טיוטא שיעור יג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

# איסור לאו ואיסור עשה

כתב הרמב"ם (פרק ד הלכה כד) מצות עשה להשמיט כל מה שתוציא הארץ בשביעית שנאמר והשביעית תשמטנה ונטשתה, וכל הנועל כרמו או סג שדהו בשביעית ביטל מצות עשה, וכן אם אסף כל פירותיו לתוך ביתו.

משמעות הרמב"ם שאם הוא אוסף את כל הפירות לתוך ביתו הוא מבטל מצוות עשה, ובדר"א (ס"ק קעה) הביא בשם החזו"א (סימן יב ס"ק ה) שהאוסף את כל הפירות עובר גם בלאו של לא תקצור, ובצה"ל (שם ס"ק ש) תמה מדוע כתב הרמב"ם שיש בו איסור עשה ולא הזכיר שיש בו גם לאו. אמנם מצינו שהרמב"ם בספר המצוות (לאוין מצוה רכב ורכג) כתב להדיא שהאוסף את התבואה לביתו עובר גם בלאו.

# אם יש מצוה להפקיר או שחל מאילו

במנחת חינוך (מצוה פד) נסתפק אם דין זה שצריך להפקיר את שדהו הוא מצוה אקרקפתא דגברא דרחמנא ציוהו להפקיר פירותיו בשביעית, ואם אינו מפקירו אינו מופקר, או דלמא דהבעלים א"צ להפקיר רק הוא אפקעתא דמלכא שהוא ממילא הפקר, ואם הוא נועל את שדהו הוא עובר על עשה זו וגוזל הרבים. ונפק"מ במי שלא הפקרי שדהו האם מותר לקחת את הפירות, וכן האם הפירות פטורין ממעשר, דאם חל מאליו נפטרו ממעשר, אך אם צריך שהגברא יפקיר בפועל אם אינו מפקיר אסור ליטלו וחייב במעשרות.

והביא שנחלקו בזה האחרונים דדעת הבית יוסף שאינו נעשה הפקר מאליו אלא יש מצוה על הגברא להפקיר, ולכן ס"ל שבפירות של נכרי שאינו מפקיר שדהו, הפירות חייבים במעשר [היינו כשנגמרה מלאכתן אצל ישראל] אך דעת המהרי"ט (חלק א סימן מב) שהפירות נעשים הפקר מאליהם, ולכן אף פירות של נכרי פטורים ממעשר, דאף שהנכרי אינו מפקירם, ההפקר חל ממילא. והחזו"א (סימן יט ס"ק כד) הביא כמה ראיות לדברי המהרי"ט שההפקר חל ממילא, וכן הביאו מש"כ החזו"א במעשרות (סימן כא ס"ק א) להוכיח מהירושלמי בפאה (פרק ה הלכה א) שהביא ראיה לדין שהפקר בי"ד הפקר, מהא דבית דין יכולים לעבר את השנה ועי"ז יהיה על הפירות דין הפקר, ומוכח דהירושלמי ס"ל שההפקר חל מעצמו, דאם הוא צריך להפקיר בעצמו מה הראיה שהפקר בי"ד הפקר הרי הוא ההפקר אינו חל ע"י בית דין אלא מחמת שהבעלים הפקיר.

# לקחת פירות משדה של ישראל המשמר פירותיו

ועל כן עולה לדינא שגם ישראל שעובד בשדותיו בשביעית מותר ליטול משם את הפירות כי ההפקר חל ממילא. וכן אם עושה 'מעשה מכירה' לנכרי [מה שקרוי 'היתר מכירה'] מותר לקחת מזה דההפקר חל ממילא. אכן כבר נתבאר די"א שאסור לאכול את הפירות האלו משום איסור של שמור, וכמש"כ הדר"א כאן (ס"ק קפד) שהמחמיר שלא לאכול משומר תבוא עליו ברכה.

