19 פרצת מבוי בארבעה
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

אור ליום ה' ה' כסליו תשס"ה

עירובין ד"ה:, אמר רב חנין בר רבא אמר רב, מבוי שנפרץ מצידו בעשר מראשו בארבעה, מאי שנא מצידו בעשר דאמר פתחא הוא מראשו נמי נימא פתחא הוא, אמר רב הונא בריה דרב יהושע כגון שנפרץ בקרן זוית דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ורב הונא אמר אחד זה ואחד זה בארבעה וכו', אמר רנב"י כוותי' דרב הונא מסתברא וכו', אלמא פירצת מבוי מצידו בארבע, ורב חנן בר רבא שאני התם דקא בקעי בה רבים, מכלל דרב הונא סבר אף על גב דלא בקעי בה רבים מאי שנא מדרבי אמי ורב אסי, התם דאיכא גידודי הכא דליכא גידודי, ע"כ הסוגיא.

והנה בטעמא דרב הונא דפרצת מבוי בד' אף היכא דלא בקעי בה רבים, וכן בטעמא דפרצת ד' דבקעי בה רבים אוסרת לכו"ע, מצינו שנחלקו בזה הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

א] התוס' בד"ה אחד זה ואחד זה בד' כתבו, ז"ל, אם נפרץ בקרן זוית אבל אם נפרץ מראשו בלא קרן זוית לא הוי בד', דלא פליג אדרב יהודה דאמר לקמן מבוי שהוא רחב ט"ו אמות מרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות, והשתא הוי פירצה ב' אמות, ומצידו דהוי בד' היינו משום דקא ממעט בהילוכא, אבל כשהפירצה בראשו (לא ממעט בהילוכא דלא) נדצ"ל דלא ממעט בהילוכא לא שבקי פתחא רבה ועיילי בפתחא זוטא, עכ"ל.

והנה בפשוטו נ' מד' התוס', דטעמא דר"ה דפרצת מבוי מצדו בד', הוא משום דחיישי' דשבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, וכעין דינא דר"א ור"א במבוי שנפרץ מצדו, וכמו שמצינו גם לקמן ד"י: שדנו דליחוש דשבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, וע' בס' גאו"י שפירש כן בד' התוס', וכן פירש בשו"ת בית אפרים או"ח סי' כ"ה, ובשו"ת ברית אברהם או"ח סי' י"ז סק"ב, וכן מ' מד' המהרש"א בסוגיין, ומצאתי בשו"ת מהרי"ט ח"א סי' צ"ד, שנקט דאף בפרצה ד' דבקעי בה רבים הוי הפסול משום דילמא שבקי וכו', עייש"ה.

אמנם צ"ע בזה מכמה טעמים, חדא, הוא משה"ק הגאו"י בסוגיין, דא"כ היאך אמר רנב"י דמה"ט הוא דמבוי עקום תורתו כמפולש, הרי במבוי עקום ל"ש כלל הא דשבקי, והיינו משום דכל פתח מביא לרה"ר אחרת, ול"ש בזה שבקי כלל, וע' גם בבית אפרים שם ד"ה אלא שיש לתמוה, וד"ה וכי לעמוד, שעמד על כעי"ז, והגאו"י כתב דצ"ל דלא פלוג רבנן, וצ"ע בזה, אמנם י"ל בזה, דאה"נ למה דס"ד דהא דרב הונא הוא בבקעי בי' רבים, אין הטעם משום שבקי וכו', אלא משום דהוי כמפולש, וע"כ שפיר מדמי לזה דין מבוי עקום, אך לבתר דמסיק דר"ה בדלא בקעי בי' רבים, בע"כ שאין הטעם משום דהוי כמפולש, שהרי לא בקעי בי' רבים, ול"ש לחשבו כמפולש, אלא משום שבקי וכו', וע' להלן סק"?? שנת' עוד לדון כן, שחלוק טעמא דר"ה למסקנא דאיירי בדלא בקעי בי' רבים, מהס"ד דאיירי בדבקעי בי' רבים.

