67 יהרג ואל יעבור ב - בדעת הרמב_ם ובדעת בעה_מ
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' ט' תמוז תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דע"ד., א"ר יוחנן משום ר"ש בן יהוצדק, נמנו וגמרו בעלית בית נתזה בלוד, כל עבירות שבתורה אם אומרין לאדם עבור ואל תהרג יעבור ואל יהרג, חוץ מע"ז וג"ע ושפ"ד.

והנה בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין מבו', דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור, אי"ז משום קידוש השם, אלא הוא משום חומר איסורם, שלא הותרו במקום פיקו"נ, ול"ד להא דבכל עבירות בפרהסיא יהרג ואל יעבור דהוא משום קידוש השם, וכ"כ הר"ן והנימו"י בסוגיין, ונת' בזה בסימן א', עיי"ש.

וכ"ה בסמ"ק מ' מ"ד, ז"ל, לקדש את השם דכתיב ונקדשתי בתוך בני ישראל, זו המצוה אינה מן הג' שיהרג ואל יעבור כמו ע"ז וג"ע ושפ"ד, דבאותן ג' אפי' בצינעא דלא שייך בה קידוש השם יהרג ואל יעבור, אבל הכא מיירי בשאר המצוות דקיי"ל יעבור ואל יהרג, וה"מ בצינעא דליכא קדושת השם, אבל בפרהסיא כגון בפני עשרה ישראל יהרג ואל יעבור, עכ"ל, וכ"נ בד' היראים מ' ת"ג, וכ"מ גם בדבריו במ' ש"מ, עיי"ש.

אך בד' הרמב"ם בפ"ה מיסוה"ת נראה דפליג ע"ז, ז"ל, כל בית ישראל מצווין על קדוש השם הגדול הזה וכו' ומוזהרין שלא לחללו וכו', כיצד כשיעמוד גוי ויאנוס את ישראל וכו', בד"א בשאר מצוות וכו', אבל ג' עבירות אלו אם יאמר לו עבור על אחת מהן או תהרג, יהרג ואל יעבור וכו', וכל מי שנאמר בו יהרג ואל יעבור ונהרג ולא עבר ה"ז קידש את השם וכו', וכל מי וכו' ועבר ולא נהרג ה"ז מחלל את השם וכו', וביטל מצות עשה שהיא קידוש השם ועבר על מצות ל"ת שהיא חילול השם וכו', עכ"ל, ונראה מדבריו, דעיקר הא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור, הוא משום איסור חילול השם ומצות קידוש השם, ואם עבר ולא נהרג, הוא עובר בביטול מצות קידוש השם ובאיסור חילול השם, וכ"נ בד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת ס"ג, וכ"ה בחינוך מ' רצ"ה ורצ"ו, וכ"כ בחמד"ש או"ח סימן ל"ח סק"ג בדעת הרמב"ם, עיי"ש, וכ"כ גם באבנ"ז יו"ד סימן קכ"ח סק"ד, ועיי"ש שתמה ע"ז, ועי' גם בס' אור גדול סימן א' (יז),

ב] ונפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא במש"כ בתרוה"ד סימן קצ"ט בפלוגתת הראשונים בעבירות דיעבור ואל יהרג אם הוא רשאי ליהרג, וכתב בזה, ז"ל, והי' נראה והואיל דפלוגתא דרבוותא אזלינן לקולא באיסור בסכנת נפשות, כדפסק תלמודא וכו' בפלוגתא דאמוראי דספק נפשות להקל וכו', אמנם י"ל הכא דלענין קידוש השם שלא הקפידה תורה על איבוד נפשות מישראל ואמרה מסור עצמך על קידוש השם, לא ילפינן לה משאר ספיקא דלי"ב משום קידוש השם, ונראה דלפי הענין ושרואין אנו כוונתו מורין לו, עכ"ל, והובא בש"ך סימן קנ"ז סק"א.

ויש להסתפק בגונא דמספק"ל אם הו"ל בכלל ג' עבירות דיהרג ואל יעבור, אם אזלינן בזה לקולא בספק נפשות, - ולפ"ד התרוה"ד נראה דהוא תלוי בפלוגתא דהרמב"ן והרמב"ם, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור אף בצינעא ואף כשהגוי מתכוין להנאת עצמו, אי"ז משום קידוש השם, אלא הוא משום דאיסורים חמורים אלו לא הותרו במקום פיקו"נ, הרי ממילא דבספק אזלינן לקולא,[[1]](#footnote-2) ול"ש בזה דינא דהתרוה"ד דלענין קידוש השם לא אזלינן לקולא בספק נפשות, כיון דלי"ב משום קידוש השם, (והאמנם ודאי דמי שעובר ואינו נהרג ה"ה מקדש את השם, אך אי"ז עיקר מצות קידוש השם, וע"כ בספק הו"ל ככל ספק נפשות דאזלינן לקולא, אך לדעת הרמב"ם דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור, הוא משום קידוש השם, הרי ממילא די"ל דל"ש בזה דינא דספק נפשות להקל, וכמש"כ התרוה"ד.[[2]](#footnote-3)

ג] ונראה דיש ללמוד לזה מד' הש"ך בסימן קנ"ז סק"ח, שכתב בפלוגתת הראשונים אם בשעת השמד יהרג ואל יעבור אף בשמתכוין להנאת עצמו, וכתב הש"ך דספק נפשות להקל, וצ"ע דמ"ש ממש"כ התרוה"ד שהביא בסק"א דלענין קידוש השם לא אמרינן ספק נפשות להקל.[[3]](#footnote-4)

ובע"כ מד' הש"ך, דכל מש"כ התרוה"ד דלא אמרינן ספק נפשות להקל, הוא רק בשמתכוין הגוי להעבירו על דת, דכשמוסר עצמו יש בזה משום קידוש השם, ובזה לא אזלינן לקולא, ומשא"כ בהפלוגתא אם בשעת השמד יהרג ואל יעבור אף בשמתכוין הגוי להנאת עצמו, די"ל דאי"ז משום קידוש השם, דקידוש השם ליכא אלא בשמתכוין הגוי להעביר על דת, אלא כמש"כ רש"י דהוא כדי שלא ירגילו הגוים להמריך את הלבבות בכך, אך פליגי הראשונים בזה, וי"א דהוא משם קידוש השם, ולדעת הרמב"ם ודאי דהוא משום קידוש השם, כמפורש בדבריו, אכמ"ל, ע"כ הו"ל ככל ספק נפשות דלקולא.

ד] ועפי"ז יש לדון במש"כ התויוהכ"פ ביומא דפ"ב., בפלוגתת הראשונים אם בג' עבירות בקרקע עולם יהרג ואל יעבור, וכתב די"ל דבכה"ג דאיכא קידוש השם אזלינן להחמיר, וכמש"כ התרוה"ד, ולפמש"נ לכאו' כ"ז הוא לדעת הרמב"ם, דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור הוא משום קידוש השם, אך לדעת הרמב"ן דאי"ז משום קידוש השם, אלא הוא משום דאיסורים חמורין אלו לא הותרו במקום פיקו"נ, הרי דבספק אמרינן דספק נפשות להקל.

ועפי"ז יש לדון גם במש"כ בס' אור גדול סימן א' ז. לפרש טעמא דהרמ"א דבסימן קנ"ה הסכים לפסק השו"ע שנקטו לעיקר דמותר להתרפאות בעצי אשירה כשאינו מקפיד על עצים אלו, ולא אסרינן בזה משום אביזרייהו, ובסימן קנ"ז כתב דבכל אביזרייהו דג' עבירות יהרג ואל יעבור, ועמד ע"ז בס' מקור מים חיים סימן קנ"ה,[[4]](#footnote-5) וכתב האור גדול דלעולם הו"ל ספיקא, ולענין רפואה הכריע הרמ"א להקל דספק נפשות להקל,[[5]](#footnote-6) ולענין אונס הכריע הרמ"א להחמיר, דבזה לא אמרינן ספק נפשות להקל וכמש"כ התרוה"ד, ולפמש"נ הרי לדעת הרמב"ן דבג' עבירות בצינעא ליכא משום קידוש השם, שפיר י"ל בזה ספק נפשות להקל.

ה] עוד נפק"מ בזה, במש"כ הריקאנטי בסימן ע', דהמקדשים את השם חייבים לברך על קידוש השם הנכבד והנורא, כיון דהוא מ"ע דאורייתא דכתיב ונקדשתי בתוך בני ישראל, עכ"ל,[[6]](#footnote-7) ויש להסתפק באנסוהו לעבור על ג' עבירות בצינעא דיהרג ואל יעבור, אם הוא מברך על קידוש השם, ונראה דהוא תלוי בפלוגתא דהרמב"ן והרמב"ם, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור הוא משום חומר איסורם ואי"ז משום קידוש השם, אין לברך ע"ז, דהגם דודאי יש בזה ג"כ משום קידוש השם, מ"מ עיקר קידוש השם שנצטוו עליו בקרא הוא בפרהסיא, וע"כ אין מברכין ע"ז, כ"ה דאין מברכין על כל מעשה שיש בו משום קידוש השם, אך לדעת הרמב"ם דאף הא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור הוא משום קידוש השם, יש לברך ע"ז.

