דמאי - הרב אברהם זיסקינד
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי

# דמאיציונים והערותסדר המשניות

[מסכתא דמאי פרק ראשון 16](#__RefHeading___Toc532143052)

[הקדמה בגדר תקנת דמאי, שיש בתקנה גם דין ודאי וגם דין ספק. 16](#__RefHeading___Toc532143053)

[מסכתא דמאי פרק שני 39](#__RefHeading___Toc532143066)

[מסכתא דמאי פרק שלישי 47](#__RefHeading___Toc532143082)

[מסכתא דמאי פרק רביעי 64](#__RefHeading___Toc532143101)

[בעיקר האיסור של מפריש תרומות ומעשרות בשבת ובמה שיש לחלק בין דמאי לכל תרומה. 79](#__RefHeading___Toc532143114)

[מסכתא דמאי פרק חמישי 85](#__RefHeading___Toc532143124)

[משנה י](#__RefHeading___Toc532143151) [בדין הפרשה מן הנקוב על שאינו נקוב 107](#__RefHeading___Toc532143154)

[מסכתא דמאי פרק שישי 114](#__RefHeading___Toc532143158)

[הקדמה לפרק שישי בגדר דין חוכר אריס ושוכר – ובמה שונים מקנין הגוף לפירות. 114](#__RefHeading___Toc532143159)

[מסכתא דמאי פרק שביעי. 142](#__RefHeading___Toc532143195)

[הקדמה א' שיטת התוס' ביסוד האיסור הפרשה בשבת מצד 'מתקן', ובחילוק בין הפרשה במחשבה למעשה. 142](#__RefHeading___Toc532143196)

[הקדמה ב' אופנים שונים של הפרשה ערב שבת עבור שבת. 144](#__RefHeading___Toc532143197)

[משנה ו במקדים מעש"ש למעש"ר, ובגדר הפרשה מיניה וביה ממקום אחר 158](#__RefHeading___Toc532143213)

# חידושי סוגיות - דמאי

[סימן א דרכם של האחרונים בגדר הדין ספק וודאי בדמאי. 168](#__RefHeading___Toc532143223)

[פרק א דרכם של האחרונים בגדר תקנת דמאי, שיש דין ודאי ודין ספק, ומתמה בדבריהם. 168](#__RefHeading___Toc532143224)

[פרק ב' מהלך חדש לחלק בין הטבל שהוא ספק לתרומה שהיא ודאי, ומתמה גם בזה, ומביא סתירות נוספות בדין ודאי ובדין ספק. 171](#__RefHeading___Toc532143225)

[סימן ב דרך חדשה בגדר הדין ספק כוודאי בדמאי. 173](#__RefHeading___Toc532143226)

[פרק א מהלך חדש שיש דין אחד, והוא: דחיישינן לצד מיעוט שלא מפרישין, והגדר בחשש הוא לדון ולהתנהג כאילו שודאי לא הפרישו. 173](#__RefHeading___Toc532143227)

[פרק ב מיישב כל הסתירות בדרך הנ"ל. 178](#__RefHeading___Toc532143228)

[סימן ג בדין ברכה בדמאי דחשיב כספק דדבריהם, ושיטת הרמב"ם בזה. 182](#__RefHeading___Toc532143229)

[סימן ד בגדר הקולות של דמאי, [הנאה של כילוי ואכילת מצווה], וביסוד דינא דאי בעי מפקיר נכסיו [לגבי מזמנין]. 186](#__RefHeading___Toc532143230)

[סימן ה בגדר שותפות הכהן בטבל ובדמאי [סוכה ל"ה] 188](#__RefHeading___Toc532143231)

[סימן ו פלוגתת הרמב"ם וראב"ד בס"ס בדמאי, וביאור בעיקר הגדר של ס"ס מדין רוב [פרק ג משנה ד]. 193](#__RefHeading___Toc532143232)

# ביכוריםציונים והערותסדר המשניות

[מסכתא ביכורים פרק א 202](#__RefHeading___Toc406924927)

[מסכתא ביכורים פרק ב 227](#__RefHeading___Toc406924964)

[מסכתא ביכורים פרק ג 255](#__RefHeading___Toc406925007)

חידושי סוגיות - ביכורים

[סימן א' בגדרי "קרבן" ובדיני "תרומה" בביכורים. 277](#__RefHeading___Toc406925047)

[סימן ב' ביכורים: קדשי מקדש או קדשי הגבול. 280](#__RefHeading___Toc406925048)

[סימן ג' בגדר חיובא דהבאת ביכורים 284](#__RefHeading___Toc406925049)

[סימן ד' דין מבריך ודין סומך אילן למיצר 286](#__RefHeading___Toc406925050)

[פרק א דינא דמבריך ודינא דסומך אילן למיצר ובמה שיש לתמוה בכל הנ"ל. 286](#__RefHeading___Toc406925051)

[פרק ב' יסוד הגרי"ז בגדר יניקה דמבריך ויניקה דט"ז אמה, ובגדר דין אדמתך במבריך ובט"ז אמה בסומך למיצר. 289](#__RefHeading___Toc406925052)

[פרק ג יסוד האחרונים בגדר הדין מצוה הבאה בעבירה בגוזל יניקה – וישוב כל הסוגי'. 290](#__RefHeading___Toc406925053)

[סימן ה' בשיטות הראשונים בדין"לקיחה וכל ההבאה באחד". 294](#__RefHeading___Toc406925054)

[סימן ו' ביסוד דינא ד"לקיחה והבאה כאחד". 296](#__RefHeading___Toc406925055)

[סימן ז חילוקי דינים בסוגים שונים של איסורים שתלויים בהכרעת ממון, 'ביכורים' קנין כספו ועוד [פ"א מ"ו]. 297](#__RefHeading___Toc406925056)

[סימן ח ביסוד דין קריאה ובדין אינו חוזר וקורא. 302](#__RefHeading___Toc406925057)

[סימן ט' בהנ"ל, ובדין הבאה מכל הז' מינים 304](#__RefHeading___Toc406925058)

[סימן י' בזמן חלות הלאוין, זרות חוץ לחומה וקודם הנחה. 307](#__RefHeading___Toc406925059)

[סימן י"א בגדר הלאו דקודם הנחה. 310](#__RefHeading___Toc406925060)

[סימן י"ב בגדר זכיית הכהן בביכורים, משלחן גבוה במחובר. 313](#__RefHeading___Toc406925061)

[סימן י"ג בדין כלאים בכוי 318](#__RefHeading___Toc406925062)

[סימן י"ד בדין שירה בביכורים 321](#__RefHeading___Toc406925063)

**מפתח מפורטדמאיציונים והערות על סדר המשניות**

[**מסכתא דמאי פרק ראשון**](#__RefHeading___Toc52040694)

[**הקדמה בגדר תקנת דמאי, שיש בתקנה גם דין ודאי וגם דין ספק.**](#__RefHeading___Toc52040695)

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc52040696) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc52040697) **<>** [**ציונים והערות משנה א'**](#__RefHeading___Toc52040698) **<>** [מה פי' דמאי](#__RefHeading___Toc52040699) <> [שיטת רש"י שמפריש את הכל ורק מעכב את הנתינה של מעש"ר ומעשר עני.](#__RefHeading___Toc52040700) <> [שיטת הרמב"ם דמעיקר הדין א"צ הפרשה למעשר ראשון ועני, ומתמה בזה.](#__RefHeading___Toc52040701) <> [בדברי האחרונים שהרמב"ם לשיטתו שאין מיתה בטבל למעשר ראשון ועני.](#__RefHeading___Toc52040702) <> [דעת הרע"ב וישוב קושי' רעק"א עליו.](#__RefHeading___Toc52040703) <> [בדעת הר"ש והרא"ש.](#__RefHeading___Toc52040704) <> [דרכו של האור שמח בשיטת הרמב"ם שהפרשת מעשר עני תלויה בזכותו של העני ובחיוב נתינה [ויש לדון בזה].](#__RefHeading___Toc52040705) <> [בדברי המקד"ד בביאור לשון הרמב"ם בפירוש המשניות בגדר "הפרשת דבר שהוא חוק לכהן".](#__RefHeading___Toc52040706) <> [בדברי הרע"ב בטעמא דתרומה גדולה.](#__RefHeading___Toc52040707) <> [בטעמא דחששו חכמים בתקנת דמאי, מיעוטא דשכיח בהדי' חזקת איסור, ובקושי' רעק"א בשיטת ר"מ.](#__RefHeading___Toc52040708) <> [בדין תרומת מעשר אי נותנו או מוכרו לכהן, ובמה שיש לתמוה בזה בשיטת הטור.](#__RefHeading___Toc52040709) <> [בדברי הראשונים בשיטת ר"ת בפטור לקוח לאחר מירוח, ומוכרח מעיקר תקנת דמאי דבמזמין אורחים ליכא פטור כזה, ודן בעיקר פטור לקוח.](#__RefHeading___Toc52040710) <> [בסיבת הפטור בקלין שבדמאי - ואי מתני' איירי בדמאי או אפי' בודאי, ובפלוגתת ר"י ור"ל בזה.](#__RefHeading___Toc52040711) <> [בפלוגתת הרמב"ם והרע"ב אי הוי רוב הפקר או ס"ס רגיל, והרמב"ם לשיטתו בדין ס"ס בדמאי.](#__RefHeading___Toc52040712) <> [נובלות התמרה - תמרי דזיקא בודאי – ובדברי התורת זרעים בזה](#__RefHeading___Toc52040713) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc52040714) **<>** [**רע"ב משנה ב'**](#__RefHeading___Toc52040715) **<>** [**ציונים והערות משנה ב'**](#__RefHeading___Toc52040716) **<>** [הדמאי אין לו חומש.](#__RefHeading___Toc52040717) <> [דן במה שמבואר **דמעיקר הדין היה ראוי שזר האוכל תרו"מ של דמאי ישלם רק הקרן ולא החומש**, ומחלק ביניהם אי הוי כפרה או לא.](#__RefHeading___Toc52040718) <> [ונאכל לאונן.](#__RefHeading___Toc52040719) <> [הערה גדולה בעיקר הקולא של נותנו לע"ה וקולא באונן – הא אי אסור מטעם ודאי מה שייך להקל בזה.](#__RefHeading___Toc52040720) <> [ונכנס לירושלים ויוצא.](#__RefHeading___Toc52040721) <> [ומאבדין מיעוטו בדרכים.](#__RefHeading___Toc52040722) <> [בדברי המקד"ד דלמה ליכא השבת אבידה בתרומת מעשר של דמאי, וע"כ שאין בו דין ממון.](#__RefHeading___Toc52040723) <> [ונותנו לעם הארץ.](#__RefHeading___Toc52040724) <> [ויאכל כנגדו.](#__RefHeading___Toc52040725) <> [ומחללים אותו כסף על כסף.](#__RefHeading___Toc52040726) <> [ומחללים וכו' ובלבד שיחזור ויפדה.](#__RefHeading___Toc52040727) <> [במה שיש לתמוה על הרמב"ם בפירוש המשנה בדיני חילול.](#__RefHeading___Toc52040728) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc52040729) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc52040730) **<>** [**ציונים והערות משנה ג'**](#__RefHeading___Toc52040731) **<>** [הלוקח לזרע ולבהמה.](#__RefHeading___Toc52040732) <> [בגדר הלקיחה – וכמה ספיקות בזה.](#__RefHeading___Toc52040733) <> [פטור מן הדמאי.](#__RefHeading___Toc52040734) <> [ב' חידושים בדין זורע – א] אע"ג דגידולי טבל אסור מ"מ בדמאי לא גזרו, ב] **קולא מיוחדת בהיתר זריעה**.](#__RefHeading___Toc52040735) <> [דן אי זריעה הוי הנאה של כילוי.](#__RefHeading___Toc52040736) <> [מה הדין באופן שלא אמר ע"ה שהן מעושרים.](#__RefHeading___Toc52040737) <> [מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי.](#__RefHeading___Toc52040738) <> [חלת ע"ה והמדומע וכו' פטורין מן הדמאי.](#__RefHeading___Toc52040739) <> [מחדש דבגוף תקנת דמאי תרתי נאמר, א] עצם הקביעת 'שם דמאי', ב] הדינים לחשוש לע"ה דלא מעשרי, ולכן מצאנו ב' סוגים שונים של קולות – הנאה של כילוי ואכילת קדושה.](#__RefHeading___Toc52040740) <> [מיישב בזה את סדר הדינים במשנה – א] כמה אופנים של הנאה של כילוי ב] מקומות שגזרו דמאי, ג] כמה אופנים של אכילת מצוה.](#__RefHeading___Toc52040741) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc52040742) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc52040743) **<>** [**ציונים והערות משנה ד'**](#__RefHeading___Toc52040744) **<>** [הדמאי מערבין בו ומשתתפין בו.](#__RefHeading___Toc52040745) <> [ומברכין עליו ומזמנין עליו, ובדברי החזו"א בביאור לר"ש דמחלק בין לכתחילה לבדיעבד.](#__RefHeading___Toc52040746) <> [בפלוגתת הראשונים בברכה על איסור.](#__RefHeading___Toc52040747) <> [ומפרישין אותו ערום – חידוש במשנה ראשונה דמצי מברך.](#__RefHeading___Toc52040748) <> [בהא דלא מברכים על דמאי – סוגי' דשבת, ובשו"ט באחרונים אי דמאי הוי דין ודאי או ספק.](#__RefHeading___Toc52040749) <> [תוספת דברים למה כשיש דין ודאי מכח ספק ליכא ברכה – עפ"י יסוד הברכ"ש.](#__RefHeading___Toc52040750) <> [שמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי ושהסורק נותן בצמר פטור מן הדמאי.](#__RefHeading___Toc52040751) <> [הוכחות מהחזו"א מהדין מזמנין ומהדין שמפרישו ערום דבעיקר תקנת דמאי ליכא דין ודאי, ויש רק דין לחשוש מספק.](#__RefHeading___Toc52040752) <> [עוד הוכחות שכל הדין הוא רק מספק.](#__RefHeading___Toc52040753) <> [מבאר שחלוק דין טבל דדמאי שהוא מספק מדין תרומה דדמאי שהוא ודאי, ומיישב בזה את הסתירות בדמאי, ומחדש דין בברכה על אכילת תרומה.](#__RefHeading___Toc52040754) <> [מביא תמיהות רבות במהלך הנ"ל.](#__RefHeading___Toc52040755) <> [הוכחות נוספות שאינו דין ודאי.](#__RefHeading___Toc52040756) <>

[**מסכתא דמאי פרק שני**](#__RefHeading___Toc52040757)

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc52040758) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc52040759) **<>** [**ציונים והערות משנה א'**](#__RefHeading___Toc52040760) **<>** [ואלו מתעשרין דמאי בכל מקום – ובישוב שיטת הרמב"ם בפירות א"י שיצאו לחו"ל.](#__RefHeading___Toc52040761) <> [דרך נוספת בישוב הרמב"ם – דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורים דווקא בגמר מלאכה בחו"ל.](#__RefHeading___Toc52040762) <> [יש חולקים בדעת הרמב"ם דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורים גם בגמר מלאכה בא"י, ובדברי האהא"ז בזה.](#__RefHeading___Toc52040763) <> ["כל המשתמש ממנו פטור" – חידוש הגר"א בזה, ובדברי המלאכת שלמה.](#__RefHeading___Toc52040764) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc52040765) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc52040766) **<>** [**ציונים והערות משנה ב'**](#__RefHeading___Toc52040767) **<>** [המקבל עליו להיות נאמן – קבלה ברבים.](#__RefHeading___Toc52040768) <> [ב' דינים, קבלה ברבים להיות נאמן לרבים, ודין נוסף להיות מתארח אצלו.](#__RefHeading___Toc52040769) <> [נפ"מ בין הנך ב' דינים לגבי נאמנות של ע"ה על אחרים, דזה דווקא במתארח אצלו.](#__RefHeading___Toc52040770) <> [ואינו מתארח אצל ע"ה ר' יהודה אומר אף המתארח אצל ע"ה, אמרו לו על עצמו אינו נאמן וכו'.](#__RefHeading___Toc52040771) <> [בדברי החזו"א בקבלה להיות נאמן.](#__RefHeading___Toc52040772) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc52040773) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc52040774) **<>** [**ציונים והערות משנה ג'**](#__RefHeading___Toc52040775) **<>** [המקבל עליו להיות חבר.](#__RefHeading___Toc52040776) <> [לשון 'חבר' - "כי חברת ת"ח זה לזה חברה נאמנה כי היא חברה לשם שמים" – רמב"ם.](#__RefHeading___Toc52040777) <> [ואינו לוקח ממנו לח וכו' ולא יגדל בהמה דקה וכו'.](#__RefHeading___Toc52040778) <> [ואינו מתארח אצל ע"ה.](#__RefHeading___Toc52040779) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc52040780) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc52040781) **<>** [**ציונים והערות משנה ד'**](#__RefHeading___Toc52040782) **<>** [הנחתומים לא חייבו אותם חכמים להפריש אלא כדי תרומת מעשר וחלה.](#__RefHeading___Toc52040783) <> [כמה שיטות בפטור נחתום במעש"ש.](#__RefHeading___Toc52040784) <> [החנונים אינן רשאין למכר את הדמאי, כל המשפיעין במדה גסה רשאין למכור את הדמאי.](#__RefHeading___Toc52040785) <> [בדין מוכר במדה דקה.](#__RefHeading___Toc52040786) <> [בדבריח רעק"א לגבי משפיע מדה גסה.](#__RefHeading___Toc52040787) <> [בדברי הירושלמי בסתירת המשניות.](#__RefHeading___Toc52040788) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc52040789) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc52040790) **<>** [**ציונים והערות משנה ה'**](#__RefHeading___Toc52040791) **<>** [רבי מאיר אומר את שדרכו להמדד בגסה ומדדו בדקה טפלה דקה לגסה, את שדרכו להמדד בדקה ומדד בגסה טפלה גסה לדקה.](#__RefHeading___Toc52040792) <>

[**מסכתא דמאי פרק שלישי**](#__RefHeading___Toc52040793)

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc52040794) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc52040795) **<>** [**ציונים והערות משנה א**](#__RefHeading___Toc52040796) **<>** [מאכילין את העניים דמאי ואת האכסניא דמאי.](#__RefHeading___Toc52040797) <> [בחידוש הרמב"ם דדוקא בשעת אכילה אצל בעה"ב מותר ולא מה שלוקח לרשותו.](#__RefHeading___Toc52040798) <> [האם קאי בטבל או בתרומה של דמאי.](#__RefHeading___Toc52040799) <> [אכסניא.](#__RefHeading___Toc52040800) <> [אכסנאי ישראל או עכו"ם, ובדין להאכילם טבל דליכא בזה הנאה של כילוי.](#__RefHeading___Toc52040801) <> [ביאור דברי החזו"א במוכר לעכו"ם שאינו מפריש.](#__RefHeading___Toc52040802) <> [בדברי התורת זרעים בהנ"ל – מתי מיקרי הנאה של כילוי.](#__RefHeading___Toc52040803) <> [בא"ד אבל לנו שם בלילה חייבין לתקן.](#__RefHeading___Toc52040804) <> ["רבן גמליאל היה מאכיל את פועליו דמאי".](#__RefHeading___Toc52040805) <> [בפלוגתת הבבלי וירושלמי אי עניים מותרים בדמאי, ובפלוגתתם בפטור הפקר לאחר מירוח.](#__RefHeading___Toc52040806) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc52040807) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc52040808) **<>** [**ציונים והערות משנה ב**](#__RefHeading___Toc52040809) **<>** [הרוצה לחזום עלי ירק להקל ממשאו לא ישליך עד שיעשר.](#__RefHeading___Toc52040810) <> [בטעמא דלא ישליך, הא יתכן שהפקר פטור לאחר מירוח](#__RefHeading___Toc52040811) <> [בדין לפני עיוור במחזירם לפני שקנה.](#__RefHeading___Toc52040812) <> [פלוגתת הראשונים בדין "לא יחזיר עד שיעשר" – האם איירי שיש לו זכות חזרה או לא.](#__RefHeading___Toc52040813) <> ["מפני שלא משך" – בדין קנין מעות דמהני מה"ת, ויש לעיין מצד מי שפרע.](#__RefHeading___Toc52040814) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc52040815) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc52040816) **<>** [**ציונים והערות משנה ג**](#__RefHeading___Toc52040817) **<>** [המוצא פירות לאכלן ונמלך להצניע לא יצניע עד שיעשר.](#__RefHeading___Toc52040818) <> [פלוגתת הראשונים - נטלן שלא יאבדו.](#__RefHeading___Toc52040819) <> [ואם מתחילה נטלן בשביל שלא יאבדו פטור – מקור מהירושלמי שיש חידוש בבעלות הנצרכת להפרשת תרומה, וקס"ד דסגי בבעלות כעין הבעלות בבור "שעשאן הכתוב כאילו ברשותו".](#__RefHeading___Toc52040820) <> [מקורות נוספים לבעלות מחודשת בהפרשת תרומות ומעשרות.](#__RefHeading___Toc52040821) <> [ביאור הדברים למה חלוק בעלות של הפרשה מכל בעלות אחרת.](#__RefHeading___Toc52040822) <> [כל דבר שאין אדם רשאי למוכרו דמאי לא ישלח לחבירו דמאי, ר' יוסי מתיר בודאי.](#__RefHeading___Toc52040823) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc52040824) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc52040825) **<>** [**ציונים והערות משנה ד**](#__RefHeading___Toc52040826) **<>** ['טוחן'.](#__RefHeading___Toc52040827) <> [המוליך חטים לטוחן כותי או לטוחן ע"ה בחזקתן למעשרות ולשביעית.](#__RefHeading___Toc52040828) <> [לטוחן נכרי – דמאי – ביאור שיטת הרמב"ם בדין ס"ס בדמאי דאסור.](#__RefHeading___Toc52040829) <> [ביאור שיטת הראב"ד למה מקילין בס"ס בדמאי, עפ"י סברת המשאת בנימין דחזקה נגד א' מן הספיקת לא מהני.](#__RefHeading___Toc52040830) <> [ביאור נוסף בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד דפליגי בעיקר גזירת דמאי, דלמה לא סמכו על רוב ע"ה מעשרי, אי מצד מיעוט המצוי אי מצד חזקת טבל.](#__RefHeading___Toc52040831) <> [קושי' גדולה בשיטת הראב"ד מהמשנה הבאה בפונדקית, ובקושי' רעק"א מס"ס בקלין שבדמאי.](#__RefHeading___Toc52040832) <> [פלוגתת הראשונים בדין מפקיד פירותיו אצל הנכרי כפירותיו, וביאור שיטת הראב"ד בזה דהוו כפירות עכו"ם.](#__RefHeading___Toc52040833) <> [בקושי' הירושלמי מרישא לסיפא.](#__RefHeading___Toc52040834) <> [בקושי' רעק"א מהגמרא בבכורות דמבואר דכו"ע מודי דמפריש, ובהערת הר"ש בדין "קאתינא מכח גברא דלא מצית אישתעי' דינא בהדיה".](#__RefHeading___Toc52040835) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc52040836) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc52040837) **<>** [**ציונים והערות משנה ה**](#__RefHeading___Toc52040838) **<>** [שיטת רבי יוסי "דאין אנו אחראין לרמאין".](#__RefHeading___Toc52040839) <> [מבואר בדין פונדקית דסמכינן על הס"ס וזה דלא כהראב"ד [משנה לעיל] דמקילין בס"ס, ודברי המקד"ד בזה.](#__RefHeading___Toc52040840) <> [מבאר שיש הקדמה לתקנת דמאי והוא שיהיה בתבואה ספק כזה ששייך לעיקר תקנת דמאי, ורק בזה קבעו 'שם דמאי' בתבואה, ויש לדון בספק שיש בו ג' צדדים וחלקם שייכי לתקנת דמאי וחלקם לא שייכי.](#__RefHeading___Toc52040841) <> [מבאר דבנקודה זו נחלקו הרמב"ם וראב"ד האם ספק כזה מוגדר כספק של דמאי או לא.](#__RefHeading___Toc52040842) <> [ישוב לקושית רעק"א על הרמב"ם בס"ס בקלין שבדמאי לר"ל.](#__RefHeading___Toc52040843) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc52040844) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc52040845) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#__RefHeading___Toc52040846) **<>** ["מפני שהיא חשודה להחליף".](#__RefHeading___Toc52040847) <> [אמר רבי יהודה וכו' ומדוה ר"י וכו'.](#__RefHeading___Toc52040848) <> [חמותו.](#__RefHeading___Toc52040849) <>

[**מסכתא דמאי פרק רביעי**](#__RefHeading___Toc52040850)

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc52040851) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc52040852) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc52040853) **<>** [הלוקח פירות ממי שאינו נאמן על המעשרות - ע"ה או חשוד.](#__RefHeading___Toc52040854) <> [דברי הרא"ש בשם הירושלמי בתרי טעמי למה סומכין על ע"ה, והנפ"מ בטעמים.](#__RefHeading___Toc52040855) <> [חידוש על פי הרמב"ם בטעמא דאימת שבת, ודן בדין עונג ביו"ט.](#__RefHeading___Toc52040856) <> [קושית רעק"א.](#__RefHeading___Toc52040857) <> ["חשכה מוצאי שבת".](#__RefHeading___Toc52040858) <> [בחידושו של הרמב"ם לגבי "מוצאי שבת מעשר" שמפריש על מה שכבר אכל, ושיטות הראשונים בזה.](#__RefHeading___Toc52040859) <> [דרכו של המקד"ד בביאור שיטת הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc52040860) <> [דעת האחרונים בזה דלא כהמקד"ד.](#__RefHeading___Toc52040861) <> [דקדוק האור שמח דאיירי בפירות ולא בפת – עפ"י הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc52040862) <> ["ואפילו היו לו פירות אחרות מתוקנין מאותו המין".](#__RefHeading___Toc52040863) <> [סתירה בתקנת דמאי ביחס ל"אחד שאין לו אימת שבת שאינו מפריש" דמחמתו הדין שמפריש למוצאי שבת.](#__RefHeading___Toc52040864) <> [יסוד גדול של המקד"ד בחשש של א' שאינו ירא.](#__RefHeading___Toc52040865) <> [כמה טעמים למה "אמר לו אחד" אינו נאמן.](#__RefHeading___Toc52040866) <> [מיישב שיטת הרמב"ם דע"ה נאמן על תבואת אחרים.](#__RefHeading___Toc52040867) <> [בסוף המשנה בדין תרומת מעשר של דמאי שחזרה למקומה – ביאור השגת הראב"ד על הרמב"ם בדין זה, ותירוצו של הכס"מ בזה.](#__RefHeading___Toc52040868) <> [בדברי המקד"ד בהנ"ל.](#__RefHeading___Toc52040869) <> [בטענת הראב"ד על הרמב"ם – אי מיירי ביותר מק' או פחות מק', ובדברי הר"י קורקוס בזה, ובמה שיש להעיר בזה.](#__RefHeading___Toc52040870) <> [בדין דימוע בתרומה של דמאי, ובמה שיש לתמוה בזה בשיטת הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc52040871) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc52040872) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc52040873) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc52040874) **<>** [נחלקו אי קאי בשבת ממש או בשבוע של ז' ברכות.](#__RefHeading___Toc52040875) <> [חידוש האור שמח בע"ה שיודע שהחבר סומך עליו, וביאור בכפילות בלשון המשנה, וישוב לקושי' רעק"א במשנה דלעיל.](#__RefHeading___Toc52040876) <> [קושי' המקד"ד מאחד שאין לו אימת שבת](#__RefHeading___Toc52040877) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc52040878) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc52040879) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc52040880) **<>** [ב' דרכים – בבלי וירושלמי - בביאור פלוגתת ר"א ורבנן בדין קריאת שם במעשר עני של דמאי.](#__RefHeading___Toc52040881) <> [ביאורו של רעק"א בטעמא דר"א לפי הבבלי.](#__RefHeading___Toc52040882) <> [בטעמא דרבנן לפי הירושלמי דאף אי מפריש אכתי מחייבים להפריש.](#__RefHeading___Toc52040883) <> ["קורא שם ואינו צריך להפריש" – יש משמעות ל'מעשה הפרשה' לאחר קריאת שם [בלי נתינה].](#__RefHeading___Toc52040884) <> [בשיטת הרמב"ם בהפרשת מעשר עני של דמאי, ובדברי האור שמח בזה.](#__RefHeading___Toc52040885) <> [בקושי' רעק"א בסוגי' בנדרים דמצי מפקיר נכסיו והוי עני.](#__RefHeading___Toc52040886) <> [תירוצו של החזו"א עפ"י השטמ"ק בב"מ, ורעק"א אזיל בזה לשיטתו.](#__RefHeading___Toc52040887) <> [מהלך נוסף בישוב קושי' רעק"א.](#__RefHeading___Toc52040888) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc52040889) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc52040890) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc52040891) **<>** [למה איירי דווקא בתרומת מעשר של דמאי.](#__RefHeading___Toc52040892) <> [מעשר עני של ודאי.](#__RefHeading___Toc52040893) <> [מה דלא איירי במעש"ר ומעש"ר.](#__RefHeading___Toc52040894) <> [בעיקר האיסור של המשנה – מקורות במפרשים דקאי באיסור נתינה ותלוי בפלוגתא דתנאי.](#__RefHeading___Toc52040895) <> [בהיתר של עני וכהן למודים אצלו.](#__RefHeading___Toc52040896) <> ["ובלבד שיודיעם" – ובקושי' רעק"א על הטור.](#__RefHeading___Toc52040897) <> [תמיהא גדולה על הרמב"ם שפסק משנה זו אף דפוסק שמותר להוליך לכהן, ומוכרח שלמד את המשנה כפירוש הגר"א שחידש שהבבלי למד כפשוטו שאסור בהפרשה גם לאחר הקריאת שם, ולא איירי כלל בהולכה ונתינה.](#__RefHeading___Toc52040898) <> [מדייק ברמב"ם בפירוש המשנה כדרך זו.](#__RefHeading___Toc52040899) <> [הערה שהמשמעות במשנה משמע כן.](#__RefHeading___Toc52040900) <> [חידוש בשיטת הטור דנחלקו הבבלי וירושלמי בדין נתינה בתרומה של דמאי אי מוכר לכהן או לא.](#__RefHeading___Toc52040901) <> [כמה תמיהות בעיקר המהלך של הרמב"ם והגר"א בבבלי - ובדברי החזו"א בזה.](#__RefHeading___Toc52040902) <> [דרכו של האור שמח דמטעמא דבורר אתינן עלה.](#__RefHeading___Toc52040903) <> [מתמה בדברי האור שמח.](#__RefHeading___Toc52040904) <> [דרך נוספת דמצד קביעת מקום אתינן עלה – דין "האומר תרומת הכרי זה בתוכו" - ומתמה בזה.](#__RefHeading___Toc52040905) <> [מחדש ומביא מקורות שיש 'תוכן' ויש 'משמעות' למעשה הפרשה גם לאחר קריאת שם.](#__RefHeading___Toc52040906) <> [ביאור חדש מהח"ח בשיטת הרמב"ם עפ"י הגר"א.](#__RefHeading___Toc52040907) <> [בעיקר האיסור של מפריש תרומות ומעשרות בשבת ובמה שיש לחלק בין דמאי לכל תרומה.](#__RefHeading___Toc52040908) **<>** [מביא את שיטת הרמב"ם שיש שני טעמים לאיסור הפרשת תרו"מ בשבת, בין מצד נראה כמתקן ובין מצד מקדיש, והראשונים חולקים, ומקור של הרמב"ם מביצה [ט'.].](#__RefHeading___Toc52040909) <> [כמה נפ"מ באחרונים בין הנך תרי טעמים.](#__RefHeading___Toc52040910) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc52040911) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc52040912) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc52040913) **<>** [בירושלמי מבואר שיש חולקים.](#__RefHeading___Toc52040914) <> [מה הדין באמר לו סתם והוא אמר שקנה מפלוני.](#__RefHeading___Toc52040915) <> [כפילות בלשון המשנה.](#__RefHeading___Toc52040916) <> [ביאור חדש בדברי הגר"א דפירש דאיכא תרי גווני של נאמן – עפ"י המקד"ד.](#__RefHeading___Toc52040917) <> [בטעמא דסיפא דלא נאמן במיגו.](#__RefHeading___Toc52040918) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc52040919) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc52040920) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc52040921) **<>** [בטעמא דחיי נפש.](#__RefHeading___Toc52040922) <> [הוכחה מהמשנה דחשוד אינו נאמן בשל אחרים, ותמיהת הראב"ד על הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc52040923) <> [דן בחידוש של הפר"ח והמחנ"א בנאמנות על אדם דאין ע"א נאמן בזה.](#__RefHeading___Toc52040924) <> [דברי המקד"ד בזה דדעת הירושלמי דאין נאמנות על טבל דאיתחזיק איסורא ואינו בידו לתקנו.](#__RefHeading___Toc52040925) <> [מה שדנו באור שמח ובאבי עזרי בחידוש של המחנ"א ופר"ח בטבל דאיתחזיק איסורא אף אי הוי בידו.](#__RefHeading___Toc52040926) <> [סיכום ב' דרכים בראשונים.](#__RefHeading___Toc52040927) <> [עוד מהלכים ברמב"ם.](#__RefHeading___Toc52040928) <> ["אמר לו מי כאן מוכר ישן".](#__RefHeading___Toc52040929) <> ["אף על פי שהן כגומלין".](#__RefHeading___Toc52040930) <>

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc52040931) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc52040932) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc52040933) **<>** [בדברי הר"ש בחדש וישן.](#__RefHeading___Toc52040934) <> [דברי הר"ש בפלוגתא דתנאי בחשש גומלין.](#__RefHeading___Toc52040935) <> [הערה מרעק"א בעיקר חשש גומלין בדמאי.](#__RefHeading___Toc52040936) <> [מתמה טובא על המשנה דלולי טעמא דגומלין שפיר נאמן.](#__RefHeading___Toc52040937) <>

[**מסכתא דמאי פרק חמישי**](#__RefHeading___Toc52040938)

[משנה א](#__RefHeading___Toc52040939) **<>** [רע"ב משנה א](#__RefHeading___Toc52040940) **<>** [ציונים והערות משנה א'](#__RefHeading___Toc52040941) **<>** [בדיני קדימה של מעש"ר לחלה ועוד.](#__RefHeading___Toc52040942) <> [סתירת המשניות בדין נחתום בדמאי דמי בעי מפריש.](#__RefHeading___Toc52040943) <> [הפרשת מעשר של דמאי מחלה.](#__RefHeading___Toc52040944) <> [האם ע"ה נחשדו על חלה.](#__RefHeading___Toc52040945) <> [ביאור בנוסח המחודש של מעשר ותרומת מעשר – תרומת מעשר לפני כן ואחרי כן.](#__RefHeading___Toc52040946) <> [בהנ"ל – ודיוק ברמב"ם, וי"ל שיש יחוד מקום קודם או קריאת שם בלי הפרשה ואח"כ הפרשה.](#__RefHeading___Toc52040947) <> [בדין מדומע שפטור מחלה – גם על החלק של החולין.](#__RefHeading___Toc52040948) <> [המקור מהירושלמי הכא לב' דיני נאמנות בדמאי.](#__RefHeading___Toc52040949) <>

[משנה ב](#__RefHeading___Toc52040950) **<>** [רע"ב משנה ב](#__RefHeading___Toc52040951) **<>** [ציונים והערות משנה ב'](#__RefHeading___Toc52040952) **<>** [בלשון התנא "אחד ממאה ממה שיש כאן ה"ז בצד זה חולין".](#__RefHeading___Toc52040953) <> [דיוק במשנה לגבי הדין עיסה של טבל אי חייב חלה.](#__RefHeading___Toc52040954) <> [בדברי הר"ש שהמשנה הזו קאי בודאי – ואעפי"כ הישראל מפריש תרומת מעשר – בפלוגתת הפוסקים בזה.](#__RefHeading___Toc52040955) <> [בדברי הקצוה"ח ורעק"א בזה.](#__RefHeading___Toc52040956) <> [חידוש בקצוה"ח בבעלות של טובת הנאה דסגי לזה.](#__RefHeading___Toc52040957) <> [בדברי הר"ש [כתב יד] בפלוגתא בירושלמי אי מברכים כמה ברכות או ברכה א'](#__RefHeading___Toc52040958) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc52040959) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc52040960) **<>** [**משנה ד**](#__RefHeading___Toc52040961) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc52040962) **<>** [**ציונים והערות משנה ג' וד'**](#__RefHeading___Toc52040963) **<>** [ב' נידונים במשנה, ובעיקר החשש של דפוסים, והערה בדברי רש"י בהזהב.](#__RefHeading___Toc52040964) <> [תמיהא בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה דחוששים מהישן על החדש, שזה כנגד משנה להלן, ומיישב.](#__RefHeading___Toc52040965) <> [בהבדלים בין נחתום לפלטר בשיטת ר"מ ור"י.](#__RefHeading___Toc52040966) <> [בשיטת ר"י דעת הר"ש שאין נפ"מ בין פלטר לנחתום והמאירי חולק.](#__RefHeading___Toc52040967) <> [דברי המשנה למלך, ובדברי הרמב"ם "שלכל דפוס מין ממיני הזרע".](#__RefHeading___Toc52040968) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc52040969) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc52040970) **<>** [**ציונים והערות משנה ה'**](#__RefHeading___Toc52040971) **<>** [בחילוק בין מתנה מרובה למתנה מועטת – ובקולא של בלילה, דמדיני דמאי ומקולי דמאי מהני הכא.](#__RefHeading___Toc52040972) <> [בדברי הירושלמי.](#__RefHeading___Toc52040973) <> [שיטת הרמב"ם בדין מתנה מרובה ומתנה מועטת.](#__RefHeading___Toc52040974) <> [תמיהא רבתי בעיקר הספק של פטור על החיוב, שהרי תקנת דמאי היינו תקנת ודאי.](#__RefHeading___Toc52040975) <> [ביאורו של התורת זרעים בזה שיש ב' דינים בעיקר תקנת דמאי, דין ודאי ודין ספק, ויש להעיר בחידוש זה.](#__RefHeading___Toc52040976) <> [חידוש מהמקד"ד בעיקר החשש ותקנת דמאי דכמה דרגות וחששות איכא בדמאי בעיקר התקנה, ואיכא ביניהם חילוקי דינים, ובזה מבואר הדין של דמאי על דמאי שהתרומה עצמה מותרת.](#__RefHeading___Toc52040977) <> [המשך בהנ"ל לבאר את הרמב"ם בבולל במתנה מרובה.](#__RefHeading___Toc52040978)

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc52040979) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc52040980) **<>** [**ציונים והערות משנה ו'**](#__RefHeading___Toc52040981) **<>** [בעיקר החשש בסיטון](#__RefHeading___Toc52040982) <> ["בדין נאמן סיטון לומר משל אחד הם".](#__RefHeading___Toc52040983) <> [דרך אחרת בזה מהמקד"ד – דבליכא הפסד נאמן ע"ה.](#__RefHeading___Toc52040984) <> [אפילו מאותו המין - כפשוטו משמע הכא במשנה זו "כל מין חטים אחד, ואף על גב דאיכא שחמתית ולבנה".](#__RefHeading___Toc52040985) <>

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc52040986) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc52040987) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#__RefHeading___Toc52040988) **<>** [המשך ליסוד של התורת זרעים – לעיל [משנה ה'], שיש ב' דינים בעיקר תקנת דמאי, דין ודאי ודין ספק – ותמוה דא"כ בירקות לית לכל הנ"ל, וקשה ממשנה זו.](#__RefHeading___Toc52040989) <> [ב' לקיחות בזה"ז.](#__RefHeading___Toc52040990) <>

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc52040991) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc52040992) **<>** [**ציונים והערות משנה ח'**](#__RefHeading___Toc52040993) **<>** [בפלוגתת התוס' יו"ט ותוס' חדשים בהא דאין אדם רשאי למכור טבל, ובחידוש של רשאי לעשר מטבל על טבל.](#__RefHeading___Toc52040994) <> [בדין שמוכרים טבל לצורך – ובדברי התוס' חדשים בזה, ובקושי' רעק"א בזה דאף בלוקח פטור מה"ת אכתי לא חשיבי כחיוב אחד ואין מפרישים זה על זה – וכדמוכרח ממנחות [ל"א].](#__RefHeading___Toc52040995) <> [בדברי הטורי אבן והאחיעזר בדין הפרשה מחד דרבנן על תרי דרבנן.](#__RefHeading___Toc52040996) <> [איסור מכירת טבל מצד קמישתרשי ליה באופן שלא יפרישו.](#__RefHeading___Toc52040997) <> [עוד פרטים באיסור מכירת טבל.](#__RefHeading___Toc52040998) <>

[**משנה ט**](#__RefHeading___Toc52040999) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#__RefHeading___Toc52041000) **<>** [**ציונים והערות משנה ט'**](#__RefHeading___Toc52041001) **<>** [בטעמא דלא חוששים הכותים לגזילה במכירת טבל, ודן אי איכא גזילה או לא והאם יש לכהן חלק בממון של טבל.](#__RefHeading___Toc52041002) <> [הקדמה – פלוגתא דיש קנין ואין קנין – לעכו"ם בא"י להפקיע מידי עמשרות.](#__RefHeading___Toc52041003) <> [שיטת רש"י בגדר יש קנין לעכו"ם בא"י.](#__RefHeading___Toc52041004) <> [שיטת הרמב"ם בגדר הדין אין קנין לעכו"ם בא"י דהוי ליה כחו"ל.](#__RefHeading___Toc52041005) <> [ביאור שורש פלוגתת רש"י והראשונים בגדר הדין אין קנין לעכו"ם.](#__RefHeading___Toc52041006) <> [שיטת הירושלמי – מובא בר"ש - בגדר של יש קנין לעכו"ם.](#__RefHeading___Toc52041007) <> [מבאר היטב את השו"ט בירושלמי בהנך ב' טעמים למה אין קנין לעכו"ם בא"י.](#__RefHeading___Toc52041008) <> [ישוב של הראשונים בסתירה בשיטת ר"מ.](#__RefHeading___Toc52041009) <> [שיטת הרמב"ם ומאירי בישוב סתירה זו לחלק בדין יש קנין לעכו"ם בעודו תחת העכו"ם.](#__RefHeading___Toc52041010) <> [מבואר הכא חידושו של הכס"מ בדין יש קנין באופן שנמצא תחת ידו.](#__RefHeading___Toc52041011) <> [פלוגתת הרמב"ם ומאירי לשיטתייהו, והר"ש ותוס' חולקים על עיקר חידוש זה, וסתירה בשיטת רש"י בנידון זה שיש הוכחה של מהגר"א דרש"י חולק על חידוש, ומבאר שרש"י אזיל לשיטתו בעיקר דינא דיש קנין.](#__RefHeading___Toc52041012) <> [שיטות הראשונים בלאו של לא תמכר לצמיתות.](#__RefHeading___Toc52041013) <>

[**משנה י**](#__RefHeading___Toc52041014) **<>** [**רע"ב משנה י**](#__RefHeading___Toc52041015) **<>** [**ציונים והערות משנה י'**](#__RefHeading___Toc52041016) **<>** [בעיקר הפטור אינו נקוב](#__RefHeading___Toc52041017) <> [עוד בגדרי עציץ נקוב.](#__RefHeading___Toc52041018) <> [בקושי' רעק"א על הראשונים באינו נקוב על נקוב.](#__RefHeading___Toc52041019) <> [תמיהת האחרונים על רעק"א – ובחידוש האמרי בינה בבא לצאת ידי חובת הפרשת בשיעור דרבנן של א' מחמישים - לפני החיוב של חיטה אחת פוטרת את הכרי.](#__RefHeading___Toc52041020) <> [מה שיש להעיר על האמרי בינה בגדר של החובת הפרשה בשיעור דרבנן של א' מחמישים.](#__RefHeading___Toc52041021) <> [דין מעשרות](#__RefHeading___Toc52041022) <> [בדין מן הנקוב על שאינו נקוב, תרומה, ולא תאכל עד שיוציא עליה תרומות ומעשרות.](#__RefHeading___Toc52041023) <> [בגדר הדין מן החיוב על הפטור דבעינן שהתרומה והשיריים יהיו שוין בחיוב ולא סגי במה שחל כאן תרומה.](#__RefHeading___Toc52041024) <> [להפריש מיניה וביה או ממקום אחר](#__RefHeading___Toc52041025) <> [בקושי' האחרונים על המשנה במה שיש לדון האם הפרשת תרומה חל רק על השיריים או אף על התרומה עצמה](#__RefHeading___Toc52041026) <> [להפריש מנקוב על שא"נ בזמנינו](#__RefHeading___Toc52041027) <>

[**משנה יא**](#__RefHeading___Toc52041028) **<>** [**רע"ב משנה יא**](#__RefHeading___Toc52041029) **<>** [**ציונים והערות משנה י"א**](#__RefHeading___Toc52041030) **<>** [תמיהא בעיקר החשש מן החיוב על הפטור בדמאי על דמאי.](#__RefHeading___Toc52041031) <> [בדברי רעק"א דלמה לא ניחוש על התרומה דילמא אינו מתוקן.](#__RefHeading___Toc52041032) <> [ביאור לשון הרע"ב - "תרומה - ואין צריך לתקן את התרומה כיון דספק הוא ורוב עמי הארץ מעשרים הן".](#__RefHeading___Toc52041033) <> [תרם מן הדמאי על דמאי – בקושי' רעק"א דהוי ספק ספיקא.](#__RefHeading___Toc52041034) <> [בקושי' המקד"ד ממזמינו ערב שבת דלוקח מהע"ה שהוא קנה הימנו – ומוכרח שע"ה לא מעשר כלל היכא שהוא קנה מעוד ע"ה.](#__RefHeading___Toc52041035) <>

[**מסכתא דמאי פרק שישי**](#__RefHeading___Toc52041036)

[**הקדמה לפרק שישי בגדר דין חוכר אריס ושוכר – ובמה שונים מקנין הגוף לפירות.**](#__RefHeading___Toc52041037) **<>** [בגדר הדין חוכר ומקבל ואריס - דמצד אחד דומים לשכירות ומאידך חשיבי כשותפים בקרקע.](#__RefHeading___Toc52041038) <> [הוכחה שאין לאריס קנין בקרקע לפירות.](#__RefHeading___Toc52041039) <> [מבאר את ההבדל בין שכירות ואריסות דדומה לשכירות – לקנין הגוף לפירות – דרכו של האבי עזרי בזה.](#__RefHeading___Toc52041040) <>

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc52041041) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc52041042) **<>** [**ציונים והערות משנה א'**](#__RefHeading___Toc52041043) **<>** [ב' חילוקים בין מקבל לחוכר, א] יש אופן שחוכר דמי לפורע חובו בטבל, ב] גם באופן דלא מיקרי פורע חובו, אכתי חלוקין מקבל וחוכר אי אדעתא לקבל טבל או חולין מתוקנים, אלא שבזה חלוק תרומה ממעשר.](#__RefHeading___Toc52041044) <> [פלוגתת הרמב"ם ור"ש אי מנכה לו כנגד התרומה.](#__RefHeading___Toc52041045) <> [פלוגתת הראשונים בדין חולק לפניהם.](#__RefHeading___Toc52041046) <> [בדברי הרא"ש בביאור הירושלמי דמעיקר הדין המקבל חייב להפריש, ודרכם של האחרונים בביאור הירושלמי.](#__RefHeading___Toc52041047) <> [בעיקר חידוש הרא"ש – דבאריס הדין הוא "תבואת זרעך קרינן ליה" ומפריש בלי זה שהוא אוכל, וקושי' המעדני ארץ מהמיעוט – אתם ולא אריסים.](#__RefHeading___Toc52041048) <> [בדברי הר"ש דמחלק בין המשניות.](#__RefHeading___Toc52041049) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc52041050) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc52041051) **<>** [**ציונים והערות משנה ב'**](#__RefHeading___Toc52041052) **<>** [עוד חילוק בין חוכר למקבל – אבל הכא מטעמא דקנס מחלקים ביניהם.](#__RefHeading___Toc52041053) <> [דברי הר"ש בביאורו לירושלמי בטעמא דהך קנס, ובטעמא דמחלקינן בין חוכר למקבל.](#__RefHeading___Toc52041054) <> [דרך שניה בירושלמי שהחילוק בין חוכר מעכו"ם לחוכר מישראל הוא האם מיקרי פורע חובו בטבל או לא כיון שהישראל יפריש אח"כ – ובעיקר הגדר בפרעון חוב בטבל.](#__RefHeading___Toc52041055) <> [חידוש מהגר"א שחוכר מעיקר הדין מפריש – גם בישראל.](#__RefHeading___Toc52041056) <> [חידוש בב"ח דמהני חוכר כשוכר לחייב הפרשה אף למ"ד יש קנין.](#__RefHeading___Toc52041057) <> [הפרשה מחלקו על חלק העכו"ם – למה לא מיקרי מן החיוב על הפטור, ודן אי גם על חלק המקבל הישראל חיילא דין שיש קנין לעכו"ם.](#__RefHeading___Toc52041058) <> [בדברי הגר"ח שיש קנין לעכו"ם לגבי הפירות ששייכות לחוכר הישראל, ומבואר שהדין יש קנין הוא דין בקרקע ולא פירות, והגר"ח דן בזה דלמה תלוי בשליש.](#__RefHeading___Toc52041059) <> [בדברי הגר"ח דלמ"ד יש קנין אינו כחו"ל ממש, וקושי' גדולה שיש קנין מהני בקנין של העכו"ם בפירות ולא בקרקע, וזה מהני גם בפירות של החוכר שיש לישראל קנין פירות.](#__RefHeading___Toc52041060) <> [מחלק דקבלן ואריס ושכירות חלוקין מקנין הגוף לפירות.](#__RefHeading___Toc52041061) <> [דרכו של המשנת ר"א בזה – שיש מחלוקת הסוגיות בגדר הדין יש קנין לעכו"ם.](#__RefHeading___Toc52041062) <> [תוספת מקור למחלוקת הסוגיות בזה.](#__RefHeading___Toc52041063) <> [הערה ברמב"ם שסובר אין קנין ואעפי"כ הביא את הקנס של הירושלמי.](#__RefHeading___Toc52041064) <> [בדברי התורת זרעים בדין מכירת טבל לעכו"ם.](#__RefHeading___Toc52041065) <> [ביאור בסיפא בדין שדה של אבותיו.](#__RefHeading___Toc52041066) <> [בדברי הרמב"ן דלא אמרינן "יש קנין לעכו"ם" בעכו"ם שגזל דקרקע אינו נגזלת.](#__RefHeading___Toc52041067) <> [קושית החזו"א דהאיך תורם משלו ע"ש העכו"ם בלי שליחות וזכין.](#__RefHeading___Toc52041068) <> [מבאר שיש גדר חדש של זכין בתורם משלו ע"ש חבירו, ודומה לזכין מחודש של גירות ושל פדיון מעש"ש.](#__RefHeading___Toc52041069) <> [מביא דכל כה"ג מהני בזכין לקטן.](#__RefHeading___Toc52041070) <> [דן לגבי נכרי אי מהני בסוג הזה של זכין, ומתי והאם מיקרי זכות לנכרי שיעשרו פירותיו.](#__RefHeading___Toc52041071) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc52041072) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc52041073) **<>** [**משנה ד**](#__RefHeading___Toc52041074) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc52041075) **<>** [**ציונים והערות משנה ג' וד'**](#__RefHeading___Toc52041076) **<>** [הקדמה.](#__RefHeading___Toc52041077) <> [בדברי הירושלמי שהיה תנאי וקנין כדי שהכהן ולוי יקנה חלקם.](#__RefHeading___Toc52041078) <> [למה בעי קנין ולמה לא מהני כחלק מהזכויות של האריס בהתחייבות שביניהם דהוי גוף לפירות.](#__RefHeading___Toc52041079) <> [בסוגי' בב"ב [ס"ג] – והערה מהגרשש"ק בגדר השיור על פירות שיבואו לעולם אח"כ.](#__RefHeading___Toc52041080) <> [דרכו של רבינו יונה בסוגי' בב"ב [ס"ג].](#__RefHeading___Toc52041081) <> [דרכו של הריטב"א בסוגי' שם.](#__RefHeading___Toc52041082) <> [מוסיף ביאור בדברי הריטב"א בגדר הדין דקל לפירות בסוגי' זו – דמצאנו בכמה דוכתי גדר מחודש של דקל לפירות שאינו קנין בגוף דקל כלל.](#__RefHeading___Toc52041083) <> [עוד מקורות לגדר החדש הנ"ל.](#__RefHeading___Toc52041084) <> [בדברי הראשונים האיך הישראל מפריש מפירות הלוי ומתקן פירותיו.](#__RefHeading___Toc52041085) <> [הפרשה מפטור על החיוב – לקוח על אינו לקוח.](#__RefHeading___Toc52041086) <> [במה שיש לדון האם מיקרי תבואת זרעך כלפי הקבלן הישראל – מחמת זכותו שקנה בקנין בשדה, ויש לדון בעיקר פטור 'לקוח' כשאורח אוכל אצל הבעלים.](#__RefHeading___Toc52041087) <> [המשך להנ"ל – אי קנין פירות מיקרי תבואת זרעך, ובדין אריס דמיקרי תבואת זרעך, ומה הדין באריס שזוכה בשל הבעלים ע"י קנין בתלוש.](#__RefHeading___Toc52041088) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc52041089) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc52041090) **<>** [**ציונים והערות משנה ה**](#__RefHeading___Toc52041091) **<>** [בסברת החילוק בין זיתים לשמנן – למשניות הקודמות - ובפלוגתת ר"י וחכמים בזיתים.](#__RefHeading___Toc52041092) <> [בדברי החזו"א בפטור של לקוח באריס.](#__RefHeading___Toc52041093) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc52041094) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc52041095) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#__RefHeading___Toc52041096) **<>** [ביאורו של הירושלמי בפלוגתת ב"ש וב"ה עפ"י פלוגתתם במכירת פרה החורשת בשביעית, ובחילוקי דינים בזה.](#__RefHeading___Toc52041097) <> [דרכו של הרמב"ם בטעמו של ב"ה דלא חייש לטומאה – דפליגי בדין אסור או מותר לגרום טומאה לחולין בא"י.](#__RefHeading___Toc52041098) <> [באיסור לגרום טומאה לטבל.](#__RefHeading___Toc52041099) <> [בדברי המשנה ראשונה בגורם טומאה לחולין בחו"ל.](#__RefHeading___Toc52041100) <>

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc52041101) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc52041102) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#__RefHeading___Toc52041103) **<>** [ביאור המשנה עפ"י הירושלמי דתלוי באין ברירה – ונחלקו בירושלמי בפלוגתת רש"י ותוס' באין ברירה.](#__RefHeading___Toc52041104) <> [חידוש דין של התורת זרעים עפ"י מה שיש לחלק בין חלוקת שותפין לחלוקת יורשים.](#__RefHeading___Toc52041105) <> [ביאור נוסף בזה בר"ש וברמב"ם.](#__RefHeading___Toc52041106) <>

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc52041107) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc52041108) **<>** [**ציונים והערות משנה ח**](#__RefHeading___Toc52041109) **<>** [בחילוקים בין המשניות.](#__RefHeading___Toc52041110) <> [ביאור של התורת זרעים דיש ברירה רק שייך בשעת חלוקת השותפות ולא בעירבובי' לאחר החלוקה.](#__RefHeading___Toc52041111) <> [בדברי הראב"ד בזה ובתורת זרעים.](#__RefHeading___Toc52041112) <> [הערה התוס' יו"ט בשיטת הרמב"ם דאיירי בב' חברים ומצד איסור מכירת טבל.](#__RefHeading___Toc52041113) <>

[**משנה ט**](#__RefHeading___Toc52041114) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#__RefHeading___Toc52041115) **<>** [**ציונים והערות משנה ט**](#__RefHeading___Toc52041116) **<>** [בדברי הראשונים בחידוש המשנה](#__RefHeading___Toc52041117) <> [בדין ברירה דע"כ מיירי במחובר וכבר ליכא חשש טהרות וליכא דמאי אלא טבל גמור.](#__RefHeading___Toc52041118) <>

[**משנה י**](#__RefHeading___Toc52041119) **<>** [**רע"ב משנה י**](#__RefHeading___Toc52041120) **<>** [**ציונים והערות משנה י'**](#__RefHeading___Toc52041121) **<>** [מביא שיש ב' טעמים באיסור להחליף ע"ז בירושה, ותלוי ביש ברירה ואין ברירה.](#__RefHeading___Toc52041122) <> [מביא את דברי האחרונים שיש לומר שלפי הגרי"ז שגם למ"ד האחין שחלקו לקוחות הן אבל אין כאן מכירה ממש, דממילא ליכא בזה דין חליפי איסוה"נ.](#__RefHeading___Toc52041123) <> [הוכחות ליסוד הגרי"ז.](#__RefHeading___Toc52041124) <> [ביאור עיקר הקולא של המשנה.](#__RefHeading___Toc52041125) <>

[**משנה יא**](#__RefHeading___Toc52041126) **<>** [**רע"ב משנה יא**](#__RefHeading___Toc52041127) **<>** [**ציונים והערות משנה יא**](#__RefHeading___Toc52041128) **<>** [בטעמא דאינו מפריש בסורי'.](#__RefHeading___Toc52041129) <> [בענין אי אמרינן הפה שאסר לחצאין .](#__RefHeading___Toc52041130) <>

[**משנה יב**](#__RefHeading___Toc52041131) **<>** [**רע"ב משנה יב**](#__RefHeading___Toc52041132) **<>** [**ציונים והערות משנה יב**](#__RefHeading___Toc52041133) **<>** [ביאור המשנה.](#__RefHeading___Toc52041134) <> [אף דמיירי בתלוש אכתי יש ברירה](#__RefHeading___Toc52041135) <> [הערה בדברי הרמב"ם במכירת טבל.](#__RefHeading___Toc52041136) <>

[**מסכתא דמאי פרק שביעי.**](#__RefHeading___Toc52041137)

[**הקדמה א' שיטת התוס' ביסוד האיסור הפרשה בשבת מצד 'מתקן', ובחילוק בין הפרשה במחשבה למעשה.**](#__RefHeading___Toc52041138) **<>** [פתיחה.](#__RefHeading___Toc52041139) <> [מביא את דברי התוס' [גיטין ל"א] לגבי ההיתר לתרום בשבת במחשבה, ולמה עדיין מיקרי מתקן במה שמפריש במעשה, ולא דמי בזה למדומע.](#__RefHeading___Toc52041140) <> [בחילוקו של התוס' בין תיקון מדומע בשבת לתיקון טבל מעיקרו בשבת, ובחילוק בין דמאי לתרומת ודאי.](#__RefHeading___Toc52041141) <> [מבאר שיש ב' מיני תיקון, חדא בחפצא וחדא כלפי השימושים של הגברא, ונפ"מ בסוגים שונים של איסור שחלים או בחפצא או בגברא.](#__RefHeading___Toc52041142) <> [דרכו של הטיב גיטין כנ"ל שהביא שמצאנו כנ"ל בחילוקים שיש בין טבילת כלים בשבת דחלוק בזה טומאה דרבנן מטומאה דאורייתא.](#__RefHeading___Toc52041143) <> [סוף דברי התוס' – לגבי דמאי.](#__RefHeading___Toc52041144) <>

[**הקדמה ב' אופנים שונים של הפרשה ערב שבת עבור שבת.**](#__RefHeading___Toc52041145) **<>** [הקדמה בהיתר תנאי – ובחילוק בין טבל לדמאי.](#__RefHeading___Toc52041146) <> [מביא ג' אפשרויות של הפרשה בערב שבת עבור שבת, ומחלק ביניהם.](#__RefHeading___Toc52041147) <> [מבואר שיש חידוש מיוחד בהיתר של דמאי ששם הוא מפריש בערב שבת על פירות שאינם שלו, וליתא לכל הנך מהלכים.](#__RefHeading___Toc52041148) <> [ביאור הירושלמי שיש חילוק בין טבל לדמאי.](#__RefHeading___Toc52041149) <>

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc52041150) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc52041151) **<>** [**ציונים והערות משנה א'.**](#__RefHeading___Toc52041152) **<>** [פלוגתת החזו"א והמנחת שלמה בגדר התנאי בערב שבת בדמאי שלפי החזו"א כל ההפרשה היא בשבת, ולפי המנחת שלמה כל ההפרשה היא בערב שבת.](#__RefHeading___Toc52041153) <> [כמה נפ"מ בין הנך ב' דרכים, וחידוש החזו"א שגם בטבל ודאי ההפרשה היא בשבת.](#__RefHeading___Toc52041154) <> [מתמה טובא גם בדרכו של החזו"א וגם בדרכו של המנחת שלמה.](#__RefHeading___Toc52041155) <> [מחדש דרך שלישית, שבטבל ההפרשה היא בערב שבת ובדמאי ההפרשה היא בשבת.](#__RefHeading___Toc52041156) <> [מקדים את החילוק בין מדומע לטבל ודאי לגבי הדין תיקון אוכל בשבת באופן שיש אפשרות אחרת להתירו לאכילה.](#__RefHeading___Toc52041157) <> [מבאר שהמעשה בירור בשבת – באופן שכל המעשה היה בערב שבת – הוא תיקון כלפי הגברא ולא כלפי החפצא.](#__RefHeading___Toc52041158) <> [מבאר שההפרשה של דמאי מיקרי מתקן כלפי החשש בגברא [לחשוש למיעוט ע"ה שלא מפרישים], וליכא תיקון כלפי החפצא עצמו.](#__RefHeading___Toc52041159) <> [נמצא שההפרשה של ערב שבת בטבל ודאי דומה ממש להפרשה של דמאי בשבת, שבשניהם הוא עושה מעשה בע"ש להוריד את המיחזי כמתקן בתיקון מצד הגברא.](#__RefHeading___Toc52041160) <> [בדברי התוס' בגיטין לגבי דמאי – ואיכא ג' דרגות, טבל ודאי, דמאי, ומדומע.](#__RefHeading___Toc52041161) <> [מקור גדול לכל הנ"ל מקושי' גדולה בירושלמי.](#__RefHeading___Toc52041162) <> [בדברי הר"ש [פ"ד מ"ד] ורעק"א ביבמות – דפליגי בפלוגתת החזו"א ומנח"ש.](#__RefHeading___Toc52041163) <> [הערה בדין איבוד אוכלין ואיבוד תרומה באוכל אצל ע"ה.](#__RefHeading___Toc52041164) <> [בזכותו של האורח להפריש תרו"מ.](#__RefHeading___Toc52041165) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc52041166) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc52041167) **<>** [**ציונים והערות משנה ב'**](#__RefHeading___Toc52041168) **<>** [מזגו לו את הכוס אומר וכו'](#__RefHeading___Toc52041169) <> [בדברי הירושלמי - "מעכשיו ולכשאשתה תהא תרומה" – ובקושי' הר"ש [רעק"א].](#__RefHeading___Toc52041170) <> [קושי' רעק"א בהלכות מוקצה.](#__RefHeading___Toc52041171) <> [הרמב"ם פוסק את המשנה הזו כיון דקיי"ל יש ברירה מדרבנן, וחילוקים באיזה דינים דרבנן יש ברירה.](#__RefHeading___Toc52041172) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc52041173) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc52041174) **<>** [**ציונים והערות משנה ג'**](#__RefHeading___Toc52041175) **<>** [בגדר הזכות אכילה בהאי פועל.](#__RefHeading___Toc52041176) <> [בדברי החזו"א האיך מצי מפריש פירותיו של בעה"ב.](#__RefHeading___Toc52041177) <> [בדברי הירושלמי – מובא בר"ש ורא"ש.](#__RefHeading___Toc52041178) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc52041179) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc52041180) **<>** [**ציונים והערות משנה ד'.**](#__RefHeading___Toc52041181) **<>** ["מיחל ושותה" – פלוגתת הראשונים אי הכונה לחילול מעש"ש או להתחלת אכילה.](#__RefHeading___Toc52041182) <> [קושי' הרמב"ן על רש"י דעדיין צריך ברירה.](#__RefHeading___Toc52041183) <> [שיטת רש"י דלא מהני ברירה לענין ראשית שיריה ניכרין.](#__RefHeading___Toc52041184) <> [פלוגתת הראשונים אי ע"י ברירה הוי סיום מקום ושייריה ניכרים.](#__RefHeading___Toc52041185) <> [בדברי התורת זרעים לבאר פלוגתת הראשונים ורש"י אי מיירי בחילול מעש"ש או לא.](#__RefHeading___Toc52041186) <> [פלוגתת רש"י והראשונים אי קאי בערב שבת או בימות החול.](#__RefHeading___Toc52041187) <> [חידוש הרמב"ם במשנה – שיש דין להזכיר את השיעור והסכום שהוא מפריש.](#__RefHeading___Toc52041188) <> [בדברי האחרונים דהכא אינו אלא מדרבנן מצד לקוח.](#__RefHeading___Toc52041189) <> [מוסיף ביאור עפ"י מה שיש לדון דלקוח הוא טבל מה"ת בחפצא, ורק הגברא פטור מה"ת.](#__RefHeading___Toc52041190) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc52041191) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc52041192) **<>** [**ציונים והערות משנה ה'**](#__RefHeading___Toc52041193) **<>** [החילוק בתנאי בערב שבת בין טבל ודאי לדמאי.](#__RefHeading___Toc52041194) <> [בדברי רעק"א בחילוק בין משנה זה למשנה הקודמת בלוקח יין בין הכותים.](#__RefHeading___Toc52041195) <> [בקושי' החזו"א דהכא קאי למ"ד יש ברירה, ולעיל מוכרח דבעינן גם בזה ההיתר של התנאי.](#__RefHeading___Toc52041196) <> [יש ברירה או אין ברירה בטבל בזה"ז שזה מדרבנן שעיקרו מה"ת.](#__RefHeading___Toc52041197) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc52041198) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc52041199) **<>** [**ציונים והערות משנה ו'**](#__RefHeading___Toc52041200) **<>** [פלוגתת הראשונים אי קאי בדמאי או טבל.](#__RefHeading___Toc52041201) <> [אין חידוש ברישא - "ואמר מעשרות זו בזו הראשונה מעושרת"](#__RefHeading___Toc52041202) <> [בביאור הגוונא השניה של המשנה, ולא דמי מאינו נקוב על נקוב.](#__RefHeading___Toc52041203) <> [בגוונא השילשית – שנעשה שניהם בבת אחת – ובדברי התוס' בתמורה.](#__RefHeading___Toc52041204) <> [במקדים מעש"ש למעש"ר, ובגדר הפרשה מיניה וביה ממקום אחר.](#__RefHeading___Toc52041205) **<>** [בסוגי' בתמורה שהקדים מעשר שני שבה למעשר ראשון שבחברתה – דברי הר"ש בזה.](#__RefHeading___Toc52041206) <> [ביאור של התוס' ושטמ"ק בדין זה.](#__RefHeading___Toc52041207) <> [ביאור בהנ"ל מהמקדש דוד ומבואר שהפרשה ממק"א היא הפרשה אחרת מהפרשה מיניה וביה, והכרי עומד להפרשה מיניה וביה.](#__RefHeading___Toc52041208) <> [עפ"י הנ"ל מבואר הדין בפירות שנגמרו מלאכתן שעברו בירושלים שקלטוהו מחיצות, ויש דיון בהפריש עליהן מעשר שני ממקום אחר.](#__RefHeading___Toc52041209) <> [עפ"י הנ"ל מבוארים דברי האור שמח שיש חילוק בין הנך תרי סוגים של הפרשה לגבי הפרשה ממק"א, ויהיה גם נפ"מ בדרגא של הבעלות דתמיד נצרכת להפרשה ממק"א.](#__RefHeading___Toc52041210) <> [עפ"י הנ"ל יש לדון במפריש מטבל בבעלות של עכו"ם לפטור טבל של ישראל – הא איכא טענת קאתינא וכו'.](#__RefHeading___Toc52041211) <> [בדין הפרשת דמאי על טבל דרבנן.](#__RefHeading___Toc52041212) <> [חידוש דין עפ"י הנ"ל באפוטרופוס שמפריש ממק"א.](#__RefHeading___Toc52041213) <> [בדברי התוס' בביאורו לדברי הירושלמי "אראשונה עובר בעשה אשניה עובר בעשה ול"ת".](#__RefHeading___Toc52041214) <> [דרכו של הרמב"ם שיש מהלך של 'קביעת מקום' להתיר טבל בלי שחל חלות תרומה ומעשרות, וזה המהלך במשנה הכא.](#__RefHeading___Toc52041215) <> [דרך מחודש של רש"י בביאור המשנה שהכוונה "במה שעתיד להפריש" כההיא דלוקח יין בין הכותים.](#__RefHeading___Toc52041216) <> [דברי המקד"ד ליישב מה שמצאנו במשניות דלכתחילה מפריש מצפונו סתם וליכא מדומע, ומבאר בב' דרכים, או עפ"י שיטת הרמב"ם בקביעת מקום, או עפ"י שיטת רש"י הנ"ל.](#__RefHeading___Toc52041217) <> [חידוש בעיקר הדין ראשית שייריה ניכרים - לחלק בזה בין תרומה למעשר.](#__RefHeading___Toc52041218) <>

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc52041219) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc52041220) **<>** [**ציונים והערות משנה ז'**](#__RefHeading___Toc52041221) **<>** [בדברי התפארת ישראל.](#__RefHeading___Toc52041222) <> [ביאורו של הר"ש ברישא בדין מאה טבל ומאה חולין שנתערבו.](#__RefHeading___Toc52041223) <> [בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה.](#__RefHeading___Toc52041224) <>

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc52041225) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc52041226) **<>** [**ציונים והערות משנה ח'**](#__RefHeading___Toc52041227) **<>** [חידוש בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה – קביעת מקום בלי חלות הפרשה.](#__RefHeading___Toc52041228) <>

# מפתח מפורטדמאיחידושי סוגיות

**סימן א דרכם של האחרונים בגדר הדין ספק וודאי בדמאי. <>**

**פרק א דרכם של האחרונים בגדר תקנת דמאי, שיש דין ודאי ודין ספק, ומתמה בדבריהם.** <> ראיות מהאחרונים שבדמאי יש ב' דינים מדרבנן, גם דין לחשוש לספק ולא לסמוך על הרוב וגם דין ודאי טבל. <> במה שיש לתמוה בזה דאיך דמאי פוטר טבל דרבנן. <> מביא כמה הוכחות שאין דין ודאי, ויש רק דין לחשוש מספק, א] מהדין ברכה, ב] מדיני הממונות דהממע"ה, ג] מההיתר להפריש דמאי בין השמשות, ד] למה למ"ד חיישינן לגומלין אכתי הקילו בדמאי, ה] ממה דהקילו לתת תרומה של דמאי לעם הארץ, ו] ממה שהקילו בדמאי לגבי אונן דהוי מילתא דלא שכיחא, ז] מהא דאיכא צד דליכא חומש בדמאי, ח] מדברי רש"י בטעמא דמאכילים את העניים דמאי, ט] מהא דבשבת שואל לע"ה ואוכל על פיו, ובמוצאי שבת כבר אסור, י] מהא דבדיעבד אחרי שכבר אכל דנים אותו כאכילת היתר [חזו"א]. <>

**פרק ב' מהלך חדש לחלק בין הטבל שהוא ספק לתרומה שהיא ודאי, ומתמה גם בזה, ומביא סתירות נוספות בדין ודאי ובדין ספק. <>** מבאר שחלוק דין טבל דדמאי שהוא מספק מדין תרומה דדמאי שהוא ודאי, ומיישב בזה את הסתירות בדמאי, ומחדש דין בברכה על אכילת תרומה. <> מביא עוד תמיהות רבות במהלך הנ"ל.

**סימן ב דרך חדשה בגדר הדין ספק כוודאי בדמאי.**

**פרק א מהלך חדש שיש דין אחד, והוא: דחיישינן לצד מיעוט שלא מפרישין, והגדר בחשש הוא לדון ולהתנהג כאילו שודאי לא הפרישו.** <> סיכום הקושיות בגדר הדין ספק וודאי בדמאי. <> מביא את הגדרים של הספק כודאי בגבינות עכו"ם, ומוכיח שיש חילוק בגדרי הספק בין דמאי לגבינות. <> מביא את דברי הגר"ח בדין ספק כודאי בסוטה שזה דין חדש, ומביא מהאחיעזר ואו"ש דאסורה בתרומה בחדרי חדרים, ומביא שבדמאי לא שייך לומר שלע"ה בעצמו נמי אסור. <> דרכו של הגר"ש רוזובסקי זצ"ל בסוטה. <> מביא כעין זה נמי באיסור שבויה שמה"ת מותרת אלא דמדרבנן יש דין לחשוש ועשאוהו כודאי, ולכן מצאנו שהקילו בהך ודאי. <> דמיון בין שבויה לדמאי, ומבאר דמהאי טעמא מצאנו קולות אף שזה דין ודאי – דומי' דשבויה. <> מבאר למה איכא דין הממע"ה בדמאי גם אחרי הדין ודאי דרבנן, שכיון שאין התחלה לספק ולחשש שוב ליכא התחלה לודאי. <> גם כשיש סתירה מיניה וביה באדם אחד - דאיכא דין ספק ודין ודאי כהדדי - גם בדמאי וגם בשבויה.

**פרק ב מיישב כל הסתירות בדרך הנ"ל. <>** מבאר האיך מקילין בשבת ושוב מחמירים במוצאי שבת והאיך מקילין בדיעבד כלפי מזמנין, וע"כ דכלפי הדין בדיעבד לא דנים מכאן ולהבא על האכילה של אתמול שהיתה אכילת איסור, ותוספת ביאור בקולא של עני ובטעמא דאי בעי מפקיר נכסיו. <> דין ס"ס בגבינות בשבויה ובדמאי. <> מבאר קולא דאונן ומה שייך לדון על כל הלכה והלכה בפני עצמה אי שכיחא או לא. <> מתמה במהלך של האחרונים בחילוק בין דמאי על דמאי דלא מהני מדמאי על טבל דרבנן דמהני, והדרא הקושי' לדוכתא. <> מבאר שהספק של דמאי הוא ספק על כל עם הארץ בפני עצמו ולא על כולם כהדדי, וא"א להחמיר בהפרשה של אחד על שגורם קולא לחבירו. <> ביאור שיטת החזו"א לחלק בין תרומה של דמאי לטבל של דמאי לגבי הקולות. <> ביאור דברי הירושלמי למה אונן מותר במע"ש דדמאי. <> דן בדין טענת ברי של עם הארץ האם מהני בדמאי שאנו לא מונעים אותו מלאכול.

**סימן ג בדין ברכה בדמאי דחשיב כספק דדבריהם, ושיטת הרמב"ם בזה. <>** מיישב דכלפי הברכה דנים את החיוב כחיוב של ספק דתמיד דנים כפי גדרי החיוב ולא כמו החיוב בפועל, וכמבואר מתורתו של הריב"ש בפדיון הבן ועפ"י הברכ"ש. <> יישוב לפסק של הרמב"ם בברכה על ספק מילה, וישוב הסתירה מיו"ט שני ליום שמיני של סוכות. <> מבאר עוד את דברי הרבא מצד "רוב ע"ה מעשרים הם", ומביא את דברי הרמב"ן שם. <> מוכיח כן מהר"ן. <> בדין ברכה על אכילת תרומה ועל פדיון מעשר שני.

**סימן ד בגדר הקולות של דמאי, [הנאה של כילוי ואכילת מצווה], וביסוד דינא דאי בעי מפקיר נכסיו [לגבי מזמנין].** <> הקדמה: דינא דאי בעי מפקיר נכסיו הוא גילוי על מהות התקנה. <> מחדש דבגוף התקנה תרתי נאמר, א] עצם הקביעת שם דמאי, ב] הדינים לחשוש לע"ה דלא מעשרי, ולכן מצאנו ב' סוגים שונים של קולות – הנאה של כילוי ואכילת קדושה. <> מיישב בזה את סדר הדינים במשנה – א] כמה אופנים של הנאה של כילוי ב] מקומות שגזרו דמאי, ג] כמה אופנים של אכילת מצוה. <> ביאור דינא דאי בעי מפקיר נכסיו – דחזינן דאף דחיילא דמאי כלפי העני אכתי הקילו לאוכלה. <> דברי האחרונים על אי בעי מפקיר.

**סימן ה - בגדר שותפות הכהן בטבל ובדמאי - [סוכה ל"ה].**

בפלוגתת רש"י ותוס' באתרוג של טבל ושל דמאי. <> פלוגתת הרמב"ן והראשונים אי באתרוג של טבל שותפות דכהן מעכב בדין לכם. <> אתרוג של דמאי מותר לב"ה דאי בעי מפקיר ומביא מהמנח"ב להק' על שי' התוס'. <> בדברי רעק"א בזה, ובגדר הדין נתינה בתרומת מעשר דדמאי וביאור הדברים עפ"י דברי הקונטרס הספיקות בתקפו כהן, ובפלוגתת האור שמח ומקד"ד בספק מעשר עני ובמעשר עני של דמאי. <> מוכיח דכאן לא שייך לדון מדברי הקונטרס הספיקות, דלא שייך לומר שלא הוכרע הממונות כלפי הכהן אף דכבר הוכרח כלפי הלוי. <> מבאר באופן אחר עפ"י דברי השערי יושר בסוגי' דתקפו כהן, דזכות תפיסה חסר בדין "ממון המיוחד לך" במעשר בהמה וה"ה שיש לומר שחסר בדין "לכם" בד' מינים. <> לפי הנ"ל מתיישב עיקר שי' התוס' בגדר השותפות דכהן בטבל, ומיישב קושי' המנח"ב עליו מסוגיות הש"ס. <> מהלך חדש דנחלקו ב"ש וב"ה בדין נתינה לכהן בתרומה דדמאי, האם דין זה כבר נתחדש בטבל במעורב שבו, או דרק מתחילה בתרומה. <>

**סימן ו פלוגתת הרמב"ם וראב"ד בס"ס בדמאי, וביאור בעיקר הגדר של ס"ס מדין רוב [פרק ג משנה ד].**

ביאור נוסף בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד עפ"י מה שמבואר דאיכא ב' דינים בעיקר תקנת דמאי דין ודאי ודין ספק. <> ביאור בראב"ד לדרכו של הכס"מ ברמב"ם, דחולק בגדרי ס"ס, אי מטעם רוב או לא. <> תוספת ביאור בדברי הגרשש"ק דס"ס חסר בעיקר ה"שם ספק", שהיסוד של ספיקות הוא שספק בנוי על "צדדים", ומוכיח כן מכמה דוכתי, ומבאר בזה את עיקר הגדר של ס"ס מטעם רוב שזה רוב צדדים ולא רוב באחוזים.

# מפתח מפורטביכוריםציונים והערות - סדר המשניות

# מסכתא ביכורים פרק א

משנה א <> רע"ב משנה א <> משנה ב <> רע"ב משנה ב <> ציונים והערות משנה א וב <>

ענף א' בדין מבריך ובדין סומך למיצר. <> בדין ביכורים ב'הברכה' לשלו או לשל חבירו – וכן בנוטע סמוך למיצר חבירו. <> בטעמא דעולא באילן הסמוך למיצר דליכא חיוב ביכורים – דרכו של רש"י ותוס' ודרכו של הר"ח. <> בדין מבריך שלא ברשות וברשות, ובפלוגתת ר"י ורבנן במבריך דרך רשה"ר, במה שיש לתמוה בזה. <> דברי הגרי"ז בביאור דין יניקה דט"ז אמה שיש לחקור אי הוי בכלל עיקר הדין יניקה דאילן או דהוי דין נוסף, ורק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'. <> בדברי הגרי"ז בביאור דין מבריך - דרק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'. <> ביאור דברי הר"ח דליכא דין גזילה ומצוה הבאה בעבירה לולי הגזה"כ של ארצך ואדמתך – דליכא זכות לחבירו בפירות דידיה. <>

ענף ב' בגדר דין חוכר אריס ושוכר, ובמה שונים מקנין הגוף לפירות. <> בדין אריס וחוכר בביכורים. <> בגדר הדין חוכר ומקבל ואריס - דמצד אחד דומים לשכירות ומאידך חשיבי כשותפים בקרקע. <> הוכחה שאין לאריס קנין בקרקע לפירות. <> כמה תמיהות בדיני שכירות אריסות וקנין הגוף לפירות. <> דרכו של האבי עזרי בישוב כל התמיהות. <> תוספת דברים. <>

משנה ג <> רע"ב משנה ג <> ציונים והערות משנה ג <> זמן הבאת ביכורים – בשבועות או אחרי שבועות. <> הבאת ביכורים קודם עצרת. <> ביאור בלשון הפסוק - "וביום הבכורים". <> הבאת ביכורים קודם עצרת – ובדברי הגרי"ז בסוגי' במנחות. <> בטעמא דלא קיבלו מהם. <> קריאה כשמביא קודם עצרת. <>

משנה ד <> רע"ב משנה ד <> ציונים והערות משנה ד <> מחלוקת תנאים אי גר מביא וקורא. <> בהא דגר יכול לומר – "אשר נתת לי" <> סתירה בין גר בוידוי מעש"ש לגר בביכורים. <> חילוק בין ירושת הארץ לחלוקת הארץ. <> חילוק בין ביכורים לוידוי מעשרות. <> דברי הגר"ח בחילוק בין אשה לגר בוידוי מעשרות וקריאת ביכורים. <> בדין מי שאין לו חלק בארץ ישראל בוידוי מעש"ש. <>

משנה ה <> רע"ב משנה ה <> ציונים והערות משנה ה ומשנה ו <>

ענף א חידוש בדין "מביא ואינו קורא" בנשים וגרים. <> מתמה על החינוך דממעט נשים ממצות הבאת ביכורים, ותמה על הר"ן דממעט גרים ממצוה זו. <> מוכיח מהמכילתא דאף דקס''ד דקריאה והבאה דחדא נינהו, אבל למסקנה למדנו מקרא דתרתי נינהו, ומק' מהכא על הרמב''ם דבעי קריאה בשעת הבאה עצמה. <> מבאר דברי המכילתא, דאף דנתמעטו מצד פרשת הבאה דקריאה אבל מצד פרשת הבאה דקרבנות לא נתמעטו, ומיישב בזה את דברי החינוך ור''ן בנשים וגרים. <> מבאר בזה על פי הגרי"ז שביכורים היינו מציאות של תרומה. <> במה שיש להעיר בכל הנ"ל. <>

ענף ב בדין שליח, ובדין "לקיחה והבאה כאחד". <> מביא מחלוק' ראשונים בדין שליחות בהבאת ביכורים, ומתמה איך מתקיימת עיקר מצות הבאה. <> מביא דין לקיחה והבאה כאחד, ומתמה למה לא נתמעט הכא עיקר מצות הבאה. <> מבאר, דבדין הבאה מצד הבאת קרבנותיו לא שייך כל הך נידון של שליחות, וגם לא שייך בו ההלכה של לקיחה והבאה באחד, דאין בהבאה זו דין מעשה, וכל דינה הוא רק "שיהא מובא" כשאר הקרבנות. <> מתבאר למה ממעטינן לקיחה והבאה כאחד רק מדין קריאה, ולא מעיקר דין הבאתו. <>

ענף ג דיחוי בביכורים. <> דין דיחוי בביכורים. <> אופנים שונים של דיחוי בביכורים. <> ישוב הירושלמי בסתירת המשניות באין מביאין ביכורים משקין אלא מן הזיתים ומן הענבים. <> ביאורו של האור שמח בחילוק אם כוונתו בבצירה היתה לדרכן או לא. <>

משנה ו <> רע"ב משנה ו <> ציונים והערות משנה ו <> במה שיש להעיר מהסוגי' בב"ב שהדין במשנה דבמוכר ג' אילנות קנה הלוקח קרקע, ובמוכר אילן א' לא קנה, ובמוכר ב' אילנות איכא ספק אי קנה קרקע או לא, ולכן הדין הוא שהוא מביא ביכורים מספק לחומרא, דאיכא עכ"פ ספק אי קרינן ביה "אדמתך" <> חידוש ברמב"ן דחייב מדרבנן. <> בשיטת ר"מ – ובדברי הר"ש בקנין פירות לגבי ביכורים. <> "יבש המעיין ונקצץ האילן". <> פלוגתת הראשונים דלא קורא בייבש במעיין – ונפ"מ בדיני הבאה. <> בדין "מעצרת ועד החג מביא וקורא, מן החג ועד חנוכה מביא ואינו קורא" – דלא מיקרי זמן גרמא. <>

משנה ז <> רע"ב משנה ז <> ציונים והערות משנה ז <> מביא מהתוס' יו"ט ורדב"ז ומהר"י קורקוס דהבאה חשיב כקריאה כלפי דין דאינו מגיד פעמיים. <> ביאור עפ''י הרמב''ן עה''ת דבהבאה עצמה איכא מעשה הגדה. <> תוספת דברים. <> ביכורים חובת גברא או חובת פירות. <>

משנה ח <> רע"ב משנה ח <> משנה ט <> רע"ב משנה ט <> ציונים והערות משנה ח' ומשנה ט' <> בגדר של הביכורים השניים שמביא מצד האחריות במקום הראשונים – אי איכא בהם קדושה או דהוי חוב ממון בעלמא. <> דרכו של התורת זרעים על פי הגרי"ז שבכל ביכורים איכא מציאות של תרומה ממה שהוא ראשית, והכא אינו כן. <> "חייב באחריותן עד שיביא להר הבית". <> בטעמא שאינו מגיד וחוזר ומגיד. <> דרכו של הגר"א בזה – והנפ"מ בין ב' הדרכים. <> מביא קושי' רעק"א דמחלק בין ב' מינים למין א'. <> מביא תירוצו של האור גדול עפ"י דרכו של הגר"א – דחלוק ב' מינים בקריאה והבאה. <> שיטת ר"ת מאורליינש בדין חילוקי מינים בהבאת ביכורים. <>

משנה י <> רע"ב משנה י <> ציונים והערות משנה י <> דברי התשב"ץ בדין עבר הירדן בביכורים. <> פלוגתת הראשונים אי ת"ק מחייב מה"ת. <>

משנה יא <> רע"ב משנה יא <> ציונים והערות משנה יא <> בדין שני אילנות לת"ק. <> דין חוכר ואריס. <>

# מסכתא ביכורים פרק ב

משנה א <> רע"ב משנה א <> ציונים והערות משנה א <> בגדר הילפותא מתרומה לביכורים. <> ג' לאוין באכילת ביכורים, א] זרים, ב] חוץ לחומה, ג] אכילה לפני קריאה. <> שיטת הרמב"ם בזמן חלות הג' לאוין. <> שי' התוס' והר''ש דזרות וחוץ לחומה חיילו בכניסתן לעזרה, ואכילה לפני הנחה חיילא מקודם. <> מבאר דלרש''י ולמאירי, זרות תלוי בירושלים, וחוץ לחומה תלוי בעזרה. <> תוספת דברים. <> במה שיש לתמוה בדברי הר"ש – בדין 'והן נכסי כהן' – כעין גזל הגר. <>

משנה ב <> רע"ב משנה ב <> ציונים והערות משנה ב <>

ענף א' הערות במשנה. <> בגדר הדין הבאת מקום בביכורים – כדין קרבן או דין בפני עצמו. <> תוספת דברים בחקירה זו. <>

ענף ב ביאור פלוגתת רבנן ור"ש באונן בביכורים. <> מביא את פלוגתת הבבלי וירושלמי בביאור פלוגתת רבנן ור"ש בדין אונן וביעור בביכורים. <> מבאר את סברת ר"ש עפ"י חידוש הגרי"ז דאיכא תרומה בתוך ביכורים. <> ביאור סברת התוס' ביבמות [ע"ג:]. <> מבאר עפי"ז את שי' הירושלמי בדעת ר' שמעון, ולמה לא אזלי בזה כהבבלי. <> מוכיח דלר"ש איכא מהלך אחר בדעת הירושלמי, ומוכיח מזה נגד חידוש הגרי"ז בדרשה ד"תרומת ידך אלו הביכורים". <> תוספת ביאור בשיטת ר' שמעון. <>

ענף ג בדין ביעור בביכורים במעש"ש ובתרומה. <> חידוש של התורת זרעים – דסגי לן בהפקר לגבי ביעור בביכורים, אבל הפקר לא מהני במעש"ש כיון דממון גבוה הוא, ולכן בעי שריפה וביעור מן העולם. <> במה שיש לדון בדבריו. <> ביעור בפירות הנמצאים בירושלים. <> מחלוקת ראשונים בדין ביעור דתרומה. <> פלוגתא בתנאים בנידון זה. <>

משנה ג <> רע"ב משנה ג <>

ענף א תרומה טובלת וביכורים אינו טובל חובת הגוף חובת פירות. <> בדברי התוס' דחלוק ביכורים מתרומה דבכורים הוי חובת הגוף ותרומה היא חובת פירות <> ביאור דברי רש"י בנידון זה במוכר שדהו לעכו"ם דחלוק ביכורים מתרומה. <> הוכחה דביכורים הוא חיובא דפירות. <> דברי החמד"ש – למה התנא השמיט דין דחובת הפרשה גם כשאינו אוכל. <> שיטת הראשונים דלא כרש"י. <> חידוש בשיטת רש"י בגדר אין קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מידי תרו"מ – דלענין הקדושה אכתי קיימא אצל המוכר. <> הרמב"ם למד שהנידון הוא האם זה חו"ל או לא, ולמדנו מרש"י שיש תנאי בקדושה שתהיה לה זיקה ל'בר חיובא'. <> תוספת ביאור – דלמה בעינן לחדש שביכורים הוא חובת גברא לחייבו לקנות את הפירות. <>

ענף ב שיעור תרומה וביכורים. <> פלוגתת הראשונים אי איכא שיעור מדרבנן בביכורים – א' משישים. <> חידוש המשנה למלך והנו"ב שיש שיעור בנתינה בתרומה. <> חידוש המשנה ראשונה לחלק בזה בין תרומה לביכורים. <>

משנה ד <> רע"ב משנה ד <> ציונים והערות משנה ד <> מביא מהרמב"ם דאיכא זכייה לכהנים במחובר ומוכיח כן מהספרי. <> מקשה בדברי הרמב"ם דמבואר דאיכא זכייה לכהנים במחובר, וזה סתירה למה ששנינו דמתחלקין לאנשי משמר. <> מקשה עוד מר' שמעון דסובר דליכא הפרשה במחובר. <> תוספת דברים. <> "ועושה אדם כל שדהו בכורים" - בדין שיעור ובדין שדה בביכורים.

משנה ה <> רע"ב משנה ה <> ציונים והערות משנה ה <> פלוגתת הרמב"ם והר"ש בטעמא דאין תרומה נטלת מן הטהור על הטמא. <> פליגי עוד בזה לשיטתייהו. <>

משנה ו <> רע"ב משנה ו <> ציונים והערות משנה ו <> שיטות הראשונים בפטור מעשרות בשביעית באתרוג. <> ב' צדדים בעיקר הפטור של מעשרות בשביעית – אי תלוי בשנה או בקדושה והפקר. <> עוד בענין הנ"ל. <> בסוגי' ריש קידושין ובדברי התוס' שם. <> בדברי התוס' לענין כלאים פאה וביכורים <> חידוש בקריאת שם דמעשר שני ומעשר עני. <>

משנה ז <> רע"ב משנה ז <> ציונים והערות משנה ז <> דם אדם ובהמה אי מכשיר מה"ת או מדרבנן. <> חילוקים בין אדם לבהמה. <> היתר אכילה של דם אדם ודם שרץ, ובדין בשר אדם. <>

משנה ח <> רע"ב משנה ח <> ציונים והערות משנה ח <> כמה הערות בכוי. <> חידוש ברמב"ם – צירוף הכלאים והמין בפני עצמו. <> חידושים באחרונים בדין כוי. <> בגדר עיקר הספק בכוי. <>

משנה ט <> רע"ב משנה ט <> ציונים והערות משנה ט <>

ענף א באיסור שחיטת כוי ביו"ט מחמת הספק בכיסוי הדם <> בדברי האחרונים בביאור החילוק בין איסור שחיטת כוי ביו"ט להיתר לבישת בגד בלי ציצית בשבת <> בנידון זה לגבי קרבן בלי סמיכה. <> דרכו של הגר"ח שמואלביץ זצ"ל לחלק בין מצוות דמוטלות אגברא למצוות מצד החפצא. <> במה שיש לדון לגבי חסרון ברכת הנהנין. <> דן במצות כיסוי אי באמת הוי מצוה מצד החפצא או לא, ודן מצד הדין של 'אפילו מאה פעמים'. <> מה שיש לדון בהשבת אבידה וכיסוי הדם של 'אפילו מאה פעמים'. <> 'דיחוי' אצל מצות כיסוי הדם. <>

ענף ב בענין פדיון פטר חמור בכוי <> קושי' המהרי"ט אלגאזי בספק פטר חמור. <> דן במה שיש לחלק בין האיסור לממון בפדיון פטר חמור. <> דברי הגרשש"ק בישוב דעת הרמב"ם. <>

משנה י <> רע"ב משנה י <> ציונים והערות משנה י <>

ענף א דין מתנות בכוי - ביאור הירושלמי בפלוגתת ר"א ורבנן במתנות כהונה. <> שיטת הרמב"ם במתנות כהונה בכוי. <> דרכו של המהרי"ט אלגאזי בירושלמי בשורש פלוגתת ר"א ורבנן. <> ישוב לדעת הרמב"ם. <> דרכו של הגר"ח שמואלביץ זצ"ל בזה. <>

ענף ב דין חלב בכוי. איסור חלב וטומאת חלב בכוי - למ"ד ספק ולמ"ד בריה בפני עצמו. <> בדין חלב למ"ד דהוי כלאים של חיה ובהמה, ובסתירת הרמב"ם בין אותו ואת בנו לחלב. <> בדברי הגר"ח הלוי בגדר האיסור חלב דתלוי בשם בהמה ובשם חיה – דתלוי בגוף הבהמה ולא בחלב עצמו. <> על פי זה יש חילוק בין אותו ואת בנו לאיסור חלב לגבי הדין 'שה ואפילו מקצת שה'. <> יסוד גדול מהאור שמח בב' סוגים של שמות בחיה ובהמה, ונפ"מ בדרשה לרבות 'מקצת שה'. / /

ענף ג בדין כיסוי הדם בכוי, חיוב שאינו גמור מה"ת – ואין בו ברכה. <> בדברי הגר"ח - במה שמבואר ברמב"ם דשייך חיוב מה"ת של כיסוי הדם בכלאים דבהמה וחיה – בלי ברכה – כיון שאין כאן חיוב גמור שיש בו צד חיוב וצד פטור. / / מביא כמה דוכתי דמצאנו איסור או חיוב ומצוה מה"ת – אבל אינו מצוה גמורה או איסור גמור אלא כעין חצי שיעור אסור מה"ת, ומדמה דין כוי להנך דינים.

משנה יא <> רע"ב משנה יא <> ציונים והערות משנה יא <> פלוגתת הרשב"א והתוס' בגדר כוי בריה בפני עצמו – ונפ"מ בכלאים. <> שיטת הרמב"ם בכלאים בכוי. <>

# מסכתא ביכורים פרק ג

משנה א <> רע"ב משנה א <> ציונים והערות משנה א <> "יורד אדם בתוך שדהו ורואה תאנה שבכרה" – פרי ראשון או לאו דווקא. <> ב' הערות בדברי רבי שמעון דליכא הפרשה במחובר. <> בה שיש להעיר עוד בירושלמי דנראה דרק לדינים מסויימים אמר ר"ש דליכא חלות ביכורים במחובר. <>

משנה ב <> רע"ב משנה ב <> ציונים והערות משנה ב <> "כיצד מעלין את הבכורים" - "הממונה אומר קומו ונעלה ציון אל בית ה' וכו'". <> קושי' בדין זריזין כנגד רוב עם. <> כמה ראיות שזריזין הוא מעלה בגוף המצוה. <> מיישב שכאן הדין רוב עם אינו דין הרגיל אלא שמתחייב בזה מצד עיקר דיני השמחה שבהבאה. <> ב' דרכים בראשונים לגבי 'מעמדות' אי עלו איתם או לא. <> דברי המהרש"א בחידושי אגדות על המשנה. <>

משנה ג <> רע"ב משנה ג <> ציונים והערות משנה ג <> בדברי הרשב"א בדין - שהשור הולך לפניהם וקרניו מצופות זהב ועטרת של זית בראשו. <> במה שיש להעיר על הרשב"א. <> קשה - דמה שייך הקרבן לסדר ההבאה, ומה שייך להדר את הקרבן לפני כן – ולמדנו שכל הסדר ביכורים בעזרה כבר קיים בהבאה. <> סיכום הלכות ששייכות כבר בהבאה מחמת הסדר של אח"כ. <> "קרניו מצופות זהב ועטרת של זית בראשו". <> בדין עמידה של בעלי מלאכות – ומבואר שהסדר ביכורים של אח"כ בעזרה מתייחסת להבאה מהבית – ומיקרי כבר עושי מצוה. <> בדברי הרע"ב בנושאי המטה שהמת בה וכן בתינוק למילה. <> דברי המהרש"א בחידושי אגדות על המשנה. <>

משנה ד <> רע"ב משנה ד <> ציונים והערות משנה ד <>

ענף א בדין 'נוטל על כתיפו'. <> ''הגיעו להר הבית אפי' אגריפס המלך נוטל הסל על כתיפו" – דברי הרמב"ן בגדר דין הבאת ביכורים. <> ביאור בדברי הרמב"ן מה שנתחדש הא בגדר דין הבאת ביכורים. <> לפי החולקים על הרמב"ן ונוטל על כתיפו הוא דין אחר בלי שייכות להבאה. <>

ענף ב בדיני שירה. <> דברי התוס' בערכין דאיכא ב' דיני שירה. <> במה שיש לתמוה על התוס'. <> בדברי הרא"ש בכתב יד. <>

משנה ה <> רע"ב משנה ה <> ציונים והערות משנה ה <> בדברי הרדב"ז בביאור דברי הרמב"ם בגוזלות. <>

משנה ו <> רע"ב משנה ו <> ציונים והערות משנה ו <> בדין תנופה לגבי יד הבעלים – אי הוי חציצה. <> אי היו ב' תנופות או תנופה אחת. <> בדין ביכורים שהניחם במקדש לפני זמנם. <> בענין הנחה ותנופה בביכורים בלילה.

משנה ז <> רע"ב משנה ז <> ציונים והערות משנה ז <> בדין "בראשונה כל מי שיודע לקרות קורא". <> בענין שומע כעונה במקרא ביכורים. <> במה שדנו בדברי הבית הלוי בקול רם בשומע כעונה. <>

משנה ח <> רע"ב משנה ח <> ציונים והערות משנה ח <> בטעם החילוק בין עניים לעשירים. <> אי תלוי בכלי או בעשיר ועני. <> הבאה בתוך סל מעכב או לא. <>

משנה ט <> רע"ב משנה ט <> ציונים והערות משנה ט <> בדברי הירושלמי בביאור פלוגתתם. <> עיטורי ביכורים. <> דברי הר"ן בחולין. <>

משנה י <> רע"ב משנה י <> ציונים והערות משנה י <> שיטות הראשונים במה נקרא תוספת ביכורים. <> פלוגתת הראשונים אי פטורים מהודאי ואי תוספת ביכורים היא מה"ת או מדרבנן. <> בשיטת הרמב"ם י"ל שזה מה"ת – אבל אינו 'ראשית גמור' לכל הדינים. <>

משנה יא <> רע"ב משנה יא <> ציונים והערות משנה יא <> פלוגתת הראשונים בדין "באה מן הארץ". <>

משנה יב <> רע"ב משנה יב <> ציונים והערות משנה יב <> עיקר פלוגתת רבנן ור"י אי ביכורים הוי כקדשי המקדש או כקדשי הגבול, ונפ"מ טובא בזה, א] לענין הא דמתחלקין לאנשי משמר, ב] לענין אשירה שביטלה, ג] לענין הבאה דמופלא סמוך לאיש, ד] לענין להסיקו תחת תבשילו בטומאה. <> מתמה טובא בכל הנ"ל, דכבר הבאנו דמבואר בהדי' דלביכורים איכא גם דיני קרבן וגם דיני תרומה, והכא רואים דתלוי בפלוגתא דתנאי. <>

# מפתח מפורטביכוריםחידושי סוגיות

**סימן א' בגדרי "קרבן" ובדיני "תרומה" בביכורים. <>** מביא מהראשונים ומהאחרונים דמצאנו דיני הקרבה וקרבן בביכורים מחמת התנופה והנחה, ונפ"מ א] לענין דין ממשקה בנ"י ב] לענין "יום" ג] לענין דיחוי ד] לענין שאלה ה] לענין חולין בעזרה ו] לענין זכות הכהן בביכורים, ז] בדין שירה על הקרבן. <> מביא עוד כהיסוד הנ"ל מהחידוש דמצאנו בזמן חלות האיסור של אכילת ביכורים לפני הנחה דחיילא לפני שאר האיסורים, ומבאר עוד דיסוד הדין בהבאת ביכורים ב"מביא ואינו קורא" הוא מצד הדיני קרבן שבביכורים, ומדין הבאת קרבנות. <> מביא מהגרי"ז דמה דאית לביכורים דיני תרומה הוא משום שיש תורת תרומה בביכורים, ומבאר דכל זה חוץ מהדיני קרבן שבהם, ושני דינים נפרדים הם. ומבאר שיש לכהנים שני דיני זכייה בביכורים, גם מצד התרומה שבהם וגם מצד הקרבן שבהם, וחיילי הנך תרי זכיות בתרי זמנים שונים. <> תמה בכל זה מפלוגתת רבנן ור"י אי הוי כקרבן או כתרומה. <> דן בעיקר יסוד הגרי"ז ובהוכחה מהירושלמי, ובדברי האחרונים בזה. <>

**סימן ב' ביכורים: קדשי מקדש או קדשי הגבול. <>** מביא את פלוגתת רבנן ור"י אי ביכורים הוי כקדשי המקדש או כקדשי הגבול, ונפ"מ טובא בזה, א] לענין הא דמתחלקין לאנשי משמר, ב] לענין אשירה שביטלה, ג] לענין הבאה דמופלא סמוך לאיש, ד] לענין להסיקו תחת תבשילו בטומאה. <> מתמה טובא בכל הנ"ל, דכבר הבאנו דמבואר בהדי' דלביכורים איכא גם דיני קרבן וגם דיני תרומה, והכא רואים דתלוי בפלוגתא דתנאי. <> מבאר דב' נידונים איכא, א] האם ביכורים הם חפצא של קרבן או לא, ב] גם אם אינם חפצא של קרבן, אכתי יש לדון על סדר התנופה וההגשה, אם הוא מעשה "הקרבה", או מצוה בעלמא מסדר דיני הביכורים. <> מבאר את ההבדל בין פסול אשירה שביטלה לבין דין ממשקה בנ"י בנידון זה. <> מעורר בכל הנ"ל, מדברי האור שמח בביאורו לפלוגתת רבנן ור"י עפ"י הפלוגתא אי הנחה מעכבת או לא. <> מבאר את פלוגתת רש"י ורבינו גרשום בדין "מעילה" בביכורים, אי הוי בכלל קדשי ה' או לא. <> מביא את פלוגתת הבבלי וירושלמי למה קדשו פירות שבעמקים לר"ל, דנראה דפליגי אי מדמינן לקדשים או לתרומה, ודוחה עפ"י הנ"ל. <>

**סימן ג' בגדר חיובא דהבאת ביכורים <>** מוכיח דיסוד דין הבאת ביכורים הוא כעין חיובא דבעלים בהבאת קרבנות, והמצוה אינה במעשה הבאה אלא בזה שיהא מובא. <> מוכיח מהרמב''ן שיש מצוה במעשה הבאה, והמצוה היא דוקא על כתיפו ודלא כהבאת קרבנות דמצותן רק בזה שיהא מובאין, וזה סתירה למה דהוכחנו לעיל, ואיכא סתירה נוספת אי מצות הבאה היא רק עד הר הבית או דהמצוה מתחילה בהר הבית. <> מיישב ששני דינים נאמרו בהבאת ביכורים, חדא שיהא מובא, וזה מצד הדיני קרבן שבביכורים, ובזה מדמינן לשאר קרבנות, ועוד דין במעשה הבאה שהוא מסדר פרשת ביכורים. <> מיישב בזה את קושי' התוס' אנשי שם בדרשה ד"והבאתם שמה". <>

**סימן ד' דין מבריך ודין סומך אילן למיצר**

פרק א דינא דמבריך ודינא דסומך אילן למיצר ובמה שיש לתמוה בכל הנ"ל. <> בדין ביכורים ב'הברכה' לשלו או לשל חבירו – וכן בנוטע סמוך למיצר חבירו, וכן בדין גזלן. <> בטעמא דעולא באילן הסמוך למיצר דליכא חיוב ביכורים – דרכו של רש"י ותוס' ודרכו של הר"ח. <> במה שיש לתמוה בפלוגתת הר"ח ורש"י בסוגי' דסומך אילן למיצר, ובדין מצוה הבאה בעבירה ובמיעוט של אמדתך במבריך ובאילן הסמוך למיצר. <> מתמה ממה דמצאנו כמה דינים ואופנים דמהני נתינת רשות בדין אדמתך. <> קושיות נוספות בסוגי'. <>

פרק ב' יסוד הגרי"ז בגדר יניקה דמבריך ויניקה דט"ז אמה, ובגדר דין אדמתך במבריך ובט"ז אמה בסומך למיצר. <> דברי הגרי"ז בביאור דין יניקה דט"ז אמה שיש לחקור אי הוי בכלל עיקר הדין יניקה דאילן או דהוי דין נוסף, ורק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'. <> בדברי הגרי"ז בביאור דין מבריך - דרק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'. <> ראיה נוספת של הגרי"ז שכל המצוות התלויות בארץ כלולות בחקירה זו. <> ראיות נוספות ליסוד הגרי"ז, משיטת ר' יהודה ברשה"ר ובשיטת רש"י בתקנת יהושע, מקושי' הגמרא על עולא מקונה אילן אחד. <>

פרק ג יסוד האחרונים בגדר הדין מצוה הבאה בעבירה בגוזל יניקה – וישוב כל הסוגי'. <> ביאור דברי הר"ח דליכא דין גזילה ומצוה הבאה בעבירה לולי הגזה"כ של ארצך ואדמתך – דליכא זכות לחבירו בפירות דידיה. <> בדברי הרמב"ן בביאור דעת הר"ח דכל דבריו היינו מדרבנן – מודה כלפי הדאורייתא דחסר באדמתך. <> דרכם של האחרונים בדברי הר"ח, וחידוש בגדר הגזילה שיש בסומך למיצר. <> מתמה מהרמב"ן בב"ב [פ"א]. <> מיישב מה שלא אמרו במשנה טעמא דמצוה הבאה בעבירה – והכל מצד גזה"כ דאדמתך <> מיישב את הקושיות בסוגי' על רש"י והר"ח. <>

**סימן ה' בשיטות הראשונים בדין"לקיחה וכל ההבאה באחד". <>** מוכיח ששיטת הרשב"ם הוא דבעי כל ההבאה באחד, ומביא על זה ב' קושיות מהראשונים. <> מביא מהמהר"י קורקוס דגם בנותנו ביד עבדו מיקרי מעשה הבאה דידיה, ונמצא דתלת גווני הבאה איכא, וגם הרמב''ן מודה לזה לולי גזה"כ דנותנו על כתיפו, והרשב''ם ס"ל דהא דנותנו על כתיפו הוי דין אחר ולא שייך לדין ההבאה. <> מוכיח דגם לרמב''ן נאמר דין נוסף בסדר לקיחת הכהן שיהיה על כתיפו, ונפ"מ בגר שאין לו מצוה במעשה הבאה, ומבאר בזה את החידוש ד"אגריפס המלך" נותנו ע''ג כתיפו. <>

**סימן ו' ביסוד דינא ד"לקיחה והבאה כאחד". <>** מביא קושי' הרמב"ן על הרשב"ם דמ"ש לקיחה והבאה כא' דלא מהני בו דין "שלוחו כמותו" מהבאה גרידא דמהני בו, ומביא מהלך בזה ודוחה. <> מבאר דפליגי בדרשה ובגדר של הך דין ''לקיחה והבאה באחד'', דלרשב''ם בעינן לצרף את הלקיחה להבאה ולהשוותם לחדא, ולדידיה ליכא ראיה דלא מהני שליחות בהבאת ביכורים, ומביא חידוש מהמאירי במת והביאם בנו ותולה בפלוגתא הנ''ל. <> מבאר דפלוגתתם ביסוד דינא דלקיחה והבאה באחד שתלוי בפלוגתתם האם בעינן כל הבאה או רק סוף הבאה. <>

**סימן ז חילוקי דינים בסוגים שונים של איסורים שתלויים בהכרעת ממון, 'ביכורים' קנין כספו ועוד [פ"א מ"ו].** <> מבאר למה בספק איסור גזל הכל תלוי בממון כלפי חו"מ וכלפי הטוען ונטען בבי"ד ולכן מהני ביה מוחזק. <> מחלק בין ספק איסור גזל דתלוי בממון כלפי בי"ד, לספק מצות ביכורים דתלוי "באדמתך" כלפי שמיא. <> מביא מהגרשש"ק דכעין זה מצאנו דשו"ט לענין קנין כספו באיזה דין ממון תלוי. <> ביאורו של הגרשש"ק שהחו"מ מקביל לקנין פירות ושימושים – וזוכים בפירות על ידי הפסק דין. <> ביאור אחר ע"ד של הגרשש"ק שיש ב' הסתכלויות – לא ב' בעלויות – ושייך גם קנין פירות גם בהסתכלות כלפי שמיא. <> כמה הערות בדברי הגרשש"ק. <> האיך הכח של הכרעה של חו"מ 'מזכה' אותו בממון – ובאמת תמוה מ'לקוח'. <> נפ"מ בשאר דיני התורה – אי אזלינן בתר שמיא או בתר חו"מ. <> לחדד את הדברים. <> לסיומא דמילתא – בעלות ושליטה תרתי נינהו – ובעלות היינו מה שהחפץ אמור וראוי לעמוד לו. <> תוספת דברים. <>

**סימן ח ביסוד דין קריאה ובדין אינו חוזר וקורא. <>** מביא מהתוס' יו"ט ורדב"ז ומהר"י קורקוס דהבאה חשיב כקריאה כלפי דין דאינו מגיד פעמיים. <> ביאור עפ''י הרמב''ן עה''ת דבהבאה עצמה איכא מעשה הגדה. <> מוכיח מהרמב''ם שיש ב' דיני הבאה, ודין הבאה בתורת הבאת קרבן לא שייך לקריאה, ובזה אין פטור של אינו מגיד פעמיים. <> עפ''י זה מחדש דבאשה או גר שמכרו, והביאו בלי קריאה, דאז השני מביא וקורא. <>

**סימן ט' בהנ"ל, ובדין הבאה מכל הז' מינים <>** מביא ההלכה דפעם א' הוא מגיד ולא ב' פעמים, ומבאר איך נתמעט הבאה מקרא דקריאה, ומביא ביאור מחודש של הגר"א בדין זה, ומביא נפ"מ לדינא בין בין הנך ב' ביאורים. <> מביא קושי' רעק"א דמחלק בין ב' מינים למין א, ומביא תירוצו של האור גדול עפ"י דרכו של הגר"א. <> מתמה בעיקר חידושו של האור גדול דקריאה דמין א' יהני למין השני כשמביאו למחר, ומביא שי' הר"ת מאורליינש דסגי בהבאת מין א', ומביא קושי' המזרחי עליו. <> מחדש דאין דין חילוקי מינים בהבאת ביכורים, אלא דיסוד הדין שיהיה הבאה דז' מינים. <> עפי"ז מבאר איך מביא עוד מין אחרי שהביא כבר מין א' דאין זה בכלל "חוזר ומביא", אלא המשך ההבאה הראשונה, ומבאר עוד למה מהני קריאה במין א' כלפי מין שרק יביא למחר. <>

**סימן י' בזמן חלות הלאוין, זרות חוץ לחומה וקודם הנחה. <>** שי' הרמב"ם והחינוך דכל הלאוין חלים רק בכניסת הביכורים לחומות ירושלים. <> שי' התוס' והרא''ש דזרות וחוץ לחומה חיילו בכניסתן לעזרה, ואכילה לפני הנחה חיילא מקודם. <> מבאר דלרש''י ולמאירי, זרות תלוי בירושלים, וחוץ לחומה תלוי בעזרה. <> ביאור בפלוגתת הראשונים אי איסור חוץ לחומה תלוי בכניסתן לירושלים או בכניסתן לעזרה, ומבאר דנפ''מ במע''ש טמא. <> ביאור למה דין זרות תלוי בירושלים או בעזרה, וביאור בפלוגתת רש''י ותוס' מתי חיילא בביכורים חלות דין תרומה עפ"י פלוגתתם בעיקר הדרשה ד"תרומת ידך אלו הביכורים". <>

**סימן י"א בגדר הלאו דקודם הנחה. <>** מתמה מהו הלאו והאיסור אכילה לפני כניסתו לירושלים, ומבאר מהחזו"א שדומה ל''זבח לפני זריקה'', ומבאר עוד, דאיכא בזה ביטול מצוה כמו במעשר שני, ותמה בזה. <> מביא מהאחרונים דאיכא איסור עשה קודם הגעתו לירושלים, וכן הוא במעשר שני, ומביא נידון בזה בשי' הרמב"ם לענין מעשר שני עצמו, ונפ''מ במעשר שני טמא. <> מבאר דגם הרמב''ם מודה דדוקא בביכורים יש איסור עשה, וזה מחמת הדין קרבן שבו. <> מוכיח כדברינו בשיטת הרמב"ם, ומבאר את דברי התוספתא דמשמע שחל כבר חיובים בזמן ההפרשה במחובר. <> מוסיף ביאור בדברי התוספתא, ודן בדברי האחרונים במביא ביכורים בעציץ נקוב לירושלים אי חיילא ביה איסורי ביכורים, ודן בחידוש הגרי"ז למה לא חיילא הדין תרומה שבביכורים בזמן ההפרשה במחובר. <> מבאר, דמכל הנ"ל למדנו דדין תרומה ודין קרבן בביכורים הם שני דינים שונים, וחיילו בב' זמנים שונים. <>

**סימן י"ב בגדר זכיית הכהן בביכורים, משלחן גבוה במחובר. <>** מקשה בדברי הרמב"ם דמבואר דאיכא זכייה לכהנים במחובר, וזה סתירה למה ששנינו דמתחלקין לאנשי משמר. <> מקשה עוד מר' שמעון דסובר דליכא הפרשה במחובר. <> מבאר דתרי דינים ותרי פרשיות נינהו בזכות הכהן בביכורים, ומצד הדיני תרומה שבו חיילא זכות הכהן כבר במחובר. <> מוכיח כהגרי''ז שיש בביכורים תורת תרומה, ולא רק שדיני ביכורים נלמדו מדיני תרומה. <> ביאור בדברי הגר"ח [בכורות] בגדר הדין משלחן גבוה קזכי בביכורים ובגזל הגר דנעשו לממונו לאחר שהגיע לידו, ומוכיח דעיקר זכייתו בו כשאר ממונו לקדש בו את האשה הוא מצד הדיני תרומה שבביכורים. <> מוסיף לבאר, דאף דמצד דיני הקרבן אינו כנכסי כהן, אבל ע"י הזכייה מצד התרומה שבו חיילא הפקעה בדין שלחן גבוה, וזה מגזה"כ, ומבאר בזה את דברי הר"ש התמוהין במקור לדין נכסי כהן, אי ילפינן מגזה"כ אי מהקישא לתרומה, ועפי"ז מבאר את פלוגתת רש"י והרמב"ן בחולין [קל"א] או ביכורים נכללו בהדי דין תרומה לענין הדין נכסי כהן או לא. <> מבאר דגם לר' שמעון איכא הפרשה במחובר, והיינו עכ''פ לענין זכות ממון דכהן. <>

**סימן י"ג בדין כלאים בכוי** <> במה שיש לתמוה על רמב"ם בכלאים ובנזיר. <> ביאור דברי התו"כ בכלאי בהמה. <> בדברי הר"ן בחולין בביאור שיטת הרמב"ם בכוי. <> בגדר הספק של כוי. <> מיישב בזה את שיטת הרמב"ם.

**סימן י"ד בדין שירה בביכורים <>** מתמה טובא בדברי התוס' בערכין, דמבואר דאיכא תרי דינים בשירה בביכורים. <> מביא יסוד מהתוס' בפסחים [ס"ד.] בדין "אין שירה אלא על היין" דדין זה שייך רק בקרבנות, ומוכיח מזה כהרש"ש שביכורים הוא קרבן מחמת התנופה שבו. <> מביא את דברי הצפנת פענח דביאר דנחלקו ר' מתנה והירושלמי בגדר הדין שירה דביכורים, הם היא מדיני הקרבן או דדין שירה בעלמא היא, ומביא בזה ג' נפ"מ. <> מבאר עפי"ז למה השמיט הרמב"ם אוקימתא ד"דרכן לענבים" בשירה על ביכורים, ומבאר עפ"י טענת ה"חקרי לב" דהרמב"ם לא פסק כר' מתנה. <> מבאר דפלוגתת הראשונים אי השירה היתה בהגיעם לעזרה או לאחר תנופה, ויסוד הנפ"מ איזה דין שירה היא. <> מבאר דאיכא חמש נפ"מ בין הנך תרי דיני שירה, מדין קרבן או מדין שירה דעלמא. <> מבאר בזה את דברי הרא"ש בכת"י [מובא במלאכת שלמה] שמבאר את דברי התוס' דשני דיני שירה נאמרו בביכורים, ומבאר בזה את דברי הרש"ס דהיו שני שירות נפרדות, ארוממך והלל. <> מביא את ביאורו של הצפנת פענח בתוס' הנ"ל, והכל עפ"י הנ"ל שיש ב' דיני שירה בביכורים, אלא דהתם מחלק בין ב' סוגי ביכורים, ביכורים דקריאה וביכורים דהבאה.

**ציונים**

**והערות**

**מסכת**

**דמאי**

# מסכתא דמאי פרק ראשון

[**הקדמה בגדר תקנת דמאי, שיש בתקנה גם דין ודאי וגם דין ספק.**](#__RefHeading___Toc338154769) **<>**

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc338154770) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc338154771) **<>** [**ציונים והערות משנה א'**](#__RefHeading___Toc338154772) **<>** [מה פי' דמאי](#__RefHeading___Toc338154773) <> [שיטת רש"י שמפריש את הכל ורק מעכב את הנתינה של מעש"ר ומעשר עני.](#__RefHeading___Toc338154774) <> [שיטת הרמב"ם דמעיקר הדין א"צ הפרשה למעשר ראשון ועני, ומתמה בזה.](#__RefHeading___Toc338154775) <> [בדברי האחרונים שהרמב"ם לשיטתו שאין מיתה בטבל למעשר ראשון ועני.](#__RefHeading___Toc338154776) <> [דעת הרע"ב וישוב קושי' רעק"א עליו.](#__RefHeading___Toc338154777) <> [בדעת הר"ש והרא"ש.](#__RefHeading___Toc338154778) <> [דרכו של האור שמח בשיטת הרמב"ם שהפרשת מעשר עני תלויה בזכותו של העני ובחיוב נתינה [ויש לדון בזה].](#__RefHeading___Toc338154779) <> [בדברי המקד"ד בביאור לשון הרמב"ם בפירוש המשניות בגדר "הפרשת דבר שהוא חוק לכהן".](#__RefHeading___Toc338154780) <> [בדברי הרע"ב בטעמא דתרומה גדולה.](#__RefHeading___Toc338154781) <> [בטעמא דחששו חכמים בתקנת דמאי, מיעוטא דשכיח בהדי' חזקת איסור, ובקושי' רעק"א בשיטת ר"מ.](#__RefHeading___Toc338154782) <> [בדין תרומת מעשר אי נותנו או מוכרו לכהן, ובמה שיש לתמוה בזה בשיטת הטור.](#__RefHeading___Toc338154783) <> [בדברי הראשונים בשיטת ר"ת בפטור לקוח לאחר מירוח, ומוכרח מעיקר תקנת דמאי דבמזמין אורחים ליכא פטור כזה, ודן בעיקר פטור לקוח.](#__RefHeading___Toc338154784) <> [בסיבת הפטור בקלין שבדמאי - ואי מתני' איירי בדמאי או אפי' בודאי, ובפלוגתת ר"י ור"ל בזה.](#__RefHeading___Toc338154785) <> [בפלוגתת הרמב"ם והרע"ב אי הוי רוב הפקר או ס"ס רגיל, והרמב"ם לשיטתו בדין ס"ס בדמאי.](#__RefHeading___Toc338154786) <> [נובלות התמרה - תמרי דזיקא בודאי – ובדברי התורת זרעים בזה](#__RefHeading___Toc338154787) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc338154788) **<>** [**רע"ב משנה ב'**](#__RefHeading___Toc338154789) **<>** [**ציונים והערות משנה ב'**](#__RefHeading___Toc338154790) **<>** [הדמאי אין לו חומש.](#__RefHeading___Toc338154791) <> [דן במה שמבואר **דמעיקר הדין היה ראוי שזר האוכל תרו"מ של דמאי ישלם רק הקרן ולא החומש**, ומחלק ביניהם אי הוי כפרה או לא.](#__RefHeading___Toc338154792) <> [ונאכל לאונן.](#__RefHeading___Toc338154793) <> [הערה גדולה בעיקר הקולא של נותנו לע"ה וקולא באונן – הא אי אסור מטעם ודאי מה שייך להקל בזה.](#__RefHeading___Toc338154794) <> [ונכנס לירושלים ויוצא.](#__RefHeading___Toc338154795) <> [ומאבדין מיעוטו בדרכים.](#__RefHeading___Toc338154796) <> [בדברי המקד"ד דלמה ליכא השבת אבידה בתרומת מעשר של דמאי, וע"כ שאין בו דין ממון.](#__RefHeading___Toc338154797) <> [ונותנו לעם הארץ.](#__RefHeading___Toc338154798) <> [ויאכל כנגדו.](#__RefHeading___Toc338154799) <> [ומחללים אותו כסף על כסף.](#__RefHeading___Toc338154800) <> [ומחללים וכו' ובלבד שיחזור ויפדה.](#__RefHeading___Toc338154801) <> [במה שיש לתמוה על הרמב"ם בפירוש המשנה בדיני חילול.](#__RefHeading___Toc338154802) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc338154803) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc338154804) **<>** [**ציונים והערות משנה ג'**](#__RefHeading___Toc338154805) **<>** [הלוקח לזרע ולבהמה.](#__RefHeading___Toc338154806) <> [בגדר הלקיחה – וכמה ספיקות בזה.](#__RefHeading___Toc338154807) <> [פטור מן הדמאי.](#__RefHeading___Toc338154808) <> [ב' חידושים בדין זורע – א] אע"ג דגידולי טבל אסור מ"מ בדמאי לא גזרו, ב] **קולא מיוחדת בהיתר זריעה**.](#__RefHeading___Toc338154809) <> [דן אי זריעה הוי הנאה של כילוי.](#__RefHeading___Toc338154810) <> [מה הדין באופן שלא אמר ע"ה שהן מעושרים.](#__RefHeading___Toc338154811) <> [מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי.](#__RefHeading___Toc338154812) <> [חלת ע"ה והמדומע וכו' פטורין מן הדמאי.](#__RefHeading___Toc338154813) <> [מחדש דבגוף תקנת דמאי תרתי נאמר, א] עצם הקביעת 'שם דמאי', ב] הדינים לחשוש לע"ה דלא מעשרי, ולכן מצאנו ב' סוגים שונים של קולות – הנאה של כילוי ואכילת קדושה.](#__RefHeading___Toc338154814) <> [מיישב בזה את סדר הדינים במשנה – א] כמה אופנים של הנאה של כילוי ב] מקומות שגזרו דמאי, ג] כמה אופנים של אכילת מצוה.](#__RefHeading___Toc338154815) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc338154816) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc338154817) **<>** [**ציונים והערות משנה ד'**](#__RefHeading___Toc338154818) **<>** [הדמאי מערבין בו ומשתתפין בו.](#__RefHeading___Toc338154819) <> [ומברכין עליו ומזמנין עליו, ובדברי החזו"א בביאור לר"ש דמחלק בין לכתחילה לבדיעבד.](#__RefHeading___Toc338154820) <> [בפלוגתת הראשונים בברכה על איסור.](#__RefHeading___Toc338154821) <> [ומפרישין אותו ערום – חידוש במשנה ראשונה דמצי מברך.](#__RefHeading___Toc338154822) <> [בהא דלא מברכים על דמאי – סוגי' דשבת, ובשו"ט באחרונים אי דמאי הוי דין ודאי או ספק.](#__RefHeading___Toc338154823) <> [תוספת דברים למה כשיש דין ודאי מכח ספק ליכא ברכה – עפ"י יסוד הברכ"ש.](#__RefHeading___Toc338154824) <> [שמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי ושהסורק נותן בצמר פטור מן הדמאי.](#__RefHeading___Toc338154825) <> [הוכחות מהחזו"א מהדין מזמנין ומהדין שמפרישו ערום דבעיקר תקנת דמאי ליכא דין ודאי, ויש רק דין לחשוש מספק.](#__RefHeading___Toc338154826) <> [עוד הוכחות שכל הדין הוא רק מספק.](#__RefHeading___Toc338154827) <> [מבאר שחלוק דין טבל דדמאי שהוא מספק מדין תרומה דדמאי שהוא ודאי, ומיישב בזה את הסתירות בדמאי, ומחדש דין בברכה על אכילת תרומה.](#__RefHeading___Toc338154828) <> [מביא תמיהות רבות במהלך הנ"ל.](#__RefHeading___Toc338154829) <> [הוכחות נוספות שאינו דין ודאי.](#__RefHeading___Toc338154830)

# הקדמה בגדר תקנת דמאי,שיש בתקנה גם דין ודאי וגם דין ספק.

בעיקר הדין דמאי אמרו חכמים לחשוש למיעוט עמי הארץ שלא מעשרין – ואף שרוב מעשרין, ובטעמא דמילתא - עיין בתפארת ישראל ריש דמאי שהביא ב' סברות מהתוס', דבתוס' בשבת [י"ג.] מבואר דאיכא מיעוט המצוי דע"ה דלא מעשרי ולכן החמירו, ובתוס' ביבמות [קי"ט.] מבואר דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקת טבל, והו"ל ספק – ועיין להלן בציונים והערות [פרק ג משנה ד] שביארנו את הנפ"מ בזה.

ויש להסתפק האם זה דין מספק שחייבוהו לחשוש למיעוט עמי הארץ שלא מעשרין ונמצא דלהך צד שבאמת העם הארץ הפריש לא קעבר על איסור טבל מדרבנן, [אף דקעבר על האיסור שלא חשש למה שרבנן אמרו לו לחשוש], או שרבנן חידשו דין טבל ודאית, וגם על הצד שהפריש העם הארץ יש כאן טבל, דהאיסור הוא ודאי, והיינו דמצד הספק מה"ת - אולי לא הפריש - סמכינן על הרוב מעשרין, אבל כשרבנן באו להחמיר, יש לומר שחידשו מדרבנן לא לסמוך על הרוב, והיינו דמדרבנן חוששים לצד דאורייתא שמא לא הפריש ותורם כדי לפטור הך צד דאורייתא, והיינו מספק, או דילמא דחידשו דאף דמדרבנן יש מקום להקל לסמוך על הרוב אבל מדרבנן חידשו דין חדש של ודאי איסור.

ובאתוון דאוריי' [סי' ו'] הביא ג' הוכחות שזה דין ודאי:

א] בסוגי' דחולין [ו'] מבואר דבאכילת דמאי אמרינן דאין הקב"ה מביא תקלה ע"י צדיקים, והק' על ר' אסי דאכל ותירצו דאיתברר דהיתה תערובת דמאי ולא גזרו, והק' האתוון דאורי' דנימא דאיתברר שהעם הארץ באמת תרם, ומבואר דסו"ס גם בכה"ג יש איסור ודאית.

וע' קה"י [זרעים ח"ב סי' ד'] שמבאר ראייתו, דאף דאם היה דין ספק היה צריך לחשוש, ועבר על זה שאמרו לו חכמים לחשוש, אבל זה לא היה דין בחפצא, רק בגברא, ותקלה לצדיקים הוא דווקא בחפצא כדמוכח מתוס' בגיטין [ז'] לענין טעימה לפני הבדלה, ומכאן הוכיח האתוון דאו' שזה ודאי.

ב] בב"מ [נ"ג.] מבואר דעל מע"ש פחות מש"פ אין חילול וצריך צירוף למעשר אחר, ומע"ש של דמאי מצטרף למע"ש דרבנן, ואם זה רק מע"ש מספק שוב יש צד דאיכא פטור וחיוב, ולא יצטרפו, ומוכרח שזה מע"ש ודאי.

ג] במנחות [ל"א] מבואר דתורמין מדמאי על טבל דרבנן, ולא הוי פטור על חיוב, וע"כ שזה תרומה ודאית.

איברא, דהאתוון דאורייתא הביא שם את קושי' המשנה למלך [תרומות פרק ה' – הלכה י"ז] שהק' ממשנה [וע' בזה בב"מ נ"ו.] דאין תורמין מדמאי על דמאי, והיינו משום שיש חשש דשמא על א' הפרישו ועל השני לא הפרישו, ומבואר שזה ספק ולא ודאי, שאם היה ודאי הרי שניהם ודאין ושניהם חייבים מדרבנן, וכלפי הספק דאורייתא אין לחשוש שהרי מה"ת סמכינן על הרוב ולכן מה"ת א"צ לחשוש ומדרבנן זה ודאי, ומוכרח שחוששין לספק מדרבנן, ושוב הו"ל הפרשה של ספק על ספק ולכן לא מהני.

ובתורת זרעים [פ"ה - מ"ג] יישב בזה דשני דינים נאמרו מדרבנן בתקנת דמאי, א] לחשוש לספק ולא לסמוך על הרוב, ב] בנוסף לזה יש דין ודאי טבל מדרבנן.

ומעתה פשוט שמה שמצטרף במע"ש לשיעור שו"פ [ב"מ נ"ג.] ומה דפוטר טבל דרבנן [מנחות ל"א] ומה שיש תקלה לצדיקים [חולין ו'] היינו מחמת הדין ודאי שיש בדמאי, ומאידך גיסא, מה שאינו פוטר דמאי אחר היינו מצד הדין ספק שאולי לא עישרו, אבל הדין ודאי נפטר.

אלא דאכתי ק' דאיך דמאי פוטר טבל דרבנן, הא בתרומה של הדמאי יש לחשוש מצד הדאורייתא והו"ל מן החיוב על הפטור, [ואף דמיושב מה דאין לחשוש מן הפטור על החיוב, דהדמאי יש בו חיוב ודאי מדרבנן, אבל לאידך גיסא ק'], וע"ז תירץ דכלפי התרומה עצמה כבר לא גזרו לחשוש להך צד שמא לא עישרו, ורק בטבל גזרו, ודו"ק.

ועי' נמי בקה"י [זרעים ח"ב סי' ד'] דנקט כהתורת זרעים, וביחס לקושי' דהו"ל מהחיוב על הפטור, עיי"ש שהביא מהגרעק"א שהק' כן ותירץ רעק"א ע"ד התורת זרעים והוסיף דלא גזרו גזירת דמאי באכילת מצוה וכדמצאנו באכילת חלה, ועל התרומה עצמה ג"כ אין גזירה מטעם הנ"ל, והק' רעק"א ע"ע דכאן זה רק ספק תרומה ותי' הקה"י דלהנ"ל הרי"ז תרומה ודאית עכ"פ מדרבנן, ודו"ק.

אולם יש לתמוה – הא במעשר עני ומעשר ראשון ליכא למימר כן, ואעפי"כ מהני ביה הפרשה גם מצד החשש מהחיוב על הפטור, והכא ליכא למימר שיש כאן אכילת מצוה שהרי אין בהם קדושה כלל, וצ"ע גדול.

ובעיקר הדברים – עיין להלן [פ"א משנה ד' בסופו] שהבאנו כמה הוכחות נוספות כיסוד הנ"ל, אולם הבאנו שם כמה הוכחות נגד הך יסוד, והוספנו לדון לחלק בזה בין הטבל של דמאי לתרומה של דמאי, עיי"ש, וע"ע להלן בציונים והערות [פרק ה' משנה ה'].

ולהלן [סוף מכילתין] הארכנו בכל הנ"ל בקונטרס גדול ביסוד דינא דדמאי.

# משנה א

הקלין שבדמאי השיתין והרימין והעוזרדין ובנות שוח ובנות שקמה ונובלות התמרה והגופנין והנצפה וביהודה האוג והחומץ שביהודה והכסבר רבי יהודה אומר כל השיתין פטורין חוץ משל דופרה כל הרימין פטורין חוץ מרימי שקמונה כל בנות שקמה פטורות חוץ מן המוסטפות:

# רע"ב משנה א

הקלין שבדמאי - שהקלו חכמים על הפירות הללו הנזכרים במתניתין שלא לעשרן דמאי, לפי שחזקתן באים מן ההפקר משום דלא חשיבי, ואית בהו תרי ספיקי ספק באים מן ההפקר ופטורים מן המעשר, ואפילו אם תמצא לומר שבאים מן השמור וחייבים במעשר שמא נתעשרו. ודמאי הם התבואה והפירות הנלקחים מעמי הארץ שהם חשודים על המעשרות. והחבר הלוקח פירות מעמי הארץ צריך להפריש מהם תרומת מעשר ומעשר שני בלבד אם היא שנת מעשר שני, אבל תרומה גדולה לא נחשדו עמי הארץ עליה לפי שהיא במיתה, ואין לה שיעור שחטה אחת פוטרת כל הכרי והכל נזהרים בה. ומעשר ראשון ומעשר עני א"צ להוציא מן הדמאי אף על פי שעמי הארץ חשודים עליהם, לפי שיכול בעל הפירות לומר ללוי או לעני הבאים ליטול המעשרות הבא ראיה שאין פירות הללו מעושרים וטול, דקי"ל בכל דוכתא המוציא מחבירו עליו הראיה. אבל בתרומת מעשר ליכא למימר הכי, שהאוכל טבל שלא הורמו ממנו מתנות כהונה חייב מיתה ומשום אסורא מפרישינן לה לתרומת מעשר, ומעשר שני נמי כדי שלא לאכלו בטומאה או שלא לאכלו חוץ לירושלים:

השיתין - תאנים מדבריות:

והרימין - פי' הערוך פולצרא"קי בלע"ז:

ועוזרדין - בערבי זערו"ד ובלע"ז סורבי"ש:

ובנות שוח - תאנים לבנות המתגדלות משלש שנים לשלש שנים, ומתגדלים ביערים:

ובנות שקמה - תאנה המורכבת בערמון:

ונובלות תמרה - תמרים שאינם מתבשלין באילן ותולשין אותן ומניחים אותם זה על זה עד שיתבשלו. ויש אומרים נובלות תמרה תמרים שהפילתן הרוח קודם בשולן:

גופנים - ענבים שמניחים אותן בגפן בסוף הבציר ובקושי מתבשלים:

הנצפה - צלף שקורין קאיפר"י בלע"ז:

האוג - פרי אדום שקורין לו בלע"ז קורניאול"י. ורמב"ם אומר שהוא אילן שעושה כמין אשכלות אדומות אדומות וקורין לו בערבי סומא"ק. ולא היה זה הפרי חשוב ביהודה:

והחומץ - בתחלה לא היה היין שביהודה מחמיץ לפי שהיו מביאים ממנו נסכים וכל החומץ שביהודה לא היה בא אלא מן התמד לפיכך החומץ שביהודה פטור. אבל לאחר שבטלו נסכים והחומץ בא מן היין החומץ חייב בדמאי אף ביהודה כמו בשאר מקומות:

והכוסבר - כזרע גד (שמות טז) תרגום ירושלמי כוסבר כוליאנדר"ו בלע"ז:

דיופרא - שטוען פירותיו שני פעמים בשנה. דיו בלשון יון שנים:

שקמונה - שם מקום:

המוסטפוס - שנתבשלו באילן עד שנתבקעו מאליהן. שכל אלו חשובים הן וחזקתן שאין באין מן ההפקר. ואין הלכה כר"י:

# ציונים והערות משנה א'ענף אפלוגתת רש"י והרמב"םבעיקר דין הרשת מעש"ר ומעשר עני.

## מה פי' דמאי

בתוס' יו"ט הביא דברי הרע"ב ברכות ריש פרק ז' דמאי היינו 'דא מאי' ועי' במלאכת שלמה דהביא נמי דדמאי נוטריקון דא מאי ר"ל מה זה מעושר או לא, לשון אחר דמע כמו מדומע כלומר עירוב, ועוד יש מפרשים דמאי לשון דמיון ומחשבה והוא קרוב לפי' דא מאי.

## שיטת רש"י שמפריש את הכל ורק מעכב את הנתינה של מעש"ר ומעשר עני.

בטעמא דגזירת דמאי עיין מה שהביא הרע"ב מהסוגי' בסוטה לגבי מעש"ר ומעשר עני, ויש לדון בשיטתו בזה, ונקדים בסוגי' ההיא, ובמחלוקת ראשונים יסודית בעיקר תקנת דמאי, האם הקילו רק בנתינה או גם בהפרשה יש מקום להקל מעיקר הדין.

גרסינן בסוטה [מ"ח.] – "שלח [יוחנן כוהן גדול] בכל גבול ישראל וראה שאין מפרישין אלא תרומה גדולה בלבד, ומעשר ראשון ומעשר שני מקצתן מעשרין ומקצתן אין מעשרין, אמר להם בני בואו ואומר לכם, כשם שתרומה גדולה יש בה עון מיתה כך תרומת מעשר וטבל יש בהן עון מיתה, עמד והתקין להם הלוקח פירות מע"ה מפריש מהן מעשר ראשון ומעשר שני, מעשר ראשון מפריש ממנה תרומת מעשר ונותנה לכהן, ומעשר שני עולה ואוכלו בירושלים, מעשר ראשון ומעשר עני המוציא מחבירו עליו הראיה".

ופרש"י [ד"ה מפריש תרומת מעשר ונותנה לכהן] וז"ל: "מפריש כל המעשרות ממנה להוציא מידי טבל, ואחר כך מפריש מתוך מעשר ראשון תרומת מעשר מה שעל הלוי להפריש ונותנו לכהן, משום דאית ביה עון מיתה אחמור עלייהו שלא לעכבו אצלו ולמכור לכהן כשם שהוא מעכב אצלו מעשר ראשון ומעשר עני ואומר המוציא מחבירו עליו הראיה, גזירה דלמא כי משהי ליה גביה אכיל ליה, אבל מעשר ראשון ומעשר עני מותרים לזרים ואין בהן אלא גזל כהן הלכך המוציא מחבירו עליו הראיה וכו'", עכ"ל.

מבואר מדברי רש"י שחייב להפריש את כל המתנות להתיר את האיסור טבל, והטעם בזה משום שטבל הוא במיתה בידי שמים, אף מה שטבול רק למעש"ר או למעשר עני, ובגמ' איתא שהחמיר על כל מה שעונשו במיתה, אלא שאחרי ההפרשה הוא מעכב את המעשר ראשון ומעשר עני לעצמו משום הממע"ה.

## שיטת הרמב"ם דמעיקר הדין א"צ הפרשה למעשר ראשון ועני, ומתמה בזה.

אך מהרמב"ם מבואר דבעיקר דין דמאי א"צ להפריש ולקבוע שם כלל על מעש"ר ומעשר עני.

וז"ל הרמב"ם [מעשר פרק ט' ה"ב עד ה"ו]: "והתקינו שלא יהא אדם מפריש מן הדמאי אלא תרומת מעשר מפני שהוא עון מיתה, ומעשר שני שאין בזה הפסד שהרי בעליו אוכלין אותו, אבל מעשר ראשון ומעשר עני אין מפריש מן הדמאי מפני שהוא ספק והמוציא מחבירו עליו הראיה, לפיכך אומר ללוי או לעני הבא ראיה שאינו מעושר וטול מעשרות".

"אע"פ שאין מפרישין מעשר עני מן הדמאי צריך לקרות לו שם ואינו מפריש, ואומר עישור מה שיש כאן מעשר עני כדי לקבוע מעשר שני, שמעשר עני בשלישית וששית במקום מעשר שני של שאר שני השבוע, וכו'".

"כיצד מעשרין את הדמאי, מפריש כדי תרומת מעשר שהוא אחד ממאה מן הכל ומניחה בצד הפירות ואומר זה מעשר ושאר מעשר סמוך לו, ואח"כ אומר זה שאמרתי עליו שהוא מעשר הרי הוא תרומת מעשר על שאר המעשר הסמוך לו, ונוטל אותה ונותנה לכהן שאינו רשאי להפריש תרומת מעשר קודם המעשר לכתחלה, ואח"כ מפריש מעשר שני".

"ומותר להפריש מעשר שני קודם הראשון בדמאי וכו'" עכ"ל.

מבואר מדברי הרמב"ם שמה שקורא שם על מעשר עני הוא "כדי לקבוע מעשר שני שמעשר עני בשלישית וששית במקום מעשר שני של שאר שני השבוע", ר"ל דאי לא קרא שם על מעשר עני בג' ובו' חיישינן שמא לא יפריש מע"ש בשאר השנים, אבל אי לאו הך חשש ל"צ לקבוע שם על מעשר עני כלל, ויעמוד בטבלו.

וכן על מעש"ר כ' "ואומר זה מעשר ושאר מעשר סמוך לו ואח"כ אומר זה שאמרתי עליו שהוא מעשר הרי הוא תרומת מעשר על שאר המעשר הסמוך לו ונוטל אותה ונותנה לכהן, שאינו רשאי להפריש תרומת מעשר קודם המעשר לכתחלה", ומשמע שרק מטעם איסור הקדמה חייב להפריש ולקרות שם למעש"ר, אבל אי לאו הכי א"צ לקבוע מקום כלל.

וקשה דלמה אינו חייב להפריש כדי להוציאו מידי איסור טבל, וכמ"ש ברש"י הנ"ל.

## בדברי האחרונים שהרמב"ם לשיטתו שאין מיתה בטבל למעשר ראשון ועני.

וכתב במהר"י קורוקוס [פ"ט ה"ב] לבאר שהרמב"ם אזיל לטעמיה דסבר דטבל טבול לתרומה גדולה או לתרומת מעשר יש בו עון מיתה, אבל טבל למעשרות אין בו עון מיתה אלא מלקות לבד, וכ"כ בהל' מאכ"א [פ"י ה"כ]: וז"ל "אבל האוכל מדבר שניטלה ממנו תרומה גדולה ותרומת מעשר ועדיין לא הפריש ממנו מעשרות ואפילו לא נשאר בו אלא מעשר עני הרי זה לוקה משום אוכל טבל, ואין בו מיתה שאין שאין עון מיתה אלא בתרומה גדולה ותרומת מעשר" עכ"ל, ומעתה י"ל דבברייתא בסוטה משמע דלא חששו אלא למה שיש בו עון מיתה , ולכן לא ראה להחמיר אלא בדבר הטבול לתרומת מעשר, וגם במע"ש שאין בדבר הפסד, אבל במעשר עני לא הטריחו עליו רק כדי לקבוע השני שלא יתרשל בשני בשנת מע"ש כי העני במקום השני, דאילו משום טבל אין להטריח עליו כיון שאין בו מיתה, גם במעש"ר לא הצריכו אלא מפני תרומת מעשר שהיא במיתה דאילו ראשון גופיה בלאו לבד הוא ע"ש עוד, וע"ע בחזו"א [סימן א' ס"ק ד' וה'] דג"כ הלך בדרך זו.

ועיין נמי בתוס' יו"ט ובתוס' אנשי שם בריש מכילתין דג"כ הלכו בדרך זו, ודייקו כן מלשון הרמב"ם בפירוש המשניות, וז"ל: "ואינו חייב להוציא ממנו לא מעשר ראשון ולא מעשר עני, כי מעשר ראשון ללוי ומעשר עני לעניים, והעיקר אשר בידינו בדינים המוציא מחבירו עליו הראיה, וזה הדבר ספק ויש לומר ללוי או לעני הבא ראיה שלא הוציאו ממנו זה שאתה מבקש וטול, ולא נעשה כן במעשר מן המעשר מפני שהוא תרומה כמו שביארנו והוא חוק לכהן, והאוכל טבל אשר לא הורם ממנו מתנת כהן הוא חייב מיתה בידי שמים, ומדרך האיסור הוציאנו ממנו חוק לכהן, לא מפני שהכהן יכול להוציאו בדרך מדרכי הדינים וכו'", עכ"ל.

והיינו דהרמב"ם קאי בהפרשה עצמה, ומדהוצרך להוסיף "והאוכל טבל אשר לא הורם ממנו מתנת כהן הוא חייב מיתה בידי שמים" משמע שהחילוק מתחיל ביניהם מחמת החיב מיתה שיש בטבל של תרומת מעשר, וכנ"ל.

ועיקר חילוק זה מבואר נמי בר"ח ביומא [ט'.], עיי"ש היטב.

## דעת הרע"ב וישוב קושי' רעק"א עליו.

ומעתה צריכים לדון בשיטת הרע"ב, האם דעתו כרש"י שחייב להפריש את כל ההפרשות אלא מעכב המעש"ר ומעשר עני לעצמו, או דס"ל כהרמב"ם שמעיקר דיני דמאי אינו חייב אף לקרות שם למע"ר ולמעשר עני.

וז"ל הרע"ב, "אבל בתרומת מעשר ליכא למימר הכי, שהאוכל טבל שלא הורמו ממנו מתנות כהונה חייב מיתה ומשום איסורא מפרשינן לה לתרומת מעשר" עכ"ל, והקשה בתוס' רעק"א וז"ל "לשון זה אינו מובן דגם בטבל למעשר ראשון ולעני חייב מיתה, אלא כיון דקרא שם יצא מידי טבל וא"צ להפריש, אבל תרומת מעשר צריך להפריש אף דבקריאת שם נפיק מידי טבל, והו"ל להרע"ב לכתוב דהאוכל 'תרומה' חייב מיתה", עכ"ל.

הרי דפשיטא ליה לרעק"א כדברי רש"י, אבל אי נימא שהרע"ב אזיל בשיטת הרמב"ם שוב א"ש דברי הרע"ב שהרי אין מיתה אלא בטבול למתנות כהונה וכמשנ"ת.

## בדעת הר"ש והרא"ש.

עיין ברא"ש ובר"ש שמבואר שצריך להפריש, ועיין במהרי"ק [שם] שכתב שהם למדו שיש מיתה גם בטבל של מעשר ראשון ועני, אמנם עיין בחזו"א [שם ד"ה אמנם הר"ש] מה שכתב בזה.

-------------------------

## דרכו של האור שמח בשיטת הרמב"ם שהפרשת מעשר עני תלויה בזכותו של העני ובחיוב נתינה [ויש לדון בזה].

אולם יש דרך אחרת בשיטת הרמב"ם והיא – דיעויין באור שמח [מעשר פ"ט ה"ג] על מה שכתב הרמב"ם "אף על פי שאין מפרישין מעשר עני מן הדמאי, צריך לקרות לו שם ואינו מפריש ואומר עישור מה שיש כאן מעשר עני, כדי לקבוע מעשר שני שמעשר עני בשלישית וששית במקום מעשר שני של שאר שני השבוע", ודייק האור שמח שמכאן מוכרח שמעיקר הדין ליכא חיוב הפרשה של מעשר עני, והיינו דמהני טעמא דהממע"ה שפוטר מנתינה של מעשר עני לפוטרו נמי מהפרשה, אלא דאיכא טעם צדדי לחייבו בהפרשה "כדי לקבוע מעשר שני", וצ"ע.

וביאר בזה האור שמח דלמדנו חידוש במעשר עני הכא דהיכא דאיכא פטור נתינה מצד הממע"ה אז אין התחלה לדין הפרשה, והיינו דע"כ דכל הדין טבל הוא רק כתוצאה מהזכות של העני, והוסיף בזה האור שמח להוכיח כן, וז"ל: "ולכן בפרק י"ג הכ"א שהוא מפורש בתוספתא [דמאי פ"ד ה"ו] באם היו לפניו שתי קופות אחת טבל ואחת מתוקן ואבדה אחת מפריש מע"ש לבד, ואינו צריך להפריש מעשר עני כלל, דספיקו אינו טובל כמוש"ב, וזה על צד המקרה והזדמן לא שייך בזה טעמא לקבוע מ"ע, לכן אינו קורא שם למעשר עני, ובהלכה כ' שם אף על גב דרובן מוכרין ודאי מכ"מ כל קבוע כמחצה ע"מ דמי לקולא ג"כ, כמפורש סוף פ"ק דכתובות לכן לא בעי למיתבי' לעני, ותו אינו קורא שם, ודו"ק".

אולם יש לדון טובא בחידוש זה מהמבואר בדין הפרשה של מעשר עני בלוקח טבלים מעכו"ם לגבי קאתינא מכח גברא, ועיין בזה בהערה [[1]](#footnote-2).

## בדברי המקד"ד בביאור לשון הרמב"ם בפירוש המשניות בגדר "הפרשת דבר שהוא חוק לכהן".

ז"ל המקד"ד [סימן נ"ז] בביאורו לשיטת הרמב"ם:

"והנה הרמב"ם ז"ל בפה"מ ריש דמאי במתק לשונו כתב טעם אחר, וז"ל שם: כי הדמאי והוא הספק שלא נודע אם הוציא ממנו מתנות הקדוש ברוך הוא אם לא, חובה להוציא ממנו חלק מק' הוא מעשר מן המעשר וינתן לכהן, ויוציא ממנו מעשר שני ויאכלוהו בעליו בירושלים כו', ואינו חייב להוציא ממנו לא מעשר ראשון ולא מעשר עני כי מעשר ראשון ללוי ומעשר עני לעניים, והעיקר אשר בידנו בדינים הממע"ה וזה הדבר ספק ויכול לומר ללוי או לעני הבא ראיה כו', ולא נעשה כן במעשר מן המעשר מפני שהוא תרומה והוא חוק לכהן והאוכל טבל אשר לא הורם ממנו מתנות כהן הוא חייב מיתה בידי שמים, ומדרך האיסור הוציאנו ממנו חוק לכהן לא מפני שהכהן יכול להוציאו בדרך מדרכי הדינים ע"ש.

היינו דמשום הכי תרומת מעשר צריך לתתו לכהן, ומעשר ראשון ומעשר עני רק מפרישו ומעכב לעצמו, דיש חילוק בהפרשה בין הפרשת דבר שהוא חוק לכהן לשאר הפרשות, דדבר שהוא חוק לכהן האיסור של הטבל הוא שיוציא ממנו חוק לכהן ומשום הכי צריך נתינה לכהן, דאם יפרישו מתחלה ע"מ שלא ליתנו לכהן אינו כלום, דזהו דרך האיסור שיוציא ממנו חוק לכהן משא"כ בשאר הפרשות דאין הנתינה שייכת לההפרשה ומשום הכי אמרינן הממע"ה, עכ"ל המקד"ד.

-------------------------

## בדברי הרע"ב בטעמא דתרומה גדולה.

בעיקר טעמא דא"צ להפריש תרו"ג כתב הרע"ב "לפי שלא נחשדו עמי הארץ עליה כיון שהיא במיתה ואין לה שיעור שחטה אחת פוטרת כל הכרי והכל נזהרים בה", ועי' בתוס' אנשי שם דעיקר הטעם הוא לפי שהם במיתה וכן כתב הרע"ב [רפ"ד ד"ה תרומת מעשר] דתרומה גדולה לא נחשדו עליה לפי שהיא במיתה, ובתרומת מעשר חשבו שאינו במיתה אבל כיון שזה יותר מחטה אחת לכן נחשדו בה, ומבואר דטעם זה דמיתה סגי להו לחודי', והא דנקט נמי טעמא דחטה אחת משום תרומת מעשר שהיא נמי במיתה, ועי' ביכין בהקדמה, דתרומת מעשר אע"פ שהיא במיתה מ"מ אין מפורש בה מיתה כבתרומה גדולה ופליג ע"ד הרע"ב דטעמא נמי דסגי בחטה אחת.

## בטעמא דחששו חכמים בתקנת דמאי, מיעוטא דשכיח בהדי' חזקת איסור, ובקושי' רעק"א בשיטת ר"מ.

עיין בתוס' יו"ט שהביא דברי התוס' [שבת י"ג.] דאף דרוב מעשרין אבל אכתי חששו הכא למיעוטא יותר מבמקומות אחרים, וזה משום שהוא מיעוט השכיח טובא והיו הרבה נכשלים.

וביכין בהקדמה למשנה כתב דאפי' דלא קיי"ל כר"מ דחייש למיעוטא הכא שאני כיון דהפירות בחזקת איסור טבל הם כמבואר בתוס' יבמות [קי"ט.] ואיכא נמי מיעוט השכיח דאין מעשרין כמבואר בתוס' שבת [י"ג.] גם רבנן מודו דאמרי' סמוך מיעוט דשכיח לחזקה, מד"ס להחמיר. ואע"ג דגבי שחיטה אמרי' דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין ולא אמרי' דסמוך מיעוטא לחזקה כלומר מיעוט דאין מומחין לחזקת איסור, התם שאני לפי דאין המיעוט מצוי ואדרבה הרוב מצוי כדדברי תוס' בכורות [כ:], משא"כ גבי דמאי דהמיעוט שכיח חיישינן מדרבנן.

ובתוס' רעק"א [אות ח'] הקשה ע"ד התוס' חדשים, דתוס' יבמות [קי"ט. ד"ה מחוורתא] הקשו דלר"מ דחייש למיעוטא היכי משכחת להו דמאי הא הספק כבר קיים וא"כ מדאורייתא כבר יש דינא דדמאי משום הספק, וכתב דמיהו אי ר"מ לא חייש למיעוטא רק מדרבנן א"ש, אלא שהוסיף, שבחידושיו ביבמות הקשה עוד אמאי לא אמרי' דסמוך חזקה למיעוטא מה"ת דר"מ דחייש למיעוטא בכה"ג הוה מדאורייתא כמבואר בגמ' קידושין [פ'] גבי תינוק שנמצא בצד העיסה דאפילו להקל אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והוה מחצה על מחצה, א"כ עדיין קשה אמאי בעי' לתקנת דמאי הא לכאו' הוא אסור מדינא דסמוך מיעוטא לחזקת טבל.

## בדין תרומת מעשר אי נותנו או מוכרו לכהן, ובמה שיש לתמוה בזה בשיטת הטור.

מה שכתב הרע"ב דתרומת מעשר משום איסורא מפריש תרומת מעשר, לא פי' הרע"ב מה יעשה עם אותו התרומ"ע, אם מוכרה לכהן או נותנה לכהן, ובאמת דנחלקו בזה, שהרמב"ם כתב דנותנה לכהן ודייק מיניה במשנה ראשונה דהיינו בחינם, וכן המשמעות בשיטת הר"ש עיין בדבריו להלן [פ"ד מ"ד].

בטעמא דאין מוכרה כתבו בתוס' יומא [ט'] דטעמא כיון דדבר מועט הוא שאינו אלא חלק אחד ממאה ועוד דדמיה מועטין שהוא צריך למוכרה בזול שאין לה אוכלים מרובים תקנו רבנן שיתננה לכהנים, וע"ע במשנה ראשונה [ד"ה שבדמאי בסופו], ובמלאכת שלמה הביא דלא אמרו דימכרו תרומת מעשר לכהן לפי דחיישינן דאי משהי ישראל אתי למטעי בה, וכן הבאנו לעיל מרש"י [סוטה מ"ח.] דהטעם דלמא משהי גביה ואכיל ליה אבל מעשר ראשון ומעשר שני מותר לזרים, ודלא כהתוס' ביומא הנ"ל, והטור פליג עיין בדבריו ביו"ד [סי' של"א] שכתב דמוכרה לכהן.

ובתוס' רעק"א [אות ו'] כתב להוכיח דגדר תקנת חז"ל היתה שיתן לכהן ולא ימכרנה מהא דמבו' בב"ק [קט"ו:] דמוקי התם ברייתא דעשר חביות של טבל טמא כר' נחמיה ובשל דמאי ובסיפא קתני ובשמן לא יעשה כן מפני הפסד כהן, ואם איתא דבדמאי יכול למכור לכהן וליטול דמים מאי הפסד כהן שייך ביה אלא ע"כ דצריך ליתנו בחנם, עוד הוכיח מד' הגמ' סוכה [ל"ה:] דאמרי' דטעמא דב"ה דיוצא באתרוג דמאי משום דאי בעי מפקר ליה לנכסיה ולב"ש דאין מאכילין לעניים דמאי באמת אינו יוצא ידי חובה באתרוג דמאי, ולשיטת תוס' שם [ד"ה אתיא לחם] דטבל לא מיקרי לכם היינו משום שותפות דאית ליה לכהן חלק בו, וכיון דחזינן דבדמאי אינו יוצא לב"ש וגם לב"ה יוצא רק משום דאי בעי מפקיר לנכסיה מוכח דגם בדמאי יש לכהן חלק בו הרי מוכח דאין יכול למוכרו לכהן.

וע"ע בתוס' רעק"א להלן [פ"ג מ"א ס"ק כ"ד] שהוכיח עוד דלא כהטור מהתוס' בברכות שיש דין פוטר ממונו בממון כהן באיסור להאכיל דמאי לחיל המלך, ועיין נמי בשער המלך שהוכיח כנגדו, ועיין נמי בחזו"א [סימן ט'] מה שתמה עליו מהאיסור הולכת מתנות לכהן בשבת.

-------------------------

## בדברי הראשונים בשיטת ר"ת בפטור לקוח לאחר מירוח, ומוכרח מעיקר תקנת דמאי דבמזמין אורחים ליכא פטור כזה, ודן בעיקר פטור לקוח.

הרשב"א בב"מ [פ"ח:] הקשה על דעת ר"ת שלקוח אחר מירוח פטור א"כ למה גזרו על הדמאי הא לקוח הוא וספיקא דרבנן היא, ותי' דאיכא למיגזר דזימנין אורחים על שולחנו, עכתו"ד, ונראה מדבריו שכל שיש לבעל התבואה חובת תרו"מ גם אחרים האוכלין ממנו חייבים בתרו"מ, וכ"כ בחזו"א בשביעית [סי' א' סק"ז] שאם הזמין הלוקח למוכר לא חשיב טבל אצל המוכר, אע"ג שאם המוכר חזר ולקחו היה חייב להפריש בתרו"מ.

ועיין מש"כ בקובץ שמועות [ב"מ אות כ"ט] וז"ל, "ומוכח [מדברי הרשב"א הנ"ל] דהא דממעטינן לקוח אינו משום דבעינן תבואת זרעך וליכא, דא"כ מ"ש אזמניה מלקוח. אלא הוא דין פטור מיוחד מפני שהוא לקוח. וכו', אבל בר"ש ריש פאה לא משמע כן, שהקשה ל"ל קרא לפטור הפקר ממעשר ת"ל מתבואת זרעך כי היכי דממעטינן מיניה לקוח. ותירץ דצריך קרא היכא שחזר וזכה בו הוא עצמו דשפיר קרינן ביה תבואת זרעך. ומוכח דפטור לקוח הוא מפני שאינו תבואת זרעו, דאם הוא דין פטור מפני שהוא לקוח מאי נ"מ אם זכה בו אחר או בעה"ב, [הגה"ה. ולפ"ד הרשב"א י"ל קושית הר"ש, דצריך קרא היכא שאוכל מן ההפקר ואינו מתכון לזכות בה דדמי לאזמניה]", עכ"ל.

אולם עיין בפני יהושע בקידושין [כ"ו: בד"ה מעשה] - דנראה דפשיטא ליה כדעת הר"ש, שכתב הפנ"י שאין איסור טבל אלא לבעלים אבל לאחרים אינו חייב אלא הוי לגבם בכלל לקוח, וגם המנחת חינוך [מצוה שצ"ה] נקט כן, שכ' בחולה שיש בו סכנה שאכל טבל של חבירו, אין החולה עובר משום אכילת טבל כיון שאצלו הוי לקוח, הרי מבואר שאע"ג שהטבל הוי ברשות הבעלים ואצל הבעלים הוי תבואת זרעך, מ"מ אמרינן שאחרים שאוכלים אצלו פטורים משום לקוח ואין עליהם דין טבל, וע'"ע בענין זה בישועות מלכו [פ"ב מהל' מעשר ה"ב], ובחלקת יואב [או"ח סי' י"ד בהגה"ה ד"ה אמנם].

----------------------

## בסיבת הפטור בקלין שבדמאי - ואי מתני' איירי בדמאי או אפי' בודאי, ובפלוגתת ר"י ור"ל בזה.

עיין בירושלמי דנחלקו ר"י ור"ל בטעמא דקלין שבדמאי פטורים, וחולקים אי קאי דווקא בדמאי או גם בטבל ודאי, והיינו דלר"י פטורים דרובן מן ההפקר, ולפי ר"ל הוי ס"ס, ספק הפקר וספק מעושר, והנפ"מ ביניהם הוא אי דין זה הוא גם בטבל ודאי או רק בדמאי, דלפי ר"י דמצד רוב הפקר אתינן עלה ה"ה דפטור בטבל ודאי, ועיין בר"ש וברא"ש.

והנה עיין ברע"ב שפירש שאלו פירות הקילו חכמים שלא לעשרן דמאי, וטעמא לפי דחזקתן שבאים הפירות הללו מן ההפקר, ואית בהו ספק ספיקא לקולא ספק מן ההפקר הם ואפי' את"ל באים מן השמור וחייבים במעשר שמא נתעשרו, וכן כתב הרמב"ם בפי' דנקבצו בו ב' ספיקות האחד אם הם הפקר אם לאו ואם הם מן השמור שמא הוציאו ממנו המתנות אם לאו והעיקר אשר בידינו ב' ספיקי להקל.

ובתוס' רעק"א כתב לדייק דמינה משמע דבפירות הללו שהם ודאי טבל חייב לעשר והוא כשיטת ר"ל בירושלמי, אבל ר"י חולק התם דאף בודאי פטור, וכן הובא ברא"ש, אמנם הרמב"ם [פי"ג מהל' מעשר ה"א] חזר בו ופסק כר"י דפירות הללו אפי' אמר לו עם הארץ אינם מעושרין הרי אלו פטורים מן המעשרות עד שיודע לו שהן מן השמור, ועי' בכס"מ דהרמב"ם פסק כר"י, אמנם מסוגי' דברכות [מ'] מבואר דסתמא דהש"ס כר"ל, עכתו"ד רעק"א, וכ"כ הר"ש דסוגי' דברכות כר"ל.

וכתב המשנה אחרונה לדקדק אמאי כתב התנא לשון הקלין שב'דמאי' לדעת ר"י, הא אפי' בודאי סבר ר"י דפטור, ובירושלמי כתב דאגב דמכלתין כולה בדמאי היא תני הכי נמי בדמאי ולאו דווקא, ודבר זה קשה, דהיא גופא קשיא אמאי תני להך במס' דמאי, ותי' דה"ק בדברים האלו אם אמר ליה עם הארץ מעושרין נאמן במגו דאי בעי שתיק, ואם אמר לו שהפירות הללו אינם מופקרין ואינם מעושרים חייבים הם במעשר לכ"ע והא דאמר הרמב"ם בהל' מעשר 'עד דיודע לך שהם מן השמור' היינו דבאמר לו העם הארץ שאין מופקרין זה בכלל שיודע לך.

אולם צ"ב דעד כמה דלא נאמן הע"ה נגד החזקתן מן השמור הכא נמי לא יהא נאמן לומר דאינם מן השמור ולא מעושרין הם.

והנה יש לדקדק בד' הרע"ב דמתחילה כתב טעמא דחזקתן באים מן ההפקר והוסיף דהוה ספק ספיקא דספק מן ההפקר וכו', ולכאו' הוה סתירה אם הוה כודאי מן ההפקר או דספק מן ההפקר.

## בפלוגתת הרמב"ם והרע"ב אי הוי רוב הפקר או ס"ס רגיל, והרמב"ם לשיטתו בדין ס"ס בדמאי.

והנה, ברמב"ם בפירוש המשנה כתב נמי טעמא דס"ס - הובא לעיל - אמנם כתב קודם לכן דסיבת פטורם הוא משום דרובם מן ההפקר, ובתוס' אנשי שם הביא מס' ע"ח להקשות דאם סבר כר' יוחנן א"כ לא הוה ספק אלא חזקתן מן ההפקר דאפי' בודאי פטור, ואם סבר כר"ל א"כ לאו רובן הפקר [[2]](#footnote-3).

וביארו בזה בגליון הש"ס על הירושלמי ריש מכילתין ובשער המלך [פ"א מהל' יו"ט ה"כ] דאזיל בזה הרמב"ם לשיטתו בדין ס"ס בדמאי.

דהנה, יעויין להלן [בפרק ג' משנה ד'], המוליך חטים לטוחן כותי או לטוחן עם הארץ, בחזקתן למעשרות ולשביעית, לטוחן נכרי, דמאי, המפקיד פרותיו אצל הכותי או אצל עם הארץ, בחזקתן למעשרות ולשביעית, אצל הנכרי, כפרותיו, רבי שמעון אומר, דמאי".

וכ' הרע"ב, וז"ל "אצל הנכרי כפירותיו, ופירות של נכרי פטורים מן המעשר, ורישא מפני שדרך בני אדם להוליך קופות רבות של חטים ולהניחן אצל הטוחן, חיישינן שמא נתחלפה קופה זו בקופות אחרות של ישראל שהן דמאי, אבל פירות ליכא למימר שמא החליפן בפירות של ישראל, אלא שמא החליפן הנכרי בפירותיו, לפיכך הרי הן כפירותיו של נכרי".

וכ' ע"ז בתוס' רעק"א [אות כ"ט] וז"ל, "והראב"ד בהשגות הק' הא הוי ספק ספיקא ספק לא אחלפינהו וספק שמא אותם פירות מעושרים מבעליהם, והכסף משנה תי' דמאחר דקי"ל דרוב ע"ה מעשרין ואפ"ה אחמור בהו רבנן לחוש למיעוטא אחמור בהו ג"כ לחוש לס"ס, ויש לעיין לר"ל בירושלמי בריש מסכתין ובשיטה זו אצל הרע"ב שם דהקלין שבדמאי השיתין וכו' הוא מטעם ס"ס הרי דבדמאי מהני ס"ס, ויש לחלק דכי היכי דהרוב דהוי עכ"פ תחלת חיוב מעשר אלא דרוב מעשרים ואחמור בהו רבנן ה"נ אם הס"ס הוא כה"ג דלכל צד היו פירות האלו מחוייבים בודאי במעשר אלא דהב' ספיקות אם הם מעושרים, אבל בההיא דהקלין שבדמאי דיש בהם חד צד דלא נתחייבו במעשר שהם הפקר ובזה מקילין, ואח"ז בא לידי ספר שער המלך ומצאתי שכוונתי בזה לדעתו הגדולה [פ"א מהל' יו"ט ה"כ ע"ש].

ומ"מ עדיין ק' כיון דהרמב"ם והרע"ב כתבו דפירותיו היינו דפירות עכו"ם פטור ממעשר, א"כ בטוחן עכו"ם הוי ס"ס, ספק לא החליפן וספק החליפן בשל עכו"ם דהא פשיטא דעכו"ם ג"כ באים לטוחן לטחון והוי ס"ס מעליה, עכ"ל הגרק"א.

הרי דלדעת הרמב"ם אף בס"ס אזלינן לחומרא בדמאי, ולשיטתו הוכרח לפרש הקלין שבדמאי דמתניתין דלא סגי בספק השקול אלא דבעינן רוב הפקר, ולכן כשיש ב' רוב אזלינן לקולא אף בדמאי.

## נובלות התמרה - תמרי דזיקא בודאי – ובדברי התורת זרעים בזה

גרסינן בברכות [מ:] – "מאי נובלות רבי זירא ורבי אילעא חד אמר בושלי כמרא וחד אמר תמרי דזיקא וכו' אלא בנובלות סתמא כולי עלמא לא פליגי דבושלי כמרא נינהו כי פליגי בנובלות תמרה דתנן הקלין שבדמאי השיתין והרימין והעוזרדין בנות שוח ובנות שקמה וגופנין ונצפה ונובלות תמרה וכו' נובלות תמרה רבי אילעא ורבי זירא חד אמר בושלי כמרא וחד אמר תמרי דזיקא בשלמא למאן דאמר בושלי כמרא היינו דקתני הקלין שבדמאי ספיקן הוא דפטור הא ודאן חייב אלא למאן דאמר תמרי דזיקא ודאן חייב הפקרא נינהו הכא במאי עסקינן שעשאן גורן דאמר רבי יצחק אמר רבי יוחנן משום רבי אליעזר בן יעקב הלקט והשכחה והפאה שעשאן גורן הוקבעו למעשר וכו'" עיי"ש.

ומבואר דלמ"ד תמרי דזיקא דהוי הפקר פטור אפי' מודאי, וק' על מש"כ הרמב"ם בפיה"מ דאף ברוב הפקר אזלינן לחומרא בודאי ורק בדמאי מקילין, ולכאו' צ"ל דשאני תמרי דזיקא שהן ודאי הפקר, אך בתורת זרעים תמה לפי מש"כ הרמב"ם בפירוש המשניות להלן וז"ל "נובלות, הם התמרים הנופלים מן הדקל כשהרוח מנשבת, והוא גם כן רובו הפקר", עכ"ל, הרי דאף תמרי דזיקא אינן אלא רוב הפקר, ומ"מ פשיטא ליה להש"ס בברכות דפטור אף מודאי ואילו במתני' כ' הרמב"ם לעיל דרק דמאי מותר ברוב הפקר מחמת ב' ספיקות אבל ברוב הפקר לחוד אסור, וע"ש בתורת זרעים שמחומר הקושיא כ' דהבבלי חולק על הירושלמי בזה.

# משנה ב

הדמאי אין לו חומש ואין לו ביעור ונאכל לאונן ונכנס לירושלם ויוצא ומאבדין את מעוטו בדרכים ונותנו לעם הארץ ויאכל כנגדו ומחללים אותו כסף על כסף נחשת על נחשת כסף על נחשת ונחושת על הפירות ובלבד שיחזור ויפדה את הפירות דברי רבי מאיר וחכ"א יעלה הפירות ויאכלו בירושלם:

# רע"ב משנה ב'

הדמאי אין לו חומש - הפודה מעשר שני של דמאי אינו נותן את החומש משום דרוב עמי הארץ מעשרין הם. הלכך קרן דמעכב בדאורייתא איתא בדרבנן, חומש דלא מעכב בדאורייתא יאכל:

ואין לו ביעור - בסוף שלש שנים שחייב לבער כל מעשרותיו כדכתיב (דברים כו) בערתי הקדש מן הבית ולא תקנוהו רבנן בדמאי:

ונאכל לאונן - דמעשר שני של ודאי אסור לאונן כדכתיב (שם) לא אכלתי באוני ממנו, ומעשר שני של דמאי לא גזרו בו:

ונכנס לירושלים ויוצא - נפדה ונאכל חוץ לירושלים, מה שאין כן בודאי שהמחיצות קולטות ואין יכולין לפדותו ולהוציאו חוץ לחומה לאחר שנכנס, ובדמאי לא גזור:

ומאבדים מעוטו בדרכים - אם היה מעשר שני של דמאי בדרכים במקום גדודי חיה ולסטים, אפילו היה דבר מועט ויכול להביאו בלא טורח ובלא הפסד אינו חושש לו ומניח אותו ליאבד בדרך במקום שהוא שם. ורמב"ם פירש שאם בשעה שמוליך מעשר שני של דמאי בירושלים נאבד ממנו מעט בדרך אינו חושש לו, מה שאין כן בודאי שצריך שיעלהו כולו או דמיו ולא יפסד ממנו כלום בדרכים:

ונותנים אותו לעם הארץ - לאכלו בירושלים ואף על פי שהוא חשוד לאכלו בטומאה, מה שאין כן בודאי שאין מוסרים אותו לעם הארץ לפי שאינו נזהר לאכלו בטהרה:

ויאכל כנגדו - כנגד מה שנתן לעם הארץ לוקח מנכסיו ואוכל בטהרת מעשר בירושלים:

ומחללים אותו כסף על כסף - אם יש לו כסף מעשר שני של דמאי והוא צריך לו יכול לחללו על כסף חולין, מה שאין כן בודאי שאין מחללין כסף על כסף אלא בסלעים של שני מלכים שיכול לחלל זה על זה אם השני חריף אבל של מלך אחד לא דלאו דרך חלול הוא, ובדמאי שרי:

כסף על נחשת - אפילו שלא מדוחק. אבל של ודאי מדוחק אין, שלא מדוחק לא:

ויחזור ויפדה את הפירות - גרסינן, ולא גרסינן ובלבד שיחזור ויפדה. וה"ק ויכול לחזור ולפדות את הפירות אם ירצה דברי ר"מ, וחכ"א אינו יכול לחזור ולפדותם אלא מעלה הפירות לירושלים. והלכה כחכמים:

# ציונים והערות משנה ב'

## הדמאי אין לו חומש.

ופי' הרע"ב דהפודה מעשר שני של דמאי אינו נותן את החומש וטעמא משום דרוב עמי הארץ מעשרין הם הלכך קרן כיון דמעכב בדאורייתא איתא בדרבנן, חומש שלא מעכב מדאו' אינו חייב מדרבנן.

ובמלאכת שלמה כתב להוכיח כפי' הרע"ב דגבי אוכל תנן בפרק הזהב באוכל תרומת מעשר של דמאי דחייב להוסיף חומש כמו בשל ודאי שאם לא היה מוסיף חומש לא היה נוהג בה קדושה, והוסיף המלאכת שלמה דלא היו מטריחין בדרבנן דאם היו מטריחין אותו לשלם חומש בדרבנן לא היה מפריש כל עיקר, כן פי' הר"ש והרא"ש, ובמשנה ראשונה כתב דממתני' דהכא הוכיחה הגמ' בב"מ [נ"ד] דחומש לא מעכב מדאו' והק' דלמה לא מוכיחין נמי מדינא דגוזל ונשבע כמבואר בב"ק פרק הגוזל עצים דמבואר שם דרק כלפי הקרן איכא דינא צריך לילך אחריו ועל החומש לא צריך לילך אחריו למדי, ועיין בזה בהערה [[3]](#footnote-4).

ובגר"א בשנות אליהו הביא דבירושלמי הקשו דהכא תני דלדמאי אין לו חומש ובגמ' ב"מ הביאו בכלל החמשה חומשין גם דינא דאוכל תרומת מעשר של דמאי, ומשני ב' תירוצים, חדא דמתני' דהתם אתיא כר"מ דאמר עשו חכמים חיזוק לדבריהן כשל תורה, ועוד תי' דהכא מיירי במעשר שני דהקילו, דאי לאו הכי אתי למיכל בלא פדייה והתם מיירי באוכל תרומת מעשר של דמאי דקנסו אותו בכדי שלא ירגיל את עצמו לאכול תרומה במזיד, נמצא דבפדייה הקילו ובאכילה החמירו, ובגמ' בב"מ כלל הני ב' תירוצים, דמתחילה פריך ומי החמירו ומשני כר"מ ואח"כ מקשה ומשני בפדייה הקילו, דלפי"ז אתיא גם מתני' דידן כר"מ דכאן מיירי בפדיון דהקילו והתם מיירי באכילה דהחמירו יותר.

## דן במה שמבואר דמעיקר הדין היה ראוי שזר האוכל תרו"מ של דמאי ישלם רק הקרן ולא החומש, ומחלק ביניהם אי הוי כפרה או לא.

הבאנו מהמבואר בירושלמי דמעיקר הדין היה ראוי שזר האוכל תרו"מ של דמאי ישלם רק הקרן ולא החומש, ורק משום גזירה שמא לא ינהוג קדושה בתרומת מעשר של דמאי כראוי החמירו עליו להפריש גם חומש, אבל במע"ש הוא להיפך, שמעיקר הדין ראוי לחייב הפודה מע"ש שלו להוסיף בחומש אלא שהקילו, ומה שראו חכמים לפרש החידושים על אופן זה לחלק בין תרומה גדולה למעשר שני, הוא דמתני' בב"מ אשמעינן שמוסיף חומש על תרו"מ, ומבואר דסד"א שפטור, אבל מתני' דידן אשמעינן שמע"ש פטור מחומש, ומבואר דסד"א שחייב אף בחומש.

אך מה שנתבאר דמעיקר הדין היה ראוי שזר האוכל תרו"מ של דמאי ישלם רק הקרן ולא החומש, ורק משום גזירה שמא לא ינהוג קדושה בתרומת מעשר של דמאי כראוי החמירו עליו להפריש גם חומש, קשה דאמאי ראוי לשלם קרן ולא חומש

ובפרי עץ חיים יצא לדון בזה עפ"י דברי התוס' כתובות [ל:] שתשלומי תרומה הם כפרה ולא ממון, ומעתה יש לעיין, דמה הגדר בחומש, וי"ל דדוקא הקרן הוא כפרה ולא חומש, ולכן האוכל תרו"מ של דמאי חייב בקרן שהוא כמו איסור היות והוא כפרה, אבל חומש אינו כפרה וע"כ הוא רק בגדר ממון, ולכן אזלינן לקולא בדמאי.

וחילוק זה - דרק קרן הוא כפרה ולא חומש – מפורש בהדיא ברע"ב וברא"ש על מה דתנן בפ"ג דחלה [מ"ו] דתנן ואין חייבין עליה חומש, וכתב הרע"ב וז"ל זר האוכלה אינו משלם את החומש אבל הקרן משלם, דתשלומי תרומה כפרה נינהו הלכך מפריש תשלומין ומכפרים מספק ומוכרם לכהן", וכ"ה ברא"ש.

ותמה עליהם בתוס' רעק"א [שם] שכמו דקרן הוי כפרה כמו כן חומש הוי כפרה, שהרי מקור הדין שקרן הוי כפרה הוי ממה שאין הכהן יכול למחול וכמש"כ בתוס' כתובות הנ"ל, והרי מבואר במשנה [פ"ו תרומות מ"א] דגם חומש אין הכהן יכול למחול, ובע"כ דגם חומש הוי כפרה, והביא רעק"א שכ"כ במשנה למלך [פ"י מהל' תרומות הי"ד], ועיין בהערה **[[4]](#footnote-5)** .

ובישוב קושי' רעק"א מהתוס' לגבי מחילה – הביא בזה מתשו' ר' אליעזר גורדון [ח"א סי' ט"ו בהגה' אות א' עמ' 74] שיתכן שרק קרן הוי כפרה ולא חומש, דמה שהוכיחו הראשונים שקרן הוי כפרה ממה שאינו יכול למחול, אין זה אלא בקרן דבאמת ראוי הכהן למוחלו אילו הוי ממונות, שהרי גנב ממונו, ולכן שפיר מוכרח ממה שאינו יכול למחול דהוי כפרה, אך חומש אינו כן, שהרי חומש מצי ליתן לכל כהן שרוצה כדתנן פ"ו תרומות [מ"ב], ולכן אין לשום כהן רשות למחול שהרי אין זה ממון שלו, ולכן ליכא ראיה מהכא שחומש הוי כפרה, וע"ש עוד בזה.

## ונאכל לאונן.

מעשר שני של ודאי אסור לאונן דכתיב לא אכלתי באוני ממנו ובמעשר עני של דמאי לא גזרו בו, ובתוס' יו"ט הביא דשאלו הר' ר' משה כהן למה לא גזרו באונן דהא שב ואל תעשה עדיף וכ"ש להרמב"ם דס"ל דבודאי לוקין עליו משום לא אכלתי באוני ממנו, ותי' לפי"ד הירושלמי הובא בר"ש תני לאנינה ואינו נאכל לטומאה, מה בין אנינה לטומאה אמר ר' נחמן טומאה מצויה אנינה אינה מצויה גזרו על דבר המצוי ולא גזרו על דבר שאינו מצוי דדבר המצוי שייך למיגזר שלא יזלזלו, והלכך הבאת מקום שהוא עיקר מצות מעשר שני הוצרכו לקיים בו, משא"כ אנינה דלא שכיחא ומטעם דרוב עמי הארץ מעשרין הם.

ובאמת שהיה מקום לומר דטעמא דהקילו באונן הוא משום שזה לא הלכה בהלכות מעש"ש אלא הלכה מיוחדת בהלכות אנינות, דאונן אסור במעש"ש, ולכן לא החמירו כאן דרק החמירו בדמאי בהלכות של התרומה והמעש"ש עצמו, אולם בירושלמי מוכרח דאין זה חילוק נכון, ופשוט, ובאמת דכן מוכרח מעיקר דינא דוידוי מעשרות, דלמה מתוודה על הלכות אנינות, הרי כל הוידוי מעשרות אינו אלא על הלכות תרו"מ, ומוכרח שזה בכלל הלכות מעש"ש, וכעין זה ידוע בשם הגרי"ז להוכיח שברכת המצוות על תרו"מ היא בכלל הדיני הפרשה, מדמצאנו שהוא מתוודה על זה שהוא בירך [לא שכחתי מלברכך], וה"ה לגבי אנינות.

## הערה גדולה בעיקר הקולא של נותנו לע"ה וקולא באונן – הא אי אסור מטעם ודאי מה שייך להקל בזה.

והנה – להלן חידושי סוגיות [סימן א] הבאנו שבגדר התקנה חידשו שזה דין ודאי, ולא חשש בעלמא מדרבנן.

ויש להעיר מהמבואר הכא במשנה, שמצאנו שהקילו בדמאי לגבי אונן דלא גזרו במילתא דלא שכיחא, וקשה דאי איכא דין ודאי מדרבנן אז כמו שתמיד לא דנים כל דין ודין בפני עצמו בכל טבל דרבנן וכגון בעציץ שאינו נקוב, דאחרי שחידשו דין טבל דרבנן שוב ליכא לחלק בין דאורייתא לדרבנן ובין דינים השכיחים לדינים שאינם שכיחים, א"כ מאי שנא הכא דבדמאי דנו בכל דיני תרומה במסויים מה שכיח ומה לא, וצ"ע.

וע"ד זה יש להעיר עוד ממה שמבואר [בהמשך המשנה] שהקילו לתת תרומה של דמאי לעם הארץ אף דאסור לעשות כן בתרומה של ודאי כיון שחוששים שמא העם הארץ יטמאנה, ועיין ברמב"ם [פירוש המשנה - מעש"ש פרק ג' מ"ה] שמפרש טעמא דקולא זו דכיון שזה ספק לכן הקילו, וקשה דכיון דהחמירו לעשותו לודאי, א"כ מה שייך להקל בזה לגבי טומאה.

## ונכנס לירושלים ויוצא.

פי' הרע"ב דנפדה לנאכל חוץ לירושלים משא"כ בודאי שהמחיצות קולטות ואין יכולים לפדותו ולהוציאו חוץ לחומה לאחר שנכנס ובדמאי לא גזרו, ומבואר דאיירי במעשר שני עצמו ולא בטבל למעשר שני, אולם במלאכת שלמה כתב דדוקא פירות הטבולים לדמאי אבל בדמאי עצמו דהיינו מעשר שני של דמאי פסק הרמב"ם [פ"ב ממעשר שני ה"ט] דאסור להוציאו, וגרסתו דנכנס לירושלים ויוצא דדוקא בדיעבד, וכבר דעה זו נמצאת בירושלמי [פ"ג ממעש"ש מ"ו].

ועיין ברע"ב במעשר שני [פ"ג מ"ו] בהא דתני' והדמאי נכנס ויוצא פי' דהיינו טבל של דמאי, ובתוס' יו"ט כתב דמבואר דמעשר שני של דמאי לא, ולכאו' דברי הרע"ב הכא הם לא כמו שפי' במעשר שני, ועוד צ"ב דהלא בירושלמי מוכח דלא כדבריו הכא, וגם ברמב"ם מצאנו סתירה, דברמב"ם בפירושו כתב דלא כבהלכותיו, דבב' המשניות [כאן בדמאי ושם במעשר שני] מיירי במעשר של דמאי, ובהלכותיו נקט דקאי דווקא בטבל, ועיין בכל זה בתוס' רעק"א [אות י"א] ועיי"ש שהוסיף דמחיצה קולטת רק מדרבנן כדאיתא בב"מ [נ"ג] ובדמאי לא גזור, כ"פ הר"ש, והיינו דווקא בטבל של דמאי אבל אם קרא שם למע"ש ונכנס לירושלים אינו נפדה.

ועיין בשנו"א מה שיישב בזה הגר"א ששם במעש"ש איירי בטבל ואיירי להוציאו מירושלים ולפדותו, אכן הכא איירי במעש"ש עצמו וכלל הדינים במשנה, ולא איירי לענין לפדותו שם אלא לאפותו וכדומה., ועיין נמי בתוס' החדשים [מעש"ש שם]

## ומאבדין מיעוטו בדרכים.

ופי' הרע"ב בב' דרכים חדא אם היה מעשר שני של דמאי בדרכים במקום גדודי חיה ולסטים אפי' היה דבר מועט ויכול להביאו בלא טורח ובלא הפסד אינו חושש לו ומניח אותו לאבד בדרך במקום שנמצא שם, והרמב"ם פירש שאם בשעה שהיה מוליך המעשר שני של דמאי לאוכלו בירושלים ונאבד ממנו מעט בדרך אינו חושש לו משא"כ במעשר שני של ודאי שצריך שיעלה כולו לירושלים או דמיו ולא יפסד ממנו כלום.

ובתוס' אנשי שם הביא דהר"ש הביא מהירושלמי דמתני' איירי בתרומת מעשר דשאני דמאי מודאי דבדמאי רשאי להניחו במקום גדודי חיה משא"כ בודאי דאינו כבודאי דאינו מניחו משום השבת אבידה לכהן, וצ"ע ע"ד הרע"ב דכתב דמתני' איירי במעשר שני.

את שיטת הרמב"ם [מובא ברע"ב] שאם בשעה שמוליך המעשר שני נאבד ממנו מעט מעט אינו חושש, משא"כ בודאי, והקשה בתוס' אנשי שם דמשמע מד' הרע"ב דלמד ברמב"ם שאם אירע כן במעשר שני ודאי דחייב באחריותו, וקשה דהא בפ"ב דבכורים [מ"ד] תנו יש ביכורים משא"כ בתרומה ומעשר וכו' וחייב באחריותן משמע דמעשר אינו חייב באחריותו והאי 'מעשר' היינו 'מעשר שני' כדתנן התם [במשנה ב'] שהמעשר והבכורים טעונים הבאת מקום, וע"כ דהפי' דמאבדים בדבר מועט היינו דאינו צריך לטרוח להעלותו לירושלים משא"כ בודאי שצריך להוציא עליו הוצאות להביאו או את דמיו, ובנאבד באמת פטור.

ובמלאכת שלמה הביא פי' הר"ר יהוסף אשכנזי דברוב הספרים ל"ג בדרכים וכן עיקר, ופירושו מי שיש לו מעט מע"ש מותר לאבדו וא"צ להעלותו.

עוד הביא דבירושלמי איכא דמוקמי לה בתרומת מעשר של דמאי דאילו בודאי אין מביאין תרומה מן הגורן לעיר ולא מן המדבר למקום ישוב אא"כ היה במקום גדודי חיה ונוטל דמים מן השבט, אבל בתרומת מעשר של דמאי אם הפרישה בגורן אינו מחוייב להביאה לעיר אפי' במקום גדודי חיה, ולכך נקט מיעוטו דאם היה מרובה אפי' חולין אין מעבירין על האוכלין, ונחלקו בירושלמי כמה יהיה באוכל בכדי דיהא דין דלא מעבירין עליו ר' ינאי סבר דבפחות מכביצה מותר לאבד בפרוס ואם היה שלם כמו חררה קטנה עד כגרוגרת, ר"א בשם ר"ש בן יהוצדק סבר דבשלם כגרוגרת כפרוס אפי' כמה מותר, כ"כ הרא"ש.

ויש להעיר בעיקר הך דין דבמקום חיה ובהמה מחוייב להביא תרומה לעיר להצילה, דכפשוטו דין זה שייך לחיוב נתינה או להשבת אבידה וכדומה, אכן ברמב"ם מבואר שזה דין בפני עצמו.

דיעויין בדבריו [תרומות פרק י"ב הלכה י"ז] וז"ל: "אין ישראל חייבין להטפל בתרומה ולהביאה מן הגורן לעיר ומן המדבר לישוב אלא כהנים יוצאין לגרנות וישראל נותנים להם חלקן שם, ואם לא יצאו ה"ז מפריש ומניחה בגורן, ואם היתה חיה או בהמה אוכלתה שם ואינה משתמרת שם מהם התקינו חכמים שיטפל בה ויביאנה לעיר ויטול שכר הבאתה מכהן, שאם הפרישה והניחה לבהמה ולחיה ה"ז חילול השם", ומבואר שזה דין מיוחד ש"התקינו חכמים שיטפל בה ויביאנה לעיר ויטול שכר הבאתה מכהן" ומטעמא "דה"ז חילול השם" אתינן עלה, ובדין זה מצאנו שהקילו בדמאי.

## בדברי המקד"ד דלמה ליכא השבת אבידה בתרומת מעשר של דמאי, וע"כ שאין בו דין ממון.

ז"ל המקדש דוד [סימן נ"ז ס"ק א']: "הנה שיטת הרמב"ם ז"ל בפה"מ ריש דמאי דאף דצריך ליתן תרומת מעשר של דמאי לכהן אין זה מדין ממון רק מדרך ההפרשה הוא, וכמ"ש ומדרך האיסור הוציאנו ממנו חוק לכהן ולא מפני שהכהן יכול להוציאו בדרך מדרכי הדינים ע"ש, דלענין ממון אמרינן הממע"ה.

והנה יש להביא ראיה דתרומת מעשר של דמאי אינו ממון כהן, דאמרינן בירושלמי שהביא הר"ש ז"ל [דמאי פ"א מ"ב] על ההיא דמאבדין מיעוטו בדרכים, ואיכא פלוגתא בירושלמי אי מיירי במעשר שני או בתרומת מעשר של דמאי, ומקשינן למ"ד בתרומת מעשר דאפילו בודאי ואפילו מרובה נמי, דהא אין מביאין תרומה מן הגורן לעיר אלא אם כן היה במקום גדודתה מביאין ונוטל דמים מן השבט, היינו במקום גדודי חיה ולסטים, ומשנינן דמצוה להשיב אבידה כיון שהוא במקום גדודי חיה ואין מצוה להשיב אבידה בדמאי ע"ש, ועיין בר"ש ז"ל שם.

והא השבת אבידה הוא מדין ממון, ומה לי אם הוא תרו"מ של ודאי או של דמאי, ונראה מזה דתרו"מ של דמאי אף דצריך לתתו לכהן אינו ממון כהן וליכא משום השבת אבידה", עכ"ל.

ובאמת דיעויין באמרי בינה [תרומות סימן ד'] שהוכיח מהכא שיש דין ממון שבט על מתנות עוד לפני שהגיעו ליד כהן, ודלא כיש שפירשו דהוי בגדר הפקר לכהנים עד שמגיע ליד כהן.

אולם בעיקר הערת המקד"ד - יעויין בחזו"א [סי' ג' סק"א] שכ' דכיון שאין לו בעלים אין כאן מצות השבת אבידה, ומ"מ מסתבר שיש להשיב אבידת השבט, אבל ע"ז רשאי לתבוע וליטול שכר, עיי"ש מה שפירש בשו"ט בירושלמי.

## ונותנו לעם הארץ.

ברע"ב כתב לפרש דנותנו לע"ה לאוכלו בירושלים ואע"פ שהוא חשוד לאוכלו בטומאה משא"כ בודאי.

ובמשנה ראשונה כתב להקשות דלפי"ז משמע דנותנו לע"ה במתנה וזה לא יתכן דהא קי"ל דמעשר שני אינו ניתן במתנה כמ"ש הרע"ב ריש מעשר שני, ולא שמענו דיד חילוק בין דמאי לודאי בזה, ופי' דלכך פי' הר"ש דמתני' מיירי במחלל מעותיו על פירות ע"ה כההיא דמעשר שני [פ"ג מ"ג].

והוסיף דברמב"ם בפי' כתב דמיירי בנותנו לע"ה במתנה ממש וקאי דין זה בהמשך לדין הקודם דמאבדין מיעוטו בדרכים וה"ה שנותנו אותו המיעוט לע"ה, ומפרש שהמיעוט הוא פחות מכגורגרת ולכך אין חוששין לו עי"ש ברמב"ם [פ"ג ממע"ש ה"ט].

והוסיף, והא דלא חיישינן לטומאה כשנותנו לע"ה אינו משום דבעלמא לא חיישינן לגרום טומאה לחולין בא"י, ולכן שפיר מצי למוסרו לע"ה אע"ג דיש אפשרות שיטמאו הפירות, אלא שאני הכא דמיירי דהפירות כבר בספק טומאה אצל הע"ה הראשון.

## ויאכל כנגדו.

הרע"ב פי' דכנגד מה שנתן לע"ה לוקח מנכסיו ואוכל בטהרת מעשר בירושלים, ובמלאכת שלמה הביא להקשות מהר"ר יהוסף דהא אין מחללין אוכל על אוכל, ועוד דמאי רבותי' כיון שכבר חלל א"כ מותר ליתנו לע"ה ולמה אסור להאכילו בטומאה הא חולין גמורים הוא ועוד שלא נזכר כ"ז מאומה גבי ודאי.

אלא פי' דב' חלוקות הם חדא נותנו לע"ה פי' מותר ליתנו מתנה לע"ה. ואוכל כנגדו היינו שמותר להאכיל לע"ה כנגדו כגון הא דתנן מי שהיה לו מעות בירושלים וצריך להם ולחבירו פירות אומר לחבירו הרי המעות האלו מחוללין על פירותיך, נמצא זה אוכל פירותיו בטהרה והלה עושה צרכו במעותיו, ותנן התם ולא יאמר כל לע"ה אלא בדמאי.

ובמשנה ראשונה פי' לפי דרכו דלהרמב"ם דנותנו במתנה הא דאמרי' הכא דיאכל כנגדו היינו דווקא בנותנו במתנה, אבל בנותנו דרך חלול אפשר שא"צ לאכול כנגדו וצ"ע.

## ומחללים אותו כסף על כסף.

ופי' הרע"ב דאם יש לו כסף מעשר שני של דמאי והוא צריך לאותו הכסף יכול לחללו על כסף חולין, משא"כ במעשר שני של ודאי שאין מחללין כסף על כסף אלא בסלעים של שני מלכים שיכול לחלל זע"ז אם השני חריף, אבל של מלך אחד לא כיון דלאו דרך חלול הוא ובדמאי שרי.

ופי' המשנה ראשונה דהא דאם השני חריף מותר לחלל במעשר שני של ודאי טעמא הוא דהוה לצורך המעשר שיוכל לקנות בו מה שירצה בירושלים כדכתיב ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך, אבל כשהם שוין אי"ז החלול אלא צורך עצמו ודמי למכירה שאסור במעשר.

## ומחללים וכו' ובלבד שיחזור ויפדה.

וברע"ב כתב דלא גרסי' ובלבד שיחזור ויפדה אלא ויחזור ויפדה כלומר דיכול לחזור ולפדות את הפירות אם ירצה, ובמלאכת שלמה כתב דהא דלא גרסי' ובלבד טעמא דאדרבה היא קולא מה שחוזר ופודה את הפירות דבשל ודאי לא התירו אלא זקוק להעלותם, כדתנן בפ"ד דמע"ש לא אם אמרתם במע"ש עצמו שכן הוא נפדה טהור בריחוק מקום, עי"ש עוד בראיותיו.

ומ"מ התוס' ב"מ [נ"ה: ד"ה ויחזור ויפדה] דחקו לקיים הגירסא דבלבד שיחזור ויפדה, והיינו דבלבד דיחזור ויפדה כלו' כך מחללין כסף על כסף אפי' לחזור ולפדות אותו הכסף על דבר אחר וכן נחושת על פירות כמו שפי' כסף על כסף ובלבד שיפדה פי' בלבד שיהא דעתו מתחילה כשחלל נחושת על הפירות לחזור ולפדות הפירות אז מותר אבל אם היה אז דעתו להעלותם ונמלך לפדותן צריך להעלותן.

## במה שיש לתמוה על הרמב"ם בפירוש המשנה בדיני חילול.

עיין בלשון הרמב"ם בפירוש המשניות: "ודע כי מעשר שני האמיתי מותר לפדותו בזוזים של כסף ויחזרו הזוזים ההם קודש ויחזרו הפירות חולין, וזהו ענין מחללין ומותר לו לחלל המעות ההם על מעות כסף שניים כמו כן, ויצאו המעות הראשונות לחולין ויחזרו השניים קודש, וכן יעשה בזוזים השניים אם ירצה, וכן יעשה אפילו אלף פעמים, ואסור לפדות פירות מעשר שני האמיתי בנחשת ולא להחליף מעות מעשר שני במעות נחשת מפני שאמר הכתוב וצרת הכסף, אבל במ"ש של דמאי יהיה מותר על דרך ההיקל וכו'".

ועיין בזה בחזו"א [דמאי סי' ג' אות י"ב] דתמה על דברי הרמב"ם אלו במה שכ' שאסור לחלל פירות על נחושת דק' ממה דאיתא בב"מ [נ"ג.] וליתי פרוטות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב [ה"ב וה"ג] דפודין בפרוטות. וגם דין זה אינו ענין למשנה דידן.

וגם תמה על מש"כ הרמב"ם דמחללין כסף על כסף אפי' אלף פעמים בודאי מע"ש, וק' ממה שכ' להלן [פ"ד ה"ה] דאין מחללין, וע' בדרך אמונה שם בבאור ההלכה [סוד"ה אין מחללין עמ' 634].

# משנה ג

הלוקח לזרע ולבהמה קמח לעורות שמן לנר שמן לסוך בו את הכלים פטור מן הדמאי מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי חלת עם הארץ והמדומע והלקוח בכסף מעשר שני ושירי המנחות פטורין מן הדמאי שמן ערב בית שמאי מחייבין ובית הלל פוטרין:

# רע"ב משנה ג

הלוקח לזרע - לקח תבואה לזרעה פטור בדמאי, דאילו טבל ודאי אסור לזרוע:

ולבהמה - לקח מתחלה להאכיל לבהמה פטור מן הדמאי. אבל לקח מתחלה לאדם ונמלך עליה לבהמה חייב לעשר בדמאי:

וקמח לעורות - לעבד בו עורות:

מכזיב ולהלן - כזיב הוא סוף המקום שכבשו עולי בבל ומשם ולהלן כבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, ולא נתחייבו בדמאי אלא הארצות שכבשו עולי בבל בלבד, הלכך מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי ולא חיישינן שמא מפירות הארץ שכבשו עולי בבל הוליכו לשם, שחזקת חוצה לארץ פטור עד שיודע לך שהוא חייב וחזקת ארץ ישראל חייב עד שיודע לך שהוא פטור:

חלת עם הארץ - שתקן לו גבל חבר ורוצה ליתנה לכהן חבר פטור מלעשר:

והמדומע - עם הארץ שנפלה לו סאה של תרומה לפחות ממאה סאין של חולין שנעשה הכל מדומע כלומר עירוב תרומה ונותן הכל לכהן פטור מלעשר דמאי:

והלקוח בכסף מעשר - שלקח דמאי במעות של מעשר שני, בין במעות מעשר שני של דמאי בין במעות מעשר שני של ודאי פטור מלעשר:

ושירי מנחות - שהקומץ למזבח והשירים נאכלים לכהנים ולא חיישינן שמא הביא עם הארץ דבר שאינו מתוקן:

שמן ערב - שמן אפרסמון. וי"מ שמן זית מעורב עם מור ואהלות ובשמים:

# ציונים והערות משנה ג'

## הלוקח לזרע ולבהמה.

הא דתני הלוקח ולא תני הזורע והמאכיל פי' במשנה ראשונה דקמ"ל דווקא בשעה שלקחו לשם זריעה או לבהמה לקחו פטור אבל לקח לאכילה ונמלך חייב כדפי' הרע"ב, ובפ"ק דחולין משמע דאפי' אם ביד מוכר היה עומד לאכילה חייב אפי' אם לקחן לבהמה, וצ"ל דלוקח מחנוני מיירי שתבואתו עומדת למכירה ולא לאכילה.

ובטעמא דהחמירו לילך בתר מחשבתו דאם חשב עליה מתחילה לאכילה ונמלך וחשב לזורען חייב כתב במ"ר דאפשר דגזרו בה דאי נימא דכל אכילת בהמה פטורה אפי' לקחה מתחילה לאדם אתי לאשהויי גביה כדי לזורען בזמן זריעה או להאכילה לבהמה פורתא פורתא ואתי למיכל מיניה.

## בגדר הלקיחה – וכמה ספיקות בזה.

ובגדר האי דינא עיין במקד"ד [סי' נ"ז ריש ס"ק ג'] דכיון דחיילא בו דין דמאי בלקיחה תו לא פקע, ואף דלקחו להנאה ושוב נמלך לאוכלו, הנמלך מחייבו אח"כ, היינו משום שהדין דמאי חיילא בו גם בלקיחה וגם בהחלטה לשימוש דאכילה, אבל להפקיע שם דמאי א"א.

ועיי"ש במקד"ד מה שהסתפק האם הלקיחה לבהמה פוטרת, או דאדרבא הכל פטור חוץ מהנלקח לאדם, שזה מחילה עליו חיוב דמאי, ונפ"מ בחבר הלוקח מע"ה ע"מ למכור, והרי אינו לקיחה לא לאדם ולא לבהמה, ושוב קנאו אחר ממנו, האם נתחייב אצל הראשון או לא, ועיין בכה"ג בחזו"א [סימן ד' ס"ק ד'] דנתחייב כבר בידו של הראשון, עוד חקר המקד"ד דמה הדין בחבר שקנה מע"ה לבהמה אבל אצל הע"ה זה עמד לאכילת אדם, האם כבר נתחייבו ברשותו של הע"ה, והחזו"א הסתפק עוד, דמה הדין בלקח לבהמה ושוב חשב לאדם שאז כבר נאסר, האם כעת מהני לפוטרו בחשב שוב לבהמה.

## פטור מן הדמאי.

ובטעמא דפטור פי' הר"ש סיריליאו דהוה כאכילת עראי, ובתפא"י ובמשנה ראשונה כתבו דלא גזרו רק לאכילה וסיכת אדם, ובכל הדברים הללו בודאי חייבים לעשר מדרבנן אבל מדאורייתא פטורים דכתיב עשר תעשר ואכלת.

## ב' חידושים בדין זורע – א] אע"ג דגידולי טבל אסור מ"מ בדמאי לא גזרו, ב] **קולא מיוחדת בהיתר זריעה**.

כ' בחזו"א [סי' ד' אות ד'] שיש ב' חידושים בדין זורע, דמתחילה יש קולא - דאע"ג דגידולי טבל בדבר שאין זרעו כלה אסור כדתנן [פ"ט תרומות מ"ו] והובא בנדרים [ס'.], מ"מ הכא לא גזור בדמאי והלוקח טבל ודאי מן הע"ה זורע אותו ואוכל הגידולים עראי עד שימרח ולא חיישינן לגידולי טבל, והטעם דאפי' אי גידולי היתר אין מעלין את האיסור מ"מ אין ההיתר נהפך לאיסור והוי כתערובת דמאי ולא גזרו על תערובת דמאי **[[5]](#footnote-6)**.

**ועוד יש קולא נוספת בזריעה עצמה שאסור לזרוע את הטבל כדתנן [פ"ק דפאה מ"ו ומעשרות פ"ה מ"א], והקילו בדמאי כמו שהקילו בשאר הנאה של כילוי וכדתנן במשנתנו כיון שאין איסורו חמיר כאכילה.**

## דן אי זריעה הוי הנאה של כילוי.

אך באמת זריעה אינו דומה ממש לשאר הנאה של כילוי, דהרי שאר הנאות של כילוי מותרים קודם מירוח, אבל זריעה אסור לדעת חכמים דר"ע קודם מירוח, וכמבואר בפאה [פ"א מ"ו].

ועיין בתורת הארץ [פ"ב אות י"ז] שכ' שאין זריעה אסורה מדין הנאה של כילוי כיון שממנו יצא אחר במקומו, והנאה של כילוי היא רק אסורה דומיא דאכילה, ועע"ש מש"כ בזה, ומסיק שיתכן שאיסור הנאה של כילוי הוא דווקא היכא שהנאתו וכילוי של התרומה באין כאחת, משא"כ זריעה שההנאה באה רק אחר זמן, ועיין בדרך אמונה [פ"ב מהל' תרומות הי"ד בביאור ההלכה ד"ה והטמאה] בסברא זו.

וגם ברש"ש מבואר חידוש זה דיעויין בע"ז [מ"ט.] שאם נטע אגוז של ערלה, הגידולין אסורים אא"כ יש להתירם מדין נגרם, וכ' בתוס' [שם בד"ה שאם נטע] וז"ל וא"ת מ"ש גידולי אגוז של ערלה מגידולי טבל ומעשר שני שהן חולין ואפי' גידולי תרומה אלא שגזרו עליהן בי"ח דבר, וי"ל דערלה שאסור בהנאה יש לאסור הגידולין שגם זה הנאה היא אבל באיסור אכילה אין לאסור הגידולין שאינו אוכל האיסור עצמו עכ"ל.

ודברי תוס' צ"ע דתינח דאיסורי אכילה ליכא איסור על דבר הנגרם מהן, מ"מ טבל ותרומה אסורין אף בהנאה כמבואר בתוס' בכמה דוכתי שיש איסור הנאה של כילוי בטבל ותרומה, ואמאי ליכא בהו איסור על הנגרם מהן, וע' ברש"ש שהק' כן וז"ל, "וי"ל דאינו אסור אלא אם מכלה עתה בהנאתו ובזרען כבר כלה האיסור", עכ"ל, והיינו כסברא הנ"ל.

וע"ע במקד"ד [סימן נ"ה ס"ק י' ד"ה והנה] במה שיצא לדון בזורע טבל אי אסור משום דהוי כשאר הנאה של כלוי דאסור בטבל **[[6]](#footnote-7)**, ומאידך הביא ממעשרות [פ"ה מ"א] בדין עוקר לפת וצנונות מתוך שלו ונוטע בתוך שלו, לזרע חייב לעשר מפני שהוא גרנן ע"ש, והביא מהר"ש דהיינו שאין לו גורן אחר להתחייב במעשרות דזרען פטור ממעשר, והביא שם מהירושלמי דדוקא בזרען לזרע אבל לאכול א"צ לעשר בשעת זריעתן מפני שעתיד לעשרן כשיבוא לאכול ע"ש, ורצה ללמוד מזה דמשמע קצת דהאיסור לזרוע הוא משום דמפקע להו ממעשרות, וכל שאינו מפקיע ממעשרות שמוסיפין רק בגופן ועתיד לעשרן כשיבוא לאכול שרי **[[7]](#footnote-8)**.

ועיין עוד בנידון זה באמרות אברהם זרעא קיימא [תרומות בציונים והערות פרק ט משנה ו].

## מה הדין באופן שלא אמר ע"ה שהן מעושרים.

כתב הרמב"ם [הלכות מעשר פרק י"ג הי"ד]: "ואלו דברים שלא גזרו עליהן בשעה שגזרו על הדמאי הלוקח פירות לזריעה או להאכיל לבהמה קמח לעורות או למלוגמא או לרטייה שמן להדלקת הנר או לסוך בו את הכלים יין לקילור וחלת עם הארץ והמדומע והלקוח בכסף מעשר שני ושירי המנחות ותוספת הבכורים כל אלו פטורים מן הדמאי וכיון שאמר לו ע"ה מתוקנין הם אינו צריך לעשר", עכ"ל, הרי דכ' הרמב"ם דהקלין דבדמאי היינו רק כשאמר ע"ה שהן מעושרים.

והנה ע' במשנה למלך [ריש פ"ט] שכ' שיש ג' ענינים בדמאי, א' מה שקנה מע"ה וע"ה א"ל שהוא מעושר דלא סמכינן עליו אלא לענין תרו"ג, וב' כשקנה מע"ה סתם דבזה ליכא אמירה של ע"ה אלא שיש לנו רוב ע"ה מעשרים הן, וג' כשמצא תבואה בשוק דבזה ליכא רוב ע"ה מעשרים הן אלא שיש חזקה שא"א לגורן שתעקר בלי שיפריש ממנו תרו"ג.

והנה, ממה שכ' הרמב"ם כאן דוקא כשאמר לו הע"ה מבואר דחמיר לן כשלא אמר ליה שהוא מעושר, וע' ברדב"ז שנסתפק אם דברי הרמב"ם הם בדוקא או לא, וע' בחזו"א [סי' א' אות ג'] שכ' דמקילין גם כשלא אמר ליה שהן מעשורים, ולפי"ז כ' כאן [סי' ד' אות ד'] דדברי הרמב"ם הם לאו דוקא, אך ע' במקדש דוד [עמ' 409] שכ' שהם דוקא והביא ראיה לדברי הרמב"ם ממשנה להלן במכילתין ע"ש.

## מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי.

עי' בר"ש ובשאר מפרשי המשנה דדין זה לאו דווקא בדמאי אלא אפי' בודאי נמי פטור, וטעמא דפטור כתב הרע"ב דמקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל פטור ולא חיישינן שמא מא"י הם או שמא ממקום שכבשו עולי בבל הם, שהרי בחזקת חו"ל פטור, עד שיודע לך שהוא חייב וחזקת א"י חייב עד שיודע לך שהוא פטור.

ובתוס' אנשי שם מדייק מד' הרע"ב דמשמע דמכזיב ולהלן קל יותר מסוריא דבסוריא חייב בדמאי כל אותם הפירות שידוע שגדלו שם כמו שמבו' להלן [פ"ו מי"א], והוסיף דלכאו' היה אפ"ל שהמשנה איירי בלוקח מן השוק, והא דפטור משום דרוב פירות הנמכרים שם משל חו"ל הם וא"כ דמי ממש לסוריא דבידוע שגדלו מכזיב ולהלן חייב כמו בסוריא, והלוקח מן השוק דפטור אפשר דגם בידוע שלא עישר הע"ה מ"מ הפירות פטורים הם, ודו"ק.

## חלת ע"ה והמדומע וכו' פטורין מן הדמאי.

בדין חלה ומדומע עיין בהרא"ש שהביא [לגבי מדומע וחלה] את דברי הירושלמי: "ובירושלמי פליגי בה רב אחא קאמר בשעה שגזרו על הדמאי לא גזרו על הדברים הללו, ור' אושעיא [אמר] אימת קדשים עליו ואינו נותן לכהן דבר שאינו מתוקן.

ונפקא מינה בחבר שלקח עיסה מעם הארץ והפריש חלתה או חבר שלקח פירות מעם הארץ ונדמעו לר' אחא לא גזרו על חלת ע"ה ובדמוע דמאי כלל אפילו בכי האי גוונא ולר' אושעיא דוקא בחלה שעם הארץ מפריש ובנדמע ביד עם הארץ".

ועיין במשנה ראשונה דבכל הני לא גזרו כיון דאכילת מצוה לא גזרו ואכילת תרומה וחלה מצוה נינהו וכן אכילת מעשר בירושלים, ומדומע כיון דפתיכא בהו תרומה חשיב נמי אכילת מצוה [[8]](#footnote-9).

וברע"ב גבי שיירי המנחות כתב דלא חששו שמא הביא דבר שאינו מתוקן, ובתוי"ט כתב דטעמא דחלה ומדומע ושיירי המנחות כיון דכולם לכהן סמכו על הא דרוב עמי הארץ מעשרין הם.

ועיין מה שהקשה רעק"א על ביכורים, ועיין בבועז - ועיין מה שנתבאר בזה בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא [ביכורים בציונים והערות פרק ג משנה י].

-----------------

## מחדש דבגוף תקנת דמאי תרתי נאמר, א] עצם הקביעת 'שם דמאי', ב] הדינים לחשוש לע"ה דלא מעשרי, ולכן מצאנו ב' סוגים שונים של קולות – הנאה של כילוי ואכילת קדושה.

למדנו במשנה דמי שלקח דמאי להנאה של כילוי [כגון שמן לסוך כלים או להאכילו לבהמה] וזה רק אסור מצד הדין הנאה של כילוי ואין בו מיתה ואין בו לאו דטבל, דהכא לא גזרו גזירת דמאי, וכן מצאנו שמי שעושה בו אכילת מצוה כמו אכילת חלה או שיירי מנחה אין בו גזירת דמאי, דלא גזרו באכילת מצוה, כן מפרש במשנה ראשונה.

הרי לנו ב' קולות נפרדות בתקנת דמאי, ונראה שיש ביניהם נפ"מ גדולה, דבהנאת כילוי מבואר דדווקא כשלקחו עבור שימוש זה, אבל אם לקחו לאכילה ושוב נמלך להנאה של כילוי אכתי אסור, וכן מבואר בחולין [ז':], דבכה"ג הגזירה במקומה עומדת, וכבר הבאנו מהמקד"ד [סי' נ"ז ריש ס"ק ג'] דכיון דחיילא בו דין דמאי בלקיחה תו לא פקע, ואף דלקחו להנאה ושוב נמלך לאוכלו, הנמלך מחייבו אח"כ, היינו משום שהדין דמאי חיילא בו גם בלקיחה וגם בהחלטה לשימוש דאכילה, אבל להפקיע שם דמאי א"א.

אולם בנוגע לאכילת חלה ושיירי מנחה, בזה הוכיח החזו"א [סימן ד' ס"ק ח' בסוגריים] מהירושלמי שגם אם לקחו קמח ורק אח"כ החליט לעשות עיסה וחלה או קרבן מנחה, אפי"ה מותר, ולכאו' תמוה, דלמה לא נימא דכיון דלקחו סתם דשוב חיילא בו גזירת דמאי ותו לא פקע מיניה, ודו"ק.

ומבואר מכל זה חידוש גדול בעיקר תקנת דמאי, דבעיקר התקנה נתחדש דמתחילה החילו וקבעו 'שם דמאי' על תבואת ע"ה, ושוב תיקנו דמדיני הדמאי הוא שיחשוש למיעוט ע"ה דלא מעשרי, אבל בגוף התקנה תרתי נינהו, עצם הקביעת שם דמאי והדינים לחשוש לע"ה דלא מעשרי, ועיין בהערה [[9]](#footnote-10).

ועל פי זה נראה דשייך ב' אופנים שונים של קולות בדמאי, דבכל חלק בתקנה תיקנו קולא אחרת, וכדיבואר.

והיינו שיש קולא שלא קבעו מעיקרא שם דמאי, דאף דשל ע"ה הוא אבל לא קבעו בה בכה"ג תורת דמאי, ויש קולא אחרת, שאף שיש בו דין דמאי אבל כלפי דין מסויים הקילו ואמרו לא לחשוש למיעוטא דעמי הארץ.

וזה הנפ"מ בין הנאה של כילוי לאכילת מצוה, דבהנאה של כילוי אמרו דמעיקרא לא חיילא בו שם דמאי, ולכן כשלקחו לאכילה וחיילא בו שם דמאי שוב לא פקע ולא מהני מה שיעשה בו אח"כ הנאת כילוי, אבל באכילת מצוה, אף דחיילא בו שם דמאי אבל הקילו בה לומר שבאכילה זו א"צ לחשוש למיעוטא דעמי הארץ, ודומה לקולה של עניים, דאף שזה דמאי כלפי העני ג"כ אבל העני א"צ לחשוש, וכמו"כ לאכילת מצוה הקילו דבכה"ג א"צ לחשוש אף שהוא דמאי, ולכן א"צ לקיחה לשם חלה או מנחה, ודו"ק.

ולפי"ז נראה לחדש, דאף דכ' החזו"א [סי' ד' ס"ק ה'] שמי שלקחו לזרוע ונמלך לסוך [מפטור לפטור] דמהני, ואינו דמאי, אבל מי שלקחו למנחה ונמלך לסוך דלא מהני, ופשוט - ועיין להלן [חידושי סוגיות סימן ד] מה שהוספנו בזה.

## מיישב בזה את סדר הדינים במשנה – א] כמה אופנים של הנאה של כילוי ב] מקומות שגזרו דמאי, ג] כמה אופנים של אכילת מצוה.

ונראה שהדברים מדוקדקים, ובזה יש ליישב את סדר הדינים במשנה זו שהרי יש במשנה זו ה' אופנים של קולא בהנאה של כילוי, ובסוף המשנה יש ד' אופנים של קולא דאכילת מצוה.

והתנא הכניס בין הנך ב' דינים דין שלישי וזה הדין דמכזיב [שהוא סוף המקום שכבשו עולי בבל] ואילך פטורים מן הדמאי.

ולכאו' קשה שהרי הנאה של כילוי והנאה של מצוה שייכי אהדדי דב' אלו הם קולות ששייכים לסוג השימוש שמשתמש בדמאי, משא"כ כזיב שהוא 'מקום' שלא חל בתבואה תורת דמאי כלל, ולמה סידרוהו ביניהם.

והביאור פשוט דבהנאה של כילוי ובכזיב יש צד השווה שבתרווייהו אין 'שם דמאי' כלל, לעומת אכילת מצוה שזה דמאי רק שמקילין בו, ודו"ק.

# משנה ד

הדמאי מערבין בו ומשתתפין בו ומברכים עליו ומזמנין עליו ומפרישין אותו ערום בין השמשות הא אם הקדים מעשר שני לראשון אין בכך כלום שמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי ושהסורק נותן בצמר פטור מן הדמאי:

# רע"ב משנה ד

מערבין בו - ערובי תחומין וחצרות:

ומשתתפין בו - שתופי מבואות ואף על גב דלא חזי ליה, מגו דאי בעי מפקיר לנכסיה הוי עני וחזי ליה דהא תנן מאכילין את העניים דמאי השתא נמי חזי ליה:

ומברכין עליו - ברכת המזון:

ומזמנין עליו - ואף על גב דאכל בעבירה דלאו עני הוא מגו דאי בעי מפקיר לנכסיה והוי עני וחזי ליה:

ומפרישין אותו ערום - כשבא להפריש ממנו תרומת מעשר ומעשר שני יכול להפריש והוא ערום דלא בעי ברוכי, דאילו בעי ברוכי הא בעינן והיה מחניך קדוש (דברים כג) וליכא:

בין השמשות - של ערב שבת, דספק חשיכה מעשרין את הדמאי ואין מעשרין את הודאי:

ואם הקדים מעשר שני לראשון - שהפריש מעשר שני של דמאי קודם שהפריש מעשר ראשון כדי ליטול תרומת מעשר שבו אין בכך כלום. מה שאין כן בודאי דתנן ככל מצותך אשר צויתני (שם כו) הא אם הקדים מעשר שני לראשון אינו יכול להתודות:

הגרדי - האורג:

חייב בדמאי - שעל גופו הוא נותנו וסיכה כשתיה:

ושהסורק - הצמר במסרק נותן על הצמר הוי כשמן לסוך בו את הכלים ופטור מן הדמאי:

# ציונים והערות משנה ד'

## הדמאי מערבין בו ומשתתפין בו.

כלומר דעושין ממנו עירובי תחומין וחצרות או שיתופי מבואות, ואע"ג דלא חזי ליה כיון דאינו עני מ"מ מגו דאי בעי מפקר לנכסיה והוה עני וחזי ליה כדתנן מאכילין את העניים דמאי.

ובמשנה ראשונה כתב דלא צריך לטעמא דמגו דאי בעי מפקר לנכסיה דאפי' אי לא מפקיר נכסיה מ"מ מהני כיון דתני' רפ"ג עירובין דמערבין לנזיר ביין והא דנקט מגו דאי בעי מפקר איידי דנקט לקמן הכי גבי מברכים ומזמנין נקט לה הכי.

ובתויו"ט הביא להקשות מלקוטי מהרי"ל שתמה על מתני' אמאי היא נשנית כמה פעמים בש"ס, ובתוס' אנשי שם תמה ע"ז שלא מצינו רק הכא גבי דמאי ובעירובין גבי עירוב, ותי' דאפשר דקושיתו אמאי נשנה כמה פעמים כגון לענין שבת ברכות ועירובין ומצה ואתרוג דדמאי ומעש"ר חשיבי כחולין דהוה מצי לאשמועינן בענין אחד ואנא ידענא לשאר דברים, ודחה דרך זו עי' בדבריו.

ובתוס' אנשי שם כתב להקשות אמאי לא נקט משתתפין תחלה דהשתא הוה זו ואצ"ל זו כיון דמערבין איצטריך משום עירובי תחומין, ותי' דא"כ הו"א הא דמערבין לא איירי אלא בעירובי חצרות והא דתניא מלתא אגב אורחיה קמ"ל דאפי' נשתתפו במבוי צריך ג"כ לערב בחצרות מפני התנוקות, וע"ע בהערה [[10]](#footnote-11) מה שדנו עוד בהנך גווני.

## ומברכין עליו ומזמנין עליו, ובדברי החזו"א בביאור לר"ש דמחלק בין לכתחילה לבדיעבד.

פי' הרע"ב ברכת המזון, ובר"ש הוסיף דטעונה כוס, ותמה עליו המשנה ראשונה דמה ענין כוס לכאן.

ומבואר דהא דמברכין עליו ברכת הנהנין זה הוה מלתא דפשיטא ולא מיקרי בוצע ברך נאץ ה', וברע"ב רפ"ז מברכות פי' דלא הוה מצוה הבאה בעבירה ומזמנין עליו כיון דרוב עמי הארץ מעשרין הם, ובתויו"ט הביא מד' הכס"מ פ"א מה' ברכות דמד' רש"י ריש שלשה שאכלו מבו' דאין מברכין על דבר אסור,ושם בתוס' יו"ט הסיק לחלק דשאני ודאי מדמאי דבדמאי כיון דלאו איסור גמור הוא כשאר מאכלות אסורות א"כ שפיר מברכין עליו, ורק בטבל ודאי לא מברכים.

ובגמ' ברכות [מ"ז.] מבו' דהא דאכל דמאי ולא הוה מצוה הבאה בעבירה כדפי' הרע"ב שם, היינו משום דאיכא מגו דאי בעי מפקר לנכסיה והוה עני ולעני מותר לאכול דמאי דאצלו לא גזרו כיון דרוב עמי הארץ מעשרין הם.

ועיין בר"ש שהביא בזה ב' פירושים, ובפי' השני מפרש דמיירי לענין להוציאו בברכה ראשונה ואחרונה, [שעני שמותר בדמאי מוציא את העשיר בברכתו], אבל בפי' הראשון פי' דמיירי שהעשיר עצמו יצטרף לזימון כשאכל דמאי וזהו דין "מזמנין", ודין "מברכין" לא פירש דקאי על ברכת המוציא, רק שמברך ברהמ"ז על אכילת היתר והכוס של ברכה הוא של דמאי, וזהו "מברכין".

וע' חזו"א דמאי [ד' - ט"ז] שמפרש את הר"ש דנקט דכלפי ברכת המוציא לא שייך לפרשו, וביאר החזו"א את שיטתו שהרי זה אכילת איסור וגם אחרי שבירך ברכת המוציא אסור לאוכלו ואין זו ברכה, ולכן לא פירשו בברכת המוציא [וק' מרש"י שבת כ"ג. שפירשו על ברכת המוציא] ולכן פירשו הר"ש לענין כוס של ברכה, והטעימה בכוס יהיה ע"י מישהו אחר, אבל כלפי ברהמ"ז ולהצטרף לזימון מהני באכילת דמאי, והק' החזו"א דהא בטבל אין מזמנין עליו, ויש להק' עוד שהגמ' מפרשת שההיתר לזמן הוא דאי בעי מפקיר נכסיו והוי כעני ומותר, וק' שהרי כבר אכלו, ותי' החזו"א שכוונת הגמ' שם היא כך, דכמו דמצאנו קולא בעני כדמאי, כמו"כ הקילו בכל דמאי לענין בדיעבד, והיינו שאחרי שאכלו אין דינו למפרע כאכילת איסור, ולכן שפיר מברך ברהמ"ז ושפיר מצטרף לזימון, ואכילת איסור בדמאי היא רק בזמן האכילה עצמו.

ויש להעיר דסו"ס לשון הגמרא "דאי בעי מפקיר נכסיו והוי כעני ומותר" תמוה דעיקר הטענה היא מצד ההיתר של העני בלי זה שיש גם אפשרות לכל אחד להיות עני, וצ"ע, ועיין מה שכתבנו בזה להלן [סוף פירקין] דהחזו"א לשיטתו שכח תקנת דמאי אינה אלא תקנה של ספק.

## בפלוגתת הראשונים בברכה על איסור.

דינא דברכת הנהנין במאכלות אסורות פלוגתא היא בראשונים, עיין בזה ברא"ה וברשב"א ריש פרק שלשה שאכלו, ובמלאכת שלמה הכא הביא דפליגי בהו הראב"ד הר"ש והרא"ש והרמב"ם, דהרמב"ם סבר דהא דתני' הכא ומברכין עליו היינו דווקא בדמאי ולפי' דבדמאי לא חשיב דבר האסור כיון דאי בעי מפקר לנכסיה אבל בודאי איסור אין מברכין עליו דאי"ז מברך אלא מנאץ ואין חפץ לה' באותה ברכה שאין האכילה מזון אלא כוס התרעלה וכן סבר הרשב"א נמי כד' הרמב"ם וראייתו מדברי המשנה הכא.

אמנם שאר הראשו' דלעיל פליגי וסברי דאפי' במאכלות האסורות מברכין, ועי' בד' הרמב"ם והראב"ד [פ"א מהל' ברכות הי"ט] ומה דכתב הכא המלאכת שלמה ליישב השגת הראב"ד שם.

וז"ל הרא"ש [ברכות פרק ז' סימן ב']: "אכל טבל כתב רבינו משה ז"ל שאינו מברך עליו לא בתחלה ולא בסוף והראב"ד ז"ל השיג עליו וז"ל טעה בזה טעות גדול שלא אמרו אין מברכין אלא שאין מזמנים עליהם לומר שאין להן קביעות לזימון הואיל ואוכלים דבר איסור והוא כעין אכילת פירות שאין להן קביעות לזימון אבל ברכה תחלה וסוף למה לא יברכו הואיל ונהנה ונ"ל כדבריו וכן מוכח מהא דאמרי' בפ"ק דסנהדרין [ו':] ובפ' הגוזל קמא [צ"ד.] הרי שגזל סאה חטים מחבירו טחנה אפאה והפריש ממנה חלה אין זה מברך אלא מנאץ משמע שחייב לברך אלא שברכתו היא ניאוץ".

ועיין בישורון [ח"ב ניסן תשנ"ז] ששאל הגר"ל באקשט זצ"ל למרן הגרי"ז דשיטת הרמב"ם שלא מברכים ברכה ראשונה על איסור והאיך פוסק שמברכים ברכה ראשונה על דמאי, ותירץ שאיסור דמאי הוא איסור גברא ואל"כ לא היה מותר לעניים, ומהאי טעמא גם מברכים עליו, והא דלא אמרו כן בגמרא ביחס לברכה ראשונה ורק אמרו כן ביחס למזמנים דלגבי זימן אכתי קשה דאין קביעות ביניהם ועל זה בעי טעמא דאי בעי מפקיר, עיי"ש.

הרי שהגרי"ז הבין דמהקולא דעניים מוכרח שכל האיסור הוא איסור גברא, אולם עיקר דבריו תמוהין מהדין שאין הקב"ה מביא תקלה וכו' – מובא להלן בחידושי סוגיות [סימן א] – שמזה הוכיחו האחרונים שדמאי הוא איסור חפצא, עיין מה שהבאנו מהקה"י, וצ"ע, ועיין בהערה [[11]](#footnote-12).

## ומפרישין אותו ערום – חידוש במשנה ראשונה דמצי מברך.

ופי' הרע"ב דכשמפריש ממנו תרומת מעשר ומעשר שני יכול להפרישו כשהוא ערום כיון דלא בעי לברוכי עליה דאילו הוה צריך לברך עליו לא מצי לברך עליה כיון דהוא ערום והיה מחניך קדוש מיבעי וליכא.

והמשנה ראשונה העיר דלמה לא נקט דאין מברכין על הפרשתו, וחידש בזה חידוש גדול, דקאשמועינן בלשון זה שאם רוצה לברך עליו יכול לברך ומ"מ אינו חייב לברך עליו, והא דרוצה לברך אין מוחין בידו כמו דהנשים מברכות על מצות עשה שהזמן גרמא אע"ג דאינן מצוות עליה כלל אפי' מדרבנן אלא כיון דקבלו על עצמן מברכין עליה, וכ"ש הכא דחייב בהפרשתו מדרבנן, ולכך לא תני אין מברכין, דהוה משמע דאסור לברך עליו, ולכך נמי הנשים שנשאות בעודם בקטנותן מברכות על הטבילה הגם דמדאו' אינה נדה כיון דלא מרגישה וגם מדרבנן הא עדיין לא הגיע זמנה לראות, מ"מ כיון דאיכא סרך מצוה אי בעי לברוכי שפיר מצית לברוכי.

אלא שהסיק דמשמע בתוס' בעירובין [צ"ז] שמסקנתם דלא כר"ת ואין לנשים לברך, אלא דמעשים בכל יום דמברכות וכמ"ש הרמ"א או"ח [סי' תקפ"ט ס"ו].

## בהא דלא מברכים על דמאי – סוגי' דשבת, ובשו"ט באחרונים אי דמאי הוי דין ודאי או ספק.

והנה בעיקר הדין דליכא ברכה בדמאי אף דבכל מצוה דרבנן מברכים, ועיין בזה בסוגי' הגמרא בשבת [כ"ג], והעולה מהסוגי' דלפי אביי ודאי דדבריהם מברכים ולא ספק דדבריהם, ודמאי חשיב כספק דדבריהם, ולפי רבא גם ספק דדבריהם בעי ברכה והכא לא חשיבא אפילו כספק מחמת הרוב ע"ה דמעשרי.

ונחלקו הרמב"ם וראב"ד [מילה פ"ג ה"ו] אי מברכים על מי שמלין אותו מספק [אנדרוגינוס], ולרמב"ם לא מברכים, והראב"ד השיגו וז"ל: "אם אנדרוגינוס ספק מברך עליו מפני שהוא ספק דאורייתא ועל ספק דאורייתא מברכין חוץ מן הדמאי מפני שרוב עמי הארץ מעשרין הן עכ"ל, והיינו דפסק כרבא, ועיין כס"מ שהביא בזה את תשובת הרמב"ם לחכמי לוניל בזה, הבאנו את הדברים בהערה [[12]](#footnote-13), וע"ע בהמשך הכס"מ שהביא את מה שהשיג עליו הרמ"ה בארוכה, וע"ע באור שמח מה שהשיב עליו.

והנה לעיל [הקדמה דמכילתין] הבאנו מהאחרונים שהוכיחו שחז"ל תיקנו דין ודאי בדמאי, ועיין בהגהות החזו"א [סוף תורת זרעים ד"ה מה שכתבת שחכמים] שהק' מכאן על האחרונים שאם נימא דדמאי הוא דין ודאי אז קשה טובא עיקר הגמרא, דלמה ליכא ברכה עכ"פ מצד הדין ודאי [[13]](#footnote-14), וצע"ג.

איברא דבאמת תמוה טענת החזו"א דהוכיח שזה דין ספק ולא דין ודאי ממה דליכא ברכה, ומיקרי ספק דדבריהם בשבת [כ"ג], הא מיניה וביה בסוגי' מבואר אחרת.

דהקשו שם האיך מברכים על נר חנוכה, דהיכן וציוונו, ותירצו שיש פסוק "שאל אביך" - "ולא תסור", והקשו מדמאי שמברכים ותירצו שזה רק ספק דדבריהם וחנוכה הוא ודאי דדבריהם, והקשו דגם יו"ט שני הוא ספק דדבריהם ומברכים, ותירץ אביי ששם יש ברכה כדי של יזלזלו ביו"ט שני, ורבא תירץ דשאני דמאי שרוב ע"ה מעשרין, ולכן אינו אלא חומרא בעלמא.

ותמה בשפת אמת [שם ד"ה אמר אביי] שכפשוטו צ"ל דדמאי הוא דין ספק [והוכיח כן מהדין הממע"ה שפוטרו מנתינה – וע"כ שזה ספק], ותמה דא"כ פשוט למה ליכא ברכה, ולפי"ז תמה דהאיך מדמינן ליו"ט שני, דהתם אף דתחילת דינו הוא מספק אבל שוב גזרו בו ולכן חשיב ודאי, דפשוט שאף על הצד שזה לא יו"ט אכתי קיים מצווה ולכן שפיר מצי מברך אבל דמאי אינו אלא ספק ולכן לא מצי מברך דהוי ספק ברכה לבטלה.

אולם להנ"ל היא הנותנת, דאדרבא, דמוכרח דפשיטא לגמרא דגם בדמאי אחרי הספק איכא דין ודאי, וגם על הצד שהע"ה עישר אכתי חייב בהפרשה, ואעפי"כ חשיב כספק דדבריהם, והיינו משום שכל הדין ודאי בנוי על הדין ספק.

וע"ד זה מבואר נמי באור שמח [סוף הלכות מילה], שמבאר שם את החילוק בין 'ספק רגיל' שמחמירים מצד הדין ספק דאורייתא לחומרא ולא מברכים, אבל ביו"ט שני מברכים מספק וכן בדמאי הקשו בגמרא שיברכו ולא הקשו כן בכל הספקות, ומה מיוחד בספקות הללו.

וביאר שכל ספק שאנו מחמירים בו הרי לא תיקנו בזה חז"ל תקנה מיוחדת לומר לנו לעשותו מספק, ולכן לא שייך לומר וציוונו, שאין כאן לא תסור ואין כאן שאל אביך, אבל גם בדמאי וגם ביו"ט שני תיקנו בזה חז"ל תקנה שמספק צריכים להפריש דמאי ולעשות יו"ט שני ליו"ט, ולכן שפיר שייך בזה שאך אביך ולא תסור.

וזה באמת כל הסוגי' דלמה הקשו דווקא על הספקות הללו מיד אחרי שחידשו למה יש ברכה על חנוכה ושאר מצוות מדרבנן, הא הנך הם ספקות מה"ת ומה שייך ספקות מה"ת למצוות של ודאי מדרבנן.

והן הן דברי האור שמח, שזה דמצד הדין תורה יש ספק הרי ליכא ברכה בספק, ורק בגלל שהוסיפו חז"ל בהנך ספקות לכן איכא בזה שאל אביך ולא תסור כעין מצוות דרבנן.

ועל זה חילק אביי שבאופן שתחילת המצווה מכח ספק אז לא תיקנו, ולכן הקשו מיו"ט שני, וחילקו אביי ורבא בב' תירוצים.

[ונראה שצריכים להוסיף בזה בדברי האחרונים, דאכתי יש לחלק, דביו"ט שני הרי אין הודאי מיתלי תלי ממש בספק – שהרי גם מי שיודע את האמת מחוייב לנקוט שזה יו"ט שני, וע"כ דדומה לגבינות של עכו"ם שתיקנו חכמים דין ודאי ממש מחמת הספק תמיד הדין ודאי קיים, משא"כ בדמאי, דפשוט שמי שיודע שהע"ה עישר דלא מחוייב לנקוט שזה ודאי טבל, וע"כ דשני דגדרים נינהו בדין ודאי שלהם, ובאמת דמלשון האור שמח מבואר דנקט דחלוקין יו"ט שני ודמאי שדמאי אינו ודאי ודינו כספק "שעשו ע"ה לחשודים", ואעפי"כ דומים זל"ז שלולי הספק שחידשו חז"ל היינו מתירים מחמת הרוב, וכיון שצריכים לבא לתקנה מיוחדת כדי לחייב הפרשה שוב איכא בזה שאל אביך ולא תסור ואיכא בזה ברכה, ודו"ק].

ויש לדון דלפי"ז יש לומר שכל זה הוא רק ב"וציוונו" שבנוי על תקנת חז"ל מצד לא תסור, אבל ב"וציוונו" של תורה אינו כן [[14]](#footnote-15), ודו"ק.

## תוספת דברים למה כשיש דין ודאי מכח ספק ליכא ברכה – עפ"י יסוד הברכ"ש.

בעיקר טענת החזו"א דמבואר מהסוגי' בשבת שזה דין ספק - עיין בתורת זרעים וקה"י שהביאו דאדרבא, דבתשובה של הרמב"ם לחכמי לוניל מבואר שזה דין ודאי אלא דסו"ס מכח ספק הוא בא, ודו"ק, ולכן לא מברכים דהעיקר הוא ספק - ועיין לעיל בציונים והערות [פרק א משנה ד בהערה] שהבאנו לשונו - אולם עיקר הדברים אכתי צ"ב, שהרי אחרי הכל איכא דין ודאי, ומה אכפת לן מה שהיה דין ספק לפני כן.

ונראה עפ"י מה שמבואר בברכ"ש [קידושין סימן י"ח] בדין חיוב המצווה ביחס לברכת המצוות, דהנה, ברמב"ם מבואר שאין ברכת שהחיינו כשעושה מצוה לחבירו, ומדמברך ברכת שהחיינו בפדיון הבן מוכרח שזה מצות האב ולא מצות הבן, ולפי"ז הק' הגאון ר' אליעזר יצחק בחוט המשולש מדברי הרמב"ם עצמו שסובר שמברכים "על פדיון הבן" בלשון על לעומת "למול" בלמ"ד, דמילה הוא מצות האב ופדיון הוא מצות הבן, ובפדיון רמי אאב מצות הבן, כן ביאר הריב"ש את הרמב"ם, והק' דזה סותר לדין שהחיינו לפי כללי הרמב"ם.

ותירץ הגרב"ד בברכ"ש [קידושין סי' י"ח] דברכת המצוות תלויות "בחיוב" דמצוה, דמברכין וציוונו, וכלפי "החיוב" זה חיובא דבן ולכן מברך "על", אבל ברכת שהחיינו תלוי "בקיום המצוה", שהרי זה בא על שמחת ליבו "דהא לא גרע מבנה בית חדש וקנה כלים חדשים שמברך שהחיינו", ואף דחיובא דבנו הוא, אבל קיום דידיה הוא ושפיר מברך שהחיינו **[[15]](#footnote-16)**, עכתו"ד.

ויש לעיין, הרי סו"ס גם בפדיון הבן האב מתחייב, רק דמתחייב במצות הבן אבל סו"ס גם הוא חייב, וע"כ דכוונת הריב"ש שגדרי חיוב כלפי ברכת המצוות לא תולים על החיוב בפועל אלא על עצם הגדר של החיוב, וכיון שגדר החיוב הוא חיוב הבן שהאב מתחייב בו שוב מיקרי חיוב הבן, ודו"ק.

וכמו כן הכא, הרי עומק כוונת האחרונים הוא דאין כאן ב' חיובים נפרדים - דין ספק ודין ודאי - אלא שהגדר בזה הוא שכל דינו של הודאי היינו עד כמה שהוא חושש לספק, וזהו הגדר של החשש, לנקוט בודאות את הצד ספק, ונראה א"כ שגדר החיוב אינו כחיוב של ודאי אלא כחיוב של ספק כלפי הברכה שלא דנים כלפי הבפועל, אלא כפי שורש החיוב, דכמו דבפדיון הבן הבן הוא שורש החיוב, כמו כן בדמאי הספק הוא שורש החיוב, ודו"ק.

## שמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי ושהסורק נותן בצמר פטור מן הדמאי.

ובטעמא דחייב משום דהוה סיכה כשתיה ושהסורק נותן בצמר פטור דהוה כשמן לסוך בו את הכלים, והרא"ש בפי' הקשה דהא האי סיכה לאו לתענוג הוא וגבי יוהכ"פ לא אסרינן אלא סיכה דתענוג, דהא מי שיש לו חטטין בראשו סך כדרכו ואינו חושש, וסיפא דהכא לאו לתענוג הוא אלא לצורך המלאכה ובירושלמי קאמר מה בין זה לזה זה ע"ג גופו בטל וזה ע"ג הצמר בטל ושמא להנאת עצמו הוא סך כדי שלא ינזק מהאריגה.

ועיין בתוס' אנשי שם הא מי שיש בו חטטין בראשו נמי נותן הוא על ראשו להפסיק הכאב ואפ"ה מותר ואינה מיקרי סיכה לתענוג, א"כ הכא נמי כדי שלא יזיק לו האריגה הוה כאית ליה חטטין בראשו.

ובאמת קשה דהא מה שמותר בחטטין לסוך ביוהכ"פ הוא רק לחולה או משום הפסד ממון אבל בלא"ה הא אמרי' בירושלמי הביאו הר"ן דסיכה בין של תענוג בין שאינה לתענוג אסור אע"פ שהתם ודאי עיקר האיסור הוא משום תענוג, כ"ש הכא שעיקר האיסור משום טבל וגם אפשר להפריש ולתקן ודאי אסור.

------------------

## הוכחות מהחזו"א מהדין מזמנין ומהדין שמפרישו ערום דבעיקר תקנת דמאי ליכא דין ודאי, ויש רק דין לחשוש מספק.

להלן בחידושי סוגיות [סימן א] הבאנו מהתורת זרעים [פ"ה - מ"ג] שהוכיח דשני דינים נאמרו מדרבנן בתקנת דמאי, א] לחשוש לספק ולא לסמוך על הרוב, ב] בנוסף לזה יש דין ודאי טבל מדרבנן.

אולם בעיקר הדברים יש לתמוה - שיש להוכיח שאין דין ודאי, והכל מספק, ונביא לזה כמה הוכחות:

א] מבואר במשנה דמפרישו ערום והיינו שאין ברכה, והמקור לדין זה מהסוגי' בשבת [כ"ג] דמבואר דאף דעל ודאי דרבנן תיקנו ברכת המצות, כמו בהדלקת נר חנוכה, אבל על ספק דדבריהם אין ברכה, ולכן אין ברכה על דמאי, ועיין בהגהות החזו"א [סוף תורת זרעים ד"ה מה שכתבת שחכמים] שהק' מכאן על האחרונים שאם נימא דדמאי הוא דין ודאי אז קשה טובא עיקר הגמרא, דלמה ליכא ברכה עכ"פ מצד הדין ודאי, וצע"ג, ועיין לעיל מה שדחינו בזה, אולם בהמשך נוכיח עוד הוכחה לחזו"א בדרך זו

ב] עוד יש לתמוה, דמבואר במשנה דמברכין ומזמנין על דמאי, ועיין בר"ש בפי' הראשון דמיירי שהעשיר עצמו יצטרף לזימון כשאכל דמאי וזהו דין "מזמנין", ודין "מברכין" לא פירש דקאי על ברכת המוציא, רק שמברך ברהמ"ז על אכילת היתר והכוס של ברכה הוא של דמאי, וזהו "מברכין".

ולעיל הבאנו מהחזו"א דמאי [ד' - ט"ז] שמפרש את הר"ש דנקט דכלפי ברכת המוציא לא שייך לפרשו, וביאר החזו"א את שיטתו שהרי זה אכילת איסור וגם אחרי שבירך ברכת המוציא אסור לאוכלו ואין זו ברכה, ולכן לא פירשו בברכת המוציא [וק' מרש"י שבת כ"ג. שפירשו על ברכת המוציא] ולכן פירשו הר"ש לענין כוס של ברכה, והטעימה בכוס יהיה ע"י מישהו אחר, אבל כלפי ברהמ"ז ולהצטרף לזימון מהני באכילת דמאי, והק' החזו"א דהא בטבל אין מזמנין עליו, ויש להק' עוד שהגמ' מפרשת שההיתר לזמן הוא דאי בעי מפקיר נכסיו והוי כעני ומותר, וק' שהרי כבר אכלו, ותי' החזו"א שכוונת הגמ' שם היא כך, דכמו דמצאנו קולא בעני כדמאי, כמו"כ הקילו בכל דמאי לענין בדיעבד, והיינו שאחרי שאכלו אין דינו למפרע כאכילת איסור, ולכן שפיר מברך ברהמ"ז ושפיר מצטרף לזימון, ואכילת איסור בדמאי היא רק בזמן האכילה עצמו.

ויש להעיר דסו"ס לשון הגמרא "דאי בעי מפקיר נכסיו והוי כעני ומותר" תמוה דעיקר הטענה היא מצד ההיתר של העני בלי זה שיש גם אפשרות לכל אחד להיות עני, וצ"ע.

עכ"פ נראה דכל דברי החזו"א שייכי רק לשיטתו שדין דמאי הוא דין ספק [וכהשגתו על התורת זרעים] ואז י"ל דכל הדין 'לחשוש' הוא רק כדי שלא יאכל, אבל לא כלפי מי שכבר אכל, ושפיר מצטרף לזימון, אבל אם זה דין ודאי ועשאוהו כחפצא של טבל מדרבנן, שוב לא שייך דלענין לאוכלו לכתחילה הרי"ז אסור וכלפי בדיעבד זה מותר, ומכאן קשה לכל הסוגיות שהוכיחו האחרונים שזה איסור מדין ודאי.

## עוד הוכחות שכל הדין הוא רק מספק.

ג] ונראה להוכיח עוד שכל הדין הוא דין מספק – שהרי בריש פ"ד מבואר דבשבת שואל לע"ה ואוכל על פיו, ובמוצאי שבת כבר אסור, ועיין בהערה [[16]](#footnote-17) בטעמא דמילתא, והנה, זה לא יתכן דבשבת מותר ובמוצש"ק מתחדש איסור ודאי, וע"כ דכל הדין הוא רק מספק, דמספק צריך לחשוש, וכמו דלענין עני ואכסנאי הקילו שהם לא צריכים לחשוש, כמו"כ בשבת כשיש סיבות להקל הקילו לא לחשוש, ושוב לא הקילו במוצש"ק ואמרו לחשוש, אבל לא יתכן שאיסור ודאי חל ופקע ושוב חל מעצמו, ודו"ק.

ד] עוד יש לתמוה מהסוגי' בכתובות [כ"ד] דמבואר שם דאף דלמ"ד דחיישינן לגומלין ולא נאמנים זה על זה אבל בדמאי הקילו דרוב ע"ה מעשרין, ומבואר שבכל איסורים דרבנן לא הקילו, וקשה דאחרי הדין ודאי מאי שנא דמאי מכל הנך, ורק אי הוי דין ספק היה מקום לחלק דסו"ס כל הדין הוא 'לחשוש' ונגד זה מהני נאמנות קלושה, [ויש לדחות דסו"ס סיבת התקנה היא בספק וסיבת התקנה היא גם סיבה להקל].

ה] עוד מבואר כן לכאו' מדברי רש"י בברכות [מ"ז. ד"ה מאכילים את העני] בטעמא דמאכילים את העניים דמאי "דרוב עמי הארץ מעשרים הם וחומרא דרבנן בעלמא הוא", ואי כבר נעשה לדין ודאי מה שייך לומר שזה רק חומרא דרבנן, הא איכא כאן דין ודאי וחידשו דין טבל מדרבנן והיכן הותר טבל דרבנן לעניים, ורק בחששות שייכא קולות כאלו, [ויש לדחות כנ"ל לגבי גומלין], ועיין מה שהבאנו לעיל [בהך משנה - מהגרי"ז דהוכיח דהוי איסור גברא].

ו] כמו כן קשה מהמבואר ברש"י בשבת [ל"ד] בדין הפרשה של דמאי בין השמשות "לא דמי למתקן כיון דרוב עמי הארץ מעשרין הן", ואי חיילא דין ודאי מה שייך לומר כן, הא סו"ס מכח המיעוט נהיה לדין ודאי, והא הוא מתקן את הדין ודאי, וצ"ע.

ז] עוד יש להקשות דעיקר הדבר שחוץ מהדין ספק יש גם דין ודאי, חידוש זה נסתר מהדיני ממונות, שהרי בדמאי א"צ נתינה ללוי ולעני דאמרינן להם הממע"ה, והכל ספק וכמבואר בסוטה [מ"ח] [[17]](#footnote-18), ובשלמא אם כל הדין הוא מספק א"ש, אבל אם הוסיפו על זה דין ודאי ועשאוהו כטבל מדרבנן, א"כ פשיטא דכמו דבכל טבל דרבנן יש ממון השבט כמו"כ בדמאי, וזו ראיה אלימתא, שו"ר בשפת אמת [שבת כ"ג ד"ה אמר אביי] דנקט בפשיטות שזה דין ספק והוכיח כן מהדין הממע"ה, ובזה ביאר בפשיטות למה ליכא ברכה, [אלא דתמה בעיקר הסוגי'].

## מבאר שחלוק דין טבל דדמאי שהוא מספק מדין תרומה דדמאי שהוא ודאי, ומיישב בזה את הסתירות בדמאי, ומחדש דין בברכה על אכילת תרומה.

ובישוב כל הקושיות היה אפשר לומר חידוש - דמצד א' איכא הוכחות מוכרחות דדין דמאי הוא דין ודאי וכדהבאנו בחידושי סוגיות [סימן א] - ומאידך יש הוכחות שזה ספק - ויש מקום לחדש דחלוק טבל דדמאי מתרומה ומעשר של דמאי, שהטבל הוא ספק והתרומה ומעשר הוא ודאי, וכך היתה עיקר התקנה.

וכנראה שהדברים מבוארים בחזו"א [דמאי סי' ד' ס"ק ט' וסי' ז' סוס"ק ב'] שכ' שכל הקולות דעני ומזמנין ומדומע, בכולהו רק הקילו בטבל ולא לאחר הפרשה בתרומה ומעשר עצמו, וצ"ב החילוק שהרי אם אינו טבל כלפי העני, שוב אינו תרומה כלפיו, ומאי שנא, והביאור כנ"ל דכל הקולות הם בספק, שכיון שרק החמירו בטבל לחשוש למיעוטא דעמי הארץ, שוב הקילו בכל האופנים הללו, אבל בתרומה ומעשרות שכבר יש בו דין ודאי, שוב לא הקילו, ופשוט, ולפי"ז נראה דה"ה דהקולא בשבת ששואל לע"ה הוא רק בטבל, וכנ"ל.

ועיין היטב בדברי המלכי צדק [ריש פ"ג דדמאי] שבאמת נראה שכל הקולא לעניים הוא רק בטבל ולא בתרומה, וכנ"ל.

ומעתה מיושבים כל הסתירות שיש בדמאי, דמצד אחד הוכיחו האחרונים - מובא בחידושי סוגיות [סימן א] - מהסוגי' במנחות [ל"א] דמבואר דכשמפריש מדמאי על טבל דרבנן דמהני ואין כאן מפטור על החיוב, שהרי התרומה היא תרומה ודאית ושפיר פוטרת, ובב"מ [נ"ז] מבואר דמצטרף למע"ש ודאית לשיעור שו"פ דתרווייהו וודאין, אבל מאידך כלפי הברכה עדיין מיקרי ספק דדבריהם [שבת כ"ג], דבברכה אזלינן בתר המחייב, והמחייב הוא להתיר את הספק שחוששים לו, וזה בטבל שהוא ספק, ולכן הברכה מתייחסת לספק דדבריהם שיש בטבל ולא מהני לזה הודאי, וא"ש הסוגי' בשבת - ועיין עוד להלן [סימן ג] מה שהרחבנו עוד בסוגי' זו דשבת.

ומעתה יתחדש דחלוק הברכה על האכילה מהברכה על ההפרשה, דבאכילת תרומת מעשר ומע"ש של דמאי נראה דשפיר מברכין, כיון שזו כבר מצוה ודאית, ולכן שפיר קמברך, ויש קצת דיוק לחילוק זה במשנה, שכל המקור שאין מברכין מדקתני "מפרישין ערום", ומבואר שא"צ ברכה, והרי קתני כן על הפרשה ולא קתני "מפרישין ואוכלין ערום" ויש לדייק שהאכילה צריכה ברכה, וזה דלא כדברי ה'משנה ראשונה' במשנה שסובר שיש להשוות ברכה דאכילה לברכה דהפרשה, עיי"ש.

שוב מצאתי כדברינו בחידושים וביאורים מהגאון ר' משה פיינשטיין זצ"ל בירושלמי ריש דמאי [מודפס בסוף ירושלמי תבונה] במשנה שכ' בזה"ל "דלהפריש הרי עשו לזה רק דין ספק ואין מברכין אבל כשהפריש כבר התרומה הוי עתה בשם תרומה גמורה וצריך לברך כעל אכילת כל תרומה דאף שסיבת התקנת תרומה הוא ספק מ"מ עתה הוא תרומה גמורה מדרבנן וכמו דמצינו דהחמירו גם בתמ"ע דמאי להצריך ביטול במאה דוקא וא"כ יש לו כל דיני תרומה כודאי ולכן מסתבר שצריך לברך באכילת תר"מ ומע"ש אף בדמאי ולכן לא כתב זה הרמב"ם שא"צ לברך בדמאי על אכילת תמ"ע כמו שכ' בפרק ט' ממעשר לענין הפרשה ובפ"ד ממע"ש לענין חילול" עכ"ל.

ושוב מצאתי בציון ההלכה בתרומות [פרק ט"ו ס"ק רי"ט] דנקט נמי דאף דהטבל הוא ספק אבל התרומה היא ודאי, והוכיח כן כדהוכחנו נמי לעיל מהחזו"א לענין עניים שמחלק בין לפני ההפרשה שמותרים ואסורים בתרומה לאחר הפרשה, ומכאן הכריע נמי דלענין הברכה מברכין על האכילה, אלא שהביא מהעה"ש [סי' ק"ח סי"א] דסובר דלא מברכין גם על האכילה.

ובזה א"ש מה דתמהנו לעיל דמה"ט אמרינן שמי שאכל דמאי בדיעבד אינו אכילת איסור לענין צירוף לזימון, דכלפי מצב של בדיעבד לא גזרו לחשוש, ולכן מותר, אבל פשוט שזה לא שייך בתרומה עצמה שהיא ודאי חתיכה דאיסורא מדרבנן ולא שייך לחלק בזה בין הלכתחילה והבדיעבד.

ובזה מבואר עיקר קולא דמאכילין את הענייים דמאי מצד רוב עמי הארץ, וכן טעמא דלא דמי למתקן בבין השמשות, וזה גם הסיבה שמקילין בנאמנות ולא חיישינן לחשש גומלין, והיינו טעמא דסו"ס הטבל הוא טבל מספק, ודו"ק.

ועיקר האי חילוק בין תרומה לטבל איתא גם בביאור ההלכה למרן הגרח"ק שליט"א בריש פרק ט' דמעשרות [בתוד"ה בימי יוחנן] אלא שחידש בזה חידוש גדול, דנקט שיש מקום לומר דבבאו עדים לפני הפרשה בטל דין דמאי וכשבאו אחרי הפרשה נשאר דין תרומה וכן יכול לקדש בו אשה, עיי"ש, והיינו כנ"ל, שתקנוהו כספק טבל לפני ההפרשה וכודאי תרומה לאחר הפרשה, אכן זה חידוש גדול דאף הדין ודאי רק בנוי על הספק שמא לא עישר אבל אי ודאי לא עישר אז לכאו' גם הדין ודאי פקע, וצ"ע גדול.

## מביא תמיהות רבות במהלך הנ"ל.

אולם אכתי תמוה:

א] עיקר המהלך בזה לחלק בין הטבל לתרומה תמוה, דהאיך שייך שמכח טבל של ספק חל תרומה של ודאי, הא תמיד פשוט שתרומה מכח טבל חיילא וא"כ האיך חיילא תרומה של ודאי מכח טבל של ספק, וצ"ע.

ב] האיך חשיב תקלה לצדיקים [חולין ו'] שמזה הוכיח האתוון דאורייתא שזה דין ודאי, וצ"ע, שמכאן מוכרח שגם בטבל איכא דין ודאי, דהתם איירי בטבל.

ג] יש לעיין – הרי חילול ופדיון מע"ש בעי ברכה ובדמאי אין מברכין [ירושלמי במשנה שם, וכ"ה ברמב"ם מע"ש פ"ד ה"ג], והרי הדמאי הוא כבר במע"ש עצמו שהוא ודאי ולמה לא מברכים, וצ"ע, ובאמת דמיניה וביה קשה, שהרי הגאון ר' משה פיינשטיין זצ"ל דייק מהרמב"ם דרק בחילול ורק בהפרשה כתב שאין ברכה ומשמע שבאכילה יש ברכה, וקשה דאיך חילק בין תרומה לטבל, דחילול עצמו מיירי אחרי ההפרשה, ואין ברכה, וצ"ע.

ד] אכתי קשה מהדיני ממונות דאמרינן הממע"ה, הא עד כמה שנתחדש דין ודאי בתרומה עצמה למה ליכא זכות ממון לכהן ללוי ולעני, הא מאי שנא מכל ודאי תרומה דרבנן.

ה] עיין דרך אמונה [הלכות מעשר פרק י' ס"ק פ"ו] שהביא מהחזו"א דהקולא של עני הוא רק בטבל ולא בתרומה והביא שכן מבואר נמי במלכי צדק [ריש פ"ג דדמאי], אבל מאידך הביא שהרמב"ן [השגות על הראב"ד הלכות לולב] חולק ומובא נמי בר"ן וריטב"א [סוכה ל"ד] שעניים מותרים גם בתרומה עצמה לאחר הפרשה, ומעתה מבואר דקולא דמזמנין שייך גם בתרומה לאחר הפרשה, שהגמרא תולה קולא דמזמנין בקולא דאי בעי מפקיר, ושוב קשה דעד כמה שיש דין ודאי האיך שייך להקל בדיעבד, וצ"ע, וכן קשה מטעמא שהביא רש"י דמאכילין את העניים דמאי כיון שזה חומרא בעלמא דרוב עמי הארץ מעשרין, הא האיך מהני טעם זה בתרומה של דמאי, וצ"ע, ומוכרח שגם הדין ודאי הוא חומרא בעלמא, וצ"ע.

ו] מבואר לעיל במשנה [פ"א מ"ב] דהקילו לתת תרומה של דמאי לעם הארץ אף דאסור לעשות כן בתרומה של ודאי כיון שחוששים שמא העם הארץ יטמאנה, ועיין ברמב"ם [פירוש המשנה - מעש"ש פרק ג' מ"ה] שמפרש טעמא דקולא זו דכיון שזה ספק לכן הקילו, וקשה דהכא איירי בתרומה ולא בטבל וגם הכא כתב הרמב"ם שזה ספק ואי איכא דין ודאי למה לא נחשוש לדין ודאי, וצ"ע.

ובביאור האי ענינא – עיין להלן [סוף מכילתין] שהארכנו בכל הנ"ל בקונטרס מיוחד בביאור דינא דדמאי – הדין ודאי והדין ספק וכל המסתעף.

# מסכתא דמאי פרק שני

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc337760253) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc337760254) **<>** [**ציונים והערות משנה א'**](#__RefHeading___Toc337760255) **<>** [ואלו מתעשרין דמאי בכל מקום – ובישוב שיטת הרמב"ם בפירות א"י שיצאו לחו"ל.](#__RefHeading___Toc337760256) <> [דרך נוספת בישוב הרמב"ם – דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורים דווקא בגמר מלאכה בחו"ל.](#__RefHeading___Toc337760257) <> [יש חולקים בדעת הרמב"ם דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורים גם בגמר מלאכה בא"י, ובדברי האהא"ז בזה.](#__RefHeading___Toc337760258) <> ["כל המשתמש ממנו פטור" – חידוש הגר"א בזה, ובדברי המלאכת שלמה.](#__RefHeading___Toc337760259) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc337760260) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc337760261) **<>** [**ציונים והערות משנה ב'**](#__RefHeading___Toc337760262) **<>** [המקבל עליו להיות נאמן – קבלה ברבים.](#__RefHeading___Toc337760263) <> [ב' דינים, קבלה ברבים להיות נאמן לרבים, ודין נוסף להיות מתארח אצלו.](#__RefHeading___Toc337760264) <> [נפ"מ בין הנך ב' דינים לגבי נאמנות של ע"ה על אחרים, דזה דווקא במתארח אצלו.](#__RefHeading___Toc337760265) <> [ואינו מתארח אצל ע"ה ר' יהודה אומר אף המתארח אצל ע"ה, אמרו לו על עצמו אינו נאמן וכו'.](#__RefHeading___Toc337760266) <> [בדברי החזו"א בקבלה להיות נאמן.](#__RefHeading___Toc337760267) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc337760268) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc337760269) **<>** [**ציונים והערות משנה ג'**](#__RefHeading___Toc337760270) **<>** [המקבל עליו להיות חבר.](#__RefHeading___Toc337760271) <> [לשון 'חבר' - "כי חברת ת"ח זה לזה חברה נאמנה כי היא חברה לשם שמים" – רמב"ם.](#__RefHeading___Toc337760272) <> [ואינו לוקח ממנו לח וכו' ולא יגדל בהמה דקה וכו'.](#__RefHeading___Toc337760273) <> [ואינו מתארח אצל ע"ה.](#__RefHeading___Toc337760274) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc337760275) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc337760276) **<>** [**ציונים והערות משנה ד'**](#__RefHeading___Toc337760277) **<>** [הנחתומים לא חייבו אותם חכמים להפריש אלא כדי תרומת מעשר וחלה.](#__RefHeading___Toc337760278) <> [כמה שיטות בפטור נחתום במעש"ש.](#__RefHeading___Toc337760279) <> [החנונים אינן רשאין למכר את הדמאי, כל המשפיעין במדה גסה רשאין למכור את הדמאי.](#__RefHeading___Toc337760280) <> [בדין מוכר במדה דקה.](#__RefHeading___Toc337760281) <> [בדבריח רעק"א לגבי משפיע מדה גסה.](#__RefHeading___Toc337760282) <> [בדברי הירושלמי בסתירת המשניות.](#__RefHeading___Toc337760283) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc337760284) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc337760285) **<>** [**ציונים והערות משנה ה'**](#__RefHeading___Toc337760286) **<>** [רבי מאיר אומר את שדרכו להמדד בגסה ומדדו בדקה טפלה דקה לגסה, את שדרכו להמדד בדקה ומדד בגסה טפלה גסה לדקה.](#__RefHeading___Toc337760287) <>

# משנה א

ואלו דברים מתעשרין דמאי בכל מקום, הדבילה והתמרים והחרובים האורז והכמון, האורז שבחוצה לארץ כל המשתמש ממנו פטור:

# רע"ב משנה א

אלו דברים. בכל מקום - אפילו מכזיב ולהלן אם לקחן מעם הארץ דבידוע שמארץ ישראל באו דמינכרי שאין דוגמתן אלא בארץ ישראל:

כל המשתמש ממנו פטור - אפילו בארץ ישראל דמנכר טפי ולא אתי לאחלופי באורז של א"י. אבל שאר דברים הנזכרים במתניתין איכא מינייהו בארץ ישראל דדמו לאותן שבחוצה לארץ, אלא דהנהו דחשיבי שדרך לנושאם מתוך חשיבותן למקומות שאין כיוצא בהן בעו עשורי דבידוע שמארץ ישראל הן:

# ציונים והערות משנה א'

## ואלו מתעשרין דמאי בכל מקום – ובישוב שיטת הרמב"ם בפירות א"י שיצאו לחו"ל.

ופי' הרע"ב אפי' מכזיב ולהלן אם לקחן מע"ה, דבידוע שמא"י באו דמינכרן שאין דוגמתן אלא בא"י.

