6. בדין כל שיש בו חמשה מיני דגן
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

ג' סיון ע"ד

**סימן ו'**

**בדין כל שיש בו מחמשת מיני דגן**

**א]שיטות הראשונים שאם המטרה לטעם לא חשיב כל שיש בו וכו'**

**ב]בביאור שיטות הראשונים שגם במטרה לטעם חשיב כל שיש בו**

**ג]האם דבר שניתן לטעם חשב כעיקר וטפל דפת ומליח והנפק"מ לסוגין**

**ד]האם בנותנו לטעם זה גם במשמש כתבלין**

**ה]ידון דגדר הדין כל שיש בו אינו מדין עיקר וטפל והנפק"מ בזה**

**שיטות הראשונים שאם המטרה לטעם לא חשיב כל שיש בו וכו'**

א]גרסינן ברכות ל"ו: חביץ קדירה וכן דיסא רב יהודה אמר שהכל נהיה בדברו ור"כ אמר במ"מ והגמ' מבארת שמדובר בדיסא כעין חביץ קדירה ורב יהודה אמר שהכל סבר דובשא עיקר ור"כ ס"ל מזונות כיון שקימחא עיקר א"ר יוסף כותיה דר"כ מסתברא דרב ושמואל דאמרי תרויהו כל שיש בו חמשה מיני דגן מברכים עליו בורא מיני מזונות ע"כ וכן בגמ' ל"ז: מובא לגבי ריהטא דחקלאי בתחילה הגמ' אומרת שזה תלוי אם מפשי ביה קימחא או לא ולבסוף הגמ' אומרת שכיון שיש בו חמשה מיני דגן הברכה כמוהם מדרב ושמואל, ובגמ' ל"ט. מבואר שאם שמים הקמח לדבק אין הכלל של כל שיש בו דהינו דמבואר דבתערובת מיני דגן אם מינים אחרים הברכה כמו המיני דגן אמנם כשזה לדבק הברכה כמו עיקר התבשיל [ועיין רמב"ם שה"ה לצבע או ליתן ריח ועיין ריא"ז שה"ה לעשות שזה יהיה סמיך דהינו לעבות]

והנה בפשוטו יסוד הדין המבואר כאן הוא דיש הלכה בתערובת שני מינים לגבי ברכה שמה שהוא העיקר הברכה כמוהו ובעלמא זה נקבע על פי הרוב כמבואר ר"ב ס"א ורי"ב ס"א אמנם אם אחד הוא הדבר החשוב בתערובת הברכה כמוהו וכמבואר לגבי בשמים המרוקחים בסוכר סוף סימן ר"ד וכמבואר במ"ב רי"ב סק"א בשם הט"ז שלכן בשלקות גם ברוב מים הירק נחשב עיקר ע"ש וא"כ ה"ה כאן קבעו חז"ל דדבר שיש בזה חמשה מיני דגן נחשב שהוא הדבר העיקרי והברכה כמוהו דהינו שזהו כדין עיקר וטפל רגיל רק שתמיד הדגן הוא נחשב העיקר, וכן הוא בלשון הלכות הריטב"א פ"א הכ"ח שהגדר כאילו הוא עיקר, וכן מבואר בדברי הגר"א סימן רי"ב ס"א דמבואר בשו"ע שיש דין עיקר וטפל בשני דברים וה"ה בתערובת וציין הגר"א שמקורו מהדין כל שיש בו וכן הוא במעדני יו"ט ובפשוטו לפ"ז, זה רק שיך במאכל שעשוי לאכילה ולצורך האכילה עצמה מניחים קמח ושאר דברים שבזה קבעו חז"ל שהחלק של הקמח הוא נחשב עיקר התערובת אבל אם נותנים קמח רק כדי לתת טעם במאכל דהינו לא לצורך אכילה אלא לתקן המאכל השני בזה ודאי שלא שייך להחשיב שהוא עיקר המאכל ולא יהיה כאן דין כל שיש בו וכן מבואר במאירי כאן שכתב שאם נתן קמח למתק אין בזה דין כל שיש בו וכן הובא בקש"ק בשם ספר הפרדס ועיין תוס' ל"ו: ד"ה כל שכתבו שכל שנותנו לסעוד הלב צריך לברך עליו מזונות ודייק מזה האבני נזר סימן ל"ח שדוקא כה"ג שזה ניתן לסעוד זה סיבה שהברכה תהיה מזונות דהינו שנתנו אותו לסיבה עצמית ולא בתור לשמש את הדבר האחר