עוד הקשה הבית אפרים שם, ד"ה וכדי לעמוד, שהרי רש"י פירש לעיל ד"ה. בדינא דר"א ור"א, דכל דאיכא פס ד' ליכא למיחש לשבקי, משום דאף אם שבקי אית לי' תורת פתח לד' טפחים הסמוכין לו, והבי"א שם קאי על דין פרצה ד' דבקעי בה רבים וכתב דאין לפרש הטעם משום שבקי, כיון דאיכא פס ד', וה"נ מה"ט אין לפרש דין פרצה ד' דלא בקעי בה רבים משום שבקי, וכן תמה האבנ"ז סי' רס"ה סקט"ו ע"ד התוס', והביא שהק' כן האהעו"ז, ול"מ כן בדבריו, וע' גם בדבריו בסי' רפ"ז סקי"ח, והעתקנו דבריו שם להלן, וע' גם בשעה"צ סי' שס"ה סק"ח, שהביא ד' התו"ש שביאר דטעמא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת הוא משום דילמא שבקי וכו', ותמה עליו שהרי כשנשאר פס ד' לא חיישי' להכי, ואולי יש לדחוק ולומר, דבההיא דר"א ור"א דאית בי' גידודי או דלא בקעי בי' רבים, ליכא למיחש שיעזבו לגמרי הפתח הראשון, וע"כ בזה מהני מה שנשאר פתח לד' טפחים הסמוכין לו, משא"כ בפרצת ד' לר"ה היכא דליכא גידודי ול"ח היכא דבקעי בה רבים, דאיכא למיחש שיעזבו יותר להפתח הראשון, ע"כ ל"מ לזה מה שנשאר פס ד', שהרי עיקר המבוי הוא מה שלפנים, וצ"ע בזה.

עוד ראיתי להעיר בזה, דאי נימא דטעמא דר"ה הוא משום שבקי וכו', א"כ הרי ל"ש הך דינא רק במבוי שתיקונו הוא בלחי וקורה, ובעי' שיהא על מקום זה תורת "פתח המבוי", וע"כ כל דשבקי ובטל מיני' שם פתח המבוי בטל תיקונו, אך במבוי שתיקונו בפס ד' ל"ש הך דינא כלל, שהרי בפשוטו כל דינא דשבקי הוא רק במבוי המתוקן בלחי וקורה ולא במבוי המתוקן בצוה"פ, (אך עי' בית מאיר שלמד מד' הריטב"א דאף בעשה צוה"פ ל"מ, ונת' בזה במק"א), והיינו דכל דאיכא מחיצה לא איכפת לן דשבקי, וא"כ מה פריך לעיל ד"ה: מה לחצר שכן פרצתו בי' תאמר במבוי שפרצתו בד', הרי אי"ז חומרא במבוי על חצר, דהוי זה חיסרון מסוים בתיקון לחי וקורה, וכמו דל"ש למיפרך מה למבוי שכן בעי' שתהא הקורה ע"ג מבוי, ולמקצת הראשונים אף בלחי בעי' שיהא סמוך לכתלי מבוי, ואילו בחצר ל"ב לזה, והיינו משום דזהו צורת תיקון דלחי וקורה, ובחצר שתיקונו בפס ד' ל"ש דין זה, וה"נ אם דינא דר"ה הוא משום דשבקי וכו', ל"ש למיפרך מינה, אך עי' בגאו"י לעיל ד"ה: שעמד בכעי"ז וביאר דמזה גופא יש לעשות פירכא, עיי"ש, וע' בשו"ת ברית אברהם או"ח סי' י"ז סק"ב שעמד ג"כ בזה, ונקט משו"ז דע"כ סוגיא דלעיל ד"ה: ס"ל דלר"ה פרצת ד' אוסרת אף מראשו ואף דל"ש בזה טעמא דשבקי, ודלא כמימרא דרב יהודה, עיי"ש בדבריו, אך אי"ז נ' מד' התוס' בסוגיין שנ' דפשיטא להו דמודה ר"ה דבראשו אין פרצתו בד'.

עוד ראיתי להעיר בזה, ממשה"ק התוס' לעיל ד"ה: דנילף מבוי מחצר שתהא פרצתו בי', והגאו"י שם תי' קו' התוס', דל"ש למילף מבוי מק"ו מחצר, כיון דהא דפרצת ד' פוסלת במבוי הוא משום דילמא שבקי וכו', וז"ש רק במבוי הניתר בלחי וקורה, אבל חצר הניתרת בפס סתימה היא ולא בעי הכירא וכו', עכ"ד, ומד' התוס' שלא תי' כן נ' דס"ל דהא דמבוי פרצתו בד' אי"ז כלל משום שבקי.

ואשר ע"כ יש לדון לפרש ד' התוס', שלא כיונו כלל דהא דפרצת ד' פוסלת הוא משום שבקי, אלא כונתם לפרש טעמא דאין פרצת ד' אוסרת מראשו, משום שאין הפרצה אוסרת אלא כשהולכין בה בני המבוי, כדחזי' דלר"ח אין אוסרת הפרצה רק אם בקעי בי' רבים, ואף לר"ה דפליג מ"מ אינה אוסרת בדאית בה גידודי המונעים טפי הילוך הרבים, ואשר ע"כ אין הפרצה אוסרת רק כשהיא מצדו והולכין בה הרבים טפי, אך כשהיא מראשו דלא שבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא ואין הרבים הולכין כלל בפרצה זו, אין פרצה זו אוסרת.

