הניזקין - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

**בסיעתא דשמיא**

**ציונים והערות**

**בפרק הניזקין**

**נדפס לחלוקה ע"מ ללמוד בו**

**לע"נ**

**הרב ברוך יהושע בן הרב ישראל חיים זללה"ה**

**חורף תש"ע**

**דף מ"ח:**

**רש"י ד"ה אין מוציאין:** מבואר ברש"י דלגבות אחריות גזילה מהמשועבדים בעי כתיבה [שכ' שמכרה לו באחריות], ועיין בתוס' ב"מ י"ג. שכ' דלאחריות גזילה לא בעי כתיבה כיון שהשטר מכירה שבטל הוא השטר גביה, וע"ע בפני יהושע שציין השיטות בזה.

**תוס' ד"ה וכתובת אשה:** תוס' הקשו דלמ"ד כתובה דאורייתא יגבה מן העידית ועיין ברמב"ן שיישב דאף למ"ד כתובה דאורייתא מ"מ היינו עיקר חיוב התשלומין אבל לענן גדרי החיוב [כגון לענין שיעור וצורת התשלומין] לזה לא הוקש. וע"ע בפני יהושע שכ' שקושיית התוס' היא שגם חיוב כתובה דילפינן מכסף ישקול הוקש לתחת נתינה ישלם כסף ולפי זה אכתי לא יישב הרמב"ן. ועי' בביאור למהר"ם שיף שבי' קו' התוס' באופ"א.

וע"ע בגר"ח בספר אהל יצחק שכ' שאף למ"ד כתובה דאורייתא מ"מ כיון שכ' לה את הכתובה בשטר או שרבנן חייבוהו להתחייב, א"כ היום פקע החיוב דאורייתא ויש רק את החיוב שהוא יתחייב וע"כ דינה בזיבורית ומחודש.

**תוס' ד"ה אין נפרעין מנכסים משועבדים:** בתוס' דנו למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא ויל"ע הא איירי גם במלוה בשטר, ובשיעבוד בשטר הוא מחלוקת הראשונים [בקידושין י"ג: רש"י וריטב"א ותוס' בסוף גט פשוט] אם לכו"ע הוה שיעבוד מדאורייתא. ואפשר דתוס' ס"ל שהמשנה איירי בכל ענין וע"ע בפני יהושע מש"כ.

**אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין:** יש לדון אם איירי במקום שגם ללוה וגם ללוקח יש בינונית וגם בזה צריך להגיע לאין נפרעין או שבזה יש סברא אחרת של מה מכר, ויתבאר ענין זה בעז"ה לקמן נ: בד' הרשב"א.

**ולרבי ישמעאל אכל כחושה משלם שמינה:** כן ס"ל באמת לרב אדא בר אהבה בב"ק נ"ט. וביאור הסברא בזה, עיין ברמב"ן כאן שכ' דהגדר הוא שמשלם לפי מידה [והיינו שחיוב התשלומין הוא לא לפי דמים ששמים את ההפסד ממון וזה חייב לשלם אלא שחיוב הנזק הוא לפי מידה שבהזיק ערוגה משלם ערוגה ובזה חייבה תורה שישלם הערוגה המעולה]. וע"ע באור שמח פ"ט מנזקי ממון שכ' דהגדר הוא שכיון שפשע בשמירה א"כ נתחייב בכל מה שהזיק ומעתה הוה ליה כאיני יודע אם פרעתיך [ועדיין צ"ב למה הוה איני יודע אם פרעתיך, (ועי' רשב"א בב"ק ב: דספק נזיקין לחומרא ואין כאן המקום)], וע"ע בריטב"א שכ' שהגדר הוא דהוה כהזיק הערוגה היפה שבשדה וצ"ע.

**בספק הגרע"א אם כשעת הנזק או כשעת העמדה בדין:** עיין בגרע"א שהסתפק בגדר חיוב מיטב, אם שמים כשעת הנזק [ובקנה או מכר עידית עד שעת העמדה בדין יהיה החיוב כשעת הנזק] או שהחיוב הוא כשעת העמדה בדין לפי מה שיש לו עתה [ולא כפי מה שהשתעבד] [ופשוט שהגדר הוא כשעת התשלומין ואינו ענין לשעת העמדה בדין ויש להאריך בזה] ובפשוטו הספק הוא אם חיוב המיטב הוא דין בשיעבוד הנכסים או סדר בגביה ואז אינו ענין למה שמשועבד כיון שבא לגבות מיניה. [והאחרונים הכריחו שספק הגרע"א הוא רק לענין נזיקין אבל לענין הלואה ודאי דנים כשעת ההלואה וכן מוכרח מסוגית הגמ' בב"ק ח.] ולכאורה הוא מחלוקת הראשונים לקמן נ. בסוגיא דשפאי עידית עיי"ש משי"ת בזה. וע"ע בחזו"א חו"מ ליקוטים סימן י"ט מש"כ.

**המוציא מחבירו עליו הראיה:** לכאורה צ"ע הא אם זה הדין דאכל כחושה משלם שמינה א"כ הוה חידוש התורה להפקיע מדין המע"ה, ועיין בחתם סופר מש"כ בזה. וע"ע ברש"י שכ' דדאורייתא הוא מהפסוק של מי בעל דברים, והאחרונים הקשו הא בריש הפרה אמרינן שהוא מסברא דכאיב ליה כאיבא ולא בעינן לקרא, וכן הקשו בפני יהושע ורש"ש ועיין בחת"ס מש"כ. [ויתכן לפימש"כ מהרמב"ן שהצד לשלם שמינה הוא כיון דלפי מידה, א"כ לא שייך הכא הסברא דכאיב ליה כאיבא, והוי דין אחר שספק ממון לקולא [ולא מדין המע"ה], וע"ע ברש"י לקמן ס"ג. ד"ה ספק ממון לקולא] .

**תוס' ד"ה ורבי ישמעאל:** עיין בריטב"א שביאר שהקנס צריך להיות ביחס לנזק ועיין ברש"ש שהקשה משלשים של עבד שהקנס קצוב אף לא ביחס לנזק וצ"ע.

**רש"י ד"ה מן העידית**: אם אין לו מעות: וחזינן דעת רש"י שביש לו מעות אינו יכול לפרוע אף מן העידית וכן הוא ברש"י לקמן מ"ט. ד"ה הכא במאי עסקינן, ועיין ברש"ש שעמד בזה, אכן בתוס' מ"ט. ד"ה כגון נראה להדיא שגם כיש לו מעות יכול לשלם עידית, והוא מחלוקת הראשונים בב"ק ט. [ודעת הרמ"ה כרש"י כאן, ותוס' ב"ק ט. ומ"ו: וב"ב צ"ב: כתוס' כאן].

**תוס' ד"ה אמר אביי:** תוס' כתבו שנחלקו בב' מחלוקות א. מיטב דניזק או דמזיק ב. משוייר שבו. והקשר שבין המחלוקות עיין בפני יהושע שכ' דכתיב בתרי קראי מיטב ובזה נחלקו איך לדרוש את המיטב.

ובמה שכ' התוס' דרבי ישמעאל דס"ל מיטב דניזק הוא ודאי לקולא עיין במהרש"א פני יהושע ובמהר"ם שיף שהקשו מד' התוס' לקמן [מ"ט. ד"ה כגון] שכ' אופן דרבי ישמעאל לחומרא [כגון שאין לו כעידית דניזק דבעי לשלם כסף או בעידי עידית עיי"ש] ובביאור למהר"ם שיף כתב בכוונת התוס' דמ"מ רבי ישמעאל הוה לקולא אלא שיש מקומות שהוא לחומרא וע"ע במהר"ם שיף מה שיישב [דאביי ס"ל בשלו הן שמין ולא ס"ל כסף או מיטב].

**דף מ"ט ע"א**

**אהני ג"ש ואהני קרא:** עיין בריטב"א שהביא מחלוקת הראשונים מה הדין אחר אהני קרא אם יש לו בינונית שמעולה מעידית דניזק, אם משלם מבינונית שלו [והאהני קרא הוא לומר שלא ישלם פחות מעידית דניזק] או שאהני קרא הוא שמשלם מעידית שלו [ואהני קרא הוא לומר דין חדש שאם לא מתקיים עידית דניזק בעי לשלם מעידית דמזיק] וכן הביא הרא"ש בפ"ק דב"ק זה המחלוקת. [ועיין בגרא"ל מאלין שם שהקשה להצד דס"ל שמשלם מעידית דמזיק למה לא נאמר שישלם מבינונית שלו שהיא יותר טובה מעידית דניזק ויהיה בכלל מאתיים מנה ועיי"ש יישב דכיון שחל דין עידית דמזיק היום זה תביעת הנזיקין שלו ולא יכון לתת לו בבינונית.] ועיין בגרע"א שהקשה דנימא דאהני קרא היכא שאין לניזק כלל קרקעות שלא שייך מיטב דניזק ועיין בגרא"ל מאלין הנ"ל מה שיישב שתלוי בגדר אהני קרא אם הוא לחדש מיטב דמזיק או לא לתת פחות מעידית דניזק עיי"ש.

**הרי עלי מנה לבדק הבית:** עיין בשער המשפט ריש סימן ק"ב שהסתפק בכל מחייב עצמו אם הוא כבע"ח שבבינונית או שאין את הסברא של תיקון העולם והוכיח מסוגיין דאמרינן שמחייב עצמו ומ"מ דינו בבינונית וכן הוא במהר"ם שיף כאן, ועיי"ש בשער המשפט שדחה דהא איירי כאן על הצד שמדאורייתא חייב בעידית ובזה אין חילוק בין החיובים אלא כל חוב ממון מעידית, אבל בדרבנן נימא שבמקום שאין את הסברא לא חייבוהו בבינונית. ועיין עוד בתור"פ בב"ק ו: שכ' כעין סברת השער המשפט [שבהקדש כיון דלא שייך נעילת דלת סגי ביפוי לבינונית]. [ולכאורה יש להביא ראיה מחיוב כתובה שהוא חיוב הבעל שמחייב עצמו ומ"מ בלא סברא של חינא לא היה צד לחייבו בבינונית, ועי' בדברי הגר"ח באהל יצחק שהובאו לעיל מ"ח ע"ב]. ויעוי' בריטב"א בע"ב דהסברא דיותר ממה שהאיש וכו' היא רק סברא דליכא נעילת דלת ושוב אוקמוה אדאורייתא דב"ח דינו בזיבורית, ולכאו' יל"ע דאכתי נימא לא פלוג. ואולי כוונתו דיש שם תקנה בפנ"ע וצ"ע.

**וק"ו להקדש:** יש לעיין מה בעינן לקל וחומר תיפוק ליה שכיון שחייב בניזקין הוה כלל מזיק שדינו בעידית ועיין ברשב"א שהקשה כן ועיי"ש שיישב שהוא ממעט משדה אחר. ועיין ברמב"ן שהקשה כן לשיטות שבהקדש חייב בשן ורגל והקשה דאין ק"ו ויישב שהוא מאותו הדין. [ולכאורה צ"ע מד' הגמ' דאם חייב בקרן ניחא וצ"ב החילוק ואולי בקרן כיון שחייב נזק שלם א"כ אינו ככל חיוב נזיקין וע"כ בעינן לקל וחומר. אכן בתוס' מבואר להדיא דבעינן לק"ו גם בשן ורגל]. ושמא י"ל הסברא שמיטב הוא תביעה דניזק ובחיוב להקדש לא שייך לומר תביעה דניזק שהקדש לא חשיב תובע אלא הוא דין שמזיק הקדש משלם. ועיין בשיטמ"ק ב"ק ו: בשם הרבינו ישעיה שכ' לחלק בין חיוב שבי"ד מחייבים [כל מזיק] לחיוב שאינו חיוב בי"ד [הקדש], ולכאורה אין כוונתו כפשוטו דהא בי"ד יכפוהו לשלם, אלא הגדר כמוש"כ שאינו חיוב של טוען ונטען, אכן באבי עזרי פ"ח מנזקי ממון נקט להדיא להיפוך עיי"ש שהקשה שכל מזיק הקדש יהיה חייב דלא גרע מממון הדיוט וצ"ע.

**וכי תימא קסבר ר"ע בע"ח שקיל מעידית בניזקין**: יש לעיין מה הצד שישלם מעידית הא אינו בתחת נתינה ישלם כסף ועיין בחת"ס שהמקור יהיה מאם כסף תלוה את עמי [אע"ג שזה לא המקור לחיוב התשלומין וצ"ע] ובלשון הגמ' נראה שהוא כנזיקין והיינו כעין במה מצינו וכ"נ לשון רש"י, ועיין בפני יהושע שדקדק דבגמ' בב"ק לא אמרינן כניזקין.

**תוד"ה שור רעהו:** דעת תוס' דכל מזיק הקדש פטור [ומדרבנן באדם חייב] ועיין בראשונים פה שהאריכו בזה, ובדעת הרמב"ם דעת האור שמח בפ"ח מנזק"מ שחייב באדם מדאורייתא [והוכיח כן מגוזל הקדש וצ"ע הדימוי לגוזל] ועיי"ש באבי עזרי מה שדן דהא בהקדש יש גם ממון הקדש וככל בעלות ולמה לא יתחייב מדין זה עיי"ש.

**תוד"ה ור"ע**: תוס' הקשו דניפרך מבור שפטור בהקדש שכתיב והמת יהיה לו וצ"ע הא אינו פטור הקדש בבור אלא דין שמי שהמת שלו חייב ומי שאינו פטור ואף בכל שור דאיסורי הנאה פטור [ועיין רש"י ב"ק נ"א.] ועיין בחת"ס ד"ה מאי ק"ו להקדש שהעיר כן, ובתוס' ב"ק ז. ס"ל שכל פטור מזיק הקדש יליף מהצד השוה מבור וגם בזה צ"ע.

**תוד"ה ועוד:** עיין בריטב"א שיישב שבהקדש לא שייך מיטב דניזק כיון שכל הארץ שלו וצ"ע הא מ"מ בממנות הוה של הקדש רק מה ששלהם [ובמאירי קידושין כ"ח. כ' שאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט כיון שקונה ההקדש בחצר כיון שלה' הארץ].

**דף מ"ט ע"ב**

**ורבי שמעון דריש טעמא דקרא**: וצ"ע למה כאן הוה קשור למחלוקת של טעמא דקרא הרי אנו מסתפקים אם מיטב דניזק או דמזיק וע"ז אמרינן הסברא וממילא יוצא הדין דמיטב דמזיק ולא הוה טעם לשנות הדין [כז' אומות שאם אינם מסירות בנו רשאי להתחתן עמם – קידושין ס"ח:] וצ"ע. ועי' ברכת אברהם.

**ור"ש דדריש טעמא דקרא:** יש לעיין, במקום שאין את הטעמא דקרא אם ישלם מעידית [דהא זהו גדר הדין לר"ש שהטעמא דקרא קובע דינים]. ונפק"מ במזיק באונס ועוד. ועיין בגליוני הש"ס שהביא מתשו' הרשב"א חלק ד' סימן י"ג שהקשה כן, וכ' דאף לר"ש אמרינן לא פלוג. ועייי"ש שכ', שזה גם הטעם שנהנה משלם ממיטב אע"ג שלא שייך הטעם. [וס"ל שנהנה חייב מטעם גזלן, והאריכו בזה האחרונים בסוגית נהנה בב"ק כ:]. וע"ע ברכת אברהם כאן מש"כ.

**החמסנין שמין להם בעידית:** יש לעיין, הא חמסן הוא דיהיב דמיה וא"כ מה שייך שישלם. ואם תאמר שצריך להחזיר את החפץ ובאבד משלם ממיטב, הא שילם דמים. ועיין בראשונים בסוגיין מש"כ ומש"כ מרן הגרא"מ שך בספר אהל יצחק דהוה גזלן וכלל לא חל הקנין עיי"ש.

**מיניה דידיה בבינונית:** יש לעיין בסברת מר זוטרא שבמיניה משלם בבנונית, אם הוא מטעם חינא [והוא דין רק בכתובה], או שהוא כשאר התחייבות [וכסברת השער משפט סימן ק"ב סק"ב שבכל התחייבות משלם מבינונית]. ולכאורה יש להוכיח ממה דאמרינן בגמ' שמיתומים גובה הכתובה נמי בבינונית, ולכאורה מאי שנא משאר מלוה [שתקנו שנפרעין בזיבורית]. אלא דיש לדחות, דאיכא למימר שהוא רק סברא שרבנן לא יתקנו בגביית כתובה מהיתומים שיהיה בזיבורית משום חינא. אכן, עיין בתוס' בתחילת הפרק שכ' שעיקר הטעם של בינונית הוא משום חינא [ולא שהוא רק סברא שלא זיבורית] עיי"ש.

**ת"ש ר"מ אומר כתובת אשה בבינונית: וכי לית ליה לרבי מאיר וכו':** עיין בתורא"ש שתמה דהא לדעת רבא [לקמן נ.] הדין אין נפרעין הוא רק להעמיד על הדין דאורייתא ונימא כן בדעת ר"מ. [ועיין בגרע"א שהקשה כעי"ז דהא עיקר החיוב הוא בעידית ורבנן הורידו לבינונית שמא תקניטנו וביתומים שלא שייך זה נימא דבעידית]. ועיי"ש בתורא"ש שיישב דכיון שהפקיעו מעידית הו"ל לאוקמא אזיבורית וצ"ע הסברא. ועי' בהגהות אהבת איתן (נד' בסוף המשניות) שיישב דמר זוטרא בריה דרב נחמן לקמן פליג על רבא, וכאן אזיל רבא בדעת מר זוטרא.

**תוס' ד"ה משום חינא:** מה שהקשו על רש"י מסוגיא דכתובות פ"ד. דקרינן כושל לכתובת אשה עיי"ש ברש"י מה שפירש ולדבריו מיושב קו' התוס'.

**כגון שנעשה ערב לנזקי בנו:** בפשוטו מיירי שמת החייב ועתה גובים מהערב, ומ"מ יש חילוק בין הערב ליתומים וכן משמע ברש"י ושאר הראשונים. ועיין בר"ן [וכן הוא בריטב"א עפ"י גירסת ההגהות כור לזהב] שפי' שבכתובת אשה גם בגביה מחיים [כגון בנתגרשה], מהערב גובה מהזיבורית כיון ששיעבודו היה על דעת מיתה ומהזיבורית. ועיין ברש"ש שהוסיף ביאור בזה דגירושין לא שכיחא. [והנה מדבריהם מוכח שייך להתנות את חיוב הערב שלא יהיה כזכות הגביה אלא מזיבורית. ויש לעיין בגדר זה, אם הוא כתנאי, או שכך חל שיעבודו [דהא בפשוטו השיעבוד חל על כל הקרקעות, ומה שגובה מבינונית הוא זכות המלוה לתבוע כך, וא"כ לכאורה הגדר במה שגובה מהזיבורית הוא שמוחל זכותו וצ"ע].

ובדעת רש"י דמיירי לאחר מיתה, יש לעיין מאי שנא כתובת אשה מניזקין ובע"ח, שבכתובה משלם כזכות דהשתא [שהגביה היא מהיתומים], ובניזקין כזכות מעיקרא. וברש"י נראה הגדר שבניזקין ובע"ח התחיל הגביה מחיים וצ"ע הביאור. [ואולי הגדר הוא שגדר גביה מערב הוא כגובה מן החייב, ובניזקין החייב הוא האבא וביתומים החייבים הם היתומים וצ"ע].

ויש מקום לבאר באופן אחר, שסברת מר זוטרא שבכתובה מהזיבורית, אין הגדר ככל דין הנפרע מהיתומים שבזיבורית אלא הוא תקנה בפני עצמה בכתובה שזהו עתה החיוב – מזיבורית. וע"כ גם שונה גדר הערב: שבכתובה, היום הזכות היא מזיבורית וע"כ גובה מהזיבורית, אבל בניזקין ובע"ח זכותו היא מהעידית אלא שהפקיעו וע"כ בערב גובה כחיובו.

ועיין ברש"ש שהקשה שבפוסקים לא מצינו את הדין הזה שהערב משלם יתר על דינו של הלוה, ועיין במאירי שהביא שיטות שכן הוא הדין ונחלק וצ"ע הא בזה לא איתותב ראב"י. ויש ליישב לפימש"כ, שדינא דמר זוטרא הוא שעיקר חיוב כתובה מהיתומים הוא בזיבורית, משא"כ בבע"ח וניזקין שהוא תקנה להפקיע מחיובם. ומעתה יש לומר דאנן לא סבירא לן כן אלא גדר התקנה דהבא ליפרע הוא שזה חיובו היום, [ולכאו' זהו לסברת רבא לקמן שבמקום שהחיוב דאורייתא הוא בעידית גם מיתומים בעידית ועיי"ש מה שיתבאר] ורק מר זוטרא חילק בין הגדרים. וא"כ יש לומר דאנן דפלגינן על מר זוטרא, [וכ"ש לפוסקים שפסקו כרבא שכן הוא הגדר] על כן גם מערב גובה כזכותו דהשתא - מהזיבורית.

**ערב דניזקין:** יש לעיין כיצד נעשה ערב על ניזקין, וצ"ע לומר שהציור באמר הזיק לו ואני אפרע. ואולי בנהנה, ואולי איירי אחר החיוב ובקנין וככל ערב אחר מתן מעות.

**בקבלן דכתובה:** לרש"י מיירי שהתפיסה מחיים מטלטלין והוא נטל המטלטלין ונתן לבנו. אכן לשאר ראשונים מיירי באמר, ועיין בתוס' דס"ל דבעינן תרוויהו [ועיין במהרש"א דס"ל שתוס' ס"ל כן בכל ערב אכן בקרני ראם נחלק שהוא רק בכתובה עיי"ש.]. ובדעת רש"י: עיין ברשב"א שביאר דס"ל כן רק בכתובה, כיון שהמטלטלי אינו פירעון ע"כ בעינן נשא ונתן ביד, וכן הוא במהר"ם שיף. אכן בריטב"א נקט דס"ל כן בכל ערב. [וצ"ע א"כ קושית התוס' שבזה רק הערב מתחייב ויש שחילקו בין אם נתן לו המלוה לבין אם נטל].

**תוד"ה בקבלן:** במה שהקשו התוס' על פירוש רש"י, עיין בתורא"ש שפירש שרק האב הוא הלוה, ובגמ' משמע שהוא ערב. ועיין בחתם סופר שביאר הקושיא דהא אסור להשהות את אשתו בלא כתובה. וע"ע במאירי. אכן צ"ע הא המטלטלי אינו לפירעון אלא יחוד החוב, ולמה אם אין את המטלטלי הוה כלא כתובה וכן הקשה בשער המשפט קכ"ט סק"ו [וצ"ל שכיון שהיא נתנה אותם א"כ הם באחריותה].

**תוס' ד"ה אלא למאן דאמר**, אמאי שמין להם בעידית: בביאור דברי התוס': עיין בגרע"א שציין לתוס' ב"ב מ"ז. דס"ל שביש לחייב רק זיבורית, גם הערב משלם רק מהזיבורית אע"ג דאית ליה בינונית, וא"כ ה"ה כאן הערב תמיד משלם רק מזיבורית וכן פירשו המהרש"א והפני יהושע. וכדעת התוס' כן הוא דעת הרשב"א שהביא המגיד משנה בפכ"ו ממלוה ולוה הלכה ג'. אכן, יש לפרש בדברי התוס' באופן אחר על פי מה שכ' הריטב"א שאם יש ליתומים, א"כ עלייהו חל החיוב והוא פורע את החיוב שלהם. אכן בלית ליה כלל לא חל עליהם החיוב [דהא הגביה מהיתומים היא מדין שיעבוד נכסים], והוא פורע את חיוב האב ומהבינונית. (ונפ"מ בזה לו יצויר שירשו היתומים בינונית, דלסב' הרעק"א משלם הערב מבינונית, משא"כ לסב' דידן).

ועיין ברמב"ן וברשב"א שנחלקו על סברת התוס', וס"ל שבגביה מהערב גובה כדינו [ולא איכפת לן שהוא גביה מהיתומים] ויש לעיין ביסוד המחלוקת. וסותרים דברי הרשב"א למה שהביא המגיד משנה משמו וכן הקשה הפני יהושע.

ועיין ברמב"ן שפי' ד' הגמ' שכיון שהיתומים יכולים לסלקו בזיבורית, אמאי נקט שגובה מן העידית. ועיין ברשב"א שתמה דמנא לן שיסלקוהו עיי"ש.

**ובשיטת רש"י** שביאר דאין נפרעין מן הערב תחילה, תמהו תוס' דהא הכא איירי בקבלן ועיין בחת"ס שיישב דעת רש"י וכן הוא דעת העיטור שבקבלן דכתובה אינו כקבלן רגיל וגובה מן הלוה תחילה [ועיי"ש שביאר אמאי קרי ליה קבלן ומה המעליותא שלו שמועיל לכתובה אפי' שערב סתם לא מועיל]. ועיין בפני יהושע שביאר עפ"י שיטת הרמב"ן שקבלן הוא רק באמר ממי שארצה אפרע וכאן לא אמר [ומ"מ יש לו דין קבלן דהא מועיל לכתובה].

**דף נ' ע"א**

**מצוה הוא דעבד:** בגדר המצוה איזה מצוה עשה עיין באור זרוע חלק ג' [בפסקי בבא בתרא] סימן רנ"ד שדן בזה אי הוה מצוה דפרו ורבו, [ובזה לא שייך לאשה שאינה מחויבת] עיי"ש מה שדן אם נוגע להקדש ושאר מצוות [דהא בכל הלואה נמי עביד מצוה].

ובגוף הסברא דמצוה הוא דעבד: עיין ברמב"ן ובר"ן שפירשו שלא התכוון להתחייב וצ"ע כיצד עביד כן. [ועיין ברש"י לעיל מ"ט: למטה שכ' הסברא של לא הוציאה כלום משלה וכלל לא כ' הטעם דמצוה וצ"ע].

**לאו מידי חסרה:** עיין ברשב"ם בבא בתרא קע"ד: שפירש כיון דטב למיתב טן דו, ועיין ברש"י בערכין כ"ג: שפירש כפשוטו כיון שלא התחסרה ממון. ונפק"מ בערבות על חיוב חתן אם שייך האי סברא, דלרשב"ם לא שייך ולרש"י שייך. והוא מחלוקת הראשונים, עיין באור זרוע הנ"ל שהאריך בעוד סברות דלא מיקרי חסרה [שלא הוה זמן חיוב ולא הוציאה ממון וכרש"י], ובהגהות מיימוניות פי"ז מאישות הלכה ט']. ועיין עוד ברמב"ן סנהדרין כ"ג. שכתב לענין עישוי הגט דאע"ג שהאשה לא חסרה מידי דמצוה הוא דעבד והינו שזה אותו סברא.

ובגוף הסברא של לא חסרה מידי לכאורה הוא דכיון דאין כאן הנאה שהוציא הוצאות על פיו הוה אסמכתא וכן הוא ברמב"ן והר"ן.

ועיין ברמב"ם בפכ"ה ממלוה ולוה הלכה ג' דס"ל שערב דכתובה גם בקנין לא משתעבד כיון דהוה אסמכתא וקנין לא מועיל לאסמכתא אכן הראב"ד פליג. [וס"ל שההנאה היא לא בכדי לסלק חסרון דאסמכתא וד"ז נוגע לקידושין ו: ואין כאן המקום].