והראוני בד' השל"ה שער האותיות אות א' סקנ"ז, ז"ל, ונראה בעיני, מי שבא לידו קידוש השם ומקיים מצות עשה דונקדשתי בתוך בני ישראל "שמפורסם לעשרה בני ישראל", אז קודם שיהרגוהו יברך וכו', עכ"ל, ולהדיא בדבריו דאין מברכין אלא בדינא דבכל עבירות בפרהסיא יהרג ואל יעבור, אך בג' עבירות בצינעא דיהרג ואל יעבור, אין מברכין ע"ז, ואזיל לטעמי' שהביא שם סקנ"ה לד' הנימו"י דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור אי"ז משום חילול השם, אלא משום חומר עצמן, וע"כ נקט השל"ה דאין מברכין ע"ז.[[7]](#footnote-8)

**ב**

ו] והנה בעיקר ד' הרמב"ם דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור הוא משום איסור חילול השם ומצות קידוש השם, צ"ב, דא"כ מ"ט אין מתרפאין בג' עבירות, הרי לכאו' ברפואה בדבר האסור, ליכא כלל משום חילול השם וקידוש השם, וכאשר כן נראה בד' הרמב"ם בפ"ה מיסוה"ת ה"ו ובסהמ"צ ל"ת ס"ג, דלענין רפואה בדבר האסור לא הזכיר כלל לקידוש השם וחילול השם, עיי"ש.

ובפשוטו צ"ל בזה, וכ"ה מבו' בד' החמד"ש שם סקט"ז, דכל מה שהוצרך הרמב"ם לה"ט דחילול השם וקידוש השם, הוא רק באונסין, דכיון דאנוס הוא ואונס רחמנא פטרי', הרי דמכח זה הי' לנו להתיר לו לעבור על האיסור, דהא דאונס רחמנא פטרי' מהני דאינו מוזהר שלא לעבור על האיסור, והחמד"ש שם כתב דהוא משום דבאונס לא חשיב כמעשה דידי', וע"ז הוא דבעינן לאיסור חילול השם ומצות קידוש השם, אך במתרפאין דאינו אנוס, וכמש"כ הרמב"ם שם דאם עבר ולא נהרג ה"ה מתחייב בנפשו ולא פטרינן לי' משום אונס, ל"ב לטעמא דחילול השם וקידוש השם, אלא אף בלא"ה לא הותר לו לעבור על עבירות חמורות אלו משום פיקו"נ.[[8]](#footnote-9)

אך צ"ע, דלפ"ז נמצא דהא דבאונס יהרג ואל יעבור בג' עבירות, והא דאין מתרפאין בג' עבירות, ב' דינים הם, וזה רחוק, וביותר, דבד' הרמב"ם שם ה"ז מבו' להדיא דחד דינא הוא, ז"ל, ומנין שאפילו במקום סכנת נפשות אין עוברין על א' מג' עבירות אלו, שנא' ואהבת וכו' ובכל נפשך וכו' אפי' הוא נוטל את נפשך, והריגת נפש מישראל "לרפאות נפש אחרת או להציל אדם מיד אנס" דבר שהדעת נוטה לו הוא שאין מאבדין נפש מפני נפש, ועריות הוקשו לנפשות וכו', עכ"ל, והרי דחד דינא הוא הא דאין עוברין על ג' עבירות אלו לרפאות נפש אחרת או להציל מיד האנס, ועי' חמד"ש שם סקט"ז דנראה שפירש, דכיון דילפינן מקרא דבאונסין צריך למסור נפשו על ג' עבירות אלו, וממילא דקרא דוחי בהם לא קאי ע"ז, ה"ה דלא קאי על מתרפאין בעבירות אלו, וצ"ע, וגם לכאו' ה"ט דאין מאבדין נפש מפני נפש, הוא טעם שלא להתיר להרוג משום פיקו"נ, ואי"ז טעם שיהא בזה לאיסור חילול השם ומצות קידוש השם.

ז] ונראה הביאור בזה, דודאי עיקר דינא דג' עבירות הוא דעבירות אלו דחמירי לא הותרו במקום פיקו"נ, ומכח זה הוא דאסור להתרפאות בהן, ומכח זה נמי אם אנסו אנס לעבור עליהן יהרג ואל יעבור, ואך דבאנס לא סגי בזה, דהגם דלא הותרו עבירות אלו במקום פיקו"נ, מ"מ כיון דהוי אנוס אינו מוזהר לימנע מן האיסור דאונס רחמנא פטרי', ולזה הוא דבעינן לטעמא דאיסור חילול השם ומצות קידוש השם.

והאמנם דבטעמא דחילול השם וקידוש השם לחודי' לא סגי, דכל הא דבאנסו אנס לעבור על אחת מג' עבירות יש בזה משום חילול השם, וכשמוסר נפשו למיתה ע"ז יש בזה משום קידוש השם, הוא רק משום דלא הותרה העבירה עצמה, וע"כ אף דמשום האונס אינו מוזהר לימנע מן העבירה, מ"מ כיון דהעבירה עצמה לא הותרה, יש בזה משום חילול השם, שעושה דבר עבירה מכח האנס, אך אם היו עבירות אלו מותרות במקום פיקו"נ, ל"ה בזה חילול השם כלל.

ונמצא לפ"ז, דהא דבאנסו אנס לעבור על אחת מג' עבירות יהרג ואל יעבור, הוא מיוסד על תרי מילי, חדא, דג' עבירות אלו לא הותרו במקום פיקו"נ, וע"כ אף שאנסו אנס באונס מיתה, לא הותרו עבירות אלו, והב', דאף דהוא אנוס באונס מיתה לעבור עליהן ואונס רחמנא פטרי', מ"מ משום איסור חילול השם ומצות קידוש השם יש לו למסור נפשו עליהן.

ולפ"ז מסתבר, דהא דבג' עבירות אלו צריך למסור עצמו משום איסור חילול השם ומצות קידוש השם, ובשאר עבירות ליכא איסור חילול השם ומצות קידוש השם, לאו היינו דבעבירות אלו דחמירי טפי איכא משום חילול השם וקידוש השם אף בצינעא, וכאשר כן נראה בד' החמד"ש שם סוסק"ג, אלא היינו דבעבירות אלו שלא הותרו במקום פיקו"נ, כל שעושה אותם מכח האנס, יש בזה משום חילול השם, ומשא"כ בשאר עבירות שהותרו במקום פיקו"נ, והוו דבר המותר, ליכא כלל משום חילול השם.

ח] והנה בחמד"ש שם סק"ד עמד ע"ז, דלמש"כ הרמב"ם דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור הוא משום חילול השם, א"כ מ"ט ס"ל דאף להנאת עצמו יהרג ואל יעבור, ול"ד לשאר עבירות בפרהסיא, דכל דהאנס מתכוין להנאת עצמו לי"ב משום חילול השם ויעבור ואל יהרג.

ולפמש"נ ניחא, דשאני הא דבכל עבירות בפרהסיא יש בהן משום חילול השם, מהא דבג' עבירות בצינעא יש בהן משום חילול השם, דשאני עבירות בפרהסיא, דהא דיש בהן משום חילול השם הוא רק משום דכוונת האנס להעבירו על דת, דמשום עיקר האיסור ליכא חילול השם, שהרי הותר האיסור משום פיקו"נ, שהרי שאר עבירות הותרו משום פיקו"נ, (ואף אי נימא דבפרהסיא לא הותרו, היינו רק אחר שיש בזה משום קידוש השם), וע"כ בזה ליכא חילול השם אלא בשמתכוין האנס להעבירו על דת, ומשא"כ בג' עבירות בצינעא דהא דיש בזה משום חילול השם, הוא משום שעובר על האיסור מכח האנס, כיון דעבירות אלו לא הותרו משום פיקו"נ, שפיר י"ל דאף כשמתכוין האנס להנאת עצמו יש בזה משום חילול השם.

ט] ולפמש"נ נמצא נפ"מ רבתא לדינא בד' הרמב"ם, אם משכחת גוונא דיהא אנוס לעבור על ג"ע ולא יהא בזה משום חילול השם וקידוש השם, והוא אי נימא דכל הקידוש השם לימנע מעבירה על ג' עבירות בצינעא, הוא כלפי האנס, וכל' הרמב"ם בסהמ"צ עשין ט', וא"כ בגונא דאין האנס יודע שהוא ישראל, ואונסו לעבור על ג"ע, הרי לי"ב חילול השם כלל, ולפ"ד הרמב"ם בכה"ג יהא הדין דיעבור ואל יהרג, ואמנם בעריות האסורות על הגויים י"ל דהו"ל חילול השם, אך משכח"ל בעריות שאין אסורות על הגויים, - ויל"ד עוד עד"ז, בגונא דאין הגוי יודע שהוא אסור לישראל, די"ל דבכה"ג ליכא משום חילול השם, וא"צ למסור עצמו אף בג' עבירות, והרי לדעת בעה"מ לעולם מותר להנאת עצמו, וי"ל דגם הרמב"ם לא נחלק עליו אלא דגם להנאת עצמו יש בזה משום חילול השם וקידוש השם, אך כשאין הגוי יודע, ואין בזה משום חילול השם וקידוש השם, י"ל שהוא רשאי לעבור.

