כז 1
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / כז

כז' א'

לאלתר כשר. ילה"ק דלמ"ד דכמקומו דמי ה"ז פשיטא, ואולי אגב סיפא תני לה. ועי' רש"י דמק' דהוי זריקה פסולה, ויל"ע אם כוונתו אליבא דמ"ד דכמקומו וכו', ועי' להלן. ובאמת דאיכא חידוש דהגם דמחשב על זריקה כזו דלא יהיה לה בשר ואימורין, וא"כ נמצא דיהיה פסול דאין בשר בקרבן, ויל"ע דאם מחשבה כמעשה א"כ חל פסול אין בשר עכשיו, והנכון דזה ל"ח פסול, כי הרי זשלב"מ הוי זריקה כשירה אע"פ דאין בה בשר, וככל הביאורים שנתבארו בזה, א"כ סו"ס לא חל בזה פסול דאין בשר, והיינו דהגם דנחשיב כאין בשר מ"מ זה אינו פוסל את הזריקה. ויתכן דזה החידוש כאן. והתוס' בהמשך הסוגי' הק' כעי"ז, דהק' דהבשר יפסל מחמת מחשבתו. ועי' בגרמ"ד דהגם דבעצם מחשבתו לא נכלל כלל פסול על הבשר, מ"מ ס"ל להתוס' דמחשבה כמעשה היינו דדייני' דהמעשה כאילו נעשה, ולכן דנים על הזריקה שנעשתה וממילא דגם הבשר נפסל, אבל אם הגדר בזה דהוי מחשבת פסול, א"כ ל"ש הכא פסול, דהרי בעצם מחשבתו ליכא פסול. והתוס' תי' דמחשבה כמעשה זה רק כשאיכא פסול גמור דהבעלים אינם מתכפרים. ועכ"פ מבואר מכל הנ"ל דזה גופא החידוש ברישא.

תוס' ואי שלא במקומו. בפשטות קושייתם דהנה בסיפא דפסול, מוכרחים לפרש גם בהו"א למ"ד לאו כמקומו דהפסול מצד הינוח וכמ"ש רש"י, וא"כ תק' למה ליכא הינוח גם ברישא. ולכאו' נר' דרש"י לעיל כו' ב' בד"ה לאלתר גם נתקשה בזה. והנה במחשב על זשלב"מ למ"ד לאו כמקומו אי הוי הינוח או לא, הנה בפשטיה דגמ' לקמן לו' א' דהוי הינוח, והיינו משום דכיון דקלטיה מזבח ולא יאספנו, והוי כמו מחשבה להניח מקצת דמו למחר.

- אמנם עי' תוס' כז' ב' דכ' דלרש"י צ"ל דתי' הגמ' דהוי כמקומו אזיל למ"ד דלאו כמקומו, והטעם דכיון דזה חשיב זריקה לענין דינא דאעל"י, א"כ אי"ז מחשבת הינוח הפוסלת אליבא דר' יהודה. ולפ"ז יש לפרש כוונת רש"י דמק' דהוי 'זריקה פסולה', והיינו דכיון דליכא בה שום חלות זריקה הוי כמו הינוח, ויש להוסיף דבמה דנקט דהוי זריקה פסולה יתכן דזה רק אם ננקוט דהוא עושה את הדם שבצוואר שיריים, ונמצא דבהך זריקה פסל את הקרבן, וע"ז משני רש"י דא"ע שיריים וכשר הוא בזריקה הוגנת במקומו. ועוד י"ל דכוונת רש"י דכיון דהך זריקה פסולה אינה סותרת להא דיתן אחר במקומו, כי הוי זריקה שיש בה הכשר לענין אעל"י, ולכן ל"ח כזריקה שיש בה פסול, ומאידך אי"ז מונע מלתת זריקה כשירה, וא"כ אין כאן להניח לא בדם הנזרק ולא בדם הנשאר.

- ואולי י"ל דהנה התוס' לעיל כ' דהא דלמ"ד לאו כמקומו זה הינוח רק למ"ד לא יאספנו, וא"כ י"ל דהגמ' לקמן אזיל בשיטת ר' יהודה המבוארת כאן בסוגיין דס"ל לא יאספנו, וא"כ ה"נ דהוי הינוח לדידיה. אבל רש"י מפ' הברייתא למ"ד דיאספנו, ולכן באמת ליכא כלל הינוח, כי אותו דם עצמו כשר בזריקה הוגנת במקומו.