וכבר הביאו שכן נ' בד' האהעו"ז סי' שס"ה ס"ב שפירש כן ד' התוס', ז"ל, והוא דלא בקעי בי' רבים וכו', והא דשרי פרוץ מראשו וכו', שאני התם דלא בקעי בי' רבים משום דלא שבקי פתחא רבא ועיילא בזוטא כיון שאין מקצרין דרכן משא"כ מן הצד מקצרין דרכן, כן תי' התוס' וכו', עכ"ל, והרי להדיא שמפרש ד' התוס' דכונתם לפרש דמצידו איכא טפי בקיעת רבים מבראשו, ואין כונתם כלל לדינא דשבקי, וכן נ' גם מד' השעה"צ הנז' שתמה ע"ד התו"ש שפירש דטעמא הוא משום דשבקי שהרי נשתייר פס ד', ולא הזכיר כלל לד' התוס' שפירשו טעמא דר"ה משום שבקי, וגם ע"ז תפול קו' זו דהא איכא פס ד', ובע"כ שפירש שאין מכוון התוס' כלל לדינא דשבקי.

ושו"מ כן באבנ"ז או"ח סי' רפ"ז ס"ק י"ח י"ט, ז"ל, וכן מפורש בתוספות שגם לענין שלא יחשב מפולש מהני הא דלא שבקי, עיין בדבריהם וכו' שכתבו הטעם לרב הונא דמותר כשהפרצה בראשו אף שאסור מצדו, משום דבראשו לא שבקי כו' והרי לרב הונא הא דאסור מצידו הוא משום מפולש, דא"א משום שמתבטל תורת פתח, שהרי רב הונא אוסר אפילו נשאר שיעור מבוי מהפרצה עד הפתח, וכן מפורש בסוגיא דמשום מפולש אסר רב הונא, דמדמי למבוי עקום לרב, ולרב הונא לא ס"ל לחלק בין בקעי רבים ללא בקעי ובכל ענין אוסר, כמו מבוי עקום דתורתו כמפולש, הרי דרב הונא משום מפולש אוסר, ואף על פי כן מהני הא דלא שבקי לאפוקי מתורת מפולש, עכ"ל.

אמנם שו"ר בספר האשכול הל' עירובין, ז"ל, מיהו אי בקעי רבים בהאי פירצה אפי' היא ד"ט פסול כדמוכח מהאי מבוי עקום, וטעמא כיון דעיילי ונפקי בהאי פירצה רבים, בטל להו פתחא קמא ובטל קורה ולחי דידי' שברוח רביעית, עכ"ל, והרי להדיא שמפרש דאף הא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת, הוא משום דשבקי וכו', וזה כד' מהרי"ט שהבאנו לעיל, אך כידוע לא נתברר אמיתות יחוס ס' האשכול הנדפס.

ב] והנה אכתי יש להסתפק בטעמא דר"ה דפרצת מבוי מצדו בד', אם היינו משום דפרצת ד' אית לה תורת פרצה, וע"כ ה"ז אוסר המבוי, ויל"פ דהיינו דומיא דדין פרצת עשר, ועי' לקמן סק"ה שנחלקו בזה הראשונים, או היינו משום דחשיב כמבוי המפולש.

ועד"ז יש להסתפק גם בדין פרצת ד' דבקעי בה רבים שאוסרת לכו"ע, אם היינו משום דכה"ג אית לה תורת פרצה, או היינו משום דכה"ג חשיבא כמבוי המפולש.

ובדין זה דפרצת ד' דבקעי בה רבים מצינו שנחלקו האחרונים ז"ל, דהנה הביאוה"ל סימן שס"ה ד"ה צריך לתקנו שם, הביא פלוגתת האחרונים בזה, ז"ל, עיין פמ"ג שמצדד דאפילו פתוח לכרמלית י"ל דמבטל לפתח וצריך תיקון שם, ויראה דבתקון לחי או קורה שם סגי, עכ"ל, ובשו"ע הגר"ז כתב שדינו כמבוי מפולש שצריך צוה"פ מצד אחד ולחי או קורה מצד השני, וידוע שצוה"פ מצד אחד ובצד השני לחי וקורה במבוי מפולש הוא אפילו כשמפולש לבקעה, והנה לפי דבריו אם עשו בצד שפתח המבוי בו צוה"פ סגי במקום הפרצה בלחי וקורה, וכן ראיתי בכמה אחרונים שמצדדים כן, ודעת האבן העוזר דכיון שיש בצד פתח המבוי צורת הפתח שוב א"צ במקום הפרצה אפילו לחי וקורה,[[1]](#footnote-2) אכן בבית מאיר כפי מה שהעתיק בשם הריטב"א משמע, דלעולם צריך במקום הפרצה צוה"פ דוקא, וצ"ע למעשה, עכ"ל.

