_דין ביטול ברוב ובס
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / שישים

חולין צח: דין ביטול ברוב ובס'

**א. ביטול בשישים היכא דל"ש ביטול ברוב-**

קי"ל דכל איסורין שבתורה בטלים בס', ויש לדון היכא שיש ס' היתר באופן שלא שייך דין ביטול ברוב [כגון מין במינו לדעת ר"י, או בדבר המעורב מתחילת ברייתו שלדעת המרדכי לא מהני ביה ביטול ברוב] אם מהני שישים.

והטעם שלא יועיל ביטול בשישים יש לדון בזה משתי פנים:

א. יש לדון דאף היכא דאיכא דין ביטול בס' מ"מ בעי נמי ביטול ברוב, שהרי ביטול בס' אין יסודו דין ביטול ורק שמסלק את הטעם, אבל מ"מ י"ל דעצם הבליעה והצו"ר צריכה ביטול ברוב כדי שלא תאסור את כל התערובת, וכ"נ בחמד"ש-יג ועויו"ט-סב וש"א.

והנה יש לדון ע"ז משתי פנים, חדא דנידון זה תלוי בפשטות בחקירת רעק"א למ"ד טכע"ק לא"ד אי בעי ביטול ברוב על הצו"ר, או שלא אסרה תורה צו"ר אלא בתערובת, ובזה תלי נמי נידון הנ"ל, דאי נימא דלא אסרה תורה צו"ר בתערובת א"כ ה"נ למ"ד טכע"ק דאורייתא אבל איכא שישים ולית ביה טעם הרי אי"צ ביטול ברוב על הצו"ר.

[מיהו עיין במקו"א מש"כ לדון בשיטת הר"ן שיתכן דאף אם למ"ד טכע"ק לא"ד אי"צ ביטול על הצו"ר, מ"מ למ"ד טכע"ק דאורייתא אחר שישים בעי ביטול על הצו"ר].

ועוד יש לפרש דאף אי נימא שיש איסור על הצו"ר ובעינן ביטול על הצו"ר, מ"מ ע"י שישים בטל גם הצו"ר, דדין שישים אינו רק הכ"ת לסלק הטעם רק הוא דין ביטול מחודש שהאיסור בטל בעוצם מיעוטו, וזה מועיל גם ביחס לאיסור הצו"ר.

ב. יש לדון עוד אף אם נאמר דסגי בביטול בס' בלא דין ביטול ברוב, מ"מ י"ל דבכל האופנים שאין דין ביטול ברוב ה"נ ל"ש בו דין ביטול בס'.

וביאור הדברים עפמש"כ הגר"ח פי"ג הל' תרומות דהנה בפשטות דין ביטול בס' לאו מתורת ביטול הוא כלל רק שבמציאות לית ביה טעם הנרגש בההיתר ובכה"ג ל"ש כלל החפצא של טכע"ק.

אבל הגר"ח נקט שאינו כן ואף בס' וודאי יש בו טעם, ואף שאין הטעם נרגש בהאיסור מ"מ חפצא של טעם וודאי איכא, והוכיח כן דהגע עצמך הרי שעירב ס"א מינים שונים הרי וודאי יהיה איזה טעם מכולן יחד, א"כ ה"נ כששישים מטעם אחד ורק אחד מס"א מטעם אחר מ"מ הרי אותו טעם משפיע מקצת.

ומכח זה מסיק הגר"ח דוודאי יש החפצא של טעם אף בס', אלא דמ"מ מהני ס' מתורת ביטול והיינו שהטעם מתבטל ואינו חשוב כנגד שאר הטעמים.

ועפי"ז כתב דבמין במינו לר"י דליכא ביטול ה"נ ל"ש היתר של ס', דעיקר דין ס' עצמו יסודו הוא מטעם ביטול, ובמין במינו לר"י לא שייך זה כלל.

[וצ"ע לד' הגר"ח דא"כ אף במין במינו ניבעי ס' שהרי הוא טועם את הטעם במציאות אף שאינו מרגישו באופן מיוחד, וכנראה הביאור דבמין במינו הרי עצם הבליעה בטלה ברוב וממילא גם הטכע"ק אינו אוסר שהרי הוא טעם מן ההיתר, וכש"כ במקו"א].

ויש לחקור אם ד' הגר"ח אמורים רק כלפי טכע"ק או גם דין טעמו וממשו הוא בטעם שאינו נרגש די"ל דטעם שאינו נרגש אינו מחשיב את האיסור קיים בתערובת, וצריך בדיקה בזה, ולע"ע לא מצאתי ראיה ברורה.