והנה עיין תוס' ל"ח. שבשכר שעורים לא מברכים כשעורים מצד שזה טעם בעלמא ובפשוטו מבואר שטעם בעלמא זה לא סיבה שיחשב כל שיש בו אמנם יתכן שכונתם כיון שאין כאן ממשות כלל אלא רק טעם אבל אם באמת יהיה ממשות בזה יהיה הדין כל שיש בו אמנם עיין ביאורי מרדכי סימן כ"א שכתב לדייק מהרא"ש סימן י"ב שזה סברא גם לגבי ממשות שכתב לגבי שכר שברכתו שהכל והקשה מה הטעם הרי שעורים עיקר וכתב כיון שהמשקה צלול עיקרו על שם המשקה וחזר והקשה למה אין כאן הדין כל שיש בו וכתב כיון שאין כאן אלא טעמא בעלמא מידי דהוי השתיתא רכה דהינו ששם יש קמח בעין ובכל אופן אין ברכתו מזונות וביאר הרא"ש הטעם דזה רק לטעם בעלמא ועיקרו לשתיה ומבואר שגם בממשות קמח הסיבה לא לברך עליו מזונות כי זה לטעם בעלמא [ועיין מה שהארכנו בזה בסוגיא דשתיתא וע"ש סק"ג שהוכחנו שאין זה כונת הרא"ש] ובאמת דעיין לשון הרא"ש בסוגין שביאר הטעם שהדין של כל שיש בו זה בדבר שעיקרו חמשה מיני דגן אפילו שהדבש רוב דהינו שרק במאכל ששיך לדון שזה עיקר המאכל ועיין עולת תמיד סימן ר"ח סק"ב שדיק מזה שלפ"ז ודאי אם זה רק ניתן לטעם בעלמא זה לא סיבה למזונות

והנה בפשוטו יש כאן מקום לדון מעוד טעם שבנותנו לטעם אין כאן הדין כל שיש בו דכתבו התוס' ל"ח. ד"ה והא דבשתיתא לא מברכים מזונות מצד שזה אינו עשוי לסעוד אלא לשתיה והוסיפו וז"ל ואם כן כל דבר שיש בו מחמשת המינים ואינו עשוי לסעוד כי אם לשתות כגון שכר וכיוצא בו מברך שהכל עכ"ל דהינו שכל הסיבה למזונות זה לא סתם מין דגן אלא שזה משמש לסעוד ולפ"ז יש מקום גדול לומר שגם בתערובת כל הסיבה שיחשבו עיקר רק אם זה ניתן במטרה לסעוד שזהו חשיבות המיני דגן אבל כל שזה לטעם לבד אין לזה המעלה של מיני דגן ועיין פר"ח סימן ח' שדן לגבי נותן טעם של מיני דגן שציין את סברת התוס' שלא יהיה כאן הדין של כל שיש בו וכן דן באבני נזר סימן ל"ח סק"ה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכל סברת תוס' רק שאם הדבר כל מציאותו לא לאכילה בזה אין סיבה למזונות אבל אם עיקר הדבר הוא לאכילה וגם הדגן נאכל בזה לא משנה מה המטרה ששמו אותו אלא תמיד הוא נחשב העיקר

**בביאור שיטות הראשונים שגם במטרה לטעם חשיב כל שיש בו**

ב]אמנם עיין רשב"א בסוגין שכתב בביאור הגמ' דובשא עיקר שהעיקר זה הדבש והקמח בא רק להטעימו ולהכשירו ומ"מ כיון שזה בא להכשירו מברך עליו בורא מיני מזונות [והנה הרשב"א בתחילתו כתב רובו דבש ומיעוטו סולת ובגרסתינו מבואר שזה המציאות ואחרי זה בירר הדין אמנם הב"י והפר"ח וכן נראה בגר"א שגרסו א"נ דהינו שלביאור הראשון יש כאן מיעוט סולת למטרת אכילה ולביאור השני זה ניתן להטעימו ולהכשירו אמנם יתכן שלביאור השני נקט שרובו קמח ובכל אופן חשיב דבש עיקר מטעם הנ"ל אמנם לפ"ז אין מקור מדברי הרשב"א שמתי שזה מיעוט ולטעם חשיב כל שיש בו] הרי מבואר מדבריו שאפילו שזה רק לתת טעם ולא שזה למטרת אכילה ברכתו מזונות [וכן מבואר באו"ז סימן קס"ה הובא בבה"ל ס"ט ובנימוקי יוסף שכל שזה לטעם חשיב כל שיש בו] והנה בלשון הרשב"א משמע שגם אם זה לא לטעם אלא להכשיר המאכל דהינו שזה מועיל לצורת האכילה של הדבר [וצ"ל שזה לא כמו לדבק שזה סתם לצורך הדבר ולא דבר שמשמפיע על הטעם של הדבר] זה גם מספיק סיבה שהברכה תהיה מזונות ועיין אבני נזר שכתב שלפ"ז אם מניח קמח כדי שהמאכל יהיה יותר אורירי יברך מזונות דחשיב שזה מכשיר המאכל אמנם בפשוטו זהו חידוש שזה כמו לדבק וצ"ע בזה [ועיין ברכת ראש שדן שכונת הרשב"א להכשירו שזה עושה אותו לאוכל ועדיף מסתם טעם ועיין פר"ח שגם נראה שלמד מהרשב"א על מציאות של להכשירו לאכילה]

