21 בדינא דעמוד ט
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בדינא דעמוד ט' ורבים מכתפין עליו

יעוין ברש''י דנקט דלא בעינן דע''ד ובר''ן מביא מהראב''ד דפליג וס''ל דבעי מקום ד'. ובתורי''ד כתב להוכיח דבעינן דע''ד. וז''ל, ש"מ דוקא בעינן שיהא רחב ד' על ד' דניחא תשמישייהו אבל אי לא הוה רחב ד' על ד' דלא ניחא תשמישי' שאין ראוי לסמוך משוי עליו שמא יפול לא הוי רה"ר אלא מקום פטור, ומשום דבעי' שיהא רחב ד' על ד' מש"ה נקט תשעה דוקא ולא עשרה דאי גבוה עשרה כיון דרחב ארבע' הוי רה"י גמורה ואף על גב דמכתפי עלי' רבים אין כח לכיתוף הרבים לבטל מחיצות רה"י עכ''ל. ומבואר דאי הוה מהני בלא רוחב ד' הוה מהני גם בעמוד י' ולכאורה קשה קשה דכל כמה דאיכא גובה י' כבר לא הוי רה''ר דלמעלה מי' הוי מק''פ ודחוק לומר דכונתו שיהא עדיין בתוך י'. ויעוין גם בשלטי גבורים וז''ל, רש''י ומימוני פרק י''ד מהלכות שבת כתבו דא''צ שיהא רוחב ד', ועוד כתב מימוני פ''ד מהלכות שבת שזה האמור להחשיבו רה''ר צריך דיהו בו ט' טפחים מצומצמות ולא יותר ואם הוא יותר מט' טפחים עד י' טפחים הו''ל כרמלית, והכרח לומר כן, דלמעלה מי' לכו''ע ליכא רה''ר כמו שכתב במימוני עצמו הלכה ז' עכ''ל. ובאור כונתו דאי תשעה לאו דוקא וגם בתשעה ומעלה א''כ גם למעלה מי' הו''ל רה''ר דלזה אין מקור להגביל רק מט' עד י'. ומבואר ג''כ דכל כמה דמהני כיתוף מהני גם למעלה מי' רק דהשלטה''ג הוכיח מזה דלכיתוף בעי דוקא ט' מצומצמות דבצורה זו הוי השימוש המעולה של כיתוף. אולם התורי''ד הוכיח מזה דבעי דע''ד.

ויעוין עוד ברש'י עירובין פ''ד ע''ב ד''ה בכומתא, וז''ל, ט' חזי לכיתוף אבל י' לא, ומבואר ג''כ דאי היו מכתפין למעלה מי' הוי מהני. ומיהו ברא''ש בסוגין סימן טו כתב וז''ל, תשעה ודאי מכתפי עלויה והוי ר"ה עד עשרה טפחים דחזי לכתוף, אבל יותר מעשרה לא דנשתנה לרשות אחרת, אם רחב ארבע הוי רה"י ואי לא הוי מקום פטור. ומבואר בדבריו דגם בלא רוחב ד' לא שייך דיהני כיתוף למעלה מי'. כיון דהוי רשות אחרת.

ויעוין בקה''י סימן י' דתלה מחלוקתם בגדר הא דמהני כיתוף, אי העמוד עצמו נעשה כקרקע רה''ר ואז מונים את הי' מהעמוד עצמו, או דעיקר רה''ר הוא בקרקע רה''ר, רק דעד ט' כיון דאין מכתפין עליו פקע ממנו היחס לרה''ר אולם כל היכא דמכתפין עליו הוא משתייך לקרקע רה''ר בזה שהוא משמש את הקרקע דרה''ר. ויש שתלו בזה את הנידון המובא ברשב''א בעבודת הקדש שער ג' סימן א' אי בעי דיכתפו בפועל או סגי בראוי לכיתוף. ויעוין ברשב'''א בסוגין דמביא מהראב''ד דהצריך כיתוף בפועל. ואי נימא דבעינן לאשוויי לעמוד עצמו כרה''ר א''כ בעינן דיהא בו כיתוף בפועל דבזה נעשה רה''ר, אולם אי כל הנידון להפקיע את הפקעתו מרה''ר א''כ בהא אפשר דסגי במה דראוי לכיתוף.

