43 ריאה - דמיא לאופתא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

יום ועש"ק וארא ער"ח שבט תש"ע

א] חולין דמ"ז:, אמר רפרם האי ריאה דדמיא לאופתא טריפה וכו', ואיכא דאמרי דשיעא דלית לה חיתוכא דאוני, ופירש"י, ז"ל, והיכא דלא מחתכא בחיתוך גמור ובסדק אלא כמין מראה הפרש ניכר בו כשרה, דלאו שיעא כי אופתא הוא, עכ"ל.

והנה ביסוד פסולא דדמיא לאופתא דלית לה חיתוכא דאוני, יש להסתפק אם הוא משום דכל דלית לה חיתוכא דאוני חשיבי כל האונות כחד, וה"ז כחסר מנין האונות דטריפה, או הוא טרפות בפנ"ע משום שינוי צורת הריאה, דומיא דשאר גווני דדמיא לאופתא שנתפרשו בגמ' שם, אשר הויא טריפה משום שינוי צורת הריאה.

ומצאנו הדברים מפורשים בד' הרשב"א בתוה"ב לב., ז"ל, ואיכא דאמרי דלי"ל חיתוכא דאוני שהריאה צריכה ה' אוני וכו' ואי חסיר טריפה, עכ"ל, והרי להדיא דהא דהויא טריפה הוא משום דהוי כחסר ממנין האונות דטריפה, ועי' עוד בד' הרשב"א (ריש לז:) דמבו' דמדמי להו, וכ"ה מבו' גם מד' הרשב"א הרא"ש והר"ן בסוגיין דמדמו להו, עיי"ש במה שהביאו מד' הרמב"ם.

ולכאו' הוא מוכח כן, שהרי כתב הרמב"ם בפ"ח משחיטה ה"ו דאף בב' אונות שנמצאו כאונא אחת ואין ביניהם כעלה ההדס הויא טריפה, משום דחסר ממנין האונות, וא"כ הרי דכ"ש דבכה"ג דאין לה חיתוך אונות כלל הויא טריפה מכח הא דחסר ממנין האונות, ול"ב בזה לטרפות מחודשת דשינוי צורת הריאה.

ב] אמנם הנה בד' הש"ך סימן ל"ה סקמ"ה מבו' דב' דינים נפרדים הם, דהנה כתב הרמ"א שם, האונה התחתונה של ימין דרכה להיות עבה וארוכה מאונא האמצעית, גם היא יותר גבוהה משל שמאל, ואם היא דבוקה לאומה לגמרי רק שנראה היכר סימנים אלו במקום שראוי להיות האונא, מקרי היכר וכשרה, וה"ה אם ניכר שם סימן אחר שניכר האונא קצת, ואפילו היכר על ידי הסימפון הרגיל להיות באונא, אם נמצא שם סימפון במקום הראוי להיות אונא, מיקרי היכר, וכתב הש"ך, ז"ל, ומהרש"ל שם חולק אכל זה וז"ל, ואני אומר דשום סימן לא יועיל להוכיח שדבוקות האונות מה בכך אה"נ דדבוקות הן ומ"ה פסולה דדמי לאופתא ולא יצא מכלל אופתא אם לא בהיכר סדק והיכר חיתוך האונות וכו', ואולי מהרש"ל לא קאמר אלא כשכל האומא דבוקה, אבל כשהריאה כתיקונה אלא שתי אונות דבוקות וכה"ג אפשר להכשיר ע"י סמפון, "דהא השתא לאו מטעמא דדמיא לאופתא אתינא עלה אלא מטעם חסר", וכיון דיש סמפון נראה שהיתה אונה בפני עצמה אלא דסריכה בכסדרן, עכ"ל.

