ו - בגדרי חיוב ערב קבלן
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שלהי גט פשוט ענייני ערב / שיעורים

**סימן כ**

**בגדרי חיוב ערב קבלן**

**א**

א] **ב"ב קע"ג ב',** המלוה את חבירו ע"י ערב לא יפרע מן הערב, ואם אמר ע"מ שאפרע ממי שארצה יפרע מן הערב, בד"א בשאין נכסים ללוה, אבל אם יש נכסים ללוה לא יפרע מן הערב, וקבלן אע"פ שיש נכסים ללוה יפרע מן הקבלן.

**ויש** להסתפק ביסוד הך דינא דערב אין נפרעין ממנו תחילה וקבלן נפרעין ממנו תחילה, אם הוא משום דחלוק הוא עיקר חיובא דקבלן מחיובא דערב, דבערב הוי חובו חוב ערבות ואחריות על חובו של הלוה, וע"כ הוא דאין נפרעין ממנו תחילה, ומשא"כ בקבלן דחשבינן לי' כלוה, והוא עצמו מחויב בחוב זה, וע"כ נפרעין ממנו תחילה, - או דלעולם אף בקבלן אין חיובו אלא חוב ערבות ואחריות על חובו של הלוה, ואך דבפרטי החיוב חלוק קבלן מערב, דערב לא נתחייב באחריות החוב, אלא כשתבעו את הלוה ואינו פורע, וקבלן חייב באחריות החוב, אף קודם שתבעו את הלוה, דכ"ז שאין הלוה פורע, חייב הקבלן באחריות החוב.[[1]](#footnote-2)

ב] **ובפשוטו** יש ללמוד לזה, מדעת רש"י ורוב קמאי בב"מ ע"א ב', דגוי שהלוה לישראל ברבית, מותר לישראל אחר ליעשות לו ערב סתם, ואסור ליעשות לו ערב קבלן, משום דכל שנעשה קבלן חשבינן לה כמו שלוה הקבלן מן הגוי וחזר והלוה לישראל ברבית, - וה"נ בגוי שלוה מן הישראל ברבית, מותר לישראל אחר ליעשות לו ערב סתם, ואסור ליעשות לו ערב קבלן, משום דכל שנעשה קבלן חשבינן לי' כלוה מן הישראל ברבית.

**ומבו'** להדיא מזה, דביסוד הדין שאני חיובא דקבלן מחיובא דערב, דערב אין חיובו אלא חיוב אחריות על חובו של הלוה, וע"כ לא חשבינן לי' כלוה ומלוה, ואין בזה משום רבית, אך בקבלן הוי חיובו מכח דחשבינן לי' כמו שקיבל את המעות מיד המלוה, וע"כ חשבינן לי' כלוה ומלוה, ויש בזה משום רבית.

ג] **וכ"נ** גם ממה שאמרו לעיל בסוגיין דאין ללמוד דערב חייב מקרא דאנכי אערבנו מידי תבקשנו, דהתם קבלנות היא, - וזה ניחא טפי אי נימא דשאני עיקר חיובא דקבלן מחיוב דערב, דבקבלן חשבינן לי' כמו שקיבל את המעות מיד המלוה, ובערב אי"ז אלא חיוב ערבות ואחריות בעלמא, וע"כ אין ללמוד לחיובא דערב מחיובא דקבלן, אך אם שוו ערב וקבלן זל"ז ביסוד חיובם, וכל הנפ"מ ביניהם היא בפרטי החיוב, מ"ט לא מצינו למילף לחיובא דערב מחיובא דקבלן.

**וביותר** מוכח כן, למש"כ בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רכ"ה בהוספה מכת"י דבערבות דיהודה לא נתחייב אחר בכך, ועיקר החיוב הי' על יהודה, והוכיח מזה דערב חייב אף כשלא נתחייב הלוה כלל, ואי נימא דכל הנפ"מ שבין קבלן לערב היא בפרטי החיוב, הרי לכאו' בערבות דיהודה שלא נתחייב אחר בכך, ועיקר החיוב הי' על יהודה, ליכא נפ"מ כלל בין ערב לקבלן, - ובע"כ מזה, דחלוק קבלן מערב בעיקר חיובם, דבערב הוי חיובו על קבלת הלוה, דהוא מתחייב באחריות על חובו של הלוה, ובקבלן הוי חיובו משום דחשיב כמו שקיבל הוא עצמו את הממון, וזהו דפריך דבההיא דיהודה לא הי' זה ערבות דנתחייב יהודה על מה שמסר יעקב את בנימין ליוסף, אלא הי' זה קבלנות, דחשיב כמו שקיבל יהודה עצמו את בנימין, ואין ללמוד מזה דמתחייב אדם על קבלת חבירו בחיוב ערב, וכבר נת' כן בסימן ט"ז סק"י.

ד] **ושם** סקי"א נת' ללמוד כן עוד, ממש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין, דאף אם התנה עם הערב בפירוש שיפרע ממנו אף כשיש נכסים ידועים ללוה, לא יתבע מן הערב תחילה, דפטומי מילי בעלמא נינהו, ול"ד לקבלן דנפרעין ממנו תחילה אף כשיש נכסים ללוה, ולא אמרינן דפטומי מילי בעלמא נינהו, - ובע"כ דשאני חיובא דקבלן מחיובא דערב, דקבלן דחשבינן לי' כמו שקיבל הוא את הממון, ע"כ נפרעין ממנו תחילה, ול"ה זה פטומי מילי בעלמא, ומשא"כ בערב דהוא מתחייב על קבלת הלוה, ודאי דלא גמר בדעתו להתחייב כשיש נכסים ללוה ואפשר ליפרע ממנו, ואף אם התנה להדיא שיתחייב גם כשיש נכסים ללוה, הוי זה פטומי מילי בעלמא,[[2]](#footnote-3) ועמש"נ בזה בע"א בסימן י"ח סק"ט.

ה] **וכ"נ** ממש"כ בסה"ת שער ל"א ח"א דין ט', דאף דקטן שערב לאחרים פטור, משום דאין לקטן דעת כדי לשעבד עצמו בדבר שאינו חייב בו, וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ו ממלוה הי"א, מ"מ הוא נעשה קבלן, דהו"ל "כקטן שלוה", - ומבו' דחיובא דקבלן הוא משום דחשיב כמו שקיבל הוא עצמו את המעות והו"ל כלוה,[[3]](#footnote-4) וע"כ אף דקטן ל"מ לשעבד את עצמו בערבות, מ"מ ה"ה נעשה קבלן, והוי כקטן שלוה דחייב.[[4]](#footnote-5)

**ב**

ו] **אמנם** הנה התוס' לעיל מ"ז א' כתבו דאם אין ללוה אלא זיבורית גם קבלן לא יתן לו אלא זיבורית, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין, - ועד"ז כתבו התוס' בגיטין מ"ט ב' דאין גובין מן הקבלן במקום יתומים קטנים, אלא מן הזיבורית, כיון דאין נפרעין מן היתומים אלא מן הזיבורית.