והנה בפשוטו גם לפ"ז גדר הדברים כנ"ל שיסוד הדין שהמין דגן נחשב עיקר אלא שנתחדש שלא רק מתי שהוא ניתן למטרה עצמית אלא גם אם הוא ניתן למטרת נתינת טעם בתערובת דנים שהוא החלק החשוב בתערובת והברכה נעשית על שמו וכן הוא בלשון הרשב"א וכן מבואר מהב"י שנקט שאין כאן מחלוקת וכל הראשונים ס"ל שנתינת טעם זה סיבה שיהיה כאן הדין כל שיש בו והרי מפורש בלשון הרא"ש שהוא העיקר

ובאמת מצאנו בפוסקים כמה מקרים שלא אמרינן כל שיש בו מצד שלא שייך לומר שהוא עיקר התערובת א. עיין בה"ל ס"ט שכתב שאם אין הטעם נרגש ודאי שלא מברכים בורא מיני מזונות מצד שלא שיך לומר שהוא עיקר התערובת ומה שהט"ז טען שבתערובת דבש לא מכירים טעם הדגן כתב החיי אדם שודאי שיש כאן טעם חדש שמורכב גם מטעם הדגן וזה נקרא מורגש [אמנם בראשונים בפסחים פרק ג' מבואר שטעם מחודש לא שחבי נותן טעם וצ"ל שכאן מרגישים את אעם הדגן וצ"ל שכל שמכירים שזה דגן חשיב שניכר טעמו] ב. עיין מג"א קס"ח סק"ל שאם פיררו לחם בשכר כדי לתת טעם כיון שזה נהיה מצב שאין בזה ממשות לא חשיב ולא שייך להחשיבו עיקר בתערובת ג. עיין בדבריו בסימן ר"ה סק"ו ובסימן ר"ח סק"ז שכתב שאם יש מרק שרובו מים ומבשלים אותו אם קצת מיני דגן כדי שיתן בו טעם כה"ג כיון שעיקר אכילתו זה מרק לא שיך כאן את ההלכה של כל שיש בו

**האם דבר שניתן לטעם חשב כעיקר וטפל דפת ומליח והנפק"מ לסוגין**

ג]והנה מבואר לקמן מ"ד. דאם אוכל מליח ופת עמו להפיג החריפות מברך על המליח ופוטר את הפת וזהו המקור לדין עיקר וטפל דמברך על העיקר ופוטר את הטפל דהינו שכה"ג הפת משמש למליח ולכן נפטר בברכת המליח אמנם מצאנו עוד דין עיקר וטפל גם במקום שזה לא משמש אחד את השני אלא כיון שהוא מיעוט בתערובת לכן הברכה נקבעת כמו הרוב ויש לדון בדין דבר הניתן לטעם שהברכה כמו העיקר האם גם כה"ג חשיב שהוא טפל דהינו שהוא רק משמש את העיקר או שכה"ג כיון שמעונינים להרגיש את טעמו אין לו שם טפל המשמש רק שתמיד ביחס למאכל ודאי שהמאכל הוא נחשב הדבר היותר חשוב שהברכה נקבעת על שמו ונפק"מ להא דמבואר כאן דבמיני דגן אפילו אם זה רק ניתן לטעם בכל אופן מברך על המיני דגן דאם נימא שחשיב טפל המשמש א"כ מבואר שבדין כל שיש בו נתחדש שגם בטפל המשמש חשיב עיקר אמנם אם נימא שכה"ג לא חשיב כטפל המשמש א"כ יתכן שרק כה"ג שהוא לא נטפל לשאר רק מצד שהוא פחות חשוב בתערובת בזה במיני דגן הברכה כמהו אבל במקום שהוא באמת נטפל לא נתחדש הדין כל שיש בו