**ולענין נדוניא:** יש שני נידונים א. אם מהזיבורית [ככל כתובה] או מהבינונית וככל חיוב. ועיין ברשב"א כאן שהסתפק בזה ועיין בגרע"א מש"כ, שלדעת הר"ן דס"ל שהסברא של זיבורית היא גם מחיים [כיון שזה היה ההתחייבות שלו וכדלעיל] גם נדוניא כן. ועיין עוד בשער המשפט סימן ק"ב סק"ב. ב. לענין ערבות בנדוניא עיין בראשונים כאן שכ' דודאי משתעבד ובאור זרוע סימן תשנ"ב האריך.

ובעיקר הסוגיא שהסתפקה הגמ' בערב דבע"ח יל"ע הא מתני' בבבא בתרא דמהני ומה הספק כאן וצ"ע.

**אמר מר זוטרא בריה דרב נחמן וכו':** נחלקו מר זוטרא ואביי לעומת רבא מה הדין בשט"ח שכתוב בו שיגבה מן העידית אם גובה מהיתומים בזיבורית [למר זוטרא ואביי], או בעידית [לרבא]. ואביי הביא ראיה ממה שבע"ח גובה מן הבינונית ומן היתומים בזיבורית, ודחה רבא דהתם הוא סברא לאוקמא אדין דאורייתא. ומשמע שסברת רבא שתקנת רבנן שמהיתומים בזיבורית היא רק במקום שכן הוא הדין מדאורייתא.

**ובגוף המחלוקת**: מצינו כמה ביאורים: **א.** דעת תוס' בסוגיין ד"ה כיון דס"ל שנחלקו אם שיעבודא דאורייתא [והיינו דלכו"ע היכא דחל שיעבוד הוה כדינו אלא דס"ל למר זוטרא דהכא הגביה היא רק מתקנה וע"כ מזיבורית]. ומוכח דעת תוס' דבסוגיין אע"ג ששיעבד בפירוש לא הוה מדאורייתא וכשיטתם בתחילת הפרק ועיין ברשב"א כאן שנחלק בזה**. ב.** עיין בקצוה"ח סימן ל"ט ס"ק א' שהקשה דהא להלכה פסק הרי"ף כמר זוטרא ופסק שיעבודא דאורייתא, ועוד דהא בשיעבד בפירוש יש דעות שמועיל. וע"כ כתב שנחלקו אם מהני בכלל לשעבד עידית בפירוש, [דהא השיעבוד חל על כל הנכסים ומה שגובה מעידית הוא דין בסדר הגביה, וא"כ הוה כהתחייבות לשלם ממין מסוים שלא מועיל כיון שאינה התחייבות ממון] ומחודש דלא משמע כן בשו"ט בסוגיין. ובבא מציעא ס"ו: להדיא אמרינן שם ששיעבד לגביה מעידית וצ"ע. [וברמב"ן כ' שבהתחייב בפירוש עידית מחייב גם את היתומים וצ"ע לקצות]. **ג.** עיין בגרנ"ט בבבא קמא סימן ק"כ שביאר דודאי מהני להתחייב שיגבה מעידית, אכן נחלקו, אם הוא חל בעצם השיעבוד, דלמר זוטרא הוה רק התחייבות להגבות לו מן העידית וממילא אינו מחייב את היתומים, ולרבא חל בעצם העידית שיעבוד לגבותה קודם. ולפי"ז מה שהביא אביי ראיה מבינונית הוא דס"ל שהבינונית אינה משועבדת יותר אלא שהוא חיוב נוסף. ולסברא זו התקנה דרבנן לכו"ע לא היתה להפקיע שיעבוד שכבר חל אלא רק בדיני סדר הגביה **ד.** ועיי"ש שהכריח דלדעת רש"י המחלוקת היא בעצם הסברא בתקנה דרבנן אם הפקיעו גם במקום שכבר חל השיעבוד [וזה סברת מר זוטרא] או שבמקום שכבר חל לא הפקיעו [וזה סברת רבא]. וכ"נ הסברא לא"נ בתוס'.

ובגוף הנדון איזה שיעבוד זה שיגבה מן העידית: עיין בריטב"א ומאירי בסוגיין שדימו זה לאפותקי אכן לא כתב שהוא כאפותקי וצ"ע הגדר. [שאפותקי הוא שמעמיד את זה לגביה וחל בקרקע מסוימת אכן כאן יש לעיין אם הוא על קרקע מסוימת או על כל העידיות].

ועיין עוד בקצוה"ח סימן קי"ט סק"ב מה הדין בלוקח כגוונא דיתומים שלקח עידית באחרונה אם נחלקו מר זוטרא ורבא. עיי"ש שהראשונים כתבו דלענין לוקח הקילו, ובמאירי כתב שיש לחלק בין יורש ללוקח דביורש הוא ככרעא דאבוה אבל לוקח הגדר גביה הוא רק מנכסים משועבדים. [ועי' בתומים סימן ס"ו דס"ל שגביה מיתומים היינו שיש עליהם שיעבוד הגוף לפרוע את אלו הנכסים].

**תוס' ד"ה פחות שבכלים:** עיין בר"ן ובריטב"א מש"כ דבמשכון הוה אמינא שיש יותר סברא שישלם ממיטב כדי שיפרע. [והנה יש לדון בגדר משכון, אם הוא שקובע שמזה יהיה הפירעון אם לא ישלם והוה כפירעון או לאו. ולכאורה מהר"ן והריטב"א משמע שלא, דא"כ למה יהיה לו זכות במשכון יותר מהזכות פירעון ועיין בחתם סופר מש"כ.]

**שפאי עידית:** שיטת רש"י, שהציור היא שהתקלקלה העידית והפסיד את דינו וע"כ משלם מזבורית [ככל בע"ח]. ובתוס' הקשו דהא הניזק יש לו גם זכות בבינונית ואמאי מפסיד את זכות הבינונית. ועיין בפני יהושע שיישב דעת רש"י, דס"ל כהרא"ש שם שכל דברי הגמ' שהורעת כחן של נזיקין זה רק באופן שהסכים הניזק לתת בינונית עיי"ש.

ולכאורה מדעת רש"י נראה דס"ל שהמיטב נקבע לפי שעת הנזק [וע"כ שייך נסתחפה], ועיין ברמב"ן ברשב"א ובר"ן שנחלקו דהא מיטב נקבע לפי שעת התשלומין וישלם מעידית דהשתא, ולעיל מ"ח: הסתפק בזה הגרע"א וא"כ הוא פלוגתת הראשונים כאן. ועיין בגרש"ר ב"ק סימן ז' שכ' לדחות ששמא כאן יש סברא מיוחדת של מזלו גרם וכלשון רש"י עיי"ש.

**ובעיקר ספק הגרע"א**: עיין בריטב"א ב"מ ס"ו: שהביא משם רבי פנחס הלוי שהוא מחלוקת אמוראים בסוגיא שם [עיי"ש לענין גביה באחריות במקום שהשתעבד מעידית ואולי יש חילוק מנזיקין אכן בסוגיין מדמינן]. [ובבבא קמא ח. אמרינן דבהיתה לו עידית ומכרה, גובה הבע"ח ממה שהשתעבד לו בשעת ההלואה, ומוכח שאזלינן בתר שעת ההלואה וצ"ל שיש חילוק בין הלואה לניזקין, וצריך לבאר הגדר. ועי' בנתה"מ סי נ"ב שיישב דברי הגמ' בב"ק דהתם איהו גרם במה שמכר ולהכי גובה הבע"ח כשעת המכירה].

**ושי' תוס'** שהעמיד בהמותיו על שדה חבירו ואילו היה יודע הוה ניחא ליה בזה ועיין בראב"ד בהשגות שבסוף המסכת ובמהר"ם שיף שתמהו בסברת התוס' דמ"מ הוה שלא מדעתו והוה ליה מזיק עיי"ש.

ובעיקר ד' התוס' צ"ע למה קרינן ליה "הזיק" זיבורית הא הוה בעל חוב. ועיין במאירי שכ' "והילכך אע"פ שלא עשה ברשות אינו היזק גמור אלא כחוב". ויתכן ביאור הדבר עפימש"כ בברכת שמואל בב"ק סימן י"ד סק"ב שגדר דין נהנה אינו כגזלן אלא שחייב לשלם כיון שאם לא ישלם הוה ליה גזלן. ועיין באבי עזרי פ"א מנזקי ממון הלכה ז' בסופו, שהקשה על דברי התוס', דהא בב"מ ק"ח. אמרינן שתוקף ספינתו של חבירו [ועומדת לכך], יכול לגבות הימנו או בתורת הלואה או בתורת גזל, וא"כ הכא יגבה בתורת גזל. ועיי"ש שכ' ליישב כעין מש"כ מהברכת שמואל.

**ועיין בראב"ד** שהביא דברי הירושלמי, דאיירי הכא בשזקף החוב במלוה, ובזה אמרינן שאע"ג דהוה מלוה מ"מ גובה מן העידית כיון שעיקרו נזק. ועיין באבי עזרי הנ"ל שתמה אמאי לא הביא הרמב"ם דין זה. ועיי"ש שכ' שכל דין הירושלמי הוא רק בזקף חיוב גביה משור תם, עיי"ש ובשאר חובות הוה כמלוה. [ותלוי בגדר זקיפה אם הוא חוב חדש או לאו עיי"ש באבי עזרי שנקט שהוא חוב חדש וצ"ע דהא השיעבוד ודאי כשעת הנזק עיי"ש] ובחזון יחזקאל בהשמטות לב"ק [שנחלק] ובגרא"ק לעיל י"ח].

**דף נ' ע"ב**

**אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין: בגדר הדין:** עיין בחידושי הגרא"ל מאלין שדן אם הוה דין בגביה [שכן הוא סדר הגביה שקודם נפרעין מן הבני חורין וכמו שהבע"ח יכול ליתן לו איזה בינונית שירצה אע"ג שיש לו שיעבוד גם על הבינונית השניה] או שרבנן הפקיעו את שיעבודו על המשועבדים כל זמן שיש בני חורין. ועיין שם שתלה זה בפלוגתת הראשונים. ועיין באבי עזרי בפרק כ"ה ממלוה ולוה שדן אם הוא דין בפני עצמו או שגדר הדין הוא שאין נפרעין מן הערב תחילה עיי"ש שתלה בזה מחלוקת הרשב"א והראב"ד דלקמן.

והנה לכאורה ביאור הלשון דמשועבדים היינו שהגביה היא היא רק מכח מה שחל בהם שיעבוד נכסים קודם שנמכרו, אכן עיין בפירוש המשניות להרמב"ם בפרק י"ב בכתובות [ק"א:] שפירש לשון משועבדים היינו שמשועבדים ללקוחות "שיצא זה מרשות זה [-הלווה] ןהגיע תחת שיעבוד אחר" ועיין ברש"י בכתובות דף ס"ט. ד"ה גדולה מזו שמשמע הכי.

**ואי בעית אימא אין נפסד אלא אחרון:** הכא בסוגיין איירי לענין לקוח ועיין בריטב"א שכ' בשם רבו שיורשים אינם כלקוחות וכולם נפסדים ועיי"ש שיש שפליגי בזה. ובעיקר הנדון אם יורשים הם כלקוחות פליגי הקצות והנתיבות בסימן ק"ו דדעת הנתיבות לחלק והקצות דימה ללקוחות וסברת הנתיבות היא שגביה שליורשים יש שיעבוד הגוף לשלם[[1]](#footnote-2) והקצות פליג. [וכבר פליגי בזה בסימן ס"ו ויסוד הנתיבות הוא בשם התומים שם.]

**ואי בעית אימא דשוו כולהו להדדי:** בביאור הדין שגובים מן האחרון, עיין פני יהושע בסוגיין ובגרע"א במשניות אות נ"א, שכ' שהוא מדין מה מכר ראשון לשני כל זכות שתבא לידו והמוכר גופיה הרי היה יכול להגבותו מאיזה שדה שירצה, ויש לדון אם שייך כאן הסברא של הנחתי לך מקום [המבוארת בבבא קמא ח:]. ובגרש"ר בבבא בקמא דן בגדר דין הנחתי אם הוא מדין אין נפרעין המבוארת במתני' [ואז צ"ע אמאי בעינן לשני דינים]. או דין אחר עיי"ש.

תוס' ד"ה גובה מכולם: דעת רש"י שמשלם כל אחד לפי חלקו ובעל ד' מאות משל יותר מכולן וכן הוא דעת רבינו חננאל [וקצ"ע הסברא דהא פליגי הראשונים [ב"ב ק"ז.] בכל ג' לקוחות אם משלם כ"א שליש או שיכול לגבות מכ"א הכל וכה"ג נחלקו בב' ערבים אם כ"א על הכל או לאו אכן אמאי נימא שישלם כל אחד לפני חלקו וצ"ע]. ומש"כ התוס' דיש לחלק עיין ברשב"א כאן מה שביאר החילוק ומה שיש חולקים ואין כאן המקום.

**בגדר תקנת אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש ב"ח ובדברי הרשב"א והראב"ד כאן:**

עיין ברשב"א שהקשה דהא גביה מנכסים משועבדים גדרה כגביה מערב, וכדאמרינן בבבא בתרא קע"ד. ובבכורות מ"ח. שהוא מדין נכסאי דאיניש אינון ערבין ליה, וא"כ אמאי בעינן לתקנת אין נפרעין תיפוק ליה דהדין הוא דאין נפרעין מן הערב תחילה. ותירץ הרשב"א שעיקר שיעבודו של המלוה בשעת ההלואה היה לגבות מקרקעות ואומר ללוקח שיעבודי גבי דידך וכן הלוה שיעבד לו את הקרקעות. [ומבואר ברשב"א דבעינן לשני הדינים גם שזה יהיה כוונת הלוה וגם בסמיכו"ד של המלוה ויל"ע בגדר זה.[[2]](#footnote-3)] והאחרונים הקשו דהא בבבא בתרא קע"ד. אמרינן דין זה דאין נפרעין מן הערב תחילה גם לענין גביה מקרקעות. ועיין בחידושי הגרא"ל מאלין שכ' שבמה שקודם גובים מן הלוה יש שני דינים: א. דין **שהתביעה** היא מהלווה תחילה ב. אין **נפרעין** מן הערב תחילה ומה שדן הרשב"א כאן הוא רק לענין הדין גביה וזה לא שייך בנכסים משועבדים אבל התם בבבא בתרא איירי לענין הדין אין תובעין, וזה שייך גם בנכסים משועבדים. ועיין בגרש"ר בבבא קמא סימן ט' סק"ז שכ' דעיקר הקושיא לק"מ דהתם איירי לענין שני בינוניות והכא הא תובע דינו בבינונית מכח שיעבודי גבי דידך. [אכן צ"ע דהא בבבא בתרא קע"ד. אמרינן דין זה דאין נפרעין מן הערב תחילה אף לענין גביה מקרקעות מדין מיניה וא"כ מהי קושית הרשב"א שלא יגבו מהלקוחות כיון דאין נפרעין מן הערב תחילה הא אף בקרקעות של לוה הוא מדין ערב וצ"ע.].

ויש לעיין בדעת הרשב"א דהא תינח תירוצו בחיוב הלואה ובזה אמרינן שאין חיוב הקרקעות כערב שקודם גובים מן הלוה כיון שזה היה הסמיכות דעת. אכן יש לעיין במקום חיוב ניזקין דהתם שיעבוד הקרקעות הוא מדינא דנכסי דאיניש אינון ערבין ביה וא"כ בזה לא בעינן לתקנת המשנה דתיקון העולם ובזה זה יהיה מעיקר הדין וצ"ע. אכן אולי יש לומר שבמקום שלניזק אין עידית וללוקח יש לא שייך למימר הכא אין נפרעין כיון שתביעתו היא עידית וללוה ליכא א"כ זה דינו לגבות עידית ויגבה מן הלוקח וצ"ע. [ולענין בינונית שאני שהוא אינו חל בגוף השעבוד וצ"ע ועיין מש"כ לעיל נ. במחלוקת מר זוטרא ורבא].

עיין בראב"ד [בהשגות על הרי"ף] שדן לדעת רבא לעיל נ. שתקנת אין נפרעין מנכסי יתומים אלא מן הזיבורית לא היתה להפקיע שיעבוד דאורייתא, אם בתקנה זו דאין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין ג"כ ס"ל הכי. ועיי"ש שכ' שכאן ס"ל גם במקום שיעבוד דאורייתא דהא אין נפרעין מן הערב תחילה. וצ"ע הא אמרינן במתני' שהוא משום תיקון העולם ולא מעיקר הדין וכן הקשו הגרש"ר בבבא קמא והאבי עזרי הנ"ל, ועיי"ש שכ' שלדעת הראב"ד גדר התקנה היא דאין נפרעין וקצ"ע בלשונו וכן בסברא דהא אם התקנה היא לא במקום שיעבוד דאורייתא מה יהני שהתקנה היא דאין נפרעין וצ"ע. [והאחרונים נקטו שנחלקו הרשב"א והראב"ד אם שייך למימר בגביה מלקוחות דין אין נפרעין מן הערב תחילה עיין בגרש"ר ובאבי עזרי הנ"ל אכן לפימש"כ לחלק בין יתומים ללקוחות ניחא.]

ובעיקר נידון הראב"ד דעת הבעל המאור בבבא קמא ח. דאה"נ ולדעת רבא גם תקנה זו לא הוה במקום שיעבוד דאורייתא ובמקום נזיקין יגבה דינו מן המשועבדים וכן נראה דעת הרא"ש שם אכן הרמב"ן שם פליג עיי"ש. [ובדעתם איכא למימר דס"ל שמה שלא גובה זכותו הוה הפקעה וזה ס"ל לרבא דרבנן לא הפקיעו או כמוש"כ לעיל שחיוב ניזקין חל בעצם השיעבוד ולא שייך למימר אין נפרעין כיון שזה חיובו ועיין מש"כ לעיל נ. במחלוקת רבא ורב חסדא].

**לפי שאין כתובין:** פירש רש"י לפי שאין להם קול. ולכאורה צ"ב, דלפי זה אינו גובה מעיקר הדין, ולא מפני תיקון העולם. ועיין בפני יהושע שכ', דהגדר הוא דאע"פ שכתובין, הוה רק תיקון העולם לא לגבות כשאין קול. ועיין שם עוד שצידד, דהכא מיירי למ"ד שגובה מבני חורין במלוה ע"פ, וכמו שנראה מד' רש"י לקמן. ועיין בתוס' הרי"ד ובר"ן שנקטו שחיוב השבח באחריות אינו כתוב.[[3]](#footnote-4)

**לפי שאין קצובין:** בביאור החסרון שאין קצובין, כתב רש"י דא"כ אין לך אדם שרוצה ליקח שדה מחבירו וכ"כ הריטב"א בפירוש א'. וברמב"ן נראה, שהגדר הוא שאין קול לחיוב שאינו קצוב, וכ"כ הריטב"א בפירוש ב'. ועיין בריטב"א שהקשה שאם החסרון הוא קול, א"כ הוא מדינא ולא רק משום תיקון העולם [וכקו' הפנ"י על הטעם שאינם כתובים]. ועיי"ש שיישב שיש קול ואינו מפורסם כל כך, ומפני תיקון העולם נתנו לזה דין שאינו משתעבד כאין קול.

**איבעיא להו רבי חנינא כתובין וכו':** בביאור האיבעיא, עיין ברמב"ן, ברשב"א ובריטב"א שפירשו שהספק אם בא להוסיף על ריש לקיש ועיי"ש שפירשו באופן אחר דהספק הוא על איזה דין במשנה קאי רבי חנינא אם על מזון האשה והבנות שהוא כתוב [ואז בעינן קצובין וכתובין] או על שאר דינא דמתני' שאינם כתובין [ואז בעינן רק קצובין.]

**דף נ"א ע"א**

**או דילמא קצובין אע"פ שאינן כתובין:** עיין ברש"י שפירש דמלוה על פה גובה ממשועבדים. ובתוס' הקשו דהא במתני' מבואר דמלוה ע"פ גובה רק מבני חורין. ועיין ברמב"ן שתירץ, דכ"ז כשיש לחוש לפירעון ולקנוניא, משא"כ הכא דלא שייך דהא לא מטא זימניה וכיו"ב. ובפני יהושע תירץ, דפלוגתא דתנאי היא עיי"ש.

**גדולה מזו אמרו:** יש לעיין מה השייכות בין הנדון אם שניה ויתרה או לאו לבין הדין דאין מוצאין לפרנסה. ויש לפרש דאם נימא שמוציאין לפרנסה א"כ נקטינן שחל השיעבוד מתחילה וא"כ לא שייך לומר ששניה ויתרה דהא כבר חל שיעבודה ועיין בתורת גיטין שכ' כעין זה.

**מתיב רב הונא בר מנוח:** בביאור הקושיא, עיין ברש"י שפירש דמזון הבנות חשיב קצוב והקושיא היא רק לעולא. ועיין ברמב"ן, ברשב"א ובריטב"א דפליגי וס"ל דמזון הבנות לא חשיב קצוב כיון שיש יוקרא וזולא, והוכיחו כן מסוגיא דכתובות. וכן הוא שיטת הרמב"ם בפי"א ממכירה, דמזון הבנות אינו קצוב. ולשיטתייהו צריכים לומר, שהקושיא היא לתרוויהו וכ"כ הראשונים הנ"ל. [ויל"ע בסברת רש"י דאע"ג דאיכא יוקרא וזולא חשיב קצוב. ושמא ס"ל דלא שייך תיקון העולם דאע"ג דאיכא יוקרא הא מ"מ יש גם זולא וצ"ע.]

**בשקנו מידו:** דעת רש"י דהוא כיון שסתם קנין לכתיבה עומד, ובתוס' ס"ל שקנין עדיף מכתיבה. ובראשונים פירשו דכיון דבעיין יפה נותן יש לזה קול.

ובתוס' הקשו על פירוש רש"י דהא לעיל אמרינן שכתיבה דבנות לא מהני. ועיין בש"ך סימן ס' סק"א שיישב דלעיל לא אמרינן שלא מהני כתיבה דבנות, אלא שאע"ג שכתובין בתקנה דרבנן, מ"מ לענין לקוחות אינם כתובים והכא הוא ככתב להדיא. [וצ"ע על קושית תוס' לפי"ז, וצ"ל דס"ל שגדר חיוב בי"ד דומה לסתם קנין לכתיבה עומד. ועדיין צ"ע דמשמע התם שהוא גדר בתקנה שלא יהיה כתובין אצל לוקח וצ"ע.].

**אימור צררי אתפסה:** עיין בתוס' כתובות דף ק"ב: שהקשו דא"כ הוא חשש מדינא ולא משום תיקון העולם. ועיי"ש שכ' דמיירי שהודה האב [ובפני יהושע כאן דן בהודאתו אם הוה חב לאחרינא]. ועיין ברשב"א שהקשה דהא כל הנפרע מנכסי יתומים צריך לישבע דילמא צררי אתפסה, ולמה כאן לא מהני שבועה. ועיי"ש שיישב דכיון שדעתו של אב קרובה אצל בתו ע"כ לא מהני. והא דלא חיישינן לצררי בפרנסת אשתו, עיין בתוס' לעיל נ: שרק כשעשה קנין חיישינן. ועיין ברשב"א ובריטב"א כאן שכ' באופן אחר, שאין זה ודאי שתגבה פרנסה דהא אם תבעה כתובתה ליכא פרנסה, ועל כן לא מתפיס לה צררי לפרנסה.

**מחייב עצמו בדבר שאינו קצוב:** דעת הרמב"ם בפי"א ממכירה הלכה ט"ז דאין אדם יכול לחייב עצמו בדבר שאינו קצוב. והוסיף שם הרמב"ם דאע"ג דמזון האשה והבנות יכול להתחייב אע"פ שאינו קצוב בזה שאני כיון שהוא בשעת קידושין הוה כדברים הנקנים באמירה [ועיין בפרק כ"ג מאישות הלכה י"ז ובלחם משנה שם שה"ה לשעת נישואין.][[4]](#footnote-5). ובמגיד משנה שם הקשה מסוגיין, דאמרינן דלרבי חנינא אינו גובה שבח קרקעות מנכסים משועבדים מפני תיקון העולם, ומשמע שמבני חורין גובה אע"פ ששבח אינו קצוב. וכן הקשה הרמב"ן שהובא בספר התרומות שער ס"ד חלק א'. ועיין במשנה למלך שם שתירץ בשם מהרח"ש, שבכל מקום שמקבל תמורה מתחייב אף באינו קצוב. ועיין בקצוה"ח סימן ס' סק"ה שהקשה על יישוב זה, מאחריות מתנה שגובה מבני חורין כמבואר בב"מ ט"ז. אע"ג שאינו קצוב. ועיי"ש שיישב עפי"ד מהרי"ט, שבמתנה באמת אינו מקבל כל השבח אלא רק את ההוצאות, וזה חייב כערב שהוציא הוצאות על פיו. ויעויין בחתם סופר ובפני יהושע שכ', שחיוב אחריות דשבח אינו חיוב שמחייב את עצמו, אלא חל עליו אף שלא מדעתו, דהא אחריות טעות סופר, ואפילו עומד וצווח דלא התכוון להתחייב מ"מ חייב. וע"כ שזהו הדין, שהמוכר והנותן מתחייבים וע"כ אין בזה חסרון של התחייבות בדבר שאינו קצוב.

ועיין במגיד משנה שכ' להוכיח כרמב"ם מסוגיין דאמרינן שחייב במזונות בת אשתו בקנין כגון שגירשה ואהדרה והקשה דנימא שעשה קנין אחר נישואין וע"כ שכיון שלא חל בשעת נישואין אינו יכול להתחייב.

**אמר רבי יצחק:** בביאור השקו"ט בסוגיין פליגי רש"י ותוס' ועיין במהרש"א ובמהר"ם שיף שביארו את עיקרי הדברים: **שיטת רש"י:** דר' יצחק מיירי בשאינו תובעו מעצמו, אלא אחר שמודה שמצא, תובע המאבד את המוצא [וכלשונו בד"ה והלה "אחרי שאחד מהם ביד זה"]. ולהכי הוה ליה משיב אבידה, וצריך להפטר. וע"ז הקשתה הגמ', וכי לית ליה המוצא מציאה לא ישבע, והיינו התקנה דמשיב אבידה שאינו נשבע מפני תיקון העולם. ועל זה אמרינן דס"ל כראב"י, דמיירי גם בשאינו תובעו. ומקשינן וכי ראב"י לא ס"ל דין משיב אבידה, [ופירש"י דהיינו דינא דמתני'] ותי' הגמ' דס"ל גם בבנו אינו מעיז אף שאינו מכיר בשקרו, וה"ה לר' יצחק דסבר כראב"י. ודלא כמתני' דס"ל כרבנן דשפיר מעיז במי שאינו מכיר בשקרו וא"כ הו"ל משיב אבידה.

