נזיר - הרב יוסף שלמה לסיצין
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר

בעזרת ד' יתברך

**מסכת נזיר**

**פרק כל כינויי**

**דף ב' ע"א**

**האם כינויים הוא מסברא, ובק"ש**

**במשנה** כל כינוי נזירות כנזירות בתוד"ה נזיר הביאו פלוגתא דאמוראי בנדרים האם כינויים לשון שבדו חכמים כדי שלא יבואו לידי הוצאת ש"ש לבטלה, או דהוא לשון אומות. והנה כ' רש"י בע"ב בד"ה חביבין דכינויין לאו מדרשא יליף להו, וכ"מ פשטי' דגמ' שם, וכ"ה בתוד"ה בעיקר, וכן מבואר בר"ן ריש נדרים שכתב דלכו"ע כינויין דאורייתא, ואף למ"ד לשון שבדו חכמים וכ' בזה"ל שהרי כל הלשונות אינן אלא הסכמת אומה ואומה ולא גרעה הסכמת חכמים ז"ל מהסכמתם, וכ"כ בדף ג. ד"ה ה"ג דא"צ קרא לכינויים בין למ"ד לשון אומות בין למ"ד לשון שבדו חכמים, ודין זה גופא שנאמר בכל לשון ליכא קרא, אלא סב' הוא, ואדרבה מסב' אמרינן דנאמר בכל לשון, ועי' היטב ברפ"ז דסוטה. ובירושלמי ריש נדרים יליף דין כינויים מקרא, וכ"ה ברש"י נדרים ג. ד"ה נזיר, וכ' השמ"ק שם דאסמכתא בעלמא הוא, והראוני עוד תוס' בסוטה כד: ד"ה ורבי (נמשך מע"א) דכתבו קרא לכינוי, ועמד בזה הקר"א שם, ובחזו"י פ"א ה"ד הוכיח דדרשא גמורה היא, וכן הביא הגרי"ז מדברי הגהות הגר"א לספרי נשא (כב, ו) דיליף לכינויים מקרא. ועי' כ' הגרי"ז מש"כ ע"ד הגמ' בע"ב. [ועמש"כ לק' ד. בדין כינויים לנז"ש דליכא קרא].

ודין כינויים נאמר בנזירות נדרים חרמים ושבועות, ולענין ק"ש בחי' הגרש"ר נדרים סי' א' כתב דהגרי"ז אמר דלא מהני, וכ"ה בכ' הגרי"ז, וכן העירוני מדתנן דין כינויין בנדרים נזירות שבועות וחרמים, משמע דבשאר מילי אין כינויים, ויל"ע דהרי כ' הר"ן בריש נדרים דכינויים הוא מדין בכל לשון, והרי ק"ש נאמרת בכל לשון. ובריטב"א שם (ד"ה ומסתברא) כ' להיפך דכל לשון הוא מדין כינויים, ולפ"ז ג"כ יועיל בק"ש, דהא ק"ש מהני בכל לשון, וכ"כ בחי' הגרש"ר נדרים סי' א' אות ד'. [מטו בשם הגרי"ז והובא בתשו' והנהגות ח"א סי' נ"ח דיוצא יד"ח ק"ש בכל סוגי ההברות כגון אשכנזים ספרדים וכיו"ב דהוא מדין בכל לשון, ודמי לכינויים דכתב הר"ן דהוא מדין בכל לשון] ועי' להלן מדברי המהרי"ט לענין חליצה ונשיאות כפים.

והנה בירושלמי בנדרים דריש ד' קראי לנדרים, שבועות, חרמים, ונזירות, וא"כ בק"ש דליכא קרא לא מהני, וטעמא בעי למ"ל ד' קראי, ובעיקר הדבר דבעינן קרא בנדרים וכיו"ב פי' השיירי קרבן דכיון דאינו עיקר הלשון אלא לשון משובש ע"כ בעינן קרא, וק' דמ"מ לבתר דנתרבה דהוא לשון למ"ל קרא לכל דבר, שו"ר במראה הפנים שפי' בדברי הירושלמי דמהך קרא מרבינן דנאמר בכל לשון, וא"ש דבעינן ד' קראי, ולפ"ז אדרבה בק"ש שנאמר בכל לשון ה"ה דמהני כינויים, אלא דזהו שקשה למ"ל קרא דנאמר בכל לשון, ומהיכי תיתי דניבעי לה"ק, הרי אין בו דין לשון אלא דיבור בעלמא. ובחי' הגרש"ר נדרים סי' א' ביאר בדברי הירושלמי הא דבעינן קרא, וביותר הא דבעינן ד' קראי, עפמש"כ הר"ן בריש נדרים דהא דאיצטריך לאשמועינן דכינויי נדרים כנדרים [וכן צ"ל במשנתינו בכינויי נזירות] דאינו לשון גמור, וכ"ה ברמב"ם פ"א מנדרים הט"ז, וא"כ י"ל בדעת הירושלמי דאליבא דאמת ס"ל דלא נתחדש דהוא לשון גמור, אלא דמהני בנדרים נזירות שבועות וחרמים, דמ"מ בכלל לבטא בשפתים הוא, אבל במקום דבעינן לשון לא מהני, וברמב"ן רפ"ב דנדרים מבואר דגרס בירושלמי ידות ולא כינויים עי"ש.

**אנשי המדינה מדברים כך**

**במשנה** כל כינוי נזירות כנזירות כתב הרמב"ם פ"א מנדרים הט"ז יש מקומות שאנשיהם עלגים ומפסידין את הלשון ומכנין על דבר בדבר אחר הולכין שם אחר הכנוי וכו' וכן כל כיו"ב הולכין אחר לשון כלל העם באותו מקום ובאותו זמן עכ"ד, וע"ע בדבריו פ"א מנזירות ה"ח שכתב מקומות העלגים.

והנה כ' הבאוה"ל סי' ס"ב ד"ה יכול דאותן דברים הנאמרים בכל לשון הוא דוקא אם אנשי אותה המדינה מדברין כך, אבל אם אינם מדברים כך לא מהני מלבד בלשה"ק דהוא לשון מצד העצם, והוכיח כן מקידושין ו' ע"א האומר חרופתי ביהודא מקודשת שכן ביהודה קורין לארוסה חרופה, ומבואר דבשאר מקומות אינה מקודשת, וכ' וכע"ז מצאתי כתוב בריטב"א על האלפס בריש נדרים דבכל לשון היינו הלשון שמדברים באותו מקום. [ובסה"ז להגר"י הוטנר זצ"ל הובא ששאל לת"ח מפרשת סוטה הנאמרת במקדש ואעפ"כ נאמרת בכל לשון כדתנן רפ"ז דסוטה, והרי אנשי ירושלים לא דיברו בכל לשון, ותירצו דירושלים היתה רוכלת עמים והיו מדברים שם בכל לשון]. ולכאו' ד' הבאוה"ל מבוארים בר"מ וכמשנ"ת, ולפלא שלא הביא הבאוה"ל ד' הר"מ, וצ"ל דסבר הבאוה"ל דכ"ד הר"מ הוא בכינויין שאינו לשון מצד עצמו, וכמשנ"ת לעיל בדעת הירושלמי והרמב"ם, אבל אין מזה ראי' לכל לשון, די"ל דהוא לשון מצד עצמו, וא"ש דהר"מ סתם בדין בכל לשון דהוה נדר, ולא כ' דהוא דוקא במקום שמדברים כן, ועמד בזה בתורת הנזיר פ"א ה"ח. ויעוי"ש שדחה לפ"ז הוכחת הבאוה"ל מהאומר חרופתי דהתם אין זה מדין כל לשון, אלא הוא ג"כ לשון משובשת ולא מהני אלא במקומו, והגרד"ל שליט"א הביא ד' הריטב"א בעירובין כח. (ד"ה נמצאת) שהאריך בדין המנהגות אי מהני לאותו מקום או לכל מקום, והביא מדינא דחרופתי, וכ' משום שאינו מנהג גמור עי"ש, וא"כ ליכא למילף מינה לשפה גמורה, ועוד אמרו די"ל דהתם כל שאין מבינים הלשון אין מוכח שכוונתם לקידושין, ובחלקת יואב תנינא סי' א' כ' דשאני חרופתי דיש לו משמעות אחרת, וע"כ אינו מתפרש לקידושין אלא ביהודה עי"ש באורך, א"נ דשאני נדרים דהדין דיבור הוא מדין לבטא בשפתים, וי"ל דבעינן שיאמר בלשון שמבינים אותו, משא"כ ק"ש י"ל דהוא דין קריאה וא"צ שישתמע לאחרים.- וע"ע במהרי"ט (ח"ב אהע"ז סי' ט"ז) שכתב לענין חליצה דמהני כינויים, וכ' דבלבד שיבינו כוונתו, ונראה דאינו ענין לדברי הר"מ והבאוה"ל, דהמהרי"ט כ' דצריך שיבינו כוונתו, ולדברי הבאוה"ל לא סגי בזה, שכתב דלא סגי שיחידים מדברים כן, אלא כוונתו בפרשת חליצה דהוא דין קריאת הפרשה לשומעים, וכל שאין מבינים כוונתו אין כאן קריאה ודוק. [והוא מבואר היטב לפמשנ"ת להלן בשיטת המהרי"ט דכינוים הוא לה"ק, וא"כ בזה א"צ שאנשי המדינה ידברו כן וכמש"כ הבאוה"ל, ובהכרח דהכא הוא סב' בקריאה לשומעים].

ויש מקום עיון בדברי הר"מ שכתב ד"ז בכינויים, דלפמשנ"ת להלן דכינויים גדרו כלה"ק, א"כ כשם דבלה"ק א"צ שיבינו אנשי המקום וכמש"כ הבאוה"ל כיון דהוא לשון בעצם, א"כ ה"ה בכינויים, ולכאו' מבואר בדברי הר"מ דכינויים אין דינם כלה"ק.

ובתורת הנזיר פ"א ה"ח הקשה ע"ד הבאוה"ל מהא דנתקשו תוס' בד"ה נזיר לריו"ח דכינויין לשון אומות מאי קמ"ל מתני' ויעויין בתי', וכ"כ בריש נדרים, ומדוע לא כ' עוד נפ"מ דבכינוים נתחדש דהוא כלשון הקודש ומהני אע"פ שאין מדברים כאן, וכמש"כ תוס' דמהני אע"פ שאינו מבין ה"ה דיהני אע"פ שאין מדברים כאן.

ויסוד הדברים שנתבאר בר"מ דכינויים אינו לשון גמור ולא דמי לבכל לשון, י"ל דהר"מ לטעמי' דנחלק ע"ד הראשונים בפי' ענין כינויים דהראשונים פי' למ"ד לשון אומות הוא דיש כזה לשון, ומ"מ יש לו מעלה דדמי טפי ללשון תורה, אמנם דעת הר"מ דאין כזה לשון אלא הוא עילגים שמשנים את הלשון וכמש"כ בפ"א מנזירות ה"ה ופ"א מנדרים הט"ז, [ויעויין ברדב"ז בהל' נדרים שכתב שהוא לעגי לה"ק ואינם יכולים להוציא הלשון על תיקונו ומוציאים אותו כלשון אומות שנתערבו בהם עי"ש בכ"ד, וע"ע במאירי ריש נדרים (ד"ה ומכל) שביאר כיצד נשתנה לקונם] ע"כ ס"ל דהוא דוקא במקומות שמדברים כן, ואינו כבכל לשון דהוא לשון בעצמותו ודוק.

והר"מ לא הביא כלל דין נזיר בכל לשון ומשמע דסב' הוא, וכ"מ דלר"ל דכינויים הוא לשון שבדו חכמים, וכ' תוס' דהוא מדרבנן, משמע דלשון אומות א"צ התנא לאשמועינן דסב' הוא, ויעויין בש"ך סי' ר"ז סוס"ק א' שכתב דנלמד מלשונות העילגים, ולפמשנ"ת יש חילוק לדינא ביניהם. ויעויין ב"י סו"ס ר"ו שביאר בדברי הר"מ פ"א מנדרים ה"א דכוונתו לדין בכל לשון עי"ש.

ובזה מבואר ד' הרדב"ז פ"ב משבועות ה"ה שאם היו מקצתן עלגים ומקצתן בלתי עלגים אותן שאינן עלגים אין לשון שבועה להם עד שיהיה לשון כלל העם שאפי' אותם שאינם עלגים מכנים לשבועה שבותה וכו' עכ"ד, והיינו כפשנ"ת דאינו לשון בעצמותו אלא הוא שפת עילגים.

**אינו מכיר ומבין בלה"ק ובכינויים**

וברמ"א יו"ד סי' ר"ז סעי' א' כ' דאם אינו מכיר הלשונות שדברו בהם חכמים אינו נדר, וכ' הגר"א בס"ק ג' דהוא דלא כתוס' בנדרים [וצ"ע שלא כ' דגם מתוס' בשמעתין ד"ה נזיר, ועמשי"ת שם בעזה"י] וד' הרמ"א מקורם בב"י, וברע"א נתקשה דאין ראי' מהב"י לזה, דהב"י כ' דאם אין מדברים באותו מקום ובאותו זמן לא מהני, אבל אין מקור דבעינן שידע ויבין, ובדעת הרמ"א י"ל בתרתי א. דס"ל דכשם שאם אין מדברים שם לא מהני, והיינו דאינו לשון בעצמותו אלא במה שמבינים אנשי המקום, כ"ש דבעינן שהוא עצמו יבין ב. דמדברי הר"מ חזינן שאין גדרו כלה"ק וע"כ בעינן שידברו שם, וכמשנ"ת מהבאוה"ל, א"כ מה"ט ג"כ צריך שיבין, ובדברי הרע"א דס"ל דבעינן שידברו כאן, ואעפ"כ י"ל דא"צ שיבין, צ"ל דכשאין מדברים כאן אין לזה דין לשון, וע"י שמדברים יש לזה דין לשון, והביא הרע"א מדברי הרשב"א בריש נדרים דאע"פ שאינו מבין הלשון ה"ז נדר, ויעוי"ש ברשב"א דהוא בין למ"ד לשון אומות ובין למ"ד לשון שבדו חכמים, וע"ע בכו"ח תניינא סו"ס נ"ג דג"כ עמד בזה.

ובמהרי"ט ח"ב אהע"ז סי' ט"ז כ' ביבם שלשונו עילגת יוצא בקריאת פרשת החליצה אע"פ שמחליף האותיות דה"ז כלה"ק, ודמי לכינויין דהוי לה"ק, ואע"פ דחליצה אינה נאמרת בכל לשון כדתנן בסוטה לב. מ"מ ה"ז כלה"ק. [ועמש"כ לעיל מהריטב"א והר"ן לדמות כינויים לבכל לשון, ולכאו' למהרי"ט ה"ה דיועיל בק"ש] וכ' ראי' לדבר מאנשי חיפה ואנשי בית שאן שהיו קוראין לאלפין עיינין והיו נושאים כפיהם, ונשיאת כפים היא בלה"ק כדתנן בסוטה (שם), ועמשנ"ב סי' קכ"ח ס"ק ק"כ.

ומדברי הרמ"א דלא מהני כשאינו מבין הלשון לכאו' מבואר דכינויים לא הוי כלה"ק, דבלה"ק א"צ שיבין וכמש"כ המג"א וכמשנ"ת, ולפמש"כ הגר"א בביאו"ד הרמ"א דהוא משום דצריך פיו ולבו שוים כמ"ש מפ"ג דשבועות (כ"ו ב') ובפ"ג דתרומות, א"כ הוא אף בלה"ק. וד' הגר"א צ"ע דמדוע חשיב אין פיו ולבו שוים הרי כוונתו לנדר, אלא שאינו יודע משמעות הלשון. וכן מבואר ברע"א ביו"ד שם דחשיב פיו ולבו שוין כיון שיודע משמעות הלשון. ואין לומר דכוונת הגר"א דלא נתכוין לנדר, דהגר"א שם ציין לרשב"א, והרשב"א הקשה בכל נדרים. וע"ע בהגר"א באו"ח סי' תל"ד (הנ"ל) בביטול חמץ דג"כ פי' משום שאין פיו ולבו שוין, ולפ"ז לא יועיל שם אף בלה"ק.

ויסוד הדברים דלה"ק הוא לשון בעצמותו והוא אע"פ שאינו מבין, ובשארי לשונות אינם לשון בעצם והוא רק כשמבין, זה נסתר מתוס' רפ"ז דסוטה ד"ה קרית דמבואר בדבריהם דאותם שנשנו במשנה בעינן שיבין, והוא אף בלה"ק, [ויעויין בבאר שבע שם שתמה ע"ד תוס' דבלה"ק א"צ שיבין, ויש לדחות דהדין שיבין אינו מפאת הלשון אלא הוא דין נוסף ואכמ"ל] וכ"ה בשמ"ק ברכות טו. (ד"ה מ"ט) שכתב בדין השמע לאזנך דאף בלה"ק צריך שיבין. ומאידך כ' תוס' דאותן ששייר התנא א"צ שיבין והוא אף בכל לשון, ומבואר דיש לזה תורת לשון אע"פ שאינו מבין.- ומדברי תוס' שם שכתבו דכל הנך ששייר התנא שנאמרים בכל לשון הוא אע"פ שאינו מבין, הוא דלא כתוס' בשמעתין ובריש נדרים דנדרים בכל לשון צריך שיבין.

ובפ"ז משבועות ה"ז כ' הר"מ בשבועת הפקדון שמשביע בלשון שהוא מכיר, וכ"כ בפ"ח הי"ב בשבועת העדות ופי"א הי"ד בשבועת הדיינים, והראו מקורו מירושלמי רפ"ז דסוטה, והעירו דזה שלא כדברי הרע"א בדעת הר"מ שא"צ לשון שהוא מכירה, וראיתי לתרץ דשאני התם דהוא מושבע מפי אחרים, ובזה בעינן לשון שהוא מכיר וכמבואר בטושו"ע סי' קצ"ג לענין שומע כעונה.

כתב הרמב"ם פ"ב מק"ש ה"י קורא אדם את שמע בכל לשון וכו' ומדקדק באותה הלשון כמו שמדקדק בלשון הקודש אם קראה בלשון הקודש, ובהשגות א"א אין זה מקובל על הדעת לפי שכל הלשונות פירוש הן לעברית ומה ידקדק עוד אחר פירושו עכ"ד. ובתורת הנזיר ביאר ד' הראב"ד דלה"ק דיש לו דין לשון שייך בו דקדוק, אבל בכל הלשונות שאינו דין לשון, אלא כפי שמדברים כך הוא הלשון וא"כ לא שייך בו דקדוק. ובדעת הר"מ לכאו' מבואר דכל הלשונות יש לו דין לשון וכמשנ"ת בשיטת תוס' רפ"ז דסוטה. וכן נתבאר לעיל בדעת הר"מ דמה"ט לא הצריך שידברו בנ"א באותו מקום רק בכינויים, אבל בכל לשון לא כיון דהוא לשון בעצמותו. אך צ"ב דא"כ מ"ש שאר לשונות שצריך שיבין, ובלה"ק א"צ שיבין, וכמבואר בר"מ לענין ק"ש ומגילה, ומזה מוכח דשאר לשונות אין לו דין לשון, ועי' להלן בתוד"ה נזיר שנתבאר בדברי הר"מ דצריך שיבין בשאר לשונות באופ"א. וע"ע כ' הגרי"ז כאן ובשי' הגרש"ר נדרים סי' א' באורך, ועי"ש בביאו"ד הראב"ד באופ"א עפ"מ שיסדו בגדר מצות ק"ש ואכ"מ.

והקשה הגרש"ר (שם בסוף הסימן) בדברי הראב"ד דבשאר לשונות אין דין לדקדק בק"ש, א"כ בלה"ק ג"כ שיצא יד"ח מדין שאר לשון, וי"ל בדוחק דנפ"מ כשאינו מבין הלשון דבזה מהני רק מדין לה"ק, א"נ במקום שאין יודעים לה"ק דלדעת הבאוה"ל בזה לא מהני מדין בכל לשון ועי"ש משכ"ב.

איתא בירושלמי (א:) אם במתכוין ליזור אפילו אמר שאזכיר פת אהא נזיר נזיר, והנה אין הכוונה דקבע שפת הוא לשון נזירות, דאין אדם יכול לקבוע שפה לעצמו, וצ"ל שאמר בתחילה שכשאומר פת אהא נזיר, וחשיב דיבור הנזירות והביטוי שפתים במה שאמר תחילה, ומה שאומר אח"כ פת הוא תנאי בעלמא, וכ"ה בכ' הגרי"ז. ולפ"ז אין זה משום שאח"כ מוציא בפיו פת דה"ה אם יתלה הדבר במעשה שיעשה אח"כ ופשוט, ומדברי הירושלמי לא נראה כן וצ"ע, ועמש"כ לק' ע"ב, ועקר"א ריש נדרים (ד"ה ולמ"ד) דכתב דהבבלי לא סבר כהירושלמי, והוכיח מהא דתקנו חכמים לשונות כדי שלא יבא להזכיר ש"ש, ואי נימא דאף באמירת פת מהני, א"כ מה נתחדש בלשונות שתקנו חכמים, ולפמשנ"ת לק"מ דבלשונות שתיקנו חכמים זה גופא הוא לשון הנדר, אבל כשאומר פת, דיבור הנדר הוא כשאמר מקודם שכשאומר פת אהא נזיר, שו"ר בשי' מו"ר רבי דוד זצ"ל בנדרים (אות צו) שכ"כ ועי"ש עוד.

**במשנה** האומר אהא לכאו' הוא לשון ארמית, [דלא נמצא זה בלה"ק, ובר"מ בחיבורו ובפירושו כ' אהיה, וזהו לה"ק עי"ש] וא"כ הו"ל כינויין ובגמ' מבואר דאין זה כינויין, וכ"כ הר"מ והרע"ב שאינו כינויין, ולפמש"כ הר"ן דכינויים נתחדש בלשון משובש ניחא, וכן לתוס' דנתחדש בכינויין אע"פ שאינו מתכוין הכא מיירי בגמר בלבו כדאמר בגמ' בע"ב, וי"ל עוד למש"כ הרמ"א אהע"ז סי' קכ"ו סעי' א' דלשון ארמית יש לו דין לה"ק וא"ש. ויל"ע האם לשאר דיני ג"כ יש לו לה"ק והיינו דא"צ שיבין וא"צ שידברו שם [ובמקו"א כ' להעיר בדברי הרע"א דבאמירת שבתא טבא יוצאים יד"ח קידוש הרי אין מדברים כן, ואי נימא דארמית שאני א"ש, ובלא"ה יל"ד בזה מטעם אחר], ויעויין באור גדול בגל' המשנה בנדרים פ"א מ"ב מש"כ עפ"ד הרמ"א דה"ה כינויים חשיבא חד לשון.

**ברש"י** ד"ה כל אית דאמרי לשון שבדו להן חכמים הן ואית דאמרי דהני כינויין לשון אומות הן, וכ"כ תוס' בד"ה נזיר, אמנם התוס' בנדרים ב. ד"ה כל כתבו דמהא דבשמעתין לא קאמר לה משמע דלכו"ע כינויין לשון אומות עי"ש, ויעויין במאירי ריש נדרים (ד"ה כבר כו' שהכינויים) שדן בזה.- ולפמש"כ רש"י להלן לבאר ענין כינויים דדמו בצורת הכתיבה, א"כ זה לא שייך בנדרים.

**בא"ד** דכי מחקת לרגל דקוף וכו' וכ"ה בערוך ובמאירי בנדרים, ובשמ"ק בע"ב, והק' בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א מ"ט אזלינן בתר הכתיבה, הא דין הכינוי תליא בדיבור.

**אין פיו ולבו שוין**

**בתוד"ה** נזיר וי"ל וכו' חייל עלי' נזירות נמי כי אין מתכוין וכו' הק' התויו"ט דהרי אין פיו ולבו שוים וכיצד חל הנזירות, [ובהדיא שנינו לק' יא. דאם לא ידע שנאסר ע"י נזירותו אינו אסור] והקשו הקרן אורה ואורח מישור דעד כאן לא שמעינן פיו ולבו שוים אלא באתקיל מילולי', אבל הכא אע"פ שאין מחשבתו לכך הא דשב"ל אינם דברים, עוד הקשה הקר"א דא"כ ה"ה בכל הלשונות ומ"ש הנך ג' לשונות. וע"ע או"ז ע"ז סי' רכ"ט דמבואר דאף כשלא נתכוין לנדר ה"ז נדר, ועי' משנת ר"א נדרים סי' ג' אות י"א שהאריך בזה, ודן שם מדין האדם בשבועה עי"ש, ועמשנ"ת בע"ב בתוד"ה דקאמר דמבואר כהתויו"ט, ובקר"א הביא ד' הירושלמי דהקורא בתורה לא נעשה נזיר, והק' דלהבבלי הא הוי דשב"ל, ולכאו' י"ל דקורא בתורה הוא אנ"ס שאין כוונתו לנזירות. ועי' קידושין ה. תוד"ה לא ובקו"ש שם, ועמש"כ בגמ' מדברי הגר"א או"ח סי' תל"ד סעי' ב' ויו"ד סי' ר"ז ס"ק ג' דכתב דכשאינו מבין לא מהני משום אין פיו ולבו שוין, והוא כהתויו"ט.

עוד כ' האורח מישור בשם האגודה וז"ל פ"ק דנזיר כל כינויי נזירות כנזירות פר"י מיירי שאינו יודע שהוא לשון נדר אך דעתו לקבל מה שמשמע מתוך הלשון עכ"ד, וע"ז חידש התנא דמשמעות הנך לשונות הוא לשון נזירות, וצ"ב דד"ז הוא בכל הלשונות, ולא רק בהנך ג' לשונות.

ובשלמי יוסף הובא ממרן הגראי"ל שליט"א שפירש דאין כאן משום דשב"ל, משום דלשון נזירות יכול להתפרש מלשון הפרשה ולא נזירות של תורה, והוא כדין סתם נדרים להחמיר ופירושם להקל, אבל בלשה"ק הוא מתפרש לדין נזיר שאמרה תורה עי"ש באורך, ובמרומי שדה הגיה בדברי תוס' וכן פי' הגר"ד זינצהיים זצ"ל הובא בשלמ"י דכוונת תוס' הכא כדבריהם בנדרים דמיירי במתכוין לנזירות אלא שאינו מבין הלשון, וצ"ב מה אינו מבין, הרי מאחר שמתכוין לנזירות, א"כ יודע שבאמירת נזיק נעשה נזיר ויש ליישב.

ובמהרש"ל בב"ב קסד: בתוד"ה היכא ביאר בכוונת תוס' דלמ"ד לשון שבדו חכמים הוא אע"פ שאינו מבין דדינו כלשון הקודש, משא"כ למ"ד לשון אומות הוא רק כשמבין [וסיים המהרש"ל וכן משמע בתחילת נדרים בתוס', וצ"ע דמדבריהם מבואר דאף למ"ד לשון אומות הוא אע"פ שאינו מבין וצ"ע, ועמד בזה האגרו"מ או"ח ח"א סי' ל"ב ענף ד'] והדברים מתבארים היטב ע"פ יסוד הדברים הנ"ל דבלה"ק א"צ להבין, ואשר ע"כ למ"ד לשון שבדו חכמים נתנו לזה דין לה"ק, משא"כ למ"ד לשון אומות, ובמהרש"א בב"ב כ' דביאו"ד תוס' שם הוא כהרמב"ן, וברמב"ן שם מבואר דלכו"ע הוא כלשון הקודש והוא אע"פ שאינו מבין. [וצ"ע במש"כ הרמב"ן שם לפרש ד' סומכוס דאמר התם ומייתי לה לק' ח: דהאומר הריני נזיר הינא הוא נזיר פעם א', והרי הינא הוא לשון יוני ואינו שיבוש מלה"ק, ומ"ט נתנו לזה דין לה"ק, ואפשר דסבר סומכוס דלשון יווני נתנו לזה מעלה דלה"ק וצ"ע].

והתוס' בריש נדרים תירצו דקמ"ל תנא דהנך לשונות הוא אע"פ שאינו מבין, וכ' ע"ז הרשב"א ואיני יודע טעם לדבריהם שאם נדר באחד משאר הלשונות ומתכוין לנדר אע"פ שאינו מבין משמעות הלשון מ"מ חל הנדר דפיו ולבו שוין הן ואם אתה מצריכו להבין משמעות הלשון ממש ולא קרינן פיו ולבו שוין עד שיבין משמעות הלשון ממש אף בקונם וקונח לא יהא נדר ומ"ש הני ומסתברא דאין הפרש בין אלו לשאר הכינויין אלא שאלו היו ידועין אצלם והכירום וה"ה לכל השאר וכו' עי"ש. ומדברי הרשב"א מבואר דבכל לשון אע"פ שאינו מבין יש לו דין לשון, ויש לדחות דהכא מאחר שיודע שעי"ז נעשה נזיר, חשיב שיש לו הבנה.

עוד נמצינו למידים שנאמן לומר שלא הבין דבריו, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"ד סי' ק"ט (הראה בב"י יו"ד סי' רכ"ח- קמח- ג) נראין לי הדברים ברורים שכל שנדר ובא ואמר ע"ד כן נדרתי נאמן ואע"פ שהוציא בפיו הנדר סתם וכו' ואפי' היו השומעים חושבים וכו' וכל מס' נדרים תעיד ע"ז וכו' עי"ש.

**אינו מבין הלשון**

ובביאו"ד התוס' לכאו' י"ל דהנה כ' הרמ"א סי' תל"ד סעי' ב' דביטול חמץ צ"ל בלשון שמבין, וכ' המג"א בס"ק ו' דבקצת נוסחאות איתא דאם אמר בלה"ק יצא [וכ' המג"א דמ"מ כ"ז כשמבין ענין הביטול ואינו אומרו כתחינה בעלמא] [ובהגדה ש"פ שי לתורה הובא דאמר הגרי"ז דמי שסבור שחמירא הוא חמץ וחמיעא הוא שאור לא יצא, וגרע מביטול בלב כיון שנתכוין להוציא בשפתיו]. ובכו"ח דרעק"א סי' כ"ה כ' ע"ד אשר חדשים מקרוב באו שיקראו ויתפללו בלעז, וכ' בתו"ד וז"ל הנה היסוד שיסדו שאין יוצאים בק"ש ובתפילה אם אינם מבינים הלעז, הוא יסוד שקר, דאף דבשארי לשונות יוצא רק בלשון שמבין בו וכמ"ש המג"א ריש סי' ס"ב מ"מ יתר שאת ויתר עז ללה"ק שאף שאינו מבין יוצא בו עי"ש. והביאור דלה"ק הוא לשון בעצמותו, ואשר ע"כ אע"פ שאינו מבין יש כאן לשון משא"כ בשאר לשונות, ויעויין בר"מ פ"ב ממגילה ה"ג ד' דמתבאר כן, ועפ"ז יש לחדש דכינויים יש להם דין לה"ק ואע"פ שאינו מבין הוא ג"כ לשון וצ"ע. ועפ"ז ניחא קו' הקר"א מ"ט בשאר לשונות לא הוי דשב"ל, די"ל דכיון דאינו מבין אין כאן דיבור כלל.

וביסוד הדברים דחלוק לה"ק משאר לשונות, ואשכחן כן בק"ש דבלה"ק א"צ שיבין משא"כ בשאר לשונות כמו שנראה בר"מ פ"ב מק"ש ה"י.-ואמרו שאין מזה ראי' לפ"מ שייסד הגרי"ז דאיכא תרי דיני בק"ש א. קריאת הפרשה ב. ק"ש בשאר לשונות דהוא מדין כל לשון שאתה שומע, וא"כ בקריאת הפרשה א"צ להבין, משא"כ בדין כל לשון שאתה שומע הוא שיבין, וכדדרשינן שאתה שומע, ויל"ע האם לענין מגילה ג"כ י"ל כן דמה"ט יוצא יד"ח בלה"ק אע"פ שאינו מבין, ובשאר לשונות רק כשמבין, די"ל דבלה"ק הוא קריאת הפרשה, ובשאר לשונות צריך שיבין, אכן הובא לעיל דאף לענין תפילה וביטול חמץ יש חילוק בין לה"ק לשאר לשונות, ושם בהכרח הביאור כמשנ"ת.

ויל"ד בעיקר קו' הגרי"ז די"ל דכל שסיים דבריו לא מהני מדין יד, ונתבאר בזה לק' ע"ב בגמר דבריו אי מהני מדין יד.- ובעיקר קו' הגרי"ז כ' באשל"ש די"ל דאה"נ, ונפ"מ בדין כינויים א. להריטב"א בנדרים יד. דאין התפסה אלא בעיקר הנדר ולא ביד. ב. דמדין יד בעינן גמר בלבו, ועמש"כ לעיל בתוד"ה נזיר דלמ"ד לשון שבדו חכמים צריך לגמור בלבו לנזירות. ג. וי"ל עוד נפ"מ לדעת המהרש"ל דאין קרבן בידות, ונתבאר כ"ז לק' ע"ב, ד. ויל"ד עוד לחידוש הרש"ש שאין יד ליד, א"כ נפ"מ דכינוי הוא כגוף הנדר, ויל"ד לדברי הרש"ש האם יש יד לכינוי. אכן ילה"ק למ"ד לשון שבדו חכמים דכתב הר"ן בשם הר"ר יחיאל דכינויין דרבנן, ומדוע לא יועיל מדין יד. ע"ע דנפ"מ בדין כינויים כשאמר כל הדיבור בכינוי, והיינו גם הריני, ועמש"כ במשנה באומר אהא.

**בא"ד** ומפיק ש"ש לבטלה ילה"ע מ"ש מסכת נדרים דנשנית בלשון קונם דהוא כינויים, ונזיר נשנה בלשון נזירות, והא לכאו' רצון חכמים שלא יאמרו לשון האמור בתורה שלא יבא לידי הוצאת ש"ש לבטלה. עוד ראיתי להעיר בעיקר הדין דהרי לא אשכחן שיש איסור לידור בלשון קרבן ובלשון נזיר, והרי חכמים באו לתקן שלא יאמר לשון זה ויש ליישב.

**בא"ד** כיון דמתכוין לנדור בנזיר וכו' קבלה גמורה היא, וכ"כ בנדרים ב. סוד"ה כל וז"ל כוונת הנודר לנדר גמור וגמר בלבו לעשותו כעיקר הלשון עכ"ד, ולפ"ז אם לא גמר בלבו לא יועיל, ועי' להלן.

**בא"ד** והר"ר יחיאל פירש דר"ל לאו לענין קרבן קאמר מקשים דאין נזיר גומר נזירותו אלא ע"י קרבן, והכא שאין חובת קרבן כיצד יגמור נזירותו, ועי' כ' הגרי"ז, ובתורת הנזיר כ' לחדש דכיון דאין חובת קרבן נשלם נזירותו בלא קרבן, וה"ה הכא דמדרבנן אין חובת קרבן, נשלם נזירותו בלא קרבן. ובעזה"י יתבאר עוד לק' יג: בזה.- ובעיקר הקו' למ"ד לק' מו. דאם גילח על א' משלשתן יצא, יכול להביא שלמים ולגלח עליהם, והעירוני דממעט באכילתו ששלמים נאכלים ליום ולילה, ומשום זרוע בשילה יעוין בכס"מ פ"ו מפסוהמ"ק הי"א שאין לחוש, והעירוני דמ"מ יביא עולה, ואי משום גילוח י"ל או כמ"ד שם דתגלחת לא מעכבא, וכחכמים לק' מו., א"נ כמ"ד דהקפת כל הראש לא שמה הקפה וכדלק' מא:, ואע"ג דמדרבנן אסור, הא י"ל דמדרבנן יש חובת קרבן, וכדאמר לק' כט. באב מדיר בנו בנזיר לר"ל דהוא דרבנן אתי חינוך דרבנן ודחי הקפה דרבנן. אכן כבר הק' האורח מישור בעיקר קו' תוס' דהא י"ל דמייתי קרבן מדרבנן וכדאמר לק' כט. אליבא דר"ל, ובהכרח צ"ל דמדלא שקו"ט הש"ס הכא הוצרכו לתי' אחר.

ובדברי תוס' דלמ"ד לשון שבדו חכמים כינויין דרבנן, כ"ה ביראים סי' שנ"ג, אמנם הר"ן בנדרים ב. כתב דלא גרע לשון חכמים מהסכמת האומות עי"ש. וברשב"א שם דן בזה.

**בד"ה** האומר אפילו כי לא אמר אלא אהא וכו' בכ' הגרי"ז כ' דנפ"מ דהאומר אהא ונזיר עובר לפניו הוא מדין עיקר נזירות, ואילו בהריני דמפרשינן לי' הריני כזה הוא מדין התפסה, ונפ"מ דאם הותר הראשון הותרו כולם, ועמשנ"ת לק' ע"ב באומר אהא האם זה מדין התפסה או מדין עיקר נזירות.

הרע"א בגלהש"ס כ' עיין ר"נ נדרים דף ט' ע"א ד"ה כשהיה ויעוי"ש בר"ן דכתב דהריני ונזיר עובר לפניו ה"ז נזיר, ותיקשי לדידי' קו' תוס' למ"ל הריני כזה, וע"ע בסוטה כד: תוד"ה ורבי (נמשך מע"א) דמבואר דהריני הוי נזיר, וי"ל כהגרי"ז דהריני כזה הוא התפסה, והריני ונזיר עובר לפניו הוא דיבור דנזירות. וברש"ש תי' דנפ"מ דכשאומר הריני כזה הוא דיבור שלם אבל הריני הוא מדין יד, ונפ"מ דאין יד ליד כשם שאין כינויין לכינויין, ומה"ט מי שראה נזיר שנעשה נזיר ע"י יד ואמר אהא לא הוי נזיר, דאין יד ליד, אבל אם אמר אהא כזה הוי נזיר, והדברים מתמיהים. ואולי י"ל דנפ"מ שאין דין כינוים ליד, אלא לעיקר הנזירות, ועמש"כ במשנה באומר אהא. עוד תי' הרש"ש לפ"מ דאמרינן בע"ב דבנזיר עובר לפניו לא נעשה נזיר אא"כ אמר בלבו, ואילו באומר הריני כזה הוא אע"פ שלא אמר בלבו.

**בקושיית הגרי"ז בהריני נזיר**

הקשה הגרי"ז אי נימא דהריני ונזיר עובר לפניו ה"ז נזיר א"כ באומר הריני נזיק יהני מדין הריני ונזיר עובר לפניו, ומ"ט בעינן לדין כינויין, הא מי גרע הוכחה זו, מהוכחה שנזיר עובר לפניו, דבמה שאומר נזיק ה"ז כנזיר עובר לפניו, [וכמו"כ לפניו ילה"ק באומר אהא נזיק דיועיל מדין יד] ותי' דבעינן דבשעת אמירתו יהא הנזיר עובר לפניו, והכא עדיין אין כאן נזיר, והדברים צ"ת מאחר שאמר כן תוכ"ד, והרי בכ"מ תכ"ד כדיבור. ויעויין בריטב"א בנדרים דהאומר הריני כשמשון מהני מדין יד כאומר הריני נזיר כשמשון, ואינו ענין לד' הגרי"ז, דד' הריטב"א הוא דהריני כשמשון הוא דיבור של יד, אבל הכא הק' הגרי"ז דהריני ליהוי יד. ומקשים לדברי הגרי"ז באומר נזיק הריני יועיל מדין יד, ובאשר לשלמה הקשה מדברי הר"ן ריש נדרים דהאומר קונם עלי ככר זה הוא מדין כינוי, והא האומר ה"ז עלי הוא יד לנדר כדאיתא בנדרים ו., ושמא הוי כמו שנסתלק הנזיר. עוד הקשה בשלמ"י מרן הגראי"ל שליט"א דלמ"ד ידים שאין מוכיחות לא הויין ידים א"צ נזיר עובר לפניו (עי' לק' ע"ב בפלוגתת הראשונים). עוד תי' הגרי"ז דנתכוין שיהא נזיר בהריני נזיק ולא מדין יד, ויש לבאר בזה עפ"ד הטו"א בחגיגה י. דכל שנתכוין שיחול בפה לא חל ע"י מחשבה, וה"נ בידות ה"ז חל ע"י המחשבה וכמבואר ברשב"א נדרים נ. [ונתבאר לק' ע"ב].

ובעיקר קו' הגרי"ז כ' באשל"ש די"ל דאה"נ, ונפ"מ בדין כינויים א. להריטב"א בנדרים יד. דאין התפסה אלא בעיקר הנדר ולא ביד. ב. דמדין יד בעינן גמר בלבו, ועמש"כ לעיל בתוד"ה נזיר דלמ"ד לשון שבדו חכמים צריך לגמור בלבו לנזירות. ג. וי"ל עוד נפ"מ לדעת המהרש"ל דאין קרבן בידות, ונתבאר כ"ז לק' ע"ב, ד. ויל"ד עוד לחידוש הרש"ש בע"ב שאין יד ליד, א"כ נפ"מ דכינוי הוא כגוף הנדר, ויל"ד לדברי הרש"ש האם יש יד לכינוי. אכן ילה"ק למ"ד לשון שבדו חכמים דכתב הר"ן בשם הר"ר יחיאל דכינויין דרבנן, ומדוע לא יועיל מדין יד. ע"ע דנפ"מ בדין כינויים כשאמר כל הדיבור בכינוי, והיינו גם הריני, ועמש"כ במשנה באומר אהא.

התויו"ט פ"א דנדרים מ"ב הביא ד' רש"י שם שפי' נזיק שאומר הריני נזיק אם אוכל ככר זה, וכ' התורע"א לא ידעתי מאי בעי רש"י בזה דתולה בתנאי אם אוכל ולא בפשוטו [שהאומר הריני] נזיק הוא כמו נזיר וכמו שפירש"י תחלה קונם שאמר ככר זה עלי קונם עכ"ד, והי' מקו"ל לפלפולא דרש"י בא ליישב קו' הגרי"ז דהריני נזיק תיפו"ל מדין יד, ולזה תי' רש"י דמיירי בתנאי, וי"ל דלא מהני תנאי בידות, והטעם, לפמש"כ תוס' לק' יא. בטעמא דמהני תנאי, והא ליתא בשליחות, ותי' דאיתא בשליחות בקרבנות, ובידות להמהרש"ל דליכא קרבן לא מהני תנאי, וכ"ז לפלפולא.

**בד"ה** הריני מסלסל הני לאו ידות נזירות הרמב"ם פ"א מנזירות ה"ו כתב דהוא מכלל ידות, ובמאירי כ' מפני שאלו הנזכרות עכשיו אינן ידות לגמרי אלא לשונות המוכיחים בנזירות יותר מן הידות וקרובים ללשון של עיקר נזירות יותר מהם עכ"ד. ובשו"ת הריטב"א סי' ר"ח נקט דהוא מדין ידות, ומה"ט בעינן גמר בלבו, ועי' היטב בר"מ בפה"מ, ועי' כ' הגרי"ז, ועמש"כ לק' ג..

**דף ב' ע"ב**

**בגמ'** בעיקר קרבן הרשב"א והר"ן בנדרים ב. הוכיחו מכאן דכינויי נזירות יש קרבן, והוכיח דכו"ע מודו דכינויין דאורייתא, ותיקשי ע"ד הר"ר יחיאל שכתבו תוס' בע"א שאין קרבן.

**ידות נזירות**

**בגמ'** דלמא אהא בתענית קאמר ופי' הרא"ש והיכי משוית לי' נזיר ודאי להביא קרבנותיו לעזרה כיון דאיכא למימר דלתענית נתכוין וכו' ובשמ"ק הק' בשם שיטה ותוהרא"ש שנשאלנו למה היתה כוונתו ותי' שאומר שכוונתו כמשמעות לשונו. [ומבואר דיד מהני בכה"ג, ועי' להלן] ותמה ע"ז הקר"א דא"כ למסקנא דמוקי שאמר בלבו לנזירות למ"ל נזיר עובר לפניו, וע"כ דלפום קו' הש"ס היינו שאין כאן נזירות כלל וכדפירש"י ותוס', וכ"ה בשמ"ק בשם הר"ר עזריאל. עוד דנו דלדברי הרא"ש דהוא משום ספק נזירות להקל, א"כ בנזירות שמשון דאיתא בנדרים י"ט דספיקו להחמיר א"כ א"צ נזיר עובר לפניו. ועי' מחנ"א נדרים סי' י"ג, עוד יל"ע דאם יש כאן דיבור של נזירות אלא דהספק בכוונתו מ"ט לא מהני יד שאינו מוכיח, הרי הדבר נוטה דכוונתו לנזירות וכמו שביארו הראשונים.

**בגמ'** לימא קסבר שמואל ידים שאינן מוכיחות וכו' פלוגתא דידים שאינן מוכיחות הוא אף לענין גיטין וקידושין, והוכיח מזה הגרי"ז דאין הפלוגתא בדין ביטוי שפתים, ועי' תורי"ד קידושין ה: שכתב דהוא בדין כי יפליא. וע"ע להלן.

**בגמ'** אמרי בזמן וכו' עי' תוס' ב' גרסאות וערא"ש, וע"ע רא"ש בפ"ק דקידושין סי' ב'.

**בגמ'** דקאמר בלבו הרש"ש בע"א בתוד"ה נזיר כ' להוכיח מכאן כדברי תוס' דמשנתינו מיירי כשאינו מבין, דהכא משני דקאמר בלבו, אלמא דבאידך לישני לא מיירי דאמר בלבו, ועי' להלן די"ל דהכא בעינן לבו לנזירות ולא מהני כוונה למשמעות הלשון.

קשה דמ"ש על הא דמספקינן דלמא לפוטרו מקרבנותיו מהני מה דקאמר בלבו, ולעיקר הנזירות לא מהני דקאמר בלבו, וכ' התורי"ד ואע"ג דאמר בלבי הי' דוקא נזיר עובר לפניו דיש מעשה המוכיח אבל אם אין נזיר עובר לפניו דשב"ל אינן דברים וכו' עכ"ד, ובקר"א תי' דשאני הכא דשניהם מענין נזירות, ע"כ מהני מחשבתו דלנזירות גמורה נתכוין, אבל כשאין נזיר עובר לפניו דהספק שמא לא נתכוין לנזירות כלל לא מהני מחשבת לבו, ונתכוין בזה לר' אברהם מן ההר עי"ש, וצ"ב ביסוד הדברים דמדוע במה שברור שקיבל עליו מקצת דיני הנזיר מהני גמר בלבו להוסיף כל דיני נזיר וע"ע בשו"ת הריטב"א (נדפס בתורת הראשונים) שעמד בעיקר ד' הגמ', ובמשנת ר"א נדרים סי' ז' אות י"ח ביאר דלהס"ד דלמא אהא בתענית הוא ספק שאין כאן קבלה כלל דקבלתו לתענית לא חיילא דאין יד לקבלת תענית, ועוד דאינו נדר מה"ת, אבל למסקנא דיש כאן קבלה, והספק מה קבלתו ע"ז מהני דקאמר בלבו וצ"ע.

ובקה"י סי' א' תי' דכשנזיר עובר לפניו יש כאן דיבור לקבלת הנזירות דמשלימים דבריו אהא כזה, ויש כאן דיבור שלם, וע"ז מהני מה דקאמר בלבו הי' לנדר, וה"ז כסתם נדרים להחמיר, אבל כשאין נזיר עובר לפניו אין הוכחה מדיבורו שכוונתו לנזירות, והוא מדין יד דמשלימים דיבור אהא כזה, וע"ז לא מהני מה דקאמר בלבו, וכ' דכ"מ במחנ"א נדרים סי' ז'. וע"ע בתוס' וברא"ש לק' ג: דלא מהני דקאמר בלבו כדמשמע הכי ומשמע הכי, ואשה"ט הרא"ש לשיטתו בשמעתין דאף באומר אהא גרידא הוא ספק, ואעפ"כ לא מהני בלבו ודוק.

וראיתי לדון נפ"מ בין הביאורים כשנזיר שהוא בתענית עובר לפניו ואמר אהא כמוהו ואיכא לספוקי אם כוונתו אהא כמוהו בנזיר או בתענית, דלדרך הקר"א וכמשנ"ת מהראמ"ה לא יהא נזיר דיש כאן ספק שמא אין כוונתו כלל לנזירות, אבל לדרך הקה"י יהא נזיר, וע"ע דבר אברהם ח"ב סי' י"ד מש"כ ליישב קו' הקר"א באופ"א.

**בגמ'** א"ה מאי למימרא הק' בכ' הגרי"ז דהא איצטריך לאשמועינן עיקר דין ידות עי"ש, עוד ראיתי להקשות להמבואר ברשב"א בקידושין נ. דכל ידות אינו דיבור גמור ובעינן למחשבת לבו, א"כ הא אף בהס"ד בהכרח דגמר בלבו, וא"כ מאי מקשי השתא מאי למימרא, ועי' אשל"ש ח"ג סי' ל"ה.

**בגמ'** מהו דתימא בעינן פיו ולבו שוין הקשה הברכת שמואל קידושין סי' א' הא בקידושין ג"כ מהני ידים ומאי ס"ד דלא יועיל בנזירות, ותי' דס"ד דהכא איכא דינא דלבטא בשפתים.

**בתוד"ה** לימא דאם אכל כבר לא יוכל להתענות הבית הלוי ח"א סי' מ"א עמד לשיטת הרמב"ם פ"א מתענית הי"ג דאע"פ שאכל ושתה יכול לקבל עליו תענית מחצי היום, א"כ יקשה דלמא אהא בתענית ועי"ש בדבריו הנעימים, ולפמש"כ הרא"ש דאהא משמע דקאי אגופי' לשנותו לשם חדש והיינו שיהא נקרא נזיר אבל היושב בתענית אין שמו משתנה א"ש, וע"ע בראשונים בקידושין ה: בטעמא דמפרשינן לנזיר ולא לתענית, דהרמב"ן כ' דמיירי אף בהיו עסוקים קודם בענין נזירות וה"ז מוכיח לנזירות, וברשב"א תי' בשם הראב"ד דמיירי אף בתפוס בשערו.- בפתחי נזיר פ"א ס"ק מ"ו העיר דאם אמר אהא למחר בזה שפיר י"ל לדברי תוס' אהא בתענית. עוד העירוני במי שכבר נזיר ונדר בעוד נזירות בזה ל"ש סב' תוס'.

ובעיק"ד תוס' אין כוונתם דאם לא אכל היום מפרשינן אהא בתענית, אלא דכוונתם שאין כאן הוכחה לתענית דשמא אכל וא"א שיתענה היום.

**נזירות כהקדש**

**בתוד"ה** דקאמר כתיב כי יפליא שיפרש בפיו וכ"ה בפירש"י ד"ה אמרי, ובהגהות הב"ח אות ט' הביא ד' תוס' בשבועות כו: שא"צ בזה לכי יפליא אלא דבעינן דיבור, והיינו כדדרשינן התם מלבטא בשפתים, וכ"ה בתורי"ד בקידושין ה:, ובדעת רש"י ותוס' י"ל דהוה ילפינן מנדרי הקדש דמהני בלב, וכמש"כ תוס' בנזירות ט. ד"ה אין דנזירות כהקדש דכתיב קדוש יהיה, וה"ט דב"ש דאין שאלה בנזירות כהקדש ע"כ בעינן כי יפליא, כן תי' במשנת ר' אהרן נדרים סי' א' אות ז', והוכיח שם עוד מהא דיש התפסה בנזירות, והתפסה הוא המשכת קדושה עי"ש. [ובאמרי ברוך על הטו"א חגיגה י. סוד"ה ולפ"ד הקשה מ"ט אליבא דאמת לא מדמינן נזירות להקדש שיחול במחשבה והראוני בית יצחק יו"ד ח"ב סי' ע"ו אות ד' שכתב לחדש דנזירות חל בלב, אבל כשרצה שיחול בפה לא חל בלב]. ואשכחן עוד דנזירות כהקדש וכמש"כ הקרן אורה לק' סא. דע"כ איצטריך למעט עכו"ם מנזירות כיון דאשכחן דעכו"ם נודרים נדרים ונדרות. ויעוי"ש בתוד"ה מנהני די"ל דזהו כוונתם, וע"ע בגמ' בדף כא: באמרה ראשי נזירה וכל דבר שהנשמה תלוי' בה ה"ז נזיר וזהו כהקדש. עוד הוכיחו מהרמב"ן בסה"מ מצוה צ"ד שכתב שאין בל תאחר רק בנדרי הקדש, ובנזירות יש בל תאחר אלמא דהוא נדרי הקדש, אכן הר"מ פ"א מנזירות ה"א כתב הנזירות היא מכלל נדרי איסור, מבואר דהוא נדרי איסור ולא נדרי הקדש, וראיתי לדון ולחלק דמעשה הקבלה הוא כנדר אבל החלות נזיר הוא כהקדש, ובפרט לדרכו דהמהרי"ט בגדר איסור נזיר, דהוא מקבל על עצמו תואר נזיר, והתורה אסרתו באיסור נזיר, א"כ י"ל דחל עליו קדושה, אך א"כ הכא דדנים לענין חלות הנזירות ה"ז דמי לנדרי איסור. יעויין פתחי נזיר פ"א ס"ק ד' כמה נפ"מ בין נדרי איסור לנדרי הקדש, ועי"ש ס"ק ג'.- עוד העירוני מדברי תוס' והרא"ש בריש מכילתין בקו' הש"ס מ"ט תני נזיר בסדר נשים, ופי' דהו"ל למיתני בקדשים משום הבאת קרבנות, ולא כ' משום דהנזירות עצמה כהקדש, וע"ע מש"כ בדף ה. בתוד"ה מ"ט מדברי האתוו"ד דהוכיח דאינה כהקדש, דמבואר בתוס' דלמדין למד מן הלמד.

**בגדר ידות**

ובראשונים בקידושין נ. כתבו דכל דלא פי' בפיו הו"ל דברים שבלב, וכ"ה בתורי"ד כאן, וכיון דנתרבה ידות ה"ז בכלל ביטוי שפתים, כ"כ הרמב"ן והריטב"א שם, אולם הרשב"א שם האריך דאכתי דשב"ל הוו ומהני כיון שאינו סותר פיו עי"ש בכ"ד. ודברי הרשב"א צע"ט דמאחר דמהני מדין דשב"ל למ"ל נזיר עובר לפניו, ועמד בזה השער המשפט סי' צ"ח ס"ק א', ובאחיעזר ח"ב סי' י"ט אות ג' ביאר דבנדרים יש דין לבטא בשפתים, ואף אומדנא דמוכח לא מהני לעשות נדר, וע"כ בעינן לדין ידות נזירות, אלא דאכתי כיון שאינו מוכח מדבריו הוי דשב"ל, אשר ע"כ בעינן לדין דדשב"ל דכשאינו סותר מהני, ונמצא שכשאין נזיר עובר לפניו אין כאן ביטוי שפתים כלל, אבל כשנזיר עובר לפניו ויש כאן ביטוי שפתים ע"ז מהני דשב"ל דכוונתו לנזירות עי"ש בכ"ד, וע"ע דבר אברהם ח"א סי' ט"ז ח"ב סי' י"ד, חו"ש מרן הגרב"ב עמ"ס נדרים, חי' הגרנ"ט נדרים, אשל"ש ח"ג סי' ל"ה.

ונפ"מ בזה במי שנזר ע"י יד ואמר שלא נתכוין בלבו, דלדעת הרשב"א דאין כאן דיבור שלם, ומהני מדין דשב"ל בעינן שנתכוין לנזירות, אבל לדברי הראשונים י"ל דיש כאן דיבור שלם ולא מהני מה שאומר שלא נתכוין לכך, ובהך דשמעתין ליכא מקום לספוקי דהא אמרינן בהדיא דבעינן גמר בלבו, והספק בכה"ג דלקמן כגון שתפוס בשערו וכיו"ב האם הוא דיבור גמור וא"צ מחשבת לבו. [ויעויין בקרן אורה נדרים ב. (ד"ה פירוש) דמתבאר זאת] וכמו"כ יל"ד בנתכוין כפי משמעות לשונו האם מהני, דלהרשב"א לא יועיל. וברמב"ם פ"א מנזירות ה"ו כתב שגמר בלבו, אלמא דלא מהני יד אלא בצירוף מחשבת לבו, ויעויין בליקוטי הלכות בעין משפט אות ח' דנראה דלמד כן בר"מ דיש דין בידות שיגמור בלבו, ועי' לק' ג: בתוד"ה כגון שכתבו שנזיר טהור עובר לפניו ויודע זה הנודר וכו' עי"ש, ומבואר דבעינן שידע דבר זה. ויעויין באבנ"ז יו"ד סי' ש"ו אות כ"ט שכתב דמהני אע"פ שלא חשב לנדר.

כתב הריטב"א בריש נדרים דידים מוכיחות דהויין ידים כ"ז בסתמא או כשאמר שנתכוין לאיסור, אבל אם פירש שלא נתכוין לכך ה"ז מותר ולא הוי דשב"ל, וראי' מדתנן נדר בחרם ואמר לא נתכוונתי אלא לחרמו של ים ה"ז מותר, ובקה"י סי' א' הוכיח מתוס' בנדרים ה: ד"ה ליתני דפליגי על הריטב"א דהקשו בשם הריצב"א דלא מצינו ידינו ורגלינו דכל מה שידבר אדם הוי נדר, ולהריטב"א כיון שאין מתכוין לנדר אינו נדר, וע"כ דסברי תוס' דכיון דמוכיח לאיסור טפי מלהיתר אע"פ שלא נתכוין לאיסור ה"ז דשב"ל, ולא אמרינן דאין כאן פיו ולבו שוין, דכ"ז כשאיתקיל מילולי' עי"ש בכ"ד הקה"י, ויעוי"ש מה שהביא מסוגיין דמשני דקאמר בלבו, אלמא דאע"ג דהוא ידים מוכיחות מ"מ בעינן שיחשוב כן, ואם אמר שאין כוונתו לכך אינו נדר, ולו"ד י"ל דכ"ד הריטב"א הוא כשנתכוין לפירוש אחר, אבל ד' התוס' הוא כשנתכוין למשמעות זו אלא שלא נתכוין לנדר.- ומדברי תוס' מבואר דאף בידות חיילי אע"פ שלא נתכוין לנדר ודלא כהרשב"א, ואף מדברי הריטב"א חזינן דלא כהרשב"א דהוצרך לדינא דפירושם להקל, ולהרשב"א תיפו"ל דבעינן למחשבתו, והריטב"א כשיטתו בקידושין נ. דלא ס"ל כהרשב"א.

ולכאו' יסוד הפלוגתא תליא במשנ"ת האם יד נתחדש דהוא דיבור גמור, וא"כ אע"פ שלא גמר בלבו מהני וככל נדר, אבל אי מהני מדין גמר בלבו א"כ בעינן שיחשוב כך בלבו, ואף אם חשב כפי משמעות לשונו י"ל דלא מהני, ובאגודה ובשמ"ק בשמעתין כתבו דמהני כשחישב כפי משמעות לשונו, וכ"ה בריטב"א נדרים ב. ובמאירי קידושין ה: עי"ש. ובשמ"ק נדרים ז. (ד"ה אין) בשם הרא"ם, ועי' בכ"ז בדבר אברהם ח"ב סי' י"ד אות ד' ה'.

עוד ראיתי להוכיח לחקירה זו בגדר יד ממש"כ החת"ס בנדרים ב. בביאו"ד ר"ת דמושבע מפי עצמו א"צ הזכרת השם, ובמושבע מפי אחרים צריך הזכרת השם, וביאר דבלא הזכרת שם מהני מדין יד, ולא מהני במושבע מפי אחרים, והיינו משום דמהני דיבורו בצירוף מחשבתו, ולא שייך ע"ז עניית אמן, אבל אי נימא דדין יד הוא דמקצת דיבור כדיבור שלם לכאו' יועיל בזה. עוד הוכיח באשל"ש מהא דמהני יד בגט, ואי חיילא ע"י מחשבתו הא בעינן ספר כריתות, וצ"ע בזה לדברי הרשב"א, ועי"ש מדברי הגר"א אהע"ז סי' כ"ז ס"ק כ"ב בשם הרא"ם שא"צ לכתוב את היד מוכיח לשמה, ועי"ש מש"כ לדחוק, וכ"כ המרכה"מ בדעת הרמב"ם, וע"ע מש"כ בע"א בקושיית הגרי"ז.

דנו האחרונים בנדר שחל ע"י מחשבה האם עובר בבל יחל, דעת הבנין ציון ח"ב סי' ס"ד והאמרי יושר ח"ב סי' קמ"ח שאינו עובר בבל יחל, ונפ"מ בהקדש לר"ה בנדה מו. דעובר בבל יחל, האם בהקדש ע"י מחשבה עובר בבל יחל, וכמו"כ יל"ד להמבואר בלבוש סי' רל"ד סעי' ו' דכל שחל במחשבה ליתא בשאלה, ויל"ע אי ידות חיילי במחשבה לא יעבור בבל יחל, וכן לא יועיל שאלה, וזה אינו דמ"מ יועיל שאלה על מקצת הדיבור, דהא ידות נתרבו לבל יחל וכמבואר בר"ן נדרים ד: ובר"מ פ"א מנדרים הכ"ג דיש מלקות בידות.

והנה י"א דאשכחן תרי גווני ידות א. האומר אהא דהוא מקצת דיבור ואנו משלימין דבריו וכמו שביאר היטב הרא"ש בריש נדרים, ב. דיבור גרוע דמהני מדין יד, ודינא דמשנתינו הוא דין א', ודין הב' מבואר בתוס' בנדרים טז: סוד"ה הא דהאומר שבועה בלשון נדר הוא מדין יד לשבועה, וכן בנדר בלשון שבועה הוא יד לנדר, ובר"ן רפ"ג דשבועות כ' בדעת הרי"ף דאין דין יד אלא להשלים דבריו, אבל דיבור גרוע אינו יד, וע"ע ר"ן בנדרים יד. ד"ה אמר דכל התפסה יש להועיל מדין יד, וע"ע במל"מ פ"א מנדרים ה"ז בככר זה אסור עלי כחזיר דדעת המהרלנ"ח דמהני מדין יד, וע"ע מש"כ בע"א באומר הריני נזיק דכל שגמר דיבורו א"א שיחול מדין יד, ולכאו' זה סותר לראשונים דנדר בלשון שבועה מהני מדין יד, וראיתי לדון ולחלק דכפשנ"ת דיש תרי דיני ידות א. יד לגמור דיבורו ב. יד בדיבור גרוע, וא"כ י"ל דכל שגמר דיבורו א"א להשלימו באופ"א, ואשר ע"כ בהריני נזיק א"א שיועיל מדין יד, אבל כשגמר בלשון גרוע מהני מדין יד, ויש להוסיף עוד בזה דאי נימא דיד חל מדין גמר בלבו, א"כ אתינן לדברי הטו"א באבני שוהם בחגיגה י. דכל שרצה שיחול בדיבור לא חל במחשבה. וע"ע להלן בשיטת הרמב"ם.

איתא בירושלמי נדרים פ"א ה"א (ב:) דדין יד הוא להשלים בסוף, אבל אם חיסר בתחילת דבריו אין דין יד, ובתוס' בנדרים ה: ד"ה ליתני מבואר דאין חילוק בזה. ויל"ד דתליא בחקירה בגדר יד האם משלימין דבריו או דאף דיבור חסר ג"כ מהני.

כתב החזו"א אהע"ז סי' ל"ח ס"ק ז' ועיקר הקנין שגזרה תורה הוא שיעשה מעשה וידע שבזה גומר קנין ויתישב מקדם ויעשה בלב שלם, וכן ל' נדר ושבועה חמירי להו לאינשי וסמכי דעתייהו לקיום הדברים, ולפיכך בעינן רבוי לידות שאין מדת דיבור מבורר כמדת לשון רמז שיש לו להמבטא להשמט ולומר לא נתכוונתי לכך ולפיכך אין גמר דעתו כ"כ להיות זקוק לקיום הדברים ויודע שיש לו עדיין להשמט ממה שרמז, ובנדר רבתה תורה ידות ובקדושין מבע"ל עכ"ד, ומבואר מדבריו דהדין דיבור בנדרים הוא מדין דבעינן דעת.

כתב הריטב"א בנדרים יד. (ד"ה וכתב רבינו) דאין התפסה בנדר שנדר ע"י יד, ועי' ברכת שמואל סי' ב' אות א' בביאו"ד, ויל"ד בזה ע"פ שיטת הריטב"א הנ"ל בגדר יד.

הרא"ש בתשובה כלל ל"ה אות ה' האריך בסתירת הסוגיות בדין ידים בדעת אביי ורבא, וכ' ור"מ מרוטנבורק ז"ל יישב ותירץ שתי הגרסאות שאין סותרות זא"ז וכו' ולפע"ד נ"ל דהתם פליגי בידים שאין מוכיחות דנזירות והכא פליגי בנדרים, ופליגי בפלוגתות הפוכות דלאביי בנדרים ידים שאינם מוכיחות הויין ידים ובנזיר לא הויין ידים ולרבא הוי איפכא דבנדרים הויין ידים ובנזיר לא הויין ידים, עי"ש באורך שביאר דכיון דכתיב הפלאה בין בנדר ובין בנזירות הו"ל מיעוט אחר מיעוט, ואין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות, והראשון למעט והשני לרבות, וע"כ סבר אביי דבנדרים א"צ הפלאה ובנזירות צריך הפלאה וממעטינן ידים שאינן מוכיחות עי"ש בכ"ד. ועי' לק' סב. תוד"ה איש ובכ' הגרי"ז שם.

**קרבן בידות**

המהרש"ל כ' לחדש דבידות נזירות אינו מביא קרבן, והובא בתפארת שמואל על הרא"ש פ"ד דשבועות סי' ב' ובדו"פ יו"ד סי' רל"ז. והראמ"ה בשמעתין כ' לדקדק כדבריו מהא דאמרי' לעיל דתנא פתח בכינויין דהוא עיקר קרבן, ואילו בנדרים לא אמר הכי, דנזירות עיקרו לקרבן ובידות אין קרבן, אבל בשבועה אין קרבן אלא לעובר על השבועה, ועי' שלטי הגבורים סו"פ שבועת העדות (טז: מדפי הרי"ף) בידות דשבועה דאיתרבו לבל יחל, ועי' חי' הגרנ"ט בנדרים. [ויל"ע בזה לפמש"כ תוס' לק' יא. ד"ה דהוי בטעמא דמהני תנאי בנזירות והא ליתא בשליחות משום דאיתא בשליחות לענין קרבנות, האם ביד שאין קרבן לא יהא תנאי ועי']. וברא"ש בד"ה ודלמא כ' שיש קרבן ביד, ופי' דקו' הש"ס כיצד יביא קרבנותיו מספק לעזרה.

**בשיטת הרמב"ם בידות נזירות**

כתב הרמב"ם פ"א מנזירות ה"ה אין אומרים בנזירות עד שיוציא בשפתיו דבר שמשמעו אצל כל העם כענין שבלבו אלא כיון שגמר בליבו והוציא בשפתיו דברים שעניינם שיהיה נזיר אע"פ שהן עניינות רחוקות ואע"פ שאין במשמען לשון נזירות ה"ז נזיר עכ"ד, וכעי"ז הוא בפה"מ, וד' הר"מ צ"ב א. מהו שכתב אין אומרים בנזירות, והא דין זה הוא אף בנדר ושבועה. ב. במש"כ הר"מ אע"פ שהן ענינות רחוקות הא דעת הר"מ דידים שאינן מוכיחות לא הויין ידים. ג. מדוע האריך הר"מ בפה"מ בנזיר ובחיבורו בביאור ענין זה, ובנדרים ושבועות קיצר כדרכו. ועמדו בזה הקרן אורה והברכת שמואל קידושין סי' א'.

ובחינוך מצוה שע"ד כ' וז"ל ומה שאמרו ז"ל ג"כ בענין נזירות דכל כינויי נזירות כנזירות כלומר מי שהיה עלג או מקומות שהכל עלגין וכו' או פזיח ה"ז נזיר שאין אומרים בנזירות שיהיו דברי פיו בכיוון בלבבו כמו בשבועה אלא מכיון שבלבבו להנזר ואמר דברים שיש להבין בהן שיהא נזיר אע"פ שהן מלות שאין ענין הנזירות מובן מתוכן יפה ה"ז נזיר וכן מה שאמרו ידות הנזירות כנזירות עכ"ד, וצ"ע מהו החילוק בין נזירות לשבועה, והרי דין כינויים הוא אף בנדר ושבועה וחרמים וכמש"כ החינוך במצוה ת"ו, ועמד בזה בחי' ר' שלמה נדרים סי' ב'.

ויש שכתבו לחדש בדעת הרמב"ם דנזירות ביסודה הוא כהקדש דמהני מחשבה, ואין בזה דין דיבור, אלא דנתחדש בכי יפליא דבעינן לפרש מחשבתו, ויעויין ביסוד זה בצ"פ פ"ב משבועות ה"ה, אמבוהא דספרי על הספרי זוטא פ' נשא אות י"א, משנת ר' אהרן נדרים סי' א' אות ז', עי"ש בכל א' שביאר ע"פ דרכו, וביסוד הדברים כתבו שאין לדמות נדר לנזירות. ויעויין בצ"פ שדקדק עוד דהר"מ לא ביאר בהל' נזירות דהמקיים נזירותו מקיים מ"ע דמוצא שפתיך תשמור, וביאר דכיון דחל במחשבה ליכא מצוה זו, וצ"ע דהקדש ג"כ חל במחשבה, ואעפ"כ כ' הרא"ש בנדרים כט: דאמרינן בי' מוצא שפתיך תשמור. ועמשנ"ת בתוד"ה דקאמר בטעמא דבעינן כי יפליא.- וע"ע חי' הגרש"ר נדרים סי' ג' אות ו' מש"כ מהזכר יצחק סי' נ"א אות ג'. ובמשנת ר"א (בסי' ב') תי' בזה סתירת הרא"ש דבנדרים י. ד"ה מ"ד מבואר דכינויין למ"ד לשון שבדו חכמים הוא מדרבנן, ובשמעתין ד"ה מתחיל כ' דהוא כנדר עצמו, דבנזיר הוא מה"ת משא"כ בנדר, וביאר בזה ג"כ ד' הירושלמי דהאומר פת ה"ז נזיר די"ל דכ"ז הוא בנזיר שאין דין דיבור כנדר.

וביסוד הדברים מתבאר ברמב"ם דידות אינו תחילת דיבור, אלא כל דיבור שאינו ברור הוא בכלל יד.

**האומר אהא**

יש להסתפק באומר אהא ונזיר עובר לפניו דה"ז נזיר האם הוא משום שמפרשינן אהא נזיר או"ד אהא כמוך, והיינו האם הוא יד לנזירות עצמה, דהיינו אהא נזיר, או"ד יד להתפסת נזירות דהיינו אהא כמוך, ונפ"מ לדינא דבהתפסה אם הותר הראשון הותרו כולם, אבל אם מפרשינן אהא נזיר ה"ה נזיר, וכמו"כ נפ"מ אם עבר לפניו נזיר דרבנן [כגון ע"י כינוי, או מדיר בנו בנזיר] האם הוי נזיר מה"ת, ועי' באר משה בע"א שנסתפק בזה, ובמבי"ט ח"א סי' ר"מ ועוד אחרונים נקטו דהוא מדין התפסה. ומדברי הקה"י הנ"ל מבואר דמפרשינן הריני כמוך, ועי' כ' הגרי"ז בע"א דנקט דמפרשינן הריני נזיר, וכמשנ"ת שם. שו"ר בריטב"א נדרים ב. דכתב דידים מוכיחות דאהא נזיר קאמר.- ולשיטת הריטב"א ברפ"ב דנדרים דאין התפסה בנדר ובנזירות, א"כ בודאי הוא מדין יד.

והנה כ' הר"מ פ"א מנזירות ה"ו כיצד הרי שהיה נזיר עובר לפניו ואמר אהיה ה"ז נזיר הואיל ובלבו היה שיהיה כמו זה ואע"פ שלא פירש ואמר אהיה כמו זה עכ"ד, מדברי הר"מ נראה דמפרשים דבריו אהא כמו זה אע"פ שלא אמר כמו זה, וכ"נ מדברי תוס' בע"א ד"ה סוד"ה האומר הריני עי"ש. [ויעוי"ש בברכת ראש שהגיה בדברי תוס'] וע"ע לק' ג: תוד"ה כגון בתו"ד שכתבו ולומר כמוהו עי"ש, ומבואר דמפרשינן אהא כמוהו עי"ש, וכ"נ בתוס' בסוטה כד: ד"ה ורבי (נמשך מע"א), וכ"מ בגמ' דקאמר ודלמא לפוטרו מן קרבנותיו, ולא מספקינן דלמא בא להתחייב קרבן נזירות, ויביאם למי שירצה, [דאפשר להתחייב כן וכמש"כ הר"מ פ"ח מנזירות הי"ח] ומשמע דבודאי כוונתו על האדם שלפניו. והר"מ בפה"מ כ' האומר אהא פי' אהיה והכוונה שהוא אומר אהי' נזיר, נראה מדבריו דמפרשינן אהא נזיר ולא אהא כמוך, ולפ"ז צריך לדחוק בדברי הר"מ בחיבורו שאין כוונתו להתפסה, והעירוני דכ"נ מסידור דבריו דבפ"ב ה"ד הביא דין התפסה, ומשמע דבפ"א אינו מדין התפסה, ועמדו בזה האחרונים.

והנה כ' הר"מ פ"ג מנדרים ה"ג כיצד המתפיס בנדרים חייב שמע חבירו שנדר ואמר ואני כמוך בתכ"ד ה"ז אסור במה שנאסר בו חבירו, ותמה המל"מ דבאומר ואני כמותך למ"ל תכ"ד, ובגמ' לק' כ: אמרו כן על אמר ואני, אבל אם אומר ואני כמותך למ"ל תכ"ד, והוכיח כן מדברי הר"מ פ"א מנזירות ה"ו הנ"ל דבאומר אהא כזה ה"ז נזיר אע"פ שעבר כדי דיבור, וכמו"כ הוכיח מתוס' בע"א סוד"ה האומר, ומבואר בדבריו דהריני ואהא הוא מדין התפסה וכמשנ"ת. ודברי המל"מ הובאו בהגר"א סי' ר"ד ס"ק ו'. [ועיקר קושיתו יש ליישב בפשיטות דבנזיר שיש קדושה בגברא מהני התפסה אף לאחר כדי דיבור, אבל בנדר שאין קדושה בגברא בעינן שיתפיס תכ"ד, ועמדו בזה האחרונים, ועקר"א לק' כ: ד"ה ונראה דר"ל, ונתבאר בס"ד שם].

**בד"ה** מהו ולא גרסינן דלא בעינא דהוי משמע דלא בעינן פיו ולבו שוין וכו' ואמר תרומה וכו' לא אמר כלום, וצ"ב דהתם חזינן דלא חל מה שבפיו ואזלינן בתר לבו, וה"נ אזלינן בתר לבו, ואי משום דהתם לא חל מה שבלב, הא בלא"ה תיקשי דתרומה חיילא במחשבה ומדוע לא חל מה שבלב, ועי' טו"א חגיגה י. מה שביאר בזה, ומדברי תוס' מבואר כמש"כ הר"ש בתרומות שם דטעמא דלא חל משום דסותר דיבורו למחשבתו עי"ש. ועשלמ"י סי' נ"ב,- ע"ע בר"מ בפה"מ דנראה דגריס דא"צ פיו ולבו שוין, וכהגירסא ששללו התוס'.

**בגמ'** ודלמא אנאה לפניו במצות לכאו' נראה דאין הכוונה דמתחייב להיות נאה במצוות, אלא דאין כאן דיבור של נזירות דדלמא כוונתו לדיבור דלא חייל, וכ"ה ברא"ש לק' ג. דלא תימא הריני כזה בעושר או ביופי או ביחוס, [אכן אליבא דאמת מבואר שם דלא תלינן בזה] וכ"ה בתוס' שם ד"ה שילוח בהרי עלי לשלח פרע שקיבל עליו לגלח ולהעביר השיער לכשיגדל, [ומדברי הרא"ש שם נראה דהוא נדר לגלח השער, וא"ש כשיטתו הנ"ל] וצ"ע לק' ג: בתוד"ה צפורי מצורע דנראה דלא מספקינן אלא במידי דחל ע"י דיבורו, ועי"ש כ' הגרי"ז.

**שם** צריך לבאר מ"ט לא משני דקאמר בלבו וכדמשני לעיל, ולפמש"כ תוס' לק' ג: ד"ה כגון והרא"ש שם דקאמר בלבו לא מהני אלא כשהוא שקול י"ל דהכא מתפרש יותר אנאה במצוות. ולפמשנ"ת לעיל דהא דכשאין נזיר עובר לפניו מהני דקאמר בלבו דדוקא כשקיבל עליו מקצת מהנזירות מהני דקאמר בלבו לומר נזירות גמורה א"ש, אכן ילה"ק ביותר דהא יש כאן דיבור גמור והספק למה כוונתו ומדוע לא יועיל בזה מחשבת לבו, ובהכרח צ"ל דהכא אינו דיבור גמור אלא מתורת ידות. וע"ע להלן בהריני מכלכל.

**בגמ'** אמר שמואל שתפוס בשערו כ' הרא"ש שא"צ גמר בלבו, ובר"מ פ"א מנזירות ה"ו כתב שיגמור בלבו, ונתבאר דדעת הר"מ דבכל ידות בעינן גמר בלבו. וכן מבואר ברשב"א בקידושין נ. דאף בתפוס בשערו דברים המסורין ללב הן עי"ש.

**בתוד"ה** אמר שמואל שתפוס בשערו יעויין בשמ"ק די"א דבהאומר הריני מכלכל מהני נזיר עובר לפניו, ולפי"ז ה"ה באהא נאה, ועי' מאירי, ומדברי הרא"ש בריש מכילתין נראה דבאומר אהא מהני תפוס בשערו, דתפוס בשערו היא הוכחה גדולה יותר, והוא להיפוך מהשמ"ק, וצ"ע דאיתא בדף ג. דבהריני כזה לא מהני תפוס בשערו.

**בא"ד** כלומר אהא נאה במצוה התלוי' בשיער משמע דיהא נאה במצוה, וברש"י ורא"ש נראה דהוא נאה בשיער.

**בתוד"ה** ואמאי מתענה תענית חלום הראמ"ה כ' דהתם מתענה על שהגיע לידו חלום בשבת, והיינו שצריך לבטל עי"ז עונג שבת.

**דף ג' ע"א**

**בגמ'** נזיר חוטא ה"מ גבי נזיר טמא בתוס' ובראשונים בשמעתין ובכמה דוכתי דנו אי לר"א הקפר נזיר טהור הוא חוטא ועי"ש מש"כ משמעתין, וביראים סי' פ' כתב דהכא הכי פי' ה"מ נזיר טמא מיקרי חוטא לצאת מכלל נאה מטעם חטאו אבל נזיר טהור לאו חוטא הוא (קרי) [קרוי] שיצא מכלל נאה מטעם חטאו אע"ג דחוטא הוי וכי קאמר אי נאה הוי נזיר עכ"ד. ובשמ"ק ב"ק צא: כ' בשם תוס' שאנץ דהס"ד דהאדם סבור דרק נזיר טמא הוא חוטא אבל האמת דאף נזיר טהור הוא חוטא.

**בגמ'** הריני כזה ובהגהות מהר"ב רנשבורג גריס בזה, ויעויין במל"מ פ"א מנזירות ה"ו דגריס בזה, ולמד מזה דאם אמר בזה ותפוס בשערו ה"ז נזיר.

**בגמ'** הריני מסלסל וכו' אימא תורה כאן ג"כ יקשה דלמא גמר בלבו, ועמש"כ לעיל ב: באהא נאה, וי"ל עוד דא"כ יקשה קו' הש"ס לעיל א"ה מאי למימרא, וליכא לשנויי מהו דתימא בעינן פיו ולבו שוין דהא מרישא שמעינן לה, א"נ דהכא פשיטא טפי דיהני גמר בלבו, ובשו"ת הריטב"א סי' ר"ח (הובא בתורת הראשונים) כ' דלא מהני גמר בלבו דבעינן שיהא הלשון מוכח מעצמו. ואזיל ע"פ דרכו דהוא יד, אבל לדברי תוס' לעיל ב. ד"ה הריני דהוא דיבור גמור, צ"ב מ"ט לא יהני גמר בלבו.

**בגמ'** הרי עלי לשלח פרע ילהס"ת באומר הרי עלי תגלחת נזיר האם הוי נזיר כדינא דלק' ע"ב במקבל עליו מקצת איסורי נזיר, ובאומר הרי עלי קרבן נזיר כ' הרא"ש לק' י. בסוף העמוד דה"ז נזיר, ועמש"כ לק' ח. לחלק בזה דקרבנות הם בכלל נדרו, משא"כ תגלחת הוא דין תורה שהנזיר מגלח בכלות ימי נזרו, שו"ר במאירי במשנתינו (סוד"ה ואח"כ) וז"ל וכן אם אמר הרי עלי לשלח פרע וכו' וזה אינו מתורת יד אלא שמאחר שמקבל עליו אחד מדיני הנזירות וגמר בלבו להזיר הרי הוא נזיר לכל עכ"ד, ויל"ע לר"ש דסבר לק' ע"ב דצריך לקבל כל דיני הנזירות א"כ הכא הוא מדין יד עי"ש ברא"ש, וכן הר"מ פ"א מנזירות כתבו בהדי דיני יד.

**דף ג' ע"ב**

**בגמ'** הרי עלי קן עי' כ' הגרי"ז שהאריך בגדר חיוב קן.

**בגמ'** ודלמא הרי עלי צפו"מ עפרש"י ודבריו צ"ע, והתוס' פי' לפטור חבירו [ואפשר דזהו ג"כ כוונת רש"י] והק' בכ' הגרי"ז דהא ציפו"מ חולין הם, ואין בזה אמירתו לגבוה.

**בתוד"ה** צפורי דא"א דליכא חד מצורע נראה מדברי תוס' דאם אין מצורע בעולם א"א להתחייב בקרבן, וצ"ע לק' יא: ובירושלמי שם דמבואר דאפשר להתחייב בקרבנות נזיר קודם הנזירות, ומוכח דחלוק ביסודו קרבנות נזיר דהוא מעצם קבלת הנזירות, ובעזה"י יבואר עוד בזה.

**בגמ'** במילתא דסמיך לי' וכו' דכתיב וכו' צ"ב דהכא דרשינן דסמוך לי' בקרא, ואילו בצפורין פי' תוס' בע"א דסמוך בקיום המצוה, ואפשר דפריך במכ"ש, דמ"מ תוס' ג"כ מודו דבעינן להא דסמיך לי' מקרא, אלא דס"ל דלא סגי בזה ודוק.

**בגמ'** ולפוטרו מן קרבנותיו ק' מ"ט לא משני דקאמר בלבו, וכדלעיל ב:.

**בגמ'** שמאל שהיא שבועה שנאמר ובזרוע עוזו העירוני דא"כ הנשבע בזרוע ליהוי שבועה.- ראיתי לדון בעיקר דינא דהאומר ימין האם זה מדין יד, וא"כ יהא ראי' דיש יד לשבועה, ודנו בזה אם יש יד לשבועה עי' נדרים ח. תוד"ה האומר, ושם בדף ב: עי"ש.

**בתוד"ה** כגון דאמר בלבו הר"מ בפה"מ והרע"ב כתבו דלרבנן חייב להביא שתי תורים או שני בנ"י ומבואר דלא מיירי באמר בלבו לנזירות דא"כ כיצד יתחייב לרבנן בתורים ובנ"י, וע"כ דכוונתו כפי משמעות הלשון. ועשמ"ק בע"א בשם ה"ר עזריאל דכולה מתני' במכוין כמשמעות הלשון. וצ"ע לפמשנ"ת בשיטת הר"מ פ"א מנזירות ה"ו דבכל ידות צריך שיגמור בלבו, וה"נ לכאו' הוא מדין ידות.

**בא"ד** לאחר זמן כשישלים וכו' מבואר דקרבנות טמא חייל מיד, אלא דמעוכב מלהביאם, אבל קרבנות נזיר טהור לא חיילי רק כשישלים, ויל"ד בזה בדברי הגר"ח דנזיר טמא הוא ג"כ מנין נזירות בפ"ע, והבאת קרבנות נזיר טמא הוא גמר הנזיר טמא, א"כ אכתי לא חיילי הבאת קרבנות נזיר טמא וצ"ע. [ועמש"כ בסוטה טו.]- ע"ע מקור ברוך ח"א סי' י"א (ד"ה וכבוד) ובסוף הספר במכתב (עמ' 127) מש"כ להוכיח מדברי תוס' בדין הפרשת קרבן נזיר טמא קודם גמר הנזירות.

**במשנה** הריני נזיר מן החרצנים וכו' ה"ז נזיר, ובגמ' מייתי דר"ש פליג ע"ז, ובעזה"י נבאר סוגיא זו לק' יא..

**בגמ'** רש"א אינו חייב עד שידור מכולם כ' הרא"ש דמודה ר"ש בהריני מסלסל עי"ש, ולדברי הר"מ פ"א מנזירות ה"ו דהריני מסלסל הוא מדין יד בודאי לא פליג ר"ש ע"ז. ונפ"מ אם הוא מדין יד או מדינא דמשנתינו למש"כ המנ"ח מצוה שס"ח דהאומר הריני נזיר מן החרצנים דנעשה נזיר, מ"מ אינו לוקה משום בל יחל אלא על החרצנים, וא"כ בהריני מסלסל ה"ז קבלת נזירות גמורה, ועובר בבל יחל על כל איסורי נזיר, עוד ראיתי לדון למש"כ החזו"י דדין האדם בשבועה הוא רק במה שהוציא בפיו, אבל מה שחל ממילא אין בזה דין האדם בשבועה פרט לאנוס, א"כ בהריני מסלסל הוא קבלת נזירות לכל דבר ודוק. בחי' ר' אברהם מן ההר כ' דלר"ש הוי נזיר מן החרצנים, וכ"נ ברש"י לק' ד. ד"ה איבעית וצ"ע, וכ"כ בשמ"ק נדרים פג. בשם הרי"ף, וע"ע תו"י שנדפס בג' בכתובות נו:, ועי' מש"כ לק' יא. דברש"י במשנה שם מבואר דאינו נאסר.

**דף ד' ע"א**

**קידוש על היין**

**בגמ'** הרי מושבע ועומד מהר סיני ופירש"י דכתיב זכור את יום השבת וגו' זוכרהו על היין בכניסתו וביציאתו ולא חיילא שבועה ע"ז, ד' רש"י הובאו בתשו' הרשב"א ח"ד סי' ק"ט ובשו"ת הרא"ש כלל י"א סי' ג', וכ"ה בס' הפרדס והובא בתורי"ד פסחים קו. [ובידיעות נכבדות שנדפסו בראש ס' קוה"ע הוכיח מזה דפי' נזיר הוא מרש"י, והביא עוד מרמב"ן בסו"פ חזקת הבתים שהביא רש"י לק' נ"ד] ובספר הישר לר"ת חידושים סי' ס"ב הביא מהר"י קרא בשם קלונימוס איש רומי דנזיר מותר ביין קידוש והבדלה. ובתוס' דחו פי' זה מתוך הסוגיא, ועוד הקשו דקידוש היום על היין אינו מה"ת. ולדרכו של רש"י מבואר דלא חיילא הנזירות על יין קידוש והבדלה, ובפשוטו זה נשאר אף למסקנא. וברדב"ז ח"ב סי' תרפ"ח כתב דשמעתין אליבא דר"ש ולא מדקדק כולי האי דאפשר דר"ש סבר דקידושא ואבדלתא מה"ת, ועוד דכך סבר המקשה והשיבו ע"פ דרכו.

וברא"ש וברוקח ובשמ"ק הוסיפו להקשות דהרי מקדשין על הפת כשאין יין, והיינו דהקו' בתרתי א. דמוכח דקידוש על היין אינו מה"ת ב. דמ"מ אינו מושבע ועומד מהר סיני דהרי אפשר לקדש על הפת, [ובתורי"ד בפסחים שם הביא מהפרדס שכתב וז"ל מיהו אנן לא שרינן לכתחלה שיקדש הנזיר על היין וישתה אלא יקדש על הפת ויפטר מן היין אבל אם מיהר וקידש על היין נתחייב לשתות כו' ואם אין לנזיר פת יקדש ביין לכתחילה וישתה וכו' עכ"ד, וצ"ב במש"כ דאם מיהר וקידש על היין שרינן לי' לשתות, הרי יכול לקדש על הפת, ויעויין בס' הפרדס שכתב דאף בנשבע על היין מותר ביין מצוה, וכן בפת.] וכמו"כ ילה"ק דמקדשין על חמר מדינה, ועמד בזה המאירי, וכן הק' האו"ז ערב שבת סי' כ"ה ויקשה בשני אופנים וכנ"ל, עוד הקשה השמ"ק בשם ה"ר עזריאל דאף אי נימא דקידוש על היין מה"ת, מ"מ המברך צריך שיטעום הוא מדרבנן, [וכ"כ תוס' בשבועות כ: סותוד"ה נשים ובפסחים קו. סוד"ה זוכרהו דמה"ט ליכא היתירא לנזיר לשתות מן היין, ויש לציין בזה עוד סתירת רש"י בעירובין מ: ובר"ה כט. בטעם חובת הטעימה, ולהמבואר ברש"י כאן מבואר דהוא מה"ת, ולהמבואר להלן דבעינן שיהא ראוי לשתי' א"ש] ועוד דיכול לשמוע מפי אחר דשומע כעונה, [וכן הק' הרוקח] ועוד דיכול לקדש וליתן לאחר לשתות, ועוד דא"צ לטעום מהקידוש אלא מלא לוגמיו, ואיסור יין בנזיר הוא ברביעית, ויש להוסיף דאף אי נימא דשיעור יין לנזיר הוא בכזית יל"ע דמלא לוגמיו הוא פחות מכזית ועמד בזה השאג"א סי' ס' וצ"ע.- ועיקר הקו' הוא דאע"ג דמיתסר מדין ח"ש, מ"מ לא אמרינן בזה מושבע ועומד מהר סיני וכמש"כ תוס' בשבועות כג: ד"ה דמוקי, ותי' הקר"א דשמעתין כר' שמעון, ור"ש סבר כל שהו למכות, [וכדאמר להלן], וכ"כ המרומי שדה, שו"ר שכ"כ השאג"א (שם), אולם בברכת ראש כ' דבשתי' מודה ר"ש דיש שיעור, וראיתי מובא דהברוך טעם בשבועות כ"א כ' דלהריטב"א בשם הרמ"ה דטעמא דר"ש דכ"ש למכות משום דאחשבי' הכא ששותה משום קידוש אין כאן אחשבי' לאיסורא וצ"ע. וא"ש דהשמ"ק לא תי' דר"ש לשיטתו, וע"ע שו"ת הרמב"ם סי' ג' שהוכיח מסוגיין לדין חצי שיעור בשבועה עי"ש.

והנה ע"ד הקו' דאפשר בפת ובחמר מדינה ולשמוע מפי אחר או ליתן לאחר י"ל דמ"מ משכח"ל כשאין לו אלא יין, ואין כאן אחרים, ובהכרח צריך לשתות מן היין. ויעויין בשאג"א סו"ס ס' שעמד בזה דמיירי כשא"א בענין אחר, וצ"ע דסתימת הסוגיא הכא וברש"י לק' מד. נראה דבכל גווני שרי בקידושא ואבדלתא, וע"ע פמ"ג רס"י רע"א דרצה לומר בדעת ר"ת בפסחים דאין מקדשין על הפת משום דקידוש על היין ד"ת, [וצ"ע דר"ת הכא ס"ל דקידוש על היין אסמכתא הוא] ובריב"ש בתשו' קנ"ט (הובא באהע"ז סי' קס"א סעי' ד' ובהגר"א שם ס"ק ו') כ' דהנשבע שלא יחלוץ ולא ייבם חשיב נשבע לבטל את המצוה וכ' וז"ל וה"ז כנשבע שלא יקדש קדוה"י לא ביין ולא בפת דודאי הוי נשבע לבטל את המצוה ולא חלה עליו השבועה אע"פ שאם נשבע שלא יקדש ביין שבועה חלה עליו דלאו מושבע מהר סיני הוא לקדש ביין דהא אפשר בפת כמו שפי' ר"ת ז"ל בההיא דמס' נזיר עכ"ד. וצ"ע א. דר"ת ס"ל דאין מקדשין על הפת ב. דבתוס' מבואר דטעמו של ר"ת דקידוש על היין אסמכתא בעלמא הוא. ובס' המכריע סי' ע"א כתב דכך קיבל מרע"ה מסיני לקדש על היין או על הפת, [ויעוי"ש בס' המכריע שהובא הרבה מדבריו בתורי"ד בפסחים הנ"ל] וע"ע בחינוך מצוה ל"א בטעם קידוש על היין והפת, וע"ע ברע"א סי' רע"א במג"א ס"ק א' שהוכיח מדברי (המג"א) [הר"ן] דקידוש על היין או על הפת הוא מה"ת.

והנה הרע"א בשו"ע או"ח סי' רע"ג סעי' ה' הוכיח דיין לא חשיב מקום סעודה, דאל"כ תיקשי לדעת הרא"ש דקידוש במקום סעודה הוא מה"ת. [א"ה כן למד הרע"א בשיטת הרא"ש, אולם הפמ"ג בסי' רס"ט ורפ"ח במ"ז ס"ק ג' נקט בדעת הרא"ש דהוא מדרבנן ונתבאר בערבי פסחים עמ' ל'] ותיקשי לפי' התוס' [וכן פי' הרא"ש] דהקו' הוא בתמי' שאין חיוב לקדש על היין, דמ"מ הרי צריך ליין מדין מקום סעודה, וביאו"ד כמשנ"ת דמשכח"ל כשאין לו אלא יין, וצריך ליין למקום סעודה, ומזה הוכיח הרע"א דקידוש במקו"ס לא מהני יין, וילה"ע בדברי הרע"א דהא מדברי הרא"ש דהקשה דמקדשין על הפת, והא משכח"ל כשאין לו פת וצריך ליין, [ולפמשנ"ת לעיל לפרש קושיתו בתורת הוכחה דמדקדשין על הפת מוכח שקידוש על היין אינו מה"ת, ומה"ת א"צ כלל לא יין ולא פת א"ש] ותי' הדבר שמואל בפסחים דהרא"ש לשיטתו דקידוש במקו"ס הוא מה"ת, א"כ בהכרח שיש לו פת, דאל"כ כיצד יקיים במקו"ס, וע"ז הק' הרא"ש דא"כ א"צ יין דיכול לקדש על הפת.

המלחמות פ"ג דשבועות (יג: מדפי הרי"ף) כ' דנזירות חל על קידושא ואבדלתא דאפשר לקיים את שתיהן, ולכאו' כוונתו כחדא מגווני הנ"ל.

ובקר"א לק' לח: (ד"ה ומה) הקשה דקידוש על היין אפשר ברביעית יין מזוג, ואילו נזיר אינו חייב עד שישתה רביעית יין, והוכיח מזה חידוש גדול דאף לענין נזיר מצטרף המים, וכ' דה"ה לענין ערלה, ובמאירי בדף לח. מבואר דאין המים מצטרפין עי"ש, ועי' או"ש פ"ה מנזירות. ובמנחת שלמה ח"א סי' ס"ב אות י"ז הוכיח מהא דלענין ליקח בכסף מעשר שני אינו ניקח אלא מדין אגב היין, מוכח שאינו יין, וע"ע עמק ברכה ניסוך המים אות ג' (עמ' ק"ג) שכתב דלענין מילי דאורייתא אין המים מצטרפים, והוכיח כן מדברי הר"מ בהל' נזירות עי"ש, ולפמשנ"ת דשמעתין כר"ש וסבר כ"ש למכות לק"מ. וא"ש בזה ג"כ מה שהקשו דיכול לשתות היין שלא כדרך ואין בזה איסור תורה, ועמד בזה הכת"ס או"ח סי' צ"ו והוכיח שאין יוצאין במצוה שלא כדרך ולפ"מ שחידש המהרש"ל בשבועות כג: דלר"ש דחייב על כל שהו, ה"ה דחייב בשלא כדרך לק"מ, ובמהר"ם שיק כ' דבנזיר כיון דחידשה תורה דחייב על חרצן וזג אע"פ שאינו ראוי לאכילה וכמש"כ תוס' לק' לד: ד"ה מחרצנים ה"ה דחייב בכל אכילה שלא כדרך. ועמשנ"ת בפסחים כד: בזה.

ובדבר הקו' דאפשר לברך וליתן לאחר י"ל בכמה אופנים א. כ' החכ"צ הובא בשע"ת סי' ק"צ ס"ק ה' דאסור לעשות כן משום לך לך אמרינן לנזירא וכו', אכן אין בזה ישוב גמור, דהכא משמע דדנים על עיקר השתי', ב. כ' החכ"צ דאין לו לברך וליתן לאחר לשתות דנסתלקו מעשה ראשון עי"ש. ג. כ' שם דכיון דאינו יכול לשתות בעצמו אינו יכול להוציא אחרים, ויעויין בס' הפרדס שכתב שאין לו לברך וישתו אחרים.

ובדבר הקו' דלקידוש סגי במלא לוגמיו, ראיתי לדון ולתרץ דנפ"מ לענין להצטרף לשיעור דאם שתה יין באיסור, ועתה בא לשתות קידוש לא יצטרף כיון דמושבע ועומד, וצ"ע בזה דהרי אפשר לקדש לאחר זמן שיעבור כדי אכילת פרס, וא"כ אין כאן היתר לשתותו באופן שיצטרף לשיעור, עוד ראיתי לדון די"ל דאע"ג דסגי במלא לוגמיו מ"מ אם שותה רביעית יש בזה קיום מצוה. א"נ דכיון דצריך לשתות רוב כוס והוא מדין רובו ככולו, בעינן שכולו יהא ראוי לשתי', אכן ז"א דא"צ שתיית רוב כוס, אלא מלא לוגמיו, ובאדם בינוני י"א דהוא רוב רביעית. והנה הפנים יפות עה"ת פ' נשא הובא בקו"א לשאג"א סי' ס' הקשה בהא דשנינו רפ"ג דעירובין מערבין לנזיר ביין ותיפו"ל דחזי לדידי' לקידוש, ותי' דיכול לשמוע מאחר, ודן שם לחדש דאי קידוש על היין מה"ת א"א לצאת מאחר [ועי' בתוס' בפסחים צט: ובמשנ"ת שם] ושמעתי מהג"ר אברהם גניחובסקי זצ"ל דהחת"ס בספר הנצחון תי' דלקידוש סגי במלא לוגמיו ולערב בעינן רביעית, שו"ר דהביא כן מהחת"ס בקובץ תשובות סי' י"ג ובחי' עמ"ס פסחים כג. ד"ה מערבין ובתורת משה מהדו"ק פ' יתרו (כ, ח) שתי' כן בשם מהר"א בינגא, וכן תי' הישועות יעקב או"ח סי' תע"ב, ובשמעתין דקאמר דמושבע ועומד י"ל כנ"ל דאתיא כר"ש דכ"ש למכות, והגאון הנ"ל אמר עפ"ד הבאוה"ל סי' רצ"ו סעי' ב' שאין מקדשין על יין האסור, וא"כ בעינן שיהא לו היתר בשתיית כל הרביעית, עוד תי' הגרא"ג דנפ"מ כשקידש מבעו"י, ובכה"ג אסור לו לקדש על היין, א"נ דמיירי ביו"ט וקידוש ביו"ט הוא מדרבנן.

ולפ"ז ניחא ג"כ הקו' דהמברך צריך שיטעום הוא דרבנן דמ"מ בעינן שיהא היין ראוי לו, וכיון שהוא יין האסור לא חשיב יין, ובדעת הראשונים דכתבו דכיון דהמברך צריך שיטעום הוא מדרבנן ע"כ יכול לקדש על היין, י"ל דאין זה סותר לבאוה"ל א. די"ל דכ"ד הבאוה"ל הוא לבתר הדין דהמברך צריך שיטעום, והיינו דדין קידוש הוא בצירוף שתי' ע"כ אמרינן דלא חשיב יין, אבל מה"ת שאין דין טעימה ליכא דין יין הראוי' לשתיה ב. דכ"ד הבאוה"ל הוא ביין שנאסר באיסור חדש, אבל ביין לנזיר דראוי ע"י שאלה [וזה ל"ש בנזיר שמשון דליתא בשאלה] ועוד דחזי לאחריני, והעירוני להוכיח כסב' זו מהא דאיתא בעירובין מ: דאפשר לברך על הכוס ביוה"כ וליתבי' לינוקא עי"ש, אלמא דאע"ג דאסור לדידי' מ"מ חשיב יין לברכה, כיון דאינו איסור חפצא, וה"ה יין לנזיר דאינו איסור חפצא. והדברים מבוארים ברמ"א סי' ער"ב סעי' ט' דמי שאינו שותה יין מחמת נדר יכול לקדש וישתו אחרים או ישמע מאחרים, והראה הגר"א מקורו מהגמ' בעירובין הנ"ל, הא קמן דכל דחזי לאחרים חשיב יין לקידוש, שו"ר בתשו' מיימוני הפלאה סי' ד' שכתב בנודר מכל פירות לא חשיב התרה לדבר מצוה משום קדושא ואבדלתא דיכול לשמוע מאחרים אע"פ שאינו יכול לשתות, וראי' לדבר מההיא דיוה"כ ועוד דאפשר לקדש על הפת ולהבדיל על חמר מדינה [וכ' דמ"מ הוא מצוה משום וקראת לשבת עונג, וכן ביו"ט שיש דין לכם, ועמש"כ להלן מ"ט בשמעתין לא מוקי לה בהכי] ובמש"כ הרמ"א שאם אין אחרים עמו יקדש על הפת או ישמע מאחרים כ' הגר"א מהא דנזיר ד' כו' וע"ש בתוס' וכנ"ל עכ"ד, וצ"ב כוונתו, ובדמש"א ס"ק ט"ז פי' דהוכיח דחייב לשתות, וע"כ הוצרכו תוס' לפרש דלא חשיב מושבע ועומד, ולו"ד י"ל דבא להוכיח דחל נדרו ואסור בשתיית היין. וע"ע ברמ"א סי' רצ"ט סעי' ו' במי שמתענה שישמע מאחרים, והמג"א מדמי לנדר דסי' ער"ב, ומטו בזה בשם הגרב"ד זצ"ל ליישב שלא תיקשי ע"ד המג"א דאין מקדשין על יין שאסור לו משום נדר, דבעינן שהיין יהי' ראוי לו דבתוס' מבואר דכיון דהטעימה מדרבנן מקדשין עליו, אלמא שא"צ ראוי לו, וביאר הגרב"ד דבשלמא אם יש חיוב טעימה י"ל דא"א לקבל נזירות דה"ז כשבועה לבטל את המצוה, אבל אם אין דין טעימה, אלא שהיין יהא ראוי לו, בזה י"ל דדמי לנדר דחל על דבר מצוה, כיון דאינו אוסר מעשה מצוה דהאדם, אלא את החפץ, וקילס הגר"ח זצ"ל לסב' זו. וע"ע בהגר"א סי' רע"א סעי' ט"ו שביאר ד' השו"ע שאם הפסיק בדיבור בין הקידוש לשתי' אינו מעכב את הקידוש, וכ' הגר"א דקידוש ד"ת בלא יין, וצ"ב דמ"מ מדרבנן בעינן יין.

ובקושיית הפנים יפות מהא דמערבין ליין בנזיר והא תיפו"ל דחזי לדידי' לפמשנ"ת לעיל דהכא הכוונה בכה"ג שאין לו פת וא"א שיוציאנו אחר או יתן לאחר לשתות, א"כ א"א לערב מהאי טעמא דלא חשיב חזי לדידי'. ולמ"ד דשיעור יין לעירוב הוא בחצי לוג קו' מעיקרא ליתא. ועוד ראיתי לתרץ דשיעור עירוב הוא מזון ב' סעודות, והכא אינו יכול לחלקו לב' סעודות, ויל"פ דיכול לשתות חצי בקידוש וחצי בהבדלה ויבדיל מפלג המנחה. אכן מאחר דישתה ממנו בקידוש שוב לא חזי להבדלה דאין כאן רביעית ויל"פ בזה.- ובעיקר הדברים העירוני דבגמ' בעירובין לו. אמרינן דמי שאמר על הככר שבשבת יהא קודש יכול לערב בו דמבעו"י הוא סעודה הראוי', ומבואר דא"צ שתהא ראוי' לב' סעודות בשבת וצ"ע שם, ומ"מ י"ל דבעינן ראוי לב' סעודות, והכא לא חזי אלא לסעודה אחת, אכן ז"א דהא חזי גם לקידוש אחר.

הבית יצחק יו"ד ח"א סי' מ"ט והעולת שלמה (קדשים, בסימנים שבסוף הספר סו"ס א') תי' עפ"ד הגמ' בעירובין לו. דבעינן שהסעודה תהא ראוי' מבעו"י, א"כ הכא לא חזי מבעו"י, ויל"פ דיכול לקדש מבעו"י, ומבואר מדבריהם דכיון דכשמקדש מקבל עליו שבת בעינן שהסעודה תהא ראוי' קודם קבלת שבת ואכמ"ל.

ובעיקר הדברים דיחול נזירות על יין מצוה כיון דלקידושא ואבדלתא א"צ רביעית, וא"כ אין בזה מושבע ועומד, וכמש"כ תוס' בשבועות כג: ד"ה דמוקי דחצי שיעור אינו אלא איסורא ולא חשיב מושבע ועומד, וכ"כ הר"ן שם דלא חשיב מושבע ועומד, העירו לחלק בזה די"ל דכ"ז הוא בנשבע על חצי זית נבילה דלא חשיב מושבע ועומד, ולא חשיב שבועה נגד התורה, אבל הכא הוא להיפוך דנזיר שנוזר מן היין הרי בכלל נזירותו נגד קידושא ואבדלתא דהוא מושבע ועומד מהר סיני ולא יחול נזירותו ודוק והבן. ויעויין בקר"א שעמד בזה, ובעיקר הדבר דמהני שבועה על ח"ש לאו מילתא דפשיטא היא ערשב"א שבועות כג: וריטב"א בשם הרמב"ן ומאירי יומא עג:.

וכדברי רש"י דכיון דקידוש על היין מה"ת ע"כ לא חיילא נזירות ע"ז, התורי"ד בפסחים קו. כתב שכן פי' שלשה מפרשים, ודעת רוב הראשונים דאין היתר לנזיר ביין דקידושא ואבדלתא, או משום דיין דרבנן, אי משום דהשתי' דרבנן, ועוד טעמים, ואשכחן שיטה ממוצעת היא דעת הראב"ן והובא לשונו בשאג"א סי' ס' דנדר אינו חל על דבר מצוה אלא במפרש, אבל בסתמא לא חיילא, ועשאג"א משה"ק ע"ז, ומבואר מדברי הראב"ן דהנזיר אוסר עצמו ביין דאל"כ לא שייך בזה מפרש, ועי' להלן. [והאריך שם האם נזירות דמי לנדר דחל על דבר מצוה, או לשבועה דלא חל על דבר מצוה, ובמשה"ק השאג"א דכיון דלא חיילא על קידושא ואבדלתא נימא אין נזירות לחצאין יל"ד בזה והארכנו בג' המנ"ח].

עוד הקשה הרא"ש ועוד אבדלתא מאי איכא למימר ע"כ לאו דאורייתא היא, והנה מדברי הר"מ פכ"ט משבת ה"א נראה דהבדלה מה"ת וכמש"כ המ"מ שם, אמנם אין בזה ישוב לדברי רש"י דזה ודאי דהבדלה על היין הוא מדרבנן דהרי אמרו בגמ' בברכות ל"ג דמתחילה היו מבדילים בתפילה העשירו קבעוה על הכוס, ואי אמרת על היין דאורייתא כיצד ביטלו דין זה, וכיו"ב כ' הרע"א בג' הט"ז סי' רצ"ו ס"ק ז', שו"ר בתורי"ד בפסחים קו. שעמד בזה, והביא גירסא זוכרהו על היין בכניסתו וביציאתו, וכ' דכ"ה גירסת השאלתות, פ' (תבא) [ברכה] וכ' דלא יתכן והראי' מגמ' בברכות. ובשאג"א סו"ס ס' כ' דזהו ראי' שאין עלי' תשובה. ובהעמ"ש שאילתא קס"ו א' כתב לחדש דאין אומרים הבדלה אלא או בתפילה קבועה או על הכוס, ואע"ג שאין חיוב מה"ת להתפלל מ"מ יש חפצא דתפילה מה"ת ויש לה כמה דינים לפתוח בשבח וכמה הלכות ורק בזה יוצא יד"ח הבדלה וצ"ע. והעירוני דמ"מ אינו מושבע ועומד דהרי יכול להתפלל, ודוח"ל בכה"ג שאין דעתו מיושבת עליו להתפלל.

ובחות יאיר סי' י"א (ציינו הרע"א ביו"ד סי' רל"ו בש"ך ס"ק ב') כתב ע"ד רש"י וז"ל דאין פירוש מס' נזיר מרש"י או שהוא משובש מאד ומוטעה, כי זולת קושיות ר"ת איך יעלה על דעת רש"י שלא יחול נזירות יין על קידוש והבדלה אע"פ שהי' נדרש יין מקרא, וכל הפוסקים ס"ל דנדר חל על דבר שאינו מפורש בקרא אע"פ שנדרש מקרא וכו' ובלי ספק שתלמיד מטעה כתבו עכ"ל, והיינו דהוקשה לו דאף את"ל דקידוש והבדלה הוא מה"ת מ"מ אין זה מקרא מפורש בתורה, ושפיר תחול שבועה ע"ז. ומש"כ החו"י שאין זה מדברי רש"י, כבר כתבנו דהראשונים הביאו זאת מדברי רש"י.

באחרונים דנו האם שבועה חלה על מידי דרבנן, עבהגר"א יו"ד סי' רל"ט ס"ק ט"ו, רע"א שם סי' ק"ס סעי' א' שהביאו פלוגתא בזה, ומשמעתין אין ראי' וכמש"כ הרשב"א בתשו' ח"א סי' תרי"ד, דהכא הכוונה דלא יתכן לומר דהתורה באה להתיר יין של קידושא ואבדלתא כיון דדבר תורה א"צ לקדש על היין, ובמל"מ פ"ה משבעוות הי"ח תמה על הרא"ש בתשו' כלל י"א סי"ג שהוכיח מכאן דאין שבועה חלה על דרבנן, דהא הכא אקרא קאי, ועי' אורח מישור וצ"ע.

בעיקר קו' הגמ' דמושבע ועומד מהר סיני הוכיח הגרי"ז דהדין דאין שבועה חלה לבטל את המצוה אין הטעם דלא שייך קבלת שבועה נגד התורה, דהא הכא הקבלה היא הנזירות וממילא נאסר ביין, ומוכח דהוא סב' שאיסורי פיו אינם חלים כנגד התורה. ועמש"כ בסוף הסוגיא מהמהרי"ט בביאור ענין קבלת נזירות, דהוא קבלת תואר נזיר והתורה אוסרתו באיסורי נזיר, וצ"ל דכ"ז בכלל מושבע ועומד מהר סיני דחשיב שחל מחמת פיו, ועמד בזה בחי' הגרש"ר נדרים סי' ד' אות ד' עי"ש. ויעוי"ש שהקשה בעיקר יסוד הגרי"ז דא"כ מ"ט חל בכולל.- וע"ד הקו' ע"ד המהרי"ט, ראיתי להעיר דמהגמ' גופא לא תיקשי דיש לפרש כמו שהובא להלן מהמאירי ואבנ"מ דפי' כוונת הגמ' כאן ע"פ הגמ' לק' מד. דיש היתר בנזירות ביין מצוה עי"ש.

בהא דילפינן בשמעתין לאסור יין מצוה כיין הרשות הקשו התוס' בשבועות דף כה ע"א תוד"ה חומר (ציינם הרע"א בגלהש"ס לעיל ג:) דבנדר ג"כ איכא קרא ולמ"ל תרי קראי הא מקשינן נדרים לנזירות ותי' דהכא אוסר עליו כל היין ע"כ לא ילפינן מינה לנדר, ומנדר לא ילפינן דשאני נדר דאוסר הסוכה משא"כ הכא דאוסר עצמו ביין עי"ש. [ויעויין במאירי בשמעתין שביאר היטב דנזירות דמי לשבועה, ומדבריו יש ללמוד לחקירה הנודעת בגדר איסור נזיר עי"ש] וברשב"א בתשו' ח"ד סי' ק"ט הקשה ע"ד רש"י דהא נדרים חלים ע"ד מצוה, מבואר דלמד דלא ילפינן מהכא דבר זה דנדרים חלים ע"ד מצוה.- ובעיקר קו' תוס' בשבועות למ"ל תרי קראי ק' דלק' מד. דרשינן ק"ו להתיר יין מצוה ק"ו ממת מצוה, ועלה מייתי קרא דיין ושכר יזיר וא"כ שפיר איצטריך קרא, וכ"ה במאירי כאן. ועי' אבנ"מ בתשו' י"ד ובשאג"א סי' ס' דמתבאר כן. וע"ע לק' סב: תוד"ה יצא מש"כ ללמוד מדרשא דהכא. ויעויין מרדכי שבועות (רמז תשנו) דשמעינן מהכא דשבועה חיילא בכולל לבטל את המצוה, ומבואר דנזירות לא דמי לנדרים דחיילי לבטל את המצוה. ודעת המלחמות פ"ג דשבועות (יב: מדפי הרי"ף) דלא חיילא שבועה בכולל לבטל את המצוה, וכ' דכ"ז בקום ועשה אבל בשוא"ת שפיר חייל, והיינו טעמא דשמעתין.

כתב הבית הלל בג' השו"ע יו"ד סי' שע"ח משמע קצת דנזיר שאירע לו אבילות מותר לשתות יין מעט בתוך הסעודה מדאמרינן שלא נברא יין אלא לנחם אבלים א"כ הוא מצוה לשתות כמו שמצינו בגמ' וכו' קדושא ואבדלתא דהוא מדרבנן לחד מ"ד א"כ נראה לדבר מצוה הוא מותר לשתות יין מכ"ש כאן באבילות שמותר לשתות וכו' עי"ש.

**נזירות חל על איסור בכולל**

השעה"מ פי"ז מאיסו"ב ה"ח הביא קו' הכפו"ת למ"ל קרא לאסור יין מצוה כיין הרשות תיפו"ל דחל בכולל מיגו דחל איין דרשות חל נמי איין דמצוה, [ועמד בזה השאג"א סי' ס"א, והוכיח דהבבלי סובר דלא חל לבטל בכולל, וכן הקשה המל"מ פ"ה משבועות הי"ח וקדמו הראבי"ה אלף כ"א, וכ' עוד דלמאן דאית לי' כולל משכח"ל כשנשבע על כל איסורי נזיר, ושמעתין כמאן דל"ל כולל] ותי' השעה"מ דאיצטריך קרא בנשבע שאשתה היום וחזר ואמר הריני נזיר דבזמן המיגו ליתא לאיסורא קמא, וכיו"ב כ' התומים סי' ע"ג ס"ק ד' על קידושתא ואבדלתא דמיירי בנוזר בשבת ואינו כולל כיון דחייב השתא לשתות יין. וכ' הרע"א דהא יש כאן כולל חרצנים וטומאה וכדומה, ויעויין ברע"א ביו"ד סי' רט"ו סעי' ה' שהקשה ע"ד השו"ע דהאומר שבועה שלא אשתה ונדר בנזיר אינו חייב משום נזיר ואמאי הא חייל בכולל דחרצנים וזגים, והביא קו' זו מהזכרו"י, ובפ"ת הביא לזכרו"י שהקשה דכולל חרצנים זגים טומאה ותגלחת, ובאבנ"מ תשו' ט"ו תי' דלא אמרינן כולל אלא בשם אחד וכמש"כ תוס' ביבמות לב: והכא כל א' הוא לאו בפ"ע [ויעוי"ש שדן דמ"מ לענין איסור בל יחל הוא לאו אחד] ולכאו' כ"ד האבנ"מ הוא על תגלחת וטומאה, אבל אכתי תיקשי מחרצנים וזגים דהוא לאו א' בתורה, מכל אשר יעשה מגפן היין, ולדעת הר"מ פ"ה מנזירות ה"ח שאין לוקין על לאו זה א"ש, אבל תיקשי לדעת הראב"ד, וכמו"כ תיקשי להרמב"ן ביבמות לב: דכולל חל אף בב' שמות (ועדו"ח רע"א במכתבים שבסוף הספר מש"כ בדברי רש"י חולין קא: ועי"ש בחת"ס, ועחדו"ת ממרן הגרי"ש הגאב"ד דפוניבז' זצ"ל שנדפסו בראש ס' שלמ"י).

ובמנ"ח מצוה שס"ח [טו] תי' דבאומר הריני נזיר מן היין לא שייך לומר מיגו דחל על תגלחת וטומאה, דאיהו לא נזר אלא מן היין אלא דינא הוא דאין נזירות לחצאין והוי נזיר לגמרי, אבל תחילת נזירותו הוא מן היין וא"א שתחול. ויש להוסיף בזה עוד לפמש"כ הגרי"פ על הרס"ג עשה ק' (שלח- ד) להוכיח מכמה ראיות דעיקר הנזירות הוא מיין, וכלישנא דקרא מיין ושכר יזיר וגו' כל ימי נדר נזרו תער לא יעבור וגו' והיינו דעיקר הנזירות הוא מן היין, ודינא הוא דנזיר אסור בתגלחת וטומאה, וכן בסוף הנזירות כתיב ואחר ישתה הנזיר יין, ועי"ש מש"כ לענין בל יחל עפ"ז. ויבואר בעזה"י להלן בדין אין נזירות לחצאין בזה. ובעזה"י יבואר עוד בדין כולל בתוד"ה ר"ש.

האבנ"מ בתשו' י"ד קרוב לסופה הביא קו' השאג"א והכפו"ת דמ"ט לא חל בכולל וציין גם לחו"י עי"ש, וכ' האבנ"מ דכל הקו' הוא לפ"מ דנקטו דמיירי בנשבע שאשתה כוס זה, וכ' דבש"ס לא נזכר כוס זה, אלא שבועה שאשתה, והיינו שישתה רביעית בתוך ימי הנזירות, ובכה"ג לאו כולל הוא, ולמדנוהו מדברי הריב"ש בתשו' קנ"ט בנשבע שלא לחלוף ושלא לייבם, אע"ג דכ"א בפ"ע חיילא שבועה מ"מ כשנשבע על שניהם לא חיילא שבועה ולא חשיב כולל דכל א' הוא מחלקי המצוה, וא"כ ה"נ כשנודר בנזיר ואוסר על עצמו כל כוס וכוס שישתה, הרי כל כוס הוא מחלקי המצוה, וכל תי' האבנ"מ הוא על הא דאין כאן כולל עוד יין, אבל יקשה דהא כולל שאר איסורי נזיר, ומבואר באבנ"מ דנקט דזה לא חשיב כולל.

ובעיקר הדברים הובא לעיל מהמרדכי והמאירי בטעמא דחיילא הנזירות הוא משום כולל, ובמאירי פי' דכולל חרצנים וזגים, ובמאירי עמד בעיקר הקו' וכ' דשמא מהכא ילפינן דחל בכולל, ומבואר מדבריו דיש סב' דבאיסור הבא מעצמו לא יחול בכולל וע"ז ילפינן מהכא דחייל. ובחו"י סי' י"ב י"ג י"ד כתב דכולל כוס היתר. וזה שלא כדברי הרע"א במהדו"ת סי' ט"ז ובחי' על ההפלאה (נדמ"ח פ"ג דשבועות) דלא שייך כולל אלא בכה"ג שאפשר לקיים ההיתר בלא האיסור, אבל הכא דא"א להגיע לכוס ההיתר אלא לאחר שישתה בכה"ג לא אמרינן כולל.

עוד כ' האבנ"מ די"ל עוד דאיצטריך קרא לאסור יין מצוה מטעם אחר והוא עפ"ד הספרי דהו"א שנזיר לא ייאסר ביין מצוה וק"ו מאונן. ולק' מד. אמרינן ויין יותר מכללו עי"ש, וכבר עמד בזה הראבי"ה סי' אלף כ"ד, וע"ע כ' הגרי"ז. ולדרך זו לא תיקשי כל הקו' ע"ד רש"י דאפשר ע"י אחר או ליתן לאחר דמ"מ הוא יין מצוה, אכן אכתי תיקשי על שמעתין דקאמר מושבע ועומד.

והנה איתא בגיטין עט: באשה שנשאת בגט פסול דתצא מזה ומזה ולא זה וזה מטמאין לה, ופירש"י אם כהנים הם, ובמהרש"ל כ' לא"ד אלא אחד כהן וא' נזיר, ודבריו תימה דהא נזיר אסור לטמא לאשתו, [ושמעתי ליישב לפמש"כ הקר"א לק' מג: דלדעת הר"מ דבעל מטמא לאשתו כדין מת מצוה, אף כה"ג מטמא לאשתו, וא"כ י"ל דה"ה נזיר] ובתורת האהל למהריל"ד בגיטין שם כ' דכל הדין דנזיר נאסר בטומאה, הוא בנדר הנזירות קודם שמת המת, אבל אם נדר לאחר שמת המת, ה"ז נזירות לבטל את המצוה, ולא חיילא הנזירות, וכ' דאף לשיטת תוס' בשמעתין הוא משום דקידושא ואבדלתא אינו דרשה מה"ת, וע"כ חיילא השבועה, משא"כ טומאת מתים. ודבריו צ"ע דהא חייל בכולל שאר מתים, ועוד העירוני דתוס' בשבועות כה. כ' דהילפותא לאסור יין מצוה כיין הרשות הוא דגלי קרא דיכול לבטל את המצוה, ולדבריו א"ש משה"ק לעיל למ"ל קרא לאסור יין מצוה כיין הרשות תיפו"ל מהא דבעינן קרא דמטמא למת מצוה, די"ל דהתם הוא דבר שנתחדש אח"כ, וע"כ מסב' חייל, אבל הכא הדבר ידוע שיש יין מצוה, וע"ע טו"א מגילה ג: (ד"ה ולאחותו) בכהן שמת לו מת וקיבל נזירות האם אמרינן הואיל ואישתרי ומסיק דאסור עי"ש. ועי' היטב ברש"י לק' מד. ד"ה לאסור מש"כ לבאר מדוע קידושא ואבדלתא לא חשיב הותר מכללו ותגלחת וטומאה חשיבא הותר מכללו, ואפשר דכוונתו כסב' הנ"ל. [ועקוה"ע סי' ל"ג אות ב' שביאר ד' רש"י באופ"א, ונתבאר להלן].

בגמ' לק' מד. דרשינן דנזיר מטמא למת מצוה, ולכאו' מהתם נשמע דנזירות חלה על דבר מצוה דאל"כ א"צ קרא להתיר, והי' מקו"ל דהתם חל בכולל על מתים שאינם מתי מצוה, משא"כ הכא אין כאן כוס היתר, דכל כוס הוא כנגד נזירותו, ואע"ג דלאחר שישתה כוס א' הו"ל שאר כוסות דהתירא, מ"מ א"א לקיים הנזירות בלא שיעבור על השבועה, [ובחו"י סי' י"ב, י"ג, י"ד כתב דכולל כוס היתר, והוא שלא כדברי הרע"א] אכן להס"ד דלקידושא ואבדלתא התם שפיר הוא כולל. ובמאירי כ' דהכא חייל בכולל זג וחרצן, וכן י"ל בדברי המרדכי הנ"ל, אבל מה שכולל כוס היתר לא חשיב כולל וכמשנ"ת מהרע"א.

**בגמ'** שבועה שאשתה וכו' המנ"ח בסוף מצוה שס"ח הקשה דיהא עשה דשבועה ככל היוצא מפיו יעשה וידחה עשה ול"ת דנזיר דישנו בשאלה, ותי' דעשה דשבועה ג"כ ישנו בשאלה, ואכתי הקשה ביין של קידוש שיבא עשה של קידוה"י וידחה ל"ת ועשה דנזיר, ועי' ראבי"ה אלף כ"ד שהביא מרבינו הלל שדן בזה שיהא עדל"ת.

הקשו הרש"ש והאפק"י ח"ג סו"ס י"א מ"ט לא מוקי לה ביין תרומה ומעשר שני דהוא יין של מצוה, וביותר דבתוספתא קתני דנזיר אסור ומ"ש מקידושא ואבדלתא לרש"י דשרי, ויעויין בתורי"ד בפסחים דהקשה דנוקמא במע"ש וכ' דבסיפא דספרי קתני מע"ש, אלמא דרישא לאו במע"ש מיירי. ובמנ"ח שם הקשה דעשה דמעשר שני ידחה עשה ול"ת של נזיר עי"ש. וע"ע קר"א משכ"ב. ולכאו' כמו"כ ילה"ק דמשכח"ל יין של שמחת יו"ט כמש"כ הר"מ פ"ו מיו"ט הי"ח, [ועמש"כ לעיל מתשו' מיימוני הפלאה סי' ד'] וכן במצות אכילה בעיוה"כ להסוברים דהוא מה"ת, וי"ל דזה דוחק שאין לו אלא יין, וא"כ אפשר למצוה זו להתקיים בשאר אכילות.

**בגמ'** אבע"א ר"ש ל"ל אאחע"א עפרש"י, וכ' השאג"א בסו"ס ס"א שאין לדבריו שחר, ודברי רש"י הובאו ברשב"א ח"ד סי' ק"ט ותמה ע"ז דלר"ש כשאמר הריני נזיר מן החרצנים לא חל האיסור כלל, ואם חל החרצן מדוע לא יחול אח"כ היין והטומאה מחמת נזירות השני', והרי לא אמרו שאחע"א אלא שלא להתחייב שתים ועי"ש עוד, ועמש"כ בתחילת הסוגיא מר' אברהם מן ההר. ובתורי"ד כ' דלא גרסינן לי', ועי' לעיל גירסת המאירי והראמ"ה. ועי' תוס', וכ' הרע"א דאליבא דרבנן חל בכולל, והקשה האבי עזרי פ"ז מנזירות הי"א ע"ד הרמב"ן במלחמות סופ"ג דשבועות והובא בר"ן נדרים יח. דבאיסור הבא ע"י עצמו איסור חל על איסור א"כ למ"ל קרא הכא דחל נזירות על שבועה עי"ש. וברשב"א ח"ד סי' ק"ט מדמה איסור הבא מעצמו לכולל, וכן המלחמות סופ"ג דשבועות (יג: מדפי הרי"ף) מדמי קונם על איסורים לדין כולל, והיינו משום דקונם חל איסור על החפצא, וזה חשיב כולל, וא"כ בנזיר שפיר תליא באאחע"א, דלא חל איסור בחפצא. אכן קו' האב"ע היא מדברי הרמב"ן שכ"כ אף באומר הריני נזיר הריני נזיר דחייב שתים.

ולו"ד הי' מקו' לפרש ד' הגמ' עפמשה"ק האחרונים דבנשבע שאשתה יחול בכולל, ויש שתי' דלר"ש ל"ל כולל, אך ק' דלרבנן חל בכולל ולמ"ל קרא, והי' מקו"ל דזה גופא כוונת הש"ס דר"ש ל"ל אחע"א אף בכולל ע"כ איצטריך קרא להכי, אבל לרבנן א"צ קרא לזה ודוחק.

**אין שבועה חלה על איסורים ואאחע"א**

באבנ"מ תשו' י"ב (ד"ה ובהא) הביא לפמ"ג שכתב שהנשבע לקיים ל"ת שבתורה אע"ג דאאחע"א מ"מ איסורא מיהא איכא עי"ש, וכ' האבנ"מ והנה נראה שהבין הרב המחבר ז"ל טעמא דאין שבועה חלה על נבילות משום דאאחע"א ובאמת בש"ס מעולם לא אמרו טעם זה גבי שבועה אלא הכי פריך שלא אוכל נבילות מושבע ועומד מהר סיני הוא ובתשו' נובי"ת או"ח סי' ל"ו כ' ז"ל הן אמת שממה שאמר בכ"מ והא מושבע ועומד מה"ס הוא ולא אמר סתם והא אאחע"א משמע דאי לאו דמושבע ועומד הי' שבועה חל דדוקא שבועה על שבועה אינה חלה ואמנם דבר זה צ"ע ושקידה בכמה מקומות בש"ס ואכ"מ עכ"ל, ובאבנ"מ כ' דנפ"מ בטעמא דמושבע ועומד דמה"ט איסורא נמי ליכא.

ובשמעתין אמרו משום אאחע"א, מ"ש הכא דאמרו טעם אאחע"א ולא כבכל מקום דאמרו מושבע ועומד מה"ס, והקו' בתרתי מ"ט אין כאן הטעם דמושבע מה"ס, ומ"ט בכ"מ ליכא טעמא דאאחע"א, וקו' בתרא לא תיקשי לאבנ"מ דבכ"מ עדיפא מינה קאמר דמושבע ועומד מה"ס, ומה"ט איסורא נמי ליכא.

והנה בטעמא דבשבועה ליכא משום אאחע"א מצאנו ב' דרכים א. המלבושי יו"ט ח"ב בקונטרס ק"ו סי' ז' ביאר דכיון שמצינו שנדרים חלים על איסורין ילפינן מזה שאין בזה משום אאחע"א, ובעינן לטעם חדש דמושבע ועומד ואין שבועה חלה על שבועה, ב. בקוה"ע סי' ל"ג וכ"ה במכתבי תורה מהגר"ח (נדמ"ח בכ' הגר"ח) ביאר דאיסורא דשבועה הוא על חילול הדיבור, ואין האכילה עצמה האיסור, וע"כ ל"ש בזה אאחע"א דלאו בחדא גוונא הוא, דהמאכ"א האיסור הוא האכילה, ובשבועה עובר על חילול הדיבור עי"ש.

ומעתה י"ל דבנזירות דעובר על לאוין האמורים בתורה בנזיר ולא על חילול הדיבור ובזה שפיר י"ל דאאחע"א ואשה"ט, ולענין בל יחל י"ל דבאמת יעבור דבזה ל"ש הטעם דאאחע"א, וצ"ע דא"כ יעבור על השבועה ועל הנזירות, ומ"ט אמרו בזה אאחע"א.

ועדיין לא נתבאר מ"ט לא אמרו כאן משום מושבע ועומד.

במשנ"ת דבשבועה לא אמרו אאחע"א, כבר הביאו דבבעה"מ סופ"ג דשבועות ובתוס' שם כ: ד"ה דכי, כז. ד"ה לקיים וברא"ש בנדרים ח. ד"ה והלא כתבו דיש בזה משום אאחע"א, וכבר עמד בזה האפק"י סי' ל"ו ענף ב', והארכנו בכ"ז בס"ד בנדרים יז..

וכתב בכ' הגרי"ז דנזירות על דבר האסור אין בזה הדין דאין שבועה חלה על שבועה משום דמושבע ועומד, אלא רק מדין אאחע"א, דלא דמי לשבועה על שבועה דהוא עושה האיסור, משא"כ בנזירות דהתורה אוסרת, וצריך לבאר דמ"ש מלבטל את המצוה דאמרו בתחילת הסוגיא דמושבע ועומד מהר סיני, וביאר בזה הגרי"ז ע"פ דרכו הנ"ל דבנזירות לכאו' ל"ש היסוד דלבטל את המצוה דכ"ז כשהשבועה עצמה לבטל את המצוה, אבל הכא מקבל נזירות על עצמו, אלא דמ"מ יש דין נוסף דחפצי שמים מופקעים מאיסורי פיו והוא דין בחלות האיסור, אבל בלקיים הוא דין במעשה השבועה, והכא הוא נזירות ולא שבועה ודוק והבן.

**בגמ'** לימד על איסורי נזיר שמצטרפים זה עם זה העירוני לדון האם לוקה שתים, וכיו"ב נסתפק החזו"א בערלה סי' ה' ס"ק ב' לר"מ דכל איסורים שבתורה מצטרפים זה עם זה, והאוכל חצי זית ערלה וחצי זית כלאי הכרם מצטרפים האם לוקה שתים.- וכשמתרים בו מתרים בשני האיסורים וכמש"כ המנ"ח מצוה שסח [יח]. ועמש"כ בג' המנ"ח עוד בשמעתין.

**בגמ'** ור"ש ל"ל צירוף מקשים ע"ד הפי' המיוחס לראב"ד בספרי נשא כ"ד דבאיסורי נזיר מודה ר"ש דאינו חייב בכ"ש כיון דכתיב לא יאכל תרי זימני וצע"ג.- עוד מקשים לפמש"כ תוס' בע"ז ולק' לח. ד"ה דלית דכ"ד ר"ש הוא רק כשהאיסור בעין, אבל כשאינו בעין אלא נותן טעם לא אסר, א"כ בעינן לדין צירוף לאסור בטעם, ויעויין נובי"ק יו"ד סי' צ"א אבנ"מ תשו' י"ג קר"א וברכת ראש לק' לח., ושמא י"ל דאין בחרצנים וזגים טעם וכמש"כ תוס' לק' לד: ד"ה מחרצנים שאינם ראויים לאכילה.- עוד ראיתי להקשות לפ"מ שדנו האחרונים בשמעתין דבשתי' מודה ר"ש דיש שיעור א"כ הו"מ ר"ש לאוקמי בצירוף יין ושכר וחומץ יין.

**ברש"י** ד"ה והרי מושבע אבל אם אמר קונם שלא אשב בסוכה לא אמר כלום המחנ"א נדרים סי' א' הוכיח מזה דכל הדין דנדר חל לבטל את המצוה הוא משום שאסר חפצא דסוכה, אבל אם אוסר את עצמו מלישב בסוכה לא חייל נדרו, ונתכוין לזה האפק"י סי' ל"א אות ג', והביא למהרי"ט שדחה דלמסקנא דילפינן דנזירות חל ה"ה נדר יחול בכה"ג לבטל המצוה, וכ"כ המהרי"ט תשו' נ"ד בשם המהר"י באסן, ותמה האפק"י דלדעת רש"י לא הדר בי' הש"ס, ואף למסקנא לא חייל על קידושא ואבדלתא, ונתעוררתי דלשיטת המהרי"ט בגדר קבלת נזירות דהוא קבלה על הגברא שנעשה בתואר נזיר והתורה אסרתו בכל איסורי נזיר א"כ י"ל דדוקא בזה חשיב מושבע ועומד, אבל קונם פי קורא את שמע י"ל דאין פיו משועבד למצוה. ועי' בראשונים בנדרים טו: בדין זה, ועי' אמרי בינה נדרים סי' ז'.

