עניני כותב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב זאב גלוסקינוס עניינים

בס"ד

**עניני כותב ומוחק**

**סימן א'**

**בענין שני אותיות משם אחד**

כ' רש"י במשנה קג. בין משם אחד שתיהן אלפין. וכן מבו' בתוך דברי חי' הר"ן דף עה: דשני אלפין חייב, והק' האחרונים (על רש"י) דבדף קג: מבו' דליכא מ"ד דא' א' דאאזרך חייב, ואפי' מ"ד דחייב הוא רק ב'שש' דששך כיון דל'שש' יש משמעות.

ותי' הרש"ש ושפ"א דמה שמבו' בדף קג: דלא מהני א' א' דאאזרך הוא רק באופן דבא לכתוב אאזרך אבל כשבא לכתוב א' א' ודאי חייב[[1]](#footnote-2), ועיי' בביה"ל שג"כ כ' כדבריהם, וכ' שם דלפי"ז דברי רש"י במשנה הם לכו"ע דכשבא לכתוב א' א' ודאי חייב.

והנה מבו' בגמ' דנח' ת"ק דברייתא ור"י דברייתא (ור"י דמתניתין כת"ק דברייתא) ב'שש' מששך אם חייב, וצ"ב במה נח', הרי בדין מלאכתו מתקיימת בודאי ד'שש' מששך הוי מלאכתו מתקיימת במקום אחר, והנראה ברור דנח' בעיקר שיעור שני אותיות, האם בשני אותיות משם אחד מתקיים שיעורא דשני אותיות או לא, וזהו טעם הפטור לת"ק דשש מששך דאף שמלאכתו מתקיימת מ"מ אין כאן שני אותיות.

אמנם לפי"ז ת"ק פוטר גם כשבאו לכתוב שש ולא רק בשכ' שש מששך ואין זה משמעות הברייתא דא"כ למה מיירי כאן בכתב מקצת מלה[[2]](#footnote-3).

ונראה לבאר דאף שבכותב אות אחת פעמיים יש חסרון בחשיבות של שתי אותיות, מ"מ כשכתב תיבה שלימה ודאי זה נותן חשיבות של שני אותיות.

אמנם מק' דכיון שאנו מחייבים שם משמעון מכח שכותבין שם וחזינן דיש חשיבות של שם אף שבא לכתוב שמעון, ה"ה נחייב שש מששך דהא יש לזה חשיבות של שש, אמנם נראה שאינו דומה כלל, דשם משמעון הא באמת כ' שני אותיות וראוי לחייבו, אלא שדנים לפוטרו משום שלא גמר כל המלאכה שכיון אליה, לזה מהני שמתקיים במקום אחר שאפשר לחייבו, אבל נראה שאין אנו מחייבים אותו על שכ' תיבת שם שהרי לא כיון אליה, אלא על שהתחיל לכתוב שמעון (בהתחלה חשובה) וממילא כלפי שש דמצ"ע יש חסרון דלא חשיב שתי אותיות, אף שאם יכוין לכתוב שש יתחייב, השתא פטור, דאין חשיבות שני אותיות לפעמיים אות אחת.

ובזה גופא נח' התנאים בשש מששך, דשם ודאי כל מה שמחייבים הוא משום שחשיב ב' אותיות שראוי להתקיים, ונח' האם יש שם ב' אותיות שני שיני"'ם, ולפי"ז רש"י במשנה שכ' דכ' ב' אלפין חייב, למש"נ הוא תלוי במח' הנ"ל דלמאן דמחייב בשש מששך, גם מחייב בא' א' כיון שכונתו לזה, והחולקים יחלקו בזה כיון שאין זה מילה מסויימת

אמנם בדברי הביה"ל הנ"ל מבו' שלא כדברינו שכ' דלכ"ע כשבא לכתוב א' א' חייב, ולדברינו הדבר תלוי במח' התנאים, דלמאן דמחייב ב'שש' מששך וע"כ דאין שום חסרון בדין שני אותיות כשכותב פעמיים אות אחת, ה"ה דא' א' חייב ורק א' א' דאאזרך פטור משום דאינה מתקיימת במק"א, אבל ת"ק דברייתא (ור"י דמתניתין) דפטור ב'שש' מששך ה"ה דפטור בא' א' סתם, דכל שלא כ' תיבה שלימה אין חשיבות לפעמיים אות אחת, ומש"כ רש"י דחייב בא' א' הוא לתנא דמתניתין דסבר כר"י דברייתא, דלדידיה ודאי שני אותיות משם אחד הוו ב' אותיות לגמרי ורק א' א' דאאזרך פטור כמו א' ג' דאגדלך משום מלאכה שאינה מתקיימת וכמוש"נ.

ובדעת הביאוה"ל לכאו' צ"ל שסובר דכל שכותב שתי אותיות לבדם חייב משום אחשביה, ואפי' לר"י דאין בשש מששך חיוב וגריע משם משמעון, מ"מ כמו דשש עצמו משמע דלכ"ע חייב (וכצד הראשון שכ' לעיל ודלא כמשמעות רש"י) ה"ה דא' א' לכ"ע חייב דאחשביה לשני אותיות, ואכתי ק"ק למה הוצרך הביאוה"ל לחדש כן אפי' לת"ק דברייתא דמגרע כח שני אותיות משם אחד, הא ליישב דברי רש"י במשנה סגי לומר דלמאן דמחייב שש מששך חייב גם במכוין לא' א' וכמוש"נ וצ"ע.