כפי' הרע"ב דאפי' מכזיב ולהלן מתעשרין, כן פי' נמי בר"ש וכן ברמב"ם דמיירי בין בא"י בין בחו"ל, ויוצא לפי"ז דפירות א"י שיצאו לחו"ל חייבים בתרומות ומעשרות, והקשה בתויו"ט דהא הרמב"ם פסק [פ"א תרומות] דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורים ואפי' מדבריהם, דדרשינן "שמה", ולשיטתו פסק בהלכותיו את המשנה באופן אחר.

דעיין ברמב"ם [פי"ג מעשר] שפסק "אלו הדברים מתעשרין דמאי בכל ארץ ישראל" וזה דלא כמו שפירש כאן [לפי חלק מהגרסאות] דבין בארץ בין בחו"ל, ואזיל לשיטתו.

ובתוס' אנשי שם כתב דאינו רואה סתירה בדברי הרמב"ם, דמ"ש כאן דחייבים אפי' מכזיב ולהלן, ר"ל אפי' באותם מקומות שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, שדינם להיות פטורין מן המעשר, אפ"ה אלו דברים חייבין, שחזקתם שבאו מא"י שגם כבשו עולי בבל, ומה שפסק הרמב"ם דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורים, זה דווקא כשיצאו לחו"ל גמורה, אבל אם יצאו רק לסוריא חייבים מדבריהם, וכ"ש כשיצאו למקומות שכבשו עולי מצרים דעדיפי מסוריא כמ"ש הרמב"ם [פי"ג מעשר], והוסיף דמה שכתב כאן הרמב"ם בפירושו בין בא"י בין בחו"ל, ר"ל באותם המקומות שנחשבים חו"ל לענין דמאי, וכן פי' בחידושי מהרי"ח.

ועיין נמי ברדב"ז [מעשר פרק י"ג הלכה ד'] שפירש את שיטת הרמב"ם - "וי"ל דשאר א"י וסוריא שנוהג בהם מעשר גזרו שם על הפירות של א"י דמאי, אבל שאר ארצות שאין מעשר נוהג בהן, לא גזרו על הפירות של א"י, דמילתא דלא שכיחא היא להוציא פירות מארץ ישראל אלא למקומות הסמוכים לא"י ולפיכך לא גזרו דמאי במקומות הרחוקים דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן ומיהו במשנה משמע בכל מקום".

ויש לדייק בדברי הרדב"ז שכתב "דמילתא דלא שכיחא היא להוציא פירות מארץ ישראל אלא למקומות הסמוכים לא"י", ויש לדון בזה"ז דלכאו' יש להחמיר בזה"ז כיון דשכיח להביא פירות א"י לחו"ל, אכן כבר כתב בשו"ת חלקת יעקב [ח"ב סי' ע"ח] דכבר מצאנו אופנים מסויימים של גזירות דבימיהם לא היתה הגזירה, ולכן אף האידנא דשייך לגזור לא נגזור מעצמנו, וכדמצאנו במג"א ומחה"ש או"ח [סוף סימן ש"א ס"ק נ"ח] בשבת, והביא כן נמי מהב"י [או"ח סימן י"ג] לענין לבוש בטלית עם ציצית פסולים בכרמלית עי"ש, והסיק "דהכי נמי אף דהאידנא מילתא דשכיחא להוציא פירות מא"י לחו"ל אין בידנו לגזור על הדמאי בחו"ל", עכ"ל.

## דרך נוספת בישוב הרמב"ם – דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורים דווקא בגמר מלאכה בחו"ל.

ובמשנה ראשונה ביאר בשיטת הרמב"ם באופן אחר, והקדים:

דהא דאמרי' בפ"ב דחלה דפירות הארץ שיצאו לחו"ל פטורין, היינו שנגמרה מלאכתן בחו"ל, ור"ע אזיל בתר קביעות למעשר, ור"א אזל בתר גמר פרי, אבל נגמר קביעותן למעשר בארץ, מודה ר"ע דחייבין מה"ת דלא פקע חיובן ביציאתם, וכן מסיק הכס"מ [פ"א מתרומות הכ"ב], וכ"מ בהשגת הראב"ד ובמשנה למלך שם.

ולפי"ז מתני' איירי בפירות א"י הנמצאים בחו"ל ואין ידוע אם נקבעו למעשר בא"י או בחו"ל, וכיון דבחזקת חיוב הם אין להתירם משום ספק ולכך חייבים בדמאי, ואיפכא נמי דפירות דחו"ל בחזקת פטור הם.

אלא דאכתי קשה שיטת הרמב"ם, דיעויין ברמב"ם [פי"ג ממעשר ה"ד] שפסק דפירות הניכרים שהם מא"י חייבין בכל א"י ובסוריא, ומשמע דבחו"ל פטורים, וקשה שכאן מבואר שתלוי במקום קביעותן, ואז חייבים גם בחו"ל דבחזקת חיוב הם.

וביאר בזה במשנה ראשונה דצ"ל דסבר דבכה"ג לא שייך חזקת חיוב, כיון דעיקר חיוב הפירות תלוי במקום קביעות הפירות למעשר, וחזקה דמקום גידולם לא מהני לענין קביעותם, ולכך אפי' פירות שניכרים שהם מא"י פטורין בחו"ל, כיון דע"ה אומר שהם מעושרין פטורים מן המעשר דהפה שאסר הוא שהתיר, שהיה יכול לומר הוקבעו בחו"ל, והרי אין כאן חזקת חיוב, ומתני' דהכא איירי דליכא ע"ה שיודע שנקבעו למעשרות בחו"ל, ואז סתמא נקטינן דנקבעו בא"י, אבל אין זה בגדר חזקת חיוב, ולכן ע"ה היה נאמן בזה במיגו.

ושיטת הר"ש והרע"ב דאינו נאמן בפירות שיצאו לחו"ל, וכמבואר במתני', והיינו משום שס"ל דכיון שידוע שגדלו בא"י שוב ליכא מגו דמסתמא במקום גידולן הוקבעו למעשר.

## יש חולקים בדעת הרמב"ם דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורים גם בגמר מלאכה בא"י, ובדברי האהא"ז בזה.

והנה אף שהבאנו מהכס"מ ומשנה למלך דנקטו שגם הרמב"ם מודה להראב"ד שאם הוציאו לאחר מירוח דחייב מה"ת, אבל בב"ח [יו"ד סוס"י של"א] פסק שפטור אף אם מירחו בא"י, וגם במנחת חינוך [מצוה רפ"ד] הבין את הרמב"ם כפשוטו שפטור אפי' כשהוציאם לאחר מירוח.

ועיין במהרש"ם [ח"א סי' ע"ב] שחידש שאף המשנה למלך שהחמיר במירוח בא"י, היינו רק כשהיה דעתו לאוכלן בא"י, ובזה אף שיצאו אח"כ לחו"ל חייבים, אבל אם מתחילה נתמרחו אדעתא להוציאם לחו"ל, י"ל דלכ"ע פטורים.

אולם עיין במנחת יצחק [ח"א סי' פ"ד] שהביא את כל הנ"ל והוסיף, "אכן בא לידי ספר חזון איש [על דמאי ומעשרות], וראיתי שדחה בשתי ידים את הסברא לומר דאם ממרח ע"מ להוציא לחו"ל פטור, וכתב ע"ז [סי' ט"ו אות ד'] שהוא תורה חדשה", ועיי"ש שדן בראיות החזו"א בזה.

אולם עיין באבן האזל [נדפס בכרם ציון אוצר התרומות ח"ב עמ' ק"ל] שכתב דיתכן דפליגי בזה הרמב"ם וראב"ד לשיטתייהו, שיש לומר שהרמב"ם והראב"ד אזלי לשיטתייהו בדין לקוח, דהראב"ד [פ"ב מהל' מעשר ה"ב] ס"ל שלקוח פוטר רק קודם מירוח, ולכן לשיטתיה ס"ל שכל שנתחייב ע"י מירוח בא"י חייב אף שיצא אח"כ לחו"ל, איברא הרמב"ם [שם] ס"ל שלקוח פוטר לאחר מירוח, ולשיטתיה שפיר י"ל שאע"ג שנתמרח בא"י וכבר נתחייב מ"מ אם אח"כ יצאו לחו"ל פטור, איברא דלא ברירא הך מילתא אם הרמב"ם פוטר בלקוח אף שכבר נאסר באיסור טבל אצל המוכר, או דלמא אינו פוטר אא"כ עדיין לא נאסר באיסור טבל.

ובעיקר האי ענינא עיין עוד מש"כ בזה באחיעזר [חלק ב יו"ד סימן ל"ט סק"ד], וע"ע בתשובת אהא"ז [שם] בשם חתנו הגר"א קוטלר, וע"ע במעדני ארץ [פ"א הכ"ב] מה שהאריך בזה.

## "כל המשתמש ממנו פטור" – חידוש הגר"א בזה, ובדברי המלאכת שלמה.

הגר"א בשנו"א בא לפרש לשון "המשתמש" וכ' דמותר הנאה של כילוי, והיינו שהגר"א פי' דאורז דסיפא היינו אורז דרישא אלא כל המינים דרישא רובן מובאין מא"י ולכן החמירו אפי' בחו"ל, אבל אורז קיל טפי דאע"ג שגם בזה רובו בא מא"י מ"מ אין הרוב כל כך כמו שאר מינים ולכן הקילו באורז הנאה של כילוי כשהוא בחו"ל, ע' בדבריו בפי' הקצר ובפי' הארוך.

אולם עיין במלאכת שלמה שפי' את הלשון "המשתמש" באופן אחר וז"ל, "אצ"ל שהוא פטור כשהוא בעין דודאי ניכר הוא אלא אפי' נשתמשו ממנו לדבר אחר שאינו ניכר כ"כ כגון שעשו ממנו פת אפי"ה פטור כי כבר הוא ניכר", עכ"ל.

# משנה ב

המקבל עליו להיות נאמן מעשר את שהוא אוכל ואת שהוא מוכר ואת שהוא לוקח ואינו מתארח אצל עם הארץ ר' יהודה אומר אף המתארח אצל עם הארץ נאמן אמרו לו על עצמו אינו נאמן כיצד יהא נאמן על של אחרים:

# רע"ב משנה ב

להיות נאמן - על המעשרות ולא יהיו פירותיו דמאי מכאן ואילך:

את שהוא לוקח - ע"מ למכור, דאילו על מנת לאכול הא תנא רישא מעשר את שהוא אוכל:

ואת שהוא מוכר - מפירות קרקעותיו:

על עצמו אינו נאמן - שהרי הוא אוכל דבר שאינו מתוקן כשהוא מתארח אצל עם הארץ. ור"י סבר שאינו מפסיד נאמנותו בכך. ואין הלכה כר' יהודה:

# ציונים והערות משנה ב'

## המקבל עליו להיות נאמן – קבלה ברבים.

הך קבלה צריכה להיות ברבים וכד' הרמב"ם פ"י ממעשר, וקבלה ברבים היינו בפני ג', ועי' בתויו"ט וברעק"א ובמלאכ"ש.

והאי נאמן פי' הרע"ב דיהא נאמן על המעשרות ולא יהיו פירותיו דמאי מכאן ואילך, וברמב"ם כתב דיהא נאמן לומר זה מעושר, והא דבעי' להאי נאמנות כיון דפעמים שאינו מעשר בפני הלוקח וכן פעמים שאשתו ובני ביתו מכרו ולכך צריך שיעשר כל מה שבביתו ושלוקח, דכך תמיד יצא דבר מתוקן תחת ידו.

## ב' דינים, קבלה ברבים להיות נאמן לרבים, ודין נוסף להיות מתארח אצלו.

בעיקר הך דינא דקבלה ברבים, עיין במקד"ד [סימן נ"ז ס"ק ב' ד"ה אמרינן בדמאי פ"ב מ"ב] דנאמרו בזה ב' דינים שונים, דין להיות נאמן לרבים ודין להיות מתארח אצלו.

דהנה, עיקר האי דינא של הרמב"ם דבעינן קבלה ברבים, כן מבואר הכא בירושלמי, ולמדנו מזה שעצם זה שהוא מעשר פירותיו לא סגי בזה להיות נאמן.

אולם מאידך מצאנו בירושלמי [פ"ה ה"א] דזה דאמרינן "הנאמן על הטהרות נאמן על המעשרות - הדא דתימר במתארח אצלו, אבל ברבים עד שיקבל ברבים" וביאר המקד"ד דהאי לרבים, היינו שיהא נאמן לרבים לומר מתוקן ושיסמכו עליו אעפ"י שהוא עצמו אינו אוכל עמהן כמ"ש המפרשים ז"ל שם ע"ש, ודווקא לזה בעינן שיקבל ברבים, אבל להיות מארח אצלו א"צ קבלה ברבים.

ובזה ביאר הלכה אחרת:

דכתב הרמב"ם [פי"ב ממעשר ה"ז] ומקורו מהתוספתא [דמאי פ"ה ה"ח] "הנכנס לעיר ואינו מכיר אדם שם ואמר מי כאן נאמן מי כאן מעשר כו' א"ל איש פלוני ה"ז נאמן ולוקח מאותו פלוני אעפ"י שאינו מכירו כו', בד"א שאינו מכיר אדם שם אבל אם מכיר אדם שם לא יקח אלא מן המומחה ואם שהה שם ל' יום אעפ"י שאינו מכיר אדם שם לא יקח אלא מן המומחה" והביא הכס"מ שהפי' "דמן המומחה" היינו שיאמרו עליו הרבה מן העיר, ולא אדם אחד ע"ש.

אולם עפ"י הנ"ל ביאר המקד"ד, דפי' התוספתא דלא יקח אלא מן המומחה, היינו מי שקיבל עליו ברבים, דכיון דמיירי דאינו מתארח אצלו שוב אין לוקחין אלא ממי שקיבל עליו ברבים, דבנכנס לעיר ואינו מכיר אדם, התירו לשאול מי כאן נאמן מי כאן מעשר ואעפ"י שלא קיבל עליו ברבים, כיון שאומרים עליו שמעשר מותר ליקח ממנו, אבל כשמכיר אדם צריך לקנות דוקא מן המומחה, והיינו ממי שקיבל על עצמו חברות ברבים, וכן אם שהה ל' יום כיון שהוא בכדי שיכיר אעפ"י שאינו מכיר לא התירו לו לקנות אלא מן המומחה, וצריך לקנות מעיר אחרת, וכמו בטהרות דלא יקח אלא מן המומחה אף אינו מכיר שם אדם כדאמרינן בתוספתא שם.

עוד ביאר בזה את מה ששנינו רפ"ז דדמאי "המזמין את חברו שיאכל אצלו והוא אינו מאמינו על המעשרות כו'", והיינו דכיון דמתארח אצלו שוב א"צ לקבל ברבים, והכא תלוי רק אם מאמינו על המעשרות, ודו"ק.

## נפ"מ בין הנך ב' דינים לגבי נאמנות של ע"ה על אחרים, דזה דווקא במתארח אצלו.

ובזה מיישב עוד מה שהקשו על הרמב"ם שכתב דחשוד נאמן על תבואת אחרים ורק על תבואת עצמו אינו נאמן דקשה מההיא דהלוקח פירות ממי שאינו נאמן על המעשרות ושכח לעשרן שואלו בשבת, "לא מצאו, אמר לו 'אחד' מעושרין הן וכו' למוצ"ש לא יאכל עד שיעשר".

וקשה דלפי הרמב"ם כיון דחשוד נאמן על של אחרים אמאי מעשר למוצ"ש, הא הך אחד יהיה נאמן.

ועפ"י הנ"ל מיושב, דהכא מיירי בלקיחה שלקח מע"ה, ולא במתארח אצלו, ובלקיחה בעינן שיקבל עליו ברבים, והא דס"ל להרמב"ם דחשוד אינו חשוד על תבואת חבירו, אכן סו"ס הוי רק כשאר 'אינו חשוד', אבל סו"ס הוא לא קיבל עליו ברבים, וזה שאומר אותו אחד מעושרין הן לא עדיף מהעיד זה בשעת לקיחה, ובלקיחה בעינן עדות דוקא ממי שקיבל עליו ברבים.

והוסיף בזה עוד במקד"ד בעיקר הך דין דבעינן שיקבל ברבים, והוא - דכל דבעינן בלקיחה שיקח ממי שקיבל עליו ברבים, הדין בזה הוא שאם לקח ממי שלא קיבל עליו ברבים, הרי הפירות הללו דמאי וצריך לעשרן, וזה מפורש ברמב"ם [פ"י מהלכות מעשר ה"א] שכתב "המקבל עליו להיות נאמן על המעשרות ולא יהיו פירותיו דמאי צריך להיות מעשר כו' וצריך שיקבל עליו דברים אלו ברבים כו'", ומדוייק שאם לא קיבל ברבים פירותיו דמאי, ועתה א"ש דמשום הכי במוצ"ש צריך לעשר, וצריכים לומר דמ"ש הרמב"ם דחשוד שהעיד על של אחרים נאמן, היינו דווקא לדברים שא"צ קבלה ברבים, והיינו כגון להתארח אצלו, וא"ש, עכתו"ד המקד"ד, ועיין מה שהערנו בזה להלן.

ועיין נמי להלן בציונים והערות [פרק ד' משנה ה'] שיישבנו את דברי הגר"א בשנו"א עפ"י עיקר יסוד זה.

## ואינו מתארח אצל ע"ה ר' יהודה אומר אף המתארח אצל ע"ה, אמרו לו על עצמו אינו נאמן וכו'.

אע"ג דיכול לעשר מה שאוכל שם, מ"מ אסור, והא דתני' לקמן רפ"ז דהמזמין את חבירו שיאכל אצלו והוא אינו מאמינו על המעשרות עושה תנאי מערב שבת ומפריש בשבת, תי' המשנה אחרונה דהתם מיירי כשהזמינו כבר והכא לכתחילה לא יעשה כן דלמא ישכח.

ולפי"ז ביאר דהא דר' יהודה מתיר הכא משום שמעשר מה שאוכל, וחכמים פליגי וסברי דמסתמא אינו מעשר בפני ע"ה כיון דמתבייש ממנו, וכתב לחדש דאם הע"ה נותנו לו בחנם מותר לאכול אצלו דהא מאכילין את האכסניא דמאי, ועי' להלן [פ"ז מ"א] מה דכתב עוד בזה.

ועיין ברא"ש בביאור פלוגתת חכמים ור"י שפירש בדעת חכמים "אינו מתארח אצל ע"ה - שמא יאכילנו טבל" ובדעת ר"י כתב "לפי שאין אדם יכול להתרחק כ"כ מחבירו וצריך לאכול לפעמים עמו ולא הפסיד בשביל זה נאמנותו וכשחוזר לביתו אינו חשוד לא לאכול ולא להאכיל". ועיין בתוס' אנשי שם שפירש דפלוגתת חכמים ור' יהודה האם אמרי' דכשאוכל אצל ע"ה איכא רגלים לדבר שאוכל דבר שאינו מעושר וצריך להביא עליה עדים או' דאמרי' דמסתמא עישר כהרגלו.

וע"ע בכל זה בר"ש בשם הירושלמי, ומה שפירש בזה הגר"א, וע"ע בביאור ההלכה [ריש פ"י מהלכות מעשר].

## בדברי החזו"א בקבלה להיות נאמן.

עיין חזו"א [שביעית סימן י' ס"ק ח'] דבזה"ז דליכא קבלת חבירות, א"כ האיך אדם אוכל בביתו ואיך הוא מאמין את בני ביתו, וזה הרי לא מסתבר, [ויש לדון בטענה זו לפי דברי המקד"ד דלעיל שיש בזה ב' דינים], ולכן פירש שכל הדין קבלה היתה למיגדר מילתא באופן שהיתה חבורת חברים, אבל בלי זה כל חבר אוכל על יד חבר ומאמינים זל"ז בלי קבלת חברות.

והביא שם עוד דת"ח א"צ קבלה להיות נאמן, וכדאמרינן בבכורות [ל'], ודווקא לענין טהרות נהגו הכהנים סלסול להצריכו קבלה, ולא לענין דמאי, עיי"ש דגם לענין טהרות אינו אלא סילסול.

ועיין עוד בחזו"א [שם ס"ק ט'] שמסתפק בדין של המשנה במקבל עליו להיות נאמן דמה הדין בחשוד על עבירות אחרות, דיתכן דמה שאמרו כאן היינו שגם אחרי שפורש מכל שאר עבירות אכתי צריכים ליזהר בדמאי בכל הדקדוקים, ורצה לחדש שכל מי שהוא ע"ה בא' מהדברים השנויים בסוטה [כ"ב] מיקרי ע"ה ואינו נאמן ואין מקבלים אותו, ועיי"ש בהמשך, דלפי"ז מי שקרא ושנה ולא שימש ת"ח מה תקנה יש לו לקבלת חברות בלי שישמש.

וע"ע בזה בדרך אמונה [ריש פ"י ממעשרות] דמשכחת לה בזה"ז "באלו שמשנתן סדורה להם מקופי' ואינם יודעים לעיין ולהבין ומתגאין נגד רבותינו היודעים התורה באמת ואינם שומעים להם", והוסיף דכ"ש שמי שאינו קורא ק"ש ואינו מניח תפילין, ומי שיש לו בנים ואינו מגדלן לת"ת, עיי"ש עוד.

# משנה ג

המקבל עליו להיות חבר אינו מוכר לעם הארץ לח ויבש ואינו לוקח ממנו לח ואינו מתארח אצל עם הארץ ולא מארחו אצלו בכסותו ר' יהודה אומר אף לא יגדל בהמה דקה ולא יהא פרוץ בנדרים ובשחוק ולא יהא מטמא למתים ומשמש בבית המדרש אמרו לו לא באו אלו לכלל:

# רע"ב משנה ג

להיות חבר - לענין טהרות דהיינו פרוש ויהיו בגדיו ומשקים שלו טהורים. ואפילו תלמיד חכם אינו נאמן לענין טהרות עד שיקבל עליו דברי חברות, אלא א"כ היה זקן ויושב בישיבה. והמקבל עליו דברי חברות צריך להרגיל עצמו שלשים יום ואח"כ יהיו בגדיו ומשקים שלו טהורים. ואין קבלת דברי חברות בפחות משלשה חברים, אלא א"כ היה המקבל תלמיד חכם שאין צריך בפני שלשה, ולא עוד אלא שאחרים מקבלים לפניו:

לח ויבש - דאין מוסרים טהרות לעם הארץ, שאסור לגרום טומאה לחולין שבארץ ישראל:

ואין לוקח ממנו לח - אבל יבש לוקח ממנו שלא הוכשר לקבל טומאה כל זמן שלא בא עליו משקה. ונאמן עם הארץ לומר הפירות הללו לא הוכשרו אבל אינו נאמן לומר הוכשרו אבל לא נטמאו:

ולא יתארח אצל עם הארץ - שלא יטמא ויבא ויטמא טהרות:

ולא מארחו - לעם הארץ:

אצלו בכסותו - דכסות עם הארץ טומאתו חמורה מטומאת עם הארץ עצמו דחיישינן שמא ישבה עליהן אשתו נדה ובגדי עם הארץ מדרס לפרושים. אי נמי לכך אמרו לא מארחו אצלו בכסותו דממגע עצמו יכול ליזהר טפי ממגע כסותו:

אף לא יגדל בהמה דקה - שאסור לגדל בהמה [דקה] בארץ ישראל שלא ירעו בשדות אחרים:

ולא יהא פרוץ בנדרים - שסופו לבא לידי חלול:

ולא יהא פרוץ בשחוק - דשחוק וקלות ראש מרגילין את האדם לערוה:

ומשמש - תלמידי חכמים בבית המדרש:

לא באו אלו לכלל - דאין ענינם נוגע לטהרות. ואין הלכה כר"י:

# ציונים והערות משנה ג'

## המקבל עליו להיות חבר.

ענין החברות דהכא אינו לגבי תרומות ומעשרות דנאמן על הדמאי אלא לגבי טהרות הוא, דהיינו שהוא פרוש ויהיו בגדיו ומשקים שלו טהורים, ודין זה נאמר גם כלפי תלמיד חכם ולא רק לגבי ע"ה, ודין הוא דתלמיד חכם אינו נאמן לגבי טהרות עד שיקבל עליו דברי חברות, אמנם זקן יושב בישיבה כתב הרע"ב דלא צריך לקבל חברות, וטעמא דלא צריך מבואר בגמ' בכורות [ל:] כיון דכבר קיבל עליו משעה שישב בישיבה.

## לשון 'חבר' - "כי חברת ת"ח זה לזה חברה נאמנה כי היא חברה לשם שמים" – רמב"ם.

פי' לשון חבר כתב הרמב"ם בפירושו דחבר נקרא תלמיד חכם, וכן יקראו לתלמידי חכמים חברים, ואולם נקראו בזה השם "כי חברתם זה לזה חברה נאמנה כי היא חברה לשם שמים", ולכאו' יש להעיר בדבריו שהרי גם תלמיד חכם צריך קבלת חברות, ויש לדון בדבריו דלכאו' יוצא דאין ע"ה יכול להיות חבר, ויש לדחות.

ובמשנה ראשונה כתב דאפי' ע"ה יכול לקבל עליו דברי חברות כדמוכח מפי' הרע"ב, ומ"מ חילוק יש בין ת"ח לע"ה דת"ח אין צריך לקבל חברותו בפני' ג' אמנם ע"ה צריך לקבל חברותו בפני ג' כדפי' הרע"ב.

ובאמת דבגמ' בכורות [ל:] נחלקו ת"ק ואבא שאול אי ת"ח צריך לקבל בפני ג' דאבא שאול סבר דבין ת"ח ובין זקן וישב בישיבה אין צריך לקבל בפני ג' ואמר בזה ר' יוחנן דבימי בנו של ר' חנינא בן אנטיגנוס שהיה כה"ג נשנית משנה זו דאפי' ת"ח צריך לקבל, ומפרש ר' יוסי דמיום שחרב ביהמ"ק נהגו כהנים סלסול בעצמם שאין מוסרין את הטהרות לכל אדם, והקשה התויו"ט דלכאו' הרע"ב כתב ב' השיטות ביחד דמחד כתב דת"ח אין צריך בפני ג' וזקן ויושב בישיבה אי"צ לקבל חברות, וצ"ב דלכאו' משמע דמ"ד דסובר דחבר צריך לקבל בפני ג' היינו אפי' זקן יושב בישיבה ומ"ד דזקן ויושב בישיבה לא צריך היינו נמי ת"ח.

## ואינו לוקח ממנו לח וכו' ולא יגדל בהמה דקה וכו'.

וצ"ב הגם דנזהר בכל הדברים האלו מ"מ הא כיון דאין ע"ה בקי בטומאה וטהרה ושמא משקין שלו טמאין והוא לא ידע, ומה מהני כל זה, וכתב ליישב במשנה ראשונה דהנה הרמב"ם [ריש פרק י' מהל' משכב ומושב] כתב דמה הן דברי חברות שיהא נזהר בטומאות שלא יטמא בהן ובטהרות שלא יטמא אותן, וצ"ב הא מתני' לא הזכיר כל אלו.

וביאר בזה דזהירות מטומאות בביתו ושינהוג בטהרה זה לא צריך התנא למיתני, שזהו עיקר דברי חברות, אלא תני התנא חומרות יתירות שלא ימכור לעם הארץ ולא יקח ממנו אע"פ שאינו אלא ספק טומאה, וכן הא דאינו מתארח משום ספק הוא, וכיון דמקבל עליו כל הני חומרות וודאי שיזהר ויפרוש מכל ספק טומאה בביתו, והדברים שאינו בקי בהם ישאל לחכם, וכן זהו הענין דאינו מטמא למתים הגם שרק כהנים הוזהרו בזה אלא חומרא היא זו כיון דחיישינן שמא לא יהא בקי בטבילה וחציצה, וזה גם הביאור שלא יגדל בהמה דקה ולא יהא פרוץ בנדרים והיינו ש"הוא מרחק את עצמו ממנהג ע"ה" ובזה לא יקל גם בספק איסור.

## ואינו מתארח אצל ע"ה.

פי' הרע"ב דטעמא שאינו מתארח שלא יטמא ויבא ויטמא טהרות, ובתויו"ט כתב שאינו מתארח אפי' עישר את פירותיו בפניו וזה שכתב הר"ש והרע"ב שלא יטמא וכו' וברא"ש כתב שאינו מתארח אפי' אם לא יאכל ולכאו' כוונת התויו"ט נמי כד' הרא"ש דעיקר הדגשתו דאינו שייך למתני' דלעיל דמקבל עליו להיות נאמן אלא הכא כל דינא דמתני' הוא לגבי טהרות ולכך אפי' עישר אין כל נפק"מ.

ובתוס' רעק"א [אות י"ט] כתב ע"ד התויו"ט "י"ל שאינו מתארח אצל מי שאינו חבר דבגדיו בחזקת טמא ומ"מ הוא נאמן וכיון דאינו חבר לטהרה קוראו בשם ע"ה", וכן פי' במשנה ראשונה [ד"ה אינו מוכרו לע"ה] דע"ה דמתני' היינו ע"ה לענין טהרות דכל שלא קיבל עליו דברי חברות אע"ג דנאמן הוא על המעשרות מ"מ כיון דלא קבל על עצמו דברי חברות אינו נאמן על הטהרות.

# משנה ד

הנחתומים לא חייבו אותם חכמים להפריש אלא כדי תרומת מעשר וחלה החנונים אינן רשאין למכור את הדמאי כל המשפיעין במדה גסה רשאין למכור את הדמאי אלו הן המשפיעין במדה גסה כגון הסיטונות ומוכרי תבואה:

# רע"ב משנה ד

הנחתומים - נחתום חבר שלקח תבואה מעם הארץ שהיא דמאי לא חייבו אותו חכמים להפריש:

אלא כדי תרומת מעשר - שהיא אחד ממאה אבל לא מעשר שני, מתוך ששוטרי המלך ונוגשיו חובטים אותם בכל שעה ואומרים להם מכרו בזול לא הטריחו עליהם חכמים במעשר שני שטרחו מרובה שצריך לאכלו בירושלים. ודוקא כשמוכר לחבר שהלוקח יפריש מעשר שני, אבל אם מוכר לעם הארץ חייב להפריש מעשר שני קודם שימכור:

החנונים - שמוכרים מעט מעט בחנות, אינן רשאין למכור את הדמאי, הואיל והן משתכרים הרבה עליהם מוטל לתקן. אי נמי מפני שרגילין למכור לתינוקות שלא יאכלו התנוקות דבר שאינו מתוקן:

כל המשפיעים - שמוכרים בשפע הרבה ביחד:

במדה גסה - לקמן מפרש כמה היא מדה גסה:

רשאין למכור את הדמאי - דרך המוכרים הרבה ביחד להוסיף על המדה ולכך נקראו משפיעים שעושין מדה גדושה ומוסיפים על המדות. ומשום הכי לא הטילו עליהם להפריש את הדמאי אלא על הלוקח מהם:

סיטונות - הם הסוחרים הגדולים הקונים תבואה מבעלי התבואה ומוכרים אותה לחנונים במדה גסה:

# ציונים והערות משנה ד'

## הנחתומים לא חייבו אותם חכמים להפריש אלא כדי תרומת מעשר וחלה.

ופי' הרע"ב דמיירי בנחתום חבר שלקח תבואה מעם הארץ שהיא דמאי לא חייבו אותו חכמים להפריש אלא כדי תרומת מעשר שהיא אחד ממאה אבל לא מעשר שני, מתוך ששוטרי המלך ונוגשיו חובטים אותם בכל שעה ואומרים להם מכרו בזול, לא הטריחו עליהם חכמים במעשר שני שטרחו מרובה שצריך לאכלו בירושלים, ודוקא כשמוכר לחבר שהלוקח יפריש מעשר שני, אבל אם מוכר לעם הארץ חייב להפריש מעשר שני קודם שימכור.

והקשה בתויו"ט הא לעיל אסרו לחבר למכור בין לח ובין יבש ללוקח ע"ה וא"כ מהי חלוקתו של הרע"ב בין מכר לחבר בין מכר לע"ה, [ודוחק לומר דמתני' בדיעבד קמיירי דעבר ומכר].

ופי' דאין כוונת הרע"ב דחבר היינו חבר דמתני' דלעיל אלא כוונתו לנאמן בלבד, דודאי לא בעינן הכא חברות לגבי טהרות כיון דמיירי הכא גבי תרומות ומעשרות ובזה סגי בנאמנות, ותי' שם עוד דהכא מיירי כמ"ד דמותר לגרום טומאה.

## כמה שיטות בפטור נחתום במעש"ש.

בדין נחתום לגבי פטור מעש"ש - עיין ברע"ב שכתב - דדוקא במוכר לחבר לא חייבו חכמים את הנחתומים, וכן כתב הר"ש בהדי', וכ"ה בתוס' ביומא [ח':], אולם עיין בשפת אמת [שם ט'.] שדייק מרש"י שם שבנחתום לא תיקנו מעש"ש כלל, דבדידיה ליכא תקנת דמאי לגבי מעש"ש, ולפי"ז מצי למכור נמי לע"ה, ולמד שיש מחלוקת בבלי וירושלמי בזה, ודו"ק, ועיין מה שציין בזה לדברי הגבו"א [שם] דכוונת רש"י דלגבי הנחתום עצמו ליכא גזירת דמאי במעש"ש, אבל כלפי הלקוח מהנחתום שפיר חייב להפריש, ולכן לא מצי למוכר לע"ה, עיי"ש.

וע"ע בגבו"א דתמה דמה הועילו בתקנתם שתיקנו להקל במעש"ש, הא אי מיקל בזה אז למה עדיין מפריש תרומת מעשר, דהא סו"ס טבל הוא, וכתב דלדעת הרמב"ם דטבל למעש"ש אינו במיתה א"ש דאהני הפרשתו לצאת מידי מיתה, אבל לראשונים דתמיד איכא מיתה, גם בטבל למעש"ש, א"כ לא הועילו כלום, עיי"ש מה שיישב בזה.

## החנונים אינן רשאין למכר את הדמאי, כל המשפיעין במדה גסה רשאין למכור את הדמאי.

ופי' הרע"ב דהחנונים שמוכרים מעט מעט בחנות אינן רשאין למכור את הדמאי, וב' טעמים איכא בהו חדא הואיל והן משתכרים הרבה מוטל עליהם לתקן, ועוד מפני שרגילים למכור לתינוקות שלא יאכלו התינוקות דבר שאינו מתוקן.

והנה, עיין במשנה ראשונה [ד"ה הנחתומים] שכתב דלפי מה שמבואר לעיל בראשונים בנחתום דמוכר דווקא לחבר שהוא בעצמו יעשר, א"כ גבי חנונים אפי' לחבר אסור למכור, והוסיף עוד דא"כ מה דתני גבי משפיעין במדה גסה למכור את הדמאי, דווקא במוכר לחבר מותר.

והביא שכן מבואר נמי בדברי רש"י [ב"מ נ"ו. ד"ה אלא לסיטון בלבד] דסיטון חבר לא הצריכוהו לעשר אלא מוכרו כשהוא דמאי "והלוקח ממנו יפריש מעשרותיו", וכתב שם דטעמא משום דהכל יודעין שהסיטון מכמה עמי הארץ לוקח שהסיטון מן המשפיעין למכור במדה גסה הוא דרכו לקנות פירות מרובין ומוכרן לחנוונים.

עכ"פ מבואר מדבריו, דאם הלוקח חבר שידעינן שיפריש אז התירו בסיטון, ולא במוכר לע"ה, וכן מבואר נמי מדברי הרמב"ם [ריש פי"א מה' מעשר].

אולם הביא שהתוס' [שם] כתבו ב' אפשרויות אי מיירי בלוקח חבר או אפי' בלוקח ע"ה, ועיקר ההיתר למכור לע"ה צ"ב, הא למה לא חוששין שיאכל בלי לעשר, ותוס' מדמי לה לקולא של עניים דמאכילים להם דמאי, וקשה שהרי התם התירו לעניים לאכול דמאי, וצ"ע.

## בדין מוכר במדה דקה.

והא דאינו מוכר במדה דקה כתב ברע"ב ב' טעמים, הובא לעיל ודבריו מן הירושלמי, וברש"י ב"מ [נ"ו.] כתב טעם אחר בהא דאינו מוכר במדה דקה והוא משום דהלוקח במדה דקה כסבור הוא שבודאי עישר המוכר אבל במדה גסה הכל יודעים שלקחן מכמה ע"ה, ונפק"מ איכא בין הני טעמי דלטעם הירושלמי והרע"ב התירו למכור לע"ה במדה גסה דהא אינו משתכר ואינו מוכר לתינוקות אבל לטעמא דרש"י הותר למכור רק לחבר משום דהוא יפריש.

## בדבריח רעק"א לגבי משפיע מדה גסה.

ובתוס' רע"א [אות כ'] כתב דנחתום שמשפיע במדה גסה אי"צ להפריש תרומת מעשר כיון דבדמאי הקילו, אמנם הפרשת חלה חייב להפריש כיון דנתחייב אצל הנחתום והוה ודאי טבל לחלה ולכך לא מהני מדה גסה, אמנם הוסיף "דמדברי הירושלמי משמע דמהני גם לגבי חלה וצ"ע", ועי' לקמן רפ"ה בדברי רעק"א שם.

## בדברי הירושלמי בסתירת המשניות.

בירושלמי פריך דהכא תנן דהנחתום מפריש תרומת מעשר ולקמן בריש פ"ה תנן הלוקח מנחתום מפריש תרומת מעשר, ובישוב הסתירה פליגי בה ר' אלעזר ור' יוחנן, חד אמר כאן בעושה בטהרה כאן בעושה בטומאה.

ופי' הרא"ש "נחתום העושה בטהרה שלקח תבואה שלא הוכשרה מע"ה הואיל וחזיא לאכילת כהן הטילו על הנחתום להפריש אבל אם לקח תבואה שהוכשרה ועושה בטומאה הואיל ולא חזיא אלא להסקה לא הטריחו את הנחתום להפריש", [ולא איתברר טעמא דהך מילתא דלמה מקילין כה"ג].

וחד אמר כאן במדה דקה כאן במדה גסה, ופירש בזה הרא"ש "אם הוא מוכר במדה דקה יפריש הנחתום ומפרש בירושלמי מפני התינוקות הקונין במדה דקה ויאכלו טבל א"נ לפי שהמוכר בדקה משתכר הרבה הטילו עליו להפריש".

ומסיים בזה הרא"ש: "הא דלא משני הכא בנחתום חבר ולקמן בנחתום ע"ה דמשמע ליה דתרוייהו איירי בחד ענין".

# משנה ה

רבי מאיר אומר את שדרכו להמדד בגסה ומדדו בדקה טפלה דקה לגסה, את שדרכו להמדד בדקה ומדד בגסה טפלה גסה לדקה, איזו היא מדה גסה ביבש שלשת קבין ובלח דינר, ר' יוסי אומר סלי תאנים וסלי ענבים וקופות של ירק כל זמן שהוא מוכרן אכסרה פטור:

# רע"ב משנה ה

את שדרכו להמדד בדקה ומדדו בגסה - גרסינן:

טפילה דקה לגסה - ופטור כשהוא מוכר בגסה, ולא אמרינן כיון דדרכו למוד בדקה חייב אף כשמודד בגסה:

ובלח דינר - מדה שיש בה מה שהוא שוה דינר. לפי שלא היתה מדה ידועה ללח שהשער משתנה תמיד לכך שיערו בדמים:

אכסרה - לא במדה ולא במשקל אלא לפי האומד, פטור דהוי כמוכר בגסה. ואין הלכה כר' יוסי:

# ציונים והערות משנה ה'

## רבי מאיר אומר את שדרכו להמדד בגסה ומדדו בדקה טפלה דקה לגסה, את שדרכו להמדד בדקה ומדד בגסה טפלה גסה לדקה.

ב' גרסאות איכא במתני', גירסת הרע"ב וכן גירסת הר"ש והרא"ש - דאת שדרכו להמדד בדקה ומדדו בגסה טפלה דקה לגסה, אמנם גירסת הרמב"ם בפירושו איפכא - דאת שדרכו להמדד בגסה ומדדו בדקה טפלה דקה לגסה.

וברמב"ם בפי' כתב לפרש דפליגי ר"מ וחכמים אי אזלי' בתר המין המסויים הזה שנמכר דאי המנהג בהך דבר הנמכר הוא למדוד כדקה אז דינו כדקה ואינו מוכר דמאי, וזו שיטת ר"מ, אבל חכמים אזלי בתר המדות, והיינו שאם מכר מידה גסה אף דבנ"א רגילים למכור במדה דקה פטור, ואזלינן האיך הוא מכרו בפועל, ולשאר הגרסאות שיטת ר"מ דאזלינן בתר השתא, והיינו דכיון דהשתא הוא מודד בדקה ואע"פ שדרכו בעלמא למדוד דווקא בגסה, אכתי דינו כדקה.

ובמשנה ראשונה כתב להקשות דהא בגמ' ב"מ [נ"ו.] איתא להדיא כגירסת הרמב"ם דאמר לא התירו למכור דמאי אלא לסיטון בלבד, ובעל הבית בין כך ובין כך צריך לעשר דברי ר"מ וחכמים אומרים אחד סיטון ואחד בעה"ב מוכר ושולח לחבירו ואינו חושש, הרי להדיא דלר"מ בעה"ב המוכר בגסה צריך לעשר לפי שדרכו תמיד למכור בדקה.

ויישב בזה את שאר הגרסאות מדברי הגמ' - דאין הכוונה דחייב כדקה משום שדרכו של בעה"ב למכור תמיד בדקה, אלא שדרכו תמיד למכור פירות שדהו כמו שפי' רש"י שם, וסבר הלוקח שבעה"ב ודאי עישר וסומך עליו הלוקח ואינו מעשר הלכך בעה"ב חייב, והסיטון שידוע שאין הפירות משדהו ולוקח מעמי הארץ, ולכך ליכא תקלה כיון דהלוקח יעשר ממנו וא"כ ליכא ראיה מהתם דר"מ אזיל תמיד אחר דבר שדרכו, ועי' מש"כ ליישב שיטת רש"י ב"מ שם לגבי טעם פטור המוכר במדה גסה [ועי' לעיל משנה ד'].

וע"ע בחזו"א [סימן ו' ס"ק ד'] מה שכתב בפלוגתא זו.

# מסכתא דמאי פרק שלישי

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc339382112) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc339382113) **<>** [**ציונים והערות משנה א**](#__RefHeading___Toc339382114) **<>** [מאכילין את העניים דמאי ואת האכסניא דמאי.](#__RefHeading___Toc339382115) <> [בחידוש הרמב"ם דדוקא בשעת אכילה אצל בעה"ב מותר ולא מה שלוקח לרשותו.](#__RefHeading___Toc339382116) <> [האם קאי בטבל או בתרומה של דמאי.](#__RefHeading___Toc339382117) <> [אכסניא.](#__RefHeading___Toc339382118) <> [אכסנאי ישראל או עכו"ם, ובדין להאכילם טבל דליכא בזה הנאה של כילוי.](#__RefHeading___Toc339382119) <> [ביאור דברי החזו"א במוכר לעכו"ם שאינו מפריש.](#__RefHeading___Toc339382120) <> [בא"ד אבל לנו שם בלילה חייבין לתקן.](#__RefHeading___Toc339382121) <> ["רבן גמליאל היה מאכיל את פועליו דמאי".](#__RefHeading___Toc339382122) <> [בפלוגתת הבבלי וירושלמי אי עניים מותרים בדמאי, ובפלוגתתם בפטור הפקר לאחר מירוח.](#__RefHeading___Toc339382123) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc339382124) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc339382125) **<>** [**ציונים והערות משנה ב**](#__RefHeading___Toc339382126) **<>** [הרוצה לחזום עלי ירק להקל ממשאו לא ישליך עד שיעשר.](#__RefHeading___Toc339382127) <> [בטעמא דלא ישליך, הא יתכן שהפקר פטור לאחר מירוח](#__RefHeading___Toc339382128) <> [בדין לפני עיוור במחזירם לפני שקנה.](#__RefHeading___Toc339382129) <> [פלוגתת הראשונים בדין "לא יחזיר עד שיעשר" – האם איירי שיש לו זכות חזרה או לא.](#__RefHeading___Toc339382130) <> ["מפני שלא משך" – בדין קנין מעות דמהני מה"ת, ויש לעיין מצד מי שפרע.](#__RefHeading___Toc339382131) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc339382132) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc339382133) **<>** [**ציונים והערות משנה ג**](#__RefHeading___Toc339382134) **<>** [המוצא פירות לאכלן ונמלך להצניע לא יצניע עד שיעשר.](#__RefHeading___Toc339382135) <> [ואם מתחילה נטלן בשביל שלא יאבדו פטור – מקור מהירושלמי שיש חידוש בבעלות הנצרכת להפרשת תרומה, וקס"ד דסגי בבעלות כעין הבעלות בבור "שעשאן הכתוב כאילו ברשותו".](#__RefHeading___Toc339382136) <> [מקורות נוספים לבעלות מחודשת בהפרשת תרומות ומעשרות.](#__RefHeading___Toc339382137) <> [ביאור הדברים למה חלוק בעלות של הפרשה מכל בעלות אחרת.](#__RefHeading___Toc339382138) <> [כל דבר שאין אדם רשאי למוכרו דמאי לא ישלח לחבירו דמאי, ר' יוסי מתיר בודאי.](#__RefHeading___Toc339382139) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc339382140) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc339382141) **<>** [**ציונים והערות משנה ד**](#__RefHeading___Toc339382142) **<>** ['טוחן'.](#__RefHeading___Toc339382143) <> [המוליך חטים לטוחן כותי או לטוחן ע"ה בחזקתן למעשרות ולשביעית.](#__RefHeading___Toc339382144) <> [לטוחן נכרי – דמאי – ביאור שיטת הרמב"ם בדין ס"ס בדמאי דאסור.](#__RefHeading___Toc339382145) <> [ביאור שיטת הראב"ד למה מקילין בס"ס בדמאי, עפ"י סברת המשאת בנימין דחזקה נגד א' מן הספיקת לא מהני.](#__RefHeading___Toc339382146) <> [ביאור נוסף בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד דפליגי בעיקר גזירת דמאי, דלמה לא סמכו על רוב ע"ה מעשרי, אי מצד מיעוט המצוי אי מצד חזקת טבל.](#__RefHeading___Toc339382147) <> [קושי' גדולה בשיטת הראב"ד מהמשנה הבאה בפונדקית, ובקושי' רעק"א מס"ס בקלין שבדמאי.](#__RefHeading___Toc339382148) <> [פלוגתת הראשונים בדין מפקיד פירותיו אצל הנכרי כפירותיו, וביאור שיטת הראב"ד בזה דהוו כפירות עכו"ם.](#__RefHeading___Toc339382149) <> [בקושי' הירושלמי מרישא לסיפא.](#__RefHeading___Toc339382150) <> [בקושי' רעק"א מהגמרא בבכורות דמבואר דכו"ע מודי דמפריש, ובהערת הר"ש בדין "קאתינא מכח גברא דלא מצית אישתעי' דינא בהדיה".](#__RefHeading___Toc339382151) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc339382152) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc339382153) **<>** [**ציונים והערות משנה ה**](#__RefHeading___Toc339382154) **<>** [שיטת רבי יוסי "דאין אנו אחראין לרמאין".](#__RefHeading___Toc339382155) <> [מבואר בדין פונדקית דסמכינן על הס"ס וזה דלא כהראב"ד [משנה לעיל] דמקילין בס"ס, ודברי המקד"ד בזה.](#__RefHeading___Toc339382156) <> [מבאר שיש הקדמה לתקנת דמאי והוא שיהיה בתבואה ספק כזה ששייך לעיקר תקנת דמאי, ורק בזה קבעו 'שם דמאי' בתבואה, ויש לדון בספק שיש בו ג' צדדים וחלקם שייכי לתקנת דמאי וחלקם לא שייכי.](#__RefHeading___Toc339382157) <> [מבאר דבנקודה זו נחלקו הרמב"ם וראב"ד האם ספק כזה מוגדר כספק של דמאי או לא.](#__RefHeading___Toc339382158) <> [ישוב לקושית רעק"א על הרמב"ם בס"ס בקלין שבדמאי לר"ל.](#__RefHeading___Toc339382159) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc339382160) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc339382161) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#__RefHeading___Toc339382162) **<>** ["מפני שהיא חשודה להחליף".](#__RefHeading___Toc339382163) <> [אמר רבי יהודה וכו' ומדוה ר"י וכו'..](#__RefHeading___Toc339382164)

# משנה א

[א] מאכילין את העניים דמאי ואת האכסני' דמאי, רבן גמליאל היה מאכיל את פועליו דמאי, גבאי צדקה בית שמאי אומרים נותנין את המעושר לשאינו מעשר ואת שאינו מעושר למעשר נמצאו כל האדם אוכלין מתוקן, וחכמים אומרים גובין סתם ומחלקין סתם והרוצה לתקן יתקן:

# רע"ב משנה א

מאכילין את העניים דמאי - אפילו הן חברים וצריך להודיען והרוצה לעשרן יעשרן:

ואת האכסניא - חיל של מלך ישראל העובר ממקום למקום ומוטל על בני המקום לפרנסם, מאכילין אותם דמאי. בזמן שהיא עוברת אבל לנו שם בלילה חייבין לתקן:

רבן גמליאל היה מאכיל את פועליו דמאי - עניים היו. ואין הלכה כר"ג דכיון דחייב במזונותיהן נמצא פורע את חובו בדמאי:

ואת שאינו מעושר למעשר - ונותנין לו ביותר מכדי מעשרותיו ונמצאו כל האדם אוכלים מתוקן. וב"ש לטעמייהו דאמרי אין מאכילין את העניים דמאי:

והרוצה לתקן יתקן - שלא הותר הדמאי לעניים אלא כשאוכלין אכילה אחת אצל בעל הבית אבל הפירות שיבואו לידם חייבים הם לעשרן דמאי. דיקא נמי דקתני מאכילין את העניים דמאי ולא תני העניים אוכלין דמאי. כ"כ הרמב"ם:

# ציונים והערות משנה א

## מאכילין את העניים דמאי ואת האכסניא דמאי.

בטעמא דמותר לעניים לאכול דמאי כתב הרמב"ם בפי' וז"ל "מותר לעניים אכילת דמאי כדי להקל על נותני צדקה שיקל עליהם לתת", וכן פי' נמי דנותנים לאכסניא "ונעשה זו לחזק מצות האכסניא בדתינו כדי להקל על בעלי האכסניא".

הרא"ש הביא ב' דיעות בירושלמי בדינא דמתני' [עיין במלאכת שלמה וברעק"א].

וז"ל: "איכא דמוקי לה בירושלמי בעניים ואכסניא חברים אלא שצריך להודיעם שהוא דמאי והרוצה לתקן יתקן, ודוקא באכסניא עוברת אבל אם לנו שם חייבים לעשר, ואיכא דמוקי לה בעניים עמי הארץ ובאכסניא גוי אבל בעניים חברים ואכסניא ישראל לא אמרו והרוצה לתקן יתקן אלא חייבים לתקן".

ועיין ברע"ב שפירש דאפי' הם חברים נותנים להם דמאי ומ"מ צריך להודיעם והרוצה לעשר יעשר, אולם כבר הבאנו שיש מחלוקת בירושלמי.

ועיין רעק"א דדקדק דלד' הרע"ב דנקט "אפי' הם חברים" ומשמע דמתני' אינו דווקא בחברים וכאידך מ"ד בירושלמי דגם בעניי ע"ה, וג"כ הקשה דלמה נקט "אפי' בחברים" הרי בעניי ע"ה איכא חידושא טפי', וכוונתו כמבואר במשנה ראשונה דתמה בזה דאיזה כ"ש איכא בזה, הא טפי קל יותר להאכיל חבר דאמרי' דודאי יעשר מאשר ע"ה דתלי' דלא יעשר, ולכך נמי בירושלמי לחד מ"ד מוקי לה הכא דווקא בעניים ואכסניא חברים ולא בע"ה, והטעם דשאני דכמו דמותר למכור לחבר במדה גסה לחד טעמא משום דאין המוכר משתכר, כ"ש הכא שנותנן בחנם, ואיכא נמי טעם הרמב"ם להקל על עושי צדקה והכנסת אורחים, וטעמא דר' יוסי דמוקי לה נמי בעניים ואכסניא ע"ה ע"כ איכא בזה טעם מיוחד, וכמבואר שם משום שלא תנעל דלת בפני עניי ע"ה, אכן ממנפ"ש מבואר שעניים הוא יותר חידוש, ולמה כתב וכש"כ חברים, ודברי הרע"ב צ"ע.

איברא דביאר בזה רעק"א שהרע"ב בא בזה לאפוקי משיטת הרא"ש דסובר דחברים מחוייבם להפריש והרע"ב בא לומר דגם חברים אם רצו לעשר מעשרים אבל לא חייבים.

והוסיף דהא דלא נקט הרע"ב בהיפך דאפי' עניי ע"ה [[18]](#footnote-19) - היינו דבאמת אי"ז חידוש כ"כ דאף אי מיירי בחברים כיון דאינן מחוייבים לעשר מה"ת יהא אסור להאכיל לע"ה - וכדהקשה הר"ש על' שיטת ר' יונה בירושלמי.

ונפק"מ איכא גבי הלוקח מאלו העניים או מהאכסניא אי חייב לעשר דלא חל פטור בעצם החפץ, ועי' במשנה ראשונה [ד"ה מאכילין], אמנם לדברי רעק"א דעניים חברים רק ברצו לעשר מעשרים לשיטת הרע"ב, א"כ לכאו' הגדר דחל פטור בעצם הפירות, והלוקח מהם גם יהיה פטור ויש לדון בזה.

## בחידוש הרמב"ם דדוקא בשעת אכילה אצל בעה"ב מותר ולא מה שלוקח לרשותו.

ז"ל הרמב"ם בפירוש המשנה: "ושמא תסתפק ותאמר הואיל והתרנו לעניים לאכול דמאי מדוע נאמר במקבלי הצדקה הרוצה לתקן יתקן הרי הוא עני, זה אינו קשה, לפי שכל מה שהתרנו לעניים לאכול דמאי הוא כשניתן להם סעודה אחת, מפני הטעם שאמרנו, אבל אם חלקו להם את הקופה והגיע לכל אחד מהן חלק הגון ובא לרשותו חייב להפריש ממנו מתנות הדמאי, הלא תדקדק אמרו מאכילין את העניים דמאי ולא אמר אוכלין העניים דמאי".

הרי שהרמב"ם דייק דמאכילין היינו דווקא מה שבעה"ב מאכילו, ותמה בזה בתוס' חדשים שא"כ האיך אמרינן בכל מקום מיגו דאי בעי מפקיר נכסיו, הא סו"ס זה רק מהני על מה שהוא אוכל אצל בעה"ב, ובכל מקום נאמר כלל זה לגבי מה שיש לו בעצמו, וכגון אתרוג של דמאי, והניח בצע"ג, וביאר באופן אחר.

וכמו כן יש להקשות במה שנתבאר לעיל בשיטת הרא"ש דאיכא מ"ד בירושלמיד עני חבר אסור לאכול דמאי, וא"כ קשה מהך מיגו, אלא דלהלן הבאנו שיש לומר שהירושלמי לא ס"ל כהך מיגו דאי בעי מפקיר, עיי"ש.

ובעיקר הך דיוק עיין במלאכת שלמה שדקדק כן דאמאי תני מאכילין את העניים דמאי ולא קתני נותנים לעניים דמאי, וכתב במלאכ"ש דעו"ק דאמאי לא ערבבינהו ותני מאכילין את העניים והאכסניא דמאי, וביאר דמאכילין היינו כפשוטו דאי"ז נתינה לחוד אלא לתת ממש לתוך פיו של העני אם הוא חולה, וממילא א"ש שאין העני דומיא דאכסניא דסתמו הוא בריא ולכך נמי חלקנו לב' דינים, ועי' בתויו"ט [ד"ה והרוצה לתקן יתקן] דרופא חבר אינו רשאי לתת לתוך ידו של חולה מדמאי של החבר.

## האם קאי בטבל או בתרומה של דמאי.

עיין בתוס' אנשי שם כתב דבריטב"א סוכה [ל"ד: ד"ה ושל דמאי] כתב בשם הרמב"ן וכ"ה בר"ן ובמלחמות שם דאף תרומת מעשר של דמאי התירו לתת לאחר שהופרש, אולם עיין היטב בדברי המלכי צדק כאן שבאמת נראה שכל הקולא לעניים הוא רק בטבל ולא בתרומה.

ועיין בחזו"א [דמאי סי' ד' ס"ק ט' וסי' ז' סוס"ק ב'] שכ' שכל הקולות דעני ומזמנין ומדומע, בכולהו רק הקילו בטבל ולא לאחר הפרשה בתרומה ומעשר עצמו, וצ"ב החילוק שהרי אם אינו טבל כלפי העני, שוב אינו תרומה כלפיו, ומאי שנא.

ועיין לעיל [סוף פרק א'] שהבאנו שבאמת יש סתירות בעיקר הגדר של דמאי, דמצד א' איכא ראיות דדין דמאי הוא דין ודאי, ומאידך יש הוכחות שזה ספק - ויש מקום לחדש דחלוק טבל דדמאי מתרומה ומעשר של דמאי, שהטבל הוא ספק והתרומה ומעשר הוא ודאי, וכך היתה עיקר התקנה.

ונראה דהן הן דברי החזו"א והמלכי צדק, דכל הקולות הם בספק, שכיון שרק החמירו בטבל לחשוש למיעוטא דעמי הארץ, שוב הקילו בכל האופנים הללו, אבל בתרומה ומעשרות שכבר יש בו דין ודאי, שוב לא הקילו, ופשוט, ולפי"ז נראה דה"ה דהקולא בשבת ששואל לע"ה הוא רק בטבל, וכנ"ל, וע"ע בהערה [[19]](#footnote-20) בזה.

## אכסניא.

ברע"ב פי' חיל של מלך ישראל העובר ממקום למקום ומוטל על בני המקום לפרנסם, מאכילין אותם דמאי, אמנם ברמב"ם פי' דמיירי באורחים.

ונפק"מ איכא בטעמא דמותר דלהרמב"ם אינו מטעמא דנותנו בחנם – דומי' דלעיל דבמדה גסה התירו משום דאינו משתכר - אלא דהוה כמצוות צדקה וכמו' שפי' דרצו להקל על עושי מצוות הכנסת אורחים, אמנם להרע"ב טעמא הוא כדלעיל במדה גסה משום שנותן בחנם ואינו משתכר מזה ועי' במשנה ראשונה דכתב דלהרע"ב לא גזרו בזה כיון שנותן בחנם דמי לצדקה.

והק' בתוס' אנשי שם לשיטת הרע"ב דמיירי בחיל של מלך ומיירי נמי בישראלים הא הרע"ב אזיל בשיטת הר"ש וא"כ לכו"ע לא התירו לאכסניא ישראל לאכול דמאי כיון דקאי' כשיטת ר' יונה ולר' יונה לא סבר כלל ענין היתר אכילת דמאי לעני דסבר דמיירי בעני חבר וחייב להודיעו, וגם לר"י דפליג עליו וסבר דמותר להאכילו דמאי הא מ"מ מוקי לה לאכסניא דמתני' באכסניא של עכו"ם אבל באכסניא של ישראל אפשר דאסור דלמא ישכח להודיעם.

## אכסנאי ישראל או עכו"ם, ובדין להאכילם טבל דליכא בזה הנאה של כילוי.

מבואר בירושלמי בדעת רבי לעזר דזו אכסניא של עכו"ם, ועיין בתוספות עירובין [י"ז: ד"ה ואת אכסניא דמאי] שכתבו וז"ל, "פ"ה וישראלים הם, מיהו בירושלמי איכא פלוגתא דאיכא דמוקי לה בנכרים ואפ"ה איצטריך לאשמועינן דמאכילין אותם דמאי דטבל אסור בהנאה ובדמאי הקילו" עכ"ל.

ומבואר בתוס' דאסור להאכיל עכו"ם טבל ודאי כיון שטבל הוא איסוה"נ, וזה תמוה שהרי טבל אינו מאיסורי הנאה, ורק אסור בהנאה של כילוי, וכמבואר בתוס' יבמות [ס"ו: ד"ה לא יאכילנה], וכלשונו "הדר ילפינן תרומה טהורה מטמאה וכו' וכי היכי דילפינן לאסור טבל בהנאה של כילוי הכי נמי ילפינן לאסור זו בתרומה וכו'", ובשלמא כשמאכיל לבהמתו הרי נהנה במה שנתפטם בהמתו אבל בכה"ג דמאכיל לעכו"ם אין המאכיל נהנה בשעת שאוכל העכו"ם אלא נהנה בשעת נתינה בהכרת טובה, וזה אינה הנאה של כילוי לגבי' אלא לגבי העכו"ם האוכל, ובזה לא איכפת לן כיון שהוא אינו מצווה על אכילת טבל.

ובאמת דיעויין בתוספות ברכות [מ"ז. ד"ה ומאכילין את האכסניא דמאי] וז"ל, "מיירי באכסניא ישראל וכו', ואי נמי באכסניא של נכרים שהטיל עליהם המלך מכל מקום דוקא דמאי אבל טבל לא דאם כן פורע חובו מממונו של כהן" עכ"ל, הרי דנקטו טעם אחר שאסור להאכיל לעכו"ם מצד פורע חובו, ומובן היטב למה לא פירשו כהתוס' בעירובין, אולם עיין באחיעזר [ח"ג סי' פ"א אות י"ט] שהביא את התוס' בעירובין ודייק דלכאו' משמע מל' התוס' דגם הנאה של נתינה אסורה בטבל, והסיק "אבל יותר נראה דכונת התוס' על הנאה של כילוי", ועיין עוד בהערה [[20]](#footnote-21) בזה.

## ביאור דברי החזו"א במוכר לעכו"ם שאינו מפריש.

וכ' בחזו"א [דמאי סי' ז' אות ב'] וז"ל, "ובתוס' עירובין שכ' וטבל אסור בהנאה נראה דאין כוונתם איסור הנאה של כילוי שאיסור הנאה של כילוי יליף בתרומה מטבל וכמש"כ תוס' שבת [כ"ו.] ואין איסור במכירת תרומה, אלא כונתם שכל הנאה אסורה בטבל עד שהפריש ועובר על מצות הפרשה כשמוכר לנכרי ואינו מפריש", עכ"ל.

ולא איתברר דבריו, ונראה להקדים בעיקר הדין תרומה שמעורבת בתוך טבל שזה מחייב הפרשה – וכדהאריכו כבר האחרונים - ויש בזה גם זכות ממון לכהן ולכן באתרוג של טבל חסר בדין 'לכם' של הישראל עוד לפני הפרשה מחמת השותפות של הכהן.

אולם יש בזה קצת סתירה, ד*מצד אחד מוכרח מכמה ראשונים שיש איסור גזלה בחלק הממון של הכהן לפני הפרשה, והיינו במוכרו למי שיאכל בלי הפרשה - עיין בזה בתוס' בגיטין [כ"ה] וברא"ש להלן [פ"ה], ולעומת זאת משמע שאין איסור מזיק, שהרי מבואר בחזו"א [דמאי סי' ד' ס"ק ב'] דנקט דמותר לשרוף טבל, וצ"ע דמאי שנא מזיק מגזל.*

*ונראה להקדים בזה במה שידוע שיש לכהן שותפות וזכות ממון בטבל לגבי התרומה העתידית, וכדהבאנו דלכן באתרוג של טבל חסר ב'לכם' דמיקרי אתרוג של שותפין, ויש להעיר, שאם השותפות היתה כפשוטו א"כ מה נחלקו האחרונים [מג"א ט"ז ורעק"א[[21]](#footnote-22)] אי מחוייב תמיד להפריש תרו"מ גם כשאינו רוצה לאכול, או רק כשבא לאכול יש מצווה, והרי אי יש לו חלק כפשוטו א"כ מה פוטרו מלהפריש חלקו ולקיים מצות נתינה, וע"כ שאין זו זכות ושותפות כפשוטו, וצ"ע, ועיין בהערה [[22]](#footnote-23) במה שיש לדון בזה.*

והיה נראה דמכאן באמת מוכרח דעכ"פ להנך שיטות שרק צריכים להפריש אי רצונו לאכול או רצונו בהנאה של כילוי, דלדידהו מוכרח שאינה שותפות ממש אלא זכות בעלמא לקבל חלק ולקבל ממון.

אכן נראה דגם לאידך שיטות שתמיד מחוייבים בהפרשה יש לומר שמודי לזה אלא שסברתם היא שכיון שהטבל מצד עצמו 'עומד' לאכילה ולשאר שימושים שמחייבים הפרשה, הלכך מחוייבים כבר עכשיו בהפרשה אף אי הבעלים המסויים הזה לא עומד לאוכלו כיון דסו"ס מצד הטבל עצמו הוא עומד לכך, אבל לו יצוייר והטבל מצד עצמו יהיה במצב שכבר אינו עומד לאכילה, שוב ליכא חובת הפרשה לכו"ע [[23]](#footnote-24).

ולמדנו א"כ דגם לדידהו מוכרח שזו זכות בעלמא ולא שותפות כפשוטו – והיינו דרק מצד האכילה העתידית בעינן הפרשה ולא משום שהוא באמת שותף.

ונראה שזו באמת הסיבה שאין איסור להזיק את הזכות הזו של הכהן, שאף שאסור להזיק שעבודו של חבירו [גם למ"ד דלא דאין דינא דגרמי שהרי גם גרמא אסור בנזיקין], אכן בנד"ד אינו כן, שעל ידי זה שהוא שורף את הטבל הוא פוטר את עצמו מעיקר החיוב ואין שום סתירה לזכותו של הכהן, שעל ידי ההיזק הוא עושה שהטבל לעולם לא יגיע לידי אכילה וכבר לא עומד לאכילה וממילא דמעולם לא הגיע לזכותו, ואף אי עמד לאכילה הא הוא עושה כעת שזה כבר לא יעמוד לאכילה, וכלפי מצב כזה מעולם לא נתחייב לכהן וממילא שהוא לא הזיק לו שום זכות.

ופשוט א"כ שזה החילוק בין מזיק לגזילה, דבגזילה איירי שהוא מוכרו לאחד שיאכלנו בסוף ואז יש זכות אמיתי לכהן ונמצא שכעת הוא גוזל את הזכות של מחר, אבל במזיק ומאבד, הרי בסוף זה לא מגיע לידי אכילה, ולכן מותר, וע"ע בהערה [[24]](#footnote-25) מהחזו"א.

אחרי הקדמה זו היה נראה דהן הן דברי החזו"א בביאורו לדין נתינה לאכילה של עכו"ם, דכיון שזה בא לידי אכילה אצל העכו"ם שוב מיקרי שגוזל זכותו, ולכן אסור יתנו לו, וגרע ממזיק, ופשוט.

## בדברי התורת זרעים בהנ"ל – מתי מיקרי הנאה של כילוי.

ועיין בכל הנ"ל בתורת זרעים להלן [פ"ו מ"ב] שהביא שכדברי התוס' מבואר בתוספתא שיש איסור הנאה של כילוי בנותן לנכרי, אלא דמייריש הנכרי אומר לשיראל לתת שמן ע"ג מכתו, וכן הוא ברמב"ם [פי"ג מעשר הי"ז], והביא כן מהירושלמי בישראל רופא שמאכיל את העכו"ם, אלא שכתב שכל זה במאכילו ממש, וזה כדין אכסנאי או רופא שמאכילו ממש או נון ע"ג מכתו, ולכן מיקרי הנאה של כילוי, משא"כ במוכר סתם, ובמוכר סתם האיסור מצד מפקיע זכותו וממונו של כהן, ולכן דן שבזה"ז ליכא איסור כזה כיון שאין לנו ודאי כהן.

## בא"ד אבל לנו שם בלילה חייבין לתקן.

ובתוס' אנשי שם הביא להקשות מפאה"ש דלא אמרו דבר זה בירושלמי אלא גבי פירות שנוכל לתלות שעוד לא ראו פני הבית של בעל הפירות ומה שרואין עכשיו פני בית האכסניא אינו קובע דבר זה למעשר דדווקא בבית שלו קובע למעשר ולא בית אחר כמו"ש בפ"ב ממעשרות מ"ג ובלנו הוה כביתם ולכך נמי קובע דבר זה למעשרות, אבל מתני' הא איירי בחבר המאכיל את האכסניא פירות שלו שבביתו דודאי כבר הוקבעו א"כ מה שייך לחלק בזה בין לנו ללא לנו.

## "רבן גמליאל היה מאכיל את פועליו דמאי".

ופירש הרע"ב שרבן גמליאל היה מאכיל את פועליו דמאי, דעניים היו, אבל אין הלכה כרבן גמליאל, דכיון דחייב במזונותיהן, נמצא פורע את חובו בדמאי, ועיין ברא"ש דאיירי בחייב להם, וס"ל לר"ג דכיון שהן רשאין לאכול הוא מותר למוכרן, ואפשר דוקא בפועלים התיר ר"ג, והגר"א פי' דמזונות שאינו חייב בהן האכילן, ומ"מ אסרו חכמים כיון שאינו נותן אלא בשביל שעושים עמו, וע' בחזו"א [סי' ז' אות ב' ד"ה ונקטינן].

## בפלוגתת הבבלי וירושלמי אי עניים מותרים בדמאי, ובפלוגתתם בפטור הפקר לאחר מירוח.

כתב בשנות אליהו שהירושלמי ס"ל דעני גופיה אסור לאכול דמאי רק דמותר לו לבעה"ב להאכילו דמאי, ועיין לעי בשם הרא"ש דכך הדין בעני חבר שאסור לאכול.

אולם דא"כ איכא קושי' גדולה, וכבר עמד בזה בתוס' הרי"ד על הירושלמי - דלפי הירושלמי דאסור לעניים לאכול דמאי ק' מכמה משניות דתנן בהו קולות לענין דמאי, והן בברכות [מ"ז] ובפ"ג דסוכה ועוד, דהבבלי מפרש טעם הקולות משום דאי בעי מפקיר לנכסיה וחזי ליה, והיינו משום דשיטת הבבלי לפרש מתניתין דדמאי מותר באכילה לעניים, אבל לשיטת הירושלמי דאסור לעניים, ק' למה מקילין בדמאי יותר מטבל ודאי.

ויישב בזה ע"פ מה שהק' במהר"ם חלאווה דלמה לי לפרש משום אי בעי מפקיר לנכסיה, לימא מיגו דאי בעי מפקיר ליה לדמאי והפקר פטור מן תרו"מ, וכ' משום דלאחר מירוח לא מהני הפקר לפוטרו מתרו"מ, אכן כ' בתוס' הרי"ד דבירושלמי מבואר דס"ל דהפקר פוטר אפי' לאחר מירוח, עיין בהערה [[25]](#footnote-26) ראיה לזה, הרי לירושלמי הפקר פוטר מתרו"מ אפי' לאחר מירוח.

נמצא דהבבלי והירושלמי אזלי לשיטתייהו, לשיטת הבבלי דהפקר אינו פוטר לאחר מירוח [[26]](#footnote-27) מפרשינן המשניות דמקילין בדמאי משום דאי בעי מפקיר לנכסיה ועני מותר בדמאי, אבל הירושלמי פליג וס"ל דעניים אסורים בדמאי, ולשיטתם יפרשו המשניות דמקילין בדמאי מיגו דאי בעי מפקיר להדמאי דמהני אפי' לאחר מירוח. אולם, ע' שנות אליהו [פ"ה מעשרות מ"ז] דלדבריו גם הירושלמי ס"ל שאין הפקר פוטר לאחר מירוח, וע"ע בזה במשנה הבאה.

# משנה ב

[ב] הרוצה לחזום עלי ירק להקל ממשאו לא ישליך עד שיעשר, הלוקח ירק מן השוק ונמלך להחזיר לא יחזיר עד שיעשר שאינו מחוסר אלא מנין, היה עומד ולוקח וראה טוען אחר יפה ממנו מותר להחזיר מפני שלא משך:

# רע"ב משנה ב

לחזום - לכרות ולחתך ואין לו דומה במשנה:

להקל ממשאו - שלא יכבד עליו:

לא ישליך עד שיעשר - שמא ימצאם עם הארץ ויאכל אותם כשאינם מתוקנים ונמצא נותן מכשול. והני מילי בירק הנאגד דאי בשלא נאגד אכתי לא אתחייב במעשר:

הלוקח ירק מן השוק - ונטל אגודות ירק בידו ששומתן ידועה כך וכך אגודות בפרוטה ולאחר שנטלן נמלך עליהן להחזירן למוכר:

לא יחזיר עד שיעשר - ויתן לו דמי המעשר שהוא מפריש, דמכי אגבהינהו נעשו שלו ונתחייב עליהן לעשרן:

שאינו מעושר אלא מנין - האי מעושר הוי פירושא מחוסר, כלומר כבר קנה אותם בהגבהה ולא היה מחוסר אלא למנותן שכבר היה ידוע כך וכך אגודות בפרוטה:

היה עומד ולוקח - ולא נטלם בידו ולא הגביהם:

טוען אחר - משאוי אחר של ירקות:

# ציונים והערות משנה ב

## הרוצה לחזום עלי ירק להקל ממשאו לא ישליך עד שיעשר.

ופי' ברע"ב דטעמא דבעי לעשר קודם שישליך שמא ימצאם ע"ה ויאכל אותם ונמצא נותן מכשול, והנ"מ בירק הנאגד דאי בשלא נאגד אכתי לא אתחייב במעשר, ובר"ש הביא דברי הירושלמי דטעמא דהזוכה זוכה בדקה ואין המפקיר מפקיר בגסה, כלומר זה שהשליך והפקיר אינו דומה למודד בגסה דמותר למכור את הדמאי והזוכה היינו המוצא מלקט מעט מעט דהיינו דקה.

והקשה ע"ז הרא"ש דמה צריך להאי טעמא הא במוכר בדקה מיירי במוכר לחבר והחבר יודע שפטרו את המוכר מלעשר ולכן יעשר הוא, ולכך לא חיישינן שמא יאכל שאינו מעושר, אבל מוכר לע"ה חייב לעשר, והכא נמי חייב החוזם את עלי הירק לעשר שמא ימצאם ע"ה ויאכל דבר שאינו מעושר, וכל החשש הוא רק משום ע"ה דאילו חבר יעשרם דלמא זרקו אותם אחר מירוח ולא נפטרו משום הפקר.

ובמשנה ראשונה כתב דבאמת זו כוונת הירושלמי במה שאומר שהזוכה זוכה בדקה, כלומר כי היכי דמוכר בדקה חייב לעשר שלא יתן לתנוקות דבר איסור הכא נמי זה שמפקיר נותן דבר איסור בפני המוצא דהוא ע"ה או תינוק, ועוד שאין המפקיר מפקיר בגסה כלומר דהפקר אינו שכיח ומי שמפקיר אינו מפקיר בגסה אלא מפקיר דבר מועט ולכך דמי למוכר בדקה.

ובתוס' רעק"א כתב ליישב דהירושלמי בא ליתן טעם דאסור נמי בעיר שרובה חברים ואע"פ דאיכא למיתלי דלמא אחד מהרוב ימצא מ"מ אסור לזורקו קודם שיעשר משום דהוה כמוכר מן הדקה.

אולם הקשה בזה דלמא לא יתלה החבר שנפל מרוב החברים והם ודאי מעשרים והוא יאכל בלא לעשר, דיסמוך על החזקה דאין חבר מוציא תחת ידו דבר שאינו מתוקן כמבו' בפסחים [ט.], ועכ"פ יכול לאכול עראי דהוה ספק ושמא נמי הכניסה במוץ ולא נתחייבו במעשר.

## בטעמא דלא ישליך, הא יתכן שהפקר פטור לאחר מירוח

במשנה דלעיל הבאנו לדון במפקיר לאחר מירוח, אי איכא בזה פטור ורצו לומר דנחלקו בזה הבבלי וירושלמי, וקשה דהכא תנן "הרוצה לחזם עלי ירק להקל ממשאו, לא ישליך עד שיעשר", והנה אא"ב שהפקר לאחר מירוח אינו פוטר א"ש מה שאסור להשליך, אבל אם הפקר לאחר מירוח ג"כ פוטר מתרו"מ למה לא ישליך, וק' על השיטות דס"ל דהפקר פוטר אף לאחר מירוח.

וכן מבואר נמי במשנה בפאה [פרק א' משנה ו'] לעולם הוא נותן משום פאה ופטור מן המעשרות, עד שימרח, ונותן משום הפקר ופטור מן המעשרות, עד שימרח".

וכתב בשער המלך [הל' לולב פ"ח ה"ב] דממשניות אלו אין ראיה שיש לפרש דאפי' אם נתחייב במעשר במירוח מ"מ אם הפקיר פטור מן המעשר, אלא דמתני' דינא קתני לענין שאינו יכול להפקירו לכתחילה כדי להפקיע ממנו חיוב מעשר אחר שנתחייב במעשר, וכדרך שאסרו גבי חלה שלא לאפות פחות מכשיעור, ודו"ק, וזה כעין מה שנתבאר לעיל מהחזו"א בענין נתינת טבל לעכו"ם, והכא נמי נראה דלא דמי למזיק ודו"ק.

## בדין לפני עיוור במחזירם לפני שקנה.

עיין בפיה"מ להרמב"ם: "היה עומד ולוקח, ר"ל שקנה ולא נטל אותם בידו, אבל היה המוכר מונה ומייחד אותם לקונה, ועוד יתבאר זה במקומו שאין המטלטלין נקנין בנתינת ממון, אבל עיקר זכותם במשיכה".

וכתב החזו"א [סי' ז' אות ו'] דמבואר הכא שכל שכבר קנה א"א לו להחזיר ליתנו להמוכר, אבל קודם שקנה אף באופן שהוא בידו [אלא דאכתי לא קנאו], שוב אין איסור לחזור בו ואין חיוב לעשר, והק' בחזו"א דלמה אין כאן לפני עור קודם שקנאו כשהוא בידו.

ותירץ וז"ל, "וצ"ל דתחילת לאו לפני עור לא נאמר ע"ז שאין זה נותן מכשול אלא המכשול כבר מוטל ואינו מסירו אע"ג שנטלו החבר בידו וכו'" עכ"ל.

## פלוגתת הראשונים בדין "לא יחזיר עד שיעשר" – האם איירי שיש לו זכות חזרה או לא.

שנינו במשנה: "לא יחזיר עד שיעשר" ופירש הרע"ב ד"יתן לו דמי המעשר שהוא מפריש, דמכי אגבהינהו נעשו שלו ונתחייב עליהן לעשרן" ומבארת המשנה "שאינו מעושר אלא מנין" ופירש הרע"ב, "האי מעושר הוי פירושא מחוסר, כלומר כבר קנה אותם בהגבהה ולא היה מחוסר אלא למנותן"

אולם מצאנו מחלוקת ראשונים בזה, דעיין בקה"י נדרים [סימן כ"ד בסוף] שהביא את דברי התוס' רי"ד בב"ב [פ"ח] שפירש שכיון שכתוב במשנה שיעשר "לפני שיחזיר" א"כ מבואר שפי האמת הוא יכול להחזיר, וע"כ שאינו קנין גמור אלא שקנה לענין זה שהלוקח אינו יכול לחזור בו, ומאידך הביא את הרשב"ם בב"ב [שם] שמבואר שמשנתינו מיירי בקנין גמור, ואין הלוקח יכול לחזור בו, וע"כ שהחזרה במשנה תלויה גם בדעת המוכר, עיי"ש מה שביאר בזה.

## "מפני שלא משך" – בדין קנין מעות דמהני מה"ת, ויש לעיין מצד מי שפרע.

בסוף המשנה מבואר דכלז מן שלא משך לא קנה ולכן ליכא בזה חיוב תרו"מ.

והרמב"ם כ' "ועוד יתבאר זה במקומו שאין המטלטלין נקנין בנתינת ממון, אבל עיקר זכותם במשיכה", הרי מבואר דאע"ג דמה"ת מעות קונות מ"מ כיון שמדרבנן אין קנין אלא במשיכה מותר להחזיר המקח, וצ"ע ממה שכ' הרמב"ם הלכות תרומות פרק ט' ה"י וז"ל, "יראה לי שאם מכר הכהן פרתו לישראל ולקח הדמים אע"פ שעדיין לא משך הלוקח ה"ז אסור להאכילה תרומה שדין תורה מעות קונות כמו שיתבאר בהלכות מקח וממכר ואם מכר ישראל לכהן אע"פ שנתן הדמים לא תאכל בתרומה עד שימשוך" עכ"ל.

הרי דחייש לחומרא למעות קונות מה"ת וק' למה כאן לא חייש לקנין מעות לחומרא, וע' בחזון נחום שכ' דבדמאי הקילו, וע' במשנה ראשונה דממנ"פ א"ש, דמה"ת מעות קונות ואין ע"ה חשוד על דמאי, ומדרבנן דע"ה חשוד אין מעות קונות, ועיין בכעין זה בתפארת ישראל, ויש להעיר דא"כ בקונה בהמת כהן במעות, דמדרבנן אכתי שייך לכהן, א"כ מצי להאכילו תרומה דרבנן כהגודל בעציץ שאינו נקוב.

וע' ביאורים הנדפסים בסוף ספר חזון נחום מה שכ' ליישב קושיא זו, ויש לדון בדבריו.

אך דברי הרמב"ם צ"ב ממה דגרסינן בב"ב [פ"ח].

"ת"ר הלוקח ירק מן השוק ובירר והניח אפילו כל היום כולו לא קנה ולא נתחייב במעשר, גמר בלבו לקנותו קנה ונתחייב במעשר, להחזירו אי אפשר שכבר נתחייב במעשר, ולעשרו א"א שכבר מפחיתן בדמים, הא כיצד מעשרו ונותן לו דמי מעשר, אטו משום דגמר בלבו לקנות קנה ונתחייב במעשר אמר רב הושעיא הכא בירא שמים עסקינן כגון רב ספרא דקיים בנפשיה ודובר אמת בלבבו", עכ"ל.

הרי דמי שברור אצלו שלא יחזור בו הרי"ז חייב לעשר ואסור לו להחזיר הפירות, וכל אדם שקנה במעות לחוד אסור לו לחזור בו מדין מי שפרע, ולא גרע מרב ספרא דגמר בלבו.

וע' בחידושים וביאורים להגר"מ פיינשטיין ז"ל [באות ע'] הנדפס בסוף הירושלמי [מוצל מאש] שביאר בזה דבאופן דקנין מעות מועיל אם שילם קודם שבירר לאחר שבירר חל הקנין, אבל לאחר שתקנו חז"ל שאין מעות קונות אלא שיש בזה משום מי שפרע, אע"פ שבירר אחד מ"מ אין חיוב ליקח את זה כ"ז שלא משך, ועדיין יכול לחזור בו וליקח אחר, דעדיין לא עשה מעשה קנין ע"ז, והינו מה דנקט בסיפא "וראה טוען אחר יפה", ר"ל שאינו חוזר ממקחו אלא חוזר מזה שבירר ואין בחזרה כזה משום מי שפרע, ונמצא דאי לא מצא טוען אחר באמת אינו חוזר בו ומחוייב להפריש, וע"ע בחזו"א [סי' ז' סקכ"ג] מה שהעיר כאן.

# משנה ג

[ג] המוצא פירות בדרך ונטלן לאוכלן ונמלך להצניע לא יצניע עד שיעשר ואם מתחלה נטלן בשביל שלא יאבדו פטור, כל דבר שאין אדם רשאי למכרן דמאי לא ישלח לחברו דמאי, רבי יוסי מתיר בודאי ובלבד שיודיענו:

# רע"ב משנה ג

לא יצניע עד שיעשר - דאסור להוציא מידו דבר שאינו מתוקן:

שלא יאבדו - ולא נתכוין לזכות בהן:

שאין אדם רשאי למכרו דמאי - כגון במדה דקה דאמרינן בפירקין דלעיל:

לא ישלח לחבירו דמאי - בדקה, אבל שולח לו בגסה כיון שרשאי למוכרו בגסה:

רבי יוסי מתיר - לשלוח לחברו ודאי אפילו בדקה, ובלבד שיודיעו. ומודה רבי יוסי שבדמאי אסור בדקה. ואין הלכה כרבי יוסי:

# ציונים והערות משנה ג

## המוצא פירות לאכלן ונמלך להצניע לא יצניע עד שיעשר.

ופי' בתוי"ט ובמשנה ראשונה וכן ביכין דמיירי בפירות שנתחייבו במעשר, וראיה לדבר דהא כל מציאה הפקר היא והפקר פטור ממעשר, אלא ע"כ דמיירי דנתחייבו הפירות במעשר ובתר הכי נאבדו, הלכך לא נפטרו בהפקר.

ועיין ברדב"ז [מעשר פי"א ה"י] שכיון שאינו יודע אם הם של הפקר א"כ חייב במעשר מספק – כדמאי, ודבריו חידוש - לומר שזה שייך לעיקר תקנת דמאי.

הראשונים כתבו שאין להצניע כדי לא יוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן, וכנראה שהיה לרמב"ם מהלך אחר במשנה, וז"ל הרמב"ם [מעשר פרק י"א הלכה י'] "נטלן לאוכלן ונמלך להצניע לא ישהא אותן עד שיעשר, כדי שלא יהיה תקלה לאחרים, ואם נטלם מתחלה שלא יאבדו הרי זה מותר לשהותן אצלו עד שירצה לאוכלן או לשולחן או למוכרן ויעשר אותן דמאי".

הרמב"ם כתב לשון "לא ישהא אותן עד שיעשר" ודייק החזו"א [דמאי סימן ז' ס"ק י'] שיש כאן דין לזרז, וביאר שבאמת אין כאן בל תאחר אבל יש דין לזרז מחמת חשש תקלה לאחרים וכסיום דברי הרמב"ם "כדי שלא יהיה תקלה לאחרים", [וא"ש דלפי"ז רישא וספיא שייכים לחשש של אחרים].

## פלוגתת הראשונים - נטלן שלא יאבדו.

הבאנו לעיל את לשון הרמב"ם "ואם נטלם מתחלה שלא יאבדו הרי זה מותר לשהותן אצלו עד שירצה לאוכלן או לשולחן או למוכרן ויעשר אותן דמאי" – מסוף דברי הרמב"ם מדוייק שלקחן "עד שירצה לאוכלן או לשולחן או למוכרן" והיינו שיהיה בהם שימוש אח"כ והחידוש שלא מעשר עכשיו, אבל הראשונים למדו שאין לו שום כוונה להשתמש בהם אח"כ אלא העיקר שלא יתקלקלו, והיינו שלמד מכאן בירושלמי הדין של אין מעבירין על אוכלין.

## ואם מתחילה נטלן בשביל שלא יאבדו פטור – מקור מהירושלמי שיש חידוש בבעלות הנצרכת להפרשת תרומה, וקס"ד דסגי בבעלות כעין הבעלות בבור "שעשאן הכתוב כאילו ברשותו".

ופי' הרע"ב דלא נתכוין לזכות בהן, והרא"ש הביא ירושלמי:

"בירושלמי פריך מהא דאמרינן פ' המניח ההופך את הגלל למעלה משלשה חייב בנזקיו ואפילו לא נתכווין לזכות בו והכא פטור מלעשר ומשני א"ר בון תמן כתיב בעל הבור ישלם פי' כל מי שהוא בעל התקלה ואפילו אינו שלו דבור ברשות הרבים לאו דידיה הוא ואפ"ה חייבתו תורה והכא כתיב עשר תעשר את כל תבואת זרעך משלך אתה מעשר ולא משל אחר" – מובא נמי במלאכת שלמה.

ובביאור הגר"א על הירושלמי פירש דכוונת הירושלמי דממה דלא חייב משום גזלן לפני שקנאו ליכא להקשות שהרי אין אדם זוכה בו בע"כ, אבל אחרי שבבור נתחדש שהוא ברשותו של אדם, שוב מצינן למימר שחדיש כשלו לענין מעשרות.

והתשובה של הירושלמי שהתם הוא חייב מצד עשיית מזיק והכא צריך להיות שלו להתחייב, אלא שיש להעיר, דלמה לי קרא "עשר תעשר את כל תבואת זרעך משלך אתה מעשר ולא משל אחר", הא פשיטא דרק בעלים מצי מפריש ומה זה ענין לבור ששם העיקר הוא בעל המזיק, וצ"ע.

חזינן הכא שיש חידוש בעיקר הבעלות דבעינן להפרשת תרו"מ, עד כדי כך דקס"ד דסגי להיות "ברשותו" בלי להיות "שלו" ובעינן לזה פסוק מיוחד.

## מקורות נוספים לבעלות מחודשת בהפרשת תרומות ומעשרות.

יש מקורות נוספות לחידוש זה.

א] גדולה מזה מצאנו בירושלמי [ריש תרומות] דהסתפק האם אפשר לתרום כרי של הפקר, וכפשוטו הספק הוא האם בעינן בעלות ממש או דהעיקר שלא יהיה עיכוב בעלות של אחרים, הרי שיש צד דלא בעינן בעלות כל עיקר.

ב] יתכן שיש מקור גם בבלי לסברא זו, דמצאנו בב"מ [מ"ט] לגבי בן דלוי שהבטיחו לו ישראל מעשרות שיכול כבר להפריש עליו תרומת מעשר, וכבר תמה בשטמ"ק [שם], דהאיך מצי מפריש, ותירץ בתירוץ אחד דמיירי במכירי כהונה, וצ"ל דמכאן מוכרח שבמכירי כהונה יש לו כבר זכויות וקנינים, אולם סו"ס יש שיטות שאינו קנוי לו לגמרי, והאיך מהני בעלות כזו להפריש.

והיה אפשר לומר עפ"י הירושלמי הנ"ל דהסתפק האם אפשר לתרום כרי של הפקר, ולפי הצד שהעיקר הוא שלא יהיה עיכוב בעלות של אחרים, א"כ הכא אף דהתבואה שייכא לישראל ולא ללוי אבל כיון שהישראל לא מצי מעכבו שוב מצי תורם, ועיין רש"ש בב"מ [שם] שיישב את קושי' השטמ"ק עפ"י הירושלמי הזה, וי"ל דהכוונה כנ"ל, ודו"ק.

ג] עיין נמי ברמב"ן גיטין [ל'] דבגוונא הנ"ל [בן לוי] דמצי מפריש בשליחות של הישראל, והביא כן מהירושלמי, והירושלמי ביאר בזה שהולכים למ"ד שישראל מצי מפריש תרומת מעשר, ועיין נמי בזה בחידושי רעק"א [ב"מ שם] שהביא דין זה מהרמב"ם, שהישראל מפריש תרומ"ע, ועיין בכל זה בזכר יצחק [סימן פ'] ובמקור ברוך [סימן ט"ו].

אולם הא גופא תמוה דאי הוי ממון של שבט לוי, ולישראל אין כאן אלא טובת הנאה, א"כ האיך מהני לזה להפריש, ולמה מיקרי בעלים על לענין הפרשה, וצ"ע הסברא בזה.

ד] יעויין ברמב"ן [גיטין ל:] שהביא את רש"י ודייק הרמב"ן מרש"י "משמע שלא קנה לגמרי למוכרו אבל זכות יש לו בו לעשותו תרומת מעשר", ומפורש דלא בעינן בעלות גמורה להפרשה, הלא דבר הוא.

ה] עוד חידוש מצאנו בחזו"א [דמאי י"א כ"ב] שיש משמעות לגבי בעלות של מי שפרע דסגי לגבי החלות הפרשה, ואין זה ענין למשנה דלעיל דדנו מצד חובת הפרשה במי שפרע אכן הכא דנים ביכול שלו להפריש, וצ"ע דסו"ס אינו שלו.

ו] עיין להלן בציונים והערות [פרק ה' משנה ב'] מה שהבאנו מהקצוה"ח [סימן ר"ד ס"ק ג'] לגבי טוה"נ במעשר שזה מהני לענין הפרשת תרומת מעשר על הכל, אף דא"א להקדיש כה"ג, וזה כנ"ל.

ז] עיין להלן בציונים והערות [פרק ז' משנה א'] בע"ה שמזמין חבר שיכול להפריש תרו"מ, והבאנו מהמהרי"ט שרואים שיש לאורח בעלות בחלקו ולכן מצי תורם, אכן יש לעיין בזה, דכבר נחלקו רבוותא בספק זה אי אורח קנה חלקו – עיין בזה בנדרים [ל"ד:] ברא"ש ובר"ן – ולהנך דס"ל דלא קנה קשה דאיך מצי מפריש, וכבר עמד בזה האמרי בינה [תרו"מ סימן ו'] ופירש שעצם ההיתר אכילה מזכהו בזכות הפרשה, ותמוה, הרי אין כאן זכות וקנין אלא רשות בעלמא, וצ"ע כנ"ל.

## ביאור הדברים למה חלוק בעלות של הפרשה מכל בעלות אחרת.

וצריכים לומר שבאמת שאני בעלות להפרשת תרומה - ובביאור הדברים צריכים קודם כל להבין את עיקר ספיקת הירושלמי דמהני להפריש בכרי של הפקר, דהעיקר הוא העיכוב בעלים, והא באיזה חלות אחר מצאנו כן, והא הקדש מכירה ומתנה והפקר, כולהו בעי בעלות, ומאי שנא תרומה דקס"ד דלא בעי בעלות.

ונקדים בחידוש ידוע דיסוד האיסור של טבל הוא מחמת התרומה שמעורבת כבר בטבל לפני ההפרשה, וההפרשה רק מוציאה את התרומה שכבר היתה בה מתחילה, ויש בזה כמה מקורות, עיין בזה בהערה [[27]](#footnote-28) והארכנו בזה באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות חידושי סוגיות [סימן א].

ונראה דמטעם זה חלוק הכוח בעלים והדין בעלים בחלות תרומה מכל החלויות כיון שאינו אלא מעשה הפרשה, ומה"ט יש צד בירושלמי דמהני גם בהפקר, דהעיקר הוא שלא יהיה בזה עיכוב בעלים, ודו"ק.

ומהאי טעמא מצאנו חידושים בבעלות של הפרשה, דנראה דכל כח בעלים סגי לזה אף אי לא חשיב כבעלים לכל דיני התורה, וישראל במעשר יש לו טובת הנאה שזה כוח הקנאה לכל כהן לוי שירצה וזה כח בעלים מסויים, וזה נמי הבעלות של מכירי כהונה שמצטמצם אליו הממון שבט דזה סגי לכוח בעלים של הפרשה, ואלו דברי החזו"א לגבי מי שפרע דגם זה חשיבא כברשותו לענין הפרשה.

וזה נמי הקס"ד בירושלמי לולי הפסוק לדמותו לבעל הבור, והן הן דברי הרמב"ן שדייק מרש"י "שלא קנה לגמרי למוכרו אבל זכות יש לו בו לעשותו תרומת מעשר", ומפורש דלא בעינן בעלות גמורה להפרשה, והיינו כנ"ל.

ואכתי יש לעיין דסו"ס גזבר ואפוטרופוס התמעטו מהפרשת תרומה, אף דאית להו כוח בעלים, ומאי שנא הנך, אלא דכבר נחלקו הראשונים במיעוטא דאפוטרופוס בתרומה, שיש שלמדו שזה מיעוט מה"ת, אכן הרשב"א גיטין [נ"ב] קידושין [מ"ב] למד שמה"ת מהני באפוטרופוס, ורק מדרבנן שלא יזלזלו תיקנו שלא יפרישו ומיעוטא אסמכתא בעלמא הוא.

ועיין להלן בציונים והערות [פרק ז' משנה ו'] שהבאנו מהאחרונים שיש חילוקים בין הפרשה ממק"א הפרשה מיניה וביה, ולפי דבריהם יתחדש דכל הנך חידושים הם רק במפריש מיניה וביה ולא ממק"א, עיי"ש שהוכחנו את הדברים מהאור שמח – וע"ע בזה באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות חידושי סוגיות [סימן ד].

------------------------

## כל דבר שאין אדם רשאי למוכרו דמאי לא ישלח לחבירו דמאי, ר' יוסי מתיר בודאי.

ופי' הרע"ב דאין שולח לו במדה דקה אבל במדה גסה רשאי לשלוח לו, והא דאסור לשלוח לו מדה דקה הא לכאו' טעמא דבמדה דקה אסור פי' בירושלמי ב' טעמי או משום דמשתכר או משום התנוקות א"כ הא הני טעמי לא שייכי כלל בשולח לחבירו במתנה, ופי' הרא"ש ועיין נמי במלאכ"ש ובמשנה ראשו' דמשום לא פלוג הוא.

בשיטת ר"י עיין בלשון הרמב"ם: "ר"ל כי הוא מותר לו לשלוח טבל ולהודיע למי שישלחנו שהוא טבל ואינו חושש ר"י שמא אם נתיר לו זה ישלח לו ולא יודיענו" ע"כ.

וכתב בזה התוס' יו"ט: "ומדבריו למדנו טעם למ"ש הר"ב והר"ש מהירושלמי דמודה רבי יוסי שבדמאי אסור דמשום שהוא דמאי מודה רבי יוסי שיש לחוש שמא לא יודיענו".

עיין ערוך השולחן שהטעם שאין לשלוח לחבירו גם באופן שאין לפני עיוור, היינו מגזירת דמאי, ועיין בפירוש המשנה [פ"ו דתרומות] דאיכא איסור לסייע כשאין לפני עיוור מצד אל תשת ידך עם רשע, ועיין בפירוש המשנה בשביעית [פ"ה מ"ו] דאיכא איסור להחזיק ידי עוברי עבירה מצד לפני עיוור.

# משנה ד

[ד] המוליך חטים לטוחן כותי או לטוחן עם הארץ בחזקתן למעשרות ולשביעית לטוחן עובד כוכבים דמאי, המפקיד פירותיו אצל הכותי או אצל עם הארץ בחזקתן למעשרות ולשביעית, אצל העובד כוכבים כפירותיו ר"ש אומר דמאי:

# רע"ב משנה ד

לטוחן כותי - לכותי שטוחן התבואה:

הרי הן בחזקתן - דלא חשידי שמא החליפו אלו המתוקנים באחרים שאינן מתוקנין:

לטוחן עובד כוכבים דמאי - דעובד כוכבים חשוד להחליף. ולבתר דאשכחו יונה בראש הר גריזים לכותים שהיו עובדים אותה, כותי הרי הוא כעובד כוכבים:

אצל העובד כוכבים כפירותיו - ופירות של עובד כוכבים פטורים מן המעשר. ורישא מפני שדרך בני אדם להוליך קופות רבות של חטים ולהניחן אצל הטוחן חיישינן שמא נתחלפה קופה זו בקופות אחרות של ישראל שהן דמאי, אבל פירות ליכא למימר שמא החליפן בפירות של ישראל אלא שמא החליפן העובד כוכבים בפירותיו לפיכך הרי הן כפירותיו של עובד כוכבים. ורבי שמעון סבר דאף בפירות חיישינן שמא נתחלפו בבית העובד כוכבים בפירות של ישראל אחר, שכשם שישראל זה הפקיד פירותיו ביד העובד כוכבים כך יש לחוש שמא ישראל אחר מן החשודים על המעשרות הפקיד גם כן בידו ונתחלפו אלו באלו. ואין הלכה כר' שמעון:

# ציונים והערות משנה ד

## 'טוחן'.

עיין מלאכת שלמה שהביא מרש"י בגיטין [ס"א] דאין הכוונה לפעולה - 'טוחן' – אלא שזה שם של אדם שהוא מונה לטחון, ועיין נמי ברש"י [ב"ק צ"ט].

## המוליך חטים לטוחן כותי או לטוחן ע"ה בחזקתן למעשרות ולשביעית.

למדנו במשנה שמי שמוליך חטים לטוחן כותי או לטוחן ע"ה - בחזקתן למעשרות ולשביעית - והביאור בזה - שמה שהטוחן החזיר מסתבר שזה מה שקיבל ולא חיישינן דלמא החליפו את הפירות, אמנם כ"ז דווקא לגבי מעשרות ושביעית אבל לגבי טומאה הרי זה טמא דחיישינן דלמא נגע בהו, וכן הביא המלאכ"ש מהרש"ש שמצא כן במשניות דוקניות.

ומה דלא חיישינן שמא החליף היינו דהוי כודאי וכמבואר בתוספתא [דמאי פ"ד הי"ד] דמצי מפריש מזה על מקום אחר.

## לטוחן נכרי – דמאי – ביאור שיטת הרמב"ם בדין ס"ס בדמאי דאסור.

כתב הרמב"ם [פי"א מהלכות מעשר הי"ג], "המוליך חיטין לטוחן ע"ה וכו' הוליכן לטוחן נכרי הרי הם דמאי שמא החליפן בחטיו של ע"ה", והשיג עליו הראב"ד "א"א, ואם מפני הספק הזה הלא הוא ספק ספיקא אלא שמא החליפן משלו ומירוח הגוי חייב מדרבנן", וכוונתו דספק החליף ואפי' את"ל החליף עם ע"ה הרי שמא ע"ה עישר, ומותר מטעם ס"ס.

ותי' המהר"י קורקוס וז"ל "דכיון שתקנו חכמים להפריש על פירות ע"ה הספק ודאי לענין זה", והיינו דאין כאן ב' ספיקות דספק ע"ה הוכרע כודאי, ונשאר ספק א', האם החליף או לא, וכ"ה בהגהות המחנ"א על הרמב"ם.

וע' כס"מ שתירץ "ואני אומר דמאחר דקיי"ל רוב ע"ה מעשרין הן ואפי"ה חיישינן להו - משמע דרבנן אחמור בהו בהא למיחש אפי' למיעוטא, וה"ה דאחמור בהו למיחש אפי' לס"ס", וביאור דבריו כפשוטם, דס"ס מטעם רוב וכידוע מהרשב"א, ולכן סובר הרשב"א דכמו דרוב עדיף מחזקה כמו"כ ס"ס עדיף מחזקה, וה"ה בדמאי נימא דכמו דלא מהני רוב ה"ה דלא מהני ס"ס.

וע"ע להלן בציונים והערות [פרק ה' משנה י"א] בנידון זה דעל ידי הדין ודאי כבר מסולק הס"ס – בקושי' רעק"א התם.

ונראה שיש נפ"מ טובא בין הכס"מ למהר"י קורקוס לדינא, דלפי הכס"מ הרי"ז דמאי ממש, ואית ליה כל דיני דמאי, וכמו דדמאי נהיה ודאי טבל מדרבנן וכדהוכיחו האחרונים מהא דמהני הפרשה מדמאי על טבל דרבנן כמו"כ הכא, ויהני באמת להתיר טבל ודאי מדרבנן, דמ"ש מה דהחמירו נגד הרוב ע"ה לאשוויי כודאי ממה דהחמירו נגד הס"ס לאשוויי כודאי, אכן למהר"י קורקוס, הרי רק הספק ע"ה הוכרע כודאי ולכן בטלה ספק א' ונפל הס"ס וכבר ליכא רוב להתירו, אולם הספק החליף אכתי קיימא, והרי"ז ספק דמאי, ואין להפריש ממנו על ודאי טבל מדרבנן, ודו"ק [[28]](#footnote-29).

כן היה נראה לפום ריהטא, אולם נראה דבאמת אין כאן מחלוקת, דזה פשוט דחומרא דדמאי לחשוש למיעוט עמי הארץ לא נאמר בכל מקום, דרק אמרו רבנן דצריכים לחשוש למיעוט עמי הארץ דלא מעשרי ולא להכריע כרוב עמי הארץ דמעשרי, והנה, הכא הספק אינו כשאר ספיקות דדמאי, שהרי הספק כולל גם "צד אחר" דאולי של חבר ומעולם הוא לא החליף, והרוב של הס"ס הזה בנוי גם מה"צד" הזה בספק, והרי ה"צד" הזה לא שייך לנידון של דמאי האם עמי הארץ מעשרי או לא, וכשאמרו חכמים בתקנת דמאי לא לסמוך על הרוב, היינו על כרחך רק כלפי ההכרעה ברוב לומר דע"ה מעשרי, דעל זה אמרו לחשוש אף שזה מהמיעוט, אבל מעולם לא אמרו לא לסמוך על רוב שהטבל מעושר באופן שזה רוב שלא נבנה רק על הא דע"ה מעשרי.

וע"כ צ"ל דכוונת הכס"מ היא, דכמו דברוב אכתי חיישינן למיעוט לומר דע"ה לא מעשרי, כמו"כ בס"ס נחשוש כן, ולא נוכל להכריע דמעשרי ובטלה צד א' של הרוב, אבל הספק 'לא החליף' כדקיימא קיימא אף לדרך זו, ודו"ק, והיינו ע"ד המהר"י קורוקוס, ועיין בחזו"א [דמאי ח' - ח'] דנקט דכוונת הכס"מ כהמהר"י קורקוס.

## ביאור שיטת הראב"ד למה מקילין בס"ס בדמאי, עפ"י סברת המשאת בנימין דחזקה נגד א' מן הספיקת לא מהני.

והנה, יש לעיין דבמה חולק הראב"ד על הרמב"ם לדעת המהר"י קורקוס, דלכאו' הסברא פשוטה שאין כאן ס"ס, דכיון שהדין דמאי הוא דין ודאי, שוב אין כאן ב' ספיקות, ואין לומר שחולק בזה גופא, שהרי האחרונים הוכיחו שזה דין ודאי [ע' אתוון דאורייתא סי' ו'] מדמהני להתיר טבל ודאי דרבנן ועוד ראיות, וכדהבאנו להלן [חידושי סוגיות סימן א / ב], וא"כ הדרא הקושי' דאין כאן ס"ס.

וי"ל דהראב"ד סובר דחכמים לא עשו דין ודאי על דמאי באופן שמצטרף אליה ספק אחר, דרק באופן שאחרי הדין ודאי יש כאן ודאי איסור, התם הכריעו כן, אבל אם גם אחרי הדין ודאי דדמאי אכתי יהיה ספק, הכא מעיקרא לא עשו את דין ודאי, ומצאנו כעין סברא זו בחזקה, והיינו בספק ספיקא נגד חזקה, דהנה בס"ס נגד חזקה סובר הרשב"א דס"ס עדיף כיון דרובא וחזקה רובא עדיף וס"ס מדין רוב, אמנם המשאת בנימין חולק וסובר דס"ס לא מהני נגד חזקה - ועיין בהערה [[29]](#footnote-30).

אמנם בדעת הרשב"א דמהני ס"ס נגד חזקה כתב הרעק"א בתשו' [ל"ז] ובש"ש [א' - י"ח] דבחזקה נגד ספק א' מהס"ס שוב לא מהני הס"ס, דאין רוב נגד החזקה, דהחזקה הוא רק נגד ספק א', וממילא דליכא רוב.

אולם הט"ז חולק עליהם [כך למד הפמ"ג סי' ק"י במ"ז סוס"ק י' בשי' הט"ז] - דלדידיה בחזקה נגד ספק א' בס"ס אכתי יהני הס"ס, וזו סברא הפוכה מהרעק"א והש"ש, וע' חי' גרשש"ק [כתו' סי' ט' ס"ק א' בסוף] שביאר את דעתו שהכרעת חזקה היא הנהגת ודאי ועיין בהערה [[30]](#footnote-31), וי"ל א"כ דלא נאמרה הנהגה זו באופן שגם אחרי החזקה אכתי ישאר ספק, ולכן חזקה שהיא רק כנגד א' מהספיקות לא יהני, עכתו"ד.

וע"ד זה י"ל בראב"ד דהדין להחמיר בספק ע"ה רק נאמר אם אח"כ יהיה ודאי, אבל כיון דבנד"ד יהיה עדיין ספק, שוב י"ל דמעיקרא לא החמירו לאשוויי לדמאי ואין כאן דין ודאי, והדרא הס"ס למקומו.

אמנם לא נראה כן בראב"ד, דאם נאמר חידוש בגזירת דמאי דבמקום שישאר ספק אין גזרת דמאי, א"כ למה ליה לראב"ד להתיר מדין ס"ס, הא בטלה גזירת דמאי והדרא הדין דרוב ע"ה מעשרין, ואף אם ס"ס היה אסור בכה"ת, הכא מותר דאין גזירת דמאי.

## ביאור בדברי הראב"ד עפ"י מה שמבואר דאיכא ב' דינים בעיקר תקנת דמאי - דין ודאי ודין ספק - וביאור חדש בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד.

ונראה לבאר את שיטת הראב"ד באופן נוסף - דהנה הבאנו להלן [חידושי סוגיות סימן א] שהוכיחו האחרונים [תורת זרעים וקה"י] דע"כ איכא ב' דינים בדמאי, א] הדין ודאי דרבנן דהחשיבוהו כטבל ודאי אף על הצד דקמעשרי ולכן מפרישין הימנו על טבל ודאי דרבנן, ב] יש עוד דין ספק שצריכים לחשוש להך צד דאולי לא עישרו, והנפ"מ בדין נוסף הוא שלכן אין מפרישין מן הדמאי על דמאי, דאולי מפריש מן הפטור על החיוב או איפכא, והיינו, שאם היה רק דין ודאי מדרבנן, א"כ ע"כ דדנים שהספק כלפי שמיא הוכרע כבר והיה אפשר לסמוך על הרוב להקל, ורק אסור מחמת האיסור ודאי דהטילו רבנן, ושוב אין לחשוש שמא הוא מפריש מן החיוב על הפטור, וע"כ דחוץ מהדין ודאי ג"כ אמרו לא לסמוך על הרוב, ושיהיה עכ"פ גם ספק.

ולפי"ז נראה דאף דמצד הדין ודאי ביארנו דלא הטילו דין ודאי במקום שישאר אחריו ספק, וכסברת הט"ז בחזקה בס"ס, אכן אין זה סברא נגד הדין ספק, דבכל האופנים גזרו רבנן לחשוש אולי לא עישרוהו, אף במקום שישאר אחריו ספק, שהרי כל הדין לחשוש בעצמו הוא דין ספק, ורק על הדין ודאי שייך לדמות לסברת הט"ז בחזקה.

ומעתה א"ש דאף כלפי הדין ודאי סובר הראב"ד דליתא לסברת המהר"י קורקוס וע"ד הט"ז בחזקה, אבל אכתי אין להתיר, דהדין ספק אכתי קיימא, וע"כ כתב הראב"ד דס"ס הוא.

וכיון דאתינן להא, שוב א"צ לפרש את הראב"ד עפ"י סברת הט"ז - וי"ל כבר דפלוגתת הרמב"ם והראב"ד היא בגדרי עיקר תקנת דמאי, די"ל דהראב"ד סובר דכל הדין ודאי מדרבנן בנוי על הדין ספק, דאחרי שאמרו שצריכים לחשוש, שוב הוסיפו לאשוויי להך ספק טבל לטבל ודאי, אבל באופן דלא שייך הדין ספק הכא לא גזרו את הדין ודאי, וזהו סברת הראב"ד, דכיון דיש ס"ס להתיר את הדין ספק, שוב ליתא נמי לדין ודאי, ובטלה טענת המהר"י קורקוס שספק א' הוא ודאי, דכיון דלא שייך הדין ספק, שוב ליתא נמי לדין ודאי.

ובדעת המהר"י קורקוס ע"כ נתחדש דאף דכלפי הדין ספק שיש בדמאי אכתי שייך ס"ס, אבל כלפי הדין ודאי ליתא לס"ס והאיסור ודאי במקומו עומד.

ולפי המהר"י קורקוס ברמב"ם איכא חידוש, דבדין ספק בדמאי נתחדש דאין מעשרין מן הדמאי על הדמאי, ודין זה לא יהיה בספק החליף, שהרי הך דין ספק ממילא הוכרע בס"ס, [ובלאו הכי אין מעשרין מספק החליף על דמאי אחר, דהכא ממילא יש ספק נוסף, ואולי זה מן הפטור על החיוב].

והנה, הכס"מ מבאר דעת הרמב"ם באופן אחר, דכשם דאין דין רוב בדמאי כמו"כ אין דין ס"ס, וסברתו מהני כלפי הדין ספק, ולכאו' ק' דל"ל סברא זו, הא בלאו הכי יש דין ודאי, אטו פליג הכס"מ על הדין ודאי דבדמאי, ונראה דמודה לדין ודאי, רק שחולק על המהר"י קורקוס שחידש דשייך דין ודאי בלי הדין ספק, ולדידיה כיון דליתא לדין ספק כמו"כ ליתא לדין ודאי, ולכן הוצרך לבאר ברמב"ם למה ליכא ס"ס נגד הדין ספק ג"כ.

איברא דדרכו של המהר"י קורקוס תמוה, שהרי הוכחנו להלן [שם] דתלויים זב"ז, דבכל דוכתי שא"צ לחשוש שוב בטלה הודאי, וכגון בספק ממון ובעני, וא"כ ה"ה דהכא נמי נימא כן.

אולם נראה שאין זה נכון, דהכא כל ספק בס"ס הוא ספק שחוששין לו, אלא שאחרי צירוף הספקות נבנה כאן רוב, וממילא שכיון שכל ספק מצד עצמו הוא ספק שבאמת חוששין לו, א"כ הכא מהני הודאי לדון את הספק כודאי כדי שלא יבנה הרוב מכח הספק, ומקום החלות דין ודאי הוא לפני שהרוב יקום, ולפני שהרוב יגדיר את הספק שלא צריכים לחשוש לו, וא"ש, ומעתה קשה שיטת הראב"ד.

ועיין עוד להלן [חידושי סוגיות סימן ו] שהבאנו ביאורים נוספים בשיטת הראב"ד עפ"י מה שנתחדש באחרונים דבדמאי איכא דין ודאי ודין ספק - וע"ע בהערה [[31]](#footnote-32) מה שהבאנו בזה מראש יוסף.

## ביאור נוסף בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד דפליגי בעיקר גזירת דמאי, דלמה לא סמכו על רוב ע"ה מעשרי, אי מצד מיעוט המצוי אי מצד חזקת טבל.

ונראה לפרש את פלוגתת הרמב"ם וראב"ד כפשוטו דתחילת פלוגתתם ביסוד תקנת דמאי ובעיקר גזירת דמאי שיש לעיין דלמה החמירו חז"ל אחרי דרוב מעשרין, וי"ל דזו תחילת פלוגתתם.

דהנה, ע' בתפארת ישראל ריש דמאי שהביא ב' סברות מהתוס', דבתוס' בשבת [י"ג.] מבואר דאיכא מיעוט המצוי דע"ה דלא מעשרי ולכן החמירו, ובתוס' ביבמות [קי"ט.] מבואר דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקת טבל, והו"ל ספק.

ובאמת דבתוס' שם אמרו דלא מהני החזקת טבל לאשוויי לע"ה רשע שלא יוכל להעיד שאין להחזיק כולם כרשעים - ואם הוא הוחזק כל ישראל מי הוחזקו, ולכן אף דלר"מ דסמוך מיעוטא לחזקה הוא דין דאוריי' אבל בדמאי זה רק דין דרבנן מטעם הנ"ל, ומשמע ממסקנת התוס' דלא אמרינן בדמאי סמוך מיעוטא לחזקה מטעם הנ"ל, אמנם אכתי י"ל דסברי התוס' דכיון דאף לרבנן דר"מ איכא סמוך מעוטא לחזקה עכ"פ מדרבנן - שוב יש לומר דלכו"ע תיקנו תקנת דמאי עפ"י הסברא דסמוך מיעוטא לחזקה - וחידשו בזה דאף דבעלמא לא היה חזקה מטעם הנ"ל, אכן הכא החשיבוהו לחזקה לענין תקנת דמאי - וע' בגליוני הש"ס [ריש ירושלמי דמאי] שהביאו מהלחם שמים שמפרש שאסרו דמאי מחמת סמוך מיעוטא לחזקה, ועיין בהערה [[32]](#footnote-33).

ומעתה נראה פשוט, דאם לא אזלינן בתר רוב ע"ה בדמאי משום דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, א"כ ה"ה דלא אזלינן בתר ס"ס נגד חזקה, דס"ס מטעם רוב וא"ש דברי הכס"מ ברמב"ם, אבל אם נאמר דלא אזלינן בתר הרוב מחמת מיעוט ע"ה דמצוי, א"כ י"ל דזה דווקא במיעוט המצוי שעומד נגד רוב ע"ה דמעשרי, אבל ברוב דס"ס, דהכא נגד המיעוט ע"ה עומד תרתי, א] מה דע"ה מעשרי ב] האפשרות שלא החליף, ומאן יימר דנגד רוב זה חשיבא המיעוט כמיעוט המצוי, וי"ל דזו סברת הראב"ד לחלק ולומר דאף דלא אזלינן בתר רוב, אבל בתר ס"ס שפיר אזלינן.

## קושי' גדולה בשיטת הראב"ד מהמשנה הבאה בפונדקית, ובקושי' רעק"א מס"ס בקלין שבדמאי.

בעיקר שיטת הראב"ד יש לדון מהמשנה הבאה לגבי הס"ס שיש בפונדקית ויבואר שם, ועיי"ש שעפ"י מה שנתחדש שם נתבאר מהלך חדש בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד הכא.

עו"ק על שיטת הרמב"ם מריש מכילתין דמבואר בקלין שבדמאי שס"ס בדמאי מותר, עיי"ש, ותמה רעק"א על הרמב"ם הכא, ועיי"ש במשנה הבאה בפונדקית מה שיישבנו בזה.

--------------------

## פלוגתת הראשונים בדין מפקיד פירותיו אצל הנכרי כפירותיו, וביאור שיטת הראב"ד בזה דהוו כפירות עכו"ם.

פי' הרע"ב דפירות העכו"ם פטורים מן המעשר וכ"ה ברמב"ם, והא דשאני רישא ואמרי' דבטוחן נכרי הרי הם דמאי והכא תני כפירותיו, היינו משום דבטוחן דרך בני אדם להוליך קופות רבות של חטים חיישינן שמא נתחלפו בקופות אחרות של ישראל שהם דמאי, אבל הכא ליכא למימר שמא החליפם בשל ישראל אחר אלא אמרי' דהחליפם בפירותיו.

ועיין רעק"א שהביא שהראב"ד פליג על שיטת הרמב"ם ומפרש דכפירותיו לעולם אמרי' דהחליפם אבל מ"מ חייב לעשר כיון דודאי אחלפינהו ופירותיו חייבים במעשר מדרבנן משום גזירת בעלי כיסין כדאי' במנחות [ס"ו], ור"ש פליג וסבר דהוה דמאי משום דהוי רק ספק אם החליפו.

ויש לעיין בשיטת הראב"ד – ונקדים – דיעויין בגליון מהרש"א [כללי ס"ס להש"ך בסי' ק"י על דברי הש"ך בס"ק כ'], דהש"ך הביא דאף דספק רבנן לקולא, אבל כשיש חזקת איסור אזלינן לחומרא, וכ' הגליון מהרש"א דראיה מהראב"ד כאן, והיינו דנקט דע"כ דגם הראב"ד לא סובר שזה ודאי [עיי"ש ההוכחה], וממילא דקשה דלראב"ד נימא דספק דרבנן לקולא, והוכיח כהש"ך דע"כ דטבל אית ליה חזקת איסור.

ואין דבריו ברורין, דהכא אם לא החליף והיה של החבר אז ודאי דעישרוהו, ואם של העכו"ם אז ודאי לא עישרוהו, וכיון שהספק אם עישרוהו או לא, אמרינן דהעמדהו על חזקתו שהוא בחזקת טבל, אמנם אם של עכו"ם היה, הרי זה טבל מדרבנן ונמצא דאהני לן חזקת טבל דאוריי' [שהיה קודם תיקונו של החבר] להכריע שהוא טבל מדרבנן, ואולי זה שייך לנידון של מחזיקין מאיסור לאיסור.

אולם יתכן דהכא עדיף מכל מחזיקין מאיסור לאיסור מתרי טעמי, א] ממנפ"ש יש כאן איסור טבל והנידון הוא רק האם זה טבל מה"ת או טבל מדרבנן, ב] הכא החזקת איסור בעצמו הוא בספק, דאם זה של עכו"ם אז גם החזקת איסור הוא מדרבנן ורק אם זה של הישראל אז יש חזקה מה"ת, ודו"ק.

והשער המלך הל' יו"ט [פ"א סוף ה"כ] תי' דהחשש שמחליף הטוחן בתבואת עצמו הוא חשש גדול וקרוב לודאי ואינו ספק דרבנן, עיי"ש.

## בקושי' הירושלמי מרישא לסיפא.

בירושלמי הקשו מ"ש מרישא בנותן לטוחן עכו"ם דהוי דמאי והיינו דשמא החליפן בשל ישראל, ומסיפא דהוי כפירותיו פטורים כפירות עכו"ם ולא חיישינן שמא החליף בשל ישראל.

ועיקר תירוץ הירושלמי בזה דכאן קופה בקופה כאן פירות בפירות - ועיין ברע"ב שביאר בזה דרישא מפני שדרך בני אדם להוליך קופות רבות של חטים ולהניחן אצל הטוחן, חיישינן שמא נתחלפה קופה זו בקופות אחרות של ישראל שהן דמאי, אבל פירות ליכא למימר שמא החליפן בפירות של ישראל אלא שמא החליפן העובד כוכבים בפירותיו לפיכך הרי הן כפירותיו של עובד כוכבים.

ועיין ברעק"א [אות כ"ח] שפירש את תי' דהיינו דרישא מיירי בקופה ומתיירא העכו"ם שמא אינו מכוין למלאות המדה משום הכי לא אמרי' דבודאי החליפו, ודלא כתי' הרע"ב דלהרע"ב ודאי החליפו ורק החליפו בפירות אחרים שהם דמאי.

והרא"ש הקשה על דרך זו של הירושלמי דמהיכי תיתי דבסיפא ודאי החליפו ולכן הוי כפירותיו - ואמאי לא אמרי' המוציא מחבירו עליו הראיה, ולכך פי' הרא"ש דכפירותיו היינו כפי שיעור הפירות שיש לעכו"ם בפירות היינו דאם הפקיד אצל העכו"ם ב' סאים ולעכו"ם איכא בביתו אותו סוג פירות ואותה כמות שניהם דמאי, אבל אם יש לעכו"ם קופה אחת והפקיד אצלו ב' קופות א' דמאי וא' ודאי מתוקן [אמנם אכתי הכל דמאי משום דאיכא ספק איזה סאה החליף].

--------------------

## בקושי' רעק"א מהגמרא בבכורות דמבואר דכו"ע מודי דמפריש, ובהערת הר"ש בדין "קאתינא מכח גברא דלא מצית אישתעי' דינא בהדיה".

והקשה הגרעק"א על שיטת הרמב"ם הרא"ש והרע"ב – דכולם למדו דכפירותיו היינו דפטור מצד פטור פירות עכו"ם, דהא סוגיא ערוכה היא בבכורות [י"א] דקאמר על מתני' דהכא אמר ר' אליעזר להפריש כולי עלמא [ת"ק ור"ש במשנה] לא פליגי דחייב להפריש, וכי פליגי בליתנם לכהן, דת"ק סבר ודאי אחלפינהו ובעי ליתנם לכהן, ור' שמעון סבר דמאי, הרי מפורש להדיא כד' הראב"ד דכפירותיו היינו דחייב לעשר ודאי וצע"ג.

ובביאור דין זה שכולם מודים שחייבים להפריש ונחלקו אי חייבים בנתינה, ומה הפטור נתינה בזה, והר"ש הביא בזה את מה שאמרו שם בגמרא דלוקח טבל מעכו"ם אמר ליה "קאתינא מכח גברא דלא מצית אישתעי' דינא בהדיה".

והסיק כאן הר"ש "ואפשר דלמאי דמסיק קאתינא מכח גברא דלא מצית לאישתעויי דינא בהדיה אפילו מכר טבלו לנכרי ובא ישראל ולקח ממנו מעשרן והן שלו" – ועיין בהערה [[33]](#footnote-34) שביארנו שם את שורש הדין דאתינא מכח גברא וכו', ברמב"ם בסוגי' ובדברי הגר"ח על הרמב"ם, ובמה שיש לתמוה בדרכו של הגר"ח בענין זה.

# משנה ה

[ה] הנותן לפונדקית מעשר את שהוא נותן לה ואת שהוא נוטל ממנה מפני שחשודה לחלוף אמר רבי יוסי אין אנו אחראין לרמאין אינו מעשר אלא מה שהוא נוטל ממנה בלבד:

# רע"ב משנה ה

פונדקית - שומרת הפונדק והולכי דרכים מתאכסנים אצלה:

מעשר את שהוא נותן לה - דאין חבר מוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן:

ואת שהוא נוטל ממנה - דאע"ג דעם הארץ אינו חשוד להחליף כדאמרן לעיל, הפונדקית חשודה להחליף שהיא מתכוונת לטובה ונותנת משלה שהוא יותר יפה לחבר ואומרת בלבה ראוי שאאכיל משלי שהוא חם ויפה לחבר ואני אטול את שלו הקר והגרוע:

אין אנו אחראין לרמאים - כלומר אין אחריות הרמאים עלינו לשומרם שלא יאכלו דבר שאינו מעושר. לפיכך אינו מעשר מה שהוא נותן לה ואם תקחנו הפונדקית לעצמה ותאכלנו כשאינו מתוקן אין לחבר מזה כלום ואינו מעשר אלא מה שהוא נוטל בלבד. ור' יוסי סבר דלגזול היא מתכונת, ואין הלכה כר' יוסי:

# ציונים והערות משנה ה

## שיטת רבי יוסי "דאין אנו אחראין לרמאין".

וכתב בזה הר"ש "לא דמי לעלי ירק דלעיל דהנוטלן אינו נוטלן בגזל דאפקורי מפקר להו, ובירושל' [הלכה ה'] אמרי' דר' יוסי ורשב"ג אמרו דבר אחד, כמה דרבי יוסי אמר אין אנו אחראין לרמאין, כך רשב"ג אמר אין אנו אחראין לרמאין, בפרק מרובה [ס"ט] מייתי מתני' דמעשר שני [פ"ה מ"א] גבי כרם רבעי ומציינין אותו בקזוזות אדמה, אמר רשב"ג בד"א דמיירי מתני' בשביעית אבל בשאר שני שבוע הלעיטהו לרשע וימות".

## מבואר בדין פונדקית דסמכינן על הס"ס וזה דלא כהראב"ד [משנה לעיל] דמקילין בס"ס, ודברי המקד"ד בזה.

שי' הראב"ד בנותן לטוחן עכו"ם [במשנה לעיל] דס"ס בדמאי לקולא, ולעיל [שם במשנה] ביארנו למה לית ליה לראב"ד סברת המהר"י קורקוס דכיון דדמאי יש לו דין ודאי שוב אין ס"ס, אולם יש הלכה מפורשת בדמאי דמצאנו דלא מקילין מצד ס"ס, וגם הראב"ד מודה בזה, ולפי"ז יבואר דעל כרחך איכא מהלך אחר בשי' הראב"ד בס"ס.

דהנה יעויין ברמב"ם [פי"א דמעשר הי"ב] שכתב דבנותן לפונדקית חיישינן שמא החליפה בתבואה שלה והו"ל דמאי, וזה משנה דהכא ופשוט שהראב"ד מודה בזה.

והק' הר"ש סיריליאו דהכא איכא ס"ס דאף דהפונדקית ע"ה, אבל אין הוכחה דהחליפה, והו"ל ס"ס ואכתי חיישינן ולמה לא השיג הראב"ד בהלכה זו לפרש למה ליכא היתירא דס"ס.

ותי' המקד"ד [סי' נ"ז ס"ק ב' בד"ה והנה היכא דאיכא] דבפונדקית ב' הספיקות הם בע"ה ודלא כטוחן נכרי דספק א' על הנכרי וספק א' על הע"ה, דבפונדקית הס"ס הוא עליה האם הוציאה מתח"י פירות מתוקנים, ויש בזה ב' צדדים שהיו מתוקנים, א] אולי לא החליפה ונותנת תבואה דידיה, ב] אף את"ל דהחליפה בשל עצמה אבל י"ל דעישרה, אבל בטוחן, ספק א' על הנכרי האם החליף, ואת"ל דהחליף, איכא ספק נוסף על הע"ה דאולי עישר.

והוכיח המקד"ד דבס"ס על הע"ה איכא גזירת דמאי שהרי בכל דמאי יש ספק אולי הע"ה עשה כר' אושעי' והכניסה במוץ וכנתבאר בתוס' בבכורות [כ - סוף עמוד א], אלא דע"כ דכשיש ס"ס בע"ה עצמו מודה הראב"ד דחיישינן ודו"ק, ועיין בהערה [[34]](#footnote-35) מה שיש לדחות בזה.

## מבאר שיש הקדמה לתקנת דמאי והוא שיהיה בתבואה ספק כזה ששייך לעיקר תקנת דמאי, ורק בזה קבעו 'שם דמאי' בתבואה, ויש לדון בספק שיש בו ג' צדדים וחלקם שייכי לתקנת דמאי וחלקם לא שייכי.

ביאור דבריו: מבואר כאן דאף דעיקר תקנת דמאי היא הלכה לחשוש למיעוט ע"ה דהוי מיעוט המצוי ולא לסמוך על הרוב, אבל יש לזה תנאי והקדמה, והוא, שבתבואה יהיה ספק ששייך לתקנת דמאי, והיינו דתבואת דמאי היא תבואה שיש בה ספק מסויים שמגדיר אותה בתורת דמאי, ובדמאי נאמר דחיישינן למיעוט, אבל לו יצוייר ולא יהיה על התבואה ספק שמגדיר אותה בתורת דמאי, שוב לא נחשוש להך מיעוט דע"ה אף דהוי מיעוט המצוי ככל דמאי, ועיין בהערה [[35]](#footnote-36) תוספת ביאור בזה.

והנה, בספק בטוחן נכרי, התם איכא ב' ספיקות, ספק החליף וספק עישר, ופשוט דספק עישר הוא ספק דדמאי וספק החליף אינו ספק דמאי ופשוט שאף הכס"מ דמדמה לדמאי דלא סמכינן על הס"ס, היינו רק כלפי ספק עישר, ולא כלפי ספק החליף [דלא מרומז בתקנת דמאי דחיישינן דהנכרי יחליף].

ומעתה יש לדון שכשיש בתבואה ס"ס, וספק א' הוא ספק דמאי והספק שני אינו ספק דמאי, האם אמרינן דחיילא בתבואה תורת דמאי כדי שיחול בהם איסורא דדמאי או לא, ולכאו' הפשטות בזה היא שצריכים לדון כל ספק בנפרד, ומה שנוגע לספק עישר נימא שיש בתבואה תורת דמאי ונחמיר בהך ספק רק כיון שיש ספק אם החליפו או לא, שוב אינו אלא ספק דמאי, ודו"ק.

אמנם נראה דאינו כן, דס"ס אינו ב' ספיקות נפרדים, רק ספק א' מורכב מג' צדדים, דאין לדון את הצד החליף בלי לצרף צד ע"ה דלא עישר, דהחליף בפנ"ע אינו כלום, וכן לאידך גיסא, אין לדון דלא עישר בלי הקדמת הצד שהחליף, וע"כ שיש ספק א' שמורכב מג' צדדים, א] אולי לא החליף, ב] אולי עישר, ואלו הם שני צדדי ההיתר שבספק הזה, ג] יש צד שלישי לספק זה שמא החליף ולא עישר, וזה הצד איסור של הספק והכל ספק אחד שמורכב בג' צדדים.

ומעתה, כיון דספק א' הוא, רק שהוא מורכב מג' צדדים, וחציו שייך לתורת דמאי וחציו לא שייך, שוב נראה דיש להסתפק האם חיילא בכל הספק תורת דמאי או דלא חיילא בספק תורת דמאי כל עיקר, ובזה באנו לסברת הראב"ד דבכה"ג אמרינן דאינו ספק דדמאי כל עיקר, ובתבואה לא חיילא תורת דמאי כלל.

## מבאר דבנקודה זו נחלקו הרמב"ם וראב"ד האם ספק כזה מוגדר כספק של דמאי או לא.

וזהו שיטת הראב"ד בטוחן נכרי, דסמכינן על הרוב דס"ס להכריע נגד המיעוט דע"ה לא מעשר, דאף דבגזירת דמאי נאמרה דצריכים לחשוש להך מיעוט ע"ה, אבל כל זה כשיש בתבואה תורת דמאי, אבל הכא דאינו דמאי כלל לא נאמרה עיקר התקנה, ונראה דבסברא זו גופא חולק הרמב"ם, ולדעתו כל הספק הוא ספק דמאי.

איברא, דבפונדקית, התם ב' הספיקות הם ספיקות בע"ה, ומודה הראב"ד דכל ספק דשייך לנאמנות של ע"ה, אם מוציא מתח"י מעושר או לא מיקרי ספק בתורת דמאי, ונמצא דבכה"ג מודה הראב"ד דלא עבדינן כהס"ס, דבפירות הללו חיילא תורת דמאי.

ויש כאן חידוש, דאף בפונדקית נראה פשוט שאינו ודאי רק ספק דא"א להכריע גם דלא עישר וגם דהחליף דהיכן מרומז בתקנת דמאי לחשוש שהחליף וכל התקנה היא רק לחשוש שמא לא עישר [וכדביארנו בכס"מ בטוחן], הרי דגם הראב"ד מודה דאין תקנת דמאי להחמיר כלפי ספק החליף, אבל אכתי מיקרי ספק דדמאי.

הרי דשני נידונים נינהו, א] מהו הספק ששייך לעיקר תקנת דמאי ובזה סובר הראב"ד דכל ספק ששייך לע"ה אם הוציא מעושרין מתח"י דזהו ספק דדמאי, ב] מהו חומרא דדמאי, דבזה בעינן דוקא ספק עישר ספק לא עישר.

ומעתה יבואר פלוגתת הרמב"ם והראב"ד, דהרמב"ם סובר דכשיש ספק שחלקו הוא ספק דדמאי וחלקו אינו ספק דדמאי, דדינו כספיקת דמאי הילכך סובר הרמב"ם דגם בטוחן נכרי חשיב כל הספק דמאי ולא אכפת לן מה דחלקו לא שייך לדמאי ושפיר שייך כאן תקנה.

## ישוב לקושית רעק"א על הרמב"ם בס"ס בקלין שבדמאי לר"ל.

ע' רעק"א לעיל [משנה ד' אות כ"ט] שהק' על הרמב"ם משי' ר"ל בקלין שבדמאי דמבואר שם דמקילין בס"ס בדמאי, דהתם יש ספק הפקר ספק משומר ואת"ל משומר י"ל דעישרוהו ע"ה, וכוונתו דלר"ל יתקשה משנה בטוחן נכרי לדעת הרמב"ם.

ותי' דבספק הפקר אין תקנת דמאי, דרק בפירות שנתחייבו וספק עישרו, התם שייך תקנת דמאי, אבל בספק הפקר שיש ספק בעיקר החיוב, התם לא נאמר דין דמאי, עכתו"ד, וכן הביא מהשער המלך.

ויש לעיין, דכמו דבטוחן נכרי הספק החליף אינו ספק ששייך לגזירת דמאי ואפי"ה חיישינן למיעוטא ולא מקילין כהס"ס, כמו"כ נימא בספק הפקר, ומה אכפת לן שזה ספק בעיקר החיוב, דמאי שנא.

והנראה בזה, דלעיל ביארנו דפליגי הרמב"ם והראב"ד בספק שחלקו שייך לתורת דמאי וחלקו לא שייך, דלפי הרמב"ם דנים כולו כספק דדמאי, ולפי"ז באמת ק' דמ"ש בהפקר, אמנם לעיל בציונים והערות [משנה הקודמת] ביארנו דשי' הרמב"ם דמחמירים בדמאי מחמת החזקת טבל דסמוך מיעוטא לחזקה, וכשי' התוס' ביבמות וכדברי הלחם שמים.

ונראה דזהו הסברא בקלין שבדמאי, דכיון דיש ספק הפקר, הרי דאין לפנינו חזקת טבל בתבואה, ולא שייך בזה חומרא דדמאי, והיינו דאף דבספק חיילא תורת דמאי והמצב הזה שייך לעיקר תקנת דמאי, אבל סו"ס עיקר הסיבה להחמיר בדמאי לא שייך בלי החזקת טבל - ובכה"ג צריכים לסמוך על רוב ע"ה שמעשרים, אבל בטוחן נכרי, הרי התם יש חזקת טבל והספק הוא האם להתירו בגלל שלא החליף והחבר עישרו או דהע"ה עישרו, אבל לשני הצדדים יש חזקת טבל, ופשוט.

אמנם נראה דא"צ לומר כן, די"ל דגם הרמב"ם מודה לראב"ד דספק שחלקו לא שייך לדמאי לא חיילא בספק שם דמאי ואין דין להחמיר למיעוט, רק דנחלקו הרמב"ם והראב"ד מהו הגדר בספק דמאי, דהראב"ד לומד דכל ספק דשייך לנאמנות דע"ה מיקרי ספק דמאי, אף אם אין הספק אולי עישר, והחלפה של טוחן נכרי לא נקרא ספק בנאמנות של ע"ה, [ואף דהגזירה להחמיר הוא דוקא בספק עישר, אבל הספק דמאי חיילא גם בספק החליף], והרמב"ם חולק דכל ספק בתבואה אם שייך לע"ה, גם אם הספק הוא האם הע"ה הזה עישר, או האם זה תבואת ע"ה, כל זה מיקרי ספק ששייך לתקנת דמאי, אבל ספק הפקר הוא ספק אחר בלי שייכות לע"ה הלכך לא מיקרי ספק ששייך לתקנת דמאי, ושוב א"צ לבא לתירוצו של רעק"א, ודו"ק.

אולם במהר"י קורקוס ובכס"מ לא משמע כן, ולדבריהם קשה ממשנה דפונדקית, ואכתי צ"ע.

# משנה ו

[ו] הנותן לחמותו מעשר את שהוא נותן לה ואת שהוא נוטל ממנה מפני שהיא חשודה לחלוף את המתקלקל אמר רבי יהודה רוצה היא בתקנת בתה ובושה מחתנה מודה רבי יהודה בנותן לחמותו שביעית שאינה חשודה להחליף להאכיל את בתה שביעית:

# רע"ב משנה ו

המתקלקל - פת או תבשיל שנתקלקל:

אמר רבי יהודה - בירושלמי מפרש דקמייתא נמי מלתיה דר' יהודה היא. והכי קאמר מפני שהיא חשודה להחליף את המתקלקל דברי ר' יהודה שרבי יהודה אומר רוצה היא בתקנת בתה וכו':

בנותן לחמותו שביעית - בנותן לה לאפות ולבשל בשנה השביעית:

שאינה חשודה להאכיל את בתה שביעית - דחמירא להו שביעית ואפילו אם יתקלקל לא תחליפנו בפירות שביעית. והלכה כר' יהודה:

# ציונים והערות משנה ו

## "מפני שהיא חשודה להחליף".

עיין במשנה ראשונה שהעיר מצד ס"ס, וכל זה שייך לנתבאר במשנה דלעיל בדין ס"ס בכה"ג.

## אמר רבי יהודה וכו' ומדוה ר"י וכו'.

עיין בתוס' יו"ט מה שביאר בזה, ועיין בפירוש המשנה להרמב"ם, ועיין מה שהעיר בזה רעק"א דנחלקו בפשט המשנה, ועיין בזה במשנה ראשונה.

## חמותו.

עיין ברמב"ם [פי"א מעשר הי"ב] דחמותו בין מנישואין ובין מאירוסין, וכ"ה בירושלמי, ועיין חת"ס [חולין סוף ו'.].

# מסכתא דמאי פרק רביעי

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc340167031) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc340167032) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc340167033) **<>** [הלוקח פירות ממי שאינו נאמן על המעשרות - ע"ה או חשוד.](#__RefHeading___Toc340167034) <> [דברי הרא"ש בשם הירושלמי בתרי טעמי למה סומכין על ע"ה, והנפ"מ בטעמים.](#__RefHeading___Toc340167035) <> [חידוש על פי הרמב"ם בטעמא דאימת שבת, ודן בדין עונג ביו"ט.](#__RefHeading___Toc340167036) <> [קושית רעק"א.](#__RefHeading___Toc340167037) <> ["חשכה מוצאי שבת".](#__RefHeading___Toc340167038) <> [בחידושו של הרמב"ם לגבי "מוצאי שבת מעשר" שמפריש על מה שכבר אכל, ושיטות הראשונים בזה.](#__RefHeading___Toc340167039) <> [דרכו של המקד"ד בביאור שיטת הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc340167040) <> [דעת האחרונים בזה דלא כהמקד"ד.](#__RefHeading___Toc340167041) <> [דקדוק האור שמח דאיירי בפירות ולא בפת – עפ"י הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc340167042) <> ["ואפילו היו לו פירות אחרות מתוקנין מאותו המין".](#__RefHeading___Toc340167043) <> [סתירה בתקנת דמאי ביחס ל"אחד שאין לו אימת שבת שאינו מפריש" דמחמתו הדין שמפריש למוצאי שבת.](#__RefHeading___Toc340167044) <> [יסוד גדול של המקד"ד בחשש של א' שאינו ירא.](#__RefHeading___Toc340167045) <> [כמה טעמים למה "אמר לו אחד" אינו נאמן.](#__RefHeading___Toc340167046) <> [מיישב שיטת הרמב"ם דע"ה נאמן על תבואת אחרים.](#__RefHeading___Toc340167047) <> [בסוף המשנה בדין תרומת מעשר של דמאי שחזרה למקומה – ביאור השגת הראב"ד על הרמב"ם בדין זה, ותירוצו של הכס"מ בזה.](#__RefHeading___Toc340167048) <> [בדברי המקד"ד בהנ"ל.](#__RefHeading___Toc340167049) <> [בטענת הראב"ד על הרמב"ם – אי מיירי ביותר מק' או פחות מק', ובדברי הר"י קורקוס בזה, ובמה שיש להעיר בזה.](#__RefHeading___Toc340167050) <> [בדין דימוע בתרומה של דמאי, ובמה שיש לתמוה בזה בשיטת הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc340167051) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc340167052) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc340167053) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc340167054) **<>** [נחלקו אי קאי בשבת ממש או בשבוע של ז' ברכות.](#__RefHeading___Toc340167055) <> [חידוש האור שמח בע"ה שיודע שהחבר סומך עליו, וביאור בכפילות בלשון המשנה, וישוב לקושי' רעק"א במשנה דלעיל.](#__RefHeading___Toc340167056) <> [קושי' המקד"ד מאחד שאין לו אימת שבת](#__RefHeading___Toc340167057) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc340167058) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc340167059) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc340167060) **<>** [ב' דרכים – בבלי וירושלמי - בביאור פלוגתת ר"א ורבנן בדין קריאת שם במעשר עני של דמאי.](#__RefHeading___Toc340167061) <> [ביאורו של רעק"א בטעמא דר"א לפי הבבלי.](#__RefHeading___Toc340167062) <> [בטעמא דרבנן לפי הירושלמי דאף אי מפריש אכתי מחייבים להפריש.](#__RefHeading___Toc340167063) <> [בשיטת הרמב"ם בהפרשת מעשר עני של דמאי, ובדברי האור שמח בזה.](#__RefHeading___Toc340167064) <> [בקושי' רעק"א בסוגי' בנדרים דמצי מפקיר נכסיו והוי עני.](#__RefHeading___Toc340167065) <> [תירוצו של החזו"א עפ"י השטמ"ק בב"מ, ורעק"א אזיל בזה לשיטתו.](#__RefHeading___Toc340167066) <> [מהלך נוסף בישוב קושי' רעק"א.](#__RefHeading___Toc340167067) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc340167068) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc340167069) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc340167070) **<>** [למה איירי דווקא בתרומת מעשר של דמאי.](#__RefHeading___Toc340167071) <> [מעשר עני של ודאי.](#__RefHeading___Toc340167072) <> [מה דלא איירי במעש"ר ומעש"ר.](#__RefHeading___Toc340167073) <> [בעיקר האיסור של המשנה – מקורות במפרשים דקאי באיסור נתינה ותלוי בפלוגתא דתנאי.](#__RefHeading___Toc340167074) <> [בהיתר של עני וכהן למודים אצלו.](#__RefHeading___Toc340167075) <> ["ובלבד שיודיעם" – ובקושי' רעק"א על הטור.](#__RefHeading___Toc340167076) <> [תמיהא גדולה על הרמב"ם שפסק משנה זו אף דפוסק שמותר להוליך לכהן, ומוכרח שלמד את המשנה כפירוש הגר"א שחידש שהבבלי למד כפשוטו שאסור בהפרשה גם לאחר הקריאת שם, ולא איירי כלל בהולכה ונתינה.](#__RefHeading___Toc340167077) <> [מדייק ברמב"ם בפירוש המשנה כדרך זו.](#__RefHeading___Toc340167078) <> [הערה שהמשמעות במשנה משמע כן.](#__RefHeading___Toc340167079) <> [חידוש בשיטת הטור דנחלקו הבבלי וירושלמי בדין נתינה בתרומה של דמאי אי מוכר לכהן או לא.](#__RefHeading___Toc340167080) <> [כמה תמיהות בעיקר המהלך של הרמב"ם והגר"א בבבלי - ובדברי החזו"א בזה.](#__RefHeading___Toc340167081) <> [דרכו של האור שמח דמטעמא דבורר אתינן עלה.](#__RefHeading___Toc340167082) <> [מתמה בדברי האור שמח.](#__RefHeading___Toc340167083) <> [דרך נוספת דמצד קביעת מקום אתינן עלה – דין "האומר תרומת הכרי זה בתוכו" - ומתמה בזה.](#__RefHeading___Toc340167084) <> [מחדש ומביא מקורות שיש תוכן ומשמעות למעשה הפרשה גם לאחר קריאת שם.](#__RefHeading___Toc340167085) <> [ביאור חדש מהח"ח בשיטת הרמב"ם עפ"י הגר"א.](#__RefHeading___Toc340167086) <> [בעיקר האיסור של מפריש תרומות ומעשרות בשבת ובמה שיש לחלק בין דמאי לכל תרומה.](#__RefHeading___Toc340167087) **<>** [מביא את שיטת הרמב"ם שיש שני טעמים לאיסור הפרשת תרו"מ בשבת, בין מצד נראה כמתקן ובין מצד מקדיש, והראשונים חולקים, ומקור של הרמב"ם מביצה [ט'.].](#__RefHeading___Toc340167088) <> [כמה נפ"מ באחרונים בין הנך תרי טעמים.](#__RefHeading___Toc340167089) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc340167090) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc340167091) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc340167092) **<>** [בירושלמי מבואר שיש חולקים.](#__RefHeading___Toc340167093) <> [מה הדין באמר לו סתם והוא אמר שקנה מפלוני.](#__RefHeading___Toc340167094) <> [כפילות בלשון המשנה.](#__RefHeading___Toc340167095) <> [ביאור חדש בדברי הגר"א דפירש דאיכא תרי גווני של נאמן – עפ"י המקד"ד.](#__RefHeading___Toc340167096) <> [בטעמא דסיפא דלא נאמן במיגו.](#__RefHeading___Toc340167097) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc340167098) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc340167099) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc340167100) **<>** [בטעמא דחיי נפש.](#__RefHeading___Toc340167101) <> [הוכחה מהמשנה דחשוד אינו נאמן בשל אחרים, ותמיהת הראב"ד על הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc340167102) <> [דן בחידוש של הפר"ח והמחנ"א בנאמנות על אדם דאין ע"א נאמן בזה.](#__RefHeading___Toc340167103) <> [דברי המקד"ד בזה דדעת הירושלמי דאין נאמנות על טבל דאיתחזיק איסורא ואינו בידו לתקנו.](#__RefHeading___Toc340167104) <> [מה שדנו באור שמח ובאבי עזרי בחידוש של המחנ"א ופר"ח בטבל דאיתחזיק איסורא אף אי הוי בידו.](#__RefHeading___Toc340167105) <> [עוד מהלכים ברמב"ם.](#__RefHeading___Toc340167106) <> ["אמר לו מי כאן מוכר ישן".](#__RefHeading___Toc340167107) <> ["אף על פי שהן כגומלין".](#__RefHeading___Toc340167108) <>

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc340167109) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc340167110) **<>** [**ציונים והערות**](#__RefHeading___Toc340167111) **<>** [בדברי הר"ש בחדש וישן.](#__RefHeading___Toc340167112) <> [דברי הר"ש בפלוגתא דתנאי בחשש גומלין.](#__RefHeading___Toc340167113) <> [הערה מרעק"א בעיקר חשש גומלין בדמאי.](#__RefHeading___Toc340167114) <> מתמה טובא על המשנה דלולי טעמא דגומלין שפיר נאמן.

# משנה א

הלוקח פירות ממי שאינו נאמן על המעשרות ושכח לעשרן ושואלו בשבת יאכל על פיו, חשכה מוצאי שבת לא יאכל עד שיעשר, לא מצאו אמר לו אחד שאינו נאמן על המעשרות מעושרין הן אוכל על פיו, חשכה מוצאי שבת לא יאכל עד שיעשר, תרומת מעשר של דמאי שחזרה למקומה רבי שמעון שזורי אומר אף בחול שואלו ואוכלו על פיו:

# רע"ב משנה א

הלוקח פירות. בשבת יאכל על פיו - דאימת שבת עליו, שמתיראים לעבור עבירה ולשקר בשבת יותר מבחול:

תרומת מעשר של דמאי - להכי נקט תרומת מעשר, דעמי הארץ נחשדו עליה דסברי אינה במיתה כל זמן שלא הופרש מעשר ראשון, אבל תרומה גדולה לא נחשדו עליה. ותרומת מעשר הויא אחד ממאה וכשחזרה למקומה לפחות ממאה חזרה ומדמעת:

שואלו ואוכל על פיו - דמאחר שנקרא לה שם תרומה אימת דמוע על עם הארץ וירא לשקר. והלכה כר' שמעון שזורי:

# ציונים והערות

## הלוקח פירות ממי שאינו נאמן על המעשרות - ע"ה או חשוד.

יש לעיין האם הנאמנות של ע"ה בשבת קאי דווקא בע"ה או גם במי שחשוד, ונחלקו בזה האחרונים, דעיין בזה בתוס' רעק"א דנקט דדווקא בע"ה ולא בחשוד אלא שהביא מהפנ"י דגם בחשוד, ועיין נמי בתוס' חדשים שנחלקו בזה, והביא שהרמ"ז נקט דה"ה חשוד, אלא דנחלקו עליו והוכיחו מסדר דברי הרמב"ם שזה דין דווקא בע"ה, והכרעת החזו"א [סימן ד' ס"ק י' וסימן ט' ס"ק י'] כרעק"א.

## דברי הרא"ש בשם הירושלמי בתרי טעמי למה סומכין על ע"ה, והנפ"מ בטעמים.

כתב הרא"ש: "ואוכלן על פיו - בירושלמי פליגי בה אמוראי בטעמא דמתני' חד אמר מפני כבוד השבת התירו לאוכלן ומכל מקום לא התירו אלא ע"י שאלה דאולי יאמר האמת שאינן מעושרין, וחד אמר משום דאימת שבת מוטלת עליו משום דשבת קובעת למעשר כדאיתא במס' י"ט בסוף פ' המביא וירא מלשקר, ופריך עלה אם אימת שבת עליו וירא מלשקר אמאי לא יאכל למוצאי שבת ומשני מפני אחד שאין שבת עליו באימה כלומר שלא רצו לסמוך על אימת שבת אלא ביום השבת לפי שיש שאין עליו אימת שבת לכן עשו טעם זה סעד עם כבוד השבת, ונפקא מינה בין הני תרי טעמי דלמ"ד משום אימת שבת אם שאלו בחול לא יאכל בשבת ולמ"ד מפני כבוד השבת אפילו שאלו בחול יאכל בשבת, ועוד קאמר בירושלמי שאם לקחו ממנו שנים ושאלו האחד לא יאכל השני שמא זו עישר וזו לא עישר וכן אחד שלקח שתי כלכלות ושאל על האחת לא יאכל השנייה שמא זו עישר וזו לא עישר", עכ"ל, ועיין פלוגתת רש"י ותוס' כתובות [נ"ה:] וכנראה דנחלקו בזה ועיין במהרש"א שכבר עמד בזה, וע"ע בר"ש סיריליאו שכבוד שבת היינו עונג שבת.

והנה מה ששואלו – לפי טעמא קמייתא מצד כבוד שבת - פירש הרא"ש שמא יאמר האמת, אכן בגר"א מבואר שיהיה במה לתלות, והר"ש סיריליאו הרכיב את ב' הטעמים.

## חידוש על פי הרמב"ם בטעמא דאימת שבת, ודן בדין עונג ביו"ט.

וז"ל הרמב"ם בפירושו בטעמא דאימת שבת: "אמרו בתלמוד בטעם היותו נאמן בשבת אימת שבת עליו. כלומר שעמי הארץ חמורה בעיניהם העבירה בשבת מחמת חומרת היום, ולכן לא נחוש שישקר", וזה דלא כהר"ש מצד ששבת קובעת למעשרות, ודקדק בשערי אמונה דגם ביו"ט הוא נאמן, ומבואר א"כ ברמב"ם שהוא לא חשוד לעשות עבירות ביו"ט, ולהר"ש יהיה ראיה שיו"ט קובעת למעשרות, ודלא כהמאירי בביצה [י"ג] בשם י"מ, ותלה דין זה בפלוגתת הראשונים אי איכא דין עונג ביו"ט או רק דין שמחה, והדין ששבת קובעת למעשרות תלוי בדין עונג, עכתו"ד מרן הגרח"ק שליט"א.

ויש לעיין, שהרי מבואר בירושלמי דמוכרח דלכו"ע איכא נמי טעמא דכבוד שבת, ואל"כ למה אסור במוצאי שבת, והיינו מצד עונג, וכדהבאנו מהר"ש סיריליאו, וצ"ע דא"כ איך פליגי בזה.

## קושית רעק"א.

הקשה רעק"א – הרי טבל יש בו חשש מיתה, ולמה היו צריכים להקל לסמוך על הע"ה בחשש מיתה, הא עדיפא להו להקל להפריש בשבת שזה רק שבות, ולסמוך על הרוב שכבר הפרישו ועל השאילה לע"ה שאמר שעישרו, וממילא שאינו עובר על שבות, ותירץ דחוששין שמא יאמרו מעשרין בשבת, אבל לגבי האכילה יאמרו שידעו רבנן שזה מעושר.

ועיין במשנה דלהלן שהבאנו את תירוצו של האור שמח בזה.

-------------------------------

## "חשכה מוצאי שבת".

עיין בפירוש המשנה לרמב"ם: "וחשכה מוצאי שבת, כלומר ליל ראשון אחרי צאת הכוכבים, אבל בין השמשות דמוצאי שבת אוכל על פיו, לפי שעדיין לא נגמר היום".

ודייק המשנה ראשונה שכוונת הרמב"ם דלכן דקדקו חשכה מוצאי שבת ולא מוצאי שבת סתם, ונתחדש דחלוקין נינהו בין השמשות של ערב שבת שמותר לעשר דמאי מבין השמשות של מוצאי שבת דאסור להפריש דמאי, והביא שהמג"א מסתפק בדין זה, ועיין רעק"א להלן [ס"ק ל"ה] דאינו מחלק דמהני ביה הפרשה, ועיין בביאור ההלכה מעשרות [פי"ב ה"א ד"ה הרי"ז לא יאכל] שדן בכל הנ"ל, ועיין יכין שהביא שי"א שלא יאכל כלל אפילו דבר אחד עד שיעשר.

## בחידושו של הרמב"ם לגבי "מוצאי שבת מעשר" שמפריש על מה שכבר אכל, ושיטות הראשונים בזה.

עיין לשון הרמב"ם [מעשר פרק י"ב הלכה ב'] שחידש חידוש בדין הפרשה למצואי שבת, וז"ל: " אף על פי שהוא אוכל על פיו בשבת הרי זה לא יאכל מאותן הפירות למוצאי שבת עד שיעשר דמאי על הכל על שאכל בשבת ועל הנשאר שלא הקלו והאמינוהו אלא לצורך אותה שבת" ומבואר שהוא מעשר "על הכל על שאכל בשבת ועל הנשאר", והביאו התוס' יו"ט.

איברא שהראשונים חולקים, דעיין בציון ההלכה [פי"ב ס"ק ל'] שהביא את המקור של הרמב"ם לפי פירושו בירושלמי [וכמו שפירשו המהר"י קורקוס, אלא שוהביא שכבר מצאנו חולקים בפירוש הירושלמי הזה, וכמבואר בר"ש סיריליאו והגר"א וממילא דלדידהו ליכא מקור לדין זה, וכן דייק מהר"ש ורא"ש שג"כ חולקים.

## דרכו של המקד"ד בביאור שיטת הרמב"ם.

עיין מקד"ד [סימן נ"ז ס"ק ג' ד"ה והנה בלקוח] שהביא את הרמב"ם ותמה דמבואר הכא דצריך לעשר אח"כ אף ע"מ שכבר אכל בשבת, ותמוה דאיך מצינו הפרשה על מה שכבר אכל, וצריך לומר דעשאוהו כמו תרומת חו"ל דאוכל והולך ואח"כ מפריש [בכורות כ"ז.], אך יש לעיין כיון דמדינא ל"ש הפרשה ע"מ שכבר אכל אם כן אם אותו דמאי הוא טבל שע"ה לא עישר, אם כן הוא עתה כשמפריש מרבה במעשרות, כיון שמפריש גם על מה שאכל דאינו שייך ביה הפרשה, ומרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין, שמעשר וטבל מעורבין זה בזה.

וביאר בזה המקד"ד בב' דרכים:

דרך הראשונה – וז"ל "והנה לפמ"ש התוי"ט הטעם דלמוצ"ש חייב לעשר, דבחול לא האמינוהו על סמך שאילת שבת, משום דאיכא למגזר אטו שאילת חול ע"ש, ל"ק דבאמת אף למוצ"ש ליכא חשש טבל כיון דשאלו בשבת רק משום גזירה אטו שאילת חול חייבוהו להפריש, יכול שפיר להפריש אף על מה שאכל בשבת, אך לפי הטעם דאמרינן בירושלמי משום חד דאין אימת שבת עליו, היינו דחששו למוצ"ש שמא אינו מעושר, אם כן איך מפריש אף על מה שאכל הא התרומת מעשר מקולקל דטבל מעורב ונמצא מאכיל את הכהן טבלים".

דרך השניה – וז"ל "אפשר לומר לפמ"ש בפירוש הרא"ש ז"ל (דמאי פ"ה מי"א) בהפריש מן הדמאי על הדמאי, דאמרינן תרומה ויחזור ויתרום, אבל התרומת מעשר א"צ לתקן שמא הפריש מן החיוב על הפטור ונמצא התרו"מ טבל, משום כיון דהוי ספק ורוב ע"ה מעשרין הן ע"ש, היינו כיון דהוי רק ספק שהוא מן החיוב על הפטור דאפשר שהוא מן החיוב על החיוב וגם רוב ע"ה מעשרין לגמרי, בספק רחוק כזה לא חייבוהו לתקן התרו"מ, ורק התבואה צריך לתקן דאמרינן תרומה ויחזור ויתרום, ואף דלגבי התבואה הוא גם כן הספק רחוק כמו כן דאפשר שהוא מן החיוב על החיוב וגם רוב ע"ה מעשרין, ומוכח מזה דבספק רחוק חשו רק לתיקון התבואה ולא לתיקון התרו"מ, וה"נ כיון דאיכא רק חד דאין אימת שבת עליו חשו רק לתיקון התבואה שצריך לעשר אבל לא לתיקון התרו"מ ולא חיישינן לה משום טבל", עכ"ל.

## דעת האחרונים בזה דלא כהמקד"ד.

אולם עיין חזו"א [דמאי סימן ט' ס"ק א'] שסובר שלפי האמת שפיר צריך להפריש מיניה וביה, דעיקר הפרשה זו של הרמב"ם הוא רק חחומרא, וע"ע בערוה"ש שחידש שהמשמעות של הרמב"ם שחומרא זו אינו אלא באופן שנשאר למוצאי שבת והוא ממילא אוכל ומפריש שאז הוא מפריש על מה שאכל כבר, ודו"ק.

## דקדוק האור שמח דאיירי בפירות ולא בפת – עפ"י הרמב"ם.

האור שמח דייק שכתוב "פירות" וחידש דבפת ליכא קולא, והיינו טעמא דכיון שצריכים להפריש חלה מפת, א"כ חלה בעי מן המוקף, ולגבי ההפרשה של מוצאי שבת לפי הרמב"ם שצריך להיות גם על מה שאכל, הרי בזה ליכא קיום דין של מן המוקף, ועיין בביאור ההלכה [ריש פי"ב] מה שדחה בזה דמפורש ברמב"ם דע"ה לא חשוד בחלה, ויש להעיר דהיה מקום לומר דהכוונה לחשוד, אלא דכבר הבאנו שדייקו ברמב"ם דקאי הכא בע"ה, עוד העיר שם שחלת דמאי נוטלים שלא מן המוקף, ועוד העיר מכמה מקומות שכתוב לשון פירות.

## "ואפילו היו לו פירות אחרות מתוקנין מאותו המין".

יש חידוש בנאמנות זו לכבוד שבת, דעיין לשון הרמב"ם [מעשר פרק י"ב הלכה א'] שהוסיף בהלכה זו מהירושלמי "ואפילו היו לו פירות אחרות מתוקנין מאותו המין", ובטעמא דמילתא כתוב בירושלמי "היצר תאוב", וביאר הגר"א וז"ל: "שתאב לאותן הפירות ואיכא עונג כשאוכל ולכך התירו לו מפני כבוד שבת", ועיין רש"ש שמתאווה לאכול הרבה, ובפרט אם תאסור, דמים גנובים ימתקו.

## סתירה בתקנת דמאי ביחס ל"אחד שאין לו אימת שבת שאינו מפריש" דמחמתו הדין שמפריש למוצאי שבת.

מבואר במשנה דחשכה מוצ"ש לא יאכל עד שיעשר, והביא הר"ש ז"ל מהירושלמי דזה דהתירו הוא משום דאימת שבת על ע"ה, ומקשינן ואי אימת שבת עליו חשכה מוצ"ש אמאי לא יאכל עד שיעשר, ומתרצינן מפני אחד שאין שבת עליו באימה ע"ש - למדנו הכא שמשום אחד אמרינן דצריך לעשר לכתחילה.

איברא שיש בזה סתירה, דהנה, לעיל בירושלמי דמאי [פ"א ה"ג] בשיירי מנחה וכו' דפטורין מן הדמאי פליגי ר' יוחנן ור' הושעיא, רי"א דלא גזרו על דברים אלו, ור' הושעיא אמר משום דאימת קדשים על ע"ה, ומקשינן תני וכולן שקרא שם לתרו"מ ולמעשר שני שלה מה שעשה עשוי, לר"י ניחא אלא לר' הושעיא כיון דמתוקנין הן אמאי מה שעשה עשוי, ומתרצינן משום אחד שאינו מתקן שאין אימת קדשים עליו ע"ש, ולמדנו הכא דמשום חד דלא מתקן מועיל דאם הפריש מה שעשה עשוי, אבל לא לחייב להפריש, וזה סתירה למבואר הכא שמפרישים לכתחילה מחמת אחד שלא הפריש.

## יסוד גדול של המקד"ד בחשש של א' שאינו ירא.

ויישב בזה המקד"ד [סימן נ"ז ריש ס"ק ג'] ביסוד גדול - והקדים דתנן [פ"א מ"ג] "הלוקח לבהמה לזרע כו' ושירי מנחות פטורין מן הדמאי" ואמרו בחולין [ז:] "אמר ר' יוחנן ל"ש אלא שלקחו מתחלה לבהמה, אבל לקחן מתחילה לאדם ונמלך עליהן לבהמה חייב לעשר ע"ש, דחיוב דמאי חל בשעת לקיחה מע"ה ואם כבר חל תו לא פקע.

ועפ"י זה חילק דבהנך דפטורין מן הדמאי דבשעה שלוקח מן ע"ה איכא רק אחד דלא מעשר, התם לא חל בשביל זה חיוב דמאי, ומהני רק שאם הפריש מה שעשה עשוי, אבל בלוקח מע"ה ושכח לעשר דבשעת לקיחתו היה דמאי גמור וחל חובת הפרשה, ואח"כ כששואלו בשבת כל היכא דאיכא חד דאין אימת שבת עליו לא נפקע חיוב דמאי, וכמו בלקח לאדם ונמלך לבהמה ואף דלא גזרו דמאי לבהמה מכל מקום כשחל חיוב דמאי לא נפקע.

אולם תמה בזה מהמבואר להלן [משנה ב'] דהמדיר את חברו שיאכל אצלו דאוכל עמו שבת ראשונה כו', ודוקא מדיר ודוקא שבת ראשונה, והביא המלאכת שלמה בשם המפרשים שהקשו הא אמרינן דבשבת שואלו ואוכל על פיו, ותי' דלא התירו ע"י שאלה במזמינו שיאכל אצלו רק בלוקח פירות לכבוד השבת ע"ש, והכא קשה דהא אף זה דלמוצ"ש צריך לעשר הוא רק משום חד דאין אימת שבת עליו, והכא במזמינו בשבת דבא ליד חבר בשבת אמאי חל עליו חיוב דמאי לכתחילה משום חד דלא מעשר, מאי שנא מהשיתין והרימין כו' דלא חל עליו חיוב דמאי משום חד דלא מעשר וצ"ע, וע"ע בהערה [[36]](#footnote-37) תוספת דברים מהמקד"ד בזה.

-------------------------------

## כמה טעמים למה "אמר לו אחד" אינו נאמן.

ז"ל הרמב"ם בפירושו: "אמר לו אחר ממי שאינו נאמן וכו', לפי שהכלל אצלינו אין אדם חוטא ולא לו, היה עולה על דעתינו שיאמינו ואפילו בחול ואוכל על פיו ואף על פי שאינו נאמן כיון שהעדות אינה לו אלא לזולתו, לפיכך השמיענו שאינו נאמן אלא בשבת בלבד כמו שביארנו".

וז"ל התוס' יו"ט: "אמר לו אחד וכו' - לא יאכל וכו' כסתם [משנה] דסוף פ"ד דבכורות כל החשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו והר"ב סובר דזו וזו הלכתא נינהו וכמו שאכתוב במ"ו בס"ד".

ועל מה שהביא התוס' יו"ט דקיי"ל דכל החשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו, עיין רעק"א שהביא מהתפארת למשה שדחה שאינו מוכרח, דיתכן דמיירי שאותו האחד רק אומר ששמע כן מהמוכר שעישרו, ולכן קתני "ולא מצאו", שאילו מצאו צריכים לשאול אותו בעצמו כיון שהאחד סומך עליו.

עוד הביא מהמחנ"א שדחה שאף חבר אינו נאמן שאינו איתחזיק איסורא ורק נאמנים מטעמא דבידו וכמבואר בפרק האשה רבא, והכא דבשבת אינו בידו ממילא אינו נאמן, ויש לעיין, הא היה בידו לפני שבת, ותלוי בסוגי' בגיטין [נ"ד:] אי מהני מה שהיה בידו, ועיין תוס' ריש גיטין דשחיטה נאמן שהיה בידו לשחוט לפני כן, ואכתי צ"ע.

ועיין במקדש דוד [סימן נ"ז ס"ק ב' ד"ה הנה עמש"כ] שהרחיב עוד בתירוץ זה דלמה לא נאמן למוצאי שבת דאז זה כבר בידו, עיין בהערה [[37]](#footnote-38) שהבאנו לשונו, וע"ע באבי עזרי מהדו"ק [מעשר פי"ב ה"י] מה שהעיר בזה.

ודחה רעק"א את טענת המחנ"א שהרי הגמרא בהאשה רבא הסתפק, ולדבריהם קשה דלמה לא הביאו ראיה מהמשנה הכא, עוד העיר דמי מיקרי איתחזיק איסורא היכא שיש רוב ע"ה שמעשרים, הרי אך דחששו למיעוט אבל לא מיקרי איתחזיק איסורא.

## מיישב שיטת הרמב"ם דע"ה נאמן על תבואת אחרים.

כבר הקשו על הרמב"ם שכתב דחשוד נאמן על תבואת אחרים ורק על תבואת עצמו אינו נאמן דקשה ממתני' דשכח לעשרן שואלו בשבת, "לא מצאו, אמר לו 'אחד' מעושרין הן וכו' למוצ"ש לא יאכל עד שיעשר", וקשה דלפי הרמב"ם כיון דחשוד נאמן על של אחרים אמאי מעשר למוצ"ש, הא הך אחד יהיה נאמן, ולפי מה שנתבאר לעיל דחבר אינו נאמן א"ש, ולנתבאר שאותו אחד שמע מהמוכר נמי א"ש.

עוד הבאנו בזה לעיל בציונים והערות [פרק ב' משנה ב'] תירוצו של המקד"ד [סימן נ"ז ס"ק ב' ד"ה אמרינן בדמאי פ"ב מ"ב] דייסד בזה דנאמרו ב' דינים שונים בנאמנות לגבי דמאי, א] דין להיות נאמן לרבים, ב] דין להיות מתארח אצלו.

והיינו דמצד אחד מצאנו שיש דין קבלה ברבים להיות נאמן, וכמבואר בירושלמי וברמב"ם, ולמדנו מזה שעצם זה שהוא מעשר פירותיו לא סגי בזה להיות נאמן, ומאידך, מצאנו בירושלמי [פ"ה ה"א] דזה דאמרינן "הנאמן על הטהרות נאמן על המעשרות - הדא דתימר במתארח אצלו, אבל ברבים עד שיקבל ברבים" וביאר המקד"ד דהאי לרבים, היינו שיהא נאמן לרבים לומר מתוקן ושיסמכו עליו אעפ"י שהוא עצמו אינו אוכל עמהן כמ"ש המפרשים ז"ל שם ע"ש, ודווקא לזה בעינן שיקבל ברבים, אבל להיות מארח אצלו א"צ קבלה ברבים, ועיי"ש לעיל שהבאנו מה שיישב בזה.

ועפ"י זה מיושב, דהכא מיירי בלקיחה שלקח מע"ה, ולא במתארח אצלו, ובלקיחה בעינן שיקבל עליו ברבים, והא דס"ל להרמב"ם דאינו חשוד על תבואת חבירו, אכן סו"ס הוי רק כשאר 'אינו חשוד', אבל סו"ס הוא לא קיבל עליו ברבים, וזה שאומר אותו אחד מעושרין הן לא עדיף מהעיד זה בשעת לקיחה, ובלקיחה בעינן עדות דוקא ממי שקיבל עליו ברבים.

-------------------------------

## בסוף המשנה בדין תרומת מעשר של דמאי שחזרה למקומה – ביאור השגת הראב"ד על הרמב"ם בדין זה, ותירוצו של הכס"מ בזה.

בדין תרו"מ של דמאי שחזרה למקומה, ר"ש שזורי אומר אף בחול שואלו ואוכלו על פיו, וכתב הרמב"ם [פי"ב ממעשר ה"ד] מי שאינו נאמן שראינוהו שהפריש תרומת מעשר מפירותיו שהן דמאי וראינוהו שחזרה ונפלה בפנינו בין למקום אחר בין למקומם וחזר ואמר הפרשתיה נאמן אפילו בחול ואוכל על פיו, כשם שאימת שבת על ע"ה כך אימת דימוע עליהם ואין חשודין להאכיל את המדומע.

וכתב הראב"ד "דברים הללו וכו' ואינם אלא כשנפלה למאה שעלייתה מועלת וכו' ואם כן מאי אימת דימוע איכא הכא, אלא לעולם שנפלה לפחות מק' בשביל שלא יאסר הכל שואלין אותו אם היה מתוקן ואוכלין על פיו".

ועיין בכ"מ דהראב"ד הבין בדברי הרמב"ם דמיירי שנפלה למאה וכל תרומה שנפלה לק' צריך להרים, ואם אמר הע"ה הפרשתיה אח"כ נאמן. והראב"ד ז"ל הוקשה לו אי מיירי שנפלה לק' באופן דעלייתה מועלת ל"ש אימת דימוע בזה, ולכך פי' דמיירי שנפלה לפחות מק', וזה דנאמן היינו שהפריש קודם לכן והפרשה זו שהפריש עתה היתה רק בשביל החבר כדי להאמינו, וכתב הכ"מ לתרץ דברי הרמב"ם דלעולם מיירי שנפלה לפחות מק', וזה שאמר הפרשתי היינו שעשה בענין שנתקן המדומע, היינו שנתערבו אח"כ עם פירות חולין שלא במתכוין עד שעלתה בק"א ע"ש.

## בדברי המקד"ד בהנ"ל.

ועיין מקד"ד [דמאי סימן נ"ז ס"ק ג' ד"ה גרסינן דמאי פ"ד מ"א] שהעיר בזה דלפי תירוץ הכ"מ קשין דברי הרמב"ם דלמה צריך לטעם דאימת דימוע על ע"ה, דאין זה שייך כלל לדין ע"ה, אטו ע"ה זר חשוד לאכול תרומה, הא אין ע"ה חשוד רק על הטבל, אבל תרומה הוא כשאר איסורים, והכא ל"ש לדין טבל כלל, רק תרומת מעשר שנתערבה לפחות מכדי ביטול ומעיד ע"ה שנתערב בעוד ונתבטל, וזה אינו שייך להפרשה כלל שיהא חשוד עליה ע"ה.

וממשיך בזה המקד"ד וז"ל: "ולפי מה שהבין הראב"ד ז"ל בדברי הרמב"ם ז"ל דמיירי שנפלה לק' דעלייתה מועלת, רק מעיד ע"ה הפרשתיה אח"כ, והקשה אם כן מאי אימת דימוע איכא כיון שנפלה לק', יש לומר לפי מה דאמרינן בתרומות (פ"ה מ"ח) סאה תרומה שנפלה לק' ולא הספיק להגביה עד שנפלה אחרת ה"ז אסור ע"ש, דאף שנפלה לק' כל כמה דלא הרים עדיין לא חל הביטול וכדאמרינן בירושלמי שם דהרמתה מקדשתה, אם כן כ"ז שלא הרים הוא דימוע.

[אך נראה דא"א לפרש דברי הרמב"ם ז"ל כמו שהבין הראב"ד ז"ל, דהרמב"ם ז"ל לא הביא כלל הדין דתרו"מ של דמאי שנתבטלה בק' דצריך הרמה וכמ"ש לעיל, וצריך לפרש כמו שהבין הכ"מ שם דמיירי שנפלה בפחות מק', וכן הבין שם הרדב"ז ז"ל ע"ש]", עכ"ל המקד"ד.

## בטענת הראב"ד על הרמב"ם – אי מיירי ביותר מק' או פחות מק', ובדברי הר"י קורקוס בזה, ובמה שיש להעיר בזה.

בעיקר שיטת הרמב"ם כבר תמה הראב"ד דממנפ"ש, אם ליתר ממאה נפל דמהני להגביה ממנו אחד מפני גזל השבט, א"כ אינו דימוע, ומאי אימת דימוע איכא, ואם לפחות ממאה נפל לא מהני הגבהה לתקנו ובמה נאמינו. ולכן מפרש הראב"ד כפירש הר"ש.

ובמהר"י קורקוס ביאר דודאי הרמב"ם איירי בנפלה לק', ומ"מ דעת הרמב"ם [פי"ג תרומות ה"א] דתרומה שנפלה לק' חייב להגביה אחד משום גזל השבט ועד שלא הגביה הוה מדומע ואסור לזרים, ולכן כאן נאמן הע"ה לומר חזרתי והפרשתי אותה והוא מותרת לזרים.

והראב"ד מבואר דס"ל כדעת הרא"ש חולין [פ"ז סי' ל"ז] דתרומה שנפלה למאה חולין בעי הרמה מפני גזל השבט אבל אינה אוסרת את המדומע, ע"ש.

אמנם צ"ע שהרי הרמב"ם פסק הך דין בתרו"מ של דמאי שחזרה למקומה, והרי במקומה אין כאן כי אם צ"ט חולין כנגד התרו"מ, וכן אפי' במה שאמר שנפלה למקו"א, נמי הרי לא ביאר שיהא דוקא יתר ממאה, ומטעם זה אין לתרץ דהרמב"ם ס"ל כדעת היעב"ץ [שאילת יעבץ סי' קל"ה] דתרו"מ שחזרה למקומה הדר לטיבלו, דמ"מ קשה כשחזרה שלא למקומה, שלא פירש הרמב"ם דבעי דווקא יותר ממאה כנגד התרו"מ.

עוד כתב המהרי' קורקוס דאפשר דהרמב"ם איירי שנפלה התרו"מ לפי מגורה או לפי קופה, שיכול להפריש כל המקום שנפל התרומה בו, אמנם גם זה צ"ע שהרי הרמב"ם בפירוש המשניות כתב שנתערב התרו"מ בהכל ונעשה מדומע, ומבואר דנתערב לגמרי, וצ"ע.

## בדין דימוע בתרומה של דמאי, ובמה שיש לתמוה בזה בשיטת הרמב"ם.

בדין תרו"מ של דמאי דמדמעת, המקור לזה הוא ממתני' [פ"ב בערלה מ"א] – "התרומה ותרו"מ של דמאי החלה והביכורים עולים בא' ומאה ומצטרפין זה עם זה וצריך להרים", וע' תוס' יו"ט שכתב והא דמחמרינן בתרו"מ של דמאי כמו בודאי כתב הר"ש בשם הירושלמי דר' מאיר היא דמחמיר בדבריהם כדברי תורה ומשו"ה הרמב"ם בחיבורו [פט"ו מאכ"א הי"ג] השמיט של דמאי.

וזה לשון הרמב"ם [שם] "התרומה ותרו"מ והחלה והביכורים עולין בא' ומאה וצריך להרים ומצטרפין זה עם זה", עכ"ל, וכן התוס' יו"ט [ב"מ פ"ד מ"ח] דקדק מדברי הרמב"ם אלו דתרו"מ של דמאי אינו מדמע, דלא פסק כר"מ, ומתני' דערלה כוותי' דר"מ.

וכבר תמהו עליו באור גדול [ב"מ שם] ובאמרי בינה [הל' בשר בחלב סי' כ"ז] שהרי הרמב"ם [סוף פט"ו תרומות] כתב וז"ל "תרומה גדולה ותרו"מ והחלה והביכורים כולן נקראו תרומה וכו' לפיכך דין ארבעתן לענין אכילה ודימוע א' הוא כולן עולין בא' ומאה ומצטרפין זה עם זה ואם נטמאו ישרפו, ודין תרו"מ של דמאי בכל אלו הדרכים כתרו"מ של ודאי אלא שאין לוקין על אכילתה", עכ"ל, הרי להדיא שפסק כסתם מתני' דערלה דתרו"מ של דמאי' מדמע כתרומה ודאי.

וע' מקד"ד [סי' נ"ג, ס"ק א'] שדקדק בדברי הרמב"ם [הל' מאכ"א] דדוקא כשלא הזכיר תרו"מ של דמאי כתב דצריך להרים, ובהל' תרומות כשהזכיר תרו"מ של דמאי לא כתב דצריך להרים, וביאר דתרו"מ של דמאי מדמע כתרו"מ של ודאי, אלא דאם נפלה ליתר מק' א"צ להרים, ע"ש טעמו, אמנם צ"ע שהרי הרמב"ם [פי"ב מעשר ה"ד] מבואר להדיא בתרו"מ של דמאי מדמע, ומהני בו הרמה להתירו.

אלא דצ"ע כמו שעמד על זה באמרי בינה, שהרי תערובות דמאי לא גזרו עליו, ומותר לגמרי בלא הפרשת מעשר ותרו"מ, וכדפסק הרמב"ם [פי"ג מעשה הי"ח], וצ"ע מאי שנא תרו"מ של דמאי מטבל של דמאי, וביותר צ"ע שהרי בריש פ"ג בתרומות, ופסק כן הרמב"ם [פ"ה תרומות הכ"ב - הכ"ג] דספק תרומה אינה מדמעת, שלא החמירו חכמים בשיעור מאה לבטל תרומה אלא בתרומה ודאי ולא בתרומת ספק, ע"ש ולכן מאי שנא תרו"מ של דמאי דמדמעת, הלא אינו אלא תרו"מ מספק, וצ"ע.

# משנה ב

המדיר את חבירו שיאכל אצלו והוא אינו מאמינו על המעשרות, אוכל עמו בשבת הראשונה ואף על פי שאינו מאמינו על המעשרות ובלבד שיאמר לו מעושרין הן, ובשבת שניה אף על פי שנדר ממנו הנייה לא יאכל עד שיעשר:

# רע"ב משנה ב

המדיר את חבירו שיאכל עמו - דאמר ליה קונם מה שאתה נהנה לי אם אין אתה סועד אצלי:

שבת הראשונה - של סעודת נשואין לבחור שנשא בתולה התירו לו לאכול עמו משום איבה:

# ציונים והערות

## נחלקו אי קאי בשבת ממש או בשבוע של ז' ברכות.

נחלקו אי קאי בשבת ממש או בשובע של ז' ברכות, דהנה עיין ברא"ש שכתב וז"ל: "בשבת שניה - אפילו אומר לו מעושרין הם לא יאכל עמו דדוקא בלוקח התירו בשבת לסמוך על דבריו", למדנו מהרא"ש שהוקשה לו בטעמא דלא נאמן בשבת, ומאי שנא מהמשנה דלעיל, וחילק בלקיחה, עכ"פ מבואר דקאי בשבת ממש וכן הוא בגר"א, אולם עיין במשנה ראשונה ובחידושי מהרי"ח דקאי בשבוע של ז' ברכות, וע"ע במלאכת שלמה דהכא במשנה איירי שלא היה יכול לתקן לפני שבת, דאי מצי לקתן לא הקילו, והיינו דווקא לפי המהלך דאיירי בשבת ממש, ולא בכל השבוע דאז שפיר מצי מתקן.

## חידוש האור שמח בע"ה שיודע שהחבר סומך עליו, וביאור בכפילות בלשון המשנה, וישוב לקושי' רעק"א במשנה דלעיל.

האור שמח [מעשרות פי"א הי"ג] הביא את לשון המשנה דידן ותמה שיש כאן כפילות דמתחילה קתני "המדיר חבירו שיאכל אצלו והוא אינו מאמינו על המעשרות וכו'", ושוב מוסיף "ואעפ"י שאינו מאמינו על המעשרות וכו'", ותמה "דהוא כפל לשון ללא צורך".

ויישב את הדברים עפ"י יסוד גדול בעיקר תקנת דמאי.

וז"ל: "דבאמת ענין דמאי ראו דרוב ע"ה מעשרין הן, רק למיעוט שאין מעשרין חששו, וזה דוקא כל זמן שלא היה הדין ללוקח מיד ע"ה שצריך לעשר, בשעה שבדק יוחנן כה"ג ומצא דרוב ע"ה מעשרין [סוטה מ"ח.], כי מי שהאכיל לחבירו עישר עפ"י רוב, שלא היה חשוד להאכיל דבר שאינו מתוקן לחבירו, והיה מפריש טרם שהאכיל את חבירו או מכר לחבירו, אבל כיון שפסקו חכמים שהלוקח מע"ה צריך לעשר תו מאן מכרע דהע"ה המוכר מעשר, דילמא סובר כיון דבין כך וכך יעשר הלוקח דמאי כדין הלוקח מע"ה, ולמה אעשר פירות אלו, וכיון שכן נתרועע היסוד דרוב ע"ה מעשרים, דמאן מפיס דלא סמך הע"ה על זה שהלוקח ממנו יעשר, ולא יאמינו שהוא מעושר וכו'", ועיי"ש מה שיישב בזה בדין ס"ס בקלין שבדמאי.

ועפ"י יסוד זה ביאר נמי מתני' דידן: "ולפ"ז א"ש טובא, דברישא הכוונה שאינו נאמן על המעשרות הוא שמוכר דברים שאינן מתוקנים, כמו כל ע"ה דעלמא, אבל כי יאכל עמו החבר ויאמינו על דבריו שהוא מעושר אז יתכן שהוא אינו חשוד להאכילו דבר שאינו מעושר, דרק למכור הוא חשוד, על סמך שיודע שהחבר יעשה כדין כמו שתקנו חכמים שלא להאמין לע"ה ויעשר, ובין כה ובין כה לא יאכל החבר דבר שאינו מתוקן. ולכך תני אוכל עמו כו', ואעפ"י שאינו מאמינו כו', פירוש דאף שיודע הע"ה שהדין הוא שאוכל עמו וא"צ החבר לעשר, גם אז הוא חשוד להחבר, שאינו נאמן לעשר, ומאכילו דבר שאינו מתוקן, אעפ"כ התירו לו חכמים משום איבה".

ובזה ממשיך ליישב נמי מתני' דלעיל "ואתי שפיר נמי מה דתנן [לעיל משנה א'] הלוקח פירות ממי שאינו נאמן על המעשרות ושכח לעשרן ושואלו בשבת דהתירו חכמים מפני כבוד שבת וי"ט לאכול, ולכך חשכה לא יאכל כו', ואמאי לא אמרו חכמים דיעשר על פיו שאומר מעושרין, ולפ"ז א"ש, דכיון שהע"ה יודע שהוא לא יעשר א"כ איננו חשוד להאכילו דבר שאינו מעושר, והוא מרוב ע"ה שהיו מעשרין קודם התקנה, אבל אם נאמר שיעשר עפ"י הע"ה כיון שלא יאמינו, ויעשרן דמאי, תו חשוד הע"ה טפי לשקר ולהטעותו על שאינו מעושר לומר מעושר, וברור בס"ד".

## קושי' המקד"ד מאחד שאין לו אימת שבת

עיין לעיל בציונים והערות [משנה א'] דין אחד שאין לו אימת שבת, שהבאנו בזה את קושי' המקד"ד שיש סתירה בזה בעיקר תקנת דמאי, ועיי"ש שהעיר שעל משנה דידן ודאי קשה קושי' זו מאחד שאין לו אימת שבת.

# משנה ג

רבי אליעזר אומר אין אדם צריך לקרות שם למעשר עני של דמאי וחכמים אומרים קורא שם ואינו צריך להפריש:

# רע"ב משנה ג

אין צריך לקרות שם למעשר עני של דמאי - דלא נחשדו עמי הארץ על מעשר עני שהם יודעים שפירות הטבולים למעשר עני הם במיתה ומפרישים אותו ולוקחים אותו לעצמן:

וחכמים אומרים - אף על פי כן קורא לו שם, שהרי אינו מפסיד כלום בזה דאינו צריך להפריש וליתן לעני משום דעני הוי בזה מוציא מחבירו והמוציא מחבירו עליו הראיה:

# ציונים והערות

## ב' דרכים – בבלי וירושלמי - בביאור פלוגתת ר"א ורבנן בדין קריאת שם במעשר עני של דמאי.

עיין ברא"ש שהביא ב' דרכים בפלוגתת ר"א ורבנן:

לפי הבבלי ביאור פלוגתתם כך - וז"ל: "בפ' בתרא דנדרים מפרש טעמא דר' אליעזר כיון דממוניה דידיה הוא דטובת הנאה שלו ואם ירצה יתן אפרושי קא מפריש להפקיע איסור טבל ולא מחשב לה גזל כיון דממונו הוא ועדיין לא זכו בו עניים ורבנן סברי כיון דטריחא ליה מילתא לא מפריש" – ולהלן יבואר.

לפי הירושלמי ביאור פלוגתתם כך – "ובירושלמי רב הונא בשם רב האוכל פירותיו טבלים למעשר עני חייב מיתה, מ"ט דר' אליעזר מכיון שידע שבעון מיתה הוא מפריש, מ"ט דרבנן בלא כך קורא עליו שם ואינו צריך להפריש, פי' אפילו אי פשוט לן דמפריש כיון דבקריאת שם בעלמא סגי אפילו בודאי הילכך אין לחוש אם נחמיר עליו לקרות שם בספק מועט", ולהלן יבואר.

ובמה שפשוט בירושלמי שיש מיתה בטבל של מעשר עני עיין תוס' יבמות [פ"ו] דנחלקו בזה ב' תירוצים, ובחילוק בין מעשר עני למעשר ראשון ושני דנמי במיתה, לא ביאר הירושלמי, ועיין ברש"י במכות [י"ז. ד"ה אפרושי מפריש] בביאור שיטת ר"א "נהי דמעשר ראשון לא מפריש דסבר אי מפרישנא ליה בעינא לאפרושי תרומת מעשר מיניה שהוא במיתה ונותנה לכהן ומעשר שני נמי אי מפרישנא ליה בעינן אסוקיה ומיכליה בירושלים", וי"ל כן נמי בירושלמי, ודו"ק.

## ביאורו של רעק"א בטעמא דר"א לפי הבבלי.

הבאנו מהבבלי בטעמא דר' אליעזר "כיון דממוניה דידיה" ורעק"א כתב שיש להשמיט לשון "דידיה", והכוונה דכיון דכלפי הנתינה אינו אלא ממונא ולא איסור, לכן הוא אינו נותן כיון שהוא לא חש על הגזל שיש בנתינה, והרי יש לו גם טובת הנאה להחליט על הנתינה, אבל כל זה בנתינה אבל כלפי ההפרשה שפיר נוהג להפריש מחמת האיסור טבל.

ומה שאינו חושש לגזל כתב הרא"ש "כיון דממונו הוא ועדיין לא זכו בו עניים", ורעק"א הביא מהתוס' ביומא [נ"ה] דאינו חושש משום גזלה כיון דהוי ממון שאין לו תובעין, ותמה על הטעם השני שהזכירו התוס' שחושב שאינו ממון עני לפני הפרשה, דא"כ זה כבר טעם שלא יפריש, ור"א נקט שהוא מפריש ורק שהוא לא נותן.

## בטעמא דרבנן לפי הירושלמי דאף אי מפריש אכתי מחייבים להפריש.

הרא"ש הביא מהירושלמי בטעמא דרבנן - "מ"ט דרבנן, בלא כך קורא עליו שם ואינו צריך להפריש, פי' אפילו אי פשוט לן דמפריש כיון דבקריאת שם בעלמא סגי אפילו בודאי הילכך אין לחוש אם נחמיר עליו לקרות שם בספק מועט".

וע"ד זה מבואר נמי ברע"ב שכתב "אף על פי כן קורא לו שם, שהרי אינו מפסיד כלום בזה דאינו צריך להפריש וליתן לעני משום דעני הוי בזה מוציא מחבירו והמוציא מחבירו עליו הראיה".

ויש לעיין דסו"ס אי כבר הפריש הע"ה אז למה לן להפריש, ויש לדון בזה ממה שמבואר בריטב"א במכות [י"ז] שהקשה מהסוגי' בסוטה בעיקר החשש של דמאי שמבואר דהע"ה רק הקפיד על תרו"ג, והכא משמע דלר"א היה מפריש מעשר עני, ופירש שאף דהע"ה היה מפריש, אבל לא היו זריזין בזה כחברים, וי"ל דסו"ס איכא מקום לחשוש, ולכן הצריכו כשאין הפסד, והן הן דברי הרא"ש שמתחילה כתב "פי' אפילו אי פשוט לן דמפריש" ומסיק "נחמיר עליו לקרות שם בספק מועט", הרי דאיכא עדיין ספק מועט.

## "קורא שם ואינו צריך להפריש" – יש משמעות ל'מעשה הפרשה' לאחר קריאת שם [בלי נתינה].

חכמים אמרו "קורא שם ואינו צריך להפריש", ובביאור הלשון א"צ להפריש פירש הרע"ב "אף על פי כן קורא לו שם, שהרי אינו מפסיד כלום בזה דאינו צריך להפריש וליתן לעני" והיינו דלהפריש היינו לתת לעני, אכן עיין היטב בלשון התוס' בנדרים [פ"ד: ד"ה קורא שם] שהוסיף על דברי חכמים וז"ל: "ומפרישו לעצמו, דהמוציא מחבירו עליו הראיה דשמא עם הארץ הפרישו, ואין צריך להפרישו כלומר אין צריך לתתו לעני", ומבואר שיש 'הפרשה' מהכרי אחרי הקריאת שם אלא שכאן זו הפרשה 'לעצמו', ובאו לומר בזה שיש כאן הפרשה אחרי קריאת שם אלא שהיא הפרשה בלי נתינה.

וכפשוטו אין שום תוכן למעשה הפרשה, הרי ההיתר שיריים והחלות תרומה חיילא לגמרי בקריאת שם, והנתינה לכהן לא בעי הפרשה אלא דבתור היכי תימחי ליכא נתינה בלי הפרשה, אכן הכא משמע שהפרשה מהכרי גם בלי נתינה אית בה קיום דין, ועיין להלן בציונים והערות [משנה הבאה] שהבאנו לזה כמה מקורות, ודו"ק.

## בשיטת הרמב"ם בהפרשת מעשר עני של דמאי, ובדברי האור שמח בזה.

עיין ברמב"ם [מעשר פרק ט' הלכה ג'] "אף על פי שאין מפרישין מעשר עני מן הדמאי, צריך לקרות לו שם ואינו מפריש ואומר עישור מה שיש כאן מעשר עני, כדי לקבוע מעשר שני, שמעשר עני בשלישית וששית במקום מעשר שני של שאר שני השבוע".

וביאר בזה האור שמח ביסוד גדול בעיקר דין הפרשה במעשר עני.

וז"ל: "ונראה דעתו דסובר דאין ספיקו דמעשר עני טובל, דעיקרו דטובל הוא מקרא דלא תוכל לאכול בשעריך, וכתיב ואכלו בשעריך ושבעו, וזה דוקא בודאי, דניתן לעני, אבל ספיקו דאינו קדוש כלל, ולא ניתן לעני כלל תו אינו טובל, ולא בעי הפרשה, והא דלוקה בודאי טבל למעשר עני הוא גדר שעשאה התורה כי היכי דלא יאכלנו ויתננו לעני, אבל בספיקו אינו טובל, כיון דאף אם יפרישו יהי' לעצמו, וכדסבר רב יוסף בנדרים [פ"ד:], ויעוין ר"ן [שם]", עכ"ל. ועיין בהערה [[38]](#footnote-39) המשך דברי אור שמח בזה לבאר סוגי' דנדרים, וסיום דבריו - "ומה דטובל ודאי הוי גדר מהתורה שלא יאכלנו ויתננו לעני, אבל היכי דאין צריך למיתבי' לעניים תו אינו טובל, וז"ב, ובפרט לשיטת רבינו דספיקות מותר מה"ת, רק גבי דמאי גזרו משום דהוא מצוי, ויפריש מע"ש בשאר שנים".

וחידש בזה האור שמח חידוש גדול לגבי ספיקות במעשר עני בלי שייכות לדמאי שיהיה לו פטור הפרשה – וז"ל: "ולכן בפרק י"ג הכ"א שהוא מפורש בתוספתא [דמאי פ"ד ה"ו] באם היו לפניו שתי קופות אחת טבל ואחת מתוקן ואבדה אחת מפריש מע"ש לבד, ואינו צריך להפריש מעשר עני כלל, דספיקו אינו טובל כמוש"ב, וזה על צד המקרה והזדמן לא שייך בזה טעמא לקבוע מ"ע, לכן אינו קורא שם למעשר עני, ובהלכה כ' שם אף על גב דרובן מוכרין ודאי מכ"מ כל קבוע כמחצה ע"מ דמי לקולא ג"כ, כמפורש סוף פ"ק דכתובות [ט"ו.] לכן לא בעי למיתבי' לעני, ותו אינו קורא שם, ודו"ק וכו'", עכ"ל.

-------------------------------

## בקושי' רעק"א בסוגי' בנדרים דמצי מפקיר נכסיו והוי עני.

רעק"א הביא מהסוגיא דנדרים בטעמא דר"א דפטור, דכיון דע"י הפקר לא חזי ליה הלכך א"צ להפריש, ותמה בזה רעק"א, דהא לא תלקט להזהיר העני על שלו, וע' תויו"ט [פאה פ"ה מ"ג], א"כ הדר הו"ל גזל וכו'".

וכבר עמד בקושיא זו דרעק"א בשו"ת מהרי"ט [חלק א' סימן פ"ה] וז"ל "ולא דמי להא דתנן בפרק ראשון דדמאי המקבל שדה לקצור אסור בלקט שכחה ופיאה ותנן שנים שלקחו שדה בשותפות זה נותן לזה חלקו מעשר עני וזה נותן לזה חלקו מעשר עני דדרשינן להזהיר עני על שלו דשאני הכא דבשעה שהפריש המעשרות עשיר היה וכשחוזר ומפקיר נכסיו פנים חדשות באו כאן דהגע עצמך שבעל הבית הפריש מעשר עני ושוב ירד מנכסיו והעני, מי יהא אסור לזכות בו, הא לא שייך בהא אזהרה לעני, ותדע דרבי אליעזר גופיה דאמר אי בעי מפקר נכסי' וזכי בהן לדידיה גופיה אמרינן בפרק קמא דגיטין דדריש לא תלקט לעני אזהרה לעני על שלו אלמא אי מפקר נכסיה אינו בכלל אזהרה זו" עכ"ל.

הנה המהרי"ט פי' דברי הגמ' בנדרים שאי בעי מפקיר כל נכסיו עד שיהא עני, ולא שיפקיר שדה שממנו הפריש מעשר עני, וע"ז כתב שאם העני שוב רשאי ליקח מעשר עני שלו, אך דבריו צ"ע טובא דהנה דין לא תלקט לעני להזהיר העני על שלו שייך בין לעשיר ובין לעני, כל שהוא בעל השדה הוא בכלל איסור זו, ומה בכך שהעני, והלא עדיין מוזהר על לא תלקט לעני להזהיר העני על שלו, וע' בשו"ת הר צבי על זרעים [ח"ב סי' ס"ד] שהניח דבריו בצ"ע.

## תירוצו של החזו"א עפ"י השטמ"ק בב"מ, ורעק"א אזיל בזה לשיטתו.

ע' בחזו"א [דמאי סי' ט' אות ג'] שיישב קושית רעק"א שאם הפקיר שדהו ליכא עוד איסור של לא תלקט לעני להזהיר העני על שלו, והביא מהרא"ש בשטמ"ק ב"מ [ט'] - וזה לשונו, "מי שליקט את הפאה וכו'. פירש רש"י דוקא בשדה אחר אבל בשדה שלו וכו'. ונראה לי דבעיקר מחלוקתן דפליגי אליבא דעולא דמעשיר לעני מיירי אפילו בשדה שלו דכיון דלא זכי ליה אליבא דרבי אליעזר אלא מטעם דאי בעי מפקר נכסיה ולאחר שיפקירם אין השדה שלו. אלא בשביל דמעני לעני הוצרך רש"י לפרש דבשדה אחר מיירי. עכ"ל, וכן כ' הרא"ש בפירושו פ"ה דפאה, הרי לשיטת הרא"ש כל שהפקיר שדהו אחר שהפריש לקשו"פ אינו מוזהר עוד על לא תלקט לעני להזהיר העני על שלו דאינו עוד בעל השדה, וכתב שגם רש"י מודה לזה אלא שאם איירי בבעל השדה צריך ב' מיגו, ולפי"ז יישב את קושי' רעק"א והמהרי"ט דכוונת הגמ' בנדרים הוא שיפקיר הע"ה את השדה שממנו הפריש מעשר עני.

ודין זה הוזכר הלכה למעשה בספר חרדים [פרק נ"ב אות כ'] וז"ל, "והמקילין מפרישים כל שהוא לתרומה גדולה, ואח"כ מעשר ראשון ללוי, והלוי יתן תרומת מעשר לכהן, ואח"כ מעשר שני בשנתו, ופודהו בפרוטה או בשנה פרוטה, ובשנת מעשר עני מביא ג' בני אדם אוהביו ומפקיר בפניהם וחוזר וזוכה בו וכו' עכ"ל, וע' דרך אמונה [פ"ו מהל' מתנות עניים סק"ו].

אך כבר העיר בפרי עץ חיים דמה שרעק"א מיאן בזה הוא משום דאזיל לשיטתו במס' פאה [פ"ד מ"ט] דתנן מי שלקט את הפאה ואמר הרי זו לאיש פלוני עני, רבי אליעזר אומר, זכה לו. וחכמים אומרים, יתננה לעני שנמצא ראשון, וכ' בתויו"ט "רבי אליעזר אומר זכה לו, פירש הרע"ב פלוגתא דרבי אליעזר ורבנן בעשיר שלקט וכו'. בפרק ה' משנה ב' אכתוב בס"ד אי מיירי דוקא בעשיר שאינו בעל השדה או אף בבעל השדה עצמו", וכ' ברעק"א [אות מ"ג] וז"ל, "לענ"ד תמוה דאיך שייך לומר בזה מיגו דאי בעי מפקיר לנכסיה ולא הוי בעל השדה הא מ"מ בשעת קצירה היה בעל השדה ונאסר לו ליטול ומה בכך שהפקיר עתה הא כבר מוזהר בלא תלקט וכו'" עכ"ל.

## מהלך נוסף בישוב קושי' רעק"א.

עיין בהר צבי זרעים [ח"ב סי' ס"ד ד"ה וגם] ועוד בחי' ר' שמואל [ב"ב סי' י"ג אות ה'], שהפקיר מה שעתיד להפריש למעשר עני כמו שכ' בירושלמי ריש תרומות דתורמים מהפקר ונמצא דבשעת הפרשה אינו מפריש משלו, ובכה"ג שפיר יתכן דאינו בכלל לא תלקט לעני להזהיר העני על שלו כיון דמשעת הפרשה לאו שלו הוא.

# משנה ד

[ה] מי שקרא שם לתרומת מעשר של דמאי, ולמעשר עני של ודאי, לא יטלם בשבת, ואם היה כהן או עני למודים לאכול אצלו יבואו ויאכלו ובלבד שיודיעם:

# רע"ב משנה ד

מי שקרא שם לתרומת מעשר של דמאי - שאמר תרומת מעשר שאני חייב להפריש מכרי זה יהא מונח בצפונו או בדרומו ולא הפרישה. ותרומת מעשר של דמאי דנקט לפי שהישראל קורא לה שם ונותנה לכהן ולוקח המעשר לעצמו, אבל תרומת מעשר של ודאי אין הישראל קורא לה שם אלא הוא נותן מעשר ללוי והלוי מפריש תרומת מעשר ונותנה לכהן:

לא יטלם - כדי ליתנם לכהן או לעני שבחצר ושבמבוי, שאסור ליתן מתנות לכהן ולעני בשבת. אבל בלמודים לאכול אצלו כלומר הרגילין לאכול על שלחנו שרי, ובלבד שיודיעם שהם של תרומת מעשר או של מעשר עני שאם אינו מודיעם והם סבורים שמשלו הוא מאכילם הוה ליה כמאכיל אורחיו תרומה ומעשרות שהוא אסור:

# ציונים והערות

## למה איירי דווקא בתרומת מעשר של דמאי.

כפשוטו איירי המשנה באיסור נתינה של תרו"מ בשבת – וכדיבואר – אלא שיש לעיין דא"כ למה איירי בתרומת מעשר של דמאי, ועיין ברע"ב שפירש "לפי שהישראל קורא לה שם ונותנה לכהן ולוקח המעשר לעצמו, אבל תרומת מעשר של ודאי אין הישראל קורא לה שם אלא הוא נותן מעשר ללוי והלוי מפריש תרומת מעשר ונותנה לכהן".

ותמה רעק"א דאכתי איכא להעמיד בשל ודאי ואיירי בלוי שמפריש, ולכן פירש באופן אחר, שיש חידוש מיוחד שחששו לנתינה לכהן בשבת אף דאיירי בדמאי שרוב ע"ה מעשרין, זוה חידוש נוסף בחשש של דמאי, ודו"ק.

## מעשר עני של ודאי.

הכא איירי כבר בודאי כיון שבשל דמאי ליכא נתינה וליכא חשש – כן מבואר ברא"ש.

## מה דלא איירי במעש"ר ומעש"ר.

ומה דלא איירי במעש"ש ומעש"ר היינו דבסוף המשנה נתחדש שבבאו אליו מותרים לאכול, והיינו עני וכהן שהיו למודים אצלו וזה לא משכחת לה במעש"ר שאסור לפני הפרשת תרומת מעשר ומעשר שני אסור ומותר רק בירושלים

## בעיקר האיסור של המשנה – מקורות במפרשים דקאי באיסור נתינה ותלוי בפלוגתא דתנאי.

יש לדון דמה כוונת המשנה "לא יטלם".

ופירש הרע"ב - "לא יטלם - כדי ליתנם לכהן או לעני שבחצר ושבמבוי, שאסור ליתן מתנות לכהן ולעני בשבת" והיינו שהמשנה קאי בנתינה, ויש בזה מחלוקת – וכדיבואר.

דז"ל הר"ש "לא יטלם - לאו דוקא אלא כלומר לא יטלם כדי ליתנן לכהן ולעני שבחצר ושבמבוי", וכ"ה ברא"ש שכתב "לא יטלם היינו שלא יתנם", והוסיף התוספות יום טוב בביאור הדברים: "ור"ל דלהפריש המתנות אחר שקרא שם מע"ש אינו אסור בשבת שאין אסור אח"כ אלא בהולכת המתנות לכהן".

ובעיקר האיסור בהולכה ונתינת מתנו"כ בשבת, עיין בחזו"א [דמאי סימן ט' ס"ק ד'] שהבין שזה מדרבנן מצד מראית העין שיאמרו שהיום הוא הפריש, אכן בשטמ"ק בביצה [י"ב] מבואר שזה גזירה שמא יבא להפריש אם הוא יודע שהוא יכול גם לתת.

והוסיפו הרא"ש ור"ש דלפי"ז - "דסתמא כב"ש דביצה בפ"ק [י"ב:] שאין מוליכין חלה ומתנות לכהן כדמפרש בירושלמי וכו', ומיהו לאחרים ולר' יהודה דאמרי התם דמודו ב"ה בתרומה שאין מוליכין משום דאינו זכאי בהרמתה אתיא אפילו כב"ה".

הרי שהמשנה הזו תלויה בפלוגתא דתנאים אי מוליכין מתנו"כ בשבת.

## בהיתר של עני וכהן למודים אצלו.

מה שהתירו במשנה על ידי שמזמין את הכהן ועני אצלו, צריכים לומר שזה כבר לא נקרא הולכת מתנות אצלו כשהוא בא לישראל, ויש תנאי נוסף שיהיה כהן או עני שרגיל אצלו, וגם זה מובן ביחס לגזירה של הולכת תרו"מ בשבת לכהן, דבכה"ג לא גזרו שמא יבא להפריש או שמא יאמרו שהוא הפריש בשבת, ורק במוליך ממש או מזמינו בדווקא לקיים מצות נתינה, ופשוט.

## "ובלבד שיודיעם" – ובקושי' רעק"א על הטור.

פירש הרא"ש "כדי שיטהר הכהן עצמו לאכול תרומה וגם העני שלא יטמא טהרות של חבר", ועיין ברע"ב שפירש שהטעם "שמודיעו שלא יהיה כמאכיל אורחיו בתרומה".

הטור חידש שאין דין נתינה בתרומה של דמאי ומה שנותנו לכהן היינו שמוכרו לו, אבל אין בזה דין 'נתינה', ורק לפי הרמב"ם ורש"י יש דין נתינה.

ועיין רעק"א ריש פ"ק דדמאי [אות ו'] שהביא פלוגתא זו, ועל המשנה כאן הקשה על הדין שצריך להודיעו, והקשה, דלפי הרע"ב שכתב שהטעם שמודיעו שלא יהיה כמאכיל אורחיו בתרומה קשה, שהרי מותר לו למכור לו.

איברא שיש ליישב את שיטת הטור בפשיטות שיש לומר דאזיל בשיטת הרא"ש אביו ושוב לא קשה קושי' רעק"א דודאי דאיכא טעם להודיע, ועיין בבועז דלמה בטור דמצד גניבת דעת אתינן עלה, וכן הוא במשנה ראשונה.

אולם גם לולי קושי' רעק"א היה נראה שעיקר שיטת הטור צע"ג - הרי איירי הכא באיסור הולכת מתנות לכהן, וזה גזירה מיוחדת שנחלקו בזה ב"ש וב"ה בנתינת מתנוות לכהן ללוי וכו' מטעמים שהוזכרו לעיל, וזה הרי פשוט שהאיסור והגזירה הזו לא שייך לאיסור מקח וממכר הרגיל בשבת, וזה דין בפני עצמו, וכנתבאר לעיל דלכן הכא פליגי ב"ה וב"ש ואיכא בזה גזירה מיוחדת וכנ"ל, וקשה דלפי הטור לא שייך דין זה בדמאי, שהרי אין זה דין נתינה בדמאי וזה מקח רגיל וככל ישראל שיורש תרומה מאבי אימו כהן, והרי המשנה קאי גם בדמאי שלפי הטור אין דין נתינה אלא דין מכירה, ומה שייטא להכא גזירת נתינת מתנו"כ - שוב ראיתי שקדמני בכל זה בחזו"א [דמאי סימן ט' סוס"ק ד'], ונדחק בזה שכיון שזה ספק שוב מיחזי כנותן תרומה ואסור - ועיין מה שכתבנו בזה להלן ליישב את שיטת הטור עפ"י דרכו של הרמב"ם והגר"א במשנה.

----------------------------------

## תמיהא גדולה על הרמב"ם שפסק משנה זו אף דפוסק שמותר להוליך לכהן, ומוכרח שלמד את המשנה כפירוש הגר"א שחידש שהבבלי למד כפשוטו שאסור בהפרשה גם לאחר הקריאת שם, ולא איירי כלל בהולכה ונתינה.

יש לתמוה טובא על הרמב"ם – הרי הרמב"ם פסק כמתני' דידן, ואעפי"כ פסק דמוליכין מתנו"כ לכהנים בשבת ויו"ט, וזו סתירה, הרי כל המשנה הכא איירי לגבי האיסור של נתינת תרומות בשבת, ולכן פירשו הראשונים דקאי לב"ש, ונמצא שהרמב"ם סותר משנתו.

וז"ל הרמב"ם [שבת פרק כ"ג הט"ז]: "מי שקרא שם לתרומת מעשר של דמאי או למעשר עני של ודאי לא יטלם בשבת ואף על פי שייחד מקומן מקודם השבת והרי הן ידועין ומונחין בצד הפירות, ואם היה כהן או עני למודים לאכול אצלו יבאו ויאכלו, ובלבד שיודיע לכהן שזו שאני מאכילך תרומת מעשר ויודיע לעני שזו שאני מאכילך מעשר עני".

ומאידך, כתב הרמב"ם [יום טוב פרק ד' הלכה כ"ו]: "אף על פי שאין מגביהין תרומה ומעשרות ביום טוב אם היו לו תרומות ומעשרות שהגביהן מאמש הרי זה מוליכן לכהן ביום טוב".

ובנמוקי הגרי"ב [מובא בסוף רמב"ם פרנקל הלכות יו"ט שם] הביא על זה את דרכו של הגר"א במשניות והוכיח שהרמב"ם ע"ד של הגר"א וא"ש.

דהנה, ז"ל השנו"א [פירוש הקצר]: "לא יטלום בשבת וכו' בתלמוד שלנו פי' כשקרא שם מערב שבת לא יטלנו וכו' לא יפריש בשבת, ובירושלמי פי' אפי' הפריש מע''ש לא יתן לכהן בשבת".

הרי שהגר"א חידש שהבבלי למד כפשוטו שאסור בהפרשה גם לאחר הקריאת שם, ולא איירי כלל בהולכה ונתינה, וכן צ"ל בשיטת הרמב"ם וא"ש כפשוטו, וע"ע בהערה [[39]](#footnote-40) מה שהוספנו בזה מהגר"א.

## מדייק ברמב"ם בפירוש המשנה כדרך זו.

ויש משמעות לכל הנ"ל ברמב"ם בפירוש המשנה שכתב בזה"ל: "ענין קרא שם, שקרא להם שם וייחד את מקומם כגון שאמר תרומת מעשר הראויה לערימת תאנים הזה הם אלו הגרגרים, והראה עליהם וסמן אותם, אלא שלא הפרישם מכלל התאנים, לפיכך אמר אף על פי שהם ידועים לא יטלם בשבת, וביארו בתלמוד [ירושלמי] שענין אמרו לא יטלם לא יתנם, כאלו אמר לא יטלם לנתינה, לפי שאסור לתת המתנות בשבת".

ולכאו' יש כאן סתירה רישא לסיפא, דבסוף הביא את הירושלמי שענינו נתינה, וכדרכם של כל הראשונים, אבל בתחילה מדגיש הרמב"ם דאיירי שקרא שם אבל "עדיין לא הפרישם מכלל התאנים", וקשה דמה זה שייך לנתינה אי כבר הפרישם או לא הפרישם, וכן מדוקדק בהמשך דבריו עיין בהערה [[40]](#footnote-41).

וע"כ צ"ל שזה ב' מהלכים, מתחילה פירש כמו שהוא בעצמו מפרש והיינו כהגר"א ובבלי, ושוב הביא את הפירוש של הירושלמי, ותרתי נינהו.

## הערה שהמשמעות במשנה משמע כן.

ויש להעיר שלשון המשנה יותר משמע כדרך זו, שהרי לפי הירושלמי המשנה הזו היא היא המשנה בביצה שאין מוליכין חלה ומתנות לכהן, וא"כ למה שינו את הלשון והקדימו "מי שקרא שם וכו' לא יטלם בשבת", הוי ליה למימר בפשיטות כמו ששנו שם שלא יוליך מתנות לכהן, ומה זה נוגע לנו שהוא כבר 'קרא שם' ולכן יש לו מתנות בבית, הא כל מי שיש לו מתנות בבית מוזהר באיסור זה, שו"ר בחזו"א [דמאי סימן ט' ריש ס"ק ד'] שהעיר בזה ועיי"ש מה שיישב, עכ"פ לפי הבבלי א"ש שבאים לחלק בין הקריאת שם למעשה הפרשה בידים.

## חידוש בשיטת הטור דנחלקו הבבלי וירושלמי בדין נתינה בתרומה של דמאי אי מוכר לכהן או לא.

עפ"י הפלוגתא הנ"ל יש מקום לחדש חידוש בשיטת הטור, דהנה לעיל הבאנו לתמוה על הטור דאיירי הכא באיסור הולכת מתנות לכהן, וזה הרי פשוט שהאיסור של נתינת מתנות בשבת לא שייך לאיסור מקח וממכר, וזה דין בפני עצמו, וכנתבאר לעיל דפליגי בזה ב"ה וב"ש ואיכא בזה גזירה וכדלעיל, וקשה דלפי הטור לא שייך דין זה בדמאי, שהרי אין זה דין נתינה רק דין מקח רגיל, והרי המשנה קאי גם בדמאי, וצ"ע.

ולפי הנ"ל י"ל דמהכא איכא הכרח שהטור לומד את המשנה ע"ד הרמב"ם והגר"א, דלדידהו לא איירי הכא בדין נתינה לכהן.

אולם אכתי קשה, דא"כ קשה מהירושלמי שלמד שיש איסור הולכה ונתינה גם בדמאי, ויהיה מוכרח מזה דנחלקו הבבלי וירושלמי בדין נתינה בתרומה של דמאי אי מוכר לכהן או לא, ודו"ק.

## כמה תמיהות בעיקר המהלך של הרמב"ם והגר"א בבבלי - ובדברי החזו"א בזה.

הדרנא לעיקר המהלך של הרמב"ם והגר"א, שכמה נקודות אינם ברורות:

א] מה שורש האיסור של הפרשה אחרי קריאת שם, ובשלמא לפי הירושלמי זה האיסור הרגיל של הולכת תרו"מ לכהונה, אבל לפי הרמב"ם והגר"א איזה איסור יש בזה לעשות מעשה הפרשה על פרי לאחר קריאת שם, ויתירא מזה, הרי יש לעיין דמה חל בעצם ההפרשה שיכולים לאסור, הא הכל כבר חל מקודם בקריאת שם.

ב] במה פליגי הירושלמי ובבלי באיסור החדש הזה.

ג] האיך הותר על ידי שמזמין את הכהן ועני אצלו, ולפי הירושלמי א"ש כפשוטו, שזה כבר לא נקרא הולכת מתנות אצלו כשהוא בא לישראל, ויש תנאי נוסף שיהיה כהן או עני שרגיל אצלו, וגם זה מובן ביחס לגזירה של הולכת תרו"מ בשבת לכהן, דבכה"ג לא גזרו אבל כלפי הפרשה לא מובן החילוקי דינים בזה.

שו"ר בחזו"א [דמאי סימן ט' ריש ס"ק י"ז] שהביא את דברי הגר"א כאן, ותמה עליו טובא, א] מנלן שהבבלי חולק, ב] מה עיקר הסברא באיסור זה, ג] מה מהני אורחים ולימודים, והסיק "שכנראה שלא נמסרו הדברים בשלמותן".

----------------------------------

## דרכו של האור שמח דמטעמא דבורר אתינן עלה.

ועיין באור שמח על הרמב"ם [שבת שם] שחידש שהאיסור של הפרשת תרומות ומעשרות בשבת הוא מצד איסור בורר, ולכן כשבא להתנות כבר אין בורר שהרי כל מה שיטול יהיה תרומה, ואי כל מה שיחליט יהיה לתרומה לא שייך בורר, ובזה מוסבר מה מהני בזה שהוא מזמינו ולמודים אצלו דבזה כבר ליכא איסור בורר, שאז הרי ההפרשה היא לכהן שאוכל מיד, וזה אוכל מתוך פסולת בשבילו.

## מתמה בדברי האור שמח.

ויש להעיר בזה, דלא נתבאר מה פלוגתת הירושלמי ובבלי בזה ומה פלוגתת הראשונים בזה, אכן בעיקר יש לתמוה, שהרי הסדר בדברי הרמב"ם הוא שמתחילה [שבת פכ"ג הלכה ט'] כתב טעמא דאין תורמין בשבת מצד מתקן, ושם בהמשך [הלכה י"ד] מביא הרמב"ם שיש איסור מקדיש בשבת, ומוסיף שא"כ יש כבר ב' איסורים בהפרשת תרו"מ, מצד מתקן ומקדיש, ושוב מביא אח"כ [הלכה ט"ו] את החילוקי דינים בין מי שמקדיש ומתקן ומפריש בשבת במזיד ובשוגג, ושוב אח"כ [הלכה ט"ז] הוא מביא את הדין של המשנה דידן.

והנה - עד עכשיו כל ההקדמות היו אך ורק בדין מתקן ומקדיש, והאיך יתכן שהרמב"ם חידש איסור חדש בתורם בשבת בלי להשמיע לנו שיש איסור כזה, ושוב לבנות עליו דינים חדשים באיסור תרומות ומעשרות בשבת, וצ"ע.

## דרך נוספת דמצד קביעת מקום אתינן עלה – דין "האומר תרומת הכרי זה בתוכו" - ומתמה בזה.

ובאופן אחר היה אפשר לדון בפלוגתת הבבלי וירושלמי ובפלוגתת הרמב"ם וראשונים, ונקדים במה דתנן בתרומות [פ"ג מ"ה] "האומר תרומת הכרי זה בתוכו וכו' ר' שמעון אומר קרא שם וחכמים אומרים עד שיאמר בצפונו או בדרומו".

והנה בדברי ר' שמעון נחלקו הרמב"ם ורע"ב נגד הירושלמי דמה דינו של תבואה זו אחרי דחיילא הפרשה דתרומת כרי בתוכו, דהר"ש הביא מהירושלמי דדינו כמדומע, והיינו דחיילא הפרשה באמצע הכרי אלא שאינו מבורר היכן הוא ונמצא דאיכא תרומה מעורבת בחולין בחלק האמצעי של הכרי, אכן ברמב"ם וברע"ב מבואר דצריך אח"כ לעשות הפרשה, וכל הקריאת שם רק מהני לקבוע מקום שמכאן יפרישו, ולאפוקי שכבר אינו יכול להפריש ממק"א, ע' היטב בדבריהם, ואין כאן תרומה מעורב בחולין בשי' הירושלמי, וע"ע בהערה [[41]](#footnote-42) שגם בחכמים איכא חידוש כזה.

ובדברי הרמב"ם ורע"ב, כבר עמד בזה המקדש דויד [סי' נ"ה תחילת ס"ק ה'], דמבואר בדבריהם דמשכחת לה היתר שיריים גם בלי חלות תרומה, והיינו שכהן שאוכל משם אכל טבל גמור, אלא שהקביעת מקום בטבל מהני להיתר שיריים, דסביבותיו לר"ש [ודרומו לחכמים] מותרים כשאר חולין אחרי הפרשה אף דעדיין לא חיילא חלות תרומה בכרי, ועיין עוד בהערה [[42]](#footnote-43) מה שהוסיף בזה דמשכחת לה גם איפכא, חלות תרומה לפני ההיתר שיריים דאינם תלויים זב"ז.

למדנו חידוש ברמב"ם שיש מהלך של קביעת מקום שבזה הוא מתיר שיריים אף שעדיין לא חיילא כלל הדין תרומה, ויתכן דבזה מיירי הכא, ונמצא שכעת אין התרומה תרומה, וההפרשה בשבת היא היא ההפרשה שעליה דיבר הרמב"ם דבזה הוא מחיל עליה חלות שם תרומה, וזה האיסור בשבת, אבל לפי הירושלמי לכתחילה ליכא הפרשה כזו, דלדידהו זה מדומע ואין לזה היתר בהפרשה של אח"כ, ורק הרמב"ם לשיטתו היה יכול לבאר את המשנה כך – ושפיר אזלי לשיטתייהו – וע"ע להלן בציונים והערות [פרק ז' משנה ו'] שמבואר עוד כזה ברמב"ם שם בב' כלכלות.

אולם אין לפרש כן - שהרי מפורש שיכול להביא כהן אורח אצלו בלימודים, והרי ע"כ שיש היתר אכילה בתרומה הזו דאל"כ האיך מותר להביאו אצלו, וע"כ שהתרומה מותרת באכילה וע"כ שזו תרומה גמורה.

## מחדש ומביא מקורות שיש 'תוכן' ויש 'משמעות' למעשה הפרשה גם לאחר קריאת שם.

ויותר היה נראה בדברי הגר"א שנתחדש שיש תוכן ומשמעות למעשה הפרשה גם לאחר קריאת שם ויש כמה מקורות לחידוש הזה.

ונקדים בשיטת הי"א ברשב"א [קידושין מ"א] שאף שנתחדש דין מחשבה בתרומה וא"צ קריאת שם בפה אכן אכתי צריכים עכ"פ 'מעשה הפרשה' בידים בהדי' הך מחשבה, והשער המלך למד כן גם בשיטת התוס' בחולין, ועיין מנחת חינוך [שצ"ו ס"ק ב'] שדייק כן בשיטת הרמב"ם, ולמדנו מהכא שיש 'משמעות' ו'תוכן' למעשה ההפרשה עצמה.

והיה מקום לומר דהך דין מעשה הפרשה אינה אלא אלימות למחשבתו לקובעה ולגלותה, אולם זה אינו דעיין בתוס' בגיטין [ל"א] שיש דין דאורייתא של הפרשה שהפסוק של ונחשב מגלה שכבר הותר באכילה בלי הך מעשה הפרשה, ושם מבואר עוד, שיש דין מעשה הפרשה גם באופן שהיתה קריאת שם בדיבור, ולא רק במחשבה, ועיין בהערה [[43]](#footnote-44) שהבאנו את דברי התוס' בזה ומה שיש לדייק בדבריו, ומזה מבואר שאינו דין במחשבה גרידא להאלים אותה ולגלותה, ודו"ק.

ויתירא מזו, הרי שיטת רש"י בבכורות [נ"ט] מבואר בלשון אחד, [עיין היטב בתוס'] שבאמת צריך דיבור ורק נתחדש בפסוק שלא צריך מעשה הפרשה.

ונראה שהדברים מפורשים בדברי התוס' תוס' נדרים [פ"ד: ד"ה קורא שם] שכתב על דברי חכמים [משנה הקודמת] דקורא שם למעשר עני של דמאי, וז"ל: "ומפרישו לעצמו, דהמוציא מחבירו עליו הראיה דשמא עם הארץ הפרישו, ואין צריך להפרישו כלומר אין צריך לתתו לעני", ומבואר שיש 'הפרשה' מהכרי אחרי הקריאת שם אבל זו הפרשה 'לעצמו', ובאו לומר שיש כאן הפרשה אחרי קריאת שם אף שהיא הפרשה בלי נתינה, והיינו ממש כנ"ל.

וע"ע להלן [ריש פרק ה' משנה א'] מה שכתבנו עוד להוכיח יסוד זה שיש משמעות למעשה הפרשה, ובהפרשת תרו"מ הוא מקדים את הקריאת שם למעשר עצמו ושוב קורא שם למעשר, ולאחר מכן מפריש תרומת מעשר.

למדנו מכל הנ"ל שעצם זה שחל חלות תרומה על פרי מסויים על ידי קריאת שם לא מתיר את השיריים ממילא, שהרי קס"ד שצריכים עדיין להוציאו מהם, וזה התוכן של המעשה הפרשה מתוך הכרי, ועל זה קמ"ל הפסוק שכבר הותר קודם בלי המעשה הפרשה, אבל סו"ס יש עשייה כזו ויש ומשמעות ותוכן ל'מעשה הפרשה'.

ונראה פשוט שאין הכוונה שצריכים פעולה של התורם או שלוחו, וגם א"צ פעולה בכוונה, וגם א"צ פעולה בגוף התרומה עצמה – והיינו שיעשה מעשה להפרידו מהחולין – ויתחדש לפי"ז דאי הפרידו אחר שלא מדעתו לפני שחשב על תרומה או שהוא עשה מעשה בחולין להפרידו מהתרומה דגם לא יהני - דפשיטא שאין בכל זה נפ"מ, אלא שעצם זה שהפרי מופרש לכהן – זה גופא גמר ההפרשה שחל גם אחרי שהיתה כבר קריאת שם, והיינו שההיתר של תרומה רק חיילא בזה שעומד לבד ומזומן ומיוחד לנתינה לכהן ואינה מעורבבת בתוך הכרי, אבל סו"ס פשוט שאין קפידא שיאכל כך כיון שבזה גופא הוא יתיר את השיריים תוך כדי האכילה עצמה.

ומצאתי עוד חידוש בדין מעשה הפרשה – עיין בתוספתא ברכות [פרק ו' הי"ט]: "היה הולך להפריש תרומה ומעשרות אומר ברוך שהגיענו לזמן הזה [גירסת אור הגנוז] כשהוא מפרישן אומר ברוך אשר קדשנו במצוותיו וצוונו להפריש תרומה ומעשרות מאימתי מברך עליהן בשעה שמפרישן", והלשון "מברך עליהן בשעה שמפרישן" מתפרש בתרי אנפי, עיין מנחת ביכורים, או בשעת הפרשה כבר לפי הקריאת שם מצד עבור לעשייתן, וכדרך זו מבואר נמי בצפנת פענח [תרומות עמוד 99 ד"ה והנה], או בשעת הפרשה ולא בשעת נתינה ורק בפדיון בכור בשעת נתינה.

אכן זה פשוט שמי שיקרא שם ושוב יפריש לאחר מכן דפשוט שהדין עובר לעשייתן הוא לפני הקריאת שם וכל החידוש הוא לאידך גיסא שהפעולה של ההפרשה אינה הכשר בעלמא כהקדמה בעלמא לפני הקריאת שם אלא שהיא חלק מהקריאת שם שגם היא פועלת בה דינים ולכן הדין עובר לעשייתן נקבע גם על פיו.

מכל הנ"ל למדנו יש שתוכן ויש עשייה בהפרשה, וכל זה שייך לדברי הגר"א הכא שיש איסור בשבת לעשות הפרשה זו – אלא שסו"ס לא נתבאר מה חיילא על ידי הפרשה זו ואיזה איסור יש בזה בשבת, וכנראה שזה תלוי בדין מתקן ובדין מקדיש שיש בהפרשה – ועיין בזה להלן.

וע"ע באמרות אברהם זרעא קיימא [תרומות] מה שנתבאר זה בכמה אופנים ליישב פלוגתא זו בין הבבלי והרמב"ם כנגד הירושלמי דאזלי לשיטתייהו.

## ביאור חדש מהח"ח בשיטת הרמב"ם עפ"י הגר"א.

הח"ח בביאור הלכה פירש פירוש חדש בדעת הרמב"ם והביא סיוע לשיטתו מדברי הגר"א אלו, וז"ל באו"ח [סימן תק"ו סעי' ג' ד"ה ולהוליכה].

וז"ל: - "איברא דבא"ר כתב דמדברי הרמב"ם שהעתיק האי דינא בפכ"ג דשבת מוכח דס"ל דמתני' הוא אליבא דהלכתא ודלא כר' שמשון עיי"ש אבל באמת המעיין היטב יראה שבחיבורו לא פירש כלל משנה זו כפי פי' הירושלמי וכפי שהעתיק בפירוש המשנה דלא יטלם הוא כמו לא יתנם וראיה שבחיבורו העתיק לשון המשנה לא יטלם.

ונראה שפירש המשנה כפשטיה דלא יטלם ר"ל שאינו רשאי להזיז ממקומו ודין זה הוא דוקא בשלא הפריש מעיו"ט אלא שקרא לה שם ולהכי גזרו חכמים שלא יזוז הוא בעצמו דהוי כמו שמגביה תרומות בשבת דאסור אלא שכהנים באים ונוטלים ואוכלים דלדידהו ליכא איסורא דהא באמת הוא כמופרש מעיו"ט עיי"ש בחיבורו שמוכח כפירושנו ולפי"ז בשהפריש בידיו לא מצינו כלל דלא יהא רשאי ליטלם ואח"כ מצאתי בפירוש הגר"א שם שמפרש בהדיא דלש"ס דילן אין הפירוש כבירושלמי אלא דלא יפריש וכפי מה שכתבנו" עכ"ל.

אך בחידושים וביאורים להגרח"ג [סי' ז' סק"ד] הק' על הביאור הלכה במה שהוסיף על שיטת הגר"א, דהגר"א פי' דקרא שם היינו דומיא דרפ"ז דהיינו במה שעתיד להפריש למחר יהא מעשר וכמו שהזכיר הגר"א שם ההיא מתני', אבל בקרא שם מע"ש שיחול מיד [כדברי הביאור הלכה], לא שייך איסור להפריש התרומה מן החולין, והרי ליטול את התרומה ודאי שרי, וה"נ ליטול את התרומה, ודברי הרמב"ם קרא שם מתפרש שיחול מיד, ואף שכן הוא לשון משנה מ"מ לא יתכן לסתום בכה"ג.

----------------------------------

# בעיקר האיסור של מפריש תרומות ומעשרות בשבתובמה שיש לחלק בין דמאי לכל תרומה.

## מביא את שיטת הרמב"ם שיש שני טעמים לאיסור הפרשת תרו"מ בשבת, בין מצד נראה כמתקן ובין מצד מקדיש, והראשונים חולקים, ומקור של הרמב"ם מביצה [ט'.].

בעיקר האיסור הפרשת תרומות ומעשרות בשבת, עיין ברמב"ם הלכות שבת [פרק כ"ג הלכה ט'] וז"ל: "ואין מגביהין תרומות ומעשרות בשבת מפני שנראה כמתקן דבר שלא היה מתוקן", והרמב"ם בהמשך [הלכה י"ד] מוסיף עוד, וז"ל: "אין דנין בשבת ולא חולצין ולא מיבמין ולא מקדשין גזירה שמא יכתוב, ואין מקדישין ולא מעריכין ולא מחרימין מפני שהוא כמקח וממכר, ואין מגביהין תרומות ומעשרות שזה דומה למקדיש אותן פירות שהפריש, ועוד מפני שהוא כמתקן אותן בשבת, ואין מעשרין את הבהמה גזירה שמא ירשום בסיקרא, ומקדיש אדם פסחו בשבת וחגיגתו ביום טוב שזו מצות היום היא, וכשם שאין מקדישין כך אין מקדשין מי חטאת", הרי מתחילה הביא טעמא דנראה כמתקן ושוב הוסיף טעמא דמקדיש.

והיינו דסדר דברי הרמב"ם שקודם קעסיק בדין מתקן ובזה הביא מתחילה את הדין של מתקן בתרומה, ושוב איירי בגזירות אטו כותב והביא גזירת מקח וממכר ומקדיש ובתוך זה הוא מביא את הדין של תרומה שוב, והיינו שבא לומר שיש בזה ב' דינים, גם דין מתקן וגם דין מקדיש.

וכבר אמרו האחרונים [[44]](#footnote-45) שמקורו מהסוגי' בביצה [ט'] ששם דנו להתיר הפרשת חלה של חו"ל ביו"ט כיון שאין בזה מתקן שמותר לאכול ואח"כ להפריש, והסיקו שם: "אמר רבא, מי לא מודה שמואל שאם קרא עליה שם שאסורה לזרים", והיינו דמטעמא דאסורה לזרים אסור אף אם אינו מתקן, ולמדו כולם שהכוונה בזה היא שמזה מוכרח שיש בזה דין מקדיש, וראיה מזה שנאסר.

אולם עיין במאירי [חידושים] ביצה [שם] שכתב שמטעם זה דומה למתקן והכוונה לכאו' שזה כלול בגזירה כיון שסו"ס דין תרומה עליו כלפי האיסור, וכן משמע מרש"י שם שכתב "אלמא 'שם' תרומה עליה, ואיתא בכלל אין מגביהין תרומות ומעשרות ביום טוב", ומשמע כהמאירי.

המאירי אזיל לשיטתו שכתב [בית הבחירה] להלן ביצה [ל"ו:] שיש רק איסור מתקן ולא מאיסור מקדיש, ועיין בהערה [[45]](#footnote-46) מה שתמהנו בדבריו.

ויש לעיין דלכאו' פשטי' דסוגי' להלן [שם ל"ז.] משמע שרק הקדש וכדומה בכלל איסור מקח וממכר ולא הפרשת תרומה, אולם עיין משכנות יעקב [סימן ק"מ] שמבאר את הסוגי' דדווקא א"ש לפי הרמב"ם דגם תרומה מצד מקדיש אתינן עלה, עיי"ש.

## כמה נפ"מ באחרונים בין הנך תרי טעמים.

ודנו האחרונים האם איכא נפ"מ בין הנך תרי טעמי של מקדיש ומתקן, ועיין מרכבת המשנה [שבת כ"ג ט'] שהביא כמה אופנים של מקדיש בלי מתקן וכן איפכא.

ועיי"ש שדייק את לשון הרמב"ם בטעמא דמתקן שכתב 'בשבת', ומזה רצה לחדש שביו"ט יש איסור מקדיש בלי איסור מתקן, וזה דלא כהאחרונים שהוכיחו את ב' הטעמים מסוגי' [ט'] לגבי חלת חו"ל והרי התם איירי ביו"ט, ובאמת דגם בלי דבריהם קשה עליו מסוגי' זו שהרי פשטי' דסוגי' כשרצו להתיר חלת חו"ל, ע"כ דרק מצד 'מתקן' אפשר לחלק, והרי התם איירי ביו"ט, וצ"ע, וביותר דלפי המאירי ורש"י דליכא איסור מצד מקדיש דע"כ מוכרח דאיכא מתקן ביו"ט בזה, ומנלן שהרמב"ם חולק.

עוד רצה לדון שם דיתכן דבתרומת דמאי ליכא מקדיש, ולא ברור סברתו בזה, והיה נראה מזה שהוא למד דמחמת כל הקולות של דמאי מוכרח שחסר בעיקר קדושת דמאי, וצ"ע.

עוד יצא לדון בחילוק אחר דשייך מקדיש בלי מתקן, דהנה, מתקן חיילא גם בחולין שהותר לכולם וגם בתרומה עצמה שהותר לכהונה, ומעתה, היכא שהפריש מעשר בלי מעשר עני ליכא מתקן, דממנפ"ש לא חיילא היתר אכילה, שהמעשר ראשון אכתי צריך הפרשה של תרומת מעשר, והחולין צריך עדיין הפרשת מעשר עני, ובכה"ג ליכא מתקן, רק מקדיש.

עוד רצה במרכבת המשנה [הלכות יו"ט סוף פ"ד] לדון דבמעשר עני ליכא שום קדושה וליכא איסור מצד מקדיש אלא מצד מתקן.

ועיין עוד במנחת חינוך [רפ"ב אות י'] שבתשלומי תרומה משכחת לה מקדיש בלי מתקן, וע"ע באור שמח שיש נפ"מ במפריש בערב שבת שיחול בשבת, דמצד גזירת מקח וממכר שייך לאסור ואסור מטעמא דמקדיש, אבל בטעמא דמתקן ליכא.

וכבר הערנו שיש מקום לדון על מה דפשיטא ליה למרכבת המשנה דלגבי תרומת דמאי ומעשר עני של ודאי דליכא בה מקדיש, וזה ברור שהוא למד שהכל תלוי ברמת הקדושה של המתנה וע"כ שהוא חידש דמחמת כל הקולות של דמאי מוכרח שחסר בעיקר קדושת דמאי, וממילא פשיטא ליה דגם לענין מעשר עני הדין כן שהרי פשוט שאין שם קדושה.

אולם מצאתי באור שמח [שבת פרק כ"ג ה"ט ד"ה והנה בירושלמי] שחולק עליו בדמאי דסובר דאיכא טעמא דמקדיש, וכנראה שחולק וסובר שיש קדושה בדמאי.

# משנה ה

האומר למי שאינו נאמן על המעשרות קח לי ממי שהוא נאמן וממי שהוא מעשר אינו נאמן, מאיש פלוני הרי זה נאמן הלך ליקח ממנו ואמר לו לא מצאתיו ולקחתי לך מאחר שהוא נאמן אינו נאמן:

# רע"ב משנה ה

אינו נאמן - דאפילו ימצא שלקח ממי שאינו נאמן מצי לאשתמוטי ולומר בעיני היה נאמן. אבל כי אמר ליה מאיש פלוני לא מצי לאשתמוטי דהא אינו רשאי ליקח מאחר:

# ציונים והערות

## בירושלמי מבואר שיש חולקים.

במשנה איכא חילוק בין אמר לו סתם או אמר לו פלוני, אכן עיין ברא"ש שהביא שבירושלמי פליג ר' יוסי "דאף בזה אינו נאמן עד שיאמר לו קח ואני נותן מעות".

## מה הדין באמר לו סתם והוא אמר שקנה מפלוני.

לשון הרע"ב דהא דאינו נאמן באמר קח לי סתם, "דאפילו ימצא שלקח ממי שאינו נאמן מצי לאשתמוטי ולומר בעיני היה נאמן" אכן אי אמר לו מפלוני "לא מצי לאשתמוטי דהא אינו רשאי ליקח מאחר" ודן רעק"א דמה הדין באמר ליה ממי שנאמן והוא אמר שקנה מפלוני,, ודייק שמשמע דדוקא משום "דלא מצי לאשתמוטי דהא אינו רשאי ליקח מאחר", הא אי אמר לו סתם אז שפיר מצי לאשתמוטי ואז רשאי גם ליקח מאחר, ולכן לא מהני, אלא שהביא מהטור בשם הרשב"א דכה"ג מהני ונאמן אלא שדייק שמלשון המשנה משמע כהרע"ב.

## כפילות בלשון המשנה.

כתב הרא"ש "לא ידענא אמאי נקט כפל מלה - ממי שהוא נאמן ממי שהוא מעשר" ועיין במלאכת שלמה שדייק מהרמב"ם בפירוש המשנה שבא לישיב דקאי בשני ענינים, מצד מעשרות שאינו מאכיל איסור וטמא, עיי"ש, ועיי"ש מה שהביא מהר"ש סיריליאו.

## ביאור חדש בדברי הגר"א דפירש דאיכא תרי גווני של נאמן – עפ"י המקד"ד.

אולם עיין בשנו"א שפירש שאין כאן כפילות אלא שיש כאן שני דינים, וביאר בזה ש'נאמן' היינו מי שקיבל על עצמו לפני ג', ו'מי שהוא מעשר' היינו שמעשר אף שלא קיבל על עצמו, ותמה בזה הביאור ההלכה [פי"ב מעשר ה"ו] שדייק מדבריו דמשמע שמי שידוע לו שהוא מעשר שאין פירותיו דמאי, אף שלא קיבל ברבים, והביא שהחזו"א חולק בזה בפשיטות, והוכיח כהחזו"א, ובספר קלין שבדמאי הביא שמדברי הגר"א נקט הגרש"ז אויערבך זצ"ל שמכאן נהגו להקל לסמוך על משגיחי כשרות.

איברא דיתכן דאין זו כוונת הגר"א כלל, ומודה למה שפשוט לו לחזו"א שיש דין של קבלת חברות לפני ג' ובלי זה אינו נאמן, וכוונתו לחידוש מוסיים שבנוי עפ"י ב' יסודות של הגאון בעל המקד"ד זצ"ל.

היסוד הראשון - הבאנו לעיל ציונים והערות [פרק ב' משנה ב'] מהמקד"ד [סימן נ"ז ס"ק ב' ד"ה אמרינן בדמאי פ"ב מ"ב] דייסד בזה דנאמרו ב' דינים שונים בנאמנות לגבי דמאי, א] דין להיות נאמן לרבים, ב] דין להיות מתארח אצלו, והוכיח כן מהירושלמי, דאף דאיכא דין קבלה לפני ג' היינו להיות נאמן לרבים ובלי זה תבואתו אסורה ככל תבואת ע"ה אף אי ידעינן שהוא מעשר, אכן אכתי איכא דין נוסף של נאמנות מיוחדת להיות מתארח אצלו ולאכול עימו, ושם יש נאמנות לאחד שמעשר אף בלי קבלה ברבים, עיי"ש שהוכיח כן מהירושלמי [פ"ה ה"א] דבמתארח אצלו לא נאמר האי דין של קבלה ברבים, והרחיב בחידוש זה ליישב כמה סתירות, עיי"ש, ועיין לעיל ציונים והערות [פרק ד' משנה א'] מה שהבאנו בזה עוד ליישב שיטת הרמב"ם שם.

היסוד השני – הבאנו לעיל ציונים והערות [פרק ד' משנה א'] יסוד גדול מהמקד"ד [סימן נ"ז ריש ס"ק ג'] ליישב סתירת הירושלמי לגבי החשש של א' שאין עליו אימת קדשים ואימת שבת, האם זה מחייב הפרשה או לא, והוכיח שם שעיקר גזירת דמאי חיילא בשעת לקיחה מהע"ה, ועפי"ז חילק דהיכא דבשעה שלוקח מן ע"ה איכא רק אחד דאין לו אימת קדשים וכדומה, התם לא חל בשביל זה חיוב דמאי, אבל בלוקח מע"ה ושכח לעשר, דבשעת לקיחתו היה דמאי גמור וחל חובת הפרשה, ואח"כ כששואלו בשבת, התם כל היכא דאיכא חד דאין אימת שבת עליו לא נפקע מזה עיקר חיוב דמאי, [ומדמי שם ללקח לאדם ונמלך לבהמה ואף דלא גזרו דמאי לבהמה מכל מקום כשחל חיוב דמאי לא נפקע].

ובזה מבואר סברת הירושלמי במי ששכח להפריש דמאי ערב שבת, שהדין הוא ששואלו בשבת וסומך עליו, אלא ששוב יצטרך להפריש למוצאי שבת, מחמת החשש של אחד שאין לו אימת שבת עליו – כן ביארו בירושלמי, וביאר דהך דין רק שייך בנידון הזה כיון שלקח מעיקרא מע"ה.

עפ"י הנך ב' יסודות יש מקום לפרש את הגר"א ולומר שכוונת הגר"א במי שמעשר, היינו דכוונתו לזה למי שמעשר שיש לו נאמנות בבאים להתארח אצלו, שנתחדש בעיקר תקנת דמאי דמהני נאמנות דידיה עכ"פ בבא להתארח אצלו, שגם בזה איכא דרגת נאמנות בהלכות דמאי, אף דלא מהני בעיקר התקנה היכא דלקח מעיקרא.

וחידש הגר"א דבלקח מהך נאמן, אף דחיילא תקנת דמאי, אבל לא חיילא נמי לענין זה שתקנת דמאי ממשיך אף היכא דאיכא חשש רחוק על אחד שאין עליו אימת שבת, שחידוש זה לחשוש גם לאחד הזה נאמר רק בע"ה ממש, ולא במי שמעשר, והכא איירי בבא לקנות מאדם כזה, ואה"נ דאין כוונת המשנה דלקח מאחד כזה ונאמן לענין זה שלא יצטרך להפריש, דבאמת יצטרך להפריש דמאי מחמת עיקר תקנת דמאי דסו"ס אין לו קבלת חבירות, וכטענת החזו"א.

אולם המשנה הביאה מקרה כזה דסו"ס יש בזה נפ"מ לדינא, והיינו דמשכחת לה פטור הפרשה עכ"פ באופן ששכח להפריש בערב שבת, ושאלו בשבת, דשוב לא יצטרך להפריש למוצאי שבת מחמת החשש של אחד שאין לו אימת שבת עליו, ודו"ק.

## בטעמא דסיפא דלא נאמן במיגו.

בטעמא דסיפא למה ליכא מיגו להאמינו - כתב התוספות יום טוב: - "הלך ליקח וכו' - אינו נאמן, וא"ל דנהמניה במגו דאי בעי אמר שמצאו ולקח ממנו, דאין זה מגו טוב שמתירא שימצא בדאי אם יבא אותו פלוני וישאלהו זה ששלחו", והמלאכת שלמה הביא קושי' זו מר' משה פיזנטי שתירץ נמי כהתוס' יו"ט, וכבר תמה בזה במשנה ראשונה, ועיין מה שפירש בזה.

# משנה ו

הנכנס לעיר ואינו מכיר אדם שם אמר מי כאן נאמן מי כאן מעשר אמר לו אחד אני אינו נאמן, אמר לו איש פלוני נאמן ה"ז נאמן, הלך ליקח ממנו אמר לו מי כאן מוכר ישן אמר לו מי ששלחך אצלי אף על פי שהן כגומלין זה את זה הרי אלו נאמנין:

# רע"ב משנה ו

איש פלוני נאמן ה"ז נאמן - אף על גב דלא היה ראוי להאמינו כיון שהוא עצמו חשוד, קולא היא שהקלו באכסנאי משום חיי נפש. ודוקא כשאין מכיר אדם שם אבל אם מכיר אדם שם לא יטול אלא מן המומחה:

# ציונים והערות

## בטעמא דחיי נפש.

ברע"ב מבואר דטעמא דהקילו משום חיי נפש, ותמה בזה תוס' אנשי שם דלמה לא יעשר דמאי ויאכל ולמה הקילו בזה, וכתב שאפשר משום שמעותיו מצומצמים, והוא אורח, ולא ימצא מי שילוהו וקשה לו להפסיד שיעור מעשרותיו.

## הוכחה מהמשנה דחשוד אינו נאמן בשל אחרים, ותמיהת הראב"ד על הרמב"ם.

עיין ר"ש ורא"ש בשם הירושלמי: "הרי זה נאמן - בירושלמי פריך עד אחד נאמן בתמיה, ואף על גב דבעלמא עד אחד נאמן אין ראוי כאן להאמינו כיון שהוא חשוד, אמר ר' יוחנן קל הקלו באכסנאי מפני חיי נפש ולהכי תנא אינו מכיר אבל למכיר לא התירו".

והתוס' יו"ט הוכיח מהכא דחשוד לא נאמן על של אחרים, והיינו עפ"י סתם משנה דסוף פ"ד דבכורות דכל החשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו, והוסיף דמתניתין דריש פירקין מוכחת נמי הכי דאינו נאמן אף על של אחרים דחשיכה מוצאי שבת לא יאכל על פיו, [ולעיל שם ריש פירקין כבר הבאנו לדון דהתם לא נאמן מטעמים אחרים, דעיין שם ברעק"א בשם התפארת למשה דמיירי התם שאותו האחד רק אומר ששמע כן מהמוכר שעישרו, ולכן לא נאמן ולפי"ז אכתי קשה מהכא, עוד הביא מהמחנ"א שדחה שאף חבר אינו נאמן שאינו איתחזיק איסורא ורק נאמנים מטעמא דבידו וכמבואר בפרק האשה רבא, ובשבת אינו בידו ממילא אינו נאמן, וגם זה לא מהני הכא, דהכא שפיר הוי בידו].

ובאמת דקשה על הרמב"ם [פי"ב מהל' מעשר הי"ז] שפסק דחשוד שהעיד על של אחרים נאמן חזקה אין אדם חוטא ולא לו, ואין צריך לומר ע"ה, לפיכך ע"ה שאמר זה טבל וזה תרומה זה ודאי וזה דמאי אפילו בשלו נאמן ע"ש, והראב"ד השיג על הרמב"ם מהמשנה הכא:

וז"ל הראב"ד: "א"א אין דבר זה מחוור שהרי הנכנס לעיר ואמר מי כאן מעשר ואמר אחד איש פלוני נאמן הקשו עליה בגמרא ועד אחד נאמן אמר ר' יוחנן קל הוא שהקלו באכסניא מפני חיי נפש, ועוד דרבי מאיר סבירא לה החשוד בדבר לא דנו ולא מעידו ואם קבעו הלכה כרבן שמעון בן גמליאל לענין מטיל מום בבכור שהוא קנס אבל לשאר איסורין חשוד אין מעיד וסתם לן תנא בבכורות כרבי מאיר".

## דן בחידוש של הפר"ח והמחנ"א בנאמנות על אדם דאין ע"א נאמן בזה.

ועיין רעק"א [אות מ"ג] שהביא מהפר"ח [יו"ד סימן קי"ט ס"ק י"ז] וכן הוא במחנ"א [חידושיו על הרמב"ם פי"ב ממעשר הי"ז] שכתבו לפרש הירושלמי מה שהקשו וע"א נאמן, דכיון דהתם אינו מעיד על הפירות רק על האדם שהוא נאמן על המעשרות, וכמו שאין ע"א נאמן לפסול אדם שהוא בחזקת כשרות ה"נ להפך, כיון דסתם ע"ה הוא בחזקת פסלות אין ע"א נאמן להכשירו.

אולם עיין באור שמח [פי"ב מהל' מעשר הי"ז] שהביא מהירושלמי [ר"ה פ"ב ה"א] דנאמן ע"א להעיד על עדי החדש ע"ש, והמקד"ד [סימן נ"ז ס"ק ב' והנה הראב"ד] חילק דלא דמיא להכא דבעדות החדש שהוא על כל אדם, ואין כל אדם בחזקת פסלות אף מדרבנן, רק שתיקנו שאינו מספיק חזקת כשרות ובעינן גם כן שיעידו עליו, ולזה ע"א סגי, משא"כ ע"ה לענין מעשרות, שכאן הוא עצמו חשוד והוא בחזקת פסלות מדרבנן, והכא אין ע"א נאמן להכשירו להוציאו מחזקתן.

## דברי המקד"ד בזה דדעת הירושלמי דאין נאמנות על טבל דאיתחזיק איסורא ואינו בידו לתקנו.

ובישוב הרמב"ם כתב בזה המקד"ד [שם] שממה שהראב"ד הקשה מהירושלמי הנ"ל מוכרח שפי' כהר"ש דקושית הירושלמי הוא דכיון שהוא חשוד איך נאמן, ומוכח דאינו נאמן אף בשל אחרים, אך הפני משה פי' כפשוטו וע"א נאמן, הא קי"ל דאין ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא כגון טבל וכיוצא בו אלא אם כן בידו לתקנו, והכא דמעיד על איש פלוני שנאמן על המעשרות אין בידו לתקן של אחרים ואמאי הוא נאמן ע"ש.

והעיר בזה המקד"ד דקשה דאמאי אינו בידו הא קי"ל דהתורם משלו על של חבירו א"צ דעת, ויישב בזה שי"ל שהירושלמי לשיטתי', דנראה דעת הירושלמי דאין תורמין משלו על של חבירו, ועיין בהערה [[46]](#footnote-47) הבאנו המקור לזה.

עוד תירץ בזה המקד"ד [סימן נ"ז ס"ק ב' ד"ה והנה בזה יש ליישב] עפ"י היסוד הגדול דנאמרו ב' דינים שונים בנאמנות לגבי דמאי, א] דין להיות נאמן לרבים, ב] דין להיות מתארח אצלו, ולגבי להיות נאמן לאחרים בעי קבלה ברבים, ולגבי להתארח אצלו סגי בנאמן להפריש בלי קבלה – מובא לעיל ציונים והערות [פרק ב' משנה ב' ומשנה ה'], וחידש דמה שכתב הרמב"ם דחשוד שהעיד על של אחרים נאמן, היינו לדברים שא"צ קבלה ברבים כגון להתארח אצלו, ועיין נמי לעיל במשנה הקודמת שחידשנו שיש עוד נפ"מ לגבי חשכה במוצאי שבת.

## מה שדנו באור שמח ובאבי עזרי בחידוש של המחנ"א ופר"ח בטבל דאיתחזיק איסורא אף אי הוי בידו.

לעיל הבאנו שלהיות נאמן על נאמנות של הגברא בעינן ב' עדים, והעיר האור שמח [פי"ב מהל' מעשר הי"ז] שיש חילוק שדווקא בעדות דבעינן ב', התם בעינן ב' להכשיר את העד להיות עד, אבל בנאמנות של איסורים דסגי בע"א, א"כ גם להיות נאמן על העד סגי באחד, ונראה שסברתו ברורה, דאף אי אל יהיה נאמן על הכשרות של הגברא עצמו, אכן סו"ס הוא מעיד על האיסור בזה שהוא מעיד על הגברא

וסברא זו ראיתי באבי עזרי [שם מהדו"ק], אלא שהעיר בזה דכל זה באיסורים בעלמא דע"א נאמן מצד עצמו, אכן באיסורים של איתחזיק איסורא, אף אי נאמן בהם מצד בידו, אכן להיות נאמן על אחרים לא מהני, שהרי בנאמנות של בידו אין נאמנותו מהני אלא עד כמה שהוא מעיד מכח זה שזה בידו או שהיה בידו, אכן אי מה שהיה בידו לא שייך לעדותו לא מהני בזה, והכא שהוא מעיד על הגברא בתור היכי תימצי להעיד על האיסור, הרי הכא עדותו בגברא לא שייכא כלל לזה שהאיסור הוא בידו, ולא מהני בזה, והדרא דינא דכלפי זה חשיב כאיתחזיק איסורא.

סיכום ב' דרכים בראשונים.

וסיכום - מבואר בירושלמי שלא צריכים להאמין לאחד אלא דמטעמא דחיי נפש האמינו לו, ובטעמא דא' אינו נאמן איכא ב' דרכים, או מצד דחשוד אינו נאמן גם בשל אחרים [ר"ש וראב"ד], או מצד שאין נאמנות על גברא להכשירו [פר"ח ומחנ"א ברמב"ם].

## עוד מהלכים ברמב"ם.

עיין במשנה ראשונה מה שיישב בזה, ועיין עוד בחזו"א [דמאי סימן י' ס"ק ד' ה' ו' ז'] דרך אחרת ברמב"ם – מובא בקצרה בדרך אמונה [פרק י"ב מעשר ס"ק קמ"ו]

## "אמר לו מי כאן מוכר ישן".

פירש הרא"ש וז"ל: "דפירות חדשים גרועין מן הישנים כדאמרינן בפ' איזהו נשך חדשות מד' ישנות משלש, כשחדשות נמכרות ד' סאין בסלע ישנות נמכרים ג' סאים בסלע" ולא איירי באיסור והיתר, והיינו כמבואר במשנה הבאה בשם הר"ש שהוכיח כן.

## "אף על פי שהן כגומלין".

פירש הרא"ש וז"ל: "בשביל שגמל עליו טובה ואמר עליו שהוא נאמן אמר גם הוא עליו שהוא מוכר ישן והוה לן למיחש דילמא משקר אפ"ה נאמן הראשון שאמר שחבירו נאמן, ולאו דוקא נאמנין שאינו חושש על נאמנותו דלאו לענין איסור והיתר קאמר".

# משנה ז

החמרים שנכנסו לעיר, אמר אחד שלי חדש ושל חבירי ישן שלי אינו מתוקן ושל חברי מתוקן אינן נאמנין, רבי יהודה אומר נאמנין:

# רע"ב משנה ז

החמרים - המביאים תבואה ממקום הזול למקום היוקר:

אין נאמנים - דודאי גומלים זה את זה ומשבח של חבירו בעיר זו כדי שישבח חבירו את שלו בעיר אחרת:

ר' יהודה אומר נאמנים - הואיל ורוב ע"ה מעשרים הן בדמאי הקילו משום חייהן של בני העיר שיהיו מוכרי תבואה ופירות רגילין לבא שם. ואין הלכה כר"י:

# ציונים והערות

## בדברי הר"ש בחדש וישן.

עיין בר"ש לעיל במשנה הקודמת שכתב וז"ל:

"בפרק אף על פי [נ"ו:] פירש בקונטרס האי דנקט שלי חדש משום איסור חדש קודם לעומר, ולמאי דמשני התם ובפ' שני דכתובות [כ"ד] בדמאי הקילו צריך לומר דחדש כדמאי דרובא לא חשידי, וקשה דלא מצינו בשום מקום דעמי הארץ חשודין על החדש כלל, ורבינו שמואל מפרש דלענין איסור שביעית כגון בשנה שביעית וקאמר שלי חדש וגדל בשביעית ואסור לשהותו אחר הביעור ושל חבירו ישן וגדל אשתקד, ואי אפשר לומר כן כלל דהא קתני בהדיא דלשביעית אינן נאמנין.

וצריך לומר דלא נקט חדש וישן משום איסור אלא משום דפירות ישנים מעולין מחדשים כדמוכח בפרק איזהו נשך [ע"ב] חדשות מד' וישנות משלש שהחדשות נמכרות ד' סאין בסלע והיינו כגומלין דהאמר מי ששלחך אצלי מוכר יין ישן משביח על חברו", עכ"ל.

## דברי הר"ש בפלוגתא דתנאי בחשש גומלין.

כתב הר"ש: "אין נאמנים - דודאי גומלין זה את זה ולמוכרה הביאה כדמוקי לה בפ' האשה שנתארמלה [כ"ד:] בשכלי אומנותו בידו כגון סאה ותרקב ומחק כדי למחוק, ומשביח של חברו בעיר זו כדי שישביח חברו את שלו בעיר אחרת.

ור' יהודה לא חייש לגומלין דבדמאי הקלו משום דרוב עמי הארץ מעשרין הן, ובירושלמי [שם] אמרי' מ"ט דר' יהודה מפני חייהם של בני העיר ומאי טעמא דרבנן מצויין הן להתפרנס מעיר אחרת".

## הערה מרעק"א בעיקר חשש גומלין בדמאי.

בעיקר חשש גומלין בדמאי, עיין בדו"ח רעק"א [כתובות כ"ד] שהעיר דאף אי לא חיישינן לגומלין בכהונה או בעלמא אבל בדמאי יש יותר מקום לחשוש לגומלין, שהרי י"ל דהיכא שיש נאמנות של עדות לא חוששים לגומלים לפסול נאמנותו, וזה בכהונה או בעלמא, אבל בדמאי אין לו נאמנות שזה כלול בתקנת דמאי לא להאמין לע"ה, וכל מה שנאמן על חבירו היינו מטעמא דא"א חוטא ולא לו, הלכך במקום גומלין הדרא הדין שאינו נאמן, ועיי"ש מה שהעיר בזה בסוגי' בכתובות לפי סברא הנ"ל.

## מתמה טובא על המשנה דלולי טעמא דגומלין שפיר נאמן.

מבואר במשנה דנחלקו ת"ק ור"י אי נאמן או לא, ובטעמא דת"ק דאינו נאמן ביאר הרע"ב "דודאי גומלים זה את זה ומשבח של חבירו בעיר זו כדי שישבח חבירו את שלו בעיר אחרת" ובטעמא דר"י דנאמן ביאר "שכיון שרוב ע"ה מעשרים הן בדמאי הקילו משום חייהן של בני העיר שיהיו מוכרי תבואה ופירות רגילין לבא שם", עכ"פ לולי טעמא דגומלין היה נאמן.

ויש לעיין – הרי במשנה דלעיל נכנס לעיר ואינו מכיר אדם שם מבואר בירושלמי שלא צריכים להאמין לאחד, אלא דמטעמא דחיי נפש האמינו לו דווקא בגוונא זו, ובטעמא דא' אינו נאמן איכא ב' דרכים, או מצד דחשוד אינו נאמן גם בשל אחרים [ר"ש וראב"ד], או מצד שאין נאמנות על גברא להכשירו [פר"ח ומחנ"א ברמב"ם].

ומעתה יש לעיין במשנה זו, שהרי בסוגי' בכתובות [כ"ד] דנו לא להאמינו מצד גומלין, ומשמע דלולי זה שפיר נאמן, וכן הביא הרע"ב כאן וכדלעיל, וק' דמאי שנא מהמשנה של נכנס לעיר ואינו מכיר אדם שם דאינו נאמן ורק מהני מצד קולא מיוחדת חיי נפש, ובשלמא לפי הרמב"ם י"ל שאין זה מיקרי עדות על הגברא, אלא על הגברא לגבי הפירות הללו שכעת הוא מוכר, אכן לפי הר"ש צ"ע דסו"ס חשוד הוא ולמה נאמן בלי טעמא דגומלין, וצ"ע.

