בכורות פ_ק - כולל פונוביז
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות

**בס"ד**

**צורתא דשמעתתא**

**ציונים ומראי מקומות**

**בכורות פ"ק**

**מהדורה זמנית- לא מוגה כלל**

**אב תשפ"א**

**ניתן להשיג:**

**קרלנשטיין**

**[PHONE_REMOVED]**

בס"ד [א.י.קרלנשטיין] [1]

**פטור עכו"ם בעובר ובאם**

**תוס'-** כתבו תוס' (ד"ה הלוקח) דפטורא בהמה דעכו"ם ופטור עובר דעכו"ם ילפינן להו מב' קראי, וגם שותפות עכו"ם בבהמה ובעובר הם מב' קראי. ויל"ד אי הוו ב' דינים נפרדים[[1]](#footnote-1).

והנה לקמן (דף ג.) שדנו לחלק שבעובר פטור אפי' כשרק אזנו של עכו"ם משא"כ בבהמה אינו פטור אלא כשיש לו בה דבר שעושה אותה נבלה או טריפה, ודחה רב הונא דמאי שנא עיי"ש. מבואר דפליגי בזה גופא אי ע"כ שווים.

עוד יש להביא מדעת רבי יהודה דלקמן דשותפות עכו"ם בעובר אינה פוטרת אלא חייב עכ"פ את חציו, ויל"ד מה הדין לדעתו בשותפות באם, ועי' בחזו"א (סי' ט"ז סוף ס"ק א') שדן שבאם סגי במקצת של ישראל בכדי שיקדש כולו[[2]](#footnote-2), 'ולא דמי ולד לאם, דולד דהוא גוף הקדוש אי אפשר שיקדוש חלקו של נכרי, אבל אם שאינה אלא תנאי בקדושת הולד בכל דהוא סגי וצ"ע'.

**רמב"ם-** אכן ברמב"ם (פ"ד מבכורות ה"ג) מביא חד קרא אכולהו, ועמד בזה הגרי"ז דהוא דלא כתוס'. ויל"ד אי באמת לרמב"ם תרוויהו חד דינא ממש[[3]](#footnote-3).

**שותפות ישראל**

איתא בחולין (דף קלו.) בהמת השותפין חייבת בכורה ורב אלעאי פוטר, ומפרשי דרב אלעאי ממעט מבכרך וצאנך ולא דשותפות ורבנן מפרשי דזה למעט רק שותפות עכו"ם, אבל שותפות דישראל מרבינן מבקרכם וצאנכם, עיי"ש. ובגמ' לעיל שם (דף קלה:) דנו אי רב אלעאי בעי ב' קראי, דקודם ממעט עכו"ם ומעוד מיעוט ממעט גם ישראל, או שמחד קרא ממעט כל שותפות עיי"ש.

**שותפות ישראל בעובר-** יש לדון אי פטור לר"א גם בעובר, עי' מהריט"א (אות ז') שדן בזה. ועוד יש לדון מה הדין באם דחד וולד דחד.

**אי פוטר גם ביד באמצע-** לקמן (דף טז:) איתא דעכו"ם פוטר גם כשכולו של ישראל ורק יד העכו"ם באמצע, והיינו כשיש לו שעבוד על הבכור עיי"ש. וכתב הגרי"ז (דף ב.) דבכי האי בישראל לא יפטור ר"א, משום שאין זה שותפות אלא רק שעבוד, ודן ליישב לפ"ז קושית תוס' (ד"ה המשתתף).

**שותפות כהן ולוי**

כהן ולוי פטורין מבכור בהמה טמאה כדילפינן (דף ד.) וכן הוא בשו"ע (סי' שכ"א סעי' י"ט), ויל"ד אי גם כשרק שותפות, וכן אי פוטר גם באם.

**טור וב"י-** כתב הטור דה"ה שותפות שלהם פוטרת וכ"כ בשו"ע (שם סעי' כ"א), ומבאר הב"י דמקרא ד'כל' שממעטינן שותפות עכו"ם ילפינן שיהיה כולו של ישראל, והיינו גם לא של כהן ולוי. וע"ע בב"ח שם[[4]](#footnote-4). וכן איתא גם ברשב"א (שו"ת ח"א סי' שס"ו) דשותפות של כהן ולוי פוטרת.

ועי' בתוספתא (פ"א ה"א) שמסיים אחר משנתנו 'וכן אתה אומר בכהנים ובלוים' וכתב במצפה שמואל (על הדף שם) דלדברי הטור יש לפרש דקאי ה'וכן' גם על שותפות עם כהן ולוי.

וכתב החזו"א (סי' ט"ז ס"ק ח') דה"ה בשותפות רק באוזן של האם או הולד ג"כ פוטר כמו בעכו"ם, עיי"ש.

**בהיתה האם של כהן-** באם של כהן והולד של ישראל, עי' ברשב"א (שו"ת ח"א סי' שס"ו) הו"ד ברמ"א (שם בעי' י"ט) דפטור וכמו בנכרי, עיי"ש.

**דקל לפירות אי חשיב שותפות-** המהריט"א (אות א' ד"ה והנה התוס') מתקשה דכל הקנאת עובר היא ע"כ ע"י דקל לפרותיו באם, וכמש"כ תוס' לקמן (דף ג: ד"ה דקא), וא"כ מקרא דשותפות בעובר חייב ידעינן ממילא שגם שותפות באם חייב.

ומתרץ דמהא דדקל לפירות באם חייב לא ידעינן דגם שותפות ממש באם חייב, 'בדקל לפירות 'אין לקונה זכות בגוף האם כי אם דוקא לקנות הולד אגב אמו, ולא יש לו ממש חלק באם כשאר שותפין באם שיש לכל אחד חלק ודררא דממונא בה'.

ומוסיף דכן הוא גם לגבי פטור שותפות עכו"ם באם, דמקרא דשותפות עכו"ם באם פטור לא ידעינן לפטור כשיש לעכו"ם רק דקל לפירות עיי"ש[[5]](#footnote-5). אלא שמתקשה דברבי יהודה מבואר דסגי במה שיש לישראל באם דקל לפירות, ומבאר דחלוק בזה ר"י מרבנן עיי"ש, וחידוש הוא[[6]](#footnote-6).

**בהמת הפקר**

איתא בתוספתא (פ"ב ה"ב) 'בהמת המדבר ובהמת הקדש ובהמת הגר שאין לו יורשים פטורה מן הבכורה'. מבואר בפשטות דהפקר פטור מן הבכורה. ויל"ד אי הוי אותו גדר דין כמו עכו"ם והקדש או שהוא דין אחר[[7]](#footnote-7).

**רשב"א-** כתב הרשב"א (מיוחסות סי' רכ"ה) דעכו"ם שקנה מישראל בקנין שמועיל בישראל ולא בגוי, שהדין הוא שהישראל איתלק אבל לא נכנס לרשות הגוי, פטור מן הבכורה, כיון שכבר אינו בהמת ישראל. עיי"ש. הרי להדיא שהפקר פטור ולא רק בהמת עכו"ם.

**מהריט"א-** המהריט"א (אות ו') מביא התוספתא ודן דילפי לה מקרא דדבקרך וצאנך[[8]](#footnote-8), ועי' מש"כ בטעם הדבר וצ"ע. וכתב דלפ"ז בנולדה בהפקר פטורה גם אם אח"כ זכה בה אדם. אכן בהמשך (ד"ה איברא) מביא דאיתא בחולין (דף קלו:) דבכור חייב בלקוח משא"כ במעשר בהמה, ומתקשה במה איירי, ומוקים דלקוח היינו בזוכה מן ההפקר, וא"כ מבואר דמיד כשזכה מתקדש, עיי"ש.

ותמה הקה"י (סי'ק ב') הא בכור בפטר רחם תליא והיאך יתקדש אח"כ לכשיזכה, ומה שמקשה מלקוח בבכור דן ליישב באופ"א, עיי"ש. וע"ע בחת"ס (יו"ד סי' שט"ז) שתמה ודן בדבריו.

וע"ע בכתבי בגרי"ז שמביא התוספתא ודן שהוא משום שאין להם בעלים, אלא שמתקשה הא בבהמת הקדש פטור גם לאחר פדיון, והיינו דבתוספתא הרי כתבו הפקר והקדש בהדדי. ולכאו' זה קשה גם על המהריט"א.

**טורי אבן-** בטורי אבן (ר"ה דף יג. ד"ה קצירכם) נקט דהפקר אינו פטור מבכורה, דמשמע שרק עכו"ם איתמעט, וכמו שלגבי עומר ממעטינן קצירכם ולא של עכו"ם ואעפ"כ הפקר חייב. ומוכיח כן מדלקמן (דף ג:) שטרחו להקנות לעכו"ם לפוטרם מן הבכורה, ואי הפקר פטור אמאי לא הפקירו ויפטרו[[9]](#footnote-9).

ועי' באבי עזרי (פ"ד מבכורות) שמבאר דפטור הפקר מבכורה הוא משום שנכלל במיעוט של הקדש ועכו"ם, דילפינן דבעינן בעלות ישראל לחייב וממילא מתמעט הכל[[10]](#footnote-10),

**מנ"ח-** במנ"ח (מצוה י"ח ס"ק י"א) כתב דלרב אלעאי ששותפות ישראל פטורה היינו שבעינן שיהיה 'לכם' ושותפות אינה לכם, א"כ ודאי שהפקר פטור, אכן לרבנן לא נתמעט אלא עכו"ם והקדש, ולא מצינו בש"ס רמז לפטור הפקר מבכורה וכן ברמב"ם ושו"ע לא הזכירו זאת. ובהמשך מביא התוספתא ודן דקאי בשיטת רב אלעאי, עיי"ש.

**חתם סופר-** החת"ס (יו"ד סי' שט"ז, שי"ז) מביא דעת העבודת הגרשוני (סי' כ"ה) דמן התורה הפקר פטור ורק אין לעשות כן משום הערמה, עיי"ש.

ובחת"ס פליג דודאי פטור מדאורייתא ומביא התוספתא הנ"ל, ומוסיף דמה שרב מרי לא עביד כן הוא משום שחשש שיבוזו אחרים חילו. והובא כל זה בפת"ש (יו"ד סי' ש"כ ס"ק ד'). עוד מוסיף החת"ס דהרי בכור קדוש משום שניצלו במצרים, והיינו בכורי ישראל ולא בכורי הפקר[[11]](#footnote-11). עיי"ש בכל דבריו.

**שותפות עכו"ם לרבי יהודה**

רבי יהודה אומר המקבל בהמה מן העכו"ם וילדה מעלין אותו בשוויו ונותן חצי דמיו לכהן, משמע לכאו' דרק נותן לכהן אבל אינו קדוש בקדושת בכור. ולקמן (דף ט:) יליף לר"י דאינו אסור בגיזה ועבודה, ויל"ד אי זה גופא קמ"ל דאינו קדוש.

**שיטת רש"י ותוס'-** כתב רש"י (ד"ה ונותן חצי וד"ה והנותן לו בקבלה) דאינו קדוש בקדושת הגוף ליקרב למזבח הואיל וחציו של עכו"ם, וכ"כ תוס' (ד"ה ונותן). וכ"כ רש"י לקמן (דף ט: ד"ה בשלך) שאין קדושה לחצאין. ומשמע בפשטות שלא קדוש כלל ורק הוי מתנות כהונה[[12]](#footnote-12).

וכתב הזכר יצחק (סי' נ"ב) דא"כ מבואר דהדין מתנות כהונה של בכור אינו תלוי בקדושת הקרבה שלו. וכן מביא הגרי"ז (הל' בכורות עמ' נד. בסוגרים) מאחיו הגר"מ שהוכיח כן.

אלא שבהמשך מביא הזכר יצחק מדלקמן (דף ג:) שאמרו לית דחש לה להא דר"י, ואי הוי רק דין ממון א"כ פשיטא שמספק המע"ה, וע"כ שעכ"פ איסור איכא וע"ז אמרו שאעפ"כ לית דחש לר"י, עיי"ש.

**הטעם שאינו קדוש-** כתב הגרי"ז דבפשטות הוא דין צדדי שכיון שחצי העכו"ם אינו קדוש שוב אין קדושה לחצאין. וכן לשון רש"י הנ"ל(דף ט:).

אלא שמביא דרש"י (ד"ה והנותן לו בקבלה) כתב 'לא קדוש בקדושת הגוף הואיל וחציו לעכו"ם פטור מן הבכורה', ומשמע שמה שאינו קדוש הוא דמדין פטור השותפות עכו"ם[[13]](#footnote-13). עיי"ש. ולכאו' הוא בכלל מה שאיתמעט מאיסור גיזה ועבודה. וע"ע בדברי הגרי"ז בתמורה (דף יא:) בארוכה

**חזו"א-** כתב החזו"א (סי' י"ח ס"ק י"ט ד"ה יש ) דמשמע שלר"י מותר בלא מום, מדלא קאמרו שלא ישחטנו עד בלא מום, אלא שבהמשך (ד"ה ור"י) כתב דעכ"פ דין פסוהמ"ק אית ליה לגבי שעושה תמורה עיי"ש.

**שיטת תוס' ושטמ"ק ורבינו גרשם (תמורה דף יא:)-** בגמ' תמורה (דף יא:) דנו במקדיש חד אבר אי שרי בגיזה ועבודה, ומדמו לשותפות עכו"ם דשרי בגיזה ועבודה, ודחו דהתם לא נחתא ליה קדושה. ופרש"י (ד"ה התם גבי בכור) דהרי שותפות עכו"ם פוטרת מן הבכורה.

ותמה תוס' (ד"ה התם) והשטמ"ק (אות כ"א ואות ל"ז) הא גם ר"י שסבר שאינה פוטרת אעפ"כ יליף דשרי בגיזה ועבודה, וע"כ מה שאמרו דלא נחתא קדושה היינו קדושה להקריב, עיי"ש, ובדעת רש"י י"ל כמש"כ רש"י ותוס' בסוגין שגם לר"י ליכא קדושה אלא רק דין מתנות. וע"כ שהם סברו שכן קדוש וכדמסיים בשטמ"ק להדיא 'אבל קדושה חלה עליו שלא לאכלו עד שיומם'.

וע"ע ברבינו גרשם ובשטמ"ק שם (אות כ"ב) שגרסו 'לא נחתא קדושה בכולה', והיינו שרק חלק העכו"ם לא מתקדש משא"כ חלק הישראל שפיר קדוש.

**היתה האם של עכו"ם לר"י-** כתב בשטמ"ק (אות ג') דבאם שהיתה כולה של עכו"ם מודה ר"י שפטור ורק בסיפא בדין שותפות פליג, וכ"כ המהריט"א (אות א' ד"ה איברא)[[14]](#footnote-14). והיינו דמודה רבי יהודה ברישא דמתני' דפטור.

והא דהמקבל בהמה מן העכו"ם אינו פטור מצד האם, פי' השטמ"ק דאיירי בזכה גם בהם לפיטום כדאוקמיה לקמן, משא"כ במתני'. אכן המהריט"א מפרש דזכה באם דקל לפירותיו לולדות וסגי בזה לר"י, וכדמפרש בהמשך דבריו, עיי"ש.

אלא דמתקשה לפ"ז (ד"ה הן אמת) הא למש"כ תוס' והרא"ש (דף ג:) דהלוקח עובר היינו בדקל לפירות, א"כ רישא דמתני' נמי איירי בדקל לפירות וא"כ ע"כ רבי יהודה פליג על הרישא, עיי"ש.

בס"ד [א.י.קרלנשטיין] [2]

**דף ג.**

**ורבי יהודה וכו' דאפילו כל דהו-** יל"ד כמה צריך שיהיה לישראל בכדי שיתחייב לר"י בבכורה, וריהטת הגמ' היא 'כל דהוא', ועי' בחזו"א (סי' ט"ז אות ב') שכתב דיש לדון אי סגי באוזנו, ואפשר דהכא לכו"ע בעינן דבר שעושה אותו נבלה או טריפה, עיי"ש.

**ואבע"א דכו"ע בכור רובא משמע-** יל"ע אי היינו מדין רובו ככולו. והקשה החזו"א (סי' ט"ז ס"ק א') הא בכל מילי שממעט שותפות לא סגי ברוב ומ"ש הכא, עיי"ש.

**וכמה תהא שותפות עכו"ם-** לכאו' הא דרשינן 'כל' עד דאיכא כולא וא"כ מה דנו עד כמה וכו', ומבאר המרומי שדה דודאי אי ימכור לעכו"ם שערה אחת לא יפטור, וכדאשכחן כעי"ז בב"ק (דף עח:) לגבי חיוב ד' וה', דבעינן ומכרו כולו ואעפ"כ אמרו שם שאי שייר דבר שאינו ניתר עמה בשחיטה לא מעכב.

**אמר ר"ה אפי' אוזנו- אי רק בדבר שעושהו בעל מום**

**רש"י-** עי' רש"י (ד"ה שקיל אזנך) דבלא אוזן נעשה בע"מ, ויל"ד אי רק מחמת כן שנעשה בע"מ פטור לר"ה.

**רמב"ן-** עי' רמב"ן (הלכות בכורות בסוף הסוגיא) שמביא 'ומצינן למקצת רבוותא דדייקי מרבי דאמר יוחנן אפי' מום קל, ששותפות שאינו עושה אותו בע"מ חייב, וכן באמו, ואע"ג דכתיב כל הבכור, כיון שאינו עושה אותו בע"מ, כל הבכור קרינן ביה'.

**רמב"ם-** וכ"כ הרמב"ם (פ"ד מבכורות ה"א) 'היה לו באחד משניהם אבר אחד כגון יד או רגל רואין כל שאילו יחתך ויהיה בעל מום הרי זה פטור'. וכ"כ בשו"ע (סי' ש"כ ס"ד).

**אי לר"ה בעי אבר שלם**

**רש"י-** רש"י כתב (ד"ה אפי' אזנו) 'אפי' אין שותפות לעכו"ם אלא באוזן', והיינו שבאוזן היה רק שותף, וכ"כ לקמן (ד"ה אפי' מום קל) 'ואפי' אין לעכו"ם שותפות אלא באזנה'.

**טור וכס"מ ודרישה בדעת הרמב"ם-** אמנם ברמב"ם הנ"ל משמע דבעי שיקנה לו כל האבר ורק בעינן נמי שיעשה בע"מ, וכן נקט הטור (סי' ש"כ ס"ד) בדעתו, וכן הדרישה הו"ד בבש"ך (שם ס"ק ג').

אלא שתמה הטור (סי' ש"כ ס"ד) אמאי צריך שיקנה כל היד הא סגי ביש לו חלק ביד. וכתב הלח"מ דהרמב"ם דייק לשון הגמ' דר"ה אמר אפי' אזנו והקשו לימא ליה שקול אוזנך וזיל, משמע שכל האוזן שלו.

אלא דא"כ קשה מה שייך שיינטל אבר ולא יהיה בע"מ, וכתב הכס"מ והלח"מ דנ"מ לאצבע יתרה שאם ניטלת לא נעשה בע"מ.

**לח"מ וט"ז בדעת הרמב"ם-** באמת הלח"מ דן דאולי מודה הרמב"ם דאי"צ אבר שלם, דרק בא ללמד דלא סגי באבר בלא מום, אבל אה"נ במום סגי גם בלא אבר. וכ"כ בט"ז (שם ס"ק ד') דכונת הרמב"ם שיש לו באבר כ"כ שאם יחתוך אותו חלק ייעשה בע"מ.

**שותפות אחד מאלף**

ברמב"ם (פ"ד מבכורות ה"א) כתב 'אפי' היה לנכרי אחד מאלף באם או בולד הרי זה פטור', ובהמשך מביא דברי רב הונא הנ"ל, ומשמע שבאחד מאלף אי"צ אבר ומום ויש להבין מדוע.

**ש"ך-** כתב הש"ך (סי' ש"כ ס"ק ג') דכשיש לו אחד מאלף יכול להיות שחלקו הוא הלב או המוח מקום שכל חיות הבהמה תלויה בו[[15]](#footnote-15).

ויל"ע אי לרמב"ם בעינן אבר שלם עי' לעיל, א"כ מה מהני אחד מאלף בלב או במח הא אינו אבר שלם.

**כס"מ והגרי"ז-** אכן הכס"מ (פ"ד מבכורות ה"א) כתב 'טעמו דכיון שיש לו חלק בכל הבהמה, אפי' הוא אחד מאלף שותף מקרי', ומשמע ששותף שאני מחד אבר, כיון ששותפות היא בכל הבהמה ואפי' כשהיא רק אחד מאלף.

וכתב הגרי"ז לבאר דב' דינים הם, כשהוא שותפות באמת פוטר בכל גוונא דאינו 'בקרך' ו'צאנך' וכדפתח הרמב"ם, משא"כ בחלק מסוים בעצם לא מקרי ב'בקרך' ורק איתמעיט מקרא ד'כל' ובזה נאמר דבעי שיעור שעושהו בע"מ[[16]](#footnote-16).

ועי' בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק א') שכתב ג"כ עיקר הדבר שמקרא ד'בקרך' לא הוה ממעטינן אלא שותפות ולא חלק מסויים ולזה בעינן קרא ד'כל'. עיי"ש[[17]](#footnote-17).

**אי אחד מאלף פטור גם לרב חסדא ורבא-** בפשטות פטור לכו"ע, דלדברי הש"ך הרי חשיב שיש לו בחיותא, ולכס"מ והגרי"ז הא כיון ששותפות הוא פטור בפנ"ע, א"כ ע"ז לא פליגי ר"ח ורבא.

אכן עי' בהגר"א (סי' ש"כ סעי' ג' אות ד') שמציין על מש"כ השו"ע אפי' היה לו אחד מאלף, 'עתוס' ג' ב' ד"ה דקא ונראה דבהקנאת כו' וז"ש בס"ד היה לו כו'. וכוונתו למש"כ תוס' שם דסגי בהקנאת אוזן כיון דקיי"ל כר"ה וכדפסק השו"ע בס"ד. חזינן לכאו' דנקט דאחד מאלף מהני רק לר"ה ולא לר"ח ורבא. ויל"ע.

**דעת רב חסדא ורבא ואתקפתא דמר בר ר"א**

רב חסדא ורבא מצרכי שיהיה לעכו"ם שיעור שתלוי בו חיותא, ופרש"י (ד"ה נבילה) דעי"ז 'חשיב כמאן דהוי כוליה דעכו"ם'[[18]](#footnote-18), משא"כ באוזן הקשה רב נחמן לר"ה דלימא ליה שקול אזנך וזיל[[19]](#footnote-19).

**מר בר רב אשי-** מר בר רב אשי פי' דשיעור חיותא היינו דיש לו כל כך שבלא זה לא חייב בבכורה, ומקשה דחזינן שאין החיותא מעכבת בבכורה דהא נפל חייב בבכורה הגם שאין לו חיותא.

**על מי מקשה-** ברש"י (ד"ה מתקיף ליה) כתב 'אכולהו', ומשמע לכאו' גם לר"ה, ותמה הגרי"ז הא לר"ה אוזן פוטר למרות שיכול לומר לו שקיל אזנך. אכן ברבינו גרשום פתח לכולהו וממשיך דקאי על ר"ח ורבא, ודן הגרי"ז דאפשר שכן גם כוונת רש"י.