המאירי הביא גירסא [וכ"ה בראמ"ה] אבע"א אקידושא ואבדלתא ופי' דקשיא לך מושבע ועומד ה"מ בשבועות אבל נזירות חל על דבר מצוה מידי דהוה אנדר, ולא גרסו אבע"א ר"ש ל"ל אחע"א, והמאירי כ' דגירסא זו משובשת היא דנזירות היא כשבועה דאוסר עצמו על החפץ.

**ברש"י** ד"ה אלא שבועה שאוכל ככר זה וכו' התורי"ד בפסחים קו. הביא כן בשם תוס' נזיר ותמה ע"ז דאדרבה התם אמרינן דהיא שבועה שוא. ועי' באו"ז ערב שבת סי' כ"ה שהביא ד' רש"י דידן עי"ש. ובמאירי כ' לתרץ [מ"ש שבועה מקידושא ואבדלתא] בשם גדולי הרבנים שכיון שהוא חידש החיוב על עצמו ועיקר האיסור לא מסיני הוא בא ולא מהר חורב הופיע ובכה"ג חייל מדין כולל ותמה ע"ז מאד עי"ש. ועי' אורח מישור.

**בתוד"ה** מאי וקשה דאדרבה להכי איצטריך קרא המאירי תי' דאפשר דפשיטא לש"ס דלא בא הכתוב לבטל דין תורה. ובשאג"א ריש סי' ס' תי' דכיון דמדמינן נזירות לשבועה, ובנדרים דריש מקרא דנדר חל ושבועה לא חל, ומפרשינן הטעם דנדר הוא אוסר החפץ ושבועה אסר על הגברא, וא"כ נזירות דאוסר הגברא ואעפ"כ חל, א"כ שוב צ"ב החילוק בין נדר לשבועה.

**בא"ד** מאי משני בתר הכי וכו' ערא"ש מש"כ ליישב קו' זו. האו"ז הל' ע"ש סי' כ"ה כתב ליישב ד' רש"י דשאני שבועה דישנו בשאלה הנזירות חלה עליו, וכעי"ז כ' השאג"א סי' ס', ובקוה"ע סי' ל"ג אות ב' כתב דרש"י לק' מד. ד"ה לאסור תי' שיטתו, וביאר הקוה"ע דבקידושתא ואבדלתא המצוה בשתיית היין, וע"ז לא חל נזירות, משא"כ בשבועה אין המצוה בשתי' אלא שלא יתחלל דבריו, וזהו כוונת רש"י שם דקידושא ואבדלתא לא חשיב הותר מכללו, שאין זה בכלל הנזירות.

**בא"ד** לכ"נ לר"ת וכו' אסמכתא הוא השאג"א סי' ס' הביא ראב"ן בשם ר' יעקב הצרפתי [ר"ת] שכתב וז"ל הלא אין מושבע עליו מהר סיני שלא מצינו בקרא בפירוש שקידוש והבדלה על היין אלא שחכמים דרשו זכרהו על היין, וכ' ע"ז הראב"ן ולא נראה האי פי' דהא כל התורה מדרש חכמים הוא ומה שדרשו חכמים הוא מצוה של תורה בע"פ היא וניתנה בסיני עכ"ד, ולהמבואר בתוס' כוונת ר"ת דאסמכתא היא ואינה מה"ת. הרע"א בגלהש"ס כ' עי' סוטה דף לב ע"א תוד"ה ק"ש, ובתוס' שם כתבו ועוד דהתם משמע דקידוש דאורייתא והכי משמע נמי בריש מס' נזיר, וברע"א בסוטה שם כ' כפי מ"ש תוס' שם דפירכת הש"ס קדושא ואבדלתא מושבע ועומד מהר סיני הוא, היינו נהי דקידוש דאורייתא מ"מ עכ"פ יין לא דאורייתא ע"ש, א"כ מהתם לא נשמע כלל דקידוש דאורייתא, דדילמא באמת פירכת הש"ס דכל עיקרו דקידוש וכי מושבע ועומד מה"ס הוא עכ"ד, ויעוי"ש בתורע"א אות כ"ד.

**בתוד"ה** ר"ש שבועה שלא אשתה מבואר דהאומר שבועה שלא אשתה ואח"כ נדר נזירות חייל נדרו הרע"א בג' השעה"מ פי"ז מאיסו"ב ה"ח הוכיח מדברי תוס' דמי שנשבע שלא ישתה ואח"כ נדר בנזירות חיילא הנזירות בכולל, ותימה ע"ד השו"ע ביו"ד סי' רט"ו סעי' ה' דפסק בשם הרשב"א בתשו' ח"ד סי' ק"ט דאינו חייב אלא אחת, ועמד בזה הקר"א והובא באבי עזרי פ"ז מנזירות הי"א ועי"ש מש"כ ליישב. ויעויין היטב ברשב"א בתשו' שהביא לשמעתין וצ"ע שם, וי"ל לפמש"כ תוס' דמיירי בשבועה שלא אשתה כוס זה, בכה"ג לחכמים ה"ז כולל כל היין, אבל ד' הרשב"א והשו"ע הוא באומר שלא אשתה כלל, ואינו כולל יין דהיתירא, ואי משום שכולל איסורים אחרים י"ל דלא אמרינן כולל בב' שמות וכמשנ"ת. והא דלא מוקי חכמים לקרא בנשבע שלא אשתה, י"ל דבלא"ה תיקשי דלוקמי בנשבע על כל איסורי נזיר ובכה"ג אינו כולל וי"ל דלא מסתבר לאוקמי קרא בכה"ג שאינו כולל, ואף לר"ש גדר הילפותא דנזירות חל בכולל ועי' בסמוך. ולדעת המלחמות בסופ"ג דשבועות דאיסור חל על איסור הבא ע"י עצמו, לא תיקשי דמשכח"ל בנשבע על כל איסורי נזיר, דבכה"ג ג"כ יחול איסור נזיר, ע"ע בד קודש ח"ג סי' ל"ג מש"כ ליישב ד' הרשב"א משמעתין.

**בא"ד** ולא תימא כדקאמר רבא לעיל שבועה שאשתה מלשון תוס' נראה דאין נפ"מ לדינא ואף להאבע"א מודה ר"ש דבשבועה שאשתה חל נזירות, ויש לבאר עפמשנ"ת דגדר הילפותא דנזירות חל בכולל, וכשם שחל לקיים את המצוה כך חל בלבטל את המצוה.

**נזירות שמשון**

**במשנה** הריני כשמשון כ' המאירי די"מ דוקא כשהזכיר נזירות דאל"כ שמא מספר על עצמו שהוא גבור כשמשון על דרך הריני כבן עזאי בשוקי טבריא, ויש חוככין בזה, וכ' המאירי דמ"מ אם נזיר עובר לפניו מהני. ועמש"כ בסוגיא דלעיל האם חוששין שמא כוונתו לדבר שאין בו תועלת.

בשיעורי הגרמ"ד הלוי שליט"א דן עפמ"ש בב"ב צא. דאמו של שמשון צללפונית שמה ומקשי למאי נפ"מ, ומ"ט לא קאמר נפ"מ למי שאמר הריני כבן הצללפונית עי"ש.

**בגמ'** הו"א שמשון אחרינא כ' הר"מ פ"ג מנזירות הי"ד מי שאמר הריני נזיר כשמשון ה"ז נזיר וכו' ואם אמר לא נתכוונתי אלא לאיש אחר וכו', ותמה הכס"מ דבגמ' מבואר דאינו נאסר עד שיאמר שלשה סימנים כשמשון כבן מנוח כבעל דלילה, וכ' דנחלקו גאוני עולם בישוב קו' זו ויעוי"ש באורך ד' דרכים בשיטת הר"מ, והכס"מ גופי' כ' בדעת הר"מ דא"צ לומר ב' סימנים, וראי' ממש"כ הר"מ בהט"ז האומר הריני כבן אלקנה ה"ז נזיר אלמא דא"צ ד' סימנים, ושמעתין ה"ק דאי הוה כתיב רק כשמשון הו"א דהכוונה שאמר א' מן הדברים המפורסמים בשמשון, להכי תנא חמשתן למימרא דבחדא סגי, ויעוי"ש עוד, ונתכוין בזה למאירי, ובליקוטי הלכות בעין משפט אות ש' כתב בדעת הר"מ דבעינן ג' סימנים. וע"ע בכס"מ שם שהביא פלוגתא באומר הריני **נזיר** כשמשון האם נעשה נזיר שמשון, ובריטב"א נדרים יד. כתב שאינו נזיר. [ויעוי"ש דבזה דחה הוכחת הרמב"ן דהוכיח משמעתין דואני כמוך מהני אף לאחר כדי דיבור, ודחה הריטב"א דאמר הריני נזיר כשמשון].- החזו"י פ"א ה"ה הוכיח מהתוספתא דכינויי שמשון כשמשון אלמא דא"צ להזכיר בעל דלילה.

האחרונים האריכו בדבר מעשה שהי' שאחד נזר בנז"ש, וחתרו למצוא לו התרה, ודנו דאמר רק כשמשון, והובאו דבריהם בקונטרס נזירות שמשון נדפס בסו"ס תורת הראשונים, ודנו דעד כאן לא אמרינן הכא אלא כשנתכוין לדבר אחר, אבל כשנתכוין לנזירות חיילא נזירות, וכ"ה בתורי"ד.

**שאלה בנזירות שמשון**

**בתוד"ה** מה דנז"ש ליתא בשאלה ונזיר עולם איתא בשאלה בגמ' לק' יד. ג"כ מבואר דנזיר עולם איתא בשאלה ונז"ש ליתא בשאלה. ובטעמא דנז"ש ליתא בשאלה פירש"י במכות כב. (הובא בשמו בכס"מ פ"ג מנזירות הי"ד) דכיון דנזירותו ע"י מלאך ליתא בשאלה, אבל מדוע האומר הריני נזיר כשמשון ליתא בשאלה, ה"ז נעשה ע"י קבלתו, ואטו מי שהתפיס נדרו בנדר שנעשה ע"ד רבים שאין לו התרה, לא יהא התרה לנדרו, וכיו"ב הק' הקר"א ממתפיס בבכור שיש לו התרה, אע"פ שלבכור אין התרה. [ובאב המדיר בנו בנזיר נסתפק המל"מ פ"ב מנזירות הי"ג האם הבן יכול לישאל, ועמנ"ח מצוה שס"ח י'] ועוד דא"כ לב"ש דאין שאלה בהקדש א"כ המתפיס בקרבן לא יהא שאלה, ועמד בזה הגבורת ארי במכות כב. עי"ש, עוד ילה"ק דלפ"מ שכתבו הרש"ש בנדרים יט: והחזו"א סי' קל"ז ס"ק ג' אבי עזרי פ"ג מנזירות הי"ג שאפשר לידור בנזירות שמשון אף בלא התפסה בשמשון, וכן מוכרח להסוברים דשמשון הזירו אביו, [ויבואר בעזה"י בסוגיא הסמוכה] א"כ בכה"ג יהא שאלה, ובגמ' מבואר דלא משכח"ל שאלה בנז"ש וצ"ע. ובקר"א מבואר דבאמת אין נזירות שמשון חלה אלא ע"י התפסה, וכ"נ מדברי הגאון מלבי"ם פ' נשא אות קד, וע"ע באורח מישור,- ובחו"י סי' ט"ו כתב דהא דליתא בשאלה הוא מדרבנן.

וברמב"ם פ"ג מנזירות הי"ד כ' ומי שנדר נזיר כשמשון אינו יכול להשאל על נדרו שנזירות שמשון לעולם היתה עכ"ד.

ובכס"מ נתקשה בזה הא נזיר עולם יש לו שאלה, ועי"ש מה שנדחק בדברי הר"מ, ועוד ראיתי להקשות מהא דיש שאלה בקרבן, וה"ז קדושה עולמית, ודוח"ל משום שמא יפול מום, וכן מתרומה וחלה דהיא קדושה עולמית. ובמבי"ט ח"א סי' קע"ד פי' דכוונת הר"מ כרש"י במכות דהוא ע"י המלאך, וזהו שכתב הר"מ דהוא לעולם, והיינו מיד שנולד, ובהכרח דהוא ע"י המלאך וצ"ע. ובכ' הגרי"ז ביאר דהדין שאלה הוא קולא בעיקר הנדר שיש לו היתר ע"י שאלה, וע"כ אמרו בכ"ד דנדר קיל שישנו בשאלה [ולא אמרו ישנו בהפרה, וזה הטעם דבא ליד גזבר לא מהני שאלה שאין בו דין נדר דמהני שאלה] ובנז"ש לא נאמרה הלכה זו, ומש"כ הר"מ לעולם הכוונה שכך נאמרה ההלכה שיהא לעולם ולא תועיל בה דין שאלה. וא"ש לדבריו מה שדנו המהרי"ט ח"א סי' ד' והמבי"ט ח"א סי' מ"ה והמל"מ פ"ב מנזירות הי"ז האם יש הפרה לנז"ש, די"ל דהפרה אינה קולא בנדר ונוהגת אף בנז"ש, והמבי"ט הוכיח מדברי הר"מ דהוא לעולם ולא מהני שאלה א"כ ה"ה לא מהני הפרה, וזה שלא כדברי הגרי"ז, ועי"ש במל"מ שהביא הוכחת המהרי"ט מגמ' בגיטין דמהני הפרה, ודחאה המל"מ עי"ש, ובש"ך יו"ד סי' רל"ט סוס"ק כ"ח הביא דעת האחרונים דלא מהני הפרה.- בפתחי נזיר פ"ג ס"ק ד"ה הביא מהריב"ל שאין שאלה בנזיר עולם.

המנ"ח מצוה שס"ח [יד] הביא מהר"י מיגש דהא דאמרינן דנז"ש אין לו התרה הוא כשהתחיל לנהוג בנזירות אבל אם קיבל נזירות ועדיין לא נהג הנזירות מהני שאלה. והובא ברדב"ז פ"ב משבועות הי"ז, ולכאו' כוונתו דקיבל נז"ש לאחר ל' ובזה שפיר מהני שאלה דקבלה זו אין כוחה כנז"ש, ובעזה"י יתבאר לק' יד. מה שיש לתמוה שם ע"ז.

ובגמ' פ"ק דיבמות קאמר דתגלחת מצורע דחי עשה ול"ת דנזיר שכן ישנו בשאלה, ובגבו"א בסוף הספר נדפסה הערה עמ"ס נזיר, וכ' דבנז"ש דליתא בשאלה לא יהא היתר לתגלחת מצורע, והק' דא"כ מ"ט לא קתני לה במשנתינו בחילוק שבין נזיר עולם לנז"ש, ובעזה"י יתבאר בזה עוד לק' יד:.

ובגמ' רפ"ב איתא דלב"ש דאין שאלה בהקדש ה"ה דאין חזרה בתוכ"ד, ונחלקו האחרונים בנז"ש האם יש חזרה תוכ"ד, ובמנ"ח מצוה שס"ח [יד ד"ה ופשוט] כ' דלא מהני חזרה מטעם זה, ובמהרי"ט ח"ב סי' כ"ג כתב דמהני חזרה תוכ"ד, ועשער"י שער ה' פכ"ב, ובעזה"י יבואר שם, וע"ע להלן בסמוך.- מקשים בהתרת נדרים בער"ה שאומרים אפילו נזירות שמשון, ועי' בנין ציון סי' מ"א משכ"ב.

ובדברי הרמב"ם דנז"ש לעולם היתה, ציין הרע"א לתשובת פני משה שדן באומר הריני נזיר שמשון עד עשר שנים אם נימא דלא הוה נזיר כלל או דהוא נז"ש לעולם, ובמהרי"ט ח"א סי' כ' כתב דחל לעולם, והביא שם ח"א שאמר דהוא נזיר לזמן, ובחזו"י פ"א ה"ה כ' דכשם דהאומר הריני נזיר יום א' נעשה נזיר ל' יום, ה"ה בנז"ש נעשה נזיר לעולם, דנז"ש דינה דהיא לעולם, ויעויין בדרך זו להגר"י מפוניבז' (נדפס באבן ציון). ועפ"ז ביאר הא דלא מהני שאלה דכיון דאינו נזיר השתא מחמת קבלתו אלא כדין קדושה לא פקעה בכדי ואין בזה שאלה, ולפ"ז מבואר היטב ד' הר"י מיגש הנ"ל דקודם שהתחיל בנזירות מהני שאלה, ועפ"ז י"ל דיהני חזרה תוכ"ד, דכל היסוד דלא מהני שאלה הוא מאחר שחל רגע א', אבל ביסודו הוא מעשה נדר דמהני שאלה, וא"כ יועיל חזרה תוכ"ד, ויש להעמיק בזה מ"ש מתרומה וכיו"ב דאע"ג דהשתא אין כאן נדר, מ"מ מאחר שנעשה ע"י נדר מהני שאלה, ולפ"ז ה"ה לא יהא בל יחל על נזירות שמשון וכמש"כ החזו"י פ"א והגרי"פ על הרס"ג עשה ק' דכשם דבתרומה אין בל יחל, דהשתא אינו חלות נדר, ה"ה נזירות שמשון אע"ג דעשייתו ע"י נדר, מ"מ השתא פקע הנדר ודוק היטב. [ומדלא קתני במתני' מה בין נזיר עולם לנז"ש משמע דעובר בבל יחל].

החזו"י פ"א ה"ה חקר האם נזירות שמשון היא נזירות מחודשת מהלכה וע"כ נאמר בה שמותר לטמא למתים, או"ד דההלכה אמרה דהוא בכלל נזירות שבתורה אלא דהותר לטמא למתים, ופשיט לה מדלוקה על נזירות זו וכדאיתא במכות כב. [וכ' דיש לדחות דהגמ' במכות הוא להס"ד דאסור בטומאת מת, ומ"מ הוכיח ממשנתינו דלא קתני חילוק זה] ואי נימא דהוא נזירות מחודשת מהלכה לא יהא מלקות וכדין ערלת חו"ל [ויעויין בס' חי' רח"ה מש"כ בהלכה דערלת חו"ל]. ובמהרי"ט ח"א סי' כ' הובא מזרע אברהם דנז"ש הוא דרבנן, ומקורו מירושלמי בפרקין ה"ב דקאמר דנזירות שמשון אינה תורה, וע"כ נזירות סתם דוחה לנז"ש, ונחלק עליו המהרי"ט, ועי' בהגרי"פ על הרס"ג עשה ק' שצידד בדעת כמה ראשונים דהוא דרבנן, וצ"ע מהא דלקי ע"ז, וע"ע להלן.

והנה כ' הר"מ פ"ג מנזירות הי"ג שמשון לא היה נזיר גמור שהרי לא נדר בנזיר אלא המלאך הפרישו מן הטומאה, ופי' הנובי"ת יו"ד סו"ס ק"נ דכוונת הר"מ דנז"ש אינה נזירות גמורה אלא כנדר בעלמא, ומה"ט אע"ג דהאב מדיר בנו בנזיר, מ"מ אינו יכול להדירו בנז"ש, אלא המלאך הפרישו, והיינו שבהגיעו לעונת נדרים קיבל דברי המלאך בתורת נדר את"ד, ועי' היטב בר"מ בפה"מ, וצ"ע להעמיד שם ד' הנוב"י. ולפמש"כ השמ"ק לק' יא. דעיקר נזירות הוא הבאת הקרבנות, א"כ בנז"ש שאין הבאת קרבנות לא הוי נזיר גמור.

ובמנ"ח מצוה שסח [יד ד"ה ופשוט] נקט בפשיטות שאב מדיר בנו בנז"ש עי"ש, ולכאו' זה תליא בחקירה הנ"ל האם היא נזירות מחודשת מהלכה, או"ד דהוא ככל נזירות. ובתוספתא ובירושלמי איתא דיש כינויין לנז"ש, ובצ"פ פ"א ה"ג כתב דהר"מ השמיט כ"ז דס"ל דאין כינויין ולא ידות בנז"ש, ולכאו' טעמו דהיא נזירות מחודשת, וצ"ע דלפמש"כ הראשונים דכינויין הוא סב' א"כ ה"ה בנז"ש, אבל אי נימא דדרשא הוא י"ל דאינו נוהג בנז"ש. והעירוני מדלא קתני לה במתני' בחילוק בין נזיר עולם לנז"ש, ואפשר דתנא ושייר, ומדברי תוס' מבואר דלא שייר.- ובעיקר דינא דכינויין לנז"ש נתעוררתי דמאי שייך בזה לשון אומות, והרי הוא שם עצמי, ושמשון לא הי' לו כינוי, ולדברי הר"מ דכינויין הוא לשון עילגים שמשתבשים בלשונם י"ל כן אף על שמשון.

ומדברי הראשונים בנדרים פג: שכתבו שבהפרה על טומאה ולא על יין ותגלחת לא חשיב נזירות לחצאין משום דאשכחן בנז"ש, משמע דהוא דין נזירות כשל תורה, ואין זה דין חדש, ומבואר ג"כ דנזי"ש הוא מה"ת, וראיתי להעיר דהריטב"א שם לא כ' כדברי הראשונים, ואפשר דס"ל דהוא פרשה מחודשת וכמשנ"ת. ובחי' מרן רי"ז הלוי הלכות נזירות (עמ' 54) עמד בזה ע"ד הראשונים דהא נז"ש היא נזירות מחודשת, ויעוי"ש שנקט בשיטת הר"מ באופ"א, ולדידי' י"ל דאין ראי' מנז"ש לכל נזירות.- ובהתרת נדרים בער"ה מפרטים נזירות שמשון, משמע דאינו בכלל נזירות, ומ"מ נזיר עולם אין מפרטים, אע"פ דכתב בחי' מרן רי"ז הלוי דהוא נזירות מחודשת, ע"ע בבית לחם יהודה בג' השו"ע יו"ד סי' ר"י סעי' א' שכתב שנחלקו האחרונים האם בעינן פיו ולבו שוין בנז"ש. ובזה ג"כ ילה"ע כנ"ל מדלא קתני במשנה. וע"ע בשלמ"י סי' ח' שכתב לתלות בחקירה זו האם מהני תנאי בנז"ש, דתוס' בדף יא. נתקשו דליתא בשליחות ליתא בתנאי ותי' דאיתא בשליחות לענין קרבנות, ודנו האחרונים דנז"ש דאין קרבן ליתא בתנאי, ובפשוטו י"ל דמ"מ חדא דין נזירות הוא ומהני תנאי, והנ"ל ביאר דכיון דהיא נזירות מחודשת אין להשוותה לכל נזירות ולא יהני תנאי. [וכאן לא יקשה מדלא קתני במשנה די"ל דהוא בכלל קרבנות.

שנינו לעיל ג: האומר הריני נזיר מן החרצנים ה"ז נזיר וכל דקדוקי נזירות עליו, שנינו לעיל ג: הריני נזיר וכו' וכל דקדוקי נזירות עליו וכ' התוס' משום דנז"ש מותר ליטמא למתים קאמר הכא וכל דקדוקי נזירות עליו, וברא"ש שם כ' משום דבעי למתני בתר הכי דנזיר עולם ונז"ש אין כל ענין נזיר עליהם וכו' עכ"ד, וק' דבשלמא נז"ש דמיטמא למתים ואין כל דקדוקי נזירות עליו, אבל נזיר עולם הרי הוא ככל דיני נזיר, ועמד בזה הגרי"ד [ואפשר דמה"ט תוס' לא כ' נזיר עולם] וביאר שאין בו דין תגלחת מצוה.

**דף ד' ע"ב**

**בגמ'** שלא מצינו בשמשון שיצאת נזירות מפיו עח"א מהרש"א מש"כ בגדר נזירות שמשון, ועשמ"ק.

**בגמ'** אשם נזיר טמא הג"ר אברהם גניחובסקי זצוק"ל שאל (במכתב) מדוע כל נזיר שנטמא א"צ לישאל כדי לתקן מה שנטמא באיסור, ומדוע שמעון הצדיק לא הורה לו שישאל.

איתא לק' יא. דהאומר הריני נזיר ע"מ שאהא מותר בתגלחת ה"ז נזיר וכל נזירות עליו, וכ' המנ"ח מצוה שסח [יד] בשם המהרי"ט דה"ה בנז"ש הדין כן, אולם בח"א סי' קל"ד נסתפק בזה, ובבאר משה כתב שאינו נוהג בנז"ש, ובפתחי נזיר פ"ג ציונים ס"ק שע"ח כ' דלפמש"כ האורח מישור דנז"ש הוא דין נדר א"כ לא יהא ד"ז וצ"ע.

**בתוד"ה** כשמשון עד שיאמר שלשתן עי' תויו"ט ואורח מישור, ויעויין מאירי (ד"ה ונסח) שכתב בשם תוס' דבעינן שיאמר שמשון בן מנוח דהיינו שם העצם ועוד א' מג' הסימנים.

**נזיר עולם**

**במשנה** הכביד שערו מיקל בתער ומביא שלש בהמות ברא"ש לק' ח. כתב דהוא רשות, אבל בדעת הר"מ דקדקו האחרונים דהוא חובה וכמו שיבואר.

**במשנה** ומביא שלש בהמות עמשנ"ת בתוס' בהרחבה בגדר הבאת שלש בהמות.

כתב המל"מ פ"ג מנזירות הי"ד (ד"ה שוב) וסבור הייתי לומר דדוקא גבי תגלחת טהרה הוא דקי"ל דאם גלח על אחד משלשתן יצא אבל בנזיר עולם שאינו תגלחת טהרה אלא שהותר לו להיות מקל אחר שיש לו כובד אפשר שלא הותר אלא בתנאי שיביא קרבנותיו בשלמות עכ"ד. ובקר"א תמה ע"ז מתמורה יד: תוד"ה אלא. ולכאו' יש לסייע קצת מלשון התנא דקתני מביא שלש בהמות ואם נטמא מביא קרבן טומאה, ומ"ט בקרבן טהרה פי' התנא שלש בהמות ובקרבן טומאה קיצר, [ובתוס' פי' מהו קרבן טומאה] ולק' נז. קתני קרבן טומאה וקרבן טהרה. ולהמל"מ י"ל דדקדק התנא לומר שלש בהמות דהכא נתחדש דבעינן שלש בהמות. ועי' להלן דבר"מ פ"ג הי"ב ג"כ שינה לשונו בין תגלחת טומאה לתגלחת טהרה עי"ש. ועשלמ"י סי' ט' ביאור נפלא בדברי המל"מ.

והנה דעת הרא"ש לק' ח. דנזיר עולם אם רצה אינו מגלח ואינו מביא קרבן, וא"כ ק' מהו מביא שלש בהמות הרי אם גילח על א' משלשתן יצא, וא"כ סגי לי' בקרבן א', ולהמל"מ אשה"ט דנזיר עולם לא הותר אא"כ מביא ג' קרבנות, ובחזו"א סי' קל"ז ס"ק א' עמד בעיקר הקושיא, והוכיח מזה דכיון דהביא אחת מג' בהמות נתחייב בתגלחת ובכל ג' בהמות, וצ"ע בטעמא דמילתא, ואמרו עוד להמבואר בר"ן בנדרים יט. בסוה"ע דלכתחילה יש לו להביא ג' בהמות, ובעיקר קושיתו לפמש"כ האו"ש ומרן רי"ז הלוי בשיטת הר"מ פ"ח מנזירות ה"ה דאע"פ דאם גילח על א' משלשתן יצא מ"מ איכא איסור עשה עד לאחר כל המעשים, וכעי"ז הוא בדברי מרן הגאב"ד דפוניבז' הגרי"ש זצ"ל (נדפס בראש ס' שלמ"י) לק"מ, והחזו"א לטעמי' דהגיה בדברי הר"מ שם, וע"ע להלן. וע"ע בתוס' בתמורה יד: שכתבו שקרבן נזיר ואף של נזיר עולם לא חשיב נידר ונידב, וק' הרי אינו מחוייב בהם, ולפ"מ שיתבאר להלן מדברי החזו"א סי' קל"ח סוס"ק ב' א"ש.

הקשה הקר"א לק' ח: (ד"ה והשתא) איך יתכן לומר דברצונו הדבר תלוי דא"כ מצינו חטאת באה נדבה, ועוד דבגמ' בע"ב מבואר דחטאת לא הוי דבר הנדור אלא משום שמתפיסו בנדר וצ"ע.

איתא בתמורה יד: דאפשר להביא הקרבנות בבמה, והק' הגרי"ז דהא בעי תנופה ואין תנופה בבמה וצידד לומר דקרבנות נזיר עולם לא בעו תנופה, וכ"ז יתכן ע"פ דרכו (הובא להלן) בגדר נזיר עולם, דלהחזו"א דהוא ככל קרבנות לא מסתבר שיהא חילוק.

**במשנה** ואם נטמא מביא קרבן טומאה ילה"ק להמבואר בתוס' ובראשונים לק' דף י"ט שאין הבאת קרבן טומאה אלא כשסותר ימים הראשונים, ומה"ט ביום שאינו סותר ימים הראשונים אינו מביא לר"א קרבן טומאה, ואף לרבנן דפליגי התם שמביא קרבן מבואר בראשונים דס"ל דיש בזה סתירת ימים [ובעזה"י יתבאר שם].

ובירושלמי בשמעתין מסתפק בדינא דמגלח א' לי"ב חודש מנה ששה חדשים ונטמא האם מונה עוד ששה חדשים ומגלח או"ד דמונה י"ב חודש, ויש לבאר הספק האם הדין י"ב חודש הוא שיעור בכובד השער, והכא שגילח לטומאה אין כאן כובד שער י"ב חודש, ולפ"ז אף אם גלחוהו לסטים דבנזיר סתם שנינו לק' לט. דסותר ל' יום, הכא יסתור י"ב חודש דבעינן שיעור שער די"ב חודש, או"ד דהוא שיעור י"ב חודש בין תגלחת טהרה לתגלחת טהרה, ויש לפרש עוד לפ"מ שביאר החזו"א סי' קל"ז ס"ק א' דהדין תגלחת הוא גמר הנזירות ומתחיל מנין נזירות חדשה, א"כ כיון שנטמא הרי נסתרו הימים ומונה מנין חדש, ולפ"ז אשה"ט מה שנתקשינו כיצד מביא קרבן טומאה, והרי אין כאן סתירת ימים, דלהמבואר בירושלמי באמת יש כאן סתירת ימים, ולפ"ז י"ל דמיירי אע"פ שלא גילח, אלא ימי טומאה אינם עולים למנין, וא"ש דלא מספק"ל בגלחוהו לסטים, ובאו"ש סופ"ז מנזירות כ' דאע"ג דנזיר שנטמא עובר בבל תאחר וכדאמר בנדרים ד. דמאחר נזירות טהרה ומאחר תגלחתו וקרבנותיו, בנזיר עולם אינו עובר בבל תאחר, וכתב דאטו לא עלו לו הימים, ודוקא נזיר טהור שאין הימים עולין לו תובעין ממנו ימים של טהרה משא"כ נזיר עולם, וכן בל תאחר דתגלחת טהרה והבאת קרבנותיו ליכא שהרי אינו חייב לגלח ולהביא קרבנות, וכ"ז שלא כדרכו של החזו"א דנזיר עולם הוא נזירות המתחדשת בכל י"ב חודש. ובמנ"ח מצוה שע"ו [ה] כתב דנזיר עולם עובר בבל תאחר נזירות טהרה, ועי' בחזו"א שם.

**הכביד שערו מיקל בתער**

**בד"ה** נזיר ולא מגלח לגמרי נסתפקו בכוונת תוס' האם כוונתם באורך השערות שאינו מגלח לגמרי או ברוחב שאינו מגלח כל ראשו, ועי' היטב ברא"ש לק' ה. ד"ה מאי שכתב שבני מלכים מגלחים הכל ואינם כנזיר עולם שמיקל, ולכאו' אין כוונתו לכל ראשו דהא מיתסר משום הקפה, אלא הכוונה באורך השערות, וע"ע להלן בדברי הרא"ש וצ"ע. שו"ר במנ"ח מצוה שסח [יב ד"ה והנה דעת] דפי' בתוס' דאינו מגלח כל השער ברוחב ואסור בהקפה, אבל מגלח בתער, וכ' די"ל דא"צ דוקא בתער דאפשר במספרים, והביא לשמ"ק דבעינן תער דוקא, וכ"ה בפי' הרא"ש לק' ה., ח., וכ"ה בפי' הרא"ש (הנדמ"ח) כאן, ועשמ"ק, ובחזו"א סי' קל"ז ס"ק א' מבואר דלמד בתוס' דאינו מגלח כל השער באורך עי"ש. [והעירוני דכל נזיר לאחר שהביא קרבנו יכול תחילה לגלח במספרים וישייר שיעור שער, ואח"כ יגלח לקיים מצות תגלחת, וכ"ז בנזיר דלאחר הקרבת הקרבנות הותר בתגלחת וכל איסורי נזיר, אבל בנזיר עולם אין לו היתר לעשות כן, כיון דלא פקע נזירותו].

עוד ילהס"ת בכוונת תוס' האם אסור לגלח כל ראשו, או"ד דיש לו היתר להביא קרבנות אע"פ שאינו מגלח אלא מיקל, וברא"ש (שם) כ' דאסור לו לגלח הכל, וכ"ה במאירי כאן בשיטת תוס', וכ' דהדין תער הוא שיעשה שינוי, [ובאבל ג"כ נאמר מקל בתער, ויעויין בתורת האדם (הובא בתורת הראשונים) שמתבאר מדבריו ג"כ שאין הדרך להקל ע"י תער, ובר"ן פ"ג דמו"ק (י. מדפי הרי"ף ד"ה ושאר) כ' דמקל בתער היינו שעוקרין השער המכוסה להקל מעליו בלבד, ויעוי"ש דמיתסר במספרים.] וכ"ה בחזו"א אהע"ז סי' קל"ז ס"ק א', וכתב דלפ"ז הג' בהמות שמביא אינו כשאר קרבנות כלום כיון שאינם מתירים כלום, ועמש"כ להלן, ובעזה"י יבואר עוד לק' יד. בזה.

**בא"ד** כמו אבשלום שלא גלח לגמרי שהרי נתלה בשערו ביאו"ד דאע"ג דאבשלום השאיר שער מרובה, מ"מ אין דין לשייר שער מרובה, אלא דמ"מ הוכיחו שא"צ לגלח לגמרי, וממילא א"ש דאבשלום השאיר שער מרובה.- ושמא יש לבאר בגדר הדברים בזה דהנה בנזיר יש עשה דקדוש יהי' גדל פרע, ויש לאו תער לא יעבור על ראשו, ושיטת תוס' לק' לט: דהלאו הוא במגלח לגמרי והעשה הוא אף כשמשייר שער, וא"כ י"ל דגדר ההיתר דהותר לו עשה דקדוש יהיה אבל לא הותר לו הלאו. וצ"ע בשיטת הרא"ש דס"ל לקמן דבמשייר שער ליכא איסור כלל, והכא ס"ל דאינו מגלח לגמרי, ואם נפרש דהכוונה שאינו מגלח כל הראש א"ש, ויעויין בכ' הגרי"ז שביאר כן. ועמשנ"ת עוד בסי' א'.- ובעיקר הוכחת תוס' כ' החזו"א (שם) מאן לימא לן דהי' תיכף אחר תגלחתו דילמא מעשה שהי' לאחר שכבר רבה שערו דהא כתיב ושקל את שער ראשו מאתים שקלים ולרבי הי' מגדל שער זה בי"ב חודש ולר' נהוראי ל' יום ולר' יוסי ז' ימים ואל תתמה שהרי אמרו סוטה י' א' שנברא שערו מעין דוגמא של מעלה עכ"ד. ועוד ראיתי להעיר מאן לימא לן שגילח כל י"ב חודש הרי אין חיוב לגלח, שו"ר בתויו"ט שכתב ע"ד תוס' שמעשה תלייתו סמוך למעשה גלוחו הי', ועי' בספר ארזי לבנון בראשו מדברי מרן הגרח"ק שליט"א בביאו"ד התויו"ט.

כתב המנ"ח מצוה שס"ח [יב ד"ה והנה דעת] דרש"י (ד"ה הריני נזיר עולם) כ' דמגלח, וכ' דכ"נ מדברי הר"מ פ"ג הי"ב דמגלח ועביד הקפה, וכ' דנראה דהוא חיוב, וכ"ה במאירי בשיטת הר"מ דמגלח בתער וכגילוח כל נזיר, וכ"כ החזו"א שנראה כן מסתימת הר"מ, ויעוין רע"א בג' הר"מ פ"ג הי"ז דג"כ נראה דנקט כן בשיטת הרמב"ם וכ"מ במאירי להלן (ד"ה ולמדנו) [ואשה"ט לפמשנ"ת בביאור שיטת תוס' דחלוק העשה מהל"ת, ומעתה לדעת הר"מ דאף הל"ת אינו עובר כשמשייר שיער א"כ מדשרי מיקל ה"ה דשרי לגלח, שו"ר שעמד בזה הגרי"ז, והחזו"א לשיטתו בסי' ק"מ ס"ק ט"ו שהוכיח מקראי דיש איסור גילוח אע"פ שנשאר שיעור שער, ע"כ לא הוכיח כאן הוכחה זו, וע"ע לח"מ שדקדק בר"מ דאם נשתייר שיעור שער אינו עובר בעשה]. ומש"כ האחרונים בדעת הר"מ דהוא תגלחת גמורה, העיר בפתחי נזיר דהר"מ בפ"ג הי"ב כ' אופן הגילוח בתגלחת טהרה, ואילו בתגלחת טומאה כ' דמגלח כמו נזיר לזמן קצוב, משמע דבתגלחת טהרה אינו כנזיר לזמן קצוב וצ"ע. ומש"כ המנ"ח דכ"ה דעת רש"י ממש"כ מגלח צ"ע דבקרא דאבשלום כתיב בגלחו את ראשו, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א דקדק כן מרש"י ד"ה ומביא שכתב כמו שנאמר בענין, משמע דהוא ככל נזיר.

ובקר"א וחזו"א סי' קל"ז ס"ק ז' הוכיחו דאף שיטת תוס' בנדרים יט: ד"ה על דמגלח לגמרי, דכתבו תוס' דספק נזיר עולם דאינו יכול לגלח מספק דעביד הקפה, ומבואר דצריך לגלח לגמרי.- ויעויין בתויו"ט לקמן משנה ה' סותוד"ה רואין שאין היתר לגלח לגמרי ולעשות הקפה. ובמאירי לק' ה. הקשה ע"ד הר"מ מדברי ר"י דמגלח מע"ש לע"ש ואת"ל דמגלח הכל מאי כובד איכא, ולא ברירא מדוע אי מיקל ניחא הא ממ"נ מגלח מעט- ועיק"ד המאירי שהוקשה לו על אבשלום צ"ע כמשנ"ת מהחזו"א ע"פ הגמ' בסוטה דאבשלום הי' שערו מעין דוגמא של מעלה, והי' שערו גדול מאד.

ובחזו"א (שם ס"ק א') ביאר דפליגי תוס' והרמב"ם ביסוד דינא דנזיר עולם, דלדעת תוס' הוא נזירות עולמית ואין בו דין גילוח, ומה דמיקל בתער הוא קולא שמותר לו לגלח והבאת הבהמות אינה כהבאת קרבנות נזיר, [ובחזו"א כ' משום שאינו מתיר כלום, ושוב חזר בו דמתיר מיקל בתער דיש בזה משום קדוש יהי' גדל פרע] ודעת הרמב"ם דהוא תגלחת נזיר והבהמות כדין כל נזיר, וכ' החזו"א די"ל דבכל י"ב חודש שהוא מגלח הוא גמר נזירות ראשונה וחייל עליו נזירות חדשה, ואם אכל חצי שיעור קודם שנזרק עליו א' מן הדמים וח"ש אח"כ אין מצטרפין [א"ה החזו"א מדמי זאת לב' קונמות וב' שבועות שאין מצטרפין, ולכאו' למש"כ המהרי"ט ונתכוין לזה החזו"א סי' קל"ו פ' ואלו מותרין דגדר איסורא דנזיר הוא דחל עליו קדושה והתורה אסרתו באיסור נזיר, א"כ מדוע לא יצטרפו ב' נזירויות אסרתו באיסור נזיר, א"כ מדוע לא יצטרפו ב' נזירויות] וכתב החזו"א דלפ"ז בסוף י"ב חודש חייב להביא קרבנותיו ואם אינו מביא עובר בבל תאחר, וע"ע משנ"ת במשנה בהבאת ג' בהמות מדברי החזו"א ויעוי"ש שהוכיח כשיטתו, וע"ע בסי' קל"ח סוס"ק ב' דהוכיח אף בדעת הרא"ש דכשמביא קרבנותיו פקע מיני' נזירות ראשונה וחייל עלי' נזירות חדשה, והיינו דאע"ג דהרא"ש ס"ל שאינו חייב להביא קרבנות כל י"ב חודש. מ"מ גדר הבאת הקרבנות הוא דיכול לגמור נזירותו. וצ"ב דמ"מ הרי אינו מגלח תגלחת גמורה, א"כ מסתברא שאין כאן גמר נזירותו וצ"ע, שו"ר בנובי"ת או"ח סי' נ"ג (סוד"ה מכתבו) דפשיטא לי' דב' נזירות מצטרפין, ובהערות שנדפסו בסו"ס נוב"י העירו ע"ז מההיא דשבועות, ולפמשנ"ת לק"מ] וכתב החזו"א דלפ"ז בסוף י"ב חודש חייב להביא קרבנותיו ואם אינו מביא עובר בבל תאחר, וע"ע משנ"ת במשנה בהבאת ג' בהמות מדברי החזו"א ויעוי"ש שהוכיח כשיטתו, ויעויין בחזו"א ס"ק ב' מש"כ לבאר החילוק בין נזיר כמה נזיריות לנזיר עולם, דנזיר עולם לא פסק מלהיות נזיר, אבל נזיר כמה נזיריות כ"ז שלא גמר כל דיני הנזירות לא נעשה נזיר חדש עי"ש בכ"ד, והוא ע"פ שיטתו בקבלת הרבה נזיריות שהם נזיריות חלוקות לגמרי ונתבאר לק' ח., אבל לו"ד שם י"ל דהוא ממש כהרבה נזיריות. וע"ע בסי' קל"ח סוס"ק ב' דהוכיח אף בדעת הרא"ש דכשמביא קרבנותיו פקע מיני' נזירות ראשונה וחייל עלי' נזירות חדשה, והיינו דאע"ג דהרא"ש ס"ל שאינו חייב להביא קרבנות כל י"ב חודש, מ"מ גדר הבאת הקרבנות הוא דיכול לגמור נזירותו, וצ"ב דמ"מ הרי אינו מגלח תגלחת גמורה, א"כ מסתברא שאין כאן גמר נזירותו וצ"ע.- ועי' ברא"ש לק' ח: ודף יד. דמבואר דמגלח תגלחת גמורה וצ"ע.

ונמצא הדברים בחי' ר"א מן ההר וז"ל פירש רבינו שלמה מל' יום לל' יום דאיכא כובד מגלח דכי אמר הריני נזיר עולם נזירויות הרבה קיבל עליו הלכך מגלח ומביא קרבנותיו מל' יום לל' יום עכ"ד.

והנה בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ג מנזירות האריך לייסד דחלוק ביסודו נזיר עולם מנזיר סתם, דנזיר סתם נזירותו בימים תליא, ואם יצויר נזירות שאין בה ימים אין כאן קיום נזירות ודבר זה פשוט ומבואר בכמה דוכתי, ועיקר קבלת הנזירות הוא קבלת מנין ימים של נזירות, ועיקר חלות דינה וקיומה הוא במנין ימים, משא"כ נזיר עולם אין דין נזירותו תלוי במנין ימים כלל כי אם דעיקר קיומה הוא רק עי"ז שהיא בו חלות נזירות עולמית עי"ש בכ"ד, ולכאו' כ"ז שלא כדרכו של החזו"א, דלהחזו"א יש כאן מנין ימים דהיינו י"ב חודש. ומ"מ אף לדרכו של החזו"א אשכחן נזירות בלא מנין ימים והוא בנזיר שמשון. ובדברי החזו"א דחייב לגלח כל יב"ח ולהביא קרבנותיו העירוני מהא דשמואל הי' נזיר עולם ולא גילח כל י"ב חודש, והרי שנתים משנולד הי' בביתו.- עוד ילה"ע מהא דקתני הכביד שערו מיקל בתער והרי חיובא הוא, ולישנא דמיקל משמע שאינו חיוב, ושמא י"ל דקמ"ל דהשיעור הוא בהכביד שערו, ובעזה"י יבואר לק' ה. האם השיעור מפני הכובד.

והנה מבואר במשנתינו דנזיר עולם מיקל בתער, ואילו נזיר לאלף שנה אין לו קולא זו, ומתבאר היטב בין לדרכו של החזו"א ובין להגרי"ז, דלהחזו"א הכא הוא קולא לגמור נזירותו, וזה לא שייך בנזיר לזמן קצוב, ולהגרי"ז הוא קולא בנזיר עולם דהוא מין נזירות אחרת.

עוד הקשה בחי' מרן רי"ז הלוי סופ"ד מנזירות דמי שאומר הריני נזיר לעולם דדעת הראב"ד והרא"ש דאינו נזיר עולם, אלא הוא נזיר לעולם ואינו מיקל בתער ואינו מביא קרבנות, והק' הגרי"ז כיצד מקבל נזירות בלא קרבנות, והרי האומר הריני נזיר ע"מ שאגלח בבית חוניו אינו נזיר ועי"ש בתי', וכ' הגרי"ז בתו"ד דבשלמא דין נזירות עולם הויא מין נזירות בפ"ע מהלמ"מ, וכך הוא עיקר דינה שהיא נזירות עולמית שאין לה הפסק ולא שייכי בה קרבנות עכ"ד, ודבריו צ"ב הא נזיר עולם ג"כ מביא קרבנות, ואפשר דכוונתו שאינו חיוב, א"נ שאין להם דין קרבנות המתירים בתגלחת, וזה דלא כמשנ"ת בשיטת הר"מ דמגלח לגמרי, וע"ע צ"פ תנינא כ"ז ב' ונזירות פ"ז הט"ו דג"כ עמד כדברי הגרי"ז.

כתב הרמב"ם פ"ז מנזירות הי"ד נזיר עולם ונזיר לזמן קצוב שפגעו במת מצוה יטמא הנזיר לזמן קצוב שנזיר עולם קדושתו חמורה מזה, והקשה הרדב"ז דאדרבה נזיר לזמן קצוב חמור, דנזיר עולם הכביד שערו מיקל בתער ונזיר לזמן קצוב אסור לגמרי וכ' וי"ל ממקום שבאת כיון שהוא מגלח כל י"ב חודש וצריך להביא קרבנותיו כל יב"ח היינו קדושתו חמורה א"נ דשם נזירות קצוב קיל טפי כיון דהוי אפילו לזמן קצר לפעמים דסתם נזירות לזמן קצר הוא עכ"ד, ולכאו' תי' הראשון מתבאר דיש חיוב לגלח כל יב"ח. ולו"ד הרדב"ז הי' נראה דזה גופא דהוא קדושה עולמית היא קדושה חמורה יותר, ואף לדרכו של החזו"א בגדר נזיר עולם, מ"מ מודה דיש לו ג"כ דין עולם וכמש"כ בס"ק ב', דמה"ט מותר לגלח ולא אמרינן דכבר התחיל נזירות חדשה, דכולה חדא נזירות, והוא כתגלחת טומאה בתוך ימי נזירותו.

שנינו לעיל ג: הריני נזיר וכו' וכל דקדוקי נזירות עליו וכ' התוס' משום דנז"ש מותר ליטמא למתים קאמר הכא וכל דקדוקי נזירות עליו, וברא"ש שם כ' משום דבעי למתני בתר הכי דנזיר עולם ונז"ש אין כל ענין נזיר עליהם וכו' עכ"ד, וק' דבשלמא נז"ש מיטמא למתים ואין כל דקדוקי נזירות עליו, אבל נזיר עולם הרי הוא ככל דיני נזיר, ועמד בזה הגרי"ד, [ואפשר דמה"ט תוס' לא כ' נזיר עולם] וביאר שאין בו דין תגלחת מצוה, ויעויין בר"מ בפה"מ במשנתינו ובחיבורו פ"ג מנזירות הי"ב דמבואר דנזיר עולם הותר לו איסורא דתער לא יעבור על ראשו, כיון שאין לו מלאת הימים, והעירוני דלפ"ז אם יגלח אימת שירצה לא ילקה.

**בגמ'** חסורי מחסרא והכי קתני האומר הריני נזיר עולם ה"ז נזיר צריך לבאר מאי ס"ד שלא יהא נזיר, והב"ח הגיה ה"ז נזיר עולם, וצריך לבאר הגירסא שלפנינו, ויעויין במפרש, וכ' המל"מ פ"ג מנזירות הי"ב והנראה שדברי רש"י הם דברי הגמ' דקאמר האומר הריני נזיר עולם ה"ז נזיר דמשמע דהוה ס"ד דלא ליהוי נזיר כיון דלא אמר הריני נזיר לעולם אבל נזיר עולם ס"ד דלא להוי נזיר כלל משום דלא הוי דיבור קמ"ל דכי אמר הריני נזיר עולם משמע דנזירות קבל עליו עד עולם עכ"ד.

ונתעוררתי לבאר עוד עפ"ד מרן רי"ז הלוי בספרו פ"ג הי"א דחלוק ביסודו דין נזירות עולם מדין נזירות סתם, דנזירות סתם במנין ימים תליא מילתא ואם יצויר נזירות שאין בה ימים אין כאן קיום נזירות, ודבר זה פשוט ומבואר בכמה דוכתי משא"כ נזיר עולם אין דין נזירותו תלוי במנין ימים כלל עי"ש בכ"ד, א"כ י"ל דס"ד דהאומר הריני נזיר עולם אינו נזיר, דאין נזירות בלא מנין ימים, ואע"ג דיש ללמוד דיש נזירות בלא מנין ימים מנזיר שמשון, מ"מ י"ל דנז"ש הוא דין נזירות מחודשת.

מבואר בשמעתין דכדי להיות נזיר עולם צריך שיאמר הריני נזיר עולם, אבל האומר הריני נזיר נעשה נזיר ל' יום ולא נזיר עולם, וכן בהאומר הריני מסלסל והריני מכלכל וכיו"ב נעשה נזיר ל' יום, ובפשוטו י"ל משום דלא נתכוין לכך, אבל ק' לפ"מ דאיתא בשמ"ק שם דכולה מתני' באומר שיהא כפי משמעות לשונו, מדוע משמעות לשונו לנזיר סתם טפי מנזיר עולם, וי"ל דדרך העולם כשאומרים נזיר עולם הרי הם מפרשים דבריהם נזיר עולם ופשוט, ובעזה"י יתבאר בזה עוד לק' ה..

**דף ד' ע"ב**

**בגמ'** קרבן הוא דלא מייתי אבל נזירות חיילא עלי' יש לבאר בטעמא דמילתא עפמשנ"ת במשנה דאין הבאת קרבן אלא בסתירת ימי הנזירות, ובנזיר שמשון אין סתירת ימים, ונתבאר במשנה דבנזיר עולם יש סתירת ימים.

**בגמ'** רי"א נזיר שמשון מותר ליטמא למתים שכן מצינו בנז"ש וכו' במכות כב. פ"ה בד"ה נזיר וז"ל כלום אסור הוא להיטמא למתים אדם שמקבל נזירתו ע"י מלאך הא אמרינן במס' נזיר שמשון הותר ליטמא למתים וכו' עכ"ד, מדבריו נראה דהטעם דמותר ליטמא למתים הוא משום דנזירותו ע"י מלאך, וצ"ב הסב' בזה, וכ"נ מדברי הר"מ בפה"מ שכתב כמו וז"ש אשר לא הי' נמנע מן הטומאה וכו ואשר התיר לו זה שהוא לא נדר בנזיר אבל המלאך אמר לאמו וכו' עכ"ד, מבואר דטעם היתר הטומאה למתים משום דנזירותו ע"י מלאך. ועי' בדבריו בחיבורו פ"ג מנזירות הי"ג וי"ד, וע"ע להלן.

**בגמ'** רש"א האומר נזיר שמשון לא אמר כלום שלא מצינו בשמשון שיצאת נזירות מפיו בתוספתא פ"א ה"ה איתא רש"א האומר הריני כשמשון, והגר"א הגי' נזיר שמשון, וכגירסת הגמ' שלפנינו, ובחזו"י פי' בטעם גרסתינו בתוספתא די"ל דמודה ר"ש דשייכא נזירות שמשון, אלא דס"ל דהמתפיס בשמשון לא אמר כלום כיון דשמשון לא יצאת נזירות מפיו. ויעויין ברש"ש נדרים יט: דמודה ר"ש דאם אמר הריני נזיר כשמשון ה"ז נזיר, וטעמא דר"ש משום דמתפיס בדבר האסור, וכ' הרש"ש לדמותו להאומר לאשתו הרי את אסור עלי כאמא, וצ"ע דהרש"ש בא לומר שנעשה נזיר שמשון, ועמד בזה החזו"א סי' קל"ז ס"ק ז' (ד"ה והקשו), ויעוי"ש בחזו"א דהוכיח בכמה ראיות מתוך הסוגיא דא"א לדור בנז"ש אלא ע"י התפסה, ובסו"ד כ' דאפשר ונתבאר להלן. ומ"מ מדברי תוס' הוכיח החזו"א דלר"ש ליכא אופן דנז"ש, ושמשון גופי' לא הי' לו דין נזיר, ואם הי' עובר על נזירותו הי' עובר על ד' המלאך וה"ז כמוותר ע"ד נביא.

ובשמ"ק להלן (ד"ה והכתיב) כ' דר"ש סבר דשמשון לאו נזיר, ותדע שהרי נטמא למתים ואין נזירות לחצאין עי"ש בכ"ז. ובאבי עזרי פ"ג מנזירות תמה בשמעתין מאי מדמה הגמ' פלוגתא דר"י ור"ש האם חל נז"ש או לא, הרי אפשר לעשות נז"ש בלא התפסה, ותי' דבאמת נז"ש הוא נזירות מחודשה, ומהא דשמשון הי' נזיר א"א ללמוד שאפשר לעשות נזירות כזו, אלא דמ"מ מאחר שהי' שמשון נזיר, והלכה בידינו שאפשר להתפיס, א"כ הרי אפשר להתפיס בנזירות זו, ובהכרח שיש כזה נזירות, וא"כ ה"ה אפשר לידור עצמו בנזירות זו, אבל למ"ד שא"א להתפיס בשמשון ליכא מקור כלל שאפשר לעשות נזירות זו. וביאר דכ"ז בהו"א אבל למסקנא סבר ר"י שאפשר לעשות נזירות שמשון מצד עצמה ולא משום דאפשר להתפיס בשמשון ובאמת א"א להתפיס בשמשון דהוא דבר האסור, ולדעת הסוברים דשמשון גופי' מנוח הדירו, אלמא דאפשר לעשות נזירות זו, ויעויין ברא"ש ושמ"ק כאן וברש"י במכות כב., ועי' להלן.

**בגמ'** מאי לאו ר"י סבר לה כר' יעקב קאמר לא בעינן דבר הנידר וכו' דכתיב בי' לד' וכ' הרא"ש דר"י נמי סבר דבעינן דבר הנדור ובנז"ש מרבי מלד' א"נ דשמשון הוא דבר הנדור, ובשמ"ק הוסיף דר"י אית לי' בפ"ק דנדרים דאין מתפיסין בדבר האסור, וכ' דר"י סבר דשמשון קיבל נזירות כשהגיע לכלל שנותיו א"נ דמנוח הדירו.

ובכס"מ פ"ג מנזירות הי"ג הביא קו' המהר"י בן לב ע"ד הר"מ דפסק כר"י דאפשר להתפיס בשמשון ופסק דבעינן שיתפיס בדבר הנדור, ותי' דילפינן לי' מלד', ובכס"מ נתקשה בתי' זה, ואשר ע"כ תי' דהר"מ סבר דמנוח הדירו בנזיר והו"ל דבר הנדור, וכ"כ בשמ"ק בשם שיטה דהמלאך ציוה למנוח שיצוה לבנו שיקבל עליו נזירות וכן עשה, [וכ"ה במאירי] ור' שמעון סבר דלא צוה אלא שישמרהו כדין נזיר אבל הוא לא קבל, ובתויו"ט הקשה דהר"מ כ' דהמלאך הדירו בנזיר. ובלח"מ הוכיח כדברי הרמב"ם דמהני התפסה בשמשון דר"י סבר ברפ"ב דנדרים דבעינן דבר הנדור, והרע"א בג' הר"מ הביא מנדרים יח: וכהוכחת השמ"ק. ובקר"א כ' דהר"מ לשיטתו דכל שאפשר למין קדושה זו שתבא ע"י אדם חשיב דבר הנדור, א"כ ה"ה נז"ש הוא מין נזירות שאפשר ע"י עצמו, אע"ג דנזירות זו גופא א"א ע"י עצמו חשיבא דבר הנדור, וזה מתבאר אי נימא דקדושת נז"ש היא כקדושת כל נזיר. וצ"ע דמדברי הר"מ לא נראה כן וכמשנ"ת, ויעויין חי' הגרש"ר נדרים לדף י"ג (אות קיד, קטו) משכ"ב, ובחזו"א סי' קל"ז סוס"ק ג' כתב בדעת הר"מ דהר"מ סובר דאפשר לעשות נז"ש בלא התפסה בשמשון וכשאמר כשמשון ג"כ מהני דקדושת שמשון הוא כשאר נזירים ול"ד לבכור, א"נ דאין זה התפסה בשמשון אלא לסימנא בעלמא אמר כשמשון, ויעויין בעל"נ במכות כב. בדרך זו. ולדעת הסוברים דאפשר לקבל נז"ש בלא התפסה לכאו' אם יאמר הריני מקבל נזירות מיין ותגלחת יהא נזיר שמשון וצ"ע. ובאב"ע תי' ע"פ דרכו הנ"ל דבאמת א"א להתפיס בשמשון, אבל אפשר לידור בנזירות זו.

בעיקר דין התפסה נחלקו הראשונים האם עיקר נדר הוא ע"י התפסה, ונדר הראשון הוא קרבן וממנו מתפיס לנדר, או"ד דעיקר נדר הוא הנדר עצמו, ולכאו' פלוגתא זו אף בנזירות, וצ"ע דא"כ נזיר ראשון היכי משכח"ל, ושמא יכול להתפיס בקרבן וצ"ע, ומדברי הר"ן שהוכיח מהרי"ף בשבועות דעיקר נדר הוא ע"י התפסה, מהתם מוכח שאף בנזירות כן, ויעויין בפתחי נזיר פ"ב ה"ג בפתח הביאור שהאריך בזה.

**בגמ'** שכן מתפיסו בנדר פירש"י והרא"ש שצריך להקדישן, וכן פי' תוס' בנדרים יג. ד"ה מרבה, והרמב"ם פ"א מנדרים ה"י כ' וז"ל החטאת והאשם אע"פ שאינן באין בנדר ונדבה כמשי"ת במקומו אפשר לנודר להביא אותם מחמת נדרו, וביאר הגרי"ז שיטת הר"מ שכל שאיסור זה אפשר לבא ע"י נדר אפשר להתפיס בו, ומה שאין מתפיסים בדבר האסור הוא באיסור שא"א שיבא ע"י נדר, וביאר האבי עזרי פ"ג מנזירות דזהו שכתב הר"מ שם בהלכה ח' שא"א להתפיס בחזיר משום שאי אפשר שיעשה דבר שאינו בשר חזיר כבשר חזיר, והיינו שאם הי' אפשר לעשות כן, שוב הי' אפשר להתפיס בחזיר. ובזה ביאר שיטת הרמב"ם הא דמתפיסים בנז"ש, אע"ג דשמשון הוא דבר האסור, דמ"מ מאחר שאפשר לידור בנז"ש, ממילא הוא איסור שישנו ע"י נדר, ושוב אפשר להתפיס אף בשמשון.

**בכור מצוה להקדישו**

**בגמ'** שמצוה עליו להקדישו ביאר הגרי"ז ע"פ שיטת הר"מ הנ"ל דכל שמין הקדושה משכח"ל ע"י אדם חשיבא דבר הנדור, א"כ מאחר שאמרה תורה שמצוה להקדישו ויש כאן מעשה הקדש, א"כ הוא מין קדושה שחל ע"י אדם, [וצל"ע דמדברי הר"מ דלא פי' בחטאת כהראשונים שהוא מקדישו מבואר דס"ל דזה לא חשיב מתפיסו בנדר, כיון דמחוייב לעשות כן, א"כ ה"ה הכא דמצוה להקדישו] ובחי' הגרש"ר לנדרים דף י"ג (אות קיב) הביא למחנ"א הל' נדרים סי' י' ולח"מ פ"א מנדרים הט"ו דא"א להתפיס בבכור אא"כ הקדישו הבעלים, ומוכח דע"י שמקדישו חל חלות הקדש נוסף ומתפיס בזה, וק' דהרי אינו בעלים להקדיש, ומה תוספת הקדש יש בזה, ובשלמא להגרי"ז א"צ שבפועל יהא הקדש ע"י פיו, אבל לדבריהם תיקשי, והגרש"ר (שם אות קיא) הביא להגרשש"ק דמהא שאמרה תורה מצוה להקדישו, אלמא דחל סיבה נוספת לקדושת הבכור, והרי הוא קדוש גם מאליו וגם ע"י פיו ושפיר שייכא התפסה, [והי' מקו"ל עוד דבקדושת הגוף יש לו כח בעלים להקדישו עוד, דאינו ממון גבוה, ויל"ע לר"ה בנדה מו. דבהקדש עובר בבל יחל, האם כאן ג"כ יעבור בבל יחל, ועשמ"ק מנחות ד:] ויש שמבארים דיסוד קדושת הבכור הוא מחמת שמוטל עליו להקדישו, ומאחר שיש חובה להקדישו, זה גופא גורם שיחול ההקדש מאליו, ואשכחן יסוד זה בכמה דוכתי, ונתבאר בפ"ק דקידושין ביציאת ראשי איברים.- שו"ר גליוני הש"ס בנדרים יג. שכתב לדמות דינא דידן לדברי הרמב"ם סופ"ב מעבדים דמצוה לומר לעבד צא אע"פ שאף אם לא אמר לו ג"כ יוצא לחירות, וי"ל דהתם ג"כ ביאוה"ד דיסוד הדין הוא דחייב לשחררו.

בנתיבות הקודש כ' לחדש דא"א להקריב בכור עד שבעליו הקדישוהו, אבל קדושה לאיסוה"נ חייל מיד, עי' בדבריו באורך.

**בגמ'** ור' יוסי וכו' אי לא מקדיש לי' מי לא קדוש עי' תוס'. הגרי"ז ביאר דר' יוסי פליג וסבר דבעינן שיהא בפועל חלות קדושה זו ע"י אדם ולא סגי במעשה הקדש, והרי חלות קדושה אין כאן, וע"ע בחי' הגרש"ר (שם אות קיג).

**בתוד"ה** גבי וכי היכי דמרבי ר' יעקב בכור וכו' ה"נ נרבה נז"ש וצ"ב מ"ט נרבה נז"ש טפי מכל מתפיס בדבר האסור, ולכאו' יש להוכיח מכאן שאפשר לעשות נזירות שמשון אף בלא התפסה בשמשון, וא"כ שפיר מסתבר למילף דיהא בזה התפסה, ודמי לחטאת ואשם שכן מתפיסן בנדר דפי' הר"מ דכיון דאיכא חטאת דמתפיס בנדר ע"כ אפשר להתפיס בכל חטאת וכמשנ"ת בגמ' מדברי האבי עזרי, שו"ר די"ל דכוונת תוס' כרא"ש דנרבי נזיר שמשון דדמי לשאר נזירים. ומבואר מזה דנזירות שמשון אינה נזירות מחודשת, ועמשנ"ת במשנה.

**בגמ'** הכתיב לד' וכו' הגרי"פ על הרס"ג עשה ק' כתב דיש מצוה שידור לש"ש, ואם נדר שלא לש"ש ביטל עשה זה, ועי' ברש"י עה"ת.

**בגמ'** אשם נזיר טמא הג"ר אברהם גניחובסקי זצוק"ל שאל (במכתב) מדוע כל נזיר שנטמא א"צ לישאל כדי לתקן מה שנטמא באיסור, ומדוע שמעון הצדיק לא הורה לו שישאל.- העירוני מדוע לא אכל קרבנות נזיר עולם דהתם אין לחוש שתוהה על הראשונות דאינו מוסיף ימים.

**בתוד"ה** לא ומביא חוב"ע הרא"ש כ' קרובין להיות חוב"ע, וכ"ה בירושלמי, ויעויין רשב"א בנדרים ט: דהוא חוב"ע ממש, ופי' בחי' הגרש"ר שם דהוא כדעת המבי"ט דמה"ת נדר הניתר ע"י פתח א"צ היתר חכם, וא"כ בטל נדרו.

**בגמ'** ושמשון לאו נזיר עפרש"י ותוס', והגרי"ז ביאר לפמשנ"ת לעיל בטעמא דשרי לטמא למתים כיון שנזירותו ע"י מלאך, א"כ זה גופא מקשה הש"ס ושמשון לאו נזיר, ולדבריו אשה"ט דקו' הש"ס קאי ע"ד ר"י, אבל לפירש"י ותוס' קאי ע"ד ר"ש, ואילו הקו' הסמוכה מנלן דאיטמי למתים קאי לר"י.

**בגמ'** התם מלאך הוא דקאמר הק' המהרש"א בח"א מ"ט מנוח לא קיים ד' המלאך ותי' דקיים, דהמלאך לא הזהירו שלא יטמא.

**בגמ'** ומנלן דאיטמי למתים אילימא מדכתיב בלחי החמור בהגהמ"י פ"ג מאבל אות ב' כתב בשם היראים דלרשב"י דעכו"ם אינו מטמא באהל ה"ה דאין כהן מוזהר עליו, ושמעתין אתיא דלא כרשב"י.

**בגמ'** בלחי החמור מקשים דהי' פקוח נפש ויעויין רד"ק בשמואל (ב, כג, כא) האם כהן מותר ליטמא במלחמת מצוה, ויעוי"ש שהוכיח מהא דבניהו שהי' כהן הכה במלחמה, ויעוי"ש בטעמא דקרא דליכא לשנויי כדמשני הכא גרויי גרי בהו דהא כתיב ויהרגהו בחניתו, ורצה להוכיח שאין כהן מצווה על חרב כחלל, [וצ"ל ג"כ שאינו מצווה על חיבורים] עוד תי' דגוססים שוינהו. וע"ע ברד"ק בשופטים (יד, יט) מש"כ על שמשון.

**בגמ'** ודילמא גוססין שוינן ערא"ש, ויעויין עוד בפי' עה"ת בפ' פינחס שנתקשה דפנחס הי' כהן הדיוט בשעת הריגתו לזמרי, וכיצד הותר לו להורגם, ותי' דכשהסיר ידו הי' גוסס ומפרכס ולא הי' מטמא, ולכאו' צ"ל בגוסס בידי אדם שאינו מטמא. וכתב הקר"א נעלם ממני טעם הדבר לחלק בזה בין גוסס ביד"ש לידי אדם, ובהנשרפין דף ע"ח אמרינן איפכא דגוסס ביד"ש ההורגו חייב לכ"ע ובגוסס ביד"א איכא פלוגתא התם עי"ש עכ"ד, וכן הק' החת"ס יו"ד סי' של"ח.

**בגמ'** ודלמא גרויי גרי בהו עי' תוס', וברש"י גריס גרדויי ועי' בפירושו, ורש"י פי' כן לגרסתו גרדויי, אבל לגרסתינו גרויי הוא ע"י חץ וכמש"כ תוס'. ועי' דורש לציון דרוש ה' מש"כ דאין כאן טומאה בחיבורין דלחי החמור אינו מקבל טומאה, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א הק' מ"ט לא נטמא בהיסט, וכמש"כ הרמב"ם פ"א מטו"מ ה"ז.

**בתוד"ה** שמשון קס"ד שהמלאך הי' אומר לאביו שיזירנו לכשיולד כדאמרי' לקמן האיש מדיר בנו בנזיר בגמ' לק' פליגי ריו"ח ור"ל, דריו"ח אמר הלכה היא בנזיר ור"ל אמר כדי לחנכו במצוות, ובפשוטו ד' תוס' עולים לריו"ח דאמר הלכה היא בנזיר. ומדברי תוס' מבואר דאליבא דאמת לא הזירו אביו, ולשיטת תוס' לק' כח: ד"ה ואין דמשהגדיל הבן פקע הנזירות א"כ תיקשי דה"נ בדין הי' שיפקע, וראיתי בפתחי נזיר שהביא מס' פתח החידוש דבנזיר עולם אינו פוקע, ועי"ש עוד מש"כ לתרץ, ע"ע ברד"ק בשמואל א' עה"פ ותדר נדר (ציינו הרע"א בגלהש"ס לק' כח:) ובמבי"ט ח"א סי' קע"ד מש"כ לבאר נזירות שמואל כיצד היתה. ובדברי תוס' דכתבו לכשיולד מבואר דאב מדיר בנו בנדיר משיולד, ולא כשהוא בבטן אמו, ובנובי"ת יו"ד סי' ק"נ דקדק מדברי רש"י בשמעתין שאינו יכול להדירו אלא משהגיע לחינוך, ושאני הכא דהמלאך אמר לו להדירו עי"ש בכ"ד. וע"ע בחי' הגרז"ס שנדפסו בראש ס' שלמ"י שהביא ירושלמי פ"ד ה"ו שיכול להדירו מרחם, ועי' פתחי נזיר פ"ב ס"ק ק"א שהביא כמה שיטות בזה.

**בגמ'** ונזיר עולם היכא כתיב וכו' אבשלום כ' הליקוטי הלכות בעין משפט אות ת' דמדברי הר"מ נראה דנזיר עולם הוא הלכה למשה מסיני ומה דמייתי מאבשלום הוא אסמכתא בעלמא, וכ"ה בתוס' בע"א, ועי' לק' סא: ברש"י ד"ה מי וברא"ש שם.

ברש"י פי' קו' הש"ס היכא כתיב שמיקל בתער ומביא שלש בהמות, ולכאו' לפמשנ"ת בע"א דהס"ד דהנודר בנזיר עולם אינו נזיר כלל, א"כ הו"ל לפרש עיקר נזיר עולם היכא כתיב

**בגמ'** ואשלם את נדרי עי' תוס' ומשמע דהקרבנות הם מכלל קבלת הנזירות, וע"כ חשיב שהקרבנות הם הנדר שנדר. ובעזה"י יבואר ביסוד זה לק' יא..

**בגמ'** ומגלח אחד לשנים עשר חדש ופירש"י דכ"ז באבשלו' דבהכי הו"ל כובד דכאיש גבורתו אבל שאר נזירי עולם מגלח א' לל' יום דבהכי ה"ל כובד, מבואר שיטתו דפלוגתא דתנאי הוא באבשלום אבל בכל נזיר עולם מגלח א' לל' יום, דבאבשלום דכאיש גבורתו הי' כובד בי"ב חודש, אבל בכל אדם הוא בל' יום. ויל"ע דהאיכא נמי סב' לאידך גיסא דשער אבשלו' הי' מעין דוגמא של מעלה וכדאיתא בפ"ק דסוטה, וא"כ מנלן למילף לכל נזיר עולם שמגלח כשיהי' שערו פחות משערו של אבשלו'.

וכתבו בחי' ר' מאיר שמחה ובעמק הנצי"ב פ' נשא פכ"ז בהגה דהאומר הריני נזיר כאבשלום מגלח א' לי"ב חודש, וכבר עמד בזה הקר"א, דהנה המל"מ תמה דאין נפ"מ בפלוגתא זו, וכ' הקר"א דנפ"מ באומר הריני נזיר כאבשלום, וצ"ע דבפשוטו אינו דין בעיקר הנזירות אלא שיעור בכובד, וכל אדם כובד דידי' הוא ל' יום.

והנה חקרו בהדין מגלח א' לי"ב חודש האם הוא שיעור בכובד, או"ד דהוא גילוי למנין הימים, והוא מספר ימי נזירות, ובפרט לפמשנ"ת במשנה מהחזו"א בגדר התגלחת דהוא השלמת הנזירות, ולכאו' אי נימא דהוא גילוי למנין הימים, א"כ א"ש דינא הנ"ל דהאומר הריני נזיר כאבשלום, ימי נזירותו הם י"ב חודש, אכן ז"א דלדברי רש"י בהכרח דהוא שיעור בכובד ולא גילוי למספר הימים, דאל"כ איך יתכן שישתנה דין נזיר עולם מאבשלום.

וילה"ע בדברי רש"י מנלן דנזיר עולם מגלח א' לל' יום הא באבשלו' גופי' הי' יב"ח, ודוח"ל דל' יום לדידן הוא כיב"ח דאבשלו' דכיצד שיערו זאת, ועוד שאין כל אדם שוה, ולכאו' י"ל לפמשנ"ת מהחזו"א דהדין גילוח הוא השלמת הנזירות, וא"כ י"ל דמוקמינן אדיני' דסתם נזירות ל' יום, ולר' יוסי דמגלח מע"ש לע"ש, יש לו מקור דהכא סגי בפחות מל' יום, אמנם ברש"י לק' יד. ד"ה ואת"ל מבואר דל' יום הוא משום כובד ואינו דין ימים עי"ש. וע"ע להלן ה. משנ"ת בחקירה זו.

ובעיקר ד' רש"י דבכל נזיר מגלח א' לל' יום דעת הר"מ פ"ג מנזירות הי"ב דנזיר עולם מגלח א' לי"ב חודש, ובמל"מ הביא שכן דעת תוס' לק' ז: ד"ה והתניא ובדף ח: ד"ה הרי שכתבו למר כדאית לי' ולמר כדאית לי', וכן דעת הרא"ש לק' ח., ובמל"מ כ' שלא מצא חבר לדברי רש"י.- ובתמורה יד: פירש"י דנזיר עולם מגלח אחת לל' יום, ולכאו' הוא כשיטתו כאן, והשמ"ק הגיה אחת לשנה, והיינו כהלכה דמגלח א' לי"ב חודש.

**דף ה' ע"א**

**בגמ'** מה התם י"ב חודש היינו אם גילח בא' ניסן, מגלח לשנה הבאה ג"כ בא' ניסן, ועמשנ"ת בתוד"ה מ"ט למ"ד מגלח א' לל' יום.

הרע"א ח"ג סי' י"ב נשאל דרבי גופי' סבר בערכין ל"א דבתי ערי חומה תליא בשס"ה ימים ולא בי"ב חודש, [ובנשמת חיים להגר"ח ברלין סי' קס"ב כתב דבאמת הכא ג"כ הוא שס"ה יום, וכ"ה בדרך אמונה פי"ב משמו"י ה"ה בבאור ההלכה בסו"ד, ומש"כ דהוא חודשי החמה, צל"ע האם מצאנו חודשי חמה] עוד הקשה הרע"א דלפ"מ דנקט י"ב חודש משמע דאין חודש העיבור בכלל [ויעוי"ש ראיות לזה] ומאחר דילפינן מבתי ע"ח הרי התם נתעברה למוכר, וכ' הרע"א ואין סברא לומר כיון דתלי' בכבידות השערות אין מקום לחלק בין שנה מעוברת לשנה סתם דהא ביותר מזה מחלקינן לענין ביאת קטנה פחות מבת ג' כמ"ש הה"מ פ"ב מהל' אישות ע"ש, עוד הק' הרע"א דאי מבתי ע"ח ילפינן ניבעי י"ב חודש מעת לעת. [והנך ג' קושיות ילה"ק ג"כ בכתובות נז: דנותנין לבתולה י"ב חודש ודרשינן מהא דנאמר בה ימים וילפינן מערי חומה, וק' דלרבי יהא שס"ה, ושלא יהא חודש העיבור בכלל, וכן שיהא שיעורו מעת לעת] ובקושית הרע"א דנימא דהוא מעת לעת יל"ע לפמשנ"ת במשנה מהחזו"א דדין י"ב חודש היינו דגומר נזירותו, א"כ הא קי"ל אין נזירות לשעות, ויל"ד דמאחר דאין נזירות לשעות א"כ ניבעי שישלים ע"ז יום שלם, ויל"ד דנימא מקצת היום ככולו, ויעויין באבי עזרי פ"ב מאישות הכ"א דכשהשיעור מעת לעת לא שייך מקצת היום ככולו. וע"ע חכמת אדם כלל קס"ח מש"כ לבאר באבילות על אביו ואמו י"ב חודש דלא אמרי' בזה מקצת היום ככולו.

ובמש"כ הרע"א דאין סברא לומר דכיון דתליא בכובד השערות אין מקום לחלק בין מעוברת לפשוטה, יל"ע דבהכרח שיעורא הוא, ואל"כ יש שנה שנ"ג יום ויש שנה שנ"ד יום ויש שנה שנ"ה יום כדאיתא בערכין דף י'. [וערע"א בגלהש"ס כתובות עא. שציין למהריב"ל בכעי"ז] עוד יש להוכיח דלא תליא בכובד מהא דאיתא בשמ"ק תמורה יד: אות י"ד דאין נזירות חו"ל עולה מן המנין לנזיר עולם לגלח י"ב חודש, וכ"ה בגירסת הילקוט שמואל (רמז קמט), והעירוני דאינה ראי' דכשם שימים שקודם הנזירות אין עולים לחשבון, דבעינן כובד מחמת הנזירות, א"כ נזירות חו"ל הרי אינם ימי נזירות, שוב התבוננתי דיתכן דשער של קודם הנזירות ג"כ מצטרף לכובד, וכ"כ כמה מחברים. [ועי' כ' הגרי"ז בתמורה שם, ויעוי"ש שהקשה עוד דהדין אין נזירות בחו"ל הוא משום שגזרו על גושה ואוירה, ואכתי לא גזרו גזירה זו].

ובשמ"ק בנדרים יט: (ד"ה אמר ליה) כ' והאי דנקט לישנא דכובד שער משום דגבי אבשלום דהוה נזיר עולם כתיב כי האי לישנא דכתיב וכו' עכ"ד, מבואר דלא תליא בפועל בכובד השער.

וכן יש להוכיח מהירושלמי (הובא במשנה) דמספק"ל בנטמא לאחר ששה חדשים האם מונה עוד ששה חדשים או"ד עוד י"ב, ולהצד דמונה ו' חדשים מוכח דלא תליא בכובד, ועמשנ"ת במשנה בספיקת הירושלמי, ונפ"מ בגלחוהו לסטים דליכא כובד, ומ"מ עבר י"ב חודש, ונסתפק בזה בספר תורת הנזיר פ"ג הי"ב.

והנה אף שנתבאר בכמה הוכחות דהכובד הוא סימן למספר הימים, מ"מ אכתי לא פלטינן מדברי הרע"א, דהא בקרא כתיב דאבשלום גילח מקץ ימים לימים, ואי נימא דהכובד הוא יב"ח ובשנה מעוברת הוא ג"כ י"ב, א"כ כיצד נתקיים הקרא דהכביד עליו שערו, הרי פעמים שהי' י"ג חודש והוא יותר מכדי הכובד, ובהכרח דהכובד מיתלא תליא במה שנקבע השנה.

ולשיטת רש"י דפלוגתא דתנאי הוא באבשלום אבל בכל נזיר עולם השיעור בל' יום מוכח דתליא בכובד, ואשר ע"כ אבשלום דכובדו הי' יב"ח זמנו בי"ב חודש, וכל אדם הוא ל' יום.

**בגמ'** ר' נהוראי אומר מגלח אחת לל' יום בילקוט שמואל (רמז קמט) איתא דר' נהוראי אומר פעמים בשבת, שכן דרך בני מלכים שמגלחים פעמים בשבת [ולא נתפרש אימת מגלח] ומבואר דאין זה דין תגלחת, דהא בפחות מז' ימים ליכא שיעור שער לתגלחת כדלק' לט:, ובשלמא לפירש"י דקאי על אבשלום דהי' שערו דוגמא מעין של מעלה, א"כ בשני ימים הי' כדי לכוף, אבל לשאר מפרשים דקאי לדינא תיקשי. ואפשר דלר' נהוראי באמת אינו דין תגלחת, והחזו"א כ' ע"פ דרכו דפלוגתא דתנאי האם זה תגלחת גמורה, ולדבריו ג"כ עולה דלמ"ד דהוא פחות מל' יום אין זה תגלחת גמורה, ולק' לט. במשנה מבואר דאין גידול שער פחות מל' יום.

**נזירות שלושים יום בנזיר עולם**

**בגמ'** אין ימים פחותים משנים הק' הרע"א דלענין ב' ימים למאי נתקבלה הגז"ש הא בלא"ה פשיטא דימים היינו ב' ימים כמו דידעינן בבתי ע"ח דימים הוא שני ימים, ולכאו' י"ל לפמשנ"ת במשנה יסוד החזו"א סי' קל"ז ס"ק א' דנזיר עולם דמגלח א' לי"ב חודש היינו דבכל י"ב חודש הוא גמר הנזירות ומתחיל נזירות אחרת, וכ' החזו"א בס"ק ד' דלר"י דמגלח מע"ש לע"ש אין הגדר כן, [ולדבריו נמצא דפליגי ר' יוסי וחכמים בעיקר דין נזיר עולם האם הוא נזירות אריכתא או כמה נזירויות, וכן האם יש חובה לגלח או רשות] ומעתה י"ל דלולא הגז"ש הוה מפרשינן ל' יום כדין סתם נזירות, וע"ז בעינן לגז"ש לומר דהוא ב' ימים ואינו כדין סתם נזירות, ואין כאן נזירות חלוקה, וכולה חדא נזירות וע"ע בסמוך. וי"ל עוד לפמשנ"ת במשנה בדעת הרמב"ם דהוא תגלחת גמורה, א"כ אין תגלחת פחות מז' ימים, ע"כ אי לאו גז"ש לא הוה מפרשינן ימים שנים, ואין להקשות על דברינו דא"כ מ"ט לא קאמר הש"ס דמהאי טעמא ילפינן מימים שנים, די"ל דעדיפא מינה משני דבשני ימים ליכא כובד. וע"ע משנ"ת להלן ביו"ט שחל באמצע השבוע דאין כאן שיעור תגלחת.

**בגמ'** ואימא ל' יום דכתיב עד חודש ימים התוס' בסנהדרין יא. ד"ה רשב"ג הקשו דהכא משמע דחודש ל' יום ובדוכתא אחרינא אמרינן כ"ט יום, ושמא י"ל כמשנ"ת לעיל דהכא בעינן לאוקמי ל' יום כדין סתם נזירות, אכן אין בזה ישוב לדברי תוס', דקושייתם דהכא משמע דקרא דעד חדש ימים הוא ל' יום, וע"ע ברש"י בתענית כט. (ציינו הרע"א בגלהש"ס בסנהדרין שם) דפי' דקרא עד חודש ימים הוא כ"ט יום, ותימה דהכא גמ' ערוכה דהוא ל' יום, ואולי לחומר הקושיא נימא דהילפותא הוא לדין חודש, והכא הוא ל' יום משום דסתם נזירות הוא ל' יום.

ובעיקר משנ"ת דבנזיר עולם איכא דינא דסתם נזירות ל' יום יל"ד בזה, די"ל דהדין סתם נזירות ל' יום דריש לה רב מתנא בסמוך מקרא דקדוש יהיה דהקדושה ל' יום, וא"כ י"ל דנזיר עולם אף לדברי החזו"א דהוא כמה נזיריות מ"מ קדושה אחת היא, וכמו שהבאנו מהר"מ פ"ז מנזירות הי"ד דנזיר עולם קדושתו חמורה מנזיר לזמן קצוב. ויעוין כעי"ז בחזו"א סי' קל"ו למס' נדרים דף י"ז ס"ק ז' בנזירות בתוך נזירות דמצטרפין שניהם לל' יום ויעוין בחי' הגרז"ס שנדפס בראש ס' שלמ"י (ד"ה והנה) שכתב יסוד זה דמאחר דמצטרף ב' נזיריות ע"כ אין בזה משום אין נזירות פחות מל' יום, וצ"ע שם דלדבריו עולה דהמקבל נזירות אחר נזירות יכול לקבל פחות מל' יום וצ"ע.

והנה הקשה המנ"ח במצוה שס"ח בהריני נזיר שעה א' קודם מיתתי ה"ז נזיר, והא אין נזירות פחות מל' יום, ותי' החזו"י פ"א ה"ד דהרי הוא נזיר עולם, ובנזיר עולם לא נאמר דין ל' יום, ובחזו"י הוכיח כן דהאיכא למ"ד בירושלמי דהדין דאין נזירות פחות מל' יום הוא מהדין דאין גידול פרע פחות מל' יום [ועי' לק' ו: ובתוס' שם ובליקוטי הלכות] ובנזיר עולם האיכא למ"ד דמגלח מע"ש לע"ש, אלמא אין בו הדין דסתם נזירות ל' יום, ולפמשנ"ת מהחזו"א סי' קל"ז ס"ק ד' עולה דבהא פליגי תנאי, ודברי החזו"י לכאו' הם כדרכו של הגרי"ז בספרו דנזיר עולם אין לו מנין ימים. ויעוי"ש בדבריו דהדין דנזירות ל' יום הוא מהדין ימים שנאמר בנזיר, וא"כ בנזיר עולם שאין דין ימים לא נאמר ד"ז, ולק' ז. נתבאר דדברי החזו"י הם שלא כדברי הגרי"ז עי"ש.

**בגמ'** מגלח מע"ש לע"ש הראבי"ה הל' אבילות (תתמ"א) כ' דהוא מדין כבוד שבת וצ"ע.- ויל"ע בנזר באמצע השבוע האם ג"כ שרי לגלח בע"ש.- עוד יל"ע בלא גילח בע"ש האם מותר לגלח ביום א' מי נימא דכבר הותר לו לגלח, או"ד דהשתא ליכא כובד, וע"ע להלן.

**בגמ'** שכן מצינו בבני מלכים יל"ע דאין כל ישראל בני מלכים, ובשבת קכח. חשיב כמה תנאי דס"ל כל ישראל בני מלכים, ולא חשיב לר' יוסי עמהם. ולשיטת רש"י בד"ה מידי דפלוגתייהו באבשלו' גופי' לק"מ, אבל לשאר מפרשים תיקשי. ולכאו' מוכח מזה דיסוד השיעור הוא בימים, והכובד הוא גילוי כמה ימים הי' בתגלחתו של אבשלום, שו"ר בליקוטי הלכות דכתב דכל ישראל בני מלכים וצ"ע.- עוד יל"ע דלכאו' בני מלכים מגלחים קודם שיכביד עליהם השער דלמה ימתינו עד שיכביד עליהם, ואילו נזיר עולם שרי לגלח משיכביד עליו וצ"ע.

**בגמ'** ובשני ימים ליכא כובד מקשים בשם הגרי"ז דנילף דהשיעור הוא ב' ימים, ואי משום דליכא כובד, מ"מ נפ"מ בכה"ג שיש כובד ולא עברו אלא ב' ימים וכגון שהי' בחו"ל דימים ששהה בחו"ל אינם עולם לימי נזרו כמש"כ השמ"ק והרגמ"ה בתמורה יד:, וצל"ע דלהמבואר שם עולה דאף לענין נזיר עולם אין הימים ששהה בחו"ל מן המנין.

**בגמ'** ואימא ב' שנים הק' הרע"א דתפשת מרובה לא תפשת, ואמרו דאע"ג דמחמרינן עלי' שלא יהא לו היתר עד ב' שנים מ"מ דינא דתפשת מרובה לא תפשת מידה היא בתורה ולאו משום קולא וחומרא, ועי' יומא עב. וברע"א שם.

**בגמ'** יו"ט שחל להיות באמצע שבת יל"ע ביו"ט שחל בע"ש האם מותר לנזיר לגלח בעיו"ט.

**בגמ'** דאחוהי מגלחין והוא לא מגלח ק' אי טעם התירו משום כבוד שבת כ"ש שיש להתיר משום כבוד יו"ט, וי"ל דמ"מ אין זו תגלחת דפחות משבעה ימים אינה תגלחת, ונפ"מ בלא גילח בע"ש שיוכל לגלח בעיו"ט.

**בגמ'** לגלוחי מן צפרא דמעלי שבתא אחוהי מגלחין איהו לא מגלח עד פניא כ' הרא"ש ולא"ד פניא אלא דלא מגלח עד הבאת קרבנותיו, הברכ"י יו"ד סי' שצ"ט הוכיח מהרא"ש דכבוד שבת לגילוח הוא מצפרא, ואבל שהותר לגלח לכבוד שבת שרי מצפרא עי"ש, וצל"ע דהכא אין ההיתר משום כבוד שבת אלא משום כובד השער, שו"ר בראבי"ה (סי' תתמ"א) שכתב שההיתר משום כבוד שבת וכנ"ל, וכ' דע"כ לא הותר עד פניא, וע"ע בא"ר סי' ר"ס ס"ק ח' שהביא מכאן דהמצוה לגלח לכבוד שבת הוא מצפרא.

ומש"כ ללמוד מזה לאבל, בחי' ר"א מן ההר כ' לדחות דבאבל משלים אבילותו היום ואמרינן מקצת היום ככולו, [ויעוי"ש שדן להתירו אף בלילה, וזה תליא בדין מה"כ בלילה] משא"כ הכא דחוזר לנזירותו במוצ"ש, ועמש"כ להלן מהשמ"ק דה"נ הוא מדין מקצת היום ככולו.

**שם** כ' השמ"ק בשם ה"ר עזריאל עד פניא למ"ד מקצת היום ככולו, וצ"ע כוונתו הא זמן התגלחת הוא מע"ש לע"ש, והרי אף לדרכו דהחזו"א דנזיר עולם הוא מנין ימים, מ"מ מודה דלמ"ד מגלח מע"ש לע"ש אינו כן. ומדבריו נראה דהשיעור ח' ימים, ומהני מדין מקצת היום ככולו וצ"ע, ולמדנו מדבריו דדין גילוח אינו בכבידות השערות אלא דין בימים, דאל"כ לא שייך בזה מקצת היום ככולו, ונתבאר כן לעיל בדברי הרע"א, ובחי' ר' אברהם מן ההר כ' בשם הראבי"ה דבאמת לא שייך בזה מקצה"כ.- ויעויין במאירי שכתב שמגלח משמנה ימים לשמנה ימים, וזהו כדברי השמ"ק, ודלא כמו שהובא לעיל מהראבי"ה דהוא משום כבוד שבת. וצ"ע דהא בנדר באמצע השבוע ג"כ ממתין לשבת.

**בתוד"ה** מ"ט וא"ת וכו' וא"כ נילף נז"ע מסתם נזיר דהוי שלשים יום ערע"א בגלהש"ס וקדמוהו הרא"ש בפירושו ובשמ"ק ובמאירי, ועי' ברא"ש ובמאירי מה שהוסיפו דיליף מכהנים דקדושת עולם וצ"ב. ובדעת תוס' העירוני די"ל דמדאמרה תורה דנזיר הוא שלשים יום, אלמא דזהו שיעור פרע, דהא מצות הנזיר לגדל שער ראשו, וכמש"כ רש"י בכריתות כו. ד"ה לאו לכפרה דהא איכפר לי' שנתנוול בגידול שער [וצ"ע שם דלא הי' שיעור שער עדיין] אלמא דאין דרך אדם לגדל כן, וא"כ הכא ליהוי כובד. העירוני דאי נילף מנזיר סתם א"כ מגלח ביום ל' דמקצת היום ככולו, אבל למאי דילפינן מכהנים, הרי כהנים מותרים ביום הל', [ומזה נסתר לכאו' מש"כ דמצות נזיר הוא לגדל פרע באופן שהוא מנוול, דהרי נזיר מגלח בזמן שעדיין אינו פרע] ושמא י"ל דאף אי ילפינן מכהנים היינו דגידול פרע הוא ל' יום, ואה"נ דכהנים מותרים ביום הל' דלא אמרינן בהו מקצת היום ככולו, דלא נאמר דין זה אלא בניהוגי נזירות, אבל בנזיר עולם שרי ביום הל'.- ומשנ"ת דכהנים מותרים ביום ל' כ"ה לישנא דגמ' בתענית יז. דכהן משלשים יום לשלשים יום, וכן אמרו כאן מגלח א' לשלשים יום, והיינו דכל שלשים יום מגלח פעם א', וכמשנ"ת לעיל לענין מגלח א' לי"ב חודש, וכ"ה בתוס' בתענית שם ד"ה שלוחי וברש"י סנהדרין פג. ד"ה ופרועי ראש וביראים סי' שכ"א דגידול פרע הוא יותר משלשים יום, וצ"ע בקרית ספר פ"א מבאמ"ק סוף אזהרת ר"י שכתב שכהן צריך לגלח קודם השלמת ל' יום, וכ"ה במנ"ח מצוה קמ"ט [ג], והביא ד' רש"י והניח בצ"ע, ובמאירי בברכות כ. הקשה כיצד משכח"ל כהן והוא נזיר, הרי נזיר חייב לגדל פרע וכהן אסור בגידול, ותי' דמגלח ביום ל' ועולה לכאן ולכאן, אלמא דביום ל' אינו פרוע ראש, ויל"ע דהניחא בכהן הדיוט די"ל דהתורה אסרה לגדל פרע, וכדאמר בתענית יז. פרע ליהוי שלוחי לא לשלחו, א"כ שרי לגלח ביום ל"א, אבל כה"ג הא כתיב ראשו לא יפרע, וע"ע משנ"ת בזה לק' ע"ב.

**בא"ד** וי"ל דלא מיסתבר וכו' דכהנים נמי קדושת עולם הוו הק' התורת הנזיר פ"ד ה"א דאי מכהן ילפינן הרי מגלח ביום הל', ואי נילף מנזיר א"כ יגלח ביום ל"א כדין סתם נזיר דמגלח לכתחילה ביום ל"א, ונמצא דע"י דילפינן מכהן ילפינן קולא, ולא נתחוורו לי דבריו א. דכהן ג"כ שרי ליכנס ביום ל' ב. דהא דנזיר מגלח ביום ל"א הוא מדרבנן, אבל מה"ת מגלח ביום ל' וכמבואר לק' טז. ובראשונים שם.

ולבר פדא דסתם נזירות כ"ט יום כ' בכ' הגרי"ז לק' ע"ב דמודה בר פדא דגידול פרע הוא ל' יום, ונזיר מגלח ביום ל', אולם החזו"א כ' דלבר פדא גידול פרע דכהן הוא כ"ט יום, ועי' היטב במו"ק יט: תוד"ה תלתין דמוכח כחזו"א.- ע"ע מנ"ח מצוה קמ"ט [ז] מש"כ ללמוד גידול פרע דכהן מנזיר, וכ' דפרוע ראש דכהן הוא שיגלח לגמרי, ודנו מה היו עושים בפאת הראש, ועמשנ"ת בג' המנ"ח.

**בא"ד** אע"ג דלמד מן הלמד וכו' באתוו"ד כלל י"ב חקר האם נזירות הוא כקדשים שאין למדים למד מן הלמד, והוכיח מכאן דלמדים, ומש"כ תוס' דלכתחילה יש ללמוד מהעיקר הוא אף בחולין, והארכנו בזה לעיל ב:.

**בד"ה** מאי וא"ת ונימא דאיכא בינייהו קרבנות הרא"ש תי' דזה גופא הא דקאמר עד פניא, ומדברי תוס' שלא תי' כן נראה דפי' דפניא ממש וכמשנ"ת מהראבי"ה.

**סתם נזירות שלשים יום**

**במשנה** סתם נזירות ל' יום כ' התוס' ובגמ' מפרש טעמא, ויעויין בגמ' דדרשינן מקראי דסתם נזירות ל' יום, ויש לחקור מה נתחדש בדין סתם נזירות ל' יום, האם נתחדש דלא פחות או דלא יותר.

והנה בנדרים לא אמרינן סתם נדר שלשים יום, וכ' הרא"ש פ"ג דשבועות סו"ס כ"א דאע"פ שלא קבע זמן נאסר לעולם דאיזה זמן תתן לו דלא מסתבר שלא יאסר אלא רגע אחד, והובא בטושו"ע יו"ד סו"ס רי"ט.

ובהגהות מרדכי בשבועות (רמז תשפ"ח) הקשה בהא דאיתא בנדרים ד: דנדרים ל"ל קיצותא ומ"ש מנזירות ותי' וז"ל דגבי נזיר איתסר מן חפצא הלכך סברא הוא שלא שיעבד עצמו אלא הפחות שיוכל אבל נדרים אסר חפצא עלי' הלכך לא גמרינן מנזירות עכ"ד, ובדרכי משה סי' רי"ט הק' דא"כ בשבועה דאסר נפשי' מן חפצא נילף מנזירות, ואשר ע"כ כ' והקושיא מנזירות דשאני נזירות דיש לה קצבה דסתם נזירות שלשים יום משא"כ בשבועה ונדר עכ"ד, והיינו כסב' הרא"ש דבנדר שא"א לומר שאסר רגע א', בהכרח נאסר לעולם, משא"כ בנזירות י"ל דנאסר ל' יום.

ובר"ן בנדרים ד: כתב דהא דלא אמרינן סתם נדר ל"י וכנזיר דהרי הוקשו זל"ז, וכ' דכיון דאיכא נדרי הקדש דחיילי לעולם, ע"כ כל נדר חל לעולם, והוא תי' אחר על הקו' מ"ש נדר מנזירות, והעירוני דאין בזה תי' על שבועה, והר"ן לא הוקשה לו משבועה, משום דליכא קרא, אבל הכא אנו צריכים ליתן טעם על שבועה, וע"כ כטעמים הנ"ל.

וי"ל עוד בהא דסתם נזירות שלשים יום, ולא הוי כנדר דהוא לעולם, דבנזירות אם יהא לעולם הוא מין נזירות אחרת דהיינו נזיר עולם, והוא קיבל עליו נזירות לזמן קצוב ולא נזירות עולמית. ויעויין בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ג מנזירות הל"א שהוכיח מסתם נזירות שלשים יום, דיסוד דין קיום נזירות תליא במנין ימים עי"ש.

ובתוס' בנדרים כ. ד"ה אבל (ציינם הרע"א בגלהש"ס שם ד:) כ' דיש שרוצים לדקדק מהגמ' שם דסתם נדר ל' יום, ודחו התוס' ראייתם, ולדברי היש שרוצים לדקדק א"כ לא נתחדש מידי במשנתינו, דהא אף בנדר סתם נדר ל' יום וצ"ע, וע"ע ברשב"א בתשו' ח"א תרס"ז שכתב השואל דלא מצינו אלא סתם הלואה וסתם שאלה שלשים יום אבל בנדרים לא מצינו סתם נדר שלשים יום, והשיבו הרשב"א דאף בנדרים מצינו כן, דהא נזירות היינו נדרים ושנינו סתם נזירות שלשים יום, ונראה קצת מדבריו דהוא הלכתא דסתמא הכוונה לשלשים יום. וע"ע ברמ"א בתורת העולה ח"ג פרק ע"א שהאריך מדברי הרמב"ם שטבע האדם מתרגל בשלשים יום, וכ' דעל כן אמרו סתם נזירות שלשים יום כדי שיתרגל בפרישות. ולהמבואר לק' דף ו' דאיכא כמה חילוקי דינים בין נזירות סתם לנזירות מפורשת [א. בדף ו: בתוד"ה אמר בשם מהר"ף ב. בדף טז. בתוד"ה הריני ג. בשיטת הר"מ דבנזירות מפורשת לא אמרי' מקצה"כ] ע"כ צ"ל דבסתם אין כוונתו לשלשים יום, אלא לדין סתם נזירות.

והנה במשנתינו שנינו דין סתם נזירות והיינו כשלא פירש, ולקמן ז. דאף כשאומר הריני נזיר יום אחד ה"ז נזיר שלשים יום, דקתני הריני נזיר ויום אחד ה"ז נזיר שתים, וכן שנינו לק' ח. הריני נזיר מכאן עד מקום פלוני אם פחות מל' יום נזיר ל' יום.

וי"ל דאיכא תרי דיני א. דסתם נזירות הוא שלשים יום ב. דמי שאמר הריני נזיר יום א' ה"ז נזיר שלשים יום, ונפ"מ למש"כ המנ"ח מצוה שסח [ד ד"ה ואפשר] דמי שקיבל עליו נזירות לפחות משלשים יום דה"ז נזיר שלשים יום, מ"מ אינו עובר בבל יחל, דבל יחל לא נאמר אלא על מה שהוציא בפירוש בפיו, דלא יחל דברו כתיב, וי"ל דכ"ז בקיבל עליו נזירות לזמן קצוב פחות משלשים יום דהדין הוא דנעשה נזיר שלשים יום, ואינו בכלל דיבורו, אבל בדין סתם נזירות שלשים יום, י"ל דכיון דהתורה אמרה שאין נזירות פחותה מל' יום, ממילא בסתמא הוא בכלל קבלתו. ונפ"מ עוד בזה דבנדרים יז. אר"ה דהאומר הריני נזיר היום הריני נזיר למחר מיגו דקא מיתוסף יומא יתירא חיילא נזירות על נזירות, והיינו דחל בכולל, שכולל את יום הל"א, ואי נימא דקבלתו הוא יום א', אלא הוא דין דמתפשט שלשים יום, ה"ז דומה לדברי הר"מ בפה"מ בכריתות בנקודה הנפלאה דכולל אינו חל רק כשאפשר שיחול איסור הכולל בלא האיסור שחל על האיסור, והכא הרי א"א שיחול יום הל"א, אא"כ חל כל השלשים, אבל לפמשנ"ת דהאומר הריני נזיר דסתם נזירות ל' יום ה"ז כאילו אמר בפירוש הריני נזיר ל' יום, ושפיר חל בכולל ודוק, עוד נתעוררתי דנפ"מ למש"כ הר"ן בנדרים ד. דהאומר קודם שיעברו ב' שנים אהא נזיר עובר בבל תאחר אם לא קיים נזירות תוך ב' שנים, ומעתה נפ"מ אם התחיל ביום אחרון של שתי שנים דאי קבלתו הוא נזיר יום א' אלא דיש דין שאין נזירות פחות מל' יום י"ל דלא יעבור בבל תאחר, אבל אם קבלתו הוא ל' יום יעבור בבל תאחר וצ"ע בזה.

וברמב"ם פ"ג מנזירות ה"א כתב סתם נזירות שלשים יום כיצד מי שאמר הריני נזיר אין פחות משלשים יום וכו', ובהלכה ב', פירש זמן פחות משלשים כגון שאמר הריני נזיר יום אחד או עשרה ימים או עשרים יום ה"ז נזיר שלשים יום שאין נזירות פחותה משלשים יום ודבר זה הלכה מפי הקבלה, וכ' הכס"מ בהלכה ב' משנה שם סתם נזירות שלשים יום ומשמע דבין שאמר סתם הריני נזיר בין שאמר הריני נזיר יום אחד או עשרה ימים או עשרים יום נזיר שלשים יום לפי שאין נזירות פחות מל' יום עכ"ד, ולפמשנ"ת הוא תרי דיני, דדינא דמשתינו הוא דין סתם נזירות שלשים יום, ואם פירש ואמר יום אחד זה נלמד ממשניות דלהלן, וצ"ע מדוע הכס"מ לא הביא ממשניות דלהלן.

ובבכורות יב: איתא אין בערכין ובפדה"ב ובנזירות ופירש"י סתם נזירות שלשים יום כדכתיב קדוש יהיה יהיה בגימטריא שלשים הוו, ולפמשנ"ת בסתם נזירות שלשים יום הוא דין נוסף שכוונתו לשלשים יום, ומ"מ יסוד הדין הוא משום דנזירות הוא שלשים יום, ובר"ן בנדרים ד: ד"ה משום הקשה דנילף מגז"ש דסתם נדר ג"כ שלשים יום, ואמרו דלא מסתבר דהוקשה לו דלא יהא אפשר לידור נדר פחות מל' יום, אלא כוונתו דיהא דין דסתם הוא שלשים יום ומשמע דיש הלכה נוספת דסתם הוא ל' יום וצ"ע.

ויש דין שלישי בדין סתם נזירות שלשים יום, דהנה בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ג מנזירות הי"א (ד"ה אכן נראה) כ' להוכיח מדברי הרמב"ם בפ"ג ה"א שכתב וז"ל ואפילו אמר הריני נזיר נזירות גדולה עד מאד הרבה ה"ז נזיר שלשים יום שהרי לא פירש זמן עכ"ד, וכ' הגרי"ז ומשמע מדבריו דדינא הוא שיפרש את הזמן הא לא"ה אינו רק נזיר שלשים ואפילו בגוונא דהאומדנא היא שבדעתו על זמן מרובה יותר על שלשים ג"כ אינו נזיר רק שלשים כדין סתם נזירות כל שלא פירש זמן, ויעוי"ש שהביא עוד ראיות מדברי הרמב"ם לזה, וביאר דלא דמי לנדרים דאם נדר ולא פירש שיעור לנדרו הרי הוא צריך לקיים נדרו עד שיאמר לא לכך נתכוונתי, אבל דין קבלת נזירות שאני, דבעינן שמספר הימים יהי' מפרש בקבלת נזירותו, אבל כל שלא פירש זמן ומספר לנזירותו אף שקיבל עליו נזירות מרובה אין בזה רק קבלת סתם נזירות ולא קבלת מספר ימים, ואינו נזיר רק שלשים יום כדין סתם נזירות עכ"ד, ולפ"ז הוא דין נוסף שיש בנזירות שאף כשהאומדנא על יותר משלשים יום הרי הוא נזיר ל"י, ובנדר אינו כן, אמנם ביסוד דינו לכאו' אין זה הלכתא נוספת, אלא דמאחר דלא קיבל עליו ימים, ממילא הוא כדין מי שאמר הריני נזיר ולא פירש זמן דהוא נזיר שלשים יום, אלא דלדבריו נתחדש דין חדש בסתם נזירות ל"י, דאע"פ דבכ"מ כשלא קיבל זמן, לא חל דין נזירות, מ"מ בדין סתם נזירות ל"י נתחדש דאע"פ שלא פירש זמן מ"מ הוא שלשים יום. ויש דין רביעי בדין סתם נזירות שלשים יום, דאף כשלא קיבל עליו נזירות ג"כ אמרי' דהוא שלשים יום, ואשכחן כן בכמה גווני דאיתא לק' ו: נטמא ביום מלאת סותר ל' יום דדרשינן תן לו תורת נזיר, ודין החמישי מטו בשם הגרי"ז בביאור שיטת הרמב"ם בדף יג: דסתם נזירות שלשים יום הוא נזירות אחת שא"א לחלקה לשתים, משא"כ נזירות שיש בה מנין ימים אפשר לחלקה לשתים.

עוד מבואר בכמה דוכתי דאף מי שנזיר יותר משלשים יום מ"מ עיקר נזירותו הוא שלשים יום, ומבואר כן לדעת ר"ח בדף נ"ה דימי צרעתו עולין למנין נזירותו, ומ"מ שלשים יום צריך שלא יהא בהם ימי צרעת, וכ' החזו"א סי' ק"מ ס"ק ט"ז דדעת ר"ח דל' יום שהן נזירות של עיקר הדין אינן ראוין בימי צרעתו אבל מה שמוסיף על נזרו מדעתו גם ימי צרעתו סלקין לו עכ"ד, וכ"ה בכ' הגרי"ז שם, ובספרי דרשינן דבנזירות מרובה אם הביא קרבנותיו לאחר ל' יום לא יצא, ואשכחן נמי לר"א לק' ו: דנטמא ביום מלאת סותר שלשים יום, וכעי"ז הוא להלכה להר"מ פ"ו ה"א, ומבואר דאף בנזירות מרובה יש תורת נזיר שלשים יום, ובקר"א בדף יב: הביא ירושלמי דמי שנזר מאה יום והתפיס בו חבירו הרי הוא נזיר שלשים יום, ובנדרים כ. אר"י דמי שעבר על נזירותו קנסינן לי' שינהוג ל' יום ופי' תוס' משום דסתם נזירות שלשים יום [ובב"י סי' כ"ח הביא מהרשב"א דה"ה בנדר הוא שלשים יום], ומבואר דאף במי שנזר מאה יום יש בו דינא דחפצא דנזירות הוא שלשים יום ודוק.

**בחקירת המנ"ח**

חקר המנ"ח במצוה שס"ח [ט ד"ה ונראה דאם] בהדין דסתם נזירות ל' יום מה הדין כשא"א שיחול שלשים יום, האם לא חל כלל, או"ד דיחול פחות משלשים יום [ועי"ש הנפ"מ באב שהדיר בנו בנזיר יום א' קודם שיגדיל, ובגדלותו פקע הנזירות ובשמ"ק לק' כט: הביא לה"ר עזריאל דבכה"ג לא חיילא נזירות אביו, ובפתחי נזיר כ' דנפ"מ עוד בבעל שהפר לנדרה קודם שנדרה, ואמר שלאחר כ' יום יחול ההפרה ולר"א בנדרים ע"ה דיכול להפר, או באדון שאמר לעבדו לאחר כ' יום אני כופה אותך בנזירות, ועדיין לא נדר, ויל"ד בכ"ז שאפשר שיתקיים ע"י שיחזור בו וצ"ע בזה.] והדר פשיט לה [באות יג ד"ה מה שנסתפקתי] מדברי הרמב"ם פ"ד מנזירות ה"י וז"ל מי שאמר הרי אני נזיר יום אחד לפני מיתתי ה"ז אסור לשתות יין ולהטמא ולגלח לעולם עכ"ל, הרי מבואר דנעשה נזיר אע"פ שא"א לנזירות שתימשך יותר מיום א', ומוכרח דהדין סתם נזירות ל' יום הוא שמתפשט הנזירות ל' יום, אבל לא נאמר שאין חפצא דנזירות פחות מל' יום, [ונתבאר בסוגיא דלעיל מהחזו"י פ"א ה"ד שדחה ראייתו די"ל דהריני נזיר יום א' קודם מיתתי הוא נזיר עולם דהרי אומר שיהי' נזיר כל ימי חייו, ובזה אין דין סתם נזירות ל' יום עי"ש [וציין לקרית ספר, ויעויין בקר"ס שכתב ע"ד הר"מ אלו נזיר עולם, אכן יש שם ט"ס]. ובשמ"ק כ' בשם הר"ר עזריאל ואין נזירות פחות משלשים דכיון דחל עליו שעה אין לו הפסק פחות משלשים עכ"ד, משמע כהכרעת המנ"ח, דחפצא דנזירות הוא אף יום א' [ואף שעה אחת, ועי' לק' ז:] והוא דין פשטה שמתפשט שלשים יום [ועמש"כ לעיל מדברי הר"ר עזריאל בחקירת המנ"ח באב שמדיר בנו וצ"ע].

ומרן רי"ז הלוי בפ"ד ה"י (ד"ה והנה יעו"ש) דחה הוכחת המנ"ח, וכ' דחשיב שעצם קבלת הנזירות חלה לעולם אלא שמת באמצע וה"ז כמי שקיבל עליו נזירות ומת בו ביום דבודאי הוא נזיר. [ומ"מ י"ל דשפיר נפשט ספיקו דהמנ"ח, דאף באב מדיר בנו י"ל כן] ונקט הגרי"ז דעיקר חפצא דקבלת נזירות הוא שלשים יום, וא"א בפחות, אלא דאע"פ שא"א להתקיים מ"מ יש כאן קבלת נזירות עי"ש בכ"ד.

והגרי"ז הוכיח כן דמה שא"א שיתקיים מצד המציאות אינו מגרע בקבלתו, מהא דאפשר לקבל נזירות לעולם [לא נזיר עולם] והרי האומר הריני נזיר ע"מ שאגלח בבית חוניו אינו נזיר, וא"כ ה"נ הרי מקבל נזירות בלא הבאת קרבנות, ובהכרח צ"ל דמה שבמציאות א"א שיביא קרבנות אינו גריעותא בקבלתו.

ולדברי המנ"ח האומר הריני נזיר יום א' לפני מיתתי באמת נגמר נזירותו, ויורשיו יביאו קרבן נזירות, אבל להגרי"ז לא נגמר הנזירות, ונמצא דלהמנ"ח דין נזירות הוא יום א', אלא דיש גזה"כ שמתפשט שלשים יום, ולהגרי"ז יסוד קבלת נזירות הוא שלשים יום, ואפשר דכ"ד המנ"ח דאינו עובר בבל יחל על שלשים יום הוא כשיטתו שהוא מדין פשטה, אבל להגרי"ז דהוא בעיקר קבלת נזירות י"ל דבודאי יעבור בבל יחל, ויל"ד בזה עוד מטעם אחר שיעבור בבל יחל ועקה"י, ונתבאר לעיל ד.

ובאו"ש פ"ג מנזירות ה"ב כתב לחדש דהאומר הריני נזיר יום א' קודם מיתתי כיון שאין נזירות פחות מל' יום ה"ז נזיר שלשים יום לפני מיתתו, דכיון שקיבל עליו נזירות בהכרח נעשה נזיר ל' יום קודם, והוא מחודש מאד, דהיאך יהא נזיר לפני הזמן שקיבל עליו, ועוד לדבריו העומד יום א' לפני מותו ואמר הריני נזיר לא יחול הנזירות, דכאן א"א לומר שיחול למפרע, וי"ל דהכא אפשר שיאריך ימים, וע"ע באו"ש פי"ב מנדרים הי"ט מש"כ לבאר ד' הגמ' בפ"ק דנדרים דס"ד דבעל לא יוכל להפר נזירות אשתו דאית לי' קיצותא סתם נזירות שלשים יום, וביאר דהס"ד דלא יועיל ההפרה דכיון דחלה תו מתפשטת עד גמרה, קמ"ל דמיפר. עוד כ' שם לבאר ד' הגמ' בנדרים דף ע' בקיים ליכי שעה, האם יכול להפר אח"כ, וכ' האו"ש די"ל דכ"ז בנזירות דנזיר יום א' ה"ז נזיר ל' יום, ה"ה כאן מתפשטת ההקמה שלשים יום, וכמדומה שהדברים מחודשים מאד, ומ"מ יסוד הדברים ע"פ דרכו דהוא מדין פשטה, אבל לפום פשטי' דהוא מדין דחפצא דנזירות שלשים יום לא פקע שייך כ"ז.

וברא"ש בנדרים בסוף דף ג' כתב ודאי אם אמר הריני נזיר ל' יום לפני מותי וכו' [והובא במנ"ח בהמשך דבריו] נראה מדבריו דבאמת א"א לידור יום א' לפני מיתתי משום דאין נזירות פחותה מל' יום וכקו' המנ"ח. וע"ע מש"כ לק' ז: באין נזירות לשעות.

ואשכחן חידוש גדול בר"ן בפ"ג דשבועות (ח: מדפי הרי"ף) באשה שנדרה בנזיר ואמרה חבירתה ואני כמותך, והפר בעל לראשונה שני' מותרת מכאן ולהבא, וכ' הר"ן דאע"ג דאין נזירות פחות משלשים יום וכו' א"נ כמותך שאני עכ"ד, והיינו דחל נזירות פחות מל' יום וצ"ע. [והעירוני לדון במתה הראשונה תוך ל"י האם ג"כ אמרי' דנפקע נזירות של השני', ועמש"כ לעיל מהמנ"ח והגרי"ז בנזיר שמת].

הקשה הקרן אורה לעיל ג: (ד"ה מ"ט) מ"ש הריני נזיר מן החרצן דפליגי ר"ש וחכמים האם נעשה נזיר לכל, ולחכמים ילפי מקרא, ואילו הריני נזיר יום אחד לכו"ע הוא נזיר שלשים יום, וא"צ קרא לזה, ובשלמא לדרכו דהמנ"ח דשייך נזירות ליום א' אלא הדין דפשטה שלשים יום, לק"מ, דשאני הריני נזיר מן החרצן דאין כאן קבלת נזירות כלל, אבל לדברי הגרי"ז דאין חפצא דנזירות פחות משלשים יום ק'. ועי' ישועת דוד ח"ו סי' ל"ג ובשיעוריו לנדרים דף ג' מש"כ לבאר בזה, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א ביאר דנזירות מחרצן לבד הוא סוג נזירות אחרת, ובזה סבר ר"ש שאין זו קבלת נזירות, אבל כשנוזר מיום אחד הוא ככל נזירות, ויש כאן קבלת נזירות. ובעזה"י יבואר בזה לק' י"א. ומאידך אשכחן דבעל שמפר מקצת מהנזירות אמרינן אין נזירות לחצאין עי' בסוגיא בנדרים דף פ"ג, ואילו בעל שמיפר לאחר שעמדה יום א' בנזירות חיילא הפרתו כדאיתא בנדרים ד., ובחוב' משפט הנזיר הובא דהחזו"א ביאר דזה הס"ד בנדרים דלא יהני הפרת בעל דהו"ל הפרה לחצאין, ולא הסכים לפירושו של האו"ש פי"ב מנדרים הי"ט (הובא לעיל), ולכאו' החילוק פשוט דבעל מיגז גייז, ומכאן ולהבא נעקר הנדר ואינו נעקר למפרע, אבל כשהפר דבר א' מכיון שאין נזירות לחצאין פקע הכל מכאן ולהבא, ולו יצוייר שיעקור יום א' מכאן ולהבא ג"כ יפקע כל הנדר.

**בגמ'** ורב מתנה נמי נילף וכו' מקשים דהא רב מתנה ס"ל דאיכא קרא דשלשים ולא כ"ט ויש ליישב.

**בגמ'** ההוא לדרשא וכו' מקשים דא"כ נימא דנזירות הוא פחות מכ"ט, וצ"ל דהי' הלכה ל' יום.

**בגמ'** רב מתנא אמר יהיה בגימטריא תלתין הוו כתב הרא"ש יראה דגמרא גמירי לה ואסמכוה אהך גמטריא דלאו מי"ג מדות היא שהתורה נדרשת בהן, וכ"ה בר"מ בפירושו ובחיבורו דהוא הלכה מפי הקבלה ואסמכוה אקרא, ונראה מדבריו דהוא משום אומדנא דלא נתכוין אלא לנזירות שלם. ובתורת הראשונים הובא מספר כריתות נתיבות עולם ח"ג אות כ"ט [ונדפס בסוף מס' ברכות בברייתא דר"א בנו של ריה"ג] שהקשה על תנא דבי ר' ישמעאל שלא מנה בי"ג מדות שהתורה נדרשת גם בגמטריא ותי' דסבר כבר פדא ול"ל דינא דגמטריא, ובמגן אבות לרשב"ץ אבות פ"ג מי"ח כתב דגמטריא אינה מגופי ההלכות, אלא שהי' ידוע לחכמים כי סתם נזירות שלשים יום ורצו לחדד התלמידים וסמכו גמטריא, והוא כמשנ"ת מהרמב"ם והרא"ש, והובא שם מהרמב"ן בספר הגאולה שנמסר הגמטריא למשה בסיני, אבל אין אדם דורשה מעצמו, והוא כגז"ש שאין אדם דן מעצמו, וכן משמע בהא דלא מקשי מ"ט ב"פ לא דרש כר"מ, די"ל דלא גמיר לה, ואשכחן עוד דין הנלמד מגמטריא והוא בגמ' פ"ק דכריתות דשמן המשחה הי' י"ב לוג בגימטריא זה, וע"ע בהקדמת הברכת פרץ שהביא עוד מדברי הראשונים בכמה מקומות שדרשו גימטריא ללמוד הלכות שנאמרו בגמ'.

**דף ה' ע"ב**

**בתוד"ה** בר (נמשך מע"א) וכשאתה יורד למנינם בירושלמי מקשי קו' זו ומשני א' לחידושו, ופי' הקה"ע דאיצטריך לגופי'.

**בתוד"ה** מלמד הריני נזיר ונזיר לא איצטריך וכו' דעת הרמב"ן במלחמות פ' ג' דשבועות, והובא בר"ן בנדרים יח. דנזירות חל על נזירות לענין שלוקה שנים על אכילה אחת, ולפ"ז שפיר איצטריך קרא אף בכה"ג.

**בגמ'** איידי דאיכא יום תלתין דמגלח עי' תוס', ויעויין בכ' הגרי"ז שביאר שיום שלושים הוא יום גילוח והבאת קרבנותיו, והוא ג"כ מדין הנזירות, וביאר בזה לשיטת רש"י דלא ס"ל כפי' התוס', ועי"ש שהאריך דבדין גדל פרע מודה בר פדא דהוא שלשים יום וכ' דלפ"ז בר פדא מודה למקה"כ, אלא דס"ל דמדין גדל פרע צריך לגלח ביום ל', ולא ביום כ"ט, ובחזו"א סי' קל"ז ס"ק ו' כ' דלבר פדא גדל פרע דכהן הוא כ"ט יום, וכ"מ במו"ק יט: תוד"ה תלתין, וכן מוכרח בתוד"ה ולרב שהוכיחו דב"פ ל"ל מקצה"כ מהא דאם גילח ביום ל' לא יצא, ולא פי' משום שאין כאן גידול פרע, אלמא דס"ל דלב"פ גידול פרע הוא כ"ט יום, וכ"מ לק' ו: תוד"ה שומע וכמשנ"ת שם. ועי' לעיל ע"א תוד"ה מ"ט ובמשנ"ת שם.

**גלוח ביום ל' לבר פדא**

**בגמ'** נעשה כאומר שלימין ופי' תוס' דהוא גזירת חכמים שלא יגלח עד יום ל"א, ומטו בשם הגרי"ד [ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א הובא חקירה זו מהגרי"ז] שחקר האם מדרבנן הגדר דאמרו דלכתחילה נזירות היא שלשים יום, או"ד דהנזירות כלתה בכ"ט יום, אלא תיקנו חכמים שיגלח ביום ל"א, ונפ"מ אם ביום הל' הי' יום שאינו עולה למנין הנזירות כגון ימים ששוהה בחו"ל דאיתא לק' יט: שאינו עולה למנין הנזירות, דאי נימא דמדרבנן הגדר דניהוג נזירות הוא שלשים יום, א"כ הכא אין כאן שלשים יום, אבל אם התק"ח הוא שיגלח ביום ל"א, י"ל דהכא מגלח ביום ל"א, ואמרו דלכאו' יש לתלות זאת בפלוגתת הראשונים דלדעת המפרש והרא"ש דאם אמר בהדיא הריני נזיר כ"ט יום מודה בר פדא דמגלח ביום ל', דבכה"ג ליכא למיגזר אטו שלימים, ואי נימא דהגדר דמדרבנן תיקנו שנזירות היא שלשים יום, א"כ אף כי אמר בפירוש לא יוכל לפחות משלשים יום, משמע דהגדר הי' שיגלח ביום ל"א, ולא גזרו זאת אלא בכה"ג שאמר סתם, דיש לגזור אטו שלימין, אבל כשאמר הריני נזיר כ"ט לא גזרו, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א הובא הוכחה זו מהגרי"ז, ויעוי"ש שכתב להיפוך.

ושמעתי להוכיח בזה מדברי תוס' והרא"ש, דתוס' פי' קו' הגמ' מהמשנה דסתם נזירות ל"י משום דמשמע דהוא מה"ת, ומבואר דמדרבנן מודה ב"פ דהוא ל"י, ומדברי הרא"ש בשינוייא דגמ' דכתב ובמסקנא לא קאי הכי, משמע דהשו"ט הוא אף בדרבנן, אלא דהשתא לא ידע דמדרבנן מודה ב"פ ודוק.

ובמו"ק יט: יליף גידול פרע באבילות דהוא שלשים יום מנזירות, וכ' תוס' בד"ה תלתין דלא אתיא כבר פדא דלדידי' גידול פרע דנזיר הוא כ"ט יום, ושוב כ' די"ל דמודה דלכתחילה אינו מגלח עד ל', ומבואר דגדר הדין שאמרו דלכתחילה הגידול פרע הוא ל' יום, ויעוי"ש בתורא"ש, וע"ע להלן מדברי החזו"א סי' קל"ז ס"ק ה', וע"ע להלן ו. ראי' לזה.

**גילוח לכתחילה ביום ל"א לרב מתנה**

**בגמ'** ולרב מתנה קשיא סיפא קסבר מקצת היום ככולו וקשה א"כ מ"ט דרישא דמגלח ביום ל"א, וכ' הרא"ש דלכתחילה אמרו חכמים שלא יגלח בו ביום כיון שהוא ממנין נזיר, וצ"ב כוונתו הא מקצת היום ככולו, וי"ל דמקצת היום ככולו גדרו דאפשר להפסיק את היום ע"י שנוהג במקצת היום וכמשי"ת לפנינו בעזה"י, וכאן אמרו חכמים לגמור את כל היום בנזירות, ובתוס' בדף טו. ד"ה אמר כתבו דרבנן גזרו אטו היכא דאמר שלימים, וכ"ה בדף נה: ד"ה ומדקדק הר"ם, ובדף יט: ד"ה ה"ג (ב) כתבו דאפילו לרב מתנא דאמר מקצת היום ככולו מצוה עליו להשלים לכתחילה, ומבואר שם דהוא מן התורה, וכ"נ במאירי בשמעתין דמה"ת לא יגלח ביום ל', ומתבאר דלכתחילה יש דין שלא יעשה מקצת היום ככולו, וצ"ע בד"ז, ובכ"מ שאמרו מה"כ כגון באבילות לא אשכחן דלכתחילה ינהג כל היום באבילות. ובקר"א כתב דמה"ת מגלח ביום ל', והביא לפנ"מ בירושלמי דמה"ת מגלח ביום ל"א, ובחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד מנזירות הל"א (ד"ה והנה יעו"ש) כ' בתו"ד בזה"ל דכיון דמדאורייתא דינו לגלח לכתחילה ביום ל"א וכדמשמע כן מדברי הראשונים ומדברי הספרי שהבאנו למעלה [וז"ל הספרי מנין אתה אומר שאם אמר הריני נזיר סתם מגלח יום שלשים ואחד ואם גלח יום שלשים יצא ת"ל עד מלאת הימים אשר יזיר לד' וכבר מלאו ימי נזירותו] ורק בדיעבד אם גלח ביום שלשים יצא עכ"ד. ובגינת וורדים כלל א' סי' כ"ח כתב דכיון דכתיב מלאת משמע דמשלים היום, ויש שפירשו דאע"ג דמקצה"כ מ"מ לכתחילה משלים כולו וכדאשכחן בשחיטת רוב סימנים דכתב הרמב"ן בחולין כז. ובכס"מ פ"א משחיטה ה"א דלכתחילה ישחוט כולו [וכ"ז דלא כתוס' נדה סו: דלא שייך לכתחילה ובדיעבד בדאורייתא].

ובמנ"ח מצוה קמט [ג] דן לענין פרוע ראש בכהן האם מיתסר ביום ל', ונסתפק דכיון דנזיר מגלח לכתחילה ביום ל"א א"כ לא ייחשב פרוע ראש, או"ד דמאחר דאם גילח ביום שלשים יצא יחשב פרוע ראש, והכריע כצד בתרא, ומבואר דפשיטא לי' דהוא מה"ת, וצ"ב ביסוד ספיקו, ותלי' בטעם הדין דלכתחילה מגלח ביום ל"א, שוב הביא המנ"ח לרש"י בסנהדרין פ"ג ע"א ד"ה ופרועי ראש שכתב שעברו עליהם יותר משלשים יום שלא גילחו ראשם, משמע דוקא יותר משלשים וביום שלשים אינו נקרא פרע וצ"ע עכ"ד, ובהערות הביאו שכדברי רש"י כ"ה ביראים, ולעיל ע"א בתוד"ה מ"ט הובא מהמאירי בברכות כ. דמבואר כרש"י והמאירי, וע"ע בתורע"א לק' סופ"ב בנזיר שצריך למנות ל' ימים לגידול שער דמגלח לכתחילה ביום ל' עיש"ה, והרש"ש נחלק ע"ז, ועי"ש כ' הגרי"ז.

ובדברי הרא"ש דמדרבנן מגלח ביום ל"א וכן לבר פדא דאיתא בסמוך דמה"ת יכול לגלח ביום ל' ומדרבנן אינו מגלח, הנה שנינו לק' יט: דמי שנהג נזירותו בחו"ל קנסינן לי' שלא יעלה לו לימי נזירותו, וכ' הרא"ש [והובא בתורע"א שם] ואינו עובר משום בל תאחר דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת, והק' בתורת הנזיר פ"ד ה"ב מ"ט לא הקדים הרא"ש קו' בשמעתין דמה"ת יכול לגלח ביום ל' ואעפ"כ מגלח ביום ל"א, ותי' דהרא"ש לשיטתו בפ"ק דנדרים דבל תאחר דקרבנות נזירות עובר בג' רגלים, א"כ הכא אינו מאחר יום א', ואין כאן משום בל תאחר, אבל לק' הוא אף ג' רגלים וכדקתני התם דהורו ב"ד שתהא נזירה עוד שבע שנים [ואע"ג דבל תאחר תגלחת נזירות טהרה נראה מדברי הרא"ש בנדרים דעובר מיד, וכל דין ג' רגלים הוא על הקרבנות, י"ל דלא חל חיוב תגלחת אלא לאחר הבאת הקרבנות], ואכתי הק' לפמש"כ הרא"ש לק' ח. דמי שנזר נזירויות הרבה דמביא קרבנות ומגלח וחל עליו מיד נזירות אחרת, וכ' הרא"ש דצריך להביא קרבנות ולגלח בסוף השלשים ולא יאחר דנמצא מאחר נזירותו, וד"ז אינו תלוי בג' רגלים, וא"כ יקשה בכה"ג כיצד מגלח ביום ל"א, הא דבר תורה רשאי לגלח ביום ל', [והי' מקו' לדון דלרב מתנה דמגלח ביום ל' הוא מדין מה"כ, אינו עובר בב"ת כשגומר ימי נזירותו, ונראה דמאחר דמ"מ רשאי לגלח ביום ל', א"כ עובר בב"ת] ותי' דכשמקבל נזירויות הרבה דעתו שלא תחול נזירות השני' עד גמר נזירות הראשונה, ומאחר דאמרו חכמים שמגלח ביום ל"א, עד יום ל"א אין כאן בל תאחר, ועמשנ"ת עוד בדרך זו לק' ח:.

**בתוד"ה** תנן בסוה"ד הו"ל כפרה וכו' כ' הרש"ש ר"ל הואיל דקרבנותיו באין ג"כ לכפר על שציער עצמו מן היין לכן מהראוי דתיכף אחר הבאתם יהיה מותר לשתות יין ואם יביאם בכ"ט והוא ע"כ יאסר ביין עד הערב ישאר בלא כפרה על אותו מקצת יום שאחר קרבנותיו ועי' א"מ עכ"ד, מבואר ברש"ש דמסב' הי' רשאי להביאם ביום כ"ט אע"פ שעדין לא גמר נזירותו, משום דהוא יום מלאת, וכ"נ לק' ו: תוד"ה אמר דיום ל' הוא אחר מלאת, והרי נטמא ביום ל' אינו סותר דהוא אחר מלאת, וק' איך יגלח הרי עדיין לא שלמה נזירותו, ולפמשנ"ת לק' ח. דתגלחת נזיר מותרת לנזיר א"ש, אכן עיקר הדברים צ"ע דבקרא כתיב ואחר ישתה הנזיר יין, ועוד דבגמ' בסמוך מבואר דנזיר שלשים יום אם גילח ביום השלשים לא יצא ולא אמרי' דהוא יום מלאת.

**נפ"מ בין רב מתנה לבר פדא**

כתב הרא"ש והשתא ליכא מידי בעיקר נזיר בין ר"מ לב"פ וכו' אלא בהא פליגי וכו' ולרב מתנה סותר מדאורייתא, וכ"כ תוס' לק' טז. ד"ה הריני.- ועיקר הנפ"מ שכתב הרא"ש הוא גמ' לק' ו., ולדעת ר"א לק' טז. ומייתי לה לק' ו: דנטמא יום ל' סותר שבעה לכאו' אין נפ"מ זו, [וביותר העירוני דברש"י לק' ו. ד"ה תנן מבואר דלת"ק דסבר דסותר, הוא משום דסבר דלא אמרי' מקה"כ, וא"כ הכא קיימינן דאמרינן מקצה"כ] אמנם י"ל דטעמא דר"א לרב מתנה משום דמקצת היום ככולו, וי"ל דכ"ז משהאיר היום, אבל בליל ל' דלא אמרינן מקצת הלילה ככולו וכמבואר ברא"ש פ"ג דמו"ק סי' ל' בזה מודה ר"א דסותר ל', ובכתבי הגרי"ז כ' דלדעת הר"מ דביום ל"א ג"כ סותר מה"ת א"כ אין נפ"מ בין בר פדא לרב מתנה, וכ' דלהר"מ אכתי נפ"מ ביום ל"א, דלבר פדא דמה"ת ביום ל' הוא יום הבאת קרבנותיו א"כ ביום ל"א לא יסתור, אבל לרב מתנה דיום ל"א הוא יום הבאת קרבנותיו ה"ז יסתור, ובספרו נסתפק בזה עי"ש.

עוד כ' הרא"ש וי"מ דוקא קאמר ב"פ נעשה כאומר שלימים היינו דוקא היכא דאמר הריני נזיר בסתם אבל אם אמר הריני נזיר כ"ט יום מגלח ביום ל' ואיכא בינייהו טובא, וכ"ה בפירש"י, ועמש"כ לעיל דמדברי התוס' במו"ק יט: ד"ה תלתין נראה דאין חילוק, ולעולם דין נזיר הוא ל' יום דמדמו לאבילות, ויעויין בחזו"א סי' קל"ז ס"ק ה' (ד"ה ולר') שכתב בדינא דלק' ו: דלר"א בנטמא ביום מלאת סותר ל' דדרשינן תן לו תורת נזיר מדרבנן מגלח ביום ל"א, וכ' החזו"א [ולכאורה היה מקום לומר דהכא לא גזרו רבנן דלא שייך למגזר משום שלשים יום דהכא לא ע"י קבלתו באה לו נזירותו אלא התורה רמתה עלי' ולא שייך למיגזר מיהו כו'] עכ"ד.