# מסכתא דמאי פרק חמישי

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc341635422) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc341635423) **<>** [**ציונים והערות משנה א'**](#__RefHeading___Toc341635424) **<>** [בדיני קדימה של מעש"ר לחלה ועוד.](#__RefHeading___Toc341635425) <> [סתירת המשניות בדין נחתום בדמאי דמי בעי מפריש.](#__RefHeading___Toc341635426) <> [הפרשת מעשר של דמאי מחלה.](#__RefHeading___Toc341635427) <> [האם ע"ה נחשדו על חלה.](#__RefHeading___Toc341635428) <> [ביאור בנוסח המחודש של מעשר ותרומת מעשר – תרומת מעשר לפני כן ואחרי כן.](#__RefHeading___Toc341635429) <> [בהנ"ל – ודיוק ברמב"ם, וי"ל שיש יחוד מקום קודם או קריאת שם בלי הפרשה ואח"כ הפרשה.](#__RefHeading___Toc341635430) <> [בדין מדומע שפטור מחלה – גם על החלק של החולין.](#__RefHeading___Toc341635431) <> [המקור מהירושלמי הכא לב' דיני נאמנות בדמאי.](#__RefHeading___Toc341635432)

**משנה ב <>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc341635434) **<>** [**ציונים והערות משנה ב'**](#__RefHeading___Toc341635435) **<>** [בלשון התנא "אחד ממאה ממה שיש כאן ה"ז בצד זה חולין".](#__RefHeading___Toc341635436) <> [דיוק במשנה לגבי הדין עיסה של טבל אי חייב חלה.](#__RefHeading___Toc341635437) <> [בדברי הר"ש שהמשנה הזו קאי בודאי – ואעפי"כ הישראל מפריש תרומת מעשר – בפלוגתת הפוסקים בזה.](#__RefHeading___Toc341635438) <> [בדברי הקצוה"ח ורעק"א בזה.](#__RefHeading___Toc341635439) <> [חידוש בקצוה"ח בבעלות של טובת הנאה דסגי לזה.](#__RefHeading___Toc341635440) <> [בדברי הר"ש [כתב יד] בפלוגתא בירושלמי אי מברכים כמה ברכות או ברכה א'](#__RefHeading___Toc341635441) [<>](#__RefHeading___Toc341635442)

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc341635442) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc341635443) **<>** [**משנה ד**](#__RefHeading___Toc341635444) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc341635445) **<>** [**ציונים והערות משנה ג' וד'**](#__RefHeading___Toc341635446) **<>** [ב' נידונים במשנה, ובעיקר החשש של דפוסים, והערה בדברי רש"י בהזהב.](#__RefHeading___Toc341635447) <> [תמיהא בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה דחוששים מהישן על החדש, שזה כנגד משנה להלן, ומיישב.](#__RefHeading___Toc341635448) <> [בהבדלים בין נחתום לפלטר בשיטת ר"מ ור"י.](#__RefHeading___Toc341635449) <> [בשיטת ר"י דעת הר"ש שאין נפ"מ בין פלטר לנחתום והמאירי חולק.](#__RefHeading___Toc341635450) <> [דברי המשנה למלך, ובדברי הרמב"ם "שלכל דפוס מין ממיני הזרע".](#__RefHeading___Toc341635451) [<>](#__RefHeading___Toc341635452)

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc341635452) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc341635453) **<>** [**ציונים והערות משנה ה'**](#__RefHeading___Toc341635454) **<>** [בחילוק בין מתנה מרובה למתנה מועטת – ובקולא של בלילה, דמדיני דמאי ומקולי דמאי מהני הכא.](#__RefHeading___Toc341635455) <> [בדברי הירושלמי.](#__RefHeading___Toc341635456) <> [שיטת הרמב"ם בדין מתנה מרובה ומתנה מועטת.](#__RefHeading___Toc341635457) <> [תמיהא רבתי בעיקר הספק של פטור על החיוב, שהרי תקנת דמאי היינו תקנת ודאי.](#__RefHeading___Toc341635458) <> [ביאורו של התורת זרעים בזה שיש ב' דינים בעיקר תקנת דמאי, דין ודאי ודין ספק, ויש להעיר בחידוש זה.](#__RefHeading___Toc341635459) <> [חידוש מהמקד"ד בעיקר החשש ותקנת דמאי דכמה דרגות וחששות איכא בדמאי בעיקר התקנה, ואיכא ביניהם חילוקי דינים, ובזה מבואר הדין של דמאי על דמאי שהתרומה עצמה מותרת.](#__RefHeading___Toc341635460) <> [המשך בהנ"ל לבאר את הרמב"ם בבולל במתנה מרובה.](#__RefHeading___Toc341635461) [<>](#__RefHeading___Toc341635462)

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc341635462) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc341635463) **<>** [**ציונים והערות משנה ו'**](#__RefHeading___Toc341635464) **<>** [בעיקר החשש בסיטון](#__RefHeading___Toc341635465) <> ["בדין נאמן סיטון לומר משל אחד הם".](#__RefHeading___Toc341635466) <> [דרך אחרת בזה מהמקד"ד – דבליכא הפסד נאמן ע"ה.](#__RefHeading___Toc341635467) <> [אפילו מאותו המין - כפשוטו משמע הכא במשנה זו "כל מין חטים אחד, ואף על גב דאיכא שחמתית ולבנה".](#__RefHeading___Toc341635468) [<>](#__RefHeading___Toc341635469)

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc341635469) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc341635470) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#__RefHeading___Toc341635471) **<>** [המשך ליסוד של התורת זרעים – לעיל [משנה ה'], שיש ב' דינים בעיקר תקנת דמאי, דין ודאי ודין ספק – ותמוה דא"כ בירקות לית לכל הנ"ל, וקשה ממשנה זו.](#__RefHeading___Toc341635472) <> [ב' לקיחות בזה"ז.](#__RefHeading___Toc341635473) [<>](#__RefHeading___Toc341635474)

[משנה ח](#__RefHeading___Toc341635474) **<>** [רע"ב משנה ח](#__RefHeading___Toc341635475) **<>** [ציונים והערות משנה ח'](#__RefHeading___Toc341635476) **<>** [בפלוגתת התוס' יו"ט ותוס' חדשים בהא דאין אדם רשאי למכור טבל, ובחידוש של רשאי לעשר מטבל על טבל.](#__RefHeading___Toc341635477) <> [בדין שמוכרים טבל לצורך – ובדברי התוס' חדשים בזה, ובקושי' רעק"א בזה דאף בלוקח פטור מה"ת אכתי לא חשיבי כחיוב אחד ואין מפרישים זה על זה – וכדמוכרח ממנחות [ל"א].](#__RefHeading___Toc341635478) <> [בדברי הטורי אבן והאחיעזר בדין הפרשה מחד דרבנן על תרי דרבנן.](#__RefHeading___Toc341635479) <> [איסור מכירת טבל מצד קמישתרשי ליה באופן שלא יפרישו.](#__RefHeading___Toc341635480) <> [עוד פרטים באיסור מכירת טבל.](#__RefHeading___Toc341635481)

[**משנה ט**](#__RefHeading___Toc341635482) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#__RefHeading___Toc341635483) **<>** [**ציונים והערות משנה ט'**](#__RefHeading___Toc341635484) **<>** [בטעמא דלא חוששים הכותים לגזילה במכירת טבל, ודן אי איכא גזילה או לא והאם יש לכהן חלק בממון של טבל.](#__RefHeading___Toc341635485) <> [הקדמה – פלוגתא דיש קנין ואין קנין – לעכו"ם בא"י להפקיע מידי עמשרות.](#__RefHeading___Toc341635486) <> [שיטת רש"י בגדר יש קנין לעכו"ם בא"י.](#__RefHeading___Toc341635487) <> [שיטת הרמב"ם בגדר הדין אין קנין לעכו"ם בא"י דהוי ליה כחו"ל.](#__RefHeading___Toc341635488) <> [ביאור שורש פלוגתת רש"י והראשונים בגדר הדין אין קנין לעכו"ם.](#__RefHeading___Toc341635489) <> [שיטת הירושלמי – מובא בר"ש - בגדר של יש קנין לעכו"ם.](#__RefHeading___Toc341635490) <> [מבאר היטב את השו"ט בירושלמי בהנך ב' טעמים למה אין קנין לעכו"ם בא"י.](#__RefHeading___Toc341635491) <> [ישוב של הראשונים בסתירה בשיטת ר"מ.](#__RefHeading___Toc341635492) <> [שיטת הרמב"ם ומאירי בישוב סתירה זו לחלק בדין יש קנין לעכו"ם בעודו תחת העכו"ם.](#__RefHeading___Toc341635493) <> [מבואר הכא חידושו של הכס"מ בדין יש קנין באופן שנמצא תחת ידו.](#__RefHeading___Toc341635494) <> [פלוגתת הרמב"ם ומאירי לשיטתייהו, והר"ש ותוס' חולקים על עיקר חידוש זה, וסתירה בשיטת רש"י בנידון זה שיש הוכחה של מהגר"א דרש"י חולק על חידוש, ומבאר שרש"י אזיל לשיטתו בעיקר דינא דיש קנין.](#__RefHeading___Toc341635495) <> [שיטות הראשונים בלאו של לא תמכר לצמיתות.](#__RefHeading___Toc341635496)

[**משנה י**](#__RefHeading___Toc341635497) **<>** [**רע"ב משנה י**](#__RefHeading___Toc341635498) **<>** [**ציונים והערות משנה י'**](#__RefHeading___Toc341635499) **<>** בעיקר הפטור אינו נקוב <> עוד בגדרי נקוב. <> [בקושי' רעק"א על הראשונים באינו נקוב על נקוב.](#__RefHeading___Toc341635500) <> [תמיהת האחרונים על רעק"א – ובחידוש האמרי בינה בבא לצאת ידי חובת הפרשת בשיעור דרבנן של א' מחמישים - לפני החיוב של חיטה אחת פוטרת את הכרי.](#__RefHeading___Toc341635501) <> [מה שיש להעיר על האמרי בינה בגדר של החובת הפרשה בשיעור דרבנן של א' מחמישים.](#__RefHeading___Toc341635502) <> [דין מעשרות](#__RefHeading___Toc341635503) <> [בדין מן הנקוב על שאינו נקוב, תרומה, ולא תאכל עד שיוציא עליה תרומות ומעשרות.](#__RefHeading___Toc341635504) <> [בגדר הדין מן החיוב על הפטור דבעינן שהתרומה והשיריים יהיו שוין בחיוב ולא סגי במה שחל כאן תרומה.](#__RefHeading___Toc341635505) <> [להפריש מיניה וביה או ממקום אחר](#__RefHeading___Toc341635506) <> [בקושי' האחרונים על המשנה במה שיש לדון האם הפרשת תרומה חל רק על השיריים או אף על התרומה עצמה](#__RefHeading___Toc341635507) <> [להפריש מנקוב על שא"נ בזמנינו](#__RefHeading___Toc341635508)

[**משנה יא**](#__RefHeading___Toc341635509) **<>** [**רע"ב משנה יא**](#__RefHeading___Toc341635510) **<>** [**ציונים והערות משנה י"א**](#__RefHeading___Toc341635511) **<>** [תמיהא בעיקר החשש מן החיוב על הפטור בדמאי על דמאי.](#__RefHeading___Toc341635512) <> [בדברי רעק"א דלמה לא ניחוש על התרומה דילמא אינו מתוקן.](#__RefHeading___Toc341635513) <> [ביאור לשון הרע"ב - "תרומה - ואין צריך לתקן את התרומה כיון דספק הוא ורוב עמי הארץ מעשרים הן".](#__RefHeading___Toc341635514) <> [תרם מן הדמאי על דמאי – בקושי' רעק"א דהוי ספק ספיקא.](#__RefHeading___Toc341635515) <> [בקושי' המקד"ד ממזמינו ערב שבת דלוקח מהע"ה שהוא קנה הימנו – ומוכרח שע"ה לא מעשר כלל היכא שהוא קנה מעוד ע"ה.](#__RefHeading___Toc341635516)

# משנה א

[א] הלוקח מן הנחתום כיצד הוא מעשר נוטל כדי תרומת מעשר וחלה ואומר אחד ממאה ממה שיש כאן הרי בצד זה מעשר ושאר מעשר סמוך לו זה שעשיתיו מעשר עשוי תרומת מעשר עליו והשאר חלה ומע"ש בצפונו או בדרומו ומחולל על המעות:

# רע"ב משנה א

הלוקח מן הנחתום - כשהנחתום מוכר במדה גסה הלוקח ממנו חייב לתקן מה שהוא לוקח והנחתום פטור. והא דתנן לעיל בפרק ב' שהנחתומים חייבים להפריש כדי שיעור תרומת מעשר וחלה, התם מיירי במוכר במדה דקה שמפני שהוא משתכר הרבה הטילו עליו לעשר, אי נמי מפני התינוקות שלוקחים ממי שמוכר בדקה כדי שלא יאכלו טבלים הטילו עליו לתקן. מדה גסה ודקה מפורשים לעיל ספ"ב:

נוטל כדי תרומת מעשר - דהיינו אחד ממאה וכדי חלה אחד ממ"ח. ולא שיפרישם מן הככר שלקח מן הנחתום, אלא קובע להם מקום ומניחם מחוברים במקומם:

אחד ממאה ממה שיש כאן - מכל מה שיש כאן משמע אף עם כדי שיעור חלה שהפריש עשוי מעשר, ונמצא מפריש מעשר אף מן החלה:

ושאר מעשר - דהיינו עוד תשעה סמוך לו הרי קבע מקום לכל המעשר, ואותו האחד שקראתי לו שם מעשר תחילה עשוי תרומת מעשר על התשעה הסמוכים לו:

והשאר חלה - א' ממ"ח שהפרשתי חלה:

ומעשר שני בצפונו או בדרומו - קובע לו מקום ואחר כך מחללו, ואינו צריך להוסיף חומש:

# ציונים והערות משנה א'

## בדיני קדימה של מעש"ר לחלה ועוד.

עיין ברא"ש שהביא ירושלמי וז"ל: "ירושלמי למה קדם ראשון משום שקדם לגורן וכתיב ביה ראשית, שני אף על פי שקדם לגורן אין כתוב בו ראשית, פי' למה קדם מעשר ראשון לחלה כי היה ראוי שתקדום החלה שקרויה ראשית וגם בה יש מיתה לזר האוכלה, ומשני משום שקדם לגורן שחל חיובו קודם חיוב חלה ועוד שכתוב בו ראשית דתרומת מעשר פתיכא ביה ותרומה קרויה ראשית, אבל מעשר שני אף על פי שקדם לגורן אין כתוב בו ראשית", עכ"ל.

ויש להעיר דמאי שנא חלה מביכורים, דבחלה יש סברא שתרומה קדמה לה כיון שקדמה לגורן, ובביכורים מצאנו בתרומות [פ"ג מ"ז] דקדמה לתרומה מטעמא אחרינא ולא מטעם קדימה שחל כבר במחובר או בתלוש לפני מירוח [וכמבואר בריש ביכורים], ומאי שנא ביכורים כלפי תרומה מתרומה כלפי חלה, וצריכים לחלק בין תרומה במחובר לחלה לפני גילגול דלפני גילגול לא פתיכא ביה חלה משא"כ תרומה במחובר פתיכא ביה אף דלא חל ההפרשה עדיין, ועיין בתוס' בקידושין [ס"ב. בסוף]

ועיין בירושלמי שהביאו כאן מחלוקת בדין סדר ההפרשה לגבי דמאי דלא בעינן הפרשה כפי הסדר, ונחלקו אי גם לכתחילה לא מקפיד על הסדר או רק בדיעבד.

ועיין ברמב"ם בפירוש המשנה "דמן הדין שתקדם חלה לכל המעשרות לפי שנתחייבנו בה עם כניסתינו לארץ ישראל והוא מאמר ה' והיה באכלכם מלחם הארץ וכו', ואיחרנו אותה מפני שקרא ה' מעשר ראשון ראשית".

## סתירת המשניות בדין נחתום בדמאי דמי בעי מפריש.

מצאנו סתירה במשניות בעיקר דין הפרשה בדמאי בנחתום, שהכא מבואר שהלוקח מן הנחתום מפריש, ולעיל בפרק ב' שהנחתומים חייבים להפריש כדי שיעור תרומת מעשר וחלה – כן הקשה בירושלמי.

ותירץ בזה הירושלמי ב' תירוצים:

א] שיטת ר"י דלעיל איירי בנחתום שעושה עיסתו בטהרה ולכן הוא מפריש כיון שהתרומותיו ראויות לאכילת כהן, והכא אייר בהכשרו לטומאה, ולא ראויים לאכילת כהן, הלכך לא הטריחו אותו, והלוקח מפריש.

ב] שיטת ר"א בירושלמי – מובא ברע"ב ובמפרשים - כשהנחתום מוכר במדה גסה הלוקח ממנו חייב לתקן מה שהוא לוקח והנחתום פטור, והא דתנן לעיל בפרק ב' שהנחתומים חייבים להפריש כדי שיעור תרומת מעשר וחלה, התם מיירי במוכר במדה דקה.

ונאמרו בזה ב' טעמים למה בדקה הנחתום מפריש:

א] שמפני שהוא משתכר הרבה הטילו עליו לעשר.

ב] אי נמי מפני התינוקות שלוקחים ממי שמוכר בדקה כדי שלא יאכלו טבלים הטילו עליו לתקן.

## הפרשת מעשר של דמאי מחלה.

כתב הרא"ש: "אחד ממאה ממה שיש כאן - פי' מכל מה שיש כאן משמע אף עם כדי שיעור חלה שהפריש עשוי מעשר" ובהמשך שם הביא הרא"ש מהירושלמי "ובירושלמי פריך וחלה חייבת במעשר התנן חלת עם הארץ והמדומע פטורין מן הדמאי, וכו', ושקיל וטרי עלה בירושלמי טובא עד דמשני אליבא דר' יוחנן כאן בעושה בטהרה כאן בעושה בטומאה דהכא מיירי בעושה בטומאה הילכך צריך לתקן אף החלה וההיא דפ"ק כשטרח להביא גבל לעשותה בטהרה הילכך תלינן דודאי תיקן".

עוד תירצו בסוף דבאמת לא בעינן להפריש מעשר ותרומה מחלה, ומה שאמרו אחד ממאה היינו חוץ מהחלק של חלה.

## האם ע"ה נחשדו על חלה.

הר"ש הביא תוספתא שמבואר שהלוקח מן הנחתום צריך להפריש חלת דמאי, ונחלקו הראשונים בביאור התוספתא, שהר"ש עצמו למד שאין ע"ה חשוד על דמאי, וכ"כ מפורש בחלה [פ"ד מ"ו], והכא פירש שתוספתא קאי בתיקון חלה מחשש דמאי של מעשרות, וכ"כ החזו"א [דמאי סימן ו' ס"ק ד'] בדעת הר"ש שגם בחו"ל וגם בא"י לא נחשדו, אולם דעת הרמב"ם [בכורים סוף פרק ח'] דבחו"ל חשודים ע"ה בחלה, ועיין חזו"א [שם ס"ק ג'] והביא שכן למד בביאור הירושלמי [חלה פרק ד' הל' ד'], ובציון ההלכה [שם ס"ק קצ"ד] הביא מרמב"ן הלכות חלה והטור והתשב"ץ שס"ל כהרמב"ם, והסברא לחלק בין חלה לתרו"מ אף דשניהם במיתה, עיין ר"ש סיריליאו [ריש פ"ב דערלה] שהיו מחלקים את העיסות שלא יהיה בהם שיעור חלה, ולא היו חוששים לצירוף סל, עיי"ש.

ועיין נמי ברמב"ם בפירוש המשנה הכא שמשמע שתיקנו תקנת דמאי גם לחשוש שלא הפרישו חלה, ועיין היטב ברמב"ם [מעשר פ"ט ה"ו] ובישועות מלכו [שם] שדייק כנ"ל, אולם בבועז כאן למד ברמב"ם שלא חששו לחשש חלה בע"ה.

## ביאור בנוסח המחודש של מעשר ותרומת מעשר – תרומת מעשר לפני כן ואחרי כן.

יש כאן הפרשה בנוסח מחודש שקודם נוטל בידו שיעור של תרומת מעשר ושיעור של חלה ואומר "אחד ממאה ממה שיש כאן הרי בצד זה מעשר" והיינו שהוא קורא לחלק מסויים 'מעשר' וזה החלק שהולך להיות תרומת מעשר – וקראו מעשר – והיינו שהוא תחילת המעשר, ואז מוסיף לגמור את שאר המעשר ואומר ש"שאר מעשר סמוך לו" ואחרי שגמר את כל המעשר הוא חוזר לחלק הראשון ואומר עליו "זה שעשיתיו מעשר עשוי תרומת מעשר עליו" היינו על שאר המעשר, - וכל זה תמוה דלמה לא הפריש את כל המעשר קודם ושוב יפריש ממנו תרומת מעשר.

וכבר עמד בזה בתוספות יום טוב ופירש דהכא זה דמאי ובדמאי הנתינה תהיה רק על התרומת מעשר בלבד, אבל המעשר אין צריך להפריש מהעיסה לנתינה ללוי דכיון שקרא שם ונטל תרומתו תו הוי הלוי המוציא מחבירו עליו הראיה ולכן קובע לו מקום ומסיים חלק מסויים דווקא לאחד ממאה ולא לכל המעשר, לפי שאח"כ יצטרך להפריש עוד אחד מהעשרה, ולמה לי שתי קביעות מקום לשתי שיעורים שונים, ולכן הוא קובע לשיעור אחד ממאה שזה יפריש אח"כ ויתנו לכהן ואומר ששאר מעשר סמוך לו בלא שיעור מסויים והוא רק קובע בסתם את שאר המעשר שסמוך לו.

ותמה בזה רעק"א שהמשנה הבאה איירי בטבל ודאי ואעפי"כ יש נוסח כזה, וצ"ע.

## בהנ"ל – ודיוק ברמב"ם, וי"ל שיש יחוד מקום קודם או קריאת שם בלי הפרשה ואח"כ הפרשה.

ובנידון הנ"ל יש לפרש באופן אחר, דעיין בלשון הרמב"ם [מעשר פ"ט ה"ה] שכתב "מפריש תרומת מעשר וכו' ומניחה בצד הפירות ואומר זה מעשר וכו' ואח"כ אומר זה שאמרתי עליו שהוא וכו' שאינו רשאי להפריש תרו"מ לפני מעשר", ועיין במשנה ראשונה שדייק את הלשון שקודם מפריש את התרומת מעשר ומניח בצד הפירות, ושוב כתב שאינו רשאי להפרישו קודם למעשר, וצ"ע, ועיין בלשון הרמב"ם בפירוש המשנה – מובא בהערה [[47]](#footnote-48) - דג"כ משמע שיש כפילות ומתחילה לא מפרישה אלא שיהיה מחובר ואח"כ מפרישה.

וכתב בזה המשנה ראשונה שלכתחילה עדיף שיהיה יחוד מקום שמשם הוא יפריש את התרומת מעשר כיון שהוא ראשית כמו חלה, ולכן היחוד מקום צריך להיות לפני כן, אכן הקריאת שם והפרשה עצמה היא אח"כ שאינו רשאי להפריש תרומת מעשר לפני מעשר, וזה מה שמבואר הכא במשנה שיש נוסח ארוך - תרומת מעשר לפני כן וגם אחרי כן, מתחילה יחוד מקום ובסוף קריאת שם.

וכנראה שכוונתו ב"יחוד מקום" היינו כנתבאר לעיל ציונים והערות [פרק ד' משנה ד'] מהביאור של הרמב"ם בדין תרומת כרי בתוכו ששייך קביעת מקום להתיר שיריים מאיסור טבל לפני הקריאת שם להחיל שם תרומה, והמקום ששם התיחחד לתרומה אסור כעת באיסור טבל, ושאר הכרי הותר ככל חולין אחרי הפרשה, עיי"ש.

[וכל דבריו חידוש, שיש דין לכתחילה להתחיל עם קביעת מקום של תרומת מעשר לפני מעש"ר, ואם כנים הדברים, אז היה מקום לדון עוד עפ"י דרכו, שבאמת יש קריאת שם ממש, אלא שהוא לא מפרידו משאר הפירות, וההפרשה משאר הפירות זה נעשה אחרי שיש כבר מעשר, וכבר הבאנו לעיל ציונים והערות [פרק ד' משנה ד'] כמה מקורות שיש מושג של הפרשה בידים גם אחרי קריאת שם – אולם כאמור כל זה חידוש].

## בדין מדומע שפטור מחלה – גם על החלק של החולין.

עיין ברא"ש שבתוך דבריו הביא דין מדומע שפטור מחלה, ועיין בתוס' בנדה [מ"ז] שגם החלק החולין שבמדומע פטור, ועיין במשנת ר' אהרן [ב"ק עמוד ל"ד בהערה ו'] דאיכא איסור של תרומה גם על החלק של חולין.

## המקור מהירושלמי הכא לב' דיני נאמנות בדמאי.

מבואר בירושלמי [פ"ה ה"א] "הנאמן על הטהרות נאמן על המעשרות - הדא דתימר במתארח אצלו, אבל ברבים עד שיקבל ברבים" – מובא בר"ש כאן.

ועיין במקד"ד [סימן נ"ז ס"ק ב' ד"ה אמרינן בדמאי פ"ב מ"ב] דנאמרו בזה ב' דינים שונים, דין להיות נאמן לרבים ודין להיות מתארח אצלו.

דהנה, דבעיקר תקנת דמאי נתחדש לעיל [פרק ב'] דבעינן קבלה ברבים, ולמדנו מזה שעצם זה שהוא מעשר פירותיו לא סגי בזה להיות נאמן, ומה שכתוב הכא דלרבים בעינן קבלה ברבים, היינו כדי שיהא נאמן לרבים לומר מתוקן ושיסמכו עליו אעפ"י שהוא עצמו אינו אוכל עמהן כמ"ש המפרשים ז"ל שם ע"ש, ודווקא לזה בעינן שיקבל ברבים, אבל להיות מארח אצלו א"צ קבלה ברבים, ועיין בדברינו [פרק ב' משנה ב'] מה הרחבנו בזה בשם המקד"ד, ועיין לעיל ציונים והערות [פרק ד'] בכמה דוכתי מה שנתחדש עפ"י יסוד זה של המקד"ד.

# משנה ב

[ב] הרוצה להפריש תרומה ותרומת מעשר כאחת נוטל אחד משלשים ושלש ושליש ואומר א' ממאה ממה שיש כאן ה"ז בצד זה חולין והשאר תרומה על הכל ומאה חולין שיש כאן הרי זה בצד זה מעשר ושאר מעשר סמוך לו זה שעשיתי מעשר עשוי תרומת מעשר עליו והשאר חלה ומעשר שני בצפונו או בדרומו ומחולל על המעות:

# רע"ב משנה ב

נוטל אחד משלשים ושלש ושליש - היינו שליש ממאה. וסאה שנוטל יש בהם ג' שלישים, שנים מהן לתרומה שהיא תרי ממאה ואחד לתרומת מעשר שהיא אחד ממאה. ואומר על אותה סאה שנטל אחד ממאה שיש כאן בין הכל דהיינו שליש אותה סאה:

הרי הוא בצד זה חולין - פירוש ישאר חולין כמו שהוא עתה בטבלו בצד שני שלישים שעמו, והשאר דהיינו שני שלישים יהיו תרומה על הכל:

מהחולין שיש כאן - דהיינו השליש שאמרתי עליו שישאר חולין. הרי זה בצד זה מעשר:

ושאר מעשר - דהיינו עוד תשעה סמוך לשליש זה, אותם עשרה שלישים יהיו מעשר על המאה שלישים. ולאו דוקא עשרה אלא מעט פחות כפי המגיע לשנים של תרומה:

זה שעשיתי מעשר - היינו השליש שקרא עליו שם מעשר תחלה עשוי תרומת מעשר על תשעה השלישים. ולא שליש שלם אלא חסר דבר מועט, ולהכי קאמר מהחולין שיש כאן דמשמע ולא כל החולין. ומתניתין אתיא כאבא אלעזר בן גומל דאמר בסוף פרק כל הגט [לא א] כשם שיש לו לבעל הבית רשות לתרום תרומה גדולה כך יש לו רשות לתרום תרומת מעשר. ואיהו נמי שרי להפריש תרומת מעשר באומד בעין יפה בפרק כל המנחות באות מצה [דף נד ב, נה א] הלכך אותו שליש שהוא מפריש משלם אף על פי שהיה ראוי להיות חסר מעט, בעין יפה הוא מפריש ושרי:

# ציונים והערות משנה ב'

## בלשון התנא "אחד ממאה ממה שיש כאן ה"ז בצד זה חולין".

לשון התנא הוא "אחד ממאה ממה שיש כאן ה"ז בצד זה חולין" ולמה צריך להדגש "בצד זה", כן הקשו הרש"ש והחזו"א [סימן י"ב א' ד"ה יש].

## דיוק במשנה לגבי הדין עיסה של טבל אי חייב חלה.

עיין בתוס' בסוכה [ל"ה: ד"ה תנא] שהביא דין שצריך להפריש חלה מעיסה של טבל, ולא פוטרים מצד ערסותיכם שיש שותפות של הכהן בטבל, והתוס' לא הביאו ראיה מהמשנה הכא שכתוב בלשון המשנה "זה שעשיתי מעשר עשוי תרומת מעשר עליו, והשאר חלה", הרי לנו ש"השאר חלה" וחייב להפריש חלה מעיסה של טבל, ולמה לא הוכיחו ממשנה מפורשת, ועיין שאגת ארי' [סימן צ"ז] שהעיר שנעלמה מהתוס' משנה שלימה, אולם בגליון הש"ס הכא על הירושלמי דחה את הראיה, שהרי כאן אדרבא, הוא רק מפריש חלה לאחר שהפריש שאר מעשרותיו ושוב אינו טבל ולכן הוא חייב בחלה, אבל אין ראיה כשזה עדיין טבל, ולכן התוס' הביאו ראיה מהירושלמי דאיירי שמפריש תרומה וחלה ביחד.

## בדברי הר"ש שהמשנה הזו קאי בודאי – ואעפי"כ הישראל מפריש תרומת מעשר – בפלוגתת הפוסקים בזה.

עיין ר"ש באמצע דבריו שכתב להוכיח דאיירי בודאי ולא בדמאי, דהא מפריש תרומה גדולה ובדמאי ליכא תרו"ג.

ולפי"ז הקשה הר"ש "וא"כ היאך ישראל מפריש תרומת מעשר והלא מעשר ראשון דלוי הוא ועליו להפריש דלמא אבא אלעזר בן גמלא היא דאמר בשילהי כל הגט [ל"א] כשם שיש לבעל הבית רשות לתרום תרומה גדולה כך יש לו רשות לתרום תרומת מעשר", וכ"ה ברא"ש, אולם עיין במלכי צדק דחולק וסובר שהמשנה איירי בלוי הלכך מצי מפריש תרומת מעשר.

ובעיקר שיטת אאב"ג ורבנן עיין רמב"ם תרומות [פ"ג הי"ב ס"ק ב'] שכתב דין זה של אאב"ג בלשון "ויש לישראל להפריש" ומשמע שזה רשות גמור, ועיי"ש במעדני ארץ [שם] שהביא כן מהסמ"ג ומהכפתור ופרח שזה לכתחילה ממש, אלא שהבינת אדם נקט שזה בדיעבד, ובתוס' בגיטין [ל':] מפורש שזה מצוה על הישראל, עכ"פ זה פשוט לו שהרמב"ם פוסק כאאב"ג, אלא שהביא רדב"ז ויש"ש שנקטו דלא כהראשונים וסבורים שרבנן מודה לאאב"ג ואין בזה מחלוקת, ומלשון הר"ש הכא מפורש דנחלקו, אכן בעיקר הדבר נחלקו הפוסקים אי קיי"ל כאאב"ג, שהרי הדין הזה לא מובא בשו"ע, ועיין מהרי"ט [ח"א סימן פ"ה] דאין לישראל להפריש תרומת מעשר, ועיי"ש במעדני ארץ חבל של פוסקים שדנו בדין זה.

## בדברי הקצוה"ח ורעק"א בזה.

ויש להוסיף בזה דמצאנו חולקים האם הבעלים יכול למנות אחרים על הפרשה זו, דהנה, עיין בב"מ [מ"ט] בישראל שאמר לבן לוי כור מעשר יש לך בידי, שבן לוי רשאי לעשותו תרומת מעשר על מקום אחר, וזה מחמת הבטחה ומתנה מועטת, וקשה דנהי שמובטח לו שבודאי יתננו לו, אכתי במאי קנה לעשותו עכשיו תרומת מעשר כיון דעכשיו עדיין אינו שלו ולא זכה בו, ועיין בשטמ"ק ב' תירוצים, ובתירוץ ב' תירץ "דלא גרע מנותן רשות לחבירו שיתרום מכריו על תבואה שלו, הרא"ש".

ותמה בזה הקצוה"ח [סימן ר"ד ס"ק ג'] דקשה דהא המעשר אינו של הישראל ואין לו בו אלא טובת הנאה, וא"כ היכי מצי ליתן רשות לתרום משל אחרים, ואפילו למ"ד טובת הנאה ממון אינו אלא בערך טובת הנאה אבל גוף התבואה אינו שלו, ודן שם דאפשר שהרא"ש ס"ל דלמ"ד טובת הנאה ממון הו"ל כאילו כל המעשר שלו, והביא סברא זו להלן [סימן רע"ה] בשם הריטב"א [קידושין נ"ח:].

ויישב בזה רעק"א [ב"מ שם] "לענ"ד הא מבואר ברמב"ם [פ"ג הי"ב מהל' תרומות] דהישראל יכול להפריש תרומת מעשר וליתן המעשר ללוי אחר שהפריש ממנו תרומת מעשר, וא"כ שפיר יכול להרשות להפריש כאלו מפריש בשליחותו", והיינו ממה דקיי"ל כאאב"ג, וכנראה שהקצוה"ח חולק על הדין הזה, וכדהבאנו מהפסוקים, או דסובר דגם לאאב"ג אינו הפרשה דידיה עד דיכול גם לעשות שליח על זה.

אולם כבר תמהו האחרונים על רעק"א – זכר יצחק [סימן פ'] וצמח דוד שיש לו רשות לבעה"ב לתרום רק מיניה וביה לתקנו ללוי אבל הכא איירי שהלוי מפריש את כולו תרומת מעשר על מק"א, ועיין מקור ברוך שהביא שהגרי"י מפוניבז הראה לו תוספתא על דין זה דנחלקו תנאי אי בעה"ב מצי מפריש את הכל לתרומה או רק להתירו מיניה וביה.

## חידוש בקצוה"ח בבעלות של טובת הנאה דסגי לזה.

ובעיקר דברי הקצוה"ח כתוב חידוש דמהני טוה"נ ממון שיוכל לתרום את הכל, והיינו לפי הראשונים שחייב לשלם לו כנגד כולו בגנבו ממנו או הזיקו לו דה"ה דמצי לתרום את הכל, וקשה שפשוט שישראל לא יכול להקדיש את הכל, ורק לענין תביעת תשלומי ממון יכול לתבוע, וכן תמה בזה במילואי חושן [שם].

ונראה דהכא מבואר עוד את החידוש שהבאנו לעיל ציונים והערות [פרק ג' משנה ג'] דבבעלות לענין הפרשת תרומה נתחדש דגם בלי בעלות מוחלטת ושלימה ואפילו אינו אלא בדרגא מסויימת של "ברשותו" וכגון למי שפרע וכדומה, דסגי לן, והכא נתחדש עוד דגם טובת הנאה על כולו [שנותן לו תביעת ממון על כולו], מהני לחלות זו אף דלא מהני לענין הקדש וכדומה.

## בדברי הר"ש [כתב יד] בפלוגתא בירושלמי אי מברכים כמה ברכות או ברכה א'

עיין בירושלמי כאן במי שעושה כמה הפרשות ביחד "רבי שמואל בר נחמן בשם רבי יונתן צריך לברך חמש ברכות תני רבי חייא כוללן ברכה אחת" ועיין בר"ש כתב יד [מובא בהערות לר"ש] שהביא מחלוקת בסוכה [מ"ה] בהיו לפני הרבה מצוות אי מברך אחת או לא, ודן שם לחלק דיתכן דדווקא בתרו"מ כוללן יחד, ופירש הר"ש שכולהו חשיבי כמצוה אחת, כן פירש בדעת ר' חייא, ולא ביאר בזה את שיטת רבי יונתן, ויש לדון האם כוונתו דלדעת ר' יונתן שמחלק את הברכות דאז הוו ה' מצוות, או שיש סברא מיוחדת בברכה של תרומות לחלקם.

ויתכן לפרש עפ"י חידוש של הירושלמי שיש דין להזכיר ש"ש בהפרשת חלה.

וז"ל הירושלמי סוף פרק קמא דחלה "תרומה לה'- זה שם המיוחד" ופירש הר"ש סיריליאו דדרשינן כן מקרא דתרימו תרומה לה', והיינו לשם ה', והרידב"ז הוסיף דמכאן ילפינן "דצריך לברך ולהזכיר שם המיוחד עליו", וכ' החזון יחזקאל על התוספתא [פ"ק דחלה] דלמדנו כאן שיש דין של הזכרת ש"ש בהפרשה ובקריאת שם, ודו"ק, ועי' בהערה [[48]](#footnote-49) שהבאנו שיש חולקים בזה.

וכתב החזון יחזקאל [שם] דדין זה של הזכרת ש"ש מתקיים ע"י הברכה, והביא כן מהמלבי"ם [ריש כי תבא] דביאר כן את הפסוק שאומרים בוידוי מעשרות "לא שכחתי" דקאי על הברכה, והק' דברכת המצוות דרבנן, ותי' דהכא יש דין דאורייתא שמתקיימת בהך ברכה, שמקיים דין הזכרת ש"ש על ההפרשה, אלא דמה"ת א"צ ברכה וסגי בהזכרת ש"ש גרידא, אלא דע"י הברכה מתקיימת שפיר הדין הזכרת ש"ש, ועי' בהערה [[49]](#footnote-50) מה שיש לדון בזה.

הרי דלמדנו כאן שיש ב' דינים בברכה של תרומה, א' מצד ברכת המצוות, וא' מצד הדין המסויים של הזכרת ש"ש בקריאת שם והפרשה, ועיין בהערה [[50]](#footnote-51) מה שנתחדש עפ"י הנ"ל בדברי השאלתות לר' אחאי גאון, [ועיין באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות דמבואר דאיכא נפ"מ טובא בין הנך ב' דינים].

ועפ"י זה היה מקום לומר דאף אחרי כל הברכות המצוות לא בעי אלא ברכה אחת אכן הכא מצד הדין הזכרת ש"ש בקריאת שם שגם זה מחייב ברכה, ודין זה קאי בכל קריאת שם בפני עצמה, ודו"ק, אולם כנראה דכל זה דווקא בחלה, אבל במעשרות שהם חולין בעלמא אינו כן, ואכתי צ"ע.

# משנה ג

[ג] הלוקח מן הנחתום מעשר מן החמה על הצוננת ומן הצוננת על החמה אפילו מטפוסין הרבה דברי ר"מ רבי יהודה אוסר שאני אומר חטים של אמש היו משל אחד ושל היום היו משל אחר ר' שמעון אוסר בתרומת מעשר ומתיר בחלה:

# רע"ב משנה ג

ומן הצוננת על החמה - אף על פי שהוא מעשר מן הרע על היפה סבר לה כר' אלעאי דאמר [קדושין מו ב] התורם מן הרע על היפה תרומתו תרומה, ובדמאי התירו אפילו לכתחילה:

ואפילו מדפוסים הרבה - ולא חיישינן שמא אתמול קנה הנחתום תבואה ממי שהוא מעשר והיום ממי שאינו מעשר ונמצא מפריש מן הפטור על החיוב, דנחתום מחד גברא זבין אף על פי שהוא עושה מדפוסים הרבה:

רבי יהודה אוסר - כששניהם של אמש או שניהם של היום מודה רבי יהודה לרבי מאיר דאפילו מדפוסים הרבה שרי, דלא חייש לדפוסים. אבל אחד של אמש ואחד של היום אפילו מדפוס אחד אסר, שאני אומר וכו':

ר' שמעון אוסר בתרומת מעשר - דאפילו שניהם של היום או של אמש כיון דבשני דפוסים הוא אמרינן מתרי גברי זבן את התבואה ושמא האחד עישר והאחד לא ונמצא מפריש מן הפטור על החיוב:

ומתיר בחלה - דבחלה כולי עלמא מודו אפילו של אמש בשל היום ואפילו משני דפוסים, דאי נמי מתרי גברי זבן לא חיישינן שהרי אצל הנחתום מתחייבה בחלה שהוא גלגל את העיסה. והלכה כרבי שמעון:

# משנה ד

[ד] הלוקח מן הפלטר מעשר מכל טפוס וטפוס דברי רבי מאיר רבי יהודה אומר מאחת על הכל מודה ר' יהודה בלוקח מן המנפול שהוא מעשר מכל אחד ואחד:

# רע"ב משנה ד

פלטר - הוא הלוקח מן הנחתומים ככרות הרבה בבת אחת ומוכרן אחר כך בשוק אחד אחד:

מעשר מכל דפוס ודפוס דברי רבי מאיר - דסבירא ליה לרבי מאיר פלטר מתרי תלתא נחתומי זבן, ואנו אומרים דפוס זה קנה מנחתום אחד והשני מנחתום אחר. ורבי יהודה סבר פלטר מחד נחתום זבן ואף על פי שהם משני דפוסים כולן מנחתום אחד הן, הלכך אם כולן משל אמש או משל היום מעשר מאחד על הכל כדין נחתום:

מנפול - קונה מן פלטרין הרבה ומוכר לאחרים, וכיון שהוא רגיל לקנות מאנשים הרבה הלוקח ממנו מעשר על כל אחד ואחד. והלכה כרבי יהודה:

# ציונים והערות משנה ג' וד'

## ב' נידונים במשנה, ובעיקר החשש של דפוסים, והערה בדברי רש"י בהזהב.

יש ב' נידונים במשנה, דצוננת על החמה חשיבא כהפרשה מן הרע על היפה ומוכרח הכא תרתי, א] דסבר לה כר' אלעאי דאמר התורם מן הרע על היפה תרומתו תרומה, ב] כיון דמהני בדיעבד בתרומה של ודאי א"כ בדמאי כבר התירו אפילו לכתחילה.

אלא שיש להעיר, הרי איירי הכא נמי בחלה, ולעיל בציונים והערות [משנה א'] הבאנו מחלוקת אי חיישינן לחלה בע"ה, ואי לא חיישינן אז ע"כ איירי בחלה של ודאי, ושוב קשה מצד מהרע על היפה, וצ"ע.

הנידון השני הוא שכיון שזה צוננת וחמה ונראה שזה ב' ימים, ועוד שהככרות הם מדפוסים הרבה, דהיה מקום לחשוש שמא אתמול קנה הנחתום תבואה ממי שהוא מעשר והיום ממי שאינו מעשר, ונמצא שמפריש מן הפטור על החיוב, וחידשו במשנה שנחתום מחד גברא זבין אף על פי שהוא עושה מדפוסים הרבה, ובעיקר החשש חיוב על הפטור בדמאי, עיין להלן בציונים והערות [משנה ה'] מה שהארכנו בזה.

ושיטת ר"מ דאין לחשוש ב' ימים וב' דפוסים, ולשיטת ר"י חוששים מב' ימים ולא מב' דפוסים, ורעק"א הביא מהתוס' בב"מ שלר"י חוששים דווקא כשיש תרתי לריעותא, גם דפוסים וגם ימים.

אלא שיש להעיר, הרי הנחתום קונה תבואה והוא עושה את הככרות, ולכן בסוף המשנה למדנו בשיטת ר"ש דבחלה אין לחשוש כיוןש הוא נתחייב, עיין בר"ש ורא"ש, ופשוט, וא"כ הרי הדפוסים הם שלו, ומה מוסיף לן דפוסים שונים לחשוש שקנה משנים, וצ"ל שהיה מקום לחשוש שזה שהוא קונה תבואה מב' היא סיבה שירצה לאפות אותם בצורות שונות בדפוסים שונים וקמ"ל דלא חיישינן.

אולם עיין לשון רש"י בהזהב [נ"ו] "שמא הנחתום לקח ככרות דפוס זה מאחד וככרות דפוס זה מאחר", ולשון זה תמוה, שהרי הדפוסים הם אצל הנחתום, וכבר עמד בלשון זה במשנה ראשונה.

## תמיהא בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה דחוששים מהישן על החדש, שזה כנגד משנה להלן, ומיישב.

בדברי ר' יהודה שאוסר שאני אומר חטים של אמש היו משל אחד ושל היום היו משל אחר, כתב הרמב"ם בפירוש המשנה שהוא חושש שמא יהיה זה הלחם מחטה ישנה וזה האחר מחטה חדשה, והעיקר בידינו שאין מעשרין מן החדש על הישן ולא מן הישן על החדש ע"ש.

ותמה בזה במקד"ד [סימן נ"ז ס"ק ב' ד"ה עוד אמרינן בתוספתא] ממה דאמרינן להלן [משנה ח'] שהלוקח טבל מב' מקומות מעשר מזה ע"ז ולא חיישינן שמא אותו מן החדש ואותו מן הישן ומשום דהולכין אחר הרוב, ואם רוב תבואה מן הישן הכל בחזקת ישן ואם רוב מן החדש הכל בחזקת חדש כדאמרינן בכמה דוכתי, וצ"ע מאי שנא נחתומין.

ותירץ עפ"י התוספתא [פ"ד ה"ט] שאמרו שאם כל הפירות היו אסורין בעיר ונכנס רק גורן אחד של היתר, הנחתומין מותרין מפני שהן רצין אחר החדש, ואין הפירות שהיו קודם בכלל האיסור אצלו, ושאר כל אדם אסורין ע"ש.

ועפי"ז מיושב הרמב"ם, דלפי זה נחתומין שאני כיון דהן רצין אחר החדש, היינו אחר התבואה שהובא עתה לעיר, ומה שהיה קודם בעיר אינו מצטרף לילך אחר הרוב כדאמרינן בתוספתא, אם כן אינו מעשר משל אמש על של היום דשמא אתמול לא נכנס חדש לעיר ולקח מן הישן והיום נכנס גורן של חדש ולקח מהן ואין מעשרין מזה ע"ז, עכתו"ד.

## בהבדלים בין נחתום לפלטר בשיטת ר"מ ור"י.

עיין בר"ש [משנה ד'] שביאר את פלוגתת ר"מ ור"י, וז"ל: "פלטר - הוא הלוקח מן הנחתומין ככרות הרבה בבת אחת ומוכר בשוק, ור' מאיר ור' יהודה סברתן הפוכה בפלטר מנחתום, דר"מ סבר דנחתום מחד גברא זבין התבואה אף על פי שעושה דפוסין הרבה ואפילו של אמש בשל יום, ור' יהודה סבר כל יומא מחד גברא זבין, וגבי פלטר סבר ר"מ דיכול לקנות מב' נחתומין וכל נחתום עושה דפוס שלו, ור' יהודה סבר דרך פלטר לקנות מנחתום אחד הלכך אם יש כאן כמה דפוסין מנחתום אחד היו".

## בשיטת ר"י דעת הר"ש שאין נפ"מ בין פלטר לנחתום והמאירי חולק.

הר"ש הוסיף תנאי בשיטת ר"י בפלטר "ובלבד שלא יהא של אמש בשל יום דאפי' בנחתום עצמו אסור" - הרי דאין כאן סברות הפוכות בר"י עצמו בין נחתום לפלטר, אלא דכמו שבנחתום סובר דדוקא באותו היום, כמו כן בפלטר הדין כן, ונמצא ששניהם שוין, באותו היום הוא קונה מאחד ובשני ימים חוששים שקנה משנים.

אולם עיין במאירי ב"מ [נ"ו] דחילק בין נחתום לפלטר בזה, וז"ל:

"הלוקח מן הנחתום אם של דפוס אחד מעשר אחד לעשרה מהם ודיו ואם היתה אחת חמה ואחת צוננת לא יעשר מזו על זו אף מחמה לצוננת שהוא מן היפה על הרעה שמא חמים של אמש של פטור ושל היום של חיוב וכן אם היו שניהם חמין או צוננין אם היו מדפוסין הרבה לא יעשר מזה על זה ודאי משנים לקח.

לקח מן הפלטר אף זה לא יעשר מן החמה על הצוננת או מן הצוננת על החמה ומ"מ שניהם צוננין או שניהם חמין אף על פי ויש שם הרבה דפוסין מעשר מזה על זה", הרי לנו דב' דפוסים אף שניהם היום [שניהם צוננים או שניהם חמין] אין מפרישין זע"ז בנחתום ומפרישים זע"ז בפלטר.

## דברי המשנה למלך, ובדברי הרמב"ם "שלכל דפוס מין ממיני הזרע".

עיין במשנה למלך [פי"ד מעשר ה"ה] בארוכה מה שדן בפלוגתת הראשונים ובירושלמי בהאי סוגי' דנחתום ופלטר.

ובתוך דבריו העיר בשיטת הרמב"ם בפירוש המשנה בחשש של כמה דפוסים שכתב "לפי שלכל דפוס מין ממיני הזרע".

וז"ל "ודע שמה שכתב רבינו לפי שלכל דפוס מין ממיני הזרע, אזיל לשיטתיה שכתב במתניתין דנחתום דטעמיה דר' יהודה דאוסר הוא משום חדש וישן, וע"כ פירש כאן לר"מ דקאמר מעשר מכל טפוס וטפוס משום דכל דפוס ודפוס הוא מין ממיני הזרע.

אך כבר כתבנו לעיל דפשטא דמתני' הוא דמאי דחייש הוא מטעם דכיון דאנו חוששים שמא משני בני אדם לקח אינו יכול לעשר מזה על זה דשמא הא' עישר והב' לא עישר ונמצא מפריש מהפטור על החייב או מהחייב על הפטור והיינו טעמא דר' יהודה בנחתום ור' מאיר בפלטר.

שוב התבוננתי בדברי רבינו הללו במה שכתב שלכל דפוס מין ממיני הזרע ולא ידעתי פירושו שאם הכוונה היא שחושש שמא כל דפוס ודפוס הוא מין בפני עצמו דקי"ל שאין תורמין ומעשרין ממין על שאינו מינו א"כ לעיל גבי נחתום דחש ר' יהודה בשל אמש והיום שמא חטים של אמש היו משל א' ושל היום היו משל אחר למה לו לרבינו לומר דטעמא הוא משום חשש חדש וישן אימא משום דאימור שני מינין הם" עכ"ל, ועיין מה שמוסיף בזה.

# משנה ה

[ה] הלוקח מן העני וכן העני שנתנו לו פרוסות פת או פלחי דבילה מעשר מכל אחד ואחד, ובתמרים ובגרוגרות בולל ונוטל, אמר ר"י אימתי בזמן שמתנה מרובה אבל בזמן שמתנה מועטת מעשר מכל אחד ואחד:

# רע"ב משנה ה

הלוקח מן העני - המחזר על הפתחים:

פלחי דבילה - חתיכות של דבילה:

בולל ונוטל - דורס התמרים או הגרוגרות ומערבן יחד והן נבללים ומתערבים ונמצא מפריש מן החיוב, דקסבר יש בלילה בדבר היבש. אבל פרוסות של לחם ופלחי דבילה אין נבללין ואתי לאפרושי מן הפטור על החיוב:

בזמן שהמתנה מרובה - בזמן שהכל נותנין מתנה מרובה, שכל המתנות שוות אז מועלת בלילה:

אבל בזמן שהמתנה מועטת - כלומר שמתנה אחת מעוטה מחברתה לא מהניא בלילה, דדלמא כל חד וחד לא מתרמי דידיה וחיישינן שמא מן הרוב מפריש על המועט. כך נראה פירוש משנה זו בירושלמי:

# ציונים והערות משנה ה'

## בחילוק בין מתנה מרובה למתנה מועטת – ובקולא של בלילה, דמדיני דמאי ומקולי דמאי מהני הכא.

בחילוק בין מתנה מרובה למתנה מועטת כתבו הראשונים [ר"ש רא"ש ורע"ב] דבזמן שהמתנה מרובה, היינו שהכל נותנין מתנה מרובה, שכל המתנות שוות אז מועלת בלילה, אבל בזמן שהמתנה מועטת, כלומר שמתנה אחת מעוטה מחברתה לא מהניא בלילה, דדלמא כל חד וחד לא מתרמי דידיה וחיישינן שמא מן הרוב מפריש על המועט, והדרא החשש שמא מן החיוב על הפטור, אבל בכולם שוות אין רוב ומיעוט וההפרשה מתייחסת לכולם בשווה.

והקשה המשנה למלך – מובא במשנה ראשונה – דאף אי איכא רוב אכן אחרי הבלילה נקטינן דנבבל כל משהו ומשהו, ובכל הפרשה איכא רוב ומיעוט, והרי מפריש מן הרוב על הרוב ועל המיעוט מן המיעוט.

והמשנה ראשונה הביא בזה את הראשונים שאמרו שאין טעם ברור בכל ההיתר של בלילה, דהכא מעיקר הדין לא שייך בלילה ביבש ויבש, אלא שיש כאן קולא מיוחדת בהלכות דמאי לסמוך בכל כה"ג על הדין בלילה, ולא סמכו כשיכול להיות רוב לחיוב או פטור.

## בדברי הירושלמי.

וגדולה מזה מבואר בירושלמי דבאמת ליכא טעם ברור בדין זה ועיין בר"ש וברא"ש שהביאו מהירושלמי כך:

"והכי איתא בירושלמי דבי ר' ינאי אמרי בשעת הגורן שנו שהכל נותנין בשוה ואם אחד ממאה ואחד מחמישים מעשר מחמשים, היו הכל נותנין מחמשים ואחד מארבעים מעשר מארבעים, היו הכל נותנין מארבעים ואחד משלשים מעשר משלשים היו [הכל] נותנין משלשים ואחד מעשרים מעשר מעשרים, היו הכל נותנין מעשרים ואחד מעשרה מעשר מעשרה, היו הכל נותנין מעשרה ואחד מאחד מעשר מאחד – פירוש - מעשר מחמישים, בוללן ומחלקן לחלקים בכל חלק וחלק חמשים, ומעשר מכל חלק וחלק, ותלינן דילמא כל חד וחד מיתרמי ליה דידיה".

ועל זה הסיקו הר"ש והרא"ש "ואין טעם ברור להתיר בכי האי גוונא ודוקא בדמאי אבל בודאי לא, והכי איתא בירושלמי בדמאי התירו כר' יהודה, ופליגי עליה אף בדמאי ואמרי לכל אין בילה חוץ מיין ושמן".

## שיטת הרמב"ם בדין מתנה מרובה ומתנה מועטת.

אולם הרמב"ם בפירוש המשנה ביאר את כל הדין של מתנה מועטת ומרובה באופן אחר:

וז"ל : "בולל ונוטל, מערב הכל ומפריש מעשר מן הכל, אימתי בזמן שנתנו לו הרבה, שאנחנו אומרים הואיל ונתן הנותן זה השיעור המרובה הרי הוא אדם נדיב ולא יקשה עליו להפריש מעשר והדעת נוטה שכבר הפריש מעשר, ויתעשר הכל דמאי.

ואם היתה מתנה מועטת הדעת נוטה שהוא כילי ושלא הפריש מעשר, ולכן לא יערב את הכל שמא יפריש מעשר מן הדמאי על הודאי וזה אסור כמו שיתבאר לקמן", ושיטתו תמוה דמה מהני מה שהע"ה הוא נדיב ועישר, דהא ממילא חוששים לתקנת דמאי ומחייבים אותו לעשר, וכל זה יבואר בדברי המקד"ד בהמשך.

-------------------------

## תמיהא רבתי בעיקר הספק של פטור על החיוב, שהרי תקנת דמאי היינו תקנת ודאי.

לעיל ריש מכילתין [הקדמה] הבאנו מהאחרונים שהוכיחו מכמה הוכחות שתקנת דמאי היא תקנת ודאי ולא לחשוש מספק למיעוט ע"ה, ומה"ט מבואר במנחות [ל"א.] דשרי לעשר מדמאי על טבל וודאי דרבנן.

אלא דתמוה מכמה משניות דבהם מבואר דאין מעשרין מן דמאי על דמאי דחיישינן שמא א' מעושר והב' אינו מעושר והוי מן הפטור על החיוב או מחיוב על הפטור, וזה מבואר לעיל [משנה ג'] בלוקח מן הנחתום, שרבי יהודה אוסר להפריש מחמה וצוננת וכדומה "שאני אומר, חטים של אמש היו משל אחר, ושל היום היו משל אחר" וכן בפלטר [משנה ד'] בדעת ר"מ, וכן להלן [משנה ו'], ומבואר דחיישינן כל כה"ג שאם זה באמת מב' ע"ה דשוב אין להפריש, ועיין בזה להלן [משנה י"א] דתרם מן הדמאי על הדמאי, מדמאי על הודאי, תרומה ויחזר ויתרם, מן הודאי על הדמאי, תרומה, ולא תאכל עד שיוציא עליה תרומות ומעשרות.

וכל זה קשה דמה"ת הרי שניהם פטורים דאפי' אותו שלא נתעשר פטור כיון דמה"ת אזלי' בתר רובא, ומדרבנן הרי אפי' אותו שנתעשר חייב וכנ"ל, וא"כ ממ"נ שניהם שוין, ומה אכפת לן מה שקנה מב' ע"ה.

וע' משנה למלך הל' תרומות [פ"ה הי"ז] שעמד על קושיא זו מהא דאין תורמין מן הדמאי על הדמאי שזה סותר להך דמנחות [ל"א.] דקאמר דשרי לעשר מדמאי על טבל וודאי דרבנן, ועיין בהערה [[51]](#footnote-52) מה שהבאנו בשמו.

## ביאורו של התורת זרעים בזה שיש ב' דינים בעיקר תקנת דמאי, דין ודאי ודין ספק, ויש להעיר בחידוש זה.

ותירץ בזה בתורת זרעים דבעיקר התקנה דדמאי נכלל בו ב' חיובי מעשר, א' מה דחכמים הצריכו לחוש למיעוטא שאין מעשרין משום דהוי מיעוט המצוי, ונמצא דצריך לעשר מחמת חשש טבל דאורייתא, וגם מחמת זה שתקנו לעשר מדין ודאי וכדמוכח מכל הנך דוכתי דלעיל, ונמצא דאף אם במציאות הוא כבר מעושר מ"מ הרי הוא מחויב לעשר מתורת ודאי מחמת תקנה דרבנן, ולפי"ז ניחא שפיר מה דמותר לעשר מדמאי על טבל דרבנן, דאפי' אם באמת מעושר מ"מ אכתי הוא מחויב במעשר מחמת תקנה דרבנן, אבל מן הדמאי על הדמאי אסור, דנהי דמחמת חיובא דרבנן שפיר עישר, מ"מ לבד החיוב דרבנן הרי יש בו גם חיוב מחמת חשש טבל דאורייתא, וא"כ הרי אפשר דהא' אינו מעושר והב' מעושר, ומפריש מן הפטור על החיוב דאורייתא.

אלא דאכתי ק' דאחרי יסוד זה קשה - דהאיך דמאי פוטר טבל דרבנן, הא בתרומה של הדמאי יש לחשוש מצד הדאורייתא והו"ל מן החיוב על הפטור, [ואף דמיושב מה דאין לחשוש מן הפטור על החיוב, דהדמאי יש בו חיוב ודאי מדרבנן, אבל לאידך גיסא ק'].

וע"ז תירץ ביסוד נוסף דכלפי התרומה עצמה כבר לא גזרו לחשוש להך צד שמא לא עישרו, ורק בטבל גזרו, ודו"ק.

ועי' נמי בקה"י [זרעים ח"ב סי' ד'] דנקט כהתורת זרעים, וביחס לקושי' הנ"ל דהו"ל מן החיוב על הפטור, עיי"ש שהביא מהגרעק"א שהק' כן ותירץ רעק"א ע"ד התורת זרעים, והוסיף דלא גזרו גזירת דמאי באכילת מצוה וכדמצאנו באכילת חלה, ועל התרומה עצמה ג"כ אין גזירה מטעם הנ"ל, והק' רעק"א ע"ע דכאן זה רק ספק תרומה, ותי' הקה"י דלהנ"ל הרי"ז תרומה ודאית עכ"פ מדרבנן, ואחרי שיש תרומה ודאית דרבנן שוב ליכא למיגזר ביה מצד הספק שהחמירו רבנן לחשוש לצד דאורייתא, ודו"ק.

ובהאי ענינא – דאיכא ב' דינים בעיקר תקנת דמאי – דין ודאי ודין ספק, עיין להלן [סוף מכילתין] שהארכנו בזה בקונטרס מיוחד.

בעיקר האי יסוד עיין המשך הדברים מהתורת זרעים להלן [משנה ז'] דא"כ בירקות דהוי דרבנן ליכא לשני הדינים, ועיי"ש מה שיישב בזה, עוד הקשה שם מהדין תרו"מ בזה"ז, שהכל מדרבנן, וחידש דצ"ל דאזלינן להלכה כאלו שסוברים שאין מפרישין מדרבנן א' על תרי דרבנן, ועיין בנידון זה להלן בציונים והערות [משנה ח'].

בעיקר האי יסוד עיין להלן בציונים והערות [משנה י"א] תוספת דברים מהתורת זרעים לגבי ס"ס בדמאי.

אולם יש לתמוה בעיקר דבריהם – הא במעשר עני ומעשר ראשון ליכא למימר כן, ואעפי"כ מהני בהו הפרשה גם מצד החשש מהחיוב על הפטור, והכא ליכא למימר שיש כאן אכילת מצוה שהרי אין בהם קדושה כלל, וצ"ע גדול – ונצטרך לפרש באופן אחר, וכדיבואר מהמקד"ד.

## חידוש מהמקד"ד בעיקר החשש ותקנת דמאי דכמה דרגות וחששות איכא בדמאי בעיקר התקנה, ואיכא ביניהם חילוקי דינים, ובזה מבואר הדין של דמאי על דמאי שהתרומה עצמה מותרת.

והנה בקושי' הנ"ל בדמאי על דמאי - דאיכא לחשוש שמא הפריש מן החיוב על הפטור והיה בדין להיות תרומה ולא תאכל עד שיוציא עליה תרו"מ.

ועיין בזה מקדש דוד [סימן נ"ז ס"ק ב' ד"ה אמרינן ספ"ה] שהביא על זה את דברי הרא"ש בפירושו [להלן משנה י"א] שכתב שהטעם דכיון דספק הוא ורוב ע"ה מעשרין ע"ש.

וביאר בזה המקד"ד שכתוב כאן יסוד גדול, שיש דרגות בחשש של דמאי, ובצירוף ספקות נוספות לא חיישינן כולי האי, והקילו בכה"ג בעיקר תקנת דמאי, ולכן אף על גב דבכל דמאי איכא רוב ע"ה דמעשרין ואעפי"כ גזרו ותיקנו שזה דמאי וצריך לתקן, אכן הכא איכא תרתי, א] רוב ע"ה מעשרין והיה פטור מתחילה, ב] גם אי היה חייב, אכן שמא היה מן החיוב על החיוב ושפיר נתקן, ולמדנו יסוד שבכל דמאי היכא שמלבד הרוב ע"ה מעשרין איכא עוד ספק היתר, בזה לא גזרו, וזהו מה שכתב הרא"ש ז"ל דאיכא ספק ורוב ע"ה מעשרין והיינו דאיכא תרתי, ובכה"ג רק גזרו דלכתחילה צריכים להפריש מכל אחד ואחד בנפרד, ואם עבר והפריש מזע"ז קנסוהו לחזור ולתרום, אבל התרומה עצמה לא חייבוהו לתקן.

ונראה להוסיף בביאור דבריו – עפ"י מה שנתבאר לעיל מהתורת זרעים שיש ב' דינים, דין ודאי ודין ספק, וי"ל שהדין ודאי הוא דין ודאי ברור ואין בזה צירופים של ספקות, אלא שבכל הפרשה של דמאי על דמאי ממילא ניתקן הדין ודאי, אלא שהיה קשה דמלבד הדין ודאי הרי איכא נמי דין ספק ולמה התרומה מותרת באכילה, הא איכא בתרומה האי חשש, ובזה י"ל כהמקד"ד שביחס לדין של הספק יש מקום להקל כיון שיש צירוף של ספיקות נוספות, וכדברי הרא"ש, ובכה"ג הקילו בתרומה ומעשר עצמו, ודו"ק.

## המשך בהנ"ל לבאר את הרמב"ם בבולל במתנה מרובה.

המקד"ד הוכיח עוד כיסוד הזה ליישב את שיטת הרמב"ם במשנה הכא בעני, דאמרו לבלול ושוב לעשר, וחילקו במשנה אי הוי מתנה מרובה או מתנה מועטת, ולמד הרמב"ם דהחילוק הוא אי הוי נדיב או לא, דאי הוי נדיב נקטינן דיתכן שעישר, וקשה דבין כך ובין כך צריך להפריש דמאי ולא סמכינן דעישר, ולכן הוא בולל ומפריש, ומה מהני מה דנקטינן שמא עישר כיון שהוא נדיב.

וביאר בזה דבמתנה מרובה כיון דנדיב הוא החשש שאינו מעושר קטן יותר, ואם נצרף לזה את הצד ששניהם מן החיוב, אז מותר אף לכתחילה לבלול ולהפריש מזה ע"ז, והיינו שיורדים דרגא, דבכל דמאי על דמאי היכא שעבר והפריש, קנסו אותו בחולין והקילו בתרומה עצמה, אבל הכא שיש עוד צירוף שמא עישר שוב מותר לו להפריש מדמאי על דמאי ביחד עם בלילה.

אכן לאידך גיסא, אי הוי 'כילי' אז נמצא שהחשש שאינו מעושר גדול יותר מכל ע"ה, ואף דסוף סוף אינו מעשר אלא דמאי דסמכינן על רוב ע"ה גם בכה"ג, מכל מקום אף כשיצרפו להספק שמא שניהם מן החיוב אסור לבלול לכתחילה.

למדנו הכא שיש כמה מדרגות בעיקר החשש ותקנת דמאי, דבעלמא במפריש מן הדמאי על הדמאי דהספק השני שמא שניהם מן החיוב אף שהוא מיעוט כיון דאמרינן דרוב ע"ה מעשרין מ"מ מהני צירוף זה המיעוט לרוב ע"ה מעשרין וא"צ לעשר כלל לענין שהתרומה א"צ תיקון, ואם הרוב של רוב ע"ה מעשרין הוא יותר גדול כגון במתנה מרובה מהני הצירוף של המיעוט שהוא מן החיוב על החיוב לענין שיהא מותר לכתחילה לבלול ולעשר מזע"ז, עכתו"ד.

ועיין נמי במשנה הבאה המשך ליסוד הנ"ל.

# משנה ו

[ו] הלוקח מן הסיטון וחזר ולקח ממנו שניה לא יעשר מזה על זה אפי' מאותו הסוג אפילו מאותו המין, נאמן הסיטון לומר משל אחד הם:

# רע"ב משנה ו

סיטון - סוחר הלוקח תבואה מבעלי בתים הרבה ביחד ומוכר לאחרים במדה גסה:

לא יעשר מזה על זה - דשמא מה שלקח ממנו בשניה מאדם אחר קנאו, ואתי לאפרושי מן הפטור על החיוב:

ואפילו מאותו הסוג - כלומר מאותה קופה. ודומה לו במסכת כלים [פט"ז מ"ג] הסוגים הגדולים:

ואפילו מאותו המין - דשניהם שחמתית או שניהם לבנה. ואם אמר הסיטון דמאדם אחד קנה נאמן:

# ציונים והערות משנה ו'

## בעיקר החשש בסיטון

בעיקר החשש בסיטין – הרי מבואר הכא שבב' לקיחות אין מעשרין זע"ז, אבל בלקיחה אחת א"צ לחשוש שמא זה בא משנים, ולא דמי לעיל בפלטר דחיישינן, דהתם איכא כמה דפוסים דמוכיחין על כך, והכא עשו ב' לקיחות כב' דפוסים.

## "בדין נאמן סיטון לומר משל אחד הם".

עיין משנה ראשונה דלמה לא אמרו כן גם בפלטר, ותירץ דלא נאמן כיון שהדפוסים מוכיחים שהם של ב' בנ"א, משא"כ הכא דליכא הוכחה נגדו.

אולם עיין בחזו"א [סימן י"ב ט"ו] שהעיר דלפי הראב"ד שלחשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו דע"כ דהכא מיירי בסיטון חבר, ואל"כ אינו נאמן, וי"ל א"כ דרק הכא איירי בחבר ולא בפלטר, אכן צ"ע דא"כ מה החידוש, דאי מיירי בחבר למה הסיטון לא יהיה נאמן, וכבר תמה בזה ביכין, ונקט דפשוט דאיירי בע"ה דאל"כ מה החידוש, וביאר דהא דנאמן, היינו משום שיש ס"ס, ועיין נמי בתוס' אנשי שם דפשיטא ליה דאיירי בע"ה.

ובישוב עיקר הקושי' דהאיך נאמן ע"ה לראב"ד – נראה לומר עפ"י מה שהבאנו במשנה הקודמת מהמקד"ד בביאור דברי הרא"ש מדמאי על דמאי, וכן מהמבואר ברמב"ם במשנה של עני ובלילה.

ויסוד הדברים כך - שכל היא שהחשש של דמאי הוא ספק יותר קטן, והיינו כשמצטרף עוד ספק אחרי הספק של רוב ע"ה מעשרין, דאיכא ספק שמא עישר מהחיוב על החיוב, הכא לא חששו, וביארנו דמצד התקנה של ודאי שיש בכל דמאי, הכא באמת גזרו דין ודאי אבל מצד זה הרי הדמאי פוטר את דמאי, ורק מצד הדין ספק, כלפי זה אפשר להקל כשיש צירוף של ספק אחר.

ונראה דכלפי הנאמנות של ע"ה אף דבדמאי עצמו אינו נאמן לומר שהוא מעושר, אכן הכא אדרבא הוא בא לומר אך ורק ששניהם שייכים לע"ה אחד, והיינו דיתכן שהכל דמאי והע"ה לא עישר, וצריכים הפרשה ודאית, ורק מעיד לנו כלפי הספק שיש בכל תקנת דמאי שהספק לא קיים כיון שהכל דמאי והכל לא היה מעושר שהכל של אחד.

ובכה"ג יש לומר שכבר לא גזרו, שכל הנידון הוא כלפי התקנת 'ספק' שיש בדמאי, ואחרי שראינו במשנה הקודמת שחידש הרמב"ם שכשיש ע"ה שיש לו נדיבות לב דמצרפים את הצד שמא עישר להקטין את החשש של מיעוט ע"ה, א"כ כש"כ שנאמן בזה ע"ה - עכ"פ להקטין את החשש, אבל אה"נ שאינו נאמנות של הע"ה להתיר את התבואה, ועיין בלשון הר"ש סיריליאו שכתב "נאמן - דבדמאי הקילו ומעשר זה על זה", ומבואר שזה מקולי דמאי, ולא שהע"ה באמת נאמן.

## דרך אחרת בזה מהמקד"ד – דבליכא הפסד נאמן ע"ה.

אכן יש בזה דרך אחרת מהמקדש דוד [דמאי סימן נ"ז ס"ק ב' ד"ה אמרינן בדמאי] שביאר למה נאמן בזה ע"ה לומר שהוי הפרשה מן החיוב על החיוב או מן הפטור על הפטור – וביאר בזה - דלכאו' לפי הרמב"ם שנאמן על אחרים, הא י"ל דגם דהכא זה שלו אבל אכתי נאמן, דיש לומר שכל שאינו מרויח נאמן ע"ה לעולם, והכא אין ע"ה מרויח כלום שהרי צריך להפריש מהן מעשרות, רק שאומר של אחד הם ואפשר לעשר מזה על זה.

אולם אף להראב"ד צריכים לומר דמודה דכל שאין ע"ה מרויח נאמן על המעשרות, והוכיח כן מפסחים [מ"ב:] דאין ע"ה חשודין על התמד כיון דהוי הפסד מועט לא חשיד, וכן השיתין והעוזרדין כו' לר"ל בירושלמי [פ"א ה"א] פטורין מן הדמאי משום דאין חשודין ע"ה עליהן משום דלא חשיבי והוי הפסד מועט, וא"כ כ"ש היכא דאין מרויחין כלל דנאמנין, ולכן הכא נאמן.

אולם הקשה על עצמו – הרי לפי הראב"ד אמרינן שהחשוד על דבר לא דנו ולא מעידו ותמוה, הרי כל חשידותו גם על של עצמו הוא רק באופן שיש לו הפסד מרובה, ובשל אחרים אין לו הפסד.

והוכיח מהכא המקד"ד דטעמו של הראב"ד דאינו נאמן בשל אחרים הוא משום דחיישינן לגומלין [והעיר שיש לעיין מבכורות ל"ה], ואף דהיכא דליכא אומדנא דגומלין גם כן אינו נאמן, מכל מקום בעינן שיהיה אפשרות של גומלין, אבל היכא דליכא סרך של ריוח כגון בהך דסיטון, שוב אמרינן דע"ה נאמן, ועיין בהערה [[52]](#footnote-53) המשך הדברים בשיטת הרמב"ם.

--------------------------

## אפילו מאותו המין - כפשוטו משמע הכא במשנה זו "כל מין חטים אחד, ואף על גב דאיכא שחמתית ולבנה".

כתב הרע"ב במתני' "ואפילו מאותו המין - דשניהם שחמתית או שניהם לבנה", עכ"ל, הרי מה דקתני אפי' מאותו המין ר"ל שניהם שחמתית, אבל א' לבנה וא' שחמתית חיישינן שמא א' מעושר וא' אינו מעושר, ויש לדון האם שחמתית ולבנה הם כב' מינים לענין שאין מפרישין מזה על זה בשניהם טבל ודאי, ומדוייק דמהני, דהכא איירי רק לענין זה דחיישינן שמא משנים לקחו וא' עישר והשני לא עישר.

ובאמת דעיין בתרומות [פרק ב' מ"ד], אין תורמין ממין על שאינו מינו, ואם תרם, אין תרומתו תרומה, כל מין חטים אחד, כל מין תאנים וגרוגרות ודבלה אחד, ותורם מזה על זה, וכ' הרע"ב שם וז"ל "כל מין חטים אחד, ואף על גב דאיכא שחמתית ולבנה" עכ"ל, הרי להדיא שדינם כמין אחד ומפרישין מזע"ז.

וכן מבואר בתרומות שם להלן [מ"ו] דתנן זה הכלל, כל שהוא כלאים בחברו, לא יתרום מזה על זה, אפלו מן היפה על הרע. וכל שאינו כלאים בחברו, תורם מן היפה על הרע, אבל לא מן הרע על היפה. ואם תרם מן הרע על היפה, תרומתו תרומה, חוץ מן הזונין על החטים, שאינן אוכל ע"ש.

והנה לבנה ושחורה אינן כלאים זב"ז כדאיתא בירושלמי [פ"א דכלאים ה"ז] "מעתה אסור להרכיב תאינה שחורה על גבי תאינה לבנה אמר רבי אבין ולא מכלאי הבגדים למדת מה כלאי בגדים שאסרתי לך שני מינין לא זה ממין זה ולא זה ממין זה אף כלאים שאסרתי לך בכל מקום לא זה ממין זה ולא זה ממין זה", וכן פסק ברמ"א [יו"ד סימן רצ"ה סעי' ו'] עיי"ש, אולם אין זה מילתא ברירא, ויש בזה חולקים, ועיין בהערה **[[53]](#footnote-54)** מה שהבאנו בזה.

# משנה ז

[ז] הלוקח מבעל הבית וחזר ולקח ממנו שניה מעשר מזה על זה אפילו משתי קופות אפילו משתי עיירות בעל הבית שהיה מוכר ירק בשוק בזמן שמביאין לו מגנותיו מעשר מאחת על הכל ומגנות אחרות מעשר מכל אחד ואחד:

# רע"ב משנה ז

מעשר מזה על זה - דכולו מעושר או כולו אינו מעושר. ובלבד שיהיה ממין אחד ובתוך שנתו, שאין תורמין משל שנה זו על [של] שנה אחרת:

ומגנות אחרות מעשר מכל אחת ואחת - דבעלי הגנות שמא זה עישר וזה לא עישר:

# ציונים והערות משנה ז

## המשך ליסוד של התורת זרעים – לעיל [משנה ה'], שיש ב' דינים בעיקר תקנת דמאי, דין ודאי ודין ספק – ותמוה דא"כ בירקות לית לכל הנ"ל, וקשה ממשנה זו.

לעיל בציונים והערות [משנה ה'] הבאנו יסוד מהתורת זרעים בעיקר התקנה דדמאי דנכלל בו ב' חיובי מעשר, א' מה דחכמים הצריכו לחוש למיעוטא שאין מעשרין משום דהוי מיעוט המצוי, ונמצא דצריך לעשר מחמת חשש טבל דאורייתא, וגם מחמת זה שתקנו לעשר מדין ודאי וכדמוכח מכל הנך דוכתי דלעיל, ונמצא דאף אם במציאות הוא כבר מעושר מ"מ הרי הוא מחויב לעשר מתורת ודאי מחמת תקנה דרבנן, ולפי"ז ניחא שפיר מה דמותר לעשר מדמאי על טבל דרבנן, דאפי' אם באמת מעושר מ"מ אכתי הוא מחויב במעשר מחמת תקנה דרבנן, אבל מן הדמאי על הדמאי אסור, דנהי דמחמת חיובא דרבנן שפיר עישר, מ"מ לבד החיוב דרבנן הרי יש בו גם חיוב מחמת חשש טבל דאורייתא, וא"כ הרי אפשר דהא' אינו מעושר והב' מעושר, ומפריש מן הפטור על החיוב דאורייתא.

ולפי"ז הסיק ההתורת זרעים דנמצא דירקות דחיובם רק מדרבנן יהא מותר לעשר מן דמאי על דמאי, ואינו אלא טבל דרבנן, וק' ממה דתנן במשנה זו בלוקח מבעל הבית וחזר ולקח ממנו שניה, דמעשר מזה על זה וכו', בעל הבית שהיה מוכר ירק בשוק, בזמן שמביאין לו מגנותיו, מעשר מאחת על הכל, ומגנות אחרות, מעשר מכל אחד ואחד, ע"ש, הרי להדיא דגם בירקות אין מעשרין מדמאי על דמאי, וצ"ע.

וכ' בתורת זרעים לבאר דלק"מ, משום דפירות "דמאי" היינו כגון שלקח פירות מבעה"ב שהפירות הן שלהן והוו דמאי דהספק הוא מחמת רוב ע"ה מעשרים הם, אבל אם לקח פירות מתגר ע"ה, שהפירות אינן שלו אלא הוא לוקח מהרבה אנשים א"כ הרי איכא למיחש שמא לקח הפירות מחבר, דבודאי מתוקנים הם, ואינם בכלל פירות דמאי, וע"כ באופן זה גם בטבל דרבנן כגון בירקות ג"כ אין מעשרין מדמאי על דמאי, דחיישינן שמא מפריש מפטור דרבנן [מה שלקח ע"ה מן החבר] על החיוב דרבנן [מה שלקח מע"ה], דהרי אפשר דאינם כלל פירות דמאי.

והביא שכן כתב הרמב"ם [פי"ד מהל' מעשר ה"א] וז"ל, הלוקח מן הסיטון וחזר ולקח ממנו פעם שנייה לא יעשר מזה על זה אע"פ שהוא מין אחד אפילו מקופה אחת אעפ"י שמכיר את החבית שהיא היא מפני שהסיטון לוקח מאנשים הרבה ומוכר ושמא לקח זה שמכר תחלה מע"ה שפירותיו דמאי וזה שלקח בסוף מחבר שפירותיו מתוקנין וכבר ביארנו שאין מעשרין מן החייב על הפטור ולא מן הפטור על החייב וכו' עכ"ל.

ונתבאר לן מהכא שתקנת "דמאי" בתורת להפריש בתורת חיוב אפי' על הצד שאינו מעושר הוא רק במקום רוב ע"ה מעשרים הם, אבל במקום שהספק הוא שמא לקחם מן החבר הוא ספק טבל ועל הצד שהוא מעושר לא תקנו חכמים כלל חובת הפרשה שנית.

## ב' לקיחות בזה"ז.

יש לדון בזה"ז בלוקח מחנות אחד ב' פעמים האם מעשרים זע"ז, ועיין בביאור ההלכה [פי"ד מעשרות ה"א] מה שהביא בזה מהחזו"א, וע"ע בתשובות והנהגות [ח"ג סוף שימן ש"מ] מה שהביא בזה מהגרי"ז.

# משנה ח

[ח] הלוקח טבל משני מקומות מעשר מזה על זה אף על פי שאמרו אין אדם רשאי למכור טבל אלא לצורך:

# רע"ב משנה ח

משני מקומות - ששני המוכרים הודיעוהו שהוא טבל:

אלא לצורך - כגון שנתערב לחברו חולין מועטין בטבל מרובה, שאין לטבל זה תקנה עד שיעשר עליו ממקום אחר. ודוקא לחבר מותר למכור טבל אבל לא לעם הארץ. וע"ה שנתערב לו חולין בטבל כיצד הוא עושה הולך אצל חבר והוא לוקח לו טבל ממקום אחר ומעשר לו:

# ציונים והערות משנה ח'

## בפלוגתת התוס' יו"ט ותוס' חדשים בהא דאין אדם רשאי למכור טבל, ובחידוש של רשאי לעשר מטבל על טבל.

במשנה מבואר שאין אדם רשאי למכור טבל, ובטעמא דמילתא עיין תוס' יו"ט שכתב: "אף ע"פ שאמרו אין אדם רשאי וכו', שאין רשאי להוציא מידו בלתי מתוקן, דשמא לא יודיע ללוקח, כדלעיל [פרק ג' משנה ג']", וכדבריו מבואר בש"ך [סימן של"א ס"ק קל"ה], וכ"ה בלבוש [שם].

ועיין בתוס' חדשים שכתב "ולי נראה משום דלוקח אינו חייב לעשר אלא מדרבנן וכו' ולכן אינו רשאי להוציא את הפירות מחיוב דאורייתא וכו'", ועיין בחלת לחם [ב' כ"א] בזה, ועיין בתורת הארץ שיש נפ"מ בין הנך ב' טעמים לגבי מכירה לעכו"ם, [ועיין בזה בהמשך].

והוסיף שם התוס' החדשים דבר נוסף, דלפי"ז מיושב דק' מאי קמ"ל דרשאי לעשר מטבל על טבל, פשיטא כיון דמכרו לו בתורת טבל בודאי לא עישר וכו', אלא קמ"ל דאפשר אחד גמרו למכור א"כ פטור מה"ת והב' גמרו לאכול וחייב מדאורייתא והוי מן החיוב על הפטור קמ"ל דעכ"פ גבי לוקח שניהם פטורים וק"ל", עכ"ד, ותמה בזה רעק"א, דא"כ דאין מוכר טבל כיון לוקח פטור, שוב ליכא חידוש בטבל על טבל, דממילא פטור, וצ"ע.

## בדין שמוכרים טבל לצורך – ובדברי התוס' חדשים בזה, ובקושי' רעק"א בזה דאף בלוקח פטור מה"ת אכתי לא חשיבי כחיוב אחד ואין מפרישים זה על זה – וכדמוכרח ממנחות [ל"א].

מבואר במשנה דמוכרים טבל לצורך, ופירש הר"ש "אלא לצורך - כגון שנתערב לחברו חולין מועטין בטבל מרובה שאין תקנה לטבל אלא אם כן מעשר עליו ממקום אחר" וכ"כ הראשונים.

וכתב שם התוס' חדשים, דלפי דרכו מיושב את הדין שמוכרים לצורך, דקשה דלמה העתיק הרמב"ם המשנה כאן סתם ולא כתב לשון הר"ש והתויו"ט דאיירי בטבל מרובה וצ"ע.

וביאר "משום דבכל ענין הלוקח טבל שנגמרה מלאכתו פטור מה"ת וא"כ אפי' הטבל מועט מותר" עכ"ל.

ועיין בתוס' רעק"א [אות נ"ה.] שתמה בזה: "זה נסתר מסוגי' ערוכה [מנחות ל"א.] דקתני בברייתא פעם אחת נתערב לי טבל בחולין ובאתי ושאלתי את רבי טרפון, ואמר לי לך קח לך מן השוק ועשר עליו, קסבר דאורייתא ברובא בטל ורוב עמי הארץ מעשרים הן, הרי דדוקא לוקח דמאי ומטעם רוב ע"ה מעשרים, אבל לוקח ודאי לא, דהוי מפריש מן החיוב על הפטור, אף דלוקח פטור מה"ת, צ"ל כמש"כ תוס' שם דמ"מ דמי יותר לחיוב נגד טבל דבטל ברוב", עכ"ל.

**עכ"פ למדנו מהסוגי' במנחות ובתוס' [שם] שלא אמרינן שכל שחיובו מדרבנן הם בחדא מחתא, אלא חיוב דרבנן שהוא חמור טפי לענין דרבנן דקיל חשוב כעין חיוב לגבי פטור, ולפי"ז כ' הב"י דה"ה שאין מפרישין על דבר שחיובו מחד דרבנן על דבר שחיובו ב' דרבנן, עיין בזה בב"י [יו"ד סי' ש"ל] מה שהוציא מסוגי' זו "מצאתי כתוב כו' אלמא אף על גב דמעם הארץ לא הוי חיוב אלא מדרבנן כמו טבל המעורב בחולין אפילו הכי כיון דמסתבר טפי לחיוב דעם הארץ מטבל המעורב בחולין הוי כמו מן החיוב על הפטור".**

## בדברי הטורי אבן והאחיעזר בדין הפרשה מחד דרבנן על תרי דרבנן.

אולם עיין בשו"ת אחיעזר [ח"ב סי' י"ד אות ד' ד"ה ואפ"ל עוד] וז"ל: "וביותר י"ל דאפשר בזה"ז רשאי להפריש מלקוח דאינו אלא מדרבנן על תערובות גם למש"כ התוס' בב"מ [פ"ח] ובמנחות [ל"א] דלקוח דמי לחיוב כיון דלגבי הבעה"ב תבואת זרעך קרינן בי', מ"מ בזמן הזה דגוף התרומה אינו אלא מדרבנן ונוגע זה רק לדין הפרשה מתרי דרבנן על תרי דרבנן, בזה איפשר דחד דרבנן דמי לחיוב אין קפידא בדבר", עכ"ל, ובמעדני ארץ [פ"ה מהל' תרומות הי"ד] הביא דברי האחיעזר האלו.

איברא שהטורי אבן במגילה [י"ט.] כתב כמו שנתבאר לעיל דמגמ' מנחות מבואר דאין להפריש על מה שאינן דומות זל"ז, ולכן מחד דרבנן על ב' דרבנן אין להפריש, אך פקפק על דין זה וז"ל, "דאדרבה משם מוכח להיפך שהרי התוס' מסיימי שם ועוד כל לקוח דרבנן היא וכו' והשתא אי ס"ד דב' דרבנן קליש לחיובא מחד דרבנן איך א"ל קח מן השוק ועשר עליו משום דרוב ע"ה מעשרין הן א"כ איך אפשר לעשר מלקוח מע"ה ע"ז של תערובת, הוי זה של תערובת אינו אלא חד דרבנן דמה"ת חד בתרי בטל ולקוח מע"ה ה"ל ב' דרבנן דרוב ע"ה מעשרין וכל לקוח אינו אלא מדרבנן וכו', אלא ודאי כל בדרבנן ל"ש חד דרבנן ול"ש תרי דרבנן שניהם שוין בקלישותן ואין זה אלים מזה, ולא דמי הא דקרוב לחיוב יותר לפטור [שאין מפרישין מזה על זה כמבואר בתוס'] לחד ותרי דרבנן וכו'" עכ"ל.

וכ' בתורת הארץ [סי' ד' סקי"א] שבספר שו"ת ריב"א [סי' קמ"ט] דחה ראיות הטו"א וכ' דאין מפרישין מחד דרבנן על ב' דרבנן, ואין הספר תח"י לעיין בדבריו, אבל בתוה"א כ' דאפי' אם נאמר שאין מפרישין מחד דרבנן על ב' דרבנן או איפכא, מ"מ בדיעבד אם הפריש מועיל כמ"ש בס' שער המים הו"ד בלבושי שרד [יו"ד סי' שכ"ג], וע"ע בחלת לחם [סי' ד' סקי"א].

## איסור מכירת טבל מצד קמישתרשי ליה באופן שלא יפרישו.

כל מה שנתבאר לעיל בפלוגתת הש"ך תוס' יו"ט ותוס' חדשים במכירת טבל, היינו במוכר ע"מ שהלוקח יפריש, וחיישינן שמא לא יפריש ויכשל - או כהתוס' חדשים שהחיוב נפקע, אכן במוכר ע"מ שהלוקח לא יפריש, והיינו שהמוכר נהנה ומרוויח גם מחלק המעשר, שנהנה ממה שלא הפרישו ולא יפרישו מעשר, זה כבר איסור אחר מצד קמשתרשי ליה, וכההיא דחולין [קל"א] "הרי שאנסו בית המלך גרנו אם בחובו חייב לעשר, ועיין ברש"י בגיטין [מ"ז:] שכתב כן, ועיין חזו"א שביעית [סימן א' ס"ק כ"ח] דנקט דליכא איסור תורה מצד מה"ע או מצד גזל שבט דאכתי אינו תרומה, ובטבל הכל מדרבנן, ולא שייך גם איסור הנאה של כילוי, שהרי ממילא חל פטור לקוח, ומה"ת מותר למכור, ואף לריב"ם דלא חל פטור לקוח הדין כן, והסיק שם החזו"א "אבל חכמים חייבו לעשר במוכר או מכלה, וכשמוכר או נהנה בכלוי ואינו מעשר עובר בעשה דרבנן", וע"ע בחזו"א [שם סימן ד' ס"ק י"א].

והנך תרי הלכות של מכירת טבל מבוארים ברמב"ם, דיעויין ברמב"ם [מעשר פרק ו'] ב' הלכות, א] [הלכה ו']: "אין מוכרין את הטבל אלא לצורך ולחבר, ואסור לשלח את הטבל ואפילו חבר לחבר שמא יסמכו זה על זה ויאכל הטבל", והיינו באופן של תקלה אף שלא מרוויח, ב] [הלכה ט']: "אין פורעין חוב מן הטבל מפני שהוא כמוכרו", ודייק מהכא בצפנת פענח [תרומות פ"ב עמוד 55] שכאן מבואר דאיסור בלי טעמא דתקלה, ודו"ק, וכנראה דהיי"ט מצד קמשתרשי.

וכל האיסור הזה מצד קמשתרשי ליה מישך שייכי לנידון האם יש חלק ממון לכהן בטבל, והאם יש בזה גזילה, ועיין בזה במשנה הבאה לגבי כותים דלא חיישי לגזילה בטבל שהבאנו שנחלקו בזה הראשונים.

## עוד פרטים באיסור מכירת טבל.

ויש לעיין במוכר לעכו"ם, ועיין ברמב"ם [מעשר פי"ג הט"ו] דאסור ואפילו דמאי ולעיל הבאנו טעמא דמכירה מצד הפקעת חיוב מעשרות, ויתכן שגם בעכו"ם זה כך, ועיין בתורת הארץ הנ"ל.

ועיין בתורת זרעים להלן [פ"ו מ"ב] בטעמא דאיסור מכירת טבל לעכו"ם דמפקיע ממונו של כהן, ולכן חידש דיתכן דבזמן הזה דליכא ודאי כהן כמו שפסק הרמ"א [יו"ד סימן שכ"ב ואו"ח סימן תנ"ז], ואולי ליכא זכות כהן וליכא הפקעה.

עוד יש לעיין במוכר לפני גמר מלאכה, ועיין בשטה לא נודע למי קידושין [מ"א:] - מובא בתשובת ר' בצלאל אשכנזי [סימן א'] במוכר לעכו"ם לפני גמ"מ דמותר עיי"ש היטב.

אולם אכתי יש לדון בדין מוכר לישראל לפני גמ"מ דמהתם ליכא ראיה לגבי ישראל, דאיכא למימר שיש תקלה גם לפני גמר מלאכה, ועיין רמב"ם [מעשר פ"ב ה"ו] "לא ימכור אדם פירותיו משבאו לעונת המעשרות למי שאינו נאמן על המעשרות, וכו'", והמקור מהמשנה [פ"ה מעשרות מ"ג], ועיין מלכי צדק [פ"א מעשרות מ"ה] שהנפ"מ בעונת המעשרות הוא גם לגבי מכירה לחשוד, והיינו דגם במחובר אסור – מעונת המעשרות והלאה, [והיינו שליש וכמפורש כל השיעורים ריש מעשרות].

ולכאו' כל זה באינו נאמן, אבל בנאמן צ"ל דאין איסור מעונת המעשרות ולכאו' האיסור הוא בזמן גמ"מ, דאיזה זמן אחר נקבע לכך, ובאמת דכבר דנו בזה, דעיין חזו"א [דמאי סימן י"ב ס"ק י"ח] שאסור גם לפני גמ"מ אבל מותר במחובר אבל לחשוד אסור גם במחובר מעונת המעשרות, ויש להביא ראיה לזה מהרמב"ם [מעשרות פ"ה הי"ג] שאין להאכיל פועלים מהתבואה קודם גמר מלאכה כיון שזה מיקרי פורע חובו בטבל, ומפורש כנ"ל, [אף שהר"ש לא למד טעמא דהך דין מצד פורע חובו בטבל], וכן הוכיח החזו"א [דמאי סימן ז' ס"ק ו' ד"ה דינים העולים] והמקד"ד [תרומות סימן ב'].

אולם עיין בתורת זרעים [מעשרות פ"ג מ"ב] דתמה על הרמב"ם דלמה אוסר מכירה ופרעון חוב לפני גמ"מ, הא אכתי אינו טבל, וע"ע בביאור הגר"א [סימן של"א ס"ק קס"ד].

# משנה ט

[ט] מעשרין משל ישראל על של נכרי משל נכרי על של ישראל משל ישראל על של כותים משל כותים על של כותים רבי אליעזר אוסר משל כותים על של כותים:

# רע"ב משנה ט

משל ישראל על של עובד כוכבים - האי תנא סבר אין קנין לעובד כוכבים בארץ ישראל להפקיע מן המעשר ורבי מאיר היא, ואינה הלכה דקיימא לן יש קנין לעובד כוכבים בארץ ישראל להפקיע מן המעשר דכתיב [ויקרא כה] והארץ לא תמכר לצמיתות הא אם נמכרה צמותה היא:

על של כותים - פירות הכותים ודאי טבל מוכרין אותן. דאע"פ דכשאוכלין פירותיהן עשורי מעשרי, כשמוכרין אינן מעשרין דלא חיישי על לפני עור לא תתן מכשול:

רבי אלעזר אוסר משל כותים על של כותים - דזימנין דמעשר לנפשיה ונמלך ומוכרו, ושמא האחד מעושר והאחד לא ונמצא מפריש מן הפטור על החיוב. ובזמן הזה הכותים עשאום כעובדי כוכבים גמורים לכל דבריהם:

# ציונים והערות משנה ט'

## בטעמא דלא חוששים הכותים לגזילה במכירת טבל, ודן אי איכא גזילה או לא והאם יש לכהן חלק בממון של טבל.

עיין רא"ש בטעמא דכותים מוכרים טבל, "דפירותיהן ודאי טבל, ואף על גב דאמרינן בפ' ג' שאכלו הני כותאי עשורי מעשרי, דבמאי דכתיב באורייתא מזהר זהירי, היינו כשרוצה לאכול אבל למכור לא חיישי אלפני עור וכו' דדרשי קרא כפשוטייהו, ואף על גב דלא חשידי אגזל אין זה חשוב גזל בעיניהם משום דהוי ממון שאין לו תובעין, ועוד משום דלא הוברר חלקם, ועוד קרא כתיב עשר תעשר וגו' ואכלת ודרשינן מיניה ואכלת ולא מכר".

*והנה לשון הרא"ש* משמע דלא חשיב כגזל בעיניהם, משום דהוי ממון שאין לו תובעין ועוד דלא הוברר חלקם, ומשמע דלפי האמת הוי גזל ורק ד'בעיניהם' אינו גזל מחמת הנך טעמים, וכן משמע בלשון הר"ש כאן, וכן משמע בלשון התוס' בגיטין [סוף כ"ה.] [[54]](#footnote-55) שכתבו "אינו דומה להו גזל" מחמת הנך טעמים, ובתוס' הרא"ש [גיטין שם] כתב מפורש שזה גזל, אבל הוסיף שאינו 'גזל גמור' מחמת הנך טעמים, עכ"פ בכולהו מבואר שיש דין גזל כיון שיש בו חלק הכהן אלא שמחמת זה שאין לו תובעין ולא הוברר חלקם דלכן לא מיקרי גזל גמור.

אולם עיין בתוס' ישנים יומא [נ"ו:] שמבואר שם שלפני הפרשה אינו גזל לפי האמת, א] דהוי אין לו תובעין, ב] כיון שאין נותנים לכהן וללוי לפני הפרשה, ומבואר שבאמת אין לכהן חלק גם לגבי גזלה.

*וכבר מצאנו דנחלקו לגבי הממון של כהן בטבל, דמצד אחד עיין בתוס' בסוכה [ל"ה] שכתבו שיש תרומה מעורבת בטבל ולכן אתרוג של טבל הוא אתרוג של שותפות של השבט כהונה, ומפורש שיש לו חלק בממון, אולם* עיין בר"ן [שם] שהביא את שי' הרמב"ן שחולק על התוס' וסובר ששותפות הכהן ולוי בטבל לא מגרע בלכם כיון שיכול לסלק את הכהן ולוי באתרוג אחר להתירו ממק"א, *ומשמע דחסר בחלק הכהן, ויש לדון בזה.*

ומצד שני מפורש ברמב"ם [מעשר פ"א ה"ה] שאין לכהן חלק בממון, שכתב וזה לשונו: "האוכל פירותיו טבלין וכן לוי שאכל המעשר בטבלו 'אעפ"י שהן חייבין מיתה לשמים' אין משלמין המתנות לבעליהן שנאמר אשר ירימו לה' אין לך בהן כלום עד שירימו אותן", והמבואר מדבריו שחולק על התוס' וסובר שאין שום ממונות לכהן לפני הפרשה, ועיין בהערה [[55]](#footnote-56).

וכפשוטו היה נראה דבזה פליגי הראשונים האם באמת יש גזילה או אין גזילה*, אלא דסו"ס בתוס' ישנים משמע שיש ממון אבל אין בזה גזילה.*

*ו*יעויין במנחת ברוך [סי' צ"ו ענף ב'] דהוכיח נגד התוס' דע"כ דאין שותפות לכהן בטבל ממה דישראל יכול להקדיש טבל וכמבואר בחלה [פ"ג מ"ה] אף דשותף א' אינו יכול להקדיש את כל השותפות, והוכיח כן עוד ממה דבעיר הנדחת לא שורפין ממון של שותפין ואילו טבל שורפין ולא אהני לן שותפות הכהן, ומוכרח דאינו שותפות ממש, וע"כ שאין לו בהם דין ממון ממש, והוכיח כן עוד המנח"ב [שם] מהמבואר בנדרים שמודר הנאה פורע את חובו וגם תורם את תרומתו [ל"ו:], ועיין בר"ן שגם זה כעין חוב לכהנים, והקשה דאי איכא שותפות ממש א"כ נמצא שבתורם ממק"א הוא מקנה לו את חלקו של הכהן ואין לך מהנה יותר גדול מזה, ויש לעיין בכל הנך ראיות – הרי בראשונים מבואר שיש כאן גזל, וצ"ע.

עכ"פ למדנו שלפי רוב ראשונים יש גזלה בחלק ממון לפני הפרשה, ולעומת זאת משמע שאין דין מזיק שהרי מפורש בחזו"א [דמאי סי' ד' ס"ק ב'] דנקט דמותר לשרוף טבל, ויש לעיין דמאי שנא מזיק מגזילה, וצ"ע, ועיין בכל זה באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [חידושי סוגיות סימן א / ב].

ולגבי מכירת טבל הבאנו במשנה הקודמת שיש איסור מצד קמשתרשי ליה, וכמבואר ברש"י בגיטין, אלא שהבאנו מהחזו"א שזה איסור דרבנן, ויש לדון עפ"י הנ"ל.

-------------------------

## הקדמה – פלוגתא דיש קנין ואין קנין – לעכו"ם בא"י להפקיע מידי עמשרות.

עיין ר"ש מה שהביא הכא בדין של עכו"ם – "ירושלמי - מתני' דר' מאיר דאמר אין קנין לנכרי בארץ ישראל לפוטרו מן המעשרות רבי יהודה ורבי שמעון אומרים יש קנין" ויש המשך בירושלמי שהביאו ראיות לכאן ולכאן, ועיין בזה נמי בסוגי' בגיטין [מ"ז:], ונציע הכא כמה צדדים ומחלוקות בגדרים בזה, ויש בזה ב' צדדים עיקריים, ובזה נחזור לביאור השו"ט בירושלמי הכא, ולסתירות בשיטת ר"מ דהכא שבזה דנו הראשונים הכא.

## שיטת רש"י בגדר יש קנין לעכו"ם בא"י.

בשיטת רש"י בדין אין קנין לעכו"ם בא"י מצאנו חידוש, דהנה, עיין ברש"י בגיטין [מ"ז: ד"ה מדאורייתא לא] שמבאר למה ישראל שמכר לעכו"ם חייב להביא ביכורים אחרי שכבר מכר את השדה לעכו"ם, ונתחדשו ברש"י ב' חידושים, וז"ל: "ואי אין קנין לעובד כוכבים להפקיעה מקדושתה הויא לה לענין קדושתה ברשות ישראל כאילו משכנה וכיון דביכורים מצוה דרמיא עליה היא ולא טבלי לאסור פירות באכילה מיחייב ליקח ולהביא, ולא דמי למעשר דאפילו למאן דאמר אין קנין לא מיחייב לעשר על חלקו של עובד כוכבים דמעשר טביל ואסר ליה באכילה ולאו מצוה דרמיא עליה היא אלא אם כן אוכלן או מוכרן דקא משתרשי ליה אבל ביכורים מצוה דרמיא עליה היא", עכ"ל.

החידוש הראשון שנתחדש הכא ברש"י הוא במה שחילק בין חיובא דביכורים לתרו"מ, דביכורים הוא מצווה דגברא ולכן חייב לקנות הפירות מהעכו"ם [בעל השדה והפירות] ולהביאם כל שנה, משא"כ כל הדין הפרשת תרו"מ הוא רק היכא שהוא רוצה לאכול או למכור, ולכן אין לו שום חיוב לקנות ולהפריש, ובדבר זה יש חידוש גם לגבי ביכורים וגם לגבי תרו"מ, עיין בהערה [[56]](#footnote-57).

אולם מדברי רש"י למדנו חידוש נוסף, דחוץ ממה דחיובא דביכורים רמי אגברא, ולכן הוא מחוייב לקנות מהעכו"ם, אכן אכתי קשה דמה שייך הך גברא להנך פירות שהם של העכו"ם, ולזה חידש רש"י דבדין אין קנין לעכו"ם נתחדש שהקדושה של הקרקע אכתי קיימא אצל המוכר הלכך אכתי מחוייב להביא, וזה נתחדש בקרא ד"לי קדושת הארץ" שהקדושה אכתי קיימא אצל המוכר שאין הלוקח העכו"ם קונה את הקרקע לענין הקדושה.

וצריכים להוסיף עוד דאף דתרו"מ אינם חיובא דגברא אבל הא מיהת שהסיבה שהפירות לא נפטרו היא מחמת גזה"כ של לי קדושת הארץ, ומבואר ברש"י שלמדנו מפסוק זה שלא חלה המכירה לענין הקדושה, ולכן בביכורים אכתי קיימא ביה החובת גברא, ולמדנו א"כ דכמו שהקדושה נשארת אצל המוכר לענין זה שעדיין יש עליו חובת גברא, כמו כן נשארת הקדושה אצל המוכר לענין זה שהפירות עדיין בחובת תרו"מ קיימים, שהרי פסוק אחד לשני הדינים ומחלוקת אחד ביניהם האם יש קנין או אין קנין.

## שיטת הרמב"ם בגדר הדין אין קנין לעכו"ם בא"י דהוי ליה כחו"ל.

והרמב"ם והראשונים חולקים בעיקר הגדר בהנ"ל, דהנה, עיין בחידושי הגר"ח [תרומות פ"א ה"י ד"ה והנה קשה] דחקר האם זה דין בפירות או דין בקרקע, [דתלוי בשליש], והכריע דדין בקרקע הוא, וז"ל, "דיסוד הך דינא דדגנך ולא דגן נכרי הוא מדין הפקעה שמפקיע את הקרקע ממצותה בתרומות ומעשרות, ואית בזה דין הפקעת קדושה".

ועיי"ש בהמשך שהוכיח וביאר שיש כאן הפקעה גמורה בקרקע לעשותו לחו"ל, ובאמת שהדברים מפורשים ברמב"ם, דלא רק דחיילא דין בארץ להפקיע את קדושת הפירות, אלא דהקרקע נהיה ממש לחו"ל.

דז"ל הרמב"ם [תרומות פרק א' הלכה י'] "נכרי שקנה קרקע בארץ ישראל לא הפקיעה מן המצות אלא הרי היא בקדושתה, לפיכך אם חזר ישראל ולקחה ממנו אינה ככיבוש יחיד אלא מפריש תרומות ומעשרות ומביא ביכורים והכל מן התורה וכו', ויש קנין לנכרי בסוריא להפקיע מן המעשרות וכו'" עכ"ל, הרי דהרמב"ם פסק דאין קנין לעכו"ם בא"י להפקיע, והמתבאר מתוך דבריו דלו יצוייר והיה קנין לעכו"ם בא"י אז היינו אומרים שנהיה לחו"ל, ולכן הוצרך הרמב"ם לומר שאין קנין ולכן קניית הקרקע בחזרה לא חשיבא ככיבוש יחיד, ולמ"ד יש קנין שפיר מיקרי חו"ל וכשקונה בחזרה מיקרי כיבוש יחיד, וכן מבואר נמי מדבריו להלן בהלכות ביכורים [פ"ב הט"ו] שכתב "המוכר שדהו לנכרי וחזר ולקחה ממנו הרי זה מביא ממנה בכורים מן התורה לפי שאינה נפקעת מן המצות בקנין הנכרי" עכ"ל, ופשוט.

ובאחיעזר [ח"ב סימן ל"ט ס"ק ה'] הוכיח כן עוד מהסוגי' להלן בגיטין [מ"ז] לגבי סורי' דכיון דאית ביה דין כיבוש יחיד ולכן הדיני תרומה שם הם רק מדרבנן, שוב מהני ביה קנין עכו"ם גם למ"ד אין קנין, עיי"ש הראיה, וכן הביא מהרא"ש בתשובה [כלל ב' תשובה א'], וכבר נתחבטו טובא בביאור דבריו, ובשאגת ארי' [החדשות סימן ג'] ביאר דבריו כך: "דקרקע נכרי בא"י כחו"ל דמי דפקע קדושת הארץ מקרקע זו של נכרי", וכן דייק האחיעזר מלשון התוס' רי"ד [שם בסוגי' דגיטין] "כיון שחנטו הפירות אצל נכרי כאילו חנטו בחו"ל דיש קנין לעכו"ם בארץ ישראל להפקיע מידי מעשרות", וכן הוכיח מהתוס' בב"ב [פ"א ד"ה ההוא] שתמה דלמה לי קרא למיעוטי אדמת עכו"ם מביכורים, הא תיפוק ליה מדגנך לא דגן עכו"ם, וזה פלא דדגנך לענין תרומה נאמרה ומה זה שייך לביכורים, וע"כ דכיון דדרשינן כן שוב אמרינן שיש קנין ודינו כחו"ל, וממילא דליכא ביה ביכורים.

## ביאור שורש פלוגתת רש"י והראשונים בגדר הדין אין קנין לעכו"ם.

למדנו שהנידון של רש"י והנידון של הרמב"ם חלוקים זה מזה, דלפי הרמב"ם הנידון ביש קנין הוא האם זה חו"ל או לא, והיינו דנחלקו בסוגי' האם הקנין של העכו"ם סותר לירושה וישיבה לעשותה לחו"ל [וכמבואר בגר"ח שם] או דבקרא דלי קדושת הארץ נתחדש שאין קנין והקדושה לא פוקעת, ואין קנינו סותרת לירושה וישיבה לעשותה לחו"ל, ולשיטתם אין נידון כלל האם הקדושה אצל המוכר או לא, דזה ודאי דלמ"ד אין קנין זה לא אצל המוכר, אלא שהקדושה במקומה עומדת כיון שלא נהיתה לחו"ל דלי קדושת הארץ, אבל לפי רש"י הנידון הוא האם זה אצל המוכר או אצל הלוקח, ומבואר דלרש"י דלו יצוייר והקדושה כבר לא היתה שייכת למוכר שוב ממילא בטילה, וא"צ לעשותה לחו"ל מחמת זה, וזה נידון אחר וסברא אחרת.

והיינו דברש"י מבואר שאין נידון של חו"ל להפקיע את הירושה וישיבה, ויתכן דלפי רש"י אין סברא כזו, וכל הנידון הוא דכיון שתוכן הקדושה הוא קדושה לענין המצוות התלויות בארץ, וחוץ ממה שהמצוות והקדושה חיילא בפירות הם חלים גם ביחס לבר חיובא שמחוייב בדיני המצוות שחלים על הפירות, א"כ קרקע שאין לה זיקה ושייכות לבר חיובא פקע ממנה קדושה זו, [וע"ע במשנת ר"א זרעים סימן י' ס"ק ג' מה שהוסיף בגדר סברא זו], וגרע מקרקע של הפקר שכאן יש הפקעה חיובית מבר חיובא ע"י קנינו של ה'לאו בר חיובא', וזו נקודת המחלוקת, האם ע"י קנין הגוי יש ניתוק מה'בר חיובא' כיון שכעת היא תחת הבעלות של לאו בר חיובא או דילמא דאכתי אנו רואים את השייכות למוכר הראשון, והקדושה עדיין במקומה עומדת.

[ויש לעיין דע"כ צ"ל דהפקר בחיובו עומד, ולעולם יצטרך המפקיר לזכות בפירות ולהביאם, וזה לכו"ע, דכל פלוגתתם בקראי כלפי עכו"ם, חוץ אי נאמר דאדרבא, הפקר הוי ונטשתה והסתלקה סיבת הבעלות ושוב פטור לגמרי, ורק בעכו"ם יש פסוק שקנינו לא נוגע לקדושה].

וביותר עומק, לפי הרמב"ם אם למדנו מ'לי קדושת הארץ' דאין בכוחו של קנין העכו"ם לסתור את הירושה וישיבה, שהקדושה לעולם תעמוד, שוב לא צריכים לחדש שהקדושה אכתי קיימת אצל המוכר, שזה לא שייך לנידון, ולפי רש"י ע"כ צ"ל שכל הנידון הוא אך ורק היכן הקדושה, אצל המוכר או אצל הלוקח, דרק קדושה אצל המוכר יכולה להתקיים דקדושה צריכה זיקה ל'בר חיובא', ודו"ק.

ובתוספת ביאור - שאלוני – הרי אם לפי רש"י לענין הקדושה הפירות והקרקע לא נמכרה וזה עדיין קיים אצל המוכר, א"כ גם אי ביכורים לא היה חובת גברא אכתי חייב לקנות פירות דלענין הקדושה לא נמכרה ושלו הם לענין ביכורים ולמה לא יקנה – וזו טעות – שהרי לענין תרו"מ שאינן חובת גברא א"א לומר שלענין הקדושה השדה לא נמכרה והיא עדיין אצל המוכר שהרי גם כשהיה תחתיו לא רמי עליו חובת גברא ממש ואיך נימא שעדיין היא שלו לענין תרו"מ כשגם לפני המכירה אינו שלו לענין תרו"מ, ובתרו"מ ע"כ הנידון הוא האם לענין הקדושה נמכרה וכעת אינו אצל "כלל ישראל" שהרי לפני כן היה ברשות "כלל ישראל" בזה שהמוכר הוא ישראל שהוא בר חיובא או לא נמכרה לענין זה ועדיין שייכא לכלל ישראל, זה הנידון הכללי, אכן לענין מצוות כמו ביכורים שכשהם אצלו הרי הוא מחוייב בהם בחובת גברא, בהנך מצוות יוצא שלענין המצווה הקרקע אצל המוכר הזה, שהרי זה תוכן המצווה, ודו"ק כי פשוט הוא [[57]](#footnote-58).

## שיטת הירושלמי – מובא בר"ש - בגדר של יש קנין לעכו"ם.

הבאנו את פלוגתת רש"י והרמב"ם בגדר הדין יש קנין, ונראה דהנך ב' צדדים מצאנו בירושלמי במשנה – מובא בר"ש.

וז"ל הר"ש "מתני' דר' מאיר דאמר אין קנין לנכרי בארץ ישראל לפוטרו מן המעשרות רבי יהודה ורבי שמעון אומרים יש קנין, רבי אמי בשם ריש לקיש טעמא דרבי מאיר [ויקרא כה] והתנחלתם אותם לבניכם אחריכם לרשת אחוזה הקיש אחוזה לעבדים מה עבדים אתם קונין מהן ואין הם קונין מכם אף אחוזה אתם קונין מהם והם אין קונין מכם, אמר רבי אליעזר ברבי יוסי קומי רבי יסא ודא מסייע לרבי מאיר [שם] והארץ לא תמכר לצמיתות לחולטנית".

יש ב' מקורות בשיטת ר"מ שאין קנין, א] הוקשו לעבדים שבהם ליכא קנין לעכו"ם, ב] למדנו גם מהפסוק שלא תמכר לצמיתות.

ונראה שיש בזה ב' סברות שונות, והם ב' הסברות של הרמב"ם ושל רש"י וכדיבואר, דמצד הילפותא מעבדים, נאמר בזה שאין לעכו"ם שייכות לדינים של הישראל לקבוע בו דינים ולשנות את הדינים לעשותו לעבד, ועיין היטב בלשון הר"ש סיריליאו שפירש כן, והיינו שהדינים ואיסורים וחיובים של א"י הם כעין קנין איסור בעבדים, שכמו שאין לו שייכות לקנין איסור של עבדים כמו כן אין לו שייכות לקנין איסור של ארץ ישראל, וזה משמע ע"ד רש"י בהשולח שהדיני קדושה של א"י במקומם קאי אצל הישראל המוכר שאין לא נגיעה בהנך דינים, ובאמת שהחזו"א [שביעית סימן א' סוס"ק ג'] תמה על רש"י, דאטו קדושה מידי דמששא היא דנימא בזה שישאר בעלים על הקדושה ולא על גוף השדה, וצ"ע, ולהנ"ל אדרבא, זה דומה ממש לקנין איסור והן הן דברי הירושלמי, דכאילו שהממון מכר לעכו"ם והקנין איסור אצלו.

כל זה מצד הילפותא לעבדים, אכן יש עוד נידון האם אפשר לעשות את א"י להיות חו"ל ואז אף אי אין לעכו"ם נגיעה בדיני הקדושה של א"י, הא סו"ס הוא מפקיע את הירושה וישיבה והוי ליה כחו"ל ושוב ליכא דין א"י, וממילא פקע הקדושה, והיינו דלו יצוייר ויכולנו לעשות את העבד לעכו"ם, שוב ממילא לא היה נוגע לנו הדין שאין לעכו"ם נגיעה לשנות קנין איסור שהרי הפקיע את כל הסיבה לקדושתו, והשווהו לגוי, וה"ה בא"י, והדין השני באמת למדנו מהפסוק של לא תמכר לצמיתות, דלמדנו מהכא דליכא הפקעה של ירושה וישיבה, והיינו ע"ד סברת הגר"ח הרמב"ם דלמ"ד יש קנין יש כאן הפקעה של הירושה וישיבה לעשותה לחו"ל, ומסברא זו באו לאפוקי בדרשה זו.

## מבאר היטב את השו"ט בירושלמי בהנך ב' טעמים למה אין קנין לעכו"ם בא"י.

וכד נדייק בדברי הירושלמי נראה שיש חילוק בין הטעמים, דמתחילה אמרו "טעמא דר"מ" מצד הוקשו לעבדים, ושוב הוסיפו "אמר ר' אלעזר - ודא מסייע וכו'", והיינו שיש טעם ויש סיוע, והיינו כנ"ל, דטעמא דלא תמכר לצמיתות אינו טעמא, דאף אי נודה שאינו חו"ל, אכן אכתי יתכן שהוא שינה את הדינים של א"י, שהקנין איסור מתייחס לעכו"ם, ויתבטלו הדינים, וע"כ צריכים לחדש את החידוש של רש"י שהקדושה במקומה עומדת אצל הישראל, ולכן עדיין צריך 'טעמא' דעבדים, אלא דגם אחרי 'טעמא' דעבדים אכתי צריכים 'סיוע' כדי שה'טעם' יעמוד, והיינו כנתבאר דלו יצוייר ויכולנו לעשות את העבד לעכו"ם, שוב ממילא לא היה נוגע לנו הדין שאין לעכו"ם נגיעה לשנות קנין איסור שהרי הפקיע את כל הסיבה לקדושתו, והשווהו לגוי, וה"ה א"י, דעד כמה שהיה יכול לעשותה לחו"ל ממש שוב לא היה מהני ההיקש לעבדים, ולכן צריכים גם סיוע וגם טעם, וראיתי שהגרי"ז גוסטמן זצ"ל [קונטרסי השיעורים ב"מ שיעור כ"ד ס"ק ב'] מעצמו דימה את שיטת רש"י בהשולח לקנין איסור של עבדים, ונראה שהדברים מפורשים בירושלמי כאן.

והנה כל זה למ"ד שאין קנין לעכו"ם בא"י, אבל למ"ד יש קנין צריכים לדון מה שיטתו, האם כהרמב"ם או כרש"י, ויש הוכחה לזה מהמשך הירושלמי, דהנה - מסקנת הירושלמי – "אמר ליה כל גרמא אמרה והיא מסייע לרבי שמעון לא תמכר הא אם נמכרה חלוטה היא" והיינו שהפסוק של לא תמכר הוא ראיה שלו יצוייר והיה מוכר באמת היה נמכר לצמיתות אלא שיש בזה לאו, ומכאן יליף שיש קנין, ומבואר א"כ דלמ"ד יש קנין לעכו"ם היינו כהרמב"ם דלמדנו מהך פסוק שנהפכה לחו"ל, ומפורש ששיטת הירושלמי כהרמב"ם.

ועיין באמרות אברהם זרעא קיימא [תרומות] שמבואר דבכמה מקומות בירושלמי מבואר כשיטת הרמב"ם ולא כשיטת רש"י, והביאור דלרש"י בזה נחלקו הבבלי ירושלמי, והמקור בירושלמי הוא מהכא.

ועיין להלן בציונים והערות [פרק ו' משנה ב'] שהבאנו מהמשנת ר"א [זרעים] שיש מחלוקת בין הסוגי' בבבלי בגדר הדין יש קנין לעכו"ם, וכל זה שייך לפלוגתת הבבלי וירושלמי הכא – עיי"ש.

## ישוב של הראשונים בסתירה בשיטת ר"מ.

שיטת ר"מ במשנה דמעשרין מן של עכו"ם על של ישראל וכן איפכא, וזה משום שאין קנין לעכו"ם והוי ליה מן החיוב על החיוב, וכן מבואר בירושלמי - מובא ברמב"ם [פירוש המשנה] ובר"ש ובתוס' מנחות [ס"ז], והקשו התוס' והר"ש דר"מ סותר משנתו דבפ"ק דע"ז סובר שאין מוכרים שדות לעכו"ם, והוא מטעם שהוא מפקיע ממנו דיני מעשרות, וכמבואר בגמרא [שם כ':], ומפורש א"כ שר"מ סובר יש קנין לעכו"ם, וסותר משנתו מהמשנה הכא.

וביארו הר"ש והתוס' דהבבלי וירושלמי חולקים בשיטת ר"מ, דהירושלמי בע"ז ביאר טעם אחר למה לא מוכרים להם שדות שזה משום דשדה עשוי' להתברך מתוכה, ולעולם ר"מ סובר דאין קנין, וכשיטת הירושלמי הכא, אבל הבבלי במנחות פירש טעם אחר בר"מ למה מעשרין משל עכו"ם על של ישראל דלאו מטעם אין קנין אלא מטעם שמירוח עכו"ם חייב, ומיירי בגדלו אצל ישראל ומירחן עכו"ם וקמ"ל מתני' דחייבים, אבל אה"נ בגדלו אצל עכו"ם מודה ר"מ דפטור, הרי לנו שהבבלי וירושלמי חולקים בשיטת ר"מ.

## שיטת הרמב"ם ומאירי בישוב סתירה זו לחלק בדין יש קנין לעכו"ם בעודו תחת העכו"ם.

איברא דהמאירי חולק, דיעויין שם במאירי בע"ז שמבאר שלפי ר"מ אין קנין לעכו"ם, אבל כל זה אחרי שלקחו הישראל ממנו אבל בעודן תחת יד העכו"ם פטור לכו"ע, ומה"ט אין מוכרים לעכו"ם דכעת תחת ידו הוא מופקע ממעשרות, ולפי"ז א"צ לומר דנחלקו הבבלי וירושלמי בשיטת ר"מ, ודו"ק.

וכן מבואר נמי ברמב"ם, דבפירוש המשנה כאן למד כירושלמי דדעת ר"מ דאין קנין, ובע"ז למד כהבבלי שהוא מפקיע ממעשרות, וסותר משנתו בשיטת ר"מ, וע"כ כנ"ל.

## מבואר הכא חידושו של הכס"מ בדין יש קנין באופן שנמצא תחת ידו.

ומדבריהם איכא מקור לחידוש גדול של הכס"מ בדין אין קנין לעכו"ם בא"י, דחידש דכו"ע מודי דכל זמן שהקרקע היא תחת יד העכו"ם דאמרינן יש קנין לעכו"ם, והמקור לזה מהרמב"ם בתרומות [פ"א ה"י] "נכרי שקנה קרקע בארץ ישראל לא הפקיעה מן המצות אלא הרי היא בקדושתה, לפיכך אם חזר ישראל ולקחה ממנו אינה ככיבוש יחיד אלא מפריש תרומות ומעשרות ומביא ביכורים והכל מן התורה כאילו לא נמכרה לגוי מעולם, ויש קנין לנכרי בסוריא להפקיע מן המעשרות וכו'" עכ"ל.

ודייק הכס"מ להלן [ביכורים פ"ב הלכה ט"ו] דכל זמן שהוא לא לקחו הרי יש קנין לעכו"ם, וז"ל, "וכתב הר"י קורקוס ז"ל - ונראה דרבינו לטעמיה אזיל שהוא מפרש מה שכתב אין קנין לעכו"ם בא"י להפקיע היינו אם חזר ישראל וקנה השדה כמה שכתב בפרק א' מהלכות תרומות [ה"י] ולכך כתב כאן וחזר ולקחה ממנו שסובר רבינו דברייתא בהכי מיירי", וכוונתו שם דכל זמן שהוא לא קנה הרי יש קנין.

וכ"כ הכס"מ להלן על הרמב"ם [שמיטה ויובל פ"ד הלכה כ"ט] שכתב, "עכו"ם שקנה קרקע בארץ ישראל וזרעה בשביעית פירותיה מותרין", והביא הכס"מ את קושי' הכפתור ופרח "אבל מה שהוא אסור מן התורה מפני שבת הארץ וקדושתה לא הופקע אותו איסור בקנינו מטעם שאין קנין לעכו"ם בארץ ישראל להפקיע מידי מעשר ושביעית שהרי אינם חייבים במעשר ואפילו הכי פירותיהם חייבים ה"נ אינם חייבים בשביעית אבל בפירותיהם נוהג שביעית", ויישב בזה הכס"מ, "ומ"ש לא נפקע אותו איסור בקנינו מטעם שאין קנין לעכו"ם בארץ ישראל להפקיע מידי מעשר ושביעית אשתמיטתיה מה שכתב רבינו בפ"א מהלכות תרומות שמה שאמרו אין קנין לעכו"ם בארץ להפקיע מן המצות היינו לענין שאם חזר ישראל ולקחה ממנו אינה ככיבוש יחיד אלא הרי היא כאילו לא נמכרה לעכו"ם מעולם אבל בעודה ביד עכו"ם מופקעת היא ומה שפירותיהם חייבים במעשר אינו אלא כשמירחם ישראל דוקא", עכ"ל.

וחידוש זה של הכס"מ מבואר נמי בדבריו לעיל תרומות [פ"א הי"א והי"ג], עיי"ש היטב, וכן כתב הכס"מ בשו"ת אבקת רוכל [סימן כ"ד].

ועיקר חידוש זה מפורש בלשון המאירי בבא מציעא [ק"א.] "הגוי אין לו קנין בארץ ישראל להפקיע מיד מעשר ר"ל שאם קנה גוי שדה מישראל לא הופקעה מקדושתה עד שאם יחזור ישראל ויקחנה תחשב ככבוש יחיד ליפטר מן המעשרות, אלא שאין לו קנין, וכל שיחזור ישראל ויקח חזרה לקדושתה", הרי דאז חוזרת לקדושתה ומפורש שהופקעה מקדושתה לשעתו, וכן מדוקדק במאירי בשאר דוכתא, ועיין בהערה [[58]](#footnote-59).

ויש חולקים על חידוש זה של הכס"מ ומאירי, עיין בזה בשו"ת מבי"ט [ח"א סי' י"א, כ"א, רי"ז, של"ו, וח"ג סי' מ"ה] ושו"ת מהרי"ט [סי' מ"ג], ולהלן הבאנו מהגר"א שחולק.

## פלוגתת הרמב"ם ומאירי לשיטתייהו, והר"ש ותוס' חולקים על עיקר חידוש זה, וסתירה בשיטת רש"י בנידון זה שיש הוכחה של מהגר"א דרש"י חולק על חידוש, ומבאר שרש"י אזיל לשיטתו בעיקר דינא דיש קנין.

ונמצא שהרמב"ם והמאירי אזלי לשיטתייהו, דהכא מוכרח כשיטתם בעיקר דין קנין לעכו"ם בא"י, ולפי"ז היה נראה להוכיח שהתוס' והר"ש שלא תירצו כן חולקים על חידושו של הכס"מ ומאירי, ולדידהו גם בעודה תחת יד העכו"ם חייב, וראיה למבי"ט ומהרי"ט.

והנה רש"י במנחות [ס"ו:] פירש את טעמו של ר"מ בדמאי דאין קנין לעכו"ם להפקיע, והיינו כהירושלמי ולא כהבבלי בע"ז, וצריכים לפרש בשיטתו כהמאירי ורמב"ם, דבעודה תחת ידו יש קנין, אולם לפי"ז איכא סתירה, שיש להביא ראיה דלדעת רש"י אין קנין לעכו"ם גם בעודה תחת ידו.

דהנה, הגר"א [סימן של"א ס"ק ח'] הוכיח דרש"י חולק על חידושו של הכס"מ דבעודה תח"י כו"ע מודי שיש קנין, והיינו דלא יתכן שיש פטור בעודה תחת יד העכו"ם אם מצאנו ברש"י [סוף השולח] שהוא מחוייב לקנות פירותיו של העכו"ם כדי להביא ביכורים, ופשוט.

וז"ל הגר"א שם "ועבה"ג ס"ק ח' [שבעודה תח"י כו"ע מודי שיש קנין] והוא מדברי כ"מ והוא שגגה גדולה דבלא לקחה ממנו ודאי הישראל פטור לכ"ע וערש"י שם בגטין ב' ד"ה מדאורייתא לא כו' ולא דמי למעשר כו' ובלקח מהעובד כוכבים אפי' פירות פסק הרמב"ם כמ"ד אין קנין כמש"ל".

הרי שכתב שחידושו של הכס"מ הוא שגגה – עכ"פ מצאנו א"כ שיש סתירה בשיטת רש"י, וצ"ע, ועיין באמרות אברהם זרעא קיימא [תרומות] הישוב לזה.

אולם נראה דאין זו ראיה שדברי הכס"מ שגגה, שהרי הוכחת הגר"א מרש"י היא דווקא מרש"י ולפי דברינו פשיטא דלשיטתו אזיל, והיינו דלפי הרמב"ם שהנידון ביש קנין ואין קנין הוא האם זה חו"ל או א"י, לדידיה חידש הכס"מ שגם למ"ד שזה לא חו"ל אבל בעודה תחת ידי יש פטור בגוף הפירות עצמן, אכן לפי רש"י שאין נידון כלל האם זה חו"ל או א"י רק האם לענין קדושתה זה עומד אצל המוכר או לא, ולמ"ד אין קנין אמרינן שלענין הקדושה זה עומד תחת יד הישראל, שוב פשיטא דלא יתכן שום פטור מצד דגנך ולא דגן עכו"ם אפילו בפירות עצמן, שהרי אין זה דגן עכו"ם, רק דגן ישראל שהרי לענין קדושתה הרי זה כלא נמכר כלל, ופשוט.

----------------

## שיטות הראשונים בלאו של לא תמכר לצמיתות.

הירושלמי למד שהמקור לאין קנין היינו מהלאו של 'לא תמכר לצמיתות', ובאמת דבעיקר הלאו של הארץ לא תמכר לצמיתות נחלקו הראשונים, עיין בהערה [[59]](#footnote-60) שהבאנו בזה ד' שיטות, ועיין היטב בתורת זרעים כאן.

ונתבאר דלדעת רש"י הויא אזהרה על הלוקח לא לכובשה ביובל, לדעת הרמב"ם הוי אזהרה לא למכור יותר מיובל, בין לעכו"ם בין לישראל, ובין המוכר ובין הלוקח עוברים על איסור זה, לדעת הרמב"ן הוי אזהרה לא למכור לעכו"ם, ולדעת הבה"ג אינו אזהרה כלל אלא שלילה שא"א למוכרו לצמיתות, והרמב"ן מתבסס על הירושלמי הכא, ובאמת דבירושלמי מבואר דלשיטת ר"מ דהוא שלילה ולר"י ור"ש הוא מניעה.

וע' בארוכה בביאור הגרי"פ לספר המצות של רס"ג [ל"ת רנ"ה, ח"ב עמ' דס"ד: ד"ה איברא ובדף רס"ה. ד"ה ומ"מ וד"ה אלא ודף רס"ו ד"ה ומלבד] מה שביאר דברי הירושלמי לפי כל השיטות.

# משנה י

[י] עציץ נקוב הרי זה כארץ, תרם מהארץ על עציץ נקוב מעציץ נקוב על הארץ תרומתו תרומה, משאינו נקוב על הנקוב תרומה ויחזור ויתרום, מן הנקוב על שאינו נקוב תרומה ולא תאכל עד שיוציא עליה תרומות ומעשרות:

# רע"ב משנה י

עציץ נקוב - כלי שמשימין בתוכו עפר וזורעים בו, אם נקוב כדי שרש קטן שהוא פחות מכזית הרי הוא כארץ ופירותיו טבל גמור דאורייתא:

תרם מן הארץ - אפילו לכתחלה נמי מצי לתרום, ומשום סיפא נקט לשון דיעבד:

תרומה ויחזור ויתרום - דמן הפטור על החיוב הפריש ולאו תרומה היא הלכך יחזור ויתרום, ומכל מקום כיון שקרא לה שם תרומה נותנה לכהן דלא ליתי לזלזולי בתרומה. ואין צריך להוציא עליה תרומה ומעשר כמו בסיפא משום דמדאורייתא לאו טבל הוא, אבל מן הנקוב על שאינו נקוב דמן החיוב על הפטור הפריש התרומה הויא טבל דאורייתא, הלכך לא יאכל עד שיוציא עליה תרומה ומעשרות:

# ציונים והערות משנה י'

## בעיקר הפטור אינו נקוב

בגדר הפטור אינו נקוב עיין חזו"א [סימן י"ב כ"א ד"ה והא תנן] דחשיב כגדל בחו"ל, ועיי"ש עוד [ס"ק כ'] דלשיטתו אזיל דלפי השיטות שחייבים על חו"ל בנגמר מלאכתן בארץ דה"ה דהכא חייבים בכה"ג, והכא איירי במיד דאין לו גורן, אולם הקה"י [זרעים סימן כ"ה ס"ק כ"ה] חולק שאינו כגידולי חו"ל אלא שחסר בעיקר השם "גידולי ארץ", ועיין בתורת הארץ [פ"ד ס"ק ט' – י"ג] שהביא הנך ב' צדדים, ועיין נמי בביאור ההלכה תרומות [פרק א' כ"ב].

## עוד בגדרי עציץ נקוב.

עיין בדברי יחזקאל [סי' ב׳ ס״ק י'] דבכל עציץ נקוב נתחדש תרתי, א] איכא יניקה להחשב כתולש ועוקר דבר ממקום גידולו להתחייב בשבת, ב] העפר בעציץ בטלה ושייכא לאדמה שמתחתיו, וחל בו שם ״שדה״, וזה כבר סיבה להתחייב בתרו״מ ופאה וכלאים,

ועיין בגר״ח [עה״ש] ובאפיקי ים [סי׳ מ״ג] שהק׳ בכל עציץ נקוב, דלמה אין כאן טבל וחולין מעורבין זה בזה, שהרי חלק מהיניקה הוא מהעפר שבעציץ, ולהנ״ל א״ש, שהרי העפר שבעציץ חל בו דין ״שדה״, וחל בו שם א״י, והיינו, דאחרי דמשניהם כאחד נהיה יניקה, שוב יש לדון לבטל את העפר כלפי הקרקע ולדונם כשדה א״י.

וביסוד זה יבואר נמי דברי הרמב״ן גיטין [כ״א:], דתוס׳ הקשו על רש״י שסובר שחרס א״צ נקב, מהא דמבואר דבעציץ נקוב של חרס חשיב מחוסר קציצה, ולמה לי נקב, הא מיירי בחרס.

ותי׳ הרמב״ן, והקדים לבאר דין חרס דמהני לגבי תרו״מ בלי נקב, וביאר דיש יניקה מריח האדמה גם בלי נקב, והוסיף, דקרוי ״אדמה״ דיש קרקע למטה באדמה ויש קרקע למעלה בעציץ והחרס אינו חוצץ דמין במינו הוא, אבל בעץ זה אינו מינו וחוצץ.

ובדבריו מבואר דגם אחרי דיש יניקה אכתי בעינן עוד חידוש שיקרא ״אדמה״, והיינו הך דין ״כמאן דמנחא״ שיתבטל לאדמה שיקרא ״שדה״, וזה איכא בחרס בלי נקב, דמין במינו אינו חוצץ, וזה כיסוד הנ׳׳ל.

ובאמת דכדברי הרמב״ן, כן מפורש נמי ברש״י במנחות [פ״ד:] שכתב בזה״ל, ״בספינה של חרס מביא וקורא משום דשל א״י היא״, ודו״ק.

וממשיך הרמב״ן שכל זה לעניו תרו״מ, אבל לענין מחובר בדין מחוסר קציצה התם בעינן גם נקב, ומבואר דאיכא חידוש נוסף, שהרי לענין שבת סגי ביניקה, ולעניו תרו״מ בעי גם יניקה וגם שדה, וזה איכא בלי נקב.

----------

# בדין הפרשהמן הנקוב על שאינו נקוב

## בדין מן הנקוב על שאינו נקוב, תרומה, ולא תאכל עד שיוציא עליה תרומות ומעשרות.

בדין מן הנקוב על שאינו נקוב, הדין הוא שזה תרומה, אלא שלא תאכל עד שיוציא עליה תרומות ומעשרות - אולם סו"ס לא מבואר מה הדין בשיריים שבעציץ שאינו נקוב, האם הם מתוקנים או לא, וגם אינו מבואר איזה דיני תרומה יש על הנקוב, ופליגי בזה הראשונים.

דהנה - עיין בתוספות יבמות [פ"ט: ד"ה ולא תאכל כו'] שפירש הריב"ן דהנקוב לא הוי תרומה אלא לענין שיתנה לכהן ולא לדבר אחר שאינה אסורה לזרים, ואין נראה לר"י דכיון דפוטרת שאין נקוב דחייב בתרומה מדרבנן הכי נמי תרומה מדרבנן כמו במן שאין נקוב על שאינו נקוב, עכ"ל.

ומבואר דהר"י סובר שהאינו נקוב מתוקן, ומשו"ה ס"ל דהנקוב אסור לזרים, ויש לעיין בשיטת הריב"ן, וממה שכ' הר"י "דכיון דפוטרת שאין נקוב" משמע קצת דזה מילתא דפשיטא וגם הריב"ן מודה לזה אלא דהר"י ס"ל דמשו"ה הנקוב אסור לזרים והריב"ן ס"ל דמותר לזרים, אבל ק' לפרש כן דאם האינו נקוב מתוקן למה באמת הנקוב מותר לזרים, ובע"כ צ"ל דהריב"ן חולק וס"ל שהאינו נקוב אינו מתוקן ומשו"ה ס"ל שאין דיני תרומה על הנקוב.

ומבואר בדעת הר"י דס"ל דאם הפריש מן הנקוב על האינו נקוב תיקן האינו נקוב, ובע"כ היינו משום דחובת הנקוב הוא כולל גם חובת האינו נקוב, ולגבי האינו נקוב הוי מן החיוב על החיוב, ולכן אע"פ שהנקוב אינו מתוקן מ"מ האינו נקוב מתוקן, ולפי"ז צ"ע במה פליג הריב"ן - ולכאו' צ"ל דלדעתו באמת ליכא היתר שיריים - ועיין במאירי ושיטה לא נודע למי שהביאו שיטה כזו - והתנא לא חש להביא דין זה כיון שאינו אלא מדרבנן - עכ"פ כפשוטו נצטרך לומר שהריב"ן יפרש כן במשנה - אלא דסו"ס צ"ב בטעמא דמילתא.

אולם ז"ל התוס' ישנים - מובא בתוס' בקידושין [מו:] - "מן הנקוב על שאינו נקוב תרומה - לענין שאין הכהן חייב להחזירה וגם אין הבעה"ב חייב להפריש עוד משאינו נקוב דכיון דאין עליו חיוב תרומה אלא מדרבנן הם אמרו דאין צריך תיקון אחר לשאינו נקוב", ומשמע כשיטת הריב"ן - אלא שכתב שהם אמרו והם אמרו - הלכך הקילו שלא צריכים להתיר - וי"ל דגם הריב"ן למד כן.

ולהלן הבאנו מרש"י בקידושין [מו:] ומרש"י ביבמות דלמד כהריב"ן - וברש"י ביבמות מבואר ע"ד התוס' ישנים שיש היתר שיריים אבל לא מעיקר הדין.

עכ"פ מבואר הכא דמעיקר הדין בדעת הריב"ן ותוס' ישנים לא היה צריך להיות כאן לא חלות תרומה ולא היתר שיריים, ולשיטה אחת באמת לא הותרו השיריים - וכל זה צ"ב - דלמה לא יחול החלות תרומה כדינו.

## בגדר הדין מן החיוב על הפטור דבעינן שהתרומה והשיריים יהיו שוין בחיוב ולא סגי במה שחל כאן תרומה.

ובביאור סברתו יש להקדים - במה שיש להסתפק בעיקר הדין דלא מהני הפרשה מן הפטור על החיוב, האם לא מהני משום שלא חל תרומה על הפטור וממילא לא נפטר החיוב, או שיש דין שהחיובים יהו שוים, וכבר הוכיח המקד"ד [תרומות סי' נ"ה אות ג' והנה נראה] מהרמב"ם [פ"ה מהל' תרומות הי"ג] ובמשנה למלך דמבואר דאין תורמין תרומה גדולה מפירות הטבולין לתרו"ג לבד על הפירות הטבולין גם לתרו"מ משום דחשיב מפטור על החיוב, והיינו משום שיש הלכה שצריכים שוין, וכן מבואר במעדני ארץ [תרומות פ"ב הי"ב] וז"ל, "דנראה פשוט דמה שאין תורמין מן הפטור על החיוב לא משום דלא מצי חייל על הפטור שם של תרומה אלא אף בכה"ג שיכול שפיר לחול שם תרומה אפי"ה דין הוא שאין הפטור יכול לפטור את החיוב" והוכיח כן מהרמב"ם הנ"ל, וע"ע בזה בחידושי ר' שמואל [פסחים סי' ח'] ובמה שהביא בזה מהצפנת פענח - וע"ע בזה בזכרון שמואל [מכתבים ב'] ובכרם ציון אוצר התרומות [סי' כ"ט].

ועפי"ז כתב בפרי עץ חיים שי"ל דאע"פ שיש מקום לחול ההפרשה כלפי הדינים של "האינו נקוב" כיון דבזה שניהם שוין, מ"מ כיון דסו"ס אינן שוין בדיניהם הרי הם בכלל מן החיוב על הפטור ולכן אין הפרשתו חל כלל, לא לענין דיני תרומה על הנקוב ולא לענין היתר על שאינו נקוב - והיינו כדהבאנו מהמאירי והשיטה לא נודע למי.

## חידוש בצפנת פענח בביאור שיטת הריב"ן דהוי מין אחר.

ובדרך אחרת ראיתי בצפנת פענח [כלאים פרק ה הלכה טז] - וז"ל: "דהנה התוס' ביבמות [פט: ד"ה ולא תאכל] פי' בשם ריב"ן דאם תרם מן הנקוב על שאינו נקוב אין עליה קדושת תרומה כלל ע"ש בתוס' - והטעם י"ל דס"ל דזה לא גרע ממין אחר כיון דזה דאורייתא וזה דרבנן - ועיין ב"מ [נג.] דאורייתא ודרבנן לא מצטרפי - וא"כ לא הוה תרומה כלל" - וזה חידוש גדול - עכ"פ גם לדרכו פשוט דלא חיילא הפרשה כל עיקר וליכא היתר שיריים.

## יש לחלק בין סוגים שונים של דינים דרבנן - ובזה נחלקו הר"י והריב"ן.

ובדרך אחרת היה נראה שיש לפרש את שיטת הריב"ן באופן אחר - דהנה יש לחלק בין סוגים שונים של דינים דרבנן - דמצאנו מצוות ודינים דרבנן כעין דאורייתא, ומצאנו גם באופן שאינו אלא בגדר סייג, ועיין באמרות אברהם מצוות ומועדים [שער א סימן ב פרק ד] שהבאנו מהגרי"ז דחילק בין ב' סוגים של חמץ דרבנן, ונפ"מ לגבי מכות מרדות, וכמו כן חילק בין ב' סוגים של ירושה דרבנן, וכן הבאנו נמי מהגרשש"ק דחילק דבזה איכא נפ"מ אי עיקרו מה"ת או לא - עיי"ש הרחבה בזה - ושורש הנידון בכולם הוא האם הדין דרבנן הוא המשך של הפרשה דאורייתא, או שנקבע ונתחדש בתור דין בפני עצמו - בלי שייכות לפרשה דאורייתא.

ונראה שיש מקום לומר שזה שורש פלוגתת הר"י והריב"ן באינו נקוב, האם הוי סוג חדש של תרומה, ואינו כעין תרומה דאורייתא - או שזה המשך דרבנן של פרשת תרומה דאורייתא - ונפ"מ האם נקוב על אינו נקוב או אינו נקוב על נקוב מיקרי חיוב על החיוב ברמה ובדרגא של דרבנן - או שהדרבנן לא כלול בדאורייתא - דתרתי נינהו - שהם ב' סוגים שונים של חיוב - ולא שייכי זל"ז.

## במה שיש לדון באיסור מתקן בשבת במפריש באינו נקוב.

והנה במפריש בשבת יש לדון מצד מקדיש ומצד מתקן - והארכנו בזה באמרות אברהם זרעא קיימא - תרומות בציונים והערות [פרק ב משנה ג], ויש לדון בזה לגבי הפרשה בשבת במדומע - ויעויין בזה בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא - דמאי בציונים והערות [הקדמה לריש פרק ז] שביארנו בזה את דברי התוס' בגיטין [לא] לגבי הפרשה בשבת במדומע - במחשבה וכן במעשה - ומתבאר שם שיש תיקון בגברא ויש תיקון בחפצא - ורק בתיקון בחפצא איכא איסור מצד מתקן, וע"ד זה הבאנו מהטיב גיטין דמחלקינן כן בין תיקון בטבילת כלים דרבנן לטבילת כלים דאורייתא - והיה מקום לדון עפ"י כל הנ"ל לגבי הפרשה באינו נקוב - אי איכא בזה נפ"מ בין הריב"ן להר"י.

## שורש פלוגתת הריב"ן והר"י - בכל האופנים.

עכ"פ - לפי מה שנתבאר מבואר דבאמת נחלקו הריב"ן והר"י מן הקצה אל הקצה - בכל האופנים במשנה - האם איכא כאן חלות הפרשה רגילה - או דרק הקילו בדינים דרבנן בהפרשה זו - ונחלקו כדלהלן:

א] בתורם מן הנקוב על אינו נקוב - התם דעת הריב"ן שהנקוב לא הוי תרומה [והיינו לאיסור אלא דאיכא ביה נתינה לכהן], ולדעת הר"י הוי תרומה [גם לאיסור].

ב] עוד נחלקו דלדעת הריב"ן האינו נקוב לא הותר והתנא לא חש לכתוב דין הפרשה זו להתירו [מאירי], או שהותר מצד הם אמרו [תוס' ישנים] - אבל לפי הר"י שפיר הותר לגמרי - ומעיקר הדין.

ג] לכאו' היה נראה שצריכים להוסיף דנחלקו גם במפריש מאינו נקוב על נקוב - דהנה - הר"י הוכיח כדבריו "כמו במן שאין נקוב על שאינו נקוב" - והיינו דכמו דהתם חיילא ההפרשה באמת כיון ששניהם חייבים מדרבנן - א"כ ה"ה דהכא חיילא ההפרשה באמת.

נמצא דלדעת הר"י יתחדש שגם במפריש מאינו נקוב על הנקוב - שהאינו נקוב הוא תרומה דרבנן מעיקר הדין - וא"ש טובא לדרכינו שעיקר המחלוקת היא האם הדין תרומה דרבנן של 'אינו נקוב' הוא חד פרשה עם נקוב דאורייתא או דאיכא ב' פרשיות - וזה מה שהביא הר"י מאינו נקוב על אינו נקוב שזו הפרשה אחת מדרבנן ממש.

ומעתה - לפי מה שנתבאר הכא הרי מוכרח שהריב"ן חולק גם בזה - שהרי כבר נתבאר שהוא סובר שכיון שהחיובים לא שוים זה לזה - הלכך ליכא הפרשה כל עיקר גם בזה - וביותר לדעת הצ"פ דהוי מין על שאינו מינו - וכש"כ לדרכינו שזה כל הנידון ביניהם האם הוי פרשה א' של תרומה או ב' פרשיות.

אולם אף שנראה שהפשטות היא שהר"י מדמה את כל הג' מקרים הללו, אכן יש לחלק - דסו"ס אינו נקוב על אינו נקוב ונקוב על אינו נקוב מפורש בדבריו - אבל הפרשה דאינו נקוב על נקוב לא כתוב בהדי' בדבריו - ונראה שיש מקום לחלק ביניהם גם בדעת הר"י - ולכן השמיטו - וכדיבואר.

## בקושי' רעק"א על הראשונים בביאור החילוק בין אינו נקוב על נקוב, לנקוב על אינו נקוב.

דהנה במפריש מאינו נקוב על הנקוב - שזה תרומה ויחזור ויתרום - כתבו בזה הרא"ש והרע"ב במשנה בדמאי [שם] - דהפריש תרומה מן הפטור [אינו נקוב] על החיוב [נקוב] ולכן לאו תרומה היא - הלכך יחזור ויתרום, ומכל מקום כיון שקרא לה שם תרומה נותנה לכהן דלא ליתי לזלזולי בתרומה, ואין צריך להוציא תרומות ומעשרות על התרומה עצמה כמו בסיפא, משום דמדאורייתא לאו טבל הוא - אבל מן הנקוב על שאינו נקוב - והיינו שהפריש מן החיוב על הפטור - אז התרומה היא טבל דאורייתא, הלכך לא יאכל את התרומה עד שיפריש תרומה על התרומה עצמה.

ועיין בזה בתוס' רעק"א מה שהעיר עליהם - וז"ל: "ולא ידעתי - דלמה לא קאמר בפשוטו - דמדאינו נקוב מדרבנן לגבי דרבנן הוי מחיוב על החיוב והו"ל תרומה מדרבנן, וכיון דמדאורייתא הו"ל מפטור על החיוב להכי לא מיפטר נקוב בתרומה הזאת, ואולי י"ל דמדינא הו"ל קריאת שם בטעות דהיה רק אדעתא למפטר הנקוב והרי לא נפטר וצ"ע", עכ"ל.

והיינו דלמה ליה לפרש דבתורם אינו נקוב נותנה לכהן דלא ליתי לזלזולי בתרומה, ואין צריך הפרשה עליה כיון דסו"ס מדאורייתא לאו טבל הוא - הא יש לומר בפשיטות שהפרשה מאינו נקוב הוי הפרשה מן החיוב על החיוב - עכ"פ בדרגת הפרשה דרבנן - אף שהנקוב לא הותר כיון שיש בה יותר חיוב.

## תמיהת האחרונים על רעק"א – ודן שבדברי הר"י ליכא מקור לסברת רעק"א.

וכפשוטו היה נראה שרעק"א תפס כסברת הר"י - ולעומת זאת הרא"ש והרע"ב אזלי בדרכו של הריב"ן, אולם כאמור יש לחלק, דיתכן דהכא באינו נקוב על נקוב ליתא לכל הנ"ל.

דכבר מצאנו באחרונים שהעירו על דבריו - דעיין באמרי בינה [תרו"מ סי' א' בסו"ד] וכן במעדני ארץ [פ"ה מהל' תרומות הט"ז אות א'] שהק' על דברי רעק"א דהיאך יתכן שיחול הפרשתו באינו נקוב על הנקוב - והלא כיון דאין השירים ניתרים לא חל הפרשתו, ואע"פ שהפרשה חל על החובה דרבנן, מ"מ כל שלמעשה לא הותרו השירים לא חל הפרשתו, דהפרשת תרומה חלה רק כשהשיריים הותרו למעשה.

וכן מוכח מפסחים [ל"ג:] דהפרשה לא חל על חמץ בפסח, דאע"ג שאפשר להתיר איסור טבל, מ"מ כיון שעדיין נאסר מחמת דין חמץ אין זה הותרו השיריים, שיחול הפרשת תרומה, ולכן ה"ה בנד"ד דסו"ס לא הותר הנקוב לאכילה, ולכן לא יחול הפרשת האינו נקוב כל עיקר.

ויתכן דהר"י מודה לסברא זו - ולכן לא מצאנו בדבריו סברא זו של רעק"א באינו נקוב על הנקוב - ונראה שהדברים מדוקדקים ברעק"א עצמו - דאל"כ למה לא הביא את שיטת הר"י כמקור לדבריו - שהרי כפשוטו טענת רעק"א על הרא"ש היא היא טענת הר"י על הריב"ן - וע"כ כנ"ל שעיקר חידושו של רעק"א אינו בזה - דבעיקר הוא בא לחלוק על סברת האמרי בינה - ובזה ליכא מקור מהר"י - וכנ"ל, ודו"ק.

## בחידוש האמרי בינה בבא לצאת ידי חובת הפרשת בשיעור דרבנן של א' מחמישים - לפני החיוב של חיטה אחת פוטרת את הכרי.

וע"ע באמרי בינה מה שדן שם לפי המבואר במשנה למלך שיש חיוב דרבנן גמור להפריש כשיעור א' מס' או א' ממ' ואי לא הפריש את כל השיעור לא חל הפרשתו מדרבנן, ורק מה"ת יצא ידי חובתו מצד חיטה אחת פוטרת, ונמצא שבכל טבל איכא שיעור טבל מה"ת ושיעור טבל מדרבנן, וא"כ י"ל דבמפריש מן האינו נקוב על הנקוב, הרי יצא ידי חובתו מצד הטבל דרבנן שחייבים בשיעור של א' ממ' או א' מס', והפריש הפרשה מטבל דרבנן [אינו נקוב] על חיוב דרבנן [נקוב לגבי חיוב א' ממ'], ושוב מפריש בנקוב עצמו מצד החיטה אחת מה"ת - ועיין בהערה [[60]](#footnote-61) במה שיש לדון בדבריו.

## שיטת רש"י בקידושין [מו:] - וביבמות - וע"ד הריב"ן והתוס' ישנים.

והנה יש לעיין בדעת רש"י בעיקר פלוגתא זו בין הריב"ן לר"י - דהנה ברש"י בקידושין [מו: ד"ה תרומה היא] נראה דסבר כריב"ן וז"ל "שאין הכהן חייב להחזירה", משמע שזה רק דין בהפרשה ונתינה דשייך לכהן - אבל אין איסור לזר לאוכלה וגם אינה פוטרת את השיריים - ויש לדייק עוד שקצת נראה מדבריו שאין אפילו חיוב לתת - אלא שאם נתן לכהן אין הכהן חייב להחזיר - וצ"ב - אך כן משמע מדבריו.

ועיין עוד ברש"י ביבמות [פט: ד"ה שאני] דמבואר דמצד אחד נקט כהריב"ן, ומאידך נקט שיש היתר שיריים - וכמבואר בתוס' ישנים הכא.

וז"ל: "מן הנקוב על שאין נקוב - הוה ליה מהחיוב על הפטור - וכיון דאפטור קא מפריש לא חייל עלה שם תרומה - הלכך טבל הוא ואסור אף לכהן - ורבנן הוא דגזרי למתבה לכהן הואיל וקרא עליה שם תרומה - וישראל זה שנתנה צריך להפריש עלה תרומה ומעשר - ואין צריך לחזור ולהפריש ממה שאין נקוב - דתרומה דיליה מדרבנן היא והא אפריש עליה".

הרי לנו דחוק על הר"י - ולדעתו אינו ממש כתרומה דרבנן - שהרי לענין להתיר את האינו נקוב מבואר שהתירו את הטבל כיון שסו"ס 'הפריש עליה', ולא משום שיש כאן תרומה דרבנן עליה, ולגבי הנתינה לכהן גם כתב "שרבנן הוא דגזרי למתבה לכהן", ואינו תרומה ממש.

ורש"י ממשיך לבאר את הדין של "שאין נקוב על הנקוב - דאמרינן לעיל תרומה היא - ומותר לכהן - דהוה ליה מן הפטור על החיוב - הלכך אף על גב דהא דאפריש עלה לא מיפטר בהך תרומה - ולא חייל עליה שם תרומה - אפי' הכי לא אמרי' לא תאכל כו' דהא לא איכפת לן אי אכל לה כהן בטבל דאין עליה דין טבל ותרומה", עכ"ל.

גם הכא מבואר דלא חל עליה תרומה - והתירו את האיסור טבל - אכן כאמור - הכא איכא סברא נוספת שהרי התרומה לא התירה את הטבל - וכדהקשו על רעק"א.

## להפריש מיניה וביה או ממקום אחר.

והנה - ביבמות [שם] גרסינן "תנן מן הנקוב על שאין נקוב תרומתו תרומה ולא תאכל עד שיוציא עליה תרומה ומעשר ממקום אחר", אך במתני' לא גרסינן "ממקום אחר", וכ' בתוס' יבמות [שם ד"ה מקום אחר], "אמר ר"י דמיניה וביה לא משום דלא ליתי למיכל השיריים לזרים כיון שיקרא עליו שם מעשר לא יזהרו עליו לשומרו בתורת תרומה וכולה גריוא מדרבנן תרומה דהא מיתקין ביה דשאין נקוב" עכ"ל.

ובפשוטו דברי הר"י הם לשיטתו בדיבור הקודם שכ' שההפרשה מן העציץ נקוב על השאינו נקוב חל להתיר האינו נקוב, ולאסור הנקוב לזרים, ומשו"ה שפיר כ' "דלא ליתי למיכל השירים לזרים" דלשיטתו אסור לזרים, אבל לדברי הריב"ן דס"ל דמותר לזרים ליכא למיחש למידי, ולכן לדברי הריב"ן שרי להפריש מיניה וביה.

## בקושי' האחרונים על המשנה במה שיש לדון האם הפרשת תרומה חל רק על השיריים או אף על התרומה עצמה

במתני' מבואר שבאופן שהוא הפריש מהנקוב על אינו נקוב, דאז חייב לתקן את התרומה שהיא מהנקוב, ומבואר לכאו' שאין הפרשתו מן הנקוב מועילה לתקן את הנקוב עצמו, ולמדנו הכא שהפרשתו מתייחסת רק להשיריים אבל התרומה עצמה אינה בכלל ההפרשה.

ובביאור הענין עיין במנחת שלמה [ח"א סי' ס"א] שהביא את קושי' הרלב"ח [סימן קי"ד קט"ז] שהוא והר"ש הלוי ז"ל תמהו בדין הזה והאריכו בזה.

ונביא כאן את דברי המנחת שלמה שהאריך לדון בקושי' זו:

וז"ל, "יש לחקור בדין הפרשת תרומת מעשר אם ההפרשה היא רק על השיריים וההיתר של התרומת מעשר עצמה נעשה ממילא מחמת שם תרומת מעשר דחייל עלה, או שהפרשת התרומת מעשר הוי גם על עצמה ואם יש לו מאה סאה מעשר ראשון והוא נוטל מהם עשרה לתרומת מעשר אמרינן שתשעה שהם אחד מעשרה מתשעים הוי תרומת מעשר של התשעים והעשירי הוא תרומת מעשר של התשעה מפני שאף התשעה שהם עצמם תרומת מעשר אין להם היתר אלא א"כ מוסיף עליהם עוד אחד לתרומת מעשר.

ואם נאמר כאופן השני אכתי איכא לספוקי איך הוא הדין אם הפריש רק תשעה לתרומת מעשר ואומר שהוא רוצה בהפרשה זו לתקן רק את התשעים ולא איכפת ליה כלל מה שהתשעה עצמם ישארו טבולים לתרומת מעשר, מי אמרינן דתרומת מעשר שהיא עצמה טבולה לתרומת מעשר אינה יכולה כלל להוציא אחרים מאותו איסור טבל, או אפשר דאע"פ שהתשעה עצמם אינם מותרים לכהן עד שיוציא עליהם תרומת מעשר ממקום אחר אפי"ה הועיל שפיר בהך הפרשה לתקן את התשעים והרי הם חולין מתוקנים, ולא חשיב כנהנה מטבל כי אין זה חשיב הנאה של כילוי".

ותמהו האחרונים, הללו דלכאו' איכא למיפשט ספיקא דידן ממשנה זו דתנן מן הנקוב על שאינו נקוב תרומה ולא תאכל עד שיוציא עליה תרו"מ ממקום אחר, וכן בעוד כמה דוכתי דתנן הכי שלא תאכל עד שיוציא עלי' תרומה ממק"א.

והקשו - דלכאורה מוכח מזה שהפרשת התרומה היא רק על השיריים ולא שחלק מהתרומה הוי תרומה על השאר, דאל"כ נמצא דמעיקרא כשמפריש תרומה הרי נטל שיעור תרומה הצריך לתיקון השיריים וגם שיעור תרומה הצריך לאותה תרומה עצמה כיון דגם אדידה קמפריש וא"כ מ"ט לא תאכל והא תפ"ל דתרומתה של התרומה הרי הוי שפיר מן הנקוב על הנקוב – כן הקשו ברלב"ח [סימן קי"ד קט"ז] שהוא והר"ש הלוי ז"ל האריכו מאד בישוב קושיא זו – ועיין בהערה [[61]](#footnote-62) מה שהבאנו בזה מהמנחת שלמה ליישב קושי' זו.

## להפריש מנקוב על שא"נ בזמן הזה.

לפי מה שנתבאר הטעם שאין מפרישין מן הנקוב על שאינו נקוב, או מכל חיוב דאורייתא על חיוב דרבנן, אינו משום השיריים, דשפיר מתוקנים הם, לשיטת הר"י, אלא משום שהתרומה עצמה אינה מתוקנת, ולפי"ז יש מקום לדון דבזמנינו דאין אוכלים או נהנין מן התרומה, אולי לכתחלה שפיר דמי להפריש מן החיוב דאורייתא על החיוב דרבנן, וע' בדרך אמונה שהביא מש"כ בזה בחלת לחם [סי' ג' אות צ"ה] ובחזו"א [דמאי סי' י"ב אות י"ט ד"ה והא, וסי' י"ג אות ד'].

## דין מעשרות

במשנה ראשונה כתב דדווקא תרומות אבל לא חייבו חכמים להפריש מעשר שנית, אבל ע' בחזו"א [סי' י"ב אות כ"א] דחולק על דבריו, וכתב דחייב להפריש כל ההפרשות שנית כל המעשרות, וע"ש מש"כ לענין מעשר עני.

# משנה יא

[יא] תרם מן הדמאי על הדמאי מדמאי על הודאי תרומה ויחזור ויתרום מן הודאי על הדמאי תרומה ולא תאכל עד שיוציא עליה תרומות ומעשרות:

# רע"ב משנה יא

מן הדמאי על הדמאי - דלמא האי מעושר והאי לא מעושר:

תרומה - ואין צריך לתקן את התרומה כיון דספק הוא ורוב עמי הארץ מעשרים הן:

מן הודאי על הדמאי תרומה ולא תאכל - דהוי דומיא דמפריש מן הנקוב על שאינו נקוב מן החיוב על הפטור, שאם הדמאי מעושר נמצאת התרומה טבל דאורייתא הלכך לא תאכל:

# ציונים והערות משנה י"א

## תמיהא בעיקר החשש מן החיוב על הפטור בדמאי על דמאי.

לעיל ריש מכילתין [הקדמה] הבאנו מהאחרונים שהוכיחו מכמה הוכחות שתקנת דמאי היא תקנת ודאי ולא לחשוש מספק למיעוט ע"ה, ומה"ט מבואר במנחות [ל"א.] דשרי לעשר מדמאי על טבל וודאי דרבנן.

אלא דתמוה מהכא דמבואר דאין מעשרין מן דמאי על דמאי דחיישינן שמא א' מעושר והב' אינו מעושר והוי מן הפטור על החיוב או מחיוב על הפטור, וקשה דמה"ת הרי שניהם פטורים דאפי' אותו שלא נתעשר פטור כיון דמה"ת אזלי' בתר רובא, ומדרבנן הרי אפי' אותו שנתעשר חייב וכנ"ל, וא"כ ממ"נ שניהם שוין, ומה אכפת לן מה שקנה מב' ע"ה.

בכל הנ"ל עיין מה שנתבאר לעיל בציונים והערות [משנה ה'] בארוכה שיש ב' דינים בדמאי, הדין ודאי והדין ספק.

## בדברי רעק"א דלמה לא ניחוש על התרומה דילמא אינו מתוקן.

הקשה רעק"א - למה התרומה לא צריכה תיקון, דכמו שצריך לתקן את החולין דילמא החולין היה חיוב והתרומה היה פטור והפריש מן החיוב על הפטור, כמו כן ניחוש איפכא דילמא התרומה היתה חיוב והחולין היה פטור והפריש מן החיוב על הפטור והתרומה עדיין טבל.

ותירץ דאיכא למימר דדינו של תרומה כקדשים שאמרו בריש מכילתין דלא גזרו עליהם תקנת דמאי מעיקרא, ועיין בזה לעיל בציונים והערות [משנה ה'] שהבאנו כן נמי מהתורת זרעים וקה"י [זרעים ח"ב סי' ד'] דהלכו בדרך זו, אולם רעק"א הק' על עצמו דכאן זה רק ספק תרומה, ותי' הקה"י דאחרי מה שנתבאר [שם משנה ה' ובארוכה ריש מכילתין] שיש ב' דינים בתקנה, מצד הודאי ומצד הספק, א"כ ממילא דיינינן שזו תרומה ודאית עכ"פ מדרבנן, ואחרי שיש תרומה ודאית דרבנן שוב ליכא למיגזר ביה מצד הספק שהחמירו רבנן לחשוש לצד דאורייתא, ודו"ק.

אולם יש לתמוה בעיקר דבריהם – הא במעשר עני ומעשר ראשון ליכא למימר כן, ואעפי"כ מהני בהו הפרשה גם מצד החשש מהחיוב על הפטור, והכא ליכא למימר שיש כאן אכילת מצוה שהרי אין בהם קדושה כלל, וצ"ע גדול – ונצטרך לפרש באופן אחר, וכדיבואר מהמקד"ד.

## ביאור לשון הרע"ב - "תרומה - ואין צריך לתקן את התרומה כיון דספק הוא ורוב עמי הארץ מעשרים הן".

בקושי' הנ"ל של רעק"א בדמאי על דמאי - דאיכא לחשוש שמא הפריש מן החיוב על הפטור והיה בדין להיות תרומה ולא תאכל עד שיוציא עליה תרו"מ.

ועיין בזה מקדש דוד [סימן נ"ז ס"ק ב' ד"ה אמרינן ספ"ה] שהביא על זה את דברי הרא"ש בפירושו [כאן] שכתב נמי כדברי הרע"ב שהטעם "דכיון דספק הוא ורוב ע"ה מעשרין", ודייק שבלשון זה שכתוב דעבדינן צירוף של 'ספק' ביחד עם זה ש'רוב מעשרין', ודימה את זה לדברי הרמב"ם בפירוש המשנה – ומחמת האי צירוף לא גזרו עוד על חלק התרומה לתקנו, ובא בזה ליישב את הקושי' של רעק"א הנ"ל, ודבריו נתבארו לעיל בציונים והערות [משנה ה'].

## תרם מן הדמאי על דמאי – בקושי' רעק"א דהוי ספק ספיקא.

בתרם מן הדמאי על דמאי – הקשה רעק"א דהוי ספק ספיקא, והיינו דשמא שניהם אינם מעושרים ואז ודאי דאהני לן ההפרשה, ועוד, דאף אי אינו כן אכתי יש ספק דילמא שניהם היו מעושרים, ואז פשיטא שהם פטורים.

והביא שכעין זה הקשה הטורי אבן דאמרי טומטום אינו מוציא את מינו, הא דילמא שניהם חייבים [זכרים] או דילמא שניהם פטורים [נקיבות], ותירץ הטורי אבן דחיישינן שמא הך טומטום יוציא אחר ואז הוי ב' ספקות דסתרי, ותירוץ זה לא שייך הכא דלאחר שתרם עליו אינו יכול לתרום עוד, ותירץ רעק"א עפ"י הכס"מ שאין ס"ס בדמאי כמו דלא סומכים על רוב בדמאי דמאי שנא רוב מס"ס.

אכן י"ל בזה עוד באופן אחר, דלא מהני ס"ס כיון דבדמאי איכא דין 'ודאי' וגם דין 'ספק' ומחמת הדין 'ודאי' ליכא ס"ס, ובכל הנידון של ס"ס בדמאי עיין בדברינו בציונים והערות לעיל [פרק ג' משנה ד'] ולהלן [חידושי סוגיות סימן ו] - ושם הבאנו את דברי המהר"י קורקוס דליכא ס"ס אחרי שתיקנו בתקנת דמאי לעשותו לודאי, וכלשונו "דכיון שתקנו חכמים להפריש על פירות ע"ה הספק ודאי לענין זה", והבאנו כן נמי מהמחנ"א, והיינו ממש כיסוד האחרונים שיש גם דין ודאי בתקנה לסלק הס"ס.

ובאמת דבתורת זרעים [כאן] הביא את קושי' רעק"א לעיל [פרק ד' אות ל"ה] דלמה לא מפרישין דמאי ביו"ט שני הא הוי ס"ס, כמו שפסק המחבר דספק מוכן ביו"ט שני הוי ס"ס דילמא היום חול, ותירץ התורת זרעים דאיכא נמי דין ודאי, ושוב ליכא ס"ס, ויש להוסיף דה"ה שמיושב קושי' רעק"א הכא בנידון זה.

## בקושי' המקד"ד ממזמינו ערב שבת דלוקח מהע"ה שהוא קנה הימנו – ומוכרח שע"ה לא מעשר כלל היכא שהוא קנה מעוד ע"ה.

עיין במקד"ד [סימן נ"ז ס"ק ג' ד"ה נקטינן דאין מפרישין מן הדמאי]: שהביא את המשנה דאין מפרישין מן הדמאי על הדמאי דשמא זה מתוקן וזה אינו מתוקן, והביא על זה את הירושלמי להלן [פ"ז ה"א] במזמין את חברו שיאכל אצלו דמתנה מערב שבת מה שאני עתיד להפריש כו', ור' יהודה חולק שם בירושלמי וס"ל דאף בדמאי אין אדם מתנה על דבר שאינו ברשותו, ואמרינן דמודה ר' יהודה שהוא הולך ולוקח ממקום שלקח זה ומעשרן ע"ש, דכיון שלוקח ממקום שלקח זה ע"ה המזמינו יכול להפריש מזע"ז ממ"נ, או שניהם מתוקנים או שניהם אינן מתוקנין, והוי מן החיוב על החיוב.

ותמה בזה, דשמא זה שנלקח ממנו אינו מעשר וזה הע"ה המזמינו שלקח ממנו מעשר, וכשמעשר מזה על זה הוי מן הדמאי על הדמאי, דהוי מן החיוב על הפטור.

ותירץ בזה דאף דאמרינן דרוב ע"ה מעשרין זה רק בפירות ארצו, אבל ע"ה שלקח מע"ה אחר אין הע"ה השני נוהג להפריש כלל, שהוא סומך על הע"ה שהוא לקח ממנו, ואם כן לא חיישינן כלל שמא עישר זה הע"ה שמזמינו.

והביא ראיה לזה ממה דאמרינן בירושלמי לעיל [פ"ג ה"א] גבי מאכילין את העניים דמאי, וס"ל להירושלמי דהעניים עצמן חייבין להפריש [ועיין בשנו"א], ואיכא התם פלוגתא אי דוקא בעניים חברים מותר להאכילן מפני שהם יעשרו, ואיכא מ"ד אפילו לעניים ע"ה מותר להאכיל מפני נעילת דלת, ואמרינן שם "תני צריך להודיען", ומקשינן דלמ"ד בעניים חברים ניחא אבל למ"ד בעניי ע"ה אפילו יודיען מה מועיל ע"ש. וקשה אמאי לא יודיע לעניי ע"ה, הא אמרינן דרוב ע"ה מעשרין ויודיען שאותן שרוצים לעשר יעשרו, ולפי זה ניחא דהא דרוב ע"ה מעשרין הוא רק בתבואה שלהם שיודעין שהן טבל אבל של ע"ה אחר אין מעשרין כלל.

# מסכתא דמאי פרק שישי

[**הקדמה לפרק שישי בגדר דין חוכר אריס ושוכר – ובמה שונים מקנין הגוף לפירות.**](#__RefHeading___Toc343143009) **<>** [בגדר הדין חוכר ומקבל ואריס - דמצד אחד דומים לשכירות ומאידך חשיבי כשותפים בקרקע.](#__RefHeading___Toc343143010) <> [הוכחה שאין לאריס קנין בקרקע לפירות.](#__RefHeading___Toc343143011) <> [מבאר את ההבדל בין שכירות ואריסות דדומה לשכירות – לקנין הגוף לפירות – דרכו של האבי עזרי בזה.](#__RefHeading___Toc343143012) <>

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc343143013) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc343143014) **<>** [**ציונים והערות משנה א'**](#__RefHeading___Toc343143015) **<>** [ב' חילוקים בין מקבל לחוכר, א] יש אופן שחוכר דמי לפורע חובו בטבל, ב] גם באופן דלא מיקרי פורע חובו, אכתי חלוקין מקבל וחוכר אי אדעתא לקבל טבל או חולין מתוקנים, אלא שבזה חלוק תרומה ממעשר.](#__RefHeading___Toc343143016) <> [פלוגתת הרמב"ם ור"ש אי מנכה לו כנגד התרומה.](#__RefHeading___Toc343143017) <> [פלוגתת הראשונים בדין חולק לפניהם.](#__RefHeading___Toc343143018) <> [בדברי הרא"ש בביאור הירושלמי דמעיקר הדין המקבל חייב להפריש, ודרכם של האחרונים בביאור הירושלמי.](#__RefHeading___Toc343143019) <> [בעיקר חידוש הרא"ש – דבאריס הדין הוא "תבואת זרעך קרינן ליה" ומפריש בלי זה שהוא אוכל, וקושי' המעדני ארץ מהמיעוט – אתם ולא אריסים.](#__RefHeading___Toc343143020) <> [בדברי הר"ש דמחלק בין המשניות.](#__RefHeading___Toc343143021) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc343143022) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc343143023) **<>** [**ציונים והערות משנה ב'**](#__RefHeading___Toc343143024) **<>** [עוד חילוק בין חוכר למקבל – אבל הכא מטעמא דקנס מחלקים ביניהם.](#__RefHeading___Toc343143025) <> [דברי הר"ש בביאורו לירושלמי בטעמא דהך קנס, ובטעמא דמחלקינן בין חוכר למקבל.](#__RefHeading___Toc343143026) <> [דרך שניה בירושלמי שהחילוק בין חוכר מעכו"ם לחוכר מישראל הוא האם מיקרי פורע חובו בטבל או לא כיון שהישראל יפריש אח"כ – ובעיקר הגדר בפרעון חוב בטבל.](#__RefHeading___Toc343143027) <> [חידוש מהגר"א שחוכר מעיקר הדין מפריש – גם בישראל.](#__RefHeading___Toc343143028) <> [חידוש בב"ח דמהני חוכר כשוכר לחייב הפרשה אף למ"ד יש קנין.](#__RefHeading___Toc343143029) <> [הפרשה מחלקו על חלק העכו"ם – למה לא מיקרי מן החיוב על הפטור, ודן אי גם על חלק המקבל הישראל חיילא דין שיש קנין לעכו"ם.](#__RefHeading___Toc343143030) <> [בדברי הגר"ח שיש קנין לעכו"ם לגבי הפירות ששייכות לחוכר הישראל, ומבואר שהדין יש קנין הוא דין בקרקע ולא פירות, והגר"ח דן בזה דלמה תלוי בשליש.](#__RefHeading___Toc343143031) <> [בדברי הגר"ח דלמ"ד יש קנין אינו כחו"ל ממש, וקושי' גדולה שיש קנין מהני בקנין של העכו"ם בפירות ולא בקרקע, וזה מהני גם בפירות של החוכר שיש לישראל קנין פירות.](#__RefHeading___Toc343143032) <> [מחלק דקבלן ואריס ושכירות חלוקין מקנין הגוף לפירות.](#__RefHeading___Toc343143033) <> [דרכו של המשנת ר"א בזה – שיש מחלוקת הסוגיות בגדר הדין יש קנין לעכו"ם.](#__RefHeading___Toc343143034) <> [תוספת מקור למחלוקת הסוגיות בזה.](#__RefHeading___Toc343143035) <> [הערה ברמב"ם שסובר אין קנין ואעפי"כ הביא את הקנס של הירושלמי.](#__RefHeading___Toc343143036) <> [בדברי התורת זרעים בדין מכירת טבל לעכו"ם.](#__RefHeading___Toc343143037) <> [ביאור בסיפא בדין שדה של אבותיו.](#__RefHeading___Toc343143038) <> [בדברי הרמב"ן דלא אמרינן "יש קנין לעכו"ם" בעכו"ם שגזל דקרקע אינו נגזלת.](#__RefHeading___Toc343143039) <> [קושית החזו"א דהאיך תורם משלו ע"ש העכו"ם בלי שליחות וזכין.](#__RefHeading___Toc343143040) <> [מבאר שיש גדר חדש של זכין בתורם משלו ע"ש חבירו, ודומה לזכין מחודש של גירות ושל פדיון מעש"ש.](#__RefHeading___Toc343143041) <> [מביא דכל כה"ג מהני בזכין לקטן.](#__RefHeading___Toc343143042) <> [דן לגבי נכרי אי מהני בסוג הזה של זכין, ומתי והאם מיקרי זכות לנכרי שיעשרו פירותיו.](#__RefHeading___Toc343143043) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc343143044) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc343143045) **<>** [**משנה ד**](#__RefHeading___Toc343143046) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc343143047) **<>** [**ציונים והערות משנה ג' וד'**](#__RefHeading___Toc343143048) **<>** [הקדמה.](#__RefHeading___Toc343143049) <> [בדברי הירושלמי שהיה תנאי וקנין כדי שהכהן ולוי יקנה חלקם.](#__RefHeading___Toc343143050) <> [למה בעי קנין ולמה לא מהני כחלק מהזכויות של האריס בהתחייבות שביניהם דהוי גוף לפירות.](#__RefHeading___Toc343143051) <> [בסוגי' בב"ב [ס"ג] – והערה מהגרשש"ק בגדר השיור על פירות שיבואו לעולם אח"כ.](#__RefHeading___Toc343143052) <> [דרכו של רבינו יונה בסוגי' בב"ב [ס"ג].](#__RefHeading___Toc343143053) <> [דרכו של הריטב"א בסוגי' שם.](#__RefHeading___Toc343143054) <> [מוסיף ביאור בדברי הריטב"א בגדר הדין דקל לפירות בסוגי' זו – דמצאנו בכמה דוכתי גדר מחודש של דקל לפירות שאינו קנין בגוף דקל כלל.](#__RefHeading___Toc343143055) <> [עוד מקורות לגדר החדש הנ"ל.](#__RefHeading___Toc343143056) <> [בדברי הראשונים האיך הישראל מפריש מפירות הלוי ומתקן פירותיו.](#__RefHeading___Toc343143057) <> [הפרשה מפטור על החיוב – לקוח על אינו לקוח.](#__RefHeading___Toc343143058) <> [במה שיש לדון האם מיקרי תבואת זרעך כלפי הקבלן הישראל – מחמת זכותו שקנה בקנין בשדה, ויש לדון בעיקר פטור 'לקוח' כשאורח אוכל אצל הבעלים.](#__RefHeading___Toc343143059) <> [המשך להנ"ל – אי קנין פירות מיקרי תבואת זרעך, ובדין אריס דמיקרי תבואת זרעך, ומה הדין באריס שזוכה בשל הבעלים ע"י קנין בתלוש.](#__RefHeading___Toc343143060)

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc343143061) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc343143062) **<>** [**ציונים והערות משנה ה**](#__RefHeading___Toc343143063) **<>** [בסברת החילוק בין זיתים לשמנן – למשניות הקודמות - ובפלוגתת ר"י וחכמים בזיתים.](#__RefHeading___Toc343143064) <> [בדברי החזו"א בפטור של לקוח באריס.](#__RefHeading___Toc343143065) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc343143066) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc343143067) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#__RefHeading___Toc343143068) **<>** [ביאורו של הירושלמי בפלוגתת ב"ש וב"ה עפ"י פלוגתתם במכירת פרה החורשת בשביעית, ובחילוקי דינים בזה.](#__RefHeading___Toc343143069) <> [דרכו של הרמב"ם בטעמו של ב"ה דלא חייש לטומאה – דפליגי בדין אסור או מותר לגרום טומאה לחולין בא"י.](#__RefHeading___Toc343143070) <> [באיסור לגרום טומאה לטבל.](#__RefHeading___Toc343143071) <> [בדברי המשנה ראשונה בגורם טומאה לחולין בחו"ל.](#__RefHeading___Toc343143072) <>

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc343143073) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc343143074) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#__RefHeading___Toc343143075) **<>** [ביאור המשנה עפ"י הירושלמי דתלוי באין ברירה – ונחלקו בירושלמי בפלוגתת רש"י ותוס' באין ברירה.](#__RefHeading___Toc343143076) <> [חידוש דין של התורת זרעים עפ"י מה שיש לחלק בין חלוקת שותפין לחלוקת יורשים.](#__RefHeading___Toc343143077) <> [ביאור נוסף בזה בר"ש וברמב"ם.](#__RefHeading___Toc343143078) <>

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc343143079) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc343143080) **<>** [**ציונים והערות משנה ח**](#__RefHeading___Toc343143081) **<>** [בחילוקים בין המשניות.](#__RefHeading___Toc343143082) <> [ביאור של התורת זרעים דיש ברירה רק שייך בשעת חלוקת השותפות ולא בעירבובי' לאחר החלוקה.](#__RefHeading___Toc343143083) <> [בדברי הראב"ד בזה ובתורת זרעים.](#__RefHeading___Toc343143084) <> [הערה התוס' יו"ט בשיטת הרמב"ם דאיירי בב' חברים ומצד איסור מכירת טבל.](#__RefHeading___Toc343143085) <>

[**משנה ט**](#__RefHeading___Toc343143086) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#__RefHeading___Toc343143087) **<>** [**ציונים והערות משנה ט**](#__RefHeading___Toc343143088) **<>** [בדברי הראשונים בחידוש המשנה](#__RefHeading___Toc343143089) <> [בדין ברירה דע"כ מיירי במחובר וכבר ליכא חשש טהרות וליכא דמאי אלא טבל גמור.](#__RefHeading___Toc343143090) <>

[**משנה י**](#__RefHeading___Toc343143091) **<>** [**רע"ב משנה י**](#__RefHeading___Toc343143092) **<>** [**ציונים והערות משנה י'**](#__RefHeading___Toc343143093) **<>** [מביא שיש ב' טעמים באיסור להחליף ע"ז בירושה, ותלוי ביש ברירה ואין ברירה.](#__RefHeading___Toc343143094) <> [מביא את דברי האחרונים שיש לומר שלפי הגרי"ז שגם למ"ד האחין שחלקו לקוחות הן אבל אין כאן מכירה ממש, דממילא ליכא בזה דין חליפי איסוה"נ.](#__RefHeading___Toc343143095) <> [הוכחות ליסוד הגרי"ז.](#__RefHeading___Toc343143096) <> [ביאור עיקר הקולא של המשנה.](#__RefHeading___Toc343143097) <>

[**משנה יא**](#__RefHeading___Toc343143098) **<>** [**רע"ב משנה יא**](#__RefHeading___Toc343143099) **<>** [**ציונים והערות משנה יא**](#__RefHeading___Toc343143100) **<>** [בטעמא דאינו מפריש בסורי'.](#__RefHeading___Toc343143101) <> [בענין אי אמרינן הפה שאסר לחצאין .](#__RefHeading___Toc343143102) <>

[**משנה יב**](#__RefHeading___Toc343143103) **<>** [**רע"ב משנה יב**](#__RefHeading___Toc343143104) **<>** [**ציונים והערות משנה יב**](#__RefHeading___Toc343143105) **<>** [ביאור המשנה.](#__RefHeading___Toc343143106) <> [אף דמיירי בתלוש אכתי יש ברירה](#__RefHeading___Toc343143107) <> [הערה בדברי הרמב"ם במכירת טבל.](#__RefHeading___Toc343143108)

# הקדמה לפרק שישיבגדר דין חוכר אריס ושוכר – ובמה שונים מקנין הגוף לפירות.

## בגדר הדין חוכר ומקבל ואריס - דמצד אחד דומים לשכירות ומאידך חשיבי כשותפים בקרקע.

בעיקר הגדר של חכירות וקבלן, מבואר בכמה דוכתי דדומה לשכירות, דעיין ברמב"ם [שכירות פרק ח' הלכה א']: "אחד השוכר מחבירו שדה לזורעה או כרם לאכול פירותיו בדמים או ששכר ממנו בפירות קצובים כגון ששכר ממנו שדה זו בעשרים כור בשנה וכרם זה בעשרים כדי יין בכל שנה שניהן דין אחד יש להן, והשוכר בפירות הוא הנקרא חוכר", עכ"ל, ועיי"ש במ"מ שכתב "אחד השוכר מחבירו שדה וכו', זה מפורש בברייתא [פ"ו] דמסכת דמאי מה בין שוכר לחוכר השוכר במעות והחוכר בפירות", עכ"ל, וע"ע ברמב"ם [מעשר פרק ו' הלכה י"ג] "אי זהו חוכר ואי זהו מקבל, חוכר שחוכר הקרקע בדבר קצוב מן הזרע בכך וכך סאה בין עשתה הרבה בין עשתה מעט, מקבל הוא שיקבל אותה בחלק ממה שתעשה חציו או שלישו או מה שיתנו ביניהן, שוכר הוא ששוכר הקרקע במעות", ועיין בכס"מ [שם] שציין לירושלמי [ריש פ"ו דמאי] "החוכר בפירות השוכר במעות המקבל למחצה לשליש ולרביע".

ואעפי"כ מצאנו בראשונים שיש לחוכר ומקבל 'שייכות' לעיקר הקרקע, דיעויין בתוס' גיטין [ע"ד] שמשמע שיש לו חלק בקרקע דמחלק בין שכיר יום לאריס כשירד גשם, וז"ל: "בפרק האומנין אמרי' שכר את הפועלים ואתא מטרא הפסד דפועלים וי"ל דשאני התם שאינו אלא שכיר יום שלא שכרו בעל הבית אלא לדלות וכיון שלא הוצרך אינו שכירו, אבל הכא שהוא 'אריס' ועושה כל מלאכות שבשדה ויש לו 'חלק בקרקע' כמו בעל השדה, ומיד כשהתנה עמו לדלות ארבעה 'זכה בשליש שדה' ואפי' אתא מטרא, ולא איצטריך כמו שאר אריסים דמשמע דנטלי רבעא ואפילו לא יצטרכו לדלות וכו'", עכ"ל – הרי "שיש לו חלק בקרקע כמו בעל השדה", ועוד ש"מיד זכה בשליש שדה".

יתירא מזה כתב הרי"ף [שם – ל"ה: בדפי הרי"ף] שהוא כשותף, וז"ל: "ומסתברא לן דשאני אריס מפועל דאריס כשותף דאמי דאי איתניסא ההיא ארעא לא הוה שקיל מידי הילכך כיון עליה דדלי ארבעה קנה ליה תילתא וכיון דלא איצטריך לא פקעא מנתא דיליה".

וכל זה מתאים למה שמבואר ברא"ש – מובא להלן משנה א' – דגם חלק הבעה"ב חשיב כלפי האריס כ"תבואת זרעך" ומבואר דלא חשיב כ'לקוח' מבעה"ב.

וע"ע ברמב"ם [שכירות פרק ט' סוף הלכה ו'] דמבואר נמי דארוס כשותף, אלא דכנראה דנחלקו בזה רש"י והרשב"א בב"ק [קי"ג:] דמבואר שם דשותף משלם מס למלך ואסיר פטור, וברש"י מבואר דזה משוםש אין לו חלק בקרקע וברשב"א מבואר דזה דין צדדי דכך ניחא למלך ודינא דמלכותא דינא.

## הוכחה שאין לאריס קנין בקרקע לפירות.

והנה זה ברור דזכות אריס וחוכר אינו אלים כמו קנין פירות, ודבר זה ביאר החזו"א [שביעית סי' כ"א אות ד'], וראייתו ממה דנחלקו ר"י ור"ל בגיטין [מ"ז] במוכר שדהו לפירות דסבר ר"י דמביא וקורא ואילו לענין חוכר ואריס תנן [פ"א דביכורים מ"ב] שאינן מביאין, אלא בע"כ מכירה לפירות אלים יותר מאריס, וע"ע בקוה"ע [סימן נ"ג] שגם עמד בזה דחלוקין נינהו לגבי ביכורים.

ועיין נמי ב**תוס' בב"ב [כ"ז. ד"ה לא] דמחלקינן בין מוכר אילן אחד שאינו מביא ביכורים לקנין פירות שיש עכ"פ דין הבאה, והחילוק הוא שאין לו למוכר אילן אחד את כל ההשתמשיות בשדה אלא רק לענין דבר אחד, אבל מי שיש לו קנין פירות הרי יש לו כל הזכויות בהשדה אלא שאינם שלו אלא לזמן**, וע"ד זה איכא למימר נמי באריס שאין לו את כל ההשתמשויות.

## מבאר את ההבדל בין שכירות ואריסות דדומה לשכירות – לקנין הגוף לפירות – דרכו של האבי עזרי בזה.

נתבאר כאן דקבלנות וחכירות דומים לשכירות, ויש לעיין בזה שהרי מבואר בראשונים דשכירות היא כגוף לפירות ואפילו כקנין הגוף לזמן, עיין בהערה [[62]](#footnote-63) שהבאנו את הלשונות של הרמב"ם בזה.

אלא דכבר הוכחנו שאינו כקנין פירות ממש, וכדהבאנו ממה שתמהו האחרונים מביכורים שאין חיוב ביכורים על אריס ושוכר אף דבכל קנין הגוף לפירות נחלקו ר"י ור"ל אי קנין פירות כקנין הגוף לגבי ביכורים – וכל זה צ"ב.

עוד תמהו האחרונים – מובא להלן במשנה ב' – דעכו"ם שאין לו בעלות בקרקע ממש אלא שיש לו קנין הגוף לפירות וזה מהני להפקיע את הקדושה של הפירות מדין יש קנין לעכו"ם, אף בחוכר ישראל שיש לו זכות בקרקע לפירות מדין שוכר – וצ"ע, דמה נשאר אצל העכו"ם.

ונביא כאן את דרכו של בעל האבי עזרי בכל הנ"ל - כמו שהם מובאים ביגיעת ערב פסחים [שיעור ה'], ובקצרה באבי עזרי תניינא [פ"ו שכירות ה"ה] – ועפ"י דבריו יתיישבו כל הנך קושיות.

מצאנו בסוגי' בעבודה זרה [ט"ז] דדנו האם שכירות קני' או לא, ולמסקנה נקטו דלא קני', ויש בזה ד' נפ"מ: 1] אי לא קניא אסור להשכיר בהמתו לגוי כיון דעביד מלאכה בשבת, 2] עוד נפ"מ במשכיר בית לגוי האם עובר הישראל על לא תביא תועבה אל בתיך, 3] כהן שכר בהמה מישראל דרק אי שכירות קניא מאכילה תרומה, 4] בסוגי' בפסחים [ו'.] מבואר דאיכא נפ"מ לגבי זה האם חשיב כחמץ ברשותו של עכו"ם היכא דהשכיר לעכו"ם מקומו של החמץ, ודווקא אי שכירות קני' אמרינן כן.

יש לעיין דמה שייך עיקר קנין דשכירות הרי שימושים הוא דבר שלא בא לעולם או דבר שא"ב ממש וכמבואר בהדי' בב"ב [קמ"ז:] דשכ"מ אינו אומר ידור בו פלוני כיון דלא מהני בזה בברי.

עוד יש לעיין דמצאנו הרבה לשונות של הרמב"ם [מובא בהערה לעיל] דמפורש ששכירות הוא גוף לפירות, וא"כ מה הצדדים האם שכירות קניא או לא.

עוד יש לעיין דלגבי קנין חצר אמרינן דקונה לשוכר ולא למשכיר, ונחלקו בזה הרמב"ם וראב"ד, ועיין בזה בקצוה"ח [סימן שי"ג], וזה גם אי קניא וגם אי לא קניא, וא"כ קשה דלמה לא פשוט לן דלענין חמץ זה מיקרי רשותו של העכו"ם.

עוד יש לעיין דהמוכר שדהו לפירות נחלקו ר"י ור"ל האם קנין פירות כקנין הגוף והוא מביא וקורא או לא, דתלוי אי מצי אמר האדמה אשר נתת לי, ואחרי שהרמב"ם מדמה קנין שכירות לדקל לפירות א"כ למה ליכא פלוגתא בדין ביכורים בשוכר, ומפורש במשנה ריש ביכורים דליכא הבאה, וכבר הבאנו מהקוה"ע [סימן נ"ג] וחזו"א [שביעית סימן כ"ד ס"ק א'] שהעירו בזה, ועוד קשה דלמה לא הוכיחו מהך משנה בביכורים דשכירות לא קני'.

עוד יש לעיין דמפורש בתוס' בריש אלמנה לכוהן גדול [יבמות ס"ו] דגם למ"ד קנין פירות כקנין הגוף, אבל לא חשיב קנין כספו, ולכן עבדי מלוג של אשת כהן לא יאכלו תרומה, והיי"ט דבעינן בעלות בגוף, ולעומת זאת לגבי שכירות מצינו איפכא דלמדנו בע"ז דלפי הצד דשכירות קני' א"כ כהן ששכר בהמת ישראל מצי מאכילה תרומה, הרי לנו סברות הפוכות דלגבי תרומה שכירות עדיפא ולגבי ביכורים קנין פירות עדיפי.

וביאר בכל זה האבי עזרי דתרי גווני קנין פירות מצאנו, אחד בכל השימושים ואחד בתשמיש אחד, ובכל השימושים מיקרי קנין לזמן ובתשמיש אחד מיקרי קנין פירות בעלמא, והיסוד לזה מהתוס' בב"ב [כ"ז. ד"ה לא] בתירוץ השני ליישב למה בקונה אילן אחד לא קורא ומאי שנא ג' אילנות הא סו"ס הקרקע שלו לגבי החזקת האילן שם, וע"כ שזכות החזקת האילן שם אינו כלום בקרקע ורק זכות בעלמא ולא מיקרי אדמה שלו, ורק כשיש לו את כל התשמישים אז מיקרי בעלים גמור אלא דכיון שזה קנין לזמן נחלקו ר"י ור"ל אי כקנין הגוף והוי ממש כבעלים או לא.

ומעתה י"ל דהנך תרי סוגים של קנין פירות הם שני הצדדים בשכירות אי קניא או לא, והיינו דאי קניא הוי ליה כקנין הגוף לזמן ולכן מותר להביא לשם חמץ ועבודה זרה וכו' ומה"ט הכהן השוכר מאכילו תרומה, ואי לא קניא אז אינו אלא זכויות בעלמא ככקנין פירות לתשמיש אחד.

אולם גם אי הוי כקנין לזמן אכתי גרע, והיינו דבקנין לזמן איכא קנין גמור לחלוטין שהזמן הוא בחפץ, והזמן של אח"כ הוא כחלק אחר בחפץ שלא מקנה לו, דכמו דחפץ מתחלק לארכו כמו כן לזמנו והרי הוא בעלים לעולם על הזמן שקבעו כמו שבעלים על חצי חפץ הוא בעלים גמור על הך חצי, אבל בשכירות הקנין עצמו מוגבל, שיש לו קנין על ל' יום, וקנין זמני הוא קנין מחודש וזה חל כשאומרים לשון שכירות, ובקנין המחודש הזה לא מיקרי בעלים אמיתי לענין האדמה אשר נתת לי אף דמותר להביא לשם חמץ ועבודה זרה וכו' וגם הכהן השוכר מאכילו תרומה.

הרי לנו תלת גווני בקנין לזמן, א] קנין לזמן בכל השימושים דאז הזמן הזה של הקרקע הוא שלו לעולם והוא קורא ביכורים, ב] שכירות קניא שיש זמן והגבלה בגוף הקנין וזה כבר לא סגי לביכורים אף דסגי להיות רשותו לכל דבר דלכן מותר להביא לשם חמץ ועבודה זרה וכו' ומה"ט הכהן השוכר מאכילו תרומה, ג] שכירות לא קניא וזה זכויות בעלמא, ואסור בכל הנ"ל ודומה לקנין גוף לפירות שיש לו זכויות בעלמא בקרקע, ודו"ק.

אולם לכו"ע סגי לענין קנין חצר וזה צ"ל דקנין חצר תלוי על 'רשות' ושפיר חשיב 'רשותו' אף כשאין לו אלא זכויות בעלמא.

איברא דאכתי קשה מהך דתרומה דלא מהני קנין פירות אף דמהני שכירות, ורבינו לא יישב קושי' זו ונשאר בצ"ע, וצ"ל כמבואר שו"ת אבני מילואים [סימן י"ז] בביאור דברי התוס' הללו דמצד קנין איסור אתינן עלה, ועיין בברכ"ש ביבמות [סימן י"ט] מה שהרחיב בזה, עכ"פ לדבריו א"ש דבאכילת בהמתו סגי בקנין כספו בלי קנין איסור וא"ש, עכתו"ד בעל האבי עזרי.

עפ"י דבריו מיושב מה שהקשינו לעיל:

הרי דאף דקבלנות וחכירות דומים לשכירות, ואף שמבואר בראשונים דשכירות היא כגוף לפירות ואפילו כקנין הגוף לזמן, אכן אכתי איכא דרגות שונות בגוף לפירות, ובשכירות אינו כקנין פירות ממש, וכדמוכרח מביכורים, ואינו אלא בגדר זכויות בעלמא ותו לא, ובזה יבואר נמי מהמובא להלן במשנה ב' – דעכו"ם שאין לו בעלות בקרקע ממש אלא שיש לו קנין הגוף לפירות וזה אכתי מהני להפקיע את הקדושה של הפירות מדין יש קנין לעכו"ם, אף בחוכר ישראל שיש לו זכות בקרקע לפירות מדין שוכר – וקשה, דמה נשאר אצל העכו"ם, ולמדנו שקנין פירות של העכו"ם הוא יותר קנין בקרקע משכירות וחכירות של הישראל שהיא רק בגדר זכויות, ודו"ק.

# משנה א

[א] המקבל שדה מישראל מן העובד כוכבים ומן הכותי יחלק לפניהם החוכר שדה מישראל תורם ונותן לו אמר רבי יהודה אימתי בזמן שנתן לו מאותה השדה ומאותו המין אבל אם נתן לו משדה אחרת או ממין אחר מעשר ונותן לו:

# רע"ב משנה א

המקבל שדה - למחצה לשליש ולרביע כדרך האריסין:

חולק לפניהם - ואינו צריך לעשר חלק בעל השדה אבל מניח לפניהם חלק שכר הקרקע כשאינו מעושר, ולא חייבו חכמים למקבל שיעשר על חלקו של בעל השדה ויתן לו מה שפסק עמו כשהוא מעושר מפני ישוב א"י כדי שלא ימנעו מלקבל השדות באריסות:

החוכר - מקבל השדה בדבר קצוב כך וכך כורין לשנה בין שהיא עושה הרבה בין שהיא עושה מעט:

תורם ונותן לו - אבל לא מעשר, דכל חוכר על מנת כן יורד לשדה שיתן לו חכירותו מפירות הגדלים בשדה בטבלם, ומיהו משום דאין להשהות התרומה דאי אפשר לגורן שתעקר אלא אם כן נתרמה משום הכי תורם ונותן לו, ומסתבר דמנכה לו התרומה מחכירותו דמאי שנא תרומה ממעשר:

אמר ר' יהודה - אימתי סגי לחוכר שיתרום לבד ואינו מעשר, כשנותן לו חכירותו מאותה שדה ומאותו המין. אבל אם נתן לו משדה אחרת אף מאותו המין, או ממין אחר אף מאותה שדה כגון שזרע מקצת השדה מין אחר כשיעור חכירותו חייב אף לעשר, דדמי לפורע חובו. אי נמי אין דעת [המחכיר] לקבל פירות טבולים אלא כשפורע לו מאותה שדה ומאותו המין:

# ציונים והערות משנה א'

## ב' חילוקים בין מקבל לחוכר, א] יש אופן שחוכר דמי לפורע חובו בטבל, ב] גם באופן דלא מיקרי פורע חובו, אכתי חלוקין מקבל וחוכר אי אדעתא לקבל טבל או חולין מתוקנים, אלא שבזה חלוק תרומה ממעשר.

מבואר במשנה שיש ב' דינים, חוכר ומקבל, ומקבל היינו שמקבלו מהבעלים למחצה לשליש ולרביע כדרך האריסין, וחוכר היינו שמקבל את השדה בדבר קצוב כך וכך כורין לשנה בין שהיא עושה הרבה בין שהיא עושה מעט, ויש חוכר שמשלם לו מאותו השדה ויש שמשלם משדה אחר.

ואין פורעין חוב בטבל, וכפשוטו במקבל שנוטל לו חלקו ומניח חלקו של בעה"ב, הרי לא מיקרי פורע חובו, ואין חיוב להפריש לפני החלוקה, אכן בחוכר י"ל שחשוב כאילו פורע חובו כיון שחייב לו סכום קצוב, ויתכן שחייב מעיקר הדין, ודין זה מבואר בסיפא של המשנה דווקא בחוכר ש"נתן לו משדה אחרת או ממין אחר מעשר ונותן לו" דבכה"ג באמת מיקרי פורע חובו, וכמבואר בר"ש וברע"ב דדווקא בכה"ג דמי לפורע חובו, אבל אי משם לו מאותו השדה ומאותו המין, אז לא דמי לפורע חובו ופטור מעיקר הדין מהפרשה.

באופן הזה דחשיב כפורע חובו בטבל חייב גם לתרום וגם לעשר מעיקר הדין, אכן בחוכר שמשלם מאותו השדה או במקבל, דבכה"ג לא מיקרי פורע חובו, בכל כה"ג א"צ לתרום מעיקר הדין, והכא כל הנידון הוא מה היה דעתם – לתת מעושר או טבל.

ובזה איכא ב' חילוקי דינים, א] גם בזה חלוק חוכר ממקבל, ב] בזה חלוק מעשר מתרומה, דדווקא חוכר חייב להפריש, והוא מפריש דווקא תרומה גדולה ולא מעשר.

וביאר בזה במהר"י קורקוס [פ"ו ממעשר הי"א] דהיינו טעמא דתרומה מפרישים בגורן ומעשרות בבית, "דא"א לגורן שתעקר אא"כ נתרמה ממנו תרו"ג", וההבדל בין מקבל וחוכר הוא מתי מקבלים פירותיהם, דבחוכר - הבעה"ב מקבל פירותיו כבר עקורים מן הגורן וזה תמיד אחרי הפרשת תרו"ג, ולכן אדעתא דהכי קבעו שיקבלם אחרי הפרשת תרומה גדולה שמפרישים אותה לפני העקירה מהגורן, והוי כאילו התנו בזה, אבל המקבל נותן לבעה"ב פירותיו מהקרקע, לפני עקירת הגורן מהקרקע, ולכן אינו תורם, דאדעתא לקבל טבל גמור קבעו ביניהם.

לפי"ז בפירות שאין להם גורן, אז גם תרו"ג אין החוכר צריך לתרום [דרך אמונה ס"ק קי"א].

## פלוגתת הרמב"ם ור"ש אי מנכה לו כנגד התרומה.

וכל זה ביאר המהר"י קורקוס ברמב"ם, ומבואר שם עוד ברמב"ם שאחרי שהוא מפריש תרומה אינו מנכה לו מתבואתו מה שעלה לו בהפרשת התרומה, דאדעתא דהכא ירד לתרום לפני שתעקר הגורן, אכן הביא שהר"ש חולק וסובר שמנכה לו כנגד התרומה, שמאיש נא תרומה ממעשר, וכל מה שמפירש תרומה הוא משום "דא"א לגורן שתעקר אא"כ נתרמה ממנו תרו"ג", אבל זו סיבה שהוא יצטרך להפריש ולא סיבה דהוי כהתנו כן, ולכן מנכה לו, והרע"ב נקט בזה כהר"ש.

## פלוגתת הראשונים בדין חולק לפניהם.

כתב התוספות יום טוב: "חולק לפניהם - כתב הרמב"ם בפירושו ועל תנאי שיהיה החלוק לפני בעל השדה שידע שמה שנתן לו הוא טבל. וכן כתב בפ"ו מהלכות מעשר", עכ"ל, אולם מרן הגרח"ק שליט"א דייק מהראשונים [ציון ההלכה ס"ק רי"ט] דלא הזכירו זאת דכנראה שלמדו שחולק לפניהם היינו שנותן להם אבל לא לפני העינים שלהם, אלא שהביא לשון התוספתא שמפורש כהרמב"ם.

## בדברי הרא"ש בביאור הירושלמי דמעיקר הדין המקבל חייב להפריש, ודרכם של האחרונים בביאור הירושלמי.

ז"ל הרא"ש: "ואינו צריך לתרום ולעשר על חלק בעל השדה לפי שהוא נוטל חלק שכר עבודתו ומניח לפניהם חלק שכר הקרקע ואין זה כפורע חובו" - וכוונתו בזה לאפוקי הדין שמבואר בסיפא בחוכר באופן שנותן לו ממין אחר – דאז חייב לתרום ולעשר כיון שכל התבואה דידיה הוא אלא שהוא חייב לשלם לבעה"ב כפורע חוב ולכן אינו פורע חוב טבל ולכן הוא חייב לעשר, אבל הכא במקבל אין זה כפורע חוב ולכן פטור לגמרי מעיקר הדין.

ושוב הביא הרא"ש חידוש גדול מהירושלמי: וז"ל - "ירושלמי אמר ר' חנינא תקנו במקבל שלא תבור א"י, שאם היינו מחייבים המקבל לעשר היו נמנעין מלקבל השדות" – ודייק מזה הרא"ש – וז"ל: "ומתוך הירושלמי משמע שמן הדין היה לו למקבל לעשר על הכל, אף על פי שאינו נוטל אלא חלק טרחו ומניח חלק שכר הקרקע לבעליו, ואפשר משום דקרינן ביה עשר תעשר את כל תבואת זרעך".

ותמה בזה המשנה ראשונה דסו"ס חלק הבעה"ב אינו תבואת זרעך של המקבל, ולכן למד שהירושלמי הכא לא קאי במקבל מישראל אלא במקבל מן הנכרי, שהיא קנס מיוחד לחייבו לתרום בחוכר מן הנכרי, ובמקבל מן הנכרי לא היה קנס, ובחילוק הזה בין מקבל לחוכר קאי הירושלמי, ובזה אמר הירושלמי תקנו במקבל לפוטרו מהקנס כדי שלא תבור א"י, והיינו משום שאם היינו מחייבים המקבל לעשר היו נמנעין מלקבל השדות, והוצרכו לתקן או במקבל או בחוכר לפוטרו, ותיקנו במקבל כיון שיותר חפץ העכו"ם בחכירות, וכעין זה מבואר נמי בחזו"א [שביעית סימן ד' ס"ק י"א].

אולם מרן הגרח"ק שליט"א בביאור ההלכה כתב שהירושלמי חולק בעיקר דין מקבל, ומחדש שמקבל כחוכר, ויש צד כזה בסוגי' בב"מ בהמקבל, וממילא תמיד חשיב כפורע חוב, גם במקבל, ולכן חייב לעשר מעיקר הדין, ופטרו אותו מלעשר כדי שלא תבור הארץ.

ויש להעיר דלפי פירוש זה היה נראה לדון שהירושלמי יסבור כהרמב"ם שבחוכר שמפריש – ולא תיקנו תקנה בחוכר לפוטרו – ובדידיה הדרא עיקר הדין דהוי כפורע חובו, דהכא לא ינכה לו ממה שתרם כיון שתורם מעיקר הדין דהוי כפורע חובו.

אולם קשה דלפירוש זה למה מחלקים בין תרומה למעשר, ולמה תורם ולא מעשר כמו בסיפא אי מיקרי פורע חובו בטבל, וצ"ע.

## בעיקר חידוש הרא"ש – דבאריס הדין הוא "תבואת זרעך קרינן ליה" ומפריש בלי זה שהוא אוכל, וקושי' המעדני ארץ מהמיעוט – אתם ולא אריסים.

ובעיקר דברי הרא"ש יש להעיר – דנהי דסובר הירושלמי שיש חיוב לעשר מחמת זה שהוא תבואת זרעך, ולא מצד פורע חובו בטבל, הא מיהת הוא לא אוכל את הפירות עכשיו, ומה מחייבו להפריש – וכבר נחלקו האחרונים [מג"א ט"ז ורעק"א] - בעיקר חיוב הפרשה אי חייב גם בלי שבא לאכול, ועיין בזה בהערה [[63]](#footnote-64), והכא משמע מהרא"ש שחייבים, וכבר עמד בזה בספר פאת השדה.

עוד יש להוסיף – דהנה, גרסינן בריש האיש מקדש – אתם ולא אריסין ונחלקו בזה הראשונים, עכ"פ כו"ע מודי שאין האריס יכול להפריש על חלקו של בעה"ב לכתחילה, ויתכן גם בדיעבד לא חל, ותמה במעדני ארץ [תרומות פ"ד ה"י ס"ק א' ד"ה עכ"פ] דכל זה סותר את דברי הרא"ש שמבואר כאן שקבלן חייב להפריש על חלקו של בעה"ב "ותבואת זרעך קרינן ליה".

ועיי"ש עוד במעדני ארץ דבעיקר דברי הרא"ש דחשיב תבואת זרעך מבואר דלא חשיב כלקוח, והביא על זה את דברי הר"ש בסופ"ק דפאה דחלק העניים במתנו"ע היה חייב מה"ת – לולי הפטור של מתנו"ע מהפרשת תרו"מ, וקשה דלמה ליכא פטור מה"ת מצד לקוח דלאו תבואת זרעך נינהו, וביאר הר"ש דתבואת זרעך קרינן ליה מחמת הזכות שהתורה נתנה לעניים "בהאי שדה" - וכוונתו כנראה שכבר לפני שליש יש להם זכות בתבואה לקבל מתנותיהם כשהבעלים יפרישם אח"כ, וע"ד זה צריכים לבאר נמי הכא ברא"ש לגבי אריס.

וצריכים להוסיף כאן את מה שביארנו בהקדמה [ריש פירקין] מהתוס' בגיטין "שיש לו חלק בקרקע כמו בעל השדה", ועוד ש"מיד זכה בשליש שדה", והוספת הרי"ף שהרי הוא כשותף עם בעה"ב, אלא שאכתי צ"ע מהמבואר שאריס כשוכר, ושוכר הוא פחות מקנין הגוף לפירות, ואכתי צ"ע.

## בדברי הר"ש דמחלק בין המשניות.

הר"ש הביא כאן את הירושלמי על המשנה הבאה דמחלק בין עכו"ם [משנה הבאה] לישראל [משנה זו] – והבאנו את הדברים במשנה הבאה.

# משנה ב

[ב] החוכר שדה מן העובד כוכבים מעשר ונותן לו רבי יהודה אומר אף המקבל שדה אבותיו מן העובד כוכבים מעשר ונותן לו:

# רע"ב משנה ב

החוכר שדה מן העובד כוכבים. קנס קנסו חכמים לחוכר שדה מן העובד כוכבים שיהא מעשר מה שנותן לו, כדי שלא יהא שום ישראל חוכר שדה ממנו ותשאר בורה בידו ומתוך כך יצטרך למכרה לישראל בדמים מועטים. ובמקבל באריסות לא קנסו שיותר חפץ העובד כוכבים בחכירות מבאריסות: שדה של אבותיו - שגזלה העובד כוכבים מאבותיו, וקנסוהו שיצטרך לעשר כדי שידחוק עצמו ויקננה מן העובד כוכבים שמתוך שהיא חביבה עליו שהיתה של אבותיו לא יניח לקבלה מן העובד כוכבים ביותר מן הראוי לה וכשיכבד עליו המעשר יקננה. וכוותיה דרבי יהודה קיימא לן דלא פליג תנא קמא עליה:

# ציונים והערות משנה ב'

## עוד חילוק בין חוכר למקבל – אבל הכא מטעמא דקנס מחלקים ביניהם.

במשנה הקודמת למדנו שיש ב' חילוקים בין מקבל לחוכר, ושם היו החילוקים מחמת סברות של פורע חובו, וכן מחמת סברות דאדעתא דהכי קבעו ביניהם לתת מעושר או לא.

וגם במשנה הזו איכא חילוק בין חוכר למקבל, אלא שכאן איכא ביניהם סברא אחרת, לחלק ביניהם מצד קנס, והוא שהחוכר שדה מן העובד כוכבים קנסו חכמים קנס שיהא מעשר מה שנותן לו, וזה כדי שלא יהא שום ישראל חוכר שדה ממנו ותשאר בורה בידו ומתוך כך יצטרך למכרה לישראל בדמים מועטים, ובאמת שקנס זה שייך גם במקבל, אלא שבמקבל באריסות לא קנסו שיותר חפץ העובד כוכבים בחכירות מבאריסות, ולכן לא הוצרכו לקנוס בזה.

## דברי הר"ש בביאורו לירושלמי בטעמא דהך קנס, ובטעמא דמחלקינן בין חוכר למקבל.

עיין בדברי הר"ש [במשנה הקודמת] בביאורו לירושלמי בטעמא דהך קנס:

וז"ל הירושלמי "הכא אתמר תורם ונותן לו [בחוכר מישראל סגי בתרומה – משנה קודמת] והכא אתמר מעשר ונותן לו [בחוכר מעכו"ם בעי גם מעשר – משנה זו]".

וחילק בזה הירושלמי "חבריי' בשם רבי יוחנן קנסו חכמים בחוכר מנכרי ולא קנסו חכמים בחוכר מישראל, רבי לא בשם רבי יוחנן אמר תפשה מדת הדין בחוכר מן הנכרי ולא תפשה בחוכר מישראל"

ומפרש הר"ש [שם] את החילוק הראשון של הירושלמי: "פי' חברייא סברי יש קנין לנכרי בארץ ישראל להפקיע מיד מעשר ומן הדין חוכר פטור, דאף ע"ג דלוקח מן הנכרי חייב מדרבנן, הני מילי בלוקח לאכילה והכא קנסא בעלמא [[64]](#footnote-65), כדי שתהא השדה בורה ביד נכרי וימכרנה לישראל בדמים קלים".

זה ביאור הדין של חוכר מעכו"ם שמעשר, אלא שהקשה הר"ש "ואף על גב דמהאי טעמא הי' ראוי להחמיר אף במקבל, מכל מקום לא קנסו אלא בחוכר משום דדמי לפורע חובו", ולעיל הבאנו מהרע"ב בטעמא דלא קנסו אלא בחוכר כיון "שיותר חפץ העובד כוכבים בחכירות מבאריסות".

## דרך שניה בירושלמי שהחילוק בין חוכר מעכו"ם לחוכר מישראל הוא האם מיקרי פורע חובו בטבל או לא כיון שהישראל יפריש אח"כ – ובעיקר הגדר בפרעון חוב בטבל.

בירושלמי איכא שיטה נוספת – שיטת רבי – וביאר הר"ש את שיטתו: "ורבי לא סבר אין קנין משום הכי קאמר דתפשה מדת הדין בחוכר מן הנכרי שדינו לעשר דהוי פורע חובו מחלקו של כהן ולוי שהנכרי לא יעשר ולא תפשה בחוכר מישראל שישראל סופו להפריש".

למדנו הכא דמה דלא מיקרי פורע חובו בישראל היינו משום שהישראל סופו להפריש, ורק העכו"ם אין סופו להפריש ולכן מיקרי פורע חובו בחלק הכהן והלוי, וזה החילוק בין חוכר מישראל לחוכר מעכו"ם, ועיין מה שהוסיף בזה הר"ש שכתב: "וכשפורע חכירותו מן הטבל לא הוי כפורע חובו מן חלקו של כהן ולוי שהרי המחכיר סופו להפריש, ואפי' הוא ע"ה רוב עם הארץ מעשרין הן, ולא דמי למוכר טבל לע"ה דאסור, דשאני הכא דארעא דידיה הוא" עכ"ל, הרי דלא דמי ממש לפורע חובו ולכן מקילין גם לע"ה, וצ"ע הגדר בכל הנ"ל.

ולהלן הבאנו מהתורת זרעים שלמד מהכא דאסור למכור מצד מפקיע זכותו וממונו של כהן, ולכן דן שבזה"ז יתכן שיהיה מותר, אלא דעיין לעיל ציונים והערות [פרק ה' משנה ח'] שהארכנו בדין מכירת טבל, ועיין בדברינו לעיל ציונים והערות [פרק ג' משנה א'] בדין הנאה של כילוי במכירה לעכו"ם, ובלשון הירושלמי שכתבו "תפשה מדת הדין בחוכר מן הנכרי שדינו לעשר דהוי פורע חובו" היה משמע שמעיקר הדין מחוייב להפריש, ועיין תורת הארץ [פ"ב אות מ"ה] שאין ראיה שזה מה"ת.

## חידוש מהגר"א שחוכר מעיקר הדין מפריש – גם בישראל.

יש חידוש בשנות אליהו - הגר"א יצא לחדש דמעיקר הדין חוכר מישראל צריך להפריש, והיינו משום דתמיד מיקרי פורע חובו, ולא רק בשדה אחר ומין אחר, אלא דהקילו בישראל דא"צ לעשר, ובעכו"ם לא הקילו – וכנראה שהדרך הזו של הגר"א שייך למהלך השני בירושלמי – מובא לעיל.

## חידוש בב"ח דמהני חוכר כשוכר לחייב הפרשה אף למ"ד יש קנין.

יש חידוש בב"ח דמהני חוכר כשוכר לחייב הפרשה אף למ"ד יש קנין, ועיי"ש שחילק בין חוכר למקבל מעכו"ם בב' אופנים, באופן אחד למ"ד יש קנין ובאופן אחר למ"ד אין קנין.

וזה לשונו [סוף סימן של"א] "המקבל שדה מן הגוי וכו'. פירוש מקבל בתורת אריסות למחצה לשליש ולרביע למ"ד יש קנין לגוי אין צריך לעשר ממה שמגיע לו למקבל כיון דהתבואה היא של גוי שגדלה בשדה שלו אלא שנותן לישראל מחצה או שליש ורביע שכר עבודתו מפירות שלו אבל החוכר ממנו בדבר ידוע חשובה השדה כשלו דשכירות ליומיה ממכר הוא וחכירות היינו שכירות אלא דשכירות הוא במעות וחכירות הוא בתבואה או במעות הלכך אפילו יש קנין לגוי בארץ צריך לעשר.

ומ"ש והרמב"ם כתב שאין קנין לגוי בארץ ישראל - פירוש ואפ"ה מחלק בין מקבל לחוכר דמקבל אין צריך לעשר חלקו של נכרי אבל חוכר צריך לעשר מכל התבואה שגדלה בשדה דאע"פ שקצב לו לתת לו כך וכך סאה תבואה אפ"ה כיון שהתנה עמו לתת לו כך וכך בין עשתה הרבה בין עשתה מעט א"כ כל התבואה הגדילה בשדה היא של חוכר אלא שעליו מוטל החוב לפרוע לו כך וכך אבל כל התבואה היא של החוכר ועיין במשנה פרק ו' דדמאי", עכ"ל הב"ח.

## הפרשה מחלקו על חלק העכו"ם – למה לא מיקרי מן החיוב על הפטור, ודן אי גם על חלק המקבל הישראל חיילא דין שיש קנין לעכו"ם.

הנה מעיקר הדין חלק העכו"ם פטור מתרו"מ, אלא מחמת קנס תיקנו שיפריש משלו על של עכו"ם, וק' דלכאו' יש בזה משום מפריש מן החיוב על הפטור, דמפריש מחלקו דחייב, על חלק העכו"ם דפטור, ונמצא דמרבה במעשרות והמעשר ראשון והתרומת מעשר שהן ביד הלוי או הכהן הוא יותר משיעורו ונמצא דהוי טבול למעשר שני, ובשלמא למ"ד אין קנין בא"י להפקיע מידי תרו"מ י"ל דבאמת חלק העכו"ם הוא חייב, אלא העכו"ם אינו מפריש, אבל הכא מבואר בר"ש דלמ"ד דקנסינן אזלינן למ"ד יש קנין לעכו"ם ולכן חשיב קנס, וצ"ע.

ואף שהזכיר הר"ש שיש חיוב מדרבנן למ"ד יש קנין לעכו"ם וכמו שהביא ממנחות [ל"א.] אכן ביאר דהכא ליכא חיוב דרבנן, ואף אי היה חיוב דרבנן אכתי היה קשה, דמפריש מחלקו דחייב מה"ת על חלק העכו"ם דחייב מדרבנן, ויש בזה משום מפריש מחיוב על הפטור דאורייתא.

אכן זו טעות דכיון שיש קנין לעכו"ם, א"כ לא מהני זכותו של המקבל הישראל בפירות להפקיעו מהעכו"ם שזה עדיין תחת קנינו של העכו"ם ונמצא שגם חלקו של הישראל פטור מה"ת, ודין זה מפורש בב"י [סוף סימן של"א] בשיטת הטור, ועיין להלן שהבאנו כן מהגר"ח על הרמב"ם [תרומות] והחזו"א שהוכיחו כן מהסוגי' בב"מ [ק"א].

אלא שסו"ס עדיין קשה, שהרי חלק של הישראל הוא לוקח לאכילה, ואיכא בזה חיוב מדרבנן, והרי בחלק העכו"ם פירש הר"ש שפטור גם מדרבנן כיון שלא לקחו לאכילה, והוי ליה מהחיוב דרבנן על הפטור דרבנן, וצ"ע **[[65]](#footnote-66)**.

**--------------------------**

## בדברי הגר"ח שיש קנין לעכו"ם לגבי הפירות ששייכות לחוכר הישראל, ומבואר שהדין יש קנין הוא דין בקרקע ולא פירות, והגר"ח דן בזה דלמה תלוי בשליש.

מתוך משנה זו למדנו חידושים בגדרי יש קנין לעכו"ם – דכאן מצאנו פירות של ישראל החוכר שמופקעים מקדושת הארץ ע"י קנין של הנכרי שאין לו אלא קנין פירות בא"י – וכדיבואר.

ונקדים - בגיטין [מ"ז] ילפינן לדין שיש קנין לעכו"ם להפקיע מידי מעשרות מהפסוק "דגנך ולא דגן עכו"ם" - והנה הגר"ח [תרומות פ"א ה"י ד"ה והנה קשה] חקר האם עיקר הדרשה של דגנך בשעת שליש קאי כלפי הקרקע בשעת גידול שליש, או כלפי הפירות עצמן, והכריע דדין בקרקע הוא, וז"ל, "דיסוד הך דינא דדגנך ולא דגן נכרי הוא מדין הפקעה שמפקיע את הקרקע ממצותה בתרומות ומעשרות, ואית בזה דין הפקעת קדושה".

והגר"ח הוכיח כן, וז"ל, "וכדחזינן מהא דתנן בדמאי פ"ו החוכר שדה מן הנכרי מעשר ונותן לו ר"י אומר אף המקבל וכו' ומבואר בב"מ [ק"א.] דהוא משום דאין קנין לנכרי בארץ ישראל, הרי דלמ"ד יש קנין לנכרי בארץ ישראל פטורין הפירות מתרומות ומעשרות, משום הקנין שיש להנכרי בהקרקע, אף דהפירות עצמן הן של ישראל, ואם נימא דהך דדגן נכרי הוא רק דין דשל נכרי פטור, א"כ הא צריך להיות תלוי רק בהפירות עצמן אם הם של נכרי או של ישראל, ומאי שייכות הוא הקרקע בזה, אלא ודאי דעיקר הך פטורא דדגן נכרי הוא מדין הפקעת קדושה שחייל על הקרקע, ועל כן כל שהקרקע היא של נכרי מופקעים פירותיה מחיובא דתרומות ומעשרות".

הרי שהגר"ח הוכיח ממשנה זו חידוש – שמדוייק מהגמרא ב"מ [ק"א] בביאור הסיפא שהפטור של יש קנין פוטר גם בחוכר, והיינו אף שהפירות שייכים לישראל, ומכאן מוכרח שהדין 'יש קנין' אינו דין שמתחיל ונגמר בפירות אלא דין בקרקע שהרי הכא הפירות של השיראל.

ועיין לעיל ציונים והערות [פרק ה' משנה ט'] שהבאנו ראיות מהרמב"ם ומעוד ראשונים שהגדר בדין יש קנין הוא שמפקיעים את הארץ מקדושתה עד כדי כך שדינו כחו"ל – עיי"ש, והיינו כנ"ל, וכן דייק הגר"ח בהמשך דבריו מהרמב"ם שישראל שהיה קונה בחזרה היה בקנינו דין כיבוש יחיד, ומוכרח כנ"ל.

איברא דכבר תמה הגר"ח [תרומות שם] דבגיטין [מ"ז] מבואר דישראל שקנה מעכו"ם לאחר שליש פטור למ"ד יש קנין לעכו"ם הא לפני שליש חייב כיון שבשעת שליש היה אצל הישראל, וקשה דאי דינו כחו"ל בקנין העכו"ם עד כדי כך שהקנין של הישראל מיקרי כיבוש יחיד דלאו שמיה כיבוש א"כ גם כשלקח לפני שליש יפטר, עוד הקשה דאי דינו כחו"ל למה לי קרא דדגנך, הא חו"ל היא, ולמה לי קרא.

ויישב בזה הגר"ח שגם אי נימא שזה דין בקרקע אכן ע"כ שאינו דין בקרקע מצד עצמה לעשותו ממש כחו"ל, שהרי סו"ס דרשינן דגנך ולא דגן עכו"ם, ומשמע שזה דין בפירות ולא בקרקע, ומוכרח ע"כ שיש דין בקרקע שמפקיעים ממנו קדושתה - כלפי הפירות – והיינו לענין תרו"מ וביכורים, אבל אינו כהפקעת עיקר קדושתה לעשותה לחו"ל.

וזה לשונו, "אכן מדצריכינן לקראי דדגנך ואדמתך למעוטי של נכרי, חזינן דכל הך הפקעת קדושה הוא רק משום דינא דדגנך ולא דגן נכרי ואדמתך ולא אדמת נכרי, דהוא זה דין המסויים בתרומות ומעשרות ובכורים וכדומה, אבל לא דין הפקעת עיקר קדושת ארץ ישראל שבה", ודו"ק, וקשה על הרמב"ם שרצה לעשותה לחו"ל.

## בדברי הגר"ח דלמ"ד יש קנין אינו כחו"ל ממש, וקושי' גדולה שיש קנין מהני בקנין של העכו"ם בפירות ולא בקרקע, וזה מהני גם בפירות של החוכר שיש לישראל קנין פירות.

והגר"ח [שם] יישב בזה דבאמת למ"ד יש קנין אינו כחו"ל, וכנ"ל, ומה שמדוייק ברמב"ם דאי יש קנין אז הוי כחו"ל – כוונת הרמב"ם דלמ"ד אין קנין היה כחו"ל לולי הפסוק – ואז היה ככיבוש יחיד אי קנאו מהעכו"ם, אבל למ"ד שסובר לפי האמת שיש קנין, לדידיה ליכא צד שבאמת יהיה כחו"ל, ועיין בהערה [[66]](#footnote-67) ביאור דבריו.

אולם קושי' זו עדיין קשה מהראשונים שהבאנו לעיל ציונים והערות [פרק ה' משנה ט'] דסוברים לפי האמת שיש קנין לעכו"ם משווהו לחו"ל.

עוד קשה – שהרי הגר"ח הוכיח שבאופן שהפירות הם של הישראל [בחוכר ישראל] אעפי"כ אמרינן בב"מ [ק"א] דלמ"ד יש קנין קנינו של העכו"ם פוטר את הפירות, אף שהעכו"ם בעצמו אין לו אלא קנין פירות – דלמ"ד יש קנין להפקיע קדושה אין לעכו"ם קנין הגוף בא"י [וכדמוכרח מהסוגי' בהשולח – מובא לעיל בהערה], והרי את הקנין פירות הוא נתן לחוכר הישראל.

**וזו באמת הערת החזו"א שביעית [סימן כ"א ס"ק ד'] שהוכיח מהסוגי' בב"מ [ק"א] שגם חלק הישראל שהפירות שלו אמרינן יש קנין לעכו"ם, וכתב שמוכרח כן גם באופן שהנכרי אין לו קנין הגוף, ונמצא שהעכו"ם יש לו קנין פירות ואת זה הוא נתן לישראל המקבל אעפי"כ מיקרי יותר בעלים בקרקע לגבי הדין יש קנין לעכו"ם להפקיע מידי מעשרות, וזה לשונו: "ולכאו' הרי לא נשאר ביד נכרי כלום, וכתבנו שמ"מ קנין הנכרי חשוב טפי מן הקבלן והחוכר", עיי"ש – והדברים אינו ברורים.**

**ועיין בחזו"א [שביעית סימן א' ס"ק ב' סוד"ה והא] שכתב דמוכרח מהכא שיש לעכו"ם קנין הגוף, דאל"כ לא נשאר אצלו כלום,** שהרי כמו שיש לעכו"ם קנין בקרקע של א"י לגבי גוף הפירות, שהרי אין לו קנין הגוף ממש שהרי אינו יכול לחפור בו שיחין ומערות, וע"כ דכל קניינו של העכו"ם הוא גוף לפירות, הא כמו כן יש לישראל גוף לפירות ככל שוכר, ומה אולמי' קניינו של העכו"ם מקניינו של הישראל וצ"ע, ומכאן הוכיח החזו"א דע"כ שיש לעכו"ם קנין בגופו ממש.

ויתכן דכוונת החזו"א דאעפ"י שאין לעכו"ם גוף ממש שהרי אינו חופר בורות, אכן אין זה אלא בגדר שיור בקנינו של העכו"ם, והיינו שכל הגוף הוא שלו רק שיש שיור כלפי חפירת בורות, ודלא כשכירות של הישראל שלכתחילה יש לו קנין בגוף לפירות.

## מחלק דקבלן ואריס ושכירות חלוקין מקנין הגוף לפירות.

ובישוב הגר"ח דנקט שזה באמת רק קנין פירות נצטרך לומר שבאמת גם אם יש לעכו"ם רק קנין הגוף לפירות, אבל חכירות וקבלנות היא פחות, והביאור בזה עפ"י מה שנתבאר בהקדמה בריש פירקין.

נתבאר שם שקבלנות וחכירות דומים לשכירות, עוד נתבאר ששכירות של החוכר אינה כקנין הגוף לפירות ממש, והיינו דאף דכתבו הראשונים דשכירות הוא כגוף לפירות ואפילו כקנין הגוף לזמן, אולם מוכרח שאינו כקנין פירות ממש, והבאנו לזה כמה הוכחות, עוד נתבאר שם גדר החילוק בין הקנין של השוכר לקנין של גוף לפירות – והבאנו של מהלך של האבי עזרי בכל הנ"ל.

ועפ"י כל הנ"ל יתיישבו הכא דברי החזו"א דבזה חלוקין נינהו קנינו של העכו"ם מקנינו של החוכר, שהרי העכו"ם יש לו בקרקע קנין הגוף לפירות ממש, אבל לישראל ליכא אלא קנין שכירות גרידא, ודו"ק, וחלוקין נינהו, וכל זה נכון גם אחרי מה שהבאנו מהראשונים שיש זכות לאריס בקרקע, ותבואת זרעך קרינן ליה.

## דרכו של המשנת ר"א בזה – שיש מחלוקת הסוגיות בגדר הדין יש קנין לעכו"ם.

יש דרך אחרת בכל הנ"ל במשנת ר' אהרון [זרעים סימן ח' סוס"ק י'] דאין להקשות מסוגי' דגיטין לסוגי' דידן בב"מ בישראל החוכר מעכו"ם, דבגיטין דריש הכל מדגנך ומזה מוכרח שהכל תלוי בפירות והדין חל בפירות, [וכסברת הגר"ח] ובסוגי' דב"מ איירי שהפירות שייכים לישראל ואעפי"כ יש קנין לעכו"ם, והקשה כקושי' האחרונים שהדברים סותרים זא"ז.

וביאר בזה, שיש לומר שיש בזה מחלוקת הסוגיות, שהרי בב"מ לא הוזכרה דגנך ולא הוזכרה כל המחלוקת שמצאנו בסוף השולח האם יש לו קנין לחפור בו שיחין ומערות, וי"ל א"כ שהסוגי' בב"מ קאי לפי השיטה שמדין יש קנין מהני לאשוויי לחו"ל, ולכן לא אכפת לן מה שהפירות עצמן שייכי לישראל דסו"ס גדלי בחו"ל, וסוברת הסוגי' שלמ"ד שיש קנין להפקיע קדושה ויש גם קנין לחפור בו בורות, ותלויים זב"ז, וכל זה לפי הסוגי' בב"מ דהכל תלוי בקרקע ולא בפירות, אבל לפי הסוגי' בסוף השולח הכל תלוי בפירות עצמן.

ויש מקור מהירושלמי שסובר שהכל תלוי בקרקע ודנים אותו כחו"ל, וכבר הבאנו לעיל ציונים והערות [פרק ה' משנה ט'] את המקור לזה מהירושלמי [שם] דיליף מהארץ לא תמכר לצמיתות, ויש לומר שהסוגי' בב"מ אזלי כהירושלמי בזה, עכתו"ד.

## תוספת מקור למחלוקת הסוגיות בזה.

ונראה להוסיף על דבריו עוד, שבאמת יש עוד מקור בבבלי למחלוקת זו, דהנה, יעויין בתוס' ב"ב [סוף פ"א.] דמבואר שהפסוק של אדמתך הוא המקור לדין יש קנין, והקשו האחרונים מסוגי' דסוף השולח דיליף מדגנך, ובתוס' הרא"ש בגיטין [שם] מבואר דסובר דתרי הילפותות כהדדי נינהו, ובאמת דבדברי הגר"ח מדוייק שלמד דחד לביכורים וחד לתרו"מ, אכן מסתימת לשון התוס' היה משמע שזה כל המקור לכל מקום, וצ"ע.

ונראה דכד נדייק היטב בלשונו משמע ששיטת ר"מ היא שזה המקור לכל מקום ולא שכולהו ס"ל כן, עיי"ש היטב, ונראה דיתכן שר"מ חולק וס"ל לר"מ שזה ממש כחו"ל, ובזה חלוקין דרשה דאדמתך [ב"ב] מדרשה דדגנך [גיטין] דדרשה דאדמתך קאי על גוף הקרקע לעשותה לחו"ל ודרשה דדגנך קאי על הפירות עצמן ונפ"מ בפירות ישראל בקרקע עכו"ם.

וי"ל שיש כבר מקור בבבלי שיש כזו שיטה, וכוונת הגמרא בב"מ [ק"א.] אינו למ"ד יש קנין מהסוגי' בגיטין דיליף מדגנך אלא למ"ד בב"ב דיליף מאדמתך, הרי שהירושלמי יליף מצמיתות והבבלי מאדמתך, ודו"ק.

**--------------------------**

## הערה ברמב"ם שסובר אין קנין ואעפי"כ הביא את הקנס של הירושלמי.

עוד העיר הב"י [סוף סימן של"א] וכן הוא במהר"י קרוקוס [פ"ו הי"ב], דהאיך הביא הרמב"ם טעם זה של הקנס, הרי הרמב"ם פוסק שאין קנין לעכו"ם, ופירשו דאזיל לשיטתו שסובר שיש קנין לעכו"ם לכו"ע כל זמן שהיא עדיין תחת יד העכו"ם, וכבר הארכנו בשיטה זו של הרמב"ם וכס"מ ומאירי לעיל ציונים והערות [פרק ה' משנה ט'], אלא שלפי"ז יש להעיר שמבואר בירושלמי שרבי חולק בטעמא דקנס כיון שסובר שאין קנין, והכא הרי איירי שזה עדיין תחת יד העכו"ם והרמב"ם ס"ל שאין חולקים בזה, וצ"ע.

## בדברי התורת זרעים בדין מכירת טבל לעכו"ם.

בעיקר הך דין של חוכר מעכו"ם מבואר שפרעון חוב לעכו"ם מטבל אסור - מכאן הוכיח התורת זרעים שיש איסור מכירת טבל של עכו"ם, וכבר הארכנו באיסור זה לעיל ציונים והערות [פרק ה' משנה ח'], ועיין לעיל ציונים והערות [פרק ג' משנה א'] שהבאנו מחלוקת אחרונים בדברי התוס' אי איכא בזה איסור של הנאה של כילוי לתת לעכו"ם, והתורת זרעים כאן הביא שמבואר בתוספתא שבאמת יש איסור הנאה של כילוי בנותן לנכרי, אלא שהוסיף דמיירי שהנכרי אומר לישראל לתת שמן ע"ג מכתו, וכן הוא ברמב"ם [פי"ג מעשר הי"ז], והביא כן מהירושלמי בישראל רופא שמאכיל את העכו"ם, אלא שכתב שכל זה במאכילו ממש, וזה כדין אכסנאי או רופא שמאכילו ממש או נותן ע"ג מכתו, ולכן מיקרי הנאה של כילוי, משא"כ במוכר סתם.

והסיק דבמוכר סתם האיסור מכירה לעכו"ם הוא מצד מפקיע זכותו וממונו של כהן, ולכן דן שבזה"ז יתכן דליכא איסור כזה כיון שאין לנו ודאי כהן.

## ביאור בסיפא בדין שדה של אבותיו.

בסיפא בדין שדה של אבותיו - פירש בזה הרע"ב "שגזלה העובד כוכבים מאבותיו, וקנסוהו שיצטרך לעשר כדי שידחוק עצמו ויקננה מן העובד כוכבים שמתוך שהיא חביבה עליו שהיתה של אבותיו לא יניח לקבלה מן העובד כוכבים ביותר מן הראוי לה וכשיכבד עליו המעשר יקננה. וכוותיה דרבי יהודה קיימא לן דלא פליג תנא קמא עליה", וכן הוא בר"ש וברא"ש, והמקור לזה הביאו מהסוגי' ב"מ [ק"א] למסקנה.

ועיין בחזו"א [שביעית סימן ד' ס"ק ו'] שדייק שהרמב"ם הביא לדין זה בחוכר מעכו"ם בלי להוסיף דאיירי בגזלן, ועיין בריטב"א בב"מ [שם] דכתב בהדי' דא"צ להעמידו דווקא בגזלן עיי"ש ושדה אבותיו היינו אברהם יצחק ויעקב [וכמו ההוי אמינא שם].

## בדברי הרמב"ן דלא אמרינן "יש קנין לעכו"ם" בעכו"ם שגזל דקרקע אינו נגזלת.

לעיל תמהנו דהאיך ישראל מפריש משלו על של העכו"ם, הא הוי ליה מן החיוב על הפטור, והבאנו דאי קיי"ל יש קנין אז הופקע החיוב דאורייתא גם מחלק הישראל.

ויש לדון הכא בסיפא דאיירי בגזל שדה מישראל לפי מסקנת הסוגי' בב"מ [שם], שהרי אין קרקע נגזלת ועדיין הוא ברשות הישראל, ואז י"ל שאין קנין לעכו"ם באופן כזה, ובאמת דיעויין ברמב"ן [ב"מ שם] שהקשה שם על פירוש רש"י בסוגי' ותוכן הקושי' היא "דאפי' כשתמצא לומר יש קנין [לעכו"ם להפקיע], הא מציק אין לו קנין, דהא גזלן הוא כדפרש"י ז"ל עצמו וקיי"ל דקרקע אינה נגזלת".

**--------------------------**

## קושית החזו"א דהאיך תורם משלו ע"ש העכו"ם בלי שליחות וזכין.

עיין בחזו"א [דמאי סי' י"ד ס"ק ג'] דהק' דהאיך תורם משלו על של עכו"ם.

וז"ל: "נהי דא"צ דעת [בתורם על של חבירו], היינו משום שהוא זכות ונעשה שלוחו, אבל בשל נכרי אין כאן שליחות, ואפשר דמעשר מטבל דרבנן על חלקו של הנכרי, וכיון דחייבו חכמים לעשר הו"ל כמפריש מטבל דרבנן על טבל דרבנן, מיהו לא מצינו תקנ"ח כה"ג שמעשר על פירות שאין המעשר חל עליהם, ואפשר שחוזר ומוציא מעשרות ממעשרו וכו', ואפשר שחכמים העמידו הפירות ברשותו כעין שכתבו התוס' גיטין [מ'] באפוטרופוס, ואם מדעת הנכרי ניחא ויאמן על ידו וכמש"כ שביעית [סי' ד' סקי"ב] מהירושלמי", עכ"ל החזו"א.

ויש ליישב קושי' החזו"א עפ"י חידוש גדול במעדני ארץ בעיקר דיני הפרשה ע"י אחר דמהני גם בלי שליחות, ועיין בזה בהערה [[67]](#footnote-68).

## מבאר שיש גדר חדש של זכין בתורם משלו ע"ש חבירו, ודומה לזכין מחודש של גירות ושל פדיון מעש"ש.

ובעיקר הקושי' יתכן ליישב באופן מחודש עפ"י יסוד גדול בזכין:

והוא - דאף שהביא החזו"א דהפרשת תרו"מ משלו ע"ש חבירו בעי זכין וכמבואר בנדרים [ל"ד] והרי ליכא זכין בעכו"ם, אכן יש לדון בזה מצד גדר מחודש דמצאנו בזכין, והוא עפ"י דברי הרשב"א [נדרים שם] שמבואר שמשלו ע"ש חבריו מהני זכין אבל משל חבירו על של חבירו בעי שליחות, וידוע מהקצוה"ח לבאר בזה דזכין לאדם ולא זכין מאדם.

אכן הגרנ"ט [כתובות – גר קטן] ייסד בזה דחלוקין נינהו הנך תרי חלויות, שהחלות תרומה עצמה בעי כח בעלים ולזה בעינן שליחות ממש בלי זכין אבל בחלות היתר שיריים לא בעינן כח בעלים, ולכן מהני בזכין, וכל מה שצריכים זכין היינו משום שבאים לפעול חלות בממון חבירו, [כן היה נראה בביאור דבריו], וע"ע ע"ד זה בחידושי הגר"ח על הש"ס [ב"ק ס"ט] לגבי גזלן שתורם.

והגרנ"ט הביא כעין דברי הרשב"א מדברי התוס' בריש בן סורר דאף דגירות דגר קטן מדין זכין הוא וכמפורש בכתובות [י"א], אכן שאני הזכין דהתם מכל זכין אחרת וכדיבואר, וביאר שהגדר בגירות הוא דהבי"ד מחילים גירות בגר וזו עשייה דידהו אלא דבעינן דעת בעלים כיון שהוא פועל חלות באחרים, ולזה בעי זכין.

וכעין חידוש זה מבואר בחידושי הגר"ח על הרמב"ם [זכיה ומתנה פרק ד'] שכתב שפדיון מעש"ש ורבעי בעי כח בעלים, אבל מהני ע"י אחרים מדין זכין וביאר שאין כאן כח בעלים בעיקר העשייה דלא בעינן עשייה של בעלים, רק העיקר שלא יהיה עיכוב בעלים, דגם בהפקר מהני, וע"כ שזה דין מסויים של עיכוב בעלים בבאים לעשות חלות בשלו.

הרי לנו ג' גוונא דבעינן זכין בלי שצריכים כח בעלים, בגירות [לפי התוס' בסנהדרין בתחילת דבריהם], במתיר שיריים בתרומה [לפי הרשב"א], ובפדיון מעש"ש דבכולהו לא בעינן כח בעלים וסגי בזה שאין עיכוב בעלים.

והצד השוה בין כולם הוא אחד, שא"א לפעול אצל חבירו דינים בלי דעת חבירו, ולכן בהיתר שיריים ופדיון מעש"ש ובגירות בעינן דעת בעלים, ובדין זה יש דין מחודש של זכין – וכדיבואר להלן החידוש בזה.

ויתכן להוסיף עוד כעין זה מהמבואר בדעת הרמב"ם דכל הדין דעת אחרת מקנה בקטן מהני מדין זכין, ואף שהפשטות בדעת אחרת מקנה היא דסגי בדעת מקנה בלי דעת קונה וסגי בניחותא מצד הקונה, אכן לפי הרמב"ם נתחדש שצריכים דווקא דעת קונה אלא שדעת המקנה מהני בתורת דעת קונה, והיינו מדין שליחות וזכייה לקטן, אכן עפ"י הנ"ל י"ל שזה סוג מחודש של זכין, והיינו דלעולם סגי בדעת מקנה אכן כיון שפועלים חלות אצל הקטן להכי בעינן דעת זכין.

## מביא דכל כה"ג מהני בזכין לקטן.

וביאר הגרנ"ט דכיון דדין זה של זכין חלוק מהדין זכין הפשוט, לכן מהני בקטן, וכמבואר בתוס' בבן סורר, וכעין זה מבואר בחידושי הגר"ח על הרמב"ם [זכיה ומתנה פרק ד'] שהבאנו לעיל לענין פדיון מעש"ש ורבעי דמהני ע"י אחרים מדין זכין, וגם שם חידש הגר"ח כעין זה דזכין זה שאני שאינו מדין שליחות ולכן מהני גם בקטן, וביאר שאין כאן כח בעלים בעיקר העשייה דלא בעינן עשייה של בעלים, רק העיקר שלא יהיה עיכוב בעלים, ובכה"ג מהני זכין שלא מטעם שליחות ומהני גם בקטן.

ולעיל הבאנו דוגמא נוספת של דעת בעלים בלי כח בעלים בזה שבאים לפעול אצל חבירו, שזה אולי הגדר בדין זכין לאדם שלא בפניו בדעת אחרת מקנה לדעת הרמב"ם, וגם שם מצאנו בחידושי הגר"ח עה"ש [החדשים – מאש תמיד], שכתב דמהני בקטן כיון דלא הוי מטעם שליחות.

הרי לנו ד' גוונא דמהני זכין מחודש בלי שליחות, בגירות [לפי התוס' בסנהדרין בסוף דבריהם], במתיר שיריים בתרומה [לפי הרשב"א], ובפדיון מעש"ש [לפי הגר"ח] ובדעת אחרת מקנה [לפי הגר"ח], דבכולהו לא בעינן כח בעלים וסגי בזה שאין עיכוב בעלים.

והצד השוה בין כולם הוא אחד, שא"א לפעול אצל חבירו דינים בלי דעת חבירו או בלי כח חבירו, וכנתבאר לעיל, ולכן בהיתר שיריים ופדיון מעש"ש ודעת אחרת מקנה בעינן דעת בעלים, וזה הדין דעת בגירות, אלא דלא בעינן לזה דין זכין מטעם שליחות, ולכן מהני זכין זה בקטן.

[ובגוף האי מילתא דמצאנו תרי גווני של זכין, ועד כדי כך שחלוקין בדיניהם לגבי קטנים ולגבי אי הוי מטעם שליחות או לא, נראה לומר דכעין זה כבר מצאנו בריטב"א [קידושין מ"ב] לגבי אפוטרופוס שכתב דשייכא לזכין, וכלשונו: "אלא ודאי מדין זכייה הוא, אלא שהרויח הכתוב בזכייה זו יותר מזכייה דעלמא, דבעלמא אין זכייה אלא בזכות גמור שאין בו חובה כלל לא בתחילתו ולא בסופו, אבל הכא מהני לחוב ע"מ לזכות כיון שאינה חובה ממש וכו'".

הרי לנו דקרא ד'נשיא אחד' כולל ב' דינים, "והרויח הכתוב" פרשה זו בתרי הנך אופנים, והיסוד בשניהם שאחד פועל לשני במידי דזכות, וע"ד זה הוסיפו נמי הגר"ח והגרנ"ט, ודו"ק].

## דן לגבי נכרי אי מהני בסוג הזה של זכין, ומתי והאם מיקרי זכות לנכרי שיעשרו פירותיו.

ובגדר של הדין המחודש הזה של זכין – עיין בזה בהערה [[68]](#footnote-69) מה שיש לבאר בזה – עכ"פ אחרי כל הנ"ל יש לדון דאחרי דקטן אינו בזכין ואעפי"כ איתנהו בזכין המחודש הזה, א"כ יש מקום לומר שגם עכו"ם בכלל הדין זכין בזה, ויהני בשלו ע"ש עכו"ם מחמת סברא הנ"ל, אלא דמדברי הגר"ח היה נראה דמהני בקטן ולא בעכו"ם.

איברא – שיש סמוכין לזה דמהני בעכו"ם – דהנה – עיין בעונג יו"ט [סימן ק"ז] שהביא את הרשב"א דמחלק בין שלו ע"ש חבירו, ועיי"ש דחילק ע"ד הנ"ל שלהתיר את השיריים א"צ כח בעלים עיי"ש – וכנתבאר מהגר"ח והגרנ"ט - ולכן לא בעינן לזה שליחות, ובשיעורי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [ב"מ סימן ט"ז ס"ק ב'] הביא על דבריו את דברי התוס' בבכורות [י"א ד"ה טבלים] דמבואר דעכו"ם מצי מפריש משלו על של ישראל, וביאר את הדברים עפ"י העונג יו"ט הנ"ל, וכנראה דה"ה דנוכל לומר איפכא דמהני משלו ע"ש עכו"ם, והכל כפי הגדרים הנ"ל.

איברא דלכאו' אין כאן התחלה לכל המהלך – הרי איזה זכות איכא לנכרי שמעשרים תבואתו, ואף אי מהני זכין אכן אין כאן זכות, אלא שיש לדון בזה ולומר דהכא שתיקנו חז"ל קנס על ישראל החוכר מעכו"ם שיצטרך לעשר כדי למעט חכירות אצל העכו"ם ויפסיד קרקע דידיה, ונמצא דחז"ל גרמו הפסד לעכו"ם והדרך היחידה שיוכל למצא חוכר ישראל הוא בזה שהחוכר יוכל לתקן פירותיו, [ואולי תיקנו שמעצם תנאי החכירות שישלם הישראל לעכו"ם פירות מתוקנים], ויתכן דכל כה"ג שיש מצב שבלעדה לא ימצא חוכר ישראל - דמהני להקרא זכות כיון דרק באופן זה שייך חכירות, וע"ע בהערה [[69]](#footnote-70).

ובאמת דכעין סברא זו כבר מצאנו להלן [פרק ז' משנה א'] שאורח אצל בעה"ב ע"ה שרוצה שע"ה שיאכל אצלו שהאורח מפריש אף שיש נידון אי חשיב כבעלים במנה שלו ואי אינו בעלים איך מצי מפריש, וכבר עמד בזה במהרי"ט – מובא להלן [שם] – והבאנו שם מהאמרי בינה [תרו"מ סימן ו'] שפירש בפירוש השני דמצד זכין אתינן עלה שזכותו של הבעה"ב שיכול האורח להפריש דאל"כ לא יאכל אצלו, ואף דמייריב בעה"ב שכבר הפריש ויודע שהוא כבר הפריש, אלא דסו"ס חשיב אצלו כזות כיון דרק בזה הוא יכול לארח אותו, וכמו כן בנידון דידן שבלי הפרשתו לא ימצא חוכר, ודו"ק.

וע"ע להלן בציונים והערות [פרק ז' משנה ג'] מה שהבאנו מהחזו"א בפועל שאוכל בשעת עבודתו [שקצצו לו] ויכול להפריש, וגם שם הביאור דהוי זכות מטעם הנ"ל, ודומה להכא.

# משנה ג

[ג] כהן ולוי שקבלו שדה מישראל כשם שחולקין בחולין כך חולקין בתרומה, רבי אליעזר אומר אף המעשרות שלהן שעל מנת כן באו:

# רע"ב משנה ג

כשם שחולקין בחולין כך חולקים בתרומה - כשנוטל בעל השדה מחצה ושליש ורביע ממה שהוציאה השדה, נוטל גם כן מחצה ושליש ורביע מן התרומה והמעשרות המוטלות עליה ונותנן הוא לכל כהן ולוי שירצה:

אף המעשרות שלהן - אם המקבל כהן כל התרומה שלו, ואם לוי הוא כל המעשר שלו:

שעל מנת כן - ירדו לקבל שדה זו באריסות. ואין הלכה כר' אליעזר דאע"ג דעל מנת כן ירדו במה קנו:

# משנה ד

[ד] ישראל שקבל מכהן ומלוי המעשרות לבעלים ר' ישמעאל אומר הקרתני שקבל שדה מירושלמי מעשר שני של ירושלמי וחכמים אומרים יכול הוא הקרתני לעלות ולאכלו בירושלם:

# רע"ב משנה ד

המעשרות לבעלים - בהא אפילו רבנן דפליגי עליה דר"א מודו, דכיון דשדה של בעלים מקום מעשר שיורי שייריה:

הקרתני - לשון קריה, כלומר האיש היושב בקריה בכפרים. שכן דרך בני הכפרים לקבל שדה מבני הכרכים:

יכול הוא הקרתני וכו' - הלכך כל אחד נוטל חלקו במעשר שני. וכן הלכה:

# ציונים והערות משנה ג' וד'

## הקדמה.

הנך תרי משניות איירי בזכות של הכהן והלוי בשדה של אריסות לקבל את התרומות והמעשרות, ואיירי באופן שהכהן והלוי הוא האריס ואז נחלקו אי הוי כהתנה שיקבל חלקו של הישראל במעשרות ותרומה, וזה שנינו במשנה ג', ומבואר בירושלמי [מובא בתוס' יו"ט] דכו"ע מודי דאי התנו בפירוש דמהני וכל המחלוקת היא האם סתמא כהתנו.

ולהלן במשנה ד' שנינו באופן שהישראל הוא האריס ושייר הבעה"ב [כהן או לוי] לעצמו האי זכות והכא כו"ע מודי דמהני לשייר לעצמו.

## בדברי הירושלמי שהיה תנאי וקנין כדי שהכהן ולוי יקנה חלקם.

**עיין בתוס' י"ט: "שעל מנת כן באו, וכתב הר"ב דאין הלכה דבמה קנו. ירושלמי התיבון רבנן לרבי אליעזר במה קנו. אמר להם אף אתם מודים שאם התנו ביניהם שהמעשרות שלהם אפי' התנו במה קנו. סתמו נעשה כאומר לו תלוש מקרקע זה שתקנה לך מעשרותיך" עכ"ל.**

**וכ"ה בר"ש, והרא"ש הוסיף בביאור הקנין של תלוש מקרקע זה שתקנה, "כההיא דתנן פ' המוכר את הספינה - המוכר פשתן לחבירו הרי זה לא קנה עד שיטלטלנה ממקום למקום ואם היה במחובר לקרקע כיון שתלש ממנו כל שהו קנה - וקאמר עלה בגמ' משום דתלש ממנו קנה, אמר רב ששת נעשה כאומר לו לך ויפה לי קרקע כל שהוא וקנה כל מה שעליה", עכ"ל.**

## למה בעי קנין ולמה לא מהני כחלק מהזכויות של האריס בהתחייבות שביניהם דהוי גוף לפירות.

ויש לתמוה - דלמה צריך להקנות באופן של "תלוש מקרקע זה שתקנה לך מעשרותיך", והלא כמו שהסכימו ביניהם דמי תשלומין למחצה לשליש ורביע, והרי"ז מחייבו ליתן, נימא שהסכימו גם ליתנו התרו"מ, וכן תמה בזה במשנה ראשונה, והוסיף, הרי הזכות של אריס היינו זכות בקרקע לפירותיה ולכן לא הוי זכות בדבר שלא בא לעולם, ולמה לא נכלל בזה גם הפירות שיתבררו בסוף שהם מעשר, וצ"ע.

וגוף האי חידוש דנקט דאריס היינו גוף לפירות, כבר הבאנו בהקדמה בריש פירקין דדינו כשוכר, ושם חילקנו בין גוף לפירות לשכירות, וכן הוא נמי לגבי חוכר ואריס, וכנ"ל, אכן סו"ס קושיתו היא דהך זכות שיש לו לשליש ולרביע פירותיו, למה א"א להכניס את המעשרות לתוך הך זכות, והבאנו שם מהרי"ף והתוס' שיש לו איזשהו זכות גם בקרקע להיות קצת כשותף, וצ"ע.

## בסוגי' בב"ב [ס"ג] – והערה מהגרשש"ק בגדר השיור על פירות שיבואו לעולם אח"כ.

מבואר במשנה ד' שהכהן ולוי משייר לעצמו חלקם ממה שנתנו לאריס ובדומה לזה מצאנו סוגי' בב"ב [ס"ג.].

"תנו רבנן: בן לוי שמכר שדה לישראל, ואמר לו על מנת שמעשר ראשון שלי - מעשר ראשון שלו, ואם אמר לי ולבניי, מת יתן לבניו, ואם אמר לו כל זמן שהשדה זו בידך, מכרה וחזר ולקחה - אין לו עליו כלום. אמאי - אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, כיון דאמר ליה על מנת שמעשר ראשון שלי, שיורי שייריה למקום מעשר".

ובעיקר השיור על פירות שיבואו אח"כ לעולם – אחרי שמקנה את כל הגוף ובסוגי' מבואר דתלוי בפלוגתת ר"מ ורבנן במקנה דבר שלא בא לעולם – עיין בזה בחידושי הגרשש"ק [ב"ב סימן ל'] דמדמה לאחריך לפלוני, והיינו שיש כח בעלים להקנות חפץ לגמרי שיצא מרשותו ולעשות שיור שיחזור אליו או לאחרים אחרי ל' יום, אף שזה לגמרי קנוי לשני באמצע, וה"ה הכא הפירות שגדלו גדלו לגמרי אצל הקונה אלא שהמוכר עשה שיור בכל הקנין והשיור הוא חלות נוסף שיחזיר לו את הפירות כשיבואו לעולם.

## דרכו של רבינו יונה בסוגי' בב"ב [ס"ג].

ועיין ברבינו יונה שיש כאן כמה קושיות:

א] וז"ל: "ואם תאמר והא גבי מעשר כתיב חלף עבודתם ודרשינן ולא חלף שכרן והרי בן לוי זה נוטל מעשר זה בשכר מה שפיחת ללוקח מדמי זה השדה ומכח תנאי נטלו ולא חלף עבודתו" – וה"ה דקשה במשנה הכא.

ותירץ: "לא היא שהרי מעשר זה שהוא נוטל שלו הוא מתחלה ואינו נוטלו משל ישראל והוי כמו מעשר שהלוי מעשר מפירות שדהו שמעכבו לעצמו דהא אמרינן דשיורי שייריה למקום מעשר ולא מכר לעולם חלק עשירי מן הפירות שהרי שייר זכות בשדה למעשר פירותיו".

למדנו מדבריו שהזכות של הלוי במעשר היא לפני ההפרשה, וכאילו שיש הפרשה על פירותיו ששייכים כבר ללוי, ולכן לא מיקרי שהוא קונה את המעשרות ושפיר מיקרי חלף עבודתו.

ב] אולם מעתה מתעוררת קושי' חדשה – "ומכל מקום הלוקח יכול לתקן גרנו באותו חלק עשירי ששייר בן לוי בפירות" - וכוונתו להקשות לשיטתו שחידש שהמעשרות היו כבר של הלוי לפני ההפרשה, וא"כ איך הישראל מפריש מפירותיו של הלוי על פירות עצמו, ותירץ:

"שהרי אדם יכול להשאיל לחברו פירות כדי שיעשר עליהם פירותיו, ומחזיר את המעשר למשאיל ואם המשאיל ישראל נותנו ללוי ואם הוא לוי מעכבו לעצמו והכא נמי הרי זיכה בן לוי ללוקח את השדה אף לחלק עשירי מן הפירות עד שיתקן בו פירות השדה שכך משמע לשון התנאי שאמר לו על מנת שמעשר ראשון שלי כלומר לאחר שיתקן בו פירות השדה מדקרייה מעשר ראשון ולא אמר ליה על מנת שחלק העשירי שלי".

כל דברי רבינו יונה בסוגי' דהתם נצרכים ומתפרשים נמי במשנה הכא.

## דרכו של הריטב"א בסוגי' שם.

הריטב"א [שם בסוגי' בב"ב] בא לבאר את החידוש שמצאנו בסוגי' שם למה בשיור של הכהן ולוי לא מהני שהכהן והלוי יוכלו להוריש זכות זו של שיור לאחר מיתתם לבניהם – וכמבואר בסוגי' [שם], וחידש שיש גדר מחודש בשיור של הזכות במעשרות ותרומות, והביא בזה ב' מהלכים:

המהלך הראשון בשם הרמב"ן - וז"ל: "וי"ל דהכא כיון שלא שייר לעצמו גוף מסויים, דהא ודאי הגוף לגמרי מכרו אלא כדי שלא יהא שיורו דבר שאינו בעולם משייר לעצמו שעבוד בגוף לתפוס בו שיורו ועדיין שיורו אינו דבר מסויים, אין זו זכיה גמורה אליו בחייו עד שיורישנה ליורשיו, כי כשבאים הפירות לעולם בכל שנה אז הוא חוזר וזוכה למפרע גוף לפירות, וכל זמן שאין שם פירות כל הקרקע ללוקח, הילכך כשמת קודם שבאו הפירות של שנה זו לא זכה בהם האב כלל ואינו מורישם לבניו, וכן הדין במוכר דקל ושייר [פירות] לפניו, כן תירץ הרמב"ן ז"ל עם מה שביררנו בדבריו", עכ"ל.

עוד תירץ הריטב"א: "וי"א דבדקל לפירות ודאי דבר מסויים הוא ויורשיו קמים תחתיו, אבל בתנאי זה של בן לוי הוא דבר שאינו מסויים כי המעשר אינו יודע באיזה מקום יהא מן הקרקע פעמים הוא כאן ופעמים כאן, ולא עוד אלא שהוא מפוזר בכל השדה, וגרוע מכל זה שהרשות ביד הלוקח להפקיעו אם לא ירצה לזרוע שדהו או למרח תבואתו ע"י גוי או להכניסו בשיבוליו, וכי האי זכיה אינה אלא לשעתה ולמפרע וכשמת לא זכה הוא בעתיד ולא יירשוהו יורשיו וכתנאין חשיב, וגם זה נכון", עכ"ל.

## מוסיף ביאור בדברי הריטב"א בגדר הדין דקל לפירות בסוגי' זו – דמצאנו בכמה דוכתי גדר מחודש של דקל לפירות שאינו קנין בגוף דקל כלל.

הריטב"א הביא מהרמב"ן גדר מחודש בשיור של קרקע למעשרות – וכתב "אין זו זכיה גמורה אליו בחייו עד שיורישנה ליורשיו, כי כשבאים הפירות לעולם בכל שנה אז הוא חוזר וזוכה למפרע גוף לפירות, וכל זמן שאין שם פירות כל הקרקע ללוקח" - והדברים אינן ברורים - וכבר העירו [הערות על הריטב"א] שמשמע שהדין דקל לפירות בהאי שיור לא בעי זכות בקרקע ממש – וציינו לרשב"א בכתובות [נ"ט].

ונראה להרחיב בגדר הדברים:

כפשוטו דקל לפירות היינו קנין בדקל עצמו, והוא שכל הדקל קנוי לו לגמרי אלא שכל קנינו בדקל אינו אלא לענין הפירות, וכן מבואר ברעק"א בריש המפקיד בפרה לכפילא דלגבי הגזילה הרי זה כגזלו פרה דידיה, אכן יש בזה דרך נוספת, שהוא קונה את הפירות עצמם ולא קונה כלל את הדקל, אלא שעושה קנין בדקל לקנות את הפירות - אבל הפירות עצמם הם הדבר הנקנה ולא הדקל.

ובגוף הך יסוד כבר עמד הגר"נ פרצוביץ זצ"ל - בשם הגרב"ד זצ"ל - בשיעוריו בגיטין [י"ב: ס"ק רצ"ה], והביא את היסוד לזה מדברי הרשב"א בכתובות [נ"ט: בהשמטות], שהק' האיך מקדיש ידי אשתו למעש"י, הא בבן חורין לא חיילא קדושה, ועוד, דאין המעש"י צומחים מהידים עד שנימא שידים שקדושים שגם המעש"י קדושים, ורק בדקל הוא כן, שהרי"ז כאילו שיש קדושה בדקל וממילא נתקדשו גם הפירות, אכן במעש"י א"א לומר כן.

ותי' הרשב"א, וז"ל, "דלקנות לשעה כדי לקנות דבר אחר, כגון דקל לפירותיו וחצר לאוירה וידים לעושיהן, שאין עיקר דעת ההקנאה לקנות גוף הדבר שהוא בעולם, אלא כדי לקנות על ידיהם דבר שאינו בעולם, או האויר [בחצר] שאינו גוף, בכל דהו סגי, ואעפ"י שאינו יוצא מגופו לגמרי כפירות דקל, דהא אפי' פירות דקל אין יוצאין מן הדקל שלו, שאין הדקל קנוי לו ממש, והילכך כל שבאין ממנה קצת כגון המלאכה שהיא באה מן הידים בטרחן ובתנועתן, וכן האויר שנראה שהוא חלק מן החצר קנה", עכ"ל.

והכוונה בזה היא, דאין שום חלות דחיילא בידים, שהרי חלות קדושה ליתא בבן חורין, ורק דהיות ושני הדברים הללו שייכי אהדדי, דהמעש"י קצת מגיעים מהידים, שוב יכול להתפיס מעשה קנין בתוך הידים להתייחס למעש"י, ויכול לחול בו, ואף דהמעש"י עדיין אינם בעולם, כשיבואו לעולם יתפסו בהם המעשה קנין ויחול, ועיין בהערה [[70]](#footnote-71) מה שהעירו בזה.

## עוד מקורות לגדר החדש הנ"ל.

ונראה לדייק כן נמי מהרשב"א בגיטין [מ"ב:] שכתב שעבד לקנס אינו כדקל לפירותיו הואיל ואינו יוצא מגופו [לפי צד א' בגמ' שם], וז"ל "דלאו פירות דגופי' קמזבין דליקני במשיכה דגופיה", ומאידך לגבי דקל לפירותיו כתב דהמעלה היא ד"בחזקת הדקל קני להו לפירי דעבידי דאתי מיניה", ומפורש כנ"ל, דהמעשה קנין בדקל מהני לקנות את הפירות וזהו דלא כרעק"א שהפירות לא ניקנים כלל רק הדקל, אלא דממילא הפירות נקנים.

