אש - הרב יהודה ויינר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

חורף תשפ"ג סוגיית אש

ישיבת עטרת שלמה ביתר עילית

**ב"ק דף כ"ב ע"א אתמר ריו"ח אמר אשו משום חציו ור"ל אמר אשו משום ממונו –** יש להבין כל הנידון בסוגיי' בדין חיוב אש, דלכאורה אש הוא מכלל הד' אבות נזיקין שהוזכרו ברפ"ק, ובפשטות הוא מחייב בפנ"ע של אש, וכמחייב של בור וכיו"ב, וא"כ מהו הנידון אם חיובו משום חציו או משום ממונו. ואכן יעוי' בתוס' רבנו פרץ שהקשה למה הוצרך לתת טעם באש יותר מבשאר נזיקין,[[1]](#footnote-1) וכתב ליישב דמכיון שלפעמים אין האש מזקת אלא ע"י הרוח שמוליכתו, ואילולא הרוח לא הי' נעשה הנזק, לכך הוצרך ליתן טעם לזה, ע"ש.[[2]](#footnote-2) ומבואר בדבריו דהנידון בסוגיין אם אש הוא משום חציו או משום ממונו הוא ליישב היאך חייב באש אף שללא הרוח לא הי' נעשה ההיזק. ואי"ז רק נידון בגדרי חיוב אש בעלמא, דא"כ מה הוקשה להר"פ, הלא בשאר נזיקין פשיטא דחיובו משום ממונו ולא משום חציו.

**אשו משום חציו**

**רבי יוחנן אמר אשו משום חציו.** בפרש"י, חייבו הכתוב דאיהו קעביד דהוי כזורק חץ, וכ"כ הרי"ף דהוי כאילו הזיק בידיו, ובפי' הר"ח כתב, כאילו בידיו מכה והוא המזיק בעצמו ודינו כדין אדם המזיק בעצמו. [וע' בלשון הנמוק"י דהעלה עליו הכתוב כאילו הי' חציו מכוונין ע"ג הקשת והקשת בידו ולא נתכוין לזורקם אלא שפשע בהו והלכו מכוחו מאליהן שלא בכונה שהוא חייב]. וכ"ה בגמ' להלן דף כ"ג ע"א דלמ"ד אשו משום חציו נחשב אש כאדם המזיק ממש, וחייב בארבעה דברים.

ומבואר בראשונים דאין זה רק לענין תשלומי נזיקין, וכמבואר להלן ע"ב לפרש"י ותוס' דהרוצח ע"י אש פטור על נזיקין שהזיק באותו הזמן משום דקים לי' בדרבה מיני', והרא"ש כאן סי' ח' ובתוס' להלן דף נ"ו ע"א ד"ה אילימא וכו' כתבו דחייב מיתה על רציחה באש, וכ"כ התוס' בסנהדרין דף ע"ז ע"א ד"ה סוף וכו', [אכן הר"ן שם נחלק ע"ז, ויתב' להלן ע"ב אי"ה], ויעו"ש שכתבו אף דמהני דין אשו משום חציו לענין שחיטה,[[3]](#footnote-3) [אכן הרא"ש בחולין פ"ב סי' ח' כתב דלשחיטה לא מהני דלא קרינן בי' וזבחת ואכלת ע"ש], ובנמוק"י כאן מבואר דהוי מעשה דידי' אף לענין איסורי שבת. וע"ע בשטמ"ק להלן דף נ"ו ע"א בשם הרא"ה שכתב דאין לחייב מיתה אלא במזיק בגופו או בכחו ואשו למאן דאמר משום חציו, וחציו ממש כחו גמור חשבינן ליה, ע"ש. ומשמעות הדברים דהיזק ע"י אש נחשב ממש לאדם המזיק.

ובשטמ"ק לעיל דף ב' ע"א הקשה דלמ"ד אשו משום חציו א"כ הרי חיוב אש הוא מכלל חיובי אדם המזיק, ולמה אמרו במשנה שם דאש אין בו רוח חיים, וכתב ליישב למסקנת הגמ' לק' דף כ"ג ע"א דאף לריו"ח מ"מ באופן שכלו לו חציו חייב באש משום ממונו, ולפ"ז האב מזיק דהבער הוא באופן שכלו לו חציו.[[4]](#footnote-4) וכעי"ז כתב החזו"א סי' ג' אות א', דהנידון לעיל דף ה' ע"א ללמוד שאר אבות נזיקין מצד השוה מאש היינו מאש דכלו לו חיציו והוי ממונו, אבל באופן שלא כלו לו חציו הוי אדם המזיק, ואין שייך ללמוד לממונו המזיק אמנם בשטמ"ק דף ד' ע"א בשם הר"ר יהונתן מפורש לא כן, ע"ש.

ובגדר הדברים שהתחדש בגזיה"כ דאשו משום חציו, נחלקו בזה הגר"ח והחזו"א, דבחי' רח"ה פי"א מהל' שכנים הל' א' כתב לבאר[[5]](#footnote-5) דבאמת הדבר כן דאשו הולכת מכוחו ממש, ורק שהי' לפוטרו משום שכח אחר מעורב בה, וזהו הגזיה"כ דאשו משום חציו דאף כשכח אחר מעורב בו חשיב כוחו, ולפ"ז ביאר הענין דילפי' אף לרציחה לדינא דאשו משום חציו, כיון דהוי כעין גילוי מילתא דאף כשכח אחר מעורב בו ג"כ הוי כוחו.[[6]](#footnote-6) והחזו"א בגליונות שם כתב, דלעולם אין כח דוחף של האדם באש אלא הרוח מוליכתה ואין ביד האדם לשלוט ברוח, אלא שאף הולכת הרוח מתיחסת לאדם בשביל שהוא מכין את האש ומוסרה ליד הרוח. וכעי"ז נראה בדברי הר"ן בסנהדרין דף ע"ז ע"ב, שכתב דהולכת הרוח לפי שהיא מצוי' רואין אותה כאילו היא בכח האדם, ע"ש, וע"ע בלשון התורי"ד בב"ב דף כ"ו ע"א, שכיון שהרוח עתיד להוליכה עד שם כאילו זרקה הוא עד שם.

**וריש לקיש מאי טעמא לא אמר כרבי יוחנן אמר לך חציו מכחו קאזלי האי לא מכחו קאזיל.** בפרש"י כתב, דאש מאליה הולכת ודולקת למרחוק. משמעות הדברים דהאש מצד עצמה יש בה כח ללכת, ולכן ס"ל לר"ל דאי"ז כוחו אלא כח האש, ולפ"ז ריו"ח ס"ל דמכיון דהמבעיר חידש את כח הליכת האש, נחשב מעשה ההליכה כמעשה דידי'. אכן הפי' הר"ח כתב, דלר"ל אין חיוב אש משום חציו דהא אינו הולך מכוחו ומזיק אלא מכח הרוח, ויש לבאר לפ"ז הפלוגתא דריו"ח ור"ל. [ובחי' רח"ה כתב דהגזיה"כ דאשו משום חציו הוא דאף שיש כח אחר מעורב בו עדיין נחשב לכוחו]. אכן לפי מש"כ בתור"פ שכל הנידון בסוגיי' הוא מכיון דלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק לכן הוצרכו ליתן טעם לאש, לכאו' אין לפרש דברי ר"ל כהר"ח דאין האש משום חציו משום שהולכת ע"י הרוח, דהלא כל דברי ריו"ח נאמרו משום שיש באש כח אחר, וע"ז מקשי' ר"ל מ"ט לא אמר כריו"ח, ומה התחדש עוד בדברי ר"ל, ולכאו' דעת הר"פ כפרש"י דכוונת ר"ל דכח הליכת האש מצד עצמה.

**תוד"ה אשו משום חציו, לא שיבעיר בעצמו האש אלא כל מקום שפשע ולא שמר גחלתו חציו נינהו.**  משמעות הדברים דאף בלא שהבעיר כלל, אלא רק ע"י פשיעתו נעשית האש, ג"כ הוי חציו, וכ"כ המנ"ח מצו' נ"ו אות א', וכ"נ בדברי הפנ"י ד"ה דבר זה שכתבתי וכו' ע"ש, וצ"ע הסברא בזה, דלכאו' מכיון שלא עשה מעשה כלל ורק פשע איך יהי' נחשב מעשה דידי' ממש. גם יל"ע מהמבואר להלן דף כ"ג ע"א דבאופן שהדליק ברשותו ואח"כ נפלה גדר שלא מחמת הדליקה הרי כלו לו חציו ולכו"ע אינו חייב אלא משום ממונו, ולכאו' סו"ס הלא פשע בשמירת האש, ומבואר דאי"ז נחשב לחציו מחמת פשיעתו. וביונת אלם סי' י"ז ד"ה ונראה לבאר וכו' כתב לחלק, דדוקא באופן שבפשיעתו מונחת האש במקום התורפה, דבזה בפשיעתו האש הולכת ומזקת, נחשב חציו ע"י פשיעתו, אבל באופן שהאש הולכת מצד עצמה, ופשיעתו בזה שאינו גודר ושומר האש, אין זה פשיעה בגוף הדבר המזיק, ואין האש נחשבת לחציו ע"י פשיעה זו, ע"ש.[[7]](#footnote-7)

אכן עי' ברא"ש שכתב בנוסח אחר, ומשמעות דבריו דלעולם אין האש נחשבת לחציו אא"כ הדליקה בידים ממש, ומ"מ כתב לחדש דאי"צ שבמעשה ההדלקה ידליקה בשדה אחר, אלא אף אם הדליקה בשלו, ובמעשה ההדלקה אינו נידון כמזיק, מ"מ אם פשע בשמירתה הוי חציו.

ועי' בחי' תלמיד ר"ת להלן דף כ"ג ע"א במה שאמרו שם כגון שנפלה דליקה וכו' שכתב וז"ל, הך לשון מגומגם בעיני רבי, דנפלה דליקה משמע מעצמה, אם כן לאו היינו חציו כלל, אלא הכי איבעי לי' למימר, כגון שנפלה דליקה ע"י שלא שימר אשו כראוי, ואז הוו חציו, עכ"ל, [וכ"כ הר"ח שם כגון שהצית אש בחצר]. ולכאו' בהכרח כוונתו שהדליק האש ברשותו והתפשטות הדליקה הי' ע"י פשיעה, וכמש"כ הרא"ש,[[8]](#footnote-8) ולפ"ז מש"כ אשו היינו שהדליקה, ולפ"ז אף בדברי התוס' יש להעמיס כדברי הרא"ש.

**אסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצוי' והזיקו אם החיוב משום חציו לרבי יוחנן.** בתוס' בסנהדרין דף ע"ז ע"א ד"ה סוף וכו' כתבו בפשיטות דלרבי יוחנן דאשו משום חציו, ה"ה אסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצוי' חייב משום חציו, [וכן מבואר בנמוק"י כאן בשם הרמ"ה], ולפ"ז הקשו במה שאמרו שם ע"ב אמר רב פפא זרק צרור למעלה והלכה לצדדין והרגה חייב, והקשה מר בר רב אשי לרב פפא מ"ט משום דכחו הוא אי כחו תיזיל לעיל ואי לאו כחו הוא תיזיל לתחת אלא כח כחוש הוא, ומבואר דאם לא שיהא כוחו יהי' פטור, ולמה אינו חייב מדין אסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצוי', וכתבו דהסוגיא כמ"ד אשו משום ממונו.

ובחדושי רבנו חיים הלוי בהל' שכנים שם כתב דדוחק לומר דכל הסוגיא דלא כהלכתא,[[9]](#footnote-9) ולכן כתב עפ"י דרכו, דדוקא באש שהולכת מכוחו, ורק מעורב בה ג"כ כח אחר, התחדש בה דין אשו משום חציו, אבל באסו"מ שאין בהן כח הליכה כלל, ורק הרוח מוליכתן, אין החיוב בה משום חציו אף לריו"ח, ולעולם החיוב באסו"מ הוא רק משום ממונו,[[10]](#footnote-10) ומה שאמרו שהוא תולדה דאש היינו אש שכלו לו חציו דחייב משום ממונו כמסקנת הגמ'.[[11]](#footnote-11) ובגליונות החזו"א שם כתב אף לפי דרכו דבאש ג"כ אין כח דוחף של האדם, דמ"מ יש לחלק דבאסו"מ יש הפסק בין מעשה האדם לכח הרוח, שהרי יש הנחה לזמן מועט, ע"ש, וכ"כ בחזו"א בסי' ב' אות א', וע"ש שצידד כן אף בדעת התוס' שם דלמסקנת דבריהם אין חייב באסו"מ משום חציו. [וע"ש בס"ק ב' ד"ה ונראה שצידד דאף אם נימא דכשבא הרוח אח"כ הוי חציו מ"מ באסו"מ לא הוי חציו ע"ש]. וכ"כ השטמ"ק לקמן דף נ"ו ע"א בשם הרא"ה דבאסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצוי' והזיקו דלא אמרי' שחייב משום חציו, והוכיח כן מהסוגיא בסנהדרין הנ"ל.

הר"ן בסנהדרין שם הביא מה שכתב ה"ר דוד ז"ל בשם רבותיו בעלי התוספות ליישב קושיית התוס' מהסוגיא בסנהדרין, דאין חיוב אלא כשנעשה בפועל, ורוח מצוי' פועלת היא, ומכיון שהיא מצויה רואין אותה כאילו הי' בכח אדם, אבל בזורק אבן הירידה למטה אין בה פועל כלל אלא שמחמת כבדה היא יורדת, ואין ההריגה נעשית בפועל אלא כובד האבן הזיק מאליו, והר"ן גופי' כתב לחלוק ע"ז, וע"ש שכתב דאדרבה יותר היא בטבע תנועת האבן אל מטה, לפי שבכל עת מהעתים תרד למטה אחר שהושלכה למעלה, משא"כ לענין אש הרבה זמנים יש שאין מנשב שום רוח ואפי' מצוי',[[12]](#footnote-12) וכיון שכן יותר ראוי לומר שתנועת האבן למטה היא פועל האדם, ולכן כתב דדוקא לענין ממון חייב באש, אבל לענין מיתה אין חייב באש כלל, דלענין מיתה בעינן שיהי' פועל ממש ובריא היזקי'. [ולדבריו צ"ע בביאור הסוגיא דקלב"מ בע"ב, ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי הל' רוצח מש"כ בזה].

התוס' שם בסוה"ד כתבו דעוד יש לפרש דאש שלא המיתה אלא ברוח מצויה פטור ממיתה, וחייב רק בממון דהא אשו נמי חייב משום ממונו כדמוכח בפרק כיצד הרגל דמאן דאית ליה משום חציו אית ליה נמי משום ממונו. והמהרש"ל שם כתב להגיה בדבריהם רוח שאינה מצוי', אך המהרש"א הקשה דאש שהזיקה ברוח שאינה מצוי' אף בממון פטור, ולכן כתב לחדש דכל דברי ריו"ח דאשו משום חציו לא נאמרו אלא באש שהזיקה בלא רוח כלל, אבל כל שהי' רוח מעורבת באש אינו חייב אלא משום ממונו.[[13]](#footnote-13) והחזו"א סי' ב' אות א' הקשה, דהלא עיקר צורת אש הוא כשהיא הולכת ברוח מצוי', וודאי דבזה הוא דפליגי ריו"ח ור"ל, ועוד הקשה, דא"כ מאי מקשי' להלן דף כ"ג ע"א טמון באש היכי משכח"ל, הרי בפשיטות י"ל דדמשכח"ל באש השלכה ברוח. ובחזו"א כתב לפרש בדברי התוס' עפ"י דרכו, דברוח מצוי' שבאה לאחר זמן לא הוי האש משום חציו ע"ש שהאריך, [וע"ש מש"כ לדבריו דזהו ממש כוונת הגמ' דאשו משום ממונו לריו"ח באופן דכלו לו חציו ע"ש]. וע"ע בתוהרא"ש שם שכתב כהמהרש"א דאש שלא תמית אלא ברוח מצוי' פטור ממיתה וחייב בממון, אך לא הזכיר שם דבממון החיוב משום ממונו, ומשמעות הדברים דממון חייב משום כוח כוחו ובמיתה אינו חייב משום כוח כוחו.[[14]](#footnote-14) [וכ"כ הר"ן שם, דאף דלענין מיתה אינו חייב בכח שני, מ"מ לענין נזיקין פשיטא שחייב].

**אשו משום ממונו**

**ר"ל אמר אשו משום ממונו.** בפרש"י[[15]](#footnote-15) מבואר דלר"ל אינו חייב אא"כ הוא ממונו ממש,[[16]](#footnote-16) וכ"כ בחי' הרשב"א בדעת הר"ח[[17]](#footnote-17), וכתב הרשב"א דעל דרך זה מתפרשת כל הסוגיא יותר על נכון. ועי' משנ"ת לבאר בזה להלן בד"ה תוד"ה לאו ממונו. אכן התוס' הקשו על רש"י בזה וכתבו דאי"צ שיהי' ממש ממונו, וכ"נ מסקנת הרשב"א, וכ"כ בתוס' רבנו פרץ וכתב להוכיח כן דקרא קאמר המבעיר את הבעירה, ולא חילק בין שלו לשל אחרים. ומה שאמר ר"ל דאשו משום ממונו כתבו התוס' דהיינו דחיוב ממונו יש לו, ובפנ"י ביאר כוונת התוס' שהתורה חייבה על אשו משום שחייב לשומרו כמו שחייב בממונו המזיק מטעם זה, ובתור"פ כתב דהא דאמר ממונו לאו דוקא אלא ר"ל תקלתו, וילפי' לה מבורו, דכיון שמצינו שחייבתו תורה על חפירת בורו, כמו"כ י"ל שחייבתו תורה על האש בשביל הדלקת האש. [והתוס' לשיטתם הקשו בד"ה לאו ממונו וכו' למה לא יתחייב על אש של כלבו, דהלא לגבי בור איצטריך מיעוט שלא יתחייב על נזקי בורו, וכל זה שייך רק לשיטת התוס' דאשו משום ממונו היינו דיש באש חיוב ממונו, אבל לרש"י דבעינן ממונו ממש לק"מ, דבאש של כלבו לא שייך שיתחייב דסו"ס אי"ז ממונו, וכ"כ המהדו"ב כאן והפנ"י שם, וכ"ה להדיא בתור"פ שם].

**וריו"ח מ"ט לא אמר כר"ל אמר לך ממונא אית בי' מששא הא לית בי' מששא-** צ"ב מה איכפ"ל אם יש בו ממשות לענין חיובי ממונו המזיק. ולפרש"י י"ל דלא שייך תורת בעלות בדבר שאין בו ממשות, וכעי"ז כתב הרשב"א דשלהבת אין בו ממשות ולכן אין בה דין ממון, וכדקיי"ל בביצה דף ל"ט ע"א דבשלהבת של הקדש לא נהנין ולא מועלין, ע"ש. אכן לפ"ז צ"ב במה נחלק ר"ל לחייבו משום ממונו, דהרי לא שייך כלל בעלות בשלהבת ואיך יתחייב משום ממונו, ולכאו' צ"ל דס"ל דמהני לזה הבעלות על הגחלת, [וכמדוקדק בלשון התוס' שהקשו לרש"י דלר"ל אין לך אדם שיתחייב בדליקה שיפקיר הגחלים וידליק גדיש של חבירו, ומבואר דהצריכו שיפקיר הגחלים], וא"כ יסוד פלוגתת ריו"ח ור"ל הוא אם מועלת הבעלות על הגחלת לחייב על היזק השלהבת משום ממונו. [וע"ע בחי' הגרש"ש סי' כ"א סוף אות א'].

אמנם להתוס' דחיוב ממונו הוא אף כשאין האש ממונו ממש, אלא שכשפשע בגחלתו חייב על היזק האש בחיובי ממונו המזיק, צ"ב בדעת ריו"ח דס"ל דאין לחייב על אש בתורת נזקי ממונו משום דלית בי' מששא, דמה איכפ"ל בזה לענין חיובי ממונו המזיק. וכן צ"ע בדעת הרשב"א דלפום ריהטא מסקנתו כדעת התוס' דאי"צ שיהי' ממונו ממש, ומאידך בביאור דברי הגמ' דלית בי' מששא כתב עפ"י דברי הגמ' בביצה דאין מעילה בשלהבת של הקדש וכנ"ל, ולכאו' אין זה סברא אלא לענין בעלות ממש. גם יש להבין בדברי התוס' ד"ה ממונו וכו' שמבואר בדבריהם דהי' מקום לפטור באש אף מתורת חציו משום דלית בהו מששא, אלא דמצינו חציו בלא מששא. וצ"ב מה איכפ"ל לענין חיובי כוחו אם אית בי' מששא או לא.[[18]](#footnote-18)

האחרונים דנו לשיטת התוס' דלר"ל חייב משום ממונו אף כשאין האש שלו אם פשע בגחלת, אם חייב משום ממונו כשהאש שלו ולא פשע בגחלת, ועי' מה שהאריך בזה באבן האזל פי"ג מהל' נז"מ הלי' י"ט, ועי' היטב בלשון הרשב"א בסוגיי' סוד"ה בשלמא וכו', שמשמע בדבריו שחייב.

**קושיות התוס' על רש"י –** הנה התוס' הקשו לרש"י שהצריך שהאש תהי' ממונו ממש ג' קושיות, א' דלהלן דף נ"ו ע"א מבואר דהכופף קמתו של חבירו בפני הדליקה ומטיא לי' ברוח מצוי' חייב, והרי אין האש שלו. ועי' בשטמ"ק בשם הגליונות ותלמידי הר"י שכתבו לחלק ששם הוא אדם המזיק, משא"כ באש שהוא ממונו המזיק בעינן שיהי' ממונו ממש, ובנחלת דוד ביאר דמכיון שעשה מעשה בגוף החפץ של חבירו לכן נחשב אדם המזיק ממש.[[19]](#footnote-19)

עוד הקשו התוס' מחיוב גץ שיצא מתחת הפטיש אע"ג דמסתמא מפקיר ליה, ועוד דאין לך אדם שיתחייב בדליקה שיפקיר הגחלים וידליק גדיש של חבירו. ובפנ"י בנחלת דוד כתבו ליישב דאף שמפקיר מ"מ חייב משום מפקיר נזקיו אחר נפילת פשיעה דחייב לכו"ע, ועי' בחי' הגרש"ש סי' כ"א שהק' דבמפקיר נזקיו חייב משום עשיית הבור, אבל באש לרש"י אין החיוב משום עשיית האש אלא משום שהאש היא ממונו, וא"כ כיון שהפקיר בדין שיהי' פטור. [וע"ש בנחל"ד שכתב עוד ליישב מה שהקשו התוס' מגץ, דשם הוא כוחו ממש, ואינה הולכת ע"י רוח, וכעי"ז כתב בשטמ"ק, אך התוס' הקשו לטעמייהו להלן דף ס' ע"א ד"ה רב וכו' שכתבו דגץ חיובו משום אש, ומיירי באופן שאחר גמר כוחו מזיק ברוח מצוי'].

ובפנ"י ובנחל"ד כתבו עוד, דכל דברי רש"י שהצריך שתהי' האש ממונו ממש לא נאמרו אלא רק באופן שהדליק בשלו,[[20]](#footnote-20) ובשטמ"ק הביא מתלמידי הר"י עוד, דדוקא כשהדליקה באה מעצמה מחמת שלא שמר בעינן שתהא ממונו, אבל כשהדליק בעצמו אין חילוק אם האש היא ממונו או לא, ולפ"ז יתיישבו כל קושיות התוס' על רש"י. [ועי' בפנ"י מה שהקשה עוד לפרש"י ויישב עפ"י הנ"ל].[[21]](#footnote-21) אכן במאירי להלן דף כ"ג ע"א כתב להיפך, דלרש"י לא הוי ממונו דוקא כשהדליק בגחלת שאינה שלו ואינה ברשותו שאינה נעשית שלו מחמת רשותו.

**תוד"ה ממונו וכו' מ"מ ממונו כעין חציו שדרכו לילך ולהזיק אית בי' ממשות -** עי' שטמ"ק בשם הגליון שהקשה דכ"ש הוא, ותירץ דמ"מ אין ללמוד לחייב על אש דלית בי' מששא כשמזיק שלא במקומו ע"ש. אך בפשטות לכאו' כוונת התוס' רק לדון אם אש דומה לממונו או לחציו, ומכיון שלא מצינו ממונו שהולך ומזיק ולית בי' ממשות, ממילא אין אש דומה לממונו. [ולפ"ז מובן יותר כל סברות התוס'].

**בא"ד אבל יש חץ שאין בו ממשות כגון שיבר כלי ברוח פיו.-** לכאו' כונתם, דבתרנגולים שהזיקו ברוח שבכנפיהם החיוב הוא על פשיעתו בשמירת התרנגול שלא יזיק ברוח שבכנפיו, אבל בשיבר כלי ברוח פיו אין המחייב על פשיעתו בשמירת עצמו, אלא על ההיזק בפועל שעשה ברוח פיו, וממילא מצינו חציו בלא ממשות שחייב.

**קושיית הנמוק"י הידועה**

בנמוק"י הקשה, היכי שרינן בערב שבת עם חשיכה להדליק את הנרות וההדלקה נגמרת בשבת, והרי מכיון דקיי"ל דאשו משום חציו[[22]](#footnote-22) ומעשה האש נחשב כמעשה דידי', ממילא הרי הוא כאילו הבעירה הוא בשבת.[[23]](#footnote-23) וכתב ליישב, שחיובו כזורק חץ שבשעה שיצא החץ מתחת ידו באותה שעה נעשה הכל, ואינו נחשב מעשה דמכאן ולהבא, דא"כ הרי בהמעשה אח"כ הוא אנוס שאין בידו להחזירה,[[24]](#footnote-24) ועל כרחך החיוב על המעשה בשעה הראשונה, ואף אם ימות המבעיר קודם שתספיק האש להבעיר הגדיש תחול אחריות נכסים על נכסיו ויגבה מהן הניזק,[[25]](#footnote-25) דלאו כמאן דאדליק השתא בידים חשבינן לי', אלא כמאן דאדליק מעיקרא משעת פשיעה חשבינן לי',[[26]](#footnote-26) ולכן ה"ה לענין שבת כיון שהתחיל בע"ש כמי שגמרה בזמן שאין בו חיוב דמי.[[27]](#footnote-27)

ובביאור תירוצו של הנמוק"י יעוי' בדברי הקצוה"ח בסי' ש"צ סק"א דהנה לעיל דף י"ז ע"ב הסתפק רבא בזרק כלי אם בתר מעיקרא אזלינן ונעשה מנא תבירא כבר בזריקה, או דאזלינן בתר תבר מנא, ובתוס' שם כתבו דאם זרק אבן או חץ על הכלי לא שייך בזה שיהי' נעשה מנא תבירא קודם השבירה בפועל, וכתב הקצוה"ח דהנמוק"י חלק על התוס' בזה וס"ל דאף בזריקת חץ על כלי נעשה הכלי מנא תבירא, וכבר בשעת הזריקה הו"ל כאילו אתעביד מעשה.

אמנם הרבה אחרונים חלקו ע"ז, ועי' בחי' הגרש"ש סי' י"ח כתב דעל כרחך אין יסוד דברי הנמוק"י תלוי בספקו של רבא, דא"כ יש לפשוט ספק רבא מההיתר להדליק נרות בע"ש, [ובתחילת דבריו הביא גם דהנמוק"י גופי' כתב כהתוס']. ולכן כתב דאין כוונת הנמוק"י דנחשב שכבר נעשה המעשה בפועל, אלא רק דסיבת החיוב כבר נעשה, ואף למ"ד בתר תבר מנא אזלינן מ"מ סיבת החיוב כבר הי' מעיקרא. ועד"ז כתב באמרי משה סי' ל"א בהג' דאין סתירה מדברי הנמוק"י לדברי התוס' לעיל משום דדוקא לכשנעשה בפועל חל החיוב מעיקרא, והתוס' כתבו רק דאם לא יהי' נעשה בפועל, וכגון שבא אחר ושברו, דבזה אינו נחשב שנעשה מעיקרא, וכ"כ בשו"ת אחיעזר סי' י"ט אות ו' ד"ה והנה תמיהות וכו', והרחיב בביאור דבריו בברכת שמואל סי' י"ז דאין הנידון בדברי הנמוק"י אלא רק לענין חיוב הגברא, ולא לענין גדר הכלי בעצמותו, וכ"כ בקה"י סי' כ"א אות ו' ד"ה אכן, ע"ש, וכעי"ז כתב הנחל"ד לעיל שם.

והנה בתרומת הכרי סי' שצ"ב כתב להקשות על הנמוק"י מדברי רבי אבין בכתובות דף ל"א ע"א דהזורק חץ מתחילת ד' לסוף ד' וקרע שיראין בהליכתו פטור משום דעקירה צורך הנחה, ולהנמוק"י למה הוצרך לעקירה צורך הנחה, תיפו"ל דבשעת הזריקה כבר באו עליו המיתה והתשלומין. ובאחיעזר שם כתב ליישב עפ"י דרכו דדוקא אחר שנעשה בפועל בסוף חייב עליו מעיקרא, ומכיון דבעינן שיהי' נעשה בפועל, לכן לענין פטור קלב"מ בעינן שיהי' מיתה וממון בפועל כאחד. וכ"כ באבי עזרי פ"ג מהל' גניבה הל' ב'.

בקהלות יעקב שם אות ד' הקשה מהמבואר בשבת סו"פ הזורק, דהזורק ד' אמות ברה"ר בשוגג ונזכר קודם שנח, פטור מחטאת משום דאין חיוב חטאת אלא רק כשהי' שוגג מתחילה ועד סוף, ולהנמוק"י דהכל נעשה בשעה ראשונה, והי' שוגג בזמן זה, א"כ הי' הכל בשוגג, [וכן הק' בחי' ר' מאיר שמחה דף כ"ב ע"ב ד"ה אבל אין], וכתב ליישב דמ"מ בפועל החיוב חטאת חל בשעת גמר המלאכה, ובשעה זו לא הי' שוגג, ודין הוא שיהי' שוגג עד זמן חלות החיוב.

ובגוף קושיית הנמוק"י, הנה בבית מאיר אה"ע סוסי' ה' ובישועות יעקב או"ח סי' רס"ג סק"ו כתבו דבאיסורי שבת לא שייך להתחייב משום שליחות אף באופן דיש שליח לדבר עבירה, מכיון דענין איסורי שבת הוא שביתת הגוף, ומלאכה הנעשית ע"י שליח אין בה ביטול שביתת המשלח, וכעי"ז כתב החת"ס או"ח סי' פ"ד. ובדברי יחזקאל סי' נ"ז אות ב' הקשה ע"ז מקושיית הנמוק"י כאן, דמבואר שיש לאסור ההדלקה בזה שמתיחסת אליו הבערת הנר, אף דאין כאן חיסרון בשביתתו בשבת כלל, וכ"כ הקה"י בסי' כ"א אות א'.[[28]](#footnote-28) אכן בברכת שמואל סי' י"ז סוף אות א' כתב דאין ליישב בזה קושיית הנמוק"י, משום דמכיון דמהני דין אשו משום חציו אף לענין חיוב מיתה, ואף דלענין חיוב מיתה בעינן שם כוחו בחפצא, א"כ אף לענין מלאכת שבת יתחייב, ע"ש, וצ"ב.[[29]](#footnote-29)

**תנן הכלב שנטל חררה וכו' בשלמא למ"ד אשו משום חציו חציו דכלב הוא.** בחזו"א סי' ג' אות א' ד"ה ה' וכו' כתב, דאע"ג דאשו משום חציו גזיה"כ הוא, והרי א"א ללמוד אש של בהמתו מאשו שלו, מ"מ אין זה אלא גילוי מילתא בעלמא, דכבר הוכרע בכל התורה דאש חשיב חץ. [וכעי"ז כתב בחי' רח"ה בהל' שכנים לבאר הילפותא לחייב ברציחה באש מנזיקין].

**אמר לך ר"ל וכו' ועל מקום גחלת משלם ח"נ ועל גדיש כולה פטור.** בירושלמי כאן אי' דלר"ל מיירי שמצית האור על כל שיבולת ושיבולת [וריו"ח אמר דאי"צ לזה משום שנעשה כזורק חץ], ולפ"ז מדוקדק לשון המשנה דמשלם ח"נ על כל הגדיש. [וצ"ל דמצית ע"י זריקה].

**תוד"ה ועל הגדיש וכו'** (נד' לעיל) **ואע"ג דגבי שולח בעירה לא מחייב עד דמסר לו שלהבת וכו' פעמים שיש הרבה בחררה וכו'.** בנחל"ד תמה דכל הפלוגתא בזה היא דוקא במסר לחרש דחיובו משום הפשיעה במסירה לחרש, אבל כאן החיוב מחמת הכלב, וא"כ אף בגחלת חייב כיון דסו"ס כלבו הזיק, וע"ש מש"כ דמקום דיבור התוס' הוא בסוגיא להלן. אכן בתוס' שאנץ בשטמ"ק להלן דף כ"ג ע"א כתב להדיא אם לא שהיו גחלים לוחשות בחררה לא הי' חייב בעל הכלב.

**תוד"ה ורבי יוחנן וכו' דאי כח כוחו לאו ככוחו דמי הוי על כל שאר הגדיש פטור.** כוונתם להמבוא' לעיל דף י"ט ע"א דמספק"ל לסומכוס דס"ל דבצרורות חייב נ"ש, אם כח כוחו ככוחו דמי ואף בכח כוחו משלם נ"ש, או לאו ככוחו דמי ומשלם ח"נ, ומבוא' בדבריהם דאם כח כוחו לאו ככוחו לרבנן אינו משלם כלל,[[30]](#footnote-30) וכ"כ השטמ"ק כאן דאינו סברא שבכח ראשון לרבנן חלוק יותר ובכח שני יהי' לסומכוס[[31]](#footnote-31) חלוק יותר, אכן ברא"ש לעיל שם כתב בפשיטות דלרבנן לעולם משלם ח"נ אף בכח כוחו, וכן מבוא' ברשב"א ובתור"פ שכתבו דהו"מ לאוקמי באדיי' אדויי אף לריו"ח, ומבוא' דס"ל דמ"מ יתחייב ח"נ בכל הגדיש.[[32]](#footnote-32)

והנה הרמב"ם פ"ב מהל' נז"מ הל' י"ז כתב דבאופן שהכלב גרר את החררה על הגדיש, משלם על החררה נ"ש ועל מקום הגחלת ח"נ ועל שאר הגדיש פטור, והראב"ד ז"ל בהשגות השיג ע"ז, דצרורות ע"י שינוי חייב לכה"פ רביע נזק, ובכס"מ שם כתב דהרמב"ם ס"ל כהתוס', ולכן בשאר הגדיש פטור מכיון דהוי כח כוחו, וכן מבוא' בהגהות הגר"א כאן ובשו"ע סי' ש"צ ס"ק י"ג.

אכן בלח"מ שם הקשה דמ"מ די"ז תלוי בספק הגמ' לעיל, ולמה כתב הרמב"ם בפשיטות דעל שאר הגדיש פטור, ולא כתב דאם תפס הניזק לא מפקינן מיני', וכמש"כ בשאר הבעיות.[[33]](#footnote-33) ובאמר"מ סי' כ"ח אות א' הקשה דהרמב"ם לא פי' שזרק אלא שגרר, ואי"ז כח כוחו, ולכן כתב האמר"מ בביאור דעת הרמב"ם, דמכיון דכח אחר מעורב בו לכן אינו דומה לצרורות בעלמא, ואין לחייבו אלא מדין אש, ולא התחדש אש בקרן, וע"ש באות ד' שביאר דאשו משום חציו אינו מסברא אלא ילפי' לזה מקרא, ואין ללמוד לקרן תמה דהוי קנסא, וכ"כ באהא"ז שם.

**תוד"ה לאו ממונו וכו' ועל אש של כלבו לא חייבתו תורה וכו'.** כבר הובא לעיל דכל דברי התוס' הם לטעמייהו דאף לר"ל דאשו משום ממונו אין צריך שיהי' שלו ממש אלא הכוונה שחייב בחיוב ממונו, ולכן הקשו כאן שיתחייב בתורת אש של הכלב, אבל לשיטת רש"י דממונו היינו ממונו ממש מובן בפשיטות מה שאמרו דהחררה לאו ממונו דבעל הכלב. [ויתכן דזהו שכתב הרשב"א דעל דרך רש"י מתפרשת כל סוגיית השמועה יותר על נכון].

**בא"ד מ"מ פשוט לי' לגמ' משום איזה דרשא דפטור על אש בהמתו, דג' אבות נאמרו בשור ולא יותר.** בחי' הרשב"א מבוא' שביאר בדברי התוס' דהילפותא היא דדוקא ג' אבות נאמרו בשור, וכתב להקשות דא"כ למאי איצטריך הילפותא דאיש בור ולא שור בור, תיפו"ל מדאין בשור אלא רק ג' אבות, אמנם בתוס' להלן דף מ"ח ע"א ד"ה איש וכו' כתבו דילפי' לזה מדכתיב המבעיר את הבערה דמשמע דוקא כשמבעיר עצמו, ולפ"ז מש"כ התוס' דג' אבות נאמרו בשור הוא ראי' לזה, אך לעולם הילפותא מסוימת באש, וא"ש קושיית הרשב"א.

אכן עי' במהר"ם שהקשה, היאך יתכן שפשוט שיש שום דרשא, והרי ריו"ח מחייב באש של בהמתו משום חציו, והי' נראה לומר דאין כונת התוס' לדרשא באש דוקא, אלא כונתם שיש שום דרשא שיש רק ג' אבות בשור, וממילא לא קשה לריו"ח, דלריו"ח דחייב באש של הבמתו משום חציו הוי בכלל נזק צרורות, אלא דלפ"ז קשה ל"ל מיעוטא לגבי בור.[[34]](#footnote-34) ובמהר"ם שיף כתב דאף לריו"ח נצרך הילפותא שיהי' חייב רק ח"נ מדין צרורות ולא נ"ש מדין אש, ובנחל"ד הקשה ע"ז, דמכיון דאשו בדידי' חייב משום חציו, א"כ ממילא דבבהמתו הוי צרורות, ומהיכ"ת לחייבו נ"ש, ולכן כתב דלעולם הילפותא כמש"כ התוס' להלן מדכתיב המבעיר את הבערה, וכוונתם דתיבת המבעיר הוא מיותר, אלא ש"מ לאשמועינן דאינו חייב אלא כשהוא עצמו הבעיר, וריו"ח דס"ל דאשו משום חציו הלא נפקא לי' מהך קרא וממילא אין תיבת המבעיר מיותר, ולכן לריו"ח ל"ל להמיעוט. [וכ"כ המהרמ"ש בסו"ד דאפשר דריו"ח ל"ל להך מיעוטא.

והרשב"א גופי' כתב דילפי' לזה במה מצינו מבור שהוא חייב ומ"מ ילפי' דאיש בור ולא שור בור, אף אש כן. ובתור"פ כתב דילפי' לזה מדכתיב כי יבעיר איש ולא שורו וכלבו, ובתוס' הרא"ש כתב דאין לומר דילפי' לזה אפי' דלא כתיב איש מדכתיב המבעיר, דבבור ילפי' לזה מאיש דוקא אע"ג דכתיב כי יכרה.