ויתכן לדון נפק"מ במקום שהסיבה שנותנים לדבק אמנם למעשה יש טעם טוב ודעת האדם על זה דאם באמת רק במקום שהוא לא טפל יש הכלל של כל שיש בו א"כ יתכן שכיון שכאן טעם נתינתו לדבק חשיב טפל אמנם אם נימא שגם מתי שהוא טפל יש הדין כל שיש בו א"כ יש מקום גדול לדון שעד כמה שיש בו טעם ואדם נהנה מזה חשיב עיקר ועיין פתח הדביר סימן ר"ח שנקט שכה"ג חשיב לדבק והביא כן משירי כנסת הגדולה [ודבר זה הובא בא"א ר"ד סקכ"ה אמנם השמיט שם שיש גם סולת]

והנה עיין מג"א סימן ר"ה וסימן ר"ח שנקט לגבי לביבות שבמרק כיון שהם מיעוט אין כאן את ההלכה של כל שיש בו כדי שיחשב שכל התבשיל ברכתו מזונות אמנם כתב שאין הוא נטפל למרק מצד הדין של כל שיש בו דהינו שנקט שבדין כל שיש בו נתחדש א. שזה לא טפל ב. שהוא עיקר ולכאורא כל זה אם נימא שבנתינת טעם חשיב טפל אבל אם כה"ג אין דינן שהוא טפל וכל הדין כאן רק שחשיבות מין דגן זה סברא יותר מאשר מיעוט א"כ עד כמה שכאן אין חשיבותו יותר מהיכי תיתי לומר שעדין הוא לא נטפל ודו"ק בזה

והנה בדין דעיקר וטפל דמליח מבואר שזה גם ביחס לפת וצ"ע הרי כל שיש בו מיני דגן הוא נחשב העיקר א"כ למה כאן זה אחרת ועיין שיטת ריב"ב שכתב שכאן זה כמו לדבק דהינו שמה שאוכל את זה רק כדי להפיג החריפות זה סוג מטרה שלא חשיב עיקר דהינו שבאמת גם אם זה יהיה בתערובת כה"ג זה לא סיבה להחשב כל שיש בו אמנם עיין רא"ה וריטב"א שכתבו שכל הדין כל שיש בו זה רק מצד שהמין דגן עיקר וזה רק שייך בתערובת ולא מתי שזה נאכל כדבר נפרד שזה שני אכילות שודאי מה שהוא מטרת אכילה חשיב עיקר דהינו שנקטו שהסיבה להפיג החריפות זה כמו לתת טעם אלא שדנו שכיון שעיקר הסברא שדנים שזה עיקר האכילה א"כ בכה"ג שזה לא בתערובת זה לא שייך דהינו שלכאורא לפ"ז גם דבר לתת טעם אם זה לא יהיה בתערובת לא יהיה הדין כל שיש בו והנה בפשוטו מבואר מדבריו שנקט שנתינת טעם זה כמו להפיג החריפות דהינו שזה כטפל המשמש וגם כה"ג חשיב עיקר אמנם לשיטת הריב"ב לכאורא עיקר החילוק דכאן זה כמו לדבק דהינו שחשיב כטפל המשמש משא"כ בנתינת טעם

והנה נחלקו הטור וחבריו בסימן ר"ד בנותנים בשמים בדבש לאכילה האם חשיב הבשמים עיקר או שחשיב דבש עיקר ויתכן שמדובר שיש רוב בשמים אבל כיון שהם לא ראוים לאכילה ללא דבש זה עצמו סיבה שדבש עיקר ויש שביארו שמדובר שהדבש רוב ודעת חבריו וכן נקט הטור במסקנתו שמברכים כמו הבשמים ועיין ב"י שכתב לדיק מדברי הרמב"ם שמשמע שרק אם נתן לדבק זה טפל אבל אם נתן למטרת אכילה ברכתו כמו החלב חיטה וה"ה כאן כמו הבשמים וצ"ע ראיתו דהרי כל נידון הטור וחבריו בדבר שהוא לא מיני דגן שבזה קובע הברכה זה העיקר מה נחשב העיקר אבל כאן הרי גם אם המיני דגן הוא טפל הוא קובע הברכה א"כ מה ראיה ועיין פמ"ג שביאר שכל הדין מיני דגן כאילו זה הרוב ולכן זה העיקר ולכן כל שזה דבר שאם היה רוב גם לא היה נחשב עיקר בזה לא יעזור הדין של מיני דגן ולכן הקשה שאם תמיד גם ברוב בשמים דבש עיקר א"כ גם במיני דגן זה שייך [ועיין גם בפתיחה להלכות ברכות שכתב כיסוד הנ"ל שכל הדין כל שיש בו זה סברא שחשיב כרוב [ולשונו זה צ"ע דהרי תבלין גם אם הוא רוב חשיב טפל] ולכאורא כל זה אם נימא שמתי שזה טפל באמת אין ההלכה של כל שיש בו אבל אם זה גם מתי שזה טפל א"כ כמו שלגבי דין זה כל שיש בו הוא עדיף ה"ה לגבי נידון הטור לגבי דבש שכל סברת הטור שכה"ג ודאי שהוא עיקר והשני טפל עליו ודו"ק בזה