**הכא כיון דעריבא בהו חולין-** ומסקינן דאה"נ איכא בכורה גם בלא חיותא אבל כשמעורב חולין בשיעור חיותא פוטר מבכורה. וצריך לבאר, דלכאו' ה"נ נימא שקול וזיל כמו שהקשו על ר"ה.

**נפל-** העירני ידידי רי"ר לדון כמה שותפות עכו"ם בעינן בנפל בשביל לפטור.

**שותפות עכו"ם בפחות משיעור הפוטר האם גם כשרה להקרבה**

יל"ד ביש לעכו"ם פחות מהשיעור הפוטר האם כולו קדוש ודינו כשאר בכור או שודאי חלקו של העכו"ם אינו בכלל החיוב ורק אינו מועיל לפטור את הישראל. ונידון זה הוא באוזן לר"ח ורבא, ובפחות מאוזן לכו"ע, וכן גם ביש לו שיעור חיותא למאי שהקשה מר בר רב אשי[[20]](#footnote-20).

**באוזן לר"ח ורבא-** פרש"י (ד"ה שקול אזנך וזיל) 'דאי נמי הוה הבכור בע"מ ניתן לכהן', וכ"כ ברבינו גרשם 'ויהיב לבכור לכהן ואי לא חזי למזבח חזי למיכליה לכהן'. ומביא הגרי"ז מהגרי"ד לדון, האם באמת כך דינו שאינו קרב אלא ניתן לכהן, או שהוא רק טעם שלכן אין לעכו"ם חלק חשוב לפטור ושוב הוי בכור לגמרי.

וכתב הגרי"ז דלקרב ודאי אינו קרב כיון שיש בו אבר פסול, ומוכיח כן מתוס' בחולין (דף סט: ד"ה תמכר) עיי"ש, ורק אכתי יש לדון אי עכ"פ קדוש ובעי מום, או שהוא רק מתנות כהונה, עיי"ש[[21]](#footnote-21). ועי' באחיעזר (ח"ב סי' מ"א אות ו') שמביא מהכא להא דכל חסרון הדין חשיב כבעל מום. עיי"ש

**ביש לו שיעור חיותא למר בר רב אשי-** פרש"י (ד"ה שגר בהמה) 'לקדוש חלק הישראל אע"ג דלאו בר חיותא הוא'. מבואר דרק חלק הישראל קדוש. אלא שיש לדון אי ה"ה באוזן לר"ח ורבא ובפחות מאוזן לכו"ע או שמא הכא שאני

**ההלכה בפלוגתא זו**

**תוס' והרא"ש ורמב"ם-** כתב תוס' (דף ג: ד"ה דקא) דקיי"ל כר"ה, מדקאי רבי יוחנן כותיה, וכן מוכח ממעשה דמרי בר רחל[[22]](#footnote-22), וכן לקמן (דף נג.) הקשו דלקנינהו לאודנייהו לעכו"ם. וכן פסק הרא"ש (סי' ב') והרמב"פ (פ"ד מבכורות ה"א) . וע"ע בסמוך.

**תוס' בע"ז ופסקי תוס' בסוגין-** אמנם תוס' בע"ז (דף עא. סד"ה רב אשי) כתב דנראה להחמיר להקנות דבר שעושה טריפה או נבלה.

וגם בתוס' בסוגין מוסיף 'ולכל היותר מותר ע"י הקנאה בדבר שעושה אותה טריפה או נבלה' ויל"ע אי כוונתו לפקפק שלא סגי באוזנו. ועי' בפסקי תוס' שכתב שלא סגי בהקנאת אבר אלא בדבר שעושה טריפה או נבלה.

**אור זרוע-** האו"ז (הל' בכורות סי' ת"פ) פסק ג"כ כר"ה, אלא שבהמשך כתב דמצוה מן המובחר להקנות דבר שעושה אותה נבלה, עיי"ש ויל"ע.

**שו"ע וש"ך-** בשו"ע (סי' ש"כ סעי' ד') פסק כר"ה דסגי באוזן, אכן בש"ך (שם ס"ק ג') מביא דברי תוס' בע"ז הנ"ל, וכ"כ במרדכי ובאגודה, וע"כ כתב דיש להחמיר כן לכתחילה, עיי"ש.

**יראים-** היראים (מ' קמ"ב) כתב דהלכה כר"ה בשותפות בולד, אבל בשותפות באם הלכה כר"ח, ומשום דבאם 'אם מקנה לו אזנה א"ל שקול אוזנך וזיל וקדושת הבכורה אינה מתעכבת בכך, אבל העובר אפי' במום קל מתעכבת קדושת הבכורה דבכור בע"מ לא אקדיש'.

ותמה בתועפות ראם (שם אות ז') דהוא נגד הסוגיא דאמר ר"פ מ"ש וכו', וצ"ע. עיי"ש. וביותר, דהיראים גופיה העתיק לעיל דברי ר"פ כלפי עיקר הא דשותפות עכו"ם פוטרת גם באם. וצ"ע. ועוד תמה בתועפות ראם (שם) דלעיל גבי פטר חמור (מ' קמ"א) פסק דגם באם סגי באוזן כר"ה. וצ"ע.

**דקא מפקע ליה מקדושתייהו**

**אי גם בהקנאה באם-** כתבו תוס' (ד"ה דקא) בשם ר"ת דרק בהקנאת עובר נענש רב מרי דאיכא הפקעה בגוף העובר, משא"כ להקנות באם שריא.

ובאו"ז (ריש הלכ' בכורות סי' ת"פ) מבאר טפי 'ופי' ר"ת זצ"ל שאנו מקנים לעכו"ם מגוף אמו של עובר ורחוק מן הבכורה ולא מחזי כמפקיע הבכור עצמו'.

בס"ד [א.י.קרלנשטיין] [3]

**דף ג:**

**אי עובר נחשב דלשב"ל ומדוע**

כתב תוס' (ד"ה דקא) והרא"ש (סי' ב') דרב מרי הקנה אוזן הולד ולא אוזן האם, ובעצם הולד הוי דבר שלא בא לעולם, וע"כ דהקנה בהמה לאזני עובר כמו דקל לפירות. והובא בשו"ע (יו"ד סי' ש"כ סעי' ו'). ויל"ד מדוע חשוב העובר כלא בעולם הא כבר נמצא, ועוד, דמדוע לא נדונו כחתיכת בשר של אמו.

**סמ"ע וקצוה"ח-** בשו"ע (חו"מ סי' ר"ט סעי' ד') פסק דהמוכר עובר הוי דשלב"ל, ובסמ"ע (ס"ק ט') מתקשה מ"ש עובר מפירות שחנטו שכתב ברמ"א (שם) דחשיב בעולם, ומחלק דעובר במעי בהמה אינו בעין.

ובקצוה"ח (שם ס"ק א') מאריך להוכיח דעובר נחשב בא לעולם, ובהמשך (ס"ק ב') מביא דברי הסמ"ע הנ"ל דכיון שהוא מכסיא חשיב כאינו בעולם, ובהמשך (ס"ק ג') כתב דודאי אחר שנשחטה קודם שהוציאוהו חשיב כבר בעולם דרק כמונח בקופסא משא"כ כשהיא חיה.

**שטמ"ק ואו"ז ויראים-** אכן בשטמ"ק בסוגין (אות ג') מבואר דאה"נ כל מה דחשיב לא בעולם הוא במקנה קודם שנתעברו, אבל עובר חשיב בעולם עיי"ש. וכן מבואר באו"ז (ח"א הלכות בכורות סי' ת"פ) דמביא דברי התוס' על קודם שנתעברה, וכ"כ גם בפסקי ב"מ (ח"ג פסקי ב"מ סי' קמ"ז).

וכן נראה גם ביראים (מ' קמ"ב) שכתב דאחר שהוכר עוברה יכול למכור העובר במשיכה, ובהמשך מביא דברי התוס' וע"כ בלפני שנתעברה.

**רע"א-** בבאר הגולה (שם אות ט') כתב דמקור דין זה נלמד מדחשיב לא בעולם לענין קידושין (קידושין דף ס"ב).

ומקשה רע"א (שם) דבעצם עובר הוא חתיכת בשר או חלק מהאם וע"כ לגבי קידושין שא"א לקדש בשר ויתחדש רק לכשיולד, משא"כ במכר. וע"כ מפרש דמקור השו"ע הוא מתוס' דסוגין הנ"ל. אלא שלא מפרש מדוע באמת חשיב לא בעולם הא מ"ש מחתיכת בשר.

**נתיבות המשפט-** אכן בנתיבוהמ"ש (סי' ר"ט ס"ק ב') כתב דאה"נ לו יקנה העובר כבשר חשיב בעולם ורק כשמקנה לכשתלד ושאם ימות קודם אין לו בולד, בזה חשיב לא בעולם, והא דברב מרי לא פי' תוס' שהקנה העובר כבשר, הוא משום שלא רצה שיהיה שותף עמו בבהמה כדחזינן שלא הקנה באם אלא בולד, עיי"ש.

**להקנותו לכשתלד**

**תרומת הדשן-** בהגהות אושר"י (ב"ב דף קמא: ד"ה בין) מביא דעת רשב"ם דעובר חשיב בעולם קצת לגבי שמהני להקנותו לכשתלד, וכתב התרומת הדשן (סי' ע"ר) דלפ"ז שפיר יכול להקנות העובר עצמו לכשתלד.

ועיי"ש שמבאר כן בדעת האו"ז דסבר כרשב"ם, וקשה הא באו"ז איירי בלפני שנתעברה כדהובא לעיל, ובזה לא מהני גם להרשב"ם.

**קצוה"ח ורע"א והפלאה-** בקצוה"ח (סי' ר"ט ס"ק י') מקשה הא אמרינן בתמורה (דף כה.) אמר על הבכור עם יציאת רובו עולה , לא נפטר מבכורה, דאמרינן דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, וחל הבכורה ולא העולה, וה"נ במכירה, עיי"ש מש"כ בזה. וכן הקשה ברע"א (יו"ד סי' ש"כ סעי' ו'). וכן תמה בהפלאה (כתובות דף יא. סד"ה אמנם).

ובקצוה"ח מיישב במקנה עם יציאת המיעוט, דהבכורה לא חלה עד יציאת הרוב, ומוסיף דהינו אי פסקינן כרבה (חולין דף סט:) דאינו קדוש למפרע, עיי"ש. וע"ע במנחת אברהם (עמ' ז') מה שמביא ליישב בזה.

**הגר"א-** הגר"א (יו"ד סי' ש"כ סעי' ו' ס"ק י') מאריך דלא כרשב"ם, ובליקוט מביא מתוספתא להדיא דעובר חשיב כלא בעולם, ובסוגרים שם כתב ליישב דאיירי בלא אמר לכשתלד, וע"ע בב"י (חו"מ סי' רי"ב) שדן דאפשר דאיירי התם לפני שנתעברה.

**הקנאת הבהמה לאזני עובר כדקל לפירות**

תוס' והרא"ש כתבו שיקנה בבהמה לעובר כדקל לפירותיו, ותמה ההפלאה (כתובות דף יא. ד"ה נעל"ד) היאך מהני להקנות בבהמה כדקל לפירות לקנות העובר, הא הניחא לפני שנתעברה הוי העובר כפרי של הדקל, אבל אחר שנתעברה הא העובר כבר קיים וכבריה בפנ"ע, עיי"ש.

ועי' במשנת ר' אהרן (עמ' קכ"ז) שמחדש דב' אופני דקל לפירות איכא, ובאמת הכא קונה את העובר עצמו ורק כלפי חסרון דשלב"ל מהני שיקנה גם באמו עיי"ש.

**באיזה מעשה קנין מקנה לעכו"ם**

**רש"י-** פרש"י דיקנה דיטול כסף מן העכו"ם דלהוי קנין כסף, דהא איתא לקמן (דף יג.) דעכו"ם לא קני אלא בכסף.

**תוס'-** תוס' (סד"ה דקא) מקשה הא לקמן (שם) איתא דלרבי יוחנן אדרבא עכו"ם אינו קונה בכסף אלא במשיכה, וקיי"ל כר"י.

**אור זרוע ותרוה"ד-** באור זרוע (ח"א סי' ת"פ) מיישב קושית תוס', דהכא כיון שא"א למשוך העבור שוב מהני כסף גם לר"י דכללא הוא דדבר שא"א במשיכה נקנה בכסף כדאיתא בב"מ (דף מח.) עיי"ש, והו"ד בהגהות אושר"י (ב"מ פ"ד סי' ח') ובקצוה"ח (סי' ר"ד ס"ק ד').

אלא שדן בתרוה"ד (סי' ר"ע) מדוע ליתא במשיכה הא יכול למשכו במשיכת אמו, וכתב דזה תלוי אי עובר ירך אמו, ועוד כתב, דלמש"כ תוס' והרא"ש שקונה פרה לעוברה א"כ ודאי דמהני משיכת הפרה לקנות זאת, וע"כ דהאו"ז איירי במקנה רק הוולד, וסבר דמהני להקנות רק העובר ודלא כתוס' והרא"ש. עי' לעיל שהובאו דבריו אלו.

**רא"ש-** כתב רא"ש (סוף סי' ב') דלהסתלק מן הספק יעשה גם משיכה וגם כסף, והובא ברמ"א (סי' ש"כ סעי' ו'), ועי' בש"ך ובט"ז שם דברי הפוסקים מעכב בדיעבד או שבדיעבד סגי במשיכה עיי"ש.

ומוסיף הרא"ש עוד, דהמחוור שבכולם שיעשה הקנין ע"י שיקנה לעכו"ם בעד פרוטה את המקום שהבהמה עליה, ויקנה לו ממנה אוזן, וכ"כ בשו"ע (סי' ש"כ סעי' ו').

**אי מדין חצר או אגב-** בפשטות מתפרש דכוונת הרא"ש היא מדין קנין חצר, ובמהריט"א (ס"ק א') מקשה הא אין שליחות לעכו"ם וחצר מטעם שליחות היא, וכן מביא הקצוה"ח (סי' קצ"ד ס"ק ג') שתמה המהרשש"ק.

ע"כ כתב המהרשש"ק דהכוונה מדין קנין אגב, ומביא דכן הוא לשונו של רבינו ירוחם (או"ח נתיב כ' ח"ב) 'או יקנה להכותי המקום שהבהמה עומדת שם ויקנה לו אגבו אוזן הבהמה'. וכן עי' בט"ז (שם ס"ק ז') דמשמע שמפרש דהוא בקנין אגב, וכן מוכיח רע"א (שם) מדבריו

ובקצוה"ח שם מקשה דקנין אגב דרבנן, ומאידך מוכיח דיש חצר ועכו"ם, ומה שקשו דחצר מטעם שליחות מיישב בארוכה עיי"ש.

**תוס' ע"ז-** עי' תוס' ע"ז (דף עא. סד"ה רב אשי) שכתב ג"כ שיקנה לעכו"ם החצר, אלא שהוא כתב כן כביכי תמצי למקום שאיליו ימשכנה, ובקצוה"ח (שם) דם לפרש כן גם בתוס' והרא"ש דסוגין, וצ"ע, דבדבריהם לא משמע כן.

**אבע"א וכו' ואתי ביה לידי תקלה**

**רש"י-** פרש"י דידע לאקנויי היינו שנטל דמים וקנה, והם סברו מילתא הוא דעבד, דהיינו שרק בדיבור בלא כסף.

**תוס'-** תוס' מפרש דהוא ידע שעובר חשיב דלשב"ל והקנה בהמה לאזני עובר כמו דקל לפירות, והם סברו מילתא הוא דעבד, דהיינו שיטעו דאפשר להקנות אזני העובר כפירות דקל

**רבינו גרשום-** רבינו גרשם מפרש דהוא הקנה שלא בפניו ע"י בניו ובנותיו הגדולים דאית להו יד, והם סברו מילתא הוא דעבד דהיינו שיקנו גם ע"י בנו ובתו הקטנים. וצ"ע הא אין שליחות וזכיה לעכו"ם כדאיתא בב"מ (דף עא:).

**היאך מקנים היום לעכו"ם ולא חוששים לעונש**

**ב' תירוצים בתוס'-** תוס' מתרץ בתי' אחד דרב מרי הקנה אוזן העובר משא"כ אנן מקנים אוזן הבהמה. וגם לאבע"א מפרש תוס' דמה שיטעו הוא רק בהקנאת העובר בין דקל לפירות לפירות דקל משא"כ בהקנאת האם ליכא חשש.

עוד מפרש דדכשאפשר לעשות מום אסור להקנות, וע"כ רב מרי שהיה בקי לעשות מום כדר"י נענש, משא"כ אנן דלא בקיאין במום שפיר שרי להקנות לעכו"ם.

**רש"י לקמן דף נג:-** רש"י לקמן (דף נג. ד"ה הכי קאמר) מפרש הגמ' שם על הקנאת אוזן הבהמה, וע"ז אמרו שם דאפשר כדר"י, ופרש"י (שם נג: ד"ה אפשר) דהיינו כדרב מרי. ומבואר דגם בהקנאת האם נענש, וע"כ בתי' שני. ועי' בתוס' שלפי האבע"א בגמ' לפרש"י שם, בלא"ה א"א לפרש דחלוק האם מהעובר, וע"כ כתי' שני.

**עינו אחת גדולה ואחת קטנה**

**רש"י-** פרש"י (ד"ה או אחת) דהיינו או גדולה או קטנה, והיינו שהפסול הוא מחמת עצם השינוי ממידתה הראויה לה.

**רמב"ם-** אכן ברמב"ם (פ"ב מאיסורי מזבח ה"ב) כתב 'עינה אחת גדולה כשל עגל והשניה קטנה כשל אוז', ומוכיח רע"א (במשניות פ"ו מ"י) דמשמע דרק כשאחת כך והשניה והיפך פסול, וכ"כ הטור (סי' ש"ט). והיינו שהפסול הוא מחמת ההפרש ביחס שבין שניהם.

ותמה החזו"א (סי' כ"ה ס"ק י"א ד"ה והנה) דא"כ אין להוכיח דמשתנה לדבר הקדוש בבכורה פוסל, דהרי פסולו מחמת ההפרש ביחס שבין שני העינים, ועוד מאי פריך דה"נ בשניהם גדולות או שניהם קטנות, הא הפסול אינו מחמת השינוי ממידתה אלא מחמת ההפרש, וזה ליכא התם.

בס"ד [א.י.קרלנשטיין] [4]

**דף ד. - ד:**

**פטור כהנים ולווים מבכור אדם ופט"ח**

**תד"ה כהנים-** בגמ' יליף לפטור הלוים מק"ו מדפטרו במדבר את בכורי ישראל, ומקשה תוס' הא עדיף למילף מהני ג' מאות בכורי הלויים שפטרו עצמם כדאיתא לקמן (דף ה.), ומתרץ דבלא ק"ו אפשר שבאמת היו צריכים פדיון. והעיר ידידי ר"ט דאי נפדו בכסף א"כ מדוע לא יוכלו שוב אח"כ לפדות בכורי ישראל.

**פלוגתת אביי ורבא אי ילפינן ק"ו בטהורה - אי פדו הלויים בכור בהמה טהורה במדבר**

**רש"י ותוס'-** אביי יליף ק"ו גם על בכור בהמה, והקשה רבא דא"כ ליפטרו גם בכור בהמה טהורה. בפשטות משמע דגם במדבר פטרו בכורי בהמה טהורה דישראל, וכמש"כ רש"י (ד"ה ועוד דאם איתא) ותוס' (ד"ה ועוד), וע"כ הקשה דנילף ק"ו גם לזה. ויש לברר במה פליג אביי.

וכתב תוס' (סד"ה ועוד) דבכור בהמה טהורה שהוא קרבן, א"א למילף לפוטרו, דאדרבא לויים קרובים אצל המזבח טפי. ובשטמ"ק (אות ה') מוסיף 'והקב"ה חפץ בלוים כי בעבודת קרבן לא תפקע קדושת בכורתם לפי שהשם ירצה בקרבנם'. ובתור"פ (שטמ"ק סוף אות ה') תמה דלא מצינו בשום מקום דשייך צד מזבח בלויים טפי מישראל

ובחזו"א (סי' ט"ז ס"ק ה' ד"ה ודעת) מבאר דטהורה שלדורות אין לה פדיון, אינה נפטרת ע"י שתהיה בהמת לוי במקומה, משא"כ פט"ח שיש לו פדיון.

**תור"פ ורש"י עה"ת-** אכן בשטמ"ק (אות ג') וכן התור"פ (שטמ"ק אות ה') וברש"י עה"ת (במדבר פ' ג' פ' מ"ה) כתבו דבאמת לא פטרו בהמת הלוים את בכור בהמה טהורה של ישראל.

אלא דא"כ מה הקשה רבא, ומפרש השטמ"ק (אות ג') בדוחק דקושייתו דאי פטר שה שלהם את חמורי ישראל ה"נ יפטור את עצמו. ומבאר החזו"א (סי' ט"ז ס"ק ה') דאי חזינן שניחא בקדושת הלויים במקום בכורה, ה"נ בכור בהמה טהורה. ובדעת אביי מבאר החזו"א (שם) דלא מצינו אלא שפוטר קדושת פט"ח שהיא קדושה קלה משא"כ קדושת בכור בהמה טהורה שהיא קדושת מזבח.

בתור"פ (שם) מוסיף ומבאר, דכיון שבלא"ה גם בפט"ח אין השה מתקדש תחת החמור, ה"נ יכול לפדות בהמה טהורה, עיי"ש. והיינו דלא תימא שאין לדמות פט"ח שאינו קדוה"ג לטהורה שהוא קדוה"ג, וע"ז מתרץ שכיון שבלא"ה הפדיון אינו על ידי שמתקדש במקומו, ע"כ אין הפרש בינהם, עיי"ש.

**הא דלרבא ליכא ק"ו על בהמתם**

**רש"י-** ברש"י (ד"ה אלא אמר רבא) מבאר דמדאיצטריך היקש ילפינן שלא לדרוש הק"ו, ובתוס' (ד"ה אם) מקשה ע"ז.

**תוס'-** ע"כ מבאר תוס' (שם) דבאדם שהוא פדיון של קדושה במקום קדושה, דהיינו קדושת לוויה במקום קדושת בכורה, שפיר ילפינן ק"ו, משא"כ בבהמה שהשה לא מתקדש במקום החמור ע"כ ליכא ק"ו.

ומבאר בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק ה') דלדורות ילפינן רק אי הוי קדושה במקום קדושה משא"כ אי הוי גזה"כ שפטרו בהמתם זה לא ילפינן לדורות. ובדעת אביי מבאר דגם מה שבהמתם פטרה הוא מחמת קדושת הלויה[[23]](#footnote-23).

**נשים בפט"ח**

**רש"ש-** הנה נשים חייבות בפט"ח כמבואר בחינוך (מצוה כ"ב), וכן מבואר ברמ"א (סי' שכ"א סעי' י"ט) שפטר רק כהנת ולויה, ומקשה הרש"ש אמאי לא תיפטר מהאי היקש, הא אשה פטורה מפדיון הבן. ומתרץ דהתם הבכור עצמו הרי חייב ורק נאמר שלא מוטל עליה ובכי היא לא אמרינן היקש.