# לקחת פירות משדה של נכרי

ולכאורה יש עוד נפק"מ בין הבית יוסף למהרי"ט אם מותר לקחת פירות משדה של נכרי, דלדעת הבית יוסף אינו יכול ליטול פירות כיון שהנכרי אינו מפקירו, אך לדעת המהרי"ט מותר לו ליטול פירות כיון שההפקר חל ממילא. ובחזו"א (סוף סימן ט) הביא דלדעת הבית יוסף בלאו הכי אסור ליטול את הפירות משום דס"ל שיש קנין לנכרי להפקיע קדושת הארץ, ואין דין להפקיר את הקרקע של הנכרי, ואף לפי השיטות שאין קנין לגוי להפקיע מיד קדושת הארץ י"א דבזמן הזה ששביעית היא רק מדרבנן, אמרינן שיש קנין לגוי להפקיע את קדושת הארץ כמבואר בחזו"א שם. ועולה דאסור ליטול פירות מהשדה של הנכרי, דאף שלשיטת המהרי"ט ההפקר חל מאליו מכל מקום י"א שבזמה"ז יש קנין לגוי להפקיע מידי קדושת הארץ. ובחזו"א שם בסוף דבריו (במוסגר) כתב דאף ירקות של נכרי שיצאו לשמינית יתכן שחייבים במעשר, דאף אי נימא שיש בהם קדושת שביעית, מכל מקום אין דין הפקר ביד הנכרי כיון שזו מצוה על הבעלים.

והנה ברמ"א (סימן שלא סעיף יט) כתב שדבר שגדל אצל הנכרי בשביעית וגמר מלאכתו ביד הישראל חייב במעשרות ומפריש מעשר עני, ומוכח מדבריו שפירות שגדלו ביד העכו"ם אין בהם דין הפקר, דפירות של הפקר נפטרו ממעשר אף אם נגמרה מלאכתן אצל ישראל. ולכאורה לדעת המהרי"ט הנ"ל כיון שחל ההפקר מאליו צריך להיפטר ממעשר, ועל כרחך צ"ל כנ"ל דאף אם בשדה של ישראל ההפקר חל מאליו, בשדה של נכרי אין דין הפקר כיון שזה מצוה שעל הבעלים.

[אכן עדיין יש אומרים שלא יברך על המעשרות האלו, דיש לחוש לשיטת הבעל התרומה דס"ל שבזמנינו יש קנין לגוי להפקיע מקדושת ארץ ישראל, וא"כ בלאו הכי הפירות פטורים ממעשר, משום שאין בהם קדושת ארץ ישראל. ולשיטות אלו גם בכל השנים המעשר פירות שגדלו בשדה של גוי ונגמר מלאכתן ביד ישראל אינו מברך, דיש לחוש לשיטת בעל התרומה שאין קנין לגוי להפקיע, וכ"כ המנחת יצחק. אכן החזו"א מסיק לדינא שא"צ לחוש לדעת הבעל התרומה ולכן הגדל אצל נכרי ונגמר מלאכתו אצל ישראל יברך. ונפק"מ מצויה במי שקונה ענבים ועושה מהם מיץ ענבים או יין שזהו גמר מלאכתם צריך לעשר בברכה (ויש שחששו משום כך בירקות ללא עלים שאריזתם באריזות היא גמר מלאכתם, וא"כ יש לחוש לחזור ולעשרם, אך נראה דאין לחוש לכך, דאין זה מלאכה חשובה שתיחשב 'גמר מלאכה').

# אם שדה של קטן מופקר

הנה בדר"א (ס"ק קסט) כתב בפשיטות שגם שדה של קטן הוא הפקר, וכן מבואר במנחת חינוך (שם) דכיון שהשדה מופקרת ממילא ואין צריך להפקיר בעצמו, גם שדה של קטן מופקרת. ובצה"ל (ס"ק רפז) העיר דיש לעיין שאולי דינו כגוי, היינו כמש"כ לעיל מהחזו"א דבשדה של גוי שאינו מחוייב לא חל ההפקר, [ויתכן לחלק דגוי מופקע לגמרי ממצוות, אך קטן שייך במצוות שהרי אסור לספות לו איסור בידיים, ורק אין עליו 'חיוב גברא'. ועי' יד יהודה (סימן א בארוך ס"ק ט) שביאר מש"כ בשו"ע שם שקטן שיודע לאמן את ידיו יכול לשחוט כשגדול עומד על גביו, אף דנכרי אינו יכול לשחוט משום שהנכרי לא נצטוה באיסור שלא לאכול, אך הקטן שייך באיסור של לא תאכילו ובזה הוא שייך. אכן לפי"ז בחיוב להפקיר אין הקטן חייב להפקיר כי אינו מחוייב במצוות עשה]. אכן בחוט שני (??? בעמ' רכה כתב להדיא דפירות של קטן הוו הפקר??) כתב ששדה של קטן אינה מופקרת, ומשום כך גם צריך לעשר את הגדל בה. ולדבריו יוצא שאם הקטן הוא בעלים על השדה, כגון שירש מאבותיו אסור ללקוט משדה זו דהקטן אינו מצווה להפקיר [וגם אם הקטן מוחל הרי קטנים לאו בני מחילה נינהו].