והנה מד' הפמ"ג דסגי בתיקון לחי או קורה במקום הפרצה, נ' להדיא דטעמא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת, אי"ז משום דחשיב כמפולש, שהרי במפולש ל"מ לחי בב' הפתחים, אלא היינו משום דהוי זה פרצה, וכאשר כ"ה ל' הפרמ"ג דאף בפתוח לכרמלית י"ל "דמבטל לפתח", וצריך תיקון שם, וע"כ ס"ל דסגי בתיקון לחי או קורה, ולא ס"ל דכללא הוא דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, וכמש"כ הראשונים בסוגיין, ועמש"נ בפרט זה להלן???, ומה"ט גם דן הפרמ"ג אם ה"ז אוסר אף בפתוח לכרמלית, דאם הא דהפרצה אוסרת הוא משום דהוי כמפולש, הרי ודאי יש לאסור אף בפתוח לכרמלית, וכמו שהביא הביאוה"ל אח"כ בשם הגר"ז, וכן הוכיח הבית מאיר מד' הריטב"א דהוא מדין פרצה, אך בזה פליג על הפרמ"ג, ונקט דאף אם יעשה צוה"פ בראשו אכתי צריך צוה"פ בפרצה, ול"מ בזה לחי וקורה, משום דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, וכמש"כ הריטב"א, עיי"ש, וע' גם במשכנו"י סי' קכ"ד שנקט דהוא מדין פרצה.

אך האהעו"ז והגר"ז ודעימייהו נקטו דהא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת הוא משום דהוי כמבוי המפולש, וכן מסיק הבית אפרים סי' כ"ה, עיי"ש באורך, וכן נקט האבנ"ז בסי' רפ"ז שהבאנו לעיל סק"א, וכ"ה בחזו"א סי' כ"ה סקכ"א.

ג] והנה בדינא דר"ה דפרצת מבוי בצדו מד' אף היכא דלא בקעי בה רבים, יש להוכיח מכ"ד שהטעם בזה הוא משום דהוי זה פרצה, ולא משום דהוי כמבוי מפולש.

חדא, מפורש כן בפסקי הרי"ד בסוגיין, ז"ל, ור"ה אמר וכו' פי' דס"ל דפרצת מבוי בד' טפחים היא פתח טפי הויא פרצה וצריכה תיקון, ואע"ג דלגבי חצר תנן לקמן בפירקין כל פרצה שהיא כעשר אמות מותרת מפני שהיא כפתח וכו', קסבר ר"ה דוקא חצר שהיא רחבה, אבל מבוי שאינו רחב כ"כ פרצתו בד' טפחים, עכ"ל, והרי להדיא דטעמא דפרצת ד' לר"ה הוא משום דהויא פרצה, דומיא דפרצת י' שאוסרת בחצר.

וכן נ' גם בל' תורי"ד לעיל ד"ה:, ז"ל, תאמר במבוי שפרצתו בד' טפחים, שמד' ולמטה מותר ומד' ולמעלה הוי "פרצה" ואוסרת כל המבוי כדבעינן למימר לקמן לרב הונא, עכ"ל.

עוד נ' כן מד' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, וארבעה ועשר דאמרינן הכא דצריך תיקון וכו' לא סגי להו באותה פרצה בלחי או בקורה אחרת, שאין קורה מתרת את הפרצה, אלא צריכין צורת פתח, והיינו דכי אתא רב נחמן למידק ממבוי עקום לא דייק לה אלא מדרב בלחוד דמצריך ליה צוה"פ כמפולש ולא דייק לה מכו"ע דהא שמואל לחי מיהא בעי לעקמימותו וכו', ועמש"נ בפרט זה ב???, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א שם, ז"ל, וכל שהוא נדון כפירצה בין מיותר מעשר הן בד' טפחים לא סגי לי' בלחי וקורה, אלא בעי צוה"פ, שאין לחי וקורה מתירין את הפירצה, עכ"ל, ומשמעות דבריהם דאף בפרצה ד' לרב הונא, ל"מ לחי וקורה משום הא דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א שפירש דמה"ט לא דייק ר"נ כרב הונא אלא מדרב ולא מדשמואל, והרי להדיא דאף בדינא דר"ה ל"מ לחי וקורה משום הא דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה.

