אורח חיים קצה - ציונים והערות_3
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן קצ"ה**

**מבואר במשנה,** ששתי חבורות שאכלו בבית אחד יכולות להצטרף על ידי ראיה הדדית של מקצתן. והוסיפה הברייתא שכמו כן יכולות להצטרף על ידי כך שיש שמש אחד לשניהם.

**שני מהלכים בביאור דברי המשנה**

**שתי הבנות** יסודיות החלוקות זו מזו ישנן בדברי המשנה. **ההבנה הראשונה**: הנושא הוא צירוף לעצם חיוב הזימון, באופן שאין בכל חבורה ג'. ותנאים אלו המוזכרים במשנה מגדירים את שתי החבורות כחבורה אחת. **ההבנה השניה:** לעולם תנאי המשנה האלו אין בהם כדי לעשות את האוכלים לחבורה אחת. ומיירי כאן שבכל חבורה בפני עצמה היה ג', וכל שהתחדש כאן הוא שבתנאים אלו יכולים להצטרף יחדיו לברכת המזון אחת, אחרי שכבר התחייבה כל חבורה בזימון בפני עצמה. ואף שדבר זה נשמע מחודש, היאך שתי חבורות שלא נחשב שאכלו יחד, יכולות להצטרף לברכה אחת ולזימון אחד, הלא מצאנו עניין זה מפורש בדברי הגמ' לגבי ג' שהגיעו משלוש חבורות שכיון שכבר התחייבו כל אחד בזימון, אף שלא אכלו יחדיו – יכולים לזמן יחדיו. אמנם כאן הגדר יותר צ"ב, דלכאורה ודאי העניין של 'שמש אחד' הוא צירוף באכילה. ואם הנושא הוא רק הצירוף לברכה, מה יעלה או יוריד אם שמש אחד משמשם או לא. ונראה פה גדר אמצעי, שבאמת הזימון המשותף מבוסס על שיתוף מסוים באכילה. אלא שאינו שיתוף גמור אשר יכול ליצור חיוב של זימון, אלא הוא שיתוף שאינו גמור שרק מאפשר לזמן יחדיו, וצ"ב.

**הוספת הירושלמי: נכנסו מתחילה על דעת להצטרף**

והנה הוסיף הירושלמי עוד תנאי על התנאים המבוארים במשנה: דמיירי דווקא כשנכנסו שתי החבורות מתחילה על דעת להצטרף.

והבנת תנאי זה תלויה בשתי ההבנות הנ"ל. דלצד הראשון שהנושא כאן הוא להגדיר אכילה משותפת, הרי התנאי של הירושלמי מתבקש, דהרי ברור שראיה לבד אינה מגדירה אכילה משותפת, ומכוונים דברי הירושלמי למבואר בגמ' שאם לא מסיבים יחדיו, יכולה אמירת "בא ונאכל במקום פלוני" לצרפם יחדיו. והכניסה כאן על מנת להצטרף, היא היא אמירת בא ונאכל במקום פלוני המצרפתם.

ואילו להבנה השניה שהצירוף כאן הוא לעניין הברכה בלבד, דברי הירושלמי קשים יותר להבנה, ומתחדש בהם שלולי הכניסה מתחילה, לא נחשבים במקום אחד לגבי ברכה, וצ"ב, דלכאורה הכניסה מתחילה משמעותית להגדרת האכילה יחדיו ולא להגדרת הברכה יחדיו, וצ"ב (אמנם כבר התבאר שלכאורה גם להבנה שהנושא פה הוא הצירוף לברכה יש כאן עסק עם האכילה עצמה).