**שי' תוס':** דר' יצחק מיירי בתובעו בטענת ברי מחמת עצמו. וע"ז מקשינן דמדינא דמתני' הו"ל ליפטר, דאף שהוא מודה במקצת גמור, מ"מ מפני תיקון העולם תיקנו לפטור משיב אבידה, שלא ימנעו מלהשיב אבידות. ותי' הגמ', דס"ל כראב"י, ואף שראב"י מיירי כשאינו תובעו, מ"מ, אם יש תקנת חכמים לפטור את המשיב אבידה, היה ראוי לפטור גם בזה. והק' הגמ' לרבי אליעזר בן יעקב, דהא בלאו הכי הו"ל ליפטר. ולהכי דחתה הגמ', דראב"י ורבנן פליגי בפלוגתא בפני עצמו אם מעיז בבנו או לאו. ואין זה נוגע לתקנת חכמים דמשיב אבידה, כיון דראב"י מיירי במקום שתובעו [וכמבואר בתוס' ד"ה אלא]. וא"כ, נמצא דר' יצחק אינו ראב"י. ולהכי הוצרכו התוס' לומר דגרסינן תניא נמי הכי בתחילת הגמ', דס"ל לברייתא כר' יצחק, ורק דמתחילה לא היה ניחא ליה לגמ' לומר שסובר כברייתא במקום משנה, ולבסוף שנדחה הסייעתא מר' יצחק אמרינן שסובר כברייתא.

וכמחלוקת רש"י ותוס' בביאור הסוגיא נחלקו גם הראשונים בסוגיין: דדעת הבעל המאור דר' יצחק מיירי בטענת שמא [וכרש"י] אכן הרמב"ן, הרשב"א והריטב"א ס"ל דאיירי בטענת ברי וכתוס'.

**ובראשונים הקשו כמה קושיות על פי' רש"י:** **א.** קושית תוס' דאי איירי בטענת שמא א"כ יש לו מיגו ונימא מיגו לאפטורי משבועה [ומה שלא הקשו תוס' מהרישא דכיסים עיין מהרש"א שביאר דרש"י ס"ל דברישא איירי בתובעו]. וליישב דעת רש"י עיין בפני יהושע שכ' דס"ל שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן וכדעת הר"י מיגש שהביאו כאן הראשונים[[5]](#footnote-6). **ב.** עיין ברמב"ן שהקשה דאף לשיטות דלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה מ"מ במקום הפה שאסר ודאי הוא דפטור.[[6]](#footnote-7) והכא הא הוה הפה שאסר. ולכאורה פירוש רש"י זה גופא המשא ומתן בגמ' ומסקינן דלא הוה הפה שאסר כיון שאינו מעיז אף במי שאינו מכיר בשקרו. **ג.** עיין ברמב"ן שהקשה עוד דהא לרש"י איירי שאחר שאמר שמצא אחד תבע אותו על שניהם וא"כ הא קדמה הודאה לתביעה [וס"ל שיש דין בטענת מודה במקצת החייבת שבועה שיהיה בו קדמה הודאה לתביעה] ועיין בבית יעקב בכתובות דף י"ח. שכ' דס"ל לרש"י כדעת רב האי גאון דליכא דין של קדמה הודאה לתביעה. [ובגדר קדמה הודאה לתביעה עיין בהערה וכן מש"כ שם ליישב דעת רש"י][[7]](#footnote-8).

**ולרבי אליעזר בן יעקב לית ליה משיב אבידה פטור:** עיין בגרע"א בכתובות דף י"ח. שהקשה דהא הוה ליה לגמ' להקשות ביותר דהא אין נשבעין על טענת שמא [וכמפורש במתני' בשבועות] ואם איירי שחזר ותבעו [בברי] א"כ איכא חסרון של קדמה הודאה לתביעה. והנה לשיטת רש"י יש להקשות קושיא זו [דממ"נ או טענת שמא או קדמה הודאה לתביעה] גם אדרבי יצחק ובאמת ברש"י פירש דאיירי בחזר ותבעו ולא ס"ל החסרון של קדמה הודאה לתביעה כמוש"כ הבית יעקב וצ"ל דס"ל הכי גם בראב"י דאיירי בחזר ותבעו. אכן אכתי צ"ע דהא למסקנת הגמ' דמיירי בקטן לא שייך למימר כן [דלא יהני חזר ותבעו]. ועיין בברכת שמואל בבא מציעא סימן ד' מה שכ' בזה בארוכה. [שבתביעת מודה במקצת איכא ב' דינים א' שיהיה תביעה והיינו שההודאה במקצת כתשובה על תביעה ב. דין שיהיה דררא והיינו שחיוב שבועת מודה במקצת הוא כיון שיש דררא שחייב ובלא תביעה אין דררא שחייב ועפי"ז ביאר הדין של קדמה הודאה לתביעה שהוא דין בדין טענה שנצרך למודה במקצת ועפי"ז יישב קושיית הגרע"א עיי"ש ואין אכן המקום].

ובעיקר קו' הגרע"א מבואר דנקט הרע"א דדין אין נשבעין בטענת שמא ודין משיב אבידה הוו ב' דינים, וכן מבו' גם ברע"א למשניות שבועות אות ל"ט, והמגיה שם השיג על דברי רע"א דדין אין נשבעין בטענת שמא הוא אותו הדין דמשיב אבידה, ויובאו דבריהם להלן בע"ב.

**דף נ"א ע"ב**

**אלא בדרבה קמיפלגי:** ברש"י ביאר דמיירי בטענת קטן. ובתוס' פליגי וס"ל דאיירי בטענת גדול [ובנכסי אביו קרי ליה קטן] ועיין במהרש"א שכ' שהוא לשיטתייהו בביאור הסוגיא וכדלעיל דלדעת רש"י דפלוגתא דראב"י ורבנן היא בסברת משיב אבידה ע"כ דרבי אליעזר בן יעקב איירי בטוענו קטן [דבגדול ליכא ליה מיגו והכא סברת רבנן לפטור מדין מיגו] ותוס' דס"ל שהוא פלוגתא אחרת ע"כ מיירי בטוענו גדול [דהא בטוענו קטן ס"ל בהו"א שיש בזה תיקון העולם דמשיב אבידה].

אכן בתוס' לא נראה מוכרח שהוא לשיטתייהו [דהא לא הוכיחו שיטתם מסברתם לעיל דהוה משיב אבידה] וכן מפורש בריטב"א שביאר הסוגיא כתוס' והכא כ' כרש"י שטוענו קטן היינו קטן ממש. וצריך לומר דהגמ' כאן לא ס"ל כסברת ההו"א שבטוענו קטן דומה למשיב אבידה ויש בו תקנת משיב אבידה לפטרו משבועה וס"ל לגמ' דכיון דאין זה מוצא מציאה אין בזה תיקון העולם.

**מפני מה אמרה תורה:** עיין ברש"י בבבא מציעא ג. שביאר דהא משיב אבידה פטור וברמב"ן שם הקשה דהא משיב אבידה הוא רק דין דרבנן של תיקון העולם וכמתני'. ועי' בפני יהושע שכ' שס"ל לרש"י פטור דמשיב אבידה ולשיטתו בסוגיין שיש כזה פטור. אכן דעת תוס' שהשאלה היא שיפטר מטעם מיגו ולשיטתייהו שאין פטור משיב אבידה אלא מיגו. ועיין בפנ"י שם שכ' דרש"י לא יכול לסבור כן דהא ס"ל דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן וכמו שנתבאר לעיל.

**תוד"ה אלא: ועוד דבהגוזל קמא ממעט נתנו כשהוא קטן וכו':** הפנ"י תי' דכל הילפותא שם היא מטעם דכשנתנו שהוא קטן אין העזה לכפור כשהוא גדול, ולא שייך הכא כדנימא דיש העזה בבנו, ועי' במהר"ם שיף ובחת"ס בכתובות י"ח ע"א שכתבו לתרץ דמש"א בגמ' עד שתהא תביעה ונתינה שוין בגדלות אינו בדווקא והעיקר על הנתינה. ובעיקר פלוג' רש"י ותוס' אם טענת קטן הוי טענה או לא, עי' בברכת שמואל ב"ק סי' מ' אות ה' שיאר שנחלקו ביסוד הפקעת קטן מדין טענה, עיי"ש.

**ראב"י סבר ל"ש בו ול"ש בבנו אינו מעיז, ורבנן סברי בו אינו מעיז אבל בבנו מעיז:** הראשונים נחלקו באיזה אופן איירי פלוג' ראב"י ורבנן, בהשגות הראב"ד על הרי"ף בסוגין [וכ"כ הראב"ד על הרמב"ם פ"א מטונ"ט ה"ז] כתב דאיירי באופן שאמר לו כך אמר לי אבא שאתה חייב מנה, אבל באופן שא"ל אני הייתי בשעת מיתת אבי וראיתי שהודית לו במנה בכה"ג גם רבנן מודו והוי טענת ברי גמורה, והרמב"ן במלחמות בסוגין [וביתר הרחבה ברמב"ן בשבועות מ"ב ע"א] כתב דפלוגתת ראב"י ורבנן איירי בכה"ג שא"ל אני הייתי בשעת מיתת אבי וראיתי שהודית לו במנה, והא דס"ל לרבנן דבבנו מעיז ולא חשיב טענת עצמו כיון דיתכן דקנוניא היתה ביניהם או שאמר בכדי שלא תטרף דעתו וכדו', עיי"ש. [ובפנ"י בכתובות י"ח ע"א ביאר באופ"א בדעת הרמב"ן, עפ"ד רש"י דאין אדם מעיז פניו היינו לפי שעשה לו טובה, וא"כ זה לא שייך בבנו שלא עשה לו טובה. אכן יעוי' ברמב"ן בשבועות שם שהביא שם את דעת רש"י בתחילת דבריו ודחאה, ולהכי הוצרך הרמב"ן לתרץ באופ"א].

וברמב"ן בשבועות שם הק' על דברי בראב"ד דאם איירי בטוענו כך אמר לי אבא, הוי ליה ברי ע"י אחר ובב"ב קל"ה. אמרי' דברי ע"י אחר אינו ברי, ובר"ן בשבועות שם כתב דבזה גופא פליגי ראב"י ורבנן אם ברי ע"י אחר הו"ל ברי או שמא, ועי' ברע"א למשניות בשבועות אות ל"ט שהקשה על דברי הר"ן דהא בסוגין אמרינן דטעמייהו דרבנן הוא משום משיב אבידה ואילו להר"ן הא טעמייהו כיון דהוי שמא, ויעוי' במגיה על הרע"א במשניות שם שתי' דכל הפטור דטענת שמא הוא משום משיב אבידה. ועי' בקה"י כתובות סי' י"ז מש"כ לבאר בפלוג' הרע"א והמגיה אם טענת שמא הוא פטור בפ"ע או מחמת דין משיב אבידה. [ועיי"ש שיישב את קו' הרמב"ן על הר"ן מברי ע"י אחר באופ"א עיי"ש].

**דף נ"ב ע"א**

**בגדר זכות אפוטרופוס:** הנה במתני' עסקינן בגדר אפוטרופוס, וצריך לבאר גדר זכות האופטרופוס למכור ולקנות בנכסי יתומים אע"ג שאינם בעלים עליהם: ולכאורה נחלקו בזה הראשונים. דהנה בסוגיא בקידושין מ"ג. מביאה הגמ' את חלוקת הארץ אע"ג שהיו שם יונקי שדים, וס"ד שם שהוא מדין זכין, ודחתה הגמ' דהוה מדין אפוטרופוס. ועיין ברמב"ן וביתר ביאור בר"ן, דאף למסקנא כח אפוטרופוס הוא מדין זכין, אלא שתי' הגמ' שגם חלוקת הארץ הוה זכות [ומבואר שזכות אפוטרופוס הוה מדין זכין]. אכן דעת הריטב"א שם דכוחו של גזבר הוא אף בזכות שאינו גמור. [ומבואר שיש לו כח לעשות לטובת היתום ולא מדין זכין]. ובש"ך בנקודות הכסף [יו"ד] סימן ש"ה נקט שדין האפוטרופוס ובי"ד הוא מדין זכין, אלא שהתחדש כאן שיש להם כח אף בזכיה שאינה גמורה [וצ"ע הגדר]. וע"ע בשיטמ"ק בכתובות י"א. בסוגית גר קטן על ד' רש"י ד"נעשים לו אב" ומשמע כעי"ז. וע"ע בקצות רמ"ג סק"ז מה שהשיג על הש"ך. [ולעיל ל"ח אמרינן שיתומים לא צריכים פרוזבול כיון ששטרותיהם כמסורים ביד בי"ד וחזינן שלבי"ד שגדר אפוטרופוס הוא דהוי כמחזיקים נכסי היתומים ולא רק זכות לפעול בנכסי יתומים ועי' בזה].

וע"ע ברשב"א בסוגיין לענין זכות אפוטרופוס בתרומה, שכ' שיד אפוטרופוס כיד יתומים. [ועיין עוד ברא"ש בפ"ק דב"מ דאף בתופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים לא קנה אף בעשאו שליח [כדעת תוס' שם] מ"מ באפוטרופוס מהני.] [וצ"ל הגדר שיש לו זכות לפעול בממונות שלהם כבעל הבית וע"ע בשיעורי הגרש"ר בב"ב ח"ב אות קי"ז שכ' שהוא מדינא דרב גידל בקידושין מ"ג.].

**אכן לענין אפוטרופוס לתרומה** כ' הריטב"א בקידושין, שלתרומה זה לא יועיל דבעינן "שליחות פרטית", והיינו שלא יועיל זכין או עשיה לטובתו אלא בעינן שיהיה בעלים או שלוחו מפריש, וכן נראה בריטב"א בסוגיין. [וכד' הרשב"א בנדרים ל"ו: דלא מהני זכין בהפרשת תרומה] וכן צ"ל דלא יהני הגדר שכ' הריטב"א בקידושין כיון שיש דין בתרומה שיהיה מפריש משלו וכדילפי' מאתם גם אתם. ומצינו כמה ביאורים בראשונים:

**א.** דעת תוס' לעיל מ: והריטב"א בסוגיין [וכ"כ הרמב"ן והרשב"א באופן אחד], דהוא מדין הפקר בית דין הפקר. שרבנן נתנו לאפוטרופוס את הפירות כדי שיוכל לעשרם[[8]](#footnote-9). **ב.** דעת הרמב"ן באופן השני וכ"כ הר"ן, שמה שמפריש האפוטרופוס מועיל ליתומים ומדין זכין לאדם שלא בפניו. [וס"ל שמהני זכין בתרומה ודלא כד' הרשב"א הנ"ל ועיין בקצוה"ח רמ"ג סק"ח שהוציא מדברי הרשב"א יסודו שזכין **לאדם** אמרינן אבל זכין **מאדם** לא אמרינן]. **ג.** דעת הרשב"א [באופן ב'] שלאפוטרופוס יש כח להפריש כיון "דיד אפוטרופוס כיד יתומים". **ד.** דעת הקצוה"ח בסימן רמ"ג סק"ז שבטבל גם קודם הפרשה יש כאן ממון כהן, וא"כ מעשה ההפרשה אינו הקנאת ממון אלא בירור החלקים, וזה יכול לעשות גם אפוטרופוס. [וביאור זה לא שייך אלא בהפרשת תרומה]. **ה.** ומדברי הש"ך בנקודות הכסף [יו"ד] סימן ש"ה נראה הגדר, שאעפ"י שאינו זכות גמור מ"מ בית דין ואפוטרופוס יכול לעשות בשביל היתומים, דבי"ד ואפוטרופין יש להם כח אף בזכות שאינו גמור.

ובביאור תוס' שמועיל מדין הפקר בי"ד הפקר, עיין במנחת חינוך מצוה שצ"ה סק"ז שהקשה דהא הפקר פטור ממעשר. ועיי"ש שכ' שחייב רק מדרבנן דאינו ידוע לעולם ונקט שם שהוא חיוב דרבנן ומדין לקוח. ועיי"ש שהוכיח ששייך להקנות בהפקר בי"ד הפקר. [ומ"מ צ"ע דההפרשה מהני רק מדרבנן וכשחוזר לרשות יתומים חייבים ועיין בגרש"ר באהל יצחק מש"כ בזה]. וע"ע בחזו"א שביאר שבי"ד הקנו הפירות לאפוטרופוס והיתומים אוכלים מרשות האפוטרופוס. וע"ע בגר"ח באהל יצחק מש"כ דאע"ג דהוה הפקר שייך להפריש, דפטור לקוח הוא שאינו יכול להפריש על הלוקח אבל על המוכר יכול להפריש עיי"ש[[9]](#footnote-10). [ואולי יש מקום לבאר שהקנו רק את הפירות לענין זה וכן נראה ק' לשון הריטב"א וצ"ע הגדר ואולי כקני ע"מ להקנות עיין נדרים מ"ח:, ועי' בנתה"מ סי' ר"צ סק"ו ויובאו דבריו להלן].

**אפוטרופוס מעשר:** לכאורה צ"ע דהא קטן אוכל נבילות אין בי"ד מצווין להפרישו [יבמות קי"ד], וא"כ למה צריכים האפוטרופוס להפריש. ועיין ברמב"ם פי"א מנחלות הלכה ט' שכ' שאין מאכילין ליתומים דבר האסור, ונראה שהוא גדר של איסור ספיה לקטן [שזה אסור להושיט לו נבילה]. ואולי מיירי כשצריך להאכילם בידים. אכן אכתי צ"ב, בשאר מצוות כלולב ושופר אמאי חייבים. ולכאורה הביאור כמו דאיתא בברכות מ"ח: ברש"י ותוס' שם שיש דין חינוך המוטל על הקטן שרבנן חייבו את הקטנים במצוות כדי שיתחנך. ועי' בחי' רבי ראובן סוכה בהוספות לסי' ב' שהוכיח כן מסוגין, עיי"ש, ועיין בחזו"א אהע"ז סימן מ"ט שכ' שכיון שהוא טובת היתומים ע"כ עבדינן להו אפוטרופוס, ובחי' רבי ראובן שם דחה צד זה מלשון הרמב"ם. וע"ע בהערות להגריש"א שכ' שבי"ד חייבים בחינוך היתומים.

**שופר:** לכאורה צ"ע מ"ט קונים שופר מנכסיהם והא יוצאים יד"ח גם בשמיעה, ועיין במהר"ם שיף מש"כ. [וע"ע בהערות למרן הגריש"א שדן דהא אם הקטן יתקע לא יצא ידי חובת חינוך, דלא שמע מבר חיובא [והוא מחלוקת הראשונים לענין ד' מינים אם לחינוך בעינן כשרים עיין בשו"ע תרנ"ו סעיף ו' ובמשנ"ב שם ס"ק כ"ה וע"ע בביאור הלכה סימן י"ד שיש חינוך לקטן בציצית פסולה וע"ע בהערות שהאריך בזה]. ועיי"ש בהערות דסוגין מיירי באופן שאין לציבור שופר והטילו את דמי השופר על כל החייבים בזה.

**רבי אומר אומר אני אף הוא נותן דמי עצמו: - ביסוד מחלוקת רבי ורבנן:** שיטת רש"י דאפוטרופוס אינו יכול לשחרר כיון שאין גופו קנוי לו, והיינו דס"ל שהוא מעיקר הדין. ועיין בתוס' הרא"ש שהקשה דא"כ היאך יכולים למכור לאחרים.וע"כ פליג וס"ל דהוא חשש דרבנן דלא ליתי לזלזולי, וכ"כ התוס' לעיל ל"ח:.

וביישוב קושית התורא"ש על רש"י, עיין בנתיבות סימן ר"צ סק"ו שכ' "דהוא משום שקנוי להם לדמיהן, היינו למוכרן וכמו בהקדיש עבדים שאין הגזברין מוציאין לחירות". וביאור הדבר הוא כמש"כ האמרי משה סימן כ"ד ס"ק ט"ו ובחידושי הגר"נ לעיל ל"ח: שהגדר הוא, שיש להקדש את הקני ע"מ להקנות. והכי נמי גדר זכות האפוטרופוס הוא שיש לו את הקני ע"מ להקנות. [ויעויי"ש ברש"י שכ' שאין ההקדש קונה אלא לדמיו. ולכאורה הוא ניחא גבי הקדש, אבל לגבי יתומים הא יש להם את הגוף, וכן הקשה בתורא"ש שם. ומבואר מדברי רש"י שזכות גזבר הוא מדיני ההקדש, אבל זכות האפוטרופוס הוא גדר של זכות עצמו, וכעין מש"כ הראשונים שהוא מדין הפקר בי"ד הפקר שע"כ זיכו את הממון לאפוטרופוס. אכן החזו"א ס"ל שגדר גזבר ואפוטרופוס שוים. [וכן מוכרח לראשו' דס"ל שזכית אפוטרופוס היא מגדר זכין].

ועיין בקהילות יעקב באהל יצחק דס"ל ליישב דעת רש"י כאן באופן אחר, דס"ל לרש"י שזכית האפוטרופוס הוא מדין זכין. ומה שאפוטרופוס יכול למכור ואינו יכול לשחרר הוא שבמכירה שייך קנין מצד הקונה, וכיון שזוכה בממון זוכה באיסור אבל בשחרור צריך לשחרר את הקנין איסור בפועל.

ושיטת הראב"ד בפי"א מנחלות הלכה ח' היא דרבי ורבנן פליגי אם כסף גומר ביציאת עבד או בעינן גם שטר, ואפוטרופוס אינו יכול לכתוב שטר. ומה שאינו יכול לכתוב שטר עיין ברמב"ן לעיל שכ' שנראה כמתנה. ועיין בגרנ"פ שם שביאר באופ"א שחסר לו בשם אדון. [ואולי י"ל כיון דלא חשיב מתחייב על כן לא חשיב החזקת שטר על המתחייב].

**לאתויי תנחומי אבילים:** עיין בהגהות יעב"ץ שביאר עפי"ד הגמ' במו"ק שהיו מביאים הסעודות לאבילים.

**אין האפוטרופין רשאין לדון לחוב ע"מ לזכות:** דעת רש"י, שיכולים לדון אבל אם הפסידו אין זה דין. אכן בריטב"א הביא בשם רבינו וכן דעת הרמב"ם שהכוונה שאינם יכולים לדון כשתובע אדם אחר, אפי' אם באים לזכות את היתומים ואם דנו דינם בטל.

**הנהו בי תרי דאיתגרי בהו שטן:** עיין בהערות למרן הגרי"ש שביאר שיש ענין מיוחד לשלום בער"ש כדכ' בשבת כ"ה. ותזנח משלום נפשי זה נר שענינו שלו' בית [ויש להוסיף דבשבת הא מוסיפים ופרוש עלינו סוכת שלומך] ולהכי הוזקק ר"מ לעשות שלו' ביניהם.

**שמינהו אבי יתומים:** **בגדר הדין כשמינה האב אפוטרופוס:** עיין בריטב"א שכ' שהוא כיון שהנכסים ברשותו, וכ"כ הסמ"ע בסימן ר"צ סק"ב דהטעם שיכול לעשות בשלו מה שירצה[[10]](#footnote-11). וביאור הדבר לכאורה הוא שלתת לאפוטרופוס זה גם גדר של הקנאה. וע"ע ברשב"ם ב"ב ק"ל. ד"ה הלכה שיש מתנת קרקע ויש מתנת אפוטרופוס עיי"ש.

אכן ברא"ש בתשו' כלל פ"ז סק"א מבואר שהוא גדר אחר, שכ' שכשם שהבית דין יכולים למנות כך הוא יכול למנות והוסיף דהא כל כח הבי"ד כיון שהם אביהם של יתומים וכ"ש האב גופיה [וע"ע בריטב"א קידושין מ"ב. מחלוקת הראשונים אם מינהו אבי יתומים גרע ותלוי לכאורה בגדר הדבר עיי"ש.].

וע"ע ברשב"א בסוגיין שהקשה דבמינה אב פשיטא שיכול לתת לאשה ועבד. ועיי"ש מה שתי' בב' אופנים א. דהוה כמפסיד ב. שבי"ד הממנים ולכאורה נחלקו התירוצים בגדר מינהו אב אם הוה מינוי האב או של בי"ד].

והנה לדעת הריטב"א ניחא מה שהאב יכול למנות אף אשה עבד וקטן לאפוטרופוס, שכיון שהנכסים שלו עושה בהם מה שירצה. אכן להרא"ש צ"ע דהא אינו מינוי לטובת הנכסים. וצ"ל דס"ל כדכ' הרשב"א והריטב"א בסוגיין שבית דין סומכין שאם היה נאמן לאב יטפל נכון ביתומים.

ודעת הרשב"א בתשו' שפסול אשה גם הוה פסול נאמנות [ודלא כרש"י כיון שאינם רגילים לצאת ולבא] וע"ע במאירי שכ' שלא יהני מינוי האב לקטן.

**ההיא סבתא:** צ"ע דהא הוה אשה ואין ממנים אשה אפוטרופוס. עיין בפני יהושע שכ' לפי דברי הרשב"א דכשסמך עליו האב מחיים בי"ד ממנין אותו.

**משיך פירי וכו':** בב"מ בפרק הזהב [דף כ"א מדפי הרי"ף] נחלקו הרמב"ן והבעל המאור, בגדר מה שתקנו חכמים שבמטלטלין קני משיכה [לר' יוחנן שדבר תורה מעות קונות] דלדעת הבעל המאור לא ביטלו את הקניו מעות אלא שתקנו שיכול לחזור בו אע"ג שקנה במעות. ודעת הרמב"ן שעקרו לגמרי את הקנין מעות. והבעל המאור הוכיח שיטתו מסוגיין [בע"ב] שביתמי יכול לומר להם נשרפו חיטיך בעליה אעפ"י שיכולים לחזור. [וכקו' רש"י ותוס'].

ומבואר בדעתו דס"ל שסוגיין למ"ד ד"ת מעות קונות, אכן במרדכי בסוגיין ס"ל שסוגיין כר"ל דס"ל שמשיכה מפורשת מן התורה והוכיח כן מדלא אמרינן דביתמי אוקמא אדאורייתא. ובתוס' ד"ה יהבי יתמי כ' שיתמי דינם כהדיוט ולא קנו בכסף. והמהרש"ל ס"ל דאף דקי"ל מעות קונות מ"מ כוונת תוס' לעיקר הדין שדינם כהדיוט ותקנו להם כדי שירויחו ועיין במהר"ם שיף דס"ל שכוונת תוס' כמ"ד משיכה קונה.

**דף נ"ב ע"ב**

**דאתו למימר להו נשרפו חיטכם בעליה:** צ"ע הא יחזרו בהם ויהיה ההפסד על המוכר. [וכמו שהוכיח הבעה"מ וכדלעיל]: עיין ברש"י [ד"ה נשרפו], דכיון דלענין חזרה לאו ברשותיה דמוכר גם לענין דליקה לא. ובתוס' כ' בנוסח אחר דכיון דברשותם אייקור גם ברשותם נשרפו, וצ"ב דמ"מ יחזרו בהם. ועיין ברמב"ן מש"כ בכוונת רש"י. וע"ע בר"ן שכ' דלא שייך שיחזרו בהם כיון שאין החיטים בעין. ומבואר בדעתו, דס"ל שמה שתקנו שיכול לחזור בו בקנין מעות אין זה גדר חזרה מהמעשה של אתמול אלא שהיום עושה כעין חזרת המקח שמחזיר לו החיטים ומקבל המעות וע"כ באין לו חיטים לא יכול לחזור. [ועיין בקה"י באהל יצחק].

**תוס' ד"ה דאתו למימר: אלמא בחזרה הוה כנושא שכר:** שי' תוס' דהוה כש"ש והר"ן פליג וס"ל דחייב אפי' באונסין וכאומנין בהליכתן. ועיין במהרש"א מה שביאר לדעת תוס' למה לא הוה שואל וע"ע בקרני ראם ובתורת גיטין דס"ל שכיון שעומד לכך שלכשיתייקר יחזרו בהם לא חשיב כל הנאה שלו עיי"ש.