והנה עיין רמב"ם פ"ג מברכות ה"ד דכתב שכל שיש בו חמשה מיני דגן מברך עליו בורא מיני מזונות ובה"ה כתב שכל זה בתנאי שהמיני דגן חשוב אצלו ולא יהיה טפילה אבל אם הוא טפילה מברך על העיקר ופוטר את הטפילה וזה כלל גדול בברכות וכתב שני דוגמאות אחד בבא לדבק וזה טפילה בתערובת ואחד בפת ומליח וזה טפילה שלא בתערובת והוסיף אבל בבא לתת טעם חשיב עיקר עכ"ד והנה פשטות דבריו שאם באמת המיני דגן היה נחשב טפל כמו מליח לא היו מברכים עליו רק שכל שהוא לטעם לא חשיב טפל אלא חשיב עיקר דהינו שביאר לנו הרמב"ם שהסיבה שגם כה"ג יש את הדין כל שיש בו שהוא לא נחשב טפל דהינו שדבר שניתן לטעם א"כ רוצים לאוכלו כה"ג לא דנים אותו כטפל המשמש והנה זה ודאי שגם כה"ג הדין תמיד שהולכים כפי הדבר שהוא הרוב או הדבר שהוא עיקר האכילה אמנם במקום שיש בזה חמשה מיני דגן הוא נחשב הדבר החשוב בתערובת אבל הכל מצד שהוא באמת לא חשיב טפל וזה על דרך שיטת ריב"ב הנ"ל ועיין ביאור הגר"א ר"ד בסופו שכתב שבחמשת מינים הולכים בתר עיקר אבל בשאר דברים הולכים בתר רוב ובהכרח כונתו כנ"ל

והנה באמת הט"ז סימן ר"ד סקט"ז כפי שביארו הפמ"ג מבואר שנקט שכל מה שכתב הרמב"ם שחשיב עיקר זה רק במקום שהוא ניתן לכונת אכילה רק דמה שיצרו את האוכל עמו כדי שלמאכל הנ"ל יהיה טעם טוב אבל אם באמת זה דבר שאין בו שום כוונת אכילה ורק כדי לתת טעם בזה באמת אין הדין כל שיש בו אמנם ודאי שפשטות לשונות הראשונים שכל שהוא ניתן לטעם אפילו שלא נתנו אותו לכונת אכילה חשיב כל שיש בו וכן נקטו הפוסקים

**האם בנותנו לטעם זה גם במשמש כתבלין**

ד]אמנם עדיין יש מקום לדון שרק במקום שהדבר הנותן טעם יש לו כמות שהאכילה מתיחסת אליו דהינו שאפילו שהסיבה שנתנו אותו הוא כדי שיהיה טעם אבל היום כשאדם אוכל התערובת יש כאן התיחסות של אכילה גם ביחס לדבר הנותן טעם אבל אם הוא רק משמש כמלח ותבלין שכה"ג אין שום יחס של חשיבות של אכילה ביחס אליו אלא רק כנותן טעם בדבר השני בזה ודאי לא שייך לדון שהוא עיקר בתערובת דהינו דלמה דנתבאר לעיל שגדר הדין כל שיש בו זה רק במקום שגם לולי הדין כל שיש בו חשיב שהוא עיקר בתערובת והא לא טפל לשאר המאכל א"כ ודאי מסברא יש מקום גדול לדון שכל זה שייך רק במקום שבאכילת המאכל יש חשיבות אכילה ביחס לדבר הנותן טעם אבל לא במקום שאין שום חשיבות אכילה ביחס אליו וכל מציאותו כנותן טעם בדבר השני וכסברא זו נקטו הרבה מפוסקי זמנינו ולפ"ז הוסיפו עוד דבשניצל שטיגנו אותו בפירורי לחם שיש להם טעם טוב כיון שכל האכילה כאן זה אכילה של בשר א"כ אין שום חשיבות אכילה ביחס למעטה של הבשר ולא חשיב כל שיש בו והנה גם אם נימא כסברא הנ"ל אין דבריהם מוכרחים כלל דבפשוטו אדרבא כיון שההנאה היא מאכילת הדבר כשהוא לעצמו א"כ זה עדיף מתערובת שיש בזה נתינת טעם אמנם יתכן לדון שכיון שזה לעצמו ועיקר האכילה היא בשר בזה ודאי אין התיחסות אלא של טעם בדבר השני [עוד יש שדנו לחלק בין דבר שיש בו טעם שאדם מעונין בהרגשת טעמו מצד עצמו לבין דבר כגון מלח או חומץ שאין לאדם ענין אלא רק שטעם הבשר יהיה מלוח וכדו']