– [עוד בביאור ד' רש"י לחלק דכשהמחשבה על זשלב"מ לאלתר אי"ז הינוח, ומשא"כ למחר, יתכן לבאר דרק כשמחשב 'לפסול' הדם איכא סברת מחשבה כמעשה ונפסל בהינוח, אבל אם מצד ההינוח אינו נפסל ורק דיהיה מיחסר זריקה, זה אינו סיבה שיהיה חלות 'מחשבת פסול', ושוב נר' דכ"מ בשיט"מ, ובגרמ"ד הוסיף שהזריקה עצמה אינה נחשבת למעשה פסול, כי דווקא זריקה מחוץ למקום המשולש הוי זריקה פסולה. וכעי"ז בגרמ"ד דאין כאן מחשבת פסול דלא חל כאן שום חלות זריקה, ורק אם יחשוב על כל הדם, אבל ק' דמה"ת לומר דאיירי בחישב על כל הדם. - עוד יש לבאר דשאני רישא דמחשבתו היתה רק על מקצת הדם, ואין בכלל מחשבתו גם ביטול הזריקה, כי הרי כשר בזריקה הוגנת וכו', ומשא"כ כשחושב למחר, הרי דמצד מחשבתו דהזריקה תהיה 'רק' למחר. - ועי' מקד"ד לג' א' דהינוח שייכא רק אם מחשבתו על כל הדם, דאל"ה הרי יחזור הכשר ויקבל ויוכשר הקרבן. ועי"ש עוד דגם במחשב להניח מקצת דמו דמשמע מתוך זה דלא יעשה זריקה כלל, וממילא דאיכא בזה מחשבה על כל הדם שלא יזרקנו, דל"מ כי לא חישב ע"ז בפירוש, ועוד ר"ל דמחשבה כמעשה שייכא רק היכא דאיכא מחשבה על 'עשיה', אבל מחשבה 'שלא לעשות' אי"ז בכלל מחשבה כמעשה. ולכן מוכרחים לומר דהמחשבה הכא היא על כל הדם, וממילא דאיכא מחשבה בהדיא שחושב לשפוך הדם דזה פסול גמור].

- ועי' קר"א דמפ' דהברייתא כרבנן ודלא כרש"י ותוס', והטעם דפסול בסיפא משום דאיכא הכא מחשבה על 'זריקה פסולה', ובזה גם רבנן מודו דנפסל, דהמיעוט הוא רק על פיגול ולא על פסול, ובטה"ק מוסיף עוד דרק כלפי הבשר איכא סברת דבר אחר גרם לו, אבל כלפי הכפרה עצמה הרי דרק הפיגול הוא הפוסלו, ולכן כלפי זה ליכא מיעוט. ועי"ש בקר"א דבזה מיישב גם ד' הרמב"ם שפסק דפסול והגם דפסק דלא כר' יהודה. וע"ע בקה"י כב' כעי"ז, דיסוד מחשבת פיגול דדנים האכילה דמחשב עליה כמעשה שנעשה עכשיו, ופלוגתא דר"י ורבנן זה רק אם אמרי' כן בכל פסול, דלרבנן אמרי' כן רק במחשבת 'זריקה פסולה', ולהכי גם כשנתמעט זריקת שלב"מ מפיגול, מ"מ אכתי לא התמעט מפסול.

בקו' התוס' לקמן כז' א'. דכשמחשב לזרוק שלב"מ דיפסל הבשר. ובפשוטו דמק' דהגם דהבעלים מתכפרים אבל יחול פסול בשר. [ועוד היה אפ"ל דהקו' היא דמכיון שהבשר והאימורין יפסלו א"כ מעתה הוי כאין בשר בקרבן, וזה עצמו הוי חלות פסול בכל הקרבן. ולפ"ז יש לבאר דהביאור בתי' התוס', דכיון דעצם המחשבה אינה סיבה להפקיע כפרת בעלים, ואדרבה חזי' דבזשלב"מ העדר הבשר והאימורין אינו סתירה לכפרה, ולכן הא דאין בשר לא יפסול. ושוב דלהדיא דא"א לומר כן, כי הרי הוסיפו לבאר דהקו' דא"כ איך מהני הא דחזר וחישב וכו' דהוי פיגול, והרי הוי זריקה דלא שרייא בשר].