ואמנם העירני הראי"ט, די"ל דכל מש"כ הרמב"ם בסהמ"צ דהקידוש השם הוא כלפי האנס, הוא רק בע"ז, וכמש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, ולא נתעהו לחשוב שכפרנו "ואע"פ שלבנו מאמין בו יתעלה", עכ"ל, והיינו דכיון דלבנו מאמין בו יתעלה, י"ל דליכא לעיקר האיסור, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם דמ"מ כיון שהאנס סבור שכפרנו, יש בזה משום חילול השם ומשום קידוש השם, - ולפ"ז י"ל דהא דבג"ע ושפ"ד יהרג ואל יעבור, ל"ב להא דהו"ל חילול השם כלפי האנס, אלא הו"ל החילול השם כלפי עצמו, במה שעובר על האיסור מפני האנס, ולפ"ז אף בגונא שלא ידע האנס שהוא ישראל וכיו"ב, יהרג ואל יעבור, וצ"ע בזה.

**ג**

י] והנה הבעה"מ בסוגיין כתב, ז"ל, וה"מ כולהו דקא מכוין הנכרי לעבורי' לישראל, אבל להנאת עצמו ל"ש הכי ול"ש הכי שרי, דהא אסתר ג"ע הואי ופרהסיא הואי ואפ"ה מותר להנאת עצמן וכו', וכן נמי קואקי ודמינקי דיהבי' להו דפלחי בהו לבי נורא שהוא בית ע"ז שרי להנאת עצמן ואפי' בשעת השמד, הלכך נכרית נמי דקא אנסה לי' לבר ישראל לעבירה להנאת עצמה הוא ויעבור ואל יהרג וכו', אבל לע"ז עצמה אינו יודע בו דרך שיהא בו הנאת עצמו כדי שיהא מותר לפיכך נ"ל בע"ז עצמה לעולם יהרג ואל יעבור, וכן בשפ"ד אע"ג דמכוין נכרי להנאת עצמו אין שם דרך לעולם שיהא מותר, דהא טעמי' משום סברא דמאי חזית דדמא דידך סומק טפי, והאי סברא איתא בכל ענין אפי' בשמתכוין הנכרי להנאת עצמו וכו', עכ"ל.

והראב"ד בכתוב שם כתב ע"ז, ז"ל, ועד שהוא למד מזה להתיר ילמד מעצי אשרה לאיסור שהרי אין כאן לעבורי והוא אנוס אונס מיתה, וממעשה דבן דמא שלא הניחו רבי ישמעאל להתרפא מאותו מין ומת וכל מעשה שאין בו לעבורי כלהנאת עצמן דמי ואפ"ה אסור וכו', עכ"ל.

והרמב"ן במלחמות הק' עוד ע"ד הראב"ד, ממעשה דרב כהנא ור' צדוק שמסרו עצמן, אף שנתכונה הנכרית להנאת עצמה, עוד הק' הרמב"ן ממש"א במי שהעלה לבו יטנא דימות ואל תבעל לו ולמ"ד דאשת איש הויא הוא משום דהו"ל גילוי עריות, ואף דהוי להנאת עצמו של בועל, עוד הק' ממש"א בפסחים דכ"ה. וביומא דפ"ב. דאין מתרפאין בג' עבירות, ואף דהו"ל להנאת עצמן, עוד הק' ממש"א בב"ר דבכל מתרפאין חוץ מג' עבירות, ומפרשינן דג"ע כיצד, אם יאמרו לו לאדם עסוק בג"ע וכו' עד וכל הנוגע באשה שאינה שלו מביא מיתה שנאמר כי רבים חללים הפילה וגו' רגלי' יורדות מות והואיל ויש בה כל המדות הללו היאך יכולה היא ליתן חיים לחולה לפיכך אין מתרפאין בה מדמתרפאין בשאר עבירות וכו', ש"מ להנאת עצמן נמי אסור דהא ודאי הנאת עצמן הוא, ובתר טעמא אזיל כיון שהנוגע בה מת ואינה יכולה ליתן חיים לו אסור בכל ענין, עוד הק' ממש"א בירושלמי בפ' אין מעמידין דאין מתרפאין בג"ע, דתני שבת הותרה מכללה נערה המאורסה לא הותרה מכללה, והרי הא דשבת הותרה מכללה הוא להתרפאות, ובזה אמרינן דנערה המאורסה לא הותרה מכללה, וכ"ה משמעות לישנא דברייתא דלא הותרה מכללה כלל ואף להנאת עצמן.

יא] ונראה לדון בדעת בעה"מ, דהנה הרמב"ן שם פליג על יסוד ד' בעה"מ, ז"ל, תדע שהרי ג' עבירות אלו החמורות לא מפני קידוש השם נאסרו, לפיכך אע"פ שאינו מתכוין להעבירו אסור אבל שאר העבירות שנאסרו מונקדשתי, הותרו להנאת עצמן, דהא ליכא משום קידוש השם, עכ"ל.

אמנם בד' בעה"מ מבו' דס"ל כדעת הרמב"ם, דגם דגם הא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור הוא משום איסור חילול השם ומצות קידוש השם, וע"כ ס"ל דהיינו רק בשמתכוין הגוי להעבירו, ובהך מילתא פליג ע"ד הרמב"ם, דהרמב"ם ס"ל דאף כשמתכוין הגוי להנאת עצמו יש בזה משום חילול השם וקידוש השם.

יב] והנה כבר נת' לעיל ענף ב' בדעת הרמב"ם, דודאי עיקר הדין שנתחדש בג' עבירות דיהרג ואל יעבור, אינו מכח איסור חילול השם ומצות קידוש השם, שהרי עיקר הך דינא הוא גם במתרפאין, דלי"ב משום חילול השם וקידוש השם, אלא היינו דנתחדש בג' עבירות שאינם נדחין מפני פיקו"נ, ומכח זה הוא דאסור להתרפאות בהן, ואך דכשאנסוהו לעבור על ג' עבירות לא סגי בזה, דהגם דלא הותרו עבירות אלו במקום פיקו"נ, מ"מ כיון דהוא אנוס אינו מוזהר לימנע מן האיסור, דאונס רחמנא פטרי', ולזה הוא דבעינן לטעמא דחילול השם וקידוש השם.

ונראה די"ל כן גם בדעת בעה"מ, דכל מש"כ בעה"מ דבג"ע להנאת עצמן יעבור ואל יהרוג, הוא רק כשאנסוהו לעבור ע"ז, דיש להתיר בזה משום אונס, וכל הא דאמרינן דיהרג ואל יעבור, הוא משום איסור חילול השם ומצות קידוש השם, דאחר שלא הותר האיסור במקום פיקו"נ, הרי דאף דאינו מוזהר לימנע מן האיסור משום דאונס רחמנא פטרי', מ"מ יש בזה משום חילול השם וכל שמוסר עצמו למיתה ע"ז יש בזה משום קידוש השם, וע"כ כל שמתכוין הגוי להנאת עצמו ולי"ב משום חילול השם, מותר האנוס לעבור ע"ז, ומשא"כ במתרפאין דאינו אנוס כלל, והא דכל עבירות מותרות במקום פיקו"נ, הוא משום דפיקו"נ דוחה ומתיר להאיסור, הרי דבג"ע שלא הותר במקום פיקו"נ, אסור לעבור ע"ז, אף דהו"ל להנאת עצמן, - ושו"ר הדברים מבוארים כן בחמד"ש שם סקמ"ב.

ולפ"ז ניחא משה"ק הראב"ד מהא דאין מתרפאין בעצי אשירה, ומשה"ק הרמב"ן מהא דימות ואל תבעל לו, וממש"א דאין מתרפאין בג' עבירות, שהרי לא התיר בעה"מ ג"ע להנאת עצמן, אלא משום דאונס רחמנא פטרי', וע"כ כ"ז הוא בשאנסוהו לעבור ע"ז, אך במתרפאין דאינו אנוס כלל, הרי דכיון דג"ע לא הותר במקום פיקו"נ, ה"ה אסור להתרפאות בזה.[[9]](#footnote-10)

וניחא נמי משה"ק הרמב"ן ממש"א דנערה המאורסה לא הותרה מכללה, והיינו דנערה המאורסה לעולם לא הותרה משום פיקו"נ, והא דכשאנסוהו ע"ז להנאת עצמן מותר לעבור ע"ז, היינו רק משום דאונס רחמנא פטרי', וע"כ אין מוטל עליו לימנע מן האיסור, אך האיסור עצמו לא הותר כלל, וזהו שאמרו דלא הותרה מכללה.

יג] ובזה י"ל גם משה"ק הרמב"ן ע"ז בעה"מ מהא דר' צדוק ור' כהנא שמסרו עצמן למיתה, ועי' בחי' רבינו יונה מש"כ לישב בזה, והיינו דאף אי נימא דבמקום דיעבור ואל יהרג אסור לו למסור עצמו למיתה, ועכ"פ בכה"ג דהו"ל להנאת עצמן, י"ל דכ"ז הוא כמש"כ הרמב"ן, דלא שמענו מדת חסידות לחולה של סכנה שלא יחללו עליו את השבת אלא המזרז משובח והמונע עצמו מתחייב בנפשו, וי"ל דכ"ז הוא משום שהותר האיסור במקום פיקו"נ, וכיון דליכא איסור כלל, ע"כ אסור למסור עצמו למיתה, אך בג"ע שלא הותר במקום פיקו"נ, הרי דהגם דבאונס מיתה אין מוטל עליו לימנע מן האיסור, מ"מ ודאי הוא רשאי למסור עצמו.