**נידוני הפוסקים לפי ההבנה הראשונה הנ"ל**

והנה, שתי ההבנות הנ"ל, הן שתי דעות במפרשים. דברשב"א (המובא בב"י) מבואר שלמד שמיירי כאן שאין בכל חבורה כדי זימון. והתנאים הנ"ל של רואים זה את זה או שמש מצרפם, בכוחם לבנות את חובת הזימון, וכן הפוסקים כאן. וכבר הובא שלכאורה להבנה זו פשוטים דברי הירושלמי שצריכים שיתכוונו להצטרף יחדיו. אמנם הב"י התקשה אף להבנה זו אמאי נצרך התנאי של הירושלמי. והיינו שהתקשה, לדעת הרא"ש שיכולים להצטרף גם באמצע הסעודה, אמאי בעינן דווקא ש"מתחילה" היתה דעתם להצטרף, ומדוע לא יועיל אם באמצע הסעודה תהיה דעתם להצטרף (כן נראה להסביר בקושייתו[[1]](#footnote-1)). ויישב הב"י בשני אופנים. האופן הראשון, שכל מה שיכולים להקבע יחדיו באמצע הסעודה אליבא דהרא"ש, הוא רק אם אוכלים ממש יחדיו. אך אמירה הקובעת יחדיו, היא צריכה להיות דווקא בתחילת הסעודה (כן נראה לבאר בכוונתו). ובאופן השני כתב שאולי באמת בבית אחד לא יצטרכו דווקא אמירה מתחילה ורק בשני בתים, אשר הוא גריעותא גדולה בצירוף, כאן בעינן דווקא צירוף מתחילה ולא מועיל להקבע באמצע הסעודה. וכתב שכן משמע בירושלמי. דהיינו, שהתנאי הנוסף שהוסיף הירושלמי – שנכנסו מתחילה – הוא רק כלפי המקרה שחדש הירושלמי, שאף בשני בתים שייך צירוף. אבל בבית אחד לא. [ובפשטות היה נראה שהכוונה שדווקא מתחילה לא יצטרכו להתכוון להצטרף, אבל עכ"פ באמצע הסעודה כן יצטרכו.]

**חידושו של המ"א בדעת הב"י**

וכאן מגיע המ"א ומחדש בדעת הב"י שכל הצד שבבית אחד לא בעינן את דברי הירושלמי, הוא דווקא כאשר יש בכל חבורה בפני עצמה חיוב זימון. אבל כאשר אין בכל חבורה כדי זימון, ודאי שאף בבית אחד בעינן את דברי הירושלמי (והסכימו עמו הא"ר, הפמ"ג והמ"ב). וכפשוטו, הוא דוחק עצום. הן בירושלמי, אשר לכאורה בא להוסיף על דינא דמשנה ולא לדבר בהיכ"ת אחרת לגמרי. והן בב"י, אשר כל נידונו בנושא הנ"ל היה מכח הלכות הצירוף לזימון. וצ"ע.

**הרמב"ן: מהמשנה מוכח שאין צריך קביעות לזימון**

הרמב"ן הביא ראיה מהמשנה דנן לשיטתו שזימון אינו צריך קביעות כלל, וזו הסיבה ששתי הקבוצות יכולות לזמן יחדיו (והיה נראה שלא ראה הרמב"ן את הירושלמי שהצריך שיכנסו על דעת להצטרף, או שסבר שהבבלי חולק. והריטב"א כתב שלפי הרמב"ן דברי הירושלמי נאמרו דווקא בשני בתים וכמו שכתבו הב"י והגר"א שכן משמעות הירושלמי). ובביאור הסברא (מדוע לא צריך קביעות) ביאר הרמב"ן שחיוב הזימון, הוא עצמו יקבע את האנשים יחדיו. ולפום ריהטא דברי הרמב"ן קשים מאוד, דהא כל הנושא כאן הוא מה נחשב אכילה משותפת אשר מחייבת זימון, והצד שצריך קביעות הוא מחמת שרק אז נוצר חיוב הזימון. וא"כ מה שייך לומר שאין צריך קביעות משום שחיוב הזימון קובעם, הלא כל חיוב הזימון יווצר רק לאחר הקביעות. והמבואר בדברי הרמב"ן שחיוב הזימון אינו שייך כלל ל'אכילה משותפת'. אלא, כל שיש כאן שלושה שאכלו ויכולים לברך יחדיו, חייבים לעשות כן. והצד היחיד שלא יתחייבו הוא רק מחמת שחוסר הקביעות לא מאפשר שומע כעונה, וממילא לא שייך זימון (וכסברת השעה"צ הידועה), ועל זה טוען הרמב"ן שעד כמה שיהיה חיוב זימון, יהיה גם אפשרות של שומע כעונה, משום דחיוב הזימון עצמו ייצור קביעות, ויאפשר שומע כעונה. ויש כאן נגיעה **בשאלה שורשית מאוד במהות הזימון,** האם הוא מגיע דווקא על אכילה משותפת, או שהוא ברכה משותפת של שלושה אנשים שהתחייבו בברכת המזון. וברמב"ן נראה לכאורה כהצד השני, וכנ"ל[[2]](#footnote-2).