**מקנה-** אכן המקנה (קידושין דף כט. ד"ה והנה) מקשה דה"נ היא תהיה פטורה ורק החמור יהיה אסור כמו בבנה שפטורה ורק הוא בכור. עיי"ש. ועי' במנ"ח (שם אות ב') מש"כ בזה

**בן לוי דלא הוה ליה שה, פחות מבן חודש, לויה שילדה**

יל"ד אי קושית רב ספרא על הפדיון דמדבר או על לדורות, ונידון זה הוא באין לו שה לאביי, ובפחות מבן חודש לכו"ע, וכן בלויה שילדה בן.

**אין לו שה-** עי' בתוס' (ד"ה דלא) שמפרש הקושיא בדלית ליה שה על המעשה דמדבר, ובשטמ"ק (אות ד') מקשה דנימא דאה"נ, וע"כ מפרש דהקושיא לדורות, שמי שלא היה לו אז שה לא יפטור לדורות.

ולכאו' צ"ב מה נ"מ אי היה פודה בפועל, הא הילפותא היא שקדושת הלויים פוטרת והרי הוא לוי, ומבאר החזו"א (סי' ט"ז ס"ק ו') דמי שלא היה ראוי למצוה באותה שעה לא ניתן לו אותה קדושה אז ולדורות, עיי"ש.

**פחות מבן חודש-** פי' תוס' (ד"ה בן) דקאי גם על מדבר וגם לדורות, דהפחות מחודש בשעת הפדיון אז, לא תיפטר בהמתו לעולם. עי' בחזו"א הנ"ל.

**לויה שילדה-** הקושיא מלויה היא ודאי מלדורות, שהרי הקשו על מימרא דרב אדא, ויל"ע דיהיה תלוי בהיתה נקבה בשעת הפדיון במדבר, וכמו לגבי אין לו שה ופחות מבן חודש, משא"כ האי לויה לדורות הרי היא בת של לוי שכן פדה במדבר.

עי' בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק ה' ד"ה שם לוי') שעמד בזה, ודן לפרש שהקושיא היא היאך מי שהוא ישראל גמור פוטר מבכורה, אלא דברש"י (ד"ה לויה שילדה) מפרש הקושיא מחמת שלא נמנו אלא זכרים אבל נקבות לא הפקיעו כלום, ויל"ע.

**בפטר רחם תלה רחמנא**

**רש"י ורבינו גרשם-** פרש"י (ד"ה בפטר רחם) 'אזלינן בתר האם לענין ה' סלעים', וכ"כ ברבינו גרשם ''דלא שדינן בנה בתר ישראל אלא בתר דידה', וכ"כ רש"י לקמן (דף מז. ד"ה בפטר רחם) 'אחר האם אזיל לענין ה' סלעים'. ומדייק הגרי"ז דמשמע בדבריהם דשדינן בתרה ומקבל מהאם איזה יחס של 'לוי', ואע"פ שאביו ישראל ועיקר ייחוסו הוא אחריו

**רש"י בחולין והגרי"ז-** אכן רש"י בחולין (דף קלב. ד"ה והלכתא כרב אדא) כתב דהפטור משום 'דבפטר רחם תלא רחמנא והרי רחם שיצא ממנו לאו דחיובא הוא', וכ"כ מפרש הגרי"ז בתחי"ד, דמה שאמרו בפטר רחם תלא רחמנא היינו שהפטור מחמת עצם מה שפטר רחמה של לויה, עיי"ש.

**הא לא קשיא וכו' בפטר רחם תלה רחמנא**

**רש"י-** פרש"י (ד"ה בפטר רחם) דהוא תירוץ רק אחר שהוקשו לויים זה לזה וכולן פטורין, דשוב גם בן לויה.

**תוס'-** תוס' מפרש שהוא תי' בפנ"ע על בן לויה ועל פחות מבן חודש, דכיון שהוא תלוי בפטר רחם סגי באמו לויה, ומוסיף השטמ"ק (אות ו') דפטור בכורה דלוי תלוי בפטר רחם של לויים, ולכן גם כשאמו לויה מפקיע כאילו היה אביו לוי.

וכן שפיר נאמר גם על פחות מבן חודש דאין בו שום גריעותא והרי הוא בן לוי. ויל"פ דכוונתו שהגם שמנין הלויים רק מבן חודש בל עיקר שם לוי ישנו בלידה וחשיב שהוא פטר רחם של לויים[[24]](#footnote-24).

**לויה שילדה בנה פטור מחמשה סלעים**

לקמן (דף מז.) פליגי אי פטור בן לויה מבכורה הוא רק בנתעברה מעכו"ם או גם בנתעברה מישראל, ר"פ אמר רק מעכו"ם שאינו מיוחס אחר אביו אבל בנתעברה מישראל מיוחס לאביו דכתיב למשפחותיו לבית אבותיו, ורבא אמר שגם מישראל כיון שבפטר רחם תלא רחמנא.

**הרמב"ן-** כתב הרמב"ן (הלכות בכורות פ"ח אות ס"ה השני) הו"ד ברא"ש (שם סי' ב') דמסוגין מוכח דהלכה כרבא מדלא משני כר"פ, ומבואר דאי כר"פ דאיירי בנתעברה מעכו"ם לא קשה. וכן משמע מרש"י (דף ד. ד"ה לויה שילדה) דפי' הקושיא בילדה מישראל.

**הרא"ש-** אכן הרא"ש (שם) פליג דלא היו יכולים לתרץ כדר"פ, דלר"פ אה"נ בנתעברה מישראל אינה פוטרת.

**המהריט"א-** תמה במהרי"ט אלגזי (שם) מה דחה הרא"ש שבנתעברה מישראל באמת חייב, הא אכתי קשה על נתעברה מעכו"ם שפטור לר"פ, מדוע פוטרת הא לא פטרה במדבר. וכן קשה גם על הרמב"ן מה רצה שיתרצו כדר"פ הא גם על ר"פ קשה מדוע פוטרת בנתעברה מהעכו"ם.

**דבר אברהם וחזו"א-** הדבר אברהם (ח"ג סי' ז' אות ח') דן לבאר דסברי שמה שפוטרת בנתעברה מעכו"ם אינו מכחה אלא מחמת שהוא עצמו חשיב לוי, וע"כ לא איכפת לן שלויה לא היתה בפדיון שבמדבר, ורק בנתעברה מישראל שהפטור לרבא מחמת שהאם לויה בזה שפיר הקשו, עיי"ש בכל דבריו. ועד"ז איתא גם בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק ו').

ועיקר גדר הדין לוי שלו בנתעברה מעכו"ם, עי' בהגר"ח (פט"ו מאיסו"ב ה"ט ד"ה והנה) וכן דן בזה בחזו"א (אבהע"ז סי' ו' ס"ק ו' וסי' ט"ו ס"ק י"ז).

**דין בנו של האי בן לויה וכן הפט"ח שלו**

**שפת אמת-** יל"ד אי האי בן לויה דינו כלוי גם לפטור את בנו מבכורה וכן חמורו פטור מפט"ח, או שרק לבכורה דידיה. ולכאו' תלוי בביאור מה שאמרו בפטר רחם תלא רחמנא עי' לעיל, ואפשר עוד דחלוק אי נתעברה מישראל או מעכו"ם, דבנתעברה מעכו"ם הוי ממש לוי, עי' לעיל, ואכמ"ל. ועי' בשפ"א (דף מז.) שדן בזה.

**מקנה-** המקנה (קידושין דף כט. ד"ה כל שאינו) נקט בפשיטות שבנו חייב בבכורה, דכן משמעות הש"ס וכל הפוסקים שלא הזכירו אלא שהוא פטור, ומקשה לפ"ז דא"כ מצינו מי שהוא פטור ובנו חייב עיי"ש.

**פטר חמור של לויה**

**רא"ש-** הרשב"א (ח"א סי' שס"ו) מביא שהרא"ש נסתפק אי פט"ח של לויה חייב פדיון, דנהי דבנה פטור דבפטר רחם תלא רחמנא אבל למעשה לא היתה במדבר, או שעכ"פ גם היא בכלל ההיקש דכל שאינו בבכור אדם וכו'.

**רשב"א-** ומשיב הרשב"א (שם) דודאי פטור, דההיקש אשמועינן כלל, דכל שישנו וכו'. והאי כהנת ולויה הואיל ואינן בכלל בכור אדם דהא אפילו נתעברה מישראל פטור דקיי"ל כרבא, הלכך אינם בפט"ח, עיי"ש[[25]](#footnote-25). והו"ד בב"י (יו"ד סי' שכ"א) וברמ"א (שם סעי' י"ט).

ועי' בדבר אברהם (ח"ג סי' ז' אות ח') שמתקשה מה נסתפק הרא"ש, ודן סבר דפטורו מחמת עצמו ולא מחמת אמו ולכן פט"ח דאמו לא ייפטר, עיי"ש בכל דבריו.

**פט"ח של בעלה הישראל-** עוד מסתפק הרא"ש דאי פט"ח דידיה פטור האם ה"ה פט"ח של בעלה הישראל, דכמו שפוטרת בנו תפטור חמורו, וברשב"א כתב דודאי חייב כמו שחייב פדיון בנו מאשה אחרת וה"נ חמורו.. ויל"ע מה הצד של הרא"ש לפטור, הא היאך ייחשב בעלה כאינו בפדה"ב שמחמת כן ייפטר מפט"ח.

**פט"ח של נכסי מלוג-** עוד דן הרא"ש אי פט"ח של נכסי מלוג דידה ייפטר, האם אזלינן בתר הגוף או בתר הוולדות. וכתב הרשב"א דודאי פטור, דהגוף שלה, ועוד שהיא כשותפה הולד, ועוד דזכות הכפל בו שלה וסגי בזה. עיי"ש בכל דבריו.

**פטור כהנים**

**ואהרן שלא היה באותו מנין לא ליפקע-** מבואר ברש"י ותוס' דקאי גם על פדיון בכור אדם, ויל"ע הא פדיון אדם ניתן לכהן וא"כ מה שייך שיהיה הכהן חייב בו. ועי' במנחת אברהם (עמ' כ"ד אות ב')

**כהנים מנלן-** בפשטות מתפרש שהקשו על כל הכהנים שאינם בכלל המנין, ומקשה החזו"א (סי' ט"ז ס"ק ו') הא בני אהרן היו במנין דרק הוא התמעט, וא"כ הם בכל ההיקש. וע"כ מפרש דהקושיא על כהנים שלא היה להם שה או פחות מבן חודש וכו', דבלוי כה"ג ישנו היקש משא"כ הכהנים אינם בכל ההיקש ובכה"ג לא ייפטרו.

**\***

**פדיון הבכורים במדבר - קידוש הלויים - מצות פדיון הבן**

**פדיון הבכורים בלווים במדבר אי הוי מדין פדיון הבן או דין בפנ"ע**

מצוות פדיון הבן נוהגת לדורות גם אחר שנבחרו הלויים, ונהגה גם קודם פדיון הלויים, שהרי פ' קדש (שמות פ' י"ג) נאמרה כבר במצרים כדלקמן (דף ד:), וכדאיתא ברש"י (דף ד: ד"ה לא קדשו בכורות וד"ה דמעיקרא) דגם למ"ד שלא קדשו בכורות במדבר, היינו רק הנולדים במדבר, אבל אלו שהיו במצרים שפיר נהגה בהם מצוה זו עיי"ש. ומצוה זו עניינה כמש"כ בקרא (שמות שם) שנקנו הבכורים לד' ע"י שהצילם ממכת בכורות וטעונים פדיון.

מעתה יל"ד בפדיון הבכורים ע"י הלויים האם היה קיום של מצוה זו, דבפשטות היה דין בפנ"ע שנבחרו הלוים לעבודה במקום הבכורים כמפורש בקרא (במדבר פ"ג פ' י"א), ומשום שבתחילה היתה העבודה בבכורות, ועל ידי שחטאו בעגל נפסלו הבכורות ונבחרו הלויים תחתם כיון שהם לא עבדו בעגל, וכמו שמביא רש"י (שם פ' י"ב).

אלא דמאידך מוכח מכמה דוכתין שהיה עכ"פ גם קיום של פדיון הבן וכדלהלן, ובאמת יש להבין היאך נתקיימו תרוויהו בחד פדיון וצ"ע.

**מדלמדו זה מזה-** פטור כהנים ולווים ממצוות פדיון הבן, ילפינן מדפדו הלוים את בכורי ישראל, משמע שהיה קיום של מצוות פדיון הבן.

**העודפים-** מצינו שהעודפים נפדו בחמשה סלעים, וזהו לכאו' מדין פדיון הבן, שהרי כבר נתקדשו כל הלויים מכח שאר הבכורים. וי"ל.

**מדפדו פט"ח-** מדפדו בהמת הלוים פט"ח של ישראל, והרי בכור בהמה אינו שייך לעבודה בבכורים, וע"כ קיימו מצוות פדיון פטר חמור דפ' קדש.

**רמב"ן-** ברמב"ן (במדבר פ' ג' פ' מ"ה) כתב שממצרים ועד עתה לא פדו את הבכורים, ומבואר שכעת קיימו מצוות פדיון הבן דפ' קדש שנתחייבו בו.

**מהו נפדה בפדיון הבן לפני שניטלה העבודה מהבכורות**

יל"ד במצוות פדיון הבן דפ' קדש שנאמרה במצרים, הא היתה העבודה בבכורות עד שהוקם המשכן כדאיתא בגמ' (דף ד:), וא"כ מה חל בפדיון הא גם אחר הפדיון נשאר הבכור קדוש לעבודה. ובפשטות צ"ל דישנה עוד קדושה שממנה נפדו, וכמו בפדיון אחר שנלקחה מהם העבודה, עי' בזה לקמן.

**ספורנו-** אכן עי' בספורנו (במדבר פ' ג' פ' י"ג) שכתב שלפני הפדיון היה אסור הבכור בעבודת הדיוט כמשפט כל הקדש שהוא אסור בגיזה ועבודה, ולזה מהני הפדיון, אמנם גם אחר הפדיון עדיין קדושים לעבודה. עיי"ש. והיינו שישנה קדושה שממנה באמת נפדים

אמנם מש"כ שהיו אסורים בעבודת הדיוט, קשה דלקמן (דף ט:) מעטינן בכור אדם מאיסור גיזה ועבודה, ודוחק לומר שקודם שהופקעו מעבודה היו קדושים טפי וצ"ע.

**כיצד נעשה אז הפדיון**

עוד יל"ד במצוה זו, הא לתת ה' סלעים לכהן זה נתחדש אחר שנתמנו הכהנים תחת הבכורים, אבל קודם לכן היאך היה הפדיון של הבכורים.

**רמב"ן-** עי' רמב"ן (במדבר פ' ג' פ' מ"ה) שכתב שבאמת הבכורים לא נפדו ממצרים עד שנה שניה 'שעדיין לא נאמר למי יהיה הפדיון כי עתה הוא שנתקדשו הכהנים ועדיין לא נצטוו במתנות הכהונה'.

**משך חכמה-** ועי' משך חכמה (שמות פ' י"ג פ' י"ג) כתב דבמצרים והלאה עד שנתקדשו הכהנים היה פדיון בכורי אדם הקדש או קרב למזבח, ופדיון פטר חמור היה אוכלו הבעלים עצמו, ורק אח"כ התחדש שניתנים לכהנים.

**מצות פדיון הבן אחר שנתחלפו הבכורים בלויים**

**מדרש רבה-** במדרש רבה (במדבר פרשה ג' אות ה') עה"פ תחת כל בכור וכו' לי יהיו, דרשו 'לפי שהוא אומר ואני הנה לקחתי את הלויים מתוך בנ"י וכו', שומע אני שמהיום ההוא ואילך לא יהיו הבכורות קדושים, תלמוד לומר יהיו, מלמד שהם צריכים פדיון'. ומבואר דבעינן דרשא שנשארה מצוות פדיון הבן לדורות אחר שנפדו בלווים.

אלא דבאמת צ"ב, הא מה שנלקחו להיות לד' ביציאת מצרים, כבר הוחלפו בלווים, ומה טעונים עוד פדיון. וע"כ צ"ל דחזינן שהיתה מצוות פדיון הבן גם לפני שחטאו, וע"כ שאין הפדיון להפקיע קדושת העבודה אלא קדושה אחרת, וא"כ א"ש דזה נשאר שפיר גם אחר שהוחלפו בלויים, וצ"ב. וע"ע בסמוך.

**רבינו בחיי-** עי' ברבינו בחיי (שמות פ' ל"ד פ' כ') שכתב 'ואף על פי שאין העבודה בהם יש להם מעלה ויתרון על שאר בני אדם מצד שהם בכור', והיינו שלכן בעו פדיון גם אחר שנלקחה מהם העבודה, עיי"ש.

**אור החיים-** הנה האור החיים (פ' במדבר (פ"ג פ' מ"ה) מביא דברי חז"ל שאמרו עתידה עבודה שתחזור לבכורות, הרי שלא הופקעו הבכורות בעצם מעבודה אלא רק נענשו לזמן. וא"כ י"ל דזה נתחדש בקרא דלי יהיו דכתב במדרש רבה הנ"ל, דמיניה ילפינן דגם אחר שהוחלפו בלווים עדיין בחירתן קיימת ושייכים לד' וזה מה שמצריכן פדיון.

**שפ"א-** וכעי"ז איתא גם בשפ"א (במדבר תר"נ) שמביא המדרש דכל מקום שנאמר 'לי' קיים לעולם, וה"נ כתיב 'יהיו לי', וע"כ דגם אחר שנתחלפו בלויים נשארו בקדושתם, וכתב לדמות פדיונם לתמורה שנאמר בה הוא ותמורתו יהיה קודש, עיי"ש.

**אי הקדושת הבכור שנפדית בפדיון הבן שייכא לקדושת הבכורות לעבודה**

נתבאר לעיל שפדיון הבן הוא ענין בפנ"ע מקדושת העבודה של הבכורים, כדחזינן שהיה קודם שהוחלפו והיו עובדים אחר הפדיון, וגם ישנה אחר שכבר בלא"ה אינם עובדים. אלא דיש לעיין בזה וכדלהלן.

**אי קדשו בכורים במדבר-** נחלקו ר"י ור"ל (דף ד:) אי קדשו בכורים במדבר, והיינו לגבי מצוות פדיון הבן, דהא ילפי מקראי דפ' שמות. ואעפ"כ חזינן דר"י מוכיח מדהיתה העבודה בבכורות. הרי שקדושת הבכורים לפדיון הבן וקדושתם לעבודה היא חדא, ועכ"פ תליא הא בהא. ויל"ע.

**אי הלוים קיבלו בפדיון את קדושת הבכורים**

בפשטות קדושת הלויים היתה מכח קדושת הבכורה שעברה אליהם ע"י הפדיון, אכן לכאו' יש להוכיח לא כן וצ"ב.

**הוקשו כל הלויים-** מצינו בהאי פדיון שנתקדשו גם לויים שלא היה כנגדם בכורים, כגון פחות מבן חודש, ואפשר שהוא משום שהוקשו כל הלויים זה לזה, כדאמרו בגמ' שמיניה ילפינן שפטורים מבכורה. עכ"פ מבואר דאינו פדיון ממש של כל לוי ולוי כנגד כל בכור ובכור.

**קדושת הלויים לדורות-** עוד מצינו שהלויים נתקדשו לדורות דכל זרעם לוי הוא, וקדושה זו א"א לקבלה בפדיון מהבכורים, שהרי בכור אינו מוריש קדושתו לבנו, וע"כ שהיה דין שנבחר שבט לוי כ'שבט' במקום הבכורה, ואינו פדיון כפשוטו זה כנגד זה.

**נצי"ב-** אכן עי' בנצי"ב בהעמק דבר (פ' במדבר פ' ג' פ' מ"א) שהיה משה אומר על כל בכור פדאך בן לוי זה, ובזה חלה קדושת הבכור וסגולתו על הלוי, עיי"ש. ובהמשך כתב 'וכל בכור בא עם הלוי למשה ומשה במאמרו החליף את קדושת הבכורה על הלוי'. ויל"ע מהנ"ל.

**אי בחירת הלווים לעבודה היתה רק ע"י האי פדיון בכורים**

הנה בחירת הלווים להיות עובדים נעשה ע"י פדיון הבכורים, כמפורש בקרא (במדבר פ' ג' פ' י"ב) ואני הנה לקחתי את הלויים מתוך בנ"י תחת כל בכור וכו', ופרש"י זכיתי בהם ולקחתים תמורתם, לפי שהיתה העבודה בבכורות וכשחטאו בעגל נפסלו והלויים שלא עבדו ע"א נבחרו תחתיהם. מאידך מצינו בבחירת הלוים סדר טהרה וכפרה (במדבר פ' ח' פ' ה') במי חטאת ותגלחת וקרבן וכו'.

**רמב"ן-** בפשטות צ"ל סדר זה נעשה אחר הפדיון, שמאחר שנתמנו בעו טהרה. וכן משמע ברמב"ן (שם).

**רש"י וחזו"א-** אמנם החזו"א (או"ח סי' קכ"ה ס"ק ח') מביא דבגיטין (דף ס.) אמרו דפ' טהרת הלויים נאמרה בשמיני למילואים והיינו בר"ח ניסן, והובא ברש"י עה"ת (פ' ז' פ' א'). וכתב דלפ"ז הפרשיות של פ' במדבר נאמרו אחר שכבר נתקדשו הלויים בהזאה ותגלחת וקרבנותיהן, עיי"ש.

והדברים צ"ב, דאי כבר נבחרו הלווים בר"ח ניסן ונתקדשו לעבודה, א"כ מה נעשה בפדיון עם הבכורים, הא כבר קדושים מצד עצמם ואינם צריכים לקבל קדושתן מהבכורים. ועי' בחזקוני עה"ת (במדבר פ"ח פ' ו') שנראה שעמד בזה עיי"ש מש"כ.

**\***

**דף ד:**

**נאמר כסף לדורות וכו'**

**הגרי"ז-** איתא בכתבי הגרי"ז דהכסף לשעה לא הוי אותו הכסף של דורות, דהרי למדו מזה לשה דפדיון הבהמות, והתם ודאי שהיה דין מיוחד, עיי"ש.

וע"ע במנחת אברהם בשם הגרי"ז שמדייק מקראי שנעשה הפדיון ע"י לקיחת משה ואח"כ נתנו לכהן, עיי"ש. אמנם הוכיח שבעיקר במצוה הוי אותה מצוה, דכמה דינים ילפינן לדרות מהפדיון שהיה במדבר, עיי"ש בארוכה.

**פודה בו פעמים הרבה**

קשה היאך פודה פעמים הרבה הא דינו ליתנו לכהן ואינו יכול לפדות בשל הכהן, וכן תנן לקמן (דף ט.) דשני חמורות שילדו ב' זכרים נותן ב' טלאים לכהן, ומבואר שא"א לפדות שניהם בשה אחד.

**רש"י-** פרש"י (ד"ה תנינא) דהכונה בחזר וקנאו מן הכהן אחר שנתנו לו, דפודה בו פט"ח אחר. ומקשה השטמ"ק (אות ד') דא"כ פשיטא, ומתרץ 'ושמא קמ"ל דאינו נתפס בקדושת פט"ח ויכול לחזור ולפדותו'.

