סימן ע_ - טענת מחילה
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

אור ליום ד' ה' אייר תשס"ט

א] הא דמחילה הויא טענה גרועה ואינו נאמן בה אלא במיגו, מצינו כן בשו"ע ורמ"א בג' דוכתי, חדא הוא בד' הרמ"א סימן ע' ס"א, דרק היכא שנאמן בטענת פירעון נאמן בטענת מחילה.

ב', בד' הרמ"א סימן ע"ח ס"א דבתוך זמנו אינו יכול לומר מחלת לי.

ג', בד' המחבר סימן ע"ה ס"ז, ואפי' ב' מעידים שהלוהו ואינם יודעים שפרעו, נאמן בשבועת היסת לומר יש לי בידך כנגדן או מחלת לי, עכ"ל, ומש"כ ואינם יודעים שפרעו, מתפרש שאינם יודעים על הפירעון, שאם הם יודעים שלא פרעו אינו נאמן לומר מחלת לי', וכן פירש בביאור הגר"א שם, ז"ל, ואינן יודעין כו', דבטענות אלו אינן נאמנים אלא במגו דפרעתי וכמ"ש בסי' ע"ח, דאל"כ אמאי אמרו בריש ב"ב הקובע זמן כו' ליהמניה במגו כו' וכמ"ש שם, עכ"ל.

ב] אמנם שמעתי להעיר בזה ממש"כ בשו"ת הרא"ש כלל י' סימן ב', ז"ל, עוד שאל בענין השבועה וכו', ופייסה שתתיר לו השבועה ונתפייסה והתירה לו שלא בפני עדים, עתה טוענת שלא התירה לו מעולם, והוא אמר שהתירה לו, איזה מהם נאמן. תשובה וכו' נאמן ראובן לומר מרצונה אני יוצא, שאמרה שמרצונה הוא שאצא כ"ז שארצה, ופטרתני משבועה, כי דברים הללו בינו ליוצרו, כי כבר נשבע שלא יצא כי אם ברצונה, כי אם תטעון אתה עובר על שבועתך אינה נאמנת לפסלו, כי הוא אומר שפטרה אותו מן השבועה, דלא עדיף ממה שהיה חייב לה ממון והוא אומר שפטרה אותו מן הממון הי' חייב לה שבועה, והכא ל"ש לחייבו שבועה שהרי כבר נשבע שלא יצא כי אם ברשותה והוא אומר שפטרה אותו, ואם הוא משקר הרי הוא עובר על שבועתו שאין שבועה חלה על שבועה, עכ"ל.

והנה ממש"כ הרא"ש בתו"ד דלא עדיף ממה שהי' חייב לה ממון והוא אומר שפטרה מן הממון דהי' חייב לה שבועה, מבו' דה"ה נאמן בטענה זו שטוען שמחלה לו בלא מיגו דפרעתי, דאם אינו נאמן אלא במיגו דפרעתי, א"כ מה הביא מזה הרא"ש לנידון דילי' דה"נ נאמן הוא לומר שפטרה אותו מן השבועה, וצ"ע בד' האחרונים שלא הביאו לד' הרא"ש אלו.

ועיקר ד' הרא"ש בתשו' זו הובאו בפוסקים סימן פ"ז סל"ד, ועיי"ש ברמ"א שכתב דמה שנאמן לומר שמחל לו, הוא במיגו שהי' יכול לכפור, ולפ"ז ניחא, אך הפוסקים שם תמהו ע"ז דאין נ' כן מד' הרא"ש, עי' ט"ז שם.

אמנם נ' דאין ללמוד כן מד' הרא"ש, דהנה אם נבא לדון בעיקר דינא דהרא"ש דנאמן לומר שפטרה אותו משבועתו, ותיקשי דמ"ש מטענת מחילה דאינו נאמן אלא במיגו, עי' תומים סו"ס פ"ז שעמד ע"ז, עיי"ש מש"כ, נ' די"ל בזה, דכל הא דאינו נאמן בטענת מחילה, הוא רק משום דה"ה מחויב בודאי, ול"מ לפטור עצמו בטענת מחילה שהיא טענה גרועה, אך כאשר אומר שפטרה אותו משבועתו, הרי לאו היינו שהיא מבטלת חיוב השבועה, שזה אינו בידה כלל, אלא היינו דעיקר השבועה היתה שלא יצא כ"א ברצונה, ואם פטרתו מן השבועה, ואמרה שמרצונה הוא שיצא כ"ז שירצה, נמצא דאינו עובר על השבועה כלל, דכל השבועה היא שלא יצא בלא רצונה, אך אם פטרתו וה"ז ברצונה, ושרי לו לצאת, וע"כ בזה מהניא אף טענה גרועה.

גם י"ל, דכל הא דמחילה הויא טענה גרועה, הוא משום דאין דרך למחול על חוב שחייב לו, אך שפיר דרך להתרצות שיצא, שהרי מעיקרא הי' השבועה שלא יצא כ"א ברצונה, והרי דיתכן שתתרצה בכך, וא"כ כל שאומר שנתרצתה בכך שיצא לעולם, אי"ז טענה גרועה.

ולפ"ז נ', דגם מש"כ הרא"ש לדמותו לגוונא שהי' חייב לה ממון והוא אומר שפטרה אותו מן הממון, אין כונתו שנתחייב לה ממון בודאי, והוא אומר שמחלה לו על הממון, אלא כונתו דומיא דגוונא דידי', שנתחייב לה ממון אם יצא שלא ברצונה, דומיא דנידון דידי' שנשבע לה שלא יצא שלא ברצונה, והוא אומר שפטרה אותו ונתרצתה שיצא כ"ז שירצה, וממילא דכשיוצא אינה מתחייב לה כלל ממון, וזהו מש"כ הרא"ש שפטרה אותו מן הממון, ולא כתב שמחלה לו על הממון, וע"כ בזה ה"ה נאמן בלא מיגו, וכמש"נ.