**ולכאו'** מוכח מזה, דעיקר חיובא דקבלן הוא חיוב אחריות על חובו של הלוה שלא נפרע, וע"כ כל שאם הי' בא המלוה לגבות מן הלוה, הי' גובה מן הזיבורית, אינו גובה מן הקבלן אלא מן הזיבורית, - דאי נימא דחיובא דקבלן הוא משום דחשבינן לי' כמו שקיבל את המעות והו"ל כלוה, לכאו' אין טעם לומר דכל דאין ללוה אלא זיבורית, לא יגבה מן הקבלן אלא זיבורית.[[5]](#footnote-6)

ז] **עוד** יש ללמוד לזה, ממש"כ בחי' הריטב"א לעיל קמ"ז ב', בטעם הא דהמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול, ז"ל, ור"ת ז"ל פירש הטעם משום שהמוכר שטר אינו מוכר אלא שיעבוד הנכסים שהן כערבין וכו', אבל שעבוד שיש לו על הלוה וכו' לאו מידי דמזדבן הוא וכו', ולפיכך כשחזר ומחלו מחל שיעבוד הגוף ונפטרו הנכסים שהם כערבים, שהפוטר את הלוה נפטר הערב "ואפי הוא קבלן", עכ"ל.

**ונראה** מזה דחיובא דקבלן הוי חיוב אחריות על חובו של הלוה, וע"כ הוא דכל שמחל המלוה ללוה ופקע חובו, נפטר אף הקבלן, - דאי נימא דחיובא דקבלן הוא משום דחשיב כלוה והוא עצמו מחויב בחוב זה, הי' בדין דאף אם מחל המלוה ללוה על חובו, לא יפטר הקבלן.[[6]](#footnote-7)

**והנה** אמנם יש מקום לומר, דהא דמהני מחילת המלוה ללוה לפטור את הקבלן, הוא משום דסתמא דמילתא כשמוחל המלוה ללוה על חובו, ה"ה מוחל על עיקר החוב, ונפטר אף הקבלן, וזה למש"נ להלן סקי"א דודאי דאין חוב הקבלן חוב בפנ"ע, אלא הוי זה חוב אחד המוטל על הלוה ועל הקבלן, אך אה"נ אם לא מחל המלוה אלא על שעבודו של הלוה עצמו, לא יפטר הקבלן, ודמי להיכא שמחל המלוה לקבלן על חובו, דודאי דלא נפטר הלוה עי"ז.

**אך** כמדומה דאי"ז מתישב בד' הריטב"א דדימה לזה הך דינא המוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול, והתם הרי אין ביד המלוה למחול אלא על שעבודו של הלוה עצמו, ואפ"ה מהני זה לפטור את הנכסים, והיינו משום דהנכסים ערבים הם לחיובו של הלוה, וע"כ כל שנפטר הלוה נפטרו אף נכסיו, - ולפ"ז מבו' דאף הא דאם מחל ללוה נפטר אף הקבלן, הוא מכח זה דחיוב הקבלן הוא חיוב ערבות ואחריות לחובו של הלוה, וע"כ כל שנפטר הלוה נפטר אף הקבלן.[[7]](#footnote-8)

ח] **וכ"ה** מבו' מד' הפרישה בסימן ק"י סק"ז, דמבו' בדבריו דס"ל דדינא דבכורות מ"ח א' דכל שאין הלוה מתחייב בדין אין גובין מן הערב, הוא אף בקבלן, וכן נקט התומים בסימן קכ"ט סקי"ד לעיקר, עיי"ש, - ונת' בסימן י"ט סקי"ט דהוא משום דאף בקבלן אין החיוב עליו מצ"ע, אלא חיובו הוא לפרוע את חובו של הלוה כשהוא מעכב את פירעון החוב, וע"כ כל שאין הלוה מתחייב בדין, אין הקבלן חייב, וכ"ה מבו' בד' התומים שם שפירש דהא דאף הקבלן פטור בכה"ג, הוא משום דהקבלן אינו בע"ד של המלוה, עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

**ג**

ט] **ובאמת** דלדעת הריטב"א מצינו סוגיא ערוכה שדנו בזה בחיובו של הקבלן אם הוי החיוב עליו מצ"ע, או דחיובו הוא לפרוע את חובו של הלוה, ואמרו דכל חיובא דקבלן הוא לפרוע את חובו של הלוה.

**דהנה** בשבועות מ"ח ב' אמרו בההוא דשכיב ושביק ערבא, סבר רב פפא למימר הא נמי דלא לוסיף עלה הוא, והו"ל כפוגם שטרו ומת, דיורשים נשבעין שבועת יורשים ונוטלין, משום דהבו דלא לוסיף עלה, ורק ביתומים מן היתומים אמרינן דאין אדם מוריש שבועה לבניו, א"ל רב הונא ברי' דרב יהושע לרב פפא אטו ערבא לאו בתר יתמי אזיל.

**ובחי'** הריטב"א שם כתב לפרש, ז"ל, אטו ערבא לאו בתר יתמי אזיל, פירוש כי עיקר החוב על היתומים הוא וכיון שנפטרו הם שהם כלוה עצמו נפטר הערב ואפי' הוא ערב קבלן, דערב במקום יתמי קאי אע"פ שהוא קבלן וכל מאי דפרעי הדר גבי מינייהו כי אית להו, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דמפרש, דאין מכוון הגמ' דהא דאין גובין מן הערב, הוא משום דאם יגבו ממנו הו"ל כגובין מן היתומים, כיון שיחזור הערב עליהן, וכאשר כן פירשו ש"ר, וכן פירש הריטב"א גופי' בסוגיין, אלא היינו משום דהיתומים חשובין כלוה עצמו, והערב קאי במקום היתומים ופורע את חובם, וע"כ כל שנפטרו היתומים נפטר אף הערב, ועמש"נ להלן ענף ח' בטעם הא דלא ניח"ל להריטב"א התם בפי' ש"ר.

**ולפ"ז** מתפרש מה שאמרו דאטו ערבא לאו בתר יתמי אזיל, דהיינו דמזה הוא דחזינן דעיקר החוב הוא על היתומים, וחיוב הקבלן הוא לפרוע את חובם של היתומים, וע"כ הוא דכשפרע הקבלן ה"ה גובה מן היתומים, כיון שפרע את חובם, וע"כ כל שנפטרו היתומים נפטר אף הערב.[[9]](#footnote-10)

**ד**

י] **ולכאו'** יש ללמוד כן גם ממש"כ בסה"ת שער ל"ה ח"א אות מ"ד, בשם הר"א אב"ד, דאם טוען הלוה פרעתי, אין גובין מן הקבלן, ואף דהקבלן נעשה כלוה, מ"מ לא יתחייב אלא במה שיתחייב הלוה, וע"כ כל שטען הלוה פרעתי, פטור אף הקבלן, עכ"ד.[[10]](#footnote-11)

ולכאו' מבו' מדבריו, דאין החיוב על הקבלן מצ"ע, וכל חיובו הוא חיוב אחריות על חובו של הלוה, וע"כ הוא דס"ל דכל שהלוה פטור בטענת פרעתי אף הקבלן פטור, וכ"נ מד' התומים בסימן קכ"ט סקי"ד שפירש כן, עיי"ש.[[11]](#footnote-12)

יא] **אמנם** הנה בתשו' ושב הכהן סימן מ"ג מבו' שפירש בד' הר"א אב"ד, דהא דפטור הלוה בכה"ג, אי"ז משום דחיובו של הקבלן הוא תולדה מחיובו של הלוה, אלא הוא משום דחובו של הלוה וחובו של הקבלן הוי חוב א', וע"כ כל שנפטר הלוה בדין נפטר גם הקבלן, עיי"ש.[[12]](#footnote-13)