אך אולי יש לדחוק, דאין מכוון הרשב"א דהא דל"מ בפרצת ד' לר"ה לחי וקורה הוא משום דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, אלא כונתו דכ"ה דלדעת ר"ח דמראשו בד' ומצדו בי' הוי זה פרצה ול"מ בזה לחי וקורה, ה"נ מש"א ר"ה דא' זה וא' זה בד' מתפרש ג"כ דל"מ בזה לחי וקורה, אך אה"נ אין הטעם בזה משום דהוי פרצה, אלא משום דהוי כמפולש דל"מ בי' לחי וקורה.

וכ"ה גם בל' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, והיינו דאמרי' בסמוך דמסתברא כותי' דרב הונא דאמר זה וזה בד' ממבוי עקום וכו', ומה ראיה יש בההיא דמיירי בעשר, אלא ודאי כדאמרן דכיון דעשר הוי פירצה ולא אמרינן פתחא הוא, מכלל דלא אמרינן שיהא דין פירצה תלוי בתורת פתח, דא"כ כשהוא בעשר לא יהא נדון כפירצה, וכיון דאפיקתי' לדין פירצה מדין זה דאפשר דהוי שיעור פתח ויהא נדון כפירצה, אדרבה אוקמי' לדין פירצה בדבר חשוב וכל שיש בה ד' טפחים כשיעור פתח שהוא דבר חשוב אוסרת, עכ"ל, ומבו' להדיא מכל דבריו דדינא דר"ה דפרצת מבוי מצדו בד' הוא משום דהוי כפרצה.

עוד מוכח כן ממה שדנו התוס' אם אסר ר"ה אף בשנפרץ מראשו, והוכיחו דבזה מודה ר"ה, ופירשו הטעם משום דלא שבקי וכו', ובחי' הריטב"א לקמן ד"י: ג"כ דן בזה אם אסר ר"ה בשנפרץ מראשו, ועיי"ש בסוף דבריו שפירש הטעם לחלק בזה משום דבצדו אין דרך לעשות פתחים, ואם הא דאסר ר"ה פרצת ד' הוא משום דהוי כמבוי המפולש, הרי לכאו' ל"ש כלל לאסור משו"ז בפרצה מראשו, ולא מיבעיא לדעת ריצב"א ודעימי' דמבוי עקום כמין חי"ת אין תורתו כמפולש, אלא אף להחולקים, מ"מ היינו רק בכמין חי"ת שב' המבואות אית להו ב' פתחים מב' רוחותיהם, אך מבוי א' דאית לי' ב' פתחים מרוח א' ודאי ל"ח כמפולש, וחזינן כן בד' התוס' לקמן ד"י: ד"ה עושה, שדנו דכל שעושה פס במשך ד' אמות חשיב כמבוי עקום ותורתו כמפולש, והרי שכל הנידון הוא רק משום שעושה פס במשך ד' וחשיב כב' מבואות, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א שם, עיי"ש שכתב דאין הלחי חושבו ממש כב' מבואות, וע"כ ל"ח כמפולש, וא"כ ממה שדנו התוס' והריטב"א אם אסר ר"ה בפרצת ד' מצדו, מוכח שפירשו שאין טעמו של ר"ה משום דהוי כמפולש.

וע' גם בד' התוס' לקמן ד"י: דמבו' דבההיא דעושה פס ג' אמות וכו', גם אם הוי שבקי וכו', הי' מהני אם הי' עושה לכל פתח לחי, ???

ובחי' הרשב"א לקמן ד"י: ד"ה מ"ש, ז"ל, דאי לא אכתי תקשי לן מבוי שנפרץ מראשו בעשר דקיי"ל כרב חנן בר רבא ורב הונא ברי' דרב יהושע וכו', עכ"ל, וכבר דקדקו מזה, שדעת הרשב"א דלדעת ר"ה אף בשנפרץ מראשו אסור בד', וכן נ' גם בל' הרשב"א שם ד"ה וליחוש, עיי"ש, וגם בחי' הריטב"א לקמן ד"י: דן לומר כן דר"ה אסר אף בשנפרץ מראשו, ולפ"ז מוכח מד' הרשב"א והריטב"א דהא דאסר ר"ה בפרצת ד', אינו משום דהוי כמבוי מפולש, אלא משום דה"ז פרצה האוסרת, וע"כ שפיר יש לאסור אף בשנפרץ מראשו.