ובאמת, דהנך שני צדדים בעיקר הגדר של פרה לכפילא ועבד לקנס מבוארים בדברי רבינו חיים הלוי על הרמב"ם [מכירה כ"ג ג'], וז"ל, "דהנה בעיקר הך דינא דעבד שמכרו רבו לקנס או בהמה לכפילה, אם נימא דמכירתו קיימת, צ"ע, אם הדין הוא דהלוקח הוא נעשה בעלים ממש, ועיקר חיובא של שלשים שקלים וכפל הוא להלוקח בעצמו, ומשום דלגבי קנס זה הרי העבד והבהמה קנויים לו ואיהו גופיה הוי הבעלים של זה הקנס", והיינו ממש כהך צד של רעק"א.

וממשיך הגר"ח לאידך גיסא, "או דנימא דאף אם מכירתו קיימת מ"מ עיקר חיובא של שלשים שקלים של עבד וכפל של גנבה הוא להבעלים המוכרים, כיון דהם הבעלים של העבד והבהמה לכל מילי, ורק דזכות זה שיש להבעלים בהעבד והבהמה לשלשים שקלים וכפל הוא דקונה הלוקח, ונמצא דחלות החיוב של המתחייב הוא להבעלים המוכרים ואך שזה קנוי ללוקח, וצ"ע בזה", עכ"ל.

הרי דהגר"ח באמת חקר בהנך ב' צדדים, דלפי הצד השני לא חיילא החלות קנין בעבד ובפרה כלל רק בקנס ובכפל, אלא דהגר"ח לא ביאר לנו איך מהני המעשה קנין בפרה לגבי הכפל.

ובאמת דאיכא הוכחות נוספות ליסוד זה דקונה את הפירות ע"י הדקל ולא שהוא קונה את הדקל לענין הפירות, דהנה, ברש"י בגיטין [י"ב:] מבואר דביקדשו ידי לעושיהן דהיכא דעושה מעש"י פחות פחות מש"פ דלא קדשי שאין הקדש חיילא על פחות מש"פ, והתוס' חולקים, ורק מצד דעת המקדיש אתינן עלה, והיינו דאין לו דעת להקדיש פחות מש"פ, והעיר הגר"נ פרצוביץ זצ"ל [שם] בשיעוריו, דתמוה, שהרי ההקדש חיילא רק בידים והמעש"י קדשי מאליהן, ומה שייך הכא הנך כללים של דעת מקדיש וחלות הקדש על פחות מש"פ, הרי כל ההקדש דמעש"י הוא הקדש דממילא, והוכיח מהכא כגדר הנ"ל.

עוד ראיה, יעויין בתוס' בב"ב [קמ"ח. ד"ה שכיב מרע שאמר], שכ' שאף שכל מה שאפשר בברי אפשר בשכ"מ, אכן מה שברי קונה ע"י קנין אגב אין שכיב מרע קונה, דא"כ ה"ה דשכ"מ יקנה פירות דקל הואיל ואפשר בברי לקנותם אגב הדקל, והק' שם רעק"א, דשאני דקל לפירותיו שהוא קנין בדקל עצמו, ומה זה שייך לאגב, ומוכרח מכאן שהתוס' למדו שמקנה את גוף הפירות, רק שע"י הדקל הוא מקנה את הפירות [[71]](#footnote-72).

אחרי הקדמה זו יבוארו דברי הריטב"א הכא – שכתב "כי כשבאים הפירות לעולם בכל שנה אז הוא חוזר וזוכה למפרע גוף לפירות, וכל זמן שאין שם פירות כל הקרקע ללוקח" והגדר כנ"ל, ונתחדש א"כ שזכות כזו אינה בר ירושה, ויש לדון האם אמנם כן הדין במקנה עבד לקנס לפי הגדר הנ"ל.

## בדברי הראשונים האיך הישראל מפריש מפירות הלוי ומתקן פירותיו.

הריטב"א מוסיף לבאר האיך הוא מפריש ומתקן פירותיו - וז"ל: "וא"ת והיאך זה מתקן פירותיו במעשר של זה, י"ל דכיון דלא אמר על מנת שעשירית הפירות שלי ודאי כך רצה לומר שיזכה בכל הפירות לתקנן ויחזור ויתן לו מעשרן, וזהו שאמר לשון מחזיר ליורשיו כאילו קבל כל הפירות מהם כדי לתקנם ולאחר שיתקנם שיחזירם להם, ומן הטעם הזה אין בזה משום לוי המסייע בבית הגרנות דאמרינן חלף עבודתם ולא חלף שכרם, דבן לוי זה אינו נוטל משל ישראל כלום אלא אדרבה הוא הנותן פירותיו לישראל ושלא יתנם לו עד שיתקן בהן פירותיו, ואם לא יתקן או לא יצטרך לתקן אין כאן שום זכיה לבן לוי ליטול ולהשאיל כדכתיבנא לעיל", ולעיל כבר הבאנו מדברי רבינו יונה בזה.

**ועיין עוד בתוספות [ב"ב ס"ג. ד"ה על מנת שמעשר ראשון שלי] דהכא לא הוי כמו כהן המסייע בבית הגרנות דקאמר מקום המעשר שיורי שייר והוי מעשר שלו לגמרי אלא שמכר לו כח זה שיוכל לעשר על חלקו עכ"ל, ומה שכתב "אלא שמכר לו כח זה שיוכל לעשר על חלקו", וביאר בקובש"ע [ב"ב שם] שזה כמו הקנאה של דקל לפירות, והיינו שכל הפירות הוא מקנה לו לגבי הכח להפריש מהם תרו"מ.**

------------------------

## הפרשה מפטור על החיוב – לקוח על אינו לקוח.

יש להקשות – דהאיך מפריש הקבלן משלו על של הבעלים, והלא מה שקנה בתלוש אינו תבואת זרעך ופטור מצד פטור לקוח, והיאך מפריש משלו על של הבעלים, דשל הבעלים הוי תבואת זרעך וחייב מה"ת, משא"כ חלק הקבלן הוי לקוח ופטור מה"ת.

**אולם כבר מבואר בזה באחרונים שאינו פשוט דחשיב כפטור על החיוב כה"ג, ותלוי בעיקר הגדר של פטור לקוח, דעיין !) בתורת זרעים [פ"א דפאה – סוף עמוד ט"ו] שאם הפריש תרו"מ על לקוח שמ"מ חל להתיר אינו לקוח, משום שאין "לקוח" פטור בגוף הפירות כמו פטור של הפקר, אלא הוא פטור בחיוב הבעלים ומשו"ה אם הפריש חל, ולפי"ז א"ש.**

**איברא דבתורת זרעים הקשה ממה שכ' בבעל התרומות ופסקו בשו"ע [סי' של"א סעי' ס"א] שאין להפריש ממה שלקוח על מה שאינו לקוח, ואם הפריש חל אמאי אינו מפריש מזה על זה, וכ' שם ליישב שדין זה אינו אלא מדרבנן משום דדמי למפריש מן הפטור על החיוב, ולכן אכתי ק' היאך מפריש לכתחילה ממה שלקוח על שאינו לקוח.**

**ועיין בחידוש הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [פסחים סוף סימן ח'] שג"כ דן בדרכו של התורת זרעים שלקוח הוא פטור בגברא, אלא שדן שם בעיקר הגדר של פטור על החיוב דאינו תולה על הטבל אלא דתלוי איזה חיוב באים לפטור, וכיון שיש חיוב מה"ת כנגד חיוב דרבנן אכתי מיקרי חיוב על הפטור, ולא אכפת לן שזה רק בגברא, עיי"ש, ועיין להלן בציונים והערות [פרק ז' משנה ד'] מה שהוספנו בזה עפ"י דבריהם הכא.**

## במה שיש לדון האם מיקרי תבואת זרעך כלפי הקבלן הישראל – מחמת זכותו שקנה בקנין בשדה, ויש לדון בעיקר פטור 'לקוח' כשאורח אוכל אצל הבעלים.

ובאמת שיש לדון בדין "תבואת זרעך" שמכאן יליף פטור לקוח, האם זה תלוי מי הם הבעלים על התבואה, ואם הבעלים על התבואה הם הבעלים של השדה אסור בטבלו לכל העולם ולא דנים כלפי הגברא, ואם הבעלים הם אחרים מותר לכל העולם אפי' להבעלים דלא דנים בגברא לשום צד, או דלמא כהתורת זרעים הנ"ל דתלוי גברא - מי אוכלו, ולכן אם הוא ביד בעל השדה אסור לו ומותר לאחריםש אוכלים עימו, וה"ה אם מכרו לאחר מותר לכל העולם ועדיין אסור לבעל השדה.

ומבואר ברשב"א [ב"מ פ"ח:] דהקשה על דעת ר"ת שלקוח אחר מירוח פטור א"כ למה גזרו על הדמאי הא לקוח הוא וספיקא דרבנן היא, ותי' דאיכא למיגזר דזימנין אורחים על שולחנו, עכתו"ד, ונראה מדבריו שכל שיש לבעל התבואה חובת תרו"מ גם אחרים האוכלין ממנו חייבים בתרו"מ, וכ"כ בחזו"א בשביעית [סי' א' סק"ז] שאם הזמין הלוקח למוכר לא חשיב טבל אצל המוכר, אע"ג שאם המוכר חזר ולקחו היה חייב להפריש בתרו"מ, וע' מש"כ בקובץ שמועות [ב"מ אות כ"ט].

אולם יש חולקים, דעיין בפני יהושע בקידושין [כ"ו: בד"ה מעשה], שכתב שאין איסור טבל אלא לבעלים אבל לאחרים אינו חייב אלא הוי לגבם בכלל לקוח, וגם המנחת חינוך [מצוה שצ"ה] נקט כן, שכתב בחולה שיש בו סכנה שאכל טבל של חבירו, שאין החולה עובר משום אכילת טבל כיון שאצלו הוי לקוח, הרי מבואר שאע"ג שהטבל הוי ברשות הבעלים ואצל הבעלים הוי תבואת זרעך, מ"מ אמרינן שאחרים שאוכלים אצלו פטורים משום לקוח ואין עליהם דין טבל [[72]](#footnote-73).

ועפ"י כל הנ"ל יצא לדון בספר פרי עץ חיים - דלפי הפנ"י אולי י"ל דכיון שהקבלן מפריש משלו על של בעל השדה, א"כ כלפי בעל השדה כל ההפרשה היא בכלל תבואת זרעך, שהרי גם את מה שהפריש בא משדהו, ולכן כלפיו הוי מן החיוב על החיוב, ואולי די בזה שיהא תרומתו תרומה ומעשרותיו מעשר לכל דבר, ועדיין צ"ב בזה.

אולם אכתי יש לדון בכל הנ"ל לפי המבואר במשנה ד', דאולי חלק הקבלן הוא תבואת זרעך כיון שיש לו זכות בקרקע, מיהו יש לדון אם זה שייך במשנה ג' דאיירי בשקנו בתלוש, כמבואר בירושלמי שקנה בשעת תלישה, ואולי אין די בזה שיהא תבואת זרעך.

## המשך להנ"ל – אי קנין פירות מיקרי תבואת זרעך, ובדין אריס דמיקרי תבואת זרעך, ומה הדין באריס שזוכה בשל הבעלים ע"י קנין בתלוש.

בנוגע לנידון זה – האם מיקרי לקוח על שאינו לקוח - צריכים להקדים לדון במי שיש לו רק קנין הפירות בשדה חבירו, אם הוי תבואת זרעך וחיובו מה"ת, או דלמא גם זה הוא בכלל לקוח ואין חיובו אלא מדרבנן, ואז יש לדון האם קנינו של החוכר מיקרי קנין פירות, ובאמת שכבר הבאנו לעיל בציונים והערות [משנה א'] דגם חלק הבעלים מיקרי תבואת זרעך כלפי האריס, שכן מפורש ברא"ש, והבאנו מהמעדני ארץ [פ"ד מהל' תרומות ה"י אות א' ד"ה עכ"פ] שביאר את הדברים בזה שהשוה דיני אריס לדברי הר"ש [פ"א דפאה מ"ו] שהק' דל"ל קרא "ובא הלוי" לפטור פאה ממעשר, תיפו"ל דלאו "תבואת זרעך" הוא, ותי' הר"ש וז"ל "אי לאו האי קרא הוה מחייבינן להו לעניים דכיון דזכי להו רחמנא בהאי שדה תבואת זרעך קרינא ביה" עכ"ל.

והנה אי נימא שאין חיוב תרו"מ אלא במי שיש לו קנין פירות בהקרקע, אכתי קשה דמה בכך דזכי להו רחמנא, והלא אין לעניים אלא זכייה בהפירות ולא בגוף הקרקע ולא קנין פירות, ואכתי אין זה תבואת זרעך, אלא מוכרח מזה שא"צ אלא שהתבואה תהא שלו מדינא, ולכן י"ל שכל דזכי להו רחמנא לעניים בהפאה הרי הפירות הן "תבואת זרעך" של עניים, ומעתה יש מקום לומר שגם מה שקבל האריס הוי תבואת זרעך – אלא דעיין לעיל שהבאנו את קושי' המעדני ארץ בזה מהמיעוט של אתם ולא אריסין.

ובעיקר האי ענינא בקנין פירות אי מיקרי תבואת זרעיך, עיין עוד בהערה [[73]](#footnote-74) שהבאנו עוד הוכחות דלזה.

עכ"פ – לפי כל הנ"ל פשוט שהחלק שקבל האריס הוי תבואת זרעך - ונמצא דשפיר יש להפריש מן חלק הבעלים על של קבלן או מן הקבלן על של הבעלים דהוי מן החיוב על החיוב, וביותר לפי מה שהבאנו מהראשונים – בהקדמה ריש פירקין – שיש לאריס זכות בגוף הקרקע דא"ש טפי.

אולם כל זה דלא כהמבואר בחזו"א [דמאי סי' י"ד אות ט'] דחלק של הקבלן אינו תבואת זרעך, מיהו דבריו אמורים בקבלן רק באילנות לשמנן [משנה דלהלן] ואולי מודה בקבלן בקרקע דעדיף טפי, וצ"ע.

ובפרי עץ חיים יצא לדון עוד - דאפי' את"ל דשל אריס הוא הכלל תבואת זרעך וכמשנ"ת, מ"מ יתכן דאין זה אלא באריס דעלמא, אבל הך דמשנה ג' דזוכה הכהן ולוי בשעת תלישה אולי אין זה בכלל תבואת זרעך.

וכעין זה כתב בפרחי ציון על הכפתור ופרח [עמ' קי"ג] דכללא של הר"ש בפאה דכל דזכי ליה רחמנא הרי"ז תבואת זרעך וחייב בתרו"מ, אין זה אלא במידי דמצותו להפרישו במחובר לקרקע כמו פאה ולא במידי שמצותו בתלוש כעין תרומה ומעשרות או מעשר בהמה, ולפי"ז יש לחלק בין אריס דעלמא דיתכן דיש לו איזה זכות בקרקע [וכמו שהבאנו מהראשונים] והך דמשנה ג' דזכה רק בתלוש, מיהו התם במעשה תלישה זכה במה שהוא עדיין מחובר, ועדיין צ"ב בזה.

# משנה ה

[ה] המקבל זיתים לשמן כשם שחולקין בחולין כך חולקין בתרומה ר' יהודה אומר ישראל שקבל מכהן ומלוי זיתים לשמן למחצית שכר המעשרות לבעלים:

# רע"ב משנה ה

המקבל זיתים לשמן - ישראל שקבל זיתים מכהן או מלוי:

כשם שחולקין בחולין כך חולקים בתרומה - ואף על גב דלעיל לבעלים, הכא שאני דלא קיבל קרקע אלא אילנות, ורבנן לא עבדי זיתים כקרקע:

או למחצית שכר - שימכר השמן ויחלקו הריוח לאמצע:

המעשרות לבעלים - דר' יהודה עביד זיתים כקרקע. ואין הלכה כרבי יהודה:

# ציונים והערות משנה ה

## בסברת החילוק בין זיתים לשמנן – למשניות הקודמות - ובפלוגתת ר"י וחכמים בזיתים.

לא ברור מה ההבדל בין המשנה הזו למשניות הקודמות ונאמרו בזה כמה דרכים – וכולם צ"ב:

א] הר"ש הביא שהחילוק בזה "משום שקיבל לשמן ולא קיבל לזיתים".

ב] עוד הביא הר"ש מהירושלמי ד"ר' יהודה עבד זיתים כקרקע ורבנן לא עבדין זיתים כקרקע" ודייק הר"ש: "משמע הטעם משום דמחלקין בין מקבל קרקע למקבל אילנות", ועיין בהערה [[74]](#footnote-75) תוספת בזה.

הנפ"מ בין הנך ב' דרכים – באופן דעביד בקרקע אבל החלוקה היא רק בשמן ולא בזיתים, שלפי הר"ש העיקר תלוי בחלוקה, האם מחלקים בשמן ולא בזיתים, עוד נפ"מ באופן שהוא עביד בזיתים והחלוקה היא בזיתים, דלפי הירושלמי הכל תלוי אי עביד בקרקע או בזיתים.

ג] יש דרך שלישית בזה מהרמב"ם מובא בתוס' יו"ט וז"ל: "אבל הרמב"ם מסיים [פרק ו' מהלכות מעשר] מפני שהשמן חשוב הוא - משמע ודאי דדוקא לשמן תנן, וכתב בעל כ"מ וסובר רבינו דשאר אילנות דינן כקרקע ע"כ, ויש לפרש הירושלמי כדברי הרמב"ם שזהו לשונו רבי יהודה עביד זיתים כקרקע ורבנן לא עבדי זיתים כקרקע".

ועיין במשנה ראשונה שהעיר על כל הפירושים שסו"ס למה שיהיה בזה חילוק לגבי השיור והקנין של תרו"מ, ועיי"ש שפירש בזה באופן אחר.

## בדברי החזו"א בפטור של לקוח באריס.

על משנה זו הק' החזו"א [סי' י"ד סק"ט] הקושיא שהבאנו לעיל בציונים והערות [משנה הקודמת] לגבי לקוח, וז"ל, "יש לעיין במקבל זיתים לשמן לר"י דהמעשר לבעלים וע"כ דשייר לנפשיה שיעור המעשר ומעשר מדידיה על של מקבל, הא פירות של מקבל הוי לקוח ואינן חייבין אלא מדרבנן ושלו חייב מדאורייתא והו"ל תורם מן החיוב על הפטור לדעת ריב"ם ב"מ [פ"ח.] דלוקח קודם מירוח פטור, ולדעת הר"מ ור"ת דלקוח קודם מירוח חייב ניחא, ובהא דתניא בתוס' דכהן המוכר לישראל קודם מירוח התרומה לכהן וע"כ נמי משום ששייר דאל"כ במאי קנו נמי מוכח דמפריש על לקוח", עכ"ל, וצ"ע למה לא הביא הקו' במתניתין דלעיל.

לעיל כתבנו דאולי יש לתרץ קו' החזו"א דכיון שהקבלן מפריש משלו על של בעל השדה, כלפי בעל השדה שניהם הם תבואת זרעך, שהרי מה שהפריש בא משדהו, ולכן הוי מן החיוב על החיוב, ואולי די בזה שיהא תרומות תרומה ומעשרותיו מעשר לכל דבר, וכבר כתבנו שאין הדברים ברורים.

איברא דאם כנים הדברים, מה שהחזו"א לא תי' כן הוא משום דאזיל לשיטתו שכ' בשביעית [סי' א' סק"ז] שאם הזמין הלוקח למוכר לא חשיב טבל אצל המוכר, אע"ג שאם המוכר חזר ולקחו היה חייב להפריש בתרו"מ, הרי דפשיטא ליה דאם התבואה הוא ברשות הלוקח אין זה עוד תבואת זרעך כלל אפי' כלפי המוכר, ולכן לדידיה ליכא לתרץ כמו שכתבנו – וע"ע לעיל מה שיש לדון בזה עוד.

בעיקר קושי' זו עיין בזכר טוב [סימן ט' - ס"ק י' / י"א / י"ב] להגר"ד לנדוי שליט"א מה שהאריך בזה, ושם [ס"ק י'] יצא לדון שיתכן שאפשר למכור זכות בשדה שיהיה לו את המעשרות העתידיות אף שהכל תלוי במפריש אי ומתי יפריש, ומקודם הוכיח שיש זכות ממונית כזו מדמצאנו ששייך להזיק זכות כזו באופן שיש דין מתנות שלא הורמו כמי שהורמו - חולין [ק"ל:], ושוב הוכיח ששייך למכור זכות כזו למ"ד מתנות שלא הורמו כמי שהורמו מהמבואר במעש"ש [פ"ה מ"ט] במעשה ר"ג והזקנים שהקנה את הזכות במעשרות כשיופרשו, והכל עפ"י הר"ש [שם], ושוב הוסיף דא"כ אפשר לכהן ולוי שמוכרים שדה לשייר זכות זו לעצמם, ושוב הוסיף דכיון שיש להם זכות לקבל את המתנות מהנך פירות, שוב ליכא חסרון של פטור על הפטור, דגם הפרי של המתנות שהוא של הכהן והלוי, הרי הפרי עצמו שייך לישראל המקבל אלא שיש לכהן בו זכות מתנות, ואין זה תבואת זרעך של הכהן, שהרי הפרי שייך בבעלות לישראל ורק שיש לכהן זכות מתנות בה, וממילא שהפרי הזה עצמו שיש לכהן זכות יש בו פטור לקוח, והוי ליה מן הפטור על הפטור, שכל הפירות בבעלותו של הישראל שאצלו הכל לקוח, ודו"ק.

# משנה ו

[ו] ב"ש אומרים לא ימכור אדם את זיתיו אלא לחבר ב"ה אומרים אף למעשר וצנועי בית הלל היו נוהגין כדברי בית שמאי:

# רע"ב משנה ו

לא ימכור אדם זיתיו - זיתים שנתלשו מן האילן ולא הוכשרו לקבל טומאה, כגון שעדיין לא הזיעו זיעת המעטן שהיא מכשירתן לקבל טומאה:

אלא לחבר - לפרוש המוחזק לטהרות ולא ימכרם למי שאינו חבר שלא ידרוך אותם בטומאה:

אף למעשר - אף למי שלא קיבל עליו אלא לעשר אבל לא קבל עליו להיות מוחזק לטהרות יכול למוכרם, דכיון דאכתי לא הוכשרו אימור שמא יאכלם קודם שיזיעו. ואף על גב דרוב זיתים אין עומדין לאכלן כך, בעלילה כל דהו דמצינן לתלות תלינן. ורמב"ם מוקי פלוגתייהו דבית שמאי ובית הלל דב"ש סברי אסור לגרום טומאה לחולין שבא"י וב"ה סברי מותר לגרום טומאה לחולין שבא"י:

וצנועי בית הלל - ותיקין המדקדקים במצות שהיו בב"ה:

# ציונים והערות משנה ו

## ביאורו של הירושלמי בפלוגתת ב"ש וב"ה עפ"י פלוגתתם במכירת פרה החורשת בשביעית, ובחילוקי דינים בזה.

הר"ש והרא"ש הביאו את הירושלמי בטעמא דפלוגתת ב"ה וב"ש, דפליגי כעין זה נמי בשביעית האם איכא דין לפני עיוור היכא דאיכא למיתלי בתלייה רחוקה שלא יעשה בה עבירה, וה"ה הכא תולין שמא הפירות לא יוכשרו לטומאה כלל:

"ירושלמי [הל' ה'] אמר רבי יוחנן טעמא דבית הלל דרך בני אדם לאכול זיתיהן עטונין וכן דרך בני אדם על ידי עילה, בית הלל לדעתיהון דתנן לא ימכור לו פרה החורשת בשביעית ובית הלל מתירין מפני שיכול לשחטה ואורחיה דבר נש מיכוס תורא דידיה אלא על ידי עילה – פירוש - עטונין מלשון מעטן של זיתים, כלומר בעוד שלא הוכשרו, ופריך וכי דרך בני אדם לאכול כן, ומשני על ידי עלילה מועטת התירו, וב"ה לטעמייהו דשרי במס' שביעית [פרק ה' משנה ח'] למכור פרה לחרוש, ובפ' קמא דע"ז מייתי לה".

ונעיין במשנה בשביעית שם:

"בית שמאי אומרים לא ימכור לו פרה חורשת בשביעית וב"ה מתירין מפני שהוא יכול לשחטה" - ופירש הר"ש [שם]: "לא ימכור - לישראל החשוד פרה המלומדת לחרוש משום ולפני עור לא תתן מכשול", וממשיך הר"ש - "שיכול לשוחטה - דכל היכא דאיכא למיתלי תלינן - ולא דמי לכלים דלעיל שאין אדם מוכר דהתם ליכא למיתלי כדפרשינן בפ"ק דע"ז אפילו בשעת הזרע דאיכא למיתלי לאכילה כמו לזרעה, ובהא מודו ב"ש דאין דומה לפרה דאין דרך לשחוט פרה החורשת".

וממשיכה המשנה: "מוכר לו פירות אפילו בשעת הזרע ומשאיל לו סאתו אף על פי שהוא יודע שיש לו גורן ופורט לו מעות אף על פי שהוא יודע שיש לו פועלים, וכולן בפירוש אסורין".

ופירש הר"ש: "ומשאיל לו סאתו - של מדה אף על פי שיש לומר דלגורן שואל למדוד לכנוס לאוצר משום דאיכא נמי למיתלי להיתר שאדם עשוי למדוד להוליכו לטחון" – "שיש עמו פועלים - דאיכא למיתלי להיתר לשאר צרכיו" – "וכולן בפירוש אסורין - שפירש לו פרה לחרוש פירות לזרוע סאה לגורן מעות לפועלים".

## דרכו של הרמב"ם בטעמו של ב"ה דלא חייש לטומאה – דפליגי בדין אסור או מותר לגרום טומאה לחולין בא"י.

הרע"ב הביא את טעמו של הרמב"ם דמוקי פלוגתייהו דבית שמאי ובית הלל, דב"ש סברי דאסור לגרום טומאה לחולין שבא"י וב"ה סברי מותר לגרום טומאה לחולין שבא"י, ועיין בתוספות יום טוב שהביא שיש סתירה שהרי כאן כותב ההרע"ב בשם הרמב"ם דבית הלל סברי דמותר לגרוס טומאה לחולין שבארץ ישראל, ולעיל [פרק ב' משנה ג'] דתנן ואינו מוכר לעם הארץ לח ויבש מפרשין הטעם שאסור לגרום וכו', ויש כאן סתירה.

וביאר בזה התוס' יו"ט שהרמב"ם נשמר מזה דלעיל כתב וזהו סובר אסור לגרום כו' וכאן כתב "וזו היא משנה אחרונה שהיא מותר וכן הלכה" ומיושב, והביא עוד שכן מפורש ביד החזקה [פרק י' טומאת משכב ומושב] שהשמיט ההיא בבא דאינו מוכר לעם הארץ וכו', אכן המשנה אחרונה הזו מובא במסכת ע"ז [נ"ו.].

## באיסור לגרום טומאה לטבל.

והנה כל הנידון הנ"ל היינו בחולין מתוקנים, אבל בטבל אינו כן, ועיין בזה בתוס' יו"ט [סופ"ה דשביעית], ויעויין בזה ברש"י ובתוס' בנדה [סוף ו':] שהדין משמרת תרומותי לא לטמאות תרומה קיים כבר בטבל שהדין שלא לטמא אותו, וכל זה מחמת התרומה "דפתיכא ביה" כלשון התוס' [שם], ולכן בחלה לפני גלגול דאכתי לא פתיכא ביה חלה מותר לטמאה, ועיין שם להלן [ז'.] שאמרו בגמרא "התם פתיכא בהו תרומה" ופירש"י "פתיכא - מעורבת", וע"ע ברש"י גיטין [סוף ס"א.] וע"ע בפירוש המשנה להרמב"ם [גיטין סוף פרק ה'] על מה שאסור לטמא עיסה של טבל וכתב "שבזאת העיסה חיוב התרומה והיא הקדש ודע זה".

ויסוד לדין זה כמבואר בכמה דוכתי שאיכא תרומת מעורבת בכל טבל, ומחמת זה איכא דינים על הטבל, עיין בהערה [[75]](#footnote-76) כמה דוגמאות של הדין הזה.

## בדברי המשנה ראשונה בגורם טומאה לחולין בחו"ל.

עיין במשנה ראשונה שהעיר על הלשון לגרום טומאה בא"י, ומאי שנא א"י מחו"ל בזה וביאר שהכל מצד גזירה לגורם טומאה בטבל, וזה אסור מעיקר הדין, וכנ"ל מחמת התרומה שבו, והנפ"מ בין תרומת חו"ל לתרומת א"י אי הוי מה"ת וממילא דנחלקו אי גזרינן בכה"ג או לא.

# משנה ז

[ז] שנים שבצרו את כרמיהם לתוך גת אחת אחד מעשר ואחד שאינו מעשר המעשר מעשר את שלו וחלקו בכל מקום שהוא:

# רע"ב משנה ז

אחד מעשר - נאמן על המעשרות:

ואחד אינו מעשר - אינו נאמן על המעשרות:

המעשר מעשר את שלו - מתקן החצי מכל מה שגדל בכרם של שניהם:

וחלקו בכל מקום שהוא - בירושלמי מפרש דהכי קאמר וחלקו של חברו דהיינו של זה שאינו מעשר בכל מקום שהוא דמאי הוא. ומשום דאין ברירה חיישינן שמא חצי חלקו של המעשר ביד חברו שאינו מעשר וחצי חלק חברו בידו, הלכך אף על פי שכבר תיקן החצי מכל מה שגדל בכרם חייב לתקן בתורת דמאי חצי חלק חברו שבידו:

# ציונים והערות משנה ז

## ביאור המשנה עפ"י הירושלמי דתלוי באין ברירה – ונחלקו בירושלמי בפלוגתת רש"י ותוס' באין ברירה.

הרע"ב הביא מהירושלמי דמפרש דאיכא חשש של אין ברירה, ועיין בר"ש וברא"ש בארוכה, ומבואר שיש בזה ב' שיטות בירושלמי שחולקים בדין אין ברירה הכא, ועיין מה שביאר בזה בתוס' אנשי שם וברעק"א.

והעולה מהדברים הוא כך:

דזה פשוט שאם יש ברירה, אז תלינן שכל אחד קיבל חלקו בחלוקת השותפות, ומהני שפיר לתרום על חלקו ותו לא, אכן באין ברירה לא תלינן כן, ולכן הוא חייב להפריש נמי על החלק שביד חבירו שמא הוא חלקו, ושמא חבירו קיבל מחלק דידיה, ונמצא שהרי הוא כמוכר לו טבל.

אלא שיש בזה ב' דרכים, ורעק"א תלה את הב' דרכים בביאור מחלוקת רש"י ותוס' בגיטין בגדר הדין אין ברירה, דרש"י הגדר באין ברירה שאין לך כל חיטה וחיטה שאינו משל שניהם, ותוס' למד שאין ברירה הוא ספק שמא כל אחד קיבל חלק חבירו.

ולפי רש"י שדנים שחצי חלקו מורכב מחלק חבירו, אז מתחילה - כנראה לפני החלוקה - היה צריך להפריש על כל חלקו [כשעדיין נמצא בתוך השותפות] – שהרי נמצא שחצי ממה שיגיע ליד חבירו הוא מוכר לו משלו, ואין מוכרים טבל, ולכן הוא צריך להפריש על החלק ההוא קודם שישיע ליד חבירו, ואח"כ כלפי החלק שהגיע אח"כ לידו - הרי חציו הוא מחבירו והוא הרי אינו מפריש, ולכן גם את החצי הזה הוא צריך להפריש.

אכן יש פירוש אחר בירושלמי דא"ש דווקא לפי התוס', והוא שחושש שחלק חבירו נמצא בידו, וכן איפכא, ומחמת זה הוא חושש ומפריש על כל החלק שנמצא ביד חבירו שמא הוא חלק שלו ונמצא שמכרו לו, אבל כיון שזה ספק מכירה אינו נותן לכהן מספק, [וכנראה שהפרשה זו הוא עושה לפני החלוקה על חלקו בשותפות שיתכן שיגיע ליד חבירו], ומאידך, מה שנמצא ביד שלו [אחרי החלוקה] חיישינן שמא כולו משל חבירו הוא ולכן גם זה צריך הפרשה.

והעיר רעק"א שנמצא שנחלקו בירושלמי בפלוגתת רש"י ותוס' באין ברירה, וכן הביא במלבושי יו"ט [ח"א קונטרס ברירה] דנחלקו בזה בירושלמי – מובא בקה"י [זרעים סימן ה'].

## חידוש דין של התורת זרעים עפ"י מה שיש לחלק בין חלוקת שותפין לחלוקת יורשים.

והנה התוס' הקשו על רש"י דאמרו בגמרא דלמ"ד אין ברירה א"א לקרא ביכורים אלא חד בר חד מיהושע בן נון, דכיון שהאחין שחלקו לקוחות הן דאין ברירה, הרי אינו קרקע שלו, ולפי רש"י אינו כן שהרי חצי מחלקו חייב בביכורים.

ועיין בתורת זרעים שיישב - וחידש בשיטת רש"י דדווקא בחלוקת שותפות הדין כן כיון שלכתחילה הם השתתפו בכל משהו ומשהו, ולכן גם בחלוקה זה כן, אבל בחלוקת ירושה אינו כן שהרי שם יש לכל אחד חלק מסויים של ירושה שעומד לו ואת זה הוא אמור לקבל, ואין כל כל משהו ומשהו עומד להיות לכל אחד ואחד, ולכן שם חיישינן דווקא - שמא התחלפו החלקים והכא רש"י מודי לתוס'.

וחידש נפ"מ במשנה זו לגבי אחין שחלקו, שכאן צריך לעשר על כל חלק חבירו דבירושה חיישינן שמא קיבל כל חלק חבירו, והביא מקור לדבריו מהירושלמי.

## ביאור נוסף בזה בר"ש וברמב"ם.

עוד הוסיף הר"ש פירוש אחר במשנה: "ויש לפרש דאתיא אפילו כמאן דאמר יש ברירה וכגון שכל אחד בצר כרמו המיוחד לו ושניהן לגת אחת דכי האי גוונא א"א שלא יהא לכל א' חצי חלק חבירו, וכתב בזה הר"ש "אלא שלא יתיישב כ"כ הא דחשיב ליה מוכר".

וע"ד זה הביא נמי בתוס' יו"ט בשיטת הרמב"ם, וז"ל:

"אבל הרמב"ם מפרש בענין אחר ולא קשיא ולא מידי שמפר' שכשיבצרו הכרם וחלקו הענבים והמעשר הפריש מחלקו מעשרותיו ואח"כ עירבו הענבים של זה ושל זה בגת ודרכו כולם ביחד, וכ"פ דבריו בכ"מ [סוף פ"ט מהלכות מעשר] ונמצא לפי זה שמה שחוששין שיש חצי חלק חבירו בידו משום דאין ברירה אינו ענין ליש ברירה ואין ברירה דלקמן. דהכא שכבר חלקו כי חזרו ונתערבו ודאי דלכולי עלמא יש לנו לומר שנתערבו ולא הוברר שמה שיחזור זה ויקח ויחזור זה ויקח שכל אחד ואחד יחזור לו לחלקו אותו החלק בעצמו שנתן ועירב עם של חבירו שדבר זה אין הדעת נותנת. וכיוצא בזה כתב הר"ש דאפילו למאן דאמר יש ברירה אם בצרו שניהם לגת כל אחד כרם המיוחד לו כהאי גונא אי אפשר שלא יהא לכל אחד חצי חלק חבירו ע"כ. אבל כשעדיין לא חלקו מעולם יש לנו לומר כשמחלקים שכל אחד מה שנוטל לחלקו הוא החלק שלו והוברר שכן הוא ובהא שייכא פלוגתא דיש ברירה. ועיין בסוף פרקין", עכ"ל.

ועיקר האי יסוד שאחרי שכבר חילקו את השותפות ושוב עירבו דלא תלוי בברירה, כבר הביא כן רעק"א מתוס' בתמורה, ועיין בתוס' אנשי שם שחולק על ביאורו של התוס' יו"ט בשיטת הרמב"ם והכס"מ - עיי"ש בדבריו, ועיין במהרי"ק [פ"ט ה"י ד"ה ומה] שהביאור ברמב"ם שיש בילה.

# משנה ח

[ח] שנים שקבלו שדה באריסות או שירשו או שנשתתפו יכול הוא לומר טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני אתה יין שבמקום פלוני ואני יין שבמקום פלוני אבל לא יאמר לו טול אתה חטים ואני שעורים טול את היין ואני אטול שמן:

# רע"ב משנה ח

טול אתה חטין שבמקום פלוני - הכא מיירי שחלקו שדה בקמותיה וענבים המחוברים בכרם הלכך יש ברירה ואמרינן זהו חלקו המגיעו והמעשר מעשר את שלו ודיו. ולעיל איירי שחלקו בתלוש והתם אין ברירה דכל קלח וקלח של שותפים הוא וצריך לעשר דמאי על חלק חברו שבידו:

אבל לא יאמר לו טול אתה חטין ואני שעורים - דליכא למימר הכא זהו חלקו המגיעו אלא הוו כמחליפים זה לזה, ונמצא זה המעשר מוכר חלקו למי שאינו מעשר:

# ציונים והערות משנה ח

## בחילוקים בין המשניות.

הקשה הר"ש דמאי שנא שנים שבצרו לתוך גת א' [משנה דלעיל] דאסור וגם הכא היה ראוי לאסור, ותירץ ד"שמא יש לחלק משום דלעיל לתוך גת אחת וכאן בב' מקומות", וככר תמה בזה החזו"א [שביעית סימן ד' ס"ק י'] דמאי שנא, וצ"ע.

עוד הביא בזה הר"ש והרא"ש שהירושלמי [הל' ו'] חילק באופן אחר שאמרו שם בירושלמי "תני ישראל ונכרי שקנו שדה בסוריא הרי הוא כטבל ומעשר מעורבין זה בזה דברי רבי, רשב"ג אומר חלק ישראל חייב חלק נכרי פטור, ומסיק עלה ר' יוחנן, בשחלקו שדה בקמותיה דאמר זהו חלקו המגיעו אבל חלקו עומרים אף רשב"ג מודה לר' שכל קלח וקלח של שותפות הוא" – הרי שיש חילוק בין מחובר לתלוש, וכן הוא ברע"ב.

והסיק בזה הר"ש ד"משמע מתני' דהכא נמי בכי האי גוונא איירי אף על גב דקתני חטין ויין ואפי' הכי יין ושמן אסור דנמצאו כמוכרים מחלקם זה לזה", והר"ש סיריליאו תמה בחילוק זה.

## ביאור של התורת זרעים דיש ברירה רק שייך בשעת חלוקת השותפות ולא בעירבובי' לאחר החלוקה.

והתורת זרעים [ד"ה ולענ"ד] ביאר את החילוק דמאי שנא מחובר ותלוש לגבי הדין יש או אין ברירה, וביאר דמתי אומרים יש ברירה, היינו כשיש שותפות וחילקו את השותפות דכל אחד לקח חלקו, אבל אי לאחר השותפות עירבבו את החלקים, הרי אז פשיטא דלא יהני על זה יש ברירה, ומעתה, אם השותפות היתה במחובר א"כ לכל אחד יש חלק במחובר ואי חלקו את השותפות במחובר, אז אמרינן שיש ברירה ואמרינן שהגיע לכל אחד חלקו, וזה המשנה הכא שיש ברירה כיון שחלקו במחובר.

אבל לעיל בשנים שבצרו - אי עירבבו את הכל לאחר הקצירה הרי החלקים עצמם מעורבבים – והיינו שכבר נגמר השותפות ושוב ליכא חלוקה והבעלויות מעורבבות - ושוב אין אפשרות של ברירה לחלק את החלקים כדי שנאמר שכל אחד יקבל חלקו, וזה המשנה דלעיל.

## בדברי הראב"ד בזה ובתורת זרעים.

כתב הראב"ד בהשגות [מעשר פרק ט' הלכה י"ג] בישוב סתירת המשניות:

וז"ל: "המשנה כך היא שנים שבצרו כו' לתוך גת אחת - אחד מעשר ואחד שאינו מעשר המעשר מעשר את שלו וחלקו בכ"מ שהוא ופירשו בירושל' מעשר את שלו ודאי וחלקו בכ"מ שהוא דמאי ופירשו עוד חצי חלקו שביד חבירו דמאי לפי שאינו מעשר חצי חלק חבירו אלא מספק ברירה לפיכך המעשר שלו, וקשיא לי מתניתין דבתרה שנים שקבלו שדה באריסות או שנשתתפו יכול הוא שיאמר לו טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני אלמא יש ברירה, ונ"ל שהוא קנס לפי שלא היה לו להתערב עמו בגת אחת שהרי לא היה לו שותפות עמו בכרם ומה לזה שעירב פירותיו עמו" עכ"ל.

ותמה בזה התורת זרעים דאי הראב"ד מיירי כשלא היה ביניהם שותפות א"כ למה לי טעמא דקנס הא בלי שהיתה שותפות מתחילה ממילא לא שייך ברירה דכל דבר שהיה ניכר ונבדל מתחילה ונתערבב לא שייך בזה ברירה, וכמבואר בתוס' בתמורה ובר"ש במשנה דלעיל, עיי"ש מה שצידד בשיטת הראב"ד והניח בצ"ע.

## הערה התוס' יו"ט בשיטת הרמב"ם דאיירי בב' חברים ומצד איסור מכירת טבל.

עיין תוס' יו"ט שהעיר מדברי הרמב"ם בחיבורו [שחזר בו ממה שכתב במשניות] וכתב בטעמא של הלכה זו "דאסור משום שמוכרין את הטבל", וביאר - "נראה לי שהרמב"ם אינו מפרש משנתינו דומיא דלעיל באחד מעשר וא' אינו מעשר, אלא אף בששניהם מעשרין דכיון דטעמו לאסור משום שמוכרים הטבל, א"כ אף למעשר הא תנן במשנה ח' פרק דלעיל דאין מוכרין אלא לצורך, ומסייעני מה שכתבה בחבורו קודם שהזכיר עדיין דין עם הארץ, שמע מיני' דלא מיירי כלל בדוקא אחד מעשר וא' אינו מעשר, וא"כ מ"ש בכ"מ דהוי כמוכר טבל לעם הארץ אגב ריהטא כתב כן ולאו דוקא" עכ"ל.

# משנה ט

[ט] חבר ועם הארץ שירשו את אביהם עם הארץ יכול הוא לומר לו טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני אתה יין שבמקום פלוני ואני יין שבמקום פלוני אבל לא יאמר לו טול אתה חטים ואני שעורים טול אתה הלח ואני אטול את היבש:

# רע"ב משנה ט

חבר - הנאמן לטהרות ואין צריך לומר למעשרות:

שירשו את אביהן עם הארץ - ופירות שהניח הוו דמאי ובחזקת טמאים:

טול אתה בלח - שהוכשר לקבל טומאה ואני ביבש שלא הוכשר לקבל טומאה לפי שאסור לחבר למכור לעם הארץ לח ויבש כדתנן לעיל בפרק שני:

# ציונים והערות משנה ט

## בדברי הראשונים בחידוש המשנה

כתב הר"ש בביאור חידוש המשנה – "הא כבר תנא ליה רישא או שירשו - והא דתני ליה הכא משום דבעי למיתני גר ונכרי שירשו את אביהם נכרי [במשנה הבאה] - ועוד משום דקתני הכא לח ויבש דאסור למכור לעם הארץ לח ויבש כדתנן לעיל בפרק ב' [משנה ג']", ועיין נמי ברש"י בחגיגה [כ"ה:] דאיכא לפני עיוור במוכר לו דבר שהוכשר לטומאה, ועיין במאירי [שם] דאיירי בכהן או בישראל שאוכל טהרות, וע"ע בטורי אבן שם – ועיין נמי במשנה ראשונה כאן.

## בדין ברירה דע"כ מיירי במחובר וכבר ליכא חשש טהרות וליכא דמאי אלא טבל גמור.

לכאו' למה לא נימא הכא אין ברירה, ומאי שנא משנים שבצרו, ועיין תוס' יו"ט דלפי מה שחילקו בירושלמי ובר"ש במשנה דלעיל דתלוי אי החלוקה היתה במחובר או בתלוש, א"כ הכא צריך לומר שהחלוקה היתה במחובר, ותמה בזה בתוס' חדשים דא"כ דאיירי במחובר הא ליכא הכשר לטומאה וליכא דמאי אלא טבל גמור דא"א להפריש במחובר.

ותירץ רעק"א דאי התחלת השותפות היתה בתלוש אז שפיר הוי כמחובר שיש ברירה, עיי"ש שביאר את הדברים עפ"י התוס' יו"ט להלן [מי"ב], ולפי מה שנתבאר לעיל מהתורת זרעים צ"לש החילוק בזה הוא שאם השותפות היתה מלכתחילה בתלוש א"כ פשיטא שיש ברירה בחלוקה בתלוש, דדווקא כשהיתה שותפות במחובר וקצרו – שוב נגמר השותפות ושוב ליכא חלוקה והבעלויות מעורבבות, ולכן ליכא למימר שכל אחד יקבל חלקו אח"כ, אכן אי לכתחילה השתתפו במחובר, שוב איכא ברירה בחלוקה בתלוש.

# משנה י

[י] גר ועובד כוכבים שירשו את אביהם עובד כוכבים יכול הוא לומר טול אתה עבודת כוכבים ואני מעות אתה יין ואני פירות ואם משבאו לרשות הגר אסור:

# רע"ב משנה י

טול אתה עבודת כוכבים ואני מעות - אף על גב דחלופי עבודת כוכבים ויין נסך אסורים בהנאה הכא שרי עד שלא באו לידו משום דירושת גר את אביו אינה מן התורה אלא מדברי סופרים. ולא דמי לחבר ועם הארץ שירשו את אביהם עם הארץ דאפילו קודם שבאו לידו אסור לומר לו טול אתה חטים ואני שעורים, דהתם הויא ירושה דאורייתא והוי כאילו בא לידו:

# ציונים והערות משנה י'

## מביא שיש ב' טעמים באיסור להחליף ע"ז בירושה, ותלוי ביש ברירה ואין ברירה.

עיין בר"ש מה שהביא מהסוגי' בע"ז [ס"ד] ומהסוגי' בקידושין [י"ז] ומבואר שיש ב' סיבות לאיסור הזה ובזה נחלקו הסוגיות, או מצד רוצה בקיומה שעצם זה שהוא לוקח חלק נגד החלק של הע"ז גורם שהוא רוצה בקיומו של הע"ז כדי לקבל חלקו וזה בעצמו איסור [סוגי' דע"ז], ויש איסור נוסף ליהנות אח"כ מהחליפין, שבחליפי ע"ז חל איסור [סוגי' דקידושין], וחלוקין נינהו הנך ב' איסורים שהאיסור של חליפי ע"ז נמשך תמיד שתמיד יהיה לו איסור ליהנות מהחפץ שהוחלף.

וכבר נתקשו הראשונים בסתירת הסוגיות, ועיין בריטב"א [ע"ז שם] שכתב לפרש שתלוי הדבר בנידון של ברירה, שהסוגיא בקדושין נקטה לאסור מדאורייתא משום דס"ל אין ברירה, ולקוחות הן ולכןא יכא חליפין, ואילו הסוגיא בע"ז נקטה שיש ברירה ואין כאן חליפי איסוה"נ.

ורש"י בקידושין פירש דקמתהני מע"ז בזה שהוא מחליף, ותמה הב"ח [הגהות על הרי"ף שם] דהול"ל מצד האיסור אח"כ שיש בחליפי ע"ז שנמשך גם אח"כ.

ועיין בשיעורי ר' שמואל [קידושין אות רס"ה] שהביא את הקושי' הנ"ל על רש"י ורצה לבאר שיש מקום לומר שרש"י למד שבאמת אין כאן חליפי איסה"נ ולכן פירש כן, והביא עוד מהרמב"ם [מאכ"א פרק י"ג הלכה כ"ב] דג"כ מבואר שהוא איסור דרבנן משום שרוצה בקיומו של האיסור [ולכך הקלו בה בירושת הגר], וכבר הקשו המפרשים על דבריו מסוגית הגמרא בקידושין, ופירשו דנקט כהסוגיא בע"ז [ס"ד] שאין בדבר אלא איסור דרבנן, ומחלוקת הסוגיות היא, אולם לעיל נתבאר דתלוי בפלוגתא אי יש ברירה או לא, והרי הרמב"ם פסק דאין ברירה ואעפי"כ נקט שאינו אסור מדאוריתא, והרי כבר הבאנו דלמ"ד אין ברירה איכא משום חליפי איסוה"נ.

## מביא את דברי האחרונים שיש לומר שלפי הגרי"ז שגם למ"ד האחין שחלקו לקוחות הן אבל אין כאן מכירה ממש, דממילא ליכא בזה דין חליפי איסוה"נ.

וביאר בזה הגר"ש רוזובסקי זצ"ל עפ"י יסוד הגרי"ז בדין האחין שחלקו לקוחות הן.

דיעויין בדברי הגרי"ז [נדפס בחידושי הגר"ח במסכת תמורה 'בענין מחיר כלב'] שחידש דאפילו למ"ד אין ברירה והאחים שחלקו הרי הם כלקוחות, אין זה 'מעשה מכירה' אלא 'מעשה חלוקה', רק סובר הך מאן דאמר דכיון דאין ברירה הרי הנכסים לאחר החלוקה אינם אצלם בתורת 'ירושה' אלא בתורת 'לקוחות'.

וביאור דבריו, שהואיל ועד החלוקה יש לכל יורש ולכל שותף בעלות בנכסים כפי חלקו, אלא שהחלק אינו מסויים, אם כן בחלוקה אין כאן קניית ממון וחפץ חבירו אלא 'סיום' ויחוד חלקו שמכבר, שעד לאותה שעה היתה לו בעלות שאינה מסויימת ומהחלוקה ואילך עשאה לבעלות מסויימת, נמצא שהחלוקה רק 'ייחדה' את בעלותו למקום אחד, להיות מסויימת ומוגדרת בחלק אחד, ואולם כשנטל כל אחד חלקו - את שלו הוא נוטל ואינו נוטל משל חברו כלום.

ומכל מקום הואיל וגם לשני יש חלק שאינו מסויים בנכסים והיה זכאי גם הוא לסיים החלק הזה לעצמו, לכך חשיבי כלקוחות, בכך שכל אחד מקנה את זכותו לחברו לסיים לו חלק אחד. ומצד זה החלוקה עושה אותם כלקוחות, אבל גוף הממון אינו נקנה מזה לזה אלא כל אחד נוטל הממון שהיה לו משכבר.

והוכיח הגרי"ז כן מהא דסלקא דעתין בבכורות [נ"ז] שאפילו למ"ד אין ברירה והאחין שחלקו לקוחות הוו, אעפי"כ אין מחזירים זה לזה ביובל דמכר הוא דאמר רחמנא ליהדר ביובל, ירושה ומתנה לא.

הרי מוכח שאין זה קנין ממש אלא 'חלוקה' היא, ורק 'דין לקוחות' אית להו, ולכן יש צד לומר שמעשה חלוקה אינו חוזר ביובל רק מעשה מכירה, וקמ"ל שאף מעשה חלוקה חוזר כיון דסו"ס דיינינן להו כלקוחות.

ואולם עיקר הגדר לא נשתנה למסקנא, דלכו"ע חלוקת יורשים או שותפים אינה מעשה הקנאה אלא מעשה חלוקה, וכנ"ל שהוא מעשה של סיום וייחוד הבעלות ולא מעשה של העברת נכסים.

ועפ"י יסוד דברי הגרי"ז ביאר הגר"ש רוזובסקי זצ"ל בשיטת הרמב"ם ובשיטת רש"י שי"ל שבחלוקת שותפות אינו נידון כחליפי איסוה"נ שהרי את שלו הוא נוטל, וכ"ה באבי עזרי על הרמב"ם [שם].

## הוכחות ליסוד הגרי"ז.

וכבר הוכיחו האחרונים כיסוד הגרי"ז מהמבואר בגמרא [ב"מ ל"א: ס"ט. ועוד] ששותף יכול לחלק את הנכסים המשותפים בלא ידיעת חברו, וקנה את חלקו בלא הסכמת חברו[[76]](#footnote-77).

ולכאורה הדברים צריכים באור, הלא לפי מה דקיי"ל אחים שחלקו לקוחות הן, האיך שייך לקנות בלא דעת המקנה נגד רצונו[[77]](#footnote-78), ותימה נוספת, היאך זוכה השותף השני בחלקו על ידי חלוקת האחד בלא רצונו, והלא עומד וצווח שאינו חפץ בחלוקה זו - אלא מוכח שחלוקת שותפות אינה מכירת נכסים מזה לזה אלא כל אחד מהשותפים את שלו הוא נוטל, וכדברי הגמרא שם שאינו דומה להצרכת בית דין בעלמא ד"התם דמפיק ממונא מהאי ומותיב להאי בעינן ב"ד, אבל הכא דידי שקלי, גילוי מילתא בעלמא הוא", וכיון שכן, הרי מכח זכותו לתבוע חלוקה יש לו כח לסיים את חלקו בלא הסכמת שכנגדו.

וכן מוכרח נמי משיטת הרמב"ם בבאור הסוגי' פ"ק דב"ב [ג'.] שבחצר השותפין שאין בה דין חלוקה, אם רצו לחלוק חולקים, וביארו שם "רב אשי אמר כגון שהלך זה בתוך שלו והחזיק וזה בתוך שלו והחזיק", ופירש ר"י בתוס' דרב אשי בא להשמיענו דהכא אין צריך לומר זה לזה 'לך חזק וקני' כבעלמא כיון שאמרו אתה תקח רוח פלוני ואני רוח פלונית, וכן הביא המגיד משנה [שכנים פרק ב' הלכה י'] לפרש דברי הרמב"ם, שאפילו החזיק שלא בפני חברו ולא אמר לו לך חזק וקני קנה שאין זה כמכר שצריך או אמירה או חזקה בפניו, שאין זה אלא בירור חלקים לבד, וכבר תמהו שהרי הרמב"ם פסק שהם כלקוחות ומחזירים זל"ז ביובל ומהו שכתב שאין זה אלא בירור חלקים לבד.

ומבואר הכא כמבואר אחרונים [אבן האזל שם וחדושי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל ב"ב סי' ה'] שאמירת "לך חזק וקני" נצרכת לעצם מעשה הקנין, ולולי זה אין זה כלל מעשה קנין שעניינו הוראת בעלות וכשעושה בשל חברו בלא אמירתו אין זה מעשה של הוראת בעלות, ורק בצירוף אמירת חברו חשיב מעשה קנין.

ואם כן מסתבר שזהו רק במחזיק בשל חברו אבל שותף שנעל גדר ופרץ בנכסיהם לחלוקה, הלא בשלו הוא מחזיק ולא בשל חברו וכפי שנתבאר, על כן אף בלא אמירת חברו קנה כיון שהסכימו לחלוקה, ואם כן זו היא כוונת המ"מ שהואיל ומעשה החלוקה אינו כקניית דבר משל חברו אלא 'בירור החלקים', כלומר מעשה של בירור הבעלות, הלכך סגי לן במעשה הקנין בחזקה בלא אמירת חברו ושלא בפניו, ויש מקור גדול מדברי המ"מ ליסוד הגרי"ז שאף למאי דקיי"ל אין ברירה לומר הוברר שהיה יורש משעה ראשונה על החלק, מ"מ מכאן ולהבא מיהת את חלקו הוא נוטל כי מעשה החלוקה אינו "הקנאה" אלא בירור וסיום החלקים.

ועיין בזכר טוב [סימן ט' - ס"ק ט'] להגר"ד לנדוי שליט"א שיצא לדון דלמה שותפין שחלקו ליכא בהם דין פטור לקוח, וחידש שכיון שיש זכות לכל אחד לקבל חלקו לא מיקרי לקוח וק"ו מחלק העניים בשדה של הישראל דמיקרי תבואת זרעך וליכא ביה פטור לקוח, וכמבואר בר"ש [סופ"ק דפאה], ואף שלא ברור מה ומתי יפריש הישראל דסו"ס מקבלו בזה שיש לו זכות, וה"ה הכא שיש זכות לכל יורש לקבל חלקו.

ולכאו' לדברי הגרי"ז א"ש טפי, הרי באמת הוא קיבל חלקו בירושה ע"י חלוקה ולא קיבל ממון חבירו בתורת מקח, אלא דכיון שיש עיסקה נוספת ששמה חלוקה הלכך מיקרי לקוחות, אבל סו"ס את זכותו הוא קיבל – ולא קיבל ממון חבירו – ועדיף מעניים שקיבלו את ממון הבעלים מכח זכות ואעפי"כ מיקרי תבואת זרעך, ועיי"ש בזכר טוב שהביא שכל שותף מיקרי נוטל את זכותו שמגיע לו לגבי בע"ח דבע"ח אינו גובה מהשותף השני, וכמוש הביא מרעק"א בשו"ת ובחידושיו [סימן ל"ו].

------------------------

## ביאור עיקר הקולא של המשנה.

בעיקר הקולא במשנה הכא - מבואר דאף על גב דחליפי עבודת כוכבים ויין נסך אסורים בהנאה, הכא שרי עד שלא באו לידו, משום דירושת גר את אביו אינה מן התורה אלא מדברי סופרים, וקשה דסו"ס למה לא יאסר מדרבנן, ועיין בזה בתוס' ישנים בקידושין [שם] שכיון שזה רק מדרבנן הם אמרו שמיקרי יורש רק על ההיתר, וע"ע בשו"ת רעק"א [קמא רכ"א ס"ק ו'] מהגר"ש איגר.

# משנה יא

[יא] המוכר פירות בסוריא ואמר משל ארץ ישראל הן חייב לעשר מעושרין הן נאמן שהפה שאסר הוא הפה שהתיר משלי הן חייב לעשר מעושרין הן נאמן שהפה שאסר הוא הפה שהתיר ואם ידוע שיש לו שדה אחד בסוריא חייב לעשר:

# רע"ב משנה יא

סוריא - הם ארצות שכבש דוד שלא היו מארץ ישראל כגון ארם נהרים וארם צובה, ולפי שעדיין לא נכבשה כל א"י לפיכך לא קדשו בקדושת הארץ אף על פי שהיה כבוש של רבים ובמקצת דינים היא כארץ ישראל ובמקצת דינים היא כחוצה לארץ. והקונה פירות בסוריא אינו חייב להפריש מהן דמאי לפי שרוב פירות הנמכרים בסוריא מחו"ל הן באים, הלכך כי אמר מעושרין הן נאמן מגו דאי בעי אמר של חו"ל הן והיה נאמן כדתנן בפ"ק מכזיב ולהלן נאמן, השתא נמי כי אמר של א"י הם ועשרתים נאמן:

שהפה שאסר - כשאמר של א"י הם וחייבים במעשר, הוא הפה שהתיר כשאמר עשרתים וכי היכי דמהמנינן ליה במאי דאסר כשאמר של א"י הם נהמניה נמי במה שהתיר כשאמר עשרתים:

משלי הן - מן השדה שיש לי כאן בסוריא חייבים לעשר דבפירות של סוריא גזרו על הדמאי כשידוע שגדלו שם:

ואם ידוע שיש לו שדה - אין כאן הפה שאסר הוא הפה שהתיר, דכיון שידוע שיש לו שדה מסתמא משדהו הביא הפירות ולא היה נאמן לומר מחו"ל הם באים הלכך כי אמר עשרתים אינו נאמן דליכא מגו:

# ציונים והערות משנה יא

## בטעמא דאינו מפריש בסורי'.

בטעמא דאינו מפריש בקונה בסורי' כתב הרע"ב שאינו חייב להפריש מהן דמאי - לפי שרוב פירות הנמכרים בסוריא מחו"ל הן באים, הלכך כי אמר 'מעושרין' הן 'נאמן' והטעם שהוא נאמן הוא מחמת מיגו דאי בעי אמר של חו"ל, אלא שיש לעיין דמה עיקר נאמנותו לומר שהם מחו"ל ועל זה אמר הרע"ב "כדתנן בפ"ק מכזיב ולהלן נאמן", ואחרי שיש כבר נאמנות על זה שוב איכא מיגו גם כשאומר של א"י הם ועשרתים, ועיין נמי בר"ש שמבואר כן.

אלא דתמה בדבריהם בתוס' יו"ט שהרי לא כתוב לגבי כזיב שיש נאמנות אלא כתוב שפטור, ומנלן דנאמן, והביא שהרמב"ם שכתב פירוש אחר בדין פירות סורי', והוא "מפני שלא גזרו דמאי על הקונה פירות מפירות סוריא אלא א"כ ידוע שהפירות מקרקע ישראל", והביא עוד מהראב"ד שכתב בהשגותיו [פי"ב מהלכות מעשר] "מפני שרוב פירות שבסוריא של עובדי כוכבים הם ומסתמא אינו חייב לעשר":

בטעמא של הסיפא "ואם ידוע שיש לו שדה".

"ואם ידוע שיש לו שדה" כבר אינו נאמן ופירש הרע"ב שאין כאן הפה שאסר הוא הפה שהתיר, דכיון שידוע שיש לו שדה מסתמא משדהו הביא הפירות ולא היה נאמן לומר מחו"ל הם באים, ועיין במשנה ראשונה דהיינו שיש חזקה אלימתא ולא רק בגדר "מסתמא משדהו הביא", אלא שהביא מהירושלמי שזה רוב וזה סגי דלא יהיה מיגו.

## בענין אי אמרינן הפה שאסר לחצאין .

עיין במקד"ד [עמוד 409 על המשנה פ"ו מי"א] שהעיר כאן שיש לחקור ביש לו שדה אחת בסוריא ואמר על הפירות של ארץ ישראל הן ומעושרין הן, אם נאמן לפוטרן ממעשר שני לפמ"ש הרמב"ם ז"ל [פ"א ממעשר שני הי"ד] דסוריא פטורה ממעשר שני אפילו מדרבנן, אם כן על מעשר שני איכא הפה שאסר כו', אי אמרינן הפה שאסר על מקצת דבריו.

והביא ממה "דאמרינן [פ"ב דמעשרות מ"א] דע"ה היה עובר בשוק ואמר טלו לכם תאנים אוכלין עראי ופטורין, ואם הכניסו לבתיהן מעשרין ודאי, ואם אמר הכניסו לבתיכם אסור לאכול עראי ואם הכניסו לבתיהן מתקנין דמאי, דהוי כאומר שראו פני הבית ומעושרין הן ומשום הכי אסור לאכול עראי כיון שראו פני הבית ומעשרין דמאי כשאר פירות ע"ה דאינו נאמן שהן מעושרין, והקשה דאמאי אסור לאכול עראי, נימא הפה שאסר כו' לפמ"ש המפרשים ז"ל שם דמסתמא לא ראו פני הבית והוא אומר שראו ומעושרין הן, אם כן לענין אכילת עראי נימא הפה שאסר כו' ומוכח כיון דעל כל עדותו ליכא הפה שאסר כו' לא מהני" עכ"ל.

# משנה יב

[יב] עם הארץ שאמר לחבר קח לי אגודת ירק קח לי גלוסקן אחד לוקח סתם ופטור ואם אמר שלי זה וזה של חברי ונתערבו חייב לעשר ואפילו הן מאה:

# רע"ב משנה יב

עם הארץ שאמר לחבר קח לי - כגון שהיה החבר הולך לשוק לקנות ירק לעצמו ואמר לו עם הארץ קח לי ג"כ אגודה של ירק ולקח חבר שתי אגודות סתם ולא פירש זו לי וזו לעם הארץ, פטור מלעשר אותה שנותן לעם הארץ דיש ברירה כשנותנה לעם הארץ שזו היא אותה שלקח מתחילה לצרכו ואין חבר מחליפה בשלו. פירוש אחר מן הירושלמי עם הארץ שאמר לחבר קח לי אגודת ירק והמוכר חבר הוא. ויודע שזה הלוקח בשביל עם הארץ הוא לוקח ולא לקח החבר לעצמו כלום, פטורה האגודה הזאת ממעשר דמאי שכיון שהמוכר חבר ויודע שלצורך עם הארץ הוא קונה אינו מוכר לו אלא אם כן עישר, דהכי אמרינן לעיל פרק ב' שאסור למכור לעם הארץ אלא אם כן עישר תחלה. אבל אם קנה החבר אחת לעצמו ואחת לעם הארץ ונתערבו, חייב לעשר דשמא מה שמכר לו לעצמו אינו מעושר, שהמוכר לחבר אינו צריך לעשר והקונה עליו מוטל לעשר כדאמרן לעיל פרק ב':

ואפילו הן מאה - ואפילו נתערבה אחת שלו במאה של עם הארץ:

גלוסקין - ככר לחם יפה:

# ציונים והערות משנה יב

## ביאור המשנה.

בביאור המשנה כתב הר"ש והרא"ש דאיירי בחבר הקונה ירק מע"ה לעצמו ולע"ה, ולא ייחד בשעת הלקיחה את החלקים, ומותר לתת לע"ה חלקו כיון שזה דמאי ודמאי אסור רק מדרבנן ובדינים דרבנן קיי"ל דאין ברירה.

ותמה החזו"א [סימן י"ד ס"ק י"ז] דסו"ס מסייע לע"ה ועובר בלפני עיוור, וקשה דלמה חשיב כתרי עברי דנהרי הא גם הוא יכול לקנות, וביאר שכיון שגם אם המוכר ימכור לו המוכר עובר בלפני עיוור אכתי מיקרי תרי עברי דנהרי, ולכן העמיד את המשנה דווקא בחולה או אכסנאי שמותר לו לאכול דמאי, ועיין ברמב"ם פירוש אחר במשנה.

## אף דמיירי בתלוש אכתי יש ברירה

עיין תוס' יו"ט שפירש למה אמרינן יש ברירה אף דהחלוקה בתלוש – עיין בזה לעיל [משנה ח'] דמחלקינן בין תלוש למחובר בדין ברירה – ועיין בתורת זרעים הביאור בזה, ודלא כנתבאר הכא בתוס' יו"ט, ועיין בתוס' חדשים שהוכיח הכא שהרמב"ם לא ס"ל כעיקר האי חילוק, עיי"ש.

## הערה בדברי הרמב"ם במכירת טבל.

עיין ברמב"ם בפירש המשנה שהאריך – ובתוך הדברים כתב בטעמא דאיסור מכירת טבל, "הלכה זו בנויה על שלשה כללים. האחד שאסור למכור דמאי לעם הארץ כל שכן טבל, ומותר למוכרם לתלמיד חכמים מפני שהוא מפריש מהם מתנות ה' ואח"כ אוכל".

# מסכתא דמאי פרק שביעי.

[**הקדמה א' שיטת התוס' ביסוד האיסור הפרשה בשבת מצד 'מתקן', ובחילוק בין הפרשה במחשבה למעשה.**](#__RefHeading___Toc343792260) **<>** [מביא את דברי התוס' [גיטין ל"א] לגבי ההיתר לתרום בשבת במחשבה, ולמה עדיין מיקרי מתקן במה שמפריש במעשה, ולא דמי בזה למדומע.](#__RefHeading___Toc343792261) <> [בחילוקו של התוס' בין תיקון מדומע בשבת לתיקון טבל מעיקרו בשבת, ובחילוק בין דמאי לתרומת ודאי.](#__RefHeading___Toc343792262) <> [מבאר שיש ב' מיני תיקון, חדא בחפצא וחדא כלפי השימושים של הגברא, ונפ"מ בסוגים שונים של איסור שחלים או בחפצא או בגברא.](#__RefHeading___Toc343792263) <> [דרכו של הטיב גיטין כנ"ל שהביא שמצאנו כנ"ל בחילוקים שיש בין טבילת כלים בשבת דחלוק בזה טומאה דרבנן מטומאה דאורייתא.](#__RefHeading___Toc343792264) <> [סוף דברי התוס' – לגבי דמאי.](#__RefHeading___Toc343792265) <>

[**הקדמה ב' אופנים שונים של הפרשה ערב שבת עבור שבת.**](#__RefHeading___Toc343792266) **<>** [הקדמה בהיתר תנאי – ובחילוק בין טבל לדמאי.](#__RefHeading___Toc343792267) <> [מביא ג' אפשרויות של הפרשה בערב שבת עבור שבת, ומחלק ביניהם.](#__RefHeading___Toc343792268) <> [מבואר שיש חידוש מיוחד בהיתר של דמאי ששם הוא מפריש בערב שבת על פירות שאינם שלו, וליתא לכל הנך מהלכים.](#__RefHeading___Toc343792269) <> [ביאור הירושלמי שיש חילוק בין טבל לדמאי.](#__RefHeading___Toc343792270) <>

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc343792271) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc343792272) **<>** [**ציונים והערות משנה א'.**](#__RefHeading___Toc343792273) **<>** [פלוגתת החזו"א והמנחת שלמה בגדר התנאי בערב שבת בדמאי שלפי החזו"א כל ההפרשה היא בשבת, ולפי המנחת שלמה כל ההפרשה היא בערב שבת.](#__RefHeading___Toc343792274) <> [כמה נפ"מ בין הנך ב' דרכים, וחידוש החזו"א שגם בטבל ודאי ההפרשה היא בשבת.](#__RefHeading___Toc343792275) <> [מתמה טובא גם בדרכו של החזו"א וגם בדרכו של המנחת שלמה.](#__RefHeading___Toc343792276) <> [מחדש דרך שלישית, שבטבל ההפרשה היא בערב שבת ובדמאי ההפרשה היא בשבת.](#__RefHeading___Toc343792277) <> [מקדים את החילוק בין מדומע לטבל ודאי לגבי הדין תיקון אוכל בשבת באופן שיש אפשרות אחרת להתירו לאכילה.](#__RefHeading___Toc343792278) <> [מבאר שהמעשה בירור בשבת – באופן שכל המעשה היה בערב שבת – הוא תיקון כלפי הגברא ואל כלפי החפצא.](#__RefHeading___Toc343792279) <> [מבאר שההפרשה של דמאי מיקרי מתקן כלפי החשש בגברא [לחשוש למיעוט ע"ה שלא מפרישים], וליכא תיקון כלפי החפצא עצמו.](#__RefHeading___Toc343792280) <> [נמצא שההפרשה של ערב שבת בטבל ודאי דומה ממש להפרשה של דמאי בשבת, שבשניהם הוא עושה מעשה בע"ש להוריד את המיחזי כמתקן בתיקון מצד הגברא.](#__RefHeading___Toc343792281) <> [מקור גדול לכל הנ"ל מקושי' גדולה בירושלמי.](#__RefHeading___Toc343792282) <> [בדברי הר"ש [פ"ד מ"ד] ורעק"א ביבמות – דפליגי בפלוגתת החזו"א ומנח"ש.](#__RefHeading___Toc343792283) <> [הערה בדין איבוד אוכלין ואיבוד תרומה באוכל אצל ע"ה.](#__RefHeading___Toc343792284) <> [בזכותו של האורח להפריש תרו"מ.](#__RefHeading___Toc343792285) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc343792286) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc343792287) **<>** [**ציונים והערות משנה ב'**](#__RefHeading___Toc343792288) **<>** [מזגו לו את הכוס אומר וכו'](#__RefHeading___Toc343792289) <> [בדברי הירושלמי - "מעכשיו ולכשאשתה תהא תרומה" – ובקושי' הר"ש [רעק"א].](#__RefHeading___Toc343792290) <> [קושי' רעק"א בהלכות מוקצה.](#__RefHeading___Toc343792291) <> [הרמב"ם פוסק את המשנה הזו כיון דקיי"ל יש ברירה מדרבנן, וחילוקים באיזה דינים דרבנן יש ברירה.](#__RefHeading___Toc343792292) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc343792293) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc343792294) **<>** [**ציונים והערות משנה ג'**](#__RefHeading___Toc343792295) **<>** [בגדר הזכות אכילה בהאי פועל.](#__RefHeading___Toc343792296) <> [בדברי החזו"א האיך מצי מפריש פירותיו של בעה"ב.](#__RefHeading___Toc343792297) <> [בדברי הירושלמי – מובא בר"ש ורא"ש.](#__RefHeading___Toc343792298) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc343792299) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc343792300) **<>** [**ציונים והערות משנה ד'.**](#__RefHeading___Toc343792301) **<>** ["מיחל ושותה" – פלוגתת הראשונים אי הכונה לחילול מעש"ש או להתחלת אכילה.](#__RefHeading___Toc343792302) <> [קושי' הרמב"ן על רש"י דעדיין צריך ברירה.](#__RefHeading___Toc343792303) <> [שיטת רש"י דלא מהני ברירה לענין ראשית שיריה ניכרין.](#__RefHeading___Toc343792304) <> [פלוגתת הראשונים אי ע"י ברירה הוי סיום מקום ושייריה ניכרים.](#__RefHeading___Toc343792305) <> [בדברי התורת זרעים לבאר פלוגתת הראשונים ורש"י אי מיירי בחילול מעש"ש או לא.](#__RefHeading___Toc343792306) <> [פלוגתת רש"י והראשונים אי קאי בערב שבת או בימות החול.](#__RefHeading___Toc343792307) <> [חידוש הרמב"ם במשנה – שיש דין להזכיר את השיעור והסכום שהוא מפריש.](#__RefHeading___Toc343792308) <> [בדברי האחרונים דהכא אינו אלא מדרבנן מצד לקוח.](#__RefHeading___Toc343792309) <> [מוסיף ביאור עפ"י מה שיש לדון דלקוח הוא טבל מה"ת בחפצא, ורק הגברא פטור מה"ת.](#__RefHeading___Toc343792310) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc343792311) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc343792312) **<>** [**ציונים והערות משנה ה'**](#__RefHeading___Toc343792313) **<>** [החילוק בתנאי בערב שבת בין טבל ודאי לדמאי.](#__RefHeading___Toc343792314) <> [בדברי רעק"א בחילוק בין משנה זה למשנה הקודמת בלוקח יין בין הכותים.](#__RefHeading___Toc343792315) <> [בקושי' החזו"א דהכא קאי למ"ד יש ברירה, ולעיל מוכרח דבעינן גם בזה ההיתר של התנאי.](#__RefHeading___Toc343792316) <> [יש ברירה או אין ברירה בטבל בזה"ז שזה מדרבנן שעיקרו מה"ת.](#__RefHeading___Toc343792317) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc343792318) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc343792319) **<>** [**ציונים והערות משנה ו'**](#__RefHeading___Toc343792320) **<>** [פלוגתת הראשונים אי קאי בדמאי או טבל.](#__RefHeading___Toc343792321) <> [אין חידוש ברישא - "ואמר מעשרות זו בזו הראשונה מעושרת"](#__RefHeading___Toc343792322) <> [בביאור הגוונא השניה של המשנה, ולא דמי מאינו נקוב על נקוב.](#__RefHeading___Toc343792323) <> [בגוונא השילשית – שנעשה שניהם בבת אחת – ובדברי התוס' בתמורה.](#__RefHeading___Toc343792324) <> [במקדים מעש"ש למעש"ר, ובגדר הפרשה מיניה וביה ממקום אחר.](#__RefHeading___Toc343792325) **<>** [בסוגי' בתמורה שהקדים מעשר שני שבה למעשר ראשון שבחברתה – דברי הר"ש בזה.](#__RefHeading___Toc343792326) <> [ביאור של התוס' ושטמ"ק בדין זה.](#__RefHeading___Toc343792327) <> [ביאור בהנ"ל מהמקדש דוד ומבואר שהפרשה ממק"א היא הפרשה אחרת מהפרשה מיניה וביה, והכרי עומד להפרשה מיניה וביה.](#__RefHeading___Toc343792328) <> [עפ"י הנ"ל מבואר הדין בפירות שנגמרו מלאכתן שעברו בירושלים שקלטוהו מחיצות, ויש דיון בהפריש עליהן מעשר שני ממקום אחר.](#__RefHeading___Toc343792329) <> [עפ"י הנ"ל מבוארים דברי האור שמח שיש חילוק בין הנך תרי סוגים של הפרשה לגבי הפרשה ממק"א, ויהיה גם נפ"מ בדרגא של הבעלות דתמיד נצרכת להפרשה ממק"א.](#__RefHeading___Toc343792330) <> [עפ"י הנ"ל יש לדון במפריש מטבל בבעלות של עכו"ם לפטור טבל של ישראל – הא איכא טענת קאתינא וכו'.](#__RefHeading___Toc343792331) <> [בדין הפרשת דמאי על טבל דרבנן.](#__RefHeading___Toc343792332) <> [חידוש דין עפ"י הנ"ל באפוטרופוס שמפריש ממק"א.](#__RefHeading___Toc343792333) <> [בדברי התוס' בביאורו לדברי הירושלמי "אראשונה עובר בעשה אשניה עובר בעשה ול"ת".](#__RefHeading___Toc343792334) <> [דרכו של הרמב"ם שיש מהלך של 'קביעת מקום' להתיר טבל בלי שחל חלות תרומה ומעשרות, וזה המהלך במשנה הכא.](#__RefHeading___Toc343792335) <> [דרך מחודש של רש"י בביאור המשנה שהכוונה "במה שעתיד להפריש" כההיא דלוקח יין בין הכותים.](#__RefHeading___Toc343792336) <> [דברי המקד"ד ליישב מה שמצאנו במשניות דלכתחילה מפריש מצפונו סתם וליכא מדומע, ומבאר בב' דרכים, או עפ"י שיטת הרמב"ם בקביעת מקום, או עפ"י שיטת רש"י הנ"ל.](#__RefHeading___Toc343792337) <> [חידוש בעיקר הדין ראשית שייריה ניכרים - לחלק בזה בין תרומה למעשר.](#__RefHeading___Toc343792338) <>

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc343792339) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc343792340) **<>** [**ציונים והערות משנה ז'**](#__RefHeading___Toc343792341) **<>** [ביאורו של הר"ש ברישא בדין מאה טבל ומאה חולין שנתערבו.](#__RefHeading___Toc343792342) <> [בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה.](#__RefHeading___Toc343792343) <>

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc343792344) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc343792345) **<>** [**ציונים והערות משנה ח'**](#__RefHeading___Toc343792346) **<>** [חידוש בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה – קביעת מקום בלי חלות הפרשה.](#__RefHeading___Toc343792347) <>

# הקדמה א'שיטת התוס' ביסוד האיסור הפרשה בשבת מצד 'מתקן', ובחילוק בין הפרשה במחשבה למעשה.

## פתיחה.

במשניות הראשונות של הפרק איירי בדין הפרשת תרו"מ בשבת, בטבל ובדמאי, וע"י ההיתר של התנאי שעוש בערב שבת, וכדי להבין את עומק סוגי' זו הקדמנו כמה יסודות בעיקר האיסור של הפרשת תרו"מ שאסור מצד 'מתקן'.

## מביא את דברי התוס' [גיטין ל"א] לגבי ההיתר לתרום בשבת במחשבה, ולמה עדיין מיקרי מתקן במה שמפריש במעשה, ולא דמי בזה למדומע.

התוספות גיטין [ל"א. ד"ה במחשבה] חידש כמה חידושים בהפרשת תרו"מ במחשבה, וכן בהפרשת תרו"מ בשבת, ובסוף דבריהם כתבו כך:

"וא"ת כיון דשרי תרומה כשנותן עיניו בצד זה אמאי אין מגביהין תרומות בשבת דהא תנן במס' שבת בפרק נוטל [קמ"א:] ר' יהודה אומר אף מעלין את המדומע בא' ומאה פריך בגמ' והא קמתקן ומשני דסבר כר"ש בן אלעזר דאמר נותן עיניו בצד זה ואוכל בצד זה ולהכי לא חשיב מתקן בשבת כשמעלהו כיון דאפשר במחשבה והכא נמי אפשר במחשבה".

תוס' כתבו שבמדומע יש היתר לתקן במחשבה ומהאי טעמא כבר מותר לתקן במעשה הפרשה בידים, והכוונה בזה שכל שאפשר בתיקון בדרך היתר כבר לא חשיבי כל הדרכים האחרות כמעשה תיקון שממילא יש לו שימוש בחפץ ואין כאן מתקן, והקשו בתוס' דגם בתרומה נימא כן "כיון דשרי תרומה כשנותן עיניו בצד זה", וכפשוטו הכוונה 'שרי' - היינו ביום חול שמותר באכילה על ידי הפרשה במחשבה, וכדהוכיח בכל התוס'.

אולם פשוט שאין זו כוונתו דזה לא סגי לדמות למדומע דבמדומע מותר במחשבה בשבת, וע"כ דגם הכא הכוונה שמותר בשבת, ולכן הוסיפו בסוף דבריהם "והכא נמי אפשר במחשבה", ומלשון זה דייקו המהרש"א וכן נקט הקרני ראם וכ"ה ברש"ש ובשער המלך, וכן נראה מהאמרי בינה [שבת סימן כ' ד"ה עוד י"ל] שכוונת התוס' שמותר להפריש תרומות ומעשרות בשבת במחשבה לפי האמת, ותוס' חזרו על הלשון הזה בתירוץ של התוס' שכתבו "משום דאפשר במחשבה", ומפורש שזו גם מסקנת התוס'.

ועוד, דזה היה פשוט לתוס' לפני הקושי' שמותר להפריש בשבת במחשבה, והתוס' רק באו להקשות דמכח זה שיש כזה היתר היינו כבר צריכים להתיר במעשה הפרשה, כעין מדומע, שגם כאן שייך החשבון הזה.

והנה הטעם שמותר במחשבה לתרום בטבל ודאי, כתב הרש"ש - ודבר דבר שדיבור אסור ומחשבה מותרת, והיינו שכל מלאכה שנעשה אך ורק ע"י המחשבה - מותרת, אלא שבאיסור מתקן יש מעלה נוספת שכבר אפשר להתירו במעשה ומהך סברא שמצאנו במדומע – זו קושי' התוס'.

וכבר תמה השער המלך מכמה דוכתי שאסור להפריש תרומות ומעשרות בשבת, ומשמע שגם ע"י מחשבה אסור דמהאי טעמא טבל הוא מוקצה, ותירץ הרש"ש שהתוס' אזלי לשיטתייהו במה שמבואר בדבריהם בתחילת דבריו [לעיל שם] דלא מהני מחשבה במעשר, ולכן אף אי מצי תורם אבל הטבל יהיה עדיין אסור כיון שלא הותר מחמת המעשרות שבו במחשבה, ודו"ק, ועיין במעדני ארץ [תרומות פרק ד' הלכה ט"ז ס"ק ד'] שלא קיבל את המהלך הזה – עיי"ש מה שהאריך לתמוה עליהם.

## בחילוקו של התוס' בין תיקון מדומע בשבת לתיקון טבל מעיקרו בשבת, ובחילוק בין דמאי לתרומת ודאי.

ממשיכים התוס' לתרץ: "וי"ל דשאני מדומע שכבר הוא מתוקן אבל תחלת תיקונו של טבל לא שרינן משום דאפשר במחשבה".

כוונת התוס' לתרץ שכל החשבון הזה שמה שמותר לתקן במחשבה מותר לתקן במעשה, הוא חשבון נכון במדומע ולא בטבל שטבל היינו תחילת תיקונו, סתם ולא פירש עומק החילוק הזה, ועיין בהערה [[78]](#footnote-79) מה שהבאנו בזה מהאחרונים שהחשבון של כל התוס' תלוי בב' איסורים של תורם בשבת, מצד מקדיש ומצד מתקן, אלא שיש לתמוה בעיקר דבריהם [וכמבואר כל זה בהערה שם].

## מבאר שיש ב' מיני תיקון, חדא בחפצא וחדא כלפי השימושים של הגברא, ונפ"מ בסוגים שונים של איסור שחלים או בחפצא או בגברא.

ואשר מוכרח מכל הנ"ל דהתוס' איירי אך ורק מצד איסור מתקן, אלא שיש הבדל בין הדין מתקן בטבל לדין מתקן במדומע, ונקדים שיש לחקור בגדר הדין תיקון אוכלים בהפרשת תרומה - שנראה כמתקן – שיש לדון האם התיקון הוא אך ורק יחסית לגברא שנמנע מלאוכלו בלי התיקון והתיקון מתירו לאוכלו, או שמלבד התיקון שמתייחס לגברא איכא נמי תיקון בחפצא, דהיינו תיקון מיניה וביה באוכל עצמו להתירו באכילה.

ונראה לומר כדרך השניה שעצם זה שהוא התיר את האוכל עצמו זהו התיקון בגוף האוכל, עיי"ש, והנפ"מ בין הנך ב' דרכים, שלפי דברינו יתחדש שבאופן שיש לגברא היתר אחר לאוכלו בהיתר בלי תיקון זה של איסור, דאעפי"כ מיקרי מתקן דסו"ס הוא התירו על ידי המעשה הזה של מתקן, ולא אכפת לן מה שהיה לו דרך אחרת לאכלו בלי לתקנו, דהא סו"ס כעת הוא תיקנו באיסור.

ומעתה נראה שחקירה זו תלויה בחילוק בין התיקון לאיסור מדומע לתיקון של איסור טבל, שכיון שכל האיסור מדומע אינו אלא בגברא שהוא מוזהר מלאוכלו עד שיעלה אחד ממאה, א"כ כל האיסור הוא כלפי הגברא, וכלפיו הוא רק חשיב כמתקן באופן שהועיל לגברא בפועל בתיקונו, אבל בטבל ודאי שיש איסור בחפצא - שכולו טבל, אז גם תיקון באוכל עצמו אף שבפועל לא הועיל לגברא אכתי מיקרי מתקן ואסור.

ובזה מובן היטב סברת התוס', שכל החשבון שמה שמותר לתקן במחשבה מותר לתקן במעשה הוא נכון במדומע ולא בטבל שטבל היינו "תחילת תיקונו", והיינו שבמדומע אנו דנים האם התיקון הועיל לגברא אז אמרינן שלגברא יש לו דרך תיקון שמותרת ולכן אין כאן תועלת לגברא דווקא במהלך הזה, שהמדידה היא אך ורק ביחס לגברא, אבל בטבל לא אכפת לן בבפועל, וכל התיקון הוא מיניה וביה בטבל עצמו, ודו"ק.

## דרכו של הטיב גיטין כנ"ל שהביא שמצאנו כנ"ל בחילוקים שיש בין טבילת כלים בשבת דחלוק בזה טומאה דרבנן מטומאה דאורייתא.

ושוב מצאתי בטיב גיטין [שם על התוס'] כדברים האלו ממש ושמחתי שכיוונתי לדעתו, והוכיח כיסוד הנ"ל מהמ"מ בהלכות יו"ט [פ"ד הי"ח] דמחלק בין טבילת כלים בטומאה דרבנן לטומאה דאורייתא, שבטומאה דרבנן מהני מה שיש שלא מקפידים לאכול בטהרה וגם שאפשר להשתמש באוכלים טמאים בהנך כלים, אבל כלפי טומאה דאורייתא לא אמרינן סברא זו.

וביאר שיש ב' מיני תיקון, חדא בחפצא וחדא כלפי השימושים של הגברא, ונפ"מ בטומאה דרבנן שזה לא בעצם החפץ אלא כלפי השימושים של הגברא, לעומת טומאה דאורייתא שזה כלפי החפץ עצמו, עיי"ש, וחילק ג"כ בכה"ג בחילוק בין מדומע לטבל מעיקרו [[79]](#footnote-80).

## סוף דברי התוס' – לגבי דמאי.

עיי"ש בתוס' שסיימו "ואפי' דמאי אסור לתקן בשבת כדמוכח בפ' במה מדליקין [לד.] אף על גב דשרי ליתן עיניו בצד זה ולאכול בצד אחר כדאמרי' בפ"ק דחולין [ו':] גבי ר' מאיר שאכל עלה של ירק".

להלן בציונים והערות [משנה א'] יבואר שההפרשה של דמאי הוא גם תיקון ביחס לגברא – עיי"ש – ויבואר עוד שזה כל החידוש של התוס' דאפילו דמאי שזה רק תיקון בגברא אסרו, ורק התירו באופן שיש תנאי וכמבואר במשנה דלא יהיה בזה "מיחזי כמתקן".

# הקדמה ב'אופנים שונים של הפרשה ערב שבת עבור שבת.

## הקדמה בהיתר תנאי – ובחילוק בין טבל לדמאי.

שנינו במשניות בריש פירקין שיש 'היתר תנאי' במפריש בערב שבת לגבי דמאי ואומר בערב שבת שכל מה שיפריש בשבת יהיה תרומה ומעשר וכו', ובזה יש היתר להפריש בשבת.

ובמשנה א' איירי במי שמוזמן אצל חבירו שיש שם חשש דמאי, ובמשנה ה' שנינו דין זה כלפי טבל וודאי ושם גם חזרו על הדין דמאי, ובר"ש ריש מכילתין הביא מהירושלמי שדן בדין דמאי ובדין טבל ודאי – ומתחילה אמר ר' יוחנן שמתני' בהיתר של התנאי היא דווקא בדמאי, שמדוייק מהמשנה א' דליכא היתר של תנאי בטבל ודאי מדאיירי הכא בדמאי, אלא שהקשו עליו ממשנה ה' ששם מפורש שיש דין והיתר גם בטבל ודאי ע"י תנאי, וחילקו בירושלמי, "אלא לענין מה א"ר יוחנן דמתני' בדמאי דווקא "לענין דבר שאינו ברשותו", והיינו דלגבי טבל איירי בפירותיו ולגבי דמאי איירי בהוזמן אצל חבירו וכלפי זה נאמר דין תנאי".

למדנו שהחילוק בין טבל ודאי לדמאי הוא האם מהני התנאי בערב שבת גם על מה שאינו שלו ערב שבת ויהיה שלו בשבת בשעת אכילה, והיינו במוזמן אצל חבירו – וחילוק זה אומר דרשני.

## מביא ג' אפשרויות של הפרשה בערב שבת עבור שבת, ומחלק ביניהם.

ונקדים - משכחת לה כמה אופנים של הפרשה בערב שבת לשבת, ועיין בכל זה בחזו"א [סימן ט' ס"ק י"ג ועוד], ונבאר את דברים.

א] מי שכבר קרא שם בערב שבת על חלק ברור ומסויים אלא שלא הפרישו בידים את חלק התרומה מהטבל, ורוצה להפריש בשבת, עיין בזה לעיל [פ"ד מ"ד] שיש שזה אסור, ודן בזה הר"ש שאולי כך הדין, ודייק כן מהמשנה להלן [מ"ה] לגבי טבל, והסיק שמותר להפריש וביאר שם את המשנה באופן אחר, אכן הגר"א [פ"ד מ"ד] למד שנחלקו בזה הבבלי והירושלמי, והבבלי אוסר, ולמד כן בשיטת הרמב"ם, ועיין לעיל ציונים והערות [פרק ד' משנה ד'] מה שביארנו בזה, דאיזה איסור איכא בזה שמפריש מהכרי את התרומה היכא דכבר קרא שם תרומה לפני שבת, ועיין בחזו"א [שם] שדן בדין זה וכתב דמהני לכו"ע ואין צד איסור בזה ולא הזכיר את הגר"א, אלא שכתב שלא שייך לעשות כן בדבר לח וכן לא שייך בהרבה דברים שהמקום המסויים הזה אינו ברור לגמרי.

ב] יש אופן שני דמפריש מדין ברירה, והיינו שקרא שם עכשיו וגם יחול עכשיו, אלא שהבירור על מה יחול ההפרשה רק תהיה מחר בשבת ויש אופן שני שהבירור יהיה אפילו אחרי שבת, ופשוט שיכול לאכול בשבת אף אם הבירור יהיה אחרי שבת כיון שהוברר אחרי שבת - למפרע - שמה שהוא אכל אתמול בשבת היה חולין, אכן זה מהני רק למ"ד יש ברירה, ולדידן מהני בתרו"מ שהפרשתן מדרבנן דמדרבנן קיי"ל יש ברירה.

ג] יש אופן שלישי שאפשר להפריש תרומה בע"ש כדי שיחול מחר בשבת על הפירות שיברר ויפריש למחר בשבת, ובזה ליכא חסרון של ברירה, כיון שהחלות הוא למחר ובזמן החלות יש בירור על מקום החלות, ועיין בזה בהערה [[80]](#footnote-81), אלא שבמהלך הזה יש חידוש, והוא, שלמ"ד דאדם מקנה דבר שלא בא לעולם אפשר לעשות כן גם באופן שהפירות לא היו שלו בערב שבת, אבל למ"ד דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם אין לעשות כן אלא בפירות שהם שלו בערב שבת, ודו"ק, עוד יש להעיר שפשוט שבאופן זה החלות צריכה להיות בשבת, ולא לאחר השבת דחלות לאחר שבת או לאחר האכילה לא תתיר לזמן האכילה כיון שלא חל למפרע, ורק מהני באופן של ברירה שיחול למפרע ואז יכול להפריש גם אח"כ, אלא שזה רק למ"ד יש ברירה.

בג' האופנים הללו היה מקום לדון, דאף דלכאו' אין שום חידוש דין להתיר, שהרי בפועל העשייה שלו היא בערב שבת, וא"כ יש לומר שמותר מעיקר הדין, אכן יש לומר לאידך גיסא, שכיון שהוא עושה מעשה בשבת שבלעדיו היה טבל, שיש לומר שזה מתקן או עכ"פ מיחזי כמתקן, ולכן צריכים לזה קולא מיוחדת, וכן מפורש בחזו"א [שם ס"ק י'].

ובאמת דמוכרח כן, שהרי הר"ש [פ"ד מ"ד] כתב דרק מהני המהלך של ברירה בשבת עצמו להתיר את מה שהוא יאכל בשבת עצמו, ולא לכל הפירות שיש לו בבית, ואי עושה הפרשה להתיר את כל הפירות, אז צריך לעשות ברירה דווקא למוצאי שבת, והיינו באופן שהוא לא מתעסק כלל עם הפירות בשבת, ומבואר מזה שעצם הבירור על איזה פרי יחול ההיתר למפרע לפני שבת, דגם זה מיקרי מתקן בשבת, ולא הותר בכל מקום.

## מבואר שיש חידוש מיוחד בהיתר של דמאי ששם הוא מפריש בערב שבת על פירות שאינם שלו, וליתא לכל הנך מהלכים.

כל המהלכים שהוזכרו עד עכשיו מובנים – שהרי יש לו בעלות לעשות חלות בערב שבת שיחול באיזה אופן שהוא, והרי בשבת הוא לא פועל כלום, וכה"ג בזה התירו להפריש בשבת.

אולם במשנה בהיתירא בדמאי [משנה א'] איירי שהוזמן אצל חבירו בערב שבת, והוא עושה תנאי בערב שבת ומפריש ומברר בשבת עצמו, והרי הכא לא מהני כל האופנים הנ"ל מכמה טעמים:

א] בגוונא זו הוא עדיין צריך לברר את הפירות בשבת, ופשוט שלא שייך כאן המהלך הראשון שחל על פרי מסויים כבר בערב שבת שהרי לא ברור איזה פרי הוא יקבל.

ב] גם המהלך השני לא מהני מצד ברירה, שהרי בברירה החלות היא למפרע בערב שבת ואז הפירות לא היו שלו, ואיך יחול החלות למפרע על מה שלא היה שלו.

ג] גם המהלך השלישי להחיל על הפירות שיברר בשבת והחלות יחול בשבת לא מהני שכיון שבשעת המעשה של קריאת שם לא היה שלו, א"כ הרי יש בזה חסרון של אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, ורק למ"ד אדם מקנה דבר שלא בא לעולם מהני הכא בלי שום חידוש מיוחד, והוא יכול ללמוד את המשנה כפשוטו, אכן לפי מה דקיי"ל דא"א מקנה דבשלב"ל אז לא מהני גם באופן זה.

ממילא מוכרח מכל הנ"ל שבמשנה איכא היתר מיוחד בדמאי – אף דלא מהני בעיקר הדין – וכנ"ל.

## ביאור הירושלמי שיש חילוק בין טבל לדמאי.

הן הן דברי הירושלמי שהזכרנו לעיל שהחילוק בין ודאי לדמאי הוא שדמאי מהני גם על דבר שאינו ברשותו, והיינו שכאן צריכים לבא להיתר מיוחד ודלא כטבל דמהני מעיקר הדין.

# משנה א

[א] המזמין את חבירו שיאכל אצלו והוא אינו מאמינו על המעשרות אומר מערב שבת מה שאני עתיד להפריש מחר הרי הוא מעשר ושאר מעשר סמוך לו זה שעשיתי מעשר עשוי תרומת מעשר עליו ומעשר שני בצפונו או בדרומו ומחולל על המעות:

# רע"ב משנה א

המזמין את חבירו. אומר מע"ש וכו' - והיכא דהתנה מע"ש מותר להפריש בשבת אבל לא התנה אסור דתנן ספק חשיכה מעשרים את הדמאי הא ודאי חשיכה לא. והכא מיירי בהזמינו חברו ולא הדירו דאי הדירו הא אמרינן לעיל פ"ד אוכל עמו בשבת ראשונה אף על פי שאינו מאמינו על המעשרות. א"נ התם בשבת ראשונה של בחור שנשא בתולה והכא בשאר שבתות:

הרי הוא מעשר - ותרומה גדולה אינו צריך להפריש דלא נחשדו עמי הארץ עליה כדפרשינן בפ"ק. ועל אחד ממאה שמפריש למחר אומר הרי הוא מעשר ראשון ושאר מעשר דהיינו תשעה שהוא חייב עדיין כדי שיהו עשרה למאה מודד לו האחד ואח"כ אומר זה האחד שעשיתי תחילה מעשר עשוי תרומת מעשר על תשעה הסמוכים לו:

מעשר שני - יהיה בצפונו או בדרומו ומחולל יהיה על המעות, ונמצא למחר שאין צריך להפריש כי אם תרומת מעשר בלבד ואוכל ושותה את השאר:

# ציונים והערות משנה א'.

## פלוגתת החזו"א והמנחת שלמה בגדר התנאי בערב שבת בדמאי שלפי החזו"א כל ההפרשה היא בשבת, ולפי המנחת שלמה כל ההפרשה היא בערב שבת.

מצינו דבדמאי איכא היתר מיוחד של תנאי בערב שבת שחידשו שגם בפירות שלא שייכים לו דאיכא חסרון של דבר שלא בא לעולם דאכתי מהני לעשות קריאת שם בע"ש כדי שתחול בשבת – וכנתבאר כל זה בהקדמה, ונחלקו החזו"א [שם] והמנחת שלמה [סימן ק"נ ס"ק י"ג] בגדר החידוש של חז"ל בתקנה זו.

החזו"א כתב דבדמאי חז"ל התירו לעשות מעשה הפרשה גמורה בשבת וכל התנאי ומעשה בע"ש אינו כלום, ואינו אלא כדי שלא יהיה מיחזי כעושה הפרשה בשבת, והיינו שמכח התנאי בערב שבת נראה שהוא מפריש בערב שבת אף שלפי האמת אין מעשיו בערב שבת כלום, ומאידך, המנחת שלמה כתב שכל העשייה שלו הוא ערב שבת, ולא התירו לתקן בשבת, אלא שבתקנה זו חידשו שבדמאי אפשר בערב שבת לעשות שיחול בשבת - אע"פ שזה לא שלו בערב שבת - אף דאיכא חסרון של דבר שלא בא לעולם.

החזו"א מודה למנח"ש דמשכחת לה כמה אופנים של הפרשה ערב שבת שיחול בשבת או לפני שבת למפרע וכנתבאר כל זה לעיל בהקדמה, אכן החזו"א סובר שאחרי שיש חידוש בדמאי דמהני גם בדבר שלא בא לעולם, שוב מוכרח שהיתה תקנה מיוחדת להתיר להפריש בשבת עצמה, ועיין בהמשך שחידוש זה נתחדש נמי בטבל ודאי, וכדיבואר.

## כמה נפ"מ בין הנך ב' דרכים, וחידוש החזו"א שגם בטבל ודאי ההפרשה היא בשבת.

ואיכא נפ"מ טובא בין החזו"א למנחת שלמה, ובחזו"א עצמו איכא חילוק בין כל הדרכים דלעיל [שהוזכרו בהקדמה ב'] לדרך של התנאי שאז ההפרשה היא בשבת עצמה - כדיבואר:

א] יש נפק"מ ביסוד הדברים בין החזו"א למנחת שלמה שלפי החזו"א איכא חידוש בהלכות שבת, שהתירו הפרשה גמורה בשבת, אבל לפי המנחת שלמה איכא חידוש בדין חלות תרו"מ שחידשו ששייכת הפרשה על דבר שאינו שלו ואינו בעולם.

ב] יהיה נפ"מ בין הנך ב' דרכים מתי הוא יברך שהחזו"א חידש שבכל הדרכים הראשונים [בהקדמה ב'] שמברכים בערב שבת, אבל לפי המהלך האחרון בתנאי שמפריש בשבת עצמה שאז הוא מברך בשבת [ס"ק ט"ו] אף דבמהלכים הראשונים הוא יברך לפני שבת בזמן עשיית החלות ככל מצוה שעושים אותה היום והחלות היא למחר, אכן הגרי"ל דיסקין [שו"ת החדשות תורת האוהל סוף הספר] אמר במי שמוזמן בערב שבת שיברך גם הכא בערב שבת, ומזה מוכרח כדרכו של המנחת שלמה שגם הכא כל העשייה היא בערב שבת.

ג] עוד נפ"מ דלפי החזו"א הלשון "מה שעתיד להפריש" מתחלק, דבכל האופנים הפשוטים הכוונה שעתיד לברר ולייחד, ולפי המהלך האחרון הכוונה שעתיד להפריש ממש וכ"כ החזו"א בהדי' [שם ס"ק י'], אכן לפי המנחת שלמה אינו כן, שתמיד זה הך לשון ממש.

ד] עוד נפ"מ בדין דעת הפרשה האם בעינן דעת הפרשה בשבת או דסגי בדעת הפרשה בערב שבת, ואף דממילא איכא דעת בשבת והרי תרו"מ חיילא במחשבה וממנפ"ש יחול, אכן יהיה נפ"מ באופן דאל מהני מחשבה והיינו בנתכוין לומר תרומה ואמר מעשר דלא חיילא תרומה במחשבה - לפי יסודו המפורסם של הטורי אבן – והיינו משום שלא היתה כאן מחשבת 'עשייה' אלא מחשבה 'לעשות בפיו', ולכן לא חל במחשבה, וה"ה הכא דלא יהני לפי החזו"א בהיתר המסויים הזה, וכן בשולח שליח שאינו שליח לתרום אלא שליח למעשה קוף - לברר פרי מסויים, האם מהני עכ"פ מצד מחשבה ודיבור דידיה במינוי או לא, דלפי החזו"א לא יועיל שאין מחשבת עשייה, אכן לפי המנח"ש שבשבת אינו אלא מעשה בירור וכן במהלכים הראשונים, הכא גם בשולח שליח כזה יהני - וגם באופן שנתכוין לומר תרומה ואמר מעשר יהני, שכל כה"ג מהני מצד מחשבתו או מצד הדיבור של המינוי בלי כוונתו.

ג] עוד יהיה חילוק בדין מצוות צריכות כוונה שיש לדון מתי הוא צריך את הכוונת מצוה ויהיה בזה נפ"מ בין הנך דרכים אי בעינן כוונה בשבת או לא.

ו] עוד נפ"מ האם מהני שקטן או עכו"ם יעשו לו את הבירור והיחוד של הפרי בשבת עצמה דלפי החזו"א אין לעשותו אלא על ידי שליח ועל ידי מי שיכול להפריש, משא"כ לפי המנח"ש.

ז] עוד נפ"מ שאם לא מהני שליח על דבר שלא בא לעולם, אז יש לדון האם בערב שבת הוא יכול למנות שליח על האוכל לפני שבא לעולם שהוא יעשה את ההפרשה בשבת, דלפי החזו"א אינו ממנה ולפי המנחת שלמה שפיר ממנה.

ח] לכאו' איכא נפ"מ לגבי הלאו להקדים את המאוחר – וכגון שבקריאת שם ערב שבת הוא הקדים מעש"ר למעש"ש כדינו, אכן בשבת הוא הוציא את הפרי של מעש"ש לפני הפרי של מעש"ר, דלפי החזו"א דנים כפי מה שהיה בשבת ולפי המנח"ש דנים כפי מה שהיה בערב שבת.

והנה בירושלמי איכא הוכחה לשיטת המנח"ש, והחזו"א למד שהירושלמי הזה הוא דווקא לר' ינאי לשיטתו דמהני להקנות דבר שלא בא לעולם, וא"כ למדנו שגם לפי החזו"א איכא אמוראי שלמדו את התנאי של המשנה גם באופן שכל ההפרשה נעשה בערב שבת, ועיין בהערה [[81]](#footnote-82) שביארנו את הדברים.

והנה - החזו"א הביא שבירושלמי מבואר דמדמינן טבל ודאי לדמאי – וכנ"ל בהקדמה ב' - וכל החילוק הוא אם בעינן שיהיה הפירות שלו בשעת התנאי או לא - דבטבל ודאי מהני התנאי דווקא בפירות שלו ובדמאי מהני התנאי גם בפירות שאינם שלו.

עכ"פ מבואר בירושלמי שיש דמיון בין טבל לדמאי בזה, וכתב החזו"א דמוכרח א"כ שיש גדר אחד לשניהם, ונמצא שגם בטבל ודאי התירו שההפרשה האמיתית תהיה בשבת והתנאי של ערב שבת אינו אלא כדי שלא יהיה מיחזי דמפריש בשבת, ואה"נ שהברכה באמת תהיה בשבת, וקטן לא יוכל לעשות את ההפרשה שבת.

## מתמה טובא גם בדרכו של החזו"א וגם בדרכו של המנחת שלמה.

אולם כד נתבונן נראה שהנך ב' דרכים תמוהין, גם דרכו של החזו"א וגם דרכו של המנחת שלמה, דלפי החזו"א קשה שאם מותר לעשות הפרשה גמורה בשבת וכל מה דבעינן מעשה בע"ש היינו כדי שלא יהיה מיחזי, א"כ אמאי באמת איכא חילוק בין טבל ודאי לדמאי, דבטבל ודאי בעינן שיהיה שלו בשעת התנאי – הא התנאי אינו כלום אלא מין עשייה בלי תוכן להוריד את המיחזי והאיך מחלקינן בהך מעשה בלי תוכן בין פירות שלו לפירות שאינן שלו, אטו איכא נפ"מ האיך עבדינן שלא יהיה מיחזי כמתקן, והיינו שיש דרגא אלימתא של מיחזי כשמפריש בערב שבת באופן שזה פירות שלו, ויש מיחזי קלושה בפירות שאינם שלו ובדמאי סגי במיחזי קליש וקשה מאד לחלק בחילוקים כאלו, וכבר תמה בכעין זה במנח"ש [שם], וע"ע בהערה [[82]](#footnote-83) מה שיש לתמוה עוד על החזו"א.

גם דרכו של המנחת שלמה צ"ב, דהא כיון שרוצים לתקן את האיסור טבל שיש בדמאי, א"כ בעינן הפרשה והפרשה בדבר שלא בא לעולם לא חל ומה מהני מעשיו, ואין לומר שמדרבנן עכ"פ עשאוהו כהפרשה, שהרי תחילת תקנת דמאי הוא לחשוש למיעוט ע"ה והיינו לחשוש להך צד מיעוט שיש טבל דאורייתא, ואי כלפי הך דאורייתא לא נעשה כלום ואינה הפרשה כלל וכלל, א"כ מה אהני לן בתקנתם, והרי מעשה בדבר שלא בא לעולם אינו כלום.

## מחדש דרך שלישית, שבטבל ההפרשה היא בערב שבת ובדמאי ההפרשה היא בשבת.

ואשר נראה לומר בזה הוא כך, דבאמת איכא חילוק בין טבל לדמאי, דבטבל ודאי איכא הפרשה מערב שבת ע"י תנאי וכדרכו של המנחת שלמה שחל בשבת ע"י מעשיו בערב שבת ומברך בערב שבת, ומהני כיון שזה פירות שלו ואין חסרון של דבר שלא בא לעולם, אכן בדמאי ננקוט כהחזו"א, דאיכא הפרשה בשבת ובעינן תנאי בערב שבת אך ורק כדי שלא יהיה מיחזי כמפריש בשבת, ומהאי טעמא מחלקינן בין טבל לדמאי אי בעינן שיהיה פירות שלו, דבדמאי לא בעינן פירות שלו כיון ששלו הם בשבת בשעת ההפרשה שהיא בשבת, אבל בטבל שההפרשה היא בערב שבת בעינן שיהיה הפירות שלו בערב שבת.

אולם אף שדרך זו פשוטה וברורה, אכן קשה טובא האיך הירושלמי מדמה להו אהדדי, הא ב' דרכים שונים נינהו, וצ"ע, ונראה לבאר דאף דב' דרכים נינהו אכתי מדמינן להו בעיקר ההיתר והקולא לעשות תיקון בשבת, וכדיבואר.

## מקדים את החילוק בין מדומע לטבל ודאי לגבי הדין תיקון אוכל בשבת באופן שיש אפשרות אחרת להתירו לאכילה.

ובביאור הדברים נראה עפ"י מה שנתבאר לעיל [הקדמה א'] ביסוד האיסור של תיקון אוכלים בהפרשת תרו"מ בשבת באופן שיש היתר בפועל לאוכלו בדרך אחרת, ונתחדש בתוס' שיש בזה חילוק בין התיקון לאיסור מדומע לתיקון של איסור טבל, ונתבאר שם שכיון שכל האיסור מדומע אינו אלא בגברא - שהוא מוזהר מלאוכלו עד שיעלה אחד ממאתיים, א"כ כל האיסור הוא כלפי הגברא, וכלפיו הוא רק חשיב כמתקן באופן שהועיל לגברא בפועל בתיקונו, וכיון שבפועל איכא דרך אחרת לאוכלו שוב ליכא איסור תיקון כלפי הגברא דממילא היה לו אפשרות של אכילה, אבל בטבל ודאי שיש איסור בחפצא - שכולו טבל, אז גם תיקון באוכל עצמו - אף שבפועל לא הועיל לגברא אכתי מיקרי מתקן ואסור דסו"ס האוכל עצמו הותר, והבאנו מהטיב גיטין שכעין חילוק בזה מצאנו גם בתיקון בטהרת כלים שטמאים מדרבנן או מדאורייתא.

וזו ממש סברת התוס' [שם], שכל החשבון שמה שמותר לתקן במחשבה מותר לתקן במעשה הוא נכון במדומע ולא בטבל שטבל היינו "תחילת תיקונו", והיינו שבמדומע אנו דנים האם התיקון הועיל לגברא אז אמרינן שלגברא יש לו דרך תיקון שמותרת ולכן אין כאן תועלת לגברא דווקא במהלך הזה, שהמדידה היא אך ורק ביחס לגברא, אבל בטבל לא אכפת לן ב'בפועל' ביחס לגברא, שכל התיקון הוא בחפצא מיניה וביה בטבל עצמו, ודו"ק.

## מבאר שהמעשה בירור בשבת – באופן שכל המעשה היה בערב שבת – הוא תיקון כלפי הגברא ולא כלפי החפצא.

הדרנא לחילוק בין טבל לדמאי לגבי הפרשה מערב שבת לשבת, דנראה דגם לגבי תרומה איכא סברא זו, שיש לדון בכל הפרשה שעושה מעשה הפרשה בע"ש שיחול החלות הפרשה בשבת, דלכאו' בלי המעשה בירור של הפרי בשבת - לא היתה ההפרשה של ערב שבת חל על הפירות בשבת, שהרי כל התנאי היה שיחול על מה שיתברר בשבת, ונמצא שבמעשה בירור בשבת הוא גורם שהמעשה של ערב שבת יתקן הטבל, וכפשוטו המעשה בירור בשבת הוא מעשה תיקון שהרי בלעדיו יהיה איסור אכילה.

אולם אינו כן, שכל המעשה שעושה בשבת [בבירור הפרי] הוא - שהוא עושה שהמעשה של ערב שבת יתקן את הפרי, והיינו שבעשייתו בשבת הוא עושה שהוא לא עושה – הוא עושה שכבר עשה בערב שבת, שהרי לפי האמת ההפרשה של ערב שבת הוא המעשה שמתקן.

אולם נראה שההגדרה בזה היא, שבשבת הוא לא תיקן את גוף המאכל עצמו שבגוף המאכל חל באמת ההיתר על ידי המעשה של ערב שבת, והמעשה של ערב שבת התירו, אבל סו"ס יש דין נוסף של תיקון מאכל, והיינו כלפי הגברא וכדמצאנו במדומע, וכלפי הגברא שפיר אהני לן המעשה של שבת, שהמודד בזה הוא אם היה לגברא אפשרות של אכילה בשבת בלי המעשה הזה, והכא בלי הבירור לא היה לו אוכל ונמצא שהמעשה של שבת תיקן כלפי הגברא.

ועומק הדברים הוא שתיקון לגברא - היינו לאפשר לו את ה'היכי תימצי' בפועל לאכול -ומעשה בירור בשבת הוא 'היכי תימצי' שיאכל, אבל תיקון בחפצא - היינו התיקון האמיתי ולא רק ה'בפועל' - וכאן דנים מצד התיקון האמיתי שזה המעשה בשבת.

## מבאר שההפרשה של דמאי מיקרי מתקן כלפי החשש בגברא [לחשוש למיעוט ע"ה שלא מפרישים], וליכא תיקון כלפי החפצא עצמו.

ומעתה היה נראה שבזה יבואר החילוק בין טבל לדמאי, דהנה, עיין לעיל ציונים והערות [פרק א' משנה ד'] שהבאנו מהרמב"ם שאפשר לברך ברכת הנהנין על דמאי אע"פ דבמאכלות אסורות כתב הרמב"ם דאסור, והבאנו שם בשם הגרי"ז שביאר דדמאי הוא איסור גברא, והוכיח כן ממה שהתירו לעני ולאכסנאי שלא יכול להיות איסור חפצא שיהיה לו היתר לאנשים מסויימים.

אולם עיי"ש [פרק א' משנה ד' ובסוף הפרק] שהוכחנו שברור שזה דין בחפצא, ועוד הבאנו שיש סתירות אי עיקר תקנת דמאי היא דין ודאי או דין ספק, ונראה בישוב הענין ע"ד הגרי"ז ובחילוק אחד, והוא, דודאי דאיכא חלות איסור בחפצא ועוד שאיסור זה הוא איסור ודאי, אלא שהאיסור שחל בחפצא מיתלי תלי בדין ספק בגברא, והיינו שעד כמה שהטילו דין מספק על הגברא שהוא חייב לחשוש לצד מיעוט ע"ה שלא עישרו, במידה זו אית ליה איסור בחפצא.

והיינו שכמו שפשוט שמי שנודע לו שהע"ה הפריש שהותר לו הדין ודאי שהרי פשוט לו שאינו דמאי, כמו כן למי שלא נודע לו – הרי יש עליו דין לחשוש שמא לא עישר, ועד כמה שיש לו עליו את הדין לחשוש שוב חשיב החפצא כטבל ודאי ועד כמה שהגברא לא צריך לחשוש ליכא ודאי – וכלפי זה הרי הוא כאחד שנודע לו שאינו דמאי ושהע"ה הפריש.

וממילא שיש כאן חידוש – שההפרשה בדמאי רק צריך להתיר את הספק והיינו להתיר את החשש להך צד מיעוט שלא הפריש הע"ה, ואי אך יתיר את החשש הזה של טבל - שוב לא יהיה טבל של ודאי בחפצא.

ומהאי טעמא נראה שאין ברכה על דמאי אף שיש ודאי טבל שחל בחפצא [[83]](#footnote-84), כיון שההפרשה של ספק מתירו גם כלפי הודאי – למדנו א"כ שבהפרשת דמאי איכא תיקון והפרשה כלפי הגברא.

## נמצא שההפרשה של ערב שבת בטבל ודאי דומה ממש להפרשה של דמאי בשבת, שבשניהם הוא עושה מעשה בע"ש להוריד את המיחזי כמתקן בתיקון מצד הגברא.

וממילא נראה דבטבל ודאי כשעושה בערב שבת את כל ההפרשה דתחול בשבת - גם אי ליכא איסור מתקן מחמת האיסור חפצא וכנתבאר - אבל סו"ס אכתי איכא איסור מתקן מצד הגברא, ונראה דבאיסור הזה התירו חז"ל בהיתר מיוחד כיון שעושה את עיקר המעשה מע"ש שבכה"ג התירו לעשות תיקון לאיסור גברא שנראה שתיקן בערב שבת - והרי לפי האמת המעשה הפרשה ומעשה תיקון כלפי החפצא באמת נעשה בערב שבת, וזה הגדר של הקולא בתנאי שנראה כמתקן בערב שבת.

אכן בדמאי - כשמפריש בשבת עצמה אז אית ליה מעשה תיקון בשבת עצמה, אכן סו"ס האיסור הוא רק בתיקון מצד הגברא, וכנתבאר דכן הוא בדמאי שכל האיסור ודאי בחפצא מיתלי תלי באיסור בגברא.

ונמצא שגם אם הוא מפריש את הדמאי בשבת עצמה - הוא עדיין מגיע לאותו מצב של הפרשה בערב שבת בטבל ודאי, כיון דבהפרשה של ע"ש בטבל ודאי [ע"י הבירור פרי בשבת] הוא מפקיע את המניעה של הגברא, ונמצא שהוא מתקן בשבת כלפי הגברא, וכן הוא תמיד בדמאי אף במפריש בשבת עצמה, וכנתבאר.

ובדמאי תיקנו דכדי להתיר את המעשה בשבת הוא צריך לעשות מעשה בערב שבת דכבר "לא מיחזי" כמתקן, ונמצא שהתקנה בדמאי היא היא התקנה בטבל ודאי, שבשניהם המעשה של ערב שבת מהני כדי שלא יהיה מיחזי כמתקן בשבת, אלא דבטבל ודאי צריכים שכל ההפרשה תהיה בערב שבת להגיע להיתר הזה ובדמאי מהני ההפרשה בשבת עצמה כדי להגיע להיתר הזה.

וממילא א"ש למה הירושלמי דימה אותם כיון שבשניהם הוא עושה מעשה בע"ש להוריד את המיחזי כמתקן מצד המתקן בגברא, אלא שבדמאי אפשר להגיע לאותה תוצאה בהפרשה גמורה בשבת כמו בטבל ודאי בהפרשה של ערב שבת, וא"ש.

## בדברי התוס' בגיטין לגבי דמאי – ואיכא ג' דרגות, טבל ודאי, דמאי, ומדומע.

והנה - עיין לעיל [הקדמה א'] שהבאנו מהתוס' בגיטין בסוף דבריהם שכתבו "ואפילו בדמאי וכו'" – וביארנו את הדברים עפ"י מה שנתבאר הכא שההפרשה של דמאי הוא גם תיקון ביחס לגברא – ולכן יש חידוש בתוס' שאסור, וכמבואר הכא במשנה דמהאי טעמא התירו הפרשה בשבת ממש דווקא באופן שיש תנאי דאז עכ"פ לא יהיה בזה "מיחזי כמתקן".

ונמצא ששיעור דבריהם כך: דבמדומע שכל איסור הוא אך ורק בגברא, שבו מותר בשבת באופן שיש אופן שממילא מותר, כיון ששם אין איסור בחפצא כלל, ולגבי דמאי יש איסור בחפצא מכח האיסור בגברא – וכנתבאר- הלכך מיחזי כמתקן וגרע ממדומע ולכן רק התירו כשיש תנאי, והדרגא השלישית – שהיא טבל ודאי ומתקן בחפצא - הכא צריכים להביאו לדרגא של 'גברא' ע"י עשייה בערב שבת, וזה מה שאמרו שם "ואפילו דמאי" דההיתר להפריש באופן שממילא היה היתר לא מהני מחמת החשש מיחזי שלכן רק מותר ע"י תנאי.

## מקור גדול לכל הנ"ל מקושי' גדולה בירושלמי.

עפ"י כל הנ"ל תתיישב קושי' גדולה:

דהנה, כבר תמה החזו"א [ס"ק ו'] מהמשנה בטבל ודאי, ששם כתוב שזה פירות שלו, וזה המקור לירושלמי דבעינן שלו בטבל ודאי, וקשה ששם מבואר שבאמת מהני מדין יש ברירה והיינו כמו המשנה לפני זה בלוקח יין בין הכותים, עיין בזה בירושלמי, וכן כתב הרמב"ם בפירוש המשנה דאזיל למ"ד יש ברירה, ולכן כתב הרמב"ם שהמשנה היא לא להלכה, וכן מתבאר נמי מרעק"א שם.

ומעתה קשה ששני המהלכים בירושלמי סותרים זא"ז, דהכא מדמינן בירושלמי את ההיתר של ודאי להיתר של דמאי, ומאידך, בירושלמי [וברמב"ם] שם מבואר שבמשנה של טבל ליכא היתר של תנאי שמתירו להפריש בשבת עצמה אלא ששם יש היתר מיוחד להפריש בערב שבת ויחול בערב שבת מדין יש ברירה, ונמצא שאין שום שייכות בין דמאי לטבל ודאי, וצ"ע.

ומכל זה מוכרח דגם אי בטבל ודאי מהני מדין יש ברירה אכתי צריכים להגיע להיתר של התנאי – ומצד מיחזי, וזו קושי' הירושלמי, ותירצו שההיתר הוא רק בשלו ולא בשאינו שלו, וכן כתב החזו"א בהדי' [[84]](#footnote-85).

אולם יש להעיר דסו"ס לדרכו של החזו"א נמצא שזה סוג שונה של תנאי והיתר - ויש ביניהם הרבה חילוקי דינים מתי הוא עושה את ההפרשה, והרי בחזו"א מבואר שגם בטבל ודאי מפרישים בשבת ומברכים בשבת כמו בדמאי והכא מבואר בירושלמי שבאמת חלוקין נינהו, ומה מדמי להו אהדדי ומה הקשו על ר' יוחנן דמדמי להו, הא ר' יוחנן חילק ביניהם דקאי על תנאי אחר.

ונראה דמוכרח כדברינו שבאמת חלוקין נינהו, זה העשייה בשבת וזה העשייה בערב שבת, ואעפי"כ בשניהם איכא היתר מצד מיחזי ולכן מדמינן להו אהדדי, אלא שהגיעו להיתר הזה בטבל ודאי רק אחרי שיש מהלך של "יש ברירה" כדי להתיר את התיקון שנעשה בחפצא, [וזה ליכא בדמאי], אבל כלפי התיקון בגברא שוין הן.

ומעתה נראה שכמו שזה הביאור בדברי ר' יוחנן בירושלמי למ"ד יש ברירה, כמו כן לדידן דאין ברירה ההיתר של טבל ודאי אינו היתר להפריש בשבת עצמו, אלא להפריש בערב שבת שיחול בשבת, וזה באמת מהני מעיקר הדין אלא דמיחזי כמתקן ולכן היה כאן היתר ודלא כהחזו"א דלדין דאין ברירה אז ההיתר הוא להפריש בשבת.

וע"ע בהערה [[85]](#footnote-86) מה שיש להוסיף בזה.

----------------------------

## בדברי הר"ש [פ"ד מ"ד] ורעק"א ביבמות – דפליגי בפלוגתת החזו"א ומנח"ש.

גרסינן ביבמות [צ"ג.] "רבי ינאי הוה ליה אריסא דהוה מייתי ליה כנתא דפירי כל מעלי שבתא ההוא יומא נגה ליה ולא אתא שקל עשר מפירי דביתיה עלייהו" וכתב הר"ש לעיל [פ"ד מ"ד] – "וקצת תימה בעובדא דר' ינאי בהאשה רבה דר' ינאי גופיה עישר מפרי דביתיה שלא מן המוקף יקרא שם ויפריש בשבת מן המוקף כדעבד בירושלמי" והיינו שבירושלמי כאן מבואר שר' ינאי עשה את ההפרשה בשבת ע"י תנאי – וסיים שם הר"ש "ושמא ההוא הוה ברישא ולא ידע אכתי אי שרי אי נמי הוה צריך לכולה כנתא דפירי ועוד דאין מתנה אודאי על מה שביד חבירו כמו שמפרש בירושלמי בריש פרק ז'" עכ"ל הר"ש.

וע' מש"כ רעק"א [דו"ח על יבמות שם] וז"ל, "ובהר"ש [פ"ד משנה ד' דדמאי] הקשה דאמאי לא היה ר' ינאי קורא שם על חלק שלו לחוד, ויפריש בשבת, ולמה לו לתרום שלא מן המוקף ותירץ דבודאי [שאינו דמאי] אינו מתנה על מה שביד חבירו כדאיתא בירושלמי, וגם זה תימא בעיני, דהא טעמא דירושלמי משום אין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו, והרי ר' ינאי סובר אדם מקדיש דבר שלב"ל", עכ"ל.

ועיין קריינא דאיגרתא [ח"ג סי' ל"ג] מה שכתב מרן הגרי"ש אלישיב זצ"ל - דמדברי רעק"א אלו מבואר דלא כהחזו"א [לא הביא שיטת החזו"א], דמבואר דרעק"א נקט דתנאי הזה יש בו משום התחלת הפרשה ולמ"ד אדם מקדיש דשלב"ל הרי יש ממש בדבריו ולמה א"א לו לגמור בשבת את מה שהתחיל מבערב שבת.

ועיין בתורת זרעים [פרק ד' שם] שהקשה את קושי' רעק"א ועיין בהגהו' החזו"א בסוף הספר שהעיר על קושי' זו לשיטתו שבאמת כל ההפרשה היא בשבת.

וכ' שם בקריינא דאיגרתא שהר"ש לא ס"ל הכי אלא דעתו דאין בתנאי הזה משום לתא של חלות תחילת הפרשה כלל ומכיון דגם למ"ד אדם מקדיש דשלב"ל אין הפרשתו חלה בטרם באו הפירות לרשותו הרי א"א לו להתנות את התנאי הנ"ל כשאין הפירות ברשותו, וה"ה כמתקן פירותיו בשבת.

## הערה בדין איבוד אוכלין ואיבוד תרומה באוכל אצל ע"ה.

עיין בירושלמי – מובא בר"ש במשנה כאן - דרבי ור' יוסי נתארחו אצל בעה"ב והיה חשוד אצלן על המעשרות, והיו מפרישין וזורקין זה לזה, היינו שמאבדין מה שהפרישו כדי שלא יכשל בהן ע"ה, ומקשינן והא אסור משום איבוד אוכלין, ומשנינן שלא היו משליכין על הארץ רק מפררן על השלחן ומאבדין, ומקשינן ואינו אסור משום גזל כו' ע"ש.

ועיין מקדש דוד [סימן נ"ז ס"ק ג' ד"ה אמרינן בירושלמי שהביא] שתמה בזה דאמאי לא מקשינן דאיך מותר לאבד תרומה, ותירץ דנראה הטעם משום דתרו"מ של דמאי מאבדין מיעוטו וכמו ששנינו לעיל [פ"א מ"ב], ודו"ק, ולפי הראב"ד שכתב [פ"ג מהל' תרומות הט"ז] דזה דוקא בתרו"מ של דמאי טמא ה"נ פירותיו של ע"ה טמא הוא, עכתו"ד.

## בזכותו של האורח להפריש תרו"מ.

עיין במהרי"ט [חלק א' סימן ק"נ] שדן לגבי אורח אצל בעה"ב וקידש אשה בחלקו אי זכה או לא, ודן מהמבואר במשנה כאן:

וז"ל: "ומה שמספק עלי הדבר הוא מאותה שאמרו פרק בתרא דדמאי המזמין את חבירו שיאכל אצלו והוא אינו מאמינו על המעשרות אומר א' מעשר מה שאני עתיד להפריש למחר הרי הוא מעשר וכו'.

ובירושלמי בעי רבי זירא קמי רבי ירמיהו ואינו אסור משום גזל, אמר ליה רוצה הוא שיהא לו נחת רוח, ופירש הר"ש רוצה בע"ה בנחת רוח דהא כן שהזמינו.

ונראה שלא אמרו דרוצה בעל הבית בע"כ בהנחת רוחו של זה אלא בענין זה של הפרשת תרומה לפי שאי אפשר לו שיאכל אם לא יתרום וכל עצמו לא הזמינו אלא כדי שיאכל ואף על פי שהוא יודע שתרם מכל מקום כאן שאין לזה נחת רוח שיאכל בלי הפרשה אחולי אחיל ליה אבל שיטול מן השלחן ויקדש בו את האשה אף ע"פ שנחת רוח היא לו אין רוח בעל הבית נוחה הימנו שאין זה מצרכי הסעודה", עכ"ל.

ויש לעיין דכבר נחלקו רבוותא בספק זה אי אורח קנה חלקו – עיין בזה בנדרים [ל"ד:] ברא"ש ובר"ן, ולהנך דלא קנה איך מצי מפריש, וכבר עמד בזה האמרי בינה [תרו"מ סימן ו'] ופירש שעצם ההיתר אכילה מזכהו בזכות הפרשה, אי נמי מצד זכין שזכותו של הבעה"ב שיכול האורח להפריש דאל"כ לא יאכל אצלו.

וכפשוטו – מה שתירץ בתירוץ הראשון צ"ע, שהרי סו"ס אין כאן בעלות אלא רשות בעלמא, ונראה שזה שייך לחידוש שנתבאר לעיל ציונים והערות [פרק ג' מ"ג] שהבעלות הנצרכת להפרשת תרו"מ היא בעלות מחודשת, וגם בלי בעלות רגילה יכולים להפריש תרו"מ עיי"ש כמה גווני בזה, ועיי"ש ביאור הדברים, ונראה שגם זה כלול בחידוש הנ"ל, ודו"ק.

ובתירוץ השני נתחדש דכל כה"ג מיקרי זכין בזה שרוצה שיאכל אצלו ולכן מיקרי זכות, ועיין לעיל ציונים והערות [פרק ו' סוף משנה ב'] מה שנתבאר בזה לגבי ישראל שחוכר מעכו"ם דיתכן דאיכא זכין לעכו"ם מחמת סברא הנ"ל.

# משנה ב

[ב] מזגו לו את הכוס אומר מה שאני עתיד לשייר בשולי הכוס הרי הוא מעשר ושאר מעשר סמוך לו זה שעשיתי מעשר עשוי תרומת מעשר עליו ומעשר שני בפיו ומחולל על המעות:

# רע"ב משנה ב

מזגו לו את הכוס - ביום השבת:

אומר וכו' - ואין די לו במה שהתנה מערב שבת אבל צריך לחזור ולומר בשבת כשבא לאכול ולשתות מה שאני עתיד לשייר מן הכוס וכו'. בירושלמי פריך אם באומר מעכשיו תהא תרומה הרי הכל מתערב יחד ונעשה מדומע ואם באומר לכשאשתה הא לא הוי תרומה אלא לאחר ששתה ונמצא שותה טבל, ומשני באומר מעכשיו ולכשאשתה תהא תרומה ונמצא שלא שתה טבל וגם לא היה מדומע:

בפיו - בפי הכוס:

# ציונים והערות משנה ב'

## מזגו לו את הכוס אומר וכו'

במזגו לו את הכוס אומר וכו' ופירש הרע"ב שאין די לו במה שהתנה מערב שבת אבל צריך לחזור ולומר בשבת כשבא לאכול ולשתות מה שאני עתיד לשייר מן הכוס וכו', וביאר התוס' יו"ט שלפי"ז צ"ל שהתנא נקט שתייה וה"ה למה שיאכל שצריך שיחזור וירחוש בשפתיו בשבת בשעה שמפריש, וכמפורש בירושלמי במשנה דלעיל שצריך להלחיש בשפתיו, והעיר בזה התוס' יו"ט דקשה דאי במתני' כבר מפורש שהוא אומר וכו' א"כ מאי קמ"ל הירושלמי, וביאר דאי ממתני' הוה אמינא דבחול שנויה, אבל בשבת אדרבא שלא יאמר - משום דהוי כמתקן בשבת, קמ"ל דאף בשבת צריך שירחוש.

והוסיף התוס' יו"ט: "והרמב"ם אף על פי שבפירושו פירש למשנתינו לענין שבת, אכן בחיבורו [פרק ט' מהלכות מעשר] העתיקה לענין חול שכן אחר שהעתיק נתן לו עם הארץ כוס לשתותו וכו', כתב וכן אם זימנו חבירו לשתות בשבת מתנה".

## בדברי הירושלמי - "מעכשיו ולכשאשתה תהא תרומה" – ובקושי' הר"ש [רעק"א].

עיין ברע"ב ובראשונים שהביאו ירושלמי דמוקי בירושלמי באומר "מעכשיו ולכשאשתה תהא תרומה - נמצא שלא שתה טבל".

וז"ל הירושלמי – ביחד עם פירוש הרא"ש:

"בירושלמי דייק מה אנן קיימין אי באומר 'מכבר' משקה מעורב הוא, פי' אם מעכשיו קורא לה תרומה הרי הכל מתערב יחד ונעשה מדומע, ואם באומר לכשאשתה, למפרע טבל שתה, אלא כן אנן קיימין באומר מכבר לכשאשתה כלומר מעכשיו ולכשאשתה תהא תרומה נמצא שלא שתה טבל גם לא היה מדומע".

ממשיך הירושלמי: "ולא נמצא מטלטל תרומה טמאה בשבת כי מה שנשאר בכוס הויא תרומה טמאה, כי כל מה שהוא ביד עם הארץ בחזקת טמא הוא, אמר ר' אלעזר משייר כל שהוא חולין כדתנינן מטלטלין תרומה טמאה עם הטהורה ועם החולין, ולא דמיא תמן טמאה לצורך טהורה ברם הכא חולין לצורך טמאה".

וממשיך הירושלמי לתרץ באופן אחר למה ליכא טילטול מוקצה: "אמר ר' יוסי ב"ר בון עם יציאתו מן הכוס הוא קדוש - כלומר אין התרומה קדושה עד שישתה, ומאז והלאה אינו מטלטל את הכוס אלא מניחו על השלחן" – עכתו"ד הירושלמי.

ותמה בכל זה הר"ש "וקשה על זה - הא על כורחין מעכשיו קדשה - דאם לא כן נמצא שותה טבלים כדקאמר מעיקרא".

וביאר בזה רעק"א שכוונתו כך:

שכיון שחלות ההפרשה ע"כ צריכה לחול למפרע והיינו מדין ברירה, דאל"כ לא יהיה לו על מה לחול, וכיון שכבר חל למפרע התברר למפרע שהוא טלטל מוקצה [תרומה טמאה] – ופשוט.

## קושי' רעק"א בהלכות מוקצה.

רעק"א הקשה עוד דבהלכות מוקצה מצאנו דליכא איסור לטלטל מה שכבר נמצא בידו, והרי הכא התרומה טמאה נמצא ממילא בידו, ולמה לא יוכל לטלטלו, ועיין בזה בבועז.

## הרמב"ם פוסק את המשנה הזו כיון דקיי"ל יש ברירה מדרבנן, וחילוקים באיזה דינים דרבנן יש ברירה.

הרמב"ם [פ"ט ממעשר ה"י] פסק משנה זו, וכבר הבאנו מהתוס' יו"ט שהרמב"ם פוסק כן גם בחול ולא רק בשבת, והוסיף בזה המשנה ראשונה שכאן הוא מפריש חלקו לאחר שכבר שתה, וע"כ דמהני מדין ברירה ויש כאן תיקון למפרע, והוסיף שברמב"ם [פרק ז'] מבואר שבטבל דאורייתא אסור שמערבבים ביחד אבל הכא איכא ברירה הלכך מהני ורק בדרבנן איכא ברירה.

והוסיף דלפי"ז ליתא לכל השו"ט בירושלמי שאומר "מעכשיו ולכשאשתה תהא תרומה" שהרי לדידן דקיי"ל יש ברירה יכול להפריש גם אח"כ, והירושלמי דס"ל אין ברירה גם בדרבנן הוצרך לכל זה.

ועיין בדרך אמונה [פרק ז' ס"ק ז'] הביא בשם החזו"א דהא דמבואר שם ברמב"ם דדווקא בדאורייתא אין ברירה, אבל בדרבנן כדמאי וטבל של חו"ל וכדומה קיי"ל יש ברירה אכן יש דרבנן שיש בו עיקר מה"ת וגם התם אין ברירה, וכגון בלקוח או מירוח עכו"ם או ירקות, עיי"ש.

# משנה ג

[ג] פועל שאינו מאמין לבעל הבית נוטל גרוגרת אחת ואומר זו ותשע הבאות אחריה עשויות מעשר על תשעים שאני אוכל זו עשויה תרומת מעשר עליהן ומעשר שני באחרונה ומחולל על המעות וחושך גרוגרת אחת ר"ש בן גמליאל אומר לא יחשוך מפני שהוא ממעט מלאכתו של בעל הבית רבי יוסי אומר לא יחשוך מפני שהוא תנאי בית דין:

# רע"ב משנה ג

שאינו מאמין לבעל הבית - על המעשרות:

וחושך גרוגרת אחת - נמנע מלאכול גרוגרת אחת כנגד אותה של תרומת מעשר שהפריש שלא יהא גוזל את בעל הבית:

לא יחשוך - ויקנה גרוגרת אחת ויאכל שאם לא יאכל מרעיב עצמו וממעט מסעודתו ונמצא ממעט בכך מלאכתו של בעל הבית שלא יוכל לעשות מלאכה:

לא יחשוך מפני שהוא תנאי בית דין - שתהא תרומת מעשר משל בעל הבית ומעשר שני משל פועל הלכך חייב בעל הבית ליתן לו הגרוגרת שהפריש לתרומת מעשר:

# ציונים והערות משנה ג'

## בגדר הזכות אכילה בהאי פועל.

הכא לא איירי בפועל שאוכל מכח הזכות שנתנה תורה לפועל לאכול בשעת עבודתו, שהרי מיירי בפירות לאחר גמר מלאכה כן מבואר באחרונים – עיין ביכין [אות ט'] ובתוס' אנשי שם ובחזו"א דמאי [סימן י"א ס"ק כ"ב] - וע"כ מיירי בשקצץ לו לעבד שיאכל תוך כדי עבודתו או שכך המנהג, עיין בדבריהם.

## בדברי החזו"א האיך מצי מפריש פירותיו של בעה"ב.

והקשה החזו"א שהאיך קנה את הפירות כדי שיוכל להפריש מהם, ותירץ דאפשר שתחילת עבודתו כקנין כסף וזה קונה למי שפרע, ומי שפרע סגי לבעלות להפרשת תרו"מ, ולכאו' תמוה דלמה סגי בבעלות לענין מי שפרע להפריש, הא סו"ס אין זה שלו, ולעיל ציונים והערות [פרק ג' משנה ג'] הבאנו דבריו בזה כראיה נוספת שהבעלות הנצרכת להפרשת תרו"מ שונה מכל בעלות אחרת, עיי"ש שביארנו את הדברים בטעמא דמילתא.

אולם החזו"א דחה דסו"ס אין כאן קנין כסף בתחילת מלאכת הפועל, ולכן צידד באופן אחר:

א] או שנאמר דניחא ליה לבעה"ב, ולכן חשיב כשלוחו, ויתכן דכוונתו בזה דחשיב זכות דרק בזה הוא יוכל לקיים את מה שקצץ לו שיאכל דבלי הפרשה לא יאכל, וסברא זו דומה למבואר לעיל [משנה א'] באורח אצל בעה"ב דרק אם הוא יפריש הוא יוכל לארח אותו ולכן זה זכותו, וכמבואר באמרי בינה, ב] חכמים הקנו לפועל את האוכל, ולא הבנתי למה עשו כן, וצ"ע.

## בדברי הירושלמי – מובא בר"ש ורא"ש.

הר"ש הביא מהירושלמי: "תני לא יחרוש אדם בפרתו בלילה וישכירנה ביום ולא יעשה בשלו בלילה וישכיר עצמו ביום לא ירעיב עצמו ולא יסגף נפשו מפני שממעט במלאכת בעה"ב, ר' יוחנן אזל לחד אתר אשכח ספרא אטימוייא א"ל מהו כן אמרו ליה ציים א"ל אסור לך מה אם מלאכת בשר ודם אסור מלאכת הקדוש ברוך הוא לא כש"כ".

ופירש הר"ש את הירושלמי - "לא יסגף - לענות נפש תרגומא לסגפא, ספרא - מלמד תינוקות שבעיר, אטימויי' - כך קורין לחולה בלשון יון, ציים - רגיל להתענות, מלאכת בשר ודם אסור - כדתנן לא יחשוך אפי' גרוגרת אחת", עכ"ל.

# משנה ד

[ד] הלוקח יין מבין הכותים אומר שני לוגין שאני עתיד להפריש הרי הן תרומה ועשרה מעשר ותשעה מעשר שני מחל ושותה:

# רע"ב משנה ד

הלוקח יין מבין הכותים - קודם שגזרו על יינן והיה יינן ודאי טבל, והכא איירי בלוקח ערב שבת בין השמשות או שלקח מבעוד יום ושכח להפריש עד בין השמשות ואז אסור להפריש דתנן ספק חשיכה אין מעשרין את הודאי הלכך אסור לקבוע לו מקום דקביעות מקום חשוב כהפרשה ואסור בין השמשות, ומשום הכי לא קתני בסיפא ומעשר שני מחולל על המעות, דכיון דאינו רשאי לקבוע לו מקום בצפונו או בדרומו אי אפשר לחללו, אבל לקרות שם דאמר שאני עתיד להפריש שרי דכולי האי לא גזור בין השמשות:

שאני עתיד להפריש - הכא לא קתני שאני עתיד להפריש למחר כדקתני לעיל גבי המזמין את חבירו, דדוקא כשאינו מתקן אלא מה שאוכל ושותה התירו להפריש למחר ממותר אכילתו ושתייתו הנשאר בשולי הכוס אבל לתקן את כל הנאד בשבת לא התירו. והכא אינו קורא שם לתרומת מעשר כמו בבבא של דמאי וכדלעיל גבי המזמין את חברו משום דגבי דמאי דמעשרן והן שלו קורא שם לתרומת מעשר כדי לתקן את המעשר ולאכלו, אבל כאן שהוא טבל ודאי צריך ליתן המעשר ללוי והלוי יקרא שם לתרומת מעשר:

ועשרה מעשר ראשון ותשעה מעשר שני - לאו דוקא, שהרי לאחר שהפריש ממאה ב' לוגין לתרומה גדולה ונשאר צ"ח לא יהיה המעשר אלא י' לוגין פחות חומש ומעשר שני שמנה לוגין ושמנה עשיריות וחומש עשירית:

מיחל ושותה. מתחיל ושותה - פירוש אחר מוזג ושותה, מיחל כמו מיהל ל' סבאך מהול במים [ישעיה א]. וסתם מתניתין אתיא כר"מ דאמר אף בדאורייתא יש ברירה וזה שנשאר בשולי הכוס הוי כאילו הופרש מתחלה. ואינה הלכה אלא קי"ל דבדרבנן יש ברירה אבל בדאורייתא אין ברירה הלכך בודאי טבל לא יאכל ולא ישתה עד שיפריש:

# ציונים והערות משנה ד'.

## "מיחל ושותה" – פלוגתת הראשונים אי הכונה לחילול מעש"ש או להתחלת אכילה.

עיין בר"ש וז"ל: "ומתני' בין השמשות ולהכי נמי לא קתני ומחלל על המעות כדקתני גבי דמאי אלא ומיחל ושותה דאי מחלל על המעות ושותה א"כ ליתני ומחלל על המעות כדקתני בכולהו, ועוד כיון דאמר שאני עתיד להפריש סתם ולא קבע מקום לצפונו או לדרומו אין יכול לחללו, כדתניא בתוספתא דמסכת מעשר שני [פ"ג] מע"ש וכו'".

אולם עיין ברש"י בגיטין [כ"ה:] ובחולין [י"ד.] שפי' דמיחל היינו לשון חילול, וז"ל בחולין [ד"ה ומיחל], המעשר שני הואיל ויכול לתקנו באמירה בעלמא ולומר הרי הוא מחולל על מעות שיש לי בתוך הבית לא התירו לו חכמים לשתותו ולסמוך על הברירה אבל בתרומה ושאר מעשרות סמכינן אברירה ולאחר השבת כשיפרישם אמרינן הוברר הדבר שזו היא התרומה וזה לא שתה אלא חולין" עכ"ל.

אבל תוס' [שם] ושאר ראשונים פי' דאינו חילול אלא מיהל ושותה או מתחיל ושותה, וכן הבאנו מהר"ש במשנה, וצריכים לבאר את שורש פלוגתתם.

וכשיטת הר"ש והראשונים - עיין נמי בתוספות יומא [נ"ה:] "עוד יש חילוק וכו' ומהאי טעמא נמי לא קתני גבי כותים כדקתני התם ומחולל על המעות אלא ומיחל ושותה מיד פי' מתחיל או כמו שפירש הר"ר משולם זצ"ל ומיהל בה"י מזוג מלשון סבאך מהול במים [ישעיה א] אבל לחלל אינו יכול וכו'" עכ"ל.

## קושי' הרמב"ן על רש"י דעדיין צריך ברירה.

בדברי רש"י מבואר דכיון שמחלל ל"צ עוד לדין ברירה, והק' על זה ברמב"ן חולין [י"ד], וז"ל מיחל ושותה מיד, פרש"י ז"ל מחלל על המעות דכיון דאפשר לחללו על המעות לא התירו חכמים לשתותו ולסמוך על הברירה, אבל בתרומה ושאר מעשרות סמכינן אברירה בשהיתה ערב שבת עם חשיכה שאין שהות להפריש, וזה אינו מחוור בעיני שאע"פ שהוא מחלל צריכין אנו לסמוך על הברירה שאלמלא כן מעשר אין כאן וחלול אין כאן דהא קתני שאני עתיד להפריש אכולהו ואם לא הפריש לא עשה כלום", עכ"ל.

## שיטת רש"י דלא מהני ברירה לענין ראשית שיריה ניכרין.

הנה תנא דמתניתין ס"ל יש ברירה, וכמבואר בגיטין [כ"ה.], וכפשוטו היינו משום דבעינן הפרשה על מקום מסויים מדין שייריה ניכרים [[86]](#footnote-87), והכא ליכא הפרשה על מקום מסויים אא"כ יש ברירה דאמרינן דאיגלאי מילתא למפרע דחל הפרשתו על חלק מסויים זה.

אכן רש"י [והוא מריב"ן] במכות [י"ט: ד"ה תרומה בעוקציה כו'] כ' וז"ל, "דבעי ראשית שיהא שיריה ניכרין והלכך בעינן סיום, והאי דתנן [דמאי פ"ז מ"ד] שני לוגין שאני עתיד להפריש הרי הן תרומה במקומן פליג אהא דלא בעי ראשית שיהא שיריה ניכרין" עכ"ל, הרי דפי' דתנא דידן לית ליה שיריה ניכרים, ולפי דבריו צ"ל דמה דאיתא בגיטין דתנא דידן ס"ל יש ברירה, אע"ג דלא בעינן סיום מקום, היינו מטעם שלא יהא מדומע, דאע"ג דחל הפרשתו בכל מקום שהוא בלי סיום מקום מ"מ היאך הותר לו לשתות מן החבית והלא שמא ישתה מן התרומה שהפריש, וע"כ צ"ל שהפרשתו חל על מה שעתיד להפריש וכל השאר הוא חולין מתוקנים, ולזה צריך לדין ברירה.

ומה שהוכרח רש"י לפרש כן דתנא דידן לית ליה סיום מקום ולא ניחא ליה לפרש דיש בזה קביעות מקום ע"י ברירה, היינו משום דס"ל דלא מהני דין ברירה לגבי סיום מקום, וזה מבואר בהדי' בעירובין [ל"ז:], עיין בהערה [[87]](#footnote-88) שהבאנו את הסוגי' בזה, וע"ע בהערה [[88]](#footnote-89) במה שיש להעיר מרש"י בחולין.

## פלוגתת הראשונים אי ע"י ברירה הוי סיום מקום ושייריה ניכרים.

אך הראשונים חולקים וסוברים דשפיר נתקיים דין סיום מקום ושייריה ניכרים ע"י ברירה, וכן מבואר ברשב"א חולין [י"ד.] וז"ל: ,"הא דאמרינן אומר שני לוגין שאני עתיד להפריש וכו' מיחל ושותה מיד. ק"ל דהא בעי למימר לצפונו או לדרומו, כדתנן בפרק שלישי דתרומות וכו' אלמא בעי למימר לצפונו או לדרומו והכא קתני מה שאני עתיד להפריש וכו'.

וכתב הרמב"ן ז"ל בשם גאון ז"ל דלמ"ד יש ברירה באומר שאני עתיד להפריש מהני, דכשהוא מפרישו הוברר הדבר למפרע שעל מה שהפריש חל המעשר ושיריה ניכרין הן למפרע אע"פ שלא היו ניכרין בשעת קריאה ובשעת שתיה, והא דבעינן לצפונו או לדרומו בקורא לה שם מעתה" – והביא כן ממתני' ריש פירקין – עיין בהערה [[89]](#footnote-90) הבאנו לשונו.

אלא ששוב הביא את הסוגי' בעירובין דמבואר שם ד"לעולם אית ליה לר"ש ברירה, והתם גבי נוד היינו טעמא דאסר משום דבעינן שיריה ניכרין בשעת קריאת שם ובשעת שתייה – וכו' - אלמא משמע דאפי' למאן דאית ליה ברירה בעלמא גבי נוד לא קריא ליה שיריה ניכרין כיון דאין ניכרין בשעת קריאה ובשעת שתייה", ותירץ דפליגי בזה תנאי.

## בדברי התורת זרעים לבאר פלוגתת הראשונים ורש"י אי מיירי בחילול מעש"ש או לא.

וע' בר"ש מה שהאריך להקשות על פירוש זה דמיחל היינו מחלל, וז"ל, ועוד כיון דאמר שאני עתיד להפריש סתם ולא קבע מקום לצפונו או לדרומו אין יכול לחללו כדתניא בתוספתא דמסכת מעשר שני [פ"ג] מע"ש שבחפץ זה יהא מחולל על איסר זה ולא קבע לו מקום ר' שמעון אומר קרא שם וחכ"א עד שיאמר לצפונו או לדרומו ומייתי התם עובדא דרשב"ג ורבי יהודה ורבי יוסי שנכנסו אצל בעל הבית וכו' דהיינו נמי פלוגתייהו דפליגי ר"ש ורבנן במסכת תרומות [פ"ג משנה ה] האומר תרומת הכרי זה בתוכו ותרומת מעשר רבי שמעון אומר קרא שם ומפרש בפרק בכל מערבין [עירובין דף לז:] דאמר דוקא שאומר בתוכו באמצעיתו דקבע לו מקום אלא דבירושלמי עלה דההיא דתרומות פ"ג משמע דבתוכו לאו דוקא ושם פרשתי, עכ"ל.

וע' בתורת זרעים [כאן] שתמה על דברי הר"ש, דלכאו' תמוה דהרי הא דבעינן קביעות מקום אינו לענין לחלל המע"ש אלא לעיקר החלות קריאת שם מע"ש בעינן קביעות מקום, וא"כ ק' גם לפירושו דאינו מחלל המע"ש מ"מ איך חל הקריאת שם מע"ש הא בעינן קביעות מקום וליכא.

ותי' בתורת זרעים דזה גופא מה שאומר מה שאני עתיד להפריש הוי קביעות מקום, דהרי הוברר למפרע דאלו שהפריש בסוף עשה אותם מע"ש, וא"כ מה"ט יכול גם לחלל אותם וכו', ואף דבעירובין [ל"ז] איכא מ"ד דטעמא דר"ש דפליג אמתני' אף דאית ליה ברירה משום דאין כאן קביעות מקום, דבעינן ראשית ששיריה ניכרים מיד, זה דוקא אליבא דר"ש, אבל אליבא דת"ק כולהו מודו דשפיר הוי קביעות מקום ע"י מה שנתברר בסוף, וכ"כ ברשב"א חולין [י"ד] שהביא דברי הרמב"ן שכ"כ בשם הגאון [הו"ד לעיל].

והוסיף בתורת זרעים - אך נראה דכוונת הר"ש לפרש דאם מיחל ושותה היינו חילול, ע"כ שבאים לומר בזה שא"צ כלל הפרשה אח"כ, דאם צריך הפרשה מה הרויח בהאי חילול, וכן הוא להדיא בתוס' יומא [נ"ה] וסוכה [כ"ג], וע"כ שפיר הק' הר"ש דבלי ההפרשה דלבסוף אין כאן קביעות מקום ואי בעי הפרשה אח"כ לא הרויח כלום.

ואמנם רש"י בכ"ד פי' דמיחל ושותה היינו חילול, ורש"י לטעמיה שכ' במכות [י"ט] דמתני' דהלוקח יין סברה דלא בעינן קביעות מקום עכ"ד התורת זרעים.

## פלוגתת רש"י והראשונים אי קאי בערב שבת או בימות החול.

והנה הראשונים פי' דמתני' איירי בלוקח יין מבין הכותים ומפריש בין השמשות של שבת, אבל לא כן פי' רש"י בגיטין [כ"ה.] אלא דאיירי אפי' בחול אלא שאין לו כלים שיכול להפריש תרומות ומעשרות כראוי להבדילם מן השירים, ולשיטתו שפיר אפשר להפריש מעשר שני ולחללם מיד, דכיון דלא בעינן סיום מקום חל הפרשת מע"ש לגמרי ויכול לחללו, ומה שפירשו הראשונים שא"א לחללו היינו משום דלשיטתייהו עדיין לא חל מע"ש.

ולפי רש"י מה דתנן במתני' שני לוגין שאני עתיד להפריש, הרי הן תרומה, ועשרה מעשר, ותשעה מעשר שני, תיבות "מה שאני עתיד להפריש" לא קאי על מע"ש, כיון דל"צ סיום מקום, וחל הפרשתו מיד, ומיד מחללו, ולא רק דרשאי לחללו מיד אלא חייב לחללו מיד דאין סוכמין על ברירה אלא כשא"א בענין אחר, וכפרש"י גיטין [כ"ה:], "דמה שאפשר לו לתקן לגמרי יתקן", ועיין עוד בהערה [[90]](#footnote-91) בזה.

------------------------------

## חידוש הרמב"ם במשנה – שיש דין להזכיר את השיעור והסכום שהוא מפריש.

עיין ברמב"ם פירוש המשניות וז"ל:

"ומה שאמר שני לוגין. כשיהיה מה שלקח מאה לוגין, והביאו זה על דרך משל ועל זה הדרך יעשה אם קנה לוג אחד או אלף, 'יזכיר שם השיעורים המחוייבים', וכשישתה ויניח מאותו היין אלו השיעורים כולם ויצניע ויעשה בהם מה שראוי לעשות".

ובמעדני ארץ [שביעית קונ' לאפרושי מאיסורא פרק ו' אות א'] כתב דמדברי הרמב"ם אלו מבואר דלא סגי להזכיר "עישור" מעשר ראשון אלא צריך להזכיר הסכות "עשרה".

וכן מבואר מדברי תוס' קידושין [כ"ו: ד"ה מעשר] וז"ל, "ומיהו קשה איך יצא מביתו עד שלא תיקנו ושלא הודיעם שאינו מתוקן והא אמרינן חזקה על חבר שאין מוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן ועוד קשה וכו' ועוד קשה והלא לא עשה כלום כיון שלא אמר שיהא מעושר ועוד היה לו לפרש כמה מעשר כי ההיא דהלוקח יין מבין הכותים [דמאי פ"ז מ"ד] דאמר עשרה מעשר ראשון תשעה מעשר שני וכו'", וע"ש במעדני ארץ שהביא מספר משנת ר' עקיבא שלמד דין זה דחייב להזכיר סכום שמפריש גם מדברי תוס' תמורה [ד.] ומאירי יומא [נ"ו] ומהתוס' יו"ט [פ"ה מע"ש מ"ט].

## בדברי האחרונים דהכא אינו אלא מדרבנן מצד לקוח.

עיין במשנה ראשונה דמבואר ברע"ב – וכ"ה בעירובין [ל"ז] – שעיקר החידוש במשנה ההוא דאף דקיי"ל דרק בדרבנן יש ברירה, אכן תנא דמתני' סובר יש ברירה אף מה"ת, והרי הכא איכא טבל מה"ת.

אלא דתמה בזה שהרי יש פטור לקוח ורק מדרבנן חייב, והביא על זה את מחלוקת הראשונים אי פטור בלקוח לאחר גמ"מ, ותמה על הרמב"ם ממשנה זו דאיכא פטור לקוח גם לאחר גמ"מ דלדידיה אכתי קשה מה החידוש, ואין לומר דבאמת חייב מדרבנן ויש ברירה מדרבנן, וקראו הש"ס דאורייתא כיון דעיקרו מה"ת, דאכתי קשה, דהא כבר ידענו כן מהמשנה הקודמת בדמאי, וכתב דדוחק לחלק בין דרבנן לדרבנן ששניהם [דמאי ולקוח] שורשם מה"ת, ועיין נמי ברעק"א דכתב שלקוח עיקרו ושורשו מה"ת וזה החידוש ביש ברירה אף דבאמת הוא רק מדרבנן.

## מוסיף ביאור עפ"י מה שיש לדון דלקוח הוא טבל מה"ת בחפצא, ורק הגברא פטור מה"ת.

ונראה להוסיף בזה דבאמת לקוח שאני מכולהו דרבנן, דכבר הבאנו לעיל ציונים והערות [פרק ו' משנה ד'] מהתורת זרעים [פ"א דפאה – סוף עמוד ט"ו] שאם הפריש תרו"מ על לקוח שמ"מ חל להתיר אינו לקוח, משום שאין "לקוח" פטור בגוף הפירות כמו פטור של הפקר, אלא הוא פטור בחיוב הבעלים ומשו"ה אם הפריש חל, ועיין כעין זה בחידושי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [פסחים סוף סימן ח'] שג"כ דן בדרך הנ"ל, והביא שכן מבואר במנ"ח, שתלוי בגברא.

אלא שהבאנו בזה חולקים, וכמבואר ברשב"א [ב"מ פ"ח:] דהקשה על דעת ר"ת שלקוח אחר מירוח פטור א"כ למה גזרו על הדמאי הא לקוח הוא וספיקא דרבנן היא, ותי' דאיכא למיגזר דזימנין אורחים על שולחנו, עכתו"ד, ונראה מדבריו שכל שיש לבעל התבואה חובת תרו"מ גם אחרים האוכלין ממנו חייבים בתרו"מ ולא תלוי בגברא אלא שחל הדין בתבואה, וכ"כ בחזו"א בשביעית [סי' א' סק"ז] שאם הזמין הלוקח למוכר לא חשיב טבל אצל המוכר, אע"ג שאם המוכר חזר ולקחו היה חייב להפריש בתרו"מ, וע' מש"כ בקובץ שמועות [ב"מ אות כ"ט].

אולם בפני יהושע בקידושין [כ"ו: בד"ה מעשה] כתב שאין איסור טבל אלא לבעלים אבל לאחרים אינו חייב אלא הוי לגבם בכלל לקוח, והכל תלוי בגברא, ואי נימא כדבריהם דהכל תלוי בגברא א"כ החפצא באמת היא חפצא ששייך בו הפרשה מה"ת, ולגבי יש ברירה דיינינן ליה כדאורייתא משא"כ דמאי שהחפצא היא חפצא של טבל מדרבנן דמה"ת סמכינן על רוב.

# משנה ה

[ה] היו לו תאנים של טבל בתוך ביתו והוא בבית המדרש או בשדה אומר שתי תאנים שאני עתיד להפריש הרי הן תרומה ועשר מעשר ראשון ותשעה מעשר שני היו דמאי אומר מה שאני עתיד להפריש למחר הרי הוא מעשר ושאר מעשר סמוך לו זה שעשיתי מעשר עשוי תרומת מעשר עליו ומעשר שני בצפונו או בדרומו ומחולל על המעות:

# רע"ב משנה ה

והוא בבית המדרש - בערב שבת ומתיירא שמא יקדש עליו היום ולא יוכל לעשר:

# ציונים והערות משנה ה'

## החילוק בתנאי בערב שבת בין טבל ודאי לדמאי.

עיין ר"ש ריש פירקין שהביא את הירושלמי שמכאן הוכיחו שגם בטבל ודאי מהני תנאי, ולא כמו שמדוייק במשנה ריש פירקין שרק בדמאי מהני תנאי מערב שבת להפריש בשבת, ותירץ הירושלמי שיש הבדל בין טבל ודאי לדמאי האם מהני התנאי גם על פירות חבירו, והכא מדוייק במתני' שכתוב "היו לו תאנים של טבל בתוך ביתו והוא בבית המדרש וכו'" דאיירי בפירות שלו.

ועיי"ש לעיל שהבאנו פלוגתת החזו"א והמנחת שלמה בגדר התנאי ונפ"מ למה בעינן שיהיה שלו בטבל ודאי, ועיין בזה מהלך שלישי לדרכינו דחלוקים ביסוד דינים, עיי"ש.

## בדברי רעק"א בחילוק בין משנה זה למשנה הקודמת בלוקח יין בין הכותים.

עיין רעק"א במשנה הקודמת דלמה שינו בין ב' המשניות [משנה ד' וה'] דלעיל כתוב לוקח 'יין' והכא קאי ב'תאנים', וביאר דתרווייהו קאי בברירה, וברירה רק מהני מדרבנן, ולכן הביאו ב' סוגים שונים של דרבנן לחדש דתרווייהו מהני ברירה, הביאו יין באופן של לקוח והכא איכא פטור לקוח מה"ת, אף שיין חייב מצד עצמו מה"ת [עיין לעיל במשנה זם מה שביארנו בזה], ומאידך במשנה זו הביאו 'תאנים' שהיו 'שלו' ולא לקוח – והיינו שהם מצד עצמם חייבים רק מדרבנן.

## בקושי' החזו"א דהכא קאי למ"ד יש ברירה, ולעיל מוכרח דבעינן גם בזה ההיתר של התנאי.

הבאנו לעיל [שם] מה שתמה החזו"א שמבואר במשנה הכא דמהני מדין יש ברירה כמו המשנה לפני זה בלוקח יין בין הכותים, עיין בזה בירושלמי, וכן כתב הרמב"ם בפירוש המשנה דאזיל למ"ד יש ברירה, ולכן כתב הרמב"ם שהמשנה היא לא להלכה, וכן הבאנו לעיל ברעק"א שכל החידוש במשניות [ד' וה'] שהם ב' סוגים של דרבנן לגבי ברירה.

ומעתה קשה ששני המהלכים בירושלמי סותרים זא"ז, דבריש פירקין מבואר בירושלמי שיש היתר של תנאי גם בטבל וגם בדמאי בחילוק אחד, שטבל היינו שלו ודמאי גם באינו שלו, ומשמע ששניהם מהלך אחד, וכבר ביאר החזו"א שבשניהם ההפרשה עצמה היא בשבת, ורק דבעינן תנאי מערב שבת להתיר.

אולם - מאידך, הבאנו כאן מהירושלמי ורמב"ם ורעק"א דכאן המשנה מצד ברירה – והיינו שיש היתר מיוחד להפריש בערב שבת ויחול בערב שבת מדין יש ברירה, ונמצא שאין שום שייכות בין דמאי לטבל ודאי, וצ"ע.

ומכל זה מוכרח דגם אי בטבל ודאי מהני מדין יש ברירה אכתי צריכים להגיע להיתר של התנאי – ומצד מיחזי, וכן מפורש בחזו"א, אלא דאכתי קשה דלדרכו של החזו"א נמצא שזה סוג שונה של תנאי והיתר - ויש ביניהם הרבה חילוקי דינים, עיין בכל זה לעיל במשנה א', ומכל זה איכא הוכחה לדברינו שם שיש ב' דינים שונים בהיתר של התנאי.

## יש ברירה או אין ברירה בטבל בזה"ז שזה מדרבנן שעיקרו מה"ת.

יש להסתפק בדין טבל בזה"ז שזה מדרבנן אלא שעיקרו מה"ת – האם יש ברירה או אין ברירה והחזו"א [דמאי סימן ט"ז ס"ק י'] הוכיח מהרמב"ם בפירוש המשנה דבא ללמד שהמשנה אינה להלכה כיון דקיי"ל אין ברירה, וקשה שהא בזה"ז הכל מדרבנן ומוכרח דגם בזה"ז אין ברירה וחשיב כדאורייתא לגבי זה, וכל זה שייך לנתבאר לעיל בלקוח וכדומה, וע"ע בזה בכס"מ [מעש"ש פרק ד' הלכה ט"ו] ומנ"ח [מצוה תר"ז ב'].

# משנה ו

[ו] היו לפניו שתי כלכלות של טבל ואמר מעשרות זו בזו הראשונה מעושרת, של זו בזו ושל זו בזו הראשונה מעושרת, מעשרותיהן מעשרות כלכלה בחברתה קרא שם:

# רע"ב משנה ו

כלכלות - סלים:

מעשרות זו בזו - מעשרות שאני צריך להפריש מכלכלה זו יהיו מונחים בחברתה:

הראשונה מעושרת - ומפריש מן השניה המעשרות של שתיהן:

של זו בזו ושל זו בזו הראשונה מעושרת - אבל השניה אינה מעושרת, דמיד כשאמר של זו בזו נתקנה הראשונה ונפטרה מן המעשרות וכי הדר ואמר של זו בזו נמצא מפריש מזו שכבר נפטרת על זו שהיא חייבת ואין מפרישין מן הפטור על החיוב ולא אמר כלום, ונוטל מן השניה המעשרות של שתיהן:

מעשרותיהן מעשרות כלכלה בחברתה - המעשרות המחוייבות לשתי כלכלות הללו יהיו של כלכלה בחברתה, הרי קרא שם מעשרות שתיהן כאחת ומפריש מזו על זו ומזו על זו דבכל אחת שייר טבל כדי מעשרות חברתה. אבל אינו מפריש עליהן ממקום אחר שהרי קרא שם וקבע מעשרות כל אחת מהן בחברתה. פי' אחר ועיקר, מעשרותיהן מעשרות כלכלה בחברתה קרא שם ומפריש מאיזו מהן שירצה דהכי מפרשינן למלתיה מעשרותיהן מאיזה מהן שארצה יהיו מעשרות כלכלה בחברתה:

# ציונים והערות משנה ו'

## פלוגתת הראשונים אי קאי בדמאי או טבל.

עיין ברא"ש שכתב דאיירי שכבר הפרישו תרומה ומדוייק בדבריו דאיירי בטבל ודאי, ודלא כהתוס' בתמורה [ד'. ד"ה היו] דאיירי בדמאי מדלא קתני תרומה, וכבר תמה בשפת אמת [תמורה שם] על התוס' דדבריהם תמוהים דמבואר בסוגי' שם שיש מלקות מצד מקדים מעש"ש למעש"ר, וכדלהלן, והרי בדמאי לא שייך מלקות במקדים מעשר שני לראשון ועוד שיש פוסקים דלכתחילה נמי רשאי להקדים בדמאי, וכ"כ הרמב"ם [פ"ט מה' מעשר] מלשון המשנה [סוף פ"א דדמאי] אם הקדים כו' אין בכך כלום, ובירושלמי [שם] פליגי בהא ר"י וריב"ל ע"ש, אבל עכ"פ לוקה לא שייך, וכן הקשה בתוס' יו"ט, עוד העיר השפת אמת שבכל הפרק תני 'טבל' ובסיפא קאמר 'היה דמאי' א"כ מוכח בפירוש דטבל לאו דמאי הוא.

## אין חידוש ברישא - "ואמר מעשרות זו בזו הראשונה מעושרת"

שנינו ברישא – "ואמר מעשרות זו בזו הראשונה מעושרת" – עיין ר"ש שכתב בזה "כגון מעשר ראשון ומעשר שני או מעשר עני בשעתו, ובהך קמייתא ליכא חידוש במה שהראשונה [מעושרת] ומשום סיפא נקטיה ושפיר שייך למקריה ראשונה".

## בביאור הגוונא השניה של המשנה, ולא דמי מאינו נקוב על נקוב.

הראשונים ביארו את הגוונא השניה של המשנה – "של זו בזו ושל זו בזו הראשונה מעושרת" וביארו - שהשניה אינה מעושרת, שהרי מיד כשאמר של זו בזו נתקנה הראשונה ונפטרה מן המעשרות, וכי הדר ואמר של זו בזו נמצא מפריש מזו שכבר נפטרת על זו שהיא חייבת, ואין מפרישין מן הפטור על החיוב ונמצא דלא אמר כלום, ולכן נוטל מן השניה המעשרות של שתיהן.

והקשה התוס' יו"ט דמאי שנא ממפריש מן האינו נקוב על הנקוב, ותירץ המשנה ראשונה ששם יש חיוב דרבנן אבל הכא פטור לגמרי.

## בגוונא השילשית – שנעשה שניהם בבת אחת – ובדברי התוס' בתמורה.

בגונא השלישית – "מעשרותיהם מעשר כלכלה בחבירתה קרא השם" והביאור שהרי מתוקנין הן יחד זה בזה, ועיין רעק"א שהביא מהתוס' בתמורה - "ואף על גב דקי"ל כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו, הכא כיון דדעתיה לתקוני תרוייהו הוי כאומר מעשר של ראשונה תהא בשניה חוץ מי' שישארו טבל בראשונה לתקן השניה וחל המעשר של זו בזו ושל זו בזו", עכ"ל.

------------------------

# במקדים מעש"ש למעש"ר,ובגדר הפרשה מיניה וביה ממקום אחר.

## בסוגי' בתמורה שהקדים מעשר שני שבה למעשר ראשון שבחברתה – דברי הר"ש בזה.

עיין ר"ש שהביא מפ"ק דתמורה [ד':] "איתמר ר' אלעזר אומר לוקה מפני שהקדים מעשר שני שבה למעשר ראשון שבחברתה דמעיקרא של זו בזו קיימת הכלכלה לפרוש ממנה מעשר ראשון ומעשר שני והשתא שמפריש ממנה מעשר ראשון ומעשר שני בשביל אידך כלכלה נמצא שקדם מעשר שני של כלכלה זו למעשר ראשון שיהיה עומד להפריש מאידך קודם לכן וקא עבר משום מלאתך ודמעך לא תאחר דכי היכי דמוזהר שלא לעכב המלאה לדימוע מוזהר נמי שלא לעכב מעשר ראשון לשני דכל שיש עליו תורת דימוע דהיינו תרומה קרי ביה ודמעך לא תאחר" – ודבריו לא נתבררו דאיזה דין מקדים איכא הכא, ויבוארו בהמשך במקד"ד בביאורו לדברי רש"י.

## ביאור של התוס' ושטמ"ק בדין זה.

ועיי"ש בתוס' ובשטמ"ק בתמורה [שם אות ל"ג] דפירשו באופן אחר שהדין מקדים, היינו שהמעש"ש עצמו שמופרש על הכלכלה השניה לא הופרשה ממנו מעש"ר, ונמצא שהמעש"ש הזה עדיין טבול למעש"ר, שהרי המעש"ר שהופרש מקודם לכן הופרש רק על הכלכלה השניה, ודלא ככל הפרשת מעש"ר שמתירה את הטבל שממנו יפרישו את המעש"ש, וזה מיקרי מקדים מעש"ש למעש"ר בזה שהמעש"ש עצמו הותר ממעש"ש ולא ממעש"ר, ויצטרכו להתיר את המעש"ש לאכילה בהפרשת מעש"ר ממנו אחרי שהתירו אותו מלהיות טבל למעש"ש.

## ביאור בהנ"ל מהמקדש דוד ומבואר שהפרשה ממק"א היא הפרשה אחרת מהפרשה מיניה וביה, והכרי עומד להפרשה מיניה וביה.

ובביאור הר"ש - עיין במקדש דוד [סימן נ"ה ס"ק ה' עמוד 372] שהביא לשון כעין לשון הר"ש ברש"י בתמורה [שם] שכתב וז"ל: "מפני שהקדים מעשר שני שבה למע"ר, דמעיקרא מקמי דאמר של זו בזו קיימא להפריש ממנה מעשר ראשון ומעשר שני והשתא כי מפריש ממנה מעשר ראשון ומעשר שני בשביל אידך כלכלה נמצא מעשר שני של כלכלה זו קודם למעשר ראשון שהיה עומד להפריש מאידך כלכלה קודם לכן".

וביארו המקד"ד בהקדם יסוד גדול, והוא, דלעולם בהפרשת תרומות ומעשרות דיכול להפריש מיניה וביה ויכול ג"כ להפריש ממקום אחר, אכן נראה דקודם שמפריש, הרי הכרי עומד להפריש מיניה וביה ולא עומדת להפרשה ממקום אחר, ולכן אם אח"כ הוא מפריש ממקום אחר או שמפריש מזה הכרי על מקום אחר, הרי זה קביעות חדשה, ועתה הוא קובע מעשרותיו במקום אחר ולא מהני זה רק מכאן ולהבא, אבל קודם היה עומד להפריש מיניה וביה.

ובזה ביאר את דברי רש"י הנ"ל, דקודם שהפריש מכלכלה זו על מקום אחר, היה עומד להפריש מכלכלה זו על עצמה, והיה צריך להפריש כסדר מעשר ראשון ואח"כ מעשר שני, ואח"כ כשהפריש מכלכלה זו על האחרת מעשר ראשון ומעשר שני נמצא שהפריש מכלכלה זו מעשר שני על האחרת קודם שהפריש מעשר ראשון על כלכלה זו עצמה, וזה חשיב ג"כ מקדים, ומוכח דקודם שהפריש על האחרת היה עומד להפריש עליה מיניה וביה וכשהפריש אח"כ למקום אחר ג"כ לא אמרינן דאגלאי מילתא שלא היה עומד להפריש מיניה וביה, דא"כ מאי מקדים איכא דהא על כלכלה שניה שהפריש ליכא מקדים שהרי הפריש עליה מעשר ראשון ומעשר שני בב"א וכדאמרינן שם בגמרא דעל אידך כלכלה ליכא מקדים, עכתו"ד בביאור לדברי רש"י וכן נראה נמי מדברי הר"ש.

ועיין במעדני ארץ [תרומות פרק ג' הלכה כ"ג ס"ק ז'] מה שהעיר בדבריו והביא פירוש אחר בזה, ודן שם האם יתכן שרש"י והר"ש חולקים על התוס' ושטמ"ק בגדר הדין מקדים וס"ל דמה שפירשו התוס' והשטמ"ק לדידהו לא מקרי מקדים כלל.

## עפ"י הנ"ל מבואר הדין בפירות שנגמרו מלאכתן שעברו בירושלים שקלטוהו מחיצות, ויש דיון בהפריש עליהן מעשר שני ממקום אחר.

עפ"י יסוד זה בביאור דברי רש"י והר"ש הוסיף המקד"ד עוד, דזהו נמי מה דאמרינן בירושלמי [מעשר שני פ"ג ה"ג] על ההיא דפירות שנגמרו מלאכתן שעברו בירושלים שיחזרו מעשר שני שלהם ויאכל בירושלים, ואמרו "בעי ר"ז אם הפריש עליהן אח"כ מעשר שני ממקום אחר אם נפטר או כבר תפסתו מחיצה", ע"ש, וביאר המקד"ד דהיינו שאם הפריש עליהן אח"כ מעשר שני ממקום אחר האם אמרינן דאיגלאי מילתא דלא היה שם מעשר שני מעולם ולא קלטוהו מחיצות, או דלא מהני זה רק מכאן ולהבא, וכשהיה בירושלים קלטוהו מחיצות למעשר שני שבהם ואינו יכול אח"כ להפריש עליהן עוד ממקום אחר.

ופשטינן [שם לקמן] דפירות שנגמרה מלאכתן שעברו בירושלים אינו יכול להוציא עליהן עוד מעשר שני ממקום אחר ע"ש, והיינו דההפרשה ממקום אחר מהני רק מכאן ולהבא וקודם הקביעות היה עומד להפריש מיניה וביה וכשהיה בירושלים תפסוהו מחיצות להמעשר שני שבו, וכיון שתפסן מחיצות תו אינו יכול לקבוע במקום אחר – עכ"ל.

## עפ"י הנ"ל מבוארים דברי האור שמח שיש חילוק בין הנך תרי סוגים של הפרשה לגבי הפרשה ממק"א, ויהיה גם נפ"מ בדרגא של הבעלות דתמיד נצרכת להפרשה ממק"א.

ונראה להוסיף עוד על מה שפתח לנו המקד"ד – דהנה עיין באור שמח [תרומות ד' - ב' ד"ה הראנו מקום] שהק' דאיך הסתפקו בירושלמי בריש תרומות האם מהני הפרשה בהפקר, וכל הדין בעלות בתרומה הוא רק שלא יהיה בעלים אחרים המעכבים, הא א"כ כשראובן ממנה את שמעון להיות שליח לתרום, הרי ראובן כבר אינו מקפיד ומעכב, ושמעון יכול כבר מעצמו לתרום תרומה כמו בהפקר, ושוב א"צ לפרשת שליחות, ומה המקור לשליחות בתרומה, הא מהני בלי שליחות.

ותי' האו"ש דבמפריש ממק"א צריך בעלות ולא מהני כשמפריש על ההפקר, ורק במפריש מיניה וביה א"צ בעלות, ומה דבעינן שליחות היינו דוקא במפריש ממק"א, ועיי"ש שהראה שכן מפורש בתוספתא, עכ"ד, ועיין בהערה [[91]](#footnote-92) שהבאנו דבריו שם, והדברים צ"ב.

ובביאור הדברים נראה עפ"י הנ"ל שבהפרשה ממק"א לא מהני בהפקר אף דתמיד מהני, דהסברא דיהני בהפקר אף דאין שום חלות על דבר שבהפקר, היינו משום שזו לא עשייה חדשה ואין בו יותר מהוצאת ומבירור התרומה שמעורבת בו, אבל באופן שעשיית התרומה הוא מעשה מתיר לשיריים אחרים, הך מעשה מתיר שעושה בחלות תרומה בעי בעלות בחלק התרומה, ודו"ק.

וע"ע באחיעזר [ח"ב סימן ל"ז ס"ק ד'] מה שחידש בזה עוד, ועיין בהערה [[92]](#footnote-93) שהבאנו תמצית דבריו.

עפ"י כל הנ"ל נראה דלא רק שיש נפ"מ כלפי הירושלמי בהפקר - אלא דכבר הבאנו לעיל ציונים והערות [פרק ג' מ/נה ג'] דאיכא כמה חידושים בבעלות הנצרכת להפרשת תרו"מ, דהגדר הוא מצד ברשותו, ויתחדש שכל הנך חידושים יהיו רק במפריש מיניה וביה, ודו"ק.

## עפ"י הנ"ל יש לדון במפריש מטבל בבעלות של עכו"ם לפטור טבל של ישראל – הא איכא טענת קאתינא וכו'.

ונראה שזה גם הביאור במה שמבואר בביאור ההלכה [תרומות פרק א' הי"א], לגבי תרומה מטבל של עכו"ם דאף אי חייב בהפרשת תרומה אבל התרומה עצמה פטורה מנתינה מטעמא דקאתינא מכח גברא שהוא פטור, ויש לדון אי מהני הפרשה מטבל כזה לפטור טבל של ישראל, והיינו דיתכן שתרומה שלא מיועדת לנתינה לא פוטרת טבל שטבול לתרומה רגילה שחייב גם בנתינה, ועיי"ש בביאור ההלכה שהוכיח דמהני, ונראה דתלוי בהנ"ל דאי נימא שהפרשה ממק"א היא היא ההפרשה הרגילה א"כ מתבררת שזו התרומה של תבואה זו, וכמו דקס"ד בירושלמי בטבולה למעש"ש, וכיון שיש חילוק בין ב' התרומות הללו א"כ האיך מהני זה במקומו, אכן אחרי שנתברר שזו הפרשה מחודשת, להתיר את הטבל ולא להוציא את המעורבת בו, א"כ שוב מהני גם בסוג אחר של תרומה.

## בדין הפרשת דמאי על טבל דרבנן.

ועפי"ז נראה דלכן מהני הפרשת דמאי להתיר טבל דרבנן, וקשה שהרי יש קולות בתרומה של דמאי וזו תרומה פחותה מתרומה דרבנן וע"כ כנ"ל.

## בדין ישראל שמפריש תרומת מעשר בגוונא הנ"ל.

עוד מצאנו נפ"מ בין הנך תרי גווני של הפרשה בישראל שמפריש תרומת מעשר לאאב"ג - דרק מפריש מיניה וביה - ועיין בזה בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא [תרומות בציונים והערות פרק ד משנה ה].

## חידוש דין עפ"י הנ"ל באפוטרופוס שמפריש ממק"א.

ולפי"ז נראה עוד, דהנה - שיטת הר"ן דכח האפוטרופס מה"ת אינו אלא לעשות חלוקה ולא לעשות קנינים, והחילוק, דבחלוקת שותפות הרי ממילא כולם בעלים בתפוסת הבית והמעשה חלוקה נותן לכאו"א את מה שממילא היה שלו, ואינו קנין חדש, ודלא כקנין בעלמא, ומה דמהני קנין בעלמא ע"כ שאינו אלא מדרבנן, ועיין בקצוה"ח [סי' רע"ג ס"ק ז'] שהביא את קושי' הש"ך דא"כ מה כל הנידון שהוא יכול לתרום תרומה, הא אין כאן חלוקה, וחידש הקצוה"ח בדעת הר"ן דכל מה דאפוטרופוס יכול לתרום ליתומים אף אם אינו יכול להקנות מה"ת הוא משום דאחרי דמצאנו באפוטרופוס דיכול לחלק שותפות של היתומים, ווהביאור כנ"ל דבחלוקת שותפות הרי ממילא כולם בעלים ובחלוקה נותנים לכאו"א את מה שממילא היה שלו, כמו כן יש לומר בהפרשת תרומה שהחלק של הכהן והלוי כבר נמצאים בפנים, ורק מוציאים אותם לכהן וללוי, והיינו כמבואר בתוס' בסוכה [ל"ה] דלכן אתרוג של טבל אינו 'לכם' שזה כשותפות.

ועפ"י כל הנ"ל היה נראה שהאור שמח ומקד"ד יחלקו בין אפוטרופוס שמפריש מיניה וביה דבזה שייך דברי הקצוה"ח, לאפוטרופוס שבא להפריש ממק"א, דבכה"ג ליכא מעלה של חלוקה ולא מהני להפריש ממק"א אצל היתומים, ודו"ק.

------------------------

## בדברי התוס' בביאורו לדברי הירושלמי "אראשונה עובר בעשה אשניה עובר בעשה ול"ת".

עיין ר"ש ורא"ש שהביאו ירושלמי שאמרו "אראשונה עובר בעשה אשניה עובר בעשה ול"ת", והיינו דבבת אחת איכא איסור עשה בזה שלא הקדים את המוקדם, אבל ליכא לאו שהרי סו"ס הוא הקדים את המאוחר, ורק במקדים מאוחר איכא לאו ועשה.

ועיין בתוס' בתמורה [שם] שפירשו בזה ב' פירושים:

פירוש א' - א] "ויש לפרש על הראשונה - אם קבע מעשרותיהן בתוכה עובר בעשה שהיה לו להקדים מעשר ראשון לשני והרי קרא שמם בבת אחת, מיהו לאו ליכא כיון דלא הקדים שני לראשון, ועל השניה בלאו כשתיקן הראשונה בתוכה שהרי הקדים מעשר שני של ראשונה למעשר ראשון של שניה".

עוד פירשו – ב] "ואית דגרסי איפכא על הראשונה בלאו ועל השניה בעשה וה"פ על רישא של משנה דהיינו כי אמר מעשר של זו בזו עובר בלאו שהרי מקדים מעשר שני לראשון כדפרישית, ועל השניה פי' על סיפא דמתניתין דהיינו כי אמר מעשרותיהם מעשר כלכלה בחבירתה ליכא לאו אלא עשה שהרי בבת אחת הן", עכ"ל.

## דרכו של הרמב"ם שיש מהלך של 'קביעת מקום' להתיר טבל בלי שחל חלות תרומה ומעשרות, וזה המהלך במשנה הכא.

כתב הרמב"ם [מעשר פרק ז' הלכה י"ב] בביאור הדין הזה של המשנה "אמר מעשרות שתי כלכלות אלו מעשר כל אחת מהן קבוע בחברתה קרא שם וכבר קבע מעשרותיהן בהן ומוציא המעשרות שלהן ואינו יכול להוציא עליהן מעשרות ממקום אחר" ולא אתברר כוונת הרמב"ם במה שכתב "ומוציא המעשרות שלהן ואינו יכול להוציא עליהן מעשרות ממקום אחר", ולא כתב כפשוטו שכבר עישר לגמרי.

ונקדים - תנן בתרומות [פ"ג מ"ה] "האומר תרומת הכרי זה בתוכו וכו' ר' שמעון אומר קרא שם וחכמים אומרים עד שיאמר בצפונו או בדרומו", והנה בדברי ר' שמעון נחלקו הרמב"ם ורע"ב נגד הירושלמי דמה דינו של תבואה זו אחרי דחיילא הפרשה דתרומת כרי בתוכו, דהר"ש הביא מהירושלמי דדינו כמדומע, והיינו דחיילא הפרשה באמצע הכרי אלא שאינו מבורר היכן הוא ונמצא דאיכא תרומה מעורבת בחולין בחלק האמצעי של הכרי.

אכן ברמב"ם וברע"ב מבואר דצריך אח"כ לעשות הפרשה, וכל הקריאת שם רק מהני לקבוע מקום שמכאן יפרישו, ולאפוקי שכבר אינו יכול להפריש ממק"א, ע' היטב בדבריהם, ואין כאן תרומה מעורב בחולין בשי' הירושלמי.

ובאמת דפלוגתא זו מצאנו גם בשי' חכמים דהר"ש הביא מהירושלמי דבצפונו או בצפון צפונו [פלוגתא בירושלמי] הרי הוא מדומע, ותרומה וחולין מעורבין שם, אולם הרמב"ם בתרומות [פ"ג ה"ח] פסק כחכמים, ופסק שצריך אח"כ לעשות הפרשה מצפונו, ומבואר דעדיין לא חיילא תרומה בצפונו או בצפון צפונו רק קביעת מקום שמצפונו יפריש תרומה, הילכך אח"כ שפיר מצי מפריש, הרי דפלוגתתם ברבנן ופלוגתתם בר"ש חדא היא [וע' מלאכת שלמה ותוס' אנשי שם שם במשנה שכבר הביאו ודנו בפלוגתא זו].

ובעיקר דברי הרמב"ם ורע"ב, כבר עמד בזה המקדש דויד [סי' נ"ה תחילת ס"ק ה'] דמבואר בדבריהם דמשכחת לה היתר שיריים גם בלי חלות תרומה, והיינו שכהן שאוכל משם אכל טבל גמור, אלא שהקביעת מקום בטבל מהני להיתר שיריים, דסביבותיו לר"ש [ודרומו לחכמים] מותרים כשאר חולין אחרי הפרשה אף דעדיין לא חיילא חלות תרומה בכרי, ועיין עוד בהערה [[93]](#footnote-94) מה שהוסיף בזה דמשכחת לה גם איפכא, חלות תרומה לפני ההיתר שיריים, דאינם תלויים זב"ז - למדנו חידוש ברמב"ם שיש מהלך של קביעת מקום שבזה הוא מתיר שיריים אף שעדיין לא חיילא כלל הדין תרומה.

ועיין בחידושי הגרי"ז [תמורה שם] שהביא את דברי הרמב"ם לגבי תרומת כרי בתוכו, וביאר שזו נמי כוונת הרמב"ם בהלכה זו של ב' כלכלות ולכן כותב הרמב"ם שעדיין צריך להפריש, ואינו יכול להפריש ממק"א, אבל ההיתר שיריים כבר חיילא, וכנ"ל, ועיין נמי במעדני ארץ [תרומות פרק ג' הלכה ח' ס"ק ג'] שג"כ ביאר ע"ד הנ"ל, וע"ע ברמב"ם בפירוש המשנה סוף מכילתין דנמי מבואר האי חידוש.

אולם הרבה יש לתמוה בהמשך דברי הרמב"ם בהלכה זו, עיי"ש היטב - וכבר עמד בכל זה הגרי"ז [שם].

ועיין חזו"א [דמאי סימן י"א ס"ק י"ב] שהביא את האחרונים שפירשו כנ"ל, ותמה בכל המהלך הזה [דהאיך מתחלקים], והקשה דלמה איכא מלקות מצד מקדים, ולמה אינו יכול לחזור בו, ועיין בביאור ההלכה [מעשר פ"ז הי"ב] שהאריך ליישב ולדחות את דברי החזו"א בזה.

## דרך מחודשת של רש"י בביאור המשנה שהכוונה "במה שעתיד להפריש" כההיא דלוקח יין בין הכותים.

מצאנו לרש"י פירוש מחודש במשנה דידן דעיין בדבריו [תמורה שם ד"ה מעשר) וז"ל: "מעשר של זו בזו, מעשר שאני חייב להפריש מכלכלה זו תהא בכלכלה זו שנוטל אני מזו לזו, או שאמר של זו בזו ושל זו בזו, שאפריש מכלכלה זו על אידך כלכלה ומאידך כלכלה אפריש על כלכלה זו, ראשונה מעושרת אף על גב דלא הפריש לאלתר וכדאמרינן גבי חבית יין שאני עתיד להפריש כו' מיחל ושותה מיד אף על גב דלא הפריש לאלתר מן החבית, וכ"ש הכא דמיחל ואוכל מיד הואיל וב' כלים נינהו", עכ"ל, והיינו דס"ל לרש"י שכשאומר מעשר כלכלה זו בזו הוי כאומר מה שאני עתיד להפריש מזו יהא תרומה, וההיתר הוא מדין שאני עתיד להפריש כמו בלוקח יין בין הכותים, ויהיה תלוי בברירה כמו במשנה של לוקח יין בין הכותים, ודו"ק.

## דברי המקד"ד ליישב מה שמצאנו במשניות דלכתחילה מפריש מצפונו סתם וליכא מדומע, ומבאר בב' דרכים, או עפ"י שיטת הרמב"ם בקביעת מקום, או עפ"י שיטת רש"י הנ"ל.

ועפ"י דברי רש"י רצה המקד"ד [סימן נ"ה ס"ק ה' ד"ה עוד יש לעיין וד"ה כתב עמוד 372] ליישב קושי' חמורה, דהנה, אשכחן במעשרות דאף לכתחילה יכול לומר לצפונו או לדרומו כדאמרינן בדמאי [פ"ה מ"א], והקשה דכל כה"ג הוי מדומע וכדהבאנו מהמשנה [תרומות פ"ג מ"ה] וא"כ האיך הוא עושה לכתחילה שיהיו מדומע, והעיר דבשלמא במע"ש לא איכפת לן אם הוא מדומע דמחללו אח"כ על המעות כדאמרינן במתני' דדמאי שם, אך אמרינן שם בירושלמי [דמאי פ"ה ה"ב] דתנאי ב"ד הוא שיקבע מעשר ראשון לצפונו ומעשר שני לדרומו ותרומת מעשר בצפון צפונו ע"ש, וכיון דכל חציו הצפוני הוא בכלל צפונו והוא מדומע א"כ איך יכול אח"כ להפריש תרומת מעשר דהוי מדומע שמא נוטל מן הפטור, וזו קושי' גדולה.

ויישב דלשיטת הרמב"ם [פ"ג דתרומות ה"ח] – מובא לעיל - דכשאומר לצפונו אינו אלא קביעות בעלמא, ואין זה חלות תרומה ומעשר ממש, א"כ לא קשיא דאינו מדומע כלל, אך גם ע"ז יש להקשות איך אמרינן בפ"ה דדמאי [שם] כשאומר מעשר שני בדרומו מחללו על המעות, ואי עדיין לא חל קדושת מעשר שני איך יכול לחללו.

ועפ"י דברי רש"י הללו בתמורה יישב הכל, ופירש דכמו דבכלכלה הכוונה דעתיד להפריש ומדין ברירה, כמו כן נפרש הכא, והיינו דכשאומר "מעשרותיו בצפונו", היינו מה שאני עתיד להפריש מחלק הצפוני, והשתא ניחא הכל דיכול אח"כ להפריש תרומת מעשר וגם יכול לחלל מעשר שני כמו בב' לוגין שאני עתיד להפריש כו' דמיחל ושותה מיד, וזה דאמרינן בירושלמי דחציו הצפוני מדומע צריך לפרש דמדומע רק עד שיפריש.

אולם העיר בכל זה דאכתי יש לעיין דאם הוא מדין מה שאני עתיד להפריש יהא תלוי בברירה, ובשלמא בהיו לפניו ב' כלכלות כתבו התוס' דמיירי בדמאי – מובא לעיל - וי"ל דכיון דדמאי דרבנן סמכינן אברירה [[94]](#footnote-95), ובההיא דפ"ה דדמאי דהרוצה להפריש תרומה ותרומת מעשר כאחת דקתני ג"כ מעשר שני בצפונו או בדרומו, והוכיח שם הר"ש דע"כ מיירי בודאי דבדמאי ליכא תרומה, צריך לומר דאתיא כמ"ד יש ברירה, ועיי"ש עוד מה שהוסיף בכל הנ"ל.

## חידוש בעיקר הדין ראשית שייריה ניכרים - לחלק בזה בין תרומה למעשר.

בעיקר הדין של המשנה מבואר שיש הפרשה בלי קביעת וסיום מקום, וקשה שהרי יש דין סיום מקום מדין שייריה ניכרים, אלא דלמבואר ברש"י א"ש שהרי עתיד הוא להפריש אח"כ, וגם לדרכו של הרמב"ם א"ש שיש כאן קביעת מקום להתיר טבל בלי חלות מעשר ואה"נ אח"כ כשמפריש מעשר יהיה סיום מקום כדין, וא"ש.

אולם עיין בתוס' אנשי שם שהביא מהיד איתן שהוכיח מכאן שכל הדין שייריה ניכרים, היינו בתרומה ולא במעשר, שהדין שייריה ניכרים נלמד מ"ראשית" וראשית לא כתוב במעשרות, והכא איירי דווקא במעשר, וכנתבאר לעיל, אולם הביא שם מהתוס' בקידושין [כ"ו] דגם במעשר איכא דין שייריה ניכרים.

# משנה ז

[ז] מאה טבל מאה חולין נוטל מאה ואחד, מאה טבל מאה מעשר נוטל מאה ואחד, מאה חולין מתוקנים מאה מעשר נוטל מאה ועשר, מאה טבל תשעים מעשר תשעים טבל ושמונים מעשר לא הפסיד כלום, זה הכלל כל זמן שהטבל מרובה לא הפסיד כלום:

# רע"ב משנה ז

מאה טבל ומאה חולין - שנתערבו:

נוטל מאה ואחד - נוטל מאה להפריש מהן מעשר ראשון ומעשר שני כדין כל טבל, ואחד נוטל מן המאה של חולין לתרומת מעשר כאילו היו טבל, שהחולין נעשים כטבל עצמו לענין תרומת מעשר בלבד אבל לא לענין מעשר ראשון ומעשר שני, ונמצא זה מפסיד ע"י תערובת זו אחת בלבד שמפריש מן החולין. וטבל דאיירי ביה הכא הוא שהורמה ממנו תרומה גדולה אבל לא הורמו ממנו מעשרות ולא תרומת מעשר:

מאה טבל ומאה מעשר - שלא הורמה מן המעשר הזה תרומת מעשר ונתערבו נוטל מאה של טבל להפריש מהן המעשרות כדפרישית לעיל, ונוטל אחת מן המאה של מעשר שהם נעשים כטבל עצמו להתחייב בתרומת מעשר ונשארו צ"ט מפריש מהן תרומת מעשר לפי חשבון שהם עשר פחות עשירית של אחד. ואם לא נתערב המעשר בטבל לא היה מפריש אלא עשרה לתרומת מעשר שבהן השתא מפני שנתערבו בטבל מפריש י"א פחות עשירית נמצא מפסיד א' פחות עשירית:

מאה חולין מתוקנין ומאה מעשר - ראשון שלא נטלה תרומתו שנתערבו נוטל מאה לשם מעשר ראשון כדי להפריש מהן עשרה לתרומת מעשר שבהן ועשר נוטל מן המאה חולין מתוקנין כאילו היו הם מעשר ראשון דעשרה מהם לתרומת מעשר ונמצא מפסיד עשרה. והא דלא מחמרינן הכי כשנתערב עם טבל להזקיק הטבל להפריש ממנו עשרה לתרומת מעשר כמאה של מעשר, משום שכך הוא הדין שכל דבר המתערב חוזר להיות כתחלתו הילכך המעשר חוזר להיות כטבל ואין הטבל חוזר להיות כמעשר:

מאה טבל ותשעים מעשר וכו' לא הפסיד כלום - דכיון דאיכא בטבל עשרה יתירים דיינינן ליה כאילו יש לו פרנסה ממקום אחר. וכל טבל שנתערב בחולין אם יש לו טבלים אחרים שיכול להפריש על זה התערובת ממקום אחר אינו מפריש אלא לפי חשבון של הטבל בלבד, והכא שהטבל יתר עשר על [המעשר] חשבינן כאילו הם ממקום אחר ומפריש מהן לפי חשבון של טבל בלבד ואינו מפסיד כלום:

כל זמן שהטבל מרובה - והוא שיהיה מרובה עשר, והכי איתא בירושלמי:

# ציונים והערות משנה ז'

## בדברי התפארת ישראל.

עיין בתפארת ישראל מה שהקדים - שיש במשנה זו כמה פירושים של הראשונים, והרבה לתמוה על כל הדרכים בזה – וסלל דרך לעצמו, עיי"ש בארוכה.

## ביאורו של הר"ש ברישא בדין מאה טבל ומאה חולין שנתערבו.

הר"ש הקדים דמתניתין איירי בטבל שהורמה ממנו תרומה גדולה מדקתני "נוטל מאה ואחת ולא קא תני מאה ושלש" והביא דהכי נמי אמרי' בירושלמי [הל' ז'] - רבי לווינטו בשם ר' יונה כל טבל דאנן קיימין הכא טבל לראשון ולשני, כלומר ולא לתרומה גדולה.

עוד הקדים הר"ש את מה שלמדנו מהמשנה בחלה [פ"ג משנה ט'] דמוכח התם דטבל שנתערב בחולין, אם יש לו פרנסה ממקום אחר מפריש עליו לפי חשבון, ואם לאו נעשין החולין כטבל לענין תרומה, והיינו דשיעור תרומה שבטבל מפריש כמו כן מן החולין כאילו הן טבל גמור, אבל מעשר ראשון לא יתן ללוי מן החולין, ומעשר שני נמי לא יחלל מהן אלא לפי חשבון הטבל מחלל ונותן, וכבר פירש הטעם בזה בחלה [שם].

עוד הקדים רעק"א דאיירי הכא בדבר לח שיש בילה, ולכן כל מה שיטול יהיה תערובת של חולין וטבל, ובאמת דכן פירש הר"ש בחלה [שם].

עפ"י הנך ב' הקדמות פירש את המשנה הכא – "והשתא מתני' בשאין לו פרנסה ממקום אחר, ולכך קאמר מאה טבל ומאה חולין שנתערבו נוטל מאה להפריש מהן כדין טבל מעשר ראשון ומעשר שני, והלוי יפריש ממעשר שלו תרומת מעשר, ואחת נוטל מן המאה דלשם חולין לתרומת מעשר, כאילו היה טבל כדפרשית, דלענין תרומה דוקא נוהג בהן דין טבל שנתערב בו, ונמצא השתא מפסיד אחת שמפריש מן החולין", עכ"ל.

## בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה.

עיין בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה מה שפירש בזה - ואיירי לדידיה בדליכא בילה, ועיין מה שהעיר בזה בתורת זרעים.

# משנה ח

[ח] מי שהיו לו עשר שורות של עשר עשר כדי יין ואמר שורה החיצונה אחת מעשר ואין ידוע איזו היא נוטל שתי חביות לוכסן חצי שורה החיצונה אחת מעשר ואין ידוע איזו היא נוטל ארבע חביות מארבע זויות שורה אחת מעשר ואין ידוע איזו היא נוטל שורה אחת לוכסן חצי שורה אחת מעשר ואין ידוע איזו היא נוטל שתי שורות לוכסן חבית אחת מעשר ואין ידוע איזו היא נוטל מכל חבית וחבית:

# רע"ב משנה ח

עשר שורות של עשר עשר כדי יין - מסודרים בארץ שבכל ענין שתמנה בין ממזרח למערב בין מצפון לדרום תמצא עשר שורות של עשר עשר שהן מאה כדות:

שורה החיצונה אחת מעשר - חבית אחת שבשורה החיצונה קבעתי מעשר על כדות אחרות שיש לי:

ואין ידוע איזו - חיצונה, שהרי יש כאן ארבע שורות חיצונות לארבע רוחות:

נוטל שתי חביות באלכסון. אחת למקצוע דרומית מזרחית ושנייה לה במקצוע מערבית צפונית, שכל חבית שבמקצוע נמנית לשתי רוחות, וימלא משתיהן חבית א' ותהיה מעשר:

חצי שורה החיצונה אחת מעשר - ואם אמר חבית א' שבחצי שורה החיצונה בה קבעתי מעשר על כדות אחרות שיש לי:

ואין ידוע איזו - חצי שורה מארבע שורות החיצונות:

נוטל ארבע חביות מד' זויות - מפני שיש בכל זוית משתי חצאים שבשתי שורות החיצונות הסמוכות לה וממלא מארבעתן חבית אחת ותהיה מעשר: שורה אחת מעשר וכו' - ואם אמר חבית אחת שבשורה אחת מאלו עשר שורות בה קבעתי מעשר ואין ידוע באיזו שורה היא:

נוטל שורה אחת באלכסון - כלומר נוטל עשר כדות משורה אחת ממקצוע דרומית מזרחית עד מקצוע מערבית צפונית, או ממקצוע דרומית מערבית עד מקצוע מזרחית צפונית וממלא מכל העשר חביות חבית אחת ותהיה מעשר. ומפני מה נוטל באלכסון ואינו נוטל שורה אחת כולה ביושר ממזרח למערב או מצפון לדרום, דכשהוא נוטל באלכסון בין שתמנה השורות כולן ממזרח למערב בין שתמנה אותן מצפון לדרום נמצא נוטל חבית אחת מכל שורה ושורה, מה שאין כן אם היה נוטל שורה אחת באורך ממזרח למערב או מצפון לדרום:

# ציונים והערות משנה ח'

## חידוש בדברי הרמב"ם בפירוש המשנה – קביעת מקום בלי חלות הפרשה.

הרמב"ם ביאר את כל המשנה ובאמצע דבריו הקשה: "ואם תשאל היאך מוציא חבית אחת מעשר ממאה חביות ומעשר שלהם הוא עשר חביות" – ותירץ הרמב"ם – "דע שלא הפריש מעשר זה על אלו החביות, אלא עשה מעשר יין אחר שיש לו במקום אחר באלו החביות", ושוב מתבאר מדברי הרמב"ם שיש אפשרות להפריש בתור קביעת מקום להתיר שיריים ולא להחיל חלו"ת תרו"מ ורק אח"כ יפריש ויחיל חלות תרו"מ, והיינו כנתבאר לעיל בציונים והערות [משנה ו'].

ועיין בחזו"א דמאי [סימן י"א ס"ק י"ב / ט"ו] שחולק בכל המהלך הזה – מובא דבריו לעיל – ועיין מה שפירש הכא דאתינן עלה מצד ברירה וקאי בדמאי, וקיי"ל שיש ברירה בדמאי.

**חידושי**

**סוגיות**

**מסכת**

**דמאי**

# סימן אדרכם של האחרוניםבגדר הדין ספק וודאי בדמאי.

**פרק א' דרכם של האחרונים בגדר תקנת דמאי, שיש דין ודאי ודין ספק, ומתמה בדבריהם. <>** ראיות מהאחרונים שבדמאי יש ב' דינים מדרבנן, גם דין לחשוש לספק ולא לסמוך על הרוב וגם דין ודאי טבל. <> במה שיש לתמוה בזה דאיך דמאי פוטר טבל דרבנן. <> מביא כמה הוכחות שאין דין ודאי, ויש רק דין לחשוש מספק, א] מהדין ברכה, ב] מדיני הממונות דהממע"ה, ג] מההיתר להפריש דמאי בין השמשות, ד] למה למ"ד חיישינן לגומלין אכתי הקילו בדמאי, ה] ממה דהקילו לתת תרומה של דמאי לעם הארץ, ו] ממה שהקילו בדמאי לגבי אונן דהוי מילתא דלא שכיחא, ז] מהא דאיכא צד דליכא חומש בדמאי, ח] מדברי רש"י בטעמא דמאכילים את העניים דמאי, ט] מהא דבשבת שואל לע"ה ואוכל על פיו, ובמוצאי שבת כבר אסור, י] מהא דבדיעבד אחרי שכבר אכל דנים אותו כאכילת היתר [חזו"א].

**פרק ב' מהלך חדש לחלק בין הטבל שהוא ספק לתרומה שהיא ודאי, ומתמה גם בזה, ומביא סתירות נוספות בדין ודאי ובדין ספק. <>** מבאר שחלוק דין טבל דדמאי שהוא מספק מדין תרומה דדמאי שהוא ודאי, ומיישב בזה את הסתירות בדמאי, ומחדש דין בברכה על אכילת תרומה. <> מביא עוד תמיהות רבות במהלך הנ"ל.

# פרק אדרכם של האחרונים בגדר תקנת דמאי,שיש דין ודאי ודין ספק, ומתמה בדבריהם.

## ראיות מהאחרונים שבדמאי יש ב' דינים מדרבנן, גם דין לחשוש לספק ולא לסמוך על הרוב וגם דין ודאי טבל.

בעיקר הדין דמאי אמרו חכמים לחשוש למיעוט עמי הארץ שלא מעשרין – ואף שרוב מעשרין, ובטעמא דמילתא - עיין בתפארת ישראל ריש דמאי שהביא ב' סברות מהתוס', דבתוס' בשבת [י"ג.] מבואר דאיכא מיעוט המצוי דע"ה דלא מעשרי ולכן החמירו, ובתוס' ביבמות [קי"ט.] מבואר דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקת טבל, והו"ל ספק – ועיין להלן בציונים והערות [פרק ג משנה ד] שביארנו את הנפ"מ בזה.

ויש להסתפק האם זה דין מספק שחייבוהו לחשוש למיעוט עמי הארץ שלא מעשרין ונמצא דלהך צד שבאמת העם הארץ הפריש לא קעבר על איסור טבל מדרבנן, [אף דקעבר על האיסור שלא חשש למה שרבנן אמרו לו לחשוש], או שרבנן חידשו דין טבל ודאית, וגם על הצד שהפריש העם הארץ יש כאן טבל, דהאיסור הוא ודאי, והיינו דמצד הספק מה"ת אולי לא הפריש סמכינן על הרוב מעשרין, אבל כשרבנן באו להחמיר, יש לומר שחידשו מדרבנן לא לסמוך על הרוב, והיינו דמדרבנן חוששים לצד דאורייתא שמא לא הפריש ותורם לפטור הך צד דאורייתא, והיינו מספק, או דילמא דחידשו דאף דמדרבנן יש מקום להקל לסמוך על הרוב אבל מדרבנן חידשו דין חדש של ודאי איסור.

ובאתוון דאוריי' [סי' ו'] הביא ג' הוכחות שזה דין ודאי:

א] בסוגי' דחולין [ו'] מבואר דבאכילת דמאי אמרינן דאין הקב"ה מביא תקלה ע"י צדיקים, והק' על ר' אסי דאכל ותירצו דאיתברר דהיתה תערובת דמאי ולא גזרו, והק' האתוון דאורי' דנימא דאיתברר שהעם הארץ באמת תרם, ומבואר דסו"ס גם בכה"ג יש איסור ודאית.

וע' קה"י [זרעים ח"ב סי' ד'] שמבאר ראייתו, דאף דאם היה דין ספק היה צריך לחשוש, ועבר על זה שאמרו לו חכמים לחשוש, אבל זה לא היה דין בחפצא, רק בגברא, ותקלה לצדיקים הוא דווקא בחפצא כדמוכח מתוס' בגיטין [ז'] לענין טעימה לפני הבדלה, ומכאן הוכיח האתוון דאו' שזה ודאי, ולכאו' ק' דלדברינו הרי הטבל הוא מספק והכא מיירי שאכלו בטיבולו, וצע"ג.

ב] בב"מ [נ"ג.] מבואר דעל מע"ש פחות מש"פ אין חילול וצריך צירוף למעשר אחר, ומע"ש של דמאי מצטרף למע"ש דרבנן, ואם זה רק מע"ש מספק שוב יש צד דאיכא פטור וחיוב, ולא יצטרפו, ומוכרח שזה מע"ש ודאי.

ג] במנחות [ל"א] מבואר דתורמין מדמאי על טבל דרבנן, ולא הוי פטור על חיוב, וע"כ שזה תרומה ודאית.

איברא, דהאתוון דאורייתא הביא שם קושי' המשנה למלך [בתרומות ה' - י"ז] שהק' ממשנה [וע' בזה בב"מ נ"ו.] דאין תורמין מדמאי על דמאי, והיינו משום שיש חשש דשמא על א' הפרישו ועל השני לא הפרישו, ומבואר שזה ספק ולא ודאי, שאם היה ודאי הרי שניהם ודאין ושניהם חייבים מדרבנן, וכלפי הספק דאורייתא אין לחשוש שהרי מה"ת סמכינן על הרוב ולכן מה"ת א"צ לחשוש ומדרבנן זה ודאי, ומוכרח שחוששין לספק מדרבנן, ושוב הו"ל הפרשה של ספק על ספק ולכן לא מהני.

ובתורת זרעים [פ"ה - מ"ג] יישב בזה דשני דינים נאמרו מדרבנן בתקנת דמאי, א] לחשוש לספק ולא לסמוך על הרוב, ב] בנוסף לזה יש דין ודאי טבל מדרבנן, ומעתה פשוט שמה שמצטרף במע"ש לשיעור שו"פ [ב"מ נ"ג.] ומה דפוטר טבל דרבנן [מנחות ל"א] ומה שיש תקלה לצדיקים [חולין ו'] היינו מחמת הדין ודאי שיש בדמאי, ומאידך גיסא, מה שאינו פוטר דמאי אחר היינו מצד הדין ספק שאולי לא עישרו, אבל הדין ודאי נפטר.

ויש להוסיף שיהיה ב' נפ"מ בין הדין דרבנן לחשוש לדאורייתא לדין ודאי דרבנן, דיעויין בקוה"ע [סימן עה ס"ק ו / ז] [[95]](#footnote-96) - דאי יש איסור להפריש קטנים מאכילת איסור דאורייתא, ולא מאכילת איסור דרבנן, וגם איסור סחורה הוא רק באיסור דאורייתא, אז לפי הצד שרבנן חששו להך צד דאורייתא אז האכילה הזה אסורה גם לקטנים ויש בזה איסור סחורה, אכן אי ליכא חשש דאורייתא אף ששורש התקנה הוא מחמת דאורייתא, אכתי ליכא איסור בקטנים וליכא איסור סחורה.

## במה שיש לתמוה בזה דאיך דמאי פוטר טבל דרבנן.

אלא דאכתי ק' דאיך דמאי פוטר טבל דרבנן, הא בתרומה של הדמאי יש לחשוש מצד הדאורייתא והו"ל מן החיוב על הפטור, [ואף דמיושב מה דאין לחשוש מן הפטור על החיוב, דהדמאי יש בו חיוב ודאי מדרבנן, אבל לאידך גיסא ק'], וע"ז תירץ דכלפי התרומה עצמה כבר לא גזרו לחשוש להך צד שמא לא עישרו, ורק בטבל גזרו, ודו"ק.

ועי' נמי בקה"י [זרעים ח"ב סי' ד'] דנקט כהתורת זרעים, וביחס לקושי' דהו"ל מהחיוב על הפטור, עיי"ש שהביא מהגרעק"א שהק' כן ותירץ רעק"א ע"ד התורת זרעים והוסיף דלא גזרו גזירת דמאי באכילת מצוה וכדמצאנו באכילת חלה, ועל התרומה עצמה ג"כ אין גזירה מטעם הנ"ל, והק' רעק"א ע"ע דכאן זה רק ספק תרומה ותי' הקה"י דלהנ"ל הרי"ז תרומה ודאית עכ"פ מדרבנן, ודו"ק.

אולם זו תימא גדולה - והעירני לזה ידידי הגאון ר' שאול כי טוב שליט"א - דבמעשר עני ובמעשר ראשון ליכא למימר כן, ואעפי"כ מהני ביה הפרשה גם מצד החשש מהחיוב על הפטור, והכא ליכא למימר שיש כאן אכילת מצוה שהרי אין בהם קדושה כלל, וצ"ע גדול - ומוכרחים לבאר את הדברים באופן אחר ליישב קושי' זו - וכל זה יבואר להלן.

והיה מקום לדון בזה במהלך חדש שסו"ס מיניה וביה יש הפרשה מצד הדאורייתא כפי מה שנשאר ביחס לדאורייתא, אולם זה אינו שיש חסרון בהפרשה זו מצד שזה שאין שייריה ניכרים, ואף שיש אפשרות לסיים מקום מסויים, אכן לא כתוב שצריכים לעשות כן, והדרא קושי' לדוכתא.

## מביא כמה הוכחות שאין דין ודאי, ויש רק דין לחשוש מספק, א] מהדין ברכה, ב] מדיני הממונות דהממע"ה, ג] מההיתר להפריש דמאי בין השמשות, ד] למה למ"ד חיישינן לגומלין אכתי הקילו בדמאי, ה] ממה דהקילו לתת תרומה של דמאי לעם הארץ, ו] ממה שהקילו בדמאי לגבי אונן דהוי מילתא דלא שכיחא.

ובעיקר הדברים יש לתמוה שיש להוכיח שאין דין ודאי, והכל מספק, ונביא לזה כמה הוכחות:

א] בהגהות החזו"א [סוף תורת זרעים ד"ה מה שכתבת שחכמים] הק' דבגמ' בשבת [כ"ג] מבואר דאף דעל ודאי דרבנן תיקנו ברכת המצות, כמו בהדלקת נר חנוכה, אבל על ספק דדבריהם אין ברכה, ולכן אין ברכה על דמאי, ולדברי האחרונים קשה דלמה ליכא ברכה עכ"פ מצד הדין ודאי [[96]](#footnote-97), וצע"ג.

ב] עוד יש להקשות דעיקר החידוש [שחוץ מהספק יש גם ודאי] נסתר מהדיני ממונות, שהרי בדמאי א"צ נתינה ללוי ולעני דאמרינן להם הממע"ה, והכל ספק וכמבואר בסוטה [מח] [[97]](#footnote-98), ובשלמא אם כל הדין הוא מספק א"ש, אבל אם הוסיפו על זה דין ודאי ועשאוהו כטבל מדרבנן, א"כ פשיטא דכמו דבכל טבל דרבנן יש ממון השבט כמו"כ בדמאי, וזו ראיה אלימתא, שו"ר בשפת אמת [שבת כ"ג ד"ה אמר אביי] דנקט בפשיטות שזה דין ספק והוכיח כן מהדין הממע"ה, ובזה ביאר בפשיטות למה ליכא ברכה, [אלא דתמה בעיקר הסוגי' – וכדיבואר בהמשך].

ג] כמו כן קשה מהמבואר ברש"י בשבת [ל"ד] בהיתר להפריש דמאי בין השמשות - "לא דמי למתקן כיון דרוב עמי הארץ מעשרין הן", ותמוה דאי חיילא דין ודאי מה שייך לומר כן, הא סו"ס מכח המיעוט נהיה לדין ודאי, והא הוא מתקן את הדין ודאי, וצ"ע.

ד] עוד יש לתמוה מהסוגי' בכתובות [כ"ד] דמבואר שם דאיך למ"ד דחיישינן לגומלין ולא נאמנים זה על זה אבל בדמאי הקילו דרוב ע"ה מעשרין, ומבואר שבכל איסורים דרבנן לא הקילו, וקשה דאחרי הדין ודאי מאי שנא דמאי מכל הנך, ורק אי היה דין ספק היה מקום לחלק דסו"ס כל הדין הוא 'לחשוש' ונגד זה מהני נאמנות קלושה, [ויש לדחות דסו"ס סיבת התקנה היא בספק וסיבת התקנה היא גם סיבה להקל].

ה] מבואר במשנה [פ"א מ"ב דדמאי] דהקילו לתת תרומה של דמאי לעם הארץ אף דאסור לעשות כן בתרומה של ודאי כיון שחוששים שמא העם הארץ יטמאנה, ועיין ברמב"ם [פירוש המשנה במעש"ש פרק ג' מ"ה] שמפרש טעמא דקולא זו דכיון שזה ספק לכן הקילו, וקשה דאי איכא דין ודאי למה לא נחשוש לדין ודאי, וצ"ע.

ו] עוד יש לתמוה ממה שמצאנו שהקילו בדמאי לגבי אונן דלא גזרו במילתא דלא שכיחא - כמבואר בריש מכילתין, וקשה דאי איכא דין ודאי מדרבנן אז כמו שתמיד לא דנים כל דין ודין בפני עצמו בכל טבל דרבנן וכגון בעציץ שאינו נקוב, דאחרי שחידשו דין טבל דרבנן שוב ליכא לחלק בין דאורייתא לדרבנן ובין דינים השכיחים לדינים שאינם שכיחים, א"כ מאי שנא הכא דבדמאי דנו בכל דיני תרומה במסויים מה שכיח ומה לא, וצ"ע.

## הוכחות נוספות - ז] מהא דאיכא צד דליכא חומש בדמאי, ח] מדברי רש"י בטעמא דמאכילים את העניים דמאי, ט] מהא דבשבת שואל לע"ה ואוכל על פיו, ובמוצאי שבת כבר אסור, י] מהא דבדיעבד אחרי שכבר אכל דנים אותו כאכילת היתר [חזו"א].

ז] עיין בב"מ [נ"ה:] דדינא דחומש בדמאי תלוי במחלוקת אי עשו רבנן חיזוק לדבריהם או לא, וקשה דלמה בכל דין דרבנן לא דנו מצד זה, וע"כ שאחרי שיש איסור דרבנן שוב פשיטא דכעין דאורייתא תיקנו ומאי שנא הכא - וע"כ שכאן זה רק חשש בעלמא, ושוב מוכרח דליכא איסור ודאי דרבנן.

ח] עוד מבואר כן לכאו' מדברי רש"י בברכות [מ"ז. ד"ה מאכילים את העני] בטעמא דמאכילים את העניים דמאי "דרוב עמי הארץ מעשרים הם וחומרא דרבנן בעלמא הוא", ואי כבר נעשה לדין ודאי מה שייך לומר שזה רק חומרא דרבנן, הא איכא כאן דין ודאי וחידשו דין טבל מדרבנן והיכן הותר טבל דרבנן לעניים, ורק בחששות שייכא קולות כאלו, [ויש לדחות כנ"ל לגבי גומלין].

ט] בענין זה מצאנו התייחסות של הגרי"ז - דעיין בישורון [ח"ב ניסן תשנ"ז] ששאל הגאון ר' לייב באקשט למרן הגרי"ז זצ"ל דשיטת הרמב"ם שלא מברכים ברכה ראשונה על איסור והאיך פוסק שמברכים ברכה ראשונה על דמאי, ותירץ שאיסור דמאי הוא איסור גברא ואל"כ לא היה מותר לעניים, ומהאי טעמא גם מברכים עליו, והא דלא אמרו כן בגמרא ביחס לברכה ראשונה ורק אמרו כן ביחס למזמנים דלגבי זימן אכתי קשה דאין קביעות ביניהם ועל זה בעי טעמא דאי בעי מפקיר, עיי"ש.

הרי שהגרי"ז הבין דמהקולא דעניים מוכרח שכל האיסור הוא איסור גברא, אולם עיקר דבריו תמוהין מהדין תקלה, והבאנו בתחילת דברינו שהקה"י הוכיח מזה שדמאי הוא איסור חפצא, וצ"ע, וע"כ דכוונת רש"י כפשוטו דדמאי הוא חומרא דרבנן, וקשה דאי הוי דין ודאי לפטור טבל אחר [מדרבנן] האיך מיקרי חומרא בעלמא, וצ"ע.

[ויתכן דלא היתה כוונת הגרי"ז לאיסור גברא ממש, אלא כדמצאתי בעמק ברכה [לולב אות ט"ז] ובאוסף חידו"ת להגרא"ק [סימן ד' ס"ק ה' ד"ה וסיוע] שהחפצא מצד עצמו מיקרי חזי ליה וראוי כיון דאי בעי מפקיר אף שכל חפצא שיש בו איסור מיקרי אינו ראוי ולא חזי ליה, ונפ"מ לברכה שלא מברכים מחמת זה שהחפצא אינו ראוי מחמת האיסור, ומה"ט מיקרי נמי 'לכם' כיון דהשתא ראוי הוא].

י] בריש פ"ד מבואר דבשבת שואל לע"ה ואוכל על פיו, ובמוצאי שבת כבר אסור, ועיין בהערה [[98]](#footnote-99) בטעמא דמילתא, ולכאו' לא יתכן דבשבת מותר ובמוצש"ק מתחדש איסור ודאי - [אלא שזה תלוי בגדר הדין ספק כודאי - וכדיבואר בהמשך הדברים], וע"כ דכל הדין הוא רק מספק, דמספק צריך לחשוש, וכמו דלענין עני ואכסנאי הקילו שהם לא צריכים לחשוש, כמו"כ בשבת כשיש סיבות להקל הקילו לא לחשוש, ושוב לא הקילו במוצש"ק ואמרו לחשוש, אבל לא יתכן שאיסור ודאי חל ופקע ושוב חל מעצמו, ודו"ק.

יא] עוד יש לתמוה מדברי החזו"א בדין דמברכין ומזמנין על דמאי, עיין בזה [פ"א משנה ד'], ונחלקו הראשונים באיזה ברכה קאי, ועיין בהערה [[99]](#footnote-100), וע' בחזו"א דמאי [ד' - ט"ז] שמפרש את מה שנקטו שכלפי ברכת המוציא לא שייך לפרשו - שהרי זה אכילת איסור וגם אחרי שבירך ברכת המוציא אסור לאוכלו ואין זו ברכה, ולכן לא פירשו בברכת המוציא - ולכן פירשו לענין כוס של ברכה, והטעימה בכוס יהיה ע"י מישהו אחר, אבל כלפי ברהמ"ז ולהצטרף לזימון נקטו דמהני אכילת דמאי, והק' החזו"א דהא בטבל אין מזמנין עליו, ויש להק' עוד שהגמ' מפרשת שההיתר לזמן הוא דאי בעי מפקיר נכסיו והוי כעני ומותר, וק' שהרי כבר אכלו, ותי' החזו"א שכוונת הגמ' שם היא כך, דכמו דמצאנו קולא בעני בדמאי, כמו"כ הקילו בכל דמאי לענין בדיעבד, והיינו שאחרי שאכלו אין דינו למפרע כאכילת איסור, ולכן שפיר מברך ברהמ"ז ושפיר מצטרף לזימון, ואכילת איסור בדמאי היא רק בזמן האכילה עצמו - ועיין בהערה [[100]](#footnote-101) במה שיש להעיר בזה.

ולכאו' דברי החזו"א שייכי רק לשיטתו אי הוי דין ספק [ואזיל לשיטתו כהשגתו על התורת זרעים] ואז י"ל דכל הדין 'לחשוש' הוא רק כדי שלא יאכל, אבל לא כלפי מי שכבר אכל, ושפיר מצטרף לזימון, אבל אם זה דין ודאי ועשאוהו כחפצא של טבל מדרבנן, שוב לא שייך דלענין לאוכלו לכתחילה הרי"ז אסור וכלפי בדיעבד זה מותר, ומכאן קשה לכל הסוגיות שהוכיחו האחרונים שזה איסור מדין ודאי.

# פרק ב'מהלך חדש לחלק בין הטבל שהוא ספק לתרומה שהיא ודאי,ומתמה גם בזה, ומביא סתירות נוספות בדין ודאי ובדין ספק.

## מבאר שחלוק דין טבל דדמאי שהוא מספק מדין תרומה דדמאי שהוא ודאי, ומיישב בזה את הסתירות בדמאי, ומחדש דין בברכה על אכילת תרומה.

ובישוב כל הקושיות היה נראה דמצד א' איכא ראיות דדין דמאי הוא דין ודאי ומאידך הוכחנו שזה ספק, והיה מקום לדון בדרך חדשה - ושוב מצאתי שכבר הלכו בדרך הזו, והיינו דחלוק טבל דדמאי מתרומה ומעשר של דמאי, שהטבל הוא ספק והתרומה ומעשר הוא ודאי, וכך היתה עיקר התקנה.

וכפשוטו היה נראה שהדברים מבוארים בחזו"א [דמאי סי' ד' ס"ק ט' וסי' ז' סוס"ק ב'] שכ' שכל הקולות דעני ומזמנין ומדומע, בכולהו רק הקילו בטבל ולא לאחר הפרשה בתרומה ומעשר עצמו, וצ"ב החילוק שהרי אם אינו טבל כלפי העני, שוב אינו תרומה כלפיו, ומאי שנא, והביאור כנ"ל דכל הקולות הם בספק, שכיון שרק החמירו בטבל לחשוש למיעוטא דעמי הארץ, שוב הקילו בכל האופנים הללו, אבל בתרומה ומעשרות שכבר יש בו דין ודאי, שוב לא הקילו, ופשוט, ולפי"ז נראה דה"ה דהקולא בשבת ששואל לע"ה הוא רק בטבל, וכנ"ל.

ועיין היטב בדברי המלכי צדק [ריש פ"ג דדמאי] שבאמת נראה שכל הקולא לעניים הוא רק בטבל ולא בתרומה, וכנ"ל.

ומעתה מיושבים כל הסתירות שיש בדמאי, דמצד אחד במנחות [ל"א] מבואר דכשמפריש מדמאי על טבל דרבנן דמהני ואין כאן מפטור על החיוב, שהרי התרומה היא תרומה ודאית ושפיר פוטרת, ובב"מ [נ"ז] מבואר דמצטרף למע"ש ודאית לשיעור שו"פ דתרווייהו וודאין, אבל מאידך כלפי הברכה עדיין מיקרי ספק דדבריהם [שבת כ"ג], דבברכה אזלינן בתר המחייב, והמחייב הוא להתיר את הספק שחוששים לו, וזה בטבל שהוא ספק, ולכן הברכה מתייחסת לספק דדבריהם שיש בבל ולא מהני לזה הודאי, וא"ש הסוגי' בשבת.

ומעתה נראה לחדש דחלוק הברכה על האכילה מהברכה על ההפרשה, דבאכילת תרומת מעשר ומע"ש של דמאי נראה דשפיר מברכין, כיון שזו כבר מצוה ודאית, ולכן שפיר קמברך, ומדוייק כן במשנה [סוף פ"א] שכל המקור שאין מברכין מדקתני "מפרישין ערום", ומבואר שא"צ ברכה, וכיון דקתני כן על הפרשה ולא קתני "מפרישין ואוכלין ערום" משמע שהאכילה צריכה ברכה, וזה דלא כדברי ה'משנה ראשונה' במשנה שם שסובר שיש לדמות ברכה דאכילה לברכה דהפרשה, עיי"ש.

שוב מצאתי כדברינו בחידושים וביאורים מהגאון ר' משה פיינשטיין זצ"ל בירושלמי ריש דמאי [מודפס בסוף ירושלמי תבונה] במשנה שם שכ' בזה"ל "דלהפריש הרי עשו לזה רק דין ספק ואין מברכין אבל כשהפריש כבר התרומה הוי עתה בשם תרומה גמורה וצריך לברך כעל אכילת כל תרומה דאף שסיבת התקנת תרומה הוא ספק מ"מ עתה הוא תרומה גמורה מדרבנן וכמו דמצינו דהחמירו גם בתמ"ע דמאי להצריך ביטול במאה דוקא וא"כ יש לו כל דיני תרומה כודאי ולכן מסתבר שצריך לברך באכילת תר"מ ומע"ש אף בדמאי ולכן לא כתב זה הרמב"ם שא"צ לברך בדמאי על אכילת תמ"ע כמו שכ' בפרק ט' ממעשר לענין הפרשה ובפ"ד ממע"ש לענין חילול" עכ"ל, ותודה לא-ל שכיוונתי לדבריו.

ושוב מצאתי בציון ההלכה לגרח"ק בתרומות [פרק ט"ו ס"ק רי"ט] דנקט נמי דאף דהטבל הוא ספק התרומה הוא ודאי והוכיח כן כדהוכחנו נמי לעיל מהחזו"א לענין עניים שמחלק בין לפני ההפרשה שמותרים ואסורים בתרומה לאחר הפרשה, ומכאן הכריע נמי דלענין הברכה מברכין על האכילה, אלא שהביא מהעה"ש [סי' ק"ח סי"א] דסובר דלא מברכין גם על האכילה.

ובזה א"ש מה דתמהנו לעיל דמה"ט אמרינן שמי שאכל דמאי בדיעבד אינו אכילת איסור לענין צירוף לזימון, דכלפי מצב של בדיעבד לא גזרו לחשוש, ולכן מותר, אבל פשוט שזה לא שייך בתרומה עצמה שהיא ודאי חתיכה דאיסורא מדרבנן ולא שייך לחלק בזה בין הלכתחילה והבדיעבד.

ובזה מבואר עיקר קולא דמאכילין את הענייים דמאי מצד רוב עמי הארץ, וכן טעמא דלא דמי למתקן בבין השמשות, וזה גם הסיבה שמקילין בנאמנות ולא חיישינן לחשש גומלין, והיינו טעמא דסו"ס הטבל הוא טבל מספק, ודו"ק - ועדיין מבואר למה לא דמי למתקן בשבת כיון שהטבל המתוקן הוא רק ספק.

[ועיקר האי חילוק בין תרומה לטבל מצאתי גם בביאור ההלכה למרן הגרח"ק שליט"א בריש פרק ט' דמעשרות [בתוד"ה בימי יוחנן] - אלא שחידש בזה חידוש גדול, דנקט שיש מקום לומר דבבאו עדים לפני הפרשה בטל דין דמאי וכשבאו אחרי הפרשה נשאר דין תרומה וכן יכול לקדש בו אשה, עיי"ש, והיינו כנ"ל, שתקנוהו כספק טבל לפני ההפרשה וכודאי תרומה לאחר הפרשה, אכן זה חידוש גדול דאף הדין ודאי רק בנוי על הספק שמא לא עישר אבל אי ודאי לא עישר אז לכאו' גם הדין ודאי פקע, וצ"ע גדול].

## מביא עוד תמיהות רבות במהלך הנ"ל.

אולם אכתי תמוה:

א] עיקר המהלך בזה לחלק בין הטבל לתרומה תמוה, דהאיך שייך שמכח טבל של ספק חל תרומה של ודאי, הא תמיד פשוט שתרומה מכח טבל חיילא והאיך חיילא תרומה של ודאי מכח טבל של ספק, וצ"ע.

ב] האיך חשיב תקלה לצדיקים [חולין ו'] שמזה הוכיח האתוון דאורייתא שזה דין ודאי, וצ"ע, שזה ראיה שגם בטבל איכא דין ודאי, דהתם איירי בטבל.

ג] שאלוני ידידי הרב ר' בנימין הלברשטט נ"י, דחילול ופדיון מע"ש בעי ברכה ובדמאי אין מברכין [ירושלמי במשנה שם, וכ"ה ברמב"ם מע"ש פ"ד ה"ג], והרי הדמאי הוא כבר במע"ש עצמו שהוא ודאי ולמה לא מברכים, וצ"ע, ובאמת דמיניה וביה קשה, שהרי הגאון ר' משה פיינשטיין זצ"ל דייק מהרמב"ם דרק בחילול ורק בהפרשה כתב שאין ברכה ומשמע שבאכילה יש ברכה, וקשה דאיך חילק בין תרומה לטבל, דחילול עצמו מיירי אחרי ההפרשה, ואין ברכה, וצ"ע - וע"ע בזה להלן [סימן ג] מה שהוספנו בכל זה לגבי הברכה.

ד] אכתי קשה מהדיני ממונות דאמרינן הממע"ה, הא עד כמה שנתחדש דין ודאי בתרומה עצמה למה ליכא זכות ממון לכהן ללוי ולעני, הא מאי שנא מכל ודאי תרומה דרבנן.

ה] עיין דרך אמונה [הלכות מעשר פרק י' ס"ק פ"ו] שהביא מהחזו"א דהקולא של עני הוא רק בטבל ולא בתרומה והביא שכן מבואר נמי במלכי צדק [ריש פ"ג דדמאי], אבל מאידך הביא שהרמב"ן [השגות על הראב"ד הלכות לולב] חולק ומובא נמי בר"ן וריטב"א [סוכה ל"ד] שעניים מותרים גם בתרומה עצמה לאחר הפרשה, ומעתה מבואר דקולא דמזמנין שייך גם בתרומה לאחר הפרשה, שהגמרא תולה קולא דמזמנין בקולא דאי בעי מפקיר, ושוב קשה דעד כמה שיש דין ודאי האיך שייך להקל בדיעבד, וצ"ע, וכן קשה מטעמא שהביא רש"י דמאכילין את העניים דמאי כיון שזה חומרא בעלמא דרוב עמי הארץ מעשרין, הא האיך מהני טעם זה בתרומה של דמאי, וצ"ע, ומוכרח שגם הדין ודאי הוא חומרא בעלמא, וצ"ע.

ו] אי נימא שגם הטבל יש לו דין איסור ודאי – וכפשוטו צ"ל כן שהרי כבר תמהנו דכפשוטו אין לחלק בין הטבל לתרומה - א"כ למה באמת לא דמי למתקן בבין השמשות וכדהביא רש"י בשבת, וכן קשה ממה שהקילו בגומלין יותר מאיסור דרבנן אחר, וכן קשה קולא של עניים [וכבר דחינו את דברי הגרי"ז דחידש שזה איסור גברא].

ז] עו"ק ממה שהקשינו לעיל [פרק א] לגבי התרומה עצמו דמשמע שזה ספק ולא ודאי, ממה דהקילו לתת את התרומה של דמאי לעם הארץ, וקשה דהכא איירי בתרומה ולא בטבל וגם הכא כתב הרמב"ם שזה ספק,

ח] ע"ד זו קשה נמי - וכדהקשינו לעיל [פרק א] - מדינא דחומש בדמאי דתלוי במחלוקת אי עשו רבנן חיזוק לדבריהם או לא, וגם הכא לא איירי בטבל.

# סימן בדרך חדשהבגדר הדין ספק כוודאי בדמאי.

**פרק א מהלך חדש שיש דין אחד, והוא: דחיישינן לצד מיעוט שלא מפרישין, והגדר בחשש הוא לדון ולהתנהג כאילו שודאי לא הפרישו. <>** סיכום הקושיות בגדר הדין ספק וודאי בדמאי. <> מביא את הגדרים של הספק כודאי בגבינות עכו"ם, ומוכיח שיש חילוק בגדרי הספק בין דמאי לגבינות. <> מביא את דברי הגר"ח בדין ספק כודאי בסוטה שזה דין חדש, ומביא מהאחיעזר ואו"ש דאסורה בתרומה בחדרי חדרים, ומביא שבדמאי לא שייך לומר שלע"ה בעצמו נמי אסור. <> דרכו של הגר"ש רוזובסקי זצ"ל בסוטה. <> מביא כעין זה נמי באיסור שבויה שמה"ת מותרת אלא דמדרבנן יש דין לחשוש ועשאוהו כודאי, ולכן מצאנו שהקילו בהך ודאי. <> דמיון בין שבויה לדמאי, ומבאר דמהאי טעמא מצאנו קולות אף שזה דין ודאי – דומי' דשבויה. <> מבאר למה איכא דין הממע"ה בדמאי גם אחרי הדין ודאי דרבנן, שכיון שאין התחלה לספק ולחשש שוב ליכא התחלה לודאי. <> גם כשיש סתירה מיניה וביה באדם אחד - דאיכא דין ספק ודין ודאי כהדדי - גם בדמאי וגם בשבויה.

**פרק ב מיישב כל הסתירות בדרך הנ"ל. <>** מבאר האיך מקילין בשבת ושוב מחמירים במוצאי שבת והאיך מקילין בדיעבד כלפי מזמנין, וע"כ דכלפי הדין בדיעבד לא דנים מכאן ולהבא על האכילה של אתמול שהיתה אכילת איסור, ותוספת ביאור בקולא של עני ובטעמא דאי בעי מפקיר נכסיו. <> דין ס"ס בגבינות בשבויה ובדמאי. <> מבאר קולא דאונן ומה שייך לדון על כל הלכה והלכה בפני עצמה אי שכיחא או לא. <> מתמה במהלך של האחרונים בחילוק בין דמאי על דמאי דלא מהני מדמאי על טבל דרבנן דמהני, והדרא הקושי' לדוכתא. <> מבאר שהספק של דמאי הוא ספק על כל עם הארץ בפני עצמו ולא על כולם כהדדי, וא"א להחמיר בהפרשה של אחד על שגורם קולא לחבירו. <> ביאור שיטת החזו"א לחלק בין תרומה של דמאי לטבל של דמאי לגבי הקולות. <> ביאור דברי הירושלמי למה אונן מותר במע"ש דדמאי. <> דן בדין טענת ברי של עם הארץ האם מהני בדמאי שאנו לא מונעים אותו מלאכול.

# פרק אמהלך חדש שיש דין אחד,והוא: דחיישינן לצד מיעוט שלא מפרישין,והגדר בחשש הוא לדון ולהתנהג כאילו שודאי לא הפרישו.

## סיכום הקושיות בגדר הדין ספק וודאי בדמאי.

הבאנו כמה סתירות בדין דמאי, בגדר הדין ספק והדין ודאי, ותמצית הקושיות הם דמצאנו כמה ראיות שיש דין ודאי, א] ממה דאכילת דמאי חשיב כמביא תקלה ע"י צדיקים, ב] ממה דמע"ש של דמאי מצטרף למע"ש דרבנן לשיעור של שו"פ לענין פדיון מעש"ש, ג] ממה שתורמין מדמאי על טבל דרבנן, ולא הוי פטור על חיוב.

אולם מאידך מבואר שיש דין ספק ממה שאין תורמין מדמאי על דמאי, והיה מקום לומר שיש ב' דינים דין ספק ודין ודאי, אלא דאז קשה, דאיך דמאי פוטר טבל דרבנן, הא בתרומה של הדמאי יש לחשוש מצד הדאורייתא והו"ל מן החיוב על הפטור, [ודחינו את הישוב של האחרונים בזה].

עו"ק ממה דמצאנו בכמה דוכתי, שזה רק ספק ואין דין ודאי, א] מהדין שאין מברכים על מצוות דרבנן שהם ספק, ב] מהדיני הממונות דאמרינן בזה הממע"ה, ג] מההיתר להפריש דמאי בין השמשות שאינו אלא חומרא מספק, ד] למה למ"ד חיישינן לגומלין אכתי הקילו בדמאי, ה] ממה דהקילו לתת תרומה של דמאי לעם הארץ כיון שאינו אלא חומרא מספק, ו] ממה שהקילו בדמאי לגבי אונן דהוי מילתא דלא שכיחא, ז] מהא דאיכא צד דליכא חומש בדמאי, ח] מדברי רש"י בטעמא דמאכילים את העניים דמאי, ט] מהא דבשבת שואל לע"ה ואוכל על פיו, ובמוצאי שבת כבר אסור, י] מהא דבדיעבד אחרי שכבר אכל דנים אותו כאכילת היתר [חזו"א].

עו"ק - שבאמת נמצא שיש סתירה מיניה וביה בין הדין ודאי לדין ספק, שכשהוא תורם מדמאי על טבל דרבנן, הרי בודאי הוא מתעסק עם הפרשה של ודאי, ומאידך בהך תרומה עצמה ליכא ברכה ואיכא הממע"ה ונותנו לע"ה ותורם בין השמשות וליכא חומש - הרי מיניה וביה בהפרשה אחת יש סתירה בין הודאי לספק.

עו"ק - דאי נימא שהטילו דין ודאי - אז מה יהיה הדין עם הע"ה בעצמו, הרי לכל העולם התקנה היתה שיפרישו כיון שיש כאן דין ודאי, ואי נימא שהע"ה שיודע שהפריש כלול בזה - א"כ לא יהני מה שיפריש, דמה לי מה שהוא יודע בעצמו לולי התקנה שהוא הפריש - ולא אהני ליה הפרשה זו, ומה לי מה שיפריש שוב מכח התקנה, הא אין לו הפרשה המועילה שגם לאחר מכן הרי"ז עדיין תבואת ע"ה, ופשוט שלא יתכן שתיקנו מצב כזה, וע"כ שלגביו ליכא ודאי, ורק לגבי כל העולם שלא יודעים יש ודאי, הלא דבר הוא.

## מביא את הגדרים של הספק כודאי בגבינות עכו"ם, ומוכיח שיש חילוק בגדרי הספק בין דמאי לגבינות.

ובישוב הענין נקדים דמצאנו כמה סוגים שונים וגדרים שונים בדין ספק כודאי, שהאחרונים הביאו דין גבינות, אכן מצאנו גם בסוטה דספקו כודאי, ומצאנו כן נמי בשבויה, ויש ביניהם חילוקי דינים, וכדיבואר - ויש לדון האם לדמות את הספקו כודאי של דמאי לסוטה או לגבינות או לשבויה.

והנה חכמים גזרו על גבינות עכו"ם מחמת חשש איסור ומצאנו בפוסקים שעשאוהו כודאי, עיין בזה בתורת חטאת [כלל מג הלכה ז] ובש"ך [יו"ד סי' קי דיני ספק ספיקא - יז יח ויט], עיי"ש מה שהביא מהאו"ה [כלל כה הלכה יב וכלל מז הלכה א / ה], ועיין נמי בב"ח ובנקודות הכסף ובפמ"ג ובחידושי בית מאיר [שם] - וגבינות בתערובת לא מיקרי ס"ס, כיון שעיקר התקנה נעשה כודאי, ולעיל הבאנו מהקה"י [ח"ב סימן ד] דגם בדמאי הספק הוא כודאי, ועיי"ש דמדמה לדין זה של גבינות, ובאמת דעיין במראה הפנים על הירושלמי [דמאי יד:] דמדמה את הדין ודאי של גבינות לדין ודאי של דמאי לגבי הא דלא מהני בזה ספק ספקא, ועיין בהערה [[101]](#footnote-102) שהבאנו לשונו.

והנה מפורש בע"ז [לה:] דבראהו ישראל בשעת החליבה לא גזרו, והחת"ס [שו"ת יו"ד סימן קז] הביא חבל ראשונים דלא מהני ידיעה ברורה שאין בחלב חתיכה דאיסורא, ובעינן דווקא ראיה - ועיין בהערה [[102]](#footnote-103) בזה כמה שיטות בזה.

סוף דבר - נראים הדברים - שכל המחלוקות הם ממתי דנים את המצב כעומד ורואה, ומתי דנים כידיעה בלי ראייה, והיינו שהאיסור תלוי בזה שהעכו"ם עושה בלי פחד ומירתת, וכל עוד שהמצב הוא עשייה בלי פחד החלב והגבינות אסורות, ולא מהני בזה ידיעה שידעו בבירור שלא היתה כאן חתיכה דאיסורא, ורק שהמצב והעשייה יוגדרו כאילו ראו את החליבה - וזה מוגדר כמצב של פחד ומירתת, אז הוא דלא גזרו.

וכפשוטו היה מקום לדון שהלכות של דמאי שוות ממש לגבינות - דתבואת ע"ה היא חתיכה דאסורא כמו שגבינות עכו"ם היא חתיכה דאסורא - ובתרווייהו הדין ודאי חיילא מכח הדין ספק, ורק מצב שמפקיע מעיקר השם תבואת ע"ה מתיר - וכגון שהיתה כאן מירתת - שרק אז הוא שזה לא מוגדר כגבינות של עכו"ם וכתבואת ע"ה.

אולם פשוט שאינו כן, שהרי הכא בדמאי פשוט דמהני עדות על זה שהתבואה הזו של הע"ה נעשה בה הפרשה, אף שע"ה לא ידע שרואים אותו, ולא היה מצב של מירתת להוציא מתחת ידו טבל, אף שזה עדיין מוגדר כתבואת ע"ה כמו שהגבינות עדיין מוגדרים כגבינות עכו"ם - ולכן אסורים עד שיהיה מירתת.

ועוד שבדמאי מצאנו כמה קולות שמתבססות על זה שמתייחסים לדין כדין של ספק, ועוד דמצאנו סתירה מיניה בתוך הפרשה אחת אי הי הוי ספק או ודאי, וכל זה לא מוסבר לגדר הזה של ודאי דגבינות.

וע"כ שיש ב' גדרים שונים בעצם המצב של ספק שהוא נהיה לודאי, שבגבינות, עצם זה שנעשה באופן שהוא היה יכול לערב בו איסור - הוא המצב שעליו נתקנה התקנת ודאי - וזו ההגדרה של גבינות עכו"ם, אכן הכא תבואת ע"ה היינו תבואה שיש לנו ספק האם הפריש או לא, והיכא שיש ידיעה שהיתה כאן הפרשה שוב לא חיילא בה תורת תבואת ע"ה, ולכן בדמאי הידיעה עצמה מפקעת את השם ספק ובגבינות רק הראייה והמירתת עצמה מפקעת את השם ספק.

## מביא את דברי הגר"ח בדין ספק כודאי בסוטה שזה דין חדש, ומביא מהאחיעזר ואו"ש דאסורה בתרומה בחדרי חדרים, ומביא שבדמאי לא שייך לומר שלע"ה בעצמו נמי אסור.

והנה מצאנו דין נוסף של ספקו כודאי בסוטה - והכא לכאו' יותר דומה לדמאי דהתם פשוט דאי איכא עדים שלא נבעלה מותרת אף שהנסתרה יצרה ספק, אכן סו"ס יש לנו הוכחה שלא זינתה ופקע הספק וגם הודאי, ודומה לתבואת ע"ה שיש ספק - והספק כודאי אכן אכתי מהני עדות ובירור - שאז כבר הסתלק המצב של ספק מכח העדות והבירור, והיינו שבשניהם המצב של ספק שמתחדש היא סיבת האיסור ודאי - ובהסתלקות הספק שוב לא מתחדש הודאי, ודלא כגבינות שעצם זה שחלב נעשה באופן שהעכו"ם יכל להגיע לספק הוא הוא המצב שעליו נתקן הודאי, זה מצב בלי מירתת, ולכן לעולם לא יהני בירור דסו"ס לא היה מירתת, ונמצא שהמצב הזה עדיין קיים, רק שהגיע בירור מן הצד שהוא לא עירב בו איסור.

אולם נראה שגם סוטה זה לא דומה לדמאי, שהרי כבר חקר הגר"ח [על הש"ס - הוצאת מישור - סוטה כז שבועות יט] לגבי הדין ספקו כודאי בסוטה, האם חידשה התורה איסור חדש גם על הצד שהיא מותרת, או שחידשה תורה שנוקטים בודאי שנאסרה בתורת הנהגה ודאית בספקות, ונפ"מ אי איכא מלקות על הדין הזה דעל דין חדש לא נתחדש מלקות, ועיין באחיעזר [ח"א סימן א' ס"ק ב'] ואור שמח [ריש סוטה] שדנו לגבי האישה שיודעת את האמת האם שייך לה דין ודאי, ונקטו שהיא עצמה אינה אוכלת תרומה גם בחדרי חדרים - אף שהיא יודעת את האמת - והיינו שנתחדש כאן חלות דין איסור ודאי - וזה איסור חדש כמבואר בדבריהם - עיי"ש היטב, וממילא שגם על הצד שיש לה ידיעה על זה שאין ספק אכתי איכא איסור כל עוד שלא נתברר לכולם ע"י עדים שאין כאן מצב של ספק, ולא מהני ידיעה שלה כלפי עצמה אי כלפי העולם יש מצב של ספק - שהחלות איסור חלה כיון שיש מצב של ספק בעולם.

והנה הכא בדמאי ליכא למימר שהמצב של ספק בתבואת ע"ה הוא המצב שעליו נתקנה הודאי טבל של דמאי, דאילו היה כן לא היה הע"ה בעצמו יכול לאכול דמאי גם אם הוא יודע שהפריש - ואין לומר דאה"נ, דא"כ מה תיקנו לע"ה בעצמו, הרי לכל העולם התקנה היתה שיפרישו כיון שיש כן דין ודאי, אכן בע"ה עצמו לא יהני מה שיפריש, דמה לי מה שהוא יודע בעצמו לולי התקנה שהוא הפריש - ולא אהני ליה הפרשה זו, ומה לי מה שיפריש שוב מכח התקנה, הא אין לו הפרשה המועילה שגם לאחר מכן הרי"ז עדיין תבואת ע"ה, ופשוט שלא יתכן שתיקנו לע"ה שיפריש לפני עדים - ועיין להלן [סימן ד] במה שיש לדון לגבי ע"ה עצמו האם תיקנו עבורו.

זאת ועוד - דאי בדמאי תיקנו דין ודאי כסוטה - שזה איסור חדש כל עוד שמתחדש המצב של ספק, א"כ מה שייך להקל לעני ולאונן ולתת את התרומה לע"ה - הרי אי החילו את הדין ודאי שוב אין מקום לקולות הללו.

זאת ועוד - שיש סתירה מיניה ביה במצב אחד של הפרשת דמאי, דמצד אחד לגבי הממונות ולגבי הנתינה לע"ה נקטינן שזה חומרא ואין לחשוש לדין ודאי, ולגבי זה שההפרשה מהני על טבל גמור דרבנן נקטינן שיש דין ודאי, וזה סתירה מיניה וביה - ולא מצאנו מציאות כזו בספקו כודאי לא בסוטה, ולא בגבינות.

## דרכו של הגר"ש רוזובסקי זצ"ל בסוטה.

ומצאנו דרך נוספת בדין ספקו כודאי בסוטה, שהגר"ש רוזובסקי זצ"ל [יבמות סימן ז'] הביא את דברי האחיעזר ואור שמח הנ"ל - והוא חולק עליהם, והוא נקט כדבר פשוט שלגבי האישה עצמה שהיא יודעת את האמת לא שייך דין ודאי, וביאר שזה לא דין חדש רק בגדר 'הנהגה בספקות' - והיינו כהצד השני שהזכיר הגר"ח.

ולדרך זו יש דין על המסתפק לחשוש לצד הספק עד כדי כך שיתנהג בצד ההוא של הספק בהנהגה ודאית, והדין הזה רק שייכת למי שיש לו ספק והרי לה אין ספק, ורק לפי הצד שיש איסור מחודש הא א"כ שפיר שייך בזה איסור גם כלפי דידה - וכמו שהביא מהאחיעזר ואור שמח.

ולכן נקט דודאי שהיא מותרת בתרומה בחדרי חדרים, אכן מאידך גיסא אנחנו לא מאמינים לה, ולכן לפי הצד שזו הנהגה ודאית על המצב של ספק, א"כ לה אין דין להתנהג באיסור, אבל אנחנו נוקטים שודאי נבעלה ולכן הבי"ד מונעים אותה מלאכול מדין לאפרושי מאיסורא, דנוקטים שהיא זינתה - ועיין בהערה [[103]](#footnote-104) חידוש נוסף בדברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל.

ופשוט שלדרך זו שייך הנהגה שיש בה סתירה, שכל רגע ורגע ההכרעה מיתלי תלי בדין שלנו להחמיר, והיא א"צ להחמיר אי יודעת את האמת, ואנחנו צריכים להחמיר עליה מספק כיון שאנו לא יודעים, וגם בדמאי יש כאלו שמקילין ומתחילה קבעו את הדין שלהם שהם א"צ לחשוש, וזה לא סתירה לאחרים שיש להם הנהגה ודאית - ולכן פשוט למה הע"ה בעצמו א"צ להפריש ומותר לו לאכול ולא לחשוש כיון שאצלו ליכא ספק וממילא דליכא גם ודאי.

ושייך גם סתירות מיניה וביה באדם אחד - וכדהבאנו לעיל לגבי הממונות ולגבי נתינה לע"ה ולגבי הפרשה בין השמשות - דלגבי ההלכות שאמרו לחשוש חיישינן ונקטינן כודאי, ולגבי ההלכות שאמרו שא"צ לחשוש מקילין לדון שאין כאן הפרשה.

## מביא כעין זה נמי באיסור שבויה שמה"ת מותרת אלא דמדרבנן יש דין לחשוש ועשאוהו כודאי, ולכן מצאנו שהקילו בהך ודאי.

ובאמת שכעין זה מצאנו בדין של שבויה - וגם שם מצאנו סתירות מיניה וביה - וכדיבואר.

דהנה עיקר חומרא דשבויה היא חומרא מדרבנן וכמבואר בתוס' כתובות [ל"ו: ד"ה ואלו] דמה"ת יש חזקת כשרות, ואף דבסוגי' [שם י"ג:] מבואר דאיכא רוב פרוצים בעריות ומטעם רוב היינו צריכים לאסור אותה מה"ת, אולם אין כאן רוב מה"ת וכמבואר ברעק"א [דו"ח ח"ב בסוגי' דראוה מדברת – ד"ה אך לסברתינו] משום שמנוולה עצמה, וכ"כ הפנ"י [שם כ"ג.] לבאר דלכן רוב פרוצים בעריות לא מיקרי רוב מה"ת, וכן מבואר בהדי' בתוס' בקידושין [י"ב: ד"ה אם בשבויה] שמנוולה עצמה היא סיבה להקל בשבויה, וגרס כן בגמ', וכן נקט הרמב"ן בקידושין [שם] ועיין בריטב"א ב"ב [קל"ה.] שהוסיף דלכן קרוב הדבר שלא נבעלה [[104]](#footnote-105).

ועיקר הטעם שהחמירו הוא מטעם חומרא דיוחסין, וזה מבואר ברעק"א הנ"ל, וכן הוא בבית שמואל [סימן ז'] וכ"כ החזו"א [סימן א' ס"ק י"ב ד"ה תוד"ה השבתנו], ובאמת דכן מדוייק בדברי התוס' [ל"ו] שדנו אותה כבעולה לכל דבר מחמת חומרא דכהונה והיינו יוחסין.

והנה, ביסוד דינא דשבויה ידוע לבאר שהוא 'דין ודאי' מדרבנן, אף דמה"ת אין כאן אלא חשש בעלמא, ונראה דמפורש כן ברש"י, דעיין ברש"י [כתובות י"ג: ד"ה לזו עדים] דבשבויה "כולנו עדים שנבעלה", ומבואר שזה דין ודאי, וכן מבואר בדבריו בהמשך הברייתא [ד"ה רוב פרוצים בעריות] שכתב כן שוב, וזה סתירה לדבריו להלן [שם כ"ג] שכתב "דחששא בעלמא הוא דאיכא שמא נבעלה לעכו"ם".

ותמה בזה הפנ"י דסותר משנתו, ונראה שהישוב כנ"ל, שהדין דרבנן הוא 'דין ודאי', והדין תורה שעליו בנוי הדין דרבנן הוא חשש בעלמא, ורש"י בא לבאר שם למה הקילו בשבויה, ומבאר שיש מקום להקל מצד עיקר החשש, שהם אמרו מתי לחשוש ומתי לא לחשוש.

וכן נראה מהתוס' [שם ל"ו: ד"ה ואלו], דמה"ת גם שבויה יש לה חזקת כשרות ולכן מצאנו בכמה דוכתי דבשבויה הקילו, דרק מדרבנן אנו מחמירין בשבויה, והסיקו "ועשאוה כבעולה לכל דבריה", והיינו דלכן יש לה כתובת מנה ואין לה קנס, ולמד הנו"ב [אהע"ז סי' ס"ו ד"ה ולא עוד וד"ה אומר אני] דהגדר בחומרא זו הוא דעשאוה כודאי אף דמה"ת אינו אלא חשש בעלמא.

ומאידך מצאנו עדיין שבשבויה הקילו [כג.] ששבויה שהתירו בפשפ"ש [נשביתי וטהורה] ושוב הגיעו עדים לא אוסרים אותה [אף לפי הצד שאוסרים אותה באשת איש אני ונתגרשתי] - שבשבויה הקילו, הרי שיש סתירות בהנהגה.

ועי' [כתובות כ"ז:] במשנה דר' זכרי' בן הקצב דלא מהני ברי של האשה ושל האיש לומר דלא נבעלה, והיינו דהתם מיירי בר' זכרי' בן הקצב שהיה בעלה והיה כהן ומצד עד אחד אין להאמינו כיון שאשתו כגופו ואינו עד [עיין שטמ"ק שם, ועיין להלן במה שיש לדון בדבריו], והק' רעק"א דמ"ש מספק אשת איש דמהני ברי של שניהם [[105]](#footnote-106), ותמוה, דאטו חששא דשבויה חמיר טפי מתרי ותרי באשת איש, ותי' הגרא"מ שך בשם הגר"א קוטלר זצ"ל [אבי עזרי תליתאה איסו"ב פי"ט הל' ג'] דכיון דעשאוהו כודאי שוב לא מהני ברי שלה, וכן ביאר בזה בקובש"ע [כתובות ט'. אות כ"ג] בביאור סברת ר"ג בברייתא [י"ג:] למה לא מהני ברי בשבויה, ועיין בהערה [[106]](#footnote-107) מה שהבאנו לחלק בין ע"א לברי.

וכן הוא בשערי יושר [ש"ו סוף פ"ח] שזה 'דין ודאי' ולכן לא יהני ברי של האשה ובעלה כהדדי וכנ"ל, והביא כעין זה מהמנ"ח [מצוה שס"ה] לענין השקאת סוטה דלא מהני ברי של הבועל והאשה כיון שיש לזה 'דין ודאי', וברי רק מהני במקום ספק.

ודין זה מבואר נמי בפתחי תשובה [אהע"ז סי' ז'] שהביא מהשער המלך לדון אי כהן בזה"ז שהוא רק ספק מיוחס אי מותר בשבויה שגם היא ספק, והוי ס"ס להיתר, ונקט להחמיר כיון ששבויה הוא 'דין ודאי', ושוב אין כאן ס"ס, וע"ע בהערה [[107]](#footnote-108).

וע"ע במשנת ר"א [בסוגי' דכתובות י"ג:] שג"כ האריך ב'דין ודאי' של שבויה, והוכיח כן מהרמב"ם שאוסר שבויה באכילת תרומה, וקשה ליה דממנפ"ש, אם היא נבעלה הרי היא זונה ואם לא למה שלא תאכל, וע"כ שיש דין ודאי גם על הצד שהיא לא זינתה, ועיין בהערה [[108]](#footnote-109).

## דמיון בין שבויה לדמאי, ומבאר דמהאי טעמא מצאנו קולות אף שזה דין ודאי – דומי' דשבויה.

ונראה שגזירת שבויה וגזירת דמאי שוין בגדריהם, דכמו שהבאנו מהראשונים דמה"ת יש טעמא דמנוולא עצמה, וכתב הריטב"א דלכן קרוב הדבר שלא נבעלה, ואעפי"כ חששו ומכוח הך חשש הנהיגו הנהגת ודאי בספק זה, כמו כן עשו בדמאי אף דמה"ת רוב מעשרין, וחששו למיעוט, וג"כ הנהיגו הנהגת ודאי בספק זה.

ומה"ט מצאנו בשבויה בהרבה דינים שהקילו, דאף שהוא דין דרבנן ודין ודאי, אבל סו"ס עיקרו מחמת ספק וקרוב הדבר שלא נטמאה, ולכן אף שכתב רש"י [כתובות י"ג] "שכולנו עדים שנבעלה" – אכתי כתב רש"י להלן [שם כ"ג] "דחששא בעלמא הוא דאיכא שמא נבעלה לעכו"ם" - ולכן לא תצא היכא שהתירו לה בפשפ"ש, ואין כאן סתירה, דאכתי איכא מקום להקל אחרי הדין ודאי, כיון שהדין ודאי מיתלי תלי בספק, והספק אינו אלא חששא בעלמא.

ובזה מיושב עיקר הסתירות, דהרי הקשינו שמצד אחד יש דין ודאי בדמאי מדמדהני תרומה של דמאי לפטור טבל מדרבנן [וכגון של עציץ שאינו נקוב], אכן מאידך גיסא ליכא בזה דין ודאי מדמותר לעני וכתב רש"י "דרוב עמי הארץ מעשרים הם וחומרא דרבנן בעלמא הוא", ואי כבר נעשה לדין ודאי מה שייך לומר שזה רק חומרא דרבנן, הא איכא כאן דין ודאי.

וכל המהלך הזה הוא רק עד כמה שהודאי מיתלי תלי בספק, והיא רק הנהגה, ולכן כיון שהסיבה להסתפק היא חומרא שוב אמרו לעניים שלא צריכים להסתפק, ועניים יכולים לסמוך על הרוב, וממילא שכלפיהם לא חיילא עיקר הדין ודאי, שכלפיהם ליכא ספק, ומה"ט נמי לא מיקרי ממש מתקן כיון שלמי שאין ספק ליכא איסור ליכא מתקן גמור, והיינו ממש כנתבאר בשבויה דרש"י סותר משנתו אי הוי ודאי או חשש, והתשובה כנ"ל.

## מבאר למה איכא דין הממע"ה בדמאי גם אחרי הדין ודאי דרבנן, שכיון שאין התחלה לספק ולחשש שוב ליכא התחלה לודאי.

ובזה יש ליישב נמי למה איכא דין הממע"ה בדמאי אף שיש כאן דין ודאי, וקשה שהרי מוכרח שיש דין ודאי, ורק אי היה דין ספק היה בזה דין הממע"ה.

ועפ"י הנ"ל נראה דבשלמא אי היה דין מוחלט כמו גבינות אז אה"נ שהיתה כאן קושי', אבל אחרי שנתבאר שאין זה דין מוחלט אלא שזה דין ודאי דמיתלי תלי בחשש שהוא מהמיעוט, א"כ רק עד כמה שצריכים לחשוש יש דין ודאי, ונתבאר נמי שדנים כן בכל דין ודין בפני עצמו, ואונן ועני לא חוששין ולכן אין דין ודאי כלפיהם.

ומעתה נראה פשוט שגם ממונות צריכים לדון בנפרד האם חוששים ורק אז יהיה דין ודאי, ונראה שכאן בממון זה איפכא, שתמיד בממון לא חוששים לצד החיוב, שהרי יש דין בממונות שהאיסור תלוי בממון ובממון אמרינן הממע"ה, וליכא סיבה מעיקרא לחשוש שמא חייב לתת לכהן ובכה"ג לא חידשו חז"ל את כל החשש, ונמצא דכלפי הדין נתינה מעיקרא לא חיילא הדין ודאי.

## גם כשיש סתירה מיניה וביה באדם אחד - דאיכא דין ספק ודין ודאי כהדדי - גם בדמאי וגם בשבויה.

ובזה מבואר עוד דמשכחת לה דמיניה וביה באדם אחד איכא סתירות, דבהך הפרשה שהוא מפריש כדין ודאי על טבל ודאי דרבנן - ואכתי מקילין לדון כספק לגבי הלכות אחרות, והיינו כדהבאנו לעיל לגבי הממונות ולגבי נתינה לע"ה ולגבי הפרשה בין השמשות - דלגבי ההלכות שאמרו לחשוש חיישינן ונקטינן כודאי, ולגבי ההלכות שאמרו שא"צ לחשוש מקילין לדון שאין כאן הפרשה.