**ת"ש גמל טעון פשתן וכו' בשלמא למ"ד אשו משום חציו חציו דגמל הוא.** בפנ"י הקשה דלרבי יוחנן ג"כ יש להקשות דאם חיובו משום חציו דגמל אם כן ה"ז צרורות ויתחייב רק חצי נזק, ואין לומר דאה"נ דחייב רק חצי נזק, דהלא בסיפא שהניח החנוני נרו בחוץ פשיטא דחייב נזק שלם, דהלא אין צרורות באדם, וא"כ ע"כ ברישא גם כן חייב נזק שלם, ותיקשי אף לרבי יוחנן, וע"כ אף לרבי יוחנן מיירי במסכסכת דהוי כולה מקום גחלת, ומ"ט מקשי' דוקא לר"ל.[[35]](#footnote-35) ויעו"ש מש"כ לבאר עפ"י דברי הרא"ש לעיל דבצרורות השייכים לבעל השור משלם נ"ש, וממילא ה"ה כאן שהפשתן שייך לבעל הגמל לכן חייב בכל הגדיש, ומ"מ כ"ז הוא רק לריו"ח דחשבינן לכל הילוך האש כענין אחד ונעשה הכל מכח הגחלת, וממילא נידון הכל שנעשה בגוף הפשתן, והי' על הבעלים לשמור הגמל והפשתן כאחד, אבל לר"ל דאין חיוב חציו אלא במקום גחלת, ממילא רק במקום הגחלת נידון כהיזק הפשתן ממש, ועל שאר הבירה אין לחייב אלא מדין ממונו, וע"ז מקשי' דהאי אש לאו ממונו של בעל הגמל הוא. וע"ע בחי' הגרש"ש מש"כ בזה.[[36]](#footnote-36)

אכן בחי' הראב"ד כתב דלפי ריו"ח דחיובו משום חציו דגמל חייב על מקום השלהבת נזק שלם, ועל הבירה כולה חצי נזק, דצרורות דגמל נינהו, וכ"כ הרשב"א בד"ה ואי במסכסכת וכו' דמכיון דחייב משום חצי הגמל חייב חצי נזק, וכ"כ הטור בסי' תי"ח דאם הגמל סכסך בכל הבירה חייב נ"ש אבל אם לא סכסך אלא הדליק במקום א' ומשם נתפשט בכולה חייב על השאר ח"נ, וכן הביא הרמ"א שם סעי' י"ב בשם יש אומרים, אך ברמב"ם פי"ד מהל' נז"מ הל' י"ג משמע שחייב נ"ש, ובמ"מ שם כתב דיש מי שפירש דעל שאר הבירה חייב רק ח"נ, ע"ש.

**שם.** בפנ"י בסוד"ה בגמ' וכו' כתב דאין להקשות מ"ט חייב בעל הגמל דהרי הגמל עובר ברשות הרבים והו"ל צרורות ברה"ר דפטור, דהא מסקינן לעיל דף י"ט ע"א דהתיזה צרורות ברה"ר והזיקה ברה"י חייב.

**אמר לך ר"ל הכא במאי עסקינן במסכסכת כל הבירה כולה.** בקצוה"ח סי' ש"צ סוף ס"ק א' כתב להקשות להסוברים דאף בזריקת חץ על כלי כבר נחשב הכלי למנא תבירא ופטור השוברו, דאם כן כאן תיכף מכי אדליק במקצת הו"ל כשרוף כל הבירה, ואיך מתחייב על היזק הבירה ע"י הסכסוך, והלא כבר נגמר כל ההיזק קודם הסכסוך משום דאזלינן בתר מעיקרא. וכתב ליישב, דעד כאן לא אזלי' בתר מעיקרא אלא למ"ד אשו משום חציו והו"ל כאילו נגמר כל המעשה כמ"ש הנמוק"י,[[37]](#footnote-37) אבל למ"ד דאשו משום ממונו והו"ל כאילו ממונו הזיק, בזה לא אזלי' בתר מעיקרא, כמו דלא אזלי' בתר מעיקרא בחפר בור י' ובא אחר והשלימו לכ'. ועי' בחזו"א סי' י"א ס"ק ט' שכתב לתמוה דהפלוגתא אם אשו משום חציו או משום ממונו הוא לענין מעשה האש אם נחשב מעשה דידי', ואי"ז שייך לענין בתר מעיקרא, דכל שהבירה שרוף בהחלט ה"ז מנא תבירא, וכן תמהו באמרי משה סי' ל"א בהג' ובחי' הגרש"ש סי' כ"ג. ועי' בברכ"ש סי' י"א אות ד' ד"ה והנה וכו' שכתב דלא שייך בתר מעיקרא אזלי' למ"ד אשו משום ממונו, דאין זה אלא רק כשור רץ אחרי הכלי ואין כאן מעשה שבירה כלל, וצ"ב. ועי' במה שנתבאר בדברי הקצוה"ח להלן בחבורות, בביאור דברי הנמוק"י בזריקת חץ אות ו', יעו"ש.

אכן בקצוה"ח הקשה עוד, דבטור כתב אף לדידן דקיי"ל כריו"ח, דבגמל טעון פשתן ועבר ברה"ר ודלקה בנר החנוני ודלקה כל הבירה, אם הגמל סכסך חייב נ"ש ואם לאו חייב רק ח"נ דהוי צרורות, וקשה דלדידן דאשו משום חציו, מכיון שהדליק מקצת בירה נעשית כולה כשרוף, ואם בא אחר ושרף פטור, וא"כ אף כשהוא גופי' מסכסך כל הבירה אין לו להתחייב משו"ז, וצ"ע. ובאמר"מ שם כתב ליישב דמיירי שאפשר להציל, [וע"ש שכתב דלא ידע מנלי' להקצוה"ח דמיירי שהי' אפשר לכל הבירה לישרף ע"י הראשון[[38]](#footnote-38)], וכ"כ החזו"א שם.

**תוד"ה ואי במסכסכת אמאי חייב, חנוני הכל, גם בעל הגמל יתחייב עמו כיון שגם הוא פושע בסכסוך.** מבואר דס"ל להתוס' דבמסכסכת שניהם חייבים, וכ"כ הרשב"א, אכן בחי' הראב"ד כתב בביאור קושיית הגמ' דהחנוני יפטר מכיון דכוחו דגמל הוא, וכמו דאי' לעיל דף י"ט ע"ב לענין דליל, וכ"כ הפנ"י בדעת רש"י, ולפ"ז התוס' לטעמייהו שכתבו שם בדליל ג"כ דשניהם חייבים, וכ"כ הפנ"י. ובחי' תלמיד הרשב"א והרא"ש כתב דבעל הגמל חייב והחנוני פטור משום דכיון שסכסך הגמל נעשה הגמל הפושע ונסתלקה פשיעת החנוני, וכהופך את הגלל שהשני חייב ונסתלקו מעשי הראשון. וע"ע באבן האזל פ"ב מהל' נז"מ הל' י"ז מש"כ מלשון הר"ח דחייב רק בעל הגמל שהזיק בידים, וביאר דמכיון דהזיק הגמל בידים חייב רק בעל הגמל, ודלא כהתוס' לעיל דף ו' ע"א, ויעו"ש מש"כ לחלק בזה מדליל.

וע"ע בב"י סי' תי"ח שהביא מהרבינו ירוחם לחלק דבאופן שהי' שם בעל הבהמה כשסכסך הגמל, חייב בעל הבהמה הכל, וכשלא הי' שם בעל הבהמה חייבים שניהם, ע"ש. ועי' בחזו"א סי' י"א אות י' שכתב דס"ל להרי"ו דבאופן שפשיעת הבעלים היא בשעת ההיזק ממש ובהמתו גומרת ההיזק בדין דיתחייב הכל. [וע"ש מש"כ דבשו"ע השמיט דברי הריו"ח משום דהתוס' והרמב"ם והטור פליגי ע"ז, ע"ש]. ובדברי משפט ובאולם המשפט שם כתבו לבאר, דכשבעל הבהמה עומד שם הרי הוא נידון כאדם המזיק, ובתוס' לעיל דף ו' ע"א כתבו דבאדם המזיק ע"י ממון אחר אין מתחייב גם בעל המזיק, דאדם שהוא בר דעה אין נחשב המעשה אלא רק כמעשה דידי', ובשטמ"ק שם כתב דה"ה בבהמה המזקת ובעל הבהמה עומד בצד הבהמה.

**דף כ"ב ע"ב ת"ש המדליק את הגדיש והי' גדי כפות לו ועבד סמוך לו ונשרף עמו חייב.** בפרש"י כתב דחייב אגדי ואגדיש לפי שאין לו דין מיתה בשביל העבד שהי' לו לברוח, ומשמע דאין חיוב אלא רק אגדי ואגדיש ולא אעבד, אך הרמב"ן ז"ל במלחמות בסוף הפרק כתב דיש מפרשים דחייב אף בדמי העבד, דא"ל הרב מ"מ את קטלתי', ואע"פ שהוא מוחל על גופו לאו כל כמיני'.

**עבד כפות לו וגדי סמוך לו ונשרף עמו פטור בשלמא למ"ד אשו משום חציו משו"ה פטור וכו'.** בפרש"י כתב דהפטור משום דקלב"מ שההורג עבד נהרג, וכ"כ בפי' הר"ח, וכ"כ הרשב"א. והתוס' בסנהדרין דף ע"ז ע"א ד"ה סוף וכו' הביאו מכאן דדין אשו משום חציו נאמר אף לענין רציחה ע"י אש שמתחייב ע"ז מיתה, וכ"כ הרא"ש כאן. אולם הר"ן בסנהדרין שם כתב דאין חיוב מיתה על רציחה באש אף למ"ד אשו משום חציו, דלענין מיתה בעינן שיהי' פועל ממש ובריא היזקי'. וכ"כ המנ"ח מצו' נ"ו בדעת הרמב"ם דאין חיוב מיתה מדין אשו משום חציו. ולדבריהם צ"ב מהמבוא' בסוגיי' דלריו"ח יש לפטור המדליק גדיש ועבד סמוך לו משום דאשו משום חציו,[[39]](#footnote-39) והמנ"ח שם כתב לבאר בזה, דאין הפטור משום קלב"מ אלא מדין רודף, [וכמש"כ הרשב"א כמבואר בסמוך], דלריו"ח דאשו משום חציו הרי המבעיר מזיק בחציו ורוצח ויש להורגו מדין רודף, ורודף ששיבר את הכלים פטור, אך לר"ל דאשו משום ממונו הו"ל גרמא רחוקה ולא ניתן להצילו בנפשו. אך יעו"ש שכתב להסתפק בזה אם ניתן להציל בנפשו של רודף באופן דאין חיוב מיתה עליו אם יהרגנו.

וע"ע בחי' מרן הגרי"ז ז"ל פ"ג מהל' רוצח הל' י"ב שכתב לדקדק מלשון הגמ' דמשני לר"ל כגון שהצית בגופו של עבד וקלב"מ, דהלא עד השתא ג"כ בהכי קיימינן דהפטור משום קלב"מ, וכתב לבאר דלריו"ח אי"צ לפטור קלב"מ,[[40]](#footnote-40) אלא דילפי' מההיקש דמכה אדם למכה בהמה דמכה אדם אין בו דין תשלומין, ולא משום פטור קלב"מ אלא דין בפנ"ע הוא במעשה שהכה אדם דאין בו דיני תשלומין, ולכן לריו"ח דאשו משום חציו, ולהס"ד לא ס"ל לריו"ח משום ממונו כלל וא"א לחייבו אלא רק משום חציו, ממילא כשנהרג העבד א"א לחייבו על הגדיש משום שהבערת האש היא מעשה שהכה בה אדם, אולם לר"ל דחיובא דגדיש משום ממונו הוא, א"כ אין החיוב על מעשה הבערה אלא על שממונו הרג, ובזה אין פטור מתשלומין, ומשני כגון שהצית בגופו של עבד ופטורו מדין קלב"מ. וכתב דלפ"ז א"ש דברי הר"ן דאין חיוב מיתה על רציחה באש אף למ"ד דאשו משום חציו, דהפטור מתשלומי גדיש מחמת רציחת העבד ע"י האש המבואר בסוגיי' אינו מדין קלב"מ, וכמבואר.

**שם.** בחי' הרשב"א הקשה, דהלא חיוב הגדיש הוא בזמן שריפת הגדיש שהי' קודם שהתחייב בנפשו של העבד, ומ"ט פטור על הגדיש מדין קלב"מ שמחמת שריפת העבד, ובתחילה כתב לתרץ דאף לרבי יוחנן בהכרח דמיירי בהצית בגופו של עבד, [והו"מ למימר ולטעמיך], אך כתב להקשות ע"ז, דמכיון דהגדיש נשרף אחר מיתת העבד אין נפטר מתשלומי הגדיש עי"ז, דאטו מי שנתחייב בנפשו ואח"כ קרע שיראין של חבירו מי לא מתחייב. ולכן כתב דלרבי יוחנן דאשו משום חציו, כל שהצית בגדיש ועבד כפות סמוך לו שאי אפשר לו לברוח, נעשה רודף, ופטור מתשלומין מדין רודף ששיבר את הכלים דפטור. ולר"ל דאשו משום ממונו צ"ל שנשרף הגדיש קודם שמת העבד, דכל שעתא ושעתא חשבינן לי' רודף עד שמת העבד, ע"ש.[[41]](#footnote-41)

ומבואר בדברי הרשב"א, דמדין קלב"מ אין לפטור אלא רק באופן שמיתת העבד הי' בזמן שריפת הגדיש ממש, אבל כל שמת העבד קודם לכן, או שבתחילה נשרף הגדיש ואח"כ העבד, אין לפטור משום קלב"מ, אלא דלריו"ח דאשו משום חציו יש לפטור כשנשרף הגדיש קודם מיתת העבד מדין רודף, וע"ע בשטמ"ק להלן דף ס"א ע"ב בשם הר"מ מסרקסטה שכתב דהפטור דוקא באופן שנשרפו העבד והגדיש כאחד או שאין ידוע. אכן בתוהרא"ש להלן דף ע' ע"ב ד"ה כמאן וכו' כתב דכל שהמיתה הי' קודם חיוב התשלומין פטור, ורק כשחיוב התשלומין הי' קודם המיתה חייב. ובחי' תלמיד הרשב"א והרא"ש כתב דבכל גווני יש לפטור מדין קלב"מ, ואפי' נשרף הגדיש קודם שהגיע לגופו של עבד פטור דהו"ל כזורק חץ וקרע שיראין בהליכתו קודם שהמית, וכן לר"ל בהצית בגופו של עבד, ונשרף הגדיש אחר שמת העבד, ג"כ פטור מדין קלב"מ, דהו"ל כזורק חץ וקרע שיראין של חבירו אחר שמת הראשון.[[42]](#footnote-42)

ובשער המלך פ"ג מהל' גניבה הל' ב' [בסוף דבריו] כתב לבאר בזה בשם מוהר"י אישקפה ז"ל, דהפטור דקלב"מ הוא כל שנעשה חיוב התשלומין וחיוב המיתה ע"י מעשה אחד, אלא דהשעה"מ הק' ע"ז מדברי רבי אבין בכתובות דף ל"א ע"א דהזורק חץ ברה"ר ד' אמות בשבת וקרע שיראין בהליכתו פטור משום דעקירה צורך הנחה, ולהנ"ל למה הוצרך לדין עקירה צורך הנחה, תיפו"ל שנעשה הכל במעשה אחד. ובאחיעזר סי' י"ט אות ז' כתב לבאר דכל שבתחילת המעשה יש חיוב מיתה בפועל, שוב אין מתחייב בתשלומין על מעשה זה, וממילא כאן דבתחילת המעשה הי' רודף כמש"כ הרשב"א, וממילא חל עליו חיוב מיתה, שוב אינו מתחייב בתשלומין כלל, משא"כ בזורק חץ ד"א בשבת, דאין חל חיוב מיתה עד שתנוח אחר ד"א. וכ"כ האמרי משה סי' ל' אות ז'.

ובמש"כ הרשב"א לתרץ לריו"ח דהפטור משום דין רודף, הקשו האחרונים בזה, דלא שייך חיוב מיתה מדין רודף אלא רק על שעת הדלקת האש, אך אח"כ בהתפשטות האש בשריפת הגדיש כבר א"א להרוג את המבעיר מדין רודף, דהלא לא תהי' הצלה לנהרג ע"י שיהרגו את המבעיר,[[43]](#footnote-43) וא"כ מה מהני מה שהי' רודף בתחילה לפטרו, דהלא בדעת ר"ל כתב הרשב"א דצ"ל שנשרף הגדיש קודם מיתת העבד, אך אם נשרף הגדיש אחר מיתת העבד כבר לא יהי' פטור קלב"מ בשריפת הגדיש, וא"כ ה"ה לריו"ח אף דהי' רודף בתחילה, מ"מ כל שכבר אין בו חיוב מיתה מדין רודף, שוב לא יפטר על שריפת הגדיש. ועי' בברכ"ש סי' י"ט אות א' שכתב, דכל מעשה שריפת העבד הוא מעשה רדיפה אחד, ובתחילתו חל עליו חיוב מיתה, וממילא פטור בחיובי ממון בכל מעשה הרדיפה כולו. [והוא כענין שכשחל חיוב מיתה בסוף המעשה חל פטור קלב"מ בכל המעשה[[44]](#footnote-44)].

ובאחיעזר שם אות ד' כתב ע"ד הנ"ל דמעשה שנפטר בו משום קלב"מ אין לחייב עליו, אלא דבתחילה הוקשה להרשב"א דכל זמן שלא נשרף העבד אין נחשב מעשה כמעשה שיש בו חיוב מיתה, וע"ז תי' דיש במעשה חיוב מיתה משום רודף וממילא אינו מתחייב על מעשה זה כלל, ומ"מ כל זה לריו"ח דאשו משום חציו [ולהס"ד דלא ס"ל לחייב אף משום ממונו], דלפ"ז לעולם מתחיב על המעשה הבערה ובו יש פטור קלב"מ, אבל לר"ל דאשו משום ממונו, ס"ל להרשב"א דאין החיוב על הגדיש בתורת חיוב על מעשה ההבערה, ואין שייך לפוטרו משום דין הקלב"מ שבמעשה ההבערה, ולכן מוכרח ששריפת הגדיש הי' בשעת הריגת העבד.[[45]](#footnote-45) וכעי"ז כתב האמר"מ סי' ל' אות ד' ה' ו', וע"ע בחי' הגרש"ש עמ"ס כתובות סי' מ"ט (בנדמ"ח).

**אלא למ"ד אשו משום ממונו אמאי פטור אילו קטל תורי' וכו'.** באור שמח פ"א מהל' רוצח הל' ח' הק' דמ"מ יש לפטרו מדין רודף ששיבר את הכלים שפטור, דאף דאשו משום ממונו ואינו מתחייב מיתה ע"ז דאינו נשחב מעשיו ממש מ"מ סו"ס רודף הוא, וכתב דמיירי שאפשר להצילו, אך הק' דברשב"א מבואר לא כן, שכתב לפרש לריו"ח דפטורו משום רודף, ע"ש. ואמנם בלשון הרשב"א מבוא' דאינו רודף אלא למ"ד אשו משום חציו, וצ"ב הסברא בזה. ועי' במנ"ח מצו' נ"ו [אות י' בנדמ"ח] שכתב דלמ"ד דאשו משום ממונו ל"ה רודף דהוי גרמא רחוקה, וצ"ב. ועי' בזה באחיעזר ח"א סי' י"ט אות ג' ובאמר"מ סי' ל' אות י'.

**תוד"ה והי' גדי וכו' ור"ת מפרש דאיצטריך וכו' וס"ד דכל דבר דלאו אורחי' הכי לאו כעין קמה הוא וכו'.** בחי' הגרעק"א לק' דף ס"א ע"ב הקשה דלמאי דמסקי' דמיירי בהדליק בגופו של עבד, א"כ הרי זה מדליק בשל חבירו, [וע"ש דאף באופן שהצית בעבד שלו מ"מ מכיון דאין לו רשות להדליק עבדו נחשב כמדליק בשל חבירו], ובמדליק בשל חבירו אין פטור טמון. וע"ש שכתב ליישב לפ"ז פרש"י דנקט גדי משום דמיירי בגדי דחד וגדיש דחד ועבד אין הדרך כן, והקשו תוס' דא"כ כשהקשו מאי למימרא הו"מ להקשות לריו"ח אמאי נקט גדי, וכתב ליישב דלריו"ח י"ל דקמ"ל דאין פטור משום דלאו אורחי', ורק לר"ל שהצית בגופו של עבד ואין פטור טמון מקשי' מאי למימרא.[[46]](#footnote-46)

עי' בחזו"א סוסי' ו' שהסתפק בד' התוס' דס"ד לפטור משום דלאו אורחי', אם זהו רק באופן דהשינוי שייך לסיבת ההיזק ואם לא השינוי לא הי' נעשה ההיזק, או לא, אלא דגזיה"כ דמשונה פטור באש.

**שם.** מבואר בד' ר"ת דהעבד הכפות אין דינו כטמון, אלא דמכיון דלאו אורחי' הוא לכן ס"ד דיהא כטמון, ועי' בנחל"ד שכתב בדעת הרמב"ם פי"ד מהל' נז"מ הל' י' להיפך, דהעבד נחשב כטמון, [וע"ז נחלק הראב"ד דאינו נחשב טמון מחמת שהוא כפות], ומ"מ חייב משום דאורחי' הוא. אכן יעו"ש במ"מ שכתב דדעת הרמב"ם כדעת ר"ת, ומבואר בדבריו דלר"ת מה שהתחדש דחייב הוא משום דחשיב אורחי'.

**בא"ד ואע"ג דשריפת העבד מחמת חציו ושריפת גדי מחמת ממונו שייך בי' שפיר קלב"מ הואיל וע"י מעשה אחד בא הכל.** מבואר דלא הוקשה להתוס' אלא למ"ד אשו משום ממונו, אבל למ"ד אשו משום חציו לא הוקשה להתוס' אע"ג דשריפת הגדיש נעשית אחר מיתת העבד, ונחלקו בזה על הרשב"א שהק' כן אף למ"ד אשו משום חציו. ועי' בברכ"ש סי' י"ז אות ה' שהביא בשם מרן הגר"ח ז"ל דהתוס' ס"ל דהחיוב באשו משום חציו הוא חיוב על תחילת ההבערה שעשה מעשה שיוכל להזיק ברוח מצוי', וממילא חיוב הממון וחיוב המיתה באים על מעשה א', ולכן שייך בזה קלב"מ, אבל הרשב"א ס"ל דדין אשו משום חציו הוא כמעשה בידים ממש, וכמו עושה וחוזר ועושה, וממילא חיוב הממון חל בזמן ההיזק בפועל, ולכן הק' הרשב"א דלא שייך בזה קלב"מ. ויעוי"ש עוד שכתב דדעת התוס' דהחיוב הוא על מעשה ההבערה הוא רק להס"ד דאף בכלו לו חציו חיובו משום חציו,[[47]](#footnote-47) ובכה"ג ע"כ אינו נחשב עושה וחוזר ועושה, וממילא מוכרח דהחיוב על מעשה ההבערה, אבל למסקנת הגמ' דבכלו לו חציו אין חיוב חציו, אף התוס' ס"ל כדעת הרשב"א דחיובו בתורת עושה וחוזר ועושה.

**שם.** בברכ"ש סי' י"ז אות ו' הקשה בד' התוס' דשייך קלב"מ על חיוב שמשום ממונו כיון שבמעשה א' נעשה הכל, דהלא אם יקנה שור בזמן שמתחייב מיתה ודאי לא יהי' פטור קלב"מ על כל נזקי השור, ומאי שנא אש שנאמר קלב"מ כשההבערה הי' בזמן שמתחייב מיתה. וכתב לבאר בזה, דבשור אין קניית השור תנאי בחיוב התשלומין, אלא רק דבקניית השור נעשה בעלים, ואף אם נתחייב בנפשו בזמן זה סו"ס שורו הוא, אבל באש אף לר"ל דאשו משום ממונו מ"מ אינו חייב אא"כ הבעיר את האש, דמעשה ההדלקה בתחילה נותן לו דין שיתחייב אח"כ משום ממונו,[[48]](#footnote-48) ומכיון דההבערה הוא תנאי בעצם התשלומין, לכן שייך ע"ז פטור קלב"מ.[[49]](#footnote-49) [וזהו להיפך מהמבואר ברשב"א דאף שהי' פטור מדין קלב"מ בשעת ההבערה מ"מ מתחייב אח"כ, ועי' במשנת רבי אהרן סי' י"ב אות ג' שעמד בזה, וכתב לבאר בדעת הרשב"א דאף דבזמן פשיעתו הי' בדין פטור קלב"מ, מ"מ מתחייב אח"כ אף שלא הי' אפשר לו לכבות[[50]](#footnote-50) משום דחייב על מעשה ממונו בפועל]. אך בחזו"א אה"ע סי' קל"ה לדף ל"א אות ה' כתב דאם הגחלת שלו, אף כשנתחייב בנפשו בזמן ההבערה, מ"מ לאחר מכן מתחייב משום דהו"ל לגודרה, ולכן כתב דאיירי כאן בגחלת שאינה שלו, ומכיון שמתחייב בנפשו אינו מתחייב לסלק ההיזק. וכעי"ז כתב בתורה"כ סי' שצ"ב להוכיח מדברי התוס' דאין באש חיוב ממונו גמור, דא"כ לא הי' נפטר מדין קלב"מ, דחיובו על שלא שמר ולא על ההבערה, אלא ודאי דלעולם אין לחייב אלא רק על ההבערה מכיון דגוף האש הוא מפקיר, ע"ש.

בתור"פ [נד' להלן כ"ג ע"ב בסוד"ה טמון וכו'] כתב בדעת ר"ת דמיירי דנפלה הגדר ברוח מצוי' ע"ש, ולדברי הברכ"ש דאין חיוב על מעשה האש בתורת ממונו אלא רק כשהי' מעשה הבערה, יתכן דס"ל להר"פ דדוקא כשנפלה ברו"מ יש לחייב על מעשה ההבערה, אבל כשנפלה ברוח שאי"מ אין שייך מעשה ההבערה להתפשטות אח"כ, וממילא לא יתחייב על מעשה האש.

**בשלמא למ"ד אשו משום חציו חציו דחרש הוא.** בתוד"ה חציו וכו' הקשו דממנ"פ, אם חרש נחשב כרוח מצוי' לכו"ע חייב ואם לאו לכו"ע פטור, ולכן כתבו דלמ"ד אשו משום חציו בעינן רוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק,[[51]](#footnote-51) ולפ"ז טעם הפטור למ"ד דאשו משום חציו הוא מכיון דבפועל לא הוי חציו דפקח ואין טעם לחיוב הפקח, אך בפרש"י ד"ה ור' יוחנן וכו' כתב דלריו"ח פטור אפי' במסר שלהבת משום דחציו דחרש הן, ומבוא' דטעם הפטור למ"ד דאשו משום חציו הוא משום דחשיב חציו דחרש,[[52]](#footnote-52) ומה דהוי חציו דחרש הוא טעם לפטור הפקח, והיינו דאע"ג דהוי כרוח מצוי', והפקח פשע במסירה לחרש, מ"מ מכיון דהוי חציו דחרש אין לחייב הפקח, וכמש"כ התורי"ד כאן דאע"ג דראשון פשע אין לנו ללכת אחרי פשיעתו של ראשון אלא אחר מעשה חרש, וכ"כ התורי"ד להלן דף נ"ט ע"ב. וע"ע בדבריו להלן כ"ד ע"ב.

וזהו גם פלוגתת רש"י ותוס' בדין הפטור במסר שלהבת לריו"ח, דבפרש"י כתב דריו"ח לטעמי' דאית לי' אשו משום חציו, אבל התוס' הקשו ע"ז דהלא למסקנת הגמ' ריו"ח אית לי' ג"כ משום ממונו, אכן יעוי' בביאור הגר"א סי' תי"ח ס"ק ט"ו שכתב דלמסקנא דלריו"ח אית לי' ג"כ משום ממונו, חזר בו ריו"ח וס"ל דחייב במסר שלהבת כר"ל,[[53]](#footnote-53) וקושיית התוס' בזה לטעמייהו דטעם הפטור לריו"ח הוא משום דלא הוי חצי הפקח, ואין לחייב הפקח מכיון דלא הוי חציו, ולכן הקשו דמ"מ הוי ממונו ויש לחייב מדין ממונו, אבל לרש"י דהפטור לריו"ח הוא משום דמכיון דהוי חציו דחרש לא שייך לחייב הפקח, לפ"ז אף למסקנא דריו"ח מחייב באש אף משום ממונו, מ"מ מכיון דסוכ"ס חציו דחרש הן, לא אזלינן אחר פשיעת הפקח אלא אחר המעשה בידים דהחרש,[[54]](#footnote-54) וכמש"כ בתורי"ד להלן שם, ע"ש, [ויעוי"ש שכתב לפ"ז דאף לר"ל יהי' הפקח פטור על מקום גחלת], וכ"כ הפנ"י דלריו"ח דהוי חציו דחרש ממילא אין לחייב בעל הממון כמש"כ התוס' לעיל דף ו' ע"א, וע"ש שכתב דאף דאין בו דעת לשמור מ"מ שייך בו כונת היזק לפטור את בעל הממון, ורק לר"ל דאשו משום ממונו ואי"ז חציו דחרש ממילא יש לחייב לבעל הממון.[[55]](#footnote-55) ובחי' הגרנ"פ אות קע"ט הק' ע"ז מדברי רש"י להלן דף כ"ג ע"א בקושיית הגמ' דלחייב בעל הגחלת דמקשי' אף לריו"ח דאשו משום חציו דמ"מ אית לי' ג"כ משום ממונו, ומבוא' דבעל הממון חייב אף דהוי חציו דכלב, וע"ש שכתב דאולי יש לחלק בין חרש לכלב וצ"ע, ע"ש, אך יעוי' בתוס' לעיל דף ו' ע"א שכתבו להדיא לחלק בזה בין אדם לכלב ע"ש, וכ"כ הנחל"ד כאן.

והתוס' כתבו בטעם הפטור לריו"ח כשמסר שלהבת משום דקסבר לא ברי הזיקא כמו שור, ובנחל"ד הק' דאין טעם לזה דלמה לא יהי' שלהבת בריא הזיקא, ועוד דלישנא דצבתא דחרש קגרים לא משמע כן, וע"ש עוד מה שהק' מהגמ' בדף ט' ע"ב, אך יעוי' בשטמ"ק לק' דף נ"ט ע"ב בשם ה"ר יהונתן ז"ל שביאר הפטור בשלהבת לריו"ח מכיון דשלהבת לא תעמוד רגע אחד אא"כ יהיו לה עצים מזומנים תדיר, והוא לא הניח עצים ביד החרש, אלא החרש הולך לקושש לו עצים, ע"ש, ויתכן דזו כונת התוס' דלא ברי הזיקא, אך בתור"פ כתב בדעת ריו"ח, דאע"ג דשלהבת ג"כ ברי הזיקא מ"מ פטור משום שיש לו לסמוך על שמירת החרש שעושה שמירה במקצת, ואמנם כ"כ התוס' גופייהו לעיל דף ט' ע"ב ד"ה ולרבי יוחנן וכו', דטעמא דריו"ח שפטר משום שהחש"ו שומרו ע"ש, אולם בתוס' לעיל דף כ"ב ע"א ד"ה ועל הגדיש וכו' מבוא' דאף במסר שלהבת לכלב פטור לריו"ח, והלא ודאי אין הכלב עושה שמירה במקצת, ויעו"ש בשטמ"ק בשם תלמידי הר"י שכתב על דברי התוס' דיש לחלק דהכלב אינו עושה שמירה. [אך סיים דמוכח בסמוך דלא תלי בשמירה אלא בברי הזיקא, וצ"ב]. ובחי' הגרנ"פ שם כתב להוכיח מדברי התוס' דלמסקנא אין הטעם משום שהחש"ו שומר במקצת כמש"כ לעיל, אלא משום דלא ברי הזיקא וכמש"כ כאן.

וע"ע בדברי התוס' לעיל דף ט' ע"ב ד"ה ולרבי יוחנן וכו' בקושיית הגמ' שם לריו"ח דפטור אף במסר שלהבת וא"כ בשור מיירי בשור מותר ומאי שנא, והקשו התוס' שם דמאי קשה לי' הא שלהבת לריו"ח כמו גחלת לר"ל, ע"ש, וגם בזה קושיית התוס' בזה לטעמייהו שטעם הפטור לריו"ח בשלהבת הוא משום דס"ל דלא בריא הזיקא כמו שור, וממילא שלהבת לריו"ח היא כגחלת לר"ל, אך לרש"י שטעם הפטור הוא משום דחציו דחרש הן, א"כ אין הפטור משום דלא ברי הזיקא, וא"כ אין שלהבת לריו"ח כגחלת לר"ל, דאף לריו"ח בשלהבת בריא הזיקא.

**הא אתמר עלה אמר ר"ל משמי' דחזקי' לא שנו אלא כשמסר לו גחלת ולבה וכו'.** פרש"י, דלא דמי לשור, דשור מזומן להזיק, אבל הא דגחלת חרש עביד לי' להיזק. רש"י בזה לטעמי' לעיל דף ט' ע"ב דהמבואר שם דבשור ובור שמסר לחש"ו חייב היינו באופן שלא הי' שמור כראוי אלא רק בשמירה רעועה, ולפ"ז ביאר החילוק דשור מזומן ההיזק ובאש אין ההיזק מזומן,[[56]](#footnote-56) אך התוס' שם כתבו דמיירי בשמירה מעולה, והחיוב בשור ובור הוא משום דהחש"ו מתיר ומבטל השמירה, ולפ"ז כתבו טעם הפטור באש משום דאין דרך חש"ו ללבות גחלת כמו שדרכו לנתוקי שור. ובפי' הר"ח כאן כתב בטעם הפטור באש משום דע"י הליבוי קנאה החרש בשינוי והוי ממונו דחרש, ע"ש.[[57]](#footnote-57)

**וריו"ח אמר אפי' שלהבת פטור וכו' עד דמסר לי' גווזא סילתא ושרגא.** פרש"י, דהאי ודאי פושע הוא, ובתורי"ד כתב דמשמע שהחרש הוליכם למקום אחר והבעירם, והפקח חייב מפני שפשע שמסר בידו הכל מתוקן, והקשה דמכיון דהוי חציו דחרש א"כ מעשה החרש הן, ואמנם לדעת התוס' דהפטור לריו"ח במסר שלהבת הוא משום דלא ברי הזיקא, א"ש דממילא כשברי הזיקא חייב, אך לרש"י דהפטור משום דאין לחייב בעל הממון במקום חציו דחרש, א"כ צ"ב מ"ט במסר גווזא סילתא ושרגא חייב, דסו"ס הלא חציו דחרש הוא, ולכן כתב דמיירי באופן שהפקח שם אותם בארץ, והיתה ראוי' ללכת לגדיש, וחציו דפקח הן, והחידוש רק שאינו נפטר ע"י שמירת החרש, שאילו הי' מוסרה לבן דעת הי' פטור, וכעי"ז כתב בתלמיד ר"ת, ע"ש. וע"ע בנחל"ד שביאר בדעת רש"י, דהחש"ו לא הוליך האש לגדיש אלא שהרבה במדורה עד שהאש הלכה מעצמה לגדיש, ולכן חייב הפקח דהוי כמסר שורו לחש"ו שחייב משום שהשור הלך מעצמו, ואף דאם לא הי' החש"ו מגדיל המדורה לא היתה האש הולכת מעצמה, מ"מ מכיון דעיקר הנזק נעשה מעצמו ע"י הליכת האש ברו"מ תו הוי כשורו. ויעוי"ש שכתב דלפ"ז למסקנת הגמ' דהפטור משום דצבתא דחרש קגרים, ממילא אף לריו"ח החיוב בשור ובור שמסר לחש"ו הוא אף בשור קשור ובור מכוסה וכר"ל, דסו"ס אחר שהתיר החש"ו הזיקו מעצמם, ע"ש, אך בחי' הרשב"א שם מפורש דלריו"ח פטור בשור קשור ובור מכוסה, וכתב הטעם דמעשיהן של אלו גרמו.

**תוד"ה חציו דחרש וכו'.** **דלמ"ד אשו משום חציו הוא לא מחייב אלא באש שיכול להזיק ברוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק כעין חציו וכו' אבל למ"ד משום ממונו אע"ג דלא מזומן כולי האי מחייב.** בנחל"ד הק' דלפ"ז כל שהרוח מצוי' אך אינה מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק חייב רק משום ממונו ולא משום חציו, וא"כ מאי מקשי' היכי משכח"ל פטור טמון לריו"ח, ודחיק לאוקמי בנפלה גדר שלא מחמת דליקה, דבפשיטות הול"ל באופן שאין הרוח מצוי' הרבה.

**דף כ"ג ע"א אמר רבא קשיא לי' לאביי למ"ד אשו משום חציו טמון באש דפטר רחמנא היכי משכח"ל.** בחי' הרשב"א הקשה מאי קשיא לי', הא גזיה"כ הוא וכפטור כלים בבור. ובפרש"י כתב דודאי יש לחייב בטמון למ"ד אשו משום חציו משום דאדם המזיק חייב שוגג כמזיד אונס כרצון, ומשמעות הדברים דפטור טמון הוא מדין אונס, וע"ז מקשי' דאין שייך פטור אונס באדם המזיק, ובתור"פ ובשטמ"ק הקשו, דלא יתכן דפטור טמון הוא משום אונס, דהלא שאר האבות נזיקין חייבים בטמון אף דבאונס פטורים. אך יעוי' בלשון התלמיד הרשב"א בתחילת דבריו שכתב דמכיון דמצינו שהחמירה תורה בנזקי אדם ומחייבא לי' אפי' בשוגג ממילא לא משכח"ל טמון באש, ומשמע שמפרש דמכיון שהחמירה תורה לחייב בשוגג לא מסתבר דמאידך הקילה התורה לפטור בטמון, אך בהמשך דבריו כתב כביאור התוס' דלהלן וצ"ע, ולכאו' יל"פ כן גם בד' רש"י.

עוד כתב רש"י לפרש קושיית הגמ', דהאי חץ לעולם בטמון הוא נכנס ומזיק, ולכאו' כוונתו דמכיון דאשו משום חציו ממילא כל עשיית החץ נחשבת כמעשה דידי', וס"ל דהוי כעושה וחוזר ועושה, וכבר חקר בזה בברכ"ש סי' י"ז אות ה' משמי' דמרן הגר"ח ז"ל, וממילא לא שייך פטור טמון, דכשנכנס האש בטמון חייב על מעשה האש בזמן זה, ומכיון דהאש והניזק יחד שניהם, אין מקום לדון דהניזק טמון כלפי האש הטמונה עימו.[[58]](#footnote-58) וע"ע במרומי שדה ד"ה וקשה טובא וכו' מש"כ באופ"א בביאור דברי רש"י, וצ"ב.

ובתוד"ה טמון וכו' פירשו, דמכיון דבאדם המזיק לעולם חייב, ולא מצינו חילוקים אלא בממונו המזיק שנאמרו להלכותיהן, וא"כ מכיון דבאש נאמר פטור טמון מסתבר שחיוב אש הוא מדין ממונו המזיק ולא מדין אדם המזיק, וכעי"ז כתב בחי' הרשב"א.[[59]](#footnote-59)

וע"ע בביאור הגר"א סי' תי"ח ס"ק ל"ג שפירש קושיית הגמ' לדעת הרמב"ם, דהלא קיי"ל דהמבעיר בשל חבירו חייב אף בטמון, ומכיון דאשו משום חציו, והוי כזורק חץ על חבירו, ממילא לעולם חשיב כמדליק בשל חבירו דלא נאמר בזה פטור טמון, וע"ש שדקדק כן מלשון הגמ' דמקשי' טמון באש היכי משכח"ל ולא מקשי' אמאי פטור, ויבואר להלן אי"ה.