**וביאור** הדברים הוא, דאף דהקבלן חשיב כלוה מצ"ע, ואי"ז חיוב אחריות על חובו של הלוה, מ"מ הדבר פשוט דלאו היינו דאיכא ב' חובות נפרדים, חובו של הלוה וחובו של הקבלן, שהרי לא הוציא המלוה מתחת ידו אלא ממון א', וא"א שיתחייבו עליו ב' חובות, ול"ד לגזל ובא אחר ואכלו, דהראשון מחויב על הגזילה שגזל תחילה, והשני מחויב על האכילה שאכל אח"כ, אך הכא דמחייבינן לתרוייהו על הוצאת ממון אחת, א"א שיתחייבו בב' חובות נפרדים, אלא הוי זה חוב א' דשניהם משועבדם לפרעו, וע"כ שפיר י"ל דכל שנפטר הלוה בדין נפטר אף הקבלן, ונפ"מ בזה הוא בדין ב' שלוו, דאף לדעת הסוברים דיכול לגבות מכל א' מהם את כל החוב, מהני טענת פירעון של א' מהם לפטור את חבירו, כיון דשניהם חייבים בחוב א'.[[13]](#footnote-14)

יב] **וצריך** להוסיף בזה, דכ"ז הוא בכה"ג שנפטר הלוה בטענת פרעתי, דפטור זה ראוי לפטור גם את הקבלן, ובזה הוא דאמרינן דאף דהקבלן עצמו לא טען כן, מ"מ כיון שנפטר הלוה נפטר אף הקבלן, - אך בנידון הגמ' בשבועות דהיתומים פטורין משום דאין אדם מוריש שבועה לבניו, אין לפטור מכח זה את הקבלן, שהרי לגבי הקבלן לא אמרינן דאין אדם מוריש שבועה לבניו, דלפ"מ דקי"ל דהבו דלא לוסיף עלה, לא אמרינן דאין אדם מוריש שבועה לבניו, אלא משום תקנת היתומים, וע"כ כל הא דפטרינן התם את הקבלן, הוא רק משום דאם יגבו מן הקבלן יחזור על היתומים, ויש בזה לתקנת היתומים, וכמש"נ להלן סקכ"ג מד' הרשב"א וש"ר, וגם לדעת הריטב"א דמפרש דהוא משום דכל שנפטרו היתומים נפטר אך הקבלן, הוא רק משום דס"ל דעיקר החוב הוא על היתומים, וכמש"נ לעיל סק"ט.

**ה**

יג] **והנה** צ"ע לפמש"נ בסתירת ד' התוס' והריטב"א, דמחד גיסא מבו' בדבריהם דחיוב הקבלן אינו חיוב בפנ"ע, אלא חיובו הוא חיוב אחריות על חובו של הלוה, וע"כ הוא דס"ל דאם אין ללוה אלא זיבורית, אין גובין מן הקבלן אלא זיבורית, וע"כ נמי ס"ל להריטב"א דכל שמחל הלוה על חובו נפטר אף הקבלן, וכן כל שנפטרו היתומים משום דאין אדם מוריש שבועה לבניו, נפטר אף הקבלן, וע"כ נמי כשפרע הקבלן את החוב, ה"ה חוזר וגובה מן היתומים, - ומאידך גיסא מבו' בדבריהם בפ' איזהו נשך, דגוי שהלוה לישראל ברבית, אסור ישראל אחר ליעשות לו ערב קבלן, משום דחשבינן להקבלן כלוה מן הגוי וחוזר ומלוה לישראל ברבית.[[14]](#footnote-15)

יד] **ולכאו'** צ"ל בזה בדעת התוס' והריטב"א כמו שהעירוני, דהא דחשבינן להקבלן כמלוה ללוה, ויש בזה משום רבית, אי"ז משום דחשבינן כמו שקיבל הקבלן את המעות וחזר והלוה אותם, אלא הוא משום שנתחייב הקבלן בתשלומין על מעות אלו, ומכח התחייבותו קיבל הלוה את המעות, וע"כ חשיב דנתן הקבלן ללוה את המעות שנתחייב בהן, וכשבא לגבותם מן הלוה ברבית, חשיב כנוטל רבית על ההלואה, - ושמא זהו מש"כ הגר"ח בפ"ה ממלוה בתו"ד, דלעולם עיקר דין ערבות הוא רק דין חיובא, והא דחשבינן להקבלן כמלוה, הוא דין דממילא דחייל ע"י חיוב זה, דכל דנעשה ערב עבורו חשיב גם מלוה שלו, וכתב דמה"ט לא פקע שם מלוה מן הראשון, וההלואה נשארת בדינה דשייכא גם לראשון, וחייל על שניהם תורת מלוים בהלואה זו, עכ"ד. [[15]](#footnote-16)

**ואמנם** פשוט דכ"ז הוא רק בגונא שגבה המלוה מן הקבלן את המעות, דבכה"ג חייב הלוה לשלם לו את המעות שנתחייב בהן מעיקרא, וכל שהוא נותן לו את הרבית, הו"ל כנוטל רבית על ההלואה, - אך בגונא שלא גבה המלוה מן הקבלן את המעות, אלא פרע הלוה עצמו את המעות, אין הלוה חייב כלל לשלם לו את מעות אלו שנתחייב בהן, כיון שחזרו המעות ליד הקבלן.

**ו**

טו] **והנה** לקמן בסוגיין א"ר הונא הלוהו ואני ערב הלוהו ואני פורע וכו' כולן לשון ערבות הן, תן לו ואני קבלן תן לו ואני פורע וכו' כולן לשון קבלנות הן וכו', רבא אמר כולן לשון ערבות הן, בר מתן לו ואני נותן.

**ובפי'** רשב"ם שם כתב, ז"ל, תן לו, מסור הממון בידו ואני אפרענו לך, אין כאן לשון הלואה אלא שליחותי' דהאי דקאמר תן לו עביד מלוה וכו', - ורבא אמר וכו' בר מתן לו ואני נותן לך וכו', דשניהם לשון מתנה משמע קבלנות, שבאותו לשון שציוהו למסור לזה קיבל עליו לפרעו, דמשמע כאילו קיבל הוא עצמו מיד המלוה, עכ"ל.

**ומשמעות** ד' רשב"ם הוא, דהא דל"ה קבלן אלא כשאמר תן לו וכו', אי"ז משום דבלשונות אלו ה"ז מתפרש טפי שיתבעו ממנו תחילה, אלא הוא משום דעיקר הא דשאני קבלנות מערבות, דבקבלנות נפרעין ממנו תחילה, הוא מכח הא דבקבלנות חשבינן לי' כמו שקיבל הוא עצמו מיד המלוה, דהמלוה עשה את שליחותו, וחשיב הקבלן עצמו כלוה, וע"כ ל"ה קבלן אלא בלשונות אלו דה"ז מתפרש דהמלוה עושה את שליחותו ליתן לפלוני.

