90 נפל א_ לים, אם הוי מדינא דס_ס, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ג' כ"א אלול תשע"ד

**א**

א] זבחים דע"ד., א"ר נחמן א"ר בר אבוה אמר רב, טבעת של ע"ז שנתערבה בק' טבעות ונפלה א' מהם לים הגדול הותרו כולן, דאמרינן הך דנפל היינו דאיסורא, איתיבי' וכו' א"ל רב דאמר כר"א דתנן ר"א אומר אם קרב הראש של א' מהן יקרבו כל הראשים כולן, והא אמר ר"א לא התיר ר"א אלא ב' ב' אבל א' א' לא א"ל אנא תרתי קאמינא.

והנה ביסוד ההיתר דנפל א' לים, נחלקו הראשונים, דהנה הרא"ש בפ' גיד הנשה סימן ל"ז כתב, ז"ל, וגם נמי ל"ד לטבעת של ע"ז שנתערב בק' טבעות ונפל אחת מהן לים הגדול הותרו כולן ופר"י דאסור להנות מהן כולן כאחד, וכן איברי תמימים שנתערבו באיברי בע"מ דאמר ר"א אם קרב ראש אחד יקריבו כל הראשים וקאמר ר"א לא התיר ר"א אלא ב' ב' אבל א' א' לא, ופר"י דגם כולן כאחד אסור להקריבן, דהתם ע"י התערובות נאסרו כולן אלא מקילינן לתלות האיסור באותו שפירש, וכולי האי לא מקילינן להתירו כולן כאחד, ולא שרינן להו אלא ע"י ספק ספיקא דאמרת דילמא דאיסורא נפיל ואת"ל דלא נפיל דאיסורא כיון דלא אכיל כולן כאחד אמרינן הנשאר הוא האסור, עכ"ל, וכעי"ז כתב בתשו' מהר"ם מר"ב שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל.

ומבו' בד' המהר"ם והרא"ש, דעיקר ההיתר דנפל א' לים, הוא משום דאיכא ספק ספיקא, דשמא האיסור הוא שנפל ואין האיסור כלל בתערובת זו, ואפי' את"ל דלא האיסור הוא שנפל ועדיין האיסור בתערובת זו, שמא עכשיו אינו אוכל את האיסור, וע"כ אסור לאכלן כולן כאחד.

והנה אמנם מבו' בל' המהר"ם והרא"ש דבעינן בזה לקולא בפנ"ע לתלות האיסור באותו שפירש, והיינו משום דמעיקר הדין אי"ז בכלל ספק ספיקא, ומתרי טעמי, חדא, דכיון דמתחילה ודאי נתערב איסור בתערובת זו, אי"ז אלא חדא ספיקא אם הוא אוכל עכשיו את האיסור, ועוד, דאדרבה יש לנו לומר דאיסורא ברובא אשתייר ואי"ז ספק, והרי אף בפירשו ס' ונתערבו לא שרינן משום ספק ספיקא כיון דאמרינן דאיסורא ברובא איתא, וכל הא דחשיב דיש בזה ספק ספיקא, הוא רק משום דמקילינן לתלות האיסור באותו שפירש ונפל לים, ואך דלא תלינן בזה בודאי, ול"מ תלי' זו אלא דמכח זה הדר איכא בזה ספק ספיקא, ודו"ק.

וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין ד"ה ואבע"א, שכתבו ג"כ להך מילתא דר"א דאמר יקרבו הראשים כולם לא להקריב בב"א מתיר אלא ב' ב', ומבו' דהתירא דר"א, הוא מדינא דספק ספיקא, וע"כ כל שמקריב כל הראשים בב"א דליכא אלא חדא ספיקא ה"ז אסור.

ב] וכ"ה מבו' גם ממה שפירשו התוס' שם דכ"ה דבדינא דר"א לא שרי להקריבם אלא ב' ב', ה"נ בנפל א' לרבוא ומרבוא לג', לא שרינן אלא ב' ב', וכן פירש"י בפי' קמא, וזה לטעמייהו דדינא דר"א הוא ג"כ משום ספק ספיקא, וע"כ כ"ה דבדינא דר"א לא שרינן אלא ב' ב', ה"נ בנפל א' לרבוא ומרבוא לג' דשרינן משום ס"ס, ג"כ לא שרי אלא ב' ב'.

?קטע אינו נכון וצריך תיקון?, והנה אמנם לדינא לא מצאנו לד"ז בד' הראשונים, ובד' המהר"ם והרא"ש שם נראה להדיא דבזה מותר לאכלם א' א', וי"ל דאף אם דינא דר"א הוא משום ספק ספיקא, מ"מ דוקא התם לא שרינן אלא ב' ב', משום דמן הדין אי"ז ספק ספיקא, וקולא הוא שהקילו לתלות האיסור בזה שנפל ודמכח זה איכא ספק ספיקא, וכנ"ל, וע"כ רק בזה לא התירו אלא ב' ב', אך בספק ספיקא גמור התירו אף א' א', וכ"ה מבו' בל' המהר"ם והרא"ש שם, עיי"ש.

ג] אמנם הנה הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כו. כתב, ז"ל, והלכך אפילו תאנה של ערלה או של תרומה וכו' שנתערבו יבש ביבש אפילו חד בתרי ונפלה אחת מהן לים הותרו כולן, עכ"ל, וכבר כתב הפמ"ג בשפ"ד סימן ק"י סקמ"ח דמוכח מד' הרשב"א דהא דשרינן בנפל א' לים אי"ז משום ס"ס, שהרי בכה"ג שנתערב חד בתרי ונפל א' לים, כיון דבע"כ הוא אוכל את ב' הנותרים יחד, שהרי כתב הרשב"א דלא הותר לאכול אלא ב' ב', ליכא ספק ספיקא כלל, אך שמא י"ל דדעת הרשב"א כדעת רש"י, דכל דאיכא ספק ספיקא ה"ז בטל, וע"כ מותר לאכול את כולם, ונת' בזה ב?, ובע"כ דהא דשרינן כשנפל א' לים, אי"ז כלל מדין ספק ספיקא, אלא הוא דין בפנ"ע בדרבנן דתלינן דאיסורא נפל.[[1]](#footnote-2)