ומבו' בד' הש"ך דדינא דדמיא לאופתא אי"ז משום שחסר ממנין האונות, אלא הוא דין בפנ"ע, דכל שצורת הריאה היא כי אופתא, אף דחשיב שיש בה ה' אונות, הויא טריפה, ואשר זהו שכתב, דכל דליכא היכר סדק ודמיא לאופתא, הגם דיש בה ה' אונות ואינה חסרה, מ"מ היא טריפה.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ד הש"ך מתישב מה שעמדנו בזה, דכיון דאף בב' האונות שנמצאו כאונא אחת הויא טריפה, כ"ש דבדלית לה כלל חיתוך אונות הויא טריפה, ול"ב בזה לטרפות מחודשת דדמיא לאופתא, אך לפ"ד הש"ך ניחא, דנפ"מ טובא בזה בגוונא שיש בה היכרים אחרים דהוו ב' אונות, דבכה"ג לא מיטרפא משום חסר ממנין האונות, ובזה הוא שנתחדש טרפות דדמיא לאופתא, דהויא טריפה משום שינוי צורת הריאה, אך בד' הש"ך אין מ' כן דכל עיקר הך מילתא דב' דינים הם הוא רק לפי דבריו שחלוקים הן בדינם בדאיכא שאר היכרים.

ג] והנה כתב הרמב"ם פ"ח משחיטה, ז"ל, נמצאו ב' האונות כאונה אחת ואינן נראות כב' דבוקות אם היה ביניהן כמו עלה ההדס בין בעיקרן בין באמצען בין בסופן כדי שיוכר שהן ב' דבוקות מותרת ואם לאו ה"ז חסירה וטריפה, נמצאת כולה ב' ערוגות ואין לה חתוך אזנים טריפה, עכ"ל.

ובכס"מ שם כתב, ז"ל, נמצאת כולה ב' ערוגות וכו', היינו שיעא כאופתא שכתבתי בסמוך, ואני תמה למה כתב זה רבינו אחר שכתב דין נמצאו ב' האונות כאונה אחת וכו' עד ה"ז חסרה וטרפה, דבמכ"ש אתיא, והי' ראוי להקדים הא דנמצא כולה ב' ערוגות, ואחר כך נמצאו ב' האונות כאונה אחת, עכ"ל.

ובפ"י משחיטה ה"ט כתב הרמב"ם, ז"ל, נמצאו כל הטריפות המנויות וכו' ואלו הן וכו', לט. חסרה הריאה ממנין האונות וכו', מג. נמצאה הריאה בלא חיתוך אזנים וכו', עכ"ל, ובלח"מ שם הקשה, ז"ל, נמצאה הריאה בלא חתוך אזנים וכו', וא"ת היינו חסרה הריאה ממנין האונות, וכ"ש הוא דהתם לא חסרה אלא אונה אחת ואפ"ה טרפה כ"ש היכא דליכא חתוכי דאוני כלל וכו', עכ"ל.

והי' נראה לפרש בדעת הרמב"ם עפי"ד הש"ך, דבאמת ב' דינים חלוקים הם, דהא דבנמצאו ב' האונות כאונא אחת טריפה, הוא משום דחסר ממנין האונות, אך דינא דדמיא לאופתא טריפה, אי"ז משום דחסר ממנין האונות, אלא הוא משום שינוי צורת הריאה.

ואשר ע"כ כתב הרמב"ם מתחילה לדינא דב' אונות שנמצאו כאונא אחת, דהויא טריפה משום דחסר ממנין האונות, ואח"כ כתב לדינא דנמצאת כולה ב' ערוגות דהויא טריפה משום שינוי צורת הריאה, ואשר ע"כ מנה הרמב"ם בפרק י' נמצאת הריאה בלא חיתוך אזנים כטריפה בפנ"ע.

ד] ואמנם צ"ע בזה, דאם אכן הא דדמיא לאופתא טריפה הוי זה טריפה בפנ"ע, ואי"ז משום חיסרון מנין האונות, א"כ מ"ט כתבה הרמב"ם בפ"ח בכלל הטריפות דריאה חסירה.

ונ' פשוט בזה, דכל הטרפות דדמיא לאופתא דחשיב כשנוי צורת הריאה, הוא רק בשיש בה ה' אונות דדמיין לאופתא, אך אילו הוה תלינן דליכא בכל צד אלא אונא אחת גדולה, הרי דלי"ב שנוי צורה כלל, ואך דל"מ למיתלי בזה ולהתירה, שהרי אדרבה אם לי"ב אלא אונא א' בכל צד, ה"ה טריפה משום דחסר ממנין האונות, ולפ"ז נמצא דאלמלי הא דחסר ממנין האונות טריפה, ל"ה מטרפינן בדמיא לאופתא, משום דהוה תלינן שאין בה אלא אונא אחת מכל צד, ולי"ב שנוי צורה כלל, וע"כ כלל הרמב"ם לדמיא לאופתא, בכלל הטריפות דחסרה.