ולכאורה יש לומר בעוד אופן דבהא כו''ע מודו דמונים מקרקע רה''ר. רק דשרש פלוגתתם ביסוד ההפקעה דלמעלה מי', אי הוי מחמת די' הוי רשותא אחריני כמו שמבואר בגמ' בסוכה ד' דהארץ נתן לבני אדם הוי עד י' ולכן בשביל לקבוע רשות היחיד בעינן מחיצות י' ונמצא דלמעלה מי' הוי רשותא אחריני [בלי מחיצות], אי מחמת שאינו מקום שימוש ואי הוי מחמת שאינו מקום שימוש א''כ כל כמה שעומד לשימוש ששייך גם למעלה מי' הדר דינא דיהא רה''ר גם למעלה מי'.

ויסוד הדברים מבואר בפנ''י בדף ד' ע'א בתוס' ד''ה ור''ע, בבאור טעמא דמוציא משוי למעלה י' חייב, וכן מושיט למעלה מי' חייב. וז''ל, דהא דלמעלה מעשרה בר"ה מקרי מקום פטור היינו משום דאין דרך רבים להשתמש למעלה מעשרה דרך הליכתן דרוב תשמישי בני אדם ברה"ר למטה מעשרה משא"כ במושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר כיון דרה"י גבוה הרבה אם כן דרך תשמיש מיקרי בדרך רה"ר אף שהוא למעלה מעשרה משו"ה חייב. אלא דבתוס' וברמב''ן וברשב''א בדף צ''ט ע''ב דהוכיחו מהא דמוציא משוי למעלה מי' דאיכא חיוב הוצאה דרך מק''פ חזינן דפליגי על הך סברא [ומהנך שיטות דבעינן שיניח למטה מי' ליכא ראיה דאפשר רק בהילוך חשיב כצורת שימוש בלמעלה מי' אולם כל כמה שהוי שימוש דהנחה, הצורה של הנחה היא שמניח בקרקע] אולם נראה דאיכא לחלק בין עמוד דהוי חלק מצורת ההשתמשות ברה''ר להיכא דהוי רק צורה בעשיה דידיה.

ובעיקר גדר דין עמוד יעוין בבהגר''א סימן שמה סעיף י בד''ה אפי' אינו כו' דהקשה דאמאי ליכא דין רוחב ד' לאשווי רה''ר. ומוכיח מכח זה דרה''ר לא בעי רוחב ד'. וז''ל, דרחב ד' לא איתמר אלא לרה"י וגם לכרמלית מקולי רה"י אבל בר"ה לא מדקאמר ואקילו בה מקולי רה"י כו'. ומבואר להדיא דעמוד חולק רשות לעצמו והוי רה''ר מחמת עצמו ולהכי הוקשה לו דיהא בעי רוחב ד'.

ויעוי''ש עוד בבהגר''א דמיישב באופן מחודש את שיטת רש''י והרמב''ם דלא בעי דין מקום ד' מדינא דעקירה והנחה דבעי מקום ד', ובר''ן מבאר דכיון דכך צורת השימוש בעמוד איכא בזה חשיבות דמקום ד' כידו של אדם דחשובה כדע''ד. אולם יעוי''ש בבהגר''א דמביא את קושית הראשונים לעיל דלמאי בעינן להלכתא דמקום ד' ברה''ר דאי הוי למטה מג' הוי כקרקע ואי למעלה מג' כל כמה דהוי ד' הוי כרמלית. ומיישבים דאיירי באדם ובע''ח דלא חולקים רשות לעצמם. ובפשטות כונת הראשונים רק לענין דלא חשיב כרמלית ולכן למרות דהוי מקום ד' הוי רה''ר. אולם בבהגר''א נקט מכח זה דכל דינא דמקום ד' הוי רק בבהמה ובע''ח דלא חולקים רשות לעצמם מחמת דלא קבועים ברשות ולכן בעי לכה''פ חשיבות דמקום ד' לאשווי כמקום ברה''ר אולם בעמוד דהוי רה''ר מצד עצמו לא בעי מקום ד'. וז''ל, ותי' דמיירי בבעלי חיים ואדם דאינן חולקין רשות לעצמן אבל בשאר דוכתין ודאי א"צ מקום ד' וכ"כ הראב"ד ורשב"א ור"נ ורש"י.