יד] ויש להוסיף טעם בזה, דהנה בעיקר מש"נ בד' בעה"מ דהא דבג"ע להנאת עצמן יעבור ואל יהרג, אי"ז משום התירא דפיקו"נ, אלא הוא משום דאונס רחמנא פטרי', יש להעיר בזה ממש"כ בעה"מ בתו"ד, ז"ל, ושאר עבירות שבתורה שלא בשעת השמד ובצנעא יעבור ואל יהרג דכתיב וחי בהם ולא שימות בהם וכו', עכ"ל, והרי דכל הא דבאנסוהו לעבור יעבור ואל יהרג, הוא משום וחי בהם, ולכאו' זה דלא כמש"נ דיש להתיר בזה גם משום דאונס רחמנא פטרי', - ובאמת דעיקר הך מילתא דבהא דבאונס יעבור ואל יהרג הוא משום וחי בהם, הוא מבו' כן בד' ר' ישמעאל, דמה"ט הוא דבע"ז בצינעא יעבור ואל יהרג, והרי דבלא התירא דוחי בהם, הי' חייב למסור עצמו להריגה, אף דהו"ל אנוס, וכפי הנראה זהו שהוכיחו התוס' בסוגיין ד"ה ב"נ דבישראל ל"ה שרינן אי לאו דכתיב וחי בהם, והיינו מהא דאמר ר' ישמעאל דהא דבע"ז יעבור ואל יהרג הוא משום וחי בהם.

ונראה לישב, דכל הא דבאונס מיתה חשיב כאונס, הוא רק משום דכתיב וחי בהם, ומזה נלמד שלא נתחייב האדם למסור נפשו למיתה לינצל מן העבירה, וע"כ הוא דהו"ל כאנוס, ודמי למצוות דא"צ להוציא עליהן יותר מחומש, דמכח זה הו"ל כאנוס, אך בלא קרא דוחי בהם, ל"ה חשיב כלל כאנוס, שהרי בידו למסור עצמו למיתה.

ונמצא לפ"ז, דמקרא דוחי בהם נלמד תרתי, חדא שהותרו כל העבירות במקום פיקו"נ, ועוד דאין אדם חייב למסור נפשו למיתה לינצל מן העבירה, ומכח זה הו"ל כאנוס, וצ"ע המקור בקרא לב' דינים אלו.

והנה לפ"ז נמצא, דהא דס"ל לבעה"מ דבג' עבירות בצינעא יעבור ואל יהרג, היינו רק דלא נתחייב למסור עצמו למיתה, וממילא דהו"ל כאנוס ורחמנא פטרי', וע"כ ודאי די"ל דה"ה רשאי למסור עצמו למיתה, דאף שלא חייבתו תורה בכך, מ"מ לי"ב איסורא.

טו] ובזה מתפרש מש"כ בעה"מ דבשפ"ד אסור אף להנאת עצמו, כיון דהוא משום סברא דמאי חזית דדמא דידך סומק טפי והאי סברא איתא בכל ענין אפי' בשמתכוין הנכרי להנאת עצמו, ולא מקישינן ג"ע לשפ"ד היקש גמור דזה אסור להנאת עצמן וזה מותר להנאת עצמן, וצ"ב דכיון דבשפ"ד אסור בכל גוונא, מ"ט לא מקישינן לאסור בע"ז בכל ענין.

ולפמש"נ נראה, דמש"כ בעה"מ דבשפ"ד אסור בכל ענין משום מאי חזית, ולא אמרינן דמ"מ הו"ל כאנוס, היינו משום דעיקר הא דחשבינן לי' כאונס הוא משום שלא נתחייב למסור עצמו למיתה, וכ"ז הוא בשאר עבירות, אך בשפ"ד דהוי האיסור באיבוד נפש ומאי חזית וכו', הרי דמכח זה אף יש לו למסור עצמו למיתה, כדי שלא להמית את חבירו, וממילא דל"ה כלל כאנוס.

ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הבעה"מ דלא מקשינן ג"ע לשפ"ד היקש גמור, והיינו דלא מקשינן ג"ע לשפ"ד אלא בהא דלא הותר שפ"ד במקום פיקו"נ, דה"נ לא הותר ג"ע במקום פיקו"נ, אך הך דינא שנתחדש בפיקו"נ שנתחייב למסור עצמו למיתה כדי שלא להמית את חבירו, הוא דין מסוים בשפ"ד, ולא ילפינן מיני' לג"ע, וצ"ע הטעם בזה, וע"כ הגם דבשפ"ד אף להנאת עצמו יהרג ואל יעבור, ולא חשיב כאונס כלל כיון שנתחייב למסור עצמו למיתה כדי שלא להמית את חבירו, מ"מ בג"ע דל"ד בזה לשפ"ד, ולא נתחייב למסור עצמו למיתה, הרי דהגם דהאיסור עצמו לא הותר במקום פיקו"נ, מ"מ כיון דאין מוטל עליו למסור עצמו למיתה, הו"ל כאנוס ורחמנא פטרי', וכמש"נ.

**ד**

טז] והנה הרמ"ה בסוגיין כתב, ז"ל, מהא שמעינן דכל היכא דמיכוין הגוי להנאת עצמן ותו לא, יעבור ואל יהרג ואפילו בג"ע, דהא אסתר ג"ע הוה וקאמר רבא הנאת עצמן שאני ואפילו ג"ע נמי, [ו]מסתברא דאפי' להנאת עצמן דה"מ דומיא דקרקע עולם אבל מעבד מעשה לא, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הרמ"ה, דאף דמפרש דשנויא דרבא דהנאת עצמן שאני, הוא גם להא דא"צ למסור עצמה משום גילוי עריות, ואם מתכוין האנס להעביר על דת, צריכה למסור את עצמה משום ג"ע אף דהיא קרקע עולם, וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"ה בתחילת הסוגיא, מ"מ כ"ז הוא בקרקע עולם, אך כל שעושה מעשה צריך למסור עצמו אף בשמתכוין האונס להנאת עצמו, וצ"ב הצירוף בזה, דממ"נ אם גם בג' עבירות א"צ למסור עצמו אלא בשמתכוין האנס להעביר על דת, א"כ מ"ט הוא דוקא בקרקע עולם, ואם בקרקע עולם א"צ למסור עצמו, א"כ מ"ט הוא דוקא בשמתכוין האנס להנאת עצמו.

יז] ולפמש"נ נראה לפרש ד' הרמ"ה ע"ד ד' הרמב"ם ובעה"מ, דעיקר דינא דג' עבירות, הוא דאינם נדחין במקום פיקו"נ, וע"כ אין מתרפאין בהן, ואך דכשאנסוהו לעבור על ג' עבירות לא סגי בזה, אין מוטל עליו למסור נפשו כדי לימנע מן האיסור, וע"כ רק כשמתכוין האנס להעבירו על דת דיש בזה משום חילול השם, ה"ה חייב למסור את נפשו.

ולפ"ז נראה בדעת הרמ"ה, דכ"ז הוא בקרקע עולם, והיינו דהגם דאין מוטל עליו למסור נפשו לימנע מן האיסור, מ"מ אי"ז מתיר לו לעבור על האיסור, וע"כ אם הוי האיסור בקום ועשה, אינו רשאי לעבור ע"ז, ומשא"כ היכא דהוי האיסור בשוא"ת, דעיקר חיובו הוא לימנע מן האיסור, הרי דבזה הוא דאמרינן דאין מוטל עליו למסור נפשו כדי לימנע מן האיסור, ועד"ז נת' במק"א בביאור ד' התוס' בדינא דקרקע עולם, ועי' בסימן א' סקי"ג שנת' כן בביאור הא דבמצוות עשה א"צ להוציא כל ממונו, ומותר לו לימנע מקיום העשה, - וכ"ז הוא בשמתכוין האנס להנאת עצמו, דלי"ב משום חילול השם, אך אם מתכוין האנס להעבירו על דת דאית בי' משום חילול השם, ה"ה חייב למסור עצמו למיתה כדי לימנע מזה.

**ה**

יח] והנה מבו' בסוגיין, דאף אם ב"נ מצווה על קידוש השם, כ"ז הוא בפרהסיא, אך בצינעא א"צ למסור עצמו אף על ע"ז, והרמב"ן במלחמות פירש הטעם בזה, ז"ל, אלא שגר תושב כל בצינעא אפי' בע"ז וג"ע יעבור ואל יהרג, ולא החמירה בהם תורה בע"ז וג"ע יותר משאר שלהן שאין להם מקרא מן התורה בזה ולא כתיבי בה קראי, אבל על קדושת השם בפרהסיא שהוא דבר הנוהג בכל המצוות נצטוו, והיינו דאמרי' ל"ק הא בצנעא הא בפרהסיא, עכ"ל, וכ"כ הר"ן.

