לד בדין דריסת הרגל
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**לד**

**בדין דריסת הרגל**

א] **עירובין** דע"ה., אלא כי אתא רבין א"ר ינאי ג' מחלוקות בדבר, ת"ק סבר רגל המותרת אינה אוסרת רגל האסורה אוסרת, ר"ע סבר אפי' רגל המותרת אוסרת, ורבנן בתראי סברי כשם שרגל המותרת אינה אוסרת כך רגל האסורה אינה אוסרת.

**והנה** בטעמא דת"ק דרגל המותרת אינה אוסרת, אמרי' לעיל דנ"ט: דהוא משום דפנימית אחדא דשא ומשתמשא, ופירש"י שם דהוא משום דכופין על מידת סדום, ועיי"ש בתוס' ובש"ר מה שפירשו בזה, ונת' בזה להלן ס"ק ד' ה'.[[1]](#footnote-2)

**והא** דרגל האסורה אוסרת, ולא אמרי' בזה דפנימית אחדא דשא, פירש"י שם דהוא משום דבחצר דידהו אסירי וליכא למיכפינהו למיחד דשא דידהו וימחלו על דריסת הרגל שיש להם על החיצונה.[[2]](#footnote-3)

**אמנם** הנה בנובי"ת או"ח סי' ל"ט, ז"ל, דעיקר הסילוק שלא ישתמשו בחיצונה אבל הדריסת הרגל אינו מפסיד כמבואר בעירובין דף נ"ט ע"ב בתוס' בד"ה דפנימית אחדא לדשא יעויין שם וכו', אלא שכ"ז ברגל המותרת במקומה, אבל ברגל האסורה במקומה אוסרת אפילו אינן משתמשין בחיצונה, שהרי רבנן דפליגי על ר"ע בדע"ה במשנה וסברי שאין דריסת הרגל אוסרת, מודו שאם לא עירבה הפנימית ועירבה החיצונה אוסרת על החיצונה, וכיון שאפי' בעירבה הפנימית מודו רבנן דחיצונה אחדא לדשא ואם לא אחדא לדשא אוסרת הפנימית, משמע דאם לא עירבה אפילו אחדא חיצונה לדשא שלא תשתמש הפנימית שם אפ"ה אוסרת בדריסת הרגל לחוד, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דהא דחלוק דין רגל האסורה מדין רגל המותרת, הוא משום דברגל המותרת אין "דריסת הרגל" אוסרת, ולא אסרינן אלא משום שמשתמשין בחיצונה, ולזה מהני הא דאחדא דשא, וכמו שפירשו התוס', אך ברגל האסורה אסרינן משום הדריסת הרגל עצמה, ולזה ל"מ מידי הא דאחדא דשא מלהשתמש.

**וע'** היטב בב"י סי' שס"ד ובמג"א שם סק"ג ובבית מאיר סי' שס"ג סל"א, ולכאו' מד' הב"י והבית מאיר יש ללמוד שפירשו כד' הנוב"י הנז', וצ"ע בזה.

ב] **ובטעמא** דרבנן בתראי דאף רגל האסורה אינה אוסרת, הנה ל' הגמ' הוא דכשם שרגל המותרת אינה אוסרת כך רגל האסורה אינה אוסרת, ומ' מזה דטעמייהו הוא דאף ברגל האסורה מצינו לכפותן למיחד דשא, וע"כ אינם אוסרין.

**אך** הנה בפסקי רי"ד נ' דטעמייהו דרבנן בתראי הוא משום דדריסת הרגל כלל אינה אוסרת מעיקרא דדינא, ול"ב בזה להא דאחדא דשא, ז"ל, דכיון שאין להן רשות להשתמש שם כי אם לדרוס עלי' ולצאת ולבא אין דריסת הרגל אוסרת, עכ"ל, וכ"ה במאירי, [ועי' גם בגאו"י במתניתין בתו"ד שנקט דאף רבנן בתראי מודו דל"ש אחדא דשא ברגל האסורה].[[3]](#footnote-4)

**אמנם** לד' הנוב"י שהבאנו לעיל סק"א, דלעולם אף ברגל האסורה שייך הא דאחדא דשא, ואך דאכתי אסרינן משום הדריסת הרגל עצמה, הרי דלפ"ז מתפרש טעמא דרבנן בתראי דס"ל דאף ברגל האסורה אין לאסור משום דריסת הרגל עצמה, ותו מהני הא דאחדא דשא שלא יאסרו מכח מה שמשתמשין בחיצונה, ולפ"ז מתישבים ד' הרי"ד והמאירי עם לישנא דגמ', ודו"ק.