כתב הקרן אורה דאין לומר דנפ"מ דלבר פדא מה"ת מגלח ביום ל' ולרב מתנא מגלח ביום ל"א, דרב מתנא ג"כ מודה דמה"ת מגלח ביום ל', ועמשנ"ת לעיל דכ"נ ברא"ש, וא"ש הרא"ש לשיטתו דלא כ' נפ"מ זו, אבל בדברי תוס' יש סתירה בזה אם הוא מה"ת וכמשנ"ת.

הגרד"ל שליט"א בהסכמה למשפט הנזיר כתב דנפ"מ בנטמא בתחילת היום השלשים, דלבר פדא הו"ל נטמא לאחר מלאת, ולרב מתנא הוא תוך מלאת, וכ' דמשכח"ל שנטמא בתחילת היום אף למ"ד א"א לצמצם, וכגון בשני חדרים ומת באחד מהם, והנזיר בשני ויש פתח ביניהם שנתמעט באוכל שאינו מוכשר, ויש עליו מים אלא שאינם לרצון הבעלים, והקנהו הבעלים לאחר שיקנה בתחילת היום, ולבעלים השני יש ניחותא, ונמצא דבתחילת היום הפתח סתום בדבר המקבל טומאה שאינו חוצץ בפני הטומאה, [ודן די"ל דיש כאן קדימת הכשר לטומאה, ואין הטומאה בתחילת היום, ולכאו' הא מ"מ לא נהג תחילת היום בנזירות].

ויש עוד נפ"מ בין ר"מ לב"פ באמר הריני נזיר ק' יום דלר"מ מה"ת מגלח ביום ק' דמקצת היום ככולו וכמש"כ הרא"ש ותוס' לק' טו. ד"ה אמר, ולבר פדא מה"ת אינו מגלח עד יום ל"א, וי"ל דפלוגתא זו אינה פלוגתא בדין מנין ימי נזירות, אלא פלוגתא בדין מקצת היום ככולו, ועראמ"ה שעמד בזה.

ושמעתי עוד דנפ"מ בין בר פדא לרב מתנה מאימת חל חיוב קרבן האם בליל ל' או מיום ל', דלבר פדא משנשלם כ"ט יום חל עליו חובת הקרבן, אלא דא"א להביאו בלילה, אבל לרב מתנה לא חל עד שהאיר היום דלא אמרינן מקצת הלילה ככולו, וכמשנ"ת לעיל, ועמשנ"ת להלן בענין מקצת הלילה ככולו, ונפ"מ לענין שעבוד נכסים, האם נכסים שקנה בליל ל' נשתעבדו לקרבנותיו, וכמו"כ נפ"מ במת בליל ל' האם מביאים היורשים קרבנו, דלבר פדא נתחייב בהבאת הקרבנות, משא"כ לרב מתנה אכתי לא חל חיובא. [ובעיקר דינא דמת האם יש חיוב הבאת קרבנותיו יתבאר בעזה"י לק' כח:] שוב הראו כן בפי' על הספרי מכת"י (נדפס בתורת הראשונים) שכתב דנפ"מ בין רב מתנה לב"פ לענין גילחוהו לסטים בליל ל' האם הוי כגילוח לאחר מלאת או כתוך מלאת, ובספרי זוטא נשא (יג) דרשינן ביום מלאת ולא בלילה, ופי' הגרי"ז דלא חל חובת הבאת קרבן נזיר בלילה, ונפ"מ למ"ד דקרבנות נזיר קריבין בבמה, ובבמה כשר בלילה, מ"מ קרבנות נזיר אינם קריבין בלילה, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א אמר דלרב מתנה ילפינן מהך קרא דלא אמרינן מקה"כ בלילה, ע"ע מש"כ לעיל לדון דנפ"מ בין בר פדא לרב מתנה לענין גדל פרע דכהן האם הוא כ"ט יום או ל' יום, ובחזו"א סי' קל"ז ס"ק ו' נקט דפליגי, והגרי"ז אמר דלכו"ע הוא ל' יום, וה"ט דשנינו בדף לט. גלחוהו לסטים סותר ל' יום, וכ' דלבר פדא ג"כ נאמרה הלכה דסתם נזירות ל' יום, אלא דיום תגלחת והבאת קרבנות הוא בכלל הל' יום.

ויל"ע דלעיל ע"א אמר ר' נהוראי דנזיר עולם מגלח א' לל' יום, ומפרש הש"ס דהוא דומיא דכהנים, דילפי מנזירות, וק' דאחת לל' יום, היינו אם גילח בא' ניסן מגלח בא' אייר, וכדקתני לק' ח. בנזירות אחר נזירות ומגלח אחת לל' יום, ולבר פדא מ"ט לא יגלח בל' ניסן.

ולענין הלכה כ' הלח"מ פ"ד מנזירות ה"א דקי"ל כרב מתנה, ובמאירי במשנתינו (סוד"ה אמר המאירי) כ' וסוגיין בכולה תלמודא כרב מתנא ומתוך כך נראה שהלכה כמותו עכ"ד, ולא נתפרש כוונתו, דכפשנ"ת כמעט אין מחלוקת בין רב מתנא לב"פ, ובליקוטי הלכות כ' ונקטו רבוותא להלכה כרב מתנא דנזירות הוא שלשים יום מה"ת משום דבמסקנא מצדד הגמ' דכ"ע ס"ל כרב מתנא וגם דאקשו עלי' דב"פ מהא דתנן לקמן בפ"ג מי שאמר הריני נזיר נטמא כו' עכ"ד.

**בגמ'** באומר שלימין ופי' תוס' דהוי כאילו אמר שלימים, וברא"ש הביא ב' גירסאות אי מיירי דאמר שלימין, ובליקוטי הלכות בעין משפט אות י' כ' דמדברי רש"י נראה דמיירי באמר שלימין, וכ' דמדברי הר"מ שלא כ' שלימין משמע דמפרש כתוס' והרא"ש דכוונתו לשלימין, והוא דלא כמשנ"ת לעיל מהקר"א והגרי"ז בדברי הר"מ דכל שהזכיר מנין ימים לא אמרי' מקצה"כ.

צריך לבאר מ"ט באומר שלימין לא אמרינן מקצת היום ככולו, ואטו האומר כ"ט ומחצה אינו יכול לגלח בתחילת היום, ובפשוטו צ"ל דאע"פ שאין קבלת שעות בנזירות, מ"מ יכול לקבל יום שלם ושלא יהא סגי במקצת היום. ויעוין בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד הל"א (ד"ה והנה לפי) שנקט בדעת הרמב"ם שאין סב' לחלק בין אמר שלימין או כשלא אמר שלימין, והר"מ לא כ' דין זה דבשלימין לא אמרי' מקצה"כ, ועי' בסמוך דהר"מ יש לו פי' אחר, ובדעת תוס' כ' הגרי"ז דס"ל דאיכא דרשא בספרי זוטא דכשאמר שלמין לא אמרינן מקה"כ, ועי' להלן בביאוה"ד.

כתב בג' מהרש"א בתוד"ה תנן בשם הגינת וורדים דאע"ג דלא אמרינן מקצת היום ככולו, מ"מ יום ראשון שנדר בו עולה לו מן המנין אע"פ שאינו יום שלם, וכמו"כ חזינן לבר פדא דל"ל מקצת היום ככולו, ומ"מ יום ראשון עולה לו מן המנין אע"פ שאינו יום שלם, ובעזה"י עוד יבואר בזה.

**מקצה"כ בנזירות מפורשת**

בחידושי מרן רי"ז הלוי פ"ד מנזירות הל"א האריך להוכיח בשיטת הרמב"ם שכל שקיבל עליו מנין ימים אע"פ שלא אמר שלימין לא אמרינן מקצת היום ככולו, והביא כן מחידושי המאירי, ועי"ש בד"ה והנראה מש"כ לבאר טעמא דמילתא, וע"ע בקר"א שהאריך כן בשיטת הרמב"ם, אולם במחנ"א נדרים סי' ל"ד נקט דאף להרמב"ם הוא דוקא כשאמר שלימין, וכן נתבאר לעיל מהליקוט"ה.

ובדברי הקר"א והגרי"ז בדעת הר"מ דבנזר מנין ימים לא אמרינן מקצה"כ, והגרי"ז הביא כן מהמאירי, וכ"ה בתורי"ד לק' טז. (סוד"ה הריני). ובטעמא דמילתא הקר"א בתוד"ה אמר (ד"ה ולפי"ז) ובדף ו: (ד"ה אבל) כתב דהכי גמירי הלכתא, וצ"ע דמקצה"כ הוא דין בכה"ת וכמשנ"ת, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א כ' דבנזיר לזמן קיבל עליו ימים אלו וע"כ לא שייך מקצה"כ דאכתי יום הנזירות הוא, וצ"ע דהרי אם נטמא משלים ימים אחרים, וכן האומר הריני נזיר ק' יום ונזיר ק' יום משלים א' ומונה השני, וא"כ לא קיבל עליו ימים אלו, וכמו"כ מסתברא דכשמשלים ימים אחרים ג"כ לא אמרינן בהו מקצה"כ [וכ"כ בפתחי נזיר פ"ד סוס"ק י"ב], וביארו בזה (ואפשר שזהו כוונת הגרמ"ד) דחלוק ביסודו סתם נזירות מנזירות מפורשת, דסתם נזירות הוא קבלה על הגברא לנהוג ימי נזירות, ואשר ע"כ אמרינן מקצה"כ, ובנזירות מפורשת מתפרש דקיבל עליו שהימים עצמם יהיו ימי נזירות, וכל שהיום עצמו הוא יום נזירות לא אמרינן בזה מקצה"כ, והוא כיום השבת ויו"ט דלא שייך מקצה"כ, ואף בקבלת תענית לא אמרינן מקצה"כ דהוא חפצא דיום תענית. [והעירוני דמדברי הגרי"ז נראה כוונה אחרת דבאמת יש כאן מקצה"כ, ואעפ"כ אינו יכול לגלח דהוא יום מלאת עיש"ה].

ובזה ראיתי לבאר הא דלבר פדא לא אמרי' מקצה"כ, וק' דבכ"מ לא אשכחן דפליג, וי"ל דסבר ב"פ דבנזירות סתם ג"כ גדרה כדין נזירות מפורשת דמקבל על עצמו דינהג ימים בנזירות.

והנה בתחילת הסוגיא הבאנו למחנ"א שדן דבנדר ג"כ נימא מקצה"כ ועמשנ"ת שם, ולדברי הקר"א והגרי"ז והובא כן מהראשונים דבנזירות מפורשת לא אמרינן מקצה"כ, א"כ בנדר לעולם הוא כנזירות מפורשת, ולפמשנ"ת בביאור הדברים, צ"ל דשאני נדר דאינו ניהוג הגברא וכמשנ"ת לעיל.

**דף ו' ע"א**

**בגמ'** תנן מי שאמר הריני נזיר נטמא יום שלשים סותר את הכל בשלמא לרב מתנה ניחא צריך לבאר מ"ט ניחא לרב מתנה הא מ"מ מקה"כ, ועמדו בזה התוס', ועי"ש בתירוצם, וברש"י פי' דת"ק ל"ל מקצה"כ, (ועי' מאירי שהוסיף בביאוה"ד), ובחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד מנזירות ה"א (ד"ה והנה לכל) כ' בתו"ד בזה"ל יעו"ש בתוס' שפירשו דרבנן לית להו מקה"כ לענין סתירה, רק לענין שיוכל לגלח ולהביא קרבנות ביום שלשים, אבל אם לא גלח ונטמא דינו כנטמא בתוך מלאת וסותר, ולא אמרינן לענין זה מקה"כ, ובזה הוא דפליג ר"א וס"ל דגם לענין סתירה מועיל הדין דמקה"כ להחשב כנטמא אחר מלאת עכ"ד, ועדיין לא נתפרש מ"ש לענין זה דלא אמרינן מקה"כ, ויש שרצו לפרש דדינא הוא דכל שהוא תוך מלאת ה"ז סותר, וביום ל' עדיין חשיב יום מלאת, וכן נראה במאירי ויעו"ש שכתב לדמותו לזב וזבה שטבלו ואח"כ ראו שסותרין מנינן, ומ"מ כ"ז קודם הבאת הקרבנות, אבל לאחר הבאת הקרבנות דמותר לטמא למתים, לא שייך שיסתור, שאין זה סותר לניהוגו דהא מותר ליטמא, משא"כ קודם הבאת קרבנותיו שאסור לטמא למתים ה"ז סותר נזרו, ויעויין חי' ר' מאיר שמחה שהאריך בדרך זו. ובחי' רבינו חיים הלוי פ"ד מבאמ"ק ה"ו (ד"ה ולפי"ז) כ' וז"ל תנן מי שאמר וכו' נטמא וכו' ועי"ש בתוס' שכתבו דאע"ג דלר"מ מגלח ביום שלשים משום דמקצת היום ככולו מ"מ סותר את הכל משום דכי נטמא חלה בו דין סתירה ובטל ממנו גם דין מקצת היום של טהרה עכ"ד ולכאו' הוא שלא כדברי מרן רי"ז הלוי בביאו"ד תוס'. עוד נתבאר לעיל ה: מדברי תור"פ הכהן ונתכוין לזה המרומי שדה דלא אמרינן מקה"כ אא"כ עשה מעשה הגומר לגמור נזירותו, וע"כ דוקא בנטמא לאחר הבאת קרבנותיו סברי רבנן דאמרינן מקה"כ, וזה שלא כדברי הגרי"ז דהוא חילוק בהלכות מקה"כ. ובדעת ר"א בתור"פ כ' דסבר דהטומאה כאילו עשה מעשה השלמה, והמרומי שדה פי' דבהא פליג ר"א וסבר דא"צ מעשה להשלמת נזירותו.

וראיתי לדון נפ"מ בין הטעמים לפמש"כ המנ"ח מצוה שס"ח דהא דנזיר עובר בבל יחל דברו, הוא רק מה שבכלל קבלתו, אבל אם אמר הריני נזיר יום א' דנעשה נזיר ל' יום, או הריני נזיר מן החרצן דנעשה נזיר לכל אינו עובר בבל יחל, דאין בל יחל אלא על דברו, ולא על דינים שנתחדשו בתורה מכח דברו, ומעתה יל"ד בנטמא ביום מלאת קודם הבאת קרבנותיו האם מכאן ולהבא יעבור בבל יחל, דאי משום שלא נשלם היום א"כ יעבור בבל יחל, אבל אי מדין סותר י"ל דאין זה מכלל נדרו, ולכאו' ז"א א. דמודה המנ"ח דנזיר שנטמא לאחר מלאת נזרו קודם הבאת קרבנותיו עובר בבל יחל דהוא נכלל קבלתו להיות נזיר עד הבאת הקרבנות, ומאחר שסתר נזרו וא"א לו להביא קרבן א"כ עובר בבל יחל, ב. דאטו נזיר שנטמא בתוך נזרו שסתר כל ימי נזרו כמו שנאמר והימים הראשונים יפלו לא יעבור עוד בבל יחל, וע"כ דזה מכלל נזרו, וכ"ד המנ"ח הוא בדין פשטה דהאומר נזיר יום א' נעשה נזיר ל' יום, וכעת התבוננתי דממ"נ אם כדברינו דמודה המנ"ח דאם נתאחר בהבאת קרבנותיו עובר בבל יחל, א"כ בהריני נזיר יום א' דנעשה נזיר ל' יום, הרי מאחר שלא הביא קרבן הרי הוא אסור מחמת נזרו יום א', וא"כ יעבור בבל יחל וצל"ע ד' המנ"ח, שו"ר בד' המנ"ח דנראה דמספק"ל גם בדין נזיר עד הבאת קרבנותיו האם עובר בבל יחל. [ועחזו"א סי' קט"ו ס"ק ז' לדף פג. שדן בגדר האיסור עד הבאת קרבנותיו, האם קדושת הנזירות נמשכת עד הבאת קרבנותיו או"ד דקדושת הנזירות הוא עד כלות הימים אלא שהתורה רמתה עליו איסורא בג' מינין עד שיביא הקרבן, ואי נימא כצד בתרא אפשר דיתיישבו ד' המנ"ח, והחזו"א הכריע בצד קמא].

ונפ"מ עוד בין הטעמים לשיטת הר"ר יחיאל שהובא בתוס' לעיל ב. דבכינויים אין קרבן, וכמו"כ לדעת המהרש"ל דבידות ליכא קרבן, האם בזה הדין דבנטמא יום מלאת סותר נזרו, דלפמשנ"ת דהוא דין סותר הכא שגמר נזרו ומותר לטמא למתים לא יסתור, אבל לתור"פ הכהן דבעינן מעשה לגמור נזרו הרי לא עשה מעשה, ועמש"כ לעיל ב. בביאו"ד הר"ר יחיאל כיצד יגמור נזירותו.

העירוני דלר"א לשיטתו לק' יט: דאית לי' קרא דנטמא ביום ראשון אינו סותר עי"ש, מוכרח דטומאה אינה סותרת את כל היום וכשיטתו כאן, ויש לדחות דאיכא לאוקמי לקרא כשנטמא בתחילת יום שני ודוחק.

**בגמ'** אלא לבר פדא קשיא לעיל ה: הובא חקירת הגרי"ד בגדר הדברים לבר פדא דמגלח ביום ל"א האם מדרבנן אמרו דלכתחילה נזירות הוא ל' יום שלמים, או"ד דהוא דין לאחֵר הגילוח ליום ל"א עי"ש, ומהכא יש להוכיח דאין הגדר דמדרבנן לכתחילה הנזירות הוא שלשים יום, דא"כ מאי פריך מנטמא ביום שלשים הא מודה בר פדא דלכתחילה מגלח ביום ל"א, ובתוס' עמדו בזה ויעויין בדבריהם, ומשמע דאין הגדר דמדרבנן הנזירות הוא ל' יום, וכ"מ מהא דלר"א אינו סותר אלא שבעה, ואי אמרת דמדרבנן אמרו דהנזירות ל' יום יסתור שלשים, ומסברא ג"כ מסתברא יותר דהגדר דאמרו חכמים דיגלח ביום ל"א, דאת"ל דאמרו דהנזירות היא שלשים יום, כיצד מפלגינן בזה בין לכתחילה או דיעבד.

**שם** ילה"ק לדעת הר"מ פ"ו מנזירות דנטמא יום הבאת קרבנותיו סותר שלשים א"כ ה"ט דסותר את הכל, ומאי מקשי לבר פדא, ושמא י"ל מדקתני סותר את הכל, ולא קתני סותר ל' משמע דהוא מדין סותר את הכל, [ואמר הגרי"ד דיש נפ"מ להמבואר בר"מ פ"ד מנזירות ה"ג במי שאמר הריני נזיר כשיהי' לי בן והריני נזיר מעתה כך וכך יום, והתחיל בנזירות שלו ונולד לו בן פוסק נזירותו ומונה של בנו, ואם נטמא בתוך של בנו סותר גם את שלו, וכדאיתא לק' יד. לדעת ריו"ח, ובזה יהא הדין דנטמא יום שלשים סותר גם את שלו דסותר את הכל] אמנם הר"מ בפה"מ בפ"ג פי' דברי ת"ק דהוא מדין סותר שלשים וצ"ע.

**בתוד"ה** נטמא דמדרבנן צריך לנהוג נזירות ל' יום העירו דמלשון זה נראה דהגדר מדרבנן דהנזירות שלשים יום וכמשנ"ת בגמ'. ובמש"כ תוס' דלבר פדא סותר מדרבנן כ"ה ברא"ש לעיל ה: בנפ"מ בין רב מתנה לב"פ, וכ"ה ברא"ש בשמעתין, וברש"י לעיל ה: ד"ה דקסבר כתב דאינו סותר, וכ"ה ברש"י בע"ב ד"ה ואי ס"ד, וביאר הגרמ"ד הלוי שליט"א דס"ל דלא גדרו דהוא נזירות שלשים יום.

**בא"ד** ונראה דיום שלשים ואחד וכו' בדברי הרע"א בגלהש"ס עמש"כ בע"ב.

**דף ו' ע"ב**

**קרבנות נזיר בטהרה**

**בגמ'** א"א אינו סותר אלא שבעה בטעם סתירת ז' לר"א פי' תוס' (בע"א ד"ה נטמא) משום שאין יכול להביא קרבנותיו עד שיטהר מטומאה זו שצריך להזות שלישי ושביעי להביא קרבנותיו בטהרה והיינו סותר שבעה שאסור לשתות ביין וליטמא למתים עד שיביא קרבנותיו, וכ"ה בתוס' לק' מד. ד"ה וחכ"א. ובטעמא דצריך להיות טהור להביא קרבנותיו והרי טמא משלח קרבנו פי' הרא"ש דכתיב ונתן על כפי הנזיר, וכיו"ב הביא החזו"א סי' קל"ט ס"ק ג' למאירי דטמא אינו משלח קרבנותיו משום מצות תנופה, ובחזו"א נתקשה תינח שלמים אבל עולה יקרב והניח בצ"ע, וצריך להוסיף מש"כ החזו"י פ"ב ה"ח דר"א לטעמי' דנתינה על כפי הנזיר מעכבת וכמבואר בתוס' לק' מה: ד"ה ואח"כ. ובחי' רבינו חיים הלוי פ"ו מק"פ (ד"ה ואשר) כתב דלדעת הר"מ סופ"ב מביאמ"ק דטמא מת אין מקריבין עליו קרבן כלל עד שיטהר, א"ש דהכא הוא טמא מת ואינו משלח קרבנותיו.

ובחזו"א סי' קל"ט ס"ק י"ג כתב עיקרו הוא משום שאין ימי טומאה עולין לו והקרבת הקרבנות הוא מנהג נזירות ואם אין עולין לו אינו ראוי לקרבנות עכ"ד, ובחי' מרן רי"ז הלוי פ"ח מנזירות ה"א (ד"ה והנראה בסוף עמ' כד) כתב ע"ד תוס' בדף מז. והיינו משום דכל שהוא משום נזירות צריך להיות בטהרה דוקא עכ"ד, ובתורי"ד לק' מז. כתב שא"צ להביא קרבנותיו בטהרה אלא קרבן הראשון עי"ש. וע"ע בכתבי הגרי"ז בשמעתין ולק' רפ"ג ובחי' ר' מאיר שמחה דפי' דלר"א הוא דין סתירה ז' ימים.

וברש"י פי' עוד בדברי ר"א דסותר ז' לאחר תגלחת הטומאה צריך ז' ימים למנות לגידול שער, וניחא לפ"ז הא דקתני סותר שבעה, דיש כאן דין שבעה ימים מדין נזירותו, ואמר הגרי"ז דהוא דין תגלחת מה"ת דאל"כ כיצד שרי לגלח, הרי עדיין לא הביא קרבנות טהרה, והוא בתוך ימי נזירותו, ומוכח דיש דין תגלחת טומאה אף כשאין סתירת ימים, ונסתפק הגרי"ז האם רבנן ג"כ מודו לדין זה, ובנטמא ביום ל"א, ויעוי"ש שהאריך בזה, עוד צ"ב דרש"י לא הזכיר דמביא קרבנות ומשמע דאינו מביא קרבן, דהבאת קרבן הוא למיחל נזירות טהרה וכדפירש"י במנחות ה. בריש העמוד, והכא כבר גמר נזירות טהרה, ושוב צ"ע דהיכן אשכחן תגלחת בלא קרבנות, וע"ע לק' טז: ברש"י ובנוסחת הריב"ן אות א', ובדף לט: רש"י ד"ה מ"ט.

**בגמ'** ואי ס"ד סבר ר"א מקה"כ נסתור שבעה ק' לפמש"כ הקר"א והגרי"ז בדעת הר"מ והובא כן מהמאירי ותורי"ד דבנזירות מפורשת לא אמרי' מקה"כ, מ"ט הכא בנזיר ק' יום אמרי' מה"כ.

**בגמ'** ואי לא סבר מקה"כ ליסתור כולהו יש לדקדק למש"כ תוד"ה קסבר דר"א סבר ימים הראשונים יפלו מכלל דאיכא אחרונים וזה אין לו אחרונים, ומה שתי' תוס' דזה סב' לענין שלא יסתור הכל, אבל שלשים מיהא סותר, וא"כ מאי מקשי ליסתור כולהו.

**בתוד"ה** אמר וי"ל דהתם אחר מלאת עמש"כ לעיל ה: סותוד"ה ותנן דמשמע מדבריהם דיום כ"ט הוא יום מלאת.

**בא"ד** וצריך לדחות ולומר וכו' מאה יום שלמים וכו' וקשה דבמתני' סתמא קתני וכ' הקר"א דלפמש"כ בדעת הרמב"ם דאף לרב מתנא לא אמרינן מקה"כ אלא כי נזר בסתמא, אבל כשאמר מנין לא אמרינן מקה"כ, א"כ לא קשה קו' תוס', וכן כתב בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד מנזירות הל"א.

**בא"ד** ונראה למהר"ף וכו' ודקשיא לך וכו' אף בנטמא ביום ק' לא נסתור אלא ז' כאן ג"כ ילה"ק כדהקשינו לעיל דהו"מ לאקשויי דבעינן ימים הראשונים יפלו מכלל דאיכא אחרונים.

**בא"ד** דהא אם לא נטמא הי' צריך להשלים נמי כל יום ק' א"כ יום מלאת הוא צ"ב דהא מקה"כ ומדוע צריך להשלים, והי' מקו"ל דמ"מ אפשר להשלים כל היום וכמשנ"ת לעיל ה:, די"ל דאע"פ דמקה"כ מ"מ אפשר להמשיך כל היום, אכן מדבריהם נראה דחיובא הוא, וכ"ה מוכרח דהא הכא מיירי לענין דיעבד, ואפשר דס"ל דמה"ת צריך לכתחילה להשלים, ולעיל ה: נתבאר סתירת התוס' בזה. ולפמשנ"ת לעיל בשם ר"פ הכהן דלא אמרינן מקה"כ אא"כ עשה מעשה המפסיק, והטומאה הוא מעשה המפסיק, א"כ בזה סבר ר"א דחשיב יום מלאת, כיון דהטומאה הוא הגומר את הנזירות.

**בא"ד** דע"כ ביום מלאת קאי העירוני דלמא מיירי באמר שלימים או בלילה שאין מקצה"כ, והרי כיו"ב צ"ל בקרא דהימים הראשונים יפלו דילפינן מינה לק' יט: דביום אחרון אינו סותר, ותיפו"ל דמקצה"כ, ובהכרח צ"ל באמר שלימים או בלילה, ושמעתי ליישב דהתם קרא מתפרש בכל גווני, אלא דלא איצטריך אלא בכה"ג, משא"כ הכא בעינן לאוקמי לקרא רק בכה"ג וזה דוחק ע"כ מוקמינן בכל גווני ואשה"ט.

הרע"א בגלהש"ס בע"א עמד בסתירה משולשת בשיטת תוס' בדין נטמא ביום ל"א האם סותר לרבנן שלשים, דהתוס' בע"א ד"ה נטמא כתבו דסותר שלשים, ולקמן י"ד ע"ב תד"ה לוקה כתבו דאינו סותר, ולקמן דף ט"ז ע"ב תד"ה נטמא כתבו דסותר, והרע"א שילש דבריו כאן ובדף י"ד ובדף ט"ז, ועי' ברמב"ם פ"ו מנזירות ה"ד דנראה שהוא מה"ת, ויש שדנו לתלות זאת בפלוגתת תוס' ומהר"ף ודוק.

**בד"ה** שומע ואין גידול פחות משלשים יום כמנין [יהיה] וראיתי להעיר דלפ"ז לב"פ דל"ל דרשא דיהיה ל"ל הדין שאין גידול שער פחות מל"י, והארכנו בתחילת הסוגיא.

**בד"ה** מאי ולבר פדא צ"ל תנאי היא והעיר הגרד"ל שליט"א בהסכמה למשפט הנזיר דלפ"ז לר"י אליבא דב"פ אם גילח ביום ל' לא יצא, ואשכחן כן תנא בתוספתא פ"ב ה"ו, ופליג על עדותו של ר' פפייס, ועי' מד"ר נשא י' כ"ז.

**דף ז' ע"א**

**במשנה** הריני נזיר אחת גדולה וכו' נזיר שלשים יום ופי' תוס' וגדולה דקאמר גדול עלי הנזירות, והר"מ פ"ג מנזירות ה"א כתב סתם נזירות שלשים יום וכו' הריני נזיר נזירות גדולה וכו' שהרי לא פירש זמן, וכיו"ב נחלקו לק' ח. דתוס' פי' בד"ה הריני נזיר מלא הקופה דאמרינן דאריכא לי' מילתא, והר"מ פ"ג הי"ז פי' שם משום דלא פירש זמן ואע"פ שנתכוין לזמן מרובה, וביאר בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ג הי"א (ד"ה אכן) דדעת הר"מ דבעינן שיפרש את הזמן, ובלא זה אינו נזיר אלא שלשים יום, וכדברי הר"מ במשנתינו כ"ה במאירי.- עוד יש לדקדק בדברי הר"מ שכתב ואפילו אמר הריני נזיר נזירות גדולה ולא כתב אחת, ועי' בדברי רבא בסוף הסוגיא.

**במשנה** הריני נזיר אחת קטנה פירש"י לא תהא פחותה משלשים יום ואפילו [הב"ח גרס דאפילו] כי אמר הריני נזיר יום אחד ה"ז נזיר ל' יום שאין נזירות פחותה משלשים, נראה מדברי רש"י דכשאמר קטנה הכוונה לנזירות פחות משלשים יום, ואעפ"כ ה"ז נזיר שלשים יום מדין דאין נזירות פחותה משלשים יום, וכדברי רש"י כ"ה במאירי, ובתוס' פי' קטנה כלומר דלא טריחא עלי כלל, והקשה המל"מ פ"ג מנזירות ריש הלכה ה' מדוע הוצרכו לזה ולא פירשו דאע"ג דכוונתו לקטנה מ"מ ה"ז נזיר שלשים יום וכפירש"י שאין נזירות פחותה משלשים יום, וי"ל דלישנא דמתני' משמע להו דהוא כדין אחת גדולה דמפרשינן כוונתו לסתם נזירות, וה"ה באחת קטנה, והיא גופא טעמא בעי, מ"ט בעינן לדין זה, ותיפו"ל דאף אי אמר בפירוש יום אחד ה"ז נזיר שלשים יום, וי"ל כמשנ"ת לעיל ה. במשנה דסתם נזירות שלשים יום דנפ"מ דיש כאן קבלה לשלשים יום ועובר בבל יחל, משא"כ אי אמר הריני נזיר יום א' חקר המנ"ח שאינו עובר בבל יחל, וע"ז קמ"ל דכשאומר הריני נזיר אחת קטנה חשיב קבלת סתם נזירות שלשים יום ויעבור בבל יחל כל שלשים יום, ועמשנ"ת לעיל שם עוד נפ"מ, וה"ה י"ל כן בענינינו.

ומדברי הרמב"ם פ"ג מנזירות ה"א שהביא דין משנתינו באמר הריני נזיר נזירות גדולה, ולא הביא דין האומר הריני נזיר קטנה, משמע דפי' כפירש"י דאחת קטנה הוא מדין דאפי' פירש ג"כ אמרינן דהוא שלשים יום, וא"כ ד"ז נלמד ממש"כ הר"מ בהלכה ב' דאם פירש זמן פחות משלשים יום ה"ז נזיר שלשים יום, והעירוני דלשיטת הר"מ דכל שלא פי' זמן הוא נזיר ל"י א"כ ה"ה באחת קטנה הוא מטעם זה ולא כפירש"י, ושוב צ"ע השמטת הר"מ.

**במשנה** אפילו מכאן ועד סוף העולם נתעוררתי להעיר בסדר המשנה, דלכאו' מכאן ועד העולם הו"ל למסמכי' לאחת גדולה, ומדברי רש"י באמת נראה דגרס כן, וכמש"כ המל"מ רפ"ג מנזירות, ולדברי תוס' י"ל דדין המשנה חדא דינא הוא, בין אחת גדולה בין אחת קטנה ואפילו מכאן ועד סוף העולם, אבל לדברי רש"י דאחת קטנה הוא דין אחר וכמשנ"ת, לשיטתו צ"ל דגרסינן להיפוך.- הר"מ השמיט זאת ועמדו בזה הקר"א (בסוף העמוד) והחזו"א סי' קל"ז ס"ק י"ב [ויעוי"ש בחזו"א שנוסחה משובשת נזדמנה לו בספרי הרמב"ם].- פי' הרא"ש למשנתינו נדפס לעיל ה..

**בגמ'** והא מכאן ועד סוף העולם קאמר יש לפרש דמקשי שיהא נזיר לזמן קצוב עד סוף העולם, וכ"נ מדברי תוס' בשינוייא דהש"ס, ועמש"כ לק' ע"ב בתוד"ה והתניא, אמנם מדברי הרא"ש נראה דהקושיא שיהא נזיר עולם וכדלהלן, וכ"ה בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ג מנזירות הל"א (ד"ה אכן), ויעוי"ש שכ"כ בשיטת הר"מ דכל שלא פירש זמן א"א לומר דהוא נזירות ארוכה, אבל לדעת הרא"ש דאע"פ שלא פירש זמן ג"כ אמרינן דהוא נזירות ארוכה, צ"ב מדוע לא פי' בקו' הש"ס שתהא נזירות ארוכה, ואפשר דחדא מתרתי נקט, ועי' להלן שהוכחנו דהרא"ש ס"ל דלא מספקינן בנזירות ארוכה וצ"ע.

**בגמ'** אומדים כמה ימים מכאן ועד מקום פלוני פחות משלשים יום נזיר שלשים יום הגרז"ס בחי' שנדפסו בראש ס' שלמי יוסף כ' דלפמש"כ רש"י והרא"ש לעיל ה: דלבר פדא באומר הריני נזיר כ"ט מגלח ביום ל', א"כ ה"נ אם נמצא דמכאן ועד מקום פלוני הוא כ"ט יום יהא נזיר כ"ט יום ויגלח ביום הל' וצ"ע.- ויש להסתפק בנמצא שלשים יום האם הוא כדין סתם נזירות שלשים יום, או כדין נזירות מפורשת, וכאילו פירש שלשים, ונפ"מ דלא נימא מקה"כ.

**בגמ'** אריכא לי הדא מילתא ופי' הרא"ש דסתם נזיר להקל, וק' דלק' ח. מפרשינן טעמא משום שלא יהא ספיקו חמור מודאו, והכא אין ספיקו חמור מודאו, דהא ודאו לא מצי מגלח, ולק' ח: הובא סב' זו מהרע"א בג' המל"מ פ"ג הי"ח, ובמל"מ פ"ג ה"ה הקשה מ"ט תוס' לא פי' משום ספק נזירות להקל, ובפתח הבית (נדפס בראש ס' שלמ"י) תי' דבכה"ג לא שייך ספק נזירות להקל דאין ספיקו חמור מודאו, וצ"ע הוכחת הרע"א מגמ' לק' ח:. עוד נתעוררתי להקשות בדברי הרא"ש דלק' ח. מוקמינן למתני' כר"ש דספק נזירות להחמיר, וק' רישא ר"י וסיפא ר"ש, ועוד דאמרי' התם דאי נחית לנזירות אף ר"י מודה דספיקו להחמיר, ועמד בזה החזו"א סי' קל"ח סוס"ק ד', ותי' דהרא"ש לשיטתו דמפרש דהספק אם הוא נזיר עולם, ובזה לא אמרינן דנחית לנזירות וכמבואר ברא"ש בדף ח:, ולפ"ז מוכרח שאין צד דנזירות ארוכה קיבל עליו, דלפ"ז לא משני הש"ס מידי, וצ"ע בטעמא דמילתא. עוד העירוני דלהרא"ש שם לכאו' מגלח פעם א' לאחר י"ב חודש, ואח"כ פקעה נזירותו [וצ"ע בביאוה"ד] והכא קתני נזיר שלשים יום וצ"ע.- עוד ראיתי להעיר דלכאו' תי' החזו"א אין בו כדי להעלות ארוכה בהא דפריך בסמוך מהמשנה דהריני נזיר מכאן ועד מקום פלוני דמקשי דנימא אריכא לי מילתא, ולדברי הרא"ש הק' מדין ספק נזיר להקל, והתם הוא נזירות ארוכה ולא נזיר עולם, וא"כ הא בזה אין אומרים ספק להקל.

**בגמ'** אמר רבא שהחזיק בדרך עפרש"י וכ"ה במאירי. ובחזו"א סי' קל"ז ס"ק י"א (ד"ה עוד) פי' דבהחזיק בדרך עבידי אינשי לסמן הדבר במידי דאסקי בה ושפיר אמרינן דלנזירות גדולה איכוין עכ"ד, וע"ע מש"כ הרא"מ הורביץ זצ"ל. ודנו כמה נפ"מ לדינא בין הטעמים, עי' מל"מ פ"ג מנזירות ה"ה (ד"ה עוד הקשו) דכתב דלפי' קמא ברש"י הוא רק בזמן שילך בדרך, ויעוי"ש שדחה זאת, עוד כ' דלרש"י הוא רק כשהחזיק בדרך, אבל לתוס' הוא כל שדעתו לילך, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א כ' דאם יפסיק הליכתו ויחזור לביתו לטעמא קמא דרש"י והמאירי וכ"ה בתוס' לא יהא נזיר, אבל לפי' בתרא יהא נזיר דמ"מ הוא הוכחה דלא אריכא לי' מילתא, ועי"ש עוד נפ"מ, ועי' פתחי נזיר פ"ג ס"ק ל"ו ל"ז.- ע"ע בחזו"א שם ס"ק י"א (ד"ה ורבא) שהביא נוסחת הריב"ן דגרס רבה, ועי"ש מש"כ עפ"ז.

**בגמ'** אר"פ באתרא דלא מני פרסי למאי דפריך בסמוך וליהוי כל אוונא ואוונא ומשני כל מילתא דאית לי' קיצותא לכאו' נדחו דברי ר"פ, וכמבואר בכס"מ פ"ג מנזירות הלכה ה' ובמל"מ שם סוד"ה עוד כתבו (א). ועחזו"א (שם ס"ק ט') שעמד בזה.

**בגמ'** וליהוי כל אוונא ואוונא עפרש"י תוס' והרא"ש, ובמל"מ פ"ג מנזירות ה"ה ד"ה עוד (ג) פי' שכל מהלך יום אחד נקרא אוונא, והביא כן מע"ז ס"ה ברש"י ותוס', ובערוך ערך אוון פי' לשמעתין וז"ל מקום ששם שומרי הדרכים ומוכרי חפצים עכ"ד, ובחזו"א (שם) פי' ר"ל כל מלון ומלון והיינו כל יום ויום, וכ"ה בתענית יא. ובב"מ עט: וכדפירש"י שם ושם, [ושינה רש"י פירושו בע"ז הנ"ל].

וקושיית הש"ס רש"י והרא"ש פי' דקאי על המשנה דלקמן דמכאן ועד מקום פלוני, ותוס' פי' דקאי על משנתינו מכאן ועד סוף העולם.

**בגמ'** והתניא הריני נזיר כל ימי חיי הריני נזיר עולם ה"ז נז"ע וכו' כתב המל"מ פ"ג מנזירות ה"ה ד"ה עוד כתבו (ב) שדמיון זה שהביאו בגמ' לא יכולתי להולמו, דהתם הוא דין נזירות עולם ומה זה שייך לעניינינו, וכן בחזו"א (שם ס"ק י') הניח ד' הגמ' בצ"ע, ויעויין בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ג מנזירות הי"א (ד"ה ויסוד) מש"כ לבאר היטב ד' הגמ' לשיטת הרמב"ם.

**שם** הר"מ לא הביא ד"ז דמי שאמר הריני נזיר עולם הוא נזיר עולם.

**נזיר עולם ונזיר לזמן קצוב**

**בגמ'** אפילו מאה שנה אפילו אלף שנים אין זה נזיר עולם וכו' בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד מנזירות ה"י האריך לדון בנזירות שא"א לקיימה האם חיילא קבלתה, והוכיח מהא דאלף שנים והרי הוא יותר מחיי האדם, וכתב די"ל דבאמת לא חלה קבלתו אלא לזמן שיחי', וזהו דתנינן אין זה נזיר לעולם אלא נזיר לעולם, אבל הביא מדברי הרמב"ם דהוא נזיר לזמן קצוב, והר"מ לא גריס כגרסתינו דהוא נזיר לעולם, ובע"כ דחל נזירות לאלף שנה, [וצ"ע מנדר שא"א לקיימו דלא חל הנדר] וכ' דהר"מ לשיטתו וכפשנ"ת דכל שלא קבע זמן אינו אלא בדין סתם נזירות ל' יום, א"כ הכא שלא קבע זמן א"א שיהא נזיר כל ימי חייו כדין נזירות אריכתא, ובהכרח דהוא נזיר לזמן קצוב, וצ"ע דהא מודה הר"מ שאפשר לידור בתנאי אם ירדו גשמים היום הריני נזיר ל' יום ואם ירדו למחר הריני נזיר מ' יום, וא"כ ה"נ מדוע א"א לתלות שיתברר בחייו וצ"ע. ובטעמא דאין בנזירות דין נדר שא"א לקיימו דלא חיילא, ראיתי באשר לשלמה נדרים סי' מ"ד שהאריך בנזיר בבית הקברות דהוא דבר שא"א לקיימו ומדוע חיילא נזירותו, וכ' ליישב עפ"ד המהרי"ט דיסוד דין נזיר הוא קבלת תואר נזיר, ואשר ע"כ אע"פ שאינו יכול לקיים כל פרטי הדינים לא חשיב דבר שא"א לקיימו, וילה"ע דאכתי תיקשי מנזיר לאלף שנה דאינו יכול לקיים את עיקר קבלתו, וציין שם לדברי מרן רי"ז הלוי (עמ' 42) עיש"ה.

ולגירסא דידן דהוא נזיר לעולם, צידד הגרי"ז דלא חיילא קבלתו לאלף שנים אלא לימי חייו, ויל"ד באחר שהתפיס בו אי נימא דמי שנדר מאה יום ובא אחר והתפיס בו הוא ג"כ נזיר מאה יום (ועקר"א בדף יב: משכ"ב) א"כ יל"ד האם השני תליא בימי חייו של הראשון, שוב העירוני די"ל דהנה לשון הברייתא הוא אפילו מאה שנה אפילו אלף שנה ובר"מ ליתא לתיבת אפילו, והעירוני די"ל דהנודר אמר אפילו אלף שנה, ובזה הדין דהוא נזיר לעולם, דכוונתו לקבל נזירות לעולם, אבל אם יאמר הריני נזיר מאה שנה או אלף שנה י"ל דמודו להרמב"ם דהוא נזיר לזמן קצוב, אולם ברש"י גרסו הריב"ן והב"ח ואפילו אמר הריני נזיר עד מאה שנה, א"כ משמע דאפילו אינם מלשון נדרו, וכן הרא"ש כאן ולק' ח. לא גרס אפילו.

**בגמ'** אין זה נזיר עולם אלא נזיר לעולם כ' הר"מ פ"ג מנזירות הי"א מי שאמר הריני נזיר לעולם או הריני נזיר כל ימי חיי ה"ז נזיר עולם, והשיגו הראב"ד, [וכ' הראב"ד דבתוספתא הגירסא, כהר"מ, ובהגר"א הגיה כהגירסא שלפנינו] ועי"ש כס"מ, ובהגהות הב"ח כתב דהר"מ לא גרס לה, ועחזו"א סו"ס קל"ז. ודעת הרא"ש בפי' לק' יד. כהראב"ד דהאומר הריני נזיר לעולם אינו נזיר עולם ואינו מיקל בתער, אלא הרי הוא נזיר נזירות ארוכה כל ימי חייו, וכן מבואר ברא"ש ח. דגריס כגרסתינו עי"ש. וכ"ה בתוס' לק' ח: ד"ה אמר, וביאר בחי' מרן רי"ז הלוי דהר"מ לשיטתו וכמשנ"ת במשנה דכל שלא קיבל מנין ימים הרי הוא נזיר לעולם, דאין נזירות בלא מנין ימים אלא בנזירות עולם, והקשה ע"ז הגרי"ד דצ"ע לפ"ז שיטת הראב"ד דס"ל דנזיר לעולם הוא נזירות ארוכה, אע"פ שלא קצב זמן ואילו בהריני נזיר מלא הבית לא השיג ע"ד הר"מ, וס"ל דהוא נזיר עולם, ובחזו"א (שם) כ' דאין הכרח ברמב"ם דכל שלא נתן קצבה הוא נזיר לעולם, ואף להרמב"ם אם יאמר בהדיא שאינו מקבל עליו דין נזיר עולם אלא שיהא כסתם נזיר שלא שלמו ימיו לעולם שקבלתו חלה ואינו מיקל בתער לעולם, [ויעוי"ש שנחלק על האורח מישור] וכ"ז שלא כדברי הגרי"ז, ונראה דאזדו לטעמייהו בגדר נזיר עולם, ונתבאר לעיל דף ד', דלהחזו"א נזיר עולם הוא ג"כ מנין ימים, וא"כ ל"ל כל יסוד הגרי"ז ודוק.- והעירוני לדברי הגרי"ז באמר הריני נזיר כל ימי חיי פלוני דהו"ל דבר שאין לו קצבה, ויהא נזיר עולם, והיינו דאף אם חבירו ימות ג"כ ישאר נזיר עולם, וכמשנ"ת בדף ח. מדברי הר"מ בפה"מ דמי שקיבל נזיר עולם ואין כוונתו לעולם הוא נזיר עולם. אכן נראה דזה חשיב שקצב זמן דתליא בברירה, ודוקא בנזיר כל ימי חיי חשיב שאין לו קביעות זמן וצ"ע.

איתא בירושלמי פ"א ה"ד ר' יוסי ברבי בון בשם רב הנותן תקוה לנזירותו אין מתירין אותו לגלח ותני כן הריני נזיר כל ימי חיי הרי אני נזיר עולם ה"ז נזיר עולם מאה שנה ומאתים שנה אין זה נזיר עולם ע"כ, ומבואר להדיא כדברי הר"מ דהלכתא הוא כל שנותן קצבה אין לו היתר לגלח, וכן הגירסא בברייתא כשיטת הר"מ וכמש"כ הראב"ד, ועמשנ"ת לק' ח. במשנה עוד מדברי הירושלמי דמבואר כשיטת הר"מ.

והנה כ' הרמב"ם בפה"מ לעיל ד. ובחיבורו פ"ג מנזירות הי"ב דנזיר עולם מיקל בתער ונזיר לזמן קצוב אינו מיקל, ופי' הר"מ משום דכתיב תער לא יעבור על ראשו עד מלאת הימים, והיינו דנזיר עולם אין לו מלאת הימים ולא נאסר באיסור זה, וראיתי להעיר דהא נזיר לעולם ג"כ אין לו מלאת הימים ואעפ"כ אסור להקל בתער, ולדברי הגרי"ז אשה"ט דלהר"מ לא משכח"ל נזיר לעולם שאין לו יום מלאת, ובנזיר לאלף שנה התם יש לו יום מלאת ודוק.

והנה איתא בבכורות יב: אין בערכין ובפדה"ב ובנזירות ובפט"ח פחות משלשים ומוסיפין עד עולם, ולדברי הגרי"ז בדעת הר"מ דכשמוסיף עד עולם הוא מין נזירות אחרת דהוא נזירות עולם, א"כ הוא ב' ענינים, וביותר דהחזו"י כ' דבנזיר עולם יש נזירות פחות משלשים יום [ונתבאר לעיל ה.] וצ"ע. וע"ע בע"ב בתוד"ה והתניא ובמשנ"ת שם.

ולדברי הראב"ד והרא"ש צריך לבאר מ"ט האומר הריני נזיר כל ימי חיי הוא נזיר עולם ולא נזיר לעולם, וצ"ל דנזיר לעולם הוא קבלת נזירות, וקבע הזמן עד אימת, אבל נזיר כל ימי חיי הוא קביעות עצם הנזירות, וה"ז כאומר נזיר עולם.

**בגמ'** רבה אמר שאני שערות הואיל ומובדלות זו מזו כ' החזו"א (שם ס"ק ט' ד"ה ולרבה) דלפ"ז ה"ה אם אמר כאצבעות ידי ורגלי, אבל לשינוייא קמא דטעמא דאית לי' קיצותא ה"נ אית לי' קיצותא.

הקשה החזו"א (שם ס"ק י' סוד"ה שם שאני) לרבי דאמר לק' ח. הריני נזיר כשער ראשי דהוא נזיר עולם ואינו מגלח אחת לשלשים יום ול"ל סב' דאית לי' קיצותא ומובדלות, א"כ נימא דאריכא לי מילתא קאמר, ומוכרח דהסב' דל"ל קיצותא הוא סב' ג"כ שאין כוונתו אריכא לי מילתא עי"ש.

**בגמ'** רבא אמר למ"ל אקשויי כולי האי הנה הגמ' מקשי ג' קושיות א. על עיקר דין המשנה דהא מכאן ועד סוף העולם קאמר ומ"ט הוא נזיר שלשים יום ב. מקשי מהמשנה דמכאן ועד מקום פלוני ה"ז נזיר כמנין הימים, ולא אמרינן התם אריכא לי מילתא ג. דנימא במתני' דהם נזירות חלוקות וכהריני נזיר כעפר הארץ, והנה הרא"ש פי' דרבא בא לתרץ קו' קמייתא דכיון דאמר אחת אין כוונתו לנזירות ארוכה כל ימיו, וצ"ב מאי קאמר למ"ל לתרוצי כולי האי, הא לא נתיישבה רק קו' קמייתא, ורש"י פי' דבא לתרץ קו' הב' מ"ש מהמשנה דמכאן ועד מקום פלוני דנזיר כמנין הימים, והק' הגרי"ז דלפ"ז צ"ב תי' רבא, הא הקו' היתה שיהא נזירות ארוכה, והוא ג"כ נזירות אחת, והגרי"ד אמר לחידודא עפ"ד הר"מ פ"ד מנזירות ה"ג וד' דמתבאר דנזירות מפורשת שיש בה מנין ימים יכולה להתחלק, משא"כ סתם נזירות אינה יכולה להתחלק, וזהו שאמר אחת, שתהא כדין סתם נזירות שאינה יכולה להתחלק. ולדברי רש"י צ"ל דגרסי' לעיל רבה, דאל"כ הא רבא גופי' שני לעיל שהחזיק בדרך, וכ"ה בנוסחת הריב"ן, ובשמ"ק ומאירי גרסי הכא רבה, ובמל"מ פ"ג מנזירות סוף ה"ה תמה מאד ע"ד רש"י דדברי רבא אין להם שייכות על הקו' וליהוי כל אוונא ואוונא והוא דוחק גדול, ולדברי תוס' (בע"ב) ד"ה וליהוי דפירשו דקו' הש"ס וליהוי כל פרסה ופרסה אמתני' פריך דנימא דהוא נזירויות חלוקות כמנין הפרסות, והוא קו' ג' הנ"ל, וע"ז משני רבא דקאמר אחת ולא נזירויות חלוקות.

**בגמ'** רבא אמר לך וכו' הריני נזיר אחת עמש"כ במשנה דהר"מ פ"ג ה"א הביא דין המשנה ולא כתב אחת.- המל"מ פ"ג מנזירות ה"ה (ד"ה אך) נסתפק האם אכתי בעינן לשינויא דרבא דהחזיק בדרך, וצידד דחדא מינייהו רבה אמרה או"ד דאחת הוא הוכחה שלא קיבל כמה נזירויות, אבל עדיין י"ל דנזירות ארוכה קיבל עליו, ולזה בעינן לשינויא דהחזיק בדרך.

והנה הרע"ב במשנה דלק' ח. בהריני נזיר כשער ראשי פי' הטעם והם דברים חלוקים, והק' בתורע"א הא לפ"מ שפי' הרע"ב במשנתינו דאמר אחת א"צ לתי' זה, וכדברי הרע"ב כ"נ בר"מ בפה"מ עיש"ה, ותיקשי קו' הרע"א, וי"ל דיפרשו כהרא"ש דשינוייא דרבא דקאמר אחת אתא לשנויי מ"ט לא נימא דהוא נזירות ארוכה, ומ"מ אכתי תיקשי מ"ש האומר כשער ראשי הוא הרבה נזירויות, ובמכאן ועד מקום פלוני הוא נזירות ארוכה, ועלה משני דשאני שערות דמובדלות, ופשוט. ועשמ"ק.

**בתוד"ה** ואמאי לקולא דהכי משתמע טפי וכו' דיודע הוא שפיר, כ' המל"מ פ"ג מנזירות ריש ה"ה דאם אומר שאינו יודע שהעולם יש בו מהלך ת"ק שנה יהי' נזיר כל ימיו, והקשה ע"ד תוס' דתיפו"ל דספק נזירות להקל, וכ' דאפשר דתוס' רצו ליישב משנתינו אף לר"ש דל"ל ספק נזירות להקל, דבגמ' לק' ח. מוקי למשנה שם כר"ש, ע"כ רצו להעמיד אף משנתינו כר"ש, א"נ למאי דמשני התם דבנחית לנזירות ר"י ג"כ מודה דספיקו להחמיר, א"נ דהכא לאו ספק הוא.

**דף ז' ע"ב**

**בתוד"ה** וליהוי אין בדעתו להיות נזיר כי אם בהיותו בדרך עי' במל"מ פ"ג מנזירות ה"ה ד"ה עוד (א) שהאריך בדברי רש"י ותוס' האם הוא נזיר בזמן שהולך בדרך, או כנגד הימים שהולך בדרך, ע"ע במל"מ שם ד"ה עוד הקשו (ג) מש"כ מדין סתם נזירות להקל.

**בא"ד** הו"ל לפרש כ' המל"מ שם (ד"ה עוד כתבו (ב)) דהי' לו לומר כך וכך נזירות קיבל עליו, א"נ שהי' לו לומר הריני נזיר כמנין האוונות, אבל בעפר לא שייך כמנין שאין לו מנין.

**בד"ה** והתניא למר כדאית לי' ולמר כדאית לי' לעיל עמש"כ לעיל דף ד' מדברי המל"מ שהוכיח מתוס' דלא כפירש"י דלכו"ע נזיר עולם מגלח א' לל' יום, ופלוגתייהו באבשלום.

**בא"ד** דאין זה נזיר לעולם כאבשלום להקל אלא נזיר עולם נזיר ארוך בתוס' מבואר דנזיר לעולם הוא כאבשלום ונזיר עולם הוא נזירות ארוכה, וכ"ה בהמשך דבריהם, והובא לעיל ע"א פלוגתת הרמב"ם והראב"ד באומר נזיר לעולם דדעת הר"מ דהוא נזיר עולם והשיגו הראב"ד.

**בא"ד** וא"ת וכו' א"כ גם במתני' יהיה נזיר ארוך עד יום מותו כמו באלף שנים כ' המל"מ פ"ג מנזירות ה"ה ד"ה עוד כתבו (ג) לא ירדתי לעומק דבריהם דהא טעמא דבמתני' לא אמרינן דחד נזירות ארוך קבל עליה הוא משום דיודע הוא דהעולם יש בו מהלך ת"ק שנה והיה לו לומר שקבל ת"ק שנים ומדלא פירש בהדיא אמרינן דכוונתו היא דאריכא לי' מלתא כמכאן ועד סוף העולם דכי היכי דמהני לן האי אומדנא מדלא פירש לקושית ולהוי כל אוונא ואוונא מכל שכן דמהני לקושית והא מכאן ועד סוף העולם קאמר עכ"ד. וילה"ק עוד דלכאו' לשיטת תוס' זו היתה קו' הגמ' בתחילת הסוגיא וכמשנ"ת שם.

**בא"ד** וי"ל דשאני הכא דאמר הריני נזיר אלף שנים ולא אמר מכאן כ' המל"מ (שם) משמע דאם אמר מכאן ועד אלף שנים היינו מפרשים דבריו דחד נזירות דשלשים יום קבל עלי' וכו' ובמתני' נמי אם הי' אומר הריני נזיר עד סוף העולם הי' נזיר עד יום מותו, ויעוי"ש במל"מ שהאריך לבאר מ"ט בקו' הש"ס וליהוי כל אוונא ואוונא לא משני כן עי"ש.

**במשנה** (בע"א) הריני נזיר ליום אחד וכו' ה"ז נזיר שתים ופירש"י אבל אם אמר הריני נזיר שלשים ואחד וכו' אינו נזיר שתים אלא כמנין הימים שקבל עליו, וצריך לפרש מ"ש, ועי' בתוס', ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א ביאר עפ"ד הגרי"ז דהוכיח בדעת הר"מ דכל שלא פירש זמן הוא בכלל דין סתם נזירות שלשים יום, ומעתה י"ל דכשאמר הריני נזיר ויום אחד, הרי בהריני נזיר הוא נזירות סתומה ודינה ל' יום אע"פ שלא נתכוין לכך וא"א לצרף לה יום אחד, ובהכרח דהוא עוד קבלת נזירות, אבל בנזירות מפורשת שפיר מתפרש נזיר ל"א יום ואשה"ט, וע"ע נתיבות הקודש שהאריך לבאר בזה. המלאכת שלמה הביא גירסא הריני נזיר יום א' הריני נזיר שעה א' בלא וי"ו, ולגירסא זו לא גרסינן ה"ז נזיר שתים, דהרי אינו נזיר אלא פעם א', אלא הריני נזיר שתים, והיינו דאמר שיהא נזיר יומים, והתנא לא אמר מה דינו, ובהכרח צ"ל דכולה פירושא דסתם נזירות שלשים יום, ולפ"ז משמע דנזיר שעה א' אין זה מדין אין נזירות לשעות אלא מדין סתם נזירות שלשים יום ועי' להלן.

**בגמ'** אבל אחת ומחצה וכו' הק' התויו"ט דהא שמעינן לה מרישא דהריני נזיר ויום אחד עי"ש.

**בתוד"ה** הריני (ב) דס"ד דדי לנו וכו' הדברים צע"ט, עוד העיר בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א דהו"מ למיתני שעה א' ונדע נזיר ויום אחד.

**אין נזירות לשעות**

**במשנה** הריני נזיר שלשים יום ושעה אחת נזיר שלשים ואחד יום שאין נזירות לשעות כ' השמ"ק בשם שיטה פי' ויש לתת טעם לדבר שזה אפי' שתק היה נאסר אחר השלשים יום שעה א' של הבאת קרבנותיו וא"כ למה הוצרך לפרש שעה אלא מפני שרצה להיות נזיר יום א' שלם יותר על השלשים עכ"ד, וכ"ה בתור"פ, וצ"ע למה הוצרך לטעמים תיפו"ל דסתם נזירות שלשים יום, ומשמע דכיון דאין נזירות לשעות י"ל שאין כאן קבלת נזירות כלל, וע"ז פי' דמפרשינן דבריו דכוונתו ליום שלם. [וילה"ע בדברי השיטה דהא שעה א' הוא מן הלילה, והבאת קרבנותיו הוא ביום].

**במשנה** שאין נזירות לשעות בטעמא דאין נזירות לשעות כ' הר"מ בפה"מ שנאמר ימי נזרו והיינו דנזירות תלוי' בימים, [ובחי' מרן רי"ז הלוי פ"ג הל"א (ד"ה אלא) כתב דהנה יסוד דין קיום נזירות הלא הוא תלוי במנין ימים של נזירות וכדקי"ל דסתם נזירות שלשים יום, וכן בנזירות מרובה קי"ל דאין נזירות לשעות, וילפינן לה מקרא דעד מלאת הימים, הרי דעיקר דין נזירות בימים תליא עכ"ד], הנה אם הי' נזירות לשעות האומר הריני נזיר שלשים יום ושעה אחת הי' מגלח ביום ל"א, ומאחר שאין נזירות לשעות מגלח ביום ל"ב, וכ"ז ניחא לשיטת הרמב"ם דכל שמקבל נזירות מפורשת אין בו דין מקצת היום ככולו, אבל לדעת תוס' דאף בנזירות מפורשת אמרי' מקצת היום ככולו, אלא מדרבנן הוא גזירה אטו אמר שלימין, א"כ מן התורה אף אם הי' נזירות לשעות מ"מ יכול לגלח ביום ל"א, ועמד בזה הקר"א, ולכאו' אף להר"מ צ"ת דמדוע לא יגלח ביום ל"א לאחר שעה, וי"ל דמאחר שאין נזירות לשעה חשיבא כקבלה מפורשת לעוד יום, וע"כ יגלח ביום ל"ב, וביותר דכל דינא דמקה"כ הוא רק בנזירות שבאה מכח דין סתם נזירות, ולא בנזירות שמוסיף מעצמו. אבל לדברי תוס' תיקשי, ותי' הקר"א דנפ"מ דאם הי' נזירות לשעות אם נטמא לאחר שעה חשיב כנטמא לאחר מלאת, אבל השתא דאין נזירות לשעות כל יום זה הוא יום מלאת, ולפ"ז לר"א דס"ל דנטמא יום מלאת אינו סותר (לתי' קמא בתוס' ו:) א"כ אין נפ"מ בזה. ונתעוררתי דלפמשנ"ת לעיל ה: בטעמא דבנדר לא אמרינן מקה"כ משום דנדר תליא בשעות ונזירות בימים, ורק דין התלוי בימים שייך מקה"כ, אבל כשתלוי בשעה ואינו נמדד בימים אין בו דין מקה"כ, א"כ אשה"ט הא דאיצטריך דינא שאין נזירות לשעות, דאם הי' נזירות לשעות האומר הריני נזיר שלשים יום ושעה לא הי' יכול לגלח בתחילת היום, וביותר דלא הי' כלל דין מקה"כ ודוק היטב. אך לישנא דמתני' נראה דלהחמיר בא, ולדברינו הוא בא להקל, ולזה צ"ל כתי' הקר"א.

יש להסתפק לחקירת המנ"ח מצוה שס"ח דהאומר הריני נזיר יום א' דנעשה נזיר ל' יום שאין נזירות פחותה מל' יום, האם עובר בבל יחל בכל ימי נזרו, או"ד דאינו עובר אלא ביום הראשון דהוא מכלל דברו, אבל שאר הימים הוא מדין פשטה, מה הדין באומר הריני נזיר שעה אחת, האם בזה ג"כ אמרינן דנזירות לשעה אחת והשאר מדין פשטה, או"ד דאין חפצא דנזירות כלל לשעות, ובהכרח דבכלל דבריו הוא נזיר ליום אחד ויעבור עכ"פ בבל יחל ביום זה.

וכמו"כ ילהס"ת לחקירת המנ"ח במקום שא"א שיחול יותר מיום אחד האם חיילא נזירות, או"ד דכיון דאין נזירות פחותה מל' יום לא חיילא נזירות, והוכיח מדברי הרמב"ם פ"ד מנזירות ה"י באומר הריני נזיר יום אחד לפני מיתתי ה"ז נזיר, אלמא דאע"פ שא"א שיחול ל' יום חיילא נזירות, [והובא לעיל ה. לדחות ראי' זו בכמה אופנים עי"ש] ומעתה יש לחקור כשא"א שיחול יותר משעה האם בכה"ג אין כאן נזירות כלל, או"ד דאף בזה חיילא לשעה אחת, ולכאו' יש לדקדק מהא דלענין גיטין שנינו בגיטין כח. האומר ה"ז גיטיך שעה אחת קודם מיתתי, וכ"ה בר"מ פ"ט מתרומות ה"א, ואילו בנזירות אמרינן באומר יום אחד קודם מיתתי, ובגמ' בנדרים ג: דזהו מקורו של הר"מ בחדא מחתא מחתינן להו, ולכאו' משמע דבכה"ג אינו נזיר דאין נזירות לשעות, [ולפי התי' אחרים שהובא לעיל לדחות הוכחת המנ"ח אין לחלק בין שעה ליום].- אמר הריני נזיר אלף שעות מסתברא דנעשה נזיר מ"ב יום, דאע"ג דאין נזירות לשעות, מ"מ מתחלק כפי ימים.- נסתפקנו לעיל (ה: בענין מקצה"כ בי"ב חודש) האם אפשר לקבל נזירות לשנה, או"ד שאין נזירות אלא כפי מנין ימים, ומדברי תוס' בע"א נראה דאפשר לקבל נזירות ת"ק שנה.

**בגמ'** אמר רב וכו' אבל אמר שלשים [יום] ויום אחד נזיר שתים כ' המהרי"ט חו"מ ח"ב סי' פ"א (ציינו הרע"א בג' הלח"מ פ"ג מנזירות ה"ח, ונדפס בס' הליקוטים) ופשיטא שאם הי' אומר הריני נזיר ארבעים יום ויום אחד לא היינו אומרים שהם ב' נזיריות אלא נזירות מ"א יום דאורחיה הוא לומר בעשרות יום ובאחדים יום אלא משום דסתם נזירות שלם שלשים יום אם הי' דעתו לידור נזירות אחת הול"ל ל"א יום או אחד ושלשים יום או שלשים ואחד וכו' עי"ש.

**בגמ'** ס"ל כרע"ק הר"מ בפ"ג מנזירות ה"ח כתב הריני נזיר שלשים יום ויום אחד ה"ז נזיר נזירות אחת של שלשים ואחד יום, והק' הלח"מ דהר"מ בהל' מכירה פסק כרע"ק א"כ הי' לו לפסוק כרב, וכ' דצ"ל דטס"ה בר"מ. והרע"א ציין למהרי"ט שכתב דהגמ' אמרה דרב ס"ל כרע"ק, אבל אנן אע"ג דס"ל כרע"ק ל"ל דינא דרב עי"ש באורך. ובמעשה רוקח הביא בשם כ"י קדמון דהר"מ סמך על הירושלמי דמייתי ברייתא דרע"ק אמר אינו נזיר אלא אחת, ואפשר דרב אי הוה שמיעא לי' הך מתניתא לא הוה פליג עלה וצ"ע, ונתכוון לזה הקר"א.

**בתוד"ה** הריני (ג) אלא דנקט אחד מן הדינין וכו' העירוני דהתנא בא לחדש דין שאין נזירות לשעות, דלא שמעינן לה מרישא, ולכאו' י"ל דשפיר שמעינן לה מרישא מהא דנעשה נזיר שלשים יום, אכן ז"א דהא אף אם נוזרים שעות, מ"מ לא גרע מנזיר יום א' דנעשה נזיר ל' יום.

**דף ח' ע"א**

**במשנה** הריני נזיר כשער ראשי וכו' החזו"א סי' קל"ז סוס"ק י' נסתפק בהני לישני השנויים במשנתינו ולעיל ז. האם יכול לפרש שלא נתכוין לדין המשנה, וכ' דבאומר כשער רשאי אינו יכול לומר אחת גדולה נזרתי וראי' לדבר מדתנן בסיפא בודקין אותו מכלל דרישא לא מהני בדיקה, וע"ע בדבריו סי' קל"ח ס"ק ג', והיינו דהוא דברים שבלב, ואע"ג דפליגי תנאי בפירוש דבריו, מ"מ לכל תנא אינו יכול לפרש כאידך דהו"ל דברים שבלב, וכיו"ב אשכחן בקידושין נט: דפליגי אמוראי במעכשיו ולאחר ל' האם זה תנאי או חזרה, וכ' הרשב"א דאינו יכול לפרש דבריו דהוא דשב"ל, ועחזו"א סי' ל"ח ס"ק א' ב'.

**במשנה** ה"ז נזיר עולם פי' תוס' והרא"ש דנזירות הרבה קיבל עליו, ובסמוך יבואר בדעת רש"י דנזיר עולם כפשטי'.

**שם** היינו שמגלח ביום ל"א דמגלח בא' ניסן ובא' אייר [וצ"ע בתוד"ה הריני (נדפס בדף ז:) שכתבו ומגלח ביום שלשים, שו"ר בב"ר שהגי' בד' תוס'] ועמש"כ לעיל ה: לדון לדברי הרא"ש כאן דעובר בבל תאחר, כיצד שרי לאחר ליום ל"א, והרי מה"ת יכול לגלח ביום ל'.

כתב הרא"ש והא מספק"ל אם ירצה לעמוד בנזירותו בלא הבאת קרבן זמן גדול ורק שלא יעבור בבל תאחר וכו' הרא"ש לא ביאר ספיקו על איזה איסור דן, האם איסור בל תאחר נזירות או בל יחל דחייב לקיים נזירות הבאה, עוד לא נתבאר ברא"ש האם טעמו שאם יאחר לא יקיים את כל ימי נזירותו, ולפ"ז בנזר ב' נזירות לא נאמר ד"ז.

**במשנה** רבי אומר אין זה מגלח אחת לשלשים יום ופירש"י חדא נזירות אריכא קבל עליו כשיעור שער ראשו ואינו יכול להשלימה ואינו מגלח לעולם, רש"י לשיטתו לעיל ד: ד"ה ה"ג דתניא דנזיר עולם לכו"ע מגלח א' לשלשים יום, ואף לרבי דאמר התם מגלח א' לי"ב חודש כ"ז הוא באבשלום, אבל נזיר עולם מגלח א' לל' יום, וא"כ מאי קאמר רבי שאין זה מגלח אחת לשלשים יום, וליכא לדחוקי שאינו מגלח אלא מיקל בתער, דבדעת רש"י כ' המנ"ח מצוה שס"ח [יב ד"ה והנה דעת] דס"ל דמגלח לגמרי, [שו"ר במל"מ פ"ג מנזירות ריש הי"ח שכתב דלרש"י בהכרח הנפ"מ הוא בדין מיקל בתער ולא מגלח, וכ' דע"כ הזכירו במשנה הגילוח, ולא הקרבנות, דהקרבנות אין נפ"מ, וצ"ע דהמל"מ גופי' בהלכה י"ב כתב לדקדק מדברי רש"י דמגלח לגמרי וכמש"כ המנ"ח]. ובהכרח הוצרך לפרש דלרבי נזירות ארוכה קיבל עליו, ובקר"א ובליקוטי הלכות לעיל ה. בזבח תודה כ' דלפירש"י לת"ק הוא נזיר עולם, וכלישנא דמתני' ה"ז נזיר עולם, וזהו מקורו של רש"י דלכו"ע נזיר עולם מגלח א' לל' יום, מהא דסתים לן תנא דמגלח א' לל' יום. וצ"ע דלעיל ז. אמר רבה שאני שערות הואיל ומובדלות זו מזו, מבואר דהם כמה נזירויות ולא נזירות עולם, ושמא י"ל למש"כ החזו"א דנזיר עולם הוא נזירויות חלוקות שפיר קרינן לי' מובדלות וצ"ע.- ע"ע בירושלמי פ"א ה"ב דמוכיח ממתני' דנזיר עולם אינו מגלח אחת לל' יום, ומבואר כדברי הרמב"ם דלרבי הוא נזיר עולם.

ובתוד"ה הריני מבואר דפירשו דלת"ק הוא נזירות אחר נזירות, וכן פי' הרמב"ם בפה"מ, וכ' דע"כ פי' התנא ומגלח אחת לשלשים יום, שלא תאמר שהוא כדין נזיר עולם דמגלח אחת לי"ב חודש, ובדעת רבי הר"מ פי' דרבי סבר דדינו כנזיר עולם ומגלח א' לי"ב חודש. [וכ"ה בספרי זוטא בפרשת נשא בסוף פ' הנזיר עה"פ כן יעשה על תורת נזרו זה הנודר בנזירות כחול הים שבכל שעה שרוצה להקל מראשו יקל יכול אף האומר הרי עלי נזירות וכו' ע"כ, הרי דמותר לו להקל. ומאי דקתני בכל שעה שרוצה להקל פי' הספירי אפרים דבא לומר דאין חיוב לגלח אלא הוא רשות. והרא"ש פי' דהוא נזירות ארוכה, וכ' דלא יתכן שהוא נזיר עולם שהרי הזכיר מנין, ובחי' מרן רי"ז הלוי פ"ג מנזירות הל"א (ד"ה ויסוד) כתב דכיון דל"ל קיצותא אין כוונתו למנין, וממילא אין בזה דין נזירות מרובה, אלא הוא נזיר עולם.

כתב החזו"א סי' קל"ז ס"ק ד' דלר' נהוראי דסבר לעיל ה. דנזיר עולם מגלח אחת לל' יום, א"כ לכאו' אין נפ"מ בין האומר הריני נזיר כשער ראשי להאומר נזיר עולם, ובשלמא אי נזיר עולם אינו מגלח תגלחת גמורה אלא מיקל בתער ניחא דנפ"מ האם מגלח תגלחת גמורה, אבל אי נימא דנזיר עולם ג"כ מגלח תגלחת גמורה א"כ מאי נפ"מ בין נזיר לזמן קצוב לנזיר עולם, וכתב החזו"א ג' נפ"מ א. דנזיר כשער ראשי לא חיילא נזירות שני' עד לאחר תגלחת מצוה של נזירות ראשונה דאל"כ לא יוכל לגלח, דמיד שהביא קרבנותיו חל נזירות שני', וע"כ שבדעתו שלא תחול נזירות שני' עד לאחר גמר תגלחת מצוה של נזירות ראשונה, וממילא מותר לשתות יין לאחר שהביא קרבנותיו קודם שגילח ב. בנטמא אחר ל' דבנזיר עולם מביא קרבן טומאה, אבל בקיבל עליו נזירות הרבה נטמא אחר ל' אינו מביא קרבן טומאה [ואף למש"כ החזו"א שם ס"ק א' בגדר נזיר עולם דהוא נזירות אחר נזירות, מ"מ פשיטא לי' דלאחר ל' מביא קרבן טומאה, דאינם חלוקים לגמרי דמ"מ נזירות אחת היא וכמש"כ החזו"א בס"ק ב', ועוד די"ל דהחלוקה היא עד התגלחת ולא במנין ימים, אלא דמ"מ אינו יכול לגמור נזירות עד כי שלמו י"ב חודש ודוק] ג. דנזיר עולם אינו חייב להביא ג' בהמות אלא רשות, אבל נזיר כשער ראשי חייב להביא ג' בהמות אחת לל' יום, וי"ל דאף אי נימא דנזיר עולם חייב להביא ג' בהמות, מ"מ י"ל דאינו עובר בבל תאחר עד ג' רגלים כדין כל בל תאחר, משא"כ אם קיבל עליו הרבה נזרויות כ' הרא"ש דהדעת נוטה שאינו יכול לאחר דעובר בבל תאחר נזירות טהרה.

**במשנה** אם אמר אחת גדולה נדרתי נזיר ל' יום ופי' תוס' והא דקאמר מלא הבית דאריכא לי' מילתא, ועחזו"א סי' קל"ח ס"ק ג' באמר מלאה חרדל וכשער ראשי האם שייך לפרש דאריכא לי' מילתא עי"ש.

**במשנה** רואין את הקופה כאילו היא מלאה חרדל ונזיר כל ימיו וכ' תוס' לרבנן דלעיל נזירות אחר נזירות ולרבי נזירות ארוך. כ' הר"מ פ"ג מנזירות הי"ז ויש לו לגלח משנים עשר חדש לשנים עשר חדש ויביא קרבנותיו כשאר נזירי עולם עכ"ד, ומקשים מאחר דפסק הרמב"ם בהי"ח כת"ק מדוע פסק כאן דהוא נזיר עולם, ופי' המאירי דשאני חבית וקופה דהחבית והקופה מצרפים ע"כ אין ספק שהוא נזירויות חלוקות, והספק האם הוא נזירות אחת של שלשים יום או נזיר עולם עי"ש.

כתב הר"מ בפה"מ ואם אמר סתם נזרתי ולא נתכוונתי שיהיה נזירות שיש לה גבול וגם לא נתכוונתי שיהי' לעולם ה"ז נזיר כל ימיו. וק' כיון שלא נתכוין שיהא לעולם מדוע הוא נזיר עולם, וביאר הנתה"ק דכיון דנתכוין לנזירות שאין לה גבול ה"ז נזיר עולם, וכשם שהנודר בנזירות יום א' נעשה נזיר ל' יום, כך בנזיר עולם נעשה נזיר עולם, וברע"א בג' הר"מ פ"ג מנזירות הי"ד כתב אם אמר הריני נזיר שמשון עד עשר שנים אם נימא דלא הוי נזיר כלל או דהוא נזיר שמשון לעולם, עי' בתשובת פני משה סימן ל"ח עכ"ד, ולכאו' התם הוא ג"כ נזירות שאין לה מנין ימים ונימא שיהא נזיר לעולם, וכ"ה במהרי"ט ח"א סי' כ', ובמהרי"ט שם הביא מהחכם סלימאן שכתב דנעשה נזיר לזמן.

**במשנה** הריני נזיר כמנין ימוה"ח כ' בתורע"א דאף לת"ק דרבי צריך שיאמר כמנין דאל"כ כיון דאית לי' קיצותא מפרשים דבריו שכוונתו לנזירות ארוכה, ומצא כן במל"מ, (פ"ג מנזירות הי"ח ד"ה ודע דמסקנת) ושוב הביא כן מהשמ"ק בשם הרא"ש, וכ"ה בפי' הרא"ש, ועי"ש בכ"ד דתלי לה ברש"י ותוס' לעיל ז., ועחזו"א סי' קל"ח ס"ק ג'.

הר"מ בפה"מ כ' דלרבי הוא נזיר עולם וצ"ע, והרי הוא דבר שיש לו קיצותא [בין להגירסא ימות השנה, ובין ימות החמה] ומ"ט יהא נזיר עולם, וביותר תימה להגרי"ז שהוכיח מהר"מ בפה"מ בשער ראשי לרבי דהוא נזיר עולם דהוא משום שלא פירש זמן. ועי' בע"ב רש"י ד"ה מונה.

**בגמ'** ואמאי וליחזי' כאילו מלאה קישואין ודלועין ופירש"י דימנה מנין נזירות כמנין הקשואים, והרא"ש פי' מנין ימים כמנין הקשואים, וצריך לבאר מ"ש ממלא חרדל דהוא נזירות חלוקה, וראיתי לבאר דחרדל אין לו מנין, ובהכרח הוא נזירות חלוקה, משא"כ קשואין ודלועין שיש להם מנין. וכתבו תוס' דה"ה דהו"מ למיפרך וליחזי כמאן דמלי בצק ולא נתכוון זה אלא לנזירות אחד, וכ' החזו"א סי' קל"ח ס"ק ו' (ד"ה ז' א', ונפל ט"ס בחזו"א וצ"ל ח' א') דהרא"ש מפרש דכיון דאית לי' קיצותא מתפרש ימים ולא מנין נזירות, ותוס' מפרשים דבמידי דאית לי' קיצותא אריכא לי מילתא קאמר, ומבואר דהחזו"א פי' דלתוס' קו' הש"ס שנזירות אחת קיבל עליו, ולו"ד י"ל דמפרשי כרש"י דקיבל כמה נזירות, וקו' הש"ס מ"ט מחמירים עליו כ"כ, ולא נימא דינהוג מנין נזירות כמנין הקישואין, וע"ז כ' דהו"מ למפרך דינהג נזירות אחת דדלמא בצק קאמר. ואזדו תוס' והרא"ש לשיטתם לעיל ז. דבדברי הרא"ש שם מתבאר דמסתמא תלינן דכוונתו לנזירות ארוכה אא"כ הוא דבר שאין לו קצבה ה"ז מתפרש להרבה נזיריות, וא"כ הכא דהוא דבר שיש לו קצבה מתפרש לנזירות ארוכה, אבל התוס' יש להם פי' אחר, ולשיטתם י"ל דמפרשינן כמה נזיריות, וביותר דהתוס' בדף ז: פי' דכל שאינו יודע כמה ה"ז כל"ל קיצבתא, וה"נ אינו יודע כמה קישואים יש שם, ולא הי' יכול לומר כמנין הקשואים. והעירוני לזה.

**בגמ'** אמר חזקי' במחלוקת שנוי' ור"ש היא דאמר אדם מכניס את עצמו לדבר שספיקו חמור מודאי וכ' הרא"ש דאם ודאי כחרדל הי' מגלח מל' לל' ועכשיו שהוא ספק שמא מלאה קשואים קאמר אינו מגלח אלא פעם אחת אחר נזירות ראשונה אם מחזקת הקופה פחות מל' מגלח ביום ל"א ואם מחזקת יותר משלשים מגלח סוף ששים וא' וכו' עכ"ד, וצ"ב מהו ששים ואחד.

והעירו בדברי הרא"ש דלפמש"כ הרא"ש לעיל דחייב להביא ג' בהמות כדי להתחיל נזירות שני', א"כ ה"נ יצטרך להביא בסוף כל ל' קרבנות, ואע"פ שמספק לא יגלח מ"מ תגלחת לא מעכבא, ועוד דלאשה אין איסור הקפה ויכולה לגלח, ובחזו"א סי' קל"ז ס"ק ח' כתב דראוי לתגלחת בעינן, וביאר בזה ד' תוס' בנדרים יט: שכתבו שספיקו חמור מודאו משום דלא מצי לגלח דעביד הקפה, וק' דתגלחת לא מעכבא, ותי' דראוי לתגלחת בעינן, ומ"מ תיקשי מנזירה, ועמד בזה הרע"א בדו"ח חולין (נדפס בקידושין נח. בהגה), ועוד צ"ב במש"כ הרא"ש דחטאת אינה באה בנדבה, והא קי"ל אם גילח על א' משלשתן יצא וכדלקמן מ"ה, וכן פסק הר"מ פ"ח מנזירות ה"ב, וכ' הר"ן בנדרים יט. ד"ה ואילו דה"מ בדיעבד אבל לכתחלה אינו מגלח אא"כ הקריב חטאת עולה ושלמים הלכך ל"ל תקנתא לנזירות הבאה על הספק עכ"ד, ובבית מאיר בחי' על הש"ס שם כ' דכל שא"א להביא החטאת מספק הו"ל אינו ראוי לבילה ובילה מעכבת בו, וא"כ לא נשלם נזירותו.

בהא דמדמי הש"ס שמעתין לפלוגתא דר"י ור"ש, ראיתי להעיר דבפלוגתייהו הנודר עצמו מסופק, וא"כ לא מחית נפשי' לספיקא, משא"כ הכא דיודע כוונתו אם מלא חרדל או מלא קישואין, ועמש"כ במשנה דאינו יכול לפרש דהוא דברים שבלב.

**ספק נזירות**

**בגמ'** ור"ש היא דאמר אדם מכניס את עצמו לדבר שספיקו חמור מודאו וכו' בתורת הראשונים הובא תשו' מהר"ם פדובא סי' ע"א דאף בזה"ז דאין הבאת קרבן ג"כ סבר ר"י דספק נזירות להקל שלא יהא ספיקו חמור מודאו דמחר יבנה בהמ"ק ויבא הדבר לידי קלקול ובשנים דר"י לא הביאו קרבן.

**חזקה שאינו נזיר**

**בגמ'** רש"א שספק נזירות להחמיר ר"י מתיר שספק נזירות להקל ק' מ"ט אין כאן חזקה דלאו נזיר הוא, וכ' המחנ"א נדרים סי' י"ב עפ"ד הרא"ש בטעמא דסתם נדרים להחמיר דמסתמא לנדר איכוין דאל"כ לשתוק, וה"נ בספק נזירות סבר ר"ש דיש הוכחה דכוונתו לנזירות, [וכ"כ הנתה"מ סי' ס' ס"ק ח' וז"ל והא דמעייל איניש נפשי' לספיקא ע"כ הפי' הוא דדעתו דאיניש כשנודר שיהי' נתפס כל חומר משמעות הלשון וכו' תדע דבכ"מ שמצינו בנדרים ונזיר הסברא דמעייל איניש נפשי' לספיקא הוא נזיר ודאי וכו' ולוקין עליו וכו' עכ"ד] ור"י סבר דיש הוכחה להיפך, ועוד כ' דכיון דודאי נזר לא מוקמינן אחזקה דאיתרע חזקתי' וכמש"כ תוס' בכתובות כג. בספק גיטין וקידושין ספק קרוב לו ספק קרוב לה דלא מוקמינן אחזקתה דאיתרע חזקתה, וכתב דבאופן שיש ספק אם הוציא נזירות מפיו התם שפיר מוקמינן לי אחזקתי' דלא שייך ב' טעמים הנ"ל, אבל הכא דודאי אמר, והספק למה היתה כוונתו בזה שייך טעמים הנ"ל, ויעויין בבאר יצחק יו"ד סי' א' שהאריך כדרכו של המחנ"א דאיתרע חזקתי', ובהריני נזיר ע"מ שיש בכרי הזה מאה כור, י"ל דיש כאן ודאי מעשה וספק בקיום התנאי ובזה י"ל דבודאי נסתלקה החזקה, אבל בדינא דשמעתין הוא ספק, ובזה צריכים לתי' הנ"ל, ועוד נתעוררתי לדון דהוא דבר שיש לו מתירין ע"י שאלה ולא אזלינן בתר חזקה, ודנו בזה האחרונים עי' רע"א או"ח סי' ש"ח סעי' ז' ואכ"מ.

ובחזו"א סי' קל"ח ס"ק ו' (ד"ה והא דמבעיא) כ' דמה שמתחייב האדם בהנהגת נזירות או נדרים לא מקרי שינוי בגופו ואין אנו מוציאין אותו מחזקתו במה שאנו מחייבין אותו בשמירת נזירות ונדרים [ואפשר דכיון שאנו מחייבים אותו רק מחמת ספק ולא בחיוב ודאי לא שייך כאן חזקת פטור דע"כ יש עליו ספק חיוב] עכ"ד. והעיר הגרד"ל שליט"א בהסכמה למשפט הנזיר דבקונם דחל איסור על החפצא בזה שפיר שייך חזקה שלא נאסר, [ובמחנ"א דן בנדר שיהא חזקה על הגברא וזה צ"ע] ועוד האריך בדברי החזו"א במוסגר דלא שייך חזקת פטור וציין לג' מהרש"א יו"ד סי' שצ"ח בשם מהריב"ל ורדב"ז וח"צ בחזקת פטור באבילות, וצל"ח ברכות כא. בחזקת פטור במצוה, חזו"א נגעים סי' י"ג ס"ק ג' (ד"ה אמנם) בחזקת פטור מחטאת העוף, ועי"ש עוד.

**בספיקא דדינא**

ובמשנ"ת דטעמא דר"י דספק נזירות להקל הוא מטעם סברא שלא נתכוין לנזירות ובתורת ודאי הוא ולא משום חזקה, דלא מסתברא דפליגי בגדרי חזקה, וכן משמע לק' יג. דתנן מי שאמר הריני נזיר כשיהי' לי בן והפילה אשתו ולא ידעינן אם הי' ולד בן קיימא דאינו נזיר לר"י, ואם אח"כ ילדה אשתו הרי הוא נזיר מכאן ולהבא בודאי עי"ש, ואי מדין חזקה שאינו נזיר, א"כ התם הוא ודאי נזיר, ויש לדחות דמ"מ איכא חזקה דהשתא הוא דנעשה נזיר. ולכאו' הי' נראה דכל הסב' דלא מחית איניש נפשי' לספיקא הוא כה"ג דתלה נזירותו ע"מ שיהא בכרי מאה כור, אמרינן דלא נתכוין אלא אם יבורר הדבר, וכן במלא הקופה נתכוין לדבר הברור, אבל בכה"ג שיש ספק מצד אחר לכאו' לא שייך בזה הסב' דלא מחית איניש נפשי' לספיקא, [שו"ר בקר"א בנדרים יט: (ד"ה אמר) שעמד בסב' זו] אמנם חזינן בכמה דוכתי דאף בכה"ג ספק נזירות להקל, וכמבואר ברא"ש לעיל ב: דהאומר אהא ואין נזיר עובר לפניו אינו נזיר מדין ספק נזירות להקל, וכעי"ז כ' בדף ג:, וכן בדף ז., והתם הרי אנו מסופקין אם כוונתו לנזירות, ומוכח דכל דהדבר קאי בספק אינו חפץ לקבל נזירות, וכן מתבאר מדברי הר"מ פ"ב מנזירות ה"ז דפסק בספיקא דאיבעיא לק' י"ג להקל, וכן מבואר בכס"מ בפ"ד ה"ט דבספיקא דאיבעיא אמרינן ספיקו להקל, אולם המחנ"א (שם) הביא מוהר"י אדרבי דבספיקא דדינא לא אמרינן ספק נזירות להקל, וכן הביא באורח מישור לק' יד. דעת המהר"י בן לב ח"ב סי' פ"ז (הובא בתורת הראשונים) דבספיקא דרבוותא לא אמרינן ספק נזירות להקל, ומדברי הרא"ש בנדרים יח: ד"ה והתנן שכתב על כוי ספק נזירות להקל, מבואר דהוא אף בספיקא דדינא, ובמל"מ פ"ב מנזירות סוף ה"ה מבואר דבספיקא דדינא שייך ג"כ הטעם שלא יהא ספיקו חמור מודאו עי"ש. ועי' בסמוך.

נמצא דבטעמא דספק נזירות להקל נאמרו ד' דרכים א. דאין אדם רוצה להיות ספק נזיר [וברש"י ד"ה ר' יוחנן פי' דאינו רוצה להביא חולין בעזרה, וכ"ה בתויו"ט משנה ה' ד"ה רואין] ב. חזקה שאינו נזיר, ג. ולהלן יבואר בעזה"י עוד בדעת הר"מ דהוא בדין כי יפליא ד. ובכס"מ פ"ה מנזירות הי"ד כ' דאף ספק איסורי נזיר לקולא. ובלח"מ תמה עליו דלא שייך כאן הטעם דלא מעייל איניש נפשי' לספיקא, ועוד דגדולה מזו אמרו בשמעתין דלא אמרינן ספק נזירות להקל אלא בדלא נחית לנזירות, א"כ כשהספק באיסורי נזיר הרי נחית לנזירות. ונפ"מ אם יאמר להדיא דהוא רוצה להיות נזיר אף בספק, דבזה לא שייך טעמא קמא, משא"כ לאידך טעמים, ועחזו"א סו"ס קל"ח שכתב דבכה"ג הוי נזיר מספק עי"ש. עוי"ל נפ"מ אם מצאו את הכרי דאי מדין ספק הרי השתא הוא ודאי, אבל אם לא נתכוין לקבל נזירות י"ל דלא יהא נזיר וצ"ע.- בתוספתא פ"ב ה"ד (הובא בר"ש פ"ד דטהרות מי"ב) קתני ר"י פוטר ששגגת נזיר מותרת ור"ש מחייב ששגגת נזיר אסורה ע"כ, והגר"א הגי' כנוסח שבגמ'.

הקשה הקר"א בנדרים יט. (ד"ה אלא) בטעמא דאין אדם רוצה להכניס עצמו לספק, דהא אם היינו דנים דספק נזירות להחמיר הי' נזיר בתורת ודאי וכדין סתם נדרים להחמיר, והניח בקושיא.

כתבו' תוס' לק' יג. ד"ה והפילה לבאר ספיקא דהש"ס שם דבמקום שיש הוכחה גדולה אף ר"י מודה דספק נזיר להחמיר, ומתבאר שם דאע"ג דישאר כספק, מ"מ לא שייך כאן הטעם דלא מחית איניש נפשי' לספיקא וצ"ב.

**בגמ'** הכא נחית לי' לנזירות במאי לסלוקי' מיני' וכו' הקשה הרש"ש הא בשמעתין כיון דנזירות א' קיבל עליו יש חזקה שהוא נזיר וממילא אין מוציאין אותו מחזקת נזיר לעולם, משא"כ בההיא דבית כור אדרבה הוא בחזקת שאינו נזיר, [וכ"ה בשמ"ק בשם הר"ר עזריאל ז"ל] ותי' הואיל ונזירות חלוקות הן הוי כמו מאיסור לאיסור דלא מחזקינן, אבל לרבי דספק נזירות אריכא היא שייך לאוקמי' אחזקה שפיר, ובחזו"א סי' קל"ח ס"ק ד' כתב למסקנת הסוגיא דאמרינן דכשיש ספק אם נזירות אחת של ל' יום קבל או כל ימיו לא אמרינן בזה לא נחית איניש נפשו לספיקא, וכ' החזו"א ונראה דאין הטעם דמספיקא לא מפקינן לי' מחזקתו הראשונה שהוא נזיר, דלא שייך כאן חזקה ולא דיינין לי' כנזיר ודאי לכו"ע דאין חזקה הראשונה מכרעת שיהא נזיר לעולם דלא מצינו חזקה כה"ג עכ"ד, ויעויין קר"א שג"כ כ' יסוד זה דלא שייך חזקה, וכ"ה בצמח דוד נדרים כט., וביאוה"ד דחזקה הוא שכל זמן שלא נודע לנו לא נשתנה הדבר מכפי שהחזקנוהו, אבל בכל הנך מעיקרא לא החזקנו אלא לזמן.

הנובי"ת יו"ד סי' מ"ו (ד"ה אלא) כ' דאשה שהיא ספק טמאה מחמת משא דם הנדה אין לה חזקת טהרה אף לבעלה, והאריך בזה החוו"ד סי' קצ"ו ס"ק ד', ובתשו' צ"ז כ' באשה שספק ילדה זכר או נקיבה, מאחר שא"א לפתיחת הקבר בלא דם, ובודאי נטמאה נדה יש לה חזקת טומאה עד י"ד יום דנקבה, ובתנינא סי' קפ"ח הביאו בנו מוהר"ש, ובהגהות הגרב"פ כתב דעד כאן לא שמעינן אלא דאין חזקת טהרה, אבל ליכא חזקת טומאה, ומה"ט כל ספק יולדת זכר ספק נקבה, לא אמרינן דמאחר שטמאה ז' כדין יולדת זכר תהא טמאה י"ד כדין נקבה, ואח"כ בימי טוהר נאמר דמאחר שיש לה ל"ג ימי טוהר יש חזקה שנמשכו ימי טוהר ויש לה ס"ו ימים, ועי' היטב בשמ"ק ב"ק יא. בשם הגליון ומש"כ האו"ש פ"ח משחיטה הי"ב ד"ה והנה) בדבריו, וע"ע אחיעזר חיו"ד סי' ב' אות י"ב.

ובעיקר הדברים דדנו הרש"ש והחזו"א שיהא חזקת נזיר ילה"ע ממשנ"ת לעיל מהחזו"א דלא שייך חזקה שאינו נזיר, א"כ ה"ה דלא יהא חזקה שהוא נזיר וצ"ע.

ובטעמא דבנחית לנזירות אמרינן דמחית נפשי' לספיקא פי' החזו"א (שם) דכיון דרוצה לקבל נזירות, והספק אם כוונתו לנזיר עולם או ל' יום, ואי נימא שאינו רוצה בספק לא יחול עליו כלל נזירות וזה נגד רצונו, ע"כ אמרינן דחל נזירות, ונתן הדבר לחכמים להכריע איזה נזירות תחול עליו, עי"ש שהאריך בביאוה"ד.

ראיתי להקשות מ"ש מנדרים דלא מעייל איניש נפשי' לספיקא והוא אף בכה"ג שבודאי חל נדרו כדאיתא בנדרים ס., וצ"ל דסב' הגמ' הוא בנזירות דחל על הגברא ונחית לקדושת נזיר משא"כ נדר וה"ה שבועה וצ"ע. ובשאג"א החדשות סי' י' דן במי ששמע שמת לו מת, שהדין שמועה קרובה שהיא בתוך שלשים יום נוהג שבעה ושלשים ולאחר שלשים אינו נוהג אלא יום א', ואם הוא מסופק האם היא שמועה קרובה או רחוקה, כ' השאג"א (ד"ה והנה) לפשוט מסוגיין דהיא כדין שמועה קרובה, דמאחר שנהג משהו באבילות, במאי לסלוקי מיני'. ולפמשנ"ת בביאור סב' הגמ' מהחזו"א לכאו' אין זה שייך לא לההיא דנדרים ולא לדברי השאג"א.

**בתוד"ה** וליחזי' וכו' ספק נזירות להקל ק' דאין כאן הסב' שלא יהא ספיקו חמור מודאו דהא בודאו לא מצי מגלח לעולם, ולקמן ע"ב הובא סב' זו מהרע"א בג' המל"מ פ"ג הי"ח.

**בתוד"ה** שיהא וי"ל דיכול לבא לידי חומרא וכו' לפ"ז אם נדר מעיקרא על תנאי שאם נטמא אינו נזיר, בכה"ג אין ספיקו חמור מודאו שיש לו עצה זו.- הקשה הגרי"ד דממ"נ באיזה יום מתנה אם ביום ראשון הרי אם נטמא ביום נזרו כיון שאין כאן ימים הראשונים יפלו אין מביא קרבן לשיטת תוס' לק' טז: [לדעת ר"א], ואם מתנה למחר הרי ספקו חמור מודאו שמוסיף יום על ימי נזרו, דסתם נזירות שלשים יום.

**בא"ד** ואין לו תקנה דלא יוכל להביא אשם טמא על הספק הקשה הבית מאיר בחי' על הש"ס (יש דפוסים שנדפס בסוף המס') דהניחא בההיא דתנאי דספק אם נעשה נזיר כלל, אבל בשמעתין שנעשה נזיר ודאי ל' יום, והספק אם נעשה עוד נזיר, הרי יש לו שהות לידור בעוד נזירות, ואשר ע"כ כ' שלא כדברי תוס', ואע"ג שיש לו תקנה, מ"מ עצם הנדר חמור ספיקו מודאו, ועי' להלן מהמאירי.

המצפ"א האריך בכמה קו' ע"ד תוס', ויעוי"ש שהקשה דאשם אינו מעכב, וכן רמז הרע"א בג' המל"מ פ"ג מנזירות הי"ח (סוד"ה ומ"מ), ולפמש"כ העל"נ בכריתות ח: (ד"ה בגמ' ונזיר) דאף למ"ד אינו מעכב היינו להתחיל מנין נזירות טהרה, אבל הוא מעכבו מלהביא קרבנות נזיר טהרה א"ש, וצ"ע בזה מגמ' לק' ס. עי"ש, עוד הקשה המצפ"א דלר"ש גופי' במנחות קה. ולק' ס. יכול להביא אשם ולהתנות בשלמים, וכן הקשה הרע"א בדו"ח חולין מערכה ג' אות ה' (נדפס בקידושין נח. הוצאת זכרון עמ' קנג).

עוד הקשה המצפ"א דבנז"ש דמותר ליטמא למתים וא"כ להביא קרבן טומאה, והן אמת דבנדרים יט: קאמר דנז"ש אין ספיקו חמור מודאו, אכן הוא מטעמא אחרינא עי"ש.

והנה הובא לעיל קו' הר"ן בנדרים יט. דמ"ט ספיקו חמור מודאו והרי אם גילח על א' משלשתן יצא, וק' מה יענה הר"ן לקו' תוס' דהרי יכול להתנות בנזירות, וע"כ משום דחשש שמא יטמא, וא"כ ע"ז לא יועיל מה שאם גילח על א' משלשתן יצא, ובבית מאיר תי' ע"פ דרכו הנ"ל דמה שאפשר לעשות תנאי נוסף לא מפקיע מזה הא דספיקו חמור מודאו. שו"ר במאירי (סוד"ה אף) שעמד בקו' תוס' וז"ל וא"ת יאמר אם איני נזיר חובה הריני נזיר נדבה ויביא כל קרבנותיו שהרי עכ"פ נזיר הוא באי זה צד מ"מ זו קבלת נזירות אחרת היא ואינו מצויה א"נ נפ"מ לנטמא קודם שיספיק וכו' עכ"ד.

**בדעת הרמב"ם כשאין ספיקו חמור מודאו**

בהא דספק נזירות להקל משום שלא יהא ספיקו חמור מודאו המחנ"א נדרים סי' י"ג הביא למהרי"ט שפי' דזהו הטעם ההלכה, והקשה ע"ז מדברי הרמב"ם בפ"ד הי"א הריני נזיר ביום שבן דוד בא דאסור בנזירות לעולם, ומ"מ כ' הר"מ דאמרינן בזה ספק נזירות להקל, והרי אין ספיקו חמור מודאו, הרי מוכח שאין הטעם משום דספיקו חמור מודאו, והביא לרא"ם שפי' הטעם כר' טרפון בנדרים יט: שלא ניתנה נזירות אלא להפלאה, ותמה ע"ז כדמקשי בנדרים שם דא"כ מאי איריא נגנב או נאבד. ויעויין מנ"ח מצוה שס"ח [ט' ד"ה מה] שלמד מזה לאב מדיר בנו בנזיר דאע"פ שאין ספיקו חמור מודאו, שהרי כשיגדיל הבן פקע נזירות אביו, מ"מ אמרינן ספיקו להקל.

וכיו"ב הובא להלן ע"ב מהרע"א דבנזירות ארוכה לעולם לא שייך ספיקו חמור מודאו עי"ש, וכן העירוני בהריני נזיר יום א' קודם מיתתי, וכן נתבאר להלן בנזירות לאלף שנה, ובקר"א בנדרים יט: הקשה דאיתא התם דבנזיר שמשון דאין ספיקו חמור מודאו לא אמרינן ספק נזירות להקל, והקשה דהר"מ לא ביאר ד"ז, והביא לח"מ דנקט דאף בספק נז"ש ספיקו להקל, וכ' דלא נתפרש הטעם להר"מ דספק נזירות להקל. ובאורח מישור לק' יד. הוכיח עוד דלדעת הר"ר יחיאל שהביאו תוס' לעיל ב. דבכינויים ליכא קרבן [וכן נתבאר לעיל דף ב' שיטת המהרש"ל דבידות ליכא קרבן], וא"כ אין ספיקו חמור מודאו, וע"ע מל"מ פ"ב מנזירות סוף ה"ה שהקשה בדברי הראב"ד שם דלא שייך שלא יהא ספיקו חמור מודאו, ואעפ"כ פסק להקל.

ויש להביא מקור דספק נזירות להקל לא מטעם דספיקו חמור מודאו דבנדרים יט: מקשי דבנזיר שמשון לא שייך הטעם שלא יהא ספיקו חמור מודאו ויהא נזיר אף בספק ומשני רבא אה"נ וראב"א מייתי ברייתא דאף בנזיר שמשון ספיקו להקל וא"ל אי תניא תניא ופי' הר"ן ולא ידענא לפרוקא א"נ תרי תנאי אליבא דר"י, [וצ"ע שם היכן אשכחן תנא דמפרש ד' ר"י משום ספיקו חמור מודאו] ולתי' בתרא איכא תנא דסבר דטעמא דר"י אין זה משום שלא יהא ספיקו חמור מודאו, וי"ל דזהו שיטת הרמב"ם. והטעם שספק נזירות להקל כ' החזו"י פ"ב ה"ד והביא יסוד הדברים מהקרית ספר דמדינא דכי יפליא בעינן שיפרש דבריו, ואשכחן לר"ט בנדרים יט: דסבר דלא ניתנה נזירות אלא להפלאה, וצריך לפרש הנזירות בלא שום תנאי, ואף לדידן דל"ל דר' טרפון, מ"מ בעינן שיפרש לשון שיש בו ודאי קבלת נזירות, וע"ע כעי"ז בחי' הגרנ"ט נדרים סי' נ"ו.

כתב הרמב"ם פ"ט מנזירות הי"ז וכן ע"א שאמר לאחד בפני נדרת בנזירות וכו' נוהג נזירות על פיו אפילו אמר לשנים ראיתי אחד מכם שנזר, ואיני יודע מי הוא וכו' נוהגין נזירות על פיו, ובכס"מ הראה מקורו מירושלמי, והקשה הקר"א לק' נז. (ד"ה וראיתי) הא ספק נזירות להקל, ולפמשנ"ת מהחזו"י בטעמו של הר"מ שאין כאן קבלת נזירות גמורה, א"כ הכא דבודאי קיבל נזירות, והספק מי קיבל לא שייך בזה דין ספיקו להקל, ויעויין רש"ש לק' פ"ג מ"ו (דף כ.) שנתקשה דבתו"ת לא שייך ספק נזירות להקל עי"ש, וע"ע בש"ך סי' ר"ח ס"ק א' בשם המבי"ט במי ששכח אם קיבל הדבר בנדר וכ' דסתם נדרים להחמיר, ומתבאר שם דבנזירות הוא להקל, אע"פ שבשעת הקבלה היתה קבלה גמורה, וצ"ע דאם יזכר אח"כ יהא נזיר.

**דף ח' ע"ב**

**בגמ'** דר"י סבר לה כרבי כ' הרא"ש ומכאן מוכח דלרבי אינו מגלח כל ימיו דאל"כ פסיק מיני' נזירות דקישואים עכ"ד, וכ' החזו"א סי' קל"ח סוס"ק ד' בביאו"ד, דבא להוכיח דלרבי הוא נזירות ארוכה ולא נזיר עולם, דאי נימא דהוא נזיר עולם, הוא ג"כ נזירות חלוקה וכמו שהאריך החזו"א ביסוד דין נזיר עולם דהוא נזירות חלוקה. ולכאו' ביאו"ד הרא"ש כפשוטו דמאחר דהביא קרבנותיו על נזירות הראשונה, א"כ אם הי' נזיר סתם הרי כבר אינו נזיר, ובזה לא אמרינן במאי לסלוקי, רק אם הוא ודאי השתא נזיר והספק אם יכול להביא קרבנות, [וילה"ק דתיקשי אף לשיטת הרא"ש הרי אם גלח על א' משלשתן יצא, וא"כ יביא העולה, ועתה כבר לא נימא במאי לסלוקי מיני' כיון שפקע ממנו הנזיר סתם, והספק אם הוא נזיר נזירות ארוכה, ובתוס' בנדרים הק' דמה"ט לא יהא ספיקו חמור מודאו ועי"ש תי', ואין זה מעלה ארוכה לכאן, דמ"מ יעשה כן כדי לינצל מן הספק, [ואפשר דהכא ג"כ דנים על כוונתו וכמבואר בחזו"א] וע"כ דמ"מ אמרי' בזה במאי לסלוקי מיני' כיון דיש ספק דלמא ממשיך נזירותו, וקו' הרא"ש היא כדביאר החזו"א דאם הוא נזיר עולם הרי בודאי פקע נזירותו, ויל"פ לפ"ז דהר"מ לשיטתו דנזיר עולם הוא מין נזירות אחרת שאינה תלוי' בימים וכמו שביאר בחי' מרן רי"ז הלוי, ויש לדחות דאין עצה להביא עולה דבעינן שיהא ראוי לחטאת וכמשנ"ת לעיל, ועוד יל"פ דנזיר עולם אינו מגלח לגמרי אלא מיקל בתער, כשיטת הרא"ש בכמה דוכתי, וא"כ אין לו עצה לגלח לגמרי, וא"כ אינו ראוי לתגלחת ואפשר דהרא"ש לא ס"ל דבעינן ראוי לתגלחת ודוק] ובחי' ר' מאיר שמחה תמה טובא ע"ד הרא"ש דנזיר עולם חלוק מנזיר נזירות, דנזיר נזירות אם נשאל על נזירות אחת, נזירות שני' קיימת, אבל בנזיר עולם בטל כל הנזירות דנזירות אחת היא, וא"כ הכא כיון דשלשים יום קמאי נחת לנזירות בתורת ודאי, ולא פקע ממנו נזירות זו.- ודברי הרא"ש באו לאפוקי מפי' הר"מ דלרבי הוא נזיר עולם, ולדברי הר"מ בהכרח צ"ל דאע"ג דלאחר הקרבנות נסתלק ממנו הנזיר סתם, מ"מ מאחר שיש ספק דלמא הוא נזיר עולם אמרינן במאי לסלוקי מיני', ויעויין במל"מ פ"ג מנזירות הי"ח (סוד"ה תו) שעמד בקו' זו וכ' הא ודאי לא קשיא כלל וקל להבין. והניח הדברים למבין מדעתו. ולכאו' ילה"ק עוד ע"ד הר"מ דנזיר עולם, ונזיר סתם הוא ב' מיני נזירות, ומאי שייך בזה נחית לנזירות במאי לסלוקי מיני'.- ע"ע מש"כ לעיל ז. להוכיח מהחזו"א סי' קל"ח סוס"ק ד' דלדעת הרא"ש ספק נזיר עולם ספק נזיר סתם מגלח לאחר ל' יום כיון דלא קיבל עליו נזיר עולם וצ"ע.

הרע"א בג' המל"מ פ"ג מנזירות הי"ח אדרבה הוכיח משמעתין כהר"מ, דאילו להרא"ש דהוא נזירות ארוכה, א"כ אין כאן ספיקו חמור מודאו ולא הוצרכו לטעמא דנחית לנזירות, ובהכרח דלרבי הוא נזיר עולם, וילה"ע בדברי הרע"א דנקט דבנזירות ארוכה לעולם אין ספיקו חמור מודאו, דבנדרים יט: מקשי על הפלוגתא דר"י ור"ש, דר"י סבר ספק נזירות להקל שלא יהא ספיקו חמור מודאו, ומקשי דבאמר נזיר עולם אין ספיקו חמור מודאו, ופי' הר"ן דהקו' דברייתא סתמא קתני ואף בנזיר עולם, ולדברי הרע"א הו"מ לאקשויי ג"כ מנזירות ארוכה לעולם, ולדעת הר"מ וכפי שנקט הגרי"ז אין נזירות ארוכה לעולם, ומ"מ אכתי תיקשי מנזירות לאלף שנה, וע"ע מש"כ לעיל ז. בדברי הרא"ש ולעיל ע"א בתוד"ה וליחזייה דמבואר דלא כרע"א.

ובחזו"א סי' קל"ח ס"ק ד' כתב שני טעמים דאף בכה"ג יש הסב' שלא יהא ספיקו חמור מודאו א. דאם נטמא לא יוכל להביא אשמו, ואע"ג דאינו מפסיד כלום מ"מ אין רצונו לחסר מצוה כמש"כ תוס' נדרים [יט:] [ויעויין בקר"א בנדרים יט: (ד"ה ועיין) שכ"כ] ועוד דמפסיד שאינו יכול להביא קרבנות של נזירות ראשונה דדלמא הוא נזיר לעולם את"ד, וטעם בתרא ניחא בכה"ג דהוא ספק נזיר עולם ספק נזיר סתם, אבל כשיש ספק אם נזר נזיר עולם או לא נזר כלל, שם לא שייך טעם בתרא ופשוט.

וא"ש דהרא"ש לעיל ב: כתב דהאומר אהא ואין נזיר עובר לפניו אינו נזיר דסתם נזירות להקל, וק' באמר נזיר עולם או לזמן קצוב דאין ספיקו חמור מודאו, יהא ספיקו להחמיר, ולהחזו"א ניחא, ואכתי תיקשי בכה"ג שנתבארו בע"א כגון בהריני נזיר ביום שבן דוד בא, או יום א' קודם מיתתי דבלא"ה אינו מביא קרבן, אין ספיקו חמור מודאו.

עוד ילה"ע בדברי הרע"א דהובא לעיל ע"א מהמחנ"א נדרים סי' י"ג שהוכיח מהר"מ דבהריני נזיר ביום שבן דוד בא ג"כ אמרי' ספק נזירות להקל, ושם לא שייך הטעם שאין ספיקו חמור מודאו, ומוכח דהר"מ לא פסק מטעם זה אלא דספיקו להקל, מ"מ הוכחת הרע"א היא משמעתין דאמרינן טעם זה.

מקשים מכאן ע"ד הרמב"ם דפסק דמלא חרדל הוא נזיר עולם וס"ל דלא פליגי רבי ורבנן, ובשמעתין מבואר דפליגי, ותי' לפמשנ"ת דטעמו של הר"מ משום שאינם מובדלות, א"כ הר"מ פסק כשינוייא דמובדלות, ושמעתין כשינוייא אחרינא.

**בגמ'** כמנין ימוה"ח ילה"ע דבב"ב קנג: איתא דימוה"ח הוא מחצית השנה, והכא הוא שנה שלימה, ויש לחלק.- עמש"כ במשנה מדברי המל"מ ורע"א בלא אמר כמנין האם הוא נזירות ארוכה או מנין נזירות, ויעויין מל"מ מש"כ מהגירסא בגמ' בערכין וברש"י שם ובתוספתא, ויעויין בטו"א ר"ה דף י"ב (ציינו הרע"א) דלא ס"ל כהמל"מ, ועחזו"א סי' קל"ח ס"ק ו'.

**ברש"י** ד"ה אלא שס"ה פעמים שס"ה ימים, וכ"כ להלן ד"ה רבי, וכ' ע"ז המל"מ פ"ג מנזירות הי"ח (ד"ה תו (ג')) ומלבד שהדבר מצד עצמו הוא תימה בעיני להעמיס פירוש זה בדברי הנודר לא ידעתי היכן נרמז דבר זה בדברי רבי עכ"ד, ע"ע ליקוטי הלכות בעין משפט משה"ק ע"ד רש"י.

**בגמ'** ועוד מי סבר לה כרבי וכו' ס"ל כותי' בחדא ופליג עלי' בחדא הק' החזו"א סי' קל"ח ס"ק ה' (ד"ה והנה למסקנא) דלפ"ז לתנא דמתני' דלא סבר כרבי, ע"כ צריך לאוקמי משנתינו כר"ש דסתם נזירות להחמיר, וק' ע"ד ריו"ח דמוקי לה כר"י ועי"ש משכ"ב.

הרמב"ם פ"ג מנזירות הי"ז פסק כדינא דמשנתינו דרואין את הקופה כאילו מליאה חרדל, והק' הלח"מ והתויו"ט דכיון דפסק דספק נזירות להקל וכן פסק דלא כרבי, אכן באמת הר"מ פסק בדינא דמלא הבית וקופה כרבי וכמשנ"ת במשנה, ועחזו"י פ"א ה"ד וחזו"א סי' קל"ח ס"ק ה' ועוד אחרונים שהאריכו בזה.

עוד הקשה הרע"א ע"ד הרמב"ם דפסק דמגלח מי"ב חדש לי"ב חדש ויביא קרבנותיו כשאר נזיר עולם, והרי יש כאן ספק שמא מלא קשואים קאמר ואיך מגלח עוד לאחר שהשלים מנין קישואין, הרי שמא השלים נזירותו ואינו יכול לגלח ולהביא קרבנותיו מספק. [ומשה"ק הרע"א מגילוח עמש"כ לעיל ד. להוכיח מדברי הרע"א דנזיר עולם עביד הקפה דאל"כ מה איסור יש לו לגלח]. ולכאו' יל"ד לפמש"כ לעיל מהשמ"ק שאג"א ורש"ש בסב' דכיון דנחית לנזירות במאי לסלוקי' מיני' היינו משום חזקה, א"כ ה"נ יש חזקה שהוא נזיר עולם, וי"ל דאין מחזיקין מנזיר סתם לנזיר עולם דהוא נזירות חלוקה. ע"ע ברמב"ם שכתב כמנין ימוה"ח, והק' המל"מ דהא לפ"מ דקי"ל כרבנן דרבי אצ"ל כמנין, ועי"ש משכ"ב, וע"ע ליקוטי הלכות בעין משפט.

**בגמ'** אפילו מאה שנה אפילו אלף שנים לכאו' הרבותא בזה אע"פ שא"א לקיימו מ"מ חל הנדר, ויעויין בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד מנזירות ה"י (ד"ה והנה הגירסא) ויל"ע דאדם יכול לחיות יותר ממאה שנה, ועי' תוס' לעיל ז:, ובר"מ פ"ג מנזירות הי"א כתב ואם אמר הריני נזיר אלף שנה וכו' ואע"פ שא"א שיחיה האדם אלף שנה עכ"ד, והשמיט מאה שנה, ובהלכה ו' כתב אפילו אמר הריני נזיר מאה אלף נזיריות שא"א שיחיה כזמן הזה וכו' עכ"ד, ובראב"ד שם גריס כגרסתינו מאה שנה או אלף שנה. [ובעיקר השגת הראב"ד שם, עכס"מ משכ"ב, ולכאו' השגת הראב"ד דהר"מ הי' לו להביא דין זה כאן ולא להלן, ועי"ש רדב"ז ומגדל עוז, ודוק היטב בסידור ההלכות].

**ברש"י** ד"ה מונה נזירות דכל קרבן וקרבן דמייתי לסוף תגלחת חשיבי לי' כמשלים נראה מדבריו כמש"כ החזו"א דנזיר עולם הוא נזירות חלוקה.

**בגמ'** הן אחת ערשב"ם ותוס' ובראשונים ב"ב קסד: ונתבאר קצת בריש מכילתין.- כתב הליקוטי הלכות דמהך ברייתא שמעינן דמהני כינויים על מנין נזירות, ועי' שי' הגרמ"ד הלוי שליט"א מש"כ לבאר בזה באופ"א מהראשונים, וכן מטו בשם הגרי"ד שפי' דדיגון אינו מספר בלשון יוני, אלא בית שיש לו ב' קירות נקרא כן, וקמ"ל דהוא כינוי למספר, וא"ש לפ"ז הא דתני לה בשם סומכוס, ומשמע דחכמים פליגי, וכן הר"מ לא הביא ד"ז, משום דנתחדש כאן לסומכוס דהוא ג"כ מנין, וחכמים פליגי וקי"ל כוותי', והעיר הגרמ"ד שליט"א דלפ"ז אינו דין בלשון יווני, ואף בלה"ק הומ"ל הך דינא דאע"פ שאינו המספר בעצמותו מ"מ הוי נזיר כמנין שקוראים לזה. עוד העירוני דלכאו' הן הוא מנין אחת וכדאמר בשבת לא:.

**בגמ'** טריגון שלש איתא במו"ק יג: טרגיס חדא לתלת, ופירש"י (כת"י) מלשון טריגון, ונסתפקתי באומר הריני נזיר טרגיס האם יהא נזיר שלש, ואמרו דטרגיס הוא כעין שיש בלשונינו שליש ומשולש, כך טריגון הוא משולש, וטרגיס הוא שליש, ואינו נזיר אלא פעם א'.

**פרק שני**

**דף ט' ע"א**

**במשנה** הריני נזיר מן הגרוגרות ומן הדבילה בש"א נזיר כ' הרא"ש דאפי' אם הי' בלבו [לקרבן] הוי נזיר. והיינו משום דהוי דברים שבלב, ואע"פ שלא נתכוין כלל לנזירות ה"ז נזיר, ועמשנ"ת לעיל ב. בתוד"ה נזיר בזה.

בפ"ק דף ג: פליגי ר"ש וחכמים באומר הריני נזיר מן החרצנים דחכ"א ה"ז נזיר ור"ש מתיר, וחכמים דרשו מקרא, ולכאו' לב"ש דהרי נזיר מן הגרוגרות הוי נזיר כ"ש הריני נזיר מן החרצנים, ואין לומר דכ"ד ב"ש הוא כשאמר דבר שאינו מענינו, ובזה דיינינן שמה שאמר הריני נזיר הוא דיבור בפני עצמו, אבל כשאמר הריני נזיר מן החרצנים דהוא מענין נזירות י"ל דמודו ב"ש דאין כאן קבלת נזירות ובעינן קרא, דבגמ' לק' ע"ב פליגי באמר חצי עשרון למנחה, והתם הוא מענין הקרבן, וא"כ ה"ה באומר הריני נזיר מן החרצנים, ושמעתי ליישב דאיצטריך להא דאיתא לק' יא. דאע"פ שלא ידע שהנזיר אסור ביין אסור לחכמים דר"ש, ובזה הוא משום דנזיר מדבר אחד הרי הוא נזיר לכל, א"נ דכ"ד ב"ש הוא באומר הריני נזיר מן הגרוגרות אבל האומר מן הגרוגרות הריני נזיר אינו נזיר וכמבואר לטעמים האמורים בגמ', [ועי' לק' י. משנ"ת מדברי הרע"א] וא"כ נפ"מ באומר מן החרצנים הריני נזיר דלזה בעינן קרא דנעשה נזיר, ולר"ש אינו נזיר עד שיזיר מכולם, ולפמש"כ תוס' לעיל ד. ד"ה עד דהטעם דלר"ש באמר הריני נזיר סתמא הוי נזיר מהכל משום דמשמע מכל מילי, א"כ בדברי ב"ש כשאומר הריני נזיר מן הגרוגרות לא שייך האי טעמא, שו"ר בקה"י סי' י"ז אות י"א שדן לומר דר"ש דאמר הריני נזיר מן החרצן אינו נזיר לטעמי' דס"ל במנחות, ומייתי לה בשמעתין, דהרי עלי מנחה מן השעורין אינו חייב כלום שלא התנדב כדרך המתנדבים.

וברמב"ם פ"א מנזירות ה"ט כתב דינא דהאומר הריני נזיר מן החרצנים בלבד ה"ז נזיר, וכתב בהלכה י' אבל האומר הריני נזיר מן הגרוגרות או מן הדבילה וכיו"ב ה"ז אסור בהן ואינו נזיר עכ"ד, משמע דחד דינא הוא, ועי' בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א.

ומסתברא דמודו ב"ש באומר הריני נזיר כשמשון ולא פי' כבעל דלילה דאינו נזיר, דכשם דאם אמר הריני נזיר כמוהו, ואותו אדם אינו נזיר מודו ב"ש דאינו נזיר, ה"ה באמר הריני נזיר כשמשון כיון דדלמא שמשון אחרינא קאמר, א"כ אין כאן קבלת נזירות.

**במשנה** אר"י אף כשאמרו ב"ש וכו' ופי' הראשונים דלר"י אליבא דב"ש אינו נזיר, אמנם הר"מ בפה"מ פי' דהוא נזיר עי"ש, ועתויו"ט, וע"ע לק' י. בפלוגתא דר"י ות"ק, ובר"מ בפה"מ שם, והוא כשיטתו כאן.

**בתוד"ה** הריני בתוספתא כינויי כינויין לכאו' הביאור דדבילה נקרא תירוש, אבל אין תירוש נקרא דבילה, שו"ר בירושלמי דנראה כוונה אחרת, דדבילה הוא כינוי לאשכול שכינוי לתירוש, עוד יל"ע לשיטת הר"מ דבעינן שידברו כן באותו מקום, א"כ הכא אין מדברים כן. עוד צ"ב בשמעתין לא מפרש כהתוספתא דפליגי בכינויי כינויין, ודוח"ל דהתוספתא מפרש רק בבא דדבילה, והש"ס מפרש גם גרוגרות, ועוד דהתוס' במנחות קג. ד"ה הריני כתבו דבירושלמי מפרש דקרו אינשי לגרוגרות תירוש, ויעוי"ש בתוס' שהוסיפו כששואלין אותו אומר כך הי' בלבי.

**בא"ד** מן הדבילה וכו' אתיא כרבנן דר"ש לעיל ג: דהריני נזיר מן החרצנים ה"ז נזיר, דאילו לר"ש אף אם הי' אומר בפירוש מן היין לא הוי נזיר, ומשכח"ל נפ"מ אף לר"ש כגון שפירש חרצנים וזגים, דבכה"ג צריך לפרש גם יין, וכמבואר בתוס' לעיל ד. ד"ה עד וכשאמר דבילה פליגי ב"ש וב"ה.- בתוספתא מייתי לפלוגתא דב"ש וב"ה בכינויי כינויין ברפ"א וברפ"ב, והתוספתא שברפ"א מייתי לה בנדרים י:, וצ"ב מ"ט כפלי' התנא, ומשמע דהכא הוא כינוי כינויין אחריני ודוק.

**בגמ'** ואמאי מכל אשר יעשה וגו' עפרש"י ומאירי, וצ"ב כוונת הגמ' למאי מייתי הך קרא.

**אין אדם מוציא דבריו לבטלה**

**בגמ'** אין אדם מוציא דבריו לבטלה כתבו תוס' בכתובות ע: ד"ה אלא דמתקנים דבריו ומוסיפים תיבה, אבל יותר מכן א"א להוסיף על דבריו מה שלא אמר, וע"ע בשמ"ק שם נח: (ד"ה וז"ל רש"י במהדורא קמא אין) שג"כ כתב דהיינו שמתקנים דיבורו עי"ש, ובערכין ה. תוד"ה אדם כתבו דדעתו כפי מה שיתקנו חכמים הלשון, ובקה"י נדרים סי' ב' פי' בטעמו של ר"מ דהאומר ערך פחות מבן חודש חייב דמים, הוא משום דחייל בלב, דהקדש חל במחשבה, וכ' דליכא למימר דמשום כוונתו מהני מה שאמר ערך לדמים, דהרי כל שאמר לשון מקולקל תליא בפלוגתא בנדר בלשון יד האם מהני, וע"כ דחל במחשבה, והקשה משמעתין דאמרינן כן בנזיר, והרי נזיר לא חל במחשבה, ותי' דלק"מ דהכא הרי אמר הריני נזיר וחייל מחמת דיבורו, אלא דהוסיף לומר מן הגרוגרות, ונימא דנדר ופתחו עמו, וע"ז אמרינן דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, וחייל מחמת אמירת הריני נזיר.- כ' השמ"ק בכתובות ע: (ד"ה לא) בשם הריב"ש דלא אמרינן אין אדם מוציא דבריו לבטלה אלא בהקדש, וכ' וצ"ע ובדיקה בתלמוד, ובשמעתין דאמרינן כן בנזיר הוא משום דנזירות כהקדש, ועי' שואל ומשיב מהדורא א' ח"ג סי' ק"פ שהאריך מאד בזה.

**בגמ'** נדר ופתחו עמו פירש"י בכת"י במנחות פא: ד"ה נדר עם הנדר פתח בחרטה כיון דאמר בתכ"ד וכו' ודאי חזר בו, בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א הובא דהגרי"ז זצ"ל ביאר דיש כאן ב' נידונים א. דהריני נזיר מן הגרוגרות אין כאן לשון נזירות כלל, ולזה מהני הא דר"מ דאין אדם מוציא דבריו לבטלה ויש כאן לשון נזירות. ב. דאף אי נימא דהריני נזיר הוא קבלת נזירות, מ"מ כשאומר מן הגרוגרות הרי סותר דבריו הראשונים, וזה תליא בפלוגתא דתמורת עולה ושלמים, האם תפוס לשון ראשון או תפוס לשון אחרון. ולפ"ז כוונת הש"ס דב"ש וב"ה תרוייהו כר"מ ס"ל, וכיון דס"ל כר"מ יש כאן קבלת נזירות, אלא דב"ה סברי דה"ז נדר ופתחו עמו, דהרי בסוף דבריו סותר דבריו הראשונים.

**שאלה בדבר שחל בטעות**

**בגמ'** וב"ש לטעמייהו אין שאלה בהקדש פרשב"ם בב"ב קכ: וכ"ה בתוס' לגירסת הא"מ דב"ש לטעמי' לק' ל: דהקדש טעות הקדש, וא"כ לא מהני שאלה, דהיתר שאלה הוא מדין טעות. ובשערי יושר שער ה' פכ"ב הקשה מ"ט מפרש הטעם משום דאין שאלה בהקדש, הא ד' ב"ש נאמרו במשנה רפ"ה לענין טעות, והכא דנים מדין טעות, ולכאו' מבואר דיש להתיר הכא ג"כ מדין שאלה וכמבואר בתוס' במנחות קג. (ד"ה הא נמשך מע"ב) דלמ"ד פותחין בחרטה, מהני הכא מדין פותחין בחרטה עי"ש, ויעויין בשער"י שם מה שביאר בזה, ועי' להלן.

והנה כ' הר"מ פ"ד מנדרים ה"ז ואין נשאלין על התמורה, וכ' הכס"מ שהוא נלמד מהא דתמורה חיילא בטעות, והמל"מ הביא כן מירושלמי לק' פ"ה, [ועכוח"ת סי' ה' (ד"ה וגם) שכתב הרע"א בתו"ד דנאמן על התמורה במיגו דשאלה וצ"ע] ויל"ע מדברי הגר"א יו"ד סי' רל"ד ס"ק נ"א דביאר ד' השו"ע שם סעי' כ"ב דהקמה בטעות הויא הקמה, ואעפ"כ מהני שאלה, וכדאיתא בנדרים עט., וכ"ה בשו"ע שם סעי' מ"ט דנשאלין על ההיקם ועי"ש בחדרי דעה.

**המפרש דבריו תכ"ד**

צריך לבאר כיון דב"ש סברי אין שאלה בהקדש ואין חזרה תוכ"ד בהקדש וכמבואר בתוס', א"כ מה הוצרכו לומר דסברי דאין אדם מוציא דבריו לבטלה תיפו"ל דכשאמר הריני נזיר נעשה נזיר, וכן מ"ט דר"י במשנתינו דסבר דלא פליגי ב"ש בהא, והא לב"ש א"א לחזור תכ"ד, וי"ל דאע"פ שאינו יכול לחזור מ"מ יכול לפרש דבריו וכמבואר בב"ק עג: תוד"ה נמלך דיכול לפרש דבריו אף באופן שאינו יכול לחזור, וערע"א כוח"ת סי' ה' שהאריך בדבריהם. ובשמ"ק שם בשם ה"ר ישעי' ז"ל מבואר דכ"ד תוס' להו"א, אבל למסקנא אין חילוק בזה, וכ"ה במהרש"א שם, ועי' מרדכי פ"ק דקידושין (רמז תעד) הובא בב"י אהע"ז סי' ל"ז, וברע"א סי' מ"א סעי' ב' בדין קידושין דא"א לחזור תכ"ד, דה"ה אינו יכול לפרש דבריו, ועי' ר"מ פ"ו מאישות ה"ד ובכס"מ בשם הטור סי' ל"ח ובב"ח שם ובאבנ"מ ס"ק ב', וע"ע מחנ"א צדקה סי' ט' וכת"ס גיטין ע"ה ובתשו' אהע"ז סי' צ"ב, וע"ע ר"מ בפה"מ פ"ה דתמורה מ"ג דכתב דלא מהני תנאי תכ"ד בקידושין, ובאמרי בינה תרו"מ סו"ס ז' כ' דהר"מ מיירי בנמלך ורוצה להוסיף תנאי. וברשב"א קידושין נט: מבואר דמהני להוסיף תנאי בקידושין בתוכ"ד, וערע"א תשו' ר"א ולדבריו אין ראי', ועי' דברי יחזקאל סי' כ"ז מש"כ בדברי הרשב"א, ובתורע"א תמורה אות ט' ציין לפנ"י ב"ק עג: דנקט בפשיטות דמהני להוסיף תנאי בקידושין בתוכ"ד, וכעי"ז כ' בגיטין ה: (ד"ה יטלנו) באמירת בפ"נ ובפ"נ תכ"ד, וע"ע להלן בדין תנאי בנזירות לב"ש, שוב העירוני דשמעתין עדיפא דאין זה פירוש לדבריו אלא משפט שלם ודוק.

במנחות פא: וקג. מפרש דטעמייהו דב"ש משום תפוס לשון ראשון, ואשר ע"כ אין כאן נדר ופתחו עמו, וברגמ"ה שם פי' דהוא מדין אין שאלה בהקדש.

**בגמ'** וכיון דאין שאלה בהקדש אין שאלה בנזירות ראיתי לתמוה מ"ט לא מייתי הש"ס דפליגי ב"ש וב"ה בנזירות בטעות בדף לב:, ומ"ט הוצרך להביא מהקדש, והקדש מקורו מנזירות.

**בגמ'** וב"ה סברי כר"ש דתנן ור"ש פוטר שלא התנדב כדרך המתנדבים והיינו דמטעם זה אין כאן לשון נזירות כלל ולא נדר ופתחו עמו, ובתוס' הקשו דלב"ה דיש שאלה בהקדש, למה הוצרכו לזה תיפו"ל דהוא נדר ופתחו עמו, ועי' בדבריהם, ובכ' הגרי"ז כתב דנפ"מ אף כשאמר אם הייתי יודע לא הייתי נודר כך אלא כך, דמדין נדר ופתחו עמו אין כאן, מ"מ אין כאן לשון נדר כלל.

בשערי יושר שער ה' פכ"ב (עמ' צג) האריך דבשמעתין אין זה מדין חזרה תוכ"ד האמור בקנינים, דלא דמי נדר ושבועה דהוא אזהרת התורה ולא פעולת האדם, ולא שייך בזה דין חזרה, אלא הוא דין חדש שאדם מתיר נדרי עצמו קודם שחלו, וה"ה בשעה שחלו דאע"ג דדרשינן לא יחל דברו הוא אינו מיחל אבל אחרים מוחלין לו, קבלו חז"ל דכ"ז לאחר שחל הנדר אבל קודם הנדר, או בשעת חלות הנדר יכול להתיר נדרי עצמו, עי"ש בכ"ד, ויעוי"ש מש"כ עפ"ז בנזירות שמשון או בע"ד רבים דאין לו התרה, דה"ה אין דין נדר ופתחו עמו, ועמשנ"ת להלן בזה.

והוכיח כדרכו מדברי הרמב"ם פ"ב משבועות הי"ט דכתב הר"מ נשבע וחזר בו תכ"ד בלבו אין זה כלום, וכ' הכס"מ בהי"ז משום דדשב"ל אינם דברים, והוכיח מזה השער"י דאין ביטול השבועה מחמת טעות, דאם זה מדין טעות, ואין דיבור החזרה פועל כלום, אלא מגלה שדעתו לחזור אינו ענין לדשב"ל, דהחסרון של דשב"ל הוא רק היכא שאנו דנים שהמחשבה של עכשיו תהני לעקור איזה ענין, וכ' השער"י דלדרכו דהוא כדין התרת חכם בעינן דיבור כדין התרת חכם.

**בד"ה**  אין ובתכ"ד מצא לו פתח וחרטה בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א הביא דהגרי"ז זצ"ל הקשה ע"ד תוס' דהוא מדין פתח וחרטה, א"כ מאי מדמי הש"ס לפלוגתא דבגמר דבריו אדם נתפס, הא בודאי יכול אדם לחזור מדיבורו בתכ"ד, וכל הפלוגתא אי בגמר דבריו אדם נתפס הוא כשאומר ב' דברים ואנו מסופקים מהו כוונתו, אבל כל שברור שמתחרט בודאי אזלינן בתר דבריו שלבסוף, ואשר ע"כ ביאר הגרי"ז דאינו חרטה גמורה, אלא הוא דין מסויים דנדר ופתחו עמו עי"ש בכ"ד, ועמש"כ לעיל מהשער"י בזה, ומבואר דאף בהקדש נתחדש ד"ז, ויל"ע האם אף בתרומה נאמר ד"ז.

**בסוה"ד** וי"ל דלא דמי דהתם נהי דאין שייך ערך לכלי וכו' יל"ע דלק' יב: אמר רבא בטעמא דר"מ דהאומר הרי עלי לגלח חצי נזיר ה"ז מגלח נזיר שלם דכשאמר הרי עלי איחייב בקרבן נזירות וכי קאמר חצי נזירות לאו כל כמיני' ורבנן סברי נדר ופתחו עמו, ולכאו' התם דמי לשמעתין, ואעפ"כ סבר ר"מ דחייב בתגלחת נזיר שלם, אכן התם לא נזכר טעמו של ר"מ משום אין אדם מוציא דבריו לבטלה ודוק.