ונראה דיל"פ עוד בזה, למש"כ התוס' בע"ז דנ"ד. בשם הר"מ מקוצי דבצינעא לא חזר לאיסורו, ולא חשיב כע"ז, אלא חייב למסור עצמו מקרא דואהבת, ובפרהסיא חזר לאיסורו וחשיב כע"ז, וכנראה הוא משום דוחי בהם קאי על כל המצוות, וע"כ גם בע"ז דיהרג ואל יעבור, מ"מ לי"ב לעיקר איסור ע"ז, ומשא"כ בפרהסיא דילפינן מקרא דלי"ב להתירא דוחי בהם, ולפ"ז נראה דזהו טעם הא דבב"נ פשיטא דא"צ למסור עצמו אלא בפרהסיא ולא בצינעא, והיינו משום דבצינעא דהא דישראל צריך למסור עצמו, אי"ז משום איסור ע"ז אלא משום ואהבת, לא ילפינן מינה לב"נ, ומשא"כ בפרהסיא דישראל צריך למסור עצמו משום איסור ע"ז עצמו, ילפינן מינה לב"נ, - גם י"ל עוד עד"ז, דמש"א דאינהו וכל אביזרייהו, ל"ש אלא בפרהסיא דאיסורו הוא משום ע"ז, ומשא"כ בצינעא דהוי איסור בפנ"ע הנלמד מקרא דואהבת, שו"ר כעי"ז בחמד"ש שם סקי"ח.

יט] והנה בחמד"ש שם סקי"ב הק', דכל הא דמפלגינן בב"נ בין צינעא לפרהסיא, ניחא לדעת הרמב"ן ודעימי' דדינא דיהרג ואל יעבור בג' עבירות הוא משום חומרתם, אך לדעת הרמב"ם דהוא משום חילול השם, א"כ מ"ט א"צ ב"נ למסור עצמו על ע"ז בצינעא, אף להצד דהוא מצווה על קידוש השם, עיי"ש מש"כ בזה, ועי' גם באור גדול סימן א' מש"כ בזה.[[10]](#footnote-11)

כ] ובפשוטו נראה די"ל בזה, דאף אי נימא בדעת הרמב"ם דהא דבג' עבירות בצינעא יהרג ואל יעבור, הוא משום דבעבירות חמורות אלו אף בצינעא הו"ל חילול השם, כ"ז הוא בישראל, דילפינן מקרא דעבירות אלו חמירי טפי ואף בצינעא הו"ל חילול השם, אך בב"נ דליכא נפ"מ בין העבירות, ולא ילפינן ב"נ מישראל אלא למצות ונקדשתי, שהיא מצוה כללית, וכמש"כ הרמב"ן, אף בג' עבירות אלו בצינעא ל"ה חילול השם.

כא] ואמנם לפמש"נ א"צ לזה, דהרי הא דבישראל בג' עבירות בצינעא הו"ל חילול השם ובשאר עבירות ל"ה חילול השם, הוא משום דעבירות אלו לא הותרו במקום פיקו"נ, ולי"ב אלא לפטורא דאונס, וע"כ הו"ל חילול השם, ובשאר עבירות שהותרו במקום פיקו"נ, ל"ה חילול השם, ומשא"כ בב"נ ליכא נפ"מ בין העבירות, ואף ג' עבירות הותרו במקום פיקו"נ, וע"כ לי"ב חילול השם כלל, ואמנם זה תליא אם בב"נ איכא להתירא דפיקו"נ, ונת' להלן ענף ו'.

כב] ? יח] והנה לדעת בעה"מ, דס"ל דבג' עבירות לא נאסר אלא להעביר על דת, והיינו דהוי זה משום קידוש השם, ג"כ קשיא קו' זו בב"נ, דמ"ש צינעא מפרהסיא.

וי"ל דבאמת לדעתו אין חילוק בזה, ומש"א בגמ' הא בצינעא הא בפרהסיא מתפרש עפי"ד הר"ן, דהגם דהי' להנאת עצמו, מ"מ אחרים היו סבורים שהוא מודה בע"ז, וכ"ז הוא בפרהסיא דהאיסור הוא משום חילול השם דאחריני, אך בצינעא י"ל דהאיסור הוא משום חילול השם דהאנס, או חילול השם דילי', ובזה שפיר יש להתיר משום הנאת עצמן, אך בד' הרמב"ם שאסר בג' עבירות אף להנאת עצמן אין לישב כן.

כג] שו"ר בד' הגר"ש קוטלר זצ"ל בס' הזכרון לאא"ז הגר"ח זצ"ל שכתב בדעת הרמב"ם, דמש"כ דהא דיהרג ואל יעבור הוא משום איסור חילול השם ומצות קידוש השם, היינו דבכל מצוה יש בה ענין של קידוש השם שהוא חלק מעצם המצוה, ונכלל בהציווי של העבירה שלא יחלל השם בה ולא יעבור בה על קידוש השם, ובהמצוה של קידוש השם והאזהרה של חילול השם נצטוה שלא לעבור על איסור שיש בהן חילול השם וענין קידוש השם, אפי' עד כדי מסי"נ, ופירש בזה למש"כ הרמב"ם בפ"ה מיסוה"ת ה"ד ובפ"כ מסנהדרין ה"ב, דס"ד דמשום דעבר על חילול השם יהא חייב מיתה, ועפי"ז פירש טעם הא דבב"נ פשיטא לן דאינו מוזהר שלא לעבור בצינעא, עיי"ש בדבריו.

בד' הרמב"ם נת' דבשפ"ד יש להתיר משום אונס, וע"ז ל"ש ה"ט דמאי חזית, וע"כ בב"נ ה"ה פטור אף בשפ"ד, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם, דגם בשפ"ד אם עבר ולא נהרג אין ממיתין אותו.

ויש להוסיף, דבד' בעה"מ מבו' דהכל הוא משום וחי בהם, והיינו משום דמהך קרא נלמד שיעור בחיובו, וכן מוכח מד' ר' ישמעאל, ועפי"ז יל"פ כן גם בד' רבא בע"ז, דל"ב להתירא דפיקו"נ דוחה, אלא יש להתיר משום אונס, כיון דכתיב וחי בהם,

יב] והאמנם דיש לפקפק בזה, דאי נימא דבגוי ליכא להתירא דפיקו"נ, וכל ההיתר הוי משום אונס, א"כ הרי אדרבה הי' בדין דבכל העבירות יהא מוטל עליו למסור עצמו אף בצינעא.

ובע"כ מזה, או דגם בגוי איכא להתירא דוחי בהם, וכמש"כ המהרש"א דהך קרא קאי גם על גויים, או דילפינן גויים מישראלים, (אף דלכאו' א"א ללמוד משום דנפשו של ישראל חביבה), וכאשר כן נקט המנ"ח בדעת התוס' לעיל דנ"ט., אך היטב דחו בזה, דמכוון התוס' להציל אשה ישראלית, דזה שרי גם לגוי, וע"כ לא הקשו התוס' מתחילה דאיכא מידי דלישראל שרי ולגוי אסור והוא לעבור משום פיקו"נ, שהרי לעבור משום פיקו"נ דישראל גם לגוי מותר, ולעבור משום פיקו"נ דגוי גם לישראל אסור, וזה ע"ד מש"כ בגליונות חזו"א דמש"א דגוי מותר להרוג הרודף, הוא רודף אחר ישראל, (אך זה אינו מתישב בד' רש"י והרמ"ה שפירשוה על הנרדף עצמו).

או דנימא דאה"נ, והגמ' דדחי הכי אתיא כר' ישמעאל דכל חובת קידוש השם הוא רק בפרהסיא, ועי' אור גדול שכתב כן בד' הרמב"ם, - ובאמת כן נראה להדיא בד' הרמב"ם בפ"י ממלכים שהביא לדינא דב"נ אינו מוזהר על קידוש השם, ולא פירש דהוא בפרהסיא, ונראה דאין נפ"מ בין בצינעא לבפרהסיא, וי"ל עוד דהרמב"ם לא גריס לזה, וכאשר כן נראה מד' הראב"ד דלא גריס לה.

ילה"ע עוד, במש"כ הרמב"ם בפ"י ממלכים דבן נח שנאנס עובר אפי' בע"ז, ולא הזכיר דהחידוש הוא בפרהסיא, וזה מתישב היטב למש"נ, דאם הי' מצווה על קידוש השם הי' אסור גם בצינעא, - עוד צ"ע במה שהדגיש הרמב"ם לעבור על ע"ז, ומ' דיש לאסור בע"ז טפי מבשאר איסורים.

יג] ועפי"ז נראה בפלוגתת המהר"ש יפה והמל"מ אם גוי שאנסוהו להרוג, יהרג ואל יעבור, ומל' הרמב"ם מ' דיעבור ואל יהרג, ותיקשי דהרי מאי חזית, ולהנ"ל ניחא, דלגבי אונסין ל"מ הא דמאי חזית, רק דמה"ט ליכא להתירא דפיקו"נ, אך אכתי יש בזה להתירא דאונס, ובזה בעינן לחובת קידוש השם, ובגוי שלא נצטוה על קידוש השם, לי"ב איסורא.

יד] ובזה ניחא משה"ק התוס' דבגוי לא נאמר וחי בהם, ותירצו דלא איצטריך וחי בהם אלא דלא נילף מע"ז, ולפ"ד הרמב"ם ניחא בלא"ה, דכל הא דבעינן לוחי בהם, הוא כ"ה שלא יהא בזה משום קידוש השם, אך בגוי שלא נצטוה על קידוש השם, ל"ב להא דוחי בהם כלל.

טו] ועפי"ז יש לפקפק במש"כ האור גדול, דלפ"ד הרמב"ן דהאיבעיא בב"נ אם משום דהוא מצוה כללית, ל"ש זה בלא תחללו, דהוא כולל גם ג' עבירות בצינעא שהוא מצוה פרטית, ולהנ"ל אי"ז כן, דהולא תחללו הוא מצוה כללית, ואך דבצינעא לא משכח"ל אלא בג' עבירות, שהרי שאר עבירות הותרו, ולי"ב משום חילול השם.