**ב. מחלוקת הנוב"י ומל"מ-**

קי"ל חולין סט. ושו"ע סי' יד דאבר המדולדל חלבו אסור, וכתב הב"ח דמ"מ אם יש שישים בשאר אברים כנגד אבר זה יש להתיר את החלב כדין ביטול בשישים, שאותו מעט חלב שנוצר מכח אבר זה מתבטל בשאר החלב ומין במינו בטל בשישים מדרבנן.

אבל בט"ז יד-ז וש"ך סקי"ב כתבו לאסור את החלב, שא"א לשער כפי גודל האברים דשמא אבר אחד קטן מתגדל בו חלב הרבה.

אלא שהש"ך תמה ע"ז דמ"מ יש להתיר דהוי כנשפך וספק שישים דבמין במינו דרבנן קי"ל לקולא, וע"כ צ"ל דהוי ספק איסור תורה שאם אין בו שישים אסור מדאורייתא.

ובמל"מ פ"א מהל' משכב ומושב הי"ד כתב טעם אחר לאסור, דבאמת לא מהני אף שישים בשאר אברים משום דחלב אבר זה הוי דבר המעורב מתחילת ברייתו ולא בטיל[[1]](#footnote-2).

ויסוד זה הביא מד' המרדכי ביבמות בשם רבינו משולם גבי יבמה שרקקה שאין הדם מבטל את הרוק וכן גבי שכ"ז של זב שאין הזרע מבטל הצחצוחי זיבה כיון שמעורבים מתחילת ברייתם[[2]](#footnote-3).

ועל דעת ש"א תמה המל"מ בממ"נ, אם ס"ל כדעת רבינו משולם דדבר המעורב מתחילת ברייתו אינו בטל א"כ ל"ש בזה ביטול כלל אף בשישים, ואם נקטו הנך פוסקים שלא כדעת רבינו משולם ואף דמעורב מתחילת ברייתו שייך ביטול ברוב, א"כ כיון דהוי מין במינו יהיה מותר אף בספק ס', ולמה חשיב ספק דאורייתא והרי מדינא בטל ברובא ורק מדרבנן בעי ס' א"כ אם יש ספק שרי ולמה כתבו הפוסקים דבספק אסור?

וכתב בנובי"ת יו"ד-נד ליישב דלעולם מודו הנך פוסקים דדבר המעורב מתחילת ברייתו אינו בטל ברוב ולכך בספק אם יש שישים הרי חשיב ספק דאורייתא לחומרא, שהרי כל שלא בטל ברוב יש איסור אף במין במינו מכח הצו"ר ובעי ביטול ברוב.

אבל ע"י שיש ביטול בס' מותר אף בכה"ג שאין בו ביטול ברוב, דביטול בשישים אי"צ כלל ביטול ברוב שהרי שישים לאו מתורת רוב הוא שהרי מין בשא"מ דאית ביה טעם לא בטיל ברוב ומ"מ מהני שישים [וכנראה לא ס"ל להנוב"י לפרש שהוא משום פסיקת הטעם לחוד, ועיין לקמן].

[אלא שתמה על הש"ך דכיון שהוא סובר שבכה"ג שמעורב מתחילת ברייתו בטל ברוב כש"כ בסקי"ב א"כ היאך כתב שאם הוא ספק אם יש ס' הוי ספק דאורייתא ולחומרא הרי מדאורייתא בטל ברוב, עיי"ש].

ודעת המל"מ מתבאר דוודאי אף אחר שישים בעי נמי ביטול ברוב.

והנה מבואר לנו בנוב"י כמה חידושים:

א. נקט שצריך ביטול ברוב אף במין במינו בלא ממשות [ודלא כהט"ז קב-י], ויל"פ טעמו או מכח הצו"ר או מכח טכע"ק.

ולכך היכא דדבר המעורב מתחילת ברייתו לא בטיל הרי אף במין במינו איכא איסור תורה.

ב. אף אם צריך ביטול ברוב מ"מ ע"י שישים מתבטל גם בלא ביטול ברוב, דדין ביטול בשישים אינו רק הכ"ת לסלק את הטעם אלא דין חדש שהכל בטל בעוצם מיעוטו.

ג. ביטול בשישים עצמו אינו תלוי בגדרי ביטול ברוב, ואף בדבר המעורב מתחילת ברייתו נמי שייך זה, ודלא כהגר"ח בזה.