והנה רעק"א כ' בדעת רש"י דתנא דמתניתין הוא דעה שלישית שחולק על תנאים דברייתא וסובר דב' אותיות חייב בכל גווני אפי' בלא משמעות ואפי' ב' אלפין, וצ"ב למה מיאן רעק"א בתי' האחרונים דהגמ' אומרת שלא מהני א' א' דאאזרך משום שלא הוי מלאכה המתקיימת במק"א, אבל א' א' מהני (לכה"פ לר"י דברייתא וכמוש"נ) ולכאו' הוא סברא פשוטה דשם הוי חסרון בדין מלאכה המתקיימת.

והנה התוס' דף ע: כ' על דברי הגמ' שם שנקטה דלרבי יוסי 'שם' משמעון חייב, דהוא לאו דוקא, דודאי לר"י דחייב אפי' בשתי רשימות ודאי לא רק 'שם' משמעון חייב, ודברי התוס' צריכים ביאור דלכאו' גם לר"י דכשעושה שתי שריטות חייב מ"מ כשבא לכתוב שמעון יתחייב רק בשם משמעון, דבלו"ז לא הוי מלאכתו מתקיימת וכמוש"נ, ולכאו' מוכח מהתוס' (כרעק"א) שלא סבירא להו כלל מחילוק זה, וכל דבר שאם יעשה אותו עצמו יתחייב, ה"ה כשעושה אותו כתחילת מלאכה גדולה ג"כ מתחייב.

אמנם בדעת התוס' אולי יש לדחות דקו' על הגמ' היתה למה הגמ' נקטה שם משמעון ולא שש מששך, דבזה אין חסרון של מלאכתו מתקיימת, וכל מה שנח' בה ת"ק דברייתא הוא רק משום שלא חשיב כב' אותיות וכמוש"נ, אבל לר' יוסי דאפי' שתי שריטות חייב פשוט שגם שש מששך חייב, ומ"מ בדעת רעק"א שלא חילק כך מוכח לכאו' שאינו מחלק דין עושה מקצת מדבר גדול לעושה הדבר עצמו וצ"ע.

ויתכן לבאר סברת רעק"א באופ"א דהנה בדעת ת"ק דברייתא כבר נתבאר דכיון שפוטר שש מששך אף שאין שם חסרון של מלאכתו מתקיימת, ע"כ שסובר דשתי אותיות משם אחד פטורים מצ"ע דלא חשיבי כב' אותיות (ואף אי מודה כשכ' שש הוא דוקא שם וכמוש"נ) אלא דביארנו שבזה נח' ר"י דברייתא דמחייב שש מששך משום דאין חסרון בב' אותיות משם אחד, רק דצריך מלאכתו מתקיימת.

ויתכן לומר שסובר רעק"א דטעם ר"י דברייתא אינו משום שסובר דב' אותיות מאותה אות חשיבי ב' אותיות ולכן חייב בשש מששך, דבזה לא נח' התנאים בברייתא, אלא טעמו של ר"י דברייתא דמכח שמלאכתו מתקיימת ע"י אחרים שכותבים שש, גם הוא נחשב ככותב שש דיש לזה חשיבות תיבה, וכמו שבכותב שש גם לת"ק דברייתא חייב, ה"ה סובר ר"י דברייתא בשש מששך, ולכן הוצרך רעק"א לתרץ דתנא דמתניתין הוא תנא שלישי שמחייב אפי' בא' א', ולפי"ז יתכן דא' א' דאאזרך גם לרעק"א לכו"ע פטור משום שאין מלאכתו מתקיימת במק"א, ומ"מ לת"ק דברייתא ולר"י דברייתא גם כשבא לכתוב א' א' פטור דהא סברי דכל ב' אותיות משם אחד פטור לולי שהוי תיבה אחת.

ולפי"ז מבואר יותר דמח' ר"י ות"ק בברייתא אינה מח' בב' אותיות משם אחד, אלא מח' בגדר מלאכתו מתקיימת במק"א (שזוהי הסוגיא של הברייתא) דלר"י מהני הא דיש משמעות במק"א לשש לתת לשש מששך חשיבות של שני אותיות וכמוש"כ, אבל תנא דמתני' חולק על עיקר הגריעותא של שני אותיות משם אחד.

והנה הרמב"ם פי"א כ' דחייב בשש תת וכדו' ומשמע דבלא משמעות כגון א' א' לא חייב, ובאותיות חלוקות לא כ' תנאי זה, ומשמע שמחלק הרמב"ם דבשני אותיות חייב מצ"ע ואפי' בלא משמעות, ובאות אחת חייב רק עם משמעות, ולכאו' ביאור דבריו הוא עד"ר שכ' דבאות אחת צריך לתת לזה חשיבות מכח שהוא תיבה אחת, וכמו שצדדנו בסו"ד דסברת ר"י דברייתא משום שע"י מלאכתו מתקיימת ג"כ מהני להחשיב, ולא שחולק על הגריעותא של ב' אלפין.