ויתכן שכך גם הדין בשבויה - שכבר הבאנו שמקילין בשבויה שהכהן לא יוציא אותה כיון שהיא קיבלה היתר מכח פשפ"ש, ויש לדון בהך כהן עצמו לגבי כתובה שיש לומר שהוא עצמו יתן לה מנה כדין בעולה כמו שכל העולם יתנו לה אילו היתה נשואה להם - והכהן הזה לא חייב מאתיים כיון שלגבי עיקר הנישואין שלו נקטו שהיא בתולה - והיינו ממש כדמצאנו בדמאי שמיניה וביה איכא סתירות בין הדינים.

## ספק בעם הארץ ובעני - היכא שהפרישו תרומת דמאי על טבל ודאי דרבנן.

נתבאר לעיל דהעם הארץ ביחס לעצמו ודאי לא צריך לחשוש, וממילא שכיון שאין אצלו דין ספק שוב ממילא אין גם אצלו הדין ודאי, רק שהוא לא נאמן לנו להקל בספק ולכן כלפי העולם שיש ספק והספק כודאי, ותורם עליו לפטור ודאי טבל דרבנן, ולכאו' פשוט שעם הארץ אסור לו לתרום על ודאי דרבנן, כיון דלדידיה ההפרשה תהיה מהפטור על החיוב שהרי הוא מותר בטבל של הדמאי, דלדידיה אינו טבל, ויש לדון האם העם הערץ מותר לו לאכול את הטבל של הדמאי אחרי ההפרשה של הישראל, שהרי לדידיה לא היתה כאן הפרשה.

אלא שה"ה שיש לדון בעני שמותר לו לאכול דמאי בלי הפרשה - דמה הדין אם הפריש על ודאי, אכן לגבי עני יש לומר שגם הוא כלול בעצם התקנה, אלא שהתירו לו לא לחשוש ובזה הוא יכול לצאת מהתקנה, אכן בודאי מותר לו להחמיר לעצמו בתקנת דמאי, ואז ממילא הוא כלול בדיני ודאי של דמאי, והיינו שהוא יכול לא לצאת מהתקנה - אכן לגבי העם הארץ נראה שאינו כן, שהרי מעיקרא הוא לא שייך התקנה - וכן לכל מי שראה את הפרשת הע"ה ואינו נאמן עלינו מאיזה סיבה שתהיה - דבדידהו לא שייך עיקר התקנה, ודו"ק.

אלא שיש מקום לומר שאחרי שהתרומה של דמאי הופרשה על הטבל הזה מכח חיוב הפרשה מחמת התקנה, שוב מיקרי הפרשה מן החיוב על החיוב - וזה מהני לכל העולם - אלא שצ"ב הסברא בזה.

## תוספת דברים.

ועיין להלן [סימן ד] במה שיש לדון בדין עם הארץ לגבי עצמו - שיש לדון דבלי לקיחה של חיוב ליכא תורת דמאי - ועיין מה שדחינו.

# פרק במיישב כל הסתירותבדרך הנ"ל.

## מבאר האיך מקילין בשבת ושוב מחמירים במוצאי שבת והאיך מקילין בדיעבד כלפי מזמנין, וע"כ דכלפי הדין בדיעבד לא דנים מכאן ולהבא על האכילה של אתמול שהיתה אכילת איסור, ותוספת ביאור בקולא של עני ובטעמא דאי בעי מפקיר נכסיו.

וה"ה שמבואר האיך שייך שדמאי יהיה מותר בשבת ואסור במוצאי שבת אי הוי דין ודאי, והאיך שייך להקל לגבי דין מזמנין מחמת הדין בדיעבד, הא כל זה שייך רק בחששות ולא בדין ודאי, ועוד דמה דין מזמנין שהוא בדיעבד שייך למה שהיה יכול להתיר דמאי לעצמו אילו היה מפקיר נכסיו.

והתשובה: שרק עד כמה שצריכים לחשוש למיעוט ע"ה הוא דאיכא דין ודאי, והודאי מיתלי תלי בספק, ממילא דבשבת לא הצריכו לחשוש מחמת כבוד שבת וממילא דכבר ליכא דין ודאי אבל במוצאי שבת שחוזר החשש אז ממילא שהדין ודאי נמי חוזר.

וכן במזמנין שכל מה שנוגע לבדיעבד במי שכבר אכל אין חשש, והיינו דכלפי דינים שנוגעים לנו להבא מחמת האכילה לשעבר אין לנו דין לחשוש שמא היה טבל, ולכן כלפי הזימון שהוא דין מכאן ולהבא שתולה על החשש של אתמול, כלפי זה לא חוששין למיעוט ע"ה ולכן לא דנים את הדין ודאי, ושפיר מזמנין, ורק אסור לברך ברכה ראשונה.

ומה שהביאו טעמא דאי בעי מפקיר נכסיו, יש לומר ע"ד הגרי"ז, שהגרי"ז ביאר דטעמא דקולא של עניים הוא גילוי שכל האיסור של דמאי הוא רק איסור גברא, אולם הוכחנו מסוגי' בחולין מצד 'תקלה' שאינו כן.

ויש לומר עפ"י דרכו, שרק בגבינות עשו דין מוחלט מדרבנן ודין זה לא תולה כל רגע בדין ספק, אבל הכא בדמאי אינו כן, שלא עשו דין מוחלט מדרבנן, והכא הדין ודאי תולה כל רגע בדין ספק, וראיה לכך, שלכן התירו עניים, והיינו שנתנו לו לסמוך על הרוב, וכל אחד יש לו כזה אפשרות אי יפקיר נכסיו, ואינו איסור מוחלט אלא איסור ודאי שמתחדש כל רגע כפי החשש, שאינו אלא הכרעה ודאית בספקות ולכן תולה עד כמה שיש ספק.

אולם אכתי קשה דל"ל טעמא דאי בעי מפקיר נכסיו – דסגי בטעמא שיש היתר לעניים, וזה עצמו קולא – וזה יבואר להלן [סימן ד] בעזהי"ת.

## דין ס"ס בגבינות בשבויה ובדמאי.

והנה לעיל הבאנו מהפתחי תשובה [אהע"ז סי' ז'] שהביא מהשער המלך לדון אי כהן בזה"ז שהוא רק ספק מיוחס אי מותר בשבויה שגם היא ספק, והוי ס"ס להיתר, ונקט להחמיר כיון ששבויה הוא 'דין ודאי', ושוב אין כאן ס"ס, וכן הביא הקה"י בדין דמאי לדמות לגבינות שגבינות הוא דין ודאי ולכן ליכא בה ס"ס, ודימה לדמאי.

אולם לפי האמת מצאנו מחלוקת רמב"ם וראב"ד [פי"א ממעשר י"ג] האם מהני ס"ס בדמאי, והארכנו בזה לעיל [[109]](#footnote-110) וטענת המהר"י קורקוס דבדמאי איכא דין ודאי, ונראה שכאן לא דומה לגבינות לגמרי שכל הדין ודאי הוא תולדה מהדין ספק ומיתלי תלי בו, ויש לדון האם הדין ודאי מבטל את הס"ס או לא, וזו פלוגתת הרמב"ם וראב"ד, דמהאי טעמא יש להסתפק גם בשבויה בחידוש של השער המלך.

## מבאר קולא דאונן ומה שייך לדון על כל הלכה והלכה בפני עצמה אי שכיחא או לא.

ובזה היה נראה לבאר נמי דינא דאונן, שיש כאן קולא מסויימת באונן כיון שאונן הוא מילתא דלא שכיחא, וקשה דמה שייך לדון על כל הלכה והלכה בפני עצמה אי שכיחא או לא, והרי פשוט שבכל מעשר שני דרבנן וכגון בעציץ שאינו נקוב דלא דנים כן, אלא אחרי שזה מעשר שני שוב ממילא אסור לאונן.

ועפ"י הנ"ל א"ש, שגם בשבויה מצאנו כן, שכמו שמצאנו שרק עד כמה שהיא חוששת לאיסור הוא דאיכא דין ודאי, ובחדרי חדרים ליכא איסור בתרומה, כמו כן מצאנו עוד ברמב"ם לגבי עד אחד דמהני בשבויה להתירה לכהן אף דלא מהני לתת לה דין בתולה לגבי קנס וכתובה, ועיין בכל זה באבי עזרי [רביעאה נערה פ"א ה"י] שהוכיח כן בשיטת הרמב"ם, וביאר ששני דינים איכא בדין ודאי של שבויה, דין בעולה ודין זונה וכלפי הדין בעולה לא מהני עד אחד [ולא מהני אפילו ב' עדים], וכלפי הדין זונה הקילו בעד אחד, [והוכיח שהתוס' חולקים דס"ל דדין בעולה הוא תולדה מהדין זונה לכהן], ועיין מה שהארכנו בזה בדברינו באמרות אברהם פרק קמא דכתובות [סימן נז פרק ב].

הרי מבואר שהדינים מתחלקים לפי רמת החשש ובזה משתנה נמי הדין ודאי, וכמו כן הכא, דרק עד כמה שצריכים לחשוש אמרינן שיש דין ודאי, ולכן בעיקר התקנה תיקנו לחשוש למיעוט ע"ה כלפי עיקר הדין טבל ותרומה ומעשר שני, אלא דכלפי האיסור אונן שיש במעשר שני, בזה אמרו לכתחילה לא לחשוש דהוי מילתא דלא שכיחא, ובזה דנים כהרוב, והיינו שכמו שכל אחד יכול להקל בדין דמאי ע"י הפקר והיה עני, וזה 'סימן' שדנים את הדין ודאי כל רגע ורגע לפי החשש, גם אחרי שיש תרומה לפנינו, וכבר ביארנו שלכן כלפי הזימון יכול לדון את אכילתו אח"כ מכאן ולהבא כיון שזימון תלוי באכילה ההיא שהיתה כבר ובדיעבד דנים שאין לחשוש כלפי דינים מכאן ולהבא, אף דלפני אכילתו חששו, ולכן היה ודאי אסור.

וע"ד זה נמי חידשו חז"ל עוד, שבדין אונן צריכים לדון את הדין איסור מעש"ש בפני עצמו, וכלפי איסור זה אמרינן דהוי מילתא דלא שכיח ולא חוששין למיעוט ע"ה, וממילא דכלפי הדין הזה ליכא דין ודאי.

וזה נמי הקולא של חומש שאמרו שתלוי אי עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה, דכלפי כל דין ודין אנו דנים בפני עצמו.

## מתמה במהלך של האחרונים בחילוק בין דמאי על דמאי דלא מהני מדמאי על טבל דרבנן דמהני, והדרא הקושי' לדוכתא.

והנה לעיל הבאנו את קושי' המשנה למלך מהא דאין מפרישין מדמאי על דמאי וקשה דאיכא דין ודאי על שניהם ולמה לא מהני.

ונתבאר שיש צד ספק שמא לא עישרו מה"ת וזה מלבד הדין ודאי, והך צד הוא תמיד ספק, אכן קשה דא"כ גם בדמאי על טבל דרבנן נימא כן שבדמאי אכתי איכא צד מה"ת שהוא אסור, ואין כנגדו שיריים שיש בהם צד מה"ת שכל דינם אינו אלא מדרבנן.

והבאנו מהתורת זרעים והקה"י דכלפי התרומה עצמה כבר לא גזרו לחשוש להך צד שמא לא עישרו, ורק בטבל גזרו, והביאו מהגרעק"א דלא גזרו גזירת דמאי באכילת מצוה וכדמצאנו באכילת חלה, ועל התרומה עצמה ג"כ אין גזירה מטעם הנ"ל, והק' רעק"א ע"ע דכאן זה רק ספק תרומה ותי' הקה"י דלהנ"ל הרי"ז תרומה ודאית עכ"פ מדרבנן, ודו"ק.

אולם קשה טובא - והעירוני בזה ידידי הגאון ר' שאול כי טוב שליט"א דמעשר עני ומעשר ראשון ליכא למימר כן, ואעפי"כ מהני ביה הפרשה גם מצד החש מהחיוב על הפטור, והכא ליכא למימר שיש כאן אכילת מצוה שהרי אין בהם קדושה כלל, וצ"ע גדול.

ולכן ע"כ נראה שאין כאן תרתי, שאין גם ספק שיש בו צד מה"ת וגם ודאי מדרבנן, דלכתחילה אמרו שאין צריכים להסתפק ולחשוש עד כמה שהותר הודאי, ואם מצד הדין ודאי יש הפרשה שוב א"צ לחשוש לספק, ודו"ק, ולכן לא אכפת לן מהצד ספק מה"ת.

אולם מעתה הדרא הקושי' דמאי שנא דמאי על דמאי דלא מהני, הא חשיב כודאי על ודאי ולמה לא מהני.

## מבאר שהספק של דמאי הוא ספק על כל עם הארץ בפני עצמו ולא על כולם כהדדי, וא"א להחמיר בהפרשה של אחד על שגורם קולא לחבירו.

ונראה דעפ"י דרכינו א"ש, ונקדים, דבאמת כל ספק עם הארץ הוא ספק אחר, שהצדדים בכל דמאי תלויים בנאמנות של העם הארץ המסויים ההוא האם הוא חשוד או לא ובדין לחשוש לתבואתו נאמר לחשוש עליו שאולי הוא מהמיעוט שלא עישר וגם על הע"ה השני נאמר לחשוש עליו שהוא מהמיעוט, אבל אין חשש אחד על כל עמי הארץ שמא כולם מהמיעוט, שהרי זה לא יתכן כלל ופשוט שאין כולם מהמיעוט, וע"כ דנאמרה הלכה לחשוש לכל עם הארץ בפני עצמו שמא הוא מהמיעוט, וכן מצאתי בחזו"א בריש דמאי, ובזה יישב למה לא שייך הספק של דמאי לפלוגתת ר"ה ור"ח, עיין בהערה [[110]](#footnote-111).

ומעתה נראה, שיש ב' ספקות נפרדות על כל דמאי, וכשבאים להפריש דמאי על דמאי הרי צריכים לחשוש למיעוט ע"ה בב' ע"ה כהדדי, דהפרשה מתבואה אחת להתיר חברתא מהני רק על הצד ששני הע"ה הם מהמיעוט, ונראה שזה לא נתחדש בתקנה, דכמו שא"א לחשוש על כולם כהדדי שהם מהמיעוט, וע"כ שהתקנה התייחסה לכל ע"ה בפני עצמו, א"כ כמו כן לא נתחדש לחשוש על שניהם ולנקוט על שניהם כהדדי שהם מהמיעוט, ואדרבא, כלפי א' חיישינן שמא ב' מהרוב - וכעיקר הדין – וממילא דאין א' מתיר חברתא, ולפי דברינו כבר נתחדש שרק עד כמה שחוששים מהמיעוט הוא דחיילא הדין ודאי ונמצא שהדין ודאי לא חיילא חדא כלפי חברתא.

אולם כשמפריש על טבל גמור התם חיישינן שמא הע"ה של הדמאי הוא מהמיעוט ושוב נקטינן בודאי שהוא מהמיעוט גם כלפי להתיר את הטבל, אבל דמאי א' כלפי חברתא לא שייך אלא אם ננקוט שכל אחד כלפי חברתא שייך למיעוט, ולא נתחדש לחשוש כה"ג ושוב לא נתחדש כל הדין ודאי.

## ביאור שיטת החזו"א לחלק בין תרומה של דמאי לטבל של דמאי לגבי הקולות.

והנה אף שהבאנו מהראשונים שהקולא של אכילה לעניים הוא גם בתרומה ולא רק בטבל אבל החזו"א נקט שאינו כן, וכן דייקו מהמלכי צדק, והיה משמע שהטבל ספק והתרומה ודאי, וכן נתבאר לעיל ממרן הגרח"ק שליט"א, ותמהנו, הרי התרומה חיילא מכח הטבל, ואין לחלק ביניהם.

אכן עפ"י הנ"ל א"ש דלעולם אין כוונתם שזה ודאי וזה ספק, אלא ששניהם ודאי, אבל הודאי מיתלי תלי בספק ועד כמה שהוא צריך לחשוש לספק, ולכן עד כמה שלא חוששין כלפי אנינות שוב לא חשיב כודאי מעש"ש כלפי איסור זה, שאינו איסור ודאי מוחלט כעין גבינות עכו"ם אלא ודאי כשבויה וסוטה, וכן בשבת ומוצאי שבת שהדין ודאי פקע וחוזר למוצאי שבת דמיתלי תלי בדין שלו לחשוש, מעתה שפיר יש לומר שכלפי אכילת עניים וכלפי דין מזמנין אמרו שכל זמן שהדמאי הוא טבל יש להקל ואין לחשוש למיעוט ע"ה ושוב ליכא דין ודאי כלפי הדינים הללו, ולאחר הפרשת תרומה לא רצו להקל ואז כבר חוזר הדין ודאי גם כלפי הדינים הללו, אבל עיקר הדין טבל קיים בתורת ודאי כמו התרומה שהיא ודאי.

## ביאור דברי הירושלמי למה אונן מותר במע"ש דדמאי.

[נסיים בדברי הירושלמי לגבי אונן – ונוכיח עוד כדברינו:

שנינו בפ"א משנה ב' דאונן מותר במע"ש של דמאי אף דטמא אסור, והק' הירושלמי שם מ"ש אונן מטמא ותי' בזה"ל "אמר רב נחמן טומאה מצויה אונן לא מצויה, גזרו על דבר שהוא מצוי ולא גזרו על דבר שאינו מצוי, אמר ר' יוסי אפי' כספק טבל לא עשו אותו, אילו בספק טבל ספק ניתקן מ"ש ספק לא ניתקן שמא אינו אסור לאונן, ברם הכא מותר לאונן".

והנה, דברי ר"נ תמוהין, הרי אחרי שתיקנו תרו"מ בדמאי, הרי דין תרומה ומע"ש לו, וא"צ לתקן כל פרט ופרט מדיני התרומה ומע"ש, וכיון דאנינות הוא ממילא בכלל התקנה, ואם רוצים להוציאו ממע"ש דדמאי צריכים לזה טעם מיוחד, ומר"נ חזינן הפוך, שצריכים גזירה מיוחדת על זה, וכיון שלא גזרו על דבר שאינו מצוי, שוב אין זה בכלל דיני מע"ש, וצע"ג, וכבר נתבאר המהלך בזה, שזה דין מיעוט שאמרו לחשוש למיעוט במהלך של ודאי ועל כל פרט אמרו לחשוש.

והנה, ר' יוסי ממשיך דלא עשאוהו כספק, וכוונתו, שאם היינו חוששין לספק כמו בשאר ספיקות, אז הרי ספק דאורייתא לחומרא והאונן אסור, ומוכרח שלא עשאוהו כספק.

ובפשטות כוונתו שבכל הדין דמאי סמכו על הרוב כלפי הדאורי' ורק תיקנו דין ודאי טבל ותרומה דרבנן, ובהך דרבנן לא תיקנו איסור לאונן, ומצד הספק דאורי' אין לחשוש.

וזו סתירה למה שנתבאר באחרונים דהא דאין מעשרין מדמאי על דמאי הוא משום שיש ספק ואולי יש כאן פטור על החיוב, עיי"ש, ואם נאמר שאין ספק למה לא יפרישו מדמאי על דמאי, וע"כ כדברינו].

## דן בדין טענת ברי של עם הארץ האם מהני בדמאי שאנו לא מונעים אותו מלאכול.

עפ"י כל דברינו יש לדון האם אנו מונעים את העם הארץ עצמו מלאכול את הטבל שלו אם הוא טוען שהוא עישר, ואף שאינו נאמן לנו אבל לכאו' אין לנו שום דין למונעו ולהפרישו דאיהו טוען שאין כלפיו דין דמאי שהרי אין לו ספק ולא אכפת לן מה שאין לו נאמנות דסו"ס מהני ליה ברי, ודומה לנשאת ל' מעדיה דמדין ברי אין לנו להתערב כיון ששניהם ברי, וה"ה הכא.

אולם אחרי דברי האחרונים בטענת ברי בשבויה דלא מהני מחמת הדין ודאי [וכדהביאו מהדין של ר' זכרי' בן הקצב] לפי"ז היה נראה דלא מהני בזה דין טענת ברי של העם הארץ, וכן מבואר מדברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל לגבי סוטה דאף דטוענת שמותרת אבל אנו מונעים אותה מלאכול בתרומה [והיינו לפי הצד שיש כאן הכרעה ודאית בספק – כעין דין שבויה].

# סימן גבדין ברכה בדמאי דחשיב כספק דדבריהם,וביאור השו"ט בשבת [כג],ובשיטת הרמב"ם בזה בברכה ספק מצוה.

בדין ברכה בדמאי דחשיב כספק דדבריהם, וביאור השו"ט בשבת [כג] - ובשיטת הרמב"ם בזה בברכה ספק מצוה. <> מביא שכלפי ברכת המצוות אנו דנים כפי שורש החיוב ולא כמו גוף החיוב, וכמבואר מתורתו של הריב"ש בפדיון הבן ועפ"י הברכ"ש. <> גם דמאי שורש החיוב הוא ספק ורק גוף החיוב הוא ודאי, ויש נפ"מ מחמת הספק, ולכן מיקרי ספק דדבריהם. <> ב' דרכים בדרכו של הברכ"ש בפדיון הבן, ונפ"מ לדמאי. <> הוכחה מיניה וביה בסוגי' בשבת [כ"ג] שזה דין ודאי מכח הספק, ומיישב בזה את קושי' השפת אמת, ומביא את דברי האור שמח שמבאר את כל הסוגי'. <> מחלק בין יו"ט שני לדמאי אי הוי כגבינות או כשבויה - ומבאר שזה שורש הסוגי' לחלק כן. <> מבאר את דברי הרבא מצד "רוב ע"ה מעשרים הם", ומביא כן מדברי הר"ן בשבת. <> ביאור דברי הרמב"ן בסוגי' שם - דרבא ואביי אמרו דבר אחד מכח תרי טעמים שונים. <> יישוב לפסק של הרמב"ם בברכה על ספק מילה, וישוב הסתירה מיו"ט שני ליום שמיני של סוכות. <> ביאור דעת המקשן - ודברי האור שמח בכל הנ"ל. <> במה שיש לדון דלמה בספקו כודאי של טומאה של ספק שיש בזה טבילה עם ברכה. <> בדין ברכה על אכילת תרומה ועל פדיון מעשר שני.

## מביא שכלפי ברכת המצוות אנו דנים כפי שורש החיוב ולא כמו גוף החיוב, וכמבואר מתורתו של הריב"ש בפדיון הבן ועפ"י הברכ"ש.

הבאנו לעיל [סימן א] דמעיקר הסוגי' דשבת דלא מברכים על דמאי כיון שהוא ספק דדבריהם דמזה הוכיח החזו"א דע"כ דליכא דין ודאי, ומוכרח ע"כ דדמאי הוא חיוב מספק, והתורת זרעים וקה"י הביאו דאדרבא, דבתשובה של הרמב"ם לחכמי לוניל מבואר שזה ודאי אלא דסו"ס מכח ספק הוא בא, ודו"ק - ועיין לעיל בציונים והערות [פרק א משנה ד בהערה] שהבאנו לשונו, אכן עיקר הדברים צ"ב, דסו"ס איכא דין ודאי, ומה אכפת לן מה שהיה דין ספק לפני כן.

ונראה עפ"י מה שמבואר בברכ"ש [קידושין סימן י"ח] בדין חיוב המצווה ביחס לברכת המצוות, דהנה, ברמב"ם מבואר שאין ברכת שהחיינו כשעושה מצוה לחבירו, ומדמברך ברכת שהחיינו בפדיון הבן מוכרח שזה מצות האב ולא מצות הבן, ולפי"ז הק' הגאון ר' אליעזר יצחק בחוט המשולש מדברי הרמב"ם עצמו שסובר שמברכים "על פדיון הבן" בלשון על לעומת "למול" בלמ"ד, דמילה הוא מצות האב ופדיון הוא מצות הבן, ובפדיון רמי אאב מצות הבן, כן ביאר הריב"ש את הרמב"ם, והק' דזה סותר לדין שהחיינו לפי כללי הרמב"ם.

ותירץ הגרב"ד בברכ"ש [קידושין סי' י"ח] דברכת המצוות תלויות "בחיוב" דמצוה, דמברכין וציוונו, וכלפי "החיוב" זה חיובא דבן ולכן מברך "על", אבל ברכת שהחיינו תלוי "בקיום המצוה", שהרי זה בא על שמחת ליבו "דהא לא גרע מבנה בית חדש וקנה כלים חדשים שמברך שהחיינו", ואף דחיובא דבנו הוא, אבל קיום דידיה הוא ושפיר מברך שהחיינו **[[111]](#footnote-112)**, עכתו"ד.

ויש לעיין, הרי סו"ס גם בפדיון הבן האב מתחייב, רק דמתחייב במצות הבן אבל סו"ס גם הוא חייב, וע"כ דכוונת הריב"ש שגדרי חיוב כלפי ברכת המצוות לא תולים על גוף החיוב עצמו - רק על שורש החיוב, וכיון ששורש החיוב הוא חיוב הבן שהאב מתחייב בו שוב מיקרי חיוב הבן לגבי ברכות, ולא אכפת לן מה שלגבי גוף החיוב הוי חיובא דאב, ודו"ק.

## גם דמאי שורש החיוב הוא ספק ורק גוף החיוב הוא ודאי, ויש נפ"מ מחמת הספק, ולכן מיקרי ספק דדבריהם.

והנה לגבי הדין ודאי של דמאי נאמרו כמה דרכים, דלעיל [סימן א] הבאנו מהאחרונים שיש כאן ב' דינים שונים, הדין ספק, והדין ודאי, והדין ודאי הוא כמו גבינות שגם היכא דיתברר הספק לא מהני דסו"ס היתה גזירה על גבינות שנעשו באופן שיכלו להגיע לאיסור, ונמצא שהדין ספק והדין ודאי לא תלויים זב"ז, אכן לעיל [סימן ב] הבאנו דרך אחרת שאין כאן ב' חיובים נפרדים [דין ספק ודין ודאי כמו בגבינות], אלא כמו שבויה וסוטה שכל דינו של הודאי הוא נקיטה של ודאות במצב של הספק, ורק עד כמה שהוא חושש לספק אז הוא שיש לו נקיטה של ודאות, וזהו הגדר של החשש, והוכחנו שזה הגדר בדמאי, ולכן מצאנו הרבה אופנים שבהם לא חוששים, וממילא דבהם ליכא ספק וליכא ודאי - גם במצבים שסותרים זא"ז, וכדמצאנו כן נמי בשבויה - אכן בגבינות ליתא לכל הנ"ל, ומוכרח עוד שהדין ודאי מיתלי תלי בספק מדמהני בדמאי בירור הספק להפקיע את הודאי, וכן בשבויה וסוטה, משא"כ בגבינות - ובפרט למה שהוספנו עוד דלמי שלא מסתפק ליכא לגביו הדין ודאי ולכן הע"ה עצמו מותר בדמאי, וכן נקט הגר"ש רוזובסקי זצ"ל בסוטה שתוכל לאכול תרומה בינה לבין עצמה.

והנה קושית החזו"א היא קושי' אלימתא עד כמה שהדין ודאי הוא דין נפרד - כמו גבינות, דאף דמצד הספק ליכא ברכה אבל מצד הודאי איכא ברכה - והרי הדין של ודאי הוא דין נפרד ואין שום ביטוי בדין ודאי שהוא קשור לספק - שהרי אחרי הדין ודאי כל כולה ודאי ואין הספק גורם שום נפ"מ בודאי והוא לא מגביל אותו, וא"כ מה אכפת לן שהיה כאן ספק, הרי עכשיו חל דין ודאי, אכן אי נימא דדומה לשבויה - א"כ נמצא ששורש החיוב הוא חיוב של ספק, ורק גוף החיוב הוא חיוב ודאי, וממילא שגם אחרי הדין ודאי אכתי שורש החיוב הוא חיוב של ספק - והרי יש ביטוי ונפ"מ בגוף החיוב בזה שהוא שייך לשורש החיוב, שהרי במצבים שלא חוששים לספק ליכא ודאי, ולזה שיודע שאין ספק גם ליכא ודאי - ולכן אנו אומרים שאף שגוף החיוב הוא ודאי אכן שורשו ספק ושורשו מתבטא בכמה הלכות, וממילא שעל זה אנו אומרים שעל ספק דדבריהם ליכא ברכה - אף שבפועל איכא ודאי.

## ב' דרכים בדרכו של הברכ"ש בפדיון הבן, ונפ"מ לדמאי.

ובאמת שיש ב' דרכים איך להגדיר את היסוד של הברכ"ש, ויש לזה נפ"מ לכאן, שיש לומר שהחילוק הוא בין גוף החיוב לחיוב בפועל שגוף החיוב שייך לבן והחיוב ניהוג בפועל שייך לאב, והברכה שייכת לגוף החיוב ולא לחיוב ניהוג בפועל, ולפי הנוסח הזה נצטרך לומר שבדמאי החיוב של ודאי הוא רק חיוב ניהוג בפועל, והרי לא יתכן לומר שבדמאי הדין ודאי הוא רק בחיוב ניהוג בפועל, דא"כ לא שייך להפריש מדמאי על ודאי דדבריהם, שהרי החיוב עצמו הוא חיוב של ספק ונמצא דע"כ שהטבל הוא טבל של ספק וליכא טבל ודאי מצד הדמאי, ואיך ספק טבל פוטר את ודאי טבל בזה שהחיוב ניהוג בפועל הוא ניהוג של ודאי.

וע"כ נצטרך לומר שהחילוק בין האב לבן אינו שהאב נמצא רק בניהוג בפועל, אלא שגוף החיוב הוא של האב - רק ששורש החיוב הוא חיובא דבן, ושוב יש לומר שיש כאן טבל של ודאי, רק ששורש הטבל הוא טבל של ספק שאנו דנים אותו כטבל של ודאי - ונמצא שהחיוב עצמו הוא חיוב של ודאי.

## הוכחה מיניה וביה בסוגי' בשבת [כ"ג] שזה דין ודאי מכח הספק, ומיישב בזה את קושי' השפת אמת, ומביא את דברי האור שמח שמבאר את כל הסוגי'.

ובאמת דתמיהא לי טענת החזו"א דהוכיח שזה דין ספק ולא דין ודאי ממה דליכא ברכה, ומיקרי ספק דדבריהם בשבת [כ"ג], הא מיניה וביה בסוגי' מבואר שזה ודאי.

שבגמרא שם הקשו דהאיך מברכים על נר חנוכה, דהיכן וציוונו, ותירצו שיש פסוק "שאל אביך" - "ולא תסור", והקשו מדמאי שלא מברכים ותירצו שזה רק ספק דדבריהם וחנוכה הוא ודאי דדבריהם, והקשו דגם יו"ט שני הוא ספק דדבריהם ומברכים, ותירץ אביי ששם יש ברכה כדי של יזלזלו ביו"ט שני, ורבא תירץ דשאני דמאי שרוב ע"ה מעשרין, ולכן אינו אלא חומרא בעלמא.

ותמה בשפת אמת [שם ד"ה אמר אביי] שכפשוטו צ"ל דדמאי הוא דין ספק [והוכיח כן מהדין הממע"ה שפוטרו מנתינה – וע"כ שזה ספק], ותמה דא"כ פשוט למה ליכא ברכה, ולפי"ז תמה דהאיך מדמינן ליו"ט שני, דהתם אף דתחילת דינו הוא מספק אבל שוב גזרו בו ולכן חשיב ודאי, דפשוט שאף על הצד שזה לא יו"ט אכתי קיים מצווה של יו"ט ולכן שפיר מברך אבל דמאי אינו אלא ספק ולכן לא מצי מברך דהוי ספק ברכה לבטלה - כן הקשה השפת אמת.

ולפי הנ"ל היא הנותנת, דאדרבא, דמוכרח דפשיטא לגמרא דגם בדמאי אחרי הספק איכא דין ודאי, וגם על הצד שהע"ה עישר אכתי חייב בהפרשה, ואעפי"כ חשיב כספק דדבריהם, והיינו משום שכל הדין ודאי בנוי על הדין ספק - ושורש החיוב הוא חיוב ספק - ויש נפ"מ בחיוב מכח זה ששורש החיוב הוא מספק, וכגון למי שיודע את האמת.

## מחלק בין יו"ט שני לדמאי אי הוי כגבינות או כשבויה - ומבאר שזה שורש הסוגי' לחלק כן.

אולם סו"ס תמוה - שהרי מה קושי' הגמרא מיו"ט שני, הרי יש לחלק ביניהם, שביו"ט שני אין הודאי מיתלי תלי בספק עד כדי כך שמי שיודע את האמת פטור מיו"ט שני, דאדרבה - כו"ע חייבים ביו"ט שני אף אנן דבקיאי בקביעא דירחי, והך ספק דומה לגבינות של עכו"ם שיש בהם ודאי מוחלט - משא"כ בדמאי שמי שיודע שהע"ה עישר לא מחוייב לנקוט שזה ודאי טבל, ונמצא שגם לדרכינו קשה הדמיון בגמרא בין יו"ט שני לדמאי.

ונראה שאדרבה - זה גופא התירוץ של הגמרא - גם לרבא וגם לאביי - שכוונת הגמרא לומר שלא כל ודאי ששורשו בספק מיקרי ספק דדבריהם, ותלוי אי הדין ודאי הוא דין עצמאי או שהוא דין דמיתלי תלי כסדר בשורש החיוב שהוא החיוב של ספק - והדברים מבוארים בדברי הראשונים וכדיבואר בהמשך.

## מבאר את דברי הרבא מצד "רוב ע"ה מעשרים הם", ומביא כן מדברי הר"ן בשבת.

והיינו שנראה לומר שזה עומק התירוץ של רבא, שבאמת עיקר החילוק בין יו"ט שני לדמאי הוא שיו"ט שני דומה לגבינות, וזה ודאי מוחלט בלי שייכות לספק ולכן לא מהני בזה בירור, ובדמאי מהני בירור, וחילוק זה בעיקר התקנות בא כתולדה ממה שרוב ע"ה מעשרין, דמטעם זה לא עשו איסור מוחלט כגבינות אלא שחידשו שהדין ודאי מיתלי תלי בדין ספק כשבויה, ולכן החיוב של הודאי עדיין מיתלי תלי בשורש החיוב שהוא ספק, וכנ"ל, ודלא כיו"ט שני, ודו"ק.

וכן מבואר בר"ן - וז"ל בחידושיו בשבת [שם] שבא לבאר למה לא מברכים על הפרשת דמאי, "שאילו היה אפשר לעמוד עליו נמצא הוא פטור - בדברים אלו פטור הוא בעשייתן מלברך", והיינו שכיון שאם היה שייך לברר היה פטור שוב לא מברכים, ומפורש הכא כדרך הנ"ל - דטעמא דרבא בא לומר שהודאי מיתלי תלי בספק - ולכן הדין תלוי באפשרות שלו לברר את הפרשה של הע"ה.

ומפורש בר"ן נגד החזו"א - שהרי הטעם הזה 'שאפשר לברר' שייך גם אחרי הדין ודאי, דגם אחרי שיש דין ודאי מהני לברר, ומשמע איפכא מהחזו"א שהוכיח מהכא דליכא דין ודאי.

ופשוט שהוא בא לאפוקי רק מהגדר של הדין ודאי בגבינות, ששם הדין ודאי עומד בפני עצמו ולא מהני בזה בירור, והכא מהני, וע"כ ששורש הדין ודאי הוא מהדין ספק, והודאי מיתלי תלי בספק ולכן אין ברכה, ודו"ק.

## ביאור דברי הרמב"ן בסוגי' שם - דרבא ואביי אמרו דבר אחד מכח תרי טעמים שונים.

ונראה שדברינו מבוארים נמי בדברי הרמב"ן בסוגי' - וזה לשונו: "ורבא דאמר רוב ע"ה מעשרין הן נראה לי דלא פליג אהאי טעמא [של אביי דבספק דדבריהם לא מברכים] וכו', אלא טעמא דרבא דכיון דתקינו רבנן וגזרו על הדמאי, כמצוה של דבריהם דמיא ממש - דומיא דיו"ט שני דהוא תקנתא דרבנן ולא חיישינן לספיקא ובעיא ברכה כנר חנוכה, אלא משום דכיון דרוב ע"ה מעשרין הן עבוד רבנן היכירא דלא לימרו כדאורייתא דמי להו לרבנן - ונפ"מ לכמה מילי".

והיינו דמצד אחד מפורש דגזירת חז"ל היא כעין מצוה דרבנן - ודומה ממש לתקנת חנוכה והיינו שהוא דין ודאי, ומאידך - טעמא דרוב ע"ה מעשרין היא סיבה למה עבדי רבנן היכירא, שיש בזה נפ"מ "לכמה מילי".

וכוונתו, שכיון שהגדר בזה הוא כעין ודאי של שבויה ולא כעין ודאי של גבינות, שוב איכא כמה קולות שיש כמה אופנים שא"צ לחשוש לספק ורק באופנים שצריכים לחשוש לספק - התם נקבע הדין ודאי, וכנתבאר, וזה גופא היכירא דעבדי רבנן, ודו"ק.

ומיניה וביה מפורש בדברי הרמב"ן שזה היה פשוט לו שהתירוץ של אביי שביו"ט לא רצו שיזלזלו - שהכוונה בזה שלכן הדין ודאי הוא מוחלט ועצמאי, ולכן אין נפ"מ בזה ששורש הדין ודאי הוא ספק, וכל דברי הרמב"ן באו לומר שגם לרבא שהיה מקום לומר שבא לומר שרוב ע"ה מעשרין - שלכן כל הדין הוא דין של ספק, וזה בא הרמב"ן לדחות דגם לדידיה הרי זה דין ודאי שדומה לחנוכה - והיוצא מהדברים הוא שמבואר ברמב"ן שרבא ואביי אמרו דבר אחד מכח תרי טעמים שונים.

ונמצא שכל פלוגתתם הוא במושכל ראשון - שרבא סבר שכפשוטו הוי כגבינות, ולכן אמר טעם בדמאי למה מחלקינן לומר דהוי כשבויה, אכן אביי הבין שכפשוטו הוי כשבויה ולכן ביאר טעמא דיו"ט שני.

## יישוב לפסק של הרמב"ם בברכה על ספק מילה, וישוב הסתירה מיו"ט שני ליום שמיני של סוכות.

והנה - יעויין ברמב"ם [מילה פ"ג ה"ו] "וכן אנדרוגינוס אין מברכין על מילתו מפני שהוא אינו זכר ודאי", והשיג בזה הראב"ד "אם אנדרוגינוס ספק - מברך עליו - מפני שהוא ספק דאורייתא ועל ספק דאורייתא מברכין - חוץ מן הדמאי מפני שרוב עמי הארץ מעשרין הן", והיינו דמפורש בשבת [כ"ג] דטעמא דלא מברכים אינו מחמת הספק אלא מחמת רוב עמי הארץ מעשרין, ולמה לא מברך במילה בספק זכר.

ועיין רש"י שם בשבת [כ"ג] "רבא אמר - ספק דדבריהם בעי ברכה, ודמאי - אפילו ספק לא הוי אלא חומרא בעלמא, דרוב עמי הארץ מעשרין", וברור דחלוק ספק זכר לענין מילה מדמאי ולכן חייב לברך - וכן למד הראב"ד.

ובישוב הרמב"ם - עיין בכס"מ שהביא מתשובת הרמב"ם לחכמי לוניל שיש גמרא מפורשת לגבי יום השמיני בסוכות שלא מברכים על הסוכה כיון שזה רק ספק, וה"ה במילה שלא מברכים, ושאני סוגי' דשבת לגבי יו"ט שני ודמאי, ששם איכא תקנה מפורשת להחמיר מחמת הספק ורק על זה קאי הסוגי' ורק על זה אמרו טעמא "דרוב ע"ה מעשרים הם", אבל בספק שלא תיקנו בזה חז"ל כלום כיום השמיני של סוכות לגבי ישיבת סוכה וכמילה, בזה מעיקרא לא היה צריך להיות ברכה, ולכן לא הביאו את כל הספקות בסוגי' שם - ועיין לעיל בציונים והערות [פרק א משנה ד בהערה] שהבאנו לשונו.

וכנראה שזו כוונתו - שלעולם ליכא ברכה בכל הספקות, ורק בספקות שנהיו לודאי ע"י איזה תקנה יש ברכה, והשו"ט בא לדון על איזה ספקות שנהיו לודאי מכח תקנה למה אין בהם ברכה.

וכנראה שבדעת הראב"ד יש מהלך אחר וביאור אחר בדברי אביי - ודו"ק.

## ביאור דעת המקשן למה הוא בא לדמות יו"ט שני לדמאי - ודברי האור שמח בכל הנ"ל.

אולם - אף שהבאנו מהראשונים ששורש השו"ט בסוגי' הוא לבאר שיו"ט שני הוא ודאי כמו גבינות, ולכן איכא ברכה - אולם מעתה תמוה דעת המקשן - שהרי זה ברור שיו"ט שני הוא כמו גבינות - שהרי אנן בקיאי בקביעא דירחי ואעפי"כ נוהגים בו חיוב - וגם פשוט שדמאי אינו כגבינות רק כשבויה - שלכן מי שיודע את האמת לא נוהג בה איסור, וא"כ למה הוא בא לדמות דמאי ליו"ט שני.

ונקדים בדברי האור שמח [מילה פרק ג] שמבואר שעיקר הסוגי' קאי על החידוש שיש וציוונו במצוות דרבנן - שזה תחילת הסוגי', והביא מהרמב"ם שיש ביאור ופירוש מיוחד לנוסח הברכה לגבי הוציוונו במצוות דרבנן - והשו"ט הוא האם שייך וציוונו המיוחד הזה של לא תסור בסוג כזה של דרבנן שיש גריעותא של ספק - עיין בהערה [[112]](#footnote-113) שהבאנו את לשון האור שמח בזה - [ובתוך דבריו משמע שיש ודאות בתקנת דמאי שכתב "ועשו עמי הארץ לחשודים"].

ומעתה נראה לומר שלפי דעת המקשן - גם בודאי כעין גבינות שייך דין לא לברך, שהרי סו"ס "עיקר ושורש תקנתם סיבתו הספק" - כלשון האור שמח [שם], והיינו שסברת המקשן היתה שעל סוג כזה של 'שאל אביך ויגדך' וסוג של 'לא תסור' ששורשו מתבסס על ספק - הכא מתחילה לא תיקנו ברכה שהרי חסר בחשיבות של הוציוונו המיוחד של דרבנן, וזה הדמיון ליו"ט שני - ובזה ליכא חילוק איזה גדר יש לדרבנן דסו"ס שורשו בספק, וי"ל שבתירוץ הגמרא חזרו בה שלעולם לא אכפת לן מה ששורש התקנה היה מספק - שאין זה מגרע בחשיבות של הוציוונו המיוחד הזה - אלא שיש חילוק איזה סוג ודאי תיקנו על זה כדי שיחזור הדין וציוונו על אף שיש ספק.

וצ"ל שמה שתירץ רבא שרוב ע"ה מעשרין - כוונתו לומר שזה הרי הטעם למה התקנה בדמאי הוא רק בגדר ודאי כשבויה ולא כגבינות - וממילא שזה כבר סיבה לגרע בחשיבות של הוציוונו המיוחד של דרבנן, לעומת יו"ט שני שזה ודאי אלים כעין גבינות.

אולם אביי תירץ שמחמת הזלזול ביו"ט שני תיקנו ברכות - וקשה שגם בלי זה ברור שזה כמו גבינות - וכדלעיל - וע"כ שכוונתו, שסו"ס יש גריעותא בוציוונו כיון דתחלתו ספק, ובאו לחזק את הודאי כעין גבינות שיש ביו"ט שני ולכן תיקנו בו ברכה ולא חששו לגריעותא בוציוונו מחמת זה שתחלתו ספק.

ואגב יש להעיר - שמפורש בדבריו שגם בתקנה הראשונה של יו"ט שני היה ברכה ודין ודאי - וכלשונו - "לגבי יו"ט שני אנן בתר אבהתון גרירא, וכמו דבזמן שהיו מעברין עפ"י הראיה היו מברכין בני גולה מספיקא - כן גם אנן בעינן ברוכי, ונהגין בברכה כוותיהו", עכ"ל.

## במה שיש לדון דלמה בספקו כודאי של טומאה של ספק שיש בזה טבילה עם ברכה.

והעירני ידידי הגאון הרב ר' שאול כי טוב שליט"א לקושי' גדולה שטבילה על ספק טומאה שמחמירים כודאי, ומברכים - וקשה דהכא איכא ספקו כודאי כעין סוטה ושבויה - דספק טומאה יליף מסוטה, וצ"ע.

ונראה שאחרי דברי האור שמח יש לומר - שגם למסקנה השו"ט מתעסק עם הנוסח 'וציוונו' המיוחד שבנוי על תקנת חז"ל מצד לא תסור, אבל ב"וציוונו" של תורה אינו כן, ולכן בטבילה על ספק טומאה שהתורה עצמה מחמירה לאשוויי כודאי הכא איכא ברכה, אף שגם כאן הספק כודאי הוא ספק כודאי של שבויה וסוטה - ולא של גבינות - ואכתי צריך עיון.

## בדין ברכה על אכילת תרומה ועל פדיון מעשר שני.

והנה לעיל [סימן א פרק ב'] הבאנו מהגאון ר' משה פיינשטיין זצ"ל ומהגרח"ק שליט"א שבדמאי מברכים באכילת תרומה ולא בהפרשת תרומה, וזה א"ש לפי החילוק עפ"י החזו"א שהטבל הוא ספק והתרומה הוא ודאי, והחובת הפרשה בא לתקן את הטבל והחובת אכילה בא מחמת התרומה עצמה, אולם הביאו מהערוך השולחן ומשנה ראשונה שכתבו שלא מברכים גם באכילה.

ובאמת דהוכחנו כן מהברכה של פדיון מעש"ש שזה גם במעשר שני עצמו לאחר הפרשה ולא בטבל, ולשיטתם זה כבר ודאי, וצ"ע, עכ"פ לדברינו מוכרחים אנו לומר שגם המעש"ש עצמו אין בו ברכה, שהרי גם הודאי של דמאי לא בעי ברכה, וכנ"ל.

# סימן דב' גדרים בקולות של דמאי,[הנאה של כילוי ואכילת מצווה],וביסוד דינא דאי בעי מפקיר נכסיו [לגבי מזמנין].

הקדמה: דינא דאי בעי מפקיר נכסיו הוא גילוי על מהות התקנה. <> מחדש דבגוף התקנה תרתי נאמר, א] עצם הקביעת שם דמאי, ב] הדינים לחשוש לע"ה דלא מעשרי, ולכן מצאנו ב' סוגים שונים של קולות – הנאה של כילוי ואכילת קדושה. <> מיישב בזה את סדר הדינים במשנה – א] כמה אופנים של הנאה של כילוי ב] מקומות שגזרו דמאי, ג] כמה אופנים של אכילת מצוה. <> ביאור דינא דאי בעי מפקיר נכסיו – דחזינן דאף דחיילא דמאי כלפי העני אכתי הקילו לאוכלה. <> דברי האחרונים על אי בעי מפקיר.

## הקדמה: דינא דאי בעי מפקיר נכסיו הוא גילוי על מהות התקנה.

נתבאר לעיל [סימן ב פרק ב] שיש גילוי מיוחד מקולא של עני שאינו דין ודאי מוחלט כגבינות אלא דין ודאי כעין שבויה דמיתלי תלי בספק, ולמדנו שזה הביאור בגמרא בברכות כלפי מזמנין דמדמי קולא דמזמנין שמקילין בבדיעבד לדין דאי בעי מפקיר נכסיו.

והיינו שהגרי"ז ביאר דמקולא של עניים איכא גילוי שכל האיסור של דמאי הוא רק איסור גברא, אולם הוכחנו מסוגי' בחולין מצד 'תקלה' שאינו כן.

וביארנו עפ"י דרכו, שרק בגבינות עשו דין מוחלט מדרבנן ודין זה לא תולה כל רגע בדין ספק, אבל הכא בדמאי אינו כן, שלא עשו דין מוחלט מדרבנן, והכא הדין ודאי תולה כל רגע בדין ספק, וראיה לכך, שלכן התירו עניים, והיינו שנתנו לו לסמוך על הרוב, וכל אחד יש לו כזה אפשרות אי יפקיר נכסיו, ואינו איסור מוחלט אלא איסור ודאי שמתחדש כל רגע כפי החשש, שאינה אלא הכרעה ודאית בספקות ולכן תולה עד כמה שיש ספק.

אולם אכתי לא נתבאר דהאיך רואים דין זה דווקא ממה שמקילין גם למי שמפקיר נכסיו, הרי מעיקר דינא דעני רואים כן, והגרי"ז ביאר כן על עיקר קולא דעני.

## מחדש דבגוף התקנה תרתי נאמר, א] עצם הקביעת שם דמאי, ב] הדינים לחשוש לע"ה דלא מעשרי, ולכן מצאנו ב' סוגים שונים של קולות – הנאה של כילוי ואכילת קדושה.

ונקדים בזה בעיקר תקנת דמאי, דנראה דבעיקר התקנה נתחדש דמתחילה החילו וקבעו 'שם דמאי' על תבואת ע"ה, ומדיני הדמאי הוא שיחשוש למיעוט ע"ה דלא מעשרי, אבל בגוף התקנה תרתי נינהו, עצם הקביעת שם דמאי והדינים לחשוש לע"ה דלא מעשרי.

ועיין לעיל [[113]](#footnote-114) שהוכחנו יסוד זה מהדין ס"ס בפונדקית דמבואר דלכן יש נפ"מ באיזה ספק איירי, ולא בכל סוג של ספק נאמרה תקנת דמאי, עיי"ש.

ונראה להוכיח יסוד זה, דמצאנו במשנה [פ"א משנה ג'] דמי שלקח דמאי להנאה של כילוי [כגון שמן לסוך כלים או להאכילו לבהמה] וזה רק אסור מצד הדין 'משמרת' ואין בו מיתה ואין בו לאו דטבל, דהכא לא גזרו גזירת דמאי, וכן מצאנו שמי שעושה בו אכילת מצוה כמו אכילת חלה או שיירי מנחה אין בו גזירת דמאי, דלא גזרו באכילת מצוה, כן מפרש במשנה ראשונה [[114]](#footnote-115).

הרי לנו שני קולות נפרדות בתקנת דמאי, ונראה שיש ביניהם נפ"מ גדולה, דבהנאת כילוי מבואר דדווקא כשלקחו עבור שימוש זה, אבל אם לקחו לאכילה ושוב נמלך להנאה של כילוי אכתי אסור, וכן מבואר בחולין [ז:], דבכה"ג הגזירה במקומה עומדת, וע' מקד"ד [סי' נ"ז ריש ס"ק ג'] דכיון דחיילא בו דין דמאי בלקיחה תו לא פקע, ואף דלקחו להנאה ושוב נמלך לאוכלו, הנמלך מחייבו אח"כ, היינו משום שהדין דמאי חיילא בו גם בלקיחה וגם בהחלטה לשימוש דאכילה, אבל להפקיע שם דמאי א"א.

אולם בנוגע לאכילת חלה ושיירי מנחה, בזה הוכיח החזו"א [סימן ד' ס"ק ח' בסוגריים] מהירושלמי שגם אם לקחו קמח ורק אח"כ החליט לעשות עיסה וחלה או קרבן מנחה, אפי"ה מותר, ולכאו' תמוה, דלמה לא נימא דכיון דלקחו סתם דשוב חיילא בו גזירת דמאי ותו לא פקע מיניה, ודו"ק.

ומבואר מכאן דהתקנה לא היתה לחשוש למיעוט ולא לסמוך על הרוב עמי הארץ, אלא דנתנו לתבואה חלות שם דמאי, ומדיני הדמאי שיחשוש למיעוט דלא מעשר, ולפי זה שייך ב' אופנים של קולות בדמאי, וכדיבואר.

והיינו שיש קולא שלא קבעו מעיקרא שם דמאי, דאף של ע"ה הוא אבל לא קבעו בה בכה"ג תורת דמאי, ויש קולא אחרת, שאף שיש בו דין דמאי אבל כלפי דין מסויים הקילו ואמרו לא לחשוש למיעוטא דעמי הארץ.

וזה הנפ"מ בין הנאה של כילוי לאכילת מצוה, דבהנאה של כילוי אמרו דמעיקרא לא חיילא בו שם דמאי, ולכן כשלקחו לאכילה וחיילא בו שם דמאי שוב לא פקע ולא מהני מה שיעשה בו אח"כ הנאת כילוי, אבל באכילת מצוה, אף דחיילא בו שם דמאי אבל הקילו בה לומר שבאכילה זו א"צ לחשוש למיעוטא דעמי הארץ, ודומה לקולה של עניים, דאף שזה דמאי כלפי העני ג"כ אבל העני א"צ לחשוש, וכמו"כ לאכילת מצוה הקילו דבכה"ג א"צ לחשוש אף שהוא דמאי, ולכן א"צ לקיחה לשם חלה או מנחה, ודו"ק.

ולפי"ז נראה, דאף דכ' החזו"א [סי' ד' ס"ק ה'] שמי שלקחו לזרוע ונמלך לסוך [מפטור לפטור] דמהני, ואינו דמאי, אבל מי שלקחו למנחה ונמלך לסוך דלא מהני, ופשוט.

## במה שיש לדון בע"ה עצמו שאין בו לקיחה.

והנה לעיל [סימן ב פרק א] הבאנו הוכחה מע"ה עצמו דהוי כודאי דסוטה ולא כודאי של גבינות - אולם היה קום לדחות ולומר דלפני הלקיחה מע"ה אין כלום, וממילא דביחס לע"ה עצמו מעולם לא התחילה התקנה, ושוב ליכא הוכחה ממה דע"ה עצמו אין לו תקנה שדמאי הוא כמו ודאי דסוטה, ולא כמו ודאי דגבינות, אולם אי חזינן שלקיחה שאינה מחייבת אכתי חל בו שם דמאי באופן שהחליט אח"כ, שוב יש לדחות שע"ה עצמו מהני בלי החלטה, דלא גרע מאחד שלקח לקיחה שאינה מחייבת.

אולם נראה דאכתי יש לדחות לאידך גיסא, ואדרבה - הרי גם החלטה דלאחר מכן מצטרפת ללקיחה, דתמיד לקיחה עצמה רק מחייבת בצירוף ההחלטה דשעת לקיחה, וא"כ ה"ה דמצטרף החלטה לאכילה לאחר מכן, אכן ע"ה עצמו דמעולם לא היה בו לקיחה אין בו כלום, וכמובן שא"צ לקיחה ממש, אלא העברה מע"ה בי דיני מו"מ וכההיא דמוזמנים אצל ע"ה.

## מיישב בזה את סדר הדינים במשנה – א] כמה אופנים של הנאה של כילוי ב] מקומות שגזרו דמאי, ג] כמה אופנים של אכילת מצוה.

ונראה שהדברים מדוקדקים, ובזה יש ליישב את סדר הדינים במשנה זו שהרי יש במשנה זו ה' אופנים של קולא בהנאה של כילוי, ובסוף המשנה יש ד' אופנים של קולא דאכילת מצוה.

והתנא הכניס בין הנך תרי דינים דין שלישי וזה הדין דמכזיב [שהוא סוף המקום שכבשו עולי בבל] ואילך פטורים מן הדמאי.

ולכאו' קשה שהרי הנאה של כילוי והנאה של מצוה שייכי אהדדי שהרי שני הקולות הללו הם קולות ששייכים לסוג השימוש שמשתמש בדמאי, משא"כ כזיב שהוא 'מקום' שאלא חל בתבואה תורת דמאי כלל, ולמה סידרוהו ביניהם.

והביאור פשוט דבהנאה של כילוי ובכזיב יש צד השווה שבתרווייהו אין 'שם דמאי' כלל, לעומת אכילת מצוה שזה דמאי רק שמקילין בו, ודו"ק.

## ביאור דינא דאי בעי מפקיר נכסיו – דחזינן דאף דחיילא דמאי כלפי העני אכתי הקילו לאוכלה.

ונראה דזו כוונת הגמרא בדינא דאי בעי מפקיר נכסיו – והיינו דמהכא חזינן דגם כשקנאו בתור עשיר וכבר חיילא דמאי כלפי העני, אכתי יש קולא שיכול לאוכלה, ולולי כן היינו אומרים שדמאי שהגיע לידו של עני מותר בו אין זו לקיחה המחייבת, וכעין לקיחה דהנאה של כילוי, וממילא דכלפיו לא חיילא מעיקרא 'שם דמאי', וכעין הנאה של כילוי, ומדמצי מפקיר נכסיו לאוכלה מוכרח דאף אחרי שהיתה בה לקיחה המחייבת ויש לו 'שם דמאי' כלפיו, אכתי יש לו היתר, ומוכרח מהכא דכל הדין דמאי אינו דין ודאי מוחלט, אלא דעד כמה שהוא צריך לחשוש ולהסתפק הוא דחיילא ביה הדין ודאי, וע"כ דאינו כגבינות שהוא ודאי מוחלט אלא כשבויה שהודאי מיתלי תלי בספק.

## דברי האחרונים על אי בעי מפקיר.

בדברי האחרונים בסברא דאי בעי מפקיר נכסיו – לעיל הבאנו מהגרי"ז שכוונת הגמרא להוכיח שזה איסור גברא, ותמהנו עליו, אלא דיתכן שכוונתו היתה כדמצאתי בעמק ברכה [לולב אות ט"ז] ובאוסף חידו"ת להגרא"ק [סימן ד' ס"ק ה' ד"ה וסיוע] שהחפצא מצד עצמו מיקרי חזי ליה והוי ראוי לו כיון דאי בעי מפקיר אף שכל חפצא שיש בו איסור מיקרי אינו ראוי ולא חזי ליה, ונפ"מ לברכה שלא מברכים מחמת זה שהחפצא אינו ראוי מחמת האיסור, ומה"ט מיקרי נמי 'לכם' כיון דהשתא ראוי הוא - ועיין להלן [סימן ה פרק ג] שביארנו ע"ד זה גם בשיטות שזה דין בשותפות.

# סימן הבגדר שותפות הכהן בטבל ובדמאי[סוכה ל"ה]

בפלוגתת רש"י ותוס' באתרוג של טבל ושל דמאי. <> פלוגתת הרמב"ן והראשונים אי באתרוג של טבל שותפות דכהן מעכב בדין לכם. <> אתרוג של דמאי מותר לב"ה דאי בעי מפקיר ומביא מהמנח"ב להק' על שי' התוס'. <> בדברי רעק"א בזה, ובגדר הדין נתינה בתרומת מעשר דדמאי וביאור הדברים עפ"י דברי הקונטרס הספיקות בתקפו כהן, ובפלוגתת האור שמח ומקד"ד בספק מעשר עני ובמעשר עני של דמאי. <> מוכיח דכאן לא שייך לדון מדברי הקונטרס הספיקות, דלא שייך לומר שלא הוכרע הממונות כלפי הכהן אף דכבר הוכרח כלפי הלוי. <> מבאר באופן אחר עפ"י דברי השערי יושר בסוגי' דתקפו כהן, דזכות תפיסה חסר בדין "ממון המיוחד לך" במעשר בהמה וה"ה שיש לומר שחסר בדין "לכם" בד' מינים. <> לפי הנ"ל מתיישב עיקר שי' התוס' בגדר השותפות דכהן בטבל, ומיישב קושי' המנח"ב עליו מסוגיות הש"ס. <> מהלך חדש דנחלקו ב"ש וב"ה בדין נתינה לכהן בתרומה דדמאי, האם דין זה כבר נתחדש בטבל במעורב שבו, או דרק מתחילה בתרומה. <>

# פרק אפלוגתת הראשונים באתרוג של טבל.

## בפלוגתת רש"י ותוס' באתרוג של טבל ושל דמאי.

בעיקר דין ממון שבט בטבל, יש להקדים בפלוגתת ב"ש וב"ה במסכת סוכה [ל"ד:] האם נוטלין אתרוג של דמאי, ולהלן שם [ל"ה:] מבואר דפלוגתתם תלויה בפלוגתא אחרת ופליגי לשיטתייהו האם מאכילין דמאי לעני או לא, דלב"ה דמאכילין דמאי לעני שפיר נוטלין דמיגו דאי בעי מפקיר לנכסי' והוי עני וחזי ליה "השתא נמי לכם קרינא ליה".

והנה, מזה דפליגי באתרוג של דמאי מבואר דבשל טבל ודאי אסור, וכן דייקו בתוס' [ל"ה. ד"ה אתי' לחם לחם], והק', דמצת טבל היה מותר [לולי דבעי מי שאיסורו מחמת חמץ ולא מחמת טבל] ומבואר דלא חסר בדין לכם ומ"ש מאתרוג של טבל ותי' דאיכא חלק הכוהנים ולויים והוי כתפוסת הבית, והמצה כשאכל כמה כזיתים ודאי יצא דאכל עכ"פ כזית משלו, וכל זה שי' התוס'.

אמנם רש"י פליג דכתב רש"י [ל"ה. בד"ה ומאן דבעי] דטעם הפסול באתרוג של טבל משום שאין בו היתר אכילה, ובדין לכם באתרוג בעינן היתר אכילה, ועיי"ש במהרש"א שכבר עמד בפלוגתא זו, ולית ליה סברא דשותפות של התוס', ומה דפליגי התוס' על סברא דהיתר אכילה, כתב השאגת אריה [סי' צ"ז] דיש בו היתר ע"י הפרשת תרו"מ.

## עוד בהנ"ל.

וע' בקרני ראם דדחה, וסובר דרש"י מיירי באוקימתא שבלאו הכי אין שותפות וכגון שהוא בעצמו כהן וטבל דידיה הוא, או במלוה מעות על הכהן שממילא יהיה שלו, ובכה"ג כתב רש"י דעכ"פ יהיה חיסרון בלכם דאתרוג בעינן היתר אכילה, אבל רש"י מודה דבכל טבל איכא שותפות הכהן ואיכא חסרון בלכם.

וקושי' התוס' הדרא לרש"י דלמה לא אסרו מצה של טבל מטעם לכם, וע' מנחת ברוך [סי' צ"ט ענף ב'] דפי' דלרש"י הדין לכם בהיתר אכילה הוא דין מיוחד באתרוג דדרשינן "פרי לכם", שיהא ראוי לכם בתורת פרי וכן הביא מהרמב"ם בפי' המשנה, ואין זה ענין לדין לכם האמור לענין מצה וחלה.

## פלוגתת הרמב"ן והראשונים אי באתרוג של טבל שותפות דכהן מעכב בדין לכם.

וע' בר"ן שהביא את שי' הרמב"ן דחולק על התוס' וסובר דשותפות הכהן ולוי בטבל לא מגרע בלכם כיון שיכול לסלק את הכהן ולוי באתרוג אחר להתירו ממק"א, ופלוגתת ב"ש וב"ה באתרוג של דמאי אינו בטבל של דמאי, רק בתרומה טמאה של דמאי, דלב"ה מותר לעניים ויש בו היתר אכילה, ולב"ש ליכא היתר אכילה ואסורה, וכולהו מודי דתרומה טמאה של טבל ודאי אין בו היתר אכילה ולא יוצא בה יד"ח, וע' מהרש"א שכ' דקושי' התוס' ממצה של טבל לק"מ לשי' הרמב"ן, דלדידיה טבל מיקרי לכם, והוסיף, די"ל א"כ דרש"י אזיל בשי' הרמב"ן, וע"כ כהמקד"ד בשם הרמב"ם דהיתר אכילה הוא דין דווקא באתרוג ולא במצה.

אלא שיש להעיר ממה שהבאנו לעיל [סימן א פרק ב] מהחזו"א שבתרומה עצמה ולא הקילו והכא חזינן ברמב"ן שאינו כן.

## תוספת ביאור בשיטת התוס'.

ונ' דמה דתוס' סובר דלא מהני מה שיכול לסלקו ממק"א, היינו כדהבאנו לעיל ציונים והערות [פרק ז' משנה ו'] מהמקד"ד תרומות [סי' נ"ה סוס"ק ה' בד"ה הנה לעולם] דהפרשה ממק"א היא סוג אחר של הפרשה, דאינו מוציא את המעורב שבו, דלא אמרינן דמתברר שהמעורב של טבל זה היה במק"א, רק דהפרשה ממק"א מתירו מכאן ולהבא, ולעולם התרומה שהיתה בתוך הטבל היה עומד להיות מופרש ממנו לולי ההפרשה ממק"א, ונפ"מ לענין קליטת מחיצות לענין מע"ש שבו, ונמצא דגם אם בסוף הפרישו ממק"א אבל החלק שהיה בתוכו היה עומד לכהן להיות שותף, רק שע"י ההפרשה נתבטלה שותפות דידיה - ועיי"ש שהבאנו כמה הוכחות לזה - וזהו סברת התוס' דחולק על הרמב"ן.

ונראה שהרמב"ן מודה לזה רק שסובר שממון כזה שאין לו זכות ברור לתובעו ולזכות בו, דיכול הישראל לבטל את הזכות הזו ע"י הפרשה ממק"א, ממון כזה אינו ממון לגרע בדין לכם שיש לישראל בטבל, דאף שיש כאן זכות הכהן, אבל זכות כזו לא מגרעת בממונות ובלכם של הישראל, כיון שבידו לסלקו ממק"א, ודו"ק, ולא דמי לתפוסת הבית שכאו"א ודאי יקבל חלקו, [ולהלן הרחבנו יותר בשי' התוס' בשותפות הכהן בטבל].

שוב מצאתי בהשגות הרמב"ן על הלכות לולב להראב"ד וז"ל: "וי"א דשל טבל פסול מפני חלקו של כהן דהוה ליה כאתרוג של שותפין כדאיתא בפ' יש נוחלין, ואף על פי שיכול לתרום עליו ממקום אחר לא קרינא ביה לכם, ולא דמי לאחין שקנו אתרוג בתפיסת הבית שאם יכול לאכלו יצא, דזכותו של כהן בגויה דהאי הוא ולאפרושי מיניה וביה קאי, ואין פסולו אלא ביום ראשון אלא שלא נשנה במשנתנו", הרי שכתב בהדי' סברא זו שהזכרנו מהמקד"ד "ולאפרושי מיניה וביה קאי", ודו"ק.

# פרק באתרוג של דמאי,וחידוש בגדרי 'לכם' דבעי ממון המיוחד לכם.

## אתרוג של דמאי מותר לב"ה דאי בעי מפקיר ומביא מהמנח"ב להק' על שי' התוס'.

והנה, בדין אתרוג של דמאי, סברת ב"ה להכשירו דמיגו דאי בעי מפקיר נכסיו והוי עני ואוכלו הרי"ז לכם, וע' רש"י דבלי זה הרי אין בו היתר אכילה, ומשמע דאזיל לשיטתו וכדברי המהרש"א דרש"י חולק על תוס' וסובר דכל החיסרון בטבל הוא מצד היתר אכילה ולא מצד שותפות הכהן ולוי, ודו"ק, וע"ז בא ההיתר לב"ה בדמאי דחזי לעני, ומיקרי ראוי לכם.

אולם שי' התוס' תמוה, וקשה בזה תלת:

א] כיון דאיכא שותפות דכהן בגויה, א"כ מה מהני מה שיכול ליתנו לעני לאוכלו, הא סו"ס יש לכהן חלק בו עכשיו, וחסר בדין לכם, שו"ר במנחת ברוך [סי' צ"ח סוף ענף ג'] שהק' כן.

ב] במנח"ב [סי' צ"ו בסוף] הק' עוד דכיון דדמאי הוא ספק ואמרינן הממע"ה, וא"צ ליתנם לכהן וללוי ולעני, א"כ קשה מעיקרא למה לב"ש פסול ולמה ב"ה צריכים טעמא דעני, הא תיפוק ליה דהכא אין לכהן וללוי שותפות, דהממע"ה.

ג] עוד הק', דבגמ' הקשו דלמה ב"ה הכשירו, "והא לא חזי ליה", ולפי' רש"י דאין בו היתר אכילה א"ש קושי' הגמ' אבל לתוס' תמוה, דהול"ל והא שותפין נינהו, ושי' התוס' צע"ג.

## בדברי רעק"א בזה, ובגדר הדין נתינה בתרומת מעשר דדמאי.

וראיתי ברעק"א בתוספותיו ריש דמאי [אות ג'] שהביא את דברי רש"י בסוטה [מ"ח] שתרומת מעשר נותנים לכהן ואינו מוכרו לו, דאף דבדין ממון דדמאי אמרינן הממע"ה, אבל אכתי א"י למכור לכהן דחיישינן שמא יתעכב אצלו עד שמוכרו ויכשל בו, [וכן דייק המשנה למלך בפ"ט ממעשר ה"ב מהרמב"ם], והביא שהטור חולק וסובר שמוכרו לכהן, והוכיח כרש"י משי' התוס' הנ"ל, דאל"כ ק' קושי' המנח"ב דלמה דמאי אסור לב"ש ול"ל היתירא דמפקיר נכסיו לב"ה, הא ממילא אין כאן שותפות, וע"כ צ"ל דנותנו לכהן בחינם מהטעם שכ' רש"י, ושוב הו"ל שותף בגוי' ודו"ק.

ויש להעיר דיתחדש לפי"ז דלתוס' אם הפרישו תרומת מעשר לכהן ואינו דמאי רק למעשר עני בלבד דכשר, דבזה ודאי אמרינן הממע"ה וכדמפורש בברייתא בסוטה מ"ח, ולרש"י אכתי פסול.

אולם עיקר דברי רעק"א צ"ע, דמהיכי תיתי דמחמת חשש שיכשלו בו החזירו את הדין ממון כהן, דאי מצד הממונות איכא ספק, וכלפי ספק ממון נפסק דהממע"ה, א"כ מה אהני לן התקנ"ח דתיקנו מחמת מכשול שיתנו לכהן בחינם להחזיר לו את הדין ממון שלו, הא זה דין נתינה בלי שייכות לזכות כהן, ואין הכהן בע"ד בהך דין נתינה, והיאך זה מגרע בדין לכם.

והיה אפש"ל דהך נתינה מתקנ"ח היא זכות ממון חדש דחידשו לכהנים, אולם אכתי ק' דמהיכי תיתי דזכות ממון זה נאמרה כבר בטבל של דמאי, ולכאו' רק לאחר הפרשה יתחדש דין ממון זה, וצ"ע.

## ביאור הדברים עפ"י דברי הקונטרס הספיקות בתקפו כהן, ובפלוגתת האור שמח ומקד"ד בספק מעשר עני ובמעשר עני של דמאי.

ואשר נראה מדברי רעק"א האלו, דבהך דין נתינה ביטלו את ההכרעה דהממע"ה בדמאי והגדר בזה הוא כך:

בסוגי' דתקפו כהן מבואר דאי בספק בכור הדין הוא דאי תקפו כהן אין מוציאין מידו אז אין להפריש מעשר בהמה מספק בכור שהרי הוא פוטר ממונו בממון חבירו אבל אי תקפו כהן מוציאין אותו מידו אז שפיר מפריש, וק', דאף דמהני לתפוס, אבל סו"ס עדיין לא תפס והדין לפני שתפס ששייך לישראל וממונא דידיה הוא, וצ"ע, ולמה דין זה תלוי בדין תפיסה בספיקות.

ופי' הקונטרס הספיקות [א' - י'] שמה שיכול לתפוס הוא ראיה דאין הכרעה ודאית בממון לומר שהיא של הישראל, ומה"ט גופא מהני תפיסה, ומוכרח שיש ספק בעיקר הממון, ושוב אינו פוטר ממונו בספק ממון כהן, ולפי"ז כתב שם [א' - ח'] דא"י לקדש אשה בממון דמהני בו תפיסה, ורק ממון שנפסק שהוא שלו ואין תפיסה מהני לקידושין.

וכעין זה ראיתי במקד"ד דמאי [סי' נ"ז סוס"ק א' בד"ה הנה האור שמח] שהביא מהאו"ש שביאר שאין חלות מעשר עני בדמאי, דכיון שהוא ספק ואין שום קדושה ודינים מספק, ודין ממון נמי ליכא מספק דהממע"ה, א"כ אין שום חלות מעשר עני, והוסיף, שכל מה שמעשר עני טובל הוא מחמת הדין ממון שבו, וזהו הטעם דהר"מ כתב דמפרישין מעשר עני בדמאי רק לקבוע מעשר שני, דמלבד זה אין שום חלות, והוסיף האו"ש דא"כ בספק טבל א"צ להפריש מעשר עני כלל.

ובמקד"ד חולק, דבשלמא בדמאי דאיכא רוב ומוחזק לטובת הישראל, התם אין שום דין ממון לכהן, אבל בסוג ספק טבל שהדין שלו הוא דמהני תפיסה דכהן לאחר שיפריש, שוב אמרינן דיש כאן ספק ממון כהן לענין הך תפיסה, ושפיר טובל ואוסר התבואה מספק וצריך הפרשה, עכתו"ד, ונראה דמבואר בדבריו כקונטרס הספיקות דמזה דמתני תפיסה מוכרח שכעת אין הכרעה בממון, וממון שבתוך הטבל אוסרו מספק.

ונ' דסובר רעק"א דאף דבמעש"ר ומעשר עני של דמאי אמרינן הממע"ה, ובזה צדקו דברי המקד"ד ואין שום צד ממון לעני ולוי, והוכרע דשל ישראל הוא, אבל כלפי התרומת מעשר אמרו רבנן לחשוש לצד דמיעוט עמי הארץ דלא מעשרי וחייבוהו לתת מכח הך צד מיעוט, והיינו דכמו דכשמהני תפיסה יש הוכחה שאין הכרעה על הממון, כמו"כ תיקנו כאן, דמחמת החשש שמא יכשל בו תיקנו לא לסמוך על ההכרעה הממונית, והוסיפו, דלא רק דיהני תפיסה אבל גם שצריך לתת בעצמו לכהן.

ומעתה א"ש דהדרא הספק ממון כהן, וחסר בדין 'לכם' לפי ב"ש, ופסול לתוס' מצד שותפות כהן, ולפי ב"ה רק התירו מחמת הא דאי בעי מפקיר נכסיו.

## מוכיח דכאן לא שייך לדון מדברי הקונטרס הספיקות, דלא שייך לומר שלא הוכרע הממונות כלפי הכהן אף דכבר הוכרח כלפי הלוי.

אולם עיקר הדברים מחודשים הם, דלמה יבטלו רבנן את ההכרעה הממונית, שהרי לענין עיקר הנידון בדמאי הרי נפסק דהממון לישראל מחמת הדין מוחזק ורוב, דכן נפסק כלפי הלוי והעני, ומהיכי תיתי דכלפי הכהן לא נסמוך על הך הכרעה, ולמה להו לבטלו, ולמה לא סגי בתקנה שיתנו לכהן כדי שלא יכשל אף דאין לו זכות ממון.

ויתירא מזו, הרי לא יתכן ללמוד כן, שהרי זה ודאי שיש דין 'פלגינן' בדמאי לענין ההכרעה דרוב ע"ה, שהרי לענין האיסור חששו רבנן למיעוט דלא מעשרי ולא אזלינן בתר הך רוב, וכלפי הממון אזלינן כהרוב ע"ה דעישרו מחמת החזקת ממון והרוב ואמרינן הממע"ה, וממונא דידיה הוא לענין קידושין ושאר דינים, וי"ל א"כ דה"ה דנימא כן מיניה וביה בדיני הממון, דכלפי הלוי והעני נכריע דכבר עישר הע"ה וכלפי הכהן נימא דלא עישר הע"ה וחייב לתת, ודו"ק.

אמנם זה אינו, שהרי ממונא דתרומת מעשר מונח במעשר ראשון, [וגם אם מפרישין תרומת מעשר לפני מעשר ראשון, הביאור בזה דחלין תחילת המע"ר והתרומת מעשר כהדדי בהפרשה זו], ואם כבר נפסק כלפי הטוען ונטען עם הלוי דממונא דישראל הוא וכבר הופרש אצל הע"ה וטבל זה של הישראל הוא, שהלוי כבר קביל חלקו, וא"כ הממון כהן ממילא כבר הופרש ונמצא אצל הלוי הוא, והנידון על הממון כהן הוא כבר תולדה מהממון לוי, ובכה"ג בתולדה לא אמרינן דפלגינן, והיינו דלא אמרינן דכלפי הכהן לא היתה הפרשת מע"ר וכלפי הלוי היה הפרשת מע"ה, שהרי דין הכהן בא בתולדה מהלוי, ופשוט.

## מבאר באופן אחר עפ"י דברי השערי יושר בסוגי' דתקפו כהן, דזכות תפיסה חסר בדין "ממון המיוחד לך" במעשר בהמה וה"ה שיש לומר שחסר בדין "לכם" בד' מינים.

ונראה לבאר בזה עפ"י יסוד גדול בשערי יושר בביאור הסוגי' בתקפו כהן, דביאר [בש"ה - פ"ז] דהא דאמרו דא"י לפטור ממונו בממון כהן, וחשיב ספק ממון כהן מחמת זה שהכהן יכול לתפוס, היינו דאף דודאי דיש הכרעה ממונית ודאית, ופשוט שיכול לקדש אשה עד שיתפוס הכהן [וכ"כ שם להלן בפ"ח], אבל עצם זה שיש לכהן זכות לגרום שהממון יחזור להיות שלו ע"י תפיסתו, זה גורם שאין זה ממון "המיוחד" לישראל ובמעשר בהמה נאמרה "לך" ולכן בעינן "ממון המיוחד לך" כמבואר ברש"י בבכורות [נ"ו:] וזהו הטעם דממון שותפות פטור במעשר בהמה, וממון כזה דינו שהוא שלו כל זמן שהוא ברשות הממוני' שלו, אבל יש אפשרות שיוכרע בו שהוא של אחר בתפיסת האחר, ובזה נמי חסר ב'מיוחד לך', עכתו"ד - ועיין בהערה [[115]](#footnote-116) שהבאנו הוכחה לדבריו מדברי רש"י בסוגי' דתקפו כהן.

ונראה לחדש דמדין "לכם" דבעינן בארבע מינים, בזה ג"כ צריכים "ממון המיוחד לך", [וחידוש זה נוכיח להלן], ולפי"ז יתחדש, דבמקום דמהני תפיסה אינו 'לכם' אף דיכול לקדש בזה אשה, [והיינו דאף דלקונטרס הספיקות פשוט שאין 'לכם' היכא דמהני תפיסה, שהרי אינו יכול לקדש בו אשה, אלא גם לגרשש"ק דאפשר לקדש בו אשה, כשמהני בו תפיסה, אבל אכתי לא יהיה בזה דין 'לכם'].

ומעתה י"ל דעדיף תקנ"ח שמחייב לישראל לתת לכהן מתפיסה ברשות, והיינו דאף אם נאמר שמה שיכול לתפוס כשהלה שתיק דזה לא מהני לגרע בדין 'לכם', אבל הכא דכבר תיקנו לתת שפיר מהני לגרע בדין 'לכם', ואף דתפיסה לא מהני בספק זו וכדמוכרח כלפי העני והלוי, אבל כלפי הכהן דתיקנו שיכול לקחת מחמת הצד מיעוט דע"ה דלא מעשרי, הרי כלפי זה חסר לישראל בדין 'ממון המיוחד לך', ושוב אינו בכלל 'לכם', ודו"ק.

והשתא דאתינן להכי י"ל עוד, דאולי התפיסה ברשות מהני בדמאי, וגם העני והלוי יזכו בו אם יתפסו בשתיקת הבעלים, וא"צ לבוא להך תקנה מיוחדת דנתינה בתרומת מעשר, ולכן חסר ב'לכם', אמנם לא נתברר לי אי מהני תפיסה ברשות נגד רוב ומוחזקות - [ויש לעיין, דלפי"ז נוכל ליישב שי' הטור דחולק על הרש"י וסובר דא"צ לתת לכהן ויכול למכור לו].

## לפי הנ"ל מתיישב עיקר שי' התוס' בגדר השותפות דכהן בטבל, ומיישב קושי' המנח"ב עליו מסוגיות הש"ס.

ונ' דעיקר הך חידוש דבעינן בלכם ממון המיוחד לך, מוכרח מכל שי' התוס' כאן, דכבר הבאנו את פלוגתת הרמב"ן על התוס' [לעיל תחילת דברינו] דסובר דאין כאן שותפות כהן כיון דיכול להפריש ממק"א, ונראה דבעיקר הסברא מודי התוס' דאין זו שותפות ממש כההיא דתפוסת הבית, שהרי סו"ס יכול לסלקו וכטענת הרמב"ן, וכוונת התוס' הוא רק דחסר "בממון המיוחד לך" ובדין "לכם", והיינו דמה דאיכא דינים בתוך הטבל שצריך לעשות ממנו ממון כהן גם זה סגי שיהיה חסר בדין "לכם" כמו דתפיסה ברשות מהני כלפי מעשר בהמה, ודו"ק.

ובאמת, דליסוד זה מודה גם הרמב"ן, אלא שחידש דמהני הדין לסלקו ממק"א לגרע בהך זכות - שהרי באמת עיקר החיסרון ד"שותפות" באתרוג הוא חידוש, שהרי בציצית וחלה ותרומה דרשינן בגדיכם עריסותיכם וכו' לרבות שותפות, ולמה באתרוג ממעטינן, וע' רשב"ם בב"ב [קל"ז:] באתרוג שקנו אחים בתפוסת הבית שעמד בזה וכ' דזהו החידוש בלשון לכם "שיהא כולו שלו ולא מקצתו שלו", והיינו כעין הדרשה דממון המיוחד לך, ובאמת דבמעשר בהמה עצמו הך דרשה נאמרה למעט שותפות [בבכורות נו:], והגרשש"ק דימה לכאן תפיסה, אבל עיקרו בשותפות, וחזינן א"כ דלכם דומה לממון המיוחד לך.

ומעתה יתיישב היטב עיקר שי' התוס' בשותפות הכהן בטבל, דהנה, יעויין במנחת ברוך [סי' צו ענף ב'] דהוכיח נגד התוס' דע"כ אין שותפות לכהן בטבל ממה דישראל יכול להקדיש טבל [וכמבואר בחלה פ"ג מ"ה] אף דשותף א' אינו יכול להקדיש כל השותפות, ועוד הוכיח כן ממה דבעיר הנדחת לא שורפין ממון של שותפין ואילו טבל שורפין ולא אהני לן שותפות הכהן, ומוכרח דאינו שותפות ממש, וע"כ כדברינו דאין לו בהם דין ממון ממש.

## מהלך חדש דנחלקו ב"ש וב"ה בדין נתינה לכהן בתרומה דדמאי.

איברא דלדרכו של רעק"א רק מיושב למה לב"ש אתרוג של דמאי פסול, ולמה לב"ה בעי טעמא דמצי מפקר נכסיו, אולם אכתי לא מיושב עיקר הקושי' [וכדהבאנו נמי מהמנח"ב], דאיך מהני מה דיכול להפקיר נכסיו לגרע שותפות הכהן.

ואשר נראה בזה הרי זה ודאי שהסוגי' בב"מ רק מגדיר מצב של חסרון בממון המיוחד לך בזה דמהני תפיסה סתם, אבל פשוט שזה דמהני תפיסה ברשות לא מגרע בממון המיוחד לך - והטעם לזה פשוט שזה שהתפיסה צריכה שתהיה בה רשות של הישראל, מגרע בחשיבות של כח התפיסה - שלכן לא מהני התפיסה מצד עצמה - וממילא שלכן היא לא תוכל לגרע בממון המיוחד לך.

וכעת יש לדון על הדין דרבנן שצריכים לתת תרומת דמאי לכהן, האם יש בנתינה זו מעלת תפיסה לגרע בממון המיוחד לך או לא, והרי הרמב"ן סובר דלא מהני לגרע מחמת החסרון שיכול לסלקו בהפרשה ממק"א, והתוס' חולק עליו בזה - אולם נראה דהכא איכא מעלה שגם התוס' מודה אליה - דהיינו שהוא בעצמו יכול להשתלט ולאכול נגד הכהן בזה שהוא מפקיר - וזה מקליש את כחו של הנתינה - שכבר אינו מגרע בממון המיוחד לך.

ובאמת שזה ע"ד מה שנתבאר לעיל [סימן ב בסוף] דלא נגרע מעלת 'לכם' מכח המצב של 'אינו ראוי לך' כיון שמה שהוא יכול להפקיר מיקרי ראוי לך, וה"ה דהכא הביאור בדין דיכול להקיר הוא ע"ד זה שלכן חוזר מעלת ממון המיוחד לך ומעלת לכם - ועיין בהערה [[116]](#footnote-117) במה שיש לדון בזה בדרך מחודשת.

## הוספת דברים.

אולם סו"ס עדיין קשה הלשון "הא לא חזי ליה" - דלפי התוס' הול"ל הא שותפין נינהו - וצ"ע.

וצ"ל כך - שאחרי כל מה שנתבאר הרי מבואר דלפי האמת אינה שותפות ממש, אלא חסרוןב ממוןה מיוחד לו מחמת זכות הכהן לתפוס, ולכן מהני למסקנה מה שיכול לעכבם אצלו באי בעי מפקיר, ובקס"ד דנו שעצם זה שהיה יכול לתת לעניים סגי לן לגרע את הזכות של הכהן בתפיסה - ועל זה אמרו "הא לא חזי ליה" - והיינו שעצם זה שלישראל עצמו 'לא חזי' סגי לן שהיה חסר בתורת 'ממון המיוחד לו'.

# סימן ופלוגתת הרמב"ם וראב"ד בס"ס בדמאי,וביאור בעיקר הגדר של ס"ס מדין רוב[פרק ג משנה ד / משנה ה].

## ב' דרכים בשיטת הרמב"ם בדין ס"ס בדמאי דאסור.

כתב הרמב"ם [פי"א מהלכות מעשר הי"ג], "המוליך חיטין לטוחן ע"ה וכו' הוליכן לטוחן נכרי הרי הם דמאי שמא החליפן בחטיו של ע"ה", והשיג עליו הראב"ד "א"א, ואם מפני הספק הזה הלא הוא ספק ספיקא אלא שמא החליפן משלו ומירוח הגוי חייב מדרבנן", וכוונתו דספק החליף ואפי' את"ל החליף עם ע"ה הרי שמא ע"ה עישר, ומותר מטעם ס"ס.

ותי' המהר"י קורקוס וז"ל "דכיון שתקנו חכמים להפריש על פירות ע"ה הספק ודאי לענין זה", והיינו דאין כאן ב' ספיקות דספק ע"ה הוכרע כודאי, ונשאר ספק א', האם החליף או לא, וכ"ה בהגהות המחנ"א על הרמב"ם.

וע' כס"מ שתירץ "ואני אומר דמאחר דקיי"ל רוב ע"ה מעשרין הן ואפי"ה חיישינן להו - משמע דרבנן אחמור בהו בהא למיחש אפי' למיעוטא, וה"ה דאחמור בהו למיחש אפי' לס"ס", וביאור דבריו כפשוטם, דס"ס מטעם רוב וכידוע מהרשב"א, ולכן סובר הרשב"א דכמו דרוב עדיף מחזקה כמו"כ ס"ס עדיף מחזקה, וה"ה בדמאי נימא דכמו דלא מהני רוב ה"ה דלא מהני ס"ס.

ובהנך ב' דרכים יש ליישב את את קושי' רעק"א, דיעויין להלן [פרק ה משנה יא] בתרם מן הדמאי על דמאי – שהקשה רעק"א דהוי ספק ספיקא, והיינו דשמא שניהם אינם מעושרים ואז ודאי דאהני לן ההפרשה, ועוד, דאף אי אינו כן אכתי יש ספק דילמא שניהם היו מעושרים, ואז פשיטא שהם פטורים - ולמה לא מהני הפרשה כזו מס"ס.

והביא שכעין זה הקשה הטורי אבן דאמרינן דטומטום אינו מוציא את מינו, ותמה - הא דילמא שניהם חייבים [זכרים] או דילמא שניהם פטורים [נקיבות], ותירץ הטורי אבן דחיישינן שמא הך טומטום יוציא אחר ואז הוי ב' ספקות דסתרי, ותירוץ זה לא שייך הכא דלאחר שתרם עליו אינו יכול לתרום עוד, ותירץ רעק"א עפ"י הכס"מ שאין ס"ס בדמאי כמו דלא סומכים על רוב בדמאי דמאי שנא רוב מס"ס.

אכן י"ל בזה עוד עפ"י המהר"י קורקוס דליכא ס"ס אחרי שתיקנו בתקנת דמאי לעשותו לודאי, ווכדרכו של המחנ"א, ועיין בתורת זרעים [פרק ה משנה יא] שהביא את קושי' רעק"א [פרק ד' אות ל"ה] דלמה לא מפרישין דמאי ביו"ט שני הא הוי ס"ס, כמו שפסק המחבר דספק מוכן ביו"ט שני הוי ס"ס דילמא היום חול, ותירץ התורת זרעים דאיכא נמי דין ודאי, ושוב ליכא ס"ס, ויש להוסיף דה"ה שמיושב קושי' רעק"א בדמאי על הדמאי מטעם הנ"ל.

## דן לחלק בין הנך ב' דרכים.

ונראה שיש נפ"מ טובא בין הכס"מ למהר"י קורקוס לדינא, דלפי הכס"מ הרי"ז דמאי ממש, ואית ליה כל דיני דמאי, וכמו דדמאי נהיה ודאי טבל מדרבנן וכדהוכיחו האחרונים מהא דמהני הפרשה מדמאי על טבל דרבנן כמו"כ הכא, ויהני באמת להתיר טבל ודאי מדרבנן, דמ"ש מה דהחמירו נגד הרוב ע"ה לאשוויי כודאי ממה דהחמירו נגד הס"ס לאשוויי כודאי, אכן למהר"י קורקוס, הרי רק הספק ע"ה הוכרע כודאי ולכן בטלה ספק א' ונפל הס"ס וכבר ליכא רוב להתירו, אולם הספק החליף אכתי קיימא, והרי"ז ספק דמאי, ואין להפריש ממנו על ודאי טבל מדרבנן, ודו"ק [[117]](#footnote-118).

כן היה נראה לפום ריהטא, אולם נראה דבאמת אין כאן מחלוקת, דזה פשוט דחומרא דדמאי לחשוש למיעוט עמי הארץ לא נאמר בכל מקום, דרק אמרו רבנן דצריכים לחשוש למיעוט עמי הארץ דלא מעשרי ולא להכריע כרוב עמי הארץ דמעשרי, והנה, הכא הספק אינו כשאר ספיקות דדמאי, שהרי הספק כולל גם "צד אחר" דאולי של חבר ומעולם הוא לא החליף, והרוב של הס"ס הזה בנוי גם מה"צד" הזה בספק, והרי ה"צד" הזה לא שייך לנידון של דמאי האם עמי הארץ מעשרי או לא, וכשאמרו חכמים בתקנת דמאי לא לסמוך על הרוב, היינו על כרחך רק כלפי ההכרעה ברוב לומר דע"ה מעשרי, דעל זה אמרו לחשוש אף שזה מהמיעוט, אבל מעולם לא אמרו לא לסמוך על רוב שהטבל מעושר באופן שזה רוב שלא נבנה רק על הא דע"ה מעשרי.

וע"כ צ"ל דכוונת הכס"מ היא, דכמו דברוב אכתי חיישינן למיעוט לומר דע"ה לא מעשרי, כמו"כ בס"ס נחשוש כן, ולא נוכל להכריע דמעשרי ובטלה צד א' של הרוב, אבל הספק 'לא החליף' כדקיימא קיימא אף לדרך זו, ודו"ק, והיינו ע"ד המהר"י קורוקוס, ועיין בחזו"א [דמאי ח' - ח'] דנקט דכוונת הכס"מ כהמהר"י קורקוס.

## ביאור שיטת הראב"ד למה מקילין בס"ס בדמאי, עפ"י סברת הט"ז דחזקה נגד א' מן הספיקת לא מהני.

והנה, יש לעיין דבמה חולק הראב"ד על הרמב"ם לדעת המהר"י קורקוס, דלכאו' הסברא פשוטה שאין כאן ס"ס, דכיון שהדין דמאי הוא דין ודאי, שוב אין כאן ב' ספיקות, ואין לומר שחולק בזה גופא, שהרי האחרונים הוכיחו שזה דין ודאי [ע' אתוון דאורייתא סי' ו'] מדמהני להתיר טבל ודאי דרבנן ועוד ראיות, וכדהבאנו לעיל [חידושי סוגיות סימן א / ב], וא"כ הדרא הקושי' דאין כאן ס"ס.

וי"ל דהראב"ד סובר דחכמים לא עשו דין ודאי על דמאי באופן שמצטרף אליה ספק אחר, דרק באופן שאחרי הדין ודאי יש כאן ודאי איסור, התם הכריעו כן, אבל אם גם אחרי הדין ודאי דדמאי אכתי יהיה ספק, הכא מעיקרא לא עשו את דין ודאי, ומצאנו כעין סברא זו בחזקה, והיינו בספק ספיקא נגד חזקה, דהנה בס"ס נגד חזקה סובר הרשב"א דס"ס עדיף כיון דרובא וחזקה רובא עדיף וס"ס מדין רוב, אמנם המשאת בנימין חולק וסובר דס"ס לא מהני נגד חזקה - ועיין בהערה [[118]](#footnote-119).

אמנם בדעת הרשב"א דמהני ס"ס נגד חזקה כתב הרעק"א בתשו' [ל"ז] ובש"ש [א' - י"ח] דבחזקה נגד ספק א' מהס"ס שוב לא מהני הס"ס, דאין רוב נגד החזקה, דהחזקה הוא רק נגד ספק א', וממילא דליכא רוב.

אולם הט"ז חולק עליהם [כך למד הפמ"ג סי' ק"י במ"ז סוס"ק י' בשי' הט"ז] - דלדידיה בחזקה נגד ספק א' בס"ס אכתי יהני הס"ס, וזו סברא הפוכה מהרעק"א והש"ש, וע' חי' גרשש"ק [כתו' סי' ט' ס"ק א' בסוף] שביאר את דעתו שהכרעת חזקה היא הנהגת ודאי ועיין בהערה [[119]](#footnote-120), וי"ל א"כ דלא נאמרה הנהגה זו באופן שגם אחרי החזקה אכתי ישאר ספק, ולכן חזקה שהיא רק כנגד א' מהספיקות לא יהני, עכתו"ד.

וע"ד זה י"ל בראב"ד דהדין להחמיר בספק ע"ה רק נאמר אם אח"כ יהיה ודאי, אבל כיון דבנד"ד יהיה עדיין ספק, שוב י"ל דמעיקרא לא החמירו לאשוויי לדמאי ואין כאן דין ודאי, והדרא הס"ס למקומו.

אמנם לא נראה כן בראב"ד, דאם נאמר חידוש בגזירת דמאי דבמקום שישאר ספק אין גזרת דמאי, א"כ למה ליה לראב"ד להתיר מדין ס"ס, הא בטלה גזירת דמאי והדרא הדין דרוב ע"ה מעשרין, ואף אם ס"ס היה אסור בכה"ת, הכא מותר דאין גזירת דמאי.

## ביאור בדברי הראב"ד עפ"י מה שמבואר דאיכא ב' דינים בעיקר תקנת דמאי - דין ודאי ודין ספק - וביאור חדש בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד.

ונראה לבאר את שיטת הראב"ד באופן נוסף - דהנה הבאנו לעיל [חידושי סוגיות סימן א] שהוכיחו האחרונים [תורת זרעים וקה"י] דע"כ איכא ב' דינים בדמאי, א] הדין ודאי דרבנן דהחשיבוהו כטבל ודאי אף על הצד דקמעשרי ולכן מפרישין הימנו על טבל ודאי דרבנן, ב] יש עוד דין ספק שצריכים לחשוש להך צד דאולי לא עישרו, והנפ"מ בדין נוסף הוא שלכן אין מפרישין מן הדמאי על דמאי, דאולי מפריש מן הפטור על החיוב או איפכא, והיינו, שאם היה רק דין ודאי מדרבנן, א"כ ע"כ דדנים שהספק כלפי שמיא הוכרע כבר והיה אפשר לסמוך על הרוב להקל, ורק אסור מחמת האיסור ודאי דהטילו רבנן, ושוב אין לחשוש שמא הוא מפריש מן החיוב על הפטור, וע"כ דחוץ מהדין ודאי ג"כ אמרו לא לסמוך על הרוב, ושיהיה עכ"פ גם ספק.

ולפי"ז נראה דאף דמצד הדין ודאי ביארנו דלא הטילו דין ודאי במקום שישאר אחריו ספק, וכסברת הט"ז בחזקה בס"ס, אכן אין זה סברא נגד הדין ספק, דבכל האופנים גזרו רבנן לחשוש אולי לא עישרוהו, אף במקום שישאר אחריו ספק, שהרי כל הדין לחשוש בעצמו הוא דין ספק, ורק על הדין ודאי שייך לדמות לסברת הט"ז בחזקה.

ומעתה א"ש דאף כלפי הדין ודאי סובר הראב"ד דליתא לסברת המהר"י קורקוס וע"ד הט"ז בחזקה, אבל אכתי אין להתיר, דהדין ספק אכתי קיימא, וע"כ כתב הראב"ד דס"ס הוא.

וכיון דאתינן להא, שוב א"צ לפרש את הראב"ד עפ"י סברת הט"ז - וי"ל כבר דפלוגתת הרמב"ם והראב"ד היא בגדרי עיקר תקנת דמאי, די"ל דהראב"ד סובר דכל הדין ודאי מדרבנן בנוי על הדין ספק, דאחרי שאמרו שצריכים לחשוש, שוב הוסיפו לאשוויי להך ספק טבל לטבל ודאי, אבל באופן דלא שייך הדין ספק הכא לא גזרו את הדין ודאי, וזהו סברת הראב"ד, דכיון דיש ס"ס להתיר את הדין ספק, שוב ליתא נמי לדין ודאי, ובטלה טענת המהר"י קורקוס שספק א' הוא ודאי, דכיון דלא שייך הדין ספק, שוב ליתא נמי לדין ודאי.

ובדעת המהר"י קורקוס ע"כ נתחדש דאף דכלפי הדין ספק שיש בדמאי אכתי שייך ס"ס, אבל כלפי הדין ודאי ליתא לס"ס והאיסור ודאי במקומו עומד.

ולפי המהר"י קורקוס ברמב"ם איכא חידוש, דבדין ספק בדמאי נתחדש דאין מעשרין מן הדמאי על הדמאי, ודין זה לא יהיה בספק החליף, שהרי הך דין ספק ממילא הוכרע בס"ס, [ובלאו הכי אין מעשרין מספק החליף על דמאי אחר, דהכא ממילא יש ספק נוסף, ואולי זה מן הפטור על החיוב].

והנה, הכס"מ מבאר דעת הרמב"ם באופן אחר, דכשם דאין דין רוב בדמאי כמו"כ אין דין ס"ס, וסברתו מהני כלפי הדין ספק, ולכאו' ק' דל"ל סברא זו, הא בלאו הכי יש דין ודאי, אטו פליג הכס"מ על הדין ודאי דבדמאי, ונראה דמודה לדין ודאי, רק שחולק על המהר"י קורקוס שחידש דשייך דין ודאי בלי הדין ספק, ולדידיה כיון דליתא לדין ספק כמו"כ ליתא לדין ודאי, ולכן הוצרך לבאר ברמב"ם למה ליכא ס"ס נגד הדין ספק ג"כ.

איברא דדרכו של המהר"י קורקוס תמוה, שהרי הוכחנו להלן [שם] דתלויים זב"ז, דבכל דוכתי שא"צ לחשוש שוב בטלה הודאי, וכגון בספק ממון ובעני, וא"כ ה"ה דהכא נמי נימא כן.

אולם נראה שאין זה נכון, דהכא כל ספק בס"ס הוא ספק שחוששין לו, אלא שאחרי צירוף הספקות נבנה כאן רוב, וממילא שכיון שכל ספק מצד עצמו הוא ספק שבאמת חוששין לו, א"כ הכא מהני הודאי לדון את הספק כודאי כדי שלא יבנה הרוב מכח הספק, ומקום החלות דין ודאי הוא לפני שהרוב יקום, ולפני שהרוב יגדיר את הספק שלא צריכים לחשוש לו, וא"ש, ומעתה קשה שיטת הראב"ד - ויבואר - וע"ע בהערה [[120]](#footnote-121) מה שהבאנו בזה מראש יוסף.

## ביאור בראב"ד לדרכו של הכס"מ ברמב"ם, דחולק בגדרי ס"ס, אי מטעם רוב או לא.

ובביאור פלוגתתם נקדים - הרי הבאנו את תירוצו של הכס"מ דכמו דבכל רוב בדמאי לא סמכינן ארוב ע"ה דמעשרין ואכתי חיישינן למיעוט, כמו"כ נחשוש למיעוט במקום ס"ס ולא נסמוך על ס"ס.

וכפשוטו כוונת הכס"מ דכיון דס"ס מדין רוב, וכמבואר ברשב"א, וע' בזה בפנ"י [כתובות ט'] ובש"ש [ש"א פי"ח], וא"כ מ"ש רוב ע"ה מרוב ס"ס, ודו"ק.

ובדעת הראב"ד י"ל דסובר דס"ס אינו מדין רוב רק דעיקר הדין דספק דאוריי' לחומרא הוא רק דין מדרבנן וכשיטת הרמב"ם ונמצא דס"ס הוא כבר ספק דרבנן ודינו דלקולא, וכבר האריך בזה הש"ש ריש שמעתתא א', ומה"ט ס"ל לראב"ד דאין לדמותו לרוב, וכוונתו דכל ספק דמאי הוא ספק דרבנן.

אכן זה אינו, שהרי הראב"ד עצמו למד דהכא הספק הוא שמא החליפם בשל גוי, וטבל של גוי אסור מדרבנן [לראב"ד] וזה רק ספק א' ולא ס"ס, וק' דסו"ס הרי"ז ספק דרבנן, והרי מבואר דבספק טבל דרבנן לא הקילו עיין בהערה [[121]](#footnote-122) המקור לזה, וכמו"כ ס"ס בדמאי אין להקל מטעם זה, וע"כ דמטעם רוב הוא, וא"כ מ"ש רוב ע"ה מרוב דס"ס וכטענת הכס"מ.

ובדעת הראב"ד י"ל דלמד דס"ס אינו מדין רוב, רק דחסר בספק עצמו, והדברים מבוארים בשערי יושר [ש"א פי"ט] שהעיר שלא מצאנו בחז"ל שיקראו לס"ס "ב' ספיקות" ואז יהיה ההיתר מצד ריבוי צדדים, רק חז"ל קראוהו בלשון "ספק ספיקא", והיינו שזה ספק בתוך הספק, והיינו דלכל ספק איכא ב' צדדין, ספק היתר וספק איסור, ומחמירין מחמת הצד איסור, והכא דגם לצד איסור יש צד היתר אין בזה דין ספק וא"צ להחמיר.

ולפי"ז י"ל דבכל דמאי אמרו להחמיר בספק אף דיש על הספק דין רוב, אבל הכא חסר בכל הספק ודו"ק, והרמב"ם למד דס"ס מדין רוב וא"ש פלוגתתם.

## תוספת ביאור בדברי הגרשש"ק דס"ס חסר בעיקר ה"שם ספק", שהיסוד של ספיקות הוא שספק בנוי על "צדדים", ומוכיח כן מכמה דוכתי, ומבאר בזה את עיקר הגדר של ס"ס מטעם רוב שזה רוב צדדים ולא רוב באחוזים.

ונוסיף עוד בביאור יסוד הגרשש"ק דס"ס אינו מטעם רוב רק דחסר בעיקר ה"שם ספק", ונראה דשורש הדברים מתחיל בזה שהמציאות של 'ספק' אינו חסרון ידיעה בעלמא, אלא דספיקות בנויים מה'צדדים' שבספק, ולא מכמות של מקרים ואחוזים של מקרים, ויש בזה נפ"מ טובא האם ספיקות הם כפי האחוזים וספק היינו חמישים אחוז לכל צד, או שספק היינו 'צדדים בספק'.

דכבר הוכיחו דאף ששיטת הרמב"ם דספק דאורייתא לחומרא מדרבנן, אולם אכתי מוכרח שהרמב"ם יודה דספק דאורייתא לחומרא מה"ת בספק של איקבע איסורא, וזה מוכרח מהדין אשם תלוי שמחייבו בספיקות וזה מה"ת, ועיין בזה בש"ש [ש"א פ"א] בשם הפר"ח, והיינו בחתיכה א' משני חתיכות, וע"כ דשאני בזה איקבע איסורא שגם לפי הרמב"ם שזה מה"ת דשפיר יש בזה דין להחמיר מה"ת.

והנה זה פשוט דמצד אחוזים ליכא שום נפ"מ בין ספק בעלמא לספק דאיקבע איסורא, וכל החילוק ביניהם הוא מצד הצדדים, שצדדים של איקבע איסורא הוא צד איסור שיותר קיים ועומד לפניך מספק דעלמא, דבספק של חתיכה א' שעומדת לפניך מתוך שני חתיכות הרי הצד איסור עומד לפניך יותר, ויותר צריכים להתחשב ולהתייחס לצד הזה ויותר צריכים לראות אותו כספק, הלכך מודה בזה הרמב"ם דהכא אזלינן לחומרא מה"ת, וכל זה אחרי שיש מהלך וגדר בספיקות דספק היינו צדדים בספיקות.

ונראה עוד, דמזה שיש 'צדדים' בספק וכל מציאותו של הספק הוא ה'צדדים' שבספק, מזה למדנו ששייך גדר חדש של רוב, דהנה הבאנו את שיטת הרשב"א דספק ספיקא מדין רוב ועדיף מרוב, וכמבואר בתשובה [ח"א סימן ת"א], וכבר ביאר הריב"ש [שע"ב] - עיין בש"ש [ש"א פי"ח] שהביא דבריו - שאין הכוונה דמהני מה שיש רוב מקרים, אלא דהרוב כאן הוא רוב בצדדי הספק, שכשיש צד אחד להיתר וצד אחד לאיסור ושוב מוסיפים עוד צד של התיר, הרי לנו ספק בג' צדדים, ב' צדדי היתר וצד אחד איסור, וגם בזה נאמר דינא דרוב.

וזה שורש הבנת הש"ש [שם] דסובר דבעינן ספיקות שקולין, ולכן גם אחרי שיש חצי חצי במקרים מחמת ספק אחד שוב לא מהני עוד כמה מקרים להתיר בספק השני, אלא דבעינן עוד ספק שיש בו שני צדדים שקולים, וכל זה כדי שנגיע לספק שיש בו ג' צדדים – שני צדדים ברורים להתיר וצד אחד ברור לאיסור, ודו"ק.

ונוסיף עוד, דבזה מובן עיקר הגדר בהאי רוב, דיש לתמוה דלאיזה דין רוב זה שייך, אטו שייך לומר כאן רובא דאיתא קמן או רובא דליתא קמן, וע"כ כמדוייק ברשב"א שהס"ס יותר אלים מרוב, והכוונה בזה פשוטה דבתוך צדדי הספק עצמו נאמר דין שהספק מורכב מג' צדדים, והכלל בזה הוא ששני הצדדים של היתר 'מבטלים' את הצד של איסור, ואינו כרוב דעלמא שזו הכרעה מציאותית, אלא רוב בתוך צדדי הספק הכריע שאין כאן ספק, דכבר נתבאר דספק שאין בו צדדים אינו ספק אף שיש אחוזים ומקרים מציאותיים.

והן הן דברי הגרשש"ק שפירש שס"ס אינו ענין של רוב אלא דלאו שמיה ספק, וכוונתו דספק כזה שגם על הצד איסור יש צד היתר, בכה"ג לא חיילא ביה שם ספק שצד כזה שמצד עצמו אינו צד ברור לא חיילא על ידו ספק מעיקרא, ולכן מיקרי ספק ספיקא ולא ב' ספיקות.

וכעין זה מצאנו עוד במה שאמרו שבספיקא דדינא ליכא דיני חזקה, עיין בזה בשלטי גבורים [חולין מ"ט] דנקט דלא מהני ובר"ן בקידושין [ה':] בנתן הוא אומרה היא מבואר דמהני.

ועיין בפר"ח [סימן ק"י כללי ס"ס ס"ק י"ז] שביאר בזה שזה רק חסרון ידיעה של החכם וזה לא ספק ובסברת הפר"ח מבואר דחזקות צריכות ספיקות וכל שאין צדדים לספק לא חשיב כספק, ובחסרון ידיעה בעלמא ליכא חשיבות של 'צד' בספק, ושוב אין כאן 'חלות ספק' - וממילא דכבר ליכא חזקה.

ויש סברא אחרת במשנה למלך [טומאת צרעת פ"ב] שביאר בפשיטות, "דאטו מפני חזקתו של זה ישתנה מה דאגמריה למשה מסיני", וכבר תמהו בסברא זו דמאי שנא מכל חזקה, וביאר בזה בשערי יושר דפליגי האם ספיקא דדינא הוא ספק בכל אופן ואופן שבו שייכא הספק, והצדדים של הספק חיילו בכל אופן ואופן, או דצדדי הספק הם בשו"ע ובהרי סיני, ואי צדדי הספק הם בהרי סיני [מה אמר הקב"ה למשה בזה] אז א"ש טענת המשנה למלך שלא שייכא החזקה של הגברא בנדון שלו לצדדי הספק בהר סיני, ושפיר אמרינן "דאטו מפני חזקתו של זה ישתנה מה דאגמריה למשה מסיני", אולם אי הצדדים מתיחסים לכל אופן ואופן בפני עצמו אז שפיר מהני החזקה.

הרי לנו שוב דשורש הספיקות והצדדים הם כפי איך שהם נעמדים ועומדים, וכך הם דיני החזקה, דמיתלי תלי בגדרי החזקה.

ועיקר יסוד זה שהחזקה תלויה בספק מבואר נמי בש"ש [ש"ג פ"ז וש"ד פ"ב] בספק בתערובת וכן הוא בקצוה"ח [סימן ל"ד סוס"ק ו'], ודו"ק.

ובעיקר יסוד זה בגדרי ספק ובגדרי ס"ס – עיין בדברינו באמרות אברהם פרק קמא דכתובות [סימן ל - לג] שהרחבנו בזה עוד.

ולפי"ז י"ל כנ"ל, דזה שורש פלוגתתת הרמב"ם וראב"ד, דבכל דמאי אמרו להחמיר בספק אף דיש על הספק דין רוב, אבל הכא בס"ס חסר בכל הספק ולכן אין בזה גזירת דמאי דגזירת דמאי על הספק ניתקנה לחשוש לספק ולעשות את הספק כודאי אבל הכא מעיקרא לא חיילא הספק, ודו"ק, וזו שיטת הראב"ד דמחלק בין ס"ס לרוב, וי"ל שהרמב"ם למד דס"ס מדין רוב וא"ש פלוגתתם.

## ביאור נוסף בפלוגתת הרמב"ם וראב"ד דפליגי בעיקר גזירת דמאי, דלמה לא סמכו על רוב ע"ה מעשרי, אי מצד מיעוט המצוי אי מצד חזקת טבל.

ונראה לפרש את פלוגתת הרמב"ם וראב"ד כפשוטו דתחילת פלוגתתם ביסוד תקנת דמאי ובעיקר גזירת דמאי שיש לעיין דלמה החמירו חז"ל אחרי דרוב מעשרין, וי"ל דזו תחילת פלוגתתם.

דהנה, ע' בתפארת ישראל ריש דמאי שהביא ב' סברות מהתוס', דבתוס' בשבת [י"ג.] מבואר דאיכא מיעוט המצוי דע"ה דלא מעשרי ולכן החמירו, ובתוס' ביבמות [קי"ט.] מבואר דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקת טבל, והו"ל ספק.

ובאמת דבתוס' שם אמרו דלא מהני החזקת טבל לאשוויי לע"ה רשע שלא יוכל להעיד שאין להחזיק כולם כרשעים - שאם הוא הוחזק כל ישראל מי הוחזקו, ולכן אף דלר"מ דסמוך מיעוטא לחזקה הוא דין דאוריי' אבל בדמאי זה רק דין דרבנן מטעם הנ"ל, ומשמע ממסקנת התוס' דלא אמרינן בדמאי סמוך מיעוטא לחזקה מטעם הנ"ל, אמנם אכתי י"ל דסברי התוס' דכיון דאף לרבנן דר"מ איכא סמוך מעוטא לחזקה עכ"פ מדרבנן - שוב יש לומר דלכו"ע תיקנו תקנת דמאי עפ"י הסברא דסמוך מיעוטא לחזקה - וחידשו בזה דאף דבעלמא לא היה חזקה מטעם הנ"ל, אכן הכא החשיבוהו לחזקה לענין תקנת דמאי - וע' בגליוני הש"ס [ריש ירושלמי דמאי] שהביאו מהלחם שמים שמפרש שאסרו דמאי מחמת סמוך מיעוטא לחזקה, ועיין בהערה [[122]](#footnote-123).

ומעתה נראה פשוט, דאם לא אזלינן בתר רוב ע"ה בדמאי משום דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, א"כ ה"ה דלא אזלינן בתר ס"ס נגד חזקה, דס"ס מטעם רוב וא"ש דברי הכס"מ ברמב"ם, אבל אם נאמר דלא אזלינן בתר הרוב מחמת מיעוט ע"ה דמצוי, א"כ י"ל דזה דווקא במיעוט המצוי שעומד נגד רוב ע"ה דמעשרי, אבל ברוב דס"ס, דהכא נגד המיעוט ע"ה עומד תרתי, א] מה דע"ה מעשרי ב] האפשרות שלא החליף, ומאן יימר דנגד רוב זה חשיבא המיעוט כמיעוט המצוי, וי"ל דזו סברת הראב"ד לחלק ולומר דאף דלא אזלינן בתר רוב, אבל בתר ס"ס שפיר אזלינן.

## קושי' גדולה בשיטת הראב"ד מהמשנה בפונדקית.

והנה עד כאן ביארנו את פלוגתת הרמב"ם וראב"ד במוליך תבואתו לטוחן ע"ה - בדין של המשנה [פרק ג משנה ד] - אולם יש משנה אח"כ [שם משנה ה] בדין ס"ס בפונדקית - וגם הכא צריכים לדון בשיטת הראב"ד.

והיינו דאף דביארנו בראב"ד בנותן לטוחן עכו"ם דס"ס בדמאי לקולא, וביארנו למה לית ליה לראב"ד סברת המהר"י קורקוס דכיון דדמאי יש לו דין ודאי שוב אין ס"ס, אולם הכא בפונדקית יש הלכה מפורשת דלא מקילין בדמאי מצד ס"ס, וגם הראב"ד מודה בזה, ויהיה מוכרח דעל כרחך איכא מהלך אחר בשי' הראב"ד בס"ס.

דהנה יעויין ברמב"ם [פי"א דמעשר הי"ב] שכתב דבנותן לפונדקית חיישינן שמא החליפה בתבואה שלה והו"ל דמאי, וזה מבואר במשנה [פרק ג משנה ה] - ופשוט שהראב"ד מודה בזה.

והק' הר"ש סיריליאו דהכא איכא ס"ס דאף דהפונדקית ע"ה, אבל אין הוכחה דהחליפה, והו"ל ס"ס ואכתי חיישינן ולמה לא השיג הראב"ד בהלכה זו לפרש למה ליכא היתירא דס"ס.

ותי' המקד"ד [סי' נ"ז ס"ק ב' בד"ה והנה היכא דאיכא] דבפונדקית ב' הספיקות הם בע"ה ודלא כטוחן נכרי דספק א' על הנכרי וספק א' על הע"ה, דבפונדקית הס"ס הוא עליה האם הוציאה מתח"י פירות מתוקנים, ויש בזה ב' צדדים שהיו מתוקנים, א] אולי לא החליפה ונותנת תבואה דידיה, ב] אף את"ל דהחליפה בשל עצמה אבל י"ל דעישרה, אבל בטוחן, ספק א' על הנכרי האם החליף, ואת"ל דהחליף, איכא ספק נוסף על הע"ה דאולי עישר.

והוכיח המקד"ד דבס"ס על הע"ה איכא גזירת דמאי שהרי בכל דמאי יש ספק אולי הע"ה עשה כר' אושעי' והכניסה במוץ וא"צ להפריש וכנתבאר בתוס' בבכורות [כ - סוף עמוד א], אלא דע"כ דכשיש ס"ס בע"ה עצמו מודה הראב"ד דחיישינן ודו"ק, ועיין בהערה [[123]](#footnote-124) מה שיש לדחות בזה.

## מבאר שיש הקדמה לתקנת דמאי והוא שיהיה בתבואה ספק כזה ששייך לעיקר תקנת דמאי, ורק בזה קבעו 'שם דמאי' בתבואה, ויש לדון בספק שיש בו ג' צדדים וחלקם שייכי לתקנת דמאי וחלקם לא שייכי.

ביאור דבריו: מבואר כאן דאף דעיקר תקנת דמאי היא הלכה לחשוש למיעוט ע"ה דהוי מיעוט המצוי ולא לסמוך על הרוב, אבל יש לזה תנאי והקדמה, והוא, שבתבואה יהיה ספק ששייך לתקנת דמאי, והיינו דתבואת דמאי היא תבואה שיש בה ספק מסויים שמגדיר אותה בתורת דמאי, ובדמאי נאמר דחיישינן למיעוט, אבל לו יצוייר ולא יהיה על התבואה ספק שמגדיר אותה בתורת דמאי, שוב לא נחשוש להך מיעוט דע"ה אף דהוי מיעוט המצוי ככל דמאי, ועיין בהערה [[124]](#footnote-125) תוספת ביאור בזה.

והנה, בספק בטוחן נכרי, התם איכא ב' ספיקות, ספק החליף וספק עישר, ופשוט דספק עישר הוא ספק דדמאי וספק החליף אינו ספק דמאי ופשוט שאף הכס"מ - מובא לעיל - דמדמה לדמאי דלא סמכינן על הס"ס, היינו רק כלפי ספק עישר, ולא כלפי ספק החליף [דלא מרומז בתקנת דמאי דחיישינן דהנכרי יחליף].

ומעתה יש לדון שכשיש בתבואה ס"ס, וספק א' הוא ספק דמאי והספק שני אינו ספק דמאי, האם אמרינן דחיילא בתבואה תורת דמאי כדי שיחול בהם איסורא דדמאי או לא, ולכאו' הפשטות בזה היא שצריכים לדון כל ספק בנפרד, ומה שנוגע לספק עישר נימא שיש בתבואה תורת דמאי ונחמיר בהך ספק רק כיון שיש ספק אם החליפו או לא, שוב אינו אלא ספק דמאי, ודו"ק.

אמנם נראה דאינו כן, דס"ס אינו ב' ספיקות נפרדים, רק ספק א' מורכב מג' צדדים, דאין לדון את הצד החליף בלי לצרף צד ע"ה דלא עישר, דהחליף בפנ"ע אינו כלום, וכן לאידך גיסא, אין לדון דלא עישר בלי הקדמת הצד שהחליף, וע"כ שיש ספק א' שמורכב מג' צדדים, א] אולי לא החליף, ב] אולי עישר, ואלו הם שני צדדי ההיתר שבספק הזה, ג] יש צד שלישי לספק זה שמא החליף ולא עישר, וזה הצד איסור של הספק והכל ספק אחד שמורכב בג' צדדים.

ומעתה, כיון דספק א' הוא, רק שהוא מורכב מג' צדדים, וחציו שייך לתורת דמאי וחציו לא שייך, שוב נראה דיש להסתפק האם חיילא בכל הספק תורת דמאי או דלא חיילא בספק תורת דמאי כל עיקר, ובזה באנו לסברת הראב"ד דבכה"ג אמרינן דאינו ספק דדמאי כל עיקר, ובתבואה לא חיילא תורת דמאי כלל.

## מבאר דבנקודה זו נחלקו הרמב"ם וראב"ד האם ספק כזה מוגדר כספק של דמאי או לא.

וזהו שיטת הראב"ד בטוחן נכרי, דסמכינן על הרוב דס"ס להכריע נגד המיעוט דע"ה לא מעשר, דאף דבגזירת דמאי נאמרה דצריכים לחשוש להך מיעוט ע"ה, אבל כל זה כשיש בתבואה תורת דמאי, אבל הכא דאינו דמאי כלל לא נאמרה עיקר התקנה, ונראה דבסברא זו גופא חולק הרמב"ם, ולדעתו כל הספק הוא ספק דמאי.

איברא, דבפונדקית, התם ב' הספיקות הם ספיקות בע"ה, ומודה הראב"ד דכל ספק דשייך לנאמנות של ע"ה, אם מוציא מתח"י מעושר או לא מיקרי ספק בתורת דמאי, ונמצא דבכה"ג מודה הראב"ד דלא עבדינן כהס"ס, דבפירות הללו חיילא תורת דמאי.

ויש כאן חידוש, דאף בפונדקית נראה פשוט שאינו ודאי רק ספק דא"א להכריע גם דלא עישר וגם דהחליף דהיכן מרומז בתקנת דמאי לחשוש שהחליף וכל התקנה היא רק לחשוש שמא לא עישר [וכדביארנו בכס"מ בטוחן], הרי דגם הראב"ד מודה דאין תקנת דמאי להחמיר כלפי ספק החליף, אבל אכתי מיקרי ספק דדמאי.

הרי דשני נידונים נינהו, א] מה הספק ששייך לעיקר תקנת דמאי ובזה סובר הראב"ד דכל ספק ששייך לע"ה אם הוציא מעושרין מתח"י דזהו ספק דדמאי, ב] מהו חומרא דדמאי, דבזה בעינן דוקא ספק עישר ספק לא עישר.

ומעתה יבואר פלוגתת הרמב"ם והראב"ד, דהרמב"ם סובר דכשיש ספק שחלקו הוא ספק דדמאי וחלקו אינו ספק דדמאי, דדינו כספיקת דמאי הילכך סובר הרמב"ם דגם בטוחן נכרי חשיב כל הספק דמאי ולא אכפת לן מה דחלקו לא שייך לדמאי ושפיר שייך כאן תקנה.

## ישוב לקושית רעק"א על הרמב"ם בס"ס בקלין שבדמאי לר"ל.

ע' רעק"א בתוספותיו [פרק ג משנה ד' אות כ"ט] שהק' על הרמב"ם בטוחן נכרי משיטת ר"ל בקלין שבדמאי דמבואר שם דמקילין בס"ס בדמאי, דהתם יש ספק הפקר ספק משומר ואת"ל משומר י"ל דעישרוהו ע"ה, וכוונתו דלר"ל קשה מהמשנה בטוחן נכרי לדעת הרמב"ם.

ותי' דבספק הפקר אין תקנת דמאי, דרק בפירות שנתחייבו וספק עישרו, התם שייך תקנת דמאי, אבל בספק הפקר שיש ספק בעיקר החיוב, התם לא נאמר דין דמאי, עכתו"ד, וכן הביא מהשער המלך.

ויש לעיין, דכמו דבטוחן נכרי הספק החליף אינו ספק ששייך לגזירת דמאי ואפי"ה חיישינן למיעוטא ולא מקילין כהס"ס, כמו"כ נימא בספק הפקר, ומה אכפת לן שזה ספק בעיקר החיוב, דמאי שנא.

והנראה בזה, דלעיל ביארנו דפליגי הרמב"ם והראב"ד בספק שחלקו שייך לתורת דמאי וחלקו לא שייך, דלפי הרמב"ם דנים כולו כספק דדמאי, ולפי"ז באמת ק' דמ"ש בהפקר, אמנם לעיל ביארנו דשי' הרמב"ם דמחמירים בדמאי מחמת החזקת טבל דסמוך מיעוטא לחזקה, וכשי' התוס' ביבמות וכדברי הלחם שמים.

ונראה דזהו הסברא בקלין שבדמאי, דכיון דיש ספק הפקר, הרי דאין לפנינו חזקת טבל בתבואה, ולא שייך בזה חומרא דדמאי, והיינו דאף דבספק חיילא תורת דמאי והמצב הזה שייך לעיקר תקנת דמאי, אבל סו"ס עיקר הסיבה להחמיר בדמאי לא שייך בלי החזקת טבל - ובכה"ג צריכים לסמוך על רוב ע"ה שמעשרים, אבל בטוחן נכרי, הרי התם יש חזקת טבל והספק הוא האם להתירו בגלל שלא החליף והחבר עישרו או דהע"ה עישרו, אבל לשני הצדדים יש חזקת טבל, ופשוט.

אמנם נראה דא"צ לומר כן, די"ל דגם הרמב"ם מודה לראב"ד דספק שחלקו לא שייך לדמאי לא חיילא בספק שם דמאי ואין דין להחמיר למיעוט, רק דנחלקו הרמב"ם והראב"ד מהו הגדר בספק דמאי, דהראב"ד לומד דכל ספק דשייך לנאמנות דע"ה מיקרי ספק דמאי, אף אם אין הספק אולי עישר, והחלפה של טוחן נכרי לא נקרא ספק בנאמנות של ע"ה, [ואף דהגזירה להחמיר הוא דוקא בספק עישר, אבל הספק דמאי חיילא גם בספק החליף], והרמב"ם חולק דכל ספק בתבואה אם שייך לע"ה, גם אם הספק הוא האם הע"ה הזה עישר, או האם זה תבואת ע"ה, כל זה מיקרי ספק ששייך לתקנת דמאי, אבל ספק הפקר הוא ספק אחר בלי שייכות לע"ה הלכך לא מיקרי ספק ששייך לתקנת דמאי, ושוב א"צ לבא לתירוצו של רעק"א, ודו"ק.

אולם במהר"י קורקוס ובכס"מ לא משמע כן, ולדבריהם קשה ממשנה דפונדקית, ואכתי צ"ע.

**ציונים**

**והערות**

**מסכת**

# ביכורים

# מסכתא ביכורים פרק א'

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc403857504) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc403857505) **<>** [**משנה ב**](#__RefHeading___Toc403857506) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc403857507) **<>** [**ציונים והערות משנה א וב**](#__RefHeading___Toc403857508) **<>**

[**ענף א' בדין מבריך ובדין סומך למיצר.**](#__RefHeading___Toc403857509) **<>** [בדין ביכורים ב'הברכה' לשלו או לשל חבירו – וכן בנוטע סמוך למיצר חבירו.](#__RefHeading___Toc403857510) <> [בטעמא דעולא באילן הסמוך למיצר דליכא חיוב ביכורים – דרכו של רש"י ותוס' ודרכו של הר"ח.](#__RefHeading___Toc403857511) <> [בדין מבריך שלא ברשות וברשות, ובפלוגתת ר"י ורבנן במבריך דרך רשה"ר, במה שיש לתמוה בזה.](#__RefHeading___Toc403857512) <> [דברי הגרי"ז בביאור דין יניקה דט"ז אמה שיש לחקור אי הוי בכלל עיקר הדין יניקה דאילן או דהוי דין נוסף, ורק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'.](#__RefHeading___Toc403857513) <> [בדברי הגרי"ז בביאור דין מבריך - דרק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'.](#__RefHeading___Toc403857514) <> [ביאור דברי הר"ח דליכא דין גזילה ומצוה הבאה בעבירה לולי הגזה"כ של ארצך ואדמתך – דליכא זכות לחבירו בפירות דידיה.](#__RefHeading___Toc403857515) <>

[**ענף ב' בגדר דין חוכר אריס ושוכר, ובמה שונים מקנין הגוף לפירות.**](#__RefHeading___Toc403857516) **<>** [בדין אריס וחוכר בביכורים.](#__RefHeading___Toc403857517) <> [בגדר הדין חוכר ומקבל ואריס - דמצד אחד דומים לשכירות ומאידך חשיבי כשותפים בקרקע.](#__RefHeading___Toc403857518) <> [הוכחה שאין לאריס קנין בקרקע לפירות.](#__RefHeading___Toc403857519) <> [כמה תמיהות בדיני שכירות אריסות וקנין הגוף לפירות.](#__RefHeading___Toc403857520) <> [דרכו של האבי עזרי בישוב כל התמיהות.](#__RefHeading___Toc403857521) <> [תוספת דברים.](#__RefHeading___Toc403857522) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc403857523) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc403857524) **<>** [**ציונים והערות משנה ג**](#__RefHeading___Toc403857525) **<>** [זמן הבאת ביכורים – בשבועות או אחרי שבועות.](#__RefHeading___Toc403857526) <> [הבאת ביכורים קודם עצרת.](#__RefHeading___Toc403857527) <> [ביאור בלשון הפסוק - "וביום הבכורים".](#__RefHeading___Toc403857528) <> [הבאת ביכורים קודם עצרת – ובדברי הגרי"ז בסוגי' במנחות.](#__RefHeading___Toc403857529) <> [בטעמא דלא קיבלו מהם.](#__RefHeading___Toc403857530) <> [קריאה כשמביא קודם עצרת.](#__RefHeading___Toc403857531) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc403857532) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc403857533) **<>** [**ציונים והערות משנה ד**](#__RefHeading___Toc403857534) **<>** [מחלוקת תנאים אי גר מביא וקורא.](#__RefHeading___Toc403857535) <> [בהא דגר יכול לומר – "אשר נתת לי"](#__RefHeading___Toc403857536) <> [סתירה בין גר בוידוי מעש"ש לגר בביכורים.](#__RefHeading___Toc403857537) <> [חילוק בין ירושת הארץ לחלוקת הארץ.](#__RefHeading___Toc403857538) <> [חילוק בין ביכורים לוידוי מעשרות.](#__RefHeading___Toc403857539) <> [דברי הגר"ח בחילוק בין אשה לגר בוידוי מעשרות וקריאת ביכורים.](#__RefHeading___Toc403857540) <> [בדין מי שאין לו חלק בארץ ישראל בוידוי מעש"ש.](#__RefHeading___Toc403857541) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc403857542) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc403857543) **<>** [**ציונים והערות משנה ה ומשנה ו**](#__RefHeading___Toc403857544) **<>**

[**ענף א חידוש בדין "מביא ואינו קורא" בנשים וגרים.**](#__RefHeading___Toc403857545) **<>** [מתמה על החינוך דממעט נשים ממצות הבאת ביכורים, ותמה על הר"ן דממעט גרים ממצוה זו.](#__RefHeading___Toc403857546) <> [מוכיח מהמכילתא דאף דקס''ד דקריאה והבאה דחדא נינהו, אבל למסקנה למדנו מקרא דתרתי נינהו, ומק' מהכא על הרמב''ם דבעי קריאה בשעת הבאה עצמה.](#__RefHeading___Toc403857547) <> [מבאר דברי המכילתא, דאף דנתמעטו מצד פרשת הבאה דקריאה אבל מצד פרשת הבאה דקרבנות לא נתמעטו, ומיישב בזה את דברי החינוך ור''ן בנשים וגרים.](#__RefHeading___Toc403857548) <> [מבאר בזה על פי הגרי"ז שביכורים היינו מציאות של תרומה.](#__RefHeading___Toc403857549) <> [במה שיש להעיר בכל הנ"ל.](#__RefHeading___Toc403857550) <>

[**ענף ב בדין שליח, ובדין "לקיחה והבאה כאחד".**](#__RefHeading___Toc403857551) **<>** [מביא מחלוק' ראשונים בדין שליחות בהבאת ביכורים, ומתמה איך מתקיימת עיקר מצות הבאה.](#__RefHeading___Toc403857552) <> [מביא דין לקיחה והבאה כאחד, ומתמה למה לא נתמעט הכא עיקר מצות הבאה.](#__RefHeading___Toc403857553) <> [מבאר, דבדין הבאה מצד הבאת קרבנותיו לא שייך כל הך נידון של שליחות, וגם לא שייך בו ההלכה של לקיחה והבאה באחד, דאין בהבאה זו דין מעשה, וכל דינה הוא רק "שיהא מובא" כשאר הקרבנות.](#__RefHeading___Toc403857554) <> [מתבאר למה ממעטינן לקיחה והבאה כאחד רק מדין קריאה, ולא מעיקר דין הבאתו.](#__RefHeading___Toc403857555) <>

[**ענף ג דיחוי בביכורים.**](#__RefHeading___Toc403857556) **<>** [דין דיחוי בביכורים.](#__RefHeading___Toc403857557) <> [אופנים שונים של דיחוי בביכורים.](#__RefHeading___Toc403857558) <> [ישוב הירושלמי בסתירת המשניות באין מביאין ביכורים משקין אלא מן הזיתים ומן הענבים.](#__RefHeading___Toc403857559) <> [ביאורו של האור שמח בחילוק אם כוונתו בבצירה היתה לדרכן או לא.](#__RefHeading___Toc403857560) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc403857561) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc403857562) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#__RefHeading___Toc403857563) **<>** [במה שיש להעיר מהסוגי' בב"ב שהדין במשנה דבמוכר ג' אילנות קנה הלוקח קרקע, ובמוכר אילן א' לא קנה, ובמוכר ב' אילנות איכא ספק אי קנה קרקע או לא, ולכן הדין הוא שהוא מביא ביכורים מספק לחומרא, דאיכא עכ"פ ספק אי קרינן ביה "אדמתך"](#__RefHeading___Toc403857564) <> [חידוש ברמב"ן דחייב מדרבנן.](#__RefHeading___Toc403857565) <> [בשיטת ר"מ – ובדברי הר"ש בקנין פירות לגבי ביכורים.](#__RefHeading___Toc403857566) <> ["יבש המעיין ונקצץ האילן".](#__RefHeading___Toc403857567) <> [פלוגתת הראשונים דלא קורא בייבש במעיין – ונפ"מ בדיני הבאה.](#__RefHeading___Toc403857568) <> [בדין "מעצרת ועד החג מביא וקורא, מן החג ועד חנוכה מביא ואינו קורא" – דלא מיקרי זמן גרמא.](#__RefHeading___Toc403857569) <>

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc403857570) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc403857571) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#__RefHeading___Toc403857572) **<>** [מביא מהתוס' יו"ט ורדב"ז ומהר"י קורקוס דהבאה חשיב כקריאה כלפי דין דאינו מגיד פעמיים.](#__RefHeading___Toc403857573) <> [ביאור עפ''י הרמב''ן עה''ת דבהבאה עצמה איכא מעשה הגדה.](#__RefHeading___Toc403857574) <> [תוספת דברים.](#__RefHeading___Toc403857575) <> [ביכורים חובת גברא או חובת פירות.](#__RefHeading___Toc403857576) <>

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc403857577) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc403857578) **<>** [**משנה ט**](#__RefHeading___Toc403857579) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#__RefHeading___Toc403857580) **<>** [**ציונים והערות משנה ח' ומשנה ט'**](#__RefHeading___Toc403857581) **<>** [בגדר של הביכורים השניים שמביא מצד האחריות במקום הראשונים – אי איכא בהם קדושה או דהוי חוב ממון בעלמא.](#__RefHeading___Toc403857582) <> [דרכו של התורת זרעים על פי הגרי"ז שבכל ביכורים איכא מציאות של תרומה ממה שהוא ראשית, והכא אינו כן.](#__RefHeading___Toc403857583) <> ["חייב באחריותן עד שיביא להר הבית".](#__RefHeading___Toc403857584) <> [בטעמא שאינו מגיד וחוזר ומגיד.](#__RefHeading___Toc403857585) <> [דרכו של הגר"א בזה – והנפ"מ בין ב' הדרכים.](#__RefHeading___Toc403857586) <> [מביא קושי' רעק"א דמחלק בין ב' מינים למין א'.](#__RefHeading___Toc403857587) <> [מביא תירוצו של האור גדול עפ"י דרכו של הגר"א – דחלוק ב' מינים בקריאה והבאה.](#__RefHeading___Toc403857588) <> [שיטת ר"ת מאורליינש בדין חילוקי מינים בהבאת ביכורים.](#__RefHeading___Toc403857589) <>

[**משנה י**](#__RefHeading___Toc403857590) **<>** [**רע"ב משנה י**](#__RefHeading___Toc403857591) **<>** [**ציונים והערות משנה י**](#__RefHeading___Toc403857592) **<>** [דברי התשב"ץ בדין עבר הירדן בביכורים.](#__RefHeading___Toc403857593) <> [פלוגתת הראשונים אי ת"ק מחייב מה"ת.](#__RefHeading___Toc403857594) <>

[**משנה יא**](#__RefHeading___Toc403857595) **<>** [**רע"ב משנה יא**](#__RefHeading___Toc403857596) **<>** [**ציונים והערות משנה יא**](#__RefHeading___Toc403857597) **<>** [בדין שני אילנות לת"ק.](#__RefHeading___Toc403857598) <> [דין חוכר ואריס.](#__RefHeading___Toc403857599) <>

# משנה א'

[א] יש מביאין בכורים וקורין מביאין ולא קורין ויש שאינן מביאין אלו שאינן מביאין הנוטע לתוך שלו והבריך לתוך של יחיד או של רבים וכן המבריך מתוך של יחיד או מתוך של רבים לתוך שלו הנוטע לתוך שלו והבריך לתוך שלו ודרך היחיד ודרך הרבים באמצע ה"ז אינו מביא רבי יהודה אומר כזה מביא:

# רע"ב משנה א'

יש מביאין בכורים וקורין - מקרא בכורים, מארמי אובד אבי עד סוף הפרשה:

והבריך לתוך של יחיד - שחפר גומא והטמין יחור של אילן בתוכה וכסהו בעפר, והוציא ראש היחור לתוך שדה חבירו או ברשות הרבים. וכן אם הנטיעה עומדת בתוך של חברו או ברשות הרבים, והוציא ראש היחור בתוך שלו אינו מביא כדמפרש בסמוך לפי שאין כל הגידולים מאדמתו:

ודרך היחיד או דרך הרבים באמצע - כגון שיש לו שתי גנות משני צדי הדרכים, אינו מביא, שאין כל הגידולים מאדמתו:

כזה מביא - כיון שיש לו רשות לעשות כן, שמותר לעשות חלל תחת רשות הרבים כשאינו מזיק לרבים כלום, אדמתך קרינן ביה. ומכל מקום סבר רבי יהודה שאע"פ שמביא אינו קורא. ואין הלכה כרבי יהודה:

# משנה ב'

[ב] מאיזה טעם אינו מביא משום שנאמר [שמות כג] ראשית בכורי אדמתך עד שיהיו כל הגדולין מאדמתך האריסין והחכורות והסקריקון והגזלן אין מביאין מאותו הטעם משום שנאמר ראשית בכורי אדמתך:

# רע"ב משנה ב'

האריסין - מקבלין את השדה למחצה לשליש ולרביע:

חכירות - מקבל את השדה בדבר קצוב כך וכך כורים לשנה בין שהיא עושה הרבה בין שהיא עושה מעט:

סקריקון - הורג נפשות ונותן לו קרקע כדי שלא יהרגנו. ולשון סקריקון שא קרקע והניחני. ואף על גב דיהיב ליה לפי שעה לא מחיל ליה דסבר האידנא לשקול ולמחר תבענא ליה בדינא:

# ציונים והערות משנה א' וב'

# ענף א' בדין מבריך ובדין סומך למיצר.

## בדין ביכורים ב'הברכה' לשלו או לשל חבירו – וכן בנוטע סמוך למיצר חבירו.

הנוטע בתוך שלו והבריך לתוך של יחיד או של רבים אינו מביא ומבואר במשנה שזה משום דבעינן כל הגידולין מאדמתך, וכאן אינו כן משום שגדל גם משדה חבירו, והיניקה לאו דידיה הוא – ועיין היטב בתוס' בב"ב [פ"א] וברמב"ן [שם] דילפינן ליה מיתורא דאדמתך – ומשמע מדבריהם דמלבד עיקר הדין דבעינן אדמתך ובנוטע בקרקע חבירו חסר בכל המחייב, אכן הכא איתרבי עוד מגזה"כ דבעינן נמי כל הגידולין מאדמתך.

בדומה לדין זה מצאנו בב"ב [כ"ו:] "אמר עולא אילן הסמוך למיצר בתוך ט"ז אמה - גזלן הוא - ואין מביאין ממנו ביכורים", ופירש רש"י [ד"ה ואין] שאין מביאין ממנו ביכורים "משום דבעינן אשר תביא מארצך" – ולכאו' גם הכא חסר ביניקה דידיה, ובתוס' רי"ד בב"ב [שם] מדמה הנך דינים אהדדי, דין מבריך לתוך חבירו ודין סמוך למיצר – ועיין בהערה [[125]](#footnote-126) שהבאנו לשונו, [אלא שיש להעיר דלמה רש"י לא הביא דרשה דהכא, וצ"ע].

אולם עיין להלן שם בסוגי' בב"ב [כ"ז:] דמבואר דר' יוחנן חולק על עולא וס"ל דאילן הסמוך למיצר מביא וקורא – ובטעמא דמילתא אמר – "שעל מנת כן הנחיל יהושע את הארץ" – ומבואר דהיה כאן תנאי שיוכל לסמוך למיצר ולשעבד קרקע חבירו לנטיעתו ולכן לא חסר באדמתך – וכנראה דבזה פליגי אי היה תקנה זו, אכן צ"ל דבמבריך לא היה תנאי ולכן דוקא בסומך למיצר חולקים ולא במבריך.

אולם מבואר עוד במשנה שיש דין שלישי – והיינו דין גזלן, והרבה יש לדון בזה ועיין בחידושי סוגיות [סימן א'] בזה.

## בטעמא דעולא באילן הסמוך למיצר דליכא חיוב ביכורים – דרכם של רש"י ותוס' ודרכו של הר"ח.

בעיקר דין אילן הסמוך למיצר דקאמר עולא דהוי 'גזלן' ולכן ליכא בזה חיוב הבאת ביכורים, מצאנו ב' דרכים בראשונים בזה, דרכו של הר"ח ודרכם של רש"י ותוס' – וכדיבואר:

דהנה, התוס' [שם] הביאו מפי' הר"ח שהטעם שאינו מביא הוא משום דאין מביאין גזל על גבי המזבח שנאמר אני ה' שונא גזל בעולה וכתיב והבאתם גזול – והיינו כעין דין מצוה הבאה בעבירה, ולפי"ז כתב הר"ח דלא קיי"ל כעולא שהרי ההלכה היא כרבי יוסי דאמר זה נוטע בתוך שלו ולא חשיב גזלן בנטיעה זו – דמותר לסמוך אילן למיצר, וע"כ דלהלכה שפיר מצי מביא ביכורים.

אולם יש דרך שניה שהרי התוס' הביאו מרבי יצחק שתמה ע"ד של הר"ח – ולהלן יבואר קושיתו - ולמד ע"ד רש"י דאע"ג דמותר לסמוך מ"מ אין מביאין ממנו בכורים דבעינן "אשר תביא מארצך".

הרי לנו שיש מחלוקת יסודית בין הר"ח ורש"י, דלפי הר"ח מבואר דביסוד הדברים איכא חיוב הבאת ביכורים אלא שיש חסרון צדדי של מצוה הבאה בעבירה שלכן נפסלים, והיינו שיש סיבה להתחייב בחובת הבאת ביכורים ויש סיבה בפירות שצריך להיות בהם קדושה – אלא שמחמת הדין מצוה הבאה בעבירה לא חל החיוב והקדושה, אולם לפי רש"י ותוס' מעיקרא ליכא סיבה לחייבו ושתהיה קדושה בפירות, דלא חשיב כגידולין שלו וחסר בעיקר סיבת החיוב.

ועיין להלן בחידושי סוגיות [סימן א'] שתמהנו טובא בעיקר סוגי' זו.

## בדין מבריך שלא ברשות וברשות, ובפלוגתת ר"י ורבנן במבריך דרך רה"ר, במה שיש לתמוה בזה.

בדין של המשנה במבריך איירי בהברכה שלא ברשות, דמפורש בירושלמי דהיכא דאיכא נתינת רשות במבריך שפיר מהני לחייבו להביא ביכורים ונחלקו אי מהני רשות לשעה או דבעי רשות לעולם, וע"כ דהכא איירי בלי נתינת רשות, והוי גזלן, וממילא דכפשוטו גם הכא נחלקו הר"ח ורש"י, וא"כ לפי הר"ח גם הכא מצד מצוה הבאה בעבירה אתינן עלה, שהרי לפי הר"ח מבואר דדין מיצר תלוי אי הוי גזלן ואיכא עבירה או לא.

וקשה דלמה לי קרא וגזה"כ דאדמתך – הא תיפוק ליה מצד מצוה הבאה בעבירה – דהא בהבריך שלא ברשות הוי גזילה – וצ"ע.

ועוד קשה – הרי מבואר במשנה כרש"י ותוס' דחסר בבעלות ובדין אדמתך וארצך ולא חסר מצד העבירה של גזילה, וא"כ קשה א"כ דלמה מהני 'רשות' – הא סו"ס חסר בבעלותו ואין כאן ארצך ואדמתך, והרי אפילו קנין פירות לא סגי לן לבעלות של אדמתך ומה יהני נתינת רשות, וצ"ע - וכעין זה קשה במשנה גופא – דהרי נחלקו ר"י ורבנן במבריך דרך רה"ר אי מביא ביכורים, ומבואר בירושלמי דנחלקו נמי אי מותר לעשות חלל תחת רה"ר או לא, וקשה, דמה מהני מה שמותר לעשות חלל תחת רה"ר הא סו"ס לאו אדמתך הוא דאין לו קנין הגוף ברה"ר, וצ"ע – ועיין בכל זה בחידושי סוגיות [סימן א'].

## דברי הגרי"ז בביאור דין יניקה דט"ז אמה שיש לחקור אי הוי בכלל עיקר הדין יניקה דאילן או דהוי דין נוסף, ורק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'.

הבאנו את פלוגתת עולא ור"י בסומך אילן למיצר אי מצי מביא או לא, ועיין בדברי הגרי"ז [תרומות פ"א הכ"ד ד"ה וי"ל עוד] שהביא את דברי השטמ"ק בב"ב [שם] שלא נחלקו עולא ור"י אי היה תנאי דיהושע בהנחלת הארץ, דלכו"ע היה תנאי, אלא דנחלקו אי מהני הך תנאי של יהושע כדי שיוכל להביא ושיתחייב בחיוב ביכורים מדין אדמתך ומדין ארצך – וביאר ששורש פלוגתתם כך:

שיש לחקור בהא דאיכא יניקה ט"ז אמה, ובדינא דאדמתך בעינן שכל הגידולין ויניקה יהא שלך – שכפשוטו יש לומר שזה עצם הגזה"כ שאם בעינן יניקה ואדמה דידיה – א"כ פשוט דבעינן שכולו יהיה שלך – ואין נפ"מ בין מקום האילן עצמו לכל הט"ז אמה של היניקה, שכל היניקה הוא דין אחד של אדמתך ויניקה דידיה, אולם יש לומר דאינו כן, אלא דעיקר היניקה היינו במקום שהאילן עומד, וכל היניקה עד ט"ז אמה אינה בכלל עיקר הדין אדמתך, אלא דין נוסף של יניקה לגבי דין אדמתך, והגדר של הדין נוסף הוא שאם על היניקה הזו יחשב כגזלן – דזה כבר מגרע בדין 'אדמתך' – אבל היניקה הזו אינה כלולה בכלל עיקר הדין אדמתך.

הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [חידושיו סימן כ' ס"ק ג'] ביאר בחקירה זו עוד – דשורש הספק הוא האם השרשים הם גוף האילן עצמו וממילא דהמקום שהאילן עומד ומקום השרשים - חדא נינהו – שהרי הם בכלל גוף האילן – ופשוט א"כ שאין לחלק בדין אדמתך בין המקום שעומד האילן לכל הט"ז אמה של יניקה, או דילמא דשרשים אינם בכלל גוף האילן, אלא דשרשים הם כעין הענף של ההברכה בכל מבריך – שבכה"ג גוף האילן עומד במק"א ויוצא ענף אחד למקום אחר ומוסיף יניקה משם ופשוט שאינה בכלל עיקר האילן, ולפי הגדרה זו עיקר האילן לא מוגדר על פי השרשים, וממילא שיש מקום לומר דחלוק הדין אדמתך בין עיקר מקום עמידת האילן - ששם בעינן אדמתך ממש, משא"כ במקום השרשים סגי לן שלא יחשב כגזלן, דאי חשיב כגזלן מגרע בזה בדין אדמתך.

## בדברי הגרי"ז בביאור דין מבריך - דרק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'.

הגרי"ז הביא שהמקור לעיקר סברא זו מצאנו כאן בירושלמי בדין מבריך, והביא ב' ראיות לזה:

א] במבריך ברשות אפילו ברשות לשעה למדנו בירושלמי דהוי בכלל אדמתך, ותמוה – הא 'רשות' אינו 'קנין' ויתירא מזו – הרי 'רשות לשעה' לא הוי 'קנין הגוף' ולא סגי לן לביכורים.

ב] ר' יוחנן מבאר את הדין במשנה של מבריך דאינו מביא משום שיש כאן גזילה – ותמוה דלמה לי טעמא דגזילה, הא תיפוק ליה דלא הוי בכלל אדמתך דלאו יניקה דידיה הוא.

ומהנך ב' ראיות מוכרח יסוד הנ"ל, דעיקר היניקה היינו במקום האילן, וכל היניקה מכח המבריך אינה עיקר היניקה, אלא דין נוסף של יניקה, ולו יצוייר ועל היניקה הזו של המבריך יחשב כגזלן – זה כבר מגרע בדין 'אדמתך' – והן הן דברי ר' יוחנן דכולהו מצד גזילה אתינן עלה, ורק מחמת זה חסר בדין אדמתך, ונפ"מ לדינא – דלו יצוייר ויהיה לו רשות להבריך - דשוב הוי ליה בכלל אדמתך אף דלא קני שום זכות בהך יניקה דמבריך.

ועל פי זה ביאר את עיקר פלוגתת עולא ור' יוחנן – דאין פלוגתתם בתקנת יהושע, אלא דפליגי בעיקר הגדר של הט"ז אמה – דעולא ס"ל דכל הט"ז אמה הוי בכלל עיקר היניקה של האילן – ואינו דין נוסף דע"י הגזילה מגרע בדין אדמתך – ור' יוחנן ס"ל שזה דין צדדי, וס"ל שהט"ז אמה הוי כעין מבריך – והיינו שעיקר היניקה היא היניקה של האילן ולא של המבריך.

ומעתה יש לומר שיש נפ"מ לגבי תקנת יהושע – שזה היה פשוט לדעת הגרי"ז שלא מהני תקנת יהושע להשוותו ל"אדמתך" – ורק מהני לסלק הגזילה – וכנראה דסברתו בזה כמו שהקשינו לעיל - דפשוט שאין לו קנין הגוף באדמה של חבירו ולא נעשה שותף בזה, והרי הבעלות שנצרכת לביכורים הינה דווקא קנין הגוף – וע"כ דרק מהני לסלק הגזילה.

ומעתה פשוט דתלוי בגדר הדין ט"ז אמה דאי יניקה זו הוי כעיקר היניקה של האילן – א"כ בלי שיזכה בקנין ממש באדמה לא יהני להיות אדמתך, ומהאי טעמא ס"ל לעולא דלא מהני תקנת יהושע לזה, אבל בזה גופא פליג רבי יוחנן ומדמה ליניקה דמבריך, הלכך שפיר מהני בזה תקנת יהושע – וזה כל פלוגתתם – וע"ע בחידושי סוגיות [סימן א'] מה שהרחבנו עוד להביא הרבה הוכחות לדברי הגרי"ז.

## ביאור דברי הר"ח דליכא דין גזילה ומצוה הבאה בעבירה לולי הגזה"כ של ארצך ואדמתך – דליכא זכות לחבירו בפירות דידיה.

יעויין באהא"ז [נזקי ממון פ"ה ה"ג ד"ה והנה צריך וד"ה אכן אם נימא] שחקר מהו גדר הגזילה שיש בסומך למיצר – שיש לדון האם יש זכות בגוף הפירות לבעל המיצר ואיכא גזילה ממש בפירות מחמת יניקה זו, או דילמא דבודאי בכה"ג שהאילן נמצא בקרקע של בעליו, הפירות שייכים לבעל האילן ואין זכות לבעל המיצר בגוף הפירות על אף שהוא יונק משדה חבירו, וכל מה שחידש עולא דהוי גזלן – ע"כ דזה רק גזל ממון, והיינו שהוא חייב דמים לבעל השדה הסמוכה, אך אין לבעל השדה זכות בפירות, ואע"פ שהאילן יונק מקרקעו – ועיי"ש שנקט כדרך השניה.

וכדרך זו נקט נמי הגר"ח שמואלביץ זצ"ל – והוסיף דמסתבר שבעל האילן רשאי להשתמש בפירות אלו לכל מילי דבעינן בהו 'לכם', משום שגוף הפירות שלו לגמרי ואינו אלא גזילת ממון - וכבר דן בעיקר חקירה זו בשערי יושר [שער ג' סוף פכ"ה], ועיין באהא"ז שפירש - וכן ביאר הגר"ח שמואלביץ זצ"ל – דבאמת גם הר"ח מודה דליכא דין מצוה הבאה בעבירה בפירות, דמסתברא דגוף הפירות אינם גזולים, וממילא דלא חשיב שנעשתה בהם עבירה [[126]](#footnote-127).

וביארו בשיטת הר"ח דבאמת ס"ל כרש"י דפסול משום שאין כל הגידולין מארצך ומגזה"כ, ואי לאו הך דינא היה צריך להיות דגם בביכורים ליכא פסולא דמצוה הבאה בעבירה, וכמשנ"ת דכשהחפץ עצמו אינו גזול לא שייך פסול זה.

והא דנתחדש שהפירות פסולים לביכורים משום מצוה הבאה בעבירה הוא משום דבעינן שיהיו הפירות יונקים מארצו, ורק עי"ז הם כשרים לביכורים, ונתחדש בזה דדין ביכורים חל גם ע"י היניקה מהקרקע, ומה"ט שייך לפסול את הביכורים כשהיניקה מקרקע שאינו שלו משום מצוה הבאה בעבירה – וע"ע בחידושי סוגיות [סימן א'] מה שנתבאר בזה עוד.

# ענף ב'בגדר דין חוכר אריס ושוכר,ובמה שונים מקנין הגוף לפירות.

## בדין אריס וחוכר בביכורים.

שנינו במשנה – "האריסין והחכורות והסקריקון והגזלן אין מביאין מאותו הטעם משום שנאמר ראשית בכורי אדמתך", ולהלן בסוף פירקין שנינו שר"י חולק, ועיין היטב בירושלמי שם שיש כמה סוגים של חוכר, ונחלקו שם באיזה אופן פליגי ר"י ות"ק – וראיתי לבאר עיקר הגדרים של חוכר ואריס.

## בגדר הדין חוכר ומקבל ואריס - דמצד אחד דומים לשכירות ומאידך חשיבי כשותפים בקרקע.

דהנה - בעיקר הגדר של חכירות וקבלן, מבואר בכמה דוכתי דדומה לשכירות, דעיין ברמב"ם [שכירות פרק ח' הלכה א']: "אחד השוכר מחבירו שדה לזורעה או כרם לאכול פירותיו בדמים או ששכר ממנו בפירות קצובים כגון ששכר ממנו שדה זו בעשרים כור בשנה וכרם זה בעשרים כדי יין בכל שנה שניהן דין אחד יש להן, והשוכר בפירות הוא הנקרא חוכר", עכ"ל, ועיי"ש במ"מ שכתב "אחד השוכר מחבירו שדה וכו', זה מפורש בברייתא [פ"ו] דמסכת דמאי מה בין שוכר לחוכר השוכר במעות והחוכר בפירות", עכ"ל, וע"ע ברמב"ם [מעשר פרק ו' הלכה י"ג] "אי זהו חוכר ואי זהו מקבל, חוכר שחוכר הקרקע בדבר קצוב מן הזרע בכך וכך סאה בין עשתה הרבה בין עשתה מעט, מקבל הוא שיקבל אותה בחלק ממה שתעשה חציו או שלישו או מה שיתנו ביניהן, שוכר הוא ששוכר הקרקע במעות", ועיין בכס"מ [שם] שציין לירושלמי [דמאי ריש פ"ו] "החוכר בפירות השוכר במעות המקבל למחצה לשליש ולרביע".

ואעפי"כ מצאנו בראשונים שיש לחוכר ומקבל 'שייכות' לעיקר הקרקע, דיעויין בתוס' גיטין [ע"ד] שמשמע שיש לו חלק בקרקע דמחלק - כשירד גשם - בין שכיר יום לאריס, וז"ל: "בפרק האומנין אמרי' שכר את הפועלים ואתא מטרא הפסד דפועלים, וי"ל דשאני התם שאינו אלא שכיר יום שלא שכרו בעל הבית אלא לדלות וכיון שלא הוצרך אינו שכירו, אבל הכא שהוא 'אריס' ועושה כל מלאכות שבשדה ויש לו 'חלק בקרקע' כמו בעל השדה, ומיד כשהתנה עמו לדלות ארבעה 'זכה בשליש שדה' ואפי' אתא מטרא, ולא איצטריך כמו שאר אריסים דמשמע דנטלי רבעא ואפילו לא יצטרכו לדלות וכו'", עכ"ל – הרי ש"יש לו חלק בקרקע כמו בעל השדה", ועוד ש"מיד זכה בשליש שדה".

יתירא מזה כתב הרי"ף [שם – ל"ה: בדפי הרי"ף] שהוא כשותף, וז"ל: "ומסתברא לן דשאני אריס מפועל דאריס כשותף דאמי דאי איתניסא ההיא ארעא לא הוה שקיל מידי הילכך כיון עליה דדלי ארבעה קנה ליה תילתא וכיון דלא איצטריך לא פקעא מנתא דיליה".

וכל זה מתאים למה שמבואר ברא"ש [דמאי פ"ו משנה א'] דגם חלק הבעה"ב חשיב כלפי האריס כ"תבואת זרעך" ומבואר דלא חשיב כ'לקוח' מבעה"ב לפוטרו מתרו"מ.

וע"ע ברמב"ם [שכירות פרק ט' סוף הלכה ו'] דמבואר נמי דאריס כשותף, אלא דכנראה דנחלקו בזה רש"י והרשב"א בב"ק [קי"ג:] דמבואר שם דשותף משלם מס למלך ואריס פטור, וברש"י מבואר דזה משום שאין לו חלק בקרקע, וברשב"א מבואר דזה דין צדדי דכך ניחא למלך ודינא דמלכותא דינא.

## הוכחה שאין לאריס קנין בקרקע לפירות.

והנה זה ברור דזכות אריס וחוכר אינו אלים כמו קנין פירות, ודבר זה ביאר החזו"א [שביעית סי' כ"א אות ד'], וראייתו ממה דנחלקו ר"י ור"ל בגיטין [מ"ז] במוכר שדהו לפירות דסבר ר"י דמביא וקורא, ואילו לענין חוכר ואריס תנן בריש מכילתין שאינן מביאין, אלא בע"כ דמכירה לפירות אלים יותר מאריס, וע"ע בקוה"ע [סימן נ"ג] שגם עמד בזה דחלוקין נינהו לגבי ביכורים.

ועיין נמי ב**תוס' בב"ב [כ"ז. ד"ה לא] דמחלקינן בין מוכר אילן אחד שאינו מביא ביכורים לקנין פירות שיש עכ"פ דין הבאה, והחילוק הוא שאין לו למוכר אילן אחד את כל זכויות השימוש בשדה אלא רק לענין דבר אחד, אבל מי שיש לו קנין פירות הרי יש לו כל הזכויות בשדה אלא שאינם שלו אלא לזמן**, וע"ד זה איכא למימר נמי באריס שאין לו את כל זכויות השימוש.

## כמה תמיהות בדיני שכירות אריסות וקנין הגוף לפירות.

נתבאר כאן דקבלנות וחכירות דומים לשכירות, ויש לעיין בזה שהרי מבואר בראשונים דשכירות היא כגוף לפירות ואפילו כקנין הגוף לזמן, עיין בהערה [[127]](#footnote-128) שהבאנו את הלשונות של הרמב"ם בזה.

אלא דכבר הוכחנו שאינו כקנין פירות ממש, וכדהבאנו ממה שתמהו האחרונים מביכורים שאין חיוב ביכורים על אריס ושוכר לת"ק ריש מכילתין - אף דבכל קנין הגוף לפירות נחלקו ר"י ור"ל אי קנין פירות כקנין הגוף לגבי ביכורים – וכל זה צ"ב.

עוד תמהו האחרונים – הגר"ח [תרומות פ"א ה"י] והחזו"א [שביעית סימן כ"א ס"ק ד'] מהמבואר בדמאי [פרק ו' משנה ב'] עפ"י הסוגי' בב"מ [ק"א] - דעכו"ם שאין לו בעלות בקרקע ממש אלא שיש לו קנין הגוף לפירות, וזה מהני להפקיע את הקדושה של הפירות מדין יש קנין לעכו"ם [שהרי למ"ד שיש קנין להפקיע א"י אין לו קנין בגוף ממש אלא קנין גוף לפירות], ומבואר דזה מהני להפקיע אף בחוכר ישראל ממנו שיש לו זכות בקרקע לפירות מדין שוכר – וצ"ע, דמה נשאר אצל העכו"ם.

ונביא כאן את דרכו של בעל האבי עזרי בכל הנ"ל – כפי שהיא מובאת ביגיעת ערב פסחים [שיעור ה'], ובקצרה באבי עזרי תניינא [פ"ו שכירות ה"ה] – ועפ"י דבריו יתיישבו כל הנך קושיות.

מצאנו בסוגי' בעבודה זרה [ט"ז] דדנו האם שכירות קני' או לא, ולמסקנה נקטו דלא קני', ויש בזה ד' נפ"מ: א] אי לא קניא אסור להשכיר בהמתו לגוי כיון דעביד מלאכה בשבת, ב] עוד נפ"מ במשכיר בית לגוי האם עובר הישראל על לא תביא תועבה אל ביתך, ג] כהן ששכר בהמה מישראל דרק אי שכירות קניא מאכילה תרומה, ד] בסוגי' בפסחים [ו'.] מבואר דאיכא נפ"מ לגבי זה האם חשיב כחמץ ברשותו של עכו"ם היכא דהשכיר לעכו"ם מקומו של החמץ, דדווקא אי שכירות קני' אמרינן כן.

יש לעיין דמה שייך עיקר קנין דשכירות, הרי שימושים הוא דבר שלא בא לעולם או דבר שאין בו ממש וכמבואר בהדי' בב"ב [קמ"ז:] דשכ"מ אינו אומר ידור בו פלוני כיון דלא מהני בזה בבריא.

עוד יש לעיין דמצאנו הרבה לשונות של הרמב"ם [מובא בהערה לעיל] דמפורש ששכירות הוא כקנין גוף לפירות, וא"כ מה הצדדים האם שכירות קניא או לא.

עוד יש לעיין דלגבי קנין חצר אמרינן דקונה לשוכר ולא למשכיר, ונחלקו בזה הרמב"ם וראב"ד, ועיין בזה בקצוה"ח [סימן שי"ג], וזה גם אי קניא וגם אי לא קניא, וא"כ קשה דלמה לא פשוט לן דלענין חמץ זה מיקרי רשותו של העכו"ם.

עוד יש לעיין דהמוכר שדהו לפירות נחלקו ר"י ור"ל האם קנין פירות כקנין הגוף ומביא בכורים וקורא או לא, דתלוי אי מצי אמר האדמה אשר נתת לי, ואחרי שהרמב"ם מדמה קנין שכירות לדקל לפירות א"כ למה ליכא פלוגתא בדין ביכורים בשוכר, ומפורש במשנה ריש ביכורים דליכא הבאה, וכבר הבאנו מהקוה"ע [סימן נ"ג] וחזו"א [שביעית סימן כ"ד ס"ק א'] שהעירו בזה, ועוד קשה דלמה לא הוכיחו מהך משנה בביכורים דשכירות לא קני'.

עוד יש לעיין דמפורש בתוס' בריש אלמנה לכהן גדול [יבמות ס"ו] דגם למ"ד קנין פירות כקנין הגוף, אבל לא חשיב קנין כספו, ולכן עבדי מלוג של אשת כהן לא יאכלו תרומה, והיינו טעמא דבעינן בעלות בגוף, ולעומת זאת לגבי שכירות מצינו איפכא דלמדנו בע"ז דלפי הצד דשכירות קני' א"כ כהן ששכר בהמת ישראל מצי מאכילה תרומה, הרי לנו סברות הפוכות דלגבי תרומה שכירות עדיפא ולגבי ביכורים קנין פירות עדיפי.

## דרכו של האבי עזרי בישוב כל התמיהות.

וביאר האבי עזרי את הדברים כך:

והקדים – הרי תרי גווני קנין פירות מצאנו, אחד לכל השימושים ואחד לתשמיש אחד, ובכל השימושים מיקרי קנין לזמן ובתשמיש אחד מיקרי קנין פירות בעלמא, והיסוד לזה מהתוס' בב"ב [כ"ז. ד"ה לא] שכ' בתירוץ השני ליישב למה בקונה אילן אחד לא קורא, ומאי שנא מקונה ג' אילנות, הא סו"ס הקרקע שלו לגבי החזקת האילן שם, וע"כ שזכות החזקת האילן שם אינו כלום בקרקע ורק זכות בעלמא ולא מיקרי אדמה שלו, ורק כשיש לו את כל התשמישים אז מיקרי בעלים גמור, אלא דכיון שזה קנין לזמן נחלקו ר"י ור"ל אי כקנין הגוף והוי ממש כבעלים או לא.

ומעתה י"ל דהנך תרי סוגים של קנין פירות הם שני הצדדים בשכירות אי קניא או לא, והיינו דאי קניא הוי ליה כקנין הגוף לזמן ולכן מותר להביא לשם חמץ ועבודה זרה וכו' ומה"ט הכהן השוכר מאכילו תרומה, ואי לא קניא אז אינו אלא זכויות בעלמא כקנין פירות לתשמיש אחד.

אולם גם אי הוי כקנין לזמן אכתי גרע, והיינו דבקנין לזמן איכא קנין גמור לחלוטין שהזמן הוא בחפץ, והזמן של אח"כ הוא כחלק אחר בחפץ שלא מקנה לו, דכמו דחפץ מתחלק לארכו כמו כן מתחלק לזמנו, והרי הוא בעלים לעולם על הזמן שקבעו, כמו שבעלים על חצי חפץ הוא בעלים גמור על הך חצי, אבל בשכירות הקנין עצמו מוגבל, שיש לו קנין על ל' יום, וקנין זמני הוא קנין מחודש וזה חל כשאומרים לשון שכירות, ובקנין המחודש הזה לא מיקרי בעלים אמיתי לענין האדמה אשר נתת לי אף אי נימא דמותר להביא לשם חמץ ועבודה זרה וכו' וגם הכהן השוכר מאכילו תרומה.

הרי לנו תלת גווני בקנין לזמן, א] קנין לזמן לכל השימושים - דאז הזמן הזה של הקרקע הוא שלו לעולם והוא מביא ביכורים וקורא, ב] שכירות קניא - שיש זמן והגבלה בגוף הקנין וזה כבר לא סגי לביכורים אף דסגי להיות רשותו לכל דבר דלכן מותר להביא לשם חמץ ועבודה זרה וכו' ומה"ט הכהן השוכר מאכילו תרומה, ג] שכירות לא קניא - וזה זכויות בעלמא, ואסור בכל הנ"ל ודומה לקנין גוף לפירות שיש לו זכויות בעלמא בקרקע, ודו"ק.

אולם לכו"ע סגי לענין קנין חצר וזה צ"ל דקנין חצר תלוי על 'רשות' ושפיר חשיב 'רשותו' אף כשאין לו אלא זכויות בעלמא.

איברא דאכתי קשה מהך דתרומה דלא מהני קנין פירות אף דמהני שכירות, ורבינו לא יישב קושי' זו ונשאר בצ"ע, וצ"ל כמבואר שו"ת אבני מילואים [סימן י"ז] בביאור דברי התוס' הללו דמצד קנין איסור אתינן עלה, ועיין בברכ"ש ביבמות [סימן י"ט] מה שהרחיב בזה, עכ"פ לדבריו א"ש דבאכילת בהמתו סגי בקנין כספו בלי קנין איסור וא"ש, עכתו"ד בעל האבי עזרי.

## תוספת דברים.

עפ"י דבריו מיושב מה שהקשינו לעיל:

הרי דאף דקבלנות וחכירות דומים לשכירות, ואף שמבואר בראשונים דשכירות היא כגוף לפירות ואפילו כקנין הגוף לזמן, אכן אכתי איכא דרגות שונות בגוף לפירות, ובשכירות אינו כקנין פירות ממש, וכדמוכרח מביכורים, ואינו אלא בגדר זכויות בעלמא ותו לא.

ובזה יבואר נמי ממה שהבאנו מדמאי [פרק ו' משנה ב'] דעכו"ם שאין לו בעלות בקרקע ממש אלא שיש לו קנין הגוף לפירות ודי בזה להפקיע את הקדושה של הפירות מדין יש קנין לעכו"ם, אף בחוכר ממנו ישראל שיש לו זכות בקרקע לפירות מדין שוכר – וקשה, דמה נשאר אצל העכו"ם, ולמדנו שקנין פירות של העכו"ם הוא יותר קנין בקרקע משכירות וחכירות של הישראל שהיא רק בגדר זכויות, ודו"ק.

# משנה ג'

[ג] אין מביאין בכורים חוץ משבעת המינים לא מתמרים שבהרים ולא מפירות שבעמקים ולא מזיתי שמן שאינם מן המובחר אין מביאין בכורים קודם לעצרת אנשי הר צבועים הביאו בכוריהם קודם לעצרת ולא קבלו מהם מפני הכתוב שבתורה [שמות כג] וחג הקציר בכורי מעשיך אשר תזרע בשדה:

# רע"ב משנה ג'

אלא משבעת המינין - דכתיב [דברים כו] מראשית, ולא כל ראשית, שאין כל הפירות חייבים בבכורים אלא שבעת המינין שנשתבחה בהן א"י חטה ושעורה וגו', ודבש הוא דבש תמרים:

מתמרים שבהרים ופירות שבעמקים - לפי שהן גרועין:

ולא מזיתי שמן שאינם מן המובחר - דכתיב [שם ט] זית שמן, זית אגורי, שבאים עליו גשמים והוא אוגר שמנו לתוכו, והוא מובחר ומשובח:

אין מביאין בכורים קודם לעצרת - דשתי הלחם שמביאין בעצרת אקרו בכורים, והם מתירין החדש במקדש:

# ציונים והערות משנה ג'

## זמן הבאת ביכורים – בשבועות או אחרי שבועות.

טז) הנה זמן הבאת ביכורים הוי לאחר הבאת שתי הלחם בשבועות, ולכאו' בחג השבועות עצמו יכול להביא ביכורים וכן כתוב ברמב"ם [פ"ד ה"ו].

אמנם בבכורות [כ"ו:] בשטמ"ק [אות כ"ט] כ' וז"ל, "ויש לומר דביכורי יחיד לא מייתי עד לאחר עצרת [עיי"ש דלפי"ז מיישב קושית תוס' שם ד"ה מלאתך].

ועיין במהרי"ט אלגאזי [שם] שהביא שיטה זו בשם תוס' חיצוניות וטרח לבאר למה אין מביאין ביכורים בשבועות, וכתב שם משום דלכתחלה מביאין קרבן עם הביכורים, ואולי כיון שאינו מעכב אינו כמו שלמי שמחה וחגיגה שמקריבים ביו"ט מפני שהן חובה אלא כנדרים ונדבות דאין מקריבין ביו"ט, יעיי"ש עוד מה שכתב בזה.

וע' במנחת חינוך [מצוה י"ח ומצוה צ"א] - דפליג וס"ל דרשאי להביא קרבן זה ביו"ט כיון דיוצא בו משום שמחת יו"ט עי"ז כיון דנקרא קרבן שמחה, ועיי"ש שטרח לפרש שיטה זו בע"א דכיון דהדרך להביא עולות כמבואר במשנה לקמן [פ"ג מ"ה], ועולות העוף בודאי אין מקריבים ביו"ט, משו"ה אין מביאין ביכורים בשבועות.

ובאגרות משה [קדשים סי' א'] כתב דפשיטא שאין מביאין קרבן הבא עם הביכורים ביו"ט משום שאין מערבין שמחה בשמחה, וע"ע תוספת דברים בהערה [[128]](#footnote-129) בדברי רש"י במנחות בזה – ונפ"מ בטעמים.

## הבאת ביכורים קודם עצרת.

יז) בירושלמי כאן מבואר שאנשים חשובים שהביאו ביכוריהם קודם עצרת אין מקבלים מהן אבל מאנשים אחרים אם הביאו מקבלים מהם, אבל דעת הרמב"ם [פ"ב ה"ו] אינו כן שכ' "אין מביאין ביכורים קודם עצרת שנאמר ו'חג הקציר בכורי מעשיך' ואם הביא אין מקבלים ממנו אלא יניחם שם עד שתבוא עצרת ויקרא עליהן", עכ"ל.

הרי שלא חילק בזה אלא כל שהביא קודם עצרת אין מקבלים מהם, והוא לפי פשטות המשנה כאן - וכן הוא בתוספתא [פ"א ביכורים ה"א] שלא חילקו כלל בין אם הוא אדם מסויים או לא.

אבל קשה על הרמב"ם ממשנה במנחות [ס"ח:] דתנן שאם הביא כשר, וזהו קושית הירושלמי כאן, והרמב"ם [פ"ז תמידין ומוספין הי"ז] הביא את דברי המשנה, וע' ברמב"ם [פ"ב איסורי מזבח ה"י], וע"ע בחי' הגרי"ז במנחות [ע"ב].

## ביאור בלשון הפסוק - "וביום הבכורים".

יח) הנה בפרשת פינחס [פרק כ"ח פסוק כ"ו] כתיב "וביום הבכורים בהקריבכם מנחה חדשה וגו'", ובביאור פסוק זה פליגי הראשונים, שרש"י [שם] פי' דמה ששבועות נקראת יום הביכורים הוא בגלל הבאת שתי הלחם שהם ראשונים למנחת חטים הבאים מן החדש, אבל בסנהדרין [י"א:] ברש"י [ד"ה ועל פירות האילן] מבואר שפירש שמה שנקרא יום הביכורים הוא בגלל הבאת ביכורים של כל יחיד ויחיד, וכ"כ בקרית ספר [פ"ד ביכורים] ששבועות איקרי יום הביכורים כיון שמאז והלאה מותר להביא ביכורים.

וע' בסנהדרין [שם] ביד רמ"ה שהשיג על פירוש זה ופירש הפסוק כמו שפירש רש"י בפירושו עה"ת שהכוונה להבאת שתי הלחם, והוסיף ביד רמ"ה שממה דתנא דידן הביא הקרא של "וחג הקציר ביכורי מעשיך אשר תזרע בשדה" ולא הביא הקרא של "וביום הבכורים" מוכרח שפירושו של "וביום הבכורים" הוא שתי הלחם ולא ביכורי יחיד.

## הבאת ביכורים קודם עצרת – ובדברי הגרי"ז בסוגי' במנחות.

ח) תנן במנחות [ס"ח:] - אין מביאין וכו' וביכורים וכו' קודם לעומר, אם הביא פסול, קודם לשתי הלחם לא יביא ואם הביא כשר, ובגמ' מנחות [פ"ד:] וברמב"ם [פ"ב ביכורים ה"ו] משמע דהא דאין מביאין ביכורים קודם עצרת הוי מדאורייתא, אמנם בשו"ת שואל ומשיב [ח"ו סי' ט"ז] כ' דהא דאין מביאין קודם עצרת אינו אלא מדרבנן.

והנה הקשו במנחות [ס"ח:] דמאי שנא דקודם העומר פסול וקודם שתי הלחם כשר – ותירצו שקודם העומר לא הותר מעולם גם אצל הדיוט, אבל קודם שתי הלחם מותר להדיוט, והקשו בתוס' דהוי ליה לחלק דקודם העומר דאסר להדיוט איכא פסול מצד "ממשקה בני ישראל" ופסול זה ליכא קודם שתי הלחם, ועיין היטב בדברי הגרי"ז [שם] שכתב שאין האיסור במשנה כאן שייך לפסול מצד משקה בנ"י, אלא דבעינן ב' מתירים לאיסור חדש במקדש, גם הקרבת העומר וגם הקרבת שתי הלחם, דעומר מתיר גם להדיוט וגם למקדש אלא דלמקדש בעי היתר נוסף בשתי הלחם.

נמצא שלפני העומר – מלבד האיסור להדיוט איכא נמי פסול למקדש בלי שייכות לדין משקה בנ"י – וכל הדיון בגמרא אינו מצד משקה בני ישראל אלא דמאי שנא פסול לפני העומר מהפסול של לפני שתי הלחם שכשר בדיעבד.

## בטעמא דלא קיבלו מהם.

הנה במתניתין בחלה [פ"ד משנה י'] שנינו כלשון המשנה כאן - אנשי הר צבועים הביאו ביכוריהם קודם לעצרת ולא קבלו מהן מפני שכתוב בתורה וחג הקציר ביכורי מעשיך אשר תזרע בשדה, וע"ז הק' בירושלמי בחלה [שם] דהא אם הביא כשר ותי' הירושלמי שלא יקבע הדבר החובה, ולכאו' דברי הירושלמי צ"ב דאע"ג דאם הביא כשר, מ"מ לא יקבלו מהם משום דלכתחילה אין להביא.

ונראה דמבואר מהכא דכיון שכבר הביאום לעזרה נתקיים מצות הבאה, והוי עתה במצב של בדיעבד וע"ז תנן ואם הביא כשר, שבדיעבד אינו דוקא לאחר הנחה ונתינה לכהן אלא אפי' לאחר שנכנסו לעזרה גם זה בכלל בדיעבד וכשר מדאורייתא, ויכול להניחם וליתנם לכהן, ומשו"ה הוצרך הירושלמי לפרש דרק משום שלא יקבע הדבר לחובה לא קבלו מהם.

וכעין זה מוכרח ממה דאמרינן במנחות [ה.] ורשב"ל אמר מנחת העומר שקמצה שלא לשמה כשרה ושיריה אין נאכלין עד שיביא מנחת העומר אחרת ותתירנה, מקרב היכי קרבה ממשקה ישראל מן המותר לישראל, אראב"א קסבר ר"ל אין מחוסר זמן לבו ביום.

וקשה תינח דאיסור חדש ליכא משום דאין מחוס"ז לבו ביום, מיהו למזבח הלא אסור חדש קודם הקרבת שתי הלחם, וכיון שעל מנחה זו ליכא שם מנחת העומר וצריכה מנחת עומר אחרת להתירה, ה"ה שאסורה למזבח קודם הקרבת ב' הלחם, וק' מקרב היכי קרבה, אלא מבואר שכל שהביאו למזבח וקמצו הרי"ז בכלל בדיעבד, ותנן במתני' דבדיעבד שפיר מצי להקריב, אכן מגמ' זו חזינן רק דלאחר קמיצה הרי"ז בכלל בדיעבד, אבל מדברי הירושלמי הנ"ל מבואר שאף בהבאה לעזרה לחוד הרי"ז כדיעבד.

## קריאה כשמביא קודם עצרת.

ט) הנה צריך לברר בהא דקתני שאם הביא קודם עצרת כשר, מה דינו לענין קריאה, שהרי חובת קריאה אינה אלא בזמן שמחה דהיינו עד חג הסוכות, ויש לעיין מתי מתחיל זמן שמחה, אם מתחיל רק לאחר שבועות שאין זמן שמחה אלא לאחר עצרת וא"כ מביא ואינו קורא, או דלמא זמן שמחה איכא אפילו מקודם לכן.

ומצאתי בספר משכיל לדוד [לר' דוד פרדו] בפ' כי תבוא [כ"ו י"א] שכ' דקודם עצרת נמי איכא שמחה דליקוט התבואה מתחיל מניסן, ולכאו' לפי"ז מביא וקורא, אך מדברי החזו"א בליקוטים [סי' ח' סוף אות א'] נראה דזמן שמחה ליכא אלא מן העצרת ואילך, וכן הוא בהדיא בר' בחיי ריש פ' כי תבוא, וז"ל, "וע"ז אמר הכתוב ושמחת בכל הטוב, וזמן שמחה הוא מעצרת עד החג שאדם מלקט תבואתו ופירותיו", עכ"ל.

ובאו"ש [ביכורים - פ"ד הי"ג] ציין למה שכתב רש"י בפסחים שם וז"ל בד"ה זמן שמחה, בזמן קצירה ולקיטה שאדם לוקט תבואתו ולבו שמח הצריכו הכתוב קרייה וכו', עכ"ל, ובד"ה ועד החג כ' וז"ל, שבתוך הזמן הזה זמן לקיטה ושמח במעשיו עכ"ל, הרי דלרש"י מה שהוא זמן שמחה היינו משום שמחת לקיטת פירות – ומבואר שרש"י נייד מלפרש כמו שפירש באו"ש שמה שהוא זמן שמחה הוא מחמת שבעצרת כתוב שמחה וכן בחג.

# משנה ד'

[ד] אלו מביאין ולא קורין הגר מביא ואינו קורא שאינו יכול לומר אשר נשבע ה' לאבותינו לתת לנו ואם היתה אמו מישראל מביא וקורא וכשהוא מתפלל בינו לבין עצמו אומר אלהי אבות ישראל וכשהוא בבית הכנסת אומר אלהי אבותיכם ואם היתה אמו מישראל אומר אלהי אבותינו:

# רע"ב משנה ד'

שאינו יכול לומר אשר נשבע לאבותינו לתת לנו - שאין אבותיו מישראל והגרים לא נטלו חלק בארץ. ורמב"ם כתב שאין הלכה כמשנה זו, אלא הגר מביא וקורא ומצי למימר לאבותינו לתת לנו, מפני שהארץ ניתנה לאברהם והוא אב לגרים כמו לישראל דכתיב [בראשית יז] כי אב המון גוים נתתיך, ודרשינן ביה [ברכות יג א] לשעבר היית אב לארם עכשיו אתה אב לכל העולם. וכן כשהוא מתפלל, בין בינו לבין עצמו בין בבית הכנסת, אומר אלהי אבותינו, אפילו אין אמו מישראל:

# ציונים והערות משנה ד'

## מחלוקת תנאים אי גר מביא וקורא.

עיין ברע"ב מה שהביא מהרמב"ם דגר מביא וקורא – והמקור מהירושלמי המובא בר"ש – וזה לשונו "תני בשם רבי יהודה, גר עצמו מביא וקורא, מה טעם כי אב המון גוים נתתיך, לשעבר היית אב לארם מיכן ואילך אב לכל הגוים".

"רבי יהושע בן לוי אמר הלכה כרבי יהודה אתא עובדא קומי רבי אבהו והורה כרבי יהודה, כלומר לא שהיו ביכורים בימיו, אלא לענין מתפלל בינו לבין עצמו שאומר אלוקי אבותינו ואלוקי אבות ישראל גרים ובני גרים אלקי אבותינו".

עוד הביא הר"ש מהתוספתא [פ"א] "תניא כל הגרים מביאין ולא קורין ובני קיני חותן משה מביאין וקורים, דכתיב [במדבר י'] לכה אתנו והטבנו לך, ויכולים לומר אשר נשבעת לאבותינו שהרי נדר לו ליתרו".

עוד הביא מהירושלמי "קאמר רבי יונה ור' יוסי תרויהון בשם ר' שמואל בר יצחק, בבני קיני חותן משה היא מתני', ופריך עלה ובני קיני חותן משה מביאין וקורין דכתיב לכה אתנו והטבנו לך".

## בהא דגר יכול לומר – "אשר נתת לי".

הרי לנו דכל המחלוקת בין ת"ק לר"י היינו בלשון 'אבותינו' אי שייך לגרים, ונפ"מ בביכורים ובתפלה – אבל לענין הזכות בא"י לא נחלקו דיתכן דאיכא בהו זכות לענין זה.

וזה מה שפסק הרמב"ם שגר מביא וקורא – דאין חסרון אלא מצד לשון אבותינו ולא מצד הזכות בא"י, אולם עיין בתוס' בב"ב [פ"א ד"ה למעוטי] שהק' דאה"נ דיכול לומר "לאבותינו" מחמת אברהם אבינו, אבל אכתי איך יכול לומר "לתת לנו" והרי אין לו חלק בארץ, וע"ז כתבו בתוס' דאיירי בבני קיני דיש להם חלק, והק' ר"ת דאכתי איך מצי למימר ארמי אובד אבי, וכ' דאיירי באמו מישראל, והתוספתא פליג אמתני' דמשמע שבאמו מישראל לחוד יכול לקרות, ושיטת ר"י דגם מתניתין איירי באמו מישראל ומבני קיני ע"ש, וע' ברמב"ן שם שכ' שהטעם שיכול לומר ארמי אובד אבי הוא משום שכל האבות נקראו אב המון גוים ולא רק אברהם, אמנם ע' בשאגת אריה [סי' מ"ט].

וק' היאך יכולין לומר "אשר נתתה לי" שהרי לא קבלוה מהקב"ה בחלוקה אלא במתנה מישראל, וי"ל כמש"כ ברדב"ז [פ"ד מהל' ביכורים ה"ג] אהא דכהנים ולוים מביאין וקורין משום שיש להם ערי מגרש, אע"ג דלא נטלוה בחלוקה, מ"מ כיון שבמצות הקב"ה נתנו להם הערים ומגרשיהן ע"ש, וא"כ י"ל דהא דבני קיני קבלו דושנה של יריחו היה עפ"י הדיבור וסגי בזה לומר "אשר נתתה לי".

## סתירה בין גר בוידוי מעש"ש לגר בביכורים.

הרי דיש גרים שקוראין פ' ביכורים, וק' מה דתנן במתניתין שגר אינו מתודה וידוי מעשר, ולפי שיטת ר"י דמה דגר מביא וקורא היינו רק מבני קיני י"ל דמה דתנן במתניתין שגר אינו מתודה איירי בגר שאינו מבני קיני, וכמו המשנה במסכת ביכורים.

אך הרמב"ם [פ"ד ביכורים ה"ג] פסק דגר מביא וקורא ולא פי' דוקא אמו מישראל או מבני קיני, וק' ממה דתנן במתני' במעש"ש שגר אינו מתודה, ואפי' אי נימא דהוא מחלוקת תנאים, וכמו דפליגי תנאים לענין ביכורים, מ"מ קשה דהרי דברי הרמב"ם סתרי, שכ' הרמב"ם [פי"א מעשר שני הי"ז] שאין גרים מתודים וידוי מעשר שני מפני שאין להם חלק בארץ והרי הוא אומר ואת האדמה אשר נתתה לנו, וקשה דמ"ש דיכול לקרות קריאת ביכורים אע"ג דכתיב לתת לנו.

ובמשנה למלך [פ"ד ביכורים ה"ג] הביא מספר כפות תמרים [סוכה ל"ח.] דכתב דלעתיד לבא יטלו גרים חלק בא"י כדכתיב ביחזקאל פרק מ"ז, א"כ בביכורים דכתיב לשון עתיד "לתת לנו" הרי הגרים הם בכלל ויכולים לקרות, משא"כ בוידוי מעשרות דכתיב בלשון עבר "אשר נתתה" אין הגרים בכלל שעדיין אין להם חלק, אבל במשנה ראשונה בביכורים הק' שגם בפ' ביכורים כתיב לשון עבר, "אשר נתתה לי", והדרא קושיא לדוכתה דמ"ש ביכורים מוידוי מעש"ש.

## חילוק בין ירושת הארץ לחלוקת הארץ.

ובביאור הענין מצאנו דברים קצרים בשם הגר"ח בספר הזכרון אש תמיד [עמ' תס"ג] וע"ד זה ביונת אלם [סי' ל"ה] – וידידי הגאון הרב ר' חיים קרויס שליט"א הרחיב בביאור הדברים – ולהלן הדברים:

בחיוב ביכורים תרתי בעינן, חדא שיש לו בעלות בקרקע - או בתורת ירושה או בתורת קנין בגוף הקרקע, ושנית צריך שיהא בכלל אלו שלהם נתחלקה הארץ, זאת אומרת שחוץ ממה דבעינן שיהא לו בעלות על הקרקע גם צריך שיהא מאלו שלהם נתחלקה הארץ כדי שיהא ראוי לקריאת ביכורים, דהוא משבח על שהוא אחד מאלו שנוטל חלק בא"י, והיינו שהוא "חולק", ולזה צריך דוקא מי שזכה בחלוקת הארץ [[129]](#footnote-130).

## חילוק בין ביכורים לוידוי מעשרות.

ולפי"ז יש לבאר מש"כ הכפות תמרים דגרים יכולים לקרות משום שיטלו חלק בא"י לעתיד לבוא, ולפי מה שנתבאר נראה כוונתו דמזה חזינן שיש להם שם "חולק" בא"י, דאל"ה גם לעתיד לבוא לא יטלו חלק, והא דלא נטלו חלק בזמן יהושע היינו משום שלא היו בעולם באותו שעה, וז"ל הרמב"ן ב"ב [פ"א.] "אלא בכל הגרים קאמר ר' יהודה קורין מפני שהם בני אברהם וראויין הן לירושה שלו, אלא שנתחלקה הארץ ליוצאי מצרים והרי הן כטפלים שראוים לירש", עכ"ל, וכ"כ ברשב"א, וכן הוא בכפתור ופרח [פרק מ"ב].

ולפי"ז מיושב מה שהק' במשנה ראשונה על דברי הכפו"ת דהלא אף דבקריאת ביכורים כתיב לשון עבר "אשר נתתה לי", דלפי מה שביארנו לק"מ, דאין הכוונה אשר נתתה לי קרקע זו בתורת ירושה, אלא הכוונה שנתתה לי 'שם חולק' בחלוקת הארץ.

אמנם לענין וידוי מעשר שני אינו כן, אלא גרים פטורים כיון שאין להם חלק בא"י, משום דלוידוי מעש"ש בעינן שיהא להם כבר קרקע בתורת ירושה, ולא מהני מה שיש להם 'שם יורש'.

והחילוק בין וידוי מעש"ש ובין ביכורים י"ל דבביכורים כתיב אשר נשבע לאבותינו, והכוונה לאברהם אבינו, והוא היה 'חולק' בא"י ולא ירש בפועל שלא היה אלא מוחזק בארץ ולא בעלים גמורים, משא"כ בוידוי מעש"ש כתיב אשר נשבעת לאבותינו ארץ זבת חלב ודבש, וכבר תמה הרמב"ן בפירושו עה"ת [שם] דלא מצינו שבועה לאבות שבה נקראת א"י ארץ זבת חלב ודבש, וכ' הרמב"ן דקאי על השבועה ליוצאי מצרים ולהם נאמר ארץ זבת חלב ודבש, ולפי"ז שפיר יש לחלק בין ביכורים לוידוי מעש"ש, דבביכורים ש"אבותינו" קאי על אברהם ילפינן מיניה שלא בעינן אלא 'שם חולק' ולא בעינן שיטול חלק בפועל דומיא לאברהם, משא"כ במעש"ש ש"אבותינו" קאי על יוצאי מצרים, והנה יוצאי מצרים היו מיועדים ליכנס לא"י וליטול חלקם, אלא שחטאו ומתו במדבר, אבל כיון דהבטחה שלהם היתה לבוא ולירש י"ל דילפי' מיניה דבעינן שיטלו חלק בפועל דומיא ליוצאי מצרים.

## דברי הגר"ח בחילוק בין אשה לגר בוידוי מעשרות וקריאת ביכורים.

דרך אחרת מצאנו בזה בכתבי הגר"ח על הש"ס [בדין גר מביא וקורא - ב"ב פ"א.] שפירש את שיטת הרמב"ם באופן אחר – אלא שהקדים בקושי' אחרת - דבאמת מצאנו שוידוי מעש"ש וקריאת ביכורים הוי תרתי דסתרי לגבי הדין נשים והדין גרים – וכדיבואר:

והיינו - דדעת הרמב"ם דאשה מתודה וידוי מעש"ש והרי גר לא מתודה, ומעתה קשה דמאי שנא ביכורים דגר קורא ולא אשה, ולענין וידוי מעשר הדין איפכא - שגר אינו מתודה ואשה מתודה.

וביאר דבנטילת חלק בארץ נאמרו ב' הלכות מיוחדות:

א] כדי ליטול חלק בארץ צריך להיות כלול בזכות אברהם בא"י.

ב] כדי ליטול חלק בארץ אנו זקוקים למעשה ירושה וישיבה.

והביאור – דבראשונה נאמר תנאי דכדי ליטול חלק בארץ צריך להיות כלול בזכות אברהם בא"י שניתנה לאברהם ולזרעו אחריו בדין ירושה היא מאבותינו ומגזה"כ "לך אתננה ולזרעך", ואם א' מופקע הוא מהזכות ירושה מאבותינו אז אינו נוטל חלק בארץ – ועיין בהערה [[130]](#footnote-131) המקור והנפ"מ לדין זה.

מלבד זה נאמר תנאי נוסף והוא - דכדי ליטול חלק בארץ אנו זקוקים למעשה ירושה וישיבה דהנוטל חלק בארץ יטול ע"י ירושה וישיבה.

על פי זה ביאר שזה החילוק בין גר לאשה, דגר הוא בכלל כיבוש וחילוק, והרי הוא מצווה ע"ז כמו כל איש ישראל, אלא שאינו כלול בזכות אברהם בא"י, שהרי מפורש בקרא דזכות א"י לאברהם דניתנה לאברהם "ולזרעו אחריו" – וגר אינו בכלל זרעו אחריו, אבל אשה אינה כן דבודאי היא בכלל 'זרע אברהם', אלא מה שנתמעטה מליטול חלק בארץ הוא מדין שאינה בר כיבוש וחילוק.

ונוסיף הסבר בדברי הגר"ח, דאין הכוונה בירושה וישיבה 'בפועל' – שהרי אף שגרים נצטוו בירושה וישיבה אכן גרים בדורות לאחר מכן לא היו בכלל הירושה וישיבה, אכן הכוונה בזה שיש ב' סיבות בעיקר הזכות בא"י, א] מצד מחזקת מאבותינו, ב] מצד הירושה וישיבה שהכניסה את א"י תחת בעלותם של כלל ישראל, וכל מי ששייך לדין ירושה וישיבה שייך לזכייה זו, וזה כולל גרים בכל הדורות ונשים לא שייכי בזכייה זו.

והנה - מה דבעינן חלק בא"י לענין ביכורים אינו כמו וידוי מעשר, דביכורים ילפי' מקרא "אשר נתת לי" כמבואר במשנה כאן, וא"כ אין אנו דנין על זכיית ירושה מאברהם ודין מוחזקת בידינו מאבותינו, אלא אנו דנים על עצם זכיית הארץ "אשר נתת לי" דהיינו ע"י ירושה וישיבה ע"י כיבוש או חזקה, אבל וידוי מעש"ש ילפינן מקרא "אשר נשבעת לאבותינו" כמבואר במשנה [מעש"ש פ"ה משנה י"ג], וא"כ אנו דנין על דין ירושה מאברהם וע"פ ההלכה של מוחזקת היא מאבותינו.

נמצא לפי"ז דנשים נתמעטו מקריאה דביכורים דהוא תלוי בדין ירושה וישיבה, אבל לא נתמעטו מוידוי מעשר כיון שהן בכלל מוחזקת מאבותינו, אבל לענין גר הוא להיפך דהם בכלל קריאת ביכורים כיון שהן בכלל כיבוש וחלוקה, אבל לא בכלל וידוי מעשר שאינן בכלל מוחזקת מאבותינו, וע' מש"כ הגר"ח לבאר הדרשות אם הם מפסוק של "נשבעת לאבותינו" או "נתת לנו".

אבל עיין בחינוך [מצוה תר"ו] שכ' שרק זכרים מתודין ודוי מעשר, אכן אין ראיה מהחינוך נגד עיקר דברי הגר"ח, דדברי הגר"ח אמורים לענין עיקר דין ירושת הארץ, ויתכן שהחינוך מודה לזה אלא שפוטר נשים מטעם דהוי מעשהז"ג.

## בדין מי שאין לו חלק בארץ ישראל בוידוי מעש"ש.

הנה לדין קריאה בביכורים נתבאר לעיל דתרתי בעינן, חדא שיש לו בעלות בקרקע או בתורת ירושה או בתורת קנין בגוף הקרקע, ושנית צריך שיהא בכלל אלו שלהם נתחלקה הארץ, זאת אומרת שחוץ ממה דבעינן שיהא לו בעלות על הקרקע גם צריך שיהא מאלו שלהם נתחלקה הארץ כדי שיהא ראוי לקריאת ביכורים, והוא משבח על זה שהוא אחד מאלו שנוטל חלק בא"י, והיינו שהוא "חולק", ולזה צריך דוקא מי שיזכה בחלוקת הארץ.

והשתא לענין וידוי מעשרות בודאי בעינן שיהא לו שם חולק בא"י וכמבואר דמהאי טעמא גרים ועבדים אינן מתודין, אבל יש לדון אם בעינן שיהא לו גם קרקע בא"י, ופליגי בזה הראשונים, וז"ל הרשב"ם ב"ב [ק"נ. ד"ה ואיירי], "וידוי מעשר אע"ג דכתיב ביה השקיפה ממעון קדשך וגו' ואת האדמה אשר נתתה לנו [וגו'], אפי' אין לו קרקע יתוודה, דהאי 'לנו' אכל ישראל קאי, כדתנן במסכת מעשר שני מכאן אמרו ישראל וממזרים מתוודין אבל לא גרים ועבדים משוחררים שאין להם חלק בארץ, אלמא אפי' אין לו קרקע אלא שיהא ראוי הוא ואבותיו ליטול חלק בארץ, עכ"ל.

ומבואר מדבריו דביכורים דכתיב "אשר נתתה לי" בעינן שיהא לו קרקע, אבל בוידוי מעשרות דלא כתיב בלשון יחיד, אלא כתיב "אשר נתתה לנו", קאי על כל ישראל וכל שראוי לירש בא"י בכלל זה, וכן דעת רש"י ב"ב [כ"ז.] וקידושין [כ"ו.] ותוס' [שם], אבל תוס' ב"ב [כ"ז.] פליגי ע"ז, וכן דעת הר"ש [פ"ג פאה מ"ו].

וממה שכ' הרע"ב "ויכולים להתודות על המעשרות שמביאין ממגרש הערים שלהן", מבואר שצריך שיהיה להם בעלות בא"י, וכן דעת הר"ש [פ"ג דפאה מ"ו] ותוס' רמב"ן ריטב"א ורמ"ה בב"ב [כ"ז.] אבל מה שנראה מדברי הרע"ב שצריך שהתרומות ומעשרות יהיו ממה שנטל בחלוקת א"י, ק', דדין זה אינו אלא דין בעלמא כמו מי שאינו עולה לרגל אא"כ יש לו קרקע בא"י, אבל לא שוידוי מעשרות הוא רק כשהפריש מתבואה שגדל משדה זו שירש, וע' במלאכת שלמה.

וכן ק' על דברי רש"י על הפסוק "אתה והלוי" [דברים כ"ו י"א], וז"ל, "אף הלוי חייב בביכורים אם נטעו בתוך עריהם", עכ"ל, והיינו שאם לאו שנטלו חלק בהמ"ח ערים לא היו בכלל נוטלי חלק בארץ אבל קשה אמאי בעינן דוקא שיביאו ממה שנטעו בעריהם, והלא יכולין להביא גם ממקומות אחרים, כגון כשקנה הלוי קרקע למ"ד קנין הפירות כקנין הגוף דמי, או אם ירש במקום אחר מבית אמו, שבזה יש לו קנין הגוף.

ועיין בספר אמבוהא דספרי בהסכמה מבעל כלי חמדה שעמד על דברי רש"י אלו, וכ' שכוונת רש"י היינו על חיוב העיקרי בראשית הבאת ביכורים, אמנם מודה רש"י שאפי' אם קנה קרקע יכול להביא מהם ביכורים.

# משנה ה'

[ה] ר' אליעזר בן יעקב אומר אשה בת גרים לא תנשא לכהונה עד שתהא אמה מישראל אחד גרים ואחד עבדים משוחררים ואפילו עד עשרה דורות עד שתהא אמן מישראל האפוטרופוס והשליח והעבד והאשה וטומטום ואנדרוגינוס מביאין ולא קורין שאינן יכולין לומר אשר נתת לי השם:

# רע"ב משנה ה'

לא תנשא לכהונה - דכתיב [ביחזקאל מד] מזרע בית ישראל יקחו להם נשים, [וכשאמה] מישראל קרינא בה מזרע ישראל דמשמע ואפילו מקצת זרע. והלכה כר' אליעזר בן יעקב לכתחלה, אבל בדיעבד אם נשא אין מוציאין אותה ממנו, ובניה כשרים אפילו להיות כהנים גדולים:

האפטרופוס - הממונה על היתומים, בין שמנוהו ב"ד בין שמנהו אבי יתומים. אפטרופוס אבי הקטנים, בל' רומי קורין לאב פאטי"ר ולקטנים פוס:

והשליח - שלקטן מתחלה לשלחן ביד אחר אז מצי למשלחינהו אבל לקטן להביאן הוא עצמו לא מצי למשלחינהו, שכל בכורים שנראו לקריאה אינן נתנים אלא בקריאה:

והאשה - אבל אם יש לה בעל בעלה מביא וקורא, דכתיב [דברים כו] אשר נתן לך ה' אלהיך ולביתך, מלמד שאדם מביא בכורי אשתו וקורא:

שאין יכולין לומר אשר נתת לי - שלא נתחלקה הארץ לנקבות. וכתיב [במדבר כו] איש לפי פקודיו עד שיהיה ודאי איש:

# ציונים והערות משנה ה'

# ענף א'חידוש בדין "מביא ואינו קורא"בנשים וגרים.

## מתמה על החינוך דממעט נשים ממצות הבאת ביכורים, ותמה על הר"ן דממעט גרים ממצוה זו.

כתב החינוך [במצוה צ"א] דנשים פטורות ממצות ביכורים, והק' שם המשנה למלך [בהגהותיו] דשנינו מפורש במשנה דדין נשים דמביא ואינו קורא, ואין לומר דהך דין הבאה היינו מדרבנן דא''כ הו''ל חולין לעזרה, ועיי''ש במנ"ח, וצ''ע.

עו'''ק דע' בר''ן בב''ב [פ''א:] דגר אינו בביכורים, והרי הוא כגוי כלפי מצוה זה, ומוכיח כן ממשנה דמביא ואינו קורא, וצ''ע, דמיניה וביה במשנה מוכרח שיש לו דין "מביא", ורק שאינו בכלל "קורא", וצ''ע.

## מוכיח מהמכילתא דאף דקס''ד דקריאה והבאה חדא נינהו, אבל למסקנה למדנו מקרא דתרתי נינהו, ומק' מהכא על הרמב''ם דבעי קריאה בשעת הבאה עצמה.

והנה, יעויין במכילתא בפ' משפטים [כ"ג – י"ט] שהביא מיעוטא דנשים וטמאים ועבד מקראי דפ' כי תבא ''אשר נתת לנו'', ואמרו ע''ז, ''משמע מוציאן שלא יקראו, ומוציאן שלא יביאו, ת''ל 'תביא' מ''מ'', עכ''ל, והיינו דאיתרבי מקרא ד"תביא" בפ' משפטים.

ויש כאן סתירה, דיש לחקור במצות הבאה וקריאה, האם חד דינא נינהו שיביא ויקרא, או דב' דינים נפרדים נינהו, ומתחילת המכילתא דרצו למעטם גם מהקריאה וגם מההבאה, הרי מזה משמע דחד דינא נינהו, שהרי מיעוטא ד"אשר נתת לנו'' הוא מיעוטא בקריאה ולמה קס''ד למעט גם הבאה, וע''כ דחדא נינהו, ומאידך חזינן דאיתרבו להבאה בפנ''ע בלי הקריאה, ומוכרח דתרתי נינהו, וצ''ל, דזה גופא מה דנתחדש בקרא.

וע' באו''ש [פ''ד מביכורים הי''ג] שהק', דאחרי דקוראים רק עד סוכות שהוא זמן שמחה, א''כ מנלן שיש בכלל דין הבאה עד חנוכה, והביא מכילתא זו, דמהכא ילפינן דהבאה היא דין בפנ''ע בלי שייכות לקריאה, ולהכי שייך דין הבאה גם שלא בזמן קריאה.

איברא, דכל דזה סתירה למה שנתבאר בחידושי סוגיות [סי' ג'] שצריך קריאה ''בשעה שמביאם'', והבאנו לשון זה מהרמב"ם ודייק מכאן המנ"ח שיכול לקרוא רק בשעת ההבאה עצמה ולא אח"כ, ומוכרח מזה דחד דינא הוא – ועיין בהערה [[131]](#footnote-132) במה שיש לדון בזה – שיש גדר של ב' מצוות נפרדות אלא דמצוה חדא מתחייבת בתוך המצוה השניה.

## מבאר דברי המכילתא, דנאמרו ב' דינים בהבאת ביכורים, ואף דנתמעטו מצד פרשת הבאה דקריאה אבל מצד פרשת הבאה דקרבנות לא נתמעטו, ומיישב בזה את דברי החינוך ור''ן בנשים וגרים.

ונראה, דמהכא מוכרח דשני דיני הבאה נינהו, דהנה עיין בדברינו בחידושי סוגיות [סימן ג'] דהבאת ביכורים האמורה בפרשת משפטים היא מצד דיני הקרבן שבביכורים, ואין חיוב זה לעשות "מעשה הבאה", אלא לדאוג שיהיו מובאים לביהמ''ק כשאר קרבנות, ובפרשת כי תבא ניתוסף חיוב הבאה מצד הקריאה, ובזה איכא חיוב "מעשה הבאה", שיביא ויקרא מתוך הבאתו, ודו''ק.

ואלו דברי המכילתא, דאחרי דנתמעטו נשים מפרשת כי תבא מקרא ''דאשר תביא מארצך'', שוב ממילא נתמעטו מהבאה ג"כ, דחד דינא לתרוייהו, וכמוש"כ הרמב''ם שיקרא בשעה שמביאם, וזהו שאמרו ''משמע מוציאן שלא יקראו ומוציאן שלא יביאו'', אלא דכל זה מצד הבאה דקריאה, אבל מצד הבאה דקרבנות בפ' משפטים אכתי נתחייבו, דדין זה לא שייך כלל לדיני הקריאה שבביכורים, ובזה שפיר יש לרבותם וזהו שאמרו ''ת''ל תביא'', והיינו מקרא דפ' משפטים.

ועפי"ז מיושבים דברי החינוך לגבי נשים ודברי הר"ן לענין גרים, ולא קשה מה שאמרו שהם פטורים מדין הבאת ביכורים, דודאי מודי דמחוייבים בדין הבאה וכמפורש במשנה, אבל דין הבאה זו שייך לפרשת משפטים, וזה דין כללי כשאר הבאת קרבנות, ואינו חיוב מסויים מצד הלכות ביכורים, ומהדין הבאה דנתחדש בפרשת ביכורים הם באמת פטורים, וא"ש – ונוסיף בזה ביאור - פרשת ביכורים היא גילוי שיש דין קרבן נוסף – ולכן זה נכלל בקרא דוהבאתם שמה עולותיכם וזבחיכם, אלא דממילא שמי שהוא תמיד כלול בפרשת קרבנות – הרי דממילא הוא מתחייב נמי בחיוב זה, וא"כ שפיר יש לומר שאשה אינה במצות ביכורים ולא שייכת למצוה זו, שמצות ביכורים היינו קיום סדר הפרשה במעשה הבאה וקריאה, ומה שהיא מחוייבת להביאו למקדש שתתקיים בו תנופה והנחה - בכל זה היא מתחייבת מצד המחייב הכללי של פרשת קרבנות כחטאת ועולה – ודו"ק.

## מבאר בזה על פי הגרי"ז שביכורים היינו מציאות של תרומה.

אולם סו"ס אכתי קשה - דעיקר 'המעשה הפרשה' שעל ידו הוא מתחייב בדיני קרבן היא פרשת ביכורים – והיינו דודאי שעיקר חיובא דמחוייבים במעשה הפרשת ביכורים בתור ראשית פרי האדמה אינה מצות הבאת קרבן, שהרי לפני המעשה הפרשה ליכא ביכורים וליכא קרבן, וע"כ שיש מצות הפרשת ביכורים בפרשת ביכורים – ואחרי ההפרשה יחול בפירות דין ביכורים, ובביכורים נאמרו הלכות הקרבת קרבן [[132]](#footnote-133), וכעת היא שייכת לקרבן זה, וע"כ שגם גר ואשה חייבים במצוה זו של ביכורים – דאל"כ מה מחייב אותם במעשה הפרשה.

ונראה על פי הגרי"ז – מובא להלן בציונים והערות [משנה ח' וט', ופרק ב' משנה ב'] ובחידושי סוגיות [סימן א' סימן י"א סימן י"ב] – דביכורים הוי חפצא של תרומה, והיינו שהם מציאות של תרומה מצד הראשית שבהם, וממילא יש לומר שאותו מחייב של עיקר הפרשת תרומה הוא הוא המחייב במעשה הפרשת ביכורים– להפריש את הראשית לגבוה [וגם תרומה היא לכהנים משולחן גבוה – וההפרשה היא הפרשה לה'] ונמצא שבחיוב הפרשה מצאנו שביכורים הוא גילוי בפרשת תרומה - להרחיב ולחדש עוד סוג של הפרשת תרומה, ולאחר הפרשה חיילא בביכורים דיני קרבן.

וחידשו הר"ן והחינוך, דאין זה מחיובא דביכורים, אלא דבביכורים נתחדשו חיובים נוספים של תרומה וחיובים נוספים של הקרבת קרבנות, והמצוה של ביכורים מצד עצמה היא אך ורק הבאה דקריאה, שזו מצוה מצד ביכורים עצמו.

## במה שיש להעיר בכל הנ"ל.

איברא, דלפי"ז היינו צריכים לחדש דבאשה וגר ליכא דין "נוטלו על כתיפו", ועיין בחידושי סוגיות [סי' ג'] שנתבאר דדין זה שייך להבאה דפרשת כי תבא, אולם כבר ביארנו בדברינו בחידושי סוגיות [סוף סי' ה'] דליתא לחידוש זה, עיי"ש.

# ענף ב'בדין שליח, ובדין "לקיחה והבאה כאחד".

## מביא מחלוק' ראשונים בדין שליחות בהבאת ביכורים, ומתמה איך מתקיימת עיקר מצות הבאה.

דעת הרשב"ם בב"ב [פ"א] דמהני שליחות בהבאת ביכורים, ויכול הבעלים לקרא את הפרשה ולומר ''הנה הבאתי'' דשלוחו של אדם כמותו, ודעת הרמב''ן ורשב''א שם דלא מהני, ומה''ט, כששליח הביא אין הבעלים יכולים לומר "הנה הבאתי", והמהרמ''ש בגיטין [מ''ז] דייק דדעת רש''י בזה כדעת הרמב''ן ורשב''א – ועיין היטב בר"ש מה שהביא במחלוקת הזו.

ולכאו' תמוה, דבהדי' שנינו בביכורים במשנה כאן - דשליח מביא ואינו קורא שאינו יכול לומר ''אשר נתת לי ה''', הרי דע"י שליח שפיר מתקיימת מצות הבאת ביכורים, ורק מצות הקריאה לא שייכת ע"י השליח, ולפי''ז קשה, דאם כששלח ע"י שליח קיים הבעלים עי"ז מצות הבאה, א"כ למה לא יוכל הבעלים לומר ''הנה הבאתי'', דלכאו' פירושו של "הנה הבאתי" הוא שקיים מצות הבאה, והרי קיימו, ואם נימא דלא קיימו, א''כ איך בכלל יכול לשלוח ע''י השליח, וצ"ע שיטת רש''י והרמב''ן ורשב''א.

## מביא דין לקיחה והבאה כאחד, ומתמה למה לא נתמעט הכא עיקר מצות הבאה.

בגמ' [שם בב''ב] מבואר, ''בצרן ושגרן ע''י שליח ומת השליח בדרך, מביא ואינו קורא, שנאמר ולקחת והבאת, עד שתהא לקיחה והבאה באחד'', והיינו, דהכא הבעלים עשו את ההבאה ולא עשו את הלקיחה שהיא הבצירה, ושוב אינם יכולים לקרוא דאין כאן לקיחה והבאה באחד, והנה יש לעיין, דלמה לא מהני שליחות על הלקיחה להחשב כמעשה בעלים כדי שנאמר שיש כאן לקיחה והבאה באחד, וע''כ צ''ל דכך קים להו לחז''ל דלא מהני שליחות בזה, וכ''כ המנ"ח במצוה תר"ו.

ולכאו' תמוה, דלמה מפרשינן ליה למיעוט רק לענין הקריאה, הא קרא לענין הבאה נאמר, דלקיחה והבאה כאחד היא מסדר ההבאה, ואם יש דין לקיחה והבאה באחד, ובשליח אינו באחד, א''כ במת שליח דלא שייך לקיחה והבאה כאחד, שוב יפקע כל עיקר דין הבאה, וירקבו, ולמה אמרינן דמביא ואינו קורא, וצ''ע, שו''מ שכבר עמד בקושי' זו בביאור ההלכה [ריש פ"ד דביכורים] להגרח''ק שליט''א.

## מבאר, דבדין הבאה מצד הבאת קרבנותיו לא שייך כל הך נידון של שליחות, וגם לא שייך בו ההלכה של לקיחה והבאה באחד, דאין בהבאה זו דין מעשה, וכל דינה הוא רק "שיהא מובא" כשאר הקרבנות.

והנראה בזה, דהנה – עיין בחידושי סוגיות [סימן ג'] שביארנו דשני דיני הבאה נאמרו, חד מצד הבאת קרבנותיו וחד מצד סדר הקריאה שיקרא מתוך הבאתו, וזה סדר מצות ביכורים, והדין מצד הבאת קרבנותיו אינו דין ''מעשה הבאה'' וכל דינו הוא שיהיה שהקרבן מובא בית ה', ורק ההבאה מצד הקריאה הוא הבאה שיש בה מעשה מצוה – ונתבאר דב' פרשיות נפרדים וב' דינים שונים נינהו – וכנתבאר לעיל [ענף א'] לגבי גר ואשה.

ומעתה פשוט, דהנה, בהבאה מצד הדיני קרבן שבו, הכא לא שייך כל הנידון של שליחות, דכל דינו הוא בעצם זה שהקרבן מובא, וסגי לזה גם במעשה קוף בעלמא, וכן הוא בכל הקרבנות וכדהבאנו מהמנ"ח, שרק חייב "לטפל בהבאתו" כדי שיגיע לביהמ''ק, ואין כאן מעשה הבאה שנדון בו שליחות, ורק בהבאה מצד סדר מצות ביכורים וקריאת הפרשה, בזה שייך כל הנידון האם מתקיימת מצוה זו ע''י שליח או לא.

וא''ש הא דאמרינן דאינו יכול לומר ''הנה הבאתי'' כשהביאו שליח ולמה אינו סתירה לזה דשליח מביא ואינו קורא, דמה שמביא ואינו קורא, אין זה מדין שליחות, אלא דהבעלים עצמו קיים דין הבאת הביכורים כהבאת קרבנותיו, ומאידך, אכתי אינו יכול לומר ''הנה הבאתי'', דלזה בעינן כבר מעשה הבאה, ובהבאה זו שייך נידון של שליחות, ושליח נתמעט מהבאה זו, ולכן, כשהביאו שליח אין הבעלים יכולים לומר ''הנה הבאתי'', דדין הבאה זו לא נתקיים כל עיקר.

ויש להוסיף בביאור הדברים – דהנה יעויין להלן בחידושי סוגיות [סימן ח'] בסוגי' דהגדה אחת – ושם הוכחנו מהראשונים והאחרונים שכל ההגדה נמצאת וקיימת בהבאה – ואדרבה – מצות הגדה אינה אלא ביטוי של ההגדה וההודאה שנמצאת בהבאה עצמה – והדברים מתבססים על הרמב"ן שם, ויש לומר דכמו שלא שייך הודאה על ידי שליח בעצם קריאת הפרשה, כמו כן לא שייך 'הבאה דקריאה', שהיא ההבאה שיש בה הגדה, ע"י שליחות – ודו"ק.

## מתבאר למה ממעטינן לקיחה והבאה כאחד רק מדין קריאה, ולא מעיקר דין הבאתו.

ומתבאר בזה גם הא דממעטינן לקיחה והבאה כאחד רק מדין קריאה, ולא מעיקר דין הבאתו, דבדין הבאה גרידא לא שייך דינים והלכות האיך יביאו, דהעיקר "שיהא מובא", ולא חיילא בהך הבאה שום סדר וצורה משום דאין צריך בה שום מעשה, דגם ע''י קוף מתקיימת הבאה זו, וע''כ דדין לקיחה והבאה באחד נאמר רק לענין סדר ההבאה דקריאה, ושפיר מביא ואינו קורא בתורת הבאת קרבן גם בדליכא לקיחה והבאה באחד.

וע''ע בחידושי סוגיות [סי' ה' וסי' ז'] מה דביארנו עוד בפלוגתת הרשב''ם והראשונים.

# ענף ג' דיחוי בביכורים.

## דין דיחוי בביכורים.

עיין בר"ש שהביא מהירושלמי – "שלח ר' יוסי בשם ר"ל בשם ר' הושעיא - בשליקטן לשלחן ביד אחר, אבל אם ליקטן להביא הוא לא ישלחם ביד אחר שכל הבכורים שנראו להיותן בקריאה אינן ניתרין אלא בקריאה".

והיינו שיש דין דיחוי בביכורים – ומכאן הוכיח התורת זרעים [עמוד קל"ב] שיש דיני קרבן וקדשים בביכורים, ועיין בדברינו בחידושי סוגיות [סימן א'] שהבאנו כמה הוכחות לזה.

## אופנים שונים של דיחוי בביכורים – ובמה שיש להעיר שדיחוי הוא מדיני קרבן.

ובהמשך הר"ש הביא כמה דוכתי דמשכחת לה דין דיחוי בביכורים, וז"ל, "מ"מ צ"ל דההיא בשבצרן לשלחן ביד אחר כדמוקי בירושל' - מתני' דאם בצרן להביאן הוא כיון דנראו לקריאה נדחו בששיגרן ביד שליח הו"ל למימר ירקבו וה"נ אמרי' בפ' ואלו הן הלוקין [י"ח:] - הפריש בכורים קודם לחג ועבר עליהם החג ירקבו משום דנראו ונדחו, וגריעי מהפריש אחר החג דמביא, והפריש ומכר שדהו נמי דבסמוך מוקי לה בירושלמי בשנתן דעתו למכור מתחלה, ויבש המעין ונקצץ האילן כשיבש משעה ראשונה".

והעירני תלמיד אחד – הרי בתורת זרעים ריש מכילתין הוכיח שיש דיני קרבן בביכורים ממה דאיכא דין דיחוי, וכבר הארכנו בחידושי סוגיות [סימן ג'] שההבאה בלי קריאה היא היא ההבאה מצד קרבנות, וממילא שהדין קריאה עצמה הוא דין אחר שלא שייך לדיני קרבן, ונמצא שכל הדין שנדחה מהביכורים הוא דין שלא מהלכות קרבנות – ולמה מיקרי דיחוי בהלכות קרבן – ויש לעיין בזה.

## ישוב הירושלמי בסתירת המשניות באין מביאין ביכורים משקין אלא מן הזיתים ומן הענבים.

משכחת לה אופן אחר בזה – דמתחלקים הקריאה וההבאה לא רק באדם שמביא ולא רק בזמן שמביאים – אלא חילוק בגוף הביכורים עצמם, ונפ"מ בדעתו בזמן ההפרשה.

דהנה, מבואר במשנה בתרומות [פי"א מ"ג] שאין מביאין ביכורים משקין - אלא מן הזיתים ומן הענבים, וכבר הקשו בירושלמי סוף חלה שזו סתירה למשנה [חלה פ"ד מי"א] שיוסף הכהן הביא ביכורי יין ושמן ולא קבלו ממנו, ומבואר שאף יין ושמן אין מקבלים, ותירצו בירושלמי שמה דתנן בתרומות שמביאין יין ושמן איירי כשבצרן מתחילה ע"מ לדורכן ומה דתנן בחלה שלא קבלו יין ושמן מיוסף הכהן איירי כשלא בצרם על מנת לדורכם.

וז"ל הירושלמי "תנינן תמן אין מביאין ביכורים משקין, ר' הילא בשם ר' לעזר כיני מתניתא אין עושין ביכורים משקין אפילו משזכו בהן בעלים, והתני דרך ביכורים משקה להביאן, מנין שיביא ת"ל תביא, תיפתר שלקטן משעה הראשונה ע"מ כן וכאן לא לקטן משעה ראשונה ע"מ כן". ומבואר שמה שמביא משקין הוא דוקא אם בצרן מתחילה לכך.

ועיין באור שמח [ביכורים פרק ב' הלכה ד'] שהביא את הירושלמי הנ"ל והביא מהר"ש בחלה [שם] דבזה מתרץ קושי' המשניות, דתרווייהו ביין ושמן אם לקטן להביאן משקין יביא, ואם לקטן שלא להביאן משקין ונמלך ודרכן לא יביא, ובזה מיירי הך דיוסף הכהן.

## ביאורו של האור שמח בחילוק אם כוונתו בבצירה היתה לדרכן או לא.

ובביאור הדברים פירש האור שמח דבכל הנ"ל מתבאר שבאמת יש ב' פרשיות של ביכורים, ביכורים עם קריאה וביכורים בלי קריאה, ויש חילוקים בגוף הביכורים עצמם – וכדמצאנו הכא - והדברים מתבארים כך:

שר' יוסי אמר דלשון 'פרי' ממעט יין, דדווקא ענבים מיקרי 'פרי' גבי בכורים ולא יין, דיין לאו 'פרי האדמה' מיקרי, וכי מרבי לה מקרא ד'מביא' אף על גב דלאו פרי האדמה הוי - היינו מקרא דאשר תביא מארצך, והרי מהפסוק הזה דרשינן לרבות פירות שמביא מהחג עד החנוכה שבהם הדין דמביא ואינו קורא - כל זמן שמצויין בארצך - וכדמרבה בספרי [תבא פ"א], וא"כ כי איתרבי יין בענבים שדרכן לא איתרבי אלא להבאה בלבד, ובפרט דבקריאה כתיב "ועתה הנה הבאתי את ראשית פרי האדמה", פרי ולא יין ושמן וכדאמר בספרי [שם] - א"כ כי דרך ענבים והוציא מהן יין מביא ואינו קורא.

והוסיף האור שמח לבאר מה תלוי בדעתו בבצירה על פי הירושלמי שהביא הכא הר"ש דהדין דמן החג ואילך, וכן בשליח ובמכר שדהו דבכולהו אינו קורא, דזה דוקא בהפרישן להביאן אחר החג או ע"י שליח, או שנתן דעתו למכור משעה ראשונה, אבל בלקטן להביאן בעצמו או קודם החג שלא ע"י שליח, דבכולהו היה ראוי לקריאה, שכיון שנראו להיות ניתר בקריאה - קריאה מעכבת בהן.

וביאר דלפי"ז א"ש נמי הכא, דכיון שלקטן להביאן בעודן ענבים הרי נראו לקריאה, וכיון שדרכן ליין הרי אינן ראויין לקריאה, דהנה הבאתי פרי האדמה ולא יין ושמן, ותו קריאה מעכבת בהן, אבל אם לקטן להביאן יין ושמן אז אין קריאה מעכבת בהן, ומביא ואינו קורא, וסיים את הדברים - "זו כוונה נכונה בפירוש הירושלמי בסייעתא דשמיא".

# משנה ו'

[ו] הקונה שתי אילנות בתוך של חברו מביא ואינו קורא רבי מאיר אומר מביא וקורא יבש המעין נקצץ האילן מביא ואינו קורא רבי יהודה אומר מביא וקורא מעצרת ועד החג מביא וקורא מן החג ועד חנוכה מביא ואינו קורא רבי יהודה בן בתירא אומר מביא וקורא:

# רע"ב משנה ו'

מביא ואינו קורא - מספקא ליה לת"ק אי קנה קרקע אי לא, הלכך מביא מספק ואינו קורא מספק. ודוקא שתי אילנות אבל שלשה אילנות כ"ע מודו דקנה קרקע ומביא וקורא, כדתנן בסוף פרקין:

ר"מ אומר מביא וקורא - דסבר הקונה ב' אילנות נמי קנה קרקע שתחתיהם וחוצה להם כמלא אורה וסלו. ואין הלכה כר"מ:

יבש המעין - שהאילן חי וגדל ממנו:

ונקצץ האילן - והוא שיבש ונקצץ קודם שהפריש בכורים אבל אם הפריש קודם, הואיל ונראו לקריאה ונדחו, ירקבו:

ר' יהודה אומר מביא וקורא - כיון שהקרקע קיים לא חייש לאילן. ואין הלכה כר"י:

מן החג ועד חנוכה מביא ואינו קורא - דכתיב בפרשת ביכורים [דברים כו] ושמחת בכל הטוב, אין קריאה אלא בזמן שמחה מעצרת ועד החג שאדם מלקט תבואתו ופירותיו ושמח בהם. ומהחג ואילך, אף על פי שהרבה פירות נלקטים עד חנוכה, מכל מקום שמחת אותה שנה כבר נגמרה בחג, הלכך מביא ואינו קורא. ומחנוכה ואילך אינו מביא כלל דכתיב [שם] אשר תביא מארצך, כל זמן שמצויין בארצך, ועד חנוכה הן מצויין:

ר"י אומר מביא וקורא - דלא דריש ושמחת בזמן שמחה. ואין הלכה כרבי יהודה:

# ציונים והערות משנה ו'

## במה שיש להעיר מהסוגי' בב"ב בקנה אילן אי קנה קרקע.

הנה הסוגי' בב"ב [פ"א] פירשה את החילוקי דינים במשנה דבמוכר ג' אילנות קנה הלוקח קרקע, ובמוכר אילן א' לא קנה, ובמוכר ב' אילנות איכא ספק אי קנה קרקע או לא, ולכן הדין הוא שמביא ביכורים מספק לחומרא, דאיכא עכ"פ ספק אי קרינן ביה "אדמתך" או לא – הלכך מביא מספק.

ולכאו' קשה דבבי"ד ובחו"מ נפסק בדיון בין שניהם דקרקע דמוכר הוא, דמספק תמיד אמרינן דקרקע בחזקת בעליה עומדת, ואיך א"כ מספקינן לומר דאולי זה "אדמתך" דלוקח ויביא מספק.

וביאר בשערי יושר [ש"ה פ"ח בד"ה וכ"כ יתישב, ובד"ה והנה לפי"ז] דהכא הדין ממון דבעינן ב"אדמתך" אינו "אדמתך" כלפי בי"ד וכלפי חו"מ, דמה שזה "אדמתך" כלפי שמיא סגי לחיוב ביכורים, וכיון שכלפי שמיא יש עדיין "צד" שאולי זה "אדמתך", שוב צריך להחמיר מספק במצות ביכורים, ולא אכפת לן מה שבהלכות בי"ד נפסק שזה לא שלו.

אולם יש להעיר ממה שיש לדון בכל האיסורים שתלויים בדיני ממון, דמה הדין בספק איסור בכה"ג, שהרי מצד הממון תמיד אמרינן הממע"ה והיינו דספק ממון לקולא, אכן מצד האיסור תמיד אמרינן דספיקו לחומרא, וא"כ איך נידיינא להאי דינא, ומצאנו דבספק באיסור גזילה אנו מקילין.

ובאמת דזה קשה טובא, דאיך מקילין בכל ספק ממון לומר קולא לנתבע דהממע"ה, ובזה הוא ממשיך להחזיק בממון שהוא ספק של חבירו, הא סו"ס איכא נמי ספק איסור בכל ספק ממון, שאולי הוא גוזל את חבירו, וספק גזל לחומרא, ואיך ממשיך הנתבע להחזיק בממונו, שהרי סברת הממע"ה לא שייך כלל לספק איסור, וכל כולו אינו סברא אלא כלפי הדיון והטוען ונטען בין שנים דעל זה אמרינן דעל המוציא להוכיח, אכן סו"ס איזה היתר איכא לנתבע להחזיק את הממון מספק, ולמה לא נימא דיהא מונח, כדי ששניהם לא יעברו בספק גזילה, וקושי' זו כבר הקשו גדולי עולם.

וביארו בזה האחרונים [קונה"ס כלל א' סעיף ו' וביתר ביאור בשערי יושר ש"ה פ"א], דאף דרק כלפי החו"מ נפסק שזה ממון שלו, אכן סו"ס זה ממונו ובאיסור גזילה נאמר דכל הדין גזילה מיתלי תלי בדין הממון שנפסק בבי"ד – אולם הכא בביכורים למדנו במשנה שאינו כן – וצ"ב – ועיין מה שנתבאר בזה בחידושי סוגיות [סימן ז'].

## חידוש ברמב"ן דחייב מדרבנן.

עיין בחי' הרמב"ן בב"ב [כ"ו] בסוגי' דאילן שסמוך למיצר – שהקשה שם: "ועדיין תיבעי לך - למה לא יחייבוהו להביא מדבריהם כמו שחייבוהו לקונה שני אילנות שלא קנה קרקע" – ועיי"ש המשך הדברים.

ולכאו' עיקר הדמיון לקונה ב' אילנות צ"ע גדול, שהרי התם מדין ספק הוא ולא מדין דרבנן, וכבר האריך בזה באהא"ז [נזקי ממון פ"ה ה"ג ד"ה ודברי הרמב"ן] ובאבי עזרי [מהדו"ק ביכורים פ"ב הי"ג ד"ה והנה התוס'], וכתב הגר"נ פרצוביץ זצ"ל בב"ב [כ"ו] דמוכרח דפליגי בזה אמוראי אי מצד ספק או דהוי דין דרבנן, וע"ע באגרות משה [יו"ד ח"ג] בזה.

## בשיטת ר"מ – ובדברי הר"ש בקנין פירות לגבי ביכורים.

בשיטת ר' מאיר אמרו בסוגי' בב"ב [שם] דפשיטא ליה דהקונה ב' אילנות קנה קרקע ולפיכך מביא וקורא, והקשה הר"ש – הרי בר"מ מבואר שלא קנה אלא תחתיהן וביניהן וחוצה להן כמלא אורה וסלו – ומכאן קשיא לעולא בב"ב [כ"ו] דבעי ט"ז אמה ואל"כ אינו מביא - ותירץ די"ל "דהכא כשהענפים יוצאים חוץ לט"ז אמה".

ובעיקר דין המשנה הקשה הר"ש – "ואם תאמר כי לא קנה קרקע נמי מביא וקורא - כמו מוכר שדהו לפירות לרבי יוחנן דאמר בסוף השולח קנין פירות כקנין הגוף דמי, וי"ל דהני מילי כשהקרקע קנוי לפירות ולכל מה שירצה אפי' לאוקומי בה חיותא ולמישטח ביה פרי אבל כאן פירות האילן קנה".

## "יבש המעיין ונקצץ האילן".

יעויין בסוגי' בברכות [מ'] שאמרו שרואים כאן בשיטת רבי יהודה דסובר "דעיקר אילנא ארעא היא" והיינו ששורש פלוגתת ת"ק ור"י בדין "יבש המעיין ונקצץ האילן" אי מביא וקורא – היא אי עיקר אילנא ארעא הוא או לא – וכנראה דזו כוונת הר"ש בביאור שיטת ר"י - "דלא חייש באילן כיון שהקרקע קיים".

וביארו שם בסוגי' שזה המקור לדין שמבואר במשנה שם שבירך על פירות האילן בורא פרי האדמה יצא ועל פירות האדמה בורא פרי העץ לא יצא – והיינו משום שעיקר אילנא ארעא וכמבואר הכא בשיטת ר"י.

וכתבו התוספות והרא"ש בברכות [שם] דהלכה כרבי יהודה דהכא כיון דסתם לן תנא כוותיה בברכות בדין בורא פרי האדמה על פירות האילן.

אולם ברמב"ם איכא סתירה דסובר דהמברך פרי האדמה יצא [ברכות פ"ח ה"י] ומאידך פסק [ביכורים פ"ד הי"ב] כת"ק דמתני' דאינו קורא – וכבר עמד בזה בכס"מ [ברכות שם], ופירש דסובר דלא אמרו בגמרא דרבי יהודה היא אלא ללמדנו דמתניתין יחידאה היא ולא קיימא לן כוותיה – וע"ע מה שחידש בזה, ועיין בפנ"י [שם] ובשאג"א [סימן כ"ג].

## פלוגתת הראשונים בטעמא דאינו קורא בייבש במעיין – ונפ"מ בדיני הבאה.

ונראה דנחלקו הראשונים בעיקר דינו של ת"ק שאינו קורא – דזה לשון רש"י בברכות שם – "היה לו בית השלחין ובו מעין שהוא משקהו ממנו, וקצר בכורים ממנו ואחר כך יבש המעין, וכן שדה האילן וקצץ בכורים ממנו, ואחר כך נקצץ האילן", ומבואר דדווקא דקצץ ואח"כ יבש, ומשמע דאיפכא פטור, ונראה שהביאור בזה כמו שפירש בהמשך בת"ק שמביא ואינו קורא – "שאינו יכול לומר מן האדמה אשר נתתה לי, דכיון דיבש המעין ונקצץ האילן ממנה בטלה לה ארעא" – הרי דחשיב כאין לא קרקע, ולכאו' פשוט דמי שאין לו קרקע דאינו מביא, ולמה אמר ת"ק דמביא – וע"כ דנתחייב כבר כיון שהפריש.

וכן נראה מהרמב"ם – עיין בדבריו בפירוש המשנה שכתב שאם יבש המעין המשקה שדהו וכו' "אינו קורא כלום, מפני שאינו יכול לומר אשר נתתה לי - לפי שכבר נתקלקלה וכאילו אין לו שדה, ור' יהודה אומר קורא כיון שיש לו שדה, ודבריו דחוים", ופשוט דלפי דבריו יתחייב רק אי הפריש קודם וכן מפורש בדבריו בהלכות ביכורים [פ"ד הי"ב] דאיירי בהפריש קודם.

אולם הר"ש כתב דאיירי בהפריש אח"כ ואעפי"כ חייב, ועיין בתוס' בברכות שם "יש מפרשים לכך מביא ואינו קורא מפני שאינו נראה כמשבח להקב"ה אלא כקובל על מה שנתן לו אדמה שאינה ראויה לפירות" – ולדבריו נראה שיש כאן ארעא ויכול להביא גם אי הפריש אח"כ, אכן הקריאה לא שייך אח"כ, וכנראה שהר"ש למד כן.

אולם עיין היטב בצל"ח ובמהרש"א שם דנחלקו אי דברי התוס' קאי רק על יבש המעין או גם על נקצץ האילן – ונפ"מ בכל הנ"ל.

ויש לעיין לדרכו של רש"י למה ליכא דיחוי – הרי הרע"ב אזיל בדרכו של הר"ש וכתב שהטעם משום דיחוי, וקשה בזה לשיטת רש"י, וצ"ע.

## בדין "מעצרת ועד החג מביא וקורא, מן החג ועד חנוכה מביא ואינו קורא" – דלא מיקרי זמן גרמא.

שנינו במשנה – "מעצרת ועד החג מביא וקורא, מן החג ועד חנוכה מביא ואינו קורא", ובטעמא דמילתא פירשו שכתוב בפרשת ביכורים "ושמחת בכל הטוב", אין קריאה אלא בזמן שמחה, ולכן מעצרת ועד החג שאדם מלקט תבואתו ופירותיו ושמח בהם אז הוא קורא, אבל מהחג ואילך, אף על פי שהרבה פירות נלקטים עד חנוכה, מכל מקום שמחת אותה שנה כבר נגמרה בחג, הלכך מביא ואינו קורא, ומחנוכה ואילך אינו מביא כלל דכתיב 'אשר תביא מארצך', כל זמן שמצויין בארצך, ועד חנוכה הן מצויין.

והקשה רעק"א לעיל [משנה ה'] מהא דנשים חייבות בהבאת ביכורים ופטורות מקריאה כיון שאין להם חלק בארץ, וקשה דמצות הבאה לא שייכת אלא משבועות עד חנוכה, ולמה לא נפטור אותן מצד 'זמן גרמא', ותירץ שם מהטורי אבן, שעיקר הזמן מיתלי תלי בזה דבעינן זמן שמצויין ע"פ השדה, ולפי"ז אי היו מצויין ע"פ השדה כל השנה היה מביא כל השנה, ונמצא דדבר אחר גרם לה להיות תלויה בזמן, ואינה הלכה מצד הזמן עצמו, וע"ד זה ביאר נמי במצות קריאת ביכורים שאינה זמן גרמא אף שהיא רק עד סוכות, והיי"ט דזמן שמחה הוא רק עד אז.

וע"ד זה ידוע גם מהגרי"ל דיסקין לבאר למה ברכת לבנה אינה זמן גרמא אף שאינה אלא עד חצי החודש, דלו יצוייר והיתה הלבנה מתחדשת כל החודש היתה המצוה כל החודש, והוא כנ"ל.

ובעיקר האי ענינא – כבר הארכנו במצות מילה שיש ב' דינים, מצות מילה והיא זמן גרמא – ביום ולא בלילה - ומאידך יש גם מצות הכנסה לברית – ומצוה זו תלויה במצות מילה שרק על ידה נכנסים לברית, אבל מצד עצמה ליכא בזה דין זמן של יום ולא לילה ולכן לא מיקרי זמן גרמא - ובזה מיושב קושי' התוס' בקידושין - למה לי מיעוט בנשים במילה – והיינו ע"ד הנ"ל, והארכנו בזה באמרות אברהם [מצוות ומועדים שער ה' סימן ב'].

# משנה ז'

[ז] הפריש בכוריו ומכר שדהו מביא ואינו קורא והשני מאותו המין אינו מביא ממין אחר מביא וקורא רבי יהודה אומר אף מאותו המין מביא וקורא:

# רע"ב משנה ז'

והשני מאותו המין אינו מביא - הקונה את השדה אינו מביא ביכורים מאותה שדה מאותו המין שהביא המוכר, דכתיב [שם] הגדתי היום, פעם אחת מגיד ואינו מגיד ב' פעמים:

ר"י אומר אף מאותו המין מביא וקורא - דהא דאמרן פעם אחת מגיד ואינו מגיד שתי פעמים, הני מילי באדם אחד, אבל בשני בני אדם מגיד וחוזר ומגיד. ואין הלכה כרבי יהודה:

# ציונים והערות משנה ז'

## מביא מהתוס' יו"ט ורדב"ז ומהר"י קורקוס דהבאה חשיב כקריאה כלפי דין דאינו מגיד פעמיים.

מבואר במשנה דבהפריש ביכוריו ומכר שדהו דמביא ואינו קורא, והלוקח אינו מביא, ורק ממין אחר הוא מביא וקורא, ולר' יהודה מביא וקורא גם מאותו המין.

ואמרינן בירושלמי – הביאוהו הר"ש והרע"ב - דטעמא דרבנן דדרשינן ''הגדתי היום, פעם א' הוא מגיד ואינו מגיד ב' פעמים'' ור''י מודה להך דרשה עכ''פ באדם א'.

והק' הרדב''ז [ביכורים ד' ד'], דבשלמא אם הראשון היה מביא וקורא היה א''ש הדרשה, אבל הכא הא איירי שהראשון הביא ולא קרא, שהרי אין לו קרקע ואינו קורא, ואין כאן הגדה פעמיים, ותי' דכיון דהיה ראוי להגדה, והא דאינו קורא הוא רק משום שאין לו קרקע, הוי כאילו הגיד ושוב אינו חוזר ומגיד, עכתו''ד, ודבריו תמוהין, דסו''ס אין כאן הגדה, ומה אהני לן בזה "ראוי להגדה", וע' תוס' יו"ט שפי' דצ''ל ''דכל שהביא הוא בכלל הגדתי היום'', וגם זה צע"ג.

עוד יש להעיר, דאף אם נימא דהבאה כקריאה, אבל סו''ס למה השני אינו מביא מאותו המין, דאף דדרשינן ''הגדתי היום'' שאינו מגיד פעמיים, אבל איך זה פוטרו מהבאה, והמהר''י קורקוס [פ''ד דביכורים ה''ה] עמד בזה ופי' ''מגיד היא ההבאה, כי בה מוכיח שנכנס לארץ", וצ''ע, דהבאה לחוד וקריאה לחוד.

## ביאור עפ''י הרמב''ן עה''ת דבהבאה עצמה איכא מעשה הגדה.

וראיתי בספר דברי דויד [סי' נ''ה] שהביא ע''ז את דברי הרמב''ן עה''ת, דהרמב"ן הק' על עיקר הך לשון ד''הגדתי היום'' דאיך פותח דבריו ואומר "הגדתי היום" בקריאה עצמה, הא אכתי לא קיים דין קריאה.

ותי' הרמב''ן וז''ל ''הגדתי היום בפרי הזה שהבאתי הגדתי והודיתי לה''', ומבואר דההבאה עצמה היא הגדה, ואלו דברי המהר''י קורקוס דלכן אין השני קורא ואין השני מביא, ואלו נמי דברי התוס' יו''ט דהבאה דראשון חשיב גם כהגדה לענין דאין אחריה עוד הגדה.

ונראה בביאור הדברים, דהקריאה היא רק לפרש בפיו את ההגדה שנעשה כבר בהבאה עצמה, וחד דינא נינהו.

ונראה, דבזה יבואר טפי מה שנתחדש במנ"ח ובטו''א דקריאה בשעת הבאה היא, וכמדוייק ברמב''ם, דהיינו משום דביסודם דין א' לשניהם.

## תוספת דברים.

ע"ע הרחבת דברים בנידון זה בחידושי סוגיות [סימן ח'] – וע"ע להלן בציונים והערות [משנה ט'] תוספת דברים בזה.

## ביכורים חובת גברא או חובת פירות.

בתורת זרעים [ריש ביכורים] הוכיח מהכא דביכורים הוא חיובא דרמי אפירות ולא מצוות גברא בעלמא, דלכן היכא דנתקיימה הבאת ביכורים מהך מין ע"י המוכר שוב ליכא חיוב על הלוקח אף שיש לו פירות, וע"כ דחיובא דפירות הוא להפריש מהם ביכורים, וכל שהופרש מהם ביכורים נתקיים דינם של הפירות, והוכיח כן עוד ממה דניטלין מהטהור על הטמא, ואי חובת הגוף מה שייך מהטהור על הטמא, הא כלפי הגברא אין כאן תרתי.

ועיי"ש שתמה מהמבואר בתוס' בב"ב [פ"א] דחובת הגוף הוא מדבעינן למעט חו"ל, אולם כבר דחה במשנת ר"א זרעים [סימן י"ט ס"ק ה'] דכל זה לפי הקס"ד דחייבים מפירות חו"ל, אבל למסקנה אחרי הפסוק מודי התוס' דחובת הפירות הוא, וע"ע להלן בציונים והערות [פרק ב' משנה ג' ענף א'].

# משנה ח'

[ח] הפריש בכוריו נבזזו נמקו נגנבו אבדו או שנטמאו מביא אחרים תחתיהם ואינו קורא והשניים אינם חייבים עליהם חומש נטמאו בעזרה נופץ ואינו קורא:

# רע"ב משנה ח'

נמקו - נרקבו ונמסו, כמו אתם ימקו [ויקרא כו]:

נבזזו - נגזלו ממנו כמו בזזנו לנו [דברים ב]:

אין חייבין עליהם חומש - זר שאכלן אינו משלם את החומש. והך מתניתין יחידאה היא ואינה הלכה, אלא הלכה שחייבים עליהם חומש:

נטמאו בעזרה נופץ ואינו קורא - גרסינן, כלומר מנער ומריק הסל מן הפירות כיון שנטמאו והסל ניתן לכהנים דכתיב [שם כו] ולקח הכהן הטנא מידך פעמים שאין הכהן לוקח אלא הטנא. ואינו חייב להביא ביכורים אחרים תחתיהן. דכיון שבאו להר הבית לא מתחייב תו באחריותן:

# משנה ט

[ט] ומנין שהוא חייב באחריותן עד שיביא להר הבית שנאמר [שמות כג] ראשית בכורי אדמתך תביא בית ה' אלהיך מלמד שחייב באחריותם עד שיביא להר הבית הרי שהביא ממין אחד וקרא וחזר והביא ממין אחר אינו קורא:

# רע"ב משנה ט

הרי שהביא ממין אחד וקרא - לא נצרכה אלא לר' יהודה, דאמר לעיל מגיד וחוזר ומגיד, קא משמע לן דמודה רבי יהודה דאדם אחד אינו מגיד וחוזר ומגיד:

# ציונים והערות משנה ח' ומשנה ט'

## בגדר של הביכורים השניים שמביא מצד האחריות במקום הראשונים – אי איכא בהם קדושה או דהוי חוב ממון בעלמא.

בדין של הביכורים השניים שמביא מחמת החיוב אחריות של הראשונים – הרי שנינו במשנה ד"אין חייבין עליהם חומש" ופירש הרע"ב דזר שאכלן אינו משלם את החומש, והוסיף דהך מתניתין יחידאה היא ואינה הלכה, אלא הלכה שחייבים עליהם חומש – כן הביאו הר"ש והרא"ש מהירושלמי, ומשמע מדבריהם דלהלכה יש חומש, אולם הרמב"ם [פ"ב בכורים ה"ט] הביא את המשנה להלכה, וע"כ דחולק עליהם – וכתבו האחרונים דפסק כן כיון שרבי סתם כוותיה – ועיין היטב בצפנת פענח [ערכין פ"ו הלכה ט"ז] מה שכתב בפלוגתא זו.

ויש לעיין דבשלמא לפי השיטה שיש חיוב חומש – הרי ע"כ שזה ביכורים לכל דבר, אכן לפי תנא דמתני' דליכא חומש קשה דלמה הדין כן, ויש לדון דאולי כל הדין תשלומין לתנא דידן הוא דין דרבנן, ויש לדון עוד דאינו דין קדושה כלל אלא דין חיוב ממון בתור תשלומין.

אולם עיין בירושלמי שהסתפקו אי הוי כתוספת ביכורים או כעיטור ביכורים, ומזה מוכרח תרתי, א] יש בו דין קדושה, ב] הדין בזה הוא מה"ת, וזה מוכרח – שהרי הר"ש להלן [פ"ג משנה י'] כתב בשם התוספתא שטבל שהוא תוספת ביכורים פטור מתרו"מ – ומוכרח שיש בזה גם דין קדושה וגם שזה מה"ת, ובאמת דמשמע שזה מה"ת ממה דדרשינן כן מקראי.

ויש להוכיח כן עוד ממה שמבואר ברמב"ם כאן דהא דליכא קריאה בביכורים הללו – היינו משום שאינם ראשית, ונראה דודאי דאיכא בזה קדושת ביכורים מה"ת לכל הדינים – ורק מהדין קריאה נתמעט מטעם זה – ועיין להלן בציונים והערות [פרק ג' משנה א'] מה שהסתפק התורת הארץ בכל פירות ביכורים שלא ביכרו ראשונה - אי דינם כהנך שניים כיון שאינם ראשית ממש.

אולם מאידך גיסא מבואר בירושלמי דהנך תשלומין מביאים אפי' מן השוק – וקשה דלמה מיקרי 'ביכורי אדמתך' אי מביאם מן השוק, ועיין מהר"א פולדא שכתב על הירושלמי דמביאם מן השוק כיון שאינם באים אלא בתורת דמים שחייב באחריותן, ובזה ביאר נמי למה ליכא חומש והיינו משום שאין בהם קדושה – עיי"ש היטב, אלא דמאידך גיסא כתב דהא דליכא קריאה היינו משום שאינם ראשית, וכל דבריו צ"ע.

## דרכו של התורת זרעים על פי הגרי"ז שבכל ביכורים איכא מציאות של תרומה ממה שהוא ראשית, והכא אינו כן.

והנה – עיין בתורת זרעים [פ"א משנה ו' ד"ה ולענ"ד נראה] שלמד שזה מה"ת וגם יש בזה קדושה - גם למ"ד שאין בהם חומש – והיינו כדמשמע ממה דדרשינן כן מקראי, ואעפי"כ נתחדש דליכא בזה דין חומש – אלא שהגדיר הגדרה חדשה בהנך 'ביכורים שניים' – ויש בזה חידושים לדינא.

וביאר בזה על פי יסוד הגרי"ז שחידש חידוש גדול בגדר דין ביכורים, דהנה מצאנו הרבה דיני תרומה בבכורים – עיין בזה בריש פרק ב', ומלבד זה איכא נמי דיני מעש"ש בביכורים, וכולהו ילפי מקראי, וחידש הגרי"ז דשאני דיני תרומה שבביכורים מדיני מעש"ש שיש בביכורים, דלגבי תרומה אינו ילפותא בעלמא מתרומה לילף דיני תרומה לביכורים, אלא דבביכורים איכא 'שם' ותורת תרומה ממש, דביכורים הם 'ראשית' כמו שתרומה היא ראשית, וזהו דיליף להו מתרומה, וממילא דדיני החומש ותשלומין והערב שמש הם כ'תוצאה' מזה שיש בביכורים תורת תרומה ממש.

הגרי"ז הוכיח יסוד זה ממה דמצאנו דבתשלומי ביכורים חייל קדושת תרומה ממש בלי שאר הדיני ביכורים שבו, דבתשלומין נתפס רק התרומה שבו, ועיין בחידושי סוגיות [סימן א'] שהארכנו בדברי הגרי"ז ובמה שיש לדון בראייתו, ובדברי האחרונים בזה, וע"ע בציונים והערות לעיל [משנה ה' ענף א'] בזה.

ועל פי זה ביאר התורת זרעים שהדין ראשית שיש בביכורים – היינו דווקא בביכורים הראשונים, ולא בתשלומין שמפריש תחתיהן דכבר אינם בכלל ראשית, והביא מקור לזה ממה שהרמב"ם כאן פירש דליכא קריאה ביכורים הללו כיון שאינם ראשית, וממילא שיש להם תורת ביכורים בלי תורת תרומה שבו, וממילא דכל דיני תרומה לא נוהגים בו, ולכן פטור מחומש, וחידש דממילא ליכא בהם דין שריפה כתרומה כשנטמאו דמפורש ברמב"ם סוף הלכות תרומות דדין שריפה זו מיתלי תלי בדין תרומה שבו, עכתו"ד.

ויש להעיר בזה כמה הערות:

א] לפי דרכו היה נראה שאמנם אין קריאה אבל תנופה והנחה יש.

ב] לדרכו לא נתבאר מה שורש המחלוקת, ולמה איכא מ"ד דאיכא בזה חומש – וע"כ דס"ל דמיקרי ראשית אף דאינו חייב אלא מצד האחריות, אלא דלפי"ז יתחדש דלמ"ד זה יתחייב נמי בקריאה, ועו"ק דאי מביא מן השוק א"כ האיך קיבל קדושה, ועוד דאיך מיקרי ראשית אי בא מן השוק, ואולי נימא שעצם זה שהוא כעין תשלומין דראשון הלכך קיבל דיני קדושה, ואכתי צ"ע.

ג] עוד יש להעיר – הרי מזה שאמרו שאין חומש כשאוכלו זר בשוגג משמע שיש עכ"פ תשלומי קרן, וקשה דכל האיסור זרות יליף מתרומה – עיין ריש פרק ב' – ובתשלומין דליכא ילפותא מתרומה איזה איסור זרות איכא.

ד] עו"ק - דהאיך ישלם את הקרן, הרי כל דברי התורת זרעים בנויים על דברי הגרי"ז שהביא מקור לחידוש זה מהירושלמי שסובר שהדין בתשלומי ביכורים הוא שנהיו לתרומה – דזה עיקר מהותם – 'ראשית' כעין ראשית של תרומה, והכא קשה דא"כ בביכורים מצד החיוב אחריות דליכא בו תורת תרומה, א"כ מי שאכלו לא יתחייב תשלומי ביכורים – דעיקר דין ראשית חסר בשניים ואיך יחול דין ראשית על התשלומי קרן של אכילת השניים, וממילא שאם אין קרן כבר פשוט שאין חומש, וכל זה צ"ע.

## דרך חדשה בהנך 'שניים' דאיכא בהם תורת תרומה – אבל הוי כעין חצי שיעור בראשית – והוי כתרומה לבי העונשים של תרומה.

ונראה לומר דאף שמבואר שאינו ראשית ואין בו את הדין תרומה – אבל סו"ס הוא בא 'במקום הראשית' – ויש בו דין של 'כעין ראשית' ו'מקצת תורת ראשית' בזה שבא במקומו, ונבאר את הדברים:

מצאנו בכמה דוכתי שיש מושג של חיוב דאורייתא אבל חסר בחיוב הגמור – והחיובים הללו דומים לדין חצי שיעור, אף שאין בהם חסרון שיעור – אלא דהוי חסרון ב'איכות' של האיסור או המצוה – ועיין להלן בציונים והערות [פרק ב' משנה י' ענף ג'] לגבי כיסוי הדם בכוי, ונתחדש שם שאינו חיה גמור ודומה לחצי שיעור, ולכן החיוב כיסוי הדם הוא מה"ת – אבל סו"ס אין זו מצוה שלימה, והגר"ח [הלכות שחיטה] מדמה להטפת דם ברית שהוא חיוב מה"ת אבל אין בו ברכה מטעם הנ"ל, והבאנו שהחת"ס מדמה לחצי שיעור, והבאנו כעין זה לגבי כתובת קעקע דאיכא שיטות דרק בכותב שם ה' או שם ע"ז איכא מלקות ובלי זה איכא איסורא דאורייתא בלי מלקות, כיון שאין זה עיקר האיסור, וכעין זה בשבועה בלי שם דליכא מלקות, וכעין זה בקריבה דעריות אסורה מן התורה כעין איסור חצי שיעור, וכן הבאנו בירושלמי ביבמות באחות זקוקתו שהיא ערווה מה"ת אבל "אין בו איסור אחיות ברורות", ולשון המאירי "אינה חמות אלא כעין חמות ובדוגמא שלה", ומבואר דאף אי הוי דאורייתא אבל אין כאן את כל החומר של הדאורייתא, ולזה קרי הירושלמי 'איסור שאינו ברור', וכעין זה מצאנו עוד ברמב"ם במאכלות אסורות [פרק ז' הלכה ט"ז] שבגוף הבהמה יש חוטין וקרומות שאסורים מה"ת מצד דם וחלב אבל אין בהם מלקות מה"ת, והרמב"ם מדמה לחצי שיעור - ועיין במ"מ "לפי שאין זה דם גמור היוצא צלול" – עיי"ש שביארנו את הדברים.

ונראה שיש מושג של 'ראשית גמור' – ויש מושג של ראשית 'שאינו גמור', ונראה לדמות למה שמצינו ברמב"ם [פ"ג מהלכות מאכא"ס ה"ו] לגבי יוצא מהטמא דאסורין מן התורה ואין לוקין עליהם והרמב"ם מדמה להו "כאוכל חצי שיעור שהוא אסור מן התורה ואינו לוקה אבל מכין אותו מכת מרדות", עכ"ל – הרי לנו דכמו שיוצא מן הטמא שייך לטמא אבל סו"ס אינו טמא גמור כי אם שהוא יוצא מן הטמא, כמו כן הביכורים השניים שבאים 'במקום' הראשית של הביכורים אינם ראשית גמור – הלכך אף שיש בו דיני תרומה של ראשית לגבי איסור זר ולגבי חיוב קרן, אבל ליכא בהו דין ראשית לגבי חומש, וזהו שכתב נמי הרמב"ם שאין להם דין ראשית לגבי קריאה, וע"ד מה שפירש הגר"ח ברמב"ם דליכא ברכה אלא במצוה שלימה – כך ליכא קריאה אלא בביכורים גמורים.

בעיקר האי חידוש שיש דרגות שונות של ראשית - עיין נמי להלן בציונים והערות [פרק ג' משנה א'] שהדין קריאה והבאה מתחלקים בדרגת הראשית - גם בלי הדין הזה של הביכורים השניים שמביא מצד החיוב אחריות.

## תוספת ביכורים, וביכורים שלא ביכרו ראשון.

אחרי מה שנתבאר הכא בגדר השניים שאינם ראשית ממש הלכך ליכא בהם קריאה וחומש, יש לומר דכך הגדר נמי בתוספת ביכורים – שהרי הירושלמי מדמי להו אהדדי, ועיין בזה בציונים והערות להלן [פרק ג' משנה י'], ועיי"ש מה שנתבאר עוד בהנך דלא ביכרו ראשון.

## "חייב באחריותן עד שיביא להר הבית".

שנינו במשנה דחייב באחריותן עד הר הבית, אולם עיין בתוספתא [פ"א ה"ו] דמצאנו דר' יהודה חולק וס''ל דחייב עד באר הגולה [מקום בעזרה אצל מקום השחיטה, ושם שייך כבר הנחה].

וכבר העיר במשך חכמה [ראה י''ב כ''ו] וכ''ה בחזון יחזקאל [בתוספתא שם] דמצאנו פלוגתא כזו בספרי בכל הקרבנות, האם חייב באחריותן עד הר הבית או עד באר הגולה, וגם שם פליגי רבנן ור"י, והיה נראה דפליגי לשיטתייהו.

ונראה דמזה מבואר דחד דינא לתרווייהו, וכל מצות הבאתן הוא רק מצד הקרבן שבביכורים, ועיין להלן בציונים והערות [פרק ב' משנה ב'] בגדר דין הבאת מקום בביכורים מה שחקרנו אי הוי כהבאת קרבנות או לא, והבאנו הוכחה מהכא דחד דינא לתרוייהו.

ועיין עוד במה שנתבאר בזה בחידושי סוגיות [סימן ג'], וכן בציונים והערות [פרק א' משנה ה' ענף א'] - שנתחדש שם שיש ב' דינים של הבאה, גם מצד קרבן וגם מצד הביכורים - ועיי"ש הנפ"מ בזה, שבהבאה מצד דיני קרבן – הרי זה דין שיהא מובא ובביכורים עצמם זה דין מעשה הבאה – ונוטל על כתיפו – ומכניסו לעזרה.

והעירני תלמיד אחד דלפי"ז יתחדש שהדין הבאה מצד הביכורים עצמם שהוא 'מעשה הבאה' והרי דין זה הוא גם אחרי שהגיע להר הבית – עד העזרה שנוטל על כתיפו – וע"כ שבדין הזה ליכא אחריות – ועל הדין הזה הוא מפריש ביכורים שניים, וע"כ שכל האחריות היא רק בהבאה מצד הקרבן שבו, ולפי"ז א"ש טפי החידוש של התורת זרעים שחסר בעיקר הביכורים את הדיני תרומה שבו שכל זה לא היה כלול באחריות של השניים.

## בטעמא שאינו מגיד וחוזר ומגיד.

בדין הביא ממין אחד וקרא וחזר והביא ממין אחר – מבואר במשנה דאינו קורא, ופירש הרע"ב שהחידוש בזה לר' יהודה, דאמר לעיל [משנה ז'] במכר שדהו שמגיד וחוזר ומגיד, והכא קא משמע לן דמודה רבי יהודה דבאדם אחד אינו מגיד וחוזר ומגיד.

והנה המקור לדין זה דאינו מביא וקורא אחרי שכבר הביא פעם א' מבואר בירושלמי דכתיב "הגדתי היום, פעם א' הוא מגיד ואינו מגיד ב' פעמים", וק', דהכא מיירי שהמוכר הראשון הביא ולא קרא ואין כאן הגדה ב' פעמים, ואיך נתמעט מקרא דאין מגיד ב' פעמים, ובביאור הענין כבר הבאנו לעיל בציונים והערות [משנה ז'] מהמהר"י קורקוס ותוס' יו"ט דהבאה היינו קריאה, ודבר זה ביארנו עפ"י הרמב"ן עה"ת ביסוד דין הבאה דבהבאה עצמה איכא הגדה והודאה, אלא שאינה הגדה בפיו, ובאמת דדברי הרמב"ן מוכרחין מתוך הך סוגי', דלהכי מיעוטא דקריאה קאי על ההבאה.

## דרכו של הגר"א בזה – והנפ"מ בין ב' הדרכים.

אולם לפי הגר"א איכא דרך אחרת בזה, שהגר"א גרס בירושלמי, "הגדתי היום, פעם א' הוא מגיד ולא ב' פעמים, והבאתי, פעם א' הוא מביא ולא ב' פעמים", ולדידיה א"ש כפשוטו דאיכא ב' מיעוטים, גם על הקריאה וגם על ההבאה.

ונראה דאיכא חילוק בין הנך ב' דרכים, דהנה מי שהפריש ביכורים ושלחן ע"י שליח הדין בשליח דמביא ואינו קורא, ואם למחר הבעה"ב עצמו הביא מין אחר, יש לעיין מה הדין לענין קריאה בהבאה שניה, ונראה דלמהר"י קורקוס ותוס' יו"ט אמרינן דהיה כבר קריאה בהבאה דשליח, דלדידהו נתחדש בסוגי' שיש קריאה בתוך ההבאה, דהבאה היינו קריאה, ופשוט א"כ דבעה"ב אינו קורא שוב, אבל לפי הגר"א דאיכא דרשה נפרדת לקריאה ולהבאה, א"כ אף דכבר קיים הבאה אבל קריאה עדיין לא היתה, ושפיר קורא השני, ודו"ק.

## מביא קושי' רעק"א דמחלק בין ב' מינים למין א'.

והנה החילוק בין המשניות הוא שבמשנה לעיל [משנה ז'] קאי בב' בנ"א והמשנה כאן קאי באדם א' ולהכי מודה הכא ר"י, ואמרינן בירושלמי דהך משנה אצטריכא רק לר"י, דלרבנן לא נתחדש כלום במשנה זו, דידעינן כן בק"ו מב' בנ"א, דהדין שם דשוב אינו מביא וכש"כ דבאדם א' אינו חוזר ומביא.

והק' רעק"א דאצטריכא ליה גם לרבנן, שהרי גם לרבנן איכא חילוק בין אדם א' לב' בנ"א, דבב' בנ"א שפיר חוזר ומביא עכ"פ ממין אחר, ובמשנה כאן נתחדש דבאדם א' אינו קורא אפי' במין אחר, ודברי הירושלמי תמוהין דשפיר איצטריכא לן להך משנה לכו"ע.

## מביא תירוצו של האור גדול עפ"י דרכו של הגר"א – דחלוק ב' מינים בקריאה והבאה.

ובאור גדול על המשניות רצה ליישב קושי' זו לדרכו של הגר"א דאיכא ב' דרשות, דחלוק דרשה דב' הבאות מדרשה דב' הגדות, דביסוד הדברים נראה דשאני הבאה מקריאה כלפי חילוקי מינים, דבהבאה י"ל דחלוק הבאה דכל מין ומין והבאת זיתים אינו הבאת ענבים, ולכן אחרי שהביא זיתים פשוט דהבאת ענבים חשיב כבר כהבאה אחרת, אבל בקריאה אינו כן, דלא מצאנו בה שום פירוט, וכל המינים כא' חשיבי כלפי קריאה, ואחרי שכבר קרא על ענבים אין קריאת זיתים חשיבא כקריאה אחרת, וקרינן ביה חוזר וקורא, ודו"ק.