וכ"נ להדיא בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן שכ"ה, ז"ל, ההיא דזבחים דוקא כשאבדה ואינה לפניך וכו' דעכשיו אי אתה בא לדון להורות אלא אותן שנשארו ולא על אותן שכבר אבדו או שקרבו, וכיון שכן אנו אומרין אותה שנפלה היא היתה של איסור, ודמיא קצת למה שאמרו ג"כ אני אומר תרומה לתוך תרומה וחולין לתוך חולין נפלו לפי שאי אתה צריך לדון אלא על אחת מהן, עכ"ל, ומ' להדיא מדבריו דההיתר הכא הוא ע"ד דינא דשאני אומר, דתלינן דהאיסור הוא שנפל, ויש להסתפק אם הוא דין תלי' ודאי, או היינו דמכח התלי' הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, ובדינא דשאני אומר מבו' בד' הש"ך בסימן קי"א דהוי זה מדינא דספיקא דרבנן לקולא, ועמש"נ בזה בהערה לעיל.

**ב**

ד] ונראה דאזלי לטעמייהו, דהנה בביאור הא דבנפל א' לרבוא ומרבוא לג' הו"ל ספק ספיקא, נחלקו הראשונים, דהרא"ש בחולין שם כתב, ז"ל, דהתם התערובת השני מותר משום ספק ספיקא, דאמר איתי' לאיסורא בתערובת הראשון, ואי אמרת נמי נפל לתערובת השני, כל חד וחד כי אכיל לי' אמר היתירא קאכיל, עכ"ל, וכ"ה בתשו' מהר"ם שם, ומבו' דהספק הראשון הוא שמא ליכא איסור כלל בתערובת השני', והספק השני הוא דאף אם איכא איסור בתערובת השני' שמא אינו אוכלו עכשיו.

אמנם הנה הרשב"א בתוה"ב שם כד: כתב, ז"ל, דכל חדא וחדא שבתערובת שניה איכא תרי ספיקי דבכל חדא וחדא איכא למימר לא זו היא שנפלה כאן ואת"ל זו היא שנפלה כאן שמא לא זו היא שנפלה לריבוא ראשון, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א בביצה ד"ג:, ומבו' דהספק הראשון הוא שמא חתיכה זו שהוא אוכל עכשיו אינה החתיכה שנפלה כאן, והספק השני הוא דאף אם היא החתיכה שנפלה כאן, שמא אינה חתיכת האיסור, אך בתוה"ב הקצר (כד:) כתב הרשב"א, ז"ל, כיצד אני אומר שמא האיסור ל"ה לתוך אילו שנפלו כאן ואת"ל כאן הי' זה שאני אוכל עכשיו לא זה הוא של איסור, עכ"ל, וצ"ע.

ונראה נפ"מ רבתא בזה לדינא, בגונא דטבעת שנתערבה בק' טבעות ופירשו מ' למקום א' ונתערבו באחרות, דלדעת המהר"ם והרא"ש נראה דמותר למכור את כל הטבעות יחד חוץ מא', דאיכא בזה ספק ספיקא, דספק שמא לא נתערבה טבעת איסור כלל בתערובת השני', ואת"ל דנתערבה טבעת איסור שמא אינה מן הטבעות שמוכר, אך לדעת הרשב"א נראה דאסור למכור כל הטבעות חוץ מא', דבכה"ג לא מצינו למימר דשמא הטבעות שמוכר אין בהן להטבעת שנתערבה, שהרי ודאי יש בהן גם מן הטבעות שנתערבו, ולדעתו אין להתיר אלא כשמוכר לכולם חוץ ממ', דבזה י"ל דשמא אין בהן להטבעות שנתערבו, ואת"ל דיש בהן להטבעות שנתערבו, שמא אי"ז הטבעת האסורה.

ה] ולפ"ז נראה, דכל הא די"ל דבנפל א' לים הוי ההיתר משום ספק ספיקא, הוא רק להמהר"ם והרא"ש לטעמייהו דהספק ספיקא בסוגיין הוא דשמא ליכא איסור כלל בתערובת השני' ואת"ל דאיכא איסור שמא אינו אוכלו עכשיו, וע"כ גם בנפל א' לים י"ל כן, דשמא הטבעת שנפלה לים היא הטבעת האסורה ונמצא דליכא עכשיו בתערובת טבעת דאיסור כלל, ואת"ל דנשתיירה טבעת האיסור בתערובת שמא אינו נהנה ממנה עכשיו, אך לדעת הרשב"א דהספק ספיקא בסוגיין הוא דשמא חתיכה זו שהוא אוכל עכשיו אינה החתיכה שנפלה כאן ואת"ל דהיא החתיכה שנפלה כאן שמא אינה חתיכת האיסור, הרי דבנפל א' לים ליכא כלל לספק ספיקא זה, ובע"כ דהא דשרינן בזה אי"ז משום ספק ספיקא, אלא הוא דין בפנ"ע דבדרבנן תלינן לקולא דאיסורא נפל.

**ג**

ו] והנה לקמן בסוגיין אמרינן אמר רבה לא התיר ר"ל אלא בחבית דמינכרא נפילתה אבל תאנה לא, ורב יוסף אמר אפי' תאנה כנפילתה כך עלייתה, ובשטמ"ק שם כתב, ז"ל, אבל תאנה לא, ומיירי כשנתערבה בפחות מק' דאי בק' נתבטלה בק', ול"ד לחבית של תרומה סתומה דחשיבי ולא בטלה אבל תאנה לאו דבר חשוב היא, עכ"ל, וכ"ה בראבי"ה סו"ס תט"ו, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כו. דמפרש לה בתאנה של ערלה שנפלה לפחות ממאתים.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפט"ז מתרומות ה"ב, חבית סתומה שנתערבה במאה חביות ונפלה אחת מהם לים הגדול הותרו כולן ואומרין של תרומה היא שנפלה, משא"כ בתאנה שנפלה למאה ונפלה אחת מהן לים הגדול אלא צריך להפריש אחת, לפי שהחבית נפילתה ניכרת ותאנה וכיוצא בה אין נפילתה ניכרת, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמפרש לההיא דתאנה דאיירי בשנפלה למאה,[[2]](#footnote-3) והגם דתאנה אינה דבר חשוב והיא בטלה בק', מ"מ איכא בזה דין הרמה, ובזה הוא שנחלקו אם מהני הא דנפלה לים לפטרו מחיוב הרמה.[[3]](#footnote-4)