ובחמד"ש או"ח סימן ל"ח הק' ע"ז, דמנלי' להרמב"ם הא דילמא הוא משום חומר איסורם וכמש"כ הרמב"ן, ועוד דהרמב"ם גופי' ס"ל דגם להנאת עצמן יהרג ואל יעבור, וא"כ מ"ט כתב שהוא משום חילול השם.

ועיי"ש שכתב דס"ל להרמב"ם דכיון דהוי אנוס ולא חשיב כמעשה דילי', בע"כ דאין לאסור אלא משום קידוש השם.

עיי"ש בחמד"ש סק"כ שכתב די"ל דבהמן חשיב שפיר כלהעביר על דת, דהנאת עצמו התם הוא במה שמעבירו על דת - אך בההיא דנעמן חשיב שפיר כהנאת עצמו.

עיי"ש בסקכ"א שעמד ע"ז דטעמא דהר"ן דהיו סבורים שהוא כופר, אינו מועיל אלא על איסורא דפרהסיא, ולא על איסורא דצינעא, ועיי"ש בהג' שכתב לדון בזה.

בסוגיית הגמ' בע"ז צ"ע מ"ט הוצרך רבא לפרש להא דוחי בהם, הול"ל דאף דאונס רחמנא פטרי' ממיתה, מ"מ כיון דדינו הוא דיהרג ואל יעבור ע"כ חשיב כנעבד.

ועי' חמד"ש סקט"ו שכתב לפרש, דר"ז ס"ל דמשום אונס רחמנא פטרי' ל"ה בכלל לא תעבדם, ול"ב להתירא דוחי בהם, וע"ז הוא שנחלק רבא, דהכל היו בכלל לא תעבדם, וכל התירא דאונס מיתה הוא משום וחי בהם, ובפרהסיא דאמר רחמנא לא תחללו וליכא להתירא דוחי בהם, הו"ל נעבד גמור, ואונס אינו פוטר אלא מחיוב מיתה.

בעיקר החילוק בין אונסין למתרפאין, בפשוטו הוא משום דבאונסין העבירה עצמה גורמת את המיתה, ואילו במתרפאין ה"ה בסכנת מיתה והעבירה מצילתו, וכ"ה בל' המנ"ח, ויל"ע לפ"ז בהעלה לבו טינא, דשמא חשיב דהוא מת מחמת אי עשיית העבירה, ואולי במציאות אי"ז כן.

בביאור ד' הרמב"ן נראה דהנה מבו' בלשונו דפטורא דוחי בהם הוא משום אונס, והיינו דב' דינים נאמרו באונס, חדא דאונס רחמנא פטרי' מחיוב, וזה הוי גם במקום שמוטל עליו למסור עצמו, ועוד, דבאונס מותר לו לעבור, וזה הוא רק במקום שאינו חייב למסור עצמו, אך במקום שהוא חייב למסור עצמו, הדר דינא דל"ה כאנוס.

אמנם בד' רבינו דוד מבו', דאף במקום שהוא חייב למסור את עצמו, אכתי הותר עיקר האיסור, ונראה דהוא משום דההיתר אינו משום דפיקו"נ דוחה, דלכאו' בכה"ג שדינו הוא למסור את עצמו אין טעם שידחה הפיקו"נ, אלא היינו דלא נתחייב האדם להמית את עצמו, וע"כ הו"ל כאנוס, וע"כ אף במקום שהוא חייב להמית את עצמו משום קידוש השם, אכתי כיון דמצד עיקר המצוה אינו חייב להמית את עצמו, הו"ל כאנוס.

אך י"ל דגם אם הוא משום דפיקו"נ דוחה, היינו גם במקום קידוש השם, וע"ז שמצינו בכ"ד דאף דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, מ"מ ה"ה דוחה את הלאו, ופליגי בזה הראשונים, ועוד דכוותה, וה"נ הכא, אף במקום קידוש השם, לאו היינו דבמקום קידוש השם אין נפשו של אדם חשובה, דאדרבה מותו חשוב, אלא היינו דקידוש השם דוחה לנפשו, וע"כ אכתי קיימא דחיית נפשו לעיקר האיסור.

בד' הרמב"ן נראה, דדינא דג' עבירות שהוא משום חומר העבירות שלא הותרו, ודאי לא שייך בגוי, אך דינא דפרהסיא שהוא דין כללי בכל המצוות, י"ל שנאמר אף בגוי, ועי' אור גדול ב:.

ועי' ערול"נ שהק' לד' הרמב"ם דיש חילול השם גם בג' עבירות בצינעא, דא"כ מ"ט בב"נ פשיטא דשרי, וכתב דכל החילול השם הוא רק אחר שאסור לו לעבור, ואמנם בל' הרמב"ם מ' דכל האיסור לעבור הוא משום חילול השם וקידוש השם, אך הפי' הוא כמש"נ, דהא דלהא דלא הותרה העבירה א"צ לחילול השם וקידוש השם, ואך דמ"מ הי' לנו להתיר משום אונס, וע"ז מהני טעמא דקידוש השם, - ואך דלפ"ז י"ל דאדרבה בב"נ פשיטא דהוא חייב משום קידוש השם, וכמש"נ. - ועי' עוד באבנ"ז יו"ד סימן קכ"ח.

ועיי"ש שהק' ע"ד הרמב"ם דמ"ט הוצרך להא דקידוש השם, תיפו"ל מואהבת, - ולמש"נ ניחא, דבואהבת נלמד שאינו נדחה מפני נפשו, אך אכתי הי' שייך בזה התירא דאונס, וע"ז בעינן להא דקידוש השם.

בד' הר"מ מקוצי שהביאו התוס', צ"ע, מהיכ"ת חלוק הוא דין צינעא דלא הדר לאיסורי', מדין פרהסיא דהדר לאיסורי', ונראה דיל"פ בזה, דבפרהסיא שהוא מת על קידוש השם, ליכא כלל לחביבות נפשו, שהרי אדרבה מתקדש בזה השם, וע"כ הדר לאיסורי', ומשא"כ בצינעא דלי"ב משום קידוש השם, הרי דהגם שנצטוה למסור נפשו, מ"מ עדיין קיים ההיתר, ודו"ק.

וזה מקור למש"נ בד' השאילתות, דבאונסין כלל אין להתיר משום וחי בהם, משום דהוי מיתתו על קידוש השם, אך בד' הר"מ מקוצי מבו' דבכל אונסין לא אמרינן הכי, רק באותם שנתחייב למסור עליהן את הנפש.

ואמנם אי"ז מתישב, שהרי בגמ' לא מייתינן לונקדשתי, אלא לולא תחללו, וע"כ נראה דדבריו מתפרשים בפשיטות, דולא תחללו דקאי על כל האיסורים שבתורה, ה"ה מבטל להתירא דוחי בהם, אך ואהבת דהוא במסוים על ע"ז, אינו מבטל להתירא דוחי בהם האמור על כל המצוות, - ועד"ז י"ל, דקרא דוחי בהם קאי על כל המצוות וגם על ע"ז, וע"כ ל"ש לומר דאהדרי' קרא לאיסורא, ומשא"כ קרא דולא תחללו אהדרי' לאיסורא.

הראב"ד בכתוב שם כתב דממה שהחמירו בשעת השמד אפי' בערקתא דמסאני, ש"מ דכל שעת השמד אפי' להנאת עצמו אסור, ואפי' דהתם הוא להעביר, אך חזינן דהחמירו טפי, ולפ"ז מוכרח דבפרהסיא א"צ למסור עצמו על ערקתא דמסאני, רק על איסור גמור, וצ"ע.

ז"ל הראב"ד שם, ומנעמן יש לנו ללמוד, שהי' אדניו נשען עליו בהשתחואתו ועל כרחו נכרע עמו והרי הוא כלהנאת עצמן, דשלא לעבוד איכוון, וטעמא דבני נח דאינו מוזהר על קדושת השם הא ישראל כהאי גונא אסור, עכ"ל, והנה לגיר' דילן הרי אמרינן בגמ' דגם אם ב"נ מוזהר על קידוש השם, מ"מ בצינעא שרי, וא"כ אדרבה מקור מזה לבעה"מ, אך צ"ל כמש"כ הרמב"ן דבבן נח ליכא לדינא דג' עבירות, והיאך למד מזה הראב"ד, - וכנראה ל"ג הראב"ד למש"א הא בצינעא הא בפרהסיא, וס"ל דמכוון הגמ' לאתויי מעיקר הא שלא מסר עצמו על ע"ז, דס"ל דגם בגוי חלוק ג' עבירות משאר עבירות, או דאה"נ בבן נח כל עבירות הוו כג' עבירות שלא הותרו משום פיקו"נ, וע"כ שייך בזה קידוש השם, וזהו שהוכיח דשייך קידוש השם אף בהנאת עצמן.

אך אי"ז מתישב בד' הראב"ד גופי' שלא חילק בין אונסין לחלאים, ומבו' דגם בחלאים חשיב כאונס, וכ"ה ל' הראב"ד בעצי אשירה דהוא אנוס באונס מיתה, (ועפי"ז צל"פ חילוק הראב"ד לענין להציל עצמו בממון חבירו, בע"א), ולפ"ז לכאו' אין עיקר הדין משום קידוש השם.