והנה בסוגיין משמע דא' ג' דאגדלך פטור דהא לא מצינו מי שחייב אלא שם משמעון משום מלאכתו מתקיימת במק"א וכל מחלוקת התנאים אם מהני גם בשש מששך אבל א' ג' דאגדלך לכו"ע פטור, וצ"ל דהרמב"ם מיירי כשכותב רק שני אותיות אלו וחולק על רש"י דמחייב גם בא' א' ואכתי צ"ע.

אמנם הרמב"ם בפ"א כ' דאין אומרים שיתחייב כשיגמור התיבה או האגרת אלא כיון שכ' ב' אותיות חייב, ולא התנה החיוב שכ' ב' אותיות שיש להם משמעות, ולפי מה שנקטנו בדבריו פי"א דחייב בשני אותיות גם בא' ג' א"כ מבו' דגם כשמתחיל לכתוב תיבה מתחייב בשני אותיות בכל אופן, וצ"ע דנסתר מכל סוגיא דילן שחייב רק מכח מלאכתו מתקיימת במק"א.

וגם אין לומר דדעת הרמב"ם עד"ר רעק"א דתנא דמתניתין מחייב בכל שתי אותיות ואפי' בלא משמעות ודלא ככל התנאים בברייתא, דא"כ ודאי שחייב אפי' בא' א' דבמשנה לא מוזכר שום צד לחלק בין שתי אותיות משם אחד לשני שמות וצע"ג.

ומרא"נ שמעתי דגם הרמב"ם מודה דכל חיוב שני אותיות הוא רק עם משמעות, וסתם בזה דסמך על מש"כ באותיות שוות, ולפי"ז אדרבא דעת הרמב"ם שאין שום חילוק בין שני שמות לשם אחד ובכולם יש דין של משמעות בין כשכותבם לעצמם ובין שכותבם כתחילת תיבה ודלא כרש"י.

**הערה בשיטת ר"ש דאינו חייב עד שיכתוב כל התיבה**

ובעיקר דין שחייב במלאכתו מתקיימת במק"א מבו' בגמ' דר"ש פליג דקודח כ"ש או כותב ב' אותיות מתוך מלה פטור עד שיגמור (הקידוח) המלה, ומיירי ודאי דמקיימין כן במק"א דאל"כ ליכא מאן דמחייב ומ"מ פטר ר"ש, ומק' התוס' דא"כ למה מחייב ר"ש באריגה כשלא אורג את כל הבגד (וכן בנפה) ומחלק התוס' דעושה דבר חדש חייב גם בזה עיי"ש.

והנה רש"י בד"ה שם משמעון הוק' לו דב' בתי נירין אין כאן בינתיים שום תועלת ממלאכתו ואין אחרים מקיימין כן ולמה חייב בו, ומת' דאריגה הוי דבר שאין אדם אורג בגד ביום אחד. ולכאו' סברתו דבמלאכות שאין הדרך לגמור ביום אחד ע"כ כל חלק מהמלאכה יש לו שם אורג, משא"כ במלאכות שנגמרות בפעם אחת אין שם מלאכה אא"כ גמר את המלאכה או שמקיימין כן במק"א.

ולכאו' לסברת רש"י מיושבת היטב קו' תוס' דכל מה שנח' ר"ש הוא שלא מהני מלאכתו מתקיימת במק"א כיון שכלפיו לא גמר מלאכתו, אבל באורג טעם החיוב משום שגם תחילת מלאכתו חשיב מלאכה ובזה לא נח' ר"ש, וק"ק למה לא נחית התוס' ליישוב זה ואם לא סבר את סברת רש"י הו"ל לאקשויי כרש"י על ת"ק דברייתא דמ"ש אריג שא"צ חשיבות של שם משמעון וצ"ע.

ואולי י"ל דסובר התוס' שכל המעלה באריג שחייב גם בלא שמתקיים במק"א, הוא רק לענין שחשיב כמתקיים במק"א כיון שאין דרך לעשות את כל המלאכה בב"א אבל לר"ש שחולק דלא מהני מלאכתו מתקיימת וצריך לגמור מלאכתו גם סברא זו דאין עושים המלאכה בב"א לא תועיל וצ"ע.

**סימן ב'**

**בדברי הפוסקים בגדר מוחק**

כ' הפמ"ג דכשמוחק ב' אותיות משום שצריך במחיקתן כגון שהוא שט"ח חייב אף שאין זה ע"מ לכתוב, ועיי' בבה"ל שכ' דמסתבר כפמ"ג וכמו שמצינו בקורע ע"מ לתפור דלאו דוקא ע"מ לתפור אלא כל שיש תקון בקריעה חייב וה"ה הכא.

והנה הב"ח מחדש דכמו שכשמוחק את השעוה מהפנקס ע"מ לכתוב שם חייב משום מוחק כמבו' בתוספתא (והובא בראש וטור) ה"ה מוחק שעוה מעל שתי אותיות חייב, והאחרונים חלקו [[3]](#footnote-4)עליו, וכ' דכיון דכלפי תפלין מבו' שכשמסיר החלב אין חסרון של כסדרן, דהיינו שנחשב שהיה כתוב כל הזמן, ממילא לא הוי מוחק ע"מ לכתוב[[4]](#footnote-5).