טז] **ובזה** נראה לפרש מש"כ בפי' רשב"ם לעיל מ"ז א', במה שנחלקו התם אם קבלן מעיד ללוה, ז"ל, קבלן, ערב קבלן שקבל המעות מידו של מלוה ונתן לידו של לוה, וזהו דינו דממי שירצה המלוה יפרע תחילה, עכ"ל, וקשיא בתרתי, חדא, דהרי כל שאמר לשון קבלנות הוי קבלן אף שלא נשא ונתן ביד, ומ"ט הצריך הרשב"ם שישא ויתן ביד, ועוד, דבכה"ג שנשא ונתן ביד, הרי אין ללוה על המלוה כלום, וכבר תמה המרדכי בפירקין סימן תר"נ ע"ד הרשב"ם, וכן הק' הש"ך בסימן ל"ז סקט"ז.

**והתומים** שם סק"ז כתב לישב ד' רשב"ם, דאיירי בגונא דאמר לשון ערבות, ובכה"ג לא אמרינן דכל שנשא ונתן ביד אין ללוה על המלוה כלום, וכמש"כ הרמ"ה בסוגיין, והביאו הטור בסימן קכ"ט, ומ"מ מהני הא דנשא ונתן ביד שיהא ביד המלוה לתבוע מן הערב תחילה, והו"ל כקבלן, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מד' הרמ"ה, כפי מה שהביא הטור לדבריו, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בדין זה.

**ועיי"ש** שכתב לפרש כן גם במש"כ בפירש"י בגיטין מ"ט ב' בדין קבלן דכתובה, ז"ל, שנעשה עלי' קבלן שהתפיסה בנו מטלטלין לכתובתה והיא מסרתן לידו בתורת קבלנות והחזירתן לבנו, עכ"ל, והתוס' שם תמהו ע"ז דהיכא דנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, והקשו עוד, דבסוגיין משמע דבלשון תליא מילתא, ול"ב התפסת מטלטלין וכו', - ולהנ"ל ניחא, די"ל דהתם איירי כשאמר לשון ערבות, וע"כ אף דנשא ונתן ביד, יש למלוה על הלוה, ואך דמהני הא דנשא ונתן ביד דיהא עליו דין קבלן.[[16]](#footnote-17)

יז] **אמנם** הנה לא היו לפני רבינו התומים ד' הרמ"ה במקורם בסוגיין באות ק"ל שכתב להדיא דבכה"ג אין עליו דין קבלן, ז"ל, וכ"ש היכא דא"ל תן ואני ערב, דאע"ג דנשא ונתן ביד ודאי לתורת ערבות בלחוד קא נחית, "ואפילו קבלן נמי לא הוי", וכ"ש דלא מיפטר לוה מיני' דמלוה בהכין, עכ"ל, והרי דכל שאמר לשון ערבות, אף אם נשא ונתן ביד, אין עליו דין קבלן, וזה דלא כמש"כ התומים בדעת רש"י ורשב"ם דבכה"ג הוי קבלן.

יח] **ולפמש"נ** נראה דהרשב"ם והרמ"ה לטעמייהו אזלי, דהנה בטעמא דהרשב"ם דכל שנשא ונתן ביד הוי קבלן אף אם אמר לשון ערבות, נראה דהוא מתפרש לפי דבריו בסוגיין דהא דל"ה קבלן אלא כשאמר תן לו וכו', הוא משום דאין עליו דין קבלן, אלא בגונא דחשבינן לי' כמו שקיבל הוא עצמו מיד הלוה, וע"כ הוא דבעינן שיאמר תן לו וכו', דה"ז מתפרש דהמלוה עושה את שליחותו של הלוה, - ולפ"ז נראה, דע"כ כ"ז הוא כשנתן המלוה עצמו ליד הלוה, אך כל שהערב נשא ונתן ביד, דנמצא דקיבל הערב מיד המלוה ונתן ללוה, ל"ב שיאמר תן לו וכו', דבלא"ה נמי הוי קבלן.

**ולפ"ז** נראה דזהו שנחלק הרמ"ה וס"ל דאף בכה"ג ל"ה קבלן, דאזיל לטעמי' בסוגיין שפירש בטעם הא דאם אמר הלוהו ואני נותן הוי ערב, דהוא משום דלשון הלואה לא שייך אלא גבי ערב דעיקר שעבודי' דמלוה גבי לוה הוא, עיי"ש, - ואשר ע"כ הוא דס"ל דבכה"ג שאמר לשון ערבות, אף אם נשא ונתן ביד אין עליו אלא דין ערב, כיון דלהדיא פירש דיהא עליו דין ערב.

יט] **ויש** להוסיף, דהנה בפירש"י בערכין כ"ג ב' כתב, ז"ל, קבלן הוה שהתפיסה רב הונא מטלטלי לכתובתה והיא השלימתו לאביו, "והיינו קבלן שנושא ונותן ביד", עכ"ל,[[17]](#footnote-18) ומשמע בדבריו דעיקר קבלן הוא כשנושא ונותן ביד, וע"כ הוא דל"ה קבלן לכתובה אלא כשנשא ונתן המטלטלין ביד.[[18]](#footnote-19)

**ולפמש"נ** יש מקום לפרש דמכוון ד' רש"י הוא, דעיקר דין קבלן הוא ע"י דהמלוה עושה את שליחותו, וחשיב כמו שנשא ונתן הקבלן ביד, וע"כ הוא דל"ה קבלן אלא כשאמר תן לו ואני נותן, דבכה"ג הוא דאמרינן דשליחותי' קעביד, וע"כ נמי כל שהתפיסה הבעל מטלטלין לכתובתה, והערב נשא ונתן ביד, יש עליו תורת קבלן אף כשאמר לשון ערבות.

**ז**

כ] **ואמנם** בעיקר ד' רשב"ם דיסוד דינא דקבלן הוא מכח דהמלוה עושה את שליחותו וחשיב כמו שקיבל הוא עצמו את המעות מיד המלוה, ומכח זה הוא דבעינן שיאמר תן לו וכו', דלשון זה מתפרש דהמלוה נותן את המעות בשליחותו, וכנ"ל, צ"ע ממש"כ רשב"ם לעיל קע"ג ב' ד"ה גמר ומשעבד דשליחותא דערב קא עביד מלוה כאילו הוא עצמו הלוה, והרי דאף בערב סתם אמרינן דהמלוה עושה את שליחותו, וא"כ מאי נפ"מ בין קבלן לערב סתם.

**וגם** בעיקר הך מילתא שכתב הרשב"ם דתן לו וכו' הוי קבלן משום דאין כאן לשון הלואה, צ"ב, דלכאו' ודאי דחשבינן דעיקר ההלואה היא מן המלוה ללוה, דאל"כ מ"ט מצי המלוה לגבות מן הלוה, ומ"ש מנשא ונתן ביד דאין למלוה על הלוה כלום.