– הרב א"נ חזן העיר ממש"כ התוס' לעיל, דרק היכא דלא שרייא בשר זה מלתא דגריעותא דהזריקה, אז הוא דלא מייתי לידי פיגול, וא"כ מה מק' התוס' דאיך אמרי' דכשמפגל אח"כ הוי פיגול וחייבין עליו כרת, והרי כבר נאסר הבשר קודם מצד המחשבה כמעשה, וא"כ הוי זריקה דלא שרייא, וק' דהרי הכא הבשר נפסל מחמת המחשבה כמעשה, ולא מחמת דהזריקה לא שרייא לה. ותי' דהמחשבה כמעשה מגדיר פסול בזריקה עצמה, והיינו דחייל כאן כאילו מעשה זריקה פסול, וזה עצמו מונע מהבשר מלחול. אמנם אכתי ילה"ק דסו"ס הזריקה דחיילא עכשיו הרי היא יכולה להתיר את הבשר, ומאי איכפ"ל בהא דחל פסול מחשבה כמעשה דכאילו חל זריקה פסולה המונעת מהבשר להיות מותר, וצ"ע.

– האחרונים הק' סתירה ממה שביארו התוס' לקמן לו' א', למה המחשב להניח אימורין למחר הוי הינוח, דהפסול בזה משום שנכלל במחשבתו דלא יאכל גם הבשר, כי הוא נאכל רק לאחר האימורים, וא"כ נמצא דהכל יפסל בלינה. וזה סותר דבריהם דהכא דל"א מחשבה כמעשה רק היכא דהבעלים אינם מתכפרים.

1. עי' בעולת שלמה דמחלק דכל ד' התוס' זה כשמחשב על זשלב"מ, כיון דעל הזריקה שעליה הוא מחשב לא חייל פסול, אזי גם לא חל פסול כלל על הבשר וכו', ומשום דגדר מחשבת הינוח דחייל פסול בדבר שחישב עליו, ומשא"כ התם דמחשבתו בהדיא על הבשר. [וילה"ע דכשמחשב על הזריקה הרי כיון דהזריקה צריכה להתיר הבשר והאימורין, הרי דממילא הם תלויים בה, ולמה אי"ז נחשב מחשבה עליהם].
2. וע"ע בקה"י כא' כעין הנ"ל, דהינוח זה דווקא היכא דחל פסול גמור מתוך המחשבה, ובזשלב"מ לא חל פסול, דאמנם לפי מחשבתו הוא אינו עושה זריקה, אבל מצד האמת זה לא מונע שיחול זריקה אחרת שהיא תתיר הבשר, וא"כ מצד המחשבה לכשעצמה הרי אין בה חלות פסול כלל על הבשר, ורק דליכא בזריקה 'היתר' על הבשר, וא"כ נמצא דזה רק היעדר הכשר על הבשר. ואמנם דבאמת אם יעשה זשלב"מ הרי לא יוכל לעשות עוד זריקה, אבל הכא דרק חישב א"כ הרי דבאמת שייך שיעשה אח"כ זריקה, והיא באמת תתיר את הבשר.
3. עי' בשפ"א לחלק דשאני הכא הכא דמחשבתו על הזריקה, וכיון דזריקה לכפרה היא באה, א"כ רק כשעוקר את הכפרה נמצא דהוא פוסל את הזריקה, וא"כ איכא במחשבתו חלות פסול, וא"כ במחשב על זשלב"מ הרי לא נעקרה הכפרה. אבל התם דהמחשבה על ההקטרה, הרי דעיקר ההקטרה באה להתיר בשר, וכיון דלפי מחשבתו היא אינה מתירה, הוי מחשבה כמעשה לפסול.
4. ועי' לעיל מש"נ בד' התוס', דבזשלב"מ מה שהבשר אינו מותר אינו סתירה כלל לחלות הכפרה, וע"כ מה דחייל במחשבתו דהבשר אינו מותר הרי דזה בהדיא אינו סותר את חלות הכפרה, ומשא"כ התם דמ-כח מחשבתו יהיה אין בשר וממילא דגם אין דם ואין כפרה. וע"ע בעול"ש בענין זה, אם שייך לומר דהפסול שם זה מטעמא דאין בשר.