**כגון שנפלה דליקה לאותו חצר ונפלה גדר שלא מחמת דליקה וכו' דהתם כלו לי' חציו.** מבואר דאם לא הי' גדר וכן כשהי' גדר אך נפלה הגדר מחמת דליקה הוי חציו, ומלשון הגמ' משמע שלא הבעיר האש אלא נפלה מעצמה, ומבוא' דאף ללא הבערה נחשב חציו ע"י הפשיעה, ובתלמיד הר"ת כתב דהלשון מגומגם, דלא שייך שיהי' חציו מכח פשיעתו בלבד בלא שעשה מעשה, וודאי מיירי באופן שהבעיר ושוב פשע בגחלתו, וכ"כ הר"ח והנמוק"י דמיירי כגון שהצית האש, וכ"מ בלשון רש"י ד"ה דכלו לו וכו', ובתוס' לעיל דף כ"ב ע"א ד"ה אשו משום חציו וכו' כתבו דע"י פשיעה ג"כ נחשב חציו, ועי' מש"כ שם.

**שם.** בתלמיד הרשב"א כתב להקשות בשם הרבנו יונה, דלפי המבואר דפטור טמון נאמר רק באופן דכלו לו חציו, א"כ אף במדליק בשל חבירו דחייב בטמון מיירי בכלו לו חציו, ומ"ט הוא חייב והרי סו"ס חיובו משום דשורו הוא ולא טפח באפי', ומאי איכפ"ל אם בתחילה הי' הדליקה בשלו או בשל חבירו, וכתב ליישב דמ"מ גזיה"כ הוא דאין חיוב טמון אלא בהדליק בשלו, ובלא"ה צ"ל כן לר"ל דלעולם חיוב אש הוא משום ממונו. ויעו"ש מה שהביא מהרבנו יונה שאם עומד בעל האש שם הוי ממונו ואם לאו הוי חציו, ע"ש. וע"ע בחזו"א סי' ב' סק"א שנקט בפשיטות דכל שבשעת ההדלקה הי' גדר אי"ז נחשב מדליק בשל חבירו, ורק באופן שהלכה ברוח מצוי' ובאה הרוח אחר שהדליק דלכו"ע הוי משום ממונו כדעת החזו"א שם, בזה נאמר דבהדליק בשל חבירו חייב בטמון, אך בסוף דבריו כתב דבמלחמות ובטור מבוא' דאף בנפלה גדר הוי מדליק בשל חבירו.

**אי הכי לענין גלוי נמי כלו לו חציו.** בברכ"ש סי' י"ז אות ה' הביא ממרן הגר"ח ז"ל, דבתחילה ס"ד דאף שנפלה גדר שלא מחמת דליקה לא כלו לו חציו וחייב משום חציו, ומוכרח דס"ד דאינו חץ ממש אלא הוי חיוב של אדם המזיק שעשה מעשה שהזיק, אך למסקנת הגמ' ס"ל דהוי ממש כחץ וכעושה וחוזר ועושה, ומכיון שכלו לו חציו לא שייך לחייבו.

**וכגון שהי' לו לגודרה ולא גדרה דהתם שורו הוא ולא טפח באפי'.** עי' בכתבי הגר"ח שעמד בזה שמבואר שחייב בשמירת האש אע"ג דלא פשע בתחילה, ויעוי"ש מה שהוכיח מכאן שאונס הוי כמאן דעביד אלא דליכא סיבת החיוב, והפשיעה אח"כ מחדשת חיוב, וכתב להק' בזה מהמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס דפטור, וכתב לחלק בזה בין אש לבור.[[60]](#footnote-60) ובאמר"מ סי' כ"ט סק"ה כתב לפרש דהחיוב משום דהאש היא ממונו, ומדין ממונו מחוייב בשמירתה, ויעוי"ש בס"ק כ"ה שדחה דאף באש שהיא ממונו אינו מתחייב בלא מעשה הבערה, ונתבאר לעיל בסוגיית קלב"מ, ולכן כתב דמיירי שנפלה ברוח מצוי', ומ"מ לא הוי חציו, דחציו הוא דוקא כשהאש הולכת מכח הרו"מ, אך כשהרו"מ הפילה הגדר ל"ח חציו, ע"ש, וכן מבואר בתור"פ וכמובא לעיל, אלא שהקשה לפ"ז מ"ט מבוא' בגמ' דאין לחייב אלא משום שמחוייב כעת בשמירה דהוי שורו ולא טפח באפי', דהלא בלא"ה מתחייב משום דנפילת הגדר הי' ברו"ח, וע"ע בחזו"א סי' ב' אות ב' ד"ה ונראה וכו' שהוכיח מהמבואר בגמ' דחיובו משום שלא שמר דמיירי שנפלה ברוח שאינה מצוי'. אכן בקה"י סי' ב' אות ד' כתב דמוכח דהאש הי' אפשר לה להזיק דברים שלפנים מהגדר, וממילא אית"ב תורת מזיק אף קודם נפילת הגדר, ולכן חייב בשמירתה מדין ממונו המזיק, וכ"מ בנמוק"י שדקדק דבאותה חצר אפשר להאש להזיק והוי חציו, אך בחצר אחרת נחשב דלא קיימא בשמירתו כלל, ולכן גם אין בה חיוב משום תחב"פ וסופו באונס.

**אלא למאן דאית לי' משום חציו אית לי' נמי משום ממונו.** בפרש"י מבואר דס"ל לריו"ח דב' חיובים נאמרו באש, א' משום חציו ב' משום ממונו, ובאופן שכלו לו חציו עדיין יש לחייב משום ממונו, ועפי"ז כתב בקושיית הגמ' דמאחר דמאן דאית לי' משום חציו אית לי' נמי משום ממונו מאי בינייהו, דה"ה דאיכא בינייהו כל הני דלעיל, היינו כלב וגמל דלמ"ד דמשום חציו חייב ולמ"ד דמשום ממונו פטור אא"כ מסכסכת, וכ"כ בתוד"ה מאי בינייהו וכו', והסיפו דאיכא בינייהו טמון היכא דלא כלו לו חציו דלמ"ד אשו משום חציו חייב.

אמנם בסוף דבריו כתב רש"י ולשון ראשון נראה לי, ועי' במהרש"ל שהביא פרש"י בל"ק, אית ליה נמי משום ממונו, בעי נמי דלהוי ממונו וכו', וכי מאחר דתרוויהו לא מיחייבי אלא בגחלת שלו, וכל הני תיובתא דלעיל ליתנייהו, דאף לר"י לא מחייב בעל כלב אלא במקום גחלת וכדפרישנא, וכן בעל גמל במסכסכת, מאי בינייהו, א"ב ד' דברים וכו', וע"ז כתב רש"י דלשון זה נראה, ולפ"ז לעולם בעינן שיהי' האש ממונו, ונחלקו ריו"ח ור"ל באש שהיא ממונו אם חיובו משום חציו או משום ממונו.[[61]](#footnote-61) ומבואר בפרש"י דמכיון דבעינן שתהי' האש ממונו לא שייך לחייב בכלב וגמל, דאף דהוי חצי הכלב והגמל, מ"מ בעינן שיהי' אף ממונו. ולפ"ז בדוקא אמרו בגמ' דאיכא בינייהו לד' דברים, שנחלקו רק לענין זה. ועי' בנחל"ד מה שביאר,[[62]](#footnote-62) דללעולם אש לא דמיא לחצו, דחץ מכוחו קאזיל ואש לאו מכוחו קאזלא, וכמו שאמר ר"ל לעיל ואף ריו"ח מודה לזה, ורק דהיכא דהוי ממונו ס"ל לריו"ח דמצטרף לזה ג"כ חיוב חציו וחייב בד' דברים, אך לענין טמון פטור, דהלא מצינו חילוקים בדין ממונו המזיק ואף כאן החיוב משום דהוי ממונו.[[63]](#footnote-63)

עי' במגיד משנה בפי"ד מהל' נזקי ממון הל' ט"ו שכתב לתמוה בדעת הרמב"ם, דמכיון דס"ל כרבי יוחנן דאשו משום חציו, א"כ מ"ט לא פסק דבאופן שלא כלו לו חציו חייב בטמון, וכמבואר בגמ' דלרבי יוחנן דאשו משום חציו פטור טמון הוא דוקא באופן שכלו לו חציו, ובסוף דבריו כתב דאפשר דדעת הרמב"ם דאין לדחות פשט המשניות והברייתות והמימרות שלא חילקו בזה מפני המבואר בסוגיין, וע"ע בנחלת דוד מה שביאר דהרמב"ם ס"ל כהל"ק בפרש"י,[[64]](#footnote-64) ולפי"ז הלא פטור טמון נאמר בכל אופן, וע"ש מש"כ ליישב בביאור הטעם שלא הביא הרמב"ם האוקימתות דר"ל בסוגיא לעיל, דלהל"ק דריו"ח ג"כ ס"ל דבעינן שיהי' ממונו, תיקשי לדידי' ג"כ מכלב וגמל, וע"ע בזה בחי' רבי ארי' ליב סי' ע"ג.

ובביאור הגר"א סי' תי"ח ס"ק ל"ג כתב בדעת הרמב"ם, דהלא דקדוק לשון הגמ' הוא דלמ"ד אשו משום חציו היכי משכח"ל פטור טמון באש, ומבוא' דאין הקושיא איך יתכן פטור טמון אלא איך משכח"ל,[[65]](#footnote-65) וביאר דקושיית הגמ' דמכיון דקיי"ל להלן דף ס"א ע"ב דבמדליק בשל חבירו לא נאמר פטור טמון, א"כ למ"ד דאשו משום חציו, וממילא לעולם חשיב המבעיר כזורק חץ על של חבירו, לא נאמר בזה פטור טמון, ומשני אלא וכו' וקאמר אלא משום דחוזר בו ולא מיירי בכגון שנפלה גדר כגון שהי' לו לגודרה וכו', ור"ל דהלא כשמבעיר בשלו אפשר לו לגדור שלא תצא מרשותו, והאי כגון לאו דוקא דלעולם יכול לגודרה, ועי' [[66]](#footnote-66)בחזו"א סי' ב' אות ג' שתמה דודאי איכא מדליק צרי ונפט וכיו"ב דא"א להציל ומעשים שבכל יום שאנשי חיל ילבטו מלגדור בפני הדליקה, ומשו"ה פטרה התורה במבעיר בתוך שלו משום שהי' יכול לגודרה אחר שיצאה האש, וע"ז מקשי' דמכיון דלעולם יכול לגודרה וממילא נאמר פטור טמון מאי בינייהו, ואמרי' איכא בינייהו ד' דברים, דבזורק חץ ודאי שחייב אף שהי' יכול להגן על הניזק אחר זריקת החץ, וה"ה באש, ורק בטמון גזיה"כ הוא דכיון שהי' יכול לגודרה אחר שהבעיר פטור, יעו"ש. ועי' בחזו"א סי' ב' אות ג' שהאריך להקשות ע"ז, ועי' בחי' רבי שלמה בכתבים סי' י"ד אות ג' מש"כ בביאור דברי הגר"א, וע"ע באהא"ז פ"ב מהל' נז"מ הל' י"ז ובפי"ד שם הל' י' משה"ק בד' הגר"א.

**דף נ"ט ע"ב השולח את הבערה ביד חרש שוטה וקטן פטור בדיני אדם וחייב בדיני שמים שלח ביד פקח הפקח חייב.** בקידושין דף מ"ב ע"ב מקשה מ"ט אין מתחייב המשלח משום דין שליחות דשלוחו של אדם כמותו, ומשני דאין שליח לדבר עבירה דאמרי' דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעים, ובמאירי כאן כתב להוכיח מהסוגיא בקידושין דדיינינן בזה משום שליחות דמתני' מיירי באופן שאמר המשלח לשליח שילך ויזיק, ע"ש, וע"ע בדבריו שכתב דממילא בדין דיתחייב המשלח בידי שמים כשוכר עדי שקר, אלא דמכיון דהשליח הפקח חייב לכן אין המשלח חייב לצאת יד"ש, ואה"נ דבאופן שלא יהי' לשליח לשלם יתחייב המשלח לצאת יד"ש, אך התוס' לעיל דף נ"ו ע"א ד"ה אלא וכו' כתבו לחלק בין שוכר לאמירה בעלמא, ע"ש, וכ"כ הפנ"י לעיל דף נ"ו ע"א ד"ה בא"ד ועוד.

וע"ע בתוס' בב"מ דף י' ע"א ד"ה אשה וכו' שהקשו מ"ט השולח ביד חש"ו אינו חייב מדין שליחות, וכמבוא' בסוגיא שם דלא אמרי' אשלד"ע כשאין השליח בר חיובא, ותירצו דהיינו משום דלאו בני שליחות נינהו, ע"ש, וכ"כ המאירי שם, וכ"כ מדנפשי' הש"ך בחו"מ סי' קפ"ב סק"א וצ"ע, אך בחי' הריטב"א שם כתב לתרץ דמיירי שלא אמר להזיק, אלא שנתן את הבעירה ברשותם בענין דלא מצי מזקי אלא בצבתא דחרש, שאין השולח עושה אלא גרמא בעלמא. ובמחנ"א הל' נזק"מ סי' ז' כתב להקשות, דהלא בקידושין מבוא' דמיירי בא"ל להזיק, ע"ש.

ובדברי הריטב"א מבואר דבאופן שאמר המשלח לחש"ו להזיק חייב המשלח, ועי' במחנ"א שם שמבוא' בדבריו דאי"ז מדין שליחות אלא מדין גרמי, אך בלשון הריטב"א משמע דחייב מדין שליחות, ועי' בדברי יחזקאל סי' נ"ז אות א' שעמד בזה, וכן מבואר בנתיה"מ סי' קפ"ב ס"ק א'.

**ליבתה הרוח כולן פטורים.** בתוד"ה ליבתה וכו' כתבו בסוף דבריהם דמיירי ברוח שאינה מצוי' ולכן פטור, וכ"כ הרשב"א והמאירי, ומבואר דאף דהאש היא ממונו, מ"מ מכיון דהליבוי הי' ע"י רוח שאינה מצוי' פטור, ואינו מתחייב על שבפועל אשו מזקת, דהלא לא נזכר חילוק אם הי' אפשר לו לשמור אחר שנתלבתה, ויעוי' בברכ"ש סי' י' אות ד' מש"כ דלא שייך דין הו"ל לסלוקי ולא סלקי' באש שהובערה ברוח שאינה מצוי', דלעולם בעינן מעשה מבעיר להתחייב, וכמש"כ גם בסי' י"ז אות ו', אך בחזו"א סי' ב' אות ד' ד"ה ונראה כתב דבאופן שהאש או העצים שלו חייב אף באופן שאינו מתחייב על הליבוי, דעצים שלו שהובערו באונס ונודע לו ויכול להציל חייב על נזקיהן כמבוא' לעיל דף י"ט ע"ב לענין דליל, אך שוב כתב לדון בזה דיתכן דכמו שאינו חייב על אש של בהמתו ה"ה לא יתחייב על אש של עציו, ע"ש.

אכן בתחילה הביאו התוס' דברי ר"י שפירש דמיירי דליבתה רוח מצוי', והקשו ע"ז דמכיון דמתלבה ברוח מצוי' יתחייב האחרון ככל אש שמתחייב על רוח מצוי', וכתבו דאין לומר דמכיון דהי' האש מחוסרת ליבוי אין שם אש עליו ולא קרינן בי' המבעיר את הבעירה, דלעיל דף ט' ע"ב משמע דבמסר אש לחש"ו אם הי' דרכה להתלבות ע"י החרש הי' חייב, ומבוא' דאף במחוסרת ליבוי חייב המבעיר אם נתלבתה ברו"מ, ולכן כתבו דלר"י מיירי בליבה וליבתה הרוח דכולן פטורים כמבואר בברייתא בגמ', וכ"כ בתוס' שאנץ, אך כתב דתימה גדולה לפירושו, דמתני' סתמא קתני, ולפירושו צ"ל שאין ברוח כדי ללבות, אכן הרא"ה והתוס' רבנו פרץ ס"ל כר"י וכמש"כ התוס' בתחילת דבריהם דאף על גב דהי' הליבוי ע"י רוח מצוי' מכל מקום מכיון דלולא הליבוי לא הי' מזיק אין מתחייב מדין אש, אלא דהתוס' רבנו פרץ כתב ממש כמו שכתבו התוס' דהטעם משום דלא קרינן בי' המבעיר את הבעירה, אך הרא"ה כתב באופ"א קצת, דמכיון דמכיון דהרוח עושה את האש נמצא שהרוח הוא שעשה את הנזק לגמרי, ובישוב קושיית התוס' ממסר לחש"ו כתב התוס' רבנו פרץ דחלוק בזה אם הי' הרוח בעולם או לא, דדוקא כשלא הי' הרוח בעולם בשעת עשיית האש ורק אח"כ באה הרוח אינו מתחייב, אך באופן דבעשיית האש כבר הי' הרוח בעולם ונתלבתה ברוח חייב המבעיר,[[67]](#footnote-67) וכשמסר לחש"ו ה"ז כמו שהי' רוח בעולם דהלא החש"ו כבר הוא בעולם, ועי' בחזון איש סי' ב' אות ו' שכתב דהתוס' לא ניח"ל בזה, דמכיון דליבויו של החרש תלוי בבחירה, כל שעדיין לא לבה בפועל הוי כאין רוח בעולם, ובחי' תלמיד הר"ת כתב ליישב, דלשון הגמ' לעיל דהגחלת מעמיא עמיא ואזלא לאו דוקא הוא, ועיקר הכונה דאם הי' נותן בתבן וקש הי' חייב משום שהי' מתלבה בלא רוח מצוי', ובלא שום דבר היא מדלקת ואינה מחוסרת ליבוי. וע"ש שכתב לבאר לפ"ז החיוב בכלב שנטל חררה והדליק את הגדיש, דחייב על הגדיש אף דלא הי' מלובה, משום שאינו מחוסר ליבוי, דתבן וקש נוחין לידלק הם.

**תוד"ה ליבתה וכו'** בסוה"ד וכן משמע בירושלמי דמתניתין איירי ברוח שאינה מצויה דגרסינן התם ליבתו הרוח כולן פטורין תמן אמרינן ברוח של אנוסים אבל ברוח שהעולם מתנהג בו חייב ר' יוחנן ור"ל תרוייהו אמרי אפי' ברוח שהעולם מתנהג בו שפעמים הוא בא ופעמים אין בא. משמעות דברי התוס' שהוכיחו דמתני' איירי ברוח שאינה מצוי' אף לריו"ח ור"ל שהעמידו המשנה ברוח שהעולם מתנהג בו שפעמים בא ופעמים אינו בא, ומבואר דבאופן זה נחשבת הרוח לרוח שאינה מצוי', וכ"כ הפנ"י בדעת התוס', ויעו"ש שכתב דהראי' רק מריו"ח ור"ל דקיי"ל כותייהו, אך לרבנן דתמן אין פטור אפי' ברוח מצוי' אלא רק ברוח סערה דלא שכיח, אך בחזו"א סי' ב' אות ו' מבואר דלכו"ע מתני' מיירי ברוח שאינה מצוי', והפלוגתא היא מהו רוח מצוי', ע"ש, ולפ"ז ראיית התוס' לכו"ע, וכן מבואר בחי' הרשב"א ובמ"מ פי"ד מהל' נז"מ הל' י"ד ד"ה בא וכו' ע"ש, אך בתור"פ כתב דבאופן זה נחשבת הרוח לרוח מצוי', וכתב לבאר דהפלוגתא בירושלמי היא בזה גופא אם מתני' מיירי ברוח מצוי' או ברוח שאינה מצוי', ולדבריו פלוגתת התוס' והר"י היא מחלוקת בירושלמי. וע"ע בזה בחי' הגרנ"ט סי' קכ"ב, ויעיו"ש שכתב לחלק דדוקא באש פטור בזה משום דאין באש גופא שם מזיק במקומו, והשמירה היא שלא יהי' נעשה מזיק, משא"כ באופן שיש מזיק והשמירה היא שלא יזיק בפועל, ע"ש.[[68]](#footnote-68)

**דף ס' ע"א ת"ר ליבה וליבתה הרוח, אם יש בליבויו כדי ללבותה חייב.** בחי' הרשב"א הקשה מ"ט מתחייב המלבה כל הנזק, והלא יש ברוח ג"כ כדי ללבותה,[[69]](#footnote-69) וא"כ להוי כשנים שהביאו את האש ואת העצים ששניהם חייבים,[[70]](#footnote-70) אך ע"ש שכתב דכ"ז דוקא ברוח שאינה מצוי', אך ברוח מצוי' לעולם נחשב שהוא עשה הכל, ולכן בהיזק אש ע"י רו"מ חייב המבעיר נ"ש, וכתב ליישב דאתיא כרבי נתן דאמר כל היכא דליכא לאישתלומי מהאי משתלם מהאי, ועוד כתב דכיון שכבר בא הרוח בשעת ליבויו ויש בליבויו כדי ללבות מטילין עליו את הכל, ויעוי"ש שכתב דהו"ל כרו"מ.

**אמאי ליהוי כזורה ורוח מסייעתו.** בתוד"ה ליבה וכו' מבואר דקושיית הגמ' שיהי' נחשב מה שעושה הליבוי ע"י הרוח כאילו עשאה בפני עצמו כמו לענין שבת שנחשב הזורה ורוח מסייעתו כעושה בפנ"ע. ובחי' הרשב"א ביאר קושיית הגמ', דמכיון שכבר בא הרוח כשהתחיל ללבות הרי גילה בדעתו שרוצה ללבות ולהזיק, וליהוי כזורה לדעת שיסייענו הרוח שחייב.

**תוד"ה ליבה וכו' בשאין ברוח בפנ"ע כדי ללבות מיירי, דאי בשיש בו כדי ללבות אפי' כשיש בליבוי המלבה כדי ללבות למה יתחייב, דבלאו איהו נמי הי' הולך ומזיק וכו'.** לעיל דף י' ע"ב נחלקו רש"י ותוס' בדין המרבה בחבילה, דלדעת רש"י באופן שהי' נעשה ההיזק אף בלא הריבוי בחבילה פטור המרבה לגמרי משום דבלאו איהו ג"כ אזלא, אך התוס' שם נחלקו ע"ז וס"ל דשניהם חייבים יעו"ש, ובחי' הרשב"א כאן כתב, דאף למש"כ שם כהתוס' דשניהם חייבים היינו דוקא כשריבה חבילות שהי' אפשר להם ג"כ לילך ולהזיק, אבל כאן שאין בליבויו כדי ללבות ממילא אם הי' בליבוי הרוח כדי ללבות הי' המלבה כמסייע שאין בו ממש, וכזורק קיסם באש שפשוט שפטור. ועי' בתוס' לעיל דף י' ע"א סוד"ה מאי וכו', וצ"ע.

**רב אשי אמר וכו' אבל הכא גרמא בעלמא הוא וגרמא בנזיקין פטור.** עי' בחזו"א סי' ב' אות ד' ד"ה מיהו וכו' שהקשה מאי שנא משור ואדם שדחפו לבור דלא הוי גרמא, ובתחילה כתב דלא איירי כאן באש באופן שחיובו משום חציו אלא באש שיש בה רק חיוב ממונו וכגון שנפלה גדר שלא מחמת דליקה, ולא חייבה תורה באש שנעשה בשותפות, ושוב כתב דזה אינו שהרי בב"ב דף כ"ו ע"א לענין רקתא אמרו ג"כ דהוי גרמא והרי שם הוא חציו ממש, וכן הרמב"ם והשו"ע סתמו ומבואר דמיירי אף באשו של חציו, ולכן כתב דמכיון דילפי' דאשו משום חציו מקרא דהמבעיר את הבעירה, ולא ילפי' אלא כשעשה בעצמו ולא בסיוע של הרוח, ממילא אינו לא חציו ולא ממונו אלא רק גרמא.[[71]](#footnote-71)

**שם.** בתוס' בב"ב דף כ"ב ע"ב ד"ה זאת וכו' כתבו דכאן פטור משום דהוי גרמא ולא גרמי, ע"ש, אך הש"ך סי' תי"ח ס"ק ד' הביא מהראב"ן דדברי רב אשי כאן נאמרו בתחילה כשסבר לפטור בדינא דגמרי, אך מאחר דדן דינא דגרמי ה"ה בליבה וליבתה הרוח יתחייב מדינא דגרמי, והש"ך כתב לבאר כן בדעת הרמב"ם כדלהלן, וע"ע ביד רמ"ה בב"ב דף כ"ו ע"א שכתב דהפטור כאן מדין גרמא הוא משום דאין הגרמא בנזק אלא בעשיית המזיק, וזהו דלא כדברי מרן הגר"ח ז"ל בדעת הרמב"ם שהובאו להלן בסמוך דבליבה וליבתו הרוח דהחיוב מדין חציו הוי הגרמא בהנזק, ורק ברקתא דהחיוב משום ממונו הוי הגרמא בעשיית המזיק, ולכן פטור שם מדין גרמא.

**כי אמרי' זורה ורוח מסייעתו ה"מ לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה.** פרש"י, נתקיימה מחשבתו דניח"ל ברוח מסייעתו. משמע דכ"ה בכל המלאכות, אך ברא"ש סי' י"א כתב דבזורה ורוח מסייעתו חייב משום דבהכי חייבי' רחמנא כיון דמלאכה זו עיקר עשייתה ע"י הרוח, ועי' בזה באחיעזר ח"ב סי' ס'.

**רד"ה כגון שליבה וכו' ובאתה רוח שאי"מ ולבתו דמילתא דלא סליק אדעתא הוא, אבל זורה לענין שבת סגי לי' ברוח מצוי' ולהכי איכוין.** משמעות דברי רש"י דהי' שייך לחייב אף ברוח שאינה מצוי', ודין הפטור אינו אלא משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי', ובזורה סגי לי' ברוח מצוי' ולהכי איכוין, והשטמ"ק הביא בשם הרא"ה דבכלל רוח שאינה מצוי' רוח מצוי' וחייב על הרוח מצוי'. ובגליון מהרש"א הביא מהדבר שמואל דכוונת רש"י לפרש הטעם דאין בזה חיוב משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס, ומשום דאין החיוב אלא רק באונס דהו"ל לאסוקי אדעתי' ע"ש, וע"ע בלח"מ סוף הל' נז"מ דאסו"מ שיכלו ליפול ברו"מ ונפלו ברוח שאי"מ חייב מדין תחב"פ וסופו באונס, ורק באופן שלא יכלו ליפול ברוח מצוי' ונפלו ברוח שאי"מ פטור. אך יעוי' בחזו"א סי' ב' תחילת אות ד' שכתב דברוח שאינה מצוי' אין פטור אונס, דהלא אדם המזיק חייב בכה"ג, אלא הכונה דברוח שאינה מצוי' אינו הווה שיזיק, וממילא לא דמי לזורה ורוח מסייעתו, ע"ש, וכעי"ז מבואר בברכ"ש סי' י' דאין הפטור מדין אונס אלא משום דאין בזה מעשה מבעיר.

**תוד"ה רב אשי וכו' לכך הכא לא איקרי מבעיר אלא גורם והתורה לא חייבה אלא מבעיר ולא הגורם הבערה ע"י רוח המסייעתו.** עי' בפנ"י שהק' מדין אסו"מ שנפלו ברוח מצוי' שחייב ולא אמרי' דהוי גורם ע"י הרוח, ע"ש מש"כ בזה.

**בא"ד ומר בר רב אשי דפריך גבי רקתא בלא יחפור מ"ש מזורה ורוח מסייעתו וכו' דהתם לענין חיוב הרחקה חשיב גירי דלי' וכו'.** מבואר דאף למבר"א פטור מתשלומין, ורק דחשיב גירי דילי' לענין הרחקה, אכן יעוי' בתורי"ד בב"ב שם שכתב דבדין הי' שיתחייב בתשלומין, ולא דמי לסוגיי' דלולא הליבוי עדיין אינו נקרא אש משא"כ שם דהרקתא היא המזקת והוא המוציאה ולא הרוח, ומ"מ פטור משום דעל הניזק להרחיק את עצמו, ואין חיוב אש אלא כשהניזק לא ראה הנזק ולא יכל להציל עצמו, ע"ש.

**תוד"ה והכא וכו' מתוך כך נראה דאם שנים הביאו עצים ואור וליבו שניהם ואין בכל אחד כדי ללבות פטור, ותימה הוא.** וכן כתב במרדכי סי' ס"ב וכן הביא הרמ"א סי' תי"ח סעי' ט' שיש אומרים כן, ובברכ"ש סי' י' אות ב' עמד בטעם החילוק בזה בין אש לבור דשנים שעקרו חוליא בב"א והשלימו לעשרה דפשיטא שחייבים ולא יהי' נחשב גמרא, וכתב לחלק דבאש בעינן מעשה מבעיר, משא"כ בבור, ע"ש.

**הרמב"ם** בפי"ד מהל' נזקי ממון הל' ז' פסק דליבה וליבתה הרוח חייב משום שהרי הוא גרם וכל הגורם להזיק משלם נזק שלם מן היפה שבנכסים כשאר כל המזיקין, וכן פסק השו"ע בסי' תי"ח סעי' ט', ובהשגות הראב"ד שם הקשה איך לא הפליג כמו שהפליגו בברייתא דדוקא אם יש בליבויו כדי ללבותה חייב, ואם לאו פטור, וכן הביא הרמ"א שם בשם י"א, ע"ש. ובמגיד משנה כתב דהרמב"ם ס"ל כאחת מן האוקימתות שנאמרו בסוגיי' על הברייתא, ולפי אוקימתות אלו דברי הרמב"ם כפשטן קיימין, ויפסוק דלא כרב אשי שאמר דהוי גרמא וגרמא בנזיקין פטור, אלא שהקשה ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפי"א מהל' שכנים הל' ב' שפסק כאוקימתא דרב אשי דהוי גרמא, שכתב לענין רקתא דאם הזיק פטור, ויעוי"ש בכס"מ שכתב ליישב קושיית המ"מ מרקתא, דשם אין הנזק בא מחמת המזיק עצמו, וכלשון הרמב"ם גופי' שם ע"ש, אבל בנידו"ד הנזק בא מחמת המזיק עצמו שהוא מלבה. אך בבאר הגולה שם אות ג' כתב דהוא דוחק לומר דהרמב"ם פסק דלא כרב אשי דהוא בתראה והרי"ף הביא רק לדברי רב אשי, וכלן כתב לפרש דבברייתא מיירי דוקא כשנתלבתה ברוח שאינה מצוי', אבל ברוח מצוי' לעולם חייב אף בליבה וליבתה הרוח, והרמב"ם מיירי ברוח מצוי', ולא הוצרך לפרש שפטור ברוח שאינה מצוי' שכבר כ"כ לעיל.

וע"ע בש"ך שם סק"ד ובביאוהגר"א שם אות י"ט שכתבו דדעת הרמב"ם לפסוק כרב אשי בביאור הברייתא, אלא דס"ל דלא כרב אשי דגרמא בנזיקין פטור, ומ"מ ס"ל דלא דיינינן דינא דגרמי אלא במתכוין ולא בשאינו מתכוין, ולכן ברקתא שאינו מתכוין פטור. ובדרך זו ביאר גם בחי' רבנו חיים הלוי פי"א מהל' שכנים הל' ב' דהרמב"ם ס"ל דדיינינן דינא דגמרי, אלא דזהו דוקא לענין אישו משום חציו דהחיוב על גוף הנזק, ולכן ליבה וליבתה הרוח חייב,[[72]](#footnote-72) וברקתא פטור דהוי כאסו"מ שחיובו משום ממונו כמו שביאר שם, ובזה החיוב על עשיית המזיק, ולא התחדש חיוב על גרמי בעשיית המזיק אלא רק בהנזק בפועל.

**דף ס"א ע"ב מתני' המדליק את הגדיש והיו בו כלים ודלקו וכו' וחכ"א אינו משלם אלא גדיש של חטין או של שעורין.** מבוא' דאין הפטור אלא על הכלים שבגדיש, אבל בגדיש שכולו חטין או שעורין חייב על כולו ואף על העומרים הפנימים, ובשטמ"ק כתב בשם הרא"ה דהעומרים שבתוכו לא חשיב טמון, ובנמוק"י כתב הטעם בזה שהרי יודע שיש שם חטים או שעורים,[[73]](#footnote-73) ובחזו"א סי' ו' אות ז' מבואר דהעומרים הפנימים לא חשיבי טמון כיון שהן מגולין מבחוץ שהרי ניכר מבחוץ שיש כאן דבר, ולא מיקרי טמון אלא כשאין ניכר מבחוץ כלום. אכן יעוי' בחזו"א סי' ב' אות ה' שהסתפק בכלים בעששיות אם מקרי גלוי, וכתב לדון לפ"ז בטמון בבית שיש בו חלונות הסתומות בזכוכיות ע"ש, וצ"ע דהלא החזו"א גופי' כתב דטמון הוא מה שאינו ניכר מבחוץ כלום.[[74]](#footnote-74)

וע"ע בחזו"א סי' ו' אות ז' שכתב להסתפק אם פטור טמון תלוי בשעת הפשיעה או בשעת השריפה, והביא דלעיל דף נ"ו ע"א מבוא' להדיא דכשנעשה טמון אחר ההבערה ג"כ פטור, [שאמרו דבשוי' טמון פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים על שפטרו להמבעיר], אך עדיין יש להספק כשהי' טמון בשעת ההבערה ובתחילה נתגלה, ובתחילה כתב שפטור דאל"כ לעולם יתחייב על כלים שטמונים בגדיש דהלא בשעת השריפה נשרף הגדיש ונתגלו הכלים, אך כתב די"ל דכל שנתגלה ע"י האש נחשב טמון דהלא בזה פטרי' רחמנא, וע"ש עוד.

**היה גדי כפות לו ועבד סמוך לו ונשרף עמו חייב.** הרמב"ם בפי"ד מהל' נזקי ממון הל' י' כתב הטעם שחייב משום שכן דרך בני אדם לעשות בגדיש, ובהשגות הראב"ד ז"ל כתב א"א זה איני יודע מהו, דהכא לאו בטמון איירי, עכ"ד, ובמגיד משנה מבואר בכוונת הרמב"ם, דהלא אף המדליק בשל חבירו מבואר בגמ' דלרבנן פטור בדבר שאין דרכו להיות שם, ולכן הוצרך הרמב"ם לומר דחייב על הגדי משום שכן הוא הדרך, ואי"ז נחשב ככלים שאין דרכן להטמין, וע"ש עוד שגירסתו בראב"ד הי' דהכא לאו בממון איירי, וכתב ע"ז דנעלם מעיניו ואינו יודע מה אינו יודע ע"ש, והחזו"א דלהלן תמה מה נתקשה, אך לגי' המ"מ גופי' מבואר קושייתו, וכן כתב הנחלת דוד לעיל דף כ"ב ע"ב והחזו"א בסי' ו' אות ט', אלא דהנחלת דוד כתב דמיירי דהגדיש חופה על הגדי עד שאינו נראה והיינו דהגדי הוא ממש טמון בגדיש, אבל החזו"א כתב דס"ל להרמב"ם דכל שאין דרכו להיות שם נחשב טמון, וע"ד מש"כ התוס' לעיל דף כ"ב ע"ב ד"ה והי' בשם ר"ת דהי' ס"ד לפטור על הגדי מדין טמון משום שאין דרכו להיות כן, אלא דלר"ת קמ"ל דאין פטור טמון בזה שאין דרכו להיות כן, ולהרמב"ם קמ"ל דהוי דרכו, ולפ"ז אה"נ באופן שלא יהי' דרכו יהי' בזה פטור טמון.

וע"ע בחזו"א שם דמש"כ הרמב"ם דמיירי במדליק בשל חבירו אין כונתו למעט מדליק בשלו, אלא דהנידון לפטור בדבר שאין דרכו להיות שם הוא במדליק בשל חבירו, אך הראב"ד פירשו דהוא דוקא בשל חבירו ולא בשלו ולכן הקשה בדדברי הרמב"ם, ע"ש, אכן בפנ"י כאן כתב דהרמב"ם מיירי דוקא במדליק בשל חבירו, וכ"כ בחי' הגרעק"א כאן, וע"ש שביאר בזה דס"ל להרמב"ם דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' שלא יברח הגדי, ולכן אינו חייב אלא במדליק בשל חבירו, דבזה חייב אף באונס כעי"ז, יעו"ש מש"כ בזה.

**אמר רב כהנא מחלוקת במדליק בתוך שלו וכו' אבל במדליק בתוך של חבירו דברי הכל משלם כל מה שבתוכו.** מבואר דבמדליק בשל חבירו לא נאמר פטור טמון, וכן הוא אף לדעת רבא, אלא שנחלק בדבר שאין דרכו להטמין, ונחלקו הראשונים בביאור הטעם בזה, ובפרש"י כתב דמדליק בשל חבירו אין לו רשות והוי כמאבד בידים, וכעי"ז כתב השטמ"ק בשם הראב"ד דמזיק בידים הוא, וכ"כ בשם הרבינו יהונתן,[[75]](#footnote-75) וע"ש שכתב דמדליק בשלו היינו שהדליק בשלו לבשל תבשילו, ודי לקנסו שיתחייב על מה שגלוי, שהרי ברשות הדליק ולא פשע כל כך, ע"ש, וצ"ע. אך בדברי התוס' בסוד"ה אלא אמר רבא וכו' מבואר דגזירת הכתוב הוא דפטור טמון מיירי דוקא במדליק בשלו ולא במדליק בשל חבירו, דכי תצא אש משמע דאיירי במדליק בשלו, וכ"כ הרמב"ן ז"ל במלחמות ד"ה אלא וכו', אלא שכתב דכ"ז במדליק בשל חבירו ועברה לצד אחר, אך במדליק גדישו של חבירו ממש הוי מזיק בידים וחייב אף בדבר שאין דרכו להטמין, אך שוב דחה דלא שייך פטור משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' אלא בקבלת שמירה ולא במזיק בשל חבירו ע"ש, והרא"ש בסי' י"ג. וע"ע בתלמיד הרשב"א לעיל דף כ"ג מה שהביא להקשות מהרבנו יונה ומה שהקשה עליו, ולכאורה נחלקו בהנ"ל. ועי' באבהא"ז פי"ד מהל' נז"מ הל' י' ד"ה ולכן נראה לי וכו' שכתב דלר"ל דאשו משום ממונו על כרחך החילוק מגזיה"כ.

ועי' בחידושי רא"ל מאלין שהקשה להראשונים דחיוב מדליק בשל חבירו הוא מדין אדם המזיק, דהלא לעיל דף כ"ג ע"א מבואר דכל פטור טמון שייך רק באש שחיובו משום ממונו ולא באש שחיובו משום חציו,[[76]](#footnote-76) וא"כ כאן מיירי באופן שחיוב האש הוא משום ממונו, ובאופן זה הלא אינו נחשב אדם המזיק. ולהראשונים דס"ל דהטעם דאין פטור טמון במדליק בשל חבירו הא מגזיה"כ דפטור טמון נאמר דוקא במדליק בשלו ולא במדליק בשל חבירו, הקשה שם דהלא לא נאמרו ב' פרשות אש, ואף מדליק בשל חבירו על כרחך ילפי' להחיוב בזה מפרשת אש שנאמרה במדליק בשלו, וא"כ יש ללמוד לההלכותיהן שנאמרו באש אף למדליק בשל חבירו, ויעוי"ש מש"כ ליישב בכ"ז, וע"ע באבהא"ז פי"ד מהל' נז"מ הל' י' ד"ה ולכן נראה לי וכו' שכתב דזהו כדין בור דהפטור על אדם נאמר במיתה ולא בנזיקין, ומשום דמסברא יש לחייב גם על אדם, ורק גזיה"כ הוא לפטור, ואמרי' דהגזיה"כ נאמרה דוקא במיתה דבזה איירי קרא, ע"ש.