והנה אע"ג שמסברא יש מקום גדול לחילוק הנ"ל אמנם בפשוטו מדברי רבותינו בכמה מקומות מבואר דלא ס"ל כחילוק הנ"ל א.עיין כס"מ שציין על הרמב"ם שדבר שניתן לטעם חשיב עיקר זה כמו הגמ' בביצה שמלח ותבלין שזה עשוי לטעם זה לא בטל הרי שנקט שסברת הרמב"ם שחשיב עיקר זה אפילו בדבר שהוא רק לתבלין והסברא שגם שם חשיב שיש לו יחס אכילה שרק על ידי זה טעמו נרגש בתערובת [אלא שהוא כתב דבר זה בכל הדברים ובפשוטו מצד שנקט שאם זה לא עיקר תמיד ממילא גם כאן זה היה נחשב טפל וכן מבואר בב"ח ריש סימן ר"ח ע"ש והאחרונים כתבו שזה רק במיני דגן ועיין חכם צבי שהקשה דמאי אולמיה הטעם הזה משאר טעם התערובת] ב.עיין מג"א סימן ר"ד סקכ"ה לגבי חומץ הניתן בתבשיל שכה"ג במיני דגן ברכתו מזונות ובפשוטו כה"ג הכמות היא מזערית ובפרט שזה נוזלי שאין עליו שום כונת אכילה אלא כולו רק מצד הנתינת טעם שבזה וכן אין ענין אלא להטעים התבשיל ג. עיין פרי תואר סימן קי"ג סקי"ד לגבי דגים שמטגנים אותם בסולת שכתב שלא חשיב כל שיש בו כיון שכל מה שנתנים אותם זה לדבק ומבואר שאם היו נותנים אותם לטעם חשיב כל שיש בו וכן מפורש בספר פתח הדביר סימן ר"ח ד. עיין מ"ב ר"ח סקמ"ט שכל שהוא דגן הברכה כמהו ובלבד שיהיה טעמו נרגש ובפשוטו כה"ג ודאי שכל מציאותו רק כדי להטעים ואין יחס אכילה כלפיו וצ"ע [ה. עיין לעיל מהרא"ה דבפשוטו משמע שמליח ופת אם זה בתערובת חשיב כל שיש בו אפילו שאין לו שום ענין רק מצד אכילת הפת ולא מצד עצמו כלל ,ד"ז בעקר ראיה נגד החילוק שבמוסגר הנ"ל] ו. המג"א שדן לענין פרורי לחם בשכר ורק דן כי אין בו ממשות אפילו דבפשוטו שם אין לו שום ענין אלא מצד להטעים את השכר וכן אין בזה ממשות חשובה כלל ז.עיין גר"ז סימן רי"ב לגבי טובל ייש במזונות וכל הסיבה רק להטעים הייש וכתב שזה מזונות מדין כל שיש בו

**ידון דגדר הדין כל שיש בו אינו מדין עיקר וטפל והנפק"מ בזה**

ה]והנה עד עכשיו נקטנו שודאי שיסוד הדין דכל שיש בו הוא כגדרי עיקר וטפל דהינו שכל הדין שנתחדש שחשיב שהוא עיקר התערובת וממילא הברכה כמותו וחידשו הראשונים שזה גם סברא בדבר שנותן טעם אמנם היה מקום לדון שבאמת ודאי לא שיך לדון שדבר שניתן רק לטעם חשיב עיקר התערובת ורק שנתחדש שכל שיש בתערובת מיני דגן שהוא לא טפל קבעו חז"ל שכזה סוג מאכל ברכתו מזונות דהינו שכה"ג כל המאכל דינו שברכתו מזונות וגם אם נימא שצריך שיהיה עיקר בתערובת אבל עדין הסיבה שהברכה כמוהו יתכן שזה מטעם הנ"ל [ונפק"מ במקרה שיצטרך ברכה רק על הדברים שהם לא מזונות האם יברך עליהם מזונות או שכה"ג יברך את ברכתם הראויה להם וכדין עיקר וטפל שאם מברך רק על הטפל מברך כברכת הטפל] ויש לזה משמעות חזקה בדברי הרמב"ם שרק כשכתב שלדבק או פת ומליח אין ברכתו מזונות כתב שזה כלל שמברכים על העיקר אבל בעיקר הדין שהולכים בתר החמשת מיני דגן לא הזכיר שזה מצד שהדין ברכה הוא כמו העיקר