ומעתה י"ל דבאמת אין שום חילוק בין אדם א' לב' בנ"א לדעת רבנן, ומה דמחלקינן בין המינים לא שייך לאדם א' או ב' בנ"א, אלא דבמשנה לעיל [משנה ז'] מיירי באופן שהראשון הביא ולא קרא, ולכן הדין דהשני מביא ממין אחר שהרי גם הראשון היה יכול להביא מהמין השני דכל מין הוא הבאה חדשה שלא שייכת להבאה קמייתא, והא דהשני קורא הוא משום דאיירי דהראשון לא קרא, הרי דא"ש איך מביא וקורא, דלענין הקריאה אף דקריאה דכל מין קריאה חדא נינהו אבל מיירי שעדיין לא קרא הראשון, ולענין הבאה מביא השני אף דהביא הראשון כיון דכל מין הוא הבאה חדשה.

ובמשנה כאן דאינו קורא אפי' ממין אחר, אין זה משום דאיירי באדם א' אלא משום דהתם המשנה איירי כשקרא על המין הראשון שהביא, ומה"ט אינו קורא אח"כ, דקריאה של כל המינין היא אותה הקריאה, ולפי"ז אם הביא מין א' ולא קרא ואח"כ הביא מין אחר, אז שפיר קורא בשני, וכן אם הביא וקרא ומכר, אז השני מביא ממין אחר ואינו קורא, דפעם א' הוא מגיד ואינו מגיד ב' פעמים, ל"ש אדם א' ולא שנא ב' בנ"א.

הרי דכל החילוק בין אדם א' לב' בנ"א הוא רק לר"י, וזהו שאמרו בירושלמי שרק לר"י איצטריך האי משנה דלרבנן לא נתחדש שום חידוש לענין מין אחר, ודו"ק, עכתו"ד האור גדול – וע"ע בחידושי סוגיות [סימן ט'] מה שיש לדון בדבריו – ושם נתחדש דרך אחרת בזה.

## שיטת ר"ת מאורליינש בדין חילוקי מינים בהבאת ביכורים.

בעיקר דין חילוקי מינים בהבאת ביכורים - מצאנו שי' חדשה במזרחי ריש פ' כי תבא וז"ל:

"וראיתי לקצת מפרשים שכתבו בשם ר"ת מאורליינש דאי לאו קרא דמראשית ולא כל ראשית הו"א דצריך להביא ביכורים מכל הז' מינים, קמ"ל מראשית ולא כל ראשית לומר שאינו צריך להביא אלא ממין א' בלבד, איזהו מהן שיבכר תחילה, ואני לא מצאתיו, ואיני מאמין שיצא מפיו, שהרי כל הז' מינים חייבים בביכורים וצריך כל מין כלי בפנ"ע וצריך שלא לערבבם וכו' וכדתני' בתוספתא", עכ"ל המזרחי.

הרי דשי' ר"ת מאורליינש צ"ע, דאיזה סברא איכא לפוטרו ע"י הבאת מין א', הא כולהו חייבים ואיך יפטר מחיובו ע"י הבאת מין א' – ועיין בחידושי סוגיות [סימן ט'] מה שיש לבאר בדבריו – ועל פי דבריו נתחדש חידוש גדול בעיקר החילוקי מינים בהבאת ז' מינים.

# משנה י'

[י] ואלו מביאין וקורין מן העצרת ועד החג משבעת המינים מפירות שבהרים מתמרות שבעמקים ומזיתי שמן מעבר הירדן רבי יוסי הגלילי אומר אין מביאין בכורים מעבר הירדן שאינה ארץ זבת חלב ודבש:

# רע"ב משנה י'

הכי גרסינן מפירות שבהרים ומתמרות שבעמקים ומזיתי שמן מעבר הירדן, ר"י הגלילי אומר אין מביאין בכורים מעבר הירדן שאינה ארץ זבת חלב ודבש - והכי פירושו, פירות שבהרים הם מוטעמים יותר מפירות שבעמקים, הלכך מביאים בכורים מפירות שבהרים. אבל התמרים הם הפך זה שהתמרים שבעמקים הם יותר מלאים מדבש והנרצה מהתמרים הוא הדבש שבהם, שהרי התורה קראה לתמרים דבש הלכך מביאין בכורים מתמרות שבעמקים ולא משל הרים. ומזיתי שמן מזיתים העושים שמן. מעבר הירדן מפירות של עבר הירדן נמי מביאים בכורים, אף על פי שאינה ארץ זבת חלב ודבש, שכיון שנתנה הקדוש ברוך הוא לישראל קרינא בה פרי האדמה אשר נתת לי. ופליג ר"י הגלילי ואמר אין מביאין בכורים מעבר הירדן ואין הלכה כר' יוסי הגלילי:

# ציונים והערות משנה י'

## דברי התשב"ץ בדין עבר הירדן בביכורים.

יעויין בשו"ת תשב"ץ [חלק ג' סימן קצ"ח] וז"ל: "הנה נתבאר שעבר הירדן שדינ' כדין יהודה וגליל לענין ביעור ולענין העלאה והוצאה היינו ארץ סיחון ועוג ודינה כדין א"י לכל חובת קרקע וכ"כ הרמב"ם ז"ל בהל' תרומו' [פ"א ה"א].

אלא שבפירוש המשנה במס' ידים פי' שהשאלה דעמון ומואב מה הן בשביעי' דבארץ סיחון ועוג היתה השאלה וצ"ע בדבריו ז"ל.

ובפ"ק דכלים [מ"ו] דמני עשר קדושו' ומני א"י מקודשת מכל הארצות לענין עומר ובכורים ושתי הלחם, בודאי עבר הירדן בכלל א"י היא", והביא הוכחות לזה – עיין בהערה [[133]](#footnote-134) שהבאנו לשונו.

והוסיף להוכיח כן בביכורים – וז"ל: "וכן בבכורים דדרשי בפ' הספינה [פ"א.] אשר תביא מארצך למעוטי ח"ל עבר הירדן בכלל מארצך הוא, והכי איתא בפ"ק דבכורים [מ"ו], ואף ר' יוסי הגלילי דס"ל דאין מביאין בכורים מעבר הירדן כדאי' התם [שם] ובבריתא דספרי וכן ר"ש, לאו משום דסבירא להו דאינה מכלל א"י אלא משום מיעוטא דקרא משום דכתיב אשר נתת לי ה' פרט לעבר הירדן שנטלתו מעצמך, א"נ משום דאינה זבת חלב ודבש וכטעמא דת"ק דס"ל דאין מביאין בכורי' אלא מארץ חמשה עממין ולא מארץ גרגשי ופריזי משום דלא כתיבי בפ' קדש לי דכתיב ביה זבת חלב ודבש, שאפי' בשאר א"י אין מביאין אלא מן המובחר וכדתנן בפ"ק דבכורי' [מ"ג] ומייתו לה בפ' כל קרבנות צבור [פ"ד.] אין מביאין בכורים לא מתמרים שבהרי' ולא מפירו' שבעמקים ולא מזיתי שמן שאינן מן המובחר ולא מפני שאינ' קדוש' אימעיטא", והמשך דבריו בזה הבאנו בהערה [[134]](#footnote-135), עיי"ש.

למדנו מדבריו דעבר הידרן בכלל א"י לענין ביכורים, וכל מה שיש לדון למעטו היינו כעין המיעוט של הרים ועמקים, שאינו מן המובחר כיון דאינו בכלל זבת חלב ודבש.

## פלוגתת הראשונים אי ת"ק מחייב מה"ת.

ונחלקו הראשונים אי ת"ק מודה לדרשה של ר"י הגלילי ורק מחייב מדרבנן – וכן מבואר ברמב"ם [ביכורים פ"ב ה"א], ועיי"ש בדרך אמונה, או דחולק ומחייב מה"ת – וכן דייק הברכ"י [או"ח סימן תפ"ט] מהרמב"ם בפירוש המשנה כאן, וחזר בו בהלכותיו, ועיין במנ"ח [מצוה צ"א ס"ק ט'] מה שהביא מהראשונים בזה – ועיין מה שכתב בשיטת הרמב"ן.

ועיין בדברינו באמרות אברהם [שביעית חידושי סוגיות סימן י"ד] שהארכנו בנידון של ב' סוגים של קדושה בא"י, קדושת מצוות וקדושת שכינה, ועיין מה שהבאנו מהר"ן בנדרים לגבי עומר בעבר הירדן, ויש לעיין בכל הנ"ל לענין ביכורים, דמצד אחד דומה לעומר במשנה דכלים, ומאידך לא הביאו הר"ן [שם].

# משנה י"א

[יא] הקונה שלשה אילנות בתוך של חברו מביא וקורא ר' מאיר אומר אפילו שנים קנה אילן וקרקעו מביא וקורא רבי יהודה אומר אף בעלי אריסות וחכורות מביאין וקורין:

# רע"ב משנה י"א

הקונה שלשה אילנות - בסתם, ולא פירש אם קנה קרקע אם לאו

מביא וקורא - דבסתם, קנה קרקע שתחתיהן וחוצה להן. אבל פחות משלשה אילנות בסתם לא קנה קרקע. ור' מאיר פליג ואמר דאף שני אילנות נמי קנה קרקע, ואין הלכה כר' מאיר:

אף בעלי אריסות וחכירות מביאים וקוראים - דסבר רבי יהודה אריס וחוכר יש לו קנין בארץ כאילו יש לו חלק בה. ואין הלכה כר' יהודה:

# ציונים והערות משנה י"א

## בדין ב' אילנות לת"ק.

בדין ב' אילנות לת"ק – עיין לעיל [משנה ו'] דהוי ספק ומביא מספק ואינו קורא, ועיין מה שנתבאר שם בדין זה למה מביא מספק – ולא אזלינן בתר הפסק שנקבע דהממע"ה, ובאמת שמשנה זו היא השלמה למשנה ההיא – דשיטת ר"מ כאן בב' אילנות היא כשיטת ת"ק בג' אילנות, והשיעור של 'קנה קרקע' - עיין בר"ש דהיינו שקנה ט"ז אמה לעולא כדאמר בפרק לא יחפור [ב"ב כ"ז].

## דין חוכר ואריס.

עיין בירושלמי דאיכא כמה גווני של חוכר ונחלקו בזה בשיטת ר"י באיזה אופן איירי, ועיין נמי לעיל בציונים והערות [משנה א' ב' ענף ב'] מה שנתבאר בדין אריס וחוכר.

# מסכתא ביכורים פרק ב

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc405484223) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc405484224) **<>** [**ציונים והערות משנה א**](#__RefHeading___Toc405484225) **<>** [בגדר הילפותא מתרומה לביכורים.](#__RefHeading___Toc405484226) <> [ג' לאוין באכילת ביכורים, א] זרים, ב] חוץ לחומה, ג] אכילה לפני קריאה.](#__RefHeading___Toc405484227) <> [שיטת הרמב"ם בזמן חלות הג' לאוין.](#__RefHeading___Toc405484228) <> [שי' התוס' והר''ש דזרות וחוץ לחומה חיילו בכניסתן לעזרה, ואכילה לפני הנחה חיילא מקודם.](#__RefHeading___Toc405484229) <> [מבאר דלרש''י ולמאירי, זרות תלוי בירושלים, וחוץ לחומה תלוי בעזרה.](#__RefHeading___Toc405484230) <> [תוספת דברים.](#__RefHeading___Toc405484231) <> [במה שיש לתמוה בדברי הר"ש – בדין 'והן נכסי כהן' – כעין גזל הגר.](#__RefHeading___Toc405484232) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc405484233) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc405484234) **<>** [**ציונים והערות משנה ב**](#__RefHeading___Toc405484235) **<>**

[**ענף א' הערות במשנה.**](#__RefHeading___Toc405484236) **<>** [בגדר הדין הבאת מקום בביכורים – כדין קרבן או דין בפני עצמו.](#__RefHeading___Toc405484237) <> [תוספת דברים בחקירה זו.](#__RefHeading___Toc405484238) <>

[**ענף ב ביאור פלוגתת רבנן ור"ש באונן בביכורים.**](#__RefHeading___Toc405484239) **<>** [מביא את פלוגתת הבבלי וירושלמי בביאור פלוגתת רבנן ור"ש בדין אונן וביעור בביכורים.](#__RefHeading___Toc405484240) <> [מבאר את סברת ר"ש עפ"י חידוש הגרי"ז דאיכא תרומה בתוך ביכורים.](#__RefHeading___Toc405484241) <> [ביאור סברת התוס' ביבמות [ע"ג:].](#__RefHeading___Toc405484242) <> [מבאר עפי"ז את שי' הירושלמי בדעת ר' שמעון, ולמה לא אזלי בזה כהבבלי.](#__RefHeading___Toc405484243) <> [מוכיח דלר"ש איכא מהלך אחר בדעת הירושלמי, ומוכיח מזה נגד חידוש הגרי"ז בדרשה ד"תרומת ידך אלו הביכורים".](#__RefHeading___Toc405484244) <> [תוספת ביאור בשיטת ר' שמעון.](#__RefHeading___Toc405484245) <>

[**ענף ג בדין ביעור בביכורים במעש"ש ובתרומה.**](#__RefHeading___Toc405484246) **<>** [חידוש של התורת זרעים – דסגי לן בהפקר לגבי ביעור בביכורים, אבל הפקר לא מהני במעש"ש כיון דממון גבוה הוא, ולכן בעי שריפה וביעור מן העולם.](#__RefHeading___Toc405484247) <> [במה שיש לדון בדבריו.](#__RefHeading___Toc405484248) <> [ביעור בפירות הנמצאים בירושלים.](#__RefHeading___Toc405484249) <> [מחלוקת ראשונים בדין ביעור דתרומה.](#__RefHeading___Toc405484250) <> [פלוגתא בתנאים בנידון זה.](#__RefHeading___Toc405484251) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc405484252) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc405484253) **<>**

[**ענף א תרומה טובלת וביכורים אינו טובל חובת הגוף חובת פירות.**](#__RefHeading___Toc405484254) **<>** [בדברי התוס' דחלוק ביכורים מתרומה דבכורים הוי חובת הגוף ותרומה היא חובת פירות](#__RefHeading___Toc405484255) <> [ביאור דברי רש"י בנידון זה במוכר שדהו לעכו"ם דחלוק ביכורים מתרומה.](#__RefHeading___Toc405484256) <> [הוכחה דביכורים הוא חיובא דפירות.](#__RefHeading___Toc405484257) <> [דברי החמד"ש – למה התנא השמיט דין דחובת הפרשה גם כשאינו אוכל.](#__RefHeading___Toc405484258) <> [שיטת הראשונים דלא כרש"י.](#__RefHeading___Toc405484259) <> [חידוש בשיטת רש"י בגדר אין קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מידי תרו"מ – דלענין הקדושה אכתי קיימא אצל המוכר.](#__RefHeading___Toc405484260) <> [הרמב"ם למד שהנידון הוא האם זה חו"ל או לא, ולמדנו מרש"י שיש תנאי בקדושה שתהיה לה זיקה ל'בר חיובא'.](#__RefHeading___Toc405484261) <> [תוספת ביאור – דלמה בעינן לחדש שביכורים הוא חובת גברא לחייבו לקנות את הפירות.](#__RefHeading___Toc405484262) <>

[**ענף ב שיעור תרומה וביכורים.**](#__RefHeading___Toc405484263) **<>** [פלוגתת הראשונים אי איכא שיעור מדרבנן בביכורים – א' משישים.](#__RefHeading___Toc405484264) <> [חידוש המשנה למלך והנו"ב שיש שיעור בנתינה בתרומה.](#__RefHeading___Toc405484265) <> [חידוש המשנה ראשונה לחלק בזה בין תרומה לביכורים.](#__RefHeading___Toc405484266) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc405484267) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc405484268) **<>** [**ציונים והערות משנה ד**](#__RefHeading___Toc405484269) **<>** [מביא מהרמב"ם דאיכא זכייה לכהנים במחובר ומוכיח כן מהספרי.](#__RefHeading___Toc405484270) <> [מקשה בדברי הרמב"ם דמבואר דאיכא זכייה לכהנים במחובר, וזה סתירה למה ששנינו דמתחלקין לאנשי משמר.](#__RefHeading___Toc405484271) <> [מקשה עוד מר' שמעון דסובר דליכא הפרשה במחובר.](#__RefHeading___Toc405484272) <> [תוספת דברים.](#__RefHeading___Toc405484273) <>"ועושה אדם כל שדהו בכורים" - בדין שיעור שדה בביכורים.

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc405484274) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc405484275) **<>** [**ציונים והערות משנה ה**](#__RefHeading___Toc405484276) **<>** [פלוגתת הרמב"ם והר"ש בטעמא דאין תרומה נטלת מן הטהור על הטמא.](#__RefHeading___Toc405484277) <> [פליגי עוד בזה לשיטתייהו.](#__RefHeading___Toc405484278) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc405484279) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc405484280) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#__RefHeading___Toc405484281) **<>** [שיטות הראשונים בפטור מעשרות בשביעית באתרוג.](#__RefHeading___Toc405484282) <> [ב' צדדים בעיקר הפטור של מעשרות בשביעית – אי תלוי בשנה או בקדושה והפקר.](#__RefHeading___Toc405484283) <> [עוד בענין הנ"ל.](#__RefHeading___Toc405484284) <> [בסוגי' ריש קידושין ובדברי התוס' שם.](#__RefHeading___Toc405484285) <> [בדברי התוס' לענין כלאים פאה וביכורים](#__RefHeading___Toc405484286) <> [חידוש בקריאת שם דמעשר שני ומעשר עני.](#__RefHeading___Toc405484287) <>

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc405484288) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc405484289) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#__RefHeading___Toc405484290) **<>** [דם אדם ובהמה אי מכשיר מה"ת או מדרבנן.](#__RefHeading___Toc405484291) <> [חילוקים בין אדם לבהמה.](#__RefHeading___Toc405484292) <> [היתר אכילה של דם אדם ודם שרץ, ובדין בשר אדם.](#__RefHeading___Toc405484293) <>

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc405484294) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc405484295) **<>** [**ציונים והערות משנה ח**](#__RefHeading___Toc405484296) **<>** [כמה הערות בכוי.](#__RefHeading___Toc405484297) <> [חידוש ברמב"ם – צירוף הכלאים והמין בפני עצמו.](#__RefHeading___Toc405484298) <> [חידושים באחרונים בדין כוי.](#__RefHeading___Toc405484299) <> [בגדר עיקר הספק בכוי.](#__RefHeading___Toc405484300) <>

[**משנה ט**](#__RefHeading___Toc405484301) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#__RefHeading___Toc405484302) **<>** [**ציונים והערות משנה ט**](#__RefHeading___Toc405484303) **<>**

[**ענף א באיסור שחיטת כוי ביו"ט מחמת הספק בכיסוי הדם**](#__RefHeading___Toc405484304) **<>** [בדברי האחרונים בביאור החילוק בין איסור שחיטת כוי ביו"ט להיתר לבישת בגד בלי ציצית בשבת](#__RefHeading___Toc405484305) <> [בנידון זה לגבי קרבן בלי סמיכה.](#__RefHeading___Toc405484306) <> [דרכו של הגר"ח שמואלביץ זצ"ל לחלק בין מצוות דמוטלות אגברא למצוות מצד החפצא.](#__RefHeading___Toc405484307) <> [במה שיש לדון לגבי חסרון ברכת הנהנין.](#__RefHeading___Toc405484308) <> [דן במצות כיסוי אי באמת הוי מצוה מצד החפצא או לא, ודן מצד הדין של 'אפילו מאה פעמים'.](#__RefHeading___Toc405484309) <> [מה שיש לדון בהשבת אבידה וכיסוי הדם של 'אפילו מאה פעמים'.](#__RefHeading___Toc405484310) <> ['דיחוי' אצל מצות כיסוי הדם.](#__RefHeading___Toc405484311) <>

[**ענף ב בענין פדיון פטר חמור בכוי**](#__RefHeading___Toc405484312) **<>** [קושי' המהרי"ט אלגאזי בספק פטר חמור.](#__RefHeading___Toc405484313) <> [דן במה שיש לחלק בין האיסור לממון בפדיון פטר חמור.](#__RefHeading___Toc405484314) <> [דברי הגרשש"ק בישוב דעת הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc405484315) <>

[**משנה י**](#__RefHeading___Toc405484316) **<>** [**רע"ב משנה י**](#__RefHeading___Toc405484317) **<>** [**ציונים והערות משנה י**](#__RefHeading___Toc405484318) **<>**

**ענף א דין מתנות בכוי -** [ביאור הירושלמי בפלוגתת ר"א ורבנן במתנות כהונה.](#__RefHeading___Toc405484319) <> [שיטת הרמב"ם במתנות כהונה בכוי.](#__RefHeading___Toc405484320) <> [דרכו של המהרי"ט אלגאזי בירושלמי בשורש פלוגתת ר"א ורבנן.](#__RefHeading___Toc405484321) <> [ישוב לדעת הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc405484322) <> [דרכו של הגר"ח שמואלביץ זצ"ל בזה.](#__RefHeading___Toc405484323) <>

**ענף ב דין חלב בכוי.** [איסור חלב וטומאת חלב בכוי - למ"ד ספק ולמ"ד בריה בפני עצמו.](#__RefHeading___Toc405484324) <> [בדין חלב למ"ד דהוי כלאים של חיה ובהמה, ובסתירת הרמב"ם בין אותו ואת בנו לחלב.](#__RefHeading___Toc405484325) <> [בדברי הגר"ח הלוי בגדר האיסור חלב דתלוי בשם בהמה ובשם חיה – דתלוי בגוף הבהמה ולא בחלב עצמו.](#__RefHeading___Toc405484326) <> [על פי זה יש חילוק בין אותו ואת בנו לאיסור חלב לגבי הדין 'שה ואפילו מקצת שה'.](#__RefHeading___Toc405484327) <> [יסוד גדול מהאור שמח בב' סוגים של שמות בחיה ובהמה, ונפ"מ בדרשה לרבות 'מקצת שה'.](#__RefHeading___Toc405484328) / /

**ענף ג בדין כיסוי הדם בכוי, חיוב שאינו גמור מה"ת – ואין בו ברכה. <>** בדברי הגר"ח - במה שמבואר ברמב"ם דשייך חיוב מה"ת של כיסוי הדם בכלאים דבהמה וחיה – בלי ברכה – כיון שאין כאן חיוב גמור שיש בו צד חיוב וצד פטור. / / מביא כמה דוכתי דמצאנו איסור או חיוב ומצוה מה"ת – אבל אינו מצוה גמורה או איסור גמור אלא כעין חצי שיעור אסור מה"ת, ומדמה דין כוי להנך דינים.

[**משנה יא**](#__RefHeading___Toc405484329) **<>** [**רע"ב משנה יא**](#__RefHeading___Toc405484330) **<>** [**ציונים והערות משנה יא**](#__RefHeading___Toc405484331) **<>** [פלוגתת הרשב"א והתוס' בגדר כוי בריה בפני עצמו – ונפ"מ בכלאים.](#__RefHeading___Toc405484332) <> [שיטת הרמב"ם בכלאים בכוי.](#__RefHeading___Toc405484333) <>

# משנה א'

[א] התרומה והבכורים חייבים עליהן מיתה וחומש ואסורים לזרים והם נכסי כהן ועולין באחד ומאה וטעונין רחיצת ידים והערב שמש הרי אלו בתרומה ובכורים מה שאין כן במעשר:

# רע"ב משנה א'

התרומה והבכורים חייבין עליהן מיתה - זר האוכלן במזיד חייב מיתה בידי שמים דכתיב בתרומה [ויקרא כב] ומתו בו כי יחללוהו ובכורים אקרו תרומה, דאמר מר ותרומת ידך אלו בכורים, שנאמר בהן [דברים כו] ולקח הכהן הטנא מידך:

וחומש - האוכלן שוגג משלם קרן לבעלים וחומש לכל כהן שירצה:

ואסורים לזרים - בחנם היא שנויה, דכיון שחייבין עליהם מיתה וחומש פשיטא שאסורים לזרים. ולר' יוחנן דאמר חצי שיעור אסור מן התורה, מצינן למימר דתנן אסורים לזרים לחצי שיעור, שהוא אסור מן התורה, ואין בו לא מיתה ולא חומש:

והן נכסי כהן - שיכול למכרן וליקח בהן עבדים וקרקעות ובהמה טמאה:

ועולים באחד ומאה - אם נתערבו במאה של חולין:

וטעונים רחיצת ידים - הבא ליגע בהן צריך ליטול ידיו תחלה, שסתם ידים פוסלות את התרומה ובכורים נמי אקרו תרומה:

והערב שמש - טמא שטבל אינו אוכל בתרומה עד שיעריב שמשו, דכתיב [ויקרא כב] ובא השמש וטהר ואחר יאכל מן הקדשים, וה"ה לבכורים:

משא"כ במעשר - דשרי לזרים, ואסור לקנות בדמי מעשר שני בהמה טמאה ועבדים וקרקעות, ובטל ברוב היכא דאין לו מתירין, והנוגע בו אין טעון רחיצת ידים, ואין צריך הערב שמש דאמרינן טבל ועלה אוכל במעשר:

# ציונים והערות משנה א'

## בגדר הילפותא מתרומה לביכורים.

בגרי''ז [מובא בתורת זרעים עמוד קל"ב], דחידש דהילפותא מתרומה לביכורים לא בא לומר דיש רק "הלכות" תרומה בביכורים, אלא ללמדנו דאיכא "מציאות" של תרומה בביכורים, והדיני תרומה שבביכורים הם מחמת ה"מציאות" של תרומה דאית בהו, וכל זה מלבד שם ביכורים שבהם, ונמצא דדין מיתה וחומש בביכורים הוא הך דין מיתה וחומש דתרומה, ולא דילפינן מהיקישא דאיכא מיתה וחומש גם בביכורים, עכתו"ד.

ובעיקר חידוש הגרי"ז דאיכא תורת תרומה בביכורים, עי' בחידושי סוגיות [סי' א' וסימן י"ב] וע"ע להלן בציונים והערות [משנה ב'] מה שהבאנו בזה לגבי פלוגתת ר"ש ורבנן באונן וביעור.

## ג' לאוין באכילת ביכורים, א] זרים, ב] חוץ לחומה, ג] אכילה לפני קריאה.

שנינו במשנה דאיכא לאו באכילת ביכורים בזר, אלא דבאמת בביכורים מצאנו ג' לאוין – וכדלהלן:

א] כאן שנינו את הלאו של זר האוכל ביכורים, וזה משום שביכורים איקרו תרומה כדדרשינן "תרומת ידך אלו הביכורים".

ב] איכא גם לאו באוכלן חוץ לחומה, וזה למדנו ק''ו ממעשר שני שהאוכלו חוץ לחומה לוקה, וזה מבואר בסוגי' במכות [י''ז].

ג] איכא גם לאו נוסף באוכלן לפני קריאה למ''ד קריאה מעכבת, ולמ''ד דאינה מעכבת איכא הך לאו באוכלן לפני הנחה, וזה מבואר במשנה במכות [שם], וילפינן להך לאו מקרא ד"לא תוכל לאכול בשעריך", דאף דאיירי באוכלן חוץ לחומה, אבל לא איצטריך לזה [דילפינן ק''ו ממעשר הקל] ובאם אינו ענין מוקמינן לאוכלן לפני קריאה והנחה.

## שיטת הרמב"ם בזמן חלות הג' לאוין.

יש לדון דמתי חיילו הנך לאוין, ואיכא בזה פלוגתא דרבוותא ואיכא נמי כמה סתירות בזה, דהנה, ברמב''ם ריש פ''ג דביכורים כ' דלאו דזר ולאו דחוץ לחומה חלין רק לאחר שנכנסו לירושלים, ובלאו דקודם הנחה לא כ' בהדי', ובהל' סנהדרין [פי''ט ה''ד] במנין הלאוין כ' דגם בזה בעינן נכנסו לירושלים [[135]](#footnote-136) - וכן מפורש גם בחינוך [מצוה תמ''ט] דאיסור אכילת כהן לפני הנחה הוא רק כשנכנסו לירושלים.

והמקור לדברי הרמב''ם הוא מהסוגי' במכות [ריש י''ט] ''אמר ר' יצחק, ביכורים מאימתי מתחייבין עליהן משיראו פני הבית, כמאן כי האי תנא דתני' ר' אליעזר אומר ביכורים מקצתן בחוץ ומקצתן בפנים, שבחוץ הרי הן כחולין לכל דבריהן, שבפנים הרי הן כהקדש לכל דבריהן'', ולמד הרמב''ם דפני הבית היינו חומת ירושלים, וכ''כ בספר המצוות וכמו שהביא הכס''מ שם.

## שי' התוס' והר''ש דזרות וחוץ לחומה חיילו בכניסתן לעזרה, ואכילה לפני הנחה חיילא מקודם.

אולם מצאנו חולקים, דז''ל התוס' שם ''ביכורים מאימתי חייבים עליהם, זר מיתה וכהן מלקות חוץ לחומה, שמצוותו בפנים העזרה'', הרי מבואר בתוס' דהעיקר תלוי בעזרה, ורק כשהובאו לעזרה חיילו הנך לאוין, וכן דייק המהר''י קורקוס מהתוס', וכ"ה שי' הר''ש הכא במשנה - דבעי עזרה.

ויש להעיר דבעיקר הדיוק בדברי התוס', עיין היטב ברש"ש [שם] שהגיה בתוס' – ולפי דבריו ליכא ראיה, ועי' בתוס' שאנץ [שם] שנראה כהרש"ש.

ונראה דמדברי הר''ש יש להוכיח עוד חידוש בדין זה, דז''ל ''לאחר שבאו לעזרה ואפי' קודם קריאה ותנופה דלא מעכבי'', ומבואר דלא סגי בהבאה לעזרה, אלא בעינן כל מה דמעכבי להיתר הכהנים, ורק אז חייבין עליו, והיינו הנחה, ורק קריאה ותנופה דלא מעכבי לא בעינן.

וראיתי בחזו''א בליקוטים דכ' כן מסברא דבעינן הנחה, ובאמת דמדוייק כן בתוס' שכ' ''דמצוותן בעזרה'', ומשמע דבעי שיתקיים מצוותו כדי שיחול הלאוין.

אולם יש כאן דיוק גדול בדברי התוס', דלמה תוס' השמיטו את הלאו דאכילת כהן קודם הנחה, שהרי פירשו בדבריהם כל הלאוין התלויין בראיית פני הבית, והו''ל להביא גם איסור אכילת כהן לפני הנחה.

ונראה דלשיטתם א"ש הטעם שלא הזכירו הך לאו, דלפמש"כ דחלות האיסור בשעת ההיתר לכהנים, והיינו הנחה, הרי הלאוין חלין רק בשעת הנחה, ולאו דאכילה קודם הנחה פשיטא דלא חיילא בשעת הנחה, ומיניה וביה מוכרח דר' יצחק לא קאי על זה כלל.

וטענה זו מצאתי כבר באו''ש, שהוכיח כהרמב''ם נגד התוס' מר"ע דסובר דהנחא לא מעכבא, ולדידיה בעינן רק כניסה לעזרה, וא''כ לר''ע א"א לומר שאיסורם לכהן חייל כשנכנסו לעזרה, דאז כבר הותרו לכהנים שנתקיימה מצותן, וע''כ כהרמב''ם דהאיסורים חלין בשעת כניסתו לירושלים, ומר''ע נשמע לרבנן, עכ''ד.

ולמה שהוספנו לדייק מהר''ש, הרי הקושי' היא מיניה וביה למ''ד דהנחה מעכבא, והתשובה לטענת האו''ש היא, דאדרבה, ע''כ דלאו זה חייל כבר לפני כן.

ונראה דהסוגי' באמת קאי לר''ע דא''צ הנחה, דאל''כ ק' מה שאמרו ''שבחוץ חולין ושבפנים הקדש'', הא בעינן גם הנחה לדין הקדש, וע''כ דקאי לר''ע דסגי בכניסה לעזרה, שוב הראוני בחזו"א [ליקוטים סי' ט' ס"ק א'] דכ' בהדי' דהסוגי' שם קאי למ"ד דהנחה לא מעכבת.

## מבאר דלרש''י ולמאירי, זרות תלוי בירושלים, וחוץ לחומה תלוי בעזרה.

בדברי רש"י שם יש לעיין - איך ס"ל באיסור חוץ לחומה, דכתב דר' יצחק קאי על זרות, ולא הוסיף אידך לאוין, ועי' פנ"י דע"כ צ''ל דה''ה לאו דחוץ לחומה, אולם ראיתי בערוך לנר [י''ט. על דברי רש''י] דדברי רש''י מדוייקין, וזו שיטה שלישית, דלענין זרות סובר כהרמב"ם, ולענין חוץ לחומה ס"ל כהתוס', ורש"י למד דפני הבית דסוגיין היינו כהרמב''ם דקאי על חומת ירושלים, ולהכי פי' דקאי רק לענין זר, ולא קאי על איסור חוץ לחומה, דאיסור חוץ לחומה הוא רק בכניסה לעזרה.

וסמוכין לזה נראה להביא משי' המאירי, דעי' מאירי במכות דסותר משנתו בענין זה, דבדף י''ג במשנה במנין הלאוין כתב ''זר שאכל ביכורים משנכנסו לחומת ירושלים'', ובדף י''ט כתב ג''כ ''זר שאכל ביכורים חייב מיתה ביד''ש שהרי בכלל תרומה הם, ודוקא מאחר שנכנסו לתוך חומת ירושלים כמו שכתבנו במשנה'', והיינו כהרמב''ם דהכל תלוי בחומת ירושלים, ומאידך בדף י''ז, כ' ''שהביכורים, מי שאכלן חוץ לירושלים אחר שנכנסו לעזרה לוקה", והכא משמע כהתוס' דתלוי בעזרה, ולפי דרכו של הערוך לנר ברש''י הדברים מדוייקים, דשאני זרות מאכילה חוץ לחומה.

## תוספת דברים.

בעיקר סוגי' זו יש להרחיב עוד – ועיין מה שנתבאר בזה חידושי סוגיות [סימן י' וסימן י"א].

## במה שיש לתמוה בדברי הר"ש – בדין 'והן נכסי כהן' – כעין גזל הגר.

עיין היטב בדברי הר"ש בדין ד"הן נכסי כהן" - ודבריו מרפסן איגרא וסותר דבריו מרישא לסיפא, דמתחילה כ' דהוקשו לתרומה ולהכי חשיבי כממונו לקדש בו את האשה, אולם לאח"ז הק' הר"ש שם, מאי טעמא מקישין לתרומה להקל, נקיש למעשר ונימא שאינו מקדש בו, דלחומרא מקשינן, ותירץ דמפורש בקרא דשלו הוא לקדש בו, דכתיב "ביכורי כל אשר בארצך אשר יביאו לה' - לך נתתים", ויש לדרוש לשון "לך" כמו דדרשינן בגזל הגר דשלו הוא לקדש בו את האשה, עכתו"ד.

והנה מדברי הר"ש שם מבואר כמו שביאר הגר"ח [הלכות בכורות] דמדמינן ביכורים לגזל הגר לזכיית הכהן להיות כשאר ממונו לאחר שבא לידו, דאף דבתרוייהו איכא זכייה משלחן גבוה, אבל לאחר שהגיע לידו ממון כהן הוא לקדש בו את האשה.

אולם דבריו תמוהין וסתרי אהדדי, שאם הר"ש דריש להך דרשה ד"לך נתתים" כמו דדרשינן בגזל הגר, א"כ למה לי היקישא לתרומה כל עיקר, דסו"ס לולי הך דרשה אין להקיש לתרומה, דלחומרא מקשינן למעשר, והך דרשה סגי בפנ"ע וכדהביא הר"ש בגזל הגר עצמו, ולא נראה מהר"ש דחזר בו מהיקישא, וצ"ע, וביותר ק' דמפורש ברמב"ן בחולין [קל"א] דמדין תרומה הוא דחשיב כנכסי כהן, ולדידיה ק' דלמה לא נימא דלחומרא מקשינן.

ועיין בדברינו חידושי סוגיות [סימן י"ב] מה שנתבאר בזה ליישב קושי' זו על פי יסוד גדול בעיקר זכיית הכהן בביכורים.

# משנה ב'

[ב] יש במעשר ובכורים מה שאין כן בתרומה שהמעשר והבכורים טעונים הבאת מקום וטעונים וידוי ואסורין לאונן רבי שמעון מתיר וחייבין בביעור ור"ש פוטר ואסורין כל שהן מלאכול בירושלם וגדוליהן אסורים מלאכול בירושלם אף לזרים ולבהמה ר' שמעון מתיר הרי אלו במעשר ובבכורים מה שאין כן בתרומה:

# רע"ב משנה ב'

הבאת מקום - להעלותן לירושלים, דכתיב [דברים יב] והבאתם שמה עולותיכם וזבחיכם מעשרותיכם ותרומת ידכם, ודרשינן תרומת ידכם אלו הבכורים:

וטעונים וידוי - במעשר כתיב [שם כו] ואמרת לפני ה' אלקיך בערתי הקדש מן הבית, ובבכורים כתיב [שם] וענית ואמרת לפני ה' אלהיך ארמי אובד אבי. ואף על גב דתרומה נמי בעיא וידוי כדאמרינן וגם נתתיו ללוי זו תרומה ותרומת מעשר. מיהו מעשר ובכורים מעשר לבדו או בכורים לבדן טעונים וידוי ותרומה אי לית ליה אלא תרומה לבדה אינו טעון וידוי:

ואסורין לאונן - במעשר כתיב [שם] לא אכלתי באוני ממנו. ובבכורים נאמר [שם] ושמחת בכל הטוב מלמד שאסורים לאונן:

ורבי שמעון מתיר - בכורים לאונן דתרומה קרינהו רחמנא ותרומה שריא לאונן:

וחייבים בביעור - לבערן מן העולם לסוף שלש שנים כדכתיב בפרשת מעשר [שם] בערתי הקדש מן הבית ומשמע נמי בכורים מדכתיב הקדש הקדש למעלה אלו בכורים שנאמרו בפרשה שלמעלה:

ור"ש פוטר - בכורים מן הביעור, אלא ינתנו לכהן, דתרומה קרינהו רחמנא ותרומה א"צ לבערה מן העולם:

ואסורים - מעשר שני ובכורים שנתערבו בחולין אוסרים תערובתן בכל שהו, ואין עולים באחד ומאה:

מלאכול בירושלים - כלומר אם נתערבו המעשר שני או הבכורים בעוד שהן בתוך ירושלים, אז אוסרים תערובתן בכל שהוא מלאכול בתורת חולין, משום דהוי דבר שיש לו מתירין הואיל ויכול לאכול התערובת כולה במקומה. אבל מעשר שני ובכורים שנתערבו בחולין חוץ לירושלים אינן אוסרין בכל שהוא הואיל ויש טורח להעלותן, לא מקרי דבר שיש לו מתירין:

וגדוליהם אסורים - תערובת של מעשר ובכורים שזרעם וצמחו וגדלו אותן הגדולים נמי אסורים לאכול בתורת חולין אם זרען וגדלו בירושלים. ואוסרין תערובתן בכל שהוא כיון שיכולים ליאכל במקומם:

אף לזרים ולבהמה - מעשר שני ובכורים שאוסרין תערובתן בכל שהוא וגדוליהן נמי דאסורין, אף לזרים ולבהמה אסורים אם בכורים הם אוסרין התערובת לזרים ואם מעשר הוא אוסר [את] התערובת לבהמה, דלא תימא דוקא לענין ליאכל חוץ לירושלים הוא דאוסרים בכל שהוא, דלהאי מלתא חשיבי דבר שיש לו מתירין כיון שיכול לאכלן במקומם בירושלים ואפילו באלף לא בטלי אבל לאסור התערובת לזרים ולבהמה דאיסור זרות ובהמה אין לו מתירין, סלקא דעתך אמינא דלא יאסרו תערובתן בכל שהוא, קמשמע לן דכיון דחל על התערובת שם בכורים ומעשר ליאסר לאכלן חוץ לירושלים חל, נמי לענין זה ליאסר לאכול לזרים אם הן בכורים או לבהמה אם הוא מעשר:

ור' שמעון מתיר - אגדוליהן בלבד קאי, דסבר כבר בטלים הם אבל בתערובת עצמה מודה רבי שמעון. ואין הלכה כר' שמעון בכולה מתניתין:

מה שאין כן בתרומה - שכל הדינים הללו אין נוהגים בתרומה:

# ציונים והערות משנה ב'

# ענף א'הערות במשנה.

## בגדר הדין הבאת מקום בביכורים – כדין קרבן או דין בפני עצמו.

ביסוד דין הבאת מקום בביכורים יש להסתפק האם המצווה היא במעשה הבאה עצמה, או דכל המצווה היא רק בזה שהביכורים מובאים בית ה', והיינו, דבקרבנות מצאנו מצות הבאה דדרשינן בספרי [דברים י"ב כ"ו] ''רק קדשיך וכו' תשא ובאת, מלמד שחייב בטיפול הבאתם עד שיביאם לבית הבחירה'', והחינוך מונה מצוה זו כמצוה בפנ''ע במצוה תנ"ג, וגדר המצוה ביאר המנ"ח [אות ג'] דהמצוה היא שיטפל בהבאתו ולא יניחו במקומו למות, וע' ברמב''ם ספר המצוות מצוה פ''ד ופ''ה וברמב''ן שם, ופשוט שאין כאן מעשה מצוה בגוף ההבאה וכל המצוה היא רק בזה שהקרבן מובא, וה"ה דבביכורים יש לדון דאין מעשה מצוה בעצם הבאת הביכורים, אלא קיום מצוה בזה שהביכורים מובאים לביהמ"ק.

והמקור לדמות הבאת הביכורים להבאת הקרבנות הוא מהירושלמי כאן על המשנה שלמדנו ''דטעונים הבאת מקום'' מקרא ד''והבאתם שמה עולותיכם וזבחיכם ואת תרומת ידכם'', דהיינו ביכורים, ומדאיתרבי הבאת ביכורים בחד קרא בהדי הבאת קרבנות משמע דחד גדר לתרוייהו, ומצותם היא להביאם לבית ה'.

ועיין בחידושי סוגיות [סימן א'] שהבאנו הרבה מקורות שבביכורים עצמם איכא הרבה דיני קרבן, שוב י''ל דלא רק דמדמינן להו אהדדי, אלא דדין הבאתם מישך שייכא לדיני קרבן והקרבה שבביכורים עצמן, והיינו דחייב להביאם לקיום דין הקרבתם, ולהכי חד דינא איכא לתרוייהו.

## תוספת דברים בחקירה זו.

ויסוד לזה דחיוב הבאתם כהבאת קרבנות אפשר להוכיח נמי מפלוגתת ר"י ורבנן בחיוב אחריות, דבמשנה לעיל [פ"א מ"ט] שנינו דחייב באחריותן עד הר הבית, ובתוספתא [פ"א ה"ו] מצאנו דר' יהודה חולק וס''ל דחייב עד באר הגולה [מקום בעזרה אצל מקום השחיטה, ושם שייך כבר הנחה].

וכבר העיר במשך חכמה [ראה י''ב כ''ו] וכ''ה בחזון יחזקאל [בתוספתא שם] דמצאנו פלוגתא כזו בספרי בכל הקרבנות, האם חייב באחריותן עד הר הבית או עד באר הגולה, וגם שם פליגי רבנן ור"י, ופליגי לשיטתייהו, ונראה דמכל זה מבואר דחד דינא לתרווייהו, וכל מצות הבאתן הוא רק מצד הקרבן שבביכורים, ודו"ק – [וע"ע בצפנת פענח [ערכין פ"ו הלכה ט"ז] שג"כ ציין לפלוגתא זו בספרי].

ועיין מה שנתבאר בזה עוד חידושי סוגיות [סימן ג'] וכן בציונים והערות [פרק א' משנה ה' ענף א'] שנתחדש שם שיש ב' דינים של הבאה, גם מצד קרבן גם מצד הביכורים ועיי"ש הנפ"מ בזה.

# ענף ב'ביאור פלוגתת רבנן ור"שבאונן בביכורים.

## מביא את פלוגתת הבבלי וירושלמי בביאור פלוגתת רבנן ור"ש בדין אונן וביעור בביכורים.

בריש פרק זה נשנו כמה דיני תרומה דילפינן מהיקישא ד"תרומת ידך אלו הביכורים" לומר דגם בביכורים איתנהו להנך דינים, והיינו דין מיתה וחומש בזרים ונכסי כהן ועולין במאה וא' וטעונים רחיצת ידים והערב שמש.

והכא במשנה נשנו דיני מעשר שני דילפינן לביכורים, והיינו איסור אונן וחיוב ביעור, ור''ש חולק בהנך דינים, ובביאור פלוגתתם נחלקו הבבלי וירושלמי, דבבבלי ביבמות [ע''ג:] מבואר דטעמא דרבנן הוא משום דהך קרא ד''תרומת ידך אלו הביכורים'' איירי גם במעשר שני וע''כ דהוקשו ביכורים גם למעשר שני, ושפיר ילפינן דיני מע"ש לביכורים, ור''ש לא למד היקישא כיון ד''תרומת ידך קרי' רחמנא'', והיינו דרק לתרומה מדמינן ומקישינן ולא למעשר שני.

אולם בירושלמי כאן מצאנו מקור אחר לרבנן, והיינו, דלאחר פרשת ביכורים נאמרה פרשת וידוי מעשרות והתם כתיב ''ביערתי הקודש מן הבית'', ולמדו רבנן דלשון ''הקודש'' דקאמר משמע דקאי על ''קודש'' דהוזכר לעיל מיניה, ודרשי ''הקודש העליון במשמע'', דהיינו ביכורים דכתיבי לעיל מיניה, ומהכא ילפינן דין אונן וביעור בביכורים, ור''ש לא דריש.

## מבאר את סברת ר"ש עפ"י חידוש הגרי"ז דאיכא תרומה בתוך ביכורים.

והנה, סברת ר' שמעון בבבלי צ''ב, דמאי קאמר ''דתרומת ידך קרי' רחמנא'', אטו מהכא נילף דלא שייך בו הלכות אחרות, הרי פשיטא שיש הלכות בביכורים מה דלא מצאנו בתרומה כמו מצות הבאה וקריאה והנחה דכולהו ליתנהו בתרומה, ומה כוונת ר''ש ד''תרומת ידך קרי' רחמנא'', ואף דמיקרי תרומה, מ"מ מאיזה טעם לא נוכל ללמוד גם הלכות מעשר שני לביכורים וכדמצאנו בו הלכות אחרות.

ונראה עפ''י המבואר בגרי''ז [מובא בתורת זרעים עמוד קל"ב], דחידש דהילפותא מתרומה לביכורים לא בא לומר דיש רק "הלכות" תרומה בביכורים, אלא ללמדנו דאיכא "מציאות" של תרומה בביכורים, והדיני תרומה שבביכורים הם מחמת ה"מציאות" של תרומה דאית בהו, וכל זה מלבד השם ביכורים שבהם, ונמצא דדין מיתה וחומש בביכורים הוא הך דין מיתה וחומש דתרומה, ולא דילפינן מהיקישא דאיכא מיתה וחומש גם בביכורים, עכתו"ד.

ומעתה מיושב, דהנה יש לדייק, דההיקש בין ביכורים למע"ש לדין אונן וביעור אינו היקש בפרשת ביכורים עצמו, אלא דהוקשו בהך קרא ד"תרומת ידך אלו הביכורים", דבהך קרא כתוב גם מעשר שני, ולפי דברי הגרי"ז נמצא דההיקש הוא לתורת תרומה שיש בביכורים ולא לביכורים עצמו, ומעתה א"ש סברת ר' שמעון, דודאי דר' שמעון מודה דמצאנו דינים נוספים בביכורים עצמו, אבל טענת ר' שמעון היא, דלא מצאנו דינים נוספים בשם תרומה שבביכורים, דתרומה זו הוא כתרומה דעלמא, ולהכי לא הוקשו לאונן ולביעור, דודאי דאין דין אונן בהך תרומה שבביכורים, וזהו עומק טענת ר' שמעון "תרומת ידך קריי' רחמנא".

## ביאור סברת התוס' ביבמות [ע"ג:].

ונראה דזהו נמי סברת התוס' ביבמות [ע"ג:], דמבואר במכות דילפינן איסור חוץ לחומה ממע"ש לביכורים, והק' התוס', דאיך יליף להו ר' שמעון, והא ר' שמעון ס"ל ד"תרומת ידך קרי' רחמנא", ותירצו דכיון דביכורים טעון הבאת מקום כמעשר שני ובזה דומין למעש"ש, וחלוקין מתרומה, שוב מסתברא דיליף נמי איסור חוץ לחומה ממע"ש, עכתו"ד.

ונראה דהכוונה כך, דבאמת גם הכא היה ק' לתוס' דהמקור ללמוד חוץ לחומה בביכורים הוא מהך קרא ד"תרומת ידך אלו הביכורים", ומשמע דקאי על הדין תרומה שבו, ושפיר הק' דגם הכא לא נילף מה דלא שייך לתרומה שבו, ותירצו, דאחרי דממילא איכא בביכורים עצמן דין הבאת מקום כמו מע''ש ודין זה לא שייך לתרומה שבו, א''כ איסור אכילה חוץ לחומה ששייך לדין זה של הבאת מקום, בדין זה שפיר אמרינן שהילפותא הוא לדין ביכורים שבו וכעיקר דין הבאת מקום שבביכורים, ולא לדין תרומה שבביכורים, והכא כבר ליכא לטענת ר' שמעון.

ובעיקר חידוש הגרי"ז דאיכא תורת תרומה בביכורים, עי' חידושי סוגיות [סי' א' וסי' י"א וי"ב], ובציונים והערות [פ"א מ"ה ופ"א מ"ח].

## מבאר עפי"ז את שי' הירושלמי בדעת ר' שמעון, ולמה לא אזלי בזה כהבבלי.

ומעתה נראה, דהירושלמי דיליף ''הקודש הקודש העליון משמע'', לדידהו הרי ע"כ דאין הילפותא דאונן וביעור לדיני תרומה שבו, אלא לפרשת ביכורים עצמה דלעיל מיניה, ולהכי לשיטתייהו לא פירשו דטעמא דר''ש כהבבלי ומדרשה ד"תרומת ידך", והוצרכו לומר דר'''ש חולק על עיקר ההיקש, דלשי' הירושלמי מה יהני לר''ש הך דרשה ד"תרומת ידך אלו הביכורים", דאף דהוקשו בזה ביכורים לתרומה, הא הוקשו נמי למע''ש, ואין לזה סתירה מהא דהוקשו לתרומה, וע''כ דחולק ר"ש על כל ההיקש.

## מוכיח דלר"ש איכא מהלך אחר בדעת הירושלמי, ומוכיח מזה נגד חידוש הגרי"ז בדרשה ד"תרומת ידך אלו הביכורים".

אולם עי' בר''ש דמבואר מדבריו דלא למד דפליגי הבבלי וירושלמי בזה, דהר"ש הביא בשי' רבנן בדין ביעור את הילפותא של הירושלמי, ובדעת ר''ש הביא הך דרשה ד"תרומה קריה רחמנא" והיינו כהבבלי, ומבואר דהר''ש יליף דגם לירושלמי איכא להך דרשה בדעת ר''ש, וצ''ע.

ונראה, דמהכא מוכח דלא כהגרי''ז, דמשמע דבדרשה ד"תרומת ידך" לא נתחדש שיש מציאות של תרומה בתוך הביכורים, אלא רק דילפינן דינים מזה לזה, שיהיו נוהגים בביכורים כל הדינים הנוהגים בתרומה, וזה גם לאיסורים כזרות ועולה במאה וא' ורחיצת ידים, וגם להתירא כהתירא דאונן וגם לזה דא''צ ביעור.

## תוספת ביאור בשיטת ר' שמעון.

אלא דלפי זה תיקשי לשי' הר"ש מאי קאמר ר' שמעון "תרומה קרי' רחמנא", דאף שיש להם דיני תרומה, מ"מ נילף גם דיני מעש"ש, שהרי בלאו הכי מצינו בביכורים דינים אחרים של הבאה וקריאה והנחה, ואינם כתרומה לגמרי.

וע"כ דצריכים לחלק כך, דודאי דלא לכל דבר ילפינן מתרומה, אלא דמה ששייך לגוף סדר הפרשה דביכורים דבעי הבאת מקום והנחה ותנופה ואסור בחוץ לחומה, כל זה שייך לסדר המיוחד דפ' ביכורים ולעצם קיום דינה, דזהו ביכורים, אולם לגבי שאר "הלכותיו", בזה ס''ל לרבנן דאית ליה גם דיני מע''ש וגם דיני דתרומה, ור''ש חולק דכיון ''דתרומה קרינהו רחמנא'' הרי דהכא גלי לן קרא דכל דיני ביכורים הוו כתרומה לגמרי, ולית ליה הלכות מע''ש, ד"תרומה קרינהו רחמנא", וא"ש טענת ר' שמעון גם לירושלמי, ודו"ק.

# ענף ג' בדין ביעור בביכוריםבמעש"ש ובתרומה.

## חידושו של התורת זרעים – דסגי לן בהפקר לגבי ביעור בביכורים, אבל הפקר לא מהני במעש"ש כיון דממון גבוה הוא, ולכן בעי שריפה וביעור מן העולם.

שנינו במשנה דביכורים ומעש"ש "חייבים בביעור" – ופירש הרע"ב – "לבערן מן העולם לסוף שלש שנים כדכתיב בפרשת מעשר - בערתי הקדש מן הבית, ומשמע נמי בכורים מדכתיב הקדש הקדש למעלה, אלו בכורים שנאמרו בפרשה שלמעלה".

וע"ע במשנה במעש"ש [פ"ה משנה ו'] שמבואר שביכורים ומעש"ש מתבערים בכל מקום – והיינו דחד דין לשניהם, אולם הרמב"ם הביאם כהדדי וחילק ביניהם - וז"ל הרמב"ם [מעשר שני פרק י"א הלכה ח'] – "כיצד הוא עושה אם נשאר אצלו תרומה ותרומת מעשר נותנה לכהן, מעשר ראשון נותנו ללוי, מעשר עני נותנו לעניים, נשארו אצלו פירות מעשר שני של ודאי או נטע רבעי או מעות פדייתן ה"ז מבערן ומשליך לים או שורף, נשאר אצלו מעשר שני של דמאי אינו חייב לבערו, נשאר אצלו בכורים הרי הן מתבערין בכל מקום" – הרי לנו דבמעש"ש כתב "מבערן ומשליך לים או שורף", ובביכורים כתב "הרי הן מתבערין בכל מקום".

וביאר בזה בתורת זרעים [מעש"ש שם] דבאמת עיקר הדין של ביעור אינו ביעור מן העולם אלא מרשותו – וכ"ה לשון הפסוק "ביערתי את הקודש מן הבית" – והביא מלשון הרמב"ם בפירוש המשנה שמפורש כן, שכתב "מתבערין, שיאבדם ויסירם עד שלא ישאר מהם אצלו כלום שנ' ביערתי הקדש מן הבית", וביאר התורת זרעים דלפי"ז הפקר סגי לן בביכורים ומעש"ש אלא דלפי מה דקיי"ל דמעש"ש ממון גבוה הרי אינו יכול להקנותו וממילא דאינו יכול להפקיר מעש"ש - הלכך בעי לבערו מן העולם, ולכן במעש"ש כתב "מבערן ומשליך לים או שורף", אבל בביכורים סגי לן בהפקר וזה הלשון "הרי הן מתבערין בכל מקום".

## במה שיש לדון בדבריו.

ודברי התורת זרעים מחודשים מאד - ועיין בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא מעש"ש [חידושי סוגיות סימן ט'] במה שיש לדון עוד בדברי התורת זרעים ובמה שיש לתמוה עליו בביאורו לשיטת הרמב"ם, ויישבנו בזה את הסתירה ברמב"ן.

## ביעור בפירות הנמצאים בירושלים.

במנחת חינוך [מצוה תי"ז] כ' שמהרמב"ם [פי"א מעש"ש ה"ח] נראה שביעור מעש"ש וביכורים הוא לבערם כדינם ואפי' פירות שהן בירושלים, וכן מבואר בתוס' יבמות [ע"ג. ד"ה וחייבין], ע' בתורת הארץ [פ"ג אות נ"ב], אבל מתוס' קידושין [כ"ז. ד"ה מעשה], ומרש"י [סוטה ל"ב. ד"ה וידוי], משמע שאם הביאן לירושלים זהו ביעורן ונאכלין שם.

## מחלוקת ראשונים בדין ביעור דתרומה.

שנינו בסיפא במשנה דליכא דין ביעור בתרומה - ועיין בר"ש כאן שציין לדבריו בסוף מעש"ש [פ"ה משנה ו'] לגבי הדין ביעור בתרומה – וזה לשון הר"ש [שם] - "ואיתא בפ"ב דביכורים ומייתי לה בפ' הערל יש במעשר וביכורים משא"כ בתרומה - ביעור, אלמא לא מיחייבי בביעור, וי"ל דהכא בביעור של נתינה לכהן, אבל התם בביעור שאוכלים אותו ומבערים אותו מן העולם, כדתנן הכא מעשר שני והביכורים מתבערים בכל מקום, שאף הכהן חייב לבערן והמעשר היה נאכל עד זמן הוידוי שהיה במנחה ביו"ט אחרון כדתנן בפירקין".

וכדברי הר"ש כתבו גם התוס' ביבמות [ע"ג. ד"ה וחייבים], וז"ל "וא"ת תרומה נמי טעונה ביעור כדתנן במסכת מעשר שני [פ"ה משנה ו'] כיצד היה הביעור תרומה ותרומת מעשר לבעלים, וי"ל דתרומה א"צ ליה רק ליתנה לכהן והכהן יכול לשומרה כל זמן שירצה אבל מעשר שני ובכורים צריך לבערם מן העולם בכל מקום שהן", עכ"ל.

ועיין בתוס' בקידושין [כ"ז. ד"ה מעשה [[136]](#footnote-137)] שהביאו שיש מפרשים שאין חובת ביעור בתרומה כלל והתוס' הק' ע"ז ממשנה סוף מעש"ש דמבואר שעכ"פ חייבת בביעור מדרבנן, וע' בכפתור ופרח [פרק מ"ב] שי"א שחובת ביעור בתרומה מדרבנן, וע"ע בתורת הארץ [פ"ג ס"ק מ"ז].

אבל ברמב"ן בב"מ [י"א.] כתב דתנא דמתני' במסכת ביכורים סובר שאין דין ביעור בתרומה כלל והתנא במעש"ש פליג עליה – עיי"ש.

## פלוגתא בתנאים בנידון זה.

והעירני בזה ידידי הגאון הרב ר' חיים קרויס שליט"א דבאמת מצינו מחלוקת תנאים בזה, דבמשנה במעש"ש הוזכר ביעור בתרומה, וכן להלן שם [במשנה י'] הוזכר וידוי בתרומה, כדתנן: "במנחה ביום טוב האחרון היו מתודין, כיצד היה הוידוי, בערתי הקדש מן הבית, זה מעשר שני ונטע רבעי, נתתיו ללוי, זה מעשר לוי, וגם נתתיו, זו תרומה ותרומת מעשר" ע"ש, אבל בתוספתא השמיט וידוי בתרומה כדתניא [פ"ה הי"ג] "רבי יוסי אומר בערתי הקדש מן הבית זו חלה, [וגם] נתתיו ללוי זו מעשר ראשון, לגר ליתום ולאלמנה זו מעשר עני, [ואכלו בשעריך ושבעו] זו מעשר שני, ד"א כיון שהפרשתו מן הבית אין אתה זקוק לו", ע"כ.

הרי דתנא דתוספתא דריש הפסוקים באופן אחר מתנא דמתניתין במעש"ש, ולדידיה ליכא מקור לדין ביעור או וידוי בתרומה, ואפשר דזהו בכלל מה שכ' הרמב"ן דפליגי תנאים בדין ביעור דתרומה.

# משנה ג'

[ג] יש בתרומה ומעשר מה שאין כן בבכורים שהתרומה והמעשר אוסרין את הגורן ויש להם שיעור ונוהגים בכל הפירות בפני הבית ושלא בפני הבית ובאריסין ובחכורות ובסקריקון ובגזלן הרי אלו בתרומה ובמעשר מה שאין כן בבכורים:

# רע"ב משנה ג'

אוסרין את הגורן - אסור לאכול מתבואה שבגורן עד שיפריש תרומות ומעשרות, אבל בכורים אינן אוסרין:

ויש להן שיעור - תרומה יש לה שיעור מדרבנן א' מחמשים אבל בכורים אין להם שיעור אפילו מדרבנן:

ונוהגים בכל הפירות - מדרבנן ובכורים אינן באין אלא משבעת המינין:

בפני הבית ושלא בפני הבית - ובכורים אינן אלא בפני הבית בלבד, דכתיב בהו [דברים כו] והניחו לפני מזבח ה' אלהיך, אם אין מזבח אין בכורים:

ובאריסות ובחכירות וכו' - מפורש לעיל בריש פ"ק ובכורים אינן באין אלא ממי שהקרקע שלו מן הדין דכתיב [שמות כג] בכורי אדמתך:

# ציונים והערות משנה ג'

# ענף א'תרומה טובלת וביכורים אינן טובלים,חובת הגוף או חובת פירות.

## בדברי התוס' דחלוק ביכורים מתרומה דבכורים הוי חובת הגוף ותרומה היא חובת פירות.

בעיקר האי חילוק בין ביכורים לתרומה – דתרומה טובלת וביכורים אינן טובלים - מצאנו בראשונים שאין זה חילוק צדדי, אלא שעיקר חיובא דביכורים וחיובא דתרומה שונים מחמת חילוק זה.

דהנה, יעויין בתוס' ב"ב [פ"א. ד"ה ההוא למעוטי חוצה לארץ] שכתב בשם הרשב"א - "דלא חשיבי בכורים מצוה תלויה בארץ דלא דמי לתרומה ומעשר וחלה" וחילק ביניהם בתרתי, וכלשונו, "דהתם גוף הפירות מחוייבין בתרומה דטבל נינהו ואסורין באכילה ולכך חשובין הן תלוין בארץ, אבל בכורים אין החיוב תלוי בפירות אלא באדם דאין נאסרין באכילה אע"פ שלא הפריש מהן בכורים", והוסיף בזה עוד, "ועוד מדלא חייב תרומה ומעשר עד שיתמרח בכרי מוכח שהחיוב תלוי בפירות לפי שלא הגיע עדיין זמן חיובן, אבל בכורים ודאי חובת הגוף נינהו וכו' שאין החיוב תלוי בפירות אלא באדם ואפי' בעודן באילן מתחייב, כדתנן במסכת בכורים [פ"ג מ"א] כיצד מפרישין בכורים יורד אדם לתוך שדהו ורואה תאנה שביכרה אשכול שביכר קושרו בגמי ואומר הרי אלו בכורים, ואע"ג דאם אין לו [אינו] חייב לקנות מ"מ חובת הגוף נינהו כמו חובת ציצית דאע"ג דאין חייב לקנות טלית כשאין לו חשיב חובת הגוף", עכ"ל.

הרי לנו דביכורים מיקרי חובת גברא כעין ציצית ודלא כתרומה – וזה משום שביכורים אינו טובלים כתרומה.

## ביאור דברי רש"י בנידון זה במוכר שדהו לעכו"ם דחלוק ביכורים מתרומה.

כעין זה מבואר ברש"י – דהנה, מצאנו חידוש בשיטת רש"י בגיטין [מ"ז: ד"ה מדאורייתא לא] במוכר שדהו לעכו"ם, דלמ"ד דאין קנין לעכו"ם להפקיע את א"י מקדושתה וממצוותיה – חידש רש"י שהוא מחוייב לקנות את הביכורים ממנו ולהביאם לירושלים, משא"כ בתרומה דאינו מחייב לקנות.

וביאר שיטתו - ונתחדשו בדבריו ב' חידושים, וכדלהלן:

וז"ל: "ואי אין קנין לעובד כוכבים להפקיעה מקדושתה הויא לה לענין קדושתה ברשות ישראל כאילו משכנה, וכיון דביכורים מצוה דרמיא עליה היא ולא טבלי לאסור פירות באכילה מיחייב ליקח ולהביא, ולא דמי למעשר דאפילו למאן דאמר אין קנין לא מיחייב לעשר על חלקו של עובד כוכבים, דמעשר טביל ואסר ליה באכילה ולאו מצוה דרמיא עליה היא אלא אם כן אוכלן או מוכרן דקא משתרשי ליה, אבל ביכורים מצוה דרמיא עליה היא", עכ"ל.

החידוש הראשון שנתחדש הכא ברש"י הוא במה שחילק בין חיובא דביכורים לתרו"מ, דביכורים הוא מצווה דגברא ולכן חייב לקנות הפירות ולהביאם, משא"כ כל הדין הפרשת תרו"מ הוא רק היכא שהוא רוצה לאכול או למכור, ולכן אין לו שום חיוב לקנות ולהפריש.

ובדבר זה יש חידוש גם לגבי ביכורים וגם לגבי תרו"מ.

דהנה, לגבי תרו"מ כבר דנו בזה האם מחוייבים בתרומה גם בלי שיאכל וימכור או דכל מצוות הפרשה היא רק באופן שאוכל או מוכר - עיין בזה בט"ז [יו"ד סימן א' ס"ק י"ז] שחולק וסובר שחייבים בתרו"מ גם באינו רוצה לאכול, ועיין ברעק"א [שם] שהביא מהמג"א הלכות ציצית [סימן ח'] שזה רק תיקון המאכל כשרוצה לאכול, ועיין בביאור הגר"א [ציצית] שחולק וסובר כהט"ז, ועפ"י דברי רש"י כתב בשערי ישר [ש"ה פ"ז ד"ה ולפי"ז בספק] דבספק פדיון פטר חמור דליכא מצוות נתינה שוב ליכא מצוות הפרשה.

ולגבי ביכורים יש גם חידוש, דמבואר ברש"י שביכורים הוא חיובא דגברא מטעם דלא טבלי ולא נאסרו שאר הפירות לפני הבאת ביכורים, והיינו ממש כדברי התוס' בב"ב הנ"ל.

ובשם הגרי"ז גוסטמן זצ"ל שמעתי לדייק את דברי הרש"י בקידושין [ל"ז.] וז"ל, "חובת קרקע - שמוטלת על הקרקע או גידוליו כגון תרומות ומעשרות חלה לקט שכחה ופאה שביעית חדש ערלה כלאים", ודקדק דרש"י לשיטתו השמיט ביכורים.

## הוכחה דביכורים הוא חיובא דפירות.

ויש להעיר דכבר הוכיח התורת זרעים בריש ביכורים מכמה דוכתי, דביכורים הוא חיובא דרמי אפירות ולא מצוות גברא בעלמא, ולכן היכא דנתקיימה הבאת ביכורים מהך מין ע"י המוכר שוב ליכא חיוב על הלוקח אף שיש לו פירות, וע"כ דחיובא דפירות להפריש מהם ביכורים, וכל שהופרש מהם ביכורים נתקיים דינם של הפירות, וכן ממה דניטלין מהטהור על הטמא, ואי חובת הגוף מה שייך מהטהור על הטמא, הא כלפי הגברא אין כאן תרתי, וכבר תמה מהמבואר בתוס' בב"ב [פ"א] דחובת הגוף הוא מדבעינן למעט חו"ל, אולם כבר דחה במשנת ר"א זרעים [סימן י"ט ס"ק ה'] דכל זה לפי הקס"ד דחייבים מפירות חו"ל, אבל למסקנה אחרי הפסוק מודי התוס' דחובת הפירות הוא.

ונראה דאין זה סתירה לרש"י, דאף רש"י מודה דחיוב רמיא אפירות, דעל הפירות חיילא חובת הפרשה, אכן כוונת רש"י דחיוב זה רמי אגברא להפריש את הביכורים של הפירות גם באופן שלא יאכל ולא ימכור הפירות, ודלא כתרו"מ שרק חייבים היכא שהוא יאכל וימכור, ונפ"מ בפירות בנד"ד בבעלות העכו"ם שמחוייב לקנות ולהפריש ביכורים משא"כ תרומה דלא גרע מפירות דידיה דאי לא יאכל אינו מצווה בהפרשה.

אולם עיין בעמק ברכה [ברכת המצוות אות א' עמוד ס"ה] שחידש שאף דנוקטים כפשוטו דדברי רש"י משמע כרעק"א ודלא כהט"ז שכתב שתמיד מחוייבים בהפרשה, אכן אינו מוכרח דיתכן דרש"י מודה לט"ז, ורק בנמצאים אצל העכו"ם אינו מחוייב לקנות, ורק אי היה מוכרו או אוכלו בעודו תחת יד העכו"ם אז היה מחוייב, ודלא כביכורים דמחוייב להביא גם בלי שום תנאים, ודו"ק.

## דברי החמד"ש – למה התנא השמיט דין דחובת הפרשה גם כשאינו אוכל.

והנה החמד"ש [שו"ת סימן ל"א ס"ק ט"ו] הקשה דלמה לא חילק התנא עוד בין ביכורים לתרומה דתרומה לא חייבת בהפרשה אלא אם רוצה לאכול אבל ביכורים חייבים גם אי אינו רוצה לאכול, ותירץ דמיתלי תלי דין זה – בהך דין שביכורים אינו טובל שמבואר כבר במשנה, והיינו כדלעיל ברש"י ותוס'.

## שיטת הראשונים דלא כרש"י.

והנה הראשונים בגיטין [שם] חולקים על רש"י, ויתכן דכל פלוגתתם הוא רק בגדר חיובא דביכורים, דאף אי נימא שיש למוכר שייכות לדיני הפירות, וכמבואר ברש"י דלענין הקדושה הוא לא מכר, אכן אכתי אינו חיובא דגברא עד כדי כך שיתחייב בזה לקחת ולהביא, הלכך פירשו דאינו מחוייב לקנות מהגוי, אבל אם לקח מודי שהוא מחוייב, וה"ה א"כ היכא דאחרים קנו פירות וקרקע מחוייבים להביא, ועיין משנת ר"א זרעים [סימן י' ס"ק ב'], ועיין בהערה [[137]](#footnote-138).

## חידוש בשיטת רש"י בגדר אין קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מידי תרו"מ – דלענין הקדושה אכתי קיימא אצל המוכר.

אולם יתכן שהראשונים מודים לרש"י בעיקר דין ביכורים, אלא שחולקים עליו בגדר של אין קנין לעכו"ם, והיינו דמדברי רש"י למדנו חידוש נוסף:

והיינו דמלבד מה דחיובא דביכורים רמי אגברא, דלכן הוא מחוייב לקנות מהעכו"ם, אכן אכתי קשה דמה שייך הך גברא להנך פירות שהם של העכו"ם, ולזה חידש רש"י דבדין אין קנין לעכו"ם נתחדש שהקדושה של הקרקע אכתי קיימא אצל המוכר הלכך אכתי מחוייב להביא, וזה נתחדש בקרא ד"לי קדושת הארץ" שהקדושה אכתי קיימא אצל המוכר שאין הלוקח העכו"ם קונה את הקרקע לענין הקדושה.

וצריכים להוסיף עוד דאף דתרו"מ אינם חיובא דגברא אבל הא מיהת שהסיבה שהפירות לא נפטרו היא מחמת גזה"כ של לי קדושת הארץ, ומבואר ברש"י שלמדנו מפסוק זה שלא חלה המכירה לענין הקדושה [[138]](#footnote-139), ולכן בביכורים אכתי קיימא בה החובת גברא, ולמדנו א"כ דכמו שהקדושה נשארת אצל המוכר לענין זה שעדיין יש עליו חובת גברא, כמו כן נשארת הקדושה אצל המוכר לענין זה שהפירות עדיין בחובת תרו"מ קיימים, שהרי פסוק אחד לשני הדינים ומחלוקת אחת ביניהם האם יש קנין או אין קנין.

## הרמב"ם למד שהנידון הוא האם זה חו"ל או לא, ולמדנו מרש"י שיש תנאי בקדושה שתהיה לה זיקה ל'בר חיובא'.

והנה ידועה שיטת הרמב"ם שעיקר הנידון האם יש קנין לעכו"ם או לא – הוא נידון האם זה חו"ל או לא, והיינו האם הקנין של העכו"ם סותר לירושה וישיבה להשוותה לחו"ל או דבקרא ד'לי קדושת הארץ' נתחדש שהקדושה לא פוקעת ואין קנינו סתירה לירושה וישיבה להשוותה לחו"ל, אבל אין לפנינו נידון האם הקדושה אצל המוכר או לא, דזה ודאי שזה לא אצל המוכר, ואעפי"כ הקדושה במקומה עומדת כיון שלא נהיתה לחו"ל דלי קדושת הארץ, אבל לפי רש"י נתחדשה הלכה חדשה בדין אין קנין לעכו"ם, והוא דהקרקע לענין קדושתה עדיין נמצאת אצל הישראל, ולפי"ז למדנו דלו יצוייר והקדושה כבר לא היתה שייכת למוכר שוב ממילא בטילה, וא"צ להשוותה לחו"ל מחמת זה, וזה נידון אחר וסברא אחרת.

ונראה דברש"י מבואר שאין נידון של חו"ל להפקיע את הירושה וישיבה, ויתכן דלפי רש"י אין סברא כזו, וכל הנידון הוא דכיון שתוכן הקדושה הוא קדושה לענין המצוות התלויות בארץ, וחוץ ממה שהמצוות והקדושה חיילי בפירות הם חלים גם ביחס לבר חיובא שמחוייב בדיני המצוות שחלים על הפירות, א"כ קרקע שאין לה זיקה ושייכות לבר חיובא פקע ממנה קדושה זו, [וע"ע במשנת ר"א זרעים סימן י' ס"ק ג' מה שהוסיף בגדר סברא זו], וגרע מקרקע של הפקר שכאן יש הפקעה חיובית מבר חיובא ע"י קנינו של ה'לאו בר חיובא', וזו נקודת המחלוקת, האם ע"י קנין הגוי יש ניתוק מה'בר חיובא' כיון שכעת היא תחת הבעלות של לאו בר חיובא, או דילמא דאכתי אנו רואים את השייכות למוכר הראשון, והקדושה עדיין במקומה עומדת.

ויש לעיין דע"כ צ"ל דהפקר בחיובו עומד, ולעולם יצטרך המפקיר לזכות בפירות ולהביאם, וזה לכו"ע, דכל פלוגתתם בקראי כלפי עכו"ם, חוץ אי נאמר דאדרבה, הפקר הוי ונטשתה והסתלקה סיבת הבעלות ושוב פטור לגמרי, ורק בעכו"ם יש פסוק שקנינו לא נוגע לקדושה.

וביותר עומק, לפי הרמב"ם אם למדנו מ'לי קדושת הארץ' דאין בכחו של קנין העכו"ם לסתור את הירושה וישיבה, שהקדושה לעולם תעמוד, שוב לא צריכים לחדש שהקדושה אכתי קיימת אצל המוכר, שזה לא שייך לנידון, ולפי רש"י ע"כ צ"ל שכל הנידון הוא אך ורק היכן הקדושה, אצל המוכר או אצל הלוקח, דרק קדושה אצל המוכר הישראל יכולה להתקיים דקדושה צריכה זיקה ל'בר חיובא', ודו"ק.

## תוספת ביאור – דלמה בעינן לחדש שביכורים הוא חובת גברא לחייבו לקנות את הפירות.

ובתוספת ביאור – הרי יש כאן מקום לשאול קושי' גדולה:

הרי אם לפי רש"י לענין הקדושה הפירות והקרקע לא נמכרו וזה עדיין קיים אצל המוכר, א"כ גם אי ביכורים לא היה חובת גברא אכתי חייב לקנות פירות דלענין הקדושה לא נמכרה ושלו הם לענין ביכורים ולמה לא יקנה.

אולם זו טעות – שהרי לענין תרו"מ שאינן חובת גברא א"א לומר שלענין הקדושה השדה לא נמכרה והיא עדיין אצל המוכר, שהרי גם כשהיה תחתיו לא רמי עליו חובת גברא ממש ואיך נימא שעדיין היא שלו לענין תרו"מ כשלפני המכירה אינו שלו לענין תרו"מ, ובתרו"מ ע"כ הנידון הוא האם לענין הקדושה נמכרה וכעת אינו אצל "כלל ישראל" שהרי לפני כן היה ברשות "כלל ישראל" בזה שהמוכר הוא ישראל שהוא בר חיובא, או שלא נמכרה לענין זה ועדיין שייכא לכלל ישראל, זה הנידון הכללי, אכן לענין מצוות כמו ביכורים שכשהם אצלו הרי הוא מחוייב בהם בחובת גברא, יוצא שלענין המצווה הקרקע אצל המוכר הזה, שהרי זה תוכן המצווה, ודו"ק כי פשוט הוא.

[ודברינו כאן הם גם לפי התורת זרעים שגם לרש"י חייב להפריש אפילו כשלא רוצה לאכול, דגם לדידיה אינו חובת גברא, שהרי א"צ לקנות, וזה רק אחריות על המצווה של הארץ ולכן זה לא מחייבו כשלא שלו בממונות].

# ענף ב'שיעור תרומה וביכורים.

## פלוגתת הראשונים אי איכא שיעור מדרבנן בביכורים – א' משישים.

מבואר במשנה דתרומה יש לה שיעור, ופי' הרע"ב דהיינו מדרבנן - א' מחמשים, אבל ביכורים אפי' מדרבנן לא, וכן משמע מלשונו להלן [משנה ה'] – וכן מבואר נמי בר"ש כאן ובמאירי חגיגה [ז'].

ובתוס' יו"ט הביא מדברי הרע"ב בפ"ק דפאה דמפרש ד'בכורים אין להם שיעור' – היינו דלא נתנה בהם התורה שיעור - ומשמע מדבריו דעכ"פ מדרבנן יש להם שיעור.

וחידוש זה שיש שיעור בביכורים מדרבנן, כ"כ הרמב"ם [פ"ב בכורים] והיינו דמדבריהם צריך להפריש א' מששים, וכתב בכס"מ שמקור לזה הוא מהירושלמי [ריש פ"ג], וכתב דהכי משמע נמי בגמ' דידן בפ' ראשית הגז [חולין קל"ז], ולפי"ז צ"ע כוונת המשנה הכא, דמה החילוק בין תרומה לביכורים.

ותירץ התוס' יו"ט דלפי מה שחידש בריש פאה בשם רש"י דשיעור תרומה רמוז בפסוקים, יש לומר דה"ק דתרומה יש לה שיעור מדרבנן בדרך אסמכתא, אבל בכורים אין להם שיעור בדרך אסמכתא אלא רק מדרבנן.

ולכאו' יש לעיין דלפי מה שנתבאר בשם הגרי"ז שיש חפצא של תרומה בביכורים, א"כ למה ליכא שיעור מצד התרומה שבו, ויש לומר שאה"נ שבביכורים יש חפצא של תרומה - אבל החיוב הפרשה של בכורים הוא חיוב הפרשה מצד פרשת ביכורים, והשיעור של תרומה הוא שיעור בחיוב הפרשה של תרומה - הלכך לא שייך שיעור זה לגבי ביכורים, ובאמת דמוכרח כן שהרי הביכורים לא נהיים לתרומה מיד אלא בבואם לירושלים דמיקרי 'תרומת ידך' דווקא בבואו לירושלים - וכמבואר כל זה בחידושי סוגיות [סוף סימן י'] בשם המהר"י קורקוס.

אולם העירני תלמיד אחד שיש לומר דגם אי הוי שיעור בחפצא - אכן סו"ס בתרומה עצמה איכא סוגים שונים של תרומה - תרומה גדולה ותרומת מעשר, ובביכורים יש שם חדש - "תרומת ידך", וכמו שהשיעורים של תרומה גדולה ותרומת מעשר שונים כמו כן השיעור של תרומת ידך שונה - ודו"ק.

## חידוש המשנה למלך והנו"ב שיש שיעור בנתינה בתרומה.

ועיין במשנה ראשונה שהביא כאן את החידוש של המשנה למלך בשיעור נתינה – ונקדים בזה, דהנה - דכבר נודעו דברי הנו"ב [מהד"ת סי' ר"א] שחידש חידוש "שלא קדמני בזה אדם מעולם" והוא, שאף שמצות הפרשה היא בפחמש"פ ואפילו בחיטה אחת שפוטרת את הכרי, אכן הדין נתינה לקיים מצות נתינה היא רק בשו"פ.

וחידוש זה הביא המשנה ראשונה כאן מהמשנה למלך [מתנו"ע פ"ו ה"ז] בשם התוס' רי"ד [סוף פרק ב' דקידושין], ובאמת שעצם החידוש מבואר נמי במהר"ם חלוואה [פסחים ל"ב] שיש חילוק בין נתינה להפרשה בזה, וכמו שנתחדש בתוס' רי"ד ובנו"ב.

ועיין נמי במלבי"ם על הספרי [פרשת שלח] שדייק שלכאו' יש סתירה בפסוקים, דמתחילה בפסוק 'תרימו תרומה לה'' - דרשינן שחיטה אחת פוטרת, ובהמשך בפסוק 'תתנו לה' תרומה' – שם מבואר בספרי שכדי לקיים מצות נתינה לכהן איכא שיעור דכתיב "תתנו" וצריך "שיהא בו כדי נתינה" - וזו סתירה.

וביאר שבתחילה איירי בהפרשה ובזה סגי חטה אחת, ושוב איירי בנתינה ובזה בעינן שיעור נתינה של שו"פ, דחלוקין נינהו, וחלוקין נינהו לגבי השיעור פרוטה וכנ"ל, וכתב שהחילוק מובן עפ"י הרמב"ן [בהשגותיו לרמב"ם בספר המצוות בשורש י"ב] שהפרשה ונתינה ב' מצוות נינהו, ולכן הפסוק של תרימו תרומה לה' איירי בהפרשה ובזה מקיים מצוותו בחיטה אחת לעומת הפסוק תתנו תרומה לה' דאיירי בנתינה, וא"ש.

## חידוש המשנה ראשונה לחלק בזה בין תרומה לביכורים.

וביאר המשנה ראשונה דאף לפי שיטת הרמב"ם שיש שיעור מדבריהם גם בביכורים, אכתי נוכל לחלק בין תרומה לביכורים בהלכות שיעור – והיינו דקאי אשיעור בנתינה - דרק בתרומה השיעור כן, וביאר דבקדשים מצאנו שאין שיעור בנתינה, וגם ביכורים מתחלקים לאנשי המשמר ודינם בזה כקדשים.

אולם יש להעיר דלכאו' זה תלוי אי ביכורים מתחלקים לכל כהן שירצה – או דמתחלקים לאנשי המשמר – ונחלקו בזה ר"י ות"ק בסוף מכילתין, ועיין בחידושי סוגיות [סימן ב'] שהבאנו שזה תלוי אי ביכורים דינו כקדשים או דינו כתרומה – ולכאו' כל דברי המשנה ראשונה תלויים בפלוגתא זו, וצ"ע.

איברא שיש לעיין דלפי מה שביארנו בחידושי סוגיות [סימן י"ב] שע"י הזכייה של הכהן מצד הדין תרומה שבו - בזה חיילא הפקעה מהדין שלחן גבוה, וזה מגזה"כ - עיי"ש בארוכה, א"כ יתכן שזה תרומה לכו"ע - ודו"ק.

# משנה ד'

[ד] ויש בבכורים מה שאין כן בתרומה ובמעשר שהבכורי' נקנין במחובר לקרקע ועושה אדם כל שדהו בכורים וחייב באחריותם וטעונים קרבן ושיר ותנופה ולינה:

# רע"ב משנה ד'

נקנים במחובר לקרקע - דכתיב [במדבר יח] בכורי כל אשר בארצם, בשעה שהם מחוברים בארצם בכורים הם, והכי תנן לקמן יורד אדם לתוך שדהו וכו' קושרו בגמי ואומר הרי אלו בכורים:

ועושה אדם כל שדהו בכורים - דכתיב בכורי כל מראשית כל:

וטעונים קרבן - נאמר בבכורים שמחה ושמחת בכל הטוב ונאמר להלן [דברים כז] וזבחת שלמים ואכלת שם ושמחת מה להלן שלמים אף כאן שלמים:

ושיר - נאמר כאן בכל הטוב, ונאמר להלן [יחזקאל לג] כשיר עגבים יפה קול ומטיב נגן:

ותנופה - כתיב הכא ולקח הכהן הטנא מידך, וכתיב התם [ויקרא ז] ידיו תביאינה את אשי ה', מה להלן תנופה אף כאן תנופה:

ולינה - שילין בירושלים כל הלילה של אחר היום שהביא הבכורים, דכתיב [דברים טז] ופנית בבקר והלכת לאהליך הא כל פינות לא יהיו אלא בבקר:

# ציונים והערות משנה ד'

## מביא מהרמב"ם דאיכא זכייה לכהנים במחובר ומוכיח כן מהספרי.

בדין "נקנים במחובר לקרקע" – כתב בזה הרע"ב דיליף כן ממה דכתיב "בכורי כל אשר בארצם", ותוכן הדין בזה הוא "שבשעה שהם מחוברים בארצם בכורים הם, והכי תנן לקמן יורד אדם לתוך שדהו וכו' קושרו בגמי ואומר הרי אלו בכורים", והיינו דלמדנו דזמן החלות שם ביכורים הוא במחובר, אולם הרמב"ם פירש באופן אחר – וזה לשונו:

"והוא שהכהן זוכה בהן מן הדין והן מחוברות לקרקע", הרי דהרמב"ם פירש דקאי על זכיית הכהן דחיילא כבר במחובר, ודו"ק.

ונראה שיש מקור מפורש להרמב"ם, דעי' בירושלמי שלמדנו הך "דנקנים במחובר" מקרא דפ' קרח דילפינן ''ביכורי כל אשר בארצם אשר יביאו לה' לך יהיה'', והיינו דלשון ''אשר בארצם'' משמע במחובר – וכדהביא הרע"ב, ואף דהיה מקום להקיש לתרומה דלא מהני במחובר, אפי"ה ילפינן דבבכורים מהני מהך קרא, עיי"ש בירושלמי.

והמקור לזה הוא מהספרי, דלשון הספרי בהך דרשה הוא כך, ''בא הכתוב ולימד על הביכורים שתהא קדושה חלה עליהם במחובר לקרקע, שיהיו נתונים לכהן'', ומבואר דלענין זכות הכהן הוא דחלה עליהם קדושה במחובר, והמלבי''ם והספרי דבי רב הגיהו בספרי, עיי"ש, אבל לרמב''ם הדברים מדוקדקים – ונראה שעיקר הדרשה מתבססת על סיפא דקרא - "לך יהיה'' – והיינו דמהכא ילפינן דהך חלות קדושה במחובר מהני לענין זכיית הכהן, ונראה דזה מקור מפורש לשיטת הרמב'''ם.

## מקשה בדברי הרמב"ם דמבואר דאיכא זכייה לכהנים במחובר, וזה סתירה למה ששנינו דמתחלקין לאנשי משמר.

אולם לכאו' יש לתמוה ע"ז מהא דשנינו בסוף מכילתין דמתחלקין לאנשי המשמר, והיינו דוקא לכהן המקריב וזוכה בו לאחר הקרבה, והכא בספרי וברמב"ם מבואר דכבר זכי בהו לפני ההקרבה, וצריכים לומר דלכתחילה זכי בהו כל שבט הכהונה במחובר, אלא דצורת החלוקה בתוך שבט הכהונה הוא דקזכי בהו אנשי המשמר לאחר הקרבה, ובזה מסתיים הך נתינה לכהן שהתחיל בהפרשה במחובר.

אולם כשנעיין בדברים נראה דבאמת יש כאן סתירה, דהנה יסוד החלוקה לאנשי המשמר הוא מפאת היותו קרבן, וכדמוכח מדברי הירושלמי ריש מכילתין דמוכיחין ממה שמתחלקין לאנשי המשמר, דמזה מוכרח שביכורים הוא קרבן, ומזה יליף שם דביכורים מאשירה שביטלה פסולים, דזה דין בקרבנות, ובירושלמי ריש תרומות יליף דמופלא הסמוך לאיש מביא ביכורים למ"ד דמתחלקין לאנשי המשמר, והיינו משום שזה קרבן והקדש דמהני ביה מופלא, וכן מבואר ברמב''ם ריש פ''ג דביכורים דכתב "דהרי הם כקדשי מקדש" ולכן מתחלקים לאנשי המשמר, וכבר הארכנו בכל זה חידושי סוגיות [ריש סי' ב'], ומכל זה מבואר דזכות הכהן הוא מצד היותו קרבן.

והיינו, דאין כאן חלוקה בעלמא לאנשי המשמר כגזל הגר וכשדה החרם, דהתם אין זה שייך לדיני הקרבה וקרבן כלל, משא"כ הכא למדנו בירושלמי דיני קדשים והקרבה בביכורים מהדין חלוקה לאנשי המשמר, ומזה מוכרח שזה חלוקה כחלוקת הקרבנות.

ובאמת, דמפורש בגר''ח [בכורות ו' י'] דהחלוקה לאנשי המשמר אינה 'צורת החלוקה' בעלמא, אלא דשייך לדיני קרבן שבו דהרי כתב על הך חלוקה "דמשלחן גבוה קזכי", וכעין זה באו"ש ביכורים [פ"ג ה"א], והמקור לדבריהם הוא ע''כ מהירושלמי והרמב"ם הנ''ל דיליף מחלוקה דאנשי המשמר כל דיני קרבן, ופשוט.

שוב הראני הרב ישראל טופיק דברים מפורשים מהתשב"ץ בזהר הרקיע [על מנין המצוות] אות נ"ז, וז"ל "ונתינתן לכהן נראה שאינה נמנית שהרי משלחן גבוה קזכי, שהם טעונים הגשה", הרי לנו דכקרבן חשיבא מחמת הדין "הגשה", ולהכי זכייתן הוא משלחן גבוה כשאר קרבנות.

ולפי''ז יש לתמוה טובא, דהך זכייה "דמשלחן גבוה קזכי" היא זכייה מהשולחן גבוה לכהן, ואינה מהבעלים כלל, אלא דע"י הקרבת הבעלים לגבוה קזכי ביה גבוה להקנותו שוב לכהן, ועי' במנחות [מ"ה:] "קנאו ה' ונתנו לכהן", ופירש"י, "דמשלחן גבוה קזכי", הרי דזכייה משלחן גבוה אינה זכייה מהבעלים, אלא מה', וזה סתירה להמבואר בספרי וברמב"ם כאן, דלדבריהם איכא נתינה לכהונה כבר בהפרשת הבעלים במחובר, ולפי מה דמצינו דזכיית הכהן משלחן גבוה נמצא דהך נתינה דבעלים לשבט הכהונה אין בו כלום, דאנשי המשמר לא זכו כלל מכח הך נתינה, אלא זכו ביה משולחן גבוה, ונמצא דלא נתקיימה כלל הך נתינה לכהנים דהויא בשעת ההפרשה.

והיינו, דבשלמא אם אנשי המשמר היו זוכים בו בלקיחת הכהן מהבעלים, אז היינו אומרים דתחילת זכייתן מהבעלים היא בהפרשה במחובר, ובזה זכי בהו שבט הכהונה בכללותה, ולאח"ז בנתינה לכהן שבמשמר הושלם הך נתינה, אבל השתא דאמרינן דהכהן לא זכי ביה כלל מצד הבעלים, אלא משלחן גבוה קזכי, נמצא דאין בנתינה קמייתא כלום, ואיך אמרינן דנקנים במחובר לכהן.

## מקשה עוד מר' שמעון דסובר דליכא הפרשה במחובר.

עוד יש להעיר, דבריש פ''ג מבואר דנחלקו רבנן ור''ש אי מפריש ביכורים במחובר או דוקא בתלוש, ולדעת ר' שמעון מפריש רק בתלוש, וק', דהכא בפ"ב שנינו "דנקנים במחובר", ובזה חמור ביכורים מתרומה ומע"ש, ולא מובא בזה שום חולק, וכבר העיר בזה בתוס' אנשי שם [ריש פ''ג], וצ''ע.

עוד יש להעיר בעיקר דברי ר' שמעון בריש פ"ג, דאחרי דאמר ת"ק דמפריש ביכורים במחובר, מוסיף ר' שמעון ''אעפי''כ חוזר וקורא אותם ביכורים מאחר שיתלשו מן הקרקע'', וק' דהול''ל בפשיטות דאינו מפריש במחובר, ומה הוסיף כאן הלשון "חוזר וקורא" דמשמע דההפרשה דמעיקרא חיילא, ורק בעינן הפרשה שניה, וצ''ע.

## תוספת דברים.

ובישוב הקושיות – עיין בדברינו בחידושי סוגיות [סימן י"ב] שנתחדש שם שיש ב' דינים בזכיית הכהן ויש ביניהם נפ"מ טובא – עיי"ש.

## "ועושה אדם כל שדהו בכורים" - בדין שיעור שדה בביכורים.

יש לדייק בלשון המשנה - כל שדהו - והיינו שיש דין שדה לגבי ביכורים, ויש לעיין דמה נקרא שדה, והיינו דלגבי חיוב הפרשת ביכורים שחייב להביא מהשדה, הרי כמה אילנות וכמה מהשדה מיקרי שדה, שבפאה מצאנו סוגי' של סוגים שונים של הפסק בין השדות, עיין בריש פרק ב' דפאה, אכן הכא לא מצאנו כן, ועיין נמי בפרק ראשון במוכר שדהו - דמה השיעור שדה והיכן ההפסק - ויש לעיין בכל הנ"ל.

## "וטעונים קרבן"

ביכורים צריך קרבן - ועיין להלן [פרק ג' משנה ג'] בדין שור הולך לפניהם וזה הקרבן שהביאו - עיי"ש בשם הרשב"א.

# משנה ה'

[ה] תרומת מעשר שוה לבכורים בשתי דרכים ולתרומה בשתי דרכים נטלת מן הטהור על הטמא ושלא מן המוקף כבכורים ואוסרת את הגורן ויש לה שיעור כתרומה:

# רע"ב משנה ה'

נטלת מן הטהור על הטמא - דהא דאין תרומה נטלת מן הטהור על הטמא היינו, טעמא משום דבעינן מוקף וחייש' דלמא לא מקיף דמסתפי דלמא נגע הטהור בטמא. והאי טעמא ליכא למימר הכא דהא נתרמת שלא מן המוקף:

ויש לה שיעור כתרומה - שהתרומה נתנו בה חכמים שיעור תרי ממאה:

# ציונים והערות משנה ה'

## פלוגתת הרמב"ם והר"ש בטעמא דאין תרומה נטלת מן הטהור על הטמא.

מבואר ברע"ב דטעמא דאין תרומה נטלת מן הטהור על הטמא - היינו טעמא משום דבעינן מוקף וחייש' דלמא לא מקיף דמסתפי דלמא נגע הטהור בטמא, וממילא דהאי טעמא ליכא למימר הכא בתרומת מעשר דהא נתרמת שלא מן המוקף, וכן בביכורים, וכ"ה בר"ש וברע"ב [ריש פ"ב דתרומות].

אולם הרמב"ם חולק וז"ל בפיה"מ בתרומות [שם]: "אמר ה' את מקדשו ממנו, טול מן המקודש שבו, וכל מקום שנאמר באמת היא הלכה למשה מסיני", הרי דגזה"כ היא, וכן נראה מדבריו בהלכותיו [פ"ה ה"ז], וכן הביא במעדני ארץ [שם] מהתוס' רי"ד [ב"ק קט"ו], ועיין נמי במקדש דוד [סי' נ"ה ס"ק ח' - עמוד 378] שהביא את דברי הרמב"ם בפיה"מ [פרק ב' דחלה משנה ח'] שג"כ מבואר להדיא כמו שכ' כאן שדין שאין לתרום מן הטהור על הטמא אינו תלוי במה שצריך לתרום מן המוקף.

והנה הפשטות בירושלמי [תרומות שם] היא שהכל מה"ת – שהרי הביאו על זה פסוקים, אכן כבר כתב הר"ש [שם] שכל הפסוקים הם אסמכתא ואינו אלא דין דרבנן, והרמב"ם ע"כ למד כפשוטו שזה מה"ת.

## פליגי עוד בזה לשיטתייהו.

והמקד"ד [שם] הביא עוד שהרמב"ם אזיל לשיטתו במשנה כאן בביכורים שכ' הטעם למה ביכורים נטלין מן הטהור על הטמא, וז"ל, "ואפשר בביכורים להפריש מן הטהור על הטמא אחר לקיטתן לפי שהפירות אינם מקבלות טומאה בעודם מחוברים לקרקע".

מבואר מדבריו דאילו היה מקבלים טומאה במחובר לא היו מפרישין מן הטהור על הטמא, והנה בביכורים ל"צ להפריש מן המוקף כמבואר במשנה, ולפי הטעם שהזכיר הר"ש והרע"ב פשיטא שמפרישין ביכורים מן הטהור על הטמא ואמאי צריך טעם אחר, אלא מוכרח שהרמב"ם חולק על הרע"ב והר"ש וס"ל להרמב"ם שהאיסור לתרום מן הטהור על הטמא אינו משום שצריך לתרום מן המוקף.

והר"ש הוכיח שאינו אלא מדרבנן ממה שבעיגול אחד תורם מן הטמא שבו על הטהור שבו, והר"ש עצמו דחה ראיה זו דדין זה הוא מהלכה למשה מסיני, וכ"כ הרמב"ם בפירושו במתניתין ובחיבורו שזה הלכה למשה מסיני.

ובסוגי' זו – עיין בדברינו באמרות אברהם תרומות בציונים והערות [ריש פרק ב'] שהוספנו עוד בזה, וע"ע בזה בחידושי סוגיות [סימן ט'] מה שנתחדש בזה עוד בשיטת הר"ש.

# משנה ו'

[ו] אתרוג שוה לאילן בשלשה דרכים ולירק בדרך אחד שוה לאילן בערלה וברבעי ובשביעית ולירק בדרך אחד שבשעת לקיטתו עשורו דברי רבן גמליאל רבי אליעזר אומר שוה לאילן בכל דבר:

# רע"ב משנה ו'

שוה לאילן - דאזלינן בתר חנטה, ומונין לו ג' לערלה משעת חנטה. וכן לרבעי וכן לשביעית דאם נחנט בששית ונגמר בשביעית מותר, ומ"מ פטור ממעשר דלענין מעשר אזלינן בתר לקיטה כדין ירק וכיון דנלקט בשביעית פטור ממעשר:

# ציונים והערות משנה ו'

## שיטות הראשונים בפטור מעשרות בשביעית באתרוג.

לגבי הדין שביעית כתב הרע"ב שאם נחנט בשישית ונגמר בשביעית מותר דהוי כשישית דבאילן הכל נקבע בחנטה, והוסיף הרע"ב דמ"מ פטור ממעשר דלענין מעשר אזלינן בתר לקיטה כדין ירק וכיון דנלקט בשביעית פטור ממעשר ככל הירקות שהשביעית שלהם נקבע כפי לקיטה.

ועיין בתוס' בר"ה [ט"ו. ד"ה יד] שנמי כתבו כן, אולם עיין בראב"ד [מעש"ש פ"א ה"ה] דאף למ"ד דלשביעית אזלינן בתר חנטה ולמעשרות בתר לקיטה, אכן כיון שהאתרוג של שישית הוא – דאזלינן בתר חנטה א"כ אין בו קדושה, ולכן חייב במעשרות.

## ב' צדדים בעיקר הפטור של מעשרות בשביעית – אי תלוי בשנה או בקדושה והפקר.

ובביאור פלוגתתם צ"ל כך, הרי זה ברור דמה דשביעית פטור מצד הפקר – הרי בזה ודאי דצדקו דברי הראב"ד דאי אין בהם קדושה הרי אין בהם הפקר – ולגבי תרוייהו נקבע שביעית בחנטה ואינו קדוש ואינו הפקר וממילא דחייב במעשרות, אכן יש פטור אחר בשביעית ממעשרות, והוא מהמכילתא – מקרא ד'ואכלו אביוני עמך', ועיין בזה ברש"י [ר"ה ט"ו. ד"ה א"ל אביי] וכן בתוס' בנדרים [מ"ד: ד"ה המפקיר] – וזה פטור גם בלי הפקר.

ויש לחקור האם הפטור הוא בזה שהם פירות ששייכים לשנה השביעית או דהפטור בזה הוא מחמת הקדושת שביעית שבפירות – וע"כ שהתוס' למדו שהשנה השביעית פטורה ממעשרות גם בלי הקדושה שבפירות, ולכן שייך פטור כפי הלקיטה בשביעית שקובעת ששייכים לשנת השביעית, אף דאין בהם קדושת שביעית, והראב"ד חולק דהפטור של המכילתא תלוי בקדושת שביעית – ובשביעית לקיטה לא קובעת.

אולם זו טעות, שהרי גם הדין ואכלו אביוני עמך מיתלי תלי בדין פירות שביעית ואין להם דין אכילה בלי שיש הפקר ולא מהני חנטה של שישית לדין אכילה שלהם, וצ"ע.

וע"כ צ"ל בזה כמבואר במהרי"ט [ח"א סי' מ"ג] שהקשה דלמה צריך לימוד מיוחד לפטור שמיטה מתרו"מ תיפו"ל דהפקר פטור מתרו"מ, ותי' דשביעית פטור אפי' אם לא הפקירו, אלא מגזה"כ דשביעית אינה שנת המעשר, ולכן אפי' אם ישראל לא הפקיר שדהו מ"מ פטור מתרו"מ.

אבל הב"י [הו"ד בשו"ת מהרי"ט סי' מ"ב] בשו"ת אבקת רוכל [סי' כ"ד], וע' ב"י יו"ד [סי' של"א] ובשו"ע [שם סעי' י"ט], חולק בזה ולדעתו פירות הגדלים בשדה שלא הפקירו הבעלים חייבים בתרו"מ, דפטור שביעית מתרו"מ הוא רק מטעם הפקר, וכל שאינו הפקר חייב בתרו"מ.

הנה המהרי"ט חולק על הב"י בתרתי, חדא דס"ל דשמיטה הוא אפקעתא דמלכא, ולכן אפי' אם הבעלים שמרו מ"מ הוי הפקר, ועוד אפי' את"ל דאינו הפקר מ"מ פטור מתרו"מ מטעם דשביעית פטור מתרו"מ אפי' שלא מטעם הפקר.

ודברי המהרי"ט עדיין צ"ב, דלדעתו דשביעית הוי אפקעתא דמלכא, תיפו"ל דכל גידולי שביעית הם ממילא הפקר ולמה צריכים ללימוד לפטור מתרו"מ מקרא ד"ויתרם", וע' בקהילות יעקב [הוספות סי' י"ב] שכ' דהמהרי"ט בעצמו בא לבאר זה וכוונתו דאם הבעלים אינם מניחים אחרים ליטול מפירות שביעית, הרי בפועל אין ידך וידו של לוי שוין בהן, ולזה איצטריך קרא אחרינא למיפטר אף בכה"ג, וע' בתורת הארץ [פ"ח אות ה' בהג"ה].

ובעיקר דבריו שיש פטור מיוחד לשביעית דפטור מתרו"מ כיון דאינו שנת המעשר, יתכן שיש דבר שאינו קדוש בקדושת שביעית ולכן אינו הפקר ומ"מ פטור מתרו"מ כיון דשנת המעשר דידיה הוא בשנת השביעית, וע' בזה בקהילות יעקב הנ"ל, ובקובץ שיעורים [ח"ב סי' י"ד אות ח'] ובחי' הגרנ"ט [ריש קידושין] - וכן צריכים לפרש הכא שהשנה עצמה מופקעת מתרו"מ.

## עוד בענין הנ"ל.

ובעיקר נידון זה – אי פטרינן לשביעית ממעשרות גם בלי הדין הפקר – וכדהבאנו מהמהרי"ט – ע"ע באור שמח מעש"ש [פ"א ה"ה] ובחזו"א שביעית [סימן ז' ס"ק ט"ו וסימן ט' ס"ק י"ח].

וע"ע בפרי יצחק [ח"א סו"ס ל"ו] מה שהביא מהסוגי' בבכורות [י"ב:] – וע"ע בירושלמי כאן בשו"ט בר' המנונא – ובדברי הגר"א בביאורו שם.

## חידוש בקריאת שם דמעשר שני ומעשר עני.

עיין היטב בירושלמי – מעשה דר"ע – ועיין מה שהעיר בזה התורת זרעים לגבי הקריאת שם של מעש"ש דמהני לגבי מעשר עני כיון שזה שני לראשון – והביא כן מהטורי אבן [ר"ה י"ד.] – אולם עיין בחזו"א [שביעית סימן ז' ס"ק ט"ו ומעשרות סימן ז' ס"ק כ"ה], דחולק - ועוד דן שם בטורי אבן בההיא דר"ע דמבואר דגם בספק חייבים לעני והקשה דלמה ליכא ביה דין הממע"ה, והרבה יש לדון בזה - ועיין באור שמח דדנו במעשר עני כיון דאי לא אזלינן בתר לקיטה אזלינן בתר חנטה, והחנטה היתה בשנת מעשר עני.

## בסוגי' ריש קידושין ובדברי התוס' שם.

בגמרא ריש קידושין [ג'.] מבואר דאתרוג דומה לירק - דמה ירק דרכו ליגדל על כל מים אף אתרוג כן הלכך דומה לו במעשרות דאזיל בתר לקיטה.

ובעיקר טעמא דירק מפרשינן בפ"ק דר"ה [יד.] - דגורן ויקב כתיב גבי מעשר כדגן מן הגורן כו' ודרשינן "מה גורן ויקב מיוחדים שגדלים על רוב מים מתעשרים לשנה שעברה, יצאו ירקות שגדלין על כל מים", והקשו בתוס' בקידושין [שם] דמעשר ירק מדרבנן והיאך עושה בנין אב מדבר שהוא מדרבנן – והביא מרש"י דאסמכוה רבנן אקרא, והביא עוד שר"י פירש דאם אינו ענין למעשר תנהו ענין לשביעית שנוהג בירק מן התורה, דעיקר דרשה אתיא לשביעית לענין ירק דהוי דאורייתא בין בירק בין באילנות כדאמרינן בר"ה [טו:] – והמהלך בדרשה הוא "מה גורן ויקב שגדלין על רוב מים ואזלינן בתר שנה שעברה לגבי שביעית אף כל וכו'".

אולם הקשו התוס' דקשה שהרי אתרוג שגדל על כל מים כדאיתא בסוגי' שם ואפ"ה אמרינן ששוה לאילן לענין שביעית לילך בתר חנטה – ותירצו בזה ב' תירוצים:

א] "ושמא י"ל דהא דאזלינן ביה בתר חנטה לשביעית היינו דוקא לחומרא כגון אם חנט בשביעית ונלקט בשמינית".

ב] "אי נמי יש לומר אף על גב דאתרוג גדל על כל מים אין לנו לחלקו מדין שאר אילנות לענין שביעית כיון דלענין ערלה ורבעי לא חלקתו תורה משאר אילנות, ודרשה דגורן ויקב לירקות אתא ולא לאתרוג, ומכ"מ לענין מעשר שהוא דרבנן תקנו חכמים אחר לקיטתו עישורו הואיל וגדל על כל מים כירק".

## בדברי התוס' לענין כלאים פאה וביכורים.

עוד הקשו בתוס' שם – "וא"ת אמאי לא חשיב שהאתרוג שוה לאילן לכלאים שאינו כלאים בכרם וליחשב דשוה לאילן בארבע דרכים, וי"ל לא תני אלא דשוה לאילן לילך בתר חנטה ולירק בתר לקיטה".

עוד הקשו "וא"ת אמאי לא חשיב ששוה לירק בשני דרכים כגון לענין פאה דלא מיחייב אתרוג בפאה משום דאין לקיטתו כאחד דלענין פאה בעינן לקיטתו כאחד וכו' ובירק נמי אין פאה מתנהגת דאינו בכלל דבר המתקיים וכו', וי"ל כיון דאיכא אילנות טובא שאין חייבין בפאה כגון האוג והחרובים השנוים במסכת פאה [פ"א משנה ה'] לא שייך למיתני שוה לירק, ומהאי טעמא נמי לא קאמר שוה לירק לענין ביכורים שאין ביכורים אלא משבעה מינין כדאיתא בספרי אם כן שוה נמי לשאר אילנות".

# משנה ז'

[ז] דם מהלכי שתים שוה לדם בהמה להכשיר את הזרעים ודם השרץ אין חייבין עליו:

# רע"ב משנה ז'

דם מהלכי שתים - היינו דם האדם כמו דם חללין:

להכשיר את הזרעים - לקבל טומאה כמו דם בהמה דכתיב ביה [דברים יב] על הארץ תשפכנו כמים:

ודם השרץ - כלומר ושוה דם מהלכי שתים לדם השרץ שאין חייבין עליו משום דם. ודוקא כשהתרו בו משום דם אין חייבין על דם השרץ אבל אם התרו בו משום שרץ לוקה, שדם השרץ כבשרו הוא:

# ציונים והערות משנה ז'

## דם אדם ובהמה אי מכשיר מה"ת או מדרבנן.

המקור דדם אדם מכשיר היינו מקרא ד'ודם חללים ישתה' – וילפי' מזה דהוי משקה - עיין נדה [נ"ה:], ואמרו שם דה"ה ממכתו דמה לי קטלי' כולו מ"ל קטלי' פלגי', ודם בהמה מכשיר מדרבנן כמבואר במכשירין [פ"ו מ"ה], והקשה המשנה ראשונה דא"כ פשיטא טפי דדם אדם מכשיר, ומלשון המשנה משמע איפכא דיותר פשוט דם בהמה – אולם עיין במלאכת שלמה [מכשירין שם] דגם דם בהמה הוא מה"ת, וע"ע בחזו"א [מכשירין סימן ז' ס"ק ה'].

## חילוקים בין אדם לבהמה.

יש לדייק בעיקר לשון המשנה - שדם מהלכי שתים 'שוה' לדם בהמה לגבי הדין להכשיר את הזרעים – דלשון שוה משמע לגמרי, אכן מצאנו חילוקי דינים ביניהם, דעיין בחולין [ל"ה:] דנחלקו בדם מגפתו אי מכשיר או לא, ונחלקו הראשונים אי פלוגתא זו קאי בבהמה או באדם, ולפי הראשונים [תוס' בשם ר"ת וברשב"א] דקאי פלוגתתם באדם - אז בבהמה אמרינן דלכו"ע אינו מכשיר, וקשה מהלשון 'שוה'.

עוד יש לעיין דנחלקו הראשונים [שם] בדם היוצא לאחר מיתה אי מכשיר, דדעת רש"י דמכשיר, והתוס' דחו את שיטת רש"י - ועיין נמי בכריתות [כ"ב.] בזה.

## היתר אכילה של דם אדם ודם שרץ, ובדין בשר אדם.

בהיתר אכילה של דם אדם – עיין בכריתות [כ':] – וע"ע בכתובות [ס'.] דאפילו מצות פרוש אין כאן, ופירש רש"י דמותר גם מדרבנן, ורק באופנים של מראית העין אסרינן ליה.

והעיר הרע"ב דסו"ס חלוק דם שרץ מדם אדם, דדם שרץ אסור – והיינו שאם התרו בו משום 'שרץ' לוקה, שדם השרץ 'כבשרו הוא' – והנה כבר נחלקו הראשונים אי איכא איסור אכילת בשר אדם מה"ת – עיין בשטמ"ק בכתובות [שם] – והקשה הר"ן בכתובות [כ"ד: בדפי הרי"ף] דאי איכא בזה איסור א"כ מאי שנא אכילת דם אדם מאכילת דם שרץ, דלמה לא נימא גם באדם דכבשרו הוא, וע"ע באבי עזרי [מהדו"ק מלכים פרק ט' הלכה י'].

# משנה ח'

[ח] כוי יש בו דרכים שוה לחיה ויש בו דרכים שוה לבהמה ויש בו דרכים שוה לבהמה ולחיה ויש בו דרכים שאינו שוה לא לבהמה ולא לחיה:

# רע"ב משנה ח'

כוי - נחלקו בו חכמי ישראל יש אומרים שהוא תיש הבא על הצביה וי"א בריה בפני עצמה היא. ולא הכריעו בה חכמים אם חיה היא אם בהמה:

# ציונים והערות משנה ח'

## כמה הערות בכוי.

בדין כוי הביא הרע"ב ג' שיטות, א] איל הבר, ב] תיש הבא על הצביה, ג] בריה בפני עצמה היא – והסיק "ולא הכריעו בה חכמים אם חיה היא אם בהמה", וזה הספק במשנה בדין כוי, וכל השיטות מוזכרות בחולין [פ'] והם שיטות תנאים, כך הביא בתוס' יו"ט.

והנה עיין בתוס' בחולין [פ. ד"ה זה] דלמ"ד שהוא איל הבר הרי היא כחיה לכל דיניה, וכתב בתוס' אנשי שם - שהרמב"ם הכא לא הביא שיטה זו של איל הבר כיון שלשיטתו ודאי שאינו ספק חיה ספק בהמה, ולפי"ז תמה למה הביא הרע"ב שיטה זו, ואי רצונו היה להביא את כל השיטות, א"כ למה לא הביא שיטה רביעית, והיינו – דלשיטת רשב"ג הוי מין בהמה - וע"ע בהערה [[139]](#footnote-140).

## בגדר כוי בריה בפני עצמו.

עוד מבואר בתוס' בחולין [שם ד"ה כוי] דלפי המ"ד שזה בריה בפני עצמו הוי ספק אי חייב כיסוי הדם או לא, וכנראה שכוונתו שהוא מין שלישי - לא חיה ולא בהמה, אלא דמספקא לן אי דיניה כבהמה או כחיה, אולם עיין בתוס' ביומא [ע"ד: ד"ה כוי] שחולק על התוס' בחולין – שסובר - דאי הוי מין שלישי א"כ ודאי דאין בו דין כיסוי הדם, ונפ"מ נמי דלפי תוס' ביומא אין לו את הדין המבואר במשנה הבאה שאין לשחוט כוי ביו"ט כיון שאסור לכסות את דמו מספק, דאדרבה - יהיה מותר לשוחטו לכתחילה ביו"ט כיון שאין בו מצות כיסוי אפילו מספק – וע"ע להלן בציונים והערות [משנה י"א] פלוגתת התוס' והרשב"א בגדר הכוי בריה בפני עצמו – ונפ"מ לגבי כלאים.

עיין ברמב"ן ביבמות [פג. – קונטרס אחרון] – ומובא נמי בריטב"א בנדה [כח:] בשם הרא"ה בשם הרמב"ן - שפירש שהגדר בכוי בריה בפני עצמו ולא הכריעו בו חכמים אי הוי כחיה או בהמה – שלפי האמת ודאי שאינו לא חיה ולא בהמה, וזה שאמרו שלא הכריעו בו חכמים, היינו שסימניו באמת אינם מכריעים אותו להיות מכלל מיני חיה או מכלל מיני בהמה, שמצאו בו סימני שניהם, ולפיכך עשאוהו כמין שלישי בפני עצמו – אלא שעשו את הדינים שלו כדיני חיה או כדיני בהמה – ומפני זה חייב בכיסוי מספק.

## כמה דרכים ברמב"ם שהרכיב ביחד את השיטה של כוי דהוי כלאים והשיטה שזה מין בפני עצמו.

עיין בתוס' יו"ט שתמה על הרמב"ם בפירוש המשנה שהרכיב את השיטות כהדדי – גם ברי' בפני עצמו וגם שבא מב' מינים שונים, וצ"ע.

ובישוב הרמב"ם - עיין בפר"ח [יו"ד סי' ס"א ס"ק כ"ח] שחידש שאף התנאים הסוברים שהכוי בריה בפני עצמה הוא והוי ספק בדינה – אכן שפיר מודים שכלאים הבא מתיש וצביה הוא גם בכלל הכוי, אלא שבאו להוסיף - שאף אותה בריה בכלל הכוי היא וכן פירש בדעת הרמב"ם [מאכ"א פ"א הי"ב והי"ג ובכורים פ"ט ה"ה].

אולם בגליונות החזו"א על הגר"ח הלוי [שחיטה פי"ב ה"ט] כתב שהרמב"ם לומד שמה שאמרו שכוי בריה בפנ"ע – היינו שנולד מכלאי בהמה וחיה ולכן דינו כבריה בפני עצמו.

ומצאנו דרך נוספת באחרונים בשיטת הרמב"ם – עיין בזה בצפנת פענח [תרומות - עמוד 132] ובחידושי ר' מאיר שמחה בחולין [ע"ט:], והרכיבו את השיטה של מין בפני עצמו עם השיטה של כלאים, והביאור כך:

דזה ודאי דאי ירכיבו היום תיש על צביה שזה אינו כוי, אלא בתחילת הבריאה היתה הרכבה כזו ויצא כוי וגם כויה, והכוי והכויה הולידו דורות שבמשך הזמן התמזגו להיות כמין בפני עצמו, אבל הרכבה של היום לא יהפוך להיות מין בפני עצמו, וכל המחלוקת בגמרא אי הוי מין בפני עצמו או הרכבה הוא האם לכתחילה נבראת בתחילת הבריאה כמין בפני עצמו או דנהיה כך במשך הדורות – ועיין להלן בציונים והערות [משנה י' ענף א'] מה שיישבו בזה בסתירת הרמב"ם.

## הערות נוספות בגדר הדין כוי.

מצאנו חידוש במנ"ח [מצוה כ"ב אות א'], וכעי"ז [מצוה תק"ח] - שכמה ספיקות יש בכוי, שאפילו אם הוא בהמה, אבל יש ספק אם הוא מין בקר או מין צאן, ואפילו אם הוא מין צאן, ספק אם הוא כבש או עז, וע"ע בדברי הר"ש סיריליאו להלן [משנה י'] - מובא במלאכ"ש [שם].

מצאנו חידוש בחת"ס על סוגיות [בלומנטל - סי' מ"ג - סוגיא דחצי שיעור - ד"ה דחזי] דמדמה כוי לחצי שיעור – וזה משום שהוא סובר שיש בכוי "כלשהו שור כשב ועז", אבל אינו "שור כשב ועז" גמור – ועיין להלן בדברינו בציונים והערות [משנה י'] שהבאנו כמה אופנים של איסורים בתורה שאינו בגדר איסור גמור ודמי לחצי שיעור.

ועיין במאירי בנזיר [לד.] שכתב שאי אפשר לבעל חיים שיהא גם חיה וגם בהמה – אולם יעויין בביאור הגר"א לירושלמי בסוף הפרק בדברי רבי שכתב "ורבי סבר דכוי בכלל חיה ובהמה ודאית".

## בגדר עיקר הספק בכוי.

בעיקר הספק של כוי – עיין באהא"ז [קריאת שמע פרק א' סוף ה"א ס"ק י"ט] שכתב שזה ספק בעצם – כעין מקדש א' מה' נשים, ומדמה נמי לבין השמשות ולאנדרוגינוס, אכן במשנת ר"א [שו"ת ח"א סימן,,,,] שכתב דאנדרוגינוס אינו אלא ספק לנו ולא כלפי האמת.

ולגבי בין השמשות מצאנו כן - דאין זה ספק בחסרון ידיעה אי הוי יום או לילה, אלא דהוא ספק בעצם שאינו יכול להתברר, וכמש"כ המהר"ל בחי' גור אריה על הש"ס שבת [ל"ד.] עיי"ש - ועי' בדבריו בעירובין [ל': ול"ו.] ובס' גליוני הש"ס בשבת שם, וכ"כ בשו"ת משנת רבי אהרן [סי' ב' אות ד' - ומיהו עיי"ש בדבריו באות ו'], וע"ע בריטב"א יומא [מ"ז: ד"ה אמר ר' יוחנן] ובס' ראשית ביכורים בכורות [מ"ב:] ובצפנת פענח [פ"ה מהל' שבת] – וע"ע מה שנתבאר על פי זה להלן בחידושי סוגיות [סימן י"ג].

# משנה ט'

[ט] כיצד שוה לחיה דמו טעון כסוי כדם חיה ואין שוחטין אותו ביום טוב ואם שחטו אין מכסין את דמו וחלבו מטמא בטומאת נבלה כחיה וטומאתו בספק ואין פודין בו פטר חמור:

# רע"ב משנה ט'

טעון כיסוי כדם חיה - לחומרא, ואין מברכין על כסויו כיון דספק הוא:

ואין שוחטין אותו ביום טוב - לפי שאסור לכסות את דמו, ואף על גב דאפר כירה מוכן הוא, מוכן לודאי ואינו מוכן לספק:

בטומאת נבילה כחיה - דחלב בהמה טהורה טהור הוא, כדילפינן מן וחלב נבלה וחלב טרפה יעשה לכל מלאכה [ויקרא ז], ומשום דספק בהמה הוא וחלבו טהור ספק חיה וחלבו טמא לפיכך טומאתו ספק:

ואין פודין בו פטר חמור - שמא חיה הוא ורחמנא אמר [שמות לד] ופטר חמור תפדה בשה, והאי ספק שה ספק צבי:

# ציונים והערות משנה ט'

# ענף א'באיסור שחיטת כוי ביו"טמחמת הספק בכיסוי הדם.

## בדברי האחרונים בביאור החילוק בין איסור שחיטת כוי ביו"ט להיתר לבישת בגד בלי ציצית בשבת.

בהא דאין שוחטין אותו ביום טוב – וזה משום שכוי הוי ספק אם הוא חיה או בהמה, ויש ספק אם הוא חייב בכיסוי, ומספק א"א לכסות ביו"ט, ולכן מספק אין שוחטין אותו, ומבואר דכשאינו יכול לקיים מצות כיסוי אסור לו לשחוט, ולא אמרינן דרשאי לשחוט ואח"כ פטור מלכסות כיון שאינו יכול לעשות כן מספק.

וכעין זה מצינו עוד בשו"ע [יו"ד סי' כ"ח סכ"א] שאם אין לו עפר לכסות לא ישחט - והוא מטעם הנ"ל - ובדין זה הקשו בפנ"י כתובות [קונטרס אחרון אות ק"י] והגר"ש איגר [בגליון מהרש"א על השו"ע שם], דמאי שנא מהא דכתב המרדכי [הלכות קטנות סי' תתקמד] שאם נפסקה טליתו בשבת והרי א"א להטיל בה ציצית אחרת דאעפי"כ מותר ללבשה בשבת, כיון שעצם לבישת הבגד אינה אסורה, וכל האיסור הוא מה שמבטל העשה בזה שאינו מטיל בו ציצית, וכיון שהוא אנוס בזה שאין לו אפשרות להטיל ציצית מחמת האיסור של שבת, שוב אינו עובר איסור דהוי אנוס, וכמו כן כתב המרדכי שם שאם יש לו בית בלי מזוזה ואינו יכול ליתן בו מזוזה - דאעפי"כ מותר לגור בבית זה, כיון שהוא רק חייב לעשות מזוזה כשגר בבית, ומותר לו להכניס את עצמו לידי חיוב, אע"פ שאח"כ אינו יכול לקיים החיוב ואין בזה איסור כיון שסו"ס אנוס הוא, והט"ז נקט שלפי דעת המרדכי אין בזה גם איסור דרבנן.

והקשו - דא"כ ה"נ נימא כן כשאין לו עפר, והיינו שהרי עצם השחיטה של הכוי ביו"ט אינה אסורה, ולאחר מכן הרי הוא חייב לכסות הדם, וכיון שאין לו אפשרות לכסות שוב הוי אנוס, ושוב אינו עובר איסור.

וכמו כן תיקשי על דינא דמתני' דאין שוחטין כוי ביו"ט, דנימא דמותר לו לשחוט ויהיה פטור מלכסות משום שאינו יכול לעשות כן ביו"ט.

ועיין באבי עזרי - [מהדו"ת שחיטה פי"ד ה"א] שחילק בין כיסוי הדם שהוא חלק ממצות שחיטה ולכן אין להתחיל אי לא יכול לגמור, אכן בציצית שהיא מצוה בפני עצמה שהוא מתחייב בו רק לאחר שהוא לבש את הבגד – א"כ שפיר נפטר דבשעת חלות החיוב היה אנוס.

ובשו"ת עונג יו"ט [סוף סי' א'] נמי עמד בקושיא זו, ותירץ שיש לחלק בין ציצית שגם אם יהיה אסור לו ללבוש כעת, לא יקיים מחמת זה מצות לבישת ציצית אחרת כשילבשנה אח"כ עם ציצית, שמה שלובש אח"כ ציצית כהלכתה אינו נוגע ללבישה דהשתא, ולכן רשאי ללבוש הבגד עתה בלא ציצית, משא"כ הכא אם נאסור לו לשחוט השתא ישחט אח"כ כשיהיה לו עפר ויקיים מצות כיסוי, ולכן אסור לו לשחוט בלא עפר, וצריך להמתין שיהיה לו עפר.

והקשה בזה הגר"ח שמואלביץ זצ"ל שאין סברה לחלק כן, והנידון הוא אם בכה"ג יש לו פטור אונס, וכמבואר במרדכי דמה"ט א"א לאסור עליו ללבוש בגד בלי ציצית או לגור בבית בלא מזוזה, שאין בזה איסור, משום דאנוס הוא במה שאינו מקיים חיובו, וא"כ ה"נ י"ל כן, ומאיזה טעם יהא אסור לו לשחוט.

## בנידון זה לגבי קרבן בלי סמיכה.

והנה – כבר הקשה בקובץ הערות [סי' מ"ח אות י"ד] דמצינו עוד סתירה לדברי המרדכי, דמצינו בחגיגה [ד'.] שטומטום פטור מעולת ראיה, וביארו התוס' שם [ד"ה אלא], שאין לומר שיביא קרבן ויתנה שאם אינו חייב יהא נדבה, משום שמבטלו ממצות סמיכה, כיון שטומטום אינו סומך מספק שמא אשה הוא, וגם שם קשה דנימא שיביא הקרבן ויתחייב בסמיכה, ואינו עובר איסור במה שאינו סומך כי אנוס הוא דאינו יכול לסמוך מחמת הספק, ומאי שנא מהא דכתב המרדכי דרשאי ללבוש בגד בשבת כיון שאנוס הוא במה שאינו מטיל בו ציצית, וכן רשאי לדור בבית בלא מזוזה כשאין לו מזוזה.

## דרכו של הגר"ח שמואלביץ זצ"ל לחלק בין מצוות דמוטלות אגברא למצוות מצד החפצא.

ובישוב הענין ביאר הגר"ח שמואלביץ זצ"ל – וכעין זה באבני נזר [או"ח סימן ת"ו ס"ק י'] - דהך כללא שכתב המרדכי דרשאי להכניס עצמו למצב שיהא מחויב במצוה ואינו יכול לקיימה מחמת אונס, שייך רק במצוה שהיא חיוב על הגברא, שהוא חייב לקיים מצות ציצית או ליתן מזוזה בביתו, וכיון שאנוס הוא לא חייבתו תורה לעשות מה שאינו יכול, וא"כ אין כאן חסרון במה שלובש הבגד ואינו מטיל בו ציצית, או גר בבית ולא קובע בו מזוזה, שכיון שאנוס הוא הוי כמי שאינו מחוייב בדבר, ולא חשיב שביטל מצוותו, וה"ה בכל המצוות הדומות לציצית ומזוזה שהם חיובא על האדם, רשאי לגרום שיהיה עליו חיוב באופן שאנוס מלקיים חיובו.

אבל במצוות שהם מחמת החפצא, שיש כאן דבר מסויים שרצון התורה שתתקיים בו מצוותו, כמו בקרבן שחיוב התורה הוא שתתקיים בחפצא דהקרבן הקרבה כדין, ואין מצות הסמיכה רק חיוב על הגברא לעשות מעשה סמיכה, אלא מדיני הקרבן הוא, שטעון הוא קיום דין סמיכה, ובכה"ג אסור להכניס עצמו למצב שלא יקיים מצוה זו באונס, שאם יעשה כן נמצא שגורם שיתבטל מהקרבן דין וחיוב הקרבה האמור בו.

וכמו כן נראה לענין דין זה שאינו רשאי לשחוט במקום שאין לו עפר, דנראה דמצות כיסוי הדם אינה בגדר חיובא דרמי על קרקפתא דגברא, אלא היא מצוה בהחפצא, דדם השחיטה טעון כיסוי, ורצון התורה הוא שיתקיים בדם מצות כיסוי, ולא רק שהאדם יקיים מצוה זו של כיסוי הדם, ולכן אסור לשחוט במקום שאין לו עפר, שאף שאנוס הוא במה שאינו מקיים המצוה, מ"מ יש כאן חסרון שנשחטה הבהמה ולא כיסה דמה, ורצון התורה הוא שיכסה הדם.

## במה שיש לדון לגבי חסרון ברכת הנהנין.

אמנם הקשה בזה ממה שמצינו לענין ברכה, עי' תוס' [ברכות ל"ז. ד"ה הכוסס] שדנו היכא דהוי ספק מהי הברכה האחרונה על הדבר מספק לא יאכל, עיי"ש בדבריהם, והתם לכאורה היה צ"ל דרשאי לאכול, ולאח"ז מספק פטור מלברך, שהרי הברכה היא חיובא דגברא, ובכגון דא נתבאר שרשאי להכניס עצמו למצב שלא יוכל לקיים החיוב, וקשה מ"ט כתבו התוס' שלא יאכל.

ודן בזה ליישב את דברי התוס', עפי"ד המהרש"א [פסחים ק"ב.] דברכת הנהנין שאני דאסור לאדם ליהנות מהעוה"ז בלא ברכה, עיי"ש הנפ"מ לענין ספק ברכות, וע"ע בגליון הש"ס להגרעק"א [ברכות יב.] מש"כ לבאר לפי"ז דברי התוס' שם, ולפי"ז יש לדון דמה"ט ל"ש גם הטעם שכ' המרדכי, דאין זה רק כביטול מ"ע דגברא באונס, אלא חשיבא גזלה, ולכן כשאינו יודע מה לברך לא יאכל מספק.

## דן במצות כיסוי אי באמת הוי מצוה מצד החפצא או לא, ודן מצד הדין של 'אפילו מאה פעמים'.

ובעיקר החידוש בדברי הגר"ח שמואלביץ זצ"ל שמצות כיסוי הדם היא מצוה מצד החפצא – ולא מצד הגברא – יש לדון בזה מהמבואר בחולין [פ"ז.] במשנה שאם כסהו ונתגלה פטור – והקשו בגמרא – "כסהו ונתגלה - אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי מאי שנא מהשבת אבדה, דאמר מר השב אפילו מאה פעמים, א"ל, התם לא כתיב מיעוטא, הכא כתיב מיעוטא – וכסהו".

והקשה רעק"א – דלא דמי לאבידה שבכל פעם שנאבדה הוי אבידה מחדש ויש כאן מחייב חדש, אבל הכא הוא נפטר בפעם הראשונה מכסוי, ומה יחייבו עוד – והתשובה מבוארת מתוך דברי החת"ס שם שביאר עיקר הדרשה של השבת אבידה ושילוח הקן שחייבים כמה פעמים, וגם בכיסוי הדם – וז"ל: "דמשמע אפי' מאה פעמים - היינו טעמא משום שאיננו ציווי להשיב - אלא שיהיה 'מושב' לבעליו, והאם תהיה 'משולח', א"כ מחוייב אפילו מאה פעמים, א"כ ה"נ כיון דכתיב לכל ישראל - כל הרואה הדם יכסנו, היה משמע שאין המצוה על השופך אלא שיהיה הדם 'מכוסה', א"כ ממילא אפילו מאה פעמים, ומשני שאני הכא דגלי קרא וכסהו - א' ולא פעמיים".

והיה מקום לדון שלמסקנה נתחדש שאינו מצות דחפצא אלא מצוה דגברא, אבל אינו מוכרח שיש לומר דגם למסקנה הגדר שיתקיים בדם כיסוי ואחרי שהתקיים שוב אין קיום נוסף – ודו"ק.

וע"ד זה יש לומר ברמב"ם [ברכות פי"א ה"ה ו'] שהעושה מצוה ולא בירך רשאי לברך כל זמן שעשייתה ממשיכה כתפילין וציצית, והביא את מצות כיסוי הדם כמצוה שעשיית המצוה לא ממשיכה – ופשוט שלפי הקס"ד בחת"ס היה מצוה של החפצא שתמיד ימשיך להתקיים בו המצוה בזה שהוא מכוסה – ושפיר היה יכול לברך עוד - אכן גם למסקנה אכתי יש לומר דזו מצוה בחפצא - אלא שהמצוה בחפצא היא בזה שהתקיים בו כיסוי פעם אחת.

## מה שיש לדון בהשבת אבידה וכיסוי הדם של 'אפילו מאה פעמים'.

אולם בעיקר הראיה מהחת"ס בשוב נתגלה – יש לדחות – דהנה יש כאן קושי' אחרת בעיקר האי דינא דאפילו מאה פעמים – ועיין בזה בקובץ ענינים [להגר"א וסרמן – על חולין – בני ברק תשל"ה] שכבר עמד בזה - דלמה צריך לחדש דין אפילו מאה פעמים בהשבת אבידה – הא סו"ס איכא אבידה חדשה, ותירץ בזה דנפ"מ בזקן ואינו לפי כבודו שיש לו פטור אבל אחרי שהגביה כבר מחוייב, וכעת יהיה נפ"מ דאי השיב ושוב חזר ונאבד נתחדש בקרא דעדיין ממשיכה האבידה הראשונה, ושוב אין לו פטור, וזה הגלוי של 'ואפילו מאה פעמים' לבא ולחדש שהמצוה הראשונה עדיין לא נגמרה – והיינו דהשבה כזו שנאבד לאו שמיה השבה.

ועל פי זה כתב דה"ה דיש ללמוד לכיסוי הדם שהדין כן – והיינו דאי נתכסה - ושוב נתגלה שעדיין יש המשך למצוה – והיינו שהיינו לומדים שאינו כיסוי אי נתגלה בסוף.

ומעתה יש לדון האם איכא ראיה שהמצוה היא בחפצא – שיש לומר שלעולם המצוה היא רק מצוה של הגברא - אלא שהיינו אומרים שכיסוי שנתגלה לא חשיב כיסוי הלכך אכתי מחוייב במצוה הראשונה.

אולם אכתי נראה שהסברות תלויות זב"ז, והיינו שבקס"ד היתה סברא לומר שהשבה שנאבדה לאו שמה השבה או שכיסוי שנתגלה לאו שמיה כיסוי – ולכן חייבים להמשיך את המצוה, ונראה דכל הסברא בזה היא רק אי הוי מצוה בחפצא, אבל אי הוי מצוה אגברא לעשות פעולה של השבה או פעולה של כיסוי – א"כ מהיכי תיתי שנאמר שהמעשה אינו מעשה בזה שנתחדשה סיבה חדשה של ביטול התוצאה של המעשה – וע"כ שהמצוה עצמה היא בחפצא.

## 'דיחוי' אצל מצות כיסוי הדם.

והנה - דנו עוד בסוגי' [שם] על המבואר שם דאי כיסהו הרוח ושוב נתגלה דחייב לכסות, והקשו בגמרא דלמה לא נימא בזה שיש דיחוי אצל מצוות, כיון שבזמן שהיה מכוסה על ידי הרוח היה פטור מהמצוה – וביאר בקובש"ע [ביצה ס"ק י"ז] שהביאור כך, דודאי דלא שייך דיחוי בדבר שהמחייב שלו הוא עכשיו – דאף שהסיבה הקודמת נדחתה אכן סו"ס יש סיבה חדשה עכשיו שלא נדחתה, וע"כ שמוכרח מהכא שבכיסוי הדם – הדם של שעת שחיטה מתחייב בכיסוי, ולא שדם מן הבהמה השחוטה מחוייב בכיסוי – דאי עצם הדם שחוטה מתחייב א"כ כל רגע איכא מחייב חדש.

אולם עיי"ש עוד [ס"ק כ'] דכשבאים להחיל דין דיחוי בכיסוי הדם, יש לדון האם הדיחוי הוא בגברא או בחפצא של הדם, והוכיח שזה בחפצא של הדם, שהרי בלולב של ע"ז שביטלו שהיה בזה דיחוי - ופשוט שהגברא לא היה נפטר מחיובו אלא שהלולב היה נדחה מלקיים בו מצוה, והגמרא מדמה התם לכיסוי הדם, וע"כ שהדיחוי היה חל בדם ולא בגברא, ועיי"ש שהוכיח עוד דלעולם ליכא דין דיחוי בגברא – ובזה ביאר את דברי המהר"ם מרוטנבורג שדן בקטן שהגדיל תוך ל' של אבילות של אביו דלא אמרינן שבקטנותו נדחה מהחיוב – והרי הכא ליכא חיוב שמתחדש כל רגע אלא שהמיתה מחייבת את האבלות, ולמה לא נימא בזה דיחוי מהסיבה המוקדמת, וע"כ דכיון דאבלות הוי חיוב גברא, וליכא דיחוי בחיוב גברא, עכתו"ד.

הא מיהת למדנו שהחיוב כיסוי הדם הוא מצד הדם הלכך היה שייך בזה דיחוי דאינו מצוה מצד הגברא כאבלות – ומכאן הוכחה נוספת שיש כאן מצוה מצד החפצא.

אולם יש לדחות – שיש מצוה מצד החפצא ויש מצוה של הגברא ויש מצוה של הגברא שצריכים חפצא לקיים בו מצוותו, ונבאר ונוכיח את הדברים:

הרי בלולב ודאי דהוי חיוב גברא ואעפי"כ יש מקום לדיחוי, וע"כ שהדיחוי הוא בחפצא דמצוה – והיינו כנתבאר שיש סוג שלישי – והוא שהמצוה היא מצוה של הגברא אלא שהגברא צריך חפצא לקיים בו מצוותו, וממילא שכאן נתחדש שהחפצא של הלולב נפסל מלהיות חפצא דמצוה שראוי לקיים בו מצותו – וכעין מה שנתחדש באחרונים [חמד"ש ושערי יושר] בדין מצוה הבאה בעבירה [[140]](#footnote-141) – וה"ה הכא יכול להיות שהמצוה היא מצוה דגברא אלא שהדם הוא החפצא דעל ידו הוא מקיים את המצוה, והחפצא דמצוה נפסל מלהיות חפצא דמצוה – ושוב אין לקיים בו מצוותו, ודו"ק.

# ענף ב'בענין פדיון פטר חמור בכוי.

## קושי' המהרי"ט אלגאזי בספק פטר חמור.

בדין אין פודין בו פטר חמור – עיין בירושלמי [ה"ו] דאיתא, "פדאו בכוי חוזר ופודה בשה", והיינו דהוי ספק אם אפשר לפדות בו, ומה"ט אין פודין בו, ואם פדאו בכוי חוזר ופודהו כראוי, ומבואר מדברי הירושלמי, שכשיש ספק אם פדה כדין או לא, חייב לחזור ולפדות, ואינו פטור מספק.

ובמהרי"ט אלגאזי [הל' בכורות פרק ראשון סקי"א] הקשה מדברי הירושלמי על מש"כ הרמב"ם [פי"ב ביכורים ה"ט] דאם פדה פט"ח בנדמה פדוי, ודין זה הוי ספק דלא איפשיט בגמ' [בכורות יב.], ופירשו הכס"מ והמהר"י קורקוס שם דעת הרמב"ם, שכיון שספק הוא א"צ לחזור ולפדות מספק, ותיקשי מדברי הירושלמי הכא, דבספק פדיון פט"ח צריך לחזור ולפדות.

ובאמת צ"ע טובא עיקר דברי הרמב"ם וביאור הכס"מ ומהר"י קורקוס בשיטתו שא"צ לחזור ולפדות מספק, ויל"ע בזה, דהא נתחייב לפדותו, ופדיון בנדמה הוי ספק פדיון, וספיקא דאורייתא לחומרא, ואיך יפטור עצמו מחיובו הודאי ע"י ספק פדיון, ועוד קשה, הרי יש בפטר חמור איסוה"נ דאורייתא לפני הפדיה, ואיך הותר הך איסורא ע"י ספק פדיון.

## דן במה שיש לחלק בין האיסור לממון בפדיון פטר חמור.

ועיין בזה בדברי הגרשש"ק בשערי יושר [ש"ה פי"ז] שכתב ליישב את דעת הרמב"ם באופן מחודש, ובביאור דבריו הקדים בזה תלמידו הגר"ח שמואלביץ זצ"ל מחלוקת האחרונים בדין פדיון פט"ח.

דהנה בגמ' [בכורות י"א.] מבואר שמי שיש לו פט"ח ואין לו שה לפדותו פודהו בשויו, וחקר הטורי אבן [מגילה כ"ג: ד"ה אדם] האם בעינן דוקא שויו, או מהני בדיעבד אפי' על שוה פרוטה, וכדקיי"ל [ב"מ נ"ז.] הקדש שוה מנה שחיללו על שוה פרוטה מחולל, והוכיח מכמה דוכתי דלא מהני פדיון פטר חמור בשוה פרוטה, אלא רק בשויו.

אולם הטורי אבן שם תמה על דין זה דלא מהני פדיון פטר חמור בשו"פ, דהא בבכורות [שם] מבואר דהטעם דפודהו נמי בשויו וא"צ שה דווקא, הוא משום דלא יהיה פט"ח חמור מן ההקדש, ומה"ט גופא נימא דיכול לפדותו גם בשו"פ בדיעבד, דלא עדיף פט"ח מהקדש דאם פדאו בשו"פ פדוי – ועיין בהערה [[141]](#footnote-142).

והמנ"ח [מצוה כ"ב סק"ד] כתב ליישב קושית הטורי אבן, דבאמת אם פדאו בפחות משוויו מהני הפדיון בדיעבד, עיי"ש שדחה ראיות הטורי אבן, ומ"מ חידש המנ"ח, שאף שהוא פדוי בדיעבד, מהני זה רק לענין הפקעת איסורו, אבל לענין ממון הכהנים אין לומר כן, שכיון שהיה לכהנים זכות ממון בדמי הפטר חמור, אינו יכול להפקיע זכות זו בפרוטה, ורק לענין הקדש אמרינן דמחולל בפחות משוויו, משום שאין אונאה להקדש, אבל לענין ממון כהנים שלא מצינו דין זה, עדיין חייב לשלם לכהנים ממונם, אלא דמ"מ פקע איסורו של הפטר חמור כשפדאו בשו"פ.

אולם כבר תמה השערי יושר [ש"ה פי"ז] על דבריו, דהיאך יתכן לחלק כן בין האיסורין לבין הממון, ואם נימא דפקע מהפטר חמור דיני האיסור והקדושה, א"א שתהיה בו זכות ממון לכהן, ואין סברא לחייבו להשלים הממון אחר שכבר חל הפדיון.

ובעיקר קושית הטו"א אמאי אין הפטר חמור נפדה בשוה פרוטה, נימא דלא יהא דינו חמור מדין הקדש דנפדה בשו"פ, תירץ העונג יו"ט [סי' ק"ו] דהסברא דאין להחמיר בפטר חמור יותר מהקדש מהניא רק לענין זה שפוקעת קדושת הפט"ח ע"י חילול בדמים וא"צ שה דוקא, אבל מ"מ י"ל דאינו פדוי בשו"פ, ולענין זה לא דמי להקדש.

וביאר הגר"ח שמואלביץ זצ"ל שהסברא בזה היא ע"ד סברת המנ"ח דלעיל - דאמנם מצד דיני הקדושה עצמה ראוי שיחול החילול על פטר חמור שוה מנה שחיללו על שו"פ, דאין להחמיר בו יותר מהקדש, ואף שלא חיללו בשויו מ"מ הוי מעשה חילול, אבל אכתי איכא חסרון מצד דיני הממון, שיש כאן הפסד לממון הכהנים, שהיה ראוי שישלם להם דמי הפטר חמור, ומשו"ה אינו מחולל על שוה פרוטה, והא דבהקדש מחולל, ולא אמרינן דלא מהני החילול משום שמפסיד זכות ממון ההקדש, היינו משום דאין אונאה להקדש, אבל במתנ"כ אינו כן, דזכויות הכהנים בממון זה מעכבות שא"א לחללו על שו"פ, ודוק, אלא דמהאי טעמא אמרינן דלא חל החילול כלל כיון שממון הכהן מעכב, ודלא כהמנ"ח שנקט שפקע האיסור ונשאר חיוב הממון.

## דברי הגרשש"ק בישוב דעת הרמב"ם.

ועפ"י הנ"ל ביאר את דברי הגרשש"ק בישוב דעת הרמב"ם הנ"ל, והיינו דכשפדאו בנדמה יש כאן ספק אם חל הפדיון, משום שיתכן שאינו שה, אבל הרי מ"מ הוא שו"פ, ומדין שויו י"ל דמהני, וע"כ דכל הספק דדילמא ל"מ בדיעבד היינו משום דבעינן שויו, והכא אין השה המסופק שוה כדמי הפטר חמור.

וי"ל דס"ל להרמב"ם דבספק א"צ גם שויו, ופדוי הוא בדיעבד מדין שוה כסף אע"פ שאינו שוה כדמי הפט"ח, דאע"ג דבעלמא ל"מ פדיון פט"ח בפחות משויו וכדעת הטו"א הנ"ל, מ"מ היינו רק משום דין ממון הכהנים, שאין בכוחו להפסיד זכותם בפטר חמור ע"י פדיון בשוה פרוטה, אבל הכא דמספקא לן דילמא חל הפדיון, א"כ מצד ממון הכהנים אין כאן חיוב פדיון, דהמע"ה, וכל מה די"ל דחייב לחזור ולפדותו היינו משום איסורו וקדושתו, וע"ז מהני בדיעבד גם חילול על שו"פ [[142]](#footnote-143), וכמו שביארנו דברי העונג יו"ט דלענין זה אין איסור פט"ח חמור מהקדש, ופוקע איסורו כשחיללו על שו"פ, ובזה מבאר הגרש"ש את שיטת הרמב"ם בנדמה, דמה"ט אם פדהו בנדמה פדוי.

ועיין במים חיים מה שיישב הגר"ח שמואלביץ זצ"ל את קושית המהריט"א על דברי הרמב"ם דאם פדה פט"ח בנדמה א"צ לחזור ולפדותו, מהירושלמי כאן שאם פדאו בכוי חוזר ופודה בשה – ועל פי הנ"ל.

# משנה י'

[י] כיצד שוה לבהמה חלבו אסור כחלב בהמה ואין חייבין עליו כרת ואינו נלקח בכסף מעשר לאכול בירושלם וחייב בזרוע ולחיים וקבה רבי אליעזר פוטר שהמוציא מחברו עליו הראיה:

# רע"ב משנה י'

חלבו אסור כחלב בהמה - כחלב שור וכשב ועז:

ואין חייבין עליו כרת - להביא חטאת על שגגתו. וה"ה שאין לוקין עליו:

ואינו נלקח בכסף מעשר לאכלו בירושלים - דשמא בהמה הוא, ואין לוקחין בהמה לבשר תאוה מכסף מעשר [אלא] שלמים:

וחייב בזרוע ובלחיים ובקיבה - דמרבינן להו מקרא דכתיב [דברים יח] אם שה לרבות את הכוי:

שהמוציא מחבירו עליו הראיה - דאמר ליה בעל הבהמה לכהן אייתי ראיה דמין בהמה הוא ושקול. והלכה כר"א:

# ציונים והערות משנה י'

# ענף א'מתנות כהונה בכוי.

## ביאור הירושלמי בפלוגתת ר"א ורבנן במתנות כהונה.

עיין בירושלמי שמבאר בשורש פלוגתת ר"א ורבנן בזרוע לחיים – דלחכמים הוי ברי' בפני עצמו ואינו ספק הלכך שפיר קאי בו הך דרשה לרבות – "אם שה - לרבות את הכוי", אכן לר"א דהוי ספק – היינו עז שבא על הצביה – שוב לא קאי עליו הך דרשה לרבותו דקרא לא מרבה ספיקות, הלכך הממע"ה – כן נראה מפירוש הגר"א, וכ"כ בחידושי ר' מאיר שמחה בירושלמי, וכ"ה בחידושי ר' אלעזר משה למשניות.

## שיטת הרמב"ם במתנות כהונה בכוי.

והנה ז"ל הרמב"ם [ביכורים פ"ט ה"ה] "אין חייב במתנות אלא בהמה טהורה בלבד שנאמר אם שור אם שה, כלאים הבא מכבש ועז חייב במתנות, והכוי אף על פי שהוא ספק מפרישין ממנו כל המתנות, צבי הבא על העז וילדה הולד חייב בחצי מתנות שנאמר אם שה אפילו מקצת שה, תיש הבא על הצביה הולד פטור מן המתנות".

והנה ב"צבי הבא על העז וילדה הולד חייב בחצי מתנות, שנאמר אם שה אפילו מקצת שה" והיינו שהאם היא בהמה וחייבים במתנות דגם אי חוששים לזרע האב שהוא חיה ואינו כולו בהמה – אכן ודאי שהוא חצי בהמה כמו האם, הלכך חייב בחצי מתנות ועל זה הביא הרמב"ם את הדרשה – "אם שה אפילו מקצת שה", אבל בדין השני של "תיש הבא על הצביה - הולד פטור מן המתנות" והיינו טעמא כיון שהאם חיה ומצד האם פטורים ממתנות, אלא שיש ספק על זרע האב אי חוששין לו – והיינו ספק אי יש כאן צד בהמה - הלכך פטור מספק.

ויש לעיין דלמה כוי שהוא ספק חייב בכל המתנות, וע"כ דעליו קאי הפסוק לרבות למתנות, וצ"ל דהוי ברי' בפני עצמו, וכ"כ הר"ן בחולין [קל"ב] בביאור שיטת הרמב"ם, דע"כ דכוי הוי בריה בפנ"ע, שהרי על ספקות ליכא פסוק לרבות – וכן כתב המהר"י קורקוס – והביא את הירושלמי הנ"ל – דזה פלוגתתם דנחלקו אי כוי הוי ספק או לא, ולת"ק אינו ספק וזו שיטת הרמב"ם, ולר"א הוי ספק – דהיינו עז שבא על הצביה.

אולם הכס"מ הקשה על המהלך הזה מהרמב"ם במאכלות אסורות [פ"א הי"ג] שכתב מפורש שכוי היינו מי שבא מצבי ותייש – ומבואר שאינו בריה בפנ"ע.

עוד יש להקשות – הרי הרמב"ם כתב על כוי שהוא ספק ואעפי"כ מפריש את כל המתנות – והאיך אמרינן דכוי הוי בריה בפני עצמו – הא הרמב"ם כתוב שהוא ספק, ובאמת דא"כ קשה דמאי שנא מספק ד"תיש הבא על הצביה - הולד פטור מן המתנות" – הא שניהם ספק.

ובישוב קושי' זו אמרו האחרונים בשיטת הרמב"ם – עיין בזה בצפנת פענח [תרומות - עמוד 132] ובחידושי ר' מאיר שמחה בחולין [ע"ט:], שזה ודאי דאי ירכיבו היום תיש על צביה - שזה אינו כוי, אלא בתחילת הבריאה היתה הרכבה כזו ויצא כוי וגם כויה, והכוי והכויה הולידו דורות שבמשך הזמן התמזגו להיות כמין בפני עצמו, אבל הרכבה של היום לא יהפוך להיות מין בפני עצמו, וכל המחלוקת בגמרא אי הוי מין בפני עצמו או הרכבה הוא האם לכתחילה נבראת בתחילת הבריאה כמין בפני עצמו או דנהיה כך במשך הדורות.

וממילא – שמה שכתב הרמב"ם שזה ספק – היינו שתחילתו ספק ועכשיו הוי כבר בריה בפני עצמו ואיתרבי למתנות, אבל בכלאים של היום הוא דחשיב ספק ובזה ליכא ריבוי – ופטור.

ובביאור שיטת הר"ן בדברי הרמב"ם – למה הוי ספק ואעפי"כ יש על זה פסוק – עיין מה שנתבאר בזה בחידושי סוגיות [סימן י"ג].

## דרכו של המהרי"ט אלגאזי בירושלמי בשורש פלוגתת ר"א ורבנן.

והנה הבאנו את פלוגתת ר"א ות"ק במשנה, דת"ק סובר דכוי חייב בזרוע לחיים וקיבה, ור"א פוטר – והבאנו את פירוש הירושלמי בזה, אולם יש פירוש מחודש בירושלמי בדברי המהרי"ט אלגזי [הל' בכורות פרק ראשון סקי"א] – ושורש הדברים הוא דנקטו בירושלמי דפליגי ר"א ורבנן - האם הוי ספיקא דדינא, והיינו שבאמת נולד משני מינים והספק האם אזלינן בתר זרע האב ג"כ, או דהוי מין בפנ"ע ונסתפקו בו חכמים ולא ידעו אם הוא חיה או בהמה, ומבואר דר"א ס"ל דהוי ספיקא דדינא, ורבנן ס"ל דהוי ספק במציאות והספק בא מחסרון ידיעה מהו מין זה.

וביאר בזה המהריט"א דלר"א דס"ל דהוי ספיקא דדינא, א"כ שפיר חל ע"ז הדין דהמע"ה, ומה"ט פטור ממתנ"כ דהוי ספק אלים, אבל רבנן ס"ל דהוי זה רק חסרון ידיעה, ואינו ככל ספק, ול"ש בזה הממע"ה, וחייב במתנ"כ מספק.

והיינו דכיון דלרבנן הוי ספק רק מחמת חסרון ידיעתנו, שוב אין זה נחשב ספק גמור, ויש להחמיר בו יותר, והיינו דכמו שמצינו בספק איסור, דמחמירים בספיקא במציאות אע"פ שהוא דין דרבנן, וה"נ הכא אין אומרים המוציא מחבירו עליו הראיה, כיון דספיקא דמציאות לא חשיב ספק.

## ישוב לדעת הרמב"ם.

על פי דרכו יישב את הרמב"ם - דאף דכוי הוי ספק - אבל אינו ספק אלים הלכך אין לפוטרו, עיי"ש, והיינו דזה גופא כוונת הרמב"ם דאעפ"י שהוא ספק.

## דרכו של הגר"ח שמואלביץ זצ"ל בזה.

ובאמת שעיקר דרכו של המהרי"ט אלגאזי הוא חידוש גדול - דאף שמצינו כן לעניני איסור והיתר, שבמקום שהספק מחמת חסרון ידיעה אין להתיר בכה"ג דהספק רק מחמת חסרון ידיעתנו, אך לענין דיני ממונות לא מצינו כן כלל, ולכאורה הסברא נותנת דכיון דסו"ס אין ידוע למי שייך הפטר חמור, הו"ל ככל ספק ממון שאי אפשר להוציא ממון מספק.

וביאר בזה הגר"ח שמואלביץ זצ"ל שבעצם כיון דאיכא מצות נתינה הדין נותן שאף אם יש ספק בדבר יתחייב לקיים המצוה מספק, דספק דאורייתא לחומרא, אלא דמ"מ אמרינן דכיון דבספק ממון הממע"ה, חל עליו פטור ודאי לגבי דיני הממון, וממילא אין כאן גם מצוה.

וזהו ביאור דברי הירושלמי לדרכו של מהריט"א, דכל דין זה לפטור בספק שייך רק היכא דבודאי יש כאן חלות ספק ממון, והיינו לר"א דס"ל דהוי ספיקא דדינא, אבל לרבנן דהוי חסרון ידיעה גרידא, אין כאן דין ספק ממון, ולא חייל פטור ודאי לגבי דיני הממון, ומה"ט אף שאין בכח הכהן להוציא ממנו ממון מחמת הספק, מ"מ הוא עצמו מחויב לקיים מצות מתנ"כ מספק, כשאר ספק דאורייתא דאזלינן ביה לחומרא, ודו"ק.

# ענף ב'איסור חלב בכוי.

## איסור חלב וטומאת חלב בכוי - למ"ד ספק ולמ"ד בריה בפני עצמו.

חלב בהמה טהורה אסור ואין מטמאה בנתנבלה - ובחיה מותר אבל היא מטמאה בנתנבלה, ועיין בזבחים [ע'] דתלוי זב"ז, ובכוי באו להחמיר לשני הצדדים, וכמבואר במשניות - כיון שהוא ספק בהמה ספק חיה, ולמ"ד דכוי הוי בריה בפני עצמו – אמרו בגמרא ביומא [ע"ד] ובכריתות [כ"א] שיש בזה ריבוי מיוחד לאסור חלבו – אבל הריבוי הוא לאיסור ולא לעונש.

ויש לדון בזה לגבי טומאה מה הדין, האם הטומאה מיתלי תלי באיסור קלוש זה או לא, ועיין בזה בצפנת פענח [מאכלות אסורות פ"א ה"י] אי תלוי באיסור קלוש.

## בדין חלב למ"ד דהוי כלאים של חיה ובהמה, ובסתירת הרמב"ם בין אותו ואת בנו לחלב.

ויש לדון למ"ד דהוי כלאים של חיה ובהמה דמה דין החלב, ועיין בחולין [פ'] שהמשנה כאן היא לשיטה שזה כלאים, בתייש הבא על הצביה והספק הוא האם חוששין לזרע האב והוי 'מקצת שה' ואסור כחלב בהמה, או לא ומותר, ומעתה בצבי הבא על התיישה [עז] – התם האם היא בהמה ופשוט שהחלב אסור, דהתם ודאי איכא מקצת שה, ולכאו' פשוט שיש כרת ועונש מלקות בזה, וכ"כ הלח"מ מאכלות אסורות [פ"א הי"ג].

אולם בעיקר דין זה מצאנו סתירה ברמב"ם בדין שה ואפילו מקצת שה – דמתי נאמר דין זה, דחלוק בזה אותו ואת בנו מאיסור חלב, דיעויין ברמב"ם [שחיטה פרק י"ב הלכה ט'] שכתב לגבי אותו ואת בנו, "היתה בת הצביה הזאת נקבה וילדה בן ושחט את הנקבה בת הצביה ואת בנה לוקה" עכ"ל, הרי לנו דבדברי הרמב"ם מבואר דאע"ג דכל חיובו הוא משום 'שה ואפילו מקצת שה', וכמבואר בחולין [ע"ט:], מ"מ לוקין עליו, והיינו טעמא דמאחר דנכלל בכלל הלאו ד"ושור או שה אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד" ע"כ לוקין עליו.

וקשה מהא דפסק הרמב"ם [פ"א מאכלות אסורות הי"ג], ז"ל "כלאים הבא מבהמה טהורה עם חיה טהורה וכו' חלבו אסור ואין לוקין עליו" עכ"ל, וקשה דהרי התם ג"כ איכא הך דינא דשור ואפילו מקצת שור, וכמבואר בחולין [ע"ט:] - דכמו דאמרינן שה ואפילו מקצת שה הכי נמי אמרינן צבי ואפילו מקצת צבי, וא"כ הוא הדין שור ואפילו מקצת שור, ואמאי פסק הרמב"ם דאין לוקין על חלבו, לילקי על הך דינא דמקצת שור כמו על הך דמקצת שה, ולכאורה הוא תמוה.

## בדברי הגר"ח הלוי בגדר האיסור חלב דתלוי בשם בהמה ובשם חיה – דתלוי בגוף הבהמה ולא בחלב עצמו.

וביאר בזה הגר"ח הלוי [שחיטה שם] לחלק בין אותו ואת בנו לחלב, ונעתיק לשונו [בשינויים קלים]:

והנראה לומר בזה דהנה הא דחלב בהמה אסור וחלב חיה מותר, הרי נראה דאין הדבר תלוי בגוף החלב עצמו אם דין בהמה בחלב או דין חיה בחלב, אלא דהוי דין בכל הבהמה והחיה כולה ובבהמה וחיה עצמה הדבר תלוי, שהרי חלב שור וכשב כתיב, והוי גזירת הכתוב דתלוי בו, והיינו שאם כל כולו של הבהמה הוא שור או כשב אז חלבו אסור, ואם כל כולו של הבהמה הוא חיה אז חלבו מותר.

ולפ"ז י"ל דבכל כלאים הבא מבהמה וחיה לית בחלבו שום תערובות של איסור והיתר כלל, דנהי דגוף החלב עצמו הרי הוא תערובות של בהמה וחיה ביחד, אבל מכיון דאיסורא דחלב לא תלי כלל בדין בהמה שעל עצם החלב גופיה, אלא דתלוי על גוף הבהמה ועל גוף החיה - והיינו שעליה נאמר הגזה"כ - דבהן נאמרה דינא שחלבם אסור או שחלבם מותר, ונמצא שהדין איסורא והיתרא של החלב תלוי בעצם הבהמה והחיה - א"כ ממילא שהחצי בהמה שבו גורם לאסור את כל החלב כולו - אף אותו שבא מהחלק של החיה, והחצי חיה שבו גורם להתיר את כל החלב אף אותו שבא מהחלק של הבהמה.

והכי נראה מסברא, שהרי יסוד הך דינא שחלב חיה מותר וחלב בהמה אסור, הלא הוא 'חלות שם' חלב והוא איסור חלב בגוף החפצא עצמה, וממילא דהחצי בהמה שבו גורם למיחל 'שם חלב דאיסורא' על כל החלב כולו - והחצי חיה שבו גורם ל'הפקעת' שם חלב דאיסור מכל החלב כולו, דכל חלות שם שבחפצא תליא בכולה אם היא בהמה או חיה.

## על פי זה יש חילוק בין אותו ואת בנו לאיסור חלב לגבי הדין 'שה ואפילו מקצת שה'.

ולפ"ז הרי ניחא דעת הרמב"ם, דלענין איסורא דאותו ואת בנו הלא הכל תלוי בגוף דבר הנשחט אם הוא שור ושה או חיה, וכדכתיב בקרא ושור או שה אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד, וע"כ כיון דגוף הכוי הרי הוא עצמו תערובות של בהמה וחיה יחד - וקי"ל דשה ואפילו מקצת שה - ע"כ שפיר פסק דחייבין עליו משום אותו ואת בנו, משום זה המקצת שה דאית ביה, וסגי בזה המקצת שהוא שור ושה לחיובי עליה משום אותו ואת בנו.

אולם בחלב אינו כן – שהרי נתבאר דהחצי בהמה שבו גורם למיחל איסורא על כל החלב כולו, והחצי חיה שבו גורם להפקעת שם חלב דאיסורא מכל החלב כולו, ע"כ ממילא דאין בו רק איסורא ולא מלקות, כיון דאית ביה בהחלב תרתי, איסורא מצד החצי בהמה, והיתרא מצד החצי חיה, א"כ אין בו לאו גמור שיתחייב עליו, ולא שייך על זה כלל הא ד'שה ואפילו מקצת שה', והיינו משום שברור דבהך גזירת הכתוב הזו לא נאמר שיהא דין מקצת שה ככולו שה, אלא שהגזירת הכתוב באה לחדש - שאותו מקצת שה דאית ביה - יש עליה דין שה, וא"כ אכתי אית ביה גם 'צד חיה' למיחל גם 'צד היתרא' על כל החלב, וממילא דאין חייבין עליו כיון דאין כאן לאו גמור, וכמו שנתבאר.

## יסוד גדול מהאור שמח בב' סוגים של שמות בחיה ובהמה, ונפ"מ בדרשה לרבות 'מקצת שה'.

עוד ישוב בשיטת הרמב"ם מצאנו באור שמח [מאכלות אסורות פרק א' הלכה י"ג] - ויצא לדון בעיקר הדרשה דשה ואפילו מקצת שה – דבא לרבות חיוב מתנות בצבי הבא על התייש, שבאמת יש לעיין - האם בכל דיני התורה שתלויים בחיה ובהמה שייך דרשה זו או לא, ומצאנו בזה יסוד גדול בזה מהאור שמח שחילק בין חלב דליכא בזה דין מקצת שה, לעומת כיסוי הדם ומתנות.

והקדים בזה שיש ב' סוגים של 'שמות' - וכתב וז"ל: "יש שמות המגדירים פרטיות המין, ויש המגדירים כלליות המין, כמו שור כבש עז, שזה פרט המין, ויש אשר מגדיר כלליות המין, כמו שה, שמתייחס על הכבשים והעזים, שנאמר שה כשבים ושה עזים".

וחילק ביניהם ביחס לגבי הך דרשה של מקצת שה ששייך רק בשם כללי – וז"ל: "והנה שם הכלליות מגדיר רק 'ביחס' לא 'בעצם', לא כן שם הפרטי, הוא שם עצם המין הברור - ומפורש כתבו תוספות כן פרק העור והרוטב לחלק בין שרץ לצב ועכבר, יעו"ש בחולין [קכ"ו: ד"ה יכול], דכיוונו לזה בין שם הכללי לשם הפרטי, ודוק - וכן אמרו - שה אפילו מקצת שה, כיון שמקצתו שה הוא ביחס וגדר השה - אבל כבש ועז אינו רק אם הוא בעצם כבש, לא במקצת".

כנראה שכוונת האור שמח היא כך - שמין כללי היינו שייכות 'לקבוצה' מסויימת, ולא הגדרה עצמית של המין עצמו - ובשייכות לקבוצה שייך אפילו במקצת - וזה מה שהביא מהתוס' בחולין [שם] שאין איסור חלב עד שיצא לאויר העולם, וזה משום שהשם הפרטי חל רק כשיצא לאויר העולם, אף שהשם הכללי חל כבר קודם, שהרי שיכות לקבוצה שייכת עוד לפני שחל השם הפרטי - ודו"ק.

על הקדמה זו ממשיך האור שמח לחלק בין האיסורים השונים – וז"ל - "לכן בחלב דכתיב וחלב 'שור כשב ועז' לא תאכלו, דזה שם הפרטי המגדיר בעצם, בזה אין מקצת כשב ככל כשב [[143]](#footnote-144) אמנם בכסוי הדם דכתיב 'חיה' 'עוף' שם הכלליות, וכן במתנות דכתיב שה, בזה אמרו אפילו מקצת שה או צבי, שהוא מקצת חיה".

והסיק דלפי"ז בדין חלב הדין כך: דבתייש הבא על הצביה וילדה, שאף אם חוששין לזרע האב ג"כ לא הוי רק מקצת עז וליכא איסור אלא דמה דאמרינן דחלבו אסור – היינו דאיכא גזירה אטו היכא שבא צבי על התיישה וילדה, דאז אם אין חוששין לזרע אב אז הוי כולו עז, ולכן גם הכא חלבו אסור – ובזה יישב את שיטת הרמב"ם הנ"ל למה ליכא מלקות בכוי.

# ענף ג'בדין כיסוי הדם בכוי,חיוב שאינו גמור מה"ת – ואין בו ברכה.

## בדברי הגר"ח - במה שמבואר ברמב"ם דשייך חיוב מה"ת של כיסוי הדם בכלאים דבהמה וחיה – בלי ברכה – כיון שאין כאן חיוב גמור שיש בו צד חיוב וצד פטור.

מצאנו חידוש גדול ברמב"ם - דשייך חיוב מה"ת של כיסוי הדם בכלאים דבהמה וחיה – בלי שיהיה בזה ברכה כיון שאין המצוה שלימה.

והגר"ח ביאר את הדברים - וז"ל:

"והנה בחולין [ע"ט] פריך הגמ' והא דתנן כוי אין שוחטין אותו ביום טוב ואם שחטו אין מכסין את דמו, במאי עסקינן אי בתייש הבא על הצביה - לשחוט וליכסי - צבי ואפילו מקצת צבי, ובתוס' שם הקשו וז"ל הא גבי מתנות כי אמרינן שה ואפילו מקצת שה לא חשיב משום הכי כולו שה להתחייב בכל המתנות, א"כ הכא נמי לא חשיב כאלו הוא כולו דם צבי אלא חציו, ובפ"ק דביצה [ח':] אמרינן לא כוי בלבד אמרו אלא אפילו שחט בהמה וחיה ועוף ונתערבו דמם זה בזה אסור לכסות ביום טוב, ולפי מה שנתבאר בדעת הרמב"ם י"ל דהכא בכוי ליתא שום תערובת של דם פטור כלל, כי אם דכל הדם כולו הרי הוא חייב בכיסוי מחמת החצי חיה שבו, ומשום דיסוד דין חובת כיסוי תלוי רק בהדבר הנשחט, ועליה הוא דנאמר דין חיה, דחיה הנשחטת דמה טעון כיסוי, ובהמה הנשחטת אין דמה טעון כיסוי, וכדכתיב בקרא אשר יצוד ציד חיה ועוף וגו', אבל בעצם הדם לא איכפת לן ביה מידי אם הוא דם חיה או דם בהמה, אשר ע"כ שפיר אמרינן דאם אך צבי ואפילו מקצת צבי מועיל המקצת צבי שבו לחייב את הדם כולו בכיסוי, אף אותו שבא מחלק הבהמה, ולא איכפת לן כלל מה דהוא דם בהמה, דמ"מ כיון דגוף הדבר הנשחט יש בו גם צד חיה, ע"כ ממילא דמתחייב כל הדם מחמתו בכיסוי, ואין זה דומה למתנות, דהתם תלוי בגוף המתנות אם הם חיה או בהמה, וע"כ אינו חייב רק במקצתן.

ועיין ברמב"ם [פרק י"ד משחיטה ה"ד] שפסק דכלאים הבא מבהמה וחיה דמו חייב בכיסוי ואין מברכין עליו, ואם נימא דדעת הרמב"ם היא דחשוב תערובות דם חיוב בדם פטור, א"כ הא איכא כאן דם חיוב בודאי, ואמאי אינו מברך עליו, אלא ודאי כמו שכתבנו דדין כיסוי בנשחט הוא דתלוי חיובו, וכל הדם יש בו צד חיוב משום צד חיה שבו, וצד פטור משום צד בהמה שלו, ולהכי הוא דפסק הרמב"ם דאין מברכין עליו, כיון דאין חיובו גמור, ואין המצוה שלמה, דהא אית ביה גם צד פטורא, וכמו שפסק כן גם בדין נולד מהול וגר שנתגייר כשהוא מהול דאין מברכין על הטפת דם ברית, ואף על גב דלדעת הרמב"ם שם חיובו הוא ודאי ולא מספק, אלא דכל שאין המצות בשלימות אין מברכין עליה, והכי נמי הכא גבי כיסוי דכוותה, ומ"מ לגבי יום טוב שפיר מכסין אותו גם ביום טוב כיון דחיובו בכל הדם הוא בתורת ודאי, וכמו שנתבאר" - ע"כ ד' הגר"ח.

הגר"ח מדמה הטפת דם ברית לכיסוי הדם בכוי - והיינו דבנולד מהול וגר שנתגייר כשהוא מהול דאין מברכין על הטפת דם ברית, והקשה הגר"ח דלדעת הרמב"ם חיובו הוא ודאי ולא מספק, והגר"ח לא ביאר לנו מה ההוכחה לזה.

וכוונתו לפי מה שהקשה בחידושי הגר"ח [על הש"ס - הוצאת מישור - שבת קל"ה] דשיטת הרמב"ם [תרומות פ"ז הי"א] דנולד מהול מותר בתרומה - וכבר הקשו עליו דאיכא חובת הטפת דם ברית מצד ספק ערלה כבושה - וספק ערל אסור בתרומה מספק.

וע"כ דמוכרח דאינו ערל - ואעפי"כ איכא חובת מילה בודאי בהטפת דם ברית, וקשה דא"כ למה ליכא ברכה - וכנראה שזו נמי כוונת הגר"ח על הרמב"ם, ושפיר הוכיח מהכא דכל שאין המצוה מצוה בשלימות שוב אין מברכין עליה, ודו"ק.

[אלא שיש לדחות ראיה זו לדרכו של האמרי משה [סוף סימן כ"ב ס"ק כ"ד] שלמד שגם הרמב"ם מודה שהמצוה היא מספק - מחמת ספק ערלה כבושה - אלא ששיטת הרמב"ם שערלה כבושה - אפילו ודאי ערלה כבושה לא סגי להחיל עליו שם ערל - הלכך ליכא בזה איסור תרומה, אבל המילה היא מילה מחמת הערלה – הספק, הלכך לא מברכים].

## מביא כמה דוכתי דמצאנו איסור או חיוב ומצוה מה"ת – אבל אינו מצוה גמורה או איסור גמור אלא כעין חצי שיעור אסור מה"ת, ומדמה דין כוי להנך דינים.

כעין מה שמבואר בדברי הגר"ח שבהטפת דם ברית וכיסוי הדם של כוי חסר המצוה גמורה ובשלימות של החיוב - נראה להוסיף דמצאנו בכמה דוכתי מצוה או איסור מה"ת – שאין בו את 'המחייב הגמור' או את 'האיסור הגמור' של אותה הפרשה מסיבות שונות – אף שזה מה"ת ממש - ולהלן כמה דוגמאות בזה.

א] יעויין בזה ברש"י במכות [כ"א] לגבי כתובות קעקע דאיכא שיטות דרק בכותב שם ה' או שם ע"ז איכא מלקות ובלי זה איכא איסורא דאורייתא בלי מלקות, כיון שאין זה עיקר האיסור.

ב] בדומה לזה מצאנו בר"ן ריש נדרים לגבי שבועה בלי שם דליכא מלקות.

ג] כעין זה מצאנו נמי בדין חצי שיעור דאסור מן התורה ואין חייבים עליו.

ד] ברמב"ן בהשגות לספר מצוות [ל"ת שנ"ג] כתב דקריבה דעריות אסורה מן התורה כעין איסור חצי שיעור.

ה] עוד מצאנו דוגמא לזה מדברי הר"ן בנדרים [ס"ח] דלצד דבעל מקלש קליש איכא איסור דאורייתא בלא מלקות, דמאחר שאין כאן הפרה גמורה איכא איסור דאורייתא ואעפ"כ מקליש איסורא ואין לוקין עליו.

ו] כעין זה מצינו ברמב"ם [פ"ג מהלכות מאכא"ס ה"ו] לגבי יוצא מהטמא דאסורין מן התורה ואין לוקין עליהם, והרמב"ם מדמה להו "כאוכל חצי שיעור שהוא אסור מן התורה ואינו לוקה אבל מכין אותו מכת מרדות", עכ"ל.

ז] כתב הרמב"ם במאכלות אסורות [פרק ז' הלכה ט"ז] שבגוף הבהמה יש חוטין וקרומות שאסורים מה"ת מצד דם וחלב אבל אין בהם מלקות מה"ת, והרמב"ם מדמה לחצי שיעור - ועיין במ"מ "לפי שאין זה דם גמור היוצא צלול".

ח] כתב הרמב"ם במאכלות אסורות [פרק ח' הלכה ט"ז] שאיסורי הנאה שהם מאכל, לוקין על אכילה ועל הנאה לא לוקין, והמ"מ מדמה לחצי שיעור.

ט] נחלקו הראשונים אי אחות זקוקתו היא ערווה מה"ת כאחות אשתו – ועיין מה שהבאנו בזה באמרות אברהם יבמות [סימן נ"ה], ולהנך שזה מה"ת צ"ב דלמה איכא חליצה – ועיין בזה בירושלמי [ר"פ ד' אחין] - "מעתה לא יהו צריכות הימינו חליצה", ומשני "אמר רבי מתניה ע"י זיקה ואין בו איסור אחיות ברורות", וצ"ב הכוונה בזה, וביארו בזה עפ"י לשון המאירי [מובא שם] שביאר למה איכא חליצה ותפיסת קידושין "ששומרת יבם שמתה אסור באמה כדין חמותו, לא כחמות לגמרי, שהרי חמותה גמורה אף לאחר מיתה בכרת ואין בה תפיסת קדושין אבל זו אינה חמות אלא כעין חמות ובדוגמא שלה", ומבואר דאף אי הוי דאורייתא אבל אין כאן את כל החומר של הדאורייתא, ולזה קרי הירושלמי איסור שאינו ברור.

י] עיין לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ט'] שביארנו שהדין של הביכורים שמביא בנאבד הביכורים וחייב באחריותן, שאף שיש להם דין קדושה מה"ת ודין ביכורים, אכן חסר בדין ראשית שלהם, ואף דסו"ס בכלל ראשית נינהו אכן אכתי לא מיקרי ראשית גמור לענין חומש וקריאת הפרשה – והיינו נמי כנ"ל שה'במקום' של הראשית יש לו חלק מדיני ראשית, אבל לא כל החומר של הראשית.

יא] בדין כלאי בגדים בעינן דווקא צמר אילים ורחלים, שאין לך קרוי 'צמר סתם' אלא צמר אילים ורחלים, אבל בשאר צמר צריך ליתן שם לווי, צמר גמלים צמר ארנבים צמר עזים - הלכך לא נכללו באיסור תורה של כלאי בגדים - עיין בזה בכלאים [ריש פרק ט'] - ויעויין בשו"ע [יו"ד כלאי בגדים ריש סימן רצ"ח] - "רחל בת עז, צמרה אסור עם פשתן, מפני מראית העין" וכך לשון הרמב"ם [כלאים ריש פרק י'] - ועיין בכסף משנה [שם] שהביא מקור מבכורות [י"ז] "רחל בת עז אין לוקין על צמרה משום כלאים" וכתב - "משמע לרבינו דמכל מקום אסורה מפני מראית העין דלא גרע משירים וכלך" והקשה עליו "ותמיהא לי דהל"ל דמדאורייתא אסורה אלא שאין לוקין דהכי משמע לישנא דאין לוקין על צמרה - וי"ל דכיון דלא אשכחן לה רמז בתורה לית לן למימר הכי", ויעויין בביאור הגר"א [יו"ד שם] שכתב "מפני מראית העין, כמו שירים וכלך, אבל בגמ' שם משמע דמדאורייתא אסור אלא דאין לוקין ועיין כס"מ" - והעירני תלמיד אחד נ"י דכנראה דכוונת הגר"א הכא הוא כנ"ל דאינו צמר רחלים גמור ומושלם כיון שהרחל היא בת עז - וחסר בשם המושלם של הצמר - הלכך איסורו כעין איסור חצי שיעור.

יב] כעין זה מצאנו לגבי עדל"ת בדברי הרשב"א ביבמות [סוף ו'.] שכתב - שיש דרגות של עשה של כיבוד או"א, ונפ"מ עד כמה שיכולים לדחות ל"ת, ומעשה כיבוד בלי הנאה לאב הוי בכלל עשה אבל אינו עיקר הכבוד, ולכן לא הוי בכלל עשה לענין דחיית ל"ת, וכן למד הגר"א [יו"ד סימן ר"מ ס"ק ל"ו] – מובא בברכ"ש יבמות [סימן ג' ס"ק ב'] – ובחזו"א אהע"ז [סימן קמ"ח קידושין ל"ב. על תוד"ה ר"י] ביאר את הגר"א שלא חסר בגוף החיוב שהוא חייב בזה ככל חיוב כיבוד או"א, אלא שאינו עיקר העשה לענין דחייה, ומפורש כנ"ל שיש מציאות של עשה וגוף העשה בלי שייכות לכמה הוא מחוייב בעשה – וזו ראיה גדולה.

יג] עיין בדברינו באמרות אברהם פרק קמא דכתובות [סימן ט'] לגבי ביאת עכו"ם דנתבאר כעין זה בשיטת ר"ת ולכן איכא איסור וליכא חיוב מיתה.

יד] כעין זה מצאנו נמי במהר"ם שיק [יו"ד סימן קנ"ה] לגבי הריגת עובר דקיל טפי - כיון דהוי כעין חצי שיעור.

טו] העירני תלמיד אחד לדברי הפרי מגדים [מש"ז סימן שעג ס"ק א] שמבואר שקטן אוכל נבילות הוא איסור דאורייתא כעין חצי שיעור - עיי"ש.

טז] יעויין באמרות אברהם כתובות פרק הכותב [סימן נב] שביארנו בסוגי' פריעת בעל חוב מצוה היא בשיטת רש"י דאיכא תרי אנפי של הן שלך צדק שזה מצוה של הנהגה של אמינות לחבירו, א] לפני העיסקה שכאן חסר בחומר המצוה בב"מ [מט] בסוגי' דמחוסרי אמנה, ב] אחרי העיסקה שכבר סמך עליו בפועל לעשות את העיסקה באופן שכבר לוה ממנו כסף וזו סוגי' דכתובות [פו], ורק בגוונא השניה איכא חומר המצוה, ולכן רק בזה מצאנו כפייה על המצוות, ודו"ק.

יז] ועיי"ש עוד בסוגי' פריעת בעל חוב מצוה היא שהבאנו שגם בשיטת הראשונים שאמרו שהמצוה היא מצוה מצד האיש אשר אתה נושה בה - דגם בזה איכא ב' דרגות של מצוה, דמצאנו כמה צדדים במצוה של היורשים בחוב אביהם, דבתוס' בסוגי' [שם] מבואר דליכא כפייה בכיבוד אב כיון שיש מתן שכרה בצדה, והביאו מרש"י שזה מצוה דרבנן אצל היורשים.

אולם יעויין בריטב"א בקידושין [יג:] שכתוב חילוק אחר בין האב שכופין לבן שלא כופין - דלגבי האב כתב "וכיון דאיכא עליו מצות עשה דרמא הוא עליה כשלוה, כופין אותו לקיימה כשם שכופין אותו על שאר מצות עשה וכדי שלא יהיה לוה רשע ולא ישלם" - ולגבי הבן כתב "דליכא מצוה דאורייתא 'ממש' בעשה" ועוד דקרינן ליה 'מצוה בעלמא' - ולכן אין כפייה - וכוונתו כנ"ל דחומר החיוב בהאי מצוה הוא אצל הלוה עצמו ולא אצל הבנים ולכן אין בהם דיני כפייה.

יח] עיין בדברינו באמרות אברהם ב"ק פרק קמא [סימן יד] בגדר מה דמצאנו שאף שחייבים בשמירת שור תם, אכן ספק תם וספק מועד הוא ספק איסורים [רשב"א] וביאר הברכ"ש שתם הוא חצי מזיק - ועיי"ש שביארנו שאם שמירה על חצי מזיק הוא פחות 'חמור' משמירה על מזיק גמור, אז המזיק אינו 'מזיק גמור' - או איפכא שכיון שהוא 'מזיק שאינו גמור' שוב ליכא בזה חובה גמורה של שמירה - הא מיהת שהחובת שמירה היא יותר קלה - והיינו דהוי כעין חצי שיעור באיסורים - ובדין ספק איסור לחומרא נאמר דמחמירים לתת דין שמירה חמורה ומה"ט אמרינן דכולו מועדת, ודו"ק.

יט] עיין בדברינו באמרות אברהם מרובה [סימן ב] שהבאנו את דברי בן בג בג שכשגזלו ממנו ממון, לא יקח בחזרה בדרך גניבה - והסמ"ג חידש שאסור מה"ת בלאו של גניבה, והיינו שנתחדש שיש מעשה גניבה בדאורייתא בממון שלו שגנבו ממנו, ותמה המנ"ח דכיון דכאן אין תשלומין - א"כ למה ליכא מלקות על הגניבה שאינו ניתן לתשלומין, וביארנו שגם הסמ"ג מודה שעיקר גניבה דאורייתא הוא במעכב ממון חבירו, וגניבה מול שליטת חבירו כשאינו ממונו הוא דרגא פחותה של גניבה - ואין כאן מלקות והוי כחצי שיעור באיכות של גניבה דלכן אין מלקות.

הרי לנו כמה אופנים של חצי שיעור באיכות של העבירה עצמה וממילא דהך עבירה עצמה היא פחות חמורה מתמיד - ויש לומר דה"ה דמקליש קליש עביד כן נמי לגביה עבירה של איסורי נדר - וכעין חצי שיעור - שוב ראיתי בלשון הקרית ספר [פרק י"א] שכתב וז"ל: "ונראה דטעמא משום דכיון דהפרת תרוייהו מעכבה כשהפר חד קליש ליה כוליה נדרה לענין מלקות וקם ליה באיסורא דאורייתא כחצי שיעור דהוי דאורייתא" - ושמחתי.

על פי כל הנ"ל מתבארים דברי הגר"ח בכוונת הרמב"ם למה ליכא ברכה בכיסוי הדם – והדברים שחסר בשם 'חיה גמורה' כיון שיש כאן גם 'צד' בהמה – ובאמת שהבאנו לעיל מהחת"ס על סוגיות [בלומנטל - סי' מ"ג - סוגיא דחצי שיעור - ד"ה דחזי] דמדמה כוי לחצי שיעור – וזה משום שהוא סובר שיש בכוי "כלשהו שור כשב ועז", אבל אינו "שור כשב ועז" גמור – והן הן דברינו ובדומה לדברי הגר"ח - דלהכי לא מיקרי מצוה שלימה – דהוי כעין חצי שיעור בתורת חיה שבו – הלכך אינו מברך, וגם זה דומה להטפת דם ברית – כען מצות מילה, אבל אינה מצות מילה גמורה.

## ביאור בדברי הגר"ח לגבי ברכת המצוות בכוי ע"ד הגרי"ז במנהג.

ונראה שבדברי הגר"ח לגבי ברכת המצוות בכוי והטפת דם ברית כתוב את היסוד של הגרי"ז בספרו על הרמב"ם בהלכות ברכות - שחידש בשיטת הרמב"ם דליכא ברכת המצוות על מנהג - משום שברכת המצוות מורכבת מב' חלקים - א] 'וציוונו' ב] 'על מצות', והיינו דמקודם צריכים להתייחס לציווי מסויים, אכן זה בעצמו לא סגי - דאף אי איכא ציווי מושלם - אכן סו"ס אכתי צריכים שיחול 'שם מצוה' על המעשה עצמו, והוכיח הגרי"ז שבמנהג יש חיוב גמור מצד לא תסור ככל מצוה דרבנן ואפעי"כ ליכא ברכה, כיון דבמנהג חסר בעיקר השם מצוה.

והן הן דברי הגר"ח - דאף דברור שיש כאן וציוונו מושלם - ויש כאן ביטול עשה כמו כל ביטול עשה במי שלא מקיים כיסוי הדם והטפת דם ברית בכל כה"ג - והוא לא פחות מחוייב בהך עשה, וע"כ דמצד המטבע לשון של וציוונו לא חסר כלום, אכן סו"ס חסר בחפצא דמצוה המושלמת - וכמו שבדינים דרבנן יש מנהג ויש מצוה כמו כן בדינים דאורייתא יש מצוה מושלמת ויש 'פחות מצוה' - ולא סגי בזה לברכת המצוות אף שיש כאן מצוה - וכעין מה דמצאנו נמי לגבי עדל"ת בכיבוד אב ואם.

והא דבכוי הוי פחות מצוה הוא פשוט שהרי זה 'מקצת חיה' - וכנ"ל, וממילא שהמצוה של כיסוי הוא מצוה רק בתור 'מקצת' דרק עד כמה שהיא חיה איכא בה תורת מצוה, וכן בהטפת דם ברית, נראה לומר שבכל מילה גמורה - המילה גם מפקיע ממנו את התורת ערל שבו לעשותו למהול, והכא המילה רק מחילה בו תורת מהול בלי הפקעת התורת ערל שבו - הלכך חסר בשלמות של המילה.

# משנה י"א

[יא] כיצד אינו שוה לא לחיה ולא לבהמה אסור משום כלאים עם החיה ועם הבהמה הכותב חיתו ובהמתו לבנו לא כתב לו את הכוי אם אמר הריני נזיר שזה חיה או בהמה הרי הוא נזיר ושאר כל דרכיו שוים לחיה ולבהמה וטעון שחיטה כזה וכזה ומטמא משום נבלה ומשום אבר מן החי כזה וכזה:

# רע"ב משנה י"א

לא כתב לו את הכוי - אף על פי שכתב לו שניהם לא היה דעתו אלא על ודאי בהמה או ודאי חיה. ורמב"ם פירש שאם כתב לו בהמתו לבד לא קנה את הכוי דאמרינן ליה אייתי ראיה דבהמה הוא, ואם כתב לו חיתו לבד אמרינן ליה אייתי ראיה דחיה הוא. נראה מדבריו שאם כתב לו שניהן קנה ממה נפשך:

אם אמר הריני נזיר שזה חיה או בהמה - בין שאמר הריני נזיר שזה חיה בין שאמר הריני נזיר שזה בהמה ה"ז נזיר דספק איסורא לחומרא. ואפילו אמר הריני נזיר שזה חיה ובהמה או שזה אינו לא חיה ולא בהמה ה"ז נזיר מספק:

# ציונים והערות משנה י"א

## פלוגתת הרשב"א והתוס' בגדר כוי בריה בפני עצמו – ונפ"מ בכלאים.

והנה - שנינו במשנה דכיצד אינו שוה לא לחיה ולא לבהמה - אסור משום כלאים עם החיה ועם הבהמה וכו', וכבר הקשו התוס' בקידושין [ג'.] דאפילו אי ידעינן דודאי חיה הוא היה אסור להרביע עליו חיה ממין אחר, ותירצו דאתיא כמ"ד כוי זה הבא מן התייש והצבייה ומספקא לן אי חוששין לזרע האב או לא דאם אין חוששין היינו מרביעין עליו צבי.

והרשב"א הוסיף - דאפילו למ"ד כוי בריה בפנ"ע ספקתו הוא משום שהוא דומה בצורתו לצבי בחיות ודומה לעז בבהמות, ואילו היה ידוע שהוא מין בהמה היה מותר להרביעו עם התיש ואילו היה ידוע שהוא מין חיה היה מותר להרביעו עם הצבי, עיי"ש.

ומבואר דנחלקו הרשב"א והתוס' בגדר כוי למ"ד שהוא בריה בפנ"ע, האם הוי מין נוסף וחדש וכן שיטת התוס', אולם הרשב"א חולק וסובר שהוא אחד ממיני החיות או מיני הבהמות הקיימים - אלא שיש ספק אם באמת הוי כמין בהמה או כמין חיה, ולכן אילו היה מין חיה היה באמת מותר עם החיה - צבי.

## שיטת הרמב"ם בכלאים בכוי.

אולם הרמב"ם [פ"ט מכלאים ה"ה] כתב וז"ל, "והכוי כלאים עם החיה ועם הבהמה ואין לוקין עליו מפני שהוא ספק" עכ"ל, ומבואר בדבריו דלא ס"ל כתירוצא דהתוס' והרשב"א, דבשלמא בהא דתנן שהוא אסור משום כלאים עם החיה ועם הבהמה שפיר י"ל דהרבותא היא דאפילו במין שהוא דומה לו אסור, אבל בדברי הרמב"ם שהוסיף דאין לוקין עליו הרי משמע דקאי על כל חיה ובהמה שאסור בהם, ודלא כמש"כ שם הרשב"א דעל מין אחר שאינו דומה לו לוקה, והיינו דס"ל להרמב"ם דגם לגבי מין אחר אינו אסור אלא מטעם ספק, וצ"ע אמאי אינו אסור בתורת ודאי כמו כל ב' מיני חיות או בהמות וכקושית התוס'.

וכבר עמד בזה השעה"מ שם, וכתב ליישב עפ"י שיטת הרמב"ם [שם בהל' ח'] לענין איסור חרישה בכלאים מדאורייתא דזהו רק בטמאה וטהורה דומיא דשור וחמור, ומבואר בתוס' יו"ט בכלאים [פ"ח מ"ו] שנקט דבחיה עם בהמה אפילו טהורה עם טהורה וטמאה עם טמאה אסור מה"ת, וא"כ י"ל דהרמב"ם מפרש דמתני' מיירי בכלאים דחרישה דליכא איסור דאורייתא בשני מינים דעלמא, ורק אם הכוי הוא חיה אסור לחרוש עם בהמה ואם הוא בהמה אסור לחרוש עם חיה, וזהו שכתב דמספק אינו לוקה.

וע"ע בחידושי סוגיות [סימן י"ג] מה שהארכנו עוד בהאי ענינא.

# מסכתא ביכורים פרק ג'

[**משנה א**](#__RefHeading___Toc406873868) **<>** [**רע"ב משנה א**](#__RefHeading___Toc406873869) **<>** [**ציונים והערות משנה א**](#__RefHeading___Toc406873870) **<>** ["יורד אדם בתוך שדהו ורואה תאנה שבכרה" – פרי ראשון או לאו דווקא.](#__RefHeading___Toc406873871) <> [ב' הערות בדברי רבי שמעון דליכא הפרשה במחובר.](#__RefHeading___Toc406873872) <> [בה שיש להעיר עוד בירושלמי דנראה דרק לדינים מסויימים אמר ר"ש דליכא חלות ביכורים במחובר.](#__RefHeading___Toc406873873) <>

[**משנה ב**](#__RefHeading___Toc406873874) **<>** [**רע"ב משנה ב**](#__RefHeading___Toc406873875) **<>** [**ציונים והערות משנה ב**](#__RefHeading___Toc406873876) **<>** ["כיצד מעלין את הבכורים" - "הממונה אומר קומו ונעלה ציון אל בית ה' וכו'".](#__RefHeading___Toc406873877) <> [קושי' בדין זריזין כנגד רוב עם.](#__RefHeading___Toc406873878) <> [כמה ראיות שזריזין הוא מעלה בגוף המצוה.](#__RefHeading___Toc406873879) <> [מיישב שכאן הדין רוב עם אינו דין הרגיל אלא שמתחייב בזה מצד עיקר דיני השמחה שבהבאה.](#__RefHeading___Toc406873880) <> [ב' דרכים בראשונים לגבי 'מעמדות' אי עלו איתם או לא.](#__RefHeading___Toc406873881) <> [דברי המהרש"א בחידושי אגדות על המשנה.](#__RefHeading___Toc406873882) <>

[**משנה ג**](#__RefHeading___Toc406873883) **<>** [**רע"ב משנה ג**](#__RefHeading___Toc406873884) **<>** [**ציונים והערות משנה ג**](#__RefHeading___Toc406873885) **<>** [בדברי הרשב"א בדין - שהשור הולך לפניהם וקרניו מצופות זהב ועטרת של זית בראשו.](#__RefHeading___Toc406873886) <> [במה שיש להעיר על הרשב"א.](#__RefHeading___Toc406873887) <> [קשה - דמה שייך הקרבן לסדר ההבאה, ומה שייך להדר את הקרבן לפני כן – ולמדנו שכל הסדר ביכורים בעזרה כבר קיים בהבאה.](#__RefHeading___Toc406873888) <> [סיכום הלכות ששייכות כבר בהבאה מחמת הסדר של אח"כ.](#__RefHeading___Toc406873889) <> ["קרניו מצופות זהב ועטרת של זית בראשו".](#__RefHeading___Toc406873890) <> [בדין עמידה של בעלי מלאכות – ומבואר שהסדר ביכורים של אח"כ בעזרה מתייחסת להבאה מהבית – ומיקרי כבר עושי מצוה.](#__RefHeading___Toc406873891) <> [בדברי הרע"ב בנושאי המטה שהמת בה וכן בתינוק למילה.](#__RefHeading___Toc406873892) <> [דברי המהרש"א בחידושי אגדות על המשנה.](#__RefHeading___Toc406873893) <>

[**משנה ד**](#__RefHeading___Toc406873894) **<>** [**רע"ב משנה ד**](#__RefHeading___Toc406873895) **<>** [**ציונים והערות משנה ד**](#__RefHeading___Toc406873896) **<>**

[**ענף א בדין 'נוטל על כתיפו'.**](#__RefHeading___Toc406873897) **<>** [''הגיעו להר הבית אפי' אגריפס המלך נוטל הסל על כתיפו" – דברי הרמב"ן בגדר דין הבאת ביכורים.](#__RefHeading___Toc406873898) <> [ביאור בדברי הרמב"ן מה שנתחדש הא בגדר דין הבאת ביכורים.](#__RefHeading___Toc406873899) <> [לפי החולקים על הרמב"ן ונוטל על כתיפו הוא דין אחר בלי שייכות להבאה.](#__RefHeading___Toc406873900) <>

[**ענף ב בדיני שירה.**](#__RefHeading___Toc406873901) **<>** [דברי התוס' בערכין דאיכא ב' דיני שירה.](#__RefHeading___Toc406873902) <> [במה שיש לתמוה על התוס'.](#__RefHeading___Toc406873903) <> [בדברי הרא"ש בכתב יד.](#__RefHeading___Toc406873904) <>

[**משנה ה**](#__RefHeading___Toc406873905) **<>** [**רע"ב משנה ה**](#__RefHeading___Toc406873906) **<>** [**ציונים והערות משנה ה**](#__RefHeading___Toc406873907) **<>** [בדברי הרדב"ז בביאור דברי הרמב"ם בגוזלות.](#__RefHeading___Toc406873908) <>

[**משנה ו**](#__RefHeading___Toc406873909) **<>** [**רע"ב משנה ו**](#__RefHeading___Toc406873910) **<>** [**ציונים והערות משנה ו**](#__RefHeading___Toc406873911) **<>** [בדין תנופה לגבי יד הבעלים – אי הוי חציצה.](#__RefHeading___Toc406873912) <> [אי היו ב' תנופות או תנופה אחת.](#__RefHeading___Toc406873913) <> [בדין ביכורים שהניחם במקדש לפני זמנם.](#__RefHeading___Toc406873914) <> [בענין הנחה ותנופה בביכורים בלילה](#__RefHeading___Toc406873915).

[**משנה ז**](#__RefHeading___Toc406873916) **<>** [**רע"ב משנה ז**](#__RefHeading___Toc406873917) **<>** [**ציונים והערות משנה ז**](#__RefHeading___Toc406873918) **<>** [בדין "בראשונה כל מי שיודע לקרות קורא".](#__RefHeading___Toc406873919) <> [בענין שומע כעונה במקרא ביכורים.](#__RefHeading___Toc406873920) <> [במה שדנו בדברי הבית הלוי בקול רם בשומע כעונה.](#__RefHeading___Toc406873921) <>

[**משנה ח**](#__RefHeading___Toc406873922) **<>** [**רע"ב משנה ח**](#__RefHeading___Toc406873923) **<>** [**ציונים והערות משנה ח**](#__RefHeading___Toc406873924) **<>** [בטעם החילוק בין עניים לעשירים.](#__RefHeading___Toc406873925) <> [אי תלוי בכלי או בעשיר ועני.](#__RefHeading___Toc406873926) <> [הבאה בתוך סל מעכב או לא.](#__RefHeading___Toc406873927) <>

[**משנה ט**](#__RefHeading___Toc406873928) **<>** [**רע"ב משנה ט**](#__RefHeading___Toc406873929) **<>** [**ציונים והערות משנה ט**](#__RefHeading___Toc406873930) **<>** [בדברי הירושלמי בביאור פלוגתתם.](#__RefHeading___Toc406873931) <> [עיטורי ביכורים.](#__RefHeading___Toc406873932) <> [דברי הר"ן בחולין.](#__RefHeading___Toc406873933) <>

[**משנה י**](#__RefHeading___Toc406873934) **<>** [**רע"ב משנה י**](#__RefHeading___Toc406873935) **<>** [**ציונים והערות משנה י**](#__RefHeading___Toc406873936) **<>** [שיטות הראשונים במה נקרא תוספת ביכורים.](#__RefHeading___Toc406873937) <> [פלוגתת הראשונים אי פטורים מהודאי ואי תוספת ביכורים היא מה"ת או מדרבנן.](#__RefHeading___Toc406873938) <> [בשיטת הרמב"ם י"ל שזה מה"ת – אבל אינו 'ראשית גמור' לכל הדינים.](#__RefHeading___Toc406873939) <>

[**משנה יא**](#__RefHeading___Toc406873940) **<>** [**רע"ב משנה יא**](#__RefHeading___Toc406873941) **<>** [**ציונים והערות משנה יא**](#__RefHeading___Toc406873942) **<>** [פלוגתת הראשונים בדין "באה מן הארץ".](#__RefHeading___Toc406873943) <>

[**משנה יב**](#__RefHeading___Toc406873944) **<>** [**רע"ב משנה יב**](#__RefHeading___Toc406873945) **<>** [**ציונים והערות משנה יב**](#__RefHeading___Toc406873946) **<>** [עיקר פלוגתת רבנן ור"י אי ביכורים הוי כקדשי המקדש או כקדשי הגבול, ונפ"מ טובא בזה, א] לענין הא דמתחלקין לאנשי משמר, ב] לענין אשירה שביטלה, ג] לענין הבאה דמופלא סמוך לאיש, ד] לענין להסיקו תחת תבשילו בטומאה.](#__RefHeading___Toc406873947) <> [מתמה טובא בכל הנ"ל, דכבר הבאנו דמבואר בהדי' דלביכורים איכא גם דיני קרבן וגם דיני תרומה, והכא רואים דתלוי בפלוגתא דתנאי.](#__RefHeading___Toc406873948) <>

# משנה א'

[א] כיצד מפרישין הבכורים יורד אדם בתוך שדהו ורואה תאנה שבכרה אשכול שביכר רמון שביכר קושרו בגמי ואומר הרי אלו בכורים ורבי שמעון אומר אף על פי כן חוזר וקורא אותם בכורים מאחר שיתלשו מן הקרקע:

# רע"ב משנה א'

כיצד מפרישין. שבכרה - ואפילו לא נגמר הפרי, דכתיב (דברים כו) הנה הבאתי את ראשית פרי, בשעת הבאה הוא פרי, אבל בשעת הפרשה אין צריך שיהיה פרי אלא אפילו בוסר ואפילו פגין:

הרי אלו בכורים - וא"צ לקרות עוד שם אחר לקיטתן:

ר' שמעון אומר אעפ"כ חוזר וקורא שם - דדריש ולקחת מראשית כל פרי האדמה, מה בשעת הבאה פרי אף בשעת הפרשה פרי, דבשעת קריאת שם צריך שיהיו הפירות בתלוש כמו בשעת הבאה. ואין הלכה כר"ש:

# ציונים והערות משנה א'

## "יורד אדם בתוך שדהו ורואה תאנה שבכרה" – פרי ראשון או לאו דווקא ראשון ממש ובמה שיש לדון בזה.

שנינו במשנה – "יורד אדם בתוך שדהו ורואה תאנה שבכרה" ויש לדון האם הכוונה הכא דווקא לפרי הראשון או לאו דווקא, ומפורש בחינוך [מצוה צ"א] שזה הפרי הראשון, ועיין במלבי"ם [דברים כ"ו י'] שמהפסוק בשמות – ראשית ביכורי וכו' – היה משמע כל אלו שמתבכרים בהתחלת זמן הביכור, אבל מהלשון בכי תבא - "ראשית פרי" משמע הראשון שביכר - ודווקא מהכא יש ללמוד את הדין שיורד אדם לתוך שדהו כו' קושרין אותה בגמי וכו' - ועיין בהערה [[144]](#footnote-145) שהבאנו לשונו, וכנראה מדבריו שיש ב' דיני ראשית.

אולם עיין בתורת הארץ [ס"ק ע"א] שהביא מהירושלמי דמהני הפרשת ביכורים בתלוש ולאחר מירוח – ולכאו' לא שייך להכיר את הפרי הראשון, והוכיח דלא מעכב – והרמב"ם הביא דין זה ומשמע דלא מעכב.

אכן דייק מהרשב"ם והרשב"א בב"ב [פ"א] דאיירי בשיטת ר"מ דמביא ביכורים בפירות מן השוק – וכתבו דאיירי שהוא יודע שזה הפרי שביכר ראשון, ולכן פירש הרשב"א דמן השוק לאו דווקא – ונראה דצ"ל דנחלקו בהנך תרי דיני ראשית שהביא המלבי"ם.

## מבאר דלא גרע פרי שאינו ראשית ממש מביכורים שנאבדו דמביא אחרים תחתיהם בלי קריאה וה"ה הכא.

אולם עיין עוד בתורת הארץ [ס"ק ע"ב] דרצה לומר שאין מחלוקת בראשונים, דאיכא למימר דכלפי קריאה לא מהני לכו"ע אלא בפרי הראשון, ולגבי הבאה א"צ את הראשון ממש - והביא מקור מיניה וביה בראשונים לחילוק זה, שהרשב"א בב"ב קאי לענין קריאה, ובדעת הרמב"ם הוכיח דאיכא הבאה בלי קריאה כשאינו ראשית ממש.

והוכיח כן מהדין שמוזכר לעיל [פרק א' משנה ח' וט'] בביכורים שנאבדו – והדין שם הוא שהוא מפריש שניים תחתיהם, ועיי"ש ברמב"ם שאינו קורא עליהם ופירש הרמב"ם משום שאינם ראשית, ומבואר שם עוד דפטורים מחומש, ובתורת הארץ מדמה להו אהדדי, דיתכן דהפירות הללו שלא ביכרו ראשונים אינם ראשית ודינם כהפירות השניים שם.

אולם דבריו הם חידוש גדול – ושפיר יש לחלק ביניהם - דהתם לא מיקרי ראשית כיון שהופרשו אחרים לפניהם, ועיין לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ח' וט'] שהבאנו ששם נתחדש גדר חדש - שעצם זה שהוא בא 'במקום הראשית' – לכן יש בו דין של 'כעין ראשית' ודין 'מקצת תורת ראשית' בזה שבא במקומו, והבאנו לדמות לכיסוי הדם של כוי ולהטפת דם ברית ולכל הנך גווני של מצוות שהם בגדר חצי שיעור - וכדמצאנו נמי כה"ג באיסורים, אולם הכא בנד"ד אינו כן, שהרי הכא עדיף טפי שמצד אחד הוי ראשית ממש - שהרי לא היה ראשית אחרת שהופרש לפניו אכן מאידך התם עדיף שהוא מתייחס לראשית האמיתי בזה שהוא בא במקומו, ודו"ק.

## מחלק בין הדין ראשית לגבי קריאה לדין ראשית לגבי הבאה.

ונראה לקיים את עיקר סברתו ולחלק בין קריאה להבאה מטעם אחר - והוא על פי מה שדייק המלבי"ם דבשמות ובתחילת הפרשה בכי תבא משמע שמביא מכל הראשית ולאו דווקא הפרי הראשון - ובהמשך הפרשה בכי תבא בפסוק י' - הנה הבאתי את ראשית פרי - הכא משמע דווקא ראשית ממש ומכאן הדין של קושר גמי, ויש לדייק שהמשך הפרשה איירי בקריאה ותחילתה מיירי בהבאה, וכן בשמות איירי בהבאה - והיינו כחילוקו של התורת הארץ.

והסברא לחלק בזה היא על פי מה שנתבאר בדברינו בחידוש סוגיות [סימן ג'] - והרחבנו בזה עוד בציונים והערות [פרק א' משנה ה' ענף א'] שבאמת יש ב' דינים נפרדים במצות הבאת ביכורים, דתרי פרשיות נפרדות נאמרו בדין זה, דבפ' משפטים כתיב ''ראשית ביכורי אדמתך תביא בית ה' אלוקיך", ובפ' כי תבא הוסיפה התורה מצות קריאה, והתחלת הפרשה היא ''ולקחת מראשית פרי האדמה וכו' והלכת אל המקום אשר יבחר", והיינו דהתורה חזרה שוב על מצות הבאת בכורים עצמה כהקדמה למצות הקריאה.

וכפשוטו היה אפ"ל דחזרה התורה בפרשת זו על ההבאה רק מחמת מצות הקריאה שנתחדשה בה, אולם נראה דאינו כן, אלא דנתחדש פרשה נוספת בעיקר מצות ההבאה, והביאור בזה הוא כך, דעיקר מצות הבאת ביכורים למדנו בפ' משפטים, וגדר המצוה הוא כהבאת קרבנות, וזה גלי לן קרא ד''והבאתם שמה עולותיכם וכו''' וכן הבאנו מהירושלמי, וכן הוכחנו מפלוגתת ר"י ורבנן אי חייב באחריותן עד הר הבית או עד באר הגולה, והיינו דדיני הקרבן שבביכורים מחייבים הבאתו, וזה דין א' בפרשת משפטים וזה עפ"י קרא ודרשה ד"והבאתם שמה".

ובפ' כי תבא בפרשת הקריאה, התם חייבה תורה דין נוסף של הבאה, והבאה זו שייכא לדין הקריאה, והקריאה היא דמחייבא הבאה זו, והיינו דמסדר הקריאה היא ש"יביא ויקרא" ושהקריאה תהיה מתוך הבאתו, עיי"ש הרחבת דברים בזה.

ונראה שבזה מתחלקים הנך תרי דיני ראשית, שהדין ראשית לגבי קריאה היינו ראשית ממש - ובזה יש דין של קושר גמי, ומאידך - הדין ראשית של הבאה מצד פרשת קרבנות יש בו דין אחר וזו דרגא אחרת של ראשית, ומדוקדקים הדברים בכתובים דדווקא בקריאה עצמה מוזכר הדין ראשית של גמי - ודו"ק.

ובהאי ענינא דמצאנו דרגות שונות של ראשית בביכורים - עיין מה שנתבאר להלן בציונים והערות [פרק ג' משנה י'] לגבי תוספת ביכורים.

## עוד ספיקות בהאי ענינא.

ובעיקר האי ענינא עיין לעיל [פרק א' משנה ז'] במוכר שדהו והביא הלוקח – ולר"י הלוקח מביא מאותו המין ויש לדון האם הביכורים של השני הם מהראשונים שביכרו – והרי איירי בהך שדה, ויש לדון מה הדין בב' אילנות באותו המין בשדה אחת – האם מודדים בכל אילן ואילן בפני עצמו מה שביכר ראשון או בכל השדה כאחת - ונפ"מ בנידון זה של מוכר ולוקח, ודו"ק.

## ב' הערות בדברי רבי שמעון דליכא הפרשה במחובר.

יש להעיר, דהכא נחלקו רבנן ור''ש אי מפריש ביכורים במחובר או דוקא בתלוש, ולדעת ר' שמעון מפריש רק בתלוש, וקשה, דלעיל [פרק ב' משנה ד'] שנינו "דנקנים במחובר", ובזה חמור ביכורים מתרומה ומעש"ש, ולא מובא בזה שום חולק, וכבר העיר בזה בתוס' אנשי שם כאן, וצ''ע.

עוד יש להעיר בעיקר דברי ר' שמעון - דאחרי שאמר ת"ק דמפריש ביכורים במחובר, מוסיף ר' שמעון ''אעפי''כ חוזר וקורא אותם ביכורים מאחר שיתלשו מן הקרקע'', וקשה דהול''ל בפשיטות דאינו מפריש במחובר, ומה הוסיף כאן הלשון "חוזר וקורא" דמשמע דההפרשה דמעיקרא חיילא, ורק בעינן הפרשה שניה, וצ''ע.

## בה שיש להעיר עוד בירושלמי דנראה דרק לדינים מסויימים אמר ר"ש דליכא חלות ביכורים במחובר.

והנה עיין בירושלמי כאן שאמרו דלדעת ר''ש כשמפריש במחובר אינו מדמע ואין בו חומש ואין בו מלקות דחוץ לחומה, וקשה, דלמה אמרו דדוקא הנך ג' דינים לא חיילו, הא בפשטות אין שום חלות הפרשה במחובר לדעת ר' שמעון ואין כאן ביכורים כלל, ומ"ט אמרו בירושלמי כן דוקא בהנך דיני.

ונראה דמזה מוכח דע"כ דמודה ר''ש לת"ק בעיקר חלות ביכורים דחיילא גם בהפרשה במחובר, ומה דסובר דלא חיילא דין ביכורים במחובר, היינו דוקא לכל דיני התרומה שבו וזהו כוונת הירושלמי דימוע וחומש, וכן לדיני המעש''ש שבו וזהו כוונת הירושלמי באיסור חוץ לחומה, והיינו דלכל הנך דינים לא חיילא הפרשתו במחובר, אבל מודה ר"ש דאכתי חיילא ביה עיקר "שם ביכורים".

וכנראה שהנפ"מ יהיה לענין הזכות ממון לכהנים שבביכורים, וזה כמבואר לעיל [פ''ב מ"ד] בפי' המשנה להרמב"ם, ויש לזה מקור מדרשה בספרי דמהתם ילפינן דאיכא חלות ביכורים גם במחובר לענין זכיית הכהנים, וזה לכו"ע – וא"ש שיטת ר' שמעון מהמשנה שם, וכל זה מבואר בחידושי סוגיות [סימן י"ב] בהרחבה.

# משנה ב'

[ב] כיצד מעלין את הבכורים כל העיירות שבמעמד מתכנסות לעיר של מעמד ולנין ברחובה של עיר ולא היו נכנסין לבתים ולמשכים היה הממונה אומר קומו ונעלה ציון אל בית ה' אלהינו:

# רע"ב משנה ב'

כל העיירות שבמעמד - כ"ד מעמדות היו בישראל כנגד ארבעה ועשרים משמרות כהונה, ואנשי המעמד ישראלים היו שלוחים מכל ישראל לעמוד על הקרבן עם הכהנים והלוים שבאותו משמר כל אחד בשבת הקבוע לו, והן נקראים אנשי מעמד:

מתכנסות לעירו - של ראש המעמד ולא היו מביאין בכוריהם כל אחד בפני עצמו משום דברוב עם הדרת מלך:

ולא היו נכנסים לבתים - מפני אהל הטומאה:

ולמשכים - בבקר כשהם משכימים:

הממונה - ראש המעמד:

קומו ונעלה ציון - ובדרך היו אומרים שמחתי באומרים לי בית ה' נלך. כשהגיעו לירושלים היו אומרים עומדות היו רגלינו בשעריך ירושלים בהר הבית היו אומרים הללויה הללו אל בקדשו בעזרה היו אומרים כל הנשמה תהלל יה:

# ציונים והערות משנה ב'

## "כיצד מעלין את הבכורים" - "הממונה אומר קומו ונעלה ציון אל בית ה' וכו'".

כשעלו לירושלים מבואר במשנה שהיה הממונה אומר קומו ונעלה ציון אל בית ה' וכו' והרבה דברים מיוחדים היה בעלייתן שלא מצאנו בעלייה לרגל וכן במעש"ש – ותחילת המשנה "כיצד מעלין את הבכורים" בא לומר שע"כ שיש סדר והלכות ודינים בעלייה עצמה, מה שלא מצאנו במעש"ש ועלייה לרגל.

וקשה דמאי שנא ביכורים מעלייה לרגל ועלייה לירושלים למעש"ש, וביאר בזה במשנה ראשונה שיש דין שמחה בביכורים שנאמר ושמחת בכל הטוב – ויש לומר שהדין הזה הוא גם בהבאה עצמה – ודלא כעלייה לרגל שרק ביו"ט עצמו איכא שמחה, ובמעש"ש ליכא שמחה כלל במצוה, וכל התקנות הללו הם להגדיל את השמחה בעלייה עצמה – עכתו"ד.

אכן סו"ס קשה דלכאו' העלייה עצמה אינה אלא הכשר מצוה - הרי מצות הבאה ביכורים לפי הריטב"א והרמב"ן בב"ב [פ"א] [[145]](#footnote-146) אינו אלא מהר הבית לעזרה, אבל עד הר הבית אינו בכלל הבאה וע"כ שאינו בכלל המצוה, וא"כ מהיכי תיתי שתיקנו שהשמחה של המצוה תתקיים גם בהכשר מצוה.

ונראה על פי מה שנתבאר לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ז'] – ששם הבאנו יסוד גדול שההבאה עצמה היא הקריאה והיא ההגדה – והגדר – בזה ש'הקריאה' בפיו ב'וענית ואמרת' באה בתור ביטוי ל'קריאה' שנמצאת בהבאה – עיי"ש כמה ראיות ודינים ששייכים לחידוש זה, וי"ל דאף שהמצוה בהבאה היא רק מהר הבית, אכן אחרי ההגדה – שוב חיילא בכל הבאה כולה קיום של קריאה שבא לידי ביטוי בקריאה של אח"כ – וקיום זה חיילא בהבאה מהבית, וכמובן שכל זה לא שייך במעש"ש ובעלייה לרגל דבתרווייהו אין כלום בגוף העלייה עצמה – ונמצא שבכולם העלייה עצמה אינה אלא היכי תימצי להגיע לשם ולהביא את המעש"ש, משא"כ הכא גוף העלייה יש בה קיום דין שבהבאה מונח תחילת קיום ההגדה.

ממילא י"ל שזה כל עיקר המשנה – שתיקנו דינים בסדר של העלייה ובסדר של ההבאה – כיון שיש בהבאה ועלייה קיום דין בפני עצמו שעל ידה יש ביטוי להגדה של אח"כ – ואינו כהיכי תימצי בעלמא להיות שם.

ודברי המשנה ראשונה נמי מתבארים על דרך זו – דבאמת – אף שעיקר המצוה היינו ההגדה וסדר הפרשה במקדש – אכן בהבאה מונח ההגדה של אח"כ – עד כדי כך שההגדה בא לפרש בפיו את ההגדה שהיתה בהבאה – ויש לומר א"כ שכשמתקנים שמחה בהבאה – אז ההגדה שלאחר מכן שבאה לפרש בפיו את ההגדה שהיתה בהבאה – גם השמחה שבהבאה מתייחסת להגדה שהיא גוף הקיום מצוה בפועל – ובהמשך הדברים נביא הוכחות נוספות לעיקר יסוד זה – שמה שמתקיים בהבאה מתייחס לסדר הפרשה של אח"כ.

## קושי' בדין זריזין כנגד רוב עם.

עיין ברמב"ם וברע"ב שפירשו שעיקר ההתאספות וכינוס היה לקיים דין רוב עם הדרת מלך, והנה - עיין במלבושי יו"ט [[146]](#footnote-147) שהוכיח מהכא דרוב עם עדיפא מזריזין כיון שאי זריזין היה עדיף – אז שפיר היה דין שכל אחד יעלה מתי שפירותיו יבכרו ולמה להמתין למעלת רוב עם הדרת מלך, ומוכרח דרוב עם עדיפא, והקשה מהמבואר בר"ה [ל"ב:] דמקדימין הלל לשחרית דזריזין מקדימים עדיף מרוב עם במוסף – וכן נפסק בחיי אדם [כלל ס"ח] דזריזין עדיף - וצ"ע.

## כמה ראיות שזריזין הוא מעלה בגוף המצוה.

ונקדים במה שיש לחקור בעיקר הגדר של זריזין – האם הוי ענין ומעלה צדדית במצוה – ולמשל - מצאנו להלן במשנה ג' שעומדים בפני מביאי ביכורים כדי לכבד את עושי מצווה ולכאו' אין זה אלא מעלה צדדית שלא מתחברת לגוף המצוה של הבאת ביכורים, שפשוט שהמכבדים עצמם אינם בכלל עשיית המצוה עצמה, ויש לומר דמעלת זריזין היא גם מעין כבוד צדדי למצוה אף שעושה המצוה הוא המזדרז - או לא דהוי מעלה בגוף המצווה עצמה – ונראה דמוכרח בכמה דוכתי שזה מעלה בגוף המצוה – ולהלן המקורות:

א] מוכרח כן מלשון רש"י במגילה [כ':] דכתב שם דכל היום כשר למגילה אף דזריזין מקדימין, ומשמע שהיה צד דחסר בדין לכתחילה בקריאה כשלא מתקיים בו זריזין וכבר עמד בזה הטורי אבן שם, וע"כ שהוא מעלה בגוף המצווה.

ב] יתירה מזו מבואר בתרומת הדשן [סי' ל"ה] דעדיף זריזין מקדימין ממצווה מן המובחר ולכן קטן שבאחין מייבם כשגדול האחין במדה"י, ועי' מג"א [סי' כ"ה ס"ק ב'] דפוסק כן [ועי' שבות יעקב ח"א ס' ל"ד דחולק], ואף דהתם מדין שיהוי מצווה, אכן עיין עבודת הגרשוני [סוף סימן י"ב] שזה דין אחד, וע"ע בהערה [[147]](#footnote-148) מה שהבאנו בכל זה מהפוסקים לגבי הידור מצוה נגד זריזין.

ג] ונראה עוד, מדברי התוס' בפסחים [ד'] מבואר דע"י זריזין נהיה כבר לשלוחי מצווה אינם ניזוקין ויכולים ללכת בלילה, וזה על כרחך רק אם זריזין הוא מעלה בגוף המצווה, שאם זו מעלה צדדית, לא נהפך בזה לשלוחי מצווה, ודו"ק, ולמשל, הרי הבאנו שעומדים בפני מביאי ביכורים כדי לכבד את עושי מצווה ולכאו' אין זה אלא מעלה צדדית - ואטו גם בדידהו שייך לדון דין שלוחי מצווה מחמת מצות ביכורים, וה"ה בנד"ד אם המצווה לא צריכה לילה, א"כ אין בזריזין בלילה דין שלוחי מצווה, ורק אם המצווה עצמה צריכה זריזין וזה בלילה, אז הוי שלוחי מצווה, ודו"ק.

ד] נראה להוכיח עוד מגוף הסוגי' דפסחים [ד'.] דקס"ד דחז"ל קבעו זמן למצוות בדיקה באור לי"ד, וזו כבר "זמן המצווה", ונראה דכל זה שייך רק אם ננקוט דזריזין הוא מעלה בגוף המצווה ולא מעלה צדדית, דממעלה צדדית שלא שייכא לגוף המצווה לא קובעים בזה זמן המצווה, ודו"ק.

ה] ע"ד זה יש להוכיח מהטורי אבן [מגילה ו':] שלמד דלמ"ד דקורין באדר ראשון דזה מדין זריזין ודלא כפשטי' דסוגי' מצד אין מעבירין על המצוות, ומבואר דמדין זריזין אפשר לקבוע זמן המצווה.

ו] עוד יש להוכיח כן מברכות [ו'.] דאמרו שם דלעולם יתפלל אדם בביהכנ"ס, ועי' פנ"י [שם] דהחידוש בזה הוא דלא נימא דעדיף זריזין ביחידות בביתו, והנה, פשוט דמעלת בית כנסת וציבור היא מעלה בגוף התפילה, ומדאיצטריך לחדש דעדיפי מזריזין מוכרח דגם זריזין הוא כן, ודו"ק.

ז] עיין בתוס' מגילה [ג'.] דאיחור עבודת הכהנים מיקרי "מבטלין עבודה", עיי"ש היטב, והוכיח מכאן בגליוני הש"ס [לבעל האתוון דאורייתא] בפסחים [ד'] שע"כ זריזין הוא מעלה בגוף המצווה, שאין לומר דכוונת התוס' דביטל "זריזין", דכתוב שהיה ביטול בגוף העבודה, וע"כ שחסר בשלמות העבודה בזה שחסר לה ענין זריזין.

ח] יש מקום להוסיף הוכחה נוספת לזה שזריזין הוא מעלה בגוף המצוה, דהנה, ידוע מזקני ליטא שהגר צדק היה צריך להסתובב בווילנא לפני שהרגו אותו על קידוש השם, ושלח לשאול את הגר"א האם ללכת מהר לקיים זריזין קידוש השם או ללכת לאט מדין חיי שעה, והכריע הגר"א דצריך ללכת מהר מדין זריזין, ונראה דשורש הספק הוא אם זה מעלה בגוף המצוה או מעלה צדדית, דכמו דקידוש השם דוחה נפש, כמו כן דוחה חיי שעה, ואי זריזין הוא מעלה בגוף המצוה של קידוש השם א"כ פשיטא שגם זריזין של קידוש השם דוחה חיי שעה, אבל אם זה מעלה צדדית לא יתכן שזה דוחה חיי שעה, אטו נימא דחיבוב מצוה של קידוש השם גם ידחה חיי שעה, ופשוט - הרי לנו דמהכרעת הגר"א מוכרח שזריזין הוא מעלה בגוף המצוה עצמה, וע"ע בהערה [[148]](#footnote-149) בזה.

על פי כל הנ"ל היה נראה לגבי עיקר החידוש בסוגי' דר"ה [ל"ב] דעדיף זריזין מקדימין מרוב עם הדרת מלך, שהחידוש מתפרש כך – דכיון דזריזין הוא מעלה בגוף המצווה, הלכך עדיף ממעלת רוב עם הדרת מלך, דאדרבה – רוב עם הוא מעלה צדדית – ולא מצטרפת לגוף המצוה, הלכך עדיפא מיניה זריזין.

## מיישב שכאן הדין רוב עם אינו דין הרגיל אלא שמתחייב בזה מצד עיקר דיני השמחה שבהבאה.

ועל פי הגדרים הללו נראה – דאדרבה – בזה גופא מתיישבת הקושי' מהבאת ביכורים - והדברים מבוארים מיניה וביה במשנה – הרי המשנה מתעסקת בדין "כיצד מעלין את הבכורים" – וכבר נתבאר דמה החילוק בין ביכורים למעש"ש וכדומה – וע"כ שיש דינים בגוף ההבאה – וחלוק ההבאה של ביכורים משאר ההבאות, שהבאה זו יש בה קיום דין, וממילא שעצם זה שבמשנה הזו של 'כיצד מעלין' כלול הדין של 'רוב עם', מזה למדנו שכאן אין המחייב של 'רוב עם' ככל דין של 'רוב עם' בעלמא – אלא שכאן תיקנו את הדין רוב עם בתור חלק מהפרטים של "כיצד מעלין" – וכמו שתיקנו שמחה ב'כיצד מעלין' כך תיקנו עוד מעלות – ונמצא שהתקנה הכללית של 'כיצד מעלין' מחייבת הרבה מעלות בהבאה – מעלת שמחה ומעלת רוב עם.

ודבר זה מוכרח עוד ממה שנתחדשו גדרים מסויימים האיך לקיים את ההלכות של 'רוב עם הדרת מלך' – הרי הלכה זו של "כל העיירות שבמעמד מתכנסות לעיר של מעמד ולנין ברחובה של עיר" היא אופן מסויים ותקנה מיוחדת האיך לקיים את ה'רוב עם הדרת מלך', וזה לא מצאנו בכל הלכות 'רוב עם' – וע"כ כנ"ל שתיקנו מעלת רוב עם בתור חלק מהמצוה – וממילא שיש לומר עוד - שתקנה זו מצרפת את המעלה של רוב עם להיות מעלה בעיקר המצוה – ולא בתור מעלה חיצונית למצוה כרוב עם דעלמא, ושוב עדיפא מזריזין, דכל מעלת זריזין כנגד רוב עם היא רק עד כמה שרוב עם הוא מעלה צדדית, אכן הכא איכא מחייב מצד עצם ההבאה שיהיה ברוב עם ושוב עדיפא מזריזין.

איברא דסו"ס קשה דליכא שום מצוה בהבאה – ואינו אלא הכשר מצוה, ואף אי נימא דחלוק ההבאה של ביכורים משאר הבאות ועליות, הא סו"ס ההבאה אינה אלא הכשר מצוה – וכדהבאנו מהראשונים, וא"כ לא שייך שרוב עם יהיה מעלה בגוף המצוה אי הדין רוב עם התקיים דווקא בהכשר ולא בגוף המצוה, לעומת זריזין שאי יזדרז בהבאה שוב יזדרז עיקר הקיום מצוה של ביכורים – דתלוי זב"ז, וצ"ע.

ונראה דמכאן הכרח לדברינו לעיל – דלעיל הקשינו – דמה שייך הלכות של שמחה בהכשר מצוה – וביארנו על פי הרמב"ן שבהבאה מתקיימת ההגדה של אח"כ – והגדר – בזה ש'הקריאה' בפיו ב'וענית ואמרת' באה בתור ביטוי ל'קריאה' שנמצאת בהבאה – ובגוף העלייה עצמה איכא קיום דין – שהרי בהבאה מונח תחילת קיום ההגדה.

וממילא נתבאר שכל הפרטי דינים של שמחה וכן 'רוב עם' שמתקיימים בהבאה – כולם מתייחסים להגדה ולקיום של גוף המצוה של אח"כ בעזרה – ואף דמצד עצמו ההבאה מיקרי הכשר מצוה אכן סו"ס הקיום מצוה של אח"כ מתייחסת גם להבאה דמעיקרא ולכל הצורה שבה התקיימה ההבאה, וממילא דא"ש איך תיקנו שמעלת רוב עם יצטרף למצוה, שהרי כאן נתחדש שבכל ההכשר מצוה של הבאה מתקיים אח"כ כל סדר הפרשה שנעשה בעזרה – למפרע – דכעת בזמן ההבאה עצמה אין בזה חיוב ואינו אלא הכשר - אבל אח"כ הוא מתבטא בכל סדר הפרשה, וממילא דכל המעלות בהבאה זו מתייחסות לסדר קיום הפרשה של אח"כ.

ועיין בציונים והערות להלן [משנה ג'] שהוכחנו עוד כעיקר סברא זו מכמה דינים אחרים שמצאנו בהבאה.

## ב' דרכים בראשונים לגבי 'מעמדות' אי עלו איתם או לא.

בעיקר הדין אסיפה בעיר של המעמדות – עיין בדברי הר"ש סיריליאו שמתאספים בעירו של ראש המעמד – ומבואר שעולים עם המעמד של אותו השבוע שעולים, וכן למדו הרבה מהמפרשים, עיין במהר"א פולדא ובשדה יהושע ותפארת ישראל.

אולם דבריהם חידוש – שהרי הרמב"ם והר"ש והרא"ש והרע"ב לא פירשו בהדי' שהמעמד עלו איתם – ויתכן שרק היה מקום אסיפה שממילא מחמת המעמדות היו רגילים להאסף תמיד שם – הלכך גם הכא השתמשו בו עבור הרוב עם, אבל אין ראיה שהעלייה עצמה תלויה בעלייה של המעמד.

ובאמת שצריכים להבין – הרי עיקר ענין המעמד הוא שיהיה בכל קרבן ג' כתות – ועיין בריטב"א בתענית [כ"ו.] שהיו כהנים בעבודתם ולויים בדוכנם וישראלים במעמדם – והיו מתחלקים לכתות של מעמדות בכל כלל ישראל כמו מנין המשמרות של כהנים שגם היו מתחלקים בכל השנה, ונמצא כ"ד משמרות וכנגדם כ"ד מעמדות של ישראל.

אלא דיעויין במשנה בתענית [כ"ו.] שלא כתוב בהדי' שהמעמדות היו עולים לקרבן, שנראה שהיו מתכנסים בעיר שלהם להתפלל על הקרבן, וקשה - שעיקר הלשון מעמדות הם בגלל שעמדו על הקרבן – ועיין מאירי [שם כ"ו:] דב' מינים היו, דעיקרם היו עומדים על הקרבן, אבל הזקנים שלא יכלו לעלות היו מתנדבים להתענות ולהתנהג כאנשי מעמד שבירושלים, ואלו לא עלו, וע"ע ברמב"ם [פ"ו מכלי המקדש הלכה א' – ג'] שחידש עוד שלא תלוי בזקנים אלא שרחוקים לא עלו ורק הקרובים עלו, והרחוקים הנכנסו בעריהם – ועיין היטב ברמב"ם במשנה כאן שכתב "ומה שצריך לדעת אותו כאן הוא שכל שבוע יש מעמד מישראל ידועים מתאספין בעריהם לצום ולתפלה וקריאת תורה, וכשנשלם מעמד זה מתחיל מעמד אחר", ולא משמע שעלו בכלל.

ויש לעיין – דא"כ לפי הרמב"ם יתחדש שהמשנה איירי רק בקרובים לירושלים ולא משמע כן, ונראה שלשיטתו באמת לא כתוב שאנשי מעמד היו עולים, ולפי המפרשים שלמדו שעלו אנשי המעמד צ"ל ע"ד המאירי שכולם עלו חוץ מהזקנים.

אולם עיין בדברי הח"ח בזבח תודה במשנה בתענית [שם] שמבואר דבאמת לא עלו, ובכל מעמד היה לכתחילה חלק מהמעמד שהיו גרים בירושלים ורק אלו עלו לעזרה וכל ישראל לא עלו, וע"כ דזה א"ש רק לדרכם של הראשונים, ולא כדרכו של הר"ש סיריליאו שמפורש שעלו כל המעמדות - ודו"ק.

אולם סו"ס עיקר דבריהם תמוה – הרי הזמן של עלייה והבאה עם קריאה אינו אלא מעצרת עד סוכות – ואין כאן כ"ד שבועות [תשע עשרה עד סוכות], ונמצא שהזמן עלייה של הרבה מהמעמדות לא היה בזמן הבאת ביכורים – וצ"ע דהאיך תלינן העלייה להבאת ביכורים כפי המעמדות, וצ"ע, וע"כ כהראשונים שלא עלו, וכל הענין היה היכי תימצי לעיקר התקנה שיוכלו ליצור כאן מצב של 'רוב עם' על ידי התאספות בעיר של המעמדות.

## דברי המהרש"א בחידושי אגדות על המשנה.

ראיתי להעתיק את דברי המהרש"א בחידושיו על המשנה כאן:

"כיצד מעלין הבכורים כו' השור הולך כו' החליל מכה כו' הגוזלות כו', כל הני מילי דקחשיב דרכי שמחה הן ונראה דמפקינן ליה דבעי במצוה זו שמחה מדכתיב בה ושמחת בכל הטוב אשר נתן לך ה' אלהיך וגו', והכי אמרי' בפרק אין בערכין מנין לבכורים שטעונין שירה אתיא טוב טוב כתיב הכא בכל הטוב וכתיב בשירה בשמחה ובטוב לבב ועיי"ש פירש"י ותוספות, וכמ"ש לעיל דזו המצוה ראשונה ממתנת א"י לאבותינו ויש לנו ליתן בה שבח ושירה להקב"ה על קיום לנו שבועתו לאבותינו, ואמר שתחלת הליכתה יהיה בשמחה ובשירה קומו ונעלה ציון אל בית ה', דא"י מקודש בעשר קדושות, וציון שהיא ירושלים מקודש בעשר קדושות יותר מא"י, ובהמ"ק שהוא בית ה' מקודש בי' קדושות יותר מירושלים כדאמרי' בעלמא".

"ולכן אמרו בתלמוד ירושלמי דבדרך שהיו עדיין בא"י אמרו שירה מענינו שמחתי באומרים לי בית ה' נלך וגו', ובבואם לירושלים למקום קדוש יותר הוסיפו בשירה עומדות היו רגלינו וגו', ובבואם להר הבית למקום קדוש יותר הוסיפו בשירות הללו אל בקדשו וגו' שיש בו עשרה הללוהו".

"ובהגיעם לעזרה שהוא מקום עבודה ושירה דברו הלוים בשיר ארוממך ה' כי דליתני ולא שמחת וגו', האי קרא נמי אמרוהו בשיר על בנין ותוספת העזרה כדאמרי' פרק ידיעות הטומאה וענינו מפורש שם, והכא נראה לפרש ליתן שבח והודאה להקב"ה שהביאנו לשלום עד הלום שהוא המקום הגבוה יותר מכל העולם והיינו ארוממך ה' כי דליתני וגו' כדאמרי' פ' איזהו מקומן מקום דמדלי טפי והוא מקום העזרה ע"ש וק"ל".

# משנה ג'

[ג] הקרובים מביאים התאנים והענבים והרחוקים מביאים גרוגרות וצמוקים והשור הולך לפניהם וקרניו מצופות זהב ועטרת של זית בראשו החליל מכה לפניהם עד שמגיעים קרוב לירושלם הגיעו קרוב לירושלם שלחו לפניהם ועטרו את בכוריהם הפחות הסגנים והגזברים יוצאים לקראתם לפי כבוד הנכנסים היו יוצאים וכל בעלי אומניות שבירושלם עומדים לפניהם ושואלין בשלומם אחינו אנשי המקום פלוני באתם לשלום:

# רע"ב משנה ג'

תאנים וענבים - כשהם לחים:

והרחוקים - מירושלים ואין בכוריהם יכולים להתקיים כל כך:

מביאין גרוגרות וצמוקים - תאנים וענבים יבשים:

השור הולך לפניהם - ומקריבין אותו שלמים:

ועטרה של זית בראשו - אית דאמרי לפי שהוא קרוב לארץ יותר מכל שאר אילנות שבשבעת המינים, דכתיב (דברים ח) ארץ זית שמן. ואית דאמרי לפי שאין בכל שאר אילנות של שבעת המינים אילן יפה ועלהו רענן כמו הזית:

ועטרו את בכוריהם - וכיצד מעטרים, מי שהיו בכוריו גרוגרות מעטרן בתאנים לחים מי שהיו בכוריו צמוקים מעטרן בענבים לחים ואם מביאים ענבים היה מראה הטובים והיפים שבכולם מלמעלה:

הפחות - סגני כהונה:

והגזברים - הממונים על ההקדש:

ולפי כבוד הנכנסים - לפי רוב הנכנסים היו יוצאים אם מרובים מרובים ואם מועטים מועטים:

וכל בעלי אומניות שבירושלים עומדים מפניהם - אף על גב דאין בעלי אומניות חייבין לעמוד מפני תלמידי חכמים בשעה שעוסקים במלאכתם כדי שלא יתבטלו ממלאכתם, מ"מ היו חייבים לעמוד מפני מביאי בכורים דחביבה מצוה בשעתה. ומטעם זה עומדים מפני נושאי המטה שהמת בה ומפני נושאי התינוק לברית מילה:

# ציונים והערות משנה ג'

## בדברי הרשב"א בדין 'השור הולך לפניהם וקרניו מצופות זהב ועטרת של זית בראשו'.

מבואר במשנה ש"השור הולך לפניהם וקרניו מצופות זהב ועטרת של זית בראשו" – ועייין בשו"ת הרשב"א [חלק א' סימן רצ"א] מה שכתב בזה – וזה לשונו: "משנה ששית - שאלת לפרש לך מה ששנינו בפרק שלישי של מסכת בכורים [משנה ג'] והשור הולך לפניהם.

תשובה: כבר ידעת שהבכורים טעונין קרבן וכמו ששנינו שם פרק שני בכורים [מ"ד], יש בבכורים מה שאין כן בתרומה ובמעשר שהבכורים נקנים במחובר לקרקע ועושה אדם כל שדהו בכורים וחייב באחריותן וטעונין קרבן ושיר ולינה, וקרבן ילפינן מדכתיב בבכורים [דברים ט"ז] ושמחת בכל הטוב, וכתוב התם [דברים כ"ד] ושמחת בחגך, מה להלן שלמים אף כאן שלמים, וכשהיו העולין מרובין היו מביאין שור אחד לכולן ומקריבין אותו שלמים, וזהו ששנו כאן והשור הולך לפניהם וקרניו מצופות זהב לכבוד, וכשהיה העולה יחיד לא היה מביא שור אלא גדי אחד, דגרסינן בירושלמי רבי זעירא בעי יחיד שנתעצל ולא בא מביא גדי".

## במה שיש להעיר על הרשב"א – ובדברי הגר"א שהעיקר היינו אכילה.

למדנו ב' חידושים מדבריו, א] השור הוא השור של קרבן שלמים שחייבים להקריב בהבאת ביכורים, ב] עוד למדנו מדבריו שכשיש הרבה מביאים, אז הקרבן הוא קרבן של כולם, ויחיד מביא גדי.

על החידוש הראשון מצאנו פלוגתא בירושלמי – מובא בר"ש וברא"ש, שיש שיטה שלומדת שהיו מקריבים אותו לקיץ המזבח – והיינו עולה, ולדרכם אין לזה שייכות לדין קרבן של הבאת ביכורים.

ועל החידוש השני שכולם יוצאים בקרבן אחד – עיין בדרך אמונה [פרק ד' הלכה ט"ז] בביאור ההלכה שתמה בזה טובא דהאיך כולם יוצאים ידי חובתם בשלמים אחד - הא ילפינן משלמי שמחה והתם כל אחד חייב בחיוב שלו, וצ"ע.

ויש לומר על פי מה שדייק הגר"א על הירושלמי לעיל [פרק ב' משנה ד'] שהביאו בירושלמי שמה שמבואר שיש לינה בירושלים בביכורים – דבאמת שזה היה מחמת הקרבן וכשלא הקריבו קרבן אז היה לינה מחמת הביכורים עצמם – והקשה הגר"א דמתי איכא ביכורים בלי קרבן, ותירץ שהקריבו יום לפני כן, ותמה התורת זרעים לעיל [פרק ב' משנה ד'] דהאיך מהני לביכורים מה שהקריבו קודם, ותירץ דהעיקר היינו האכילה בשמחה – ודו"ק – ולא בעינן הקרבה – ונראה סמוכין לדבריו מהרשב"א כאן.

## קשה - דמה שייך הקרבן לסדר ההבאה, ומה שייך להדר את הקרבן לפני כן – ולמדנו שכל הסדר ביכורים בעזרה כבר קיים בהבאה.

אלא - דבאמת שעיקר הגדר בזה צ"ב – דמה שייך הקרבן לסדר ההבאה – הא בהבאת ביכורים איכא דין הבאה על גוף הביכורים עצמם, והסדר של ביכורים בעזרה מחייב את הדין הקרבת קרבן – ומה שייך הקרבן לדין הבאה, ועוד דחזינן דמשתנה הקרבן מקרבן יחיד לקרבן של כולם מחמת ההבאה המשותפת – וצ"ע דמה מצרפם בהבאה.

ועו"ק דאיזה ענין יש להדר את הקרבן – "קרניו מצופות זהב ועטרת של זית בראשו"- הא אין כאן אלא הבאה בעלמא ככל קרבן לקיים חיובו של אח"כ, ולהלן הבאנו שצריכים לייחס את השור לביכורים הלכך עיטרו אותו דווקא בעטרה של זית שזה מהמינים של ביכורים – אכן סו"ס תמוה – דמה שייך השור להיות קרבן של הביכורים לפני שהגיעו לירושלים ולפני שנתחייב בהקרבה.

ונראה דמכל זה מוכרח מה שנתבאר לעיל בציונים והערות [משנה ב'], שאף שכל סדר הביכורים במקדש הוא עיקר החיוב, אכן הכל מתייחס להבאה הקודמת – וכדמצאנו ברמב"ן לגבי הגדה - שההגדה כבר נמצאת בהבאה הקודמת – ולעיל [שם] נתבאר ששייך הלכה וקיום של 'רוב עם הדרת מלך' בעיקר ההבאה כיון שהמצוה של אח"כ נמצאת כבר בהבאה, וגם דיני שמחה שייכים בהבאה מחמת זה, ונראה דמהאי טעמא אמרינן שהקרבן שיקריבו אח"כ בעזרה לשמחה - גם זה כבר קיים בהבאה, ושייך ביה הידור בקרבן לפני החיוב הקרבה כמו ששייך רוב עם לפני עיקר המצוה שהרי הכל מתייחס להבאה הקודמת.

## סיכום הלכות ששייכות כבר בהבאה מחמת הסדר של אח"כ.

הרי לנו כמה הלכות, א] הגדה, ב] שמחה, ג] רוב עם, ד] גוף הקרבן, ה] הידור בקרבן – כולם כבר קיימים בהבאה שכל הסדר של אח"כ מתייחס ללפני כן.

## "קרניו מצופות זהב ועטרת של זית בראשו".

בדין "קרניו מצופות זהב ועטרת של זית בראשו" - עיין בדברי הרע"ב שלכאו' היה משמע שהזית היה הידור בעלמא שכתב "לפי שאין בכל שאר אילנות של שבעת המינים אילן יפה ועלהו רענן כמו הזית".

אכן הדברים בשלמותן מבוארים ברמב"ם בפירוש המשנה שכתב "עטרה של זית בראשו, להודיע שאלו הבכורים משבעת המינין בלבד הן, ואין בכולן שענפיו יפין יותר מן הזית, לפיכך עושין העטרה ממנו בלבד", והיינו שהענין בעטרה היה לשייך אותו לביכורים – ורק נתנו טעם למה דווקא זית יותר מכולם.

## בדין עמידה של בעלי מלאכות – ומבואר שהסדר ביכורים של אח"כ בעזרה מתייחסת להבאה מהבית – ומיקרי כבר עושי מצוה.

בדין עמידה של 'בעלי אומניות' – הקשו בירושלמי – מובא בר"ש "ולא כן כתיב והדרת, מה קימה שאין בה חסרון כיס אף הידור שאין בה חסרון כיס", והיינו דלמה חייבים בעלי אומניות לעמוד הא אית להו חסרון כיס.

והירושלמי הביא תירוץ "ר' יוסי בר בון בשם רב הונא בר חייא - בוא וראה מה גדל כחן של עושה מצות, שמפני זקן אינו עומד ומפני עושה מצות עומד" והוסיף הר"ש "והאי שנויין איתא נמי בפרק קמא דקדושין".

עכ"פ עיקר הדבר תמוה – הרי מצות הבאה ביכורים לפי הריטב"א והרמב"ן בב"ב [פ"א] אינו אלא מהר הבית לעזרה, אבל עד הר הבית אינו בכלל המצוה, ולמה מיקרי עושי מצוה – ולמה חייבים בעמידה לפניהם כבר בכנסתן לירושלים.

ונראה על פי מה שנתבאר לעיל - הרי הבאנו שיש כמה הלכות שכולם שייכות בסדר ההקרבה בעזרה ואעפי"כ כולם מתייחסים בהבאה שלפני כן, א] הגדה – שלכן אומר לשון 'הגדתי היום', ב] שמחה, ג] רוב עם, ד] הבאת גוף הקרבן, ה] הידור בקרבן – שכולם כבר קיימים בהבאה – וזה משום שכל הסדר של אח"כ מתייחס ללפני כן.

ונראה שעושי המצוה - היינו עצם הסדר של ביכורים בעזרה שנתייחס ללפני כן בהבאה עצמה – ואף דמצות הבאה עצמה היא בהר הבית, אכן בהבאה מהבית מונח כבר כל סדר הביכורים של אח"כ בעזרה.

## בדברי הרע"ב בנושאי המטה שהמת בה וכן בתינוק למילה.

כתב הרע"ב – "ומטעם זה עומדים מפני נושאי המטה שהמת בה ומפני נושאי התינוק לברית מילה" – הדין נושאי המטה שהמת בה מובא כאן בירושלמי, אבל הדין "מפני נושאי התינוק לברית מילה" לא מובא כאן - ונראה שזו סברת הרע"ב עצמו, ועיין בתוס' אנשי שם שהביא שהקשו - "שנושאי התינוק לברית מילה" אינו אלא הכשר מצוה, והאיך הוכיחו מביכורים, וצ"ע, ואלי הדין של ברית חלוק מהדין של מילה, וכל האחריות שיכנס לברית כלולה במצוה עצמה – וכבר פירשו כן לגבי חובת האב, וע"ע בשלטי גיבורים [על המרדכי - שבת פרק ר"א דמילה] שהביא עמידה בשעת המילה עצמה ויליף מביכורים – עיי"ש.

## דברי המהרש"א בחידושי אגדות על המשנה בעטרה של זית בין קרניו.

ראיתי להעתיק את דברי המהרש"א בחידושיו על המשנה כאן:

"הקרובים כו' והשור הולך לפניהם כו' ועטרה של זית כו', המכוון בזה לשמוח במצות בכורים שהיא ראשית למתנת א"י בדבר הדומה לו דהיינו השור שהוא ראשית לכל הקרבנות שנאמר 'שור או כשב או עז' ואין בבהמה גסה כשרה לקרבן כ"א השור, והרמז 'בכור שורו הדר לו' שהשור הדר לו במצות בכורים שהוא ג"כ בכור וראש לכל קרבן כדאיתא במדרשות".

"ואמר שקרניו מצופות בזהב הוא רמז לפי שישראל עשו את העגל הזהב שהוא מין שור כמ"ש 'בתבנית שור אוכל עשב' דר"ל שלא עשו להם שור שהוא בקרניו אלא שעשו להם עגל היונק מאמו שאינו אלא כתבנית שור הגדול האוכל עשב דהיינו שהוא מינו, וע"כ אמר ששור זה בקרניו עדיין בטהרתו להיות ראשית לכל קרבנות וע"כ קרניו מצופות בזהב למצוה זו שהרי הן לא היו של זהב במעשה עגל שלא היו לו עדיין קרנות".

"ואמר שהיה לו עטרה של זית בראשו עיין ברמב"ם - וע"פ דרכנו נראה כי הזית הוא רמז לב' כתרים שהם כהונה ומלכות כמ"ש בזכריה ושני זיתים עליה וגו' אלה שני בני היצהר וגו' ופירש"י שם קרן כהונה ומלכות שהם נמשחי' בשמן המשחה עכ"ל, וגם הזית רמז על כתר מאור התורה כדאיתא במדרשות, ולפי כשנשתברו הלוחות במעשה העגל נוטל מהם ב' כתרים שהם כהונה ומלכות שהרי לא ניתן להם אלא בשביל קבלת התורה כדכתיב 'ואתם תהיו לי ממלכת כהנים' וגו' שהם תלוים בכתר תורה, ושוב כשנתכפר להם בלוחות השניות חזרו להם גם השני כתרים דהיינו כהונה ומלכות, ולזה רמז להם בעטרה של זית שהוא רמז על כתרים הללו שתהא מונחת על ראש השור שנשאר בטהרתו כמ"ש לעיל דהיינו על קרנותיו שהם קרן כהונה ומלכות שזכו שוב שנית ע"י כתר התורה בלוחות האחרונות".

"ונראה נמי מה שהביאו גוזלות שעל הסלים כו', באו לעולות על הבכורים על כוונה זו שהם ראשית לכל קרבן עוף וישראל נמשלו ליונה כי הם נקראים ג"כ ראשית וק"ל".

## השלמת הדברים בדברי המהרש"א בשבת [פ"ח].

יש להשלים את הדברים בדברי המהרש"א בשבת [פ"ח.].

"בשעה שהקדימו כו', קשרו לו ב' כתרים כו', עיין בתוס' והוא מבואר שע"י כתר תורה זכו עוד לשני כתרים שהם המלכות והכהונה, וז"ש במ"ת ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגו' דהיינו כתר מלכות וכתר כהונה, ומשום שהקדימו נעשה לנשמע דהיינו שקבלו עליהם שני חלקי התורה הא' עשיים שבתורה דהיינו נעשה והב' הלאוין שבתורה דהיינו נשמע והקדימו לקיים העשיים קודם שמיעת הלאוין זכו עוד לב' כתרים הללו דהיינו מלכות וכהונה, וכל מלאך מששים רבוא נשא ב' כתרים האחד בימין כנגד הכהונה שהיא מדת חסד וכתר הב' בשמאל היא כתר מלכות על שם מדת הדין ובדוגמא זו נגד נעשה שהם העשיים על שם מדת הרחמים ונשמע שהם הלאוין על שם הדין, ואמר כיון שחטאו בעגל ועברו על עשה של אנכי ועל הלאו דלא יהיה לך דמפי הגבורה שמענום -כדאמרי' במס' מכות - ירדו ק"כ רבוא מלאכי חבלה שאז שלט בהם מלאך המות - כדאמרי' פ"ק דמס' ע"ז - מדכתיב אכן כאדם תמותון וגו' ופרקו מהם הב' כתרים שהם המלכות והכהונה שניתן בזכות שאמרו נעשה ונשמע שהוא עשיים ולאוין והיינו שפרקום כשגלו ישראל בחטא עגל כמ"ש וביום פקדי ופקדתי וגו' ואמרינן פרק חלק דהיינו בזמן החורבן שנאמר קרבו פקודות העיר וגו', ואז בטל ונכרת מהם המלכות והכהונה כמ"ש שני זיתים נכרתים וכתיב הסר המצנפת והרם העטרה וגו' שהן מלכות וכהונה - כמפורש בפ"ק דגיטין - ומייתי ליה מדכתיב ויתנצלו בני ישראל את עדים מהר חורב דהיינו בזמן המקדש שנקרא הר יהיה חרב ומפרש לה רבי חמא דבחורב טענו ובחורב פרקו כו' ולא הוזכר חורב במפורש אלא גבי פריקה דכתיב ויתנצלו וגו' מהר חורב על כוונה זו דהפריקה מב' כתרים שהם כהונה ומלכות יהיה בחורב דהיינו בשעת חורבן שאז יתקיים וביום פקדי וגו' כמ"ש לעיל, וכפל במלאכי חבלה ק"כ רבוא ע"ש שבשני חורבנות יפרקו מישראל המלכות והכהונה בכל חורבן ס' רבוא, ואמר וכולן זכה משה ר"ל דשני כתרים אלו שהם מלכות וכהונה ודאי דתלוים בכתר תורה דאין לך גדול ממשה בתורה שנקראת על שמו ולכך זכה למלכות שהיה מלך וזכה לכהונה בז' ימי מלואים כמפורש במסכת זבחים, וזה שנסמך ומשה יקח את האהל דהיינו האהל של תורה ולכך זכה גם לב' כתרים האחרים ולא פירקום ממנו, ואמר גם כשנפרק מישראל אלו ב' כתרים בשעת החורבן עתיד הקדוש ברוך הוא להחזירן להם ולא יפרקו מהן לעולם שנאמר ופדויי ה' וגו' דהיינו בגאולה העתידה שתהיה ע"י הקדוש ברוך הוא ולא ע"י מלאך כמו שהיו גאולת עוה"ז שנאמר בהם ומלאך פניו הושיעם אז שמחה שעל ראשם דהיינו ב' הכתרים יהיו לעולם ועד", עכ"ל.

# משנה ד'

[ד] החליל מכה לפניהם עד שמגיעין להר הבית הגיעו להר הבית אפילו אגריפס המלך נוטל הסל על כתפו ונכנס עד שמגיע לעזרה הגיע לעזרה ודברו הלוים בשיר ארוממך ה' כי דליתני ולא שמחת אויבי לי (תהלים ל):

# רע"ב משנה ד'

החליל - מין כלי זמר וקולו נשמע למרחוק:

היה נוטל הסל על כתפו - לפי שהיה צריך ליתנו מידו ליד כהן דכתיב (דברים כו) ולקח הכהן הטנא מידך:

# ציונים והערות משנה ד'

# ענף א'בדין 'נוטל על כתיפו'.

## ''הגיעו להר הבית אפי' אגריפס המלך נוטל הסל על כתיפו" – דברי הרמב"ן בגדר דין הבאת ביכורים.

שנינו במשנה - ''הגיעו להר הבית אפי' אגריפס המלך נוטל הסל על כתיפו ונכנס עד שמגיע לעזרה'', ודין זה ילפינן מקרא ''דולקח הכהן הטנא מידך'' וכמבואר בירושלמי, ולא איתברר מהו הגדר בדין זה, ומצאתי ברמב''ן בב"ב [פ''א] דדן בדיני הבאה האם סגי בסוף הבאה או לא, והוכיח ד"סוף הבאתן" היינו הבאה, וז"ל, "דהבאה היינו הכנסתן לעזרה, וזו ששנינו הגיעו להר הבית אפי' אגריפס המלך נוטל הסל על כתיפו וכו', וכן הדין נותן שלא יהא אחרון שבישראל צריך להעלות מנהר פרת לירושלים ולא יוריד הסל מעל כתיפו, להוציא מדברי האומר בעינן לקיחה והבאה כולה ע"י א', וכך מצאתי בתוספתא, כל הדרך כולה הרשות בידו ליתנו לעבדו או לקרובו עד שמגיע להר הבית הגיע להר הבית אפי' אגריפס המלך וכו'", עכ"ל הרמב"ן.

הרי דפשיטא ליה לרמב"ן דהבאה היינו מעשה הבאה על כתיפו, וזהו יסוד דינא דמתני' דנוטל על כתיפו דמדין הבאה היא, ומזה הוכיח דע"כ דמצוות הבאתן הוא רק להכניסם לעזרה, דאל"כ איך אחרון שבישראל נוטלו, וכדהביא נמי מהתוספתא.

## ביאור בדברי הרמב"ן מה שנתחדש הכא בגדר דין הבאת ביכורים.

ונראה שהרמב"ן בא לחדש חידוש גדול, שהיה מקום לומר דמצות הבאה הוא רק שחייב "לטפל בהבאתן" וכעין חיוב הבאה דקרבנות, ובזה הקשה דא"כ ל"ל על כתיפו.

ועיין בחידושי סוגיות [סימן ג'] בגדר חיוב הבאת ביכורים, ושם הבאנו שיש ב' דינים נפרדים במצות הבאת ביכורים, דעיקר מצות הבאת ביכורים למדנו בפ' משפטים, וגדר המצוה הוא כהבאת קרבנות, וזה גלי לן קרא ד''והבאתם שמה עולותיכם וכו''' וכמו שלמדנו בירושלמי מפסוק שכולל כל הבאת הקרבנות ביחד עם ביכורים, אכן בפרשת כי תבא בפרשת הקריאה, התם חייבה תורה דין נוסף של הבאה, והבאה זו שייכא לדין הקריאה, והקריאה היא דמחייבא הבאה זו, והיינו דמסדר הקריאה היא ש"יביא ויקרא" ושהקריאה תהיה מתוך הבאתו.

ובאמת שכן מפורש בלשון הרמב''ם [פ''ג ה"י] ''מ"ע להתודות במקדש על הביכורים בשעה שמביאם'', וע' מנ"ח [תכ''ו] שהסתפק אי מביא היום וקורא אח''כ, ומסברא נקט דמהני, אלא דדייק מהרמב''ם דלא מהני, וכעין זה מבואר נמי בטו"א מגילה [כ'] שהביא מהר''ן דקריאה היא רק ביום, וכ' דא''כ ה"ה דהבאה היא רק ביום, ''דהא קרייה בשעת הבאה היא", עיי''ש, הרי לנו דהפרשה החדשה של הבאה היא הבאה מסדר הקריאה.

וביארנו שנראה דסברת הרמב''ם בהבאה בשעת קריאה הוא משום דלמד כהרמב"ן דעיקר האי דינא ד''נוטל על כתיפו'' דגלי לן קרא ד''ולקח הכהן הטנא מידך'', דאינו דין צדדי, אלא מדין ההבאה עצמה, והבאה זו היא הבאה דקריאה, והיינו שיהא קורא מתוך מעשה ההבאה, וזהו דבעינן על כתיפו, ופשוט א''כ דמשום כך סובר הרמב"ם דבעינן קריאה בשעה שמביאם.

## לפי החולקים על הרמב"ן ונוטל על כתיפו הוא דין אחר בלי שייכות להבאה.

אולם עיין עוד בחידושי סוגיות [סימן ה'] שהבאנו את דברי הרשב''ם ומהר''י קורקוס שסוברים שמצות הבאה היא כל הדרך, ולא רק מהר הבית, ועוד מבואר דמהני על כתיפו של עבדו – וע"כ שהם סוברים שדין זה שהגיע להר הבית נוטל על כתיפו אינו דין ששייך להלכות הבאה – אלא דהוי גילוי קרא דלא שייך לדין הבאה, ודין אחר הוא.

והמקור לזה הוא מהירושלמי כאן שלמד דין זה מקרא ''דולקח הכהן הטנא מידיך'' דבעינן דוקא בידו, והם למדו שזה דין בלקיחת הכהן, שיהיה הלקיחה מ''ידו של המביא'', ולזה בעינן שיתנו על כתיפו, אבל מצד הדין הבאה סגי בזה שמביאו על כתיפו של עבדו.

ומעתה א''ש, דמבואר בתוספתא דכל הדרך עד הר הבית נותנו ביד עבדו, ולדעת הרשב''ם חידש לן התוספתא דבזה הוא מקיים דין מעשה הבאה דידיה, דכל שהוא תחת רשותו הבאה דידיה הוא, וכשהגיע להר הבית נותנו על כתיפו מצד סדר לקיחת הכהן, שיהיה מידו, ולדעת הרמב''ן אדרבה, כל הדרך נותנו בידו ובזה נתחדש דאכתי לא התחיל מעשה ההבאה, וקמ''ל דרק בהר הבית מתחיל כל מעשה ההבאה.

ועיין שם עוד תוספת דברים - שנתחדש לגבי אגריפס המלך שהיה גר [[149]](#footnote-150), ויש בזה חידוש בשיטת הרמב"ן – עיי"ש.

# ענף ב'בדיני שירה.

## דברי התוס' בערכין דאיכא ב' דיני שירה.

בביכורים יש דין שירה, וכמבואר במשנה "הגיע לעזרה ודיברו הלויים בשיר" – וכן מפורש לעיל [פ"ב מ"ד] "וטעונים קרבן ושיר וכו'".

והנה, עי' בסוגי' בערכין [י"א] "א"ר מתנה מנין לביכורים שטעונים שירה אתי' טוב טוב וכו'", והק' עליו בגמ' "שאין אומרים שירה אלא על היין", וא"כ איך שייך שירה בביכורים, ותירצו, שהביא ענבים לעזרה ודרכן [ע' רש"י ורבינו גרשום], ואז שייך שירה על היין.

ותמהו בתוס', על מה שהקשו בגמ' "דאין אומרים שירה אלא על היין", דקושי' זו קשה כבר על עיקר המשנה, ולמה הקשו דוקא על ר' מתנה שרק הביא את המקור והגז"ש לדין של המשנה.

ותירצו התוס' וז"ל, "ולרבי נראה ששיר המשנה על הביכורים אינו עיקר השיר כי אם לשמחה בעלמא, הילכך לא פריך מיניה", ומבואר מדבריו דר' מתנה לא הביא מקור למשנה, ואדרבה ר' מתנה חידש דין שירה בפנ"'ע, וזה עיקר השירה, ושירה דמתני' אינה עיקר דין שירה והיא רק לשמחה, וע"ז לא ק' הך דין דאין שירה אלא היין.

## במה שיש לתמוה על התוס'.

ודברי התוס' צריכים ביאור והסבר:

א] מה שני הדיני שירה בביכורים.

ב] מהו המקור של התוס' דר' מתנה איירי בשירה אחרת מהמשנה.

ג] מה באמת הסברא דדוקא שירה דר' מתנה הוא העיקר ולא של המשנה.

ד] גם אחרי שנבאר למה שירה דר' מתנה הוא עיקר, אבל סו"ס אכתי ק', דמה הטעם שרק על זה שייך הנידון של "אין שירה אלא על היין".

## בדברי הרא"ש בכתב יד.

עוד תמוה בזה מה שהביא במלאכת שלמה – דעיין בדבריו שהביא להך תוס' בערכין, והוסיף בזה מהרא"ש בכת"י וז"ל, "דהאי שיר דמתני' אינו עיקר שיר דביכורים דקאמר התם בגמ' מקרא, דההוא שיר הוי עבודה דביכורים בשעת תנופה, אלא הכא לשמחה בעלמא מיד כשהגיעו לעזרה".

הרי דהוסיף דהיו בב' זמנים, דשירה דמתני' היתה בהגיעם לעזרה ואינה עיקר ורק לשמחה ואין לה דין עבודה, ושירה דר' מתנה היא עבודה והיתה אח"כ בשעת תנופה, ודו"ק, וכל זה צ"ב - ועיין מה שיבואר בזה להלן בחידושי סוגיות [סימן י"ד] ליישב כל הנך קושיות.

# משנה ה'

[ה] הגוזלות שעל גבי הסלים היו עולות ומה שבידם נותנים לכהנים:

# רע"ב משנה ה'

הגוזלות שעל גבי הסלים - שהיו תולים מאחורי הסלים של בכורים תורים ובני יונים, ולא על גבי הסלים ממש שלא יטנפום. והן קרבין עולות:

ומה שבידם - רמב"ם פירש הגוזלות שהביאו בידם שלא תלאום אחורי הסלים. ולי נראה ומה שבידם, הבכורים שהביאו בידם:

# ציונים והערות משנה ה'

## בדברי הרדב"ז בביאור דברי הרמב"ם בגוזלות.

עיין ברמב"ם [ביכורים פרק ג' הלכה ט'] שהביא הלכה זו – "כשהיו מביאין את הבכורים היו מביאין בידם תורין ובני יונה, וכן היו תולין מצידי הסלים תורין ובני יונה כדי לעטר את הבכורים, אלו שעם הסלים היו קרבים עולות ואלו שבידיהן היו ניתנין לכהנים".

ועיין ברדב"ז [שם] שכתב שהרמב"ם חילק את הבאת הגוזלות לתרתי:

"הגוזלות שע"ג הסלים היו עולות ומה שבידם ניתנים לכהנים, משמע שהיו מביאין מקצת הגוזלות תלוים בצד הסלים שלא לטנף את הבכורים, וקצתם היו מביאים בידם".