ודעת המל"מ נראה שאף אחר שישים צריך ביטול ברוב על הצו"ר ול"מ בזה שישים כלל, ולכך כל שמעורב מתחילת ברייתו לא מהני.

א"נ כש"כ הגר"ח, ואף אם ביטול בשישים הוא דין חדש של ביטול מ"מ הוא תלוי בגדרי ביטול ברוב וכל שאין ביטול ברוב ה"נ אינו יכול להתבטל בשישים.

**ג. סברת הנוב"י תליא במחלוקת הראשונים בביטול בשישים-**

ובפשטות עיקר ד' הנוב"י תליא בשיטות הראשונים, דלשיטת רו"ר שעיקר דין ס' הוא כדי שלא יהיה בו טעם א"כ וודאי בעי נמי ביטול ברוב וכמו למ"ד טכע"ק לא"ד הרי דעת הרבה אחרונים דבעי ביטול ברוב א"כ ה"נ בס'.

אבל לדעת רש"י דיסוד דין ביטול בס' הוא משום שהוא בטל בעוצם מיעוטו ולא משום שאינו נותן טעם שהרי ס' אינו משפיע על הטעם רק הוא דין שיעור שנתנה תורה שכל שיכול לתת טעם בבשר בלפת אסור ואם אינו יכול לתת טעם בבשר בלפת אין בו איסור, א"כ י"ל דתו אי"צ כלל ביטול ברוב שהרי הוא בטל בעוצם מיעוטו.

ודעת הנוב"י בעכצ"ל דס"ל כדעת רש"י והר"מ דעיקר דין שישים הוא שבטל בעוצם מיעוטו, ושו"ר כן בשו"ת נפש חיה יו"ד-יח שעמד בזה, וכתב דתלי בפלוגתת רש"י ושא"ר דלשיטת רש"י שאף אחר שישים איכא טעם ומ"מ בטל ע"כ הוא דין חדש של ביטול בעוצם מיעוטו כש"כ הנוב"י.

אבל באמת ד' הנוב"י תמוהים טובא, שהרי נחלקו ר"י ורבנן גבי מין במינו אי בטל ברוב, ועיקר מחלוקתם הוא בהלכות ביטול ברוב, וצ"ע דהא לר"י גם באלף לא בטיל ולמה לא יתבטל בשישים?

ומוכח מזה חד מתרי, או דכל ביטול בשישים צריך ג"כ ביטול ברוב על הבליעה עצמה מתורת צו"ר, וזה תלי בר"י ורבנן, ודלא כהנוב"י, וכ"כ בחוו"ד קה-ב להוכיח שהצו"ר בעי ביטול ברוב מהא דתלי בר"י ורבנן, וע"ע בחמד"ש-יג.

או דאף דין שישים עצמו תלוי בגדרי ביטול ברוב כעין ד' הגר"ח, וכיון דלר"י מין במינו אינם סותרים זל"ז ל"ש בזה ביטול ברוב ה"נ ל"ש בזה ביטול בשישים [וזה דחיה לראיית החוו"ד].

מיהו במקו"א הבאנו מד' הרשב"א צח: דמבואר להדיא שלא כד' הגר"ח שכתב דע"כ לא חייל דינא דר"י בטעם לחוד דאחר שישים ליכא טעם, ומזה הוכיח דדינא דר"י חייל בהצו"ר ולא בטעם עצמו, והוא דלא כהגר"ח.

וכ"ז שלא כדברי הנוב"י, וכבר תמהו בזה כל האחרונים, ועיין שו"ת או"ש עמ' פג וביד אפרים סי' יד וחי' רש"ה ב-ס וש"א.

[וקצת סייעתא לד' הנוב"י מד' הרמב"ן צח:, דהנה אמרו בברייתא דזרו"ב הוא היתר הבא מכלל איסור, ופי' אביי שיש בה היתר מיוחד לר"י דמין במינו אינו בטל מ"מ הכא התירה תורה, ומקשינן ליגמר מיניה לעלמא דמין במינו בטל, ומשני דגלי רחמנא גבי דם הפר ודם השעיר דמין במינו לא בטיל.

וברמב"ן הק' למה לא נקיים שני הילפותות, ונימא שבשישים לעולם הוא בטל כהא דזרו"ב, ורק ברוב של חד בתרי אינו בטל כמבואר בדם הפר והשעיר, ודאי ילפינן מדם הפר שאינו בטל ברוב א"א ללמוד מזרו"ב שבטל בשישים שהרי לקולא לא ילפינן מיניה דחידוש הוא כמבואר בסוגיין.