ותמה המהריט"א לקמן (דף ט. אות ח' ג' ד"ה וראיתי להרב) הא פשיטא שאין השה נאסר כחמור, ומתרץ דס"ד שיהיה השה כבכור טהורה שתם קרב ובע"מ עכ"פ אסור בגיזה ועבודה, עיי"ש. עי' במנחת אברהם (עמ' ל"א) שתמה דא"כ אמאי תנן לקמן (דף ט.) דאם מת נהנין ממנו הא בכור שמת אסור בהנאה, עיי"ש בארוכה.

**תוס'-** תוס' (ד"ה ופודה) מביא פי' ר"ת דאיירי בספק פט"ח, דבכה"ג אינו צריך ליתנו לכהן ושפיר יכול לפדות כמה ספיקות.

**דעת רש"י בספקות**

יל"ד אי מה שרש"י לא פי' כר"ת הוא מחמת דפליג עליו לדינא, ועי' תוס' לקמן (דף יא. ד"ה שהיו) שמבואר בדבריו דרש"י פליג לדינא. וכן משמע מרש"י (דף ט. ד"ה שני זכרים) שכתב על ספיקות דמפריש ב' טלאים.

**מהריט"א-** המהריט"א על מתני' דלקמן (דף ט. אות ח' ג') מבאר שיטת רש"י, דלגבי האיסור חיישינן שמא של כהן הוא ואינו יכול לפדות בו, אלא שבהמשך (ד"ה ולעיקר) מביא תוספתא כתוס', ובהמשך (ד"ה ועוד) מקשה עוד, דהא איתא בב"מ (דף ו:) דאי תקפו מוציאין מידו חשיב ממון של ישראל לגמרי, ובפט"ח אי יתפוס השה ודאי מוציאין מידו, עיי"ש בארוכה.

**שערי יושר-** בשערי יושר (ש"ה פ"ז ד"ה אמנם) מיישב, דכל פודה מספק הרי גם אחר הפדיון נשאר שלו מספק, וע"כ מה שחל בפדיון הוא שמקנה לו הקנין האמיתי, ושאם יתברר הספק יחזור איליו, וא"כ אחר שפדה אחד, מה יוסיף ויפדה את השני, הא ממ"נ, קנין אמיתי כבר ספק של הכהן, ובבפועל הרי גם אחר הפדיון יישאר אצלו, ואדרבא תמיה במה פליג ר"ת, עיי"ש. וע"ע בחזו"א (סי' י"ז ס"ק ח') ובקה"י (סי' ג').

**הגרי"ז-** עי' בכתבי הגרי"ז וכן מביא במנחת אברהם (עמ' ל"ב) מהגרי"ז שביאר שיטת רש"י באופ"א, דמה שחל בפדיון הוא דחל על השה שם 'פדיון פט"ח', וזה א"א לעשותו ב' פעמים, אע"פ שבממון הוי מספק שלו, עיי"ש בכ"ד.

**פדה ספק פט"ח אי לתוס' חוזר ופודה בו ודאי פט"ח**

**ש"ך ומנ"ח-** כתב הש"ך (יו"ד סי' שכ"א ס"ק כ') שהפודה ספק פט"ח יכול לחזור ולפדות אח"כ גם ודאי פט"ח. ובמנ"ח (מצוה כ"ב סוף ס"ק א') שמפקפק בזה דאחר שיתננו לכהן לצורך הודאי שוב יכול לתפסו לצורך הספק, דהוי תפיסה ברשות, עיי"ש שדן בזה בארוכה. עוד מעיר אמאי לא חשש הש"ך לשיטת רש"י , עיי"ש.

**שערי יושר-** בשערי יושר (ש"ה פ"ז ד"ה והנה) כתב ע"פ ביאורו הנ"ל ברש"י, דמודה רש"י שיכול לפדות בו ודאי, דבזה נותן לכהן כעת את הקנין בפועל, עיי"ש.

ובמנחת אברהם (עמ' ל"ב) מקשה דברש"י (דף ט. ד"ה נותן) מבואר דבהיו לו ספק וודאי צריך ליתן אחד ולהפריש אחד, ואי כשע"י אמאי לא סגי להפריש ואח"כ ליתן אותו אחד עיי"ש.

**שה אחד של בן לוי פטר כמה פט"ח של ישראל**

**אי היה מהני בבת אחת-** בגמ' הביאו הא דמהני פודה וחוזר ופודה מדמהני במדבר בהמת תחת בהמתם, ומקשה החזו"א (סי' ט"ז ס"ק ז') דהא התם עשו הכל בבת אחת דהיה רק פדיון אחד, ואעפ"כ הועיל, משא"כ לדורות ודאי א"א בב"א.

ומבאר דלדורות המצוה היא ליתן לכהן וא"א על ב' פט"ח בנתינה אחת, משא"כ במדבר לא היה הפדיון ע"י נתינה שהרי היה ע"י שה של לוי, וע"כ שפיר מהני בב"א, עיי"ש.

אלא דא"כ קשה מה דימו לשם, ומבאר דעיקר הראיה שלא חשבינן השה של הפדיון כאילו יש עליו ענין בכור שלא יהא ראוי לפדות בו אחר, עיי"ש.

**ישראל שנפלו לו עשרה פט"ח**

**תוס'-** כתב תוס' (דף יא. ד"ה שהיו) דבכה"ג גם לרש"י פודה וחוזר ופודה, כי בכל פעם חשיב כאילו נתן לכהן וחזר ולקחן ממנו.

**אי מהני בב"א-** בחזו"א (סי' י"ז ס"ק ח' ד"ה ישראל) דן אי בעי בזה אחר זה דהוו עכ"פ פדיונות נפרדים, או דמהני בב"א כמו שהיה במדבר, עיי"ש.

ועי' בהגרי"ז שמביא בה"ג ומבארו דאיירי בגוונא זו של נפלו לו עשרה פט"ח, וע"ז כתב דיפדה אותם בזה אחר זה ולא בב"א, הרי להדיא דגם בזה בעינן בזה אחר זה, עיי"ש.

**הבמות מותרות והעבודה בבכורות**

**קרן אורה-** תמה הקרן אורה (זבחים דף קטו:) הא זר כשר בבמה, ומתרץ דאיירי בקרבנות ציבור דבעי כהן.

**חזו"א-** וכ"כ החזו"א (קדשים קמא סי' מ"א ס"ק י"ב, וכן בבכורות סי' ט"ז ס"ק ח') דאיירי בקרבנות ציבור, אלא שממשיך להוכיח (שם סי' מ"א) דמשמע דעד סיני היה גם קרבן יחיד קרב רק בבכורים, עיי"ש. וע"ע במש"כ (בכורת סי' ט"ז ס"ק ח')

בס"ד [א.י.קרלנשטיין] [5]

**סוגית נדמה (דף 1)**

דין הנדמה: לבכורה בבהמה טהורה ובפט"ח - מתני' (דף ה:) ולקמן (דף טז:), בשה שפודין בו - גמ' (דף יב.), לאכילה - מתני' (דף ה:) ודעת ר"ש בזה (דף ו:),

יש בו מקצת סימנים: לבכורה - מתני' (דף טז:), ספקות בדין זה- (דף ו.), דעת ר"ש לבכורה ולאכילה - גמ' (דף ו: - ז.), לקרבן - גמ' (דף ג:), למעשר - גמ' (דף יב.).

רחל בת רחל בת עז, ורחל בת עז בת רחל: לבכורה - גמ' (דף יז.), לקרבן לכלאים ולשעטנז - גמ' (שם).

**פרה שילדה מין חמור**

חמור שילדה מין סוס הנידון בדין פט"ח, אכן בפרה שילדה מין חמור יל"ד אי הנידון לחייבו בפט"ח או בבכורה טהורה, ומצינו בזה פלוגתא וכדלהלן.

**רש"י-** ברש"י (ד"ה פטר פטר קנסיב) נראה דמפרש דמתני' איירי בדין בכור טהורה, ורק הקשו דנילף פטור נדמה בבכור טהורה מפט"ח.

**תוס'-** אכן עי' בתוס' (ד"ה והא) שמפרש דבמתני' החידוש שפטור מפט"ח, ורק מוסיף דמשמע שפטור לגמרי וגם מדין בכור טהורה.

**הגרי"ז וחזו"א-** כתב הגרי"ז דמדאמרו פטר פטר קנסיב לה לפרה, משמע דעל דין בכור טהורה קאי, אלא דמאידך מדתנן בטעם הפטור 'עד שיהא היולד חמור', משמע שהנידון לחייבו בפדיון פט"ח, וגם הרמב"ם כתב לה בהלכות פט"ח (ביכורים פי"ב הי"ח), וגם מתני' דפ"ק איירי בהלכות פט"ח.

אלא שתמיה הא בסיפא לענין אכילה מבואר שבעצם לענין המין נידון כאימו, ורק פטור מבכורה מדין נדמה, וא"כ מה הנידון לחייבו בפט"ח. עיי"ש מה שדן לישב ודוחה. וכן מתקשה החזו"א (סי' ט"ז ס"ק ט) על תוס' הנ"ל דמצד פט"ח לכאו' אי"צ קרא כיון דבתר אמו גריר כדחזינן בסיפא שניתר בשחיטה, עיי"ש.

**יד אליהו-** אמנם עי' ביד אליהו (סי' ב') הו"ד לקמן בארוכה, שנקט דחמור בן פרה הוא בעצם חמור ורק שרי באכילה, ולדבריו א"ש שדנו לחייבו בפט"ח, ואדרבא צריך לבאר מדוע באמת פטור.

**חמור שילדה מין סוס ומין פרה**

הגי' לפנינו היא חמור שילדה מין סוס, ויל"ד אם ה"ה בילדה מן פרה, ובפשטות מדאמרו עד שיהא היולד חמור והולד חמור משמע שגם כה"ג פטור.

**רא"ש-** וכ"כ הרא"ש (סי' ד') דאע"ג שהשתנה למין החייב בבכורה אעפ"כ פטור, והא דנקט סוס לרבותא דלא תימא שהוא חמור אדום כדאמרו בגמ' (דף ה.). ומוסיף הרא"ש דנ"ל לגרוס במתני' חמור שילדה מין פרה ורק בברייתא (דף ה.) הגי' חמור שילדה מין סוס, עיי"ש.

**תוס' ושטמ"ק-** אכן בתוס' (דף ו. ד"ה ומה) מוכח שלא גרס כן, דכתב דיותר ראוי לגרוס בסיפא מה 'הוא' באכילה, דקאי רק על הרישא עיי"ש. ובשטמ"ק שם (דף ו. אות א') מביא גי' הרא"ש.

**רע"א-** כתב רע"א דבגמ' מוכח כגי' הרא"ש, דבגמ' מקשו חמור שילדה מין סוס למאי קתני לה וכו', ומדוע מקשו כן רק על הברייתא ולא על המשנה, ע"כ שבמתני' הגי' כהרא"ש, עיי"ש.

**שהיוצא מן הטמא טמא והיוצא מן הטהור טהור**

יל"ד אי הוי כלל בקביעת המינים, דאזלינן בתר אמו, או שהמין נקבע לפי סימני עצמו, ורק לגבי איסור והיתר נאמר שהיוצא מן הטהור טהור ולהיפך[[26]](#footnote-26).

**יד אליהו-** היד אליהו (סי' ב') הו"ד בפת"ש (יו"ד סי' ע"ט ס"ק ב') דן בטמא שנולד מטהור האם הוי מין טמא לכל דיניו או שבעצם הוא מן טהור ורק אסור באכילה, ונ"מ אי שחיטתו מטהרתו מידי נבלה, ואי חלבו אסור, ולגבי אבר מן החי, עיי"ש.

ודן להוכיח מהא דהקשו (דף ו.) למה ליה למתני שהיוצא וכו', ואי הוי טמא ממש הא קודם לא אמרו אלא שאסור באכילה וא"כ זה גופא אשמועינן, וע"כ שאינו טמא ממש, אלא שלפי' תוס' (שם ד"ה שהיוצא) ליכא ראיה. עיי"ש. ועוד דן להוכיח מכמה דוכתין שאינו אלא איסור אכילה, אלא שלמעשה כתב להחמיר הואיל והוא ספיקא בדאורייתא עיי"ש בכל דבריו.

**מהרי"ט-** במהרי"ט (ח"א סי' נ"א ד"ה והריני) מבואר מבואר שההיתר אכילה הוא מחמת שהוא מין פרה כאמו, דמוכיח מהכא שסימני טהרה הם סימן ולא סיבה, עיי"ש, ויובא לקמן (דף ו.) בעזהשי"ת.

**הגר"ח-** כתב הגר"ח (פ"ג ממאכלות אסורות הי"א) דטהור הנולד מן הטמא איסורו מחמת עצמו ולא רק מדין יוצא, שהרי על יוצא אין מלקות כדקאמר הרמב"ם (שם פ"ג ה"ו) לגבי חלב וביצים, ואילו טהור הנולד מן הטמא ודאי לוקין עליו, עיי"ש.

**תוספתא-** איתא בתוספתא (כלאים פ"ה ה"ב) שנדמה מותר באמו ואין בזה משום כלאים, הרי להדיא שבמין הוא פרה.

**קה"י-** הקה"י מוכיח שהמין כאמו מדאיתא לקמן (דף יב.) דפרה שילדה מן עז א"א לפדות בו פט"ח, דאמרינן זיל בתר אימיה והאי עגל הוא, ומפורש לכאו' דמין נקבע לפי אמו, וכן מוכיח גם מדלקמן (דף יז.) עיי"ש בארוכה.

**גלי רחמנא בקדושת דמים וה"ה בקדושת הגוף**

**רש"י-** פרש"י דילפינן מקדו"ד דה"ה לקדוה"ג, והיינו דהוי במה מצינו.

**רבינו גרשם ושטמ"ק-** אכן ברגמ"ה והשטמ"ק כתבו דילפינן מקדו"ד דכ"ש בקדוה"ג, בשטמ"ק כתב משום שיותר ראוי לפוסלו למזבח, וברגמ"ה כתב משום שלאו בר פדיה יותר ראוי לפוסלו.

ותמה הגרי"ז הא האי דינא הוא פטור בבכורה ומה נ"מ איזה קדושה, ומבאר דאין זה סתם פטור מבכורה, אלא טעם הפטור הוא מחמת שנדמה אינו ראוי לקדושה ולכן שייך טפי בקדוה"ג. ומוכיח כן מדילפינן (ב"ק דף עח.) פסול כלאים לבכורה מפסול נדמה, עיי"ש

**נדמה במקצת סימנים**

**סגי במקצת-** תנן (דף טז:) דאם יש בו מקצת סימנין חייב, ופרש"י (דף ה. ד"ה מקצת סימנים) דהיינו סימנים של אמו. ומבואר דאע"פ שבעלמא אזלינן בתר רוב הכא סגי במקצת, דע"י שגם בצורתו הוא עכ"פ במקצת כאמו כבר אינו נדמה. ובאמת ר"ש (דף ו: ודף יז.) מצריך שיהא ראשו ורובו דומה לאמו.

**אי מהני בכל נדמה-** במתני' איירי ברחל שילדה מין עז ולהיפך, אמנם בשאר אופני נדמה דנו בגמ' (דף ו.) אי מהני מקצת סימנין, ולכאו' הני חילוקים הוו דרגות בעיקר הגריעותא דנדמה, ובזה דנו אי בנדמה כי האי גם מהני המקצת כאמו. וצריך לבאר כל חילוקי הגמ' מדוע חשיב טפי נדמה.

**מה חשיב מקצת-** עי' תוס' (דף ז. ד"ה זה) דסגי ביד ורגל ואפי' בצמרו כאמו.

**אי תנא דמתני' פליג-** בברייתא ילפינן מ'אך' חלק, ומקשה תוס' (ד"ה תלמוד) דא"כ לתנא דידן מהיכן יליף לה. ולא מסתבר דבאמת פליג. ועי' בשטמ"ק (אות א') כתב דבאמת פליגי. אכן תוס' לקמן (דף יב. ד"ה קמ"ל) כתב דשמא יליף לה מקרא אחרינא. ועוד עי' בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק ט') דתנא דידן מסברא קאמר לה דאי אית ליה מקצת סימנים לא הוי כמין אחר.

**דינו לקדשים-** בגמ' לעיל (דף ג:) אמרו דהגם שחייב בבכורה אעפ"כ מום קבוע הוא לשחוט עליו. ובפשטות היינו מדין בעל מום, וכן הוא ברמב"ם (פ"ג מאיסו"מ ה"ה). אכן עי' בסמוך בארוכה בזה.

**ראשו ורובו כאמו לענין קדשים-** כתב החזו"א (סי' י"ט סוס"ק ז') דבראשו ורובו כאמו לא חשיב נדמה אפי' לענין קדשים. ובכתבי הגרי"ז (דף יז.) דן בזה, וכתב שעכ"פ מום ודאי חשיב, עיי"ש.

**בגדרי הפטור נדמה**

**נדמה אינו מום -** בע"מ חייב בבכורה וע"כ שנדמה הוא דין נוסף, וכן לקמן (דף יב.) ילפי' דפטור ממעשר בהמה אע"פ שבע"מ חייב, וגם דנו (שם) שלא יהיה שה כשר לפדות בו פט"ח, וע"כ שהוא דין בפנ"ע. והא דאמרו לעיל (דף ג:) דנדמה חשיב מום לפסול בקדשים, זהו גם ביש בו מקצת סימנים שאינו נדמה, ואעפ"כ מום עכ"פ חשיב[[27]](#footnote-27). ועי' בסמוך בדברי המהר"י קורקוס שאדרבא נדמה גמור אינו מום[[28]](#footnote-28).

**דמי לכלאים-** לקמן (שם) תני איזהו כלאים וכו', ומוקמי לה בגמ' דהיינו נדמה ד'איזהו דמי לכלאים דשויוה רבנן כי כלאים', וכדפרש"י (שם) דפסול ככלאים עיי"ש. ועי' בב"ק (דף עח.) דילפינן כלאים ונדמה מהדדי בק"ו עיי"ש.

וכן איתא בתוס' לקמן (דף נז. ד"ה חוץ) 'בכל מקום דחשיב כלאים רגיל לדלג נדמה כאילו הוא בכלל כלאים משום דדמי ליה קצת'. וכ"כ הכס"מ (פ"ג מאיסורי מזבח ה"ה) גם בדעת הרמב"ם, שכשמנה (שם הי"א) כל פסולי מזבח לא כתב נדמה, ומבאר הכס"מ דהוא בכלל כלאים. עיי"ש במל"מ.

וע"ע בתוס' (חולין דף לח: ד"ה או) דקודם ממעטינן כלאים ולאחר מכן נדמה, 'דנדמה לא ממעטינן אלא משום דדמי לכלאים'.

**מהר"י קורקוס-** המהר"י קורקוס (שם) כתב 'נדמה שאינו דומה כלל לאמו ודומה לגמרי למין אחר זה נקרא כלאים והוי בכלל כלאים שהרי כבש ועז מעורב בו, אמו רחל וצורתו עז'. והיינו דהכלאים שבו הם בין המין לצורה[[29]](#footnote-29).

**נדמה לקדשים**

בגמ' לעיל (דף ג:) אמרו שהוא מטעם מום, אכן אפשר שזהו רק במקצת סימנים כאמו שבזה אינו נדמה בבכור ואינו אלא מום לקדשים. אלא דלקמן (דף יב.) ילפינן מקדשים למעשר בהמה לפטור גם במקצת סימנים, וקשה הא בע"מ חייב במעש"ב וע"כ שהוא דין בפנ"ע של נדמה, וצ"ע[[30]](#footnote-30).

**כס"מ ומל"מ ברמב"ם-** הרמב"ם (פ"ג מאיסו"מ ה"ה) כתב דנדמה פסול לקדשים מטעם מום, וכתב המל"מ (שם) שכוונתו גם בנדמה גמור שהוא בכלל מום, וכן דן בתחילה במהר"י קורקוס (שם) ומקשה דא"כ אמאי אין לוקין עליו כמו בע"מ. אכן בכס"מ כתב דנדמה בכלל כלאים הוא, עיי"ש.

**מהר"י קורקוס ברמב"ם ומהריט"א-** אכן במהר"י קורקוס (שם) דן לומר דנדמה גמור הוי דין בפנ"ע רק במקצת סימנין נזקק למום, ועוד דן יותר דאפשר שבנדמה גמור אינו מום כיון שכל צורתו עז.

וכן דן המהריט"א (פ"ו ס"ק נ"ז ד"ה והנה למש"כ) ומוכיח שנדמה גמור לא חשיב מום, מההיא דלקמן (דף יז.) דיליף ר"י לפסול שעיר מקרא דאחד, משמע שלולי קרא היה כשר גם בעז בת רחל בת עז, וקשה דהגם שלא חשיב נדמה, אכתי הוי בע"מ ופסול לקדשים.

**תוס'-** אמנם עי' תוס' (ב"ק דף עח. ד"ה השתא) דמבאר דעיקר מיעוטא דנדמה קאי על מקצת סימנין, דבנדמה גמור כבר ידעינן לה מגז"ש עיי"ש, ומשמע לכאו' דגם במקצת סימנים הוא מלתא דנדמה, וכן מביא החזו"א (סי' י"ט ס"ק ו' ז').

**הנ"מ אי הוי מדין נדמה טפי מבע"מ-** עי' תוס' בתמורה (דף כד: ד"ה קסבר) דנ"מ לולדות הקדשים עיי"ש. ובשטמ"ק לקמן (דף יב. אות ב') כתב דנ"מ לתמורה עיי"ש.

ובחזו"א (סי' י"ט ס"ק ז') כתב דנ"מ עוד לרחל בת עז בת רחל כשבעז היו מקצת סימני רחל, דאי משום מום הא הולד חזר להיות רחל, אכן אי חשיב נדמה א"כ הולד ייחשב נדמה כדלקמן (דף יז.) עיי"ש.

**אי נ"מ למה השתנה**

**נ"מ למה השתנה-** בגמ' (דף ו.) לגבי יש בו מקצת סימנין, דנו לחלק בין נשתנה למין החייב בבכורה לבין שאינו חייב, וביותר בין נשתנה לחייב בבכור טהור או טמא, ועוד דנו לחלק בין חמור שהשתנה לסוס לבין פרה שהשנתה לסוס, עיי"ש. הרי שאיכפת לן למה השתנה.

וכן הוא בתוס' (דף ה: ד"ה והא) שמקשה דאין להוכיח מפטור מפרה שילדה חמור לרחל שילדה עז, וע"ע בשטמ"ק (אות ג') שמתרץ על תוס', דהמשתנה לקדוה"ג אחרת גרע טפי מנשתנה לקדו"ד. ומבואר כנ"ל.

ועי' בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק ט' ד"ה וי"ל דמסתבר) בדבריו על תוס' הנ"ל, שכתב שהיה מקום לומר שהעדר צורתו כאמו שוללו מקדושת בכורה ואין הפרש למה השתנה, אלא שבגמ' הנ"ל מבואר לא כן עיי"ש. ולהאמור שהוא ככלאים א"ש דתלוי עם מה נתערב.