**אייתי לי סהדי דמפסיד:** דעת הריטב"א בתשו' דלקבל עדים על מה שעשה האפוטרופוס צריך לקבל בפניו [דאין מקבלין עדים שלא בפני בע"ד] אכן דעת הרשב"א [במיוחסות קי"ח] שמקבלין אף שלא בפניו והוכיח כן מסוגיין שרב נחמן קיבל עדים על עמרם צבעא שלא בפניו [והובא בבית יוסף סימן ר"צ]. ולכאורה הנדון הוא אם בעדות על נכסי היתומים הוה האפוטרופוס בעלים או לאו, ותלוי בגדר אפוטרופוס אם יש לו קנין בנכסים עייין מש"כ לעיל. [דאם מדין זכין אינו בעלים ואם מדין הפקר בי"ד אולי יש לו]. אכן דברי הרשב"א לכאורה צ"ע דהא הכא הנדון הוא על האפוטרופוס גופיה אם נוהג כשורה בנכסים ובודאי שיהיה דין שיהא בפני בע"ד וצ"ע.

**דבי רב שילא אמרי לא מסלקינן ליה:** צ"ע סברת דבי רב שילא דאפוטרופוס דמפסיד לא מסלקים דהא מפסיד הנכסים ולמה לא יסלקו. [וכנ' צ"ל דס"ל שיש לו דין בעלים כיון שמינהו אבי יתומין וכמש"כ הראשונים ברב נחמן].

ובעיקר דין סילוק אפוטרופוס עיין ברשב"א ובריטב"א מה שהביאו מהרמב"ם שחילק בין מינהו אביהם דבעינן אומדנא ברורה שמפסיד למינהו בי"ד שמספיק קול ולא תלינן במציאה [ולכאורה י"ל דהוי רק סברא בשם רע של בי"ד ואין הוכחה מזה לומר שחלוקים בגדרם שמינהו אביהם הוא יותר בעלים וע"כ רק בהפסד]. וע"ע ברשב"א דפליג וס"ל שאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזקינן.

**המדמע:** עי' במשנת ר' אהרן ב"ק סי' ג' דמדמע אי"ז איסור תערובת אלא הוא דין דרבנן חדש, והוכיח כן מכוכ"ד, ובהערות הגריש"א צידד דאי"ז אלא איסור תערובת, ונפ"מ בזה אם ה"ה למערב בשר בחלב, או דאי"ז אותו דבר וצריך למילף קנסא מקנסא [ואיכא למ"ד דלא ילפי' קנסא מקנסא].

והנה במדמע ומנסך [להצד דמנסך הוא מערב] יש לעיין למה חשיב כלל מזיק [למ"ד היזק שאינו ניכר שמיה היזק] הא החפץ הוא אותו החפץ ורק לא ידעינן היכן הוא [מיתלי בחקירה הנ"ל אם מדמע הוא דין חדש] ועיין ב"ק דף צ"ח ע"א בזורק מטבע של חבירו לים. וצ"ל שגדר ההיזק הוא איבוד השוויות וגם זה חשיב מזיק, ויתבאר בעז"ה לקמן נ"ג.

**רב אמר מנסך ממש:** בתרומת הכרי סימן שס"ג סק"ח הקשה, דהא כל גזלן כשבא אחר וניסך יכול לומר לו הרי שלך לפניך וא"כ ה"ה בניסך הוא יאמר לו הרי שלך לפניך. ועיי"ש שכ' שדין הש"ל הוא רק בלא היזיק בידים אבל בהיזיק בידים לא שייך למימר כן, וכ"כ המל"מ פ"ג מגזילה ה"ד וצריך לבאר הסברא.

ובתורת גיטין כ' דרב לשיטתו בסנהדרין ע"ב. שהבא במחתרת בדמים קנינהו אף בחפץ בעין והיינו שדין קלב"מ מפקיע את הוהשיב ואף בחפץ בעין לא מחזיר, וע"כ גם כאן מפקיע הקלב"מ את הוהשיב ולא יכול לומר הש"ל [ומה שחייב לשלם הוא כיון שחל עליו חיוב בשעת הגבהה קודם שניסך].

ובפרי יצחק ח"ב סימן ס"א הקשה ע"ד התורת גיטין דלכאו' עיקר ד' רב הוא היכא דבשעת גזילה מתחייב מיתה אבל היכא דבשעת שינוי לא ס"ל לרב שקנה החפץ. [ואולי נחלקו בגדר שינוי אם הוא מדין מזיק או מדין גזילה חדשה עיין בקצוה"ח ונתיבות בסימן ל"ד שנחלקו בזה].

ועיי"ש בפרי יצחק שהביא סברת הברוך טעם, שמה שקנה היין ולא שייך למימר הש"ל הוא, כיון שמתייאש הבעלים כשרואה שמכניס ידו לשכשך ורב לשיטתו דיאוש כדי קני [וע"כ חייב על ההגבהה].

ובפרי יצחק תמה על כל הביאורים דהא לפי"ז נמצא דאי"ז קנס מיוחד בהיזק שאינו ניכר אלא הוי דין מדיני גזילה, וצ"ע. ועיי"ש בפרי יצחק דכתב לבאר דגדר התקנה דרבנן הוא שההיזק שאינו ניכר חשיב כניכר, וממילא הוי שינוי ואינו יכול לומר הרי שלך לפניך, וכ"כ הרעק"א בתשו' קס"ד בתוך דבריו עיי"ש. [ועיין בהגרי"ז באהל יצחק שנסתפק בזה, למ"ד היזק שאינו ניכר לאו שמיה היזק והוא חיוב מדרבנן אם עשאוהו כהיזק ניכר או שהוא חיוב קנס. ועיי"ש מה שביאר שבזה נחלקו רב ושמואל אם ילפינן קנסא מקנסא, וע"ע בנחלת אליהו להגר"א דושניצר מה שהביא מהגרי"ז בזה].

**דא"ר ירמיה משעת הגבהה הוא דקנה מתחייב בנפשו לא הוה עד שעת ניסוך:** ובביאור דעת שמואל דפליג, עיין ברשב"א מש"כ דס"ל דמיירי בניסוך שלא בהגבהה [וכמו שכ' רש"י כאן דאיירי בשכשך], או הגביהו שלא ע"מ לקנותו. ודעת תוס' דמיירי לכו"ע בהגביהו אלא שפליגי אם יש בזה הגבהה צורך ניסוך או לאו ועיין להלן.

ובאמת צריך ביאור כיון ששייך אופן של ניסוך שלא ע"י הגבהה אמאי חשיב הגבהה צורך ניסוך. ועוד מנליה לרבי ירמיה דאיירי בהגבהה. ועיין בתורא"ש שכ' בתי' א' שדין ניסוך ע"י שכשוך הוא מדרבנן. וע"ע ברא"ש בע"ז פ"ד סימן י"ג שכ' שעיקר ניסוך הוא בהגבהה, והוכיח מסוגיין. ועיין בחזו"א שביאר ראייתו דבלא"ה לא אמרינן דאיירי בהגביה ולא הוה הגבהה צורך ניסוך. וע"ע במהר"ם שיף ע"ד תוס' שכ' דאף אם מיירי בניסוך שע"י שכשוך מ"מ כדי לאסור בעינן שיגביה דבלא"ה אין אדם אוסר דבר שאינו שלו. [וצ"ע דהא בגמ' חולין מ"א. מתרצינן לקושיא זו באופן אחר ועוד צ"ע אמאי הדין לאסור היין קשור להגבהה צורך ניסוך שהוא נדון על חיוב המיתה]. אכן בחזו"א נראה שפירש דס"ל דאף אם מיירי בשכשוך מ"מ בעינן שיגביה הכלי עיי"ש.

ורש"י בדברי רב ביאר דאיירי בשכשוך וצ"ע דלרב בעינן הגבהה וכן איירי מתני'. [ולמהר"ם שיף אולי ניחא דמה שבעינן הגבהה הוא רק לצורך האיסור ולא להתחייב ומ"מ צ"ע דהא מתני' לאו בהכי איירי וצ"ע.].

**משעת הגבהה הוא דקנה וכו':** בחי' הגר"ח על הרמב"ם בהל' חובל ומזיק הוכיח מדברי הגמ' דהגוזל ע"מ להזיק הוי גזלן, דהא הכא הגביה ע"מ לנסך. אכן יעוי' ברש"י בסוגין שכתב דמיירי שהגביה ע"מ לגוזלו, ומשמע דלולא שהגביה ע"מ לגוזלו אינו גזלן, ועי' עוד ברשב"א בסוגי' שכתב בדעת שמואל דמיירי בהגביה שלא ע"מ לקנותו ולהכי אינו גזלן, ומבואר להדיא דלא סגי במגביה ע"מ לנסך אלא בעינן הגבהה ע"מ לגוזלו.

ובעצם הנידון הוכיח התרוה"כ בסי' שפ"ו מהגמ' בב"ק דף צ"ח ע"א דהגוזל ע"מ להזיק הוי גזלן עיי"ש, וכן מפו' ברש"י בחולין מ"א ע"א דסוגיא דידן מיירי במגביה ע"מ לאוסרו [ועי' בדברי יחזקאל סי' נ"ב שנשאר בצ"ע בסתירת דברי רש"י], ובדברי יחזקאל שם כתב ליישב את דברי הרש"י והרשב"א בסוגי' מהגמ' בב"ק, דהכא שאני דמיירי בהיזק שאינו ניכר, ואפי' בגזלן גמור כשנתנסך היין אומר לו הרי שלך לפניך וא"כ הוי כגוזל ע"מ להשיב שאינו גזלן, ולהכי הוצרכו הראשונים בסוגין להעמיד במגביה ע"מ לגוזלו.

**תוס' ד"ה מנסך: וי"ל דסבר שמואל הגבהה צורך ניסוך וכו':** לכאורה הביאור בדין רב אידי הוא דכיון שהעקירה היא חלק מהמעשה שבת, ע"כ פטור על העקירה. אכן זה לא שייך בהגבהה צורך ניסוך, ויל"ע אמאי חשיב מעשה אחד. ועיין במש"כ הגרא"מ שך באהל יצחק שהגדר הוא שזמן החיוב הוא אחד [וכזורק חץ וקרע שיראין תוך כדי כך בשני מעשים] [וע"ע במש"כ שם בביאור הגר"ח בדעת הרמב"ם, שגדר הדין בזרק חץ מתחילת ד' לסוף ד' שכל הד' הוה חלק מהמעשה שלא דבתוס' מבואר לא כן].

**א"נ קסבר דאפשר לנסך בלא הגבהה:** עיין בחתם סופר שביאר דס"ל שכיון ששייך לנסך ע"י שכשוך, ע"כ לא חשיבא ההגבהה חלק מהמעשה ועיין מש"כ בזה בגמ'.

**ועוד י"ל דטעמא דשמואל:** הגרע"א בתשו' קס"ד [וביאר דבריו ביתר ביאור בן הגרע"א בהג"ה בגרע"א כתובות ל"א:] הקשה דלכאורה על ההיזק שאינו ניכר גופיה אינו חייב, ואין זה אלא סיבה לחייבו על הגזילה [דהוה שינוי], וא"כ נמצא דאמרינן קלב"מ גם על דבר שאינו עצם החיוב אלא מתנאי החיוב [שכדי להתחייב על גזילה צריכים לעשות שינוי וזה ע"י ההיזק]. ומזה הוכיח הגרע"א דאמרינן קלב"מ אף על תנאי החיוב[[11]](#footnote-12). ובדעת רב דפליג, ביאר הגרע"א דבאמת אינו חולק על עיקר היסוד דאמרי' קלב"מ בתנאי החיוב אלא ס"ל דמ"מ קנסוהו למנסך שיחשב היזק ניכר ולא יאמר הרי שלך לפניך. [שזה מה שעושה הניסוך כמו שנתבאר לעיל מד' הפרי יצחק].

והדברי יחזקאל בסימן כ"ו סק"ה והגרש"ש בכתובות ל"ח תמהו על דברי הגרע"א, דהא ההיזק הוא סיבה לחייבו בפני עצמו וככל מזיק ולא גרע מה שהוא גזלן, וא"כ אם אין אתה מחייבו על ההיזק ומדין קלב"מ אל תחייבו גם על הגזילה. כיון שגדר קלב"מ הוא שהמעשה לא מתייחס אליו. ועיין בקובץ ביאורים כאן שתמה כעין זה. [וצ"ע בסברא, דהא הוא גדר בפטור שלא לחייב שני חיובים ובכל קלב"מ דעת רש"י בב"מ צ"א. שחייב לצי"ש ולא שייך למימר דעשאו אחר ועיין בקוב"ש ריש מכות].

ועיי"ש שכ', שזה גופא דעת שמואל דלא חייב על הניסוך כיון דהוה כעשאו אחר מדין הגזילה, לא חייב גם מדין מזיק. ובדעת רב כ', שס"ל שחייב מדין גזלן על ההגבהה והניסוך הוא רק להפקיע את ההרי שלך לפניך, ולא שייך קלב"מ כיון שס"ל שבתנאי החיוב לא אמרינן קלב"מ.

**דף נ"ג ע"א**

**איתמר היזק שאינו ניכר:** בביאור הדין היזק שאינו ניכר [מהו אינו ניכר] נחלקו הראשונים: עיין ברש"י בסוגיין שכ' שאינו ניכר – שלא נשתנה מכמות שהיו, ומבואר שגדר שאינו ניכר היינו שאין שינוי בגוף החפץ. וכן נראה לשון הרמב"ם בפ"ז מחובל ומזיק הלכה א', שכ' שהיזק שאינו ניכר היינו "שלא נשתנה הדבר ולא נפסדה צורתו". וס"ל שהיזק שאינו ניכר הוא הלכה בחפץ הניזוק. אכן, דעת תוס' בבבא בתרא ב: אינו כן שכ' שכלאים חשיב היזק ניכר כיון שרואים את השורשים מעורבים, וכן במטמא שרואים את השרץ על הפרי הוה היזק היכר. וס"ל שגדר שאינו ניכר הוא שמהמעשה לא רואים את פעולת ההיזק, וכ"כ הגרש"ר בבבא בתרא שם ס"ק מ"א.

והראשונים אזלי בזה לשיטתם בצורם אוזן פרתו של חבירו. דבתוס' בסוגיין פירשו דטעם הפטור הוא דהוה היזק שאינו ניכר, ואף שהצרימה ניכרת מ"מ כיון שרוב שוורים לאו למזבח קיימי, הוה היזק שאינו ניכר. והיינו שאינו ניכר לעין שהצרימה היא נזק. ועי' בקובץ שיעורים בב"ק אות קכ"ח שפי' כן דהתוס' לשיטתו. אכן ברש"י בב"ק כ' שטעם הפטור הוא דהוה גרמא, ולשיטתו דלא ס"ל כתוס' דהא נשתנה הדבר מכמות שהיה והוה היזק ניכר וכ"כ הרמב"ן בדינא דגרמי [עיי"ש בכל מה שהאריך בזה לענין כלאים שבת וצורם אוזן ובברכת שמואל ב"ק סימן ה' מש"כ בדבריו].

ועיין שם בקובץ שיעורים שהביא מחלוקת האמוראים בסוגיא בב"ק צ"ח:, לענין גוזל מטבע אם בפסלתו מלכות הוה היזק ניכר לענין הרי שלך לפניך. והקשה הקוב"ש דלכאו' זהו פלוג' הראשונים בגדר היזק שאינו ניכר. ועיין במשנת ר' אהרן ב"ק סימן ג' מש"כ לדחות דמטבע שאני עיי"ש.

והנה בדין היזק שאינו ניכר אם שמיה היזק מצינו ב' נפק"מ: א. לענין מזיק אם הוה מזיק בהיזק שאינו ניכר. ב. לענין גזלן בגוזל חפץ ונעשה בגזילה היזק שאינו ניכר אם הוה שינוי [ואם יכול לומר לבעלים הרי שלך לפניך]. [וד"ז מבואר להלן בסוגיא [בע"ב]. ובקובץ שיעורים ב"ק אות קכ"ו כתב, דמלשון הגמ' משמע דהפלוגתא היא לענין היזק, אם הוה היזק בשאינו ניכר וממילא יוצא נפק"מ לענין שינוי. ועיי"ש שצידד לומר להיפוך, שעיקר הפלוגתא היא לענין שינוי, וממילא יש נפק"מ גם לענין היזק, דבכל גווני מיקרי מזיק ורק דבהיזק שאינו ניכר יכול לומר לו הרי שלך לפניך, ועיי"ש שהוכיח כן מלשנות הראשונים. וע"ע במשנת ר"א ב"ק סימן ג' הערה ב' שכ' כן. [אכן צ"ע הדימוי בין מזיק לגזלן, דהנה ביאר הגר"ח, שבכל גזילה יש לגזלן סיבה לקנות החפץ בקניני גזילה, והוהשיב הוא המפקיע, ובשינה החפץ מפקיע הוהשיב וממילא קונה. ויש לדון לדעתו אם יש לדמות מה שלא הוה אותו החפץ לענין והשיב לענין מה שיהיה מזיק וצ"ע.].

ויש לעיין בגוף הסברא דהיזק שאינו ניכר דלא שמיה היזק, וצ"ב דהא הזיק לו את שוויות החפץ, [כבמטמא מדמע ומנסך] ולמה מה שהיזיק לו השוויות לא יהיה חשיב מזיק להתחייב לשלם לו מה שהחסיר לו. וכן הא הזיק לו שימושי החפץ [ולראשונים שבאיסורי הנאה אינו שלו חזינן שמה שיש לאדם בחפץ הם השימושים] וא"כ, למה מה שהיזיק לו השמושים לא יהיה חשיב היזק ניכר. ועיין בגרנ"ט בבבא קמא סימן קי"א מש"כ בזה שכן הוא גדר מזיק שיזיק החפץ. ובשם הגר"ח שמואלביץ נודע שהוא דין דמכה **בהמה** ישלמנה דבעינן שיכה הבהמה. [ועדיין צ"ע בסברא וכמוש"כ]. ועיי"ש בגרנ"ט דכתב דאכתי צ"ע לדעת התוס' דס"ל שבשרץ על הפירות הוה היזק ניכר ולשי' לא שייך לומר שהגדר הוא שישתנה החפץ וא"כ צ"ע לדעתם מהו גדר הדין בזה וצ"ע. והנה, אם נימא כמוש"כ לעיל מהקוב"ש שפלגתייהו היא לענין שינוי ויש נפק"מ לענין מזיק, א"כ אינו פלוגתא בדיני מזיק, אלא האם חשיב שינוי בהחפץ לענין הש"ל וצ"ע בזה. ועיין עוד בחתם סופר בסוגיין שכתב, דהילפותא היא ממה שצריך ילפותא לחייב בחובל בחבירו בכוואו בציפרניו אף דהוה היזק שאינו ניכר ש"מ שבכל נזיקין כה"ג פטור.

ועיין עוד ברמב"ן וברשב"א בסוגיין מה שדנו במוחל שטר חוב אמאי חייב, הא היזק השיעבוד הוה היזק שאינו ניכר. ועיי"ש שכ' שהוה היזק כיון שזה כל הזכות שהיה ללוקח עיי"ש.

**בדין אינו ניכר בשאר משפטי הממון:** הסמ"ג כתב שבמוצא שטרות אין חיוב השבת אבידה כיון שאין גופו ממון, ובחלקת יואב חו"מ סי' כ' נקט לפי"ז דאין חיוב השבת אבידה באינו ניכר, עיי"ש. וחזינן שהגדר לדעתו שמשפטי הממון שנתנה תורה לא איירי בשוויות ושימושים]. והנה ברמב"ן בדינא דגרמי הוכיח דשבת הוי היזק ניכר מהא דחייבה תורה בשבת, עיי"ש. [ועי' בברכת שמואל בבא קמא סימן ה' בסופו מש"כ בקושית הרמב"ן שהקשה רק משבת ולא מצער וריפוי, כיון שדין היזק שאינו ניכר דלא שמיה היזק הוא דווקא במקום חיוב דמזיק וניזק ולא בנזקי אדם שהוא חיוב אחר עיי"ש וצ"ע אם פליג על החת"ס דלעיל וכן צ"ע משינוי, וצ"ע]. והנה בקצה"ח סי' ל"ט לגבי עדים זוממין שהעידו שנתנסך יינו, ובמרחשת קו' הזמה סי' א' סק"א הק' דהא הוי היזק שאינו ניכר, ועיי"ש שכתב דגדרי עד"ז חלוקים מגדרי נזיקין. והנה באחיעזר ח"ב סי' ה' סק"ה כתב לחדש דלדעת הרמב"ם שבן נח חייב בגרמא, הרי דיהא ב"נ חייב גם בהיזק שאינו ניכר, ולכאו' יל"ע דהא בגרמא החסרון הוא במעשה ההיזק מש"אכ בהיזק שאינו ניכר דהחסרון הוא בתוצאה דלא חשיב כלל נזק.

**כדי שיודיעו:** עיין ברשב"א קידושין ס"ו: שהוכיח מסוגיין דע"א נאמן אף באיתחזק [והרמב"ן ס"ל דלא הוה איתחזק כין דלא שייך איתחזק היתרא]. וע"ע ברמב"ן ורשב"א לקמן נ"ד: שדחה דהוה בידו, וע"ע בתורת גיטין שכ' דשמא איירי בפועל שנאמן וע"ע במהר"ם שיף מש"כ ששמא מהימן כבי תרי.

**רש"י ד"ה חייבין:** **ואי נמי נדבה היא קשה בעיניו:** לכאורה צ"ב, דלפי"ז היה לו לשלם כמה ששוה בעיניו קושי זה ולמה בעי לשלם כל הבהמה. ועיין בערכין כ"ח: וברש"י שם שיש שיעור של טובת הנאה כמה רוצה לשלם כדי להביא נדבה. [וע"ע בב"ק ע"ח: שגונב עולה משלם עולה ולא אמרינן שישלם רק טוה"נ]. וע"ע באהל יצחק מהגרי"ז גוסטמאן מה שביאר בדברי רש"י, שבודאי צריך לשלם לו הכל וברש"י רק ביאר שמה שיש לבעלים זכות בחפץ לתבוע הנזק הוא מחמת אותו קושי [שזה מה שגורם שיהיה להם זכות תביעה בממון].[[12]](#footnote-13) וכעין זה כ' האחרנים בב"ק ח: לענין תרעומות שחשיב בעל דין על השדה מכח הזכות שאם יפסיד יהיה ללוקח תרעומות].

ומדברי רש"י מבואר דהתשלומין הם לבעלים. אכן דעת הראשונים בסוגיין [עיין ברמב"ן וריטב"א] שהתשלומין הם להקדש. ועיי"ש שהקשו דהא מזיק הקדש פטור עיי"ש שכ' דיש קנס לחייבו מדרבנן.

**רש"י ד"ה חייב בדיני שמים: פורענות לשלם לרשעים שנתכוין להפסיד את ישראל:** ומשמע מרש"י שגדר החיוב לצאת ידי שמים אינו חיוב ממון, שלא נתבע בבית דין אלא דין פורענות וכשאר עבירות לשמים. ועי' בתוספתא שבועות פ"ג הלכה ב' כ' דגדר לצי"ש הוא שאין מוחלין לו עד שישלם, וי"ל שהגדר הוא חיוב עונש וכשמשלם פקע סיבת העונש. וכעין זה ברש"י ב"מ ל"ז: שע"י שמשלם נפטר מעונש [אכן שם הוא גדר דספק חיוב]. אכן עי' ברש"י ב"מ צ"א. לענין קלב"מ שמ"מ חייב לצי"ש ומהני תפיסה ומשמע שהגדר הוא חיוב ממון ויש לחלק בין קלב"מ לשאר לצי"ש ועי' הערה.[[13]](#footnote-14) וע"ע בספר הזיכרון אבן ציון עמ' ש"ד מש"כ הגר"ח ברלין שבפרת חטאת יש חיוב מיוחד לשלם.

**תוד"ה שלא יהא: ומיהו לחזקיה אתי שפיר דל"ש למפיטריה כדי שיודיעו:** עיין במהרש"א מה שביאר דהיינו דכיון דבלא"ה הבעלים יודעים שטימא. וכן כתב בתוס' הרא"ש.

**ואי אמרת היזק שאינו ניכר שמיה היזק בדיני אדם נמי לחייב:** ולכאו' צ"ע דהא גם למ"ד לאו שמיה היזק מ"מ הא קנסוהו, וא"כ תיקשי גם לדידיה. ועיין ברמב"ן בקו' דינא דגרמי שהוכיח מכאן שהלכה כשמואל שקנסא מקנסא לא ילפינן. ועיין במגיד משנה פ"ז מחובל ומזיק הלכה ד' שפירש שהוקשה לראב"ד שם קושיא זו ותירץ שכיון שמתעסק להנאת עצמו ע"כ ליכא קנסא. וע"ע במהרש"א שכ' שיש חומרא בכל הנך קנסות ועל כן לא יליף פרת חטאת מהנך. ועיין בקרני ראם שתירץ לפי מש"כ תוס' דבצורם אוזן פרתו של חבירו דכיון דלאו למזבח קיימי לא הוה היזק ניכר וא"כ אין לקנסו מטעם זה. וע"ע במהר"ם שיף שכ' כיון דלא שכיח לא קנסו בזה.

ועיין בהגר"ח בהלכות חובל ומזיק שכתב לבאר סוגיין לדעת הרמב"ם באופן מחודש, שהנדון בסוגיין הוא לענין שואל שלא מדעת ולא לענין גזלן עיי"ש היטב.

**דף נ"ג ע"ב**

**ממונא מעליא בעי שלומי:** בתוס' בסוגין בד"ה גזלן פירשו דכיון דהיזק שאינו ניכר שמיה היזק אין לך שינוי גדול מזה וקנאם הגזלן בשינוי, ובתרוה"כ סי' רס"ב הק' מדברי הגמ' בב"ק ס"ו ע"ב דבגזל חמץ ועבר עליו הפסח אינו קונה ביאוש כיון שאין הגזלן רוצה לקנות, וא"כ נימא גם כאן שלא יקנה בשינוי כיון שאין הגזלן רוצה לקנות, והוכיח מזה התרה"כ דשינוי קונה אפי' בע"כ של גזלן, [ובטעם ההפרש בין יאוש לשינוי עי' באמר"מ סי' ל"ב סקמ"ד שכתב דכיון דבשינוי בלא"ה לא יוכל לקיים השבה להכי קונה גם כשאינו רוצה לקנות, עיי"ש]. אכן דעת המחנ"א על הרמב"ם פ"ב מגניבה הט"ו דשינוי אינו קונה בע"כ, ולפי דבריו הדרא לדוכתא קו' התרה"כ מאי שנא הכא שהשינוי קונה, וצ"ל דהמחנ"א יפרש דאה"נ השינוי אינו קונה [ודלא כהתוס'] ומ"מ אינו יכול לומר לו הרי שלך לפניך כיון דנשתנה החפץ, [וכמבו' באמר"מ הנ"ל דגם בלא שהשינוי קונה אינו יכול לומר לו הש"ל, וכ"כ בחי' הגר"ח פ"ב מגזילה הט"ו דמה שגזלן אינו יכול לומר הש"ל אי"ז רק מחמת שקונה אלא גם מחמת דלא הוי כעין שגזל].