**ונ'** נפ"מ בזה, לדעת הנובי"ת או"ח סי' ל"ט, שפירש דהיכא דשרינן משום דאחדא דשא, אסורין בני הפנימית להשתמש ברשות החיצונה, וכ"נ בד' הב"י סי' שס"ד ומג"א שם סק"ג ואהעו"ז שם והבית מאיר בסי' שס"ג סל"א, עיי"ש, ודעת האהעו"ז דאף בעי' שבפועל לא יעברו כלל בחצר החיצונה, ואם יעברו שם יאסרו עליהם, וע"ז תמהו הדגמ"ר והבית מאיר שהרי כתבו התוס' דל"ב להסתלק מדריסת הרגל, וכ"ה משמעות ד' הרא"ש בפ' חלון סי' ז', וכמו שדקדק החזו"א סי' צ"ה סקי"ז, וכ"נ מד' הרשב"א והריטב"א שם דע"ט:, וכ"נ גם בד' המ"ב סי' שפ"ו סקנ"ח, וכמש"כ בחזו"א סי' צ"ה סק"כ, ויל"ע לדעת רבנן בתראי, אם אסורין בני הפנימית להשתמש ברשות החיצונה, וזה תלוי בנידון הנ"ל, דאם טעמייהו הוא משום דאף ברגל האסורה אמרי' אחדא דשא, הרי דאף לדידהו אסורין בני הפנימית להשתמש ברשות החיצונה, אך אם טעמייהו הוא משום דכלל אין דריסת הרגל אוסרת, ול"ב כלל להא דאחדא דשא, שפיר מותרין בני הפנימית להשתמש בחיצונה.

**עוד** יל"ד נפ"מ בזה, דהנה בד' התוס' לעיל דנ"ט. מבו', דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת, היינו רק "שלא במקומה", אך "במקומה" אף רגל המותרת אוסרת, ויש להסתפק אם ה"נ הא דס"ל לרבנן בתראי דאף רגל האסורה אינה אוסרת, הוי רק שלא במקומה, ולכאו' למש"כ הרי"ד והמאירי דטעמייהו הוא משום דדריסת הרגל לחוד אינה אוסרת, י"ל דאף אם הוי זה מקומה, מ"מ אם אין להם זכות אלא לדריסת הרגל אין אוסרין, אך י"ל דכל הא דאין בכח דריסת הרגל לאסור, הוא רק שלא במקומה, וצ"ע בזה.[[4]](#footnote-5)

ג] **והנה** ביסוד הדין דדריסת הרגל אוסרת, לרבנן ברגל האסורה ולר"ע אף ברגל המותרת, נ' דפליגי בזה הראשונים.

**דהנה** בחי' הרמב"ן והרשב"א והריטב"א לעיל דנ"ט: כתבו, דאין לך אוסר על חבירו בדריסת הרגל אלא היכא שיכול לערב עמו ולא עירב, עיי"ש.

**ועמש"נ** בסימן מ"א סקי"ב להוכיח דכל הך כללא הוא רק היכא דאתינן לאסור משום דריסת הרגל, אך היכא דאתינן לאסור משום שמשתמש ברשות זו, ה"ה אוסר אף בשאינו יכול לערב.