**בנשתנה אבל לא בדומה למין אחר-** יל"ד בנשתנה ממין אמו לצורה שאינה של אף מין בעולם האם חשיב נדמה, ועי' רש"י (דף ה: ד"ה אך בכור שור) שכתב 'ש"מ עד שיהא הבכור כאמו ולא יהיה דומה לאחר', משמע שהגריעותא במה שדומה לאחר, ולהאמור שהוא ככלאים א"ש, דרק ע"י שהיא צורה של מין אחר חשיב עי"ז ככלאים עמו.

בס"ד [א.י.קרלנשטיין] [6]

**המשך סוגית נדמה - דף יז.**

**כבשין שצמרן קשה פטורין מראשית הגז**

**עז בת רחל וצמרה כצמר הרחל-** בגמ' פטרו עז בת רחל מצד שצמרה קשה כעז, ומשמע שאם יהיה צמרה רך כצמר כבש תהיה חייבת בראשית הגז, וא"כ קשה אמאי לא אוקמיה בכה"ג.

אמנם עי' בתוס' (דף ז. ד"ה זה) דאי הצמר כאמה חשיב מקצת סימנין כאמה, וא"כ בכה"ג אינה נדמה כלל ולא יפטרו רבנן. עי' בחזו"א (סי' י"ט ס"ק ח') בארוכה בכ"ז.

**רחל בת רחל בת עז - רחל בת עז בת רחל**

פליגי ר"מ ורבנן בדין נדמה, ואיתא בגמ' ב' אופנים, ברחל בת רחל בת עז ופליגי אי בתר אימיה או בתר אימיה דאימיה, וברחל בת עז בת רחל ופליגי אי חזרה שייות למקומן. ויש להבין פלוגתתם.

והנה יש לדון בעיקר דין נדמה אי עניינו במה ששונה מאמו או במה ששונה ממינו, ולכאו' רחל בת רחל בת עז הוי שונה ממינו, ורחל בת עז בת רחל הוי שונה מאמו, עי' במשנת ר' אהרן (קדשים עמ' קל"ב) מש"כ בזה בארוכה.

ועי' בציונים לעיל שהובא לדון אי נדמה מלתא דמום או מלתא דכלאים, ואי מלתא דכלאים ע"כ לכאו' דתלוי במה ששונה ממינו. וע"ע להלן.

**ההלכה בהני ב' גווני-** כתב הרא"ש (פ"ב סי' ג') והרמב"ן (הלק בכורות) דהלכה כרבנן, וכתב הב"י (סי' שט"ו) דמשמע דקאי על ב' האוקימתות, וכ"כ הטור (שם) דפטור בהני ב' גווני.

ובדעת הרמב"ם שהשמיט כל זה כתב הב"י (שם) דסבר דחייב בתרוויהו, דנקט כרב אשי דפלוגתת ר"מ ורבנן היא בדין מקצת סימנין, וכיון שלא מצינו מפורש בזה, הדרינן לסתמא דמתני' שאינו פטור אלא ברחל בת עז ועז בת רחל ולא בהני גווני, עיי"ש.

אכן בליקוטי הלכות (בהערה) דן לומר להיפך, דהרמב"ם סבר שלרב אשי לכו"ע חשיב נדמה, עיי"ש הוכחתו, וכן דן גם בחזו"א (סי' י"ט ס"ק ט'), עיי"ש.

**האם הני תרי אוקימתות פליגי אהדדי-** בכל שיטות הראשונים הנ"ל בפסק ההלכה, מבואר דנקטו בפשיטות דהני ב' אוקימתות לא פליגי, וע"כ שאין פלוגתת ר"מ ורבנן אי נדמה הוי שונה מאמו או שונה ממינו, דא"כ הרי הפוטר בזה מחייב בזה והפוטר בזה מחייב בזה. ועי' במשנת ר' אהרן (שם). וע"ע בסמוך.

**רחל בת רחל בת עז בת רחל**- בגוונא זו אינו שונה מאמו וגם לא ממינו, וא"כ יל"ד דבזה מודו רבנן דחייב.

אלא דבחזו"א (סי' י"ט ס"ק ו') כתב דלרבנן גם בזה פטור, ומוכיח ממימרא דרב יוחנן שמודה ר"מ בשעיר דבעינן שעיר מששת ימי בראשית, והתם לכאו' פסול גם בכה"ג, ומשמע שרק לר"מ בעינן לדרשא אבל לרבנן פסול מצד שיטתם בבכורה, וע"כ שגם בזה פטרי רבנן. עיי"ש. אלא דטעם הדבר באמת צ"ב.

**מודה ר"מ בשעיר**

**על איזה אוקימתא קאי-** מדקאמר רבי יוחנן דמודה ר"מ דבעינן 'בן שעירה', משמע דקאי על עז בת רחל בת עז, שהגם שלר"מ חזרה עז למקומן אעפ"כ בשעיר בעינן שתהיה אמו שעירה, וכ"כ רש"י (ד"ה מודה ר"מ) וכן הוא ברבינו גרשום.

אמנם ברש"י (ד"ה ה"מ דלא נחית) מפרש דקאי על עז בת עז בת רחל, ועי' ברש"ש שעמד על השינוי ברש"י.

ועי' בחזו"א (סי' י"ט ס"ק ו') דלכאו' מתפרשים דברי ר"י דבעי מששת ימי בראשית דאיירי גם בעז בת עז בת רחל בת עז, והרי בכה"ג חייב בבכורה לר"מ לב' האוקימתות, ואעפ"כ קאמר ר"י דמודה ר"מ בשעיר דפסול.

**עז בת עז בת רחל-** כתב בחזו"א (סי' י"ט ס"ק ו') דבכה"ג ששורש מינו הוא כבש, אי"צ לדרשא דאחד המיוחד, דהא אינו מין שעיר כלל ולא רק נדמה, ורק בעז בת רחל בת עז או ברחל בת רחל בת עז, שבעצם הוא מין עיזים ורק הנידון מצד נדמה, ע"ז קאי מימרא דר"י. אכן עי' ברש"ש הנ"ל בדבריו ברש"י, שנקט הגוונא בשעיר בן שעירה בן כבשה, וי"ל[[31]](#footnote-31).

**אי ה"ה בשאר קרבנות-** ברש"י (ד"ה ואי מהתם) כתב דלאו שווקא שעיר ראש חודש אלא ה"ה לשאר שעירי רגלים דכתיב בהו אחד, וכ"כ תוס' (ד"ה בשעיר), ומבואר עכ"פ שהוא פסול בשעיר דווקא ולא בשאר קרבנות. אכן עי' בחזו"א (סי' י"ט ס"ק ו') שדן בזה.

**עז בת רחל בת עז שהיה לרחל מקצת סימנין כאמה-** לגבי בכורה כל שמקצת סימנין כאמו אינו נדמה, ובפשטות מחמת כן יהיה כשר גם לשעיר, דהא חשיב עי"ז עז מששת ימי בראשית.

אכן עי' בחזו"א (סי' י"ט ס"ק ז') שדן דכיון שלקרבנות פסול גם במקצת סימנין כאמו כדלעיל (דף ג:), ולפי המבואר בתוס' (ב"ק דף עח. ד"ה השתא) דהוא מקרא דנדמה, והיינו שלגבי קרבנות חשיב נדמה גם בכה"ג, א"כ כלפי קרבנות אינו עז מששת ימי בראשית עיי"ש. ומיישב בזה קושיית תוס' בתמורה, עיי"ש.

אכן אי כפשטות הגמ' (דף ג:) דפסול מקצת סימנין לקדשים הוא מטעם מום, וכמש"כ ברמב"ם (פ"ג מאיסו"מ ה"ה), א"כ לכאו' לא יהיה כן.

**אחד המיוחד ובא מששת ימי בראשית-** כתב המעדני יו"ט (רא"ש פ"ב סי' ג' ס"ק ג') דרק כשידעינן שהוא כן פסול, אבל בסתמא סמכינן ארובא ולא חיישינן, דאלת"ה הפקעת כל קדושת בכור, דמהיכא איכא למידע שלא השתנה מששת ימי בראשית. עיי"ש.

**תיפוק ליה מצד מום-** המהריט"א (פ"ו ס"ק נ"ז ד"ה והנה למש"כ) מקשה דמשמע שלולי קרא היה כשר גם בעז בת רחל בת עז, וקשה דהגם שלא חשיב נדמה, אכתי הוי בע"מ ופסול לקדשים. ומוכיח דחזינן שנדמה גמור אינו בע"מ, וכסברת המהר"י קורקוס (פ"ג מאיסו"מ ה"ה) שהובאה לעיל.

**תיפוק ליה מצד בן הנדמה-** יל"ע הא האם שלה היא נדמה, וא"כ היא הויא בת נדמה, ומשמע שאין האי פסול עובר בתולדה, אלא דאולי זה גופא קמ"ל.

**דין בן הכלאים-** יל"ד האם בן הכלאים פסול, עי' בחזו"א (סי' י"ט ס"ק י') שנקט דפסול ולמד כן מסוגין, דאי בנדמה פסול כ"ש בכלאים, עיי"ש.

אמנם בראש יוסף (חולין דף עח: על תד"ה או) כתב שבן הכלאים כשר לקרבן, ומדייק כן מדתנן (תמורה דף ל:) כל האסורין לגבי מזבח ולדותיהן מותרין, דבסתמא משמע דקאי על כולם כולל כלאים, וכן הוא גם סתימת דברי הרמב"ם, עיי"ש. וכ"כ בתורת חיים (ע"ז דף מז.) הו"ד בראש יוסף (שם). ולדבריהם ע"כ הא דבנדמה כן פסול, הוא משום שנחשב הוא עצמו נדמה[[32]](#footnote-32).

**הכל מודין שאין לוקין על צמרו משום כלאים**

**על מה קאי-** בפשטות קאי מימרא זו על כל הני גווני דלעיל, וכן הוא פרש"י (ד"ה על צמרו) 'של שה שאינו מיוחד שה לדורותיו'.

וקשה הא לכה"פ ברחל בת עז רחל הוי גם מין כבש וגם במהותו הוא צמר כבשים ואמאי אין לוקין. וכתב החזו"א (סי' י"ט ס"ק ח') דשמעינן מהכא דצמר לאו במהותו תליא אלא בשמו, דכיון שסתם צמר של רחלים ע"כ כשאמרה תורה צמר הוי כמו דכתיב רחלים, ובזה נתחדש דגריעותא דנדמה מגרע בזה.

**דעת הרמב"ם-** אמנם הרמב"ם (פ"י מכלאים ה"ב) מביא דין זה על רחל בת עז, ומשמע שבהני גווני דלעיל שפיר איקרי צמר, והיינו לשיטתו הנ"ל דלא פסק כל הני אוקימתות. וכ"כ בדברי חמודות (על הרא"ש פ"ב סי' ג' ס"ק ז).

אמנם בחזו"א (סי' י"ט ס"ק ט') תמה דגם לרב אשי שאינו נדמה בהני גווני אבל לציצית וכלאים מודה וכמו שמודה ר"מ, עיי"ש.

עוד מקשה החזו"א (שם) דלרמב"ם שפסק כרב אשי דפלוגתת ר"מ ורבנן במקצת סימנים, א"כ מהו שאמרו הכא הכל מודים וכו', הא אין זה שייך לפלוגתתם, וכתב דאפשר דלא קאי על ר"מ ורבנן, אלא הכל מודים היינו שהוא דבר מוסכם, עיי"ש.

אלא דיל"ע על הרמב"ם שמוקים ברחל בת עז, הא רחל בת עז הרי במין היא עז, וא"כ מה ההו"א שלוקין, וי"ל. עוד מדייק החזו"א (סי' י"ט ס"ק ט') דמשמע שבעז בת רחל אי"צ קרא, ומשום שצמרה קשה ולאו צמר הוא.

בס"ד [א.י.קרלנשטיין] [7]

**מה הם באכילה**

**ומה הם באכילה וכו'**

יל"ד אי מקרא דאך את זה וכו' ילפינן דהמין נקבע לפי אמו, ומה שאמרו שהיוצא וכו' הוא באמת דין אחר שהביאוהו הכא לסימנא בעלמא כדאמרו בגמ' (דף ו.), או שבאמת המין נקבע לפי סימני עצמו, ורק לגבי איסור והיתר נאמר שהיוצא מן הטהור טהור ולהיפך, ולפ"ז אינו אלא איסור יוצא[[33]](#footnote-33). אלא דא"כ יקשה אמאי בעי קרא בפנ"ע הא תיפוק ליה מקרא דהטמאים שאוסר יוצא.

**מהרי"ט-** במהרי"ט (ח"א סי' נ"א ד"ה והריני) מבואר מבואר שההיתר אכילה הוא מחמת שהוא מין פרה כאמו, דמוכיח מהכא שסימני טהרה הם סימן ולא סיבה, עיי"ש.

**יד אליהו-** היד אליהו (סי' ב') הו"ד בפת"ש (יו"ד סי' ע"ט ס"ק ב') דן בטמא שנולד מטהור האם הוי מין טמא לכל דיניו או שבעצם הוא מן טהור ורק אסור באכילה, ונ"מ אי שחיטתו מטהרתו מידי נבלה, ואי חלבו אסור, ולגבי אבר מן החי, עיי"ש. אלא שלמעשה כתב להחמיר הואיל והוא ספיקא בדאורייתא עיי"ש בכל דבריו.

**פמ"ג-** הפמ"ג (יו"ד סי' פ"א משב"ז ס"ק א' ד"ה ודע) מביא שיטת הרמב"ם (פ"ג ממאכ"א ה"ו) שאין לוקין על חלב וביצים של עוף טמא, ודן האם ה"ה שאין לוקין על פרה שנולדה מגמל, דלא אישתמיט אחד מהפוסקים לומר כן, ומסיק שכן לוקין עיי"ש.

ויש שפי' שדן בנידון הנ"ל, אכן יעוין שם שאינו דן בגדרי הדינים אלא בכללי הילפותות, דכלל הרמב"ם הוא דכל שאינו מפורש בקרא אלא מרבויא אין לוקין, עיי"ש.

**הגר"ח-** אכן הגר"ח (פ"ג ממאכלות אסורות הי"א) עמד בזה ומבאר דטהור הנולד מן הטמא כיון שאיסורו מחמת עצמו, לכן לוקין עליו, דבכלל האיסור הוא. עיי"ש. ומבואר דהכא אינו מהדין יוצא דעלמא[[34]](#footnote-34).

**חוו"ד-** החוו"ד (סי' פ"א ס"ק ב') מתקשה אמאי צריך קרא לאסור פרה שנולדה מגמל הא תיפוק ליה מדין יוצא[[35]](#footnote-35), ומתרץ דע"כ איסור יוצא הוא רק בדבר המתמצה מגוף האיסור משא"כ וולד שנוצר בתוכה בריה חדשה, עיי"ש. ומיישב לפ"ז קושית תוס' (חולין דף ס"ד) ומבואר א"כ דתוס' לא סבר חילוק זה

**נ"מ במין טמא טפי מיוצא-** הנה לדברי הגר"ח הנ"ל מיושב קושית החוו"ד באופ"א, דנ"מ למלקות כנ"ל, אלא דכ"ז לדעת הרמב"ם שאין לוקין על יוצא, אבל לתוס' שם בכל יוצא איכא מלקות.

עוד מבואר שם נ"מ לאפרוח הנולד מביצת טמאה שמצד יוצא א"א לאוסרו כדאמרו (תמורה דף ל"א) בביצת טריפה דמעפרא קגביל, עיי"ש. וע"ע בארוכה במנחת אברהם בסוגין.

עוד נ"מ בהיה אביו טהור, דלמ"ד זוז"ג מותר ליכא בכה"ג איסור יוצא, אכן מצד מין טמא הוא טמא, למ"ד אין חוששין לזרע האב והיחס נקבע רק מאמו, וכדמאריך הגר"ח (שם)[[36]](#footnote-36).

**סימני טהרה אי סימן או סיבה**

בעיקר דין סימני טהרה בבהמה חיה ועוף ודגים יל"ד אי הסימנים גורמים הדין, או שהם סימן בעלמא למין שהוא טהור ומותר[[37]](#footnote-37). ובזה תלוי לכאו' הנידון הנ"ל אי טמא שנולד מן הטהור הוא עצמו טהור או שהוא רק מדין היוצא מן הטהור.

**מהרי"ט-** במהרי"ט (ח"א סי' נ"א ד"ה והריני) מוכיח מהא דטמא הנולד מטהור טהור, דע"כ סימני טהרה הם סימן ולא סיבה, עיי"ש. והיינו שנקט שאינו מדין יוצא אלא שהוא מין טמא, וכל הסובר שהוא מין טמא ע"כ סבר שסימני טהרה הם סימן[[38]](#footnote-38).

**תוס'-** תוס' נדה (דף נ: ד"ה תרנגולתא) כתבו בפ' קמא, דתרנגול שאין לו סימני טהרה דינו שהוא טמא על אף שנולד מטהור, כיון בנולד מביצה ליכא לכללא דכל היוצא מן הטהור טהור, עיי"ש. אכן תוס' חולין (דף סב: ד"ה תרנגולתא) פליג דכל היוצא מן הטהור טהור. ויל"ד במה פליגי.

בקוב"ש (חולין אות כ"ז) מבאר דפליגי מדוע טמא שנולד מטהור טהור, האם בעצם סימני טהרה גורמים הדין ורק נאמר שהיוצא מן הטהור טהור וכו', או דהוו סימן על המין מהו וממילא כל תולדתו טהור, עיי"ש[[39]](#footnote-39).

אכן עי' בחזו"א (יו"ד סי' י"ג ס"ק י"א) שדן 'ועוד אפשר דדוקא בתרנגולא דאגמא דבבריאתו חלוק הזכר מהנקבה, נידון כל אחד בפנ"ע ולא דיינינן הבן בתר אם', עיי"ש.

**ריטב"א-** בגמ' נדה (דף נא:) גבי סימני דגים אמרו, דקשקשת בלא סנפיר טהור ובסנפיר לבדו לא מהני, ומה שנאמר סנפיר הוא להגדיל תורה ולהאדיר, ומבאר הריטב"א (שם ד"ה יגדיל תורה) 'ואולי הוא ג"כ גורם טהרתו ואעפ"י שהוא לבדו אינו גורם טהרה'. משמע לכאו' דסימני טהרה הם גורמים הדין.

**עתיד לגדול לו סימנים מה דינו כעת-** בגמ' חולין (דף סה.) גבי סימני חגבים אמרו, אין לו עכשיו ועתיד לגדול לאחר זמן מותר, ויש לברר מה קס"ד ומה הקמ"ל, ומה שמוכח מזה לנידון הנ"ל.

**סימן אחד-** לקמן (דף י.) אמר ר"ש דגמל שפן וארנבת וחזיר אי"צ הכשר ומחשבה הואיל ויש בהם סימן אחד של טהרה, והעיר גיסי רשי"ט דזה א"ש אי סימני טהרה גורמים הדין, משא"כ אי רק סימן הא לכאו' כל דבעי ב' סימנים א"כ אחד אינו כלום. וי"ל.

**דעת רבי שמעון בקלוט**

רבי שמעון אומר גמל גמל שתי פעמים אחד גמל הנולד מן הגמלה ואחד גמל הנולד מן הפרה, מבואר דעת ר"ש לאסור גמל הנולד מן הפרה. ויש לדון אי הוי איסור בפנ"ע או שר"ש פליג בעיקר קביעת המין ובדין יוצא. עי' בכ"ז להלן.

עוד יל"ד אם ה"ה בשאר בע"ח הטמאים כגון חזיר הנולד מן הפרה, וכן יל"ד מה דעת ר"ש להיפך בפרה הנולדת מן הגמל האם תהיה מותרת, וכדלהלן.

**חזיר הנולד מן הפרה**

**תוס'-** בתוס' לקמן (דף כד. ד"ה ראה) מבואר דבחזיר הנולד מפרה מודה ר"ש דשרי. ויל"ד אי משום דהוי דין בגמל או משום דהוי דין בקלוט, עי' בסמוך במהריט"א והחזו"א.

**רא"ש-** אכן ברא"ש בסוגין (סי' ה') מוכיח דהלכה כרבנן מההיא דחזיר שהיה כרוך אחר רחל, הרי שנקט דלר"ש הוא באמת אסור.

**מהריט"א ורש"ש-** עי' במהריט"א בסוגין (ד"ה ויש לחקור) שדן בנידון זה אי גמל דוקא או שילפינן דה"ה שאר טמאים, ובהמשך (ד"ה שוב ראיתי) מביא תוס' הנ"ל שחלוק גמל משאר טמאים, אלא שתמיה הא מה שלומדים מהאי קרא לרבנן ילפינן לשאר טמאים, וא"כ ה"ה לר"ש, ומביא שמהרא"ש הנ"ל מוכח שבאמת פליג. וכן הקשה הרש"ש (דף כד.) על תוס'.

**רש"י-** ברש"י (דף ו: ד"ה לאכילה) נקט דר"ש אוסר פרה שילדה מין סוס, והיינו דבכל מינים קאסר ר"ש. ובפשטות ה"ה בחזיר, אכן למש"כ החזו"א בסמוך חזיר שאני.

**רבינו גרשום-** ברבינו גרשום כתב בדעת ר"ש 'דלא סבירא ליה שהיוצא מן הטהור טהור', הרי שנקט דר"ש פליג בכל גווני.

**גמל הנולד מפרה ופרסותיו סדוקות**

**חזו"א וחשק שלמה-** כתב החזו"א (סי' ט"ז ס"ק י' ד"ה ונראה) דכל מה שאסר ר"ש הוא כשיש לו סימן טומאה שהוא קלוט, אבל בהיו פרסותיו סדוקות אע"פ שהוא גמל מותר אף לר"ש, ומדייק כן מדקרי ליה בגמ' קלוט בן פרה משמע שבמה שהוא קלוט תלוי האיסור.

ומוסיף לפרש כן בתוס' הנ"ל שחזיר מותר, דאינו מצד שחלוק גמל משאר מינים כדפי' המהריט"א הנ"ל, אלא מחמת שרק בקלוט נאסר. עיי"ש. וכ"כ בחשק שלמה (דף כד.).

ועוד דן בחזו"א שגם הרא"ש שחולק על תוס' ואוסר חזיר בן פרה, מודה דגמל שפרסותיו סדוקות שרי. עיי"ש.

**פרה הנולדת מן הגמל**

יל"ד אי ר"ש אזיל בתר הולד גם לקולא ומתיר פרה בת גמל, והנה בפשטות לא אשכחן דפליג ר"ש על הדרשא דלעיל דאך את זה תאכלו וכו', אלא רק על הדרשא מגמל, והיינו שמודה שטהור בן טמא אסור.

**חת"ס-** אכן עי' בחת"ס (חולין דף קיג: ד"ה בחלב אמו) שנקט בפשיטות, דכמו שלא אמרינן לר"ש היוצא מן הטהור טהור ה"ה דלא אמרינן היוצא מן הטמא טמא, עיי"ש[[40]](#footnote-40).