ומשמע ברמב"ן שיש מקום לומר גבי מין במינו לר"י דאינו בטל ברוב ומ"מ בשישים יתבטל, ומשמע מזה כדרכו של הנוב"י דדין ביטול בשישים הוא דין מחודש של ביטול בעוצם מיעוטו ואף מה שאינו בטל ברוב מ"מ יכול להתבטל בשישים, וכבר עמד בזה בברו"ט שער התערובות (ג:), אבל אינו מוכרח כ"כ די"ל דס"ד שיהיה איזה גדר מחודש מגזיה"כ].

ואולי גם להנוב"י דין ביטול בשישים הוי כעין ביטול ע"ד הגר"ח, אבל מ"מ יש חילוק ביניהם, דדין שישים יסודו במה שמצ"ע אין המיעוט חשוב בתערובת שאינו משפיע כ"כ, ולא משום סתירה להרוב רק מצ"ע אין לו חשיבות, משא"כ דין ביטול ברוב יסודו הוא בסתירה שביניהם.

ולפי"ז י"ל קצת שכל ד' הנוב"י הוא רק לענין דבר המעורב מתחילת ברייתו שכל דינו הוא שאינו סותר זל"ז אבל מ"מ בשישים הרי הוא בטל בעוצם מיעוטו שאינו חשוב, אבל מין במינו לר"י שהוא מחזקו ומצטרף להרוב כמבואר בר"ן נדרים נב. בזה אף בשישים ל"ש ביטול בעוצם מיעוטו, וצ"ע.

**ד. ראיית הגר"ח לדרכו-**

והנה הגר"ח בחי' הל' תרומות הוכיח כדרכו, מד' רש"י קט. דהיכא שנתערבו מין במינו ובשאינו מינו, ויש שישים בסה"כ בההיתר שאין מורגש טעם האיסור מ"מ לר"י דמין במינו לא בטיל אסור, וצ"ע דממ"נ אי מטעם איסור מין במינו דר"י הרי יש כאן רוב של אינו מינו כנגד האיסור ומתבטל ברוב אף לר"י, ואי משום טכע"ק הרי ע"י סך כל ההיתר אין הטעם נרגש?

וכתב הגר"ח דע"כ ש"מ דדין ביטול בשישים בשאינו מינו ג"כ יסודו הוא דין ביטול ולא משום שבמציאות אין בו טעם, ולר"י דמין במינו לא בטיל ה"נ א"י להצטרף לביטול בשישים, ולא אכפ"ל מה שבמציאות אין הטעם נרגש, וזה ראיה גדולה למהלך הגר"ח.

ועיי"ש בחי' הגר"ח שנסתפק די"ל דבעלמא היכא דאיכא שישים באמת אי"צ לתורת ביטול ועיקר היתרו משום דלא חשיב טעם כיון שאינו נרגש, אבל מ"מ כשהוא מצורף עם עוד מינו וודאי חשיב טעם וצריך תורת ביטול בס', עיי"ש.

ועוד יש להוכיח כעיקר דבריו נחלקו הרא"ה והרשב"א בתוה"ב (כא.) בדין גדי שצלאו בחלבו דקי"ל צז. שהחלב מפעפע בכולו וכולו אסור, דדעת הרא"ה שאין להתיר אף אם יש בגדי שישים כנגד החלב דדלמא לא בלע כולו בשווה, והרשב"א חולק דסו"ס יש שיעור ס' בכל הגדי לא אכפ"ל שבחלק מן המקומות אין כאן שיעור ס'.

ודעת הרא"ה מבואר ברמב"ן צז. דמצד שיעור שישים דבעינן והצריכוהו חז"ל אף במין במינו שאין בו טעם, הרי מתקיים זה ע"י שיש בגדי שישים כנגד החלב, אלא דמ"מ יש לאסור משום טעם הנרגש, דהא אף בדאיכא שישים אי טעים קפילא ואית ביה טעם אסור וה"נ חיישינן שיש בו טעם בחלקו אף שיש בכל הגדי שיעור שישים.

ודעת הרשב"א צ"ע למה לא נחוש לכה"ג, ועיין ברשב"א במה"ב שם "אלא השוויה זו לא שמענו מעולם" משמע דפליג במציאות וס"ל שהטעם מתבלבל בכולו.