**בד"ה** אין שאלה לנזירות דנזירות כהקדש וכו' המהרי"ט ח"א סי' נ"ג הוכיח מכאן כשיטתו דנזירות הוא חלות קדושה על האדם, ומכח זה נאסר בכל האיסורים, ויש שפי' דהוא משום דשערו קדוש ולא משום שגופו קדוש, [ויל"ע במצורע שאין בו עשה דקדוש יהיה וכמש"כ הר"מ בפ"ז מנזירות, וכן אי נימא כמשנ"ת בסי' א' מדברי האחרונים דעשה דקדוש יהיה הוא משום דעומד לתגלחת, א"כ בנז"ש שאין בו תגלחת לא יהא עשה זה, וא"כ לא יהא דינו כהקדש, וממצורע העירוני דחל קדושה לאחר שיטהר מצרעתו ובכה"ג הוא ג"כ כהקדש וכמשנ"ת בע"ב דמוכח כן מדברי ב"ש ברפ"ה, וכ"ש הכא דחל בו חיוב לנהוג קדושה לאחר זמן, ועדיף מהרי עלי דבפשוטו מבואר בגמ' בע"ב דלב"ש אין שאלה, אכן משכח"ל במצורע שאין לו בהן יד שאין לו טהרה עולמית וכדלק' מו:] וע"ע בסמוך ביאור אחר מדברי האחרונים. עמש"כ לעיל ב: כמה ציונים בדין נזירות אי כהקדש, והובא שם גמ' לק' סא. דממעטינן שאין נזירות בעכו"ם, ופי' תוס' דס"ד דכיון דעכו"ם נודרים נדרים ונדבות כישראל ה"ה דנודרים בנזיר, ובקר"א שם נתקשה מאד, דהרי אין חיוב לעכו"ם לקיים נדרו, ותי' ע"פ האמור בסוגיין דנזירות כהקדש.

**שאלה בנזירות ותרומה לר"א**

המהריט"א פ"ה דבכורות אות מב [יג ד"ה וכבר] הקשה דבערכין כג. אמרינן דר"א סבר כב"ש דאין שאלה בהקדש, והקשה דלפמש"כ רש"י ותוס' ושמ"ק כאן דנזירות דכתיב קדוש יהיה דמי להקדש שאין בו שאלה, א"כ ה"ה בחלה לא יהא שאלה, [וכ"מ ברשב"ם ב"ב קכ: ד"ה שיש דלב"ש ליכא קרא לחלה ותרומה, וכ"נ במאירי פסחים מו:] ובהדיא אמרינן בפסחים מו: דיש שאלה בחלה לר"א, דאמרינן הואיל ואי בעי מיתשיל, ודן לתרץ בדוחק דב"ש ס"ל דכשם שאין שאלה בהקדש ה"ה בנזירות דאיקרי קודש. ולדידהו ה"ה בחלה ותרומה אין שאלה, אבל ר"א סבר כב"ש רק לענין הקדש ולא בחלה ותרומה, וכ' דלו"ד רש"י ותוס' הי' מפרש לשמעתין דבאמת הדין דאין שאלה בהקדש, הוא רק בהקדש ולא בכל מידי דאיקרי קודש, ושאני נזירות דבכלל נדרו הוא קבלת הקרבנות, וסמך לזה מדברי תוס' לק' יא. ד"ה דהוי דמה"ט מהני תנאי בנזירות דחשיב איתא בשליחות דהוא מכלל נדרו, [וכן נתבאר לעיל ד: דמייתינן קרא דאבשלו' אלכה נא ואשלם את נדרי וגו' והיינו חובת הקרבנות], אלמא דהוא בכלל נדרו וע"כ אין שאלה בנזירות, אבל בכל מידי דאיקרי קודש מהני שאלה.

וכדרכו של המהריט"א, כ"כ הפנ"י בכתובות נו. דמה"ט לא מהני חזרה תכ"ד בנזירות משום דמתחיב בקרבן ואין תוכ"ד בהקדש, והביא משמעתין דלב"ש אין שאלה בהקדש ה"ה דאין שאלה בנזירות, ואף לב"ה דפליגי הוא משום דס"ל דיש שאלה בהקדש, [ומבואר מדברי הפנ"י דלמד דדינא דשמעתין אין זה מדין חזרה תוכ"ד, דכתב לדינא דלא מהני חזרה תוכ"ד בנזירות, וצ"ע בתוס' לק' לד. ד"ה מי (נמשך מדף ל"ג) דמבואר דמהני חזרה, ועמד בזה האמרי בינה דיני תרו"מ סי' ז' סוד"ה כן] וע"ע בהעמק שאלה שאילתא קל"ו ג' ובאר יצחק יו"ד סי' א' בדרך זו. והעירו דלדרך זו בנזירות שאין בה קרבנות כגון בכינויים לשיטת הר"ר יחיאל שהובא בתוס' לעיל ב. או בידות לשיטת המהרש"ל שהובא לעיל ב: מודו ב"ש דיש שאלה, וכן בנזירות שמשון דאין חובת קרבן יהא שאלה, אך ע"ז י"ל דבלא"ה אין שאלה בנז"ש.

ויל"ע ביסוד הדברים דאע"ג דהוכיחו דחובת הקרבנות הוא מכלל נדרו, מ"מ מדוע לא יועיל שאלה על עיקר הנזירות, וממילא בטל חובת הבאת הקרבנות, דהמקבל עליו קרבנות ולא קיבל נזירות, לכאו' לא נעשה נזיר, ולא דמי לאומר הריני נזיר מן החרצן, שו"ר ברא"ש לק' י. בסוה"ע באומר הרי עלי קרבנות נזיר דנעשה נזיר כדין הריני נזיר מן החרצן עיש"ה, ועוד הרי עלי קרבן דלא חל קדושה על הגברא, לא דמי לנדרי הקדש, א"כ ה"ה בכל נזיר במה שמתחייב בקרבן לא הוי כנדרי הקדש, ובעזה"י יבואר לק' ע"ב בביאו"ד הרע"א דאי כוונתו דלא חל חיובו להקדש, א"כ הכא שפיר חל חובת הבאת הקרבנות, ובעזה"י יתבאר עוד בזה בע"ב. [ומ"מ בדינו של הפנ"י דלא מהני תכ"ד בנזירות, י"ל דכיון דמקבל עליו גם חיוב קרבנות מתוך חומר הקרבנות אין בו חזרה כלל].

ובעיקר קו' המהריט"א דלב"ש דאין שאלה בהקדש ונזירות, ה"ה דלא יהא שאלה בחלה ותרומה, עמדו בזה בשו"ת הרמ"ע מפאנו סי' ס"ב והתויו"ט בפ"ג דפסחים מ"ג, והרמ"ע תי' דשאני הקדש דבי גזא דרחמנא איתא ע"כ לא מהני שאלה, אבל בחלה שיש לו טובת הנאה לא הוי ברשות הקדש ומהני שאלה, ובהגהות אמרי ברוך לטו"א חגיגה י. הקשה דא"כ יהני שאלה בנזירות עי"ש, וכ' דקשה לומר שעל גוף האדם הנזיר יהי' שייך הסב' דהוי כקנוי להקדש, וכ' דאף אי נימא כדאיתא בספרי פ' נשא קדוש הוא לד' הרי קדושת הגוף, מ"מ אכתי תיקשי דהניחא במקבל עליו נזירות מיד, אבל במקבל עליו נזירות לאחר ל' וכן בהקדש לאחר ל' דלאו בר גזא דרחמנא איתא יהני שאלה, עוד הקשה דב"ש ג"כ אמרי דאין טעות בהקדש, ובזה לא שייך סברת הרמ"ע דבי גזא דרחמנא איתא דלא יחול דין זה בטעות, וע"כ דטעמי' דב"ש דאין שאלה בהקדש משום שאין טעות בהקדש, והיתר שאלה הוא מדין טעות, והביא כן מרשב"ם ב"ב קכ: בד"ה ולב"ש וז"ל ולב"ש דאמרי אין שאלה בשום הקדש בעולם דאפי' כשימצא לו החכם פתח של חרטה אינו יכול להתירו דאע"ג דעוקר את הנדר מעיקרו ועושהו נדר של טעות אפ"ה גבי הקדש לא אמרי ב"ש הכי דאפי' כשנעשה ההקדש בטעות הידוע למקדיש חשיב לי' הקדש גמור כ"ש היכא דהוקדש בלא טעות שלא יועיל פתח החרטה שימצא לו החכם להתירו עכ"ד. ובטו"א שם (ד"ה רא"א) הוכיח מלק' לב: דלר"א יש שאלה בנזירות, וכ"ה ברש"י ותוס' לק' מא:, ועמצפ"א שם, ובברוך טעם שער הכולל דין ו' (הובא באתוו"ד כלל ז') כ' לתרץ דכל הדין דאין שאלה בנזירות הוא כשחל עכשיו, אבל בנזירות לאחר ל' דאכתי לא חיילא קדושה שפיר מהניא שאלה, ואיכא לאוקמי הנך גמ' בנזירות לאחר ל', [ויעויין בתורת הנזיר דנזיר טמא לדברי הר"מ שאין לו עשה קדוש יהיה דאינו קדוש, אין בו דין דכהקדש] והמהר"ב רנשבורג בפסחים שם הק' מדברי רש"י דכתב דיש שאלה בהקדש ובזה תיקשי דהא לר"א אין שאלה, ועי"ש בתויו"ט דנקט דלר"א לא מהני שאלה בחלה עי"ש באורך. ויש שדנו לומר דחלה לא איקרי קדש וכמש"כ מהר"ב רנשבורג בפסחים שם ע"פ הגמ' בקידושין נ"ג עי"ש [וצ"ע על המהר"ב רנשבורג שלא תי' קו' האחרונים] ולפ"ז בתרומה לא יועיל שאלה לר"א, ובאמרי ברוך שם כ' לפרש כן בדברי הש"ך חו"מ סי' רנ"ה ס"ק ו' שהוכיח דהקדש חמור מתרומה מהא דיש שאלה בחלה ותרומה לר"א, אע"ג דס"ל דאין שאלה בהקדש. ובאתוו"ד כלל ז' תי' דהגמ' בפסחים הוא בחלה טמאה ולא איקרי קודש כמש"כ הר"מ פ"ז מתרומות ה"א עי"ש, [ובשבת כה. תוד"ה כך כתבו דתרומה טמאה איקרי קודש] ובעזה"י יבואר להלן עוד מדברי הגר"א בירושלמי דמאי פ"ז ה"ו בדין תכ"ד בתרומה.

שוב התבוננתי דהנה נתבאר דלב"ש ליכא קרא דאין שאלה בהקדש וה"ה חלה ותרומה, וכמשנ"ת מדברי רשב"ם [וכ"ה בקר"א נדרים עח.] וא"כ אע"ג דלא איקרי קודש מ"מ אין בו שאלה, אבל בנזירות דביסודה יש שאלה וכנדרים, לזה בעינן לדין השני דב"ש דאין טעות בהקדש ומה"ט אין שאלה, ובנזירות אי משכח"ל שאינו קודש כגון במצורע לדעת הר"מ פ"ז מנזירות, וכגון באופן שאין לו טהרה עולמית וכדלק' מו: בזה יועיל שאלה וצ"ע.

ומה"ט ג"כ ילה"ע ע"ד הברוך טעם הנ"ל דתי' דבהקדש לאחר ל' יש שאלה לב"ש כיון דלא חל קדושה, ולפמשנ"ת הא מ"מ נדרי הקדש הן, ואין לנו מקור דיש בזה שאלה, דהא ב"ש לא דרשי זה הדבר לנדרי הקדש. ומה"ט במעשרות ג"כ אין שאלה לב"ש אע"פ שאינו קדוש דמ"מ ליכא קרא. ויעויין בקו"ש ב"ב (אות שסב) דהקשה דמ"ט ב"ש לא דרשי קרא זה הדבר בהפרה, [דנדרי הקדש יש הפרה כמש"כ הר"מ פ"ד מנדרים ה"ח, והרחבנו בס"ד בזה לק' כד.] ותי' דאין גז"ש למחצה, והוא כמשנ"ת דלב"ש מאחר דלא דרשי זה הדבר, אשר ע"כ אף בכה"ג דלא שייך טעמייהו דב"ש דהקדש טעות אינו הקדש מ"מ לא מהני שאלה והפרה.

עוד תי' האחוו"ד דר"א דסבר בערכין דאין שאלה בהקדש הוא משום דבי גזא דרחמנא איתא והו"ל כקנין, וע"כ אין מועיל שאלה וכדברי הרמ"ע מפאנו, אבל בנזירות שפיר יש שאלה, וכ' דלפ"ז יסבור ר"א דהקדש בטעות לא הוי הקדש, דהסב' דכקנין הוא סב' על שאלה. ונדחק בד' הגמ' בערכין דמפרש דר"א סבר כב"ש דהכוונה לענין שאלה וצ"ע.- ובעיקר הקו' מהגמ' בערכין יעוי"ש ברגמ"ה דאדרבה ר"א סובר דאינו הקדש, וכ' החש"ל דלפ"ז לק"מ.

**פתח וחרטה בנדרי הקדש**

כתב המאירי הקדש טעות אינו הקדש כמשי"ת במס' זו ומתוך כך יש שאלה בהקדש כל שנמצא שם פתח כעין טעות ששאלה שבהקדש ותרומה אינה בחרטה לבד אלא מצד טעות כמו שביארנו במס' נדרים וכו' עכ"ד, ויעויין בנדרים דף נ"ט (הובא באמרי בינה נדרים סי' י"ח) ובפסחים מ"ו וב"ב קכ"א שכתב יסוד זה דנדרי הקדש אינם נתרים בחרטה אלא בפתח, וכן הביא הרע"א ביו"ד סי' רכ"ח סעי' ז' ובתשו' קמ"ד משו"ת ר' בצלאל אשכנזי, ובשו"ת ר' בצלאל אשכנזי הוכיח כן משמעתין דתלינן שאלה בהקדש בדין טעות, אלמא דאין שאלה בהקדש אלא ע"י דהוי טעות, דזהו בהיתר שע"י פתח, ויעויין דרך אמונה פ"ד מתרומות הי"ז שהביא חבל ראשונים שנחלקו בזה, וביאור הדברים דדין הקדש אינו נדר, אלא דחלות עשייתו הוא מדין נדר, ואשר ע"כ נדר ניתר בחרטה, דיש כח בחרטה להתיר נדר, וכ"ז בנדר, אבל בהקדש דאין כאן דין נדר לא מהני אלא דין טעות, וי"ל דמה"ט בעינן בב"ב ק"כ דרשא דיש שאלה בהקדש, כיון דלא דמי לנדר, וצ"ע דאשכחן בנדה מו. דהמועל בהקדש עובר בבל יחל, והר"מ השמיט דין זה, ועי' בר"מ פי"א מנדרים ה"ה, ומשמע דדעת הר"מ דלאחר שחל ההקדש אין כאן תורת נדר, ואינו עובר בבל יחל, ובפ"א מערכין ה"א כ' הר"מ דעובר בבל יחל, והתם הוא בהרי עלי דחייב לקיים נדרו. [ועי' שלמי יוסף סי' נ"ג מש"כ לבאר בשיטת הר"מ דס"ל פי' אחר בגמ' בנדה, ולא מיירי על איסור בל יחל ע"ש] ומה"ט אין הפרה בהקדש כיון דאינו איסור נדר. [ועי' ר"מ פ"ד מנדרים ה"ח ופי"ב ה"י, ונתבאר לק' כד.] ויסוד הדבר דחלוק היתר פתח בחרטה הוכיחו מדברי הר"ן רפ"ג דנדרים בשם הרמב"ן דנדר הניתר ע"י פתח אמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כולו משא"כ נדר הניתר בחרטה, ועי' תורת הנזיר פ"ב ה"ב ובד קודש ח"א סי' מ"א.

ובשלמי יוסף סי' נ"ג כ' לחדש דבר נפלא דכל מאי דאמרי ב"ש דאין שאלה בהקדש ואין שאלה בנזירות, הוא בדין שאלה שע"י פתח, דב"ש ס"ל שאין טעות בהקדש, ה"ה אין שאלה וכפי שפרשב"ם, אבל בחרטה שאין זה מדין טעות שפיר יועיל, אלא דבהקדש לעולם אין לו היתר מדין חרטה וכפשנ"ת דאינו כדין הנדרים, אבל נזירות הוא מדין הנדרים ושפיר מהני חרטה, ובשמעתין דאמרו דאין שאלה בנזירות כשם שאין שאלה בהקדש, מיירי על הדין טעות, דאין טעות בנזירות, אבל י"ל דיש היתר מדין חרטה א"נ דשמעתין כמ"ד שאין פותחין בחרטה ודוחק, וביאר דבשמעתין לא מיירי בבא לישאל לחכם, אלא דקאמר דאין חזרה תוכ"ד שאין בו דין שאלה, ואין בו דין טעות, [ולפ"ז נפלה הוכחת הרב בצלאל אשכנזי משמעתין שאין הקדש ניתר אלא ע"י פתח שהוא כטעות] וא"ש הא דאשכחן בכמה דוכתי דיש שאלה בנזירות לר"א, והא ר"א סבר אין שאלה בהקדש, דהתם בנזיר הניתר ע"י חרטה, ועוד דפתח ג"כ יהני מדין חרטה, [ועמש"כ בנדרים כא: מדברי הריטב"א שם והמאירי במכות טז. דמבואר דכל פתח אינו חרטה] ומ"מ אין בזה ישוב לגמ' בפסחים דאמר ר"א דאי בעי מיתשיל על חלה, והא בחלה הוא כדין הקדש, שאינו ניתר בחרטה, וכ"מ במאירי שם.

וא"ש לפ"ז משה"ק לעיל בהקמה דחיילא בטעות ואעפ"כ יש שאלה, דהתם מהני חרטה.

הכס"מ פ"ו מערכין הל"ד כתב בדעת הר"מ דהקדש שנעשה ע"י התפסה דינו כתמורה דהוא סוף הקדש וחל בטעות, ובמל"מ הקשה דא"כ בכל נדר שע"י התפסה לא יועיל שאלה, וכמבואר בשמעתין דכל שחל בטעות אין בו דין שאלה, ולהנתבאר א"ש דיועיל מתורת חרטה, ושאני הקדש שאין בו דין חרטה, אבל בנדר יש לו היתר מדין חרטה.

**בא"ד** דשני הכא דתכ"ד הוא וא"צ חרטה וכו' המהר"ם רנשבורג הביא לאורח מישור שהגי' ד' תוס' כאן עפ"ד במנחות ק"ג.

**חזרה בתוך כדי דיבור, ודין תכ"ד בכמה דיני התורה**

מבואר בתוס' וכ"ה מוכרח בביאור השמועה, דלב"ש דאין שאלה בהקדש ואין טעות בהקדש, ה"ה שאין דין חזרה תוכ"ד בהקדש, וטעמא דמילתא מתבאר לפמש"כ הר"ן בנדרים פז. דטעמא דתכ"ד דכשאדם עושה דבר לא בגמר דעתו הוא עושה אלא דעתו שיכול לחזור תכ"ד, וא"כ לב"ש דאף הקדש טעות מהני ה"ה בכה"ג. [וצ"ל שאין כוונת הר"ן דדעתו שיחול לאחר כדי דיבור, דא"כ אף לב"ש יהני, [וכן העירוני דבקנינים ליהוי כלתה, וזה יש ליישב דכיון דתוכ"ד הוא זמן אחד לא אמרינן כלתה וצ"ע שו"ר בשערי יושר שער ה' פכ"ב (עמ' צ ד"ה ומעתה)] וע"כ דודאי החלות חל מיד, ומש"כ העמודי אור סי' צ"ט לחדש דעדים שמתו תכ"ד לא נתקבלה עדותם, היינו משום דנאמנות עדות הוא בצירוף מה שלא חזרו מעדותם, אבל בכל הקנינים בודאי חל מיד, ועמש"כ בב"ק עג. בדברי העמוד"א, ובחת"ס אהע"ז סי' צ"ז (ד"ה ובזה) ביאר דמדהדר בי' הוא הוכחה שלא גמר בדעתו, ובגיטין וקידושין דבודאי גמר בדעתו ועתה חוזר בו, ולא מהני חזרה].- ולכאו' כ"ז אף אם חזר בו מיד, דסתמא דמתני' הוא אף כשאמר בלא הפסק, ועי' להלן בדין חזרה מיד.

ובקצוה"ח סי' רנ"ה ס"ק א' הביא לשמעתין דחזרה תכ"ד הוא מדין טעות, וכ' ובא וראה לשון הר"מ (פ"ב משבועות הי"ז) ז"ל מי שנשבע והיה פיו ולבו שוין בשבועה ואחר שנאסר חזר בו מיד תכ"ד וכו' ה"ז מותר ונעקרה השבועה שזה דומה לטועה עכ"ד.

וקשה דבנדרים שם אמרינן לענין קריעה דמי שקרע על חולה ומת תכ"ד יצא ידי קריעה, [ועי' חי' הגרשש"ק כתובות סי' ל"ט (ד"ה והנה בנוגע) דביאר משום דצער ומרירות שהקריעה מעוררת נשארת אף לאחר המעשה], עוד איתא בנדרים שם דאם נדרה אשתו וכסברו שנדרה בתו והקים או הפר ותוכ"ד נודע לו מהני, ויעוי"ש בריטב"א שפי' דתוכ"ד דיינינן כאילו השלים דיבורו עכשיו. וכן לענין התראה איתא בכתובות לג. דהשיעור תכ"ד, וכן בצירוף עדים איתא במכות ו. דשיעורו תכ"ד, [וזה יש לדחות דהוא זמן שיכולים לחזור] וכן אשכחן ברש"י בחולין קמ"א בלאו הניתק לעשה דבעינן שיקיים את העשה תוכ"ד, ובריטב"א ביבמות לג. כתב לענין אאחע"א דבבת אחת חייל דתכ"ד חשיב בב"א, ובתוס' בכתובות ל: כתבו לעינן קלב"מ שא"צ ממש בב"א, ופי' השער"י שער ה' פכ"ב דכל שהוא תוכ"ד מהני. וברש"ש ותפארת ירושלים לק' פ"ד מ"ב כתבו דבעל יכול להקים הנדר תוכ"ד לנדרה, וברדב"ז ח"ב סי' תרל"א בדין קנאים פוגעים במברך את השם, הוא תוכ"ד לברכתו, וזה חשיב שעת מעשה, דבענין אחר לא משכח"ל בשעת מעשה, ובפסחים י. ברש"י ד"ה ר"י בבאו לישאל בבת אחת, דהוא בתוכ"ד, ועי' במל"מ פי"ט מאה"ט ה"ב, וכן אשכחן באו"ח סי' רכ"ז סעי' ג' בדין ברכת השבח שיש להסמיכה תוכ"ד, וערע"א סי' קע"ב סעי' א' כיו"ב לענין ברכת הנהנין לברך ברכה ראשונה תוכ"ד לאחר האכילה [והוא מחודש דע"י תוכ"ד חשיב כעובר לעשייתן, דהוא דין לברך קודם, וע"ע באוה"ל סי' תכ"ו סעי' א' ד"ה ונהנין דנקט דאין מברך ברכת המוציא לאחר כ"ד מהאכילה עי"ש, ועחזו"א או"ח סי' כ"ח ס"ק ה' דלאחר כדי עיכול א"א לברך אף כשהוא תוכ"ד] וברע"א יו"ד סי' רכ"ח סעי' ז' כתב לדון דאפשר לישאל על הנדר תוכ"ד משעה שחל, וע"ע תורע"א לק' רפ"ד ותפארת ישראל ותפארת ירושלים ורש"ש בדין הפרת בעל תוכ"ד קודם לנדר, ובשערי חיים גיטין סי' כ"א הביא לרש"ש שהקשה בשני בכורות שיצאו בבת אחת דאמרינן א"א לצמצם, והרי הוא תוכ"ד, ותי' השערי חיים דהתם כיון שכבר נפטר רחמה ע"י הראשון א"א שהשני יתקדש, ועי"ש עוד לענין מקדש שתי אחיות בזא"ז בתוכ"ד, ועי"ש עוד מדברי הרדב"ז פ"ז ממעשר הי"א, ושמעתי דבאגודת אזוב הל' שופר אות ז' כתב דלענין שופר מהני כוונה תוכ"ד לאחר המצוה, וראי' לדבר מהי' עובר אחורי בהכנ"ס ושמע קול שופר אם כיון לבו יצא, והרי בתחילת התקיעה לא נתכוין, אלמא דמהני כוונה בתוכ"ד, ועי' בארץ צבי סי' כ"ב מש"כ בזה עפ"ד התיקוני זוהר, ויש לדחות דהוא מדין הוכיח סופו על תחילתו, ועי' זבחים ב: ובחולין לט: ובבאוה"ל בהל' תפילין, אולם בשעה"צ סי' תקפ"ז ס"ק י"ט כתב דאם תקע תחילה במתעסק אינו יוצא יד"ח בסוף התקיעה, ואאמו"ר שליט"א שאל זאת להגרח"ק שליט"א ואמר מסב' דלא מהני, והגרד"ל שליט"א השיבו לדמותו לתבוא"ש סי' ד' ס"ק ה' דבמחשבת קדשים ועבודה זרה מהני לחשב לאחר העבודה, ויעוי"ש משה"ק ע"ז מגמ' זבחים טו. דמבואר דלא מהני, וע"ע בגבורות שמונים (אות סט) דמחלק במחשבת קדשים בין גמר עבודות הקרבן, דבזה לא מהני מחשבה תוכ"ד, משא"כ בתוך עבודות הקרבן.

ומבואר דדין תכ"ד נאמר אף במידי דלא תליא בדעת, והגדר דתכ"ד חשיב זמן אחד, והסב' דלא סמכה דעתי' הוא כשהוא זמן אחד, ועי' דברי יחזקאל סי' כ"ז, ובקה"י ח"ה סי' כ"ה כ' דהא בהא תליא דכיון דלענין כל מילי אין דעתו של אדם מוחלטת עד כדי דיבור משו"ה הו"ל כל זמן הכדי דיבור כמו בב"א ממש לכל מילי דלגבי דעת האדם נתפס הכל בב"א והוא נכון בסברא לענ"ד עכ"ד.

**חזרה בתוכ"ד בתמורה**

ויל"ע בזה דנתבאר לעיל מדברי הר"מ פ"ד מנדרים ה"ז שאין שאלה בתמורה, ונתבאר הטעם משום דחל בטעות, ומקשים דא"כ ה"ה לא יועיל חזרה תוכ"ד, ובשמעתא דמרובה עג. מבואר דמהני תכ"ד בתמורה, ובקצוה"ח סי' רנ"ה ס"ק כתב דהוא מחלוקת הסוגיות, ונמצא דפליגי בשורש דין חזרה תכ"ד, האם זה מדין טעות או דין עקירת דבריו, וענתה"מ שם ס"ק ג' שכתב לחלק בין עוקר שם תמורה לגמרי, לבין אם משנה מתמורת עולה לשלמים עי"ש. ובאהא"ז פ"ב מתמורה הקשה דהרי צריך לבטל מה שאמר תמורת עולה, דאל"כ איך יחול תמורת שלמים, וביארו בזה (עי' שערי חיים גיטין סי' כ"א) דאיכא תרי דיני בדין תכ"ד א. דהוא זמן אחד ב. דלא גמר בדעתו, ודין א' הוא אף במידי דחל בטעות דמ"מ הוא זמן אחד, ודין ב' הוא רק במידי דלא חל בטעות, ובחזרה בעינן לדין ב' דאל"כ מה יועיל שהוא זמן אחד הרי עשה החלות וא"א לבטלו אבל הגמ' בב"ק אינו בדין חזרה, אלא דכל שהוא זמן אחד יכול להתפיס עוד תמורה, וצריך לבאר דכשם דזה פשוט דהזוכה מן ההפקר אין חבירו יכול לזכות תוכ"ד, וכן הביא השערי חיים שם מהרדב"ז פ"ז ממעשר הי"א דלאחר שעישר אינו יכול לעשר מהחולין על מקו"א אע"פ שהוא תכ"ד, [ועי' היטב בירושלמי דמאי פ"ז ה"ד ובהגר"א שם דהוא מדין דאין חזרה תוכ"ד בתרומה, ומבואר דא"א להתפיס עוד חלות] וא"כ לאחר שחל תמורת עולה איך יחול תמורת שלמים, וביאר בשלמי יוסף עפ"ד האחיעזר ח"ב סי' כ"ה אות ט' ולהלן דהדין דא"א להתפיס תמורת עולה על תמורת שלמים, אין הטעם משום שאינו בעלים, אלא שאין משנים מקדושה לקדושה, אבל ביסוד הדין הוא בעלים, דקדשי מזבח הוא ברשותו, וא"כ י"ל דבזה מהני תכ"ד להוסיף עוד קדושה, וא"ש לפ"ז ד' הנתה"מ דמחלק בין חזרה למוסיף תמורת שלמים, וע"ע להלן שנתבאר ליישב עפ"ז התמיהה על הר"מ שא"א לחזור תוכ"ד בהקדש, ומקשים מהגמ' בב"ק דיש דין תכ"ד בהקדש, ולהמבואר א"ש דהתם אינו מדין חזרה.- ועפנ"י שם שמבואר יסוד הדברים דאיכא תרי דיני תוכ"ד, וע"ע בחי' ר' נחום שם בדרך זו. וילה"ע בכ"ז דתכ"ד הוא זמן אחד, אבל דין חזרה הוא מיד לאחר כדי דיבור, והיינו שההפסק הוא כדי דיבור, ועמש"כ לק' ע"ב בדין חזרה מיד.

**חזרה בתוכ"ד במידי דליתא בשאלה**

וכמו"כ נחלקו האחרונים בנזירות שמשון דליתא בשאלה האם מהני חזרה בתכ"ד, דעת הרדב"ז פ"ב משבועות הי"ז דמהני חזרה תכ"ד, וכ"כ האמרי בינה נדרים סי' ה' (ד"ה ולכאורה) מהמהרי"ט חיו"ד סי' כ"ג, והוכיח כן מהגמ' בב"ק דבתמורה אמרינן תכ"ד אע"ג דליתא בשאלה והשיגו, וכ"כ מחנ"א נדרים סי' י"ב, וע"ע מנ"ח מצוה שס"ח [יד] דלא מהני חזרה תכ"ד, אכן נז"ש לא חיילא בטעות, ויעויין תורת הנזיר פ"ד ה"ט שעמד בכ"ז, ועמש"כ לעיל מדברי השער"י שער ה' פכ"ב דלא מהני חזרה בתוכ"ד בנדרים דליתנהו בשאלה. ועי' בית לחם יהודה בג' השו"ע יו"ד סי' ר"י סעי' א' שכתב שיש פלוגתא באחרונים האם בעינן פיו ולבו שוין בנזירות שמשון.- וכמו"כ כ' המנ"ח (שם) באב המדיר בנו בנזיר דליתא בשאלה, דה"ה לא יועיל חזרה תוכ"ד, ובזה ג"כ י"ל כמשנ"ת דהא ליתא בטעות. וכמו"כ יל"ע בהקמה דנתבאר לעיל מדברי השו"ע והגר"א דחל בטעות ואעפ"כ מהני חזרה בתכ"ד כדאיתא ביו"ד סי' רל"ד סעי' מ"א, והגר"א הראה מקורו בנדרים פז., ולו"ד הגר"א י"ל דאין ראי' מהגמ' בנדרים די"ל דהתם בהדין דתכ"ד חשיב זמן אחד, דומיא דקריעה דמיירי התם, ולא מיירי לענין חזרה, וכפה"נ הוכחת הגר"א דבגמ' כייל דתכ"ד בכ"מ לבר ממגדף וכו' והתם מיירי לענין חזרה.- ובנדר ברבים או ע"ד רבים שאין לו הפרה נסתפק הרע"א ביו"ד סו"ס רי"א האם מהני חזרה תוכ"ד, ויעוי"ש דספיקו אינו ע"פ סוגיין דכל שאין לו שאלה אין חזרה תוכ"ד עי"ש, ובשערי יושר שער ה' פכ"ב כתב דתכ"ד אין זה מדין טעות, אלא כמשנ"ת דתכ"ד הוא זמן אחד, ובאותו זמן יכול לבטל מעשיו, וה"ז כמו שחזר קודם שנעשה המעשה, וכל מה דמדמי בשמעתין לשאלה הוא בנדר ושבועה דאין זה חלות שהאדם עושה, אלא התורה עושה זאת, בזה בעינן לדין טועה, וע"ע בקה"י ח"ה סי' כ"ה שכתב דבנדר ושבועה בעינן לסברא נוספת דטועה עי"ש דהוכיח מהגמ' בנדרים דיש תכ"ד לענין חזרה בתמורה, ומ"ש מתמורת טעות, ואין שאלה בתמורה.

והנה דין חזרה תכ"ד אין זה דוקא בחלות שנעשה ע"י אדם דאשכחן דין חזרה תכ"ד אף בהגדת עדות, כדאיתא בכתובות לג., וכן אשכחן בנדרים פז. דתכ"ד כדיבור דמי חוץ ממגדף ועובד עכו"ם, ופי' הראשונים דמשום חומרתם אין בהם דין תכ"ד, ומבואר דמדינא הי' שייך בזה תכ"ד, אע"ג דאין כאן חלות הנעשה ע"י אדם, ובקצוה"ח סי' כ"ח ס"ק ח' הביא לאחיו שנסתפק האם מהני חזרה תכ"ד בשבועה לשעבר, די"ל דרק במילתא דלהבא מהני תכ"ד, והקצוה"ח הוכיח ממגדף דמהני חזרה תכ"ד, אע"ג דהוא מילתא דלשעבר, ובחת"ס יו"ד סי' י"א כתב דלא מהני חזרה תכ"ד בשבועה לשעבר עי"ש, ובאו"ש פ"ד מנחלות ה"ג חקר אי מהני חזרה תכ"ד בשבועה לשעבר, וכ' דמעדות אין ראי' דהתם בעינן גמ"ד, וכן ממגדף ביאר דהוא מילתא דלהבא, דמעתה הוא פורק עול, ויעוי"ש שדן עפ"ז דבנאמנות יכיר לא יועיל חזרה תכ"ד. ומ"מ כ"ז הוא במידי דתליא בדעת האדם, דאם נעשה בלא דעת לאו כלום הוא, וכמו שביאר כ"ז באר היטב בקו"ש ב"ב (אות תל) עי"ש, ובקה"י ח"ה סי' כ"ה הביא עוד מנחל יצחק סי' פ"א בשם יד המלך כיסוד האו"ש.

ובנשמ"א כלל כ"ד אות א' כתב דבימוה"ח אם טעה ואמר ותן טו"מ ותכ"ד נזכר ואמר ותן ברכה לכתחילה יחזור לראש הברכה, ובדיעבד די בזה, דקי"ל בכה"ת תכ"ד כדיבור, וכ' דלסב' הר"ן בנדרים הנ"ל א"כ זה ל"ש הכא, ועיי"ש בכ"ד, והובא בבאוה"ל סי' קי"ז סעי' ג' ד"ה אם, [ומו"ר הגרמ"י לפקוביץ זצ"ל אמר בשם רבו רבי שלמה זצ"ל לדון דלא יועיל חזרה דאינו מתקן במה שחוזר דמ"מ הרי אמר דבר קללה] והעירו בזה משמעתין דכל מידי דחל בטעות אין דין תכ"ד, ומי שאמר בטעות ותן טו"מ בימוה"ח ג"כ קלקל תפילתו, ובשלמא בהקל הקדוש דיכול לתקן תוכ"ד ולומר המלך הקדוש, היינו משום דיש כאן גם אמירת המלך הקדוש, ומה"ט ראיתי להג"ר אברהם גניחובסקי זצוק"ל (נצבים תשע"ה) דאם אמר הקל הקדוש והמלך הקדוש שלא בתורת חזרה י"ל דג"כ יצא, וצ"ל דזה סב' דאם אומר ותן טו"מ ומיד אומר ותן ברכה לא חשיב קלקול, דחשיב שתיקן דבריו, וא"כ ה"ה תוכ"ד דהוא זמן אחד, אבל הכא כדי לבטל דבריו הראשונים בעינן לדין טעות וב"ש ל"ל דין טעות בהקדש.

כתב המנ"ח מצוה ד' [כ] דב"ד שקדשו את החודש וחזרו תכ"ד הקידוש קיים, דכיון דקי"ל אתם אפי' מוטעין, וכל שחל בטעות לא מהני חזרה תכ"ד וכדמוכחא שמעתין, ובמנחת דבר העיר דעד כאן לא אשכחן אתם אפי' מוטעין אלא טעות בשיקול הדעת ולא כשטעו בדיבורם.

**תנאי בנזירות לב"ש**

עוד דנו האחרונים, להמבואר בשמעתין דלא מהני שאלה וטעות וחזרה בנזירות לב"ש, האם מהני תנאי, וכיו"ב יל"ד בהקדש, וכן יל"ד לדידן בתמורה דחיילא בטעות ואין בה שאלה האם מהני תנאי, ובקר"א לק' י: הוכיח מהגמ' שם דמהני תנאי, דמיירי התם באומר הריני נזיר אם עמדה פרה זו ובעינן שיתקיים התנאי, אולם הביא ירושלמי דלב"ש הוי נזיר אע"פ שלא נתקיים התנאי, וכן הוכיח מהרמב"ם דמפרש פלוגתא דב"ש וב"ה לק' ל"א בהקדש טעות דמיירי בתנאי, ויש שרצו לומר עפ"ד מרן רי"ז הלוי בשם אאמו"ר הגה"ח זצ"ל דתנאי בנדרים ושבועות מהני מדין האדם בשבועה פרט לאנוס, י"ל דמודו ב"ש לדין זה, אכן אדרבה א"כ בכל טעות הרי יש כאן האדם בשבועה פרט לאנוס, וא"כ להגר"ח לא יועיל תנאי בנזירות, אבל בהקדש יועיל מפרשת תנאי, אבל נזירות דא"א ע"י שליח, וכל הדין תנאי הוא מדין האדם בשבועה א"כ לא יועיל לב"ש וצ"ע. עוד דנו להוכיח לדעת הרע"א מהדו"ת סי' נ"א דמקח טעות מהני מדין תנאי, א"כ מ"ט דב"ש דהקדש טעות הוי הקדש הא יועיל מדין תנאי, ומזה ראי' דלב"ש כשם דלא מהני טעות ה"ה דלא מהני תנאי, ולדברי הבית הלוי ח"ג סי' ג' דמק"ט מהני שלא מדין תנאי, אלא דאין כאן רצון למקח א"ש, ואין להקשות דמ"מ יועיל מדין תנאי דמשכח"ל כשאין אומדנא דמוכח דלא מהני מדין תנאי אלא מדין טעות, ובזה הדין דהקדש טעות לב"ש הקדש ודוחק. ובמנ"ח מצוה שס"ח [יד ד"ה ולכאורה] כ' בתו"ד וגם לקצת הראשונים דמהני תנאי, כיון דאיתא בשאלה ונז"ש ליתא בשאלה א"כ אפשר לא מהני תנאי עכ"ד, וצל"ע לאיזה ראשונים כוונתו.- ובדין תמורה אי מהני תנאי עמנ"ח סוף מצוה שנ"ג, ודן שם מדין מילתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי, ולא משום שחל בטעות.- ובנזירות שמשון לפמשנ"ת לעיל די"א דלא מהני חזרה תוכ"ד ואעפ"כ איתא בנדרים יט: דמהני תנאי, אך התם לא מהני בטעות, ומ"מ י"ל דכשם שא"א לחזור כך לא יוכל להטיל תנאי וכמו"כ בהקדש להסוברים דלא מהני תכ"ד, וכן בנזירות לדעת הפנ"י בכתובות נו. מ"מ תנאי מהני וכמש"כ המחנ"א צדקה סי' ט' ובאבנ"מ סי' ל"ח אות ב' דבקידושין דאין חזרה תכ"ד מ"מ תנאי מהני, וכמש"כ תוס' במרובה עג: דאף לר"י דתכ"ד לאו כדיבור כ"ז בנמלך, אבל אם מתחילה הי' דעתו לכך מהני, [והארכנו בתחילת הסוגיא] וכן בתרומה לדעת הגר"א בירושלמי דמאי פ"ז ה"ד לא מהני חזרה תכ"ד, ואעפ"כ מהני תנאי כדאשכחן משניות טובא.

מקשים האחרונים להמבואר בשמעתין דלב"ש אין שאלה בנזירות הדרא קו' הש"ס ביבמות ה. מ"ט תגלחת מצורע דוחה עשה ול"ת דנזיר, ומשני התם דנזיר ישנו בשאלה, ולב"ש דליתא בשאלה הדרא קו' לדוכתה, ועי' אתוו"ד כלל ז' שהאריך בקו' זו, ודן דבימי צרעתו ליתא לעשה דקדוש יהי' ואינו קדוש וממילא יש לו שאלה, עוד כ' דכיון דאם לא יוכל לגלח לצרעתו לא יוכל לגמור נזירותו ולא יוכל להביא הקרבנות ואין כאן הקדש, וכדברי האחרונים דההקדש הוא מחמת הקרבנות. וצ"ע דהא קבלת הנזירות כוללת ימי נזרו וקרבנות ואינם בשאלה. ועמש"כ לעיל דמודו ב"ש דניתר בחרטה.

**דף ט' ע"ב**

**תוכ"ד בהקדש**

**בתוד"ה** וב"ה (נמשך מע"א) וא"ת למה הוצרך לומר ב"ה כר"ש לימא ב"ה לטעמייהו דאמרי יש שאלה בהקדש ביאו"ד דבגמ' מפרש טעמא דב"ה דמעיקרא אין כאן קבלת נזירות וע"ז הקשו תוס' דהול"ל דב"ה לטעמיהו דיש שאלה בהקדש, ולמדנו מדברי תוס' דיש דין חזרה תוכ"ד בהקדש, דהכא מדין חזרה תכ"ד הוא וכמשנ"ת בע"א בתוד"ה שאין, ולכאו' יש ללמוד ד"ז מהגמ' דקאמר דב"ש לטעמיייהו דאין שאלה בהקדש, ומבואר דאי מהני שאלה לא הי' נזיר, ולדברי תוס' בע"א הוא מדין חזרה תוכ"ד.

ובמחנ"א הלכות צדקה סי' ח' דן אי מהני חזרה תכ"ד בהקדש, וכ' דמשמעתין מוכח דיש חזרה תוכ"ד וכמשנ"ת, וכ' דמדברי רש"י מבואר דאינו מפרש כתוס' דכשאמר מן הגרוגרות הוא בא לחזור אלא שאומר שטועה הי' כשנזר, וע"ז אמרו ב"ש דאין טעות בהקדש, אבל חזרה תכ"ד לא מהני בהקדש, ולדרך זו אין ראי' משמעתין דחזרה תוכ"ד הוא בדין טעות, וכמו שהארכנו לעיל, אלא דבהקדש אין דין חזרה תכ"ד והוא רק מדין טעות. [ועמש"כ להלן בסוף העמוד מהמהריט"א] ויעוי"ש במחנ"א שהביא כמה ראיות דאין דין חזרה תוכ"ד בהקדש, ושכן פסק הרמב"ם פט"ו ממעה"ק ה"א.

ובקצוה"ח סי' רנ"ה ס"ק ב' האריך בדין חזרה תוכ"ד בהקדש, והביא מדברי הר"מ בפה"מ בתמורה דלא מהני חזרה תוכ"ד, [וצל"ע שלא הביא מדברי הר"מ בס' היד וכנ"ל] וכ' דמ"מ בנזירות אע"ג דמבואר בשמעתין דלב"ש דמי להקדש, מ"מ לב"ה לא דמי להקדש, דהדין דאין חזרה תוכ"ד הוא חומרא בהקדש ולא בנזירות, דלא חמירא כולי האי, ולכאו' זה תליא בשני הדרכים שנתבארו בע"א בהא דמדמינן נזירות להקדש, דאם הדמיון הוא דנזירות הגברא קדוש וכמש"כ תוס', ע"ז י"ל כחילוק הקצוה"ח דלא דמי ממש להקדש, אבל אי נימא דנזירות יש כאן קבלת קרבנות א"כ לכאו' דמי ממש להקדש. ועמש"כ להלן מדברי המנ"ח מצוה ש"נ [יא] דכ"ד הר"מ הוא במקדיש חפץ ולא בהרי עלי, וא"כ קרבנות נזירות הוא כהרי עלי.

ובמנחות פא: כתבו התוס' בד"ה תודה דלא מצי הדר בי' תכ"ד וכו' דאמירה לגבוה כמסירה להדיוט, ולמדנו טעם חדש דלא מהני חזרה תכ"ד בהקדש, דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, ובקה"י ח"ה סי' כ"ה הוסיף לבאר דכל חזרה תכ"ד הוא משום שיש כאן שני דיבורים הסותרים זא"ז, ואחד מבטל חבירו, אבל בהקדש דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט הוא דיבור אלים, ואין הדיבור שכנגדו מבטלו, ועי"ש שהאריך בזה. והק' המחנ"א והקצוה"ח שם דהא במסירה גופי' מהני חזרה תכ"ד, [ועקצוה"ח סי' קצ"ה ס"ק ז', וברע"א תשו' צ"ז הביא מקנה דלא מהני חזרה תוכ"ד בקנינים, והקשה עליו מדברי השו"ע, וע"ע רע"א סי' קצ"ה סעי' ח' שהביא פלוגתא דקמאי בזה עי"ש] ותי' המחנ"א דחזרה תכ"ד הוא תק"ח ובהקדש הניחו על דין תורה, וצ"ב דא"כ מדוע הוצרכו תוס' לסב' דאמירתו לגבוה, וביאוה"ד דמידי דחל בדיבור בזה סב' הוא דאתי דיבור ומבטל דיבור, אבל בקנין גמור בזה הוא תק"ח דמהני חזרה וכמש"כ תוס' בשם ר"ת, ובהקדש לא תיקנו.

וא"ש לפ"ז קו' הרע"א בדו"ח מכת"י בשבועות לב: ע"ד תוס' דתכ"ד הוא תק"ח בקנינים דבשבועות שם אמרינן לענין קרבן שבועת העדות דמהני חזרה תכ"ד מבואר דהוא מדין תורה, ולהמתבאר אשה"ט דמידי דחל בדיבור בזה הא דחוזר בו הוא מדינא, וכ"ד תוס' דהוא תק"ח הוא במידי דחל במעשה, וכמו"כ א"ש דבכתובות לג. מוכיח רבא דעדים זוממים א"צ התראה דא"א להתרות בהם, ומקשי דנתרי תכ"ד, ואי נימא דתכ"ד הוא תק"ח, א"כ שפיר מוכיח רבא דמה"ת א"צ התראה. ובדברי יחזקאל סי' כ"ז אות ג' הקשה דתוס' בב"ק עג: כתבו אף לענין עדות דהוא מתק"ח, וכן הביא מהנמו"י ב"ב קכ"ט דמבואר דאף במידי דחל בדיבור הוא מתק"ח. והקצוה"ח תי' דבמסירה החזרה תכ"ד היא מהדיבור להקנות, משא"כ הקדש דהדיבור עצמו כמעשה, כן ביאר האמרי בינה דיני תרו"מ סי' ז', ובקצוה"ח כ' עפ"ז דה"ה בצדקה להסוברים דאמירתו לצדקה כמסירה להדיוט לא יועיל חזרה תכ"ד, וכמו"כ דן האמ"ב דבהפקר ותרומה לא יועיל חזרה תכ"ד, ועי' בתוס' ביבמות צג. דבתמורה אמרינן אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט.

ובקרית ספר בפט"ו ממעה"ק כתב דכיון דמהני בלב ע"כ לא מהני חזרה בתכ"ד, וע"ע אחיעזר ח"א סי' כ"ו (ד"ה ובמקום) בדרך זו, ובין לדברי תוס' דהטעם משום אמירתו לגבוה, ובין לטעם הקר"ס א"ש הא דבנזירות מהני חזרה תכ"ד, די"ל דבנזירות אין בזה דין אמירתו לגבוה, וכן לא מהני בלב וכדאיתא לעיל ב: דרק בצירוף נזיר עובר לפניו מהני גמר בלבו.

ובאחרונים (ש"ך יו"ד סי' רנ"ח ס"ק ה' הובא בתורע"א תמורה אות ט', ועוד אחרונים) הקשו מהא דאיתא בב"ק עג. דאמרינן תכ"ד בתמורה, והרי תמורה הוא ג"כ הקדש, ותיקשי לכל הטעמים הנ"ל דהא תמורה ג"כ יש בה אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, וכן לכאו' חיילא בלב, ועי' אחיעזר חאהע"ז סי' כ"ו, ונתבאר לעיל דבגמ' בב"ק לא מיירי לענין חזרה, אלא דתכ"ד הוא זמן אחד, אמנם דא עקא דהר"מ בפה"מ והרע"ב שכתבו היסוד שאין חזרה תוכ"ד בהקדש מיירי במי שאמר ה"ז שלמים ובתכ"ד אמר וולדה עולה, והתם ג"כ אין כאן חזרה אלא משנה מקדושה לקדושה, ולפמשנ"ת לעיל יש לחלק בין מוסיף עוד קדושה וכההיא דב"ק לבין משנה מקדושה לקדושה, דבא לעקור קדושה ראשונה ודוק היטב, אכן ד' תוס' בתמורה פא: הוא על תמורת עולה ושלמים, ולשונם שם צ"ב, ועי' ברכת הזבח שם. [ויל"ד ולפלפל עוד בזה עפ"ד השער"י שער ה' פכ"ב (עמ' צז ד"ה ונלענ"ד) דמקדיש בהמה דהולד ג"כ קדוש א"א לישאל על קדושת הולד כיון דהוא מידי דממילא עי"ש ונתבאר לק' יא:, וא"כ י"ל להמבואר בשער"י דחזרה תוכ"ד הוא מדין שאלה, א"כ י"ל דהר"מ הרי מיירי לענין ולד, וע"ז כ' שאין חזרה תוכ"ד, וצ"ע בזה].

**בא"ד** וי"ל משום דאכתי לב"ה נהי דנזיר מיין לא הוי נדור מיהא וכו' להכי קאמר וכו' והנה הרמב"ם פ"א מנזירות ה"י פסק דה"ז אסור בגרוגרות ודבילה, וק' דא"כ הדק"ל מ"ט לא קאמר דב"ה לטעמייהו דיש שאלה בהקדש, ועלח"מ שם, והי' מקו' לפלפל דהר"מ לשיטתו דאין דין תכ"ד בהקדש וכמשנ"ת, וא"כ אף לב"ה לא יועיל מדין חזרה אלא משום דלא התנדב כדרך המתנדבים, אכן ז"א דבגמ' אמרו דב"ש לטעמיייהו דאין שאלה, וא"כ קו' תוס' במקומה עומדת, דהול"ל דב"ה לטעמי' דיש שאלה. שו"ר מובא דהמהריט"א בתוספת דרבנן (אות שיד) כ' דלהר"מ לשיטתו ניחא, ומאי דקאמר ב"ש לטעמייהו קושטא קאמר עי"ש. עוד ילה"ע בתי' התוס' דתיקשי מדוע הוצרך ר"ש לטעמא דלא התנדב כדרך המתנדבים תיפו"ל דיש שאלה בהקדש, ואליבא דריו"ח בסמוך דמיירי שאומר אילו הייתי יודע שאין נודרין כך לא נדרתי כך אלא כך, ניחא, דאין כאן חזרה דאדרבה דעתו להביא מנחה, ואין כאן טעות.

ומדברי תוס' שכתבו דאי דלא כר"ש הוי נדור מן הגרוגרות, ראיתי בשם הגרד"ל שליט"א שהעיר דהא בשעה שאמר הריני היתה כוונתו לנזירות, ואח"כ חזר בו ואמר מן הגרוגרות, ולמד מזה דמי שאמר הריני ולא נתכוין לנזירות, ואח"כ אמר נזיר ה"ז נזיר, וי"ל דהוא מדין יד, והג"ר אברהם גניחובסקי זצ"ל דן בספירת העומר כשאמר היום ללא כוונת ספירה האם יכול לגמור הספירה.

**בגמ'** מתני' דלא כי האי תנא וכו' ובה"א נדור ואינו נזיר כתב הר"מ פ"א מנזירות ה"י אבל האומר הריני נזיר מן הגרוגרות או מן הדבילה וכיו"ב ה"ז אסור בהן ואינו נזיר, ובהשגות א"א זה אינו מחוור דסתם מתני' דלא כר"נ דקא' לב"ה נדור ואינו נזיר, וכ' הכס"מ שצ"ל שהר"מ הי' גורס מתני' כר"נ, וכ' ראי' לדבר מדאמרי ב"ה אינו נזיר, ולא אמרי לא אמר כלום, אלמא דס"ל דנדור מיהא הוי, והק' הלח"מ דהא בסיפא דמתני' פליג ר"י וקאמר דלב"ש אינו נזיר אלא נדור, ובהכרח דלב"ה אינו נדור, וכ' דדוח"ל דה"ק ר"י דלא פליגי ב"ש וב"ה בזה, ועי"ש מש"כ באופ"א בישוב ד' הר"מ, ובדעת הכס"מ י"ל דהר"מ לטעמי' בפה"מ דמפרש לדברי ר"י שהוא נזיר וכמשנ"ת שם.

בהא דהוי נדור ילה"ק כיון דאמר לשון הריני ה"ז לשון שבועה, וכעי"ז הקשה המחנ"א הל' נדרים סי' ט' (ד"ה עוד) בגמ' לק' יא. מזגו לא את הכוס ואמר הריני נזיר ממנו אינו אסור אלא באותו הכוס. ועי' תורת הנזיר פ"א מנזירות ה"א, וע"ע שי' מו"ר רבי דוד זצ"ל בנדרים ב:.

עוד צריך לבאר לר"ש דסבר לעיל ג: דהריני נזיר מן החרצן לא נעשה נזיר דמדוע לא יהא עכ"פ נדור, כדין הריני נזיר מן הגרוגרות, וצ"ל דהתם כוונתו לנזירות ולא לנדר, ומ"מ לא נעשה נזיר עד שידור מהכל, ועקר"א לק' יא. שדן בזה.

**בגמ'** חצי עשרון יביא עשרון שלם כ' הרא"ש שאין מנחה בא פחות מעשרון חוץ ממנחת חביתין, ועי' בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א שהאריך בגדר מנחת חביתין.

**בגמ'** ר"ש פוטר שלא התנדב כדרך המתנדבים צ"ב מ"ט לא נישיילי' האם נתכוין למנחת חטים או לא, ושמא י"ל דאף אם נתכוין למנחה מ"מ כיון שאמר מן השעורים אין כאן דיבור של מנחה, ולא נהירא, ועוד דהקדש חיילא במחשבה.

הקשה בכ' הגרי"ז כי אמר עשרון ומחצה מ"ט לא יתחייב מיהת עישרון, דהרי ר"ש סובר במנחות קב: דמי שנתחייב ב' עשרונים יכול להביאם בשני כלים, א"כ כשנתחייב עשרון ומחצה יכול להביא עשרון בכלי אחד, ומ"ט יפטר, והניח בצ"ע, ובשפ"א במנחות ק"ג דן דבאמת יתחייב בעשרון, ולא פטר ר"ש אלא מן המחצה, ודחה זאת מדברי תוס' שם ד"ה א"ה.

בדברי ר"ש שלא התנדב כדרך המתנדבים לכאו' טעמו דכיון דקיבל על עצמו מנחה מן השעורים ואין כזו מנחה א"כ אין כאן קבלה, אמנם מדברי תוד"ה ובית הלל (נמשך מע"א) מבואר דאף לענין נדור ג"כ א"ש דלא התנדב כדרך המתנדבים, והיינו משום שאין דרך המתנדב להתנדב כן, וכן מבואר בירושלמי לקמן (ה"ד) דקאמר דהריני נזיר נזיר מן החרצן לר"ש לא הוי נזיר משום שלא התנדב כדרך המתנדבים (ועקה"י סי' י"ז אות א'), וה"נ איתא בירושלמי סוף ה"ג בנדרה אחת ואמרה השני' הריני כמותך דג"כ אמרינן שם דכיון דלא אמרה כדרך הנודרים אינה נזירה לר"ש עי"ש, וכן ראיתי להוכיח מפסחים נג: דלר"ש אם אומר על בשר שהוא לפסח אין לחוש שמקדישו כיון שאינו כדרך שמתנדבים, וכן בערכין כ. בערך חצי כלי עלי, דאע"ג דבערך כלי עלי אמרינן דנתכוין לדמים משום שאין אדם מוציא דבריו לבטלה, מ"מ בחצי כלי לא מפרשינן כן, וכן יש להוכיח מהא דתנן במנחות קט. דהאומר הריני נזיר ע"מ שאגלח בבית חוניו יגלח במקדש ורש"א אינו נזיר ופי' התפא"י דר"ש לטעמי' שלא התנדב כדרך המתנדבים.

**חזרה בתוכ"ד מתקנ"ח**

כתבו התוס' בנדרים פז. ד"ה והלכתא תכ"ד כדיבור פירש ה"ר אליעזר לא ידענא מנין לו ופירש דמדרבנן הוא כדי שישיב אדם וישאל בהפסק ממכרו ולא יפסיד וקשה דהא גבי דינין דאורייתא הוא כגון גבי מנחת חיטין מן השעורים וגבי שבועת העדות אמרינן ליה וצ"ל דהוי דאורייתא עכ"ד, וכמו"כ ק' דבמכות ו. קאמר דצירוף עדים הוא תכ"ד ומשמע דהוא מה"ת, ושאלו זאת לחת"ס בחלק אהע"ז סי' צ"ז, והחת"ס הוסיף להקשות דבדיני נפשות בעינן שיצטרפו שני העדים תכ"ד כמש"כ הר"מ בפ"ד מעדות, והא תכ"ד דרבנן, ועוד שאלו לו ממתני' לק' כ: במי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני תכ"ד ה"ז נזיר, ומביא קרבן, אלמא דהוא מה"ת, והי' מקו' לחלק לפמשנ"ת לעיל דאיכא תרי דיני בדין תכ"ד א. דהוא זמן אחד ב. דיכול לחזור בו, וי"ל דהדין הא' הוא מה"ת והדין הב' הוא תק"ח, וא"כ י"ל דבכל הנך דינים הוא מחמת דין הא', והוא מה"ת, אכן בגמ' בשבועות לב. בכפרו שניהם תכ"ד, התם הוא מחמת הדין הב' דכיון דהראשון יכול לחזור ע"כ חשיב כאחת, דאל"כ מה תועלת שהוא כאחת, [ועיש"ה בתוס' ובריטב"א, ולכאו' פליגי בזה אי בעינן התם לדין חזרה] ובדבר"י סי' כ"ז הקשה על דרך זו מהגמ' בב"ק דמדמי עדות שבטלה מקצתה תוכ"ד לתמורת עולה ושלמים, והרי בעדות הוא מדין דחשיב זמן אחד, ובתמורה הוא מדין חזרה, ולפמשנ"ת לעיל דאף בתמורה הוא מדין דחשיב זמן אחד אשה"ט.- ולעיל כתבנו לדון דאף לדעת הסוברים דחזרה תוכ"ד הוא מתקנ"ח כ"ז הוא במידי דמעשה, אבל בדברים הנעשים בדיבור, בזה תכ"ד הוא מדינא דהוא זמן אחד, ולפ"ז תתישב קו' תוס' דהכא הוא מידי דחל בדיבור, ועי"ש שהובא עוד מדברי הראשונים שלא חילקו בזה, וברמב"ן בב"ב קכט: הביא מר"ת דהא דמהני קריעה תכ"ד הוא תקנ"ח, ומבואר ג"כ דהוא אף לענין דזמן א' הוא תקנ"ח, וכן מתבאר בתוס' בב"ב שם דבקריעה הוא מדרבנן עי"ש, ועי' דברי יחזקאל סי' כ"ז אות י"א שכתב דלבתר שתקנו חכמים שיכול לחזור תכ"ד, שוב מה"ת יכול לחזור דלא גמר בדעתו.

**חזרה מיד**

והנה כ' האחרונים (מהרי"ט ח"ב יו"ד סי' כ"ג חת"ס אהע"ז סי' צ"ז) דאף להסוברים דתכ"ד הוא מדרבנן כ"ז בנשתהה מעט, אבל אם חוזר מיד בזה א"צ לתקנ"ח, וראי' לדבר א. דהתקנ"ח הוא שישיב בשלום אדם, ואי נימא דמה"ת אינו יכול לחזור מיד, א"כ מדוע תיקנו חכמים, הא בלא"ה אינו יכול לחזור בו, וע"כ דמדינא הי' יכול לחזור מיד, ולא הי' משיב כדי שלא להפסיד ממכרו, ותיקנו חכמים שיוכל להשיב ב. מה הועילו חכמים בתקנתם, הא מאחר שישאל בשלומו הרי כבר יעבור כדי דיבור שהוא כדי שאילת שלו', וע"כ דמיד יוכל לחזור בו, וא"ש דלב"ש אין דין תכ"ד בהקדש, וק' מ"ט לא תיקנו חכמים, וי"ל דכל התקנה הוא אם יכול לחזור מיד, כזה תיקנו שלא יפסיד ע"י ששואל לרבו, אבל לב"ש אף מיד אינו יכול לחזור. ובאו"ז פסקי ב"ב (קלא, קיב) כ' דמה שאמרו שאין תכ"ד כ"ז הוא בשיעור ג' תיבות אבל ב' תיבות הוא אף בעבודה זרה, ויש לבאר דג' תיבות הוא מתקנ"ח שיהא לו שהות כדי שאילת שלו', ובע"ז משום חומרתו לא תיקנו, אבל ב' תיבות י"ל דבזה מדינא הוא כבבת אחת, וצ"ע מנלן ד"ז. ולהמבואר נמצא דביסוד דין תכ"ד נאמר דזמן תכ"ד הוא כמאן דליתא, וכ"ז בקנינים דבזאח"ז ממש מהני, וצ"ע במשנ"ת לעיל דאשכחן בכמה דיני התורה דין תוכ"ד דהוא כבבת אחת, והתם בזא"ז סמוך ג"כ לא הוה מהני מסב' ואעפ"כ מבואר דתוכ"ד הוא זמן אחד. ובפרט בדברי הרע"א בברכה לאחר ששתה אם זה תוכ"ד מהני, והרי התם בעינן ברכה לפני', ועמשנ"ת לעיל בד' הגמ' בב"ק בתמורה.- ע"ע רשב"ם ב"ב קכט: בטעמא דבע"ז לא אמרינן תכ"ד הוא חומרא דרבנן, ותמה הנשמ"א כלל כ"ד אות א' דמשום חומרא דרבנן נוציא לזה סקילה, ויעוי"ש שהביא דאשכחן סקילה מדרבנן.

האמרי בינה נדרים סי' ה' כ' דלפמש"כ הראשונים דחזרה תכ"ד הוא מדרבנן, והא דמהני בנדר פי' הרדב"ז דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת כיון שישנו בשאלה, וכ' דלפ"ז נזירות שמשון דליתא בשאלה לא יועיל חזרה תכ"ד. ויעויין דברי יחזקאל סי' כ"ז שהאריך בענין זה, ובעזה"י עוד יתבאר לק' רפ"ד בזה.

**אמירתו לגבוה בהרי עלי**

**בגמ'** אמר חזקי' במחלוקת שנוי' וב"ש היא הק' הרע"א בגלהש"ס דטעמי' דב"ש משום שאין שאלה בהקדש וכ"ז הוא כשחל קדושה, אבל המתחייב קרבן ולא חל קדושה הוי נדר בעלמא נראה דמודה ב"ש דיש לו התרה, ונתבאר לעיל ע"א דלהמפרשים דהא דנזירות דמי להקדש הוא משום דחייב בקרבנות, א"כ מוכרח מעיקר הסוגיא דאף בהרי עלי אין שאלה לב"ש, ובביאוה"ד אמרו דהנה האומר הרי עלי מנה לבה"ב חייב לשלם כדאיתא בגיטין מט. ובב"ק ו:, ואשכחן דאף בהרי עלי חשיב בי גזא דרחמנא וכמבואר במנחות פא: תוד"ה תודה דאף בהרי עלי אמרינן אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, ובאתוו"ד כלל ז' הביא כן מרש"י במס' יו"ט כ. ד"ה נזיר, וביאר הקצוה"ח סי' פ"ז ס"ק כ"א שנשתעבדו נכסיו להקדש, [ומבואר כן ברמב"ן פ' מטות] ויעוי"ש שהביא תומים דבאתן מנה לבה"ב לא אמרינן כמסירתו להדיוט ולא קדשו מטלטליו, וזהו כדרכו של הרע"א, והאריך בזה הברכת ראש.

והרע"א אזיל לשיטתו בגלהש"ס בע"ז ה: דהקשה ע"ד תוס' דעכו"ם שנדר חייב להביא קרבן, והק' הרע"א דבן נח אינו מצווה בנדרים, ומהו חיובו להקדש, ובאבנ"מ סי' א' ס"ק ב' כ' דמ"מ נשתעבדו נכסיו להקדש, ובדעת הרע"א י"ל דכשיטתו אזיל דבהרי עלי אין שעבוד נכסים להקדש, וי"ל דאף אי נימא דחל שעבוד נכסים להקדש י"ל דהוא תולדה מחיוב לשמור דברו וכמבואר ברשב"ם ב"ב קלג: וברא"ש בנדרים כט: (והארכנו שם בס"ד), ומו"ר הגרי"ג שליט"א הביא שמ"ק ב"ב קע"ד בשם הראב"ד דקטן שהגיע לעונת הפעוטות אמרינן אמירתו לגבוה, אלמא דא"צ לדין נדר, ועקה"י ע"ז סי' ב' אבי עזרי פ"א מפסוהמ"ק ה"ד, וע"ע תור"י הזקן בקידושין כט. דבהרי עלי לא אמרינן אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, וכן מתבאר להמאירי שם דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט חייל מדין חצר דלד' הארץ ומלואה, וזה לא שייך בהרי עלי (ונתבאר בס"ד בקידושין שם) וי"ל שאין ראי' מדברי הרע"א כאן שאין אמירתו לגבוה בהרי עלי ולא יסתור לרש"י ותוס' הנ"ל, דכוונתו דמ"מ הך דינא דאין שאלה בהקדש הוא רק בחלות קדושה ולא סגי בשעבוד נכסים. וביותר הוסיף מו"ר הגרי"ג שליט"א דבב"ב קכ: דרשינן קרא דיש שאלה בהקדש, ולב"ש ל"ל הך קרא כדאיתא התם, וי"ל דכ"ז כשנתפס הדבר בקדושה בעינן קרא דיש שאלה, אבל בהרי עלי להקדש הוא מכלל הנדרים ויש בו שאלה אף לולי הקרא דזה הדבר. [וילה"ע דלכאו' יסוד ד' ב"ש הוא דס"ל דחל בטעות, וממילא לא דרשי לקרא דיש שאלה, וא"כ ה"ה בהרי עלי] וא"ש דהרע"א גופי' בתשו' קמ"ו כ' דבהרי עלי קרבן נשתעבדו נכסיו, ובמפתחות כ' הרע"א דהוי כקנין, וכן הוא ברע"א בחו"מ סי' רי"ב בסמ"ע ס"ק כ"א, ובח"ה סי' ע', ולפמשנ"ת אינו סותר לא לדבריו כאן, ולא לדבריו בע"ז.

ובבית מאיר (על הש"ס) כ' דב"ש מדמו כל נדרי הקדש להדדי שאין בהם שאלה עי"ש. ועמש"כ לעיל מהאמרי ברוךו בטו"א חגיגה י. בהקדש לאחר ל' לב"ש.

ובעיקר הקושיא תי' בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א דסוגיא דהכא ס"ל דטעמא דב"ש אינו משום אין שאלה בהקדש, אלא כסוגיא דמנחות פא: וקג. דטעמייהו משום תפוס לשון ראשון, ובע"א דמקשי נדר ופתחו עמו קסבר בגמר דבריו אדם נתפס, ע"כ הוצרכו לטעמא דאין שאלה בהקדש, וברגמ"ה במנחות פי' שם משום דאין שאלה בהקדש. ובכ' הגרי"ז (בע"א) כ' דהיינו טעמא דהגמ' במנחות לא מפרש טעמא דב"ש משום שאין שאלה בהקדש, משום דמיירי התם בהרי עלי, וצריך לבאר דמ"מ מ"ט לא יהני מדין שחוזר מההקדש, ולשיטת תוס' והרמב"ם (הובא לעיל) דלא מהני חזרה בתוכ"ד בהקדש אשה"ט.

ולדעת הרמב"ם דאין חזרה בתוכ"ד בהקדש כ' המנ"ח מצוה ש"נ [ו] דלפ"ז אין חזרה בתוכ"ד בערכין, ובהמשך דבריו [יא] כ' שוב נתיישבתי דכאן מודה הר"מ, דכ"ד הר"מ הוא במקדיש איזה דבר, אבל בהרי עלי אין זה נדרי הקדש אע"פ דאמרינן בזה אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט ונשתעבדו נכסיו, וכתב דבתוס' במנחות פא: מבואר דאף בכה"ג אינו יכול לחזור, וכ' דהתוס' במנחות פי' הטעם משום אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט וזה שייך אף בהרי עלי, אבל בדעת הר"מ י"ל דהוא משום חומר דהקדש, והוא רק במקדיש חפץ בעין להקדש.

**בגמ'** וריו"ח אמר באומר אילו הייתי יודע וכו' הקשה הרע"א מה בכך וכי בשביל דאם הי' יודע הי' נודר מחטים הא מ"מ לא נדר להביא מן החטים וגרע אפי' מדשב"ל דהא אף בלב לא הי' לו להביא מחטים עי"ש, ובמנחת אברהם במנחות דף ק"ג כתב דכל קו' הרע"א היא להראב"ד פי"ז ממעה"ק ה"ט דמיירי אף בלא אמר הרי עלי מנחה, אבל להר"מ דאמר הרי עלי מנחה והוסיף מן השעורין, א"כ י"ל דכיון דאומר אילו הייתי יודע וכו' א"כ מה שאמר מן השעורין הוא כמאן דליתא, ונשאר נדרו מן החטים, וברע"א מבואר דהוקשה לו אף כשאמר מנחה עי"ש, והעירוני עוד דאין בזה ישוב להאומר הרי עלי עשרון ומחצה יביא שנים, דהתם אי שקלינן דבריו הרי נשאר הרי עלי מנחה ואינו חייב אלא עשרון. ובחזו"י פי"ב דמנחות ה"ג כתב דלהראב"ד יש כאן נדר עכשיו דכשאומר אילו הייתי יודע וכו' ה"ז נדר ומצטרף לדיבורו הראשון עי"ש, וצ"ע דלפ"ז אף במנחה מן העדשים נימא הכי, ועי' היטב בראב"ד שם.

והנה כתב הר"מ (שם) אמר הרי עלי מנחה מן השעורים או מן העדשים וכו' ואם אמר אילו הייתי יודע הייתי נודר כדרך שמקריבין ה"ז חייב להקריב כדרך שמקריבין עכ"ד, והק' הלח"מ ממש"כ הר"מ בפ"א מנזירות ה"י בהריני נזיר מן הגרוגרות שאינו נזיר, ולא כ' הר"מ דכשאומר אילו הייתי יודע שאין נודרים כך אלא כך ה"ז נזיר ועי"ש משכ"ב, ובאמרי בינה דיני נדרים סו"ס ב' תי' דכ"ד הר"מ הוא בהקדש דחייל במחשבה, וכשאמר הרי עלי מנחה ובדעתו הי' להקריב מנחה לד' נתחייב להביא דבר שמקריבין אע"ג דאיתקיל לי' הלשון, משא"כ בנזיר דלא חל בלב ובעינן שיאמר בפיו, אינו מתחייב בזה. ולכאו' זהו שלא כיסוד הטו"א בחגיגה דף י' דאם נתכוין שיחול בפה לא חייל ע"י מחשבה. וברע"א כ' דהכא גרע מדשב"ל דלא נתכוין לחטים.- ובעיק"ד הר"מ דכתב אף באומר מן העדשים ג"כ מהני אילו הייתי יודע והקשה הכס"מ דהוא נגד הגמ', ובליקוטי הלכות במנחות בזבח תודה כ' דלולי דמסתפינא הייתי אומר דט"ס, וצ"ל קמח, דהר"מ השמיט קמח, ועי' בסמוך.

כתב הרע"א דבהריני נזיר מן הגרוגרות לא תיקשי דאמרינן דחל במה שאמר הריני נזיר, ומה שהוסיף מן הגרוגרות הוא כמאן דליתא [ועמש"כ בע"א כיו"ב מהקה"י נדרים סי' ב'] ויל"ד דנפ"מ בזה באמר הריני נזיר בסוף היום ולא הספיק לומר מן הגרוגרות עד שתחשך האם יום ראשון עולה מן המנין, וכן אם הוא בבית הקברות ואמר הריני נזיר והשלים דברו בחוץ יחול מיד, ולא יעבור איסור, וכן לשיטת הר"ר יחיאל שהובא בתוס' בריש פרקין דבכינויים ליכא קרבן, אם אמר הריני נזיר מן הגרוגרות בלשון כינוי יהא נזיר, [והעירוני בזה מתוספתא שהובא בתוס' בריש פרקין דמבואר דהוא מדין כינויין ויל"ד בזה, וע"ע לעיל ח: בדברי סומכוס ומשנ"ת שם] ומ"מ י"ל דבאומר הריני נזיר מן החרצנים כיון שגמר דבריו כהוגן בזה לא נעשה נזיר אלא ע"י דיבור חרצנים, והרי הוא נזיר רק משגמר דיבורו, וכ"ד הרע"א הוא באתקיל מילולי', והוא כאילו לא דיבר. ובצ"פ פ"ב מנזירות ה"ד כתב דלשיטת הראשונים בריש מכילתין דמי שאומר הריני נעשה נזיר אע"פ שלא סיים הריני נזיר, א"כ תיבת נזיר מיותרת, ונפ"מ לדין התפסה, דבעינן שיתפיס תוכ"ד לתיבת הריני ולא לתיבת נזיר, והוא מחודש מאד, דכפשנ"ת כל שגמר דבריו הכל מכלל נדרו.

והעירוני לתמוה ע"ד הרע"א מגמ' ערוכה בשבועות כו: בשפתים ולא שגמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת שעורין גמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת סתם מנין ת"ל לכל אשר יבטא האדם. אלמא דאם אמר שעורין לא אמרינן דשעורין כמאן דליתא, וה"ז כאמר פת סתם דנאסר, אלא דבטל כל דיבורו, וצע"ג ע"ד הרע"א, ושמא י"ל דהתם שסיים פת שעורין, נמצא דהפת מתפרש לשעורין, משא"כ הכא שאין משמעות לנזירות מן הגרוגרות, וע"כ מה שאמר גרוגרות הוא כמאן דליתא, ועי' היטב יו"ד סי' ר"י סעי' א' ובפ"ת ס"ק א' בשם החו"י ודוק.

כתבו התוס' בפסחים נג: ד"ה רבי דלר"ש אפי' אם אמר אילו הייתי יודע שאין נודרין כך וכו' דהיינו טעמא דרבנן דאלים להו לשון ראשון ולא הוי נדר ופתחו עמו כי אמר אילו הייתי יודע כו' עכ"ד, והיינו דכל מה דמהני אילו הייתי יודע הוא משום דאלים להו לשון ראשון, משא"כ לר"ש.

**בגמ'** אבל אמר מן העדשים לא מייתי ולא כלום עמש"כ לעיל מדברי הר"מ דאף בעדשים מהני אילו הייתי יודע, והק' הכס"מ דהוא כנגד סוגיית הגמ', ותי' דדברי הגמ' הוא לזעירי דאמר בנמחות דמיירי באומר מנחת שעורין, אבל לפמש"כ הר"מ דאומר מנחה מן השעורין ס"ל דאין חילוק בין עדשים לשעורים, ותמה הלח"מ בסב' הדברים, ובאהא"ז ביאר עפ"ד הר"מ בפה"מ דכשאומר מנחה מפרשינן שיש כאן ב' דיבורים קבלה להביא מנחה, ומפרש איזה מנחה, מן השעורים, וא"כ מה"ט יש להועיל אף כשאמר מן העדשים. ויעויין חזו"א מנחות סי' מ"ב ס"ק ל' שכתב לבאר דבהא דעדשים לא טעי יש לפרש שדיבר בלשון הבאי ואין כאן כלום, ויש לפרש דכוונתו להתנות עמש"כ בתורה ולשנות דין המנחה, וא"כ דיבורו קיים ותנאו בטל. ויעוי"ש מש"כ לפרש ע"פ דרכו ד' הר"מ דאף בעדשים מהני אילו הייתי יודע.

**בגמ'** מיהדר הוא דהדר בי' ותפוס לשון ראשון צריך לבאר מ"ט דר"ש דלא התנדב כדרך המתנדבים הרי דיינינן דמיהדר קא הדר בי' וי"ל בתרתי א' דכ"ד הגמ' הוא משום שאין אדם מוציא דבריו לבטלה ויש כאן דיבור של הבאת מנחה, אבל ר"ש פליג בהא, ב. דלר"ש שלא התנדב כדרך המתנדבים אין כאן דיבור של הבאת מנחה, כיון שבגמר דבריו גמר בדבר שאינו מענינו.- עמש"כ לעיל בריש העמוד ד' המחנ"א דאין הוכחה מהסוגיא שם דמיירי בדין חזרה תוכ"ד, די"ל דמיירי בדין טעות עי"ש, ובמהריט"א בתוספת דרבנן (אות שיד) הק' מהכא דמוכח דאף בדין חזרה פליגי ב"ש, אכן י"ל דבדין חזרה לכו"ע אין תוכ"ד בהקדש.

**בגמ'** כי אמר מן השעורין ודאי דה"ק וכו' מבואר כאן כמשנ"ת בע"א דאע"ג דא"א לחזור תכ"ד, מ"מ יכול לפרש דבריו ודוק.

**דף י' ע"א**

**במשנה** אמר אמרה פרה זו וכו' בתשו' מיימוני הפלאה סי' ה' (הובא בהגר"א או"ח סי' תקס"ג סעי' י"ג ס"ק ל"ט ד"ה יש) הוכיח מכאן דאין בזה משום אסמכתא עי"ש. ויעוי"ש שהוכיח מדברי ר"י, ובחת"ס יו"ד סי' רמ"ב עמד מ"ט לא הוכיח מת"ק, ושמא הי' מקו"ל דלב"ש דהקדש טעות הוי הקדש ה"ה מהני אסמכתא, וצ"ע בזה בתמורה אי מהני אסמכתא, ובתשו' המיוחסות סי' קפ"ד הוכיח מכאן שאין בהקדש משום אסמכתא.

**בגמ'** ב"ש לשיטתן הקשה הרע"א ק"ל הא הכא ל"ש טעמא דב"ש דכיון דאמר הריני נזיר הו"ל נזיר וכי קאמר מן הגרוגרות [לאתשולי], דבאמת ה"נ באומר הריני נזיר מבשרה י"ל [דמבשרה] לאתשולי קאמר, אבל הכא דאמר הריני נזירה בה' דהיינו ממנה כמ"ש תוס' ומעיקרא לא אמר כלל הריני נזיר ותחילת נזירות הי' רק מבשרה וצע"ג עכ"ד. והעירוני בזה מדברי רש"י במנחות ק"ג: ד"ה לא שנו באומר הרי עלי מנחת שעורים דלא שייך ד' ב"ש.

**בגמ'** משום דמיחלפן בענבים ופי' תוס' בד"ה תרתין דשמא הי' בדעתו לומר ענבים ועלה בפיו גרוגרות הק' הרע"א לעיל ט: מ"ש מנתכוין לומר תרומה ואמר מעשר דלא אמר כלום, וה"נ אע"פ שנתכוין לומר ענבים הא מ"מ לא אמר, ותי' דכיון דאמר הריני נזיר ה"ז דיבור שלם ומה שהוסיף מן הגרוגרות אמרינן דכמאן דליתא ועי"ש עוד, והארכנו בס"ד לעיל ט:, וצריך לבאר דא"כ מ"ט דב"ה דפליגי, ואפשר דס"ל דלא תלינן דטעה.

ובעיקר קו' הרע"א לכאו' הי' מקו"ל דאע"ג דעיקר הנזירות בעינן שיאמר בפיו, מ"מ אמירת מן היין א"צ שיאמר בפיו, ודכוותה אשכחן בתוס' בשבועות כג. כו: דהנשבע שלא יאכל פת וכוונתו לחטים אינו דשב"ל. ואף להראשונים דפליגי, וכ"ה דעת רוב הפוסקים (וכמש"כ הרע"א בתשו' שבסוף דו"ח בענין המנדב נרות לבהכנ"ס) מ"מ י"ל דאין בזה דין דיבור, דאינו מעיקר חלות הנדר, וא"כ הכא דניכר שכוונתו ליין מהני מדין נזיר מן היין, ולפ"ז מתבאר יותר הצריכותא, האם יש כאן הוכחה שכוונתו ליין ולמיני הנזירות, וממילא נעשה נזיר, שוב התבוננתי דבדברי תוס' בשבועות י"ל דיסוד הדברים דכשנשבע מן הפת יש כאן מוצא פיו על כל פת, ובלבו מברר איזה פת, אבל בהריני נזיר מן הענבים הוקשה לרע"א משום שאין כאן דיבור של נזירות, וע"ז תי' הרע"א דיש כאן הריני נזיר דהוא דיבור, ומה שהוסיף מן הגרוגרות הוא כמאן דליתא.

ויש להסתפק בהאי ענינא בנתכוין לומר הריני נזיר מן החרצנים, ולבסוף אמר הריני נזיר, האם אזלינן בתר פיו או בתר מחשבתו, ונפ"מ לר"ש דהריני נזיר מן החרצנים אינו נזיר, וכן נפ"מ לדידן בנתכוין לומר מן הגרוגרות ואמר הריני נזיר סתם, וכן נפ"מ להמבואר לק' י"א דאמר הריני נזיר מיין והי' לו שגגה באיסור יין הו"ל נדרי שגגות ואינו נזיר, אבל אם שגג בטומאת מת ותגלחת לא חשיב נדרי שגגות, ולדעת הר"מ שם אינו ניתר אא"כ יש לו פתח על היין, מה הדין בכה"ג שנתכוין לומר יין ולא אמר, האם זה חשיב כמו שאמר יין, וכמו"כ נפ"מ למש"כ המלחמות סו"פ שבועות שתים דהאומר הריני נזיר מיין זה והוא ערלה אינו נזיר, וא"כ נפ"מ בכ"ז בנתכוין לגמור דבריו ולבסוף לא סיים.

ויש לפשוט חקירה זו מגמ' ערוכה בשבועות כו: דקאמר דהמתכוין לומר פת חטין ואמר פת סתם אינו נאסר אלא בחטין, ויעויש"ה בתוס' וברא"ש ובראשונים שם, ויל"ד עפ"ז ולחלק בין הי' בדעתו לומר גרוגרות לבין מחשבתו לגרוגרות.

**בגמ'** אמר רבא מי קתני אם עמדה מאליה העירוני דאף כשאמר אם עומדת בהכרח מתפרש אם עמדה מאליה דאל"כ לשם מה התנה וכמבואר בתוס', ואמרו דלהמבואר בתוס' דכל שהוא מעיקר המחלוקת שפיר אמרינן חסורי מחסרא לק"מ.

**בתוד"ה** פרה ונראה לפרש שאין האדם אומר כלום וכו' כ' המל"מ פ"ב מנזירות ה"ח (סוד"ה תנן) ובאמת דמלבד מה שהקשו התוס' דלפי זה מאי פריך והא אמרוה וכו' עוד אני תמיה בעיקר הדין כיון שהוא לא הזכיר נזירות על עצמו מהיכא תיתי שיתחייב בנזירות וצ"ע עכ"ד, ובשלמ"י סי' נ"ב (עמ' תיט) כ' לבאר עפמשנ"ת לעיל ב: מדברי רבותינו דדין נזירות ביסודה כהקדש ומהני בלב אלא דיש הלכה דיבטא בשפתיו, וא"כ י"ל דבזה א"צ דיבור גמור, אלא אך אם גילה דעתו בפיו ע"י איזהו אופן.

ובזה תי' קו' האחרונים ע"ד הר"מ דהריני נזיר מן הגרוגרות הרי הוא אסור בהן מדין נדר, א"כ ה"ה בדינא דפרה ודלת, ומ"ט השמיט הר"מ דין זה, [ובקר"א וליקוטי הלכות כ' שמאחר שלא נתפרש במשנה ע"כ לא קתני לה וע"ע חי' ר' מאיר שמחה] וילה"ע עוד דהכס"מ פ"א מנזירות ה"י דקדק ל' ב"ה אינו נזיר ומשמע דנדור מיהא הוי, והכא ליכא לפרושי כן לאוקימתא בתרא דרבא דהא לא נתקיים התנאי ועוד מ"ט הוצרכו בגמ' בע"ב לומר דב"ה לטעמייהו דב"ש, תיפו"ל דאף לדידהו קמ"ל לענין נדר, וביאר ע"פ דרכו דנדר כה"ג בודאי לא יחול דבעינן דיבור גמור. אכן בדעת תוס' ליכא לפרושי כ"ז, דהא קתני במתני' דלר"י ה"ז נדר, אלמא דאף בנדר א"צ לפרש, וכ"ז יתכן בדעת הר"מ דמפרש דלר"י הוא נזיר.- וע"ע במל"מ שם מש"כ בדברי תוס'.

**בד"ה** תרתין ושמא בדעתו הי' לומר ענבים יל"ע באופן שהי' דעתו לומר ענבים האם הוי נזיר לב"ה.

**בד"ה** מי חסורי מיחסרא וכו' עי' כללי הגמ' למוהר"י קארו (נדפס בתורת הראשונים) מש"כ דחסורי מיחסרא הוא מחמת שהיו רגילים לשנות בע"פ ונחסרו כמה תיבות ורבי שסידר המשניות השאיר כפ"מ שהיו רגילים, ויעוי"ש מש"כ מתוס' דידן, וע"ע של"ה תושבע"פ כלל ל' (ט-ב).

**בתוד"ה** ב"ש אבל היו רגילים להביא נדרים ונדבות עם קרבנות נזירות ואותם באים אף מבקר וצאן הכל לפי נדרו ונדבתו. וברא"ש הוסיף כדכתיב מלבד אשר תשיג ידו, ויעויין בפירש"י עה"ת (במדבר ו, כא) ומקורו מספרי שם דדרשו שאם אמר הריני נזיר ע"מ לגלח על מאה עולות ועל מאה שלמים, והעיר בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א דכיצד מתפרש מה שאמר הריני נזירה, הרי אין כאן נזירות אלא קבלת קרבנות, והנה בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ח מנזירות (עמ' 50 ד"ה והנה) הביא רמב"ן עה"ת, וביאר דבריו דבקרא כתיב תרתי חדא מלבד אשר תשיג ידו ושנית כפי נדרו אשר ידור, ושמעינן תרי דיני א. במביאן עם תגלחתו, ב. בנדר מעיקרא שיביא הרבה קרבנות וחידשה תורה שהכל הוא מתורת נזרו ואינו שותה ביין עד שיביא את כולם, ולכאו' כ"נ מדברי תוס' והרא"ש שהיו מביאים נדרים ונדבות אע"פ שלא התנו מעיקרא בשעת הנזירות. ולהמבואר בתוס' כאן הוא אף בבקר, ואע"ג דלא דמי לקרבנות נזיר שבאים מן הצאן. ועי' בהגרי"ז שם בהשמטת הר"מ ד"ז דסבר דאתיא כר"ש דאם גילח על שלמי נדבה יצא עי"ש.

**הרי עלי קרבן נזיר**

כתב הרא"ש ולפירוש קמא תמיה אם אמר בפירוש הרי עלי קרבן נזיר אמאי לא הוי נזיר לב"ה, וברש"י בע"ב ד"ה בשלמא כתב דנעשה נזיר, ובירושלמי פ"א סוף ה"א (ב.) קאמר דהאומר הרי עלי אשם תליא בפלוגתא דר"מ וחכמים בריש מכלתין באומר הרי עלי צפורים, וה"נ אשם הוא קרבן נזיר טמא, ומשמע דהאומר הרי עלי קרבן נזיר טהור לכו"ע ה"ז נזיר, ובר"ן נדרים ד. ד"ה דלא כתב שאם אמר חטאת נזיר עלי והוא אינו נזיר לא אמר כלום, וכן הביאו מהספרי פ' נשא דאיתא התם כי יפליא לנדר נדר נזיר להזיר או אפילו נדר בקרבן יהא נזיר ת"ל לנדר נדר נזיר עד שידור בנדרו של נזיר, מבואר דלא נעשה נזיר, וכדי שלא יסתור לדברי הירושלמי ולראשונים כאן, י"ל דדינא דהירושלמי והראשונים הוא משום שנתכוין להיות נזיר, אבל אין כאן קבלת נזירות כדין נזיר מן החרצן, ונתבאר בזה לק' יא..

**דף י' ע"ב**

**בגמ'** אם לא עמדה עפרש"י ותוס', והאריך בזה המל"מ פ"ב מנזירות ה"ח (ד"ה תו). ועי"ש מש"כ לבאר דינא דדלת להך שינוייא.

**בתוד"ה** אימא בסוה"ד יעויין בליקוטי הלכות שהביא ד"ז, ועי"ש בדעת הר"מ, ונתבאר בע"א.

**בגמ'** כמ"ד הרי עלי קרבן העירוני מ"ט לא נימא שאין כוונתו לכלום, ושמעתי לדמותו לר"ן בנדרים כח. ד"ה היכי בנדרי אונסים דנדור מיהת היום, ויעויין ג' מהרש"א שציין לר"ן ונפל ט"ס וצ"ל כ"ח. ובירושלמי פליגי אמוראי האם נאסר באותו כוס.

**דף י"א ע"א**

**במשנה** מזגו לו את הכוס ואמר הריני נזיר ממנו ה"ז נזיר כ' הרא"ש ואפי' לר"ש דאמר עד שידור מכולן הכא מודה כיון דלא הזכיר בהדיא יין דלא גרע מידות נזירות, וערא"ש לעיל ב: דהריני מסלסל אתיא כר"ש, ועמשנ"ת שם, וצריך לבאר מ"ש מהריני נזיר מן החרצנים או מן היין דלא נעשה נזיר לר"ש, ולא אמרינן דלא גרע מידות נזירות, ונתעוררתי לומר דלא שייך נזירות מיין זה, דנזירות הוא פרישות מיין, ואין כאן דיבור שלם, וע"כ יש לו דין כידות. ובתויו"ט כ' כמו נודר מן החרצנים דמשנה ב' פ"ק ולא קתני לה אלא משום סיפא עכ"ד.

המלחמות בסו"פ שבועות שתים בתרא (יג: מדפי הרי"ף) הביא ירושלמי פ"א ה"ב (ב:) דהאומר הריני נזיר מיין של ערלה לא אמר כלום, ומבואר דהנזירות חלה על היין העומד לפניו, ויעוי"ש בירושלמי דשקיל וטרי בפלוגתא דר"ש וחכמים דאאחע"א, ומשמע דאתיא כר"ש דהריני נזיר מן החרצנים וכמש"כ הרא"ש.

**במשנה** מעשה באשה אחת שהיתה שיכורה וכו' כ' הר"מ פ"א מנזירות הי"ב ואם הגיע לשכרותו של לוט אינו בן חיוב עכ"ד, והקשה הברכת שמואל נדרים סי' י"ז אות ה' תיפו"ל שאינו בן דעת לנדור עי"ש, וע"ע צ"פ בכמה מקומות, עוד צ"ב מדוע השמיענו הר"מ ד"ז כאן, הא נלמד מכמה דוכתי.

**בפלוגתא דר"ש וחכמים**

**במשנה** יודע אני שיש נזירות אבל איני יודע שהנזיר אסור ביין ה"ז אסור ור"ש מתיר וכ' הראשונים וכ"ה להלן בגמ' דאזדו חכמים ור"ש לטעמייהו בפ"ק באומר הריני נזיר מן החרצנים דלחכמים ה"ז נזיר, ולר"ש אינו נזיר עד שיזיר מכולן, ופלוגתתם הוא בדין קבלת נזירות האם צריך שיקבל עליו כל פרטי הדינים, או"ד דכל שקיבל עליו דבר א' ה"ז נזיר, ופליגי התם בדרשא דקראי [ועי' תוספתא פ"ב ה"א ובחזו"י דפי' דפליגי מטעם אחר] ומיירי באופן שרוצה פרט א' של הנזירות, ואינו רוצה להזיר עצמו מכל דיני נזירות, דלחכמים ה"ז נזיר ולר"ש אינו נזיר, ובפשוטו לא מיירי בכה"ג שאם יהא נזיר מהכל אינו רוצה להיות נזיר כלל, או שאם הי' יודע שנאסר בהכל לא הי' רוצה להיות נזיר, דבזה יל"ד מגדרי תנאי וטעות, אלא רצונו בדבר א' ולא בשאר דברים, ולר"ש בעינן שיקבל עליו כל דיני נזירות, ולחכמים סגי בקבלת דבר אחד, ולפ"ז באמר הריני נזיר ולא ידע כלל דיני נזירות, וטעה שמקבל על עצמו לפרוש מדברים אחרים לכו"ע אינו נזיר, דאין כאן קבלת נזירות, והכא שיודע דבר א' הרי קיבל על עצמו נזירות, וכן יש לדקדק מדברי הרמב"ם בפ"א מנזירות הי"ד שכתב נדר בנזיר ואמר לא הייתי יודע שהנזיר אסור ביין או בטומאה או בתגלחת וכו' עכ"ד, ומבואר דאו או קאמר ומשמע דאם אומר שלא ידע משלשתן לא נעשה נזיר, וכן מבואר בירושלמי בפרקין הלכה ד' דקאמר מפני ששייר תגלחת, אבל אם אמר הריני נזיר חוץ מיין וטומאה ותגלחת אינו נזיר עי"ש. ועי' לעיל ב. בתוד"ה נזיר דאם אמר לשון נזיר אע"פ שלא נתכוין ואינו מבין שהוא לשון נזיר ה"ז נזיר, ולכאו' לא נתכוין לקבל עליו נזירות. אמנם הרא"ש והרמב"ם פ"א מנזירות הי"ד כתבו דאף באומר אילו הייתי יודע שהנזיר אסור ביין לא הייתי נודר ה"ז נזיר, ועמש"כ לק' ע"ב מדברי המהרי"ט ח"א סי' ס"ח הובא במחנ"א נדרים סו"ס ג' דבאמת כ"ד ר"ש הוא בכה"ג שאין אומדנא דמוכח שאם יהי' נזיר בכולו אינו חפץ בנזירות עי"ש, וע"ע להלן מדברי החזו"י בזה.

ולדברי ר"ש האומר הריני נזיר מן החרצנים בפשוטו לא נאסר כלל, אמנם מדברי רש"י בדף ד. ד"ה איבעית משמע דחל מיהא על החרצנים, ותמה עליו הרשב"א בתשו', ובחי' ר"א מן ההר כ' דנאסר בחרצנים. וברש"י במשנתינו ד"ה ור' שמעון כ' דר"ש מתיר בכולן, ומהא דקתני ברישא דמתני' ה"ז נזיר ואסור בכולן משמע דהי' מקו"ל דלא ייאסר בכולן, ולעיל ג: ג"כ קתני הך לישנא ויעוי"ש בתוס' ורא"ש מה שפי', ולכאו' הכא ל"ש זאת וצ"ע. ובשמ"ק לעיל ד: בשם ה"ר עזריאל כתב דנזירות שמשון לאו נזירות היא וז"ל אבל בעולם לא קיבל נזירות עליו ותדע שהרי נטמא למתים ואין נזירות לחצאין לדברי ר"ש עכ"ד, וכ"ה בתו"י בכתובות נו: (נדפס בגליון הגמ') שכתבו תוס' בטעמא דמתנה ע"מ שאהא שותה יין ה"ז מתנה עמשכ"ב משום דאין נזיר לחצאין, וכ' התו"י ואתיא כר"ש דאמר דאינו נזיר עד שידור מכולן עכ"ד, וצ"ע דהיכן אשכחן פלוגתא דר"ש ורבנן בנזירות לחצאין. והא פלוגתתם הוא בדין קבלת הנזירות ולא בחלות הנזירות, ותמה בזה הרש"ש שם, ובחזו"א סי' קל"ח ס"ק ו' כתב בטעמא דחכמים משום אין נזירות לחצאין, וכ' לדמותו למקדש ע"מ שאין לך עלי שאכו"ע, ובדעת התו"י לכאו' הי' נראה דחכמים ס"ל דחל לחצאין, אלא אח"כ יש דין פשטה שחל הכל, ולר"ש מעיקרא לא חל חלות לחצאין וצ"ע.- וע"ע לשיטת הר"ן והרא"ש בנדרים פג: דנזירות בלא טומאה אין בזה משום אין נזירות לחצאין, משום דאשכחן נזיר שמשון שאין לו איסור טומאה, א"כ במקבל עליו נזירות חוץ מטומאה בזה יחול, כיון שאין בזה משום אין נזירות לחצאין וצ"ע. וערש"ש בנדרים שם משה"ק מדינא דשמעתין דלרבנן בקבלת מקצת נעשה נזיר, והוא אף בשייר טומאה לבד וכמוכחא סיפא דמתני' בסבור הייתי שחכמים מתירין לי טומאה, ומפרש בגמ' דתליא בפלוגתא דר"ש וחכמים. וצ"ל דהכא הוא בדין קבלת נזירות דלא מהני לחצאין, והתם באיסורי נזיר, וצ"ע בהנך תרי דיני, והרש"ש לשיטתו אזיל לעיל שם ע"א דכתב דכל שהבעל הפר מדבר א' יחזור ויחול השאר מדין אין נזירות לחצאין, וכדינא דחכמים בנזר מן החרצן, ולפמשנ"ת כל דברי חכמים הוא דין בקבלה, ולא באיסורי הנזיר. ועמשנ"ת בג' המנ"ח מצוה שס"ח.

חקר המנ"ח מצוה שס"ח [טו] היאך הדין אם א"א לחול נזירות על הכל אם חלה הנזירות במקצת, דכל הדין דאין נזירות לחצאין הוא כשאפשר שיחול הכל, אבל אם א"א שיחול הכל חל מקצת או"ד דלעולם לא חל מקצת, ויעוי"ש שחקר כן בין לר"ש ובין לרבנן, ולכאו' מדברי ר"ש דהריני נזיר מן החרצן לא נעשה נזיר כלל מוכח דאף שא"א שיחול בכולה לא חל מקצת, וצ"ל דשאני הכא דאפשר שיחול בכולה. ויעוי"ש שהכריע דאף כשא"א שיחול בכולה לא חל במקצת.- ויעויין בתורת הנזיר במי שמכר שער ראשו דלא חייל קדושה על השער ואעפ"כ חל שאר הנזירות.

עוד חקר המנ"ח שם [ד] בדינא דנזיר שעבר על נזירותו עובר בבל יחל, מה הדין בנזר מן החרצן האם עובר בבל יחל על תגלחת וטומאה, מי אמרינן כיון דהוא לא הוציא בפיו אלא חרצנים לא יעבור בבל יחל אלא על החרצנים, או"ד דמאחר דחלות נדרו הוא על כל איסורי נזיר, הרי הוא עובר בבל יחל על כל איסורי נזיר, וכבר נתבאר לעיל די"ל דאף אם אינו בכלל קבלתו, מ"מ כל איסורים הנולדים מכלל קבלתו הרי הוא עובר בבל יחל, והאריך בזה הקה"י סי' ב', וע"ע בית הלוי סי' י"ז דמבואר דאזיל בשיטת המנ"ח דבל יחל הוא על מה שקיבל, ומה"ט כ' דבנטמא כיון דהימים הראשונים יפלו ונוהג ימים אחרים, א"כ ינהג ימי נזירות אחרים כנגדם ואינו עובר בבל יחל, ולכאו' הי' אפשר לבאר ב' החקירות, האם הגדר לחכמים דקבלתו באמת הוא רק על החרצנים, והוא דין פשטה על כל דיני הנזיר, ומה"ט כשא"א שיחול הכל חל מיהת מה דקיבל, וכן אינו עובר בבל יחל שאין זה מכלל קבלתו, אכן בפשוטו אין טעמם של חכמים מדין פשטה, אלא כך הוא דין הנזיר שכשקיבל עליו דבר אחד נעשה נזיר, ולפנינו יבואר בעזה"י ראי' לזה.

יש לחקור לר"ש דבעינן שיזיר מכולם האם נחלק ג"כ על דין נזיר ליום א' ה"ז נזיר ל' יום, והנה תניא בספרי פ' נשא (ריש פרשת הנזירות) למה נאמרה פרשה זו לפי שהוא אומר איש כי ידור נדר לד' או השבע שבועה וגו' שאם נדר יום אחד אסור יום אחד שנים אסור שנים, מאותו המין שנדר אסור מאותו המין שומעני אף בנזירות כן ת"ל דבר אל בנ"י שאם נדר יום אחד או שעה אחת אסור שלשים יום ואסור לשתות יין ולטמא למתים ואסור בתגלחת לכך נאמרה פרשה זו ע"כ, ולכאו' אין מזה ראי' דחד דינא הוא. ובקר"א לעיל ג: עמד בזה, והוכיח מהא דפלוגתא דר"ש וחכמים תליא בקראי, ודינא דהריני נזיר יום א' נעשה נזיר ל' יום הוא מדין אין נזירות לחצאין, וכ' לחלק דשאני יום א' דחל על יום א' וממילא הוי נזיר ל' יום משא"כ בחרצן לא חל כלל, ושוב הביא לספרי הנ"ל דמשמע דחד דינא, ובדף כב. (ד"ה ותו) דן בשיטת הירושלמי דלר"ש קיבל יום א' לא הוי נזיר. וחילוקו של הקר"א הוא כדרכו של המנ"ח דבהריני נזיר יום א' חל יום א' משא"כ בחרצנים, ובדף ה. הבאנו מהגרמ"ד הלוי שליט"א שביאר דנזירות יום א' הוא נזירות גמורה ככל נזיר, אלא דאין כאן מנין ימים, א"כ יש כאן קבלת נזירות, משא"כ נזירות מחרצנים חלוקה בעיקר קבלתה, וע"ע ישועת דוד ח"ו סי' ל"ג ובשיעוריו בנדרים דף ג'.

עוד יש לחקור דהנה פלוגתא דר"ש וחכמים הוא בקיבל מקצת איסורי נזיר, והנה נתבאר לעיל מדברי הרא"ש בדף י. סוף ע"א דהאומר הרי עלי קרבנות נזיר נעשה נזיר, ועמשנ"ת שם, וכמו"כ יש לחקור באומר הרי עלי להתגלח, האם נעשה נזיר, וראיתי מובא דבערוה"ש כ' דנעשה נזיר, ומגמ' לעיל ג. מוכח דלא נעשה נזיר, דקאמר בהרי עלי לשלח פרע, אי כוונתו לעבורי שער לא נעשה נזיר, ויל"ע האם גם זה תליא בפלוגתא דר"ש וחכמים, די"ל דכל פלוגתייהו הוא בקבלת איסורי הנזיר, אבל בשאר דיני הנזיר י"ל דמודה ר"ש דהוא קבלה על הכל, וביותר נראה דהאומר הרי עלי קרבן נזיר אין זה מדין קבלת נזירות אלא מדין יד, אבל קבלת נזירות יסודה שיקבל עליו פרישות איסורי נזיר. וכמו"כ נפ"מ בהא דאיתא להלן בסוגיא דפליגי ר"ש וחכמים לענין נשאל על א' מאיסורי הנזיר האם הותרו כולן עי"ש, וא"כ נפ"מ בנשאל על הקרבנות או תגלחת, וכמו"כ יל"ע בקיבל עליו הכל חוץ מהקרבנות האם הוי נזיר לר"ש, ולפמשנ"ת י"ל דכ"ד ר"ש הוא דבעינן כל איסורי נזיר, אבל הקרבן אינו מפרישות הנזיר, אע"פ שהוא מכלל התחייבותו, שו"ר בקו"ש ביצה (אות כב) דנקט דלר"ש האומר הריני נזיר חוץ מן הקרבנות אינו נזיר, וראיתי לדקדק מדברי תוס' לעיל ד. ד"ה עד שא"צ לפרש הקרבנות לר"ש עי"ש.

ויש להוכיח מהא דאיתא בנדרים ד. דדרשינן קרא דנזיר עובר בבל תאחר קרבנותיו ומקשי פשיטא מ"ש מכל חיובי קרבן שעובר בבל תאחר ומשני מהו דתימא חידוש הוא שחדשה תורה בנזיר דאפילו אמר מן חרצן הוי נזיר לכל אימא לא ליעבור עלי' בבל תאחר קמ"ל דעובר ומקשי הניחא למ"ד הוי נזיר לכל אבל לר"ש דאינו נזיר עד שיזיר מכולן מאי איכא למימר, ואי נימא דמודה ר"ש שא"צ לקבל עליו הקרבנות א"כ אכתי יש חידוש בנזיר שא"צ לקבל קרבנות, ומשמע דלר"ש צריך לקבל גם הקרבנות. [ובישועת דוד ח"ו סי' ל"ג הקשה מ"ט לא קאמר דיש חידוש בנזיר שנזיר ליום א' ה"ז נזיר שלשים יום, וזה אף לר"ש, ולכאו' הוא סייעתא מכאן לרידב"ז בפי' לירושלמי דלר"ש כשם דבנדר מן החרצן אינו נזיר ה"ה נזיר ליום א']. שו"ר במאירי (בד"ה יודע) שפי' יודע אני שיש נזירים ר"ל לענין תגלחת ולענין קרבן, וצ"ב אי כוונתו לידיעת תרוייהו, או"ד דחדא מינייהו סגי.- יש לדקדק בלשון המשנה דברישא קתני ע"מ שאהא שותה יין ומיטמא למתים, ובמציעתא קתני רק יין, ובסיפא הדר קתני מן וטומאה, ואילו תגלחת שיירי' לגמרי.

**במשנה** אבל סבור הייתי שחכמים מתירים לי כ' בתוספות חדשים (על המשניות) וז"ל כתב מוהריק"ש והובא בשו"ת הלק"ט דהיינו דוקא בכה"ג בכל הנדר שחשב שבזה יותר לו כל הנזירות אבל אם חשב שבזה יתירו לו שתיית יין לבד או קבורת מתים ויהיה אסור בשאר הוי כדין נדר מאחת מהן שאסור בכולן עכ"ד. ועמשנ"ת להלן בגמ' בזה.

**בגמ'** ולפלוג נמי ר"ש ברישא אריב"ל חלוק הי' ר"ש אף ברישא בירושלמי מפרש טעמא דר"ש כשיטתו שלא התנדב כדרך המתנדבים, ועקר"א שהאריך בדברי הירושלמי, ויעוי"ש שביאר באורך צריכותא דמתני', ויעויין עוד בירושלמי דמפרש משום שלא כפל תנאו, ולא קאמר משום מתנה עמשכ"ב, ושמעתי לפרש דס"ל דל"ש מעמשכ"ב דא"א לעשות נזירות בלא איסור יין, ונתבאר להלן באורך בסב' זו.

יש לחקור מהו התנאי דשמעתין האם מתנה שיהא מותר ביין, או"ד דמתנה שישתה יין, וברע"א תשו' מ"ח מבואר דהתנאי שישתה יין, ובקו"ש כתובות (אות קעא) הקשה דבכה"ג לא הוי מתנה עמשכ"ב וכדאיתא בגיטין פד. דע"מ שאוכל בשר חזיר לא הוי מתנה עמשכ"ב, ועי' להלן מדברי רמ"ש. ולריב"ל דאמר כחוץ בודאי משייר בעיקר הנזירות היתר היין, אבל אין מזה ראי' לרבינא דהוא תנאי, די"ל דריב"ל סבר דמתפרש כחוץ ומהני, אבל לרבינא דבתורת תנאי לא מהני בתורת עקירת הדין, אלא שישתה באיסור, ועי' חי' ר' מאיר שמחה משכ"ב. והעירו מדברי תוס' בכתובות נו: שכתבו דלא מהני תנאי בנזירות דאין נזירות לחצאין, מזה נראה דבא לעשות נזירות שלא כדין תורה, וכן ראיתי להעיר מדברי הרמב"ן בב"ב קכו: שכתב בתו"ד וז"ל דה"ק אם אפשר להיות נזיר ולהטמא למתים אטמא ואם לאו אהא נזיר לגמרי עכ"ד, משמע דהתנאי הוא שיהא מותר כדין.

הקשה בכ' הגרי"ז דלר"ש דבעינן שיקבל כל איסורי נזיר א"כ א"צ לפרשת תנאים, והרי לא קיבל כל איסורי נזיר, ותי' דהדין מעמשכ"ב תנאו בטל הוא דין שדיבור נגד התורה הוא בטל וצ"ע.

**מתנה עמש"כ בתורה**

**בתוד"ה** דהוי וא"ת ותיפו"ל דנזירות א"א לקיים ע"י שליח הקשה הרע"א בגלהש"ס דאדרבה מעמשכ"ב לית מאן דפליג וא"א לקיים ע"י שליח הוא פלוגתא, ואמרו דקו' תוס' דמשמע דשאר תנאי חל ורק תנאי זה לא חל משום מעמשכ"ב, וע"ז הקשו דהא כל תנאי לא חל משום דהו"ל ליתא בשליחות, ולפמש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי בשם הגר"ח דתנאי בנזירות נדרים ושבועות אין זה מדין הנלמד מבני גד וב"ר, אלא הוא משום האדם בשבועה, וכ"ד תוס' דבעינן לדין תנאי הוא כשבא לעשות חלות כנגד התורה לזה בעינן משפטי התנאים, א"כ ליכא לתרוצי כמשנ"ת, דהא בכל תנאי בנזירות א"צ שיתקיים ע"י שליח, והכא הוא דבעינן לדין תנאי, ויעויין בחי' מרן רי"ז הלוי שם שכתב דע"כ הקשו תוס' קו' זו בשמעתין ולא בכל תנאי בנזיר. וא"כ שפיר הק' הרע"א דשפיר קאמר הש"ס מעמשכ"ב דהוא לכו"ע. [עמש"כ לעיל ט. בדין תנאי בנזירות לב"ש דס"ל דחל בטעות ועי"ש משנ"ת עפ"ד הגר"ח] וע"ע להלן בדברי הגר"ח.- ובעיקר קו' הרע"א הוסיפו להקשות דשמעתין רבינא הוא וסבר בכתובות דלכו"ע יש תנאי בחליצה ועי"ש רש"י ותוס', ועי' קרן אורה כאן ועל"נ יבמות קו. שעמדו בזה. שו"ר בחוט המשולש ח"ג סי' מ"ו שהובאה תשו' על קו' רע"א דנפ"מ בנדר בנזיר ואם ימות אביו תוך ל' יום יטמא לו, ובכה"ג אין זה מתנה עמשכ"ב וכמש"כ הרע"א בתשו' צ"ג דהמקדש על תנאי שאם ימות בחייה ובחיי אחיו בלא זרע קיימא ממנה שלא יחולו הקידושין לא חשיב מתנה עמשכ"ב, וזהו שהקשו תוס' דמ"מ לא יהני מדין שא"א לקיים ע"י שליח.

עוד הקשה הרע"א בקושיות עצומות ובתשובה מ"ח בשם חתנו מוהר"ש דהו"ל מעשה קודם לתנאי, ותי' דנפ"מ באמר ע"מ שאהי' שותה יין הריני נזיר, דבזה בעינן למתנה עמשכ"ב, [ועי' הפלאה כתובות נו. וראשון לציון ביצה כ. מש"כ אי בכה"ג נעשה נזיר, ומדברי התוס' בד"ה דהוי בתח"ד נראה דהא דהוי מתנה עמשכ"ב, הוא משום דאמר תחילה הריני נזיר, ולפ"ז אם יאמר להיפוך לא הוי מעמשכ"ב, ואינה ראי' כלל דעיקר כוונתם לבאר דלא תליא בפלוגתת ר"ש וחכמים, כיון דיש כאן קבלה גמורה לנזירות ופשוט, וע"ע ברא"ש ובהגה] והקשה הרע"א דמ"מ הו"ל תנאי סותר למעשה, והשיב הרע"א דהתנאי שישתה יין באיסור, ואף אם ישתה אינו מבטל הנזירות, והובא לעיל דהקו"ש כתובות (אות קעא) תמה ע"ז דאם התנאי ע"מ שישתה באיסור לא חשיב מעמשכ"ב כדאיתא בגיטין פד. דע"מ שתאכלי בשר חזיר לא חשיב מעמשכ"ב, [ובירושלמי מפרש טעמא דמשנתינו משום תנאי שא"א לקיימו, ולא משום מתנה עמשכ"ב, וי"ל דהתנאי הוא שישתה באיסור וחשיב שא"א לקיימו ועי"ש עוד בירושלמי] ועי' חי' ר' מאיר שמחה מש"כ לחלק בזה דבה"ז גיטך ע"מ שתאכלי בשר חזיר, האיסור לאכול חזיר הוא איסור מוקדם ולא נתחדש ע"י תנאו, וע"כ לא חשיב שבא לעקור דבר מה"ת, משא"כ הכא כל איסור היין נולד ע"י נדרו, ע"כ שפיר חשיב מעמשכ"ב, [ויל"ד לדבריו במלוה ע"מ שיתן ריבית, הו"ל מעמשכ"ב, ובמחנ"א דיני ריבית סי' ל"ז כ' לדמותו לגמ' בגיטין] ולדעת הר"מ פ"ו מאישות הי"ז דבמעכשיו א"צ משפטי התנאים, וה"ה בע"מ דכאומר מעכשיו א"כ לא תיקשי קו' הרע"א, אכן תוס' דהקשו דא"א ע"י שליח הו"ל לאקשויי מדין תנאי קודם למעשה, ותנאי ומעשה בדבר אחד. עוד ראיתי להעיר למש"כ הרמב"ן בב"ב קכו: בסו"ד בטעמא דכל שלא התנה כדין תנאי התנאי בטל ומעשה קיים משום דמפליגו בדברים, וא"כ למש"כ הרמב"ן דבנזיר דבינו לבין עצמו לא שייך מפליגו בדברים א"כ א"צ למשפטי התנאים.

**והא** דבמקדש ע"מ שאכו"ע לא הקשה הרע"א דהוא תנאי סותר למעשה, די"ל דהתם לפום תנאו יחול קידושין בלא שאכו"ע, אבל הכא ס"ל להרע"א דא"א שיחול נזירות ולישתרי ביין, וזה דלא כהגרי"ז דה"נ יחול נזירות בלא איסור יין, [והעירוני דאף להגרי"ז מ"מ יקשה בע"מ שאגלח בבית חוניו דהקשו תוס' דהוי מעמשכ"ב, ולא משום סותר למעשה, והתם לא יחול גילוח בבית חוניו]. ונתעוררתי דלר"ש דצריך לקבל כל דיני נזיר א"כ בזה תקשי קו' הרע"א אף להגרי"ז דה"ז כאומר הריני נזיר ע"מ שלא אהא אסור באיסורי נזיר, דהו"ל תנאי סותר למעשה.

ובעיקר הקו' עי' תורת גיטין גיטין כ: בתוד"ה ע"מ וקו"ש ב"ב (אות תסט) דתנאי סותר למעשה הוא רק כשסותר במציאות ולא בסתירה בדין, ובקו"ש הקשה ע"ז מתוס' ב"ב קלז:, ועקה"י קידושין סי' י"א, ועי' היטב ברמב"ן ב"ב קכו: משכ"ב. וע"ע רשב"א קידושין כג: ובמחנ"א דיני ריבית סי' ל"ז וע"ע קידושין ו: תוד"ה לא וברא"ש ביש נוחלין (סי' מ"ח) דכתבו בחד תי' דפלוגתא הוא בדין תנאי ומעשה בדב"א עי"ש.

**נדרים נזירות ושבועה ע"י שליח**

**ודין קבלת הנזירות**

במש"כ תוס' דא"א ע"י שליח לא פי' תוס' טעם ומקור לדבר, ויעויין ב"י או"ח סי' תל"ד (סוד"ה ושלוחו) שכ' דא"א לידור ע"י שליח, [וכ' דמה"ט א"א להפקיר ע"י שליח וכמש"כ הר"ן ריש פסחים] וג"כ לא פי' טעם ומקור לדבר, ובבית מאיר אהע"ז סי' ק"כ סעי' ד' [הובא בפ"ת יו"ד סי' רל"ו ס"ק א'] כתב משום דכתיב לבטא בשפתים, ויעויין בבית מאיר שם שכתב דכיון דכתיב מוצא שפתיך הוה כמצוה שבגופו שא"א ע"י שליח, וכ"כ הברית יעקב סי' ע"ז, והביאור דנדר יסודו קבלה על עצמו, וא"א ע"י שליח. החת"ס יו"ד תשו' ר"כ ושכ"א פי' משום דהו"ל מילי ולא מימסרן לשליח, וכ"כ בכ' הגר"ח, ויעויין רע"א מערכה ט"ז אות כ"ד שכתב דלא מהני תנאי במילי כיון דליתא בשליחות עי"ש, אמנם הרע"א שם ובגיטין ל"ב (ד"ה ועי') הוכיח דבשליח ראשון אין בזה משום מילי ודלא כמהרי"ט, [וכן מתבאר מדברי הב"י הנ"ל בהפקר ע"י שליח שכתב דהוא מטעם נדר, מבואר דלא מדין מילי, וכן מוכח מהר"ן שם דכתב דאי ביטול אינו מדין הפקר מהני שליח וערע"א] ולדבריו בהכרח אין כוונת תוס' משום מילי לא מימסרן לשליח. ויעויין בכ' הגר"ח שכתב לתרץ קו' תוס' דזה לא חשיב ליתא בשליחות כיון דאין המניעה מחמת חסרון במעשה אלא בדיני שליחות דהו"ל מילי, עי"ש, ובאבי עזרי פ"ו מאישות פ"א כתב עפ"ד הגר"ח בפ"ד מיבו"ח דחליצה אינו עשיית חלות, ואין הבעל פועל החליצה, וע"כ אינו יכול להתנות, אבל לאו כללא הוא דמילתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי. ולפ"מ שיבואר להלן דקו' תוס' היא דקיום הנזירות א"א ע"י שליח, א"כ בזה הוא חסרון בעצם המעשה, ועמד בזה הגרי"ד (נדפס בכ' הגר"ח בכתובות עה.) ותי' דבודאי אם קבלת הנזירות אפשר ע"י שליח בודאי חשיב מילתא דאיתא בשליחות. ומדברי כל הראשונים שהקשו דנזירות ליתא בשליחות, לכאו' מוכח דלא כהגר"ח וצ"ע. עוד כ' הבית מאיר שם בשם בנו וכ"כ הבאר יצחק יו"ד סי' כ"ח דא"א לעשות תנאי בנדר משום דאסור לידור והו"ל שליח לדבר עבירה, ויעויין רע"א חו"מ סי' ר"ח סעי' א' דא"א להתנות בדבר עבירה משום דליתא בשליחות עי"ש, וכ"ה במקנה סי' ל"ח סעי' ב' ובאבנ"מ שם סוס"ק ב', והק' על המהרי"ט שלא כ"כ.

והנה הרמב"ם בפ"ו מאישות ה"א כתב דצריך להיות בתנאי ארבעה דברים, ובמ"מ בסוף ההלכה הביא שהקשו ע"ד הר"מ שלא כ' דבעינן שיתקים ע"י שליח, ותי' המ"מ דכיון דכתב בהל' יבו"ח דחליצה בתנאי החליצה כשירה לא הוצרך לבאר ד"ז, והכס"מ לא ניח"ל בתי' זה, וכ' דהר"מ פסק שא"צ שיתקיים ע"י שליח, ולכאו' כוונתו דלא משכח"ל ד"ז אלא בחליצה, וע"כ אע"פ שלא פי' הר"מ בהל' חליצה דהוא מדין ליתא בשליחות, מ"מ אין נפ"מ בד"ז, ומבואר דבכל גווני הנ"ל חשיב איתא בשליחות כיון שאין החסרון במעשה אלא בדין שליחות, ואכתי ילה"ע דבתנאי במצוות לא יהני משום דליתא בשליחות, ועמש"כ להלן דלהר"מ במעכשיו א"צ משפטי התנאים, ותנאי במצוות הוא מעכשיו.

הנובי"ק יו"ד סי' ס"ז (ד"ה וא"ת) כ' ולא מצאתי מפורש שאם אמר אדם לשלוחו צא והשבע עבורי שלא אוכל ככר זה אם חלה השבועה אלא אף שלא מצאתי מפורש נלע"ד מוכח דשפיר אמרינן בזה שלוחו כמותו דאל"כ קשה כי מצינו מקומות שבועה על תנאי וכו' וקשה הרי אחד ממשפטי התנאים הוא שיכול לעשות המעשה ע"י שליח וכו' עכ"ד, ובמהדו"ת סי' קמ"ז האריך בנו להקשות מתוס' דידן שא"א לידור ע"י שליח וה"ה בשבועה, ויעויין בפנ"י בכתובות עד. (ד"ה שם א"ל) ובגיטין עה. דהקשה בנדרים ושבועה כיצד מהני תנאי והרי א"א ע"י שליח, ובברוך טעם על הנוב"י (שם) כ' דמדברי תוס' והפנ"י הנ"ל מבואר דהוקשה להם דקיום הנזירות והנדר והשבועה א"א ע"י שליח, אבל לא מיירי בעשיית הנדר, אבל כ' דמדברי הרמב"ן בב"ב קכו: מבואר דעיקר הנזירות א"א ע"י שליח. הקצוה"ח סי' קכ"ג ס"ק ד' הביא תרוה"ד שהוכיח מגיטין מו. דאפשר לישבע ע"י שליח, וכן הביא ממשפט החרם לרמב"ן, וכ' הקצוה"ח דהוא דלא כתוס' והרמב"ן והמרדכי שהקשו קו' תוס'. ותיקשי בסתירת הרמב"ן, [וצ"ע ע"ד הקצוה"ח שלא עמד בזה] וי"ל דיש לחלק בזה בין נדרים לנזירות, דנזירות יסודה קבלה וכמו שיסד הגרשש"ק, ובעינן שהוא יקבל על עצמו משא"כ נדר ושבועה דהוא עשיית איסור, והרי נדר אוסר אדם על חבירו ואפשר ע"י שליח, ויעויין בחי' הגרש"ר נדרים סי' ו' אות ז' בדרך זו. ויל"ע בזה מהא דאב מדיר בנו בנזיר, אלמא שא"צ קבלה על עצמו, וכמו"כ ילה"ע דהתוס' הו"מ לתרוצי דמשכח"ל נזירות ע"י אחר באב מדיר בנו בנזיר, דכפשנ"ת א"צ כאן לדין שליחות, אלא כל שנעשה ע"י אחר, ובעזה"י יבואר לק' כ"ח בגדר אב מדיר בנו בנזיר דהוא חיוב על האב, ואכתי תיקשי ממופלא סמוך לאיש דנודר בנזיר, והרי אין קבלתו מחייבתו כלום, דאכתי קטן הוא, ולא קי"ל כר"ה בנדה מו. דלוקה משום בל יחל, ועי' היטב בחי' מרן רי"ז הלוי הל' נזירות (עמ' 42) בנזיר בבית הקברות דמבואר יסוד זה דנזירות יסודה היא קבלה לקיים דין הנזירות, ועי' חי' הגרש"ר שם. וע"ע במאירי לק' מו. שאפשר לעשות שליח לאסור נכסיו, וע"ע בבאר יצחק הנ"ל שכתב דאי טעמא דתוס' משום אשלד"ע, אין סתירה מהתרוה"ד לתוס'.

בהא דהעמידו תוס' קו' בשמעתין ולא לעיל ח. ובדף י. דיש תנאי בנזירות, מבואר היטב לדברי הגרי"ז בספרו, ונתבאר להלן מדברי הראשונים שהקשו בכל נזירות. ונתעוררתי להוסיף עוד לדעת הרע"א בתשובה מהדו"ת סי' ק"ו דמקח טעות הוא מדין תנאי ובנשואין דליתא בשליחות אין תנאי, א"כ הו"ל לאקשויי מהא דיש דין טעות בנזירות וכדלעיל ט. וכיון דאין בו תנאי לא יהא דין טעות.

**אפשר לקיימו ע"י שליח**

**בא"ד** וי"ל אחרי שאחרים יכולים להביא קרבנות תחתיו נחשב כאילו כל המעשה יכול לעשות ע"י שליח מה שהוסיפו תוס' דחשיב כאילו כל המעשה יכול לעשות ע"י שליח היינו דאל"כ התנאי יועיל רק לענין הקרבן ולא לעקור הנזירות, ויחול נזירות בלא קרבן, וי"ל שאין בזה משום אין נזירות לחצאין, דכוותי' אשכחן בר"ן וברא"ש בנדרים פג: דבעל שהפר לאשתו טומאת מת ולא תגלחת ושתית יין אין בזה משום אין נזירות לחצאין משום דאשכחן נזירות שמשון שאין בה איסור טומאה, וה"נ בנזירות שמשון אין הבאת קרבנות.

ובחזו"א סי' נ"ו ס"ק ג' וסי' קל"ח ס"ק ו' נתקשה בדברי תוס' מדוע מועיל תנאי על כל הנזירות, הא רק הקרבנות אפשר ע"י שליח ותי' דמאחר שמועיל התנאי בקרבן אמרינן דאין נזירות לחצאין ובטל כולו, וצ"ע בזה מדברי הראשונים בנדרים הנ"ל וכמשנ"ת, ועוד נתעוררתי לדון בזה בנזיר עולם דכתב הרא"ש לעיל ח. שאינו חייב להביא קרבן א"כ הנודר נזיר עולם ע"מ שלא יביא קרבן לכאו' מהני נדור, ולא אמרי' דהוא מתנה עמשכ"ב, וכמבואר בחזו"א סי' קל"ח ס"ק ד' (ד"ה שם), ובשמ"ק כ' דעיקר הנזירות הם הקרבנות. וע"ע להלן מההפלאה בכתובות נו. והברכת ראש בביאו"ד תוס' דלא הוקשה להם רק מהקרבנות.

ובמש"כ תוס' שאחרים יכולים להביא קרבנות תחתיו הקשו ההפלאה בכתובות עד. החזו"א סי' נ"ו ס"ק ג' ובשערי יושר שער ז' פ"ח (ד"ה ונראה לענ"ד) ובכ' הגרי"ז דהמעשה הוא קבלת הנזירות, ומה מועיל שהתנהגות בדיני נזיר אפשר ע"י שליח, הלא קדושת הנזירות א"א ע"י שליח, ובחליצה שא"א ע"י שליח היינו מעשה החליצה, ולא התנהגות בהיתר לשוק ע"י החליצה, עוד העיר מדוע לא כ' תוס' דהקרבת הקרבנות הוא ע"י הכהן שהוא שלוחו, אשר ע"כ פי' דכוונתם דבשעת קבלת הנזירות אפשר שיתנדבו אחרים הקרבנות בעבורו. ובהמשך דבריו נתקשה דהא הוא ג"כ מתחייב בקרבנות, דהרי אם האחרים לא יקיימו נדרם בודאי הוא מחוייב להביא, עוד תמה החזו"א סי' קל"ח ס"ק ו' הא הנוזר אינו מקבל קרבנות כלל אלא נזירות בלחוד ונזירות א"א ע"י שליח ותי' דכל תורת הנזירות הוי בכלל קבלתו גם קרבנתו ותגלחתו והאומר הריני נזיר מקבל עליו כל דיני נזירות שאמרה תורה והרי כל איסורי נזיר הם איסורי תורה ואעפ"כ חשיב קבלתו, ונתעוררתי דשמא הי' מקו"ל דאין הקרבנות בכלל נדרו, אלא דהרי תוס' הוסיפו דעי"ז חשיב כל הנזירות שאפשר ע"י שליח וצ"ע בזה, ועוד דאם הקרבנות אינם מכלל נדרו ולא מהני תנאי בקרבנות, לא מסתבר שעי"ז יוכל לעשות תנאי בכל הנזירות. ובכת"ס יו"ד סי' ק"ג עמד בד' תוס' דהקרבנות הם קיום הנזירות, וכקו' הנ"ל, וכ' להוכיח דדין איתא בשליחות הוא בקיום הדבר ולא בעשי', ותנאי ב"ג וב"ר הוא קיום החלוקה עי"ש, וכ' דלפ"ז אין ראי' מדברי תוס' שא"א לידור ע"י שליח. וכ"ה בכתבי הגרי"ז, אמנם ברמב"ן ב"ב קכו: מבואר דהוא על עשיית החלות וכדלהלן.

ובעיקר הקו' מה מועיל שאפשר להביא הקרבנות ע"י שליח הרי קבלת הנזירות א"א ע"י שליח, יעויין בגיטין עה. תוד"ה לאפוקי שכתבו לבאר הא דאיתא בקידושין סא: אם תאבו ושמעתם נמי רוב מצות ע"י שליח, והק' הפנ"י שם הא המצוות הוא התנאי ואנן בעינן שהמעשה יוכל להתקיים ע"י שליח, והניח בצ"ע. ומדברי תוס' מבואר שא"צ שהמעשה יהא ע"י שליח, וכן העירוני משמ"ק כתובות עד. (ד"ה תנאה) שהביא רש"י במהדו"ק שהביא לפרש דב"ג וב"ר יכלו לשלוח שליח לילחם [ורש"י לא הסכים לזה] וכ"ה בתיקון סופרים לרשב"ש [הובא בקש"ק כאן ובב"ב], ובראב"ן קידושין ס. (הובא בקש"ק שם) כ' דהמקדש ע"מ שתתני מאתים זוז אפשר לקיים נתינת הזוזים ע"י שליח, אכן מדבריהם כתובות עד. שביארו הך דינא דאפשר ע"י שליח מבואר דהוא דין במעשה, עכ"פ בדעת תוס' כאן י"ל כשיטתם בגיטין, ובתוס' בכתובות הקשו מ"ט ילפינן דין איתא בשליחות וביארו בזה דהיינו טעמא הואיל והמעשה כל כך בידו שיכול לקיימו ע"י שליח סברא הוא שיהא כמו כן בידו לשויי בי' תנאה, ובגיטין תי' באופ"א, וכפשנ"ת לא ס"ל כתי' בכתובות, ולדעת תוס' בכתובות י"ל דלא יקשה כלל קו' כאן כיון דמה דנזיר ליתא בשליחות אין זה בעצם המעשה וכמש"כ בכ' הגר"ח, וכן מש"כ דאפשר להביא הקרבנות ע"י שליח ונתבאר להלן דאין זה דין שליחות, ולכאו' זה ג"כ דלא כשיטתם בכתובות ודוק. [וע"ע רע"א חו"מ סי' רל"ה שציין לבני אהובה שדן בקטן דלא יכול לשלוח שליח, האם יכול להטיל תנאי, [וכמו"כ יל"ד בגוי שאין לו שליחות.- להסוברים דאף גוי לגוי אינו יכול לשלוח שליח] ודן בזה עפ"ד תוס' בכתובות, ולהאמור תוס' דידן ובגיטין פליגי] וע"ע באמרי בינה דיני נדרים סו"ס כ"ו שעמד ביסוד הדברים.

**חיוב הקרבן מכלל נדרו**

ובמשנ"ת בדברי תוס' דהקרבנות הם בכלל נדרו, ובשמ"ק כתב שעיקר הנזירות הם הקרבנות, ונתבאר בס"ד בסי' א' כמה הוכחות לזה, ולפמשנ"ת מהחזו"א אין הוכחה מדברי תוס' בגדר החיוב, די"ל דיסוד החיוב הוא במי שהי' נזיר חייב קרבן, אלא דמ"מ מאחר שחייב קרבן, א"כ כשמקבל עליו לנהוג דיני הנזיר ה"ז כולל תגלחתו וקרבנותיו ודוק היטב. ונבאר בס"ד עוד הוכחות בזה, הנה הר"י מיגש בשבועות כח. כתב בדין דאכלה כולה אין נשאלין עליה, דאם עדיין לא הביא קרבן לא חשיב אכלה כולה, אבל אם הביא קרבן ואכתי לא גילח חשיב אכלה כולה, ומבואר דחובת הקרבנות הוא מכלל נדרו.

ובנדרים ג. יליף דנזיר עובר בבל תאחר מנדרים, ומפרש התם בדף ד. דהוא בל תאחר קרבנותיו, והוכיחו מזה דהקרבנות הם מחיובי נדרו עי' שלמ"י בחדו"ת מהגר"ר ובזכרו"ש סי' נ"ד, ובזבחים קיז: פליגי תנאי האם קרבנות נזיר קריבין בבמה דחשיבי נידר ונידב או לא, ולמ"ד דאינם קריבים פירש"י בד"ה נזירות חובה היא דהוא לא התנדב הקרבנות אלא אסר עצמו ביין ובתגלחת ומאליו נתחייב בקרבנות עכ"ד. ולמ"ד דקרבים נראה ברש"י שם דג"כ מודה דהוא חיוב התורה במי שהי' נזיר, אלא דמ"מ ס"ל דחשיב בא בנדר דהוא ע"י נדרו, ועוד ראיתי להעיר דחכמים סברי התם דאינם קרבים בבמה, א"כ ס"ל שאין זה מכלל נדרו, ובפשוטו קי"ל כחכמים, וכן הוכיח במשמר הלוי זבחים סי' קע"ג מהר"מ פ"א מחגיגה ה"י, והוא ע"פ גמ' בתמורה יד. עי"ש. וע"ע ברמב"ם פ"א מנדרים ה"י שחטאת הוא דבר הנדור משום חטאת נזיר, ואין מזה ראי' די"ל דמ"מ בא ע"י נדר, ואף אשם כ' הר"מ דהוא דבר הנדור משום נזיר טמא, והרי נזיר טמא הוא מחיוב התורה, וכמשנ"ת להלן, ובהכרח דאעפ"כ חשיב דבר הנדור. ע"ע קו"ש ביצה (אות נב) מש"כ לבאר פלוגתת תוס' והראב"ד בנזיר ע"מ שיגלח ממעות מע"ש, ופי' דפליגי בגדר חיוב קרבנות נזיר עי"ש, [וראיתי להעיר דהכס"מ פ"ח מנזירות ה"ד הביא ד' תוס', וזה דלא כמשנ"ת דהר"מ ס"ל שאינו מבטל נדרו], וחקרו בדינא דנדרי אונסים דאינו נדר, האם בקרבן או בימים שאחר מלאת עד הבאת הקרבנות יש לזה דין נדרי אונסים, כיון שאין זה מכלל קבלתו. ובעזה"י יתבאר לק' יג. עוד הוכחת הגרי"ז מהא דס"ד דיכול להקדיש קרבן נזיר קודם שנעשה נזיר, אלמא דחיוב הקרבן מכלל קבלתו.- ויש חילוק בכ"ז בין קרבנות נזיר טהור לקרבנות נזיר טמא וכמבואר להלן כ"ח דלאחר הפרת בעל אין האשה מביאה קרבנות נזיר טהור, אבל קרבנות נזיר טמא הוא אף לאחר הפרה שא"צ שיבא בתורת נזיר, ובעזה"י יתבאר עוד להלן בזה.

