעשר מעשר ... לא אמר כלום עד שיהיו פיו ולבו שוין' וסיים דאזלינן בתר דברים שבלב, ובמתכווין לומר תרומה וכו' אין הטעם משום דאזלינן בתר דברים שבלב, אלא אף כשלא מוכחא מילתא הדין כן כמו שכתבו הראשונים דהיכא דאיתקיל ליה לישניה אין כאן דיבור, ואין הטעם משום שדברים שבלב הויין דברים, אלא משום שאין כאן דיבור כשלא התכווין לדבר, וכאן הרי התכוון לדבר, ולכן כתב הרא''ש שרק משום דמוכחא מילתא מהני, וא''כ מה השייכות לאין פיו ולבו שוים, ועל פי הנ''ל י''ל דהיכא דמוכחא מילתא לבו מפרש את דיבורו, והלב גורם שאין נחשב כדיבור של נדר.

ה. וא''ת מאי שנא מדף כ''ח א' ששאלה הגמ' דהוי דברים שבלב, ותי' הגמ' אונסין שאני ופי' הראשונים דמהני רק כשנדר סתם, אך כשאמר לעולם חל הנדר, וצ''ל דבהרגין אין נחשב ללשון, ואין אנן סהדי שאינו בא לנדור, והראיה שהאנס מאמין לו, משא''כ בנדרי זירוזין הלוקח יודע שאינו מתכווין לנדור, ורק כשאמר סתם אנן סהדי שחפץ לנדור למעט זמן, ועי' מה שתי' התוס' רי''ד בדף כ''ח א', ובשערי יושר ש''ז פ''ח כתב דבסוחרין שייך לומר שנהפך ללשון ע''י שכך דרך הסוחרים לדבר, משא''כ בהרגין אע''פ שאנן סהדי שאין מתכווין לנדר אף כשאומר לעולם, א''א לומר שנהפך ללשון, משום שאין דרך כך לומר, אלא הוא דבר מיקרי עי''ש.

ו. עי''ש בשטמ''ק ובמאירי שנראה שתי' דאינו דברים שבלב משום דהוי דברים שבלבו ובלב כל אדם, ולא משום שאין פיו ולבו שוים, וצ''ל דס''ל דמהני אע''פ שהוא נגד פיו, דומיא דגט מעושה שלא כדין שמהני אומדנא כנגד פיו, ולא דמי להרגין שאין אנן סהדי וכנ''ל.

**בנדרים דף כ''ח א' 'באומר בלבו היום ומוציא בשפתיו סתם ואף על גב דסבירא לן דברים שבלב אינם דברים לגבי אונסין שאני.**

א. כתב המרדכי כתובות סי' רנ''ד 'והמפרשים גבי אונסים שאני והתירו משום אונס משתבש עפ"ב דקדושין ובפ"ג דשבועות' ולכא' כוונתו להוכיח מהא דס''ד דאע''פ שבלביה לא ניחא ליה חל הגט אע''פ שאנוס הוא, מוכח דאונס אינו אלא פטור בעונשים, אך נחשב מעשה דידיה לענין חלות גט ונדר וכד'.

ב. עי' בשו''ת הרשב''א ח''ב סי' פ''ג דהוכיח כן מדברי הגמ' בנדרים הנ''ל דאם אמר לעולם חל הנדר אע''פ שאנוס לנדור, אלא שכתב דאולי יש לחלק בין היכא דאנסוהו לנדור שלא חל הנדר, לגמ' בנדרים שלא אנסוהו לנדור, אלא הוא מרצונו נדר כדי להנצל מהם - כעין מה שחילקו בין אונס למתרפאין - ומבואר ברשב''א שם דאף באונס ממון י''ל כן עי''ש, וכן מבואר בשו''ת הרשב''א ח''ב סי' רע''ח דכשמחל מחמת אונס ממון לא הוי מחילה מקרא דולנערה וגו', ולכא' הוכחת המרדכי מהגמ' בקידושין הוא גם כשאנסוהו לנדור, וצ''ע, וי''ל דלא אמר כן הרשב''א אלא בשבועה או נדר משום דכתיב האדם בשבועה וכך מבואר להדיא בתש' מהר''מ סי' תתתקע''ד כחילוק הרשב''א וכתב דאינו שבועה משום דכתיב האדם בשבועה, וכן הוא לכא' בשו''ת הרשב''א המיוחסות סי' רע''ג דהאנוס אונס נפשות או אונס ממון וכיוצ''ב אינו שבועה מדין האדם בשבועה עי''ש.

ג. בבביאור דברי הגמ' בנדרים כתב הרמב''ן 'ואף על גב דאמרינן דברים שבלב אינם דברים הכא משום אונסא שרי, והטעם לפי שהוא מוכיח שהוא מערים לישבע לחרמין, והדבר ברור שהוא נשבע לזמן קצר יותר ככל מה שהוא יכול לדחותם ולא הוי דברים שבלב'.