כא] **והנה** באמת בעיקר דעת רש"י ודעימי' דבערב קבלן חשבינן כמו שהלוה המלוה את המעות לקבלן והקבלן הלוה אותם ללוה, וע"כ יש בזה משום רבית, הק' באבנ"ז יו"ד סימן ר', דכיון דגם הלוה נתחייב למלוה כמו הקבלן, מ"ט אמרינן דהקבלן הוא חשיב כלוה ומלוה, ואדרבה כיון דהקבלן והלוה שוים בחיוב, הי' ראוי שיחשב לוה מי שלקח את המעות מן המלוה,[[19]](#footnote-20) - ועיי"ש שכתב דכיון שביד המלוה לפרוע ממי שירצה, ע"כ מי שפורע לבסוף הוא הלוה למפרע, שכך הי' התנאי שהמלוה בידו לעשות לוה מי שירצה, וכשנפרע מן הקבלן לבסוף איגלאי מילתא שהוא הלוה, עכ"ד.[[20]](#footnote-21)

**אך** מלבד דעיקר הדברים צ"ב, דלפ"ז נמצא דערב קבלן הו"ל כערב שלוף דוץ בתנאי, ואי"ז במשמעות הדברים, גם לכאו' לא נתישבו בזה ד' רשב"ם שכתב דכשאומר תן לו וכו' אין כאן לשון הלואה, ומשמע מזה דלא חשיב כלל שהלוה המלוה ללוה, ויש לדחות, דכיון דעל הצד שיגבו מן הקבלן, חשיב הקבלן כלוה, וליכא הלואה מן המלוה ללוה, ע"כ כשבא הקבלן לשעבד עצמו אינו מזכיר לשון הלואה.[[21]](#footnote-22)

כב] **ואולי** י"ל בזה, דאף דחשבינן דנעשית ההלואה ע"י הקבלן, מ"מ לאו היינו דחשבינן לי' כמלוה את ממון עצמו, וכערב שלוף דוץ, שנטל הקבלן את המעות מיד המלוה, כדי להלוות אותם בעצמו ללוה, דלעולם ההלואה שנעשית הויא הלואת ממונו של המלוה, וחיוב פירעון ממון זה הוא למלוה, ואך דכיון דנעשית הלואה זו ע"י הקבלן, ע"כ יש בידו לתבוע את פירעון ממון זה, וי"ל דמה"ט הוא דיש בזה רבית, דכיון דאף דעיקר ההלואה הויא הלואת ממון גוי לישראל, מ"מ כיון דנעשית הלואה זו ע"י הקבלן הישראל, יש בזה משום רבית, וצ"ע.[[22]](#footnote-23)

**ולפ"ז** י"ל דבזה הוא דשאני ערב מקבלן, דאף דגם בערב חשבינן דשליחותי' דערב קעביד מלוה, מ"מ עיקר ההלואה נעשית מן המלוה ללוה, ואך דכיון שהמלוה עושה בכך את שליחות הערב, חשיב דקיבל הערב את המעות ע"י ההלואה, ומשא"כ בקבלן דלא חשיב המלוה כלל כמלוה, אלא הקבלן הוא שמלוה ללוה את מעותיו של המלוה, - וע"כ הוא דחלוקים הם בדינם, דבערב דעיקר ההלואה נעשית מן המלוה ללוה, הרי דהגם דחשיב דגם הערב קיבל את המעות, ומכח זה הוא מתחייב באחריות החוב, מ"מ אין נפרעין ממנו תחילה, ומשא"כ בקבלן דחשיב דעיקר ההלואה נעשית על ידו, ה"ה מתחייב למלוה מיד, ואכתי צ"ע בכ"ז.

**ח**

כג] **נת'** לעיל סק"ט מד' הריטב"א בשבועות, דמפרש דמה שאמרו התם דבמת לוה בחיי מלוה אין גובין אף מן הערב, משום דערבא בתר יתמי אזיל, היינו דמזה נלמד דעיקר החוב הוא על היתומים והערב עומד במקומם, וע"כ כל שנפטרו היתומים נפטר אף הערב.

**אמנם** הנה בד' הרשב"א בשבועות שם מבו' דפליג בזה, ומפרש דהא דאין גובין התם מן הערב, הוא משום דאם יגבה מן הערב יחזור הערב אחר היתומים, וע"כ הו"ל כגובה מן היתומים, ומכח זה נחלק ע"ד הרמב"ן בסוגיין שכתב דאין נפרעין מן הקבלן במקום יתומים קטנים, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בסוגיין, וכ"ה באורך בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ט', ועיי"ש שפירש דהוא משום דאם יגבו מן הערב ויחזור על היתומים, לא הועילו חכמים בתקנתם שלא יגבו מן היתומים, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א והנימו"י בסוגיין, ובד' עוד מקמאי.

כד] **ונראה** דהריטב"א בשבועות לטעמי' ל"ה מצי לפרש כן, דהנה בתשו' בעי חיי חו"מ סימן ס"ז הק' בעיקר פי' זה, דאף אם הי' הערב פורע למה זה יחזור על היתומים, והרי היתומים טוענים שמא פרע אביהם ואינם חייבים כלום ולמה זה יפרעו לערב הואיל וכבר נפטרו מיורשי המלוה, עיי"ש.

**ובחזו"א** חו"מ סימן ט' סקי"א כתב לישב, דמעיקרא שעבד לוה נפשי' לערב דכל שיגבה המלוה ממנו בדין יהא חייב לשלם לו, והלכך בדין הוא שיגבה המלוה מהערב והערב מהיתומים, עכ"ד, והיינו דאף אם באמת כבר פרע הלוה את חובו, מ"מ כיון שהערב הי' חייב בדין לשלם למלוה, ה"ה חוזר וגובה מן הלוה, ועיקר הדין הוא מבו' בשו"ע סימן קל"א ס"ז, ובד' הסמ"ע והש"ך בריש סימן ק"ל, דכל דבפועל הי' מוטל על הערב לפרוע, חייב הלוה לשלם לו, אף אם נתברר שכבר הי' החוב פרוע, עיי"ש.

**וכ"ה** מבו' גם מד' הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן ט', עיי"ש דמבו' בדבריו דמן הדין הי' דכל שגבה המלוה מן הקבלן במקום יתומים קטנים, יחזור הקבלן על היתומים אף קודם שהגדילו, וכל הא דאינו חוזר עליהם קודם שהגדילו, הוא משום דחיישינן שהתפיס הלוה צררי ביד הקבלן עצמו, והרי דאף דל"ה ביד המלוה לגבות מן היתומים, משום דחיישינן שהתפיס האב צררי בידו ואינם חייבים לפרוע, מ"מ כיון שלגבי הקבלן לא חיישינן לצררי, וחייב הקבלן בדין לפרוע למלוה, ה"ה חוזר וגובה מן היתומים,[[23]](#footnote-24) - ומה"ט מבו' בד' הריטב"א בסוגיין, דכל שגבו המלוה מן הערב, ה"ה חוזר וגובה מן היתומים כשהגדילו, אף אם יתברר שהתפיס האב צררי ביד המלוה, וכמש"נ כן בדברינו בדף קע"ג ב' עמ' ?, עיי"ש.

כה] **והנה** מבו' לפ"ז, דהא דחייבין המלוה או היתומים לפרוע לערב את מה ששילם למלוה, אי"ז רק מכח שפרע את חובם, וכיון שהי' מחויב לפרוע, ל"ה כפורע חובו של חבירו דפטור, שהרי בהני גווני שהיו היתומים עצמם פטורין, ליכא למיתי עלה משום פורע חובו של חבירו, - ובע"כ דהא דחייבין המלוה והיתומים לפרוע לערב, הוא גם משום דמעיקרא נשתעבד הלוה לערב לשלם לו את כל מה שישלם מחמתו, וע"כ אף בכה"ג שהיתומים עצמם פטורין, מ"מ כיון שהקבלן נתחייב בדין לשלם, ה"ה חוזר וגובה מן היתומים.