ה] אמנם עוד צ"ע בדעת הרמב"ם, שהרי בפשוטו מקור דינא דהרמב"ם דאם נמצאו ב' אונות כאונא אחת, חשיב כחסר ממנין האונות, הוא מהא דדמיא לאופתא טריפה, ואי נימא דהא דדמיא לאופתא טריפה אי"ז משום חיסרון מנין האונות, א"כ מהיכ"ת דבנמצאו ב' אונות כאונא אחת חשיב כחסר ממנין האונות, ואמנם י"ל דדין זה הוא פשוט מסברא, אך דרך הרמב"ם דדינים שאינם מפורשים בגמ' כתבם ביראה לי.

ו] ואולי י"ל בזה, דהנה במש"נ לעיל סק"א להעיר, דכיון דאף בנמצאו ב' אונות כאונא א' טריפה, א"כ מה"ט יש לפסול גם בדמיא לאופתא, ומהיכ"ת דנתחדש בזה טרפות בפנ"ע, נ' די"ל בזה, לפמש"כ ביש"ש סימן ל"ה, במש"כ הרא"ש דפליגי רש"י והרמב"ם דלדעת רש"י סגי בהיכר סדק להכשיר, ולדעת הרמב"ם לא מכשרינן אלא בשיש ביניהם כמו עלה ההדס, וכתב עלה, ז"ל, ואני אומר כדברי הרמב"ם ולפי דעתי שאף רש"י מודה, כי מה מועיל היכר סדק, סו"ס יש חסרון באונות וכו', בשלמא היכא דדמיה לאופתא שכל האונות כולן נדבקו יחד, א"כ היכא דהוי היכר משהו א"כ חזינן דהכי רביתייהו ולית כאן חסרון לפי רביתייהו אם יש היכר בכל האונות וכו', עכ"ל.

והנה בד' היש"ש מבו' שטעמו הוא, דבדמיא לאופתא מאחר דהכי רביתייהו, ע"כ סגי בהיכר סדק כ"ש לחשבן כאונות חלוקות זמ"ז, ומשא"כ בב' אונות שנמצאו כאונא א', לא סגי בהיכר סדק כ"ש לחשבן כב' אונות, וע"כ כתב דבדמיא לאופתא ויש בה סדק כ"ש, אם נמצאת שם יתרת שלא בדרא דאוני בהיכר סדק, הויא טריפה, כיון דהכי רביתייהו, ומשא"כ בריאה שיש בה חיתוך אונות, אין לפסול משום יתרת אלא בשהיא חלוקה כשיעור טרפא דאסא, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז באבנ"ז סימן ס"ז סקל"א.

אמנם בדעת הרמב"ם י"ל ע"ד ד' היש"ש, ועד"ז פירש השואל באבנ"ז שם, דבאמת אף היכא דשיעא כאופתא וליכא היכר סדק כלל, ל"ה טריפה משום חיסור מנין האונות, דכיון דהכי רביתייהו חשבינן להו כאונות חלוקות, וע"כ לא מיטרפא אלא משום שינוי צורת הריאה, ומשא"כ בריאה שיש לה חיתוך אונות, ונמצאו ב' אונות כאונא אחת, כיון דלאו הכי רביתייהו, לא חשיבי אלא כאונא אחת, והוי טריפה משום דחסר מנין האונות.

ולפ"ז יתכן בדרך רחוקה, דכל הא דבשיעא כאופתא חשיב זה כשינוי צורת הריאה, הוא רק משום דבריאה שיש לה חיתוך אונות, כל שנמצאו ב' אונות כאונא אחת חשבינן להו כחדא, והיינו משום דצורת האונות היא שהם חלוקות זמ"ז, וע"כ כל שאינם חלוקות זמ"ז חשבינן להו כאונא אחת, ואשר ע"כ אף בריאה שאין לה חיתוך אונות כלל דכיון דהכי רביתייהו חשבינן דאית בה ה' אונות, מ"מ הויא טריפה משום הא גופא שנשתנה צורתה מצורת שאר ריאה, אך אילו הי' הדין דגם בריאה דעלמא שנמצאו בה ב' אונות כאונא אחת, חשבינן להו כב' אונות, הרי דל"ה חשיב זה כלל כשינוי צורת האונות, ול"ה מטרפינן היכא דלית לה חיתוכא דאוני כלל, ומזה הוא שלמד הרמב"ם להך דינא דאם נמצאו בה ב' אונות כאונא א' חשיב כחסר מנין האונות, וצ"ע עוד בזה.