וע"ע בספר ההשלמה סי' ז' שכתב דמדליק בשלו היינו באופן שכלו לו חציו, ובזה נאמר פטור טמון, ומדליק בשל חבירו היינו באופן שלא כלו לו חציו, דבזה לא נאמר פטור טמון, וכמבואר לעיל דף כ"ג ע"א.

**שם.** הנה לפ"ז מה שאמרו חכמים במשנה דהמדליק את הבירה משלם כל מה שבתוכה מיירי במדליק בשל חבירו וקמ"ל דאין בזה פטור טמון, ומבואר בזה ששייך פטור טמון בכלים שבבית, ועי' בחזו"א סי' ב' אות ה' שכתב להסתפק אם הבית עושה כל מה שבתוכו לטמון, דאפשר דמכיון שהבית הוא עומד לכניסה בתוכו הוי אין מה שבתוכו נחשב כטמון, וכדמוכח בסוגיא לעיל דף כ"ג ע"א דאף כשהי' כותל בין האש לכלים אינו נחשב טמון דהלא אמרו דבנפלה גדר פטור בטמון,[[77]](#footnote-77) וע"כ היינו משום שהוא גלוי במקומו, ועוד די"ל דבית אינו עושה טמון מחמת החלונות שבו ולא איכפ"ל בזכוכיות וכנ"ל, והמבואר כאן דהכלים שבבית חשיבי טמון אין הכונה שכל מה שבבירה מקרי טמון אלא ר"ל דחייב על הטמון שבבירה.[[78]](#footnote-78)

**אלא אמר רבא וכו' ופליגי נמי במדליק בשל חבירו דר"י סבר וכו' ורבנן סברי כלים שדרכן להטמין בגדיש כגון מוריגין וכלי בקר הוא דמשלם, כלים שאין דרכן להטמין בגדיש לא משלם.** בתוס' סוד"ה אלא וכו' כתבו דרבנן פטרי בזה מסברא, דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' שיניח אדם ארנקי בגדיש, אך הרמב"ן במלחמות כתב דלא שייך הפטור דמשום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' אלא רק בשומר שחיובו ע"י קבלת שמירה, אך במזיק חבירו שחייב על ההיזק אין שייך פטור זה, ובדעת הראשונים שביארו דמדליק בשל חבירו נחשב מזיק בידים, ומ"מ נאמר בזה פטור משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי', עי' בפנ"י כאן ובקובץ ביאורים אות מ' שכתבו דמזיק דאש חלוק דאינו מזיק לכל העולם אלא רק לגבי גדיש זה, ע"ש.

ועי' בחי' הגרעק"א ז"ל שהקשה לפי מה שדקדק שם מדברי הרמב"ם הרא"ש והטור דבמדליק בשל חבירו חייב אפי' אם הרחיק כראוי, ומבואר דבמדליק בשל חבירו אין שייך הפטור דמשום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי', וא"כ מ"ט פטור בכלים דלא הו"ל לאסוקי אדעתי', וכתב דצריך לחלק בין דבר שטבע האדם שאינו מניח בגדיש וממילא בשעת שהדליק הי' חושב שאין כאן ארנקי, משא"כ בעניני הרחקה דהוא באפשרי ואינו תלוי בטבע, ובזה הו"ל לאסוקי אדעתי'.

**דרבי יהודה מחייב אטמון באש.** בפנ"י ד"ה בפרש"י וכו' כתב בדעת רש"י דבמדליק בשלו פטר רבי יהודה אארנקי בגדיש,[[79]](#footnote-79) וכתב לבאר הטעם בזה, דבמדליק בשלו פטור בכלים דלא הו"ל לאסוקי אדעתי', אבל במדליק בשל חבירו ס"ל דהוי כמזיק בידים, ולא שייך לפטור בזה משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי'.

**ת"ר המדליק את הגדיש והיו בו כלים ודלקו וכו' וחכמים אומרים אינו משלם אלא גדיש של חטין או גדיש של שעורין, ורואין מקום כלים כאילו הוא מלא תבואה.** החזו"א בסימן ו' אות ז' הקשה בדין זה דמשלם על הכלים בשיעור דמי חטין או שעורין, דהלא סו"ס הלא הכלים טמונים ובדין דיהי' פטור עליהם, ומ"ט מתחייב עליהם בשיעור דמי חטין או שעורין דבזה הרי משלם על הכלים שהיו טמונים, וכתב דמכיון שנראה מבחוץ כאילו כל הגדיש מלא חטין או שעורין, ממילא לא מקרי טמון אלא רק הנותר שבכלים משיווי התבואה שזה לא ניכר מבחוץ, ע"ש.

**עניני אש - חבורות**

ו' מרחשון תשפ"ג

**בפלוגתא דאשו משום חציו או משום ממונו**

א. ב"ק דף כ"ב ע"א אתמר רבי יוחנן אמר אשו משום חציו וריש לקיש אמר אשו משום ממונו. ובגמ' להלן ע"ב מבואר [עכ"פ לדעת התוס' ודעימייהו] דנחלקו בזה אף לענין רציחה, דלריו"ח הרוצח באש חייב מיתה ולר"ל פטור, [אכן הר"ן בסנהדרין דף ע"ז ע"א נחלק ע"ז], וכן מבואר להלן דף כ"ג ע"א דלריו"ח החובל בחבירו ע"י אש חייב בארבעה דברים ולר"ל פטור, ובתוס' בסנהדרין דף ע"ז ע"א כתבו דלריו"ח מהני אש אף לשחיטה יעו"ש. ומשמעות הדברים דנחלקו ריו"ח ור"ל ביסוד חיובא דאש, דלריו"ח חיובו הוא בתורת אדם המזיק ממש, ולר"ל הוא משום ממונו המזיק.

ובשטמ"ק ברפ"ק כתב דלריו"ח דאשו משום חציו על כרחך אש המוזכר במשנה שם מיירי דוקא באופן שכלו לו חציו, דאל"כ אש היא מכלל אדם המזיק, ובמשנה שם מבואר דאש אין בה רוח חיים. וצ"ע דבזה יתיישב רק למסקנת הגמ' דריו"ח ג"כ אית לי' דר"ל, אבל למאי דס"ד דריו"ח ל"ל לחיוב ממונו באש כלל, [ומשום דלית בי' ממשא], ובאופן שכלו לו חציו יהי' פטור, א"כ הדרק"ל מהו ענין האב מזיק דהבער המוזכר במשנה שם מלבד אדם המזיק ואין בו רוח חיים. אכן בפשטות י"ל להמבואר להלן סוע"ב דריו"ח דס"ל דאשו משום חציו יליף לזה מפרשת אש, דגזיה"כ היא דאשו משום חציו, לפ"ז א"ש דבמשנה אמרו דאש אין בה רוח חיים, דהלא הענין שם הוא אילו לא הי' נאמר פרשת אש, דזהו שאמרו לא הרי השור והמבעה כהרי האש ואילו לא הי' נאמר אש לא הי' שייך ללמוד אש משור ומבעה, ולכן אמרו דאין בו רוח חיים, דלולא חידוש פרשת אש הי' מודה ריו"ח דאשו אינו נחשב חציו. אכן עדיין צ"ע העמדת הארבעה אבות נזיקין, דלהס"ד דריו"ח לא ס"ל ג"כ לחייב באשו משום ממונו, ואין אש אלא רק אדם המזיק, א"כ אין אש אב מזיק בפנ"ע.

עוד יש לעיי' בזה, דהלא סו"ס האש כח אחר מעורב בה, וזהו ענינו של האב דהבער, ומשום כך אין ללמוד אש משאר אבות נזיקין, וא"כ היאך יתחייב באש משום אדם המזיק, ואף לפמש"כ בחי' רבנו חיים הלוי בהל' שכנים דבגזיה"כ דאש נאמר דאף דכח אחר מעורב בה מ"מ יתחייב בתורת כוחו ממש, אבל עכ"פ מכיון דבפועל כח אחר מעורב בה, א"כ סו"ס אי"ז תולדה דאדם המזיק, דסו"ס המחייב הוא מפרשת הבער, וככל האבות נזיקין דתורת האב נעשית ע"י הענין המסוים בו, וכקרן שכונתו להזיק וכיו"ב, וכמו"כ אש מכיון דכח אחר מעורב בה א"כ היא בתורת אב מזיק של הבער.

והנראה לומר בזה, דהנה לכאו' יש להבין כל הנידון בסוגיי' בדין חיוב אש, דהלא אש הוא מכלל הד' אבות נזיקין שהוזכרו ברפ"ק, ובפשטות הוא מחייב בפנ"ע של אש, וכמחייב של בור וכיו"ב, וא"כ מהו הנידון אם חיובו משום חציו או משום ממונו. ואמנם יעוי' בתוס' רבנו פרץ שהקשה למה הוצרך לתת טעם באש יותר מבשאר נזיקין,[[80]](#footnote-80) וכתב ליישב דמכיון שלפעמים אין האש מזקת אלא ע"י הרוח שמוליכתה, ואילולא הרוח לא הי' נעשה הנזק, לכך הוקשה בטעם החיוב, וע"ז אמר ריו"ח דחיובו כחיוב חץ שמתחייב על פשיעתו בזה שהולכת לרחוק, ולר"ל מתחייב כחיוב ממונו שמתחייב על פשיעתו בשמירת ממונו, ע"ש. ולכאו' יש לעי' מה הוקשה לי', דהלא בשארי אבות נזיקין לא שייך חיוב חציו כלל, ופשוט שחיובו משום ממונו, ורק באש שייך לדון משום חציו. ונראה דכונתו להקשות כנ"ל, דלמה הוצרכו ריו"ח ור"ל ליתן טעם לחיוב אש, דהלא מכלל הד' אבות נזיקין הוא וחיובו מצ"ע, וע"ז כתב לבאר דהנידון בסוגיין אם אש הוא משום חציו או משום ממונו הוא רק לבאר גדר החיוב באש אף שללא הרוח לא הי' נעשה ההיזק, ואי"ז אלא נידון בגדרי חיוב אש בעלמא. [ויסוד פלוגתת ריו"ח ור"ל בזה לפמש"כ התור"פ יבואר להלן אי"ה].

ולפ"ז לעולם המחייב באש הוא רק האב מזיק של הבער, ואף לריו"ח דאשו משום חציו אינו חייב משום האב מזיק של אדם המזיק כלל, דהלא האש כח אחר מעורב בה, וכשנתחדשה פרשת אש בתורה הרי שנאמר הענין בתורת אב מזיק של אש, והנידון בפלוגתת ריו"ח ור"ל היא רק בגדר החיוב באש אף דלולא הרוח לא הי' נעשה הנזק, אבל לעולם שם המזיק הוא הבער וחייב משום הבער, שהרי כך הוא חידושו של אש בתורה, ויסוד פלוגתת ריו"ח ור"ל הוא בתורת החיוב שהתחדש באב מזיק של הבער, דריו"ח ס"ל שהתחדש בזה דדיינינן למעשה האש בתורת מעשה דידי', דמכיון דהאש נעשית על ידו, ובכח האש להזיק, לכן מתייחסים אליו כל מעשי האש, ודיינינן להו כמעשים שנעשו על ידו, ולכן שייך שיתחייב אף דלולא הרוח ג"כ הי' נעשה הנזק, דסו"ס המעשה היזק נעשה על ידו, ור"ל ס"ל דלעולם אין מעשה האש נידון כמעשה דידי', אלא מעשה האש בפנ"ע הוא, וממילא לא שייך לחייב על פשיעה באש כחיוב פשיעה בזריקת חץ, דלא מצינו בחיוב חץ חיוב החל מכח פשיעה אלא רק על מעשה דידי', ומעשה האש אינו מעשה דידי', וגדר החיוב באש לר"ל הוא כחיוב ממונו המזיק, וס"ל לר"ל שמתחייב אף דלולא הרוח ג"כ הי' נעשה הנזק, דסו"ס חיובו על פשיעתו, וחייב כממונו המזיק שחיובו על פשיעתו בשמירת הממון, ומחמת פשיעתו חייב על שההיזק בפועל הי' ע"י מעשה ממונו, וממילא אף באש חיובו משום פשיעתו, ולא איכפ"ל בזה שלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק, דסו"ס ההיזק נעשה ע"י פשיעתו וע"ז הוא שמתחייב.

ולפ"ז זהו שאמרו בע"ב דלריו"ח חייב אף ברציחה ובארבעה דברים ולר"ל פטור, דאף דלעולם חיובו משום האב מזיק של הבער, מ"מ לריו"ח לעולם דיינינן לכל מעשי האש כמעשה דידי', ורק דחיובו בפועל הוא מתורת האב מזיק של הבער, אבל ענין חיובו הוא בתורת מעשה דידי', ולכן חייב גם ברציחה דסו"ס הוא מעשה דידי' ובהל' מעשיו חייב מיתה כשרצח. והנה בחי' רבנו חיים הלוי שם הקשה, דמכיון דגזיה"כ הוא בפרשת אש שחייב משום חציו, איך יתחייב ברציחה בתורת חציו, דהלא לא נאמרה הגזיה"כ אלא בפרשת נזיקין, ויעו"ש מש"כ לבאר בזה, אולם לפמשנ"ת נראה לומר, דלעולם הענין דמעשי האש חשיבי מעשי דידי' אי"ז גזיה"כ מסוימת בפרשת אש, דבפרשת אש לא התחדש אלא דיני חיובי האב מזיק של הבער, אלא דבזה יש להקשות היאך יתחייב אף דלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק, ובזה התחדש דחיובו משום שנחשב מעשה האש כמעשה דידי', ומזאת גופא מוכרח דאש נחשב כמעשי דידי', דאל"כ לא הי' מתחייב כחיוב הפושע בזריקת חץ וכנ"ל, ומעתה שוב בכל מקום דיינינן למעשי האש בתורת מעשי המבעיר גופי', דלענין גדרי מעשי האש אין חילוק בין נזיקין לכהת"כ, ורק דמדין חיוב האב מזיק של הבער מוכרח הענין דגדרי מעשי האש חשיבי מעשי המבעיר ממש, וכנ"ל.

ב. והנה בהמשך הגמ' מבואר דר"ל לא ס"ל כריו"ח דאשו משום חציו מכיון דחציו מכוחו קאזלי ואש לאו מכוחו קאזיל, ובפי' הר"ח כתב וז"ל, דהא אינו הולך מכוחו ומזיק אלא מכח הרוח, וכל מה שחייב בנזקי ממונו חייב באשו, עכ"ל, ומבואר דטעמו של ר"ל דלא ס"ל לחייב באש משום חציו הוא משום שכח אחר מעורב בו, ולכן לא שייך שיהי' באש חיובא דאש, ויש לעי' דלפ"ז באופן שלא יהי' כח אחר מעורב באש, דהיינו באופן שתהא מתפשטת אף בלא הרוח, יתחייב אף לר"ל משום חציו,[[81]](#footnote-81) ולפ"ז צ"ע מאי מקשי' לר"ל מכלב שנטל חררה והדליק את הגדיש שמשלם ח"נ דהאי אש לאו ממונו דבעל הכלב הוא, דלפי דברי הר"ח יש ליישב דמיירי באופן שהתפשטות האש נעשית ע"י הגדיש גופא ובלא רוח מצוי', דבזה מודה ר"ל דאשו משום חציו, וכן יש לעי' בכל קושיות הגמ' לר"ל, וצ"ע.

ולפמשנ"ת נראה דלעולם אף באופן שאין האש מתפשטת מחמת הרוח ג"כ לר"ל אין חיובו אלא משום ממונו ולא משום חציו, דהלא נתבאר דלעולם המחייב באש הוא האב מזיק של הבער, ופלוגתת ריו"ח ור"ל הוא ביסוד האב מזיק של הבער אם חיובו בתורת מעשה המבעיר או שמתחייב על מעשה האש, וזהו שאמר ר"ל דמכיון דהאב מזיק של הבער ענינו הוא שכח אחר מעורב בו, א"כ בהכרח אין חידושו בתורת מעשה המבעיר, וממילא אף באופן שאין כח אחר מעורב בו מ"מ מכיון דסו"ס חיובו משום האב מזיק של הבער, א"כ לא דיינינן לזה בתורת מעשה המבעיר, דאי"ז ענינו של הבער. [ובהצית בגופו של עבד דמבואר להלן ע"ב דמודה ר"ל, היינו משום דבכה"ג דיינינן לזה כמעשה הגברא לגמרי, ואין חיובו משום האב מזיק של הבער]. וע"ד מש"כ הרשב"א בסוד"ה אשו לית בי' ממשא וכו', דאע"ג דבפותח לית בי' ממשא, מ"מ לא חלקה תורה ועיקרו משום בור ע"ש, ומבואר דדיינינן לעולם בתורת האב מזיק. ודו"ק.

ג. והנה בתוד"ה ממונו וכו' כתבו להקשות בדברי ריו"ח דאין לחייב באשו משום ממונו משום דלית בי' ממשא, דבור ג"כ לית ביה ממשא שחייבה תורה להבלו ולא לחבטו, וכתבו התוס' דמ"מ ממונו כעין חציו שדרכו לילך ולהזיק אית ביה ממשות, ובשטמ"ק הקשה בשם הגליון דכל שכן הוא, ומה בור שאין הולך ומזיק מ"מ מתחייב משום ממונו אף דלית בי' ממשא, אש שהולכת ומזקת לא כ"ש שיתחייב משום ממונו אף דלית בי' ממשא, ויעו"ש מש"כ ליישב דכוונת התוס' דמ"מ כלפי מה שמזקת שלא במקומה אין לחייב משום ממונו באופן דלית בי' ממשא, ע"ש,[[82]](#footnote-82) ולכאו' צ"ע בזה, דלעיל רפ"ק מבואר דא"א ללמוד בור משארי אבות נזיקין משום שאינו הולך ומזיק, ושארי נזיקין אין ללמוד מבור משום שתחילת עשייתו לנזק, ולא הוזכר דא"א ללמוד שארי נזיקין מבור משום שמזיק שלא במקומו. עוד יש לעי' בגוף הדברים, דאם לא שייך חיוב ממונו במידי דלית בי' ממשא, א"כ מאי איכפ"ל אם מזיק שלא במקומו או דוקא במקומו, דהלא אי"ז ענין קולא וחומרא, אלא נידון בתורת ממונו המזיק אם יתכן חיוב בדלית בי' ממשא. גם בלשון התוס' לכאורה לא משמע כן שהזכירו הענין שדרכו לילך ולהזיק ולא כתבו משום שההיזק בפועל נעשה שלא במקומו, ומשמעות דבריהם דכוונתם לגדרי המזיק של אש שדרכו לילך ולהזיק וחלוק הוא בזה מהאב מזיק של בור, וצ"ע.

והנראה לומר בזה, דהנה בתוס' שם כתבו להקשות עוד דהלא מצינו ממונו דלית ביה ממשא כגון צרורות ברוח שבכנפיהם בריש פירקין דאיכא לסומכוס נ"ש, וכתבו ליישב דמ"מ גוף הממון שפשע בו אית ביה ממשא שיש לו לשמור ממונו שלא יזיק לא ברוח ולא בשום דבר, ואין שום ממון שלא יהא בו ממשא במה שפשע, אבל יש חץ שאין בו ממשות כגון שיבר כלי ברוח פיו, ויש אש שאין בו ממשות כגון שלהבת בלא גחלת כדאמרינן בסוף ביצה, הילכך דמו להדדי, שאין בשניהם ממשות בהמזיק שפשע בו רק בגוף האדם, עכ"ל, ומבואר בדבריהם דחלוק המשבר ברוח פיו מתרנגולים ששברו ברוח שבכנפיהם, דברוח שבכנפיהם נחשב ממון דאית בי' ממשא, ודיינינן לי' שפשע בממון גופא שיש בו ממשא והי' לו לשמור שממונו לא יזיק ברוח, אבל כשהזיק האדם גופי' ברוח פיו דיינינן להרוח גופא, ומכיון דברוח אין ממשא הרי זה נחשב מזיק דלית בי' ממשא.

ואשר נראה הביאור בזה, דהנה יש להבין בדברי התוס' שכתבו לדון אף בחציו דחיובו משום אדם המזיק לפטור משום דלית בי' ממשא, [ועי' בתור"פ שכתב ג"כ להקשות היאך מתחייב באשו משום חציו והלא לית בי' ממשא], וצ"ב מה סברא היא לפטור בחציו משום דלית בי' ממשא, גם בגוף הדברים דלריו"ח אין לחייב באשו משום ממונו משום דלית בי' ממשא צ"ב הסברא בזה, ויעוי' בחי' הרשב"א שביאר דשלהבת אין בה תורת ממון כלל כמבואר בסוף ביצה דאין מועלין בשלהבת של הקדש, ע"ש, והדברים צ"ב, דהלא הרשב"א גופי' ס"ל כדעת התוס' דאף לר"ל דאשו משום ממונו אי"צ שיהי' ממונו ממש, ודלא כרש"י שהצריך שיהי' ממונו ממש, וא"כ מאי איכפ"ל בזה שאין דין ממון בשלהבת. ואשר נראה מבואר בזה, דכל שאין בו ממשות לא שייך לידון בו בפנ"ע, ולכן גם אין בשלהבת דין ממון משום דלא שייך שיהיו דיני ממון בשלהבת גופא משום שאין שייך לדון בו בפנ"ע, דאינו נידון לעצמו, וממילא אף אינו נידון לעצמו לענין להתחייב על מעשיו ולהתחייב בו מדין ממונו המזיק, וכמו"כ מעשה הנעשה ע"י דבר שאין בו ממשות לא שייך בו תורת מעשה כלל, ולכן אף מדין אדם המזיק שייך לדון בזה פטור משום דלית בי' ממשא, דלא דיינינן לזה בתורת מעשה מכיון דלא שייך לדון במציאות הרוח בפנ"ע כלל, אלא דמ"מ התחדש דבמעשה דידי' אי"צ לתורת ממון בגוף המעשה, דאי"צ לדון להמעשה בפני עצמו אלא רק שמתחייב בתורת מעשה הגברא, וממילא ה"ה מתחייב באש אף דלית בי' ממשא מכיון דדיינינן לזה כמעשה דידי'.

ונראה דבזה כתבו התוס' לחלק בין תרנגולין שהזיקו ברוח שבכנפיהם לאדם המזיק ברוח פיו, ומשום דחלוק חיוב ממונו המזיק מחיוב אדם המזיק, דבממונו המזיק יסוד החיוב הוא משום דהיזק הנעשה ע"י ממונו הרי הוא באחריותו, דמכיון שנעשה ההיזק בפשיעתו וע"י ממונו לכן הוא המתחייב בתשלומי ההיזק, אבל באדם המזיק יסוד חיובו הוא שמתחייב מחמת המעשה, דמעשה ההיזק הוא המחייב בתשלומין, ואי"ז שהעושה מחוייב באחריות ההיזק הנעשה מחמתו, אלא דגוף מעשה ההיזק הוא המחייבו בתשלומין. וממילא בממונו המזיק דהחיוב הוא משום שהנזק הנעשה ע"י ממונו ה"ה מתחייב באחריותו, בזה יש לחלק בין אש לתרנגולין שהזיקו ברוח שבכנפיהם, דבתרנגול שבעליו מתחייב באחריות נזקיו ממילא אי"צ לדון לגוף מעשה ההיזק הנעשה ע"י הרוח, אלא דמכיון דבפועל התרנגול הזיק ממילא מתחייב בעל התרנגול מחמת אחריותו על היזק התרנגול, ואי"צ לדון במעשה ההיזק בפנ"ע, ולכן דיינינן לזה בתורת היזק דאית בי' ממשא, דחיובו הוא מחמת אחריותו בהיזקי התרנגול דאית בי' ממשא, אבל באש שאין בו אלא רק מציאות האש ממילא אין לחייבו אלא רק על מעשה האש, וממילא דיינינן בזה למעשה האש בפנ"ע, והאש לית בי' ממשא. אך כ"ז הוא בממונו המזיק וכנ"ל, אבל באדם המזיק דחיובו על גוף המעשה ממילא לעולם דיינינן להמעשה גופי', ובהזיק ברוח פיו אין המחייב על אחריותו בהיזק שנעשה מהרוח, אלא דיינינן למעשה ההיזק בפועל בתורת מעשה דידי', והמעשה היזק גופי' הוא המחייבו, והרי המעשה גופא לית בי' ממשא.

והנה יש לדקדק בקושיית התוס' שהקשו דמצינו ממונו דלית ביה ממשא כגון צרורות ברוח שבכנפיהם בריש פירקין דאיכא לסומכוס נ"ש, דלכאורה מ"ט הקשו כן רק לר"ל דס"ל דבצרורות משלם נ"ש, דהלא אף לרבנן דמשלם ח"נ מ"מ סו"ס מצינו ממונו דלית בי' ממשא, דסומכוס ורבנן לא נחלקו אלא אם נאמר בהלמ"ס לפטור בכוחו מח"נ, אך אי"ז ענין לשייכות חיובי ממונו במידי דלית בי' ממשא. ולפמשנ"ת נראה לבאר, דלרבנן שנאמרה הלמ"ס לחייב בצרורות ח"נ, א"כ י"ל דההלכה נאמרה בהל' ממונו המזיק, והיינו דממונו שהזיק ע"י כוחו משלם ח"נ, ולעולם החידוש בזה הוא בהממון שמתחייב אף על כוחו, ובזה פשוט דהנידון הוא גוף הממון, דזהו שהתחדש בהל' שמחוייב על ממונו גם בנזקי כוחו, וממילא לא איכפ"ל בהכוח דלית בי' ממשא וכנ"ל, אך לסומכוס דאי"ז דין שהתחדש במסוים בכוחו, אלא דדיינינן לכוחו בכלל כל הנזיקין בעלמא, א"כ לא התחדש חידוש בגוף ממונו שמתחייב על כוחו, וא"כ החיוב על כוחו הוא ככל החיובים בעלמא, וממילא דיינינן להכוחו בעצמותו, ובזה הקשו התוס' דמכיון דלית בי' ממשא אין לדון בהכוחו בפנ"ע וכנ"ל.

ומעתה נראה דזהו שכתבו התוס' לחלק בין אש שדרכו לילך ולהזיק לבור שאין דרכו לילך ולהזיק, דהלא נתבאר דלעולם המחייב באש הוא משום האב מזיק של הבער, ופלוגתת ריו"ח ור"ל היא רק בגדרי המחייב בהאב מזיק של הבער, וממילא מכיון שאש דרכו לילך ולהזיק ובור אין דרכו לילך ולהזיק הרי חלוק בזה תורת האב מזיק של הבער מתורת האב מזיק של בור, וממילא חלוק בזה תורת החיוב שנתחדש בכ"א, דאש שדרכו לילך ולהזיק הרי תורת האב מזיק של הבער הוא מעשה היזק, והחיוב הוא על אחריות בעל האש על מעשה ההיזק הנעשה ע"י האש, אולם בור שאין דרכו לילך ולהזיק ממילא החיוב שנתחדש בו אינו חיוב אחריות במעשה הבור, דאין ההיזק מעשה הבור כלל, ותורת החיוב בבור הוא אחריות בעל הבור בכל היזק שנעשה בפועל מחמת קיום הבור, דזהו כל תורת האב מזיק שבבור, שנתחדש חיוב על היזק שנעשה בפועל מחמת שחפר בור, וממילא לא איכפ"ל אם אית בי' ממשא או לא, דיסוד החיוב באב מזיק של בור אינו על מעשה הבור, ואי"צ לדון למעשה הבור גופא, דאין החיוב אלא על שבפועל נעשה היזק מחמת כריית הבור, משא"כ אש שדרכו לילך ולהזיק א"כ חיובו של האב מזיק של הבער הוא חיוב על מעשה מזיק, ומכיון דלית בי' ממשא לא שייך לדון בזה בתורת מעשה, ולכן ס"ל לריו"ח דלא שייך לומר דגדר החיוב באב מזיק של הבער הוא כחיוב ממונו, דלא שייך לחייב על מעשה האש בתורת מעשה ממונו המזיק, ורק משום חציו דחיובו בזה משום מעשה הגברא, בזה התחדש חיוב אף בדלית בי' ממשא, וכשובר כלים ברוח פיו, וכנ"ל.

ד. ומעתה כמו כן בפלוגתת ריו"ח ור"ל בדין אשו אם הוא משום חציו או משום ממונו, לפי מה שמבואר בדברי התוס' דחלוק גדר החיוב באדם המזיק שמתחייב על גוף מעשה ההיזק מגדר החיוב בממונו המזיק שמתחייב מחמת אחריותו על ההיזק בפועל, ממילא נמצא דפליגי ריו"ח ור"ל בגדר החיוב באש, דלריו"ח דאשו משום חציו א"כ החיוב הוא מעשה האש ממש, אך לר"ל דאשו משום ממונו א"כ כל תורת החיוב הוא מחמת דההיזק בפועל שנעשה ע"י האש הוא באחריותו, וכמוש"נ.

ולפ"ז נראה דזהו יסוד פלוגתייהו דריו"ח ור"ל לפמש"כ בתור"פ דנחלקו בביאור הענין שהתחדש ששייך חיוב באש אף דלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק, דלריו"ח דאשו משום חציו הענין דדיינינן למעשה האש בתורת מעשה המבעיר ממש, וס"ל לריו"ח דדוקא בזה לא איכפ"ל דלולא הרוח לא הי' נעשה הנזק, דמכיון דמעשה האש נידון כמעשה המבעיר א"כ דיינינן לההיזק שנעשה במעשיו ממש, ואף דלולא הרוח לא הי' נעשה מ"מ מכיון דסו"ס הי' הרוח הרי בפועל נעשה הנזק במעשיו והרי הוא מתחייב מחמת מעשיו, וריו"ח ס"ל דכלפי מעשה הגברא לא איכפ"ל באם לא הי' נעשה הנזק בפועל לולא הרוח, דבחיובי מעשי דידי' אין החיוב מחמת אחריותו בההיזק [דבזה יש לדון דמכיון דלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק ממילא אי"ז באחריותו] אלא דהמעשה גופי' מחייב, ומכיון דבפועל הזיק במעשה דידי' ה"ה מתחייב בזה, ור"ל דס"ל דאשו משום ממונו הענין דיסוד החיוב באש הוא משום אחריותו על מעשה האש, ומכיון דבפועל מחמת מעשי האש נעשה הנזק, לכן הנזק הוא באחריותו, ואדרבה ר"ל ס"ל דכל שמחמת המעשה דידי' לחוד לא הי' נעשה ההיזק ממילא ה"ז חיסרון ביחס ההיזק למעשיו, ורק משום ממונו דענינו הוא אחריותו בההיזק, בזה יש לדון דמכיון דבפועל סוכ"ס מחמת ממונו הוא שנעשה ההיזק ה"ז באחריותו. ובזה נחלקו ריו"ח ור"ל, דלריו"ח דוקא כשמתחייב מחמת מעשה דידי' לא איכפ"ל בזה שלולא הרוח לא הי' המעשה מזיק, ולר"ל לעולם אם לולא הרוח לא הי' מזיק אין נחשב ההיזק גופא בתורת מעשה דידי', ורק משום חיוב ממונו שחיובו מחמת אחריותו על מעשה ממונו ולא בתורת מעשה דידי' ממש בזה מתחייב אף דלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק.

ה. והנה בהמשך הגמ' מבואר דבגמל טעון פשתן ועבר ברשות הרבים ונכנסה פשתנו לתוך החנות ודלקו בנרו של חנווני והדליק את הבירה אין זה נחשב ממונו של בעל הגמל, ומבואר דאע"ג דהגחלת בפועל נעשית ע"י פשתנו מ"מ אי"ז נחשב לממונו, אכן יעוי' בפנ"י ד"ה דבר זה וכו' שמבואר בדבריו דלריו"ח דאשו משום חציו נחשב לחציו ממש, מכיון שנעשה האש ע"י שלא שמר פשתנו, ע"ש, ויש לבאר החילוק בזה דלמ"ד דאשו משום ממונו אין מתחייב בזה בעל הפשתן ולמ"ד אשו משום חציו נחשב לחציו של בעל הפשתן. ולפמשנ"ת נראה לבאר בזה, דלמ"ד דאשו משום ממונו אין החיוב אלא מצד דהנזק הנעשה מחמת ממונו הרי הוא באחריותו, וממילא מכיון דהפשתן מצד עצמו אינו מזיק כלל, ורק נרו של החנוני היא שהבעירה הפשתן, אין ההיזק שבזה באחריותו, אבל למ"ד דאשו משום חציו יסוד החיוב הוא שנחשב מעשה האש למעשה המבעיר ממש, וממילא מכיון דבפועל מעשה ההיזק הי' מעשה הפשתן, שהפשתן הוא שנעשה לגחלת, ממילא סו"ס ההיזק הוא מעשה דידי'.

י"ד מרחשון תשפ"ג

**בביאור דברי הנמוק"י בזריקת חץ**

א. בנמוק"י כאן כתב וז"ל, ואי קשיא לך א"כ היכי שרינן עם חשיכה להדליק את הנרות והדלקתה הולכת ונגמרת בשבת, וכן מאחיזין את האור במדורה והולכת ונגמרת הדלקתה בשבת, ולפ"ז הרי הוא כאילו הבעירה הוא עצמו בשבת, וכל שכן הוא דאילו הכא לא נתכוין להבעיר גדיש של חבירו כלל והכא עיקר כוונתו היא שתדלק ותלך בשבת, ועכ"ז תנן משלשלין את הפסח לתנור עם חשיכה ומאחיזין את האור במדורת בית המוקד ומעשים שבכל יום וכדאמרן.[[83]](#footnote-83) כי נעיין במילתא שפיר לא קשיא לן, שהרי חיובו משום חציו כזורק החץ, שבשעה שיצא החץ מתח"י באותה שעה נעשה הכל, ולא חשבינן לי' מעשה דמכאן ולהבא, דאי חשבינן לי' הו"ל למפטרי' דאנוס הוא שאין בידו להחזירה, וה"נ אילו מת קודם שהספיק להדליק הגדיש ודאי משתלם ניזק מאחריות נכסים דידי', דהא קרי כאן כי תצא אש שלם ישלם,[[84]](#footnote-84) ואמאי מחייב הרי מת ומת לאו בר חיובא הוא, אלא לאו ש"מ דלאו כמאן דאדליק השתא בידים חשבינן לי', אלא כמאן דאדליק מעיקרא משעת פשיעה חשבינן לי', וכן הדין לענין שבת דכי אתחיל מע"ש אתחיל וכמאן דאגמרי' בידים בההוא עידנא דלית בי' איסור חשיב, עכ"ל.

ובקצוה"ח ש"צ סק"א כתב, דהנה לעיל דף י"ז ע"ב הסתפק רבא בזרק כלי אם בתר מעיקרא אזלינן ונעשה מנא תבירא כבר בזריקה, או דאזלינן בתר תבר מנא, ובתוס' שם כתבו דאם זרק אבן או חץ על הכלי לא שייך בזה שיהי' נעשה מנא תבירא קודם השבירה בפועל, וכתב הקצוה"ח דבדברי הנמוק"י מבואר שנחלק על התוס' בזה, וס"ל דאף בזריקת חץ על כלי נעשה הכלי מנא תבירא, וכבר בשעת הזריקה הו"ל כאילו אתעביד מעשה, יעו"ש. ומשמעות הדברים שביאר דברי הנמוק"י מדין בתר מעיקרא אזלינן, דמכיון דבתר מעיקרא אזלי' [וס"ל להנמוק"י דכ"ה אף בזריקת חץ], לכן כבר בשעת הזריקה נחשב שנעשה הכל.

ולכאורה הדברים צ"ע טובא בסברא, דהלא ענין בתר מעיקרא חידושו בהל' נזיקין דהזורק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו חייב הזורק ולא השובר, דמאחר וכבר הכלי נזרק וכבר נעשה בו המעשה שישבר על ידו, לכן מתחייב הזורק בו, [וכעי"ז הביא בברכ"ש סי' י"א אות ב' ד"ה ואולם וכו' משמי' דמרן הגרי"ז ז"ל], אך מה ענין זה שייך להל' שבת דהאיסור הוא בהל' מעשה מלאכה האסורה, ואטו המבעיר אש בכלי הסמוך לדליקה באופן שודאי הי' נדלק אף אם לא הי' מבעיר בו אש, וכי לא יתחייב משום הבערה, ולכאו' קשה לומר שהחיוב בהל' שבת מתלא תלי בהאבעיא לעיל בהל' נזיקין בדין מנא תבירא. גם צ"ע, דהלא לעיל רבא מבעיא לי' בזה, ולמאי דמספק"ל לרבא דדלמא לא אזלינן בתר מעיקרא אלא בתר תבר מנא היאך שרינן להדליק נרות עם חשיכה, והו"ל לרבא להביא ראי' מדתנן דמשלשלין את הפסח לתנור עם חשיכה דבתר מעיקרא אזלינן. וכבר עמדו בכ"ז רבותינו האחרונים ז"ל, וביארו בדברי הנמוק"י דאין כוונתו אלא דלכשיעשה המעשה בפועל הרי הוא נחשב כלפי העושה כאילו נעשה בשעת הזריקה, דהמחייב כלפי הגברא הוא הזריקה.

ב. והנה בהגהות המהרצ"ח ז"ל כתב להקשות על דברי הנמוק"י שכל המעשה נחשב שנעשה בשעה הראשונה, דהנה בשבת דף כ"ב ע"א מבואר לענין נר חנוכה דלשון הברכה להדליק הוא משום שהדלקה עושה מצוה, וא"כ לענין נר שבת ג"כ מלשון הברכה להדליק מוכח דהדלקה עושה מצוה והברכה היא על ההדלקה, ואיך יתכן לברך על ההדלקה והלא ההדלקה היא בע"ש ובע"ש אין מצות הדלקה כלל, ולולא דברי הנמוק"י הי' אפ"ל דמכיון דקיי"ל דאשו משום חציו ממילא כל משך ההדלקה בשבת נחשב כמעשה המדליק, וע"ז היא הברכה, אבל להמבואר בנמוק"י דכל משך ההדלקה נעשית רק בע"ש, ובע"ש אין מצות הדלקה, א"כ היאך מברך ע"ז, יעו"ש. ואמנם בגוף הקושיא לכאו' יש ליישב בפשיטות דסוכ"ס זהו תקנת חז"ל, דהתקנה הי' להדליק בע"ש בכדי דעי"ז יהי' נר דולק בשבת, [ולכאו' פשוט דהמדליק בע"ש ואח"כ נכבו הנרות אין זה נחשב ברכה לבטלה], אמנם בלא"ה ג"כ נראה ליישב באופ"א וכמו שיתבאר אי"ה.