והעירני הרמ"ג, דיש ללמוד מד' הרמב"ם אלו דהא דשרינן כשנפל א' לים, הוי זה דין בפנ"ע דתלינן דאיסורא נפל, דאי נימא דההיתר בזה הוא מדינא דספק ספיקא, הרי לכאו' ל"ה זה פוטר מחיוב הרמה, דרק כשבאנו לדון על אכילת כל א' וא', אמרינן דהו"ל ספק ספיקא, אך בחיוב הרמה דהוי זה דין על כל התערובת דצריך להרים, הרי אי"ז אלא חדא ספיקא, אך יש לדחות דגם דין הרמה עיקרו הוא דאין התרומה בטילה לענין זה, וע"כ אסור לאכלה בלא להרים, (וזה כמש"נ לדון כאן בהערה), וע"כ גם בזה מצינו למימר דעל כל א' וא' איכא ספק ספיקא, ומותר לאכלו בלא הרמה.

ז] ובאמת דלדעת הרמב"ם הוא מוכח כן דהא דשרינן בשנפל א' לים אי"ז מדינא דספק ספיקא, שהרי דעת הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א ה"י דבדבר חשוב שנתערב וכו', לא שרינן אלא להתערובת השלישית, אך התערובת השני' אסורה, ולא שרינן לה משום ספק ספיקא, ובע"כ לפ"ז דהא דשרינן בשנפל א' לים, אי"ז מדינא דספק ספיקא, שהרי כה"ג הו"ל כתערובת השני' דאין מתירין בה משום ספק ספיקא, אלא הוי זה דין בפנ"ע דתלינן דאיסורא נפל, וכבר רמז לזה הפמ"ג בשפ"ד ק"י סקנ"ז דלדעת הסוברים דלא שרינן אלא בג' ספיקות, בע"כ דבנפל א' לים הוא דין בפנ"ע, וכ"ה בדבריו בכללי ס"ס להש"ך סק"א.[[4]](#footnote-5)

**ד**

ח] ועפי"ז זכינו בעזה"י לפרש עיקר ד' הרמב"ם, דבהל' תרומות כתב דבחבית שנתערבה בק' חביות ונפלה אחת לים הותרו כולם, ובתאנה דלא מינכרא נפילתה ל"מ הא דנפלה אחת לים להתיר לכל התערובת, ובפ"ו מע"ז ה"י כתב, ז"ל, טבעת של ע"ז שנתערבה בכמה טבעות ונפלו ב' מהן לים הגדול הותרו כולן שאני אומר אותה הטבעת היתה בכלל הב', עכ"ל.

והכס"מ בהל' ע"ז תמה בד' הרמב"ם בתרתי, חדא, דבהל' ע"ז לא התיר אלא בשנפלו ב' לים הגדול, ובהל' תרומות התיר אף בשנפלה חבית אחת לים, ועוד, דבהל' ע"ז התיר אף בטבעת דלא מינכרא נפילתה, ובהל' תרומות לא התיר אלא בחבית דמינכרא נפילתה, עיי"ש מש"כ בזה.

ט] ולפמש"נ נראה לדון בזה, דהנה בד' הרמב"ם בהל' ע"ז שם נראה להדיא דהתירא דנפל א' לים הוא מדינא דספק ספיקא, ז"ל, ספק ע"ז אסור ספק ספיקה מותר, כיצד כוס של ע"ז שנפל באוצר מלא כוסות כולן אסורים מפני שע"ז וכל משמשי' אוסרין בכ"ש, פירש כוס א' מן התערובת ונפל לכוסות שניים הרי אלו מותרין, טבעת של ע"ז שנתערבה בכמה טבעות ונפלו ב' מהן לים הגדול הותרו כולן שאני אומר אותה הטבעת היתה בכלל הב', נתערבה בק' ונתחלקו מ' למקום אחד וס' למקום אחר ונפלו המ' כולן לטבעות אחרות כלן מותרות שאני אומר אותה הטבעת האסורה ברוב היא וכו', עכ"ל, - והנה ממש"כ הרמב"ם לדינא דנפלו ב' טבעות לים הגדול, בין דינא דפירש כוס ונפל לכוסות אחרים לדינא דנפלו מ' לטבעות אחרות, אשר בתרוייהו הוי ההיתר משום ספק ספיקא, מ' דגם הא דשרינן בנפלו ב' טבעות לים הוא מדינא דספק ספיקא, וזמש"כ הרמב"ם בתחילת דבריו דספק ספיקא מותר, דזהו הטעם דכל הדינים שנתבארו בהלכה זו, וכבר כ"כ הכס"מ שם דמשמעות ד' הרמב"ם היא דההיתר בנפלו לים הוא מדינא דספק ספיקא.[[5]](#footnote-6)

ונמצא לפ"ז, דהא דשרינן בע"ז בשנפלו ב' טבעות לים, והא דשרינן בתרומה כשנפלה חבית א' לים, ב' דינים חלוקים הם, דהא דשרינן בתרומה כשנפלה חבית א' לים, אי"ז מדינא דספק ספיקא, שהרי בתרומה לא שרינן בב' ספיקות, ובע"כ הוא דין בפנ"ע דתלינן דאיסור נפל, אך הא דשרינן בע"ז בשנפלו ב' טבעות לים, הוא מדינא דספק ספיקא, דבע"ז שרינן אף בב' ספיקות, וכמש"כ הרמב"ם שם.

י] ולפ"ז מתישב היטב ד' הרמב"ם, דהגם דבתרומה לא שרינן בשנפלה תאנה לים משום דלא מינכרא נפילתה, מ"מ בע"ז שרינן בשנפלה טבעת אף דלא מינכרא נפילתה, והיינו משום דבתרומה דהא דשרינן כשנפל א' לים הוא משום דתלינן דאיסור נפל,[[6]](#footnote-7) הרי דבזה הוא דאמרינן דהיינו רק בדמינכרא נפילתה, אך כל דלא מינכרא נפילתה, אין לנו לתלות בה בודאי דהויא דאיסורא, אך בע"ז דהא דשרינן כשנפלו ב' לים הוא משום דהו"ל כספק ספיקא, הרי דזה מהני אף בדלא מינכרא נפילתה, דכל ה"ט דלא מינכרא נפילתה, אינו אלא שלא לתלות בזה את האיסור בודאי, אך שפיר מהני זה לאשוויי ספק.