**הבאת קרבן שיתכפר בו חבירו**

עוד יש ללמוד מדברי תוס' דהדין אפשר ע"י שליח אין הכוונה לדין שליחות דהא מה שמביא קרבנות ע"י אחר אין זה מדין שליחות, והמפריש קרבן לכפרת חבירו א"צ לדין שליחות וכמש"כ המנחת ברוך סי' י"ט, וכן העירוני להוכיח מדברי תוס' לק' סא: סוד"ה אי דאיצטריך קרא למעוטי שאין עכו"ם מביא קרבנות נזיר של ישראל, ותיפו"ל דליתא בשליחות, אלמא דא"צ לדין שליחות, וראיתי לדחות למש"כ המקנה רפ"ב דקידושין דבקדשים לא נתמעט נכרי מפרשת שליחות. ובעזה"י יבואר לפנינו בגדר חיוב עלי לגלח נזיר דהוא חיוב לגבוה ולא חיוב לחבירו, ודעת המקור ברוך דבמפריש חטאת עבור חבירו בעינן לדין שליחות דאל"כ א"א לאדם להתנדב חטאת, ולדבריו ה"ה בקרבנות נזיר בעינן לדין שליחות וצ"ע. וע"ע להלן בדברי הרמב"ן בב"ב קכו: דלכאו' ג"כ מתבאר יסוד זה, ועמש"כ לעיל דתליא בפלוגתת התוס' בגיטין וכתובות בדין אפשר ע"י שליח.- וכן הוכיחו מתנאי ב"ג וב"ר שאפשר ע"י שליח דפירש"י בכתובות עד. דיהושע הי' שלוחו של משה, והרי לא הי' דין שליחות גמור דהרי מת משה, ואין שליח לאחר מיתה, [וברש"י בשמ"ק שם, ובמאירי קידושין סא. פי' דב"ג יכלו לעשות שליח] ועי' כ' הגרי"ז שעמד בזה. ובנתיבות הקדש כ' דמבואר בתוס' דהבאת קרבנות ע"י אחר הוא מדין שליחות, וכ' לדמותו לעבד כנעני, ועשמ"ק בדף יב: דג"כ נראה דהוא מדין שליחות.

**תנאי בנזירות שאין בה קרבן**

לדברי תוס' דטעמא דמהני תנאי בנזירות אע"ג דליתא בשליחות משום הקרבנות דאיתנהו בשליחות נסתפקו מה הדין בנזירות שאין בה קרבן כגון בכינויין לשיטת הר"ר יחיאל שהובא בתוס' לעיל ב., או בידות לדעת המהרש"ל (הובא לעיל ב:) שאין קרבן, וכן בנזירות שמשון שאין חובת קרבן האם יהני תנאי, ובפשוטו י"ל דמאחר דאשכחן דיש תנאי בנזירות שוב לא מפלגינן בין נזירות לנזירות, אכן י"ל דזה תליא בביאו"ד התוס' דאם הכוונה דמאחר שהקרבן איתי' בשליחות ממילא כל הנזירות איתי' בשליחות א"כ י"ל דשפיר ילפינן מינה לכל נזירות, ואף נזירות שאין בה קרבן, אבל אם כוונת תוס' כמשנ"ת מהחזו"א דהתנאי הוא על הקרבן, וממילא בטל כל הנזירות, משום שאין נזירות לחצאין א"כ הוא רק בנזירות שיש בה קרבן.

ולכאו' יש להוכיח מש"ס ערוך שיש תנאי בנזירות שמשון כדאיתא בנדרים יט:, אמנם י"ל דהתם בתנאי דלשעבר די"ל דבזה א"צ למשפטי התנאים, וד' תוס' הם בתנאי דלהבא, ובחי' הגרש"ר בנדרים כ' דלר"י דהתנאי הוא אם ימצא מאה כור א"כ הוא תנאי דלהבא. ובג' מהרש"א כאן וביו"ד סי' רל"ב סעי' ו' כ' דלדברי תוס' בנז"ש לא מהני תנאי, וציין לפני משה וגינת וורדים, וע"ע במנ"ח מצוה שסח [יד ד"ה ולכאורה] שדן אי מהני תנאי בנז"ש, ובכל הפוסקים דנו במי שקיבל נז"ש בתנאי, ונקטו בפשיטות דמהני תנאי, ועי' באהע"ז סו"ס קנ"ד, ולפמש"כ ההפלאה וכמה אחרונים עפ"ד השמ"ק דכל דחל בדיבור א"צ שיוכל להתקיים ע"י שליח, וכל קו' תוס' היא משום הקרבנות, א"כ במקום שאין קרבן בזה הדרינן לדינא דמהני תנאי, משום דהוא מילתא דתליא בדיבור. ולדברי מרן רי"ז הלוי בשם הגר"ח דבכל תנאי לא הוקשה לתוס' שאין זה ילפותא מתנאי ב"ג וב"ר, אלא מדין האדם בשבועה, וכ"ד תוס' הוא במתנה ע"מ שיהא שותה יין דלזה בעינן למשפטי התנאים, א"כ בודאי יועיל תנאי בכל נזירות, אע"פ שאין קרבן, ואין נפ"מ בדברי תוס'.

**תנאי בנדרים ושבועות**

הקשה הרע"א בגלהש"ס דעדיין איך יתורץ ההיא דנדרים ר"פ ואלו נדרים קונם רחיצת עולם אם ארחץ הא נדרים א"א לקיים ע"י שליח וצ"ע, וכן הקשה בתשובה מ"ח, ויעויין להלן מדברי המרדכי בכתובות (רמז רצ) דמבואר דהוקשה לו אף מנדר, ובחזו"א סי' נ"ו ס"ק ג' הביא דבחוט המשולש בתשו' הגרא"י זצ"ל סי' מ"ז תי' דכל קו' תוס' הוא בתנאי של על מנת, אבל תנאי דאם ה"ז כאומר לאחר שירדו גשמים, וקדמו הברית יעקב יו"ד סי' ע"ז (ד"ה ובזה) וכ"כ אבנ"ז חו"מ סי' נ"א, וא"כ מה שהביא הרע"א מנדרים הוא תנאי דאם, והחזו"א הקשה ע"ז דאכתי תיקשי בנדרים יד: קונם עיני בשינה היום אם אישן למחר, וכן מהא דאיתא שם טו. קונם את נהנית לי עד הפסח אם תלכי לבית אביך עד החג והתם הנדר חל מעכשיו בתנאי, והוא כתנאי דמעכשיו דבעינן למשפטי התנאים, ותי' דכל קו' תוס' הוא בנזירות, דיסוד הדין דמילתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי הוא דהמעשה אלים וא"א להטיל בו תנאי, וה"ה בנזיר דמקדיש גופו ועושה תנאי בקדושתו, אבל בנדר אינו עושה תנאי בחלות הנדר, אלא התנאי הוא פירוש הנדר עצמו, ואין כאן דיבור אלא כפי פירושו, וא"צ בזה למשפטי התנאים, ועי' ברמ"א יו"ד סי' ר"כ סעי' ט"ו דמבואר כן, וראיתי להעיר דנדר שבהתפסה לכאו' לא שייך ד' החזו"א, דהתם הוא חלות קדושה על החפץ, ובעינן לדין תנאי. וע"ע כעי"ד החזו"א ברע"א כתובות סט. (ד"ה א"ל) לענין תנאי בנידוי שא"צ לדין תנאי ע"ש, וע"ע בשערי יושר ז' פ"ח (עמ' רכט) בדרך זו.

בשו"ת הגרש"א אהע"ז סי' י"ח (נדפס במילואים לשו"ת רע"א סי' מ"ח) כ' דתוס' לא הקשו מנדר דזה פשיטא להו דאפשר ע"י שליח דאדם אוסר את שלו על חבירו, דהעיקר שיהא אפשרות לקיים ע"י אחר לא"ד שליח. ובחי' ר' מאיר שמחה תי' דעיקר נדר הוא בקונם ושויא עלי' כהקדש ויש מעילה בקונמות, והרי אפשר להקדיש ע"י שליח, ועוד דיכול להקנות הככר לאחר והוא יאסר עליו. וראיתי להעיר דע"כ דקדק הרע"א להקשות מקונם רחיצת עולם אם ארחץ דאוסר ממון אחרים עליו ואין בזה חלות קדושה, ובמל"מ פ"ד ממעילה נסתפק האם באוסר פירות חבירו עליו יש מעילה, עוד ראיתי לתרץ דאיתא בנדרים ג: דהוקש נדרים לנזירות, וא"כ כשם שבנזיר מהני תנאי ה"ה בנדר, וכיו"ב איתא בכתובות עד. לענין קידושי ביאה ועי"ש רע"א, ואין בכ"ז תי' על שבועה. וע"ע מש"כ לעיל די"ל דכ"ד תוס' דא"א ע"י שליח הוא בנזירות דהוא קבלה על עצמו, אבל בנדר דהוא חלות איסור אפשר ע"י שליח, וא"ש קו' הרע"א, ומשבועה י"ל דאדרבה אין בו חלות איסור, וכל האיסור הוא חילול הדיבור, ובזה שפיר י"ל כמשנ"ת לעיל מהחזו"א והגרשש"ק שא"צ בזה לדיני תנאים.

**ביסוד דין מתנה ע"מ שאין שאכו"ע**

והנה בחידושי מרן רי"ז הלוי ביאר דיסוד הענין דמקדש ע"מ שאין שאכו"ע הי' חל קידושין בלא שאכו"ע, היינו משום דכח התנאי שיחול במעשה, ואינו חל אלא כפי התנאי, ובזה תי' קו' הרע"א עפ"ד הגר"ח דבכל תנאי בנדרים ושבועות א"צ למשפטי התנאים אלא תיפו"ל מדין האדם בשבועה, אך כ"ז שלא יחול כלל, אבל שיחול לחצאין בזה בעינן לתורת תנאי, דאל"כ א"א שיחול לחצאין, דנזירות כוללת הכל, רק בנזירות שיש תנאי שייך שיהא לחצאין, עי"ש בביאור הענין, ובאבי עזרי פ"א מנזירות הי"ג תמה ע"ד דבודאי לא הי' ס"ד שיחול נזירות ולישתרי ביין, וכן במקדש ע"מ שאין שאכו"ע לא הי' הו"א דיחול לר"מ קידושין בלא שאכו"ע, אלא האם חלה נזירות או לא, ובדבר שבממון שתנאו קיים אין זה ע"י דין תנאי, אלא שיכול לעקור דין תורה עי"ש באורך, שהביא כמה ראיות לזה, וכ"כ הקצוה"ח סי' ר"ט דא"צ לדין תנאי, וצ"ע מתוס' ר"פ הכותב ד"ה כדרב דמבואר דרק ע"י תנאי יכול לעקור דין תורה.

ולכאו' כן יש להוכיח מדברי הרע"א בתשו' מ"ח שפי' שהתנאי הוא שישתה יין באיסור, משמע שא"א להתנות שלא יחול שתיית יין, [ולפ"ז הרע"א לשיטתו הקשה הקו' בגלהש"ס ולא תי' כהגרי"ז] וכן מתבאר בתורע"א סופ"ו דפאה דהתנאי הוא ע"מ שלא יתבע הלוקח את האונאה, וע"ז הוקשה לו דאם ירצה יתבע הלוקח את האונאה, ואם כדברי הגרי"ז [או כדברי הגרשש"ק דלהלן] הרי חל במקח דין שאין בו אונאה וכיצד יוכל לתבוע ולבטל את המקח, והרע"א מסיק ע"פ דרכו דאינו מדין תנאי אלא מדין סילוק, אבל בדעת תוס' שהוא תנאי פי' הרע"א דהוא תנאי שלא יתבע, ולדבריו בשאכו"ע התנאי שלא תתבע את השאכו"ע, וע"ז לא הוקשה לרע"א די"ל דמסתמא האשה לא תתבע כיון שהיא חפיצה בקידושין, ואה"נ אם תתבע יבטלו הקידושין, ובכ' קה"י החדשים ב"מ סי' ס"ב כתב דמיד מוחלת על השאכו"ע ונתקיימו הקידושין, אבל באונאה הוקשה לו דהלוקח יתבע כדי לבטל המקח.

אמנם מלישנא דמתני' דקתני ה"ז נזיר ואסור בכולן, הוכיחו כהגרי"ז, דמשמע דהתנא בא ללמדנו שאסור בכולן, ובמל"מ פ"ו מאישות סוף הי"ג בשם המהר"א ששון כ' דאם הי' מועיל תנאי לעקור עונה הי' חל קידושין בלא עונה, ומ"מ אין מזה ראי' לנזירות לחצאין. ועי' היטב בחזו"א סי' ע"ג ס"ק א' דנראה דהי' חל קידושין בלא שאכו"ע וכדברי הגרי"ז עי"ש, ולכאו' כן משמע דהוא דומיא דשאר כסות דלר"י תנאו קיים, והיינו שאינו חייב בשאר כסות, א"כ משמע דה"ה בעונה דכו"ע מודו דלא מהני תנאי, אם הוה מהני תנאי היו קידושין בלא עונה, [ומשאר כסות לא תיקשי כיצד חל התנאי דהתם פי' הראשונים דהוא ע"מ שתמחלי] והוכיחו כן מקידושין יט: בתנאי ביעוד שחל התנאי, והגרשש"ק הביא ראי' זו דחל התנאי, ושאלו זאת למרן הגראמ"מ זצק"ל, ונתעוררתי בדברי הגרי"ז דלכאו' כ"ד יתכנו לר"ש אבל לחכמים דנזיר מדבר א' הוי נזיר לכל, מה יועיל מה שעשה תנאי במעשה הנזירות שיהא רק לדבר א', ומי עדיף מקיבל בפירוש רק דבר א' דנעשה נזיר לכל, ודבריו יתכנו לר"ש דאע"ג דקיבל נזירות מהכל מ"מ ע"י תנאי בעצם המעשה יכול לעשות שלא יהא נזיר מהכל, ומעתה צ"ע דהר"מ כ' מעמשכ"ב אע"ג דפסק כחכמים, וזהו ביאו"ד הרא"ש דלחכמים א"צ למעמשכ"ב, ואפשר עוד דלחכמים באמת חל התנאי במעשה דאין כאן קבלת נזירות אלא מדבר א', אלא דזהו דינא דממילא דחל נזירות בכולה, אכן בפשוטו לחכמים הגדר דיש כאן קבלה על הכל, ועמש"כ לעיל מהמנ"ח לענין בל יחל.

הגרשש"ק כתובות סי' מ"ט ובסוף גיטין ובשער"י שער ז' פט"ו ביאר הא דהי' חל קידושין בלא שאכו"ע ע"פ יסודו המפורסם דכל חלות שאם תחול תיפקע, מעיקרא לא חלה, וא"כ השאכו"ע א"א להם לחול כיון שאם יחולו, לא יחול קידושין ואין שאכו"ע בלא קידושין, ע"כ ע"י התנאי לא הי' חל שאכו"ע, וצ"ע בזה דבנזירות שאינה לחצאין כיצד יחול חצי נזירות, וכפשנ"ת מדברי המנ"ח דאף כשא"א לחול נזירות שלימה לא חיילא לחצאין, ובזה ג"כ הי' מקו"ל דזהו דמייתינן תניא כוותי' דרבינא דליכא לתרוצי דאתיא כרבנן, דממ"נ לרבנן א"צ לדין מתנה עמשכ"ב דאין כאן ב' עשיות אלא חדא עשי' דנזירות היא, אבל בדברי הר"מ שכתב מעמשכ"ב אף לרבנן תיקשי, ועי' חי' הגרש"ר בנדרים סי' ו' שעמד ע"ד הגרשש"ק דלא שייך זאת בנזירות.- והגרשש"ק נתקשה דכ"ד הם לתוס' גיטין פג. אבל הרמב"ן שם נחלק ע"ז.

נמצא ה' דרכים במקדש ע"מ שאין שאר כסות ועונה דבעינן למתנה עמשכ"ב, וכיצד הי' חל בלא דין מעמשכ"ב, א. מדברי הרע"א נתבאר דהוא תנאי שלא תתבע את השאכו"ע, שאם תתבע יתבטלו הקידושין, ב. הרע"א גופי' פי' דהוא מדין שיור ג. הגרי"ז פי' דהוא התנאה בעצם המעשה, ואין כח במעשה לחול אלא כפי תנאו ד. הגרשש"ק ביאר דכל חלות שאם תחול תיפקע אינה יכולה לחול, וע"כ א"א שיחול שאכו"ע. ה. האבי עזרי ביאר דהא דבעינן למתנה עמשכ"ב הוא שחלים הקדושין ולא אמרינן דכיון דהתנה שאם יהא שאכו"ע לא יהא קידושין, א"כ לא יחולו הקידושין, והא דבדבר שמממון לר"י תנאו קיים אינו מדין תנאי.

ומשנ"ת בביאו"ד הרע"א דהוא מדין שיור, והיינו כדין חוץ לריב"ל, כן נקט באבי עזרי, ותמה ע"ז דתליא בפלוגתא דסוגיין, שו"ר כן בתפארת ירושלים סופ"ו דפאה, ויש להוסיף דהתוס' בד"ה האי הקשו במקדש את האשה ע"מ שאין שאכו"ע תנאו בטל ולא אמרינן דהוא כחוץ ותי' דא"א לשייר דאין קידושין לחצאין, ומשמע דזה אינו מדין מתנה עמשכ"ב, ותיקשי ע"ד הרע"א, אשר ע"כ נראה דכוונת הרע"א דמתנה שתסתלק משאכו"ע, והאשה מסכמת ומסתלקת מיד, עוד ראיתי לדחות די"ל דדברי הרע"א הוא אי מעמשכ"ב תנאי קיים י"ל דכוונתו לחוץ, אבל מאחר דתנאי בטל ואינו יכול לעשות חלות כנדד התורה, בהכרח כוונתו לחוץ.

איתא בתוספתא פ"ג דקידושין ה"ט ע"מ שאם מתי לא תהא זקוקה ליבם ה"ז מקודשת ובטל תנאו שהתנה על מה שכתוב בתורה וכל המתנה עמשכ"ב תנאו בטל ע"כ, והעירו דכאן בהכרח התנאי על עקירת הדין דהתם ל"ש ד' הרע"א, ולדברי האב"ע י"ל דהוצרכו למתנה עמשכ"ב לומר דבטלו הקידושין.

ובדברי הגרי"ז שביאר דתוס' הוקשה להם כיצד הי' הו"א שיחול נזירות בלא יין, הרי לזה בעינן לדין תנאי, צ"ע מנ"ל לתוס' דכוונת הגמ' לאפוקי שיחול נזירות בלא יין, דלמא אתי לאפוקי דלא נימא דיתבטל המעשה, וי"ל דכלפי ביטול המעשה זה אינו מדין מתנה עמשכ"ב תנאו בטל אלא משום מפליגו בדברים, אמנם התוס' בכתובות פי' דהוא משום דאינו דומיא דב"ג וב"ר, ויש להוסיף עוד בזה, דהנה התוס' בכתובות נו. והרמב"ן בב"ב קנו: הקשו במתנה עמשכ"ב תנאו בטל דהן אמת שאינו יכול לעקור ד"ת, אבל מדוע חלים הקידושין הרי התנה שאם יהא שאכו"ע לא יהא קידושין, ותי' הרמב"ן דמיירי בדלא כפלי' לתנאי' וכוונתו אם אפשר לתנאי להתקיים טוב, ואם לאו יהא נזיר, ולפ"ז בהכרח מה שאמרו מתנה עמשכ"ב תנאו בטל הוא לומר שלא יחול נזירות בלא יין, והוא כמשנ"ת לעיל מהרמב"ן שם.

ובעיק"ד הגר"ח דבנדרים דיש דין האדם בשבועה א"צ למשפטי התנאים, יעויין חזו"א סי' נ"ו ס"ק ה' שכתב בזה"ל ואי משום האדם בשבועה הלא בכל הקנינים בעינן אדם במעשיו [והא דצרךי קרא בשבועה אפשר הו"א דשבועה חמירא וחשיב כשוגג וחייב קרבן וצ"ע] עכ"ד.

וכקושיית הרע"א מנדרים ילה"ק משבועה דאשכחן תנאי בשבועה והרי א"א ע"י שליח, ולתי' הגרי"ז לק"מ, ועמש"כ לעיל בתח"ד התוס' מדברי הנובי"ק שהוכיח מהא דמהני תנאי בשבועה אלמא דאפשר לישבע ע"י שליח, ובנובי"ת יו"ד סי' קמ"ז (סוד"ה אך) כ' בנו דלתי' תוס' י"ל ה"ה בשבועה שבא לידי קרבן אם עבר על שבועתו, וזה אפשר ע"י שליח, וכ"כ הכת"ס יו"ד ח"ב סי' ק"ג, ודבריהם הם דלא כמשנ"ת לעיל בביאו"ד תוס' דהקרבנות הם מכלל נזרו, דזה לא שייך בשבועה, דהקרבן הוא אם יעבור על שבועתו, ובברוך טעם על הנובי"ק יו"ד סי' ס"ז כתב דתוס' הוקשה להם בנזירות שקיום הנזירות א"א ע"י שליח. וכ' דלפי"ז לא קשה משבועה דמשכח"ל כמה שבועות שמתקיים ע"י שליח כגון שנשבע לפרוע לחבירו וכדומה.

ובתשובות מיימוני הפלאה סי' ד' [ציינו הרע"א ביו"ד סי' ר"כ סעי' ט"ו] כתב דבעינן כל משפטי התנאים בנדרים ובעינן תנאי כפול, ולדבריו בהכרח צ"ל דחשיב אפשר לקיימו ע"י שליח, א"נ כיון דנזירות אפשר ע"י שליח וכמש"כ תוס', מקשינן נדרים לנזירות וכדאיתא בנדרים ג: וכמש"כ הרש"ש, א"נ כדלהלן מדברי הרע"א בשם השמ"ק דהדין ליתא בשליחות לא נאמר רק במעשה ולא בדיבור.

**תנאי שבינו לבין עצמו, ותנאי במצוות ועוד תי' על קו' תוס'**

בעיקר קו' תוס' דנזירות א"א עי' שליח מצאנו כמה תירוצים א. הרמב"ן בב"ב קכו: תי' וז"ל וי"א כי גמרינן מתנאי ב"ג וב"ר ה"מ כיו"ב שהוא תנאי שבין אדם לחבירו אבל תנאי שבינו לבין עצמו בכל ענין הוי תנאי והטעם נותן שהרי מדעתו התנה ורוצה הוא לקיים תנאו הילכך אף תנאי כפול לא בעינן וכו' ונכון הוא זה עכ"ד, [ועי' ריב"ש תשו' קצ"ה מש"כ דבמתנה מהני דברים שבלב [והובא ברמ"א סי' ר"ז] וכ' וכגון זה כ' הרמב"ן דא"צ דקדוקי תנאים בתנאי שבינו לבין עצמו, ויעוי"ש בריב"ש (הובא בשמ"ק כתובות נו. ובב"י יו"ד סי' רי"ח) שכתב הטעם דחל תנאי בנדר משום שאין פיו ולבו שוין, וצ"ע דהוא טעם אחר מהרמב"ן] ויסוד דבריו דבתנאי שבינו לבין עצמו א"צ לילפותא מפרשת ב"ג וב"ר, אלא סב' הוא דמהני תנאי, וא"כ אין בזה דיני תנאים וא"צ שיוכל לקיים ע"י שליח. ומ"מ במתנה עמשכ"ב לא מהני, דזה הלכה בכל דיני התורה, ולא בדין תנאים.

ובדעת תוס' ודעימי' שלא תי' כן, י"ל דמודו ביסוד הדבר דתנאי שבינו לבין עצמו א"צ לילפותא מבני גד וב"ר, אלא דסברי דנזיר הוא עשיית חלות, ויש בזה דיני תנאים, א"נ דנדרים יש דין דיבור שישתמע לשומעים וכמש"כ הר"מ דבעינן שידברו כן באותו מקום, ע"כ בעינן בזה דיני תנאים, ונפ"מ להמבואר בפוסקים [בסי' תפ"ט ובמג"א ס"ק ז', וברע"א סו"ס מ"ו, ובסי' כ"ה סעי' ה', וע"ע בסי' ל"ד סעי' ב' בתפילין דרש"י ור"ת, ובסי' ל"א במשנ"ב ס"ק ח' בתפילין בחוה"מ, וע"ע רע"א על הצל"ח ברכות כא: שומע כעונה בתנאי] דאפשר לעשות תנאי במצוות דא"צ משפטי התנאים, וכמש"כ בדרך אמונה פ"ד מתרומות הי"ח מהחזו"א שא"צ תנאי כפול וכסברת הרמב"ן. ודלא כמש"כ בסידור הגר"א בדיני ק"ש וברכותיה (נדפס קודם ברכות ק"ש) אות ז' בשם הגרי"ס זצ"ל. ועשמ"ק כתובות נו. (ד"ה הרי זו) שכתב שאף בתנאי שבינו לבין עצמו צריך משפטי התנאים עיש"ה.- ובעויו"ט סי' ג' הקשה דלא יועיל תנאי במצוות דליתא בשליחות. ובחת"ס אהע"ז סי' צ' כתב לפמש"כ תוס' בגיטין עה. ד"ה לאפוקי דרוב מצוות אפשר ע"י שליח, א"כ י"ל דמה"ט מהני תנאי, דמצוה הוא דבר שאפשר ע"י שליח, וע"ע בשלמי יוסף ר"ה בראש הספר מש"כ בשם הגרש"ר בביאור ענין תנאי במצוות, ושלא תיקשי דליתא בשליחות, וביסוד הדברים דמהני תנאי במצוות יש להוכיח מהא דאיתא בזבחים עו: דיכול להתנות בהקטרה לשם עצים ובזריקה לשם מים אלמא דיש תנאי אף בדבר שאינו עשיית חלות, ומ"מ אין מזה ראי' למצוות שבגופו, דהתם איתא בשליחות, ועוד דהתם הוא תנאי דלשעבר, וע"ע דרכ"ת יו"ד סי' ר' שהביא חק"ל דמהני תנאי בטבילה שלא תטהר, אע"פ שטבילה א"צ כוונה, מ"מ כוונה שלא ליטהר מהני שאינו טהור. ולדברי הראשונים והאחרונים שכתבו תי' אחרים ע"ד תוס' י"ל דבמצוה א"צ איתא בשליחות, ולהתי' דמידי דחל בדיבור מהני תנאי, יל"ד במצות שע"י מעשה מהו, ועי' שלמת חיים סי' נ', ולדברי הגרי"ס שהצריך תנאי כפול יקשה דליתא בשליחות, ויש לבאר עפ"ד תוס' בכתובות עד. דליתא בשליחות הוא כשהחסרון בעצם המעשה, משא"כ הכא דהמצוה שיעשה בעצמו, ואינו מחוור.- ובמג"א כתב דיתנה בלבו, וכ"נ ברע"א שם שכתב שיכוין כן, ומ"מ נראה ברע"א דצריך לכפול תנאו עי"ש.- ולשיטת הר"מ והגאונים דבמעכשיו א"צ משפטי התנאים, א"כ תנאי במצוות הוא מעכשיו.

ב. עוד כ' הרמב"ן ואחרים אומרים נזיר נמי משכח"ל ע"י שליח שאומר אדם לחבירו הריני נזיר על דעתך וכ"ז שתרצה תדירני בנזיר עכ"ד, ונתבאר לעיל להוכיח מזה דא"צ דין שליחות, אלא כל שאפשר שיתקיים ע"י אחר, ועדיין ד' הרמב"ן צ"ע מדוע חשיב דאיתי' בשליחות, ויש שביארו דבכה"ג חשיב שקבלת הנזירות נעשה ע"י חבירו. ומבואר מדברי הרמב"ן דדין איתא בשליחות הוא עשיית החלות ולא קיום המעשה, ועמש"כ לעיל מהכת"ס.

ג. המרדכי בכתובות (רמז רצ) תי' דכל מידי דחל בדיבור א"צ משפטי התנאים, [ויעוי"ש שכתב דה"ט דנדר מהני תנאי אע"פ שא"א ע"י שליח, ומבואר דהוקשה לו אף מנדר] וכן מתבאר במלחמות פ"ב דמס' יו"ט וכמש"כ החזו"א סי' נ"ו ס"ק ה'. וברע"א בתשו' מ"ח (ד"ה אולם) הביא תי' זה בב' נוסחאות א. השמ"ק תי' דכל הדין דמילתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי הוא במעשה דמעשה דא"א לקיימו ע"י שליח הוא אלים ולא מתבטל בתנאי אבל נדר ונזירות דליכא מעשה בידים שפיר מתבטל ע"י תנאי [וכן תי' האגודה ותוס' הרשב"א בכתובות נו. עיש"ה] ב. פנ"י בכתובות נו. דהיכא דהמעשה הוי דיבור בעלמא מסברא יכול להתנות דאתי דיבור ומבטל דיבור וא"צ ללמוד מתנאי ב"ג וב"ר, וא"כ א"צ שיהא דומיא דתנאי ב"ג וב"ר ולפ"ז במקדש לאחר ל' יהני תנאי בלא משפטי התנאים. ובקו"ש כתובות (אות קסח) הקשה ע"ז דכל מאי דאשכחן אתי דיבור ומבטל דיבור, הוא בחלות שעדיין לא חל, אבל הכא הרי חל המעשה, ואי משום שאנו דנים דאכתי לא חל, א"כ אף בדבר הנעשה ע"י מעשה נימא הכי, וע"ע כעי"ז בחת"ס אהע"ז ח"ב סי' צ' (ד"ה אח"ז). ויעויין בפנ"י דכתב דנזירות כיון דמתחייב בקרבן ה"ז כהקדש ולא מהני בזה דין אתי דיבור ומבטל דיבור, וא"כ א"ש קו' הרע"א מ"ט לא הקשו מנדרים, דהתם שפיר מהני מדין אתי דיבור ומבטל דיבור. ויעוין כיו"ב בהפלאה בכתובות נו. ובברכת ראש כאן שכתבו יסוד הדברים דנזירות הוא דיבור, וכל קו' תוס' הוא מהקרבן דכמעשה, וע"ז תי' דהקרבן אפשר ע"י שליח, וע"ע מקור חיים סי' תמ"ח ס"ק ט' דמהני תנאי בהפקר נדר ושבועה וא"צ למשפטי התנאים, דא"צ לילפותא דב"ג וב"ר, ולא הביא ד' תוס', ושמא פי' כהאחרונים דקו' תוס' על הקרבנות. ונתקשינו בכ"ז דמאחר דמהני תנאי על עיקר הנזירות ממילא אין חובת קרבנות.

ד. הריטב"א בכתובות עד. (ד"ה ומפרקינן) כ' דשאני נזירות דכתיב כי יפליא לנדור נדר אין לנו אלא כמו שהפליא עכ"ל הצ"ל. ויל"ע אי בנדרים ושבועה ג"כ נאמר כי יפליא, דאל"כ תיקשי קו' רע"א כיצד מהני תנאי בנדרים, ובלא"ה יקשה מדוע לא הק' הרמב"ן והריטב"א מנדר, ועמש"כ לעיל בתנאי בנדרים ושבועות ודוק.

ה. בשו"ת הגרש"א אהע"ז סי' י"ח (נדפס במילואים לשו"ת רע"א סי' מ"ח) תי' דנזירות מתקיים ע"י שליח באב שמדיר את בנו בנזיר, וא"צ שנזירות זו אפשר לעשותה ע"י שליח, וראי' לדבר מקידושי ביאה דמהני תנאי משום דקידושי כסף אפשר ע"י שליח כדאיתא בכתובות עד. עי"ש פירש"י ורע"א.

ו. הקר"א תי' דבנדרים ונזירות א"צ משפטי התנאים מאחר דבעינן פיו ולבו שוין, ותמה ע"ז האבי עזרי פ"א מנזירות הי"ג (ד"ה והתוס') דאם אין זה מדין תנאי מ"ט לא פליג ר"ש ה"ז כאומר חוץ מן היין דלר"ש אינו נזיר ביין, וע"כ דעושה נזירות מהכל אלא שמתנה ע"מ שיהא שרי ביין. ויעויין בחי' מרן רי"ז הלוי שהביא בשם הגר"ח כעי"ד הקר"א דבעינן האדם בשבועה, וכן הביא בג' מהרש"א מהגינת וורדים, והגרי"ז כ' שאין בזה ישוב לקו' תוס' וכמשנ"ת, דהתוס' הקשו במעמשכ"ב, אמנם ברמב"ן ריטב"א ומרדכי תוס' הרשב"א בכתובות נו. [עיש"ה] הקשו מכל נדר ונזירות, וכן בהגהמ"י הצריך לדינא משפטי התנאים, ומבואר דלא כהגרי"ז, ועוד דתי' הריטב"א דכתיב כי יפליא לדברי הגרי"ז אינו מתרץ לשמעתין דכיצד יחול דין תנאי לשנות דין התורה, דהכא בעינן לדין תנאי, ובעיק"ד הגר"ח העיר בחי' ר' שמואל נדרים סי' ו' דעד כאן לא אשכחן האדם בשבועה פרט לאנוס, אלא במילתא דלשעבר ולא במילתא דלהבא. וע"ע מש"כ לעיל ט: [בענין תנאי בנזירות] דלב"ש דנזירות בטעות הויא נזירות לכאו' ל"ל האדם בשבועה בנזירות, וא"כ בעינן לדין תנאי, ואעפ"כ ס"ל בדף י. דמהני תנאי.

ז. עוד תי' בשם הגר"ח לדעת הר"מ והגאונים דבמעכשיו וה"ה כל האומר ע"מ דכאומר מעכשיו א"צ משפטי התנאים, וא"כ א"צ שיוכל להתקיים ע"י שליח, ומ"מ מתנה עמשכ"ב תנאו בטל הוא אף במעכשיו דהדין מעמשכ"ב תנוא בטל אין זה מדיני תנאים, עוד נתעוררתי לתרץ דיסוד ד' הר"מ דבמעכשיו א"צ משפטי התנאים היינו דאינו מתורת תנאי, אבל במעמשכ"ב כבר יסד הגרי"ז דבעינן לדין תנאי א"כ הדר דינא דמעמשכ"ב תנאו בטל. ועי' זכרון שמואל סי' מ"ו שחקר האם מעכשיו אין זה בפרשת תנאי, או"ד דהוא מפרשת תנאי אבל א"צ משפטי התנאים עי"ש. ובאבנ"מ סי' ל"ח סוס"ק ג' הקשה ע"ד הר"מ דהא תנאי בחליצה הוא מעכשיו, ואעפ"כ בעינן משפטי התנאים, ותי' הגר"ח דפלוגתא דאמוראי הוא האם במעכשיו צריך משפטי התנאים, והר"מ פסק כמ"ד דא"צ, ואמר דע"כ השמיט הר"מ בהל' יבו"ח הטעם דלא מהני תנאי בחליצה משום דליתא בשליחות, דכיון דמיירי במעכשיו א"צ משפטי התנאים, ומ"מ לא מהני תנאי מטעם אחר וכמו שביאר הר"מ עי"ש, ח. עוד הובא לעיל תי' הגר"ח דכל הדין מילתא דליתא בשליחות הוא בחליצה שאינו פועל את החלות, אבל ליכא כללא דבעינן מילתא דאיתא בשליחות.

התוס' בכתובות נו. הקשו במעמשכ"ב תנאו בטל הן אמת דאינו יכול לעקור דין תורה, וא"א שיחולו קידושין בלא שאר כסות ועונה, מ"מ הא התנה שאם יחול שאכו"ע אינו חפץ בקידושין ודבר זה אינו נגד התורה ותי' דכל תנאי ילפינן מבני גד ובני ראובן והתם לא הי' כנגד התורה, והיינו דכיון שעיקר חלות תנאו הוא שיחול קידושין בלא שאכו"ע, ואם הי' מתקיים תנאו הי' קידושין בלא שאכו"ע, ע"כ בטל כל התנאי.

וכ"ז ניחא במקום דבעינן לפרשת תנאים הנלמד מב"ג וב"ר, אבל בכה"ג שא"צ לב"ג וב"ר בזה ל"ש תי' התוס', וא"כ הן אמת שלא יחול נגד התורה, מ"מ לא יהא הדין דתנאי בטל ומעשה קיים, ומעתה יקשה לדברי הגר"ח דתנאי בנדרים ושבועות אין זה מדין תנאי ב"ג וב"ר, אלא דאין כאן האדם בשבועה, א"כ הן אמת דלא יחול נזירות ויהי' מותר בשתיית יין וטומאת מתים דזהו נגד התורה, אבל מדוע יחול נזירות כלל, הא יש כאן תנאי שאם ייאסר בשתיית יין וטומאת מת אינו חפץ בנזירות, ויש כאן האדם בשבועה, ועי' ברכ"ש נדרים סי' י"ח מש"כ לבאר בזה [ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א תי' עפ"ד מרן רי"ז הלוי בהל' נחלות פ"ו ה"י דדינא דמתנה עמשכ"ב תנאו בטל הוא דדיבור שכנגד התורה אין לו דין דיבור, וא"כ מה שהתנה שיהא שותה יין הוא כמאן דליתא, ועמש"כ לעיל מדברי הגרי"ז בשמעתין בטעמא דלר"ש נעשה נזיר והרי לא קיבל כל איסורי נזיר, ונתבאר דמ"מ דיבור שכנגד ד"ת הוא בטל וצ"ע, וראיתי להעיר דלפ"ז א"ש קו' תוס' דע"כ הוצרכו למעמשכ"ב, דאילו מדין דליתא בשליחות מ"מ תנאו הי' בטל מדין האדם בשבועה] וקו' זו ילה"ק גם בדברי הרמב"ן והריטב"א שתי' באופ"א לקו' תוס' וכן בדברי האחרונים, ויקשה ג"כ דמ"מ מדוע חיילא הנזירות הרי יש כאן תנאי שאם ייאסר ביין אינו רוצה בנזירות, ובזה א"צ למשפטי התנאים.

**והנה** הראשונים תי' תי' אחר על קו' תוס' בכתובות דהו"ל מפליגה בדברים, וזה א"ש אף בכה"ג שא"צ למשפטי התנאים, וכן תי' בכ' הגר"ח בכתובות עה. מרשימו"ת משיעורי הגרי"ד זצ"ל, וכן תי' הגרש"ר בנדרים סי' ו'. ומ"מ אין בזה ישוב לדברי הרמב"ן דכ' שם דבנזיר לא שייך מפליגו בדברים וצ"ע. ולהרמב"ן י"ל כמש"כ שם דהו"ל תנאי סותר למעשה עי"ש. ועוד ילה"ע דחזינן בגמ' דאליבא דר"ש דע"מ כחוץ אין בזה משום מפליגו בדברים, אלמא דכל שחל דבריו שלא מדיני תנאי אין בזה מפליגו בדברים, ולפ"מ שיבואר להלן שם בעזה"י מדברי החזו"א א"ש. ובירושלמי כאן מפרש טעמא דמתני' משום מפליגו בדברים א"נ משום דלא כפלי' לתנאי' וצ"ע ע"ד הרמב"ן, ויעויין חי' הגרש"ר בנדרים שהקשה מ"ט הירושלמי לא מפרש משום מתנה עמשכ"ב ולהאמור מיושב שא"צ כאן לדיני תנאים ודוק.

שו"ר בפנ"י בכתובות נו. שהקשה כן על דרכו דבנזירות דחל בדיבור א"צ לדינא דב"ג וב"ר, וא"כ לא יחול הנזירות, ותי' דמפליגו בדברים.

ויש ליישב עוד דהנה התוס' בכתובות והראשונים שהקשו קו' זו הוסיפו דע"כ מיירי בדכפלי' לתנאי' עי"ש, ופי' הרמב"ן בב"ב וז"ל ובכה"ג ל"ל מכלל הן אתה שומע לאו דה"ק אם אפשר להיות נזיר ולהטמא למתים אטמא ואם לאו אהא נזיר לגמרי עכ"ד. וא"כ י"ל דלתי' הנ"ל דא"צ כאן לדיני תנאי, א"כ שוב אין הכרח דכפלי' לתנאי', וא"כ אינו יכול להתבטל מדין תנאי, ויעויין ברמב"ן בב"ב שם דמתבאר יסוד הדברים. ומבואר ברמב"ן דבאמת אם יתנה בתנאי כפול לא יחול הנזירות.

והנה הגרי"ז ביאר בדברי תוס' דלא הוקשה להם בכל תנאי בנזירות דא"א ע"י שליח די"ל כדברי הגר"ח שא"צ למשפטי התנאים, והכא הוקשה להם כיצד הי' חל נזירות בלא איסור יין דלזה צריך למשפטי התנאים, וראיתי להעיר דמנ"ל לתוס' דהי' חל נזירות בלא יין, הא י"ל דהגמ' הוצרכה לטעמא דמעמשכ"ב דאל"כ לא יחול הנזירות כלל, ואי נימא דלענין זה אין זה מדין מעמשכ"ב אלא מדין מפליגו בדברים ניחא, א"נ דבגמ' מוכח דלחכמים א"צ למעמשכ"ב, ונתבאר לעיל דמזה הוא מקור דהכא אין דנים שיתבטל הנזירות מחמת התנאי עי"ש.

**בא"ד** וא"ת והא אמרינן הריני נזיר לגלח בבית חוניו יגלח בבהמ"ק גילח בית חוניו יצא ואמאי הא הוי מתנה עמש"כ והול"ל בחוניו לא יצא צ"ב כיצד למדו תוס' בהס"ד דמהני תנאי, א"כ הרי לא חל הנזירות ומהו יגלח בבהמ"ק.

**בא"ד** וי"ל דמשמעות לשונו וכו' עי' קר"א שהעיר כמה הערות בדברי תוס', וע"ע חזו"י פ"ב ה"ד.- ע"ע בדבריהם בכתובות נו., והעירו דלהגרי"ז כל שאינו מעמשכ"ב א"כ יחול נזירות בלא חובת גילוח ועי'. וכמו"כ יל"ע בקידושין כשלא ידע שיש חיוב שאכו"ע דכתב ההפלאה בכתובות שם דלדברי תוס' בכה"ג אין כאן מתנה עמשכ"ב, א"כ לדברי הגרי"ז יחולו קידושין בלא שאכו"ע וצ"ע. ונתעוררתי בזה דאיכא תרי דיני במעמשכ"ב א. דכל שההתנאה לבטל דין תורה דבריו בטלים וכמו שיסד הגרי"ז בהלכות נחלות ב. דתנאי עמשכ"ב אין זה תנאי המועיל שאינו דומיא דב"ג וב"ר וכמש"כ תוס' בכתובות שם. ומעתה י"ל בפשיטות דכ"ד תוס' דכשלא ידע לא חשיב מעמשכ"ב הוא כלפי הדין השני, דאין כאן דין בהל' תנאים דאינו דומיא דב"ג וב"ר, וא"כ נימא דיבטלו הקידושין, אבל א"א לומר שיחול כנגד דין תורה ודוק. ע"ע קרן אורה מש"כ ליישב קו' תוס' דקרבנות נזיר קרבין בבמה, ומדיני הנזיר יכול להקריבן בבית חוניו, אלא דעובר בכרת משום שחו"ח, ולא חשיב מתנה עמשכ"ב.- בעיקר דינא דהריני נזיר ע"מ שאגלח בבית חוניו פליג ר"ש, ופי' התפא"י טעמא משום שלא התנדב כדרך המתנדבים, ועמשנ"ת לעיל ט:.

**בגמ'** וריב"ל א"ל האי ע"מ כחוץ דמי כ' החזו"א סי' נ"ו ס"ק י' הכוונה דע"מ דהכא הוא כחוץ כיון שסותר דבריו ואף אם כפל דבריו, ומתבאר בחזו"א דאין הכוונה דפירושו של ע"מ הוא כחוץ, אלא דדין ע"מ הוא כחוץ, ומדוקדק לפ"ז הא דקאמר [האי] ע"מ, דהוא דין מיוחד בע"מ זה, ויעויין בברכת ראש דג"כ פי' דע"מ דהכא הוא כחוץ, וע"ע באבי עזרי פ"א מנזירות דפי' דע"מ דהכא כחוץ, ולא תליא בפלוגתא דר"פ המגרש בע"מ שלא תנשאי לפלוני, דהתם התנאי תליא במעשה שתעשה אח"כ משא"כ הכא שבא לעקור הדין.

ויעויין בהגר"א חו"מ סי' ר"ט ס"ק כ"ט שהביא משמעתין דע"מ תנאה, ולכאו' הי' נראה מדבריו דפלוגתא דהכא היא פלוגתא דעלמא אי ע"מ כחוץ וכמו שהאריך שם, ואינו מוכרח די"ל דשפיר הוכיח מרבינא דע"מ תנאה, שו"ר ברמב"ן ב"ב סג. דהביא משמעתין דע"מ כחוץ, ומבואר דיליף מהכא לכל דוכתא עיש"ה, וכ"נ בתוד"ה האי, וע"ע בט"ז יו"ד סי' ס"א ס"ק ל' בדעת הר"מ בע"מ כחוץ ועי"ש בנו"כ. ונמצא מבואר מדברי ריב"ל דאם אמר חוץ תליא בפלוגתא דר"ש וחכמים, דלר"ש אינו נזיר דבעינן נזיר מכולם ולחכמים ה"ז נזיר, דאע"פ שאמר בהדיא חוץ הוא כמאן דליתא. וכ"כ תוס' בד"ה האי דבקידושין חוץ משאכו"ע לא מהני. הקה"י ח"א סי' י"ג האריך בדין ע"מ כחוץ, וכ' שיש ג' שיטות א' דע"מ כחוץ מ"מ יש כאן גם תנאי שאם לא יחול החוץ יהא המעשה בטל, ומאחר שאפשר לקיים החוץ ע"כ המעשה קיים. ב. דע"מ כחוץ לגמרי ולא כתנאי, וכ' דכך סובר ריב"ל, ויעוי"ש שהביא כן מהנתה"מ סי' רי"ב ס"ק ה' מהריטב"א בקידושין, וענתה"מ משכ"ב ג. דע"מ כתנאי עי"ש בכ"ד.

יש לבאר בהא דלחכמים אמרינן דנעשה נזיר ולא דמי למגרש ע"מ שלא תנשאי לפלוני או חוץ מפלוני דאינה מגורשת, הביאור פשוט דבגירושין בעינן שיגרש לכל העולם, וה"ז דומה לנזיר לר"ש דבעינן שיקבל כל פרטי הנזירות, אבל לחכמים סגי במה שמקבל עליו דבר אחד וממילא חל הכל ופשוט, ואליבא דרבינא דאף לר"ש ה"ז נזיר דהוא מתנה עמשכ"ב, ק' מ"ש מע"מ שלא תנשאי לפלוני דאמרינן דאין כאן גירושין ולא אמרינן דהוא מתנה עמשכ"ב, וע"ע משנ"ת בתוד"ה האי.

**בגמ'** תניא כוותי' דרבינא וכו' וכל המתנה עמשכ"ב תנאו בטל וכ' הרא"ש והיינו כר"ש דאי לרבנן אפילו אמר חוץ מן יין הוי נזיר, ופי' בכ' הגרי"ז כוונתו דמ"ט קתני באופן דתנאי הא לרבנן אף בחוץ לא מהני, וצ"ב דהא לרבנן ג"כ בעינן למתנה עמשכ"ב תנאו בטל, דאל"כ הא התנה שלא יחול נזיר, דהרי מודה ריב"ל דיש כאן תנאי וככל ע"מ שבכל מקום דמתפרש תנאי, [ועמש"כ לעיל מהקה"י] ועמד בזה בשי' מו"ר רבי דוד זצ"ל עמ"ס נדרים כה: (אות קיב), ובשמ"ק כ' דסבר ריב"ל דמדין תנאי מעמשכ"ב תנאו קיים וצ"ע, ושמא י"ל דהדין מתנה עמשכ"ב תנאו בטל הוא לומר שלא יחול נזירות ויהי' מותר ביין, וד"ז לחכמים לא שייך כיון דהוא נזיר מדבר א' ה"ז נזיר לכל, [וזה תליא במשנ"ת לעיל בדברי חכמים, דבפשוטו ס"ל בעיקר הקבלה, דקבלה במקצת הוא קבלה על הכל, אבל ליכא הלכה דנזיר במקצת הוא נזיר בהכל, ובזה ליכא פלוגתא בין ר"ש לחכמים, וממ"נ אי לר"ש ע"י תנאי אפשר לעשות נזירות לחצאין ה"ה לחכמים] אלא דלכאו' תיקשי קו' תוס' בכתובות נו. דהרי התנה דאם יהא נזיר ביין אינו חפץ בנזירות כלל, וכ' תוס' דאינו דומיא דתנאי ב"ג וב"ר, ולכאו' זהו ג"כ מדין מעמשכ"ב, וי"ל כדברי הראשונים דזהו מדין מפליגו בדברים ודוק. ועי' היטב בגיטין פד. דקאמר בע"מ שתאכלי בשר חזיר דהוא מעמשכ"ב, והתם אין הנידון דיהא היתר לאכול, אלא על הא דלא בטל המעשה, ובמחנ"א ריבית סי' ל"ז הקשה מזה ע"ד ר"ת דהטעם דבטל התנאי משום דמפליגו בדברים, ועי' שי' הגרש"ר בנדרים. שוב התבוננתי דכ"ז צ"ע דהא במקדש ע"מ שאין שאכו"ע ג"כ אמרו דלא מהני משום דמתנה עמשכ"ב, והרי התם ג"כ לא מהני חוץ, ועוד דאף לר"ש אין נזירות לחצאין ולא חייל נזירות ביין בלא טומאה ותגלחת, ואעפ"כ בעינן לדין מעמשכ"ב, משום דאל"כ הי' המעשה בטל, א"כ ה"ה לרבנן. וע"ע חזו"א סי' נ"ו ס"ק י' מש"כ לבאר הוכחת הגמ' מהברייתא כרבינא, ועמש"כ לעיל לבאר לדרכו של הגרי"ז בביאור ענין התנאי לעקור שאכו"ע, ונתבאר שם לדון די"ל דלר"ש שייך תנאי משא"כ לרבנן, ולפ"ז א"ש ההוכחה כרבינא, דהך ברייתא בהכרח אתיא כר"ש.- ועי' היטב בתו"י בכתובות נו: דלכאו' מתבאר דלחכמים לא אמרינן בנזירות מתנה עמשכ"ב תנאו בטל, רק לר"ש שאין נזירות לחצאין עיש"ה.

והנה הר"מ פ"א מנזירות הי"ג כ' הטעם משום מעמשכ"ב, והקשה הלח"מ לפ"מ דפסק הר"מ כחכמים למ"ל האי טעמא תיפו"ל דאף אם אמר בפירוש חוץ מן היין נעשה נזיר לכל ותי' דהר"מ רצה לתת טעם שהכל מודים בו וכן דרכו של הר"מ ז"ל. ולפום חקירת המנ"ח דהריני נזיר מן החרצן אינו עובר בבל יחל רק על החרצן, א"כ נפ"מ דהכא חשיב שקיבל מהכל, אלא שהתנה, והתנאי בטל, וי"ל דנפ"מ עוד לענין שאלה וכדלהלן ע"ב.

ועיקר קו' הלח"מ הוא להמבואר דלחכמים א"צ לדין מתנה עמשכ"ב, והקשה הקר"א דלחכמים ג"כ בעינן למעמשכ"ב דאל"כ לא יחול נזירות וכמשה"ק לעיל, ועי' אורח מישור, וע"ע באבי עזרי בהל' נזירות (שם).

כתב הרמב"ן בב"ב קכו: וז"ל ובפרק שני דנזיר משמע דבחוץ תנאו קיים ובלשון ע"מ דוקא תנאו בטל עכ"ד, והדברים צ"ב דהכא לר"ש מהני בנזיר חוץ דאין כאן קבלה, אבל אין כאן תנאו קיים. ושמעתי שבתיקון סופרים לרשב"ש (הובא בקובץ שיטות קמאי כאן ובב"ב) כ' דמקדש את האשה חוץ משאכו"ע ה"ז מקודשת וא"צ ליתן שאכו"ע ודלא כתוד"ה האי, ויעוי"ש ברשב"ש שהביא ד' הרמב"ן הנ"ל עי"ש, ויל"ע היטב ברמב"ן בב"ב קכו: ובקצוה"ח סי' ר"ט ס"ק י"א דלכאו' נראה דכל תנאי שאין שאכו"ע הוא כדין חוץ, וע"ז נחלקו ר"מ ור"י וצ"ע.

**בתוד"ה** האי וא"ת והא מקדש את האשה ע"מ שאין לה עליו שאכו"ע הויא מקודשת ולא אמר כחוץ דמי ביאור קושייתם דנימא דהוא חוץ ולא יחולו הקידושין דא"א לקידושין בלא שאכו"ע וכדחזינן הכא לר"ש, וצ"ב מ"ט לא הקשו תוס' מיני' ובי' מ"ט דחכמים דנעשה נזיר לכל, ובהכרח כתירוצם דאף אם אמר חוץ לא מהני.- ע"ע ברש"י מש"כ לתרץ קו' תוס'. ועי' קר"א מש"כ בדבריו, ועתורע"א סופ"ו דפאה דלכאו' כוונתו דבאמת המקדש ע"מ שאין שאכו"ע הוא מדין חוץ, ולכאו' מתוס' דידן לפום קושיתם לא יתכן לפרש כן, דא"כ לא יחולו הקידושין כלל, ואף בתירוצם נראה דלא משום מעמשכ"ב הוא, ויש לפרש כוונת הרע"א דמקדשה ושהיא תסתלק משאכו"ע ולא מתורת תנאי עיש"ה.

**בא"ד** וי"ל דגבי קידושין שאני דאפילו אמר בפירוש חוץ וכו' ולכאו' לפ"ז לר"י דבדבר שבממון תנאי קיים א"כ יהני מדין חוץ וי"ל דאף לר"י אינו יכול לעקור אלא ע"י תנאי וכמו שביאר מרן רי"ז הלוי, וע"ע נתה"מ סי' רנ"ה סוס"ק ג' דבחוץ ג"כ לא מהני כדין מתנה עמשכ"ב.- ע"ע מש"כ בגמ' מדברי הרמב"ן והרשב"ש דלא כתוס'.- ובדברי תוס' דהשיור בטל והמעשה קיים הק' הקו"ש בכתובות (אות קעד) מ"ש מהמגרש חוץ מפלוני דאינה מגורשת, ותי' דהתם הוא דין שהבעל יתירה לכל העולם, וכיון שלא התירה לא חלו הגירושין, משא"כ הכא התורה מחייבת את השאכו"ע, ונתבאר בגמ' דגט דומה לנזיר אליבא דר"ש דבשיור לא הוי נזיר.

**בגמ'** והאמרת רישא אסור ור"ש מתיר כ' השמ"ק בשם ה"ר עזריאל דס"ד שאמר בשעת הנזירות יודע אני וכו' אבל סבור אני שחכמים מתירים לי עי"ש, ואפשר דזהו כוונת הרא"ש עי"ש.

**בגמ'** אימא נמי ה"ז אסור ור"ש מתיר מכאן יש לסייע לדברי הר"מ והרא"ש דדינא דחכמים דאם אמר הריני נזיר מן החרצנים נעשה נזיר לכל, הוא אף בכה"ג שאילו הי' יודע שיהא נזיר לא הי' נודר, דבפשוטו הכא מיירי בכה"ג, ואינו מוכרח דהא קמן דלאבע"א בעינן שאלה בכה"ג, אלמא דאין כאן אומדנא דמוכח שלא הי' חפץ בנדר.- הא דאיצטריכא הך בבא ולא שמעינן לה מרישא, י"ל דקמ"ל דחשיב שאין כאן קבלה על יין, ועי' להלן בשינויא דגמ'. וריב"ל דאמר חלוק הי' ר"ש אף בראשונה ופי' תוס' דהא דקאמר ר"ש מתיר קאי אתרי בבי, לכאו' לא ס"ל הכא כהך שינוייא דא"כ הו"ל לר"ש לפלוגי רק בסיפא.

**דף י"א ע"ב**

**בגמ'** ואתשול מחדא מינייהו וכו' ד' הגמ' צ"ת דלחכמים אדרבה כיון שנזיר מדבר א' הוה נזיר מהכל לא יהני שאלה משא"כ לר"ש, ובאמת דעת הר"מ פ"א מנזירות הי"ד דלחכמים לא מהני שאלה בדבר א' וכמש"כ הכס"מ, והשיגו הראב"ד, ובקר"א כ' דתליא בתרי לישני בגמ', ולשינוייא בתרא לא מהני שאלה, וצ"ע דהכס"מ כ' דהר"מ דקדק כן מסתימת המשנה דמשמע דבכל גווני הוי נזיר אף אם בא לחכם, ובישועת דוד ח"ו סי' ל"ג כ' דלהר"מ הי' גירסא אחרת, ובחסדי דוד על התוספתא פ"ב ה"א כתב דדברי הר"מ הוא פלוגתא בתוספתא שם עיש"ה. ובליקוטי הלכות כ' דהר"מ לא הביא שינוייא דל"ק משום דפשיטא דמהני שאלה, וצ"ע שלא הביא ד' הכס"מ דלא מהני שאלה. וגירסא שלפנינו צ"ת במאי פליגי ר"ש וחכמים, וביאר מו"ר רבי דוד זצ"ל בשיעוריו עמ"ס נדרים (אות שכג) דנחלקו ר"ש וחכמים האם פרט א' מדיני נזיר יש לזה שם נזירות דחכמים סברי דיש לזה שם נזירות ור"ש סבר דרק כל הנזירות יש לזה שם נזירות, ואשר ע"כ לחכמים כשנשאל על דבר א' חשיב שאלה על הנזירות אבל לר"ש אין כאן שאלה על הנזירות, [ויש לבאר דאין היתר שאלה אלא על חפצא דנדר או נזירות, ומקצת נזירות לר"ש אין זה מעשה נזירות] וע"ע ישועת דוד שם בדרך זו. ובקר"א כ' להיפוך דלחכמים נזירות הוא דבר א', וע"כ כשנשאל על דבר א' פקע הנזירות, אבל לר"ש נזירות הוא ג' איסורים, וכשהותר א' לא הותרו השאר. וילה"ע בדברי תוס' לעיל ד. ד"ה מכל שהקשו על ר"ש דיליף מקרא דצריך לקבל כל איסורי הנזיר דליכא קרא על תגלחת וטומאה ותי' כיון דגלי לן ביין ה"ה שצריך לקבל גם תגלחת וטומאה ונפקא לן מלישנא דקרא מכל עכ"ד, ואי נימא דיסוד הפלוגתא במהות הנזירות א"כ מאחר דגלי קרא דצריך לקבל היין, א"כ ה"ה כל דיני הנזיר ומאי שייך לחלק בזה, ומשמע דהוא ילפותא כיצד הוא קבלת הנזירות, ובעינן קרא לכל דבר.

והא דלא אמרינן דלר"ש לא יהא נזיר משום דלא קיבל על עצמו איסור היין, כ' החזו"א סי' קל"ח ס"ק ו' (ד"ה י"א) דהכא קבל עליו גם יין רק סבור שחכמים יתירו לו שתיית יין או טומאת מתים לצורך שעה אבל אם יעבור הכרחו תוך ימי נזירות ישוב להיות אסור בהן וא"כ קבל עליו הכל עכ"ד, והיינו דלשינוייא קמא סבר דלא קיבל עליו יין, ולהך שינוייא סבר דיש כאן קבלה על יין, אלא שבא להתיר מדין פתח, והעירוני מדוע חשיב קבלה, הרי לא קיבל עליו האיסור בשלימותו.

הקה"י סי' י"ז אות א' דן לפרש טעמו של ר"ש דאינו נזיר עד שיזיר מכולן משום שלא התנדב כדרך המתנדבים, והקשה בפסקי הר"מ דקי"ל הכא כרבנן ובמנחות כר"ש ועי"ש, ובפירו"ת תמה עוד משמעתין דפליגי לענין שאלה, ובעיקר קו' הקה"י לכאו' לא דמי למנחה משעורים דאין כזו מנחה, והוסיף דברים שאינם מענינו, משא"כ הכא כך הוא קבלת נזירות.

בהא דמבואר בסוגיין דיש שאלה על יין לחודי', הקשו מזה על דרכו של המהרי"ט דקבלת נזירות הוא קבלת תואר וקדושת נזיר, והתורה אסרתו בדיני הנזיר, א"כ מאי שייך שאלה מדבר אחד, ויש להקשות בנוס"א להמבואר באבנ"מ תשו' כ"ב (ד"ה ומעתה) שכתב דלמהרי"ט חשיב שאיסורי נזיר ליתא בשאלה דהשאלה היא על תואר נזיר. [ויל"פ עפ"ז בדברי הר"מ דס"ל דלא מהני שאלה, להמבואר באבנ"מ דהוא מחלוקת הסוגיות, והר"מ ס"ל דחשיב ליתא בשאלה] וביותר ק' להמבואר להלן מדברי הגר"ח בביאו"ד דשמעתין, וכבר שאל הגרי"ד להגרי"ז שאין כאן קבלה של איסורים ולא השיבו, ויל"פ בזה.

**בתוד"ה** לרבנן (בע"א) ה"נ סברי רבנן וכו' פי' תוס' דלרבנן הוא מדין נדר שהותר מקצתו הותר כולו והיינו הא דחל ההיתר על מקצתו ע"ז י"ל כמשנ"ת לעיל דיש כאן שאלה על מקצת מהנזירות, וחשיב שאלה, והתוס' באו לבאר מדוע הותר כולו, והא דלא אמרינן להיפוך דכיון דהוא נזיר במקצתו ממילא יהא נזיר בכולו, הי' מקו"ל דהלכתא הוא דהותר מקצתו הותר כולו, אכן בפשטות השמועה בנדרים דף כ"ה דהדין הותר מקצתו הותר כולו, הוא מדין טעות ולאו הלכתא היא דהותר כולו, וא"כ יקשה דהכא אדרבה נימא שייאסר הכל, אמנם אשכחן בדברי קמאי דהותר מקצתו הותר כולו הוא דין היתר ולא מדין טעות וכמו שהאריך ידידי הרב המו"ל חי' רע"א נדרים דף כ"ז, ועמשנ"ת בנדרים. וכבר נתבאר דלחכמים אין הביאור דנזיר במקצת הוא נזיר בכל, אלא דקבלה במקצת הוא קבלה על הכל, וא"כ שפיר י"ל דאם הותר מקצתו הותר כולו. דבטל כל הנדר, משא"כ כשנדר רק מיין נעשה נזיר לכל ויעויין בכ' הגרי"ז שמבואר כן.- ע"ע משנ"ת במשנה מהתוס' חדשים בשם המהריק"ש דמיירי שאומר אילו הייתי יודע שלא יתירו לי יין לא הייתי נודר, וצ"ב א"כ מ"ט דר"ש דלא הוי התרה.

**בא"ד** ור"ש ס"ל אפי' למ"ד הותרו כולן וכו' מקשים דלר"ש לא הותר מקצתו, וא"כ מאי שייך כאן דינא דהותר מקצתו הותר כולו, ועקר"א. ויעויין ברבינו אברהם מן ההר שאזיל ע"פ דרכו בפ"ק דלר"ש חל חצי נזירות.

כל מאי דאמרינן בשמעתין דלר"ש לא מהני שאלה, היינו כשאינו נשאל אלא מדבר א', ואינו אומר שלא הי' נודר, דלכאו' אם הי' אומר שלא הי' נודר בודאי מהני שאלה, דאל"כ אטו לר"ש אין שאלה בנזירות אא"כ מתחרט מחרצנים וזגים, והרי אינם מאכל אדם, וע"כ דכל שמתחרט מעיקר הנזירות מהני לכו"ע, והכא כשאינו מתחרט אלא מדבר א', וצ"ב דממ"נ אם חפץ שישאר נזיר אע"פ שנאסר בדבר זה, א"כ מדוע בא לחכם, הרי החכם יתיר לו את נדרו, ובהכרח דמחמת דבר זה מתחרט מכל הנדר, ואפשר שאין לו חרטה מכל הנדר, ומתחרט מדבר א', ולא איכפת לו שיתירו לו את כל הנדר.

**בגמ'** ואבע"א בנדרי אונסין קא מיפלגי ופי' תוס' שהאונס הוא שאינו יכול לחיות בלא יין, וכ' דבא האונס לאחר הנדר, וברא"ש האריך וכ' בסו"ד שאמר הריני נזיר לזמן ידוע שאז יתחיל נזירותי וקודם הגעת הזמן אירע לו אונס, וכן דעת הריטב"א בנדרים שם דנדרי אונסים הוא רק כשהאונס קודם שחל הנדר, ועי' או"ש פ"ט מגירושין מש"כ ללמוד מדברי הרא"ש. וע"ע ברש"י ב' פירושים, ועי' בשו"ת מים עמוקים (נדפס בתורת הראשונים) שהביא ד' רש"י והאריך בזה.

**בגמ'** ובפלוגתא דשמואל ור"א מקשים דא"כ במציעתא יודע אני שיש נזירות אבל איני יודע שהנזיר אסור ביין מ"ט אין כאן היתר דנדרי שגגות, ומ"ט דחכמים ודוחק לחלק בין נדרי שגגות לנדרי אונסים, ועוד דהר"מ מפרש הכא ג"כ מדין נדרי שגגות. ובמחנ"א נדרים סו"ס ג' הביא למהרי"ט שעמד בזה, ותי' דברישא דאומר לא הייתי יודע שהנזיר אסור ביין הו"ל דברים שבלב, אבל בסיפא שאומר שאיני יכול לחיות בלא יין או שאני קובר את המתים הרי עדיו עמו, והסכים לזה המחנ"א, והיינו דבמציעתא הוא מדין פתח וצריך התרת חכם דהוא דשב"ל, אבל בסיפא הוא אומדנא דמוכח. [ויעוי"ש במחנ"א ד"ה הן מש"כ דבנדרי הקדש לא נאמר דין האדם בשבועה] ונתבאר לעיל דמוכח מהמהרי"ט ומחנ"א דחכמים מודו בכה"ג שיש אומדנא שאין כוונתו לנדר שאינו נדר.

עוד ק' מה מועיל שיש היתר נדרי אונסין על היין, אבל מאחר שיש כאן נדר על תגלחת וטומאה הרי נעשה נזיר לכל, וברא"ש עמד בזה, וכ' לחלק בין אונס לבין אם לא קיבל עליו עי"ש. ובחזו"י פ"ב ה"א (ד"ה ויש) כ' לחדש משום דעל מה שהוציא מפיו ואמר הריני נזיר מתגלחת לא הי' אנוס ומקרא מיין ושכר ילפינן שמכח דיבורו זה הוא נזיר מכל וכל דקדוקי נזירות עליו עכ"ד, והקשה ע"ז מדינא דשמעתין וכמש"כ הרמב"ם פ"א מנזירות הט"ו אמר יודע אני שהנזיר אסור בכל אלו אבל היה בדעתי שמותר לי אני לשתות היין מפני שאיני יכול לחיות בלא יין או מפני שאני קובר את המתים ה"ז אינו נזיר מפני שאלו בכלל נדרי שגגות שא"צ שאלה לחכם [ובהשגות א"א בגמ' אמרו שהן נדרי אונסין וכן עיקר] עכ"ד, ולא אמרינן דכיון דמדבר א' הוא נזיר הרי הוא נזיר מהכל, ותי' החזו"י דכל הדין דאין כאן נדרי שגגות נתחדש בקרא דמיין ושכר יזיר, וזה כשהיתה טעותו בעיקר הקבלה, משא"כ הכא דטעותו שיתירו לו יין, בזה שפיר הוא בכלל נדרי שגגות.

והנה כ' הרמב"ם בפ"א מנזירות הי"ד נדר בנזיר ואמר לא הייתי יודע שהנזיר אסור ביין או בטומאה או בתגלחת ואילו הייתי יודע כן לא הייתי נודר ה"ז נזיר וחייב בכולן ויעוי"ש בהשגות הראב"ד ובכס"מ דמבואר בדעת הר"מ דאף אם נשאל על א' מהם לא הותר כולו, ובהלכה ט"ו כ' הר"מ דאם הי' סבור שיתירו יין מפני שאינו יכול לחיות בלא יין ה"ז נדרי שגגות, ובחזו"י ביאר ע"פ דרכו דבהלכה י"ד הוא טעות בעיקר הקבלה, וע"ז נתחדש דחל הנדר משא"כ בהלכה ט"ו, וכ"ז צ"ע.

ובכתבי הגרי"ז ביאר בשם הגר"ח דבהלכה י"ד שלא היתה קבלה להדיא על יין אלא דחל עליו מדין נזיר בדבר א' ה"ז נזיר בהכל לא מהני טעות ושגגה ופתח מן היין כיון דחל עליו ממילא דכל שלא נתכוין מעיקרא לקבל אין זה ממעשה הנדר, משא"כ בהט"ו שקיבל על יין אלא הי' סבור שיתירו לו בזה הוי שגגה בעיקר הנדר, ודין נדרי שגגות וכן שאלה הוא על מעשה הנדר, ובזה ביאר הגר"ח הא דכל פתח אין בו היתר מדין נדרי שגגות, דפתח הוא מצד אחר, ונדרי שגגות הוא בעצם הנדר, ולפ"ז י"ל דאזדו הר"מ והראב"ד לשיטתם, דהר"מ ס"ל דהתירא דהכא הוא מדין נדרי שגגות, ובהכרח צריך לחלק דדינא דחכמים דנדר מדבר א' ה"ז נזיר, אין הביאור דהכל מכלל הנדר, וע"כ ס"ל ה"ה לענין שאלה דלא מהני שאלה על מה שלא נדר וכמבואר בדבריו בהלכה י"ד, אבל להראב"ד דהכא טעם ההיתר משום נדרי אונסים י"ל דאין מקור לכ"ז [ודלא כמש"כ לעיל דאין לחלק בין נדרי שגגות לנדרי אונסים] ואשר ע"כ ס"ל ג"כ דמהני שאלה.

ומבואר דלחכמים לא חשיב שהנדר מהכל, אלא הוא דינא דממילא דנעשה נזיר לכל, ומ"מ אינו דין שאם הוא נזיר במקצת הוא נזיר בהכל דא"כ אין לחלק בזה. ויל"ע בנדר ליום א' דנעשה נזיר לכל האם ג"כ להא דמיא ואם ישאל על ימים שלא הוציא בפיו לא יהא לו היתר שאלה, וכמו"כ במקדיש דבר שהנשמה תלוי' בו דחל קדושה בכולה, יל"ד דלא יועיל שאלה אם יש לו חרטה ופתח משאה האיברים.

ולפמשנ"ת נמצא דאין סתירה מדברי הגמ' דלחכמים מהני שאלה מחדא, ומדברי הר"מ נראה דלא מהני שאלה וכמש"כ הראב"ד והכס"מ, דהגמ' מיירי כשנשאל בדבר שנדר ממנו, והר"מ מיירי שנשאל בדבר שלא נדר ממנו, וצ"ב דהר"מ כ' דאומר אילו הייתי יודע לא הייתי נודר, א"כ השאלה היא על כל הנדר.

כתב השערי יושר שער ה' פכ"ד (עמ' צז ד"ה ונלענ"ד) ללמוד משמעתין במקדיש בהמה לשלמים דולדה ג"כ שלמים אינו יכול לישאל על הולד, דכשם שמבואר בשמעתין דבעינן שיתחרט על סיבת הנדר, ואשר ע"כ לר"ש בעינן שישאל מהכל, ה"נ כיון דקדושת הולד הוא דינא דממילא מכח קדושת האם דחד גופא הוא, א"כ לא מהני ע"ז שאלה, ולפ"ז ה"ה שיש ללמוד במקדיש אבר מן הבהמה שהנשמה תלוי' בה דדינא דכולה קדושה לא יוכל לישאל מרגלה, כיון שאין זה סיבת הקדושה.

וילה"ע מדברי הר"מ פט"ו ממעה"ק ה"א דכתב הדין דאין חזרה בתוכ"ד בהקדש באומר על הבהמה שהיא שלמים ותוכ"ד אמר ולדה עולה דאין תוכ"ד בהקדש, ולהשער"י הא י"ל דבכה"ג לא מהני שאלה, וע"כ לא מהני חזרה תוכ"ד דהוא מדין שאלה וכמשנ"ת בריש פרקין, ויש לחלק דבהקדש א"צ לדין שאלה אלא לדין חזרה.

ולדברי הראב"ד דיכול לעשותו פתח לנדרו, ק' למ"ל פתח ה"ז טעות מעיקרא, וליהוי כנדרי שגגות שא"צ פתח, ומ"ש מסיפא דא"צ התרת חכם, וכ' החזו"א סי' קל"ח ס"ק ו' (ד"ה והר"מ) דהכא פשע טפי דזיל קרי בי רב הוא ומי שלא חש לדקדק ולדעת כל איסורי נזיר ע"כ ויתר בדעתו לירד לכל דיני נזירות וכו' עי"ש.

**שם** כתב הליקוטי הלכות דלישני קמאי ג"כ מודו דהוא נדרי אונסין או שגגות אלא דס"ל כרב אסי דאמר דצריכין שאלה לחכם, ולפ"ז מש"כ בתוד"ה נדרי הבאי להקשות דלא דמי שמעתין לדרב אסי צ"ל ג"כ לשינויי קמאי, וברשב"א בנדרים כא: כ' דהלכה דארבעה נדרים א"צ שאלה לחכם, דחכמים ס"ל כשמואל דא"צ שאלה, ולהליקוט"ה כ"ז הוא ללישנא בתרא, אבל ללישני קמאי כו"ע סברי דצריך שאלה לחכם. ובמאירי כ' דהלכה כחכמים וכ"ש שפסקנו הותר מקצתו הותר כולו, וצ"ב אי כונתו דלכו"ע הותר מקצתו ופליגי אי הותר כולו, ואינו מוכרח, ועי' ראמ"ה. ובחזו"א סי' קל"ח ס"ק ו' (ד"ה י"א) כ' בלישנא קמא וז"ל וטעות זה שטעה שסבר שחכמים יתירו לו אינו טעות גמורה למחשב כנדרי שגגות דמ"מ ירד לספק עכ"ד ועי"ש.

**בגמ'** ור"ש כרב אסי ק' מ"ט במציעתא לא בעי שאלה לחכם, וצ"ל עדיפא מנדרי שגגות.

**בתוד"ה** נדרי הבאי א"נ מייתי היכא דאין פיו ולבו שוין הק' הרע"א תמוה לי דמה בכך דאינן שוים הא אף לפי הלב שאינו רוצה להיות נזיר מיין, הא מ"מ לענין חרצנים ותגלחת הוא פיו ולבו שוים וממילא נזיר בכולה וצע"ג עכ"ד.

יל"ע לדברי תוס' והרא"ש בחד תירוצא דמייתי דכל שאין פיו ולבו שוין בעי שאלה לחכם, צ"ע דבכ"מ שאין פיו ולבו שוין א"צ שאלה לחכם, וכן העירוני בדבר הגר"ח שהובא בחי' מרן רי"ז הלוי דבתנאי הוא מדין אין פיו ולבו שוין וא"צ שאלה לחכם.

**הרי עלי לגלח נזיר**

**במשנה** הריני נזיר ועלי לגלח נזיר יש לחקור בהך דינא דהרי עלי לגלח נזיר האם הפי' דמתחייב בקרבנות נזיר, אלא דאינו יכול להביאם לעצמו שאינו נזיר, ואומר שיגלח נזיר אחר, או"ד דהוא חיוב לגבוה להביא קרבנות לגבוה, אבל אין הגדר דמחוייב בקרבנות נזיר, והכי מסתברא דכיצד יתחייב בקרבן נזיר אם אינו נזיר, ויתכן עוד דהרי עלי הוא נדרי איסור ואינו נדרי הקדש, והארכנו לעיל ט: בדברי הרע"א בגלהש"ס, ונתבאר שם דבפשוטו הוא נדרי הקדש.

וכיו"ב יש לחקור בהא דאיתא בחולין כט: דמתנדב אדם לחמי תודה לפטור תודתו של פלוני, האם ג"כ הגדר דמתחייב בלחמי תודה, ומאחר שאין לו תודה, אשר ע"כ חיובו הוא לפטור חובתו של פלוני, או"ד דהוא חיוב לגבוה.

ומדאשכחן שיכול אדם להתחייב חטאתו ואשמו של פלוני וכדאיתא בערכין דף כ"א וכמש"כ הר"מ פי"ד ממעה"ק ה"י מוכח דהוא חיוב לגבוה, דהרי א"א לאדם להתחייב חטאת כשאינו מחוייב ובהכרח דהוא חיוב לגבוה [ודעת רש"י בתמורה כו. דאפשר להתחייב חטאת אע"פ שאינו מחוייב, והיא בכלל חטאות המתות, ועי' אמרי בינה נדרים סו"ס ג' שהביא מדברי רש"י והמפרש בכמה דוכתי בזה].

ובעויו"ט סי' פ"ז כ' לחדש דכל מה דאשכחן דיכול אדם להביא קרבן עבור חבירו הוא רק קרבן שמחוייב בו, כגון חטאת ואשם, ואף בעולה משכח"ל בעולת ראי' ונזיר, וכן שלמים משכח"ל בשלמי נזיר, אבל מי שנדר להביא קרבן חייב להביאו בעצמו, ואין אחר יכול להביא בעבורו, ומה"ט מי שנדר להביא נרות לבהכנ"ס אין אחר יכול להביא בעבורו, וצ"ע ע"ד מרש"י ביומא נ: זבחים ו. מנחות עג: דמבואר דאף בנדר יכול אדם להפריש עבור חבירו, ושמעתי שהגרי"ד דקדק מרש"י דאם אינו מחוייב קרבן אינו יכול להפריש שיעלה לחבירו, דבעינן שחבירו יהא מחוייב בדבר.- ע"ע לעיל ג: בתוד"ה צפורי דמתנדב אדם צפורי מצורע עבור חבירו, והבאנו להגרי"ז שנתקשה בזה דצפו"מ חולין הם וכיצד מתנדב עבור חבירו.

ובמשנ"ת דהחיוב לגבוה, יש להוכיח כן מהא דהמתחייב בקרבן עולה ויורד של חבירו, דין עני ועשיר נקבע כיד המקדיש ולא כיד המחוייב כדאיתא בערכין, וע"ע טו"א ר"ה ו. במלואים לענין בל תאחר.

בירושלמי (סוף הלכה ה') מספק"ל האם יכול להתחייב לגלח נזיר שעדיין לא קיבל על עצמו נזירות, מי אמרינן דאין אדם מתחייב דשלבל"ע או לא, ולכאו' בשלמא אי נימא דהוא חייב לחבירו ע"כ יש לדמותו לדשלבל"ע, אבל אי החייב לגבוה, אלא מפרש למי יתננו לכאו' לא הוה דשלבל"ע, ומשמע דיסוד החיוב דחל לחבירו, ובירושלמי פשיט מהא דיכול אדם להסתלק מנכסים שלא באו לעולם, ואמרו די"ל דאה"נ סובר הירושלמי דהחיוב הוא לגבוה, אבל מאחר שמתנה בדשלבל"ע לא מהני דלא סמכה דעתי', וע"ז פשיט מסילוק דמאחר שאי"צ בעלות בנכסים כדי להסתלק, אין בזה חסרון דשלבל"ע, ועמשנ"ת בב"ב מט. עוד בכיו"ב.- ובעיק"ד הירושלמי הקשו הקר"א ובחי' ר' מאיר שמחה ע"ד הר"מ פ"ו מערכין ה"א וב' דיכול אדם להתחייב דשלבל"ע להקדש, וא"כ כ"ש הכא דעיקר החיוב הוא בעולם, ובירושלמי מבואר דמהני רק כדין סילוק, ומשמע דאם עיקר החיוב בדשלבל"ע לא מהני, ועי' או"ש פכ"ב ממכירה ה"י (ד"ה וגוף).

ובמה שדן הירושלמי דא"א להתחייב בקרבנות נזיר שלא בא לעולם, העירוני דכ"ז באומר קרבנות נזיר פלוני, אבל אם אמר קרבנות נזיר סתמא, י"ל דבכה"ג כיון דבידו לידור בנזיר ולהביאם לחובתו, וכמבואר בירושלמי דאם אמר קרבנות נזיר סתמא יכול להביאם לעצמו, וכל שבידו אין בזה משום דשלבל"ע.

עוד יש ללמוד מדברי הירושלמי דא"א להפריש קרבנות נזיר קודם הנזירות, דאל"כ מדוע לא יוכל להפריש אע"פ שחבירו עדיין לא נדר בנזיר, וי"ל דכל הדין דיכול להפריש עבור חבירו הוא כשחבירו מחוייב וכמשנ"ת, והכא שחבירו עדיין לא נדר בנזיר ואינו מחוייב, ואין לומר דמ"מ לא יוכל להפריש קרבנות קודם הנזירות דהו"ל דשלבל"ע, ועד כאן לא מספק"ל בירושלמי אלא להתחייב בקרבן, אבל להפריש הקרבן י"ל דלא מהני משום דשלבל"ע, דע"ז י"ל כמשנ"ת דבידו לידור בנזיר ולהפריש קרבן, וברא"ש לק' יג. מבואר דאפשר להפריש קרבן אע"פ שעדיין לא נדר בנזירות, ובעזה"י יבואר שם.

ויש להסתפק האם יכול לידור קרבנות נזיר טמא לחבירו קודם שנטמא, והסב' לחלק דחלוק ביסודו קרבן נזיר טהור מקרבן נזיר טמא, דנזיר טהור הוא מכלל חיובו, דחיובי נזיר הוא שנאסר בכמה דינים ומתחייב בקרבן, אבל קרבן נזיר טמא אינו מדיני קבלת הנזיר, אלא דמאחר שנטמא חייב בקרבן, וראי' לדבר מהא דאשה שהפר לה בעלה מביאה קרבן טומאה ולא קרבן טהרה, ועמש"כ לעיל ג: תוד"ה כגון ובמקור ברוך ח"א סי' י"א (ד"ה וכבוד) ובמכתב שנדפס בסוה"ס (עמ' 127), חזו"י פ"א מתמורה, סה"ז להגרי"ד ז'ולטי בחי' להל' נזירות, שמועת חיים יומא פ"ג סי' ל"ח ערכין פ"ד סי' א'.

כתב הרמב"ם בסה"מ מצוה קי"א ואתה תמצאם ברוב המקומות יקראו הבאת בקרנות תגלחת ובביאור אמרו במקומות מהמשנה הריני נזיר ועלי לגלח נזיר.

**במשנה** ואם היו פקחים מגלחים זא"ז צריך לבאר מדוע אינו יכול לגלח את עצמו, דכשם שאחר יכול לגלחו אע"פ שהוא עצמו ג"כ חייב בקרבנות, כך יוכל לגלח את עצמו.

העירוני מדוע נשנה דין זה בנזיר הא ד"ז הוא בכל הקרבנות דמביא אדם קרבן שיתכפר בו חבירו. ויעויין פתחי נזיר פ"ח הי"ח בפתח הביאור שצידד דבכל הקרבנות אינו יכול להתחייב בסתמא אא"כ מתחייב לאדם מסויים, משא"כ בנזיר נתחדש דיכול להתחייב בסתמא ועי"ש עוד באורך. ובפשוטו י"ל דקתני לה משום המשנה בדף יב: ודוק.

**בגמ'** מדקאמר ועלי לגלח ש"מ ואני על תחילת דיבורא משמע כ' הרש"ש ק"ל דלמא לעולם ואני אסיפא משמע וש"ה כיון דאמר אחריו ועלי גלי אדעתי' דואני דאמר הוא ארישא דכה"ג אמרינן בשבועות (כג) גבי שלא אוכל ושלא אשתה ע"ש עכ"ד, [ויעויין כיו"ב ברש"ש ב"ב עב., וכ"ה בצ"ק ערכין יד:] ולכאו' ילה"ע דבשעת מעשה הו"ל דברים שבלב, ומה יועיל מה שפירש אח"כ, וכיו"ב כ' תוס' בגיטין לב. דלא מהני הוכחה אח"כ, וי"ל דהכא הוא תוכ"ד, ועי' חי' ר' אברהם מן ההר, וע"ע להלן בסמוך מדברי המהר"א ששון.

**בגמ'** ארישא או אסיפא הקשה הקר"א דכיצד קאי ארישא הרי עבר כדי דיבור וכ' דכיון דלא הפסיק הראשון מלדבר יכול השני להתפיס בו, ודבריו מחודשים דהרי הראשון קיבל ב' דברים ונסתלק מנדר הראשון.

**בגמ'** ואני אכולי' דיבורא כתב בג' מהרש"א איתא בירושלמי באומר הריני נזיר ק' יום ושמע חבירו ואמר ואני זה נזיר ק' יום וזה נזיר ל' יום עד שיאמר הריני כמותו הריני כיו"ב ואמרי' אפלגי' דיבורי' על הריני נזיר אמר ואני לא על ק' יום, ועי' תשו' זרע אברהם חיו"ד סי' י' עכ"ד, ועי' קר"א משכ"ב, ובחו"י סי' ט"ו (יג- ב מדה"ס) כ' במי שנדר ע"ד רבים ושמע חבירו ואמר ואני האם אמרינן דאכולי' דיבורא משמע והו"ל ג"כ נדר שאין לו התרה, או אפלגא דיבורא משמע וכ' לדמותו לשמעתין, ודחה דשאני הכא דכולה חד דיבורא, ולכאו' יש לדמותו להירושלמי, דהוא ג"כ חד דיבורא, וע"ע ר"מ פ"ב מנזירות ה"ה דמיירי התם בחד דיבורא. ובעזה"י יתבאר עוד בענין זה לק' יב: כא..

כתב הרמב"ם פ"ח מנזירות הי"ט האומר הריני נזיר ועלי לגלח נזיר ושמע חבירו ואמר ואני הרי חבירו נזיר ואינו חייב לגלח נזיר אחר שהרי לא התפיס עצמו אלא בנזירות עכ"ד, מבואר מדברי הר"מ דלאו הלכתא הוא דאתחילת דיבורי' אלא דטפי מסתבר למימר דקאי על הנזירות, ובטעמא דמילתא מבואר במאירי (ד"ה וממה) וז"ל ומ"מ יראה לי שאין תכלית הענין ראשון דוקא אלא אותו שלשונו נופל עליו יותר בדקדוק שהרי ואני נופל יותר על היותו נזיר מקבלת הבאת קרבנות נזיר אחר ולשון ועלי מורה יותר קבלת הבאת נזיר אחר מקבלת נזירות של עצמו וכו' עכ"ד, וע"ע בפי' ר' אברהם מן ההר, וע"ע קרית ספר שמבואר כן, ולפ"ז בדינא דהירושלמי הנ"ל באומר הריני נזיר ק' יום ושמע חבירו ואמר ואני, אין זה שייך לסוגיין, דהכא הסב' דקיבל נזירות ולא קרבנות נזירות, משא"כ בירושלמי שפיר י"ל שקיבל כל דבריו של ראשון.

ובתורת אמת למהר"א ששון סי' קמ"ו (ציינו הרע"א בג' הר"מ) נשאל בשכיב מרע שאמר ליתן סך מעות לבתו, ושאלו את השכ"מ האם בירושה ותפסיד חלקה בירושה בשאר הנכסים. או במתנה והשיב לא לא, ודן שם האם מפרשינן דקאי על שני הדברים, או על דבר אחד, וכמו"כ דן בשמעתין באומר ואני ואני, ומתבאר מדבריו דע"י שהוסיף עוד ואני מפרשינן דכוונתו על סוף דבריו, וי"ל דמפרשינן ואני השני על סוף דבריו. ויעויין בית הלוי ח"א סי' נ' מש"כ לפשוט ספק זה ממשנתינו.- ובעיק"ד המהר"א ששון דלמד משמעתין לאמירת שכ"מ, הוא דלא כמשנ"ת בר"מ דהכא הוא סב' דתולים שכוונתו לקבלת נזירות. וצ"ע דהמהרא"ש פשט זאת משמעתין ומדברי הר"מ, ויל"ע בכ"ז מדברי הר"מ פ"ב מנזירות ה"ה, ושם מבואר דאזלינן בתר תחילת דבריו, ובעזה"י יבואר להלן.

**דף י"ב ע"א**

**בסוגיא דצא וקדש לי אשה סתם**

**בגמ'** ארי"צ בר יוסף אריו"ח האומר לשלוחו צא וקדש לי אשה סתם אסור בכל הנשים שבעולם, והב"ח גרס ומת השליח, וכ"ה בגיטין סד., ומבואר דאם השליח קיים לא נאסר בכל הנשים, והיינו כדפירש"י בגיטין שם דלא חזר שלוחו לומר לו פלונית קדשתי לך או לא קדשתי לך שום אשה, וצ"ב מ"ט נאמן השליח לומר כן, הא ע"א אינו נאמן בדבר שבערוה, ושמא י"ל דכיון דמסור בידו נאמן אף בדבר שבערוה וכמש"כ החזו"א סי' נ"ט ס"ק כ' דבמסור בידו נאמן בדשב"ע, ועוד יל"פ בזה ע"פ המשנה בקידושין סג: בקדשתי את בתי ואיני יודע למי קדשתי' ובא א' ואמר אני קדשתי' נאמן, ויש לחלק דהתם אין הנידון על האשה שהיא הדבר שבערוה אלא על האיש, משא"כ הכא דבא להעיד בדשב"ע ואכמ"ל.

והמחוור בזה דכל הטעם דחוששין שמא קידש הוא משום חזקה שליח עושה שליחותו, וכל שבא ואומר שלא קדשתי, או שקדשתי את פלונית אין לנו לחוש עוד שמא קידש אחרת.

ובריב"ש בתשו' פ"ב נשאל בראובן שעשה שליח לקדש לו בעיר אחרת ואותו שליח קדשה לראובן כדת וכראוי ובאו לכאן ואומרים שנתקדשו האם הם נאמנים, והשיב בתו"ד וז"ל בנדון זה ג"כ השליח במקום הבעל קאי דשלוחו של אדם כמותו וה"ז כאילו הבעל עצמו אומר שנתקדשה ואין אנו צריכים בזה לחזקת שליח עושה שליחותו כי הטעם ההוא לא נזכר אלא כשאין השליח לפנינו ולא ידענו אם עשה שליחותו אם לאו וכו' עי"ש. [ויעוי"ש שכתב שמ"מ אם קדשה אחר חוששין לקדושי שניהם דאין דשב"ע פחות משנים ואין חזקת שליח עושה שליחותו מספיק לבטל קדושי שני, והובאו דבריו ברמ"א סי' ל"ה סעי' ג'].- ובעיקר גירסת הב"ח יעויין באורח מישור שעמד בזה דהכא לא קאמר ומת שליח, ויעויין בשבט סופר סי' ט"ז מש"כ לפלפל וביאר ג"כ הא דהכא קאמר לה ר' יצחק בר יוסף משמי' דריו"ח, ובגיטין קאמר רי"צ ולא משמי' דריו"ח עי"ש.

**בגמ'** חזקה שליח עושה שליחותו ק' למ"ל חזקה תיפו"ל דמיתסר מספק, וכ' הט"ז סי' ל"ה ס"ק ט"ו דאל"כ אפשר להתיר מדין ס"ס שמא לא קידש כלל ואת"ל קידש שמא לא זו היא, ועי' ב"ש ס"ק כ"ח שהשיגו שאין כאן ס"ס, ועי' בהגהת הט"ז שתי' ד' הט"ז, וע"ע במקנה שם מש"כ לבאר מדוע הוי ס"ס, ועוד כ' דלדברי תוס' דהוא קנסא, הוא רק משום שיש חזקה שליח עושה שליחותו וכמש"כ תוס' בגיטין סד., ועי"ש שתי' קו' הט"ז באופ"א, ובבית מאיר סוף סעי' י"א תי' דאיכא לאוקמה בחזקת היתר, אבל מאחר דאיכא חזקה שליח עושה שליחותו דודאי אחת נתקדשה לו ונאסר בקרובות לא שייך חזקת היתר ודוק.

**בתוד"ה** אסור ולר"ת דהנשים נאמנות וכו' התוס' בגיטין סד. כ' דאין הקרובות נאמנות דלא סמכינן אדיבורא בעלמא, ובחלקת מחוקק סי' ל"ה ס"ק כ"ה ובב"ש שם ס"ק ל' פי' דאינם נאמנות משום קנסא, אבל לדעת הר"ן והרמב"ן (הובא להלן) דהאיסור מדינא שפיר נאמנות, והבית מאיר הק' ע"ד דבתוס' בגיטין כתבו כן קודם שכתבו דאיסורא מטעם קנס.- ועיק"ד תוס' צ"ב דא"כ יבואו הקרובות ויאמרו שלא נתקדשו, ובגיטין פי' תוס' אדיבורא לא סמכינן אלא מדנתקדשו מוכח דלא נישאו, אך מדהקשו מיתומה משמע דאם אביה קיים הוא נאמן וצ"ע.

ובשאילתות שאילתא י"ז כתב דהנשים מותרות כדינא דתנן בקידושין סה. האומר לאשה קדשתיך והיא אומרת לא קדשתני הוא אסור בקרובותי' והיא מותרת בקרוביו, וכ"ה בבה"ג הל' קידושין [וכעי"ז הוא בשמ"ק בשם הרי"ץ] וכ' ההעמק שאלה דמוכח מדבריו דאיהו מיתסר מדינא ולא מקנסא, דאי מקנסא וכתי' התוס', א"כ פשיטא שהם מותרות, ובביאו"ד השאילתות י"ל דהשולח שליח סומך עליו שיקיים שליחותו, וע"כ כלפי דידי' איכא חזקה שליח עושה שליחותו, אבל כלפי אדם אחר ליכא חזקה זו, וכ"נ בדברי התורי"ד, ומתבאר בדבריו דמטעם זה כל הנשים מותרות, דכל החזקת שליח עושה שליחותו הוא רק לו שהוא שלחו עיש"ה, עוד ראיתי לבאר דבאופן שלא ידעינן ששלח שליח אלא על פיו, בזה דמי לדינא דאומר קדשתיך. ועי' היטב בספר הישר שכתב דהוא אסור משום דשוינהו חתיכה דאיסורא, והם מותרות, וס"ל דהוא קבוע מדינא.

העירוני בד' תוס' והראשונים דהקשו מ"ט כל הנשים מותרות לינשא, ומדוע לא הוקשה להם ממעשים בכל יום שאדם יודע שנתקדשו נשים בעולם ואינו יודע מי הם, א"כ ייאסר לישא אשה שמא היא מקודשת, ומה נוסף במעשה קידושין זה.

**בא"ד** [וא"ת] וליהוי איסורא דאורייתא דהו"ל קבוע התוס' הו"מ לאקשויי לר"ל דמותיב לריו"ח וס"ל דשרי, והא ליתסר מדאורייתא משום קבוע.

**קבוע שאינו ניכר**

**בא"ד** וי"ל דלא אמרינן קבוע כמחצה דמי אלא כשהאיסור ניכר לעצמו הש"ך יו"ד סי' ק"י ס"ק י"ד כתב דקבוע אע"פ שאינו ניכר יש לו דין קבוע, והדגול מרבבה כ' דבתוס' דידן לא משמע כן, ועי"ש בפמ"ג אות ל"ז (ד"ה והנה) מש"כ דהכא האשה יודעת ולדידיה הוא ניכר עי"ש, וכן תמה בס"ק י"ד (ד"ה ואני) דהכא ניכר לשליח ואף אם הוא מת, מ"מ הא ניכר לאשה, ובבינת אדם שער הקבוע אות ב' הוסיף להקשות דהרי קידש בפני עדים וא"כ הוא ניכר לעדים, והביאו דכן הוא בכמה ראשונים שנדמ"ח עי' חי' ר' אברהם מן ההר ור"פ הכהן דחשיב קבוע הניכר, וע"ע בפסחים ט: תוד"ה היינו ובזבחים עג: ד"ה אלא בדין קבוע שאינו ניכר, ועוד נתבאר בזה להלן בדברי הרמב"ן. וק' דבזבחים עג: קאמר בתערובת של בע"ח דהו"ל קבוע, ופי' הר"ן בחולין פי' גיד הנשה (לג: מדפי הרי"ף סוד"ה ובנמצא) דבע"ח חשיבי ולא בטלי והו"ל קבוע, ומה"ט בע"ח לא בטלי ולא אזלינן בתר רובא, וקשה דהרי אינו ניכר, וכ' החזו"א סי' ז' ס"ק ב' (ד"ה ובמלחמות) וז"ל [ואין לדמות לבע"ח דהכא אין על הקרובה או הפסול שם איסור על הגוף אלא שנפיק מיני' דינים על מעשה האדם, שאסרה התורה מעשה הקיחה של הקרוב ושל פסול] עכ"ד, והיינו דחשיבות דקבוע דרבנן הוא רק כשהאיסור בחפצא, משא"כ הכא כ' החזו"א שאין איסור על הגוף אלא אסרה התורה מעשה הקיחה של הקרוב.

ובשערי יושר שער ד' פ"י (ד"ה אמנם) תמה ג"כ בהאי קושיא מהגמ' בזבחים, וכ' דתוס' נחלקו על הר"ן וס"ל דבאמת אין כאן קבוע, ואין כוונת הגמ' בזבחים לדין קבוע, אלא לדין דבע"ח לא בטלי, והא דבכל תערובות של בע"ח לא אמרינן דניזיל בתר רובא, משום דלא יתכן לומר שיוכל ליקח אחד ולומר שהוא מהרוב, דהרי יוכל למשוך כל א' ולומר שהוא מהרוב, וזה הרי לא יתכן, דהרי יש כאן בודאי א' שהוא אסור, אבל אם נפרש א' מהם, בזה מן הדין הוה שייך למיזל בתר רובא, אלא דאיכא גזירה שמא יקח מן הקבוע, דהיינו ממקום שכולם יחד, דהתם לא שייך למיזל בתר רובא, וכ' השער"י די"ל דכ"ז שייך בתערובות שכולם לפנינו ודנים על כולם בשוה, אבל בדינא דשמעתין שאין לפנינו כל התערובות יחד שהספק נופל על כל העולם וא"א לאדם א' לישא את כל הנשים שבעולם, וכל הספק הוא על האשה שמתרצית לינשא לו, וע"ז שפיר שייך למידן רוב, ואין כאן קבוע כיון שאינו ניכר, ובסוף הפרק כ' סב' נוספת לחלק בין בע"ח דלא בטלי לשמעתין, דבע"ח כיון דהספק על כמה בהמות שלפנינו, איכא למידן משום קבוע, וי"ל דכאן הוא קביעות של האיסור, אבל הכא שהספק על כל העולם, אין כאן חשיבות של קבוע לומר שכאן הוא מקום קביעות של האיסור, ובסה"ז אש תמיד (הובא בארזי לבנון) כ' הגרשש"ק עוד דכל הדין קבוע הוא כשידוע לנו שיש חתיכה אחת אסורה, והספק האם זוהי החתיכה האסורה, וזהו סיבת הספק, אבל כאן שהספק על כל א' מצד עצמה, אם נתקדשה לא שייך בזה דין קבוע, ויל"ע האם שייך בזה דין רוב כיון דיסוד הספק אינו מהיכן החתיכה, וי"ל דמ"מ שייך ג"כ הכרעת רוב לומר שאינה האשה שנתקדשה ואכמ"ל ודוק.

ובעיק"ד תוס' דאיסורא דידי' הוא קנסא שעשה שליח ולא פירש, הרמב"ן בהשמטות לגיטין סד. (בדפו"ח נדפס במקומו) והובא בר"ן שם הקשה כמה קו' ע"ד תוס' דפי' דהוא קנסא דמה איסור יש בזה וכי הי' לו לחוש שימות השליח ועי"ש עוד, [ובשמ"ק הוסיף הרי"צ להקשות מאליעזר עבד אברהם, שעשאו אברהם שליח לקדש בסתם, אלמא דאין בזה איסור והגאון רבי אברהם גניחובסקי זצ"ל (פנינים חיי שרה תשע"ו) תי' דלא הי' שליחות, דאברהם לא יכול לשלוח שליח, דאינו בעלים על יצחק, ובהכרח הוא ע"י זכי', ובכה"ג הרי יכול למחות וכמשנ"ת בגמ' להלן על קו' הנוב"י. עוד שמעתי לתרץ דאליעזר הלך עם אנשיו, ובכה"ג לא שמעינן דנחוש למיתת כולם, וא"כ הם יעידו את מי קידש.] ואשר ע"כ פי' דהאיסור הוא מדינא, [ולא נתפרש ברמב"ן האם אסורה מה"ת או מדרבנן, וכמש"כ הפמ"ג יו"ד סי' ק"י שפ"ד ס"ק י"ד (ד"ה והנה התוס') ודנו בזה האחרונים, והובאו להלן, וזה תליא אי קבוע שאינו ניכר אסור מה"ת, או דהכא הוא ניכר וכמשנ"ת דניכר לשליח ולאשה, וכ"כ החקרי לב סי' ק"ג, וכ"נ בבינת אדם שער הקבוע אות ב', והעירוני דהרמב"ן כ' דחששא בעלמא משמע שאין איסור מדינא, שו"ר בכו"ח דרעק"א סי' כ"ז שדן בזה במו"מ עם הבית מאיר, ועמד ע"ד הרמב"ן שכתב חששא בעלמא]. והא דהנשים מותרות הוא משום שבחזקת פנויות הן ואין חזקת שליח עושה שליחותו מוציאן מחזקה אבל הוא אסור בנשים שיש להן קרובות לפי שאין חזקה של קרובות שאינן באות לידון לפנינו מועלת לו, וד' הרמב"ן צ"ת מ"ש ממקוה שחזקת המקוה מועלת לאדם הטובל, וכן חזקת אם מהני לבת, וחזקת הסכין מועיל לבהמה, ה"נ חזקת היתר של הנשים יועיל לדידי', ועמד בזה הנובי"ק יו"ד סי' ו', ואשר ע"כ פי' הנוב"י שאין כוונת הרמב"ן לחזקת פנוי' דלאו חזקה אלימתא היא כיון שכל אשה עומדת לינשא, וע"כ לא מהני חזקתה כשאינה לפנינו, דדלמא אם היתה באה לפנינו היתה אומרת שנתקדשה, אבל כשבאה לפנינו מדאינה אומרת ואינה יודעת שנתקדשה חזקה שלא נתקדשה, ועי' כת"ס אהע"ז סי' ל"ג שדן בדברי הנוב"י בדין חזקה העשוי' להשתנות, ועי' בנין ציון סי' נ"ט ואמרי בינה הל' שחיטה סי' כ' (ד"ה הנה ראיתי) משה"ק בדברי הנוב"י.

ובבית מאיר אהע"ז סי' ל"ה סעי' י"א (ד"ה וכי) כ' בביאו"ד הרמב"ן וז"ל ולענ"ד סברת הרמב"ן היינו מפני שהכא החזקת פנוי' עיקרה יותר הכרחית להאחרת שתנשא לעלמא והיא בעלת בחירה ואפשר אלו היתה לפנינו לא היתה חפצה כלל לדון מכח חזקה זו להכי אמרינן שאין חזקה של קרובות שאינן לפנינו מועלת משא"כ בעניני חזקה שאינם בעלי בחירה ול"ל שום נפקותא בחזקה זו עכ"ד, ובאמרי בינה (שם) תמה מאד ע"ז, וע"ע חת"ס גיטין שם ובתשו' אהע"ז ח"א תשו' י"א (סוד"ה גרסינן) מש"כ בביאו"ד הרמב"ן.

ובאמרי בינה (שם ד"ה אולם) כ' דכל מאי דאשכחן דחזקת אם מהני לבת וכיו"ב הוא באופן שיכולים אנו לומר שלא נשתנה הדבר, אבל הכא דבודאי אחת נתקדשה אין כאן חזקת הגוף אלא חזקת דין, וחזקה זו אינה מועלת אלא לדבר עצמו, ולא לדבר הנגרר ממנו, ויש להוסיף דחזקת פנוי' אינה חזקת הגוף וכמש"כ תוס' בכתובות עה: סוד"ה אבל, ובזה לא מהני אלא במה שאנו דנים בו, משא"כ חזקת הגוף דהא מהני אף במקדש את האשה ע"מ שאין בה מומין שדנים חזקת הגוף, ולפ"ז צ"ל דמקוה הוא חזקת הגוף וכמש"כ הש"ש ורע"א בנדה דף ב' ודלא כהחמדת שלמה ואכמ"ל. ואזיל הרמב"ן לשיטתו ביבמות ל: שאין חזקת הערוה מועלת לצרה, כיון דאין זה חזקת הגוף עי"ש באורך, ויש לבאר דחזקת הגוף הוא הכרעה, ומהני לכל הנגרר אחריו, אבל חזקת דין הוא הנהגה, ומהני רק למי שבא לפנינו, ויעויין בכתבי הגר"ח (הנדמ"ח) בגיטין סד. דאזיל ביסוד הדברים כתי' זה. ועי' רש"י קידושין סו. דאין חזקת אמו של ינאי מועלת לינאי כיון שאינה לפנינו, ודברי רש"י התם הוא בתו"ת, וג"כ מבארים דבתו"ת לא שייך הכרעה אלא הנהגה, וראיתי להעיר דהרמב"ן שם נחלק ע"ד רש"י. וי"ל עוד בזה דכיון דבודאי אחת נתקדשה והספק מי נתקדשה, אף שנתבאר דיש בזה חזקה, ולא דמי לתערובות שאין חזקה, מ"מ י"ל דלא שייך בזה הכרעה רק הנהגה, וע"כ אינה מועלת כשאינן באות לידון בפנינו, דאין כאן הנהגה. עוד ראיתי לבאר דלא שייך כאן חזקת פנוי' כיון דאין יסוד הספק אם היא פנוי' או מקודשת, דאף אם היא מקודשת, מ"מ אם אינה מקודשת לו, הרי אין קרובתה אסורה, וא"כ יסוד הנידון הוא האם היא מקודשת לו, והן אמת דאם נכריע שהיא פנוי' א"כ אינה מקודשת לו, מ"מ אין זה יסוד הספק, ולא שייך בזה הכרעת חזקה ודוק היטב.

וצריך לבאר בדברי הרמב"ן שכתב שאין חזקה של קרובות שאינן באות לידון בפנינו מועלת לו, דלפ"ז אם הקרובות באות לידון לפנינו בזה שפיר יועיל חזקה, וא"כ צ"ב במה שסיים הרמב"ן שאילו באות קרובות ואמרו לא קידשנו שליח ודאי מותר בהן דע"א נאמן באיסורין וכ"ש שמתוך שנאמנות של עצמן ונשאות לאחרים נאמנות הן לזה [ערמב"ן בגיטין ב: וביבמות פח. בסב' זו], והר"ן נחלק ע"ז דאינן נאמנות עי"ש, וק' תיפו"ל דמאחר שבאות לידון לפנינו בזה ניהדר ונדון חזקת פנוי', ולא שייך סב' הרמב"ן שאינן באות לידון בפנינו, ולפמש"כ הבית מאיר סי' ל"ה סעי' י"א דהרמב"ן לא סמך על חזקת פנוי' דאינה חזקה גמורה, ולא מהני אלא בצירוף אמירתה, [והעירוני דכ"נ להדיא בחי' הר"ן שם] א"כ אשה"ט דהוצרך הרמב"ן לנאמנותם אף כשבאות לדון לפנינו, וכן הר"ן שנחלק על נאמנותם ס"ל דלא מהני חזקה לחודה, שוב התבוננתי דהרמב"ן לא מיירי כשבאות לידון לפנינו, אלא שהן באות לפנינו ואומרות שלא נתקשו, אבל אינם בואת לדון לינשא, וא"כ י"ל דאין דנים עליהם, וע"ע להלן בדברי הגמ' בקינין משנ"ת עפ"ז בדברי הרמב"ן.

**חזקת היתר שאינה קרובתו**

עוד צריך לבאר בדברי הרמב"ן דהן אמת דחזקת הקרובות שאינן באות לידון לפנינו לא מהני, אבל מדוע לא יועיל חזקת היתר למי שבאה לינשא לו, דיש חזקה שאינה אסורה לו באיסור קרובות, ולפמשנ"ת דהרמב"ן לא סמך על החזקה לחודה אלא בצירוף נאמנות א"ש דא"א להתיר כל אחת מכח חזקה שאין לה איסור קרובות כיון דאין כאן צירוף נאמנות, ובמקנה בקו"א ס"ק י"ח תי' דאי נוקמא בחזקת היתר ועי"ז תתקדש לו, א"כ אדרבה אוסרה לכל העולם, והחזקה תכריע שהיא קרובתו ולא תפסי בה קידושין. ובהעמק שאלה שאילתא י"ז אות י"ח תי' עפ"מ שדקדק בדברי הרמב"ן שכתב שאין חזקת שליח עושה שליחותו מוציאן מחזקה, וכ"ז הוא על חזקת פנוי' דהיא חזקה אלימתא, אבל חזקת היתר אינה חזקה אלימתא, ושפיר אתיא חזקת שליח עושה שליחותו ומוציאתו מחזקה זו, ובנוס"א ראיתי לדון בדרך זו, דכיון דדנים דאין כח ביד חזקת שליח עושה שליחותו להוציא מחזקה, י"ל דכ"ז כשהחזקה הוא בשורש הספק, אבל אם כלפי האשה המתקדשת אין חזקה, ודנים חזקה שליח עושה שליחותו, שוב אין לדון על הקרובות ודוק.

וי"ל עוד לפמש"כ הרע"א במהדו"ת סי' קי"א (ד"ה ולכאורה) וז"ל אבל עדיין אני נבוך בזה אם נקרא חזקה לדון על איש פרטי שמותרת להנשא לו, דלא מצינו רק חזקת כשרות לכהונה או לבעלה הנשואה לו, או ליבמה העומדת ליפול לפניו, אבל באינה נשואה ואינה זקוקה לו ואינה עומדת להנשא לזה דוקא אפשר דלא מקרי חזקה עכ"ד, וביאו"ד י"ל דדין חזקה הוא במה שהחזקנו ואין לנו לשנות הדבר מחזקתו, וא"כ י"ל דכלפי איש פרטי מעולם לא החזקנו שהיא מותרת לו דלא דנו ע"ז, א"נ דמאחר שכל אדם יש לו קרובים שאסור בהם, א"כ אין זה שינוי בגופה לומר שאסורה לו, ויסוד החזקה הוא לומר שלא חל שינוי והכא לא חשיב שינוי לדון שהיא אסורה לו, אמנם בתוס' בגיטין סה. ד"ה התקבל ובכתובות יג. סוד"ה מעלה מבואר דיש חזקת היתר באיסור קרובות, וכן מבואר בב"ב לא: סוד"ה ורב דיש חזקה באיש פרטי עי"ש (והעירוני לזה). ומו"ר הגרי"ג שליט"א אמר דלא שייך חזקה אלא כשאנו דנים שנעשה בו מעשה האוסרו, אבל הכא שלא נעשה בה מעשה האוסרה, אלא באחותה, עלינו לדון בחזקה דאחותה, וע"ז כ' הרמב"ן דכיון שאינה באה לידון לפנינו ליכא חזקה ודוק.

כתב המקנה בקו"א סי' ל"ה ס"ק י"ז דאשה שעשתה שליח קבלה לקדשה לכל מי שירצה ומת השליח, לדעת הרמב"ן מותרת משום חזקת פנוי', ודן די"ל דחזקת שליח עושה שליחותו עדיף מחזקת פנוי' ומוציאתה מידי חזקת היתר.

ובדברי תוס' כאן ובגיטין צ"ב מדוע לא ס"ל כהרמב"ן דיש לכל אחת חזקת פנוי', [ועי' בדבריהם בכתובות עה: סוד"ה אבל ובשמ"ק שם בגדר חזקת פנוי'] והי' מקו"ל דכיון דע"י חזקת שליח עושה שליחותו דנים דבודאי אחת נתקדשה לא שייך לדון חזקת פנוי', כיון דאין הספק אם נעשה קידושין, אלא מי המקודשת, אכן בתוס' בנדה יח. ד"ה אחר מבואר דאף בכה"ג יש חזקה, ועי' ש"ש ש"ד פ"ב ובאב"ע פ"ו ממע"ש. והי' מקו"ל עוד לפ"מ שחקר הפמ"ג סי' ק"י ס"ק י"ד בחקירה הב' האם אזלינן בתר חזקה בקבוע, די"ל דכיון דלא אזלינן בתר רוב, כ"ש בתר חזקה, דרובא וחזקה רובא עדיף, וכן נקט החוו"ד שם ס"ק י"ב דלא אזלינן בתר חזקה בקבוע. ויעויין בשלמי יוסף בראש הספר שהובא להמהר"ם שיק שעמד בזה, דלא ניזיל הכא בתר חזקה כיון דהוא קבוע, וכן האריך הבית יצחק בשער הקבוע סי' ד'. וכן לדברי תוס' שאין כאן קבוע דהוא קבוע שאינו ניכר, א"כ הו"ל למימר דמדינא אזלינן בתר חזקה, ומדברי הראשונים ר"פ אלו נערות מבואר דאזלינן בתר חזקה בקבוע עי"ש.

ונפ"מ בין תוס' לרמב"ן א. כ' הרמ"א סי' ל"ה סעי' י"א דאם ציוה לקדש לו אשה פלונית דלא שייך קנס לדעת תוס' ומותר בקרובותי' דאין חזקה גמורה של שליח עושה שליחותו וכמש"כ תוס' בגיטין דשמא לא תתרצה להתקדש לו עי"ש, ואף שכתבו תוס' טעם נוסף דמדינא איכא רוב, והכא ליכא רוב, מ"מ סגי בטעם שלא נתרצית לו, ויעויין בח"מ ס"ק כ"ז שנחלק ע"ד הרמ"א, והובא בהגר"א שם ס"ק כ"ז, ועי"ש רע"א, ובבית מאיר דן דאדרבה בזה יש להתיר אף להרמב"ן דלא שייך חזקה שליח עושה שליחותו, דשמא לא תתרצה לו, ודוקא בשלחו לקדש בסתם אמרינן דע"י חזקת השתדלות השליח לא ימלט מכל הנשים דתתרצה אחת, והעירו לדון לרמב"ן האם בכה"ג האשה עצמה מותרת לינשא דאית לה חזקת פנוי', ויש להעמיק בזה.

**קבוע שאינו ניכר וביטול ברוב**

ב. כתב הב"ש בס"ק ה' דאם הלך אח"כ וקידש לו אשה אע"פ שאסור בכל הנשים ה"ז ספק קידושין, והקשה הקר"א דמודה הרמב"ן דמה"ת הוא מותר בכל הנשים דאזלינן בתר רובא, ומדרבנן הוא דאסירא דהוא קבוע שאינו ניכר, ואמרו די"ל דהוא קבוע הניכר דהשליח שקידשה ידע את מי קידשה, וכן האשה המתקדשת יודעת שנתקדשה, וי"ל דבכה"ג חשיב קבוע הניכר, ודנו בזה בדין קבוע הניכר למי צריך שיהא ניכר, ועוד יל"ד דקבוע שאינו ניכר הוא ג"כ קבוע, והא דבכל תערובות אזלינן בתר רובא הוא משום דמתבטל, וכמש"כ הכו"פ סי' ק"י ס"ק י"ב, [ומבואר כן בשמ"ק מנחות כג. אות ט' עי"ש דהוא אף לקולא ובהכרח דהוא מה"ת] אבל הכא לא שייך ביטול, שאין ביטול ברוב בבני אדם ממילא הו"ל קבוע מדינא, אך יל"ע לפ"ז מאי מייתי מקינין הא התם שייך ביטול, ועכו"פ שם, ובשמ"ק בשם שיטה כ' דבדינא דריו"ח מדינא כל הנשים בטילין ברוב, וע"ע בל' תוס' בגיטין סד. בסוה"ד שכתבו דתיחשב כקבוע שלא תתבטל ברוב, וע"ע בדורל"צ דרוש י"ג (עמ' 115) שכתב במשנה בקידושין סד: בקדשתי את בתי ואיני יודע אם גדולה שבגדולות וכו' דמדינא יש כאן ביטול ברוב, וע"ע בתוס' בסנהדרין פ. בסוה"ד, וע"ע חוו"ד סי' ק"י ס"ק ג' שכתב בדברי הרמב"ן דכשהספק בין אנשים לא שייך ביטול והו"ל קבוע מדאורייתא עי"ש, ובחזו"א סי' ז' ס"ק ב' כתב ברמב"ן דהוא מדרבנן.

ג. המקנה בס"ק י"ט כתב דנפ"מ בשלח לקדש לו אחת מג' נשים דלא שייך קנס כיון דפירש לו, ומ"מ יש להתיר כל א' מדין רוב, ויל"ד לפמשנ"ת לעיל מהגרשש"ק בטעמא דאיכא רוב ולא דמי לתערובת משום שאין דנים על הכל, דאינו בא לישא כל הנשים, וא"כ בכה"ג שהספק נופל בין שלש נשים לכאו' ל"ש זאת, אך נתבאר שם עוד טעם דשמא לא יתרצו לו, וזה שייך גם בג' נשים.- הגר"א באהע"ז סי' ד' ס"ק צ"ט בדין שתוקי שנשא אשה שאפשר שהיא ערוה עליו ציין לשמעתין, והוא כדברי הרמב"ן דלתוס' הכא קנסא הוא, ולא שייך בשתוקי,

**מדוע לא אזלינן בתר קרוב**

הכו"פ סי' ק"י ס"ק ז' (ציינו בג' מהרש"א) הקשה מ"ט אסור בכל הנשים שבעולם ולא אזלינן בתר קורבא, והוכיח דכשם דלא אזלינן בתר רוב בקבוע ה"ה בתר קרוב, והא רוב וקרוב הולכין אחר הרוב, וכיון דלא אזלינן בתר רוב בקבוע כ"ש בתר קרוב, וכ"כ החוו"ד שם ס"ק י"ב, ועי"ש בפמ"ג ס"ק י"ד שחקר בזה, ומשכבר הימים שמעתי מהג"ר אברהם גניחובסקי זצ"ל שאמר [נדפס פנינים חיי שרה] בשם האחרונים [שו"ת הגרש"א יו"ד סי' כ"ב] שתי' על קו' זו דדין קרוב נאמר כשהספק **מהיכן** פרש ולא **להיכן** הלך, א"נ דדין קרוב אמרינן רק כשהנידון על החתיכה משא"כ הכא דהשליח אינו החפצא דעליו אנו דנים, ולא שייך בזה הכרעת קרוב, ונפ"מ בין התי' במי שהלך עם כזית מן המת ואין ידוע עד היכן הלך דנדון בזה קרוב, דלתי' הראשון לא שייך קרוב משא"כ לתי' הב', [והראוני קצוה"ח סי' מ"ט ס"ק ה' שמתבאר כהכו"פ עי"ש] ובגל' הכו"פ הובא תי' הגר"י המבורג זצ"ל דלא שייך קרוב דדלמא לא נתרצו הקרובים, או שלא מצא אשה הגונה, והקשה הגרא"ג זצ"ל מ"ש מרוב דמבואר בגמ' דמדינא סמכינן. עוד הקשה הגאון הנ"ל מ"ט לא נימא חזקה שלא הלך למרחוק ונשאר במקומו וכדחזינן בפסחים ט. דיש חזקה שלא גרר עכבר את החמץ, והיינו דנשאר במקומו.- עוד העירוני דהנה לא נזכר אימת מת השליח, ואם מת לאחר שעה ג"כ אמרינן חזקה שליח עושה שליחותו, והרי א"א לו לילך עד סוף העולם, ועוד דלעולם נימא דהרי לאחר זמן מועט שהלך השליח כבר נאסר, וא"כ בהכרח שקידש במקום קרוב, ומדוע אסור בכל הנשים, ושמא י"ל דחיישינן שמא באה אשה או שלוחה ממקו"א לכאן ונתקדשה לו, וע"ע משנ"ת להלן מדברי המל"מ פ"ד מבכורות.

**בגמ'** איתיבי' ר"ל לריו"ח קן סתומה וכו' והנה התוס' בד"ה ואילו ע"פ דרכם דדינא דריו"ח הוא מטעם קנס פי' דה"נ פריך דנקנסי' לדידי', וברא"ש מבואר דהקו' גם לעלמא דכתב נמצא מתכפר בקרבן חבירו, ולדברי הרמב"ן דדברי ריו"ח הוא מדינא, ופי' שאין חזקת הקרובות שאינן באות לידון לפנינו מועלת לו, וא"כ הכא שדנים על הקינים שבאות לפנינו מדוע לא נדון חזקת חולין, והי' מקו' לומר עפמש"כ הש"ש ש"ד פ"ב לבאר בדין חזקה בתערובות, דאם הוכר האיסור ונתערב לא שייך חזקה, אבל אם לא הוכר האיסור מעולם שייך חזקה, וביאוה"ד דאם לא הוכר האיסור מעולם א"כ הנידון הוא האם זה שלפנינו יצא מחזקתו, ואין הספק מחמת התערובת, אלא הספק על כל א' בפ"ע, אבל אם הוכר האיסור הנידון הוא מה זה שלפנינו האם הוא האיסור או ההיתר, וראי' מהא דאיתא לק' נז. באומר ראיתי טומאה שנזרקה ביניכם דמוקמינן כל א' בחזקת טהרה עי"ש בתוס', כיון דהספק לא נוצר בכח התערובת, אלא כל א' בספק שמא נטמא, וא"כ כ"ד הרמב"ן הוא בצא וקדש לי דלא הוכר לן האיסור מעולם, ע"כ שייך לדון חזקה, אבל בקינים דמיירי שהוכר האיסור לפנינו ונתערב לא שייך חזקה, אך א"כ תיקשי מאי מותיב ר"ל לריו"ח, הא תיקשי לכו"ע דבקינין דליכא חזקה מ"ט שאר קינין בעלמא מיתקנן, וי"ל דמייתי הש"ס לענין דלא אזלינן בתר רובא. והעירוני דלפמשנ"ת דיסוד הדין דמוקמינן בתר חזקה משום דדנים על כל א' בפ"ע האם נתקדשה, א"כ לא שייך בזה דין קבוע, דקבוע הוא כשהספק מהיכן החתיכה באה, וי"ל דיש להעמיד הספק בשני אופנים א. האם נאסרה ובזה שייך דיני חזקה ב. אף כשאין חזקה משום שאינן לפנינו מ"מ יל"ד דניזיל בתר רוב.

ולכאו' י"ל עוד דמודה הרמב"ן שאין לדון חזקה לא בצא וקדש לי אשה ולא בקינין וכדעת תוס' שלא הכריעו מדין חזקה, ומש"כ הרמב"ן חזקה הוא דאין כח ביד חזקה שליח עושה שליחותו לאסור ולהוציאה מחזקתה, וזהו שכתב הרמב"ן וז"ל לפי שבחזקת פנויות הן ואין חזקת שליח עושה שליחותו מוציאן מחזקה עכ"ד, ולפ"ז בההיא דקינין מודה הרמב"ן דליכא חזקה, דאין כח ביד החזקה להכריע, רק מהני לבטל חזקה שליח עושה שליחותו. וע"ע משנ"ת לעיל להוכיח מדברי הרמב"ן דלא מהני חזקה לחוד להתיר אלא בצירוף אמירתם, וא"כ א"ש דבקינין א"א להתיר מכח חזקה.- ע"ע משה"ק לעיל מאי מייתי מקינין הא התם בטל ברוב מה"ת, ויעויין ברא"ש בסמוך שכתב דבקינין בטל ברוב.

ובדבר הקו' מאי מותיב מקינין לדעת הרמב"ן דדינא דריו"ח הוא מדינא, והן אמת דיש חידוש בדברי ריו"ח בגדרי חזקה, אבל ע"ז ליכא תיובתא מקינין, ואי בדין קבוע דאע"פ שאינו ניכר הוא קבוע, הא לכאו' זה אינו מחידושא דריו"ח, והי' מקו"ל דדינא דקבוע הוא בדבר הקבוע במקומו, וכאן נתחדש דאף במידי דנייד ג"כ אמרינן קבוע, וע"ז משני דאין לדמות אשה לקינין, אכן בש"ס משמע דבמסקנא נתחדש הך סב' דנייד, ושמא י"ל דלא הוה חיישינן בכה"ג שיש אחד מכל העולם שהוא אסור, ונחוש שמא פגע בדיוק בדבר זה.

ובשערי יושר שער ד' פי"א (ד"ה והנה בתוס') מתבאר דדין קבוע הוא כשיש מקום מיוחד שנמצא האיסור, אבל כשהאיסור בכל העולם ואין כאן מקום מיוחד שבו נמצא האיסור לא שייך בו דין קבוע, וא"כ י"ל דזהו דאותבי' ר"ל מקינין דחזינן דבכה"ג שהאיסור בכל העולם אין בו דין קבוע, וא"כ ה"ה בצא וקדש לי אשה, וע"ז משני דשאני אשה דקבועה במקומה, ויעויין חזו"א סי' ז' ס"ק ב' (ד"ה ובמלחמות) שהוכיח משמעתין דאזלינן בתר רוב בפריש אע"פ שלא פירש ממקום האיסור למקום אחר וכל מקום הוא בכלל הספק, אעפ"כ דיינינן בזה דין רוב, וא"כ י"ל דזהו השקו"ט בשמעתין האם בכה"ג יש דין רוב, כיון שאין הספק על הפרישה ממקום האיסור.

**בגמ'** ואילו שאר קינין בעלמא מיתקנן יעויין בשמ"ק בשם הר"ן דה"ה דהו"מ למפרך כיצד שרי לשחוט עוף הא קעבר משום קדשים בחוץ.

**בגמ'** ואמרת לי את איסורא דנייד כ' הרא"ש העוף הפורח הוא נד בעולם וכיון דלא הוי קבוע אין לו כח לאסור דבטל הוא ברוב, ונתעוררתי דהנה דנו האם ביטול ברוב מועיל להוסיף דינים או"ד דמועיל רק לבטל דינים, ולכאו' הכא ע"י ביטול ברוב מכשרינן להקרבה, וי"ל דע"י ביטול ברוב מתבטל ממנו מה שהי' וממילא הוא כשר להקרבה.

**בגמ'** אימור בשוקא אשכח וקדיש וכ' תוס' כלומר היכא דמצא אותה בשוקא הי' לנו לומר שיוכל לקדשה וכו' מבואר בתוס' דדינא דקבוע ופריש דנים על האשה המתקדשת עתה לפנינו, וכ"ה ברשב"א במס' יו"ט ג: ד"ה כולן ידלקו (ב'), וברע"א בגלהש"ס ציין לעי' בתוס' בכתובות דף ט"ו ע"א ד"ה דלמא אזלא, ויעוי"ש שפי' כן בקושייתם, אבל בתירוצם כ' דדין קבוע ופירש דנים באשה שקידש השליח וכן פי' הרא"ש, והוסיף השמ"ק דה"ה כל קרובותי' היו קבועים באותה שעה, וכדמקשי אימור בשוקא אשכחן וקדיש היינו דכולם היו ניידי באותה שעה, [ועמש"כ להלן מה יענו תוס' כאן על קו' התוס' בכתובות] ובשערי חיים בכתובות כ' לדמותו למהרי"ט אהע"ז סי' י"ח לענין יבום שדן מי הוא גורם האיסור המת או היבם ונפ"מ לדין קבוע עי"ש, ויעויין בשערי יושר שער ד' פ"א דביאר פלוגתת התוס' והרא"ש בגדר קבוע דדעת תוס' דידן דהוא הלכה דאין הולכים אחר הרוב, ודעת הרא"ש דהקבוע חשיב כמחצה וע"כ תליא באוסר עי"ש בכ"ד. וק' בסב' תוס' בכתובות והרא"ש דבשלמא אם יש הכרעה על האשה שקידש השליח דהיא מהרוב, ושרי לקדש האשה שבאה לפנינו, אבל מאחר שאין הכרעה על האשה שקידש השליח מדוע לא נדון עכ"פ על האשה שבאה לפנינו דין רוב, וכתרנגולת שיש בה ספק טריפה דדנים על הביצה הנפרשת דין רוב, כדאיתא ביו"ד סי' ק"י סעי' ו' בהגה, ושמא י"ל להמבואר ברמב"ן עה"ת בפ' אחרי עה"פ אשה אל אחותה לא תקח לצרור דאיסור אחות אשה הוא שלא ליקח ב' נשים הקרובות זו לזו, והאיסור נוצר ע"י שניהם, א"כ י"ל דא"א לדון על האשה הבאה לפנינו בלחוד, ועלינו לדון על שתיהם יחד, וצ"ע בסב' זו.

ונתעוררתי להקשות ע"ד הרא"ש, דהנה יל"ד באשה שכל קרובותיה מתו האם היא מותרת דלכאו' אין לדון כאן קבוע, כיון שכבר מתו, ואין הגוף בקבר אוסר, ובפרט באופן שכלה הגוף, ואפשר דאה"נ תהא מותרת, ומימרא דרבא בסמוך באשה שאין לה בת, הוא דהשתא אין לה בת, אכן א"כ לעולם יש להתיר כיון דהאוסר הוא מה שפעם נתקדשה, ומדוע דנים אותה לקבוע, וי"לד אה"נ דמה שנתקדשה אוסר, אבל בכל שעה יש כאן אוסר במה שהיא עכשיו אשתו והא קמן דאחות אשתו אסרה תורה רק כשהיא קיימת, אלמא דבמה שהיא קיימת הוא חומר באיסור, ועוד ראיתי לומר דרבא לטעמי' ביבמות צח: דחמותו לאחר מיתת אשתו אינה במיתה, א"כ מבואר דחיותה אוסר.

**בגמ'** התם הדרא לניחותא וכ' תוס' ודמי לקבוע, והיינו לשיטתם דקאי על האשה המתקדשת לפנינו דאע"ג דאשכח בשוקא וקדיש מ"מ יש לה דין קבוע כיון דהדרא לניחותא, אבל לדברי תוס' בכתובות והרא"ש דדנים על האשה שקידש השליח לכאו' הוא מספיקא שמא הדרא לניחותא, ומבואר דספק קבוע אסור, וכן מבואר ברא"ש שפי' קו' הש"ס דלמא בשוקא אשכח וקדיש דכיון דהיא חומרא יתירא הי' לנו להתיר מספק, אלמא דבאיסור גמור אין להתיר מספק, וא"ש דהרשב"א לשיטתו בקידושין עג. דספק קבוע שרי דהוא ס"ס, וכ"ה בריטב"א שם, ולדבריו הכא אין האיסור מספק וכמשנ"ת, ושמא י"ל דהכא אין הנידון רק בשעה שמקדשה אלא כל ימיו הדבר בספק שמא באותה שעה האשה שקידש השליח הדרא לניחותא, ובכה"ג שפיר יש לאסור מספק, וא"ש דהש"ס פריך אימור בשוקא אשכח וקדיש והיינו דנתיר מספק, ומאי משני הדרא לניחותא, הא אינו אלא ספק, ולפמשנ"ת ניחא.

כתב השמ"ק בשם תוהרא"ש אשה דלא ניידא אלא קבועה היא בביתה דכל כבודה בת מלך פנימה עכ"ד, וכ"ה בפירש"י ובראב"ן (הובא בתורת הראשונים), וז"ל ונ"ל דאשה כיון דאין דרכה לנוד ולשוט אחר מזונותי' אלא לשבת בית וכו' מלך פנימה הלכך נידנודה לא הוי נדנוד והדרא לניחותא אבל איש שדרכו לנוד ולשוט אחר פרנסתו נידנודו הוי נדנוד בעידנא דנייד ובעת קיבעו הוי קבוע עכ"ד, ויל"ע אי כוונתו דרק אשה יש לה קביעות בביתה דזהו מקומה, או"ד דבמציאות אשה היא בביתה, ובחולין ו. אמרינן דמצאו חכמים שמיעוט כותים עובדים ע"ז וגזר ר"מ רובא אטו מיעוטא, והק' המהריל"ד ח"ב סי' צ"ב דלכו"ע נאסור דהו"ל קבוע ותי' דשמא הכותים שעובדים ע"ז הם ניידי, ואע"פ דזה שבא לפנינו הוא קבוע, מ"מ מאחר שהאוסר הוא פריש אזלינן בתר רובא, וק' דהכא אמרינן דחוששים שמא הוא קבוע, ואפשר דשאני הכא דהספק רק על פעם א'. ובאורח מישור כ' דמש"כ רש"י כל כבודה הוא להו"א אבל למסקנא דאמרי' הדרל"נ הוא אף באיש, ודלא כבית יהודה שלא כ"כ. בתוס' בכתובות טו. מבואר דאין לחלק בין איש לאשה. וכבר כ' הבינת אדם שער הקבוע סוף אות י"ט דלרש"י לא תיקשי קו' תוס' בכתובות, דכל סב' הגמ' הכא הוא באשה. ונתכוין בזה לראב"ן. ובחי' ר' נחום יבמות טז: (אות רצב) תי' דהכא שדנים על האשה וכשתחזור לביתה היא קבועה, א"א להכריע בה דין רוב, כיון דכשתשוב לביתה היא קבועה, משא"כ בגמ' בכתובות דהבועל במקומו ידוע מי הכשר ומי הפסול, אלא דלא ראינו מי הי' הבועל, ודנים על אותה שעה והוא פריש, ובזה תי' ג"כ ד' רש"י ביבמות שם דעכו"ם שקידש חיישינן דלמא מעשרת השבטים הוא והו"ל קבוע, והק' תוס' דהא בכתובות מבואר דבאזל לגבה הוא פריש, ותי' דבההיא דיבמות הספק תמידי, וכשישוב לביתו הוא קבוע, וא"א להכריע בו דין רוב, וניחא לפ"ז ג"כ הא דאשכחן בכמה דוכתי דאדם הוא פריש כדאיתא בשילהי יומא, דהתם ג"כ אין זה ספק תמידי אלא על אותה שעה ודוק. וע"ע שערי חיים כתובות סי' מ"ו בדרך זו, ויעוי"ש שביאר עפ"ז ד' תוס' והרא"ש דלא פליגי.