ז] והנה אמנם לפ"ז הרי אין ללמוד ממש"כ הרמב"ם בנמצאו ב' אונות כאונא א' דאם ל"ה ביניהם כעלה ההדס טריפה, ה"נ בריאה שאין לה חיתוך אונות כלל לא סגי בהיכר סדק כ"ש להכשיר, שהרי י"ל דבנמצאו ב' אונות כאונא אחת, דחשיב כחסר ממנין האונות, הרי דכל שאין חלוקין זמ"ז כעלה ההדס דזהו שיעור אונא, אי"ז משלים למנין האונות, ומשא"כ בדמיא לאופתא דלי"ב משום חסר ממנין האונות, כיון דהכי רביתייהו, ולא מיטרפא אלא משום שינוי צורת הריאה, שפיר י"ל דכל דאיכא ביניהם סדק כ"ש ולא דמיא לאופתא כשרה.

אך מד' הרשב"א שכתב דהרמב"ם פליג ע"ד רש"י דסגי בסדק כ"ש, הרי מבו' דדינא דהרמב"ם דבעי' שיהא ביניהם כעלה ההדס הוא אף בדלי"ב חיתוך אונות כלל, וכ"ה להדיא גם בד' הרמב"ן והרא"ש, ובע"כ דפשיטא להו דהכל חד דינא הוא.

ח] שו"ר בבית מאיר סימן ל"ה לפר"ח סקל"ז, שהביא מש"כ הגה' מהרי"ו בשם הרוקח דאם חסרה א' מן האונות וא' מן האונות גדולה במראה ובמשך כשיעור ב' אונות, אפי' בלא סדק כשרה, והפר"ח כתב דאין לסמוך ע"ז, וכתב הבית מאיר דד' הרוקח מבוארים ברמב"ם, שהרי כתב נמצאו ב' אונות כאונא אחת "ואינם נראים כב' דבוקות", ובע"כ היינו שאינן נראות ע"י שאחת גדולה במראה ובמשך כשיעור ב' אונות, ועיי"ש שכתב לפ"ז, במש"כ הרמב"ם אח"כ דינא דריאה שאין בה חיתוך אונות כלל, דהתם מבו' בסתימת ל' הרמב"ם דהוא אף בשלא נחסר מגודל כל האונות, ונתחדש בזה טריפה בפנ"ע דשיעא כאופתא, וניחא קו' הכס"מ והלח"מ, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט פסק הרמב"ם דהויא ודאי טריפה, הרי איכא כמה לישני בגמ', ובדיני דאידך לישני כתב הרמב"ם דהויא ספק טריפה, וכתב דהי' נראה להרמב"ם עיקר כהך לישנא דהוא לישנא בתרא, עיי"ש בכ"ד.

אמנם כמדומני דל' הרמב"ם דנמצא ב' אונות כאונא א', ומ"ט חשיב כלל דנמצאו ב' אונות, והבית מאיר כתב לדקדק מל' הרמב"ם זה, שכונתו שנמצאו בגודל אונא אחת, וצ"ע.

ויותר הי' נ' מל' זה, דאיירי שידוע שהם ב' אונות שיש להם היכר סימפונות, ואפ"ה כיון שנמצאו כאונא אחת, הויא טריפה?

ובעיקר ההכשר דהיכר סדק, מבו' בר"ן ובמרדכי דהוא משום דתלינן שנסרכו זל"ז, אך בתבו"ש סק"ו למד מד' היש"ש שהטעם הוא דאף שהם מחוברים מתחילת ברייתם, מ"מ כיון שיש היכר ביניהם סגי בזה להכשיר, ועיי"ש שהוכיח כן גם ממש"כ הראשונים בשם הבה"ג דמכשיר בדאיכא היכר סדק, והרי הבה"ג אוסר אונא הסרוכה לאומא, ובע"כ דהכא תלינן שהם מחוברים מתחילת ברייתם, ועיי"ש בשמ"ח סעיף ג' מש"כ לבאר לדרך זו הא דסגי בהיכר סדק.