ועיי' בבה"ל שכ' בדעת הב"ח די"ל שחייב משום מוחק ע"מ לתקן, וכמבו' לעיל, דהיינו שלפמ"ג דחייב כל מוחק ומתקן, ה"ה כאן חייב שהרי מחיקתו תקון שיהיה ניכר האותיות, אמנם הפמ"ג עצמו חולק על הב"ח דפטור משום שלא חשיב מוחק ע"מ לכתוב, וצ"ע דסתר משנתו דמחייב בכל מתקן במחיקה.

והנה הרא"ש מסברא רצה לפטור במוחק טשטוש ע"מ לכתוב, אלא שמצא בתוספתא שחייב, ונראה דסברת הרא"ש היתה שאף שמוחק אות אחת ע"מ לכתוב שתי אותיות חייב, וע"מ לכתוב אות אחת פטור, משום שבתנאי שיהיה מחשבת כתיבה בעינן ב' אותיות וככתיבה עצמה, וכמוש"כ שם הרא"ש, מ"מ עצם צורת המחיקה היא רק מחיקת אותיות, ובזה סגי במוחק אות אחת דסו"ס יש כאן מעשה מחיקה, אבל מחיקת טשטוש אין זה כלל מוחק (אלא דומה למלבן) ועל זה הביא הרא"ש לחדש מהתוספתא דגם ע"מ לכתוב זה מוחק אף שלא מחק אותיות כיון שמכשיר לכתיבה.

ונראה שסובר הפמ"ג דאף שנתחדש שגם מוחק טשטוש ע"מ לכתוב חשיב מחיקה כיון שמכשיר כתיבה, מ"מ מוחק ב' אותיות ממש ודאי שם מוחק לו, ולכן אף במוחק שלא ע"מ לכתוב אם מחק אותיות חייב (ובהמשך יתב' עוד) ומ"מ אין כונתו כמשנ"ב דדמי לקורע לתקן שלא ע"מ לתפור, ששם ודאי דצורת המלאכה היא קריעה ובתוצאה של המלאכה א"צ דוקא ע"מ לתפור אלא כל תקון חייב, אבל כאן נתחדש דהכשר כתיבה יש לו שם מחיקה אפי' מחק טשטוש, וכ"ש מוחק ב' אותיות שיש לו שם מוחק וחייב אם יש כאן תקון.

ולכן סובר הפמ"ג דמוחק שעוה מאותיות פטור דכיון דלא חשיב ע"מ לכתוב פטור שהרי לא מחק אותיות ולא מחק ע"מ לכתוב, אמנם הביאוה"ל פסק כפמ"ג הנ"ל ולא מטעמיה, אלא דשם מוחק א"צ כלל אותיות לא במחיקה ולא בכונה, ולתקון מהני לחייב בכל תקון וכמו קורע שלא ע"מ לתפור, ולכן מוחק טשטוש מאותיות חייב, ושיטתו תתבאר עוד בהמשך.

ושמעתי מהר"ד להוכיח בפמ"ג כמוש"כ שהוא שני מהלכים של מוחק, דבסו"ד מבו' שם (אמנם אין דבריו ברורים) דמוחק שעוה הוא דבר שאינו מתקיים וחייב רק אם הוא ע"מ לכתוב ב' אותיות אבל במתקן בעצם המחיקה פטור בדבר שאינו מתקיים, ומבו' עד"ר שכ' דמוחק הוי או במוחק כתב (המתקיים) או מוחק ע"מ לכתוב.

ויש להסתפק במוחק אות אחת לפמ"ג באופן שמתקן, אם חייב דסו"ס מחק כתב, וכמו בס"ד של הרא"ש שהבין דמוחק אות אחת חשיב מחיקה ולא דמי לטשטוש דפטור, או שלמסקנת הרא"ש כל הדין מוחק אות גדולה הוא בע"מ לכתוב שני אותיות דלא גריעא אות אחת מטשטוש, אבל לחייב במוחק מצד מחיקת כתב הוא רק במוחק שני אותיות וכן משמעות הפמ"ג.

ולשיטת הביאוה"ל דאפי' מוחק טשטוש ע"מ לתקן חייב, יש לדון במוחק כתם דיו ממגילה שלא במקום הכתב אם חייב כשהוא תקון גדול, ולדבריו צ"ע למה כל מלבן אינו חייב משום מוחק, ואולי י"ל שמודה הביה"ל שלא שייך מוחק אלא במקום כתיבה, ולכן במוחק טשטוש במקום שלא מיועד לכתיבה ודאי דלא שייך למוחק.

אמנם בחיי"א הל' נט"י חידש דאם נתלכלכו ידיו בפחם בשבת אסור למוחקו דכיון שמוחק ע"מ לכתוב חייב שלא ע"מ לכתוב אסור מדרבנן (ולא שמענו מי שחש לדבריו) ומשמע שסובר כמוש"כ בדעת ביאוה"ל דמוחק הוי אפי' מוחק טשטוש ומתקן במחיקתו ואפי' שלא במקום כתב.