**מקצת סימנין כאמו**

בגמ' דנו אי סגי במקצת סימנין כאמו להתיר באכילה לר"ש, או דבעי ראשו ורובו כמו שמצריך לענין בכורה לקמן (דף טז:).

**המוכח מזה לנידון הנ"ל-** לכאו' הניחא אי ר"ש הוי איסור בפנ"ע, י"ל כלשון הגמ' דזהו רק בגמל גמור ולא באשתני מגמל, אבל אי סבר שקביעת המין כפי הצורה, וביותר לחת"ס שגם לקולא, א"כ מה מהני מקצת סימנין. וי"ל.

**מ"ש מהספקות דלעיל-** בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק י') מקשה הא לעיל נסתפקו לגבי בכורה לרבנן, אי אמרינן מקצת סימנין בפרה שילדה מין סוס, והיאך מהני הכא בר"ש, ודן דאה"נ אזלי הכא להצד דמהני שם. אלא דמתקשה מדעת ר"א ור"י לקמן (דף ז.) וכתב דלענין אכילה שאני דגלי קרא עיי"ש.

**ראשו ורובו כאמו**

**אי מהני ראשו ורובו גם בקלוט-** כתב תוס' (דף ו. ד"ה ורבי) דבראשו ורובו כאמו שרי לר"ש גם בקלוט[[41]](#footnote-41), ואי כחזו"א הנ"ל עולה דלאסור לר"ש בעינן תרתי, שיהיה רובו כגמל ושבכלל זה יהיה קלוט.

**הא דאיצטריך פסול קלוט לקדשים לר"ש-** תנן (דף מ.) דאי רגליו קלוטות כחמור חשיב מום לקדשים, והקשה השטמ"ק (בשטמ"ק השלם דף מ.) דלר"ש מה צריך קרא לפסול לקדשים הא אסור גם להדיוט.

ומתרץ דאצטריך בעגילן אע"פ שסדיקן, כדפי' ר"פ בגמ' שם. ועוד מביא מהר"ר אלחנן דנ"מ בהיתה רק פרסה אחת קלוטה והשאר סדוקות, דר"ש אסר רק בכולן קלוטות, אבל מום הוי גם כשרק אחד קלוט עיי"ש.

ותמה המהריט"א (פ"ו ס"ק נ"ו) על קושיתו, הא בראשו ורובו כאמו שרי לר"ש גם בקלוט וא"כ בזה בעי קרא לפוסלו לקדשים מדין מום.

**אי קלוט לר"ש הוי כמין טמא או רק איסור אכילה**

יל"ד אי קלוט לר"ש הוי מין טמא או שהוא רק איסור אכילה, ונ"מ אי כותבין עליו ס"ת, ואי חלבו אסור, ואי יש בו איסור אבמ"ה, ואי אסור לחרוש עם בהמה טהורה. ולכאו' הוא תלוי בצדדים ובכמה מהנידונים הנ"ל.

**יד אליהו בשם חכם גדול אחד-** עי' ביד אליהו (סי' ב' מחכם גדול אחד סד"ה ועוד נראה) שכתב 'ומצד הסברא פשוט בזה שאין לזה דין טמא לכל מילי רק לענין איסור אכילה לבד, ומיהו עדין צ"ע בזה ג"כ'.

**הא דנידון בדין זוז"ג-** מבואר בגמ' (דף ז.) דקלוט שאיעבר מפרה תלוי בדינא דזה וזה גורם, ובכתבי הגר"ח מביא מהגרש"ז שתמה הא לר"ש הוא עצמו מין טמא ובזה לא שייך התירא דזוז"ג כמש"כ הגר"ח.

והשיב הגר"ח דקלוט לר"ש אינו מין טמא וע"כ אין לאסור את בנו אלא מדין יוצא[[42]](#footnote-42), עיי"ש. [ועי' לשונו דאיסורו משום שחסר לו סימנים]. ועי' כן גם בכתבי הגרי"ז (דף ז.). וכן דן לומר החזו"א (סי' ט"ז ס"ק י"א ד"ה ובגמ' הוי ס"ד).

**אי פודין בו פט"ח-** בשטמ"ק לקמן (דף יב. אות ח') מבואר שבן קלוט שאסור לרבי יהושע פשיטא שאין פודין בו פט"ח, וכ"כ הרשב"א (ב"ק דף עח.).

ומביא המנח"א (עמ' נ"ה) מהגרי"ז שהקשה דאי הוי רק איסור אכילה אמאי אין פודין בו וע"כ שנקט דחסר בשם שה. ועוד מוכיח מדחשיב האי בן קלוט כלאים אפי' לר"א כמש"כ בשטמ"ק שם.

אלא שמתקשה מדברי הגר"ח הנ"ל ודן דזה תלוי במו"מ בגמ', דבתחילה נקטו שהוא יוצא ותלו בזוז"ג, אכן אחר שהביאו דרשא דרבי יהושע מקרא דשה כשבים, ילפינן דהוא חסרון בשם שה, עיי"ש. אכן עי' בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק י"א ד"ה ובגמ' הוי ס"ד) שדן ג"כ שלמסקנא חשיב מין טמא ממש, אלא שמביא מתוס' בב"ק שהוא מדין זוז"ג, עי' בפנ"י שם שעמד בזה.

**קלוט במעי פרה-** בחולין (דף סח:) ילפינן מקרא דגם לר"ש שקלוט בן פרה אסור היינו משיצא לאויר העולם אבל בעודו במעי אמו שרי. ועי' מה שמוכח מזה לגדר דינו של ר"ש. וע"ע במנח"א (עמ' נ"ו) שמביא מהגר"ח דשם בהמה טמאה כבר אית ליה, הו"ד בסמוך.

**קלוט לר"ש אי מתקדש כדין וולדות הקדשים-** כתב תוס' (זבחים דף קיד. סד"ה וקסבר) דאפי' למ"ד במעי אמן הם קדושין לא חיילא קדושה על קלוט לר"ש או דמות בן יונה, דכיון שאסירי באכילה לא מיסתבר דתפשינהו קדושת אמן. ובאו"ש (פ"ד מתמורה ה"ח) מקשה מ"ש מטריפה שאסורה באכילה ואעפ"כ מתקדשת. וכתב במנח"א (עמ' נ"ו) דקלוט לר"ש גרע דחשיב איסור בהמה טמאה.

וע"ע במנח"א (עמ' נ"ו) שמביא שהקשה הגר"מ להגר"ח, הא במעי אמו עדיין אינו אסור באכילה כדאיתא בחולין (דף סח:) ואמאי אינו מתקדש, עיי"ש מה שתי'.

והגר"ח תי' דהגם שאיסור לא חל במעי אמו אבל שם בהמה טמאה כבר אית ביה ומעכב הקדושה. ומבואר דחשיב מין טמא, וקשה מדברי הגר"ח הנ"ל בדין זוז"ג, עיי"ש במנח"א.

**אי שחיטתו מטהרתו מידי נבלה-** כתב תוס' (חולין דף ע: ד"ה קלוט) דקלוט לר"ש אין שחיטה מטהרתו מידי נבילה.

וכתב הקוב"ש (חולין אות כ"ז) דע"כ דחשיב מין טמא, ומבאר דלר"ש הסימנים גורמים הטומאה והטהרה, עיי"ש[[43]](#footnote-43). אלא שבהמשך (אות כ"ט) תמיה דא"כ מה שייך בזה זוז"ג, עיי"ש.

**אי כותבין עליו ס"ת-** עי' בקוב"ש הנ"ל אחר שכתב שלר"ש הוי מין טמא, מוסיף דנ"מ שאין כותבין עליו ס"ת.

**אי אסור לחרוש עם בהמה טהורה-** בתוספתא (פ"א ה"ה) הביאו דברי ר"ש לרבות את הגמל הנולד מן הגמלה, והוסיפו 'כנולד מן הגמלה', וכתב בחזון יחזקאל (תוספתא פ"א ה"ה) דאתי לאשמועינן הוי ממש כנולד מן הגמלה והיינו דהוי מין טמא. וכתב דלפ"ז דאסור לחרוש בו עם בהמה טהורה.

בס"ד [א.י.קרלנשטיין] [8]

**ענייני דין 'יוצא'**

**איסור חלב וביצה של בהמה טמאה**

**איסור חלב טמאה-** בגמ' ילפינן לאסור חלב טמאים מקרא ד'גמל' לרבנן ומ'את' לר"ש, והא דאינו אסור בלא"ה מדין יוצא, ביארו דס"ד להתירו בכלל היתר חלב טהורה שהוא חידוש, משום שנעשה מדם או משום אבר מן החי.

**איסור ביצת טמאה-** בגמ' חולין (דף סד:) יליף לאסור ביצת טמאה מקרא דבת היענה, ומבאר תוס' (שם סד. ד"ה שאם) ובמ"מ בדעת הרמב"ם (פ"ג מאכ"א ה"ו) דהוא ג"כ כמו כחלב, דס"ד שהוא בכלל היתר טהורה שהוא חידוש שלא נאסרת מדין אבר מן החי. אמנם ברשב"א (שם) מתרץ באופ"א דנ"מ למלקות הו"ד לקמן.

**רמב"ם-** הרמב"ם (פ"ג ממאכ"א ה"א) מביא קרא דביצה על ביצה וחלב, דמבת היענה ילפינן לביצה וכל הדברים הדומין לביצה. ובכנה"ג (הו"ד בפמ"ד יו"ד סי' פ"א משב"ז ס"ק א) תמה אמאי השמיט הרמב"ם קרא דסוגין לאסור חלב מ'גמל'. ועי' במנחת ברוך (סי' ס"א ענף ב') מש"כ ליישב.

**אי וולד וביצה בכלל איסור יוצא**

**חוו"ד-** החוו"ד (סי' פ"א ס"ק ב') מקשה מה צריך קרא לפרה שנולדה מגמל, תיפוק ליה מדין יוצא, ומחדש דאיסור יוצא הוא רק בדבר המתמצה מגוף האיסור משא"כ וולד שנוצר בתוכה בריה חדשה, עיי"ש.

וכתב דה"ה ביצה אינה בכלל איסור יוצא ולכן בגמ' (חולין דף סד:) בעי קרא דבת היענה לאסור ביצת טמאים, ומיושבת קושית תוס' (שם דף סד. ד"ה שאם)[[44]](#footnote-44).

**תוס' רשב"א ומ"מ-** אמנם תוס' והרשב"א (שם) שנתקשו אמאי בעי קרא לאסור ביצה תיפוק ליה מדין יוצא, ע"כ פליגי על חילוק זה, ובמ"מ (פ"ג ממאכ"א ה"ו) כתב שגם הרמב"ם כתוס', וא"כ יהיה מוכח שגם הרמב"ם לא חילק כחוו"ד.

**הגר"ח-** הגר"ח (פ"ג ממאכ"א הי"א) מייסד לחלק בין זוז"ג לחוששין לזרע, דדינא דזוז"ג נאמר כלפי איסור יוצא, וכ"כ בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק י"א). ומבואר דיש בוולדות איסור יוצא. וגם בדברי הגר"ח על אפרוח היוצא מביצת טריפה, מבואר שישנו איסור יוצא בביצה.

ובאמת בדברי הגר"ח שם מתבאר גם יישוב על קושית החוו"ד אמאי בעי קרא לפרה בת גמל תיפוק ליה מיוצא, דכתב הגר"ח שם דנ"מ למלקות, דעל יוצא ליכא מלקות ובפרה בת גמל לוקה, וא"ש דלשיטתו ליכא ראיה ליסוד החוו"ד עכ"פ לרמב"ם שאין לוקין על יוצא. עיי"ש.

**מדוע חלב אדם אינו אסור באיסור יוצא**

**רמב"ן-** הרמב"ן מוכיח שבשר אדם מותר מן התורה דאל"ה היה חלב אשה אסור מדין יוצא, והו"ד בר"ן (כתובות דף ס., דף כד: בדפי הרי"ף). וכן כתב הראב"ד (פ"ב ממאכ"א ה"ג, ופ"ג ה"ד).

**רמב"ם-** אמנם הרמב"ם (פ"ב ממאכ"א ה"ג) פסק דבשר אדם אסור מן התורה בעשה, וכתב (פ"ג ה"ב) דחלב שרי אע"פ שבשרו בעשה, ומבאר המ"מ (פ"ב ה"ג) דכיון שאינו אלא בעשה והתורה התירה חלבו ודמו בפירוש[[45]](#footnote-45), עיי"ש.

**אי יש מלקות על איסור יוצא**

**רמב"ם-** ברמב"ם (פ"ג ממאכ"א ה"ו) כתב דאין לוקין על איסור יוצא, בחלב וביצה של טמאים, ומבאר המ"מ דכיון שאינו אלא מרבויא לכן אין לוקין עליו, וברמב"ם מוסיף סמך של דרשא למעט דקרא ד'מבשרם', שעל הבשר אתה לוקה ולא על חלב וביצים, ומסיים דהאוכל אותם כאוכל חצי שיעור שהוא אסור מן התורה ואינו לוקה, עיי"ש.

**תוס'-** תוס' (חולין דף סד. ד"ה שאם) מקשה אמאי צריך קרא לביצת טמאה הא לאכילה ולמלקות תיפוק ליה מדין יוצא, ומבואר להדיא דנקט שלוקין על יוצא.

ומתרץ דקרא בעי משום שהיתר ביצת טהורה הוא חידוש, דהיה מקום לאוסרו מדין אבר מן החי, ורק ילפינן משילוח הקן שמותר, וא"כ ס"ד שכיון שהותר הותר גם בטמאה קמ"ל, והיינו כמש"כ בסוגין לגבי חלב.

**רשב"א-** הרשב"א (חולין שם) מתרץ דביצת טמאה בעי קרא ללמד שלוקין אע"פ שבכל יוצא אין לוקין, עיי"ש. והו"ד במ"מ (שם). אמנם ברמב"ם הנ"ל מבואר שגם בביצה אין לוקין, ומבאר המ"מ (שם) שהרמב"ם סבר שקרא דביצה איצטריך לגופא כמש"כ תוס' הנ"ל.

**פמ"ג-** בפמ"ג (יו"ד סי' פ"א שפתי דעת ס"ק א') מביא פלוגתת הרמב"ם ותוס' וכתב דנ"מ לגבי איסור חל על איסור, ולגבי איסורין מבטלין זה את זה, דלרמב"ם הרי הוא כאיסור חצי שיעור, עיי"ש.

**היתרא דמעפרא קגדיל**

**אפרוח מביצת טריפה-** איתא בברייתא (תמורה דף לא.) דגם למ"ד דולד טריפה אסור, אפרוח מביצת טריפה מותר, וביארו הטעם דאימת גדלה לכי מסרחא וכי אסרחא עפרא בעלמא הוא. ופרש"י (ד"ה לבתר דאסרחא) 'וכשהסריחה פקע איסורא דהואי עפרא בעלמא הלכך מותר זה שיצא ממנה אחרי כן'

וע"ע לקמן (גבי איסור יוצא מאבר מן החי בביצה), שהו"ד הרמב"ן דמהאי טעמא דמעפרא קגדיל לא יהיה איסור יוצא מאבר מן החי בביצה, עיי"ש.

**אפרוח מביצת טמאה-** הא דאפרוח הנולד מביצת מין טמא נאסר מתבאר בדברי הגר"ח (פ"ג ממאכ"א הי"א) דהוא משום שהנולד מטמא טמא הוא דין יוצא במין, וזה קיים הגם שהיה עפרא בעלמא, ורק איסור יוצא ליכא מחמת זה.

אמנם בתוס' נדה (דף נ: ד"ה תרנגולתא) מבואר דגם במין טמא אמרינן מעפרא קגדיל, דכתב בפי' קמא דתרנגול שאין לו סימני טהרה דינו שהוא טמא על אף שנולד מטהור, כיון שנולד מביצה אמרינן מעפרא קגדיל וליכא לכללא דכל היוצא מן הטהור טהור, עיי"ש. ובאמת תוס' חולין (דף סב: ד"ה תרנגולתא) פליג דכל היוצא מן הטהור טהור.

ומבאר בקוב"ש (חולין אות כ"ז) דתוס' בנדה סבר שסימני טהרה גורמים הדין ורק נאמר שהיוצא מן הטהור טהור וכו', וע"כ כל שמעפרא קגדיל וליכא יוצא הדרינן שנידון לפי סימני עצמו. אכן תוס' בחולין סבר דסימני טהרה הם סימן על המין מהו וממילא כל תולדתו טהור, ובזה ליכא לסברת מעפרא קגדיל, עיי"ש.

**ביצה-** תוס' חולין (דף סד. סד"ה שאם) דן לומר שכל ביצים מותרות מטעמא דמעפרא קגדיל דזרע מסרח, ורק בביצת טמאה נאסר מקרא וילפינן לה גם לביצת טריפה, אלא שדוחה דביצים מעורות בגידין וחשיבי כבשר עיי"ש.

**זרע האב-** ברע"א (קמא סי' ר"ד) נקט בפשיטות דזכר טריפה אוסר למ"ד זוז"ג אסור. וכן מבואר בפשטות בגמ' לקמן (דף ז.) שדנו זוז"ג על פרה שאיעברה מקלוט, וכן דנו בעיבורה מן הטמא לולי שאינה מתעברת ממנו.

אכן העמודי אור (סי' מ"ט אות ד') דן דזכר האסור לא יאסור הולד אפי' למ"ד זוז"ג אסור, ומשום דלמש"כ תוס' הנ"ל דזרע חשיב מעפרא קגדיל, א"כ ליכא מזכר איסור יוצא.

אלא שמוסיף (בסוגרים שם) דכ"ז בטריפה שהוא רק איסור אבל במין טמא שפיר ייאסר מכח האב למ"ד חוששין לזרע האב, דבזה דנים שהוא ממינו של האב לכל דבר, עיי"ש, והיינו כסברת הגר"ח הנ"ל.

אלא שמקשה בנחלת ברוך (סי' א' ענף ד') דאכתי בפרה שאיעברה מקלוט אמאי אמרו (דף ז.) שלמ"ד זוז"ג אסור נאמר, הא קלוט אינו מין טמא אלא איסור[[46]](#footnote-46), עיי"ש שדן דמהא דביצה אסורה הגם שבאה מזרע הזכר ילפינן דכן חשיב אוסר, עיי"ש בארוכה.

ובהמשך (ד"ה אמנם) כתב בדעת הרמב"ם דהוא סברא דזרע זכר במעי בהמה כיון שעומד להיות הוא עצמו בהמה טמאה לא פקע איסורו מיניה, ואינו כחלי דיחמורתא לקמן (דף ז:) שהוא זרע שאינו מוליד, ומחלק גם מביצה עיי"ש.

וע"ע בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק י"ג ד"ה שם למימרא) שמתקשה ג"כ מ"ש הסוגיא דלקמן (דף ז.) מההיא דתמורה, הא זרע חשיב עפרא, ומחלק שכשהאב מין טמא שאני, עיי"ש שמבאר הענין[[47]](#footnote-47).

**היוצא מן הטהור טהור**

**תוס' נדה-** בתוס' נדה הנ"ל (דף נ: ד"ה תרנגולתא) כתב בפי' קמא דתרנגול שאין לו סימני טהרה דינו שהוא טמא על אף שנולד מטהור, כיון שנולד מביצה אמרינן מעפרא קגדיל וליכא לכללא דכל היוצא מן הטהור טהור, עיי"ש. ובקוב"ש (חולין אות כ"ז) הו"ד לעיל מבאר דאזלינן בתר סימנין דידיה. ומבואר דאעפ"כ לולי מעפרא קגדיל היה טהור מדינא דכל היוצא מן הטהור טהור, הרי שבכח דינא דכל היוצא מן הטהור לטהר בחיוב[[48]](#footnote-48).

**יד אליהו-** הובא לעיל דעת היד אליהו (סי' ב') דגמל בן פרה נידון כגמל לכל דיניו ואעפ"כ מותר באכילה מדין כל היוצא מן הטהור, ומבואר ג"כ שכל היוצא מן הטהור בכוחו לטהר בחיוב.

**הטמאים לאסור צירן**

**ציר דגים-** כתב תוס' (ד"ה לאסור) דציר דגים לאו דאורייתא, ועי' החוו"ד (יו"ד סי' פ"א ס"ק א') שכתב דלפ"ז ליכא דין יוצא בדגים, דהכל מחד קרא נפיק, דאל"ה היה הציר אסור עכ"פ מדין יוצא. אלא שמביא מתוס' לקמן (דף ז: ד"ה רוב) שדן לאסור דג טמא שבלע דג טהור מדין יוצא, עיי"ש.

וע"ע בחוו"ד (סי' ק"ה ס"ק ב') דנקט דה"ה גם טעכ"ק בדגים לאו דאורייתא, אמנם בש"ך (יו"ד סי' פ"ג ס"ק ט"ו) מבואר דבטעכ"ק דהיינו ע"י בישול אסור גם בדגים מדאורייתא.

תוס' בע"ז (דף מ. ד"ה מחלוקת) נקט דגם בדגים ציר אסור מדאורייתא, ובגלהש"ס מציין לתוס' דידן.

**ציר טריפה-** תוס' (סד"ה לאבור) מקשה מנלן שציר טריפה אסור הא בכל מקום צריך קרא.

ובשטמ"ק (אות ה' בתו"ד ונ"ל וכו') מתרץ, דכיון דגלי קרא שציר בהמה אינו זיעה בעלמא, שוב אין חילוק בין בהמה טמאה לבין טריפה, עיי"ש. והיינו שהנידון שבו יש חילוק בין בהמה לשרץ ודגים אינו כלפי איזה איסור דנים, אלא בכל סוג בע"ח האם הציר הוא זיעה בעלמא. עי' בהגרי"ז שמאריך בזה. אמנם תוס' לכאו' פליג ע"ז.

**דין יוצא לגבי איסורי מזבח**

**ולד נרבע-** איתא בתמורה (דף ל:) דלר"ה נרבעו ולבסוף עיברו לכו"ע מותר, ומקשה תוס' (שם ד"ה אבל) הא דעת ר"א (פסחים דף כז.) דזוז"ג אסור, ומתרץ דהתם בדבר האסור והכא באיסור לגבוה בלבד. אכן תוס' פסחים (שם) נקט לר"א גם למזבח אסור ונשאר בתימה.

**ולד בע"מ-** מקשה הקוב"ש (פסחים אות ק"כ) דלתוס' פסחים הנ"ל דיש דין יוצא גם לאיסורי מזבח, א"כ גם ולד בעל מום ייאסר, ומתרץ דהוי כנרפא המום.

הגרי"ז (הו"ד במנח"א עמ' נ"ג) מחלק בין נרבע שהוא איסורי מזבח ואית ביה יוצא, לבין בע"מ שהוא פסול למזבח שבזה ליכא דין יוצא,

**ולד טריפה-** בגמ' לקמן (דף ז.) מובא הפלוגתא בולד טריפה אי קרב למזבח, ונחלקו הראשונים, דעת תוס' (תמורה דף ל" ד"ה ר"א) דהוא אסור גם להדיוט וכ"כ השטמ"ק בסוגין (אות ה'), אכן רש"י (תמורה שם ד"ה ולד טריפה) כתב דלהדיוט שרי ורק למזבח פסול.