ופשוט דזהו יסוד הפלוגתא אם מהני שאר היכרים, דאם הא דמהני היכר, הוא משום דתלינן שב' אונות הם הסרוכין זל"ז, הרי דכ"ש דמהני שאר היכרים, דחזינן דהוו ב' אונות, אך אם אף בדהוו ב' אונות מ"מ כל שדבוקות זל"ז לגמרי הויא טריפה, ורק אם אינם דבוקות לגמרי אינם טריפה, הרי דל"מ אלא היכר סדק, והיש"ש שפוסל בזה אזיל לטעמי' כמפורש בדבריו, ומה"ט ס"ל דלא סגי בהיכר סדק, דכיון שהם אונות הדבוקים זל"ז, אין להכשירם אלא בשהן חלוקין זמ"ז כשיעור טרפא דאסא.

ובאמת נ' לפ"ז, דל' הרמב"ם דנמצאו ב' אונות כאונא אחת, הוא כדעת היש"ש, דלעולם הוו ב' אונות, ואך דכיון דנמצאו דבוקין זל"ז כאונא אחת, הויא טריפה, וע"כ ס"ל דבעי' הפרש כטרפא דאסא, דרק אם הם חלוקים זמ"ז כשיעור אונא, הוא דחשבינן להו כב' אונות, אך אי נימא דההיכר בינהם מהני בתורת ראי' שהם סרוכין זל"ז, מ"ט בעינן שיהיו חלוקין זמ"ז כשיעור אונא, ודו"ק.

ובאמת בד' הר"ן נ' דרש"י והרמב"ם לא פליגי, דרש"י איירי בשיש היכר סדק על פני כולן, דבכה"ג תלינן שנסרכו זל"ז כסדרן, אך הרמב"פ איירי שרק בצד א' יש ביניהם הפרש כטרפא דאסא, דבכה"ג תלינן שהכל דבוק מתחילת ברייתו, ורק במקום זה הוא שנחלקו לשנים, ובכה"ג כשר משום דהן חלוקין זמ"ז כשיעור אונא, וצ"ע עוד בזה.

שו"ר במאירי, ז"ל, היו אונות שלה אחת ואין שום סדק נראה בהן שיהא מפריש ביניהם וכו' טריפה, שהרי אין כאן חמש וכו', וכן אם לא הי' ברובה שום הפרש, אלא שהיתה כל א' מהן נבדלת בראשה מעט, אם הי' בהבדל זה שיעור כעלה של הדס, הסכימו להתירה, אע"פ שכל השאר חלק ושאין בו רושם, ששתי אלו מ"מ אינם שיעי כאופתא, עכ"ל, ולהדיא דנתחדש בד' הרמב"ם דסגי במה שיש בינהם הבדל אף במקצת מראשם, ולפ"ז שפיר יל"פ ד' הר"ן כמש"נ, דבאמת ב' אופנים הם להכשירה, חדא בשיש היכר סדק ע"פ כולם, דכה"ג תלינן שנסרכו זל"ז כסדרן, ועוד, בכה"ג שיש ביניהם הפרש כעלה ההדס, דכה"ג הגם שהם מחוברים מעיקרם, מ"מ כיון שהן חלוקין זמ"ז כשיעור אונא, חשיב דאיכא ב' אונות.

עי' אבנ"ז סימן ס"ז אות כ"ד ואילך.

1. ועי' בשמ"ח שם סעיף מ' שכתב טעם אחר לחלק בזה, דהיכא דאיכא ריעותא גדולה כזו שאין לה אונות כלל, לא מיתכשרא כ"א בהיכר סדק שהוא עדיך מכולם, ובתבו"ש שם סקנ"ו הביא ד' הש"ך, וכתב ע"ז דמד' הפוסקים מ' דחד דינא וחד טעמא אית להו לאופתא ולחסר, ולמד כן מד' הלח"מ פ"ח משחיטה ומד' מהרי"ו, מ"מ י"ל דהיכירים אלו לא חשיבי כמו היכר סדק ואין להוציא הריאה מחזקת ריעותא גדולה על ידן. [↑](#footnote-ref-2)