**ונת'** שם סקט"ו הטעם בזה, דהוא משום דבאמת דריסת הרגל אי"ז כלל תשמיש הראוי לאסור, עי' חזו"א סי' פ"ב סק"י שכתב כן דהא דדריסת הרגל שאוסרת אי"ז משום השימוש, ז"ל, דלא חשיב תשמיש דירה ועוד דהוי לזה לתשמיש ולזה להילוך וגרע מלזה בפתח ולזה בזריקה שאין זה שבזריקה אוסר כדאמר לקמן פ"ג ב', עכ"ל, ויש להוסיף דחזינן כן גם לדעת רבנן בתראי, למש"כ הרי"ד והמאירי דלדידהו אין דריסת הרגל אוסרת אף בלא הא דאחזא דשא, וכמו שהבאנו לעיל סק"ב, אלא הא דדריסת הרגל אוסרת, הוא משום דעי"ז חשיב כמקום אחד, ודינא הוא דא"א לערב מקום לחצאין,[[5]](#footnote-6) וכאשר כן פירש"י לעיל דנ"ט, דמש"א בגמ' שם דמבוי מבוי נמי אסרי אהדדי, הוא משום שהורגלו להיות אחד וע"כ אסרי אהדדי, ומבו' ברא"ש שם דהיינו משום דדינא הוא דא"א לערב רשות אחת לחצאין.

**ואשר** זהו שחידשו הראשונים דכל הא דא"א לערב מקום לחצאין, הוא רק היכא שיכולים לערב יחד, דבזה דינא הוא שעליהם לערב יחד, וכל שלא עירבו אוסרין אלו על אלו, משום שדינם הוא לערב כולם יחד, אך כל דא"א להם לערב הכל יחד מהני לערב לחצאין, וע"כ כל דאתינן לאסור משום דריסת הרגל, אשר יסוד האיסור הוא משום דא"א לערב מקום לחצאין, אין לאסור אלא בשיכול לערב ולא עירב.

**ועי'** חזו"א סי' פ"ב סק"י שביאר, דיסוד איסורא דדריסת הרגל הוא דחשבינן ב' החצירות כחצר א' גדולה משותפת לשניהם, עכ"ל, וזהו ע"ד מש"נ מד' הראשונים דדריסת הרגל מהניא לחשוב ב' החצירות לחדא, ואך דמ"מ ד' הראשונים אינם מתפרשים כד' החזו"א, דהחזו"א נקט דעי"ז חשיב דכל החצר משותפת לשניהם, ואילו מד' הראשונים נ' דלעולם החצר החיצונה אינה משותפת עם בני החצר הפנימית, ואך דמ"מ כיון דהוו חצר אחת, א"א לערב חצר א' לחצאין, ובני הפנימית אוסרין על החצר החיצונה.

ד] **ובזה** יל"פ מש"א לעיל דנ"ט: דהא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא משום דפנימית אחדא דשא ומשתמשא, וע' ברשב"א ריטב"א ור"ן שם שפירשו דל"ב דבאמת תחוד דשא, עיי"ש מה שביארו בזה, ולא נתפרש היטב א"כ מהו אחדא דשא.

**ולמש"נ** נ' דיל"ב בזה דהיינו, דע"י דמצינו לכפותו למיחד דשא, תו חזינן לב' החצירות כב' רשויות נפרדות, וע"כ שפיר מציא החיצונה לערב לעצמה, הגם דאיכא להפנימית דריסת הרגל עלי', שהרי דריסת הרגל ל"ח כלל כדירה בחצר החיצונה, אלא כל איסורה הוא משום דעי"ז חשבינן לב' הרשויות כרשות אחת, וכל דאפשר לכפות הפנימית למיחד דשא תו לא חזינן להם כרשות אחת.[[6]](#footnote-7)

ה] **אמנם** הנה בד' תוס' והרא"ש לעיל דנ"ט: מבו', דאיסורא דדריסת הרגל הוא רק משום השימוש שבכלל זה, ופירשו דדמש"א דאחדא דשא, דהגם דאין לנו לסלקה מרה"ר וודאי אית לה דריסת הרגל, מ"מ ליכא קפידא בדריסת הרגל לחודה, וע"כ מהני מה דאחדא דשא מלהשתמש בחיצונה, עכ"ד.