יא] ולפ"ז ניחא גם הא דבטבעת של ע"ז לא שרינן אלא כשנפלו ב' ובחבית של תרומה שרינן אף בשנפל א', דבחבית של תרומה דהא דשרינן כשנפלה לים הוא משום דתלינן דהאיסור נפל, והוי זה קולא דרבנן בפנ"ע לתלות את האיסור במה שנפל, אף דמן הדין אין לנו לתלות במה שנפל יותר מבמה שנשתייר, שרינן אף כשנפל א', שהרי אף כשנפלו ב' אי"ז מן הדין לתלות בהן את האיסור, וכיון דהקילו חכמים דתלינן את האיסור במה שנפל, אף כשנפל א' יש לתלות בו את האיסור, ומשא"כ בטבעת של ע"ז דהא דשרינן כשנפלו ב' לים הוא מדינא דספק ספיקא,[[7]](#footnote-8) הרי דרק כשנפלו ב' טבעות, הוא דאמרינן דה"ז מועיל לאשוויי ספק אם נשתיירה הע"ז בשאר הטבעות, אך כל שנפלה טבעת א', אי"ז מועיל לאשוויי ספק, ולד"ז נתעוררתי ממש"כ בדרך אמונה בביאוה"ל בהל' תרומות שם, עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

אך בעיקר הדברים צ"ע מסוגיית הגמ' דעבדינן צריכותא בין דינא דטבעת של ע"ז לדינא דחבית של תרומה, ולפמש"נ בדעת הרמב"ם הרי ב' דינים חלוקים הן, וצ"ע בזה.

**ה**

יב] לפמש"נ בדברינו נמצא, דאף בקרב ראש א' מהן דאמרינן דלא התיר ר"א אלא בשקרבו ב', בע"כ דהוי ההיתר בזה משום ספק ספיקא, וכנ"ל, - ומוכח לפ"ז דאברים שנתערבו באברים ופירשו מקצתן ונתערבו באברים אחרים, ה"ה מותרין, ול"ב ג' תערובות.

יג] ואמנם דלכאו' הך מילתא תליא בטעם הא דאברים אינם בטלים באברים, דבד' התוס' והשטמ"ק לקמן דע"ז: מבו' דהוא משום דהוי דבר שדרכו לימנות, ולפ"ז הדין נותן דלא יותרו אלא בג' תערובות, דומיא דכל דבר חשוב דאינו ניתר אלא בג' תערובות, אך הנה בדעת הרמב"ם שהביא לדין זה דאברים אינם בטלים באברים, אי"ז מתישב, שהרי ס"ל דאין מקדש אלא ז' דברים.

ובביה"ל ח"ב סימן ל"ד פירש לדעת הרמב"ם, דהא דאינם בטלים, הוא משום דדבר הקרב הוא חשוב טובא, ואף דאברי בע"מ אינם חשובין, מ"מ כיון דאחר הביטול יהיו חשובים, אינם בטלים, עיי"ש בדבריו, וכעי"ז ובע"א כתב הפליתי בסימן ק"י סקכ"ב, ולפ"ז ג"כ הדין נותן דלא יותרו אלא בג' תערובות, וכנ"ל, וזה דלא כמש"נ.

אך כבר הבאנו בדברינו בדין חהר"ל מהדו"ק מש"כ בס' מקור מים חיים להשיג ע"ד הפליתי, דל"מ הא דע"י הביטול יהא חהר"ל, רק בדבר דמצ"ע הוא חשוב ואך שבאנו לדון דכיון דהוא אסור בהנאה לא חשיב, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דאם תתבטל תהא מותרת הויא חהר"ל, אך בדבר דמצ"ע אינו חשוב כלל, ואך ע"י הביטול יהא חשוב, ה"ה בטל, עיי"ש.

יד] וכמדומה דהדרך המחוורת בזה הוא מש"כ בתשו' דברי מלכיאל ח"ב סימן מ"ו, דהא דאברים באברים לא בטלי, הוא ע"ד מש"א לקמן דע"ט: דנתערב דם פסול בדם כשר לא יזרוק משום גזירה, וה"נ הוא באברים שנתערבו באברים, עיי"ש בדבריו.

ולפ"ז הרי דשפיר י"ל דאם פירשו מקצתם ונתערבו באחרים, ה"ה מותרין משום ספק ספיקא, ול"ב ג' תערובות, וע"כ נמי שרינן כשקרבו ב' מהן משום ספק ספיקא, אף דאי"ז אלא כב' תערובות.

בל' רש"י מבו' דכל דאיכא ספק ספיקא ה"ז בטל ברוב, וע"כ ס"ל דמותר לאכול כולם יחד, וכמפורש בדבריו בכת"י, וכן הביא בשטמ"ק מתור"פ משמו, ועפי"ז אי"ז כד' הפמ"ג ועוד מרבוותא בדעת רש"י דאסור לאכלם כולם כא', ובפירש"י בכת"י מבו' באמת דפירשו מג' למקום אחר ל"ד הוא, וזהו שכתבו התוס' דבקונט' לא פירש כן, והש"ך נתחבט בזה, ועי' בתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם שעמד ע"ד רש"י בזה, - ולפ"ז אי"ז שייך לדין ס"ס דעלמא, - אך י"ל, דאחר דאיכא ספק ספיקא על כל א' מדינא דס"ס דעלמא, תו אף לא החמירו שלא יתבטל, ומותרין אף הכל יחד.

בשטמ"ק כתב דהא דלא שרינן כשפירשו מעט למקום אחר דומיא דנפל א' לים, הוא מגזירה שמא יחזור ויתערב, ונראה דכל מה שהוצרך לזה, הוא אם ההיתר הוא משום ספק ספיקא, דבזה י"ל דאף בכה"ג הוי ספק ספיקא, אך אם הוא מדין תלי', ודאי דל"ש תלי' אלא כשנפלה לים, וכמו שפירש הרשב"א בתשו' ח"א סימן שכ"ה הטעם בזה.