אלא שהחיי"א בהל' שבת חולק על הפמ"ג וכ' דלמאי דקיי"ל משאצל"ג פטור ה"ה כאן במחק שט"ח כיון שאינו ע"מ לכתוב, ומטעם זה כ' שם שהוא מדרבנן, אבל בעצם מלאכת מוחק חייב אף שאין לו שייכות לכתיבה כלל, אבל לפימש"נ בדעת הפמ"ג נר' שאין זה שייך לענין מוחק כלל, ויש לדון בו רק משום מלבן[[5]](#footnote-6).

אמנם בעיקר סברת הפמ"ג דשייך שם מוחק במוחק ב' אותיות אפי' לא מחק ע"מ לכתוב, ק' דלכאו' אף שבס"ד סבר הרא"ש דשם מוחק הוא מה שמוחק אותיות, מ"מ כשמישב דשם מוחק הוא כשמכשיר מקום לכתיבה (וכמו שבי' הגר"ז) ולכן חייב במוחק טשטוש, א"כ זוהי מלאכת מוחק להכשיר מקום לכתיבה ומנלן לומר דמוחק שני אותיות הוי גם מוחק ולא דמי כלל לעיקר מוחק שהוא ע"מ לכתוב.

ולכאו' צריך לחדש דהאב דמוחק הוא מוחק שני אותיות ע"מ לכתוב שני אותיות (וכמוש"כ במשנ"ב[[6]](#footnote-7)) וילפינן מיניה גם מוחק ע"מ לכתוב וגם מוחק ב' אותיות ע"מ לתקן, דגם בצורת המלאכה וגם בתוכן שלה חייב (ועד"ר שאומר הגראז"מ בבונה ואכהמ"ל).

אמנם אכתי ק' דברא"ש שם מבאר הסברא (והובא במשב"ז) דמחק טשטוש חייב, דכיון שבמשכן מחקו אות שנכתבה בטעות, אות בטעות כמאן דליתא וכטשטוש דיו, וא"כ מבו' ברא"ש דגם באב לא שייך לדון משום מוחק ואתיות אלא משום מחיקת טשטוש, וא"כ מנלן ששייך לחייב במוחק שתי אותיות וצ"ע אם כונת הרא"ש כפשוטו דחשיב כטשטוש.

והנה יש לדון לדינא כשיש שט"ח שנכתב בו עשרים והוא טעות דהיה צריך ליכתב עשר, אם יחייב הפמ"ג בזה, ולדעת הביאוה"ל ודאי חייב דהא מתקן, אבל לפימש"נ בדעת הפמ"ג דדוקא מוחק אותיות חייב א"כ אחר שמבו' ברא"ש דאותיות בטעות הוי כטשטוש אולי יפטר בכה"ג ואכתי צ"ע.

שוב נתבוננתי ליישב מה שהק' על הפמ"ג דברא"ש נראה שכיון שכ' בטעות חשיב כמוחק טשטוש, וא"כ מנלן שיש ענין בכלל של מחיקת אותיות, ונראה לבאר דכיון דיש בכל מלאכה את התוכן שלה ואת הצורה שלה וכמוש"נ, א"כ נראה דכל מה שכ' הרא"ש דאותיות בטעות הם כטשטוש, הם רק כשאנו דנים על התוכן של מוחק דאין חשיבות המלאכה מכח שמבטל אותיות כיון שנכתבו בטעות, אלא התוכן הוא הכשר כתיבה אבל ביחס לנדון על צורת המלאכה דכל שמתקן באופן של מוחק חייב, ביחס לזה ודאי שיש כאן צורה של מוחק אותיות וזוהי צורת מוחק.

ולביאור זה גם באופן שדנו לעיל בכתב בשט"ח עשרים במקום עשר ומוחק שתי אותיות אלו יתחייב לפמ"ג, ואף שאותיות אלו נכתבו בטעות והרי הם כטשטוש, זהו רק כשבאים לדון מצד תוכן המלאכה אבל ודאי שיש כאן צורת מוחק, ואדרבא זוהי צורת מוחק אותיות שהיתה במשכן.

ושמעתי מהר"ד להוכיח כפמ"ג דיש חשיבות למוחק שתי אותיות יותר ממחיקת טשטוש, דבכתב דיו ע"ג סקרא מבו' דחייב גם משום מוחק, וק"ק מה שייך להחשיב שמכשיר לכתיבה, הרי הוא מוכשר לכתוב על הסקרא, וכמו כל כותב על רקע שלא חשיב מוחק, וע"כ כפמ"ג דכיון דיש כאן אותיות ומחקם ומתקן במחיקתו חייב אפי' שאינו ע"מ לכתוב.

ובדעת החולקים צ"ל דכיון שהסקרא יפריע לכתב של הדיו ורוצה במחיקתו חייב כמוחק ע"מ לכתוב ולא דמי לרקע שאינו סותר כלל לכתב, ונפק"מ בין שני הצדדים הנ"ל כשיש פסים סקרא בדף שכותב בו ומבליעם באותיות הדיו, דלצד הראשון לא יתחייב משום מוחק דאינו מוחק אותיות ולא ע"מ לכתוב, ולצד השני חייב דחשיב ע"מ לכתוב.