אבל ראיתי דבר חדש ברשב"א במה"ב (ה:) עיי"ש שהרא"ה טען שאין מצטרף לבטל החלק שלא מתערב בו הטעם, וכתב ע"ז במה"ב בזה"ל:"ומש"כ היאך מצטרף לבטל מה שלא נתערב עמו והדברים אינם כמו שחשב והיה לו לזכור דקי"ל (צח: גבי זרו"ב) וכו' בשר ועצם משערינן והעצמות אינם בכלל איסור ועוד דקי"ל קליפין מצטרפין לבטל".

והיינו שהביא הרשב"א מזה דאף דבר שאינו מקבל את הטעם מ"מ יכול להצטרף להיתר לשיעור הביטול.

וד' הרשב"א תמוהים טובא היאך יצטרף והרי סו"ס אין הטעם מתפשט בהם?

והביאור נראה דס"ל ע"ד הגר"ח דדין שישים אינו ענין מציאותי שאין כאן טעם, רק הוא דין ביטול שכל שיש בההיתר כ"כ כנגד האיסור עד שלא יהיה נרגש טעמו הרי ההיתר מבטל את הטעם, ולפי"ז י"ל דכל שיש כאן בההיתר כ"כ שיעור שמסוגל לבטל את טעם ההיתר הרי אף שחלקו אינו נותן טעם מ"מ מועיל לבטל את האיסור, ודו"ק.

וע"ע במקו"א מש"כ בפלוגתת הרשב"א והרא"ה לענין שני קדירות דדעת הרשב"א שמצטרפים לבטל, ובהגר"א ופר"ח נקטו דדוקא במינו ולהנ"ל היה מקום לומר דאף באינו מינו הוא מצטרף לבטל ואף שיש לחוש שיש בו טעם מ"מ הכל מצטרף לביטול כמו עצמות.

וע"ע בש"ך צב-ח משמע קצת דעתו דאף באינו מינו מצטרפות שני קדירות, ונתבאר עוד במקו"א וכבר תמה עליו בחזו"א שכל הפוסקים הכריעו שאינו אלא במינו.

ומ"מ צ"ע ליישב ד' הרשב"א בשתי קדירות עפי"ד הגר"ח לא מיבעי בשתי קדירות דוודאי אינו מסתבר לומר כן שהרי אין קדירה אחת מהן ראויה להצטרף לביטול הטעם ואיך תצטרף כלל, אלא אף בעצמות כיון שאין ראוין לבלוע איך יצטרפו לבטל את הטעם והרי הם כתערובת אחרת.

[ורק גבי צלי היה מקום לשמוע ענין זה דכיון שהטעם ראוי להתפשט בכל הצלי ממילא אף אם בפועל לא נתפשט בכולו מ"מ חשיב שמצטרף לשיעור הביטול, ודו"ק].

**ה. בד' התוס' גבי בב"ח-**

והנה בחי' רש"ה ב-ס הוכיח שלא כד' הנוב"י מד' התוס' ע"ז סה: והרא"ש הל' נדה [לענין כלאים], שנקטו שם התוס' דלא שייך ביטול ברוב בבגד כלאים כיון שהוא היתר בהיתר שכל חוט מצ"ע אינו אסור ורק התערובת אסורה, ובזה ל"ש ביטול ברוב.

[והסברא פשוטה שאין כאן התנגדות בין המינים שהרי כ"א בפנ"ע אין בו איסור ורק התערובת אסורה ואין כאן סתירה בין חלקי התערובת].

והק' התוס' דא"כ אף בב"ח לא יועיל בו ביטול ואיך מתירים בב"ח ע"י ס', ולד' הנוב"י אין התחלה לקושייתם שהרי כל שיש ס' אי"צ ביטול ברוב כלל.

וכבר עמד בחמד"ש-יג דבד' התוס' אלו מוכרח דאף באופן שאין בו משום טכע"ק מ"מ צריך ג"כ ביטול ברוב ואסברה לה משום שצריך ביטול על הצו"ר וכש"כ.

או יל"פ גם ע"ד הגר"ח דעצם דין ס' יסודו דין ביטול והיתר בהיתר אינו סותר זל"ז ול"ש בו גם דין ביטול של שישים.

[והנה בתוס' תי' דשאני בב"ח דדרך בישול אסרה תורה וגלי קרא דבטל, ובשו"ת הרשב"א א-רנט הוסיף כדאיתא פ' כל הבשר דדרך בישול אסרה תורה.