בפירש"י מכת"י מבו' דלישנא דלמקום אחר מ' דאין בזה רוב כנגד מה שפירש, ואפ"ה ה"ז מותר, משום דגם התערובת השני' היתה מותרת, - ולפ"ז הרי דלגיר' הרשב"א יש לדייק דבתערובת השני' ל"ב רוב, וכמש"כ הב"י בדעתו, אך לגיר' התוס' מבו' להדיא דגם בתערובת השני' בעינן רוב, - וגם לדעת הרמב"ם בעינן רוב אף בתערובת השני', ואך די"ל דלדעתו הוי התערובת השני' כתערובת הראשונה, וע"כ הוא דבעינן רוב, וכמש"כ הפמ"ג בזה, ואדרבה הרי בתערובת השלישית מדויק דא"צ רוב, אף דלדעת הרמב"ם עיקר ההיתר חייל ע"י התערובת השלישית.

הי' מקום לומר בהא דנפתחו ק' מהן, דרק אם נפתחו ק' מהן, אסורות השאר, דא"א לתלות האיסור באותם שנפתחו, דא"כ היו אסורות, דאין בההיתר שיעור ביטול, אך אם נפתחו ק"א, דבכה"ג גם אם הוי האיסור באותם שנפתחו, ה"ז בטל בק', שפיר יש לתלות בהן, - אך בד' הרמב"ם מפורש דגם ביותר מק' אין תולין בהן, ועי' חזו"א סימן ל"ז סוסק"י שעמד בזה דמ"ט באמת אין תולין באותם שנפתחו, וכתב דצ"ל דלא התירו במקום שאוכלו בהיתר.

העירו, דהיאך מצינו לומר דר"א לית לי' ספק ספיקא, הרי שרי בנפל א' לים, ובע"כ דנפל א' לים אי"ז מדינא דספק ספיקא, אך י"ל דהתם עדיף דלא חשיב כ"כ כאתחזק איסורא, וזה עפי"ד הרא"ש דזהו עיקר הגריעותא בספק ספיקא, ודו"ק, - גם י" דגרסינן ר' אלעזר, וכמו שדן בזה הראבי"ה.

**העתקה ממש"כ בזבחים**

א] ברשב"א כתב דנפלו נ' מותרין, אבל ברמב"ם לא מ' כן וכן בל' רש"י, ובתוס' דע"ד: כתבו דכל הטעם להתיר הוא משום דאיסורא ברובא איתא, ולפ"ז לכאו' אין להתיר, אך גם רשב"א כתב ל' זה בתחילת דבריו בתוה"ב, וצ"ע, ונ' דהוא תלוי זב"ז, דלהרשב"א הוי ס"ס גמור, כמפורש בדבריו בשו"ת סימן ת"א שלמד מינה דספק ספיקא מתיר אף היכא דאתחזק איסורא, וכ"נ גם דעת הרמב"ן והריטב"א שלמדו מינה דבע"ז ל"מ ספק ספיקא אף כשאינו בתערובת, ועי' בל' הרשב"א במיוחסות סימן קפ"א שנמי נראה דהוא מדין ספק ספיקא דעלמא, וע"כ ודאי דגם נ' מותרין, אך לתוס' הרי בלא"ה ל"ה ס"ס גמור, ורק מכח תלי' דאיסורא ברובא איתא שרינן, וזהו שדימו לדינא דים המלח דנמי הוי מדין תלי', ודו"ק.

ולדעת הרשב"א נ' דל"ב רוב בתערובת השני', וכמש"כ ב"י בדעתו, ע"פ משמעות לשונו בתוה"ב, ואילו לגיר' דילן מפורש בגמ' דבעי רוב ולא שרי אלא בנתערב בב', ונ' פשוט דהרשב"א לטעמי' דההיתר הוא משום ספק ספיקא, ואילו רש"י ותוס' ס"ל דאי"ז מדין ספק ספיקא, וע"כ בעי' שיהא רוב בתערובת השני'.

ב] בבי' הסוגיא ע' רש"י שמותר לאכול הכל ותוס' פליגי, וצ"ל לדעת רש"י דחייל היתר על כ"א בפנ"ע, גם י"ל דחוזר הביטול ברוב.

ולדעת התוס' נ' דג"כ אי"ז ס"ס אמיתי, וע"כ צריך לאכול ב' בב"א ודימו לים המלח דל"ה ס"ס גמור.

אך דעת הרשב"א דהוי ס"ס גמור, ולדעתו ל"ש בזה דין ב' ב', וגם לגירסתו בגמ' אאל"פ כלל כתוס', ולרשב"א גם בים המלח שרי הכל כא', וכמו שהוכיח הפמ"ג מש"ז מ"ה ממש"כ הרשב"א דגם בנפל חד לתרי ונפל א' לים המלח מותר, והתם בע"כ צריך לאכול הכל בב"א, שהרי לא התירו אלא ב' בב"א, וז"ב, והכל תלוי זב"ז, דלרשב"א ודאי דדינא דים המלח ל"ד לדינא דספק ספיקא, שהרי בס"ס ס"ל דהוי ס"ס גמור, ואילו בים המלח ודאי ל"ה ס"ס גמור, (ע' ש"ך כללי ס"ס אות ט'), וע"כ הוי דין בפנ"ע דתלי', ובזה שרינן גם אם אוכל הכל יחד, אך לדעת התוס' דגם בספק ספיקא הוי מדין תלי' כדינא דנפל לים המלח, ואפ"ה הצריכו בגמ' ספק ספיקא, הרי דה"נ בים המלח בעי' שיהא כספק ספיקא, וע"כ אין להתיר לאכול הכל, דכה"ג ליכא ספק ספיקא, ודו"ק.