האי פסול פיגול הוא. אבל למ"ד לאו כמקומו ל"ק, ואפי' למ"ד דקלטיה מזבח ולא יאספנו, מ"מ זה לא חשיב זריקה. וברש"י כ' דלאו כמקומו דמי ולא חשיב אכילה. ויל"ד אם כוונת רש"י דאי"ז אכילה אבל באמת חשיב כזריקה, ורק דלענין פיגול בעינן אכילה דווקא. והגרמ"ד מביא דהגרי"ז הק' דלמה באמת קלטיה אינו נחשב לאכילה.

- עי' גרי"ד דכ' דאפ"ל דלא כרש"י, והטעם דל"ק למ"ד דלאו כמקומו, משום דאיכא הכא ב' מחשבות המוציאות זמ"ז, דבמחשבת שלב"מ באמת דאיכא בזה מחשבה על אכילת מזבח, וא"כ צריך להיות פיגול, ואלא דכיון דחישב שיעשה זריקה של קלטיה, הרי זה עצמו חשיב גם מחשבת הינוח, ונמצא דאיכא ב' מחשבות המוציאות זמ"ז. אבל למ"ד כמקומו הכל איכליל כחדא מחשבה, וכמו דבכל מחשבת פיגול לעולם איכא נמי גם הינוח ומ"מ הוי מחשבה אחת. ועי"ש דלפ"ז רצה ליישב קו' השיט"מ, דהגם דכבר בהו"א ידענו דצריך לפרש ברייתא למ"ד לאו כמקומו מטעם הינוח, מ"מ אכתי ק' למ"ד שלב"מ. והטעם דכיון דנתמעטה המחשבה דלית בה חלות פיגול, הרי דגם ליכא בזה מחשבת הינוח, כי הרי לא חשב הינוח אלא זריקת פיגול. והגרי"ז אמר דזה כוונת השיט"מ דהתמעט לגמרי.

– [ע"ע בגרמ"ד והגרי"ד מהגרי"ז דהביאו תוספתא דבחישב שיזרקו ויקטירו או יאכלו ערלים וטמאים הוי מחשבה, ויעוי' ברמב"ם דהשמיט דינא ד'יזרקו' טמאים, וביאר דהרמב"ם פסק ד'דם' שעלה על המזבח ירד דבעי' ראוי לאישים. והגם דגם שם יהיה בזה דין קלטיה, מ"מ זה ל"מ לענין מחשבה דיחשב כזריקה. ומ"מ מוכרח דאיכא בזה דין זריקה ביחס לאימורין דלכן דינם שאעל"י, ולא הוי כנשפך הדם דלר' יהודה ירדו. - וילה"ק מאי שנא זריקת טמאים דלא הוי זריקה דשרייא בשר והוי מחשבה, מזשלב"מ דל"מ מטעם דלא שרייא בשר].

זריקה דלא שרייא בשר. וברש"י ונפקא לן מהכא. והיינו דכיון דזשלב"מ אין לו שם עבודת זריקה לענין פיגול, והוא לא מעמיד את הבשר לאכילה וכו', א"כ מעתה א"א כלל לפגל בהך זריקה, כי בזריקה הזו לא נקבעים דיני הקרבן מתי הם יאכלו, דהך זריקה אין לה כלל שייכות עם דיני הזריקה של הקרבן, וא"כ אינה מחילה כלל חלות על הקרבן.

- ומינה וכו'. נראה דגדר זריקה דלא שרייא, דהבשר צריך להתפגל ע"י מתיריו, והכא כיון דלא חייל חלות היתר אכילה ה"נ דלא חייל חלות איסור פיגול, [ואם נאמר דלא כהגרי"ז אפ"ל קצת יותר פשוט, דהבשר והאימורין אינם ניתרים כלל בזריקה ואינם חלק מה'קרבן', ולכן אינם מתפגלים איתו ביחד], ומינה דגם במחשב על זשלב"מ לא הוי פיגול, דיסוד פיגול דמכח העמדת הבשר או האימורין או הדם למחר, נקבע שהקרבן משתייך למחר וכו', אבל היכא דמחשבת הזריקה אינה כוללת את הפעולה שתפעל בבשר ובאימורין, א"כ לא נקבע ב'קרבן' פיגול.