הקשה המנ"ח במצוה תקס"א בקומץ מנחה בהא דבזה"ז אין חוששין לעמוני מואבי מצרי ואדומי משום דנתבללו האומות, דמ"מ כשבאים אליהם לבתיהם יש לאסור מדין קבוע וכשמעתין. ובשלמא לתוס' דהוא קנסא ניחא, אבל להראשונים דאסור מה"ת תיקשי, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א הביא שכן הקשה מרן הגרי"ז זצ"ל, ויעוי"ש במנ"ח שדן לומר דהגירות הו"ל כמשתנה והו"ל כפריש, אכן הקשה דהו"ל כפריש בפנינו, ובהערות ציינו ללחם שמים ותפא"י בידים פ"ד מ"ד שעמדו בזה ועי"ש עוד אחרונים.

**בגמ'** גבי קן מי הדרא ופי' הרא"ש אין לו קביעות אפילו כשחוזר לקינו עכ"ד, ונמצינו למדים דין חדש דקן חשיב נייד, ואם יהא קן א' אסור וב' קינים מותרים ניזיל בתר רוב.

**בתוד"ה** ואילו יקנסוהו שלא שמר קיני' במקנה סי' ל"ה סעי' י"א ביאר ענין האיסור בצא וקדש לי אשה דהוא כעין דין אין מבטלין איסור לכתחילה, וה"נ קנסינן לי' על שלא שמר קינו ונתערב, ויל"ע האם כך הוא הדין בכל תערובות איסור בהיתר כשלא שמר על האיסור ונתערב דקנסינן לי'.

**בתוד"ה** התם הדרא לניחותא ודמי לקבוע מדבריהם נראה דאין כאן קבוע גמור אלא דדמי לקבוע, וק' דא"כ מדינא איכא רובא, ומדוע לעיל בד"ה אסור הוצרכו לטעמים מדוע מדינא שרי, ומדוע לא כתבו דמדינא איכא רוב, וי"ל דכ"ד תוס' הוא באשכח בשוקא דמדינא איכא רוב, ומ"מ מאחר דדמי לקבוע אסרו, אבל במצאה בביתו בזה הוא קבוע גמור, וע"כ הוצרכו תוס' לעיל לבאר מדוע מדינא שריא, אכן יותר נראה דמש"כ תוס' דמי לקבוע הוא מה"ט שכתבו לעיל בד"ה אסור דהוא קבוע שאינו ניכר, וכמו שנראה מדבריהם בד"ה אשה, ואדרבה הסב' דהדרא לניחותא הוא סב' גמורה, אלא דאינו קבוע גמור משום דאינו ניכר האיסור.

**פריש שנהפך לקבוע**

יש לחקור בנולד ספק בדבר שהוא פריש ואח"כ נהפך לקבוע האם חזר לאיסורו, ובשמעתין דאמרינן הדרא לניחותא, הנה לדברי תוס' דהוא סב' דלעולם חשיבא קבוע אין לפשוט זאת משמעתין, אכן לשיטת תוס' בכתובות והרא"ש דהכוונה שמא עתה חזרה לניחותא, ק' דהא מקודם הי' פריש, וי"ל דמקודם לא נסתפקנו, ועתה כשנולד הספק שמא הוא קבוע, וביותר דלא שייך הכרעה על האשה שקידש השליח דלעולם הדבר בספק מי היא, ואדרבה מדהוצרכו תוס' בכתובות בתירוצם לפרש הסוגיא באופ"א דקאי על אשה שקידש השליח, ומדוע לא תירצו דאע"ג דאשכח בשוקא מ"מ אח"כ יביאנה לביתה והיא קבועה, די"ל דאי דנים על אשה שבא לקדשה, א"כ הוכרע דינה, ושוב אין ספק אח"כ.

ובזבחים עג: קאמר דכיון דהי' פריש רגע א' והוכרע דהוא מהרוב אע"פ שחזר ונעשה קבוע לא נשתנה דינו, ובש"ך יו"ד סי' ק"י ס"ק ל"ז כתב דכל שנתפזר ופירש אע"פ שאח"כ חזר לקביעותו אין לו דין קבוע, דקבוע חידוש הוא, והוא רק כשנשאר במקומו הראשון, ובדגול מרבבה הקשה משמעתין עי"ש, וזהו נידון אחר מנידון דלעיל דלדברי הש"ך אין זה משום שהוכרע, אלא דהלכה הוא בקבוע דהוא דוקא במקומו הראשון, ובבינת אדם שער הקבוע סי' י"ח הביא מהשמ"ק כאן שדן בזה האם בעינן קבוע במקומו הראשון, וכ' שא"צ, וכ' הבינ"א דאף הש"ך לא נתכוין דבעינן קבוע במקומו הראשון, אלא דכל שהוכרע הדבר להיתר אינו חוזר ונאסר, ועי"ש עוד מד' הפר"ח סי' ק"י ס"ק כ"ח דהוכיח משמעתין דפריש שחזר לקביעותו אסור, וביאר הבינ"א דכוונתו כשנולד הספק לאחר שחזר לקביעותו, וביאר דאזיל בשיטת תוס' בכתובות דדנים על האשה שקידש השליח, וכשנולד הספק היא כבר חזרה לקביעותה.

והקו"ש כתובות (אות לח) הביא למו"ר הגר"ח הלוי זצ"ל שהקשה בדברי הגמ' כאן דאמרינן הדרא לניחותא, והרי מאחר שהותרה איך תחזור ותיאסר וכדאמר בזבחים, וכ' הקו"ש דלדברי תוס' בכתובות לק"מ דדנים על האשה שקידש השליח, וא"כ אותה האשה המתקדשת לפנינו מעולם לא הותרה, וכל הקו' הוא לתוס' בנזיר דדנים על האשה המתקדשת עכשיו, והא מאחר שהותרה מ"ט תחזור ותיאסר, ומתחילה תי' דכיון דסופה לחזור למקומה לא חשיבא פרישה וכמשנ"ת, והק ע"ז מכמה דוכתי דמבואר דאף באדם אזלינן בתר רוב.

ותי' הקו"ש עפ"ד הגר"ח דיש ב' דינים חלוקים ברוב א. דכל שאינו קבוע נאמר הלכתא דרוב. ב. דכשדנים על מעשה הפרישה אמרינן מרובא פריש, ונ"מ בין שני הדינים, דדין הראשון הוא רק בשעה דנייד, אבל אם הדר לקביעותו בטל דין רוב, ודין השני הוא אע"פ שחזר לקביעותו, כיון דדנים על מעשה הפרישה עכ"ד הגר"ח, ועפ"ז תי' הקו"ש דסב' הגמ' הדרא לניחותא היינו דאין דנים על מעשה הפרישה דכיון דיחזור לקביעותו לא חשיב מעשה פרישה, אבל השתא הוא נייד, וא"כ אשה"ט דמצאנו בכמה דוכתי דאמרינן רובא אף באדם, דהתם הוא בדין הראשון ודנים על שעה דהוא נייד, אבל הכא דחזר לקביעותו, א"א לדון אלא מחמת דין השני, ודין השני לא שייך מאחר שחזר לקביעותו, ועפ"ז תי' הקו' מהגמ' בזבחים דהתם אע"פ שחזר למקומו, מ"מ דנים על מעשה הפרישה, אבל באדם אין פרישה, וכל דין רוב שיש באדם הוא בשעה שהוא נייד, וע"כ כי הדר לניחותא חזר לאיסורו, וע"ע בכ' הגר"ח שבאו הדברים בנוס"א קצת עי"ש.- וע"ע בהגר"א סי' ק"י סוס"ק י"ז מש"כ משמעתין דהדרא לניחותא. שו"ר מובא דהאשכול ח"ג (עמ' 100) עמד בקו' זו דאיך חוזר ונאסר ועיש"ה בדבריו, וע"ע בשמ"ק בשם רש"י דפי' דזה הפי' בהדרא לניחותא דאח"כ כשיבא עלי' היא קבועה, ע"ע משנ"ת בס"ד בכתובות טו..

**בגמ'** אמר רבא ומודה ריו"ח באשה שאין לה לא בת וכו' הפ"ת אהע"ז סי' ט"ו ס"ק ה' תמה מכאן על השעה"מ וכ"ה בבית מאיר דבת ארוסתו מותרת עי"ש, דהכא מבואר דאסורה, ועי' אור גדול סי' ט"ו.

הפרישה סי' ל"ה נסתפק בדברי ריו"ח שמיתסר בכל הנשים מספק שמא היא קרובתו, האם חיישינן ג"כ לשניות דרבנן, והט"ז בס"ק ט"ז דקדק מדלא חשיב הכא שניות דרבנן משמע דלא חיישינן לזה עי"ש, ועי' מקנה בקו"א ס"ק י"ח משכ"ב ע"פ דרכו שהובא לעיל בטעמא דלא מוקמינן כל אשה בחזקת היתר ותתקדש לו, משום דאדרבה אי ניזיל בתר חזקת היתר ותפסי קידושין א"כ נאסרה לכל העולם, והחזקת היתר תכריע שהיא קרובתו ולא תפסי קידושין, ומעתה כ' דכ"ז בערוה דאו', אבל בשניות דתפסי קידושין מה"ת בזה הדרינן לאוקמה בחזקת היתר ודוק, ובשמ"ק כ' בשם הרב ר' עזריאל דלשניות לא חיישינן דספיקא דרבנן לקולא. וע"ע מל"מ פ"ז מאישות ה"כ מש"כ האם יש לחוש שקידש השליח קטנה שקידושיה מדרבנן, ויעוי"ש ובפ"ט ה"ו שכתב דמדברי רש"י שכתב שבעה קרובות אלמא דאינו נאסר בשניות דרבנן.- בהא דאמרינן לעיל דיש כאן קבוע, לכאו' האיכא לספוקי שמא קידש אשה שאין לה קרובות, וא"כ אין כאן בודאי איסור בקבוע, וכל שאין ודאי איסור בקבוע לא חשיב קבוע וכמבואר ברשב"א חולין צד. ועי' ב"ח וט"ז סו"ס תר"ה, ובית מאיר יו"ד סי' ק"י על הש"ך ס"ק מ"ו ובכתבי הגר"ח בחולין קט. בענין ביטול ברוב, בדין קבוע כשאין הקבוע אסור בודאי, שו"ר בכו"ח דרעק"א סי' כ"ז מו"מ עם הבית מאיר שדנו בזה בשמעתין.

**מילתא דלא מצי עביד לא מצי משוי שליח**

**בגמ'** כי משוי שליח במילתא דקיימא קמי' וכו' [וכמש"כ הריב"ש בתשו' פ"ב] הקשה הגרי"ד תיפו"ל דחזקה שליח עושה שליחותו הוא מיד [וכמש"כ הריב"ש סי' פ"ב] ועדיין לא נתגרשה, והראוני ד' המל"מ פ"ד מבכורות ה"א (ד"ה ואכתי) דנתקשה דלא נזכר בעיקר דינא דשמעתין אימת מת השליח, וכ' כיון דחזקה זו היא לחומרא כדאיתא בגיטין א"כ מיד חיישינן לחומרא, וא"כ י"ל דאה"נ מיד חיישינן לחומרא, מ"מ אח"כ מספקינן עוד שמא אח"כ קידש.

ומסיק הש"ס דבמידי דלא מצי עביד לא מצי משוי שליח הנובי"ת אהע"ז סי' ע' נשאל מבנו לשיטת הר"י ברזילי דמהני זכי' בקידושין, א"כ דל מהכא שליחותו ויועיל מדין זכין ועי"ש שהאריך בזה, ולא ברירא לי' דלכאו' הא המשלח מוחה ואינו רוצה בקיום השליחות, דעי"ז נאסר בכל הנשים שבעולם, והמזכה חפץ לחבירו וכששמע מוחה מחמת דבר שנתחדש כמדומה דלא קנה, שוב הראוני אבנ"ז אהע"ז ח"א סי' ח' אות ל"ב שתי' כן, והביא ריטב"א בקידושין מא:, ומדבריו מתבאר דאע"פ שנתחדש דבר חדש שאינו זכות לו אעפ"כ לא קנה, אולם בשיטה לא נודע למי בקידושין כג: מבואר דרק אם הוברר שבשעתו לא הוה ניח"ל. ובחי' הרי"מ חו"מ סי' קצ"ה ס"ק ט"ז מבואר דהמזכה מזכה בתנאי שיוכל הזוכה לחזור, ועוד דלזכות בלא שלא יוכל למחות הוא חוב לו, ע"כ בהכרח יש לו זכות לחזור. וע"ע באר יצחק או"ח סי' א' שהביא מהגאון רבי בנימין מהורדנא שתי' כהאבנ"ז. וע"ע בחיבורו דגול מרבבה ביו"ד סי' ש"ה סעי' י' מש"כ דיועיל מדין זכין, וע"ע להלן מדברי החת"ס אהע"ז סי' י"א והחזו"א סי' נ"ח ס"ק ד'.

והך דינא דמילתא דלא מצי עביד לא מצי משוי שליח אע"פ דאיתמר בשמעתין בקידושין ובהפרה. וכן הובא בר"מ, מ"מ הוא דין בכל שליחות וכמבואר בתוס', ובאמת דיסוד הדין הוא גם סוגיא בקידושין כג: ובב"ק קי., אלא דהתם הוא באופן דהשתא נמי המשלח לא מצי עביד, אבל הכא הוא בכה"ג דבשעת קיום השליחות המשלח מצי עביד, אלא דבשעת מינוי השליחות לא מצי עביד, ובמשנ"ת דב' סוגיות נינהו א"ש מה שהעירוני מ"ט הש"ס לא מדמי ב' הסוגיות, דהכא הספק כשבשעת קיום השליחות הוא מצי עביד, והגמ' ביבמות מיירי שבשעת קיום השליחות ג"כ לא מצי עביד, והספק האם מצי עביד. ויש עוד חילוק בין הגמ' בב"ק לשמעתין דהתם לא מצי עביד מצד המציאות דאינו יכול לאכול, והכא לא מצי עביד משום שא"א לקדש.- ועמש"כ בסוף בחלק הסימנים.

**בגמ'** אלא קדמאה מי איכא בתראה קמי' העירוני דהנה בקצוה"ח דן באומר סלע לצדקה לעני זה האם חל לעני זה או"ד דהצדקה הוא ליתן לעני ולא לעני מסויים, והכא חזינן דהנדרי הקדש חל לנזיר זה. ונתעוררתי דיש לדחות דשאני קרבן דנתפס שם הבעלים בקרבן וכדאיתא בזבחים ז. בשוחט תודה לשם תודת חבירו.

**בהפרשת חלה**

**בתוד"ה** מ"ט וא"ת דהא מעשים בכל יום וכו' הפרישי חלה בעבורי הק' הקצוה"ח סי' רמ"ג ס"ק ח' לדעת התרוה"ד דמהני הפרשת חלה מדין זכי' א"כ ה"נ אע"ג דהוא דשלבל"ע ולא מהני מתורת שליחות מ"מ יועיל מדין זכי' [ועמש"כ לעיל בסמוך מ"ט בשמעתין לא מהני מדין זכי'] ובחזו"א סי' נ"ח ס"ק ד' הוסיף להקשות דאף אי נימא דא"א להפריש מדין זכין כיון שרוצה להפריש בעצמו, מ"מ הכא דגילה דעתו שרוצה להפריש ע"י שליח שפיר יועיל מדין זכין, [וכ' החזו"א דכבר הקשו כן, ולא מצאתי מי שעמד בזה].

ונאמרו ד' דרכים בזה א. הקצוה"ח הוכיח מדברי תוס' דלא מהני זכין בתרומה ובעינן לדעתכם, והוא ע"י מינוי שליחות ב. החת"ס אהע"ז סי' י"א (ד"ה ואמרתי) כתב דע"כ הוסיף תוס' תלמידים בבית רבן, דאילו מאשה לא תיקשי כ"כ דמהני מדין זכין, אבל בתלמידים בבית רבן מיירי אף באופן שאין זכין, דשולחים את הפונדקית שתפריש חלה מכל עיסותיהם, והרבה פעמים אין בזה זכי' דלא תתקלקל העיסה, ובזה הוצרכו לדין שליחות ג. הבאר יצחק או"ח סי' א' ג' (ד"ה אך) והאחיעזר ח"א סי' כ"ח אות י"ז תי' עפ"ד תוס' בקידושין כג: ד"ה מהו דכל שרוצה בדרך שליחות לא מהני מדין זכי' [וע"ע גיטין סו: תוד"ה הא] ד. החזו"א תי' דגילוי דעת ג"כ לא מהני בדשלבל"ע, דכל שאין הדבר בעולם אין במעשיו כלום, ולכאו' מתבאר היטב אי חסרון דשלבל"ע הוא בגמירות דעת, א"כ מה יועיל גלי דעתי' הא ע"ז גופא הוא הדין דבדשלבל"ע אין כאן גילוי דעת שלימה דלא גמר בדעתו, ותי' זה מעלה ארוכה מדוע לא יועיל מדין גילוי דעת, אבל אין בזה ישוב מדוע לא יועיל מדין זכי' וכדברי התרוה"ד, ועוד העירו להמבואר להלן דאע"ג דבידו להפריש לכשתהא עיסה מ"מ אינו יכול לשלוח שליח, דבזה הדר תיקשי דכיון דהוא בידו ואין בזה משום דשלבל"ע יהני מדין גילוי דעת על השליח שיפריש וצ"ע. ע"ע בחזו"א חו"מ סי' א' ס"ק ה' שהביא לקצוה"ח סי' קכ"ג ס"ק א' שהוכיח משמעתין דמהני אמירת לך חזק וקני לכשיבא לעולם כשם דמהני שליחות, ותמה החזו"א דאדרבה הכא מבואר דלא מהני אא"כ בידו לעשותו.

**בא"ד** ואור"ת דיש בידה להביא עיסה מגולגלת ולומר עיסה זו תהא חלה על הקמח וכו' ד' תוס' צ"ב מדוע כ' עיסה מגולגלת הרי יכולה להפריש מקמח על קמח כיון שבידה לגלגל, ובקידושין סב. איתא פירות ערוגה זו תלושים יהיו תרומה על פירות ערוגה זו מחוברים פירות ערוגה זו מחוברים יהיו תרומה על פירות ערוגה זו תלושים לכשיתלשו, וכ' הרע"א בגלהש"ס לפענ"ד ה"ה אם אמר פירות ערוגה זו לכשיתלשו יהיו תרומה על פירות ערוגה זו לכשיתלשו וכו' עכ"ד, וברע"א בג' השו"ע יו"ד סו"ס שכ"ח עמד בזה ע"ד תוס' והגמ', ובהגר"א סי' שכ"ז ס"ק א' כתב ואף שמדברי תוס' משמע דוקא מעיסה מגולגלת תוכל להפריש משלה וכו' אבל לא מקמח עצמו וכו' ולא היא דכן אמר שם ג"כ פירות ערוגה זו מחוברת כו' ולאו דוקא על ערוגה זו תלושה דה"ה על מחוברת אחרת או על עצמה וכו' אלא לישנא דמתני' נקט וכן תוס' נקטו לישנא בגמ' עכ"ד. ובבית מאיר ביו"ד שם ובחת"ס באהע"ז תשו' י"א כתבו דמקמח על קמח דאיכא תרתי לריעותא לא מהני הפרשה וצ"ע.- ובמש"כ תוס' דבידה להביא עיסה מגולגלת לכאו' מבואר מדבריהם דמהני בידו לקנות וכמש"כ הכס"מ פכ"ב ממכירה ה"ג ודוק.

האו"ש פ"ה מתרומות ה"ט (ד"ה והנה) עמד בדברי תוס' דפירשו הא דבידה לפטור את הקמח, ולא פי' כיצד בידה להחיל קדושת חלה על הקמח, דהרי השליחות היא ג"כ על קדושת החלה, ועתה הוא קמח, וכתב דבדרך רחוק י"ל דעל קדושת החלה בזה אזדו תוס' לשיטתם בקידושין סג. דבקדושת הגוף מהני אף בדשלבל"ע, וכ"ד תוס' הוא על לפטור את החולין, ודחה זאת דבגמ' בקידושין הנ"ל מבואר דאף פירות ערוגה זו מחוברת יהיו תרומה על פירות ערוגה זו תלושין בעינן לדין בידו, אלמא דא"א להפריש תרומה בדשלבל"ע, ועי"ש מש"כ באופ"א, ובעיק"ד האו"ש דנקט בדברי תוס' דכלפי היתר החולין הוקשה לתוס' דהוא דשלבל"ע וכמו שנראה מדבריהם, ועמד בזה הדורש לציון דרוש י"ג, ויעויין בכ' הגרי"ז שכתב דעל היתר החולין א"צ כלל לדין שליחות, דהא מפריש אדם משלו על של חבירו, ובחת"ס (נדפס בסוף המס') כ' להיפוך דעל קדושת החלה לא הוקשה לתוס' משום שיש ביד המשלח להפריש חלות מכמה עיסות שבעולם וכ"ד תוס' הוא לענין לפטור החולין, והשיג על הדורל"צ עי"ש, וצ"ב כוונתו דשאר העיסות אינם שלו, וי"ל דיכול לקנותם וכמש"כ החת"ס בתשו' באהע"ז סי' י"א דשליח לקנות לא חשיב דשלבל"ע דבידו לקנות עי"ש. ועוד צ"ב דמ"מ עתה שולחו להקדיש חלה זו והיא ליתא בעולם, ומה יועיל במה שיש חלות אחרות וצ"ע. וע"ע אחיעזר ח"ב סי' ל"ח, ויעוי"ש שכתב לחדש דהמפריש מעיסה מגולגלת על קמח חל ההפרשה מיד דכיון דיכול לבא לידי חיוב לא חשיב מן החיוב על הפטור, אכן הביא ר"ש ורא"ש שלא כתבו כן ועי"ש, ובקו"ש גיטין (אות לח) עמד בקו' זו בדברי תוס' מדוע לא פי' כיצד יחול הקדושה על החלה, וצידד דע"ז א"צ שליחות, והביא סמוכין לדבר דעיקר ההפרשה הוא היתר השירים, ובסו"ד כ' שאין נראה כן מסברא והניח בצ"ע, וע"ע עויו"ט סי' ק"ט.- שו"ר באו"ז הל' חלה סי' רכ"א שכתב כדברי תוס' והוסיף דבידה לגלגל ולהפריש חלה.

ובעיק"ד תוס' ק' דכ"ד א"ש כשהקמח בעולם, אבל בעושה שליח כשאין עדיין קמח או כשאינו שלו לא יועיל, והרי תלמידים בבית רבם הוא שנים רבות וכמש"כ באו"ז הל' חלה, והרי אין הקמח בעולם, ועמד בזה הישועות מלכו, ובדרך אמונה רפ"ד מתרומות כתב דאם אין הקמח בעולם מהני רק מדין זכין ולא מדין שליחות וצ"ע.

**בא"ד** ומ"מ בהאי טעמא לחודא לא סגי לן למימר דמצי למיעבד שליח כיון דבידו ללוש ולגלגל וכו' ערע"א בגלהש"ס, וכן הק' בתשו' סו"ס קמ"א, והנה בביאו"ד תוס' מצאנו ב' אופנים א. האורח מישור והאבנ"מ סי' ל"ה ס"ק י"ג פי' דהתוס' חזרו בהם דלא מהני בידו להחשיבו דמצי עביד וראי' מפרק ר"ג וכקו' הרע"א, ויעויין בנתה"מ סי' רמ"ג ס"ק ו' דג"כ הביא מדברי תוס' דלא מהני שליחות בדבר שבידו, וכ"כ החזו"א בטבו"י סי' ו' ס"ק ו' והאריך בזה בסי' קמ"ח לדף ס"ב. וצ"ב בטעמא דמילתא דמאחר דהמשלח בידו לעשות זאת, מדוע לא יוכל לשלוח שליח ע"ז, והחת"ס פי' דהתוס' חזרו בהם שאין כאן דין בידו ואף איהו גופי' לא מצי להפריש וכן צידד החזו"א, ונתבאר בסמוך, ויש שפי' משום דהשליח אינו בידו, וכלפי השליח הדר דינא דהוא דשלבל"ע, א"נ דכשעושה חלות בדשלבל"ע בדבר שהוא בידו, הרי לא חל מעכשיו, דמעכשיו הוא דשלבל"ע, וכל החלות חל מכח כשיבא לעולם, ובשעה שיבא לעולם כבר אינו שליח, ע"כ לא מהני, וצ"ע היטב בסב' זו. א. דמ"ש מלאחר ל' דמהני אע"ג דבשעת חלות המעשה כבר אינו שליח ב. האם לר"מ דאדם מקנה דשלבל"ע לא יוכל למנות שליח, וע"ע להלן מדברי השער"י.

ב. דרכם של המל"מ, פ"ט מאישות הגר"א סי' שכ"ז ס"ק א', והרע"א דאין כאן חזרה בדברי תוס', וביאו"ד תוס' ביארו בחי' הגרשש"ק סוף קידושין בענין נשתטית ובשערי יושר שער ו' פי"ז והקה"י גיטין סי' כ"ה אות ג' דבגמ' ביבמות לא מהני בידו משום דפנים חדשות באו לכאן וכעין דאמר בקידושין סב: דלא מהני לקדש שפחה דבידו לשחררה כיון דמעיקרא בהמה והשתא דעת אחרת, וה"נ כיון שבא לנתק אישות שאינה בעולם כלל ע"ז לא מהני בידו, וא"ש קו' הרע"א, ובחת"ס (נדפס בסוף המס') כ' דמה"ט אף לענין חלה לא מהני בידו דהוא דבר חדש ופנים חדשות באו לכאן, ואזיל כדרך הראשונה דהתוס' חזרו בהם, [וע"ע משנ"ת בכתובות נט. בסב' זו] וע"ע בבני ציון סי' קי"ט בישוב קו' הרע"א, וע"ע קה"י נזיר בישוב קו' הרע"א דעל לשמה לא מהני בידו, ויעויין בחזו"א סי' קמ"ח לדף ס"ב שכתב בתו"ד סב' זו, ויעוי"ש שכתב ג"כ סב' הנ"ל לדמות הגמ' ביבמות לגמ' בקידושין סב: דמעיקרא בהמה והשתא דעת אחרת, ועתה תוס' באו לומר דמה שכתבו דכיון דבידו להביא עיסה מגולגלת וע"כ לא חשיב דשלבל"ע, וכ' תוס' דאין לומר דבאמת אכתי הוא דשלבל"ע, ומ"מ יוכל לשלוח שליח דאין כאן משום לא מצי עביד, דהא מצי עביד ע"י שיביא עיסה מגולגלת, והבידו יעשה דמצי עביד, וע"ז הוכיחו תוס' מהגמ' ביבמות דע"י בידו לא חשיב מצי עביד, ובהכרח בעינן למימר כדבריהם בתחילה דהכא מהני מדין בידו דאין בזה משום דשלבל"ע, או כדברי החת"ס דלבעלים עצמו ג"כ אינו בידו, וביאוה"ד דבידו לא מהני לאשוויי מצי עביד ביאר הקוה"ע סו"ס ל"ה דכיון דעתה אין הדבר בעולם כלל ואין לו כח בדבר אינו יכול למסור כחו לשליח, דהשתא אין לו מה למסור, ובשער"י (שם) ביאר ע"פ דרכו דדין בידו לא מהני כשעיקר הדבר אינו בעולם, וכמו"כ במינוי שליחות דהוא הרחבת כח המשלח, כל שאין כח למשלח אינו יכול למנות שליח, ואע"פ שהוא בידו, מ"מ חשיב דבר חדש, וע"ע בחיבורו קונטרס השליחות סי' י"ח שביאר שלא שייך מינוי שליחות בדבר שאינו בעלים כלל, וכשם שא"א לשלוח שליח לקבל מתנה, דבעינן שלוחו של בעל הממון, וא"כ כששולח שליח לגרש אשה לכשאכנסנה הרי הוא ככל אדם, ואין לו כח בעלות בה, ואינו יכול לשלוח שליח.

ויש להסתפק לדרכם של הנתה"מ ואבנ"מ בשיטת תוס' דבידו מהני לעשות בעצמו, ולא לעשות שליח, למאי דקי"ל דמילתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי, האם יוכל להתנות תנאי בדשלבל"ע ובידו, כיון דליתא בשליחות, ויל"ד דתליא בדברי האחרונים שהובאו לעיל יא. בכל מילתא דליתא בשליחות, באיזה אופנים נאמר ד"ז.- וע"ע משנ"ת בגמ' מדברי הדגול מרבבה יו"ד סי' ש"ה סעי' י' בפדה"ב תוך שלשים יום ע"י שליח דמדמי לדברי תוס' דכיון דאב יכול לפדות תוך שלשים יום שיחול לאחר ל' ה"ה דיכול לשלוח שליח עי"ש שדן לחלק בזה.

ובדברי החת"ס דלא מהני בידו לגלגל עיסה דהוא פנים חדשות, תימה ע"ז מירושלמי פ"ג דחלה דיכול להפריש על הקמח לכשיתגלגל, ועמד בזה החזו"א.

**בא"ד** האומר לחבירו כתוב גט לארוסתי לכשאכנסנה אגרשנה וכו' הנה בפשטות הסוגיא שם מיירי ששולח שליח לכתוב הגט מיד, והבעל כשיכניסנה יגרשנה בגט זה, וכן הביא הרשב"א שם דין זה, וכן מתבאר בתוס' וברשב"א שם שדנו מדין גיטה קודם לבנה, ולפ"ז אינו ענין לסוגיין כלל, דהתם א"א לגרש עכשיו, משא"כ בשמעתין בשעת קיום השליחות הוא כבר בא לעולם, ובדעת תוס' כאן ביאר הרע"א במהדו"ת סי' פ"ד דמשמע להו לתוס' דמיירי התם אף בכה"ג שהשליח כתב לאחר שכנסה, ובכה"ג הרי בשעת קיום השליחות הוא דבר שבא לעולם, אלא דבשעת המינוי הי' דשלבל"ע, וזהו דמדמו תוס' לשמעתין, וע"ע ברע"א מהדו"ת סי' ע"ג (ד"ה אולם מכל) מש"כ בדברי תוס' ביבמות.

וביסוד הסוגיא שם הרב המגי' למל"מ פ"ו מגירושין ה"ג (ד"ה ובזה) נקט דפליגי קמאי בטעמא דלא מהני דהתוס' פי' משום דאין בידו לגרשה לא מצי משוי שליח, והרמב"ם פ"ג ה"ו מפרש משום דאינו לשמה, ועי"ש נפ"מ בין הטעמים, והרע"א בג' המל"מ כ' דשני הטעמים מישך שייכי להדדי דהתוס' באו לפרש דלא מהני שיכתוב הסופר לאחר שכנסה, דמ"מ בשעת מינוי השליחות לא מצי עביד, וד' הר"מ הוא לפרש מ"ט השתא לא מהני הכתיבה וע"ז כ' הר"מ דאינו לשמה, ומאחר דמהשתא אינו יכול לכתוב מטעמו של הר"מ, ע"כ כ' תוס' דחשיב לא מצי עביד, וכ"כ במהדו"ת סי' ע"ג ופ"ד עי"ש, ובפ"ט מאישות ה"ו הקשה הרב המגי' למל"מ ע"ד הרא"ש והרשב"א והר"ן בנדרים עב: שהוכיחו ליסוד הדין דכל מילתא דלא מצי עביד לא מצי משוי שליח משמעתין, ומ"ט לא הוכיחו מהגמ' ביבמות, ותי' דיפרשו כהר"מ דהתם הטעם משום לשמה, ואזיל לשיטתו דתרי טעמי נינהו, אבל להרע"א דמצרך צריכי להדדי אין בזה ישוב, וי"ל דהסוגיא ביבמות הוא כשכותב עתה קודם שכנסה ובזה בודאי דכיון דלא מצי מגרש השתא לא מצי משוי שליח, אבל בשמעתין נתחדש דאע"פ דבשעת קיום השליחות מצי עביד, מ"מ מאחר שבשעת מינוי השליחות לא מצי עביד זה ג"כ נחשב כ"מ דלא מצי עביד, אכן הקשה הרע"א בנדרים שם דהראשונים בנדרים שם מיירי דבשעת קיום השליחות ג"כ לא מצי עביד, ובזה א"צ לדינא דשמעתין. ועי' חי' הגרשש"ק בסוף קידושין ובשער"י שער ז' פ"ט משכ"ב ואכמ"ל.

ולדרכו של הרב המגי' דלדעת תוס' כאן אין החסרון בדין לשמה אלא משום דלא מצי עביד מבואר דאע"פ דהוא עצמו יכול לכתוב גט מ"מ לא מצי משוי שליח, דדין כל מילתא דלא מצי עביד היינו דמצי עביד הגירושין, ולא סגי במה דמצי עביד המעשה, וכן נתבאר מדברי האחרונים בביאו"ד תוס' דחזרו מדברי ר"ת, ואע"ג דבידו מהני לעשות המעשה מ"מ אינו יכול לשלוח שליח. והדבר צ"ת בסב' דמאחר שהוא עצמו יכול לכתוב גט מדוע אינו יכול לשלוח שליח, ויעויין באבנ"מ שם (ד"ה ומאי) מש"כ לבאר בזה.

**לדעת ר"מ האם אפשר לכתוב גט ולמנות שליח בדשלבל"ע**

ובמה שהוכיחו תוס' מהגמ' ביבמות דאע"ג דבידו לכונסה ולגרשה מ"מ אינו יכול לשלוח שליח לכתוב גט, ק' דהתוס' ביבמות נב: כתבו דלר"מ דאדם מקנה דשלבל"ע יכול לשלוח שליח לכתוב גט, והוכיחו כן מהא דמהני לר"מ לוקח עבד ע"מ לשחררו וכתב לו לכשאקחך הרי עצמך קנוי לך מעכשיו והרי גט שחרור וגט אשה שוים, ויעויין באבנ"מ שם שעמד בזה, ותי' דהתם מהני בשטר שחרור שלא לשמה מדין הקנאתו לעצמו, דכל שחרור לא מהני משום דמה שקנה עבד קנה רבו, ולא מהני מדין הקנאה אלא מתורת שחרור, אבל הכא שמוסרו קודם שנעשה עבדו מהני מתורת הקנאה וא"צ לשמה. וע"ע במרדכי ביבמות מש"כ לחלק בין שטר שחרור לגט אשה ודבריו צ"ב. ושמעתי לבאר עוד דבגט בעינן נתינה מיד בעל, ולא מהני לר"מ לגרש אשה שעכשיו אינו בעל, משא"כ שטר שחרור י"א דא"צ נתינה.

והנה לדרכו דהאבנ"מ בשיטת תוס' דבידו לא מהני בדין שליחות אבל הוא עצמו יכול לכתוב גט לא תיקשי, די"ל בדעת תוס' דאף לר"מ לא מהני ע"י שליחות, והוכחת תוס' משחרור עבד התם לא מיירי ע"י שליחות, ואם כוונת תוס' דדין בידו לא מהני גם לדידי' שהוא אינו יכול לכתוב תיקשי מ"ש דלר"מ מהני, י"ל כפשנ"ת בטעמא דלא מהני בידו ע"פ הגמ' בקידושין דמעיקרא בהמה והשתא דעת אחרת, וכ"ז הוא סב' בדין בידו, אבל לר"מ הרי אפשר לקדש שפחה לכשתשתחרר.

ובטעמא דלר"מ חשיב לשמה אע"ג דא"א לגרש עכשיו [וכן לדידן באופן דבידו אי נימא דחשיב לשמה ובתוס' י"ל דכותב לאחר שיכניסנה אלא דממנה שליח מהשתא וכמשנ"ת] והרי בעינן שיחול הלשמה בשעת הכתיבה, ולר"מ הרי לא מהני הגירושין אלא בשעה שיבא לעולם, כ' הקה"י גיטין סי' כ"ח אות ב' דלדין לשמה סגי במה שאפשר לעשות מעשה גירושין, וא"צ שיוכל לעשות חלות גירושין.

ובדברי תוס' ביבמות דלר"מ יכול לשלוח לכתוב גט לכשאכנסנה אגרשנה, בפשוטו הטעם דר"מ לשיטתי' דאדם מקנה דשלבל"ע, א"כ איהו גופי' מצי עביד השתא, ולפ"ז ה"ה בכל שהוא בידו מהני לעשות שליח בדשלבל"ע, ובגמ' ביבמות הטעם משום שאינו בידו, וי"ל עוד דלר"מ דאדם מקנה דשלבל"ע ה"ה יכול למנות שליח שיחול כשיבא לעולם, וא"כ אע"פ דלא מצי עביד השתא מ"מ יכול למנותו שליח, והשליח יעשה השליחות בשעה שבא לעולם, ונתבאר דמהא דמהני בכתיבת הגט בהכרח דחל מהשתא, ושמעתי לדון נפ"מ בין הטעמים למ"ד דמודה ר"מ דאין אדם מקנה **לדבר** שלא בא לעולם, האם יכול למנות שליח למכור **לדבר** שלבל"ע, דלטעם א' הא בכה"ג דאיהו לא מצי עביד לא מצי משוי שליח, אבל לטעם ב' דלר"מ יכול למנות שיחול השליחות כשיבא לעולם, א"כ ה"ה הכא יכול למנותו שימכור כשיבא לעולם, ובמינוי השליחות אין בזה משום **לדבר** שלבל"ע, ויל"ד עוד בזה אי מהני שליחות לאחר ל', ועי' שערי יושר שער ה' פכ"ב (ד"ה אמנם) ושער ו' פי"ז (ד"ה וכן י"ל) ובקונטרס השליחות דלא מהני מינוי שליחות לאחר ל', ודלא כהרע"א בגיטין סג: (ד"ה ולפענ"ד) ומהדו"ת סי' פ"ח (ד"ה אמנם) והביא כן מהנובי"ק סי' צ"א. ויל"ד בכ"ז מטעם אחר דאין בזה כלל חסרון דלא מצי עביד כיון דעיקר כח המכירה יש לו, ואין כח המכירה מתייחס לאדם זה וכמשנ"ת להלן, שו"ר בשער"י שער ו' פי"ז (עמ' קפו ד"ה וכן) שדן בזה.

**הפרשת חלה בדשלבל"ע**

העולה מדברי תוס' לענין שליחות להפרשת חלה בקמח דלדעת האבנ"מ והנתה"מ תוס' חזרו בהם ולא מהני השליחות, וכן הביא המאירי מתוס', וכ"כ עוד ראשונים (שנדמ"ח) בשם ר"ת [ויש בזה ב' דרכים א. דאע"ג דבידו לעשותו מ"מ לא מהני שליח ב. דאיהו גופי' ג"כ לא מצי להפריש כשהוא קמח דחשיב פנים חדשות באו לכאן, וכן ביאר החת"ס (נדפס בסוף המס') ציינו הרע"א ביו"ד סו"ס שכ"ח] אבל לדעת המל"מ והגר"א והרע"א מהני שליחות, ונתבאר דכ"ז כששלח כשיש קמח, אבל כשאין קמח לא מהני השליחות, דכל הטעם דמהני משום דבידו, וכשאין קמח אין בידו, ומ"מ כשאין לו קמח והקמח בעולם בזה כ' החת"ס אהע"ז תשו' י"א דבידו לקנות חשיב בא לעולם וכמבואר בכס"מ פכ"ב ממכירה ה"ג, ויעויין באו"ז הל' חלה שמבואר כן, וע"ע ישועות מלכו רפ"ד מתרומות שעמד דלאו מילתא דפשיטא היא דבידו לקנות חשיב בא לעולם, ועוד דלא יועיל כשאין הקמח בעולם.- ובדעת רש"י כ' האבנ"מ סי' ל"ה ס"ק י"ג (ד"ה ודברי) דכל הדין דאין שליחות בדשלבל"ע הוא בסתמא, אבל אם פירש להדיא שיחול בדשלבל"ע מהני, ובהגהות ברוך טעם, ובקר"א בשמעתין כ' שאינם יודעים לאיזה רש"י נתכוין רבינו. ובסמ"ג עשה קל"ד כ' עושה אדם שליח לתרום מכל התבואות שיהיו לו עד עולם מאחר שיכול ליתנם לשלוחו ולזכותם לו מעכשיו שיקנה לו גוף הקרקע לפירותיו כך פירש רבינו יצחק בפ"ב דנזיר בענין כ"מ דמצי עביד מצי משוי שליח עכ"ד, והובא במל"מ פ"ד מתרומות, ותמה עליו ולא ביאר תמיהתו, וכ"כ האו"ז הל' חלה סי' רכ"א בשם רבי' יצחק ב"ר שמואל וז"ל הואיל ויכול ליתן לשלוחו מעתה כל העיסות שיקנה בשבילו לכך מפריש חלה כאילו הן שלו, וכ' ע"ז האו"ז ולא איתברר לי האי טעמא עכ"ד. ומדבריו למדנו דהוא סב' בדין מצי עביד ועדיין צ"ב, ומ"מ עצה זו לא מהני אלא במפריש משדותיו ולא במה שקונה ממקו"א.- ובבינת אדם בספר שערי צדק פ"ח אות א' כ' דבמילי דרבנן מהני אע"פ דלא מצי עביד, וע"כ בתרו"מ דרבנן מהני אע"פ דלא מצי עביד עי"ש. ובהסכמת הגאונים לספרו העירו ע"ד, דהבינ"א למד כן מדברי המל"מ, והמל"מ מיירי במילתא דמדאורייתא מצי עביד ומדרבנן לא מצי עביד, ע"ז כ' דחשיב מצי עביד, אבל לא שמענו דבמילי דרבנן אין דין דאע"ג דלא מצי עביד מצי משוי שליח, וראי' לדבר מדברי תוס' והראשונים שדנו לענין חלה, עוד היתר מצאנו בפוסקים ביו"ד סי' שכ"ז לענין חלה דקי"ל כראב"י בקידושין סב. דיכול להפריש אע"פ שאין עדיין עיסה, והובא ד"ז בב"י שם בשם סה"ת [והיינו דאע"ג דלכו"ע יכול להפריש ע"י שהוא בידו ומ"מ י"א דמיקרי לא מצי עביד, מ"מ לראב"י דיכול להפריש בקמח לכו"ע יכול למנות שליח, וכמשנ"ת לעיל דאליבא דר"מ דאדם מקנה דשלבל"ע יכול למנות שליח].- ויש שדנו דמהני מדין זכין וכהתרוה"ד, וברע"א בשו"ע ע"ד התרוה"ד ציין לקצוה"ח שנקט דתוס' פליגי ע"ד התרוה"ד ולא מהני מדין זכין.

ובשו"ע יו"ד סי' שכ"ח סעי' ג' כתב ומיהו אם נתן רשות להפריש אפילו בעודו קמח מועיל אע"פ שעדיין לא נתחייב והאורח יאמר לבעה"ב להפריש לו חלה מכל עיסות שתעשה לו בעוד שיהי' בביתה כדי שלא תצטרך ליטול רשות בכל פעם, והגר"א בס"ק ט' הראה מקור לדין נתן רשות מדברי תוס', ובס"ק י' הוסיף שא"צ האורח לומר דסתמן כפירושן והביא כן מתוספתא, וז"ל התוספתא פי"א דתרומות ה"ז הבן בשל אביו והאשה בעיסתה הרי אלו תורמין מפני שתרמו ברשות ע"כ, ולטעם זה הוא אע"פ שאין עדיין קמח ג"כ מהני דלעולם סתמן כפירושן.

ובהא דמדמה בן לאשה, יעויין במאירי כאן וביבמות פו. שכתב דאשה איתרבאי מקרא דאתם וביתכם וא"צ לדין שליחות, וא"ש דהתוס' דנו בהא דאשה אומרת לאחר, ולא דנו על האשה עצמה, דהאשה עצמה א"צ לדין שליחות, ובאו"ז חלה סו"ס רכ"ה כתב דמצות חלה מוטלת על הנשים וע"כ יכולה לעשות שליח, והוסיף וחוששני לומר דלכתחילה הבעל אינו יכול לעשות שליח דמצות האשה היא, ועי' באר יצחק יו"ד סי' כ"ח ענף ו' (ד"ה ויש, וד"ה וכן) דגדר האשה דהיא כבעלים, ויעויין אחיעזר ח"ב סי' ל"ז אות ה' וחזו"א מעשרות סי' ז' ס"ק ט"ו דאשה אינה חשובה כבעלים, ועי' מעדני ארץ פ"ד דתרומות הי"ב.

**שליחות במכירה וחילול מע"ש בדשלבל"ע**

מקשים להמבואר בשמעתין דלא מהני שליח בדשלבל"ע א"כ לא יוכל אדם לשלוח שליח לקנות לו חפץ כשהחפץ עדיין אינו בעולם, והשולח חבירו לארץ מרחקים לקנות לו סחורה צריך שתהא הסחורה קיימת משעת מינוי השליחות וזו לא שמענו, ובחנויות השמיטה שולחים שליח לקנות אע"פ שהירקות עדיין אינם בעולם, ויל"ד דשמא א"צ לדין שליחות וסגי בגילוי דעת, א"נ דהוא מפרשת אפוטרופוס וצ"ע. וכמו"כ העירו מהא דבעה"ב מעמיד מוכר בחנותו שימכור הסחורה, וממנהו למכור לזמן ארוך, ואין הדבר בעולם.- משנ"ת דיהני מדין גילוי דעת לכאו' זה תליא בחקירת הרע"א ח"ג סי' פ"א ועוד אחרונים באמירת לך חזק וקני דהיינו גילוי דעת למקח האם מהני בדשלבל"ע, ובחת"ס אהע"ז תשו' י"א (ד"ה ואמרתי) כתב דמהני גילוי דעת בדשלבל"ע, ובשמעתין אין כאן גילוי דעת כיון שלא גילה דעתו לאשה זו כיון דבשעה שגילה דעתו לא היתה זו בת קידושין א"כ כשאמר צא וקדש לי אשה לא נכלל אשה זו עי"ש.- ועי' שלמי יוסף שכתב לחלק מסב' בין שליחות לקנות שא"צ כח שליחות על כל חפץ וחפץ משא"כ שליח לקדש אשה או למכור בעינן כח על כל אשה ואשה ועל כל חפץ וחפץ, וממילא בחפץ שלא בא לעולם לא ניתן לו כח השליחות וצ"ע.- ויל"ע בשליחות לחילול מעשר שני על המטבע, האם בעינן שבשעת מינוי השליחות הפירות של המע"ש יהא ברשות השליח והמטבע ברשות המשלח, ולא נהגו כן, והרי חילול מע"ש על המטבע בעינן לדין שליחות וכמש"כ בס' חי' רח"ה בהל' זכי' ומתנה וכן דעת החזו"א בספרו.

וכמו"כ דנו במכירת חמץ, שעושים את הרב שליח למכור חמץ, ואח"כ קונה חמץ חדש, ובשעת מינוי השליחות לא מצי עביד, וי"ל בזה לפמשנ"ת לעיל עפ"ד הכס"מ פכ"ב ממכירה דאם יצא השער אפשר למכור ולא חשיב דשלבל"ע, והוא ב' תי' בכס"מ, ועי' דברי מלכיאל, וע"ע בערוה"ש או"ח סי' תמ"ח סעי' כ"ח משכ"ב.

**דף י"ב ע"ב**

**בדברי המהרי"ט במפרש בהדיא שיחול בלא בא לעולם**

המהרי"ט חו"מ סי' כ"ג כתב דכל הדין דכל מילתא דלא מצי עביד לא מצי משוי שליח דשמעתין הוא בלא פירש להדיא, אבל בפירש להדיא מהני, ובמל"מ פ"ט מאישות ה"ו כ' ונוראות נפלאתי על הרב ז"ל דהא בגמ' הקשו ע"ז מההיא דתניא האומר לאפוטרופוס וכו' הרי דס"ל לסתמא דתלמודא וכו' אפי' שעושה אותו שליח בפירוש וכו' ועי"ש עוד מה שתמה עליו, וכן הקשה המחנ"א הל' שלוחין סי' י' וכתב דאין סברא לחלק דהכא מינה בסתמא לכל הנדרים, והרב המגי' למל"מ כתב דברי"ו נראה כדברי המהרי"ט, ועי"ש משה"ק מהגמ' ביבמות דאומר בפי' שיכתוב גט לכשיכניסנה, ותי' די"ל דהתם הטעם משום לשמה, וכבר נתבאר בע"א תמיהת הרע"א על דרך זו.- ומדברי המהרי"ט מבואר דדינא דשמעתין אין זה מגדרי דשלבל"ע, דבדין דשלבל"ע אין חילוק בין אמר בפירוש, והארכנו בסימנים שבסוף הקונטרס.

**שליח להקמה**

**בגמ'** יכול יהו מופרין ת"ל אישה יקימנו ואישה יפירנו ילהס"ת האם פלוגתייהו בין בהקמה ובין בהפרה, או"ד דהקמה הוא כנדר דהא נשאלין על ההיקם, וא"כ י"ל דבהקמה לכו"ע א"א ע"י שליח וכדין נדר שא"א ע"י שליח וכמשנ"ת לעיל יא. בתוד"ה דהוי, ויעוי"ש בטעמים דאין שליחות בנדר דאי משום מוצא שפתיך תשמור או שהוא קבלה על עצמו, זה לא שייך בהקמה ועי"ש. וברע"א בתשו' מ"ז ומ"ח וביו"ד סי' רל"ד סעי' ל' נקט בפשיטות דפליגי אף בהקמה, ועי"ש מה שתמה ע"ז בפסק ההלכה והניח בצע"ג.

ומדברי ר"י שאמר אישה יקימנו לכאו' מוכח דפליגי גם בהקמה, ויש לדחות לפמש"כ תוס' בב"מ צו. ד"ה שליח דהא דל"ל לר"י שיועיל שליח והא בכל התורה שלוחו של אדם כמותו, וכ' משום דכתיב תרי זימני, וא"כ א"ש דע"כ הזכיר ר"י בדבריו אישה יקימנו ואישה יפרנו, ואדרבה מדוקדק בדבריהם דפי' הפלוגתא לענין הפרה ולא לענין הקמה, שו"ר בשער המשפט סי' שמ"ו ס"ק ב' דדקדק דלא פליגי לענין הקמה, ופי' הטעם משום שאמר המקיימו כאילו בנה במה, ואשלד"ע.

ובספרי דריש מקרא דאשה הפרם דאינו יכול לשלוח שליח, ולא נזכר כלל הקמה, וכן לענין אב מייתי פלוגתא דר"י ור' יונתן וג"כ דריש מקרא כי הניא אביה אותה, והוא ג"כ רק לענין הפרה, והר"מ פי"ג ה"ט כ' בין לענין אב ובין לענין בעל בין בהקמה ובין בהפרה שאינו יכול לשלוח שליח, [וילה"ע ע"ד החת"ס שכתב דמהא דלא מהני שליח בהקמה שמעינן דמילי לא מימסרן לשליח, דא"כ למ"ל תרי קראי באב ובבעל].

ובמאירי כ' מי שמנה שליח ועשאו אפוטרופוס להפרת נדרי אשתו או להקימן אינו כלום וכו' ואע"פ שבכל התורה כולה אמרו שלוחו של אדם כמותו בזו גזה"כ הוא דכתוב אישה יקימנו ואישה יפרנו ואצ"ל במי שמינה אפוטרופוס להקם או להפר כל נדרים שעתידה לידור וכו' עכ"ד, מדבריו נראה דפליגי אף בהקמה. וכ"נ מדברי הגר"א ביו"ד סי' רל"ד ס"ק ע"ב שציין מקור שא"א לעשות שליח להקמה מאישה יקימנו, וכ"נ ברמב"ן ב"מ צו. שכתב בטעמא דר"י משום דשנה הכתוב לעכב אישה יקימנו ואישה יפרנו, ואי נימא דהקמה מטעם אחר לא מהני שליח, לכאו' לא שייך בזה שנה הכתוב דמתרי טעמי נינהו, ובריטב"א נדרים עב. כתב דר"י דריש מאישה בתרא דמיותר.

ומהא דמהני תנאי בהקמה וכדאיתא בנדרים סט: לכאו' מוכח דמהני שליח דאל"כ מילתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי וכדלעיל יא., ותליא בתי' שנתבארו שם, ולפמשנ"ת שם מחי' מרן רי"ז הלוי בשם הגר"ח דהוא מדין האדם בשבועה, יל"ד האם בהקמה ג"כ נתחדש דינא דהאדם בשבועה, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א לעיל י"א הביא מהגר"ח דאף לענין הקמה איתא לדינא דהאדם בשבועה, שו"ר בקר"א בנדרים סוף דף ע"ב שדן בהקמה ע"י שליח, וכן מהא דמהני תנאי, ותי' דנדרים שאני. ובאמת דבודאי לא מהני שליח בהקמה או מדין נדר או מדינא דאישה יקימנו, ויקשה כיצד מהני תנאי, ועמד בזה המנ"ח מצוה ת"ו [ט] ועמשנ"ת שם, ובפרשת מרדכי יו"ד סי' רכ"א נו"נ עם הרע"א בדין תנאי בהפרה, ונדפס בנדרים עג. אות ו'.

**בגמ'** האומר לאפוטרופוס וכו' לפמשנ"ת לעיל ע"א דלר"מ דאדם מקנה דשלבל"ע ה"ה דיכול למנות שליחות בדשלבל"ע א"כ הו"מ לאוקמי כר"מ.- באחרונים הקשו מכאן ע"ד המהרי"ט דא"א לשלוח להקדיש דהו"ל מילי, א"כ ה"ה בהפרה, וענובי"ת יו"ד סי' קמ"ז מבהמ"ח וברע"א בנדרים.

**בגמ'** יהו קיימין לא אמר כלום ופי' תוס' והרא"ש דהקמה בטעות הוא דשמא תדור בדבר שא"א ליה להקים, ולפ"ז באמר על נדר מסויים שפיר יועיל ההקמה, [והקשה בכ' הגרי"ז לק' כב: מהא דאמרינן בסמוך דכל שלא בא לכלל היקם לא בא לכלל היפר, והרי שייך בו הקמה וצ"ע] וברש"י ובריטב"א בנדרים עב: פי' דעדיין לא בא הנדר לעולם והיאך יכול לקיימו עכ"ד, והיינו דהו"ל דשלבל"ע, ובר"ן שם פי' דכ"ז שלא חל הנדר הוא נדר קל יותר ואין בו הקמה, ובחזו"י פ"ו דנדרים סוף ה"ו פי' דענין קיום הוא אישור הדבר, ולא שייך לקיים הדבר אלא לאחר שנדר עי"ש, ועמשנ"ת בנדרים בזה. וע"ע משנ"ת לק' רפ"ד.

**בגמ'** וחכ"א אינו מופר הרא"ש הביא ד' המשנה בנדרים דכיון דליתא בהקמה ליתא בהפרה, וילה"ק דא"כ אף נדר שחל ושלח שליח להפר, כיון שהשליח אינו יכול להקים נימא כל דליתא בהקמה ליתא בהפרה, וצ"ל דכיון דהבעל בכחו להקים ולהפר, יכול למסור לשליח כח ההפרה, אע"פ שהשליח אינו יכול להקים.

**בגמ'** קס"ד כי אר"י אליבא דרבנן מבואר בגמ' דלר"א דבעל מיפר עד שלא נדרה אשתו ניחא הא דממנה שליח, והנה בנדרים עה. מבע"ל אי לר"א מיחל חלין ובטלין או"ד לא חלין כלל ומסיק דלא חיילין כלל, ולכאו' ילה"ע דבשלמא למ"ד לא חלין כלל א"ש דממנה שליח להפר שלא יחול כלל הנדר, אבל למ"ד חלין ובטלין, הן אמת דהבעל יכול לעשות כן ואין בזה משום דשלבל"ע מאיזה טעם שיהי', מ"מ כלפי מינוי השליחות הי' מקו' לדון דלא יוכל למנות, וכעין שדנו לעיל ע"א בדשלבל"ע והוא בידו, האם יכול למנות שליח, דמ"מ הוא גופי' לא מצי עביד השתא, אלא כשיבא לעולם, ולכאו' ה"נ להא דמיא. [ואף למ"ד לא חלין לכאו' לא חל ההפרה מהשתא, אלא כשנודרת חל ההפרה, ונתבאר בנדרים שם ואכ"מ].

**במשנה** הרי עלי לגלח חצי נזיר וכו' מגלח נזיר שלם לכאו' הך דינא דמי להאומר הריני נזיר מן החרצן דנעשה נזיר לכל, וכן נזיר ליום א' נזיר שלשים יום. דכיון דאין חפצא דנזירות באופ"א, והוא קיבל עליו נזירות נעשה נזיר לכל, ה"נ כיון שאין חפצא דחצי נזיר והוא קיבל עליו לגלח חצי נזיר ממילא חיילא קבלתו לגלח נזיר שלם [ושמא יל"ד באופ"א דכדי לקיים דיבורו שקיבל לגלח חצי נזיר חייב לגלח נזיר שלם].- ויל"ע באמר הריני חצי נזיר האם נעשה נזיר, וי"ל דהו"ל דבר שהנשמה תלוי' בו וכולו נזיר וכדתנן בערכין באומר חצי ערכי עלי.

**במשנה** וחכ"א זה מגלח חצי נזיר וזה מגלח חצי נזיר כתב הר"מ פ"ח מנזירות ה"כ דכל א' מגלח חבירו, והוכיח הרדב"ז בפירושו ובתשובותיו ח"ה סי' רפ"ד דמיירי דאמר הריני נזיר, וקאי אמתני' דלעיל, וא"ש לפ"ז הא דשמע חבירו ואמר ואני עלי לגלח דואני קאי על עיקר הנזירות ולגלח קאי על תגלחת וכדלעיל יא:.

**בגמ'** ורבנן סברי נדר ופתחו עמו הר"מ בפה"מ מפרש דר"מ סבר דהוא חזרה וא"א לחזור, וחכמים סברי דנדר ופתחו עמו חזרתו קיימת, והקשה הקר"א מ"ט דר"מ דאינו יכול לחזור, דלעיל ט. מפרשינן טעמא דב"ש משום דאין שאלה בנזירות ולא שמעינן לר"מ דסבר הכי, ועוד הקשה לשיטת הר"מ דא"א לחזור בהקדש תכ"ד א"כ מ"ט דרבנן, והיינו דבשלמא בנזירות נתבאר לעיל ט. דאין בו חומר הקדש דא"א לחזור, אלא לב"ש דדבר תורה א"א לחזור ולא משום חומרתו, אבל הכא הוא נדרי הקדש ממש, ומ"ט דחכמים, והביא לשמ"ק דמפרש דר"מ סבר תפוס לשון ראשון ורבנן ס"ל בגמר דבריו אדם נתפס.- עוד הביא תוספתא דר"ש פוטר שלא התנדב כדרך המתנדבים, ועי"ש משכ"ב.

והעירוני דלר"מ בשלמא בראשון י"ל תפוס לשון ראשון, אבל השני שאמר ואני לכאו' הוא מתפרש על כל דיבורו של ראשון ונימא דהוא חצי נזיר וי"ל דמאחר שהראשון נזיר שלם, א"כ התפסת השני הוא בחלותו של ראשון והוא נזיר שלם.

**ברש"י** ד"ה אמר לייתי לי' משום נדבה צ"ע כיצד יביא חטאת בנדבה, וערדב"ז פ"ח מנזירות הי"ח בשיטת הראב"ד.

**בתוד"ה** ושמע בכדי נקט דהא בראשון נמי פליגי בשמ"ק כ' דהוי רבותא לר"מ דאפילו השני מייתי נזיר שלם וסד"א להשלים לראשון מכוין, ובקר"א כ' דלפ"מ דמפרשינן בגמ' דיש כאן תרי דיבורי ובתחילה אמר הרי עלי ואח"כ חצי נזיר, א"כ כי אמר השני ואני נימא דארישא דדיבורא דראשון קאי ויהא עליו חיוב לגלח נזיר שלם, וכ' הקר"א וצ"ל דנהי דדיינינן לי' בחזרה מ"מ חד דיבורא חשיבא, ולכאו' י"ל בפשיטות דהא תנן לק' רפ"ד מי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני והותר הראשון הותר השני, א"כ ה"נ כיון דלא חיילא דיבורא דראשון, דהא חזר בו מזה, א"כ א"א שתחול ההתפסה.

ואליבא דר"מ לא תיקשי דנימא ואני אסיפא דדיבורא משמע ולא יתחייב לגלח נזיר שלם, דע"ז ג"כ י"ל דכיון דהראשון מתחייב במה שאמר הרי עלי, ומה שאמר חצי נזיר כמאן דליתא, א"כ לא תחול ההתפסה כלל בדיבור זה, ע"כ תלינן דכוונתו ארישא דדיבורא שיש בו תורת נדר.

**במשנה** הריני נזיר לכשיהי' לי בן במאירי מבואר דכוונתו דבלידה ראשונה יהא לו בן, והא דפליגי בסיפא בחזרה וילדה, היינו דלר"י דאין כוונתו על הספק, א"כ לידת הספק לא חשיבא לידה, ואח"כ היא כלידה ראשונה, ולר"ש דכוונתו על הספק לידת הראשון היא ספק לידה.- וערש"ש נדרים יז. מש"כ לבאר מ"ש מהאומר הריני נזיר כשאשתה, דבכל כוס ששותה נעשה נזיר.

**במשנה** נולד לו בת כ' בתורע"א בשם הב"י דאע"ג דבת בכלל בן, הכא שכוונתו ליתן הודאה על שחננו ד' בבן וכמש"כ תוס', תלינן שאין כוונתו אלא לבן ולא לבת.

**במשנה** טומטום ואנדרוגינוס אינו נזיר כ' הרא"ש (בדף יג.) דאף לר"ש דהפילה אשתו ה"ז ספק נזיר מודה כאן שלא הי' דעתו על טומטום, ולמדנו מדברי הרא"ש דלר"ש דמחית איניש נפשי' לספיקא היינו דדעתו על הספק, ולא דממילא הוא ספק נזיר ככל דיני ספק שבתורה, ומ"מ לא הוי נזיר ודאי.- בנקרע הטומטום ונמצא זכר כ' הצ"פ דנעשה נזיר מכאן ולהבא.

בתורע"א הביא לספיקת המל"מ באומר הריני נזיר כשיהי' לי בן או בת וילדה טומטום מאי עי"ש.

**בתוד"ה** הפילה ולא ידעינן אי נפל הוא או בן קיימא, וכו' לכאו' יש כאן ב' ספיקות ספק נפל ואת"ל בן קיימא דלמא מת במעי אמו, וק' א"כ מ"ט דר"ש הא יש להתירו מכח ס"ס, וברש"ש בדף יג. למד בדברי תוס' דאם כלו חדשיו ומת במעי אמו חשיב בן, ותמה עליו הליקוטי הלכות בזבח תודה, ומשה"ק דלא גרע מטומטום, העירוני די"ל דקאי על סיפא דאמר ולד. ויעוי"ש שפי' ד' תוס' דבתרי גווני מיירי או דנולד חי ואח"כ מת וספק אם כלו חדשיו, או שבודאי כלו חדשיו והספק אם נולד חי או מת, ובפתחי נזיר הביא תשו' מהרשד"ם אה"ע סי' ר"ח ומהריב"ל ח"ג סי' מ"ד דלא כרש"ש, והובא בתורת הראשונים. וע"ע לק' יג. תוד"ה הפילה משנ"ת בזה.

כתב הטור באהע"ז סי' קנ"ו אם הפילה נפל אחרי מותו מתייבמת וה"ר פרץ [בהגהות לסמ"ק סי' רפ"ו, נדפס בתורת הראשונים] כתב היכא דאיכא לאסתפוקי שמא כלו חדשיו או אפילו ילדתו מת אסור להתייבם וחולצת כדמוכח בנזיר גבי אהא נזיר כשיהי' לי ולד והפילה דהוי נזיר ספק לר"ש עכ"ד, והב"י ובחיבורו בדק הבית האריך דהא לא קי"ל כר"ש, ודבריו צע"ט דפלוגתא דר"י ור"ש הוא בדין מחית איניש נפשי' לספיקא, אבל בדין יבום כו"ע מודו דיש ספק שמא חי הי', ויעוי"ש בב"ח דמתבאר דאם כלו חדשיו וילדתו מת יש לו דין ולד לפטור מיבו"ח, ולכאו' זה כדברי הרש"ש, ובחזו"א סו"ס קט"ו תמה דכ"ז שלא נולד בודאי אינו פוטר מיבו"ח וכדתנן בן יום א' פוטר, ובהכרח דכוונת הר"פ שמא מת לאחר שנולד.

**בא"ד** וה"ה דמילתי' דר"ש קאי ארישא לכאו' מבואר כן בגמ' בדף יג. דמספק"ל בהריני נזיר כשיהי' לי בן והפילה אשתו וכו' עי"ש.

**דף י"ג ע"א**

**במשנה** הפילה אשתו אינו נזיר רש"א יאמר וכו' בדין ספק נזירות להקל הארכנו בס"ד לעיל ח..

**במשנה** רש"א יאמר אם הי' בן קיימא הרי אני נזיר חובה מקשים למ"ל אמירה זו, הרי הוא כבר נזיר מאמירתו הראשונה, וסגי במה שיאמר אם לא הי' בן קיימא הריני נזיר נדבה, ואשכחן כיו"ב כמה משניות עי' לק' נט:.

**במשנה** חזרה וילדה ה"ז נזיר פי' תוס' מהריון אחר הקשה בתורע"א מ"ט לא פירשו תוס' מאותו הריון עי"ש באורך, ובתפארת ירושלים כ' דקמ"ל דאף מהריון אחר, ולא נימא דכוונתו להריון זה, וכפה"נ הרע"א לא ניח"ל בזה דהרי אם תלד תאומים בהריון זה ותחילה תלד בת ואח"כ בן ואמר הריני נזיר לכשיהי' לי בן לא יהא נזיר, א"כ ה"ה בהפילה וחזרה וילדה, ולכאו' י"ל דבאותו הריון מדהקדים הראשון לצאת לא כלו לו חדשיו ולא יהא נזיר אף לר"ש. אכן אין בזה ישוב למה שהוסיף הרע"א להקשות בחזרה וילדה בו ביום מאותו הריון עי"ש, ובזה אין כאן הוכחה דלא כלו לא חדשיו.- בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א דן האם בבא זו קאי ג"כ ארישא דאמר הריני נזיר כשיהי' לי בן, ודקדק מרש"י דלא קאי ארישא.

**בגמ'** מהו דתימא לכשאבנה בפתחי נזיר פ"א ס"ק קכ"ד הביא ברכת ראש ושכן משמע במאירי דלכשיבנה נכלל בת ולא טומטום ואנדרוגינוס, ודעת המעשה רוקח וכן מוכח בלחם שמים דה"ה טומטום ואנדרוגינוס בכלל.

**בגמ'** הפילה אשתו אינו נזיר מאן קתני לה ר"י דכרי הרע"א בגלהש"ס ציין עי' לקמן דף לד ע"א תד"ה אלא ר"י וצ"ע, ויעוי"ש בתוס' דלר"י אף כשנתקיים התנאי אינו נזיר דלא ניתנה נזירות אלא להפלאה, וכתבו דמשנתינו אינו כר"י, וזהו שקשה דבגמ' מוקי לה כר"י, וערע"א בדף לד. שביאר קושיתו באופ"א עי"ש שהניח בצע"ג, ובחי' ר' מאיר שמחה לק' לד. כתב דשאני הכא דבשעה שמתחיל למנות הנזירות היא מפורשת, וכ' וזה סברא נכונה למבין עי"ש, וא"ש דבגמ' פריך האי מאי למימרא, משמע דליכא מאן דפליג ובעיק"ד תוס' בד"ה לר' ובתוס' לק' לד. כ' הגרי"ז דיש לפרש משנתינו דאינו מדין תנאי אלא קבע זמן הנזירות שהוא כשיהי' לו בן.- ובדעת תוס' י"ל לפמשנ"ת להלן בגדר נזיר לאחר זמן דמהשתא חיילא קבלתו, א"כ י"ל דבשעת הקבלה חשיב דבר שאינו מבורר, דאין ידוע על איזה זמן תחול הקבלה, ויל"ד נפ"מ למ"ד אין ברירה דקי"ל דאם בזמן החלות הוא מבורר לא תליא בברירה, עקצוה"ח סי' ס"א, ולפמשנ"ת בכה"ג דנזירות זה תליא בברירה וצ"ע.

**בגמ'** בעא מיני' ר"א מר"ה הריני נזיר לכשיהי' לי בן והפילה אשתו והפריש קרבן וחזרה וילדה מהו ופי' תוס' דהספק דלמא מודה ר"י דהוא ספק נזיר כיון דאיכא הוכחה גדולה, וצ"ב דהא טעמא דר"י דלא מחית איניש נפשי' לספיקא שאינו רוצה להיות נזיר מספק, דספיקו חמור מודאו, וא"כ מדוע הכא ליהוי נזיר, ועמדו בזה החזו"א סי' קל"ח לשמעתין (ד"ה ולמש"כ) והתפארת ירושלים, והנה בגמ' מסיק בתיקו, ויל"ע דמאחר דהדבר ספק, א"כ הוא ספק השקול, וממילא נימא דלא מחית איניש נפשי' לספיקא, ולא ליהוי נזיר בודאי וצ"ע. ועמשנ"ת לעיל ח. האם בספיקא דדינא אמרינן דלר"י אינו נזיר.

ברא"ש או"ד זה נגמרה צורתו לז' העירו דהא רוב נשים לט' ילדן, וזה יכריע דנולד לט', וא"כ הראשון ג"כ כלו חדשיו, ושמא י"ל דאין דנים בכה"ג דין רוב, כיון דאין נדון עליו עצמו, ועי' בסו"ס חמדת שלמה בהערות מהגרד"ל שליט"א ודוק.

**בגמ'** מאי נ"מ לגיזתו הקשה בתורע"א מ"ט קאמר נפ"מ לגבי הקרבן, ולא לעיקר הנזירות האם חייב לנהוג דיני נזירות, ואי משום דבלא"ה חייב לנהוג משום לידה השני', הא נפ"מ כשהלידה השני' הי' בת, וכן הק' הקר"א, והוסיף לבאר דמהא דלא מבע"ל לענין הנזירות אלמא דזה ברור שאינו נזיר, וא"כ איך יתכן לומר שתחול קדושה על הקרבנות נספק. ובהגה ברע"א ובתפארת ירושלים כ' דאינו נזיר והספק על קדושת הקרבן, והדברים תמוהים מאד. ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א תי' דהנה ק' מ"ט לר"י הוי נזיר, והא לא מחית איניש נפשי' לספיקא, ותי' דכיון דממנ"פ הוי נזיר באותו יום משום הראשון או משום השני ע"כ אמרינן דנעשה נזיר, וא"כ כ"ז בנולד בן, אבל בנולדה בת דלא נעשה נזיר הדרינן לסב' ר"י דלא מחית איניש נפשי' לספיקא וצ"ע.

עוד העירו מ"ט קאמר לגיזה ועבודה ולא לענין לשוחטו ולאוכלו.

**בתוד"ה** והפילה הילכך חלה קדושה על הקרבן וכו' בכ' הגרי"ז חקר לר"י דאינו נזיר מספק, אם הוברר הדבר אח"כ האם הוי נזיר, והוכיח מתוס' דהוי נזיר, דאל"כ מדוע קדוש מספק כשנמצא הוכחה ברורה, והא בשעה שהקדיש הי' ספק השקול, וע"כ דהוברר למפרע דהוא נזיר, ובחזו"א סו"ס קל"ח עמד בזה בדברי תוס', ונקט דאין לומר דאם הוברר נעשה נזיר, דא"כ לעולם יצטרך לחוש שמא יוברר אח"כ, ותי' החזו"א דשאני הכא כיון שהוא יודע שהיא מעוברת תאומים ועתיד להתברר בלידת השני מחית לספיקא עד שיבורר, ונתעוררתי להקשות מ"ט לא תליא בברירה וצ"ע. ויעויין במנחת ביכורים על התוספתא סופ"א שכתב דהריני נזיר ע"מ שיש בכרי הזה מאה כור והלך ומצאו שנגנב, אף אם נמצא אח"כ אינו נזיר.

**חזקת חי וחזקה שאינו נזיר**

הקשה החזו"א (סי' קל"ח לשמעתין ד"ה והא דמיבעיא) דאע"ג דיש הוכחה מדהא בן קיימא אידך נמי בן קיימא מ"מ אכתי איכא לספוקי דלמא מת קודם שהוציא ראשו, ותי' דמוקמינן לי' בחזקת חי דהשתא הוא דמת, והקשה דאדרבה נימא העמד אדם על חזקתו שאינו נזיר, ואין לומר דאזלינן בתר שורש הספק, ושורש הספק הוא בבן הנולד, דהא חסר לפניך וכדאמר גבי מקוה, ותי' דאין חזקה שאינו נזיר דאל"כ בכל ספק נזירות מדוע לא דנו חזקה, ובטעמו של דבר כ' החזו"א וז"ל וע"כ דמה שמתחייב האדם בהנהגת נזירות או נדרים לא מיקרי שינוי בגופו ואין אנו מוציאין אותו מחזקתו במה שאנו מחייבין אותו בשמירת נזירות ונדרים [ואפשר דכיון שאנו מחייבים אותו מחמת ספק ולא בחיוב ודאי לא שייך כאן חזקת פטור דע"כ יש עליו ספק חיוב] עכ"ד, ויעוי"ש שלמד מזה לענין חזקת פטור באבילות דלא אמרינן, ומדברי הרע"א בתשו' ז' וכ"ה שכתב שיש חזקת חיוב במצווות, לכאו' מוכח דלא כהחזו"א, וע"ע בחוב' משפט הנזיר בהקדמה שהאריך הגרד"ל שליט"א בדברי החזו"א. ובעיק"ד החזו"א שכתב שאין לחוש שמת קודם שנולד דאיכא חזקת חי, צ"ע מדברי תוס' לעיל יב: ד"ה הפילה דכתבו ספק זה, ובשלמא אי נימא דכוונתם לשתי הספיקות יחד, י"ל דבס"ס לא אזלינן בתר חזקה, אבל לפמשנ"ת שם מהליקוט"ה דכוונתם לב' גווני, או ספק כלו חדשיו או ספק מת קודם שנולד לכאו' מבואר דלא כהחזו"א.- עוד ילה"ע בדברי החזו"א דלכאו' עד כאן לא אשכחן חזקה אלא בדבר שהוא גופא הנידון, אבל הכא לידת הבן אינו אלא תנאי, ומנלן דאף בזה דנים חזקה, אכן אשכחן בגיטין כח. ה"ז גיטיך שעה אחת קודם מיתתי דשקו"ט התם הש"ס דנוקמא בתר חזקת חי. אע"ג שאינו אלא תנאי שתלה הדבר במיתתו [ועי' תבוא"ש וחוו"ד סי' כ'].

ובדברי החזו"א דאין חזקה שאינו נזיר כיון דאינו שינוי בגופו, צ"ב דבשלמא בנדר אינו שינוי בגופו, אבל בנזיר הא כתיב קדוש הוא ודרשינן בספרי (והובא ברש"י עה"ת) קדוש הוא זו קדושת הגוף, וכן שערו קדוש ואסור בהנאה, ואיכא לאוקמא בחזקת חולין. וביותר ילה"ק בהא דהקרבן קדוש מספק ומ"ט לא נוקמא בחזקת חולין, דספק קדושה מוקמינן בחזקת חולין וכמש"כ תוס' בחולין יא: ד"ה לרבי ובכמה מקומות, ויל"ד דאזלינן בתר שורש הספק.

עוד יל"ד בכ"ז דכיון דהי' ודאי קבלת נזירות וספק בקיום התנאי לא שייך חזקה שאינו נזיר, ומה"ט במקדש או מגרש על תנאי וספק אם נתקיים התנאי האריכו הראשונים בפ"ג דקידושין על מי להביא ראי', וכמדומה שלא דנו מדין חזקת פנוי' או חזקת אשת איש, כיון דבודאי נעשה המעשה. ויל"ד בזה למש"כ בכ' הגרי"ז דשמעתין אינו מדין תנאי, אלא הוא זמן אימת יחול הנדר. ובמחנ"א הלכות נדרים סו"ס י"ב הקשה קו' החזו"א בספק נדר מדוע לא מוקמינן לי' בחזקת שלא נדר ותי' דכיון דודאי נדר איתרע חזקתו וכמש"כ תוס' בפ"ב דכתובות בע"א אומר נתקדשה וע"א אומר לא נתקדשה, ועמש"כ לעיל ח. עוד בדין חזקה בנזירות.

בדברי תוס' דאיכא הוכחה מדהא בר קיימא אידך נמי, בפוסקים ביו"ד סי' שע"ד סעי' ט' הובא ד"ז לענין אבילות, ואיתא התם דאזלינן להקל, דהכא ג"כ מספק"ל, והגרמ"ד הלוי שליט"א הקשה מ"ט הש"ס מספק"ל לענין נזיר ולא מספק"ל לענין ירושה [בכורה] ופדה"ב, ועמנ"ח מצוה רס"ד [טו] לענין טומאת כהן לקרובים, דאינו מטמא לנפלים דבתאומים יש ללמוד מכאן דהוא ספק.

**בא"ד** מקצת הטיפה נקלטה מיד וכו' ערע"א נדה כט. דיש רוב שהזרע נקלט מיד.

**בד"ה** ונפקא א"כ לר"ש נמי מצי למיבעי למלקות החזו"א סו"ס קל"ח (ד"ה ולמש"כ) כ' די"ל דלר"ש כיון דחייב מספיקא ודאי מקדיש לי' כשימצא תקנה להקריבו ועי"ש עוד.- עוד ילה"ע די"ל דלא מספק"ל לענין מלקות, משום דלענין מלקות בעינן הוכחה גדולה יותר כדי להלקותו, ויעויין בר"ן פ"ב דכתובות (ט: מדפי הרי"ף) דבתו"ת לא אזלינן בתר חזקה להלקותו.

**הפרשת קרבן נזיר קודם הנזירות**

כתב הרא"ש בתו"ד והוי כאומר הרי אלו בהמות קדושים לקרבן נזיר שאקבל עלי דמסתבר דקדשי, צ"ב מ"ש מחטאת שא"א להקדיש קודם שחטא, ומוכח דקרבנות נזיר הם מכלל נדרו, ולא דהנזיר חייב בקרבן, ונתבאר בזה לעיל ה. יא. עי"ש. ובמל"מ פ"ט מנזירות הי"ג (סוד"ה והתוס') נסתפק בשיטת תוס' האם פליגי על דין זה מהא דאם חזרה ונתעברה אינו קדוש, או"ד דשאני הכא דדמי להקדש בטעות עי"ש. ובקר"א תמה על הרא"ש מתוספתא פ"ב ה"ג שא"א להפריש קרבנות נזיר קודם שנעשה נזיר, [וכ"ה בירושלמי [ציינו הראמ"ה] ובספרי] וכן הוכיח מחולין מא: עי"ש. והראמ"ה פי' ע"פ דרכו שהביא מירושלמי שא"א להפריש קרבן קודם הנזירות, מ"מ הכא מספק"ל משום דהכא בשעה שילדה בשנית הרי הוא נזיר ממ"נ או מחמת הראשון או מחמת השני, ומספק"ל כיון שהוברר שיש ספק שהוא נזיר מחמת הראשון האם הקרבנות שהקדיש חל בהם קדושה מספק.

ובהא דאיתא בתוספתא פ"ב דא"א להפריש קרבן קודם שחל הנזירות, מ"מ איתא התם (הי"א) דבנזר שתי נזיריות יכול להפריש קרבן על נזירות השני', ובירושלמי פ"ג ה"ב עמד בזה ומשני שנייא היא שעומד בנזירותו, והביאור משום דמהשתא חייל עלי' דין נזירות השני', אלא שאינו עולה לו למנין כיון שנמנה לנזירות השני', ולכו"ע יכול להפריש קרבן קודם כלות מנין הנזירות, ולא אמרינן דלא נתחייב בקרבן עד כלות נזירותו, אלא מעיקרא נתחייב, ואי משום דלא מטא זימני', ה"ז כמפריש קרבן פסח קודם י"ד.- עוד איתא בתוספתא שאינו יוצא בקרבן שהפריש לנזירות אחרת, והקשה הקר"א לק' טז. (ד"ה ועיין) ע"ד הרמב"ם פ"ג משגגות ה"ג שנראה מדבריו שאם הפריש חטאת על חלב שאכל אמש והביאו על חלב שאכל היום, ומה"ת יצא, ומדרבנן אמרו דלא יצא.

ובדברי הרא"ש דיכול להפריש קרבן נזיר קודם הנזירות הק' הקה"י סו"ס ו' מ"ש מחטאת שא"א להפריש קודם החטא, [ואף בחטאת שבאה על מזיד] וצידד לתרץ דשאני חטאת נזיר דלאו לכפרה אתיא, א"נ דאין כוונת הרא"ש לחטאת, אלא לעולה ושלמים, ולתוס' דלא חיילא הוא אף עולה ושלמים, דמ"מ הוקדשו לנזירות זו.

ובכתבי הגרי"ז הקשה למ"ל בירושלמי דרשא דא"א להפריש קרבן נזיר קודם הנזירות ותיפו"ל ככל חטאת, ותי' דשאני הכא דחיוב הקרבן הוא מכלל נדרו וכמשנ"ת, וידידי שליט"א בפתחי נזירות כ' דבירושלמי פ"ד דשבועות יליף מהך דרשא לכל חטאת שא"א להפריש קודם החיוב.

ובספרי דדריש קרבנו על נזרו ולא נזרו על קרבנו פי' בעמק הנצי"ב דהא דאיצטריך קרא ותיפו"ל דא"א להפריש קודם החיוב, ופי' דקמ"ל דלא נימא דהמקבל קרבן נזיר נעשה נזיר וכדין נזיר מן החרצן דנעשה נזיר לכל, ועמשנ"ת לעיל י..

ובירושלמי (כאן) מדמה הך מילתא לדין ודברים אין לי בנכסיך דלא מהני בדשלבל"ע, והקשה הקר"א לעיל יא: (ד"ה ומה כאן) לשיטת הר"מ פי"ב מנדרים ה"י דחייב לקיים נדרו בדשלבל"ע.

כתב הר"מ פ"ט מנזירות הי"ג האומר הריני נזיר כשיהיה לי בן והפריש קרבן והפילה אשתו וחזרה וילדה הרי הקרבנות ספק ואסורין בגיזה ועבודה עכ"ד, וכתב המל"מ ודע שדברי רבינו שכתב והפריש קרבן והפילה אשתו דמשמע דקודם שהפילה הפריש הקרבן לא יכולתי להלום צדדי הבעיא וכו' עכ"ד, ובחזו"א סו"ס קל"ח (ד"ה ולמש"כ) פי' דהספק דהפרישו קודם שהפילה בתקותו ללידת הבן, וע"ז מספק"ל אי בטל הקדשו, או"ד דכוונתו ללידה שני', וכ' החזו"א דלהר"מ לא מיירי באותו הריון אלא חזרה ונתעברה, ומספקינן דשמא כוונתו על לידה שני' עי"ש.

ומדברי הר"מ מבואר דיכול להפריש קרבן אע"פ שעדיין לא התחיל בנזירות, ויש ללמוד מזה לאמר הריני נזיר לאחר ל' דיכול להפריש הקרבן מיד, ועי' כ' הגרי"ז, ועמחנ"א בהלכות נדרים סי' י"ב דהאומר הריני נזיר לאחר ל' אינו יכול לחזור, ודלא כרש"ס שכתב שיכול לחזור, ועמשנ"ת בסוגיא הסמוכה עוד בגדר קבלת נזירות לאחר ל'.

**בגמ'** בעא מיני' בן רחומי מאביי הריני נזיר לכשיהא לי בן ושמע חבירו ואמר ועלי וכו' וקאי בספק. כתב הר"מ פ"ב מנזירות ה"ה האומר הריני נזיר כשיהיה לי בן ושמע חבירו ואמר ואני הרי חבירו נזיר מיד, ובהשגות א"א תמה אני מאין הוציא זה כי מלשון הגמ' או כשיהיה לי בן למתפיס או כשיהיה לו בן לנודר הראשון אבל נזירות מיד ליכא למתפיס וכו' וסליקו להו כולהו בתיקו וכיון דלא פליט מחד נזירות ל"ל תקנתא עד דמני שתי נזירות חד לבן חבירו וחד לבן עצמו כן השכל מורה עכ"ד, ד' הר"מ צ"ב מסב' דמאחר דהראשון אינו נזיר כיצד השני יהא נזיר, הרי התפיס בראשון, ונתבאר לעיל דיל"ד בהריני נזיר לכשיהא לי בן האם הוא מדין תנאי או דהוא קביעות זמן כשיהי' לו בן, וכן פי' הגרי"ז, ויל"ד האם יתיישב לאחד מן הדרכים, די"ל לד' הגרי"ז אע"פ שלא הגיע הזמן מ"מ ההתפסה הוא במעשה הנדר ולא בחלות הנדר, ובפרט לפמשנ"ת לעיל, וכן נתבאר להלן דבמקבל נזירות לאחר ל' מהשתא חיילא קבלתו ואינו יכול לחזור, דחייל מהשתא שצריך לנהוג בנזירות לאחר ל', וכ"ז דלא כרש"ס דס"ל דיכול לחזור. ובאמרי בינה נדרים סי' ד' (ד"ה וראיתי) הביא רדב"ז שלמד מדברי הר"מ דהנודר והתפיס בו חבירו ונמצא טעות בנדר הראשון חיילא ההתפסה, ותמה האמ"ב מ"ש מהתרת חכם דתנן לק' כ' דהותר הראשון הותרו כולם, וכ' האמ"ב דהראב"ד פליג בזה, וצל"ע דאף להראב"ד אם לא יתקיים תנאי של ראשון ויתקיים תנאו של שני ה"ז נזיר וצ"ע, ובקר"א ג"כ עמד בדברי הר"מ, וכ' לדון ללמוד מדברי הר"מ בקידש אשה על תנאי ואמר לשני' ואת, דהשני' הוי קידושין בלא תנאי ועי"ש מש"כ לחלק בזה. עוד ראיתי להעיר בדברי הר"מ דכיון דההתפסה הוא במה שאמר הראשון הריני נזיר, הרי כבר עבר כדי דיבור דאמר כשיהיה לי בן.- ובדברי הראב"ד דכיון דלא פליט מחד נזירות הרי הוא מונה ב' נזירות, הק' המל"מ דכיון דלא מחית נפשי' לספיקא מ"ט הוא נזיר, ועי' לעיל ח. בדברי ריו"ח.

**דף י"ג ע"ב**

**נזירות בתוך נזירות**

תנן בנדרים יז. יש נדר בתוך נדר ואין שבועה בתוך שבועה כיצד אמר הריני נזיר אם אוכל הריני נזיר אם אוכל ואכל חייב עכאו"א וכו', וקמפלגי בגמ' ר"ה אמר דה"מ כשאמר הריני נזיר היום הריני נזיר למחר דמיגו דמיתוסף יומא יתירא חיילא נזירות על נזירות ושמואל אמר אפילו אמר הריני נזיר היום הריני נזיר היום חלה נזירות עלי', ובקיבל שני נזירות בבת אחת מודה ר"ה כדאמר התם יח. [ולכאו' ה"ה בהריני נזיר היום הריני נזיר היום כשאמר תכ"ד וצ"ע].

ונחלקו קמאי בהא דנזירות חלה על הנזירות הר"ן פי' דחיילא קבלתו לשני הנזירות ומונה בזה אחר זה, ובדף יח. הביא קצת מפרשים דאם עבר על הנזירות חייב שתים על אכילה אחת, וזהו שיטת המלחמות בסו"פ שבועות שתים (יב: מדפי הרי"ף), וביאר הגרי"ז דאין כוונתו דלוקה שתים על לאו דשתיית יין, דחד לאו הוא, אלא דלוקה שתים משום בל יחל, והר"ן תמה על דרכו של הרמב"ן עי"ש, וי"ל דמודה הרמב"ן דצריך למנות שני מנינים, אלא דסובר הרמב"ן דמהשתא חייל עלי' ב' הנזירות, ומ"מ למנין לא סלקא.

ויסוד הדברים דבכל נזיר תרתי איתנהו בי' א. עצם היותו נזיר ב. דצריך למנות מנין ימי נזירות, והדין נזירות בתוך נזירות הוא דחל עליו הקבלה להיות נזיר כמה פעמים, אבל מנין ימים צריך למנות לכל נזירות בפ"ע, ובהא פליגי אמוראי האם כדי שיחול הקבלה בעינן שנזירות שני' תהא בה תוספת יום א' ועי"ז חל בכולל, או"ד דלעולם אפשר לקבל נזירות על נזירות, ופליגי קמאי בהא דחל נזירות על נזירות האם לוקה משום נזירות השני', דדעת הר"ן דאינו לוקה דכיון דלא סליק לי' למנינא אין בו דין נזירות השני', ודעת הרמב"ן דלקי תרתי דכ"ז לענין המנין, אבל עיקר הנזירות חיילא עלי', ולכו"ע עיקר הקבלה חיילא מהשתא וכמשנ"ת דאל"כ כיון שאמר הריני נזיר היום כיצד יהא נזיר לאחר זמן, וע"כ דעיקר הקבלה מהשתא חיילא, וכמש"כ הר"ן שם יז. במשנה, וזה ילפינן מקרא דנזיר להזיר, ויעויין בכ' הגרי"ז לעיל ע"א דמה"ט יכול להפריש קרבן לנזירות השני', ולא הוי כמפריש קודם הנזירות דלא חיילא הפרשה כדתניא בתוספתא, דמהשתא חייל עלי' דין הנזירות, אלא דמנין הימים אינו עולה לו, אלא דזה סב' דא"א שיעלו הימים למנין ב' נזיריות, ואם נשאל על הראשונה עלתה לו שני' בראשונה, אלא דמנין הימים מונה בזא"ז, וכשאמר הריני נזיר היום אין הביאור שקיבל עליו מהיום עד סוף שלשים להיות נזיר, דא"כ כיצד ימנה הימים לאחר שלשים, וכן מ"ט בנטמא מונה ימים אחרים, וע"כ דעיקר הדין הוא דקיבל עליו להיות נזיר, ודין הנזיר למנות ימי נזירות, ולא דמי לנדר דאם אמר קונם ככר זה ל' יום וחזר ואמר קונם ככר זה ל' יום דאינו נדר אלא ל' יום, דשאני נזיר דחיובו למנות ימי נזירות וכל קבלת נזירות מחייבתו למנות עוד ימי נזירות, ועי' היטב בתוס' בנדרים יז. ד"ה יש מש"כ לחלק בזה בין נדר לנזירות, ויעויין בחזו"א סי' קל"ו למס' נדרים דף י"ז אות ה' שביאר יסוד הדברים ועי' במתק לשונו.

ובירושלמי לק' פ"ז (הובא במל"מ פ"ז מנזירות הי"ד) מספק"ל נזיר נזירות ונזיר עולם הי מינייהו קדים לטמויי למת מצוה עי"ש, ונזיר נזירות היינו מי שקיבל עליו הרבה נזיריות, ומשמע דמהשתא חייל עלי' קדושת כל הנזיריות, וע"כ י"ל דקדושתו חמורה, ועמש"כ לעיל ח. לתמוה ע"ד החזו"א סי' קל"ח ס"ק ו' (ד"ה ר"מ) דפי' דדעת הנודר שלא תחול שני' רק לאחר גמר הראשונה, ומטעם זה מותר לו לגלח בין נזירות לנזירות עי"ש, דא"כ אין זה דין נזירות שחל על נזירות וצ"ע, ואפשר דדברי החזו"א לא נאמרו בדין נזירות חלה על נזירות, אלא בהריני נזיר הריני נזיר. וכמו"כ ילה"ק על האמרי ברוך על הטו"א בחגיגה י. שכתב דאף לב"ש דאין שאלה בנזירות, מ"מ בנזירות על נזירות י"ל דיוכל לישאל על נזירות השני' קודם כלות זמן הראשון, שעדיין אין בו תפיסת קדושה מחמת נזירות השני', וזה דלא כמשנ"ת מהירושלמי דמוכח שיש בו תפיסת קדושה מחמת נזירות השני', אבל לו"ד הירושלמי י"ל דהקבלה חיילא מהשתא, אבל הקדושה הוא רק משעה שנוהג באיסורי נזירות, והירושלמי לשיטתו (הובא להלן) דאם התרו בו בימי בנו משום נזירותו לוקה, וא"כ ה"ה בנזיר נזירות י"ל דאפשר להתרות בו משום כל הנזיריות.

וברשב"א בנדרים שם נחלק ע"ד הרמב"ן וכתב דאינו חייב על אכילה אחת אלא אחת, והוכיח כן מדצריך למנות ב' מנינים וכתב הרשב"א והרי הוא לגבי נזירות השני' כאומר **הריני נזיר אחר שישלים נזירות זו ראשונה** את"ד, ומה שהוכיח הרשב"א מדמונה ב' מנינים אלמא דלא לקי תרתי, יש לבאר כוונתו דאי לקי תרתי על בל ישתה, בהכרח דחל עליו ב' איסורי נזיר, וא"כ יש כאן ב' מנינים אחת אבל לפמשנ"ת דמודה הרמב"ן דאינו חייב ב' פעמים על לא תשתה, כיון דהוא נזיר א', א"כ מה"ט בעי ב' מנינים, ואפשר דזה תליא בגדר איסור נזיר האם מקבל עליו איסורי נזיר, א"כ י"ל דשייך ב' קבלות או"ד דמקבל עליו קדושת נזיר והיא קדושה אחת. ובירושלמי איתא בדינא דהריני נזיר כשיהיה לי בן ונזיר דמונה נזירותו וכשנולד לו בן פוסק נזירותו ומונה נזירות בנו, ואיתא בירושלמי שמעון בר אבא בשם ר"י נטמא בנזירות בנו והתרו בו משום נזירותו לוקה עכ"ד, לכאו' מבואר דאע"פ שהוא בתוך מנין בנו מ"מ ה"ז חייב גם משום נזירותו, אמנם אדרבה מדלא קאמר דלוקה שתים, משמע שאינו לוקה שתים אלא דיש כאן ב' סיבות לאיסור, וכעין מי שהוא כהן מחמת ב' סיבות, או בהמה שיש בה ב' טרפיות דלוקה אחת, והקה"י (נדפס בשלמי יוסף) כ' לדמותו לאלמנה מכמה בני אדם או אותו ואת בנו בשחט שני בני' ואח"כ שחט אותה, דהוא ב' סיבות לאיסור, ויועי"ש שכתב דתליא בגדר איסורי נזיר עי"ש.

ובקר"א דן בזה דלא יחול איסור נזירותו על נזירות בנו דאאחע"א, וצל"ע דאדרבה נזירותו קדמה, אלא דמ"מ כשנולד לו בן פוסקת נזירותו ומונה את של בנו, אבל בדין אאחע"א לכאו' הא נזירותו קדמה, אלא דיקשה דבירושלמי משמע דאם התרו משום נזירות בנו חייב, ובזה יקשה דאאחע"א, ויל"ד עפמש"כ האו"ש דכל הדין דאאחע"א הוא בשתי שמות, אבל בשם א' איסור חל על איסור, אמנם בתוס' בנדרים יז. סוד"ה יש כתבו בדין יש נדר בתוך נדר דאאחע"א, ובחי' הגרש"ר בנדרים סי' ה' אות ד' כתב דלענין בל יחל ל"ש אאחע"א, ויסוד הדברים מובא כן בשם הגר"ח ונתבאר בנדרים ואכ"מ, עוד כ' דלפמשנ"ת דאין כאן ב' איסורים, אלא ב' סיבות לאיסור לא שייך בזה אאחע"א. וע"ע תורת הנזיר פ"ד ה"ג מש"כ לחדש בזה בדין אאחע"א. וע"ע בחזו"א בנדרים שם שדן בזה האם יש עליו איסור ג' מינין מחמת ב' הנזיריות, וצידד דלענין איסורי נזיר לא נתפש נזירות השני', ולא נתפש אלא לענין קדושה בלבד.- וצ"ע להמבואר בירושלמי דהתרו בו משום נזירותו לוקה, א"כ מבואר דאיכא עלי' איסור מחמת נזירותו, א"כ בדין הוא שילקה שתים משום בל יחל, וצ"ע ע"ד הר"ן שאינו לוקה שתים אף משום בל יחל, כמבואר בדבריו במשנה בדף יז., ועי' חי' הגרש"ר שם סי' ה' אות ג' מש"כ לבאר דאינו לוקה משום בל יחל עפ"ד המנ"ח במצוה שס"ח שאין בל יחל אלא בימי נזירותו ולא לאחר מלאת. ומה"ט לא קאמר הירושלמי דלוקה שתים משום בל יחל עי"ש, ומ"מ משנ"ת ברמב"ן דלוקה שתים משום בל יחל הוא דלא כמנ"ח דלאחר מלאת אין מלקות דבל יחל.

ובדעת ר"ה דאם אמר הריני נזיר היום הריני נזיר היום לא חיילא כלל, והטעם כיון שאין תוספת בקבלתו ע"כ לא חיילא כלל, ומקשים מ"ש מהא דאיתא לק' טז. דמי שנזר והוא בבית הקברות דר"ל אמר דאין נזירות חלה עליו, וכשיוצא צריך לקבל על עצמו נזירות, ויעוי"ש בתוס' דבקבלה מועטת סגי, וא"כ ה"נ נימא דתחול קבלתו, וביאר בשי' מו"ר רבי דוד זצ"ל עמ"ס נדרים דבבית הקברות החסרון בחלות הנזירות, אבל יש כאן קבלה, וע"כ כשיוצא מבה"ק צריך לקבל נזירות, אבל מי שהוא נזיר סבר ר"ה שאין כאן קבלה כלל, אא"כ הוסיף יום א' דהוי קבלה ודוק היטב, אכן בחי' מרן רי"ז הלוי בהלכות נזירות (עמ' 42 לנזיר דף טז) מבואר דבבית הקברות אין כאן קבלת נזירות וצ"ע.- ובחי' הגרש"ר עמ"ס נדרים סי' ד' הערה ב' הקשה להיפוך לשמואל דסבר דחיילא הקבלה אע"פ שאין יכול לקיימה, ומ"ש מהריני נזיר בבית הקברות דלר"ל צריך לחזור ולקבל כשיצא מבה"ק, ותי' דבנזיר בבה"ק חסר בקבלה וכדברי הגרי"ז משא"כ בנזירות על נזירות דיש כאן קבלה גמורה.

לדברי ר"ה דאם אמר הריני נזיר היום הריני נזיר היום לא חיילא קבלה השני' לפ"ז בדינא דמשנתינו אם נולד לו בן ביום הראשון למנינו אינו נזיר אלא פעם א', ובירושלמי כאן הובא ברשב"א בנדרים יז. מקשה ביושבת על המשבר שלא יהא נזיר אלא פעם א' עי"ש.- וצ"ע דביושבת על המשבר ונולד היום הרי כ' תוס' דבנולד בן ביום א' למנינו עולה לו לנזירות.

השו"ע ביו"ד סי' רל"ט סעי' י"ב כ' אמר הריני נזיר הריני נזיר חלו שניהם וצריך לנהוג שתי נזירות, וצ"ע בזה"ז שאין הבאת קרבן, מאי נפ"מ בדין זה שצריך לנהוג ב' נזירות, ואי נפ"מ כשנשאל על הראשונה, הא בכה"ג אף בשבועה שבועה חלה על שבועה, ושמעתי ליישב דנפ"מ בהפרת בעל וכמבואר בש"ך סי' רל"ח ס"ק כ"ו דשבועה לא חלה בכה"ג דהפרה.

**במשנה** הריני נזיר כשיהיה לי בן ונזיר התחיל מונה את שלו ואח"כ נולד לו בן מניח את שלו ומונה את של בנו לכאו' ילה"ק מ"ש מאומר שור זה לאחר ל' יום שלמים ומעכשיו עולה דחיילא קדושת עולה ותו לא פקעה בכדי (עי' בנדרים כ"ט) וה"נ נימא כיון דחיילא קדושת נזירותו לא תיפקע בלידת הבן, ועי' ירושלמי כאן דכפה"נ הוקשה לו זאת, ומשני דנזירות ה"ז כאומר הרי עלי, וי"ל דשאני קדושת בהמה דהיא קדושה בעצמותה, משא"כ הנזיר אע"ג דדרשינן בספרי והובא ברש"י עה"ת קדוש הוא מלמד שקדוש קדושת הגוף מ"מ אין זה קדושה גמורה כקדושת בהמה, והא קמן דקדושת בהמה לא פקעה, ואילו קדושת נזיר פקעה בגמר ימי הנזירות, ועוי"ל דהכא נזירותו ונזירות בנו חדא קדושה היא, אלא דמנין הימים נתחייב שימנה תחילה נזירות בנו ואח"כ נזירותו, ובזה הדין דפוסק ומונה נזירות בנו וחוזר לנזירותו, ויל"ד בסב' זו דכ"ז הוא כשזה אותו דין נזירות, אבל אם הוא ב' מיני נזירות כגון נזירות סתם ונזירות עולם יל"ד דלא שייך סב' זו, ובגמ' מספק"ל בדינא דמתני' בכה"ג דהוא ב' מיני נזיריות, ומספק"ל מטעם אחר. וי"ל עוד בזה לפמשנ"ת בע"א דהמקבל נזירות לאחר ל' יום מהשתא חיילא קבלתו, וע"כ יכול להפריש קרבן לנזירות, וכן אפשר להתפיס בקבלה זו, ונתבאר דחיילא עלי' מהשתא ניהוג פרישות לימים שקיבל, א"כ י"ל דמה"ט כיון שקדמה קבלה זו הרי היא מפסקת את נזירותו, ולפ"ז הא דמשני הירושלמי דה"ז כהרי עלי יש לבאר בתרי אנפי א. דהנזירות שנדר בראשונה הוא כהרי עלי דכבר חיילא הנזירות מהשתא, ויש לפרש דהכוונה שהנזירות שחלה מהשתא הוא כהרי עלי, ולא חשיב שחל על ימים אלו. ואשכחן לדעת הרמב"ם פ"ד מנזירות ה"ח באמר הריני נזיר לאחר עשרים יום וחזר ואמר הריני נזיר עולם מעתה לא חלה עליו נזירות שנדר בראשונה, והיינו משום דחל נזיר עולם ואין מקום לנזירות שנדר בראשונה לחול, ומוכח שאע"פ שהיא מוקדמת לא חיילא, ומתבאר היטב כדרך השני' דשאני הכא דהוא חדא מין נזירות, ועי"ש עוד בר"מ בהלכה ז' בהריני נזיר לאחר כ' יום ומעכשיו נזיר סתם, מונה נזירות עכשיו ונדחה הנזירות שלאחר עשרים עי"ש. וכן יל"ד לדרך הראשונה דכל נזירות אינה חלות גמורה על הימים מעכשיו אלא דין ניהוג ימים משא"כ נזיר עולם. ויעויין בחי' הגרש"ר בנדרים סי' ד' בדרך זו. ועי' בחי' הגרש"ר שם שהקשה מהסוגיא בנדרים פט. ובר"ן שם לענין אין הבעל מיפר בקודמין דמבואר דחלות הנדר הוא בשעת איסורו ולא בשעת אמירתו, ומיירי התם בנזירות עי"ש.

הובא לעיל ד' הר"ן בנדרים יח. שלמד מדברי הרמב"ן דבנזירות על נזירות הוא לענין שחייב שתים על אכילה אחת, אבל א"צ למנות ב' מנינים, והעירוני דתיקשי ממתני' דקתני דמונה שלו ושל בנו, וי"ל דהתם במובלע, דהרי אמר הריני נזיר היום הריני נזיר היום, ובכה"ג לא שמענו ממשנתינו דמנין א' אינו עולה לשניהם, ואדרבה דעת תוס' שעולה, אכן יעוי"ש בר"ן שהקשה בהריני נזיר היום הריני נזיר למחר, והתם הרי אינו מובלע, ובדפו"ח הובא נוס"א דקו' הר"ן מהריני נזיר היום הריני נזיר היום וא"ש.

כתב החזו"א סי' קל"ו לדף י"ז ס"ק ז' ולכאורה תמוה דנראה דאין נזירות אלא ל' יום רצופין ואם התנה שימנה עכשיו עשרה ימים ולאחר זמן ישלים ובאמצע יהי' מותר בתגלחת ובשאר דברים אין בתנאו כלום ואיך סלקא לי' נזירות שלו בסירוגין, אלא ע"כ דשאני התם דהתפיש הקדושה בימים מפוזרות אבל הכא הקדושה לא נפקעה ממנו לעולם אלא כן תורת הנזיר שפוגש נזירות אחרת שאין הימים האלה עולם לו, תדע שקדושת נזיר עליו שהרי אם נטמא בנזירות בנו סתר גם שלו לר"י עכ"ד. [ועמש"כ בדף ד' בנזיר עולם האם יש בו דין סתם נזירות ל' יום כיון שקדושתו נמשכת לעולם].

**במשנה** התחיל מונה את שלו הרדב"ז בפ"ג מנזירות ה"ג הקשה מאי קמ"ל מתני' ברישא וכ' וי"ל דלדווקא איצטריך טעמא דהתחיל למנות את שלו אבל אם לא התחיל למנות עד שנולד לו בן מקדים איזה מהם שירצה עכ"ד, והוא מחודש, ועמש"כ להלן מדברי המהר"ם בהל' שמחות שכתב דקתני התחיל דאל"כ הו"ל מובלע, והעירו עוד למש"כ החזו"א סי' קל"ו לדף י"ז סוס"ק ז' דלר"ה בנדרים דהריני נזיר היום הריני נזיר היום אינו נזיר, ה"ה במשנתינו אין השני' חלה אם נולד בן באותו היום, ולדבריו ה"ט דקתני התחיל, ועמש"כ לעיל מהירושלמי הובא ברשב"א בנדרים שם דלא נראה כן.

**יבואר הנפ"מ בין הרישא לסיפא**

בדין המשנה דברישא משלים את שלו ואח"כ מונה את של בנו ובסיפא מניח את שלו ומונה את של בנו ואח"כ משלים את שלו, ולא נתפרש במשנה ובגמ' הנפ"מ לענין מאי מונה את שלו ושל בנו, **א.** פי' תוס' דברישא מגלח בסוף ימי נזירותו ומונה של בנו, ובסיפא אינו מגלח עד שישלים שניהם, אמנם ברש"י ד"ה משלים כתב שאינו יכול לגלח, [וכ"מ סתימת המשנה והגמ' דלא מפרש הנפ"מ לענין גילוח] ויעוי"ש בהמשך מהגליון שנחלק ע"ז והוכיח דאל"כ מאי נפ"מ בין רישא לסיפא, ודברי רש"י והקו' ע"ד הובאו בשמ"ק ובמאירי, ובמאירי כ' דנפ"מ אם נולד הבן והתחיל למנות כמה ימים ואח"כ נשאל על נזירותו דלפירש"י עולה לו לשל בנו, דלרש"י דאינו מגלח הטעם משום דחל עליו נזירות הבן אלא שאינו מונה, אבל לדעתינו דמגלח א"כ לא חל עליו לידת הבן, והק' הגרי"ז דבנשאל דליתא לנזירות הראשונה מדוע לא יחול נזירות הבן, וכדין מי שקיבל שתי נזירות ונשאל על הראשונה עלתה לו שני' בראשונה, וכ' בכ' הגרי"ז דמ"מ נפ"מ בהפרה. **ב.** נפ"מ משום מאי מתרינן בי' וכדאיתא בירושלמי, ולשיטת הרמב"ן בנדרים כשנולד לו בן אפשר להתרות בו משום שניהם, [ולפמש"כ דלענין בל תשתה מודה הרמב"ן דלוקה אחת, יל"ד האם לענין בל תשתה שייך התראה על שלו או של בנו] **ג.** בנולד לו בן ביום השני דאם מתחיל נזירות בנו יש לו שני ימים למנינו ויום א' לבנו, אבל אם מונה את שלו אין לו אלא שני ימים למנינו [ובירושלמי מספק"ל האם מצטרפים שני הימים של שני המנינים לדינא דימים הראשונים יפלו דלק' י"ח] **ד.** בירושלמי מספק"ל האם בתוך ימי בנו יכול להפריש קרבן על נזירותו, דחשיב שאינו עומד בתוך ימי הנזירות, וא"א להפריש קרבן קודם הנזירות, [וצ"ע בזה דהרי חל בו קדושת נזרו לעיקר הקדושה וכמשנ"ת בארוכה לעיל, וביותר דהרי התחיל למנות מקצת ימי נזרו, ובמפרשים פי' דבאמת מהני ההפרשה עי"ש, ולפמשנ"ת אף בדינא דרישא שלא התחיל בשל בנו יוכל להפריש קרבן על נזירות בנו, כיון דחיילא עלי' עיקר הקדושה] **ה.** כ' הרא"ש במשנתינו והתוס' לק' יד. ד"ה פשוט דנפ"מ בנטמא בימי בנו לר"ל אינו סותר את שלו, וא"כ נפ"מ כמה ימים נסתרו לו, ולריו"ח דנטמא בימי בנו סותר, נפ"מ להיפוך דבסיפא דמניח את שלו ומונה את של בנו, סותר גם את שלו, אבל ברישא אינו סותר אלא מנינו, ולשיטת הר"מ שם יש נפ"מ בנטמא בשלו לאחר שהשלים בנו אינו סותר את נזרו למפרע. **ו.** בנולד לו בן ביום הראשון למנינו דבריישא מונה שתים, אבל בסיפא לדברי תוס' עולה לו למנין אחד, ויעויין בכ' הגרי"ז שכתב כמה נפ"מ מהנ"ל, **ז.** בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א כתב דנפ"מ באשה שנדרה בנזיר כשיהי' לה בן ונזיר מעתה, ולמאי דקי"ל לק' כב: דבעל מיגז גייז, א"כ אם מנתה כ' יום ונולד לה בן ומנתה עוד י' ימים והפר לה בעלה, את נזירות בנה דאם הי' לנזירות שלה הרי אית לה ל' יום לנזירותה, אבל אי נימא דפוסקת ומונה לנזירות בנה נמצא שאין לה ל' יום לנזירותה ועלי' להשלים עוד עשרה ימים. **ח.** עוד כ' דנפ"מ בדינא דגמ' דמספק"ל באמר הריני נזיר סתם לאחר כ' ונזיר עולם מעכשיו עי"ש, וכ"ז משום דמניח את שלו עי"ש, ומ"מ אין בזה נפ"מ בפי' המשנה **ט.** ובעיקר הקו' יעויין בחכמת שלמה בג' השו"ע או"ח סי' תקס"ח דנקט בפשיטות דצריך לפרש בתחילת המנין שעולה למנין בנו, ויעוי"ש משה"ק עפ"ז בגמ' בריש נדרים דמקשי כיצד משכח"ל בל תאחר בנזירות, ומ"ט לא מפרש בכה"ג.- ע"ע במאירי במש"כ נפ"מ לענין נהג בנזירות ונשאל על שלו עי"ש ודבריו צע"ט מגמ' נדרים יז: בנשאל על הראשונה עלתה לו שני' בראשונה. וילה"ע בדברי הרא"ש שכתב כמה נפ"מ, ולא כ' כל הנפ"מ, וביותר בדברי הגליון שברש"י שהוכיח דמגלח בסוף נזירות ראשונה, דאל"כ מאי נפ"מ, ומ"ט לא כ' נפ"מ הנ"ל.

**ברש"י** ד"ה משלים ולכך אינו יכול לגלח וכו' ואינו מגלח מבואר ברש"י דבין ברישא ובין בסיפא אינו מגלח אלא בסוף ימי נזירות שניהם, ובגליון הובא שהמורה הקשה ע"ז דא"כ מה בין רישא לסיפא, ועי' לעיל שנתבאר כמה נפ"מ בין רישא לסיפא, שו"ר בפתחי נזיר פ"ד ס"ק כ"ו שהביא מחלוקת בדין נטמא בימי נזירות בנו האם סותר את נזירותו, דדעת התור"פ קר"א ותוה"נ דאינו סותר [וכ"נ במאירי], והברית יעקב הובא בתורת נזיר יג: ונתיבות הקודש כ' דסותר דהוא חדא נזירות. עוד הקשה בגליון מ"ש מהאומר הריני נזיר הריני נזיר דמגלח בינתים, ובקר"א (ד"ה ומ"מ) כ' וידעתי שיש לחלק בזה דהתם מיד בקבלת השני' לא חלה אלא אחר גמר הראשונה וכדילפינן התם מקרא, ובטלו דבריו מה שקיבל השני' ג"כ היום, אבל הכא לא בטלו דבריו שקיבל כשיהי' לו בן דאפשר יהי' לידת הבן אחר השלמת נזירות שלו, וכיון דלא יצאו דבריו לבטלה כי נולד הבן בתוך נזירות שלו חלה היא מיד לאסור תגלחת על הראשונה וכו' עכ"ד.- ובעיקר הקו' מהאומר הריני נזיר הריני נזיר דמגלח, הנה יש לבאר היכן נזכר דין זה, ובפשוטו היא משנה ערוכה לעיל ח. בהריני נזיר כשער ראשי מגלח א' לשלשים יום, אכן בדעת רש"י פי' הקר"א והליקוטי הלכות דהוא נזיר עולם, ויש להוכיח דין זה מהמשנה בדף טז. מי שנזר שתי נזירות, עי"ש. אכן לפמשנ"ת מהחזו"א סי' קל"ח ס"ק ו' (ד"ה ר"מ) דכוונתו לקבל נזירות שני' לאחר תגלחת ראשונה אין ראי' [ויש לדחות דכ"ד החזו"א הוא משום שצריך לגלח ע"כ יש אומדנא זו, אבל אי נימא שא"צ לגלח ליכא אומדנא זו] ויש להוכיח כן ממימרא דר"ה בנדרים יז: בקיבל שתי נזירות ומנה את הראשונה והפריש קרבן, ומבואר דבגמר הראשונה מביא קרבן, וכן מגלח וכדאיתא בשבועות כח. עי"ש.

ודברי רש"י הובאו בשמ"ק ובמאירי בשם גדולי הרבנים, ומתבאר בדבריהם דלרש"י הוא נזירות אחת, ובשמ"ק כ' דסגי לי' בקרבן אחד. ונתעוררתי דהביאור בזה דלא דמי להריני נזיר והריני נזיר דכוונתו לשתי מנין נזירות מדלא אמר הריני נזיר ששים יום, משא"כ הכא י"ל דעיקר כוונתו להיות נזיר ולהיות נזיר בלידת הבן, ואין כוונתו לשתי נזירות, אלא אם יפגשו יחד תהא נזירות א' ארוכה, ויעויין בחי' ר' אברהם מן ההר דנראה כן.- בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א הביא ירושלמי בפרקין ה"י דקאמר השלים נזירותו ולא הספיק לגלח עד שנולד הבן מגלח תגלחת אחת לשתיהן, ואם כדברי הגליון דלעולם מגלח בגמר הנזירות, וכן לדברי תוס' דכשנשאר כדי גידול שער מגלח בגמר הנזירות מדוע הכא לא יגלח ומוכח כרש"י, ויעוי"ש שהוכיח מהירושלמי דלרש"י מביא קרבן אחד על שתיהם דנזירות אחת היא וכמשנ"ת מהשמ"ק.

**בתוד"ה** הריני [נזיר] (נדפס בע"א) אבל לא יגלח אחר שהשלים נזירות [בנו] דא"כ היאך ישלים נזירותו וכו' מדבריהם נראה דרשאי לגלח על נזירות בנו מ"מ לא יגלח כיון שאם יגלח יפסיד ויצטרך למנות עוד לנזירותו, וק' כיון דרמי עלי' מצות גילוח, כיצד רשאי לאחרו והא עובר בבל תאחר תגלחתו כדאיתא בנדרים ד., ושמא י"ל משום דאם יגלח לאלתר לנזירות בנו עי"ז יצטרך לאחר התגלחת לנזירות עצמו, אמרינן מאי חזית דיאחר תגלחתו ולא תגלחת בנו, אך לפ"ז לכאו' יצטרך לעשות חשבון כמה ימים יאחר לתגלחתו, דאם נשארו לו כ"ה יום ואם יגלח עכשיו יצטרך להמתין ה' יום, לכאו' לא יעלה תי' זה, דמ"מ אסור לו עכשיו לאחר כ"ה ימים כדי שלא יאחר אח"כ ה' ימים, ועי' תורת הנזיר פ"ד ה"ג משכ"ב. ולכאו' משמע דמ"מ חדא נזירות היא וע"כ אין כאן משום בל תאחר, אך לפ"ז אדרבה ייאסר לגלח עכשיו דעי"ז מאחר תגלחת והבאת קרבנות של נזירותו וצ"ע, שו"ר בליקוטי הלכות שהביא ד' תוס' וכתב דאינו יכול לגלח, ופי' דנעשה כנזירות אחת, ויש להוסיף ולבאר בזה דכל שהוא סותר לדיני הנזירות הראשונה אין לו היתר לגלח, ומאחר שהוא מעכב קרבנות ותגלחת של נזירות הראשונה ע"כ אינו מגלח, ועוד יתכן דלכתחילה צריך לגדל פרע בתוך ימי הנזירות, וכאן הגידול פרע היא לאחר ימי הנזירות, וחשיב שסותר לדין הנזירות, וע"ע לק' יד. בתוס' בסוה"ע ומשנ"ת שם דנראה דהא דאינו מגלח הוא משום דהיא חדא נזירות אריכתא וצ"ע שם, וע"ע משנ"ת בסימנים שבסוף הקונטרס סו"ס ג'.- העירוני דיביא קרבן ולא יגלח דתגלחת לא מעכבא, וי"ל דמצות גילוח הוא על הקרבן, וצריך לשלח שערו תחת הדוד.

ובדברי תוס' דסגי לי' בתגלחת אחת, צריך לבאר מ"ש דלענין קרבנות חייב ב' קרבנות, ותגלחת סגי' בחדא, ולכאו' הביאור דמצות תגלחת הוא לגלח שער נזרו וכמ"ש לעיל ד: העבודה שאגלחך לשמים, וכן נתבאר בסי' א', [וצ"ע בזה בדף לט: במגדל שער לאחר כלות נזרו כדי לגלחו ויל"ד עוד לפ"מ שחקרנו שם האם תגלחת היא מכלל קבלתו, או דמדיני הנזיר הוא עי"ש, ואי מדיני הנזיר י"ל דסגי בתגלחת אחת, ולק' ס: מספק"ל בתגלחת אחת שיעלה לנזירותו וצרעתו עי"ש בכל הסוגיא] משא"כ קרבנות הוא חיוב הבאת קרבן.- ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א האריך כיצד ישלח השער תחת הדוד הרי יש כאן ב' קרבנות וגילוח אחד עי"ש.- בתורת הנזיר פ"ד ה"ה חקר האם לא הותר ביין עד לאחר הבאת ב' הקרבנות, או"ד דסגי בקרבן א', ויעוי"ש שהכריע מדרשא דקראי דסגי בקרבן א' וצ"ע.

ובתורי"ד כ' דמגלח אחר נזירות בנו ואח"כ מונה שלו שלשים שלמים ואותן שמנה מקודם לכן אין עולים לו למנין שאין גידול שער פחות מל' יום, וכ' וראיתי פירושים שפוטרים שתי הנזירות בתגלחת אחת ונ"ל שאין בהן ממש ורבינו ברוך זצוק"ל פי' כדברי עכ"ד, וכן דעת הרמב"ם פ"ד מנזירות ה"ג דמגלח לאחר נזירות בנו, ובתורת הנזיר (עמ' קג) פי' בשיטת הר"מ כתורי"ד דא"א שתגלחת אחת תעלה לשתי נזירות, וכ' דהוא פלוגתא בירושלמי עי"ש. ובחידושי מרן רי"ז הלוי האריך בביאור שיטת הרמב"ם דהוא משום דאם לא גילח א"א לו לחזור למנין נזירותו, ואין נזירות חלה על נזירות עד שיגלח על נזירות הראשונה. והא דבלידת הבן מתחיל למנות אע"פ שלא גילח ביאר הגרי"ז דהר"מ לשיטתו בפ"ד ה"ג דס"ל דנזירותו ונזירות בנו היא נזירות אחת, אבל מה שמונה לאחר שמגלח על בנו דעת הר"מ שם שהיא נזירות אחרת עי"ש, ולו"ד י"ל דבלידת הבן חיילא הנזירות ממילא כיון שהיא קודמת, ע"כ חיילא אף בתוך ימי נזירותו, משא"כ לאחר ששלמה נזירות בנו, אינו חוזר לנזירות אא"כ מגלח. ויעויין להלן שהבאנו ראי' ממשנה לק' טז. ומתוספתא סופ"ב וברא"ש לעיל ח., דא"א למנות ב' מניני נזירות בלא לגלח בינתים, וצ"ב בשיטת תוס' כיצד חוזר לנזירותו הא לא גילח לנזירות בנו, וצ"ל דלענין זה אהני מה שחל עליו כבר נזירותו.

ובמה שהוכיחו תוס' מהא דקתני משלים את שלו, ואם מגלח בסוף נזירות בנו, הרי צריך למנות שלשים יום לשלו, ואין כאן השלמה, ברא"ש (בע"ב) תי' לרב דאמר דבנטמא בימי גידול שער אינו סותר, א"כ שפיר שייך לשון השלמה, דאין זה מעיקר מנין הנזירות, ולכאו' נפ"מ עוד למש"כ התורע"א בסוף פרקין דמדין גידול שער מגלח ביום ל' משא"כ מדין נזירות בעינן יום ל"א.

**בא"ד** ונהי דאם נדר נזיר מרובה וכו' הקשה בתורע"א דבכה"ג כיון שנזירות דבנו נבלע בתוך שלו מגלח אחר שישלים נזירותו וכדתנן לק', וכ' הרע"א ואפשר לדחוק דכוונתו באמר בתחילת קבלת הנזירות שלא יהיו נבלעים לעלות לזה ולזה עכ"ל, למדנו מדברי הרע"א דבהבלעה היא נזירות אחת ואין לו היתר לגלח, ויש לפרש בתרי אנפי א. דכל ההיתר לגלח משום דצריך לגלח וכטעם הגרי"ש או מטעם אחר, משא"כ הכא שא"צ ב. דאין חובת גילוח דנזירות אחת היא. וילה"ע בזה על מה שנתבאר בסי' א' דתגלחת מצוה אין איסור לגלח בימי נזרו, ושמא כוונת הרע"א שא"צ לגלח כיון דבתגלחת אחת בסוף עולה לשניהם.

בדברי תוס' דיכול לגלח על נזירות בנו אע"פ שהוא בתוך ימי נזרו ק' כיצד שרי לי' לגלח בתוך ימי הנזירות, ובסי' א' הארכנו בכל נזיר נזירות הרבה דמגלח בין כל נזירות ונזירות והרי חלה עליו מיד נזירות שני', והובא תי' מרן הגרי"ש הגאב"ד דפוניבז' זצ"ל דכיון דאם לא יהא לו היתר לגלח לא יגמור נזירותו דבעינן ראוי לתגלחת ע"כ הותר לגלח, וה"נ אם לא יגלח לא ישוב לנזירותו, וע"כ מותר לגלח, ובשמ"ק כ' בשם ה"ר עזריאל דכשם שימי נזירות בנו אינן מתחילין עד לאחר מנין שלו לגבי תגלחת נמי לא חייל נזירות בנו עד לאחר גילוח ולהכי מותר לגלח וכו' עכ"ד.

אכן בדברי תוס' נראה דאם ירצה יגלח, אבל אם ירצה יכול לגלח בסוף ימי נזירותו, וק' כיצד הותר לו לגלח, ולא שייך תי' הגרי"ש, דהרי הוא בתוך ימי נזירותו, וי"ל דהא מבואר בגמ' דלריו"ח נטמא בימי בנו סותר את נזירותו, דנזירות אריכתא הוא, וא"כ י"ל דמה"ט אין נזירותו אוסרת לגלח על נזירות בנו דחדא נזירות היא, [ובפרט להר"מ וכפי שביאר מרן רי"ז הלוי דיש כאן תגלחת גם על נזירותו ומתחיל מנין חדש] ואף לר"ל דפליג בזה על ריו"ח, מ"מ מודה ביסוד הדבר דנזירות אריכתא היא, וכמבואר שם בתוס' דסייעו לסברת ריו"ח ממשנתינו, דנזירות אריכתא היא, ומשמע דכו"ע מודו ביסוד הדברים, ולפ"ז בעינן לשני התירוצים דבשמעתין הטעם משום דחדא נזירות אריכתא, ובכל נזירות על נזירות הוא כדברי הגרי"ש.- ובחזו"א סו"ס ק"מ עמד בזה כיצד שרי לגלח, [ויעוי"ש שהעמיד הקו' על שיטת הראב"ד דס"ל דעומד בתוך נזירותו, ואם נטמא בנזירות שלו לאחר נזירות בנו סותר את שלו הכל, ואף מה שמנה תחילה קודם לידת בנו] וכ' וצ"ל דכן הוא מדיני הנזיר שאם שתים משולבות על השני' לעזוב ולתת מקום לראשונה להשלים מצותה עכ"ד, ובחי' ר' מאיר שמחה כ' דבימי בנו אין עשה דקדוש יהי' דאינו מונה נזירותו וכדינא דימי צרעתו דכתב הר"מ בסופ"ז מנזירות דליכא עשה, וא"כ עשה דוחה ל"ת, ולפמש"כ בכ' הגר"ח דמודה הר"מ דאיכא איסור עשה אף בימי צרעתו, שוב יל"ד האם עשה דוחה איסור עשה, וערשב"א כתובות מ., וראיתי ליישב להמבואר בהגר"ח שם דבקיום עשה אין קולא דישנו בשאלה משא"כ באיסור עשה, א"כ אתי קיום עשה דתגלחת ודחי איסור עשה דגילוח שער דעשה דוחה ל"ת ועשה שישנו בשאלה.

ובדברי הרע"א דאינו יכול לגלח בפשוטו הטעם שאין חובת תגלחת כיון דהנזירות מובלעת, וי"ל עוד לפמשנ"ת מחי' רמ"ש בטעם היתר התגלחת, משום שבימים אלו שעולים לנזירות בנו ליכא עשה דקדוש יהיה, א"כ כ"ז באינו מובלע, אבל במובלע שעולה לשתיהם א"כ הוא ג"כ בתוך נזירותו, ואין לו היתר לגלח.

ע"ע במחנ"א הלכות נדרים סו"ס י"ט שכתב בטעם יסוד הדין דרק במובלעים זה בזה אמרינן דעולה לו מנין אחד משום דאם אינם מובלעים כיון דלא מצי לגלח ביום השלמת נדרו ע"כ אינו עולה, ומה"ט השיג על השלטי הגבורים והרמ"א שלמדו משמעתין לדין תענית, וצ"ב דבפשוטו בשניהם יכול לגלח, אלא שא"צ לגלח דעי"ז יפסיד שיצטרך להמתין עוד ימים לנזירותו, ותליא במשנ"ת. וע"ע משנ"ת לק' יד. תוד"ה מי.

ובעיקר קו' הרע"א דבריו צ"ע דנתעוררתי דכוונת תוס' כפשוטו דבין נזירות דידי' ובין נזירות דבנו הי' נזירות מרובה, כגון שאמר הריני נזיר מ' יום כשיולד לי בן והריני נזיר מ' יום ונולד לו בן לאחר חמשה ימים, ומונה של בנו מ' יום, ומגלח וחוזר ומונה את שלו דנשאר לו ל"ה יום, וצ"ע טובא ע"ד הרע"א שלא פי' כן, ומש"כ הרע"א לפרש בהתנה שלא יהיו מובלעים ילה"ע דהתוס' בע"ב ד"ה הריני כתבו דאם נולד לו בן ביום א' למנינו היו אותן שלשים עולים לו למנין, ומשמע דפירשו כן במשנתינו, וכ"ה להדיא בתשו' מהר"ם (הובא בתורת הראשונים) א"כ מיירי דלא התנה שלא יהא מובלעים, ועוד דהתוס' בע"ב ד"ה או האריכו בהריני נזיר לאחר עשרים ומעכשיו ק' יום מ"ט לא אמרינן דמובלע, ומדוע לא תי' דמיירי בהתנה שלא יהא מובלע, וי"ל דדחיקא להו לאוקמי סתמא דגמ' דמיירי דוקא בהתנה.

בעיקר ד' תוס' דבנזירות מרובה מגלח, בדברי הרא"ש בדף יד. מתבאר דיש בזה ב' שיטות, וי"א דאף בנזירות מרובה אינו מגלח.

**בתוד"ה** הריני (בע"ב) וישלים מאה יום ויגלח על שניהם הקשה החזו"א בסי' קל"ו לדף י"ז אות ח' לפ"מ שפירשנו דחובת נזיר הוא למנות ימי נזירות, ואשר ע"כ באומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום צריך למנות ב' פעמים, א"כ ה"נ איך סלקא חד מנין לב' נזירות, וכ' דאם נאמר דכוונתו שאם יוולד לו בן בכה"ג שיש עליו כבר נזירות ראשונה אין כוונתו לקבל נזירות א"כ לא יביא ב' קרבנות, וכתב ונראה דכן הוא אומד דעתו דלענין קרבנות יביא שתים והוי כנזיר שאמר הרי עלי לגלח על שתי קרבנות נזיר וצ"ע עכ"ד, ודבריו צ"ע רב דאיתא בספרי דא"א לגלח על שתי חטאות, אלא על עולות מרובים, והכא הרי מביא גם חטאת, ועוד ילה"ע מדברי המרדכי מו"ק (רמז תתקכא) שלמד מכאן לאבילות דמובלע סליק לשני חיובים, מוכח דתרי נזירות נינהו.

וחקרו בגדר הבלעה, האם הפי' שיש כאן ב' נזיריות במנין אחד, או"ד דהוא נזירות אחת, ומדברי הרע"א שכתב שאינו מגלח משמע דהוא קיום אחד. אולם בחי' מרן רי"ז הלוי מבואר דיש כאן ב' קיומים עי"ש בכ"ד.

ובמרדכי (שם) הקשה מ"ש הריני נזיר היום הריני נזיר היום דמונה ב' נזיריות והרי הוא מובלע, ותי' דשאני התם דאילו נפטר משתיהן בשלשים יום למאי קבל עליו נזירות שני'. והך חידושא דמובלע תלוי בקבלתו, מבואר גם בתוס' להלן ד"ה או, ובתורע"א (הובא לעיל ע"א), ויל"ד ולחלק בזה, ובכ' הגרי"ז כתב לדמותו לדינא דלעיל ה: באומר שלמים, דאע"ג דמקצה"כ יכול לקבל עליו שיהיו ימים שלמים, ולשיטת הר"מ שם לא נתבאר היא דינא, אלא דכל שקיבל עליו ימים לא נאמר בזה מקצה"כ, וכ' הגרי"ז דהר"מ לשיטתו דה"נ ל"ל דינא דמובלע, ולפמשנ"ת מהחזו"א דכל דינא דמובלע הוא מדין אומדנא לגלח על ב' קרבנות א"כ פשוט דתליא בדעתו.- עוד מבואר בזה בגדר הבלעה דנעשה נזירות אחת, דאל"כ מאי ראי' שכוונתו למנות ב' פעמים, דלמא כוונתו במנין א' שיעלה לו לב' קיומי נזירות, ומבואר דהוא קיום א', והוא כמשנ"ת בקר"א דלהמרדכי י"ל דנפטר בקרבן אחד, אכן בדברי המרדכי דמדמי לאבילות, לכאו' התם יש כאן ב' קיומי אבילות ויוצא ידי שניהם.

**בא"ד** ויביא שני קרבנות מבואר דלענין הקרבנות לא שייך לומר דכיון שהוא מובלע יפטר בקרבן א' לשניהם, דמחוייב ב' קרבנות, ולא דמי להא דאיתא בכריתות מביא קרבן א' על טומאות הרבה, דכ"ז נאמר בקרבנות המכשירים וכיו"ב, אבל הכא הוא חיוב קרבן, ובנטמא בנזירות זו אמרו דבאמת יביא קרבן א', ועשמ"ק כריתות ח: אות א' וג' בדין מביא קרבן א' על טומאות הרבה ודוק. וע"ע בסמוך בשיטת המרדכי.

**בא"ד** ודוקא כי קבל נזירות דמאה יום ברישא הובא לעיל קו' המרדכי בהריני נזיר היום הריני נזיר היום דמונה ב' נזיריות, ומ"ט לא אמרינן דהוא מובלע, ולהמבואר בתוס' דדינא דמובלע הוא רק כשצריך לפסוק ולמנות נזירות השני', א"כ בהריני נזיר היום הריני נזיר היום א"צ לפסוק ולמנות נזירות השני', אכן אכתי יש מקום לקו' המרדכי בהא דאיתא בנדרים יח. בקיבל עליו שתי נזירות בבת אחת דמונה בזה אח"ז, ומ"ט לא אמרינן דהוא מובלע, וע"כ צ"ל כתי' המרדכי, דבהכרח אין כוונתו למובלע דלמאי קיבל עליו ב' נזירות.

והנה הק' הקר"א על תי' המרדכי די"ל דקיבל ב' נזירות כדי להביא ב' קרבנות, ואי משום דיכול לגלח על ק' עולות, כ"ז בעולה דבאה בנדבה ולא על החטאת וכדתניא בספרי, וצידד לומר דהמרדכי יסבור דבקרבן א' סגי לי' כיון דהוא מובלע, ולפמשנ"ת דהתוס' ג"כ צריכים לשנויי כהמרדכי, והא דעת תוס' דבמובלע מביא ב' קרבנות וצ"ע, וע"כ צ"ל דכיון דקיבל ב' נזירות כוונתו שיהא לו ב' נזירות, ואם הוא מובלע הוא קיום נזירות אחת ועולה לב' חיובים.