וז"ל הרא"ש פ' גיד הנשה סימן ל"ז, וגם נמי לא דמי לטבעת של עבודת כוכבים שנתערב באלף טבעות ונפל אחת מהן לים הגדול הותרו כולן (כאחת) (שם) ופר"י דאסור להנות מהן כולן כאחד. וכן איברי תמימים שנתערבו באיברי בעלי מומין דאמר רבי אליעזר אם קרב ראש אחד יקריבו כל הראשים וקאמר רבי אלעזר לא התיר רבי אליעזר אלא שנים שנים אבל אחד אחד לא. ופר"י דגם כולן כאחד אסור להקריבן. דהתם ע"י התערובות נאסרו כולן אלא מקילינן לתלות האיסור באותו שפירש וכולי האי לא מקילינן להתירו כולן כאחד. ולא שרינן להו אלא ע"י ספק ספיקא דאמרת דילמא דאיסורא נפיל ואת"ל דלא נפיל דאיסורא כיון דלא אכיל כולן כאחד אמרינן הנשאר הוא האסור. אבל דבר יבש חד בתרי הוא דבטל ברוב לאו משום ספיקא מותר אלא דגזירת הכתוב הוא הילכך מותר לאוכלן כולן כאחד. וגם מטעם זה לא מצרכינן ביבש לאוכלן שנים שנים כדאמרי' גבי טבעות ואיברי קדשים. משום דהתם נאסרו ע"י תערובות ומקילין בהו לתלות האיסור באותו שפירש ולהכי בעינן שיאכלם או שיקריבם שנים שנים דממה נפשך איכא בההיא אכילה ובההיא הקרבה חדא דהיתירא, עכ"ל.

ג] וגם לדעת התוס' בנתערבו מ' במקום א' מותר לאכול הכל חוץ מא', ולא אמרי' דודאי אוכל מתערובת הראשונה ואין בזה רק ספק א', ונ' דהיינו כמש"נ דלדעתם ל"ה ההיתר משום ס"ס אלא משום דאיכא ביטול נוסף.

ד] בתוס' דע"ב: כתבו די"ל דר"י אוסר רק ברימוני באדן, ולכאו' מבו' דאי"ז ס"ס, אבל מאידך ממה שהביא ר"ת מסוגיין מבו' דהוי ס"ס גמור, וצ"ב.

ה] בגונא דלא נודע ספק א', ע' בית מאיר שם, וע' יד יהודה מש"כ בזה.

לכאו' הי' נראה, דס"ס זה אינו ס"ס מעליא, ול"מ אלא בתערובת דאיכא ביטול, ולפ"ז נמצא דהרשב"א לטעמי' דס"ל דס"ס דהכא דמי לס"ס דעלמא, וע"כ ל"ה מצי לפרושי דבנפל א' לים הוי מדין ס"ס, - אך הנה הפמ"ג במש"ז סימן ק"י סוסקי"א נקט בפשיטות דהו"ל ס"ס מעליא, ומן הדין דיועיל אף בדאורייתא, עיי"ש, ושו"ר בש"ך בכללי ס"ס אות ט' דמבו' דאי"ז ס"ס גמור, וצ"ע.

ספר התרומה הלכות איסור והיתר סימן עו

ועוד כשהחכם בא להורות ולהתיר מטעם ספק ספיקא שכך הלכה כדאמר שמואל פרק התערובות (זבחים ע"ד ע"א) ספק ספיקא מותר ולא כשאר איסורין. וכן בפרק קמא (ט' ע"א) דכתובות האומר פתח פתוח מצאתי נאמן לאוסרה עליו. ופריך ספק ספיקא הוא כו' לא צריכא לאשת כהן. וכן פרק ארבעה אבות (ב"ק י"א ע"א) מאי קא משמע לן אין מקצת שליא בלא ולד תנינא שליא שיצתה מקצתה אסורה באכילה אפי' מה שבפנים פי' דאם יש מקצת שליא בלא ולד אמאי אסורה באכילה ה"ל ספק ספיקא וכן רבו' בתלמוד. ועתה יזהר החכם שלא יתיר כשספק הראשון אסור דאורייתא והוא בריה או אף דבר שבמנין או חתיכה עצמה ראויה להתכבד בו ונתערב באחרים הכל אסור ואפי' באלף לא בטיל כמו אלו נתערב ודאי של איסור שהרי מקודם שנתערב נמי הוי שם מספק דאורייתא אסור וחייב עליו אשם תלוי אי הוי שייך בה כרת בודאי אסור. וכן מפ' מורי רבינו יצחק בר רב שמואל ההיא דריש ביצה (ג' ע"א) ספק ביצה טריפה אסורה ואי נתערבה באלף לא בטיל וכולן אסורות. ורבינו יעקב מפרש דנתערבה קאי אודאי דאלו אספק טריפה אמאי אסורות הוה ליה ס"ס ולא אשכחן תנא דאמר אסורות אלא ר"י פרק התערובות ואמר דשמואל סבר לה כוותיה בחדא ופליג עליה בחדא ולכך או' ר' יעקב דלא גרסי ליה ואחרות באחרות לא במשנת כל הצלמים ולא במס' ערלה מדלא משכח אלא ר' יהודה. ומורי רבינו מפרש דנתערבה קאי שפיר אספיקא דכיון דמן התורה אסורה ושייך בה אשם תלוי בוודאי אי הוה ביה כרת. לכך כי נתערבה הוי חד ספיקא ואפי' באלף לא בטיל הילכך תרנגולת או בהמה או ביצה והן ספק טרפה או חתיכה שנאסרה מספק או אם הן כולן אסורות ונתערבו עם אחת של היתר כיוצא בהם דהשתא כל אחד ואחד הוי ספיקא דאורייתא כיון שלא נתערבו ברוב אם הספיקא נתערבה באלף כולן אסורות כדין דבר שבמנין דלא בטיל כמו אם נתערב ודאי של איסור אבל אי האסורין בודאי נתערבו מתחלה בשנים דהשתא מותרין הכל מן התורה מטעם רוב אבל מדרבנן אסורין משום דהוי דבר שבמנין אם נפל אחד מאותו התערובת ברוב הכל מותר מטעם ס"ס כמו מריבוא לריבוא או ס"ס שהכל בגוף הדבר בלא התערובות נמי מותר.

מבו' בד' סה"ת, דכל דינא דר"י הוא רק משום שאין הספק ספיקא בגוף הדבר, ובזה לא שרינן אלא היכא דהספק הראשון מותר מדאורייתא, וע"כ לא שרי אלא אם נתערב מתחילה ברוב, ולא אם נתערב מתחילה מע"מ.