ד. וכעין זה ברשב''א 'ואנן סהדי דהוא נשבע בזמן קצר יותר שהוא יכול וכיון שלא הזכיר זמן אלא סתם לא הוו דברים שבלב דבכלל לשונו הוא'.

ה. עוד כתב הרשב''א 'בספר יראים ראיתי דטעמא דהרגין משום דסתמן כפירושן שדרכן של בני אדם המדברים עם ההרגין לומר כך ולא שינה זה לשונו מלשון שאר בני אדם, ואין קורין דברים שבלב אלא כשהוא סותם דבריו ומוסרן למחשבת לבו במה שדרכן של בני אדם שיהיו מפרשין לשונם ואינם סותמין דבריהם כמו שסתמן זה'.

ו. המרדכי בכתובות סי' רמ''ד כתב בשם היראים 'והרגין וחרמין ומוכסין [נודרין] סתם וסתמא **הן שלהם לאו ולאו שלהן הן** שסתם המדברים להרגין כך דרכן ולאו משום דמחשבתם מבטל דבורם דלאו בדידיה תליא מילתא אלא בלשון העולם וסתם המדברים'.

ז. הראשונים הביאו בשם ר''ת לבאר את מעשה דרבי עקיבא שהיה נשבע בשפתיו ומבטל בלבו, דדמי לנודרים לאנסים, וצ''ע הרי מבואר בגמ' שם שאילו היה אומר לעולם היה חל הנדר, עי' מש''כ ליישב בשיטה לא נודע למי, ואולי י''ל דבנודרין לאנסין כשנדר לעולם אין אנן סהדי דמבטלו בלבו, ורק כשנדר סתם אנן סהדי דכוונתו לזמן המועט ביותר, משא''כ בר''ע שנשבע להכניסה לעוה''ב, אנן סהדי שאין כוונתו כן.

**דברים שבלב כנגד דברים שבלבו ובלב כל אדם**

יש לעיין היכא דבלבו חשב אחרת מהאנן סהדי, האם הוי דברים שבלב, או''ד רק כנגד דיבור נחשב דברים שבלב.

א. כתב הקצוה''ח סי' קפ''א סק''א, דהמגביה מציאה לחבירו קנה חבירו רק כשאמר בפיו דמגביה עבור חבירו, דאל''כ הוי דברים שבלב ולא קנה חבירו, ואם אנן סהדי דהגביה עבור חבירו קנה חבירו, וכתב הקצוה''ח דדוקא אם התכווין להגביה עבור חבירו, אך אם התכווין להגביה עבור עצמו, לא קנה חבירו אלא זכה הוא, ומבואר בדבריו דלא הוי כאמר דמגביה עבור חבירו דלא מהני אם בלבו אינו חושב כן משום דדברים שבלב אינם דברים, אלא כיון שלא אמר כן, אזלינן בתר כוונתו - אא''כ י''ל דס''ל כהבית אפרים אה''ע סי' קכ''ב שהובא לעיל -.

ב. ואכתי צ''ב כיצד זכה לעצמו הא לא אמר שזוכה לעצמו, ודברים שבלב אינם דברים, ובעלמא א''צ לומר שזוכה לעצמו משום דאנן סהדי דכל המגביה מציאה זוכה לעצמו, אך כאן שאנן סהדי דזוכה עבור חבירו כיצד זכה לעצמו, ואולי ס''ל לקצוה''ח דכיון שנוגע רק לו והוא יודע אין בו חיסרון דדברים שבלב - עי' חזו''א ב''ק סי' כ''א סק''י - ולא דמי למגביה לחבירו שנוגע גם לחבירו אע''פ שא''צ את דעת חבירו, והבדק הבית שהקשה כיצד זכה לעצמו הא דברים שבלב אינם דברים, י''ל דס''ל דאע''פ שנוגע רק לו דברים שבלב אינם דברים, והנתה''מ סק''ד כתב דאנן סהדי שזוכה לעצמו, ואף בדבריו מבואר דאל''כ אף בכה''ג דברים שבלב אינם דברים.

ג. ובביאור בגר''א בחו''מ סי' ר''ז סקי''ד, ובאה''ע סי' כ''ז סק''כ נראה דדי במה שבעלי הדברים יודעים, ובמתנה דתלוי רק בו די במה שהנותן יודע, ואולי הקצוה''ח ס''ל דגם במתנה כיון שנוגע גם למקבל צריך גם המקבל לדעת, ולכן גם כתב הקצוה''ח דאף במקום פסידא שיכול לחלוק בלא דעת השותף, צריך דווקא לומר שחולק, אך בלבו לא מהני משום דדברים שבלב אינם דברים, משום דאף היכא שא''צ אלא דעתו, דברים שבלב אינם דברים, ולכן גם כתב הקצוה''ח בסי' י''ב סק''א דלא מהני מחילה בלב משום דברים שבלב אינם דברים אע''פ שא''צ אלא את דעתו.