והחלוקה כך – "אותם שבידם ניתנים לכהנים, דאילו הבכורים שבתוך הסלים פשיטא שהיו לכהנים אנשי משמר ולא היה צריך להשמיענו, דתנן בסמוך והבכורים ניתנין לכהנים, ותו היכי קרי לבכורים מה שבידם וכי לא היה יותר קצר והבכורים לכהנים, ותו הגוזלות שע"ג הסלים משמע דאיכא גוזלות אחריני" – והיינו דע"ג הסלים היו עולות ואלו שבידם לכהנים.

וביאר בטעמא דמילתא "והטעם שאותם התלוים בסלים היו מעטרים את הבכורים - ולפיכך היו עולות, אבל אותם שבידם היו דורון לכהנים, וזה פי' נכון במשנה יותר מזולתו".

למדנו מדבריו דעצם זה שהיו חלק מהבאת ביכורים מחייב הקרבה – ועיין היטב במנחות [נ"ח] דמשמע כן, דמחמת שבאו לעטר את הביכורים הלכך מתחייבים בהקרבה, ויש מקום לומר דגם השור שעלה עמהם נתחייב בהקרבה מחמת טעם זה – וזה בלי שייכות לחיוב הקרבת קרבן, וזה דלא כהרשב"א שהבאנו לעיל בציונים והערות [משנה ג'].

# משנה ו'

[ו] עודהו הסל על כתפו קורא מהגדתי היום לה' אלהיך (דברים כו) עד שגומר כל הפרשה ר' יהודה אומר עד ארמי אובד אבי הגיע לארמי אובד אבי מוריד הסל מעל כתפו ואוחזו בשפתותיו וכהן מניח ידו תחתיו ומניפו וקורא מארמי אובד אבי עד שהוא גומר כל הפרשה ומניחו בצד המזבח והשתחוה ויצא:

# רע"ב משנה ו'

רבי יהודה אומר עד ארמי אובד אבי - ואין הלכה כרבי יהודה:

ואוחזו בשפתותיו וכהן מניח ידו תחתיו - מכאן משמע שהסל היה על ידו של כהן אלא שהבעלים אוחזים הסל בשפתותיו למעלה בשעת התנופה. ושלא כדברי האומר כהן מניח ידו תחת יד הבעלים ומניף:

בצד המזבח - בקרן דרומית מערבית:

והשתחוה ויצא - מכאן משמע שלא היה מניף כי אם תנופה אחת בשעת הקריאה בלבד. ותנא דספרי מצריך שתי תנופות אחת בשעת הקריאה דכתיב (דברים כו) ולקח הכהן הטנא מידך והניחו וגמרינן יד יד מידיו תביאנה את אשי ה', (ויקרא ז) מה להלן תנופה אף כאן תנופה והשנית לאחר שהשלים הקריאה, דלאחר הקריאה כתיב והנחתו, לשון לך נחה את העם (שמות לב) דהיינו תנופה שמוליך ומביא. מעלה ומוריד:

# ציונים והערות משנה ו'

## בדין תנופה לגבי יד הבעלים – אי הוי חציצה.

כתב הר"ש לדייק הלשון "ואוחזו בשפתותיו - פירוש אוחז בשפתותיו וכהן מניח ידיו תחתיו ומניף, משמע שהסל על יד הכהן אלא שהבעלים אוחזין הסל בשפתותיו, והא דאמרינן בפרק כל המנחות באות מצה כהן מניח ידו תחת 'יד הבעלים' ומניף, לאו דווקא קאמר תחת 'יד הבעלים' ממש דאם כן הוי לך 'חציצה' בין הכלי ובין יד הכהן, ובסוף שתי מדות מסקינן גבי בעלי סוברין לינפו כולהו בהדי הדדי קאמר הויא חציצה".

ושוב הביא הר"ש מדברי רש"י שחולק – "ומיהו רבינו שלמה פי' שם דבתנופות הכהן לא איכפת לן אם יש בה חציצה דעיקר תנופה בבעלים היא" – ותמה עליו הר"ש – "ודבר תימה מנא ליה הא, דהא תרווייהו כתיבין, והתם תניא גבי תנופה דשלמים הא כיצד כהן מניח ידו תחת יד הבעלים ומניף, כיצד עושה מניח אמורים על פסת היד וחזה ושוק עליהם, והתם נמי מצינו למימר שאוחז הכהן באמורים הוציאם חוץ לפסת היד ולפי שנתלים למטה קאמר תחת יד הבעלים" ועיין מה שהביא עוד מהירושלמי בסוטה לגבי תנופת מנחת סוטה – "ואין הדבר כעור, מביא מפה ואינו חוצץ, מביא כהן זקן, ואפילו תימא ילד אין יצר הרע מצוי לאותה שעה".

## אי היו ב' תנופות או תנופה אחת.

עיין בר"ש שהביא מהירושלמי שמשמע דלא היה מניף כי אם בשעת קריאה, ומאידך הביא דמהספרי משמע דאיכא שתי תנופות, דקתני "והנחתו לפני ה' אלהיך והשתחוית לפני ה' אלהיך - מלמד שטעונין הנפה שתי פעמים אחת בשעת קריאה ואחת בשעת השתחויה", ועיי"ש מה שדן בזה ומה שהקשה מהסוגי' במכות דליכא ב' תנופות, והביא כמה מחלוקות בדין תנופה.

מלבד הנך ב' שיטות אי איכא תנופה אחת או ב', הרי הביא תנא שלישי דלית ליה תנופה כלל, ועיי"ש עוד שצידד דמה שמשמע בספרי 'שתי תנופות' הוא לאו דווקא, אלא לפי שיש בכורים שאין טעונין קריאה כמו מן החג ועד חנוכה, וקאמר דאותן הטעונין קריאה מניף בשעת קריאה, ושאין טעונין קריאה מניף בשעת השתחויה.

## בדין ביכורים שהניחם במקדש לפני זמנם.

עיין במשנה שמובא הדין שמניחו בצד המזבח, ועיין בירושלמי [ה"ד] שנסתפקו בדין הנחה למחוסרי זמן, ועיין בביאור הגר"א ומהר"א פולדא שם, שפירשו שהספק הוא אם מועילה ההנחה שהיתה לפני עצרת שלא יהיה צריך להניח אח"כ.

ודברי הירושלמי צריכים ביאור, דהא הזמן שלפני עצרת אינו ראוי להבאת ביכורים, ומהיכי תיתי שתועיל הנחה לפני הזמן הראוי לביכורים.

עוד איתא בירושלמי, "הדא דתימר בשחזר ונטלן, אבל אם היו במקומן כהניחן הן", ומבואר בזה חידוש גדול, דא"צ מעשה הנחה, וסגי בזה שיהיו מונחים במקום הראוי בזמן החיוב.

והוסיף בזה הגר"ח שמואלביץ זצ"ל ששיטת הרמב"ם היא דתרי דינים איכא בזמן הבאת ביכורים, חדא דאין מביאין ביכורים לפני עצרת, ודין זה הוא משום זמן הביכורים עצמם, דקודם לכן אינו זמנם, וי"ל דדין זה מעכב, ואף אם הביא פסול, ועוד איכא דין דאין מביאין ביכורים קודם שתי הלחם, וזה אף ביו"ט דעצרת דכבר זמן הביכורים הוא, ומ"מ אין מביאין לפני שתי הלחם, והוא משום דילפינן מקרא ששתי הלחם הם ראשית, ויש להקדימם לכל המנחות, ודין זה הוא רק לכתחילה.

ועל פי זה ביאר שהספק בירושלמי שייך רק היכא דהניחם קודם עצרת, דבכה"ג יש לדון דההנחה פסולה כיון שלא היתה בזמן הראוי, אבל ביו"ט דעצרת לפני שתי הלחם, שמצד הביכורים עצמם הוי זמנם, אלא דאיכא דין להקדים שתי הלחם לביכורים, כדי שיתקיים בהם דין ראשית, אין סברא שיהיו הביכורים נחשבים מהאי טעמא כמחוסר זמן, ואם הניחם בעצרת לפני הבאת שתי הלחם, יכול לקרוא עליהם לאחר הבאת שתי הלחם.

## בענין הנחה ותנופה בביכורים בלילה.

עוד נסתפקו בירושלמי [שם] אם כשהניחם בלילה ועדיין לא קרא עליהם, יכול לקרוא עליהם אח"כ ביום, והיינו משום דלילה לאו מחוסר זמן, וגם זה צריך ביאור, דהיאך תועיל הך הנחה שלא היתה בזמן הראוי, לפוטרו מחובת הנחה בזמן הראוי, וצ"ע.

ודייק הגר"ח שמואלביץ זצ"ל שמדברי הירושלמי היה נראה דא"א לעשות התנופה בלילה, ולגבי הנחה מספקא ליה אם כשרה או פסולה [[150]](#footnote-151) - ותמה בזה - דמה החסרון בזה, דרק בקרבנות כתיב יום צוותו, ומנ"ל שגם בביכורים יהא כן, והוסיף - דיתכן דתלוי זה בפלוגתא דר' יהודה ורבנן אם דין ביכורים כקדשי המקדש או כקדשי הגבול – ובאמת דיעויין בטורי אבן [מגילה כ':] דנקט שביכורים הוו כקרבן, יעויי"ש שביאר בזה הא דפשיטא להגמ' [מנחות ס"ח:] דאיכא בהו פסול ממשקה ישראל, ואסור להביא ביכורים לפני היתר העומר, ולפי"ז כתב שם לחדש דביכורים אינם כשרים בלילה, ומשום שהם כקרבן, ולפלא שלא הזכיר דברי הירושלמי כאן בדין זה.

אולם עיין היטב מה שנתבאר בארוכה בחידושי סוגיות [סימן א' וסימן ב'] שהנידון בפלוגתת ר"י ורבנן והנידון בדיני הקרבה לא תלויים זה בזה.

# משנה ז'

[ז] בראשונה כל מי שיודע לקרות קורא וכל מי שאינו יודע לקרות מקרין אותו נמנעו מלהביא התקינו שיהו מקרין את מי שיודע ואת מי שאינו יודע:

# רע"ב משנה ז'

נמנעו מלהביא - מפני הבושה שאינו יודע לקרות:

התקינו שיהו מקרין - ואסמכוה אקרא דכתיב (דברים כו) וענית ואמרת, ואין עניה אלא מפי אחר:

# ציונים והערות משנה ז'

## בדין "בראשונה כל מי שיודע לקרות קורא".

שנינו במשנה – "בראשונה כל מי שיודע לקרות קורא וכו' התקינו שיהיו מקרין את מי שיודע ואת מי שאינו יודע", ועיין בירושלמי כאן [ה"ד] דפריך דהא תני 'אין ענייה אלא מפי אחר', ומשני דזהו ג"כ הטעם שתיקנו כן, ולא רק מפני הבושה.

ועי' במפרשים כאן שכל זה הוא מדרבנן, אלא שמלבד טעם התקנ"ח מפני הבושה, איכא לדין זה גם אסמכתא מקרא ד'וענית ואמרת'.

ובעיקר הדין המבואר במתני' שהיו מקרין אותם, יל"ע אם הכוונה שהיו מקרין אותם והם שומעים ושותקים, ויוצאים יד"ח מדין שומע כעונה, או שהמביא ג"כ היה קורא עם מי שמקריא לו.

ועיין בביאור הגר"א לירושלמי כאן שמפרש כפירוש הב', שגם המביא צריך לקרוא, וכן משמע מדברי המשנה ראשונה כאן שהקשה דמילתא דפשיטא היא דמהני, ומאי קמ"ל, ונראה מזה דמפרש כנ"ל שגם המביא קורא עם המקריא לו, ולכן פשיטא דמהני- ועיין היטב בראב"ן [סימן מ"ב] שהעיר דהאיך המביא אומר בעל פה – ומדבריו משמע שאין זה שומע כעונה אלא אומר ממש, וגם בריב"ש [סימן ר"ד] משמע שזה לא מדין שומע כעונה.

ועיין בצפנת פענח [מהדו"ת - עמוד ס':] דנקט בפשיטות דמהני בשומע כעונה, אולם עיין במשנה למלך [פרק ג' הלכה ד'] שנסתפק באלם אי קריאה מעכבת כיון שאינו ראוי לקריאה, ויש לדייק דס"ל דלא מהני שומע כעונה.

## בענין שומע כעונה במקרא ביכורים.

והגר"ח שמואלביץ הוסיף עוד, דיש לדון אם מהני שומע כעונה במקרא ביכורים, די"ל דלא מהני, והוא עפי"מ דאיתא בגמ' [סוטה ל"ב:] דצריך לומר בקול רם, ואכן מסתברא דאין זה מעכב בקריאת הפרשה, אמנם מ"מ לכתחילה הדין כן שצריך לקרוא בקול רם.

ולפי"ז י"ל דל"מ שומע כעונה, והיינו לפמש"כ הבית הלוי על התורה [בסוף הקונטרס בעניני חנוכה] דבברכת כהנים ל"מ שומע כעונה, דבעינן שתהיה האמירה בקול רם כמבואר בסוטה [ל"ח.], וע"ז ל"מ דין שומע כעונה.

וא"כ י"ל דגם הכא לכתחילה א"א לעשות כן, ולכן היה המביא צריך לקרוא ג"כ את הפרשה עם המקריא, וכפירוש הגר"א הנ"ל.

ובעיקר האי דמיון - כבר קדמו בשו"ת משיב דבר לנצי"ב [סוף חלק א'] שתמה מהקריאת הפרשה דביכורים דמבואר הכא במשנה דמהני שומע כעונה, אף דאיכא בזה תנאה דקול רם, והרי לפי מה שמבואר בדברי הגר"א ובמשנה ראשונה דלאו מדין שומע כעונה הוא אלא שאמר אחריו מילה מילה – ליכא קושי'.

## במה שדנו בדברי הבית הלוי בקול רם בשומע כעונה.

והנה אף שהבית הלוי נקט דלא מהני שומע עונה בברכת כהנים כיון דאיכא בזה תנאה דקול רם ואף דשומע כעונה אבל ענייה של שמיעה אינו בקול רם, אולם כבר תמה בזה החזו"א דמצאנו דכל התנאים של האמירה מתייחסים לשומע וכגון קריאה מתוך ספר, וקידוש על הכוס, והרי בשמיעה ליתא לכל הנ"ל, וע"כ דכל הצורה של האמירה של המשמיע מתייחס לשומע, ומאי שנא קול רם.

ותירצו האחרונים [אבי עזרי, עמק ברכה וקה"י] דכוונת הבית הלוי דבאמת ליכא דין קול רם ממש אלא דדרשינן "אמור להם – כאדם האומר לחבירו", והיינו שחבירו ישמע, וזה ודאי ליכא בשומע כעונה, ואין זה ענין לתנאים בעלמא בצורת האמירה, ומהאי טעמא פשיטא דלא יהני באמירה בקידושין ע"י שומע כעונה.

איברא דזה לא ברור שהרי בברכת כהנים גם אם בפועל לא שמעו הציבור יוצא ידי"ח, מדמהני בציבור שכולם כהנים ומתברכים בזה העם שבשדות, וכן פשוט שכהן שקולו נמוך יותר משאר הכהנים ולא שמע אפילו ישראל אחד דפשיטא דברכתו אינה ברכה לבטלה, וע"כ שגם זה רק צורת אמירה ולא יותר, שצורת האמירה יהיה באופן זה כאדם האומר לחבירו, ולכן צריך בקול וא"כ כיון שזה רק צורת האמירה א"כ למה לא יהני בזה שומע כעונה, וכל זה צ"ע.

# משנה ח'

[ח] העשירים מביאים בכוריהם בקלתות של כסף ושל זהב והעניים מביאין אותם בסלי נצרים של ערבה קלופה והסלים והבכורים ניתנין לכהנים:

# רע"ב משנה ח'

בקלתות של כסף ושל זהב - קופות מצופות כסף וזהב:

הסלים והבכורים ניתנים לכהנים - סלי עניים ניתנים לכהנים וקלתות של עשירים מחזירים להן מכאן אמרו בתר עניא אזלא עניותא:

# ציונים והערות משנה ח'

## בטעם החילוק בין עניים לעשירים.

בטעם החילוק בין עניים לעשירים - עיין בתוס' יו"ט שהביא מהספרי - ולקח הכהן הטנא מידך - מכאן אמרו העשירים מביאין בכורים בקלתות של כסף ושל זהב ועניים בסלי נצרים של ערבה קלופה, והסלים נתנו לכהן בשביל לזכות מתנה לכהן – ודייק מהכא דכאן מבואר הטעם לחלק בין עניים לעשירים שהעניים מביאין מעט – ולכן רק עם הסל יהיה נחשב 'מתנה'.

ובעיקר טעמא דמתנה יש לדון על פי הנו"ב [מהדו"ת סימן ר"א] דבתרומה אע"ג דחיטה א' פוטרת את הכרי אבל בנתינה איכא דין של נתינה חשובה, שזו מצות נתינה - ויש לעיין אי שייך בביכורים דמתחלק לאנשי המשמר – ואגב יש להעיר דלאיזה כהן ניתן הכלי - דאי ניתן לאנשי המשמר, יש לדון האם גם הכלי מתחלק ביניהם.

## אי תלוי בכלי או בעשיר ועני.

אולם בעיקר מה דפשיטא ליה לתוס' יו"ט דמחלק בין עני לעשיר – עיין היטב בלשון הרמב"ם [פ"ג ה"ח] שמדוייק דתלוי באיזה כלי נתן ולא בגודל המתנה עצמה – וגם עשיר בכלי פשוט נותן את הכלי, וכן משמע בלשון הסמ"ג [מצוה קל"ט].

## הבאה בתוך סל מעכב או לא.

ובעיק הדין סל יש לדון אי מעכב, ועיין רדב"ז [פ"ג הי"ד] שכלי מעכב – אלא דאיירי התם לגבי הבאה בכלי ולא נתינת הכלי לכהן, וע"ע בערוך השולחן [סימן קמ"א סעיף ד'] בזה.

# משנה ט'

[ט] ר"ש בן ננס אומר מעטרין את הבכורים חוץ משבעת המינים רבי עקיבא אומר אין מעטרין את הבכורים אלא משבעת המינים:

# רע"ב משנה ט'

מעטרים את הבכורים חוץ משבעת המינים - מקיפים את הסלים שבכורים בהם מפירות נאים ומשובחים, ואף על פי שאינם משבעת המינים, כגון פריש ואתרוג וכיוצא בהן, והוא הדין שיכולין לעטר מפירות שגדלו בחו"ל:

רבי עקיבא אומר אין מעטרין הבכורים אלא משבעת המינים - מפירות שגדלו בארץ שחייבים בבכורים. והלכה כר"ע:

# ציונים והערות משנה ט'

## עיטור ביכורים.

עיטור ביכורים – עיין בר"ש "מעטרים - פירוש סביב הסלים היו תולין בהן פירות מבחוץ לנוי והוא העטור", ועיין במשנה ראשונה שאינם חובה.

## בדברי הירושלמי בביאור פלוגתת רשב"נ ור"ע.

עיין ברע"ב שהוסיף דלא רק משאר מינים אלא גם מפירות חו"ל, והנה בירושלמי נראה דפלוגתת התנאים במשנה היא האם גזרינן שמא יאמרו דאי מעטרין בשאר מינים א"כ שאר מינים יכולים להיות ביכורים ממש או דלא חששו לכך – ואחרי הקדמה זו מובנים דברי הירושלמי.

דמצאנו דנחלקו בירושלמי כאן בפלוגתא אחרת – דדעת רבי יוסי דכו"ע מודי שמעטרים את הבכורים מחוצה לארץ כיון שאין בני אדם טועים לומר שמביאין בכורים מחוצה לארץ – והיינו כנ"ל דרק על מה שחששו שיטעו בזה לא מעטרים בהם, ודעת רבי יוסי דפליגי אי מביאין מעמון ומואב, דמאן דאמר מעטרין את הביכורים חוץ משבעת המינים, מעטרים את הבכורים מעמון ומואב – דלא חוששים שיטעו מעיטורי ביכורים לביכורים עצמם, ומאן דאמר אין מעטרים את הבכורים חוץ משבעת המינים דטועין מזה לזה, לדידהו אין מעטרים את הבכורים מעמון ומואב דגם בזה יטעו.

אולם דעת רבי מנא - דכו"ע מודי שאין מעטרין את הבכורים מעמון ומואב כיון שבני אדם טועין לומר שמביאין בכורים מעמון ומואב, ופליגי אי מביאים מחוצה לארץ, דמאן דאמר מעטרים את הבכורים חוץ משבעת המינים מעטרין את הבכורים מחוצה לארץ – דלא טועין מזה לזה, ומאן דאמר אין מעטרים את הבכורים אלא משבעת המינים אין מעטרין את הבכורים מחו"ל, דטועין מזה לזה.

## דברי הר"ן בחולין.

עיין מה שהביא רעק"א מהר"ן בחידושיו לחולין שדייק מהכא דיכולים להביא ביכורים משאר מינים אף דליכא בזה חובה, ונראה מדבריו דחיילא קדושה עלייהו אף שהם לא מז' מינים, אכן אי הכי קשה דלמה גזר ר"ע לא לעטר מפירות שאינם מז' המינים אי מצי מביאם בתורת ביכורים – וכנראה שזו קושי' רעק"א עליו.

# משנה י'

[י] רבי שמעון אומר שלש מדות בבכורים הבכורים ותוספת הבכורים ועיטור הבכורים תוספת הבכורים מין במינו ועיטור הבכורים מין בשאינו מינו תוספת הבכורים נאכלת בטהרה ופטורה מן הדמאי ועטור הבכורים חייב בדמאי:

# רע"ב משנה י'

הבכורים - עיקר הבכורים תאנה שבכרה או אשכול שבכר:

תוספת הבכורים - בשעת לקיטת הבכורים מוסיף עליהם משאר תאנים או משאר ענבים:

עיטור - הפירות הנאים שמקיף סביבות הסל להדור מצוה:

מין בשאינו מינו - מעטר הסל של בכורי ענבים בתאנים ושל בכורי תאנים בענבים ואפילו בפירות שאינם משבעת המינים לדברי ר"ש דסבירא ליה כך לעיל:

ופטורים מן הדמאי - אם לקחן הכהן מעם הארץ שהביא בכורים:

# ציונים והערות משנה י'

## שיטות הראשונים במה נקרא תוספת ביכורים.

בגדר 'תוספת הבכורים' עיין בר"ש שכתב וז"ל: "פירוש תוספת הבכורים - עיקר הבכורים היינו תאנה שבכרה ואשכול שבכר, אומר הרי אילו בכורים, וכשבא ללקטן וליתנן בסלים מוסיף על תאנים תאנים אחרים שאינם בכורים, וכן על כולם מוסיף ממינו, והעיטור היינו מה שמקיף להם מבחוץ לנוי, ופטורה מן הדמאי - בעם הארץ שמביא בכורים".

והנה מצד אחד מדוקדק בדבריו דכל מה שמוסף במחובר עדיין בכלל ביכורים הוא ורק מה שמפריש "כשבא ללקטן וליתנן בסלים" - שאם עכשיו הוא מוסיף על התאנים – אז מיקרי תוספת, אכן מאידך משמע שרק מה שביכרה ראשונה היא הביכורים ואידך בכלל תוספת, וצ"ע, ובדרך אמונה [ביכורים פרק ב' ס"ק קכ"ח] נראה קצת דנקט כדרך השניה.

אולם עיין בשנות אליהו [ריש פרק ג'] דתוספת ביכורים היינו ההשלמה של השיעור ממה שכבר הפריש - עד השיעור א' משישים, והיינו משום שמחוייב רק הפרי הראשון שביכר והשאר הוא תוספת עד שישים, וחלוק תרומה מביכורים, שהשיעור שישים בתרומה חייבים בו, משא"כ בביכורים שלא חייבים בהשלמת השיעור עד שישים.

ועיין עוד באדרת אליהו [ריש כי תבא] שהוסיף שבפסוק כתוב בתחילה 'מראשית' ואח"כ כתוב בקריאה 'ראשית' – השינוי הוא שמתחילים מהראשית ממש - שזה ביכר ראשונה, ולאחר מכן יש תוספת עד שישים גם על "ראשית" שאינו ראשית גמור.

## פלוגתת הראשונים אי פטורים מהודאי ואי תוספת ביכורים היא מה"ת או מדרבנן.

בהמשך הדברים הביא הר"ש מתוספתא דמחלק בין תוספת ביכורים לעיטור ביכורים וז"ל: "תוספת הבכורים מין במינו, ועיטור הבכורים מין בשאינו מינו, תוספת הבכורים נאכלת בטהרה ופטורה מן הודאי ואין צריך לומר מפני הדמאי, ועיטור הבכורים חייב בדמאי ואין צריך לומר בודאי", ופירש הר"ש דלפי התוספתא באמת "התוספת פטורה מן הודאי, ומתניתין דקתני מן הדמאי משום עיטור נקטיה דאפילו בדמאי חייב".

והנה מבואר בר"ש שפטורים מן הודאי – והיינו דא"צ להפריש תרו"מ מהם אף בטבל מה"ת, ומוכרח שיש בהם קדושה מה"ת, והם ביכורים מה"ת, אולם דעת הסמ"ג [עשין קל"ט [[151]](#footnote-152)] והיראים [מ"ע קנ"ב] דזה ביכורים רק מדרבנן, ועיין ברמב"ם [מעשר פי"ג הי"ד] שהביא תוספת ביכורים בתוך הנך דפטורים משום דמאי, ורעק"א [דמאי פ"א מ"ג] הקשה דלמה לא הביאה המשנה תוספת ביכורים בתוך הנך דפטורים בדמאי, ועיי"ש בבועז שתמה עליו מהר"ש כאן דפטור מהודאי, ותירץ לו דהרמב"ם למד שיש מחלוקת בין התוספתא למשנה – ודלא כהר"ש, ולפי המשנה פטור דווקא מדמאי – וכך פסק הרמב"ם, ועיין בניר בסוגיין שיש מחלוקת בזה שהרי מהירושלמי בדמאי [פ"ד ה"ד] מבואר שזה רק פטור בדמאי ולא בודאי – ויתכן דנחלקו אי הוי מה"ת או מדרבנן.

והנה – בנאבדו דחייב באחריותן וצריך להביא שניים תחת הראשונים – עיין לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ח' וט'] שהבאנו מהירושלמי דדמי לתוספת ביכורים, וכפשוטו משמע ששם זה דין דאורייתא כיון דיליף כן מהפסוקים, וקשה לשיטות שאמרו כאן שתוספת היא מדרבנן, ויש לחלק שהחיוב הבאה מה"ת הוא כחוב בעלמא והקדושה היא דין דרבנן.

## בשיטת הרמב"ם י"ל שזה מה"ת – אבל אינו 'ראשית גמור' לכל הדינים.

אולם בדעת הרמב"ם א"א לומר כן שהבאנו שם שמבואר ברמב"ם דהא דליכא קריאה בביכורים הללו – היינו משום שאינם ראשית, ונראה דודאי דאיכא בזה קדושת ביכורים מה"ת לכל הדינים, ורק מהדין קריאה נתמעט מטעם זה, ודו"ק - וצ"ע דא"כ למה אינו פוטר את הודאי.

וצ"ל דאדרבה – דמהאי טעמא דליכא בהם קריאה דחסר בדין ראשית, מה"ט נמי אינם פוטרים את הטבל מחיוב תרומה, דהך דין לפטור את התרומה הוא ממה דתרומה וביכורים מיקרי ראשית, עיין בזה בירושלמי פאה [פרק א' הלכה ה'], וממילא דכמו דחסר בדין ראשית כלפי קריאה כמו כן חסר בראשית כלפי הפטור מן הודאי, ודו"ק.

אלא דזה קשה דמה הגדר של ביכורים שיש בהם קדושה מה"ת – ואעפי"כ אינם ראשית – והבאנו לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ח' וט'] מהתורת זרעים שחסר בחלות דין תרומה שבביכורים, עיי"ש מה שכתב בזה על פי הגרי"ז, אלא שדחינו את הדברים מיניה וביה שע"כ שיש להם דין תרומה לגבי איסור זר ולגבי חיוב קרן.

וביארנו את הדברים שיש מושג של 'ראשית גמור' – ויש מושג של ראשית 'שאינו גמור' – והנך ב' דרגות הם מה"ת, והבאנו לדמות למה שמצינו ברמב"ם [פ"ג מהלכות מאכא"ס ה"ו] לגבי 'יוצא' מהטמא דאסורין מן התורה ואין לוקין עליהם והרמב"ם מדמה להו "כאוכל חצי שיעור שהוא אסור מן התורה ואינו לוקה אבל מכין אותו מכת מרדות", עכ"ל – והבאנו הרבה אופנים של דין תורה שיש בהם שיעור ואעפי"כ מדמינן להו לחצי שיעור שאין בהם את כל הדינים.

ויש לומר דכמו שיוצא מן הטמא שייך לטמא אבל סו"ס אינו טמא גמור כי אם שהוא יוצא מן הטמא, כמו כן הביכורים השניים שבאים 'במקום' הראשית של הביכורים אינו ראשית גמור – הלכך אף שיש בו דיני תרומה של ראשית לגבי איסור זר ולגבי חיוב קרן, אבל ליכא בהו דין ראשית לגבי חומש, וזהו שכתב נמי הרמב"ם שאין להם דין ראשית לגבי קריאה, והבאנו לדמות עוד למה שפירש הגר"ח ברמב"ם דליכא ברכה אלא במצוה שלימה – כך ליכא קריאה אלא בביכורים גמורים.

ומעתה אחרי דמדמינן תוספת לחיוב אחריות – שוב יש לומר דה"ה שהגדר בתוספת הוא כן, שאינו ראשית גמור כיון שעיקר הראשית הוא ממה שביכר ראשונה – וא"כ ה"ה דהכא יש לומר שזה ראשית 'שאינו גמור'.

ואולי יש להוסיף ע"ד מה שמצאנו באדרת אליהו – מובא לעיל - שבתחילה כתוב 'מראשית' ואח"כ כתוב בקריאה 'ראשית' – והשינוי הוא שבהתחלה רק מהראשית שבראשית שזה ביכר ראשונה, ולאחר מכן יש תוספת עד שישים גם מ"ראשית" שאינו ראשית גמור – והחילוקי דינים הם בדרגת ראשית שבראשית לראשית כללית.

ובעיקר האי חידוש דמצאנו דרגות שונות בראשית - עיין היטב במה שנתבאר לעיל בציונים והערות [פרק ג' משנה א'] לחלק בזה בין קריאה להבאה.

# משנה י"א

[יא] אימתי אמרו תוספת הבכורים כבכורים בזמן שהיא באה מן הארץ ואם אינה באה מן הארץ אינה כבכורים:

# רע"ב משנה י"א

ואם אינה באה מן הארץ - כגון שהביאו התוספת מעבר לירדן דתנן לעיל שמביאים משם בכורים אף על פי שאינה ארץ זבת חלב ודבש. אי נמי מתניתין רבי שמעון היא דאמר לעיל מעטרים את הבכורים חוץ משבעת המינים והוא הדין מפירות שגדלו בחו"ל וכי היכי דאליביה מעטרים בפירות חו"ל, הכי נמי התוספת באה מפירות חו"ל. וקמ"ל הכא שהתוספת שאינה מן הארץ אינה כבכורים:

# ציונים והערות משנה י"א

## פלוגתת הראשונים בדין "באה מן הארץ".

בדין שמבואר במשנה שתוספת הבכורים כבכורים הוא דווקא כשהיא באה מן הארץ – עיין במלכי צדק שכתב דקאי על המבואר לעיל דתוספת ביכורים נאכלת בטהרה, והתנאי בזה שבאה מן הארץ, ואל"כ לא נאכלת דווקא בטהרה, וע"כ דלא נתקדשו כלל מדאוכלה שלא בטהרה, אולם עיין ברמב"ם [פ"ה הי"ח] שכתב שאם הביא מן הארץ הרי הם כביכורים לכל דבר, וכשהביא שלא מן הארץ אז כל דינם לביכורים אינו אלא שנאכלים בטהרה, ועיין במשנה ראשונה.

# משנה י"ב

[יב] למה אמרו הבכורים כנכסי כהן שהוא קונה מהם עבדים וקרקעות ובהמה טמאה ובעל חוב נוטלן בחובו והאשה בכתובתה כספר תורה ורבי יהודה אומר אין נותנים אותם אלא לחבר בטובה וחכמים אומרים נותנין אותם לאנשי משמר והם מחלקין ביניהם כקדשי המקדש:

# רע"ב משנה י"ב

כספר תורה - כלומר וס"ת נמי הוי כמו בכורים לדין זה דבעל חוב נוטל בחובו ואשה בכתובתה. פי' אחר וס"ת ומותר לקנות בהם ספר תורה. ואף על גב דתנא בהמה טמאה. אצטריך למתני ס"ת דלא תימא כל הני נהי דלא חזו לאכילה. חזו לשכר שיבא לידי אכילה לפי שאין מוכרין ס"ת, אימא לא קמ"ל:

אין נותנים אלא לחבר בטובה - אין הכהן יכול ליתן הבכורים אלא לכהן חבר שאוכל חוליו בטהרה ונותן אותם לו בטובה בתורת חסד ונדבה ואינו רשאי לקנות בהן דבר ואף לא ליתנן לכהן שאינו חבר דכיון שאין עושין בהן עבודה חיישינן דלמא לא מיזדהר בהו:

נותנים אותם לאנשי משמר - ובין חבר ובין שאינו חבר מחלקין אותם ביניהם:

כקדשי מקדש - כשאר קדשי מזבח. ואף על פי שאין עושין בהם עבודה הואיל ומכניסים אותם לעזרה מזדהרי בהו ולא אתו למכלינהו בטומאה. והלכה כחכמים:

# ציונים והערות משנה י"ב

## עיקר פלוגתת רבנן ור"י אי ביכורים הוי כקדשי המקדש או כקדשי הגבול, ונפ"מ טובא בזה, א] לענין הא דמתחלקין לאנשי משמר, ב] לענין אשירה שביטלה, ג] לענין הבאה דמופלא הסמוך לאיש, ד] לענין להסיקו תחת תבשילו בטומאה.

שנינו במשנה - "ר' יהודה אומר אין נותנים אותם אלא לחבר בטובה, וחכמים אומרים נותנים אותם לאנשי המשמר והן מתחלקין ביניהם כקדשי מקדש", הרי דפליגי אי מתחלקין כקדשי מקדש לאנשי אותו משמר או כקדשי הגבול לכל כהן שירצה.

ומצאנו בירושלמי דתלינן בפלוגתא זו הילכתא טובא, דבריש ביכורים [פ"א ה"ב] הסתפקו בירושלמי באשירה שביטלה אי מביא מפירותיה ביכורים, וכו"ע מודו דאין מביאים ממנה עצים למערכה, דפסולים לגבוה, וריש לקיש הסתפק אי מקיים בה מצות לולב, ותלוי אי מצוות כגבוה או לא, ופשטו דאין מצוות כגבוה וכשר, אבל שאני ביכורים משאר מצוות דתלוי אי הוי כקדשי מקדש או כקדשי תרומה, וזה תלוי בפלוגתת רבנן ור"י הנ"ל, ולרבנן פסול.

ובירושלמי ריש תרומות [פ"א סוף ה"א] תלו בזה פלוגתא נוספת, דדנו למ"ד דמופלא סמוך לאיש מקדיש ואינו תורם, האם יכול להביא ביכורים או לא, ואמרו שם דתלוי אי ביכורים כקדשי מקדש או כקדשי הגבול, ולר"י דהוי קדשי הגבול אינו יכול להביא ביכורים כמו שאינו מפריש תרומה, ולרבנן שפיר מביא, עיי"ש.

והרמב"ם אזיל בפלוגתא זו לשיטתו, דהרמב"ם [פ"ג ה"א] פסק דמתחלקין לאנשי משמר "כקדשי מקדש", ולעיל [פ"ב הט"ז] פסק שאין מביאים ביכורים מעצי אשירה "שהביכורים קדשי מקדש הן", וכבר העיר בזה האו"ש [ריש פ"ג] דאזיל לשיטתו ועפ"י הירושלמי, ונראה דאיכא הלכה נוספת דגם תלוי בפלוגתא זו והרמב"ם אזיל בזה לשיטתו.

דהנה הרמב"ם [פ"ב שם] פסק דביכורים שנטמאו אינו מסיק תחת תבשילו ודלא כתרומה טמאה, והטעם בזה כ' הרמב"ם "מפני שהם כקדשי מקדש", ודין זה מפורש בסוגי' בהערל, וק' טובא דהרמב"ם הקדים בהלכה זו בלשון "יראה לי", והא גמ' מפורשת היא, ועי' בכס"מ שנתעורר בזה, ותירץ דרק לענין הטעם "דהוי כקדשי המקדש" אמר הרמב"ם "יראה לי", ונראה דכוונת הכס"מ בזה הוא דלפי ר"י דאינו קדשי מקדש, אלא הוי כקדשי הגבול וכתרומה, מותר להסיקו תחת תבשילו.

ושו"ר בר"ש סיריליאו [בריש פ"ב] שג"כ הביא הך דין דאין מסיקין בביכורים שנטמאו, ובזה לא שוו לתרומה, וכתב על זה, "והטעם דקדשי מקדש הן", עכ"ל, והיינו כהרמב"ם הנ"ל.

הרי לנו ד' נידונים במשנה בירושלמי וברמב"ם דתלויים אי הוי כקדשי מקדש או כקדשי הגבול, ולמאי דקיי"ל כרבנן נתחדש, א] מתחלקין לאנשי המשמר, ב] פסולים באשירה שביטלה, ג] מופלא סמוך לאיש מביא, ד] אינו מסיקו תחת תבשילו.

## מתמה טובא בכל הנ"ל, דכבר הבאנו דמבואר בהדי' דלביכורים איכא גם דיני קרבן וגם דיני תרומה, והכא רואים דתלוי בפלוגתא דתנאי.

והנה הבאנו בחידושי סוגיות [סימן א'] מהטו"א דהוכיח דתנופה בביכורים כעבודה דבעי "יום" מדמצאנו בו דין "ממשקה בנ"י", והק' הגר"ח שמואלביץ זצ"ל דאיך לא הביא פלוגתא זו בין רבנן לר"י, דלכאו' גם דין "יום" וגם דין "ממשקה בנ"י" תלויים בפלוגתא זו וכשאר הנפ"מ דתלו בפלוגתא זו.

ובאמת דקושי' זו ק' טפי, דחוץ מהנך תרי דינים שהביא הטו"א, הרי מבואר עוד דדינו כקרבן והקרבה בלי שייכות לפלוגתת רבנן ור"י וכמו שהבאנו [שם] מהתורת זרעים דאיכא דין דיחוי בביכורים כמו בקרבן, וכן הבאנו מהמנ"ח דלאחר תנופה הוו כקרבן לאחר זריקה ול"מ בהו שאלה, ולענין כל הנך דינים לא מצינו בירושלמי דתלו בפלוגתת רבנן ור"י, והבאנו גם מהתוס' דתנופה והגשה כעבודה לענין דין חולין בעזרה, וגם הרמב"ן עה"ת למד דמפורש בקרא בפר' נשא דאיכא הקרבה בביכורים וכדכתיב "אשר יקריבו", ובאמת דכן מבואר בקרא בהדי' בויקרא [ב' י"א - י"ב] "כי כל שאור וכל דבש וכו', קרבן ראשית תקריבו אתם לה'", ופירש"י דראשית קאי בשתי הלחם לענין שאור ובביכורים לענין דבש, הרי בהדי' דחשיב כקרבן והקרבה.

וכן הבאנו לענין שירה מהתוס' והרא"ש והרש"ש בסוגי' דערכין, דיש לו דין שירה על הקרבן וגם זה לא תלוי ברבנן ור"י, וביארנו והוכחנו דזהו עיקר הגדר בהבאת ביכורים ובדין מביא ואינו קורא, וזהו נמי יסוד האיסור אכילה לפני הנחה, ומכל זה מבואר דפשיטא דאית ליה דין קרבן, וזה מלבד הדין תרומה דאית ליה, ושני דינים נפרדים נינהו, ובזה ביארנו למה אית להו לכהנים ב' זכויות שונות בביכורים, א' מצד הדיני קרבן שבו וא' מצד הדיני תרומה שבו, ושניהם אמת, דתרי דינים איכא ביה.

ומעתה תמוה, דכל זה סתירה להנך ד' דינים דתלויים בפלוגתת רבנן ור"י אי דינו כקרבן או כתרומה, דמכל הנ"ל פשיטא דתרתי אית בהו, גם שם קרבן וגם שם תרומה, וצ"ע לפי"ז במאי פליגי רבנן ור"י.

ובישוב כל הקושיות - עיין מה שנתבאר בארוכה בחידושי סוגיות [סימן ב'].

**חידושי**

**סוגיות**

**מסכת**

# ביכורים

**תוכן הענינים המפורטחידושי סוגיות**

[**סימן א' בגדרי "קרבן" ובדיני "תרומה" בביכורים.**](#__RefHeading___Toc403857601) **<>** [מביא מהראשונים ומהאחרונים דמצאנו דיני הקרבה וקרבן בביכורים מחמת התנופה והנחה, ונפ"מ א] לענין דין ממשקה בנ"י ב] לענין "יום" ג] לענין דיחוי ד] לענין שאלה ה] לענין חולין בעזרה ו] לענין זכות הכהן בביכורים, ז] בדין שירה על הקרבן.](#__RefHeading___Toc403857602) <> [מביא עוד כהיסוד הנ"ל מהחידוש דמצאנו בזמן חלות האיסור של אכילת ביכורים לפני הנחה דחיילא לפני שאר האיסורים, ומבאר עוד דיסוד הדין בהבאת ביכורים ב"מביא ואינו קורא" הוא מצד הדיני קרבן שבביכורים, ומדין הבאת קרבנות.](#__RefHeading___Toc403857603) <> [מביא מהגרי"ז דמה דאית לביכורים דיני תרומה הוא משום שיש תורת תרומה בביכורים, ומבאר דכל זה חוץ מהדיני קרבן שבהם, ושני דינים נפרדים הם. ומבאר שיש לכהנים שני דיני זכייה בביכורים, גם מצד התרומה שבהם וגם מצד הקרבן שבהם, וחיילי הנך תרי זכיות בתרי זמנים שונים.](#__RefHeading___Toc403857604) <> [תמה בכל זה מפלוגתת רבנן ור"י אי הוי כקרבן או כתרומה.](#__RefHeading___Toc403857605) <> [דן בעיקר יסוד הגרי"ז ובהוכחה מהירושלמי, ובדברי האחרונים בזה.](#__RefHeading___Toc403857606)

[**סימן ב' ביכורים: קדשי מקדש או קדשי הגבול.**](#__RefHeading___Toc403857607) **<>** [מביא את פלוגתת רבנן ור"י אי ביכורים הוי כקדשי המקדש או כקדשי הגבול, ונפ"מ טובא בזה, א] לענין הא דמתחלקין לאנשי משמר, ב] לענין אשירה שביטלה, ג] לענין הבאה דמופלא סמוך לאיש, ד] לענין להסיקו תחת תבשילו בטומאה.](#__RefHeading___Toc403857608) <> [מתמה טובא בכל הנ"ל, דכבר הבאנו דמבואר בהדי' דלביכורים איכא גם דיני קרבן וגם דיני תרומה, והכא רואים דתלוי בפלוגתא דתנאי.](#__RefHeading___Toc403857609) <> [מבאר דב' נידונים איכא, א] האם ביכורים הם חפצא של קרבן או לא, ב] גם אם אינם חפצא של קרבן, אכתי יש לדון על סדר התנופה וההגשה, אם הוא מעשה "הקרבה", או מצוה בעלמא מסדר דיני הביכורים.](#__RefHeading___Toc403857610) <> [מבאר את ההבדל בין פסול אשירה שביטלה לבין דין ממשקה בנ"י בנידון זה.](#__RefHeading___Toc403857611) <> [מעורר בכל הנ"ל, מדברי האור שמח בביאורו לפלוגתת רבנן ור"י עפ"י הפלוגתא אי הנחה מעכבת או לא.](#__RefHeading___Toc403857612) <> [מבאר את פלוגתת רש"י ורבינו גרשום בדין "מעילה" בביכורים, אי הוי בכלל קדשי ה' או לא.](#__RefHeading___Toc403857613) <> [מביא את פלוגתת הבבלי וירושלמי למה קדשו פירות שבעמקים לר"ל, דנראה דפליגי אי מדמינן לקדשים או לתרומה, ודוחה עפ"י הנ"ל.](#__RefHeading___Toc403857614) <>

[**סימן ג' בגדר חיובא דהבאת ביכורים**](#__RefHeading___Toc403857615) **<>** [מוכיח דיסוד דין הבאת ביכורים הוא כעין חיובא דבעלים בהבאת קרבנות, והמצוה אינה במעשה הבאה אלא בזה שיהא מובא.](#__RefHeading___Toc403857616) <> [מוכיח מהרמב''ן שיש מצוה במעשה הבאה, והמצוה היא דוקא על כתיפו ודלא כהבאת קרבנות דמצותן רק בזה שיהא מובאין, וזה סתירה למה דהוכחנו לעיל, ואיכא סתירה נוספת אי מצות הבאה היא רק עד הר הבית או דהמצוה מתחילה בהר הבית.](#__RefHeading___Toc403857617) <> [מיישב ששני דינים נאמרו בהבאת ביכורים, חדא שיהא מובא, וזה מצד הדיני קרבן שבביכורים, ובזה מדמינן לשאר קרבנות, ועוד דין במעשה הבאה שהוא מסדר פרשת ביכורים.](#__RefHeading___Toc403857618) <> [מיישב בזה את קושי' התוס' אנשי שם בדרשה ד"והבאתם שמה".](#__RefHeading___Toc403857619) <>

[**סימן ד' דין מבריך ודין סומך אילן למיצר**](#__RefHeading___Toc403857620)

[**פרק א דינא דמבריך ודינא דסומך אילן למיצר ובמה שיש לתמוה בכל הנ"ל.**](#__RefHeading___Toc403857621) **<>** [בדין ביכורים ב'הברכה' לשלו או לשל חבירו – וכן בנוטע סמוך למיצר חבירו, וכן בדין גזלן.](#__RefHeading___Toc403857622) <> [בטעמא דעולא באילן הסמוך למיצר דליכא חיוב ביכורים – דרכו של רש"י ותוס' ודרכו של הר"ח.](#__RefHeading___Toc403857623) <> [במה שיש לתמוה בפלוגתת הר"ח ורש"י בסוגי' דסומך אילן למיצר, ובדין מצוה הבאה בעבירה ובמיעוט של אמדתך במבריך ובאילן הסמוך למיצר.](#__RefHeading___Toc403857624) <> [מתמה ממה דמצאנו כמה דינים ואופנים דמהני נתינת רשות בדין אדמתך.](#__RefHeading___Toc403857625) <> [קושיות נוספות בסוגי'.](#__RefHeading___Toc403857626) <>

[**פרק ב' יסוד הגרי"ז בגדר יניקה דמבריך ויניקה דט"ז אמה, ובגדר דין אדמתך במבריך ובט"ז אמה בסומך למיצר.**](#__RefHeading___Toc403857627) **<>** [דברי הגרי"ז בביאור דין יניקה דט"ז אמה שיש לחקור אי הוי בכלל עיקר הדין יניקה דאילן או דהוי דין נוסף, ורק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'.](#__RefHeading___Toc403857628) <> [בדברי הגרי"ז בביאור דין מבריך - דרק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'.](#__RefHeading___Toc403857629) <> [ראיה נוספת של הגרי"ז שכל המצוות התלויות בארץ כלולות בחקירה זו.](#__RefHeading___Toc403857630) <> [ראיות נוספות ליסוד הגרי"ז, משיטת ר' יהודה ברשה"ר ובשיטת רש"י בתקנת יהושע, מקושי' הגמרא על עולא מקונה אילן אחד.](#__RefHeading___Toc403857631) <>

[**פרק ג יסוד האחרונים בגדר הדין מצוה הבאה בעבירה בגוזל יניקה – וישוב כל הסוגי'.**](#__RefHeading___Toc403857632) **<>** [ביאור דברי הר"ח דליכא דין גזילה ומצוה הבאה בעבירה לולי הגזה"כ של ארצך ואדמתך – דליכא זכות לחבירו בפירות דידיה.](#__RefHeading___Toc403857633) <> [בדברי הרמב"ן בביאור דעת הר"ח דכל דבריו היינו מדרבנן – מודה כלפי הדאורייתא דחסר באדמתך.](#__RefHeading___Toc403857634) <> [דרכם של האחרונים בדברי הר"ח, וחידוש בגדר הגזילה שיש בסומך למיצר.](#__RefHeading___Toc403857635) <> [מתמה מהרמב"ן בב"ב [פ"א].](#__RefHeading___Toc403857636) <> [מיישב מה שלא אמרו במשנה טעמא דמצוה הבאה בעבירה – והכל מצד גזה"כ דאדמתך](#__RefHeading___Toc403857637) <> [מיישב את הקושיות בסוגי' על רש"י והר"ח.](#__RefHeading___Toc403857638) <>

[**סימן ה' בשיטות הראשונים בדין"לקיחה וכל ההבאה באחד".**](#__RefHeading___Toc403857639) **<>** [מוכיח ששיטת הרשב"ם הוא דבעי כל ההבאה באחד, ומביא על זה ב' קושיות מהראשונים.](#__RefHeading___Toc403857640) <> [מביא מהמהר"י קורקוס דגם בנותנו ביד עבדו מיקרי מעשה הבאה דידיה, ונמצא דתלת גווני הבאה איכא, וגם הרמב''ן מודה לזה לולי גזה"כ דנותנו על כתיפו, והרשב''ם ס"ל דהא דנותנו על כתיפו הוי דין אחר ולא שייך לדין ההבאה.](#__RefHeading___Toc403857641) <> [מוכיח דגם לרמב''ן נאמר דין נוסף בסדר לקיחת הכהן שיהיה על כתיפו, ונפ"מ בגר שאין לו מצוה במעשה הבאה, ומבאר בזה את החידוש ד"אגריפס המלך" נותנו ע''ג כתיפו.](#__RefHeading___Toc403857642) <>

[**סימן ו' ביסוד דינא ד"לקיחה והבאה כאחד".**](#__RefHeading___Toc403857643) **<>** [מביא קושי' הרמב"ן על הרשב"ם דמ"ש לקיחה והבאה כא' דלא מהני בו דין "שלוחו כמותו" מהבאה גרידא דמהני בו, ומביא מהלך בזה ודוחה.](#__RefHeading___Toc403857644) <> [מבאר דפליגי בדרשה ובגדר של הך דין ''לקיחה והבאה באחד'', דלרשב''ם בעינן לצרף את הלקיחה להבאה ולהשוותם לחדא, ולדידיה ליכא ראיה דלא מהני שליחות בהבאת ביכורים, ומביא חידוש מהמאירי במת והביאם בנו ותולה בפלוגתא הנ''ל.](#__RefHeading___Toc403857645) <> [מבאר דפלוגתתם ביסוד דינא דלקיחה והבאה באחד שתלוי בפלוגתתם האם בעינן כל הבאה או רק סוף הבאה.](#__RefHeading___Toc403857646) <>

[**סימן ז חילוקי דינים בסוגים שונים של איסורים שתלויים בהכרעת ממון, 'ביכורים' קנין כספו ועוד [פ"א מ"ו].**](#__RefHeading___Toc403857647) **<>** [מבאר למה בספק איסור גזל הכל תלוי בממון כלפי חו"מ וכלפי הטוען ונטען בבי"ד ולכן מהני ביה מוחזק.](#__RefHeading___Toc403857648) <> [מחלק בין ספק איסור גזל דתלוי בממון כלפי בי"ד, לספק מצות ביכורים דתלוי "באדמתך" כלפי שמיא.](#__RefHeading___Toc403857649) <> [מביא מהגרשש"ק דכעין זה מצאנו דשו"ט לענין קנין כספו באיזה דין ממון תלוי.](#__RefHeading___Toc403857650) <> [ביאורו של הגרשש"ק שהחו"מ מקביל לקנין פירות ושימושים – וזוכים בפירות על ידי הפסק דין.](#__RefHeading___Toc403857651) <> [ביאור אחר ע"ד של הגרשש"ק שיש ב' הסתכלויות – לא ב' בעלויות – ושייך גם קנין פירות גם בהסתכלות כלפי שמיא.](#__RefHeading___Toc403857652) <> [כמה הערות בדברי הגרשש"ק.](#__RefHeading___Toc403857653) <> [האיך הכח של הכרעה של חו"מ 'מזכה' אותו בממון – ובאמת תמוה מ'לקוח'.](#__RefHeading___Toc403857654) <> [נפ"מ בשאר דיני התורה – אי אזלינן בתר שמיא או בתר חו"מ.](#__RefHeading___Toc403857655) <> [לחדד את הדברים.](#__RefHeading___Toc403857656) <> [*לסיומא דמילתא – בעלות ושליטה תרתי נינהו – ובעלות היינו מה שהחפץ אמור וראוי לעמוד לו.*](#__RefHeading___Toc403857657) <> [תוספת דברים.](#__RefHeading___Toc403857658) <>

[**סימן ח ביסוד דין קריאה ובדין אינו חוזר וקורא.**](#__RefHeading___Toc403857659) **<>** [מביא מהתוס' יו"ט ורדב"ז ומהר"י קורקוס דהבאה חשיב כקריאה כלפי דין דאינו מגיד פעמיים.](#__RefHeading___Toc403857660) <> [ביאור עפ''י הרמב''ן עה''ת דבהבאה עצמה איכא מעשה הגדה.](#__RefHeading___Toc403857661) <> [מוכיח מהרמב''ם שיש ב' דיני הבאה, ודין הבאה בתורת הבאת קרבן לא שייך לקריאה, ובזה אין פטור של אינו מגיד פעמיים.](#__RefHeading___Toc403857662) <> [עפ''י זה מחדש דבאשה או גר שמכרו, והביאו בלי קריאה, דאז השני מביא וקורא.](#__RefHeading___Toc403857663) <>

[**סימן ט' בהנ"ל, ובדין הבאה מכל הז' מינים**](#__RefHeading___Toc403857664) **<>** [מביא ההלכה דפעם א' הוא מגיד ולא ב' פעמים, ומבאר איך נתמעט הבאה מקרא דקריאה, ומביא ביאור מחודש של הגר"א בדין זה, ומביא נפ"מ לדינא בין בין הנך ב' ביאורים.](#__RefHeading___Toc403857665) <> [מביא קושי' רעק"א דמחלק בין ב' מינים למין א, ומביא תירוצו של האור גדול עפ"י דרכו של הגר"א.](#__RefHeading___Toc403857666) <> [מתמה בעיקר חידושו של האור גדול דקריאה דמין א' יהני למין השני כשמביאו למחר, ומביא שי' הר"ת מאורליינש דסגי בהבאת מין א', ומביא קושי' המזרחי עליו.](#__RefHeading___Toc403857667) <> [מחדש דאין דין חילוקי מינים בהבאת ביכורים, אלא דיסוד הדין שיהיה הבאה דז' מינים.](#__RefHeading___Toc403857668) <> [עפי"ז מבאר איך מביא עוד מין אחרי שהביא כבר מין א' דאין זה בכלל "חוזר ומביא", אלא המשך ההבאה הראשונה, ומבאר עוד למה מהני קריאה במין א' כלפי מין שרק יביא למחר.](#__RefHeading___Toc403857669) <>

[**סימן י' בזמן חלות הלאוין, זרות חוץ לחומה וקודם הנחה.**](#__RefHeading___Toc403857670) **<>** [שי' הרמב"ם והחינוך דכל הלאוין חלים רק בכניסת הביכורים לחומות ירושלים.](#__RefHeading___Toc403857671) <> [שי' התוס' והרא''ש דזרות וחוץ לחומה חיילו בכניסתן לעזרה, ואכילה לפני הנחה חיילא מקודם.](#__RefHeading___Toc403857672) <> [מבאר דלרש''י ולמאירי, זרות תלוי בירושלים, וחוץ לחומה תלוי בעזרה.](#__RefHeading___Toc403857673) <> [ביאור בפלוגתת הראשונים אי איסור חוץ לחומה תלוי בכניסתן לירושלים או בכניסתן לעזרה, ומבאר דנפ''מ במע''ש טמא.](#__RefHeading___Toc403857674) <> [ביאור למה דין זרות תלוי בירושלים או בעזרה, וביאור בפלוגתת רש''י ותוס' מתי חיילא בביכורים חלות דין תרומה עפ"י פלוגתתם בעיקר הדרשה ד"תרומת ידך אלו הביכורים".](#__RefHeading___Toc403857675) <>

[**סימן י"א בגדר הלאו דקודם הנחה.**](#__RefHeading___Toc403857676) **<>** [מתמה מהו הלאו והאיסור אכילה לפני כניסתו לירושלים, ומבאר מהחזו"א שדומה ל''זבח לפני זריקה'', ומבאר עוד, דאיכא בזה ביטול מצוה כמו במעשר שני, ותמה בזה.](#__RefHeading___Toc403857677) <> [מביא מהאחרונים דאיכא איסור עשה קודם הגעתו לירושלים, וכן הוא במעשר שני, ומביא נידון בזה בשי' הרמב"ם לענין מעשר שני עצמו, ונפ''מ במעשר שני טמא.](#__RefHeading___Toc403857678) <> [מבאר דגם הרמב''ם מודה דדוקא בביכורים יש איסור עשה, וזה מחמת הדין קרבן שבו.](#__RefHeading___Toc403857679) <> [מוכיח כדברינו בשיטת הרמב"ם, ומבאר את דברי התוספתא דמשמע שחל כבר חיובים בזמן ההפרשה במחובר.](#__RefHeading___Toc403857680) <> [מוסיף ביאור בדברי התוספתא, ודן בדברי האחרונים במביא ביכורים בעציץ נקוב לירושלים אי חיילא ביה איסורי ביכורים, ודן בחידוש הגרי"ז למה לא חיילא הדין תרומה שבביכורים בזמן ההפרשה במחובר.](#__RefHeading___Toc403857681) <> [מבאר, דמכל הנ"ל למדנו דדין תרומה ודין קרבן בביכורים הם שני דינים שונים, וחיילו בב' זמנים שונים.](#__RefHeading___Toc403857682) <>

[**סימן י"ב בגדר זכיית הכהן בביכורים, משלחן גבוה במחובר.**](#__RefHeading___Toc405484335) **<>** [מקשה בדברי הרמב"ם דמבואר דאיכא זכייה לכהנים במחובר, וזה סתירה למה ששנינו דמתחלקין לאנשי משמר.](#__RefHeading___Toc405484336) <> [מקשה עוד מר' שמעון דסובר דליכא הפרשה במחובר.](#__RefHeading___Toc405484337) <> [מבאר דתרי דינים ותרי פרשיות נינהו בזכות הכהן בביכורים, ומצד הדיני תרומה שבו חיילא זכות הכהן כבר במחובר.](#__RefHeading___Toc405484338) <> [מוכיח כהגרי''ז שיש בביכורים תורת תרומה, ולא רק שדיני ביכורים נלמדו מדיני תרומה.](#__RefHeading___Toc405484339) <> [ביאור בדברי הגר"ח [בכורות] בגדר הדין משלחן גבוה קזכי בביכורים ובגזל הגר דנעשו לממונו לאחר שהגיע לידו, ומוכיח דעיקר זכייתו בו כשאר ממונו לקדש בו את האשה הוא מצד הדיני תרומה שבביכורים.](#__RefHeading___Toc405484340) <> [מוסיף לבאר, דאף דמצד דיני הקרבן אינו כנכסי כהן, אבל ע"י הזכייה מצד התרומה שבו חיילא הפקעה בדין שלחן גבוה, וזה מגזה"כ, ומבאר בזה את דברי הר"ש התמוהין במקור לדין נכסי כהן, אי ילפינן מגזה"כ אי מהקישא לתרומה, ועפי"ז מבאר את פלוגתת רש"י והרמב"ן בחולין [קל"א] או ביכורים נכללו בהדי דין תרומה לענין הדין נכסי כהן או לא.](#__RefHeading___Toc405484341) <> [מבאר דגם לר' שמעון איכא הפרשה במחובר, והיינו עכ''פ לענין זכות ממון דכהן.](#__RefHeading___Toc405484342)

[**סימן י"ג בדין כלאים בכוי**](#__RefHeading___Toc405484343)  **<>** [במה שיש לתמוה על רמב"ם בכלאים ובנזיר.](#__RefHeading___Toc405484344) <> [ביאור דברי התו"כ בכלאי בהמה.](#__RefHeading___Toc405484345) <> [בדברי הר"ן בחולין בביאור שיטת הרמב"ם בכוי.](#__RefHeading___Toc405484346) <> [בגדר הספק של כוי.](#__RefHeading___Toc405484347) <> [מיישב בזה את שיטת הרמב"ם.](#__RefHeading___Toc405484348) /

[**סימן י"ד בדין שירה בביכורים**](#__RefHeading___Toc406873950) **<>** [מתמה טובא בדברי התוס' בערכין, דמבואר דאיכא תרי דינים בשירה בביכורים.](#__RefHeading___Toc406873951) <> [מביא יסוד מהתוס' בפסחים [ס"ד.] בדין "אין שירה אלא על היין" דדין זה שייך רק בקרבנות, ומוכיח מזה כהרש"ש שביכורים הוא קרבן מחמת התנופה שבו.](#__RefHeading___Toc406873952) <> [מביא את דברי הצפנת פענח דביאר דנחלקו ר' מתנה והירושלמי בגדר הדין שירה דביכורים, הם היא מדיני הקרבן או דדין שירה בעלמא היא, ומביא בזה ג' נפ"מ.](#__RefHeading___Toc406873953) <> [מבאר עפי"ז למה השמיט הרמב"ם אוקימתא ד"דרכן לענבים" בשירה על ביכורים, ומבאר עפ"י טענת ה"חקרי לב" דהרמב"ם לא פסק כר' מתנה.](#__RefHeading___Toc406873954) <> [מבאר דפלוגתת הראשונים אי השירה היתה בהגיעם לעזרה או לאחר תנופה, ויסוד הנפ"מ איזה דין שירה היא.](#__RefHeading___Toc406873955) <> [מבאר דאיכא חמש נפ"מ בין הנך תרי דיני שירה, מדין קרבן או מדין שירה דעלמא.](#__RefHeading___Toc406873956) <> [מבאר בזה את דברי הרא"ש בכת"י [מובא במלאכת שלמה] שמבאר את דברי התוס' דשני דיני שירה נאמרו בביכורים, ומבאר בזה את דברי הרש"ס דהיו שני שירות נפרדות, ארוממך והלל.](#__RefHeading___Toc406873957) <> [מביא את ביאורו של הצפנת פענח בתוס' הנ"ל, והכל עפ"י הנ"ל שיש ב' דיני שירה בביכורים, אלא דהתם מחלק בין ב' סוגי ביכורים, ביכורים דקריאה וביכורים דהבאה.](#__RefHeading___Toc406873958)

# סימן א'בגדרי "קרבן" ובדיני "תרומה" בביכורים.

## מביא מהראשונים ומהאחרונים דמצאנו דיני הקרבה וקרבן בביכורים מחמת התנופה והנחה, ונפ"מ א] לענין דין ממשקה בנ"י, ב] לענין "יום", ג] לענין דיחוי, ד] לענין שאלה, ה] לענין חולין בעזרה, ו] לענין זכות הכהן בביכורים, ז] בדין שירה על הקרבן.

בסדר הבאת הביכורים מצאנו דין הנחה ותנופה, ויש לעיין האם יש לזה גדרי הקרבה וקרבן או מצוה בעלמא היא בסדר הבאת הביכורים, ומצאנו כמה מקורות בנידון זה בדברי הראשונים והאחרונים, שהוכיחו מכמה דינים דאיכא בהו שם הקרבה וקרבן, ונביא את דבריהם ומה שיש לדון בהם, ולהלן [סי' ב'] נביא פלוגתא דת"ק ור"י בענין זה, ונבאר את החילוק בין ב' הנידונים.

בטורי אבן מגילה [כ':] כתב, דהבאת ביכורים הוא דוקא ביום, דכיון דבעי תנופה ותנופה הוא כעין עבודה, להכי בעי יום כמו כל עבודה דקרבנות, והביא ראיה לדבר, מהא דאמרינן בזבחים [פ"ח.] דאין מקריבין ביכורים לפני העומר, ומשמע דהיינו משום דבעינן "ממשקה בני ישראל", וקרא דממשקה בנ"י בקרבנות כתיב, וכ' הטו"א דמוכח מזה דביכורים חומר קדשים עלייהו, וכיון שכן ה"ה דאינו מביא בלילה, כקדשים דאינם קרבים אלא ביום, עכ"ד הטו"א.

וכעין זה כ' גם התורת זרעים [עמוד קל"ב] דבהפריש ביכורים לפני חנוכה לא יביאם לאחר החנוכה אלא ירקבו, והא דלא יניחם עד עצרת היינו משום דנדחו, וחזינן דיש פסול דיחוי בביכורים כשאר קדשים, והיינו ע"כ משום דבביכורים יש כעין הקרבה [[152]](#footnote-153), וביאר התורת זרעים דכן מצאנו כבר בדין משקה בנ"י דנאמר בביכורים, והיינו כהטורי אבן, וכן ראיתי בכלי חמדה [פר' כי תבא ס"ק ז'] דלמד ממשקה בנ"י "דביכורים בכלל קרבן הוא, והנפה במקום הקרבה קאי", ודו"ק, [אולם בשפ"א במנחות [ס"ח: ד"ה לא אם אמרת] כתב דלא שייך דין משקה בנ"י בביכורים כיון שאין מהם למזבח, ועיי"ש בהגה"ה שהביא את דברי רש"י בזבחים [פ"ח.] דליכא הקרבה בביכורים].

וגם מדברי המנחת חינוך [מצוה י' סקכ"ג] נראה דביכורים תורת קרבן אית להו, עיי"ש שדן לענין ביכורים דמהני בהו שאלה לחכם, וכתב דלפמ"ש התוס' בכריתות [י"ג ע"ב ד"ה ארבע] דלא מהני שאלה בקרבן לאחר זריקה, ה"ה דלא יועיל שאלה בביכורים לאחר תנופה והנחה, ומשמע דנקט דדין קרבן אית להו, ותנופתם והנחתם היא עבודת קרבן.

ונראה דיסוד זה מבואר כבר בראשונים, דעי' בתוס' בב"ב [ריש פ"א:] דמבואר דאיסור הבאת חולין לעזרה הוא רק לעשות בו עבודה, והא דאסרינן כן בביכורים הוא משום דגם התם התנופה והגשה הם "כעין הקרבה", וכ"ה ברמב"ן רשב"א ושטמ"ק בשם הר"ן, ומבואר כהנ"ל.

וכן מפורש נמי ברמב"ן עה"ת [נשא ה' ט'] דאיירי שם בזכות הכהן בביכורים ואמרו "אשר יקריבו לכהן לו יהיה", ומבואר דאיכא "הקרבה" דכהן והוא הכהן המקריב, וכל זה מחמת התנופה וההגשה וכמפורש שם ברמב"ן.

ובאמת דכן מבואר נמי בקרא בהדי' בויקרא [ב' י"א - י"ב] דכתיב "כי כל שאור וכל דבש וכו' קרבן ראשית תקריבו אתם לה'", ופירש"י דראשית קאי בשתי הלחם לענין שאור ובביכורים לענין דבש, הרי בהדי' דחשיב כקרבן והקרבה, וכלישנא דקרא, "קרבן ראשית תקריבו", אולם הראוני דברש"י [זבחים סוף פ"ח.] מבואר שאין הקרבה בביכורים, עיי"ש היטב, ועיין בהערה [[153]](#footnote-154) במה שיש ליישב בזה.

וכן מבואר מהדין שירה בביכורים, דעי' ברש"ש בערכין [י"א] ובמכתבי תורה [במכתב ג', מר' מרדכי קאלינא לצפנת פענח] דמבואר דשירה דביכורים דינו כשיר על הקרבן, והוכיחו כן ליישב סתירת התוס' פסחים [ס"ד] לסוגי' דערכין [י"א] בדין שירה דביכורים על היין, ודלא כביאורו של הגרא"ל מאלין, עיי"ש, והך יסוד מבואר נמי בתוס' וכן ברא"ש כת"י [בערכין שם, מובא במלואו במלאכת שלמה ביכורים פ"ג מ"ד] דלמדו דתרי דיני שירה איכא בביכורים, ושירה דשעת תנופה היא שירה דקרבנות, ושירה זו היא על היין, ומבואר מכל זה דאית ליה דיני קרבן, ועי' להלן [סימן י"ד] דהארכנו בכל הנ"ל בגדרי שירה על הקרבן בביכורים.

## מביא עוד כהיסוד הנ"ל מהחידוש דמצאנו בזמן חלות האיסור של אכילת ביכורים לפני הנחה דחיילא לפני שאר האיסורים, ומבאר עוד דיסוד הדין בהבאת ביכורים ב"מביא ואינו קורא" הוא מצד הדיני קרבן שבביכורים, ומדין הבאת קרבנות.

ועוד מוכרח כהיסוד הזה מהזמן חלות איסור דאכילת ביכורים לפני הנחה, דהנה מצאנו ג' איסורים באכילת ביכורים, איסור זרות ואיסור חוץ לחומה ואיסור לפני הנחה, ונחלקו הראשונים אי חיילא הנך איסורים בשעת כניסתן לעזרה או משעת כניסתן לחומות ירושלים, אבל זה מוכרח דשאני בזה איסור אכילה לפני הנחה דאיסור זה חיילא כבר משעת הפרשה, והארכנו בזה להלן [סי' י"א] בהוכחות ברורות דגם בשי' הרמב"ם מבואר כן, והסברא בזה דגדר הך איסור הוא כאיסור "אכילת זבח לפני זריקה", וכך היא לשון החזו"א בדין זה לבאר למה כבר אסור מקודם, דכ"אכילת זבח לפני זריקה" דמי, הרי לנו דמדין זה איכא הוכחה נוספת דביכורים אית להו דיני קרבן.

וע"ד זה הוכחנו נמי להלן [סי' ג'] דעיקר הגדר במצות הבאת ביכורים יסוד דינו מדין הבאת קרבנות הוא, ולהכי שוין הבאת קרבנות והבאת ביכורים בחיוב אחריות אם עד הר הבית או עד באר הגולה, ועל פי זה ביארנו עוד בציונים והערות [פ"א משנה ה'] דזהו כל הגדר ב"מביא ואינו קורא", דאינם בחובת הבאה מצד פרשת ביכורים אלא מצד פרשת הבאת קרבנות, וכל זה עפ"י מה שמבואר דאית להו תורת קרבן.

## מביא מהגרי"ז דמה דאית לביכורים דיני תרומה הוא משום שיש תורת תרומה בביכורים, ומבאר דכל זה חוץ מהדיני קרבן שבהם, ושני דינים נפרדים הם, ומבאר שיש לכהנים שני דיני זכייה בביכורים, גם מצד התרומה שבהם וגם מצד הקרבן שבהם, וחיילי הנך תרי זכיות בתרי זמנים שונים.

והנה, אף דביארנו דאיכא דיני קרבן והקרבה בביכורים, וזה מצד התנופה והגשה שבהם, אבל זה פשוט דאית בהו גם דינים אחרים כתרומה ומעשר שני וכמבואר כל זה בריש פרק שני דביכורים, דלענין זרות וחומש ורחיצת ידים והערב שמש ועולין בא' ומאה, דומה לתרומה, ולענין איסור חוץ לחומה ווידוי ואונן וביעור דומה למעשר שני, אולם הגרי"ז מחדש חידוש בדיני תרומה שבו, דשאני דיני תרומה דאינו ילפותא בעלמא מתרומה לילף דיני תרומה לביכורים, אלא דבביכורים איכא שם ותורת תרומה ממש, דביכורים הם ראשית כמו תרומה, וזהו דיליף להו מתרומה, ודיני החומש ותשלומין והערב שמש הם כתוצאה מזה שיש בביכורים תורת תרומה ממש, ולהכי מצאנו דבתשלומי ביכורים חייל קדושת תרומה ממש בלי שאר הדיני ביכורים שבו, דבתשלומין נתפס רק התרומה שבו, וכבר האריך ביסוד של הגרי"ז בתורת זרעים [עמוד קל"ב], עיי"ש, ולהלן [בסוף הסימן] הארכנו בדברי הגרי"ז ובמה שיש לדון בראייתו, ובדברי האחרונים בזה.

נמצאנו למדים דאף דהוכחנו לעיל דאיכא דיני קרבן בביכורים אבל סו"ס ביסודו תרומה היא, ואין בזה סתירה דתרי דינים נפרדים אית להו, ולהלן [סוף סי' י"א] הוכחנו דשני הדינים אינם תלויין זה בזה, וחלין בשני זמנים שונים.

ועפי"ז ביארנו להלן [סי' י"ב] דגם אי ביכורים הוא קדשי מקדש ומתחלק לאנשי המשמר, ומשלחן גבוה קזכי להו הכהנים כשאר הקרבנות, אבל חוץ מזה איכא נמי זכייה אחרת לכהנים מהבעלים עצמו שלא משלחן גבוה, וזה חל כבר בזמן ההפרשה במחובר, וכבר אז נהיה לממון כהן, ואין בזה סתירה, שזוכה בה גם מצד התרומה שבו וזה זכייה מהבעלים ובמחובר [ומגזה"כ חיילא זכות התרומה במחובר דלא כשאר תרומה, וכדיליף בהדי' בספרי], וגם מצד הדיני קרבן שבו וזה זכייה משלחן גבוה, ודו"ק.

והבאנו עוד, דבקרבנות הדין "משלחן גבוה קזכי" הוא גם לאחר שהגיע לידו של כהן, ולכן אינו מקדש בו את האשה, ודלא כגזל הגר שהדין "משלחן גבוה קזכי" הוא רק עד שמגיע לידו, וכשמגיע לידו כבר פקע דין זה ויכול לקדש בו את האשה, וביאר הגר"ח דגזל הגר אינו קרבן אלא ממון הדיוט, ולהכי פקע דינו כשמגיע לידו, ובזה שאני משאר קרבנות, וק' דלמה בביכורים פקע דינו כשמגיע לידו והא כקרבן חשיבא, וביארנו שם דלזה אהני לן הדין זכייה השניה מצד התרומה שבו, דזכייה זו מפקיע את הדין "משלחן גבוה קזכי" מצד הזכייה דקרבנות - לאחר שהגיע לידו, דאז זוכה בו כשאר תרומה שהיא ממונו לקדש בו את האשה.

והבאנו עוד דאיכא בזה ב' פרשיות בתורה, דהזכייה מצד פרשת תרומה נאמרה בפרשת קרח וכדדייקנו מהספרי שם, והזכייה מצד פרשת קרבנות נאמרה בפרשת נשא, ושני דינים נינהו.

## תמה בכל זה מפלוגתת רבנן ור"י אי הוי כקרבן או כתרומה.

אולם אף דמוכרח דאיתנהו לשני הדינים, הנה להלן [סי' ב'] הבאנו בזה פלוגתא דתנאי אי הוי קרבן או תרומה, דלרבנן הרי זה כקרבן ולר"י הרי זה כתרומה, והביאו במשנה ובירושלמי נפ"מ טובא בין רבנן לר"י, ולפום ריהטא יש כאן סתירה, ולהלן שם ביארנו במה פליגי ר"י ורבנן, דנידון אחר הוא, וביארנו שם גם איך מתפרשים שתי הפרשיות שנאמרו בביכורים לר"י ולרבנן.

## דן בעיקר יסוד הגרי"ז ובהוכחה מהירושלמי, ובדברי האחרונים בזה.

והנה, הבאנו מהגרי"ז דבביכורים איכא חפצא של תרומה, ויסוד הדברים מצאנו כבר בחי' מרן רי''ז הלוי במכתבים בסוף הספר [פ' א'] דנקט בפשיטות דגם תשלומי ביכורים נעשים תרומה - כמו תשלומי תרומה - ואינם נעשים ביכורים, עיי''ש, ובתורת זרעים ריש ביכורים הביא ששמע מהגרי''ז ביאור הדברים, והביא ראיה מהא דאמרינן בירושלמי תרומות פ''ו ה''ג דאם אכל ביכורים ענבים משלם יין, והיינו דאף שאין מביאין יין לביכורים כדתנן בסוף חלה מ''מ משלם יין כיון שתורמין מן היין [כן פי' האו''ש פ''י מהל' תרומות הי''ח לדברי הירושלמי], ומבואר דתשלומי ביכורים נעשים תרומה ולא ביכורים.

אולם שמעתי מידידי הרב הגאון ר' משה הלר שליט"א, שיש לדון טובא בעיקר דברי הגרי"ז מכמה צדדים, דהנה, יסוד דבריו הם דלא כמו שנקט המנ''ח מצוה רפ''א [בנדמ''ח אות י''ד וט''ז] דתשלומי ביכורים דינם כביכורים וניתנים לאנשי משמר ואסור לאוכלם חוץ לחומה ושאר דיני ביכורים עיי''ש, ובחזון יחזקאל תרומות פ''ז ה''י כתב די''ל דענין זה תלוי במה שנסתפקו בירושלמי בתרומות שם, אכל חלה מהו שישלם מפירות שלא הביא שליש אכל ביכורים מהו שישלם מן המחובר לקרקע, דאם התשלומים נעשים חלה וביכורים אפשר לשלם כדינם, חלה מפירות שלא הביאו שליש וביכורים מן המחובר, ואם נעשים תרומה צריך לשלם כדין תרומה מפירות שהביאו שליש ולאחר שנתלשו.

ועי' בדברי הגרי''ז שם שנתקשה לשיטתו בדברי הירושלמי בזה, דכיון דהתשלומין נעשים תרומה מהיכ''ת שיוכל לשלם מפירות שלא הביאו שליש או מפירות מחוברים, והוכיח מזה כיסוד דבריו שם בשיטת הרמב''ם דהטעם שצריך לשלם תשלומי תרומה מדבר הראוי לעשות קודש אינו משום שהתשלומים נעשים קודש, אלא שהוא דין בפנ''ע בפרשה דתשלומי תרומה שצריך לשלם מפירות שיכולים להיות קודש דומיא דפירות שאכל, ולכך אם אכל תרומה שאין תורמין מפירות שלא הביאו שליש ומן המחובר גם אין משלמים מהם תשלומי תרומה, אבל אם אכל חלה או ביכורים יכול לשלם מהם דהוי דומיא דמה שאכל.

אולם העירני בזה, שיש לדון לפ''ז בראיה שהביא התו''ז מהירושלמי דאכל ענבים משלם יין, דלכאורה אין זה דומיא דמה שאכל, שהרי אין ביכורים באים מן היין, וכמו דמספקא להירושלמי שיכול לשלם מן המחובר ה''ה לכאו' לאידך גיסא היה לנו לומר שאינו משלם מן היין, ויש לחלק וצ''ע.

ועי' בחזון יחזקאל שם שהביא ראיה מהגמ' במנחות [ע''ז:] דמספקא לן בתרומת לחמי תודה [שנוטל הכהן חלה א' מכל מין לחם] אם הוקשו לתרומת מעשר גם לתשלומי תרומה, והרי לא שייך שהתשלומין יהיה תרומת לחמי תודה, דקדושת לחמי תודה אינה מצד עצמם אלא ע''י שחיטת הזבח, וא''כ התשלומין ע''כ אינם אלא כתרומה בעלמא, וה''ה בחלה וביכורים, והעירני בזה שיש לדחות ראייתו, דדוקא בביכורים הוא דס''ל להמנ''ח דהתשלומין נעשים ביכורים כיון שזהו דין ביכורים שהתורה אמרה שיהיה בהם דיני תרומה, אבל בתרומת לחמי תודה אין זה דין בעצם הלחמים שיהיה בהם דין תרומה, אלא שהוא דין נוסף על קדושת הלחם, שצריך לקדש אחד מהם בקדושת תרומה, ואין לזה שייכות כלל לקדושה הראשונה שבאה להם מחמת הזבח, ובזה ודאי דהתשלומין הם כדין תרומה דעלמא, ואין מזה ראיה לביכורים.

ועוד הוסיף להעיר בזה שיש לדון בעיקר דבריו, דבתשלומי תרומה נתחדש שאפשר לעשות תרומה אף בדבר שלא מצינו שיהיה תרומה בתחילת דינו, וכמו שהתשלומים נעשים תרומה אף שהם חולין מתוקנים, ובפרט לפי מה שפסק הרמב''ם בפ''י מהל' תרומות הי''ח שמשלמים גם מלקט שכחה ופאה [ומ''מ מודה הרמב"ם שאין משלמין ממין שאינו חייב בתרו"מ, אף למ"ד דאפשר לשלם מאינו מינו, וכן אין משלמין מפירות שלא הביאו שליש או מן המחובר כמבואר בירושלמי הנ''ל, והוא משום סברת הגרי''ז הנ''ל דאין זה דומיא דמה שאכל משא''כ בלקט שכחה ופאה חשיב שפיר מין שאכל אלא דאיכא פטורא מגזה''כ, ובזה שפיר אמרינן דאף שאין נתפס בזה דין תרומה בתחילת דינו מ''מ נתפס בזה דין תרומה בתשלומין].

ובעיקר חידוש הגרי"ז, עי' להלן [סי' י"ב ס"ק א' וסי' י"ג ס"ק ד' וסי' י"ד ס"ק ד'] מה שביארנו בזה.

# סימן ב'ביכורים - קדשי מקדש או קדשי הגבול.

## מביא את פלוגתת רבנן ור"י אי ביכורים הוי כקדשי המקדש או כקדשי הגבול, ונפ"מ טובא בזה, א] לענין הא דמתחלקין לאנשי משמר, ב] לענין אשירה שביטלה, ג] לענין הבאה דמופלא סמוך לאיש, ד] לענין להסיקו תחת תבשילו בטומאה.

בסוף מכילתין תנן, "ר' יהודה אומר אין נותנים אותם אלא לחבר בטובה, וחכמים אומרים נותנים אותם לאנשי המשמר והן מתחלקין ביניהם כקדשי מקדש", הרי דפליגי אי מתחלקין כקדשי מקדש לאנשי אותו משמר או כקדשי הגבול לכל כהן שירצה.

ומצאנו בירושלמי דתלינן בפלוגתא זו הילכתא טובא, דבריש ביכורים [פ"א ה"ב] הסתפקו בירושלמי באשירה שביטלה אי מביא מפירותיה ביכורים, וכו"ע מודו דאין מביאים ממנה עצים למערכה, דפסולים לגבוה, וריש לקיש הסתפק אי מקיים בה מצות לולב, ותלוי אי מצוות כגבוה או לא, ופשטו דאין מצוות כגבוה וכשר, אבל שאני ביכורים משאר מצוות דתלוי אי הוי כקדשי מקדש או כקדשי תרומה, וזה תלוי בפלוגתת רבנן ור"י הנ"ל, ולרבנן פסול.

ובירושלמי ריש תרומות [פ"א ­סוף ה"א] תלו בזה פלוגתא נוספת, דדנו למ"ד דמופלא סמוך לאיש מקדיש ואינו תורם, האם יכול להביא ביכורים או לא, ואמרו שם דתלוי אי ביכורים כקדשי מקדש או כקדשי הגבול, ולר"י דהוי קדשי הגבול אינו יכול להביא ביכורים כמו שאינו מפריש תרומה, ולרבנן שפיר מביא, עיי"ש.

והרמב"ם אזיל בפלוגתא זו לשיטתו, דהרמב"ם [פ"ג ה"א] פסק דמתחלקין לאנשי משמר "כקדשי מקדש", ולעיל [פ"ב הט"ז] פסק שאין מביאים ביכורים מעצי אשירה "שהביכורים קדשי מקדש הן", וכבר העיר בזה האו"ש [ריש פ"ג] דאזיל לשיטתו ועפ"י הירושלמי - ונראה דאיכא הלכה נוספת דגם תלוי בפלוגתא זו והרמב"ם אזיל בזה לשיטתו.

דהנה הרמב"ם [פ"ב שם] פסק דביכורים שנטמאו אינו מסיק תחת תבשילו ודלא כתרומה טמאה, והטעם בזה כ' הרמב"ם "מפני שהם כקדשי מקדש", ודין זה מפורש בסוגי' בהערל, וק' טובא דהרמב"ם הקדים בהלכה זו בלשון "יראה לי", והא גמ' מפורשת היא, ועי' בכס"מ שנתעורר בזה, ותירץ דרק לענין הטעם "דהוי כקדשי המקדש" אמר הרמב"ם "יראה לי", ונראה דכוונת הכס"מ בזה הוא דלפי ר"י דאינו קדשי מקדש, אלא הוי כקדשי הגבול וכתרומה, מותר להסיקו תחת תבשילו.

ושו"ר בר"ש סיריליאו [בריש פ"ב] שג"כ הביא הך דין דאין מסיקין בביכורים שנטמאו, ובזה לא שוו לתרומה, וכתב על זה, "והטעם דקדשי מקדש הן", עכ"ל, והיינו כהרמב"ם הנ"ל.

הרי לנו ד' נידונים במשנה בירושלמי וברמב"ם דתלויים אי הוי כקדשי מקדש או כקדשי הגבול, ולמאי דקיי"ל כרבנן נתחדש, א] מתחלקין לאנשי המשמר, ב] פסולים באשירה שביטלה, ג] מופלא סמוך לאיש מביא, ד] אינו מסיקו תחת תבשילו.

## מתמה טובא בכל הנ"ל, דכבר הבאנו דמבואר בהדי' דלביכורים איכא גם דיני קרבן וגם דיני תרומה, והכא רואים דתלוי בפלוגתא דתנאי.

והנה הבאנו לעיל [ריש סי' א'] מהטו"א דהוכיח דתנופה בביכורים כעבודה דבעי "יום" מדמצאנו בו דין "ממשקה בנ"י", והק' הגר"ח שמואלביץ זצ"ל דאיך לא הביא פלוגתא זו בין רבנן לר"י, דלכאו' גם דין "יום" וגם דין "ממשקה בנ"י" תלויים בפלוגתא זו וכשאר הנפ"מ דתלו בפלוגתא זו.

ובאמת דקושי' זו ק' טפי, דחוץ מהנך תרי דינים שהביא הטו"א, הרי מבואר עוד דדינו כקרבן והקרבה בלי שייכות לפלוגתת רבנן ור"י וכמו שהבאנו לעיל [סי' א'] מהתורת זרעים דאיכא דין דיחוי בביכורים כמו בקרבן, וכן הבאנו מהמנ"ח דלאחר תנופה הוו כקרבן לאחר זריקה ול"מ בהו שאלה, ולענין כל הנך דינים לא מצינו בירושלמי דתלו בפלוגתת רבנן ור"י, והבאנו גם מהתוס' דתנופה והגשה כעבודה לענין דין חולין בעזרה, וגם הרמב"ן עה"ת למד דמפורש בקרא בנשא דאיכא הקרבה בביכורים וכדכתיב "אשר יקריבו", ובאמת דכן מבואר בקרא בהדי' בויקרא [ב' י"א - י"ב] "כי כל שאור וכל דבש וכו' קרבן ראשית תקריבו אתם לה'" ופירש"י דראשית קאי בשתי הלחם לענין שאור ובביכורים לענין דבש, הרי בהדי' דחשיב כקרבן והקרבה.

וכן הבאנו לענין שירה מהתוס' והרא"ש והרש"ש בסוגי' דערכין, דיש לו דין שירה על הקרבן וגם זה לא תלוי ברבנן ור"י, וביארנו והוכחנו דזהו עיקר הגדר בהבאת ביכורים ובדין מביא ואינו קורא, וזהו נמי יסוד האיסור אכילה לפני הנחה, ומכל זה מבואר דפשיטא דאית ליה דין קרבן, וזה מלבד הדין תרומה דאית ליה, ושני דינים נפרדים נינהו, ובזה ביארנו למה אית להו לכהנים ב' זכויות שונות בביכורים, א' מצד הדיני קרבן שבו וא' מצד הדיני תרומה שבו, ושניהם אמת, דתרי דינים איכא ביה.

ומעתה תמוה, דכל זה סתירה להנך ד' דינים דתלויים בפלוגתת רבנן ור"י אי דינו כקרבן או כתרומה, דמכל הנ"ל פשיטא דתרתי אית בהו, גם שם קרבן וגם שם תרומה, וצ"ע לפי"ז במאי פליגי רבנן ור"י.

## מבאר דב' נידונים איכא, א] האם ביכורים הם חפצא של קרבן או לא, ב] גם אם אינם חפצא של קרבן, אכתי יש לדון על סדר התנופה וההגשה, אם הוא מעשה "הקרבה", או מצוה בעלמא מסדר דיני הביכורים.

ואשר מוכרח מכל זה דבאמת תרי נידונים שונים איכא בגדר הביכורים - דזה ברור דבעצם החפצא דביכורים איכא שם תרומה, וכדהבאנו מהגרי"ז בדין תשלומי ביכורים, ומאידך מבואר בקראי דתנופה והגשה דביכורים יש להם דיני הקרבה כקרבן, והיינו דשאני תרומה זו דאית בה דיני הקרבה כקרבן, וכל זה ברור לכו"ע, ולא נחלקו בזה ר"י ורבנן.

ויסוד מחלוקתם הוא, דאחרי שמצאנו דתרומה זו שאני משאר תרומות, ואית בה דיני הקרבה וקרבן, נחלקו אם חייל שם קרבן גם על עצם החפצא דביכורים או לא, דרבנן ס"ל דמזה ילפינן דחייל על הביכורים חלות שם קרבן, ונמצא שהם גם תרומה וגם קרבן, ור"י פליג ע"ז, וס"ל דהחפצא דביכורים הוא רק תרומה, ואין בו חלות שם קרבן כלל, אלא דאיכא בהו דיני הקרבה בהגשה ותנופה, ודו"ק.

ויש להוסיף בביאור שורש מחלוקתם, דהנה הבאנו לעיל [סי' א'] דתרי קראי כתיבי לענין זכיית הכהנים בביכורים, אחד בפרשת נשא, ובו מבואר דזכייתם היא כזכיית קרבן, והשני בפרשת קרח, ובו מבואר דזכייתם היא כתרומה, ולהלן [סי' י"ג סק"ג] הבאנו את דברי הרמב"ן בפרשת נשא, דהך קרא דזכו בהו הכהנים כקרבן, אצטריך לאשמועינן דניתנים לאנשי משמר - ולכאורה יש לתמוה, דהא ר"י פליג ע"ז וס"ל דנותנם לכל כהן שירצה, וא"כ זכיית הכהנים היא כתרומה, ולדידיה תיקשי מה בא ללמדנו הפסוק בפרשת נשא.

ולדברינו הביאור הוא, דבעצם הנך תרי זכיות סותרים זה לזה, האם זוכים בהם הכהנים כתרומה או כקרבן - ועי' להלן [סי' י"ג סק"ו] שביארנו את הדברים לדעת רבנן, דאמנם יש גם זכיה לכהנים כתרומה, ומה"ט זוכים כבר במחובר, אבל קרא דפרשת נשא בא ללמדנו דאחר זכיית הכהנים משולחן גבוה, שוב אין כאן תורת זכייה כתרומה, ודינם כקרבן לכל מילי, משום דחייל שם קרבן על עצם החפצא דביכורים.

וי"ל דעל זה פליג ר' יהודה, וס"ל איפכא, דאמנם איכא לביכורים גם דיני קרבן, וזכיית הכהנים בהם דמיא לזכיית קרבן, שאינם זוכים בהם עד שעת הקרבה, וזה מה שלמדנו מקרא דפרשת נשא, אבל קרא דפרשת קרח בא ללמדנו, דאחר שזכו בהם הכהנים הו כתרומה לכל מילי, ומשו"ה ס"ל דנותנם לכל כהן שירצה, דעיקר שם החפצא דביכורים הוא כתרומה בלבד, ורק לענין דינים מסויימים אמרו דהוו כקרבן, וגם לענין זכיית הכהנים בהם איכא נפ"מ, דאינם זוכים עד שמתקיימת הקרבתם, אבל אח"כ דינם כתרומה לכל מילי, וכמו שנתבאר.

ומעתה א"ש הכל, דשפיר אמרו בקראי בנשא ובויקרא דמיקרי הקרבה, דאף אי אינם קרבן מ"מ אית בהו מעשה הקרבה, ושפיר אמרינן בהו דין ממשקה בנ"י, ושפיר שייך בהו דין עבודה לענין "יום" ולענין חולין בעזרה אף אי אינם קרבן, דגם לר"י דאינו חפצא דקרבן, מ"מ אית ביה דין "משקה בנ"י" ודין "יום" ודין חולין בעזרה מחמת מעשה ההקרבה, וכמו"כ שפיר שייך בו דין שירה על הקרבן ואיסור אכילה לפני זריקת דמים, דכל הנך דינים תלויים במעשה הקרבה אף אם עצם הביכורים אינם חפצא דקרבן, וכן דין הבאת ביכורים כדין הבאת קרבנות לענין זה דשפיר מוטל עליו להביאם להקרבה אף אי אינו חפצא דקרבן, דמצות ההקרבה מחייבת להביאם, ודו"ק.

ומאידך, אכתי פליגי רבנן ור"י אי דינו כקרבן או כתרומה, דמה שנוגע לעיקר חלות דינו, האם הוא גם חפצא דקרבן או רק חפצא דתרומה, בזה פליגי, ונפ"מ לענין הא דמתחלקין לאנשי המשמר דלזה לא סגי בדיני הקרבה בתנופה והגשה, דרק 'קרבן' מתחלק לאנשי המשמר ולא 'תרומה דאית בה מעשה הקרבה', ועוד נפ"מ אי מהני במופלא סמוך לאיש, דזה תלוי בעיקר קדושתם, דשפיר איתרבי מופלא לדין הקדש בקדושת קרבן ולא איתרבי לקדושת תרומה, ואי ליכא בקדושתם דין קרבן אלא רק דין תרומה, לא יהני בו מופלא סמוך לאיש, וגם פסול אשירה שביטלה תלוי בעיקר קדושתם אי אית ביה קדושת קרבן או לא, וגם הדין להסיקו תחת תבשילו נמי תלוי בעיקר קדושתם אי דינו רק כתרומה או דדינו גם כקרבן, דאי דינו גם כקרבן שוב אינו מסיקו תחת תבשילו, ודו"ק.

הרי לנו דתרי נידונים שונים נינהו, חדא לענין המעשה תנופה ומעשה הגשה אי דינו כמעשה הקרבה, וחדא לענין עצם חלות קדושתם, ורק בדין השני נחלקו רבנן ור"י, ודו"ק.

והעירני תלמיד אחד – דלרבנן חיילא דין ביכורים במופלא סמוך לאיש כיון דבדיני קרבן יש למופלא דין נדר – ורק בתרומה ליכא מופלא, וקשה דא"כ האיך חיילא הדין תרומה שבביכורים, הרי יש כאן חפצא ומציאות של תרומה לכו"ע – ואי ליכא דין מופלא בתרומה ולכן לא חיילא ביכורים לר"י, א"כ למה חיילא הדין תרומה שבביכורים לרבנן – ונראה לחדש שבלאו הכי תרומה היא כעין נדר ולכן לכו"ע מהני ביה היתר חכם – והיינו מחמת זה שהוא כעין נדר – עיין ברש"י בפסחים [מ"ו:] וברא"ש [נדרים ע"ח], והרי גם כל הנידון של תרומה במופלא הוא מחמת זה שתרומה היא כעין נדר - עיין ברש"י בנדה [מ"ו:] שבשניהם חל קדושה בפיו - וזה הטעם למ"ד דמהני מופלא, וא"כ י"ל דגם למ"ד שתרומה אין לה דיני נדרי הקדש לגבי מופלא אכן סו"ס אכתי שייך לפרשה זו – וראיה מהיתר חכם, וכנ"ל, ויש לומר דכו"ע מודי דתרומה כזה שהיא גם חפצא של קרבן, הרי הנדר שבו חל החפצא של תרומה הוא ממילא נדר של נדרי הקדש מצד החלות קרבן שחל על ידו, ואהני לן הך דין קרבן להחיל בו דין נדר ממש לענין מופלא אף דבנדר של תרומה גרידא אינו כן, הלכך שפיר מהני הנדר של מופלא גם לגבי התרומה שבביכורים.

ובעיקר מה שנתחדש כאן - שוב הראוני - שכבר הביא בזה הגר"ח שמואלביץ זצ"ל מספר ראשית ביכורים [להגאון רבי בצלאל הכהן מוילנא], דהעבודות של תנופה והגשה דאיכא בביכורים לכו"ע הוו כעבודת קרבנות, ומה"ט בעינן בהו משקה ישראל, ופלוגתא דר"י ורבנן היא על החפצא של הביכורים, אם הביכורים עצמם הם כקרבן, או רק נאמרה בהם עבודת קרבן, וזה כמו שנתבאר.

## מבאר את ההבדל בין פסול אשירה שביטלה לבין דין ממשקה בנ"י בנידון זה.

אולם אכתי לא ברור, דכמו דאמרינן דאיכא פסול ממשקה בנ"י גם לר"י, דדין בהקרבה הוא אף אי אינו קרבן דסו"ס לגבוה היא, כמו"כ נימא בדין אשירה שביטלה דנמי תלוי בזה, ולמה אמרינן דלר"י פשיטא דליכא פסול אשירה שביטלה.

ונראה דפסול אשירה שביטלה דומה לפסול מצוה הבאה בעבירה, דכבר אמרו בירושלמי בשבת דלא אמרינן מצוה הבאה בעבירה בקורע על מתו בשבת ולא דמי למצה גזולה "דהתם [מצה] גופא עבירה, הכא [קורע] הוא עבר עבירה", וביאר בתשו' חמד"ש [סי' ל'] דבמצהבב"ע בעינן שהעבירה תחול בחפצא, ורק גזילה חיילא בחפצא לא כן קריעה, והוכיח מהסוגי' דסוכה [ל"א] דגם הבבלי סובר כן, והסברא בזה למה בעינן דוקא עבירה דחיילא בחפצא הוא עפ"י מה דהאריך הגר"ש שקופ זצ"ל בשערי יושר [ש"ג פי"ט] דדין "פסול" הוא דיליף מ"גזול דומי' דפסח", וכמו דבעל מום הוא פסול בחפצא, כמו"כ מצהבב"ע הוא פסול בחפצא, והיינו דהחפצא נפסלה מלהיות מצוה.

והנה באשירה שביטלה קס"ד בירושלמי דבכל המצוות איכא כזה פסול, וקמ"ל דאין מצוות כגבוה לענין זה, ונראה דהקס"ד הוא ע"ד מצהבב"ע דחיילא בחפצא כפסול בעל מום, וגם במסקנה דרק קרבנות נפסלו, אכתי הפסול הוא בחפצא, כעין מצוה הבאה בעבירה, ולכן פוסל רק היכא דאיכא חפצא דקרבן, אבל דין "ממשקה בנ"י" אינו כן אלא פוסל עצם מעשה ההקרבה, ודו"ק.

אולם מה דאכתי ק' הוא דין דיחוי, דדין זה תלוי בגוף הקדושה, ולא מצאנו דשייך לפלוגתת רבנן ור"י, ואכתי צ"ע.

## מעורר בכל הנ"ל, מדברי האור שמח בביאורו לפלוגתת רבנן ור"י עפ"י הפלוגתא אי הנחה מעכבת או לא.

ויש להעיר דמדברי האו"ש לא נראה כן, דהנה, מצאנו דפליגי תנאי במכות [י"ח:] אי בעינן הנחה לעיכובא או דסגי בתנופה, ודעת ר"י שם דאין הנחה מעכבת ורק תנופה מעכבת, וביאר האו"ש דגם זה תלוי בפלוגתת רבנן ור"י, דהנחה הוא ע"י המזבח, וזה כ"עבודת מזבח" ולהכי פרכינן [שם י"ט] מ"צד מזבח" למ"ד הנחה מעכבת, ומה"ט ס"ל לרבנן דקזכי משלחן גבוה ומתחלקין לאנשי המשמר, אבל לר"י דאין כאן "צד מזבח" דליכא הנחה לעיכובא, ורק תנופה מעכבת, להכי אין זכייה משלחן גבוה ואין החלוקה לאנשי המשמר.

ומכל זה משמע דלא כדברינו, דלדברינו אין פלוגתא במעשה הבאת הביכורים, דודאי דדין הקרבה בו, ופלוגתתם היא רק בחלות שם קרבן בחפצא, ומהאו"ש נראה דפליגי גם במעשה הביכורים אי הוי מעשה הקרבה או לא, ולדידיה הדרן כל הקושיות לדוכתייהו.

איברא דיש לדחות, דלעולם כו"ע מודי דגם תנופה היא מעשה הקרבה ועבודה, ובעי "יום" וכו', אלא דר"י ס"ל דאין הקרבה זו נחשבת "צד מזבח", והא דלרבנן מוכרח דחיילא בחפצא חלות שם קרבן, הוא משום שלא שייך מעשה הקרבה דאית ביה "צד מזבח" בלי שיהיה בחפצא חלות שם קרבן, אבל לר"י דאין בהקרבה "צד מזבח" לדידיה שייך לומר דאין בו חלות שם קרבן, ודו"ק.

## מבאר את פלוגתת רש"י ורבינו גרשום בדין "מעילה" בביכורים, אי הוי בכלל קדשי ה' או לא.

ונראה דאיכא נידון בדיני הביכורים דשייך לשני הנידונים כהדדי, גם לעצם החפצא אי הוי קרבן או לא, וגם למעשה הקרבה, והנפ"מ בדיני מעילה.

דהנה שנינו במעילה [י"ג.] דאיכא דין מעילה ב"אילן מלא פירות", ופירש"י דקאי דוקא בגפן ולענין נסכים דשייכי למזבח, ולא קאי בביכורים דלא שייכי למזבח, וכ"ה ברשב"ם בב"ב [ע"ט.], אולם ברבינו גרשום [שם במעילה] מפורש דקאי בביכורים ואית ביה מעילה, ושפיר שייכי למזבח, ועיי"ש נמי ברש"ש דכ' דביכורים מיקרי ראויים למזבח כיון דטעונים הנחה, והעירוני מדברי רבינו גרשום [בב"ב שם] דסותר משנתו ופי' כרש"י דביכורים לא מיקרי למזבח, וצ"ע.

ונראה מהריטב"א בב"ב שם כרבינו גרשום והרש"ש, דעי' בדבריו שכ' דרק פירות האילן שלא מחמשת המינים אינם ראויין למזבח, ונראה דכוונתו לז' מינים של א"י [חוץ מחיטה ושעורה דאינם פירות האילן] דבהם יש דין ביכורים וזה ראוי למזבח, ודלא כרש"י והרשב"ם.

ונראה דנידון זה ודאי שייך לעצם קדושת הביכורים, ולא רק למעשה ההקרבה, ותלוי בפלוגתא דרבנן ור"י, דרק לרבנן שייך לדון בו מצד מעילה כשאר הקרבנות, דלר"י דאין בו קדושת קרבן לא שייך לדון כלל שיהיה בו מעילה, אולם גם בשי' רבנן שייך לדון אם יהיה בו דין מעילה, דרק ב"קדשי ה'" איכא מעילה ולאפוקי קדשים קלים, ואם אין בדיני ההקרבה "צד מזבח" א"כ אינו בכלל "קדשי ה'" גם אי אית ביה קדושת קרבן, ובנקודה זו פליגי הראשונים, דגם אחרי שיש כאן חפצא של קרבן אכתי יש לדון מצד מעשה ההקרבה אי חיילא על ידו דין "קדשי ה'", ודו"ק.

והעירני הרב ישראל טופיק מקושי' התוס' יו"ט [שם במעילה] על הראשונים שלמדו דקאי על ביכורים, דהק' דב"מקדיש אילן מלא פירות" ליכא חיוב ביכורים, דלאחר שהקדישם לא מתחייבי, אולם פשוט דהנך ראשונים למדו דלשון "הקדיש" קאי על גוף ההפרשת וקדושת ביכורים, והיינו דוקא לרבנן שיש בהם קדושה והם עצמם קרבן.

## מביא את פלוגתת הבבלי וירושלמי למה קדשו פירות שבעמקים לר"ל, דנראה דפליגי אי מדמינן לקדשים או לתרומה, ודוחה עפ"י הנ"ל.

שנינו בריש ביכורים דאין מביאין ביכורים מפירות שבעמקים, ונחלקו ר"י ור"ל אי קדשו או לא, ופליגי הבבלי והירושלמי בטעמא דר"ל למה קדשו, דבמנחות [פ"ד:] אמרו בפשיטות דטעמא דר"ל "דנעשה ככחוש שבקדשים", והיינו דמדמה לקרבן ולהכי קדש כמו כחוש בקרבן.

אולם הירושלמי מדמה לתרומה, דיליף טעמא דר"ל מתרומה דתורם מן הרעה דמהני, והביאו שם דדחה ר' יוסי דשאני תרומה דחייב גם מן הרעות ולהכי קדש ואינו ראיה לביכורים, עיי"ש, ובדעת ר"ל דמדמה ע"כ דצ"ל דגם בביכורים חייב מן הרעות ולהכי קדש כמו בתרומה, ולר' יוחנן גרע מתרומה דס"ל כר' יוסי דאין חיוב מן הרעות ולהכי לא קדש וגרע מתרומה.

ובעיקר פלוגתת הבבלי וירושלמי בטעמא דר"ל היה נראה דלבבלי ביכורים כקרבן ולירושלמי ביכורים כתרומה, והיינו דנחלקו בפלוגתת ר"י ורבנן אי הוי קדשי מזבח או קדשי הגבול, וצ"ע.

איברא דלדברינו הנ"ל אינו כן, ואפשר לבאר דבריהם גם לרבנן וגם לר"י, והיינו כך, דגם לר"י דקדשי הגבול הם ואין כאן חפצא דקרבן, אבל סו"ס נעשה בו הקרבה, ולהכי יש כאן נידון נוסף, דאף דהירושלמי כבר ביאר למה חיילא עיקר קדושתה, דקדושתה דמי לתרומה, ותרומה חיילא על הרעות, אבל אכתי שייך שלא יחול מטעם אחר, דכיון דעבדינן ביה "מעשה הקרבה", א"כ אם היה דין דלא חיילא דיני הקרבה בכחוש, שוב לא היה חיילא קדושה בהך ביכורים, וזהו שהוסיפו בבבלי "דנעשה ככחוש שבקדשים", הרי דהבבלי בא כהשלמה אחרי הירושלמי, דהירושלמי בא מצד עיקר קדושתה והבבלי בא מצד המעשה הקרבה דאית ביה לכו"ע.

אולם לרבנן דקדושת קרבן עליו, לדידהו ק' כל השו"ט בירושלמי שהוצרך לדמות לתרומה דלמה ישתנה דינו מכל קרבן, ולפי מה שנתבאר לעיל [סי' א'] דתרי קדושות אית בהו גם לרבנן, דגם אי הוי קרבן אכתי איכא ביה תורת תרומה וכדהבאנו מהגרי"ז, הרי דא"ש גם לרבנן למה הוצרכו לדמות לתרומה דגם קדושה זו חיילא ביה.

אלא דגם בלי זה א"ש ושפיר הוצרכו בירושלמי לדמות לתרומה גם מצד הקדושת קרבן שבו, והביאור כך, דכבר הוכיחו האחרונים [תורת הארץ פ"א אות כ"ו ותורת זרעים ריש מכילתין] דחיוב ביכורים הוי חיוב על כל הפירות, דאף דלא טבלי להיות נאסרים אבל אכתי החיוב מוטל על כל הפירות, והוכיחו כן מהמשנה [פ"ב מ"ה] דשוה ביכורים לתרומת מעשר דנטלת שלא מן המוקף ומן הטהור על הטמא, ואי הוי רק חובת גברא וליכא דין להפרישם על כל הפירות, א"כ אין כאן נידון כזה כלל, וע"כ דאיכא הפרשה מיניה וביה מתוך הפירות.

ומעתה פשוט, דגם אי אית ליה קדושת מזבח וקרבן חיילא בכחוש, אבל הכא איכא סיבה נוספת דלא תחול, דהכא בעינן דההפרשה תהיה מן הרעות על הטובות, וזהו שהוצרכו להוסיף בירושלמי דלא גרע מתרומה דמהני ביה מן הרעות.

ועי' בתורת הארץ [שם אות כ"ח] דרצה לדון דלבבלי ליכא חובת הפירות אלא רק חובת הגברא מדמדמינן לקרבן, ולהנ"ל ליכא ראיה, דגם הבבלי מודה דילפינן מתרומה, אלא דהוצרכו להוסיף ראיה מצד עיקר קדושתם, דקדושת מזבח איכא ביה, וגם לר"י מצד ההקרבה דנעשה בה, וע"ז הביאו ראיה מכחוש שבקדשים.

# סימן ג'בגדר חיובא דהבאת ביכורים.

## מוכיח דיסוד דין הבאת ביכורים הוא כעין חיובא דבעלים בהבאת קרבנות, והמצוה אינה במעשה הבאה אלא בזה שיהא מובא.

ביסוד דין הבאת ביכורים יש להסתפק האם המצווה היא במעשה הבאה עצמה, או דכל המצווה היא רק בזה שהביכורים מובאים בית ה', והיינו, דבקרבנות מצאנו מצות הבאה דדרשינן בספרי [דברים י"ב כ"ו] ''רק קדשיך וכו' תשא ובאת, מלמד שחייב בטיפול הבאתם עד שיביאם לבית הבחירה'', והחינוך מונה מצוה זו כמצוה בפנ''ע במצוה תנ"ג, וגדר המצוה ביאר המנ"ח [אות ג'] דהמצוה היא שיטפל בהבאתו ולא יניחו במקומו למות, וע' ברמב''ם ספר המצוות מצוה פ''ד ופ''ה וברמב''ן שם, ופשוט שאין כאן מעשה מצוה בגוף ההבאה וכל המצוה היא רק בזה שהקרבן מובא, וה"ה דבביכורים יש לדון דאין מעשה מצוה בעצם הבאת הביכורים, אלא קיום מצוה בזה שהביכורים מובאים לביהמ"ק.

והמקור לדמות הבאת הביכורים להבאת הקרבנות הוא מהירושלמי [פ''ב דביכורים ה"ב] דלמדנו ''דטעונים הבאת מקום'' מקרא ד''והבאתם שמה עולותיכם וזבחיכם ואת תרומת ידכם'', דהיינו ביכורים, ומדאיתרבי הבאת ביכורים בחד קרא בהדי הבאת קרבנות משמע דחד גדר לתרוייהו, ומצותם היא להביאם לבית ה'.

ואחרי דנתבאר לעיל [סי' א'] דבביכורים עצמם איכא דיני קרבן, שוב י''ל דלא רק דמדמינן להו אהדדי, אלא דדין הבאתם מישך שייכא לדיני הקרבן וההקרבה שבביכורים עצמן, והיינו דחייב להביאם לקיום דין הקרבתם, ולהכי חד דינא איכא לתרוייהו.

ויסוד לזה דחיוב הבאתם כהבאת קרבנות אפשר להוכיח מפלוגתת ר"י ורבנן בחיוב אחריות, דבמשנה [בפ"א מ"ט] שנינו דחייב באחריותן עד הר הבית, ובתוספתא [פ"א ה"ו] מצאנו דר' יהודה חולק וס''ל דחייב עד באר הגולה [מקום בעזרה אצל מקום השחיטה, ושם שייך כבר הנחה], וכבר העיר במשך חכמה [ראה י''ב כ''ו] וכ''ה בחזון יחזקאל [בתוספתא שם] דמצאנו פלוגתא כזו בספרי בכל הקרבנות, האם חייב באחריותן עד הר הבית או עד באר הגולה, וגם שם פליגי רבנן ור"י, ופליגי לשיטתייהו, ונראה דמכל זה מבואר דחד דינא לתרווייהו, וכל מצות הבאתן הוא רק מצד הקרבן שבביכורים, ודו"ק.

## מוכיח מהרמב''ן שיש מצוה במעשה הבאה, והמצוה היא דוקא על כתיפו ודלא כהבאת קרבנות דמצותן רק בזה שיהא מובאין, וזה סתירה למה דהוכחנו לעיל, ואיכא סתירה נוספת אי מצות הבאה היא רק עד הר הבית או דהמצוה מתחילה בהר הבית.

איברא, דמאידך גיסא מצאנו דבהבאת ביכורים איכא הלכה במעשה ההבאה עצמו, דהנה, שנינו במשנה [פ''ג מ''ד], ''הגיעו להר הבית אפי' אגריפס המלך נוטל הסל על כתיפו ונכנס עד שמגיע לעזרה'', ודין זה ילפינן מקרא ''דולקח הכהן הטנא מידך'' וכמבואר בירושלמי שם, ולא איתברר מהו הגדר בדין זה, ומצאתי ברמב''ן בב"ב [פ''א] דדן בדיני הבאה האם סגי בסוף הבאה או לא, והוכיח ד"סוף הבאתן" היא היא ההבאה, וז"ל, "דהבאה היינו הכנסתן לעזרה, וזו ששנינו הגיעו להר הבית אפי' אגריפס המלך נוטל הסל על כתיפו וכו', וכן הדין נותן שלא יהא אחרון שבישראל צריך להעלות מנהר פרת לירושלים ולא יוריד הסל מעל כתיפו, להוציא מדברי האומר בעינן לקיחה והבאה כולה ע"י א', וכך מצאתי בתוספתא, כל הדרך כולה הרשות בידו ליתנו לעבדו או לקרובו עד שמגיע להר הבית, הגיע להר הבית אפי' אגריפס המלך וכו'", עכ"ל הרמב"ן.

הרי דפשיטא ליה לרמב"ן דהבאה היינו מעשה הבאה על כתיפו, וזהו יסוד דינא דמתני' דנוטל על כתיפו דמדין הבאה היא, ומזה הוכיח דע"כ דמצוות הבאתן הוא רק להכניסם לעזרה דאל"כ איך אחרון שבישראל נוטלו וכדהביא נמי מהתוספתא, ואם נאמר דמצות הבאה הוא רק שחייב "לטפל בהבאתן" כקרבנות, א"כ ל"ל על כתיפו, וצ"ע.

עו"ק דלרבנן מבואר דמצות ההבאה היא עד הר הבית כקרבנות ורק בזה חייב באחריות, וכדהבאנו מהמשנה בביכורים ומהספרי, והכא מבואר ברמב"ן דכל המצוה מתחילה אחרי שהגיעו להר הבית, והמצוה היא להכניסם לעזרה, וצע"ג.

## מיישב ששני דינים נאמרו בהבאת ביכורים, חדא שיהא מובא, וזה מצד הדיני קרבן שבביכורים, ובזה מדמינן לשאר קרבנות, ועוד דין במעשה הבאה שהוא מסדר פרשת ביכורים.

ואשר מוכרח מזה, דב' דינים נפרדים נאמרו במצות הבאת ביכורים, דתרי פרשיות נפרדות נאמרו בדין זה, דבפ' משפטים כתיב ''ראשית ביכורי אדמתך תביא בית ה' אלוקיך", ובפ' כי תבא הוסיפה תורה מצות קריאה, והתחלת הפרשה היא ''ולקחת מראשית פרי האדמה וכו' והלכת אל המקום אשר יבחר", והיינו דהתורה חזרה שוב על מצות הבאת בכורים עצמה כהקדמה למצות הקריאה.

וכפשוטו היה אפ"ל דחזרה התורה בפרשת זו על ההבאה רק מחמת מצות הקריאה שנתחדשה בה, אולם נראה דאינו כן, אלא דנתחדש פרשה נוספת בעיקר מצות ההבאה, והביאור בזה הוא כך, דעיקר מצות הבאת ביכורים למדנו בפ' משפטים, וגדר המצוה הוא כהבאת קרבנות, וזה גלי לן קרא ד''והבאתם שמה עולותיכם וכו''' וכדלמדנו בירושלמי, וכדהוכחנו מפלוגתת ר"י ורבנן אי עד הר הבית או עד באר הגולה, והיינו דדיני הקרבן שבביכורים מחייבים הבאתו, וכדביארנו לעיל, וזה דין א' בפרשת משפטים וזה עפ"י קרא ודרשה ד"והבאתם שמה".

ובפ' כי תבא בפרשת הקריאה, התם חייבה תורה דין נוסף של הבאה, והבאה זו שייכא לדין הקריאה, והקריאה היא דמחייבא הבאה זו, והיינו דמסדר הקריאה היא ש"יביא ויקרא" ושהקריאה תהיה מתוך הבאתו, וכן מפורש בלשון הרמב''ם [פ''ג ה"י] ''מ"ע להתודות במקדש על הביכורים בשעה שמביאם'', וע' מנ"ח [תכ''ו] שהסתפק אי מביא היום וקורא אח''כ, ומסברא נקט דמהני, אלא דדייק מהרמב''ם דלא מהני, וכעין זה מבואר נמי בטו"א מגילה [כ'] שהביא מהר''ן דקריאה היא רק ביום, וכ' דא''כ ה"ה דהבאה היא רק ביום, ''דהא קרייה בשעת הבאה היא", עיי''ש, הרי לנו דהפרשה החדשה של הבאה היא הבאה מסדר הקריאה.

ויש להוסיף בביאור הדברים – דהנה יעויין להלן בחידושי סוגיות [סימן ח'] בסוגי' דהגדה אחת – ושם הוכחנו מהראשונים והאחרונים שכל ההגדה נמצאת וקיימת בהבאה – ואדרבה – מצות הגדה אינה אלא ביטוי של ההגדה והודאה שנמצאת בהבאה עצמה – והדברים מתבססים על הרמב"ן שם, ופשוט שזו ההבאה דקריאה שיש בה מעשה הבאה – ולא ההבאה מצד קרבנות, ועוד – נוסיף בזה דזה גם הביאור ברשב"ם – מובא בציונים והערות [פרק א' משנה ה' ענף ב'] - דליכא שליחות על הבאה מצד קריאה, והיינו שכמו שלא שייך הודאה על ידי שליח בעצם קריאת הפרשה, כמו כן לא שייך 'הבאה דקריאה' שהיא ההבאה שיש בה הגדה ע"י שליח – ודו"ק.

ונראה דסברת הרמב''ם בהבאה בשעת קריאה הוא משום דלמד כהרמב"ן דעיקר האי דינא ד''נוטל על כתיפו'' דגלי לן קרא ד''ולקח הכהן הטנא מידך'', דאינו דין צדדי, אלא מדין ההבאה עצמה, והבאה זו היא הבאה דקריאה, והיינו שיהא קורא מתוך מעשה ההבאה, וזהו דבעינן על כתיפו, ופשוט א''כ דמשום כך סובר הרמב"ם דבעינן קריאה בשעה שמביאם.

ומעתה מתיישב הכל, דמצות הבאה דפ' משפטים הוא רק "שיהא מובא", וזה מדיני הקרבן שבו, ומצות הבאה דפרשת כי תבא שייכא לקריאה והכא המצוה היא במעשה הבאה, והיינו על כתיפו, והמצוה מצד הדיני קרבן שבו היא רק עד הר הבית וכמבואר במשנה ודומה בזה לשאר קרבנות, והמצוה מצד הקריאה היא "להכניסו לעזרה" וכמש"כ הרמב"ן, ומצוה זו מתחילה כשהביאם להר הבית, ומיושב הכל.

## מיישב בזה את קושי' התוס' אנשי שם בדרשה ד"והבאתם שמה".

ובזה יתיישב קושי' התוס' אנשי שם [פ"ב מ"ב] שהקשה דלמה הביא הירושלמי קרא ד"והבאתם שמה עולותיכם וכו' ותרומת ידכם" כמקור לזה דביכורים טעונים הבאת מקום, דהא מקרא מלא הוא וכמבואר בפ' משפטים וכי תבא, ולמה לי הך ריבוי מקרא דתרומת ידכם.

ולהנ"ל א"ש, דאחרי דלמדנו דנוטל על כתיפו מדין הבאה, היה קס"ד דכל דין הבאתן הוא רק המעשה הבאה שבו וזה ע"כ רק בסוף הבאתן וכדהוכיח הרמב"ן מסברא מאחרון שבישראל, ולעולם הנך תרי קראי חד דינא נינהו [וחזרה ונשנית רק מצד הקריאה שנתחדש בה], וגלי לן קרא ד"והבאתם שמה" דלעולם הנך תרי קראי תרי דינים נפרדים נינהו ודין "ראשית ביכורי אדמתך תביא" מדין הבאת קרבנות אתינן עלה, וחייב באחריותן ובטיפול בהבאתן עד הר הבית, חוץ מהמעשה הבאה לעזרה, ושפיר איצטריך.

ועיין מה שנתבאר בציונים והערות [פרק א' משנה ה' ענף א'] וע"ע בציונים והערות [פרק ג' משנה א'] ושם חילקנו עוד בין הנך תרי דינים דמדוייק בפסוקים דאיכא חילוק אי בעי דווקא ראשית ממש וקושר גמי או דמתקיים הדין בכל שנתבכרו תחילה - ויש בזה דרגות שונות של ראשית - עיי"ש.

# סימן ד'דין מבריך ודין סומך אילן למיצר.

# פרק א'דינא דמבריך ודינא דסומך אילן למיצרובמה שיש לתמוה בכל הנ"ל.

## בדין ביכורים ב'הברכה' לשלו או לשל חבירו – וכן בנוטע סמוך למיצר חבירו, וכן בדין גזלן.

הנוטע בתוך שלו והבריך לתוך של יחיד או של רבים אינו מביא, ומבואר במשנה שזה משום דבעינן כל הגידולין מאדמתך, וכאן אינו כן משום שגדל גם משדה חבירו, והיניקה לאו דידיה הוא – ועיין היטב בתוס' בב"ב [פ"א] וברמב"ן [שם] דילפינן ליה מיתורא דאדמתך – ומשמע מדבריהם דמלבד עיקר הדין דבעינן אדמתך ובנוטע בקרקע חבירו חסר בכל המחייב, אכן הכא איתרבי עוד מגזה"כ דבעינן נמי כל הגידולין מאדמתך – ולהלן יבואר בזה.

בדומה לדין זה מצאנו בב"ב [כ"ו:] "אמר עולא אילן הסמוך למיצר בתוך ט"ז אמה - גזלן הוא - ואין מביאין ממנו ביכורים, ופירש רש"י [ד"ה ואין] שאין מביאין ממנו ביכורים "משום דבעינן אשר תביא מארצך" – ולכאו' גם הכא חסר ביניקה דידיה, ובתוס' רי"ד בב"ב [שם] מדמה הנך דינים אהדדי, דין מבריך לתוך חבירו ודין סמוך למיצר – ועיין בהערה [[154]](#footnote-155) שהבאנו לשונו, [אלא שיש להעיר דלמה רש"י לא הביא דרשה דהכא, וצ"ע].

אולם עיין להלן שם בסוגי' בב"ב [כ"ז:] דמבואר דר' יוחנן חולק על עולא וס"ל דאילן הסמוך למיצר מביא וקורא – ובטעמא דמילתא אמר – "שעל מנת כן הנחיל יהושע את הארץ" – ומבואר דהיה כאן תנאי שיוכל לסמוך ולשעבד קרקע חבירו לנטיעתו ולכן לא חסר באדמתך – וכנראה דבזה פליגי אי היה תקנה זו, ולהלן יבואר בזה עוד, אכן צ"ל דבמבריך לא היה תנאי ולכן דוקא בסומך למיצר חולקים ולא במבריך.

אולם מבואר עוד במשנה שיש דין שלישי – והיינו דין גזלן, והטעם במשנה הוא גם טעם בגזלן למה אינו מביא והיינו דדרשינן אדמתך ולאו כולה יניקה וגידולין דידיה הוא, ויש להעיר - דבגזלן יותר פשוט שהרי כל היניקה לאו דידיה הוא, והכא עיקר היניקה דידיה ורק דחסר בזה שחלק מהיניקה לאו דידיה הוא וחסר בדין "כל הגידולין מאדמתך" – ועוד דהתם לכאו' לא בעינן 'יתורא' אלא דזה עיקר דינא דקרא דבעינן אדמתך.

עוד יש לתמוה דבגזלן לא רק שיש לדון מצד היניקה דלכן לא מיקרי כל הגידולים מאדמתך, אלא דיתירא מזה – הרי אין הפירות שלו, ומאי ס"ד שיתחייב להביא ביכורים, ומיניה וביה יש להעיר עוד - דלא דמי לשאר הדינים שהוזכרו במתני' שאינם מביאים מה"ט, דבאריסין ובחכורות הרי הפירות עצמם הם שלהם, ורק שאין להם חלק בקרקע ליניקה, ובגזלן הרי גם הפירות אינם שלו, ומאי ס"ד דמביא, עוד יש לתמוה – הרי בגזלן איכא חסרון נוסף מצד מצוה הבאה בעבירה – וכל זה צ"ע.

וכבר עמד בעיקר דבר זה הרמב"ן בב"ב [פ"א.] בקצרה – וכתב שבגזלן שיש איסור בנטיעה זו באמת לא בעי פסוק ולעולם צריכים פסוק למעטו מביכורים דווקא כשאין איסור בנטיעה זו - וכלשונו, "ואף על גב דליכא איסורא בנטיעתו - כיון שאין כל גידוליו בתוך שלו אינו מביא, וכו', ובדאיכא איסורא כגון אילן הסמוך למיצר או סקריקון וגזלן - לא צריך קרא".

וביאר הרמב"ן דמתרי טעמי לא בעי קרא בגזלן ובסמוך למיצר – א] "דשונא גזל בעולה הוא" והיינו שיש דין מצוה הבאה בעבירה, ב] "ועוד מאשר נתת לי נפקא" והיינו שממילא אין לו שום בעלות כאן, וביאר הרמב"ן "ואף על גב דקתני להו התם במשנת מסכת בכורים - משום שארא נקט להו", הרי דהקשה דלמה הביאו התנא במשנה זו – ותירץ דאגב אחרינא נשנה כאן דין גזלן.

## בטעמא דעולא באילן הסמוך למיצר דליכא חיוב ביכורים – דרכם של רש"י ותוס' ודרכו של הר"ח.

והנה - בעיקר דין אילן הסמוך למיצר דקאמר עולא דהוי 'גזלן' ולכן ליכא בזה חיוב הבאת ביכורים, מצאנו ב' דרכים בראשונים בזה, דרכו של הר"ח ודרכם של רש"י ותוס' – וכדיבואר:

דהנה, התוס' [שם] הביאו מפי' הר"ח שהטעם שאינו מביא הוא משום דאין מביאין גזל על גבי המזבח שנאמר "אני ה' שונא גזל בעולה" וכתיב "והבאתם גזול" – והיינו מדין מצוה הבאה בעבירה, ולפי"ז כתב הר"ח דלא קיי"ל כעולא שהרי ההלכה היא כרבי יוסי דאמר זה נוטע בתוך שלו ולא חשיב גזלן בנטיעה זו – דמותר לסמוך אילן למיצר, וע"כ דלהלכה שפיר מצי מביא ביכורים.

ובעיקר דברי הר"ח תמה באהא"ז [נזקי ממון פ"ה ה"ג ד"ה והנה צריך וד"ה אכן מדברי רש"י] דלכאו' הנידון של עולא והנידון של ר"י ורבנן אי מותר לסמוך או לא לא שייכי זל"ז, דר"י ורבנן דנים מצד נזקי שכנים האם מותר לסמוך אילן ששרשיו נכנסים לתוך של חבירו או לא, אכן עולא חידש שהפירות שייכי לבעל היניקה כיון דיניקה דידיה הוא ולכן חשיב כגזלן על הפירות, ומה זה שייך לפלוגתת רבנן ור"י אי מצי סומך מצד נזקי שכנים.

וביאר בזה באבי עזרי [מהדו"ק ביכורים פ"ב הי"ג ד"ה והנה התוס'] דאדרבה – דמזה שדנו ר"י ורבנן מצד נזקי שכנים לא דנו לאסור מצד גזילה בפירות – מזה מוכרח דסתמא דסוגי' פליגי על עולא בזה – וקיי"ל דליכא דין גזילה בפירות, ודו"ק.

אולם יש דרך שניה - שהתוס' הביאו מרבי יצחק שתמה ע"ד של הר"ח – ולהלן יבואר קושיתו - ולמד ע"ד רש"י דאע"ג דמותר לסמוך אין מביאין ממנו בכורים דבעינן "אשר תביא מארצך".

הרי לנו שיש מחלוקת יסודית בין הר"ח ורש"י, דלפי הר"ח מבואר דביסוד הדברים איכא חיוב הבאת ביכורים אלא שיש חסרון צדדי של מצוה הבאה בעבירה שלכן נפסלים, והיינו שיש סיבה להתחייב בחובת הבאת ביכורים וגם יש סיבה בפירות שתהיה בהם קדושה – אלא שמחמת הדין מצוה הבאה בעבירה לא חל החיוב והקדושה, אולם לפי רש"י ותוס' מעיקרא ליכא סיבה לחייבו ושתהיה קדושה בפירות, דלא חשיב כגידולין שלו וחסר בעיקר סיבת החיוב.

## במה שיש לתמוה בפלוגתת הר"ח ורש"י בסוגי' דסומך אילן למיצר, ובדין מצוה הבאה בעבירה ובמיעוט של אדמתך במבריך ובאילן הסמוך למיצר.

אולם יש לתמוה טובא בכל הסוגי' – לב' הדרכים הנ"ל – וכדלהלן:

א] לדרכו של התוס' ורש"י הא דאמר עולא שהוא 'גזלן' ולכן אינו מביא צ"ב, דמפורש בדבריהם שאינו גזלן דס"ל לעולא דמותר לסמוך וו תימא גדולה – וביאר בזה המהר"ם בחידוש גדול ומחודש - שודאי שבעל האילן אינו גזלן אבל האילן עצמו מיקרי גזלן שגוזל את היניקה.

ועיין בחידושי ר' ראובן [ב"ב סימן ט' ס"ק ב'] שביאר את דבריו שבאמת יש דין כופין על מידת סדום ולכן הגברא לא מיקרי גזלן, אבל סו"ס יש כאן יניקת חבירו ולכן איכא כאן גזילה ביניקה מצד עצמה – אלא דלא מחייבים ולא דנים כלל בגזילה זו מחמת דין כופין על מידת סדום – אולם סו"ס עיקר גדר זה צ"ב דמה אהני לן ומה מוסיף לן גזילה כזה דלא דנים בזה מצד פרשת גזילה ולא דנים אותו כגזלן – ומה המשמעות של גזילה בלי גזלן.

ב] זאת ועוד – הרי מבואר בדברי עולא שאמר שיש כאן גזילה דע"כ דבעינן להך טעמא דגזילה [אף שהיא גזילה מחודשת שאין בו גזלן] - וקשה דל"ל טעם זה - הרי סו"ס חסר בארצך ומה מוסיף לי מה שיש כאן גזילה, ולמה לי טעם זה.

ומאידך גיסא היה מקום להקשות דאי באמת הוי כגזלן – א"כ כנראה דחשיב בזה מצוה הבאה בעבירה - וא"כ למה לי טעמא דגזה"כ דמארצך, הא תיפוק ליה מצד הפסול של מצוה הבאה בעבירה – ויש לומר דלזה אהני לן דברי המהר"ם שיש גזילה בלי גזלן ולכן ליכא בזה עבירה – ודו"ק.

ג] לכאו' צ"ב שיטת הר"ח בדין של המשנה במבריך – הרי הכא ההרכבה היא שלא ברשות, דמפורש בירושלמי דהיכא דאיכא נתינת רשות במבריך שפיר מהני לחייבו להביא ביכורים [ונחלקו אי מהני רשות לשעה או דבעי רשות לעולם], וע"כ דהכא איירי בלי נתינת רשות, והוי גזלן, וממילא דכפשוטו גם הכא נחלקו הר"ח ורש"י – שהרי הבאנו מהתוס' רי"ד שמדמה את הנך ב' דינים אהדדי.

וא"כ לפי הר"ח גם הכא מצד מצוה הבאה בעבירה אתינן עלה, שהרי לפי הר"ח מבואר דדין מיצר תלוי אי הוי גזלן ואיכא עבירה או לא, ואם לפי הר"ח יש פסול צדדי של מצוה הבאה בעבירה, הרי זה פסול בלי גזה"כ דאדמתך וגידולין שלך, והרי במשנה מבואר איפכא – וכרש"י, דמבואר דאיכא גזה"כ וחסר בסיבת החיוב כיון דליכא גידולין שלו ויליף כן מקרא - וצ"ע.

ד] אולם באמת קשה לאידך גיסא - דעיקר הדין של המשנה במבריך צ"ע – דלפי האמת למה לי קרא וגזה"כ דאדמתך – הא תיפוק ליה מצד מצוה הבאה בעבירה – דהא בהבריך שלא ברשות הוי גזילה – וצ"ע.

## מתמה ממה דמצאנו כמה דינים ואופנים דמהני נתינת רשות בדין אדמתך.

ה] עוד קשה – הרי מבואר במשנה כרש"י ותוס' דחסר בבעלות ובדין אדמתך וארצך ולא חסר מצד העבירה של גזילה, וא"כ קשה א"כ דלמה מהני 'רשות' – הא סו"ס חסר בבעלותו ואין כאן ארצך ואדמתך, והרי אפילו קנין פירות לא סגי לן לבעלות של אדמתך, ומה יהני נתינת רשות, וצ"ע.

ו] כעין זה קשה במשנה גופא – דהרי נחלקו ר"י ורבנן במבריך דרך רשה"ר אי מביא ביכורים, ומבואר בירושלמי דנחלקו נמי אי מותר לעשות חלל תחת רשה"ר או לא, ותמה בזה באבי עזרי [שם] דמה מהני מה שמותר לעשות חלל תחת רשה"ר הא סו"ס לאו אדמתך הוא דאין לו קנין הגוף ברשה"ר, וצ"ע.

ז] יש כאן קושי' נוספת ע"ד זה מהמשך הסוגי' בב"ב [שם] – דהנה, הבאנו לעיל מהסוגי' להלן [שם כ"ז:] דמבואר דר' יוחנן חולק על עולא וס"ל דאילן הסמוך למיצר מביא וקורא – ובטעמא דמילתא אמר – "שעל מנת כן הנחיל יהושע את הארץ" – וכפשוטו משמע מהכא כהר"ח דלפי עולא 'אסור' ליטוע סמוך למיצר ור"י ס"ל דיהושע התיר בזה וע"מ כן הנחיל את הארץ, וזה כל פלוגתתם – אי התירו את היניקה מחבירו או לא, ונפ"מ אי איכא בזה גזילה וגם אי איכא בזה מצוה הבאה בעבירה.

וקשה מכאן על רש"י ותוס' דס"ל דממילא איכא היתר גם לפי עולא – כן הקשו בתוס' - ותירצו בזה התוס' - וז"ל: "לא קאמר שעל מנת כן הנחיל שיהא 'מותר' לסמוך - דבלאו הכי שרי, אלא על מנת כן הנחיל שיהא חשוב כמו מארצך ויכול לומר אשר נתת לי".

ומבואר בדבריו דנתנו זכות בא"י לענין היניקה – והיינו דלדרכו של רש"י ותוס' שורש שיטת ר"י הוא כך:

דמצד אחד יש לומר דלא חשיב כאדמתך – וזו דעת עולא, דמחמת היניקה מחבירו לא חשיב כל הגידולין שלך, אף דמותר לקחת יניקה, וליכא בזה גזילה, אכן סו"ס אין לו זכות ושעבוד בהאי יניקה הלכך לא חשיב כל הגידולים שלו, ור"י למד שיהושע נתן להם זכות בהאי יניקה.

אולם לפי"ז איכא סתירה ברש"י, שרש"י פירש שיהושע הנחיל להם ע"מ "שלא יקפידו בזה", ומשמע דבלי יהושע איכא איסור מחמת הקפידה ויהושע התיר וביטל את הזכות קפידה, וכבר עמד בסתירה זו הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דלשיטתו הול"ל שנתן לכולם זכות.

ח] אולם יתירה מזה קשה - דגם שיטת התוס' בתקנת יהושע צ"ע – דלכאו' א"א ללמוד את התוס' כפשוטו דנתנו לו זכות – שהרי בביכורים בעינן בעלות של קנין הגוף בקרקע ולא סגי לן בקנין פירות, ואטו שייך לומר שיהושע נתן קנין הגוף לכל אחד בקרקע חבירו והוי כשותף, וממילא דמהני לומר שהפירות גדלו מכח השרשים בקרקע שלו שהוי שותף – הא ודאי דאינו כן, ואף אי נתן זכות הא ע"כ אינו יותר מקנין פירות – והאיך מהני לענין ביכורים, וצ"ע – וכבר עמד בכעין זה באבי עזרי [שם ד"ה אך עדיין] דהאיך מהני תקנת יהושע – הא ליכא בזה קנין הגוף, וע"כ נצטרך לומר כנ"ל דמהני נתינת רשות לדין אדמתך – וזה פלא גדול.

הרי דקשה לנו למה מהני נתינת רשות בדין אדמתך, דקשה כן בירושלמי לגבי מבריך, וכן קשה בירושלמי בדין של ר"י בחלל תחת רשה"ר, וכמו כן קשה ברש"י בתקנת יהושע, וקשה על התוס' דג"כ יצטרכו ללמוד כן.

## קושיות נוספות בסוגי'.

ט] בעיקר פלוגתת עולא ור"י מצאנו כמה דרכים:

יש שפירשו שנחלקו אי היתה תקנת יהושע שיוכלו לסמוך אילן סמוך למיצר – עיין בזה בשטמ"ק וברשב"א [כ"ה: וכ"ז:] בשם הר"ח.

ויש שפירשו דלא נחלקו עולא ור"י אי איכא תנאי דיהושע בהנחלת הארץ, אלא דנחלקו אי מהני הך תנאי דשרי לסמוך למיצר לכך דיוכל כבר להביא ביכורים ולהתחייב מדין אדמתך וארצך – עיין בזה בשטמ"ק וברשב"א [כ"ה:] - ולדרך זו צ"ב שרש פלוגתתם, וצ"ע, ויתירא מזו קשה דאי מודה עולא שהיתה תקנה א"כ האיך קרינן ליה גזלן, וצ"ל כנ"ל מהמהר"ם דהאילן מיקרי גזלן גם אחרי התקנה של יהושע – וצ"ע.

י] בשיטת הר"ח הקשו התוס' מלהלן בסוגי' [שם] – הרי הקשו בגמרא על הדין של עולא מהקונה אילן וקרקעו ששם הדין שמביא וקורא - וכפשוטו איירי בקונה קרקע כל שהוא ולא בט"ז אמות, והקשו על הר"ח דמאי קושיא, דשאני התם "שקנאו" ולא הוה גזלן – ולרש"י ותוס' א"ש שאף דקנאו לקרקע אבל סו"ס היניקה לאו דידיה הוא.

י"א] הבאנו מהירושלמי דבמבריך חשיב כגזלן והיכא דאיכא רשות באמת הדין שמביא, ובאמת דמפורש כן בהדי' בירושלמי דקאמר רבי יוחנן בהדי' דכל הדינים הכא מצד גזלן אתינן עלה, והיינו דהא דאינו מביא הוא משום שהוא גזלן.

וקשה דלעיל [פרק א'] הבאנו מהרמב"ן דשאני גזלן במשנה מאידך דינים במשנה, דבגזלן לא בעי קרא – דהוי מצוה הבאה בעבירה וכן דחסר ב"אדמה אשר נתת לי" – הא כולהו מצד גזילה אתינן עלה וכל זה צ"ע.

# פרק ב'יסוד הגרי"ז בגדר יניקה דמבריך ויניקה דט"ז אמה,ובגדר דין אדמתך במבריך ובט"ז אמה ובסומך למיצר.

## דברי הגרי"ז בביאור דין יניקה דט"ז אמה שיש לחקור אי הוי בכלל עיקר הדין יניקה דאילן או דהוי דין נוסף, ורק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'.

בישוב כל הסוגי' צריכים להקדים ביסוד דברי הגרי"ז בעיקר פלוגתת עולא ור"י בסומך אילן למיצר – דהנה הגרי"ז [תרומות פ"א הכ"ד ד"ה וי"ל עוד] הביא את דברי השטמ"ק הנ"ל שלא נחלקו עולא ור"י אי איכא תנאי דיהושע בהנחלת הארץ, אלא דנחלקו אי מהני הך תנאי של יהושע כדי שיוכל להביא ושיתחייב בחיוב ביכורים מדין אדמתך ומדין ארצך – וביאר ששורש פלוגתתם כך:

שיש לחקור בהא דאיכא יניקה לט"ז אמה לגבי דינא דאדמתך דבעינן שכל הגידולין ויניקה יהא שלך – שכפשוטו יש לומר שזה עצם הגזה"כ שאם בעינן יניקה ואדמה דידיה – א"כ פשוט דבעינן שכולו יהיה שלך – ואין נפ"מ בין מקום האילן עצמו לכל הט"ז אמה של היניקה, שכל היניקה הוא דין אחד של אדמתך ויניקה דידיה, אולם יש לומר דאינו כן, אלא דעיקר היניקה היינו במקום שהאילן עומד, ושאר היניקה עד ט"ז אמה אינה בכלל עיקר הדין אדמתך, אלא דין נוסף של יניקה לגבי דין אדמתך, והגדר של הדין נוסף הוא שאם על היניקה הזו יחשב כגזלן – דזה כבר מגרע בדין 'אדמתך' – אבל היניקה הזו אינה כלולה בכלל עיקר הדין אדמתך.

הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [חידושיו סימן כ' ס"ק ג'] ביאר בחקירה זו עוד – דשורש הספק הוא האם השרשים הם גוף האילן עצמו וממילא דהמקום שהאילן עומד ומקום השרשים - חדא נינהו – שהרי הם בכלל גוף האילן – ופשוט א"כ שאין לחלק בדין אדמתך בין המקום שעומד האילן לכל הט"ז אמה של יניקה, או דילמא דשרשים אינם בכלל גוף האילן, אלא דשרשים הם כעין הענף של ההברכה בכל מבריך – שבכה"ג גוף האילן עומד במק"א ויוצא ענף אחד למקום אחר ומוסיף יניקה משם ופשוט שאינה בכלל עיקר האילן, ולפי הגדרה זו עיקר האילן לא מוגדר על פי השרשים, וממילא שיש מקום לומר דחלוק הדין אדמתך בין עיקר מקום עמידת האילן - ששם בעינן אדמתך ממש, לבין מקום השרשים - דסגי לן שלא יחשב כגזלן, ורק אי חשיב כגזלן מגרע בזה בדין אדמתך.

## בדברי הגרי"ז בביאור דין מבריך - דרק מחמת הגזילה חסר ב'אדמתך'.

הגרי"ז הביא שהמקור לעיקר סברא זו מצאנו כאן בירושלמי בדין מבריך, והביא ב' ראיות לזה:

א] במבריך ברשות אפילו לשעה למדנו בירושלמי דהוי בכלל אדמתך, ותמוה – הא 'רשות' אינו 'קנין', ויתירה מזו – הרי 'רשות לשעה' לא הוי 'קנין הגוף', ולא סגי לן לביכורים.

ב] ר' יוחנן מבאר את הדין במשנה של מבריך דאינו מביא משום שיש כאן גזילה – ותמוה דלמה לי טעמא דגזילה הא תיפוק ליה דלא הוי בכלל אדמתך דלאו יניקה דידיה הוא.

ומהנך ב' ראיות מוכרח יסוד הנ"ל, דעיקר היניקה היינו במקום האילן, וכל היניקה מכח המבריך אינה עיקר היניקה, אלא דין נוסף של יניקה, ולו יצוייר ועל היניקה הזו של המבריך יחשב כגזלן – דזה כבר מגרע בדין 'אדמתך' – והן הן דברי ר' יוחנן דכולהו מצד גזילה אתינן עלה, ורק מחמת זה חסר בדין אדמתך, ונפ"מ לדינא – דלו יצוייר ויהיה לו רשות להבריך - דשוב הוי ליה בכלל אדמתך אף דלא קני שום זכות בהך יניקה דמבריך.

ועל פי זה ביאר את עיקר פלוגתת עולא ור' יוחנן – דאין פלוגתתם בתקנת יהושע, אלא דפליגי בעיקר הגדר של הט"ז אמה – דעולא ס"ל דכל הט"ז אמה הוי בכלל עיקר היניקה של האילן – ואינו דין נוסף דע"י הגזילה מגרע בדין אדמתך – ור' יוחנן ס"ל שזה דין צדדי, וס"ל שהט"ז אמה הוי כעין מבריך – והיינו שעיקר היניקה היא היניקה של האילן ולא של המבריך.

ומעתה יש לומר שיש נפ"מ לגבי תקנת יהושע – שזה היה פשוט לדעת הגרי"ז שלא מהני תקנת יהושע להשוותו "לאדמתך", ורק מהני לסלק הגזילה – וכנראה דסברתו בזה כמו שהקשינו לעיל - דפשוט שאין לו קנין הגוף באדמה של חבירו ולא נעשה שותף בה, והרי הבעלות שנצרכת לביכורים היינו קנין הגוף – וע"כ דרק מהני לסלק הגזילה.

ומעתה פשוט דתלוי בגדר הדין ט"ז אמה דאי יניקה זו הוי כעיקר היניקה של האילן – א"כ בלי שיזכה בקנין ממש באדמה לא יהני להיות אדמתך, ומהאי טעמא ס"ל לעולא דלא מהני תקנת יהושע לזה, אבל בזה גופא פליג רבי יוחנן ומדמה ליניקה דמבריך, הלכך שפיר מהני בזה תקנת יהושע – וזו כל פלוגתתם.

## ראיה נוספת של הגרי"ז - שכל המצוות התלויות בארץ כלולות בחקירה זו.

והגרי"ז הביא ראיה נוספת לחידוש זה ולביאור הנ"ל בשורש פלוגתת עולא ור' יוחנן, שהרי מבואר בסוגי' שם שלפי עולא גם בתרו"מ שלא תלויים בדין אדמתך אלא בדין א"י וחו"ל יש נפ"מ בהנך ט"ז אמה של שרשים - שכל שיש ט"ז אמה של שרשים בחו"ל הוי ליה כטבל וחולין מעורבין זב"ז, ודייק הגרי"ז שמבואר בזה שכל המצוות התלויות בארץ כלולות בפלוגתת עולא ור"י - ואי פלוגתתם היא פלוגתא מסויימת בתקנת יהושע אי תיקן דמצי סומך למיצר או לא - א"כ אין זה ענין לתרו"מ ולשאר מצוות התלויות בארץ.

אכן לדרך זו א"ש, שהדין ט"ז אמה אי הוי כעיקר היניקה של האילן או לא שוה בדין אדמתך ובדין א"י לגבי שאר מצוות התלויות בארץ, וביותר למה שהוסיף הגר"ש רוזובסקי זצ"ל שיש חקירה כללית האם השרשים הם גוף האילן או דבר נוסף – שזו חקירה בכל הדינים גם בדין אדמתך וגם בדין א"י בשאר מצוות.

## ראיות נוספות ליסוד הגרי"ז, משיטת ר' יהודה ברשה"ר, ומשיטת רש"י בתקנת יהושע, ומקושי' הגמרא על עולא מקונה אילן אחד.

ונראה להוסיף כמה הוכחות ליסוד הגרי"ז:

א] כבר הבאנו מה דמצאנו בירושלמי בביאור פלוגתת ר"י ורבנן במבריך דרך רשה"ר אי מביא ביכורים, דנחלקו אי מותר לעשות חלל תחת רשה"ר או לא, ותמה בזה באבי עזרי [שם] דמה מהני מה שמותר לעשות חלל תחת רשה"ר הא סו"ס לאו אדמתך הוא דאין לו קנין הגוף ברשה"ר, וצ"ע.

ונראה דלפי הגרי"ז א"ש דכיון שעיקר האילן גדל ברשותו – וכל הנידון הוא מצד זה שהיניקה של המבריך מגרע באדמתך מחמת הגזילה שבו – א"כ כיון שיש לו רשות שוב מהני מצד עיקר היניקה דאית ליה.

ב] הבאנו לעיל דלפי רש"י קשה דמה מהני מה שהתנה יהושע שלא יקפידו בהך יניקה, הא סו"ס לאו בכלל ארצך הוא, ולפי הגרי"ז א"ש – דלפי ר' יוחנן עיקר החסרון של הט"ז אמה מצד אדמתך – היינו רק שהדין גזילה מגרע מדין אדמתך ולא שחסר בעיקר דין אדמתך ככל נוטע באדמה שאינה שלו – וממילא דאי לא מקפיד שוב ליכא חסרון מצד הגזילה, וממילא דשפיר מהני תקנת יהושע שלא יקפידו להחזירו לכלל אדמתך.

ג] הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [שם] הוכיח עוד דע"כ שורש פלוגתת עולא ור"י הוא בזה – שהרי בסוגי' הקשו על עולא מקונה אילן אחד וקרקע שלו דמביא – וקשה שהרי אי ליכא גזילה מוכרח כבר במבריך בירושלמי דשפיר חשיב כאדמתך, וא"כ הכא ליכא דין גזילה שהרי נתנו לו רשות בזה שקנה קרקע – ולא גרע מתקנת יהושע שיש רשות וממבריך שיש רשות, ומה דהקשו כן על עולא מוכרח דלא מהני רשות, וע"כ דבשרשים של ט"ז אמה נקטינן דזה עיקר האילן וכמו דלא מהני נתינת רשות בעיקר מקום האילן ה"נ לא מהני בכל הט"ז אמה.

ד] הבאנו להקשות על הרמב"ן שכתב שגזלן ממש לא צריך פסוק ומיעוט של אדמתך – דבמבריך מבואר דאיכא פסוק ומבואר דמהני נתינת רשות וע"כ דאיירי בגזילה שלא היה נתינת רשות – וא"כ למה לי פסוק, וע"כ כנ"ל דהרמב"ן קאי כשנטעו את עיקר האילן בגזילה, והכא איירי שלא נטעו את עיקר האילן בגזילה, ושפיר נתקיים אדמתך, אלא שהגזילה היא הפקעה על הדין אדמתך ומהאי טעמא באמת מהני נתינת רשות וכנ"ל.

ה] זה גם הביאור במה שהבאנו מהתוס' בב"ב [פ"א] והרמב"ן [שם] דילפינן ליה לדין מבריך מיתורא דאדמתך – ומשמע מדבריהם דמלבד עיקר הדין דבעינן אדמתך ובנוטע בקרקע חבירו חסר בכל המחייב, אכן הכא איתרבי עוד מגזה"כ דבעינן נמי כל הגידולין מאדמתך – דהכא המקום שהאילן עומד הוא שלו - באדמתו - וזה העיקר – אלא דאיתרבי שכשיש יניקה צדדית מאדמה של חבירו דאיכא בזה גריעותא בבעלות של אדמתך – וזה ילפינן מקראי ומיתורא – וכנ"ל.

# פרק ג'יסוד האחרונים בגדר הדין מצוה הבאה בעבירהבגוזל יניקה – וישוב כל הסוגי'.

## ביאור דברי הר"ח דליכא דין גזילה ומצוה הבאה בעבירה לולי הגזה"כ של ארצך ואדמתך – דליכא זכות לחבירו בפירות דידיה.

עוד צריכים לייסד בסוגי' זו את מה שחידש האהא"ז בעיקר הגזילה בהך יניקה של ט"ז אמה ושל מבריך – דיעויין באהא"ז [נזקי ממון פ"ה ה"ג ד"ה והנה צריך וד"ה אכן אם נימא] שחקר דמה גדר הגזילה שיש בסומך למיצר – שיש לדון האם יש זכות בגוף הפירות לבעל המיצר ואיכא גזילה ממש בפירות מחמת יניקה זו, או דילמא דבודאי בכה"ג שהאילן נמצא בקרקע של בעליו, הפירות שייכים לבעל האילן ואין זכות לבעל המיצר בגוף הפירות ואף שהוא יונק משדה חבירו, וכל מה שחידש עולא דהוי גזלן – ע"כ דזה רק גזל ממון, והיינו שהוא חייב דמים לבעל השדה הסמוכה, אך אין לבעל השדה זכות בפירות, ואע"פ שהאילן יונק מקרקעו – ועיי"ש שנקט כדרך השניה.

וכדרך זו נקט נמי הגר"ח שמואלביץ זצ"ל – והוסיף דמסתבר שבעל האילן רשאי להשתמש בפירות אלו לכל מילי דבעינן בהו 'לכם', משום שגוף הפירות שלו לגמרי ואינו אלא גזילת ממון.

וכבר דן בעיקר חקירה זו בשערי יושר [שער ג' סוף פכ"ה] – וכתב דלפי מה שמבואר בדברי הר"ח שיש דין מצוה הבאה בעבירה בפירות הללו – דמזה מוכרח דאיכא גזילה בגוף הפירות, דאל"כ עצם זה שבא על ידי עבירה לא סגי לן לדין מצוה הבאה בעבירה.

והוסיף הגר"ח שמואלביץ זצ"ל - דלא מיבעי' לדעת ר"י בתוס' בב"ק [ס"ז. ד"ה אמר] דהיכא דקנה את החפץ לפני המצוה ליכא פסול מצוה הבאה בעבירה – ולפי"ז יהיה מוכרח כהגרשש"ק דחיילא גזילה בגוף הפירות על ידי היניקה הזו, ויש לשני זכות בעיקר הפרי והפרי עצמו הוא גזול ופסול לעבירה, אלא אפילו לדעת ר"ת [שם] שגם כשקנה ביאוש ואח"כ הקדיש פסול משום מצוה הבאה בעבירה – אכן כל זה היכא דעכ"פ מעיקרא היה החפץ עצמו גזול, אבל הכא דמעיקרא לא חל על הפירות עצמם תורת גזל, ודאי ליכא פסול מצוה הבאה בעבירה – ולכאו' מוכרח כהגרשש"ק שהפירות עצמם גזולים מחמת יניקה זו.

אולם ביארו באהא"ז וכן הגר"ח שמואלביץ זצ"ל שלעולם יש לחדש איפכא - דאדרבה – דבאמת גם הר"ח מודה דליכא דין מצוה הבאה בעבירה בפירות, דמסתברא דגוף הפירות אינם גזולים, וממילא דלא חשיב שנעשתה בהם עבירה [[155]](#footnote-156).

וביארו בשיטת הר"ח דבאמת ס"ל כרש"י דפסול משום שאין כל הגידולין מארצך ומגזה"כ, ואי לאו הך דינא היה צ"ל דגם בביכורים ליכא פסולא דמצוה הבאה בעבירה, וכמשנ"ת דכשהחפץ עצמו אינו גזול לא שייך פסול זה.

והא דנתחדש שהפירות פסולים לביכורים משום מצוה הבאה בעבירה הוא משום דבעינן שיהיו הפירות יונקים מארצו, ורק עי"ז הם כשרים לביכורים, ונתחדש בזה דדין ביכורים חל גם ע"י היניקה מהקרקע, ומה"ט שייך לפסול את הביכורים כשהיניקה מקרקע שאינה שלו משום מצוה הבאה בעבירה.

ויש בזה תוספת ביאור - דלענין ביכורים חשבינן להיניקה כחלק מצורת הפרי עצמו, ולכן כשיש גזל ביניקת הפירות הוו הפירות עצמם חפצא דאיסורא לענין ביכורים.

ויש לומר בנוסח אחר קצת – דבאמת זה כל הדרשה של ארצך ואדמתך לגבי שרשים ויניקה – שנתחדש הכא דבעינן שיהיו כל הגידולין שלו בביכורים, ומיניה וביה נתחדש הלכה מסויימת של מצוה הבאה בעבירה אף דליכא גזילה בפירות עצמם אלא גזילה ביניקה של הפירות – וע"ע באילת השחר בסוגי' שם.

אולם לכאו' אכתי קשה דא"כ למה לי קרא ודין מצוה הבאה בעבירה – הא אי ממילא בעינן יניקה דידיה מצד גזה"כ דארצך ואדמתך ולא חשיב אדמתך בהנך ט"ז אמה גם בלי מצוה הבאה בעבירה, א"כ מה מוסיף לן טעם זה, ולמה הוצרך לזה הר"ח.

## בדברי הרמב"ן בביאור דעת הר"ח דכל דבריו היינו מדרבנן – ומודה כלפי הדאורייתא דחסר באדמתך.

וע"כ צ"ל כאן על פי דברי הרמב"ן – ונקדים במה שהקשו התוס' על הר"ח מלהלן בסוגי':

הרי הקשו בגמרא על הדין של עולא מהקונה אילן וקרקעו ששם הדין שמביא וקורא - וכפשוטו איירי בקונה קרקע כל שהוא ולא בט"ז אמות, והקשה על הר"ח דמאי קושיא, דשאני התם "שקנאו" ולא הוה גזלן – ולרש"י ותוס' א"ש דאף שקנאו לקרקע, אבל סו"ס היניקה לאו דידיה הוא.

ועיין בחי' הרמב"ן בב"ב [כ"ו] שיישב את הר"ח – וחידש דלעולם לא פליגי רש"י והר"ח בסומך למיצר, שאחרי שהביא את דרכו של רש"י דאין צריך להביא ביכורים דכתיב מארצך – שוב הוסיף שדברי רש"י מפורשים במשנה דידן בריש ביכורים, וממשיך הרמב"ן – דע"כ דגם הר"ח למד את המשנה כרש"י, אלא שהיה לר"ח קושי' נוספת.

וז"ל הרמב"ן: "ועדיין תיבעי לך - למה לא יחייבוהו להביא מדבריהם כמו שחייבוהו לקונה שני אילנות שלא קנה קרקע" – ועל זה כתב הרמב"ן – "לפיכך הוצרך ר"ח ז"ל לפרש משום שנאמר שונא גזל בעולה".

לדרכו של הרמב"ן צ"ל דמה שכתב הר"ח דלהלכה מביא ביכורים כיון דמותר לסמוך למיצר, דהיינו דמביא מדרבנן, ואינו מביא מה"ת כיון דמה"ת חסר ביניקה דידיה, וחיובו להביא מדבריהם הוא כמו שחייבו לקונה שני אילנות שלא קנה קרקע.

ויש להוסיף עוד - דלפי"ד הרמב"ן מיושבת קושי' התוס', דלעולם יסוד דברי עולא הוי משום שאין הקרקע והיניקה שלו – וכשיטת רש"י, וע"ז שפיר פריך הגמ' מהא דקנה אילן וקרקעו מביא וקורא.

אולם עיקר הדמיון לקונה ב' אילנות צ"ע גדול, שהרי התם מדין ספק הוא ולא מדין דרבנן, וכבר האריך בזה באהא"ז [נזקי ממון פ"ה ה"ג ד"ה ודברי הרמב"ן] ובאבי עזרי [שם], וכתב הגר"נ פרצוביץ זצ"ל דמוכרח דפליגי בזה אמוראי אי מצד ספק או דהוי דין דרבנן.

## דרכם של האחרונים בדברי הר"ח, וחידוש בגדר הגזילה שיש בסומך למיצר.

אולם סו"ס צ"ב מה מקור דברי הרמב"ן לפרש כן בדעת הר"ח, שהרי הר"ח לא הזכיר כלל טעמא דאין הקרקע וגידולין שלו, וכן תיקשי לפי"ז מאי פריך הגמ' על עולא ממתני' דקנה אילן וקרקעו דמביא, ומנא ליה להגמ' דלעולא רק כשהיניקה מקרקעו חשיב אדמתך, דילמא טעמא דעולא הוי רק משום מצוה הבאה בעבירה, וצ"ע, ועוד קשה דלמה לא אמרו במשנה הכא טעמא דמצוה הבאה בעבירה – וזה מהני גם מה"ת וגם מדרבנן, וצ"ע.

וביאר בזה הגר"ח שמואלביץ זצ"ל על פי כל הנ"ל בגדר הך גזילה, דבודאי בכה"ג שהאילן נמצא בקרקע של בעליו, הפירות שייכים לבעל האילן ואין זכות לבעל המיצר בגוף הפירות ואף שהוא יונק משדה חבירו, וכל מה שחידש עולא דהוי גזלן – ע"כ דזה רק גזל ממון, והיינו שהוא חייב דמים לבעל השדה הסמוכה, אך אין לבעל השדה זכות בפירות, ואע"פ שהאילן יונק מקרקעו – והיינו כנ"ל דע"כ שכל הדין מצוה הבאה בעבירה הכא אינו אלא אחרי החידוש של אדמתך שהיניקה כלולה בפרי של חיוב ביכורים.

וביאר שזהו ההכרח של הרמב"ן דע"כ דגם הר"ח ס"ל כרש"י דפסול משום שאין כל הגידולין מארצך, דאי לאו הך דינא היה צ"ל דגם בביכורים ליכא פסולא דמצוה הבאה בעבירה, וכמשנ"ת דכשהחפץ עצמו אינו גזול לא שייך פסול זה.

והא דנתחדש שהפירות פסולים לביכורים משום מצוה הבאה בעבירה הוא משום דבעינן שיהיו הפירות יונקים מארצו, ורק עי"ז הם כשרים לביכורים, ונתחדש דלענין ביכורים חשבינן להיניקה כחלק מצורת הפרי עצמו, ולכן כשיש גזל ביניקת הפירות הוו הפירות עצמם חפצא דאיסורא לענין ביכורים.

וי"ל דזהו ההכרח של הרמב"ן דטעמא דהר"ח הוא משום דבעינן גידולי ארצך, דאל"כ ל"ש כלל פסול מצוה הבאה בעבירה וכנ"ל – והנך תרי דינים תלויים זב"ז – הדין ארצך והדין מצוה הבאה בעבירה, והדין נוסף של מצוה הבאה בעבירה נצרך לבאר למה ליכא חיוב מדרבנן של הבאת ביכורים.

מה"ט א"ש האיך פריך הגמ' על עולא ממתני' דקנה אילן וקרקעו מביא וקורא, דמדברי עולא מוכח דבעי' שיהיה יונק מקרקע שלו, ורק בכה"ג חייב בביכורים.

## מתמה מהרמב"ן בב"ב [פ"א].

אולם יש להעיר על עיקר דבריהם בשיטת הר"ח – שהרי הרמב"ן בב"ב [פ"א] – מובא לעיל - כתב בהדי' דכל הך דין של גזלן במשנה אגב אחרינא נקטינן ליה, ולא בעינן קרא בגזלן, שהרי ממילא איכא בזה פסול של מצוה הבאה בעבירה, ונראה מדבריו דגם באילן הסמוך למיצר חשיב ליה כגזלן לענין זה – עיי"ש היטב בדבריו – וצ"ע.

## מיישב מה שלא אמרו במשנה טעמא דמצוה הבאה בעבירה – והכל מצד גזה"כ דאדמתך.

על פי כל הנ"ל מיושב מה שהקשינו לעיל מהמשנה הכא - דלמה לי פסוק של אדמתך במבריך – תיפוק ליה מצד מצוה הבאה בעבירה, ועו"ק דלמה רש"י בעולא חולק אמאי לא למד מצד מצוה הבאה בעבירה בסומך למיצר.

ולפי הנ"ל א"ש דלעולם ליכא דין מצוה הבאה בעבירה מעיקר הדין כיון דלא חל שם עבירה על הפירות, ורק אחרי הפסוק של אדמתך חידש הר"ח דהוי מצוה הבאה בעבירה, אבל רש"י חולק ולית ליה גילוי זה וליכא דין מצוה הבאה בעבירה כלל וכלל על ידי יניקה של מבריך וסומך למיצר, ובזה חולק הר"ח וחידש שגם זה כלול בפסוק דמיקרי מצוה הבאה בעבירה מחמת היניקה הגזולה שמעורבת בפירות.

ובשיטת הר"ח דאיכא גזילה ואיכא עבירה ודין מצוה הבאה בעבירה, לדידיה אכתי קשה דלמה לי פסוקים, ולפי הנ"ל א"ש דלולי הפסוק של אדמתך אין התחלה כלל – ואין להקשות דכמו שעולא היה צריך לבא לסברא של גזילה א"כ למה המשנה לא אמרה זאת - ויש לומר שכל דברי המשנה הם רק מה"ת, אכן גם במשנה יש מקום להקשות דלמה ליכא חיוב דרבנן במבריך, דמאי שנא מקונה ב' אילנות, ועל זה התשובה דהוי מצוה הבאה בעבירה, אלא שבמשנה איירי מצד חיוב הבאה מה"ת.

## מיישב את הקושיות בסוגי' על רש"י והר"ח.

על פי הנך ב' יסודות, יסוד הגרי"ז בגדר היניקה של ט"ז אמה, ויסוד האהא"ז בגדר הגזילה ביניקה של ט"ז אמה – על פי כל הנ"ל מיושבים כל הקושיות דלעיל - וכדלהלן:

הקשינו - דלדרכם של תוס' ורש"י הא דאמר עולא שהוא 'גזלן' ולכן אינו מביא – והכוונה כהמהר"ם ועל פי מה שהוסיף בחידושי ר' ראובן - שבאמת יש דין כופין על מידת סדום ולכן הגברא לא מיקרי גזלן, אבל סו"ס יש כאן יניקת חבירו ולכן איכא כאן גזילה ביניקה מצד עצמה – אלא שהקשינו דסו"ס עיקר גדר זה צ"ב דמה אהני לן ומה מוסיף לן גזילה כזה דלא דנים בה מצד פרשת גזילה ולא דנים אותו כגזלן – ומה המשמעות של גזילה בלי גזלן, ועוד דל"ל טעם זה - הרי סו"ס חסר בארצך ובאדמתך - ומה מוסיף לי מה שיש כאן גזילה, ולמה לי טעם זה.

ולפי הנ"ל י"ל דעולא בא לומר בזה את היסוד הנ"ל דשרשים כגוף האילן, ולכן לא מהני תקנת יהושע של נתינת רשות, דשרשים כגוף האילן וכל הט"ז אמה חדא נינהו – וזה מה דקאמר עולא 'גזלן הוא' – והיינו דלמדנו דאיכא גזילה ממש מצד האילן עצמו - ואף דמודה דאיכא תקנת יהושע ומותר לסמוך ולא חשיב שבעל האילן גוזל מצד תקנת יהושע [ולא בעינן לטעמא דכופין על מידת סדום לומר דאינו גוזל, לפי מה שנקטו חלק מהראשונים דגם לעולא איכא טעמא דתקנת יהושע] – אכן סו"ס לא מהני תקנת יהושע כיון דשרשים כגוף האילן – והיינו דדנים דמצד האילן עצמו איכא גזילה ביניקה, דהיניקה לאו דידיה וחסר באדמתך גם אחרי תקנת יהושע, דאיכא גזילה גמורה מצד האילן ולזה לא יהני התנאי של יהושע שלא יקפידו, אכן לפי ר' יוחנן לא שייך לומר דחסר באדמתך אחרי תקנת יהושע – דכיון שיש היתר לבעל האילן ליכא גזילה שלו להפקיע את הדין אדמתך, דלדידיה השרשים לאו גופי' דאילן נינהו – ורק אי היה כאן גזילה מצד הבעלים היתה הפקעה מהדין אדמתך - ודו"ק.

עוד הקשינו - דלפי הר"ח למה ליכא במבריך דין של מצוה הבאה בעבירה ולמה לי קרא דארצך ואדמתך – אכן לפי הנ"ל א"ש, שכל זה אינו אלא דין צדדי ויש כאן דין נוסף של מצוה הבאה בעבירה לבאר למה ליכא חיוב דרבנן, אכן עיקר החיוב דאורייתא מתחיל מהגזה"כ של אדמתך - דלולי הגזה"כ לא חיילא העבירה בגוף הפרי.

עוד הקשינו – שיש סתירה ברש"י – דלמה מהני תקנה שלא יקפידו בתקנת יהושע, הא סו"ס חסר לו בעיקר הזכות והבעלות כדי שיתחייב להביא – ולפי הנ"ל א"ש, דלפי ר' יוחנן אינו אלא דין צדדי שהגזילה מפקעת את האדמתך – והיכא שהתנה יהושע דלא יקפידו שוב הוי ליה אדמתך דליכא הפקעה של גזלן - ודו"ק.

# סימן ה'בשיטות הראשונים בדין 'לקיחה וכל ההבאה באחד'.

## מוכיח ששיטת הרשב"ם הוא דבעי כל ההבאה באחד, ומביא על זה ב' קושיות מהראשונים.

בדין לקיחה והבאה בא', עי' ברמב"ן וברשב"א בב"ב [פ''א] שהביאו שי' דבעינן לקיחה וכל ההבאה ע''י אחד, והיינו מביתו עד ירושלים, והק' ע''ז מהמשנה בביכורים שמבואר שיש דין דנוטלו על כתיפו בשעת ההבאה, והאיך אפשר שא' יקחנו על כתיפו לכל הדרך, ועוד הק' דמפורש בתוספתא דכל הדרך נותנו ביד עבדו או שלוחו ורק בהר הבית נותנו על כתיפו, ומזה מוכרח דא''צ כל ההבאה, וסגי בהכנסה לעזרה, ד"סוף ההבאה" היא ההבאה.

והנה, בריטב''א מובא דשי' זו היא שי' הרשב''ם, ויעויין היטב בלשון הרשב''ם [בלי הגהות הב''ח] ולשונו הוא ממש כלשון שהביא הרמב''ן, וכנראה שהב''ח הגיה מחמת קושיות הרמב''ן והרשב''א, ועוד מדויק כן ברשב''ם שכ' ''עד ירושלים'', ולרמב''ן אדרבה, הרי דין הבאה מתחיל בהר הבית, והמנ"ח [מצוה תר"ו אות ה'] דחה דלאו דוקא, אולם העיקר כדברינו וכמוש"כ הריטב''א.

[וכן מוכח שפירשו התוס' בדעת הרשב''ם, דהנה הרשב''ם למד דלקיחה היינו בצירה, והק' התוס' דלשון הברייתא ''בצרן ושגרן ע''י שליח'' קשה, דגם בלי שימות איכא כבר לקיחה [בצירה] והבאה [שיגור] בשנים, ולא בעינן שימות השליח, ותי' בתוס' בגיטין [מ''ז] דלפי הגירסא ''או מת'' לק"מ, וכ"ה גי' הרשב''ם וא''ש, ועוד תירצו דקמ''ל דאף שהוא עשה לקיחה [בצירה] בהדי סוף ההבאה [אחרי מיתת השליח] דאכתי לא מהני, כיון דאין כאן כל ההבאה באחד.

הרי דהתוס' נקטו בדעת הרשב''ם דצריך כל ההבאה, וזה כמוש"כ הריטב''א בדעת הרשב''ם.

והנה, הרמב''ן ורשב''א חולקים וס''ל דלקיחה היינו הוצאה מן הבית, ולדבריהם ק' דמאי קמ''ל ''בצרן'' ותי' דקמ''ל דבבצירה וסוף ההבאה לא סגי דבצירה אינה לקיחה, ומדוייק מזה, דאם ע"י בצירה היה חשיב לקיחה, אז היה סגי בסוף ההבאה גרידא, הרי דפלוגתתם בלקיחה הוא לשיטתייהו בפלוגתתם האם ההבאה היא בסוף או לא.

וכל זה אינו לפי גירסת ''או מת'', דלגירסא זו אין הוכחה להנ"ל, ודו"ק].

[וע"ע להלן [סי' ח'] דפלוגתתם ביסוד דינא דלקיחה והבאה באחד נמי תלוי בפלוגתא זו].

עכ''פ בשי' הרשב''ם מבואר דבעינן כל ההבאה, ולדידיה הדרן קושיות הראשונים.

## מביא מהמהר"י קורקוס דגם בנותנו ביד עבדו מיקרי מעשה הבאה דידיה, ונמצא דתלת גווני הבאה איכא, וגם הרמב''ן מודה לזה לולי גזה"כ דנותנו על כתיפו, והרשב''ם ס"ל דהא דנותנו על כתיפו הוי דין אחר ולא שייך לדין ההבאה.

והנראה בזה, ושוב מצאתי כן במהר"י קורקוס [פ''ד ה"ח], דאף אם נימא דאיכא דין מעשה הבאה, ולא רק מצות הבאה כקרבנות "שיהא מובא", וכמו שנתבאר לעיל [סי' ג'], אבל אכתי משכחת לה שא' יביאו מנהר פרת עד ירושלים, ואף שאינו "נוטלו" בידיו בדרך, ד"טילטול" לחוד ו"הבאה" לחוד, וז''ל המהר"י קורקוס, ''דאין הכוונה שיביאם הוא בעצמו על כתיפו מתחילה ועד סוף שהרי מותר כל הדרך לתת ביד עבדו או שלוחו, אלא לומר שלא יסתלק רשות בעליהם מהם, וכל שרשות בעליהם עליהם והם עמהם, אעפ"י שטוענים אותם עבדו או קרובו, אינם הם המביאים אלא ''הוא הנקרא המביא'' והם מעשה בהמה בעלמא עבדי לפי שאין הבעלים רוצים לטרוח בטעינה בכל הדרך'', עכ"ל.

הרי מבואר מדבריו דאף דאינו ''טוענו'' בעצמו, אבל סו"ס הוא ''המביא'', דרשותו עליהם, ורק משתמש בעבדו בטעינה.

ולהלן שם כתב המהר"י קורקוס דהא דאמרינן דחשיב הבאה בשנים, היינו רק ''כששלחו ביד השליח על דעת זה שהוא יהיה המוליך לעזרה, וגם סילק רשות בעלים ואין לבעלים עסק בהם, ואח"כ מפני שמת השליח חזרו הבעלים וגמרו את ההבאה'' עכ''ל.

ונראה, דגם הרמב''ן מודה ליסוד זה ד"הבאה" לחוד ו"טעינה" לחוד, והוא מיקרי ה"מביא" לכל הדרך גם כשמניחו ביד עבדו, וזה מוכרח מיניה וביה מדברי הרמב"ן, דכל קושי' הרמב''ן היא מכח המשנה שחידשה דין ''נוטל על כתיפו'', והיינו, דלמד הרמב"ן דהכא גלי לן מתני' וילפינן כן מקראי, דבהבאה בעינן "הבאה אלימתא" וזה רק בטוענו על כתיפו, ולולי גילוי זה לא הק' הרמב"ן איך אחרון שבישראל מביאו, והיינו ע''כ כהנ''ל.

ונמצא דג' גווני הבאה איכא, א] במצות הבאת קרבנות וכן הוא בהבאת ביכורים כשמביא ואינו קורא, הכא המצוה היא רק "שיהא מובא", וגם כששולחו ע''י שליח ואין לו עסק עמו, אפי"ה מצוה דידיה הוא וא''צ לזה שליחות, שסו"ס על ידו ומכוחו הגיע לירושלים, ב] בהבאה דקריאה בעינן ''מעשה הבאה'', אולם מסברא אכתי חשיב כמעשה הבאה דידיה כשילך עם עבדו ועבדו טוענו, דרשותו עליו, ומעשה הבאה זו שייך מביתו עד העזרה, ג] אחרי דגלי לן קרא נתחדש דבהבאה דידיה בעינן שגם הוא יהיה הטוענו, ורק מהך קרא הק' הרמב''ן, דמעתה כבר לא שייך שכל הדרך יהיה הוא הטוענו.

ובדעת הרשב''ם ומהר''י קורקוס י''ל דהם סוברים דהך גילוי קרא לא שייך לדין הבאה, ודין אחר הוא, דהנה הירושלמי למד דין זה מקרא ''דולקח הכהן הטנא מידך'' דבעינן דוקא בידו, והם למדו שזה דין בלקיחת הכהן, שיהיה הלקיחה מ''ידו של המביא'', ולזה בעינן שיתנו על כתיפו, אבל מצד הדין הבאה סגי בזה שמביאו על כתיפו של עבדו.

ומעתה א''ש, דמבואר בתוספתא דכל הדרך עד הר הבית נותנו ביד עבדו, ולדעת הרשב''ם חידשה לן התוספתא דבזה הוא מקיים דין מעשה הבאה דידיה, דכל שהוא תחת רשותו הבאה דידיה היא, וכשהגיע להר הבית נותנו על כתיפו מצד סדר לקיחת הכהן, שיהיה מידו, ולדעת הרמב''ן אדרבה, כל הדרך נותנו בידו ובזה נתחדש דאכתי לא התחיל מעשה ההבאה, וקמ''ל דרק בהר הבית מתחיל כל מעשה ההבאה.

והעירני הרב ישראל טופיק דפלוגתא זו שייכא לפלוגתת רש"י ותוס' אמאי קרי ליה לביכורים "תרומת ידך", וכנתבאר להלן [סוף סי' י'], עיי"ש.

## מוכיח דגם לרמב''ן נאמר דין נוסף בסדר לקיחת הכהן שיהיה על כתיפו, ונפ"מ בגר שאין לו מצוה במעשה הבאה, ומבאר בזה את החידוש ד"אגריפס המלך" נותנו ע''ג כתיפו.

איברא, דלפי''ז היה נראה, דבגר ואשה דמביאים ואינם קוראים, ובדידהו נתבאר בציונים והערות [פרק א' משנה ה' ענף א'] דנתמעטו מ"מעשה הבאה'' וכל מצוותם היא כמביא קרבן והיינו "שיהא מובא", דלפי הרמב''ן לא יהיה הך דין דנוטל על כתיפו, דהוי מצוה במעשה ההבאה, אבל לדעת הרשב''ם אינו כן, דלדידיה הרי''ז מסדר לקיחת הכהן, וגם בגר ואשה בעינן נטילה על כתיפו, ודו''ק.

אולם, במשנה מפורש דגם בגר הדין כן, דבאגריפס המלך נאמר שיתנו על כתיפו ואגריפס המלך היה גר - עיין בהערה [[156]](#footnote-157) בזה.

ונראה, דמכאן מוכרח שגם הרמב''ן מודה דבגר ואשה בעינן על כתיפו, וע"כ דשני דינים נלמדו מהך קרא, דין א' בסדר הלקיחה דכהן ודין שני הוא גילוי במצות הבאה.

וי''ל עוד דלרמב''ן זהו החידוש במשנה דאגריפס המלך, דשנינו במשנה ''דאפי' אגריפס המלך'' נותנו על כתיפו, והיינו דהיה גר, ומצד דיני ההבאה א''צ ליתנו על כתיפו, וקמ''ל דסו''ס מצד סדר הלקיחה צריך ליתנו על כתיפו, [ולרשב''ם כל החידוש הוא דאף שהיה בעל נפש רחבה דאפי"ה צריך על כתיפו, וכדפי' הר"מ בפי' המשנה].

# סימן ו'ביסוד דינא ד"לקיחה והבאה באחד".

## מביא קושי' הרמב"ן על הרשב"ם דמ"ש לקיחה והבאה בא' דלא מהני בו דין "שלוחו כמותו" מהבאה גרידא דמהני בו, ומביא מהלך בזה ודוחה.

נחלקו הראשונים האם מהני שליחות בהבאת ביכורים, דלדעת הרשב''ם מהני שליחות ושפיר יכולים הבעלים לומר ''הנה הבאתי'' אחרי הבאת השליח, ולדעת הרמב''ן והרשב''א לא מהני שליחות, והארכנו בציונים והערות [פרק א' משנה ה' ענף ב'] בביאור ובישוב שיטתם.

והנה, הרמב''ן הוכיח מדין לקיחה והבאה באחד, דמזה מוכרח דלא מהני שליחות בהבאה, דאי מהני ביה שליחות, א"כ בלקחן שליח והביאן הוא למה לא מיקרי לקיחה והבאה באחד, הא מדין שליחות נדון דהלקיחה וההבאה תרוייהו שייכי לבעלים, וע''כ דקים להו לחז''ל דלא מהני בזה שליחות, וכ''כ המנ"ח [תר"ו], וא''כ ה"ה דבהבאת השליח לא אמרינן שלוחו כמותו לענין זה שיוכל לומר "הנה הבאתי".

ויש שרצו לתלות פלוגתתם בספיקת הפוסקים מי נקרא המגרש בגירושין, הבעל או השליח, ונפ"מ אם נייר הגט הוא של השליח אם יהני במקום נייר דבעל, ועי' בזה באו''ש גירושין [ב' ט''ו] שהסביר פלוגתא זו, ומעתה אם נאמר דהבעל הוא המגרש א''כ ה"ה בנד"ד דהו''ל לקיחה והבאה דבעלים, וכהרמב''ן, ואם נאמר דהשליח הוא המגרש, ומעשה השליח מהני עבור הבעל, א''כ הכא ליכא לקיחה והבאה באחד, ואפי''ה יכול לומר ''הנה הבאתי'' דסו"ס הבאה דשליח אהני לבעלים, ודו''ק.

אולם זה אינו, דתרי מיני שליחות נינהו, על החלות ועל המעשה, ופשוט דהכא בשליחות בהבאה שהוא שליחות על המעשה גרידא, דלא שייך הכא לדון את השליח כבעל המעשה, ועי' באו''ש אישות [ב' י''ז] דכבר חילק בין ב' הסוגים של שליחות, ופשוט, והדרא קושיא לדוכתא.

## מבאר דפליגי בדרשה ובגדר של הך דין ''לקיחה והבאה באחד'', דלרשב''ם בעינן לצרף את הלקיחה להבאה ולהשוותם לחדא, ולדידיה ליכא ראיה דלא מהני שליחות בהבאת ביכורים, ומביא חידוש מהמאירי במת והביאם בנו ותולה בפלוגתא הנ''ל.

והנראה בזה, דעי' בריטב''א [בב"ב שם] שביאר את שי' הרשב''ם ''דגזה''כ שתהא ההולכה והלקיטה בגוף א' ממש, ולא מקצתה ע''י שליח ואעפ''י שהוא כמותו'', ונראה דכתוב כאן מהלך חדש ביסוד דין לקיחה והבאה בא'.

דהנה, בעיקר הדרשה כבר פי' התורת חיים [שם] דדרשינן ''ולקחת והבאת'', דקפיד קרא שמי שעשה לקיחה הוא זה שיעשה הבאה, וכן משמע ברמב''ם, אבל ברשב''ם פי' באופן אחר, דדרשינן "ולקחת" דקרא יתירא הוא - ונראה דנחלקו ביסוד הך דרשה, דלרמב"ן והרשב"א בעינן רק שיתייחס מעשה הלקיחה ומעשה ההבאה לחד גברא, והיינו כהתו"ח, ולרשב''ם אין הדרשה כן, אלא דהקרא בא לצרף את גוף הלקיחה להבאה, ונמצא דכל מה דבעינן בחד גברא הוא רק כדי שנוכל לדון את הלקיחה כהתחלת ההבאה וכחלק ממנה, ולזה בעינן חד גברא, ולזה לא סגי בפרשת שליחות, דבעינן גוף א' ממש, וכמו שכתב הריטב''א, ורק אי הוה בעינן שיתייחסו שניהם לחד גברא, בזה היה מהני שליחות, וע''כ דקים להו דהכא ליכא שליחות, אבל אם הדין בחד גברא הוא רק כהיכי תמצי להשוותם לחפצא א', לזה בעינן גוף א', ופשוט שלא יהני פרשת שליחות, וא''צ לומר דקים להו לחז''ל דלא מהני שליחות.

ולפי הרמב"ן והרשב"א, כמו דמוכרח דקים להו לחז''ל דאין שליחות בדין לקיחה והבאה כאחד, כמו''כ ליכא שליחות לענין קיום דין "הנה הבאתי", ושפיר הוכיח מכאן הרמב"ן נגד הרשב"ם, אבל לרשב"ם ליכא ראיה, דלדידיה זה דין מסוים בהלכות לקיחה והבאה כאחד, ודו"ק.

והנה, במאירי [גיטין מ''ז] מצאתי חידוש, דבצרן ולקחן ומת והביאם בנו, דמיקרי לקיחה והבאה באחד, דבנו יורשו והו''ל ''לקיחה והבאה בבעלים'', ונראה דחידוש זה שייך רק לדרכו של הרמב''ן ודעמי' דדין לקיחה שוה לדין הבאה, דתרוייהו מתייחסים לחד גברא, וע''ז מוסיף המאירי דמיקרי לקיחה והבאה באחד בכה"ג משום ששניהם מתיחסים ל"בעלים", אבל לפירוש הריטב"א בדעת הרשב''ם דבעינן ''גוף א''', הרי סו''ס אין כאן גוף א', ופשוט.

## מבאר דפלוגתתם ביסוד דינא ד'לקיחה והבאה באחד' שתלוי בפלוגתתם האם בעינן כל הבאה או רק סוף הבאה.

ונראה דפלוגתא זו תלוי בפלוגתא אחרת, דלעיל [סי' ה'] נתבאר דלרשב''ם בעינן לקיחה ''וכולה הבאה'' באחד, ולרמב''ן ודעימי' סגי בסוף הבאה, ונראה דאם בעינן ''כולה הבאה'' שוב י''ל דהלקיחה והבאה באחד הוא היכי תמצא לצרף ולהוסיף הלקיחה להיות תחילת הבאה, וכחדא נינהו, אבל אם כהרמב''ן דהלקיחה היא בביתו וההבאה היא בהר הבית, הרי דממילא דתרתי נינהו, וע''כ דגזה"כ בעלמא דתרוייהו יתייחסו לגברא א',ונמצא דפליגי לשיטתייהו.

# סימן ז'חילוקי דינים בסוגים שונים של איסוריםשתלויים בהכרעת ממון,ביכורים, קנין כספו ועוד [פ"א מ"ו].

## מבאר למה בספק איסור גזל הכל תלוי בממון כלפי חו"מ וכלפי הטוען ונטען בבי"ד ולכן מהני ביה מוחזק.

יש לעיין בכל האיסורים שתלויים בדיני ממון, דמה הדין בספק איסור בכה"ג, שהרי מצד הממון תמיד אמרינן הממע"ה והיינו דספק ממון לקולא, אכן מצד האיסור תמיד אמרינן דספיקו לחומרא, וא"כ איך נידיינא להאי דינא, ומצאנו בזה סתירה, בין כל איסור גזילה למצות ביכורים שביכורים תלוי על הדין "ארצך" והדין "אדמתך", וגזילה תלוי בדין ממון חבירו, ויש ביניהם סתירה, וע"כ שכאן כתוב יסוד גדול בגדר הדין הממע"ה.

וכבר עמד בזה בשערי יושר [ש"ה פ"ו ד"ה ועפ"י דרך זה] לגרשש"ק, ונבאר את הדברים עפ"י עיקר דבריו - אלא שיש שינוי יסודי בעיקרי הדברים [בגדר הבעלות של מי שזכה בפסק דין של הממע"ה ומה התחדש בהך פסק], ונקח מדברי הגרשש"ק רק את צורתא דשמעתתא – בלי יסוד דבריו.

דהנה, מצד א' מצאנו דבאיסור גזילה אנו מקילין, וזה קשה טובא, דאיך מקילין בכל ספק ממון לומר קולא לנתבע דהממע"ה, ובזה הוא ממשיך להחזיק בממון שהוא ספק של חבירו, הא סו"ס איכא נמי ספק איסור בכל ספק ממון, שאולי הוא גוזל את חבירו, וספק איסור לחומרא, ואיך ממשיך הנתבע להחזיק בממונו, שהרי סברת הממע"ה לא שייך כלל לספק איסור, וכל כולו אינו סברא אלא כלפי הדיון והטוען ונטען בין שנים דעל זה אמרינן דעל המוציא להוכיח, אכן סו"ס איזה היתר איכא לנתבע להחזיק את הממון מספק, ולמה לא נימא דיהא מונח, כדי ששניהם לא יעברו בספק גזילה, וקושי' זו כבר הקשו גדולי עולם.

וביארו בזה האחרונים [קונה"ס כלל א' סעיף ו' וביותר ביאור בשערי יושר ש"ה פ"א], ונקדים בהקדמה אחת, דבאמת חלוק חו"מ מיו"ד, דבחו"מ אנו צריכים לפסק ב"ד ודלא כיו"ד דכל מורה הוראה יכול לפסוק ולהכריע, והחילוק ביניהם הוא דכל הנדון בחו"מ חיילא בין שני הבעלי דינים והנדון הוא מי צודק בין שניהם, ואין ספק בדיני ממונות בלי שיש בזה שני טענות ושני בעלי דברים, ובזה מתחיל הדיון [[157]](#footnote-158), ודיון בין שנים צריך דיינים וצריך בית דין לדון את הדיון שביניהם, אבל ביו"ד הנדון הוא בינו להקב"ה, ועל זה המורה הוראה פוסק לבד, אבל בחו"מ הקב"ה קבע שהדיון הוא בינו לחבירו.

זאת ועוד, מה דאמרינן הממע"ה בספק ממון, הכרעה זו היא רק הכרעה כלפי הדיון והטוען ונטען שבין שניהם, דהמוציא צריך להוכיח ועד שלא יוכיח נקטינן שזה של הנתבע, אבל מעולם לא פשטנו את עיקר הספק כלפי שמיא וכלפי המציאות האמיתית, והיינו דלא הכרענו שהספק בכור אינו פטר רחם, ורק הכרענו שזה ממונו של הישראל כלפי הדיון שבין הכהן לישראל, ורק בהכרעה ע"י עדים אנו מתייחסים למציאות ולעובדות, לא כן בהכרעה של הממע"ה שאין בה התייחסות כלל למציאות ולעובדות, וע"כ שכל ההכרעה בזה היא רק כלפי הדיון שביניהם, וזה באמת פשוט מאד דעיקר הסברא של מאן דכאיב ליה כאיבא מתייחס רק לנדון שביניהם.

ולחדד את הדברים – הרי גם בעדים אין בירור אמיתי בכלפי שמיא - אבל סו"ס יש בירור כלפי מה שאתה חייב בדיני התורה כלפי הקב"ה – דבכל דיני התורה עדות היא בירור והכרעה, גם באיסור וגם בממון, ורק בהממע"ה ההכרעה היא דווקא מיניה וביה בב"ד ובחו"מ.

ובתוספת ביאור – אם צדדי הספק הם האם אני בעלים או שהוא בעלים – בזה יש הכרעה של הממע"ה – אבל אם צדדי הספק הם האם אני בעלים או לא – ומה שהוא לא בעלים הוא תוצאה מהספק ולא צדדי הספק – בספק כזה אין מקום להכרעה של הממע"ה ופשוט.

ונוסיף גם ברי ושמא וכל כח טענה אינו אלא 'כח' בין הבעלי דינים ולא בירור שמתייחס לעובדות – עיין בזה בארוכה בדברינו באמרות אברהם שנים אוחזין [סימן ז'] – ובכולהו הפסק וההכרעה לא מתייחס לעובדות אלא לצדדים שבינינו, וכן הוא ביחלוקו של ספק של פשרה – הרי מתייחסים רק למה שקורה בין שניהם – וביניהם אנו צריכים להתייחס לכח של כל אחד ולכן מתפשרים ביניהם - ואין כאן התייחסות לשאלה האמיתית - האם אני בעלים או לא.

ומעתה י"ל, דאף דלא נפשט הספק ממון כלפי המציאות האמיתית – [האם אני בעלים או אני לא בעלים], אבל סו"ס כלפי בי"ד וכלפי הדיון בין שני הבעלי דינים שפיר נפשט הספק ממון, ובחו"מ שפיר נקטינן דממון דידיה הוא, וספק ממון לקולא בנדון בין שני הבעלי דינים, ונתחדש דאיסור גזילה מתחיל היכא דחו"מ נגמר, והיינו דבאיסור גזילה לא אסרה התורה להחזיק ממון כזה שכלפי שמיא הוא של חבירו, דכל מה שאסרה תורה באיסור גזילה הוא להחזיק ממון שכלפי חו"מ וכלפי בי"ד שייך לחבירו, והיינו שאיסור גזילה מתחיל בממון כזה שכלפי הדיון שבין שני הבעלי דינים הוכרע שזה של חבירו, ולכן, היכא דאיכא ממון שכלפי המציאות האמיתית הוא עדיין עומד בספק, אבל בי"ד נקטו שזה שלו כיון שהוא המוחזק, שוב אין התחלה לאיסור גזילה, דגזילה מתחיל היכא דחו"מ נגמר, וכל האיסור מיתלי תלי וקאי בדין ממון.

מה"ט גם האיסורים שבפרשת גזילה מקומם בחו"מ, לא רק חיובי גזילה, והיינו משום שכל הגדרת האיסור בנויה על הממון שהוכרע בחו"מ, ודו"ק.

למדנו כאן אופן אחד דהספק באיסור הוכרע כפי הכרעת הממון ותלוי בו, זהו מצד א'.

ולהוציא מליבן של טועין - פשוט שמי שיודע שיש לו מוחזקות בממון חבירו אבל הוא יודע שזה באמת ממון חבירו – הרי בכה"ג פשוט שאין לו זכות להחזיק על ידי בי"ד אף שהבי"ד יזכו אותו – שהרי אצלו החו"מ אומר שאין לו דיון וטוען ונטען וממילא שאין לו זכות לעמוד בבי"ד לזכות על ידם שלא כדין, והכא פשוט שהחו"מ עצמו אומר לו ישירות לא לגזול, אבל מי שהוא מסופק – שם החו"מ קובע לו דיון וטוען ונטען כנגד חבירו וממילא דשוב אין עליו לחשוש לחומרא שמא הוא מחזיק ממון שאינו שלו – והיינו דשמא החו"מ עצמו אומר לו לא לגזול גם על ידי מוחזקות – דאדרבא הכא החו"מ קובע לו דיון וטוען ונטען שבו אפשר לזכות בספק על ידי מוחזקות שמקומו בבי"ד בטוען ונטען.

## מחלק בין ספק איסור גזל דתלוי בממון כלפי בי"ד, לספק מצות ביכורים דתלוי ב"אדמתך" כלפי שמיא.

כל זה בגזילה - אולם מצד שני מצאנו איסור דלא תלוי בהכרעה של הממון, והתם מחמירין באיסור אף דמקילין בממון, ואין האיסור מוכרע כפי הכרעת הממון, דבסוגי' בב"ב [פ"א] אמרינן בביאור דין המשנה [פ"א משנה ו'] דבמוכר ג' אילנות קנה הלוקח קרקע, ובמוכר אילן א' לא קנה, ובמוכר ב' אילנות איכא ספק אי קנה קרקע או לא, והדין הוא שהוא מביא ביכורים מספק לחומרא, דאיכא עכ"פ ספק אי קרינן ביה "אדמתך" או לא, ולכאו' קשה דבבי"ד ובחו"מ נפסק בדיון בין שניהם דקרקע דמוכר הוא, דמספק תמיד אמרינן דקרקע בחזקת בעליה עומדת, ואיך א"כ מספקינן לומר דאולי זה "אדמתך" דלוקח ויביא מספק.

וביאר בשערי יושר [ש"ה פ"ח בד"ה וכ"כ יתישב ובד"ה והנה לפי"ז] דהכא הדין ממון דבעינן ב"אדמתך" אינו "אדמתך" כלפי בי"ד וכלפי חו"מ, דמה שזה "אדמתך" כלפי שמיא סגי לחיוב ביכורים, וכיון שכלפי שמיא יש עדיין "צד" שאולי זה "אדמתך", שוב צריך להחמיר מספק במצות ביכורים.

למדנו מכאן יסוד גדול, שכיון שהממע"ה היא 'הנהגה משפטית' בלי התייחסות למציאות ולעובדות [ודלא כעדות], א"כ יש מקום לחלק ולומר שמצות ביכורים לא משתנה ולא נמדדת עפ"י ההנהגה המשפטית הזו, שהרי אין עניינו של ביכורים שייכא למשפטי ממון, לעומת גזילה שכל כולו אינו אלא 'סעיף' בתוך משפטי ממון, ושפיר תלוי במשפטי הממון.

ואף שאינו מוכרח – שהתורה יכלה לומר שהאדמה שממנה חייבים להביא ביכורים היא אדמה ששייכת לו על פי חו"מ – אבל סו"ס קיבלו חז"ל שאינו כן.

ועיין בדבריו שם שנקט שבביכורים אזלינן גם בתר ממון כלפי שמיא וגם כלפי ממון בחו"מ – ועיין בזה להלן שם [שניים אוחזין סימן נ' פרק א'] מה שכתבנו בזה.

## מביא מהגרשש"ק דכעין זה מצאנו דשו"ט לענין קנין כספו באיזה דין ממון תלוי.

וביאר עוד הגרשש"ק [ש"ה סוף פ"ז וריש פ"ח] דכעין ספק זה מצאנו נמי לענין קנין כספו בגיטין [מ"ב], דהנה, בנתערב ולד כהנת בולד שפחה, הרי דשני הולדות אוכלים תרומה, דממנפ"ש או מדין כהן אוכל, או מדין קנין כספו דכהן אוכל, והקשתה הגמ' דעל הצד שהוא קנין כספו סו"ס אין האדון עובד בו דהעבד מוחזק בעצמו מספק והממע"ה, ושוב אינו קנין כספו, ואף דהצד השני של הספק הוא שהוא בעצמו כהן, אבל כיון שאנו פוסקים בבי"ד דאינו עובד בו, הרי דגם על הצד דכלפי שמיא אינו בנו והוא עבדו אכתי אינו עובד בו, דסו"ס ספק הוא, ואינו עובד בו מספק, דאינו יכול להוציא ממנו עבדות מספק ככל מוציא מחבירו.

ולפי"ז הקשו דאיך אוכל בתרומה [ומזה רצו להוכיח בסוגי' שם דקנין איסור מיקרי קנין כספו ונפ"מ לדין מעוכב גט שיחרור, עיי"ש].

ותירצו בגמ' "דאם יבא אליהו ויאמר בחד מינייהו דעבד הוא קנין כספו קרינן ביה", והיינו דאנו דנים ד"כלפי שמיא" איכא צד שהוא עבד, וזה סגי לדין קנין כספו, "דאם יבא אליהו" היינו "כלפי שמיא".

והשו"ט הכא הוא בהנ"ל, וכן מבואר נמי בקוה"ע [סי' ע"א], דבקושי' נקטו דקנין כספו תלוי בדין ממון כלפי בי"ד, וכיון שאין כאן דין ממון כלפי בי"ד שוב לא מיקרי קנין כספו, [וע"כ דמוכרח דסגי בקנין איסור, וקנין איסור ודאי לא תלוי בבי"ד], ודחו דקנין כספו סגי בדין ממון כלפי שמיא.

## ביאורו של הגרשש"ק שהחו"מ מקביל לקנין פירות ושימושים – וזוכים בפירות על ידי הפסק דין.

כבר הקדמנו שיש בדברינו שינוי יסודי מדברי השערי יושר בעיקרי הדברים – והיינו בגדר הבעלות של מי שזכה בפסק דין של הממע"ה ומה התחדש בהך פסק – וכאן המקום לבאר את החילוק:

בדברי הגרשש"ק מבואר דהחילוק בין חו"מ וגזילה לביכורים הוא, דבחו"מ נפסק ודאי שממונו הוא לגבי השליטה והשימוש – בעלות ה'בפועל', אבל כלפי הבעלות האמיתית – הלא בפועל – כלפי זה ליכא פסק דין של הממע"ה - הלכך הרי זה שלו כעין קנין פירות, שהרי הוא למד שבפסק דין של הממע"ה חל זכייה ממונית לזוכה – והיינו שהוא באמת זוכה בזכות ממונית חדשה בשימושים של החפץ גם על הצד שאין לו בעלות והזכות הזו נפקעת בודאות מהשני – וזו בעלות חדשה נוספת מלבד עיקר הבעלות בחפץ שזה נשאר בספק.

מחמת הבנה זו הקשה על עצמו [פ"ח] דבביכורים סגי לן בקנין פירות לחיוב ביכורים למ"ד קנין פירות כקנין הגוף דמי ולשיטה זו חזינן דאזלינן בתר השליטה ולמה לשיטה זו מביא הלוקח מספק בקונה מספק – הא ודאי שאין לו את השימושים וקנין פירות – ולכאו' זה מקביל לבעלות של חו"מ ולא לבעלות של כלפי שמיא - עיי"ש מה שהאריך בזה, ובתוך דבריו לגבי פדיון פטר חמור מבואר דלמד שיש כאן ב' בעלויות, הבעלות האמיתית שבזה החו"מ לא איירי, והבעלות שמפקיעים מהמוציא ומזכים לזוכה שזו הבעלות שהחו"מ מתעסק בו.

## ביאור אחר ע"ד של הגרשש"ק שיש ב' הסתכלויות – לא ב' בעלויות – ושייך גם קנין פירות אף בהסתכלות כלפי שמיא.

אולם לדברינו אין זו החלוקה כלל וכלל – אלא כל הנידון הכא הוא ב'הסתכלות' ולא שהוא באמת זכה כאן במשהו נוסף, [ועיין באבי עזרי [ביכורים פרק ד' ה"ד - מהדו' ד'] שג"כ חילק בין הנך ב' בעלויות אבל אין כאן ב' סוגים של הבעלות וכמבואר בשערי יושר, אבל דבריו שם באו בקצרה ממש – בלי הסברת הדברים].

בביאור הדברים נקדים במשל:

מבואר בשיטת הרמב"ם דקנין דרבנן לא מהני לדאורייתא ואין לו כלום מה"ת בהך ממון, ולכן בכהן שקנה בהמה מישראל בקנין דרבנן – אינו מאכילה מדין קנין כספו כיון שמה"ת אינו שלו.

והנה הגדר בזה הוא כך, שפשוט שרבנן לא המציאו ולא חידשו מציאות ומושג וסוג חדש של בעלות שבדרבנן שמה בעלות ומה"ת לאו שמה בעלות, אלא הבעלות דרבנן היא היא הבעלות דאורייתא לכל הלכותיה ולכל גדריה, אלא שכיון שחידשו קנין חדש –א"כ חידשו שאפשר להגיע להך בעלות עצמה בדרך אחרת – וכעת המצב הוא שבהסתכלות דרבנן יש כאן בעלות גמורה ורגילה לכל דבר, ובהסתכלות של התורה אין כאן כלום, אלא שהתורה מכירה בסמכות של רבנן – שנוצרה על ידי התורה – ליצור בעלות זו – אבל היא קיימת ברמה ובדרגא דרבנן ולא קיימת כלל ברמה ובדרגא דאורייתא – וע"ע בהערה [[158]](#footnote-159) משל נוסף לזה.

הגרשש"ק סובר שממון 'בפועל' הוא הוא הקנין פירות וממון לא בפועל הוא הקנין הגוף של כלפי שמיא – לשיטתו היה אמור להיות שהקנין דרבנן - שזה הקנין בפועל - הוא כבר קנין פירות זה כבר מה"ת – שהרי 'בפועל' יש לו שימושים בלמעשה ולא גרע קנין דרבנן מפסק דין בחו"מ – אולם ברמב"ם מבואר שאינו כן – אלא שההסתכלות על כל הבעלות מתחלקת – מדרבנן יש גוף ופירות ומה"ת אין לא גוף ולא פירות.

ונראה שה"ה דבפסק דין בחו"מ יש ב' הסתכלויות – א] ההסתכלות של חו"מ שהוא בטוען ונטען שביניהם, ב] הסתכלות אחרת בינו להקב"ה, ובנוסח אחר – דיון בחו"מ האם אני בעלים או הוא בעלים - ודיון ביו"ד – האם אני בעלים או אני לא בעלים.

והיינו שאף שהקב"ה יצר את המערכת הזו של טוען ונטען, אכן כל זה אינו אלא ההסתכלות של החו"מ לדון בין המתדיינים אצל דיינים לקבוע מי הבעלים שביניהם - ויש במערכת הזו סברות והכרעות [הממע"ה, ברי ושמא, חלוקת פשרה] ששייכות רק למערכת שמתייחסת ורואה דיון בין שנים – מי הבעלים ומי זכאי – מביניהם – ומחמת זה שייך להתגבר על השני בברי ושמא, ושייך גם יחלוקו של פשרה וגם סברא של מאן דכאיב ליה וכו'.

אבל אם נדון ונסתכל בהסתכלות אחרת – בינו להקב"ה – וכגון - האם הקב"ה נתן לו ראשית מפרי אדמתו להתחייב להביא ביכורים להקב"ה – כאן יש הסתכלות אחרת – כאן דנים בינו להקב"ה האם הוא מחוייב, והיינו האם באמת יש לו קרקע - ובנידון הזה חבירו אינו צד כלל וכלל, וכאן אין סברות של ברי ושמא והממע"ה ויחלוקו במבט הזה, ולכן לגבי הספק הזה נדון כפי הממון כלפי שמיא.

לדברינו – אין כאן 'סוג חדש' של בעלות וממון אלא 'הסתכלות חדשה' על הממון והבעלות עצמה – ממבט אחר – כמו שיש ב' הסתכלויות על בעלות, מה"ת ומדרבנן – אף ששניהם בעלות אחת.

וממילא - לדברינו אין כאן קושי' מקנין פירות - שאין הפשט שיש לו שימושים וזה כל הזכות בחו"מ ואין לו גוף – לעומת הכלפי שמיא במצות ביכורים שתלויים בקנין הגוף, אלא דאיכא 'פלגינן' בעיקר ההכרעה של הממע"ה, דכלפי הדיונים שבינו לבין חבירו יש הכרעה שזה לגמרי שלו [כיון דכל יסוד סברא דהממע"ה שייכא רק כלפי טענת חבירו], וכיון שהרבה דיני איסור נגררים אחרי הסתכלות זו, שוב הרי כל הנך דינים חיילי בוודאות, לא כן ביכורים וכדומה דהגדר של ממון בעלים לא שייכא כלל בדיונים שבינו לחבירו אלא בינו להקב"ה, וגם למ"ד דסגי לן בקנין פירות לביכורים – הא הכוונה בזה לקנין פירות בספק בעלות כלפי שמיא – שאף שבפועל אין לו שימוש בזה, אכן יש צד על פי האמת הנך שימושים שייכים לו כלפי שמיא.

## כמה הערות בדברי הגרשש"ק.

לדרכו של הגרשש"ק יש להקשות – הרי להלן הבאנו מהגרשש"ק דיכול לקדש בו אשה על פי הזכיה בחו"מ ולא חוששין לממון של כלפי שמיא – ולדבריו יש להקשות - אטו מי שזכה בחו"מ בפרוטה וקידש בו אשה – הרי הקנין פירות בפרוטה הוא פחות מפרוטה - ולא יוכל לקדשה, וצ"ע – ולדברינו אין זה ענין לקנין פירות ושימושים.

עוד יש להקשות - בשע"י [ריש פרק ו'] הביא מקונטרס הספיקות שהקשה דאי הממע"ה הוא דין ודאי א"כ ע"כ שיש הקנאת התורה ולמה ליכא פטור לקוח, והוכיח דאינו כן, והביא שיש שרצו לפרש שהקנאת התורה בפסק של בי"ד הוא מדין הפקר בי"ד ולכן באמת יש חסרון של לקוח - והגרשש"ק חולק עליהם, דהפקר בי"ד מצאנו רק בתקנות וסייגים ולא בעיקר דיני החו"מ לקבוע שממון זה שייך לפלוני, ולא הבנתי איך זה מתאים להגדרה של הגרשש"ק עצמו שג"כ למד שיש זכייה בממון בפועל בזכויות של שימושים – ולמה אין זה כעין הפקר בי"ד.

וזה אין להקשות - דלמה חיפשו פסוקים לדין הפקר בי"ד [אלה הנחלות וכו'] – הא יש מקור משופטים ושוטרים תתן לך – שהרי הפסק דין בעצמו מזכה אותו בקנין חדש בלי לקנות – וצ"ע – ויש לומר פשוט שהחו"מ אינו בי"ד – אלא סברת התורה מה צריך להיות בדיון כזה - ונמצא שזו קביעה של התורה שהוא בעלים ולא כח מסויים של בי"ד – ופשוט.

אכן לדברינו א"ש טפי בפשיטות - שכל ההכרעה של הממע"ה אינה אלא 'הכרעה' ולא הקנאה – 'הכרעה בהסתכלות' של חו"מ ששם דנים רק בינו לחבירו, ושם ההסתכלות היא שאין לחבירו צד בממונו.

## האיך הכח של הכרעה של חו"מ 'מזכה' אותו בממון – ובאמת תמוה מ'לקוח'.

ולהוסיף על כל הנ"ל – אם נשאל שאלה - האיך הכח של הכרעה של חו"מ 'מזכה' אותו בממון – ובזה ביאר הגרשש"ק [שער ג' ריש פרק ג'] וייסד לן דאהני מה שהחו"מ מגדירו כבעלים לשימושים כדי שבאמת יהיה בעלים – כיון שכן הוא הדברים בלמעשה שנוהגים למעשה על פי הבי"ד – ומדמה לסיטומתא שג"כ בנויה על דעת והסכמת בנ"א, וכנראה שהוא נקט שבאמת חיילא קנין ובעלות חדשה על ידי החו"מ והפסק בי"ד – שכשהבי"ד פסקו על פי החו"מ שהוא יקבל את הממון – אז הוא 'זכה' באמת בשימושים בקביעה ההיא של בי"ד – ואז באמת קשה מלקוח – ועיין בדברי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [שיעור יומי סוס"ק ק"ג] מה שכתב בזה, והדברים לא ברורים.

לדברינו אינו כן אלא יש הכרעה ונקיטה – ואף בדבר שיש בו סתירה מיניה וביה – והרי בחלוקת פשרה של דררא דממונא – דתרוייהו בעלים על חצי ולד אף שלא יתכן שהוא נולד חצי לו וחצי לשני – וע"כ שיש נקיטה וכל אחד מקבל את החצי מכח הצד שיש לו בממון, והיינו דלגבי החצי של כל אחד 'נקטינן' שכך היה כפי הצד שלו ולכן זה שלו – וזה אינו לקוח, ודו"ק.

## נפ"מ בשאר דיני התורה – אי אזלינן בתר שמיא או בתר חו"מ.

עד כאן יצאנו לדון באיסור שתלוי בממון בגזילה ובביכורים – ונתבאר דחלוקין נינהו – ובאמת שיש כמה אופנים של איסור שתלוי בממון – ובכולם יש לדון האם שייך לסמוך על חו"מ של הממע"ה או דבעינן בירורים אחרים, וכגון ד' מינים דתלויים ב'לכם' או בעלות על חמץ שעובר בב"י – והאם סגי לן ההכרעה של הממע"ה – וכל זה מבואר להלן שם [סימן נ'].

ושם נתבאר דלפי הגרשש"ק בכל הדינים יש לדון מצד שתי הבעלויות – עיי"ש לגבי קידושין ולגבי ביכורים וכן היה משמע בבעלות על חמץ, ויתכן להוסיף דגם לגבי ד' מינים יש גם בעלות של ודאי וגם של ספק ותרוייהו מהני – מלבד גזילה דתלוי רק בחו"מ – וכן הקדש – כדיבואר.

ונראה דלפי דברינו שהכל תלוי בהסתכלות – בהסתכלות כלפי שמיא או כלפי חו"מ – הכא היה מקום לדון שכל המצוות דנים בכלפי שמיא – שכשדנים האם הקב"ה מחייב את האדם בממון הזה והאם בזה הוא מקיים מצוותו – הכא ליכא דיון של ממון בחו"מ ויש רק דיון בכלפי שמיא – ולכן אי נפסק הממע"ה אכתי יהיה לו ספק, גם בביכורים, גם ב'לכם' וגם בחמץ.

[אולם יש עדיין מקום לחלק בין המצוות - שיש מצוות שכל הנושא של הבעלות כלול בגוף המצווה עצמה והיינו דקנין כספו הוא סוג אחר של אוכל תרומה – והיינו בגוף המצווה עצמה – וכן בביכורים מארצך שזה גוף החיוב, אבל 'לכם' בד' מינים הוא תנאי בלקיחה [ולכן יש נפ"מ לגבי חינוך בין בעלות לשאר פרטי המצוה], והכא יש לומר שזו תוצאה מהחו"מ.

ובחמץ יש לדון מה הגדר בתנאי דבעלות, וכבר הארכנו בזה באמרות אברהם פסחים [סימן ד'] שיתכן שבלאו של משקולות הלאו הוא הבעלות עצמה [ודומה לקנין כספו] ודלא כחמץ שזו היכי תימצי 'שיחזיק' את החמץ [ונפ"מ באחריות כלפי אנס], ויתכן א"כ שיש ביניהם נפ"מ לגבי ממון כלפי חו"מ לממון כלפי שמיא].

ועיין להלן שם [סוף סימן נ'] מה שהבאנו בב' שקיימו מצוה אחת של צדקה בפרוטה אחת בתקיפה בזה אחר זה – ושם נתבאר שיהיה נפ"מ בין הנך ב' דרכים.

## לחדד את הדברים.

יש להעיר בעיקר הדברים - דהאיך אמרינן דהממע"ה סברא היא ולא קרא, הא איך שייך דמסברא נחלק את ההכרעה של הזו כלפי דינים הללו ולא כלפי דינים הללו, ונראה דזה לא קשה כלל, דעיקר החלוקה בין חו"מ ליו"ד היא, שחו"מ בנוי על תורת המשפטים בינו לבין חבירו, וזו כבר קביעת התורה דכך היא ההסתכלות בכל מה שנוגע לספיקות והכרעות בחלק זה של שו"ע, ואחרי שכבר קבעה כן התורה, שוב פשיטא דשייך סברא שיכריע ספק בממונות שכל כולה רק מתייחסת בינו לבין חבירו בתורת המשפטים, וכאן מתחיל סברת הממע"ה, ופשוט.

## לסיומא דמילתא – בעלות ושליטה תרתי נינהו – ובעלות היינו מה שהחפץ אמור וראוי לעמוד לו.

בדברי הגרשש"ק היה נראה שיש בעלות אמיתית שלא שייכת לשליטה ויש עוד בעלות ששמה שליטה ויכול לזכות בה על ידי חו"מ ופסק דין – וזה עצמו צ"ב – תרי מיני בעלויות - וצ"ע.

אולם יש רגילים לומר שבעלות היינו שליטה ובעלות בלי שליטה אינה כלום – ומכל הסוגיות דלעיל מוכרח דזו טעות גדולה:

א] בעלות של ספק כלפי שמיא שמחייב ביכורים חשיבא כספק בעלות אמיתית, אף שאין לו שום שליטה בהך קרקע, דנפסק כנגדו בחושן משפט.

ב] בעלות של ספק ש"אילו יבא אליהו" בגיטין [מ"ב] בקנין כספו אין לו שום שליטה דנפסק כנגדו בחושן משפט, ואעפי"כ מיקרי ספק בעלות ממונית לגבי קנין כספו - גם לפי הצד דלא סגי בקנין איסור להאכיל תרומה.

ג] כן מוכרח נמי משיטת הרמב"ם דקנין דרבנן לא מהני לדאורייתא, דלא רק שהבעלים דרבנן אינו בעלים מה"ת, אלא גם אין לו כלום מה"ת בהך ממון.

ד] למה לי פסוק על זוטו של ים – הא ודאי שאין לו שליטה – ורחוק לומר שהפסוק בא לגלות מה נקרא בעלות, ועוד דלראשונים דמדין יאוש אתי' עלה ע"כ שאין כאן גילוי בבעלות, ועוד דגם אי לאו משום יאוש אתינן עלה אכן אינו ברור שיצא מרשותו לענין שיצטרך קנין אחר אי יחזור אליו – וכפשוטו מוכרח ששייך בעלות גם בזוטו של ים.

וכנראה שבעלות – היינו מה שהחפץ אמור וצריך 'לעמוד לו' - להחזקתו ולשימושו ולכל מה שבעלות נותנת, ומה שבפועל לא ניכר שהחפץ עומד לו מחמת עיכובים אחרים – הא סו"ס אי כלפי האמת החפץ עומד לו הרי יש לו בחפץ בעלות.

## תוספת דברים.

ובעיקר נידון זה של הספקות בביכורים ושאר איסורים - עיין עוד בדברינו באמרות אברהם שנים אוחזין [סימן מ"ט] מה שהארכנו עוד בזה, וע"ע שם [סימן נ'] דרך אחרת בנידון זה של ביכורים.

# סימן ח'ביסוד דין קריאה ובדין אינו חוזר וקורא.

## מביא מהתוס' יו"ט ורדב"ז ומהר"י קורקוס דהבאה חשיבא כקריאה כלפי דין דאינו מגיד פעמיים.

תנן בפ"א דביכורים [מ"ז] דהפריש ביכוריו ומכר שדהו מביא ואינו קורא, והלוקח אינו מביא, ורק ממין אחר מביא וקורא, ולר' יהודה מביא וקורא גם מאותו המין.

ואמרינן בירושלמי [מובא בר''ש] דטעמא דרבנן דדרשי ''הגדתי היום, פעם א' הוא מגיד ואינו מגיד ב' פעמים'' ור''י מודה להך דרשה עכ''פ באדם א'.

והק' הרדב''ז [ביכורים ד' ד'], דבשלמא אם הראשון היה מביא וקורא היה א''ש הדרשה, אבל הכא איירי שהראשון הביא ולא קרא, שהרי אין לו קרקע ואינו קורא, ואין כאן הגדה פעמיים, ותי' דכיון דהיה ראוי להגדה, והא דאינו קורא הוא רק משום שאין לו קרקע, הוי כאילו הגיד ושוב אינו חוזר ומגיד, עכתו''ד, ודבריו תמוהין, דסו''ס אין כאן הגדה, ומה אהני לן בזה "ראוי להגדה".

וע' תוס' יו"ט [שם] שפי' דצ''ל ''דכל שהביא הוא בכלל הגדתי היום'', וזה תמוה, וצע"ג.

עוד יש להעיר, דאף אם נימא דהבאה כקריאה, אבל סו''ס למה השני אינו מביא מאותו המין, דאף דדרשינן ''הגדתי היום'' שאינו מגיד פעמיים, אבל איך זה פוטרו מהבאה, והמהר''י קורקוס [פ''ד דביכורים ה''ה] עמד בזה ופי' ''מגיד היא ההבאה, כי בה מוכיח שנכנס לארץ", וצ''ע, דהבאה לחוד וקריאה לחוד.

## ביאור עפ''י הרמב''ן עה''ת דבהבאה עצמה איכא מעשה הגדה.

וראיתי בספר דברי דויד [סי' נ''ה] שהביא ע''ז את דברי הרמב''ן עה''ת, דהרמב"ן הק' על עיקר הך לשון ד''הגדתי היום'' דאיך פותח דבריו ואומר "הגדתי היום" בקריאה עצמה, הא אכתי לא קיים דין קריאה.

ותי' הרמב"ן וז"ל "הגדתי היום בפרי הזה שהבאתי הגדתי והודיתי לה'", ומבואר דההבאה עצמה היא הגדה, ואלו דברי המהר''י קורקוס דלכן אין השני קורא ואין השני מביא, ואלו נמי דברי התוס' יו''ט דהבאה דראשון חשיב גם כהגדה לענין דאין אחריה עוד הגדה.

ונראה בביאור הדברים, דהקריאה היא רק לפרש בפיו את ההגדה שנעשתה כבר בהבאה עצמה, וחד דינא נינהו.

ונראה, דבזה יבואר טפי מה שביארנו לעיל [סי' ג' ס"ק ג'] מהמנ"ח וטו''א דקריאה בשעת הבאה היא, וכמדוייק ברמב''ם, דהיינו משום דביסודם דין א' לשניהם.

## מוכיח מהרמב''ם שיש ב' דיני הבאה, ודין הבאה בתורת הבאת קרבן לא שייך לקריאה, ובזה אין פטור של אינו מגיד פעמיים.

אולם יש לתמוה, דמפורש במשנה דהלוקח אינו מביא וזה כנתבאר מהמהר''י קורקוס, אכן ברמב''ם מפורש דמביא ואינו קורא, ודבריו צ''ע טובא, א] דזה דלא כמתני' דמפורש דאינו מביא, ב] צ"ב שיטתו בהבאה והגדה, דאי סובר כמהר''י קורקוס ותוס' יו''ט, א''כ איך מביא, הרי הבאתו הוא קריאה שניה, ואי חולק עליהם, א''כ הבאה וקריאה תרתי נינהו, ולמה אינו קורא, הרי הראשון רק הביא ולא קרא.

ונראה, דמבואר מזה כמו שנתבאר לעיל [סי' ג'] דבאמת תרי דיני הבאה איכא, דאיכא דין הבאה האמור בפ' משפטים שאינו דין מעשה הבאה, אלא דין על הביכורים שיהיו מובאים כעין הבאת קרבנות שהבעלים מטפל בהם כדי שיהיו מובאים, ואיכא הבאה האמורה בפרשת כי תבא, שזה מעשה הבאה וזה מהלכות קריאה, וזה על כתיפו.

וכל הך דין דקריאה והבאה חדא נינהו, היינו רק בדין מעשה הבאה, אבל דין הבאה כעין הבאת קרבנותיו לא שייך לקריאה, וכל מה שביאר הרמב''ן דההבאה הויא כקריאה, היינו רק בדין הבאה האמור בפר' כי תבא, וזהו כוונת המשנה, אבל דין הבאה שיהא מובא, זה ודאי שייך גם אחרי הגדת חבירו, וע''ז לא שייך גזה''כ לפוטרו, וזהו כוונת הרמב''ם דשפיר מביא.

ומעתה א"ש הרמב"ם ולק"מ ממתני', דמתני' אתי' לפטור השני רק מדין מעשה המצוה של הבאה לעזרה אבל עיקר דין הבאת הביכורים ככל קרבן אכתי מוטל עליו, ובדין זה קאי הרמב"ם.

## עפ''י זה מחדש דבאשה או גר שמכרו, והביאו בלי קריאה, דאז השני מביא וקורא.

ומעתה יתחדש חידוש, דהנה, בנשים וגרים נתחדש דיני הבאה בלי קריאה, וביארנו בציונים והערות [פרק א' משנה ה' ענף א'] דזה דין הבאה דפ' משפטים, ובדין הבאה זו ליכא קריאה כלל, ולא שייך לקריאה.

ולפי''ז, באופן שהמוכר הראשון היה אשה או גר והביא ולא קרא, בכה''ג יתחדש דהשני יקרא ויביא, דהבאה דידהו לא שייך כלל לקריאה ודו''ק.

ונראה דלזה מרמז הרדב''ז שכ' דכל מה דהבאה היא כקריאה, היינו משום שהגברא ראוי לקריאה, ואינו קורא רק משום שמכר שדהו, ותמהנו, דמה מהני ''ראוי לקריאה''.

והביאור כהנ''ל, דודאי דכוונתו כהתוס' יו''ט דהבאה כקריאה, וכהרמב''ן, אבל כל זה הוא רק באלו שלא הופקעו מפרשת קריאה וראויין לקריאה, ודו''ק.

# סימן ט'בהנ"ל, ובדין הבאה מכל הז' מינים.

## מביא ההלכה דפעם א' הוא מגיד ולא ב' פעמים, ומבאר איך נתמעטה הבאה מקרא דקריאה, ומביא ביאור מחודש של הגר"א בדין זה, ומביא נפ"מ לדינא בין הנך ב' ביאורים.

שנינו בשתי משניות דין מביא ואינו חוזר ומביא, דעי' במשנה [פ"א מ"ז] דהפריש ומכר שדהו דמביא ואינו קורא, והלוקח אינו מביא מאותו המין שהביא כבר המוכר אבל מביא ממין אחר, ולר"י מביא וקורא אף מאותו המין, ולהלן [מ"ט] הוסיפו עוד דמי שהביא וקרא במין א' דאם חזר והביא ממין אחר דשוב אינו קורא, והחילוק בין המשניות דבמשנה ט' מיירי באדם א' ובמשנה ז' מיירי בב' בנ"א, ולכן הכא במשנה ט' כבר מודה ר"י דשוב אינו קורא.

והנה המקור לדין זה דאינו מביא וקורא אחרי שכבר הביא פעם א' מבואר בירושלמי דכתיב "הגדתי היום, פעם א' הוא מגיד ואינו מגיד ב' פעמים", וק', דהכא מיירי שהמוכר הראשון הביא ולא קרא ואין כאן הגדה ב' פעמים, ואיך נתמעט מקרא דאין מגיד ב' פעמים, ובביאור הענין כבר הבאנו לעיל [סי' ח'] מהמהר"י קורקוס ותוס' יו"ט דהבאה היינו קריאה, ודבר זה ביארנו עפ"י הרמב"ן עה"ת ביסוד דין הבאה - דבהבאה עצמה איכא הגדה והודאה, אלא שאינה הגדה בפיו, ובאמת דדברי הרמב"ן מוכרחין מתוך הך סוגי', דלהכי מיעוטא דקריאה קאי על ההבאה.

אולם לגר"א איכא דרך אחרת בזה, דהגר"א גרס בירושלמי, "הגדתי היום, פעם א' הוא מגיד ולא ב' פעמים, והבאתי, פעם א' הוא מביא ולא ב' פעמים", ולדידיה א"ש כפשוטו דאיכא ב' מיעוטים, גם על הקריאה וגם על ההבאה.

ונראה דאיכא חילוק בין הנך ב' דרכים, דהנה מי שהפריש ביכורים ושלחן ע"י שליח הדין הוא דמביא ואינו קורא, ואם למחר הבעה"ב עצמו הביא מין אחר, יש לעיין מה הדין לענין קריאה בהבאה שניה, ונראה דלמהר"י קורקוס ותוס' יו"ט אמרינן דהיה כבר קריאה בהבאה דשליח, דלדידהו נתחדש בסוגי' שיש קריאה בתוך ההבאה, דהבאה היינו קריאה, ופשוט א"כ דבעה"ב אינו קורא שוב, אבל לפי הגר"א דאיכא דרשה נפרדת לקריאה ולהבאה, א"כ אף דכבר קיים הבאה אבל קריאה עדיין לא היתה, ושפיר קורא השני, ודו"ק.

## מביא קושי' רעק"א דמחלק בין ב' מינים למין א' ומביא תירוצו של האור גדול עפ"י דרכו של הגר"א.

והנה החילוק בין המשניות הוא שהמשנה הראשונה קאי בב' בנ"א והמשנה השניה קאי באדם א' ולהכי מודה שם ר"י, ואמרינן בירושלמי דהך משנה אצטריכא רק לר"י, דלרבנן לא נתחדש כלום במשנה זו, דידעינן כן בק"ו מב' בנ"א, דהדין שם דשוב אינו מביא וכש"כ דבאדם א' אינו חוזר ומביא.

והק' רעק"א דאצטריכא ליה גם לרבנן, שהרי גם לרבנן איכא חילוק בין אדם א' לב' בנ"א, דבב' בנ"א שפיר חוזר ומביא עכ"פ ממין אחר, ובמשנה השניה נתחדש דבאדם א' אינו קורא אפי' במין אחר, ודברי הירושלמי תמוהין דשפיר איצטריכא לן הך משנה לכו"ע.

ובאור גדול על המשניות רצה ליישב קושי' זו לדרכו של הגר"א דאיכא ב' דרשות, דחלוק דרשה דב' הבאות מדרשה דב' הגדות, דביסוד הדברים נראה דשאני הבאה מקריאה כלפי חילוקי מינים, דבהבאה י"ל דחלוק הבאה דכל מין ומין והבאת זיתים אינו הבאת ענבים, ולכן אחרי שהביא זיתים פשוט דהבאת ענבים חשיב כבר כהבאה אחרת, אבל בקריאה אינו כן, דלא מצאנו בה שום פירוט, וכל המינים כא' חשיבי כלפי קריאה, ואחרי שכבר קרא על ענבים אין קריאת זיתים חשיבא כקריאה אחרת, וקרינן ביה חוזר וקורא, ודו"ק.

ומעתה י"ל דבאמת אין שום חילוק בין אדם א' לב' בנ"א לדעת רבנן, ומה דמחלקינן בין המינים לא שייך לאדם א' או ב' בנ"א, אלא דבמשנה הראשונה מיירי באופן שהראשון הביא ולא קרא, ולכן הדין דהשני מביא ממין אחר שהרי גם הראשון היה יכול להביא מהמין השני דכל מין הוא הבאה חדשה שלא שייכת להבאה קמייתא, והא דהשני קורא הוא משום דאיירי דהראשון לא קרא, הרי דא"ש איך מביא וקורא, דלענין הקריאה אף דקריאה דכל המינין קריאה חדא נינהו אבל מיירי שעדיין לא קרא הראשון ולענין הבאה מהני אף דהביא הראשון כיון דכל מין הוא הבאה חדשה.

ובמשנה השניה דאינו קורא אפי' ממין אחר, אין זה משום דאיירי באדם א' אלא משום דהתם המשנה איירי כשקרא על המין הראשון שהביא, ומה"ט אינו קורא אח"כ, דקריאה של כל המינין היא אותה הקריאה, ולפי"ז אם הביא מין א' ולא קרא ואח"כ הביא מין אחר, אז שפיר קורא בשני, וכן אם הביא וקרא ומכר, אז השני מביא ממין אחר ואינו קורא, דפעם א' הוא מגיד ואינו מגיד ב' פעמים, ל"ש אדם א' ולא שנא ב' בנ"א.

הרי דכל החילוק בין אדם א' לב' בנ"א הוא רק לר"י, וזהו שאמרו בירושלמי שרק לר"י איצטריך האי משנה, דלרבנן לא נתחדש שום חידוש לענין מין אחר, ודו"ק, עכתו"ד האור גדול.

## מתמה בעיקר חידושו של האור גדול דקריאה דמין א' יהני למין השני כשמביאו למחר, ומביא שי' הר"ת מאורליינש דסגי בהבאת מין א', ומביא קושי' המזרחי עליו.

איברא דעיקר דברי האור גדול צריכים עיון ובירור, דהנה מצות קריאה אינה דין בפנ"ע, אלא מדיני ההבאה היא, דהבאה מחייבת קריאה, ויסוד זה מוכרח ממה דאמרינן דהפריש ביכוריו ועבר עליהן החג דירקבו, ומבואר במכות [י"ט] דכיון דלא מצי לקרוא אינו מביא, דכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו, ומבואר דהקריאה מעכבת בהבאה ולכן אינו מביא, וע"כ דמדיני ההבאה היא, דאל"כ איך מעכבת בה - ומעתה תמוה, דאם כל מין ומין הוא הבאה בפנ"ע, א"כ בהביא מין א' וקרא, הרי מצד הלכות הבאה אכתי חייב בהבאה נוספת במין השני דכל מין אית ליה דין הבאה בפנ"ע, וא"כ איך יתכן דבמין השני יפטר מקריאה ע"י שקרא כשהביא המין הראשון, שהרי חיוב קריאה במין השני הוא דין בדיני הבאה דהשני, וא"כ איך מתקיים קריאה דמין שני לפני הבאה דמין שני, וחידושו של האור גדול בדין חילוקי מינים בהבאה צ"ע.

עוד יש לעיין בדין חילוקי מינים בהבאת ביכורים, דהנה, מצאנו שי' חדשה בדין ז' מינים בביכורים, דז"ל המזרחי ריש פ' כי תבא, "וראיתי לקצת מפרשים שכתבו בשם ר"ת מאורליינש דאי לאו קרא דמראשית ולא כל ראשית הו"א דצריך להביא ביכורים מכל הז' מינים, קמ"ל מראשית ולא כל ראשית לומר שאינו צריך להביא אלא ממין א' בלבד, איזהו מהן שיבכר תחילה, ואני לא מצאתיו, ואיני מאמין שיצא מפיו, שהרי כל הז' מינים חייבים בביכורים וצריך כל מין כלי בפנ"ע וצריך שלא לערבבם וכו' וכדתני' בתוספתא, עכ"ל המזרחי.

ובאמת דשי' ר"ת מאורליינש צ"ע, דאיזה סברא איכא לפוטרו ע"י הבאת מין א', הא כולהו חייבים ואיך יפטר מחיובו ע"י הבאת מין א'.

## מחדש דאין דין חילוקי מינים בהבאת ביכורים, אלא דיסוד הדין שיהיה הבאה דז' מינים.

והנראה בזה, ונקדים בביאור שי' הר"ת דאורליינש, ונראה דר"ת מאורליינש חידש דבאמת אין חילוקי מינים בהבאת ביכורים כלל, והיינו דליכא שם הבאת תאנים או הבאת ענבים בפנ"ע אלא חלות שם הבאה היא "הבאה דז' מינים", וכל המינים כאחד חשיבי לענין ההבאה, ולהכי סובר ר"ת דאורליינש דע"י הבאת ענבים פטור לגמרי, דיש כאן הבאה מז' מינים, וכשמביא עוד מינים אין כאן הבאה אחרת, אלא דאז הוא מוסיף ומשלים בהבאת הז' מינים, שכשהביא כל המינים יש כאן יותר קיום בדין ההבאה דז' מינים, והיינו דאיכא הבאת כולו ולא רק הבאת מקצתו, ובכה"ג הוי הבאה אלימתא, אבל אין ההבאה מתייחסת לכל מין ומין בפנ"ע לומר שיש כאן הבאה אחרת, ומה שצריך להפרידם ע"כ אינו דין בגוף ההבאה שתהא הבאה נפרדת לכל מין ומין, דהבאה חדא איכא לכולהו, וזה ע"כ רק דין צדדי בביכורים, כעין דין עיטור הביכורים ושור הולך לפניהם וכו', כן נראה בשי' ר"ת מאורליינש.

ועפי"ז נראה לומר דגם להחולקים על ר"ת דאורליינש, דצריך הבאה מכל מין ומין, אבל אין הכוונה כהבנת האור גדול שיש חילוק בעיקר שם ההבאה, דאיכא הבאת ענבים ואיכא הבאת תאנים, אלא דבאמת כולהו חשיבי חדא הבאה, דההבאה מתיחסת רק לשם "ז' מינים" שבהם, אלא דחיובו בהבאת כל המינים הוא להשלים הבאתו, וזה רק בהבאה דכל המינים, והיינו שיהיה הבאה "גמורה", ולא סגי בהבאת "מקצת" מהמינים, ודו"ק.

ובתוספת ביאור י"ל, דבאמת יש התיחסות לחילוקי מינים, דמי שיש לו תאנים וענבים והביא רק ענבים, הבאתו מתיחסת רק לענבים, וזה "שם" ההבאה, שהרי הוא קבע הבאתו בענבים, אבל כשמביא גם מהתאנים, אז חיילא בהבאתו שם חדש דחיילא ביה תורת הבאת "ז' מינים" שהרי הביא מכל ה"ז' מינים" שיש לו, ושפיר מתייחסת הבאתו לצד השוה שביניהם, והיינו הז' מינים שבהם, ואף דקיים מצוה בהבאת ענבים, אבל נפטר מחיובו רק היכא דקיים הבאת "ז' מינים", דזה עיקר המצוה, וזה רק כשהביא מכל הז' מינים דאית ליה.

## עפי"ז מבאר איך מביא עוד מין אחרי שהביא כבר מין א' דאין זה בכלל "חוזר ומביא", אלא המשך ההבאה הראשונה, ומבאר עוד למה מהני קריאה במין א' כלפי מין שרק יביא למחר.

ומעתה נמצא, דאיכא ביאור חדש בהא דבהביא מין א' דעדיין חייב להביא עוד ממין אחר, דלכאו' צ"ע מ"ט מביא - לגר"א דחידש דדרשינן "פעם א' הוא מביא ואינו מביא ב' פעמים", אכן הביאור הוא דאין כאן הבאה נוספת אלא המשך והשלמה להבאה ראשונה, דמשווהו להבאת "ז' מינים" ומשלימו, ורק אם יביא פעמיים מאותו המין הוא דמיקרי "מביא וחוזר ומביא", אבל להוסיף עוד מין הוא המשך הבאה קמייתא, ודו"ק.

וזה איפכא מהבנת האור גדול, דהאור גדול פירש דאין כאן "חוזר ומביא" כיון שכל מין הוא הבאה בפנ"ע, ולא שייכי ב' ההבאות אהדדי לומר שיש כאן "חוזר ומביא", ולדברינו זה איפכא, דעד כדי כך שייכי אהדדי עד דאיכא כאן הבאה חדא ממש, ואינו "חוזר" ומביא, ודו"ק.

ולדברינו מוסבר איך מהני הבאה וקריאה היום על ענבים להוציאו ידי חובתו ולפוטרו מקריאה דתאנים שיביאם מחר וחיוב קריאתם יחול רק מחר, ואיך קורא לפני ההבאה, והשתא ניחא, דכיון דהבאה דתאנים הוא המשך דהבאת הענבים והיא השלמה להך הבאה, א"כ הקריאה שהיתה בענבים מתייחסת לכל ההבאה עד סופה, ויש כאן קריאה לכל המינים דאיכללו ודיכללו בהך הבאה, דכולה הבאה אריכתא היא, ובהבאת התאנים הוא ממשיך ההבאה הראשונה שקיים בה דין קריאה, נמצא דהך קריאה מתייחסת גם להבאה שניה, וא"ש.

הרי דקושי' רעק"א מתיישבת עפ"י חידושו של האור גדול דבאמת אין שום חילוק בין אדם א' לב' בנ"א, וכל החילוק הוא דבמשנה הראשונה הוא עדיין לא קרא ולהכי קורא שוב היכא דמביא עוד מין, ובמשנה השניה מיירי דכבר קרא, ולהכי אינו קורא עוד, אלא דהאור גדול חילק בין מעשי ההבאה במינים שונים, ולדרכינו ליתא לחילוק זה.

# סימן י'בזמן חלות הלאוין - זרות חוץ לחומה וקודם הנחה.

## שי' הרמב"ם והחינוך דכל הלאוין חלים רק בכניסת הביכורים לחומות ירושלים.

בביכורים מצאנו ג' לאוין, א] לאו דזר האוכל ביכורים, דנאסרו לזרים כתרומה, דביכורים איקרו תרומה כדדרשינן "תרומת ידך אלו הביכורים", וכן הוא במשנה ריש פ''ב דביכורים, ב] ואיכא גם לאו באוכלן חוץ לחומה, וזה למדנו ק''ו ממעשר שני שהאוכלו חוץ לחומה לוקה, וכמבואר בסוגי' במכות י''ז, ג] ואיכא לאו נוסף באוכלן לפני קריאה למ''ד קריאה מעכבת, ולמ''ד דאינה מעכבת איכא הך לאו באוכלן לפני הנחה, וזה מבואר במשנה במכות [שם], וילפינן להך לאו מקרא ד"לא תוכל לאכול בשעריך", דאף דאיירי באוכלן חוץ לחומה, אבל לא איצטריך לזה [דילפינן ק''ו ממעשר הקל] ובאם אינו ענין מוקמינן לאוכלן לפני קריאה והנחה.

ויש לדון, מתי חיילו הנך לאוין, ואיכא בזה פלוגתא דרבוותא ואיכא נמי כמה סתירות בזה, דהנה, ברמב''ם ריש פ''ג דביכורים כ' דלאו דזר ולאו דחוץ לחומה חלין רק לאחר שנכנסו לירושלים, ובלאו דקודם הנחה לא כ' בהדי', ובהל' סנהדרין [פי''ט ה''ד] במנין הלאוין כ' דגם בזה בעינן נכנסו לירושלים [וצ''ע בדין חוץ לחומה דכ' שם בהלכ' סנהדרין דחייל רק אחר שהונחו בעזרה, וסותר משנתו], וכן מפורש גם בחינוך [מצוה תמ''ט] דאיסור אכילת כהן לפני הנחה הוא רק כשנכנסו לירושלים.

והמקור לדברי הרמב''ם הוא מהסוגי' במכות [ריש י''ט] ''אמר ר' יצחק, ביכורים מאימתי מתחייבין עליהן משיראו פני הבית, כמאן כי האי תנא דתני' ר' אליעזר אומר ביכורים מקצתן בחוץ ומקצתן בפנים, שבחוץ הרי הן כחולין לכל דבריהן, שבפנים הרי הן כהקדש לכל דבריהן'', ולמד הרמב''ם דפני הבית היינו חומת ירושלים, וכ''כ בספר המצוות וכמו שהביא הכס''מ שם.

## שי' התוס' והרא''ש דזרות וחוץ לחומה חיילו בכניסתן לעזרה, ואכילה לפני הנחה חיילא מקודם.

אולם מצאנו חולקים, דז''ל התוס' שם ''ביכורים מאימתי חייבים עליהם, זר מיתה וכהן מלקות חוץ לחומה, שמצוותו בפנים העזרה'', הרי מבואר בתוס' דהעיקר תלוי בעזרה, ורק כשהובאו לעזרה חיילו הנך לאוין, וכן דייק המהר''י קורקוס מהתוס', וכ"ה שי' הר''ש מפורש בריש פ''ב דביכורים, דבעי עזרה, ובעיקר הדיוק מתוס', עי' ברש"ש שהגיה בתוס' ולדבריו ליכא ראיה, ועי' בתוס' שאנץ [שם] שנראה כהרש"ש.

ונראה דמדברי הר''ש יש להוכיח עוד חידוש בדין זה, דז''ל ''לאחר שבאו לעזרה ואפי' קודם קריאה ותנופה דלא מעכבי'', ומבואר דלא סגי בהבאה לעזרה, אלא בעינן כל מה דמעכבי להיתר הכהנים, ורק אז חייבין עליו, והיינו הנחה, ורק קריאה ותנופה דלא מעכבי לא בעינן, וראיתי בחזו''א בליקוטים דכ' כן מסברא דבעינן הנחה, ובאמת דמדויק כן בתוס' שכ' ''דמצוותן בעזרה'', ומשמע דבעי שיתקיים מצוותו כדי שיחול הלאוין.

אולם יש כאן דיוק גדול בדברי התוס', דלמה תוס' השמיטו את הלאו דאכילת כהן קודם הנחה, שהרי פירשו בדבריהם כל הלאוין התלויין בראיית פני הבית, והו''ל להביא גם איסור אכילת כהן לפני הנחה.

ונראה דלשיטתם א"ש הטעם שלא הזכירו הך לאו, דלפמש"כ דחלות האיסור בשעת ההיתר לכהנים, והיינו הנחה, הרי הלאוין חלין רק בשעת הנחה, ולאו דאכילה קודם הנחה פשיטא דלא חיילא בשעת הנחה, ומיניה וביה מוכרח דר' יצחק לא קאי על זה כלל.

וטענה זו מצאתי כבר באו''ש, שהאור שמח הוכיח כהרמב''ם נגד התוס' מר"ע דסובר דהנחא לא מעכבא, ולדידיה בעינן רק כניסה לעזרה, וא''כ לר''ע א"א לומר שאיסורם לכהן חייל כשנכנסו לעזרה, דאז כבר הותרו לכהנים שנתקיימא מצותן, וע''כ כהרמב''ם דהאיסורים חלין בשעת כניסתן לירושלים, ומר''ע נשמע לרבנן, עכ''ד.

ולמה שהוספנו לדייק מהר''ש, הרי הקושי' הוא מיניה וביה למ''ד דהנחה מעכבא, והתשובה לטענת האו''ש היא, דאדרבה, דע''כ דלאו זה חיילא כבר לפני כן.

ונראה דהסוגי' באמת קאי לר''ע דא''צ הנחה, דאל''כ ק' מה שאמרו ''שבחוץ חולין ושבפנים הקדש'', הא בעינן גם הנחה לדין הקדש, וע''כ דקאי לר''ע דסגי בכניסה לעזרה, שוב הראוני בחזו"א [ליקוטים סי' ט' ס"ק א'] דכ' בהדי' דהסוגי' שם קאי למ"ד דהנחה לא מעכבת.

## מבאר דלרש''י ולמאירי זרות תלוי בירושלים, וחוץ לחומה תלוי בעזרה.

ובדברי רש"י שם יש לעיין איך ס"ל באיסור חוץ לחומה, דכתב דר' יצחק קאי על זרות, ולא הוסיף אידך לאוין, ועי' פנ"י דע"כ צ''ל דה''ה לאו דחוץ לחומה, אולם ראיתי בערוך לנר [י''ט. על דברי רש''י] דדברי רש''י מדוייקין, וזו שיטה שלישית, דלענין זרות סובר כהרמב"ם, ולענין חוץ לחומה ס"ל כהתוס', ורש"י למד דפני הבית דסוגיין היינו כהרמב''ם דקאי על חומת ירושלים, ולהכי פי' דקאי רק לענין זר, ולא קאי על איסור חוץ לחומה, דאיסור חוץ לחומה הוא רק בכניסה לעזרה.

וסמוכין לזה נראה להביא משי' המאירי, דעי' מאירי במכות דסותר משנתו בענין זה, דבדף י''ג במשנה במנין הלאוין כתב ''זר שאכל ביכורים משנכנסו לחומת ירושלים'', ובדף י''ט כתב ג''כ ''זר שאכל ביכורים חייב מיתה ביד''ש שהרי בכלל תרומה הם, ודוקא מאחר שנכנסו לתוך חומת ירושלים כמו שכתבנו במשנה'', והיינו כהרמב''ם דהכל תלוי בחומת ירושלים, ומאידך בדף י''ז כ' ''שהביכורים, מי שאכלן חוץ לירושלים אחר שנכנסו לעזרה לוקה'", והכא משמע כהתוס' דתלוי בעזרה, ולפי דרכו של הערוך לנר ברש''י הדברים מדוייקים, דשאני זרות מאכילה חוץ לחומה.

## ביאור בפלוגתת הראשונים אי איסור חוץ לחומה תלוי בכניסתן לירושלים או בכניסתן לעזרה, ומבאר דנפ''מ במע''ש טמא.

והנה, המהר''י קורקוס הוכיח כהרמב''ם דלאו דחוץ לחומה ע''כ חייל בכניסתו לירושלים, שהרי המקור לאיסור זה הוא ק''ו ממע''ש, ובמע''ש הלאו חיילא מיד כשנכנס לירושלים, וכמבואר במכות י''ט, ואיך נוכל להקל בבכורים לאוסרו רק מכניסתו לעזרה אם חמיר ממע''ש ויליף ממע''ש מק''ו.

ונראה פשוט, די"ל דנחלקו ביסוד הך דין דמע''ש נאסר רק בכניסתו לירושלים, דילפינן במכות [י''ט:] דקרינן ביה ''לא תוכל לאכול בשעריך'' רק היכא דקרינן ביה ''לפני ה' אלוקיך תאכלנו'', והיינו בירושלים, ונראה דיש לדון האם בעינן רק שיהיה בהך מקום של ''לפני ה' תאכלנו'' או דבעינן טפי, והיינו שיחול עליו ההיתר בפועל של ''לפני ה' תאכלנו'', ובמע''ש תרוייהו חיילו כהדדי, אבל בביכורים, אף דהמקום אכילה הוא בכל ירושלים, אבל ההיתר בפועל חייל רק אחרי שהונחו בעזרה, ורק אז קרינן ביה ''לפני ה' אלוקיך תאכלנו'', דבעינן שיהא בו היתר אכילה בפועל, וי''ל דלתוס' בעינן שיחול ההיתר בפועל, ולרמב''ם סגי בזה שהוא במקום הראוי לאכילה.

ונראה דנפ"מ נוספת בספק זו יהיה במע"ש עצמו, דהנה עי' באפיקי ים [ח"א סי' ד' ס"ק י'] דיצא לחדש דאחרי שכבר מבואר ברמב"ם דבמעשר שני טמא בחוץ ליכא איסור טומאה, שוב יש לחדש עוד דגם איסור מחיצות ליכא.

והסברא בזה, דכל הך דין דמשנכנסו למחיצות אסור באכילה בחוץ, היינו משום ד"אז קרינן ביה לפני ה' אלוקיך תאכלנו", ולהכי אסור, א"כ במעשר שני טמא דלא קרינן ביה 'לפני ה' אלוקיך תאכלנו' דאסור באכילה, א"כ לא חיילא ביה איסור אכילת חוץ, גם כשנכנסו לירושלים, עיי"ש, והביא על זה ירושלמי במע"ש [פ"ב ה"א] "אמר ר' יוסי ב"ר חנינא, אין לוקין חוץ לחומה אלא על מעשר שני טהור שנכנס לירושלים ויצא", ודנו המפרשים מאי טעמא נקט "במעשר שני טהור", וביאר דמע"ש טמא גם כשנכנס ויצא מותר, ומצאתי בישועות מלכו [מע"ש ג' א'] דכבר קדמו בעיקר האי חידוש ובראיה מהירושלמי.

ונראה דכל זה לר"ש דסובר דבעינן היתר אכילה בפועל, ושתהיה הנחה בביכורים, אבל לרמב"ם דבביכורים בעינן רק שיגיע לחומות ירושלים "דקרינן ביה לפני ה' אלוקיך תאכלנו" בזה שהגיע לירושלים גם בלי ההיתר, לדידיה נראה פשוט דה"ה דבמע"ש טמא חיילא ביה איסור חוץ למחיצות.

עכ"פ, לפי דרכינו בפלוגתא זו יהיה מוכרח לדעת התוס' כמו שדייקנו בר''ש דבעינן גם הנחה, ולא סגי בכניסה לעזרה למ''ד דהנחה מעכבא, שהרי בעינן שיחול בו ההיתר אכילה בפועל, ודו''ק.

ועי' להלן [סי' י"א] דנתחדש נפ"מ נוספת בין הנך ב' דרכים בביכורים שנכנסו לירושלים בעציץ נקוב.

## ביאור למה דין זרות תלוי בירושלים או בעזרה, וביאור בפלוגתת רש''י ותוס' מתי חיילא בביכורים חלות דין תרומה עפ"י פלוגתתם בעיקר הדרשה ד"תרומת ידך אלו הביכורים".

וכל זה לענין אכילה חוץ לחומה, אכן באיסור אכילה לזרים לא שייך זה, דהך איסורא לא ילפינן ממע''ש.

ובאמת דבאיסור זרות יש לעיין מה הטעם לומר דיחול רק אח''כ, שאם איכא בהו קדושה גם קודם לכן, א''כ איך שייך בכלל שיהיה הזר מותר בהם, ובמע''ש מצאנו שיש לו את כל הקדושה מתחילה ושייך פדיון מהתחלה, ורק דהלאו דחוץ לחומה חיילא בכניסתן לירושלים, וי''ל דגם בביכורים הוא כן, אבל א"כ ק' דאיך שייך שיהיה היתר לזרים בהנך ביכורים קודם שהכניסם לירושלים או לעזרה, וזה פלא.

וראיתי במהר"י קורקוס שפירש שהאיסור זרות שייך לדין תרומה שבו והך קרא ד"תרומת ידך אלו הביכורים" נאמר בהך קרא דמע"ש דלא תוכל לאכול בשעריך, וכמו דכל הך קרא דרשינן ליה דאיסורו רק היכא דקרינן ביה "לפני ה' אלוקיך תאכלנו" וזה בירושלים, כמו"כ י"ל דרק אז חיילא ביה דין תרומה, ורק אז נאסר לזר, וזה ההסבר בשי' הרמב"ם דתרווייהו חיילי בכניסתן לירושלים, אבל לרש"י ולמאירי דרק איסור זרות תלוי בירושלים, ואיסור חוץ לחומה תלוי בעזרה, לדידהו ליתא לכל הנ"ל.

ובערוך לנר במכות שם פירש דפלוגתת רש"י ותוס' בדין זרות האם חייל בכניסתו לירושלים או כשנכנס לעזרה, דזה תלוי מתי הוא הזמן לחלות דין תרומה שבביכורים, וזה תלוי בגזה"כ "דתרומת ידך אלו הביכורים", דכבר נחלקו בזה רש"י ותוס' למה מיקרי ביכורים "תרומת ידך", ואזלי הכא לשיטתייהו, דרש"י פירש ביבמות [ע"ג] "דטעונים הבאת מקום מדכתיב ושמת בטנא והלכת אל המקום" והיינו דע"י הבאתו לירושלים בידו הוא דחיילא ביה דין "תרומת ידך", ולעומת זאת התוס' [שם] פירשו "דתרומת ידך, היינו ולקח הכהן הטנא מידך" והיינו רק בעזרה.

והעירני הרב ישראל טופיק דפלוגתא זו שייכא לפלוגתת הראשונים לעיל [סי' ה'] אי איכא מצוה במעשה ההבאה עד לירושלים, או דכל המעשה ההבאה מתחיל רק מכניסתן לירושלים עד העזרה, ודו"ק.

והנה במנחות [ע'.] מבואר דלא משכחת לה תרומה במחובר, והק' הגרי"ז [נזיר י"ב.] דהא משכחת לה תרומה במחובר בביכורים דדינם כתרומה והפרשתם במחובר, ותירץ דאין דין הבאה על ביכורים במחובר דבעינן "פרי", וא"כ ע"כ דדין ההפרשה הוא רק לענין החלות שם ביכורים, ודין זרות לא חייל אלא על פירות שיש בהם דין הבאה, ונראה בכוונתו, דזה פשוט דהחלות שם תרומה שבביכורים חיילא רק אח"כ בזמן כניסתן לחומה, וכהנ"ל, אלא דהוקשה לו דאם יכניסם במחובר למה לא יחול עליהם דין ביכורים, ועל זה תירץ דבכה"ג לא חיילי בהם שום דינים, כיון דאין להם דין ביכורים לענין הבאה ועי' להלן [סוף סי' י"א] מה שהוספנו שם לדון בדברי הגרי"ז,

ועיין עוד לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ה'] שיתכן שהדין תרומה העתידית הוא המחייב בהפרשה כבר - ודו"ק.

# סימן י"א בגדר הלאו דקודם הנחה.

## מתמה מהו הלאו והאיסור אכילה לפני כניסתו לירושלים, ומבאר מהחזו"א שדומה ל''זבח לפני זריקה'', ומבאר עוד, דאיכא בזה ביטול מצוה כמו במעשר שני, ותמה בזה.

כבר הוכחנו לעיל [סי' י'] דאף דהרמב"ם והחינוך ס"ל דלאו דקודם הנחה חייל בכניסתו לירושלים, וככל הלאוין, אבל התוס' ור"ש ע"כ חולקים, ולדידהו כל הלאוין חיילי רק בכניסתו לעזרה, וע"כ דלאו דקודם הנחה כבר חיילא מקודם, אלא דאכתי לא איתברר מתי באמת חיילא הך לאו ולמה חיילא לפני שאר הלאוין.

והנה, עיקר דין הביכורים לפני הגעתן לירושלים אינו ברור, דלרמב"ם והחינוך שכל הלאו דקודם הנחתן מתחיל רק בירושלים, לדידהו י"ל דמותר לאוכלן, וכן מפורש במנ"ח [מצוה תמ"ט ס"ק ד'], אבל החזו"א [בליקוטים לזרעים סי' ט' ס"ק א'] נקט דודאי דהלאו מתחיל כבר מקודם דלא יתכן שיהיה מותר באכילה, והוסיף דגדר הלאו הוא כ"זבח לפני זריקה" ופשוט א"כ דאסור מאז דחיילא ביה שם ביכורים, ושוב הביא דעת החינוך דמפורש דליכא לאו קודם, וכ' דע"כ דאסור באכילה עכ"פ מצד ביטול עשה, דאיכא מצוה דהבאה למקדש, ובאכילתו מבטל מצוה זו.

והגרח"ק שליט"א [דרך אמונה ביכורים פ"ג ה"ב בביאור ההלכה] הוכיח כהחזו"א דע"כ דאית ביה קדושה ומצוה וחלות שם ביכורים לפני הגעתו לירושלים, שהרי תנן [פ"א מ''ח] דאם נרקבו הביכורים דמפריש אחרים תחתיהן ואין בשניים דין חומש ודין קריאה, ומיירי לפני כניסתן לעזרה וכמבואר שם, וע"כ שיש להם כבר קדושה ומצוה, ופשוט א"כ דביטל מצוה זו כשאוכלם וזה האיסור, ודלא כהמנ"ח דס"ל דמותר.

אולם נראה להוכיח דע"כ דאיכא איסור ממש ולא רק ביטול מצוה, דהנה, מבואר במכות [י''ח:] דביכורים דנדחו ממצות הבאה - והיינו בהפריש קודם החג ועבר עליהן החג דאינם ראויין לקריאה ואז קריאה מעכבת בהבאתן – דבכה"ג תנן דירקבו, ולפי המנ"ח למה לא יאכלם, והכא קשה גם לחזו"א דהכא כבר ליכא ביטול מצוה כיון דהמצוה נדחתה ואמאי ירקבו, ולמה לא יאכלם, ומוכרח שיש איסור, ולתוס' י"ל דאיכא לאו אבל לרמב"ם וחינוך קשה, וצ"ע.

## מביא מהאחרונים דאיכא איסור עשה קודם הגעתו לירושלים, וכן הוא במעשר שני, ומביא נידון בזה בשי' הרמב"ם לענין מעשר שני עצמו, ונפ''מ במעשר שני טמא.

וראיתי בתורת הארץ [פ''א ס''ק ו' בהגה''ה] דעמד בזה, ותי' דע"כ דאף דבכה"ג ליכא מ''ע, אבל ''איסור עשה'' אכתי איכא, דהתורה קבעה דדין אכילתו הוא רק לאחר הנחה, וחוץ מהמצוה שבו איכא גם איסור, ויש משמעות דאפשר דגם החזו''א הבין כן.

והביא מקור ודמיון לחידוש זה ממעשר שני, דאף דהלאו דחוץ לחומה הוא רק לאחר שנכנסו לירושלים, אבל כבר כתבו התוס' [מכות י''ט:] דאין לאוכלו לפני הגעתן לירושלים, דאיכא מצוה ד''וצרת הכסף בידך'', ובמצוה זו נאמר איסור האכילה, וה"ה דבנד''ד נימא כן, ואף דבביכורים אמרינן כן גם כשא''א לקיים את המצוה, הא גם במעשר שני בזה''ז דא"א לקיים את המצוה, אכתי אסור לאוכלו, וע"כ כהנ"ל, דנאמר בזה גם איסור, עכתו''ד.

והעירני תלמיד אחד נ"י דאיכא נפ"מ בין ביטול מצוה לאיסור עשה של אכילה – שיש לעיין - האם אסור להניח ביכורים עד לאחר סוכות בלי להביאם ואז ירקבו – דאי איכא מ"ע וביטול עשה באכילה בלי הבאה, א"כ ה"ה בלי לאוכלם – הרי גרם ביטול עשה בזה שלא הביאם קודם, אכן אי ליכא ביטול עשה אלא איסור עשה, א"כ יש לומר שהאיסור לא נאמר אלא על אכילה ולא על מה שהניחם במצב שלא יגיעו לקיום דין שלהם.

אולם ע"כ דאין זה סברת כל האחרונים, דמצאתי באפיקי ים [ח''א סי' ד' ס''ק י'] דנקט דבאמת ליכא איסור עשה במעשר שני וזה רק מצות עשה, ואסור לאוכלו רק כשיכול לקיים בו מצותו, דאם אוכלו בחוץ מבטל את המצות עשה לאוכלו בירושלים.

ומכח זה יצא לחדש, דבמעשר שני טמא דאין מצות ''וצרת הכסף'', דהתם באמת מותר לאוכלו קודם הגעתו לירושלים, וליכא בזה איסור, דכל האיסור הוא רק מצד ביטול המצוה והכא ליכא מצוה, ואף אנן נימא בדידן בביכורים שנדחו ממצותן דליכא איסור לאוכלם משום דליכא מצוה, ותקשי מ"ט ירקבו.

ובאמת דגם משי' הרמב"ם עצמו יש לעיין, דכל דבריהם ליישב את שי' הרמב"ם והחינוך בנויים על התוס' לענין מעשר שני, ויתכן דאיכא מקור דהרמב"ם עצמו חולק בזה, דהנה, עי' ברמב"ם בהל' מעשר שני [ב' ו'] דכתב דבאוכלו לפני כניסתו לירושלים דמכין אותו מכת מרדות מדבריהם, וכ' הכס"מ דהיינו מחמת העשה שהזכירו התוס', [וכן הוא בערוה"ש סי' קי"ט ס''ק י''ג דאינו מדרבנן].

אולם כבר דחו את דבריו, עי' מרכבת המשנה [ח''א חמץ ומצה פ''ו ה''ח] דפשיטא ליה דכל האיסור הוא רק מדרבנן, וכן צידד במקור ברוך [ח''א סי' ד' בד''ה ולכאו'], וע' אהא''ז [פי''ט מפסוה''מ הל' ט' ד''ה ונראה להוכיח] דהוכיח דאין מכת מרדות על עשה, ומוכרח א''כ דכל האיסור הוא רק מדרבנן.

ומעתה הדרא הקושי', דאיזה איסור איכא לרמב"ם ולחינוך לפני כניסתו לירושלים, דהא במעשר שני עצמו איכא דעות דאיכא מ"ע רק באופן ששייך המצוה, ויש דיעות דלרמב''ם ליכא עשה כלל.

## מבאר דגם הרמב''ם מודה דדוקא בביכורים יש איסור עשה, וזה מחמת הדין קרבן שבו.

ונראה, דלעולם צ''ל דבביכורים איכא איסור עשה, וכמו''ש החזו''א והתורת הארץ, אכן נראה דבזה לא דמו למע''ש, והיינו עפ''י סברת החזו"א, והביאור בזה הוא, דבביכורים איכא דין קרבן, ובכל קרבן איכא לאו דאכילה קודם זריקה, ולהכי באמת למדו התוס' דגם בביכורים איכא לאו זה, ולהכי ס''ל לחזו''א דלתוס' ע''כ שיש לאו כבר לפני שמגיע לירושלים.

ונראה, דאף דלרמב''ם ליכא הך לאו בביכורים, היינו משום דהרמב''ם למד דהגדר בלאו דקודם הנחה דומה לאכילה חוץ לחומה [וכ''כ בהדי' בהל' ג' ''כמי שאכלן בחוץ''] וגם החינוך השוום אהדדי, ולהכי ס''ל דהלאו הוא רק בכניסתו לירושלים כאכילת חוץ לחומה, אולם נראה דהרמב"ם והחינוך מודים לעיקר סברת התוס' דשייך כאן ענין של "אכילת זבח לפני זריקתו", ולהכי סוברים דאף דבמע''ש לא דרשינן ''וצרת הכסף'' לומר דכשאכלו בלא פדיון איכא ביטול עשה או איסור עשה, אבל הכא בביכורים ע"כ דדרשינן לכל הפרשה לאיסור עשה, והיינו עשה דוהנחתו והדר תאכלנו, דזהו עבודתו והקרבתו, ולהכי דרשינן ליה הכא דהוי כעין זבח קודם זריקה.

ובזה א"ש נמי למה במעשר שני שנדחה ממצותו אין חייבים עליו, משא"כ בביכורים דירקבו כשנדחו, ולהנ"ל ניחא, דבמעשר שני שכל דינו הוא רק לקיים מצות אכילתו כראוי, התם אמרינן דכשאינו ראוי למצוותו שוב ליכא סיבה שימשיך האיסור עשה, אבל בביכורים הוי איפכא, דדינם כקרבן ויסוד דינם שיהיו לגבוה, ולכן גם כשנדחו ממצותם אכתי עומדים באיסורם, כיון שלא הותרו להדיוט אלא לאחר קיום פרשת ביכורים.

## מוכיח כדברינו בשיטת הרמב"ם, ומבאר את דברי התוספתא דמשמע שחל חיובים כבר בזמן ההפרשה במחובר.

והנה, בתוספתא סוף פ"ק דביכורים שנינו "ר"ש בן יהודה אומר משום ר' שמעון, ביכורים אינו חייב עליהם במחובר לקרקע", ומשמע דלרבנן דקורא שם גם במחובר, דלדידהו חייבים כבר במחובר לקרקע, והק' בזה הגר"י אברמסקי זצ"ל בחזון יחזקאל דאינו כן, דהרי חייבים עליהם רק משנכנסו לירושלים, ותירץ דמיירי בקרא שם במחובר - דלר"ש אינו כלום - ואח"ז הפרישן והביאן לירושלים בלי קריאת שם, וקמ"ל דלר"ש אין בו חיוב מחמת הקריאת שם דמחובר אף דכבר נכנס לירושלים.