ומ' עוד מדבריו, דגם בגוונא שנתערב מתחילה ברוב, לא שרי אא"כ נתערב תערובת השני' ברוב, אך אילו בתערובת השני' ליכא רוב ה"ז אסור, וזה דלא כמו שכתב ב"י בדעת הרשב"א דל"ב שיהא רוב בתערובת השני', - ובאמת דלגיר' רש"י ותוס' הוא מפורש בגמ' דבעינן דהתערובת השני' תהא ברוב.

וילה"ע, דמלשונו מתחילת דבריו שהביא מקור לספק ספיקא מדשמואל ומסוגיא דפתח פתוח וכו', מ' דהכל חד דינא הוא, וזה אינו מתישב עם מש"נ בדעתו, וצ"ע כעת.

?העתקה ממש"נ בחולין, - בד' הרשב"א בחי' מבו', דהדין חלוק, שאם נסתפק לנו על בהמה אחת אם היא דרוסה, ואח"כ נתערבה באחרות, לא שרינן לה מכח ספק ספיקא, כיון שכבר פסקנו עלי' שהיא צריכה בדיקה, אך אם מעיקרא נסתפק לנו שמא נדרסה אחת מן הבהמות, שפיר יש להתיר בזה מכח ספק ספיקא, ואך דכיון דאפשר בבדיקה לא שרינן, עיי"ש, והיינו דכל הא דספק א' בגוף וספק א' בתערובת אסור, הוא רק משום שכבר נפסק על הספק הראשון שהוא אסור, והו"ל כגוף האיסור, עיי"ש, אך ביד"י סימן ק"י סקנ"ו פירש לא כן.

אך שמא יל"פ בע"א, דאם מספק"ל מעיקרא אם נדרסה אחת מן הבהמות, הוי העמדת הספק על כל בהמה, אם היא נדרסה, וגם אם נדרסה אם היא אסורה, והוי ספק ספיקא, אך כשיש בהמה אחת ידועה שנדרסה ואח"כ נתערבה, הוי העמדת הספק, אם זו הבהמה הידועה שהיא אסורה מכח ס"ס.

העירוני דאם התירא דנפל לים הוא מדין ס"ס, היאך מצינו למימר דר"א לית לי' ספק ספיקא, - וי"ל ע"ד ד' הרא"ש דבאתחזק איסורא גרע, ובנפל לים לא אתחזק איסורא כ"כ, וצ"ע, - שו"ר בראבי"ה תי"ב שכתב די"ג ר' אלעזר, והוא ר"א בן שמוע

שו"ר עוד בראבי"ה תט"ו, דגם שמואל מודה להתירא דנפל לים, כיון דאפשר דליכא איסור כלל, וזה כמש"נ לחלק בזה - ובהמש"ד נראה שבא לישב בזה קו' זו, דקשיא דר"א אדר"א, עיי"ש.

1. ובשפ"ד שם סקל"ט רמז לישב לפ"ז משה"ק הש"ך שם ע"ד השו"ע שהתיר בנפל א' לים אף בדשיל"מ, דזה דלא כמש"כ הרמ"א שם ס"ח דאין להתיר ספק ספיקא בדשיל"מ, וכ"ז הוא רק אי נימא דהתירא דנפל א' לים הוא משום ספק ספיקא, כאשר כ"ה מבו' בד' הרמ"א גופי' שם דאסור לאכלן לאדם א' או בב"א, אך אם הוי זה דין בפנ"ע דתלינן דהאיסור נפל, שפיר י"ל דה"ז מועיל אף בדשיל"מ, ול"ד לספק ספיקא דל"מ בדשיל"מ.