**תוד"ה גזלן. והשתא אי חשיב היזק שא"נ אפי' התפיסו בידים פטור:** המל"מ בפ"ג מגזילה ה"ד הקשה דהא במזיק בידים בהיזק שאינו ניכר קנסוהו רבנן וה"נ ליחייב, ועי' בתו"ג שכתב לתרץ דכיון דמצוה קעביד וחיובא דאו' רמי על כל אחד למסור את השור לבי"ד להכי לא קנסוהו, וכ"כ ברש"ש ב"E מ"ה ע"א ובקה"י ב"ק סי' ל"א, ועי' במהר"ם שיף שכתב ליישב באופ"א.

**בא"ד. ועוד דאם כשתפסוהו מאליהן פטור גם כשהתפיסו בידים יהא פטור:** בביאור דברי התוס' כתב המל"מ שם דהוי כזורק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו פטור כיון שבלא"ה עומד לישבר, וה"נ הכא שהשור עומד לתפיסת בי"ד, ובקובץ ביאורים ב"ק אות ל' הק' דהא בזורק חץ על הכלי ובא אחר ושברו במקל חייב [כמבו' בתוס' בב"ק י"ז.], ועיי"ש בקו"ב שכ' לתרץ דהא השומר לא הרג את השור אלא רק עשאו אבוד מהבעלים, וכיון שהיה אבוד בלא"ה א"כ ליכא נפ"מ באיבודו של השומר. ועי' בקה"י ב"ק סי' ל"א שכתב דכיון דבלא"ה החפץ אבוד הרי דפקע דין השמירה ממנו כיון דבלא"ה אין תועלת בשמירתו, עיי"ש במש"כ סמך לזה.

**קניס שוגג אטו מזיד:** בגמ' מבואר דפליגי רבי מאיר ורבנן בדין זה דלרבי מאיר רק באיסור דרבנן קניס שוגג אטו מזיד ולרבי יהודה רק באיסור דאורייתא קניס שוגג אטו מזיד. ועיין בחתם סופר בסוגיין שביאר שנחלקו ביסוד הטעם שקנסו, אם הוא מחמת שלא יאמר שהוא שוגג אף כשעשה במזיד [וזה סברת רבי מאיר]. או דהוא מחמת חומרת האיסור [וכן ס"ל לרבי יהודה]. ועיי"ש שביאר דלר"מ זה שייך רק בדרבנן דבדאורייתא מחמת חומר האיסור לא יעשה, אבל לר"י הוא להיפוך דהוא מחמת חומר ובדרנן לא חמיר כ"כ וע"כ לא קנסו.

**רש"י ד"ה יאכל: איסורא דרבנן הוא כיון דלא שמיה היזק אין כאן איסור דאורייתא:** והנה מדברי רש"י מבואר תרתי: א. שיש איסור דאורייתא להזיק את חבירו [דמשמע דאם שמיה היזק אסור מדאורייתא], וכן הוכיח מד' רש"י הקה"י בב"ק סימן א', ב. שבהיזק שאינו ניכר ליכא איסור. וביסוד האיסור להזיק כ' הקהילות יעקב שם שהוא מדין השבת אבידה, והביא שם שכ"כ הרש"ש בכתובות י"ח:. ויש שכ' שהוא מדין ואהבת לרעך כמוך, אכן לפי"ז צ"ע אמאי בהיזק שאינו ניכר ליכא איסור [ובחלקת יואב חו"מ סימן כ' כ' ליישב עפ"י ד' הסמ"ג שבשטרות ליכא השבת אבידה כיון שאין זה אבידה ניכרת עיי"ש], וע"ע ברבינו יונה בריש אבות שכ' שהאיסור להזיק הוא מלתא דלא תגזול, וכן מפורש בתורא"ש בסוגין בדעת רש"י, ולפי"ז אולי י"ל לפי"ד שכל האיסור נתון לפי משפטי הממון וצ"ע. [אכן לעיל ע"א מבואר שאם יש איסור נוסף הוא סיבה לקנוס אף שהוא איסור חיצוני [לענין מטמא חולין] וא"כ האיסור כאן לא צריך להיות לפי משפטי הממון כדי שנקנוס וצ"ע].

**מדמע:** עיין ברשב"א בסוגיין, שהקשה דכיון שעירב התרומה א"כ בטלה מדאורייתא בחד בתרי, ועבר על איסור דאורייתא דמשמרת תרומותי ועיי"ש מה שיישב. וע"ע באבני מילואים בתשו' סימן י"ח שהמבטל תרומה ברוב עובר באיסור משמרת תרומותי. ובמנחת שלמה סימן ס' ס"ק ו' הקשה מסוגיא דקידושין מ"ו: שמבואר שמותר לבטל חלה בטלה ברוב [עיי"ש שאפשר לחלק בין חלה לתרומה]. ועיי"ש במכתב הסטייפלר שיישב שהאיסור הוא שינהגו בה מנהג חולין והכא אחר שתקנו רבנן שצריך מאה שוב לא ינהג בה מנהג חולין. [והגרש"ז ס"ל שהאיסור הוא שפקע ממנה שם תרומה]. וכ"כ בהערות למרן הגרי"ש בסוגיין עיי"ש.

**דף נ"ד ע"א**

**אכל תרומה טהורה ושילם חולין טמאים בשוגג תשלומיו תשלומין**: ברש"י ביאר שמה שמועיל הוא כיון דלפי מידה משלם. ובתוס' הקשו דהא בגמ' בפסחים אמרינן דאף אם משלם כפי מדה, אם נפחת השיווי צריך לשלם דלא גרע מגזילה. ובקהילות יעקב פסחים סימן כ"ז סק"א כ' ליישב על פי מה שהקשה הגרע"א בפסחים שם על דברי התוס' דאף שצריך לשלם מ"מ אין זה אלא מדין גזלן וישלם מעות. [ועיי"ש בקהילות יעקב שהוסיף דאף אם רש"י ס"ל כתוס' מ"מ הכא מיירי בשוגג ודעת המחנה אפרים שגזלן בשוגג חייב רק כפי שנהנה].

והרמב"ן והרשב"א תירצו בדעת רש"י דכיון דבשעת נתינה הוה חולין טמאים הוה שפיר תשלומין אע"פ שדינן להיעשות תרומה מיד. וחזינן מדבריהם שגדר תשלומי תרומה לפי מדה, אינו לשלם תרומה לפי מידה, אלא לשלם פירות הראויים להיות קודש והתורה מקדשתם אחר התשלומין. וכן נראה מרש"י ד"ה וקמשלם שכ' דכשמכיון לשלם חולין טמאים ולא ידע שיעשו תרומה שפיר דמי, והיינו מהאי טעמא שהתשלומין מתקיימים בפירות חולין ורק אחר התשלומין הם נעשים תרומה. [ובקהילות יעקב פסחים שם ס"ק ד' הקשה דאכתי מצד גזילה יתחייב בחולין טהורים ועיי"ש שכ' דבכל מקום שנפטר בתשלומי כפרה נפטר גם מתשלומי מזיק [ולכאורה הגדר שכלל לא היה עליו חיוב זה] עיי"ש. וע"ע במקדש דוד זרעים סוף סימן נ"ה [ד"ה הביא] מש"כ דבכל מזיק משלם כמו שהיזיק ולא איכפת לן שהניזק קבל פחות מההיזק [ולכאורה הוא צ"ע דהא תביעת הניזק הוא להשלים הנזק וצ"ע].

**הנוטע בשביעית:** עיין בביאור הלכה ריש סימן שי"ח מה שהקשה דבשבת קנסו אותו רק בו ביום והכא קנסינן שיעקור. עיי"ש מש"כ דכיון שבנטיעה לא שייך בו ביום כיון שהפירות לאחר זמן ע"כ הדין יעקור עיי"ש.

**והא הכא דמדאורייתא חד בתרי בטיל:** עיין בהגהות מלא הרועים שהביא קושית הפלתי, דהא אף אם חד בתרי לא בטיל מדאורייתא מ"מ הא האיסור לבטל תרומה הוא רק מדרבנן וישאר דינו כאיסור דרבנן. ועיי"ש שהביא בהנוב"י שר"ל שביבש ביבש אין מבטלין מן התורה. ועי' ברע"א (במהדו' כלילת יופי שכתב ליישב דבאיסוה"נ יש איסור מדאו' לבטלו דנהנה עי"ז. [וע"ע כעי"ז בחוות דעת סי' צ"ט שכ' בדין איסור דרבנן שנפל שמבטלין לכתחילה, דהוא דווקא באיסור אכילה שע"י הביטול לא נרגש טעמו, אבל לענין איסור הנאה כיון דנהנה אין מבטלין].

**דף נד ע"ב**

**רש"י ד"ה לא יעלו:** **דהכל בטל דכתיב אחרי רבים להטות:** מבואר מדברי רש"י שהמקור לדין ביטול הוא קרא דאחרי רבים להטות שנאמר בדיינים. ובפמ"ג בפתיחה להלכות תערובות ח"א ריש פ"א תמה דהא דין הלך אחר הרוב ודין ביטול ברוב הוא שני דינים. [דהלך אחר הרוב הוא לפסוק שהחתיכה הזאת מותרת שבאה מהרוב ודין ביטול ברוב הוא שאע"ג שהחתיכה אסורה מתהפכת להיתר כיון שבטילה ברוב].

ועיין בחידושי הגר"ח על הש"ס אות רכ"ט, ובשערי יושר שער ג' פ"ד שכ', שברוב בדיינים איכא שני דינים: הא' לענין בירור הדין והפסק, ובזה הוא דין דהלך אחר הרוב לפסוק הדין עפ"י הרוב. אכן אכתי הא בעינן שכל הדיינים יפסקו כך את הדין [דהא דיני נפשות בכ"ג], ולזה איכא דין ביטול ברוב שדעת המיעוט מתבטלת להרוב, ושפיר ילפינן מקרא דאחרי רבים להטות לשני הדינים. [ועיין בתוס' בב"ק כ"ז: דהמיעוט דדיינים כמי שאינו, והגר"ח שם ביאר ד' התוס' כפי מש"כ שגם בדיינים יש ביטול ברוב. ועיין במהרצ"ח שם מש"כ כן בדברי התוס', וכן הביא הקונה"ס בכלל ו' סק"ב מהגט פשוט ועיי"ש שלמד באופ"א].

**ת"ר היה עושה עמו בטהרות**: בביאור הסוגיא נחלקו הראשונים: דעת תוס' בסוגיין דהכא איירי בכל עד אחד דנאמן באיסורים ומ"מ בעינן לנאמנות של בידו כיון דאיתחזק היתרא. אכן דעת שאר הראשונים [רמב"ן רשב"א ריטב"א תורי"ד] דבאמת בכל עד אחד מהימן בכהאי גוונא אף בלא דין בידו ורק הכא כיון דמיירי בפועל של בעל הבית על כן בעינן לדין בידו.

ושי' תוס' דבעינן בידו כיון דאיתחזק היתרא, ומבואר מדברי התוס' שבמקום דאיתחזק היתרא אין ע"א נאמן [וכאיתחזק איסורא המבואר לעיל ב:], והרמב"ן והרשב"א בקידושין ס"ה: נחלקו וס"ל דבמקום דאיתחזק היתרא ע"א נאמן. ובביאור סברתם עיין בקובץ הערות סימן ס"ז שביאר שס"ל שהיתר אינו דין חיובי ששייך לומר בו חזקה אלא העדר איסור. [ובדעת תוס' אפ"ל דלא פליגי על דין זה אלא ס"ל שאיתחזק המעכב נאמנות עד אחד אינו דין חזקה אלא סתמות וכמבו' בשע"י].

והנה לפי תוס' לכאורה לרבא הוא ככל בידו, וצ"ע לפי זה מה הקשתה הגמ' והוכיחה מכה"ג ביום הכיפורים והא גם בלא זה הא קיי"ל הכי דע"א נאמן באיסורים אף באיתחזק אם הוא בידו. וברש"י לעיל ב: כתב המקור משחיטה והתוס' שם הרי הסכימו לזה [אלא שס"ל שבבידו לא הוה נאמנות עד אחד אלא נאמנות חדשה], והמהרש"א לעיל ב: כתב בדעת התוס' שהנאמנות לע"א כשבידו באיתחזק הוא מנדה וצ"ע. ועיין בפני יהושע בסוגיין שכ' לחלק בין נאמנות ע"א בסוגיין לכל נאמנות ע"א בבידו בב' אופנים: א' דכל מה שע"א נאמן להתיר הוא מחזקה דאין אדם חוטא ולא לו אבל הכא שבא לאסור לא [דאמרינן לציעורא קמכוין] וע"כ בעינן לזה ילפותא, ובאופן ב' דהכא הוי איסור שמעורב בו גם דין ממון חבירו ועל כן יש בזה נידון בפני עצמו [ואחר דהוא ילפותא מכה"ג צ"ל דהתם אין את הסברא דממון מ"מ נאמן וצ"ע], ועי' בחי' הגר"ר סי' ב' שכתב להוכיח יסוד זה בארוכה.

ושיטת הראשונים דהכא הוה נידון אחר מכל ע"א כיון דהכא איירינן בפועל ולפועל אין נאמנות שטימא, ובטעם הדבר עיין ברמב"ן רשב"א וריטב"א שביארו דכיון שיש חזקה שפועל עושה בהכשר [וכנ' כעין עושה שליחותו] ובר"ן ותורי"ד כתבו באופ"א דכיון דאם פשע וטימא הטהרות משוי נפשיה רשיעא אינו נאמן. ולכאורה נפק"מ בזה באופן שאומר שטימא בשוגג וכן כתב החזון איש בסוגיין [יו"ד נ"ט סק"ט], ועיין בחתם סופר בסוגיין ד"ה ואחר שכ' לחלק בין טימא בידים שיש לו חזקה לאומר שפשע שאין לו חזקה, כיון שיש חזקה ששומר לא יטמא אבל אין חזקה ששומר לא יפשע, ולתורי"ד והר"ן לכאו' אכתי לא מהימן דהא משוי נפשיה רשיעא.

ומה שמועיל הבידו לענין זה עיין בריטב"א בסוגיין שביאר שעל ידי הבידו "חזר לחזקתו ולדינו דע"א נאמן באיסורים" וצ"ב. [ומה שאין חסרון מצד האיתחזק י"ל דהראשונים לשיטתייהו דאיתחזק היתרא לא אמרינן.]

וע"ע בראשונים שכ' גם בסברת רבא דאשכחיה ולא אמר ליה דהוה סברא בפ"ע בפועל שעליו מוטל להודיע לבעלים בפעם הראשונה משא"כ באינש דעלמא שאין סברא כזו עיי"ש.

**שיטת הרמב"ם:** עיין ברמב"ם בסוף הל' פסולי המוקדשין שפסק כאביי [עיי"ש בכס"מ שביאר כן בדבריו], דדווקא כשעודן בידו נאמן. אכן צ"ע דהרמב"ם בסוף הלכות טומאת משכב ומושב פסק כרבא דאפילו לאחר זמן נאמן כל שאמר לו בשעה ראשונה שפגע בו. ועיין בכסף משנה בהל' פסולי המוקדשין שכ' בדעת הרמב"ם דס"ל שאביי ורבא לא נחלקו לדינא אלא בפירוש ד' המשנה עיי"ש, וכן נראה במרדכי קידושין אות תרכ"ט שהביא משם ראבי"ה שכ' דלרבא נמי בעינן בידו אלא שהוסיף שאי אשכחיה ולא אמר ליה ולבתר הכי אמר ליה לא מהימן ומשמע שחידושו של רבא הוא מה שאינו נאמן באשכחיה. [וע"ע בחזון יחזקאל תרומות פ"ב הלכה ג' שכ' ליישב דברי הרמב"ם באופ"א דלענין איסור נאמן גם כשאינו בידו משא"כ לענין לחייבו קרבן בעינן בידו].

**כל שבידו נאמן: - בדין נאמנות בידו:** מבואר שבידו הוא סיבה לנאמנות, [וגם רבא מודה לזה וכל מה דפליג הוא דס"ל שגם כשאין זה עתה בידו נאמן]. ובגדר הבידו לאביי, פליגי הראשונים בסוגיין: דעת הרמב"ן והרשב"א דהכוונה שכל שיכול לטמא בפועל, ודעת הראב"ד [הובא בראשונים בסוגיין] שכל זמן שהוא תחת ידו אע"ג שאינו יכול לטמא בפועל הוה בידו. ועיין ברשב"א שכתב להוכיח דלא כהראב"ד, ממה שמביאה הגמ' ראיה מכה"ג והא התם הא הוה תחת ידו עיי"ש.

ועיין בש"ך יו"ד סימן קכ"ז סק"א שהביא מהראשונים שני אופנים בגדר בידו: א' מדין מיגו והב' מדין בעלים .ובחזו"א בסוגין הבין בדברי הש"ך שכוונתו לתלות בזה פלוגתת הראשונים הנ"ל מהו הבידו, אם בידו בפועל או שתחת ידו. [דלרמב"ן והרשב"א דבעינן בידו בפועל נאמנותו היא מדין מיגו [וכ"כ הראשונים בדעת רש"י] ולדעת הראב"ד דגדר בידו הוא שנמצא תחת ידו נאמנותו הוא מדין בעלים]. אכן, החזו"א גופיה כתב לדחות דלכו"ע נאמנות בידו היא כעין גדר בעלים, דהתורה נתנה הנאמנות לבעלים כיון שבידו מסורה הידיעה, אכן נחלקו הרשב"א והראב"ד אם נאמן כשאי"ז בידו על הזמן שהיה תחת ידו, [וע"ע לשון התורא"ש בקידושין ס"ד ע"א שכ' שהוא כעין יכיר ובתורא"ש בקידושין ע"ד. ביאר גדר יכיר כיון שבידו מסורה הידיעה וכעין דברי החזו"א].

ובמטה יהונתן [למוהר"י אייבשיץ] ובדגול מרבבה בגליון השו"ע שם כתבו, דבזה פליגי אביי ורבא. דלאביי הוא מדין מיגו וע"כ נאמן רק בשעה שתחת ידו, אבל לרבא הוא מדין בעלים וע"כ נאמן גם לאחר זמן.

והנה ברא"ש בסוגיין הביא י"ד חילוקים בדיני נאמנות באיסורים ובחילוק הד' כתב דבעלים נאמן דהוה כבידו, ומשמע שכל נאמנות הבעלים היא מדין שבידו לעשות והוה כמיגו, ואילו בחילוק הי"א כתב דבידו נאמן דהוה כבעלים, וצ"ע דלכאורה סתר דבריו אם הבידו הוא סיבת הנאמנות או שבעלות היא סיבת הנאמנות, ועי' עוד בחי' הגרע"א בסוגיין ובש"ש בשמעתתא ו' פרק ו' משה"ק בדברי הרא"ש. ועיין בשערי יושר [שער ו' פ"ד] ובחזון איש בסוגיין שכ' לחלק בין נאמנות להתיר לנאמנות לאסור, ובשערי יושר שם ביאר החילוק שלאסור הוא מדין בעלים כיון שבידו למנוע את השימושים בחפץ וע"כ יש לו גם נאמנות לאסור, אבל להתיר אין בידו להתיר מחמת בעלותו ולהכי בעינן לדין מיגו.

[ובדין בעלים עיין בשב שמעתתא ש"ו פ"ו דנקט שהוא תלוי בקנין הממון וכן נראה מהמהרי"ק שורש ע"ב שכ' שבנדה אין לה נאמנות בעלים, וכ"נ בט"ז שיכול למכור ליודע וממילא יהא נאמן, וצ"ע לפי זה איך בידו הוא מדין בעלים כיון שהוא דין בקנין ממון, ועיי"ש בש"ש שהעיר בזה וצ"ע. [וע"ע בחזו"א בסוגיין מש"כ דהוא סברת התורה למסור הנאמנות לבעלים על הממון כיון שבד"כ בידו מסורה הידיעה ולדבריו מיושב].

**תוס' ד"ה אמר אביי: ואומר ר"ת דהכא במכחישו או באומר איני יודע:** בש"ך יו"ד סימן קכ"ז ס"ק ג' הקשה אמאי נאמן הע"א גם כשהבעלים מכחישו, והא כשם שהוא נאמן מדין בעלים גם הבעלים יהיה נאמן להכחישו מדין בעלים. ועיין בפני יהושע בסוגיין שכ' לבאר שנאמן כיון שהוא כשליש שנאמן גם נגד הבעלים, כמבואר לקמן ס"ד. שכיון שמסר לו האמינו בכל מה שיאמר. ועיין בשערי יושר ש"ו פ"ד שכ' לבאר עפ"י מש"כ שם לחלק בין הנאמנות להתיר לבין הנאמנות לאסור וכדלעיל. ולפי"ז כ' דהא הבעלים נאמנים רק לאסור ולא להתיר, וע"כ לא יוכלו להכחיש את האוסר. וע"ע בחזו"א בסוגיין שס"ל, שכל המכחישו בסוגיין הוא לא בהכחישו בידיעה, אלא באומר איני מאמינך, אבל במכחישו בידיעה פשיטא שאינו נאמן עיי"ש. [והנה התוס' לעיל דף ב: כ' דליכא למילף מבידו דין ע"א נאמן באיסורים, ורש"י שם פליג. וביארו האחרונים, דרש"י ס"ל שהבידו מגרע את האיתחזק וחוזר לנאמנות עד אחד, אבל לתוס' הוא סיבת נאמנות חדשה. ולכאורה תוס' כאן הוא לשיטתו, דאם הבידו רק מגרע את האיתחזק, א"כ במכחישו הא הו"ל רק ע"א נאמן באיסורין בעלמא, וע"א בהכחשה לאו כלום הוא, ובע"כ שהבידו הוא נאמנות בפ"ע, וע"כ נאמן אף במכחישו.]

**בא"ד, אבל התם דשותק הוה כהודאה:** ולכאורה צ"ב, דאם הוה מדין שתיקה כהודאה אינו ענין כלל לנאמנות ע"א וכן הקשה הרשב"א בקידושין ס"ה: על דברי התוס' כאן. ובש"ך יו"ד קכ"ז סק"י ביאר ד' התוס' דאין הכוונה כהודאה ממש [והוסיף הש"ך דפשיטא דבעד גזלן שאינו נאמן אע"ג שישתוק לא יאסר החפץ] אלא הגדר הוא דכיון ששותק נראה שיודע יש רגל"ד וסומך על דברי העד וכ"כ בתוס' יבמות פ"ח:, ועיין ר"ן בקידושין ס"ה: שנראה מדבריו שמקבל על עצמו את נאמנות העד.

**בא"ד, ומהני לאביי בע"א כשר אע"פ שאין דבר שבערוה פחות משניים:** כוונת התוס' להקשות דהא שתיקה אין זה הודאה ממש אלא הגדר שמקבל על עצמו נאמנות העד וכמש"נ, וא"כ היאך יהני בדבר שבערוה שבעינן שנים, ותי' התוס' "דהכא כששותק שאני", ועיין בחתם סופר [בגמ' ד"ה אמר אביי] מה שביאר דלאביי שתיקה כהודאה הוה כפשוטו ולהכי נאמן גם בדבר שבערוה.

**[בא"ד, ורבא אפילו שותק לא אסר אא"כ מהימן עליה כבי תרי:** עיין בתוס' הרא"ש שכ' אבל מכחישו ואמר איני יודע אפילו מהימן עליה כבי תרי לא מהימן, וצ"ב למה באיני יודע לא נאמן כשמהימן עליה כבי תרי, ועיין בש"ך יו"ד קכ"ז ס"ק ט"ו שביאר דברי הרמ"א שם דמי שמהימן עליה כבי תרי ואמר לו איני מאמינך א"צ להאמינו וביאר הש"ך דאע"ג דבכל דוכתא מהימן עליה כבי תרי יכול לומר שלענין זה אינני מאמינך, וכן יש לפרש בד' התורא"ש (וכן משמעות לשונו "שמכחישו" לומר איני יודע)].

**שכר דכוליה ס"ת לא הפסיד:** עיין בראשונים שהקשו דממ"נ אם ס"ל דכשר א"כ גם שכר אזכרות לא יפסיד ואי ס"ל שפסול יפסיד גם כל שכר הס"ת, וברשב"א תירץ דס"ל דרק למצוה מן המובחר בעינן אזכרות לשמה וכיון שאין זה לכתחילה מפסיד שכרו, ויל"ע בטעם הדבר מ"ט יפסיד מחמת זה רק שכר האזכרות. ובתירוץ ב' כ' הרשב"א דס"ל שיכול להעביר קולמוס ולקדשו ולהכי מפסיד רק שכר האזכרות [דחשיב כלא כתבם] וכ"כ הריטב"א.

**א"ל ס"ת ביד מי:** לכאורה צ"ב למאי נפק"מ ביד מי הס"ת והא בלאו הכי נאמן כיון שבידו להפסיד שכרו. ועיין ברשב"א שכ' דלרווחא אשמועינן שכשהוא בידו נאמן, ועיין בריטב"א שכ' דהיה סבור שהוא סופר בחינם וכ"כ הפני יהושע בשם הש"ך.

ובגדר נאמנות דבידו הכא עיין ברשב"א לעיל שהקשה דהא לאביי גם כשבידו אם אינו יכול לעשות לא נאמן [וברמב"ן הוכיח מכאן שהלכה כרבא דמהני בידו על הלאחר זמן] ועיי"ש שהוכיח מהכא כראב"ד שבידו היינו ברשותו וע"כ נאמן ועיי"ש דחה דהא בידו לגרר האזכרות ולכתוב לשמן.

**מתוך שאתה נאמן להפסיד שכרך:** יש לעיין מה מועיל האי מיגו ומאיזה טעם נאמן היום: ועיין בריטב"א שכ' דאהני האי מיגו להחזירו לעדות איסורים שנאמן מדין ע"א. [ועי' בגרש"ש באהל יצחק מש"כ לבאר דברי הריטב"א] והנה בט"ז קכ"ז סק"ד הקשה במתני' דקידושין [ס"ד.] באומרת נתקדשתי לפלוני שאינה נאמנת (ורק מדין שוויא אנפשיה אסורה בקרוביו) דלכאו' נימא שמתוך שמתוך שאוסרת לעצמה נאמנת גם על הבעל, והנה התם הא הוה דבר שבערוה ומבואר מהט"ז דס"ל דיהני הך סב' גם בדשב"ע ודלא כהריטב"א, ועי' בחוות דעת שם שהשיג על הט"ז מהאי טעמא, עיי"ש.

**דף נ"ה ע"א**

**איכא למימר טעי בדרבי ירמיה:** ברש"י כתב דטעי לומר שמפסיד רק שכר אזכרות ואף שהוי ג"כ הפסד מ"מ הוה הפסד מועט, והק' הרמב"ן דלפי"ז כשאומר שרק דף אחד לא כתב לשמה יהיה נאמן כיון שהוא הפסד מועט, וברשב"א תירץ דמ"מ כלפי כל הס"ת הוה האזכרות הפסד מועט, וע"ע ברמב"ן שפירש באופ"א דטעי למימר שאפשר לקדש האזכרות ע"י העברת קולמוס.

**על החרשת שהשיאה אביה:** עיין בריטב"א שביאר דלא הוה כשוטה שאינה מתגרשת כיון שכל החסרון בשוטה הוא משלחה ווחוזרת והכא לא הוה חוזרת. [והנה יש לעיין דהא ביבמות קי"ג: אמרינן שתי טעמים לשוטה דאינה מתגרשת א' דאינה חוזרת ב' דאין לה יד וע"ש בראשונים שהאריכו מה הטעם לדעת הבבלי. ועי' לקמן ס"ד. דמבואר החסרון בקטנה משום שאין לה יד, וצ"ע הכא דהא אין לה יד לקנינים ומה מועיל שאינה חוזרת וצ"ע].