דהנה לשון הנמוק"י בסוף דבריו שכתב לבאר ההיתר להדליק נרות בע"ש, הוא דמשום דכי אתחיל מע"ש אתחיל, כמאן דאגמרי' בידים בההוא עידנא דלית בי' איסור חשיב, ולכאורה בדקדוק לשונו שלא כתב דכמאן דאגמרי' בע"ש חשיב אלא כמאן דאגמרי' בההוא עידנא דלית בי' איסור חשיב, מבואר בזה דיסוד הענין דדיינינן להמשך המעשה כאילו נעשה בשעה ראשונה אינו אלא לענין גדר המעשה, והיינו דגדרי המעשה בפועל הן לפי גדרי המעשה שעשה המבעיר בשעה ראשונה, דמכיון דעשיית הגברא הי' בשעה ראשונה, והמשך המעשה נעשה מאליו מכח מה שעשה בשעה ראשונה, ממילא גדרי המעשה הנידונין כלפי העושה דיינינן להו לפי גדרי המעשה שנעשה בשעה ראשונה. ולכן כשמדליק נרות בע"ש, אף דבפועל נגמרה הדלקתן בשבת, מ"מ דיינינן לההדלקה בשבת שהיא נחשבת כמעשה שנעשה בשעת היתר, אך אין הענין בזה שנחשב שהי' ההדלקה בע"ש, דלעולם ודאי ההדלקה היא בשבת, אלא דכלפי תורת המעשה אם הוא מעשה איסור או מעשה היתר, בזה התחדש דמכיון דמעשה הגברא בכ"ז הי' בע"ש, ומעשה הדלקה בע"ש הוא מעשה המותר, ממילא אף ההבערה בשבת בפועל נחשבת למעשה המותר, דגדר המעשה הוא מעשה היתר.

ובזה יתיישב היטב מה שהקשה המהרצ"ח דמכיון דכל ההדלקה נעשית במעשה ההדלקה בע"ש ובע"ש אין מצות הדלקה כלל א"כ איך שייך לברך על ההדלקה, דלהמבואר אין כוונת הנמוק"י לומר דכל ההדלקה בפועל נעשית בע"ש, דלעולם כל משך ההדלקה, אשר היא נחשבת למעשה המדליק מדין אשו משום חציו, נחשב שנעשה בשבת, ומתקיים בזה מצות הדלקת נרות שבת, ורק לענין הגדרת המעשה בעניני המעשה השייכים להעושה, בזה התחדש דהמעשה נקבע לפי ענינו בשעת עשייתו ע"י העושה, ומכיון דבפועל מעשה ההדלקה הי' בשעת היתר לכן נחשב כל משך ההדלקה למעשה היתר, אך לעולם פשיטא דזמן משך ההדלקה הוא בשבת, ומתקיים בזה מצות הדלקת נרות שבת.

ג. בקהלות יעקב סי' כ"א אות ד' הקשה מהמבואר בשבת סו"פ הזורק דהזורק ד' אמות ברה"ר בשוגג ונזכר קודם שנח פטור מחטאת משום דאין חיוב חטאת אלא רק כשהי' שוגג מתחילה ועד סוף, ויש להקשות דלהנמוק"י דהכל נעשה בשעה ראשונה, והי' שוגג בזמן זה, א"כ הי' הכל בשוגג, וכן הק' בחי' ר' מאיר שמחה דף כ"ב ע"ב ד"ה אבל אין וכו', ע"ש. והנראה בזה, דהנה בגוף הדברים שם צ"ע, דהלא כשנזכר כבר אין בידו למנוע ההנחה, וכל קיום המעשה הי' רק בהשגגה שהי' בתחילה, ומה איכפ"ל בזה שנזכר שהוא שבת קודם ההנחה, והרי סו"ס אין ההנחה נעשית מכח זכירתו, ואף אחר שנזכר סו"ס אין נחשבת ההנחה למזיד, וכבר עמד בזה באבי עזרי פ"א מהל' שבת הל' י"ט, יעו"ש. והמבואר בזה, דיסוד הדין דחיוב חטאת אינו אלא כשהי' שוגג מתחילה ועד סוף אין זה לענין עשיית המעשה, דהמעשה לעולם נעשה בשוגג, ואי"ז אלא חידוש בהל' חיובי הגברא בפועל, דכל שבזמן עשיית המלאכה הי' לו ידיעה שהוא שבת, כבר אינו מתחייב חטאת ע"ז, ואף דאין בזה ענין לאופן עשיית המעשה כלל. ולפ"ז א"ש דבנזכר קודם ההנחה פטור אף להנמוק"י שכתב דהכל נעשה בשעת הזריקה, דהלא נתבאר דהענין בזה הוא דגדרי המעשה כלפי העושה הוקבעו כגדרי מעשה הזריקה, וממילא כל דברי הנמוק"י לא נאמרו אלא לעניני המעשה, אבל מה שנודע לו שהוא שבת דאין הפטור בזה משום אופן המעשה כלל, אלא דדין פטור בעלמא הוא כל שהי' להמתחייב ידיעה בשעה שנעשה המעשה, בזה לא דיינינן לידיעתו בשעת הזריקה אלא לידיעתו בשעת ההתחייבות בפועל, דסו"ס המעשה לא נעשה בשעת הזריקה אלא בשעה שנעשה בפועל.

וכעי"ז נראה ליישב מה שהקשה בתרומת הכרי סי' שצ"ב סק"א על הנמוק"י מדברי רבי אבין בכתובות דף ל"א ע"א דהזורק חץ מתחילת ד' לסוף ד' וקרע שיראין בהליכתו פטור מתשלומי השיראין מדינא דקלב"מ, ואע"ג שקרע השיראין קודם שנח החץ ועדיין לא נתחייב על העברת החץ עד שתנוח, מ"מ פטור על השיראין משום דעקירה צורך הנחה, והקשה התרומה"כ דלהנמוק"י למה הוצרך להטעם דעקירה צורך הנחה, תיפו"ל דבשעת הזריקה כבר באו עליו המיתה והתשלומין, ובמעשה א' בשעה אחת חלו עליו ב' החיובים. ולפמשנ"ת בדברי הנמוק"י אשה"ט, דלעולם אין כונת הנמוק"י דבשעת הזריקה נעשה הכל בפועל, אלא דבשעת ההיזק הוקבע המעשה בגדרי המעשה שהי' בשעת הזריקה וכמבואר, ולכן הוצרך רבי אבין להטעם דעקירה צורך הנחה, דמכיון דקריעת השיראין הי' קודם ההנחה הרי שלא נעשו קריעת השיראין וההעברת החץ ד"א בב"א, ואין חיוב שניהן חל עליו כאחד, דעל השיראין נתחייב בקריעתן ועל העברת החץ נתחייב בהנחה, ואין דברי הנמוק"י אמורים לענין זמן החיוב כלל, וכנ"ל.

ד. והנה הנמוק"י כתב להוכיח כדבריו, דאל"כ איך מתחייב והלא בשעת ההיזק בפועל הרי הוא אנוס דכבר אין בידו להחזיר, ומוכרח דהחיוב הוא על השעה הראשונה. ובתרומת הכרי שם ד"ה אך בעניותי וכו' כתב להקשות ע"ז דמה יענה לר"ל דס"ל דאשו משום ממונו, ולדידי' פשיטא דאין החיוב אלא על שעת מעשה ההיזק, ובשעת ההיזק הרי אנוס הוא, אלא ודאי דבהכי חייבי' רחמנא, דכל שנעשה ההיזק בפשיעתו ה"ה חייב ואינו נפטר בזה דבשעת ההיזק בפועל הי' אנוס. וכעי"ז כתב בקהלו"י סי' כ"א סק"ב, דאונס ענינו מה שנעשה בעל כרחו של מרצונו, וכאן שעשה הכל מדעתו, והוא הביא האונס על עצמו מרצונו בזה, לא שייך בזה פטור אונס.

ונראה בזה דבאמת אין כונת הנמוק"י במש"כ שהוא אנוס בשבירה בפועל לפטור אונס אלא רק דאין שייך בזה חיוב משום חציו, והענין, דהנה כבר נודע מש"כ בחמדת שלמה סי' ל"ח דעיקר ענין אונס הוא דמעשה שנעשה באונס לא נחשב כלל שהאדם עשאו והרי זה כמעשה הנעשה מאליו, ואין המעשה מתייחס לעושה, [ומכתבי מרן הגר"ח ז"ל הביאו שביאר דהענין הוא דאין חל חיוב בהגברא ע"י מעשה שנעשה באונס], ולפ"ז ביאר ענין אונס בקיום התנאי המבואר בגיטין דף ג' ע"א, וכנודע, ונראה דזהו שכתב הנמוק"י, דמכיון שבשעת מעשה ההיזק בפועל כבר אין ביד הזורק להחזיר החץ, ממילא הרי הוא אנוס בזה, ואם עניני המעשה שכלפי הגברא הוקבעו כפי ענין המעשה בשעת המעשה בפועל אם כן א"א שיהי' נחשב כמעשה דידי' מכיון שנעשה באונס, וא"כ אין מתיחס מעשה ההיזק בפועל להזורק, ובהכרח דמכיון דבשעת הזריקה לא הי' אנוס, לכן נחשב שעשה המעשה היזק ובתורת חציו, מכיון דיחס המעשה להעושה נקבע עפ"י ענינו בהזריקה.

ולפ"ז למ"ד אשו משום ממונו לא קשה כלל דאנוס הוא, דאין כוונת הנמוק"י לפוטרו משום שהוא אנוס בעלמא, דודאי נעשה הכל ברצונו וכמש"כ הקהלו"י, ומכיון דממונו בפועל הזיק, הרי שמתחייב על מעשה ממונו שנעשה ע"י פשיעתו, ורק למ"ד דחיוב אשו משום חציו, והיינו דמעשה ההיזק נחשב כמעשה הגברא, ע"ז כתב הנמוק"י דמכיון דבקיום ההיזק בפועל הי' אנוס, שלא הי' יכול להחזיר החץ, ממילא לא שייך לדון חיוב על המעשה בתורת חציו, דחיוב משום חציו ענינו דהחיוב הוא בתורת חיוב על מעשה הגברא, ודיינינן לההיזק כמעשה דידי' ממש, ומתחייב משום חיוב על מעשיו, ומכיון דקיום המעשה בפועל הי' באונס אין שייך שיתחייב על המעשה בפועל בתורת חיוב על המעשה, והן אמנם שיש לו להתחייב מחמת פשיעתו, ובהכי חייבי' רחמנא, אבל אין שייך שיתחייב משום חציו ובתורת מעשה דידי', וממילא אין להקשות למ"ד דאשו משום ממונו היאך מתחייב מאחר והוא אנוס, דלמ"ד אשו משום ממונו לק"מ, דחייב על פשיעתו ובהכי חייבי' רחמנא, ודברי הנמוק"י לא נאמרו אלא למ"ד אשו משום חציו דס"ל דחלות החיוב חל ע"י מעשיו, וכמבואר.

ה. ונראה עוד, דזהו ג"כ דעת הקצוה"ח שכתב דבנמוק"י מבואר דבזריקת חץ ג"כ אמרי' דבתר מעיקרא אזלינן, ולכאורה יש לתמוה בשייכות ענין בתר מעיקרא או בתר תבר מנא להלכות מלאכות בשבת וכנ"ל, ונראה, דלעולם ביאור דברי הנמוק"י הוא כמו שנתבאר דאף שמשך ההדלקה נעשית בשבת מ"מ גדרי ההדלקה הוקבעו כגדרי מעשה ההדלקה שנעשה בע"ש, וכל חידושו של הנמוק"י לא נאמר אלא לענין תורת המעשה בגדרו כלפי העושה, ורק דהקצוה"ח כתב להביא ראי' מיסוד הנמוק"י הנ"ל, דס"ל דלמ"ד דבתר מעיקרא אזלינן אף בזריקת חץ אמרי' כן ואין לחלק בין זריקת הכלי לזריקת החץ, והענין, דהתוס' לעיל שם כתבו, דאם זרק אבן או חץ על הכלי ובא אחר וקדם ושברו פשיטא דחייב ולא שייך כאן מנא תבירא תבר, וסברא פשוטה היא לחלק בין זורק אבן לזורק כלי עצמו, וביאור דבריהם לכאורה פשוט, דס"ל דדוקא באופן שזרק הכלי דבזה מה שישבר הכלי לאחר זמן הוא מחמת הכלי גופי' שהוא כבר נזרק, ומכיון שמחמת מצב הכלי הוא שישבר הכלי, לכן כבר כעת נחשב הכלי למנא תבירא, אבל בזריקת חץ שהכלי לא נשתנה בכלום, ומחמת ענינו של הכלי אינו עומד לישבר, ורק דמכיון שנזרק החץ לכן בפועל ישבר הכלי, א"כ אין הכלי כעת נקבע כמנא תבירא כיון דשבירתו של הכלי בסמוך אינו מחמת הכלי אלא מחמת החץ, ואין גדרי הכלי נקבעים אלא לפי מצב הכלי ולא לפי מה שעתיד להעשות בכלי אך אינו נידון בהכלי כעת.

ונראה דע"ז הוא שכתב הקצוה"ח דמכיון שהתחדש בדברי הנמוק"י דבשעת השבירה ה"ה אנוס ומוכרח דהחיוב הוא על שעת הזריקה, ונתבאר דהענין הוא דגדרי המעשה שמחמת העושה הוקבעו עפ"י גדרי המעשה שהי' בשעה הראשונה, ומשום כך אינו נחשב כאנוס על ההיזק, ומוכרח דאף כלפי ההיזק בפועל דיינינן לגדרי המעשה כענינו בשעה הראשונה, דהלא כל שנעשה באונס אינו נחשב שעשאו וכנ"ל, והרי להתחייב אין די שיחשב השבירה כמעשה דידי' רק מצד החץ, אלא נצרך שההיזק בפועל יהי' נחשב כמעשה דידי', ובהכרח דאף גדרי שבירת הכלי שמצד הכלי הוקבעו לפי גדרי המעשה שעשה בשעה ראשונה. והרי כל הענין דנקבע המעשה לפי ענינו בשעה ראשונה הוא משום דבזה הי' העשי' מצד הגברא, ולכן עניני הגברא שבמעשה חיילי לפ"ז, ומכיון דדיינינן להשבירה מצד הכלי כגדרי הזריקה, בהכרח דבזריקה התחדש כח השבירה, ואין השבירה מתחדשת רק בהשבירה בפועל. וא"כ לדעת התוס' דבזורק חץ נחשבת השבירה כמעשה מחודש בשעת השבירה, וכל זמן שחץ זרוק אי"ז נחשב עשי' בחפץ, א"כ לא שייך שיהי' גדרי מעשה השבירה שמצד הכלי לפי גדרי מעשה הזריקה בשעת הזריקה. וממש"כ הנמוק"י דגדרי השבירה מצד הכלי הוקבעו לפי גדרי מעשה הזריקה בשעת הזריקה, מוכח דס"ל דדיינינן לשבירת הכלי אף במעשה הזריקה, ונחשב מעשה הזריקה ג"כ למעשה מקוים בהכלי, ואין חידוש המעשה כלפי הכלי רק בזמן שבירתו בפועל, וממילא למ"ד דבתר מעיקרא אזלינן ה"ה בזריקת חץ על כלי אמרי' דבתר מעיקרא אמרי'.

ולכאורה יש להוכיח כדברינו מדברי הקצוה"ח בהמשך דבריו שכתב וז"ל, דעד כאן לא אזלי' בתר מעיקרא אלא למ"ד אשו משום חציו והו"ל כאילו נגמר המעשה וכמש"כ בנמוק"י, אבל וכו' עכ"ל, ומבואר בדבריו דהטעם דאזלי' בתר מעיקרא הוא משום דברי הנמוק"י שנחשב שנעשה כל המעשה, וצ"ע דבתחילת דבריו כתב להיפך, דהטעם שנחשב שעשה כל המעשה הוא משום דבתר מעיקרא אזלי', ומוכרח כמושנ"ת דאין כוונת הקצוה"ח דמשום דינא דבתר מעיקרא לכן נחשב שנעשה כל המעשה, ולא כתב אלא רק דמדברי הנמוק"י מוכח דאף בחץ אזלי' בתר מעיקרא.

ונראה עוד, דהדברים מוכרחים בדעת הקצוה"ח, דלכאו' אין שייך לפרש דברי הנמוק"י עפ"י דינא דבתר מעיקרא אזלינן, דהלא זה פשוט דאף לפמש"כ הקצוה"ח בדעת הנמוק"י שנחלק על התוס' וס"ל דבזריקת חץ ג"כ אמרי' דבתר מעיקרא אזלינן, מ"מ כל זה הוא רק באופן דא"א להציל הכלי מהחץ, אבל כל שאפשר להציל הכלי ודאי לא אמרי' דבתר מעיקרא אזלי', וא"כ אטו באופן דאפשר להציל הפתילה יהי' אסור להדליקה בע"ש שתדלק בשבת. אלא ודאי דלעולם אף להקצוה"ח אין הנידון כאן להתיר מלאכת שבת ע"י דינא דבתר מעיקרא אזלינן, ויסוד דברי הנמוק"י הוא כמושנ"ת דגדרי המעשה הוקבעו כענין העשי' שהי' בזריקה, ורק דהקצוה"ח כתב דמדדיינינן לשבירת הכלי מצד הכלי לפי עניני המעשה זריקה, מוכרח דמעשה הזריקה נחשבת שנעשית גם בכלי, וממילא למ"ד דבתר מעיקרא אזלינן אין לחלק בין זריקת הכלי גופי' לזריקת חץ על הכלי.

ו. והנה הקצוה"ח שם הקשה בהמשך הגמ' דמוקמינן לר"ל הא דתנן גמל טעון פשתן וכו' דמיירי במסכסכת כל הבירה כולה, דלמ"ד דאף בזריקת חץ אזלי' בתר מעיקרא והוי מנא תבירא, א"כ תכף מכי אדליק במקצת הבירה הו"ל כשרוף כל הבירה, ואיך נתחייב עוד מחמת הסכסוך, וכתב לבאר דדוקא לריו"ח דאשו משום חציו אזלי' בתר מעיקרא, דהו"ל כאילו נגמר כל המעשה כמש"כ הנמוק"י, אבל למ"ד דאשו משום ממונו והו"ל כאילו ממונו הזיק, בזה לא אזלינן בתר מעיקרא, וכחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' דלא אזלי' בתר מעיקרא, ע"ש. ובחזון איש סי' י"א סק"ט תמה ע"ז, דלענין למיחשב כשרוף אין נפקותא בין ר"י לר"ל, דלא פליגי אלא אי מעשה האש מתייחס אל האדם, או שהוא מעשה נפרד מן המדליק, אבל סו"ס הכלי כבר אבוד מן העולם בהחלט, ע"ש, וצ"ע בביאור דברי הקצוה"ח.

והנראה בזה, דהנה בחי' רבנו חיים הלוי הל' שכנים כתב, דענין הגזיה"כ דאשו משום חציו הוא דאף דבאמת האש הולכת מכוחו מ"מ סוכ"ס כח הרוח מעורב בו, ואם לא הרוח לא הי' האש מתפשטת, והי' בדין דלא יתחייב משום כך, ולזה ילפי' דמ"מ הוי כוחו, וע"ע בשיעורי רבנו חיים הלוי בב"ב דף כ"ו ע"א שכתב בדעת ריו"ח דאשו משום חציו ומשום ממונו, דלענין אשו משום חציו נתחדש דלא איכפ"ל בזה שכח אחר מעורב בו, ואעפ"כ הוי כוחו, אבל לענין אשו משום ממונו נתחדש שמתחייב גם על מעשה הרוח, ויעו"ש שהאריך בזה, ולפ"ז יתכן דלר"ל דלעולם אשו משום ממונו, הענין בזה הוא, דס"ל שלא נתחדש כלל שלא איכפ"ל מהכח אחר, ולעולם כל חידוש פרשת אש הוא רק שמתחייב גם על מעשה הרוח.

והנה הלא נתבאר דיסוד הפלוגתא בזריקת חץ על כלי אם כבר נחשב הכלי למנא תבירא למ"ד בתר מעיקרא אזלינן הוא שנחלקו אם דיינינן למעשה הזריקה שנעשה בהכלי ג"כ, וכבר נידון הכלי גופי' שנעשה עליו זריקת חץ, או דמכיון שלא נעשה מעשה בגוף הכלי כלל א"כ עדיין אין זה נידון בכלי מה שעתיד החץ לשברו, ולכשיגיע החץ נידון זאת כלפי הכלי כהתחדשות המעשה בזמן שיהי' נעשה. ומשום דדין בתר מעיקרא הוא מה שהכלי מצד עצמו נידון כשבור, ואין לומר כן אלא כשמעשה השבירה כבר התחדש בכלי. ומעתה למ"ד דאשו משום חציו, שנתחדש דלא דיינינן להרוח, ממילא דיינינן לזה שכל המעשה השובר כבר נעשה, ומכיון דס"ל להקצוה"ח דזריקת חץ נחשבת שנעשית בהכלי גופא, ממילא הוי כמנא תבירא, אבל למ"ד דאשו משום ממונו, דלעולם דיינינן להרוח, אלא שנתחדש דחייב אף על מעשה הרוח, ומעשה הרוח הלא עדיין לא נעשה, א"כ עדיין לא נעשה בהכלי כל מעשה השבירה, דכשתהי' הרוח הרי זה התחדשות במעשה השבירה, ולכן אין נחשב הכלי למנא תבירא.

כ"ב מרחשון תשפ"ג

**בגדר דין אשו משום חציו והמסתעף**

ענף א'

דף כ"ב ע"א אתמר ריו"ח אמר אשו משום חציו ר"ל אמר אשו משום ממונו. משמעות דברי ריו"ח דהוי ממש כאדם המזיק, וכדחזינן בע"ב [לפרש"י והתוס'] דלמ"ד אשו משום חציו חייב מיתה כשהרג ע"י אש, וכן מבוא' במסקנת הסוגיא דלמ"ד אשו משום חציו חייב המזיק באש בד' דברים, ואף לא נאמר פטור טמון באש שחייב בה משום חציו. אולם באמת יש להוכיח דאין אש נחשבת כאדם המזיק ממש, וכמש"כ רש"י להדיא לקמן דף ס"ב ע"א ד"ה מאי וכו' לחלק בין מזיק בידים למבעיר, דמבעיר לא מזיק בידים הוא אלא פושע כדכתיב כי תצא אש מעצמה, עכ"ל, וכעי"ז כתב הש"ך בסי' תי"ח ס"ק ו', דכשהיו טמונין כלים שאין דרך להניח, אע"ג דהשורף בידים חייב מ"מ המבעיר פטור, דאע"פ שהדליק בתוך של חבירו, היינו בפשיעה ולא בידים, ובמנ"ח מצו' נ"ו הק' על הש"ך, דמכיון דקיי"ל דאשו משום חציו, א"כ לעולם המבעיר נחשב שורף בידים, ומבוא' בדעת הש"ך דאף דאשו משום חציו מ"מ אי"ז נחשב בידים ממש. וכן מוכרח לעיל דף ו' ע"א דילפי' לחייב על כריית בור ע"י רוח מצוי', מצד השוה מאש ובור, ולכאו' אם ילפי' מאש לכל התורה כולה דהוי בידים ממש, א"כ אף כאן נחשב שכרה בור בידים ממש, ואי"צ להצד השוה. אכן יל"ע בכ"ז, דאם אמנם אין המבעיר נחשב למזיק בידים ממש, א"כ היאך ילפי' מנזיקין לחייב אף ברציחה על אש ושתועיל שחיטה בכה"ג. וצ"ע.

והנה בתוס' רבנו פרץ ביאר מה שהוצרכו ריו"ח ור"ל ליתן טעם לאש מה שלא מצינו כן בשאר האבות נזיקין, דהיינו משום דהאש כח אחר מעורב בו, ולולא הרוח לא הי' נעשה הנזק, ע"ש, וכעי"ז מבוא' בחי' רבנו חיים הלוי בהל' שכנים שכתב לבאר הענין דילפי' מנזיקין לרציחה דאשו משום חציו, דבאמת הדבר כן דאשו הוי חציו ממש והולכת מכוחו, ולכן חייב בזה גם בנפשות, והא דאיצטריך למילפה מקרא הוא משום דכח אחר מעורב בה והו"א דפטור, ובזה הוא דגלי לן קרא דגם היכא דכח אחר מעורב בו ג"כ חייב והו"ל כוחו ממש, וזהו הגזיה"כ דאשו משום חציו, ולכן ילפי' לזה גם לנפשות מכיון דהוי כעין גילוי מילתא בעלמא דגם בכח אחר מעורב בו הוי כוחו, עכ"ד. ולכאורה יש להבין בכ"ז, דמכיון דהאש נחשבת ככוחו, ומסברא הו"א דחשיב מעשה דידי', א"כ מאי איכפ"ל דלולא הרוח לא הי' נעשה המעשה לענין גדרי המעשה שבזה, דסוכ"ס הרי הוא עשה המעשה, ורק שעשאה עם הרוח, והרי לענין מלאכת שבת בשנים שעשאוה מבואר בשבת דף צ"ב ע"ב דבאופן דא"א לאחד לעשות ועשאוה שנים חייב לר"מ ור"י, ואף לר"ש דפטר ילפי' לזה מגזיה"כ דבעשותה, אבל בלא הילפותא דבעשותה הי' מתחייב אף כשללא מעשה חבירו לא הי' נעשה המעשה בכוחו, [ואדרבה שם מבואר דמכיון דכל א' לבדו לא הי' בכוחו לעשות המעשה הוא טעם שיהי' המעשה נחשב מעשה של שניהם], ומ"ש בנזיקין שמתבאר דס"ד דמכיון דללא הרוח לא הי' נעשה המעשה אינו מתחייב על המעשה.

גם יעוי' בחי' הגרש"ר סי' י' אות ו' ד"ה אולם וכו' שכתב לתמוה בדברי מרן הגר"ח ז"ל, דהלא פשיטא דאם שנים יזרקו חץ ולא הי' אפשר לא' לבדו לזרוק דשניהם חייבים, ולא יהי' נחשב גרמא מכיון שכל א' לא הי' יכול לזרוק לבדו, ומכיון דס"ל להגר"ח דבליבה וליבתה הרוח הוי חציו, א"כ היאך יתכן בזה פטור משום דלולא הרוח לא הי' נזק, ויעוי"ש עוד מה שהק' בד' התוס' והרמ"א דבשנים שליבו אש, וליבוי כל א' לבדו לא הי' מלבה האש, דשניהם פטורים, ולדברי הגר"ח דיש לדון בזה משום חציו יש להקשות מ"ש משנים שזרקו חץ, וכתב שהרצה הקושיא בפני מרן הגרי"ז ז"ל, והניח בצ"ע, ע"ש.

עוד יש להבין בדברי מרן הגר"ח ז"ל, דיעוי"ש בסוף דבריו שמבואר שם דמכיון דלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק לכן דיינינן לזה כגרמא, ולפ"ז לעולם דין אשו משום חציו הוא משום דגרמא בנזיקין חייב, וכן הוא להדיא בשיעורי רבנו חיים הלוי בב"ב דף כ"ו ע"א ע"ש, [וצ"ע למ"ד דגרמא בנזיקין פטור מ"ט חייב באשו משום חציו], ומ"מ הלא מתחייב גם בנפשות ומהני אף לשחיטה, וצ"ע דמכיון דמדין גרמא הוא שמתחייב האיך מהני זאת לחיוב בנפשות ולשחיטה, ואמנם בתחילת דבריו כתב מרן הגר"ח ז"ל לבאר הילפותא מנזיקין לנפשות משום דהוי רק כעין גילוי מילתא בעלמא דלא איכפ"ל בזה שלולא הרוח לא הי' מזיק, וצ"ע דמכיון דהטעם דלא איכפ"ל בזה הוא משום דין חיוב גרמא בנזיקין, א"כ אי"ז גילוי מילתא בעלמא, אלא דין חיוב בגרמא, והיאך ילפי' לזה לנפשות ולשחיטה.

ואשר נראה מבואר בזה, דחלוק חיוב תשלומי נזיקין משאר חיוב הבא על מעשי הגברא, וכגון במלאכת שבת דפשיטא דלעולם החיוב הוא על המעשה גופא, וכל שהמעשה דידי' הי' מעשה מלאכת שבת ה"ה מתחייב, משא"כ בנזיקין לעולם אין החיוב על גוף המעשה בתורת מעשה ומלאכה בפנ"ע, אלא דמכיון שע"י מעשיו נעשה מעשה היזק הרי שמתחייב בזה על מעשה ההיזק, ואין הנידון על מעשה הגברא גופא אלא דיינינן במעשה ההיזק בפועל, ורק דמכיון שהוא במעשה דידי' עשה ההיזק לכן נחשב מעשה ההיזק כמעשה דידי'. וכן מתבאר בדין מעמיד שכתבו התוס' להלן דף נ"ו ע"ב ד"ה מעמיד וז"ל, ואע"פ שאין הבהמה שלו, חייב מטעם שן ורגל, דאע"ג דכתיב בעירה כדידיה חשיבא הואיל והוא עשה, עכ"ל התוס', ומטו משמי' דמרן הגרי"ז ז"ל לבאר בזה, דמכיון שהוא העמיד הבהמה על הנזק לכן נחשב כבעל מעשה ההיזק, והרי מבוא' בתוס' דחיובו כממונו המזיק, וא"כ יסוד החיוב בממונו המזיק ג"כ הוא משום כך שנחשב הוא הבעלים על מעשה ההיזק. באופן דלעולם המתחייב בתשלומי נזיקין הוא בעל מעשה ההיזק, ומ"מ בנזקי בהמה מצינו בב' אופנים לשיהי' נחשב בעל ההיזק, אם משום שהעמיד הבהמה על הניזק, או משום דהמזיק הוא ממונו ולכן בעל הממון נחשב לבעל ההיזק. וכן גם באדם המזיק נחשב הוא לבעל מעשה ההיזק, מכיון דעל ידי המעשה דידי' נעשה ההיזק בפועל.

וילה"ר לזה מהמבוא' להלן דף ס' ע"א ובב"ב דף כ"ו ע"א דאף דזורה ורוח מסייעתו חייב בשבת, מ"מ לענין נזיקין יש לפטור בכעין זה, דשאני שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה, [ומ"מ לדעת הרמב"ם בפ"א מהל' שכנים הל' א' לענין הרחקות נזיקין דיינינן לזה כגירי דילי' אף דלענין תשלומין פטור], והביאור בזה נראה כמו שנתבאר, דלענין שבת לעולם האיסור הוא מעשה המלאכה, וכל שבפועל עשה המלאכה לא איכפ"ל ביחס המציאות הנעשית כלפי תורת המעשה דידי', וממילא אף בזורה ורוח מסייעתו דלולא הרוח לא היתה נעשית המלאכה, מ"מ מכיון דבפועל נעשית המלאכה בידו ה"ה מתחייב בזה, אבל לענין נזיקין לעולם הנידון במציאות ההיזק אם מעשה ההיזק הוא מעשה דידי' או לא, ובזה אמרי' דמכיון דלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק מכח מעשיו, ממילא אין לדון לההיזק בפועל בתורת מעשה דידי'. [ולפ"ז לענין גירי דילי' ס"ל להרמב"ם דדיינינן לגוף המעשה ולא למעשה ההיזק].

ונראה דזהו שמבואר לענין נזיקין דיש לדון דמכיון דללא הרוח לא הי' נעשה ההיזק ממילא לא יתחייב, ומשום דבהל' נזיקין אין הנידון בגוף המעשה אלא רק במעשה ההיזק, ורק דע"י שעשה מעשה הנזק ממילא מעשה ההיזק נחשב מעשה דידי', אבל כל שללא הרוח לא הי' נעשה ההיזק בפועל, ממילא מכח המעשה דידי' בלחוד לא הי' נעשה ההיזק, וא"כ אין לדונו כבעל מעשה ההיזק ע"י המעשה שעשה, ואין זה ענין למלאכת שבת דמכיון דיסוד האיסור הוא במעשה המלאכה גופא ממילא אין מקום לדון כלל באם הי' נעשה המעשה ללא השני שסייע בהמעשה, דסו"ס הוא עשה מעשה שענינו מלאכה בשבת, ובהל' שבת לעולם הנידון הוא בגוף המעשה, אבל בנזיקין דדיינינן למעשה ההיזק, אין מעשה ההיזק נחשב כמעשה דידי' מכיון שלא הי' נעשה לולא הרוח, וזהו חיסרון ביחוס מציאות ההיזק להמעשה שעשה בידים.

ונראה דזהו המבואר בדין אשו משום חציו, שנתחדש בזה דמעשה היזק הנעשה ע"י אש נחשב מעשה ההיזק כמעשה היזק דידי' בתורת חציו ולא בתורת ממונו, והיינו דהענין מה שמעשה ההיזק נחשב כדידי' הוא מצד מעשה הגברא שהבעיר, והוא כשייכות מעשים להעושה בתורת עושה ולא כשייכות מעשי היזק לבעל הממון בתורת ממונו המזיק, ולעולם אין זה נחשב שמעשה האש ממש הוא מעשה דידי' שעשה הוא בידים, אלא דמעשה ההיזק הוא מעשה דידי' בתורת מעשה המתייחס אליו בתורת עושה, וכנ"ל. [ויתכן דזהו כונת הנמוק"י לתרץ דאין איסור באשו הדולקת בשבת מדין אשו משום חציו משום שחיובו על שעת ההבערה, וכבר הרבו האחרונים להקשות בזה וכמבואר לעיל, אולם לפמשנ"ת י"ל דלזה גופא נתכוין הנמוק"י, דבדין אשו משום חציו לא התחדש דמעשה האש בפועל נחשב ממש למעשה הגברא, דלעולם מעשה הגברא הוא הבערת האש ותו לא, וכל חיובי האש לאחר מכן מתחייב הוא בהן ע"י מעשה ההבערה, וע"י מעשה ההבערה כל הנעשה באש אח"כ יחוסו לבעלים הוא בתורת מעשה דידי', ומכיון דמעשי האש בפועל חשיבי מעשי היזק דידי' בתורת עושה משום שהוא הבעיר, לכן כל החיובים הן בשעת ההבערה, ודו"ק[[85]](#footnote-85)].

ולפ"ז נראה לבאר דברי מרן הגר"ח ז"ל שכתב דמכיון דלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק לכן אין זה אלא גרמא וחייב מדין גרמא בנזיקין חייב, ומאידך מבואר דילפי' לזה ג"כ לנפשות, וביאר הגר"ח בזה דהוי כעין גילוי מילתא, ולפמשנ"ת דכל דברי הגר"ח דמכיון דלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק ממילא בדין שלא יתחייב משום זה היינו משום דבנזיקין לעולם המחייב הוא מעשה ההיזק, ודיינינן למעשי הגברא רק כהיכי תימצי שיהי' מעשה ההיזק נחשב מעשה דידי', ולכן מכיון דע"י מעשיו לולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק לכן יש לדון דלא יהי' מעשה ההיזק נחשב כמעשה דידי', אבל כלפי גוף המעשה שבידו ממש אין חיסרון בזה שלולא הרוח לא הי' נעשה המעשה, דסו"ס אחר הרוח הרי הוא עשה המעשה בגופו ממש, וממילא אין החיסרון בזה שלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק אלא רק לענין נזיקין דההתחייבות על ההיזק בפועל, אבל בנפשות ס"ל דלעולם הנידון הוא בהמעשה גופא, דרוצח בידים הוא שמתחייב, וכלפי גוף המעשה אין זה נחשב כגרמא אלא הוי מעשה דידי' ממש וכנ"ל, אלא דמ"מ אף שעשה מעשה רציחה אם לא יהי' נחשב שהרציחה בפועל מתיחסת למעשה הרציחה שעשה ודאי שלא יתחייב עי"ז, וממילא יש לדון דמכיון דלולא הרוח לא הי' נעשה מציאות הרציחה ממילא לא יתחייב על רציחה זו ע"י המעשה שעשה, וזהו דילפי' מדין אשו משום חציו דאף דלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק מ"מ נחשב המבעיר לבעל מעשה ההיזק בתורת עושה, ואין זה אלא גילוי מילתא דאף דלולא הרוח לא הי' נעשה המעשה אין חיסרון ביחוס תוצאת המעשה להמעשה לדידי'.

ולפ"ז יש ליישב מה שהקשה בחי' הגרש"ר דבשנים שזרקו חץ ולא הי' אפשר לא' לזרוק פשוט ששניהם חייבים ולא יהי' נחשב גרמא, ומ"ט בשנים שליבו אש ולא הי' בליבוי כל א' לבדו בכדי ללבותה שניהם פטורים, וכן בליבה וליבתה האש ביאר מרן הגר"ח ז"ל דחייב רק מדין גרמא בנזיקין. ולפמשנ"ת יש ליישב, דבשנים שזרקו, הלא מכח מעשה הזריקה בלבד נעשה ההיזק, וא"כ אין חיסרון ביחוס מציאות ההיזק למעשה הזריקה, ומעשה הזריקה גופא אין בו חיסרון כלפי כל א' בזה שהוא לבדו לא הי' אפשר לו לזרוק, דסו"ס כל א' זרק, וכמושנת"ל דאף מעשה שלא הי' אפשר לא' לעשות לבדו מ"מ כל שבפועל עשאו נחשב מעשה דידי', ומכיון שנחשב שזרק, והרי ההיזק נעשה ע"י הזריקה, נחשב הוא לבעל מעשה ההיזק, וכל דברי מרן הגר"ח ז"ל לא נאמרו אלא באופן דמכח המעשה שעשה לבדו לא הי' נעשה ההיזק, וממילא אין מציאות ההיזק נחשבת כמעשה דידי' מכיון דמכח מעשיו לולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק, ואי"ז חיסרון בגדרי המעשה אלא ביחוס ההיזק להמעשה.

והנה בהמשך הגמ' בההיא דגמל שהי' טעון פשתן ודלקה בנרו של חנוני ודלקה כל הבירה בעל הגמל חייב, ומוקמינן לה במסכסכת, ומקשי' ואי במסכסכת אמאי חייב חנוני בהניח נרו מבחוץ, ובתוס' שם הקשו דלק' דף כ"ג ע"א מקשי' בכלב שנטל חררה והדליק את הגדיש דלחייב בעל הגחלת, ואע"ג דהכלב פשע, ובשטמ"ק הביא מה"ר ישעי' ז"ל שכתב ליישב וז"ל, ולרבי נראה לחלק, דהכא גבי כלב הואיל ואין ההיזק בכוחו ממש אלא ע"י הרוח המוליך את האש בכל הגדיש וגם אין בעליו עמו יש לנו לפטרו, ואע"ג דרוח מצויה חייב רחמנא כמו חציו, הני מילי כשכל הפשיעה על ידו, דליכא מאן דלשלם אלא הוא, ואין לנו להפסיד הניזק, אבל הכא דפשע בעל הגחלת נשליך עליו כל התשלומין, ולא דמי לתרנגול שעשה כל ההיזק בכוחו וכו', עכ"ל, והדברים צ"ב בסברא, דהלא מכיון דאשו משום חציו א"כ זהו נחשב ממש כחציו, ומ"ט אמרי' דמכיון שנעשה ע"י רוח לכן אין חיובו אלא משום שאין אחר שפשע בזה.