– ועי' בגרי"ז דביאר ברש"י דזשלב"מ הגם דהוי זריקה הפועלת בבשר להתירו ממעילה, וחשיב מחמת זה כ'יש בשר' בקרבן, מ"מ כלפי דין 'היתר הבשר', נקטי' דהזריקה אינה פועלת בה בהיתר זה, וזריקה שאינה פועלת בהיתר הבשר לא מייתי לפיגול. ועי"ש דר"ל דילפי' מקרא דזריקה כזו שאינה מתירה בשר ואימורין לא מיקרי זריקה בגוף הקרבן, וא"כ כשמחשב על זריקה כזו נמצא דאינו מחשב על דבר שהוא 'עבודה בקרבן'. ובזה מיישב דגם אי נימא דאיכא בזשלב"מ אכילת מזבח, מ"מ לא איכפ"ל בזה, כי מ"מ אי"ז עבודה בקרבן כלל. ולרש"י דהילפותא זה במחשב בזשלב"מ, ומזה ילפי' למחשב על זשלב"מ, בע"כ דהיסוד בשניהם דזה לא חשיב כ'עבודה' בקרבן, וכיון דאי"ז עבודה כלל בקרבן, מוכרחים לפרש דהפסול הכא הוא משום הינוח.

- [וע"ע בגרי"ד דהביא ד' הגרי"ז בנו"א, דילפי' דזשלב"מ דאינה שייכת לבשר אי"ז זריקת הקרבן, ולכן גם כשמחשב על הך זריקה הרי אין הזריקה שייכת לבשר ואינה פועלת חלות פיגול בבשר, ולכן הגם דאיכא הכא אכילת מזבח, מ"מ אין האכילת מזבח שייכא לבשר].

- וע"ע בגרי"ז דבד' הר"מ מבואר דהילפותא זה במחשב 'על' זשלב"מ, אבל במחשב בעבודת הזשלב"מ ל"צ קרא, דכיון דאינה מתרת כלום בקרבן, נמצא דבכה"ג 'לא קרב המתיר כמצוותו'. [ולרש"י זה נחשב כקרב המתיר. והגרי"ד הק' דהר"מ היה צריך להזכיר הא דאי"ז קרב המתיר]. ולפי הר"מ דהילפותא היא רק על המחשב על זשלב"מ, יתכן דזה מיעוט רק מפיגול ולא מפסול, [דדווקא לרש"י מוכרחים לומר דאי"ז עבודה בקרבן, וא"כ גם פסול ליכא], ובזה מיושבים ד' הר"מ דפסק כברייתא דהכא דפסול, והגם דלא פסק הינוח.

- והגרי"ז מיישב בזה קו' הרעק"א לקמן בד' ריש לקיש דמפ' מתני' דהפסול הוא מצד המחשבה, ורש"י פי' דמחשב בזשלב"מ לאכול בשר, והתם ליכא פסול הינוח, דהינוח הבשר אינו פוסל הקרבן, וגם דלא הוזכר הינוח רק בתי' הגמ'. אלא דבהכרח כנ"ל דהפסול מטעם דלא קרב המתיר. ועי' בגרמ"ד שדקדק דהרעק"א הק' רק על רש"י. ועי"ש דמיישב קו' האחרונים למה הגמ' מק' לר"ל מהברייתא דקתני פסול וכו', והרי כבר במתני' ק' כן וצ"ל משום הינוח, דבמתני' י"ל כנ"ל דאי"ז פיגול מטעם דלא קרב המתיר ואעפ"כ איכא פסול, ורק בברייתא דאיירי במחשב על זשלב"מ ק' למה אי"ז פיגול, ועל זה צ"ל דילפי' מקרא דבעי' שרייא בשר, ושוב ק' למה איכא פסול וכו'. וכן תי' בשפ"א.

- מחשב בשעת הזריקה שלב"מ.

א. ברש"י מבואר דזה נלמד מקרא דזריקה דלא דשרייא בשר וכו'. ב. וברמב"ם דקדק הגרי"ז דא"צ ע"ז קרא. והגרי"ז ביאר משום דלא קרב המתיר כמצוותו.

ג. ומהחזו"א נתבאר דבעי' שהקרבן יתפגל ע"י 'מתיריו', וכיון דהבשר והאימורים אינם ניתרים ע"י הזריקה אי"ז מתיריו, אמנם לד' האחרונים דזה מתיר ממעילה הוי שפיר מתיר דהבשר. ויתכן דבזה נחלקו רש"י והרמב"ם.