**מעדותו של רבי יוחנן בן גודגדא וכו':** בטעם הדבר דלא בעי דעת האשה בגירושין ומ"מ צריך שיאמר לעדים ובביאור הדין שצריך שיאמר לעדים, נחלקו הראשונים לקמן דף ע"ח. דדעת תוס' והרא"ש שם שהוא משום משלחה והיא חוזרת שאם לא יאמר לא תדע, ובאמר לעדים כ' תוס' שצריך שהעדים יאמרו לה שגירשה, אכן דעת הבעל המאור שם שהוא משום דין אמירה בגירושין וכמוש"כ "שבעינן שיתבונן הדבר לאשה או לעדים", [ובביאור גדר הדבר עיין בלחם משנה פ"א מגירושין הלכה ט' ובברכת שמואל] וע"ע ברשב"א ובר"ן שם שנראה שהוא משום שנדע שכוונתו באמת לגרשה ע"ש[[14]](#footnote-15)

**שמא תאכיל וכו':** עיין בריטב"א שביאר דלא הוה גזירה לגזירה כיון דכולה חדא גזירה שלא יאכיל בנישואין דרבנן.

**קטן אוכל נבילות הוא:** עי' באמרי משה סי' י"ג דס"ל דיש איסור משמרת במאכיל תרומה לזר, ולפי"ז צ"ע בסוגי' שיהיה מצווה בעלה הכהן להפרישה מדין משמרת, ועיין במנחת שלמה תנינא סימן קי"ד שהוכיח שדין משמרת הוא לא דין שמירה אלא איסור על הגברא לטמא או להאכיל [ומ"מ צ"ע שבמאכילו בידים הו"ל למינקט גם איסור משמרת]. וע"ע בעוניו"ט ריש סי' צ"ו דפליג, ועיי"ש מה שישב סוגי'.

**לא נודעה מכפרת כדי שלא יהיו כהנים עצבין:** הגרע"א במשניות נסתפק אם אחר התק"ח מכפרת גם קודם יאוש, והביא דברי הרשב"א דמכפרת גם קודם יאוש [והרשב"א איירי בתק"ח דרבא, והגרע"א דימה את זה לתק"ח דעולא, והוא לשיטת הרשב"א דגם התק"ח דעולא הוא לאוקים ברשותיה], ועיי"ש ברע"א שכתב דמהתוס' משמע דרק לאחר יאוש מכפרת.

**רש"י ד"ה שלא יהו כהנים עצבין. שאכלו חולין שנשחטו בעזרה:** לכאו' צ"ב מ"ט עצבות הכהנים היא רק על אכילתן ולא על עצם מה ששחטו חולין בעזרה, ועי' בחת"ס שכתב דכלפי השחיטה וההקרבה הו"ל אנוסים וכמתעסק בעלמא, אבל כלפי האכילה הא חייב אף במתעסק וכדאמרינן דמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, ועי' ברש"ש שכתב ע"פ דברי התוס' בשבת דף י"ב שאכילת איסור הוא גנאי ביותר, וכ"כ התוס' לעיל ז' ע"א, (ובפשוטו הביאור בדברי התוס' דיש טמטום במאכלות אסורות גם כשאכל בהיתר, אכן כבר רבה המבוכה בנידון זה ואכ"מ, ולהחת"ס י"ל דטעמיה דהתוס' הוא כהא דאמרינן דמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה).

**רש"י ד"ה נמצא מזבח בטל. ואי קשיא וכו' שב ואל תעשה שאני:**הרשב"א הק' על דברי רש"י דהא מה שהכהנים מקטירין ואוכלים הוי עקירה בום ועשה, ולהכי כתב הרשב"א דטעמא דמתני' הוא משום הפקר בי"ד הפקר דאוקמוה ברשותיה ושפיר הוי קרבן, והפנ"י וחת"ס תי' בדעת רש"י דהא לא תיקנו חכמים אלא כשנודע לאחר שהקטירו ואכלו וכדמורה הלשון שלא יהו כהנים עצבין.

**בביאור הסוגיא:** נחלקו הראשונים**. שי' רש"י ור"ת:** דודאי לכו"ע יאוש קני והנידון הוא רק אם יאוש מועיל לענין הקרבה או לא, והתוס' והראשונים הוסיפו לבאר דיאוש לא מהני להקרבה כיון דהוי מצוה הבאה בעבירה. והריטב"א הק' לפי"ז מ"ט הלשון בגמ' אם יאוש קני או לא קני, וצ"ע. והנה עוד צ"ב לשי' רש"י ור"ת הא דאמרינן בגמ' בע"ב דאם אוקמוה רבנן ברשותיה ליכא להך חסרון, ולכאו' אכתי איכא מהב"ע דרק מחמת שגזל אוקמוה ברשותיה, (דהא להך שי' אין הביאור במהב"ע שקנה בגלל המצוה דהא אף אם קנינו היה ע"י היאוש מ"מ כל שבא לידו ע"י עבירה אית ביה מהב"ע, וא"כ מה יהני שאוקמה רבנן ברשותיה), ויתכ"ל, דהנה בהא דיאוש קונה ביארו האחרונים דהיאוש גופיה אינו סיבה לקנות ורק דהיאוש מפקיע את הוהשיב וממילא קונה ע"י קניני גזילה, [ועי' אמר"מ סי' ל"ב סקמ"ד], ולפי"ז נמצא דהעבירה גופא היא סיבת הקניה, ולהכי מהני שאוקמה רבנן ברשותיה דאז אין העבירה סיבת הקניה אלא היא רק גרמה שרבנן יקנו לו את הגזילה.

**שי' ר"י:** הובאה בתוס' ובשאר הראשונים בסוגין, דהפלוגתא בינייהו ביאוש גרידא אם קונה או לא, והכא ודאי קונה דהוי יאוש ושינוי השם [והרשב"א הוסיף באופ"א דהוי יאוש ושינוי רשות], ורק דהוי מהב"ע מהאי טעמא ולהכי מיתלי אם קנה קודם לכן או לא.

**תוד"ה מאי טעמא. ואור"ת וכו':**בשי' ר"ת דהוי חסרון דמהב"ע, בפשוטו ודאי הוי הקדש ורק דיש חסרון בהקרבה מדין מהב"ע, וכ"כ בתור"פ ב"ק דף ס"ז ע"א. אכן ברמב"ן וברשב"א בסוגין מבואר דלא כן, דכתבו דלשי' ר"ת מעמידים את הברייתא בע"ב בהקדיש בעלי מומין שפסולין למזבח ודינם כהדיוט, ולכאו' צ"ב מ"ט הוצרכו להעמיד בבע"מ והא יש להעמיד גם בתמימין ואע"פ שקדשו מ"מ הם פסולים להקרבה מדין מהב"ע, ובע"כ דס"ל דמדין מהב"ע לא חייל הקדשם כלל, וכ"כ ר"ת בספר הישר בחלק החידושים סי' ק"כ, וצ"ב טעם הדבר.

**בא"ד, וקשה לר"י דבסמוך מסיק רבא דולדות אינם שלו רק משעת יאוש:** הרמב"ן רשב"א וריטב"א כתבו לתרץ דהא דמספק"ל לגמ' אינו על הגיזות וולדות שלאחר יאוש דזה ודאי שייך לגזלן, אלא הנידון בגמ' הוא על הגיזות וולדות שמשעת גניבה עד שעת יאוש.

**דף נ"ה ע"ב**

**ואי אמרת יאוש כדי לא קני כרת מאי עבידתיה:** דברי הגמ' צ"ב, דהא אם איירי בנודעה אזי לכו"ע אינו קרבן ואפי' למ"ד יאוש כדי קני הא התקינו רבנן שלא תהא מכפרת, ואם איירי בלא נודעה הא לכו"ע הוי קרבן ואפי' למ"ד יאוש כדי לא קני הא תיקנו רבנן שירצה, ולפמש"כ התוס' בד"ה שלא [וכ"כ האחרונים בדעת רש"י בע"א] דכל התקנה היא רק לאחר שנקרב הקרבן, א"כ י"ל דכשנודעה קודם שנקרב הוי נפקותא בין המ"ד, אבל לשי' הרשב"א שם שאוקמוה ברשותיה צ"ב.

ועי' בחי' הגר"ח פ"ה מהל' איסורי מזבח ה"ז שכתב דסוגין איירי בלא נודעה, ואע"פ שבפנים מכפרת מ"מ אין בזה שחוטי חוץ (למ"ד יאוש כדי לא קני), דכל התקנה היא שאם לא נודע בשעת זריקת הדם בפנים אוקמוה ברשותיה, אבל כששחטו בחוץ אין נפ"מ אם נודעה או לא נודעה, ובכל גווני הא אינו כלא נודעה בפנים ולא אוקמוה ברשותיה. ויעויי"ש בגר"ח שצידד מתחילה דבאמת מיירי בנודעה, אלא דלמ"ד יאוש כדי קני אף בנודעה דהקרבן פסול מדרבנן מ"מ חייבים כרת על שחיטתו בחוץ, ולא בי' שם הגר"ח טעם הדבר, ועי' בחזו"א ב"ק סי' ט"ז סקט"ז שכתב ג"כ כצד זה דלמ"ד יאוש קני אף בנודעה יש בו משום שחוטי חוץ, וביאר החזו"א בטעם הדבר דכיון דבדיעבד אם זרק הורצה להכי אית ביה משום שחוטי חוץ.

**ואי אמרת יאוש כדי לא קני כרת מאי עבידתיה:** הראשונים נחלקו בדין יאוש ושינוי רשות**,** אם הוי גםשל הגזלןאו רק של הקונה, דברמב"ן במלחמות בסוכה (ר"פ לולב הגזול) כתב דמקדיש ביאוש ושינוי רשות הוי כקרבן שאין לו בעלים, ומבואר דאין הגזלן קונה ביאוש וש"ר, אבל הריטב"א בקידושין כתב דבכל יאוש וש"ר גם הגזלן קני לה, ולפי"ז שפיר הוי קרבנו. ובחי' הרע"א בסוגי' כתב לתמוה על דברי הרמב"ן מה הק' בגמ' על עולא מהא דחייב כרת, והא שפיר י"ל דעולא איירי בגוונא דמתני' דהוי חטאת ולהכי אי"ז מכפר לבעלים, אבל הברייתא דגנב והקדיש מיירי בעולה ושלמים דשפיר הוי קרבן אף שאינו מכפר לבעלים ולהכי אית ביה שחוטי חוץ. ועי' ברע"א שם שכ' לתרץ בדוחק דהגמ' נסמכה על המקור של עולא דיליף מוהבאתם גזול דמיירי בכל הקרבנות. ועי' בקה"י ב"ק סי' ל"ח שכ' ליישב באופ"א.

**בי"ד של אחריהם אמרו הלוקח מסיקריקון נותן רביע:** יש לדון בביאור התקנת חכמים שנותן הלוקח רביע לבעלים אם הגדר הוא שכלפי הרביע לא תקנו שקנה מהסיקריקון או שהוא דין על כל הקרקע ובלא נתן הרביע כלל לא קנה הקרקע שיתן רביע. והנה בגמ' לקמן נ"ח: אמרינן לגבי הרביע הדבר תלוי בבעלים ורצה נוטל קרקע רצה נוטל מעות וקצת משמע שהגדר הוא שכלא קנה את הרביע וכן הוא להדיא בריטב"א בדף נ"ח: לענין לוקח שני עיי"ש שכ' שהנדון הוא לענין חזקה ברביע ועיי"ש שכ' להדיא שהגדר הוא שהוא כקונה הרביע עיי"ש. ועי' בנתה"מ סי' רל"ו סק"ב שכתב דאפי' נטל רביע בקרקע מ"מ אי"צ להחזיר פירות שאכל עד שעת העמדה בדין, ומשמע שאין גדר התקנה שאינו קונה כלל הרביע, אלא הוי תקנה רק שישלם לו רביע, ורק דתקנו שיכול לגבותו בקרקע.

**דף נ"ח ע"א**

**אמר רב לא שנו אלא דאמר ליה לך חזק וקני אבל בשטר קנה ושמואל אמר אף בשטר לא קנה:** בביאור החילוק לכאורה הביאור הוא דכיון שכתב שטר הוא ראיה שהתרצה [וכן הוא בראשונים בסוגיין על אחריות שכתבו דהא על זה לא הכריחו הסיקריקון], ועי' ברשב"א בסוגין שכתב דגם בתליוהו ויהיב וכתב שטר מהני, והוא כמש"נ דהוי ראיה שנתרצה. אכן עיין בתוס' בבבא בתרא מ"ח. שכ' שביאור הגמ' הוא שאם כתב שטר הוי ראיה שקיבל מעות מן הלוקח והו"ל תליוהו וזבין עיי"ש.

**דף נ"ח ע"ב**

**ת"ר לקח מן הסיקריקון ואכלה ג' שנים:** הנה אמרינן בבבא בתרא מ"א: דבלוקח שני [והיינו שקנה הקרקע וטוען המרא קמא שהמוכר גזלן] שהביא עדים שדר בה המוכר חד יומא מהני נגד טענת המרא קמא, ונחלקו הראשונים שם אם בעינן גם שיחזיק ג' שנים או שדר בה חד יומא מועיל אף בלא דר בה ג' שנים, ועיין בביאור הגר"א חו"מ סימן רל"ו שכ' דהכא מה שבעינן ג' שנים הוא כדינא דהתם דבעינן ג' שנים, ולראשונים דס"ל שלא בעינן בזה ג' שנים עיין ברשב"א בסוגיין שכתב דבלוקח מגזלן שאני.

**מחמת אנפרות:** עיין ברשב"א ב' דעות בתליהו וזבין ולא נתן שיעור כל המעות אם מהני לומר שהתרצה ועיי"ש שתלה הרשב"א דין אנפרות בזה אם איירי שלא נתן כלל מעות או שנתן מקצת עיי"ש.

**רש"י ד"ה אין בו משום סיקריקון: דגבי סיקריקון הוא דחזרו ונמנו כיון דגמר ואקני אגב אונס מיתה וכו':** משמע מרש"י שאף למשנה אחרונה יש סברא דאגב אונסיה גמר ומקני ויל"ע א"כ למה למשנה ראשונה המקח בטל הא איכא אגב אונסיה גמר ומקני.

**גידל בר רעילאי:** יש לעיין אם נתן הטסקא למלך או שנתן לבני באגא, ועיין בראשונים בסוגיין שנחלקו בזה, דעת הרטב"א היא שנתן למלך אכן דעת המאירי שנתן לבני הבאגא [וכן נראה דעת הרשב"א]. והנה בראשונים ביארו הא דאמר רב הונא הניח מעותיו על קרן הצבי [ולא מקבל בחזרה את מעותיו] כיון שמה ששלם נדון כפורע חובו של חבירו.

והנה בדין פורע חובו של חבירו לעכו"ם כתב הרמ"א בסימן קכ"ז שחייב לשלם לו מעותיו ועיין בבית שמואל שם דפליג, ולכאורה הוא תלוי בד' הראשונים כאן דהא לריטב"א שפרע החוב למלך היינו עכו"ם ובכ"ז אמרינן שהניח מעותיו על קרן הצבי ופטור מלשלם. ועי' בתוס' רא"ש בסוגין על הא דאמרי' דהבא מחמת חוב אין בו משום סיקריקון, וכתב התורא"ש דמנכה לו דמי חובו, ולכאו' צ"ב דהא הוי פורע חובו של חבירו, ומבו' מהתורא"ש דס"ל לאידך גיסא דפורע חובו של חבירו לעכו"ם חייב.

**תוס' ד"ה למיכתב דמה להם לפרוע:** לכאורה הוא תלוי בראשונים הנ"ל אם פרע החוב למלך או לבני באגא.

**דף נ"ט ע"א**

**רש"י ד"ה והא הוי פנחס:** וגדולה שהיה כהן גדול ומשמע מזה שגדולה לאו היינו עשירות ויכול להיות גם שאר מילי, ואולי י"ל עפ"י ד' הגמ' דגדלהו משל אחיו דבעינן שיהיה הכה"ג עשיר יותר מאחיו.

**תוס' ד"ה דכולהו:** יש לעיין דהא תינח זכותו ומ"מ היאך ויתר על זכות הדיינים שתחתיו [ואולי מוכח שבויתר הגדול לא יכולים אלו שתחתיו לתבוע דהא זכות זה הוא בגדול וצ"ע.]

**חרש:** עיין בשלטי הגיבורים בסוגיין שהביא מחלוקת הרמב"ם והרא"שאם חרש דסוגיין הוא אינו שומע ואינו מדבר או דאיירי גם במדבר ואינו שומע עיי"ש, ועיין בכסף משנה בפ"ב מהלכות גירושין הי"ז שהאריך בגדרי חרש.

**קופץ ונקפץ:** דעת רש"י שקופץ הוא פחות גילוי דעת מרמיזה, ועיין ברמב"ם בפירוש המשניות שכתב שקופץ הוא יותר גילוי דעת מרמיזה, דהביאור בקופץ היינו שנוטל החפץ ועיין בהשגות הראב"ד על הרי"ף שג"כ נקט כן, ועיי"ש מה שביאר לפי זה סוגיין שבגירושין בעינן פחות גילוי דעת ממכירה עיי"ש.

**משום כדי חייו:** עיין ברמב"ן שכתב דלא פלוג ומהני בכל גווני ועיי"ש שהביא דעת רב האי גאון דס"ל שמועיל רק בכדי חייו וע"ע ברשב"א שהביא דעה שלישית דנותנין לו קצת בכדי שיוכל להתלמד.

**טעותן עד כמה:** יל"ע דהא פחות משתות הוא מדין מחילה וא"כ הא קטן לאו בר מחילה ניהו [וכדאמרינן בב"מ כ"ג:] ועיין בריטב"א כאן מש"כ.

**דף נ"ט ע"ב**

**מציאת חש"ו:** התוס' לקמן ס"ד ע"ב הקשו מהא דאמרינן דקטן שנותנים לו צרור וזורקו אגוז ונוטלו קנה [אפי' מדאו'], והקשו התוס' מסוגין דבעינן לתקנה דרבנן [ולת"ק הוא רק מפני דרכי שלום], ותי' התוס' דדעת אחרת מקנה שאני [וכ"כ התוס' לעיל ל"ט ע"א]. ובש"ך חו"מ סי' רמ"ג השיג על דברי התוס', ועיי"ש בש"ך שכתב ליישב דסוגין מיירי בקטן שהוא פחות מאגוז ונוטלו צרור וזורקו.

**עני המנקף בראש הזית:** מבואר דהוי גזל רק מפני דרכי שלום, ולכאו' צ"ב דהא הוי הגבהה מכוחו וקיי"ל דסגי בהגבהה מכוחו, ועי' בתוס' ב"ק צ"ח ע"א שכתבו דכיון דהוי דרך ירידה ואי"ז דרך הגבהה לא הוי הגבהה. [ועי' או"ש פ"א ממכירה ה"ד דכל מש"כ התוס' הוא רק בהגבהה מכוחו, אבל בהגבהה בידו מהני אף שלא בדרך הגבהה, וכן הוא משמעות התוס' שם].

**גזל מפני דרכי שלום: בגדר הדין:** בגמ' לקמן דף ס"א ע"א מבואר דגריע מגזל דרבנן שאינו יוצא בדיינים, וברמב"ן בדף ס"א מבואר עוד דשרי הגזל כשאין הנגזל רואהו ואין בזה משום דרכי שלום. [ומשמע דאי"ז דין במשפטי הממון שסיבתו היא דרכי שלום אלא כל הדין הוא רק דרכי שלום].

**מנא הני מילי וכו':** במגן אברהם סימן ר"א סק"ה הקשה דאמאי בעינן לכל הני קראי, ועיין בפרי מגדים או"ח במשבצות זהב בפתיחה לסימן קל"ה שכתב דאיכא ד' נפק"מ מהיכן ילפינן: **א.** דקרא דכהנים בני לוי הוא רק לקריאת התורה משא"כ וקדשתו הוא לכל דבר שבקדושה. **ב.** דקרא דויתנה אל הכהנים בני לוי מלמד גם על הקדמת לוי לישראל משא"כ קרא דוקדשתו. **ג.** בכהן בעל מום שאינו ראוי לעבודה דאם הוא מקרא דהכהנים הוא לכל כהן, אבל קרא דוקדשתו הוא רק מטעם דאת לחם אלוקיך הוא מקריב ותלוי בעבודה עיי"ש שכ' שיש לדחות זה[[15]](#footnote-16). **ד.** להקדמת ת"ח שבפסוק דהכהנים בני לוי כתוב אחרי זה זקנים וא"כ קודם אף לת"ח, משא"כ מקרא דוקדשתו לא שייך למילף זה**.** וע"ע בקובץ שיעורים ב"ב אות רע"ז שכתב עוד נפק"מ אם הוא דין דווקא בדבר שבקדושה או גם לשאר דברים [ועיין לקמן בזה].

**רש"י ד"ה וקדשתו: כי את וכו':** צ"ב למה הוסיף רש"י את המשך הפסוק ועיין במהר"ם שיף ובמצפה איתן שכ' דרש"י לשיטתו בחומש דילפינן מקדוש יהיה לך. ושמא י"ל דכוונת רש"י למש"כ לעיל דאם ילפי' מוקדשתו תלוי בראוי לעבודה.

**ליטול מנה יפה ראשון:** צ"ע הא אמרינן שקודם לדבר שבקדושה וא"כ למה נחשב הכא לדבר שבקדושה ועיין בפרי מגדים הנ"ל שכ' דאיירי בסעודת מצוה, ובלשון רש"י בסוגין לא נראה כן, [וע"ע ברש"י על הרי"ף בסוף מועד קטן [י"ח: בדפי הרי"ף] שכ' "אם חולק עם ישראל כלום" ומשמע דלאו דווקא בסעודת מצוה] וצ"ע.

וע"ע בתוס' שפירשו דאיירי בחלוקת מעשר עני או צדקה וצ"ע דהא בזה הוא דין אחר שהוא להחיותו ודאמרינן בהוריות דף י"ג ולא יליף מקרא דוקדשתו.

וע"ע בתוס' שכ' שבחלוקת שותפות לא אמרינן וקדשתו כיון שהנותן עיניו בחלק יפה אינו רואה סימן ברכה ועיין ברא"ש שפירש הכוונה שאין להרגילו שיתן עיניו בחלק יפה, ובתוס' מו"ק כ"ח: צידדו שאף בחלוקת שותפות נותן לו ראשון דכיון שכן הוא הדין שפיר יראה סימן ברכה עיי"ש.

ועיין במפרש בנדרים ס"ב: שפירש דאיירי בכהן גדול שחולק בלחם הפנים עם אחיו הכהנים וכן פירש הנימוקי יוסף בסוף מו"ק [עיי"ש שפי' דה"ה בחלוקת שאר קרבנות] ועיי"ש בחידושי אנשי שם שהביא בשם מהר"ם שהקשה דמה שייך בזה וקדשתו דהא חולק עם שאר הכהנים ועיין במהרש"א נדרים שם שפירש דבא להקדימו אף לכהן ת"ח עיי"ש [והיינו דאף דאמרינן שת"ח ממזר קודם לכה"ג ע"ה היינו לענין כבוד אבל לענין וקדשתו שאני] וע"ע בחשק שלמה שם מש"כ.

[וע"ע בר"ן במגילה י"ד: בדפי הרי"ף שהביא המחלוקת בזה אי קרא בכל כהן או בכהן גדול והביא רש"י בסוגיין ועיי"ש שהקשה דהא קרא דוקדשתו איירי בכהן גדול ועיי"ש שכ' דמ"מ ממה שכל הכהנים צריכים לכבד הכהן גדול ילפינן לכל ישראל שצריכים לכבד הכהנים [וצ"ע הביאור בזה ואפשר לומר בזה ב' גדרים, א. דתלוי בעבודה וכיון שנכנס יותר לפני ולפנים ע"כ מקודש יותר ב. דהתורה קידשתו יותר דאסור באלמנה וליטמא לקרוביו וע"כ ילפינן נמי לשאר כהנים וצ"ע. ויל"ע לענין קדושת לוי אם שייך ללמוד מכה"ג ושמא תלוי במש"כ.][[16]](#footnote-17)

**בעיקר דין חיוב כבוד הכהן:** עיין בתוס' חולין פ"ז. [ד"ה וחייבו] שכ' שקרא דוקדשתו הוא אסמכתא בעלמא [ולכאורה הביאור בזה שהחיוב הוא רק מדרבנן ונפק"מ לכאורה בכבוד ת"ח, ואולי כוונת התוס' הוא כהר"ן במגילה שכ' לעיל שילפינן מזה לשאר כהנים וזה כוונתם אסמכתא, והפוסקים לא הבינו כן וצ"ע] אכן במגן אברהם סימן ר"א סק"ד פליג וס"ל שהוא חיוב דאורייתא והביא כן מהרמב"ם בספר המצוות מ"ע ל"ב עיי"ש. [וסברת התוס' היא לכאורה שפירשו קרא דוקדשתו בכהן גדול ולא לגבי שאר הכהנים וכן נראה דעת המפרש בנדרים וכמוש"כ לעיל] ועיין בקרבן נתנאל בסוגיין אות ש' שהביא דברי הרא"ש בחולין שכ' נמי דהוה אסמכתא ועיי"ש רצה לתלות זה בפלוגתת האמוראי בסוגיין מהיכא ילפינן.

**אם בא לחלוק כבוד לרבו או למי שגדול הימנו הרשות בידו: בענין מחילת הכהן על דין וקדשתו ובעיקר גדר דין וקדשתו-** עיין במרדכי אות ת"א שהביא תשו' הר"מ שהוכיח מדברי הגמ' דכל מה שלא יכול למחול הוא רק בקריאת התורה אבל בשאר דיני וקדשתו יכול למחול, ועיי"ש שביאר בארוכה דהא כתיב כהונתכם ומשמע שהכהונה ניתנה לו ושייך לו והוי כרב שמחל על כבודו שכבודו מחול, ועיי"ש במרדכי שהביא דין הנושא נשים בעבירה שכפינן אותו להוציא מדין וקדשתו ומשמע שאינו יכול למחול ועיי"ש שתי' דשאני דברים שהם לכבודו שיכול למחול עליהם.

והנה בהגהות מרדכי בסוגין אות תס"א הביא מעשה בכהן שיצק מים על ידי ר"ת, והקשה לו תלמיד אחד דהא הוה משתמש בכהונה, והשיב רבינו תם דאין להם קדושה בזמן הזה דקי"ל שדווקא בזמן שבגדיהם עליהם קדושתם עליהם, והקשה לו התלמיד א"כ כל דיני קדושה לא ניעבד להו ושתק ר"ת. וה"ר פטר השיב דכהן יכול למחול עיי"ש. ועיין בט"ז קכ"ח ס"ק ל"ט שהביא דעת הלבוש דמהני מחילת הכהן ועיי"ש בט"ז שפליג וס"ל שאין הגדר דמהני מחילת הכהן אלא דכיון דאינו רוצה אין זה כבוד בשבילו ועיי"ש בבאר היטיב שיישב את דעת הלבוש דהוציא כן מהמרדכי בסימן ת"א הנ"ל, [ולכאו' י"ל דנפק"מ בין אם הגדר הוא מחמת שאומר הכהן שאינו כבוד לו לבין אם נימא שהגדר הוא מדין מחילה, דנפ"מ במקום ביזוי, שאם הוא מדין מחילה מהני ואם הוא מחמת שאינו כבוד במקום ביזוי לא יהני מחילתו, ועי' בתוספתא סנהדרין פ"ד ה"א לגבי כה"ג שמבזה עצמו לרחוץ עם הציבור במרחץ].