ואשר נראה מוכרח בדבריו, דלעולם אין הענין באשו משום חציו דהוי כמעשה דידי' ממש, דא"כ לכאו' אין מקום לחילוק זה כלל, אלא דדיינינן בזה למעשה ההיזק בפנ"ע והוא אינו מעשה דידי' כלל, אלא דבחידוש אש שמתחייב על מעשה האש התחדש שחיובו על מעשה ההיזק הוא בתורת מעשה היזק שנעשה במעשיו ולא בתורת מעשה היזק שנעשה ע"י ממונו, אבל כל זה הוא באש בעלמא דמעשה ההיזק נחשב כמעשה דידי' ושוב יש לדון בתורת יחוס המעשה כמעשה דידי', אבל באופן שאחר פשע, מכיון שפשיעת בעל האש הי' פשיעה בהיזק שיהי' ע"י רוח והאחר פשע ממש, ממילא מעשה ההיזק נחשב כמעשה השני, ואינו נחשב כלל כמעשה היזק דידי', ושוב אין מקום לדון בזה אם הוא חציו או לא.

כ"ז חשון תשפ"ג

**עוד בענין הנ"ל**

ענף ב'

התוס' בסוגיי' כתבו דאף כשלא הבעיר האש אלא רק פשע שלא שימר גחלתו חשיב חציו, ובמנ"ח מצו' נ"ו מבוא' דלהתוס' אי"צ שידליק האש כלל, ומכח פשיעתו נחשבת האש לחציו, [ודלא כהמבוא' ברא"ש כאן ובתלמיד ר"ת לקמן דף כ"ג ע"א], ויש להקשות בזה מהמבואר לקמן דף כ"ג ע"א דבנפלה גדר שלא מחמת דליקה אמרי' דכלו לו חציו ואף דהי' לו לגודרה אינו חייב אלא מדין ממונו ולא מדין חציו, ולכאורה הלא מכיון דשורו הוא שלא טפח באפי' כמבוא' בסוגיא שם, א"כ ע"י פשיעתו יהי' נחשב שוב כחציו, וכבר הקשה כן בקונטרס יונת אלם סי' י"ז, ויעוי"ש מש"כ לחלק, דדוקא באופן שבפשיעתו מונחת האש במקום התורפה, דבזה בפשיעתו האש הולכת ומזקת, נחשב חציו ע"י פשיעתו, אבל באופן שהאש הולכת מצד עצמה, ואין פשיעתו אלא רק בזה שאינו גודר ושומר האש, אין זה פשיעה בגוף הדבר המזיק, ואין האש נחשבת לחציו ע"י פשיעה זו, ע"ש. אך לכאו' אכתי ילה"ק ממה שאמר רבא בסנהדרין דף ע"ז ע"ב זרק חץ ותריס בידו ובא אחר ונטלו ואפילו הוא קדם ונטלו פטור דבעידנא דשדייה ביה מיפסק פיסקיה גיריה, ובאופן שהוא נטל התריס לכאו' הפשיעה היא בזה שעשה שתהא האש במקום תורפה. [אכן לכאו' יש לדון דבזה הפשיעה היא בתריס ואי"ז נידון כפשיעה בהאש גופא]. וצ"ע בזה.[[86]](#footnote-86)

עויל"ע בזה, דהנה בתוס' בסנהדרין דף ע"ז ע"א ד"ה סוף כתבו לענין שחיטה דבדין דתהני שחיטה מדין אשו משום חציו, דהלא אי"ז גזיה"כ רק בנזיקין כדמוכח מדילפי' לזה אף לרציחה, ולפ"ז הקשו בנפלה סכין מ"ט לא תחול השחיטה מדין אשו משום חציו, ומשמעות דבריהם שם שהקשו כן מדין אסו"מ שהתחדש בזה דין חציו וממילא בדין דיהני אף לשחיטה, ולכאורה יל"ע בזה, דמכיון דס"ל להתוס' דע"י פשיעה לחוד ג"כ כבר נחשב לחציו, א"כ בלא דין אסו"מ ג"כ הו"ל להתוס' להקשות בהא דתנן דנפלה סכין מידו לא הוי שחיטה, דהלא לא נזכר שם שהוא דוקא כשנפלה באונס, [ואדרבה משמע שכל שלא הפילה ממש לא הוי שחיטה], ולכאו' משום הפשיעה בזה הי' להיות נחשב חציו. [אך יתכן דמקור דברי התוס' דאף בפשיעה נעשה חציו הוא מדין אסו"מ דס"ל דהחיוב בזה הוא מדין חציו].

והנראה בזה, דהנה בגוף דברי התוס' יש להבין הסברא בזה, דלכאורה צ"ע איך יתכן דאף שלא עשה מעשה בידים כלל מ"מ יהי' נחשב למעשה דידי' בתורת חציו ע"י שפשע בשמירת גחלתו, אמנם לפמשנ"ת דדין חציו היינו רק בדין המעשה היזק שנחשב כמעשה דידי', דיחס מעשה ההיזק כמעשה דידי' הוא בתורת יחס של מעשה להעושה ולא בתורת מעשה ממונו, לפ"ז מש"כ התוס' דע"י הפשיעה נחשב כחציו אין כוונתם דע"י פשיעה הוי מעשה האש נידון כמעשה דידי' ממש, אלא רק דע"י הפשיעה הרי יחס המעשה היזק לדידי' הוא בתורת חציו ולא בתורת מעשה ממונו, והיינו דמכיון דההיזק נעשה בפשיעתו, ממילא נחשב הוא כבעל מעשה ההיזק בתורת עושה. וממילא אין זה שייך אלא רק לענין נזיקין דהחיוב הוא על מעשה ההיזק וכמבואר, אבל בשחיטה דודאי אין הנידון במציאות הבהמה השחוטה, ואין היתר שחיטה חל ע"י שיהי' השוחט בעל מעשה השחיטה, אלא דמעשה השחיטה שנעשה בכח גברא הוא המכשיר, ודיינינן לגוף מעשה השחיטה, ואם כן אין מקום לדון בזה כלל משום פשיעה, דלא יתכן ע"י פשיעה שיהי' נחשב מעשה דידי', ולכן לא הקשו התוס' אלא מדין אסו"מ שמתחייב בהן מדין חציו, ואע"ג דהלא לא הי' ההיזק ע"י מעשיו כלל מ"מ נחשב ההיזק כחציו, וע"כ הענין דמגזיה"כ הוא דלא דיינינן להכח אחר שבזה, ולעולם אין לדון אלא רק במעשה הגברא שהניח האסו"מ בראש גגו, ולא איכפ"ל בהכח אחר כלל, וא"כ אף לענין שחיטה אין לדון אלא בהנחת הסכין במקום שהי' אפשר להסכין ליפול, וכל שנעשה אח"כ ע"י כח אחר אין דנין להכח אחר שבזה, ונחשב הכלב המעשה דידי' שהניח הסכין בתחילה, ולכן נחשבת השחיטה כנעשית בכוחו ממש.

ולפמשנ"ת נראה ליישב מש"כ להקשות מזרק חץ ותריס בידו וסילק התריס מ"ט אין הפשיעה בחץ נחשבת כחציו, דמכיון דלעולם החץ הולך בכוחו, ורק דמכיון דבזריקת החץ הי' תריס דיינינן לזה ככלו לו חציו וממילא אין כח החץ נחשב כחציו, אבל עכ"פ החץ בפועל הולך בכוח שיש בהחץ, ומ"מ תורת הכח שבזה אינו נידון ככוחו אלא דיינינן לזה כלפי הזורק ככח אחר, וממילא לעולם תורת המעשה נחשב המעשה כמעשה של הכח שבחץ, ואף שפשע מ"מ מכיון שיש כח אחר בהחץ ממילא אין נידון מעשה החץ כמעשה דידי' אלא כמעשה הכח שבו אשר הוא נידון ככח אחר.

והנה בתוס' להלן ע"ב ד"ה חציו דחרש וכו' כתבו דלמ"ד דאשו משום חציו אינו חייב אלא ברוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק, והקשה מו"ח הגאון שליט"א לפ"ז במש"כ התוס' בסנהדרין לדון בנפלה סכין דיהני לשחיטה מדין אשו משום חציו, דאין מסתבר דמיירי באופן שהי' קרוב לודאי שתהא שחיטה באופן זה, [ועכ"פ מה שהקשו התוס' שם מ"ט לא מהני בנפלה, הול"ל דמיירי כשלא הי' קרוב לודאי שתהא שחיטה]. ולפמשנ"ת נראה די"ל, דכל דברי התוס' דבעינן רוח מצוי' הרבה לא נאמרו אלא לענין שיהא נחשב המבעיר כבעל מעשה ההיזק, ולזה כתבו דכל שאינו קרוב לודאי שיזיק אין שייך שיהי' המבעיר בעל מעשה ההיזק ע"י המעשה דידי' מכיון שמעשיו לא היו קרוב לודאי שיהא מהן המעשה היזק, אבל בשחיטה אין הנידון כלפי יחס מציאות הבהמה השחוטה, אלא דיינינן לגוף מעשה השחיטה בידים, ומכיון דבגזיה"כ דאשו משום חציו התחדש דלא דיינינן להרוח, ומלבד הרוח לא הי' אלא רק מה שהוא הניח הסכין, ממילא מעשה השחיטה נחשב שהוא עשאו ממש. ודו"ק.

ענף ג'

והנה לקמן דף נ"ו ע"א אמרו דהכופף קמתו של חבירו בפני הדליקה והוזקה ברוח מצוי' חייב, וכתבו התוס' שם דמבואר בזה דאין חילוק בין מקרב האש אצל הדבר למקרב הדבר אצל האש, ומבואר בדבריהם שם דלפ"ז ה"ה במקרב אדם לאש ומת יתחייב במיתתו מדין אשו משום חציו, וכ"כ התוס' בסנהדרין דף ע"ז ע"א ד"ה סוף וכו', ולכאורה הדברים צ"ע, דלכאו' דין מקרב הדבר אצל האש ענינו דממילא נחשב שהזיק את הדבר שקירב, דמכיון שקרבו להאש נחשב שהזיקו, וכמש"כ רש"י שם, אבל מהיכ"ת לחדש דיהי' נחשב כחציו, וגם בסברא צ"ע היאך יהי' נחשב כחציו מה שלא פעל כלל בהמעשה אלא רק קירב הניזק.

ונראה הביאור בזה לפמשנ"ת דלענין נזיקין עיקר הענין הוא שיהי' נחשב בעל מעשה ההיזק, ונתחדש באשו משום חציו דאף שהי' ג"כ רוח מ"מ נחשב הוא לבעל ההיזק בתורת מעשה דידי', דמכיון דסו"ס במעשה דידי' נעשה ההיזק לא איכפ"ל דלא הי' בכח מעשה דידי' לפעול ההיזק, ונחשב בעל מעשה ההיזק בתורת עושה, וס"ל להתוס' דה"ה במקרב הדבר אצל האש ג"כ נחשב לבעל ההיזק, דלענין תורת בעל מעשה ההיזק אין חילוק בין מקרב הדבר אצל האש למקרב האש אצל הדבר, ומכיון שסו"ס נחשב לבעל ההיזק מחמת המעשה דידי' שקירב הדבר לאש, לכן נחשב בעל ההיזק בתורת עושה ולא בתורת ממונו המזיק, ורק שהי' מקום לדון דמכיון דאף אחר שמקרב הדבר אצל האש מ"מ עדיין לולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק, וזהו שנתחדש בדין אשו משום חציו דאף שלולא הרוח לא הי' נעשה ההזיק, מ"מ מכיון שנעשה ההיזק במעשה דידי', דיינינן לזה כחציו, ונחשב הבעלים על מעשה ההיזק ובתורת עושה, ולפ"ז ענין החציו שבזה אינו משום כח האש שנחשב חציו, אלא ע"י מעשה קירוב הניזק אשר הוא שעשה ההיזק נחשב ההיזק למעשה דידי', וזהו עיקר חידוש אשו משום חציו דהמעשה היזק נחשב מעשה דידי', ולא שעשיית המעשה בפועל נחשב מעשה דידי' בידים, אלא דחיובו על מעשה ההיזק הוא מצד שהמעשה הוא מעשה היזק דידי' בתורת אדם המזיק ולא בתורת ממונו המזיק, ודו"ק היטב.

והנה בגוף דברי התוס' שכתבו לדון דתהני שחיטה מדין אשו משום חציו העיר בזה בשיעורי הגר"ד לנדו שליט"א, דהלא התוס' שם בתחילת דבריהם כתבו דמ"ל מקרב הדבר אצל האש מ"ל מקרב האש אצל הדבר, ולכן במקרב הדבר אצל האש ג"כ נחשב חציו, ואטו בשחיטה ג"כ יהי' כן דבמקרב הבהמה אל הסכין תהני השחיטה. אכן לפי דברינו נראה לחלק בזה בפשיטות, דמכיון דלענין שחיטה לעולם אין הנידון כלפי קיום מציאות השחיטה בבהמה, דאין ענין השחיטה מה שבפועל הבהמה שחוטה אלא ענינו הוא מעשה השחיטה גופא, וממילא אין מקום לדון מצד קירוב הבהמה אל הסכין כלל, דמש"כ התוס' לדון במקרב הדבר אצל האש מדין חציו אין כוונתם דמעשה האש יהיה מעשה דידי', אלא רק דמעשה ההיזק שנעשה מחמת קירוב הדבר אצל האש יהי' נחשב מעשה דידי' בתורת עושה, ובשחיטה אין זה שייך כלל, והתוס' לא כתבו אלא באופן שעשה מעשה בסכין וע"י מעשיו שחט הסכין ע"י רוח מצוי', דמכיון שהתחדש בדין אשו משום חציו דלא דיינינן להרוח, [וכמבואר בשיעורי רח"ה בב"ב דף כ"ו ע"א דבדין אשו משום חציו התחדש דלא איכפ"ל מהרוח], ואף שנעשה ע"י הרוח עדיין יחס מעשה ההיזק להמבעיר הוא בתורת עושה, ממילא ה"ה בסכין לא דיינינן להרוח ויהיה נחשב אח"כ מעשה השחיטה גופא כמעשה דידי'.

ולפ"ז במש"כ התוס' דברציחה גם כן אמרי' מ"ל מקרב הדבר אצל האש מ"ל מקרב האש אצל הדבר, מבואר בזה דס"ל דכל שיהי' מעשה הרציחה מעשה דידי' בתורת עושה ולא רק בתורת ממונו המזיק, יתחייב במיתה עי"ז, ואי"צ לגוף מעשה הרציחה שיהי' מעשה דידי' כמלאכת שבת. והנה יעוי' בשטמ"ק לק' דף נ"ו ע"א בשם הרא"ה, שהביא בתחילה דברי התוס' דאמרי' מ"ל מקרב האש אצל הדבר מ"ל מקרב הדבר אצל האש אף לענין רציחה, ושוב כתב דיש הפרש בין מיתה לנזיקין, דנזיקין מחייב על גרמתו, אך מיתה אין לחייב על גרמתו אלא רק במזיק בגופו או בכוחו ואשו למ"ד אשו משום חציו וכו', ומשמעות דבריו שכתב בזה ליישב קושיות התוס' ולומר דבמקרב הדבר אצל האש אין חיוב רציחה, וצ"ב דהלא התוס' כתבו דהענין בזה הוא כחציו, ואף לדברי הרא"ה מחוייב ברציחה משום חציו, וא"כ היאך מתיישב בדבריו דבמקרב הדבר אצל האש אין חיוב רציחה. ולפמשנ"ת יתכן דבזה גופא נחלק הרא"ה על התוס' דבדברי התוס' מתבאר דמחוייב אף בלא שיהיה גוף מעשה הרציחה נעשה בידו, אלא כל שהוא בעל מעשה הרציחה בפועל הרי הוא מתחייב, אך הרא"ה ס"ל דבעינן שיהי' מעשה הרציחה נעשה בידו ממש, וממילא אין שייך ברציחה כלל חיוב משום מקרב הדבר אצל האש, וכמושנ"ת לענין שחיטה.

והנה בתוס' בסנהדרין שם בתי' הב' כתבו [לפי דרך המהרש"א] שכל שנעשה ברוח אינו נחשב חציו, ולכן במקרב למקום שסוף חמה לבא אינו חייב, וצ"ב מ"ש ממקרב למקום שסוף אש לבא בלא רוח שחייב משום חציו, ומבואר דהתוס' חזרו בהם מהחידוש דמ"ל מקרב האש אצל הדבר מ"ל מקרב הדבר אצל האש, וצ"ב השייכות לדבריהם. ולפמשנ"ת מבואר היטב, דדוקא בתחילת דבריהם דסברו דחידוש אשו משום חציו הוא דחייב אף דלולא הרוח לא הי' נעשה ההיזק, וענין החידוש בזה הוא כמושנת"ל דיסוד החיוב הוא על ההיזק בפועל ולא על המעשה המזיק, ומכיון דילפי' לזה לנפשות ס"ל להתוס' דמוכרח דאף בנפשות כן הוא הענין דהחיוב הוא על שמעשה מיתת הנהרג נחשב כמעשה דידי', וממילא אף במקרב הנהרג אל האש חייב, אבל מכיון שחידשו דמיירינן דוקא ללא רוח, וא"כ הגזיה"כ דאשו משום חציו לא התחדש בשייכות המעשה אליו אף דיש רוח אלא בגוף המעשה ממש שנחשב כמעשה דידי' ממש, וכל שהוא ללא רוח הוא ממש מעשה דידי', ובזה הוא גזיה"כ בעצם שייכות המעשה גופא לדידי', ואין ראי' מדילפי' לזה לנפשות דאף בנפשות דיינינן למציאות המיתה בפועל, וממילא אין לחייב במקרב הנהרג אל האש, ודו"ק היטב בזה.

ד' כסלו תשפ"ג

**בדין טמון למ"ד אשו משום חציו**

א. ב"ק דף כ"ג ע"א אמר רבא קשיא ליה לאביי למ"ד אשו משום חציו טמון באש דפטר רחמנא היכי משכח"ל, וניח"ל כגון שנפלה דליקה לאותו חצר ונפלה גדר שלא מחמת דליקה והלכה והדליקה והזיקה בחצר אחרת דהתם כלו ליה חציו, א"ה לענין גלוי נמי כלו ליה חציו, אלא למאן דאית ליה משום חציו אית ליה נמי משום ממונו וכגון שהיה לו לגודרה ולא גדרה דהתם שורו הוא ולא טפח באפיה, וכי מאחר דמאן דאית ליה משום חציו אית ליה נמי משום ממונו מאי בינייהו, איכא בינייהו לחייבו בארבעה דברים.

ובקושיית אביי דלמ"ד אשו משום חציו היכי משכח"ל פטור טמון הקשו הראשונים דהלא גזיה"כ הוא לפטור טמון באש, וככל ההלכות שנאמרו בארבעה אבות נזיקין, וא"כ אף למ"ד דאשו משום חציו יהי' פטור, דסו"ס גזיה"כ הוא לפטרו. ובפרש"י כתב דודאי יש לחייב בטמון למ"ד אשו משום חציו משום דאדם המזיק חייב שוגג כמזיד אונס כרצון, ומשמעות הדברים דפטור טמון הוא מדין אונס, ולכן קשיא לי' לאביי דלא שייך פטור טמון למ"ד אשו משום חציו משום דאין שייך פטור אונס באדם המזיק, אולם בתור"פ ובשטמ"ק הקשו, דלא יתכן דפטור טמון הוא משום אונס, דהלא שאר האבות נזיקין חייבים בטמון ואע"ג דבאונס פטורים, ובהכרח דטמון לאו אונס הוא, יעו"ש. ובפשוטו ביאור דברי רש"י דס"ל דבאש לעולם החיוב הוא על מעשה ההבערה, ואין החיוב על מעשה האש בפועל אלא על הבערת האש, [וכמו שיובאו להלן דברי הברכ"ש בזה], וממילא באש החיוב הוא על הפשיעה שהי' במעשה ההבערה, ולכן דוקא באש יש לדון דטמון הוי כאונס, דסו"ס לא הי' פשיעה בהבערה כלפי הטמון, אבל בשורו שהזיק דהחיוב על מעשה היזק השור אין לדון במעשה ההיזק בפועל שהוא אנוס מחמת שהוא טמון. אמנם גוף הדברים צ"ב, דהלא פטור טמון ילפי' לזה מגזיה"כ, ומהיכ"ת דפטור טמון שייך לדין אונס, וצ"ת.

ובתוד"ה טמון וכו' כתבו, טמון באש דפטר רחמנא היכי משכחת לה, פי' בשלמא למ"ד אשו משום ממונו אין תימה דפטור טמון ואע"ג דבכל נזקי ממונו כמו קרן שן ורגל חייב טמון, שבממון מצינו חילוקים בקרן שן ורגל להלכותיהן, אבל באדם המזיק לא חלק הכתוב דכתיב פצע תחת פצע ודרשינן בסוף פירקין לחייב על השוגג כמזיד ואונס כרצון, לפיכך אין סברא לדרוש אשו משום חציו. ומבואר בדבריהם דאין קושיית אביי בגוף דין פטור טמון באש, דאף למ"ד דאשו משום חציו שייך פטור טמון מגזיה"כ, אלא דבפלוגתת ריו"ח ור"ל בדין אש אם חיובו מהל' אדם המזיק או מהל' ממונו המזיק, ע"ז הקשה אביי דמכיון דבאש התחדש פטור טמון א"כ מסתבר דאי"ז מהל' אדם המזיק, דבחיובי אדם המזיק לא מצינו חילוקים ובאש מצינו חילוק, אבל למ"ד דאשו משום ממונו א"ש, ואף דבממונו המזיק לא מצינו פטור טמון, מ"מ מכיון דסו"ס מצינו חילוקים להלכותיהן א"כ אף דבאש מצינו חילוק פטור בטמון מ"מ י"ל דחייב בזה מהל' ממונו המזיק. [וכעי"ז כתב בחי' הרשב"א ז"ל, אלא דבדבריו נראה דקושיית הגמ' בגוף דין פטור טמון, דמכיון דלא מצינו חילוקים באדם המזיק, אין שייך שיהי' פטור טמון באש למ"ד דאשו משום חציו, וע"ע בחי' תלמיד הרשב"א]. אמנם בביאור הגר"א סי' תי"ח ס"ק ל"ג דקדק בלשון הגמ' דמקשי' טמון באש דפטר רחמנא היכי משכח"ל, ולא קאמר טמון אמאי פטרה תורה, ויעוי"ש מש"כ לבאר באופ"א, ועכ"פ לדברי הראשונים הנ"ל יש לבאר דקדוק לשון הגמ' טמון באש היכי משכח"ל.

ב. ובביאור הא דניח"ל לאביי דמשכח"ל פטור טמון באופן דכלו לו חציו, ומ"מ חייב בגלוי משום חיוב ממונו, מבואר בפרש"י (אשר לפנינו) ובדברי התוס' בד"ה מאי בינייהו וכו', דלעולם באופן שלא כלו לו חציו חיובו משום חציו ממש וחייב בזה אף בחציו דגמל ודכלב כמבואר לעיל, ואף אין בזה פטור טמון, ורק באופן שכלו לו חציו אין בזה חיוב משום חציו וחיובו בזה משום ממונו, ובכה"ג נאמר פטור טמון. ולפ"ז נאמרו באש ב' חיובים נפרדים, א' משום חציו באופן שלא כלו לו חציו [וילפי' לזה מדכתיב המבעיר את הבערה], ב' משום ממונו ונפק"מ בזה באופן שלא כלו לו חציו [וילפי' לזה מפטור טמון דבהכרח מיירי באופן שאין חיוב משום חציו ואעפ"כ בגלוי חייב]. וכן פסק בשו"ע סי' תי"ח סעי' י"ג, יעו"ש.

והנה בתוס' לעיל דף כ"ב ע"ב ד"ה והי' כתבו משמי' דרבנו תם בהא דתנן המדליק את הגדיש והי' עבד כפות לו וגדי סמוך לו ונשרף עמו פטור, דמיירי באופן שכלו לו חציו, [ומשום דקמ"ל ברישא שם דאין פטור טמון בגדי, ומוכרח דמיירי בכלו לו חציו, דאל"כ בלא"ה אין פטור מדין טמון], והקשו לפ"ז היאך שייך פטור על הגדי מדין קלב"מ שמתחייב מיתה על שריפת העבד, והלא שריפת העבד משום חציו ושריפת הגדי משום ממונו, וכתבו דמ"מ שייך קלב"מ משום דע"י מעשה אחד בא הכל, ע"ש, ויש לדקדק בזה שהעמידו דבריהם דוקא לפי' ר"ת דמיירי בכלו לו חציו, דלכאורה אף באופן שלא כלו לו חציו סו"ס אית"ב ג"כ חיוב ממונו, וא"כ אף אם יפטר מדין חציו משום דקלב"מ, סו"ס יתחייב מדין ממונו, ובהכרח דמשום דע"י מעשה אחד בא הכל שייך בזה קלב"מ, וצ"ע.

אמנם לפמש"כ התוס' לעיל דף ו' ע"א ד"ה לאתויי וכו' שבאופן שממון הזיק ע"י בר דעת לא שייך לחייב גם לבעל הממון מחמת פשיעתו בממון, ואין מתחייב אלא הבר דעת, ממילא ה"ה באש מכיון דדיינינן להאש כמעשה דידי', שוב לא שייך לחייב על האש ג"כ מדין ממונו המזיק, ולפ"ז מה שאמרו דמאן דאית לי' משום חציו אית לי' נמי משום ממונו, אי"ז אלא רק באופן שכלו לו חציו ולא דיינינן למעשה האש כמעשה דידי' וממילא מתחייב על מעשה הרוח, אבל באופן שלא כלו לו חציו אין בזה אלא רק חיוב חציו וא"א לחייבו משום ממונו, ולכן בזה לא הוקשה להתוס' לחייב מדין ממונו אף דמשום חציו פטור מדין קלב"מ, דמכיון דלא כלו לו חציו אין בזה חיוב משום ממונו.

ולפ"ז נראה לבאר דקדוק לשון הגמ' דמקשי' למ"ד אשו משום חציו טמון דפטר רחמנא היכי משכח"ל, ולא קאמר אמאי פטרה תורה וכמו שדקדק הגר"א, ויתכן לומר בזה, דהנה בברכת שמואל סי' י"ז אות ה' הביא משמי' דמרן הגר"ח דלהס"ד גם בכלו לו חציו חייב משום חציו, ורק במסקנא התחדש דבכלו לו חציו אין חייב משום חציו, יעו"ש, ולפ"ז י"ל דלעולם ס"ל לאביי אף בהס"ד דמאן דאית לי' משום חציו אית לי' משום ממונו, ולכן לא הוקשה לי' אמאי פטרה תורה טמון באש, דבפשוטו י"ל דפטור טמון נאמר משום חיוב האש שמתורת ממונו המזיק, ואף שחייב גם משום חציו מ"מ מכיון דאית"ב ג"כ חיוב משום ממונו, ובהחיוב שמשום ממונו נאמר פטור טמון מגזיה"כ, שוב אין לחייב משום חציו, דסו"ס התחדש דין פטור מדין ממונו, ומשום דדין טמון אינו רק דא"א לחייב על טמון אלא שהתחדש בזה דין פטור, וממילא כל דאית"ב ג"כ דין ממונו חל דין פטור בטמון ומעתה אין לחייב אף משום חציו, אלא דהוקשה לאביי היכי משכח"ל, דמכיון דבאופן שחייב משום חציו לא שייך חיוב משום ממונו, ממילא לא משכח"ל לפטור טמון, דלא משכח"ל חיוב באש משום ממונו, וע"ז משני דבכלו לו חציו אינו חייב משום חציו, וממילא יש לחייב משום ממונו, ומכיון שחייב משום ממונו שייך בזה פטור מדין טמון.

ג. בתלמיד הרשב"א כתב משמי' דהרבנו יונה לחלק בדין אשו משום חציו, דבאופן שבעל הדליקה עומד שם בשעת הנזק ובידו לתקן והוא מוזהר ומצווה כל שעה לגדור ולתקן, בכל כהאי גוונא חיובי' משום ממונו דשורו הוא דלא טפח באפי', ובזה נאמר פטור טמון, אבל כשאינו שם בשעת הנזק ואינו ראוי לתקן, עשאו הכתוב כאילו זרק חץ מתחילה בשעת הדליקה וחייב בטמון, ויעוי"ש עוד שכתב דלענין ד' דברים ורציחה אין חילוק אם הי' בעל הדליקה עומד שם או לא, דבזה בכל אופן הוי כחציו וחייב, ורק לענין טמון יש לחלק בזה, וסיים בזה התלמיד הרשב"א דאינו מתיישב על הלב, יעו"ש, והדברים צ"ע, דמכיון דכשאין הבעלים שם ה"ה חייב משום חציו, א"כ מאי גרע כשהבעלים שם ומחוייב לגדור דשוב אינו חייב משום חציו.

ונראה להביא ראי' מדברי הרבנו יונה למה שנתבאר דבאופן שחייב משום חציו ומשום ממונו, ממילא מכיון דחל דין פטור בטמון מדין ממונו שוב אין לחייבו בטמון אף משום חציו מכיון דחל דין פטור ע"י דין הממונו, ולפ"ז לעולם ס"ל להרבנו יונה דבכל אופן אית"ב חיוב משום חציו, ולכן חייב בד' דברים וברציחה בכל אופן, ואולם כשעומד בעל הדליקה שם ומוזהר לגדור, ממילא אית"ב אף דין חיוב משום ממונו, ומשום דין הממונו חל דין פטור בטמון, ומעתה אף מדין חציו אין לחייב בטמון, אבל כשאין הבעלים שם ואינו מוזהר לגדור, בזה אין חיוב משום ממונו אלא רק משום חציו, ולכן אין פטור טמון בכה"ג.

ויתכן גם לבאר עפי"ז מש"כ ביש"ש דבאופן שהאש שלו חייב משום ממונו ופטור בטמון, וכשאין האש שלו חייב משום חציו וחייב בטמון, ועי' בנחל"ד שכתב ע"ז דהוא תמוה טובא דיציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא ואנה השכל שיגזור כן, ועוד דא"כ אמאי חייב בד' דברים באש של עצמו, יעו"ש, ולפמשנ"ת י"ל בביאור הדברים, דלעולם אית"ב חיוב משום חציו, ולכן חייב בד' דברים, אבל כשהאש שלו התחדש בהאש גם חיוב משום ממונו, ובדין ממונו התחדש פטור בטמון, וממילא כבר חל פטור בהטמון, ואין לחייבו אף מדין חציו.

ד. והנה הרה"מ בפי"ד מהל' נזקי ממון הל' ט"ו הקשה על מה שפסק הרמב"ם שם כריו"ח דחיוב אש הוא משום חציו, דא"כ מ"ט סתם הרמב"ם בפשיטות לפטור טמון ולא כתב לחלק בזה דבאופן שלא כלו לו חציו יתחייב אף בטמון, יעו"ש, גם יש לדקדק בלשון רש"י ד"ה לחייבו וכו' שהזכיר הנפק"מ בפלוגתת ריו"ח ור"ל ולא הזכיר ג"כ לפטור טמון באופן שלא כלו לו חציו, ומשמע דלמסקנא נאמר פטור טמון בכל אופן ואף כשלא כלו לו חציו, [אכן בתוד"ה מאי וכו' כתבו דהו"מ למימר ג"כ פטור טמון, ובביאור הגר"א סי' תי"ח ס"ק ל"ג כתב לתמוה דבטמון שמדבר בזה עתה א"א להקשות וכי מאחר וכו' מאי בינייהו, ע"ש, ויתכן דמשום כך לא הזכיר רש"י לפטור טמון, דס"ל דמוכח מקושיית הגר"א דלמסקנא אף לריו"ח נאמר פטור טמון בכל ענין], וצ"ע בזה, דלכאורה בסוגיי' מבואר דבאופן שלא כלו לו חציו דחייב מדין חציו לא שייך פטור טמון, ולא נאמר הפטור אלא רק בחיוב ממונו באופן שלא כלו לו חציו.

ונראה הביאור בזה לפ"מ שהביא בברכ"ש שם משמי' דמרן הגר"ח ז"ל, דלהס"ד דאף באופן שכלו לו חציו חייב מדין חציו מוכרח דגדר חיוב חציו הוא שמתחייב על המעשה הבערה שעשה בתחילה בתורת אדם המזיק שעשה מעשה שיכול לילך ברוח מצוי' ולהזיק, אך מדין חץ ממש לא שייך לחייבו באופן שכלו לו חציו, אבל למסקנת הגמ' דחייב משום חציו רק באופן שלא כלו לו חציו, א"כ החיוב הוא בתורת חציו ממש וכעושה וחוזר ועושה, יעו"ש, והנה בשעורי רבנו חיים הלוי בב"ב דף כ"ו ע"א מבואר דבהגזיה"כ דאשו משום חציו נאמר דאף דהאש כח אחר מעורב בה מ"מ לא דיינינן להרוח כלל, ומתחייב על מעשה האש אף דלולא הרוח לא הי' נעשה היזק ע"י האש, ולכן חיובו משום חציו דסו"ס חיובו על האש הנחשבת ככוחו, אבל באופן שחיובו משום חציו הענין דדיינינן להרוח מגוף המזיק, ולא שייך שלא לדון להרוח כלל, אלא שנתחדש דמ"מ מתחייב על מעשה הרוח גופא, ולכן חיובו מהל' ממונו המזיק שענינו שמתחייב על מעשה הממון, וה"ה בזה מתחייב על מעשה הרוח, יעו"ש בארוכה. אמנם לכאורה מש"כ שנתחדש בדין אשו משום חציו דלא דיינינן להרוח אי"ז אלא למסקנא דחשיב חץ ממש וכעושה וחוזר ועושה, ואע"ג דהלא העשי' היא ע"י הרוח, מ"מ התחדש בהגזיה"כ דאשו משום חציו שלא לדון להרוח, אבל להס"ד דהחיוב על מעשה ההבערה שהבעיר באופן שיהי' היזק ע"י רוח מצוי' ונחשב כאדם המזיק בהבערה זו, לכאורה בזה אי"צ לומר דלא דיינינן להרוח, דלא איכפ"ל בזה שההיזק נעשה גם ע"י רוח, דסו"ס נחשב כאדם המזיק בזה גופא שהבעיר אש שתוכל להזיק ע"י רוח. [ולפ"ז הוא כענין מש"כ החזו"א בגליונות לחי' רח"ה בהל' שכנים דהחיוב על המסירה לרוח ע"ש].

והנה הלא נתבאר עפ"י דברי התוס' דכל שחייב משום חציו אין חייב משום ממונו משום דבאופן שנעשה היזק ע"י בן דעת אין לחייב לבעל הממון על פשיעתו בממון, אמנם לפמשנ"ת יש לחלק בזה בגדרי אשו משום חציו, דדוקא להס"ד דהחיוב הוא על מעשה ההבערה, וממילא לא התחדש שלא לדון להרוח, ומכיון דדיינינן לההיזק שנחשב המבעיר כאדם המזיק ממילא אין לדון לחייב על מעשה הרוח, וכמש"כ התוס' לעיל דף ו' דאין לחייב על פשיעה בממון כשנעשה ההיזק ע"י בר דעת, אבל למסקנא דגדרי החיוב באשו משום חציו הוא בתורת עושה וחוזר ועושה, ואע"ג דהעשי' נעשית ע"י הרוח מ"מ לא דיינינן להרוח, ממילא שוב יש לחייב אף בתורת ממונו המזיק, דהלא החיוב בתורת ממונו ענינו חיוב על מעשה הרוח וכנ"ל מדברי מרן הגר"ח ז"ל, ומעשה הרוח הרי אינו נחשב שנעשה ע"י אדם בר דעת, דהלא החיוב בתורת חציו הוא משום דגזיה"כ הוא דלא דיינינן להרוח, וא"כ כל שנדון כלפי הרוח אי"ז נעשה ע"י אדם בר דעת, ושוב יש לחייב על מעשה הרוח בתורת ממונו ג"כ.

ומעתה י"ל בדעת רש"י והרמב"ם לפימשנ"ת דמכיון דגזיה"כ הוא לפטור טמון באשו שמשום ממונו, ממילא אף באופן שיש לחייב משום חציו עדיין אם חייב משום ממונו יהי' פטור בטמון משום חלות הפטור שמשום החיוב ממונו שבזה, אלא שנתבאר בקושיית הגמ' דכל שחייב משום חציו לא שייך חיוב משום ממונו ולכן מקשי' טמון באש היכי משכח"ל, אולם למסקנת הגמ' דאף שחייב משום חציו מ"מ שייך ג"כ חיוב משום ממונו וכמוש"נ, מעתה שוב יהי' פטור בטמון באש בכל אופן ואף כשלא כלו חציו, דסו"ס אית"ב ג"כ חיוב משום ממונו, ומשום דין פטור הטמון שהתחדש בחיוב הממונו שבזה כבר חל דין פטור ואין לחייבו אף משום חציו. [והתוס' שכתבו אף למסקנת הגמ' דלריו"ח חייב בטמון כשלא כלו חציו אזלי בזה לטעמייהו לעיל דף כ"ב ע"א ד"ה רבי יוחנן וכו' שמבואר בדבריהם דאף להס"ד אין חיוב חציו באופן שכלו לו חציו, וממילא לא שייך לומר ככל המבואר].

ה. ולפכמשנ"ת נראה לבאר דברי רש"י בקושיית הגמ' למ"ד דאשו משום חציו היכי משכח"ל לפטור טמון, דהיינו משום דאדם חייב אף באונס, וצ"ע דהלא ילפי' לפטור טמון מגזיה"כ, ומהיכ"ת דיהי' הפטור בזה משום אונס. ולפמשנ"ת י"ל, דהלא כבר הובא מה שהקשו הראשונים לפרש"י דהלא בשאר האבות נזיקין אין פטור בטמון ומוכרח דאי"ז מדין אונס, ונתבאר בדעת רש"י דאין לדון פטור אונס משום טמון אלא רק באש דהחיוב הוא על הפשיעה בהבערה, וסו"ס לא הי' פשיעה בהבערה כלפי מה שהי' טמון, ולפ"ז י"ל, דלעולם בביאור קושיית הגמ' ס"ל לרש"י כמש"כ הראשונים דלא מצינו חילוקים באדם המזיק, אלא שכבר נתבאר דקושיית הגמ' הוא משום דמכיון שחייב משום חציו לא שייך לחייב משום ממונו וכמבואר, ובזה הוקשה לרש"י, דמכיון דלהס"ד החיוב חציו הוא על מעשה ההבערה, א"כ בדין שיהי' פטור מדין חציו על הטמון, דהלא לא הי' פשיעה בהבערה כלפי הטמון, ואף דאכתי יש לחייב בזה משום מעשה ההיזק בפועל, מ"מ זהו כבר מדין ממונו ולא מדין חציו, ושייך בזה פטור טמון, ולכן כתב דאדם המזיק חייב אף באונס, וממילא שפיר יש לחייב על הטמון מחמת ההבערה, ולא איכפ"ל דלא הי' פשיעה בהבערה כלפי הטמון, ומכיון דחייב משום חציו שוב אינו חייב משום ממונו, ולא שייך בזה פטור טמון.