**דעת הרשב"ש ועוד כההבנה השניה הנ"ל**

אמנם הביא הביאוה"ל שיש שהבינו כההבנה השניה, דכל דינא דמשנה מיירי רק לאחר שכל קבוצה התחייבה בפני עצמה [ומסברא צדד הביאוה"ל כהבנה זו, עיי"ש[[3]](#footnote-3)].

והוסיף הביאוה"ל שמבואר ברשב"ש שאף אם יש בכל קבוצה חמישה, לא יצטרפו יחדיו לזימון של עשרה. ועולה מדברי הביאוה"ל שלולי דברי הרשב"ש היה צד שאף אם לא מועיל הצירוף הנ"ל ליצור חיוב חדש של זימון אלא רק לצרף שני זימונים לזימון אחד, עדיין יוכל הצירוף ליצור זימון חדש של עשרה בשם. והביאור בצד הנ"ל יהיה, שזימון בעשרה אינו זימון חדש הנוצר מאכילה משותפת של עשרה, אלא הוא אותו הזימון של שלושה, אלא שכיון שיש כאן עשרה, אפשר להוסיף ולהזכיר שם השם. ומדברי הרשב"ש לא נראה כך, אלא ס"ל שהזימון של עשרה בשם, מחייב דווקא אכילה משותפת של עשרה יחדיו, ולא סגי במה שיהיו כאן בפועל עשרה המזמנים.

**המזמן יושב על מפתן הבית**

הטור הוסיף דין חדש, שאם המזמן יושב על מפתן הבית, הרי הוא מצרף את שתי החבורות, ומקורו בירושלמי, וסתמו הפוסקים ולא ביארו פשר הדין. אמנם המ"א ביאר שהכוונה שהמזמן הוא זה שרואה את שתי החבורות ומתקיים כאן הדין של מקצתם רואים אלו את אלו[[4]](#footnote-4). אולם סתם ולא פירש מדוע דווקא המזמן. וביאר בזה המ"ב שיש כאן סברא חדשה, אשר דנים את המזמן, כמו שמש, כיון ששתי הקבוצות צריכות לו, ומתקיים כאן הדין של שמש אחד לשתי החבורות. (והיינו שמצד מה שהשמש רואה את שתי החבורות לא סגי, כיון שצריך שהחבורות עצמן יראו זו את זו. אלא שמועיל שהוא עצמו מצטרף אליהם, וממילא יכול לזמן להם, וממילא נחשב שמש אחד לשתי החבורות, וממילא יכולות החבורות עצמן לזמן יחדיו. ודוק.) ולכאורה ברור שהכוונה שכבר בשעת האכילה החליטו מי יהיה המזמן והוא אכל על המפתן וראה את שתי החבורות, דהרי הצירוף צריך להיות בשעת האכילה. ויש כאן חידוש, שהתכנון שאדם זה הוא יהיה המזמן נותנת לו חשיבות של שמש, אף בשעת האכילה. אבל אם בשעת האכילה היו נפרדים, לא תועיל ישיבתו על המפתן בשעת הברכה, שהרי האכילה עצמה לא היתה משותפת. (והרי מבואר במ"ב שצירוף המזמן לשתי החבורות הוא משום ראייתו אותם, והראיה עצמה ודאי צריכה להיות בשעת האכילה.)