והנה בחת"ס כתב דרבינו פטר ור"ת אינם חולקים וכוונת ר"ת דבזמן הבית אינו יכול למחול, וע"ע באוהל יצחק שהביאו מד' הרב מפוניבז' [וכן הוא בקונט' דברי הרב ח"א סימן ז' עיי"ש בכל הסימן בענין וקדשתו] שכ' דאיכא בקדושת כהן ב' דינים א. דין קדושה ככלי קודש ב. דין כבוד כהן וככבוד ת"ח ועיי"ש שביאר דעל הדין הראשון לא שייך למחול שזהו מעצם הדין כהן שבו משא"כ על כבודו יכול למחול עיי"ש.

[ואולי י"ל באופן שונה קצת הנה בקרא דויקרא כ"א פסוק ח' כ' וקידשתו כי את לחם וכו' קדוש יהיה לך ומשמע דאיכא ב' דינים א' וקדשתו ב' קדוש יהיה לך, ועיי"ש ברש"י שכ' על קרא דוקדשתו את הדין של הנושא נשים בעבירה ועל קדוש יהיה לך את שאר דיני כבוד, וכן נראה בתרגום יהונתן שם שכ' ותקדשיניה לכהנא וכו' [והיינו קרא דוקדשתו] קדיש יהי לך ולא תפסיניה [והיינו לא תבזה אותו] ומשמע דאיכא דין דוקדשתו דהיינו לנהוג את קדושת הכהונה שעליו ובזה לא שייך מחילה. ב' דין קדוש יהיה לך שהוא דין התלוי בכבודו ובזה שייך מחילה].

ועיי"ש במרדכי שה"ר פטר הוכיח שיכול למחול ממה דאמרינן בקידושין כ"א: דע"ע כהן אינו נרצע כיון דבעינן ושב אל משפחתו ולא בעל מום, ומבואר דשפיר יכול להשתעבד בו, ועיין במשנה למלך פ"ג מעבדים הלכה ג' מש"כ בזה, ועיין במנחת חינוך רס"ט אות ד' דאיצטריך קרא לכהן שקנה כהן [עיין בזה בביאור הלכה סוף סימן קכ"ח אי איכא בכהן לכהן וקידשתו] (והנה יש לדון בראית ה"ר פטר, די"ל ראיתו בתרי אנפין א. ממה שנמכר ומחל על כבודו דאף שהוא חייב ממון מ"מ אי"צ לימכר. ב. אפ"ל דראיתו רק ממה שנרצע שעל זה הא אינו חייב אבל מעצם המכירה אין להוכיח.[[17]](#footnote-18)

**נתפרדה החבילה: בענין כבוד לוי:** עיין ברש"י מה שהביא ב' דעות בגדר נתפרדה החבילה, והנה בטור סימן ר"א הביא פלוגתת הראשונים אם יש ענין להקדים לוי לישראל לברכת המזון [ויעויי"ש במגן אברהם שתלה בזה הגירסא בפיוט נודה לשמך אם גורסים ברשות הכהנים הלויים או והלויים], ובדרישה שם תמה מסוגיין דאמרינן דאם אין כהן נתפרדה החבילה ומשמע שאין דין כבוד לוי בפני עצמו, ועיי"ש בדרישה שכתב ליישב דהכא שאני דהוא בבית הכנסת וכדמחלקינן בסוגיין. [וצ"ע דהא בסוגיין אמרינן שבקריאת התורה הוא סיבה לכבוד ולא להיפוך וצ"ע].

ובמגן אברהם שם כתב להוכיח ממתני דשלהי הוריות דלוי קודם לישראל בצדקה, ועיין במרומי שדה בסוגיין שכ' לחלק דהתם אינו מדין כבוד אלא מדין הצלה, שמי שיש בו צורך מקדימין אותו ולוי חשיב יותר צורך דמהרה יבנה המקדש וכן מוכח דאיכא התם קרא מיוחד על זה, [וע"ע בדברי הרב הנ"ל אות ג' בזה]. ובתוס' בסוגין כתבו דדין כבוד כהן נפ"מ גם להקדמתו בצדקה ולכאו' הוא דלא כנצי"ב דהתם הוי דין הצלה. [ועיי"ש במרומי שדה שכתב דהקראי בסוגיין אתו למימר שיש דין כבוד ללוי בסמוך לכהן, וזהו דלא כהפמ"ג שהובא לעיל שד"ז תלוי בדרשות בסוגיין].

ובטעם הדבר שכשאין כהן בטל כבוד הלוי (כמבואר בסוגין) עיין בחתם סופר שביאר שכבודו של לוי הוא כמשרת לכהן ולהכי הוא תלוי בכהן, ועיי"ש שכ' באופ"א שכבודו של לוי הוא כמשה וע"כ ת"ח קודם.

**אלא אמרי ממזרת או נתינה נסיב ופסליה לזרעיה:** האחרונים דנו אם יש קדושת כהונה לכהן ממזר [עי' ט"ז אהע"ז סי' ז' סק"ד ובח"מ שם], ולכאו' מסוגי' מוכח דלכהן ממזר אין קדושת כהונה, דהא אמרינן שאין לו אף קדושת לויה, ועי' בדבר אברהם ח"ב סי' כ"ג שכתב לדחות דהסוגיא מיירי רק לענין הקדמת לוי בקריאת ס"ת אבל שפיר יש לו קדושת לויה, ולכאו' ה"ה לקדושת כהונה.

והנה בטעם הא דממזר כהן אינו כהן, לכאו' הביאור הוא שכשם שיצא מקדושת ישראל ה"ה יצא מקדושת כהונה ולויה, אכן ברשב"א ח"א סי' אלף ר"א כתב באופ"א דכיון שאמו נעשית זונה בביאת האיסור בנה פגום לכהונה, ובקוה"ע סי' מ"ד סק"ב הק' על דברי הרשב"א מסוגין, דלכאו' הא תינח בכהן שיש בו פסול זונה א"ש הא דהולד פגום אבל בלוי שאין בו פסול זונה א"כ היאך פקעה קדושתו ע"י ממזרותו. ועיי"ש בקוה"ע שכתב דלפי שי' הרשב"א יש לבאר בסוגין דהפסול הוא מצד "לו הלך אחר פסולו" שהולד מתייחס אחר הפסול, והביא שם הקוה"ע דנפ"מ בין הביאורים בכהן הבא על אחותו שאין כאן פסול אלא עבירה בלבד. (וע"ע בחי' הגרש"ר יבמות סי' י"א בארוכה בדברי הרשב"א).

והנה בבכורות דף מ"ז ע"א איתא דלויה שנתעברה מעכו"ם בנה פטור מפדה"ב ומיקרי לוי פסול, ומבואר דשייך לוי פסול וצ"ע מסוגי' דלוי ממזר אין לו קדושת לוי, ועי' בדב"א שם שיישב לפי שיטתו שכל הנידון בסוגי' הוא רק לגבי הקדמת הלוי בקריאה"ת, ולפמש"כ הקוה"ע הנ"ל לבאר דכל הנידון בסוגין הוא מדין לו הלך אחר פסולו, א"כ י"ל בפשיטות דהא הך דינא ליכא בעכו"ם הבא על בת ישראל.

**סוף סוף לוי מי קא הוי:** מבואר מדברי הגמ' דכהן שנתחלל אינו אפי' לוי, וכן הוכיח המנ"ח בסוף מצוה שצ"ה ובקוב"ש כתובות אות ע', (ועי' בחי' הגר"ח פט"ו מאיסוב ה"ט מה שביאר בזה).

**רש"י ד"ה הא קא חזו ליה. להאי כהן ראשון דסליק למנין שבעה:** בהגהות מים חיים לפר"ח הקשה מ"ט הוצרך רש"י לפרש דקא חזו דסליק למנין שבעה ולא פירש דקא חזו דהשני אינו חוזר וקורא מתחילת הפרשה, [ואי הכי לא היה צריך רש"י לפרש קודם לכן דהיושבים היינו עד שיגלל הס"ת, והו"ל לפרש דהיושבין היינו עד תחילת קריאת השני], והוכיח מזה הפר"ח דאף אם אינו עולה למנין שבעה מ"מ אי"צ לקרוא הענין מתחילה.

**דף ס' ע"א**

**ס"ת שחסר בו יריעה אחת:** עיין בתוס' מגילה דף ט. שהוכיחו מסוגיין דדווקא כשחסר בו יריעה אחת אין קורין בו אבל כשיש בו טעות אחת אין הס"ת פסול וכשר לקרות בו, [וצ"ב הסברא לחלק בין אות ליריעה ומה השיעור בזה]. והרשב"א בסוגין פליג וס"ל שאף בטעות אות אחת פסול ומה שנקטו בגמ' בחסר יריעה עיין ברשב"א בסוגיין שביאר דהיינו למיעוטי חומש [שבחומש כשר לקרות בו] ודרך הש"ס לקרב הענינים זה לזה. ובביאור הגר"א או"ח סי' קמ"ג ס"ד הביא שברא"ש בהלכות קטנות בהלכות ס"ת סימן ט"ז כתב ליישב באופ"א דהא דאמרינן יריעה היינו לחדש שאף בכתובה היריעה אלא שלא חיברה כהלכתה לס"ת נמי פסול אבל ודאי שאפי' טעות באות אחת פוסלת. ועיין ברשב"א בסוגיין שהביא שיטה שלישית מדעת רבותיו [והוא דעת הרמב"ן במגילה י"ז.] דס"ל שבאמצע הס"ת נפסל אף באות אחת ומה דאמרינן דדווקא יריעה הוא בתחילת או בסוף הס"ת וברשב"א תמה בסברתו עיי"ש.

**אין קורין בו:** יל"ד אם אפשר לקרות בו בתורת חומש וברש"י נראה שהוא חסרון בכל הס"ת כיון שקורין לו ס"ת ופסול, וצ"ב. וברשב"א כתב שהפסול הוא דווקא בחומש שחסר בו אבל בשאר הס"ת כשר והוסיף הרשב"א דאף אם אסור לקרות בחומשין היינו מפני כבוד ציבור שלא יראה ציבור עני, אבל ס"ת שחסר בו יריעה ליכא להך טעמא, עיי"ש.

**מפני כבוד ציבור:** עי' בגליון הש"ס ובגליון מהרש"א שהביאו כו"כ אופנים של כבוד ציבור, והנה הב"י באו"ח סי' נ"ג לגבי ש"ץ שלא נתמלא זקנו דאין ממנין אותו מפני כבוד הציבור, וכתב הב"י דאם הציבור מוחלין על כבודם שרי, ובט"ז שם סק"ב השיג דכבוד הציבור הוא כבוד שמים ואין הציבור יכולין למחול, ועיי"ש בט"ז שהוכיח מסוגין דאמרינן דהטעם לאיסור קריאה בחומשין הוא מפני כבוד ציבור והפוסקים לא הביאו טעם זה ואי נימא דהציבור יכולין למחול הא יש בזה נפ"מ, עיי"ש.

**אין קורין בחומשין בביהכ"נ מפני כבוד ציבור:** נחלקו הראשונים אם יש לחומשים דין קדושת ס"ת [והיינו אם שייך לכתוב חומשים ויהיה להם קדושת ס"ת], דדעת הרשב"א בתשו' [ח"א קמ"ד] ס"ל שיש בחומשים קדושת ס"ת, אבל הרמב"ם בפ"ז מהלכות ס"ת הלכה י"ד ס"ל דאין בחומשין קדושת ס"ת [ועיין בריטב"א בסוגיין שכ' דאיירי בחומשין שעשאם כתיקון ס"ת ונראה דס"ל כהרשב"א]. ובב"ח יו"ד רפ"ג הקשה על דעת הרמב"ם מסוגיין דמבואר שפסול חומשין הוא רק משום כבוד ציבור, ולהרמב"ם הרי אינם כלל ס"ת, ועיין בחידושי הגרש"ר בבא בתרא סימן י"ג שהביא דברי הכסף משנה שם שכ' שמקור דברי הרמב"ם מסוגיין, ועיי"ש בגרש"ר שביאר שנחלקו הראשונים בביאור החסרון דכבוד ציבור, דהרשב"א בסוגין כתב דהחסרון הוא שלא יראה ציבור עני, וא"כ מוכח שיש קדושת ס"ת בחומשין, אבל הכס"מ פירש בדעת הרמב"ם דהחסרון בכבוד ציבור הוא מה"ט גופא שקורין בחומש שאין בו קדושת ס"ת, [וס"ל לרמב"ם שרק מחמת דין כבוד ציבור צריך לקרות בקדושת ס"ת].

**האי ספרא דאפטרתא אסור למיקריא ביה בשבת מ"ט לפי שלא ניתן ליכתב:** בריטב"א בסוגיין ובתוס' שבת קט"ו. כתבו שהאיסור הוא משום שדברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם בע"פ, ולפי"ז אינו דין מיוחד בשבת אלא כיון שהיו רגילין לקרות ההפטרות בשבת ע"כ נקטי' בשבת. ובמהר"ץ חיות ביאר דכיון שאסור לכתוב הפטרות הו"ל שטרי הדיוטות וע"כ אסור לקרות בשבת [וכן מוכח לשי' התוס' בתמורה דף י"ד ע"ב שהאיסור לקרוא בע"פ הוא רק בתורה ולא בנ"ך, ובע"כ דהאיסור קריאה בסוגי' הוא מצד דיני שבת].

**לפי שלא ניתן ליכתב:** התוס' הרי"ד בסוגין ביאר שצריכים לכתוב כל הנביאים בספר אחד, אכן בתוס' ב"ב י"ג: ס"ל שהדין הוא לכתוב כל נביא בפ"ע וכמנהגינו.

**בדעת רב יוסף:** דלא ס"ל דשרי משום עת לעשות לד', בפשוטו לא פליג על עיקר הדין דעת לעשות אלא דס"ל דאינו צורך כ"כ, וכן כתב החזון איש או"ח סימן ס' סק"א, אכן מדברי הבית יוסף יו"ד סימן רפ"ג נראה דס"ל שרב יוסף פליג על עיקר הדין ויובאו דבריו להלן, ועיין במהרש"א שבת קט"ו. שהקשה על דברי התוס' בב"ק ג: שכ' דרב יוסף קרא בע"פ אע"פ שהיה סומא משום עת לעשות לד', ותמה מסוגיין דרב יוסף פליג אהאי דינא ומשמע דס"ל דרב יוסף פליג על עיקר הדין דהא הצורך בסוגי' והצורך בסומא הוו ב' צרכים. ועיין בחזון איש דדינא דעת לעשות הוא מתני' בברכות נ"ד. ומה שייך לחלוק על זה, ומה"ט הוכיח החזו"א דלא נחלקו בעצם הדין אלא רק אם הכא הוי צורך, וצ"ע לדברי הב"י והמהרש"א.

**מהו לכתוב מגילה לתינוק:** יל"ע אם האיסור הוא בכתיבה, דכיון דתורה חתומה ניתנה א"כ צורת הכתיבה היא רק כולה ובל"ז אין היתר לכותבה, או דהאיסור הוא בלימוד מתוך המגילה, דכיון שאי"ז כתוב כהלכתו הרי זה לומד בע"פ ודברים שבכתב אי אתה רשאי לאומרם בע"פ. ועי' בסה"ז אהל יצחק מהגר"ר גרוזובסקי שחקר בזה, ועיי"ש מש"כ להוכיח ויל"ד בדבריו, [והנה בדרשות חת"ס ח"ב עמ' ת' ע"ב הקשה על הגמ' בסוגין דמוכיחין לדין עת לעשות מהילני המלכה שעשתה טבלת זהב לפרשת סוטה, והק' החת"ס דלכאו' נימא דכיון דאישתרי לכתוב פרשת סוטה לצורך מחיקתה אישתרי נמי שלא לצורך. ואי נימא דהאיסור הוא בלימוד י"ל בפשיטות דהא בפרשת סוטה של השקאת סוטה לא היו לומדין בה אלא מיד היו מוחקין אותה במים].

**מהו לכתוב מגילה לתינוק:** בגמ' מבואר ב' סברות להתיר הא' משום תורה מגילה ניתנה, והשני משום דכיון דלא אפשר כתבינן, ובחזו"א סימן ס' סקי"א צידד מתחילה דאיכא נפקותא בין הטעמים דאי הוא משום מגילה ניתנה בעינן ספר ודיו [דהא הוה ספר], ואי משום דלא אפשר שרי אף בלא ספר ודיו. ועיי"ש שחזר בו דא"כמה פשטו מהילני המלכה שכתבה פרשת סוטה, והא התם אי"ז בספר ודיו אלא בטבלא של זהב, ובע"כ שהוא מטעם עת לעשות לה', ומה ההוכחה לצד דמגילה ניתנה, ועיי"ש בחזו"א שהסיק מה"ט דגם להצד דמגילה ניתנה אי"צ ספר ודיו.

**איתיביה אף היא עשתה טבלא של זהב:** עיין בחזו"א או"ח סימן ס' ס"ק י"א שהקשה דהא ודאי שרי לכתוב משום עת לעשות לה', וכל הנידון בגמ' הוא אם מגילה לתינוק הוא צורך, וא"כ מה הראיה מהילני דהתם הוי צורך אחר. ועיי"ש שנראה מדבריו שיישב שהראיה היא רק להצד דמגילה ניתנה, אכן צ"ע דאכתי אולי ההיתר בהילני הוא מחמת עת לעשות וצ"ע. ולהב"י יו"ד סי' רפ"ג (שיובא להלן) שהנידון הוא בעצם דין עת לעשות ניחא.

**באל"ף בי"ת:** ברש"י כתב דהיינו בראשי תיבות ועיין בריטב"א שפי' שעשה האותיות מפוזרות וע"ע במהרש"א בח"א שכ' שלא היו האותיות מחוברות בתיבות אלא כאותיות בפ"ע.

**בסירוגין:** רש"י פירש תחילת המקרא בתיבה שלימה ולבסוף בר"ת. ודעת הרמב"ם פ"ז מס"ת הלכה י" שהיו כותבין רק ג' תיבות בשורה [ועי' במאירי בסוגין דבפחות מג' תיבות לא הוה כתיבה של כתבי הקודש].

**כתנאי:** בביאור פלוגתת התנאים: הרי"ף בסוגיין פסק שכותבין מגילה לתינוק להתלמד בה והקשו הראשונים הא זה דעת רבי יהודה ומאי טעמא לא פסק הרי"ף כת"ק וברא"ש יישב בב' דרכים: א. דפליגי אם תורה חתומה ניתנה או מגילה ניתנה והרי"ף פסק שמגילה ניתנה [כר' יוחנן] וע"כ גם מותר לכתוב. ועיין בחזון איש שהקשה דא"כ אמאי לא אמרינן על המחלוקת דמגילה ניתנה כתנאי [ואפשר דכיון דאי"ז מוכרח ע"כ ל"א כתנאי]. ב. [וכ"כ הר"ן] שהרי"ף פסק כן לדורו שאיכא בזה עת לעשות. ובבית יוסף סימן רפ"ג כ' דרך שלישית שהרי"ף ס"ל כרב יוסף דפליג על עת לעשות וע"כ גם פסק כרבי יהודה וחזינן שדעת הבית יוסף היא שהנידון הוא בעיקר הדין דעת לעשות, וכמוש"כ לעיל, ודלא כביאור החזו"א.

**דף ס' ע"ב**

**רוב תורה בכתב ומיעוט על פה:** ברש"י ביאר המחלוקת דמ"ד בכתב ס"ל שרוב התורה תלויה במדרש שבכתב ועיין בפרי מגדים בריש פתיחה כוללת שהביא מהבאר שבע [וכן הביא בגרע"א בגלהש"ס] שכ' לבאר דפליגי אם יש לדבר הנלמד מי"ג מידות דין תורה שבכתב או לאו. ועיי"ש בפמ"ג שכתב כמה נפק"מ בזה [כגון אם יש לזה דין תורה שבע"פ לענין איסור כתיבה].

**דברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם בעל פה:** **בטעם האיסור:** בריטב"א בסוגיין כתב שהוא משום שבתורה שבכתב יש חסרות ויתירות וא"א לעמוד עליהם בעל פה. אכן עיין בבית יוסף או"ח סימן מ"ט שהביא דעת הירושלמי שהאיסור הוא רק בקורא מתוך הספר שלא יאמרו שהס"ת חסר[[18]](#footnote-19). וע"ע בתשובת הרדב"ז ח"ד סימן קל"ה [אלף ר"ח] שכ' הטעם כיון שניתנה בכתב צריך שינהוג בה ויקרא בכתב כעין נתינתה. [וע"ע במהרש"א בחידושי אגדות שכתב לבאר באופ"א כיון שהשכחה מצויה בדבר שבע"פ].

והנה מצינו בראשונים שכ' חילוקי דינים בהאי דינא שדברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם בע"פ ומתוכם יש לעמוד בגדר האיסור:

**א.** בטור א"ח סימן מ"ט הקשה היאך קורין פרשת התמיד וכיו"ב בע"פ הא הוה דברים שבכתב, ותי' בשם דודו ה"ר חיים שבדבר השגור בפי כל רשאי לאמרם בעל פה [וכ"כ המרדכי בסוגיין סימן ת"ז]. והביאור בזה כ' בפרישה שם שס"ל כטעם הריטב"א וכיון דהוי דבר ששגור בפי הכל לא שייך בזה הטעות של חסירות ויתירות. [וע"ע במשנה ברורה ס"ק ג' שכ' שבעינן שיהיה שגור בפי הכל ולא רק בפיו ויל"ד לפי זה הא כיון ששגור בפיו לא שייך הטעות, וי"ל].

**ב.** בתוס' ישנים יומא ע. הקשו היאך אומרים הלל בע"פ וכן מלכיות זכרונות ושופרות הא הוה דברים שבכתב, ותי' התוס' ישנים שבכל דבר שהוא תפילה ושבח אין איסור דברים שבכתב והיינו שהאיסור הוא בלימוד תורה ולא בדרך תפילה [ועיין בפרישה סימן מ"ט שכ' דגם הטור ל"פ בזה אלא הקשה מפר' התמיד הוא דרך לימוד וע"כ לא הקשה מקראי דהשם נפשינו בחיים.[[19]](#footnote-20)]

וע"ע בתוס' ישנים ביומא שם שכ' שבמוספין שרי כיון שאינו מגיד אלא עבודת היום [וצ"ע על הפרישה שכ' בהערה דהא אמרי' במוספין ככתוב בתורתך].

והנה לד' הריטב"א בעינן לחילוק שכיון שאומר דרך תפילה אין איסור כיון שאינו דרך לימוד. אכן להירושלמי שהוא משום ס"ת חסר זה ודאי ל"ש בתפילות, וכ"כ הבית יוסף שם משם האבודרהם.

**ג.** ברש"י בספר האורה [ונד' במוסף רש"י מהדורת וגשל] כ' שכל דבר שהוא דרך מצוה ומצוותו בכך שרי ובפשוטו הביאור כיון שאינו דרך לימוד, אכן עיין בבית יוסף סימן מ"ט שהביא בשם רבינו יונה בברכות שביאר שכל דבר שהותר לצורך מצוותו לאמרו בע"פ הותר אף שלא לצורך מצוותו וכגון פרשת קריאת שמע. [ובפשוטו הביאור דכיון שחל היתר בפרשה דהוה כמגילה שאין בה את דיני הס"ת][[20]](#footnote-21).

**ד.** בטור הנ"ל הביא בשם הרא"ש לתרץ מה שאומרים פרשת התמיד שכל האיסור הוא רק במוציא את הרבים ידי חובתן, וכ"כ התוס' בתמורה דף י"ד: ד"ה דברים שבכתב בתי' הב'. וכן נקטו בביאור הגר"א והט"ז בסימן מ"ט, וצ"ע הביאור בחילוק זה.

והאחרונים ביארו בזה שכל האיסור הוא רק בלימוד תורה ברבים וכשבא ללמד התורה אז בעי לדקדק וכדו' אבל בלומד לעצמו בזה אין את האיסור. [וע"ע ברש"י ב"מ צ"ב. ד"ה מגילת סתרים שמשמע שאף קודם ההיתר של עת לעשות היו כותבין אלא שהיו מצניעים עיי"ש], ועי' בתו"י ביומא שהביא את הדין דדברי שבח שרי לאמרם, והיינו דכל האיסור הוא רק בדרך לימוד, ובע"כ שהאיסור הוא בלימוד תורה ברבים, ואכתי צ"ע בזה.

וע"ע בגמ' תענית כ"ח. לענין קריאת אנשי מעמד דאקשינן וכי יחיד יכול לקרות דברי תורה ע"פ בציבור, ובמגן אברהם ובביאור הגר"א בסימן מ"ט הוכיחו מזה כד' הרא"ש שהאיסור הוא רק בבא להוציא, אכן עיין בפרי מגדים בא"א שם שדחה דהכוונה היא דוכי יחיד קורא בע"פ במקום קריאת התורה שהיא בציבור.

**ה.** ובדרכי משה סימן מ"ט הביא מהגהות אלפס שהובא בשלטי הגיבורים מגילה (י"ד ע"א מדפי הרי"ף) שכ' שהאיסור הוא דווקא ביחיד אבל ציבור האומרים ביחד שרי. וע"ע בפרי מגדים הנ"ל שכתב להוכיח כן מהגמ' בתענית הנ"ל ודחה כנ"ל, עיי"ש מש"כ. וצ"ב גדר האיסור של דברים שבכתב לפי זה וצ"ע.

**ו.** ועיין עוד בבית יוסף בסימן מ"ט שהביא בשם הכל בו שהאיסור הוא דווקא כשאומר בניגון הטעמים, וגם בזה צ"ב הגדר. [ואולי רק בכה"ג מיחשיב כמו שניתנה].

**ז.** עיין בתוס' תמורה י"ד. ד"ה דברים שבכתב בתי' הראשון שכ' שכל האיסור הוא דווקא בחומש אבל בנ"ך ליכא להאי איסורא, וביארו התוס' בטעם הדבר דהא אכתי לא היו הנ"ך כשנאמר האיסור בקרא דכתוב לך וכו'. והנה התוס' בב"ק ג' ע"א פליגי וס"ל דגם בנ"ך איכא להאיסור, ועי' בחי' הגרי"ז בתמורה שם שכתב לתרץ את קו' התוס' בתמורה, עפ"מ שכתב לדון שם אם האיסור דדשב"כ א"א רשאי לאמרם בע"פ הוא איסור נפרד מדין הכתיבה, או שהוא דין אחד דהתורה ניתנה לאמרה בכתב, ובזה גופא נכלל האיסורדרק לכתיבה ניתן ולא לאמרו בע"פ, ולהכי כשניתנו הנ"ך להכתב ממילא אית ביה להאיסור.

**ח.** וע"ע בתוס' ישנים ביומא ע. שהוא דין למצוה מן המובחר ולא לעכב.

**דברים שבע"פ אי אתה רשאי לאומרם בכתב:** ברש"י בב"מ דף צ"ב ע"א והרמב"ם בהקדמתו ליד החזקה הביאו דגם קודם ההיתר דעת לעשות היה שרי לכתוב לעצמו ברמזים, ויעוי' בסה"ז אהל יצחק מש"כ הגרי"ד סולוביציק לבאר בזה דגדר האיסור דברים שבע"פ אי אתה רשאי לאומרם בכתב הוא רק ללמד מתוך הכתב, אבל אם מלמד בע"פ ורק כותב רמזים לעצמו לזיכרון שרי עיי"ש.