והנה לשון ר"כ קמחא עיקר והגמ' אומרת שדבריו צודקים מדרב ושמואל ומשמע שטעם רב ושמואל זה מצד שחשיב שהקמח העיקר ובאמת שכן הוא בלשון הרשב"א וכן מבואר מדבריו בהמשך הסוגיא שכתב להוכיח שהלכה כרב ושמואל מר"כ אמנם עיין חידושי הגר"א ובשיטת הריב"ב שכתבו שהלכה כר"כ ולא מטעמיה דהינו שנקטו שהוא סבר מזונות כלשונו מצד שזה עיקר אמנם אנן קי"ל מטעם אחר ויש לבאר לנ"ל שהדין כל שיש בו לא מצד שחשיב עיקר אמנם אין זה מוכרח דיתכן דלשונו דר"כ משמע שקימחא עיקר כמו שדובשא עיקר דהינו לא מצד הלכה מיוחדת אלא מצד שזה נחשב העיקר בתבשיל זה

והנה הגמ' לקמן ל"ט. אומרת לגבי תבשיל סלקא שאם יש קצת קמח זה אדמה ואם הרבה זה מזונות והגמ' אומרת שכיון שזה לדבק זה אדמה וקשה בתחילה שהגמ' נקטה שזה לא לדבק א"כ גם בקצת צריך לברך מזונות ועיין נחלת דוד שביאר שאם זה קצת לגמ' היה ברור שזה לדבק ורק בהרבה סברא שזה לא לדבק וחידשה שגם זה חשיב לדבק אמנם אם נימא כנ"ל שר"כ לא ס"ל לדין כל שיש בו א"ש ומה שהפוסקים הביאו דבר זה להלכה מצד שמשמעות הגמ' שדינא דר"כ אמת ועיין עוד באור שמח

והנה דנו האחרונים לגבי ברכה אחרונה במיני דגן, והנה אם אכל כזית מהדגן זה ודאי שמברך כמו המזון מצד שזה לא גרע מעיקר וטפל שאם יש שיעור ברכה אחרונה בעיקר מברך רק עליו אמנם בלא אכל שיעור כזית מהמיני דגן רש"י מ"א: כתב שלא מברך והתוס' חלקו מצד שדינו של שמואל שכל שיש בו מיני דגן זה גם בברכה אחרונה וכן הוא בלשון הרא"ש והרי"ף ועיין בה"ל שמשמע שגרסו כן בגמ' ועיין ביאור הגר"א שמשמעות דבריהם שבאמת גם אם לא אכל כזית דגן השאר מצטרף [דעד כמה שגרסו כך בגמ' ודאי משמע שבכל מקרה זה כך וגם בלא אכל כזית דגן] אמנם הגר"א נקט לדינא שאין זה מצטרף בכל המקרים והנה בדעת הראשונים שזה מצטרף עיין חיי אדם שזה מצד שטעם כעיקר היתר נהפך לאיסור אמנם עד כמה שגרסו כך בדברי רב ושמואל ודאי מדובר גם אם זה דבר שניכר לעצמו ולא שיך כאן דין ביטול והנה לכאורא אם נימא שהדין כל שיש בו הוא מצד דין שהדגן חשיב עיקר א"כ כמו שבכל עיקר וטפל ודאי שהטפל לא מצטרף לברכת העיקר ה"ה כאן ועיין אפיקי מגינים שמכח זה הכריע כהגר"א שזה לא מצטרף אמנם בדעת כל הני שנקטו שזה מצטרף משמע שנקטו שגדר הדין של כל שיש בו שהכל מקבל שם של מעשה דגן ובאמת שגם ברש"י מבואר שלא מברך כמו אורז דהינו שלא דן שלא אכל כאן כזית מהדגן אלא מצד שהדין כל שיש בו זה לא דרגא לענין ברכה אחרונה דהינו שביסוד הדין יש כאן סיבה לברך על המחיה גם אם לא אכל כזית ורק מצד שזה לא דרגא לענין ברכה אחרונה וגם אם נימא שרש"י מדבר כשיש כזית [שהרי מבואר בגמ' שעל אופן זה בקבע סעודה מברך ברכת המזון ובהכרח שיש שם כזית] אמנם עיקר זה שדימה לאורז מבואר שאין יסוד הדין שהוא חשיב עיקר דא"כ אין זה ענין לאורז