וצ"ב דלכאו' תי' התוס' אינו אלא לדעת רבא קח. אבל לאביי שם לא אמרינן דרך בישול אסרה תורה וא"כ הדק"ל היאך שרי ע"י ס' והא אין כאן ביטול ברוב?

וכבר תמה בזה בשו"ת רעק"א-רז ותי' דאביי ס"ל דאף היתר בהיתר בטיל ברוב, ועיי"ש שתלה זה במחלוקת אביי ורבא לטעמייהו.

[וקצת דוחק הוא בגמ' קח. למה הוצרך רבא לדחות ד' אביי משום דרך בישול אסרה תורה ולא אמר בפשטות דלשיטתו ע"כ לאו מטעם ביטול בס' הוא דל"ש ביטול ברוב כלל בהיתר בהיתר].

וי"ל בזה דבר חידוש, ושו"ר כן בחמד"ש-יג, וזה לפמש"כ לעיל שעיקר הטעם דמלבד שישים בעי נמי ביטול ברוב הוא משום ביטול הצו"ר, א"כ י"ל דכל דין צו"ר שייך רק בשאר איסורים שהוא חפצא של איסור אסרה תורה גם את הצו"ר, אבל בב"ח הרי כל האיסור הוא בתערובת של בישול דוקא וכל העירוב הוא במה שקבל הבשר טעם חלב, ובזה וודאי יהני ס' אף בלא ביטול ברוב, דמה שהצו"ר מעורב אינו נותן דין בב"ח.

וזהו שאמרו התוס' דאף לאביי דרך בישול אסרה תורה ואין איסור במה שמוערבים בב"ח בחומר שלהם רק כל האיסור הוא במה שיש בבשר טעם חלב וכן להיפך, וא"כ שפיר אתי תי' התוס' אף לדעת אביי.

ועיי"ש בחמד"ש שהעמיס כן בד' התוס' ובפסקי תוס' שם.

**ו. קו' מסוגיא קח. וביאור ד' רש"י שם-**

והנה לשיטות אלו שיש איסור משום צו"ר כל שאין בו ביטול ברוב, והוא דעת רש"י צח: שהצריך ילפותא דאחרי רבים להטות וכמו שדייק בחוו"ד קה-ב, יל"ע בביאור הסוגיא קח. שהוכיח אביי מבב"ח דטכע"ק דאורייתא, וצ"ע שהרי כתבו התוס' דבב"ח לא שייך בו דין ביטול ברוב דהיתר בהיתר לא בטיל, א"כ וודאי שיש בו איסור מכח הצו"ר אבל א"א ללמוד מזה דטכע"ק בשאר איסורים דאורייתא די"ל שהוא בטל ברוב, וכבר עמד בקו' זו בחמד"ש שם אות ג' והביא כן מהפמ"ג, ובהג' ברו"ט על החוו"ד.

וי"ל בזה לפמש"כ בשם החמד"ש דגבי בב"ח מודו כו"ע דליכא איסור ע"י צו"ר רק ע"י הטעם, וזה שפיר הוכיח אביי דטכע"ק דאורייתא.

וכן לפמש"כ רעק"א דאביי לשיטתו ס"ל דהיתר בהיתר נמי בטיל א"כ שפיר הוכיח דטכע"ק דאורייתא.

ואדרבה בזה י"ל היטיב סתירת ד' רש"י בשיטת אביי, דהנה בסוגיין צח: נקט רש"י דלאביי אף אחר טכע"ק בטל ברוב ובעי ילפותא דזרו"ב דבעי ס'.

אבל בסוגיא קח. משמע כוונת ברש"י ד"ה חידוש דלאביי כיון דילפינן טכע"ק מסברא לא היה בטל אפי' במשהו, אלא דילפינן מזרו"ב דע"י שישים שרי.

והנה פשטות לשון רש"י משמע דמסברא אינו בטל ברוב ורק ע"י ס' שרי מזרו"ב, וצ"ע סתירת ד' רש"י להא דנקט בסוגיא דזרו"ב לשיטת אביי דאף אי טכע"ק דאורייתא מהני ביטול ברוב ובעי ילפותא דזרו"ב להצריך שישים.

וי"ל עפ"י ד' התוס' ע"ז סה: דבאמת שאני בב"ח דל"ש בו ביטול ברוב, ובזה ס"ד לאסור אפי' במשהו, ובעי ילפותא דזרו"ב להתיר בשישים, משא"כ בסוגיין צח: גבי שאר איסורין שפיר נקט אביי דמסברא היה בטל ברוב.