**אמנם** הנה בד' הריטב"א בשבועות מבו' דלא כן, וכל הא דגובה הערב מן היתומים, הוא רק משום דעיקר החוב על היתומים הוא והערב עומד במקומם,[[24]](#footnote-25) - ולפ"ז הרי הדין נותן דכל הא דהערב גובה מן היתומים, הוא רק בגונא שהיו היתומים עצמם חייבים לפרוע, ופרע הערב את חובם, אך בגונא שהיתומים עצמם היו פטורים, אינם חייבים לשלם לערב, וכמו שנקט כן הבעי חיי.

כו] **ולפ"ז** נראה דמה"ט ל"ה מצי הריטב"א לפרש דהא דאין גובין התם מן הערב, הוא משום דאם יגבה מן הערב יחזור הערב אחר היתומים, שהרי לדעתו שם דהא דהערב גובה מן היתומים הוא משום שהוא עומד במקומם ופרע את חובם, הרי הדין נותן דבכה"ג שהיו היתומים עצמם פטורין מכח הא דאין אדם מוריש שבועה לבניו, לא יגבה הערב כלל מן היתומים, - וע"כ הוכרח הריטב"א לפרש דהא דאין גובין מן הערב, הוא משום דעיקר החוב על היתומים הוא וכיון שנפטרו הם נפטר הערב, והא דמייתינן להא דערבא בתר יתמי אזיל, היינו דמזה הוא שנלמד דעיקר החוב הוא על היתומים, וכנ"ל.

1. והעירוני בזה, למש"כ הרמ"ה באות ק"ל, ז"ל, דלשון הלואה לא שייכא אלא גבי ערב דעיקר שעבודי' דמלוה גבי לוה הוא, ואמטול הכי לא יתבע ערב תחילה", עכ"ל, ומשמע להדיא מדבריו, דחלוק חיוב ערבות מחיוב קבלנות בעיקר חלות החיוב, ומה"ט הוא דבערב לא יתבע ממנו תחילה, ובקבלן יתבע ממנו תחילה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש בסקי"ב שנת' לתמוה ע"ז ממש"כ הרשב"א דליכא בקבלן משום רבית, וממש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין דאם אין ללוה אלא זיבורית אין גובין מן הקבלן אלא זיבורית, ועיי"ש בסקי"ג במש"נ לישב בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם בסה"ת שער א' ח"ב דין ג' כתב דכל שנתחייב ממון לחבירו מדין ערב, אין מסדרין עמו, דכל דינא דמסדרין הוא רק בלוה, וכתב דכ"ז הוא בערב, אבל קבלן מסדרין עמו, דלא גרע משאר לוה, והו"ל כזקפן עליו במלוה שחזר דינו כלוה, ועד"ז כתב בסה"ת שער ח"ג דין ג', במה שאמרו בב"מ קט"ו א' דבשאר חובות מותר למשכנו וליכנס לביתו, אא"כ זקפן עליו במלוה, וכתב דקבלן דינו בכל דבר כשאר לוה, דלא גרע מזקפן עליו במלוה שאי אתה רשאי להכנס לביתו, אלא יתנהג עמו בכל דבריו כלוה, עכ"ד, והובאו דבריו בטוש"ע סו"ס צ"ז, - ומבו' בדבריו דאף דדמי חיובא דקבלן לחיובא דלוה, מ"מ לא חשבינן לי' כלוה גמור, וע"כ כל הא דמסדרין לו ודאין ממשכנין אותו, הוא רק משום דגם בשאר חובות שזקפן עליו במלוה מסדרין לו ואין ממשכנין אותו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובסה"ת שם כתב דאיכא מ"ד דכשם שלא נשתעבד דרך ערב, מפני שאין לו דעת כדי לשעבד עצמו בדבר שאינו חייב בו, כך אינו משעבד עצמו בדרך קבלן, - ובגידו"ת שם פירש דלא פליגי על הך מילתא דקבלן חשיב כלוה, ואך דס"ל דכל הא דקטן שלוה חייב, הוא משום דבאה הנאה לידו מן ההלואה, ומשא"כ בקבלן שלא באו המעות לידו של קטן ולא באה הנאה לידו, ה"ה פטור. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולכאו' יש ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ן וש"ר בגיטין שם, דכל שבא הלוה לסלק את המלוה, ל"מ המלוה לגבות מן הקבלן, וכ"ה בשו"ע סימן קכ"ט סט"ו, ונראה מזה דחיובא דקבלן הוא חיוב אחריות על חובו של הלוה שלא נפרע, וע"כ כל שבא הלוה עצמו לפרעו, ליכא לעיקר חיוב הקבלן.

   אמנם י"ל דאף אם חיוב הקבלן הוא משום דחשיב כלוה, ואי"ז חיוב אחריות על חובו של הלוה, מ"מ ודאי דעתו הוא שלא יפרעו ממנו כשבא הלוה לפרוע את חובו, והוי זה תנאי בעלמא שלא יתבעו ממנו בכה"ג, ועמש"נ עוד בזה בסימן ט"ז סקי"ב הערה י"ב, - אך ד' התוס' ודעימייהו דאם אין ללוה אלא זיבורית אין גובין מן הקבלן אלא זיבורית, אינם מתישבים בזה, דלכאו' בזה אין לפרש דהוא משום תנאי, דמהיכ"ת נימא דדעת הקבלן להתנות כן. [↑](#footnote-ref-6)
6. והגם דאם פרע הלוה למלוה את החוב, ל"מ לגבות מן הקבלן, מ"מ הי' בדין דאם מחל המלוה ללוה, לא נפטר הקבלן מחיובו, - ויש לדמות ד"ז, למש"כ בשטמ"ק ב"ק קי"א ב' בשם הרמ"ה, דבגזלן ובא אחר ואכלו דרצה מזה גובה רצה מזה גובה, אף דל"מ לגבות מזה ומזה, דכיון דחד ממונא הוא מכי אהדר ממונא למרי' אפטירו להו תרוייהו ממילא, מ"מ אם מחל הנגזל לאחד מהם, לא נפטר השני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה בתשו' הרא"ש סימן ע"ג ס"י כתב ג"כ בתו"ד דכל שמחל המלוה ללוה נפטר אף הקבלן, והביאו הטור בסימן ע"ז, אך בתשו' צמח צדק האחרון או"ח סימן נ"ה סק"ה כתב עפי"ד הרא"ש שם, דכ"ז הוא משום דבסתמא דמתפרשת מחילתו אף על חיוב הקבלן, אך כל שמחל ללוה ולא לקבלן, אין הקבלן נפטר מחובו, ולפ"ז מבו' דל"ד קבלן לערב, דערב נפטר כשמחל המלוה ללוה על חובו, אף אם לא מחל לערב, וכמבו' מד' ר"ת ודעימי' בההיא דהמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולכאו' מדעת שאר רבוותא דפליגי ע"ז וס"ל דדינא דהתם הוא רק בערב סתם ולא בקבלן, יש ללמוד דפליגי ביסוד הדברים וס"ל דהקבלן חייב מצ"ע ואי"ז חיוב אחריות על חובו של הלוה.

   אמנם נראה דאין ללמוד כן מדבריהם, משום דאף אי נימא דגם חיובא דקבלן הוי חיוב אחריות על חובו של הלוה, מ"מ כיון שנפרעין ממנו תחילה, ליכא בזה לדינא דהתם, - והיינו משום דכל הא דפטרינן התם להערב מכח הא דהלוה פטור, אף דכלפי הערב ל"ש פטור זה כלל, דממ"נ הוא חייב, הוא משום דחיובא דהערב הוא רק כשהלוה מעכב את פירעון חובו שהוא חייב בו בדין, וכ"ז הוא בערב דאין נפרעין ממנו תחילה, ואינו חייב אלא כשהלוה מעכב את פירעון החוב, אך בקבלן דנפרעין ממנו תחילה, וחיובו הוא אף כשאין הערב מעכב את פירעון חובו, ה"ה חייב אף כשא"א לגבות מן הלוה בדין.