עוד שמעתי להוכיח כסברת הפמ"ג משבירת עוגה שדנו הפוסקים לאסור כשיש עליה אותיות, ואם מוחק הוי רק הכשר כתיבה א"כ לא אכפ"ל כלל אם יש כאן אותיות או לא, ופשוט שאין בשבירת עוגה או אכילתה שום לתא דהכשר כתיבה, וזו ראיה גדולה דיש שם מוחק על מחיקת אותיות.

ובגר"ז[[7]](#footnote-8) נר' קצת שמודה שיש שם מוחק גם במוחק אותיות מדרבנן אפי' בלא הכשר כתיבה כלל, ולפי"ז מש"כ הרמ"א ועו"פ דאין כאן מוחק דאורייתא משום שהוא שלא ע"מ למחוק, כונתם שחסר כאן הכשר כתיבה ולכן לא הוי מוחק ולא רק משום כונתו.

ומ"מ עיקר סברא זו תמוהה דאם שם מוחק הוא בהכשר כתיבה ולא אכפ"ל כלל באותיות, מהי"ת שמדרבנן ים שם מוחק מכח שמחק אותיות[[8]](#footnote-9).

והנה בגמ' עד: מבו' דהמוחק אות גדולה ע"מ לכתוב ב' אותיות חייב משום מוחק, ויש להסתפק אם הלשון אות גדולה לאו דוקא וגם אם מחק אות בינונית ע"מ לכתוב ב' ווין או ע"מ לכתוב כתיבה דקה חייב, או שהוא דוקא במחק אות גדולה שיש בה כדי לכתוב ב' אותיות בינוניות ומשמעות הגמ' כצד שני דדוקא אות גדולה. אמנם במוחק ב' אותיות ע"מ לכתוב ב' אותיות לכאו' כל ב' אותיות חייב אפי' דקות וכדו', וצריך לבאר החילוק.

ועפ"י הפמ"ג הדברים מבוארים דבמוחק אותיות כל שהוא ע"מ לכתוב ב' אותיות חייב אבל במחק אות גדולה או טשטוש שכל המלאכה היא מצד הכשר כתיבה אם אין כאן הכשר לב' אותיות בינוניות לא חשיב.

אמנם עיי"ש בשיטה לר"ן שכ' דין זה דחלוק מוחק אותיות ממוחק אות, אבל מבו' שם שתלוי לפי מה מחק, דאם מוחק אותיות דקות צריך שיהיה בו כדי שיעור דקות ואם מחק אלפין באשורית כדי אלפין באשורית וסברתו צ"ע.

ויתכן דשורש דין הכשר כתיבה תלוי באשורית בינונית דזהו הסתמא, אבל כשמוחק יונית יש כבר חשיבות מכח הכשר ליונית ואכתי צ"ע בדבריו, ועכ"פ לפי"ד נראה דאין להביא סייעתא לפמ"ג מסוגיין.

**סימן ג'**

**הערות בדברי הפו' בענין כותב**

**א. הוכחה מדברי הרמ"א בגדר שתי אותיות**

יש לחקור בשיעור שני אותיות אם הוא שיעור בכמות המלאכה שיכתוב שתי אותיות, או שכל החיוב הוא כשכ' תיבה ותיבה היא מב' אותיות.

והנה הרמ"א והט"ז מתירים לפתוח ולסגור הספר אף שעל חודיו אותיות, משום דקירוב לאו מחוסר מעשה הוא[[9]](#footnote-10), והוכיחו כן מהא דהכותב אות אחת בטבריא ואות אחת בצפורי חייב משום דלאו מחוסר מעשה, ומבואר דהקירוב לא חשיב כתיבה (ועיי"ש ברמ"א שהוכיח דלא שייך שיתחייב שתים אחת על הכתיבה ואחת על הקירוב) ואף ששם מיירי שכל אות היא שלימה וכשפותח הספר מחלק כל אות לשתים, כ' הרמ"א דלענין שבת שתי אותיות כאות אחת.

ונראה ביאור דבריהם שסוברים דדין שתי אותיות אינו שיעור באיסור, דאסור לכתוב אות ושיעורו שני אותיות, אלא האיסור כתיבה, הוא לכתוב שם לעצמו, דברים הנהגין זע"ז, והתיבה היא החפצא של האיסור, ולכן פשוט להם דכמו שאין חסרון של מחוסר קריבה בשני אותיות, ה"ה באות אחת וכן מבואר בלשונם עיי"ש.

ולולי דבריהם היה מסתבר לחלק דחפצא של כתיבה היא אות וצריכה להיות ביחד, ורק לחבר בין האותיות שייך מחוסר קירוב.

וע"ע בט"ז שמבאר דברי השו"ע דשרי לסמן על עור ומק' שם (וכמו שנתקשו שאר אחרונים) למה שרי הרי רשימה הוי תולדה דכותב, ויאסר מדרבנן בדבר שאינו מתקיים, ומבאר דשתי רשימות שייך רק אם באים לסמן אותו הדבר אבל בלא זה הוי כפעמיים רשימה אחת דפטור, ולכן לא אסור באינו מתקיים, ונראה דאזיל לשיטתו דביאור נהגין זע"ז היינו שיהיה חפצא אחת, אבל שני סימנים נפרדים אפי' אחד ליד השני פטור.