ואוקימתא זו אינה הפשטות בדברי התוספתא, דיותר משמע דמיירי שזה עדיין מחובר לקרקע, ונראה דמהכא סמוכין לשי' התוס' דחייב כבר לפני חומות ירושלים "כזבח לפני זריקה", וי"ל דאיסור זה חיילא כבר במחובר, אבל לרמב"ם והחינוך עדיין קשה.

אולם נראה דלדברינו ברמב"ם א"ש, דגם הרמב"ם סובר דעיקר חיובא ד"זבח לפני זריקה" שייך הכא, אלא דס"ל דאינו בגדר "לאו" אלא בגדר "איסור עשה", וזה שייך כבר במחובר, ואף ד"חיוב" ממש ליכא הכא, אבל "איסור של חיוב" איכא כאן, שהרי איסור זה שייך ללאו הכללי בכל קרבן לפני זריקה, אלא דהכא אינו לאו גמור, ודמי לאיסור עשה בעלמא, עכ"פ זהו הלשון "חיוב" ששנו כאן בתוספתא גם לשי' הרמב"ם.

## מוסיף ביאור בדברי התוספתא, ודן בדברי האחרונים במביא ביכורים בעציץ נקוב לירושלים אי חיילא ביה איסורי ביכורים, ודן בחידוש הגרי"ז למה לא חיילא הדין תרומה שבביכורים בזמן ההפרשה במחובר.

איברא, דיש מקום לדחות ולבאר את דברי התוספתא באופן אחר, דהאחרונים רצו לדון דאולי מיירי בתוספתא באילן הגדל בירושלים, אלא דהאבני נזר [יו"ד תל"ז] דחה דלא משכחת לה מחובר בירושלים, דאין נוטעין גנות ופרדסין בירושלים, ואכתי יש לדחות, דמשכחת לה בהכניסם בעציץ נקוב, וכן מצאתי בכלי חמדה [כי תבא סוס"ק י"ב], והיסיף דמשכחת לה גם בגגות, ולפי"ז כבר ליכא ראיה לדברינו ברמב"ם.

אולם נראה דעפ"י חידושו של הגרי"ז, נוכל להוסיף ביאור בדברי התוספתא, ונאמר, דבדעת רבנן דר"ש יחולו במחובר רק דיני קרבן שבביכורים, ולא יחולו הדינים אחרים אף באופן שהכניסם לעזרה בעציץ נקוב וכדומה, ושוב תחזור ההוכחה לדברינו ברמב"ם, ונבאר את הדברים:

דהנה, במנחות [ע'.] מבואר דלא משכחת לה תרומה במחובר, והק' הגרי"ז [נזיר י"ב.] דהא משכחת לה תרומה במחובר בביכורים דדינם כתרומה והפרשתם במחובר, ותירץ דאין דין "הבאה" על ביכורים במחובר דלדין הבאה בעינן "פרי", וא"כ ע"כ דדין ההפרשה במחובר מהני רק לענין החלות "שם ביכורים", ותו לא, דדין "זרות" וכל דיני תרומה לא חיילי בביכורים אלא על פירות שיש בהם דין הבאה, וזה רק בתלוש, וא"ש הסוגי' במנחות למה לא משכחת לה תרומה במחובר.

ונראה בכוונתו, דזה היה פשוט לו דהחלות שם תרומה שבביכורים חיילא רק אח"כ בזמן כניסתן לחומה, וזה כדהבאנו לעיל [סוף סי' י'] מהמהר"י קורקוס, אלא דהוקשה לו דבאופן שיכניסם במחובר וכגון בעציץ נקוב, דאז עכ"פ ק' דלמה לא יחול עליהם דין תרומה, ועל זה תירץ דבכה"ג לא חיילא בהם כל הדינים כיון דאין להם דין הבאה, וע"כ דרק חיילא ההפרשה כלפי ה"שם ביכורים", ותו לא.

אולם יש לעיין בדבריו, דמדוייק בתוספתא דשפיר חיילא עלייהו קדושה לשי' רבנן דר' שמעון, וחייבים עלייהו כבר במחובר, ודלא כדנקט הגרי"ז דחיילא בהם רק "שם ביכורים", וא"כ הדרא קושי' הגרי"ז לדוכתה בסוגי' במנחות, דלמה לא יחולו בו דיני התרומה ג"כ במחובר, ושפיר משכחת לה תרומה במחובר - בביכורים.

ולדברינו ניחא, דחלוק דיני הקרבן שבביכורים מדיני התרומה שבביכורים, דאף דחיילי דיני הקרבן כבר במחובר אבל דיני התרומה אכתי לא חיילי, ולפי מה שנתבאר הרי הך חיוב במחובר דאיירי ביה התוספתא הוא מצד "זבח קודם זריקה", דזהו יסוד האיסור אכילה קודם הנחה, והיינו הדיני קרבן שבביכורים.

איברא דאכתי צריך ביאור, דלמה פשוט לנו דדין תרומה שבביכורים תלוי בדין ביכורים לענין הבאה, ולא חיילי בעציץ נקוב, אף דהדיני קרבן כבר חיילו בהפרשה במחובר, ואיך מחלקינן ביניהם.

ונראה דעפ"י דברי הגרי"ז הדברים מיושבים, ונקדים במה שהבאנו לעיל [סי' י'] מהערוך לנר, דהנה, הערול"נ דייק דהשם "תרומת ידך" שבביכורים הוא ע"ש ה"הבאת מקום" או ע"ש ה"נתינה לכהן" שבביכורים, וכדנחלקו בזה רש"י ותוס' ביבמות [ע"ג], וביאר דזה יסוד פלוגתת הראשונים אי חיילא האיסור זרות רק בעזרה או לפני כן בכניסתן לחומות ירושלים, דרק אז הוא דמיקרי "תרומת ידך", ורק אז חיילא בהם חלות דין תרומה.

ומעתה נראה פשוט, דאף באופנים שהעמידו האחרונים דנכנסו הביכורים לירושלים או לעזרה במחובר בעציץ נקוב וכדומה, אבל פשוט דלא חל בהם דין "תרומת ידך", דלגבי זה דברי הגרי"ז מוכרחים, דודאי דבעינן ביכורים שיש בהם דין הבאה, ולזה בעי "פרי" והיינו בתלוש, דרק אי מתקיים בהם דין ההבאה הוא דחיילא בהם הדין "הבאת מקום" והנתינה ליד כהן, ורק אז מיקרי "תרומת ידך", אבל במחובר דאכתי אינם "פרי", אף אי כבר נכנסו לירושלים אכתי לא יהני, דאין זה "תרומת ידך", ולהכי לא חל בהם דיני התרומה, ורק כלפי הדיני קרבן נתחדש בתוספתא דחיילא גם במחובר, דלענין זה א"צ שיחול בהם דיני ההבאה, ואכתי א"ש הסוגי' במנחות.

ונראה להוסיף, דאף דברור דלא חל הדיני תרומה בנכנס לירושלים בעציץ נקוב, וכדמוכרח בסוגי' במנחות, ולעומת זאת ביארנו בתוספתא דהדיני קרבן שפיר חיילו גם לפני הגעתן לירושלים בהפרשה במחובר, אכן אכתי יש מקום לדון לגבי האיסור אכילה חוץ לחומה באופן שהכניסם לירושלים בעציץ נקוב, ונראה דזה תלוי בפלוגתת הראשונים, וכדיבואר.

דהנה, האיסור אכילה חוץ לחומה נאמר בקרא ד"לא תוכל לאכול בשעריך", ואמרינן במכות [י"ט] לגבי מעשר שני דרק היכא דקרינן ביה "לפני ה' אלוקיך תאכלנו" הוא דקרינן ביה "לא תוכל לאכול בשעריך", וביארנו לעיל [סי' י' ס"ק ד'] דנחלקו הראשונים אי בעינן שיחול בהם ההיתר בפועל של "לפני ה' תאכלנו", או דסגי בזה שהפירות הגיעו למקום אכילתן שזה "לפני ה'", אף בלי שהותרו בפועל, והבאנו בזה כמה נפ"מ.

ונראה דאיכא נפ"מ נוספת בנכנסו במחובר בעציץ נקוב, דלפי מה שהעיר הגרי"ז, הרי לא נתקיים בהם דיני הבאה דאין בהם דין "פרי" במחובר, ופשוט שאין כאן היתר בפועל של "לפני ה' אלוקיך תאכלנו", אבל אי סגי לן בזה שהגיעו למקום אכילתן אף בלי ההיתר בפועל, א"כ גם באופן זה יחול בהם הך איסור, ודו"ק.

## מבאר, דמכל הנ"ל למדנו דדין תרומה ודין קרבן בביכורים הם שני דינים שונים, וחיילו בב' זמנים שונים.

עכ"פ למדנו הכא יסוד גדול בביכורים, דאף דחלות דין תרומה חייל בהו רק בהבאתם לעזרה או לירושלים, וכנתבאר לעיל [סי' י'], אבל אין זה ענין לדין קרבן דחיילא בו, דזה דין אחר בביכורים וחיילא בפנ"ע, דהכא מבואר דהדין קרבן חיילא בו עוד לפני הבאתו לירושלים, וכן לא פקע אף כשאין ראויים לקיום מצותן, וכמו שנתבאר, דזהו יסוד דין ירקבו, הרי לנו דב' דינים נפרדים נינהו.

# סימן י"בבגדר זכיית הכהן בביכורים, משלחן גבוה במחובר.

## מקשה בדברי הרמב"ם דמבואר דאיכא זכייה לכהנים במחובר, וזה סתירה למה ששנינו דמתחלקין לאנשי משמר.

שנינו במשנה [פ"ב מ"ד] "שהביכורים נקנים במחובר" ועי' רמב"ם בפי' המשנה וז"ל "והוא שהכהן זוכה בהן מן הדין והן מחוברות לקרקע", הרי דהרמב"ם פירש דקאי על זכיית הכהן דחיילא כבר במחובר, ולהלן הבאנו מקור לרמב"ם מדברים מפורשים בספרי, ויש לתמוה ע"ז מהא דשנינו בסוף מכילתין דמתחלקין לאנשי המשמר, והיינו דוקא לכהן המקריב וזוכה בו לאחר הקרבה, והכא ברמב"ם מבואר דכבר זכי בהו לפני ההקרבה, וצריכים לומר דלכתחילה זכי בהו כל שבט הכהונה במחובר, אלא דצורת החלוקה בתוך שבט הכהונה הוא דקזכי בהו אנשי המשמר לאחר הקרבה, ובזה מסתיים הך נתינה לכהן שהתחיל בהפרשה במחובר.

אולם כשנעיין בדברים נראה דבאמת יש כאן סתירה, דהנה יסוד החלוקה לאנשי המשמר הוא מפאת היותו קרבן, וכדמוכח מדברי הירושלמי ריש מכילתין, דמוכיחין ממה שמתחלקין לאנשי המשמר, דמזה מוכרח שביכורים הוא קרבן, ומזה יליף שם דביכורים מאשירה שביטלה פסולים, דזה דין בקרבנות, ובירושלמי ריש תרומות יליף דמופלא הסמוך לאיש מביא ביכורים למ"ד דמתחלקין לאנשי המשמר, והיינו משום שזה כקרבן והקדש דמהני ביה מופלא, וכן מבואר ברמב''ם ריש פ''ג דביכורים דכתב "דהרי הם כקדשי מקדש" ולכן מתחלקים לאנשי המשמר, ועי' בזה לעיל [ריש סימן ב'], ומכל זה מבואר דזכות הכהן הוא מצד היותו קרבן.

והיינו, דאין כאן חלוקה בעלמא לאנשי המשמר כגזל הגר וכשדה החרם, דהתם אין זה שייך לדיני הקרבה וקרבן כלל, דהכא למדנו בירושלמי דיני קדשים והקרבה בביכורים מהדין חלוקה לאנשי המשמר, ומזה מוכרח שזה חלוקה כחלוקת הקרבנות.

ובאמת, דמפורש בגר''ח [בכורות ו' י'] דהחלוקה לאנשי המשמר אינו צורת החלוקה בעלמא, אלא דשייך לדיני קרבן שבו דהרי כתב על הך חלוקה "דמשלחן גבוה קזכי", וכעין זה באו"ש ביכורים [פ"ג ה"א], והמקור לדבריהם הוא ע''כ מהירושלמי והרמב"ם הנ''ל דילפי' מחלוקה דאנשי המשמר כל דיני קרבן, ופשוט.

שוב הראני הרב ישראל טופיק דברים מפורשים מהתשב"ץ בזהר הרקיע [על מנין המצוות] אות נ"ז, וז"ל "ונתינתן לכהן נראה שאינה נמנית שהרי משלחן גבוה קזכי, שהם טעונים הגשה", הרי לנו דכקרבן חשיבא מחמת הדין "הגשה", ולהכי זכייתן הוא משלחן גבוה כשאר קרבנות.

ולפי''ז יש לתמוה טובא, דהך זכייה "דמשלחן גבוה קזכי" היא זכייה מהשולחן גבוה לכהן, ואינה מהבעלים כלל, אלא דע"י הקרבת הבעלים לגבוה קזכי ביה גבוה בביכורים להקנותו שוב לכהן, ועי' במנחות [מ"ה:] "קנאו ה' ונתנו לכהן", ופירש"י, "דמשלחן גבוה קזכי", הרי דזכייה משלחן גבוה אינה זכייה מהבעלים, אלא מה', וזה סתירה להמבואר ברמב"ם כאן, דלרמב"ם איכא נתינה לכהונה כבר בהפרשת הבעלים במחובר, ולפי מה דמצינו דזכיית הכהן משלחן גבוה נמצא דהך נתינה דבעלים לשבט כהונה אין בו כלום, דאנשי המשמר לא זכו כלל מכח הך נתינה, אלא זכו ביה משולחן גבוה, ונמצא דלא נתקיימה כלום בהך נתינה לכהנים דהויא בשעת ההפרשה.

והיינו, דבשלמא אם אנשי המשמר היו זוכים בו בלקיחת הכהן מהבעלים, אז היינו אומרים דתחילת זכייתן מהבעלים היתה בהפרשה במחובר, ובזה זכי בהו שבט הכהונה בכללותה, ולאח"ז בנתינה לכהן שבמשמר הושלמה הך נתינה, אבל השתא דאמרינן דהכהן לא זכי ביה כלל מצד הבעלים, אלא משלחן גבוה קזכי, נמצא דאין בנתינה קמייתא כלום, ואיך אמרינן דנקנים במחובר לכהן.

## מקשה עוד מר' שמעון דסובר דליכא הפרשה במחובר.

עוד יש להעיר, דבריש פ''ג מבואר דנחלקו רבנן ור''ש אי מפריש ביכורים במחובר או דוקא בתלוש, ולדעת ר' שמעון מפריש רק בתלוש, וק', דהכא בפ"ב שנינו "דנקנים במחובר", ובזה חמור ביכורים מתרומה ומע"ש, ולא מובא בזה שום חולק, וכבר העיר בזה בתוס' אנשי שם [ריש פ''ג], וצ''ע.

עוד יש להעיר בעיקר דברי ר' שמעון בריש פ"ג, דאחרי דאמר ת"ק דמפריש ביכורים במחובר, מוסיף ר' שמעון ''אעפי''כ חוזר וקורא אותם ביכורים מאחר שיתלשו מן הקרקע'', וק' דהול''ל בפשיטות דאינו מפריש במחובר, ומה הוסיף כאן הלשון "חוזר וקורא" דמשמע דההפרשה דמעיקרא חיילא, ורק בעינן הפרשה שניה, וצ''ע.

## מבאר דתרי דינים ותרי פרשיות נינהו בזכות הכהן בביכורים, ומצד הדיני תרומה שבו חיילא זכות הכהן כבר במחובר.

והנראה בזה, דבאמת המקור לדברי הרמב''ם בפי' המשנה שחידש דהכהן זכה במחובר הוא מהספרי, דעי' בירושלמי שם דלמדנו הך "דנקנים במחובר" מקרא דפ' קרח דילפינן ''ביכורי כל אשר בארצם אשר יביאו לה' לך יהיה'', דלשון ''אשר בארצם'' משמע במחובר, ואף דהיה מקום להקיש לתרומה דלא מהני במחובר, אפי"ה ילפינן דמהני הכא מהך קרא, עיי"ש בירושלמי, והמקור לזה הוא מהספרי, דלשון הספרי בהך דרשה הוא כך, ''בא הכתוב ולימד על הביכורים שתהא קדושה חלה עליהם במחובר לקרקע, שיהיו נתונים לכהן'', ומבואר דלענין זכות הכהן הוא דחלה עליהם קדושה במחובר, [והמלבי''ם והספרי דבי רב הגיהו בספרי, עיי"ש, אבל לרמב''ם הדברים מדוקדקים], והיינו דמסיפא דקרא ד"לך יהיה'' ילפינן דהך חלות קדושה במחובר מהני לענין זכיית הכהן, ונראה דזה מקור מפורש לשיטת הרמב'''ם.

ויש להק', דמצאנו מקור נוסף לזכות ממון דכהן בביכורים בקרא דפ' נשא, דמבואר שם [ה' ט'] ''וכל תרומה לכל קדשי בנ''י אשר יקריבו לכהן לו יהיה'', ועי' רש''י וכן הוא בספרי דקאי על ביכורים ולימד דניתנים לכהן, וק' דתרי קראי ל"ל, וע' רמב"ן שם דתרווייהו איצטריך, ופי' בזה דבפרשת נשא נתחדש דשייך לאנשי המשמר, דכן מבואר בקרא שם דשייך ''לכהן המקריב'' והיינו להך משמר, ופרט זה לא ידענו בפרשת קרח, ומה דחזר על הך דין בפרשת קרח הוא לכלול כל המתנות כהונה בברית א'.

אולם נראה פשוט, דלפי מה שדייקנו כהרמב"ם בספרי דקרח, דלמדנו מהפסוק דאיכא זכות כהן כבר במחובר, א''כ י''ל דבאמת ב' דינים נפרדים נינהו, ונקדים לזה, דביסוד דינא דביכורים כבר נתבאר לעיל [סימן א'] דתרתי אית ביה, דמצד א' איכא בו דיני הקרבה וקרבן ודינו כקדשי מקדש, ומאידך מבואר דאית ביה נמי דיני תרומה, והדיני תרומה שבו הם כתוצאה מזה שהוא ג"כ תרומה.

ומעתה נראה, דאיכא באמת ב' נתינות וב' זכויות שונות לכהן, דחשיב ממון כהן גם מצד הדיני קרבן שבו, דמצד הדיני קרבן שבו קזכו משלחן גבוה ומתחלקין לאנשי משמר, וזהו קרא דפרשת נשא דשייך להקרבה ו"לכהן המקריב" וזכייה זו היא לאחר הקרבה, ומאידך גיסא, תחילת זכותם בביכורים הוא גם כקדשי הגבול וכתרומה וזה כבר במחובר, וזהו קרא דפ' קרח, שזכו בהם מעיקרא מצד תורת התרומה שבו.

ובאמת דכן מדוייק בספרי הנ"ל, דאמרו שם בקס"ד דביכורים לא חיילא במחובר כמו דתרומה לא חיילא במחובר, וקמ"ל קרא דחיילא במחובר, ומבואר דכל השו"ט בספרי הוא מצד דיני התרומה שבביכורים, ועל זה הסיקו דשאני ביכורים מתרומה דעלמא דהכא חיילא במחובר, והיינו עכ"פ לענין הזכות כהן, וכל זה מצד הדיני תרומה שבו, ואה"נ, מצד הדיני קרבן שבו אין לכהן זכות עד אחרי ההקרבה ככל קרבן.

ונראה עוד, דכבר הבאנו דהדין תרומה שבביכורים באמת חיילא רק אח''כ בכניסתו לירושלים או לעזרה - כן הבאנו לעיל [סימן י'] מהמהר''י קורקוס וערוך לנר בביאורם לפלוגתת הרמב''ם ותוס' בזמן איסור הביכורים לזר - והכא נתחדש עוד דמיניה וביה מתחלקת קדושת התרומה דידהו, דלענין האיסור זרות חיילא רק בירושלים או בעזרה, ולענין הדין ממון כהן שבתרומה חיילא גם במחובר.

ובעיקר מה דנתחדש כאן דדרשה דפרשת קרח בספרי קאי בדין זכייה מדיני תרומה, עי' להלן שהוכחנו כן מדברי הר"ש.

## מוכיח כהגרי''ז שיש בביכורים תורת תרומה, ולא רק שדיני ביכורים נלמדו מדיני תרומה.

אולם נראה דאינו פשוט לומר דאיכא ביה ב' זכיות לכהן, וצריכים להוסיף בזה תוספת ביאור, דאם ביכורים הוא מציאות בפנ"ע של "ביכורים" ורק דבהך "ביכורים" נתחדש עוד שיש בו דיני תרומה ודיני מע"ש ודיני קרבן, שוב ק' דמה שייך ב' נתינות לכהן, הא עד כמה שזוכה בהך "ביכורים" משולחן גבוה דדינו לגבוה ודינו לזכות בו מגבוה, א''כ שוב לא שייך בו נתינה אחרת מהבעלים, ועד כמה דאמרינן דכבר זכה בו מהבעלים במחובר, הא שוב לא שייך כל הזכייה דשלחן גבוה.

ועל כרחך דצריך לומר כדנתבאר כבר לעיל [סי' א'], דבאמת יש בביכורים ב' חלויות שונות, דיש בו חלות קרבן ויש בו חלות ומציאות של תרומה וכדחידש הגרי''ז, ומעתה פשוט דשייך בו ב' נתינות וב' זכיות, ונבאר הדבר בדרך משל, דלו יצוייר והיו שני דינים שונים של נתינה בתרומה וקרבן, והיה הדין דתרומה ניתנת דוקא לבכור [אף ישראל] וקרבן ניתן לכהן, שוב היה ע''כ דין לתת ביכורים [שיש בו תרתי, גם קרבן וגם תרומה] לאחד שהוא גם כהן והוא גם בכור, והיינו לקיים את שני הנתינות, והיה מתקיים בו ב' נתינות, והיה כאן ב' זכיות, דתרתי איכא כאן.

ומעתה נראה דכן הוא לפי האמת, דעד כמה שביכורים הוא קרבן הרי משלחן גבוה קזכי, ועד כמה שהוא תרומה הרי אין בתרומה שבו זכייה לגבוה וממילא דאינו בשולחן גבוה, דלתרומה איכא דינים אחרים, ופשוט דלענין זה שיש בו תורת תרומה אין בו הקרבה, וממילא דאין כאן שולחן גבוה, ואין זכיית הכהן בתרומה שבו מגבוה, וממילא דדיני הנתינה מצד התרומה היא מצד נתינה אחרת לגמרי, והיינו נתינה מהבעלים לכהן, וזה כבר במחובר, ואח"כ בהקרבה איכא זכייה משלחן גבוה ומתקיים בו נתינה אחרת, ודו"ק.

ובעיקר האי חידוש דחידש הגרי"ז דאיכא שם וחלות תורת תרומה בביכורים, עי' מה שנתבאר בזה בארוכה [סי' א'] וע"ע בציונים והערות [פרק ב' משנה ב' ענף ב'], וע"ע להלן [סי',,,,].

## ביאור בדברי הגר"ח [בכורות] בגדר הדין משלחן גבוה קזכי בביכורים ובגזל הגר דנעשו לממונו לאחר שהגיע לידו, ומוכיח דעיקר זכייתו בו כשאר ממונו לקדש בו את האשה הוא מצד הדיני תרומה שבביכורים.

ונראה דבדברינו הכא יבואר טפי עיקר הגדר ד"משלחן גבוה קזכי" דנאמר בביכורים, דהנה, מצאנו דין זכייה משלחן גבוה בכל הקרבנות ומה"ט אינו ממונו לקדש בו את האשה, וכמבואר בקידושין [נ"ב:], ויעויין ברש"י במנחות [מ"ה:] שכתב שגם בגזל הגר דמתחלק לאנשי המשמר איכא זכייה משלחן גבוה, והקשו עליו בתוס' בזבחים [מ"ד:] דאין לפרש כן, שהרי בגזל הגר דרשינן "שלך יהיה אפי' לקדש בו את האשה", וזה סתירה לדין שלחן גבוה דקרבנות ששם מבואר שאינו מקדש בו, והסיקו דע"כ דאין דין זכייה משלחן גבוה בגזל הגר.

אולם בגר"ח [בכורות] יישב בזה, דשני דינים נאמרו בזכייה משלחן גבוה, דבכל הקרבנות נאמר דין שגם לאחר שזכה בו והגיע לידו של כהן, אכתי שייכי לגבוה ולהכי אינו מקדש בהם, אבל בגזל הגר, אף דהך דין לא נאמר בהם, אבל דין שלחן גבוה נאמר בהם עכ"פ לפני שהגיע לידו, ומה"ט מצאנו ד"אין חולקין גזל הגר כנגד גזל הגר", דאין להם בו כלום לפני שהגיע לידן.

ובדבר אברהם [ח"ב סי' י"א ס"ק ב'] הוסיף בזה ביאור, שהרי לאחר שנתן הגזבר את גזל הגר לראש בית אב, הרי עכשיו היה שייך שכהן באותו המשמר יקדש אשה בחלקו עוד לפני שזכה בו, שהרי מבורר שעומד להתחלק לכהנים אלו וא"כ תועיל זכייתו עבורם, וקמ"ל דאינו מקדש בו, דלגבי זמן זה נאמר דין דמשלחן גבוה קזכי, דאכתי של גבוה הוא, ונהיה לממון שלו לקדש בו את האשה רק לאחר שהגיע לידו, ועיי"ש שהוכיח חידוש זה מדברי השטמ"ק שם.

והגר"ח [שם] הוסיף לבאר הטעם להא דחלוק הדין בין גזל הגר לקרבנות לגבי הזמן דלאחר שבא לידו, וביאר וז"ל, "דהתם כיון דהויין קדשים א"כ גם לאחר חלוקה אין זוכה בהם יותר מזכות המשמר בכלל וכו', ממילא לא חשיב ממונו גם לאחר חלוקה, משא"כ בגזל הגר, דהוי ממון הדיוט, ע"כ שפיר מחלקינן ואמרינן דנהי דמעיקרא אין לו בו זכייה, כיון דיש לו דין משמר, מ"מ אח"כ כשבא לחלקו ממילא נעשה ממונו לכל דבר", עכ"ל.

וכתב הגר"ח שם דמצאנו כה"ג דמצד א' קזכי משלחן גבוה ומאידך כשהגיע לידו הוי ממונו לכל דבר, דכן הוא הדין בביכורים, דמצד א' מבואר ברמב"ם דשוין הן בחלוקתן לכל קדשי מקדש וזהו דין חלוקתן לאנשי המשמר, והיינו דמשלחן גבוה קזכי, ומאידך מפורש בריש פרק ב' דביכורים ד"נכסי כהן הן", והיינו לקדש בו את האשה, וע"כ דלאחר שהגיע לידו נעשית לשלו לכל דבר, עכתו"ד.

איברא, דהגר"ח לא ביאר למה אמרינן כן בביכורים, דבשלמא בגזל הגר דממון הדיוט הוא א"ש למה נשתנה דינו מכל זכייה משלחן גבוה, אבל הכא בביכורים ליכא למימר כן, שהרי הכא אית ביה קדושה ונעשית ביה הקרבה ואינו כממון הדיוט בעלמא, ולעיל [סימן ב'] הבאנו מרבינו גרשום ומהריטב"א דאית ביה מעילה, וגם החולקים מודים דאית ביה קדושה, אלא דס"ל דאינו מקדשי ה', ומה"ט ביאר הרמב"ם דאין שורפין אותן כשנטמאו, דחמיר מתרומה דכקדשי מקדש הן, וא"כ מאי שנא משאר הקרבנות לענין זה, ולמה מדמינן ליה לגזל הגר.

ונראה דמכאן מוכרח כל דברינו, דבאמת תרי זכיות איכא לכהן בביכורים, חדא משלחן גבוה וזה מצד הקרבן שבו, וחדא כתרומה דאית ביה תורת תרומה, ומצד הזכייה דתרומה הוא דקזכי ביה להיות כממונו לכל דבר, ועי' בר"ש [ריש פ"ב] שביאר, "נכסי כהן, משום דאקרי תרומה" [עפ"י הגה"ה מהר"י לנדא], וכן מפורש ברמב"ן בחולין [קל"א] עייש"ה, ומתבאר דכמו דתרומה היא ממונו לקדש בו אשה וכדתנן בהדי' בקידושין [נ"ח.], גם ביכורים הוא כן, וא"ש.

והיינו, דאף דכבר במחובר נהיה לממון שבט מצד התרומה, וכדביארנו ברמב"ם בפי' המשנה, אבל זכיית הכהן המסויים לא חיילא עד דמתחלק לאנשי המשמר, דאז מתקיים בו הזכייה מצד "שלחן גבוה", אבל כשזוכה בו לאחר שהגיע לידו, שוב פקע הדין "שלחן גבוה", ונעשה ממון הכהן מצד התרומה שבו, ודו"ק.

אולם אכתי צ"ב, דלמה נקבע דממונו הוא מצד התרומה שבו, הא האיך יפקע הדין "שלחן גבוה" מצד הקרבן שבו, ואדרבה, נימא דהזכייה מצד "שלחן גבוה" מפקיע את הזכייה מצד הדין תרומה, דשני דינים נאמרו הכא, ונראה דהישוב לקושי' זו מתבאר מדברי הר"ש שם, ומדבריו איכא ראיה גדולה לכל דברינו כאן, ונבאר את הדברים.

## מוסיף לבאר, דאף דמצד דיני הקרבן אינו כנכסי כהן, אבל ע"י הזכייה מצד התרומה שבו חיילא הפקעה בדין שלחן גבוה, וזה מגזה"כ, ומבאר בזה את דברי הר"ש התמוהין במקור לדין נכסי כהן, אי ילפינן מגזה"כ או מהקישא לתרומה, ועפי"ז מבאר את פלוגתת רש"י והרמב"ן בחולין [קל"א] או ביכורים נכללו בהדי דין תרומה לענין הדין נכסי כהן או לא.

ונראה דצריכים להקדים בביאור דברי הר"ש [ריש פ"ב] בדין "נכסי כהן" שנתחדש בביכורים, דדבריו מרפסן איגרא, וסותר דבריו מרישא לסיפא, דמתחילה כ' דהוקשו לתרומה ולהכי חשיבי כממונו לקדש בו את האשה, אולם לאח"ז הק' הר"ש שם, מאי טעמא מקישין לתרומה להקל, נקיש למעשר ונימא שאינו מקדש בו, דלחומרא מקשינן, ותירץ דמפורש בקרא דשלו הוא לקדש בו, דכתיב "ביכורי כל אשר בארצך אשר יביאו לה' לך נתתים", ויש לדרוש לשון "לך" כמו דדרשינן בגזל הגר דשלו הוא לקדש בו את האשה, עכתו"ד.

והנה מדברי הר"ש שם מבואר כמו שהובא לעיל מדברי הגר"ח דמדמינן ביכורים לגזל הגר לזכיית הכהן להיות כשאר ממונו לאחר שבא לידו, דאף דבתרוייהו איכא זכייה משלחן גבוה, אבל לאחר שהגיע לידו ממון כהן הוא לקדש בו את האשה.

אולם דבריו תמוהין וסתרי אהדדי, שאם הר"ש דריש להך דרשה ד"לך נתתים" כמו דדרשינן בגזל הגר, א"כ למה לי היקישא לתרומה כל עיקר, דסו"ס לולי הך דרשה אין להקיש לתרומה, דלחומרא מקשינן למעשר, והך דרשה סגי בפנ"ע וכדהביא הר"ש בגזל הגר עצמו, ולא נראה מהר"ש דחזר בו מהיקישא, וצ"ע, וביותר ק' דמפורש ברמב"ן בחולין [קל"א] דמדין תרומה הוא דחשיב כנכסי כהן, ולדידיה ק' דלמה לא נימא דלחומרא מקשינן.

ונראה דעפ"י מה שנתבאר דתרי דינים נאמרו בזכיית הכהן מתיישבין היטב דברי הר"ש, דבאמת לא דרשינן להך דרשה "דלך נתתים" בביכורים כמו דדרשינן ליה בגזל הגר, והטעם לחלק ביניהם הוא, משום דכבר הבאנו מהגר"ח דטעמא דמחלקינן בין גזל הגר לשאר קרבנות בילפותא ד"לך יהיה" הוא משום דגזל הגר ממון הדיוט הוא, ולכן בטל הדין "שלחן גבוה" לאחר שהגיע לידו, וטעם זה לא שייך בביכורים, וכדהקשינו לעיל, ומה"ט נראה דלפי האמת לא דרשינן להך דרשה בביכורים, דשאני מגזל הגר וכהנ"ל, וע"כ דטעמא דביכורים כדביארנו, דמצד הדיני תרומה שבו זוכה בו לקדש את האשה, וכדמפורש בר"ש בתחילת דבריו.

אלא דע"ז הקשה הר"ש, דאיכא היקישא למעשר ולמה לא מקשינן לחומרא, ותירץ דילפינן מקרא "לך נתתים", ונראה בכוונתו עפ"י מה שביארנו לעיל, דבהך דרשה נאמרה הפרשה דמחובר, וכאן נתחדש עיקר זכיית הכהן במחובר מצד התרומה שבו, וכדהוכחנו לעיל מהספרי, וכוונת הר"ש דבעיקר זכייתו מצד התרומה שבו נאמר גם שדינו כשאר תרומה לענין זה דשלו הוא לקדש בו את האשה, וכאן כתוב שהדין "נכסי כהן" נקבע בו כשאר תרומה.

ומעתה א"ש דברי הר"ש, דהיקישא לתרומה ודרשה ד"לך נתתים" חדא נינהו, דלולי עיקר ההיקש לתרומה לא היינו דורשים "לך נתתים", דשאני מגזל הגר וכנתבאר, ואחרי דילפינן מתרומה אכתי היה קשה דלמה לא נקיש לחומרא, ועל זה באה הדרשה ד"לך נתתים" לומר דהדין "נכסי כהן" נקבע בו כפי החלות תרומה שבו.

ומכאן ישוב לקושי' דלעיל, דלמה אמרינן דהדין תרומה שבו יקבע את הדין "נכסי כהן" ויפקיע את הדין "שלחן גבוה", הא אדרבה נימא דהדין קרבן יקבע בו את הדין "משלחן גבוה" ולא יחול בו דין "נכסי כהן" מצד התרומה, והתשובה לקושי' זו מבואר בר"ש, דזה גופא נתחדש בילפותא ד"לך נתתים", דהכא נתחדש דמצד הזכייה דתרומה איכא "הפקעה" ושפיר חיילא בו דין "נכסי כהן".

הרי לנו בהדי' דבאמת תרי זכויות שונות איכא בביכורים, חדא מצד הדיני קרבן שבו, ומצד זה הזכייה היא "משלחן גבוה", וחדא מצד הדיני תרומה שבו, ומצד זה הזכייה היא כ"נכסי כהן" לקדש בו את האשה, והנפ"מ יהיה בנתנוהו לראש בית אב ועדיין לא הגיע ליד הכהן, דכהן שבאותו משמר אינו יכול לקדש בו את האשה, דלפני שהגיע לידו אכתי חשיב "משלחן גבוה", וזה מצד הדיני קרבן שבו, וזה כדברי הדבר אברהם בגזל הגר, ולאחר שבא לידו של כהן כבר יכול לקדש בו את האשה, וזה מצד הדיני תרומה שבו, ומגזה"כ, ודו"ק.

[וע"ע לעיל [סימן ב'] שביארנו את דעת ר' יהודה בדין זכיית הכהנים בביכורים, דמיישב סתירה זו בגדר זכיית הכהנים באופן אחר, וס"ל דעיקר זכייתם היא כתרומה, וכדמבואר בקרא בפרשת קרח, אלא דקרא דפרשת נשא בא ללמדנו שעד שעת הקרבה אין בו זכייה לכהנים, ומזה יליף ר"י דדין הביכורים כתרומה לכל מילי].

ובדרך זו תבואר פלוגתת רש"י והרמב"ן בחולין [קל"א], דמבואר שם דביכורים ותרומה נכסי כהן נינהו לקדש בו את האשה, אולם מרש"י מבואר דאין ביכורים בכלל תרומה בדין זה דנכסי כהן, ורק תרומת מעשר ודמאי וחלה נכללו בכלל תרומה לענין זה, והרמב"ן הביא פירוש דאיכלל גם ביכורים בכלל תרומה בהדי אחרינא, ולפי דברינו נראה דאין כאן פלוגתא בעיקר גדר נכסי כהן בביכורים, דמצד א' כו"ע מודי דגוף הזכייה ודאי שייך לפרשת תרומה, ומאידך כולהו מודי דשאני ביכורים מתרומה, דהכא איכא סברא לומר ד"משלחן גבוה קזכי" ולא יהיה כממונו, אלא דנתחדש בקרא ד"לך נתתים" שהדין תרומה מפקיע מהדין "שלחן גבוה", ומבוארים בזה דברי הראשונים, דרש"י ס"ל מהאי טעמא דגם לאחר הקרא אכתי הוי דין אחר, ולא נכלל בתרומה, והרמב"ן ס"ל דלאחר הקרא הדרא דינם כתרומה דעלמא, וע"ד מה שנתבאר בר"ש, וא"ש.

## מבאר דגם לר' שמעון איכא הפרשה במחובר, והיינו עכ''פ לענין זכות ממון דכהן.

ומעתה מיושב נמי שי' ר' שמעון, דהנה, בירושלמי ריש פ''ג אמרו דלדעת ר''ש כשמפריש במחובר אינו מדמע ואין בו חומש ואין בו מלקות דחוץ לחומה, וקשה, דלמה אמרו דדוקא הנך ג' דינים לא חיילו, הא בפשטות אין שום חלות הפרשה במחובר לדעת ר' שמעון ואין כאן ביכורים כלל, ומ"ט אמרו בירושלמי כן דוקא בהנך דיני, ונראה דמזה מוכח דע"כ דמודה ר''ש לת"ק בעיקר חלות ביכורים דחיילא גם בהפרשה במחובר, ומה דסובר דלא חיילא דין ביכורים במחובר, היינו דוקא לכל דיני התרומה שבו, וזהו כוונת הירושלמי דימוע וחומש, וכן לדיני המע''ש שבו, וזהו כוונת הירושלמי באיסור חוץ לחומה, והיינו דלכל הנך דינים לא חיילא הפרשתו במחובר, אבל מודה ר"ש דאכתי חיילא ביה עיקר "שם ביכורים".

והנפ"מ יהיה לענין הזכות ממון לכהנים שבביכורים, וזה כמבואר ברמב"ם בפי' המשנה בפ''ב, והמקור לזה מהדרשה בספרי, דמכאן ילפינן דאיכא חלות ביכורים גם במחובר לענין זכיית הכהנים, וזה לכו"ע.

ומה''ט לא אמר ר''ש בפשיטות ש"אינו מפריש במחובר" ורק אמר ד"חוזר ומפריש בתלוש", והיינו משום דאחרי שהפריש במחובר, שוב אמרינן דאם ירצה להפריש אחרים תחתיהם בתלוש דאינו יכול, דהנך דהפריש במחובר חיילא בהם דין ביכורים וחייב להפריש דוקא אותם, ואף דלא חיילי איסורים מכוח הך הפרשה, אבל זכות הכהן כבר חיילא בהם, וזה כבר מחייבו לעשות בו עוד הפרשה להשלים בו קדושת בכורים כסדר הפרשה לכל דיני התרומה ומע"ש שבו, וא"ש.

שוב הראני הרב ישראל טופיק דכבר קדמני בכל זה בעמק הנצי"ב על הספרי פרשת קרח, דביאר דהירושלמי נקט הנך ג' נפ"מ לאפוקי מדין ממון כהן, דבזה מודה ר' שמעון, וכן ביאר נמי לשון ר' שמעון במשנה, "חוזר ומפריש", וגם תירץ בזה הקושי' מפרק ב' משנה ד', עיי"ש.

ובעיקר פלוגתת ת"ק ור"ש עי' עוד להלן [פרק ג',,,,] מה שביארנו בזה.

# סימן י"גבדין כלאים בכוי [[159]](#footnote-160).

## במה שיש לתמוה על רמב"ם בכלאים ובנזיר.

שנינו במשנה [פ"ב מ"ח], כוי יש בו דרכים שוה לחיה ויש בו דרכים שוה לבהמה ויש בו דרכים שוה לבהמה ולחיה ויש בו דרכים שאינו שוה לא לבהמה ולא לחיה, ולהלן [משנה י"א], כיצד אינו שוה לא לחיה ולא לבהמה, אסור משום כלאים עם החיה ועם הבהמה וכו', וכבר הקשו התוס' בקידושין [ג'.] דאפילו אי ידעינן דודאי חיה הוא היה אסור להרביע עליו חיה ממין אחר, ותירצו דאתיא כמ"ד כוי זה הבא מן התייש והצבייה ומספקא לן אי חוששין לזרע האב או לא דאם אין חוששין היינו מרביעין עליו צבי, והרשב"א הוסיף דאפילו למ"ד כוי בריה בפנ"ע ספקתו הוא משום שהוא דומה בצורתו לצבי בחיות ולעז בבהמות, ואילו היה ידוע שהוא מין בהמה היה מותר להרביעו עם התיש ואילו היה ידוע שהוא מין חיה היה מותר להרביעו עם הצבי עיי"ש.

ואולם הרמב"ם [פ"ט כלאים ה'] כתב וז"ל, והכוי כלאים עם החיה ועם הבהמה ואין לוקין עליו מפני שהוא ספק, עכ"ל, ומבואר בדבריו דלא ס"ל כתירוצא דהתוס' והרשב"א, דבשלמא בהא דתנן שהוא אסור משום כלאים עם החיה ועם הבהמה שפיר י"ל דהרבותא היא דאפילו במין שהוא דומה לו אסור, אבל בדברי הרמב"ם שהוסיף דאין לוקין עליו הרי משמע דקאי על כל חיה ובהמה שאסור בהם, ודלא כמש"כ שם הרשב"א דעל מין אחר שאינו דומה לו לוקה, והיינו דס"ל להרמב"ם דגם לגבי מין אחר אינו אסור אלא מטעם ספק, וצ"ע אמאי אינו אסור בתורת ודאי כמו כל ב' מיני חיות או בהמות וכקושית התוס'.

וכבר עמד בזה השעה"מ שם, וכתב ליישב עפ"י שיטת הרמב"ם שם בהל' ח' לענין איסור חרישה בכלאים מדאורייתא דזהו רק בטמאה וטהורה דומיא דשור וחמור, ומבואר בתוס' יו"ט בכלאים פ"ח מ"ו שנקט דבחיה עם בהמה אפילו טהורה עם טהורה וטמאה עם טמאה אסור מה"ת, וא"כ י"ל דהרמב"ם מפרש דמתני' מיירי בכלאים דחרישה דליכא איסור דאורייתא בשני מינים דעלמא, ורק אם הכוי הוא חיה אסור לחרוש עם בהמה ואם הוא בהמה אסור לחרוש עם חיה, וזהו שכתב דמספק אינו לוקה.

ואמנם בעיקר חידושו של התוס' יו"ט כבר תמה השעה"מ עצמו שהרי הרמב"ם בתוך דבריו בה"ח שם כלל גם חיה עם בהמה שאינו אסור מה"ת אלא בטהורה עם טמאה, ועוד הקשו האחרונים דבדברי הרמב"ם בפהמ"ש שם במשנה ב' מפורש כן דגם בחיה עם בהמה בעינן טהורה עם טמאה.

ובר מן דין, גם אם נסכים לחידושם של התוס' יו"ט והשעה"מ אכתי יש לדקדק בדברי הרמב"ם דמשמע שאינו לוקה כלל אף בכוי עם חיה או בהמה טמאה, ולדברי השעה"מ היה לו ללקות בכה"ג, וביותר קשה שהרי הרמב"ם כאן בהל' ה' עדיין לא הביא דין כלאי חרישה כלל, ובודאי מיירי בדין כלאי הרבעה ומ"מ ס"ל שאינו לוקה על הכוי, וצ"ע.

גם יש לעיין עוד בדברי הרמב"ם [פ"ב נזירות ה"י] וז"ל, היו מהלכין בדרך וראו את הכוי מרחוק, ואמר אחד מהן הריני נזיר שזה חיה, ואמר אחד הריני נזיר שזה בהמה, ואמר אחד הריני נזיר שאין זה חיה, ואמר אחד הריני נזיר שאין זה בהמה, ואמר אחד הריני נזיר שאין זה לא חיה ולא בהמה, ואמר אחד הריני נזיר שזה חיה ובהמה, הרי כולם נזירים, מפני שהכוי יש בו דרכים שוה בהן לחיה ויש בו דרכים שוה בהן לבהמה ויש בו דרכים שוה לחיה ולבהמה ויש בו דרכים שאינו שוה לא לחיה ולא לבהמה, ובהל' י"א, כיצד, דמו טעון כסוי כחיה, וחלבו אסור כבהמה, והרי הוא כלאים עם הבהמה וכן עם החיה כאילו אינו חיה ואינו בהמה, וטעון שחיטה כחיה וכבהמה, עכ"ל. והיינו דס"ל להרמב"ם דכולם נזירים בודאי ולא מחמת ספק וכמש"כ הלח"מ שם, ולכך כתב דזה שאמר שאין הכוי לא חיה ולא בהמה הוי נזיר בתורת ודאי משום שלענין כלאים אנו דנים אותו כאילו אינו חיה ואינו בהמה, ולכאורה הוא תמוה, דבפשוטו מה שהוא אסור עם הבהמה והחיה היינו מחמת ספק אם הוא חיה או בהמה, ומה זה שכתב הרמב"ם דטעם האיסור הוא משום שאנו דנים אותו כאילו אינו חיה ואינו בהמה והוי נזיר בתורת ודאי.

## ביאור דברי התו"כ בכלאי בהמה.

והנראה לומר בזה, ובהקדם הא דאיתא בתו"כ פרשת קדושים פ"ד הט"ו, אין לי אלא בהמה על בהמה, בהמה על חיה וחיה על בהמה מנין, טמאה על טהורה טהורה על טמאה מנין, ת"ל את חוקותי תשמורו, והובאו דברי התו"כ ביראים סי' של"ב ובסמ"ג לאוין רפ"א, אלא שגירסתם היא ת"ל את חוקותי תשמורו בהמתך לא תרביע כלאים, ופירשו דכונת התו"כ לגזרה שוה משבת לכלאים דכל מיני בע"ח בכלל האיסור, אבל לפי הגירסא דידן נראה כונת התו"כ דבעו למילף דאף היכא שהם דומים בצורתם ובטבעם מ"מ אם הם חלוקים בדינם שזה טהור וזה טמא או אף אם שניהם טהורים אלא שזה חיה וזה בהמה נמי הוי כלאים, וזהו דילפינן מקרא דאת חוקותי תשמורו דחילוק בחוקות התורה ג"כ מחשיב אותם לשני מינים.

ואפשר שבזה יתבארו דברי הירושלמי בכלאים [פ"א ה"ו] גבי הא דמדייקינן ממתני' שם דהכלב עם כלב כופרי אינן כלאים, דתליא בפלוגתא דר"מ וחכמים אם כלב מין בהמה או מין חיה, ולר"מ דכלב מין בהמה וכלב כופרי מין חיה הוי כלאים, ומבואר דאע"ג דלרבנן דכלב מין חיה אינו כלאים עם כלב כופרי כיון שהם דומים זה לזה, מ"מ לרבנן הא גופא דזה מין בהמה וזה מין חיה משוי לה כלאים, וי"ל שהמקור לזה הוא מדברי התו"כ דגם חילוק בין בהמה לחיה גורם לאיסור כלאים, והגם שגם כלב וגם כלב כופרי הם טמאים ובהם עצמם אין חילוקי דינים, מ"מ כיון ששם בהמה ושם חיה גורם לחילוקי דינים באופן שהם טהורים סגי בזה להחשיבם כשני מינים אף היכא ששניהם טמאים.

ונראה עוד דמפשטות דברי התו"כ משמע דאף באופן שהם חלוקים בצורתם ובטבעם מ"מ בעינן ילפותא לאיסור בהמה עם חיה וטהורה עם טמאה, דעיקר קרא דבהמתך לא תרביע כלאים הוא דוקא באופן שהם שוים בעיקר שמם ודינם ואינם חלוקים אלא בצורתם וטבעם, והיינו בין בבהמה עם בהמה ובין בחיה עם חיה דילפינן משבת, וכלשון הרמב"ם בהל' כלאים שם הל' ד', שני מיני בהמה או חיה וכו' הואיל והם שני מינין הרי הם כלאים, עכ"ל, אבל היכא שהם חלוקים בעיקר שמם ודינם לא הוה ידעינן לאסור אי לאו קרא דאת חוקותי תשמורו דאתי לרבויי דגם מי שחלוק בדיניו נמי אסור, ונמצא דבהמה וחיה שהם גם חלוקים בצורתם וטבעם כל האיסור שבהם הוא רק מחמת שדינם חלוק מקרא דאת חוקותי תשמורו, אבל מצד מה שהם חלוקים במינם ליכא איסור, דאיסור זה הוא רק בשתי בהמות או שתי חיות וכנ"ל.

## בדברי הר"ן בחולין בביאור שיטת הרמב"ם בכוי.

והנה בגמ' חולין [קל"ב.] "כי אתא רבין אמר ר' יוחנן כוי לרבנן חייב בכולהו מתנות, דתניא, שור מה ת"ל אם שור לרבות את הכלאים, שה מה ת"ל אם שה לרבות את הכוי", וכתב הר"ן [מ"ה. מדפי הרי"ף] וז"ל, פרש"י דאע"ג דמספקא לן אי חוששין לזרע האב או לא, להכי אהני ליה ריבויא דאפילו לית ביה אלא מקצת שה חייב אף בחצי האחר, דבלאו ריבויא הוה מיחייב בפלגא, דשה אפילו מקצת שה משמע, ואהני ריבויא דאם לאידך פלגא, והאי פירושא לא נהירא לי, דכיון דאיצטריך ריבויא נפשוט מיניה דחוששין לזרע האב, דאי אין חוששין א"נ ספיקא אמאי איצטריך קרא לריבויא וכו', לפיכך נראה לי דרבין אמר ר' יוחנן דאסיק דכוי לרבנן חייב בכולהו מתנות לאו בצבי הבא על התישה מוקי לה, אלא ס"ל דכוי בריה בפני עצמה הוא ורבייה קרא לשויה כבהמה, ומיהו מודה לרב הונא בר חייא דכוי הבא מן הצבי ומן התישה אינו חייב אלא בחצי מתנות, ומדברי הר"ם במז"ל למדתי, שכך כתב בפ"ט מהלכות בכורים, הכוי אע"פ שהוא ספק מפרישין ממנו כל המתנות, צבי הבא על העז וילדה חייב בחצי מתנות וכו', עכ"ל.

והובאו דברי הר"ן בכס"מ שם פ"ט מהל' בכורים הל' ה' והאריך בשיטת הרמב"ם בזה.

וכבר תמהו השעה"מ כאן והפמ"ג יו"ד [סי' ס"ד ש"ד סק"א] דאכתי קשה על הרמב"ם קושיית הר"ן דכי איצטריך קרא לרבויי ספיקא, דאין לומר כמש"כ התוס' ביומא [ע"ד:] ובכריתות [כ"א.] דבריה בפני עצמה הוא ואינו לא חיה ולא בהמה, שהרי הרמב"ם כתב להדיא שהוא ספק, וכ"ה בדבריו בהרבה מקומות, וע"כ שהרמב"ם פסק כדברי ר' יוסי בחולין [פ'.] שהוא בריה בפנ"ע שלא הכריעו בו חכמים אם מין חיה הוא או מין בהמה, וכמש"כ הכס"מ שם להדיא [וכ"ה בביאור הגר"א יו"ד סי' ס"א ס"ק י"ז], ושוב קשה אמאי איצטריך קרא לרבות את הכוי לחיוב מתנות.

## בגדר הספק של כוי.

אכן נראה דכונת הר"ן והכס"מ בדעת הרמב"ם, דהא דאמרינן דהוי בריה שלא הכריעו בו חכמים אם הוא חיה או בהמה, אין הכונה שבאמת או שהוא חיה או שהוא בהמה ורק חכמים לא ידעו להכריע בזה, אלא דזהו כל עיקר החפצא דכוי, דהוי בריה מסופקת בעצם, וזהו שם הבריה שהוא ספק חיה ספק בהמה, וגם כלפי שמיא כך הוא שמו ואין זה חסרון ידיעה כלל, ודמי לספק בין השמשות דאין זה ספק בחסרון ידיעה אי הוי יום או לילה, אלא דהוא ספק בעצם שאינו יכול להתברר, וכמש"כ המהר"ל בחי' גור אריה על הש"ס שבת [ל"ד.] עיי"ש - ועי' בדבריו בעירובין [ל': ול"ו.], ובס' גליוני הש"ס בשבת שם, וכ"כ בשו"ת משנת רבי אהרן [סי' ב' אות ד' - ומיהו עיי"ש בדבריו באות ו'], וע"ע בריטב"א יומא [מ"ז: ד"ה אמר ר' יוחנן] ובס' ראשית ביכורים בכורות [מ"ב:] ובצפנת פענח [פ"ה מהל' שבת], וה"נ בכוי הוי ספק בעצם ואינו דומה לשאר הספיקות, ולכך א"ש דלא שייך להקשות אמאי בעינן קרא לרבויי שחייב במתנות, דזהו חידוש התורה - דאף דלכל מילי דינו כספק חיה ספק בהמה בעצם, מ"מ מחייבינן לי' במתנות בתורת ודאי, ושו"ר באבי עזרי בהל' בכורים שם בהערה שכנראה נתכוין לזה עיי"ש.

## מיישב בזה את שיטת הרמב"ם.

ומעתה נראה דס"ל להרמב"ם דהא דתנן דהכוי אסור משום כלאים עם החיה ועם הבהמה, אזיל נמי כר' יוסי דסבר דהוא בריה בפנ"ע והוי חפצא של ספק חיה ספק בהמה, ואין האיסור משום חלוקת מינים בצורתם וטבעם, שהרי הכוי אינו חיה גמורה ואינו בהמה גמורה אלא הוא שם בפנ"ע של ספק חיה ספק בהמה, ובכה"ג שאינם שתי חיות או שתי בהמות כל האיסור הוא רק משום שהם חלוקים בשמם ודינם מקרא דאת חוקותי תשמורו כמשנ"ת, וה"נ בכוי כל איסורו עם חיה גמורה או בהמה גמורה הוא רק מה"ט שהוא חלוק מהם בדיניו בתורת ספק, דאפשר שאין דיניו כחיה ואין דיניו כבהמה, אבל מצד מה שהוא חלוק בטבעו א"א לאוסרו שהרי יש כאן ודאי מין אחר שהוא בריה של ספק, ולכך כתב הרמב"ם דאינו לוקה בכל גונא, כיון דהוי רק איסור בגדר של ספק ואין כאן לעולם איסור של ודאי, ודו"ק.

וזהו שכתב הרמב"ם בהל' נזירות דזה שאמר על הכוי שאינו לא חיה ולא בהמה הוי נזיר בתורת ודאי, שהרי לענין כלאים מה שהוא אסור בין בחיה ובין בהמה הוא רק משום שאנו דנים אותו מספק שאין בו דיני חיה ואין בו דיני בהמה וכמשנ"ת.

ואפשר דבזה מיושב מה שהקשה עוד השעה"מ בסו"ד על דברי הרמב"ם דמשמע מלשונו דאף אם ירביע על הכוי גם חיה וגם בהמה מ"מ אינו לוקה, והרי בכה"ג איכא ממנ"פ דודאי עבר על האיסור ואמאי אינו לוקה עיי"ש, אכן להמבואר י"ל דגם בכה"ג כל האיסור הוא רק בגדר של ספק, דאפשר שאם דינו גם כחיה וגם כבהמה אינו אסור לא עם חיה ולא עם בהמה, דמה שנתוספו לו עוד דינים מחמת הספק אינו מגרע לומר שהוא חלוק בדיניו, ולא שייך לומר כאן ממנ"פ, דאין הספק יכול להתברר לעולם כיון דהוא חפצא של ספק, ואכתי צ"ע בזה.

# סימן י"דבדין שירה בביכורים.

## מתמה טובא בדברי התוס' בערכין, דמבואר דאיכא תרי דינים בשירה בביכורים.

בביכורים יש דין שירה, וכמבואר במשנה [בפ"ב מ"ד] "וטעונים קרבן ושיר וכו'", וכן מבואר עוד במשנה [בפ"ג מ"ד] "הגיע לעזרה ודיברו הלויים בשיר", והנה, עי' בסוגי' בערכין [י"א] "א"ר מתנה מנין לביכורים שטעונים שירה אתי' טוב טוב וכו'", והק' עליו בגמ' "שאין אומרים שירה אלא על היין", וא"כ איך שייך שירה בביכורים, ותירצו, שהביא ענבים לעזרה ודרכן [ע' רש"י ורבינו גרשום], ואז שייך שירה על היין.

ותמהו בתוס', על מה שהקשו בגמ' "דאין אומרים שירה אלא על היין", דקושי' זו קשה כבר על עיקר המשנה, ולמה הקשו דוקא על ר' מתנה שרק הביא את המקור והגז"ש לדין של המשנה.

ותירצו התוס' וז"ל, "ולרבי נראה ששיר המשנה על הביכורים אינו עיקר השיר כי אם לשמחה בעלמא, הילכך לא פריך מיניה", ומבואר מדבריו דר' מתנה לא הביא מקור למשנה, ואדרבה ר' מתנה חידש דין שירה בפנ"ע, וזה עיקר השירה, ושירה דמתני' אינה עיקר דין שירה והיא רק לשמחה, וע"ז לא ק' הך דין דאין שירה אלא היין.

ודברי התוס' צריכים ביאור והסבר, א] מהם שני הדיני שירה בביכורים, ב] מהו המקור של התוס' דר' מתנה איירי בשירה אחרת מהמשנה, ג] מה באמת הסברא דדוקא שירה דר' מתנה הוא העיקר ולא של המשנה, ד] גם אחרי שנבאר למה שירה דר' מתנה הוא עיקר, אבל סו"ס אכתי ק', דמה הטעם שרק על זה שייך הנידון של "אין שירה אלא על היין".

## מביא יסוד מהתוס' בפסחים [ס"ד.] בדין "אין שירה אלא על היין" דדין זה שייך רק בקרבנות, ומוכיח מזה כהרש"ש שביכורים הוא קרבן מחמת התנופה שבו.

והנראה בזה, דהנה יעויין בתוס' פסחים [ס"ד.] דהק' דאיך אמרינן דאין שירה אלא על היין, הא בשחיטת הפסח ובמוסיפין על העזרה לא היה יין ואפי"ה היה שירה, ותי' דרק בשעת הקרבת קרבן יש דין דאין שירה אלא על היין, אבל בשירה שלא על הקרבן א"צ יין, וזהו דין שירה דמוסיפין על העזרות.

ואכתי לא איתברר, דגם בשחיטת הפסח השירה היא על הקרבן, ומה תירצו בזה התוס', וביאר בזה הגרא"ל מאלין [בחידושיו ח"א סי' י"ג] דהלל דשחיטת ק"פ הוא כעין הלל דאכילת ק"פ, ואינו מדיני קרבן דטעון שירה, ואינו קיום דין בקרבן מה שנעשה בו שירה, ובזה שאני מדין "שירה על הקרבן" דהתם הקרבן הוא המחייב והוא זה שטעון שירה, אבל הכא יש דין דבשעת שחיטה בעי שירה כמו בשעת אכילה, ולהכי חלוקין נמי בדין אין שירה אלא על היין, שהרי היין אינו תנאי בשירה וכקושי' התוס', אלא היין הוא דין ב"מחייב", והיינו, דקרבן מחייב שירה רק בהדי יין, וזה לא שייך לק"פ, אלא רק לקרבנות שהם המחייבים את השירה.

והנה המנ"ח [שצ"ד] הק' קושי' עצומה על דעת התוס' בפסחים הנ"ל מדין שירה דביכורים, דמסוגי' דערכין מבואר שגם בביכורים יש דין "דאין שירה אלא על היין", והק' דהתם אינו קרבן, ותי' הגרא"ל ע"ד הנ"ל, דאין כוונת התוס' דוקא לקרבן, אלא דהלכה היא בכל "מחייב" של שירה, וקרבן הוא אופן א' של "מחייב", אולם גם ביכורים מחייבים שירה, ושירה היא קיום דין בביכורים עצמם, ויש תנאי שמתחייב רק בהדי יין, ודו"ק, עכתו"ד.

אולם דבריו תמוהין, דבהדי' מבואר מדברי התוס' דאיירי דוקא ב"מחייב דקרבן", דיסוד דינא דיין הוא דבעי "אכילה ושתיה" דגבוה והיינו הקרבת הקרבן בהדי' הניסוך ובזה איכא שירה, וכ"ה בתוס' ברכות [ל"ה] שזה "אכילת מזבח", ועוד, דבתוס' הרשב"א [שם בפסחים] הוסיפו שזה דין ב"עבודת עבודה", דשירה היא "עבודה שצריכה עבודה" וכמבואר שם בערכין, וזה שייך רק בעבודת הקרבנות שהיא עצמה עבודה, ומה כל זה שייך לביכורים, וצ"ע.

והרש"ש בערכין כבר עמד בקושי' המנ"ח, ותי' דמוכרח מהכא דביכורים הוא קרבן, דהתנופה בביכורים הוא כעין הקרבה בקרבן, ומה"ט הדר הך דין "דאין שירה אלא היין", וכן מצאתי במכתבי תורה [מכתב ג' מר' מרדכי קאלינא לגאון מרוגאטשוב], ומעתה א"ש גם מה שהוסיף התוס' הרשב"א, שזה "עבודת עבודה", ודו"ק, ובעיקר הך חידוש דביכורים אית בהו הקרבה ודינו כקרבן, כבר הארכנו בזה [לעיל סי' א' וב'].

ונראה דדברי הרש"ש הם יסוד גדול בכל הסוגי' דשירה בביכורים, ונבאר את הדברים, ויבואר נמי במה פליג המנ"ח.

## מביא את דברי הצפנת פענח דביאר דנחלקו ר' מתנה והירושלמי בגדר הדין שירה דביכורים, האם היא מדיני הקרבן או דדין שירה בעלמא היא, ומביא בזה ג' נפ"מ.

והנה במקור לדין שירה בביכורים מצאנו מחלוקת בבלי וירושלמי, דרב מתנה בבבלי [ערכין י"א] יליף דין שירה בגז"ש "טוב טוב" משירה דקרבנות, ובירושלמי [פ"ב ה"ג] יליף לה גז"ש "טוב טוב" מקרא דיחזקאל בשירה דעלמא, והצפנת פענח [ערכין פ"ו ה"ה - עמוד מ"ג] פתח לנו פתח גדול, וביאר בזה דשורש פלוגתתם היא האם שירת הביכורים הוא שירה בעלמא כמוסיפין על העזרות או שזה קיום דין מדיני הקרבת הביכורים, דלר' מתנה דיליף מגז"ש משירה דקרבנות גם הכא בביכורים השירה היא כמו שירה דקרבנות דהשירה היא קיום דין בהקרבה, אבל לירושלמי אינו כן, ודו"ק, [וע' בסוף דברינו שהבאנו מהצ"פ שחידש בזה חידושים נוספים שיהיו תלויים במחלוק' זו].

ובדרך זו ראיתי נמי בשיעורי הגרמ"ד סולובייצ'יק שליט"א [ערכין י"א], והוסיף דאיכא בזה ג' נפ"מ, א] מה דאמרו [בערכין שם] דשירה היא דוקא ביום ככפרה שהיא ביום, חידוש זה הוא רק לר' מתנה דסובר שזה שירה דקרבנות דרק אז אית ביה דין שיהא ביום ככפרה, לא כן לירושלמי דאינו אלא דין שירה בעלמא, ב] הא דאמרינן דשירה היא עבודת הלויים היינו רק בשירה על הקרבן, דרק אז אית ליה דין עבודה בעי לויים, ושירה במוסיפין על העזרות אף דהיה ע"י הלויים, אבל אין זה "מעבודתם", וגם בביכורים יהיה תלוי בזה, ג] דין "משוער ששירר" שייך רק בשירה דקרבנות, ולא בשירה דעלמא, ויהיה נפ"מ בזה בביכורים.

ובזה יישב את קושי' התוס' בערכין [שם], דלמה הק' בסוגי' רק על ר' מתנה ולא על עיקר המשנה, ולהנ"ל ניחא, דעל עיקר המשנה י"ל דאינו שירה על הקרבן וא"צ יין, וע"ד הירושלמי, ור' מתנה חידש שזה שירה על הקרבן, ולהכי הק' רק לדידיה, עכתו"ד הגרמ"ד שליט"א*.*

ונראה דאיכא עוד נפ"מ בין הנך תרי דיני שירה בביכורים, דין שירה דקרבן ודין שירה דעלמא, ונבאר את הדברים.

## מבאר עפי"ז למה השמיט הרמב"ם אוקימתא ד"דרכן לענבים" בשירה על ביכורים, ומבאר עפ"י טענת ה"חקרי לב" דהרמב"ם לא פסק כר' מתנה.

הנה, הרמב"ם השמיט הך גוונא דדרך ענבים לעשותן יין, והביא שירה דביכורים סתם, וכבר עמד בזה במהר"י קורקוס, וביאר המנ"ח עפימש"כ התוס' דמדרבנן תיקנו בכל הפירות אף בלי יין, ולהכי לא הביא הרמב"ם חילוק זה דסו"ס יהיה חייב מדרבנן.

וראיתי בזה בחקרי לב [או"ח ח"א סי' ל"ז] שביאר באופן אחר, דהנה כבר הבאנו דנחלקו רב מתנה בבבלי והירושלמי במקור לדין שירה על הקרבן, דלפי הירושלמי דהגז"ש היא רק מדברי קבלה, ליכא דין שירה על היין בביכורים, משום דרק בשירה דאוריי' איכא דין זה, ומה דאמרו בסוגי' דשייך דין זה בביכורים, היינו דוקא ר' מתנה לשיטתו דלמד עיקר דין שירה בקרבנות "מתחת אשר לא עבדת בשמחה ובטוב לבב", דרק אז יש גז"ש מביכורים לשירה דקרבנות, דרק לילפותא זו איכא לשון "טוב" בקרבנות, ורק אז שייך גז"ש ד"טוב טוב", אבל לאידך אמוראים בערכין שם ליתא כלל להך ילפותא, ולומדים דין שירה בקרבנות מקראי אחרינא, ולדידהו ע"כ דילפינן לשירה דביכורים מגז"ש ד"טוב טוב" כהירושלמי, ולא מקרבנות, וזה רק מדרבנן.

נמצא, דכל הסוגי' ושו"ט ומסקנה דדרכן לענבים, כל זה הוא רק לשיטת ר' מתנה, והרמב"ם פסק כאידך אמוראי במקור לדין שירה בקרבנות, ושפיר הוצרך ללמוד כהירושלמי במקור לדין שירה בביכורים, עכתו"ד החקרי לב בישוב דעת הרמב"ם.

ונראה, דלדרכו של הצפנת פענח א"צ להוסיף ולומר דבדברי קבלה ליכא דין שירה על היין, דבלא הוספה זו נמי מיושב שיטת הרמב"ם, דלפי מה שביאר דהרמב"ם אזיל כהירושלמי, הרי דממילא דשירה דביכורים אינה כשירה דקרבנות, אלא שירה בעלמא כעין שירה דמוסיפין על העזרות, ושוב לא שייך בה הך דינא דאין אומרים שירה אלא על היין, וכדברי התוס' בפסחים, ודו"ק.

## מבאר דפלוגתת הראשונים אי השירה היתה בהגיעם לעזרה או לאחר תנופה, ויסוד הנפ"מ איזה דין שירה היא.

ועפ"י זה נראה לבאר פלוגתא נוספת, דהנה במשנה [פ"ג מ"ד] למדנו שני דינים, א] הגיע להר הבית אפי' אגריפס המלך נוטלו על כתיפו, ב] דין שירת הלויים מיד כשהגיעו לעזרה, ועל הך משנה הביא ר' הונא בירושלמי קרא ד"ולקח הכהן הטנא מידך", ואינו מבואר כוונת הירושלמי בזה, ויש בזה ב' דרכים, דהר"ש והרש"ס והר"י בן מלכי צדק, פירשו דר"ה חידש דאין השירה מיד כשמגיעים לעזרה, אלא לאחר ד"ולקח הכהן הטנא מידך", וכן פירש במלאכת שלמה בשם כמה ראשונים, אולם הרמב"ם [פי' המשנה] והרע"ב והגר"א [בביאורו לירושלמי] פירשו דקאי על הדין דאגריפס המלך בתחילת המשנה, עייש"ה, ולפי"ז נראה, דלרמב"ם ודעימיה, המשנה היא כפשוטו, והשירה היא מיד בבואם לעזרה, דלדידהו לא דיבר ר"ה על זה כלל.

ומעתה א"ש, דלשיטתו פסק הרמב"ם דבהגיעו לעזרה איכא שירה, ולא הוסיף דרק לאחר לקיחת הכהן חל דין שירה, אבל לר"ש ודעימיה, השירה היא רק לאחר תנופה, ד"ולקח הכהן" הוא דין תנופה וכמבואר במכות [י"ט], וע' נמי בר"ש [פ"ב מ"ד על תנופה], ודו"ק.

ונראה דשורש פלוגתייהו הוא בהנ"ל, דהנה, כבר הבאנו מהרש"ש דשירה דביכורים היא שירה דקרבנות מחמת התנופה שבביכורים, והמנ"ח לא ניחא ליה בזה, ונראה דטענת המנ"ח היא דאף אם תנופה היא כעין הקרבה, אבל השירה היה לפני התנופה כבר בהגיעם לעזרה, ואין זה שירה דהקרבה, ונראה דמוכרח דהרש"ש ע"כ כהר"ש ודעימיה, וזה גופא חידושו של ר"ה, דאף דלית ליה לר"ה בירושלמי גז"'ש דר' מתנה בבבלי, אבל ס"ל לר"ה דהשירה היה שירה דקרבנות, ולכן סובר דהיה לאחר תנופה.

נמצא דהרמב"ם אזיל לשיטתו, דכבר הבאנו מה"חקרי לב" דהרמב"ם פוסק דלא כר' מתנה, דלדידיה אינו שירה דקרבנות, והיינו לשיטתו דלמד דר"ה לא קאי כלל בשירה, דלדידיה השירה אינה שירה על הקרבן, ולהכי השירה היתה לפני התנופה מיד בהגיעם לעזרה.

## מבאר דאיכא חמש נפ"מ בין הנך תרי דיני שירה, מדין קרבן או מדין שירה דעלמא.

הרי לנו ה' נפ"מ בהך נידון בין ר' מתנה בבבלי לירושלמי אי הוי שירה דקרבנות או שירה דעלמא, א] אי אית ליה דין יום, ב] אי הך שירה היא מעבודת הלויים, ג] אי אית ביה דין "משוער ששירר", ד] אי איכא בזה דין דאין שירה אלא על היין ובעי אוקימתא דדרכן לענבים, ה] נפ"מ מתי היתה השירה, בהגיעם לעזרה או לאחר התנופה.

## מבאר בזה את דברי הרא"ש בכת"י [המובא במלאכת שלמה] שמבאר את דברי התוס' דשני דיני שירה נאמרו בביכורים, ומבאר בזה את דברי הרש"ס דהיו שתי שירות נפרדות, ארוממך והלל.

ובזה נחזור לדברי התוס' בערכין דחידש שני דינים בשירה, די"ל דהתוס' באמת למדו דשני הדינים נכונים, ונבאר את הדברים.

ונקדים הקדמה אחת, דהנה עי' במלאכת שלמה [פ"ג מ"ד] שהביא להך תוס' בערכין, והוסיף בזה מהרא"ש בכת"י, וז"ל "דהאי שיר דמתני' אינו עיקר שיר דביכורים דקאמר התם בגמ' מקרא, דההוא שיר הוי עבודה דביכורים בשעת תנופה, אלא הכא לשמחה בעלמא מיד כשהגיעו לעזרה", הרי דהוסיף דהיו בב' זמנים, דשירה דמתני' היתה בהגיעם לעזרה ואינה עיקר ורק לשמחה ואין לה דין עבודה, ושירה דר' מתנה היא עבודה והיתה אח"כ בשעת תנופה, ודו"ק.

ונראה, דהמקור לכל זה היינו ע"ד הצפנת פענח, דר' מתנה יליף משירה דקרבנות, ולדידיה הוי "עבודת עבודה" ולהכי היה ע"כ בשעת תנופה, ושאני שירה דמתני' דהיא כבר בשעת כניסתו לעזרה, והיא רק לשמחה, ולהכי כל השו"ט בשירה על היין הוא רק בדין שירה דר' מתנה, ופשוט.

ועיין היטב בדברי הצפנת פענח [שם], וברור שכוונתו לבאר את דברי התוס' כהנ"ל, ועפ"י שני הדינים בשירה, דתרוייהו איתנהו, ודו"ק.

ונראה, דהתוס' והרא"ש למדו את הירושלמי בדברי רב הונא שהביא קרא ד"ולקח הכהן הטנא מידך" כהרמב"ם וכהגר"א, והיינו דהמשנה היא כפשוטה ואינו דין שירה דקרבנות, ורק דר' מתנה הוסיף דין נוסף דאית ביה גם דין נוסף כשירה על הקרבן, וא"ש דברי התוס' מכל מה שהקשינו עליו.

והרמב"ם אזיל נמי בשיטתם דאיכא שני דינים, אלא דהרמב"ם לא פסק כר' מתנה, וכדביארנו לעיל מה"חקרי לב", ודו"ק.

ועפ"י הדברים הללו הוסיף לי הרב ישראל טופיק ישוב נפלא בשי' הר"ש סיריליאו, דבפירושו לירושלמי בפאה [פ"ז ה"ה] ומע"ש [פ"ה ה"ב] כתב לפרש את דברי הירושלמי שם "קודש הלולים", שביכורים קוראים עליהם הלל בתנופה, וצ"ע ממתני' [פ"ג מ"ד] דמפורש דאומרים "ארוממך ה' כי דיליתני", ועפ"י הנ"ל א"ש דתרוייהו איתנהו, דבפי' הרש"ס במתני' [פ"ג מ"ד] כ' שאומרים ארוממך משום שנעשה בכנופי' גדולה שמתקבצין רבים ודמי לחנוכת הבית, וי"ל דזה מיירי בשירה שהיו אומרים כשהגיעו לעזרה, דשם מתקבצין בכנופי', ודין אמירת הלל הוי' בשעת תנופה כמ"ש הרש"ס הנ"ל, והיא מדין שירת הקרבנות, ודו"ק.

והדברים מתאימים לדברי הרש"ס בפי' למשנה [פ"ג מ"ד] באגריפס המלך שנותנו מידו ליד כהן, ופירש הרש"ס דמפרש טעמא בירושלמי דכתי' ולקח הכהן הטנא מידך, הרי שפירש את הירושלמי כהרמב"ם וכהגר"א, ולפי"ז י"ל דמתני' כפשוטו והוא דין שירה נוסף, [אלא דאכתי צ"ע מפירושו בגמ' שם שהביא פי' הר"י מסימפונט שכ' כהר"ש].

## מביא את ביאורו של הצפנת פענח בתוס' הנ"ל, והכל עפ"י הנ"ל שיש ב' דיני שירה בביכורים, אלא דהתם מחלק בין ב' סוגי ביכורים, ביכורים דקריאה וביכורים דהבאה.

והנה, הבאנו את יסודו של הצפנת פענח בסוגי' זו, אולם אף דביסוד הדברים הלך בדרך זו, אבל חידש בזה חידושים נוספים, ותוכן דבריו הם כך, דמביא את קושי' התוס' בערכין דלמה הק' רק על רב מתנה מהא דאין שירה אלא על היין, והביא דהירושלמי יליף לדין שירה מקרא אחר, וביאר דשני הדינים נכונים, דבאמת יש ב' דינים שונים בביכורים, דיש ביכורים דאית להו דין קרבן, ויש ביכורים דלית להו דין קרבן, ותלוי, דהנך דמביא וקורא, הנך אית להו דין קרבן, אבל הנך דמביאין ואינן קורין, בהנך אין דין קרבן, דא"צ להכניסם לעזרה כלל, ורק מביאם להר הבית, ואין בו שום הקרבה, וזה חידוש גדול, [ומה דמבואר במכות י"ט דהנחה מעכבת, היינו בהנך דאין קורין מספק, דמספק אית להו דין קרבן].

והוסיף לחלק בזה עוד דשני סוגים שונים של ביכורים נינהו, דהנה בביכורים מצאנו דיני קרבן ומצאנו נמי דיני תרומה, וחידש דרק הנך דמביא וקורא מביאין לעזרה ורק להם איכא דין קרבן, ובאידך דאינם קרבן, היינו דאית להו חלות דין תרומה ותו לא, ודו"ק.

ועל זה הוסיף דחלוקין נינהו נמי בדין שירה, דדין שירה דיליף בירושלמי היינו להנך דאין להם דין קרבן, וזה שיר בעלמא לשמחה ובזה א"צ על היין, ודרשה דר' מתנה קאי על ביכורים עם קריאה שיש להם דין קרבן, ורק בהנך איכא דין 'דרכן לעשותן יין', והוסיף דזהו נמי כוונת התוס', דמה שכתבו דזה "עיקר שירה" היינו דוקא בשירה על ביכורים דקריאה, וזה על הקרבן ובזה קאי ר' מתנה, והמשנה איירי בביכורים דמביא ואינו קורא, ובהנך השירה היא רק לשמחה, ודו"ק.

1. דהנה, לפי דרכו של האור שמח תמה במעדני ארץ [תרומות פ"א הי"א ריש ס"ק ד'] דבסוגי' בבכורות [י"א] מבואר בדין לוקח טבלים מן העכו"ם שיש פטור מצד קאתינא מכח גברא, דפשוט דאף במעשר עני פטור מנתינה וא"כ למה מחוייב בהפרשה, ובשלמא במעשר ראשון הרי הוא מחוייב בהפרשה כדי להפריש תרומת מעשר, דאף דמוכרה לכהן אבל אכתי מחוייב בהפרשתה, אבל במעשר עני למה יפריש, ויתכן לחדש שהוא באמת פטור.

   ובמעדני ארץ שם הביא מהשל"ה שמחוייב בהפרשה, וכן הביא מהר"ש סיריליאו [שביעית פ"א סוף ה"א] ומשו"ת הרדב"ז [ח"ד אלף קס"ה] וכ"ה בפאת השולחן [פי"ג - ג'], עיי"ש.

   אולם לולי דבריהם היה נראה שאין כאן קושי' גדולה, ואדרבא, הרמב"ם מדוקדק לשיטתו, שהרי זה לשון הרמב"ם בתשובותיו [סימן של"ו] שמביא את כל הסוגי' בבכורות לדינא, וזה לשונו "ואם מרחן ישראל ברשות הגוי הרי זה מפריש מהם תרומה גדולה בלבד ונותנה לכהן ומפריש מעשר ראשון והרי הוא לבעלים דאמר ליה ללוי קא אתינא מחמת גברא דלא מצית לאשתעי בהדיה לפי שאין באכילת המעשר איסור כמו שיש בתרומה שמעשר ראשון אף על פי שהוא חלק הלוים אינו אסור לזרים אלא חול הוא ואינו מפריש מפירות אלא תרומת מעשר שנאמר כי תקחו מאת בני ישראל את המעשר טבלים שאתה לוקח מישראל אתה מפריש ממנו תרומת מעשר ונותנה לכהן, וכל הדברים האלה מפורשין בגמרא דבכורות [י"א]".

   הרי שהביא את כל הפרטי דינים שכתובים בסוגי' זו, ושוב מוסיף הרמב"ם מסברא דנפשיה "ומפריש מפירות אלו מעשר שני ופודהו", ומדוייק שהרמב"ם מביא מעצמו את הדין מעשר שני ומשמיט את הדין מעשר עני, הלא דבר הוא, ולהנ"ל אדרבא הדברים מדוקדקים והוא באמת פטור גם מהפרשה, ולשיטתו אזיל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' לקמן [פרק ג' סוף משנה ד'] מה שכתבנו ליישב הא דבעי' ב' טעמים גם ס"ס וגם חזקתן באים מההפקר לפי' יסוד הגרעק"א שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכתב בזה - חדא דהכא מיירי בפדיון ומשמע דבקרן לחוד נפדה ההקדש, ועוד דמגוזל איכא למימר דבחומש לא בעי לילך אחריו דהא דצריך לילך אחריו ילפי' להו מהא דכתיב לאשר הוא לו יתננו ובחומש שלא היה מעולם של נגזל לא קרי' להו לאשר הוא לו, וכן הוכיח דחומש הוה מתנה לבעלים ואי"ז נקרא השבת הדבר לבעלים ממתני' דערכין [פ"ח מ"ג] בעלים אומרים בעשרים עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. והוסיף ד**מה דקתני במתני' שאין חייבין עליו חומש לרבותא קתני, דסד"א שאף שאין חובת תשלומי קרן אולי איכא חובת תשלומי חומש כמו זר שאכל תרומה שנפל לו מבית אבי אמו כהן, ולעולם אין חובת קרן ולא חובת חומש בגר שנתגייר דמתניתין, נמצא לפי"ז שחייב להפריש בין קרן ובין חומש אבל מוכר שניהם לכהן.** [↑](#footnote-ref-5)
5. **והנה מה שכ' דמותר משום דלא גזרו על תערובת דמאי קשה דעיין להלן בסוף מתני' שהק' הר"ש על שמן ערב דמותר משום שהוא תערובת דמאי, דא"כ אמאי לא דייקינן בחולין מהכא דלא גזרו על תערובת דמאי, וקושי' זו ק' גם על דברי החזו"א דאם היתר של גידולי דמאי הוא משום שהוא תערובת לידק מהכא דלא גזרו על תערובת דמאי, ועכצ"ל דעיקר דברי החזו"א הם מה שכ' להלן "ועוד דמן הדין בטל טבלו" וכמש"כ הר"ש [פ"ט תרומות מ"ו].** [↑](#footnote-ref-6)
6. **ולרבנן דס"ל דאף קודם גמר מלאכה אסור לזרוע קודם שיעשר י"ל משום דאף קודם גמר מלאכה אסור באכילת קבע, וגם בהנאה של כלוי שייך קבע שהרי אמרו דאכילת בהמה חשיב לעולם עראי, ואף דאכילת בהמה הוי רק הנאה של כלוי, והרמב"ם ז"ל בפ"ג ממעשר ה"כ ס"ל דאף באכילת בהמה שייך קבע ע"ש, אלמא דאף בהנאה של כלוי מחלקינן בין קבע לעראי וזריעה חשיב קבע ומשום הכי אסרי רבנן אף קודם גמר מלאכה.** [↑](#footnote-ref-7)
7. **והוסיף שם שיש חילוק בזה לדינא בין הטעם משום הנאה של כלוי ובין הטעם דמפקיע מתרומות ומעשרות אי מותר לזרוע טבל דבר שאין זרעו כלה כגון הלוף והשומים והבצלים דהנאה של כלוי ליכא דאין זרען כלה, אבל לטעם דמפקיע מן המעשרות י"ל דשייך נמי כאן, ואף דלאח"כ כשיבוא לאכול יפריש מ"מ כיון דאף בזורע מעושר ג"כ צריך לעשר אח"כ על הכל, כדאמרינן ס"פ הנודר מן הירק [נ"ט:] בליטרא בצלים שתיקנה וזרעה דמתעשרת לפי כולה ע"ש, א"כ בזורע טבל מפקיע מן המעשרות שאם היה זורע מעושר היה צריך לעשר ב' פעמים.** [↑](#footnote-ref-8)
8. ועי' בדבריו [ד"ה המדומע] מה שפי' לשיטתו הא דלא סתר ממתני' [לקמן רפ"ד], ובדרך אמונה [פרק י"ג] בציון ההלכה [ס"ק קל"ה] הק' מאכילת מצה ומרור, ותירץ דצ"ל דבעינן דוקא אכילת קדושה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיין להלן בציונים והערות [פרק ג' לגבי ס"ס בדמאי] שהוכחנו יסוד זה מהדין ס"ס בפונדקית דמבואר דלכן יש נפ"מ באיזה ספק איירי, ולא בכל סוג של ספק נאמרה תקנת דמאי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובתויו"ט כתב דהא דנקט נמי שתופי מבואות לגלויי אתא דאמערבין בין בחצרות בין בתחומין, ואי לא קתני שתופי מבואות הו"א דעירוב דווקא בחצרות שאינו אלא תקנת שלמה ובית דינו, אבל תחומין דאפי' למ"ד אסמכוהו אקרא אימא דהחמירו בו, הלכך נקט נמי משתתפין דהואנמי מתקנת שלמה, והא דקתני מערבין ע"כ לעירובי תחומין הוא דאתא.

    ובחידושי מהרי"ח כתב דאין לומר דלמא הא דקתני מערבין דומיא דמשתתפין דהיינו ערובי חצרות אבל עירובי תחומין לא משום דאסמכוהו רבנן אקרא דא"כ למה תני מערבין כלל לתני רק משתתפין ואנא ידענא דערובי תחומין לא אלא ודאי לגלויי אתי, ופי' באופ"א לפי"ד התוס' עירובין הביאו התויו"ט פ"ג מעירובין דאין מניחין עירובי תחומין אלא לדבר מצוה ומצוות לאו ליהנות ניתנו, נמצא דצריכי תרווייהו דאי הוה תני מערבין הו"א דווקא עירובי תחומין משום דאין מערבין אלא לדבר מצוה ומצוה לאו להינות ניתנו אבל עירובי חצרות לא, להכי תני משתתפין משום דהוה רק תקנת שלמה, אבל עירובי תחומין יש להם סמך מקראי אימא לא להכי תני תרווייהו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויתכן דלא היתה כוונת הגרי"ז לאיסור גברא ממש, אלא ע"ד מה שמבואר בעמק ברכה [לולב אות ט"ז] ובאוסף חידו"ת להגרא"ק [סימן ד' ס"ק ה' ד"ה וסיוע] שהחפצא מצד עצמו מיקרי חזי ליה לראוי כיון דאי בעי מפקיר אף שכל חפצא שיש בו איסור מיקרי אינו ראוי ולא חזי ליה, ונפ"מ לברכה שלא מברכים מחמת זה שהחפצא אינו ראוי מחמת האיסור, ומה"ט מיקרי נמי 'לכם' כיון דהשתא ראוי הוא. [↑](#footnote-ref-12)
12. עיין בכסף משנה שהביא בזה את דברי הרמב"ם.

    וז"ל: "וחכמי לוני"ל הוקשה להם כן על דברי רבינו ושאלו ממנו ז"ל והשיב להם וז"ל וכן אנדרוגינוס אין מברכין על מילתו מפני שאינו ודאי יורנו מורנו והלא ספק תורה הוא ועל ספק דרבנן הוא דלא מברכינן אבל על ספק דאורייתא מברכין חוץ מן הדמאי מפני שרוב עמי הארץ מעשרין הם כדאמרינן בפרק במה מדליקין [שבת כ"ג]".

    "תשובה הדברים ידועים שכל ברכה שעל מצוה דרבנן היא בין שתהיה המצוה מדבריהם בין שתהיה מן התורה וחכמים הם שתיקנו את הברכה והם שאמרו שכל המברך ברכה שאינה צריכה עובר משום לא תשא ולפיכך כל דבר שנסתפק לנו אם עשיית דבר זה מצוה שנצטוינו או לא נצטוינו בין שהיה הצווי על אותה עשייה מדבריהם בין שיהיה מן התורה עושין אותה בלא ברכה ומפני זה נפסקה הלכה בסוכה פרק לולב וערבה דשמיני ספק שביעי הכין והלכתא מיתב יתבינן ברוכי לא מברכינן ומינה אתה למד לכל המצות שיסתפק לך אם אתה מצווה או אין אתה מצווה עושין אותה בלא ברכה כמו שביארנו בסוף הלכות ברכות וזהו העיקר שאנו סומכין עליו.

    ואותם הדברים האמורים בפרק במה מדליקין [שבת כ"ג] בענין אחר הם אמורים וזהו פירושו שיילינן בגמרא על ברכת נר חנוכה היכן צונו והשיב רב אויא מלא תסור ורב נחמן משאל אביך ויגדך וכו' שמעינן מדברי שניהם שכל מצוה שהיא מדבריהם מברכין עליה אשר קדשנו במצותיו וצונו. והשיב רב עמרם על שניהם ממעשר דמאי שהוא מדבריהם ומפני זה מפרישין אותו בלא ברכה ופריק אביי ואמר דבר שעיקר תקנתו מצוה מדבריהם ולא תקנתו מפני הספק תקנו עליו ברכה כגון נר חנוכה ומקרא מגילה ועירוב ונט"י אבל דבר שעיקר תקנתו מן הספק כגון מעשר דמאי לא תקנו עליו ברכה.

    והקשינו על אביי לפום הדין פירוקא והרי יום טוב שני שעיקר תקנתו מפני הספק ותקנו עליו כל הברכות התלויות בו כמו יום טוב ראשון ופריק אביי ואמר הכי השתא התם כי היכי דלא ליזלזלו ביה ולהכי תקינו לו ברכה אבל שאר הדברים שעיקר תקנתם מפני הספק לא תקנו לו ברכה ולפיכך לא תקנו ברכה על מעשר של דמאי ובא רבא ופירק לו פירוק אחר ואמר אל תאמר שכל דבר שעיקר תקנתו מפני הספק לא תקנו לו חכמים ברכה שהרי י"ט מפני הספק תקנו לו ברכה ותדע למה לא תקנו ברכה על מעשר דמאי מפני שרוב ע"ה מעשרים הם נמצאו דברי כולם רב עמרם ואביי ורבא אינן אלא נותן טעם שמפני כך תקנו חכמים ברכה לכך ולכך ולא תקנו ברכה לכך ולכך הילכך כל דבר שנמצא בפירוש לחכמים שמברכין עליו בין שהיה ודאי דבריהם כגון נר חנוכה ומקרא מגילה בין שהיה ספק מדבריהם כגון יום טוב שני מברכין עליו ודבר שלא תקנו לו חכמים ברכה בפירוש אין מברכין עליו וכל מצוה שעיקרה מן התורה ונסתפק לנו אם אנו חייבין בה לא תקנו לה חכמים ברכה אף על פי שנראית מן התורה כמו שנתבאר מדבריהם בסוכה בשמיני וה"ה בכוי לענין כיסוי הדם וה"ה לכל ספק מצוה" עכ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. וע' קה"י ותו"ז שם מה שרצו ליישב, ועיין מה שהביאו מהרמב"ם בתשובה לחכמי לוניל, ועיין מה שהבאנו בזה בהמשך. [↑](#footnote-ref-14)
14. דתרתי נינהו – וכמבואר ברמב"ם בהלכות ברכות, וכבר רימז לזה האור שמח כאן, ועיין בדברי האור שמח בספר משך חכמה בפרשת שופטים מה שכתב בדברי הרמב"ם על ה"וציוונו" של לא תסור שזה שונה. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ובזה ביאר נמי לדברי התוס' בבכורות [מ"ט.] במת בנו דדן שם לענין ברכת שהחיינו, וכתבו "שמברך שהחיינו מכיון שזוכה לקיים המצוה", וביאר הגרב"ד, דלענין ברכת המצוות סגי לן מה שהיה חיוב מצוה כשהבן היה חי, ולא מיקרי עובר לעשייתן כיון דסו"ס איכא חוב מחמת המצוה הקודמת כשהיה חי, וזה סגי לברכת המצוות, אבל בברכת שהחיינו לא מהני מה שהיה כבר מצוה, דבשהחיינו בעינן שמחת ליבו עכשיו בזמן הברכה, ואם כבר עבר החיוב מצוה כבר אין לברך, ועל זה אמרו התוס' דסו"ס כיון שיש לו פירעון חוב מחמת המצוה הקודמת, הרי בזה יש גם "קיום מצוה", ונהי "דחיוב מצוה" אין כאן אבל "קיום מצוה" יש כאן, ובזה תלוי הדין שהחיינו, ושפיר מברך, עכתו"ד.** [↑](#footnote-ref-16)
16. וב' טעמים נאמרו בזה, או משום דרק מחמת כבוד שבת הקילו, ולכן רק התירו בשבת ובמוצש"ק כבר אסור, והיינו משום דאימת ע"ה בשבת ואינו משקר וסומכין עליו, ושוב לאחר השבת לא סומכין דרק בצירוף כבוד שבת סמכינן על אימת שבת עליו [רא"ש ור"ש סיריליאו וגר"א בשנות אליהו] או דכיון דבידו לתקן במוצש"ק שוב לא סומכין על מה שאימת שבת עליו [גר"א בביאור הירושלמי], ודו"ק. [↑](#footnote-ref-17)
17. ומה שנותנים לכהן ע' רש"י בסוטה שם שזה גזירה מיוחדת. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכוונתו לכאו' כד' המשנה ראשונה דאיכא חידוש אע"ג דלא תלינן שיעשרו בכ"ז מותר ליתן להם דמאי. [↑](#footnote-ref-19)
19. דיעויין לעיל [סוף פרק א'] מה שחידשנו לפי"ז דחלוק הברכה על האכילה מהברכה על ההפרשה, וזה דלא כדברי ה'משנה ראשונה' במשנה [שם] שסובר שיש להשוות ברכה דאכילה לברכה דהפרשה, עיי"ש, אלא שהבאנו כדברינו בחידושים וביאורים מהגאון ר' משה פיינשטיין זצ"ל בירושלמי ריש דמאי [מודפס בסוף ירושלמי תבונה] שחילק נמי בין הנך תרי ברכות מטעמא הנ"ל.

    וכן הבאנו מהציון ההלכה בתרומות [פרק ט"ו ס"ק רי"ט] דנקט נמי דאף דהטבל הוא ספק אבל התרומה היא ודאי, והוכיח כן מהחזו"א לענין עניים שמחלק בין לפני ההפרשה שמותרים ואסורים בתרומה לאחר הפרשה, ומכאן הכריע נמי דלענין הברכה מברכין על האכילה, אלא שהביא מהעה"ש [סי' ק"ח סי"א] דסובר דלא מברכין גם על האכילה.

    ובזה מבואר עיקר קולא דמאכילין את הענייים דמאי מצד רוב עמי הארץ, וכן טעמא דלא דמי למתקן בבין השמשות, וזה גם הסיבה שמקילין בנאמנות ולא חיישינן לחשש גומלין, והיינו טעמא דסו"ס הטבל הוא טבל מספק, ודו"ק.

    ועיקר האי חילוק בין תרומה לטבל איתא גם בביאור ההלכה לגרח"ק בריש פרק ט' דמעשרות [בתוד"ה בימי יוחנן] אלא שחידש בזה חידוש גדול, דנקט שיש מקום לומר דבבאו עדים לפני הפרשה בטל דין דמאי וכשבאו אחרי הפרשה נשאר דין תרומה וכן יכול לקדש בו אשה, עיי"ש, והיינו כנ"ל, שתקנוהו כספק טבל לפני ההפרשה וכודאי תרומה לאחר הפרשה, אכן זה חידוש גדול דאף הדין ודאי רק בנוי על הספק שמא לא עישר אבל אי ודאי לא עישר אז לכאו' גם הדין ודאי פקע, וצ"ע גדול. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיין ברשב"א [יבמות [קי"ד] דכתב דאפילו טבל דרבנן אין מאכילין אותו לקטנים בידים, עיי"ש בדבריו, עכ"פ במרכבת המשנה [פכ"ד מהל' שבת הי"א] ובישועות יעקב [או"ח סי' שמ"ג] כתבו דאיכא דין הנאה של כילוי במאכיל לקטן טבל, ולכן אסור אע"ג דאיסור דרבנן שרי לספויי בידים, ותמהו על הרשב"א שלא הרגיש בזה, אולם עיין באחיעזר [ח"ג סי' פ"א אות י"ט] לבאר שיטת הרשב"א דל"ש הכא איסור הנאת כילוי, דהא איסור זה אינו מדין איסורי הנאה דתרומה וטבל אינם אסורים בהנאה, אלא דעיקר האיסור הוא דמה שנהנה בהנאה של כילוי הוי כמו אכילה, ובכה"ג דמאכיל לקטן אין המאכיל נהנה אלא בהכרת טובה וזה אינה הנאה של כילוי לגבי' אלא לגבי הקטן האוכל ובזה לא איכפת לן כיון דאיסור דרבנן שרי לספויי לקטן בידים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-21)
21. עיין ט"ז יו"ד [סימן א' ס"ק י"ז] וברעק"א [שם], והעולם הביאו ראיה לט"ז מרש"י גיטין [מ"ז: ד"ה דאורייתא] כרעק"א, אכן עיין באבי עזרי [מעשר פ"ו ה"ב תניינא] ובעמק ברכה [ברכת המצוות] שדחו ראיה זו, ודעת הגר"א [או"ח סימן ח'] שלפי המג"א תמיד חייבים, ודעת החזו"א [דמאי סימן ד' ס"ק ב'] ג"כ דתמיד חייבים. [↑](#footnote-ref-22)
22. *ויש לדון ולומר שהרי זה פשוט ששום כהן לא יכול לתבוע שהוא רוצה את התרומה כיון שטובת הנאה לבעלים [גם אי טובת הנאה לאו ממון הוא], ומבואר שכל זכותו של הכהן תלויה בדין נתינה של הישראל, ואף אם הוא שותף ממש אכן ע"כ שיש תנאי בשותפות שרק על ידי הנתינה של הישראל יקבל חל*קו, וממילא פשוט שאם אין דין נתינה לפני הפרשה אז שוב אין לו זכות לתבוע חלקו אף אי הוי שותף ממש.

    אלא דבאמת שזו טעות - דמה שיש דין טובת הנאה לבעלים אין ראיה שחלקו תלוי בנתינה של הישראל, שהדין נתינה אינה אלא כלפי הכהן הפרטי אבל לא כלפי הממון שבט שחל מקודם ע"י ההפרשה לפני הנתינה, ויתכן שכלפי הדין ממון שבט איכא שותפות מוחלטת, והדין נתינה אינה אלא כעין דין אפוטרופוס על נכסי כהונה לחלק למי שירצה, אבל זה כבר שייך להם, אכן גם בלי הראיה מטובת הנאה אכתי איכא למימר שיש תנאי בשותפות אלא שהתנאי תלויה עכ"פ במצוות 'הפרשה' של הבעלים, ועד שלא מחוייב בהפרשה לא נתקיים התנאי שיקחו הכהנים חלקם וזה רק בבא לאכול.

    אולם סו"ס הא גופא קשה שאיזה מין שותפות זה, שכל בעלותו של שבט כהונה וכל חלקם בשותפות מיתלי תלי במצוות הפרשה של השותף השני, אטו ממון גמור מיקרי בכה"ג, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-23)
23. ועיין בדרך אמונה [תרומות פרק ב' ס"ק ח'] בדומה לזה דבאינו ראוי לכהן ודאי אינו מחוייב בהפרשה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ובאמת דכן מבואר בחזו"א [שם] שכתב שמותר לעשות כן שבזה הוא פוטר את עצמו מחיובא דהפרשה, והוסיף שזה גם להנך שיטות שתמיד מחוייב בהפרשה גם כשאינו רוצה לאכול, והיינו כנ"ל, אלא שהוספנו על החזו"א נקודה אחת, והיא, דלו יצוייר ונקודת המחלוקת בין האחרונים היתה שמה שתמיד מחוייבים בהפרשה [גם באין רצונו לאכול] היינו משום שהכהונה הם שותפים ממש ושווים לבעלים הישראל ולמה שלא יקבלו חלקם, וזה המחייב בהפרשה, א"כ מה שייך לומר שיוכל לשרוף ולבטל את המצווה, הא אסור להזיק חלקו בשותפות, וע"כ שגם לדידהו אינו אלא בגדר זכות עד כמה שהישראל עומד לאוכלו או עד כמה שמצד עצמו הטבל עומד לאכילה ולשימוש, אבל אם הוא עושה שזה כבר לא יעמוד לשימוש שוב ליכא מזיק ודו"ק. [↑](#footnote-ref-25)
25. והוא מה דגרסינן במע"ש על מה דתנן בפ"ג דמע"ש מ"ו פירות שנגמרו מלאכתן ועברו בתוך ירושלים יחזור מעשר שני שלהם ויאכל בירושלים. ושלא נגמרו מלאכתן סלי ענבים לגת וסלי תאנים למוקצה. בית שמאי אומרים מעשר שני יעלה ויאכל בירושלים ובית הלל אומרים יפדה ויאכל בכל מקום. רבי שמעון בן יהודה אומר משום רבי יוסי לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על פירות שלא נגמרה מלאכתן שיפדה מעשר שני שלהן ויאכל בכל מקום ועל מה נחלקו על פירות שנגמרה מלאכתן שבית שמאי אומרים יחזור מעשר שני שלהם ויאכל בירושלים ובית הלל אומרים יפדה ויאכל בכל מקום. והדמאי נכנס ויוצא ונפדה: וגרסינן בירושלמי שם [דף ט"ז:] אמרו בית הלל לבית שמאי אין אתם מודים לנו בפירות שלא נגמרה מלאכתן שיפדה מעשר שני שלהן ויאכל בכל מקום אף פירות שנגמרה מלאכתן אמרו להם בית שמאי לא אם אמרתם בפירות שלא נגמרה מלאכתן שהוא יכול להבקירן ולפוטרן מן המעשרות תאמרו בפירות שנגמרה מלאכתן שאינו יכול להבקירן ולפוטרן מן המעשרות. אמרו להן בית הלל אף פירות שנגמרה מלאכתן יכול הוא להבקירן ולפוטרן מן המעשרות. [↑](#footnote-ref-26)
26. כמבואר בדברי הבבלי בנדרים [פ"ד:] ובב"ק [צ"ד.], ועיין במעדני ארץ [פ"ב מהל' תרומות הי"א]. [↑](#footnote-ref-27)
27. א] כן מפורש ברש"י ביבמות [פ"ו] דלהכי טבל אסור, מחמת התרומה שמעורבת בו, ב] כבר אמרו הרא"ש ותוס' בנדרים [י"ב] דתרומה אינה 'דבר הנדור' רק דבר האסור, כיון שהאיסור שבו היה בו כבר בטבל, ג] ע"ד זה אמרו בתוס' בפסחים [ל"ה] ותוס' בסוכה [ל"ה] שיש שותפות לכהן בטבל ולכן אתרוג של טבל אינו לכם, ד] עי' באחיעזר [ח"ב סי' ל"ח ס"ק י'] דאף דהקדש לא מהני באינו ברשותו אבל תרומה מהני כיון שאין זו חלות חדש, ויישב זה את קושי' רעק"א.

    ועפ"י יסוד זה ביאר האו"ש [מקוואות שם] את הך שיטת בירושלמי דחלות תרומה היא חלות התורה, והיינו שהוא לא צריך לפעול את החלות תרומה, אלא דע"י הפרשתו חיילא מעצמו, וזה משום שהתרומה נמצא בתוכו, ורק בעינן להוציאו, וע"כ שהוא רק מעשה מתיר.

    ועפ"י כל הנ"ל חידש הקצוה"ח [סי' רמ"ג ס"ק ז'] חידוש בעיקר הכוח בעלים בהפרשת תרומה, ובא בזה להשיג על הנקודות הכסף, דנקודות הכסף נקט דמהני כוח אפוטרופס לקטן בפדיון הבן ובכל החלויות, והקצוה"ח נקט כהר"ן דאפוטרופוס רק מהני בחלוקת הארץ ולא במקח ולא בשום חלות אחר [דבכולהו מהני רק מדרבנן], דרק בחלוקת הארץ שאינו חלות ועשייה חדשה והוא רק בירור החלקים רק הכא איכא כוח אפוטרופוס, והק' הקצוה"ח מתרומה שהוצרכו למעט אפוטרופוס וחזינן שלא רק בתרומה, וביאר שגם כאן אינו אלא בירור החלקים, דהתרומה כבר נמצאת בתוכו. [↑](#footnote-ref-28)
28. ויש לדון דלפי הכס"מ יש לדון האם איכא גזירת דמאי בס"ס בב' ספקות חוץ מהספק דמאי, דיתכן דלא גזרו בכה"ג. [↑](#footnote-ref-29)
29. ויש בזה כמה סברות גם אם ננקוט דס"ס מדין רוב, והעיקר שהוא רק רוב "בצדדי ספק" ולא רוב במציאות וכדיבואר להלן. [↑](#footnote-ref-30)
30. ונאמרה גם כשיש סתירה בהכרעות בין ב' חזקות - וכמו בב' שבילין שא' טמא וא' טהור ושני האנשים הם ודאי טהורים עפ"י החזקה של כאו"א. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיין עוד בראש יוסף חולין [ו'] מה שביאר בזה באופן אחר בביאור פלוגתתם, ועיי"ש מה שדן מצד ס"ס שיש לו מתירין, ויש להעיר על דבריו מהפר"ח [סימן ק"ב ס"ק ג'] דדמאי לא חשיב יש לו מתירין, וכגון דאין לו להפריש ממק"א, וכ"ה לכאו' בתוס' בע"ז [ע"ג:] ועיין שם בר"ן, ועיין מה שהוסיף בזה לגבי שביעית, ודזה לכאו' דלא כהחזו"א [דמאי סימן ח' ס"ק י"א]. [↑](#footnote-ref-32)
32. והק' עליו בגליוני הש"ס מסוגי' בפסחים דמבואר דאין חזקת טבל דע"ה יכול להכניסן דרך גגות וכר' אושעיה דלא מתחייבי בהפרשה בכה"ג, וע' נמי בתוס' בבכורות [כ.'] שכתבו שמטעם זה סובר ר"מ דדמאי דרבנן דאין כאן סמוך מיעוטא לחזקה, אמנם בחידושים וביאורים מהגאון ר' משה פיינשטיין [בירושלמי ריש דמאי - מודפס בירושלמי תבונה] כבר ביאר דכל זה כלפי סמוך מיעוטא לחזקה מה"ת לר"מ, אבל כיון דרובא לא עבדי כר' אושעי' שוב יש חזקה מכוח הך רוב, והך חזקה מהני עכ"פ שיהיה דין סמוך מיעוטא לחזקה מדרבנן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-33)
33. צריכים לבאר את דברי הגמרא והרמב"ם בדין לוקח טבל מעכו"ם שאמר ליה "קאתינא מכח גברא דלא מצית אישתעי' דינא בהדיה".

    כתב הרמב"ם בהלכות תרומות [פרק א' הלכה י"א] וז"ל: "פירות הנכרי שגדלו בקרקע שקנה בארץ ישראל וכו' ואם לקחן ישראל אחר שנתלשו קודם שתגמר מלאכתן וגמרן ישראל חייבין בכל מן התורה ומפריש תרומה גדולה ונותנה לכהן ותרומת מעשר ומוכרה לכהן ומעשר ראשון הוא שלו מפני שהוא אומר ללוי במעשר ולכהן בתרומת מעשר אני באתי מכח איש שאין אתם יכולין ליטול ממנו כלום, ומפני מה אמרו לא יתן תרומת מעשר לכהן כתרומה גדולה לפי שנאמר בתרומת מעשר כי תקחו מאת בני ישראל את המעשר טבל שאתה לוקח מישראל אתה מפריש ממנו תרומת מעשר ונותנה לכהן אבל טבל שאתה לוקח מן הנכרי אין אתה נותן לכהן התרומת מעשר וכו' עכ"ל.

    ומבואר שכיון שהטבל בא מעכו"ם אף שהוא טבל גמור שחייבים בהפרשה אבל אין על הטבל הזה דין נתינה כיון שהעכו"ם היה לו פטור נתינה, והישראל בא מכחו, אלא שבסוף הביאו על זה פסוק.

    והמקור לדין זה כאמור הוא מהגמרא בבכורות [י"א] דאמרינן שם "אמר ר' שמואל בר נתן אמר ר"ח הלוקח טבלים ממורחים מן הנכרי מעשרן והן שלו וכו' דמרחינהו ישראל מרשות נכרי וכו'".

    ומבארת הגמרא "והן שלו - דא"ל קאתינא מכח גברא דלא מצית אישתעי' דינא בהדיה" אלא שבהמשך הסוגי' שם הקשו שיש ראיות נגד הדין הזה ושוב חילקו בין תרומה גדולה לתרומת מעשר והביאו על זה פסוק, "דילמא כאן בתרומה גדולה כאן בתרומת מעשר וכו' דאמר ריב"ל מנין ללוקח טבלים ממורחים מן הנכרי שהוא פטור מתרומת מעשר שנאמר וכו' כי תקחו מאת בני ישראל טבלים שאתה לוקח מבני ישראל אתה מפריש מהן תרומת מעשר ונותנה לכהן טבלים שאתה לוקח מן הנכרי אי אתה מפריש מהן תרומת מעשר ונותנה לכהן", וזה הדרשה שהביא הרמב"ם בסוף דבריו.

    אלא שדברי הרמב"ם תמוהין, וכבר תמה בזה הגר"ח "דלפי מסקנת הסוגיא דחלוק תרומה גדולה מתרומת מעשר מגזה"כ דכי תקחו מאת בני ישראל", א"כ מוכרח דשוב ליתא כלל לטעמא דקאתינא מכח גברא דלא מצית אישתעי דינא בהדיה, דאי משום טעמא דקאתינא וכו' היה לו להפטר גם מנתינת התרומה גדולה, וגם דליכא למימר כלל קרא דכי תקחו וגו' והלא בלאו הכי פטור הוא מטעמא דקאתינא וכו', אכן בדברי הרמב"ם הרי מבואר דשני הטעמים אמת ולתרווייהו צריכינן, וכמבואר בדבריו, וצ"ע בטעמא דמילתא, ולמה לא סגי בטעמא דקאתינא וכו' או בקרא דכי תקחו לבד, ועוד דלפי מה שפסק הרמב"ם הך דקאתינא וכו' א"כ הא שוב קשה דאמאי לא יפטר גם מנתינת התרומה גדולה, וצ"ע", עכ"ל.

    וביאר בזה הגר"ח עפ"י מה שיש לחקור בעיקר הדבר דנכרי עצמו לאו בר נתינה דתרומות ומעשרות הוא, וז"ל: "האם הוא זה משום דנכרי ליתיה במצות, ומשום הכי הוא דליתיה גם בהך חיובא דנתינה לכהן, או דנימא דהוי דין מסויים בדין נתינה, דבשל נכרי פקע חובת נתינה דתרומת מעשר".

    וביאר שיש בזה ב' נפ"מ לגבי סוגיין:

    א] "ונראה דנפקא מינה לענין ישראל הבא מכחו, דאם נימא דכל פטור הנכרי הוא רק משום דלאו בר מצות הוא, א"כ ממילא דכל פטורו שייך רק לגבי הנכרי בעצמו, אבל להישראל הבא מכחו לא שייך זאת, והישראל שפיר מתחייב בזה, ולא שייך לומר דקאתי מכח פטור, כיון דגם בשעה שהם בעיקר פטורן בשעה שהם אצל נכרי ג"כ לא חלה עלייהו שום פטורא אלא רק לגבי נכרי ולא לגבי ישראל, א"כ ממילא דישראל הבא מכחו צריך להיות חייב בנתינתן, משא"כ אם נימא דבנכרי איכא דין פטור והפקעה מסויימת מדין נתינה לכהן, א"כ ממילא דשייך לפטור על ידי זה גם הישראל שבא מכחו, מדין דקאתי מכח פטור, כיון דמקודם אצל הנכרי פקע כל דין נתינה לגמרי".

    ב] "ונראה להוסיף עוד בזה, דאם נימא דהוי דין פטור מסויים והפקעה גבי נכרי מדין נתינה, א"כ ממילא דעצם הפירות כל זמן שהן ביד הנכרי הרי הן מופקעים מדין נתינה, ועל כן שפיר שייך זאת גם לגבי הישראל שלקחן הימנו דקאתי מכח הפקעה זו כיון דהוי חלות דין הפקעה על הפירות".

    ועל פי זה ביאר את הסוגי' לפי דרכו של הרמב"ם שיסוד החידוש בגזה"כ אינו בדין של הלוקח מעכו"ם לפוטרו, אלא בגדר הפטור של הנכרי עצמו מנתינה, ונמצא שהחילוק בין תרומה גדולה לתרומת מעשר הוא בגדר הפטור של הנכרי עצמו מנתינה.

    וז"ל: "אשר ע"כ נראה, דהא דילפינן מקרא דכי תקחו מאת בני ישראל וגו' דטבלים של נכרי אינן בדין נתינה, עיקר הדין לא נאמר על ישראל הלוקחן ממנו, כי אם דעיקר המיעוט בזה על של נכרי עצמו, ובשעה שהוא של הנכרי, דלית ביה דין נתינה, ונלמד מזה דין פטור והפקעה בשל נכרי מדין נתינה, ואילולי הך קרא היה כל פטורו של הנכרי רק משום דלאו בר מצות הוא, אבל לא דין הפקעה בשל נכרי, וממילא דהישראל שבא מכחו שהוא בר מצות היה מתחייב בזה וכמו שנתבאר, וזהו דמייתי הגמ' הך קרא דכי תקחו וגו' דיש פטור מסויים והפקעה בשל נכרי, וחייל מיניה הך דינא דקאתינא וכו' לפטור גם ישראל הבא מכחו, ובתרומה גדולה דליכא הך מיעוטא דכי תקחו מאת בני ישראל, ממילא דליכא בה בנתינתה שום דין פטור והפקעה בשל נכרי, רק דהנכרי עצמו פטור משום דלאו בר מצות הוא, ועל כן הישראל שהוא בר מצות שפיר מתחייב בנתינתה".

    והסיק הגר"ח דבזה מיושב הרמב"ם: "ולפ"ז נמצא דגם לפי המסקנא דמייתי קרא דכי תקחו, מ"מ הא דישראל הבא מכח נכרי פטור הוא מטעמא דקאתינא וכו', ומהקרא ילפינן רק דיש פטור נתינה בשל נכרי, וחייל עליה הך דינא דקאתינא וכו', ותרוויהו חדא מילתא נינהו, וזהו שפסק כן הרמב"ם וכמו שנתבאר".

    אלא שבדברי הגר"ח יש לתמוה:

    א] במעשר ראשון איכא פטור מצד קאתינא וכמבואר ברמב"ם והתם ליכא גזה"כ.

    ב] בסוגי' להלן [מ"ז] מבואר שיש פטור מצד קאתינא מכח גברא בפדיון הבן בחלל בן של כהן והאב שהיה כהן היה פטור אלא שהאב הכהן מת ואז גם לבנו איכא פטור של קאתינא מכח גברא, והרי התם לא שייך כל סברת הרמב"ם - פטור בחפצא וגברא - וכבר עמד בכל זה באבי עזרי, ובכתבי הגרי"ז בכורות [שם] כבר העיר שסוגי' זו לא שייכא כלל לדין של טבל וב' דינים נפרדים נינהו, סתם ולא פירש בזה.

    ג] מדוייק ברמב"ם דכלפי מעשר ראשון איכא סברת קאתינא מכח גברא ומעולם לא היה קשה סברא זו במעשר, וכל מה שהקשה רמב"ם הוא דמאי שנא תרומה מתרומת מעשר, וכלשונו : "ומפני מה אמרו לא יתן תרומת מעשר לכהן כתרומה גדולה", והיינו דדין מעשר לא שייך לנידון, ופשוט למה איכא בזה סברא דקאתינא, וכל הקושי' היתה על תרומת מעשר מתרומה גדולה, ודבר זה לא נתברר ברמב"ם, וצ"ע.

    ועיין מה שביארו בזה האחרונים – עיין בזה במשנת ר' אהרן [זרעים] ובאבי עזרי [על הרמב"ם כאן] ובדברי הגרי"ד סולובייציק זצ"ל [מובא בכתבי הגרי"ז על סוטה הנדפמ"ח – בסוף] – וכולם הלכו במהלך אחד - בשינויים קלים – וגם סיימו את המהלך באופנים שונים, עיי"ש היטב. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובעיקר ראיית המקד"ד יש לדחות, דודאי דאין כאן ספק השקול, ורוב לא עבדי כר' אושיעי' ואין כאן ס"ס, וכוונת התוס' שם דאין חזקת טבל לומר סמוך מיעוטא לחזקה לר"מ דאומר כן מה"ת, אבל מודה דרוב לא עבדי כן, [והוסיף בזה בחידושים וביאורים להגאון ר' משה פיינשטיין דבאמת מדרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה וכדהביאו מהלחם שמים, דיש חזקה מכוח הרוב דלא קעבדי כר' אושיעי'] ובכה"ג דא' מן הספיקות אינו ספק השקול, ואית ביה רוב, לא אמרינן ס"ס, ושוב ליתא לראיית המקד"ד. [↑](#footnote-ref-35)
35. ויסוד הדברים עפ"י מה שנתבאר לעיל [פרק א' משנה ג'] דאין תחילת התקנה לחשוש למיעוט ולא לסמוך על הרוב עמי הארץ, אלא דמתחילה החילו וקבעו 'שם דמאי' על תבואת ע"ה, ושם דמאי חל בו גם בלי הדינים של דמאי לחשוש כמו ד'שם טבל' חל לפני מירוח ולפני האיסורים של טבל, רק דמדיני הדמאי שיחשוש למיעוט ע"ה דלא מעשרי, אבל בגוף התקנה תרתי נינהו, עצם הקביעת שם דמאי והדינים לחשוש לע"ה דלא מעשרי, עיי"ש מה שנתבאר בזה, והכא נוסיף ונאמר, דלקביעת ה'שם דמאי' נאמר דלא כל ספק מגדיר את התבואה כדמאי, ולא נקבע שמו כדמאי אלא כששני הספיקות הם ספיקות בע"ה. [↑](#footnote-ref-36)
36. עיין מקדש דוד [שם] תוספת דברים בכל הנ"ל:

    וז"ל: '"והנה כעין זה אמרינן בחולין [ו'] לענין תערובת דמאי, דזה דלא גזרו על תערובת דמאי הוא דוקא בבא ליד חבר כשהוא מעורב, אבל נתערב אצל החבר אסור, והטעם משום דחיוב דמאי חל בשעת לקיחה, ומתחילה לא חל על תערובת דמאי אבל כשלקח בלא תערובת וכבר חל חיוב דמאי שוב לא פקע.

    והנה יש לחקור כשלקח ע"ה מע"ה חברו לאכילה, ולקחן אח"כ החבר לבהמה אם חייב בדמאי כיון שבא ליד חבר לבהמה מתחילת לקיחתו, ומה שהיה אצל ע"ה לא איכפת לן, דהא חבר שלקח מע"ה לבהמה אף שע"ה קודם חשב לאכילה לא איכפת לן, או כיון שלקח ע"ה מע"ה חברו לאכילה כבר חל חיוב דמאי, דע"ה אינו פטור מן המצות וכיון שלקח מע"ה לאכילה חייב בדמאי וכבר חל חיוב דמאי אין מה שהחבר לוקח אח"כ לבהמה מהני כלום, וכמו חבר שלקח לאכילה ולקח ממנו חבר אחר לבהמה דלא מהני, וזה דהלוקח מע"ה לבהמה אינו חייב בדמאי זהו דוקא בלוקח מע"ה ראשון שהוא פירות ארצו, דלגבי ע"ה שלקח ממנו ל"ש שיחול דין דמאי דאצלו אינו שייך דמאי כיון דיודע הוא אם עישר או לא עישר, ואצלו הוא או ודאי או פטור לגמרי, ודין דמאי חל בלוקח ממנו, וכיון שלקח לבהמה לא חל חיוב דמאי, ולפי זה יוצא דבר חדש דכל הנך דהלוקח לזרע ולבהמה כו' הוא דוקא בלוקח מע"ה שהן פירות ארצו.

    עוד יש לחקור חבר שלקח מע"ה למוכרן לאחרים, וחזר ולקח ממנו חבר לבהמה, אי חייב בדמאי כיון דהחבר הראשון לא לקח לא לאכילה ולא לבהמה ולא נקבעו, והחבר השני לוקח לבהמה פטור, או כל שבא לידי חבר שלא ע"מ לבהמה נתחייב בדמאי, דרק היחוד לבהמה או לזרע זהו הפוטרו מן הדמאי: [↑](#footnote-ref-37)
37. וז"ל המקד"ד - "ונראה לומר דהכא אפילו חבר אינו נאמן, דזה דחבר נאמן על של אחרים לומר שהוא מעושר אמרינן ר"פ האשה רבה [פ"ח.] משום דבידו לתקן, דהתורם משלו על של חבירו אין צריך דעת בעלים, ואי ס"ל דהתורם משלו על של חבירו צריך דעת לעולם אינו נאמן ע"ש, אם כן הכא דמיירי שא"ל אותו אחד בשבת, דאי אפשר לתרום בשבת, כיון דלא הוי בידו אינו נאמן, ורק בשבת מתירים משום כבוד השבת ומשום אימת שבת על ע"ה".

    אולם יש להעיר לגבי מוצאי שבת – וממשיך בזה המקד"ד "ובמוצ"ש לא התירו זה, ואף דבמוצאי שבת בידו לתרום מכל מקום כיון דבשעת עדותו לא היה בידו לא מהני עדותו, וזה דאמרינן א"ל אחד שאינו נאמן על המעשרות הוא לרבותא, דאף אינו נאמן על המעשרות מותר לאכול על פיו בשבת, אך למוצ"ש אף אי נאמן על המעשרות גם כן צריך לעשר, ועל כרחך צריך לומר כן למ"ד תורם משלו על של חבירו צריך דעת דלדידיה אינו נאמן כלל על של חברו לומר מעושר וע"כ במוצ"ש אפילו בחבר צריך לעשר". [↑](#footnote-ref-38)
38. וממשיך בזה האור שמח "ולדעתי נראה דספיקו דוקא אמר, אבל ודאו ודאי טובל לכו"ע, ופירושו דתלי בזה אם איכא טובת הנאה, היינו משום דעיקרו דטובת הנאה לבעלים יליף בספרי נשא [פ"ו] ואיש את קדשיו לו יהיו כו', לפי שהוא אומר כל תרומות הקדשים כו', שומע אני יטלום בזרוע, ת"ל ואיש את קדשיו לו יהיו, מגיד שטובת הנאה לבעלים, והובא שם בירושלמי בנדרים [פי"א ה"ג] ריב"ח אמר אדם נותן מעשרותיו בטוה"נ, מ"ט דכתיב ואת קדשיו לו יהיו, א"כ למ"ד דספיקו טובל סבר דקדש מיקרי, ולכך אף אם לא צריך למיתבי' לעני בספק ג"כ טובל, ובעי לאפוקי קדושתו, הוי בכלל קדשיו לו יהיו, וטוה"נ לבעלים, אבל למ"ד דספיקו אינו טובל, ולאו קודש מיקרי, ורק ממונא זכי רחמנא לעניים, אבל לא חלה קדושה עלייהו, ולא הוי בכלל קדשיו לו יהיו, ולית לבעלים טוה"נ בהו, דלא גלי קרא בזה, לכן לפום הלכה פסק כרבא [נדרים פ"ד:] דיש חילוק בין המתחלק בבית להמתחלק בגורן לענין טוה"נ, ומפיק טוה"נ מדכתיב ונתת והנחת, יעו"ש, אבל קדש לא מיקרי, ומה דטובל ודאי הוי גדר מהתורה שלא יאכלנו ויתננו לעני, אבל היכי דאין צריך למיתבי' לעניים תו אינו טובל, וז"ב, ובפרט לשיטת רבינו דספיקות מותר מה"ת, רק גבי דמאי גזרו משום דהוא מצוי, ויפריש מע"ש בשאר שנים", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-39)
39. שיטתו בנויה מתוך הירושלמי ומשניות פרק ז' עיי"ש משנה א' ומשנה ה', ומתוך הבבלי ביבמות בהאשה רבא.

    דיעויין בירושלמי [ריש פ"ז] שהביאו מעשה של ר' ינאי, והך מעשה מובא בבבלי [יבמות פרק האשה רבה], אלא שיש חילוקים בין הבבלי לירושלמי, דבירושלמי איירי בהפרשה בשבת כשהתנה בערב שבת, ובבבלי איירי בערב שבת, והדיון בבבלי הוא האם מהני הפרשה ערב שבת על מה שאינו ברשותו או על מה שאינו מן מהמוקף [עיי"ש ברש"י ותוס'], והתירו כן לכבוד שבת ולמדו כן מהפסוק של למען תלמד ליראה, ומהך פסוק למדו בירושלמי על התנאי להתנות בערב שבת ליטול בשבת.

    וז"ל הגר"א בשנו"א [פ"ז מ"א פירוש הארוך בסוף הדיבור] שהסיק: "אבל בגמרא שלנו במסכת יבמות בפרק האשה רבה מביא האי מעשה דשאל ר''י לר''ת רבה בערב שבת אם רשאי לקרא שם דבר שלא בא ברשותו ועל זה השיב לו למען כו' לומר שמותר לקרא שם אפילו בודאי בדבר שלא בא ברשותו ולהפריש אבל להפריש בשבת אסור בודאי".

    ושורש בפלוגתא זו האם מותר לעשות הפרשה בשבת אחרי קריאת שם, וכמבואר במשנה שלנו, שהירושלמי התיר, וזה עובדא דר' ינאי, והבבלי אוסר ולדידיהו ליכא עובדא דר' ינאי על גוונא כזו. [↑](#footnote-ref-40)
40. שמוסיף הרמב"ם שמחמת זה שלא הפרישם לכן אמרו "אף על פי שהם ידועים לא יטלם בשבת" והיינו שהאיסור נטילה קיימת אף שהם ידועים, דקדק לא להוסיף לשון 'מופרשים' רק 'ידועים' שהרי הם באמת לא מופרשים, וקשה דלפי הירושלמי ודאי מיירי גם במפורשים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
41. והיינו דפלוגתא זו מצאנו גם בשי' חכמים דהר"ש הביא מהירושלמי דבצפונו או בצפון צפונו [פלוגתא בירושלמי] הרי הוא מדומע, ותרומה וחולין מעורבין שם, אולם הרמב"ם בתרומות [פ"ג ה"ח] פסק כחכמים, ופסק שצריך אח"כ לעשות הפרשה מצפונו, ומבואר דעדיין לא חיילא תרומה בצפונו או בצפון צפונו רק קביעת מקום שמצפונו יפריש תרומה, הילכך אח"כ שפיר מצי מפריש, הרי דפלוגתתם ברבנן ופלוגתתם בר"ש חדא היא [וע' מלאכת שלמה ותוס' אנשי שם שם במשנה שכבר הביאו ודנו בפלוגתא זו]. [↑](#footnote-ref-42)
42. והביא כעין זה איפכא מהמהרי"ט [חלק א' סימן י"ח] במפריש מקצת מעשרותיו שהדין שמפריש עוד ולא ממק"א, ותמה המהרי"ט שאיך יכול להמשיך להפריש עוד והרי חלק הותר כנגד מה שהופרש ואולי יפריש ממנו, ותירץ, דאף שכתב הראב"ד שחל שם תרומה על מה שהפריש, אך הכרי לא נתקן כלל, כיון דלא גמר הפרשתו, ולכן מצי גומר הפרשתו, וכלשונו: "וי"ל דהתם אף על גב דחלה שם תרומה על מה שהוציא לדעת הראב"ד ז"ל מ"מ אינו מועיל להוציאו מידי טבל עד שיפריש כשיעור וכשחוזר ומוציא גמר הפרשה הויא, והו"ל כאילו הפריש הכל בבת אחת". [↑](#footnote-ref-43)
43. בתחילת התוס' מבואר כך: - "פי' בקונטרס שנותן עיניו בצד בזה לשם תרומה ואוכל מצד זה ואף על פי שלא הפריש משמע שרוצה לומר משום דכתיב ונחשב שרי לאכול בלא הפרשה ושרינן נמי בשתיקה ע"י שנותן עיניו בצד זה וכל זה נפקא מונחשב".

    מפורש שיש ב' חידושים נפרדים שלמדנו אותם מהפסוק של 'ונחשב': א] שלא צריך דיבור, ב] שלא צריך מעשה הפרשה, והתוס' כותב בשניהם שזה 'היתר לאכילה', והיה משמע שעדיין יש משמעות להפרשה הזו אבל מותר כבר באכילה, עוד למדנו מדבריו שלא כמו שיש שאמרו שכל הענין של מעשה הפרשה הוא שלא יהיה מכשול שמא יבא לאוכלם, וזו טעות שהרי מפורש שלומדים כן מהפסוק של ונחשב, ומוכרח שיש בזה 'משמעות' בעיקר הדין הפרשת תרומה.

    תוס' ממשיך בזה עוד: - "וכן ודאי דבלא דיבור נמי הוי תרומה מדתנן במס' תרומות [פ"א מ"ו] חמשה לא יתרומו ואם תרמו תרומתן תרומה וקא חשיב אילם ומפרש בירושלמי טעמא משום ברכה ובפרק ג' דשבועות [כ"ו] נמי אמרי' גבי כל נדיב לב דהוו תרומה וקדשים שני כתובין הבאין כאחד לענין גמר בלבו אף על פי שלא הוציא בשפתיו ולא ילפינן מנייהו שבועה".

    כאן ממשיך התוס' להביא ב' מקורות מהש"ס שא"צ דיבור וחיילא במחשבה, וכל זה כהוכחה לחידוש הראשון.

    תוס' מוסיף בזה עוד פרט: "ולענין לאכול בלא הפרשה אין קפידא לכ"ע אפילו בכל המעשרות דלא כתיב בהו ונחשב דשרי בכל מקום אף על פי שעתה אין מפריש כלום כדמוכח ההיא דהלוקח יין מבין הכותים [לעיל כ"ה.] דשרי לכ"ע או לאו משום ברירה או בקיעת הנוד ובמעשר שני שרינן כשאומר בצפונו או בדרומו".

    כאן כתוב ב' חידושים:

    א] יש מקור מהמשנה של "לוקח יין מבין הכותים" דלא בעי מעשה הפרשה והיינו החידוש השני של התוס', ובאמת שמכאן יש הוכחה שהתוס' סוברים שיש חידוש במעשה הפרשה גם באופן שיש קריאת שם בדיבור שהרי שם היה קריאת שם בדיבור - וכל זה לא ראינו מהי"א ברשב"א והרמב"ם שמצריכים מעשה פרשה בהפריש במחשבה - ואין הפשט בתוס' שאין כלום במעשה הפרשה שרק כתבו לשון "ולענין לאכול בלא הפרשה אין קפידא לכ"ע, ומשמע שיש 'משמעות' למעשה הפרשה אלא דאין קפידא.

    והביאור בכל זה הוא שההיתר של תרומה רק חיילא בזה שעומד לבד ומזומן ומיוחד לנתינה לכהן ואינה מעורבבת בתוך הכרי, אבל סו"ס אין קפידא שיאכל כך כיון שבזה הוא יתיר את השיריים תוך כדי האכילה עצמה.

    ב] היה מקום לחשוב שמעשר שונה בכל הנ"ל מתרומה, כיון ששם לא כתוב ונחשב, וחידשו התוס' דאעפי"כ מהני בלי מעשה הפרשה, אבל הרש"ש דייק שכל זה כלפי החידוש השני אבל כלפי החידוש הראשון של מחשבה במקום דיבור, בזה לא נתחדש כן וצריכים דיבור דווקא, והיינו כשיטת המאירי בשבת.

    ויתחדש דא"כ אילם לא יתרום מצד הברכה וזה רק לגבי תרומה, אבל במעשר לא חיילא גם בדיעבד ומעיקר הדין, ודו"ק וזה חידוש, אולם עיקר החילוק צ"ע, דהאיך מתחלקים הנך תרי חידושים כלפי הפסוק של 'ונחשב', הרי שניהם למדנו מפסוק אחד. [↑](#footnote-ref-44)
44. אור שמח [שם הי"ד] – חזון יחזקאל ביצה [פרק ג' הלכה ג'] – קה"י ביצה [סימן ח'] – עמודי אור [סימן כ"ג ס"ק ה']. [↑](#footnote-ref-45)
45. וז"ל: "ולא מפרישין תרומות ומעשרות פי' בגמ' אפילו ליתנם לכהן בו ביום וטעם איסור זה מפני שהוא מתקן והרי היה אפשר לו מבערב אבל פירות שחיוב הפרשתם ירדה עליהם היום כגון עיסה שנתגלגלה ביום טוב מפרישין ממנה חלה.

    ואין איסור זה מטעם מקח וממכר אף על פי שמשתנה מרשות לרשות שהרי אף כהן שיש לו שדות צריך להפריש תרומותיו ואין כאן שנוי רשות שהרי הן שלו", עכ"ל.

    אולם עיקר דברי המאירי תמוהין לי, הרי אף דהוכיח דליכא דין שינוי רשות בכהן בשדותיו ולכן ע"כ יש רק איסור מתקן ותו לא, הא סו"ס בישראל שמפריש איכא שינוי רשות, וכלשונו "שמשתנה מרשות לרשות", וצ"ע, אטו חלוקין נינהו איסור הפרשה בכהן וישראל, וכל החילוקים בין מקדיש למתקן [וכדיבואר] קיימים בין ישראל לכהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. עיי"ש שהוכיח כן מלהלן [פ"ז דדמאי ה"א] במזמין את חברו שיאכל אצלו דמתנה מערב שבת כו' תני ר"י אוסר דס"ל דאף בדמאי אין אדם מתנה על דבר שאינו ברשותו, ואמרינן שם בירושלמי מודה ר"י שהוא הולך ולוקח במקום שלקח זה ומעשרן, ומקשינן ויש אדם מפריש ע"ד שאינו שלו ע"ש, ומוכח דס"ל דאין תורמין משלו על שאינו שלו, וכן מוכח מכל הסוגיא שם ע"ש, וא"ש. [↑](#footnote-ref-47)
47. דעיין היטב בלשון הרמב"ם בפירוש המשנה שכתב "מי שקנה ככר מן האופה פורס ממנו שיעור חלה ותרומת מעשר הראוי לאותו ככר, ולא יבדיל אותה הפרוסה מן הככר אלא ישאירנה מחוברת, ויאמר חלק ממאה מהככר הזה הרי הוא בצד הזה מעשר, כלומר בצד שפרס, ושאר מעשר סמוך לו, כלומר תשעת החלקים הדבוקים בו, ויהיה זה מעשר ראשון, אח"כ יאמר זה החלק שעשיתיו מעשר עם המחובר לו הרי הוא תרומת מעשר על תשעת החלקים המחוברים בו", וגם הכא משמע ששייך ב' הפרשות, ומתחילה עדיין הוא מחובר, צ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. ואולם עי' במהר"א פולדא ושדה יהושע שלמדו שזה רק דין כוונה ואינו דין הזכרה בפה. [↑](#footnote-ref-49)
49. ויש להעיר מהסוגי' בברכות ט"ו דמפורש שהברכה בהפרשת תרומה היא דרבנן. [↑](#footnote-ref-50)
50. ונראה לבאר בזה את דברי ר' אחאי גאון בשאילתות, [שאילתא ע"ג], דכתב בזה"ל, "דמחייבין לבית ישראל להפריש מחלתא וכו' שנאמר וכו', ומיבעי ליה לברוכי בא"י אמ"ה אקב"ו על התרומה, והדר לימא תיהוי חלה, דאמר ר' יהודה אמר שמואל כל המצוות כולן מברך עליהן עובר לעשייתן חוץ מן הטבילה", וצ"ב דמה בא לחדש כאן.

    והנצי"ב ביאר דבא לחדש דמברכים לאחר ההפרשה כיון דעדיין מחוסר קריאת שם, וזה מיקרי עדיין עובר לעשייתן כיון דאכתי לא קרא שם, והוסיף עוד שבזה"ז דלא נוהגים לקרא שם, דמפרישין בלי קריאת שם, לכן מברכים לפני ההפרשה עצמה.

    אולם נראה לבאר את דבריו באופן אחר, דכבר נתבאר דאיכא תרי דינים בברכה, ונראה דהדין ברכה מצד הזכרת ש"ש היינו צריכים לברך דוקא לאחר הקריאת שם, וטעמא דמילתא עפ"י מה שדייק המשך חכמה [שלח] בקרא "תרימו תרומה לה'" שביאר דכוונת הפסוק שצריך לומר בשעת הפרשה שזה "תרומה לה'", והיינו כדרשת הירושלמי הנ"ל שצריך הזכרת ש"ש, וביאר המשך חכמה דלכן כתיב הכא "תרימו תרומה לה'" אף דבהמשך כתוב "תתנו לה' תרומה", וצ"ב השינוי לשון בין הפרשה לנתינה, וביאר דכמו דאיכא דין הזכרת ש"ש בקרבן ואמרינן בנדרים [י'] שיאמר "קרבן לה'" ולא "לה' קרבן", כמו כן הכא בקריאת שם אמרינן "תרומה לה'", ולא "לה' תרומה" כבנתינה, ודו"ק, הרי לנו דמצד הדין הזכרת ש"ש היינו צריכים להזכיר ש"ש דוקא אחרי הקריאת שם, וזו גם סיבה שהברכה תהיה אחרי הקריאת שם.

    מעתה א"ש דזהו חידושו של ר' אחאי גאון, דכיון שמתקיים הדין הזכרת ש"ש ע"י הברכה, תו אמרינן דיברך לפני כן כדי לקיים בזה את הדין ברכת המצוות, דלזה בעינן עובר לעשייתן, וזהו שכתב שיברך "והדר לימא תיהוי חלה", והיינו שהקריאת שם תהיה אחרי הברכה, והוכיח כן מדלא מצאנו שום מצוה שלא מברכים עובר לעשייתן חוץ מטבילה, וע"כ דגם תרומה בכלל, ומזה הוכיח דע"כ דמתקיים הדין הזכרת ש"ש גם בברכה אף שהיא עובר לעשייתן, ונגרר הדין ברכה מצד הזכרת ש"ש אחרי הדין ברכה מצד ברכת המצוות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-51)
51. וז"ל "סבור אני לומר דלעולם אין תורמין מן הדמאי על טבל אחר מדרבנן והכא שאני [מנחות ל"א. בתערובת טבל בחולין] בטבל זה שנתערב בחולין דמה שהוא פטור מה"ת הוא משום רובא שנתבטל ברוב וכתיב אחרי רבים להטות ודמי לדמאי, דהטעם דדמאי פטור מה"ת הוא משום רובא נמצא שטבלים הללו יש להם הדמות בפטורם דטעמא דכולהו הוא משום דאזלינן בתר רוב ומשו"ה תורמין מזע"ז אבל בטבל דרבנן אחר לא, ומ"מ לא נתקררה דעתי בכל זה דמאחר דשנינו דאין תורמין מן הדמאי על הדמאי וכו' איך התירו לתרום מן הדמאי על טבל אחר דרבנן יהיה מה שיהיה.

    וכ' המשנה למלך לבאר דלא חששו חכמים רק במקום דאיכא חשש טבל דאורייתא, כגון מן הדמאי על הדמאי, דשמא הא' מעושר והב' אינו מעושר כלל, והוי מפטור על החיוב דאורייתא, אבל מן הדמאי על טבל דרבנן, דהוי במקום איסור דרבנן, לא חששו כלל, ולפי"ז לא התירו אלא מן הדמאי על טבל דרבנן אבל מטבל דרבנן על הדמאי לא התירו משום דשמא הדמאי אינו מעושר ונמצא פוגע באיסור תורה. [↑](#footnote-ref-52)
52. והוסיף בזה: "אך הרמב"ם ז"ל ודאי לא ס"ל כן, שהרי תלה דין דע"ה נאמן שהוא טבל בדין אי נאמן בשל אחרים, דס"ל למ"ד החשוד על דבר לא דנו ולא מעידו ל"ש לקולא ל"ש לחומרא ואף במקום שאין ריוח. וכן מהתוספתא [דמאי פ"ד הכ"א] מוכח דפליגי בדמאי אף במקום דלא שייך חשש גומלין, דאמרינן רשב"ג אומר היה לו אריס שיודע לתקן והוא אינו מאמינו על המעשרות והביא לו פירות משלו וא"ל שלך הן מתוקנות הן נאמן, רבי אומר אינו נאמן שהחשוד על דבר לא דנו ולא מעידו ע"ש. היינו דמעיד על אחרים שאומר שהפירות הן של בעה"ב ותקנום, ופליגי רבי ורשב"ג ואף דהכא ל"ש גומלין, ומוכח דפליגי בנאמנות ע"ה אף במקום דליכא חשש גומלין". [↑](#footnote-ref-53)
53. **דהנה, גרסינן במסכת חולין [קל"ו:] אי מה תרומה ממין על שאינו מינו לא אף ראשית הגז ממין על שאינו מינו לא, וגבי תרומה מנלן דתניא היו לו שני מיני תאנים שחורות ולבנות וכן שני מיני חטין אין תורמים ומעשרים מזה על זה ר' יצחק אומר משום ר' אלעאי ב"ש אומרים אין תורמין וב"ה אומרים תורמין אף ראשית הגז ממין על שאינו מינו לא אין והתנן היו לו ב' מינים שחופות ולבנות מכר לו שחופות אבל לא לבנות זה נותן לעצמו וזה נותן לעצמו, ע"ש.**

    **ופרש"י [ד"ה זה נותן לעצמו וזה נותן לעצמו], וז"ל, "הואיל ולא שייר לעצמו מאותו המין כלום אין עליו להפריש על אותן גיזים שמכר ואע"פ שהצאן לא מכרום על הלוקח להפריש שלקח ממתנות הכהן אלמא תרי מיני נינהו ואין מפריש מזה על זה דאי מפרשי הוה ליה שיורא גבי מוכר ותנן לקח גז צאנו של חבירו אם שייר המוכר חייב", עכ"ל.**

    **וז"ל הר"ן שם ר' יצחק אומר משום ר' אלעאי בית שמאי אומרים אין תורמין ובית הלל אומרים תורמין. הקשה הרשב"א ז"ל מידי הוא טעמא אלא לר' אלעאי הא בהדיא קתני בית שמאי אומרים אין תורמין ובית הלל אומרים תורמין, ותירץ דמת"ק דר' יצחק הביא ראיה [דכיון] דסבירא ליה דלא נחלקו בית שמאי ובית הלל בדבר זה ור' אלעאי לא אמרה, ויש שכתבו דהכי גרסינן ר' יצחק משום ר' אלעאי בית שמאי אומרים תורמין ובית הלל אומרים אין תורמין ומדר' אילעאי אליבא דבית הלל מוכחא, אלא שבנסחאות לא נמצא כן, וגם בנסחאות שלנו לאו משמיה דרבי אלעאי אמרה ר' יצחק אלא משמיה דר' אלעזר, ומכל מקום מדתנא קמא הביא ראיה וכן עיקר עכ"ל.**

    **ומבואר דלבנות ושחורות הן ב' מינים, ולדעת ת"ק אין מפרישין מזע"ז, וע' מלאכת שלמה בתרומות שפי' דמה דתנן במ"ב כל מין חטים אחד, אין זה אלא אליבא דב"ה לר' אילעאי, אבל לא לת"ק או לב"ש.**

    **ועיין היטב ברמב"ם [תרומות פרק ה' הלכה ג'] דמבואר שלבנות ושחורות אינן ב' מינים דאינם כלאים זב"ז ומפרישין מזע"ז, אבל לענין ראשית הגז [ביכורים פרק י' הלכה י"א] פ' דלבנות ושחורות הם ב' מינים ואין מפרישין מזע"ז, וע' ברש"ש מה שכ' ע"ז, וע"ע בשו"ת פנים מאירות [חלק א' סימן ו'], ובשערי צדק [פ"ט אות ג'] ובבינת אדם [אות ט'] בזה, וע"ע בדרך אמונה [בה"ל פ"ה מהל' תרומות ה"ד] לחלק בן תרומות ומעשרות לדין ראשית הגז, דתרומה תלה בטעם אם הוא טעם אחד או לא ולפי שתאנים שחורות ולבנות טעמם קצת משונה פליגי תנאי אם זה מקרי שינוי לענין תרומה לעשותו ב' מינים או לא, אבל אם לא היה טעמם משונה כלל פשיטא דלא תלי כלל במראה, אבל ראשית הגז שהוא לעשות ממנו בגד פשיטא דתלי במראה ואם במראה הוא ב' מינים פשיטא דנחשב ב' מינים נפרדים ולכן שפיר פסק הרמב"ם לענין תרומה כסתם משנה דתורמין מזע"ז ולענין רה"ג פסק כר"א.**

    **הרי נתבאר שמעיקר הדין לבנות ושחורות הם מין אחד לענין הפרשת תרו"מ, אך כל זה לענין כששניהם טבל, אבל אם קונה שניהם מחנות א' יתכן מאוד שהלבנות והשחורות באו ממקורות שונות, ולא ראי ספק זה כראי ספק זה, ויתכן שא' הופרש תרו"מ מהן וא' לא הופרש תרו"מ מהן, ולכן אין מפרישין מזע"ז כשהן ספק מעושרים.** [↑](#footnote-ref-54)
54. וז"ל התוספות [שם]: "אף על גב דאין חשודין על גזל לא חשיב להו גזל דהוי ממון שאין לו תובעים דהא עמי הארץ נמי לא נחשדו על הגזל ונחשדו על המעשר ועוד דכל זמן שלא הופרש אינו דומה להו גזל שעדיין לא נתחייב ליתן לכהן וללוי ועוד סומכין כותים אהא דדרשינן בב"מ ואכלת ולא מוכר". [↑](#footnote-ref-55)
55. ויש לדון האם הרמב"ם חולק על כל היסוד הידוע מהאחרונים שיש תרומה שמעורבת בכל טבל וזה האוסר, אולם אינו כן, שהרמב"ם בפירוש המשנה בגיטין [הנזקין] למד מפורש שזה היסוד של איסור משמרת תרומותי בטבל.

    ובאמת דמיניה וביה מוכרח כן ברמב"ם עצמו, שהרי הרמב"ם כותב שלפי האמת היה צריך להיות בהם בעלות וממונות שהרי חייבים מיתה, וכמו שכתב 'אעפ"י שהן חייבין מיתה לשמים', והיינו שהחיוב מיתה אינו דין מסויים באיסור טבל אלא שהוא 'מעיד' שיש תרומה כבר בתוך הטבל, ואעפי"כ חידש הפסוק שאין ממונות או שעכ"פ אין תביעה ממונית, הרי שרואים שיש תרומה מעורבת לחצאין, וצ"ע, ומלשונו 'אין לך בהן כלום' דייק המנח"ב שאין לו כלום כפשוטו ולא רק שחסר בתביעה, וכל זה צ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. דלגבי תרו"מ כבר דנו בזה האם מחוייבים בתרומה גם בלי שיאכל וימכור או דכל מצוות הפרשה היא רק באופן שיאכל וימכור, ועיין בזה בט"ז [יו"ד סימן א' ס"ק י"ז] שחולק וסובר שחייבים בתרו"מ גם באינו רוצה לאכול, ועיין ברעק"א [שם] שהביא מהמג"א הלכות ציצית [סימן ח'] שזה רק תיקון המאכל כשרוצה לאכול, ועיין בביאור הגר"א [ציצית] שחולק וסובר כהט"ז, ועפ"י דברי רש"י כתב בשערי ישר [ש"ה פ"ז ד"ה ולפי"ז בספק] דבספק פדיון פטר חמור דליכא מצוות נתינה שוב ליכא מצוות הפרשה.

    ולגבי ביכורים יש גם חידוש, דמבואר ברש"י שביכורים הוא חיובא דגברא מטעם דלא טבלי ולא נאסרו שאר הפירות לפני הבאת ביכורים, וכן מבואר נמי בתוס' ב"ב [פ"א. ד"ה ההוא למעוטי חוצה לארץ] בתירוץ הרשב"א.

    ובשם הגרי"ז גוסטמן זצ"ל שמעתי לדייק את דברי הרש"י בקידושין [ל"ז.] וז"ל, "חובת קרקע - שמוטלת על הקרקע או גידוליו כגון תרומות ומעשרות חלה לקט שכחה ופאה שביעית חדש ערלה כלאים", ודקדק דרש"י לשיטתו השמיט ביכורים.

    ויש להעיר דכבר הוכיח התורת זרעים בריש ביכורים מכמה דוכתי, דביכורים הוא חיובא דרמי אפירות ולא מצוות גברא בעלמא, ולכן היכא דנתקיימה הבאת ביכורים מהך מין ע"י המוכר שוב ליכא חיוב על הלוקח אף שיש לו פירות, וע"כ דחיובא דפירות להפריש מהם ביכורים, וכל שהופרש מהם ביכורים נתקיים דינם של הפירות, וכן ממה דניטלין מהטהור על הטמא, ואי חובת הגוף מה שייך מהטהור על הטמא, הא כלפי הגברא אין כאן תרתי, וכבר תמה מהמבואר בתוס' בב"ב [פ"א] דחובת הגוף הוא מדבעינן למעט חו"ל, אולם כבר דחה במשנת ר"א זרעים [סימן י"ט ס"ק ה'] דכל זה לפי הקס"ד דחייבים מפירות חו"ל, אבל למסקנה אחרי הפסוק מודי התוס' דחובת הפירות הוא.

    ונראה דאין כל זה סתירה לרש"י, דאף רש"י מודה דחיוב רמיא אפירות, דעל הפירות חיילא חובת הפרשה, אכן כוונת רש"י דחיוב זה רמי אגברא להפריש את הביכורים של הפירות גם באופן שלא יאכל ולא ימכור הפירות, ודלא כתרו"מ שרק חייבים היכא שהוא יאכל וימכור, ונפ"מ בפירות בנד"ד בבעלות העכו"ם שמחוייב לקנות ולהפריש ביכורים משא"כ תרומה דלא גרע מפירות דידיה דאי לא יאכל אינו מצווה בהפרשה.

    אולם עיין בעמק ברכה [ברכת המצוות אות א' עמוד ס"ה] שחידש שאף דנוקטים כפשוטו דדברי רש"י משמע כרעק"א ודלא כהט"ז שכתב שתמיד מחוייבים בהפרשה, אכן אינו מוכרח דיתכן דרש"י מודה לט"ז, ורק בנמצאים אצל העכו"ם אינו מחוייב לקנות, ורק אי היה מוכרו או אוכלו בעודו תחת יד העכו"ם אז היה מחוייב, ודלא כביכורים דמחוייב להביא גם בלי שום תנאים, ודו"ק.

    והנה הראשונים חולקים על רש"י, ויתכן דכל פלוגתתם הוא רק בגדר חיובא דביכורים, דאף אי נימא שיש למוכר שייכות לדיני הפירות וכמבואר ברש"י דלענין הקדושה הוא לא מכר, אכן אכתי אינו חיובא דגברא עד כדי כך שיתחייב בזה לקחת ולהביא, הלכך פירשו דאינו מחוייב, אבל אם לקח מודי שהוא מחוייב, וה"ה א"כ היכא דאחרים קנו פירות וקרקע מחוייבים להביא. [↑](#footnote-ref-57)
57. ודברינו כאן הם גם לפי התורת זרעים שגם לרש"י חייבים להפריש אפילו כשלא צריכים לאכול, דגם לדידיה אינו חובת גברא שהרי א"צ לקנות וזה רק אחריות על המצווה של הארץ ולכן זה לא מחייבו כשלא שלו בממונות. [↑](#footnote-ref-58)
58. והיינו דכנראה שדיוק הכס"מ ברמב"ם הוא מהלשון של הרמב"ם שמעמיד בחזר ולקח, ומוסיף "כאילו לא נמכרה לגוי מעולם", וכוונתו דאף דבשעה שהיא היתה תחת יד העכו"ם דאז לא היתה בקדושתה, אבל עכשיו שחזר וקנאה הרי כאילו לא נמכרה, ודו"ק, ולשון זה נמצא גם במאירי בגיטין [מ"ז] "זה שאמרו אין קנין לגוי בארץ להפקיע מיד מעשר פירוש הענין שאם לקח ישראל מגוי קרקע בארץ ישראל אף בגדלו הפירות ונתבשלו ביד גוי שחייב ישראל בהם בתרומות ומעשרות ובכורים מן התורה 'כאלו לא היתה של גוי מעולם' ואין אומרין כשלקחה ישראל מן הגוי שיהא דינה ככבוש יחיד". [↑](#footnote-ref-59)
59. דעיין ברמב"ן [ויקרא פרק כ"ה פסוק כ"ג] "והארץ לא תמכר לצמיתות, ליתן לאו על חזרת שדות לבעלים ביובל, שלא יהא לוקח כובשה, לשון רש"י. ואם כן למה יזהיר במכירה, והראוי "לא תקנה לצמיתות". ואולי יאמר, לא תמכר לכם לצמיתות, וכן לא ימכרו ממכרת עבד [להלן פסוק מב] אזהרה בלוקח שיוציאנו ביובל כפי פשוטו. ויתכן שיהיה "לא תמכר לצמיתות" לאו במוכר, שלא ימכרנה לחלוטין לומר הריני מוכרה לך לעולמים גם אחרי היובל, ואע"פ שהיובל מפקיעה, הזהיר הכתוב למוכר או לשניהם, שלא יעשו ממכרם לצמיתות. ואם אמרו כן יעברו בלאו הזה, ולא יועיל להם כי תחזור ביובל. וכך פירשו הרב רבי משה [הל' שמיטה ויובל פי"א ה"א].

    והטעם בזה, כי בידוע בדעות בני אדם שאם יעשו ממכרם מתחילה כמספר שנים עד היובל יקל בעיניהם הענין, ואם יקנה לחלוטין תקשה בעיניו החזרה מאד. ויהיה כענין שאמרו [תמורה ד ב], מאי דאמר רחמנא לא תעביד אי עבד לא מהני ולקי משום דעבר אהורמנא דמלכא.

    והנכון בעיני שאין זה לאו ללקות עליו, אבל הוא טעם, יאמר הנהיגו ביניכם היובל ואל יקשה בעיניכם, "כי לי הארץ" ואיני רוצה שתמכר לצמיתות כשאר הממכרים", עכ"ל הרמב"ן.

    וע"ע בזה שיטת הרמב"ם – [שמיטה ויובל פרק יא הלכה א] וז"ל, א"י המתחלקת לשבטים אינה נמכרת לצמיתות שנאמר והארץ לא תמכר לצמיתות, ואם מכר לצמיתות שניהם עוברין בלא תעשה, ואין מעשיהן מועילין אלא תחזור השדה לבעליה ביובל.

    וז"ל ספר המצוות לרמב"ם מצות לא תעשה רכ"ז, היא שהזהירנו שלא למכור אחוזתנו בארץ ישראל מכירה קיימת והוא אמרו [פ' בהר] והארץ לא תמכר לצמיתות. וכבר התבארו משפטי מצוה זו בסוף ערכים [פ"ט].

    וכ' ע"ז בהשגות הרמב"ן לספר המצוות וז"ל, "כתב הרב והמצוה מאתים ועשרים ושבע שנמנענו מלמכור נחלתנו בארץ כנען וכו'", ובתוך הדברים הביא את שיטת הבה"ג "והמובן בלאו הזה מדברי בעל ההלכות שאינו מניעה כלל אבל צוה [פ' בהר] ובכל ארץ אחוזתכם גאולה תתנו לארץ לפי שאין הארץ הזאת נמכרת לצמיתות מפני שאינה שלכם אבל אתם גרים ותושבים בה עמו ולכן לא כתב בעל ההלכות זה הלאו לפי שהוא אצלו שלילות לא מניעה ואיננו כמו שחשד אותו הרב [ש' ח עמ' קמג] שלא יבין ענין השלילות כלל" ושוב הבאי את הירושלמי בסוגיין, "ומצאתי בירושלמי בענין המחלוקת שחלקו במוכר שדהו לנכרי ור' מאיר סבר אין קנין לגוי בארץ ישראל להפקיע מידי מעשר ור' שמעון סבר יש קנין ופרשו שם טעמא דר' מאיר והתנחלתם אותם לבניכם אחריכם לרשת אחוזה [הקיש אחוזה] לעבדים מה עבדים אתם קונין מהם והם אינן קונין מכם אף אחוזה אתם קונין מהם והם אינן קונין מכם. ואמרו א"ר אלעזר בר' יוסי קומי ר' יוסי ודא מסייעא לר' מאיר והארץ לא תמכר לצמיתות לחלוטנית אמר ליה כל גרמא אמרה דהיא מסייעא לרבי שמעון הא אם נמכרה חלוטה היא. ע"כ לשונם בחמישי של מסכת דמאי [ה"ט] וברביעי של גיטין [ה"ט], והענין הזה בעצמו רמזו בגמרא שלנו ברביעי של גיטין [מז א] שחלקו שם מהם אמרו אין קנין לגוי בא"י להפקיע מידי מעשר שנאמר כי לי הארץ ומהם אמרו אין קנין לגוי בא"י לחפור בה בורות שיחין ומערות שנאמר כי לי הארץ. והנראה מדבריהם אלו שהיא מניעה שלא נצמית הארץ ביד הגוים ולא נעזבנה להם בממכר מוחלט. והענין כי כאשר נצטוינו בגופותינו הנמכרים לגוים שאין להם קנין הגוף בנו כמו שדרשו [שם לח א, יבמ' מו א] ואין הם קונין מכם והוזהרנו מעבודת פרך שאמר [ס"פ בהר ל"ת רס] לא ירדנו בפרך לעיניך ושנוציא אותם מידו ביובל שנאמר [שם] ויצא ביובל הוא ובניו עמו ופירש [שם] טעם כל זה כי לי בני ישראל עבדים עבדי הם אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים, כן הוזהרנו בנחלת הארץ אחרי צוותו חזרת הקרקעות ביובל שצוה על הלוקח להחזירם צוה עוד על המוכר שיזהר שלא תמכר הארץ לצמיתות והוא למי שיחזיק בה ולא ינהוג בה דין יובל עמנו הם הגוים אבל נשמר שתהיה מכירתנו בה שתחזור אלינו על כל פנים ולא נניח אותה בידם לעולם ונתן בה טעם כטעם הנזכר בגופות זה שנתן טעם לארץ לפי שהארץ שלו יתעלה ויתברך ואנחנו כולנו גרים ותושבים עמו ולא יחפוץ להושיב בה אחרים זולתינו רק בידינו תשאר ואלינו תחזור, עכ"ל הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-60)
60. ובאמת שכל דבריו חידוש - מתרי טעמי:

    א] עיקר דברי המשנה למלך אינו פשוטים - דעיין בלשון הרמב"ם [תרומות פ"ג ה"א] דמשמע שכל השיעור אינו אלא לכתחילה, וכן דייק בדרך אמונה [שם], ומה שכתב הרמב"ם להלן [שם הלכה ו'] דצריך להשלים היינו בטעה ורצה לתרום יותר, אבל בכיוון לתרום פחות מהני, וכ"ה בתוס' אנשי שם [תרומות פ"ד מ"א] והביא כן בשם פרי יצחק, וברמב"ם [שם הלכה ז'] שמפריש מקצת תרומה שאותו מקצת אינה תרומה, ומהכא הוכיח המשנה למלך שהשיעור מעכב, אכן הפוסקים למדו דהכא איירי בדעתו שישלים השאר ודעתו שלא יהיה תרומה עד שישלים, עיין בזה בציון ההלכה [שם ס"ק קט"ו] שהביא שכן פירש הרדב"ז בשו"ת [ח"ה סימן קמ"ו] ובמרכבת המשנה [פ"א מעשר ה"ו] וכן הביא מהישועות מלכו וקרית ספר, עיי"ש, וכל זה דלא כהמשנה למלך.

    ב] עוד יש לעיין בעיקר שיטת המשנה למלך דהוי שיעור שמעכב, האם גדר הדבר שזה עוד חיוב בפני עצמו – עד כדי כך שמפריש את ההפרשה הזו בפני עצמה לפטור את החיוב הזה מדרבנן בלי שייכות לפטור של חיטה אחת מה"ת, או דילמא שאינו אלא שיעור דרבנן בחיוב של הדאורייתא, ולא חיוב נוסף בפני עצמו וא"כ לא יוכל להפריש לפטור חיוב זה בהפרשה דרק מועילה מדרבנן בלי לפטור את עיקר חיובו מצד חיטה אחת פוטרת את הכרי.

    ובעיקר חידוש המשנה למלך - עיין בארוכה בדברינו באמרות אברהם זרעא קיימא תרומות [פרק ד משנה א ענף ג / ושם משנה ג] מה שיש לדון בזה טובא. [↑](#footnote-ref-61)
61. **וכתב בזה המנחת שלמה בעיקר החקירה – וז"ל "ואין להקשות דאיך מצינן לומר שחלק מהתרומה הוי נמי תרומה על התרומה והא תפ"ל דכללא הוא דבעינן דוקא ראשית ששיריה ניכרין והכא הרי לא מסוים כלל החלק שהוא תרומה על השיריים והחלק שהוא תרומת התרומה ונמצא שלגבי תיקון התרומה עצמה הו"ל כאומר תרומת הכרי בתוכו דקיי"ל שלא קרא שם. אבל נראה דלאו קושיא הוא כלל דכיון שאי אפשר כלל לסיים את תרומתה של התרומה וכן מעשרותיו של המעשר עד סופו כמובן, לכן אמרינן דאף אם נאמר שגם בתרומת מעשר וחלה הטבולין לתרומה גדולה קפדינן אכלל דראשית ששיריה ניכרין אע"פ שהראשית והשיריים שוים הם ודין אחד לשניהם, מ"מ לגבי תיקון תרומה עצמה מתרומה וכן מעשר ממעשר שפיר אמרינן דכיון שהראשית והשיריים שקולין הן לכן לא בעינן כלל סיום מקום. ומטעם זה גם נלע"ד דאף להירושלמי הנ"ל דכל תרומה שאינה מתרת השיריים באכילה אינה תרומה אפי"ה מצינן שפיר לומר דאע"ג שתרומה טמאה אינה נאכלת וא"כ אי אמרינן בכל הפרשת תרומה דהוי נמי תרומה על עצמה הרי נמצא שתרומתה של התרומה אינה מתרת כלל השיריים באכילה, דשאני תקון התרומה עצמה דכמו דלא קפדינן על היכר השיריים כמו כן לא קפדינן גם על היתר השיריים. [אולם זה נגד מה שכתבנו קודם דטעמא דמצריך הירושלמי שיוכל גם לתקן את התרומה עצמה מיניה וביה הוא משום כללא דראשית ששיריה ניכרין, אלא שבלא"ה קשה על דברינו דנהי שהתרומה עצמה אינה ניתרת כיון שהיא חמץ אבל מ"מ מה טעם אינה מתרת את המצה. גם קשה לי טובא בעיקר דברי הירושלמי דלפי"ז אם עבר והקדים תרומת מעשר וחלה לתרומה גדולה לא יוכל עוד אח"כ להפריש עליהם תרומה גדולה אם הם טמאים משום הך טעמא דאין התרומה מתרת השיריים באכילה וצ"ע]".**

    **ועפ"י כל הנ"ל יישב המנחת שלמה את קושי' האחרונים – וכלשונו: "ולהנ"ל ניחא דכיון דמדאורייתא לאו תרומה היא כלל על האינו נקוב וליכא הכא תרומה דאורייתא אלא כפי השיעור הצריכים לתיקון התרומה עצמה נמצא דהו"ל ממש כאומר תרומת הכרי בתוכו דקיי"ל שלא קרא שם, ואף לר' שמעון דסובר קרא שם הא אמרינן בגמ' עירובין ל"ו ע"ב שאני תוכו דאיכא סביביו". עכ"ל המנחת שלמה.** [↑](#footnote-ref-62)
62. שיש כמה מקומות שמבואר כן ברמב"ם:

    ז"ל הרמב"ם [מכירה פרק כ"ג הלכה א'], "מקנה אדם הגוף לפירותיו בין במכר בין במתנה בין במתנת שכיב מרע, ואין זה מקנה דבר שלא בא לעולם שהרי הגוף מצוי ומקנה לפירות, הא למה זה דומה לשוכר בית או שדה לחבירו שלא הקנה לו הגוף אלא הנאת הגוף".

    ולהלן שם, [הלכה ח'], "ומה הפרש יש בין הקונה שדה זו לפירותיה ובין השוכר שדה מחבירו, שהקונה שדה לפירותיה יש לו לנטעה או לזרעה כל זמן שירצה או להובירה, והשוכר אינן כן כמו שיתבאר בענין שכירות, ואין השוכר רשאי להשכיר אבל הקונה מקנה לאחרים כל מה שקנה".

    ובלשון הרמב"ם [שכירות פרק ז' הלכה א'], "כשם שמתנה אדם כל תנאי שירצה במקח וממכר כך מתנה בשכירות, שהשכירות מכירה לזמן קצוב היא וכל שממכרו בנכסיו ממכר שוכר שכירותו שכירות, וכל שאין לו למכור כך אין לו לשכור אלא א"כ יש לו פירות בלבד באותה הקרקע הרי זה שוכר ואינו מוכר".

    הרי לנו דלשונות הרמב"ם ברורים דשכירות לא חשיבי כשעבוד בעלמא להוציא שימושים אלא שיש קנין לזמן וקנין בחפץ לשימושים, ומה"ט פוסק הרמב"ם דגם במת השוכר השכירות ממשיכה אצל הבנים כמו במקח, והוא מפרש שזה באמת קנין הגוף לזמן.

    דיעויין בזה ברמב"ם [שאלה ופקדון פרק א' הלכה ה'] וז"ל, "השואל כלי מחבירו או בהמה וכו', שאלו לזמן קצוב כיון שמשך וזכה אין הבעלים יכולין להחזירו מתחת ידו עד סוף ימי השאלה, ואפילו מת השואל הרי היורשין משתמשין בשאלה עד סוף הזמן, ודין הוא, הלוקח קונה הגוף קנין עולם בדמים שנתן ומקבל מתנה קנה הגוף קנין עולם ולא נתן כלום והשוכר קנה הגוף לפירותיו עד זמן קצוב בדמים שנתן והשואל קנה הגוף לפירותיו עד זמן קצוב ולא נתן כלום, כשם שהנותן כמוכר שאינו יכול לחזור בו לעולם כך המשאיל כמשכיר שאינו יכול לחזור בתוך הזמן". [↑](#footnote-ref-63)
63. עיין ט"ז יו"ד [סימן א' ס"ק י"ז] וברעק"א [שם], והעולם הביאו ראיה לט"ז מרש"י גיטין [מ"ז: ד"ה דאורייתא] כרעק"א, אכן עיין באבי עזרי [מעשר פ"ו ה"ב תניינא] ובעמק ברכה [ברכת המצוות] שדחו ראיה זו, ודעת הגר"א [או"ח] סימן ח'] שהמג"א שתמיד חייבים, ודעת החזו"א [דמאי סימן ד' ס"ק ב'] ג"כ דתמיד חייבים. [↑](#footnote-ref-64)
64. ובהמשך הוסיף טעם נוסף למה מיקרי קנס "ועוד חשיב ליה קנס בישראל דקא אתי מכח נכרי דלא מצי לאשתעויי דינא בהדיה וכיוצא בה אמרינן בסוף פרק קמא דבכורות [י"א] אף על גב דלא דמי כולי האי". [↑](#footnote-ref-65)
65. **ויש לדון אם שייך כאן לומר שמפריש מיניה וביה על חלק העכו"ם ומיניה וביה על חלקו, דלכאו' לא יתכן דמה שהוא נותן לעכו"ם אינו מנכה מחלקו של העכו"ם וע"כ שזה חלקו של הישראל, ואכתי צ"ע..** [↑](#footnote-ref-66)
66. והיינו שיש כאן חשבון בסוגי' בגיטין שמבואר דנחלקו עוד הנך תרי שיטות כלפי הקנין ממון אי איכא לעכו"ם דין קנין הגוף בקרקע של א"י לחפור בו בורות שיחין מעורות, ולמ"ד יש קנין אין לו קנין ממון בגוף הקרקע, ומעתה - אי אין לו קנין הגוף פשיטא דאינו משווהו לחו"ל לעקור מינה קדושתה, ולא יהיה קנינו בקדושה יותר מקנינו בממון, ורק למ"ד אין קנין אילו היה סובר יש קנין היה כחו"ל כיון שיש לו בעלות בגוף. [↑](#footnote-ref-67)
67. עיין במעדני ארץ [פ"ד ה"ג ד"ה ולולא דמסתפינא] שביאר דאיכא שני דינים בהפרשת תרומה ע"י אחרים, א] ע"י שליחות, ב] עצם זה שאינו מקפיד מהני ע"י אחרים גם בלי לבא לפרשת שליחות, וביאר דבאמת לולי גזה"כ היה שייך הפרשה על של חבירו, וקמ"ל קרא דלא מהני, אבל כל זה כשיש קפידת בעלים, והיכא שלא מקפיד מהני בלי שליחות, וכקס"ד בלי קרא תרום שאינו שלו, ובזה ביאר האיך מהני כלך אצל יפות גם למפרע.

    אולם הק' ע"ע [ד"ה ונראה] דא"כ מה הראיה מלשון אתם גם אתם דמהני שליחות, דילמא מהני ע"י אחרים דליכא קפידא, ולהכי האחר יכול לתרום, ותירץ דמשמע מלשון הקרא דמרבינן "גם אתם" כמו "אתם", והיינו דחשיב כתרומה דידיה ממש, וע"כ שיש שליחות, ועוד, דהא דחשיב מצוה דידיה היינו דוקא ע"י שליח ולא ע"י "חוסר קפידה", דאז כבר אינו מצוה דידיה.

    ועפי"ז הוסיף [לעיל שם סוף ה"ב ד"ה ועדיין] ליישב שיטת הרמב"ם במיעוטא דעכו"ם דאיכא בזה ב' דינים, וביאר, דמתחילה ממעט מדין שליחות, והדין השני הוא מיעוט מצד נתינת רשות, עכתו"ד.

    ויש להוסיף דאיכא נפ"מ בין הנך ב' דינים הוא דהרמב"ם [שם ה"ט] חידש שלא שייך ביטול שליחות דוקא בתרומה, ורק בשינה דעתו מהני, ובניחותא פשוט דמהני ביטול, וא"ש.

    עוד יש להוסיף בזה דבאמת יש לזה מקור מהירושלמי, שיש בזה ב' פסוקים בירושלמי ריש תרומות למעט עכו"ם, דממעטינן עכו"ם מתרומה מקרא ד"דבר אל בנ"י ויקחו לי תרומה", דבנ"י ממעט עכו"ם, ושוב בהמשך ממעטינן להו מאתם בני ברית וכו', ודו"ק, ולהנ"ל א"ש.

    אולם יש לדחות ראיה זו, ולומר דמיעוטא ד"בני ישראל" ממעט מהמעשה הפרשה, ולא קאי על השליחות כלל, ומיעוטא ד"אתם גם אתם" קאי על שליחות, ושוב ליכא ראיה.

    אולם, נראה לדקדק דבאמת הכוונה בזה דנתמעט לגמרי מפרשת תרומה, גם במעשה הפרשה וגם בפרשת שליחות המיוחדת שבפרשה זו, שהרי ז"ל הירושלמי [שם] "ר' שמואל בר נחמן שמע לכולהון מן הכא", הרי דהך קרא דדבר אל בנ"י וכו' דממנה ממעטינן ל"כולהון" כולל גם נכרי וגם נכרי ברשות ישראל, דכולהון קאי על כל החמשה במשנה, וע"כ דגם הדין שליחות נתמעט מהכא, וק' דשליחות מאתם גם אתם נתמעטה, וע"כ כנ"ל, שיש בזה מיעוט נוסף.

    אולם עיקר מהלך זה הוא מחודש מאד לומר ששייך הפרשת תרומה בלי שליחות כלל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-68)
68. אולם נראה שצריכים להעמיק עוד בעיקר האי יסוד, שאם נאמר כפשוטו שא"א לפעול חלות אצל האדם בלי דעתם, א"כ אין כאן דין זכין כלל וכלל, שהרי העיקר הוא שזה אינו בע"כ וממילא שאם ידוע לנו שזה זכות עבורו שוב ממילא ליכא עיכוב בעלים, ואם הוא לא מעכב אז כבר אפשר לפעול בלי הבעלים, ויתירא מזו, הרי הגר"ח כתב דמהני בהפקר, וע"כ שהכל מדין 'עיכוב בעלים' כפשוטו וא"כ למה לי זכין, הרי פשיטא שהוא לא מעכב במקום זכות, ולמה א"כ בעינן לבא לדין זכין.

    ואי נימא שבאמת כל כה"ג אינו בכלל זכין, רק דסגי בזה שזו זכות, א"כ קשה טובא בסוגי' דגר קטן בכתובות [שם] שהביאו דינא דזכין, ואמרו "תנינא זכין לאדם וכו'", הרי אין כאן דינא דזכין כלל רק דאיגלאי מילתא דניחא ליה, ואין כאן עיכוב בעלים, וצ"ע.

    ונראה שעד עכשיו למדנו שזה דין בעלמא שכל מי שבא לפעול אצל חבירו שצריך דעתו לעיכובא, ואף שא"צ כח ודעת בעלים לפעול את החלות, אכן סו"ס בעינן שיהיה כאן דעתו, בלי שדעתו פועל כלום.

    אולם נראה שיש מקום לומר שצריכים דעת בעלים לפעול, אבל לא צריכים דעת בעלים לפעול את החלות, אלא שצריכים כח בעלים להגדיר את המעשה שנעשה בו ובממונו.

    והיינו כך - ולדוגמא נגדיר את הדברים בתרומה והיתר שיריים:

    אע"ג שהיתר שיריים חיילא מעצמו בלי כח בעלים לפעול חלות היתר שיריים, דבזה שהופרש ממנו תרומה הרי ממילא הותרו, אכן אכתי בעינן מעשה בעלים להגדיר את המעשה כמעשה הפרשה, והכוונה בזה, שבתורם משלו על של חבירו התורם עצמו פועל חלות תרומה בתבואתו בכחות שלו, אבל עד כמה שהחלות תרומה שנעשה בתרומה לא מתייחס לשיריים להתירם, הרי דלא חיילא במעשיו תורת 'הפרשה', והיינו שבחלות תרומה איכא תרתי, א] עצם החלת חלות קדושת תרומה כמו בכל הקדש, ב] יש בזה גם תורת 'הפרשה' מתוך השיריים, ובלי זה אין כלום, שאין תרומה בלי היתר שיריים.

    ונמצא דאע"ג שלא בעינן שבעל השיריים יפעול חלות היתר שיריים, אבל אכתי בעינן שבעל השיריים יגדיר את המעשה הפרשה של התורם כהפרשה כלפי תבואתו, וגם זה בכלל 'כח בעלים', אלא שאינו כח בעלים ב'הפעלת החלות' רק ב'הגדרת המעשה', ולזה סגי בזכין שלא מטעם שליחות.

    כמו כן בפדיון מעש"ש הדין הוא כן, שבאמת בעל הממון מחיל קדושת מעש"ש על מעותיו וסגי בכח בעלים דידיה, אלא דבעינן שהפדיון יתייחס לקדושה שבפירות להגדיר מעשיו בתורת מעשה פדיון, ולזה בעינן כח בעלים של בעל המעש"ש ולא סגי בכח בעלים של בעל המעות שפועל את החלות פדיון.

    גם בגירות של הבי"ד ע"י הבי"ד צריכים דעת בעלים כיון שפועלים חלות גירות אצל המתגייר, אכן אין דעתו של המתגייר נצרך לחלות רק בהגדרת המעשה, והיינו שאין מעשיהם של בי"ד בגר מוגדרים כמעשה גירות בלי דעתו של המתגייר כמו שהיתר שיריים לא מוגדר כמעשה הפרשה, ולכל זה בעינן זכין, והיינו שיהיה מכח בעלים, והיינו מכח המתגייר.

    ונראה שדברינו מבוארים בלשון הגר"ח שם, ומדבריו למדנו שאינו גילוי מילתא בעלמא לומר שאין עיכוב בעלים, רק פעולה שהיא גם מכח הבעלים, וזה לשונו:

    "דגם מעשר שני ורבעי שיש להם בעלים, מכל מקום עיקר מעשה החילול והפדיה נעשה מכח הפודה אף שאינו הבעלים שלהם, ונהי דיש בזה עיכוב דין בעלים, וצריכינן שתהא הפדיה נעשית בשביל הבעלים ומכחם ומדעתם, אבל מ"מ שליחות לא בעינן בזה, כיון דלעצם מעשה הפדיה והחילול לא צריכינן לדין בעלים".

    הרי דמצד אחד כתב שהפדיון הוא מכח הפודה ויש רק דין 'עיכוב בעלים', ומאידך כתב דבעינן פדיון 'מכח הבעלים ומדעתם', ונראה ברור שהביאור כנ"ל. [↑](#footnote-ref-69)
69. והיינו שיש לדון עפ"י הר"ן בהשולח [ל"ז] לגבי הקנאת קרקע לפרוזבול אף דנותן לא קרקע משהו וזה מחייבו בחוב גדול, וכבר העיר הר"ן שחזינן שכל דבר שהוא זכות בעצם איכא בזה זכין אף שפשוט שהוא לא רוצה בזה, וכבר העיר בזה הגר"נ פרצוביץ זצ"ל שם דפשיטא דליכא בזה אנן סהדי דניחא ליה, ויש לדון האם הכא פירות מתוקנים מיקרי זכות דסו"ס שוין יותר בשוק למוכרם לישראל, ועוד יש לדון האם כו"ע מודי דמהני סוג זכות כזה בלי אנן סהדי בגדר המחודש של זכין, ויש להוסיף עפ"י הסברא שמוזכרת למעלה לצרף לכאן, והיינו שיתכן דב' הסברות מצטרפים להפוך דבר שהוא מצד עצמו חשיבא כזכות, אלא שכלפי העכו"ם מצד עצמו אינו זכות אלא שהוא רוצה בזה מחמת סיבה צדדית של החכירות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-70)
70. וסו"ס הדברים אינם מוסברים כל הצורך, וממו"ר הגאון ר' אברהם גורביץ שליט"א שמעתי בשם אביו הגרא"ז גורביץ זצ"ל [בעל הראשי שערים] ששמע בצעירותו מהגאון ר' אליהו קרעמערמאן זצ"ל שביאר את דברי הרשב"א הללו, שההקדש באמת חיילא על הידים עד שיבואו המעש"י, ואז עוברת החלות למעש"י, וצ"ע הגדר בזה, ובחידושי ר' ראובן [ב"מ סי' כ' ס"ק א' ד"ה ויש לחקור] תמה דמה הסברא ומה הגדר במהלך זה, והלך בזה בדרך אחרת, והגר"נ פרצוביץ הסיק דגדר הדין בזה אכתי צ"ב רב. [↑](#footnote-ref-71)
71. ויש להעיר שיש קצת סתירה בדברי רעק"א, דבב"ב נקט דאין קנין לפירות בעצמן, ובהמפקיד למד דשייך הקנין לפירות עצמן, דקונה את הפירות ע"י הדקל, וזה הצד דהיה מהני בעבד לקנס, ושם בב"ב הביא הך דעבד לקנס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-72)
72. וע"ע בענין זה בישועות מלכו [פ"ב מהל' מעשר ה"ב], ובחלקת יואב [או"ח סי' י"ד בהגה"ה ד"ה אמנם], ובס' דברי דוד [סי' ל"ב], ובפרי עץ חיים [ביכורים סי' מ"א] הביא שהמנ"ח אזיל בזה לשיטתו. [↑](#footnote-ref-73)
73. בפרי עץ חיים הביא לזה כמה הוכחות– וכדלהלן:

    א] לכאו' יש להוכיח דקנין פירות הוי תבואת זרעך מהמבואר סוף השולח דדנו בפלוגתא דקנין פירות כקנין הגוף לגבי ביכורים [והקשו דלפי ר' יוחנן דקנין פירות כקנין הגוף דלא מצא ידיו ורגליו בבית המדרש] ולא דנו לגבי תרו"מ, אכן יש לדחות, לפי המבואר במנחת חינוך [מצוה שצ"ה] ובתורת זרעים [פאה פ"א מ"ו] שאפי' פירות שפטורים מתרו"מ שאינן "תבואת זרעך", מ"מ אם הפריש הרי"ז חל מה"ת, ולכן י"ל שאע"ג דליכא חיוב תרו"מ, מ"מ אם הפריש חל, ודוחק.

    ב] גם יש ראיה דקנין פירות הוי תבואת זרעך מדברי הגמ' בב"ב [פ"א:] שהקונה ב' אילנות מביא ואינו קורא משום דמספקא לן אי קנה גוף הקרקע וחייב להביא ביכורים, או אינו קונה גוף הקרקע ואין לו אלא קנין פירות ולכן פטור מהבאה, ולכן א"א לו לקרות, ופריך הש"ס מכדי פסוקי נינהו ליקרי, ומשני בתי' ב' דלמא אתי לאפקועי מתרו"מ.

    והנה אם קנה גוף הקרקע הרי פירותיו ביכורים גמורים ופטורים מתרו"מ, והחשש שמפקיע הפירות מתרו"מ אינו אלא אם לא קנה גוף הקרקע, ואין לו אלא קנין פירות, ואם קנין פירות פטור מה"ת משום לקוח, א"כ אין בזה הפקעת תרו"מ מה"ת, אלא מוכרח שגם בקנין פירות חייב בתרו"מ מה"ת. [↑](#footnote-ref-74)
74. והר"ש הביא עוד מהירושלמי דמדמה עוד דיון בזה ד"קאמר התם פרתו של כהן שהיתה שומא אצל ישראל וילדה בכור הבכור לכהן דברי רבי יהודה וחכמים אומרי' אין הבכור לכהן". [↑](#footnote-ref-75)
75. א] מפורש כן ברש"י ביבמות [פ"ו] דלהכי טבל אסור, מחמת התרומה שמעורבת בו, והתוס' הקשו עליו.

    ב] בהתפסה בנדרים מצאנו חילוק בין התפסה בדבר הנדור - דהיינו איסור שהאדם חידש בנדר או בהקדש - להתפסה בדבר האסור – דהיינו איסור שחל מאליו כחזיר ונבילה, עכ"פ למדנו משם שיש ב' סוגים של איסור, איסורים שחלים מעצמם ואיסורים שחידשו אותם האדם, ומבואר במשנה בנדרים [ריש פ"ב] שתרומה היא דבר האסור ואינה בכלל האיסורים שחידשם האדם, וזה תמוה, הרי האדם אוסרו בהפרשה כמו בכל הקדש ונדר, ופירשו בזה הרא"ש ותוס' בנדרים [י"ב] דהא דתרומה אינה 'דבר הנדור' רק 'דבר האסור', הוא משום שהאיסור שבו היה כבר בטבל, וההפרשה אינה כי אם להתיר.

    ג] ע"ד זה אמרו בתוס' בפסחים [ל"ח.] ותוס' בסוכה [ריש ל"ה:] שיש שותפות לכהן בטבל ולכן אתרוג של טבל אינו לכם ומה"ט אינו יוצא בזה ידי"ח, וזה מחמת התרומה המעורבת בו.

    ד] ע"ד זה ביאר הר"ן בנדרים [פ"ד:] לבאר את הך מ"ד שחלקת בין טבל שחייבים להפריש ממנו מעשר עני וסובר שאינה אסורה באכילה, לטבל שחייבים להפריש ממנו תרומה שאסורה באכילה, והיינו טעמא דטבל למעשר עני אין בו איסור כיון שהמעשר עני עצמו שעתיד לצאת ממנו אינו אסור והוי חולין גמורין, ורק תרומה שהיא עצמה אסורה טובלת ולמדנו שכיון שתרומה שהיא עתידה לצאת ממנו אסורה לכן גם היא אסורה מחמת התרומה שמעורבת בו – והיינו שהדינים של התרומה כבר נמצאים בו לפני ההפרשה.

    ה] שיטת הרמב"ם [מאכ"א פ"י הי"ט] שטבל שלא הפרישו ממנו תרומה או תרומת מעשר חייבים עליה מיתה אבל אי הפרישו כבר עליהם תרומה ולא מעשר לא חייבים מיתה, ומבואר בדבריו שהמיתה של הטבל תלויה בזה שהתרומה עצמה יש בה מיתה, והיינו כנ"ל.

    ו] כבר הבאנו שבמעשר עני אין איסור זרות ואעפי"כ קיי"ל שיש איסור על הטבל שבו, ולכאו' כאן היה מקום לומר שזה ע"כ סוג אחר של איסור, ועוד היה אפשר לומר שכאן המעשר אינו מעורב בטבל כלל, אכן בדברי התוס' דבפסחים [ל"ח] – מובא לעיל - מבואר שגם חלק העני מעורב בו תחילה לגבי הממונות כלפי הדין לכם, ויתירא מזו, הרי ברש"י [מכות ט"ז: ד"ה מה להלן] מבואר שהדרשה שאוסרת טבל למעשר עני היא "והכי קאמר, לא תוכל לאכול טבל בעוד המעשר בתוכו", ומבואר שהמעורב בו אוסר אף שהוא עצמו אינו אסור.

    ז] הדרשה בסנהדרין [פ"ג] שמשם לומדים את האיסור טבל - מבואר שהאיסור הוא מחמת התרומה העתידית שצריכה לצאת מהטבל, דילפינן לה מקרא ד"ולא יחללו את קדשי בנ"י את אשר ירימו" וזה קאי בתרומה "ד'עתידין לתרום'", והיינו תרומה לפני ההפרשה וזה טבל, ושם מבואר ברש"י שכל זה מחמת התרומה המעורבת בטבל, וע"ע במשך חכמה על הפסוק שם לאחריו בפרשת אמור שלמד מתוך הפסוק עצמו שיש קודשה שחל כבר בתוך הטבל שמעורבת בו תרומה.

    *ח] עוד מוכרח כן מהרמב"ם [ביכורים פ"ט הי"ד] שמותר לאכול מבהמה שלא הרימו ממנה המתנות של זרוע ולחיים, וביאר הרמב"ם בטעמא דמילתא דאינו טובל ומותר, "שאינה דומה לטבל שהרי מתנות כהונה מובדלין", ופירש המהר"י קורקוס שבכל טבל החלק כהן מעורב ולכן גם ראשית הגז שזה מעורב טובל והיכא שאינו מעורב אינו טובל, ומבואר הכא בהדי' דטעמא דאיסור טבל הוא מחמת התרומה שמעורבת בו.*

    ט] עיין בר"ש מעש"ש [פ"ה מ"ח] לגבי חובת ביעור - שחייבים להוציא את התרומה מן הבית בזמן הביעור, ושם נתחדש שגם טבל שהגיע לעונת המעשרות חייבים להפריש ולתת שגם זה איכלל בדין ביעור, כיון דטבל נמי איקרי קודש, וכן אמרו מפורש בירושלמי שם דלכן גם בזה שייך דין "ביערתי את הקודש מן הבית" דטבל איקרי קודש, ועיין בביאור הגר"א שם בירושלמי שביאר "איקרי קודש - הקודש שבתוכו", ומבואר כנ"ל שבתוכו איכא קודש, והיינו הקודש העתידי שמעורב בו שמחייבו להפרישו ולהוציאו.

    י'] עיין במכות [כ'.] שיש קליטת מחיצות לטבל למעש"ש שכבר אסור לפדות את המעש"ש שיפרישו מהטבל הזה, ודומה למעש"ש עצמו שנכנס שלא פודים אותו מחמת הקליטת מחיצות, וע"כ דמחמת המעש"ש שמעורב בטבל חייל כבר קליטת מחיצות.

    י"א] עוד מבואר כן בקצוה"ח [סי' רמ"ג ס"ק ז'] דנקט כהר"ן דאפוטרופוס רק מהני בחלוקת הארץ ולא במקח ומתנה וכיו"ב וכל הדינים של אפוטרופוס אינם אלא מדרבנן מלבד חלוקה שזו מה"ת כיון שאין כאן אלא בירור החלקים ואין כאן חלות ועשייה חדשה ולכן מהני באפוטרופוס, והק' הש"ך מתרומה ע"י אפוטרופוס, עכ"פ מוכרח שהפרשת תרומה שייכא גם באפוטרופוס, וביאר הקצוה"ח שגם כאן אינו אלא בירור החלקים, והיי"ט שהתרומה כבר נמצאת בתוכו, וממילא דאין כאן חלות ועשייה חדשה ולכן מהני באפוטרופוס.

    ועוד יש להאריך בזה, אלא שיש כמה קושיות ותמיהות בעיקר יסוד זה ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-76)
76. עכ"פ כשאין הלה בעיר ושלחו לו להודיעו ואינו רוצה לבוא – כן מבואר בראשונים, [אלא שבדברים הצריכים שומא, צריך לעשות זאת בפני שלשה כדי למנוע טעות ורמיה, ומ"מ אין צריך הסכמת השותף]. [↑](#footnote-ref-77)
77. ויעוין בחזו"א [ב"ב סוס"י ו'] שעמד על טעם הדבר שאין צריך דעת השותף להקנות חלקו [ועע"ש סי' ח ס"ק א'], ובתשובת הרא"ש [צ"ח, ז'] משמע שהיא תקנה מדרבנן, "כי חכמים ראו שטוב לתקן חלוקה בכל דבר של שותפות וכו'" ולדבריו לא קשה מדין זה על דעת הסוברים שהחלוקה כמכירה, דתקנת חכמים היא, ואולם בתשובת הרשב"א [תתקנ"ו] מבואר דאדרבה, מעיקר הדין יש זכות חלוקה אפילו בדבר שאין בו כדי חלוקה, רק חכמים תקנו חלוקת זמנים או 'גוד או אגוד' בדברים שאין בהם דין חלוקה. [↑](#footnote-ref-78)
78. עיין בזה בקה"י [ח"ה סימן מ"ז], וע"ד זה מצאתי נמי בשי למורא על התוס' בבכורות [נ"ט] שכוונת התוס' כך, שכבר נתבאר לעיל [פרק ד' משנה ד'] בשיטת הרמב"ם בארוכה שיש ב' דינים באיסור הפרשת תרו"מ בשבת, א' מצד מקדיש וא' מצד מתקן, ויש ביניהם נפ"מ, וגם הכא חידשו האחרונים שיש ב' נפ"מ ביניהם לגבי החשבון של התוס' הכא.

    א] במדומע ליכא מקדיש רק מתקן ורק בטבל מעיקרא איכא תרתי, עיי"ש ביאור הדברים, ב] כל החשבון שמה שמותר לתקן במחשבה מותר לתקן במעשה הוא נכון רק כלפי מתקן ולא כלפי מקדיש, דכלפי מתקן ליכא מתקן אי ממילא יש לו שימוש בלי התיקון אבל לגבי מקדיש אינו כן דסו"ס הרי הוא הקדיש.

    ומעתה פשוט דנהי דבמחשבה מותר בשבת, גם מצד מקדיש וגם מצד מתקן, אבל עדיין חלוקין נינהו כשבא לעשות ע"י מעשה, שכיון שבטבל בתחילת תיקונו יש גם דין מקדיש וגם דין מתקן, א"כ אף אי הותר לתקן בידים מחמת זה שאפשר במחשבה, אבל עדיין אסור להקדיש ולכן יש איסור הפרשת תרו"מ בטבל בידים ומותר דווקא במדומע ששם יש דין מתקן ותו לא.

    איברא שיש לתמוה בכל המהלך - דהא פשוט שאסור בשבת להקדיש במחשבה, וכן מפורש פסחים [ס"ו:] שהקשו שאיך מפרישין ומקדישים קרבן פסח בשבת ולא תירצו דמהני במחשבה, וכבר תמה כן במעדני ארץ [תרומות פרק ד הלכה ט"ז ס"ק ד'].

    עוד יש להעיר שעיקר הדברים בגדר הרמה במדומע מיתלי תלי בפלוגתת רש"י ותוס' שם, ועיין מה שנתבאר בזה באמרות אברהם זרעא קיימא [תרומות בציונים והערות פרק ה משנה ב] שלפי לרש"י יתכן שזה דין חדש. [↑](#footnote-ref-79)
79. ועיין נמי ברש"י [ביצה י"ח ד"ה אין מטבילין וד"ה בוולד הטומאה] שכנראה שכוונתו גם כך ועיין בפנ"י [שם] שהקשה עליו מדמאי, ויש לחלק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-80)
80. והיינו דדין ברירה תלוי בשעת חלות ולא בשעת הפרשה, וכל שמבורר בשעת חלות חל אע"פ שאינו מבורר בשעת הפרשה, ודין זה מבואר בתוס' ב"ק [ס"ט. ד"ה כל הנלקט מזה יהא מחולל] וז"ל, "תימה מתי היו אומרים דלמה שמלקטים אחר אמירה לא היה מועיל ואם כן וכי בכל שעה היו אומרים כן בלי הפסק וכ"ת שבכל ערב היו אומרים כן כמו גבי עניים בסמוך מ"מ לא היתה תקנה למה שאכלו קודם אמירה ואור"י דכל הנלקט לאו דוקא ממש אחר לקיטה אלא מניח מעות בעוד שלא נלקט ואומר כרם רבעי זה לכשיהיה נלקט יהיה מחולל אחר הלקיטה וכו'" עכ"ל.

    ודבר זה הוזכר גם בנודע ביהודה [קמא אה"ע סי' צ"א] וז"ל, "אין צריך כאן לומר הוברר למפרע והסופר בשעת כתיבה צריך לכתוב בשליחות הבעל ואז כשכותב כבר מבורר מי שכותב וא"צ לומר הוברר למפרע בשעת אמירת הבעל וכן הנותן על הנתינה וכן החותמין על החתימה והבעל מינה בדיבורו שכל אחד יהיה שליח בעת עשייתו הדבר ואז כבר מבורר וא"צ כלל בירור למפרע ולכן אין כאן חשש ברירה". עכ"ל.

    וכ"כ בשאג"א [סי' צ"ב], וז"ל, "דלא שייך ברירה אלא במתנה לכשיהיה כן יחול תנאו למפרע משעת דבורו, אבל אם אינו מתנה אלא על להבא לכשיהיה כן, כגון לכשיתלקט יהא הפקר משעת לקיטה ולהבא, וכן לכשיגיע לולבי או מצתי לידו הרי הוא לו במתנה, אע"פ שהתנאי היה קודם לכן, אפילו למאן דאמר אין ברירה ש"ד ומהני תנאה" עכ"ל, ועוד האריך בזה להלן [שם סי' צ"ג], וע"ע בקצות החושן [סי' ס"א]. [↑](#footnote-ref-81)
81. דהנה מבואר בירושלמי שנחלקו אמוראי מה עושה בשבת, דר' ינאי אמר דזכור תנאו בשבת או ור' יוחנן סובר דרוחש בפיו בשבת, ותמהו על ר' יוחנן דהוי מתקן ותירצו דמחמת התנאי אינו מתקן, והקשה החזו"א לשיטתו דאי מפריש בשבת ממש אז מה הלשון "זכור תנאו" הרי אי לא יזכור לא יפריש כלל שאסור לו וע"כ שהוא נזכר שהרי עכשיו הוא מפריש, ועוד דמשמע דסגי לן מה שזוכר ולא צריך עשייה נוספת וכל זה משמע כדרכו של המנח"ש.

    ותירץ שר' ינאי אזיל לשיטתו ביבמות [צ"ג] דס"ל דאדם מקנה דבשלב"ל, ולכן מהני בלי הפרשה בשבת, וממילא דכבר ליכא לכל החידושים וחילוקים של החזו"א שגוף המעשה הפרשה היא בשבת, ורק בר' יוחנן נתחדש כל הנ"ל.

    ונמצא שכל הנפ"מ שנתבארו בין החזו"א למנח"ש ובין הדרכים הראשונים למהלך הזה הם נפ"מ גם בין ר' ינאי לר' יוחנן, ולפי ר' ינאי ליתא לכל הך חידוש דין של החזו"א, ונמצא דלפי החזו"א נחלקו אמוראי בגדר התנאי של המשנה – אי כהחזו"א אי כמהנח"ש.

    לדבריו א"ש טובא המשך דברי הירושלמי שהקשו על ר' יוחנן שאמר שצריך לרחוש בשפתיו והקשו שזה מתקן בשבת, ויש להעיר דמה כל הנפ"מ הגדולה אי אומר בפיו או לא, הרי גם במחשבה משכחת לה תיקון, וצ"ל דס"ל דליכא דין תיקון במחשבה, אכן לפי החזו"א א"ש, שעד עכשיו לא היה מתקן ממש - הרי עיקר העשייה היתה בערב שבת והכא נתחדש תיקון ממש בשבת. [↑](#footnote-ref-82)
82. עוד תמה המנחת שלמה שכתוב לר' יוחנן שרוחש בשפתיו בשבת, וברמב"ם מבואר דקאי גם על ודאי טבל, וקשה לשון זה שהרי לפי החזו"א הוא מברך ממש בשבת, אכן לפי המנחת שלמה א"ש שמברך ערב שבת. [↑](#footnote-ref-83)
83. וכבר תמה בזה החזו"א [הערות סוף תורת זרעים] על האחרונים שלמדו שזה דין ודאי שהרי בשבת [כ"ג] מבואר שאין ברכה כיון שזה ספק דדבריהם ואם זה ודאי למה ליכא ברכה, וע"כ שזה ספק, אכן לדברינו א"ש שמכח הספק בגברא חיילא דין ודאי בחפצא, אכן ההיתר לספק בגברא ממילא יתיר את הודאי ולכן מיקרי ספק דדבריהם [↑](#footnote-ref-84)
84. אלא שהדגיש שכל זה לפי מה שגורסים 'למחר' והיינו שההפרשה והבירור של הפירות של הברירה היתה בשבת [ולא במוצאי שבת] שאז יש קולא מיוחדת. [↑](#footnote-ref-85)
85. והיינו דבזה א"ש - שאף שכתוב רוחש בשפתיו - והקשה המנח"ש על החזו"א שבטבל ודאי זה לשון קשה שהרי שם הוא מברך, והתשובה שבדמאי אין ברכה ובטבל הוא באמת לא מברך עכשיו.

    ונראה שמוכרח כן לפי החזו"א עצמו, שהרי להלן בירושלמי היה דיון לר' ינאי אי יכול להתנות בערב שבת בטבל ודאי, והסיקו שמותר והביאו פסוק, וכל זה קשה, שהרי משנה מפורשת היא דמהני, וע"כ שהמשנה מדין יש ברירה ור' ינאי ס"ל דאין ברירה, ולכן הוצרך להיתר מיוחד.

    אולם אכתי קשה - שהרי לפי ר' ינאי אדם מקנה דבשלב"ל, וכבר נתבאר בחזו"א דלדידיה באמת הברכה יהיה בערב שבת וכו', ומבואר שיש הבדל בין יש ברירה לאין ברירה גם לחזו"א, ומוכרח א"כ כדברינוד אף אי חלוקין נינהו, אכתי מדינן להו אהדדי, וכנתבאר דסו"ס התאני בכולם אינו אלא מצד התיקון גברא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-86)
86. ודין זה נאמר בין לתרומות ובין למעשרות כמבואר בתוס' קידושין [כ"ו]. [↑](#footnote-ref-87)
87. גרסינן "רבא אמר שאני התם דבעינן ראשית ששיריה ניכרין אמר ליה אביי אלא מעתה היו לפניו שני רמונים של טבל ואמר אם ירדו גשמים היום יהא זה תרומה על זה ואם לא ירדו גשמים היום יהא זה תרומה על זה הכי נמי בין ירדו בין לא ירדו דאין בדבריו כלום וכי תימא הכי נמי והתנן תרומת הכרי הזה ומעשרותיו בתוכו ותרומת מעשר זה בתוכו רבי שמעון אומר קרא השם שאני התם דאיכא סביביו ואי בעית אימא כדקתני טעמא אמרו לו לרבי מאיר אי אתה מודה שמא יבקע הנוד ונמצא זה שותה טבלים למפרע אמר להן לכשיבקע ולמאי דסליק אדעתין מעיקרא דבעינן ראשית ששיריה ניכרין מאי קאמרי ליה הכי קאמרי ליה לדידן בעינן ראשית ששיריה ניכרין לדידך אי אתה מודה שמא יבקע הנוד ונמצא שותה טבלים למפרע אמר להן לכשיבקע". [↑](#footnote-ref-88)
88. דע' ברש"י חולין [י"ד. ד"ה אוסרין] שכ' דלמ"ד אין ברירה דחייש שמא תרומה שתה, ולא פירש דהוא טבל, וע' ברעק"א, ולפי משנ"ת דרש"י ס"ל דל"צ שייריה ניכרים, ומה שצריך ברירה הוא רק כדי שלא ישתה מדומע, א"כ א"ש היטב מש"כ רש"י דמיהת חל הפרשת תרומה אלא דהוא ספק היכן הוא. [↑](#footnote-ref-89)
89. "וכדתנן במס' דמאי פ"ז [מ"א] המזמין את חברו והוא אינו מאמינו על המעשרות אומר מעשר שני מה שאני עתיד להפריש למחר הרי הוא מעשר וכו', מזגו לו את הכוס אומר מה שאני עתיד לשייר בשולי הכוס הרי הוא מעשר ושאר מעשר סמוך לו וזה שעשיתי מעשר עשוי תרומת מעשר עליו ומעשר שני בפיו ומחולל על המעות. וגרסינן בירושלמי עלה דההיא [פ"ז ה"ב] אם באומר מכבר משקה מעורב הוא ואם באומר לכשישתה למפרע טבל שתה, אלא כן אנן קיימין באומר מכבר ולכשישתה". [↑](#footnote-ref-90)
90. והיינו דכעין זה מצאנו נמי בנדרים [מ"ו:] במח' ראב"י ורבנן אי שרי לשותף שהדירו חבירו ליכנס לחצרו דבב"ק [נ"א:] מבואר דפליגי בדין ברירה, איתא דר' יוסף א"ז מחלוקת בשאין בה דין חלוקה אך בשיש בה דין חלוקה ד"ה אסור, וביאר הרא"ש דכיון שאפשר לתקן בחלוקה כך מתקנים, וע' בכרם ציון אוצר התרומות [ח"א סי' כ"ו]. [↑](#footnote-ref-91)
91. וזה לשונו: "אולם לענ"ד אפשר דעד כאן לא קאמר הירושלמי רק לתרום פירות של הפקר לתקנן, אבל לעשותן כולן תרומה על מקום אחר זה לא מצאנו בודאי, וטעמא משום דלתקן הרי עומד הכרי לזה להתרם ולהתיר איסור טבלו, אבל לא לעשותן כולן תרומה", ושם בהמשך דבריו הוסיף: "והוכחה לזה מהא דיליף שליחות מתרומה בבלי קדושין [מ"א:] וירושלמי שם בתרומות [פ"א ה"א] ואם הו"א דרשאי להפריש את של הפקר, רק משום שהוא של חבירו לא מצי תרים [אלא] ברשות, א"כ איך שייך זה לשליחות, טפי הו"ל למימר משום נתינת רשות, וכמו דאמרן גבי תמורה [ט'.], וכיון דנותן רשות להרים תו הוי כהפקר, כיון שאין רשות הבעלים מוחה על ידו תו מצי להרים אף שאינו שלו, כמו דמצי תרים של הפקר והקדש [ואולי משום דבכה"ג לא מקיים מצות הפרשה, ודו"ק] וע"כ דבכה"ג ודאי לא מצי להרים של הפקר לעשותן תרומה על מקום אחר". [↑](#footnote-ref-92)
92. והיינו שיצא לחדש שגם אחרי המסקנה של הירושלמי שיש דין שצריכים בעלות וא"א להפריש על הפקר, אכן חידש שכל זה בהפרשה מיניה וביה אבל בהפרשה על מק"א להתיר את הכרי של הפקר זה מהני גם למסקנה, ובזה חידש עוד שגם גזלן שלא קנה ביאוש גרידא אלא ביאוש ושינוי רשות, אכן כל הקנין הזה נצרך אך ורק לגבי החלות תרומה אבל כלפי החלות היתר שיריים סגי ביאוש כיון שזה ברשותו אף שזה אינו שלו, שיאוש סגי להוציא מרשות הנגזלן אף שהגזלן לא קנה עדיין, ובזה יישב את קושי' העולם שהקשו על הסוגי' בב"ק ס"ז דגזלן מצי תורם כיון שקונה ביאוש ושינוי השם דמעיקרא טבל והשתא תרומה, ותמהו הרי רק החלק של התרומה שינה שם אבל החלק של השיריים לא שינה שם ודינו ככל חולין ואין כאן בעלות על ההיתר שיריים, וההיתר שיירים בעי זכין, וכמפורש בנדרים [ל"ו] וזה אינו זכות לנגזלן שיוכל הגזלן בזה לקנות את הגזילה, ועיין בזה בחידושי' הגר"ח על הש"ס מה שחידש בזה ובחידושי הגרשש"ק [ב"ק סימן ל"ה] נקט שזה שינוי השם גם כלפי החולין, אכן באחיעזר חידש מכח קושי' זו שהחלק של השיריים קנה ביאוש לחודי' לענין שזה ברשותו וזה סגי כלפי היתר שיריים. [↑](#footnote-ref-93)
93. והביא כעין זה איפכא מהמהרי"ט [חלק א' סימן י"ח] במפריש מקצת מעשרותיו שהדין שמפריש עוד ולא ממק"א, ותמה המהרי"ט שאיך יכול להמשיך להפריש עוד והרי חלק הותר כנגד מה שהופרש ואולי יפריש ממנו, ותירץ, דאף שכתב הראב"ד שחל שם תרומה על מה שהפריש, אך הכרי לא נתקן כלל, כיון דלא גמר הפרשתו, ולכן מצי גומר הפרשתו, וכלשונו: "וי"ל דהתם אף על גב דחלה שם תרומה על מה שהוציא לדעת הראב"ד ז"ל מ"מ אינו מועיל להוציאו מידי טבל עד שיפריש כשיעור וכשחוזר ומוציא גמר הפרשה הויא, והו"ל כאילו הפריש הכל בבת אחת". [↑](#footnote-ref-94)
94. אך כבר הבאנו מהשפת אמת והתוס' יו"ט שהקשו על התוס' מדאמרינן שם בגמרא דלוקה משום מקדים מעשר שני למע"ר מכלל דמיירי בודאי. [↑](#footnote-ref-95)
95. אלא שהוא בעצמו לא למד שלפי האמת יש את שני הדינים, אלא דנקט דנחלקו בהנך ב' צדדים, ואלו הנפ"מ ביניהם. [↑](#footnote-ref-96)
96. וע' קה"י ותו"ז שם מה שרצו ליישב, ועיין מה שהביאו מהרמב"ם בתשובה לחכמי לוניל, ועיין להלן מה שפירשנו בזה, ודוחק. [↑](#footnote-ref-97)
97. ומה שנותנים לכהן ע' רש"י בסוטה שם שזה גזירה מיוחדת, ועיין בזה להלן בקונטרס בגדרי שותפות הכהן בטבל. [↑](#footnote-ref-98)
98. וב' טעמים נאמרו בזה, או משום דרק מחמת כבוד שבת הקילו, ולכן רק התירו בשבת ובמוצש"ק כבר אסור, דאף דמשום דאימת ע"ה בשבת ואינו משקר ולכן סומכין עליו, ולמה לאחר השבת לא סומכין עליו, וע"כ שרק בצירוף כבוד שבת סמכינן על זה שאימת שבת עליו [רא"ש ור"ש סיריליאו וגר"א בשנות אליהו] ויש טעם שני, שכיון שבידו לתקן במוצש"ק שוב לא סומכין על מה שאימת שבת עליו [גר"א בביאור הירושלמי], ודו"ק. [↑](#footnote-ref-99)
99. עיין בר"ש שהביא בזה ב' פירושים, ובפי' השני מפרש דמיירי לענין להוציאו בברכה ראשונה ואחרונה, [שעני שמותר בדמאי מוציא את העשיר בברכתו], אבל בפי' הראשון פי' דמיירי שהעשיר עצמו יצטרף לזימון כשאכל דמאי וזהו דין "מזמנין", ודין "מברכין" לא פירש דקאי על ברכת המוציא, רק שמברך ברהמ"ז על אכילת היתר והכוס של ברכה הוא של דמאי, וזהו "מברכין" - ורש"י בשבת [כג.] פירשו לגבי ברכת המוציא. [↑](#footnote-ref-100)
100. ויש להעיר דסו"ס לשון הגמרא "דאי בעי מפקיר נכסיו והוי כעני ומותר" תמוה דעיקר הטענה היא מצד ההיתר של העני בלי זה שיש גם אפשרות לכל אחד להיות עני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-101)
101. וז"ל: כל חששא דחליפין גבי דמאי לא הוי אלא ס"ס - אע"כ דחיישינן באיחלופי במקום דאיכא למיחש וכו' וזהו הספק שאסרוהו חכמים בלא"ה וכו' שאסרו חכמים ועשאוהו כודאי איסור - וזהו אחד מכללי דיני ס"ס כמ"ש האו"ה [כלל מז] והביאו הש"ך ביו"ד [סי' קי] בגבינות של ישראל שהיו בבית עכו"ם וספק אם נחלפו בגבינות העכו"ם דאין שייך להתיר כאן מכח ס"ס וכו' דמאחר שאסרו חכמים גבינות העכו"ם מחמת אותו ספק - ודאי איסור הוא והרי הוא כאילו ראינו להדיא שהועמדו בעור קיבת נבילה דהא אם נודע לנו שהוחלפו היו אסורים בודאי מחמת גבינות עכו"ם שאסרו חכמים וכשאינו ידוע לא הוי רק ספק אחד ויצא מכלל ס"ס ע"י גזירה דידהו עכ"ל וה"נ ממש דכוותה", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-102)
102. וע"ע בחכמת אדם [ריש כלל כז] ובערוך השולחן [יו"ד סימן קטו סעיף ד - ועוד] - ועיין עוד בחזו"א [סימן מא ס"ק ד] מה שמקיל בזה, ולעומת זאת עיין בחלקת יעקב [ח"ג סימן לח] מה שהביאו בשם החזו"א בע"פ, [אולם מכל דברי האגרות משה [יו"ד סימן מז] בזה נראה שהוא למד אחרת]. [↑](#footnote-ref-103)
103. והיינו שיצא לחדש עוד שיתכן שחידשו איסור חדש ולא בתור הנהגה בעלמא - אלא שחידשו שהחלות איסור חלה רק לאלו שנמצאים במצב של ספק, וזה דבר מחודש שעצם החלות מתחלקת לאנשים, ולפי הצד הזה חידש עוד שיצא קולא כלפי העולם, שכיון שהיא לא במצב של ספק, א"כ אין לעולם דין לכפות אותה, וע"כ שלפי הצד הזה רק מדין משמרת אנו דואגים לקיום דין של התרומה. [↑](#footnote-ref-104)
104. וע"ע בהגהות אשר"י להלן פ"ב סימן כ"ח וביש"ש שם סימן מ"ח ובמהרי"ק שורש ע"ב ד"ה אלא מאחר שג"כ הביאו סברא זו, אולם הרשב"ם [שם] מחק את הגירסא דמנוולה וביאר דסתם אשה משמרת עצמה מזנות, ולכן מוקמינן לה אחזקתה. [↑](#footnote-ref-105)
105. והגדר בהך ברי אינו כברי בסוגיין לפי ר"ג, רק שכיון שזה רק נוגע להם והם יודעים ואומרים לנו שהם יודעים שוב מתירים להם להתנהג כפי ידיעתם. [↑](#footnote-ref-106)
106. אולם הק' דמצד א' מצאנו דמהני ע"א בשבויה להתירה לומר שלא נבעלה, ומצד שני לא מהני ברי של האשה, וע"כ דמה דלא מהני ברי של האשה הוא משום שזה 'דין ודאי', וכנתבאר לעיל, וא"כ איך מהני ע"א נגד 'דין ודאי', וביאר בקובש"ע [שם], שהאשה על דיני הפסול והכשר דידה חשיבא כבע"ד ולכן יש לה "טענת בע"ד", ואין תורת עדות לבע"ד, וכיון שרבנן עשו שבויה ל'דין ודאי' שוב אין לה טענה, אבל ע"א נאמן על המעשה [לא רק על הדינים כטענת בע"ד] והמעשה עצמה הוא רק חששות בעלמא, וכיון שיסלק את החששות שוב אין כאן שום דין לבנות עליו את ה'דין ודאי'.

     והוסיף שם עוד עפ"י הראב"ד [מובא ברא"ש סוף פ"ק דמכות וברא"ש בפ"ק דסנהדרין] דמבואר דשאני קרוב שהוא עד פסול מבע"ד שאינו עד בכלל ולכן לא אמרינן ביה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וידוע מרעק"א לבאר דרק פסול מתפשט ובע"ד אינו פסול שמה שהוא אינו עד אינו יכול להתפשט לאחרים שהם עדים.

     נמצא דבאיסורים אף דתמיד לא משכחת לה מושג של בע"ד אבל בדיני פסול והכשר של הגברא שפיר משכחת לה מושג של בע"ד, ובכה"ג אף דתמיד אמרינן שכל הפסולים כשרים בעדות באיסורים אבל היכא דאיכא בע"ד אין לשמוע לו כיון שאינו עד, ורק מצד ברי אתינן עלה.

     ביאור הדברים: מי שמעיד על עצמו אינו 'מעיד' אלא 'טוען', זה עומק דברי הראב"ד, והכא בשבויה א"ש, דליכא ברי מצד ה'דין ודאי', שהרי הברי מתייחס לדין שעליו הוא בע"ד וזה כבר 'דין ודאי' אבל עד אחד מתייחס לסיפור דברים וכלפי הסיפור דברים שפיר מהני עדותו לסלק את החששות, ודו"ק.

     וזה גם הביאור בר' זכרי' בן הקצב כלפי הדין ברי וברי של הבעל והאישה, ודו"ק, ונתחדש דגם בעל מיקרי בע"ד בדין זה, ועיין בשטמ"ק שזה מצד אישתו כגופו, ויש להעיר דשם בסנהדרין [י'.] הסתפקו בגמרא האם נאמר הכלל שאישתו כגופו עד כדי כך שלכן הוא חשיב כבע"ד, והכא פשוט שדינו כבע"ד, וצ"ע.

     ויתכן לחלק ששם בסוגי' בסנהדרין הדיון הוא על המיתה של האישה ובזה הסתפקו אבל הכא הדיון הוא על דיני האישות שביניהם ובזה פשיטא לן דאמרינן אישתו כגופו. [↑](#footnote-ref-107)
107. ושמעתי מהגר"י עהרנפלד שליט"א ראיה נוספת מהסוגי' בכתובות [כ"ז.], דמבואר שאם כבשו את העיר ויש משמרות שלא יכנסו לעיר, אפי"ה חיישינן שאולי חיל א' נכנס כששאר החיילים נרדמו, וחיל זה אוסר את כל העיר, ומאידך, אם היה שם מחבואה אחת הרי זה מצלת על כולם אף אם יש מקום במחבואה רק לא', וחזינן דמצד א' סגי חשש רחוק לאסור את כולם וע"כ שרבנן החמירו ועשו כאן דין חדש, ומאידך, חזינן שעשו בזה 'דין ודאי', דלהכי סגי מחבואה אחת להתיר את כולם כיון שזה סגי שעכ"פ לא יהיה כאן 'דין ודאי' על כולם. [↑](#footnote-ref-108)
108. והיינו שראיה זו תלויה במה שהבאנו לעיל מהאור שמח ואחיעזר בדין ספק כודאי בסוטה שאסורה לאכול בתרומה האם זה גם כלפי עצמה אף בחדרי חדרים או לא. [↑](#footnote-ref-109)
109. בציונים והערות [פרק ג' משנה ד' וה] / ולהלן [חידושי סוגיות סימן ,,,,]. [↑](#footnote-ref-110)
110. והיינו דכמו דס"ל לר"ח דב' כתות עדים שמכחישין זא"ז דלא מעמידים את שניהם על חזקתם כיון שיש כאן סתירה דממנפ"ש, ולמה מה"ת מעמידים עם הארץ על חזקתו ועל הרוב הא בודאי שיש עם הארץ אחר שלא מעשר, והאיך מקילין עליו מה"ת אי מחר מקילין על השני, ותירץ ששם זה ספק אחד על שניהם כהדדי והכא זה ספק נפרד על כל אחד ואחד בפני עצמו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-111)
111. **ובזה ביאר נמי לדברי התוס' בבכורות [מ"ט.] במת בנו דדן שם לענין ברכת שהחיינו, וכתבו "שמברך שהחיינו מכיון שזוכה לקיים המצוה", וביאר הגרב"ד, דלענין ברכת המצוות סגי לן מה שהיה חיוב מצוה כשהבן היה חי, ולא מיקרי עובר לעשייתן כיון דסו"ס איכא חוב מחמת המצוה הקודמת כשהיה חי, וזה סגי לברכת המצוות - וביארנו את הדברים באמרות אברהם מצוות ומועדים [שער ו סוף סי' י"ט ס"ק ט'], אבל בברכת שהחיינו לא מהני מה שהיה כבר מצוה, דבשהחיינו בעינן שמחת ליבו עכשיו בזמן הברכה, ואם כבר עבר החיוב מצוה כבר אין לברך, ועל זה אמרו התוס' דסו"ס כיון שיש לו פירעון חוב מחמת המצוה הקודמת, הרי בזה יש גם "קיום מצוה", ונהי "דחיוב מצוה" אין כאן אבל "קיום מצוה" יש כאן, ובזה תלוי הדין שהחיינו, ושפיר מברך, עכתו"ד.** [↑](#footnote-ref-112)
112. יעויין באו"ש [הלכות מילה] מה שכתב בביאור הסוגי' - וז"ל [בקצת הוספות שינויים ודילוגים]: לגבי יו"ט שני אנן בתר אבהתון גרירא, וכמו דבזמן שהיו מעברין עפ"י הראיה היו מברכין בני גולה מספיקא - כן גם אנן בעינן ברוכי, ונהגין בברכה כוותיהו, וז"פ, רק דכוונת הגמרא בעת שהיו מעברין ע"פ הראיה, דבימי אביי ורבא היו עוד מעברין היו מקומות שמגיעות להם שלוחי ניסן ולא תשרי, והיו עושין גם בתשרי ב' ימים, וכן שבועות היה ידוע לכל בני גולה דפעמים בה' [ר"ה ו:] - ורק משום גזירה עשאוהו ב' ימים, [כמו"ש רבינו בקה"ח פרק ג הלכה יב] א"כ אין זה ספק תורה, רק חכמים תקנו מתורת שאל זקניך ויגידו לך, אך שתקנתם אינו רק משום ספק, ואם כן שפיר קאמר רבינו בתשובתו שכל ספק תורה אין מברכין עליו.

     ונחזור לסוגי' בשבת שהסוגי' מתעסקת רק במה שאנו מצווין לעשותו מתקנת חכמים - שע"ז שקיל וטרי בפרק במה מדליקין, שהרי בכל שאר ספק של תורה לא תקנוהו בו חכמים שום תקנה - שהתורה הוא דחייבה, רק אנן בעינן לאפוקי מספיקא, כדין כל ספק תורה להחמיר [אף אי ספקא דרבנן לחומרא מדרבנן - אכן לא היתה תקנת מיוחדת בתוך המצוה המסויימת שבה אתה מסתפק], ולכן לא בעי כלל ברוכי, כיון דאינו רק ספק, וחכמים לא דברו ע"ז מאומה, ובכל כה"ג לא שייך לשון מוחלט של וציוונו, שהרי שמא לא ציוונו.

     ועיין בדברי הרמב"ם [פרק יא ברכות הלכה ג] שפירש את נוסח הברכה בכל מצוה דרבנן - 'נמצא ענין הדברים והצען כך הוא, אשר קדשנו במצותיו - שציוה בהן לשמוע מאלו - שהם ציוונו להדליק נר של חנוכה' - והיינו שיש ציווי מפורש של חכמים על המצוה הזאת וזה הביאור בלשון וציוונו בברכה דרבנן, ושאל אביך ויגדך קאי על זה שאנו מצווים לשמוע מהם, אבל וציוונו של הברכה קאי על זה שהם תיקנו מצוה - ובכל המצוות שיש לנו ספק ורבנן אמרו לחשוש באופן כללי, בהם החכמים לא ציוו אותנו כלל על המצווה המסויימת הזו - ורק על יום טוב שני שתיקנו חכמים במסויים - לא מצד הספק שהרי גם להנך היודעים ודאי שהוא אינו יום טוב בכ"ז צוותה התורה לשמוע לחכמים המתקנים לעשות יום טוב שני דבעי ברוכי כיון שהם תיקנו במצוה הזאת דין ודאי, ובזה שקיל וטרי בסוגי' בשבת [ועיין בדברי האור שמח בספר משך חכמה בפרשת שופטים מה שכתב בדברי הרמב"ם על ה"וציוונו" של לא תסור שזה שונה].

     וזה גם השו"ט בדמאי, שהרי מעיקר הדין אין אנו צריכין לעשרו בלבד - או משום דרוב ע"ה מעשרין, או משום דהוי ספק לקוח, וספיקא דרבנן לקולא - ורק רבנן הוא דשוינהו במעשר לעמי הארץ לחשודין, שיוחנן כ"ג ראה בזמנו שחשודים הם [סוטה מח.] ומן אז והלאה מי חיפש בכל גבולות ישראל, והוא דבר הנעשה רק מתקנת חכמים שאמרו להפריש דמאי, ועשו עמי הארץ לחשודים, שאם היה ספק כדין כל ספק דאורייתא הלא לא היו מזמנין עליו ולא מערבין בו, כמו ספק ערלה ונבילה, ותו הוי בכלל שאל אביך ויגדך זקנך ויאמרו לך - ושקיל וטרי עליו בגמרא בשבת [כג.] אמאי אין מברכין עליו, כמו על מקרא מגילה שאנחנו מצווים לשמוע לקול ב"ד הגדול ולזקני האומה.

     ופריק הגמרא ספק דדבריהם, היינו מה שתקנו חכמים משום להנצל מן הספק, והיינו שעיקר ושורש תקנתם סיבתו הספק, משא"כ במקרא מגילה, ובא רבא וחידש לנו דאפילו מה שתקנו מפני הספק בכ"ז היו מברכין ע"ז, רק דמעשר גריע מינה טובא, שאף בימי המתקן הראשון היו רוב ע"ה מעשרים, וכן איתא בירושלמי פרק שלשה שאכלו בברכות [פ"ז ה"א], בשעה שגזרו על הדמאי היו רוב ע"ה מעשרים, ומעיקרא לא היה התקנה רק שבכלל המון תבואות הנלקחים מע"ה לא יאכל טבל, אבל על כל אחד בפרט אנו דנין שאינו טבל, והוא היתר, ודו"ק, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-113)
113. בציונים והערות [פרק ג' משנה ד' וה] וכן בחידושי סוגיות [סימן ו]. [↑](#footnote-ref-114)
114. ובדרך אמונה [פרק י"ג] בציון ההלכה [ס"ק קל"ה] הק' מאכילת מצה ומרור, ותירץ דצ"ל דבעינן דוקא אכילת קדושה. [↑](#footnote-ref-115)
115. ונראה להוכיח כדבריו מדברי רש"י בסוגי' דתקפו כהן, דברש"י מבואר שהישראל שתק ובסוף צווח ופי' הפנ"י דמיירי בתפיסה ברשות, [ופי' ב' טעמים למה פשוט לרש"י דלא מיירי בתפיסה סתם], דלשיטת רש"י פשוט דתפיסה סתם לא יהני, ונראה דלרש"י א"א לומר כהקונטרס הספיקות, שהרי תפיסה סתם באמת לא מהני וע"כ משום שיש כבר הכרעה בממון שהוא ודאי שלו, ואפי"ה מבואר דאהני לן האפשרות של תפיסה ברשות לגרע בדין ממון, וע"כ שזו "סיבה", וסיבה זו מגרעת בדין "ממון המיוחד לך". [↑](#footnote-ref-116)
116. ויש מקום לדון בכל הנ"ל באופן מחודש - דהנה - כבר תמהנו לעיל דאחרי דבדמאי איכא דין ודאי ואיכא דין ספק, א"כ למה אמרינן הממע"ה כלפי הדין ממון, ואינו נותנו ללוי ועני, דכמו דבטבל ודאי יש דין ממון, כמו"כ בדמאי יתחדש דין ממון מחמת הדין ודאי כדמאי.

     וביארנו בזה דלעולם הדין טבל שבדמאי הוא ספק, ורק הדין תרומה שבדמאי אית ביה נמי דין ודאי, וזה שהוכחנו משי' ב"ה דמזמנין עליו דמוכרח שכל האיסור טבל בדמאי הוא רק דין לכתחילה, ואי אכלו בדיעבד לא עבר, ולכן מזמנין עליו, וע"כ שאין כאן דין ודאי כלל, דרק בדין ספק שייך לחלק בין לכתחילה שצריך לחשוש לבדיעבד שלא חשש, ומה"ט באמת אין קולא דמזמנין בתרומת דמאי, שזה כבר דין ודאי, עייש"ה.

     ולפי"ז ביארנו דע"כ תרומה זו שאני מכל תרומה שהיה כבר מעורב בתוך הטבל לפני הפרשה, והך תרומה היא ודאי וטבל דידיה הוא ספק וע"כ שאין בטבל דדמאי דין מעורב שבו, והיא תרומה מחודשת.

     ועפי"ז מתיישבת לנו למה אין דין ממון מהדין ודאי שבדמאי, דכיון דהדין ממון בא מכוח המעורב בטבל, והכא ליתא למעורב שבו, וע"כ נצטרך לומר דכמו דעשו תרומה מחודשת לענין האיסור, כמו"כ עשו כן לענין הממון, [שיתחיל בתרומה אף דאינו מעורב בטבל] ואין סברא לחדש דיני ממון בגזירת דמאי שכולו שייך לחשש איסור, כן ביארנו לעיל.

     ומעתה יש לחקור, דכשבאו לתקן מחמת מכשול ותקלה שיתן לכהן תרומתו, ושיהיה לו לכהן דין ממון שהרי לא רצו שימכרנו לו, דיש להסתפק מהו הגדר בהך דין, די"ל דחידשו דין ממון חדש בתרומה עצמו, או די"ל דאמרו דכבר בטבל יהיה דין ודאי מעורב בו לענין הממון כמו בכל טבל דאף דלענין האיסור אין דין ודאי מעורב בו, ושאני מטבל דעלמא אבל לענין הדין ממון י"ל דחידשו את המעורב שבו, ודו"ק.

     ונ' דאחרי דלב"ה כבר הקילו לענין אכסנאי ועני, אין סברא שיחדשו זכות ממון מדין ודאי בטבל כזה שיכולים עניים לאוכלו ולעכבו מלקיים בו את הזכות ממון שיש לשבט להפריש ולתת, אבל לב"ש דכו"ע צריכים לתת את הממון לכהנים, ואין מי שיכול לעכב את הזכות כהן בטבל מלתת לו, שוב יש מקום לומר דלהוי כשאר טבל שהדין ממון מדין ודאי נתחדש כבר במעורב שבו, ודו"ק.

     ומעתה יש לפרש את דברי הגמרא בדרך מחודשת [ולהלן נביא סמוכין לזה מהחזו"א], די"ל דזה גופא תליית הגמ', והיינו דאין כוונת הגמרא שמחמת זה שהוא יכול להיות עני דשוב יכול נמי לבטל את הדין ממון, רק שכוונת הגמרא היא שזו ראיה, דאחרי שיש כזה דין שוב מוכרח שלא תיקנו דין ודאי בנתינה זו, ודו"ק.

     וזה ע"ד ביאורו של החזו"א לענין הדין מזמנין, דגם שם מבואר בגמ' דמיגו דיכול להפקיר וכו', וע"כ דלאו דווקא, דהרי מיירי שהוא כבר אכלו ומה מהני מה שעכשיו הוא יכול להפקירו, וע"כ שזו ראיה שכל הדין הוא רק לכתחילה, וכדהבאנו כבר, וה"ה דבסוגיין יש לפרש כן.

     ומעתה א"ש, דלענין הדין ספק ממון שיש במעורב שבו, כלפי זה ודאי שאין שותפות לכהן, דלא מהני כאן תפיסה כלל וכלל, ופלוגתת ב"ש וב"ה היא האם התקנה לתת לכהן זכות ממון שלא יכשל בו הישראל, האם זה דין ודאי דתחילתו בתרומה עצמה או דמתחילה כבר במעורב שבו כשאר דין ממון דטבל. [↑](#footnote-ref-117)
117. ויש לדון דלפי הכס"מ יש לדון האם איכא גזירת דמאי בס"ס בב' ספקות חוץ מהספק דמאי, דיתכן דלא גזרו בכה"ג. [↑](#footnote-ref-118)
118. ויש בזה כמה סברות גם אם ננקוט דס"ס מדין רוב, והעיקר שהוא רק רוב "בצדדי ספק" ולא רוב במציאות וכדיבואר להלן. [↑](#footnote-ref-119)
119. ונאמרה גם כשיש סתירה בהכרעות בין ב' חזקות - וכמו בב' שבילין שא' טמא וא' טהור ושני האנשים הם ודאי טהורים עפ"י החזקה של כאו"א. [↑](#footnote-ref-120)
120. ועיין עוד בראש יוסף חולין [ו'] מה שביאר בזה באופן אחר בביאור פלוגתתם, ועיי"ש מה שדן מצד ס"ס שיש לו מתירין, ויש להעיר על דבריו מהפר"ח [סימן ק"ב ס"ק ג'] דדמאי לא חשיב יש לו מתירין, וכגון דאין לו להפריש ממק"א, וכ"ה לכאו' בתוס' בע"ז [ע"ג:] ועיין שם בר"ן, ועיין מה שהוסיף בזה לגבי שביעית, ודזה לכאו' דלא כהחזו"א [דמאי סימן ח' ס"ק י"א]. [↑](#footnote-ref-121)
121. דיעויין בגליון מהרש"א [כללי ס"ס להש"ך בסי' ק"י על דברי הש"ך בס"ק כ'], דהש"ך הביא דאף דספק רבנן לקולא, אבל כשיש חזקת איסור אזלינן לחומרא, וכ' הגליון מהרש"א דראיה מהראב"ד דלמה לא נימא דספק דרבנן לקולא, והוכיח כהש"ך דע"כ דטבל אית ליה חזקת איסור. [↑](#footnote-ref-122)
122. והק' עליו בגליוני הש"ס מסוגי' בפסחים דמבואר דאין חזקת טבל דע"ה יכול להכניסן דרך גגות וכר' אושעיה דלא מתחייבי בהפרשה בכה"ג, וע' נמי בתוס' בבכורות [כ.'] שכתבו שמטעם זה סובר ר"מ דדמאי דרבנן דאין כאן סמוך מיעוטא לחזקה, אמנם בחידושים וביאורים מהגאון ר' משה פיינשטיין [בירושלמי ריש דמאי - מודפס בירושלמי תבונה] כבר ביאר דכל זה כלפי סמוך מיעוטא לחזקה מה"ת לר"מ, אבל כיון דרובא לא עבדי כר' אושעי' שוב יש חזקה מכוח הך רוב, והך חזקה מהני עכ"פ שיהיה דין סמוך מיעוטא לחזקה מדרבנן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-123)
123. ובעיקר ראיית המקד"ד יש לדחות, דודאי דאין כאן ספק השקול, ורוב לא עבדי כר' אושיעי' ואין כאן ס"ס, וכוונת התוס' שם דאין חזקת טבל לומר סמוך מיעוטא לחזקה לר"מ דאומר כן מה"ת, אבל מודה דרוב לא עבדי כן, [והוסיף בזה בחידושים וביאורים להגאון ר' משה פיינשטיין דבאמת מדרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה וכדהביאו מהלחם שמים, דיש חזקה מכוח הרוב דלא קעבדי כר' אושיעי'] ובכה"ג דא' מן הספיקות אינו ספק השקול, ואית ביה רוב, לא אמרינן ס"ס, ושוב ליתא לראיית המקד"ד. [↑](#footnote-ref-124)
124. ויסוד הדברים עפ"י מה שנתבאר לעיל בציונים והערות [פרק א' משנה ג'] ולעיל [חידושי סוגיות סימן ד] דאין תחילת התקנה לחשוש למיעוט ולא לסמוך על הרוב עמי הארץ, אלא דמתחילה החילו וקבעו 'שם דמאי' על תבואת ע"ה, ושם דמאי חל בו גם בלי הדינים של דמאי לחשוש כמו ד'שם טבל' חל לפני מירוח ולפני האיסורים של טבל, רק דמדיני הדמאי שיחשוש למיעוט ע"ה דלא מעשרי, אבל בגוף התקנה תרתי נינהו, עצם הקביעת שם דמאי והדינים לחשוש לע"ה דלא מעשרי, עיי"ש מה שנתבאר בזה, והכא נוסיף ונאמר, דלקביעת ה'שם דמאי' נאמר דלא כל ספק מגדיר את התבואה כדמאי, ולא נקבע שמו כדמאי אלא כששני הספיקות הם ספיקות בע"ה. [↑](#footnote-ref-125)
125. וז"ל התוס' רי"ד: "אמר עולא אילן הסמוך למצר בתוך שש עשרה אמה גזלן הוא ואין מביאין ממנו ביכורים, פי' כיון דיונק משדה חבירו ואין שדה חבירו משועבד לאותה היניקה גזלן הוי והגזלן אינו מביא ביכורים כלל, ואף על פי שמקום האילן שלו, כיון שיניקתו הוא בגזלה פטור מלהביא דהו"ל כנוטע בתוך שלו והבריך ראש הגפן בתוך של חבירו ותנן בריש מסכת ביכורים הנוטע בתוך שלו והבריך בתוך של יחיד או בתוך של רבים והמבריך מתוך של יחיד או מתוך של רבים בתוך שלו כו' עד ה"ז אינו מביא, מאיזה טעם אינו מביא משום שנא' ראשית ביכורי אדמתך עד שיהו כל הגידולין מאדמתך, האריסין והחכירין והסקריקון והגזלן אינו מביא מאותו הטעם שנא' ראשית ביכורי אדמתך". [↑](#footnote-ref-126)
126. והגר"ח שמואלביץ זצ"ל נקט דאף שהפירות עצמם לא גזולים אבל סו"ס איכא חובת דמים מחמת היניקה, ובאילת השחר הקשה עוד דפשוט דליכא אפילו חיוב לתשלומין ואין כאן יותר מחיוב הרחקה של האילן – וא"כ למה מיקרי מצוה הבאה בעבירה. [↑](#footnote-ref-127)
127. שיש כמה מקומות שמבואר כן ברמב"ם:

     ז"ל הרמב"ם [מכירה פרק כ"ג הלכה א'], "מקנה אדם הגוף לפירותיו בין במכר בין במתנה בין במתנת שכיב מרע, ואין זה מקנה דבר שלא בא לעולם שהרי הגוף מצוי ומקנה לפירות, הא למה זה דומה לשוכר בית או שדה לחבירו שלא הקנה לו הגוף אלא הנאת הגוף".

     ולהלן שם, [הלכה ח'], "ומה הפרש יש בין הקונה שדה זו לפירותיה ובין השוכר שדה מחבירו, שהקונה שדה לפירותיה יש לו לנטעה או לזרעה כל זמן שירצה או להובירה, והשוכר אינן כן כמו שיתבאר בענין שכירות, ואין השוכר רשאי להשכיר אבל הקונה מקנה לאחרים כל מה שקנה".

     ובלשון הרמב"ם [שכירות פרק ז' הלכה א'], "כשם שמתנה אדם כל תנאי שירצה במקח וממכר כך מתנה בשכירות, שהשכירות מכירה לזמן קצוב היא וכל שממכרו בנכסיו ממכר שוכר שכירותו שכירות, וכל שאין לו למכור כך אין לו לשכור אלא א"כ יש לו פירות בלבד באותה הקרקע הרי זה שוכר ואינו מוכר".

     הרי לנו דלשונות הרמב"ם ברורים דשכירות לא חשיבי כשעבוד בעלמא להוציא שימושים אלא שיש קנין לזמן וקנין בחפץ לשימושים, ומה"ט פוסק הרמב"ם דגם במת השוכר השכירות ממשיכה אצל הבנים כמו במקח, והוא מפרש שזה באמת קנין הגוף לזמן.

     דיעויין בזה ברמב"ם [שאלה ופקדון פרק א' הלכה ה'] וז"ל, "השואל כלי מחבירו או בהמה וכו', שאלו לזמן קצוב כיון שמשך וזכה אין הבעלים יכולין להחזירו מתחת ידו עד סוף ימי השאלה, ואפילו מת השואל הרי היורשין משתמשין בשאלה עד סוף הזמן, ודין הוא, הלוקח קונה הגוף קנין עולם בדמים שנתן, ומקבל מתנה קנה הגוף קנין עולם ולא נתן כלום, והשוכר קנה הגוף לפירותיו עד זמן קצוב בדמים שנתן, והשואל קנה הגוף לפירותיו עד זמן קצוב ולא נתן כלום, כשם שהנותן כמוכר שאינו יכול לחזור בו לעולם כך המשאיל כמשכיר שאינו יכול לחזור בתוך הזמן". [↑](#footnote-ref-128)
128. וידידי הגאון הרב ר' חיים קרויס שליט"א הביא בזה תוספת דברים מאביו הגאון הרב ר' גבריאל קרויס שליט"א – וכדלהלן:

     "יש לבאר שיטה זו עפ"י מה שכתב רש"י כת"י מנחות [פ"ד:] על הא דאיתא בגמ' - ומנין שתהא [שתי הלחם] קודמת לביכורים ת"ל וחג שבועות תעשה לך ביכורי קציר חטים, ע"כ - ובפשוטו הפירוש היינו מה שמביאין בשבועות, דהיינו שתי הלחם, יהיה קודם לביכורים, וכן פירש ברש"י, וברש"י כת"י בפירוש השני, אבל רש"י בכת"י בפירושו הראשון פי' בע"א וז"ל, וחג שבועות תעשה לך וכו' תחלה ואח"כ מותר להביא ביכורי קציר חטים וכו' עכ"ל, היינו דמקודם צריך לעשות "חג השבועות" ואח"כ רשאי להביא ביכוריו, ולפי"ז נמצא שרק לאחר שנגמר חג השבועות יכול להביא ביכורים, ושפיר כ' השטמ"ק ותוס' חיצוניות דאין מביאין ביכורים אלא ביום שאחר עצרת.

     [מיהו איכא לאקשויי ממה שאין מביאין ביכורים קודם ב' הלחם, דאא"ב שמביאין ביכורים בעצרת גופיה א"ש מה דבעינן נמי שתי הלחם, אבל לפי שיטת רש"י הנ"ל שבעצרת אין מביאין ביכורים כלל ליכא נפק"מ במה שאין מביאין ביכורים קודם לשתי הלחם, שהרי אף כשהביאו ב' הלחם מ"מ אין מביאין ביכורים עד למחר, מיהו י"ל דנפק"מ בדין ב' הלחם הוא אם לא הביאו ב' הלחם כלל דבשנה זו אין מביאין ביכורים כלל לעזרה, מיהו יש לעיין בדין זה אי לא הקריבו שתי הלחם במקדש אם רשאי להביא ביכורים לכתחילה אחר עצרת בשנה זו או לא, וע' בטורי אבן ר"ה [ז': ד"ה מידי] שנסתפק בכה"ג אם רשאי להביא מנחה מתבואה חדשה או לא, וע"ע מנחת חינוך [מצוה ש"ז], ודו"ק].

     ויש נפקותא לדינא בין פירושים אלו בדברי רש"י ושטמ"ק, דלפי המהרי"ט אלגאזי אין מביאין ביכורים עם הקרבן גם בשאר יו"ט כגון בסוכות ולא רק בעצרת, וכן לפי המנ"ח והאג"מ, אבל לפי מה דמבואר מדברי רש"י במנחות הנ"ל רק בשבועות אין מביאין ביכורים אבל בסוכות שפיר מביאין. [↑](#footnote-ref-129)
129. וכבר נתבאר בארוכה בספר פרי עץ חיים [ביכורים פ"א מ"ד]. [↑](#footnote-ref-130)
130. דיעויין בב"ב [קי"ט] שבחלוקת הארץ בימי יהושע, הבכור נטל פי שנים מאחיו, ואף על פי שאין הבכור נוטל פי שנים בראוי לבוא אלא במוחזק אצל האב בשעה שמת – אכן "ארץ ישראל מוחזקת היא", והיינו כדכתיב "ונתתי אתה לכם מורשה" – "ירושה היא לכם מאבותיכם", ועיין ביד רמה [שם] שפירוש 'מאבותיכם' – היינו מאברהם יצחק ויעקב, שזכו בה האבות והורישוה לזרעם כשאר נכסים המוחזקים, אולם עיין ברשב"ם [שם ד"ה לעולם וד"ה מוחזקת] שמפרש 'מוחזקת לכם מאבותיכם' – היינו מיציאת מצרים ואילך – ופלוגתא זו תבואר בהמשך.

     עכ"פ כדברי היד רמה מצאנו מפורש בע"ז [נ"ג:] שארץ ישראל ירושה היא מהאבות, שעל כן אותן אשרות שהיו בשעת ביאת ישראל לארץ טעונות שריפה ככתוב, מדפלחו ישראל לעגל וגילו בדעתם דניחא להו בעבודת כוכבים, הא לאו הכי אין בכח הגוי לאסור האשירות שהרי הארץ וכל המחובר לה ירושה היא לישראל מאבותיהם, וגויים שבאו לאחר ההבטחה לאברהם אבינו, לא היו יכולים לאסרן בהשתחואה שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, כדפרש"י, הרי שעוד קודם כניסת ישראל לא"י היתה הארץ שייכת להם בירושה מהאבות.

     וכן מבואר בב"ב [ק'.] דאמרינן מאי טעמיה דרבי אליעזר שהילוך קונה בקרקע - דכתיב "קום התהלך בארץ לארכה ולרחבה כי לך אתננה", ורבנן, "ההוא משום חביבותא דאברהם הוא דקאמר ליה הכי, כדי שיהא נוח לכבוש לפני בניו" הרי שלמדו קנין הילוך מהליכת אברהם – עכ"פ מבואר מכל זה שהאבות קנו את ארץ ישראל, ומהם היא ירושה לנו.

     [וכבר תמה בקובש"ע בב"ב [אות שנ"ה] דלמה פירש הרשב"ם [קי"ט] דקאי על יוצאי מצרים, הרי ברור שהיתה מוחזקת גם קודם יציאת מצרים מימי אברהם אשר לו ניתנה הארץ, כדיליף ר"א דהילוך קונה מדכתיב קום התהלך בארץ – וכדלעיל – וקשה גם מאשירה, ותירץ בזה, דאף דניתנה לאברהם, אבל אפשר שתתקיים הבטחת הקב"ה לאחר דורות הרבה, וביציאת מצרים הבטיחום שתנתן הארץ להם ולא לדורות מאוחרין, וע"י הבטחה הזאת נעשו מוחזקין, דאמירת הקב"ה היא כאילו נתונה, ולהלן יבואר בזה בדרך אחרת].

     ויש לדון טובא בעיקר סוגי' זו דמוחזקת מאבותינו – דמה עיקר הגדר בהך מוחזקת, ומצאנו הרבה קושיות בזה, ועיין היטב בדברינו באמרות אברהם – זרעא קיימא – חלה [חידושי סוגיות סימן ה'] מה שהארכנו בזה. [↑](#footnote-ref-131)
131. דהנה מצאנו כמה גווני של מצוות שהם מצוות בפני עצמם אלא שהם מצוות שמתקיימות בתוך מצוה אחרת, וכדלהלן.

     א] גדר זה מצאנו בחידושי הגרא"ל מאלין [ח"א סי' י"ט] בדין עמידה בעבודה, שהוכיח בשיטת רש"י שמצד א' הדין עמידה דעבודה הוא הך דין של "עמידה לפני ה'" ששייך גם בלי עבודה, ויסוד הדין של "עמידה לפני ה'" הוא הוא האיסור ישיבה בעזרה, שהוא מבטל את הקיום דין של עמידה לפני ה' - עיי"ש, ומאידך, הך קיום דין עצמו נאמר כתנאי בעבודה, אלא שבעבודה הך קיום דין הוא לעיכובא - ועיי"ש שמבאר בזה את שי' רש"י, וע' בדברינו באמרות אברהם מצוות ומועדים [שער ו' - ברכת המצוות - סי' כ"ח] שהארכנו ביסוד זה.

     ב] עוד מצאנו כזה בדין הסיבה שמעכב באכילת מצה, וכפשוטו מבינים ש"הסיבה" היא הלכה בצורת המעשה מצוה של מצה – אבל אינה מצוה בפני עצמה, אולם כבר חידש הגרי"ז על הרמב"ם בהלכות חו"מ [פרק ז' הלכה ז'] שאינו כן, אלא דהסיבה היא קיום דין בפנ"ע.

     והוכיח כן מדמצאנו ברמב"ם דגם בשאכל מצה בלי הסיבה דיצא ידי חובת מצה ורק דלא יצא ידי חובת הסיבה, ומבואר שזה דין בפנ"ע, ועוד הוכיח כן מדלכתחילה צריך לעשות כן בכל הסעודה, וע"כ שזה קיום דין בפנ"ע, ולא תנאי וצורה במצות מצה, אולם כל זה ברמב"ם אבל לדעת הרא"ש דס"ל דלא יצא ידי מצה ג"כ, בשיטתו רצה הגרי"ז לומר דדין הוא במצה ואינו קיום דין בפנ"ע.

     אולם אם נאמר בזה כהגרי"ז שחולקים בנקודה זו גופא, א"כ יהיה סתירה בשו"ע, שהשו"ע פסק כהרא"ש דלא יצא ידי מצה באכל מצה בלי הסיבה, וגם הביא הך דין דלכתחילה צריך הסיבה בכל הסעודה, ומוכרחין אנו לומר דמצד א' זה קיום דין בפנ"ע, ומצד שני, הקיום דין הזה נאמר כתנאי וקיום דין במצות מצה, שיתקיים בו עוד דין בהדי' – והיינו שמצות מצה מחייבת מצות הסיבה – ונאמר בזה עוד שמצות הסיבה גם מעכבת בקיומה של מצות מצה.

     והיינו ממש כנתבאר לעיל בעמידה בעבודה לדרכו של הגרא"ל מאלין זצ"ל, וכעין זה נוכל לפרש בדעת הרא"ש בהסיבה, שבאמת יש קיום דין בפני עצמו של "דרך חירות" וזה שייך גם בלי שייכות למצה, והיינו בסעודתו אלא דבנוסף לזה הוי כתנאי וכמעכב במצות אכילת מצה – החיוב והמצוה של הסיבה נהיתה גם לתנאי שמעכבת במצות מצה – מצווה שמעכבת מצווה.

     ונראה להוכיח כן דלכאו' קשה דהאיך מצאנו פטורים מהסיבה שיוצאים מצה בלי הסיבה, דממנפ"ש, אי הסיבה מעכבת א"כ ע"כ שזו צורת המצוה, ומה שייך צורה אחרת של הך מצוה עצמה לאלו שפטורים מהסיבה.

     ולהנ"ל א"ש – דכל מה שהסיבה מעכבת למצה היא עד כמה שהגברא מחוייב במצוה זו, אבל עד כמה שהגברא עצמו פטור – שוב ליכא מעכב.

     ג] מצאנו דוגמא נוספת לזה בהידור מצווה שמעכב בד' מינים מדין הדר, וגם שם יש לחקור האם הדר ופסול יבש הוא מעצם הגדרת המינים דבלי הך פרט חסר במין של הד' המינים, וכבר חשיבא כמין אחר, או שיש כאן מצווה בתוך מצווה – כעין מה שנתבאר בהסיבה לעיל ובקרבן ראייה לקמן, ומצאנו באגרות משה [או"ח ח"א סימן קפ"ז] שביאר כן את הגדר של הדר - בשיטת רש"י וז"ל:

     "שרש"י סובר דהפסול דהדר אינו פסול בעיקר המצוה דאתרוג - לומר שלא זה האתרוג נאמר במצות אתרוג - אלא הוא עוד דין דצריך לקיים מצות אתרוג בהדר - וא"כ הוא מאותו הדין עצמו שהצריכה תורה ואנווהו בכל המצות שאינו דין בעצם המצוה אך באתרוג נתחדש בקרא דהדר, שהוא גם פסול בדיעבד".

     וכתב שם שיש נפ"מ בשעת הדחק שאין לו אלא יבש שהאם חייבים ביבש עם ברכה - ויש בזה מחלוקת ראשונים – וה"ה הכא שהפטורים מהסיבה חייבים במצה בלי הסיבה, ודו"ק.

     ד] עוד מצאנו כזה במצוה הבאת קרבן ראייה – שהיא מצוה בתוך מצות עלייה לרגל ולא תנאי וצורה בעלמא לעלייה לרגל – וכבר הוכחנו כן בארוכה באמרות אברהם מצוות ומועדים [שער א' – חינוך – סימן ה' פרק ב'].

     ה] אחרי כל הנ"ל היה מקום לחדש שכך נמי הגדר במקרא בכורים שהיא מצוה בפני עצמה אלא שהיא מצוה בתוך מצות הבאה – ולכן קריאה מתקיימת דווקא בשעת הבאה עצמה - אלא דאעפי"כ משכחת לה מצות הבאה בלי המצוה של קריאה - דמצוה אחרת היא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-132)
132. והיה מקום לדון דעיקר החיוב הפרשה הוא להפריש חפצא של קרבן ראשית – אכן זה חידוש גדול, וביותר דשיטת ר"י מוכרח שביכורים אינו מציאות של קרבן - אלא ביכורים הוא ביכורים – אלא שעושים בו מעשה הקרבה – עיין בזה להלן בחידושי סוגיות [סימן ב'] שהוכחנו כן. [↑](#footnote-ref-133)
133. וז"ל: "והכי מוכח בפ' כל קרבנו' הצבור [פ"ג:] דפי' טעמא דשתי הלחם משום דכתיב ממושבותיכם ולא מחוצ' לארץ ובודאי דעבר הירדן בכלל מושבות היא כשאר א"י, ובעומר הוא דפליגי ר' יוסי ורבנן התם [פ"ד.] בקראי, וכן בפרקא קמא דסנהדרין [י"א:] אמרי' דעל שלש ארצו' מעברין את השנה יהודה ועבר הירדן וגליל, ואף על גב דאמרי' התם [סנהדרין י"א:] שאין העומ' בא אלא מיהודה היינו לכתחלה מפני שהוא קרוב, וכ"כ הרמב"ם ז"ל בהל' תמידין ומוספין [פ"ז ה"ה]", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-134)
134. וז"ל: "וכן בעש' קדושו' דמס' כלים שמנו עיירו' המוקפו' חומה עבר הירדן בכלל היא, והכי איתא בהדיא בפ' בתרא דערכין [ל"ב ע"ב], וכן מצאתי בתוספתא דסוטה דמרבי עבר הירדן לענין עגלה ערופ' וכן בבריי' דספרי וכן כתב' לזו הרמב"ם ז"ל [פ"י רוצח ה"א], אף על גב דאין מביאין עגלה ערופ' בחוצ' לארץ ואף על גב דפליגי תנאי בבריי' דספרי ומייתו לה בפ' בתרא דבכורו' [נ"ה.] ירדן אי הוי מארץ כנען אי לא וכן בירושל' דמס' חלה [פ"ד ה"ח] אית תנאי תני הירדן מא"י ואית תנאי תני הירדן מח"ל אית תנאי תני הירדן גבול בפ"ע ומשמע דכולהו מודו דעבר הירדן לא מארץ כנען הוא, לאו לענין פטור חובת קרקע קא איירי אלא לענין פירושא דקרא דכי אתם עוברים את הירדן ארצה כנען דכתי' לגבי ערי מקלט הוא דפליגי, אבל לענין חיוב חובת מצו' קרקע שוות הן [אם לא] היכא דאיכא מיעוטא דקרא משום זבת חלב ודבש וכדברי ר' יוסי הגלילי דלעיל", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-135)
135. וצ''ע בדין חוץ לחומה דכ' שם בהלכ' סנהדרין דחייל רק אחר שהונחו בעזרה, וסותר משנתו. [↑](#footnote-ref-136)
136. עיין לעיל מיניה [כ"ו:]. [↑](#footnote-ref-137)
137. והיינו דבלי הקרקע פטורים, ורק הוא יכול להיות חייב כיון שלענין הקדושה עדיין הקרקע שלו, אבל אחר שיקנה יצטרך לקנות קרקע [כפשוטו, ואינו מוכרח]. [↑](#footnote-ref-138)
138. והחזו"א [שביעית סימן א' סוס"ק ג'] תמה על רש"י, דאטו קדושה מידי דמששא היא דנימא בזה שישאר בעלים על הקדושה ולא על גוף השדה, וצ"ע, ועיין בדברינו באמרות אברהם תרומות שהבאנו שיש דמיון בירושלמי בין כח הישראל בקדושת הארץ אחרי המכירה לעכו"ם, לקנין איסור של עבד אחרי מכירה – מובא בר"ש [דמאי פ"ה מ"ט] - ועיין עוד בדברי הגרי"ז גוסטמן זצ"ל [קונטרסי השיעורים ב"מ שיעור כ"ד ס"ק ב'] שג"כ מבאר דמיון זה. [↑](#footnote-ref-139)
139. עיין בתפארת יעקב [חולין פ. ד"ה אמר], שלפי הנראה נחלקו התנאים על בריה שהיתה ידועה להם מאין באה, ונתקשה בזה דאיך יחלקו במציאות, ועוד שמשמע בגמ' שם שידעו להבחין אם אביו צבי או תיש, ודן שמחלוקתם היא בביאור "כוי" הנזכר במשניות חולין ובכורים. [↑](#footnote-ref-140)
140. עיין בדברינו באמרות אברהם [מצוות ומועדים שער ד' פרק א'], וכן באמרות אברהם מרובה [סימן ל'] בארוכה. [↑](#footnote-ref-141)
141. ועיי"ש בטורי אבן שתי' עפי"ד התוס' [מנחות ע"א: ד"ה ומתירין] דדוקא הבעלים יכול לפדות בשו"פ, ולפי"ז א"ש, די"ל דהכא בפט"ח ליכא על הישראל דין בעלים, כיון שלא הוא הקדישו, ולכן אין יכול לפדותו בשו"פ, ובעונג יו"ט [סי' ק"ו] השיג על דבריו, דודאי הישראל חשיב כבעלים על הפטר חמור, ומדברי התוס' [בכורות י"א. ד"ה הפודה] משמע כהטו"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-142)
142. עדיין צ"ב דברי הגרש"ש, דבשלמא אם היה חוזר ופודהו בפחות משויו, שפיר אמרינן שכיון דהשתא הוי ספק פדוי צריך רק להוריד האיסור, אבל בנידון דידן לפני שפדה כלל הרי היה חייב בפדיון גמור, וכשפדה בנדמה הרי אם אינו שה ל"מ פדיונו בפחות משויו, (רא"כ). [↑](#footnote-ref-143)
143. והוסיף שם – "אחרי זמן נזכרתי בשו"ת רמ"א [סימן קי"ז], אך לא ביאר באורך, יעו"ש בעיון גבי אתרוג המורכב". [↑](#footnote-ref-144)
144. וז"ל המלבי"ם - "והנה בשמות אמר 'ראשית בכורי' שהמה אשר יתבשלו בהתחלת זמן הבישול כי יכיר אותם תמיד כי בכל מין ומין ניכר הביכורים ע"י תכונת גידולם, וכן לעיל שאמר 'מראשית כל פרי' יתפרש ג"כ שיברור מאלה אשר יכיר שהמה ראשית הביכורים, אבל כאן שאמר 'ראשית פרי' משמעו ביחוד הפרי שנתבשלה בראשונה, ומאין מכירה אח"כ, לזה אמרו בספרי מכאן אמרו יורד אדם לתוך שדהו כו' קושרין אותה בגמי, שעושה בה סימן". [↑](#footnote-ref-145)
145. מובא להלן בציונים והערות [משנה ד' ענף א']. [↑](#footnote-ref-146)
146. [ח"ב יו"ד סימן כ"ה בסימן ב' ד"ה וזה – עמוד 122]. [↑](#footnote-ref-147)
147. ובענין זה ע"ע בפוסקים שדנו ונחלקו בכל זה, דיעויין ברמ"א [או"ח תכ"ו ב'] ובמג"א [ס"ק ג'] ובמעשה רב להגר"א [סי' קנ"ט] לענין ברכת הלבנה אי להמתין עד מוצ"ש או לברך תיכף בחול, ועיין עוד בנשמת אדם [כלל ס"ח] מה שהביא מספר חסידים [תתע"ח] ובערוך השלחן [או"ח תכ"ו] ובשו"ת פנים מאירות [ח"ב סי' א'], וע"ע שו"ת חכם צבי [סי' ק"ו] ושו"ת עבודת הגרשוני [סוף סי' י"ב] ושו"ת דברי מלכיאל [ח"א סי' י"ב], וע"ע בשו"ע הרב או"ח [צ"ד ה'] לגבי היוצא לדרך והגיע זמן תפלה, אף על פי שמן הדין יכול להתפלל בדרך הילוכו ואינו מחוייב להתעכב מלהתפלל עד שיגיע למחוז חפצו כדי להתפלל שם מעומד, כיון שעכשיו הוא פטור מן העמידה, מכל מקום כדי לקיים מצוה מן המובחר נכון הוא שימתין עד שיגיע למחוז חפצו להתפלל שם מעומד אם ידוע לו שיהיה לו שם מקום מיוחד שלא יבלבלוהו, ואין בזה משום זריזין מקדימין למצוות, כיון שמתכוון לקיים מצוה מן המובחר. [↑](#footnote-ref-148)
148. ובעיקר ספק זה שמעתי בשם הגאון ר' אתמר גרבוז שליט"א לתמוה דגם בעקידה עצמה היה נדון של זריזין מול החיי שעה של יצחק שגם על חיי שעה זו היה אברהם חייב, ומוכרח מיניה וביה דזריזין דוחה, ודחה בזה ידידי הגר"א קפלן שליט"א דעקידה היא היא הקרבת הנפש בתורת קרבן ובזה ליכא נדון של דחיית נפש כמו בקידוש השם שהוא מצוה שדוחה נפש, וממילא דבעקידה כבר ליכא נדון כלל של חיי שעה, ופשוט. [↑](#footnote-ref-149)
149. עיין בלשון הרמב"ם בפירוש המשנה [סוטה פרק ז'] "ואגריפס היה מקהל גרים ולא היתה לו אם מישראל ואסור למנותו כלל, לאמרו יתעלה שום תשים עליך, מקרב אחיך", וכן הוא במאירי [שם], ודלא כמבואר ברש"י [מ"א.] ובתוס' [שם עמוד ב'] דאמו מישראל, ובמאירי שם דן בדברי רש"י. [↑](#footnote-ref-150)
150. ועי' בפירוש הר"ש סיריליאו שם, שביאר שהספק הוא אם ההנחה כתחילת עבודה ופסולה, או כהקטר חלבים ואיברים שכשר בלילה. [↑](#footnote-ref-151)
151. ז"ל הסמ"ג "הפריש ביכוריו וחזר והוסיף עליהם או עטרן הרי זו התוספת כביכורים מדבריהם כדאיתא [פ"ג מי"א]". [↑](#footnote-ref-152)
152. ובעיקר דין דיחוי בביכורים יישב התורת זרעים שם את סתירת הרמב"ם וירושלמי בהפריש לאחר חנוכה, ועי' או"ש [ביכורים ד' י"ג] דהוכיח דין דיחוי מהירושלמי והעיר דלא מצאנו כן בבבלי, אלא דכבר עמד בזה המרכבת המשנה וביאר דלכו"ע איכא בהו דין קדשים ורק נחלקו מתי חיילא בהו הך דין, דלבבלי חיילא רק אח"כ בעזרה ועד אז לא שייך דיחוי, ולירושלמי כבר בשעת הפרשה חיילא דין קדשים. [↑](#footnote-ref-153)
153. והעירני הרה"ג רבי יוסף פליסקין שליט"א שכוונת רש"י בזבחים שם הוא שאין הקרבה בכלי, ולכן גם אם נקרבו בכלי לא קדש הכלי, ונחשב כאילו לא נקרבו בכלי, וזהו שכתב "הא לא קרבי" – דהיינו שלא נקרבו בכלי, ולגבי הכלי הרי זה כאילו שלא היתה הקרבה כלל – ודו"ק. [↑](#footnote-ref-154)
154. וז"ל התוס' רי"ד: "אמר עולא אילן הסמוך למצר בתוך שש עשרה אמה גזלן הוא ואין מביאין ממנו ביכורים, פי' כיון דיונק משדה חבירו ואין שדה חבירו משועבד לאותה היניקה גזלן הוי והגזלן אינו מביא ביכורים כלל, ואף על פי שמקום האילן שלו, כיון שיניקתו הוא בגזלה פטור מלהביא, דהו"ל כנוטע בתוך שלו והבריך ראש הגפן בתוך של חבירו ותנן בריש מסכת ביכורים הנוטע בתוך שלו והבריך בתוך של יחיד או בתוך של רבים והמבריך מתוך של יחיד או מתוך של רבים בתוך שלו כו' עד ה"ז אינו מביא, מאיזה טעם אינו מביא משום שנא' ראשית ביכורי אדמתך עד שיהו כל הגידולין מאדמתך, הארוסין והחכירון והסקריקון והגזלן אינו מביא מאותו הטעם שנא' ראשית ביכורי אדמתך". [↑](#footnote-ref-155)
155. והגר"ח שמואלביץ זצ"ל נקט דאף שהפירות עצמם לא גזולים אבל סו"ס איכא חובת דמים מחמת היניקה, ובאילת השחר הקשה עוד דפשוט דליכא אפילו חיוב לתשלומין ואין כאן יותר מחיוב הרחקה של האילן – וא"כ למה מיקרי מצוה הבאה בעבירה. [↑](#footnote-ref-156)
156. עיין בלשון הרמב"ם בפירוש המשנה [סוטה פרק ז'] "ואגריפס היה מקהל גרים ולא היתה לו אם מישראל ואסור למנותו כלל, לאמרו יתעלה שום תשים עליך, מקרב אחיך", וכן הוא במאירי [שם], ודלא כמבואר ברש"י [מ"א.] ובתוס' [שם עמוד ב'] דאמו מישראל, ובמאירי שם דן בדברי רש"י. [↑](#footnote-ref-157)
157. דמה"ט מהני ברי נגד שמא להוציא [לחד מ"ד] אף דאינו ראיה, דבזה נסתיים הדיון כיון דאין כאן ב' בעלי דברים, דשמא לא מיקרי טענה נגד ברי. [↑](#footnote-ref-158)
158. והיינו דכה"ג משכחת לה נמי במצוות – והיינו שיש לרבנן 'סמכות' לבא ולפסול קיום מצוה דאורייתא כשלא קיים בה תנאי מסויים שרבנן חידשו בהך מצוה – ונמצא שמדרבנן לא יצא ומה"ת יצא, והתם אין הפשט שיש סוג אחר של מצוה מדרבנן - אלא דהך מצוה עצמה התקיימה לפי ההסתכלות של התורה ואחרי התוספת דין של רבנן יש כבר הסתכלות אחרת על המצוה – ורואים מדרבנן דהך מצוה עצמה לא התקיימה – ודו"ק. [↑](#footnote-ref-159)
159. מכתבי ידידי הגאון ר' משה הלר שליט"א. [↑](#footnote-ref-160)