[ולפי"ז כיון דס"ל לרש"י דגבי בב"ח ליכא ביטול ברוב תיקשי לדידיה קו' התוס' ע"ז היאך מהני שישים, וצ"ל כדעת הנוב"י דשישים אי"צ ביטול ברוב, ואתי רש"י לשיטתו דדין שישים הוא ביטול בעוצם מיעוטו וכדרכו של הנוב"י].

אבל באמת כ"ז אינו נראה בכוונת רש"י, שהרי מבואר בסוגיין צח: דמזרו"ב אין למדים לקולא, וע"כ אין כוונת רש"י שם לומר דמסברא היה נאסר בכ"ש וע"י זרו"ב בטל בשישים, רק כוונת רש"י דכיון דטכע"ק דאורייתא הרי הדר לכלל ילפותא דזרו"ב דמינה ילפינן שאינו בטל עד שישים, וכל זה בכלל ילפותא דזרו"ב גם שלא יהיה ביטול ברוב וגם דע"י שישים סגי, וזה כנראה האמת בכוונת רש"י ואף שהוא קצת דוחק בלשון רש"י, ועוד נתבאר בסוגיא דזרו"ב.

1. וס"ל דכל אבר מייצר את החלב רק במקום הדד, אבל הביא דעת ר"י אלפנדרי שכל אבר ואבר מייצר את החלב במקומו ואח"כ מתכנס בדד וממילא אינו מעורב מתחילת ברייתו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר יסודו של המרדכי יש להעיר כמה הערות:

   א. מד' המל"מ שם מבואר שאם בשעת חלות האיסור היו מעורבים חשיב כאיסורו מתחילת ברייתו אף שבמציאות אינם מעורבים מתחילתם [וכ"נ בחוו"ד ק-א בדין אל"ס אסור שהוא מטעמו של המרדכי, וע"ע באחרונים מש"כ בסוגיא קידושין גבי מקדש אחת משתי אחיות שעפי"ד המרדכי לא שייך ביטול וג"ז עד"ז].

   אבל במהריט"א בכורות ג-ל דחה ד' המל"מ והוכיח דלא סגי בזה וצריך שבתחילת ברייתם ממש הם מעורבים, עיי"ש שהוכיח כן מחמץ בפסח דבטל ואיכא למ"ד דאין היתר בטל בהיתר רק בזמנו בטל ובאותה שעה שחל האיסור הם כבר מעורבים וע"כ כיון שאין מעורבים מתחילת ברייתם במציאות לא אכפ"ל, ויל"ד.

   ועי' לשון האו"ז א-תרעא:"ונראה לי הואיל ורביתיה דהאי רוק הכי שבאו שניהם יחד מפיו אין שייך בו ביטול שאין שייך ביטול אלא בדבר שהיה זה לבד וזה לבד ונתערבו", משמע טפי כמהריט"א.

   ב. עי' בשעה"מ פ"ה יו"ט הק' בסתירת ד' המרדכי לדבריו פ"ק דשבת שהובא ברמ"א או"ח-שכ גיגית מלאה ענבים ויש בגיגית יין צלול שיצא מער"ש כל היין היוצא בשבת מתבטל, ואינו בדין דשיל"מ כיון שלא הוכר מעולם כלל, ונפסק גם ברמ"א יו"ד-קב, וצ"ע דאדרבה אי לא הוכר מעולם הרי לא חל האיסור אלא כשהוא מעורב ודבר המעורב מתחילת ברייתו לא בטיל?

   וכתב שעה"מ דלא אמר המרדכי שאין ביטול אלא במקום שההיתר לא היה עומד בפנ"ע כלל ובא מלכתחילה עם האיסור מעורב, אבל הכא גבי גיגית הרי ההיתר כבר היה עומד בפנ"ע מער"ש ובכה"ג כוחו לבטל את האיסור אף שהאיסור נולד בו בתערובת, ועי' רעק"א תניינא-ק ד"ה ומ"ש.

   ולפי"ד כתב בשער"י ג-כב דעיקר הסברא במרדכי הוא משום שההיתר לא היה ניכר מלכתחילה קליש כוחו לבטל את האיסור, ועיי"ש שהוכיח מהמרדכי שלא כדבריו.