ד. עוד יש לבאר כהמקד"ד שהובא להלן, דכל עבודה ש'מחשב' בה פיגול, איכא פסול בעצם העבודה.

ה. עוד יעוי' במנח"א דבכל פיגול איכא חלות פסול בקרבן, ורק דהפיגול הוא דין מיוחד דחל על הבשר והאימורין, והכא דלא שרייא לא חל על הבשר כלום.

עד כאן סודר קצת

למה ליכא מחשבה על האכילת מזבח שבזשלב"מ.

1. הגרי"ז הביא מהגר"ח דמחשבת פיגול זה רק כשמחשב על העבודה ולא על האכילת מזבח, ואילו זשלב"מ לא חשיב כלל כ'עבודת זריקה', והטעם דנתכפרו הבעלים רק משום דאיכא בזה אכילת מזבח, אבל זה ל"מ לענין האכילת מזבח.
2. עי' מקד"ד לג' א' דמוכיח דמהני מחשבה על האכילה, מהא דמהני מחשבה על שפיכת שיריים. אבל הכא ל"ש מחשבה על האכילה, כי הרי הזריקה צריכה להתיר את הבשר, והוא חישב באופן שאינו מתיר, א"כ נמצא דהוא מחשב שלא כדרך אכילת המזבח.
3. וע"ע בגרמ"ד דר"ל דאה"נ דאפשר לחשב גם על העבודה וגם על האכילה, אבל כשמחשב על האכילה לא סגי במחשבה על שיעור הזאה, אלא צריך מחשבה על 'כזית' והיינו כשיעור אכילה, וכיון דהכא חישב 'לזרוק' למחר, א"כ סתמיה דמעשה זריקה ליכא ביה שיעור של כזית. אמנם עי' מנח"א עמ' מד' דהביא מהגרי"ז דשיעור האכילת מזבח של דם הוא כדי הזייה.
4. וע"ע מנח"א דגם אי נימא דהפיגול הוא על האכילת מזבח, מ"מ י"ל דהאכילת מזבח מיתלא תלייא בגדרי העבודת זריקה.
5. ועוד דאיכא למימר דהכא אי"ז אכילת מזבח כתיקנה.
6. ועי' גרי"ד לעיל דהגדר הכא דאין האכילת מזבח שייכת לבשר.
7. ועוד ר"ל במנח"א דלעולם אפשר לפגל בין באכילה ובין בעבודה, אמנם בשלב"מ נתחדש דאיכא בזה דין 'עבודה' לענין כפרה, אבל ליכא בזה כלל אכילה, וכל הנידון הכא היה אם יוכל לחשב על העבודה, וקמ"ל קרא דגם ביחס לעבודה ל"ש פיגול כי לא שרייא בשר.

[ונ"מ אם המחשבה היא על העבודה או על האכילת מזבח. אם כשמחשב על הפנימיות צריך לחשוב על כל המתנות, דאם המחשבה היא על העבודה צריך לחשב בכל המתנות. ומשא"כ א"ז מחשבה על אכילה. והגרי"ז הוכיח ממה דמהני מחשבה על בין הבדים וכו' וכן דמהני מחשבה בפרה אדומה בהר המשחה, והגם דליכא שם אכילת מזבח. ועי' מנח"א דיתכן גם נ"מ במחשב על טבילת אצבע דיש לה דין זריקה אבל אינה אכילת מזבח, ובמל"מ כ' דליכא פיגול ע"ז].

עי' בגרמ"ד ד'בשר' לאו דווקא וה"ה אימורין, דאל"ה לא משכח"ל פיגול בעוה"ע ובפנימיות.

- ועי"ש לדון במחשב על הג' מתנות שבחטאת שאינן מעכבות ואין מתירות את הבשר, די"ל דכיון דזריקה זו אינה עומדת מעיקרא כלל להתיר בשר, אזי ליכא בה גריעותא במאי דאינה מתרת בשר, ולפ"ז יתכן דזה גם הביאור בהא דאיכא פיגול במחשב על זריקת הפנימיות, והיינו לא מצד דאיכא היתר לאימורין, אלא מטעם דהך זריקה אינה עומדת מעיקרה להתיר כלל הבשר.