# בספק אם מותר לאחר לזכות

יש לדון כשגדל דבר שספק אם יש בו קדושת שביעית, כגון עצי בושם שיש ספק בירושלמי (עיין בדר"א פרק ז ס"ק קכז) אם יש בו קדושת שביעית, והבעלים אינו מפקירו או שמפרש שהוא מפקירו רק על הצד שהדבר חייב בהפקר, ובאורחות רבינו (חלק ג עמוד רסט) כתב דכיון שאינו מעכב בידיים מהאחרים לקחת את הפירות לא חשיב כמשומר. ובחזו"א (סימן ז ס"ק יד) כתב לגבי אתרוג של שישית הנלקט בשביעית שיש ספק אם יש בו קדושת שביעית [וכבר נתבאר בארוכה לעיל בשיעורים], שהבעלים אינו יכול לעכב את האחר מלזכות בו, אך מ"מ אין האחר רשאי לזכות בו מספק, ועיין בדר"א (בביה"ל פרק ד הלכה יב), וכבר הארכנו בזה בשיעורים לעיל וצ"ע לדינא, ועכ"פ י"ל דגם לעניין קטן כיון שיש ספק אם השדה שלו מופקרת אסור לאחר לזכות בו מספק.

# מצוה לכתחילה להפקיר

הדר"א (פרק ד ס"ק קסט) הביא מהקהילות יעקב (יבמות סימן י ס"ק ב) שכתב דגם לשיטת המהרי"ט דס"ל שההפקר חל מאליו, מכל מקום מצוה לכתחילה שהבעלים יפקירן. ויש להעיר דלכתחילה יש להפקירו קודם השמיטה שהרי מיד בכניסת השמיטה אין לו מה להפקיר דהכל מופקר מאליו. ולכן כל מי שגודלים פירות בחצירו צריך שיפקירן קודם השמיטה.

# החיוב לתת לכל אחד להיכנס לגינתו

בכס"מ על הרמב"ם (פרק ד הלכה כד) הביא דברי המכילתא (משפטים פרשה כ) וז"ל 'והשביעית תשמטנה ונטשתה מגיד שפורץ בה פרצות אלא שגדרו חכמים מפני תיקון העולם', ופירש הכס"מ שגדרו חכמים שלא יפרוץ פרצות בשדהו, אבל לגדור ודאי שהוא עובר ומבטל מצות עשה אף אם דעתו להפקירם אח"כ. והיינו דמעיקר הדין היה צריך לפרוץ פרצות בשדה, אך האידנא תיקנו שמספיק לעשות פתח אחד.

ומי שיש לו גינה עם פירות ואפשר להיכנס אליה רק דרך הבית, יש עליו חיוב לתת מעבר למי שרוצה לקטוף, וכמבואר להדיא בגמרא בנדרים (מב, ב) דארעא נמי אפקרא, אמנם נתבאר שם בסוגיא להדיא שאם הנופות יוצאים לרשות הרבים אסור לו להיכנס לחצר הבעלים כדי לקטוף שהרי יכול הוא לקטוף מבחוץ.

ובאופן שאי אפשר לקטוף מן העץ אלא אם כן עוברים דרך ביתו צריך לכתוב פתק שיכולים להיכנס דרך ביתו בכל זמן שירצו. ונראה שאם יוצא מביתו צריך ליתן לשכינו מפתח כדי שמי שרוצה לקטוף יוכל להיכנס.