י"א כסלו תשפ"ג

**בדין השולח את הבעירה ביד חש"ו**

דף כ"ב ע"ב ת"ש השולח את הבעירה ביד חש"ו פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים, בשלמא למ"ד אשו משום חציו חציו דחרש הוא, אלא למאן דאמר אשו משום ממונו אילו מסר שורו לחש"ו ה"נ דלא מיחייב, הא אתמר עלה אמר ר"ל משמי' דחזקיה לא שנו אלא כשמסר לו גחלת וליבה אבל מסר לו שלהבת חייב, מ"ט ברי היזיקא, וריו"ח אמר אפילו שלהבת פטור קסבר צבתא דחרש קא גרים, לא מיחייב עד דמסר ליה גווזא סילתא ושרגא. ובתוד"ה חציו וכו', תימה לר"י אי חשיב מסירה לחרש כרוח מצוי' לריו"ח נמי מחייב, ואי לא חשיב כרוח מצוי' א"כ מה קשה לר"ל הא לא דמי למסר שורו דהא כ"ע מודו דאין חייבין כלל על האש אלא ביכולה להזיק ברוח מצויה, ואומר ר"י דלמ"ד אשו משום חציו הוא לא מחייב אלא באש שיכול להזיק ברוח מצויה הרבה וקרוב לודאי היזק כעין חציו, והכא אין במעשה השולח קרוב לודאי היזק, הלכך לא דמי לחציו דחציו דחרש הן, אבל למ"ד משום ממונו אע"ג דלא מזומן כולי האי מחייב מידי דהוי אמסר שורו קשור כראוי לחרש דחייב דדרכו לנטורי ע"י עסקיו של חרש אע"ג דלא הוי קרוב לודאי כעין חציו. משמעות דברי התוס' דנחלקו ריו"ח ור"ל בדין חיוב אש ברוח מצוי', דלריו"ח חייב רק ברוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק, ולר"ל אי"צ לזה וחייב בכל רוח מצוי', והמחלוקת בזה היא בכללות דין החיוב ברוח מצוי' ולאו דוקא במסירה לחרש, אלא דמסירה לחרש היא כרוח מצוי' שאינה מצוי' הרבה ולא הוי קרוב לודאי היזק, וזהו המבואר דלר"ל המוסר שלהבת ביד חרש חייב, דמכיון דסו"ס הוי כרו"מ בעלמא לכן מתחייב בזה לר"ל.

האומנם דיש לדקדק בזה בלשון התוס' שכתבו דבמסירה לחרש אין במעשה השולח קרוב לודאי היזק, הלכך לא דמי לחציו דחציו דחרש הן, ולכאורה צ"ע מה הוצרכו לזה, דבפשיטות הול"ל דמכיון דאי"ז קרוב לודאי שיהי' היזק ממילא אי"ז הרוח מצוי' שמתחייב עלי' לריו"ח, ובלשון התוס' מבואר דאין הפטור לריו"ח אלא משום דחציו דחרש הן, והיינו טעמא דלא דמי לחציו משום דחציו דחרש הן, וכלשון הגמ' דלריו"ח פטור משום דחציו דחרש הן, וצ"ע דלכאורה להתוס' אין הענין כלל משום דחציו דחרש הן אלא משום דבפועל אין בזה רוח מצוי' הרבה בשיעור שמתחייב על הרוח לריו"ח, וצ"ע.

עוד יש לדקדק בדברי התוס' שכתבו דלמ"ד משום ממונו אע"ג דלא מזומן כולי האי מחייב מידי דהוי אמסר שורו קשור כראוי לחרש דחייב דדרכו לנטורי ע"י עסקיו של חרש אע"ג דלא הוי קרוב לודאי כעין חציו, וצ"ב במש"כ להוכיח ממסר שורו לחרש, דלכאו' הלא הנידון בזה הוא בגדרי הרוח שמתחייב ע"ז באש, והיינו דלר"ל דאין החיוב באש משום חציו א"כ אי"צ רוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק, ולעולם מתחייב ברוח מצוי' בעלמא, ומה ראי' היא לזה ממסר שורו לחרש דבזה החיוב על מעשה שורו גופא, ואין החיוב משום דין כח אחר ורוח מצוי', והיאך כתבו להוכיח מדין שור לגדר הרוח באש.

גם יעוי' בנחלת דוד שהקשה לדברי התוס', דא"כ מאי פריך לקמן למ"ד אשו משום חציו טמון באש דפטרי' רחמנא היכי משכח"ל, ודחיק לאוקמי בנפלה גדר שלא מחמת דליקה וכגון שהי' לו לגדרה ולא גדרה, ולדברי התוס' הול"ל בפשיטות באופן דהרוח מצוי' אין בה קרוב לודאי היזק, דמשום חציו ליכא ומשום ממונו איכא, ע"ש. [ואין לומר דלריו"ח אף חיוב ממונו אינו אלא ברוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק, דא"כ מה הקשו התוס' בסוף דבריהם לרש"י שכתב דריו"ח דפטר בשלהבת לטעמי' דס"ל דאשו משום חציו דהלא למסקנא לריו"ח אית לי' נמי משום ממונו].

והנה בגוף דברי התוס' דלמ"ד דאשו משום חציו בעינן שיהי' רוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק, ולפ"ז ברוח שאינה מצוי' הרבה ואינו קרוב לודאי היזק אין בזה חיוב משום חציו, ויש לעי' בביאור הפטור בזה, דהלא ודאי אין זה מדין אונס או משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי', דא"כ אף מדין ממונו לא יתחייב, ובהכרח דאי"ז אלא דין פטור בהל' חציו, דלא שייך לדון האש כחציו באופן שאינו קרוב לודאי היזק, וצ"ב בטעמא דמילתא, דסו"ס האש הולכת מכוחו, ובפועל נעשה ההיזק בכוחו, ואף הו"ל לאסוקי אדעתי' לזה, ומ"ט אין בזה חיוב משום חציו.

ולכאורה מבואר בזה, דס"ל להתוס' דאה"נ דאין האש מצ"ע נחשבת ככוחו ממש, ולעולם אין לדון למעשה האש גופא כמעשה דידי', ולא דיינינן אלא רק למעשי הגברא בעסק האש, וכל שנעשה ע"י האש נחשב שנעשה ע"י מעשה המבעיר, והתחדש בדין אשו משום חציו דיש לדון בכל מעשי האש כמעשי המבעיר, דמכיון דע"י הבערתו נעשית האש ושוב נעשו מעשי האש, ממילא נידון ההיזק כמעשה דידי', ונחשב שנעשה זאת בהמעשה הבערה. ובזה נחלקו ריו"ח ור"ל בדין אש, דלר"ל דאשו משום ממונו הענין שמתחייב המבעיר במעשי האש גופא, ודיינינן לכל הנעשה ע"י האש כמעשי האש, ומתחייב ע"ז המבעיר מדין ממונו המזיק, אך לריו"ח דאשו משום חציו אין הענין שמתחייב על מעשי האש, אלא דמכיון שנעשית האש ע"י מעשיו ממילא דיינינן לכל פעולות האש בפועל שנעשו במעשה דידי' שהבעיר האש.

וזהו שכתבו התוס' דלמ"ד דאשו משום חציו אינו חייב אלא רק ברוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק, דדוקא בכה"ג מתיחס ההיזק בפועל למעשה ההבערה, אבל כל דבמעשה ההבערה לא הי' קרוב לודאי שיהי' היזק שוב כבר אין נחשב ההיזק שנעשה במעשה ההבערה ממש, ואין זה דין פטור משום שלא הי' קרוב לודאי היזק, אלא רק דבכה"ג אין פעולות האש נחשבות שנעשו במעשה המבעיר, ואין לחייב בזה אלא רק מחמת מעשה האש גופא, ולכן לא שייך בזה אלא חיוב מדין ממונו המזיק ולא חיוב משום חציו.

האומנם דיש לדון בגוף הדברים, דהלא התוס' לעיל ע"א ד"ה אשו וכו' כתבו דאף למ"ד דאשו משום חציו אי"צ שיבעיר בעצמו האש אלא כל מקום שפשע ולא שמר גחלתו חציו נינהו, ולפ"ז אף באופן דבהבערה גופא לא הי' קרוב לודאי שיהי' היזק, ואין ליחס ההיזק למעשה ההבערה גופא שיהי' נידון מעשה ההיזק שנעשה במעשה ההבערה ממש, מ"מ כל שבפועל נתפשטה האש, וסו"ס הרי נחשב זאת כפשיעה, דהלא נעשה ההיזק ברוח מצוי', ואף דלא הי' רוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק מ"מ אף רוח מצוי' בעלמא נחשב כפשיעה, [ואין הנידון בדברי התוס' להצריך רוח מצוי' הרבה אלא רק כלפי יחס ההיזק למעשה ההבערה, אך לעולם נחשב כפשיעה ממש וכמבואר], וממילא שוב מחמת הפשיעה יתחדש שוב תורת חציו במעשי האש מחמת הפשיעה כעת, ומעתה אף דאין ליחס מעשה ההיזק למעשה ההבערה בתורת חציו מ"מ יש ליחס מעשה ההיזק להפשיעה באש, דכל התפשטות האש ברוח מצוי' נחשבת כפשיעה, וכל התפשטות בפנ"ע יש לדון בה שוב תורת חציו.

ואשר נראה בזה דאה"נ דאף התוס' ס"ל דלעולם יתחייב באש אף ברוח שאינה מצוי' הרבה ואינו קרוב לודאי היזק, ואף לריו"ח דאשו משום חציו מ"מ לעולם יתחדש תורת חציו ע"י התפשטות האש שמחמת פשיעתו וכנ"ל, והתוס' לא כתבו דלריו"ח בעינן רוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק אלא רק כשמסר האש לחרש, והענין משום דבמסירה לחרש הרי מסר האש לאחריות החרש, ושוב כבר אין האש באחריותו, ואין לדון מעתה בהתפשטות האש מצ"ע שנעשית בפשיעתו, דהלא מסרה לחרש וכבר אין האש באחריותו, ורק דהחיוב הוא על המסירה לחרש גופא, ולכן בעינן דבשעת המסירה לחרש יהי' קרוב לודאי היזק וממילא יהי' נידון מעשה ההיזק שנעשה בפשיעה שבמסירה לחרש, אבל כל שבשעת המסירה לחרש לא יהי' קרוב לודאי היזק א"כ אין ליחס מעשה ההיזק למעשה המסירה לחרש גופא, ושוב לא שייך שיתחדש חיוב חציו מכיון דאין לדון כעת פשיעה מחודשת מצ"ע אלא רק מחמת המסירה לחרש. ודו"ק.

ונראה דזהו שכתבו התוס' דבמסירה לחרש אין במעשה השולח קרוב לודאי היזק הלכך לא דמי לחציו דחציו דחרש הן, ומשמעות דבריהם דזהו הטעם לזה דלא הוי חציו משום דחציו דחרש הן, וכבר כתבנו לדקדק בזה דלכאורה לדבריהם לא הוצרכו לזה, והול"ל בפשיטות דמכיון דאינו קרוב לודאי היזק ממילא אין מתחייב באש בכה"ג למ"ד דאשו משום חציו, אמנם לפמשנ"ת הדברים מבוארים היטב, דלעולם יש לחייב באש מדין חציו אף כשאינו קרוב לודאי היזק, ומשום דמחמת התפשטות האש בפשיעה נתחדש שוב תורת חציו באש, ודוקא במסירה לחרש אין לחייב באופן שלא הי' קרוב לודאי היזק במסירה לחרש, משום דאין פשיעת הפקח אלא רק במסירת האש לחרש, אך אחר המסירה אין מתחדש פשיעה להפקח אלא רק לחרש, וזהו שכתבו התוס' דבאופן שלא הי' קרוב לודאי היזק במסירה לחרש לא הוי חציו דפקח דחציו דחרש הן, והיינו דכעת התחדשות הפשיעה [דבזה שוב מתחדש תורת חציו] היא כלפי החרש, ולכן מעתה הוא חציו דחרש, ולכן אי"ז חציו דפקח, דבמסירה לחרש לא הי' קרוב לודאי היזק ולכן אין לדון תורת חציו בהיזק האש מחמת הפשיעה במסירה, ותורת החציו שמחמת הפשיעה שאחר המסירה הוא חציו דחרש ולא חציו דפקח.

ולפמש"כ נראה לבאר מש"כ התוס' דלמ"ד משום ממונו אע"ג דלא מזומן כולי האי מחייב מידי דהוי אמסר שורו קשור כראוי לחרש דחייב דדרכו לנטורי ע"י עסקיו של חרש אע"ג דלא הוי קרוב לודאי כעין חציו, ונראה בביאור מה שהוצרכו להביא ראי' לזה ממסר שורו לחרש, דהלא נתבאר דמשום שמסר לחרש שוב כבר אין התפשטות האש נחשבת שנעשית בפשיעתו, ואינו מתחייב אלא רק מחמת הפשיעה שבמסירה גופא, ולזה כתבו התוס' להוכיח דכ"ז דוקא לענין חיוב חציו, דבזה החיוב על פעולת האש שנחשבת שנעשית בפשיעתו גופא וכמבואר, אבל למ"ד דאשו משום ממונו אף דהפשיעה היא רק במסירה לחרש, מ"מ מכיון דהחרש לא שמר, שוב חיובו הוא מפרשת ממונו המזיק, ומתחייב על מעשה ממונו גופא, [וכמושנת"ל דבזה נחלקו ריו"ח ור"ל, דלריו"ח דאשו משום חציו המחייב הוא על פעולת האש שנחשבת שנעשית במעשה דידי', ולר"ל דאשו משום ממונו המחייב הוא גוף מעשה האש], ועדיין הוא בחיוב מעשי ממונו אף שמסרו לחרש, וזהו שכתבו התוס' דלמ"ד דאשו משום ממונו מתחייב על מעשה ממונו גופא אף שמסר לחרש, וכמסר שורו לחרש שמתחייב על מעשה השור אף שמסר לחרש, ולא דיינינן לזה כדין אשו משום חציו דמכיון דלעולם הפשיעה היא במסירה לחרש בעינן שתהי' המסירה באופן שיהי' קרוב לודאי היזק.

ולכאורה הדברים מוכרחים, דהלא לעיל דף ט' ע"ב מבואר דחומר בשור ובור מבאש הוא דשור ובור שמסרן לחרש חייב ואש שמסרה לחרש פטור, ולפי דברי התוס' לכאורה הלא אין זה חומר בשור ובור מאש בדין מסירה לחרש, דאין הפטור באש אלא רק משום דבאש אין לחייב אלא רק ברוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק ובשור ובור אי"צ קרוב לודאי, וא"כ החומר הוא בגוף החיוב, והול"ל חומר בשור ובור מבאש, דבשור ובור חייב אף ברוח שאינה מצוי' הרבה ואינו קרוב לודאי היזק, ובאש חייב רק ברוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק, אמנם לפמשנ"ת אשה"ט, דלעולם אין חומר בזה בשור ובור בעלמא מבאש, דאף ברוח שאינה מצוי' הרבה ואינו קרוב לודאי היזק ג"כ יש לחייב באש ג"כ, ומשום דלעולם יתחייב מדין חציו משום התפשטות האש בפשיעתו וכמבואר, ואי"ז אלא חומר במסר לחרש, דבאש החיוב באופן זה הוא רק על המסירה לחרש גופא, ומכיון דלעולם החיוב באש רק ברוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק, ורק דבאש בעלמא מתחדש תורת חציו ע"י הפשיעה בהתפשטות האש, וממילא במסירה לחרש דאין המחייב אלא על המסירה גופא, אין לחייב באופן דלא הי' בשעת המסירה קרוב לודאי היזק, אבל במסר שורו לחרש אף שמסר לחרש אין חיובו רק על הפשיעה שבמסירה לחרש אלא אף על מעשה ממונו ממש, ולכן אף דבמסירה גופא לא הי' קרוב לודאי היזק מ"מ הוא מתחייב על מעשה ההיזק בפועל.

ולפ"ז יתיישב מה שהקשה הנחלת דוד דלדברי התוס' משכח"ל כלו לו חציו באופן שלא הי' רוח מצוי' הרבה וקרוב לודאי היזק, ואי"צ לדחוק באופן שנפלה גדר שלא מחמת דליקה, ולפמש"כ אף כשלא הי' קרוב לודאי היזק ג"כ נחשב כחציו, דלעולם מתחדש תורת חיציו ע"י התפשטות האש בפשיעתו, וכמושנת"ל, ולא משכח"ל כלו לו חציו אלא רק באופן שנפלה גדר שלא מחמת דליקה.

ב. בפרש"י ד"ה ורבי יוחנן אמר וכו' כתב דריו"ח דס"ל דאפי' במסר לחרש שלהבת פטור לטעמי' דס"ל דאשו משום חציו, והכא חציו דחרש הן, ובתוס' סוד"ה חציו וכו' הקשו דהלא למסקנת הגמ' ריו"ח אית לי' נמי משום ממונו, וא"כ אף דחציו דחרש הן יש לחייב הפקח מדין ממונו המזיק, ובפנ"י ובנחל"ד כתבו ליישב, דאף דהאש היא ממונו של הפקח מ"מ מכיון דחציו דחרש הן אין לחייב לבעל הממון, וע"ד מש"כ התוס' לעיל דף ו' ע"א דבאופן שהזיק אדם ע"י ממון אחר פטור בעל הממון, וכן מבוא' בתורי"ד כאן ולהלן דף נ"ט ע"ב, אכן בתורי"ד הקשה לפ"ז במש"כ רש"י דבמסר לו גווזא סילתא ושרגא דחייב אף לריו"ח דהיינו משום דודאי פושע הוא, ומבוא' דהיינו אף באופן דהזיקה האש ע"י הולכת החרש, והלא מכיון דחציו דחרש הן א"כ אין לחייב לבעל האש וכנ"ל.

אמנם בגוף הדברים דמכיון דחציו דחרש הן לכן אין לחייב לבעל האש, יש לדון דכל זה הוא כלפי חיוב ממונו שבאש, דבזה מכיון דהוי חציו דחרש אין לדון חיוב על בעל הממון שבאש, אבל כלפי חיוב החציו שבאש לכאורה לא איכפ"ל בזה שהוא ג"כ חציו דחרש, דסו"ס יש בזה חציו דפקח ג"כ, והיאך יהי' נפטר ע"י שנוסף באש גם חציו דחרש. והביאור בזה נראה לפמשנ"ת דכל שמסר לחרש שוב אין לדון בזה התחדשות פשיעה מחמת התפשטות האש, דלעולם פשיעת הפקח היא רק במסירה לחרש, ונתבאר דענין אשו משום חציו הוא יחוס מעשה ההיזק למעשה המבעיר שיהי' נידון שנעשה ההיזק במעשה המבעיר ממש, ומעתה כל שהוליך החרש, וממילא כעת התפשטות האש היא מחמת הולכת החרש, שוב לא שייך לדון תורת חציו באש מחמת פשיעת הפקח בהבערת האש, דהלא אין התפשטות האש מחמת הבערתו אלא מחמת הולכת החרש, ומכיון דהולכת החרש אינה בפשיעתו כלל, דלעולם דיינינן לפשיעת הפקח בגוף המסירה ולא בהתפשטות האש מצ"ע אח"כ, ממילא אין לדון תורת חציו בהולכת החרש שענינה חידוש אחר המסירה, ואין לדון בזה אלא משום פרשת ממונו המזיק, דסו"ס האש היא ממונו ושמירת החרש לאו שמירה היא, ובזה ס"ל לרש"י דמכיון דחציו דחרש הן אין לדון בזה חיוב לבעל הממון.

ונראה דס"ל לרש"י דכל זה הוא רק במסר לו שלהבת, דבזה הענין כמו שנתבאר דאין פשיעת הפקח אלא רק במסירה לחרש, וחידוש התפשטות האש נחשבת רק כפשיעת החרש ולא כפשיעת הפקח, ולכן אין לדון בזה אלא רק בתורת חציו דחרש, אבל במסר לו גווזא סילתא ושרגא, בזה כתב רש"י דודאי פושע הוא, וביאור הענין נראה, דבכה"ג אף המשך התפשטות האש ביד החרש נחשבת כפשיעת הפקח, דאף שמסר לחרש מ"מ אין שייך בזה כלל שהחרש ישמור, וממילא בהולכת החרש אי"ז נידון כפשיעת החרש [ופשיעת הפקח תהי' במסירה לחרש שאין שמירתו מעולה], אלא אין החרש נידון כאן כלל, דאין שייך תורת שמירה ע"י חרש באופן זה, וממילא אף שמסר לחרש אי"ז נידון שמסר לחרש כלל, ועדיין דין האש כמו שלא מסר לחרש, וממילא כל התפשטות האש לעולם נחשבת כפשיעתו, וממילא מתחדש תורת חציו מחמת כן, והוי חציו דפקח, וכל שהוא חציו דפקח לא איכפ"ל בזה שהוא ג"כ חציו דחרש וכנ"ל, ולכן מודה בזה ריו"ח וכמושנ"ת.

ונראה לדקדק כדברינו, דהנה לשון הגמ' להלן דף נ"ט ע"ב הוא אמר ר"ל משמיה דחזקיה לא שנו אלא שמסר לו גחלת וליבה אבל מסר לו שלהבת חייב מ"ט מעשיו קא גרמו לו, ורבי יוחנן אמר אפילו מסר לו שלהבת פטור מ"ט צבתא דחרש גרמה לו ולא מחייב עד שימסור לו גווזא סלתא שרגא דההוא ודאי מעשה דידיה גרמו, ובדקדוק לשון הגמ' מבואר דפלוגתת ריו"ח ור"ל היא אם לדון במסר לו שלהבת דמעשיו גרמו לו, או דבזה אין מעשיו גרמו לו אלא צבתא דחרש קגרים, ובמסר שלהבת מודה ריו"ח דההוא ודאי מעשיו גרמו לו, ויש לעי' בזה דלכאו' לפרש"י יסוד פלוגתת ריו"ח ור"ל הוא בדין אשו, דלריו"ח משום דאשו משום חציו לכן פטור במסר לו שלהבת, [ומשום דמכיון דחציו דחרש הוא אין לחייב לבעל האש מדין ממונו המזיק], ומה שייכות ענין זה למעשיו גרמו לו.

אמנם לפי מה שנתבאר הדברים מדוקדקים היטב, דלר"ל דאשו משום ממונו, ממילא אין החיוב מחמת מעשה ההבערה אלא מחמת מעשה האש בפועל, וממילא אף במסר לו שלהבת נחשב שמעשיו גרמו לו, דה"ז ככל אש שמתחייב על שמחמת הבערת האש מתחייב במעשי האש, אבל לריו"ח דאשו משום חציו ונתבאר דהענין דהחיוב באש הוא ע"י יחס מעשה ההיזק למעשה ההבערה גופא, ממילא במסר שלהבת לחרש אי"ז נחשב שמעשיו גרמו לו, דאין ליחס ההיזק בזה למעשה המסירה גופא אלא להתפשטות האש ע"י הולכת החרש וכמושנת"ל, אבל במסר לו גווזא סלתא ושרגא, בזה אין לדון מחמת המסירה לחרש כלל, וה"ז כאילו לא מסר לחרש, וממילא דיינינן להתפשטות האש שנעשית בפשיעתו, ומתחדש תורת חציו עי"ז, ומתחייב משום שנידון ההיזק שנעשה במעשיו, וזהו שאמרו דמעשיו גרמו לו. ודו"ק.

כ"ז כסלו תשפ"ג

**בפטור דלא הו"ל לאסוקי אדעתי'**

דף ס"א ע"ב ת"ר המדליק את הגדיש והיו בו כלים ודלקו וכו', וחכ"א אינו משלם אלא גדיש של חטין או גדיש של שעורין, ורואין מקום כלים כאילו הוא מלא תבואה. בחזו"א סי' ו' אות ז' הקשה מ"ט משלם על הכלים בשיעור דמי חטין או שעורין, דסו"ס הלא הכלים טמונים ופטור עליהם, וכתב דמכיון שנראה מבחוץ כאילו כל הגדיש מלא חטין או שעורין, ממילא לא מקרי טמון אלא רק הנותר שבכלים משיווי התבואה שזה לא ניכר מבחוץ, ע"ש,[[87]](#footnote-87) ולכאו' יש לדון בזה, דהלא בפשטות כל דין תשלומי ממון בעלמא הוא משום התחייבות על גוף החפץ, ורק דמכיון דלא יתכן להחזיר החפץ עצמו לכן משלם דמי החפץ, ויש בתשלומי דמי החפץ משום העמדת החפץ גופי', וכ"כ הרא"ש לעיל בפ"ק סוסי' י' וז"ל, בגנב כתיב חיים שנים ישלם בגזלן כתיב והשיב את הגזילה אשר גזל כעין שגזל, ומיהו מעות יכול ליתן לו דמ"ל הן ומ"ל דמיהן כיון שיכול לקנות בהן כעין שגזל, עכ"ל, ולפ"ז אף כשמתחייב על הכלים בשיעור שויות התבואה מ"מ אין זה חיוב ממון אלא חיוב על גוף הכלים, דלעולם החיוב הוא החפץ שניזוק, ותשלומי הממון אינם אלא אופן העמדת החפץ, וממילא צ"ב הענין שמתחייב על הכלים תשלומין בשויות התבואה, דסו"ס הלא הכלים הן טמונים, ואין חיוב על הכלים כלל, אלא דבשיעור שויות תבואה ניכר שהי', אבל לא הי' ניכר שיש כלים בשיעור שויות התבואה אלא רק הי' ניכר שהי' תבואה, ולכאורה לא יתכן לחייבו על הכלים גופייהו אף בשיעור שויות התבואה.

והנה בתוס' סוד"ה אלא וכו' כתבו לבאר בדעת רבנן דבמדליק בשל חבירו אף שלא התחדש פטור טמון מ"מ אינו חייב אלא בכלים שדרכן להטמין בגדיש אבל כלים שאין דרכן להטמין בגדיש פטור, דסברא הוא דלא איבעי לי' לאסוקי אדעתי' שיניח אדם ארנקי בגדיש, ויש לעי' לפ"ז מ"ט נחלק ע"ז רבי יהודה, דמכיון דהפטור מסברא הוא, א"כ לכאו' אין זה שייך לפטור טמון, וא"כ צ"ב שייכות הפלוגתא בזה לפלוגתת ר"י ורבנן בדין טמון, ולכאו' לא מסתבר לומר דב' פלוגתות הן ולא שייכי זל"ז.

גם בגוף הדברים צ"ע בביאור הסברא בזה, דסו"ס האש שהיא לכה"פ ממונו הזיקה לממון חבירו, והיאך נפטר בזה דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' שיהי' בגדיש ארנקי, והלא בכל שארי אבות נזיקין לא מצינו פטור כעי"ז, וכמו שעמד בזה הרמב"ן ז"ל במלחמות כאן, ויעוי' עוד בקובץ ביאורים אות מ' שהקשה עוד בזה ממש"כ התוס' לעיל דף נ"ב ע"א ד"ה ואתו וכו' דהחופר בור וכיסהו כיסוי הראוי לשוורים ולא לגמלים ולא שכיחי גמלים ובאו גמלים ונפלו בו חייב, דאפי' לא שכיחי גמלים כלל יש לחוש שמא יבואו גמלים ויפלו, ומבואר דאף דלא שכיחי גמלים ולא הו"ל לאסוקי אדעתי' שיפלו גמלים ג"כ חייב, ויעוי"ש מש"כ לבאר דמכיון דבור הוא מזיק בתמידות הו"ל לאסוקי אדעתי' אף שינזקו גמלים, דלאורך זמן ודאי יהיו גמלים יעו"ש, אכן לכאו' צ"ע טובא בזה, דהלא בסוגיא שם מבוא' דלענין אתו גמלים ואורעוה ושוב נפלו בה שוורים אמרי' דמכיון דלא שכיחי גמלים אינו חייב, ומבוא' דדיינינן לזה בתורת דלא שכיחי גמלים, ולדבריו סו"ס הלא ודאי יהיו גמלים, [גם מש"כ בפנ"י דמיירי ששמר אשו ורק לא שמר מגדישו של חבירו, יעו"ש, צ"ע מהסוגיא הנ"ל שהרי שמר בורו משוורים], וצ"ת.

ובחי' רא"ל מאלין זצ"ל סי' ע"ג ביאר בזה, [וכעי"ז שמעתי ממו"ח הגאון שליט"א], דלעולם המחייב באש אינו משום פשיעה בשמירת האש שלא תזיק, אלא הענין הוא פשיעתו בכלי הניזק, דבזה שלא שמר אשו הרי יש בזה פשיעה בכלים הסמוכים לאש, ומכיון דלעולם דיינינן בזה משום הפשיעה בניזק לכן כל דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' אין כאן פשיעה בזה, ולכן דין הוא במסוים באש שאין לחייב בכלי דלא הו"ל לאסוקי אדעתי', אך בשאר אבות נזיקין דהמחייב הוא הפשיעה בשמירת המזיק, לא איכפ"ל אם הכלים שניזוקו הי' דרכן להיות שם או לא, דאין הפשיעה בהעמדת הכלים באופן שינזקו אלא הפשיעה היא בחיסרון השמירה על גוף המזיק, ויעוי"ש מש"כ לבאר דילפי' לזה מדין טמון, דענין הפטור בטמון אינו פטור מתשלומין, אלא יסודו הוא דלענין טמון לא נתחדש בו תורת מזיק כלל, ואין באש תורת מזיק לענין טמון, [ויעוי"ש מש"כ להוכיח כן מדברי הראשונים], וממילא מוכרח דהחיוב באש הוא רק מחמת הפשיעה בכלי הניזק ולא מחמת הפשיעה בהמזיק גופי', דאל"כ לא שייך שיהי' מזיק לענין גלוי ולא לענין טמון, יעו"ש שהאריך בזה,[[88]](#footnote-88) אולם לכאו' יש לעי' דהא גופא מנלן, דהלא לא ילפי' אלא רק פטור טמון באש, ומהיכ"ת דענינו פטור בתורת המזיק ולא פטור מתשלומין ככל פטורי ההלכותיהן דבשאר האבות נזיקין.

עוד יש לעיי' בזה לפמש"כ התוס' להלן דף ס"ב ע"א ד"ה מי מנחי וכו' דאף באדם המזיק שייך פטור משום שלא הו"ל לאסוקי אדעתי', וכגון באופן שבטש בכספתא דחברי' ושדיי' בנהרא והי' מרגניתא בכספתא, דאי לא מנחי אינשי מרגניתא בכספתא פטור משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי', והדברים צ"ע טובא איך שייך פטור בזה באדם המזיק דקיי"ל דאדם מועד לעולם בין שוגג בין מזיד בין אונס בין רצון, ואף דלכאו' יש לדון בזה פטור מהל' אונס, דמכיון דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' דבמעשה זה יהי' ניזוק מרגניתא, ממילא היזק המרגניתא בפועל ע"י המעשה דידי' נחשב כאונס, אבל סו"ס הלא אדם המזיק חייב אף באונס, ולפמש"כ הגרא"ל מאלין ז"ל דיסוד הפטור באש בזה הוא משום דבאש לא דיינינן להפשיעה בשמירת המזיק אלא להפשיעה בכלי הניזק, לכאו' באדם המזיק אין זה שייך כלל. [ויעוי"ש שעמד בזה דדברי התוס' צ"ע].

ונראה לומר בזה, דמכיון שנתחדש בפרשת אש דאין המחייב מחמת הפשיעה במזיק אלא מחמת הפשיעה בכלי הניזק, וכמש"כ הגרא"ל מאלין ז"ל, ממילא לעולם אין המזיק מתחייב מחמת מעשה ההיזק גופא, דהלא אין החיוב מחמת דבפשיעתו האש הזיקה, אלא לעולם המחייב הוא משום דבפשיעתו בפועל נעשה היזק להניזק, וממילא תחילת הדין אינו משום מעשה ההיזק אלא משום הפסד הניזק, דהלא אין שייך לחייב על מעשה היזק אלא רק באופן שהפשיעה היא כלפי גוף המעשה והעושהו, אבל כל שענין הפשיעה אינו אלא כלפי הניזק שפשע בזה שהניזק יהי' ניזוק, אין שייך לחייב עי"ז על גוף המעשה, ומוכרח דהחיוב הוא לניזק גופי' על שניזוק ונחסר מחמת פשיעת המזיק כלפי הזיקו. [ונראה דזהו הביאור במש"כ האחרונים להוכיח מדברי התוס' לעיל דף כ"ב ע"ב ד"ה והי' גדי וכו' דאף לר"ל דאשו משום ממונו מ"מ אינו חייב אלא באופן ששייך שיתחייב על המעשה הבערה, ואין ההבערה רק ההיכ"ת שתהי' האש שלו אלא היא תנאי בגוף החיוב, ולפמשנ"ת ביאור הדברים, דבאש לעולם אין החיוב על מעשה האש בתורת חיוב החל ע"י מעשה, ואין החיוב אלא רק משום תביעת הניזק למזיק דמחמתו נעשה לו היזק, ולכן אין שייך לחייב על מעשה האש גרידא אלא רק כשמתחייב על מעשה ההבערה, דממילא מחמת מעשה ההבערה נעשה היזק לניזק].

ולפ"ז נראה לבאר שייכות הענין לפטור טמון, דהנה יעוי' בחזו"א סי' ו' אות ז' שכתב להסתפק באופן שהי' טמון בשעת ההבערה ואח"כ נתגלה אם אית"ב פטור טמון, ובתחילה כתב שמוכרח שפטור דאל"כ לעולם יתחייב על כלים שטמונים בגדיש דהלא בשעת השריפה נשרף הגדיש ונתגלו הכלים, אך כתב די"ל דכל שנתגלה ע"י האש נחשב טמון דהלא בזה פטרי' רחמנא, יעו"ש עוד, ויתכן דס"ל לרבנן דמדחזינן דטמון פטור אף דבפועל ע"י האש נתגלה קודם ההיזק מוכרח דלעולם אין הנידון באש לחייב על גוף המעשה מצ"ע, דהלא המעשה בפועל הי' בכלים טמונים, ואילו הי' החיוב חל ע"י המעשה לא הי' שייך בזה פטור טמון, ומוכרח דלעולם אין תחילת החיוב חל מחמת מעשה ההיזק בפועל אלא דהמזיק נתבע על שמחמת מעשה ההבערה דידי' נעשה היזק לניזק, ומכיון דחיובו הוא כלפי הניזק בזה שהעמיד את היזק כליו, ממילא מכיון דבהעמדת האש סמוך לכליו היו הכלים טמונים אין לחייב על הפשיעה שבזה, דאין חיוב על טמון, [אמנם באופן שבתחילה לא הי' טמון ואח"כ נעשו טמון ג"כ אין לחייבו, דסו"ס כל שנעשו טמונים קודם שהוזקו נעתקה פשיעתו להיות בכלים טמונים, ולפ"ז יתכן דכ"ז דוקא באופן שעדיין הי' לו לגודרה, וצ"ע], ולפ"ז כ"ז הוא לרבנן דילפי' מגזיה"כ לפטור טמון וממילא מוכרח דאין תחילת החיוב מחמת המעשה היזק אלא מחמת הפשיעה בהיזק הניזק, אבל לר"י שנחלק ע"ז ולא ס"ל לפטור טמון כלל, ממילא ס"ל דאף באש החיוב הוא משום מעשה ההיזק, ולא שייך בזה פטור משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי'.

ולפמשנ"ת יתכן לבאר בדברי התוס' דאף באדם המזיק שייך הפטור דמשום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי', דהנה כבר נודע מש"כ החמדת שלמה [והו"ד לעיל בדברי הנמוק"י בדין זריקת חץ] דיסוד פטור אונס הוא דדיינינן למעשה שנעשה באונס כאילו נעשה מאליו, ולפ"ז י"ל דאף באדם המזיק שמועד לעולם וחייב באונס מ"מ סו"ס מכיון דהמעשה נעשה באונס לא דיינינן לזה כמעשה דידי', וממילא כל שהזיק באונס אין החיוב על המעשה גופי', אלא דבפועל מכיון דמחמתו נעשה היזק להניזק, אף דבהל' המעשה אין דין המעשה כמעשה דידי', מ"מ מתחייב לניזק משום דדיינינן לי' כמועד לענין זה, וממילא נידון כפושע כלפי הניזק, ואף שאין לחייבו על המעשה מ"מ ה"ה מתחייב על פשיעתו כלפי הפסד הניזק בפועל, וה"ז כענין המבואר בחיוב אש דאין החיוב משום מעשה ההיזק אלא מחמת פשיעתו כלפי הפסד הניזק. והלא נתבאר דבזה כל דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' אין בזה פשיעה כלפי הניזק, וממילא זהו שכתבו התוס' דאף באדם המזיק שייך הפטור דמשום דלא הו"ל לאסוקי אדעתי', ומשום דממילא נחשב כאונס כלפי ההיזק בפועל שנעשה ע"י המעשה דידי', ואין לחייבו אלא משום פשיעתו כלפי הניזק, אך זה שייך רק באופן שהאונס הוא בגוף המעשה, שהמעשה נעשה ע"י אונס, דסו"ס דיינינן לי' כמועד וממילא נחשב פושע כלפי' הניזק, אך כאן דאין האונס בעשיית המעשה אלא בניזק דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' דכלי הניזק כאן, ממילא אין כאן פשיעה כלפי הניזק בשיעור זה כלל. ודו"ק.

ומעתה מתבאר הענין דלרבנן בכלים שאין דרכן להטמין משלם דמי תבואה, וביאר בזה החזו"א דכלפי שויות התבואה שבכלים אי"ז נידון כטמון, וצ"ע דסו"ס גוף הכלים הן טמונים וכנ"ל, אך להמבואר י"ל, דמכיון דלעולם אין תחילת החיוב על מעשה ההיזק אלא הנידון הוא רק כלפי הניזק דהמבעיר העמיד בהבערתו את היזק כלי הניזק, ולפ"ז באש התחדש דכל הנידון הוא רק בין המזיק לניזק, ואין החיוב על גוף הכלים שניזוקו אלא על רק ההיזק שנעשה לניזק, דהלא אין נידון על מעשה היזק הכלים אלא דבפשיעתו בפועל נפסד הניזק, ומכיון דבהבערת האש העמיד פשע כלפי הניזק שיפסידנו בשיעור שויות התבואה, ממילא לא איכפ"ל בפועל אם הנזק הי' כלים או תבואה, דאין הפטור דטמון כלל בכלים גופייהו אלא דלא פשע בהעמדת נזק לניזק בשיעור זה.

והנה הרמב"ם בפ"ז מהל' חובל ומזיק הל' י"ח כתב וז"ל, לקח כיס חבירו והשליכו לים או לאש או שמסרו ביד אנס ואבד, בעל הכיס אומר איני יודע מה הי' בו שמא עפר או תבן הי' מלא, הרי הניזק נשבע בנקיטת חפץ ונוטל, והוא שיטעון דברים שהוא אמוד בהן או אמוד להפקידן אצלו ודרכן להניחן בכיס וכיו"ב, אבל אם אין דרכן להניחן בכלי זה הוא פשע בעצמו, עכ"ל, ויש לדקדק במש"כ דהוא פשע בעצמו, דלכאורה מבואר בזה דאין הענין משום דאינו נאמן לומר דהי' בכלי דברים אלו, דא"כ אי"צ לזה שהוא פשע בעצמו, דבלא"ה אין המזיק משלם מכיון דאין לניזק נאמנות ע"ז, ומבואר דאף דהי' בדין דיהי' הניזק נאמן מ"מ פטור המזיק ע"ז משום שהניזק פשע בעצמו, וצ"ב הענין בזה דדיינינן לי' שהוא פשע בעצמו.