- [ועי"ש עוד להסתפק במחשב לזרוק למחר הג' מתנות האחרונות שלב"מ, דכיון דאינם עומדות כלל להתיר הבשר, ממילא לא איכפ"ל דחישב לעשותן שלב"מ. אבל יש לעורר דמהיכי תיתי דבג' מתנות איכא דין כמקומו, דהרי עיקר דינא דכמקומו זה רק לכפרה נתתיו, וכיון דהני מתנות אינן באים לכפרה תו ליכא בהו כלל דין כמקומו, ושו"ר דהמקד"ד לג' א' הסתפק בזה, ולכאו' דזה תלוי בנידון האחרונים אי איכא דין חילוק מתנות בזשלב"מ].

התוס' הק' למה בעי' לדינא דלא יחשב שמחשבות מוציאות וכו', תיפו"ל דהוי זריקה דלא שרייא בשר. ותי' דרק כשאיכא גריעותא בזריקה עצמה דאינה מתרת בשר אז הוא דלא מייתי לפיגול. וע"ע בגרמ"ד דמביא מהגרי"ז דשאני הכא דהזריקה עצמה אינה חשובה עבודה לענין פיגול. ושוב כ' דאולי זה גופא תי' התוס'. [וע"ע בגרי"ד דהך זריקה דבאה רק לכפרה, היא משונה משאר הזריקות]. ובזה מיישב גם קו' התוס' ד'מידי דבר אחר כתיב, דלא דמי לקרי דזה אותו קרי רק דאיכא דבר אחר שגרם לו, אבל הכא הזריקה עצמה היא אחרת, ועיקר הדרשה דבעי' דווקא זריקה רגילה.

מידי דהוה אמחשבת הינוח ואליבא דר"י. והק' דהרמב"ם פסוה"מ יג' ח' פסק כרבנן, ואעפ"כ בנידו"ד כתב טז' ו' דפסול.

1. עי"ש כס"מ דכוונת הגמ' 'מידי דהוי' דזה רק דוגמא להא דמצינו דאיכא מחשבת פסול שאינה מפגלת, ועי' שפ"א דיל"פ דהמיעוט הוא רק מכרת ולא מפסול, וכעי"ז בגרי"ז. [ועי' גרמ"ד דהק' דהרי מצינו גם לרבנן מחשבת פסול, ולמה צריכים לדמות לה לר' יהודה].
2. וע"ע קר"א דהיכא דהמחשבה היא על זריקה פסולה, מודו רבנן דבזה אמרי' דמחשבה כמעשה, ורק היכא דהמחשבה היא הינוח פליגי. והמיעוט מקרא הוא רק על הפיגול, ולא על הפסול הזה שהוא מצד מחשבה כמעשה. וע"ע קה"י כעין הנ"ל, דיסוד פיגול הוא מצד מחשבה כמעשה, ולכן כל היכא דאיכא מחשבה על זריקה למחר איכא מחשבה כמעשה, ורק דהכא איכא מיעוט דאם לא שרייא בשר אי"ז עושה פיגול, אבל פסול מצד המחשבה כמעשה איכא.
3. עוד יש ליישב ע"פ יסוד המקד"ד דהגם דהכא המחשבה אינה מפגלת מ"מ העבודה עצמה שהוא מחשב בה מתפגלת, וא"כ פסול הכא מחמת העבודה. וכעי"ז בחזו"א דהעבודה הזאת נעשית בהעדר הקדושה של ע"מ לאוכלו בזמנו.
4. [ואולי דהר"מ סובר דבסוגיין מוכרח מאיזה טעם, דמחשבת זריקה היא על העבודה והכא ליכא עבודה, אבל הוא עצמו נפקא ליה ממקו"א דהמחשבה היא על האכילה, וא"כ ה"נ דאיכא מחשבת פיגול. אמנם א"כ תק' דליהוי פיגול והר"מ פסק דרק פסול. ואולי דס"ל דמחשבה על האכילה עושה פסול, ופיגול זה במחשבה על העבודה, וצ"ע].

ר"ל אמר וכו'. וברש"י דחישב על הבשר וכו'. והרעק"א הק' דא"כ מהו הפסול בזה, דהרי הינוח על הבשר לא פוסל את הקרבן.