ועיין גר"ז סימן ר"ב סי"ג שנקט שמרק שיש בו קצת מזונות שלא נחשב שהמזונות זה העיקר לא מברכים כדין המזונות והטעם ע"ש שביאר שכיון שהמרק הוא נוזלי והרי על דבר נוזלי יש כלל שלא מברכים מזונות ועיין תהלה לדוד סימן קס"ח בסופו שהקשה שכל זה במקום שהמזונות נוזלי אבל כאן הרי המזונות הוא אכילה ולא שתיה וכיון שברכתו מזונות ממילא מדין כל שיש בו לא מברך על המאכל אלא מזונות אמנם בפשוטו מבואר מדברי הגר"ז שגדר הדין כנ"ל שהכל מקבל דין של מזונות וממילא כה"ג שזה לא שיך הדרינן לדין שהחלק שהוא לא מזונות צריך לברך עליו

והנה בשו"ע מבואר שהדין כל שיש בו הוא גם לגבי ברכת המוציא אמנם לשון הגמ' כל שיש בו מברך בורא מיני מזונות וכן עיין ברמב"ם שלא העתיק דבר זה אלא לענין מזונות ולא לענין המוציא והנה אם גדר הדין שהוא חשיב עיקר א"כ לכאורא זה ודאי סברא גם לגבי ברכת המוציא אמנם אם יש כאן סברא מיוחדת שכה"ג חז"ל תיקנו שברכת כל המאכל מזונות א"כ ללא מקור אין לחדש דבר זה גם לגבי ברכת המוציא

ועיין מג"א שהקשה שיש שיטות שאם אין כזית בכדי אכילת פרס לא לוקים ונקט המג"א שזה בטל לגמרי ולכן לא לוקים א"כ כאן איך מברכים על זה המוציא ועיין מחצית השקל שכאן שזה דרבנן גם כה"ג צריך לברך ויתכן כוונתו דמדרבנן זה לא בטל אמנם אם נימא כנ"ל שכל שיש בזה מיני דגן זה סיבה שהברכה של הכל זה כמו המין דגן א"כ לא שיך כאן ביטול דהרי ללא ביטול דין הכל שברכתו כמו המיני דגן והוי כמו טומאת משא וצ"ע ובאמת מה שדנו האחרונים באינו נותן טעם משמע שמצד שזה בטל אין בזה חיסרון ורק שכה"ג אין בו חשיבות של כל שיש בו וכסברת המג"א

והנה יש לדון במקום שאדם נותן בקציצות בשר הרבה קמח לא מצד שרוצה שישבעו אלא מצד שזה לא מכובד להגיש קציצה קטנה ואם היה לו אבקת אפיה שמנפח צורת הבשר גם היה מסתפק בזה והנה בפשוטו כה"ג אם נבוא לדון שהקובע האדם האוכל א"כ ודאי שהאוכל שכונתו לאכילה על הכל אין דין שידע שזה מין דגן אלא כיון שזה למטרת אכילה חשיב עיקר אמנם אם נימא שהקובע זה מי שמיצר האוכל א"כ יש לדון שגם כאן זה כמו לדבק ועיין בקובץ זכרון מרדכי בסוף חידושי הרשב"ץ בחידו"ת מהגר"מ דויטש שכתב לבאר בהוראת החזו"א שכה"ג נקט שלא חשיב כל שיש בו ולכאורא אם יסוד הדין כדין עיקר וטפל א"כ בפשוטו זה תלוי באוכל ולא במכין האכילה [ואולי בתערובת שזה תלוי בחפצא שאני] אמנם אם נימא שזה סברא שיחשב מאכל שברכתו מזונות יתכן שבזה הקובע זה מכין האוכל וצ"ע

והנה עיין חיי אדם שנקט שלראשונים שטעם כעיקר היתר נהפך לאיסור וכן לרבינו חיים כהן שביש כזית בכדי אכילת פרס היתר נהפך לאיסור שלוקה על כזית מהתערובת א"כ גם כאן מצטרף שאר הדברים למין דגן והנה המ"ב בהלכות מצה פסק שאם יש כזית בכדי אכילת פרס יוצא ידי מצה בכזית אחד וכאן משמע שלא מברך וכן ע"ש שאם יש רוב ודאי יוצא דהינו שדין ביטול ברוב זה סיבה שיחשב שאכל כזית מצה וצ"ע א"כ למה לא הזכיר דבר זה לגבי ברכת המזון ועיין בפמ"ג בפתיחה שכתב לדון שכאן לא שיך ביטול ברוב דזה תלוי בשביעה ולכאורא הכונה שכאן צריך מציאות של דבר שמשביע ולא חלות דין ולכן לא יעזור על זה ביטול וצ"ע