ונמצינו למדים דפליגי תוס' והמרדכי בדינא דמובלע, דלדעת תוס' הוא דוקא בכה"ג שצריך להפסיק לנזירות שני', וכן הביא הרא"ש בשם ר"ת והסכים לזה, אבל לדברי המרדכי לעולם איכא דינא דמובלע, וכן פי' הרא"ש בתחילת דבריו, דלעולם נזירות השני' חיילא במובלע, אבל לתוס' הוא דין בנזירות הראשונה דאם יכולה להתקיים במובלע אינה נפסקת, אבל נזירות השני' אין דין דחיילא במובלע. שו"ר דבתורע"א מבואר דהגדר אף לתוס' דנזירות בנו חיילא במובלע, וכ"מ פשטות הדברים, ועוד דשלו אינה מובלעת דהרי שלו ארוכה משל בנו, והעירוני דלפמשנ"ת בסי' ג' בגדר נזירות לאחר ל' דחיילא מהשתא, וכן בנזירות בנו מהשתא חיילא, א"כ היכי תחול השתא במובלע וצ"ע. ובהלכות שמחות למהר"ם (הובא בקובץ שיטות קמאי ובתורת הראשונים) הוכיח דינא דמובלע ממשנתינו דקתני התחיל את שלו, והוכיח כן אף מהרישא, אלמא דאף ברישא אם נולד ביום ראשון למנינו מונה שתיהם כאחת.

ושמעתי להעיר בשיטת המרדכי דנזירות שני' חיילא במובלע, דלכאו' מבואר דאפשר לחול נזירות על נזירות וכל הדין דאין נזירות על נזירות הוא משום שא"א שיום א' יעלה לב' מניני נזירות, והוא דין בימים העולים שאינם עולים לב' מנינים, אבל כשהוא מובלע שא"צ ב' מנינים בזה שפיר עולה כאחת, דא"כ במי שנדר בנזירות והשלים נזירותו ועדיין לא גילח והביא קרבנות, יוכל לקבל עליו נזירות חדשה, כיון שכבר אין לו ימים שעולים לנזירות ראשונה, ולא כן שנינו בדף טז. מי שנזר שתי נזירות מגלח את הראשונה יום שלשים ואחד ואת השני' יום ששים ואחד ואם גילח את הראשונה יום שלשים מגלח את השני' יום ששים, וק' מ"ט ברישא לא אמרינן שתחול נזירות שני' ביום ל' דהרי מה"ת ראוי לגלח ביום זה, וממילא יגלח השני' ביום ששים כדינא דסיפא, ומבואר דכ"ז שלא גילח לא חיילא נזירות שני', וכ"ה בתוספתא סופ"ב, וכן מתבאר ברא"ש לעיל ח. עי"ש, ובהכרח דהגדר למרדכי דחייל בתורת מובלע והוא נזירות אחת, בפרט אי נימא כהקר"א דלהמרדכי מביא קרבן א' על שתיהם.

והנה צריך לבאר בדינא דמובלע, מה טעם הוא דבעינן שיהא מובלע כולו, ובשלמא לפמשנ"ת בדברי המרדכי דהוא נזירות אחת, א"כ זהו יסוד דינא דמובלע, דהוא נזירות אחת שעולה לב' חיובים, וכ"ז כשהוא מובלע כולו, ומ"מ אף כשנזירותו מאה יום ונזירות בנו ל"י, מ"מ השתא שחל נזירות בנו חיילא בתורת מובלע מכאן ולהבא עם נזירותו. ובמחנ"א הלכות נדרים סו"ס י"ט כתב וז"ל דוקא בנזירות בעינן שהיו מובלעים זב"ז משום דאם אינם מובלעים הא ודאי אינם עולים כיון דלא מצי לגלח ביום השלמת נדרו ודלא כמ"ש הש"ג בפ"ג דשבועות עכ"ד, והיינו דהש"ג כ"כ אף לענין נדרים, ושם לא שייך הטעם דגילוח, וצל"ע דהמרדכי הובא במחנ"א שם למד מזה לאבילות דבעינן מובלע, ושם לא שייך טעמא דגילוח, ובדעת המרדכי י"ל דכשיטתו אזיל וכמשנ"ת דבכה"ג הוא נזירות אחת, ויעויין בכ' הגרי"ז שכתב דהא דבעינן שיהא מובלע כולו דדעתו במובלע כולו שיחול בתורת מובלע, וצ"ע דהא המרדכי מדמי לאבילות דלאו מילתא דתליא בדעתו, ועי"ש עוד בהגרי"ז, וע"ע להלן מדברי הגר"א יו"ד סי' רל"ט ס"ק ל' בטעמא דבעינן מובלע. ובכ' הגרי"ז מבואר דהוא מדין אומדנא וצ"ע כנ"ל דהראשונים כ"כ אף באבילות. [ילה"ע בדברי הרא"ש שכתב בתחילה כדברי המרדכי דדינא דמובלע הוא בכל גווני בין שקיבל נזירותו ברישא ובין נזירות בנו, וע"ז כ' דבמשנתינו לא מיירי בנולד ביום הראשון למנינו, ואח"כ הביא ד' ר"ת כשיטת תוס', ולכאו' אף לר"ת צ"ל בסיפא שלא נולד ביום ראשון למנינו וכמש"כ תוס'].

**ימי אבילות ותענית מובלעים**

והנה נתבאר דהמרדכי יליף משמעתין לדין אבילות דמי שמתו לו שני מתים בזא"ז, אם ביום א' מתו מונה ז' לשניהם, ואם בשני ימים מונה ז' לראשון ואח"כ ז' לשני [ולכאו' ה"ה מנין שלשים, אבל י"ב חדש לאביו ואמו א"צ למנות שנים, דהתם הוא דין דאבילות נמשכת עד י"ב חודש מהמיתה וכמשנ"ת בפ"ק דף ה' בענין מקצת היום ככולו עי"ש] ויעוי"ש במרדכי דמסיק דלעולם א"צ למנות שני מנינים עי"ש, ולכאו' הי' נראה דהמרדכי לשיטתו אזיל דפליג ע"ד תוס' דדינא דמובלע הוא רק בהקדים הריני נזיר כשיהי' לי בן דצריך לפסוק ולמנות לנזירות בנו, אלא דלעולם איכא דינא דמובלע, דלדברי תוס' א"א ללמוד דין אבילות מנזירות, דכשמתו לו ב' מתים ביום א' בזא"ז, כיון שחל דין אבילות דראשון תו לא חיילא דשני, ויש לדחות די"ל דכ"ד תוס' הוא בנזירות דלא חיילא נזירות בתוך נזירות, וע"כ אין השני' באה לחול, משא"כ באבילות דלעולם השני' חלה, אלא דדנו הראשונים האם מנין א' עולה לשני חיובים, ובזה מדמו לדיני נזירות וצ"ע היטב בסב' זו.

בשלטי הגבורים פ"ג דשבועות (ט' מדפי הרי"ף) דן במי שקיבל עליו להתענות מ' ימים רצופים ואירע בהם תענית ציבור האם עולה לו לנדרו, וכ' ללמוד משמעתין דאם התע"צ מובלע בתוך ימי נדרו ה"ז עולה לו, וכן לענין אבילות אם חל ט"ב בתוך ימי האבילות ה"ז עולה לשניהם, וראיתי להעיר דהנה נתבאר פלוגתת תוס' והמרדכי בגדר מובלע, דלהמרדכי נזירות השני' חיילא בתורת מובלע, ולדעת תוס' צידדנו מתחילה לבאר דנזירות הראשונה מתקיימת במובלע, והכא בתעניות דאורייתא או בתעניות הקבועות מדרבנן ליכא למימר דהם חלים בתורת מובלע, אלא דקבלתו חיילא בתורת מובלע, ואפשר דאינו סותר למרדכי דתרוייהו איתנהו. ובמג"א סי' תקס"ח ס"ק כ"ב הקשה ע"ד הש"ג דדמי למש"כ תוס' בסמוך בד"ה או דבהריני נזיר לאחר עשרים יום ומעכשיו מאה יום לא הוי מובלע, דאם היתה כוונתו להבלעה הו"ל לפרושי, עוד כ' המג"א דאם אמר מ' יום אלו הדבר פשוט דאפילו הי' בהם כמה תעניתים עולים לו, והובא במשנ"ב ס"ק מ"ט. ומסתברא דכ"ד המג"א הוא בתענית דשייך קבלה על ימים אלו, אבל בנזירות לעולם לא נתפס הקבלה על ימים אלו, אלא הוא חיוב ניהוג ימים, ואם נטמא בימים אלו משלים ימים אחרים. וע"ע במג"א שהקשה דדעת הר"מ דאינו עולה לשניהם.

**הבלעה בנדר ושבועה**

כתב הטויו"ד סי' רל"ט אם אמר שבועה שלא אוכל בשר עשרים יום וחזר ואמר שבועה שלא אוכל כ"ב יום אסור בבשר מ"ב ימים, ותמה הב"י דמשמע לי דבכ"ב ימים סגי, ולא דמי להריני נזיר הריני נזיר דמונה שתי נזיריות משום דאין נזירות פחות מל' יום, ובדר"מ נתקשה בד' הב"י מה בכך דאין נזירות פחות מל' יום מ"מ למה לא יעלה מנין הראשון לשתי נזירות, וכ' דאפשר דהב"י פסק כר"ה בנדרים יז. עי"ש, וכ' הדר"מ דלהמבואר בתוס' בשמעתין דאם נדר ב' נזירות כוונתו לשני מנינים דאל"כ נדר שני למה, אבל נדר נזירות ל' יום ואח"כ מ' יום, שלשים הראשונים עולים למנין מ' ועי"ש עוד.

ובשו"ע סעי' י"ד הביא ד' הטור ונחלק ע"ז, וברמ"א כ' כדבריו בדרכ"מ, ויעוי"ש בש"ך ס"ק ל' שהאריך ליישב ד' הב"י מהשגת הדר"מ ועי"ש עוד ובס"ק ל"א, ובהגר"א ס"ק ל' השיג ע"ד הרמ"א דאין דין מובלע אלא כשכל נזירות השני' נכללת בראשונה, וכ' דדינו של הרמ"א בטל לגמרי, ובדברי הרמ"א מבואר דאם הנדר הראשון יכול להיות מובלע בנדר השני אמרינן הבלעה, ומה"ט האומר הריני נזיר היום סתם נזירות ונזיר מ' יום כשיהי' לי בן ונולד לו בן ביום ראשון דלהרמ"א יהא הבלעה משא"כ להגר"א. ועוד הקשה הגר"א דכל דין הבלעה הוא בהתנה בלידת הבן דלא הי' לו לפרש, אבל בשבועה הי' לו לפרש, ועוד דלדברי תוס' אין הבלעה אא"כ קיבל נזירות בנו ברישא, משא"כ כאן דמי לקיבל נזירות שלו ברישא.

וילה"ע עוד בזה דיסוד דינא דשמעתין נתבאר דהמקבל עליו להיות נזיר חייב לנהוג ימי נזירות, וע"ז הדין דמנין א' אינו עולה לשנים, אא"כ הוא מובלע, בזה נתחדש דהוא נזירות אחת, אבל בנדר ושבועה שאינו קבלת ניהוג ימים צ"ב כל יסוד דינא דמובלע.

וכתב הגר"א בתו"ד בטעמא דבעינן מובלע ואם נזירותו נמשכת לאחר נזירות בנו אינו עולה לו וז"ל ואם נשתייר אפי' יום א' כיון דאין נזירות פחות מל' יום צריך למנות נזירות אחרת עכ"ד, ויסוד הדברים הוא דנזירות בהבלעה הוא דין אחר של הנזירות, ואח"כ יש כאן נזירות בפ"ע, וצריך שלשים יום. וילה"ע בדבריו א. דכשם שבלידת הבן פסק נזירותו והתחיל נזירות בנו, ולא אמרינן אין נזירות פחות מל' יום, ונתבאר מדברי החזו"א דנזירות אחת היא, א"כ ה"ה בסוף, ובדעת הגר"א צ"ל דהתם כך הוא דינא דנזירות בנו קודמת וממילא פוסקת נזירותו, ומאחר שלא גמר חובת נזירותו צריך להשלימה אח"כ, אבל הכא כיון שחל יום א' צריך להשלים ב. באמר הריני נזיר חמשים יום כשיולד לי בן והריני נזיר, ונולד לו בן לאחר עשרה ימים, בזה עשרים יום שלו ושל בנו יהיו מובלעים זב"ז, כיון דאין כאן משום סתם נזירות שלשים יום דהרי נשתייר שלשים יום, ובחזו"א סי' קל"ו למס' נדרים דף י"ז אות ט' כתב דהאומר הריני נזיר לכשיהי' לי בן ק' יום ונזיר ונולד לו בן באותו יום צריך למנות שתים דכיון דנזירות בנו מרובה א"א להבליעה, ועי"ש בהמשך שהביא ד' הגר"א. ג. לדברי הגר"א כל הדין דבעינן מובלע שייך בנזירות דאין נזירות פחות מל' יום, ולא שייך באבילות ונדר ושבועה, והגר"א שם הביא דבאבילות עולה לכאן ולכאן. [ומה שהביא הגר"א מאבילות יעויין במרדכי דלדרכו ג"כ כ' דבאבילות עולה לכאן ולכאן ומדמי לקריעה דא"צ ב' קרעים, והגר"א לשיטתו בסו"ס שע"ה דתמה שאין ללמוד מקריעה, דאדרבה קי"ל להיפך. ולשיטתו כאן יש טעם אחר להדין באבילות משום שא"צ מובלע].

[באמר הריני נזיר שלשים יום שלמים כשיהי' לי בן והריני נזיר ונולד לו בן ביום ראשון, ילהס"ת האם חשיב מובלע וי"ל דזה תליא האם יכול להמשיך את מקצת היום, ועמשנ"ת לעיל דף ה' ויתבאר בעזה"י עוד לק' טז].

**בתוד"ה** לאחר ול"ג סותר שבעים ברש"י שם גרס סותר שבעים, ורש"י לשיטתו דס"ל בדינא דמשנתינו דמגלח בסוף תגלחת אחת לשניהם, וע"ז פי' בדף טו. דכ"ז בנזירות מועטת, אבל בנזירות מרובה סותר את הכל עי"ש. והתוס' ע"פ דרכם בע"א דס"ל דאם לא נשאר ל' יום כדי גידול שער אינו מגלח לנזירות בנו, אלא ממתין לבסוף ומגלח תגלחת אחת לשניהם, א"כ קשה מהו סותר הרי אין כאן סתירה כלל, וע"ז חידשו בדיבור הקודם שיש דין מובלע, דאם נזירות בנו ושלו מובלעים זב"ז, וזהו דין המשנה דאם נולד בנו קודם שבעים הו"ל מובלע, וא"צ למנות עוד נזירות, אבל לאחר שבעים צריך להפסיק ולמנות נזירות בנו ואח"כ משלים את שלו.

**בא"ד** מיהא יש בירושלמי וכו' יל"ע אי נימא דשיטת הירושלמי דאף כשאינו מובלע ג"כ עולה למנין מהו דקתני במתני' משלים את שלו ואח"כ מונה את של בנו, והרי עלה לו למנין, וי"ל כמש"כ ברש"י בגליון בשם המורה דמיירי בנדר נזירות מרובה, ומשלים את מנין הימים, וכ"כ הליקוט"ה והגרי"ז בשיטת הרמב"ם, א"נ איכא לפרושי כמש"כ בתורע"א דמשכח"ל בהתנה שלא יהא מובלע, אך צ"ע דהמשנה בדף טו. פי' תוס' דמיירי במובלע.

**בגמ'** בעי רבא הריני נזיר לאחר עשרים יום ומעכשיו מאה יום רש"י ותוס' מפרשים דהבעיא האם חיילא נזירות מעתה או"ד דמותר לשתות יין עד לאחר עשרים יום, דקפיד אהפסקת נזירותו, ולרש"י דבנזירות מועטת אינו מגלח מ"מ קפיד אהפסקה במנין הנזירויות, וצ"ע ברש"י יד. ד"ה את"ל דנראה שמגלח ואינו מוכרח (ומש"כ בד"ה לא סלקין דמגלח התם הוא כדין הריני נזיר הריני נזיר דמגלח בינתים] ובמאירי כ' בשם אחרוני הרבנים דאינו מגלח ומה שאמר כיון דאית לי' גידול שיער לבסוף לא מפני שמגלח בסוף ל' אלא שהוא נותן טעם למה שאמר שנזירות המאה חל מעכשו והוא מפני שיש שיעור גידול שער אחר נזירות השלשים עכ"ד. והרמב"ם פ"ד ה"ז מפרש דהספק האם חיילא הנזירות שקיבל מעתה ונדחית הנזירות שקיבל לאחר עשרים עד שישלים נזירותו הראשונה או"ד דלאחר עשרים פסקה נזירות הראושנה ומונה השני' ואח"כ חוזר לראשונה. וע"ז קאמר דיש סב' דבנזירות מרובה יתחיל ויפסיק משא"כ במועטת.

וכתב הרמב"ם שאם תאמר מונה עשרים ופוסק ומונה שלשים ומגלח נשארו מנזירות שהתחיל בה עשרים ימים בלבד ואין בין תגלחת טהרה לתגלחת טהרה לעולם פחות משלשים יום עכ"ד, וק' מ"ש ממשנתינו דפוסק לבנו וחוזר ומשלים אע"פ שלא נשאר ל' יום, וכן תנן לק' טו. בנולד לאחר שבעים סותר עד שבעים, והתוס' ביארו ע"פ דרכם שלא תיקשי מהמשנה, אבל להר"מ אין בזה ישוב, ועמד בזה המאירי, בקר"א תי' דבמשנתינו כיון דנזירות בנו אפשר שתחול מיד ע"כ בכוחה לדחות נזירות שנוהג בה עתה, וצ"ב בסב' זו. ואמר בזה הגרי"ז דסובר הר"מ דנזירות ל' יום א"א לחלקה לשתים, ומשנתינו הר"מ מפרש בנזירות מרובה דהוא נזירות של ימים וכמבואר בר"מ בסוף ה"ג וכמו שביאר בחי' מרן רי"ז הלוי (סוף עמ' 40), ודקדק הגרי"ז דא"ש לפ"ז הא דקאמר בגמ' נזירות מועטת, ולכאו' עיקר החילוק הוא אם נשאר ל' יום, ואם אמר הריני נזיר לאחר פ' יום ומעכשיו נזיר ק' יום ג"כ ה"ז כמועטת, דלא נשאר גידול שיער, אבל להמבואר בר"מ אשה"ט. וע"ע משנ"ת בסי' ג' באורך בשיטת הר"מ דכל שע"י שתחול נזירות שני' ה"ז סותר לדין נזירות הראשונה א"א לה שתחול אע"פ שהיא קודמת בעשייתה, והכא סובר הר"מ שהיא סותרת לראשונה דא"א לחלקה לשתים. וי"ל עוד ברמב"ם דשאני משנתינו דנהג שלשים יום קודם לידת הבן, וכפי שפירשה הר"מ בנזירות מרובה, וסובר הר"מ דיש דין בנזירות שינהג ברציפות שלשים יום, ואפשר שזהו כוונת הרד"ע שהובא בס' הליקוטים (הוצאת רש"פ), וא"ש לפ"ז הא דמספק"ל להש"ס אף בנזירות מרובה, וק' דדין זה נפשט ממשנתינו, די"ל דבמשנתינו נולד לו בן לאחר שכבר קיים סתם נזירות שלשים יום ואפשר להפסיקה, אבל בעיא דרבא הוא בהריני נזיר לאחר כ' יום דעדיין לא קיים שלשים יום, ואע"פ שיקיים לבסוף מ"מ עדיין א"א להפסיקה, וביסוד הדברים דאף בנזירות מרובה יש חפצא דסתם נזירות שלשים יום נתבאר לעיל דף ה' בכמה ראיות עי"ש, ויל"ד עוד בזה לפמשנ"ת לעיל דלדין סתם נזירות שלשים יום מצטרפים נזירותו ונזירות בנו, ובפרט להר"מ בפ"ד ה"ג שכתב שהרי שתיהן כנזירות אחת, א"כ לכאו' אין זה טעם שלא להפסיק נזירותו.

לכאו' הך בעיא הוא גם באמר לאחר ל' יום שיש לו שהות למנות מנין סתם נזירות, דמ"מ אינו יכול להשלים קבלתו וכ"נ בדברי רש"י וכעי"ז הוא בתורי"ד שכ' דאם אמר הריני נזיר לאחר ל' יום ומעכשיו נזיר סתם עי"ש, ומבואר דבמעכשיו נזיר ק' שפיר שייך הספק, אלא נקט כ' יום משום אידך בעיין.- ובמש"כ רש"י באומר הריני נזיר לאחר ל' יום, העירוני דהרי מצות תגלחת לכתחילה הוא ביום הל"א, וא"כ לא יוכל להשלים נזירות ראשונה, וה"ז כמי שאמר הריני נזיר לכשיהי' לי בן ונזיר דאם נולד לו בן לאחר שמנה לנזירותו וקודם שגילח כתב בכ' הגרי"ז בדעת הר"מ דמונה של בנו ואח"כ מביא קרבן עי"ש, וע"ע מש"כ לק' יד. סותוד"ה מי בדברי רש"י.- ובכ' הגרי"ז העיר בדברי רש"י מאי קמ"ל הא בודאי מונה תחילה נזירות מעתה, ואח"כ נזירות דלאחר ל', ותי' דנפ"מ אם התחיל במנינו ונטמא דסותר את הקודמין ולא סגי לי' בל' יום אעפ"כ חל נזירותו.

**בגמ'** ותיבעי לי' נזירות מועטת וכו' הק' השפ"א מאחר דיש סב' לחלק בין נזירות מועטת לנזירות מרובה, א"כ י"ל דה"ט דלא נסתפק רבא בנזירות מועטת וצ"ע.

**בתוד"ה** בעי וא"ת ואמאי לא פשיט ממתני' וכו' אלמא לא חייש האי גברא אהפסקת נזירותו צ"ב דבמתני' שאינו יודע אם יולד לו בן, ומתחיל מהשתא מנין נזירותו, בודאי רוצה שיעלו לו, משא"כ בבעיא דרבא י"ל דכוונתו שיתחיל מאה יום אח"כ.

התורי"ד עמד בקו' תוס' ותי' כדבריהם, וכ' עוד ורבינו ברוך זצוק"ל פי' שבנזירות של מאה שקיבל עליו אחר נזירות הבן סתם קיבל עליו שלא אמר בה מעכשיו ומפני זה נדחית מפני נזירות התנאי כשקודמת ורבא בעי היכא דאמר מעכשיו מאה יום אם נוהג כמשנתינו אם לאו ואינו נ"ל דכשאמר נזיר מאה יום מעכשיו הוי וכו' עכ"ד. ולכאו' מדברי הר"מ יש לדקדק כרבינו ברוך דבפ"ד הלכה ג' ד' ה' הביא דיני המשנה ולא כתב שאמר מעתה, ובהלכה ז' ח' ט' הביא בעיות דהש"ס וכתב שאמר מעתה, והן אמת דלישנא דהש"ס הוא, מ"מ מדברי הר"מ נראה דדינא הוא, ומ"מ אין בזה ישוב ע"ד הר"מ בהלכה ו' שכתב שאמר מעתה, ועוד יל"פ בזה.

**בד"ה** או ואע"ג דאמרינן וכו' והיכי אמרינן לקמן בברייתא צ"ב מדוע העמידו קושיתם דהבלעה רק מכח הברייתא, הא מעיקר הספק מוכרח כן דאי נימא דהוא הבלעה א"כ אין מקום לספק כלל דאין כאן הפסקת נזירותו.

**בא"ד** ומה שלא אמר בפי' הריני נזיר כשיהיה לי בן ומעכשיו ע' יום וכו' אם הי' אומר כן והי' נולד לו ביום ע' או ע"א הי' מגלח תחילה על נזירותו כיון דנשלם נזירותו ואח"כ יגלח בכלות ימי בנו, ונמצא שיהא כאן ב' תגלחיות, וי"ל דהוא רוצה בנזירות ותגלחת אחת.

**דף י"ד ע"א**

**בהגה"ה** וצ"ע אי מצי למיבעי היכא דאמר הריני נזיר מאה יום ונזיר לאחר עשרים יום וכו' לכאו' הוא מדין תוכ"ד, דאל"כ כיון דקיבל עליו נזירות מאה יום כיצד יפקע כשאמר הריני נזיר לאחר עשרים, ועי' ברכת ראש- עקר"א שנתקשה בדבריהם דדמי לרישא דמתני' ופשיטא דמונה המאה תחילה, והביא כן מירושלמי, ודבריו צל"ע דכבר פי' תוס' באר היטב לעיל יג: דלא דמי למשנתינו, כיון שלא ידע זמן לידת הבן.

**בגמ'** אמר הריני נזיר לאחר כ' יום ומעכשיו נזיר עולם עפירש"י ותוס' ורא"ש. והר"מ פ"ד ה"ח מפרש ע"פ דרכו בבעיא קמייתא דהספק דתחול נזירות עולם ולא יפסיק אח"כ בנזירות סתם, ולכאו' אין זה ספק בכוונת הנודר דבודאי נתכוין שיחולו שניהם, אלא דינא הוא שא"א להפסיק הנזירות, ובזה ג"כ יקשה ממשנתינו דמפסיק הנזירות, ועמשנ"ת בבעיא דלעיל, ותי' הגרי"ז שם לא שייך כאן, ועי"ש משכ"ב. ולפמשנ"ת בשיטת הרמב"ם דכל שהנזירות השני' סותרת לראשונה א"א שתחול, ה"נ י"ל דנזיר סתם הוא סותר לנזיר עולם וא"א שיחול. ועמשנ"ת מהתורי"ד בשם רבינו ברוך וי"ל כן אף בבעיא זו, וראיתי לתרץ לפמש"כ הגרי"ז בספרו בביאור שיטת הרמב"ם דא"א להפסיק נזירות אא"כ נעשים שתיהם כנזירות אחת, א"כ הכא שהם ב' מיני נזיריות לא נעשים כאחת, וע"כ א"א להפסיקה ואשה"ט. ועוד צריך לבאר מדוע לא אמרינן שינהג שניהם כאחת, ועמשנ"ת בתוס' האם בימי נזיר סתם פקע ממנו דין נזיר עולם.

ואם אמר הריני נזיר עולם לאחר עשרים ומעכשיו נזיר סתם, לדברי הר"מ לכאו' יחול נזיר סתם וידחה נזיר עולם עד לאחר שישלים הנזירות סתם.

**בתוד"ה** מי ומגלח למ"ד נזיר עולם מיקל וכו' הקשה הרש"ש מ"ש מבעיא קמייתא דרבא דכתבו תוס' דמגלח בתוך ימי נזירות של המאה יום, ובתורת הנזיר פ"ג הי"ב כ' דזה דמיא לנזירות מועטת, דאם יגלח לנזרו יצטרך להמתין י"ב חודש לנזיר עולם, וע"כ אינו מגלח, ועמש"כ לעיל דף ד' בגדר דין דנזיר עולם מגלח לאחר י"ב חדש, האם זה שיעור כובד או מנין ימים, ועוד האם הוא חובה או רשות, ועוד ראיתי להעיר דלפ"ז בנזירות שמשון שאין בה דין תגלחת שפיר יוכל לגלח, ועי' בסמוך בתוד"ה אמר. ולפמשנ"ת בתחילת הסוגיא בטעם היתר הגילוח בתוך ימי נזרו משום דחדא נזירות אריכתא היא, א"כ י"ל דכ"ז הוא במין אחד של נזירות, אבל נזיר עולם ונזיר סתם דלאו בני חדא ביקתא נינהו [וכלשון הרא"ש] י"ל דבזה אין היתר לגלח בתוך ימי נדרו.

וכ"ז ניחא בדברי תוס' דמיירי בנזיר עולם, אמנם הרא"ש בפי' הראשון פי' דמיירי בנזיר לעולם, ונזיר לעולם הוא כנזיר לזמן קצוב, ואעפ"כ כ' הרא"ש דאסור לו לגלח, ומ"ש מהריני נזיר לאחר כ' יום ומעכשיו נזיר ק' יום דכתב הרא"ש בחד פירושא שמותר לו לגלח.

והנה בחי' ר' מאיר שמחה לק' טו. פי' בטעם היתר התגלחת בתוך ימי נזרו עפ"ד הר"מ פ"ז מנזירות הט"ו בטעמא דנזיר שנצטרע מותר לגלח תגלחת מצורע משום דכיון דנטמא בצרעת ליכא עשה דקדוש יהי', ולא נשאר אלא ל"ת, ואתי עשה דתגלחת מצורע ודחי ל"ת דנזיר, וכ' הגרמ"ש דה"ה בימי נזירות בנו כיון שאינו עולה למנין נזירותו ליכא עשה דגדל פרע, ולא נשאר אלא ל"ת, [ואפשר דאף להסוברים דבימי צרעתו איכא עשה, מ"מ בימי נזירות בנו דהוא מופקע מדין נזירותו ליכא עשה וצ"ע] ואתי עשה דתגלחת נזירות בנו ודחי ל"ת דנזירותו [ויל"ד דאם יכול להמתין לתגלחת נזירות בנו בסוף ימי נזרו, א"כ לא נימא עשה דוחה ל"ת, כיון דאפשר לקיים שניהם, ותליא בפלוגתא דקמאי ביבמות ו. האם אמרינן עדל"ת כשאפשר לקיים שניהם למחר].

ולפ"ז הוא דוקא באינו מובלע, אבל כשהוא מובלע, וימי נזירות בנו עולים לנזירותו בזה הדר דינא דעובר בעשה דקדוש יהי' מחמת נזירותו ואין היתר תגלחת. וא"כ באומר הריני נזיר לאחר כ' ומעכשיו נזיר לעולם, הרי נזירות כ' יום מובלעת בתוך נזיר לעולם [דאין כאן הוכחה שאין כוונתו להבלעה, ויל"ד בזה] א"כ אין לו היתר תגלחת, ואשה"ט ד' הרא"ש דאסר לגלח. ולפ"ז י"ל דזהו ג"כ הטעם לתוס' דאסרי לגלח כיון דהוא מובלע, ומיושבת קו' הרש"ש, אולם ברא"ש בפי' השני דפי' שמעתין בנזיר עולם נראה מדבריו דשרי לגלח כי שלמה נזירות כ' יום, וי"ל דסובר הרא"ש דכיון דנזיר עולם ונזיר סתם לאו בני חדא ביקתא נינהו א"א לומר דהוא מובלע וחדא נזירות היא, א"כ אדרבה בזה יש סב' להתיר לגלח וכדרכו של רמ"ש.

ובדעת תוס' י"ל דאע"ג דלאו בני חדא בקתא נינהו מ"מ י"ל דשייך בי' הבלעה, דיסוד הדין דליכא הבלעה הוא משום דיש כאן ב' מנין ימים ואין א' עולה לחבירו, אבל בנזיר עולם כפי שביאר בחי' מרן רי"ז הלוי דאינו מנין ימים, בזה שפיר י"ל דהוא בתוך נזיר עולם, וע"כ אסור לגלח, ואינו מוכרח, דאע"ג דאינו מנין ימים מ"מ הוא קיום דין נזירות, ולא דמי לימים שאחר מלאת, ויעויין במאירי שכתב דבימי נזיר סתם פקע דין נזיר עולם, וכתב שהפסיד לנזיר עולם שלשים יום והוא פסידא דלא הדר.- ומדברי תוס' נראה דימי נזיר סתם מצטרפים לי"ב חודש שיהא לו היתר לגלח בכלות יב"ח, ואם פקע ממנו דין נזיר עולם באותן הימים ה"ז כנזירות חו"ל דאיתא בתמורה יד: שאין מצטרף לימי נזיר עולם, לשיעור כובד השער, ומבואר דלא פקע נזיר עולם, ויעויין בברכת ראש שדן ביסוד הדברים, ועוד דן האם צריך להביא ב' קרבנות כדי לגלח.

ובדברי הרא"ש שלא יגלח לעולם, יל"ע אם יביא קרבנות לנזירות סתם בכלות ימי הנזירות, מי אמרינן דאינו ראוי לתגלחת ולא נשלם ימי הנזירות או"ד דחשיב ראוי לתגלחת, כיון דמצי לאיתשולי, וכן נראה, דאל"כ לא יחול קבלתו מעיקרא, דה"ז כמקבל נזירות ע"מ שלא יגלח וצ"ע.

עוד הקשה הקר"א בדברי תוס' כיצד שרי לי' לגלח לאחר ל' יום או יב"ח למר כדאית לי', והא נזיר עולם אינו אלא מיקל בתער ואינו מגלח לגמרי וכמבואר בתוס' לעיל ד. ד"ה נזיר עולם, ובהכרח צ"ל דיש לו היתר תגלחת דהוא תגלחת מצוה או מטעם אחר, ושוב צ"ב מ"ט ממתין עד שיעור כובד, ובשלמ"י כ' דביום שהותר לו כובד הותר לו עשה דקדוש יהיה, ואע"פ דאיכא ג"כ ל"ת דתער לא יעבור על ראשו, בזה שרינן לי' מדין עדל"ת. עוד נתבאר לעיל יג. מתורת הנזיר בטעמא דאינו מגלח בנזירות מועטת משום דעי"ז מאחר תגלחת נזרו, אך ביום שמיקל לנזיר עולם שרי לי' לגלח שאין כאן משום מאחר תגלחת נזרו, אך כ"ז אם יש חובה לגלח בנזיר עולם.- עוד יל"ע האם מותר לו להקל בתער מדין הנזיר עולם בתוך ימי הנזיר סתם.- ילהס"ת אמר הריני נזיר עולם לאחר כ', ומעכשיו נזיר עולם, מאימת מונה יב"ח להקל בתער [אי נימא דימים שקודם הנזירות אינם עולים למנין].

**בסוה"ד** וה"ה דמצי למיבעי וכו' עקר"א שנתקשה בדברי התוס' דזה אינו מענין בעיא דהש"ס אלא בעיא אחריתי עי"ש, ובשמ"ק כ' בשם הר"ר עזריאל ז"ל דבכה"ג בודאי חייל מהשתא נזיר סתם, דאל"כ אימת ימנה אותם.- ובירושלמי בפ"א ה"ב (ג:) לגירסת הקה"ע מספק"ל אמר הריני נזיר עולם לאחר ל' ומעכשיו נזיר סתם מי אמרינן דחייל נזיר סתם כיון שיכול להשלימה או"ד כיון דאילו נטמא סותר לא יוכל להשלים עי"ש, ויל"ע בזה בדברי רש"י בדף יג: ד"ה בעי.

**בגמ'** הכא כיון דאפשר לאיתשולי עי' בליקוטי הלכות דנראה מדבריו דצריך לילך לחכם, ואינו מוכרח, ועי' בפי' הרא"ש ובשמ"ק משמו.

בגליון מהרש"א יו"ד סי' רכ"ח סעי' י"ז הביא מהרי"ט שהוכיח מכאן כדעת הר"ן בנדרים צ. דאע"ג דאין מתירין את הנדר עד שיחול, כ"ז בדבר התלוי במעשה, אבל דבר התלוי בזמן מתירים אע"פ שעדיין לא חל הנדר, דהכא מבואר דמצי לאיתשולי קודם כ', וכתב הגרש"א דאינו מבין ראייתו די"ל דישאל לאחר שחל הנדר. ועי' בסמוך.

**הריני נזיר שמשון לאחר כ'**

**בגמ'** לא אפשר לאיתשולי המחנ"א הל' נדרים סי' י"ב הוכיח מכאן דהנודר נדר לאחר שלשים יום אינו יכול לישאל, ולא אמרינן בזה אתי דיבור ומבטל דיבור, דאל"כ נהי שנזירות שמשון אין לה שאלה, מ"מ הרי יכול לחזור מנזירותו. ונתבאר לעיל יג: בטעמא שא"א לחזור משום דחיילא הנזירות מהשתא, והניהוג לא נוהג עדיין, ולהנתבאר שם הוא רק בנזירות, והמחנ"א לא חילק בזה, ויעוי"ש במחנ"א דתמה על הרש"ס שכתב שהנודר בתנאי יכול לחזור מדין אתי דיבור ומבטל דיבור, ונתעוררתי לתרץ דבתנאי בזה עיקר הקבלה עדיין לא חלה, משא"כ במקבל לאחר ל' דהקבלה כבר חלה מעתה, ובנדרים רפ"ג בר"ן ד"ה קונם (א) העירוני דמוכח דא"א לחזור.- מכאן מקשים ע"ד הר"י מיגש הובא במהרלב"ח והביאו המנ"ח במצוה שס"ח בקומץ מנחה דאע"פ שאין שאלה בנזיר שמשון כ"ז לאחר שחל הנזירות, אבל קודם שחל הנזירות יש שאלה, והכא מבואר דאין שאלה, וכבר תמה בזה בהלכות קטנות (נדפס בתורת הראשונים), ובשיח התורה השיב הגרח"ק שליט"א בזה"ל זה תלי בפלוגתא דנדרים צ' א' אי שייך לישאל לפני שחל הנדר די"ל דסוגיא דנזיר כמ"ד אפשר וממילא בנזירות שמשון א"א עכ"ד. ועמש"כ לעיל מהמהרי"ט והגרש"א.

**בתוד"ה** אמר הריני נזיר כשמשון קפיד אהפסקת נזירותו בדברי תוס' מבואר דהספק משום אומדנא דלא ניח"ל בהפסקת נזירותו, ותימה דהא אמר שיהא נזיר מעכשיו, וכיצד מבטלין דבריו לגמרי, ותמה בזה הקר"א, ועי' בהגהת מהר"ב רנשבורג ע"ד תוס' באות ז' משכ"ב מדברי האורח מישור דהספק שמא לאחר כ' יום יהא נזיר סתם ואח"כ יהא נזיר שמשון, וצ"ע מה טעם להרחיק הנזירות סתם לאחר עשרים, ובשמ"ק בשם הרא"ש נראה דלא יחול משום שאין נזירות פחות משלשים יום, ומתבאר כמש"כ המנ"ח מצוה שסח [ט] מדברי הרא"ש בנדרים ג: דכשא"א לחול שלשים יום לא חיילא כלל, וצ"ב דא"כ מאי מספק"ל שיחול הרי אין נזירות פחות משלשים יום, ושמא מספק"ל שיצטרפו ב' הנזירות לשלשים יום וכמשנ"ת בתחילת הסוגיא, וע"ע דיש סב' להיפוך דהכא גרע מיום א' קודם מיתתי דהתם הוא התחדשות שמת אח"כ וכמו שביאר מרן רי"ז הלוי בספרו פ"ד מנזירות ה"י, משא"כ הכא דכבר חיילא קבלתו דנזירות שמשון. ולהמבואר במהר"ב רנשבורג אות ט' דינהג עשרה ימים בתוך נזירות שמשון כדין נזירות סתם, לק"מ דשפיר חיילא לשלשים יום.

וילהס"ת באמר הריני נזיר שמשון לאחר כ' יום ומעכשיו נזיר עולם, די"ל דבנזיר עולם לא נאמר דין סתם נזירות שלשים יום, וכמש"כ החזו"י בביאו"ד הר"מ בהריני נזיר יום א' לפני מיתתי, ועמש"כ בדף ד' לדון בזה דאף בנזיר עולם יש דין סתם נזירות שלשים יום עי"ש.

**בא"ד** ונהי דלא מצי לגלח לסוף עשרה וכו' דהא חל נזירות שמשון ביאו"ד דמאחר שהקדים לומר הריני נזיר שמשון, א"כ אין לו היתר תגלחת בתוך נזירות שמשון, דאדרבה נזירות שמשון קודמת, וק' מ"ש ממש"כ תוס' במשנתינו דמותר לגלח לנזירות בנו אע"פ שהוא בתוך נזירותו. ועמשנ"ת לעיל בתוד"ה מי, ואי נימא כמשנ"ת בסי' א' דתגלחת מצוה שרי לגלח בתוך ימי נזירות, ק' דה"נ לישתרי לגלח, ושמא שאני נזיר שמשון שאין בו היתר תגלחת כלל.

בהגהת מהר"ב רנשבורג אות ט' כתב בשם הא"מ דהריני נזיר שמשון לאחר כ' ומעכשיו נזיר סתם, דעשרה ימים הראשונים אסור בטומאה ויין, ואח"כ גומר סתם נזירותו, ונתעוררתי דמאחר דלא מביא קרבן ומגלח כיצד לישתרי בטומאה, ושמא כוונתו דיביא קרבן ולא יגלח, [ועי' ברכת ראש] וצ"ע אי נימא דבעינן ראוי לתגלחת, ואי נימא דנזירות שמשון מפקעת דין נזיר סתם א"ש דשרי ליטמאות למתים כדין נזיר שמשון, אכן להמבואר בירושלמי דאם התרו בו בימי בנו משום נזירותו לוקה, אלמא דלא פקע איסורי נזירות, ושמא שאני התם דחדא נזירות, משא"כ נזיר שמשון ונזיר סתם. ובעיקר הדבר נתעוררתי להסתפק בנזיר שמשון שקיבל נזירות סתם מי אמרינן דאין נזירות חלה על נזירות, או"ד דמאחר דנזיר שמשון מותר ליטמא למתים שפיר חיילא עלי' נזירות אחריתא, ויל"ד בזה עוד בדין נשבע על היין וקיבל נזירות האם חיילא הנזירות ונתבאר בס"ד לעיל ד.. שו"ר במאירי שכתב וז"ל ולא הוזכר בכאן אם אמר הריני נזיר לאחר עשרים ומעכשיו נזיר שמשון דכל דכן הוא שמעכשיו חל נז"ש שהרי אפשר לישאל על נזירות שאחר עשרים אלא שכל שלא נשאל יראה שכל שלשים שאחר העשרים אסור ליטמא למתים כשאר הנזירים וכו' עכ"ד, ונראה מדבריו דלאחר שלשים מותר ליטמא למתים, ואפשר דמביא קרבן ומגלח. ובחי' ר' מאיר שמחה כ' דנזיר שמשון אינו יכול לקבל נזירות דכיון דאינו יכול לגלח הו"ל כאומר הריני נזיר ע"מ שלא אגלח. ובברכת ראש כ' דחילא נזירות סתם. ועי' בסמוך.

והנה לדרכו דהר"מ באיבעיות דלעיל דהספק האם חיילא נזירות שאמר בשני' ותדחה נזירות שאמר בראשונה, וא"כ ה"נ הספק אם תחול נזירות סתם וידחה נזירות שמשון לאחר ל' יום או"ד חיילא מעתה נזירות סתם ולאחר כ' חל נזירות שמשון וכמבואר כ"ז בכס"מ פ"ד סוף ה"ט, והעירו לדרכו דמרן רי"ז הלוי (כא. מדה"ס) דלדעת הר"מ א"א לנזירות שתחול על נזירות, מדוע הכא חיילא נזירות שמשון על נזירות סתם.

וברדב"ז פ"ד מנזירות סוף ה"ט נסתפק כשחלה נזירות שמשון האם נעקרה נזירות סתם ומותר ליטמא למתים, ומתבאר היטב להגרי"ז דאין נזירות חלה על נזירות, ובהכרח הכא נעקרה נזירות סתם, ולפ"ז יסוד הספק בגמ' האם נעקרה נזירות סתם, וצ"ב דא"כ הו"ל להר"מ לפרושי דהספק אם מותר ליטמא למתים, ומדוע הביא הר"מ ד"ז לענין תגלחת.- ע"ע בכס"מ מש"כ בטעם פסקו של הר"מ.

**בגמ'** אמר כמשה בשבעה באדר עפרש"י ותוס', ובמאירי כ' שיום מותו ודאי לא נתעסק בצרכי גופו כלל ולא שתה יין. ובברכת ראש ובבתי כהונה (ציינו הרע"א בגלהש"ס) תמהו ע"ד רש"י דמרע"ה גם לא שתה מים ולא אכל כל דבר, ועוד מ"ט נקט משה ולא כאהרן באחד באב, ועי' שיח השדה ח"ג מש"כ ליישב ע"ד הדרוש.

**בתוד"ה** אמר ולא היה היתר גם בשילה הרע"א בגלהש"ס ציין לבתי כהונה שתמה ע"ד תוס' דשילה שוה לירושלים לכ"ד וכדתנן במגילה אין בין שילה לירושלים, והחת"ס יו"ד שם סי' רי"ט תי' דכוונתם למ"ד במגילה דשילה דינה כבמה, וע"ע בחי' הגר"מ איגר.- ובתמורה יד: כ' תוס' דלר"ש דנזיר מגלח על שלמי נדבה אפשר להביאן בבמה, ובקר"א לעיל ח: כתב דלפמש"כ הרא"ש דנזיר עולם אין לו חובה לגלח, א"כ דמי לנדרים ונדבות שקריבים בבמה.

בתורת הראשונים הובאה תשו' מהר"י בי רב ור' אלי' מזרחי שהאריכו לבאר מ"ש הריני כשמשון דאיתא לעיל ד. דאינו נזיר ואילו בהריני כמשה מספק"ל לגמ' דהוי נזיר עי"ש, וע"ע תורת חיים למהרח"ש ח"ג סי' ל"ה.

בחידושי מרן רי"ז הלוי פ"ד מנזירות הל"י הביא שהקשו האחרונים מאי שייטא להך איבעיא הכא בהדי אידך אבעיות שהם מענין אחר לגמרי [ובקר"א כ' ובעיקר סמיכות בעיא זו לכאן יגעתי ולא מצאתי טעם נכון לזה] כ' דהר"מ מפרש דהאיבעיא הוא באומר הריני נזיר יום א' קודם מיתתי וזהו כמשה בשבעה באדר, מי אמרינן כיון דלא מצי חיילא ל' יום לא חיילא כלל או לא, והוא דוגמת האיכעיות דלעיל דלא נשלם ימי הנזירות, וכן הר"מ הביא ד"ז בהדי האיבעיות, ועוד דהר"מ לא הביא בעיא זו, ובהכרח דפירשה כמשנ"ת, והדברים נפלאים, ומדברי הגרי"ז נמצינו למדים דהאומר יום א' קודם מיתתי אין זה דוקא יום א' קודם, ואף יום המיתה עצמו, ואע"פ שאין כאן קבלת יום שלם מ"מ סגי בהכי, ולא דמי להא דאין נזירות לשעות די"ל דהכא קבלה גמורה היא, ועוד די"ל דחשיב יום שלם וכמשנ"ת לק' טו..- וצ"ע בדברי הגרי"ז דהבעיא לא נפשטה וא"כ הי' לו להר"מ לפסוק דספק נזירות להקל, [ובלח"מ פ"ד סוף ה"ו עמד על השמטת הר"מ בעיא זו, וכ' דאפשר דנקטינן לקולא כדין ספק נזירות להקל ואינו נזירות ולפיכך לא הזכירו] וביותר ראיתי להקשות דבר"מ נראה דבתורת ודאי הוא נזיר ואינו ספק, ואע"ג דבלא"ה אינו נזיר ודאי ואינו יודע יום מותו מ"מ ראיתי לדון ג' נפ"מ א. בהתפיס בו אחר [עמש"כ בסי' הג' בהתפסה בנדר לאחר ל'] ב. בהפריש קרבן האם בנו מגלח ע"ז ג. האם שערו שנגזז ביום מותו אסור בהנאה, והמקדש בו אשה אינה מקודשת.- וע"ע באו"ש פ"ד ה"ט כעין דרכו של הגרי"ז עי"ש.

**נטמא בימי בנו**

**בגמ'** נטמא בימי בנו וכו' ריו"ח אמר סותר חדא נזירות אריכתא היא ופי' תוס' שהרי אינו מגלח [אלא] לאחר שישלים וכו', ואע"ג דבנזירות מרובה כ' תוס' לעיל יד. דמגלח בסוף נזירות בנו, מ"מ בדינא דנטמא אין חילוק דלעולם נזירות אריכתא, ותוס' הוכיחו מהא דאינו מגלח אלמא דחדא נזירות אריכתא וביותר דאף בנזירות מרובה לדעת תוס' לכאו' יכול לשוב לנזירותו בלא תגלחת וכדין נזירות מועטת, אלא דינא הוא דמגלח, כ"נ פשוט בדעת תוס', ולשיטת רש"י לק' טו. במשנה ד"ה אבל יש חילוק בעיקר הנזירות בין נזירות מרובה לנזירות מועטת עי"ש, עוד ראיתי לבאר דכוונתם מדמתחיל נזירות בנו בלא גילוח אלמא דחדא נזירות אריכתא היא, והוכחה זו היא בין בנזירות מרובה ובין בנזירות מועטת, אכן ל' תוס' דמגלח כשישלים נזירותו ובנו, והיינו בסוף ב' הנזיריות, שו"ר בליקוטי הלכות שכתב דפליגי רבוותא האם דברי ריו"ח דוקא בנזירות מועטת שא"צ לגלח על של בנו בסוף גמר נזירותו א"כ נזירות שלו ושל בנו אחת היא, ובעין משפט ציין שכן הוא דעת רש"י, וי"א דבכל גווני פליגי, ולא ציין מקור לזה, ומשמע דנקט דלתוס' אין חילוק. אכן מדבריו שכתב דתליא בפלוגתא דרבוותא הנ"ל, היינו האם מגלח, עולה דאף לתוס' יש חילוק בין נזירות מרובה למועטת.

ובהא דאריו"ח דחדא נזירות אריכתא יעויין בירושלמי דמספק"ל האם מצטרף שלו ושל בנו לדינא דר"א לק' טז: דבעינן ימים הראשונים יפלו עד שיהו לו ימים ראשונים, ובירושלמי קאמר בנטמא בהש"מ עי"ש. והעירוני דמשמע דאם היו לו ב' ימים משלו ויום א' משל בנו או להיפוך, א"צ לצירוף דאל"כ הו"ל לספוקי בהכי, וכל הספק הוא ביום א' של זה ויום א' של זה, ולריו"ח דסותר נזרו ונזירות בנו, נתבאר לעיל יג: דמ"מ סגי בחד קרבן טומאה, [והסתירה והקרבן לאו הא בהא תליא דדעת הר"מ בפ"ו ה"ד דבימים הראשונים אינו סותר נזרו ומביא קרבן טומאה, אכן תוס' לק' פ"ג פליגי בזה] ולא דמי לנזירות טהרה דבעינן ב' קרבנות, [שו"ר שהביאו בשם הגרי"ז שנסתפק בזה] וכמו"כ מונה ז' ימי טומאה וא"צ למנות י"ד, ואף לפ"מ שייסד הגר"ח שיש מנין ימי טומאה, וימי צרעתו אין עולין לו, מ"מ מסתברא דסגי בז' ימים, ולשיטת תוס' אין מקום לספק דיהני מדין מובלע, אבל להר"מ דל"ל יסוד מובלע, מ"מ מסתברא דז' ימים סגי.- עוד איתא בירושלמי דאע"ג דטמא שנזר מזה שלישי ושביעי ומתחיל נזירותו, מ"מ בנטמא בימי נזירותו ונולד לו בן בתוך ימי הטומאה, אינו מתחיל למנות נזירות בנו עד לאחר שהקריב קרבן על נזירותו.

ומקשים העולם לשיטת תוס' והרא"ש דמשנתינו דאם נולד הבן ביום ראשון למנינו אינו מונה ב' מנינים, אלא מנין א' עולה לו לשניהם, א"כ כי נטמא בתוך ימי בנו וחוזר ומתחיל נזירות בנו א"כ השתא הו"ל מובלע דשתי נזיריות הם שלשים יום, וכפשנ"ת דתוס' והרא"ש מפרשים שמעתין בנזירות מועטת, נמצא דע"י הטומאה איתגורי איתגור, וריו"ח מיקל דא"צ לנהוג אלא שלשים יום, ולר"ל אדרבה סותר של בנו, ואח"כ צריך עוד להשלים מנינו, ונתעוררתי לומר בזה דהנה צריך לבאר במש"כ תוס' והרא"ש שאין דין הבלעה אא"כ מובלע כולו, ומה"ט בנולד בן לאחר שבעים אינו מובלע, וק' דלאחר שנהג כמה ימים בשביל בנו נימא השתא שיחול בנו במובלע, וע"כ דבעינן שכל הנזירות תחול במובלע, וא"א שבאמצע הנזירות יחול במובלע, וא"כ ה"נ אע"פ שסתר את הימים הראשונים מ"מ כבר נחשב שנזירות בנו התחילה, אלא דלא עלו לו הימים, אבל הם ימי נזירותו, וא"א שתחול השתא במובלע, ועמשנ"ת להלן בדברי ר"ל עוד בדרך זו, ועמשנ"ת לעיל יג: מדברי המחנ"א והגר"א בעיקר הטעם דבעינן מובלע כולו ודוק.

ובמשנ"ת דאף ימים שנסתרו לא נתבטלו למפרע, יעויין בנחלת אליהו נדרים (אות פז) שחקר בזה, וכתב דנפ"מ אם שתה יין בימים הראשונים ואח"כ נטמא אם לוקה, והוכיח מדברי הר"ן בנדרים פג. ד"ה אלא דכתב דאשה שנדרה בנזיר ונטמאה והפר לה בעלה שייך הבאת קרבנות טהרה, על ימי טהרתה קודם שנטמא אם יש קרבן לחצי נזירות, וע"ע בתוספתא סופ"ד.

בירושלמי קאמר דאם התרו בו משום נזירותו בימי בנו לוקה, ולכאו' לריו"ח דסותר מוכרח דמהני בין התרו משום נזירותו ובין משום נזירות בנו, ואע"פ דהאיסור והסתירה לאו הא בהא תליא, דלאחר מלאת אין סתירה ואיסורא איכא, וכן להיפוך במת מצוה איסורא ליכא וסתירה איכא וכמש"כ הרש"ש לק' סב:, מ"מ מדסותר אלמא דהוא בתוך ימי נזירותו וכדאריו"ח דחדא נזירות אריכתא היא.

**בגמ'** ר"ל אמר אינו סותר נזירות דידי' לחוד ודברי' לחוד לכאו' מבואר דהדין טומאה סותרת אין זה משום דבעינן מנין ימי נזירות רצופים וכיון דנטמא באמצע ה"ז סותר, דחזינן הכא לר"ל דאינו סותר נזרו, וי"ל דמשום דהטומאה אינה פוגמת נזרו ע"כ אינו סותר, אכן מגופא דדינא דימי בנו באמצע נזירותו חזינן דא"צ רצופים.- ולכאו' ילה"ק לר"ל מאחר דנטמא וסתר נזירות בנו, א"כ נמצא שימים שמנה לנזירות בנו לא עלו למנין, א"כ שוב יעלו לנזירותו, דכל הפסק נזירותו הוא משום שעלה לנזירות בנו, ונראה דלק"מ דבודאי הוא ימי נזירות בנו אלא שאמרה תורה הימים הראשונים יפלו וצריך למנות מחדש ודוק.

**בגמ'** נטמא בימי בנו ריו"ח אמר סותר וכו' הנה יש ג' בבות במשנה א. נזיר ונזיר כשיהי' לי בן ב. נזיר כשיהיה לי בן ונזיר ג. נזיר כשיהי' לי בן ונזיר מאה יום, ולא נתפרש בגמ' על איזה בבא נחלקו ריו"ח ור"ל, ובתוס' וברא"ש כ' דקאי על בבא ב', אבל בבבא א' לכו"ע אינו סותר, וכן מתבאר בפירש"י.

וכתב הליקוטי הלכות דלדברי רש"י שפי' טעמא דריו"ח משום שאינו מגלח, אם יהא נזירות מרובה דמגלח בינתים לא יסתור הכל לריו"ח [ועי' היטב בגירסת רש"י ובריב"ן, ובליקוטי הלכות העתיק כהריב"ן] אמנם בע"ב הביא רש"י מהימ"ן ומהמורה שפירשו דמיירי על נזירות ארוכה, והיינו על סיפא דמתני', וכ"כ התורי"ד בשם רבינו ברוך דקאי על סיפא דמתני', דהיינו בבא ג', ולכאו' טעמם דבבבא ב' כיון דאינו מגלח לכו"ע הוא נזירות אחת ולא יחלוק ר"ל.

ומ"מ בדינא דרישא לכו"ע נטמא בימי בנו אינו סותר את שלו, ובדף יג: במשנה הובא פלוגתא בזה, שוב נמצא בקש"ק לאחד מן הראשונים שפי' בדברי רש"י דקאי על הרישא, והוא כשיטת רש"י במשנה דאף ברישא אינו מגלח.

**בשיטת הרמב"ם**

כתב הר"מ פ"ד מנזירות ה"ג אם נטמא בתוך נזירות של בנו סותר הכל נטמא אחר נזירות בנו כשהתחיל להשלים נזירותו אינו סותר אלא עד נזירות בנו, והשיגו הראב"ד דכו"ע מודו בנזירות שלו לנזירות שלו ה"ז סותר, ובכס"מ כ' וי"ל דרבינו סובר איפכא דע"כ ל"פ אלא בימי בנו אבל אם נטמא אחר נזירות בנו מאחר שגילח על נזירות בנו מודה דלאו חדא נזירות אריכתא היא כיון שהי' הפסק תגלחת בין זו לזו וכו' אחר שכתבתי זה מצאתי שכך פירשו התוס' עכ"ד, ובלח"מ נתחבט היכן מצא ד"ז בתוס', וכן נתקשה הרע"א בג' הרמב"ם, ובחי' מרן רי"ז הלוי (כא. מדה"ס) מבואר דלשיטת תוס' אינו כן, ועי"ש בביאור שיטת הר"מ דנזירותו ונזירות בנו נעשים נזירות אחת, והגילוח בסוף של בנו עולה גם למנין הימים שלו [ולא נתבאר בדבריו מ"ט לא אמרינן בימי ההשלמה, דנזירותו ונזירות בנו נעשים כאחת, ויוכל למנות נזירות אע"פ שלא גילח, ויש ליישב], וע"ע דלשיטת תוס' במשנתינו דבנזירות מועטת אינו מגלח, א"כ בזה לא שייך טעמו של הכס"מ שלא יסתור נזירותו שנהג בתחילה, ע"ע בחזו"א סו"ס ק"מ דנקט דלהר"מ תליא בפלוגתא דריו"ח ור"ל, ולר"ל נטמא אחר נזירות בנו סותר את הקודמין, וכן מצטרפין נזירותו שנהג קודם לידת בנו ושלאחר לידת בנו לענין מנין ימים הראשונים דלק' דף י"ח דנטמא ביום ראשון אינו סותר, והכא יצטרפו, והוכיח כן מהרע"א ועי"ש עוד, ונקט כדרכו של הגרי"ז בשיטת הר"מ דמה שמגלח בסוף נזירות בנו עולה לו גם לימים שמנה מתחילה, והגרי"ז לא ביאר דעת ר"ל, ועמש"כ לק' טו. במשנה בזה, ויעוין בקר"א בדרך זו, אלא שהוסיף דתליא בדעת הנודר ודבריו צ"ע. ובליקוטי הלכות בעין משפט אות ר' כתב בטעמו של הר"מ וז"ל דכיון שהפסיק בנזירות בנו ואותו אינו סותר ממילא ניצול גם הימים שקודם נזירת בנו עכ"ד, ולדבריו הוא אע"פ שלא גילח.

ולדרכו של הר"מ דנזירותו שנוהג לאחר גמר נזירות הבן הוא נזירות בפ"ע, וע"כ אינו סותר את הקודמין, א"כ בעינן שינהג שלשים יום מדין סתם נזירות שלשים יום ולא יצטרף לנזירות הראשונה, ולפ"ז לא אשכחן בר"מ דסתם נזירות שלשים יום מתחלק למנותו בשני זמנים, ומה דנהג קודם לידת הבן פחות משלשים יום י"ל מתרי טעמי או משום דהקבלה לשלשים יום אלא שנפסקה בלידת הבן, א"נ דהר"מ לשיטתו דמצטרפת נזירות הבן לנזירותו דהיא נזירות אחת, וכמש"כ הר"מ והרי שתיהן כנזירות אחת, וכ"ז מבואר בחי' מרן רי"ז הלוי, ועי' היטב ברדב"ז על הר"מ דמתבאר כן.

אמנם בתורע"א בסוף פרקין נקט דלהר"מ מונה אח"כ שלשים יום מדין אין גידול שער פחות משלשים יום, והוא משום דגילח לנזירותו, וצ"ע כיצד יפרנס ד' הר"מ שאינו סותר את הקודמין, אלמא דהיא נזירות בפ"ע, ואפשר דמ"מ מצטרף לדין סתם נזירות שלשים יום וכמשנ"ת בתחילת הסוגיא, וצ"ע מדברי הר"מ בהלכה ז' דמבואר דא"א לצרף ב' נזיריות לדין סתם נזירות שלשים יום. והגרי"ז בספרו (ד"ה והנה לדעת) העיר דלמ"ד תגלחת לא מעכבא משכח"ל שלא גילח, ותיקשי ע"ד הרע"א, והעירוני עוד דבנזיר ממורט אינו מגלח, וראיתי בפתחי נזיר בכמה דוכתי שנסתפק בזה ולא הביא מקורות לזה. וכדלקמן מו:.

ובדברי הר"מ דנזירותו ונזירות בנו הוא נזירות אחת, העירוני להסתפק במנה את שלו והשלים מנינו ועדיין לא הביא קרבן ונולד לו בן, האם יסתור את שלו, מי אמרינן דהוא לאחר מלאת כיון שימים אלו אינם עולים לו לנזרו כ"ז שלא גילח, או"ד דמ"מ הוא בתוך מלאת ימי נזרו, וכנטמא בימי צרעתו, ומסתברא דלא יסתור דלא דמי לימי צרעתו דהוא בתוך מנינו, משא"כ הכא דהרי גמר למנינו. ולדברי תוס' לכאו' חוזר לנזירותו בלא תגלחת ובודאי יסתור את שלו ולא של בנו. ויעויין בכ' הגרי"ז שביאר בד' הירושלמי דבכה"ג שהשלים מנינו ולא הביא קרבן ונולד לו בן יביא בסוף קרבן א' לשניהם, והוא כמו שביאר הגרי"ז בספרו דלהר"מ הקרבן שמביא בסוף נזירות בנו הוא קרבן גם לנזירותו [ויל"ע בקיבל נזירותו ע"מ לגלח על ק' עולות האם יכול להביאם בגילוח של נזירות בנו].

**דף י"ד ע"ב**

**נטמא בימי צרעתו**

**בגמ'** נטמא בימי צרעתו ריו"ח אמר סותר וכו' הנה נתבאר לעיל ע"א מדברי הר"מ פ"ד מנזירות ה"ג בטעמא דריו"ח אמר נטמא בימי בנו סותר משום דהוא נזירות אחת, וק' דהא פסק הר"מ בפ"ז ה"י דבימי צרעתו ג"כ סותר, והתם לא שייך טעם דנזירות אחת, והי' מקו"ל דבימי בנו אם לא הי' דין דנזירות אחת הוה אמרינן דימי בנו מופקעים מדין נזירותו, ולא יסתור נזירותו, אבל בימי צרעתו אע"פ שהם ימים שאין עולים למנינו מ"מ אסור באיסורי ג' מינין מחמת נזירותו.- וצ"ב סב' דהגמ' לדמות לימי צרעתו, והא שאני הכא דחדא נזירות ממש היא.

**בגמ'** ר"ל אמר אינו סותר לכאו' ה"ה אינו מביא קרבן טומאה, ובפרט אי נימא דימי צרעתו מופקעים מדין נזרו וכמש"כ בכתבי הגרי"ז בדעת הרמב"ם, ועוד יל"ד ולדמותו לנטמא בימים הראשונים דלק' פ"ג דאינו סותר דנחלקו תוס' והר"מ האם מביא קרבן, והעירוני לדקדק מתוד"ה נטמא (א) דנראה דאינו מביא קרבנות טומאה, שו"ר בכ' הגרי"ז בע"א שנסתפק בזה, ועמש"כ לק' טז: במשנה להוכיח מהתוספתא פ"ה ה"א שמביא קרבן טומאה. ובקר"א לק' ס. (ד"ה וספק- וא"כ) כ' שאינו מביא קרבן טומאה.

כתב החזו"א סי' ק"מ ס"ק י"ח שאם נטהר מצרעתו ולא מטומאתו אינו סותר, והיינו דהדין סתירה בנזירות הוא מעשה הטומאה ולא במה שהוא טמא.

ובנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח ושוב נטמא בטומאה שהנזיר מגלח כ' בכתבי הגרי"ז דמודה ר"ל דסותר, דשאני ימי צרעתו דמופקעים מדין נזיר, ואין בהם עשה דקדוש יהיה וכמש"כ הר"מ בסופ"ז מנזירות, והביא מהגר"ח שאין בהם תורת נזיר לא ימי נזיר טהור ולא ימי נזיר טמא, ולא דמי לימי טומאה שנוהג בהם דין נזיר וכמש"כ הר"מ פ"י ה"ב, ויש לבאר דהנה אם נצטרע ונטמא בבת אחת אינו סותר, ואילו בנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח ובטומאה שהנזיר מגלח כאחת מסתברא דסותר, וא"כ י"ל דיסוד הדין דנטמא בימי צרעתו הוא משום דדנים כלפי הצרעת שמהטומאה ואילך, ולא מהצרעת שקדמה, ומכאן ואילך כיון שהוא מצורע אינו סותר, משא"כ בטומאה שאין הנזיר מגלח אם נדון כלפי מכאן ולהבא ה"ז כנטמא בבת אחת בטומאה שהנזיר מגלח ובטומאה שאין הנזיר מגלח דמסתברא דסותר ודוק והבן. ואינו מוכרח די"ל דכיון דבלא"ה הוא כבר טמא נמצא שאינו בתוך ימי נזרו ואינו סותר, שוב התבוננתי דהחזו"א מיירי בדין תגלחת סותרת ולא בדין נטמא, וי"ל דאה"נ אם נטמא מודה דדנים הכל כטומאה אחת, והיא טומאה שהנזיר מגלח, משא"כ בגילח ודוק. ובחזו"א סי' ק"מ ס"ק ז' כתב דלדעת הר"מ דתגלחת סותרת ל' יום ואם גלחוהו בימי טומאה שאין הנזיר מגלח זה תליא בפלוגתא דריו"ח ור"ל, ומבואר דפליגי אף בטומאה שאין הנזיר מגלח, ותמהו ע"ז ממשנה מפורשת לק' טז: לדעת הר"מ שם. ויתבאר שם בעזה"י.

ובירושלמי פליגי ריו"ח ור"ל בנזיר שנצטרע האם שערו אסור בהנאה, וכ' האו"ש בסוף הל' נזירות דברור דלטעמייהו אזלי הכא דלריו"ח דסותר, וסבר דקרינא בי' וטמא ראש נזרו ודאי לא פקע קדושת שערו, אכן הק' מדברי הר"מ דפסק כריו"ח ואעפ"כ פסק בפ"י ה"ב דשער נזיר שנצטרע מותר בהנאה.

ובעיקר הדין דמצורע אינו עולה לנזרו, אין זה משום הטומאה, דהא כל טומאה שאינה טומאת מת עולה למנינו וכדתנן לק' נד:, אלא הוא דינא דמצורע מופקע מדין נזיר, והגרא"ק אמר דמצורע אינו מופקע מדין נזיר, אלא דשערו אינו עומד לתגלחת נזיר, וראיתי לדון האם בנזיר שמשון שאינו מוזהר על הטומאה ג"כ אמרינן דימי צרעתו אין בהם עשה דקדוש יהיה. ולסברת הגרא"ק דהוא דין בשיער שעומד לגילוח צרעתו, א"כ ה"ה בנזיר שמשון, אבל להגרי"ז דמופקע מעיקר דין נזיר, י"ל דהוא רק במי שמוזהר על הטומאה, ועי' היטב לק' נד: דנראה דהוא הלכה למשה מסיני, ועקר"א לעיל ד:. ובכלי חמדה פ' מצורע אות ג' הקשה למש"כ הר"מ בסופ"ז מנזירות בטעם היתר המצורע לגלח, והא אין עשה דוחה ל"ת ועשה, ופי' הר"מ דבמצורע ליכא עשה דקדוש יהיה, ואי נימא דבנזיר שמשון לא נאמר ד"ז, א"כ בנזיר שמשון לא יהא לו היתר תגלחת. וברדב"ז שם כ' דאדרבה ד' הר"מ נאמרו לנזיר שמשון, דאילו נזיר סתם תיפו"ל מטעם האמור בגמ' דישנו בשאלה, [ועמד בזה הגבו"א בהערה למס' נזיר שנדפס בסוף גבו"א מכות דבנזיר שמשון אין היתר לתגלחת מצוה דליתא בשאלה] ובכלי חמדה כ' לחדש דנזיר שמשון דנזירותו מהלכה אין בו עשה דקדוש יהיה ואף בימי טהרתו. וע"ע דבר אברהם ח"ב סי' ה' אות ב' בימים שאין עולים לנזרו האם יש בהם עשה דקדוש יהי', ועמש"כ לעיל יג. מדברי חי' ר' מאיר שמחה לק' טו. דאין בהם עשה.

ולהמתבאר דימי צרעתו מופקע מנזירות, נמצא דימי נזירותו מתחלקים לשתים, מקצת קודם הצרעת ומקצתם לאחר הצרעת, ותיקשי עמשנ"ת בדעת הר"מ דא"א לחלק נזירות לחצאין, וי"ל דאה"נ אח"כ מונה ל' יום, ובלא"ה מונה ל' יום מדין גידול שער.

בדברי רש"י עי' בכתבי הגרי"ז.

**בתוד"ה** התם וכן נטמא ביום שהוא טהור אמרו דיותר נראה לומר ביום שהוא טמא והיינו בטומאה שאין הנזיר מגלח וכמשנ"ת בגמ'.

**נטמא ביום גידול שיער**

**בגמ'** נטמא ביום גידול שיער עי' ברש"י ב' פי', ובליקוטי הלכות בזבח תודה כ' דלישנא בתרא דרש"י הוא דוחק גדול לומר דרב סובר דהפסוק והימים הראשונים יפלו לא קאי אלא על אותו טעם הראשון אבל אח"כ נוכל לצרפם דהא יפלו כתיב כי טמא נזרו, ע"כ לא העתיקו, ועי"ש עוד משה"ק על פי' קמא דרש"י, וכ' דמה"ט תוס' והרא"ש לא פי' כן. ותוס' והרא"ש פי' דמיירי בגילחוהו לסטים בתוך ימי נזרו דצריך להשלים ימים כדי גידול שער ונטמא בהם, רב סבר דאינו סותר דלא קאי בנזירות אלא מישלם נזירות ושמואל סבר סותר דחדא נזירותא הוא, ולמדנו מדברי שמואל דהא דצריך להשלים גידול שער אין זה היכי תימצי בעלמא שיהא לו שער לגלח, אלא הוא קיום דין הנזירות דבעינן שיקיים גדל פרע, וע"כ אם נטמא סותר, ובאמת דמוכרח כן שאין זה היכ"ת שיוכל לקיים תגלחת, דהרי אם גלחוהו לסטים לאחר מלאת קודם שגילח צריך להמתין ז' ימים כדי שיעור שער, וכדתנן לק' מז. בגילח שלא כדין, והתם הוא היכ"ת שיוכל לגלח, וטומאה לא תסתור בהם, והכא משום דבעי לקיים דין הנזירות קדוש יהיה גדל פרע. ומסב' הי' נראה דרב ג"כ מודה בשורש הדין דהוא ימי קיום נזירות אלא דסבר שאין בהם סתירה, אולם בחזו"א סי' ק"מ ס"ק י"ח כתב דרב ס"ל שאינו מביא קרבן ואינו סותר וימי טומאתו עולין לו, ומשמע מדבריו דלשמואל ימי טומאה אין עולין, והיינו אף בטומאה שאין הנזיר מגלח לא יעלה כיון דהוא מכלל קיום נזרו, וכל מעשה נזירות הוא בטהרה.

העירוני להסתפק לדברי תוס' דאם נולד בן יום ראשון למנינו יש דין הבלעה, מה הדין באמר הריני נזיר כשיהי' לי בן ונזיר, והתחיל מונה את שלו, וגלחוהו לסטים ובו ביום נולד לו בן, האם יחול נזירות בנו בהבלעה, כיון דלעצמו מונה ימי גידול שער ולא ימי נזירות, ולכאו' תליא ברב ושמואל, וכיו"ב יל"ד בהשלים את של בנו דחוזר לנזירותו האם בימי גידול שער יכול לחזור לנזירותו ולמנותם לימי נזירות שלו ויעלה לו גם לגידול שער של בנו, ולכאו' תליא בפלוגתא דרב ושמואל, וכמו"כ העירוני בדינא דר"א דבימים האחרונים אינו סותר נזירותו, מה הדין אם נשארו לו ימי גידול שער האם חשיב ימים האחרונים, ולכאו' תליא ברב ושמואל.

וברמב"ם פ"ו מנזירות ה"ה כתב נטמא ביום שלאחריו שהוא יום שראוי לגדל שער אלו גלח אחר מלאת ה"ז אינו סותר כלום אע"פ שעדיין לא גלח שהרי שלמה הנזירות וכל הנטפל לה עכ"ד, ובכס"מ הראה מקורו מסוגיין, וכתב ומפרש רבינו דיום גידול שער היינו ביום של אחר יום הבאת קרבנותיו ופסק כרב באיסורי עכ"ד, והיינו דלדברי הר"מ מיירי בכל נזירות שמביא קרבנותיו ביום ל"א, ובזה כ' הר"מ בהלכה ל"א שסותר, אבל אם המתין ולא הביא קרבנותיו עד יום ל"ב ונטמא בהם, בהא פליגי רב ושמואל, ונמצא דפליגי רב ושמואל בנטמא אחר מלאת, וע"ז אמרו בגמ' דשמואל דאמר סותר אתיא אף כר"ל דבימי בנו וימי צרעתו אינו סותר, ומ"מ אחר מלאת סותר, ונתקשה בזה בכ' הגרי"ז, ומבואר דימי בנו וצרעתו מופקעים מהנזירות טפי מאחר מלאת, ומשמע דבימי בנו וצרעתו אין בו קדושת נזרו, ולעיל הובא מהירושלמי דבימי בנו אם התרו בו משום נזירותו לוקה, ושמא לר"ל לא יהא הדין כן, ובירושלמי הוא מימרא דריו"ח.

והקשה הליקוטי הלכות בזב"ת ע"ד תוס' דלא פי' כהר"מ, הרי הוא הפירוש הפשוט, וכ' דהוקשה להם דא"כ מ"ט דשמואל הא לא תנינן ברפ"ג אלא נטמא ביום ק"א שהוא יום הבאת קרבנות ולא תנן ביום ק"ב, וכ' הזב"ת דהר"מ לשיטתו דביום ק"א הוא מה"ת, א"כ י"ל דהתנא נקט דין יום ק"א דהוא מה"ת, אבל ביום ק"ב הוא מדבריהם, אבל תוס' דסברי דיום ק"א הוא מדבריהם, א"כ מוכח מהמשנה דיום ק"ב אינו סותר, ובטעמא דהר"מ לא פי' כתוס', כ' דאפשר דס"ל דרב לא יחלוק בזה כיון דמדינא באותו העת צריך לגדל פרע שער ראשו. ויש להוסיף בזה להר"מ לשיטתו דנטמא ביום ל"א שהוא יום הבאת קרבנותיו סותר מה"ת, א"כ ה"ה בימים שהם לגידול שער, ג"כ יש בהם דין סתירה, כיון דהוא מחובת נזרו. והתוס' לשיטתם דביום הבאת קרבנותיו אינו סותר אלא מדרבנן. ולכאו' כפש"כ הליקוט"ה דהר"מ פי' כפשוטו א"כ מה"ט לא פי' כתוס'.

ובדברי הזב"ת דלהר"מ לשמואל סותר מדבריהם, ק' דהש"ס מצריך לה מדינא דנזירות בנו משמע דפליגי בדין תורה, ובחזו"א בתוך מכתב (נדפס בחזו"א נזיר) הק' ע"ד הר"מ דביום ל"א הסתירה מדרבנן וכמש"כ תוס' לעיל ו. א"כ ביום ל"ב אינו סותר, וכ' והכא משמע דמעיקר הדין פליגי ולשמואל סותר הכל אפי' אחר מלאת את"ד, וכאמור הר"מ לשיטתו לא ס"ל כתוס' בדף ו., ומ"מ יקשה דמשמע דבדינא פליגי וכמשנ"ת. ולכאו' י"ל עוד בטעמא דתוס' מיאנו בפירושו של הר"מ דכפי שהוכחנו עולה לדברי הר"מ דלשמואל לאחר מלאת עדיף מימי נזירות בנו וימי צרעתו, ונתבאר דהתם הם ימים שמופקעים מנזירותו, וי"ל דהתוס' לשיטתם דס"ל דשייכא דין מובלע שיעלה מנין א' לב' נזירות, לא מסתברא דנזירות בנו מופקעת מנזירותו.

וביסוד הדברים האם יתכן דימי בנו גרע מלאחר מלאת, הנה הקר"א דן בדברי הירושלמי דקאמר דהתרו בו משום נזירותו לוקה, די"ל דאף ר"ל מודה כיון שעדיין לא הביא קרבן על נזירותו והוא כלאחר מלאת, ובתורת הנזיר פ"ד ה"ג כתב לבאר דהדין דלאחר מלאת אסור הוא משום דמוטל עליו חיוב קרבנות, והכא לא מוטל עליו חובת קרבנות על נזירותו, וע"כ אין בו איסורא דלאחר מלאת, עוד תי' דבירושלמי הוא מימרא דר"א [א"ה לפנינו הוא ריו"ח] ור"א לשיטתי' בירושלמי פ"ד ה"ח דס"ל דלאחר מלאת אינו לוקה, וע"כ השמיט הר"מ לדברי הירושלמי, דלהלכה פשיטא דלוקה כדין אחר מלאת, ולכאו' י"ל עוד דכיון דפסק הר"מ דהוא נזירות אחת פשיטא דלוקה, וע"ע מש"כ בסי' ד' בחקירה זו.

ובמה שנתקשה הזב"ת מ"ט הר"מ לא פי' כתוס', לכאו' י"ל עוד דהנה התוס' דקדקו מהו ביום גידול שער והול"ל ימי ויעויין בתירוצם, ולדעת הר"מ בפ"ו ה"א דגלחוהו לסטים סותר ל' יום, א"כ לעולם יש לו ימי גידול שער, אכן י"ל דמשכח"ל כשאינו סותר ל', ואפשר דלהר"מ לא אשכחן כלל דין דמשלים ימים בשביל גידול שער, ובמשנתינו פי' מרן רי"ז הלוי דלהר"מ אם לא נשאר ל' יום הוא מדין עיקר נזירות שלשים יום ולא מדין גידול שער. אכן משכח"ל אף להר"מ בנזיר שנצטרע שצריך להשלים ימים לגידול שער, ובחזו"א הוכיח כן מגמ' לק' דף נ"ה, אכן לא נתפרש ד"ז ברמב"ם, ויעויין בחזו"י פ"א ה"ו שכתב דלהר"מ לא משכח"ל שמונה ימים בשביל גידול שיער, וצ"ע מגמ' לק' דף נ"ה דמבואר דבמצורע יש דין למנות ימים לגידול שער, ושמא י"ל דתליא בפלוגתא בדף מו: בנזיר ממורט האם בעינן ראוי לתגלחת, וא"כ בעינן ל' יום לגידול שיער, אבל הר"מ דפסק דנזיר ממורט א"צ להעביר תער על ראשו ואינו סובר דבעינן ראוי לתגלחת, ע"כ אין דין לגדל שער, ויעויין בחזו"י שמבואר יסוד הדברים.- אכן אין בזה ישוב גמור דהא לפי' הר"מ ג"כ אין זה דוקא יום ל"ב אלא מיום ל"ב ואילך, וא"כ הוא ג"כ ימי גידול שיער, ואפשר דלא נקרא כן אלא ביום הראשון שמתחיל לגדל שערו.

ובדינא דשמואל דסותר לכאו' הי' נראה דסותר כל נזרו, אמנם לדברי הר"מ דמיירי לאחר מלאת לא יתכן דסותר כולו, דבהדיא שנינו בדף טז. בנטמא ביום ק"א סותר ל', והעירוני לדון דאף לדרכם של תוס' והרא"ש י"ל דלא יסתור אלא ל', והטעם דהסתירה הוא על המנין שנמצא בו, והוא על הגידול שער שהוא ל' יום, וכיצד יסתור כל נזרו, ועמשנ"ת בסוגיא להלן בגדר דין סותר, ועפ"ז יל"ד בדברינו כאן ודוק.

**בגמ'** התם תרי נזירות הכא חדא נזירות וכ' תוס' והרא"ש דה"ה נזיר לחוד וצרעת לחוד, ומזה נראה דחדא סברא היא בצרעת ונזירות בנו, והיינו משום שהם ימים שאין עולים לו, ועמש"כ לעיל בדין נטמא בימים שאינם עולים לו מחמת טומאה שאין הנזיר מגלח.

**בתוד"ה** נטמא בסוה"ד ערש"ש לק' טו. (ד"ה בתור"ע) שהוכיח מדברי תוס' דלא כתורע"א דגידול שער סגי בל' יום וא"צ ל"א, וביאו"ד דממ"נ לרב ג"כ סותר ביום ל"א וכדתנן לק' טז., ולשמואל ג"כ אינו סותר ביום ל"ב דכבר כלו ימי גידול שער ביום ל"א. ויש לדחות דכוונת תוס' דמה"ת סותר ביום ל"א לשמואל, אבל לרב אינו סותר כיון שהוא יום גידול שער, ועשמ"ק בשם תוהרא"ש, עוד שמעתי לתרץ דנפ"מ בנזיר סתם דכתבו תוס' בסמוך בד"ה לוקה דביום ל"א אינו סותר, וא"כ לרב אינו סותר ביום ל"א משא"כ לשמואל. ובשלמ"י העיר די"ל דאף לשמואל לא יסתור ביום ל"א כיון דכבר נתקיים מקצת היום ככולו, ובזה כו"ע מודו לר"א בדף ו. ובדף טז. דנטמא ביום ל' אינו סותר, ובפרט לרב דס"ל לק' טו. כר' יוסי דזבה שראתה בשביעי אינה סותרת והכא בשיטת רב קיימינן, [ועמשנ"ת לק' ט"ו האם רב סבר כר"א] ומ"מ עדיין נפ"מ בלילה להסוברים דלא אמרינן מקצה"כ בלילה, ובתוה"א (נדפס במו"ק יט:) מבואר דלר' יוסי דסבר מקצה"כ לגמרי ה"ה דאמרינן מקצה"כ בלילה, וא"כ הכא דלרב קיימינן דסבר כר' יוסי ה"ה דנימא מקצה"כ בלילה, אכן העירוני דדעת תוס' בסוף פרקין דאף לר' יוסי לא אמרינן מקצה"כ בלילה, וקוב"ה חדי בפלפולא דאורייתא.

בדברי הרא"ש שגלחוהו לסטים ביום הראשון ק' דבכה"ג יעלה סוף היום למנינו, ואינו מוסיף יום לגידול שער, וצ"ל גילחוהו ביום שני ונפסד יום אחד, וכמש"כ תוס'.

**בגמ'** אר"ח הכל מודים שאם קדש שער בדם אין לו תקנה וכו' אין לו תקנה למצות גילוח לכאו' יש מכאן סייעתא להר"מ דמפרש סוגיא דלעיל נטמא ביום גידול שער הוא לאחר מלאת, וע"ז קאמר דאם קידש שער בדם אינו סותר, אבל לדברי תוס' הא לאחר מלאת אין סתירה, וכ"ש כשקידש שער בדם, שו"ר בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א שאמר כן בשם מרן הגרי"ז זצ"ל. ולדברי תוס' הקמ"ל דאע"ג דשמואל אמר דמשום מצות גידול שער יש דין סתירה, כ"ז הוא קודם הבאת הקרבנות, אבל לאחר הבאת הקרבנות אין דין סתירה מחמת מצות תגלחת כיון שגמר נזירותו.- ובעיק"ד ר"ח נראה מדברי תוס' דקמ"ל דאינו סותר, וכ"מ בגמ' דעביד צריכותא מרב ושמואל, ותימה דזה משנה שלימה בדף מז., והגרי"ד תי' דקמ"ל דאינו סותר כדי לקיים תגלחת בטהרה, אבל דין המשנה שם הוא בנזרק א' מן הדמים וא"כ יכול ליטהר ולהביא שאר קרבנותיו בטהרה ויגלח עליהם, אבל הכא שאין לו תקנה למצות גילוח, וקמ"ל דאעפ"כ אינו סותר, וצ"ע בסב' זו דלכאו' דין סתירה אינו היכי תימצי לקיים המצוה, אלא כל שפוגע בנזירותו ה"ז סותר.

**בגמ'** אי אליבא דר"א כיון דאמר תגלחת מעכבת וכו' הקר"א לק' מז. הקשה ע"ד תוס' והרא"ש שם דמבואר דלר"א אינו סותר לאחר הקרבנות, ועי"ש שמ"ק שהוכיח מכאן דסותר.

**גילוח בטהרה**

**בגמ'** אין לו תקנה למצות גילוח ופירש"י דמגלח בטומאה, והעירוני מ"ש מהבאת קרבנותיו דבעינן בטהרה וכמשנ"ת לעיל ו:, ולפמשנ"ת שם מהגר"ח בשיטת הר"מ דהוא משום דטמא אינו משלח קרבנותיו, א"כ זה לא שייך בתגלחת, ועוד נתבאר מדברי התורי"ד שא"צ להביא קרבנותיו בטהרה.

**בתוד"ה** לעולם ומיד מותר לשתות ביין בלא תגלחת הקשה הגרי"ז דתיפו"ל דתגלחת לא מעכבא, והנה כ' הר"מ פ"ח מנזירות ה"ה ואם הביא קרבנותיו ולא גלח ראשו אין התגלחת מעכבת אלא שותה ומטמא לערב, ותמהו מהו הדין לערב הא מיד מותר ביין, והחזו"א הגיה למת, ולא נמצאת הגהה זו בכת"י, ובאו"ש ובחי' מרן רי"ז הלוי (כה: מדה"ס ד"ה ולפי"ז) כ' דיש איסור עשה הנלמד מואחר ישתה הנזיר יין דאע"פ דתגלחת לא מעכבא מ"מ איסור עשה איכא עד לאחר כל המעשים, וכ"ז הוא ביום הבאת הקרבן דהתגלחת ביום הבאת הקרבן חשיבא תגלחת על הקרבן, אבל ביום אחר לא חשיב תגלחת על הקרבן, ובאו"ש כ' משום שאינו יכול לשלח שערו תחת הדוד. וביונת אלם סי' ד' הביא מהגרי"ז דכ"ז כשהבאת הקרבן הוא ביום ל"א דזהו יום הבאת קרבנותיו לדעת הרמב"ם, ובצ"פ פ"ח הי"ב (ד"ה ואם) כתב דאם לא הביא כל הקרבנות, אע"פ שאם גילח על א' משלשתן יצא, מ"מ אסור ביין עד שיביא כל הקרבנות כיון שעדיין יכול לקיים מצות גילוח על שאר הקרבנות, וע"ע בשלמי יוסף מה שהובא בזה ממרן הגרי"ש כהנמן זצ"ל, וא"כ י"ל דזהו כוונת תוס' דהכא כבר א"א לו לגלח בטהרה, וע"כ מותר ביין מיד, ואין לו איסור עשה דואחר ישתה הנזיר יין, אכן התוס' לעיל סוד"ה אמר אלא כ' דמותר לשתות יין קודם תגלחת.

וברא"ש כ' דכיון שהביא קרבנותיו נסתלק נזירותו בלא גילוח ואפי' אם יגלח עיקר מצות גילוח דקרא באדם טהור עכ"ד, והיינו דכל דיני הנזיר בעינן שיתקיימו בטהרה. וכמו שהוכיח בחי' מרן רי"ז הלוי בהלכות נזירות פ"ח (כה. מדה"ס ד"ה והנה), והא דלא יטהר ויגלח צ"ל דהטומאה מפסקת ומבטלת ממנו דין נזיר, וכשם שלר"א סותר נזירותו כך לחכמים מפסיק שאינו נזיר, שו"ר בחזו"א סי' ק"מ ס"ק ט' שהקשה מ"ש נתגלח שלא כדין לא פקעה מצות גילוח ותי' וז"ל טומאה שאני דבעלמא סותרת הכל ואינו חוזר לנזירותו אלא בקרבן והלכך לענין מצות גילוח דליכא קרבן אינו חוזר למצות גילוח אבל גילוח שא"צ קרבן כל שחזר וגידל שערו שב למצותו, ומיהו לפ"ז אי נטמא ברובע עצמות אחר הקרבן מזה שלישי ושביעי ומקיים מצות גילוח [א"ה היינו דהוא טומאה שאין הנזיר מגלח] וכו' לכן נראה דשאני טומאה דגופי' אידחי וכיון דאידחי אידחי ואפי' נטמא ברובע עצמות אבל תגלחת שאין החסרון רק מה שאין לו עכשיו שיער לגלחו לא אידחי ומגדל שערו ומגלח וכו' עכ"ד, ועחזו"א פ"ה ה"ד.

ובשמ"ק כ' אבל מצות גילוח הפסיד דמצות גילוח ליתן שערו תחת הדוד ולכשיטהר אין דוד של שלמים לפניו עכ"ד. ובנדרים ד. אמר ר"א ברי' דר"א דנזיר שטימא עצמו עובר בבל תאחר תגלחתו, וכ' תוס' בד"ה משום משמע קצת לאחר שלשים יום לא גילח יגלח מדקאמר דאיכא עלי' משום בל תאחר עכ"ד, ולדברי השמ"ק שאין תגלחת לאחר זמן שמא יש לדחות דמיירי התם שעדיין לא הקריב הקרבן, והא דאינו עובר משום בל תאחר קרבנותיו י"ל דלא עברו ג' רגלים, אבל בל תאחר תגלחתו לא תליא בג' רגלים וכמש"כ הראשונים שם.

וברמב"ם פ"ח מנזירות ה"ה כתב אע"פ שאין התגלחת מעכבת עליו מצוה לגלח אפילו לאחר זמן מרובה, ובנו"כ לא הראו מקורו, ולכאו' מקורו מהגמ' בנדרים וכדברי תוס' שם, ונתעוררתי להוכיח מגמ' לק' מב. בעי אביי נזיר שגילח ושייר שתי שערות צמח ראשו וחזר וגילחן מהו מי מעכבי או לא, והרי כיון שהמתין עד שצמח ראשו הרי אין יכול לשלח שערו תחת הדוד, ושמא יש לפרש דמיירי בתגלחת הטומאה שא"צ לשלח תחת הדוד וכדלק' מה:, עוד העירוני דמשכח"ל כשהביא קרבן א', ועדיין יכול לגלח על קרבן אחר ולשלח שערו תחת הדוד, שו"ר בחזו"א סי' ק"מ ס"ק ט' (סוד"ה והנה) מש"כ בדברי הר"מ עי"ש.

**נזיר שכלו לו ימיו**

**בגמ'** אריב"ח נזיר שכלו לו ימיו לוקה על הטומאה ואינו לוקה על התגלחת התוס' לק' נט: ד"ה נמצא הוכיחו מהמשנה שם דאסור לגלח לאחר מלאת, ושמא י"ל דאינו לוקה אבל איסורא איכא עד לאחר הבאת קרבנותיו, וכמש"כ הקר"א והגרי"ז דמודה ריב"ח דאיסורא איכא מדין ואחר ישתה הנזיר יין.

**בגמ'** מ"ש טומאה וכו' הקשה בכ' הגרי"ז לשיטת הר"מ בפ"ו ה"ד דנטמא ביום הבאת קרבנותיו סותר מה"ת שלשים, א"כ שפיר לוקה על הטומאה, דע"י הטומאה הרי סותר נזרו ובאין כאחת והוא בתוך מלאת, ולפ"מ שפירשו הקר"א והחזו"א בדברי הר"מ דסותר משום שחייב קרבן ותגלחת, ואין גידול שיער פחות משלשים יום, א"כ לא שייך באין כאחד דע"י הטומאה לא נסתר נזרו, ועוד דיל"ד דימי גידול שער הוא ג"כ כלאחר מלאת, ועמש"כ לעיל בסוגיא דנטמא ביום גידול שער, ותי' הגרי"ז דמשמע דמיירי אף בנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח, דבתוך מלאת דעת הר"מ דאף כי נטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח לוקה, ובכה"ג הרי אינו סותר נזרו, ועוד דר"ה סתמא קאמר אף ביום ל"ב ובזה אינו סותר וכמש"כ בר"מ שם ה"ה, וילה"ע דדלמא ריב"ח סבר כשמואל דאמר נטמא ביום גידול שער לוקה, ולדעת הר"מ הפי' ביום ל"ב, אכן לכאו' עיקר דינא דשמואל לדעת הר"מ דמיירי ביום ל"ב הוא מיוסד על דינא דכלו לו ימיו לוקה דאל"כ לא יתכן דיסתור, ומה"ט ג"כ יל"ד בקו' הגרי"ז דכל הדין דסותר ביום הבאת קרבנותיו הוא לבתר הדין דלוקה על הטומאה, ושמא י"ל דמשום דאיכא עשה דואחר ישתה הנזיר יין הוא טעם לומר שיסתור. אכן צ"ע דהרי כשיסתור הרי יאסר בתגלחת ויין, ואיך יתכן דהשתא שרי, וע"י הסתירה ייאסר.

שוב העירוני לבאר ביסוד החקירה דתליא בגדר סתירה דנזיר, האם הסתירה הוא משום שמונה ימי נזיר, והסתירה מבטלת מנינו, או"ד דהוא דין דכל שפגם בקדושת הנזירות בטל כל המנין, ואי נימא כדרך בתרא, י"ל דאע"פ דכשיסתור ייאסר ביין, מ"מ השתא שרי, ואשכחן כן בזבה בשבעה נקיים דלאחר טבילה הרי היא טהורה, וראתה אח"כ ה"ז סותר, ומה"ט י"ל דלדעת הר"מ שמואל נטמא ביום גידול שער סותר הוא לאחר מלאת, דאתיא אף כריב"ח, דמ"מ כיון שלא השלים נזירותו כהוגן ה"ז סותר.

ילהס"ת לר"ל דסבר לעיל נטמא בימי צרעתו אינו סותר, וס"ל דלא חשיב דקאי בנזירות, האם דינו כלאחר מלאת דלריב"ח לא ילקה על התגלחת והיין, ועמש"כ לעיל.

**בגמ'** כל ימי הזירו יל"ע דלכאו' תליא בפלוגתא בכמה דוכתי אי דרשינן כל, שו"ר בשו"ת יהודה יעלה או"ח סי' קי"ב שעמד בזה עי"ש.

**דף ט"ו ע"א**

**בגמ'** מיתיבי נזיר שכלו לו ימיו וכו' החזו"א (סי' קל"ו למס' נדרים דף פ"ג ס"ק ז') חקר בגדר איסורא דלאחר מלאת האם הטעם דקדושת הנזירות נמשכת עד שעת הקרבת הקרבן או"ד שאין קדושת נזירות אלא עד שיכלה ימיו אלא שהתורה רמתה עלי' איסורא בג' מינין עד שיביא הקרבן, וכ' דלצד בתרא לא יוכל הבעל להפר שהוא איסור בפ"ע ולא מחמת הנדר, ומסיק החזו"א כצד קמא מהא דהפר לה בעלה לאחר מלאת אינה חייבת בקרבן וכדתנן לק' כח. דאין קרבן לחצי נזירות, ומוכח שקדושת הנזיר נמשכת עד הבאת הקרבן, ובתורת הנזיר כ' דיסוד האיסור לאחר מלאת הוא משום שיש חובת הבאת הקרבן, ולו יצוייר שלא הי' חובת הבאת קרבן לא הי' איסור [ועמש"כ לעיל ב. עפ"ז בידות נזירות], ויעוי"ש עוד שהביא ירושלמי שאין ל"ת לאחר מלאת, ועמשנ"ת בסי' ד'.

**בגמ'** מיתיבי וכו' תיובתא ברש"י מבואר דדרשינן מקרא דכל ימי לרבות ימים שלאחר מלאת כקודם מלאת, ומשמע דדרשינן תלתא קראי, וכ"ה בספרי.

ולכאו' הי' נראה דלריב"ח דאמר דלוקה רק על הטומאה בהכרח דהוא איסור חדש, דאם קדושת הנזירות נמשכת עליו כיצד אפשר לחלק הדינים, וכמו"כ ילה"ע דלדעת הר"מ דלשמואל סותר לאחר מלאת בהכרח דקדושת הנזירות נמשכת עליו דאל"כ איך יסתור, אמנם לפמשנ"ת לעיל דדין סתירה הוא כל שלא השלים הנזירות כהוגן י"ל דשפיר שייך סתירה אף לדרך זו וצ"ע.

הקשה בכ' הגרי"ז להמבואר לעיל דלאחר מלאת איכא עשה א"כ בודאי עובר בבל יחל, וכמבואר במנ"ח מצוה שע"ג [ב] דכדי לעבור בבל יחל א"צ לאו דנזיר, ואף עשה דנזיר, ועוד דבגילח עובר בבל תאחר תגלחתו [ומבואר בד' הגרי"ז דאף קודם הקרבנות יש בל תאחר תגלחתו, אע"פ דעתה אינו מחוייב בתגלחת] א"כ שפיר לוקה ארבעים, ותי' דמשמע בברייתא דעובר משום איסורי נזיר. ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א תי' ע"פ הבית הלוי ח"א סי' י"ז שמחדש דבטומאה ליכא משום בל יחל כיון דחוזר ומונה מחדש, ונתקשה בזה דלכאו' בל יחל כולל כל איסור שאסור לו מחמת נזרו.

כתב הרמב"ם פ"ד מנזירות הי"ב נזיר ששלמו ימי נזירותו ולא גילח תגלחת טהרה אסור לגלח ולשתות יין וליטמא למתים כשהיה מקודם וכל דקדוקי נזירות עליו עכ"ד, וביאר הגרי"ד דמש"כ הר"מ כל דקדוקי נזירות עליו היינו דאיכא עשה דגדל פרע, והביא דהגרי"ז אמר שיש עשה גדל פרע גם לאחר מלאת, וביאר בזה ד' הר"מ פ"ח הי"א דאחר מלאת סותר שלשים לגדל פרע.

**דף ט"ו ע"א**

**במשנה** סותר שבעים זוהי גירסת רש"י, והתוס' לעיל יג: ד"ה לאחר כתבו דלא גרסינן סותר שבעים ועי"ש משכ"ב, ונתבאר שם, וגירסת הר"מ סותר עד שבעים, עתויו"ט, [וער"מ הנדמ"ח בגירסתו במשנה] וכן דעת הרא"ש (הובא בשמ"ק) דמגלח בימי תשלום בנו, ואח"כ מונה ל' יום לנזירותו, ולדברי הר"מ משנתינו הוא פירושא דסיפא דמשנה דלעיל יג:, ואין כאן דין חדש, והנה כ' הר"מ בפ"ד ה"ה נולד הבן ביום שמונים וכו' ונמצא מפסיד מקודם הולד עשרה ימים שהן מיום שבעים עד הולד עכ"ד, וצ"ב כוונת הר"מ דלכאו' העשרה ימים הם מימי נזירותו אלא דאח"כ צריך להשלים עוד ימים לגידול שער, ומזה הוא סייעתא להגרי"ז בדרכו של הר"מ דמונה שלשים יום שהם ימי נזירות דמאחר שגילח לנזירות בנו עלתה לו גם לנזירותו, ומהשתא מתחיל מנין נזירות, ולפמשנ"ת הר"מ למד כן במשנה דסותר עד שבעים דהיינו דאותן ימים לא עלו לו, דהשתא נוהג שוב שלשים יום.

ובדברי רש"י צ"ב מדוע בנזירות מרובה סותר את הכל, ואפשר דטעמו דאין קיום לנזירות פחות משלשים יום, ובנזירות מרובה כיון שמגלח על נזירות בנו, [ואפשר דהטעם משום דיש כאן קיום תגלחת גם לנזירותו וכמו שביאר הגרי"ז בדעת הר"מ, וכ"ז בנהג נזירות שלשים דהוא שיעור סתם נזירות עולה הגילוח ע"ז] ועתה מתחיל נזירות חדשה ואין בה שלשים יום, ע"כ צריך להתחיל למנות מחדש.

**במשנה** שאין תגלחת פחות משלשים בתורע"א כ' בדעת הר"מ דמגלח ביום שלשים דהוא תשלום ימי גידול שער, וברש"ש כ' דאף בדין גידול שער בעינן לכתחילה ביום ל"א, ואפשר דזה תליא בחקירת הגרי"ד בהדין דלכתחילה בעינן יום ל"א, האם זה גזירה בעלמא, או"ד דאמרו דנזירות היא שלשים יום שלימים, ויל"פ בזה. עוד ביאר בשלמ"י סי' כ"ט די"ל דגדר הגזירה דרבנן שיגלח ביום ל"א אטו שלימין, הוא שגזרו דאע"פ דמקצה"כ מ"מ מצותו שישלים הכל לכתחילה [ואשכחן ברמב"ן בחולין כז. דאע"ג דרובו ככולו מ"מ מצותו שיעשה כולו] וי"ל דכ"ז בקיום נזירות, אבל בגידול שער דהוא היכ"ת שיהא לו שיער א"כ הרי יש לו שיער, ולעיל יד: נתבאר בשיטת תוס' דימי גידול שיער יש בו קיום נזירות, ולא היכי תימצי לגילוח וי"ל דתליא ברב ושמואל בנטמא ביום גידול שער, וכפשנ"ת שם דפליגי האם זה ימי נזירות או מצות גידול שער, וא"כ י"ל דשמעתין בשיטת רב ולדידי' נקט הרע"א שא"צ ל' יום, אכן הר"מ יש לו פי' אחר בסוגיא שם, והרע"א לא חילק בזה בין תוס' להר"מ, ועוד דכ"ז יתכן לרב מתנה, אבל לבר פדא דמה"ת סגי בכ"ט לא שייך כ"ז.

ובחי' מרן רי"ז הלוי כ' דמגלח ביום ל"א כדין נזיר דמגלח ביום ל"א, דס"ל דהם ימי עיקר מנינו, ואם נטמא בהם סותר, וצ"ע דלכאו' דבריו שם הם בדעת ריו"ח דנזירותו ונזירות בנו מתאחדת, ואילו הכא בא לפרש משנתינו, וצריך לפרשה אף לר"ל, ובחזו"א סי' ק"מ ס"ק כ' נקט דר"ל פליג ביסוד הדברים על ריו"ח, וס"ל דנזירותו ונזירות בנו אינם מתאחדים, ובכס"מ פ"ד ה"ג כתב בדברי הר"מ שנטמא בימים שמשלים נזירותו אינו סותר את הקודמין לא תליא בריו"ח ור"ל, ואדרבה לר"ל פשיטא טפי שאינו סותר את הקודמין וא"כ צריך ליישב לפ"ז קו' רע"א. ועמשנ"ת לעיל יד. עוד בדברי התורע"א והגרי"ז.- וראיתי לדון נפ"מ למש"כ הר"מ פ"ז הי"ד בדין מת מצוה שפגעו בו שני נזירים אחד נזיר שלשים יום ואחד נזיר מאה יום יטמא נזיר שלשים, וראיתי לדון מה הדין באותו הימים שמשלים לשלו שפגע במת מצוה הוא דאי נימא דמצטרף מנין הק' יום א"כ הנזיר ק' יום יטמא, אבל להגרי"ז דהוא נזירות בת שלשים יום א"כ שניהם שוים, אכן כבר כ' הגרי"ז דיש בזה קיום נזירות של מאה יום, ומ"מ י"ל דנזיר מאה יום גמור לכו"ע חמור יותר משום שסותר מאה יום וכמבואר בר"מ בהי"ג סב' זו, ועי' כ' הגרי"ז בדף מח. מה שהובא מהגרי"ד.

הנה לק' לט. שנינו סתם נזירות שלשים יום, ופי' התוס' שם דקמ"ל דגידול שער הוא ל' יום, וק' דהא ד"ז שמעינן ממשנתינו, ושמעתי ליישב דהתוס' לשיטתם לעיל יג: ד"ה לאחר דדינא דמשנתינו הוא שאין נזירות פחות משלשים יום, וכשיטתם דבא לפרש מ"ט אין כאן הבלעה, אבל להר"מ ליכא דינא דהבלעה, ולדעת הר"מ לדרכו דהרע"א דינא דמשנתינו הוא שגידול שער הוא שלשים יום, י"ל דלשיטתו לק' לט. ובפ"ו מנזירות ה"א דמפרש דין המשנה שם דהוא דין סותר ל' יום ואח"כ מתחיל למנות, ואשה"ט דזהו מקורו של הרמב"ם לפרש במשנה שם שהוא דין סותר. [ובטעמו של הר"מ ראיתי לבאר דעד שלשים יום חשיב שנשאר בו מעשה התגלחת, והוא מגלח, וע"כ סותר נזירותו]- ובדעת תוס' אינו מיושב כל הצורך, דהתוס' בדף יג: פי' דנכלל במשנתינו שאין תגלחת פחותה משלשים יום.

ומקשים להיפוך לשיטת הר"מ דתגלחת סותרת שלשים יום ואח"כ מתחיל למנות מדוע הכא אין דין סותר, וי"ל דהר"מ לשיטתו בפ"ד ה"ג דנטמא בימי נזירותו לאחר נזירות בנו אינו סותר את הקודמין דנזירות חדשה היא, א"כ ה"ה דהגילוח אינו סותר, ובפרט לדרכו דהגרי"ז שם דמעתה מתחיל מנין חדש, ויעויין בחזו"י פ"ב ה"ה שכתב כעי"ז.

ובמרכה"מ כ' דכיון דתגלחת זו היא תגלחת ג"כ על ימים שנהג בנזירות קודם לידת הבן א"כ לא שייך לומר שיסתור שלשים, וילה"ע להחזו"א סו"ס ק"מ דנקט דכ"ד הר"מ שאינו סותר את הקודמין הוא לריו"ח בדף יד. אבל לר"ל ה"ז סותר, א"כ תיקשי לר"ל ממשנתינו דסותר עד שבעים, ועוד העירוני דלמ"ד תגלחת לא מעכבא א"כ משהביא קרבנותיו חזר לנזירותו, ואח"כ כשמגלח נמצא דמגלח בתוך נזרו, ואי נימא דהכא תגלחת מעכבת דאל"כ אין לו היתר לגלח (עמש"כ בסי' א') א"ש. ובשם הגרא"ק זצ"ל ראיתי לתרץ דכיון דהגילוח הוא בימי בנו, והם ימים שאין עולים למנינו, אין בהם דין סתירה, ובזה ג"כ יקשה כנ"ל לר"ל, וכן שמגלח לאחר שחוזר למנינו, כיון שתגלחת אינה מעכבת. ובאחרונים תי' דתגלחת מצוה מודה הר"מ שאינה סותרת. [ומתבאר כמש"כ לעיל דהסתירה הוא במה שהוא מגולח שלא כדין] ומהא דתגלחת טומאה אינה סותרת אין ראי' דממ"נ התם מתחיל מנין חדש, וכן מתגלחת צרעת, י"ל דהר"מ לשיטתו דבימי צרעתו ליכא עשה דקדוש יהי' וי"ל שאינו סותר, ומה"ט י"ל ג"כ כתי' הגרא"ק הנ"ל דכיון דהם ימים שעולים למנין בנו ואין בהם עשה קדוש יהי' של נזירותו אין בו דין סותר אף לר"ל דטומאה סותרת, שו"ר במאירי לק' דף נ"ה (ד"ה לענין ביאור) שכתב בדין נזיר מצורע וז"ל ואע"פ שבנתגלח שלא כדין אמרו בפ' שלשה מינין במשנה השני' שאינו מנוה עד שיעברו שלשים בנתגלח כדין מיהא מונה מיד אחר הגילוח עכ"ד.

ויש להוכיח להר"מ לשיטתו בפ"ו ה"ו דנטמא ביום שנדר או ביום שני מביא קרבן ואינו סותר את הקודמין, וק' דהניחא סתירה דטומאה ליכא דאין כאן ימים ראשונים, אבל מ"ט אין כאן סתירה דתגלחת, ומוכרח דתגלחת מצוה אינה סותרת, ויעויין באו"ש פ"ו מנזירות ה"ד (מהוספות שנדפסו בסוף ח"א) שעמד בדברי הר"מ דכל שהוא מצוה מודה הר"מ שאינו סותר, וכ"כ החזו"א סי' ק"מ ס"ק ז', ומקשים [ואפשר שהגרי"ז עמד בזה] דמ"מ מדוע כ' הר"מ ומשלים עליהם, הא בנזירות מועטת צריך להוסיף כדי גידול שיער, והוכיח דדעת הר"מ שאין דין גידול שיער, שו"ר בכ' הגרי"ז לעיל יג: שכתב דלהר"מ שאין דין תגלחת סותר אלא תגלחת איסור, מ"ט הכא מונה שלשים יום, וכ' דהר"מ לשיטתו דהוא מנין נזירות עצמה וכמשנ"ת, והיינו דלהר"מ אין דין גידול שער שצריך שלשים יום, רק דין תגלחת אסור.

ובפ"ח מנזירות הי"א כתב הר"מ כל מקום שאמרו תגלחתו פסולה הרי הוא כמו שנתגלח בתוך ימי נזירותו שהוא סותר שלשים יום כמו שבארנו ונמצא מונה שלשים יום אחר התגלחת הפסולה ומביא קרבנותיו עכ"ד, ודנו בכוונתו אי מיירי ביום ל"א דבזה שיטת הר"מ שטומאה סותר, או אף ביום ל"ב דהר"מ לא פירש דבריו, ואי מיירי ביום ל"א י"ל דהוא דין סתירה וכשם שטומאה סותרת, אבל אי מיירי ביום ל"ב א"כ הוא מדין גידול שער, אך צ"ע דהר"מ כתב כמו שביארנו ולא נתבאר ברמב"ם דין זה.

ובגמ' לקמן נ"ה מבואר דבתגלחת מצורע צריך להמתין ל' יום משום גידול שער, ואינו מדין סתירה, והר"מ לא הביא ד"ז, ולהתורע"א י"ל דסמך על דבריו כאן שהביא דין דגידול שער שלשים יום, אבל להגרי"ז יקשה, ויל"פ דהסוגיא בדף נ"ה הוא כר"ח דימי צרעתו עולין לו ע"כ יש בזה דין סותר, אבל להלכה שאין עולין ה"ז כנתגלח בסם דכתב המנ"ח בריש מצוה שע"ד דאין בו דין סתירה, ובחזו"א סי' ק"מ ס"ק י"ד כתב דג"כ אין בו דין גידול שער ויל"פ בזה. ונפ"מ עוד בזה במש"כ החזו"א סי' ק"מ ס"ק י"ב דגילחוהו לסטים בסם דאין בו דין סתירה, ומ"מ צריך להמתין שלשים יום לגידול שער.

ונסתפקו באמר הריני נזיר לכשיהא לי בן ומעכשיו מאה יום והתחיל למנות את שלו וגילחוהו לסטים ביום ששים ונולד לו בן ומונה מיד נזירות בנו, דכלפי נזירות בנו לכאו' אין דין תגלחת סותרת, והשלים של בנו וחוזר לשלו, האם מתחיל המנין מיד, כיון דנזירות אחרת היא לדרכו של הר"מ.

החכמת שלמה בג' השו"ע או"ח סי' תקס"ח נסתפק בנדר להתענות ביום שתלד אשתו זכר ואח"כ נדר להתענות יום אחד, והתחיל להתענות, ובאותו יום ילדה אשתו זכר, דמניח את שלו ומונה את של בנו, האם יעלה לו יום זה לתענית, דאינו אלא מחצית היום, והאריך ולא הכריע לדינא.

**יום שבעים עולה לכאן ולכאן**

**בגמ'** אמר רב יום שבעים עולה לכאן ולכאן וכ' תוס' דאיכללו תרי דיני א. דיום שבעים עולה לנזירותו ולנזירות בנו ב. דיכול לגלח ביום ק' כיון דעולה לנזירותו וא"צ לגלח ביום ק"א, דכיון דתגלחת זו עולה לנזירות בנו עולה ג"כ לשלו. ולכאו' הנך תרי דיני לאו הא בהא תליא דדין השני משכח"ל אף לו"ד רב בנולד בן ביום ס"ט דמאחר שמגלח ביום ק' לנזירות בנו יכול לגלח גם לנזירותו, ועמד בזה הקר"א, ומדברי הרא"ש שכתב דכיון דיום ע' עולה גם לנזירות בנו חשוב כשני ימים לענין נזירותו עכ"ד, ולפ"ז תרי דיני דרב הא בהא תליא, ואפשר דאף תוס' נתכוונו לזה, והביאור דכיון דקיום בנו עולה לנזירותו, ובנזירות בנו הוא יום ל"א, ומלבד זה מנה ע' יום לנזירותו, ע"כ חשיב יום ק"א לנזירותו, אבל לו"ד רב ובנולד ביום ס"ט לא יעלה לנזירותו, דהרי אין לו ק"א ימים, אבל לרב דעולה יום הלידה לב' ימים יש כאן ק"א יום לנזירותו, וכן צ"ל לענין אבילות דג"כ איתמר דינא דרב וכדלק' ע"ב ובמו"ק יט: תוד"ה אתיא. [וראיתי לתמוה מכאן ע"ד החזו"א סי' קל"ו לדף י"ז בגדר הבלעה דהוא נזירות אחת וב' קרבנות דא"כ כיצד עולה לשני ימים].

ולכאו' דינא דרב שייך אף במשנה בדף יג: שאין מובלע מ"מ יום הלידה נמנה לשלו ושל בנו, וכן ביום שמביא קרבנות לנזירות בנו סוף היום עולה לנזירותו- [ודין זה דסוף היום עולה לנזירותו הוא אף לו"ד רב] וא"כ אם גילח לשלו ביום נ"ח יצא כיון דיום הלידה עולה לשתים. והנה ילה"ע בדברי רב דאמר יום שבעים עולה לכאן ולכאן, ולכאו' דינא דרב הוא אף בנולד קודם שבעים דאותו יום עולה לכאן ולכאן, וממילא יוכל לגלח ביום ק' כיון שיש לו ק"א ימים לנזירותו, ומדברי תוד"ה נולד הבן עד ע' וע' בכלל הוכיחו דכ"ד רב דוקא בנולד ביום ע', דאי נימא דדברי רב הוא אף בנולד קודם ע', א"כ אצ"ל דנולד עד ע' הוא עד בכלל, [ועי' להלן] ומזה נראה דלא כמשנ"ת מדברי הרא"ש בביאו"ד רב דמגלח ביום ק' משום דיש לו שני ימים, אלא הוא משום דמתוך שמגלח לנזירות בנו עולה לו גם לנזירותו, וכמש"כ תוס' בד"ה אמר דהוא קולא כיון דהדין דאינו מגלח ביום ק' הוא דרבנן, וצ"ב דמ"מ הך קולא איכא ג"כ בנולד קודם ע', עוד צריך לבאר הא מאחר שנזירות בנו מובלעת בשלו אין בה דין גילוח וכמש"כ תוס' לעיל יג:, וצ"ל דכיון דמה"ת מצות גילוח לשלו הוא ביום ק' ע"כ חשיב שביום זה חל דין תגלחת על של בנו.

ובהך דינא דרב דמגלח ביום הק' ועולה גם לשלו, לכאו' תיפו"ל דאם גילח ביום ק' יצא, והכא מאחר שחייב לגלח לנזירות בנו, וגילוח זה עולה גם לשל עצמו, א"כ הרי יצא בדיעבד, ובשלמא לתוס' לעיל יג. דבנזירות מועטת שלא נשאר כדי גידול שער אינו מגלח לשל בנו א"ש, דלו"ד רב וצריך לגלח לנזירותו ביום ק"א א"כ ה"ז כנזירות מועטת שאינו מגלח לשל בנו, אבל לדעת הגליון ברש"י וחד פי' ברא"ש והר"מ ותורי"ד שמגלח אף בנזירות מועטת, א"כ הכא מאחר שמגלח לשל בנו יעלה ממילא לשלו, וי"ל דהרי בעינן ב' קרבנות, וא"כ לו"ד רב הרי הוא מביא קרבן על של בנו ואינו מתיר את נזירותו, ומגלח, ואח"כ ממתין להביא את שלו ופשוט.

עוד צריך לבאר להמבואר בתוס' לעיל יג: דבמובלע אינו מגלח על של בנו וכמש"כ בתורע"א, א"כ נמצא שאין כאן דין גילוח על של בנו.

**בגמ'** איתגורי מיתגר פי' תוס' דהקו' דלרב מרויח דמגלח ביום ק', ולדברי הר"מ ליכא לפרושי הכי וכמשנ"ת להלן דהר"מ ס"ל דהדין גילוח ביום ק"א הוא מה"ת, וי"ל דהר"מ יפרש דמרויח דעולה לשני ימים, ועי"ז יכול לגלח ביום ק' נזירות בנו, וביום ק"ל נזירות עצמו, אבל אי לית לן לרב א"כ יום שבעים עולה לשלו ואינו מגלח של בנו אלא ביום ק"א, ושל עצמו ביום קל"א.

**בגמ'** ת"ש מסיפא נולד אחר שבעים סותר שבעים הקשה הקר"א דתיקשי לבר פדא דסתם נזירות כ"ט יום א"כ נולד ביום ע"א הרי ימנה מיום ע"ב כ"ט יום, וצ"ל כיון דמדרבנן צריך למנות שלשים א"כ אינו מובלע, ועי"ש משכ"ב.

**בתוד"ה** אמר וי"ל דהא [דלא] מצי לגלח ביום ק' לא הוי אלא מדרבנן ויש להעיר עמש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי בפ"ד מנזירות הל"א דמה"ת צריך להשלים יום הל' ולגלח ביום לא', ומדברי תוס' כאן מבואר שהוא מדרבנן, וכבר העירו בסתירת שיטתם דבדף ו: ד"ה אמר ולק' יט: ד"ה ה"ג מבואר דהוא מה"ת. ובדף נה: ד"ה מדקדק הר"מ מבואר דהוא מדרבנן. ולפמשנ"ת לק' ע"ב די"ל דזה תליא בפלוגתא בגדר מקצה"כ, ולרב דעולה לכאן ולכאן אין דין להשלים לכתחילה מה"ת אשה"ט, והעירו דתוס' כתבו כדפירשנו בפ"ק דהוא מדרבנן ולפנינו לא נמצא, ולפמשנ"ת שיטתם בפ"ק דהוא מה"ת. ועיקר הסב' צ"ת דמדוע הותר ד"ז, הרי יכול להביא קרבנות על נזירות בנו ויגמור נזירות בנו, ואח"כ יביא על של עצמו ויתיר נזירות עצמו, ובתורת הנזיר כ' לחדש דקרבנות של נזירות בנו מתירים גם נזירותו וצ"ע. והנה דעת הר"מ דלא מצי לגלח מה"ת ביום ק' כיון שהוא נזירות מפורשת וכמשנ"ת לעיל ה:, אמנם הר"מ לשיטתו דל"ל דינא דמובלע ומפרש באופ"א למשנתינו לא קשיא קו' תוס' ואשה"ט, והר"מ לשיטתו דל"ל דינא דמובלע לא מצי לפרושי עיקר דברי רב לענין הבלעה, אלא לענין שאותו היום עולה למנין, וצ"ב לפ"ז מ"ש דנקט רב יום שבעים, דלכאו' ה"ה בכל יום שנולד בן עולה לכאן ולכאן.

ובמש"כ תוס' דדינא דרב הוא משום דהדין שאינו מגלח ביום ק' הוא מדרבנן, אכן מדברי הרא"ש שתמה דלרב לא הוי מובלע דנשלם נזירותו ביום צ"ט, מבואר דדינא דרב הוא מה"ת, וק' דהרא"ש גופי' כ' כדברי תוס' דמגלח ביום ק' כיון שהוא מדרבנן, ועמד בזה הקר"א. ובתי' הרא"ש דמ"מ נזירות בנו מובלע בתוך מאה יום שהזכיר בנזירותו, הדברים צ"ע רב, ושמא י"ל דקו' הרא"ש דמדרבנן דנקטינן דעולה לשני ימים א"כ אינו מובלע, ותי' דמ"מ הוא מובלע בדבריו, ומה"ת הרי צריך ק' יום ודוחק.

**בתוד"ה** נולד הבן עד ע' עד ועד בכלל כ' לעיל דמדבריהם נראה דדוקא בנולד ביום ע' אמר רב דעולה לכאן ולכאן, שוב העירוני די"ל דאדרבה בנולד ביום ס"ט כו"ע מודו דמגלח ביום ק', דדין זה דמאחר שמגלח לשל בנו כו"ע מודו. ולפ"ז הא דקתני לא הפסיד כלום הוא משום נולד ביום ע' דבזה לא איתגורי איתגור, אבל לרב תיקשי דלעולם איתגורי איתגור.

ובדברי תוס' דכיון דהוא מדרבנן ע"כ מהני מה שמגלח לנזירות בנו שיעלה גם לנזירותו, הנה בפ"ק הבאנו חקירת הגרי"ד בגדר הדין שאמרו חכמים שיגלח לכתחילה ביום ל"א, האם הוא דין לאחֵר תגלחתו יום א', או"ד דגדר הגזירה שגזרו שלכתחילה ימנה ל' יום שלימים, וראיתי להעיר דדברי תוס' מתבארים כהצד הראשון, וע"ז י"ל דהכא לא גזרו כן, אבל אם הגדר דבעינן ל' יום שלימים צ"ב מה יועיל שגילח לבנו, ולדרכו של הרא"ש דהגדר דחשיב כב' ימים א"ש.

עוד ראיתי להעיר לפמש"כ החזו"א דגדר מובלע הוא דמתחייב לגלח על ב' קרבנות, אין ביאור לדברי תוס' דאין כאן גילוח לשל הבן.

בעיקר דינא דרב דיום שבעים עולה לכאן ולכאן לכאו' הוא מדין מקצת היום ככולו, א. והנה הוכיח מכאן הנאות יעקב סי' כ"ז אות א' (ד"ה ואחד) דאמרינן מקצת היום ככולו אף באמצע המנין עי"ש הנפ"מ בזה, ועי' שו"ת בית שערים או"ח סי' רל"ד שתי' דהכא כיון דמתחלק הנזירות בלידת הבן, ע"כ אמרינן מקצה"כ אף באמצע מנין, ויעוי"ש בדברי הרמ"א בל"ג בעומר דאמרינן מקה"כ אף באמצע מנין. ב. עוד הקשה שם באות ד' ע"ד הריטב"א בר"ה י. דלא אמרינן מקצה"כ במקום שאם תראה אח"כ תסתור [ועי"ש בבאוה"ד דבכה"ג אין דנים עליו כיום בפני עצמו, אלא דנים על כל הימים יחד], וא"כ מ"ט בנזירות אמר רב מקצה"כ, והא טומאה סותרת בהן ג. ילה"ק לדעת תוס' דלא אמרינן מקצה"כ בלילה, א"כ אם נולד בלילה לא נימא עולה לכאן ולכאן ד. ילה"ק לשיטת הראשונים, וכ"כ בחי' מרן רי"ז הלוי בדעת הרמב"ם דבנזירות מפורשת לא אמרינן מקצה"כ מ"ט עולה לכאן ולכאן ה. עוד יקשה דדינא דמקצה"כ הוא פלוגתא דרב מתנה ובר פדא לעיל פ"ק, והאם מילתא דרב תליא בפלוגתא זו, ובקר"א כ' דתליא בזה, וצ"ע להמבואר ברש"י ובמאירי דשמעתין כבר פדא, וע"כ לא מייתי מהמשנה דלק' טז. דעולה לכאן ולכאן, דלבר פדא סגי בכ"ט יום, שוב התבוננתי דמאי דאמר רב דמגלח ביום ק' בודאי דלא כב"פ, דלב"פ לא אמרינן מקצה"כ הנזירות.

ואשר יראה דהכא אין זה מדין מקצה"כ, אלא כשם שהנודר באמצע היום עולה לו יום זה למנין, כיון דזהו יומו, וכל מה שהוצרכנו לחידושא דמקצת היום ככולו הוא כשאפשר להמשיך את היום, והוא מפסיקו באמצע, וא"כ הכא בלידת הבן דמאליו הופסק היום בזה חשיב כיום שלם, וא"כ אין מזה ראי' דאמרינן מקצה"כ באמצע המנין, ומה"ט אף באמר שלימים או לדעת הראשונים דבמנין ימים של נזירות לא אמרינן מקצה"כ, או בלילה להסוברים דלא אמרינן מקצה"כ, כ"ז הוא לומר דסגי בניהוג מקצת היום שיהא יום שלם, אבל הכא הוא יום שלם בעצמותו, ומ"מ פליגי בשמעתין דאין יום א' עולה לכאן ולכאן.

והנה מסקינן בגמ' דמתני' דלא כרב, ולתנא דמתני' אינו עולה לכאן ולכאן, וכ' התוס' בד"ה וכן דעולה לנזירות דידי' שהוא נגרר ונחשב אחר ימים שעברו, ומוכח כן בגמ', דאל"כ בנולד ביום ע"א ליהוי מובלע, ובשמ"ק כ' בשם השיטה וז"ל וא"ת בלא רב נמי כשנולד ביום ע"א אמאי סותר הרי משעת לידה עולה לבן ויש עדיין ל' עד ק' וי"ל דאי לאו רב הו"א שכוונת הנודר שלא ימנה לבן אלא ממחרת דיום הלידה לא יהי' ממנין הנזירות עכ"ד, ולכאו' אין בזה ישוב על מה שהקשינו דיהא מובלע דלכאו' כל הסב' דכוונת הנודר הוא משום שא"א שיעלה לשני המנינים ע"כ רצונו שיעלה לשלו ולא לשל בנו, אבל אם הי' אפשר שיעלה לשני המנינים שפיר הי' עולה, עוד יל"ע לדברי הר"מ דבמה שעולה לנזירותו הוא נפסד דימים אלו שלאחר שבעים נסתרים לו, מדוע אינו רוצה שיעלה לבנו וצ"ע.- וצ"ל דמיירי שאמר הריני נזיר כשיהי' לי בן ותוכ"ד אמר הריני נזיר מעכשיו מאה יום, דאם לאחר כדי דיבור הרי יום הלידה עולה למנינו, ואינו יכול לחזור בו, ועמש"כ לעיל יד. סותוד"ה חדא (הנמשך מדף יג:).

ויל"ע בדברי השיטה, דהנה בפשוטו אע"פ שאינו עולה למנין הבן, מ"מ התחיל נזירות הבן, אלא דא"א שיעלה למנין כיון דתחילתו עלה לשלו, ואם התרו בו משום בנו לוקה, אבל להשמ"ק דכוונתו שיחול למחר לא ילקה וצ"ע. וק' מאחר דא"א שיעלה לשני המנינים א"כ אדרבה נזירות בנו קודם, ובקר"א ביאר בדעת הירושלמי דבאמת עולה לנזירות בנו ולא לנזירותו, דאיתא בירושלמי פשיטא שבסוף היום עולה לו ככולו תחילת היום מהו שיעלה לו ככולו, ומבואר דסוף היום עולה והיינו לבנו, ומספק"ל אם תחילת היום עולה לשלו, וכן נקט בכ' הגרי"ז בדעת הר"מ עי"ש וצ"ע. ונתבאר בסו"ס ג' דכל הדין דנזירות בנו קודם הוא כשאינו סותר לנזירות דידי', אלא מרחיק מנין הימים, והכא חשיב סותר כיון שכבר נהג בו לנזירותו, א"נ י"ל דכיון דתחילת היום בהכרח עולה לשלו ע"כ גורר אחריו את כל היום, ויל"ד בזה לפמשנ"ת בסי' ג' דקבלת נזירות לכשיהא לי בן כבר חיילא משעת קבלתו דיש כאן קבלה על הימים שיולד לו הבן, א"כ י"ל דימנע נזירות בנו שלא ימנה תחילת היום לנזירותו, ויש ליישב.

עוד צריך לבאר דמ"מ מדוע לא יעלה גם לשלו וגם לבנו ויהא מובלע, ובשלמא אי נימא דיסוד דינא דמובלע הוא דחל לבנו, ונזירות שלו נבלעת בשל בנו, וא"כ תחילת הדין חל של בנו והכא א"א שיעלה לבנו. אמנם לעיל יג: כתבנו דלא מסתבר כן, אלא אדרבה בנו חל בתורת מובלע, וי"ל דלשיטת תוס' דכל הדין דחל בנו במובלע הוא רק בכה"ג שאמר הריני נזיר כשיהי' לי בן ונזיר, שנזירות הבן צריכה לחול, בזה הדין דחיילא בהבלעה, אבל לו"ד רב א"א שיחול היום מנין נזירות בנו דאינו עולה לכאן ולכאן, ע"כ לא חיילא בהבלעה, וכ"ז ניחא לדברי תוס', אבל להמרדכי וחד פי' ברא"ש דבכל גווני אמרינן מובלע תיקשי, וי"ל דזה גופא שתחילת היום הי' רק לנזירותו וסופו הוא מובלע זה ג"כ חשיב לכאן ולכאן, והדבר צ"ת דמאחר שאין זה שני מנינים הסותרים, מדוע תליא בחידושא דרב.

ולדברי הרמב"ם דאין דין מובלע והדין סותר דמשנתינו היינו דצריך אח"כ להשלים נזירותו, והימים שמנה משבעים ואילך הפסיד וכמושנ"ת במשנה, ומוכח דיום שבעים עולה לנזירותו דאל"כ אינו סותר יום זה, וכ"נ מדברי הר"מ בפ"ד ה"ה שכתב שנולד ביום שמונים הפסיד עשרה ימים, והיינו שיום שמונים עולה לנזירותו והפסידו, ועי' קרן אורה, וצ"ע ע"ד הגרי"ז הנ"ל שנקט בר"מ שעולה לנזירות בנו.

**בתוד"ה** וכן ולא דמי וכו' דודאי כיון שהוא תחילת נזירות וכו' וכ"כ לעיל יג: סוד"ה לאחר, ובביאוה"ד שמעתי בב' פנים א. דביום הראשון כיון שאם הי' נודר רגע א' קודם סוף היום ג"כ הי' עולה לו למנין, ע"כ תחילת היום לא נצרך לנזירותו ולא הוקבע לנזירותו [וצ"ע בזה דאה"נ אם קיבל בסוף היום סגי לי' בסוף היום, אבל אם קיבל בתחילתו צריך שיעלה לו כל היום למנין] ב. דלא אמרינן מקצה"כ אלא בתחילתו או בסופו וכמש"כ החזו"א סי' קל"ט ס"ק ה', אשר ע"כ באמצע המנין עלה לו יום זה למנינו דהוא תחילת היום, משא"כ ביום ראשון למנינו והוא אמצע היום לא עלה לו עדיין יום זה, אכן לשון תוס' נראה דאינו מטעמים האמורים וצ"ע.

**בא"ד** וכו' בפ"ק וכו' ומדברי רש"י ד"ה ורב מבואר דדינא דרב דמיא להסוגיא בפ"ק, וכ"ה במאירי שהובא בסמוך וכ"נ בדרכי משה יו"ד סי' ש"צ ס"ק ד' עי"ש.- ועל קו' תוס' מפרש"י דסבר כבר פדא ולפ"ז לא שמעינן ממתני' דעולה לכאן ולכאן, ואדרבה ב"פ סבר דאינו עולה. ולדברי רש"י ודעימי' מבואר דהסב' לומר שלא כרב, אין זה משום דנמשך אחר נזירותו, דהרי כבר גמר נזירותו, אלא הוא סב' כיון שיום זה עלה למנינו, אינו עולה למנין אחר וצ"ע.

**בא"ד** וי"ל דשאני התם וכו' דברי תוס' צ"ב דבכל הסוגיא מייתי מכה"ג שנשלם המנין, דהא מייתי מניהוג שבעה, והתם נגמר השבעה, וכן משומ"י כנגד יום ושבעה נקיים שנגמר הניהוג, עוד ילה"ק מנגעים פ"ג מ"ג לענין ימי הסגר שעולה לכאן ולכאן, וע"כ כדברי תוס' שנגמר, וק' מהגמ' בע"ב, והי' מקו' לחלק דשאני נזיר דלאחר שגילח נגמר תורת נזיר שבו, ואין עליו עוד דין נזיר, ואשר ע"כ אפשר למנות מקצת יום השני משא"כ בשבעה י"ל דאכתי תורת יום השבעה עליו, וכמו שהעירוני מדברי הר"מ פ"ב מבאמ"ק הי"א בדין אבל שאינו משלח קרבנותיו שהוא בכל יום השביעי, ובחי' ר' מאיר שמחה ח"ב סי' ס"א נסתפק בכוונת הר"מ האם אמרי' מקצה"כ, והביא מתוס' קידושין לח. ד"ה צא בדין אין השכינה שורה מתוך עצבות דהוא כל שלשים יום דאמרי' מקצה"כ, וכן הביאו עוד מדברי הבאוה"ל סי' קל"ב ממאמר קדישין דלענין קדימת שבעה ושלשים לא אמרינן מקצה"כ, ובט"ז סו"ס תקנ"ה הביא ס"ח ומהר"ם דאבל אסור כל שבעה בתשמה"מ אלמא דיש לו דין אבל. וכן לענין נקיים אכתי בעינן שכולו נקי, ואה"נ לענין טהרת הטבילה יש מקצת היום משא"כ לענין שם נקי בעינן שכולו יהא נקי, וכמו"כ א"ש לענין הסגר, דהתם שפיר נגמר הסגר הראשון, ויש להוסיף ולבאר בזה דהנה תוס' כתבו בתח"ד דהדין דאין עולה לכאן ולכאן הוא משום שנגרר אחר ימים שעברו, וא"כ זהו יסוד הסברא דתנא דמשנתינו דאין עולה לכאן ולכאן, משא"כ כשגילח והביא קרבנותיו דהרי לא שייך עוד לומר שנמשך אחר ימים שעברו ע"כ אינו עולה לכאן ולכאן. ולפ"ז בשבעת ימי אבילות שפיר י"ל דכל היום הוא ממנין האבילות, וכן לענין שבעה נקיים כל היום בעינן נקי. והדברים מבוארים בתוס' בע"ב ד"ה מאי דחשבינן כולו טמא כיום של אתמול, והיינו דזהו יסוד הסב' דנחלקו ר"י וחכמים, והעירוני דנפ"מ בזה בהריני נזיר כשיהי' לי בן והריני נזיר דלאחר שמונה של בנו חוזר לנזירותו, האם יחזור באותו יום דהוא גמר המנין, או"ד דלא יחזור אלא למחר, ואותו יום עולה לנזירותו כיון שאינו מגלח ונמשך אחר ימים שלפניו. וע"ע משנ"ת בע"ב בפלוגתא דאב"ש וחכמים לענין אבילות, אכן לשיטת תוס' בסוף הסוגיא דפלוגתא דר"י וחכמים הוא שסוף היום יעלה לשימור לפ"ז לא שייך לומר דיסוד פלוגתתם הוא לענין שנמשך אחר ימים שעברו, דהרי דנים על יום זה.