**ולכאו'** נ' מזה, דפליגי התוס' והרא"ש ע"ד הראשונים הנז', וס"ל דדין איסור דריסת הרגל הוא משום דחשיב כחצר דילי', וע"כ בעי' לזה תשמיש בחצר, ובדריסת הרגל לחוד לא סגי לאסור, דאי"ז תשמיש הראוי לאסור, וכמש"נ לעיל סק"א, וזה שלא כדעת הרמב"ן ודעימי' דס"ל דאיסורא דדריסת הרגל הוא משום דעי"ז הוו כחצר אחת, וע"כ ס"ל דבכח דריסת הרגל לחודה לאסור.[[7]](#footnote-8)

**ומשמעות** ד' התוס' שם דהא דאחדא דשא היינו כפשוטו שאסור לה להשתמש, ומה"ט ל"ה מצו התוס' לפרש כד' ש"ר דאחדא דשא הוא לגבי דריסת הרגל עצמה, דא"כ לקתה מידת הדין, אך החזו"א כתב לפרש ד' התוס' בע"א, וכ"נ להדיא בתוס' הרא"ש דע"ט: ובפסקיו שם דבעי' למיחד דשא ממש, עיי"ש, וכבר העיר מזה החזו"א בתו"ד, ועמש"נ עוד בפרט זה לעיל סק"ב.

**ונ'** דמה"ט לא פירשו הרשב"א והריטב"א בדנ"ט: להא דאחדא דשא כד' התוס', דאחדא דשא מלהשתמש, שהרי לדעתם לא סגי בזה, דאף דריסת הרגל לחודה אוסרת, וע"כ פירשו לזה בע"א, וכמש"נ בזה לעיל סק"ב, ומאידך מה שפירשו הראשונים ניחא רק לטעמייהו, דיסוד איסורא דדריסת הרגל הוא משום דעי"ז חשבינן להו כרשות אחת, וכמש"נ לעיל בזה, אך לדעת התוס' דאיסורא דדריסת הרגל הוא משום שמשתמשין ברשות החיצונה, וחשיב כחצר דילהו, ל"ש כלל לפרש כן.

**אמנם** צ"ע בזה בד' הרשב"א והריטב"א לקמן דע"ט: שפירשו להא דאחדא דשא כד' התוס', וזה סותר לדבריהם לעיל דנ"ט:, ואולי י"ל דב' הטעמים צריכים זל"ז, דמשום דריסת הרגל גופה אין אוסרין משום דחזינן לפנימית כאילו אחדא דשא, וכמו שפירשו הראשונים לעיל דנ"ט:, אך אכתי יש לאסור משום מה שמשתמשין בחיצונה, דע"ז ל"מ הא דחזינן לה כאילו אחדא דשא, וכמש"נ, והא דאין אוסרין הוא משום שכופים אותם שלא להשתמש, וכמו שפירשו הראשונים לקמן דע"ט:, וצ"ע בזה.

ו] **ויל"ד** נפ"מ לדינא בזה, במה שיש להסתפק אם מותר להוציא כלי הבית מחצר המשותפת לראובן ושמעון, לחצר של ראובן שיש לשמעון דריסת הרגל שם, ונ' דזה תלוי בפלוגתת הראשונים, דלדעת התוס' דע"י דריסת הרגל חשבינן לה כרשותו, נ' דמותר להוציא מחצר זו לזו, דהוו ב' החצירות של אותם בעלים, אך לדעת ש"ר יל"ד לאסור בזה.

**ויל"ד** עוד נפ"מ בזה, בדין ג' חצירות שעירבה האמצעית עם כל אחת מהחיצונות ולא עירבו החיצונות זע"ז, בגונא שדריסת הרגל של החיצונות הוא דרך האמצעית, ואין להן פתח אחר לרה"ר, ויש להסתפק אם ה"ה אוסרין על האמצעית, שהרי כל אחת אינה אוסרת שהרי עירבה עם האמצעית, אך שמא כיון דאית להו דריסת הרגל חשיב דכולן דרין בחצר האמצעית, והו"ל כה' הדרין בחצר אחת ולא עירב א' מהן, והיינו למ"ד דאף רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, ולכאו' ה"ז תלוי בפלוגתת הראשונים הנ"ל.