וכנראה צ"ל דהראב"ד ס"ל דהגמ' בתחילה לא ס"ל לחלק בין צינעא לפרהסיא, ורק במסקנא דחי לה הכי.

קו' הראב"ד בכתוב שם היאך משכח"ל אונס בערוה ותי' בנתקשה לאשתו א"נ ברפואה, וזהו ד' השאילתות, וצ"ע מ"ש רפואה מאונס, ונראה מזה דבאונס ליכא להתירא דפיקו"נ, משום דאדרבה הויא מיתתו על קידוש השם, וכל ההיתר בזה הוא משום אונס, וע"ז מהני הא דאין קישוי אלא לדעת, וכמש"כ בפסקי רי"ד דחשיב כרצון, דמדמי לה לכופין אותו עד שיאמר רוצה אני, ומשא"כ במתרפאין, - אך בד' הראב"ד צ"ע דא"כ מה הק' לעיל מינה ע"ד בעה"מ. - ויש להוסיף, דבמק"א נת' דכל הא דאונס ורצון לא חשיב כאונס, הוא רק בגונא שהי' עושה גם ללא האונס, וכההיא דהניחו לו וכו', אך כל שלא הי' עושה בלא האונס, ורק דאחר האונס ה"ה נהנה בזה, חשיב כאונס, אך לכאו' בקישוי חזינן דלא כן, וצ"ל דהתם לא חשיב כאונס ורצון יחד, כיון דא"א לו לעשות לזה אלא ברצון, וע"כ לא חשיב כאונס כלל, וצ"ע.

בד' הראב"ד שם מבו' להדיא דבאשה הותר לה אף לרפואתה, וע"כ הוצרך לפרש דקרא קאי על האיש, אף שפירשה דגם באיש איירי ברפואתו, ואזיל לטעמי' דהתירא דאשה הוא משום דהאיש איתקש לרוצח ולא האשה, ולא החמירה תורה על האשה דלא עבדא מעשה, והיינו דאיסורא דאשה נדחה מפני פיקו"נ, וע"כ גם במתרפאין מותר, וז"פ.

ומה"ט פירש הראב"ד דזהו דפרכינן דפרהסיא, דכל הא דאשה אינה חייבת למסור עצמה היינו דקייל ולי"ב לחומר דעריות, אך מ"מ הוי כשאר איסורים, וע"ז משני אביי דקרקע עולם ומאי הו"ל למעבד, וכפי' הרמב"ן ודעימי', וע"כ א"צ למסור עצמה.

וע"פ עיקר הדברים יל"פ ד' התוס' בכתובות דלר' ישמעאל גם ברציחה יעבור ואל יהרג, וצ"ע דהרי סברא הוא דמאי חזית, וגם צ"ע מנא להו להתוס' דר' ישמעאל פליג גם על גילוי עריות ושפ"ד, ושמא להנ"ל ניחא, דלר' ישמעאל ליכא קידוש השם כלל בצינעא, וע"כ גם בג"ע ושפ"ד א"צ למסור עצמו, אך צ"ע מהו המקור דפליג ר' ישמעאל וס"ל דבעבירות שלא הותרו בצינעא, ליכא קידוש השם.

בד' התוס' בשבת דע"ב: ובסנהדרין דס"א: שדנו לפרש דהא דפטר רבא בע"ז מאהבה ומיראה הוא משום דס"ל דבצינעא יעבור ואל יהרג, והתוס' בשבת הק' ע"ז דבע"ז דנ"ד. מבו' דדוקא אונס מיתה פוטר, ומ' מזה דס"ד לפרש, דאף אונס אחר פוטר, ול"ד אונס מיתה, והרי דל"ב לקרא דוחי בהם, אלא גם דבר אחר החשוב כאונס, פוטר, וצ"ע.

ועי' גם בל' הריטב"א ע"ז דנ"ד. דמשמע דהא דפטר רבא בעובד ע"ז מאהבה ומיראה, הוא מיסוד פטורא דאונס.

וכ"ה להדיא בתורי"ד ע"ז שם, ז"ל, לא קשיא הא בצנעה והא בפרהסיא פי' ומאי דפליגי אביי ורבא בפ' ד' מיתות בעובד ע"ז מאהבה ומיראה דאביי אמר חייב ורבא אמר פטור אביי אמר אליבא דכ"ע דלא מבעיא לי' לר"א דחייב אלא אפי' לר' ישמעאל חייב דע"כ לא פטר ר' ישמעאל אלא באונס מיתה אבל מאהבה ומיראה דליכא אונס מיתה מודה ר' ישמעאל דחייב ורבא אמר פטור משום דס"ל כר' ישמעאל וקסבר כי היכי דבאונס מיתה פטר, ה"ה נמי מאהבה ומיראה משום דלא קיבלה עלי' באלוה, שכל מה שעושה אינו עושה אלא מפני הגוי ולא שמודה בע"ז, ואיזה עובד ע"ז חייב שמקבלו עליו לאלוה ועושה מרצונו ולא בעבור אהבה ויראה של גוי, וכ"ז הוא בצנעא אבל בפרהסיא אפילו באונס מיתה חייב והוי נעבד, עכ"ל, ומבו' להדיא דפטורא דמאהבה ומיראה הוי מפטור אונס, וזהו שכתב דרבא דפטר הוא משום דס"ל כר' ישמעאל, וכתב עוד דבפרהסיא דחייב למסור עצמו, ה"ה חייב, והרי דעיקר הפטור הוא משום דהו"ל כאנוס.

ואמנם הדברים צ"ע, שהרי להדיא אמרינן דטעם הא דיעבור ואל יהרג, הוא משום וחי בהם, ושמא נימא דאה"נ לכתחילה אסור, אך מ"מ בדיעבד ה"ה פטור, אך אי"ז במשמעות דבריו שכתב דרבא ס"ל דכ"ה דבאונס מיתה פטור, ה"נ נמי מאהבה ויראה, וגם צ"ע, דא"כ מ"ט אינו חייב מיתה, ולכאו' כ"ה דבפרהסיא חייב מיתה אף דהוא אנוס באונס מיתה, והיינו משום דהוא חייב למסור עצמו, ה"נ אי נימא דבמאהבה ומיראה הוא חייב למסור עצמו, מ"ט אינו חייב מיתה, ויל"ע בפסקי רי"ד וריא"ז בסנהדרין.

מרדכי סימן תשי"ט כתב כד' הסמ"ק דבצינעא ולהעבירו על דת יהרג ואל יעבור, ובפרהסיא אפי' אינו להעבירו על דת יהרג ואל יעבור.

לד' רמב"ן דלדעת רבא אסתר ל"ה אשת איש, ק' מגמ' דלדרוש להו דאונס שרי, ועד"ז קשיא לדעת הרמב"ם דבפשוטו לא ס"ל לכל תי' הראשונים, ועי' משנת ר"א כתובות סימן ד' דמכוון הגמ' שיתירו חכמים שלא ליהרג, ויש כח בידם לעקור דבר מה"ת בשוא"ת.

בד' הרמב"ן שבת דמ"ט: מבו' דבשעת השמד מותר למסור עצמו גם על עשה, ול"ד לשאר מילי דאסור למסור עצמו, ובזה מתפרש גם ד' הר"ן, ודלא כמש"כ האור גדול דכל מש"כ הר"ן דאסור למסור עצמו הוא רק בלהנאת עצמו, שהרי בד' הרמב"ן אי"ז מתישב.

ואכתי צ"ע מד' הרמב"ן בכתובות די"ט. דמותר למסור עצמו ליהרג שלא להעיד שקר, אף דמדינא יעבור ואל יהרג, ויש שר"ל דבאיסור לחבירו ל"ש התירא דפיקו"נ, וכל ההיתר הוא משום אונס, וע"כ מותר ליהרג, וצ"ע.

1. והנה אמנם נראה, דאף דאיכא בזה לדינא דספק נפשות להקל, מ"מ מאידך גיסא אין לנו להתיר לו לעבור על האיסור, דגם ע"ז י"ל דספק דאורייתא לחומרא, ול"ד להא דכל האיסורים מותרין במקום ספק פיקו"נ, דכ"ז הוא באיסורים שהותרו במקום פיקו"נ, ובזה הוא דאמרינן דהותרו אף במקום ספק פיקו"נ, אך באיסורים אלו דמספקא לן שמא לא הותרו כלל במקום פיקו"נ, ל"ש ע"ז דינא דספק נפשות להקל, - ונראה דההכרעה בזה היא דשוא"ת, דמחד גיסא אינו רשאי למסור את מספק, ומאידך גיסא אינו רשאי לעבור על האיסור מספק.