ד. עי' שו''ת בית מאיר סי' נ''ג דהיכא שאמר לאשה הרי את מקודשת לי, וקבלה בשתיקה, ואח''כ אומרת שלא התכוונה לקידושין, הרי זה דברים שבלב, מכיון שהוא אמר וקבלה בשתיקה.

ה. בשו''ע חו''מ סי' ע' סעי' ה' 'אמר לו אל תפרעני אלא בפני פלוני ופלוני, פרעו בינו לבינו ונאנסו המעות, והמלוה אומר: בתורת פקדון קבלתים עד שיבואו אותם פלוני ופלוני, ותובע שיחזור לפרעו, אין בדבריו כלום, מאחר שמודה שקבלם, והלה לא בתורת פקדון מסרם, הוי פרעון, ודברים שאומר זה, אינם דברים' ופירשו הנו''כ דהוא מדין דברים שבלב אינם דברים, אע''פ שלא היה דיבור של פרעון, אלא רק אנן סהדי שבא הלוה לפרוע לו, ואולי דיבור של ההלואה בשעת ההלואה גורם להחשב דברים שבלב.

ו. עי' חזו''א ב''ק סי' כ''א סק''י וסוף סקי''א דהשולח שליח לקנות עבורו, ובשעת הקנין חשב לקנות לעצמו, הו''ל דברים שבלב, מכיון דבסתמא אמרינן דקנה עבור המשלח, ועי''ש.

**דברים שבלב לפרש מעשה**

יש לעיין כיצד הדין בעשה מעשה ולא פירש כוונתו, ויש ב' אופנים לפרש את מעשיו, האם מועיל דברים שבלב לפרש מעשיו, כמו שמועיל דברים שבלב לפרש דיבור שיש לו ב' משמעויות, או''ד דרק מהני לפרש דיבור, דדיבור מפקיע משם דברים שבלב.

א. בדברי הקצוה''ח הנ''ל שכתב דמגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו כשאינו אומר כן בפיו נראה דאף בכה''ג יש חיסרון של דברים שבלב, ואין לומר דהוא משום שיש סתמא שזוכה לעצמו, דהרי אף כשיש סתמא שזוכה עבור חבירו הוצרך הקצוה''ח לומר דמהני משום דהיכא דאיכא אנן סהדי דברים שבלב הויין דברים.

ב. הנתה''מ הנ''ל כתב דרק משום שאנן סהדי שזוכה לעצמו מהני, משום שבכה''ג דברים שבלב הויין דברים, ומבואר בדבריו דאף כשיש מעשה לא מהני דברים שבלב לפרש מעשיו אא''כ הוא בלבו ובלב כל אדם.

ג. וכן מבואר בדברי הנתה''מ סי' ר''ה סק''א, דדן כיצד מהני תליוהו וזבין בלא אמירת רוצה אני, הא הו''ל דברים שבלב, וביאר דאנן סהדי דגמר ומקני ובכה''ג דברים שבלב הויין דברים,

ד. וכן מבואר בעונג יו''ט סי' קס''ח ד''ה ונ''ל בטעם הדבר, דהקשה מדוע לא מהני כפיה ע''י גויים כשמחוייב לגרש לדעת התוס' דחיוב לגרש דומה לזביני, ותי' דכיון שבגויים אין ידוע שכופין כדין, אין ידוע שגמר ומגרש, ולכן אע''פ דדמי לתליוהו וזבין דגמר ומקני, אין ידוע שגמר ומקני, ולכן הגמירות דעת להקנות הוא דברים שבלב.

ה. כתב החזו''א אה''ע סי' צ''ט סק''ב דגט מעושה שלא כדין, אינו גט אפי' אם היה בדעתו לגרשה מרצונו, משום 'דקמן אונס ולא רצון והרצון הוי דברים שבלב' ובכפיה בגט מדובר כשאמר רוצה אני, ואפילו הכי הוי דברים שבלב, משום שבאמירת רוצה אני אין דיבור שבאמת רוצה, והוי כלא אמר ורק חשב לגרש.