**ומצאנו** דברים מפורשים בזה בתור"פ לעיל דס"ו:, עיי"ש דמבו' בדבריו דיש לאסור בכה"ג, וע"כ הוצרך לפרש דהא דלא אסרינן התם משום עירוב מרגילה הוא רק משום דהויא רגל המותרת, ונ' דהוא משום דאזיל כשיטת התוס' דאיסורא דדריסת הרגל הוא משום דחשיב כרשות דילי', וע"כ ס"ל דיש לאסור בכה"ג.

ז] **והנה** לעיל דס"ז. אמר רב יהודה אמר שמואל, גוי שיש לו פתח ד' על ד' פתוח לבקעה, אפילו מכניס ומוציא גמלים וקרונות כל היום כולו דרך מבוי אין אוסר על בני מבוי, מ"ט בפיתחא דמיחד לי' בההוא ניחא לי' וכו', אמר ר"נ בר אמי משמי' דאולפנא אפי' פתוח לקרפף.

**ובחי'** הריטב"א שם, ז"ל, וכן נראה לי שלא התירו אפי' בשיש לו קרפף, אלא בקרפף דומיא דבקעה שהוא פתוח למקום אחר, דאילו בשאין לו פתח אלא כלפי ביתו היאך יסתלק מן המבוי, והרי אינו יכול לצאת לשוק ולעשות צרכיו חוץ לביתו אלא בדרך מבוי, הא ודאי לא מסתברא, עכ"ל.

**ובביאוה"ל** סי' שפ"ט הביא ד' הריטב"א, וכתב ע"ז שלפלא שלא הביאוהו האחרונים.

**אמנם** הנה למש"נ נ' דיש לדון בזה, די"ל דכל ד' הריטב"א הם לטעמי', דיש לאסור משום דריסת הרגל גופה, וע"כ אף שיש לו פתח לקרפף ועושה כל תשמישיו בקרפף, מ"מ אינו מסתלק מדריסת רגלו במבוי, וע"כ אוסר על בני המבוי, אך לדעת התוס' והרא"ש דלא קפדינן כלל על דריסת הרגל גופה, ולא אסרינן אלא משום מה שמשתמשין בני הפנימית בחיצונה, הרי דלפ"ז י"ל דכל דיש לו פתח לקרפף דהתם ניחא לי', וחשיב כנסתלק משימושו במבוי, הרי דהגם דיש לו דריסת הרגל במבוי, אינו אוסר עליהם, דכלל לא קפדינן על דריסת הרגל לחודה, ולא אמרי' דכיון דניח"ל במבוי לדריסת הרגל, תו אוסר בתשמישו שם, וא"ש שלא הביאו הפוסקים ד' הריטב"א.

ח] **ויל"ד** עוד בזה, דבאמת ל"ש כלל לאסור במבוי משום דריסת הרגל עצמה, דהויא רגל המותרת, וכל מה שאוסרים בני המבוי במבוי הוא רק משום שמשתמשין במבוי, ואשר ע"כ כיון שלשימוש ניחא לי' בבקעה ובקרפף, אינו אוסר במבוי, אמנם יל"ד בזה, די"ל דבגוי יש לאסור אף ברגל המותרת משום הגזירה דגוי ה"ה כרבים, וצ"ע בזה.

**אמנם** בדעת הריטב"א נ' דס"ל, דאף במבוי יש לאסור משום דריסת הרגל, הגם דהוי רגל המותרת, דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא שלא במקומה, אך במבוי דהוי זה מקומה ה"ה אוסרת, וכאשר כן מבו' בד' התוס' לעיל דנ"ט., כיון שאי"ז שלא במקומה, וכמבו' כן בתוס' לעיל דנ"ט., וכ"ה באבהעו"ז סי' שס"א סל"א דמה"ט הוא דאוסרין בני חצר במבוי, הגם דהוו רגל המותרת.