   ומה"ט נראה, דאף למש"כ הריטב"א בשבועות דכל שנפטרו היתומים משום דאין אדם מוריש שבועה לבניו, פטור אף הקבלן, משום דעיקר החוב הוא על היתומים, ונת' להלן סק"ט, מ"מ י"ל דבההיא דבכורות אין הפטור אלא בערב ולא בקבלן, משום דהתם ל"ש כלל שיועיל הפטור לגבי הערב, כיון דממ"נ הוא חייב, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומצאתי בתשו' בעי חיי חו"מ סימן ס"ז שכבר עמד ע"ז הריטב"א אלו, אך פירש למה שאמרו התם דאטו ערבא לאו בתר יתמי אזיל, בע"א קצת, ועיי"ש שנחלק לפ"ז על מש"כ המהרי"ק בשורש צ"א, דבגונא דהערב הוא היורש בעצמו, גובין ממנו, משום דלא שייך בזה הטעם דערבא בתר יתמי אזלי, והביאו הרמ"א בסימן ק"ח סי"א, דלמש"כ הריטב"א דפטור הערב הוא משום דנפטרו היתומים ומכח זה נפטר אף הערב, אין מקום לחלק בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיקר דין זה כתב גם המ"מ בפכ"ו ממלוה ה"ה, ואך דבד' המ"מ מבו' דטעם הפטור בזה הוא משום דטענינן לקבלן דהחוב פרוע, אך בד' הר"א אב"ד מבו' דטעם הפטור הוא משום דהלוה עצמו פטור, ואין הקבלן חייב אלא במה שיתחייב הלוה.

    ובזה מתפרש מש"כ בתשו' ושב הכהן סימן מ"ג דלדעת הר"א אב"ד אין הקבלן פטור אלא כשהלוה טוען פרעתי או כשמת וטוענים ליתומים פרעתי, אך כל שהלך הלוה למדינת הים, אין הקבלן פטור, כיון דעדיין לא נפטר הלוה מהחוב ע"פ דין, ולדעת המ"מ אף בכה"ג הקבלן פטור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שנקט לפ"ז, דגם דינא דבכורות מ"ח א' בב' יוסף בן שמעון, דכל שהלוה פטור אף הערב פטור, הוא גם בקבלן, - אך השער משפט בסימן מ"ט סק"ו נקט דל"ד זל"ז, והיינו דכל הא דנפטר הקבלן כשטוען הלוה פרעתי, היינו רק בטענת פירעון, דבכחה לפטור גם את הקבלן, אך בההיא דבכורות דא"א לפטור את הערב עצמו מכח פטור הלוה, שהרי לגבי הערב איכא ממ"נ דהוא חייב, וכל הא דהערב פטור, הוא משום דדינא הוא דל"מ לתבוע מן הערב, כשא"א לחייב את הלוה בדין, הרי דהך דינא הוא רק בערב דאין נפרעין ממנו תחילה, אך בקבלן דנפרעין ממנו תחילה, מצי לתבעו אף כשא"א לחייב את הלוה בדין, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולכאו' יש ללמוד כן גם מד' הגידו"ת שם, שנקט דה"נ בדין דיהא הלוה פטור מכח טענת פרעתי של הקבלן, ואך דמסיק דאין הקבלן נאמן כלל לטעון פרעתי, כיון דודאי ל"ה פורע בלא עדים, - אך יתכן דד' הגידו"ת אלו הם רק לפ"ד המ"מ דטעם פטור הקבלן הוא משום דטענינן לי' פרעתי, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם בההיא דגזל ובא אחר ואכלו דרצה מזה גובה רצה מזה גובה, מסתברא מילתא דאם טוען אחד מהם פרעתי, אין חבירו נפטר, דאף דכל שפרע אחד מהם הו"ל כמו שחזר הממון ליד הבעלים, ואין חבירו חייב לשלם, מ"מ כיון דהוי זה ב' חובות נפרדים, ל"מ טענת פירעון של א' מהם לפטור את חבירו. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם במש"כ הראשונים דישראל שהלוה לגוי ברבית אסור ישראל אחר ליעשות לו ערב קבלן, י"ל דהוא משום דאף דחיוב הקבלן הוא לשלם את חובו של הלוה, מ"מ כיון דחשבינן לי' כקבלן כמו שקיבל את המעות, וכמש"נ כן בסימן ט"ז סקי"ג בדעת הרשב"א, דאף דחיוב הקבלן אינו אלא חיוב אחריות על חובו של הלוה, מ"מ חלות חיוב זה הוא מכח הא דחשבינן לי' כמו שקיבל את המעות, יש בזה משום רבית, - אך לא נתפרש בזה הא דבגוי שהלוה לישראל ברבית אסור ישראל אחר ליעשות לו ערב קבלן. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך אי"ז מתישב היטב בל' הריטב"א בב"מ שם שכתב בתו"ד דטעם הא דחשבינן להקבלן כלוה ומלוה, הוא משום דאי"ז חשוב אלא כאלו הערב לוה מן הגוי וחזר והלוה לישראל, - וגם אכתי צ"ע בזה ממש"כ הריטב"א בשבועות מ"ח ב', דהא דהקבלן חוזר על היתומים, הוא משום שפרע את חובם, והרי דלא אמרינן דמעיקרא כשנתחייב בחיוב הקבלנות הו"ל כמלוה לאב.