**אלא משום חשדא:** צ"ב דהא במתני' אמרינן הטעם שהוא מפני דרכי שלום ועיין במאירי מש"כ ומשמעות דבריו שגם חשדא היא מחמת דרכי שלום עיי"ש.

**משום חשדא: בביאור החשד:** דעת רש"י שהחשד שמטלטלים בלא עירוב ודעת התוס' שהחשד הוא שיאמרו שגנבו את העירוב, ובמשנה ברורה סימן שס"ו סק"ז כ' נפק"מ ביניהם אם מתו בעלי הבית דהחשד שמטלטלים בלא עירוב שייך גם בכה"ג, אבל חשד שגנבו ליכא דכולם יודעים שהטעם משום שמתו.

והרמב"ם בפירוש המשניות כ' שהטעם שאין משנין הוא כיון שיש להם הנאה, כיון שבית שמערבין בו אינו צריך ליתן פת. ובפרי מגדים או"ח קנ"ג באשל אברהם סק"מ כ' דאף דבגמ' אמרינן משום חשדא מ"מ תרתי בעינן הנאה וחשדא, ועיי"ש בפרי מגדים שהקשה לפי זה במאי דאמרינן בגמ' דבשיפורא נמי איכא חזקה דמה הנאה יש בזה, ועיי"ש שכ' שאם הוא כפי' השני ברש"י שהוא שופר של מעות ההנאה היא שיש להם ליתן הצדקה לקרוביהן [וס"ל שאינו רק איסוף המעות אלא גם חלוקתן].

והנה במה דבעינן בגמ' לטעמא דחשדא צ"ע, שהרי הדין הוא שיש חזקת שררה [כגון בגזבר שכ' בתוס' יומא י"ג ע"א שיש לו חזקת שררה] וכן איכא דין חזקה במצוות שמי שהוחזק במצוה אין נוטלין אותה מידו [וכגון מי שהוחזק לגלול ס"ת, כמבו' בשו"ע או"ח קנ"ג סעיף כ"ב], וא"כ מאי טעמא הוצרכו הכא לטעם דחשדא וצ"ע.

ועיין היטיב בשו"ע חו"מ סימן קמ"ט סעיף ל"א, ובאו"ח סימן קנ"ג סעיף ט"ז וסעיף כ"ב, ובביאור הגר"א שם, שנראה באמת שהם שני ענינים נפרדים א. חזקת שררה ומצוה וכהנך דלעיל ובזה המקור הוא הגמ' ביומא י"ג ובזה לא בעינן לטעם דחשד [ולכאורה הוא כמוחזק ותובע את שלו]. ב. בדבר שאינו מצוה גמורה וכהך דסוגיין או מי שהוחזק שיש ביהכ"נ בביתו דבזה אין לחזקת מצוה ובזה בעינן לטעם דחשד, [וה"ה דאינו שררה, וצ"ע אי נימא דשיפורא הוא לחלק המעות וכמוש"כ הפרי מגדים הנ"ל א"כ הוה שררה ויהיה בזה חזקה וצ"ע.][[21]](#footnote-22)

**כל דאלים גבר:** הרא"ש בריש בבא מציעא ביאר טעם הדין דכל דאלים משום שמי שהדין עמו קרוב להביא ראיות, ועוד דהוא משום שסמכו רבנן שמי שהדין עמו מוסר נפשו להעמיד את שלו בידו יותר ממה שהאחר מוסר נפשו לגזול, ועוד יאמר זה מה בצע שאמסור את נפשי והיום או למחר יביא ראיה ויוציאנה מידי. ולכאו' זה שייך דווקא בספק של טוען ונטען אבל בספיקא דדינא לא שייך טעם זה, וצ"ע מסוגיין דאמרינן כדא"ג אף דהוה ספיקא דדינא ופלו' דרבוותן, וכן הקשו הלבוש בעיר שושן בסוף סימן קל"ט והט"ז שם.

ולכאורה צ"ל דהכא הוה דין אחר דכדא"ג, דהנה דנו האחרונים בגדר כדא"ג אם הוא גדר שבי"ד מסתלקים מהכרעה וממילא כדא"ג או שהוא גדר של פסק[[22]](#footnote-23), וכל דברי הרא"ש הם לבאר במקום שהוא פסק [וע"כ לא שייך לתפוס הימנו אחר התפיסה] אבל הכא הוא סילוק [דבודאי יכול למחר המפסיד ליטול מהמים ראשון].

ובתרומת הדשן סימן שי"ב הביא תשו' מור"ם דל"א כדא"ג בתיקו, והקשה עליו מסוגיין, וכ' באופ"א לחלק בין תיקו לספיקא דדינא, ובאופן אחר כ' דהכא לא שייך למימר יחלוקו וע"כ הוה כדא"ג [וע"ע בסמ"ע קל"ט סק"י ובש"ך שם שנחלקו מה הטעם ל"ש למימר יחלוקו], ובאופן שלישי כ' דהכא הוא תקנה מיוחדת של כדא"ג ולכאורה הביאור כמוש"כ דהכא הוה דין כדא"ג אחר.

ועיין בתפארת יעקב בסוגיין שכ' דהכא לא הוה כלל דין כדא"ג, אלא שלא תיקנו הכא התקנה דדרכי שלום וממילא הוא כקודם התקנה דהוה כדא"ג, ודבריו צ"ע מהפוסקים הנ"ל שס"ל דהכא הוה דין דכדא"ג.

**דף ס"א ע"א**

**רש"י ד"ה כו"ע לא פליגי:** **דכיון דיש להם תוך קנה לו כליו:** ומשמע מד' רש"י שכלי שאין לו תוך לא קנה, ועיין במחנה אפרים הל' קנין חצר סימן י"א שהסתפק בזה ועיי"ש שרצה להוכיח מסוגיין דלא קנה אכן הסיק המחנ"א שקנה ודחה את הראיה מסוגיין דהכא איירי בקנין בע"ח ולהכי לא קנה, [ולכאורה ביאור דבריו דאין זה משתמר כיון דיכולים לילך]. וע"ע בגרש"ר בב"מ אות קע"ד שכ' באופן אחר.

**רש"י ד"ה להוציאו בדיינים:** **ומיהו לרבי יוסי גזל מעליא לא הוה ליפסל לעדות:** הרש"ש הקשה דהא מבואר בסנהדרין כ"ה שבגזל דדבריהם נפסל לעדות לאחר הכרזה, ועיי"ש שיישב שכוונת רש"י שאינו נפסל בלא הכרזה, וע"ע במצפה איתן שיישב דנפק"מ לעדות אשה שהכשירו פסולים מדבריהם.

**תוס' ד"ה ליקט: ולא אחז בהן להפילם:** בביאור ד' התוס', עיין במחנה אפרים הל' משיכה סימן ד' שביאר שכיון שאחיזתו היה להפילם א"כ לא נתכוון לזכות, והוא כמש"כ הרשב"א בסוגיין שהחידוש הוא כיון שלא התכוון לזכות. והנה בקנין יד היכא שלא נתכוון לזכות כ' התוס' בב"ב נ"ד. דלא מהני וא"כ צ"ע אמאי הכא הוה גזל גמור מדבריהם הרי לא התכוון לזכות. [ולכאו' זה כוונת הגרע"א בגלהש"ס]. וע"ש במחנה אפרים שיישב דהכא שאני כיון שמתעסק בזכיה משא"כ במקום שאינו עוסק בזכיה כלל. ועיין עוד במשנה למלך פי"ז מגזילה הלכה ח' שביאר ד' התוס' דהקמ"ל בגמ' הוא דאע"ג שמשליך מ"מ מכוון לזכות ונמצא דאיכא כוונה בזכיה].[[23]](#footnote-24)

**החשודה על השביעית:** הרשב"א והריטב"א ותורי"ד בסוגין כתבו להוכיח מלשון המשנה "החשודה" דסתם עמי הארצות אינם חשודין על השביעית, ועי' ברשב"א ותורי"ד שהוסיפו לדקדק מהא דבסיפא לא תנן החשודה אלא אשת ע"ה סתם, וכנ"ל דהא התם לא מיירי בשביעית. אכן בריטב"א הביא שי"א שכל ע"ה הוי חשוד על השביעית וכן היא שי' רש"י בחולין ו' ע"א, וצ"ב לדבריהם ממתני', ועי' בתורת זרעים שביעית פ"ה מ"ט שכתב ליישב דעת רש"י דהא אף שחשודין על השביעית אינו אלא ספק, ובתוס' כתבו דבמקום ספק אי"צ לדרכי שלום ואף בל"ז תלינן לקולא ולהכי העמידו התוס' במקום ודאי, ולפי"ז י"ל דמהאי טעמא נקטו במתני' חשודה דבל"ז אי"ז ודאי. [והרשב"א דהק' אזיל לשי' דפליג על התוס' וס"ל דגם בספק בעי' לטעמא דדרכי שלום].

**לפי שאין מחזיקין ידי עוברי עבירה:** בהא דלא תני הכא לפני עור אלא "אין מחזיקין", כתב החת"ס לבאר דלפני עור היינו רק היכא דבלא סיועו לא היתה נעשית העבירה, והכא גם בלא סיועיה היתה נעשית העבירה ובזה הוי דין בפ"ע דאין מחזיקין ידי עוברי עבירה. ובמקור הך דינא הביא החת"ס מהרמב"ם בפיה"מ פ"ו מתרומות מ"ג דיליף לה מאל תשת ידך עם רשע, ומשמע דהוי דין דאו'. אכן בתוס' בשבת ג' ע"א כתב דהאיסור לסייע ידי עוברי עבירה הוא מדרבנן [ועיי"ש שחילק כחילוק החת"ס בין מסייע ללפני עור].

והנה מה שהתירו לבור ולטחון פירש"י דהיינו לסייע בידי עוברי עבירה, והתירו מפני דרכי שלום. ומבואר בגמ' דהיינו טעמא דהקילו בסיפא [לרבא] כיון דהוא רק דרבנן משא"כ ברישא דהוי דאו', ויל"ע דלשי' תוס' הנ"ל דהאיסור לסייע הוא רק מדרבנן הא בלא"ה הוי איסור רק מדרבנן, וצ"ל דרק בסיוע לאיסור דרבנן הקילו ועי'.

**רש"י ד"ה לא תבור. בשעת העבירה:** מבואר ברש"י דאפי' שהתירו לסייע מפני דרכי שלום מ"מ בשעת העבירה לא התירו לסייע. ועי' בשו"ת שרידי אש ח"ב יו"ד סי' ט' שהוכיח מדברי רש"י דעכ"פ בדין מסייע יש חילוק בין קודם שעת העבירה לשעת העבירה, ועי' בב"ח או"ח סי' קס"ז ובמשיב דבר סי' ל"ב, [ומעין סב' זו אשכחן בכל לפנ"ע דשרי קודם שהגיע זמן האיסור וכגון למכור קודם השביעית, עי' תורת זרעים שביעית פ"ה מ"ה, אכן הכא מפני דרכי שלום התירו גם אחר שהגיע זמן האיסור ומ"מ לא התירו בשעת העבירה עצמה].

**תוד"ה משאלת. וקשה לר"ת דתיפו"ל דהוה שרי משום דאיכא למיתלי בתבואה של היתר:** בדין זה דכשאפשר לתלות בהיתר שרי, הק' המשנה ראשונה בשביעית פ"ה מ"ו דהא הוי ספק לפנ"ע, ועיי"ש שכ' דבשלמא להרמב"ם דסד"א לחומרא רק מדרבנן י"ל דהכא לא החמירו, אבל להרשב"א דסד"א לחומרא מדאו' א"כ היכי תלינן בשל היתר והא הוי ספק לפנ"ע, [והנה אי נימא דהכא מיירי רק בסיוע וכמש"כ החת"ס במתני', א"כ לשי' התוס' בשבת דסיוע הוא רק מדרבנן י"ל דהקילו במקום תליה]. ועיי"ש שכתב ליישב דנתינת מכשול הוי רק באופן דזה מכשול ודאי ולא בספק, וכ"כ בריטב"א בע"ז ס"ג ע"א דאין לפני עור במקום ספק. [ועי' בחזו"א שביעית סי' י"ב סק"ט שכתב דכיון שאם לא נשאיל לו עוברין על לא תשנא ועוד כמה לאוין שאין איסורם קל מאיסור זה, להכי הקילו חכמים בספק זה].

**בא"ד. ואור"ת דהכא בידוע שאין לה אלא פירות שביעית:** הרשב"א פליג וס"ל דגם במקום ספק בעינן לטעמא דדרכי שלום דאי לאו דרכי שלום לא הוי ליה לעיולי נפשיה לספיקא, אבל במכירה כיון דאיכא למיתלי התירו לו לצורך עצמו.

**דף ס"ב ע"א**

**התם נמי מוריא ואמרה מדישיה אכיל:** עי' בחת"ס שהביא מהרש"א בחולין דף ו' ע"א שהק' דהא אי"ז הוראת היתר אלא כך הוא הדין דפועל אוכל בדבר שנגמרה מלאכתו לחלה, ותי' המהרש"א דסתמא איירי גם בדבר שנגמרה מלאכתו למעשר שאין הפועל אוכל, ועי' בפנ"י לעיל ס"א ע"ב ד"ה אי הכי מש"כ בזה. [ובעיקר הקו' יל"ד דאם איירי כאן רק במסייע מעצמו שאינו פועל שנשכר לפעולה אם הוא גם אוכל].

**השתא אחזוקי מזקינן שואלין בשלומם מיבעיא:** לכאו' צ"ב דהא האיסור לשאול בשלומם הוא מחמת שמטיל עליהם שם שמים ומאי שיאטיה לאחזוקי מחזקינן, ועי' ברש"ש שכתב דאחזוקי הוא ג"כ בשם שמים וכמו שאמר בועז לקוצרים ה' עמכם.

**רב חסדא מקדים ויהיב להו שלמא:** הר"ן כתב לפרש דהיינו בכדי שלא ישאלו לו לשלום ויוצרך לכפול לו שלום, ועי' במהר"ם שיף שהק' מהגמ' בברכות י"ז. דריב"ז נשתבח שמעולם לא הקדימו אדם בשלום ואפי' נכרי, ולכאו' מה הרבותא והא הו"ל לנהוג כך מעיה"ד בכדי שלא יצטרך לכפול לו שלום, ועי' בט"ז יו"ד סי' קמ"ח סק"ו שכתב לתרץ דהתם מיירי אפי' בנכרי שאינו מכירו שלא היה צד שישאל בשלומו ויצטרך לכפול לו שלום, ובאופ"א כתב לתרץ דריב"ז מיירי גם בשאר לשונות ברכה משא"כ הכא מיירי רק בלשון שלום שהוא שמו של הקב"ה. ובמהר"ם שיף כתב לבאר דברי הגמ' באופ"א דרב חסדא מיירי באופן שהיו כמה נכרים והקדים ויהב להו שלום אחד בכדי שלא יוצרך לתת שלום לכאו"א, אבל כשנצרך לומר או להשיב אין נפ"מ בינייהו, ולהכי נשתבח ריב"ז שהקדים שלום אפי' לעכו"ם. [ועי' בשו"ת באר שבע סי' נ"ט שהאריך בזה].

**תוד"ה שלמא. וצ"ע שלא יהא בזה גונב דעת הבריות:** עי' בט"ז יו"ד סי' ק"כ סקי"א דכל מה שנסתפקו התוס' דיהא גונב דעת הבריות היינו רק כשעי"ז מחזיק לו טובה והוי כגוזל עכו"ם, אבל כשגורם עי"ז רק הפקעת הלוואתו שרי. [ומשמע שאין איסור בעצם הגניבת דעת אלא רק בתוצאותיה]. ועי' בהגהות יעב"ץ והגהות מלא הרועים שכתבו דאין גונב דעת הבריות בדבר שמשתמע לשני פנים, והביאו כן מהזוה"ק במעשה דיעקב ועשיו.

**אסור לאדם שיטעום כלום עד שיתן מאכל לבהמתו:** בסוגין הגירסא שאסור לטעום, אולם בסוגי' הגמ' בברכות מ' ע"א הגירסא היא דאסור לאכול ומשמע שלטעום מותר, ועי' בט"ז או"ח סי' קס"ז סק"ז דכתב כן להלכה דמותר לטעום מכח הסוגי' בברכות הנ"ל, ועי' בדברות משה גיטין סי' י' ענף ב' שכ' דאין פלוג' בין הסוגיות והתם איירי מעיקר הדין משא"כ הכא איירי למידת חסידות.

1. ויש להגדיר שחיובם הוא לשלם את הנכסים שירשו ולא שיש להם שיעבוד לשלם חוב אביהם דא"כ גם בלא ירשו כלום יתחייבו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומבואר ברשב"א שהדין אין נפרעין מן הערב תחילה הוא דין של סמיכות דעת שכך היתה התחייבותו ולא דין בגדר חיובו שגדר חיוב ערב הוא לשלם חוב הלוה וזה רק כשאין לו ועל כן מהני בזה סמיכות דעת. [וכן לכאורה מבואר מהראשונים לעיל מ"ט: שלחיוב קבלן מהני אמירה ולא בעינן נשא ונתן ביד.

   אכן לפי זה צ"ע מה דאמרינן בבכורות מ"ח. הסברא של אין נפרעין מן הערב תחילה לענין גביה מנכסים משועבדים שהשתעבדו לפדיון הבן והתם הוא שיעבוד שחל ממילא ומנלן שגדר הערבות היא באופן זה שהוא אחר הלוה נימא שהוא גם במקום הלוה וצ"ע. [שהיה מקום לומר שמה שאין גובין מן הערב תחילה הוא דין בעצם שיעבודו ולפי"ז ניחא התם אכן ברשב"א מבואר לא כן וכמוש"כ]. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש לעיין בגדר חיוב אחריות על שבח ופירות דהא השבח כלל אינו בעולם ולא רק שאינו קצוב אלא שעדיין לא נהיה כלל כזה חיוב ויש לעיין בגדר חיוב זה [ובחיוב הבנות שעדיין לא נולדו יש לומר שכלל אינו חיוב לבנות אלא חיוב לאם לזון בנותיה והיא הבעל דין על חיוב זה ומ"מ הא יש לעיין דהא עדיין לא נולדו ומה גדר החיוב בזה]. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומבואר שהחסרון של התחייבות בדבר שאינו קצוב אינו חסרון בחלות שלא יכול לחול כזה חיוב אלא דין בסמיכות דעת וכאסמכתא שכיון שאינו קצוב לא מחייב עצמו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובביאור הסברא דלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, עיין בברכת שמואל בבא מציעא סימן ד' שביאר, דס"ל להר"י מיגאש, דשבועה היא גדר תשלומין [ולא גדר דנאמנות הטענה]. ועל כן, מיגו לא חשיב תשלומין. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולכאורה אינו גדר דלאפטורי אלא שכלל אינו חייב וכמוש"כ בהערה הקודמת דבמקום חיוב שבועה לא יהני נאמנות. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה מדברי הרמב"ן נראה, שהחסרון של קדמה הודאה לתביעה, הוא אינו מחמת שהוא משיב אבידה, דא"כ הוא כקושיא הקודמת שיש לו הפה שאסר. אלא, ס"ל שהוא דין בשבועת מודה במקצת, שיהיה קדמה הודאה לתביעה. ובביאור דין זה, עיין בברכת שמואל בבא מציעא סימן ד' סק"א שביאר, שבלא קדמה הודאה לתביעה חסר בדררא שהוא חייב, וגרע ממשיב אבידה. אכן, בביאור הגר"א סימן פ"ח ס"ק נ"ט מוכח, דס"ל שחסרון קדמה הודאה לתביעה, הוא מחמת דהו"ל משיב אבידה. וא"כ הוא כקושיא ב' שהפה שאסר יפטור אותו משבועה. והנה כבר כ' דלכאורה לרש"י והבעל המאור זה גופא השו"ט בסוגיין, וא"כ מיושב נמי קושיא זו]. ויעוין בקצות החושן סימן ע"ה ס"ק ב' שנקט שחסרון קדמה הודאה לתביעה שייך גם בהעדאת עדים [דהיינו כופר הכל ועדים מעידים שחייב מחצה וכר' חייא קמייתא בב"מ ג.]. ולכאורה כל זה שייך רק אם הוא חסרון בפני עצמו וכמבואר ברמב"ן. אכן, אם הוי חסרון של משיב אבידה שהיה יכול לשתוק, זה לא שייך בהעדאת עדים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולכאורה לדעת תוס' הוא רק בתרומה דלא שייך זכין וכדלעיל אכן בתורי"ד בסוגיין נראה דעתו ששייך זכין בתרומה [לענין שותפין] ומ"מ ביאר הגדר דהפקר בי"ד הפקר וצ"ע למה נזקק לזה וצ"ע. [ואפשר שס"ל דלא מהני זכין בתרומה ומה שמועיל בשותפין הוא גדר דשליחות דידע דניחא ליה ס"ל דהוא מדין שליחות אכן בקטנים לא שייך זה כיון דליכא בשליחות וע"כ בעי להפקר בי"ד הפקר. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיין עוד במש"כ הגרא"מ שך באהל יצחק שאין הגדר שהפקירו כל נכס אלא שנתנו להם כח כהפקר בי"ד עיי"ש. ואולי זה ביאור הרשב"א דידם כיד יתומים והוא מדין זה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכן מבואר ברמב"ם פי"א מנחלות הלכה ה' שהוא דין בכל המורישים. [↑](#footnote-ref-11)
11. והחידוש בזה דלכאורה קלב"מ הוא שלא מחייבים שני חיובים על מעשה אחד ובתנאי החיוב חיוב הממון אינו על המעשה המחייב מיתה. [ואולי אם נימא שגדר קלב"מ הוא שאינו מתייחס כלל לעושה [וכלשון הריטב"א במכות ב: כעשאו אחר] ניחא אכן לכאורה גם גדר זה הוא מכח הדין לא לחייב שני חיובים על מעשה אחד והריטב"א רק נתן גדר בזה וצ"ע.

    ואולי יש לבאר כן גם בתוס' כאן שס"ל שהקלב"מ הוא כלא ניסך הוא אלא אחר והיינו שהמעשה כלל לא מתייחס אליו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובקהילות יעקב בבא קמא סוף סימן מ' בהשמטות רצה להכיח מכאן דלא כדברי הנתיבות שס"ל שבדבר השוה ממון רק לבעלים אין לו תביעת ממון, דהא הכא שוה רק לבעלים. (ויש לדון דהא הטוה"נ המבוארת בערכין כ"ח הוי ראוי להימכר וכוונת רש"י כאן רק לטוה"נ). ויש לחלק שדבר זה של טה"נ להביא קרבן הוא דבר השוה לכל העולם והשימוש בו הוא רק לבעלים אבל הציור דהנתיבות הוא בדבר שכלל אינו שוויות לעולם וע"כ יפטר. [↑](#footnote-ref-13)
13. [ולענין כל חיוב לצי"ש אם מועיל תפיסה: עיין בש"ך ריש סימן כ"ח שהביא תשו' הריב"ש שלא מועיל והאחרונים דנו אם רש"י בב"מ הנ"ל פליג ועיין במחנה אפרים ריבית ט"ו ובקצוה"ח כ"ח א'. אכן יש שחילקו בין קלב"מ לשאר חיובים [ויסוד הדבר הוא היש"ש בב"ק פ"ו שהובא בקצות ריש סימן כ"ח] שבקלב"מ יש חיוב ממון אבל בית דין לא דנים, ובשאר חיוב ממון הגדר הוא שאינו חיוב ממון [והגר"ח חילק כן בן מיתה וממון למלקות וממון]. וע"ע במאירי בריש הכונס בסוגיא דפטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים מש"כ ובקצוה"ח הנ"ל לענין עבדינן החומרא]. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובביאור הגדר שעל ידי אמירת העדים הוה אינה חוזרת הוכיח הגר"ח בסטנסיל [מהגמ' ביבמות קי"ח: לענין זכין בגט] דלא בעינן שתדע בשעת הגירושין אלא שתדע שגירשה אכן בט"ז כתב שבעינן שיאמרו לה באותו מעמד של הגירושין וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובעיקר הענין אם יש וקדשתו בכהן בעל מום עיין במגן אברהם סימן רפ"ב ס"ק ו' שכ' דבקטן ליכא ומטעם דאינו עובד ונראה דה"ה בבעל מום וע"ע בתורת כהנים ריש פרשת אמור שילפי' דה"ה לבעל מום וצ"ל דבע"מ שאני שראוי לעבודה אלא שפסול משא"כ קטן וכן הא אמרינן בזבחים צ"ט. שחולק בקדשים [ושמא זה גדר קדושתו] וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ומ"מ בעיקר הדבר שכ' הר"ן שקרא איירי בכהן גדול צ"ע הא קרא הוא בכהן הדיוט וכמו שהעיר הגליון בעין משפט שם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. וע"ע ברמב"ן בריש משפטים שהביא מהמכילתא שממעט חיוב מזונות דאדון מאלמנה לכה"ג, ובחמדת ישראל הוכיח מכאן דמהני מחילה לעבודה ועיין דברי הרב הנ"ל שדחה דאיירי בנעשה כה"ג לאחר שנמכר ויל"ד לפמש"כ שכל הנדון על רציעתו. [↑](#footnote-ref-18)
18. ועיין עוד בתשובת הרדב"ז ח"ד סימן קל"ה [אלף ר"ח] והובא במגן אברהם סימן מ"ט שכ' שלא משמע דס"ל לבבלי טעם הירושלמי. [↑](#footnote-ref-19)
19. וצ"ע קושית הטור מקרי"ש ומוכח דס"ל דקריאת שמע הוה דרך לימוד.

    וע"ש עוד בפרישה שביאר דמה שהקשה הטור שפסוק ד' ימלוך לעולם ועד הנאמר בברכות קרי"ש הוא כיון שאומרים ואמרו כולם ומשמע שמכוין לפסוק וא"כ בעינן מתוך הכתב, (ומשמע מהפרישה דאין הנידון תלוי באומר דרך לימוד או לא, אלא אם מכוין לומר הפסוק או רק דברי שבח, עיי"ש היטיב בדבריו). [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיין עוד בחתם סופר שהקשה שלפי ד' הרבינו יונה א"כ מה הראיה ממגילת סוטה הא הותר לכותב ע"י הכהן וא"כ רשאי לכותה כמגילה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. וע"ע ברדב"ז ח"ד סימן פ"ה שנראה מדבריו שגם בחזקת מצוה בעינן לטעם דחשדא. אכן להמבואר י"ל דהתם הוא בהדלקת הנר דאין זה מצוה גמורה וע"כ הוא כסוגיין דבעינן לטעם דחשדא. [↑](#footnote-ref-22)
22. [ובגרע"א בתשו' קל"ו מוכח שהוא גדר של תפוס ולכאורה הביאור שאחר התפיסה דנים אותו כתפוס]. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובעיקר הנדון אם מהני בלא כוונה עיין בקצוה"ח סימן רס"ח ק"ב שתלה בזה הנדון אם יד משום חצר [שקונה שלא מדעתו] או משום הגבהה, וע"ע באמרי בינה קנינים סימן ג' שכ' דאף אם הוא מטעם חצר מ"מ לא זכה בלא כוונה עיי"ש מה שבי' בזה. [↑](#footnote-ref-24)