**אך** נ' די"ל בזה, דלגבי זה הוא דמהני מה דאית לי' פתח אחר, דעי"ז אין מיוחד לו המבוי לתשמיש אלא לשאר בני המבוי, ותו דמי לשלא במקומה שאין רגל המותרת אוסרת, דכל הא דרה"ר חשיב "מקומה" כתבו התוס' דהוא משום דרה"ר הוי מקומה דהני כמו הני, וי"ל דכל דאית לי' פתח אחר, מהני דכבר לא חשיב המבוי מקומו, וע"כ אינו אוסר בו משום דריסת רגלו, וצ"ע בזה.

**אמנם** הנה ז"ל הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ג, וכל רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה "במה שאין לה שיתוף בגוף החצר אלא שיעבוד דרך", עכ"ל, ומבו' בדבריו דכל היכא שיש לה שיתוף ברשות זו, אף רגל המותרת אוסרת, ונ' הטעם דכל שיש לה שיתוף בגוף החצר, ליכא למיכפינהו למיחד דשא, ולפ"ז מתבארים היטב ד' הריטב"א, דע"כ במבוי אין להתיר כלל משום הא דרגל המותרת אינה אוסרת.

**אמנם** צ"ע בזה בד' הראשונים לעיל דמ"ט. שכתבו דחצר שבין ב' מבואות אין אוסרת עליהם, משום דרגל המותרת אינה אוסרת, והרי דאף שיש לה שיתוף בגוף המבוי, איכא בזה לדינא דרגל המותרת אינה אוסרת.

**וצ"ל** לפ"ז, דל"ד לכל חצר האוסרת במבוי הגם דהויא רגל המותרת, דהתם הוי המבוי מקומם דהני כמו דהני, ומשא"כ בחצר שבין ב' מבואות שיש לחצר זו מבוי אחר, ל"ח מבוי זה כמקומם ממש, וע"כ כל דהוו רגל המותרת אינם אוסרין, וזה חידוש רב.

**אמנם** בעבוה"ק להרשב"א ש"ד פ"ג נ' להדיא דאף היכא שעירבה חצר זו לעצמה ה"ה אוסרת על ב' המבואות, עייש"ה, וכ"ה מוכח בד' רש"י לעיל דמ"ט. דה"ה אוסרת אף בשעירבה לעצמה והויא רגל המותרת, עיי"ש בריטב"א, ואכמ"ל, ונ' דאזיל לטעמי' שם שכתב דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת הוא רק היכא שאין לה שיתוף בגוף החצר, וע"כ חצר שבין ב' מבואות שיש לה שיתוף בגוף המבוי, ה"ה אוסרת עליהם בדריסת רגלה, ואף דהויא רגל המותרת, וצ"ע עוד בזה.