והנה במשנה מבואר דנח' התנאים אי אות א' נוטריקון חייב, ונח' הראשונים למאי דקיי"ל דנוטריקון פטור מה הדין בכתב ב' אותיות בנוטריקון, דיש מהראשונים דסוברים דבהא לכ"ע חייב. והתוס' קג: כ' דאפי' ב' אותיות בנוטריקון פטור, ויתכן דנח' בנדון הנ"ל דהא יש כאן באמת ב' אותיות, אבל לתוס' פטור משום שאין כאן תיבה[[10]](#footnote-11).

והנה הביאוה"ל כ' דאם כתוב אלף בית והוסיף ב' אלפין וכתב אלפא ביתא חייב (ומפרש כן את הירושלמי ואכהמל"ב) וכ' דחשיב כה"ג נהגין זע"ז, ונראה דהוא תלוי בהנ"ל דאם ננקוט כרמ"א וט"ז דכל האיסור הוא חפצא של תיבה אחת נראה דלא יתחייב באופן זה דאין כאן חפצא של תיבה אחת ע"י ב' האותיות.

ב**. בדברי הרמ"א דחבור חלקי אותיות שווה לחבור שני אותיות**

ובעיקר מה שמבו' בדברי הרמ"א (והט"ז) דאין בקירוב וריחוק של חלקי אותיות איסור, נראה דאעפי"כ אסור לעשות צורת אותיות מסכינים וכדו' דשם לא היה מעולם כחלק מאות ולא שייך היתר זה שהיה אות גם קודם הקירוב, ולכן הוי כשאר כותב דבר שאינו מתקיים, ולקרב צורת אות אחת לשניה יתכן ששרי שהרי מחוסרים רק קירוב (ובזה ודאי חלוק מחלקי אות שאין שם אות כלל על סכינים ודו"ק).

אמנם יותר נראה בדעתם שגם באופן זה יאסור דאין זה תיבה אחת, וכל מה שהתירו הוא בכותב שתי אותיות בתור תיבה אחת שנחשבים כבר חלקי תיבה, וה"ה כותב חלקי אות ע"ד לקרבם דחייב והקירוב שרי, ולפי"ז דין כותב אות א' בטבריא ואות א' בצפורי חייב הוא רק בכותב ע"ד שיהיו תיבה אחת, ולצד הראשון שכ' יתכן דחייב בכל אופן, ובזה חלוק חלקי אות מאות גם לרמ"א, דבחלקי אות אם כתב מרוחק באופן ששייך לקרב חייב (כן מוכח שם ברמ"א) רק באופן שכתבם בתור חלקי אות ודו"ק.

ובמה שמבו' בדבריהם דשייך כותב על קרוב בין אותיות כשמחוסר מעשה, כבר מק' דא"כ כותב אות אחת ליד אות אחרת יתחייב שהרי קירב ב' האותיות ע"י מעשה וצ"ע. ולול"ד היה נראה לומר דאין שייך כלל כותב אלא כשכותב אות, רק הוא תנאי שיהיו נהגין זע"ז.

והנה המג"א כ' דאסור לקבוע אותיות כסף דפרוכת עיי"ש ולכאו' כונתו שיאסור משום שמקרב אותיות זל"ז אמנם לא נתברר בדבריו אם חייב בזה.

אמנם יש לפרש דבריו דהאיסור משום שקובעם בפרוכת דהוא כתיבה כלפי הפרוכת ואף אם מחובר ב' אותיות זל"ז, וקובעם בפרוכת אסור משום דהוי כותב כלפי הפרוכת וצ"ע (גם היה שייך לדחוק דאין כונתו דיש צורת אותיות של כסף אלא שרוקם או מחבר חוט כסף בצורת אות ולא משמע כן בלשון האחרונים).

והטעם שנקטו האחרונים את היתר הרמ"א הוא משום הטעם הנוסף שעומד לפתוח ולסגור וגם הוא מחובר וכדלת דכמאן דעביד, אבל בעיקר דברי רמ"א המחודשים לא מצינו שנקטו כמותו, והדבר מצוי בדף שנקרא ומחברו לראות הכתב ואינו עומד כ"כ להתחבר וגם אינו מחובר כדלת, דיתכן שאסור והוי ככתב שאינו מתקיים, אמנם אם לא קרוע באותיות אלא בין האותיות אפשר להתיר, דהא לולי דברי הרמ"א והט"ז אין זה כתיבה כלל, ולדבריהם שרי דקירוב לא הוי מעשה וכמוש"נ.

**ג. הערות בענין כתיבה שאינה מתקיימת**

בשעה"צ חי' ש"ג סקס"ח כ' דכתיבה שאינה מתקיימת לרמב"ם צ"ל דאינו מתקיים אפי' בשבת, ותמוה דלהדיא ברמב"ם ובתוספתא והובא בביה"ל דכותב על עלה של בצל או ירקות פטור משום שאינו מתקיים אף דפשוט שמתקיים יום, ומוכח דבכתיבה הוא דין נוסף דפטור על אינה מתקיימת ואינו שייך לשאר מלאכות דסגי לרמב"ם במתקיים בשבת.