אמנם העירוני דיש לדחות, וזה עפמש"נ ב??? דבעיקר דין מבוי המפולש איכלל תרתי, עיי"ש שנת' להוכיח כן, חדא דכיון דהוו ב' פתחים עיקריים, בעי' תיקון בכל א' מהפתחים, ולא סגי בהתיקון שעושה בראשו הא', ועוד, דל"מ לחי לב' הפתחים, אלא עושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, והיינו שאם הי' הדין דסגי בהתיקון שעושה בראשו הא', ל"ה שייך כל עיקר הדין דעושה צוה"פ מכאן וכו', ורק מכח שכל פתח צריך תיקון, הוא דנאמר דין נוסף שעושה צוה"פ מכאן, ולפ"ז י"ל, דאף דהיכא שב' הפתחים הם ברוח אחת ל"ח כמפולש, היינו רק דבכה"ג ליכא לדינא דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, אלא מהני לחי לב' הפתחים, אך עיקר דין מפולש דבעי תיקון בכל א' מהפתחים שפיר שייך אף בשב' הפתחים הם ברוח אחת, וע"כ שפיר דנו הראשונים אם אסר ר"ה אף בפרצה מראשו, ואמנם ילה"ע, דאם בראשו סגי לי' בלחי, א"כ יהני העומ"ר שכנגד הפרצה להתירה, אמנם בפשוטו לק"מ, שהרי לדעת ר"ה ל"מ עומ"ר במבוי, (עמש"נ ב??? שכ"ה דעת הרשב"א והריטב"א, אך בדעת התוס' נת' דפליגי, עיי"ש), ועוד שכבר נתבאר בדברינו בדין עומ"ר במבוי סק"?? שמד' הריטב"א לקמן ד"י: מבו' דכה"ג דאיכא ב' פתחים ברוח א' ועשה לא' מהן לחי או קורה, אין השני ניתר בהעומ"ר, עיי"ש הטעם בזה, וה"נ הכא דכוותה.

וכ"נ גם מד' הריטב"א לקמן ד"י:, עיי"ש שפירש הטעם לומר דמודה ר"ה בפרצת ד' מצדו שאינה אוסרת בד', ז"ל, וי"ל דהא ליכא למיפרך דטעמא רבה איכא דמראשו בעשר דפתחא הוי, אבל בצדו ל"ה פתחא שאין דרך מבוי לעשות פתחו בצדו, עכ"ל, והרי להדיא דטעמא דר"ה דפרצת ד' מצדו אוסרת, הוא משום דל"ה פתחא, דאם הטעם הוא משום דהוי כמבוי המפולש, הרי אדרבה יותר יש לאסור כל כמה דאית לי' טפי תורת פתחא.

עוד יש להוכיח כן מהא דפריך לעיל ד"ה: דמה לחצר שכן פרצתו בי' תאמר במבוי שפרצתו בד', ומשני דקסבר ר"ה ברי' דר"י דמבוי נמי פרצתו בי', והנה כבר עמדו האחרונים מ"ט לא פריך מה למבוי שכן אוסר בו פילוש, תאמר בחצר שאינו אסור במפולש, ועמש"נ בזה באורך בדברינו בדין חצר מפולשת, ועכ"פ איך שיהי' הטעם בזה, מ"מ כיון דלא פריך הכי, א"כ אי נימא דהא דמבוי פרצתו בד' לדעת ר"ה הוא משום דהוי כמבוי המפולש, ל"ה לנו למפרך מינה, שהרי לפ"ז הא דמבוי פרצתו בד' וחצר פרצתו בי', הוא משום דבמבוי אוסר פילוש ובחצר אין אוסר פילוש, ואין בזה חומרא נוספת במבוי על חצר, וכיון דמדין פילוש שאוסר במבוי ואין אוסר בחצר לא קפריך, אף ל"ה לי' למפרך מהא דמבוי פרצתו בד', ובע"כ דהא דמבוי פרצתו בד' לר"ה אי"ז מדין פילוש, אלא הוא משום דחשיב כפרצה, אך לדעת הסוברים דאף בחצר אוסר פילוש, אין להוכיח מהתם.