**החיוב לשמוע ברכת הזימון**

חזר כאן השו"ע על שיטתו במעשה דריש גלותא, שיש דין לשמוע ברכת הזימון. ויש להבין שתי הבנות מה בדיוק צריך לשמוע: א, דווקא את ה'נברך' צריך לשמוע, אבל את ה'ברוך שאכלנו משלו' אין עניין לשמוע מהמזמן, דהרי כל אחד אומר בעצמו. ואף את ה'נברך', מסתבר שאין דין של שמיעה ממש, שהרי לא יוצאים בזה מהמזמן דיש רק כאן רק קריאה של הזמנה, אלא צריך לשים לב לדבריו ולהיות שייכים בהזמנה, דאם לא ישימו לב כלל לדבריו, לא יהיו בכלל ההזמנה. ב, את הנברך לא צריך לשמוע וכנ"ל, ודווקא את ה'ברוך' צריך לשמוע. ואף שכל אחד אומר 'ברוך שאכלנו' בעצמו, נבוא ונחדש שאת עיקר ברכת הזימון הברוך יוצאים כולם במה ששומעים את המזמן החוזר ואומר 'ברוך שאכלנו'. דאף אם נימא שברכת המזון עצמה לא צריכה להיות משותפת, ברכת הזימון עצמה ודאי צריכה להיות משותפת. והוא נפ"מ רבתי להלכה, וצ"ע לע"ע. [ויש להאריך בזה עוד בסימנים הבאים בס"ד.]

1. כן ביאר הר"מ שריפי שליט"א. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה הרמב"ן כתב בתוך דבריו לחדש שאף כאשר בכל קבוצה יש חיוב זימון, אפ"ה יכולים לזמן יחדיו. וכוונת הדברים, שהרמב"ן לשיטתו שהמאפשר להם לזמן יחדיו הוא הקביעות הנוצרת מחמת חיוב הזימון. וממילא היה צד שהיינו דווקא כאשר כל קבוצה לא יכולה לזמן לעצמה, והחיוב לזמן יחדיו הוא מה שקובע אותם ביחד. אבל כאשר כל קבוצה יכולה לזמן לעצמה, ואינן חייבות לזמן יחדיו, אולי ממילא חסר בקביעותם יחדיו, ואינן יכולות לזמן יחדיו. ועל זה חידש הרמב"ן, שמועילה הקביעות של כל קבוצה בפני עצמה כדי לקבוע את שתי הקבוצות יחדיו. וכן מוכח בדבריו עיי"ש. [והביאוה"ל הגיה בדברי הרמב"ן אחרת, משום שהיה קשה לו שלכאורה כאשר בכל קבוצה יש חיוב זימון בפני עצמו, קל יותר להצטרף לזימון. אך לולי דבריו הקדושים לכאורה היה נראה שההסבר בדברי הרמב"ן הוא כנ"ל, ודלא כהגהת רבינו המ"ב זיע"א, עיי"ש וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-2)
3. וראיתי מחברי זמננו שהבינו שדעת המ"ב להכריע כהשיטה הנ"ל. אמנם לכאורה קשה לומר כן, דהרי הרשב"א שהוכיח ממנו המ"ב לא כך, הוא יסוד דברי הב"י וכל הפוסקים כאן, ואף אחד לא טרח לציין שדעתו אחרת. וודאי שסתימת השו"ע והפוסקים לא משמע כך. וגם ברעק"א נראה שהוכיח לא כך מכמה פוסקים. ועל כן היה יותר נראה לומר שהמ"ב צדד כן מסברא אבל לא התכוון להכריע כן. (ובשונה הלכות כתב את שתי הדעות ללא הכרעה.) [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה הטור צייר את הציור דווקא כשחבורה אחת בפנים והאחת בחוץ. אמנם במ"ב מבואר שהוא הדין בשני בתים. [↑](#footnote-ref-4)