ובדר"א (בביאוה"ל שם ד"ה מצות עשה) הסתפק האם חייב להפקיר בכל שעות היממה, או דסגי שיתן להיכנס כמה שעות ביום, וע"ש שהביא דאף שמצינו שלעניין פאה צריך לפתוח רק זמנים מסויימים, אך כאן משמע מלשון המכילתא שחייב שיהיה פתח פתוח בכל שעות היום וצ"ע החילוק ביניהם. ובשערי אמונה בפאה (פרק ד אות ז) ביאר דשם הטעם שהקילו רק כמה שעות ביום הוא כדי שלא יגזלו את שאר תבואתו הנמצאת שם, וטעם זה לא שייך בשביעית. ומכל מקום מסתבר שאינו צריך לפתוח את ביתו בשעות מאוחרות בלילה, אלא רק בשעות שהם רגילים ללקוט.

# למנוע מגוי ומבהמה להיכנס לשדהו

כתב הדר"א (שם ס"ק קעא) דצריך להפקיר את שדהו ושלא ינהוג בו שום אדנות ובעלות, אך יכול לשמור מן הגוים שלא יקחום, ומן הבהמה שלא תאכלם או שלא תפסידם. ובביאור ההלכה (ד"ה מצות עשה) תמה דכיון שהשדה מופקרת לגמרי הרי יש להם זכות להיכנס לשם ולאכול פירות, וביאר דבאמת מצד דיני ההפקר הרי זה הפקר גמור ומותר לגוי לקחת משם, אלא שמשום שיש איסור ליתן לגוי לאכול מפירות של שביעית, כיון שאינו נוהג בהם קדושה, שהרי אוסר להאכילם לגוי או לבהמה, ובאמת אם היה ידוע שישתמש בהם בקדושת שביעית, כגון שיאכילם לישראל, אינו יכול למנוע את הגוי מליטול פירות. וכן להיפך אם יודע שישראל המלקט משדהו לא ינהג קדושת שביעית בפירות, מותר לו למונעו מללקט בשדהו.

וכתב בבה"ל שם שלפי"ז אם יודע שקטנים באים ללקוט את הפירות ולהפסידם, מותר למנוע אותם מלהיכנס לשדהו, דהוי כמו גוי ובהמה שמותר למנוע אותם משום שקוטפים להפסד [אמנם כשאין חשש שהקטן יפסיד את השדה אסור למנוע את הקטן מלקטוף פירות].

# מפקיר את האתרוגים בלא העוקץ

בצה"ל (ס"ק רצה) הביא שהיה אחד שהפקיר את האתרוגים כדין, אך אמר שאת העוקץ אינו מפקיר, כדי שלא יוכלו ליטול את האתרוגים למצוה. ובצה"ל שם כתב דאינו מועיל כיון שמותר לו לקטוף אף את העוקץ מדין 'שומר לפרי' ע"ש [אך עדיין יל"ע דיוכל לקטוף רק את הנצרך בשביל שישמר הפרי, וא"א לצמצם שיחתוך מעט יותר, ואת זה הוא אינו מפקיר]. ויש מן הפוסקים (עיין שבט הלוי חלק ז סימן עט) שכתבו דכיון שאין הדרך להקפיד על העוקץ, אין להתיר לעשות הערמה כזו שמונעת מהאחרים לזכות בפירות.

הדינים העולים:

1. האוסף את הפירות לתוך ביתו עובר בלאו ובעשה.
2. נחלקו האחרונים האם חייב להפקיר את שדהו בעצמו או שההפקר חל מאליו והעיקר שא"צ להפקיר בעצמו. ומ"מ מצוה לכתחילה שיפקיר בפועל קודם שנת השמיטה.
3. כיון שקיי"ל שא"צ להפקיר בעצמו, מותר ללקוט פירות אפילו אם הבעלים אינו מפקירם ומשמר פירותיו. אמנם משדה של נכרי אסור ללקט דההפקר תלוי אם הבעלים מצווה.
4. יל"ע אם יש דין הפקר בשדה של קטן. ובספק אינו יכול לעכב אחרים מלזכות, אך אסור להם לזכות מספק.
5. חיי לתת לכל מי שירצה ליכנס לשדהו, ואם צריכים לעבור דרך ביתו חייב ליתן להם לעבור בכל שעה שהרגילות ללקוט באותה שעה.
6. מותר לו למנוע מגוי ובהמה ליכנס לשדהו משום שאינם שומרים על קודשת שביעית בפירות.
7. י"א שיכול להפקיר את האתרוג בלא עוקצו, וכתב הדר"א שחייב להפקירו משום שהוא 'שומר הפרי', וי"א שאין לעשות כן כי הוא מונע מאחרים ללקוט בדרך הערמה.