והקשה הקוב"ש (שם) אמאי איכא דין יוצא הא מ"ש מבע"מ, כתב דע"כ יהיה מוכח דבטריפה לא יהני נתרפאה, אלא שמביא מהרמב"ן והרא"ש דכן מהני נתרפאה, וצ"ע.

הגרי"ז (שם) כתב לפי דרכו דהא דבטריפה איכא דין יוצא הוא באמת לא על הפסול אלא על האיסור, אלא שמקשה המנח"א (שם) דלדעת רש"י הנ"ל הרי מותר להדיוט וע"כ שהדין יוצא הוא על הפסול לגבוה, וצ"ע.

**חלב וביצה של בהמה טהורה**

**ס"ד לאסור חלב משום דדם נעכר ונעשה חלב**

**רש"י-** פרש"י (ד"ה דאמר מר) 'דמעיקרא הוי דם והאוכלו בכרת והשתא משתרי', ומדייק הנו"ב (תניינא יו"ד סוס"י ל"ה) דמשמע ברש"י דלס"ד לאסור החלב מדין דם היה בחלב גם כרת, עיי"ש מה שמוכיח מזה.

**שיהיה מותר משום דם שבישלו-** מקשה הנו"ב (שם סי' ל"ו בהגה"ה) דלמ"ד דם שבישלו אינו עובר עליו, א"כ כל חלב לא עדיף, דהא הטעם שאינו לוקה הוא משום שאינו ראוי לזריקה, וא"כ כשנשתנה לחלב ודאי אינו ראוי לזריקה. ועי' בחזו"א (מנחות סי' כ"ג ס"ק ח' ד"ה בנו"ב) שדן שבאמת היה כשר לזריקה עיי"ש הביאור. וכן מביא במנחת אברהם (עמ' מ"ז) בשם הגרי"ז.

ועוד מקשה שם, דהיכי יליף היתר חלב מדאסר רחמנא בשר וחלב, הא בשר וחלב איסורם במבושל, ובכי האי א"א לאסור החלב מדין דם למ"ד דם שבישלו אינו עובר עליו, עיי"ש.

ובחזו"א (סי' ט"ז ס"ק י"ג) דן ליישב דאה"נ החלב אינו דם אבל אסור עכ"פ משום יוצא מדם, וכ"כ בקב"ש (חולין אות נ"ב). אלא דמתקשים דא"כ גם בדם שבישלו נימא שיהיה אסור עכ"פ מדין יוצא, עיי"ש מש"כ שם לבאר בכמה פנים.

אמנם הגרי"ז דן ג"כ לפרש משום יוצא, אלא שמביא דמדברי רש"י הנ"ל שפי' שהוא בכרת מוכח שבכלל איסור דם ממש הוא ולא רק יוצא, ושוב קשה.

**שיהיה מותר משום דם המשתנה-** במג"א (או"ח סי' רט"ז ס"ק ג') מביא דברי רבינו יונה שהמוס"ק שהוא דם המתקבץ בגרון חיה, ואח"כ משתנה מותר באכילה ואינו אסור משום דם כיון שאישתני. ומקשה המג"א מ"ש מחלב שלולי קרא היה אסור אע"פ שהשתנה. עי' בהגר"א שם מש"כ ליישב. וע"ע בקה"י (סי' ה').

**ס"ד לאסור חלב משום אבר מן החי**

**משום אבר מן החי-** בפשטות לשון הגמ' הוא דחשיב אבר מן החי, וכ"כ בשער המלך (פי"ז מאיסורי ביאה ה"ח) דהוא אבר מן החי שהרי חלב אינו 'בשר'.

**משום בשר מן החי-** עי מהריט"א (ס"ק ב' אות ז') שהו"ד בסמוך, שכתב דודאי אינו אבר וע"כ מה שדנו לאוסרו הוא מצד בשר מן החי.

**משום אינו זבוח-** בנודע ביהודה (תניינא יו"ד סי' ל"ו) מתקשה הא חלב אינו 'אבר' וגם אינו 'בשר' ומאי קס"ד שייאסר, ודן לפרש שהכוונה לאיסור אינו זבוח, עיי"ש.

**משום יוצא מן החי-** ברע"א (בסוגין ובחולין דף צח: ד"ה מה שכ' הרשבא ודף ק"ב: ד"ה עוד ראיתי) דן לפרש דבאמת אינו אבר ואינו בשר אלא כוונת הגמ' היא לאוסרו מדין 'יוצא' מן החי, ומדייק לשון הגמ' שאמרו 'ליכא מידי דאתי מחי'. וכן כתב בפליתי הו"ד בסמוך גבי בן נח.

אלא שרע"א (שם) מתקשה (בחולין דף צח:) למ"ד בהמה בחייה לאו לאברים עומדת, דאי מחיים ליכא איסור א"כ אינו יוצא מאיסור עיי"ש. עי' בקה"י (סי' ו') מש"כ בזה וע"ע במנחת אברהם בארוכה.

בש"ך (סי' פ"א ס"ק י"ב) מבואר שפי' שהוא איסור אבר מן החי עצמו, הו"ד בסמוך בדין מי חלב, ובחת"ס (יו"ד סי' ע' ד"ה נחזי) תמה דודאי כל הנידון רק מדין יוצא, עיי"ש.

**אי היה אסור גם לבן נח-** ועי' בשטמ"ק (אות ב') שמקשה דנילף מדהאכיל אברהם אבינו את האורחין חלב, ומתרץ שהוא היה סבור שהם בני נח, ומקשה המהריט"א (ס"ק ב' אות ז') דעדיין לא מיישב למה שדנו לאוסרו מדין אבר מן החי שהוא אסור גם לבני נח, ודן ליישב דבלא"ה ע"כ אין הכונה לאבר אלא לבשר מן החי וזה אפשר שאינו בבן נח, אלא שמביא דברי הרמב"ם שגם בשר אסור לבן נח, עיי"ש.

ועי' בפליתי (סי' פ"א סוס"ק ז') שמתרץ דכוונת הגמ' לאיסור יוצא מן החי וזה ליכא בבן נח. והיינו כרע"א הנ"ל.

**מי חלב-** איתא בחולין (דף קיד.) דמי חלב אינם כחלב והמבשל בהם בשר פטור, וכתב הרא"ש (שם פ"ח סי' נ"א) מביא די"א דכיון שאינו כחלב הדר דינו להאסר מדין אבר מן החי, דאינו בכלל היתר חלב דסוגין, עיי"ש. והו"ד בשו"ע (יו"ד סי' פ"א סעי' ה') עיי"ש פרטי הדין.

אלא שמתקשה הרא"ש הא כשהיה עם החלב היה מותר והיאך כעת ייאסר, ומבאר דדמי לדם האסרים שכשהוא מובלע שרי וכשפירש נאסר, ועי' בש"ך (שם ס"ק י"ג) מש"כ לחלק מהתם.

ובדעת המתירין כתב הרא"ש דבכלל חלב הוא ורק לא נאסר באיסור בו"ח, עיי"ש. ובש"ך (שם ס"ק י"ב) דן עוד דגם אי אינו בכלל חלב אבל אחר שהותר חלב נתגלב דאיסור אבר מן החי הוא רק בבשר שהוא גופו של חי, וממילא המי חלב אינם בכלל האיסור עיי"ש. ועי' בפליתי (סוס"ק ז') שהקשה ע"ז.

מבואר נידון אי היתר חלב הוא דין היתר, ושייך שמה שלא נכלל בו הדר לאיסורא, או שהוא גילוי מילתא שחלב אינו בכלל האיסור כלל.

**הא דביצת טהורה אינה אבר מן החי כמו שדנו בחלב**

**תוס' ומ"מ-** תוס' חולין (דף סד. ד"ה שאם) כתב דבאמת היתר ביצת טהורה חידוש הוא כמו חלב, ולכן ס"ד להתיר גם ביצת טמאה. ומה שבאמת מותרת ילפינן לה משילוח הקן, עיי"ש. והובא בשטמ"א בסוגין (אות א'). וכן מביא הרא"ש (סוף סי' ה').

**רמב"ן-** הרמב"ן (הלכות בכורות בסוגין) כתב דילפינן לה מדאיצטריך למיסר ביצת טמאה. וכן מביא תוס' (שם) די"מ שכל מה שצריך קרא סבת היענה היא להתיר ביצת טהורה אלא שמתקשה ע"ז, עיי"ש.

**י"מ-** הרמב"ן (שם וכן בחי' חולין דף סד.) מביא שיש שפי' דע"כ ביצה מותרת דאל"ה היה באפרוח היוצא ממנה אסור מדין יוצא, ודחה הרמב"ן דאשכחן בתמורה (דף ל"א) גבי ביצת טריפה דליכא איסור יוצא מהביצה לאפרוח עיי"ש הטעם וה"נ הכא.

ותמה בקוב"ש (חולין אות כ"ח) מה שייך לאסור מדין יוצא, הא חי ניתר בשחיטה וא"כ האפרוח ג"כ ניתר בשחיטה. ודן דשמא על איסור יוצא ליכא היתר שחיטה, אלא דא"כ כל בהמה לא תותר בשחיטה כלפי האיסור יוצא מאמה, ודוחק לחלק בין יוצא מבהמה שיש לה היתר חשחיטה ליוצא מביצה שאין לה שחיטה, דהא הוי רק חסרון היכי תמצי, עיי"ש.

וכן תמה בחת"ס (יו"ד סי' ע' ד"ה ונוראות נפלאתי), ודן לחדש דסימני האפרוח בכוחם להתיר את האיסור חי של עצמו, אבל לא את האיסור חי של חיות האם. עיי"ש.

**ביצה לבן נח-** בחת"ס (יו"ד סי' י"ט בחידושי מימי חורפי ד"ה ויצאתי) דן דלפי המתבאר דס"ד לאסור ביצה מדין אבר מן החי, א"כ שיהיה באמת אסור לבן נח לאכול ביצים משום אבר מן החי, דההיתר שהתחדש נאמר לכאו' רק לישראל, עיי"ש בארוכה.

ודן דגלי קרא דשרי לבן נח, מדשרי להם חלב כמבואר בקרא דשרי גבי אברהם אבינו לאורחים וה"נ ביצים, אלא שדוחה דאין להוכיח מחלב לביצים עיי"ש[[49]](#footnote-49).

בס"ד [א.י.קרלנשטיין] [9]

**דף ט.**

**זכר ונקבה מפריש טלה אחד לעצמו**

**רא"ש-** מקשה הרא"ש (סי' י') דאיכא רובא לפטור, דגם אי יצא זכר תחילה אכתי שמא כרכתו הנקבה ופטור כדאיתא בחולין (דף ע.), ומוכיח מזה דלגבי להפריש לעצמו לא סמכינן ארובא כיון דאפשר בתקנתא ולא מפסיד.

ומקשה רע"א (ח"א סי' קס"ז) הא לקמן (דף יז:) גבי בכורה בהמה טהורה כתב הרא"ש דזכר ונקבה ירעה עד שיסתאב, ולדבריו הכא הא מעיקר הדין איכא רובא ואמאי מפסדינן ליה שירעה עד שיסתאב. וכן קשה לגבי ב' זכרים ונקבה, עי' לקמן. ובסו"ד מביא רע"א מהמל"מ (פי"ב מביכורים הי"ט) שמתרץ דשאני בכור טהורה שקדושת הגוף החמירו דלא לייתי לשחוט קדשים בחוץ שהוא בכרת עיי"ש.

ובעיקר מש"כ הרא"ש דלא סמכינן ארובא במקום שאפשר בתקנתא בלא הפסד, עי' במהריט"א (ד"ה ובעיקר סברא זאת) שמתקשה דהא בעלמא לא אמרינן כן.

**תוס'-** בתוס' (ד"ה זכר) הקשה ג"כ דאיכא רובא להיתר דמיעוט שכרכתו אחותו, אלא שתוס' מקשה כן על ריה"ג, ותמה המהרש"א אמאי לא הקשה כן גם על רבנן וכהרא"ש. ועי' במהריט"א (ד"ה והנה כתבו) שכתב דאה"נ קשה גם לרבנן, ורק הזכיר ריה"ג משום קושיתו השניה.

ובדעת הרמב"ם בזה, עי' לקמן מה שיובא מהרש"ש.

**זכר ונקבה שיצאו בב"א לריה"ג-** כתבו תוס' (לקמן דף יז: ד"ה זכר) דזכר ונקבה שיצאו בב"א פטור אף לריה"ג[[50]](#footnote-50), ואפי' אי לא חשיב חציצה משום ד'הכא שהיא נקבה והויא פטר רחם כמוה בטלה בכורתו לגמרי'. וכן מביא בתוס' בסוגין (דף ט. ד"ה זכר).

ומפרש המהריט"א (ד"ה וצריך להבין) דהוא משום דבעינן שיפטור הזכר את כל הרחם, משא"כ ביצא ב' זכרים שפיר קדשי שניהם, כיון 'דב' קדשי הרי חשבינן לב' כגוף אחד'.

אלא שמקשה, דא"כ בבהמה טמאה לאביי שגם לריה"ג אין קדוש אלא אחד[[51]](#footnote-51), אמאי לא נימא שיבטל הזכר השני את בכורתו של האחד, כיון שלא פטר הוא את כל הרחם. עיי"ש. וכן תמה הגרי"ז (דף ט.). ובמהריט"א לקמן (פ"ג סי' ל"ה סוף ס"ק א') כתב ליישב 'ואולי דבשני זכרים לא שייך זה, ויש טעם לחלק בין שני זכרים לזכר ונקבה כמבואר למעיין ודו"ק'.

**שני זכרים ונקבה נותן טלה אחד לכהן**

**רש"י ותוס'-** פרש"י (ד"ה נותן טלה אחד לכהן) דעל הספק השני מפריש טלה והוא ועצמו, וכ"כ תוס' (ד"ה שני) ומוכיח מדלקמן בטהורה קתני אחד לו ואחד לכהן.

ובחזו"א (סי' י"ז ס"ק א' ד"ה שני) מקשה מה ראיה מטהורה הא התם אמרינן שירעה עד שיסתאב וע"כ אינו מטעם שאפשר בתקנתא, אלא מחמת שא"א להקל באחד טפי מחברו וגם א"א להקל בשניהם דהוי כבאו בב"א. וכעי"ז איתא ברע"א (ח"א סי' קס"ז).

וע"ע בישועות יעקב (יו"ד סי' שכ"א סעי' י"ד) שמקשה, הא התם א"א למידן ס"ס, דלמעשה אחד ודאי קדוש וממילא כל אחד מהם הוי ספק קדוש, עיי"ש.

**רא"ש-** וכ"כ הרא"ש (סי' י') דמפריש טלה לעצמו, ומבאר דלא חש התנא לפרש זאת כיון שכבר כתב ברישא דבספק מפריש טלה לעצמו, עיי"ש.

ומוסיף הרא"ש דאע"ג דבכה"ג איכא ספיק ספיקא, דספק אחת ילדה שני זכרים, ואפי' אי השניה ילדה הזכר הא שמא הקדימתו הנקבה, אעפ"כ מפריש לעצמו מהטעם הנ"ל כיון שאפשר בתקנתא בלא הפסד, עיי"ש[[52]](#footnote-52).

**רמב"ם-** הרמב"ם (פי"ב מביכורים ה"כ) העתיק המשנה דב' זכרים ונקבה נותן טלה אחד לכהן ולא כתב שמפריש לעצמו, וכתב המל"מ דהוא פליג שאי"צ להפריש טלה לעצמו, והטעם משום דאיכא ס"ס וכקושית הרא"ש הנ"ל. וכ"כ במהר"י קורקוס (שם).

אכן בכס"מ (שם) מדייק דבהמשך (הכ"א) כתב הרמב"ם לגבי ב' נקבות וזכר או ב' זכרים וב' נקבות, שאי"צ להפריש לעצמו משום דאיכא ספיקות הרבה, משמע שלעיל בב' זכרים ונקבה כן צריך להפריש לעצמו, ואע"פ שבתרוויהו איכא ס"ס, מחלק הכס"מ, דשאני ב' זכרים ונקבה דמתוך שצריך לעשות מעשה ליתן טלה אחד לכהן אמרינן שיפריש עוד אחד לעצמו, משא"כ בהני גווני שאי"צ שום מעשה לא אמרינן שיפריש לעצמו, עיי"ש. ובמל"מ (שם) תמה על חילוק זה, עיי"ש.

וברש"ש (על רש"י ד"ה שני זכרים) מקשה על הכס"מ, דא"כ בזכר ונקבה אמאי צריך להפריש לעצמו, הא איכא ס"ס כמש"כ הרא"ש הנ"ל, ובזה הרי אי"צ בלא"ה לעשות מעשה. וכתב דע"כ הרמב"ם פליג על הרא"ש וסבר דהצד שכרכתו אחותו הוא מיעוטא דלא שכיח ואינו נחשב למאומה, עיי"ש.

**אמאי אין פודה שניהם בשה אחד-** הקשה הרש"ש אמאי מפריש את השני לעצמו, נימא שיפדה שניהם על טלה אחד ויתננו לכהן, אלא שתלוי בדיני פודה וחוזר ופודה, עיי"ש.

**שני נקבות וזכר**

**רש"ש-** מקשה הרש"ש הא בכה"ג איכא ס"ס לכהן, דספק נולד זכר לבד וגם אם היתה עמו נקבה שמא הוא קדם, ולדעת תוס' כתובות ס"ס מוציא ממון, וכן לרשב"א הרי ס"ס חשיב כרוב וא"כ עכ"פ לרב מוציא ממון, עיי"ש.

**מל"מ-** וכן מקשה במל"מ (פי"ב בביכורים ה"כ ד"ה וחזות) ומתרץ דהכא שאני שהוא ממון שאין לו תובעין ואינו חייב אלא משום מצוה. ועי' סברא זו בתוס' (לקמן דף כ. ד"ה ורבי) עיי"ש. אלא שמקשה מהרמב"ם לעיל (פי"א ה"ל), עי' בראב"ד ובכס"מ (שם ה"ל והכ"ה), ובמל"מ (ה"כ-ל').

**שני זכרים ושני נקבות**

**רש"י ורבינו גרשום-** כתב רש"י דגם בזה מפריש ב' טלאים לעצמו, וכ"כ ברבינו גרשום.

**רמב"ם-** אכן ברמב"ם (פי"ב מביכורים הכ"א) כתב דבהני תרי בבא של שתי נקבות וזכר או ב' זכרים וב' נקבות אינו מפריש כלל כיון שיש ספיקות הרבה שאינו חייב.

**ראב"ד-** בראב"ד תמה על הרמב"ם, ומבארו בכס"מ דליכא ספיקות הרבה לפטור, אלא הכל ספק אחד שמא הזכר יצא אחר הנקבה[[53]](#footnote-53).

**דרישה ט"ז וחזו"א -** בדרישה (סי' שכ"א ס"ק ד') תמה עוד, דכלפי הבעלים ליכא אלא ספק אחד שמא שניהם ילדו קודם נקבות, אבל לשאר צדדים הוא חייב עכ"פ אחד. וכתב 'וצריכין ליישב בדוחק, דס"ל דאין חיוב להפריש שה אלא אם יש לברר מאיזה נולד החמור', עיי"ש.

ובט"ז (שם ס"ק י"א) כתב דכשאין צד שפטור לגמרי ודאי חייב אחד הגם שאין מבורר ממי, ורק כשיש צד שפטור לגמרי, בזה מהני מה שגם לא מבורר מי החייבת, עיי"ש בכל דבריו.

ובחזו"א (סי' י"ז ס"ק א' ד"ה ודעת) מבאר דס"ל לרמב"ם שאנו דנין על כל אם בפנ"ע ויש לה ס"ס, אע"פ שאם נדון על הולד יש בו רק ספק אחד. ומוסיף (בסוגרים) דכיון שבולד הוא שקול ובאם הוא נוטה להיתר חשיב צד ההיתר יותר, עיי"ש.

**מהר"י קורקוס-** וכן מבואר במהר"י קורקוס (שם) דדעת הרמב"ם לדון כ"א בפנ"ע ובכל אחת חשיב ב' ספיקות, עיי"ש.

**מאן תנא א"ר ירמיה דלא כריה"ג**

**רש"י-** פרש"י (ד"ה מאן תנא) דהקושיא מדוע תנן שנותן רק טלה אחד לכהן, והיינו דלריה"ג הוה ליה לחייב ב' טלאים.

**תוס'-** ומקשה תוס' (ד"ה מאן) הא גם לריה"ג אינו חייב שנים אלא כשראינו שהיה בב"א, אבל מספק לא אמרינן שהיה בב"א, וע"כ מפרש הקושיא דעכ"פ היה ראוי להפריש לעצמו, וכ"כ הרא"ש (סוף סי' י').

ומוסיף תוס' דא"א לפרש דנקטו דמתני' איירי בב"א, מדלא קתני ויצאו ראשיהן כאחד כדלקמן (דף יז.). ותמה רע"א מה צריך לדקדק כן הא ע"כ מתני' לא איירי בב"א, דא"כ בבא שניה בזכר ונקבה היה פטור לגמרי, למש"כ תוס' (ד"ה זכר ולקמן דף יז: ד"ה זכר) דלריה"ג בזכר ונקבה בב"א פטור משום שנקבה מבטלת זכר.

**שטמ"ק-** אכן בשטמ"ק (אות כ"ד) מפרש דהקושיא היא דאי כריה"ג הוה ליה למיכתב בבא נוספת דביצאו שניהם בב"א שניהם קדושים. עיי"ש. ויל"ד אי אפשר לפרש כן גם ברש"י.

ועי' בחזו"א (סי' י"ז ס"ק א' ד"ה תד"ה מאן תנא) שמקשה על פי' תוס' די"ל דלא חיישינן לצד שהיה בב"א כיון שלא שכיח, וע"כ מפרש כשטמ"ק. עיי"ש.

**מין במינו אינו חוצץ מ"ש מכרכתו אחותו**

**תוס'-** מקשה תוס' (ד"ה אמר) מ"ש מההיא דחולין (דף ע.) שנסתפקו בכרכתו אחותו אי חשיב פטר רחם[[54]](#footnote-54), ומתרץ דהכא שאני שמקצת פנוי איכא משא"כ התם שכרכתו כולו.

ובתוס' סוכה (דף לז. ד"ה כי) מתקשה דהתם בסוכה אמרינן דחוצץ הגם שאינו בכולו ומתרץ, 'דלמא לידה שאני דאורחיהו של תאומים בהכי'.

ועי' במהריט"א (אות ד' ד') שמקשה דבזבחים (דף קי.) מבואר דגם במין במינו אינו חוצץ גם כשהוא בכולו, עיי"ש, עי' בהערה[[55]](#footnote-55).

ובתוס' (חולין שם ד"ה כרכתו) כתב דה"ה דמצי למימר כרכו אחיו ונ"מ איזה מהם בכור, עיי"ש. מבואר דנקט כתי' קמא בתוס' דגם בזכר חשיב חציצה, ובשטמ"ק (אות כ"ה) כתב זאת כקושיא על תי' ראשון, דאמאי לא קתני התם בזכר, ועל מש"כ תוס' שם דנ"מ איזה מהם בכור, תמה השטמ"ק הא בכה"ג שניהם אינם קדושים וכמו ביוצא דופן לקמן (דף מז:).