אך צ"ע בזה ממש"כ הרשב"א בסוגיין ד"ה ור"ה, ז"ל, ואוקימנא בדאיתא בה גדודי דכיון דאית בה גדודי שמעכבין הילוך הרבים אין זה כמפולש, עכ"ל, ומל' זה נ' להדיא דהא דאסר ר"ה בפרצת ד' ואף דלא בקעי בה רבים, הוא משום דהוי כמפולש, וזה דלא כמש"נ בדעתו, ואולי י"ל שכונתו, דהיכא דאיכא גידודי שמעכבין הילוך הרבים, חזינן למקום זה כסתום, וע"כ לא אסר בזה ר"ה, דכל הא דאסר ר"ה בפרצה ד' הוא רק משום שראויין הרבים לעבור שם, וחשיב זה כפתוח, וזהו דמדמי לה הרשב"א למפולש, וצ"ע בזה.

ד] ואמנם אף שנתבאר מד' הראשונים דדינא דפרצת ד' לר"ה הוא משום דהוי זה פרצה, נ' בזה ב' שיטות בד' הראשונים בביאור הגדר בזה.

דהנה כבר הבאנו מה שביאר בפסקי רי"ד בטעמא דר"ה, דהוא משום דאע"ג דלגבי חצר כל פרצה שהיא כעשר אמות מותרת מפני שהיא כפתח, קסבר ר"ה דוקא חצר שהיא רחבה, אבל מבוי שאינו רחב כ"כ פרצתו בד' טפחים, עכ"ד, והרי דמפרש דדינא דר"ה דפרצת מבוי בד' הוי חד דינא עם דין פרצת י' בחצר, דכללא הוא דכל דנפיק מתורת פתח ה"ז אוסר, ואף שבזה חלוקין הן מבוי וחצר זמ"ז, דבחצר אית לי' תורת פתח עד עשר, ואילו במבוי אית לי' תורת פתח רק עד ד', וכמו שביאר הרי"ד הטעם בזה.

אמנם הנה בחי' הריטב"א בסוגיין שהבאנו לעיל סק"ד, ז"ל, אלא ודאי כדאמרן דכיון דעשר הוי פירצה ולא אמרינן פתחא הוא, מכלל דלא אמרינן שיהא דין פירצה תלוי בתורת פתח, דא"כ כשהוא בעשר לא יהא נדון כפירצה, וכיון דאפיקתי' לדין פירצה מדין זה דאפשר דהוי שיעור פתח ויהא נדון כפירצה, אדרבה אוקמי' לדין פירצה בדבר חשוב וכל שיש בה ד' טפחים כשיעור פתח שהוא דבר חשוב אוסרת, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דפרצה ד' אוסרת במבוי, אי"ז משום דלא חשיב פתח, אלא היינו משום דתורת פרצה במבוי לא תלי בשם פתח, ובזה הוא דחלוק מבוי מחצר, דבחצר כל כמה דאיכא עלי' תורת פתח ל"ח כפרצה, ואילו במבוי אף דאיכא עלי' תורת פתח מ"מ ה"ה נדון כפרצה, ואדרבה הא דבד' הוא נידון כפרצה הוא משום דד' אית בי' שיעור פתח.

ונ' בביאורו, דהגם דבחצר כל כמה דאיכא ע"ז תורת פתח אינו נידון כפרצה, שאני מבוי דאף דאיכא עלי' תורת פתח, אפ"ה ה"ה נידון כפרצה, והיינו משום דבמבוי ליכא תורת פתח רק לפתח העיקרי דהמבוי, ושאר הפתחים חשיבי כפרצות.

ונ' דבזה תליא פלוגתת הראשונים בדין פרצה ד', דבפסקי רי"ד כתב להדיא דרק פרצה יותר מד' אוסרת, אך פרצה ד' אינה אוסרת, ואילו דעת התוס' והרשב"א והריטב"א וש"ר דאף בדהוי הפרצה ד' אוסרת, ול"ד פרצת ד' לפרצה י', דפרצה י' היינו רק למעלה מי', ואילו פרצה ד' היינו אף ד' גופי', ונ' דאזלי לטעמייהו, דלדעת הרי"ד דהא דפרצה ד' אוסרת הוי חד דינא עם דין פרצה י' בחצר, והיינו משום דעד ד' אית לי' תורת פתח טפי הוי פרצה, הרי דכ"ה דרק פרצה יותר מי' אוסרת כיון די' חשיב פתח, ה"נ רק פרצה יותר מד' אוסרת, דד' חשיב פתח, ועיקר שם פתח הוא בפתח ד', אך משא"כ בדעת ש"ר נ' דהא דפרצת מבוי בד' אי"ז משום דל"ה פתח, אלא אף דתורת פתח ע"ז, מ"מ כיון שאי"ז הפתח העיקרי דהמבוי ה"ה נידון כפרצה, הרי דבזה מסתבר דהוי השיעור בד', שהוא הוי מקום חשוב כשיעור פתח, ומכח זה הוא דנידון כפרצה, וכמו שביאר הריטב"א.