   ובמהריט"א האריך שם עוד בד' המרדכי וכתב דבעינן תרתי לריעותא, חדא שהאיסור לא בא לעולם אלא בתערובת ולא אמרה תורה ביטול אלא באיסור קיים כבר להתירו אבל כל שעדיין לא היה האיסור בפנ"ע לא נתנה תורה פרשת ביטול לענין שלא יחול בו איסור, וגם בצירוף שלא היה ההיתר ניכר מקודם בפנ"ע הרי הוא גרוע וא"י לבטל, עיי"ש, וצ"ב, ועי' בשער"י מש"כ ע"ז.

   אבל בשער"י מסיק כפי פשטא דמילתא דעיקר סברת המרדכי הוא דכל שבאו שניהם מעורבים מתחילת ברייתם הרי חשיבי כגוף אחד ואין סותרים זל"ז כלל ולא שייך ביה ביטול, משא"כ אם אחד מהם כבר עמד בפנ"ע הרי הוא מתנגד להמין השני ושפיר יש בו ביטול, ולפי"ד וודאי מסתבר כדעת מהריט"א שהעיקר תלוי אם היו מעורבים במציאות מתחילת ברייתם.

   [ובשד"ח ח"ז כללים מערכה ב' לט-ד,ו, כתב דבנתערבו בידי אדם לא שייך כללא של המרדכי וסייע לזה מלשון האו"ז דדוקא היכא דרביתיה כן אמרינן כך, וג"ז מתבאר עפ"י דרכו של רשש"ק].

   ולפי"ד מצאנו עוד חומרא בד' המרדכי דלא מיבעי שלא יוכל ההיתר לבטל את האיסור אלא גם דבר אחר שיבוא לבטלם י"ל דלא אמרינן ביה סלק את מינו וכו' ויצטרך שיעור ביטול גם כנגד האיסור וגם כנגד ההיתר.

   ועפי"ז באר בשער"י ד' הר"מ פ"א מו"מ גבי מ"ר של זב שיסודו משום צחצוחי זיבה שמעורבין בו, ומ"מ מבואר זבחים צט: דלמ"ד מין במינו לא בטיל א"א לבטל מ"ר של זב במ"ר של טהור ולכאו'' עיק הטומאה היא מכח צח"ז א"כ ייחשב אינו מינו, אבל לפי הנ"ל א"ש דלא שייך ביה סלק את מינו, וכ"כ בחי' ר' לייב ב-סז, ובמקו"א כתבנו עוד דרכים בזה.

   ג. ועיי"ש מה שדן לפי"ז שכל ד' המרדכי הוא רק בתערובת לח אבל ביבש לא שייכא סברא זו.

   והביא מס' עין יצחק או"ח-כו שנקט דד' המרדכי אמורים גם לענין ביטול יבש ועפי"ז כתב לבאר הא דמקדש אחת משתי אחיות סתם לא תתבטל האסורה ברוב ומשמע שאיסורן מה"ת [כמו שנתקשה המקנה קידושין סד:] ובאר הטעם כיון שהאיסור בא לעולם בתערובת לכך בנתערבו מתחילה ולא הוכרו לא בטלי ברוב.

   אבל בשער"י באר הדברים באופ"א עפ"י יסודו בש"ג פ"ו דבאדם לא שייך ביטול ולא משום חשיבות כש"כ כמה אחרונים אלא משום שאין ספיקה של אשה אחת שייך לספק של שאר הנשים, שכל אחד עומד לעצמו ואין הספק מחמת התערובת, ואכ"מ.

   ועוד כתב דמקדש אחת משתי נשים אין הדין חל על אחת אלא על כולם חל דין ספק ואף קמיה שמיא לא גליא איזה המקודשת וממילא לא שייך ביטול, עיי"ש שהאריך, ויישב בזה גם קו' רעק"א ביצה י. גבי סוף טומאה לצאת דלא שייך בו ביטול ברוב.

   ד. עוד ילה"ע בעיקר קו' המרדכי ביבמה שרקקה דם שיבטל הדם את הרוק שהרי אין דין בחפצא של הרוק עצמו רק הדין הוא שצריך לירק, ואיך שייך בזה ביטול, ועיין בקה"י בכורות-כ עמד בזה והוכיח סברא זו מדאמרינן התם בהמה ששפעה חררת דם אינו טמא משום ביטול ברוב אבל מ"מ פוטר מן הבכורה ולא אמרינן דלא חשיב ולד שאין הנידון של פטר רחם תלוי בשם ולד בחפצא רק בלידה של האם ולא שייך ביטול על הולד לענין זה, וצ"ע קו' המרדכי, עיי"ש בקה"י משכ"ב. [↑](#footnote-ref-3)