   ובזה מתפרש מש"כ הב"י בסימן קנ"ז, ז"ל, והרמב"ם פסק וכו' כמ"ד פנוי', ואע"ג דפלוגתא היא וספק נפשות להקל, נראה שטעמו משום דשוא"ת הוא שלא לספר עמה, עכ"ל, וצ"ע דמה לי דהוא שוא"ת, ומ"ט לא נימא בזה ספק נפשות להקל, ועי' בגל' מהרש"א שם שעמד בזה, ולמש"נ הוא מתפרש היטב, דהגם דספק נפשות להקל, מ"מ אין לנו להתיר מכח זה להאיסור, וע"כ הוי הדין דשוא"ת, - אך צ"ע בזה, דלכאו' כ"ז ניחא באיסור דאורייתא, דמספק א"א לנו להתירו דספיקא דאורייתא לחומרא, אך באיסורא דפנוי' דאינו אלא מדרבנן, הרי הי' בדין דבספק אם הותר איסור זה במקום פיקו"נ, נימא דספק דרבנן לקולא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה ניחא מה שפסק הרמב"ם דאף בפנוי' יהרג ואל יעבור, והק' הב"י בסימן קנ"ז דכיון דפלוגתא היא ספק נפשות להקל, ולפ"ד התרוה"ד ניחא, דלהרמב"ם לטעמי' דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור הוא משום קידוש השם, לי"ב לדינא דספק נפשות להקל, ועי' בגל' מהרש"א ע"ד הש"ך שם שיישב כן, ואך שלא עמד דהדבר תלוי בפלוגתת הראשנים בטעם הא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור, ועי' בהערה הבאה מש"נ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר במכתב הגרד"ל שליט"א בסו"ס בכל נפשך שכתב לחלק בזה, דכל מש"כ התרוה"ד דמספק רשאי למסור עצמו ולא אמרינן ספק נפשות להקל, הוא דוקא בנידון דידי' דודאי יש בזה משום קידוש השם, והספק הוא אם הותר למסור נפשו על קידוש השם, אך בנידון הש"ך דהספק הוא אם יש בזה משום קידוש השם, אמרינן ספק נפשות להקל, עיי"ש, - ולפ"ז יל"ד במש"נ לעיל בהערה לפרש טעמא דהרמב"ם דאף בפנוי' יהרג ואל יעבור, דהוא משום דבמקום קידוש השם ליכא לדינא דספק נפשות להקל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובפשוטו נ' דלק"מ, דהנה הראשונים הוכיחו שלא כד' התוס' דמותר להתרפאות בעצי אשירה כשאינו מקפיד על עצים אלו, ממש"א דימות ואל תעמוד לפניו ערומה ואל תספר עמו מאחורי הגדר, והרי דאף באביזרייהו יהרג ואל יעבור, ובדעת התוס' נראה דס"ל דהדבר חלוק, דהתם דאיסורי קריבה לעריות הוו מענינא דאיסור הביאה, והוו מכלל איסורו, והיינו דמלבד מה שנאסרה הביאה נאסר גם כל קירוב, וי"א דאיסורם הוא כהרחקה לביאה, ע"כ חשיבי כאביזרייהו, ומשא"כ באיסור הנאה מע"ז, דאינו ענין כלל לאיסור העבודה דע"ז, אלא הוא איסור בפנ"ע דלא ידבק בידך מאומה מן החרם, דע"ז אסורה בהנאה, לא חשיב כלל כאביזרייהו, ושו"ר באבנ"ז יו"ד סימן קכ"ח סק"ז שכתב כן. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע בזה, דמ"ט מהני הא דספק נפשות להקל להתירו לעבור על האיסור, הרי מאידך יש לנו לומר דספק איסורא דלא ידבק לחומרא, ולכאו' הדין בכה"ג הוא דשוא"ת, וכמש"נ לעיל בהערה בזה. - וילה"ע כן גם ע"ד התויוהכ"פ שהבאנו לעיל סק"ג. [↑](#footnote-ref-6)
6. והשל"ה בשער האותיות אות א' סקנ"ח כתב ע"ז, ז"ל, ואין לומר כי אין לברך ברכת קידוש השם, כי אולי יחזור המעליל ויפטרנו וכו', זה אינו שייך למצות קידוש השם, דאטו אם יעשה לו הקב"ה נס וינצל כמו שניצולו דניאל וחבריו, אטו לא קיים מצות ונקדשתי, כי תיכף כשמסר גופו להריגה קידש השם בתוך בני ישראל, עכ"ל, וי"ל דהיינו רק כשכבר אין בידו לחזור בו ולינצל מן ההריגה, אך כל שעדיין יש בידו לחזור בו ולינצל, י"ל דעדיין לא נשלם מצות קידוש השם, וצ"ע, וצ"ע לפ"ז במש"כ במנ"ח מ' רצ"ה להסתפק אם הנאנס עצמו מצטרף לעשרה, כיון דהמצוה היא שיתקדש ש"ש בעשרה מישראל ותיכף כשנהרג ליכא עשרה מישראל, או"ד כיון דאם יעבור יהי' חילול ש"ש כי אז הוא חי מצטרף, עכ"ד, ולפ"ד השל"ה, הרי אף דכשנהרג ליכא עשרה מישראל, מ"מ מתקיים מצוה קידוש השם במה שמסר עצמו להריגה, ובשעה זו היו עשרה מישראל, וז"ב, ועי' שפ"א יו"ד סימן קנ"ז שכתב דודאי דהנאנס מצטרף אם אם בעינן שיהא הקידוש השם בעשרה, עיי"ש, ויל"פ דהוא מטעם הנ"ל.

   ובעיקר ספיקא דהמנ"ח אם עיקר הדין תלוי במה דהוי הקידוש השם בעשרה או במה דהוי החילול השם בעשרה, נראה דהא פשיטא דלא סגי במה דהוי הקידוש השם בעשרה, שהרי הגמ' פריך דהא אסתר פרהסיא הוא, והיינו דהחילול השם הי' בפרהסיא, והרי דאם אין החילול השם בפרהסיא, אף בגונא דאם יהרגוהו ע"ז יהא זה בפרהסיא, אין לו למסור עצמו, וכל ספיקא דהמנ"ח הוא אם סגי במה דהוי החילול השם בפרהסיא, או דבעינן נמי שיהא הקידוש השם בפרהסיא, - ונראה דנפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא דכפוהו לעבור בפרהסיא, ואם לא יעבור יהרגוהו בצינעא, ונמצא דאם יעבור ע"ז יחלל את השם בפרהסיא, אך אם יהרג ולא יעבור לא יקדש את השם בפרהסיא, ובכה"ג הדין תלוי בספיקא דהמנ"ח. [↑](#footnote-ref-7)
7. שו"ר בשפ"א יו"ד סימן קנ"ז שעמד ע"ד השל"ה בזה, וכתב לדון דאף בצינעא מברכין על קידוש השם, עיי"ש, - ומש"כ שם דהוי קידוש השם משום שיתפרסם אח"ז, הוא מחודש, דלא מצינו דחשיב כפרהסיא, אלא כשהוא בפני רבים או כשידוע עכשיו לרבים, ולא מצינו דמהני מה שיוודע אח"כ לרבים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש בחמד"ש בסק"ז שכתב, דהרמב"ם פסק כדעת ר' זירא בע"ז שם, דס"ל דאף במקום דיהרג ואל יעבור, אמרינן דאונס רחמנא פטרי', ולי"ב אלא משום קידוש השם, ושלא כדעת רבא שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה בד' הרמב"ן במלחמות בתחילת דבריו מבו', דאף אם בג"ע להנאת עצמן יעבור ואל יהרג, מ"מ בהעלה ליבה טינא תמות ואל תבעל לו, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן במלחמות דכ"ה., עייש"ה, וצ"ע דלכאו' זה סותר למשה"ק הרמב"ן בהמש"ד ע"ד בעה"מ מהתם, והרי דס"ל דאין לחלק בזה בין אונסין לחלאים. - ונראה פשוט, דמש"כ הרמב"ן בתחילת דבריו דכה"ג ודאי אסור, הוא משום דדין זה נתפרש בגמ' דימות ואל תבעל לו, ואי נימא דג"ע להנאת עצמן יעבור ואל יהרג, בעכצ"ל מאיזה טעם דבהעלה לבו טינא גרע וע"כ ימות ואל תיבעל לו, וזהו שכתב הרמב"ן דכשם שאם העלה לבו טינא ימות ואל תבעל לו כך אם העלה לבה טינא תמות ואל תבעל לו, - ומתפרש לפ"ז מה שהוצרך הרמב"ן לפרש דכשם שאם העלה לבו טינא וכו', והיינו דהרי הו"ל להנאת עצמן, וי"ל דא"צ למסור עצמו, וע"ז הוא שהביא הרמב"ן מהא דבהעלה לבו טינא ימות ואל תיבעל לו, וה"נ בהעלה לבה טינא, וז"פ. [↑](#footnote-ref-10)
10. והערול"נ בסוגיין עמד ג"כ בזה, וכתב דכל מש"כ הרמב"ם דבג' עבירות איכא חילול השם אף בצינעא, הוא רק אחר שדינו למסור עצמו להריגה משום העבירה עצמה, וע"כ כל שעבר ולא נהרג חילל את השם, אך בב"נ שאין דינו למסור עצמו להריגה, לי"ב חילול השם כלל, עכ"ד.

    אך כ"ז ניחא אי נימא דגם לדעת הרמב"ם עיקר חיובו למסור עצמו בג' עבירות אינו משום קידוש השם, ורק דאחר שהוא חייב למסור עצמו, יש בזה גם משום קידוש השם כשמוסר עצמו וחילול השם כשאין מוסר עצמו, אך אי נימא כמשמעות ד' הרמב"ם דעיקר חיובו למסור עצמו למיתה הוא משום קידוש השם וחילול השם, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-11)