1. ועי' בשפ"א די"ל דהמחשבה היא על האימורים, דבכה"ג הוי מחשבת הינוח הפוסלת את הקרבן, כמבואר במתני' לה' ב'. [ויעו"ש שם בתוס לו' א' ועוד במנחות יח' א' שביארו למה מחשבת הינוח על האימורין פוסלת].
2. ועי' בגרי"ז דמיישב ע"פ מה דמוכיח מהרמב"ם דכשמחשב בזשלב"מ, פסול משום שלא קרב המתיר כמצוותו. וכן בטה"ק וזבח תודה מוכיחים מכאן כהרמב"ם דהפסול אינו תלוי בהינוח.
3. ועי' לעיל ביאור הקר"א והקה"י, דגם רבנן מודים דאיכא מחשבה כמעשה על זריקה פסולה, דכלפי הפסול ליכא מיעוט מהקרא, וא"כ כיון דחישב על הבשר חייל מחשבת הפסול דמחשב להאכילו למחר.
4. וע"ע או"ש ליישב דשלב"מ כמקומו זה רק בכה"ג דיהיה כשר אם יתנו במקומו, וכעין דינא דראוי לבילה, ולכן הכא דאיכא מחשבת פסול, נמצא דגם במקומו אינו ראוי לנתינה, ולכן איכא פסול מצד דתו ל"א דכמקומו דמי. [ועי' מילואי קר"א דמק' דא"כ גם לא יהיה פיגול, כיון דנוסף בזה פסול מחשבה].
5. וע"ע מקד"ד בצמח דוד על הרעק"א קעה', דמייסד דהזריקה עצמה דמחשב בה מחשבת פיגול, היא עצמה נעשית לזריקה פסולה, והיינו דמקבלת שם של 'זריקת פיגול' ואינה מכפרת, והיינו דהגם דהיא לא מייתי לפיגול, אבל הזריקה עצמה נפסלה, וכ"מ בד' הרעק"א נדרים לו' א' דאיכא פסול בעבודה עצמה. וכעי"ז בחזו"א ז' ה' ועוד בקה"י כא' א' ובאחיעזר ב' ל' ב' ובמילואי קר"א מד'. ויל"ע עוד בזבח תודה מה שתי' ע"ז.
6. לעי' עוד במנח"א שמביא ביאור אחר מהגרי"ז בענין זה.

- ילה"ע דלפ"ד הגרי"ז דהזריקה אינה שייכת לקרבן, א"כ איך בכלל שייכא מחשבה לפגל מהזשלב"מ על הבשר או האימורין, הרי כיון דהקרבן מתפגל ע"י מתיריו, והכא הבשר והאימורין אינם ניתרים מהך זריקה, א"כ נמצא דהיא אינה ה'מתיר' שלהם. ואמנם אי נימא כד' הגר"ח דהזריקה מתירתם ממעילה, ניחא דבזה הזריקה נחשבת המתיר. [ואולי לפי הרמב"ם דהגרי"ז דקדק דכשמחשב בשעת הזשלב"מ ל"צ מיעוט מקרא, יתכן דאה"נ דהטעם דא"צ קרא משום דאינו מתפגל ע"י מתיריו]. שו"ר דכן נקטו מהחזו"א לבאר בד' הרמב"ם דע"ז באמת ל"צ קרא ומהטעם הנ"ל, והוא לשיטתו דבאמת זה אינו מתיר ממעילה, וגם הביאו מהגרי"ז דחשיב כמתיר היות שמתיר ממעילה.

תנן חישב וכו'. והאחרונים הק' למה מק' על ר"ל מהברייתא דחישב וכו' דקתני פסול, והרי זה כבר ק' במשנה דקתני פסול, והגם דלר"ל איירי במשנה במחשב מחשבת פסול. ומוכרחים כבר שם לומר דזה מצד הינוח. - ועי' גרי"ז דמיישב דלפי הרמב"ם היכא דמחשב בזריקה שלב"מ, הפסול הוא משום דלא קרב מתיר כמצוותו ולא מצד הינוח. - ועי' עול"ש וטה"ק דתי' דלרש"י דעיקר הילפותא היא על מחשב בזריקה שלב"מ, א"כ ה"נ דיש לבאר דזה הפסול במתני', אמנם הברייתא איירי במחשב על זשלב"מ, והו"א לחלק ביניהם, וכמו דהק' כל האחרונים דהרי איכא מחשבה על אכילת מזבח, וקמ"ל דגם זה התמעט מקרא.