ו. לפי''ז הנותן לחבירו מעות, ואין המקבל יודע אם כוונתו להלואה או למתנה, והמקבל נצרך לשניהם ומתכווין שיחול כפי דעת הנותן, לכא' לא חל מידי, דהו''ל דברים שבלב, ולכן חלות מתנה אין יכול לחול - אף לשיטות שבמתנה דברים שבלב הויין דברים מבואר ברי''ד דהוא משום דכיון שגילה דעתו קודם שנותן על תנאי, ודאי לא חזר בו, ורק במקח שקיבל מעות יש צד שחזר בו כשלא אמר בשעת המקח - משום דאף אם דעתו לתת לו מתנה הוי דברים שבלב, וכן חלות הלואה אינו יכול לחול אף אם דעת הנותן היה ע''ד הלואה, ואילו יאנס לפני שעשה קנין אחר שיפרש לו כוונתו אינו חייב, אלא שכל זה דווקא אם נחשב דברים שבלב אף כשבעלי הדברים מבינים, אך אם כשבעלי הדברים מבינים אינו דברים שבלב כמוש''כ הגר''א דאם האיש והאשה מבינים אע''פ שאין עסוקין באותו ענין אינו דברים שבלב, אף כאן שניהם מבינים שהמקבל עושה ע''ד הנותן, והוי כאומר לו הנני זוכה על דעתך דודאי לכו''ע אינו דברים שבלב, וכמו כן לשיטת הרשב''א חל משום שאין לבן מבטל דברי פיו.

ז. אי נימא דאע''פ ששניהם מבינים הוי דברים שבלב, א''כ יש לעיין היכא שאמרה לו שהיא רוצה להתקדש, ונתן לה פרוטה, האם מהני דיבור דידה להפקיע מדברים שבלב, או''ד דבעי דיבור דידיה, ואע''פ שידוע לו ולה שנותן לשם קידושין לא מהני, וכל שאין דיבור, או אין גלוי לכל הוי דברים שבלב - ואולי יש לפרש על פי זה את דברי הגמ' בקידושין דנתן הוא ואמרה היא אינה מקודשת, דכיון שצריך שהוא יקדש, ולא מהני שהיא תקדש את עצמה, כל היכא שלא אמר הוי דברים שבלב, אך לכא' דברי הגמ' הם אף באופן שידוע לכל שמקדשה ואפילו הכי לא מהני -.

ח. התוס' רי''ד ביאר דגט מעושה שלא כדין אינו גט אע''פ שאמר רוצה אני 'דמה שאמר רוצה אני בעישוי אמר ואפילו דיבור בפה אין כאן ומשום הכי לא הוי גיטא אבל הכא מי הכריחו למכור ... אבל תלוה ויהב מתנה אינה מתנה שלא בכל לב נתרצה ואפילו דיבורו אינו כלום כיון שעל ידי עישוי אמר' ונראה בדבריו דהוי כלא אמר רוצה אני, ולהנ''ל אף אם גמר ומגרש אינה מגורשת, משום דדעתו לגרש הוי דברים שבלב.

ספק אומדנא

א. בב''ב דף קמ''ח ב' 'שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים ועמד אינו חוזר חיישינן שמא יש לו נכסים במדינה אחרת' והקשו הראשונים מאי שנא ממתני' דף קנ''ג א' דשטר הבא לידינו ואין ידוע אם היה שכ''מ בשעת המתנה או בריא הממע''ה, וכתב הקו''ש בב''ב אות תקכ''ז דבדף קמ''ח ב' מכיון שיש ספק, הו''ל דברים שבלב ואינם דברים, משא''כ בדף קנ''ג א' דאין ידוע מה היה בשעת המתנה, ויתכן שהיה ידוע שהיה שכ''מ, על צד זה אינו דברים שבלב, וכן נראה בדברי ר' יונה בדף קמ''ח ב', אך שאר הראשונים לא תי' כן וצ''ב הא מבואר שם בדף קמ''ו ב' דכל הטעם שמתנת שכ''מ אם עמד חוזר הוא משום דאזלינן בתר אומדנא, וא''כ כשאין ידוע אם יש אומדנא אף חשב כן הו''ל דברים שבלב, וכדברי ר' יונה, וכ''כ הקצוה''ח סי' ר''נ סק''ה בדעת הרא''ש, וצ''ב במה נח' שאר הראשונים.

ב. כתב הקו''ש ב''ב אות תק''ל 'וי"ל דהא דספק אומדנא הוי דברים שבלב, הוא דוקא בספיקא דמעשה, כגון הא דחיישינן שמא יש לו נכסים במד"ה, דעל כל אחד ואחד הוי ספק בפ"ע, ואין ספק אחד תלוי בחבירו, דהא אפשר שראובן יש לו נכסים ושמעון אין לו, אבל בספיקא דדינא הוא ספק אחד כולל לכל העולם, דתנא ספוקי מספקא ליה בסתם אדם אם הוא מקפיד במומין, ואי קמי שמיא גליא שסתם אדם מקפיד הוי אומדנא דמוכח, והשתא מספקא לן אי איכא אומדנא או לא'.