**עוד תי' בתוס'-** עוד מתרץ תוס' דשאני התם שהיא נקבה וחשיבא אינו מינו טפי. והובא תי' זה גם לקמן (ד"ה זכר). עוד מתרץ תוס' דשאני התם שסייעתו לצאת.

**רמב"ן-** ברמב"ן (הלכות בכורות ריש פ"ג סי' ל"ה) מתרץ דנסתפקו שמא כן חוצץ ורק רבנן סברי שסגי במקצת רחם לקדש וכדסברי בסוגין בתחילה.

**תד"ה מאן, לאביי נימא כל שאינו וכו'-** עי' בקובץ הערות (סי' כ"ה) כמה נידונים בכללי דינא דכל שאינו וכו' העולים מסוגין. עוד יש להקשות מה מקשה תוס' הא הכא לאביי הוי כמקדש אחת מב' אחיות ולא שייכא דינא דכל שאינו, עי' בקובה"ע (שם סוף אות ג').

1. והיינו לכאו' משום דהעובר הוא הבכור עצמו, והבהמה היא החייבת בבכורה, וידידי ריש"ס הביא כן מהגמ' חולין (דף קל.) שאמרו 'מה לחולין שכן חייבין בבכורה תיתי מזכרים', ופרש"י שזכרים אינם חייבים בבכורה שאין יולדין, עיי"ש. והרי הבכור עצמו הוא אדרבא רק זכר, וע"כ דקאי על האם שהיא החייבת בבכורה, וזה אינו בזכרים שאינם יולדין. [↑](#footnote-ref-1)
2. דכן מבואר לכאו' בשטמ"ק (דף ב. אות ג') ובמהריט"א (אות א' ד"ה איברא) שפי' דהמקבל בהמה מן העכו"ם היינו שהיה שותף באם במקצת עיי"ש, ואעפ"כ מה שרק חציו קדוש הוא רק מחמת השותפות שבולד, ולא אמרינן שיהיה קדוש בולד רק כשווי חלק הישראל באם, עיי"ש בחזו"א. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועוררוני דאולי באמת סובר הרמב"ם שהכל תלוי בולד, והא דאם של עכו"ם פוטר, הוא מחמת דשם הולד מתחשב גם ע"ש אמו, וכשהיא של אמו חשיב שיש בולד יד עכו"ם, והוי כשותפות עכו"ם בולד. ויל"ע אי ישר לומר כן. , וביותר, דוכי גם כשרק אזנה של האם שייך לעכו"ם שייך לומר כן.

   עכ"פ לפ"ז י"ל דיחלוק רבי יהודה דבאם אפי' שכולה של עכו"ם אינו פוטר, דלא עדיף משותפות, ודלא כשטמ"ק (אות ג') והמהריט"א שהו"ד לעיל, והביאו שכ"כ ביד דוד דר"י מחיב באם של עכו"ם.

   וע"ע ברמב"ם (שם) שמביא הדרשא מקרא דפטר כל רחם בבני ישראל (שמות י"ג) ודלא כרש"י במתני' (ד"ה שנאמר) שמפרש דהילפותא מקרא דכל בכור בישראל (במדבר ג'), וע"ע בלח"מ שם. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויל"ד אי אית ביה כל דיני עכו"ם ויהיה פטור בבהמה של ישראל כשיש יד כהן באמצע כמו בעכו"ם. וע"ע במנחת אברהם עמ' ה'. ועי' בצפנת פענח (פ"ג ממתנות עניים הט"ז) שכתב דיד כהן באמצע לא פוטר עיי"ש [↑](#footnote-ref-4)
5. אמנם עי' ברשב"א (ש"ת ח"א סי' שס"ו) הו"ד ברמ"א (סי' שכ"א סעי' י"ט) ובהגר"א (שם ס"ק ל"ג) דאחר שכתב שכהן ולוי פוטרים כמו עכו"ם, כתב דכשיש להם בולד זכות של קנס סגי בזה לפטור, וזה אחד מהטעמים שולד נכסי מלוג פטור מבכורה עיי"ש. הרי להדיא דסגי בדקל לפירות לפטור. ואולי שאני בזה השותפות בעובר מהשותפות באם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועי' מה שצוין בזה עוד לקמן בדעת רבי יהודה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ונ"מ אי דינו ממש כעכו"ם, וכגון האם שותפות עם הפקר פטור, אלא דיל"ד אי יש היכי תמצי לזה, דעי' בשער המשפט (סי' רע"ה) דשותף שהפקיר זכה שותפו בחלקו, אלא דאכתי נ"מ בהיה בעלים על חצי מסוים בבהמה. וכן יל"ד נ"מ בהפקיר אזנו, ועי' במנחת אברהם (עמ' ה') מש"כ לחדש בזה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ומיישב בזה קושית המהרש"א על תד"ה והמשתתף דעכ"פ תרי קראי למה לי. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובמנ"ח שהובא בסמוך דן לדחות שלא רצה להפקיר שמא יזכה בה אחר, והיה אפ"ל שכוונת הטו"א שיפקיר רק העובר, אלא שיל"ד בזה, דהא הקשו תוס' שם היאך מקנה העובר הא הוי דשלב"ל, ומוקים שהקנה דקל לפירות, וא"כ יל"ד אם אפשר להפקיר דקל לפירות, עי' חזו"א (חו"מ ליקוטים סי' י"ג ס"ק י"ח) ואכמ"ל. ויש שפי' שכוונתו שיפקיר רק אוזן וסגי בזה כדלקמן (דף ג.), ועי' במנחת אברהם שדן לחדש שגם לפי התוספתא שהפקר פטור אעפ"כ הפקר אוזן אינו פוטר, דשונה הפקר מעכו"ם, עיי"ש כל דבריו. [↑](#footnote-ref-9)
10. ולפ"ז לכאו' שווה הפקר לעכו"ם בכל דיניו. אלא דמלבד מה שהקשה הטו"א הנ"ל ממיעוטא דקצירכם בעומר, ע"ע בתוס' פסחים (דף ה: ד"ה אבל) שמקשה סתירות אי בעינן לעכו"ם והקדש ב' קראי או שסגי בחד, וכן בשטמ"ק לקמן (דף יג: אות א'), ואי בעינן ב' קראי לכאו' הפקר אינו בכלל. וגם לגבי חלה כתב הגר"ח (פ"ח מביכורים) דמקרא ממעטינן רק הקדש ועכו"ם והא דהפקר פטור הוא מדין ובא הלוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
11. אמנם עי' בחינוך (מ' י"ח) שכתב עוד טעם למצוות בכורה וכן במו"נ. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכן לשון הגמ' בתמורה (דף יא:) דלא נחתא לה קדושה 'כלל', ואיירי התם גם לר"י כדיובא לקמן [↑](#footnote-ref-12)
13. וכן מוכיח מרש"י בתמורה שהובא לקמן, אי נפרש דמש"כ דלא נחתא קדושה משום דשותפות עכו"ם פוטרת, היינו גם לר"י, הרי שמה שאינו קדוש הוא דין פטור שותפות.. [↑](#footnote-ref-13)
14. וכן מסתבר דהא מה שפטור באם של עכו"ם הוי דין בפנ"ע, אכן לדעת הרמב"ם עי' מש"כ לעיל בהערה. והנה בשותפות באם בפשטות לר"י קדוש חציו, אכן בחזו"א (סי' ט"ז סוף ס"ק א') מוכיח שקדוש כולו, וחלוק שותפות באם משותפות בעובר. והו"ד לעיל. [↑](#footnote-ref-14)
15. ויל"ע אמאי נקט חלק בלב או המוח מקום שהחוית תלויה בו הא הלכה בר"ה דסגי באבר ואי"צ שיעור שעושה נבלה וטריפה, ואולי כיון שלרמב"ם בעינן אבר שלם וכדהביא הש"ך בהמשך, וא"כ באחד מאלף ליכא אבר שלם, וע"כ פי' שיש לו חלק שמעכב חיותא ובזה אי"צ אבר שלם. [↑](#footnote-ref-15)
16. ובהמשך כתב דההיא דלקמן (דף טז:) דהמשועבד לעכו"ם ג"כ פטור דעכ"פ איכא יד עכו"ם באמצע, זה מתמעט רק מקרא דבקרך, אבל מקרא דכל בכור לא מתמעט כיון שכולו של ישראל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
17. לכאו' כ"ז לשיטת הרמב"ם שאם וולד מחד קרא נפקא, אכן לתוס' (דף ב.) 'בקרך' קאי על שותפות עכו"ם באם, וקרא דסוגין מ'כל בכור' קאי על שותפות עכו"ם בולד. [↑](#footnote-ref-17)
18. לכאו' אמאי פי' דחשיב כמאן דהוי 'כוליה' דעכו"ם, הא סגי בשותפות בכדי לפטור, וי"ל. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועי' ברבינו גרשום שפי' ברבא שע"י שהוא טריפה לא יכול לומר לו שקול חלקך וזיל, והיינו שפליגי על ר"ה מכח טענת ר"נ. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובאמת כן יש לדון גם במאי דאמרו לעיל דרבנן סברי בכור מקצת בכור, ואבע"א בכור רובא משמע, מה היה דינו של בכור זה, והתם בפשטות משמע שהיה לו כל דיני בכור האמורים בתורה, וא"כ לכאו' ה"ה הכא. [↑](#footnote-ref-20)
21. ועי' מה שהובא בהערה בסמוך מהמים קדושים דחשיב כמום ויכול לשחוט עליו. [↑](#footnote-ref-21)
22. מדוקדק בתוס' והרא"ש שאין ההוכחה מרב מרי עצמו מדמכר אוזן אלא מדנענש משום הפקעה, ומבאר במים קדושים, דרב מרי עצמו אפש שסבר כר"ח ורבא שהרי נהג קדושה ונתן לכהן, ורק בא לפוסלו מהקרבה ע"י שהקנה האוזן ונעשה כבע"מ, אכן מהא דנענש וביארו שהוא על הפקעת הבכורה, מוכח שהלכה כר"ה שפוקע הבכורה לגמרי. [↑](#footnote-ref-22)
23. משמע דאיכא פלוגתא בין אביי לרבא בפדיון בהמתם שהיה במדבר, האם הוא מחמת קדושת הלויים כמו שהוא באד, או שבעצם הוי דין פדיו פט"ח דעלמא שפודה שה במקום החמור, ורק היה גזה"כ שיועיל שה של הלויים ואי"צ שה של הבעלים. [↑](#footnote-ref-23)
24. לכאו' משמע לפ"ז, דהקושיא לא היתה מחמת שבפועל לא פדה וכדביאר החזו"א הנ"ל, דא"כ מה מהני הא דבפטר רחם תליא הא למעשה לא פדה, אלא הקושיא שפחות מבן חודש אינו בקדושת לויה עדיין, וע"ז תי' דרק לא נמנה אבל הוא כן בקדושת לויה מהרחם. אלא דצ"ב א"כ מה הקשו שלא יפטור גם אחר שיגדל טפי מחודש וגם לדורות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
25. מש"כ דבריו רק לרבא יל"ד אי מצד שלר"פ בנתעברה מעכו"ם מודה שאינו דין בה ואינו בכלל ההיקש, אכן בפשטות י"ל שהוא מצד שלמעשה ישנה בבכור אדם וליכא היקש. [↑](#footnote-ref-25)
26. ובתכונתו ודאי שהוא כפי תולדתו, כדאיתא לקמן (דף ז.) דמתעבר ממינו, אע"פ שבהמה טמאה וטהורה לא מתעברין אחד מהשני. עי' בחזו"א (סי' י"ט ס"ק ו' ד"ה י"ז א').

    [וע"ע בגמ' נדה (דף כג.) באשה שילדה מין בהמה אי חשיבא אדם או בהמה, ובהמשך (שם ע"ב) דנו בבהמה שילדה אדם, עי' בתוספי הרא"ש (שם). ויל"ד אי הנידונים שם שייכי לנידון סוגין]. [↑](#footnote-ref-26)
27. והוי מום גם כשהשינוי באבר שאינו עושהו בע"מ, כדמוכח ברש"י (דף ג: ד"ה לא משום) שכתב דגם בנשתנה בצמרו חשיב נדמה. עיי"ש. [↑](#footnote-ref-27)
28. אמנם קשה דלקמן (דף יב.) פטרו גם במקצת סימנים ממעשר בהמה אע"פ שבע"מ חייב, ועי' בסמוך בענין נדמה לקדשים בארוכה. [↑](#footnote-ref-28)
29. והראוני דברי המגיה בפרישה (יו"ד סי' קצ"ד ס"ק ל"ד בסוגרים) גבי אשה המפלת דמות בהמה, דקרי ליה הטור 'נדמה', ומבאר דהא דקרי ליה נדמה הוא משום 'דאינו מתרמי שלא יהא הולד בצורת אדם, אי לאו על ידי שבשעה שהאשה מתעברת היא מראה בדמיונות שהולד יש לו תואר צורת הדמיונות'. עיי"ש. ואפשר שגם בבהמה הוא כן וכמקלות שעשה יעקב אבינו. [↑](#footnote-ref-29)
30. ועי' באמת רש"י (שם ד"ה קמ"ל) שפותח דדין כלאים אית ביה, אלא דמביא ע"ז הגמ' לעיל (דף ג:) דחשיב מום, ולכן במעשר לא קדוש, עיי"שְ. וכבר תמה עליו הרש"ש (שם) דאי משום מום לא הוה ליה לפוטרו ממעשר דהרי בע"מ חייב במעשר. וכן תמה הגרי"ז (שם). ועי' מה שנתבאר בכ"ז בשיעור בביאור פלוגתת ר"מ ורבנן ?? [↑](#footnote-ref-30)
31. וע"ע ברבינו גרשום שנקט הגוונא של כבש בן עז בן כבש, ואולי צ"ל דנקט בשיטפא דלישנא את הגוונא שהוזכר בגמ' לעיל רחל בת עז בת רחל, וצ"ע. דאל"ה יהיה מבואר שעל אף ששורשו רחל וגם צורתו רחל, אעפ"כ כיון שאמו בצורת עז נחשב שהיא באמת גם עז מחמת הצורה, ושוב גם בנה יש לו דין עז עד כדי שכשר להיקרב כשעיר, הגם שצורתו רחל ושורשו רחל, וכל זה תמוה מאד, וצ"ע.

    אמנם אולי מצינו בזה בירושלמי (פ"ג דנדה ה"ב דף י.) הו"ד בתוספי הרא"ש (נדה דף כג.) גבי אשה שהולידה בהמה שאם דינו כבהמה 'עומד וקורא בתורה ואומרים לו בוא לשחטך', ומשמע לכאו' שלא רק שמותר להורגו אלא יהיה מותר ע"י השחיטה, וא"כ מבואר שמהני הצורה לתת היתר שחיטה כבהמה על אף שהוא נולד מאדם, וצע"ג. ואולי המחלק בין אדם ובהמה שונה מחילוקי בהמות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
32. ובדעת החזו"א י"ל ג"כ דכוונתו דבן כלאים פסול מחמת שהוא עצמו כלאים, דהעירוב בתולדה קיים גם בו שהוא מעורב מב' מינים, ושוב לא קשה מהמשנה בתמורה, דהתם באו לומר שאין האם פוסלת הוולד משא"כ הנהו שיש בהם עצמם סיבת פסול. אלא דברמב"ם יל"ע אי ניחא לומר כן.

    ועוד י"ל, דהנה בחזו"א (שם ס"ק ו') מוכיח מרש"י ותוס' דדינא דר"י הוא רק בשעיר ולא בכל הקרבנות, וא"כ לכאו' גם מה שלמד החזו"א דכ"ש בכלאים, הוא ג"כ רק בשעיר אבל בשאר קרבנות בן הכלאים יהיה כשר, וא"כ שוב לא קשה מהמשנה, דהתם איירי בכלל הקרבנות ואינו סותר לזה שבשעיר יהיה דין מסוים שיפסול. [↑](#footnote-ref-32)
33. והעירני ידיד רר"ש דבש"ך (סי' ע"ט ס"ק ד') מביא על הדין של טמאה שילדה מן טהור ולהיפך, דהטעם מפורש במשנה שכל היוצא וכו', ומשמע שמפרש דזהו טעם הדין ולא רק סימנא. וביותר, דממשיך לחלק דאינו כלל אלא בדבר האסור בלאו ולא כשרק עשה, ולכן חלב אדם שרי, עיי"ש. הרי שדן מכאן לשאר דיני יוצא, ומבואר שהכל דין אחד ולא שכאן הוא כלל בקביעת המין. [↑](#footnote-ref-33)
34. ובפשטות היינו דהוי דין בקביעת המין, אכן העירו דבדברי הגר"ח שם משמע שגם זה הוא מדין יוצא ורק הוו ב' דינים ביוצא, ואפשר שרק נקט כלשון הגמ', ויל"ע. [↑](#footnote-ref-34)
35. לכאו' לא מוכח מדבריו אי טהור הנולד מטמא איסורו מדין יוצא וקושיתו אמאי צריך קרא בפנ"ע, או שאיסורו מחמת שהמין נקבע לפי האם ורק מקשה דתיפוק ליה מדין יוצא. [↑](#footnote-ref-35)
36. אכן בתוס' (דף ז. ד"ה והא) מקשה דלמ"ד אין חוששין לזרע האב לא נחשיב את האב לגורם היתר, ולא יהיה היתרא דזוז"ג, ומבואר שלא חילק כהגר"ח. אלא שתוס' חולין (דף נח. ד"ה מכאן) באמת כתב דגם אי אין חוששין לזרע האב אכתי נחשב גורם, והו"ד בחזו"א (סי' ט"ז ס"ק י"א ד"ה ול' תוס') [↑](#footnote-ref-36)
37. ויל"ד אי הוי סימן ש'עז' או 'פרה' וכיוצ"ב הם מין טהור, או שזה גופא הוא שם המין הטהור מה שיש בו סימני טהרה, דמין שיש בו סימני טהרה הוא מין טהור. [↑](#footnote-ref-37)
38. והנה גם היד אליהו שדן לפרש דטמא הנולד מטהור איסורו מדין יוצא, נראה דמודה שסימני טהרה הם סימן, ורק כיון שהם סימן למין והמין נקבע לפי הצורה, ע"כ כל שצורתו כטמאה הוא מהמין שטמא מחמת שיש לו סימני טומאה. [↑](#footnote-ref-38)
39. אכן יל"ד דתוס' בחולין פליג מצד שסבר שגם בביצה יש דין יוצא מן הטהור טהור. [↑](#footnote-ref-39)
40. וביאר ידידי ריצ"ל דצ"ל דסבר שהמין נקבע לפי הצורה וכשיטת היד אליהו הנ"ל, וסבר שלא דנים הכא איסור יוצא אולי מטעם החוו"ד הנ"ל, דאין לומר שטעמו דסימני טהרה גורמים הדין ובעי בכל בע"ח סימנים, דא"כ מה מהני רובו כאמו הגם שהוא קלוט כמש"כ תוס' (דף ו. ד"ה ורבי). ועי' בכ"ז לקמן. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועי' בהערה לעיל מש"כ להוכיח מזה לגדר דינא דר"ש. [↑](#footnote-ref-41)
42. כ"ז א"ש רק אי נימא שבכל ולד של בהמה טמאה אפשר לאסור מדינא דיוצא, אכן למש"כ החוו"ד (סי' פ"א ס"ק ב') שהו"ד לעיל, ד'יוצא' הוא רק בדבר המתמצה ממנו משא"כ וולד, א"כ לא שייכי דברי הגר"ח אלו. ובאמת יל"ע לדברי החוו"ד מצד מה דנו בגמ' (חולין דף נ"ח) לאסור ביצת טריפה, הא יוצא ליכא בביצה וטריפה הרי ודאי אינה מין טמא. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
43. ויש לתמוה על ביאורו, דא"כ היאך מהני ראשו רובו כאמו וכדהקשנו בהערה לעיל. [↑](#footnote-ref-43)
44. ויל"ע לדברי החוו"ד מה דנו בגמ' (חולין דף נ"ח) לאסור ביצת טריפה, הא לדבריו ליכא איסור יוצא בביצה, ומצד מין טמא הרי ודאי לא שייך בטריפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-44)
45. ועי' בפמ"ג (סי' פ"א משב"ז ס"ק א') כשדן בתחילה שפרה בת גמל לא יהיו לוקין עליה כמו כל יוצא להרמב"ם, דן דלפ"ז יהיה חלבה מותר דהוא בעשה והיוצא מעשה שרי כמו חלב אדם, אלא דדוחה דהתם איכא קרא להתיר, אלא שדן שנלמד משם. עיי"ש. [↑](#footnote-ref-45)
46. וכמש"כ הגר"ח שהו"ד לעיל דלכן נידון בכללי זוז"ג. [↑](#footnote-ref-46)
47. ויל"ע אי מיישב גם בקלוט. [↑](#footnote-ref-47)
48. אמנם ודאי בכל טריפה לא אמרינן שתהיה מותרת מחמת שנולדה מבהמה מותרת, וע"כ משום שהיתר אינו דין בחיוב, וע"כ צ"ל דהכא שאני דדין טהרה של מין טהור הוא כן דין בחיוב, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-48)
49. לכאו' אי כמש"כ בפליתי הנ"ל שהיתר חלב לבן נח אינו חידוש, אלא משום שכל האיסור משום יוצא ואיסור זה ליתא בבן נח, א"כ ודאי א"ש דה"ה בביצה. [↑](#footnote-ref-49)
50. ועי' ברש"י (שם) שנראה דלא סבר כן, דמפרש בבא זו דזכר ונקבה כרבנן, וי"ל. [↑](#footnote-ref-50)
51. כמבואר בתוס' (ד"ה אמר) שמקשה דנימא כל שאינו וכו', וכן מפורש ברבינו גרשום ובשטמ"ק (אות ט'). [↑](#footnote-ref-51)
52. ועי' בישועות יעקב (יו"ד סי' שכ"א סעי' י"ד) שדן לחייב לפדות מצד דחשיב דבר שיש לו מתירין כיון שיכול לפדותו, ומוסיף, דאפי' אי בס"ס מקילין גם בדשיל"מ, 'מ"מ כאן שאינו ס"ס גמור, דעיקר הספק הוא אם יצא הזכר ראשון, רק דמ"מ חשוב שני צדדי היתר, הנה זה לא עדיף מרובא ולא מהני בדשיל"מ'. [↑](#footnote-ref-52)
53. ועי' בדברי הישועות יעקב שהובאו בהערה לעיל. [↑](#footnote-ref-53)
54. עי' ברש"י (שם) שגרס באופ"א, ודברי תוס' כאן הם לגי' תוס' (שם ד"ה כרכתו). [↑](#footnote-ref-54)
55. ויל"פ דהכא אי הוי חציצה כולו ליכא להמקדש כלל וכדאשכחן כה"ג בטבילה שאמר הגרי"ז דגם באינו מקפיד שאינו חציצה אעפ"כ אי הוי בכולו אינו טבילה כלל, ועי' בקובה"ע (הוספות אות ד'). [↑](#footnote-ref-55)