ולפמשנ"ת נראה בביאור הדברים, דכל דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' ממילא לא שייך תחילת חיוב ע"י מעשה ההיזק מצ"ע, ואין לדון בזה אלא משום תביעת הניזק כלפי המזיק דבפועל מחמתו נעשה לו נזק, ובזה התחדש דכל תביעת ניזק שלא מחמת מעשה היזק אלא דהנידון בין המזיק לניזק, לא שייך תביעת ניזק להמזיק אלא רק על שויות בשיעור שהי' למזיק להבין, דמכיון דלא הו"ל להמזיק לאסוקי אדעתי' שיהי' בזה היזק מרובה ממילא לא שייך תביעה על המזיק מצ"ע על זה שהזיק, וכמש"כ הפנ"י דביד המזיק לטעון דאילו ידע שכלים אלו כאן הי' שומר שלא ינזקו, ואף דלא שייך כן בתביעה על מעשה היזק בפועל, דסו"ס הזיק כך וכך ומתחייב לשלם, אבל כל שאין התביעה על גוף המעשה אלא בין המזיק לניזק, בזה אין ביד הניזק לתבוע מהמזיק אלא רק לפי השיעור שהי' נראה ההיזק מחמת אופן העמדת החפץ ע"י הניזק, ודו"ק.

1. יש להעיר דבירושלמי כאן משמע דפלוגתת ריו"ח ור"ל נאמרה על מתני' דהכלב שנטל חררה והדליק את הגדיש דחייב על הגדיש, והוקשה מ"ט חייב והרי לאו ממונו הוא, וע"ז משני ריו"ח דנעשה כזורק חץ, ע"ש, ולפ"ז אה"נ דלא הוקשה לגמ' בגדר חיוב אש, ותחילת הפלוגתא הי' רק בביאור דינא דמתני'. [↑](#footnote-ref-1)
2. וע"ע בפנ"י בהמשך הגמ' ד"ה אמנם אחר העיון וכו'. [↑](#footnote-ref-2)
3. אכן יעוי' בחי' רבנו חיים הלוי הל' שכנים שצידד בתחילת דבריו דאף דהרוצח באש חייב מיתה מ"מ לא תועיל אש לשחיטה, אך שוב נטה מדברים אלו, ע"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. אכן לכאורה אכתי תיקשי להס"ד דרבי יוחנן לא ס"ל לחייב אש משום ממונו כלל, וצ"ע. ובגוף הדברים י"ל דבמשנה שם אמרו דאין בו רוח חיים דמיירי שם אילו לא נאמר אש, והלא א"כ לא הי' מתחדש הגזיה"כ דאשו משום חציו. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובתחילת דבריו כתב לבאר דבגזיה"כ דאשו משום חציו התחדש שנחשב כמעשה דידי', ואי"ז נחשב כמעשה שנעשה מכוחו, אלא רק שהוא עשה המעשה, ולכן לשחיטה דבעיא כח גברא לא יועיל דין אשו משום חציו, ואמנם כעי"ז כתבו הרשב"א בבדק הבית בית ראשון סוף שער ראשון והרא"ה בבדה"ב שם, ע"ש, אך החזו"א בגליונות שם כתב להוכיח דברציחה ג"כ בעינן כח גברא, וא"כ מדילפי' לדין אשו משום חציו אף ברציחה מוכח דחשיב ג"כ כוחו ומהני אף לשחיטה, ע"ש, וכ"כ בחי' הגר"ח על הש"ס (סטנסיל) אות רפ"ב.

   וע"ע בתורי"ד בב"ב דף כ"ו ע"א שכתב, דאף לרבי יוחנן דאשו משום חציו וחייב בד' דברים משום שנחשב שהוא עשה ההולכה, מ"מ לרבי יוסי דבכל מקום על הניזק להרחיק את עצמו מלבד בגירי' דילי', בהיזק ע"י אש אין על המזיק להרחיק את עצמו, דלא חשיב גירי דילי' אלא בדאזיל מחמתי' אבל הכא דזיקא ממטי לי' כנזק הבא מאליו דמי, ע"ש, ויתכן דכונתו לדברי הגר"ח דהוי מעשה דילי' אך אינו מכוחו. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובחזו"א סי' ג' אות א' ד"ה ה' ב' כתב, דאין זה אלא גילוי מילתא, וכבר הוכרע בכל התורה דאש חשיב חץ. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולכאו' ילה"ק ממה שאמר רבא בסנהדרין דף ע"ז ע"ב זרק חץ ותריס בידו ובא אחר ונטלו ואפילו הוא קדם ונטלו פטור דבעידנא דשדייה ביה מיפסק פיסקיה גיריה, ובאופן שהוא נטל התריס לכאו' הפשיעה היא בזה שעשה שתהא האש במקום תורפה, אך יש לדון דבזה הפשיעה היא בתריס ואי"ז נידון כפשיעה בהאש גופא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
8. דאל"כ אכתי תיקשי דלאו היינו חציו כלל. [↑](#footnote-ref-8)
9. לכאו' יש להעיר, דז"ל התוס' שם, ומיהו קשה ההיא דזרק צרור למעלה דבסמוך דמשמע דאי לא אזלא לצדדין אלא לתחת פטור אמאי ליחייב מידי דהוה אאבנו וסכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה דחייב משום אשו אי בהדי דאזלי קא מזקי כדאיתא בפ"ק דב"ק, ושמא אינו מצוי כאן שתפול לתחת ממש ולא תיזיל כלל לצדדין, ומיהו זה ודאי קשה דמשמע דלצדדין נמי לא מיחייב אלא משום כחו דפריך אי כחו הוא תיזיל לעיל ודוחק לומר כח כחוש הוא, וצ"ל דהיינו למ"ד אשו משום ממונו, עכ"ל. ויתכן דאף למסקנת התוס' כשנפלה לתחתיו ממש יהי' נחשב כרוח שאינה מצוי' ויהי' פטור אף למ"ד דאשו משום חציו, ורק מה שהוצרך ר"פ לומר דבצדדים חייב משום כוחו הוא לומר שחייב אף לר"ל, וסו"ס אף למאי דקיי"ל כריו"ח אין חילוק לדינא. אכן יעוי' בלשון החזו"א סי' ב' אות א' שכתב דלא יתכן דמבר"א ור"פ אזלי דלא כהלכתא. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובשיעורי רבנו חיים הלוי בב"ב דף כ"ו ע"א כתב בנוסח אחר, דבאש הכח אחר הוא רק לקירוב האש לניזק, אבל מעשה ההיזק בפועל נעשה ע"י האש ללא כח אחר, ולכן הוי חציו, משא"כ באסו"מ דהרוח משתתפת בעצם מעשה ההיזק, דהאסו"מ בעצמו אינו מזיק אלא רק כשנופל על הניזק מזיק מחמת הנפילה. [↑](#footnote-ref-10)
11. ולכאו' צ"ע לפ"ז להס"ד דריו"ח לא ס"ל לחייב משום ממונו, א"כ היאך אמרו דאסו"מ הוי תולדה דאש, [והיא ברייתא להלן דף כ"ט ע"א], ויתכן דמכיון דאיתב בהו ממשא מודה ריו"ח דחייב משום ממונו אף להס"ד, וכ"נ בד' השטמ"ק בתוד"ה ממונו, שהקשה בשלהבת שיש לה גחלת למה ריו"ח לא ס"ל לחייב משום ממונו, [דאם ס"ל לריו"ח כן מ"ט לא מוקמינן לפטור טמון בכה"ג], וע"ש מש"כ דמכיון ששייך שלהבת בלא גחלת ממילא אף כשיש גחלת נחשב השלהבת דלית בי' ממשא, ומבוא' דאילו הי' ממשא הי' מודה ריו"ח, וא"כ באסו"מ שיש ממשא מודה ריו"ח אף להס"ד. [↑](#footnote-ref-11)
12. לכאו' מבואר כאן כדברי החזו"א בסי' ב' אות א' דאף רוח מצוי' אינה בתמידות על משקל אחד ע"ש. [↑](#footnote-ref-12)
13. אכן הר"ח כאן פי' דברי ר"ל דאין לחייב באשו משום חציו משום דמכוחו קאזיל, דר"ל דהאש הולכת ע"י רוח, ומבואר דאדרבה כל המחלוקת דוקא בהולכת ע"י רוח, [ויש לדון דבלא רוח אף ר"ל מודה דאשו משום חציו]. [↑](#footnote-ref-13)
14. ויתכן דכל שהלכה ברוח הוי מעשה דידי' ולא הוי כוחו, וכמש"כ החזו"א דברציחה ג"כ בעינן כוחו. [↑](#footnote-ref-14)
15. ומש"כ רש"י קס"ד, עי' מהרש"א ומהדו"ב. [↑](#footnote-ref-15)
16. עי' בנחל"ד שעמד בזה דלכאו' לא משכח"ל שהדליק אש ואינה שלו, דכיון שנטלה בידו להדליק קנאה, וכמש"כ רש"י להלן דף כ"ט ע"ב לענין דליל, ע"ש, ולכאו' לפמש"כ הנחל"ד גופי' ליישב קושיית התוס' דלעולם לא יתחייב באש שיפקיר הגחלים דאעפ"כ חייב משום דהוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, א"כ נפק"מ באופן שההבערה לא הי' בפשיעה ואח"כ הפקיר. [↑](#footnote-ref-16)
17. וע"ש מה שדקדק כן מדברי הר"ח בהמשך הגמ' בדעת ר"ל דמיירי במתני' בדאדיי' אידויי לחררה, דהיינו דהכלב לא הגביה החררה אלא הביאה בדרך דידוי ולא יצאה מחזקת בעליה, ומבואר דהנידון בבעלות החררה ממש כדעת רש"י. וצ"ע מה שייך לדון דיני הגבהה של קנין בהגבהת כלב, ועמש"כ בזה באריכות בנחל"ד. [↑](#footnote-ref-17)
18. והנה הי' מקום לפרש דמכיון דלית בי' מששא ולא שייך בו תורת ממון ממילא אין מקום לחייב בתורת חיובי ממונו המזיק, כיון דאין בו מציאות ממון, וכ"נ ברשב"א ע"ש, אכן בתוס' אין לומר כן, שהרי מבואר דלית בי' מששא הוא טעם לפטור אף מדין כוחו וחציו. וכן בדברי הרבנו פרץ דממונו לא דוקא אלא ר"ל תקלתו ג"כ אין לומר כן. [↑](#footnote-ref-18)
19. אמנם מה שהביא שם ראי' לזה מהתוס' לעיל דף ו' ע"א ד"ה לאיתויי וכו' שכתבו וז"ל, דאם הדליק אש ובא אחר ושרף טלית חבירו אין סברא שיתחייב בעל האש, עכ"ל, צ"ב הדמיון, דהלא שם זרק טלית חבירו בידים לתוך האש, משא"כ כאן דסו"ס אכתי לא הי' הנזק אלא רק ע"י הולכת הרוח, [ובר"פ מבואר דזהו כל הענין שהוצרכו ריו"ח ור"ל לבאר הטעם לחיוב אש]. והנה יעוי' בחי' הגרש"ש סי' כ"א אות א' שהקשה לדבריהם דחשיב אדם המזיק א"כ אף בשורו שעשה כן יהי' חייב, ע"ש, אך לכאו' להנחל"ד דהוי ממש כזורק טליתו של חבירו לאש, א"כ אה"נ אף שורו יהי' חייב, דאילו יזרוק שורו טלית לאש פשוט שחייב, ולא גרע ממקום גחלת דמבוא' בסוגיי' דחייב. [↑](#footnote-ref-19)
20. וע"ש שכתב לפרש לפ"ז לשון הגמ' אשו, ולא אמר מבעיר וכיו"ב, אלא הכונה לאשו של היתר ע"ש, אכן יעוי' בד' רש"י להלן דף כ"ג ע"א ד"ה וכי מאחר וכו' וז"ל, דהא על כרחך היכא דגחלת שלו נמי פליגי דהא אמרן לעיל ריו"ח אמר אשו משום חציו אלמא משום באשו נמי פליגי עכ"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
21. ויל"ע בזה לפמש"כ בתור"פ דכל הנידון בסוגיי' הוא ליתן טעם לחייב אף דבלא הרוח לא הי' נעשה ההיזק, דלכאורה לענין זה אין מקום לחלק בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
22. עי' במנחת שלמה ב"ק סי' י"ד אות ו' שכתב דפשוט דהנמוק"י הקשה גם לר"ל, דהרי במקום גחלת מודה ר"ל, ובנר הרי הוי כמקום גחלת. [↑](#footnote-ref-22)
23. עי' בברכ"ש סי' י"ז אות א' שכתב דקושיית הנמוק"י דוקא בהבערה דהאיסור הוא בגוף ההבערה, וממילא מכיון דההבערה בשבת מתיחסת אליו יש לאסור, אבל במלאכת צדי' דגוף מלאכת הצדיה הוא כריית הבור ולא הצדי' בפועל, לא שייך להקשות כן. [↑](#footnote-ref-23)
24. בתרומת הכרי סי' שצ"ב סק"א כתב להקשות, דאם כן למ"ד דאשו משום ממונו דפשיטא דאין נחשב שנעשה הכל בשעה ראשונה, יקשה שיפטר משום אנוס, אלא על כרחך שמתחייב על פשיעתו בזריקת החץ, ובהכי חייבי' רחמנא, וא"כ למ"ד אשו משום חציו ג"כ יתחייב משום כך. וכעין זה כתב בקהלו"י סימן כ"א אות א', דמכיון שזרק החץ, אין זה אונס אלא רצון. אכן בהגהות המהרצ"ח עמד בדברי הנמוק"י שיש לפוטרו משום שהוא אנוס, דהלא קיי"ל דאדם מועד לעולם בין באונס בין ברצון, וכתב דראיית הנמוק"י מחיוב ד' דברים, דבאדם המזיק באונס פטור מד' דברים, ע"ש, ולפ"ז גם לק"מ למ"ד דאשו משום ממונו, וכעי"ז כתב באבי עזרי פ"ג מהל' גניבה הל' ב' דראיית הנמוק"י היא דוקא מחיוב מיתה. [↑](#footnote-ref-24)
25. בחי' הגרש"ש סי' א' אות ב' עמד בזה שמבוא' בד' הנמוק"י ששייך גבי' מנכסים אף שלעולם לא חל חיוב בפועל, ובתחילה כתב לבאר דדין שעבוד הגוף אינו מצוה גרידא אלא זכות לניזק בגוף המזיק לגבות הזיקו, וממילא שייך שיחול שעבוד הגוף גם במת, ושוב כתב בהג' שם לבאר בפשיטות, דערבות נכסים הוא לפי דין חיוב הבעלים, ומכיון שהבעלים מתחייב מחמת הזריקה, ה"ה זוכה הניזק בשעת הנזק בזכות בנכסים שהיו בשעת הזריקה. וע"ע בקוב"ש בב"ב אות שפ"א מש"כ להוכיח מכאן ששייך שיעבוד נכסים בלא שיעבוד הגוף, והאריך בזה גם בח"ב סי' י"א, וע"ש שכתב לבאר בזה, דצורך המת הוא שיפרעו חובו, ואין נפקע זכותו בממונו במיתתו אלא רק משום שאין לו צורך בהן, דאילו יקום לתחי' יטול נכסיו מהיורשים, וממילא כל שיש לו צורך בנכסיו אף לאחר מיתתו, אין נפקע זכותו בהן, ע"ש. [↑](#footnote-ref-25)
26. עי' בתרומת הכרי שכתב ע"ז דערבא ערבא צריך. [וע' בחזו"א סי' י"ד סקי"א שכתב דאפשר שלמ"ד אשו משום ממונו אף להנמוק"י לא יתחייב בכה"ג, אבל ריהטת לשון הנמוק"י משמע אפי' למ"ד משום ממונו, ע"ש]. [↑](#footnote-ref-26)
27. עי' בקה"י סי' כ"א אות ה' מש"כ להוכיח כהנמוק"י מהמבוא' בסנה' דף ע"ז ע"ב בזורק חץ והי' תריס ביד הנהרג וקידם הזורק ונטל התריס דפטור משום דכלו לו חציו, ומבוא' דאזלינן אחר שעת הזריקה, ע"ש. [↑](#footnote-ref-27)
28. ובס' וזאת ליהודה עה"ת פרשת קדושים נתב' לחלק בזה בין העשה דעיקרו השביתה להלאו דעיקרו הוא שהמלאכה אסורה, וממילא הנמוק"י הק' מהלאו, ע"ש. [↑](#footnote-ref-28)
29. ומשמעות דבריו, דמלאכה בשבת אינה אסורה אא"כ היא נעשית בגופו ממש, ומדין אשו משום חציו התחדש שנחשב שנעשה בגופו ממש. [ולפ"ז אין הענין שתהי' דוקא שביתה, וכל שהתחדש שנעשה המעשה בגופו ממש ה"ה מתחייב אף דבפועל לא הי' שביתה]. [↑](#footnote-ref-29)
30. וביש"ש כאן כתב דכוונת התוס' לסומכוס אבל לרבנן חייב ח"נ גם בכח כוחו ע"ש, ועי' בביאור הגר"א סי' שצ"ב אות ב' שהק' ע"ז. [↑](#footnote-ref-30)
31. לכאו' כצ"ל. [↑](#footnote-ref-31)
32. ובתור"פ הי' אפשר לדחות שכוונתו להעמיד כר"ל, ואה"נ דעל שאר הגדיש פטור, אך ברשב"א מפו' דעל שאר הגדיש משלם ח"נ. [↑](#footnote-ref-32)
33. ויתכן דסבר הרמב"ם דבסוגיי' שנקטו בפשיטות דלריו"ח מיירי בהניח, מבוא' דס"ל דכח כוחו לאו ככוחו דמי. [↑](#footnote-ref-33)
34. וצ"ע בכ"ז מהתוס' להלן דף מ"ח דמפו' דהילפותא מהמבעיר את הבערה. [↑](#footnote-ref-34)
35. ויעו"ש בסוף דבריו שכתב לבאר דמכיון דהפשתן שלו ממילא ה"ז פשיעתו שלא ששימר גחלתו והוי חציו דאדם גופו, ומשום שנעשה ע"י גמל שלו לא נקל עליו ליתן לו דין צרורות, ע"ש, וצ"ע דבגמ' אמרו להדיא דחציו דגמל הוא. [↑](#footnote-ref-35)
36. אכן מש"כ לתמוה דלדברי הפנ"י ה"ה לר"ל יתחייב ע"ש, צ"ע דהפנ"י גופי' בהמשך דבריו ביאר לחלק בזה דלר"ל דאשו משום ממונו אין לומר כן. [↑](#footnote-ref-36)
37. מבוא' בדבריו דמשום שנחשב כאילו נעשה כל המעשה כמש"כ הנ"י, לכן אזלי' בתר מעיקרא, וזהו להיפוך ממשמעות תחילת דבריו שם דביאור דברי הנמוק"י דנחשב שנעשה הכל בתחילה הוא משום דינא דבתר מעיקרא אזלי', ונת' במק"א. [↑](#footnote-ref-37)
38. ולכאו' ביאו"ד הקצוה"ח דהלא מיירי במסכסכת כל הבירה כולה, וע"ז הק' דמזמן שכבר הי' די בכדי שתדלק כל הבירה יהי' פטור, ואף אם בתחילה הי' אפשר להציל מ"מ מסתבר שהי' זמן מסוים שכבר לא הי' אפשר להציל, ואף אם הי' מקצת שלא הי' אפשר להציל כבר יקשה עכ"פ על אותו מקצת. [↑](#footnote-ref-38)
39. ועי' באבן האזל פי"ד מהל' נז"מ הל' י' מש"כ דבס"ד ס"ל להגמ' דאשו משום חציו הוא אף לענין רציחה, ולמסקנא אינו אלא לענין תשלומי נזיקין. [↑](#footnote-ref-39)
40. אמנם במהדו' עוז והדר הביאו מכת"י דאף לריו"ח הפטור משום קלב"מ. [↑](#footnote-ref-40)
41. עי' בתורה"כ סי' שצ"ב שהק' בכ"ז מדין עקירה צורך הנחה ע"ש, וצ"ע, דבדין עקירה צורך הנחה העקירה היא מעיקר מעשה החיוב, משא"כ כאן דאין תחילת ההבערה אלא ההיכ"ת להמשך הדליקה, אך אינו מעיקר החיוב. וכן הק' באמר"מ סי' ל' אות כ"ו. [↑](#footnote-ref-41)
42. וצ"ע, דהלא לר"ל אשו משום ממונו ולא משום חציו, ועל שריפת הגדיש שאחר מיתת העבד יש לחייבו מדין ממונו המזיק, ואינו נחשב כזריקת חץ. [↑](#footnote-ref-42)
43. ולכאו' י"ל דאע"ג דאסור להורגו, אך אי"ז אלא רק משום שבפועל לא תהי' בזה הצלה לנרדף, אך אין בזה פטור מגוף חיוב המיתה שמדין רודף, דעדיין לו יצוייר שתהי' במיתתו הצלה לנרדף יהי' מותר להורגו, וא"כ בדינו הוא מחוייב מיתה באם יהי' בזה הצלה לנרדף, וא"כ החיוב מיתה המוטל עליו הוא ככל רודף ממש. [↑](#footnote-ref-43)
44. ולכאו' הדמיון צ"ע, דכשחל חיוב מיתה בסוף המעשה מ"מ החיוב הוא על כל המעשה, ורק שחל בסוף, אך כיון שחל הרי הוא חל מכח כל המעשה, אבל כאן כל שא"א להציל כבר אין ברדיפה זו חיוב מיתה. [↑](#footnote-ref-44)
45. וזהו דלא כמבוא' בתוס' שביארו הפטור על הגדיש מדין קלב"מ אף לר"ל דחייב משום ממונו משום דבמעשה א' בא הכל, ויעו"ש בד' האחרונים מה שביארו שנחלקו במעשה שיש בו חיוב מיתה אם הוא רק פטור מתשלומין או שנחשב כאילו לא עשאו. [↑](#footnote-ref-45)
46. וקצ"ע דרש"י פי' כן בס"ד. [↑](#footnote-ref-46)
47. אכן בתוס' לעיל דף כ"ב ע"א ד"ה רבי יוחנן וכו' לכאו' מבואר לא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
48. ומו"ח הגאון רבי יחזקאל כהן שליט"א ביאר בזה, דבאש מכיון דאין בו רוח חיים לא דיינינן להמעשה האש בתורת מעשה המחייב להבעלים, וכל תורת החיוב באש הוא חיוב שמירה על ממונו שלא יהי' נעשה מזיק, ולא על היזק האש בפועל, [ויתכן להוסיף דלענין זה אף לר"ל מכיו דלית בי' מששא לית בי' תורת מעשה], ולכן נצרך ההבערה לעצם החיוב, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-48)
49. וע"ש מה שביאר דמדין קלב"מ נחשב כאילו הבעירו אחר. [↑](#footnote-ref-49)
50. דאל"כ ל"ק קושיית הרשב"א, די"ל דמיירי שלא הי' אפשר לו לכבות. [↑](#footnote-ref-50)
51. ומו"ח הגאון רבי יחזקאל כהן שליט"א הק' לפ"ז בד' התוס' בסנהדרין דף ע"ז ע"א ד"ה סוף וכו' שהקשו למ"ד דאשו משום חציו א"כ בנפלה סכין ושחטה תועיל השחיטה מדין חציו [למאי דס"ל להתוס' דאף באסו"מ שנפלו הוי חציו], ולכאו' אין מסתבר דמיירי באופן שהי' קרוב לודאי שיהי' שחיטה. [↑](#footnote-ref-51)
52. אכן גם בתוס' כתבו דמכיון דבמסירה לחרש אינו קרוב לודאי היזק לכן לא דמי לחציו **דחציו דחרש הן**, וצ"ע למה הוצרכו לזה, דהול"ל דמכיון דאינו קרוב לודאי היזק לא הוי חציו, וצ"ע. [ואם אמנם הוצרכו התוס' אף לזה שנעשה חציו דחרש תתיישב קושיית מו"ח שליט"א הנז', אך הרכבת הדברים צ"ב]. [↑](#footnote-ref-52)
53. ויתכן שכוונתו לגי' להלן דלריו"ח רק באש שהיא ממונו הוי חציו, דממילא למסקנא לא הוי חציו דחרש. [↑](#footnote-ref-53)
54. ויש לדון בזה למש"כ בשעורי רבנו חיים הלוי בב"ב דף כ"ו ע"א דלעולם היזק האש בפועל מתייחס למבעיר, ורק קירוב האש לניזק נעשה ע"י הרוח, ולכן חייב המבעיר מדין גרמא, וא"כ גם כאן סו"ס הלא החרש רק קירב האש, ואח"כ הנזק נעשה ע"י האש גופא, ועדיין יש לחייב המבעיר מדין גרמא. ואף שהחרש שקירב הוא בר דעת, עדיין יש לחייב המבעיר משום גרמא, וכדמוכח מדברי מרן הגר"ח ז"ל שם לענין הזורק כלי והיו כרים וכסתות וסילקם בעל הכלי, דחייב הזורק משום גרמא. [↑](#footnote-ref-54)
55. ויל"ע לפמש"כ הפנ"י גופי' בע"א דהדליק בשל חבירו הוי חציו אף לר"ל, וכעי"ז כתב הנחל"ד שם, וא"כ במסר לחש"ו והבעיר החש"ו ברה"ר אף לר"ל יש לפטור משום דהוי חציו דחרש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-55)
56. ועי' בלשון רש"י לעיל דף ט' ע"ב ד"ה מעמיא וכו' דמאי דליבה החרש לא רמיא עלי' דבעל גחלת לאסוקי אדעתי', ובפשיטות הוא כעין פטור אונס, אך להמבואר בפרש"י כאן יש לפרש דכוונת רש"י שם דמכיון דלא הו"ל לאסוקי אדעתי' לכן אי"ז נחשב היזק מזומן. [↑](#footnote-ref-56)
57. ואף דאין לחש"ו דין קנין, צ"ל דהוי ממונו לענין נזיקין, וכמש"כ הנחל"ד לעיל ע"א בביאור ד' הר"ח לענין ממונו דכלב. [↑](#footnote-ref-57)
58. ולפ"ז מדוקדק לשון הגמ' דמקשי' פטור טמון היכי משכח"ל, וכמו שדקדק בביאור הגר"א, וכמובא בסמוך. [↑](#footnote-ref-58)
59. אכן בלשון התוס' נראה שהוא רק טעם לומר דמסתבר דאש מדין ממונו המזיק ולא מדין אדם המזיק, אך בלשון הרשב"א נראה דהענין דלא שייך לומר דפטור באש משום שלא מצינו חילוקים באדם המזיק. [↑](#footnote-ref-59)
60. ויש להעיר דבדברי השטמ"ק הפנ"י והנחל"ד בדף כ"ב ע"א שכתבו לבאר בדעת רש"י דלר"ל בעינן ממונו ממש לא יפטר ע"י הפקר משום דהוי כמפקיר נזקיו, קצת משמע דאין חילוק בזה בין בור לאש. [↑](#footnote-ref-60)
61. ולפ"ז באש שאינה ממונו לכו"ע פטור, ומדוקדק לשון רש"י לעיל דף כ"ב ע"ב ד"ה משום וכו' קס"ד דאיכא בינייהו כגון שהדליק באש שאינו שלו דלריו"ח חייב ולר"ל פטור, והיינו דלמסקנא אינו כן, וכ"כ השטמ"ק והמהר"ם כאן והמהרש"א שם. [↑](#footnote-ref-61)
62. וע"ש מה שהביא עוד מהיש"ש בביאור הדברים, ויעוי"ש משה"ק ע"ז. [↑](#footnote-ref-62)
63. וצ"ע דהלא זהו לפי' התוס' בקושיית הגמ' מטמון, אבל לרש"י הקושיא מדין אדם המזיק דחייב באונס, וסו"ס כאן הרי מצטרף חיוב אדם המזיק. [↑](#footnote-ref-63)
64. ועי' באהא"ז פ"ב מהל' נז"מ הל' י"ז שכתב לדקדק מלשון הרמב"ם בפי"ד מהל' נז"מ הל' ט"ו שכתב וז"ל, אש שעברה וכו' הרי המבעיר חייב בנזקיו ובשבתו וכו' כאילו הזיקו בידיו, שאע"פ שאשו ממונו הוא ה"ה כמי שהזיקה בחציו עכ"ל, ומבואר דחיוב אש הוא מדין ממונו אלא דהוי כאילו הזיק בחציו, וכהל"ק ברש"י. [↑](#footnote-ref-64)
65. ובפשטות י"ל עפ"י מה שהביא בברכ"ש סי' י"ז ס"ק ה' ממרן הגר"ח ז"ל דבקושיית הגמ' ס"ל דאפי' בכלו לו חציו חייב משום חציו, ולפ"ז י"ל דאף בקושיית אביי ס"ל דאף למ"ד דמשום חציו חייב משום ממונו ושייך פטור טמון משו"ז, אלא שהוקשה לי' היכי משכח"ל דלא יהי' חיוב חציו. [↑](#footnote-ref-65)
66. אך עכ"פ מוכח מדברי התוס' דמיירי שאמר לו להזיק. [↑](#footnote-ref-66)
67. יתכן הענין בזה כמש"כ החזו"א בגליונות לחי' רח"ה הל' שכנים דהחיוב באש אף שהי' ע"י הרוח הוא משום דבהבערת האש ה"ה מוסר האש לרוח, והולכת הרוח מתייחסת אליו, וי"ל דכ"ז רק כשכבר הי' הרוח בשעת עשיית האש, וכמש"כ החזו"א ב"ק ר"ס ב'. [↑](#footnote-ref-67)
68. ועי' בחוט שני ריבית בליקוטים בסוף הספר [עמ' קע"ו] מש"כ לדון בהניח לזמן רב דהו"ל לאסוקי אדעתי' דבמשך זמן רב תהי' ג"כ רוח שאינה מצוי', וכתב דבחזו"א מבוא' דתליא בפלוגתת הירושלמי ע"ש, וצ"ב כוונתו. [↑](#footnote-ref-68)
69. ורק אין בה בכדי ללבות ולהזיק כמבוא' בד' הרשב"א בסמוך. [↑](#footnote-ref-69)
70. ועי' בשטמ"ק לעיל דף י"ט ע"ב בשם המהר"י כץ שכתב לדון כעי"ז לענין אסו"מ שנפלו ע"י רוח, וע"ש שכתב לדחות דרוח לאו בר תשלומין הוא כלל. [↑](#footnote-ref-70)
71. ויל"ע דמכיון דהפסוק לא מיירי באופן זה א"כ לא התחדש כלל אב מזיק באופן זה, ומ"ט דיינינין לי' כגרמא עכ"פ. [↑](#footnote-ref-71)
72. והעירו דלפ"ז בכלו לו חציו לא יהי' חיוב בליבה וליבתה הרוח, והרמב"ם לא חילק בזה, גם יל"ע להנחל"ד בדעת הרמב"ם [וכמש"נ בהגהות הגר"א לעיל דף כ"ג ע"א] דמ"ד דמשום חציו אית לי' נמי משום ממונו, והיינו דלעולם החיוב משום ממונו, וא"כ לעולם תחילת החיוב על עשיית המזיק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
73. יעוי' בסוטה דף מ"ה דמבוא' דמין במינו לא הוי טמון לענין פאה, ויל"ע אם שייך ענין זה כאן ג"כ. [↑](#footnote-ref-73)
74. וצ"ל דאי"צ שבפועל לא יהי' ניכר אלא זהו רק גדר באופן הטמון שבזה, ועי'. [↑](#footnote-ref-74)
75. וכעין זה כתבו הפנ"י והנחלת דוד לעיל דף כ"ב ע"א בדעת רש"י דבמדליק בשל חבירו אף לר"ל חיובו משום חציו. [↑](#footnote-ref-75)
76. וע"ש שכתב דכ"ה לכל הראשונים, ולכאו' יל"ד לפמש"כ המ"מ בסוף הל' נז"מ דהרמב"ם לא פסק דפטור טמון הוא דוקא בכלו לו חציו משום דאין להניח פשט המשניות והברייתות והמימרות שלא חילקו בטמון מפני הסוגיא ההיא, ולפ"ז יתכן דלהרמב"ם אף באשו שמושם חציו יהי' פטור טמון, ויתכן אף דמכאן ג"כ הוכיח הרמב"ם דלא כהסוגיא לעיל. [↑](#footnote-ref-76)
77. יש להעיר דלפ"מ שצידד החזו"א גופי' בסי' ו' אות ז' דיתכן דכשנתגלה אחר ההעברה שלא מחמת דליקה אין בזה דין טמון א"כ אין ראי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-77)
78. לכאו' צ"ע לפ"ז מה שאמרו במשנה דדרך להניח בבתים, דלהחזו"א אין הנידון שיהי' טמון מחמת הבית אלא שבבית גופי' הוא טמון, ולכאו' יש לדחוק דר"ל דהדרך לטמון בבית, ואי"ז במשמעות הלשון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
79. וצ"ע דלכאו' בפרש"י ד"ה בתרתי וכו' כתב להדיא דר"י מחייב אף בכלים שאין דרכן להטמין. [↑](#footnote-ref-79)
80. יש להעיר דבירושלמי כאן משמע דפלוגתת ריו"ח ור"ל נאמרה על מתני' דהכלב שנטל חררה והדליק את הגדיש דחייב על הגדיש, והוקשה מ"ט חייב והרי לאו ממונו הוא, וע"ז משני ריו"ח דנעשה כזורק חץ, ע"ש. [↑](#footnote-ref-80)
81. ועי' במהרש"א בסנהדרין דף ע"ז ע"א שכתב דאף לריו"ח דאשו משום חציו היינו דוקא באופן שאין הרוח מעורבת באש, אבל כל שהולכת האש רק ע"י הרוח, אף לריו"ח חיובו משום ממונו ולא משום חציו, ע"ש, ולכאו' בדברי הר"ח כאן מפורש לא כן, דאדרבה כל פלוגתת ריו"ח ור"ל הוא דוקא משום שהרוח מעורבת בו, גם צ"ע בדברי המהרש"א, דא"כ להס"ד דריו"ח לא ס"ל כר"ל ול"ל חיוב אש משום ממונו, א"כ היאך חייב לריו"ח ברוח מצוי', גם צ"ע בלשון הגמ' להלן דף כ"ג ע"א דריו"ח אית לי' ג"כ משום ממונו באופן שכלו לו חציו, דבפשיטות טפי הול"ל דאית לי' משום ממונו באופן שהאש מתפשטת ע"י רוח מצויה. [↑](#footnote-ref-81)
82. ויש להסתפק בכוונתו אם ס"ל דאף לריו"ח מ"מ כל שהזיקה במקומה יש לחייב משום ממונו אף להס"ד דלית לי' לריו"ח אלא רק חיוב חציו, [וא"כ יש ליישב דברי השטמ"ק שהובאו בתחילת דברינו דהאש המוזכר ברפ"ק הוא אש שחייב בה משום ממונו, וצ"ע א"כ היאך תתפרש המשנה להס"ד, ולהמבואר י"ל דמיירי במזקת במקומה], או דמכיון דכשמזקת שלא במקומה בהכרח אי"ז חיוב ממונו ממילא מוכח דחיובא דפרשת אש הוא משום חציו ולא משום ממונו, וע"ד משנ"ת לעיל אות ב' בדעת הר"ח. [↑](#footnote-ref-82)
83. הנה בבית מאיר אה"ע סוסי' ה' ובישועות יעקב או"ח סי' רס"ג סק"ו כתבו דבאיסורי שבת לא שייך להתחייב משום שליחות אף באופן דיש שליח לדבר עבירה, מכיון דענין איסורי שבת הוא שביתת הגוף, ומלאכה הנעשית ע"י שליח אין בה ביטול שביתת המשלח, וכעי"ז כתב החת"ס או"ח סי' פ"ד. ובדברי יחזקאל סי' נ"ז אות ב' הקשה ע"ז מקושיית הנמוק"י כאן, דמבואר שיש לאסור ההדלקה בזה שמתיחסת אליו הבערת הנר, אף דאין כאן חיסרון בשביתתו בשבת כלל, וכ"כ הקה"י בסי' כ"א אות א'. ועמש"כ בס"ד בס' וזאת ליהודה עה"ת פרשת קדושים לחלק דדוקא העשה נאמר רק באופן שיש בו ביטול שביתה, אך הלאו הוא בכל אופן, וקושיית הנמוק"י מהלאו, ע"ש. [↑](#footnote-ref-83)
84. בתרוה"כ הק' מ"ט לא שפיל לסיפי' דקרא דכתיב ומצאה קוצים, ויתכן לפ"מ דמסקינן לריו"ח דאשו משום חציו ומשום ממונו, ופטור טמון הנלמד מהמשך הפסוק דכתיב קמה כדאי' לק' דף ס' ע"א נאמר בכלו לו חציו דחייב רק משום ממונו, ולפ"ז מש"כ כי תצא אש הוא בלא כלו לו חציו ומדין חציו כמבוא' בע"ב, אך המשך הפסוק הוא בכלו לו חציו ומחייב משום ממונו, ובאופן זה לא נאמרו דברי הנמוק"י. [↑](#footnote-ref-84)
85. ולפ"ז יש לבאר בד' הקצוה"ח בסי' ש"צ שכתב לבאר ד' הנמוק"י מדין בתר מעיקרא וחשיב כמנא תבירא, ותמוה שייכות ענין זה להלכות שבת, ולהמבוא' יתכן דמכיון שנתחדש בד' הנמוק"י דמעשה הגברא הוא ההבערה, ומעשה האש הוא מעשה ההיזק ואינו מעשה הגברא, שוב בהל' שבת לק"מ וכמבוא', אלא דמ"מ מבואר בד' הנמוק"י דאף לענין נזיקין דיינינן במעשה הגברא שבהבערה, וע"ז הוק' להקצוה"ח דלענין נזיקין דיינינן במעשה ההיזק ולא במעשה הגברא, וע"ז כתב דמכיון דהוי מנא תבירא ממילא כבר מעשה ההיזק נחשב שנעשה בתחילה. [↑](#footnote-ref-85)
86. ואם נאמר דגם ברציחה דבעינן מעשה דידי' ממש ולא מהני רק שיהי' נחשב דמעשה ההריגה הוא דידי', א"כ לפי מה שיתבאר דדברי התו' דע"י הפשיעה נחשב כחציו היינו רק לענין שיהי' נחשב בעל מעשה ההיזק, אין להקשות מזרק חץ ותריס בידו וסילק התריס דמיירי לענין רציחה, אלא דבתוס' לק' דף נ"ו ובסנהדרין מבו' לא כן וכמבואר בסמוך, אכן לפי משנ"ת בסוף דברינו דלתי' הב' בתוס' בסנהדרין אין החיוב ברציחה על מציאות הרציחה אלא על מעשה הרציחה, שוב י"ל כמש"כ. [↑](#footnote-ref-86)
87. וזהו לפמש"כ שם דטמון הוא כל שאין ניכר שהוא שם, ולכן גדיש של חיטים אין החיטים הפנימיים נחשבים כטמון.

    ויש לדון בזה באופן דאין הכלים ממלאים כל החלל, ונשאר אויר פנוי, ואילו הי' כל הגדיש של תבואה הי' ממלא כל החלל, אם מתחייב בשיעור שויות תבואה הממלא כל החלל, או רק בשיעור שויות תבואה ע הכלים שהיו שם בפועל. [↑](#footnote-ref-87)
88. ומו"ח הגאון רבי יחזקאל כהן שליט"א ביאר באופ"א, דמכיון דבאש אין בה רוח חיים, לא שייך לדון תורת מעשה על מעשה האש, ולעולם הנידון הוא משום חיוב בעל האש לשמור על ממונו שלא יהי' נעשה למזיק. [↑](#footnote-ref-88)