1. וע' בגאו"י בשלהי פירקין שהוכיח, דהגם דאין רגל הפנימית אוסרת בחיצונה משום דאחדא דשא, מ"מ ה"ה אוסרת במבוי, עיי"ש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחזו"א סי' פ"ב סק"י מבו' שפירש הטעם בזה בע"א, והבאנו דבריו בסימן ט"ו סק"ב, ועיי"ש בהערה שתמהנו בזה שאי"ז מתישב עם ד' רש"י, וגם דלפי דבריו הא דרגל המותרת אינה אוסרת ל"ב לדינא דכופין על מידת סדום, ואי"ז כד' רש"י וש"ר שפירשוה דהוא משום דכופין על מידת סדום, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויל"פ לפ"ז המקור לדעת רבנן בתראי, עי' בראשונים שנתחבטו בזה, ולד' הרי"ד והמאירי י"ל, דלישנא דמתני' דאין דריסת הרגל אוסרת, מ' דאף דהיא קיימת מ"מ אינה אוסרת, וע"כ אי"ז מתפרש כדעת ת"ק אשר לדידי' הא דרגל המותרת אינה אוסרת, הוא משום דאחדא דשא, אשר מכח זה חשיב דליכא דריסת הרגל. [↑](#footnote-ref-4)
4. עוד י"ל נפ"מ בזה, בדין דריסת הרגל דגוי, אי נימא דדריסת רגלו המותרת אוסרת מדינא משום דל"ש בו כופין על מידת סדום, עמש"נ בזה בסימן ט"ו סק"ב, ויש להסתפק אם ה"נ דריסת רגלו אוסרת לדעת רבנן בתראי, וזה תלוי בהנ"ל, אך באמת עיי"ש שנת' דלכו"ע רגל המותרת דגוי אינה אוסרת, ורק לדעת הרמב"ן מהניא דריסת רגלו לבטל עירובם, ונ' דדין זה יהא אף לדעת רבנן בתראי, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצריך להוסיף, דהא דא"א לערב מקום לחצאין, אי"ז דוקא היכא דאתינן לערב, אלא אך היכא שדר יחיד בחיצונה וא"צ לערב כלל, נמי אוסרין עליו בני הפנימית משום דריסת הרגל, וכמבו' לעיל דע"ה., והוא משום דעיקר הדין הוא שבמקום א' א"א ליחלק אלו מאלו, אלא צריכים לערב כולם יחד, וז"פ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואולי יל"פ לפ"ז הא דמשמע קצת בסוגיין, דגם להיתר הפנימית במקומה בעי' להא דאחדא דשא, וכ"ה במ"ב סי' שע"ח סק"ט, והיינו משום דע"י דריסת הרגל דהפנימית בחיצונה חשיבי כחצר אחת וא"א לערבן לחצאין, וע"כ ה"נ מה"ט חשבי' הפנימית כאחת עם החיצונה וא"א לערב לחצאין, ורק משום אחדא דשא הוא דחזינן לה בפנ"ע, ומצינו לערבה בפנ"ע, אך אכתי ל"מ זאת להתיר לחיצונה, דהגם דהפנימית קיימא לעצמה, מ"מ החיצונה מצורפת עם הפנימית, ע"י דדריסת רגלה לשם, אך בחי' הריטב"א דס"ז. מפורש לכאו' דלהיתר הפנימית ל"ב למיחד דשא, דל"ב למיחד דשא אלא כד איכא דריסת הרגל או הרגל עירוב, עיי"ש בדבריו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומצינו כן עוד בד' התוס', במש"כ תוס' ותוהרא"ש ותור"פ לעיל דס"ז. לפרש, דע"י דריסת הרגל דיש להפנימית בחיצונה, חשיבי כבני החיצונה, ומכח זה חשיב הביטול לבני החיצונה כביטול לבני הפנימית, וע"כ הוא דל"מ התם, עייש"ה, ונ' דאזלי לטעמייהו דע"י דריסת הרגל חשיבי כדרים בחצר.

   ויש לתלות בזה גם הא דפליגי הראשונים להלן בסוגיא, דדעת התוס' דבגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה חשיב כדר עם הישראלים ושייך גזירה דשמא ילמד ממעשיו, והריטב"א שם פליג וכן מוכח מד' הרשב"א והר"ן בדס"ה: דפליגי, ונת' בזה באורך בסימן ט"ו ס"'ק ז' ח', וכבר נת' שם די"ל דהוא תלוי בהנ"ל, דלדעת התוס' ע"י דריסת הרגל אף משתמש שם וחשיב כדר עמהם, וע"כ אוסר הגוי עליהם מדינא, דומיא דאוסר הגוי במבוי, אך ש"ר ס"ל דל"ד, דבמבוי אית לי' תשמישים, וע"כ חשיב כדר עמהם ויש לחוש בזה שילמד ממעשיו, ומשא"כ בחצר החיצונה אין לו אלא דריסת הרגל, ע"כ ל"ח כלל כדרים עם הנכרי, ול"ש שמא ילמד ממעשיו בחצר זו. [↑](#footnote-ref-8)