   ואמנם הדברים צ"ע, דלכאו' אדרבה אם הוי זה היתר בפנ"ע משום דבדרבנן תלינן דאיסורא נפל, בדין דלא יועיל זה להתיר בדשיל"מ דאסרינן בי' אף בספיקא דרבנן, וכבר עמד בזה היד יהודה שם סקל"ה, והק' לפ"ז במש"כ הב"י בשם הרשב"א דהתירא דנפל א' לים הוא אף בדשיל"מ, ובד' הרשב"א לא נתפרש ד"ז להדיא, אך כ"ה משמעות דבריו בתוה"ב הקצר, עיי"ש, ותיקשי דלהרשב"א לטעמי' דהתירא דנפל א' לים הוא משום דברבנן תלינן לקולא, היאך מהני זה בדשיל"מ, ועיי"ש ביד יהודה מש"כ בזה, וצ"ע, והי' מקום לומר דהא דבדרבנן תלינן לקולא, אי"ז מדינא דספיקא דרבנן לקולא, אלא הוי זה דין תלי', וע"כ ה"ז מועיל אף בדשיל"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואזיל הרמב"ם לטעמי' שם פי"ד ה"ט דס"ל דבנתערבה תאנה בפחות מק' ואבדה אחת מהן, אם הי' בתערובת נ"א של היתר, ה"ה בטלה, דספק תרומה אוסר בנ', עיי"ש, וע"כ הוצרך לפרש דמש"א דבתאנה ל"מ נפילתה להתירה, הוא לגבי דין הרמה, וכ"ה בקר"א בסוגיין, וניחא משה"ק החזו"א בסימן ל"ז סק"י דמ"ט לא פירשה הרמב"ם בפחות מק'. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בד' הרשב"א והשטמ"ק נראה דס"ל דלא הקילו לתלות בשנפל א' לים, אלא להתיר לאיסורים שאינם בטלים, אך לגבי דין הרמה לא תלינן בזה, - וי"ל דטעם הפלוגתא בזה הוא, דלהרמב"ם יסוד דין הרמה הוא דלענין זה אין התרומה בטלה, וע"כ הויא ככל הדברים שאינם בטלים דשרינן להו כשנפל א' לים, אך דעת הרשב"א והשטמ"ק דדין הרמה הוא דין בפנ"ע משום גזל כהן, וע"כ ל"מ בזה הא דנפל א' לים, - שוב נתבוננתי די"ל עוד בזה, דדעת הרשב"א והשטמ"ק היא, דלענין דין הרמה שהיא משום גזל השבט פשיטא דכל שנפל א' לים א"צ להרים, ועי' חשק שלמה שכתב כן, עיי"ש, - ובדעת השטמ"ק י"ל עוד, דס"ל כדעת התוס' ודעימייהו דהא דשרינן כשנפל א' לים הוא מדינא דס"ס, וע"כ ל"מ זה מידי לענין הרמה, וכמש"נ בדברינו. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך הרי בד' הרמ"א שם ס"ז מבו' דבנפל א' לים הוי ההיתר מדינא דספק ספיקא, וע"כ אסור לאכול את כולם לאדם א' או בב"א, וצ"ע היאך זה מתישב לפמש"כ בשו"ע שם ס"ח דלא שרינן אלא בג' תערובות, - ובל' השפ"ד שם מ' דלעולם גם בנפל א' לים הוי ההיתר משום ספק ספיקא, אך הוי זה ספק ספיקא דעדיף טפי, - וי"ל בזה, דכל הא דלא שרינן אלא בג' תערובות, הוא רק משום דהספק הראשון הוי כגופו של איסור, אך בכה"ג שנפל א' לים ויש לתלות בו, אף דאכתי הו"ל כספיקא, מ"מ אין ספק זה כגופו של איסור, וע"כ ל"ב ג' תערובות, - ועד"ז י"ל למש"כ האחרונים דהא דהספק הראשון חשיב כגופו של איסור, הוא משום דדבר חשוב הוי כקבוע וכמע"מ דמי, וי"ל דלזה מהני הא דנפל א' לים דכבר לא חשבינן לי' כמע"מ. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ם דבנפלו ב' הותרו כולן שאני אומר אותה הטבעת היתה בכלל הב', ובנפלו מ' כולן לטבעות אחרות כולן מותרות שאני אומר אותה הטבעת האסורה ברוב היא, והרי דבתרוייהו כתב חד לישנא, שאני אומר דהטבעת אינה בכלל תערובת זו, וכ"ה דבסיפא אין תלי' זו בפנ"ע מועלת להתיר, אלא ה"ה מועלת לחשוב לתערובת זו כספק ספיקא, ה"נ ברישא אין תלי' זו בפנ"ע מועלת להתיר, אלא הוי ההיתר משום ספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-6)
6. והא דאין להתיר בזה משום ספק ספיקא, בפשוטו הוא כמש"נ לעיל סק"ז דלדעת הרמב"ם הרי בשאר איסורים לא שרינן אלא בג' תערובות, - אך יש לפקפק בזה, דלמש"כ רבים מרבוותא, הרי הא דבדבר חשוב לא שרינן אלא בג' תערובות, הוא משום דשאני דבר חשוב דאינו בטל, מהא דע"ז אינה בטילה, ולפ"ז הרי לכאו' תאנה של תרומה דאינה דבר חשוב, דינא כע"ז דסגי לה בב' תערובות להתירה.

   אך באמת הרי למש"נ לעיל סק"ו לענין דין הרמה ל"מ כלל להתיר משום ספק ספיקא, דאי"ז אלא חדא ספיקא, ול"מ להתיר בזה אלא משום דתלינן דשל תרומה נפל, וע"כ לא שרינן בזה אלא בחבית דמינכרא נפילתה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואין להתיר בזה מדינא דתלינן נפל, והיינו או משום דלא מינכרא נפילתה, ודינא דתלינן דאיסור נפל הוא רק במידי דמינכרא נפילתה, וכנ"ל, או משום דבע"ז דחמירא לא הקילו לתלות דאיסורא נפל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ?וטעם הא דרק כשנפלו ב' טבעות ה"ז מועיל לאשוויי ספק, נתפרש בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, ז"ל, אם קרבו ב' ראשים מן הראשים המעורבים, אומר נניח שהספק בשניהם יחד ותאמר ראש בע"מ הוא א' מהם ואין אנו יודעים איזה הוא מהם והרי כבר קרבו שניהם והשאר כשרים, עכ"ל, וצ"ב.

   ומצאתי הביאור בזה בתשו' ר"י הנגיד, שהובא במפרשי הרמב"ם בהל' ע"ז שם, ז"ל, פירשו ב' כוסות מן האוצר הראשון הואיל ודינו כמחצה על מחצה יראה שהותר האוצר ונאמר שב' הכוסות שיצאו מחצה למחצה הואיל ולא נתערב אלא כוס אחד כבר יצא והותר כל האוצר, עדיין כל הדבר סתום, נלמד מן הטבעות שאם פירשו מהן ב' לים המלח הותרו הכל שהרי הותר דבר הקבוע, נלמד סתום מן המפורש אם אבדו שני הכוסות הותר שאר האוצר שאין כאן קבוע, ואם לא אבדו עדיין אני אומר האסור ברוב ודאי והשני ספק משום שנחלקו ונ' אחרי רבים להטות וכו', עכ"ל.

   ומבו' בדבריו, דהטעם דבעינן שיפלו ב', הוא משום דכל קבוע כמע"מ דמי, וע"כ כל שנפלו ב' יש לנו לומר דהוי א' מהן היתר וא' איסור, ומשא"כ כשנפל א', אין לנו לומר דהוא האיסור, - ואשר זהו מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דכל דקרבו ב' ראשים אומר נניח שהספק בשניהם יחד ותאמר ראש בע"מ הוא א' מהם ואין אנו יודעים איזה הוא מהם, והיינו דכיון דהו"ל ספיקא וכמע"מ דמי, ע"כ כל שנפלו ב' אנו אומרים דהספק הוא בשניהם יחד דיש בהן מב' המינים, ובאמת דגם בלא הא דקבוע כמע"מ דמי, יל"פ טעם הא דבעינן שיפלו ב', דכיון דבתערובת זו איכא צד היתר וצד איסור, ע"כ כשנפל א' מהיכ"ת לתלות דהוא האיסור, אך כשנפלו ב', כיון שהצדדים שקולים הם, אמרינן דא' היתר וא' איסור.

   ויש להוסיף, דלפי טעם זה בהא דבעינן שיפלו ב', נמצא, דאם נתערבו מתחילה ב' דאיסור, בעינן שיפלו ד', ולא סגי שיפלו ג', וז"פ. [↑](#footnote-ref-9)