בביה"ל ש"מ בתוה"ד כ' דכ' על אוכלין חייב וכמבו' בגיטין דהוי דבר המתקיים, אמנם ברמ"א מפורש דחשיב דבר שאינו מתקיים, וכ"ה בפמ"ג דעוגה הוי אינו מתקיים וצ"ע. והנה בסברא הדין עם הביה"ל, וסברת רמ"א צ"ל דכשכותב ע"מ לאכול חשיב כתיבה שאינה מתקיימת.

ויתכן שמחלוקתם תלויה אם הוא דין בכתיבה שאז לא אכפ"ל בדעתו אלא בעצם הקלף והדיו, או שהוא דין כללי במלאכה וצ"ע, שו"ר דהחזו"א נתקשה בזה ומצדד דעוגה דרכה לעלות ירוקה וצ"ע.

עוד ק"ק בדברי הפמ"ג שכ' שמי פירות על עוגה שרי, משום שהוא אינו מתקיים על דבר שאינו מתקיים (וכ"כ הנשמ"א) ומבואר שחשיב כה"ג תרי דרבנן, אמנם מסברא הוא פטור אחד דהוי כתיבה שאינה מתקיימת מב' טעמים וצ"ע

ויש שפלפלו ברמב"ם דהשמיט דין על דבר שאין מתקיים בגיטין לומר שהם שני דינים נפרדים ד"על דבר" הוא רק דין בשבת ולא בעיקר הכתיבה ואכהמל"ב, ולפי צד זה מיושב.

1. ורעק"א תי' דתנא דמתני' הוא דעה שלישית שמחייב אפי' א' א'. [↑](#footnote-ref-2)
2. שוב הראוני דרש"י ד"ה אלא כ' דלר"י חייב שש מששך וכ"ש אם נתכוין לשם קטן, ומשמע דלת"ק יפטר אפי' אם נתכוין לשם קטן, וצ"ע אם שייך לדחוק את לשון רש"י דכ"ש לנתכוין לשם קטן דבזה גם ת"ק מודה, או שנדחוק את משמעות הברייתא דמיירי רק בשם קטן משם גדול דהברייתא רק באה לחדש לר"י דאפי' בזה מחייב וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. בשבו"י נח' שבמוחק שעוה מדף לעולם לא שייך כלל למוחק דהוא חיצוני ובברייתא מיירי בשעוה על שעוה עיי"ש, אמנם בזה הרבה אחרונים למדו שכל מוחק חלב ע"מ לכתוב חייב, ומ"מ חלקו על דין הב"ח מטעמים אחרים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובמע"צ נראה שלמד שבאמת לב"ח חייב משום כותב, דהיינו שכלפי שבת כה"ג הוי כתיבה, ולפי"ז לכאו' חייב שתים גם משום מוחק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואולי יש לדחוק דגם החיי"א מודה דלא שייך חיוב מוחק במוחק טשטוש שלא ע"מ לכתוב אפי' לר"י דמשאצל"ג חייב, כיון שאין כאן הכשר כתיבה, רק שכיון שסו"ס אם ימחוק הפחם ע"מ לכתוב יתחייב, זה סיבה לאסור מדרבנן, כיון שאם היה מכוין היה חייב.

   ועיי' בדרכי משה לענין קשר אומן לאותו יום, שכ' שאסור מדרבנן דומיא דמוחק שלא ע"מ לכתוב ועקירה בלא הנחה. ודבריו מחוסרין הסבר למה הוצרך לראיות אלו, ולפימש"נ י"ל שפשוט לו שאין שם קושר כלל לאותו יום, ולכן פירש שאסרו כיון שאם היה מתכוין לעולם היה חייב, דומיא דמוחק שלא ע"מ לכתוב שג"כ אין שם מלאכה כלל, וכן עקירה בלא הנחה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואגב דאיירינן בהא יש להעיר דבמשנה וברמב"ם לא הוזכר כלל דין מוחק שתי אותיות, ויתכן דאין שום מעלה במוחק ב' אותיות או אות אחת (לעיל נסתפקנו בדעת הפמ"ג) אבל המשנ"ב כ' דעיקר האב הוא מוחק שתי אותיות ע"מ לכתוב ב' אותיות ולא ידעתי מקורו בזה, ובפרט לשיטתו שמוחק ע"מ לתקן חייב אפי' מוחק טשטוש וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-7)
7. שהוא המייסד של סברא זו דמוחק הוי הכשר כתיבה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובעיקר דין מוחק בעוגה, יש מהאחרונים שנתקשו דאין כאן כלל יחס לכתוב אלא אוכל כל העוגה, והוי כשורף דף דלכאו' אין כאן מוחק, (אמנם יש אוסרים גם השורף משום מוחק) ויתכן לומר דהנדון של מוחק הוא כשאוכל חלק מהאותיות שביחס לנשאר יש כאן מוחק. [↑](#footnote-ref-9)
9. ודברי הרמ"א והט"ז הנ"ל מחודשים מאוד מכמה צדדים ואכהמל"ב, ועכ"פ נראה לפשוט מדבריהם ספק זה וכמו שיתבאר. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואולי יש לדחות דגם לתוס' חייב בב' אותיות אלא דסברת חכמים דאות לנוטריקון לא חשיב כלל אות וצ"ע בסברא זו, ויש שלמדו שהתוס' פטר רק א' א' ולא א' ב' ואכמ"ל [↑](#footnote-ref-11)