    ושמא י"ל בדעת הריטב"א בע"א, דאף דבאמת בדיני חו"מ לא חשיב הקבלן כלוה ומלוה כלל, והא דהוא גובה מן הלוה, אי"ז כלל משום דחשיב כמו שהלוה לו, אלא הוא משום שפרע את חובו, מ"מ כיון דבפועל הוא מתחייב לשלם והוא גובה אח"כ מן הלוה את מה שנתחייב, חשבינן לי' בהל' רבית כלוה ומלוה, וע"כ הוא דיש בזה משום רבית, וצ"ע אם י"ל כן, וגם אי"ז מתישב עם ד' הרשב"א בתשו' ח"ג סימן נ"ט דמפורש בדבריו דלהסוברים דיש בקבלן משום רבית, הו"ל כמלוה משעה ראשונה אף לגבי שאר מילי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש בתומים במש"כ לפרש בטעם מה שהעמידה רש"י התם בכה"ג שאמר לשון ערבות, וצ"ב, - ולכאו' י"ל עוד, דהוא משום דר"א בר יעקב מוקי לה כשנעשה ערב לכתובת בנו, ומשמע דאיירי כשקיבל עליו בלשון ערבות, וע"כ פירש"י דהא דמשני דאיירי בקבלן, היינו דאף דקיבל עליו בלשון ערבות, מ"מ כיון שנשא ונתן ביד יש עליו דין קבלן, ועד"ז י"ל גם בד' רש"י בערכין כ"ג ב' שפירש ג"כ דקבלן דכתובה הוא כשהתפיסה וכו', והיינו משום דהתם אמרינן דהי' ערבא דכלתי', ומשמע דקיבל עליו בלשון ערבות, - אך יש להעיר בזה, דבכ"ד מצינו דיש בכלל לשון ערב אף ערב קבלן, וכמש"כ בתשו' הרשב"א המיוחסות רכ"ג בתו"ד להוכיח כן. [↑](#footnote-ref-17)
17. ומד' רש"י אלו קשיא על מש"כ הרשב"א בגיטין שם בדעת רש"י, ז"ל, ול"נ שלא בא רש"י ז"ל לפרש שתשא היא ותתן ביד ממש, אלא לומר לך דתן לו ואני קבלן צריך לומר לו וכו', ואילו בכתובה שהיא אינה נותנת כלום לא שייך קבלנות, אא"כ יתן לה הבעל כסף כתובתה ויחזור הקבלן ויאמר לה תן לו ואני קבלן, עכ"ל, וכתב לפ"ז דהמתחייב עצמו ליתן מנה לחבירו ונתן לו קבלן עליהן, אין לו דין קבלן עד שיתן לו המתחייב ממון החיוב, וחזר ואמר לו הקבלן תן לו ואני קבלן, וצ"ע דלהדיא כתב רש"י בערכין דבעינן שישא ויתן ביד, ומשום דהיינו קבלן שנשא ונתן ביד. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולמש"כ התוס' בגיטין בדעת רש"י דליעשות קבלן בעינן לתרוייהו, ללשון קבלנות ולהתפסת מטלטלין, צ"ל דזהו מש"כ רש"י בערכין דהיינו קבלן שנושא ונותן ביד, - אך לכאו' אי"ז מתישב היטב, שהרי לפ"ד התוס' שם, כל כה"ג לא חשיב כנשא ונתן ביד, דאם הוה חשיב כנשא ונתן ביד הרי אין למלוה על הלוה כלום, ואי"ז במשמעות ד' רש"י. [↑](#footnote-ref-19)
19. וקשיא טפי, דמ"ט חשבינן להקבלן כמלוה, ולכאו' כיון שנתחייב הלוה למלוה על קבלת ממון זה, היאך שייך שיתחייב עלי' גם לקבלן, והיאך יתכן דיהא על ממון אחד ב' מלוים. [↑](#footnote-ref-20)
20. ורבים פירשו כן גם בד' הגרע"א בב"מ ס"ב א', עיי"ש, אך כמדומה דאין הדבר מוכרח בדבריו שם, די"ל דדבריו קיימי לגבי איסור נתינת רבית ולקיחת רבית, ובזה הוא שכתב דכל שפרע הלוה למלוה, לא עבר הקבלן באיסור נתינת רבית ולקיחת רבית, כיון דלא חשיב דהלוה פרע למלוה בעד חובו של הקבלן, אלא הלוה פרע את חוב עצמו, וממילא נפטר הקבלן מן המלוה, ומשא"כ כשפרע הקבלן למלוה וחזר וגבה מן הלוה, הרי דכיון דהקבלן הוי כלוה, חשיב דפרע הקבלן את חוב עצמו למלוה, וחזר וגבה מן הלוה את הרבית בתורת מלוה, וע"כ עבר באיסור נתינת רבית וגביית רבית, וכ"ה באו"ש פ"ה ממלוה ה"ה, - ואמנם צע"ק לפ"ז במש"כ הגרע"א שם בתחילת דבריו דאם המלוה גובה מן הלוה, לא הי' על הקבלן שם לוה ומלוה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. גם יש להעיר בזה ממש"כ הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, דכיון שהקבלן נפרע ממנו אע" שיש נכסים ללוה, מעתה הערב נעשה לוה אצל המלוה ונעשה מלוה אצל הלוה, וע"כ הוא יכול לתבוע את החוב מן הלוה במסירת השטר לבד, שהוא אומר לו איני רוצה לעמוד תחת השעבוד הזה וכו', ואי נימא דכל הא דחשבינן להקבלן כמלוה, הוא רק כשנפרע המלוה ממנו, הרי נמצא דכ"ז שלא נפרע המלוה ממנו, אכתי לא נתברר דחשיב הקבלן כמלוה, וא"כ היאך יש בידו לתבוע את החוב מן הלוה.

    אך העירוני דיל"פ בד' הראב"ד דהא דחשבינן להקבלן כמלוה, הוא משום שנתחייב בתשלומין על מעות אלו, ומכח התחייבותו קיבל הלוה את המעות, וע"כ חשיב דנתן הקבלן ללוה את המעות שנתחייב בהן, וכמש"נ כן לעיל סקי"ד בדעת התוס' והריטב"א, וכ"ה משמעות ד' הראב"ד שכתב דהא דחשבינן לי' כמלוה הוא מכח הא דנפרעין ממנו תחילה, והיינו דמה"ט חשיב דכבר נתחייב בתשלומין על מעות אלו, וע"כ שפיר חשבינן לי' כמלוה מעיקרא. [↑](#footnote-ref-22)
22. גם צ"ע, דאם כנים הדברים נמצא, דיהא בזה איסור רבית אף אם פרע הלוה למלוה את החוב, כיון דהקבלן הישראל הוי מלוה על ההלואה זו עצמה שהלוה הגוי לישראל, ובד' הרשב"א בב"מ ע"א ב' ובתשו' המיוחסות סימן רכ"ג מבו' דפשיטא לי' דאין בזה משום רבית רק אם פרע הקבלן למלוה וחזר וגבה מן הלוה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-23)
23. אמנם הנה בד' התוס' לקמן בסוגיין מוכח לא כן, וזה ממש"כ בד"ה ואם כתב, דלא חיישינן שהתפיס צררי לערב, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דמבו' שם דאין הערב גובה מן היתומים משום חשש צררי, היינו משום דחיישינן שהתפיס הלוה צררי למלוה, ומכח זה פטורין היתומים מלשלם למלוה, וע"כ אף אינם חייבין לשלם לערב, וכבר עמד ע"ז בשער משפט סימן ק"ל סק"א, - ועיי"ש שכתב דמודו התוס' דנשתעבד הלוה לשלם לערב כל מה שיגבו ממנו בדין, ואך דס"ל דל"מ זה לגבות מן היורשים, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

    אמנם קשיא טובא ע"ז מסוגיית הגמ' בשבועות, דמבו' דאף דהיתומים פטורין מלשלם משום דאין אדם מוריש שבועה לבניו, מ"מ אי נימא דהערב חייב לשלם, ה"ה חוזר וגובה מן היתומים, והרי דמהני חיוב זה שנתחייב הלוה לערב לשלם לו כל מה שיגבו ממנו בדין, לחייב אף את היתומים, - ושמא מפרשי התוס' לסוגיא דהתם כפי' הריטב"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-24)
24. וי"ל דמודה הריטב"א להך מילתא דנשתעבד הלוה לפרוע לערב כל מה שיגבו ממנו בדין, ואם גבה המלוה מן הערב בשטר ואח"כ נתברר שהי' השטר פרוע, חוזר הערב וגובה מן הלוה, ואך דס"ל דאי"ז מועיל לחייב את היתומים, וכל הא דהיתומים חייבין לשלם לערב, הוא רק משום דפרע הערב את חובם, וכמש"כ כן בשער משפט סימן ק"ל סק"א בדעת התוס', ונת' לעיל סקכ"ד בהערה כ"ג. [↑](#footnote-ref-25)