ה] והנה כ"ז הוא בדינא דר"ה דפרצה ד' אוסרת אף היכא דלא בקעי בה רבים, אך אכתי יל"ד בדינא דפרצה ד' היכא דבקעי בה רבים, אם אף זה הוי מדין פרצה, או דהוי משום דחשיב כמבוי המפולש.

והנה מד' הרשב"א בסוגיין שהבאנו לעיל, שפירש דע"כ לא מייתי ראי' לר"ה מדשמואל, הוא משום דלשמואל מהני לחי, ואילו לר"ה ל"מ לחי, מוכח לכאו' דאף דין פרצה ד' דבקעי בה רבים הוי מדין פרצה, שהרי התם קיימינן דהא דאסר ר"ה בפרצה ד' היינו רק בדבקעי בה רבים, וכמו שפירשו הראשונים הא דפריך הגמ' להלן מכלל דר"ה סבר אע"ג דלא בקעי בה רבים, דהוא משום דעד השתא ס"ד דר"ה איירי רק בדבקעי בה רבים, והרי דאף דינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים הוי מדין פרצה.

אך יש לדחות כמש"נ לעיל, שאין מכוון הרשב"א דהא דל"מ בזה לחי הוא משום דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, דלעולם הא דל"מ בי' לחי הוא משום דהוי כמפולש, ורק שהוכיח הרשב"א כן ממשמעות הגמ' דשוה דין פרצה ד' לר"ה לדין פרצה י' וד' לר"ח, ובפרצה י' וד' לר"ח ל"מ לחי משום שאינו מתיר את הפרצה, וה"נ בדין פרצה ד' לר"ה ל"מ לחי, אך אה"נ אין הטעם בזה משום דהוי פרצה אלא משום דהוי כמפולש.

וכן נ' גם מל' הריטב"א בסוגיין שהבאנו לעיל סק"ג, שמבו' בכל לשונו דדין פרצת ד' דר"ה הוא משום דחשיב פרצה, והתם קאי הריטב"א על ד' רנב"י, אשר איהו ס"ל דדינא דר"ה הוא היכא דבקעי בה רבים וכנ"ל, והרי דאף דין פרצת ד' דבקעי בה רבים, הוא משום דחשיבא כפרצה.

אמנם בדין פירצת ד' היכא דבקעי בה רבים שאוסרת לכו"ע, נ' מכ"ד דהוי זה משום דחשיב כמבוי המפולש.

?פלוגתת הרי"ד וש"ר אם שיעורו בד' או ביותר מד', נ' ע"פ ל' הריטב"א דהא דבד' הוא משום דאפיקתי' משיעור פתח דהוא בי', וא"כ שיעורו ד', והיינו דגם במבוי שיעור פתח הוא י', ומ"מ פרצת ד' אוסרת, אך להרי"ד שיעור פתח במבוי הוא עד ד', וממילא דיותר מד' במבוי דמי ליותר מי' בחצר, ודו"ק.

?להרי"ד דפרצה ד' בדלא בקעי בי' רבים היינו ביותר מד', לכאו' ה"נ פרצת ד' בבקעי בה רבים הוא רק ביותר מד', ולפ"ז מוכח דהוי זה מדין פרצה, נכתב ר"ח סיון תשס"ז בלא עיון הראוי?.

1. וטעמו משום דכל דעשה צוה"פ בראשו, תו סגי בלחי בפרצתו, וכיון דמהני בזה לחי ממילא דמהני בזה גם עומ"ר, וכמבו' בסוגיא לעיל ד"ה: דילפי' מק"ו דעומ"ר מתיר במבוי, ואך דבמקום דל"מ לחי ל"מ גם עומ"ר, וכמש"כ התוס' שם, אך היכא דמהני לחי שפיר מהני עומ"ר, וע"כ כיון דאיכא ברוח זו עומ"ר, א"צ תיקון אחר לפרצה, וצ"ב דעת הפרמ"ג דבכל גווני מהני לחי לפרצה, דא"כ מ"ט היא צריכה לחי ואינה ניתרת בעומ"ר, וכן צ"ע דעת הגר"ז דס"ל דאף היכא שעשה צוה"פ לראשו צריך לחי בפרצה, כן נקט הביאוה"ל בדעתו, וכנראה למד כן מדבריו בסעיף ב' עיי"ש, דמ"ט לא תהא הפרצה ניתרת בעומ"ר, ועמש"נ לישב בזה בדברינו בדין עומ"ר במבוי סק"???. [↑](#footnote-ref-2)