במאירי כ' ויש מתרצין בה דהתם דין הוא שיהא יום שלשים עולה לכאן ולכאן שמאחר שגלח ביום שלשים נגמר נזירות ראשון ולפיכך סוף היום עולה לתחלת נזירות שני' וכן בזב וזבה ואבל שיום שביעי שהוא אחרון מקצתו ככולו, אבל ימים שבאמצע אין אומרים בהם מקצה"כ שא"כ אף בכל יום יתאבל מקצתו ודיו ואף כאן כל שלא נגמר נזירות שקבל עליו מאה יום לא נאמר שיום אחד עולה לשנים עכ"ד, ילה"ע במה שהוכיח המאירי דלא אמרינן מקצה"כ באמצע המנין מהא דא"א לו לנהוג בכל יום מקצת היום, לכאו' י"ל דבעינן שבעת ימים רצופים, ולכאו' זהו טעמו של רב דאמרינן הכא מקצה"כ, וע"ע במשנ"ת בתחילת הסוגיא טעם אחר דהכא אין זה מדין מקצה"כ אלא חשיב יום שלם.

לדברי תוס' בנולד ביום ק' לכאו' יגלח ויביא קרבנותיו ויתחיל בשל בנו, ואינו מוכרח די"ל דכבר התחיל נזירות בנו, אלא שאינו עולה למנינו, ואסור לגלח.

**מקצת היום לכאן ולכאן בכמה דיני התורה**

מקשים למאי דמסקינן הכא דלא כרב ולא אמרינן דעולה לכאן ולכאן תיקשי מאותה ששנינו בפ"ג דנגעים מ"ג ולהלן דיום שביעי בנגעים עולה לכאן ולכאן, ולפמש"כ תוס' דבגמר המנין כו"ע מודו לדרב א"ש דהתם הוא גמר המנין, אבל תיקשי לבר פדא דפליג אף בגמר המנין, וכן לדברי רש"י וכפשנ"ת דלא ס"ל חילוק זה.

ובשאג"א החדשות סי' ז' כתב דאע"פ שאמרו בפסחים נה. לענין קליטת הזרע מקצת היום ככולו בתחילת המנין ובסופו מ"מ לא אמרינן בזה יום א' עולה לכאן ולכאן, והיינו שיום אחרון של הקליטה מקצתו יעלה לקליטה ומקצתו יעלה לחשבון ל' יום בשנה חשובים שנה עי"ש, והביא יסוד לדבר מסוגיין, ויל"ד א. דנתבאר בפ"ק דלכאו' דינא דמקצה"כ דנזירות לא שייך למקצה"כ דקליטה, דהכא הוא דין בניהוג ימים דניהוג מקצת היום הוא ככולו, אבל התם הוא דבר התלוי בטבע, והובא מהאור גדול ח"ב סי' ד' שעמד בזה עי"ש. ב. דהכא תרי עניני הם, דתחילת היום הוא מקצה"כ לענין קליטה, וסוף היום הוא לענין ל' יום בשנה, ג. ועוד דממ"נ כיון דכבר נקלט הזרע בתחילת היום מדוע לא יעלה סוף היום למנין שנה ד. דכפשנ"ת מתוס' וכפי שביאר המאירי דבסוף המנין כו"ע מודו לדרב, וא"כ התם הוא סוף המנין וצ"ע.

ובמרדכי במו"ק (רמז תתקכא) דן במי שמתו לו ב' מתים האם צריך לנהוג שבעת ימי אבילות בזא"ז, ונראה מדבריו דיום שביעי עולה לכאן ולכאן, ולא תיקשי דהא לא קי"ל כרב א. דסוף מנין כו"ע מודו וכמשנ"ת, ב. דלענין אבילות קי"ל כאבא שאול וכדלקמן ע"ב, ומה"ט צל"ע במש"כ השד"ח בשם בית דוד בחתן שנוהג ז' ימי המשתה ואח"כ ז' ימי אבילות אין יום ז' עולה לכאן ולכאן, וצ"ע א. דבסוף המנין קי"ל כרב ב, דבאבילות קי"ל דעולה לכאן ולכאן. ג. דעד כאן ל"ל דרב משום דיום זה נמשך למנינו, אבל בשבעת ימי המשתה נסתלק ממנו ימי השמחה [ואפשר דזהו בכלל הערה א'], ולפמשנ"ת להלן דלכתחילה צריך להשלים כל היום בשמחה א"ש.

**בגמ'** ורב כמאן אמרה לשמעתי' אילימא כאב"ש במו"ק טו: פסק רב הלכתא כאב"ש, ולהמבואר בשמעתין רב סבר כאב"ש אף בנזירות דאורייתא.

**בגמ'** הקובר את מתו שלשה ימים צ"ב מדוע בעינן ג' ימים, ומ"ש משלשים דסגי בניהוג יום א' ובנמו"י במו"ק פי' דשלשים כולן שוים משא"כ שבעה שנוהג בתחילה ג' ימים שחמורים יותר שאסורים בתפילין ואסור לצאת מפתח ביתו, והק' השפ"א שם דא"כ ניבעי שיתחיל יום רביעי, וכדסברי חכמים לענין שלשים שיתחיל יום שמיני, ועוד דן האם בדין ג' אמרינן מקצה"כ, והאריך בזה החכ"א בקונטרס מצבת משה סי' ד' וילה"ק עוד דמי שנהג יום א' קודם לרגל לא יצטרך להשלים אחר הרגל חומר ג' ימים, דע"ז הפסיק הרגל.

**בגמ'** שמנה ימים קודם לרגל צריך לבאר דלכאו' דין אבילות שלשים חדא דינא הוא דבמיתה נתחייב בשלשים, אלא דמתחילה יש שבעה ימים חמורים, ואח"כ יש קולא דניהוג שלשים, א"כ מדוע בעינן שיתחיל בניהוג שלשים, הרי התחיל בניהוג אבילות, ועמד בזה בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א.

**דף ט"ו ע"ב**

**בגמ'** כך מצות שבעה מבטלת גזירת ל' הלשון צ"ת דביטול גזירת ל' הוא משום שהתחיל במנין שלושים, ולא משום שנהג שבעה.

**בגמ'** שכשם שמצות שלשה מבטלת וכו' העירוני לבאר ד' אב"ש דהקשה לחכמים משה"ק לעיל מ"ש שבעה דסברי חכמים דבעינן שיתחיל שמיני, ה"ה בשלשה ניבעי שיתחיל רביעי, אבל אב"ש סבר דיום שלישי עולה לכאן ולכאן ודפח"ח, שו"ר בריטב"א במו"ק שהביא לרש"י וכעי"ז פי' הריטב"א דקאי על דינא דלא סיפר ערב הרגל דפליג אב"ש עי"ש.

**בגמ'** מ"ט דאב"ש לאו משום דקסבר שביעי עולה לכאן ולכאן לכאו' הא מאחר דאמרינן מקצה"כ לענין אבילות והתחיל במנהג אבילות דשלשים א"כ הרגל תפסיק אבילות דשלשים, וי"ל דאין הרגל מפסיק אלא לאחר שעלה לו יום למנין שלשים, ובזה בעינן לדינא דעולה לכאן ולכאן, שיעלה לו למנין יום שלשים, ועי' בסמוך.

איתא במו"ק יט: אמר אביי הלכה כאב"ש ביום שבעה ומודים חכמים לאב"ש ביום שלשים דאמרינן מקצה"כ רבא אמר הלכה כאב"ש ביום שלשים ואין הלכה כאב"ש ביום שבעה ונהרדעי אמרי הלכה כאב"ש בזו ובזו וכו' ע"כ, ומבואר דפלוגתא דאב"ש וחכמים הוא בעיקר דין מקצה"כ, ולא בדין עולה לכאן ולכאן, ותיקשי בסתירת הסוגיות, ולא עמדו בזה הראשונים, ועוד מנ"ל לגמ' במו"ק למימר דפליגי בעיקר דין מקצה"כ דלמא פליגי בדין עולה לכאן ולכאן, וכדחזינן בתנא דמשנתינו דאע"ג דאמרי' מקצה"כ, וכדתנן לק' אם גילח ביום שלשים יצא, מ"מ אין עולה לכאן ולכאן, ובירושלמי פ"ג ה"א מייתי מדינא דקובר את מתו שמונה ימים קודם הרגל דשרי לנזיר לגלח ביום שלשים.

והנה כ' הרמב"ם פ"ו מאבל הי"ב יום שביעי מקצתו ככולו והוא עולה לכאן ולכאן לפיכך מותר לכבס ולרחוץ ולעשות שאר הדברים ביום שביעי וכן יום שלשים מקצתו ככולו ומותר לספר ולגהץ ביום שלשים עכ"ד, מבואר מדברי הר"מ דעיקר הדין דאמרי' מקצה"כ ביום שבעה הוא מדין עולה לכאן ולכאן, ובפ"י ה"ה הביא דין קובר מתו שבעה ימים קודם לרגל בטלה ממנו גזירת שלשים, ושם לא פי' הר"מ מדין עולה לכאן ולכאן, וכפה"נ סמך עמש"כ בפ"ו. עוד ק' דתוס' בע"א כתבו דבגמר המנין מודו חכמים דעולה לכאן ולכאן, וא"כ הכא הרי נגמר, ובתוד"ה אבא כתבו אע"פ שעומד באמצע אבילות, ודבריהם צ"ב דלכאו' הרי גמר האבילות, ועמשנ"ת בע"א, ושמא הי' מקו' לומר דלחכמים כיון שא"א שיתחיל דין ניהוג שלשים בסוף היום, כיון דאין היום עולה לכאן ולכאן, ואין דין אבילות אלא ניהוג ימים, וא"א שלא יהא בו דין ניהוג אבילות, ע"כ בהכרח נמשך דין שבעה, ואכתי ק' דבגמ' שם מבואר דאף בדין שלשים לא אמרינן מקצה"כ, והתם הרי גומר אבילותו, ועי' קר"א שעמד במקצת הדברים.

ונתעוררתי לבאר בזה דהנה חקר הקוה"ע סי' ל"ט בגדר מקצה"כ האם מקצתו ככולו, או"ד דסגי במקצת, [וראיתי לדמותו לימי משתה ושמחה דניהוג במקצת הוא ניהוג בכולו, ואיסור אבילות בימים אלו אסור בכולו] וביאר דפליגי בזה ר"י וחכמים, דלר"י מקצתו ככולו, ולחכמים חשיב כאילו נהג בכולו, וי"ל דזהו יסוד הפלוגתא אם עולה לכאן ולכאן דלחכמים דמקצתו כאילו עושה כולו, א"כ א"א שיעלה לשני ימים, משא"כ לר"י דסגי במקצת, והנה איתא לעיל דף ו' דאע"ג דמקצה"כ מ"מ לכתחילה יש להשלים כולו בטהרה, וי"א דהוא מה"ת, דאע"ג דמקצת היום ככולו מ"מ אפשר לעשות כל היום וכמש"כ הרמב"ן בתוה"א (נדפס במו"ק יט:) וא"כ י"ל דה"ה באבילות יש דין להשלים כולו לכתחילה, וי"ל דלאב"ש דמקצה"כ לגמרי דהא ס"ל דעולה לכאן ולכאן, וכפשנ"ת מהרמב"ן בדעת ר' יוסי דס"ל מקצה"כ לגמרי, שמא י"ל דלדידי' אין דין להשלים לכתחילה, אבל לחכמים דהוא כאילו עשה כולו יש דין לכתחילה לעשות כולו. וכן נתבאר לעיל בתוד"ה אמר בסתירת שיטתם האם צריך להשלים לכתחילה מה"ת, ונתבאר דתליא בפלוגתא דר"י וחכמים במקצה"כ, וא"כ י"ל דפליגי לענין אבילות דלאב"ש יכול לסיים האבילות במקצת היום, אבל לחכמים צריך להשלים כולו באבילות. ואשר ע"כ שפיר תליא פלוגתייהו בדין עולה לכאן ולכאן, וצ"ע דלפ"ז לחכמים אינו אלא לכתחילה, ואפשר דאה"נ, ומ"מ כשעמדו מנחמים עדיין צריך להשלים לכתחילה ועי'.- וצ"ב בסב' אביי מ"ש שלשים דאמרינן מקצה"כ ובשביעי לא אמרינן. ושמא אבילות שלשים קילא יותר ובזה חכמים ג"כ סוברים שעולה לכאן ולכאן.

ולפמשנ"ת א"ש משה"ק לעיל מ"ט בעינן לעולה לכאן ולכאן, תיפו"ל דכבר השלים שבעה והתחיל בשלשים, וכל שנהג מקצת שלשים אמרינן מה"כ, ולהנתבאר אשה"ט דלחכמים דאב"ש לא התחיל שלשים.

ובמשנ"ת דטעמי' דחכמים משום דלכתחילה צריך להשלים כולו, הא דבשבעה נקיים טובלת ביום, י"ל דהדין לכתחילה נאמר בהקיום מצוה, קיום נזריות ואבילות משא"כ בשבעה נקיים ושומ"י אין דין לכתחילה.

עוד איתא במו"ק שם ומודים חכמים לאב"ש כשחל שמיני שלו להיות בשבת ערב הרגל שמותר לגלח בע"ש, ובתוס' שם ד"ה הלכה הביאו קו' הירושלמי דביום שלשים לא סברי חכמים מקצה"כ ומדוע הכא התירו ומשני משום כבוד הרגל התירו, וגדר ההיתר מבואר בתוס' שם ד"ה שאסור דהקילו מפני כבוד הרגל לומר מקצה"כ [ויעוי"ש בתוס' שכתבו ובשביעי לרבנן, וצ"ל בשמיני, ולזה נתכוין הרע"א בגלהש"ס, ונפל ט"ס וכמש"כ הרש"ש והדמשק אליעזר סו"ס תקמ"ח] וכן מבואר בריטב"א שם שכתב דבעינן שיעמדו מנחמים מאצלו בערב הרגל, והוא כדין מקצה"כ דהוא כשעמדו מנחמים, וק' דא"כ מ"ט בשביעי שחל בערב הרגל פליגי חכמים על אב"ש, והא משום כבוד הרגל מודו למקצה"כ, וע"כ דמשום כבוד הרגל לא הקילו אלא לומר פעם אחת מקצה"כ, אבל לא הקילו שיעלה גם למנין שבעה וגם למנין שלושים, וצריך לבאר דהא בחל שמיני בשבת ערב הרגל שמגלח בע"ש פי' בחי' הר"ן שם יז: וז"ל אע"ג דלדידהו לא אמרינן מקצה"כ כדלקמן ובעו יום שמיני שיבטל גזירת שלשים מ"מ היכא שיום שמיני בשבת מודו שיגלח יום שביעי ויעלה לכאן ולכאן עכ"ד, ועי"ש בדף יז: בתוד"ה ותנא דידן ובמהרש"א.

הק' הרא"ש דא"כ ליסגי בכ"ט ימים וכדינא דרב, וכ"כ התוס' במו"ק יט: ד"ה אתיא בשם הר"ר יו"ט, וע"ע בדרכי משה יו"ד סי' ש"צ ס"ק ד', ובסו"ס תי' שצירף שיטה זו להלכה, ובג' מהרש"א סי' שצ"ט ציין לשבו"י (ח"ג) [ח"א] סי' צ' שהאריך בזה, [ובעיק"ד תוס' במו"ק דלבר פדא הוא כ"ט יום וכאב"ש, ראיתי להעיר דנפ"מ במה שהדין הוא שלשים בדין קובר את מתו קודם הרגל שצריך להשלים עוד כ"ג יום ולא עוד כ"ב, וכיו"ב ילה"ע במה שצירפו להלכה דהוא כ"ט יום ומתירין בליל ל', דבכה"ג דרגל לא שרי בליל השלושים] וצ"ב כיצד יעלה לשני ימים, ולעיל ע"א נתבאר דכיון דמנה שבעים יום לנזירותו, ואח"כ מונה יחד עם בנו ל' יום הרי יום שבעים עולה לכאן ולכאן, וה"נ צ"ל הכא דמונה שבעה ימים מדין אבילות שבעה, ואח"כ מתחיל בו ביום ניהוג שלשים ועולה לכאן ולכאן, ואע"ג דחיוב שלשים אינו דין שבעה ועוד כ"ג, אלא השבעה עולה למנין שלשים, מ"מ במה שנהג בו דין שבעה נתייחד מקצת היום ככולו, ועולה למנין שלשים וכדחזינן דבישב שעה א' קודם הרגל עולה לו לשבעה ימים למנין שלשים, וא"כ ה"נ כיון שבמקצת קיים גזירת שבעה ה"ז עולה למנין שבעה מתוך השלשים, ואח"כ מונה סוף היום למנין שלשים. [וע"ע במו"ק יט: דשלשים דאבילות ילפינן מנזיר דכתיב גדל פרע, ולכאו' תיקשי דא"כ בעינן פרע של ל' יום ומדוע ליסגי בכ"ט, וי"ל דהוא ילפותא בעלמא לשיעור ל' יום, והכי חזינן מנהג שעה א' קודם הרגל, וכן הרגל עולה לשבעה ימים מתוך השלשים א"כ דגידול פרע הוא ג"כ דין למנות מספר ימים לגידול פרע, וכיון שיש כאן ל' יום ע"י שעולה לכאן ולכאן סגי לאבילות, ועי' היטב בתוס' שם ד"ה תלתין מש"כ לבאר פלוגתא דאב"ש וחכמים דתליא בדין נזירות, ולפ"ז לאב"ש אינו מדין מקצה"כ וצ"ע, ועי"ש תורא"ש].

**בגמ'** אבל בנזיר דאורייתא לא הקשה הרא"ש דרב מיירי בדרבנן ודבריו צ"ע דלעיל ע"א מקשינן בנולד בע"א שיהא מובלע, והתם הוא בדין תורה, וממ"נ תיקשי מאי מקשי עלה דרב, הא ד' רב הם בדרבנן, ושמא י"ל בדוחק דזה גופא כוונת הרא"ש דאע"ג דרב מדרבנן מ"מ שפיר מותיב עליה כיון דרב אמר כן בנזירות אע"ג דעיקרו מה"ת.

**בגמ'** אלא רב דאמר כר' יוסי צריך לבאר כיצד תליא בפלוגתא דר"י וחכמים, הא כו"ע מודו דע"י מקצת היום בנקיות יכולה לטבול, והי' מקו"ל דגדר טומאת זבה הוא בימים, וע"י הראי' נעשה יום טמא וכלשונות תוס' בשמעתין, [עי' בדבריהם טו: ד"ה מאי, וכן בסוף פרקין, וערשב"א נדה לג. ובחת"ס שם, וכן ראיתי להעיר מעיקר הלשון שומ"י כנגד יום, ומשמע דהוא יום טמא, וזהו כנגד יום, וע"ע בר"מ פ"ו מאיסו"ב ה"ט דכתב הרי אותו היום כולו טמא וכאילו לא פסק הדם, ובהלכה י' ראתה דם גם בשני וכו' הרי היום השני טמא ומשמרת כל ליל שלישי עכ"ד. ועמש"כ בזה הגרד"ל שליט"א בחוב' מסורת ונדמ"ח בחי' עמ"ס נדה] וע"כ מדמינן לדינא דעולה לכאן ולכאן, דדנים על יום זה דהוא יום טהור ויום טמא. והקובץ הערות סי' ל"ט ביאר דיש לחקור בגדר מקצה"כ האם הביאור דמקצתו יש לו דין יום, או דמקצת נקי ככולו נקי, וביאר דפליגי בזה ר"י וחכמים, דלר"י הגדר דמקצתו ככולו, וע"כ ראי' בסוף היום אינה סותרת, ולחכמים הגדר דמקצתו נקי ככולו נקי, ואם בסוף היום אינו נקי נמצא דאינו יום נקי. וע"ע חזו"א יו"ד סי' צ"ב ס"ק י"ט ובחידושי ר' ארי' ליב ח"ב סי' י"ג. וזהו יסוד הפלוגתא האם עולה לכאן ולכאן בנזירות ואבילות, דלחכמים דהגדר דמקצתו ככולו, א"א שיעלה לכאן ולכאן, אבל לר"י דסגי במקצתו ה"ז עולה לכאן ולכאן. וברמב"ן מבואר דדין מקצה"כ בלילה תליא בפלוגתא דר"י וחכמים, ומתבאר היטב להקוה"ע, דלר"י הגדר דסגי במקצת היום, וע"כ סגי אף בלילה, אבל לחכמים הגדר דמקצתו ככולו, י"ל דכ"ז הוא בעיקר היום ולא בלילה, ועי"ש ברמב"ן בדין אבילות דמהני בלילה. וע"ע ברשב"א במגילה דף י' משכ"ב. ובמש"כ הקוה"ע דלחכמים הא דחזרה וראתה בשביעי טמאה הוא משום שאינו יום נקי, וק' ע"ז מגמ' מגילה ח: דאם חזרה וראתה אינה מטמאה כלי חרס בהיסט למפרע, והוכיחו מזה דהוא דין סותר, וכ"מ ברא"ש פ"ד דנדה (סי' א') דפולטת ש"ז שאינה סותרת אלא יומו, אם ראתה בשביעי אינה סותרת דאמרי' מקה"כ ואי נימא דלמפרע אינו יום נקי מדוע עולה לה, ומוכח דהוא דין סותר. והגרי"ז הוכיח כן משמעתין דמדמינן לטומאת התהום, ואי מעיקרא לא הי' טהרה, ה"ז כטבל במקוה ונמצא חסר דלא חשיב טוה"ת. ועמד בזה הקוה"ע שם דטומאת התהום הותרה ולא טהרת התהום, ויל"ד ולחלק בזה בין שומ"י כנגד יום דבזה כשחזרה וראתה הוא דין שמצטרף לזבה גדולה וכמש"כ רש"י בפסחים פא. ד"ה בשני שלה, ואין זה מדין סתירה, אכן בשמעתין הוא בשומ"י כנגד יום. וע"ע בזבחים כט. בפלוגתת רש"י ותוס' שם דתליא בזה. ובשלמ"י הובא מהגרז"ס לדמות מקצה"כ לשהי' במיעוט בתרא דכתב רש"י בחולין כט: דאע"ג דמה"ת רובו ככולו, מ"מ שהי' במיעוט בתרא ה"ז פוסל, וה"נ אע"ג דמקצה"כ מ"מ אם גמר שלא בנקיות אין כאן טהרה, וע"ז יקשה ג"כ ראיות הנ"ל דהוא מדין סתירה. ובהא דקאמר דר"י קאי כוותך הנה נתבאר לעיל ע"א דדינא דרב אינו מדין מקצה"כ אלא דזהו יומו, ולפ"ז הא דמייתי מר"י, י"ל דמייתי לעיקר היסוד דשייך שיום אחד יעלה לשני ימים , ונתעוררתי דלפ"ז אין הכרח דרב יסבור כר"י, די"ל דבדינא דר"י יסבור רב כחכמים, דהתם אין כאן דבר שמפסיק את היום, אבל מ"מ שפיר מייתי סייעתא לרב מר"י.

ובלשונות הראשונים (הובאו בקש"ק) מבואר דר"י מחשיב לי' תרי יומי, ועמש"כ לעיל מהרמב"ן והריטב"א במו"ק.

צריך לבאר האם פלוגתא דר"א וחכמים בנטמא ביום ל' תליא בפלוגתא דר"י וחכמים, ואב"ש וחכמים, ועמשנ"ת לעיל ו. מדברי המאירי דמבואר דדמי לזה, וק' מ"ט הש"ס לא מייתי לה, דהו"ל לאקשויי מהמשנה לק' טז. ע"ד רב, וכן לא אשכחן לר' יוסי דפליג התם, ולדברי הר"מ בפה"מ רפ"ג מבואר דכו"ע מודו לסברא דאמרי' מה"כ עי"ש, ועמד הקר"א ביסוד הקו', והעירוני א. לדברי ר"פ בדף ו. דסברת ר"א משום הטומאה היא מפסקת את הנזירות, כיון שהוא סותר לנזירות, א"כ לא דמי לר' יוסי, ועוד נתעוררתי דשאני הכא דבעינן לדין עולה לכאן ולכאן להחשיבו יום לזה ויום לזה, וכן בשבעה נקיים הוא יום טהור ויום טמא וכמשנ"ת בדף טו:, משא"כ בסתירת נזירות, א"צ להחשיבו יום טמא וצ"ע. ועוד צ"ב דלשיטת תוס' בדף ו: בנזירות מפורשת מודה ר"א דסותר שלשים יום ונאמר בו תן לו תורת נזיר.- ובעיקר הקו' מ"ט לא קאמר רב דאמר כר"א, י"ל א. דר"א שמותי הוא ב. ראיתי לתרץ דבגמ' לעיל ו' מתבאר דלבר פדא לא סבר ר"א מקצת היום ככולו, וכן עולה פשטות המסקנא שם, [וע"ע משנ"ת לעיל ע"א בתוד"ה אמר דלרב דעולה לכאן ולכאן אין דין להשלים לכתחילה מה"ת, ותיקשי דהתוס' בדף ו: כתבו שצריך להשלים לכתחילה מה"ת והתם בדעת ר"א].

**בתוד"ה** מאי כיום שלפניו לכאו' כוונתם כסברתם בע"א ד"ה וכן שנמשך אחר ימים שלפניו וביום א' ג"כ סגי, והעירוני דתיקשי בשבעה נקיים דהתם אדרבה יום שלפניו הי' נקי, וי"ל דמ"מ נמשך אחר יום שלפניו דצריך להיות נקי.

**בגמ'** תהום דזיבה התירו הר"מ פ"ה ממשכב ומושב ה"ט פסק כרבנן דר"י דמטמא למפרע, ובפ"ו מק"פ ה"ג פסק דפטורים מלעשות פסח שני, ועמדו בזה המהריק"ו בהל' ק"פ והלח"מ פ"ד מנזירות ה"ד ומבואר דקי"ל תהום דזיבה התירו, והוא דלא כפי' הרא"ש שכתב דמסקינן דלא הותר אלא טומאת התהום דמת, ובפ"ט מנזירות ה"ח כ' הר"מ שלא הותר טומאת התהום אלא למת אבל הרוג לא, והשיגו הראב"ד דממעטינן זיבה ולא הרוג, ובליקוטי הלכות פ' כיצד צולין לדף פא. בזב"ת כ' דהר"מ לשיטתו דהותר כל הטומאות, וכ"כ בליקוטי הלכות לק' פ"ט דף ס"ד בזב"ת ד"ה אלא, והביא שם דעת רש"י והר"ח כהר"מ.

**דף ט"ז ע"א**

**בגמ'** זבה גדולה וכו' לכאו' משכח"ל שראתה ביום א' ולא הפסיקה בטהרה, ולא עלה לה לשימור, וכל שלא הפסיקה בטהרה היא בחזקת רואה, ודוח"ל דזה גופא שינוייא דהש"ס בשופעת תלתא יומי.

**בגמ'** זבה גמורה דמייתא קרבן העירוני מדוע מקשי מהקרבן ולא מהטומאה, ובפסחים פא. לא קאמר דמייתא קרבן, ומדברי תוס' והרא"ש נראה דלא גרסי לה.

דנו האם קו' הגמ' היא גם בזב, ובחזו"א יו"ד סי' צ"ב ס"ק י"ח כתב דלכאו' דין הזב שוה לזבה כיון דילפינן מזבה, ולר"י לא מטמא אלא בהנך אוקימתות, וכתב אבל בהדיא מבואר בתו' שבת ל"ד ב' ד"ה ור"י, לפי שפי' שם התוספתא דלר"י מצטרף ראית יום ג' לקרבן אף שהפסיק תחלת היום וסוף היום, ועי' בפי' ר"ח וכו' וע"כ צ"ל דזב שאני וכו' עכ"ד, ובחי' רא"ל ח"ב סי' י"ג הוכיח מזבחים כג. תוד"ה טומאת דזב שוה לזבה. ויסוד הנידון דאי מדין יום שמור הא בזב אין דין שומ"י כנגד יום, אבל אי מדין רצופין הוא אף בזב, והגרי"ז ביאר באופ"א דבזבה תלה הכתוב בימים והוא דין יום טמא וכדברי הר"מ פ"ו מאיסו"ב ה"ט וכנ"ל, ובזה בעינן לעולה לכאן ולכאן, אבל זב שתלה הכתוב בראיות, ואין בו דין יום טמא, א"צ לדין עולה לכאן ולכאן, ועמש"כ כיו"ב לעיל טו: לענין ר"א דנטמא ביום ל'. והראו בזה חי' ר"פ הכהן דדן בזה לחלק בין זב לזבה וכמשנ"ת.

**ברש"י** ד"ה ורבי יוסי בדברי רש"י בשמעתין עי' בפי' רבינו אברהם מן ההר.

בריב"ן הביא ד' רש"י בפ' כיצד צולין דראתה בהש"מ הוא ספק יום ספק לילה ובדבר אברהם ח"א סי' ל"ד בהגה כתב דהדברים תמוהים דמאחר שהדבר ספק כיצד מביאה קרבן, וכ' שחכ"א ביאר ע"פ יסוד הדב"א שם בטעמא דבחו"ל אין סופרין ספה"ע שני ימים מספק, משום דספק אינה ספירה, וכתב דלפ"ז מוסבר יפה דכיון דאינה יודעת זמן הראי' אין כאן ספירת נקיים, ובעינן ספירת יום טהרה, והדב"א לא הסכים בביאור זה, וצל"ע דלכאו' יום א' אין זה דין ספירה, והכא בעינן יום א.

**בתוד"ה** זבה ואע"פ שלא טבלה בנדה עא: בתוד"ה הרואה כתבו דקאמר לר"י וכו' אינה סותרת לאחר טבילה, ואין זה סותר לדבריהם כאן, דהתוס' שם דנו לענין טומאת משכב ומושב, ובזה כל הנפ"מ הוא לאחר טבילה דקודם טבילה הרי מטמאה מו"מ, משא"כ הכא דנפ"מ לענין להצטרף ופשוט. ונפ"מ לדינא דלעת הרא"ש פ"ד דנדה (סי' א') דפולטת בשביעי אינה סותרת, האם מיירי קודם טבילה, כן דעת הב"י, והסד"ט סי' קצ"ח ס"ק מ"ד דן לחלוק ע"ז.

**בא"ד** דמשנה שלימה וכו' בנדה הוסיפו דא"כ המשנה שם דלא כר' יוסי, וצריך לבאר מ"ט לשיטתם אתיא כר' יוסי, והא סוף היום יעלה לשימור, ועי' בר"ש מדעסויא בנדה שם.

הובא לעיל החקירה בטעמייהו דחכמים דפליגי אדר"י האם הוא מדין סתירה, או משום שאינו נקי, ולדברי תוס' דפליגי בראתה בתחילת היום, האם סוף היום עולה לשימור, בודאי פלוגתייהו בדין נקי, דלא שייך כאן סתירה, דאדרבה סופו נקי.

**בא"ד** ואע"ג שלא טבלה בינתים מבואר דא"צ מעשה הגומר לדין מקצה"כ, ועי' מקדש דוד סי' מ"ח אות ד' שחקר בזה, ועי"ש מדברי השמ"ק בכריתות, ועמש"כ לעיל בסמוך, והארכנו בפ"ק בזה.

**בתוד"ה** ומשני לפי [שהם] מסובבים בטומאה וכו' ילהס"ת האם כוונתם דלא נאמר מקצה"כ אלא בתחילתו או בסופו ולא באמצעו, או"ד דהוא סב' מיוחדת במסובבים בטומאה, ובכמה דוכתי אשכחן דיש מקצה"כ אף באמצע היום, וכפשי"ת בעזה"י עוד בפ"ג, וראיתי לדון דכל ד' תוס' הוא בחידושא דר"י דעולה לכאן ולכאן, בזה בעינן תחילתו או סופו, אבל לדידן דגדר מקצה"כ דניהוג במקצת חשיב ניהוג בכולו מה לי תחילתו מ"ל סופו, וכ"ה מוכרח לדעת הרמב"ן בתוה"א (אות פב, נדפס במו"ק יט:) דלא אמרינן מקצה"כ אא"כ נהג מקצתו, ותיקשי דאינו נוהג בתחילת היום ואעפ"כ אמרי' מקצה"כ, וע"כ דניהוג במקצת קובע שֵם ניהוג לכל היום, וכיו"כ בימי משתה ושמחה ע"י ניהוג במקצת היום בשמחה קובע שמחה לכל היום. ומש"כ תוס' מקצת היום ככולו נתבאר לעיל דתלה הכתוב את הזבה בימים, ובעינן שתהא טמאה ג' ימים, וע"ז אמרינן מה"כ, ויל"ע להסוברים דבלילה לא אמרינן מקצה"כ מדוע בראתה בלילה היא טמאה, ובנדה עב. דריש מקרא דראתה בלילות טמאה.

**פרק שלישי**

**במשנה** מי שאמר הריני נזיר מגלח יום שלשים ואחד ואם גילח ליום שלשים יצא בפ"ק פליגי בר פדא ורב מתנה, דב"פ סבר דמה"ת סתם נזירות כ"ט יום, ומגלח ביום ל', ואינו יכול לגלח ביום כ"ט דלא אמרינן מקצה"כ, וחכמים תיקנו שיגלח ביום ל"א גזירה אטו אמר שלשים יום שלימין דבכה"ג אינו יכול לגלח ביום ל'. וחקר הגרי"ד האם מדרבנן אמרו דנזירות לכתחילה הוא ל' יום, או"ד דתקנ"ח לגלח ביום ל"א, והארכנו בפ"ק בראיות והנפ"מ בחקירה זו.

ולרב מתנה סתם נזירות שלשים יום, וסבר דמקצה"כ ע"כ אם גילח ביום שלשים יצא, ולכתחילה מגלח ביום ל"א, ומדברי תוס' לק' יט: ד"ה ה"ג (ב) מבואר דמה"ת המצוה לגלח ביום ל"א, דמצוה להשלים יום ל' בנזירות, אמנם לעיל טו. בתוד"ה אמר כ' תוס' דהוא מדרבנן אטו היכא דאמר שלימים, וכ"ה לק' נה: ד"ה ומדקדק הר"ם, וכן דעת הרא"ש לעיל ה:. ובחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד מנזירות הל"א (ד"ה והנה יעו"ש) כ' דבראשונים ובספרי מבואר דהוא מה"ת.

ולהמפרשים דהוא מדרבנן בזה ג"כ יש לחקור האם גדרו דנזירות הוא ל' יום שלימים או"ד דהוא דין לאחר הקרבנות ליום ל"א, ועמש"כ לעיל טו. בדברי התורע"א דבימים שמשלים לגידול שיער, בזה לכתחילה מגלח ביום ל', והרש"ש נחלק ע"ז, ונתבאר שם.

ובתורת הנזיר פ"ד ה"ב הקשה כיצד אמרו חכמים שמגלח ביום ל"א הרי עובר משום בל תאחר, ועי"ש תי', ונתבאר בפ"ק שם.

**במשנה** הריני נזיר שלשים יום אם גילח ליום שלשים לא יצא בגמ' לעיל ה: מקשינן מ"ט לא אמר מקצה"כ ומשני דאמר שלימין, ופי' תוס' דאע"ג דלא אמר שלימין מ"מ כוונתו לשלימין מדהזכיר מנין ימים, ואי אין כוונתו לשלימין לא הי' לו לומר מנין ימים דממילא הוא שלשים יום כסתם נזירות, וברא"ש שם הביא ב' גירסאות אי מיירי דאמר שלימים, ובדעת רש"י שם כתב הליקוטי הלכות דנראה דאמר שלימין, ובדעת הר"מ כ' הקר"א ומרן רי"ז הלוי דבנזירות מפורשת לא אמרינן מקצה"כ, ואע"פ שלא אמר שלימין, ונתבאר כ"ז בפ"ק.

**במשנה** מי שנזר שתי נזירות מגלח את הראשונה יום שלשים ואחד עמש"כ בסי' א' בארוכה קו' המנ"ח מצוה שס"ח כיצד מותר לגלח הא קי"ל תגלחת לא מעכבא, וכיון שהביא קרבן חל עליו נזירות שני'.- וע"ע מש"כ לעיל יג: ברש"י במשנה דס"ל דאינו מגלח בינתים, ולא תיקשי ממשנתינו.

**במשנה** ואת השני' יום ששים ואחד ואם גילח את הראשונה וכו' לעיל דף י"ג כתבנו להוכיח ממשנתינו דכ"ז שלא גילח על נזירות הראשונה לא חיילא נזירות שני', דאל"כ הא מאחר שמה"ת חיילא נזירות שני' ביום ל' מדוע לא יגלח ביום ששים, וכ"ה בתוספתא סופ"ב.

**במשנה** וזו עדות העיד רב פפייס עמש"כ לעיל ו: בסוה"ע דאיכא תנא דפליג על עדות זו, דס"ל דסתם נזירות שלשים יום ולא אמרי' מקצה"כ, ולדבריו בנזירות סתם אם גילח ביום ל' לא יצא.

**במשנה** שיום של שלשים עולה לו מן המנין וכ' התוס' דלרב מתנא עולה לשני המנינים ולבר פדא עולה למנין שני, ובגמ' בדף ו. קאמר בר פדא דמהא דעולה מן המנין מוכח דסתם נזירות כ"ט יום, דאי סתם נזירות ל' יום לא הי' עולה לשני המנינים, ועי' לעיל טו. תוד"ה וכן שכתבו דלא תליא בחידושא דרב דיום שלשים עולה לכאן ולכאן, ועמשנ"ת שם.

**במשנה** מי שאמר הריני נזיר וכו' יש לפנינו ד' בבות א. נזירות סתם ונטמא ביום שלשים. ב. נזירות מפורשת שלשים ונטמא ביום שלשים ג. נזירות מפורשת ק' יום ונטמא ביום ק' ד. נזירות מפורשת ק' יום ונטמא ביום ק"א. ונחלקו ר"א וחכמים בג' בבות, ולדברי תוס' [לדעת רב מתנא] שתים מה"ת ואחת מדברי סופרים, ולהר"מ כולם מה"ת.

**במשנה** מי שאמר הריני נזיר נטמא יום שלשים סותר את הכל וכ' תוס' דלרב מתנא סותר מה"ת ומביא קרבן טומאה ולב"פ סותר מדרבנן ואינו מביא קרבן טומאה.

ורבי אליעזר אמר אינו סותר אלא שבעה, ופי' תוס' דלבר פדא ר"א סבר דלא גזרינן ורב מתנא סבר אליבא דר"א דמקצה"כ, ורבנן סברי דלא אמרי' מקצה"כ אא"כ הביא קרבנותיו, ובדף ו. נתבאר בשני דרכים א. דרבנן סברי דרק ע"י מעשה הגומר את מקצת היום אמרי' מקצה"כ, ור"א סבר דא"צ מעשה הגומר ב. דחכמים סברי דכיון דנטמא בסופו בטל מקצת היום דנמצא דהוא יום טמא, ור"א סבר דמאחר שמקצתו הי' טהור אינו סותר. ודמיא לפלוגתא דר"י וחכמים דלעיל סופ"ב, וכבר עמד בזה הקר"א מ"ט הגמ' בסופ"ב לא מייתי מפלוגתא דר"א וחכמים, ועמשנ"ת שם.

הרמב"ם בפה"מ פי' בטעמא דחכמים סותר את הכל דהוא כשיטתם להלן [בבבא ד'] בנטמא ביום ל"א דסותר שלשים וה"נ סותר את הכל והיינו שלשים, וצ"ע מסוגיית הגמ' לעיל ו. דמותיב מינה לבר פדא, והא להר"מ הוא כדין נטמא ביום ל"א, ועמש"כ לעיל ו. דלו"ד הר"מ בפה"מ הי' מקו"ל דהכא הוא דין סותר את הכל ולא סותר שלשים ועי"ש הנפ"מ בזה, אבל הר"מ דפי' דהיינו הך תיקשי.- ומדברי הר"מ מבואר דחכמים ג"כ מודו דאמרי' מקצה"כ, ובדין הי' דלא יסתור, והא דסותר הוא דלא גרע מיום ל"א שהוא יום הבאת קרבנותיו, וכמו שביאר כ"ז בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד הל"א (ד"ה והנה לכל), וצל"ע בדברי רבינו חיים הלוי פ"ד מבאמ"ק הל"ו (ד"ה ולפי"ז) דנראה דלמד בדעת הרמב"ם כשיטת תוס' דנטמא ביום ל' סותר את עיקר הנזירות, ולא מדין הבאת קרבנותיו עיש"ה.

ובדברי ר"א שסותר שבעה תניא בתוספתא פ"ב ה"ח דהוא חוץ מימי טומאתו, וערש"י לעיל ו: ומשנ"ת שם.

**במשנה** הריני נזיר שלשים יום נטמא יום שלשים סותר את הכל ופי' תוס' דלבר פדא כיון דאמר שלשים ה"ז שלשים שלימים, דאל"כ מדוע אמר שלשים. ועמש"כ לעיל בהריני נזיר שלשים יום אם גילח ליום שלושים לא יצא, אי מיירי באמר שלימים, וה"נ תליא בפלוגתא זו.- העירו דאכתי יש נפ"מ בין ר"א לחכמים. דלחכמים דסותר נזירותו צריך שוב לנהוג שלימים, אבל לר"א דהוא מדין תן לו תורת נזיר א"צ לנהוג שלימים, אלא כדין סתם נזירות, ובחזו"א סי' קל"ז ס"ק ה' סידר דינים העולים ממשנתינו, וכתב (בד"ה ולר') לדון לר"א דסותר מדין תן לו תורת נזיר סגי בכ"ט יום לבר פדא ולא גזרו שיגלח בים ל"א, דאין כאן גזירה אטו שלימין, כיון דהתורה רמתה עלי', וכ' דמדלא פליג ר"א דסותר כ"ט משמע דסותר ל' מדרבנן, וצ"ב דמ"מ נפ"מ האם צריך לנהוג שלימין וכמשנ"ת.

**במשנה** הריני נזיר מאה יום נטמא יום מאה סותר את הכל בפשוטו חכמים לטעמייהו [בבבא א, ב] בנטמא יום שלשים סותר את הכל, ולפמשנ"ת שם מדברי הר"מ דטעמייהו דחכמים משום דהו"ל כנטמא ביום ל"א, א"כ הכא הרי בנטמא ביום ק"א אינו סותר אלא שלשים, וי"ל דמיירי שאמר שלימים וכמשנ"ת [בבבא ב'] בדינא דהריני נזיר שלשים יום, ובחי' מרן רי"ז הלוי הוכיח מזה דשיטת הרמב"ם דבנזירות מפורשת לא אמרי' מקצה"כ, וראיתי לבאר דהא דלא ניח"ל להגרי"ז לאוקמי דאמר שלימים וכדברי תוס', משום דבשלמא לתוס' לחכמים לעולם סותר הכל, ע"כ לא קתני במילתייהו שלימים, ואע"ג דלר"א דסותר שלשים הוא רק באמר שלימים, מ"מ התנא לא נקט דאמר שלימים משם דלחכמים אין חילוק בזה, אבל להר"מ דלחכמים אם לא אמר שלימים אינו סותר כיון דמקצה"כ, הו"ל לפרושי במילתייהו דאמר שלימים. ובר"מ בפה"מ כתב דבבא זו [בבא ג'] ובבא דלעיל בהריני נזיר שלשים יום [בבא ב'] חדא דינא הוא, ומתבאר היטב לב' הדרכים.

**במשנה** רא"א אינו סותר אלא שלשים מפרשינן בגמ' לעיל ו: בטעמא דר"א דכתיב וזאת תורת הנזיר וגו' התורה אמרה ביום מלאת תן לו תורת נזיר, והנה אי מיירי באמר ק' שלימים, א"כ בדין הי' שיסתור הכל ונתחדשה הלכה דאינו סותר אלא שלשים, [כ"כ תוס' בשמעתין ולעיל ו: ד"ה אמר] ואי מיירי שלא אמר שלימים, א"כ אדרבה בדין הי' לר"א דלא יסתור אלא שבעה וכדין נטמא ביום ל', ובשלמא לדעת הראשונים וכפי שנקט הגרי"ז בדעת הר"מ דבנזירות מפורשת לא אמרי' מקצה"כ, א"כ ה"נ בדין הי' שיסתור הכל, ונתחדשה הלכה שאינו סותר אלא שלשים, אבל לשיטת תוס' דאף בנזירות מפורשת אמרי' מקצה"כ, צריך לבאר מ"ט סותר ל', ופי' תוס' בשם מהר"ף דהוא גזה"כ דבנזירות מפורשת יסתור שלשים. ולדברי תוס' נמצא שיש במשנה שני מחלוקות בין ר"א לחכמים בדאורייתא א. בנטמא ביום השלמת נזרו דלחכמים סותר הכל ולר"א אינו סותר דאמרי' מקצה"כ ב. באמר שלימים ונטמא ביום אחרון דלר"א סותר שלשים מקרא דתן לו תורת נזיר, ורבנן לא דרשו דרשא זו, ועוד פליגי בדרבנן האם גזרו ביום ק"א שיסתור שלשים, אבל לדברי הר"מ וכפשנ"ת להלן פליגי האם קרא דתן לו תורת נזיר מיירי על יום אחרון של הנזירות או יום שלאחר מלאת.

**במשנה** נטמא יום מאה ואחד סותר שלשים פי' תוס' בשמעתין ולעיל ו. דהוא מדרבנן, ולפ"ז אינו מביא קרבן טומאה וכדין נטמא ביום ל' לבר פדא. ודעת הר"מ פ"ו מנזירות ה"ד דהוא מה"ת, ופי' הקר"א והברכת ראש בדף ו. והגרי"ז דחכמים ג"כ ילפי תן לו תורת נזיר, ומוקי לה בנטמא ביום הבאת קרבנותיו, ובחזו"א סי' ק"מ ס"ק א' כתב דרבנן סברי דמביא קרבן טומאה ומגלח וממילא סותר ל' כדין גלחוהו לסטים, אבל אין דין סתירה לאחר מלאת, [ויעויין בתורי"ד ובמאירי שמבואר כן] ור"א ג"כ מודה דמביא קרבן ומגלח, אלא סבר שא"צ למנות ל', ובירושלמי סוף ה"ה איתא דלר"א אינו מביא קרבן טומאה עי"ש, ולדרכו דהחזו"א נמצא דמונה ל' מיום התגלחת, אבל לדברי האחרונים הוא מיום הבאת קרבנות טומאה. וכ' דה"ה נתגלח ביום ק"א פליגי ר"א וחכמים האם סותר ל', וכ"ה בס"ק י' (ד"ה ר"מ פ"ו). וצע"ט דמנלן לחכמים לחדש דין זה ביום ק"א ולא ביום ק"ב, הא תרוייהו לאחר מלאת, וביותר נתעוררתי דהרי מגלח תגלחת טומאה ביום ק"ז וא"כ הוא לאחר מלאת, וע"ז י"ל דמאחר שנטמא ביום ק"א נמצא דעדיין יש לו יום הבאת קרבנותיו, וצ"ל דהוא סב' דביום שדינו להביא קרבן, אם נטמא חייב קרבן טומאה.

ולפ"ז בכל נטמא ביום ל"א ה"ט דסותר ל' דמאחר דמגלח תגלחת טומאה א"כ דין הוא שסותר ל' מחמת התגלחת, וכ"ה בריב"ן בע"ב באות ב' ובתורי"ד.

**במשנה** רא"א אינו סותר אלא שבעה ופי' תוס' דר"א לא גזר, דלשיטתו ביום ל"א ג"כ אינו סותר, ולדעת הר"מ דהוא מה"ת, ר"א לטעמי' דדריש תן לו תורת נזיר בנטמא ביום מלאת ולא לאחר מלאת.

ונמצא דלר"א מביא קרבן טומאה ואינו סותר ימי נזרו, וכמש"כ החזו"א דלר"א מביא קרבן טומאה, ולדרכו דהחזו"א הנ"ל עולה כן אף לחכמים דאין כאן סתירת נזרו ומביא קרבן טומאה, ולא דמי למשנה הסמוכה דבימים הראשונים שאינו סותר אינו מביא קרבן טומאה, וברש"י לעיל ו: ד"ה ואי כתב תרי לישני אי לר"א מביא קרבן טומאה, וראיתי להעיר דאי מביא קרבן טומאה א"כ סותר י"ד יום דמתחילה סופר ז' ומגלח תגלחת טומאה, ואח"כ סותר עוד ז' לגדל שיער לתגלחת טהרו.- ובדברי רש"י כאן שכתב שסותר שבעה משום גידול שיער אזיל להפירוש לעיל ו: דמביא קרבן דאל"כ הרי אינו מגלח, שו"ר בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א דמרן הגרי"ז בהיותו בחו"ל אמר דלר"א מביא קרבן טומאה ומגלח, וכשעלה לירושלים חזר בו ואמר דאינו מביא קרבנות אלא מגלח, וצ"ע דלק' יז: יח. אמרינן דהא בהא תליא.

והנה שני דינים לא נשנו במשנה א. נטמא ביום ל"א, ובתוס' בע"ב ד"ה נטמא כתבו דלחכמים סותר מדרבנן, והרע"א בגלהש"ס ציין לעי' לעיל ו' ע"א תד"ה נטמא, ושם ג"כ כתבו תוס' דסותר, וציין עוד לדף יד ע"ב ד"ה לוקה, ושם כתבו שאינו סותר. ולדעת הר"מ באמר הריני נזיר ל' יום, דבזה יום ל"א הוא יום הבאת קרבנותיו סותר ל' מה"ת, אבל באמר הריני נזיר דבזה יום ל' הוא יום הבאת קרבנותיו וכמשנ"ת מדברי הר"מ בפה"מ, א"כ ביום ל"א לא יסתור, ובחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד מנזירות הל"א בסו"ד הביא שיטה בדף ו' שהביא תוספתא דבסתם נזירות אם נטמא ביום ל"א סותר את הכל כמו בנטמא ביום שלשים, והק' הגרי"ז דזה סותר לדברי הר"מ דביום ל' הוא יום הבאת קרבנותיו, א"כ ביום ל"א לא יהא דין זה, וצידד דהר"מ לא גריס לה בתוספתא, ועוד כ' די"ל דכיון דהדין לגלח לכתחילה ביום ל"א הוא מה"ת, אשר ע"כ יום ל"א חשיב יום הבאת קרבנותיו, ובמאירי במשנתינו מבואר בדרכו של הר"מ דבנזירות סתם ונטמא ביום ל"א סותר מה"ת. ובכ' הגרי"ז כ' דלבר פדא דסתם נזירות כ"ט יום, א"כ יום ל' הוא יום הבאת קרבנותיו, וביום ל"א לא יסתור, וכתב דלפ"ז אשכחנא נפ"מ בפלוגתת ב"פ ורב מתנא, וברש"י וברא"ש בדף ה: טרחו למצוא נפ"מ, והנפ"מ א' שכתב הרא"ש שם לא שייך להר"מ וכמשנ"ת שם.

ב. נטמא ביום ק"ב, ובתוס' בע"ב ד"ה נטמא כ' דלכו"ע אינו סותר אלא שבעה, ונתבאר לעיל יד: דלדעת הר"מ פ"ו ה"ה פליגי בזה רב ושמואל, ולשמואל סותר, דלשמואל לאחר מלאת ג"כ סותר, ונתבאר שם דיסתור שלשים וכדין יום ק"א דקתני סותר שלשים.

**דף ט"ז ע"ב**

בהגה"ה בסה"ד וכן דרשא דקרא דמן הימים הראשונים וכו' בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א בדף יח. דן דה"ה הדרשא דבעינן ימים ראשונים לא דרשינן בנזירות מועלת וצ"ע.

**טומאת בית הקברות**

**במשנה** מי שנזר והוא בבית הקברות וכו' בתוס' מבואר דטומאת בית הקברות הוא טומאה שהנזיר מגלח עלי' ומביא קרבן טומאה, אלא דבנזר והוא בבית הקברות אינו מביא קרבן טומאה, וברמב"ם בפירושו ובחיבורו פ"ו מנזירות ה"ח מבואר דטומאת בית הקברות היא טומאה שאין הנזיר מגלח עלי', וכתב הכס"מ דהוא כדתנן לק' נד. דגולל ודופק הם מהדברים שאין הנזיר מגלח עליהן, ולדבריו לא מיירי בטומאת קבר, אלא בטומאת גולל ודופק, [ותמהו ע"ד דהא בגמ' בדף יז. איתא דנזיר בקבר לוקה וכן פסק הר"מ בפ"ה הי"ט, ואי בית הקברות הוא גולל ודופק הרי כהן אינו לוקה ע"ז כמש"כ הר"מ פ"ג מאבל, וא"כ ה"ה נזיר לא ילקה ע"ז] וכן דעת הראב"ד פי"ב מטו"מ ה"ו דקבר הוא טומאה שאין הנזיר מגלח, וע"ע מנ"ח מצוה רס"ג [כא], ובספר חידושי רבינו חיים הלוי פ"ז מטומאת מת ה"ד (ד"ה והנה לדעת) כתב אכן זה מבואר מהא דפסק הרמב"ם בפ"ו מה' נזירות דנזיר שנטמא בבית הקברות אינו מגלח על טומאת קבר, ובג' חזו"א כ' תמוה מאד בודאי קבר סתום הוא בכלל מת עצמו והנזיר מגלח עליו כו' ואנן תנן ט"ז ב' מי שנזר והוא בביה"ק כו' ועוד אם אין הנזיר מגלח עלי' הרי אין חייבין עליה על ביאת מקדש ובקרא דקבר סתום כתיב כרת על ביאת מקדש ועי"ש, ובתויו"ט פ"ז מ"ג כתב דבית הקברות היא טומאה שאין הנזיר מגלח, ויעויין ברש"ש לק' נד. משכ"ב. ויסוד הנידון בזה האם טומאת קבר היא טומאה מחודשת של קבר, ואין זה עצמו של מת, ואין הנזיר מגלח אלא על עצמו של מת, או"ד דהוא טומאה ע"י המת, ועי' משנת ר"א טהרות סי' ל"ו אות ו', ז' מש"כ בחקירה זו, והנפ"מ לענין נזיר מגלח. ובדעת הראב"ד כ' הלח"מ פ"ו מנזירות סוף ה"י דס"ל כדעת תוס' דהוא טומאה שהנזיר מגלח, ופי' כן דברי הראב"ד בהשגות שם, ומקשים דבראב"ד פי"ב מטו"מ ה"ו מבואר דקבר הוא טומאה שאין הנזיר מגלח עי"ש.

והנה לדעת הרמב"ם דבית הקברות הוא טומאה שאין הנזיר מגלח עלי', וע"ז קתני דיצא ונכנס מביא קרבן טומאה, מבואר דאע"ג דהוא בימי טומאתו אם נטמא מביא קרבן טומאה, וכתבנו לעיל יד: לתמוה ע"ד החזו"א סי' ק"מ ס"ק ז' דבנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח ג"כ אינו סותר לר"ל קסבר דבימי צרעתו אינו סותר, ולהמבואר בר"מ בפה"מ דאותן הימים ג"כ עולים לו ניחא, אבל הר"מ בחיבורו כתב דאינם עולים, [ודבריו בפירושו צ"ע טובא דמאחר דס"ל דימים שהוא בבית הקברות עולה לנזרו, מדוע בנזר בבה"ק אינם עולין מן המנין, ויל"ד עפ"ד הגרי"ז בסו"ד דטמא מתחילת מנינו לא חל נזירות טהרה, והוא חסרון בחלות הנזירות] וראיתי לדון ולחלק דדברי ר"ל שם הם לענין סתירה, אבל מודה דמביא קרבן [ועמשנ"ת שם] ובמשנתינו מיירי לענין קרבן, ומודה ר"ל דמביא, וזה תליא בביאור משנתינו דבכס"מ פ"ו ה"ו פי' דפלוגתא דמשנתינו הוא לעינן סתירה, וא"כ מיירי הכא לענין סתירה, אבל לפמש"כ הבית הלוי ח"א סי' נ"א וכעי"ז בנצי"ב דלכו"ע אינו סותר, ומשנתינו לענין קרבן טומאה א"ש, והר"מ כשיטתו שהסתירה והקרבן לאו הא בהא תליא. וע"ע בתוספתא פ"ה ה"א דמבואר דבנטמא בימים שאינם עולים מביא קרבן טומאה, ומשמע אף בימי צרעתו.

יל"ע מ"ט קתני מתני' נזיר בבית הקברות דהוא עובר עבירה, והו"ל למיתני טמא שנזר, דלטמא אין איסור לידור וכמשנ"ת לק' יט:, ובפשוטו י"ל משום דבסיפא פליגי אם מביא קרבן טומאה, וקתני יצא ונכנס ע"כ קתני בית הקברות, אמנם לשיטת הר"מ דבה"ק הוא טומאה שאין הנזיר מגלח ומיירי שנטמא במת ק', וי"ל דקמ"ל אע"ג שהוא בבה"ק חיילא הנזירות, ועי' להלן בגמ' דיש שפי' בדעת רש"י דפלוגתא דריו"ח ור"ל בנזיר בבה"ק הוא דוקא כשנזר כשהוא בבה"ק ולא בטמא שנזר.

**במשנה** אפי' היה שם ל' יום לא נתפרש מה הרבותא בזה, שו"ר בשמ"ק בשם ה"ר עזריאל וז"ל דסד"א דכיון דשהה ימים הראויים לנזירות יביא קרבן טומאה אפ"ה אין עולין מן המנין עכ"ד, ועי' היטב בתורי"ד.

**במשנה** אין עולין לו מן המנין לדברי תוס' דבה"ק הוא טומאה שהנזיר מגלח צ"ב מאי קמ"ל שאין עולים מן המנין, ונתקשו בזה התוס', אבל להר"מ קמ"ל דאע"ג דאינו סותר אינו עולה מן המנין, ולדברי הר"מ בפה"מ בנטמא לאחר שנדר הוא עולה מן המנין, ויעויין בלח"מ פ"ו מנזירות ה"י שעמד ע"ד הר"מ בפה"מ, וכתב דהעיקר כדבריו בחיבורו שאין עולה מן המנין, ועי"ש עוד.- ועיקר ד' הר"מ דטומאת בה"ק הוא טומאה שאין הנזיר מגלח ועולה לו, אזיל הר"מ לשיטתו בפה"מ לק' נד: דפי' דרק ימי צרעתו אין עולים לו, אבל התוס' שם ד"ה ואינו כ' דכל השנויים שם שאין הנזיר מגלח אינו עולה מן המנין, ומדברי רש"י שם מבואר כהר"מ וכמש"כ המרומי שדה בשמעתין.

**במשנה** יצא ונכנס עולין לו מן המנין התוס' פי' דעולה לענין שאח"כ נכנס ה"ז סותר ומביא קרבן טומאה, והר"מ בפה"מ פי' כפשוטו שעולה מן המנין, ולהר"מ בחיבורו הפי' דעולה מן המנין היינו שאם חזר ונכנס אינו סותר, כיון דהיא טומאה שאין הנזיר מגלח, ואזדו לטעמיהו וכפשנ"ת להלן דלתוס' בעינן שיעלה מן המנין כדי שיביא קרבן טומאה, אבל להר"מ א"צ לזה וא"כ לא הו"מ לפרושי כתוס', ובהכרח מפרש דעולה לו לגמרי וכשיטתו דטומאת בה"ק היא טומאה שאין הנזיר מגלח, וזהו מקורו שאין הנזיר מגלח על בה"ק, ואשה"ט הא דתנן נזיר בבה"ק ולא טמא שנזר, לא מיבעיא לפה"מ דקמ"ל דבתחילה אינו עולה ולבסוף עולה, ואף לחיבורו קתני לה דיצא ונכנס לבה"ק לא סתר מנינו.

**הבאת קרבן טומאה בימים הראשונים, והאם הסתירה והקרבן הא בהא תליא**

**במשנה** רא"א לא בו ביום ופי' תוס' אם נכנס בו ביום שנטהר אין מביא קרבן טומאה, וברמב"ם פ"ו מנזירות ה"ו כתב נטמא ביום שנדר או בשני אינו סותר אלא משלים עליהם אחר שיביא קרבנו שנ' והימים הראשונים יפלו עד שיהיו שם שני ימים ראשונים, וכ' הכס"מ בפי' א' דסובר הר"מ דחכמים ג"כ מודו לדרשא זו, אלא דחכמים דרשו לי' רק בנזיר טהור שנטמא, ור"א דריש לי' אף לנזיר טמא, וצ"ע דהשמיט הר"מ טמא שנזר שא"צ ימים ראשונים, ועי' להלן. ובפי' הב' כתב דהר"מ פוסק הלכה כר"א וכדבריו בפה"מ, והקשה דא"כ הי' לו להביא דין דימים אחרונים. ובלח"מ האריך להחזיק בתי' בתרא דהכס"מ, וע"ד קו' הכס"מ כ' דהר"מ פסק כר"א בימים הראשונים ולא בימים האחרונים, ועמד ע"ד הכס"מ שכתב שהר"מ השמיט דינא דר"א בימים אחרונים, דטפי הו"ל לאקשויי דהר"מ פסק בהלכה ג' נטמא ביום מלאת סותר הכל, ובעיקר קו' הכס"מ מ"ש ימים אחרונים י"ל דהר"מ לשיטתו דביום ק"א סותר, א"כ כל שנטמא ביום ק' יש לו ימים אחרונים דהיינו יום ק' ויום ק"א [ויעויין כ' הגרי"ז לעיל ה: בהא דמשני הש"ס לבר פדא כיון דאיכא יום תלתין וכו' דהיינו דיום הבאת קרבנותיו הוא מכלל נזרו] ויל"ד למה שדן הגרי"ז בספרו בפ"ד סוף הל"א בסתם נזירות האם יום ל"א הוא יום הבאת קרבנותיו וסותר להר"מ עי"ש, ואי נימא דאינו סותר, א"כ בנטמא ביום ל' אין כאן ימים אחרונים, וי"ל דאין נפ"מ דבלא"ה סותר ל' יום. - ובבית הלוי ח"א סי' נ"א כתב בדעת הר"מ דס"ל דפלוגתא דר"א וחכמים הוא לענין קרבן טומאה, ור"א סבר שפטור מן הקרבן, ופסק הר"מ כחכמים דחייב בקרבן, ולענין סתירה כו"ע מודו דליכא, וע"ע בנצי"ב בדרך זו.

ונמצא דפליגי תוס' והר"מ, דעת תוס' דלת"ק נטמא ביום הראשון סותר ומביא קרבן טומאה, ור"א סבר דאינו סותר ולא מביא קרבן טומאה, ומשמע דס"ל דהא בהא תליא, ולדבריהם הרי זהו כוונת התנא עולים מן המנין לענין שסותר והיינו דאין קרבן אא"כ עולה מן המנין, ודעת הר"מ דאפשר לחלק בין הקרבנות לטומאה, ולפי' קמא דהכס"מ זהו דעת חכמים, ולפי' בתרא זהו דעת ר"א וקי"ל כוותי', ולחכמים י"ל דא"א להפריד זה מזה, ולפי' קמא בכס"מ עולה דטמא שנזר ונטהר ונטמא בו ביום ה"ז סותר, אבל טהור שנזר ונטמא בו ביום אינו סותר, וכן נראה בר"מ שם ה"י שכתב ואם נטמא שם אחר שנכנס באחת מן הטומאות שהנזיר מגלח עליהן מביא קרבן טומאה וסותר הימים הקודמין ומגלח תגלחת טומאה עכ"ד, ומסתימת דבריו נראה דדבריו סובבים על נטמא ביום שביעי או שמיני, והרי אין לו ימים ראשונים, ומ"ט סותר את הקודמים, ולהכס"מ דטמא שנדר ונטהר ונטמא סותר אע"פ שאין לו ימים ראשונים אשה"ט, והטעם לא נתפרש, [ועי' בעמק הנצי"ב פ' נשא פיסקא קל"א ובקה"י סי' י"ח מש"כ לבאר דמצטרף ימים טמאים לימים ראשונים [וכ' הקה"י דכ"ז בטומאה שאין הנזיר מגלח] דאין הלכה דיפלו ימים, אלא שיהא בתוך עובי הנזירות (וע"ע להלן יט.)- ומהא דקתני במשנה ד' ר"א בטמא שנזר משמע כדברי הכס"מ] וא"ש מה שנתקשינו לעיל דהר"מ השמיט הדין דטמא שנזר א"צ ימים ראשונים, ולהמבואר א"ש דהר"מ הביא דין זה כאן. ולתי' ב' דהכס"מ וכדעת הלח"מ אין מקור לכ"ז, ולפ"ז צ"ל בר"מ בהלכה י' דמיירי ביום תשיעי, וכמש"כ החזו"א סי' קל"ט ס"ק ה' וכ"מ מדכתב סותר **הימים** הקודמין משמע שיש לו ימים.- עי' היטב בירושלמי בהלכה ה' בדברי שמואל דמבואר דפליגי לענין קרבן.

ובתורע"א (אות כב) הביא פלוגתת תוס' והרמב"ם בנטמא אחר יום מלאת האם מביא קרבן טומאה, דדעת תוס' שאינו מביא, ופי' הרע"א דכיון שאינו סותר מן התורה אינו מביא קרבן טומאה, ודעת הרמב"ם דנטמא ביום ל"א סותר ל' ומביא קרבן טומאה, ונתבאר בריש פרקין ב' דרכים בדעת הר"מ, דרך א. שנקטו כמה אחרונים דביום ל"א יש דין סתירה שלמדנו מתן לו תורת נזיר ב. דרכו של החזו"א סי' ק"מ ס"ק א', והובא כן מדברי תורי"ד ומאירי דנטמא לאחר מלאת חייב קרבן טומאה, ומאחר שחייב קרבן טומאה ומגלח תגלחת טומאה ממילא סותר ל' יום לגידול שער, ולדרך זו מתבאר היטב הר"מ לשיטתו דדין הסתירה ודין הטומאה לאו הא בהא תליא, והתוס' לשיטתם דהא בהא תליא ס"ל דאין הבאת קרבנות לאחר מלאת נזרו, כיון שאין בהם דין סתירה. ויעויין בחזו"א שם ס"ק ב' דמתבאר כ"ז.

וביסוד הפלוגתא י"ל דאם הקרבן על עון טומאה לא תליא בסתירה אבל אי למיחל נזירות טהרה, וי"ל דרק כשנפלו הימים יש דין למיחל נזירות טהרה, שיצא מהנזירות טהרה, ועמשנ"ת לק' יח. בגדר הבאת קרבנות טומאה.

ובליקוטי הלכות בזב"ת כ' ע"ד הר"מ ודע דמוכח שם מדבריו בהדיא דהא דבעינן דוקא שיהיו ימים ראשונים הוא רק לענין סתירה דאל"ה אינו סותר אבל קרבנות טומאה לכו"ע צריך להביא בכל גווני והוא דבר חדש ועיין בירושלמי פ"ג ה"ה בסופו מוכח בהדיא דכיון דאינו סותר כ"ש דאינו מביא קרבן טומאה וצ"ע עכ"ד. וראיתי להעיר מירושלמי פ"ט ה"א דמספק"ל בעבד שכופהו רבו לנזירות ונטמא האם סותר והאם מביא קרבן טומאה, ומשמע שם דלאו הא בהא תליא.

ובכתבי הגרי"ז הקשה למ"ל קרא בדף יח. דנזיר בקבר אינו מביא קרבן טומאה, תיפו"ל דליכא סתירה, ותיקשי לדעת תוס' דהא בהא תליא ושמא מהתם ילפינן ד"ז, עוד ראיתי לתרץ דילפינן מהתם שאין תגלחת וכדפשיט הגמ' משם בעיא דר"א האם טעון תגלחת.

והנה תנן לק' מז. כה"ג ונזיר שפגעו במת מצוה רא"א יטמא כהן ואל יטמא נזיר שזה מביא קרבן על טומאתו וזה אינו מביא, והר"מ בפ"ז מנזירות הי"ג כתב דיטמא נזיר אע"פ שסותר ומביא קרבן על טומאתו, והעיר א' מבני החבורה נ"י דבמשנה לא הו"מ ר"א למימר שנזיר חמור שסותר את הקודמין, דא"כ בנזיר ביום הראשון שאינו סותר בזה יטמא כהן, ואין הדין כן, ע"כ קאמר הטעם משום קרבן, אבל הר"מ דפסק דמטמא כהן, כ' רבותא דאע"פ שהנזיר סותר ימי נזרו בימים שסותר בהם, זאת ועוד אחרת, דהנה מד' הר"מ נראה דמה שאמרו מביא קרבן על טומאתו משמע שבפועל מביא וכמש"כ הרש"ש בדף ס"ב, אבל מדברי תוס' שם נראה דהוא הוכחה לקדושתו, וכמש"כ בכ' הגרי"ז בדף מח. בשם הגרי"ד, ואזדו לטעמי' דהתוס' לא מצו לפרושי דבפועל מביא דהא ביום הראשון אינו מביא, ע"כ פי' דהוא הוכחה על קדושתו, אבל להר"מ שפיר י"ל דבפועל מביא קרבן [ואכתי ילה"ע דבטמא שנזר בזה אין מעלה לנזיר] והדברים נפלאים.

ויש לתמוה לדברי הר"מ דבימים הראשונים אע"פ שאינו סותר מ"מ מביא קרבן טומאה, וק' דמאחר שמביא קרבן טומאה ומגלח א"כ יסתור מדין גידול שער, ומדוע הוצרך ר"א לעיל ו: דרשא דתן לו תורת נזיר תיפו"ל דיסתור מדין גידול שער, וכיו"ב מקשים בדברי הר"מ גופי' דבנטמא ביום שנדר אינו סותר אלא משלים עליהם, מדוע לא יסתור מדין גידול שער, דהרי צריך לגלח, ובפ"ב הארכנו בס"ד די"ל דדעת הר"מ שא"צ למנות ל' יום לגידול שער, והר"מ לשיטתו בדין המשנה בדף לט. בגילחוהו לסטים דהוא דין סותר עי"ש, ובתגלחת טומאה אין דין סותר, ועי' קר"א לק' יט: שעמד בעיקר הערה זו. ויל"ד כמה נפ"מ א. בנזיר ממורט דפסק הר"מ בפ"ח מנזירות ה"ה שא"צ להעביר תער על ראשו, ואע"ג דדברי הר"מ הם בתגלחת טהרה מ"מ כ' החזו"א סי' ק"מ ס"ק י"א דה"ה בתגלחת טומאה, אכן דברינו הם בדעת ר"א, ור"א סבר בדף מו: כב"ש שאין לו תקנה, ב. למש"כ המנ"ח מצוה שע"ז [ו] דכשם שתגלחת טהרה לא מעכבא כך תגלחת טומאה, א"כ משכח"ל שלא גילח, אכן הקר"א בדף נז: והחזו"א סי' ק"מ ס"ק י"א נקטו דתגלחת טומאה מעכבת, ובהערות על המנ"ח ציינו לדברי הר"מ פ"ט הט"ו ופ"י ה"ט דתגלחת טומאה אינה מעכבת, ובזה ג"כ יקשה דר"א סבר לק' מז. דתגלחת טהרה מעכבת, וכתב הליקוטי הלכות בדף סד: דה"ה תגלחת טומאה, [והעירו דתגלחת טהרה יליף ר"א מקרא דאחר כל המעשים, אבל תגלחת טומאה ליכא קרא] וא"כ הדק"ל דתיפו"ל דיסתור מדין התגלחת ג. י"ל דאם סותר נזרו וצריך למנות ימי נזירות אם נטמא סותר בהם, אבל אם מונה נזירות מדין גידול שער, א"כ קי"ל כרב לעיל יד: דנטמא ביום גידול שער אינו סותר, אמנם אכתי תיקשי לשמואל, ועוד דהליקוטי הלכות שם כ' דהר"מ דמפרש פי' אחר בפלוגתא דרב ושמואל סבר דבכה"ג דנטמא בימי גידול שער ה"ז סותר, ועוד כתבנו בריש פרקין דלדעת הר"מ דנטמא ביום ל"א מביא קרבן טומאה וסותר, וביום ל"ב לא, כ"ז בכה"ג שהי' ראוי לקרבן, אבל אם לא הי' ראוי לקרבן, י"ל דלא חשיב שהגיע יום הבאת קרבנותיו, ואכתי מביא קרבן טומאה ומגלח, וממילא סותר שוב ל' יום, ועוד העירוני דלר"א דבימים אחרונים אינו סותר לכאו' ה"ה בנטמא בימים אחרונים דדרשינן תן לו תורת נזיר ומונה ל' יום לא יסתור, דלא עדיפי מהנזירות שבאה מכחה וצ"ע בזה. ד. יל"ד עוד דמדין תן לו תורת נזיר ימי טומאה שאין הנזיר מגלח אינם עולים למנין, אבל מדין גידול שער יעלה למנין, שו"ר כן בחי' הגר"מ הלוי, אמנם לעיל יד: נתבאר דזה תליא בפלוגתת רב ושמואל דלרב דנטמא ביום גידול שער אינו סותר סבר דאין זה קיום הנזירות משא"כ לשמואל, וכפשנ"ת כן דעת הר"מ, הוא ימי קיום הנזירות, וימי טומאה לא יעלו לו, ה. שו"ר בחזו"א סי' ק"מ ס"ק ג' (ד"ה והא) שכתב דלולא הדרשא דתן לו תורת נזיר הי' מביא קרבן טומאה ומגלח וממתין ז' ימים, ואשמועינן קרא דבעינן גדל פרע של שלשים יום, ואין בזה ישוב על ימים הראשונים דהתם תגלחת סותרת וכמשנ"ת, ו. וע"ע שלמ"י סי' כ"ט שכתב דלמש"כ בתורע"א סופ"ב דמדין גידול שער לא נאמר הדין דלכתחילה מגלח ביום ל"א, אלא יכול לגלח ביום ל', א"כ יש נפ"מ בדין שאין הטומאה סותרת, ואכתי הקשה בנטמא ביום השני דכתב הר"מ דמשלים עליהם, והרי בזה יסתור מדין גדל פרע, דהיינו דבנזירות מועטת אם יגלח ביום ל' לא יצא, ותי' דהרי מגלח ביום השביעי ומתחיל למנות נזירות ביום השמיני, ולגידול שער יכול למנות מיום השביעי וא"כ משלים אח"כ כ"ח ימים ומגלח בהם ודפח"ח.

עוד העירוני בדברי הר"מ דתיקשי ע"ד הגרי"ז לעיל יג: דנקט בשיטת הרמב"ם דסתם נזירות שלשים יום א"א לחלקה לחצאין, והכא הרי מונה יום א' או שנים ואח"כ משלים לשלשים יום, ובאמצע מונה נזירות טומאה, וצ"ל דמ"מ כולה חדא נזירות.

כתב הרמב"ם פ"ו מנזירות ה"ו בנטמא ביום שנדר או בשני אינו סותר אלא ומשלים אחר שיביא קרבנו הקשה החזו"א (סי' קל"ט ס"ק ה') דבנטמא ביום הראשון שנדר אין כאן רק אמצע היום ובאמצע היום לא אמרינן מקצת היום ככולו וכדברי התוס' בפסחים פא. ד"ה אי, ומדברי הר"מ משמע דאם נטמא ביום שנדר משלים עליו ואמצע היום עולה לו, ולדברי הר"מ דבימים הראשונים מביא קרבן א"כ הפלוגתא בנטמא ביום שנדר הוא לענין לסתור יום זה, והוסיף דכדברי הר"מ מוכח במשנה דקתני בדף ט"ז ב' רא"א לא בו ביום והיינו דאינו סותר דאין כאן ימים ראשונים ועולה לו מן המנין, וכ"כ התוס' שם דיום ראשון עולה לו מן המנין, וכ"ה בתוס' בדף י"ט א' ד"ה הכי וגרסו כן בש"ס שם עי"ש, [ולדברי הרע"א בתשובה רי"ד הוא מוכח מהברייתא בדף י"ח ב' דנטמא ביום שנדר עולה לו, לשיטת התוס' שם, אך לגירסת הגר"א אין ראי' לזה, וע"ע בחזו"א סי' קל"ט ס"ק ו' מש"כ ע"ד הרע"א] ויעויין בכ' הגרי"ז לעיל סופ"ב שג"כ עמד בדברי הרמב"ם, והניחו בצ"ע, והארכנו בס"ד בסי' ו'.

**בתוד"ה** ואפי' וכ"ש שאין עולין לו מדברי תוס' נראה דסתירת הימים אין זה משום מעשה הטומאה אלא משום הימים הטמאים, דהכא אין כאן מעשה טומאה דנטמא קודם שנדר, ובעזה"י יבואר עוד ענין זה.

**נזיר בבית הקברות**

**בגמ'** איתמר מי שנזר והוא בבה"ק ריו"ח אמר נזירות חלה עליו ור"ל אמר אין נזירות חלה עליו ריו"ח אמר נזירות חלה עליו מיתלא תליא וקיימא כיון דמשכחא טהרה חיילא ור"ל אמר אין נזירות חלה עליו אי הדר ואמר חיילא עלי' ואי לא לא לדעת ריו"ח דחיילא הנזירות לכאו' הי' מקו"ל דהוא משום דחל הנזירות לענין יין ותגלחת וממילא חל אף לענין טומאה, אבל מלישנא דגמ' משמע דאין הטעם משום זה, אלא דמיתלא תליא וקיימא, וע"ע להלן.

ובתוד"ה מיתלא- וכי כ' דהומ"ל בקיצור דחייל נזירות מהשתא, ובחי' מרן רי"ז הלוי (עמ' 42 ד"ה והנראה) כ' בישוב קו' תוס' דטעמא דריו"ח משום דיש תוקף לקבלתו שיחול לאחר שיצא מבה"ק, וממילא חיילא השתא עי"ש. [ונתעוררתי דלפ"ז אם אמר הריני נזיר שמשון לאחר ז' ומהשתא נזיר סתם ועומד בבית הקברות ונמצא שלא יתכן שתחול נזירות טהרה ואין תוקף לקבלתו], וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי להלן (ד"ה והנראה מוכרח)

וצריך לבאר לדעת ר"ל מאחר דלא חיילא עלי' מ"ט צריך לחזור ולקבל נזירות משיצא מבה"ק, ומ"ש מהאומר הרי זו הקדש דאי לא חיילא השתא א"צ להקדיש לאחר זמן, ומוכח דנזירות הוא כהרי עלי וכמשנ"ת בדף יג: מהירושלמי פ"ב ה"ט דקאמר דנזירות הוא כהרי עלי, ועי"ש דמפרש דמה"ט קדמה נזירות בנו לנזירותו, ונתבאר שם בב' אופנים האם נזירות דידי' הוא כהרי עלי, דהיינו דכל נזירות הוא כהרי עלי, או"ד דנזירות בנו הוא כהרי עלי עי"ש. והעירוני דאכתי צ"ב כיון דהוי כהרי עלי מ"ט צריך לחזור ולקבל, הרי כ' הר"ן בנדרים ד. בראש העמוד דאי אמר הרי עלי להיות נזיר א"צ קבלה נוספת, אלא לאלתר נעשה נזיר עי"ש, ועי' חי' ר' ראובן עמ"ס נדרים סי' ב' מש"כ בביאוה"ד.

בחידושי מרן רי"ז הלוי (42 מדה"ס) חקר בטעמא דר"ל האם הוא דין בחלות הנזירות דלא חל בטמא, דאע"ג דאם נטמא אח"כ לא פקע הנזירות, מ"מ לכתחילה א"א שיחול בטמא, או"ד דהוא סב' בקבלת הנזירות, דקבלת נזירות הוא קבלת קיום הנזירות, וכיון שא"א לקיימה אין כאן קבלת נזירות, ולמדנו מדברי הגרי"ז דיסוד דין נזירות הוא קבלה, ונתבאר לעיל ד. ביסוד דין נזירות, והעירו דלפמש"כ הגרי"ז דהחסרון הוא בקבלת הנזירות, א"כ אם קיבל עליו נזירות לאחר זמן, דאפשר שבשעת הקבלה יצא מבה"ק א"כ יש כאן קבלת נזירות, [ועמש"כ בסי' ג' בגדר קבלת נזירות לאחר זמן], ועי' בירושלמי פ"ב ה"ט בהי' בבה"ק בתחילת נזירות בנו, אך י"ל דאזיל התם לריו"ח דחיילא הנזירות. וצריך לבאר בדברי הגרי"ז מ"ש מנזיר לאלף שנה דהוא קבלה שא"א להתקיים ואעפ"כ חיילא קבלתו, ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד הל"י. וכמו"כ ראיתי להעיר מנזיר ממורט שאינו יכול לקיים מצות גדל פרע ומצות תגלחת, וחיילא נזירותו.- באתוון דאורייתא כלל ט' כתב לתלות פלוגתא דריו"ח ור"ל בפלוגתת רש"י ותוס' בסו"פ החולץ בערוה לאחר קידושין האם פקע הקידושין, וכיו"ב בהרבה דיני התורה יל"ד בכל חלות שיש דבר המעכבו, האם ה"ה מפקיעו אח"כ, וה"נ טומאה מעכבת נזירות ואינה מפקעת.

ולדברי ר"ל שצריך לקבל כ' הראשונים דבקבלה מועטת סגי, ובמאירי כ' לחדש שא"צ קבלה אלא במה שנוהג בנזירות נעשה נזיר. ועי' בחי' הגרשש"ק עמ"ס נדרים סי' ג' דמתבאר היטב דרכו של המאירי.

לעיל יג: הובא להקשות ביסוד הדין דפליגי בשמעתין האם נזירות חלה עליו כיון שאינו יכול לקיימה, ומ"ש מהריני נזיר היום הריני נזיר היום דפליגי ר"ה ושמואל בנדרים יז. האם חיילא הנזירות, ותיקשי בין לר"ה דאמר דלא חייל, ומ"ש מריו"ח דבבה"ק חיילא, וכן להיפוך לשמואל דחיילא ומ"ש מר"ל דלא חיילא, ובפרט אי נימא דטעמו של ר"ל דלא חיילא משום דא"א שיעלו למנין הימים. ויעויין בקר"א שעמד בזה, עי"ש משנ"ת בזה, ועי' בשיעורי מו"ר רבי דוד זצ"ל בנדרים (אות רצד).

ולדברי ר"ל דלא חיילא בפשוטו אין כאן נזירות כלל, אמנם בשמ"ק כ' מיהו ביין וגילוח אם הוא אסור משעה שנדר מספקא להו לרי"ף ור"ת עכ"ד, וק' דאין נזירות לחצאין, ולפמש"כ הראשונים בנדרים פג: דאפשר לנזירות בלא טומאה כדמצינו בנזירות שמשון א"ש, ועי' להלן יז. בדעת מר בר"א דמתחלק יין ותגלחת מהטומאה.

ולדברי הר"מ דבה"ק הוא טומאה שאין הנזיר מגלח ואינו סותר את הקודמין, מבואר דאף בזה פליגי ריו"ח ור"ל האם חיילא הנזירות, אבל לדברי הראשונים י"ל דכ"ד ר"ל הוא בטמא בטומאה שהנזיר מגלח, ובכתבי הגרי"ז נסתפק בקיבל עליו נזירות בימי צרעתו האם תליא בפלוגתא דריו"ח ור"ל עי"ש, ויש להוסיף בזה ד' הגר"ח בביאו"ד הר"מ סופ"ז מנזירות דימי צרעתו מופקעים מעיקר דין נזיר.

**בל תאחר בנזירות**

איתא בפ"ק בנדרים ד. רב אתא בר יעקב אמר דמי שנזר והוא בבה"ק עובר בבל תאחר, ומקשי דאף לר"ל דלא חיילא הא מ"מ לענין איסור חיילא, ומשני דעבר בבל תאחר נזירות טהרה. ולכאו' אף כשיצא מבה"ק עובר בבל תאחר, דהאיחור הוא במה שאינו נטהר, [ועמש"כ לק' יז. תוד"ה הכא] וברא"ש שם כ' דעובר בג' רגלים, ובר"ן לא הזכיר זאת, ומשמע דעובר מיד, ובמסקנא דקאמר דעובר בבל תאחר קרבנותיו, כ' הר"ן דלהך אוקימתא אינו עובר בבל תאחר אלא לאחר ג' רגלים, ומשמע לאוקימתא קמייתא עובר מיד, והטעם דקיום הנזירות חייב מיד, משא"כ קרבנות תליא ברגל, וכמבואר בר"ן שם (בראש העמוד) דאם קיבל להביא קרבנות מיד עובר בבל תאחר מיד, ועי' קרן אורה שם, ונפ"מ דמה"ט לוקה על בל תאחר דחשיב ע"י מעשה, דבמה שנודר הרי הוא מאחר תגלחת טהרה, אבל אם הי' דינו בג' רגלים הו"ל לאו שאין בו מעשה שאין לוקין עליו, ועי' בטו"א ר"ה ד. משכ"ב. וכתב הקר"א דמדברי תוס' שם נראה וכ"ה להדיא במאירי דאף בל תאחר קרבנותיו עובר מיד, ומבואר דזמן הקרבנות מיד, וע"כ עובר מיד.- ויל"ע בבל תאחר נזירות טהרה האם עובר מיד, או"ד דבלא"ה יום זה אינו עולה לו, ולא יעבור עד שקעה"ח וא"כ לא ילקה, ומסתימת ד' הר"מ פ"ה מנזירות הכ"א נראה דעובר מיד, ושמא י"ל דכיון דמוסיף טומאה בחיבורים ה"ז חומר טומאה בנזירות, ועובר בבל תאחר נזירות טהרה דהבל תאחר אינו על איחור הימים, אלא על איחור נזירות טהורה וכדלהלן, ועי' אילה"ש בנדרים שם וצ"ע.

ובקר"א בנדרים שם ובמנ"ח מצוה שעד [ג] כ' דכשם דאר"א דנזיר שטימא עצמו לוקה משום בל תאחר, ה"ה נזיר שגילח עצמו לוקה דסותר שלשים יום, ובמנ"ח מדמי לה לנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח דמסתימת הר"מ מבואר דג"כ לוקה אע"פ שאינו סותר, והעירו ע"ז דשאני נזיר שטימא עצמו הרי מאחר נזירות טהרה, וכן בנזיר בבה"ק דכפי שביאר הגרי"ז והביא כן מהמאירי הוא חסרון בעיקר חלות הנזירות, אבל הכא אינו מאחר נזירותו, אלא מאריך ימי נזירותו, והנזיר בקבלתו לא קבע זמן אימת יביא קרבנותיו, וחיובו הוא ביום מלאת, והוא באיזה יום שיהי', וכ"ש במקבל עליו סתם נזירות שהוא שלשים יום לא קבע יום להבאת קרבנותיו, אמנם לדעת הר"מ דסותר שלשים יום יל"ד דחשיב מאחר נזירותו, ונתבאר בסי' ד'. וע"ע במנ"ח (שם) דבטומאה שאין הנזיר מגלח ג"כ עובר בבל תאחר, ולפמשנ"ת י"ל דשאני טומאה שהנזיר מגלח שמאחר נזירות טהרה, ואין להקשות דבגמ' בנדרים אמרו כן על נזיר בבה"ק, ודעת הר"מ דבה"ק אינה טומאה שהנזיר מגלח, די"ל דבנודר בבה"ק לא חל נזירות טהרה וכמש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי, והביא כן מהמאירי.

הרס"ג במנין הלאוין לא מנה לאו דנזיר לא יטמא, וכ' הגרי"פ בעשה ק' דהרס"ג לשיטתו שלא מנה כפל הלאוין, ומאחר דכל נזיר שנטמא עובר בבל תאחר, ע"כ לא מנה איסור טומאה, ועי"ש שדחה זאת, ולכאו' הא משכח"ל בנטמא באותו יום וחזר ונטמא דאינו עובר בבל תאחר, כיון דבלא"ה הוא טמא ביום זה, ומ"מ עובר בלא יטמא, ועי' שבועות יז. תוד"ה נזיר בדברי ר"ת שאין איסור בכה"ג עי"ש, ולפמש"כ דבמוסיף טומאה בחיבורין עובר בבל תאחר א"ש.

**בתוד"ה** רבי יוחנן ולוקה בעודו שם אטומאה אם התרו בו לצאת ממנו בהפלאת נדרים הקשה מדוע חלה הנזירות והא מאחר שיש איסור לידור בבה"ק נימא אי עביד לא מהני, ובחת"ס שבועות יז. כ' דרבא לטעמי' בתמורה דלקי, ובשיעורי מו"ר רבי דוד זצ"ל בנדרים [אות רצב] תי' עפ"ד הש"ך דדוקא היכא דהמעשה עצמו אסור, אבל כשהאיסור מחמת דבר אחר לא אמרינן אעל"מ, והכא האיסור במה ששוהה אח"כ, וצ"ע דלכאו' האיסור בגוף הנדר דמטמא הנזירות, ועקה"י סי' ה'. ושמעתי עוד ליישב דמאחר דמצאנו שאסרה תורה אף למי שהוא נזיר ליטמא, א"כ אין כוונת התורה שהנזירות סותר לטומאה שלא יחול, א"כ ה"ה אם אמר מעיקרא יחול.

**בגמ'** איתיבי' מי שהי' טמא ונזר וכו' מבואר דפלוגתא דריו"ח ור"ל אין זה דוקא בנזיר בבה"ק אלא ה"ה בטמא שנזר, כיון שא"א שיחול עליו נזירות בטהרה, ובתוס' במשנתינו כתבו דדין המשנה הוא אף בטמא שנזר. וצ"ע ברש"י בדף יז. ד"ה טמא שנזר דפירש"י כגון שהי' עומד בבה"ק ונזר, וכ"נ מדברי רש"י כאן ד"ה מי שהי' דפרש"י דהיינו נמי מי שעומד בבית הקברות, נראה מדבריו דהכוונה דהכא מיירי שהי' בבה"ק, אכן זה צ"ע דהא קתני בברייתא ונטמא למתים, ואי בעומד בבה"ק היינו נטמא למתים, עוד ילה"ע מ"ט כל הסוגיא מיירי בנזיר בבה"ק דנמצא דעובר באיסור וכדלק' יז., והא הו"ל למיבעי בטמא שנזר, דאין איסור לטמא ליזור, וכהן אין לו איסור להיות טמא מת וכל האיסור הוא במגעו עם המת, ועי' רמב"ם פ"ה מנזירות ה"כ ובהשגות, ויבואר בעזה"י לק' כ.. ובמצורע שנדר כ' הרש"ש לק' נט: והחזו"א סו"ס קמ"א ודבר אברהם ח"ב סי' ה' אות ד' דמביא קרבן טומאה, ולא דמי לטמא שנדר דנתמעט לק' יח. שאינו מביא קרבן, ובחזו"י בליקוטי הש"ס כאן כ' שאינו מביא קרבן טומאה, וכ"ה בחזו"א סי' קמ"ה לדף נג: (ד"ה ובל' הר"א) וכבר עמדו בסתירת דבריו. ולכאו' ימי צרעתו גריעי מימי טומאה וכמש"כ הר"מ בסופ"ז מנזירות דאין בו עשה דקדוש יהיה. [ואשכחן לעיל יד: דסבר ר"ל דנטמא בימי צרעתו אינו סותר, והובא שם מהחזו"א סי' ק"מ ס"ק ז' דה"ה נטמא בימי טומאה שאין הנזיר מגלח, דבימי טומאה אינו בנזירות, אכן התם הוא בדין סותר, ולא בעיקר הנזירות].

**בגמ'** ונטמא למתים ה"ז סופג את הארבעים מקשים לדברי הראב"ד פ"ה מנזירות הט"ו דכהן טמא אינו לוקה אם נטמא למת מדוע הכא לוקה, ולכאו' לא מצאנו חילוק בין כהן לנזיר, ושמעתי לתרץ דהכא נטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח דבית הקברות שיטת הראב"ד דהיא טומאה שאין הנזיר מגלח וכנ"ל, וע"כ יש לו איסור ליטמא למתים, שו"ר כן במנ"ח מצוה שעו [ד], ואכתי תיקשי מגמ' לק' יז. בנזיר בקבר דחייב על השהי', ועחזו"א סי' קמ"ה לדף מ"ב (ד"ה אבל), וע"ע צ"פ משכ"ב.

**בגמ'** אא"ב חיילא ה"ט דסופג את הארבעים כ' הקר"א דהי' מקו' לפרש ד' ריו"ח דמתלא תליא וקיימא דלא לקי השתא אלא דכשיוצא א"צ לחזור ולקבל, אבל מדברי הגמ' כאן הוכיח דלריו"ח סופג את הארבעים.

**דף י"ז ע"א**

**בגמ'** ביוצא ונכנס פי' תוס' שהזה ושנה וטבל, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א כ' דמפשטות הגמ' דלא נזכר שטבל הוא סייעתא לפירש"י דמפרש דטמא שנזר הוא בבה"ק, וא"כ כשיוצא ונכנס חל הנזירות, והדבר צ"ב מ"ש טמא שנזר או מי שהוא בבה"ק ונזר. ובעיקר הדברים שו"ר דז"א דהרי רש"י פי' דיוצא ונכנס הוא שהזה ושנה וטבל וצ"ע.

**ברש"י** ד"ה הכא ולאפוקי מדר"א ד' רש"י צע"ט דלא שמעינן לר"א דליכא מלקות, והברכת ראש הקי' בדברי רש"י, ועי' בית הלוי ח"א סי' י"ז מש"כ ליישב ד' רש"י, ועשפ"א.

**בתוד"ה** הכא כשיטהר מוטל וכו' העירוני דלכאו' חייב לצאת וליטהר וכמש"כ הרא"ש לעיל טז: והראשונים בנדרים, וע"ע בתוס' טז: ד"ה וריש שכתבו כדבריהם כאן.

**בגמ'** כי פליגי למלקי ופי' תוס' והרא"ש דפליגי בטומאה לחוד אבל ביין ותגלחת כו"ע לא פליגי דלק', וכן פי' תוס' בנדרים ד. ד"ה הניחא, אכן הר"ן שם ד"ה חיילא פי' דפליגי לענין אכילת ענבים, וכ"מ ברש"י כאן.

וצריך לבאר בשיטת תוס' והרא"ש מדוע לא הוי נזירות לחצאין, אכן אשכחן בנדרים פג: דנזירות בלא טומאה לא חשיב נזירות לחצאין כדאשכחן בנזירות שמשון עי"ש בראשונים, ועי' להלן מהברכת ראש.

וברא"ש שם כתב אם התרו בו לצאת ולא יצא ואליבא דמ"ד לאו שאין בו מעשה לוקין עליו א"נ איסור מלקות איכא עכ"ד, ואזיל הרא"ש לשיטתו דפליגי לענין טומאה, אבל יין ותגלחת לכו"ע לקי, ואשר ע"כ הוקשה לו דהוא לאו שאין בו מעשה, ולתי' בתרא דהכוונה לאיסור מלקות, ולפ"ז לר"ל דאיכא איסורא היינו איסור קלוש, כיון דאינה נזירות גמורה ואפשר לדמותו לאיסור ח"ש באיכות [והעירוני דר"ל סבר ח"ש מותר מה"ת] שו"ר בקר"א בנדרים שנתקשה בדברי הרא"ש דהא לר"ל נמי איסורא איכא.

כתבו התוס' בהגהה דלמר בר"א א"צ לחזור ולידור דחייל עליו מנזירות ראשון, אמנם ברש"י ד"ה אלא פי' וז"ל ור"ל סבר אע"ג דחיילא שהוא צריך לשמור מכל דקדוקי נזירות לא לקי אפילו אטומאה דלבסוף אי לא הדר ואמר עכ"ד, נראה מדבריו דלענין איסורא חייל אע"פ דלא הדר ואמר, אבל מלקות ליכא אא"כ הדר ואמר, וצריך לבאר לדברי רש"י כיצד נתיישבה קו' הש"ס דמקשי לל"ק מהא דקתני עולה מן המנין, הרי צריך לחזור ולקבל, ודוח"ל דלענין עולה מן המנין א"צ לקבל.

והקשו הקר"א (ד"ה אמר מר) והרש"ש בנדרים ד. דקאמר התם דלמבר"א דלכו"ע חיילא ליכא למימר דנזיר בבית הקברות עובר בבל תאחר, אלא משום דמאחר נזירות טהרה, וק' דהא מאחר נזירות כיון דצריך קבלה, ועי' שי' מו"ר רבי דוד זצ"ל (אות שא) מש"כ לבאר בזה, ואי נימא דלענין עולה מן המנין א"צ לקבל א"ש, וילהס"ת כמה ספיקות בנזירות זו, האם כשנטמא מביא קרבן טומאה, והאם כשחזר וקיבל צריך להתחיל למנות מחדש וכהנה כמה ספיקות, ובעיקר הקו' העירוני די"ל דלהס"ד בגמ' שם סבר דבל תאחר הוא באיחור כל הנזירות, אבל למאי דמסיק דהוא אף באיחור נזירות טהרה, ה"ה בכה"ג יש בל תאחר.

ובפלוגתת רש"י ותוס' האם צריך לחזור ולקבל, כ' בחי' מרן רי"ז הלוי (42 מדה"ס ד"ה בנזיר) דאזדו לטעמייהו דתוס' סברי דלר"ל לא לקי אטומאה ממיעוטא דקרא, אבל איין ותגלחת לקי א"כ חיילא נזירות לגמרי, וכשם שלריו"ח א"צ לחזור ולקבל שיחול לענין קרבן, ה"ה לר"ל, אבל רש"י לשיטתו דלר"ל לא לקי איין ותגלחת, א"כ אין כאן קבלה גמורה, וצריך לחזור ולקבל.

ודעת הר"ן בנדרים דלר"ל לא לקי איין ותגלחת, ומ"מ ס"ל שא"צ לחזור ולקבל, וביאר הגרי"ז דסובר דכיון דחיילא חלות הנזירות ע"כ א"צ לחזור ולקבל, ועי"ש עוד באורך. ועמש"כ לעילי טז: מדברי הרי"צ ור"ת דלר"ל לקי איין ותגלחת, ואעפ"כ לר"ל צריך לחזור ולקבל לענין הטומאה.

עוד כ' תוס' בסוף ההגה"ה ור"ש בן לקיש סבר אע"ג דחיילא לשאר מילי ליין ולתגלחת לא לקי אטומאה כיון דמעטי' רחמנא מקרבן טומאה מיעטי' מכל דין טומאה אף ממלקות, וצריך לבאר דלא דמי לאחר מלאת דלוקה על הטומאה וכלעיל יד:, אע"פ שאינו מביא קרבן, וכמו"כ לר"א בימים הראשונים אינו מביא קרבן טומאה ואעפ"כ לוקה על הטומאה, [וברש"י ד"ה הכא כתב דאינו לוקה, והוא תמוה מאד, ובברכת ראש הגיה ד' רש"י] ובאמת דיש לתמוה דלר"א דנטמא ביום שנדר אינו מביא קרבן טומאה א"כ כ"ש טמא שנדר, וא"כ לדבריו אין מקור ליסוד הדין דטמא שנדר לא חיילא נזירות לענין טומאה, דהא מה שטמא שנדר אינו מביא קרבן טומאה הוא משום דלא גרע מנטמא בימים הראשונים, ונמצא דאליבא דר"א לא שייך ד' ר"ל, וילה"ק דא"כ מאי אותבי' ריו"ח לר"ל מברייתא דמי שנזר והוא בבה"ק לוקמא כר"א, ועוד דבעזה"י יבואר לק' יט. דאף לחכמים דנטמא ביום שנדר מביא קרבן טומאה הוא משום דסותר מיהא יום אחד, וכו"ע מודו דבעינן סתירה, עי"ש בתוד"ה הכי [ועי"ש בכ' הגרי"ז] א"כ מה"ט בטמא שנדר אינו מביא קרבן טומאה, ומנלן לר"ל דה"ה דאינו לוקה על הטומאה, וצ"ע טובא בכ"ז.- בכתבי הגרי"ז הקשה לר"א דאינו מביא קרבן טומאה בימים הראשונים למ"ל קרא דנזיר בקבר אינו מביא קרבן טומאה, ועמש"כ במשנה די"ל דמהקרא ילפינן דקרבן טומאה תליא בסתירה.

ולהמבואר ברש"י בד"ה הכא במאי עסקינן דלר"א בנטמא ביום שנדר אינו סופג את הארבעים אשה"ט, אכן ד' רש"י מחודשים מאד, וצ"ב בגדר הדברים, הרי חיילא הנזירות לכל דבר, ועוד דאין בזה ישוב לרש"י לשיטתו דלר"ל לא לקי איין ותגלחת, ולר"א בימים הראשונים אטו נימא דלא לקי איין ותגלחת, והברכת ראש הגיה בדברי רש"י, וע"ע שפ"א.

ובקר"א כ' דלל"ק דסבר ר"ל דלא חיילא כלל אין זה מחמת הקרא דממעטינן שאינו מביא קרבן טומאה, אלא מסברא הוא דלא חיילא, וק' א"כ למ"ל קרא לק' יח. למעט מקרבן טומאה, הא לא חיילא הנזירות כלל.

תנן לק' מד. שלשה מינין אסורין בנזיר הטומאה והתגלחת והיוצא מן הגפן חומר בטומאה וכו' והקשה בתורע"א (אות ל"ז) לר"ל דס"ל דנזיר בבה"ק אינו לוקה משום טומאה, וכתבו התוס' דמ"מ לוקה על גפן ותגלחת, אמאי לא תני חומר בתגלחת מבטומאה בנזיר בבה"ק, ולכאו' י"ל בפשוטו דהתנא נקט שלשה מינין אסורין בנזיר, אבל בנזיר בבה"ק אינו נאסר כלל בטומאה, ומה"ט לא קתני חומר בגפן ותגלחת שאסור בנזיר שמשון ומותר ליטמא למתים, דלא קתני אלא דברים האסורים לנזיר, ויש לפרש דקושית הרע"א היא למש"כ תוס' בד"ה בתקנתא דמודה ר"ל דאיסורא איכא, א"כ שפיר שייך למיתני, וי"ל לפמש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי דנזיר בקבר הוא חסרון בעיקר הקבלה, וכלישנא דגמ' לריו"ח בל"ק מיתלא תליא וקיימא כיון דמשכחא טהרה חיילא, ובמאירי כתב בתו"ד וז"ל ומ"מ נחלקו בגמ' ר"י ור"ל שלדעת ר"י אע"פ שאין שם נזירות חל עליו לענין שתהא טומאתו מזקיקתו לקרבן מ"מ שם נזירות חל עליו משעת קבלתו להיות כל דקדוקי נזירות עליו מעכשיו עי"ש באורך, וא"כ שפיר י"ל דהא דלא חל לענין טומאה הוא חסרון בעיקר הקבלה, דלא חייל כלפי זה, והתנא חשיב ואזיל במידי דאין חסרון בקבלה, שו"ר בתפארת ירושלים שתי' כעי"ז.

שמעתי להסתפק לשיטת הר"מ פ"ו מנזירות ה"א דתגלחת סותרת שלשים יום ואינו חוזר למנינו עד שימנה שלשים יום, האם בנזיר בבה"ק שנתגלח ג"כ הדין דאם יצא אינו מונה נזירותו עד שימנה שלשים יום. ובנזיר שנטמא ונתגלח אינו סותר שלשים יום וכמבואר בירושלמי הובא בחזו"א סי' ק"מ ס"ק י"ב ובאו"ש פ"ו מנזירות, דהתם סותר נזרו ומתחיל מנין חדש משא"כ הכא שאין כאן סתירת נזירות. ובימים הראשונים דאין בהם סתירת טומאה, מסתברא דיש בהם דין סתירת תגלחת. ועי' פתחי נזיר פ"ו ס"ק ט"ז.

**בגמ'** איתיבי' ריו"ח לר"ל וכו' הא מילקי לקי ילה"ק למאי דאיתא בנדרים ד. דלקי משום בל תאחר א"כ שפיר י"ל דלקי, וכמו"כ בסמוך דמותיב לר"ל בתיובתא מדקתני סופג את הארבעים, ובשלמא לרש"י והר"ן י"ל דמקשי מהא דגילח ושתה יין סופג את הארבעים, והתם ליכא בל תאחר, אבל לדעת תוס' והרא"ש דמודה ר"ל דלקי איין ותגלחת, א"כ שפיר י"ל דיין ותגלחת לקי משום איסורי נזיר, ואטומאה לקי משום בל תאחר, ועוד דלפמש"כ תוס' דאיסורא איכא, א"כ אית לי' למילקי משום בל יחל וכמש"כ המנ"ח דהמגלח בסם אע"ג שאינו עובר בלאו דתגלחת וכמש"כ הר"מ, מ"מ מאחר שעובר בעשה דקדוש יהיה ממילא עובר בבל יחל, דכל העובר באיסורי נזיר עובר בבל יחל, וכ"מ באחיעזר ח"ב סי' כ' אות ב' עי"ש שביאר בטעמא דעובר בנזירות בבל יחל דיש כאן נדר לקיים דיני הנזיר עי"ש וצ"ע.

**בתוד"ה** לא אע"ג דלקמן בעיא היא מבואר בתוס' דספיקא דגמ' לק' הוא אף לר"ל, וי"ל דכיון דאיסורא מודה ר"ל דאיכא וכמש"כ בתוד"ה בתקנתא, ע"כ שפיר שייך הספק אף לר"ל.

**בד"ה** בתקנתא דגם לר"ל אסור וכו' צ"ע דהתוס' לעיל סוד"ה ונזיר כתבו דהו"מ לשנויי כן אף לל"ק, והא לל"ק לא חיילא נזירות כלל לר"ל וא"כ איסורא נמי ליכא. ועי' בשי' הגרמ"ד הלוי שהאריך בשיטת תוס' דלל"ק איסורא איכא, ודקדק מהא דבתחילת הסוגיא מקשי מהברייתא דקתני סופג ולא מרישא דקתני איסור.- ובדברי תוס' דאיסורא איכא כ' הברכת ראש דמוכרח כן, דאל"כ לא שייך איסור נזירות ביין ותגלחת דאין נזירות לחצאין, אבל עתה דאיכא איסורא אלא דלא לקי לא חשיב נזירות לחצאין, וצ"ע דבנדרים פג: מבואר דבלא טומאה לא חשיב לחצאין.

**בנזיר בקבר בעי שהייה**

**בגמ'** בעי רבא וכו' בעי שהייה למלקות וכו' לא תינזור למ"ל שהי' ביאר הקה"י סי' ה' דכשם שהמטמא עצמו א"צ שהי', ה"ה כשנודר בבה"ק הרי מטמא את הנזירות דאין חילוק בין מקרב טומאה למי שהוא קדוש בנזירות ממקרב קדושת נזירות על מי שהוא טמא, דכאן וכאן הוא עושה שיהא נזיר טמא. וא"ש לפ"ז קו' האו"ש פ"ו בנזירות ה"ח כיצד מהני התראה שלא ינדור, הרי האיסור הוא שלא ישתה יין ויטמא למתים, ולא שלא ידור, ולהקה"י י"ל דהכא שמטמא את הנזירות במה שנודר א"כ זהו גוף האיסור. וצריך לבאר מ"ש ממפריש חלה בטומאה דלא אמרינן דהוא מטמא את החלה, וי"ל דהתם המצוה היא להפריש מיני' ובי', דיסוד חיוב ההפרשה הוא מיני' ובי', וא"כ א"א לומר שלא יפריש. שו"ר בקוה"ע סו"ס ס"ג דכתב לפרש ע"פ שמעתין דמה"ט אסור לתרום מטמא על הטהור, ועמד ע"ד תוס' שלא פי' כן, ובעיק"ד הקה"י העירו דהתורה אסרה למי שהוא נזיר ליטמא, אבל כל שאינו נזיר לא אסרה תורה, וכשם שהמטמא נזיר אחר אינו עובר איסור, ה"ה הוא עצמו לא ייאסר כ"ז שאינו נזיר, וע"ע קובץ שמועות להגרא"ו ב"מ (אות לג) מש"כ כדרכו של הקה"י ולמד מזה לחוסם פרה בשעת דישה. [החת"ס ביו"ד תשו' ס"ט כתב ליישב הקו' בכהנים שפיגלו במקדש מ"ט חייבין לשלם, הא מאחר שפיגלו ולאו עבודה היא שיתחייבו מדין לובש כלאים, שיש כלאים בבגדי כהונה, ותי' החת"ס דאין בו כדי פשיטה ולבישה, וראיתי לתמוה משמעתין דבכה"ג שנודר בנזיר א"צ שהי', ומה"ט בלבוש כלאים בציצית, ופוסל את הציצית יתחייב מיד משום כלאים, ועוד יל"ד דדין כדי פשיטה ולבישה הוא כדי להתחייב שתים, אבל להתחייב אחת א"צ שיעור, אמנם מתוס' בשבועות יז. ד"ה או מבואר דהוא שיעור בעיקר החיוב, ועמד בזה בכ' הגרי"ז לק' מב., ועי' תורא"ש ומהרש"א שם].

**בגמ'** נזיר מ"ט לא בעי שהי' דקא מתרי בי' ה"נ קא מתרי בי', והיינו דדין שהי' הוא כשהאיסור במה שאינו יוצא, ע"ז נאמר שיעור כדי להתחייב, אבל הכא חיובו במה שנודר, ועי' בסמוך מדברי הגר"ח, שביאר עפ"ד הגמ' בשבועות דבמזיד בחוץ לא גמירי שהי', וראיתי לתרץ בזה הא דלא מספק"ל לענין ללקות שמונים בשהה לאחר שאמרו אל תנזור, האם בעינן כדי השתחואה, ולהגר"ח אשה"ט דכיון שטימא עצמו במזיד אין בזה דין שהי' וכדאיתא בשבועות.

התוס' בשבועות יז. ד"ה צריך הוכיחו משמעתין דהמטמא עצמו במקדש במזיד א"צ שהי', וברמב"ם פ"ג מבאמ"ק הכ"א וכ"ב כתב דצריך שהי', ובחי' רבינו חיים הלוי בהלכות באמ"ק שם תי' ע"פ המבואר בגמ' בשבועות דמספק"ל האם הלכתא דשהי' נאמר על טומאה באונס, או דנאמר על טומאה בפנים, אבל טומאה בחוץ ובמזיד בודאי לא נאמר הלכתא דשהי', ולפ"ז אין כוונת הגמ' דבאמרו אל תנזור לא שייך דין שהי' אלא דבזה לא גמירי שהי'. וצ"ב בדברי תוס', וי"ל דלישנא דגמ' הכא משמע דלא שייך בזה דין שהי', ומשמע דסב' הוא, עוד תי' הגר"ח דבאמת כוונת הגמ' כאן דכשאמרו אל תנזור א"צ שהי', אלא דכ"ז בנזיר, אבל ד' הר"מ הם בביאת מקדש והתם צריך שהי', וביאוה"ד דבמקדש כל האיסור הוא בנכנס דרך ביאה, אבל בנזיר מבואר לק' מג. שא"צ דרך ביאה, והא דמספק"ל דניבעי שהי' הרי בנזיר א"צ ביאה, וביאר ע"פ קו' תוס' (הובא להלן) דמ"ט מיתסר בשהי' הרי הוא מחולל ועומד. ובדעת הר"מ ליכא לתרוצי כתוס', ואשר ע"כ הר"מ מפרש דבכה"ג בעינן לדין חדש דמיתסר ע"י שהייתו שם, ואשר ע"כ אם אמרו לו אל תנזור בזה פשיטא דחייב, דהרי א"צ ביאה, אבל באופן שנמצא שם ומחייבינן על שהייתו, דבזה יש לפוטרו מדין מחולל ועומד בעינן לדין חדש דשהי', והיינו מה דמספק"ל דגמירי שהי' הוא דנתחדש דין חדש דאיסור שהי' וכמו שביאר בכ' הגרי"ז דנילף דין זה במאמ"ק. וע"ע משנ"ת להלן בדברי הגר"ח. וע"ע חזו"א קמ"ג ס"ק ו' (ד"ה ואמנם) שעמד ע"ד תוס' בשבועות שהוכיחו משמעתין דטימא במזיד א"צ שהי', והא י"ל דשאני נזיר שא"צ דרך ביאה ע"כ חייב אף בטימא עצמו במזיד משא"כ במקדש, והוא ביסוד הדברים כהגר"ח, ונתעוררתי דתוס' לשיטתם בשמעתין דמפרשי דבאומר אל תנזור ג"כ חיובו משום השהי', א"כ שפיר ניבעי שיעור השתחואה, ובהכרח דהטעם דבמזיד לא גמירי שהי'. וע"ע בבית מאיר בחידושיו על הש"ס בסוגיין משכ"ב.

בשבועות טז: יליף מקרא דיש חיוב בנטמא בעזרה דעובר אם שהה, וק' מ"ט בנזיר א"צ קרא, ולפמש"כ רש"י שם דאיצטריך קרא משום דהלאו הוא לא יטמאו וכבר טימא, א"כ זה לא שייך בנזיר, אבל תוס' שם פירשו באופ"א עי"ש, ובפשוטו י"ל דבמקדש יש דין ביאה, ובנטמא בעזרה אין כאן ביאה, משא"כ בנזיר אין דין ביאה.

**בדין לאו שאין בו מעשה כשעשה מעשה בתחילה**

וכתבו תוס' ולאו האי כלאו שאין בו מעשה במה שמקבל נזירות דלאו שיש בו מעשה הוא, וד' תוס' צ"ב דבמה שאינו יוצא אין כאן מעשה, וכדברי תוס' כ"ה ברמב"ם פ"ו מנזירות ה"ח דלוקה על שהייתו, ובהשגות כ' הראב"ד דאם התרו בו שלא יזיר א"צ שהי', וכ' הכס"מ דהר"מ מסכים לדין זה, וק' דהרי לא עשה מעשה, וכ"כ הר"מ בסופ"ה דאם נדר בבה"ק לוקה משום בל תאחר, וק' דהרי אין בו מעשה. וע"ע בר"מ פ"ג מאבל ה"ד שכתב שכהן לוקה על השהי', ובלח"מ הביא מהב"י (ונפל ט"ס וצ"ל יו"ד סי' שע"א) דמבואר דהוא מכת מרדות, ועי"ש מה שתמה עליו בזה, ובמל"מ פ"ג מבאמ"ק קרוב לסו"ד כ' לבאר ד' תוס' ע"פ דבריהם בשבועות יז. ד"ה או דכתבו בתירוצם האחרון בדין השוהה בעזרה בטומאה דחייב מלקות דחשיב מעשה וכדאשכחן בלבוש כלאים ואמרו לו אל תלבש אל תלבש חייב על כל רגע ורגע כל שיש לו שהות לפשוט וללבוש, והטעם דכל שתחילת הלבישה במעשה חייב על השהי', וה"ה בכניסה לעזרה חייב על השהי', וה"ה בכניסה לבה"ק, ולמדנו מזה דאף כשתחילת המעשה הי' בהיתר ג"כ נחשב השהי' למעשה, ויבואר לפנינו בעזה"י. וצל"ע ע"ד המל"מ שהאריך מאד בזה, ולא הביא מדברי הר"מ בהל' נזירות וכנזכר לעיל דמבואר בכמה דוכתי דלוקה, וע"ע להלן ע"ב עוד מדברי הר"מ בזה וצ"ע.

ובקה"י סי' ה' כתב שלשון תוס' משמע שאין זה משום הכניסה שבתחילה אלא דזה עצמו שעומד שם חשיב מעשה, וביאר דכל שהאדם עומד שם מתייחס זאת כמעשה עם הימצאותו שם, ועי"ש שהאריך מכמה סוגיות הש"ס ביסוד זה, וע"ע בכתבי קה"י החדשים עמ"ס נזיר סי' א' שהאריך בזה, וכדרך זו איתא בנוב"י או"ח סי' ל"ה, ובחזו"א מנחות סי' כ"ה ס"ק י"ח, ובהערות שנדפסו מחכ"א שליט"א בסוף ילקוט מפרשים סנהדרין כ' לחלק בענין זה דכל שחיותו גורמת אע"פ שאינו עושה מעשה חשיב בכל שעה עשי' דידי', אבל כל שאף אילו הי' ניטל ממנו חיותו ג"כ הי' המשך למעשה, לא חשיב עשי' דידי', ומעתה בשמעתין כיון דאף אם הי' מת הי' נמצא בבית הקברות לא חשיב עשי' דידי'. וראיתי להעיר מגמ' ב"ק לב. דקאמר דאשה הנבעלת אינה עושה מעשה עי"ש בגמ' ובתוס', וק' להמבואר הכא דחשיב מעשה, ולפמש"כ הקה"י דכ"ז כשלא בא אחר ועשה מעשה, אבל אם אחר עשה מעשה מתייחס אל העושה, א"כ ה"ה בבעילה ה"ז מתייחס לבועל, וה"ט דמקיף וניקף דלא חשיב שהניקף עושה מעשה. וברע"א (ח"ז תשו' ט"ו י"ל י-ם חש"ז ונדפס בשבועות יז.) כתב ע"ד תוס' בשבועות וז"ל ובעיקר היסוד דתוס' דכלאים לא מקרי מעשה רק משום תחלת הלבישה וממילא אם חבירו זרק עליו בגד כלאים לא מקרי מעשה דמה שאינו פושטו, לולי שאינו כדאי הי' נראה דכל שמחזיקו על גופו הוי כנושא הבגד וזהו גופו למעשה וכמו בהטעינו חבירו חפץ דעקירת גופו כעקירת חפץ הרי דמקרי מעשה וה"נ בהטעינו חבירו כלאים והולך בו או עומד ויושב, ובנטמא בעזרה דאין בגופו כלום רק מניעת יציאתו לחוץ אבל אין ענין על גופו זה לא מקרי מעשה עכ"ד. ועי' היטב בריטב"א במכות כא: דמבואר דמה שלבוש חשיב כמעשה, ותמה ע"ז השאג"א החדשות סי' י"ב, וע"ע בחי' הגר"ב פרנקיל על המשניות במכות שם, ולדבריו ה"ה הכא לא ייחשב כמעשה.

והנה המל"מ (שם) כ' ע"ד תוס' ודאי שאין כוונתם דס"ל דעקימת שפתיו שנודר בנזיר חשיב מעשה דהא קי"ל דעקימת שפתים לא חשיב מעשה עכ"ד, וברע"א כ' ע"ז לכאו' נראה דמקרי מעשה כיון דהועיל דיבורו שנעשה נזיר והוי כמו מימר כדאיתא בריש תמורה ג' ע"ב עכ"ל, ובסה"ז אבן ציון כ' לחלק דמימר האיסור הוא במעשה התמורה, משא"כ הכא דהאיסור במה שגופו טמא, וע"ע בבית שערים יו"ד סי' תל"ט משכ"ב.

נמצא ג' דרכים בביאו"ד תוס' א. המל"מ פי' דע"י המעשה שבתחילה חשיב מעשה אע"פ שהי' בהיתר ב. הרע"א פי' דקבלת הנזירות חשיבא כמעשה דבדיבורא איתעביד מעשה [וי"ל דמודה הרע"א שאין כוונת תוס' לזה, וכמש"כ המל"מ בהמשך דבריו, דתוס' כ' משום ששוהה שם] ג. הקה"י פי' דבמה שעומד שם חשיב כמעשה.

וברא"ש בנדרים ד. כתב דאם התרו בו לצאת ולא יצא לא לקי דאין בו מעשה, ופליג ע"ד תוס' והרמב"ם.

כתב הרמ"א ביו"ד סי' שע"ב סעי' א' כהן ששוכב ערום והוא באהל המת ולא ידע אין להגיד לו וכו' אבל אם כבר הגידו לו אסור להמתין עד שילביש עצמו, ומקשים האחרונים מדוע צריך לצאת ערום והא גדול כבוד הבריות שדוחה ל"ת שבתורה, ובשאג"א החדשות תשו' י"ב הוכיח דכיון דנכנס לכאן, אע"ג דכניסתו בהיתר היתה אעפ"כ חשיב מעשה, ובתומים סי' כ"ח ס"ק י"ב כתב דגנאי קטן הוא ולא נדחה מפני כבוד הברית. ובנובי"ק או"ח סי' ל"ה (ד"ה והנה לכאורה) נקט דמה ששוהה שם זה חשיב כמעשה במה שאינו יוצא, ועי"ש מש"כ ע"ד הרמ"א. וביד אברהם (בג' השו"ע) פי' דמיירי בנכנס באיסור שהמת הי' בבית, אבל אם אח"כ מת א"צ לצאת דאין בו מעשה, וע"ע בפ"ת שם ס"ק ד'. [ומבואר מדברי האחרונים דדין מעשה לדין לאו שיש בו מעשה, ודין מעשה לדין כבוד הבריות שדוחה בשב ואל תעשה שוים, וכן מבואר בריטב"א מכות כא: עי"ש. ועי' קוה"ע סי' ס"ט אות ל"ג מש"כ לחלק בזה].

זכינו לשני דרכים באחרונים בהא דלבוש כלאים או שהי' בעזרה או בבה"ק חשיב מעשה, דעת המל"מ והשאג"א והרע"א דהוא משום הכניסה שבתחילה, ודעת הנוב"י וכ"נ דעת הגרש"א דעצם השהי' כמעשה.

ובמל"מ ובשאג"א מבואר דאף בכה"ג שהמעשה הי' בהיתר ג"כ אמרינן דהמשך הדבר חשיב כמעשה, והרע"א הוכיח מדברי הרמב"ם בהל' מלכים פ"ה ה"ח שכתב באיסור לשוב למצרים וז"ל ואין לוקין על לאו זה שבעת הכניסה מותר הוא ואם יחשב לישב ולהשתקע אין בו מעשה עכ"ד, אלמא דכל שהמעשה בהיתר הי' אין איסור, וכיו"ב כ' המנ"ח במצוה י"א [כא] בשם המשנ"ח לדון בדברי הר"מ בקונה חמץ בפסח דלוקה, דה"ה קנה בע"פ דהרי עשה מעשה, וכ' דכיון דהמעשה בהיתר הי' אין איסור וכדברי הר"מ בהל' מלכים עי"ש, ויעוי"ש במשנ"ח דאם קנה בשוגג דהי' מעשה באיסור, בזה יתחייב מלקות אם יתרו בו על השהי'.

ובבית מאיר בחידושיו על הש"ס בשמעתין הוכיח מהא דמקיים כלאים חשיב לאו שאין בו מעשה, אע"פ שנעשה מתחילה ע"י מעשה, מוכח דכיון דהמעשה שבתחילה לא הי' בו איסור מקיים כלאים ומה שהי' בו איסור זריעת כלאים הוא שם אחר, אבל איסור מקיים לא הי' בו, אכן כ' דאי מעשה בהיתר חשיב מעשה ה"נ הכא ייחשב מעשה.

ובאגלי טל מלאכת קוצר אות סא (ח) ובאבנ"ז או"ח סי' צ"ד (נדפס בסוף אג"ט סי' קמ"ז) כ' דלדברי תוס' כשיש תחילת לבישה במעשה, אנו דנים דהמשך הלבישה כמעשה, וכ"ז בדבר שהוא בגופו, אבל בדבר שהוא חוץ לגופו לא חשיב מעשה, ומה"ט בחמץ או במקיים כלאים וע"ז שהם דברים שהם חוץ לגופו לא ייחשב מעשה, ויסוד הסב' הוא כדברי הרע"א הנ"ל דבמה שהוא על גופו חשיב מעשה, אלא דבעינן נמי מעשה שבתחילה. ובארצות החיים סי' י"ג ס"ק ב' ג"כ הלך בדרך זו, והוכיח כן מדברי הר"מ פ"ז מגניבה ה"ג דהמשהה מדה חסירה בביתו אינו חייב דאין בו מעשה, ומ"ט לא נדון דהשהי' כמעשה, וע"כ דכ"ז כשהוא מעשה בגופו. ובאו"ש פ"ז מגניבה ה"ג הקשה דמ"מ אם עשה מדה חסירה ילקה, דיש כאן מעשה וכמחמץ עיסה בפסח, וע"כ צ"ל כמש"כ הדברי יחזקאל סי' כ' אות ח' שאין העבירה בעשי' אלא במה שמשהה בביתו, וכ"כ האו"ש שם בהמשך דבריו, וכ"ה בהגדה ש"פ מבית לוי, דלא דמי לחמץ דהאיסור במה שיש לו חמץ, וע"כ הקונה חמץ חשיב מעשה.

ובדברי הר"מ בהל' מלכים דהחוזר למצרים אינו לוקה כ' הארצוה"ח סי' ח' ס"ק ב' דאין האיסור בכניסה למצרים אלא במה ששוהה שם ודעתו להשתקע שם, ואשר ע"כ אין המעשה הכניסה חשיבא איסור. וכעי"ז כ' האגלי טל שם. [ויעויין בארצוה"ח שכתב שאין איסור אא"כ יושב וקונה כלי תשמיש וכיו"ב, וצ"ע דלפ"ז אם קנה כלי תשמיש או נכנס לבית שיש שם כלי תשמיש, שם לא שייך טעם זה] וע"ע קר"א (ד"ה ועוד יש), ואמרי בינה או"ח סי' א'. ודנו עוד בזה בדברי הר"מ בריש הל' חגיגה בלאו דלא יראו פני ריקם, ובפ"ג מעבדים במשלח עבדו ריקם, ובפ"ה מאיסורי מזבח הכ"ה במקריב בלא מלח, וע"ע בסנהדרין סה. בידעוני דאין בו מעשה, אע"פ שמכניס עצם לפיו.

ובשאג"א סי' ל"ב הקשה בדברי תוס' ביבמות צ: ד"ה כולהו דמה שפטרו חכמים סדין בציצית לא חשיב עקירה בקום ועשה, כיון דחיוב ציצית הוא לאחר העיטוף, והא להמבואר בשמעתין דמעשה בהיתר חשיב מעשה, א"כ כ"ש התם דייחשב מעשה, ושמא י"ל דשאני הכא דהכניסה לבית הוא מעשה האיסור, אלא שנעשה קודם האיסור, ע"ז אמרינן דמצטרף מעשה שבתחילה לאיסור דהשתא, משא"כ בעיטוף דכתבו תוס' שאין האיסור במעשה העיטוף ע"כ לא מצטרף מעשה שבתחילה, ויעויין באגלי טל קוצר אות ס"א (ז) שהביא סב' זו מהצ"צ.- ע"ע ח"ח כלל ו' סעי' ו' ובאמ"ח ס"ק י"ז בדין נכנס למקום ואח"כ דיברו שם לה"ר ויכול להשתמט, דמן התורה א"צ לצאת עי"ש בכ"ד.

[שמעתי לדון בכהן ששוהה לרפואתו בבה"ח שיש שם מת, האם צריך מידי פעם לצאת מבה"ח באופן שאינו פקו"נ, או"ד דאדרבה עי"ז ירבה באיסור בידים שיחזור אח"כ ויכנס, ויל"ד אי דמי לר"ן פ' יוה"כ דעדיף לעבור באיסור חמור מאשר כמה איסורים קלים, ועובדא הוה באשת כהן שהוצרכה לשהות בבה"ח, והוה כהן וצריך לאמו ונסתפקו האם להביאו כל פעם כשנצרך ולהוציאו או"ד להשהותו שם, והספק הי' באופן שלא נודע שיש מת, והשבט הלוי זצ"ל אמר שישאירוהו שם, והגרח"ק שליט"א אמר שיוציאוהו ויכניסוהו, וכבר נשאלה שאילה כעי"ז בחכ"צ בתשו' ו' (בהוספות שבסוה"ס) וכפי הנראה דהשאלה היתה באשת כהן שיש מת באוהל שלה, ובנה הי' עמה, ונסתפקו האם מותר להוציאו ולמולו ולהשיבו לאמו, ומשמע דנקט דאסור להוציאו ולהכניסו דהו"ל מעשה בידים עיש"ה, ובנ"ד י"ל בשהי' בבה"ח יש גם טומאה בידים ע"י פתיחת דלת. ועוד דבנ"ד הרי הי' מעשה בתחילה, ובזה י"ל דהמשך השהי' יש בו חומר דמעשה, משא"כ בנידון החכ"צ בפשוטו מיירי שנכנס קודם שמת המת, ואח"כ מת בפתע פתאום, ומ"מ המכניסו לא חשיב שעובר בכל שעה במעשה, וכפשנ"ת מהאג"ט והארצוה"ח דכל שהמעשה אינו בגופו אין אנו דנים בכל שעה דהוא כמעשה, אכן לאו מילתא ברירא הוא וכמשנ"ת.- ושמעתי שבספר עמודי אש מובא דמהרי"ל דיסקין זצ"ל כששהה בבית האסורים הבחין בבגדי היושבים עמו שהם כלאים צמר ופשתים יחדיו, והתחיל להפרידם כדי שלא יכשלו בכלאים, ואמר לו בנו שעדיף לפרום תחילה הכובע, שדרך להלבישו ולפושטו יותר פעמים ויש כאן מעשה בידים, ודמי ממש לענינינו, דאע"ג דהבגדים שעל גופו לובשים יותר זמן, מ"מ חומר דמעשה בידים גרע. ועי' בסוגיא דעירובין ק. בעלה באילן בשבת לא ירד דעי"ז עושה מעשה גמור בירידתו, ואע"פ שעי"ז ינצל מהאיסור ששוהה על האילן, אלמא דאין עושים מעשה בידים כדי להציל מאיסור שהי', ולפמש"כ האג"ט במלאכת קוצר אות ס"א (י) דמאחר דאסרינן לי' לצאת לא נאסר משום שהי', אין ראי'.- שוב התבוננתי דיש לדמות דין זה למצורע שמכניס ידיו וראשו להזות מן הדם ומן השמן, ודנו שם האם מכניס ב' פעמים למתן דם ושמן, או דנשאר שם כדי שלא יצטרך לחזור ולהכניס, ובאו שם דברים מפורשים בזה, ולכאו' יש לדמות ד"ז לשמעתין].

**ברש"י** ד"ה בעי כדי שיעור השתחוי' וכ"ה ברא"ש וכ"נ מדברי תוס', והקשה הגרי"ז מאי שייך בבה"ק כדי השתחואה, וכשם דבכלאים כ' תוס' דלא שייך כדי השתחוואה, דכדי השתחוואה הוא דין בפועל ואינו שיעור בעלמא, וכדחזינן בשבועות דמספק"ל באויר עזרה שא"א להשתחוות.- ויעויין ברש"י בשבועות ד"ה בפנים דפי' דזה גופא ספק הגמ' דלא נאמר שהי' בנזיר עי"ש. וי"ל דאף להצד דא"צ כדי השתחואה מ"מ בעינן כדי כניסה ויציאה וכשם דהי' לבוש כלאים אינו חייב אלא בשיעור זה, וכמבואר במכות כא: תוד"ה ואפילו עי"ש. וילהס"ת בכדי השתחואה האם הוא מלבד שיעור כניסה ויציאה, ועי' היטב בריטב"א בשבועות יז. (ד"ה בעי- ויש) ונפל שם ט"ס, ובמשנת ר"א כתב לענין מטמא מקדש דא"צ כדי יציאה, דהרי הנטמא במקדש ומהלך עקב בצד גודל אפי' כל היום כולו פטור כיון שאינו שוהה במקדש, וא"כ כששוהה מעט מתחייב שיכול מיד לילך, ועי"ש מש"כ כיו"ב בנזיר, וע"ע או"ש פ"ט מנזירות ה"ח (ד"ה ונראה). [וע"ע מקדש דוד סי' ל"ח אות א' מש"כ לבאר בעיקר הדבר הא דמהלך עקב בצד גודל פטור, ויל"ד עפ"ז בנזיר האם יש לו היתר לילך עקב בצד גודל].- ע"ע בתוס' בשבועות יז. ד"ה או דכתבו דאף אם א"צ כדי השתחואה בעינן כדי כניסה ויציאה, ובמכות כא: בתוד"ה ואפילו כתבו דסגי בכדי יציאה. וברמב"ן בשבועות טז: ובדף יז. (ד"ה ונזיר) מבואר דא"צ שהי' כלל, ועמשנ"ת לעיל ממשנת ר"א. ובירושלמי בפרקין ה"ה קאמר ריו"ח דמתרין בו על כל כדי פרישה ולוקה ור"א פליג, ומבואר דא"צ כניסה ויציאה, ועי"ש בירושלמי דמקשי לריו"ח דהוא מחולל ועומד, ועי' להלן.

**דף י"ז ע"ב**

**בגמ'** אלא כגון שנכנס בשידה תיבה ומגדל הרע"א (בתשו' לבנו הגר"ש שיו"ל בי-ם תש"ז ונדפס בשבועות יז.) כ' די"ל דהאיבעיא לענין איסור מלקות, אבל מלקות ליכא כיון שאין בו מעשה, דמה שנכנס בתחילה בשידה תיבה ומגדל הי' כניסה בהיתר, וכ' הרע"א לדון ולחלק דהכא נכנס למקום הטומאה אלא השידה הי' מפסיק שלא נטמא אבל מ"מ הי' תחילת המעשה למקום אבל בכהן שהוא בבית ומת עליו מת דאין האיסור הבית רק הטומאה ובעידן הכניסה לא הי' שם מקום טומאה י"ל דלא מקרי מעשה, וכ' הרע"א לבנו ואם אין דעתך בכך בטלה דעתי.

ובשאג"א החדשות סי' יב (סוד"ה ומדברי ובד"ה ועוד) עמד מ"ט מספק"ל הכא בנזיר ולא בכהן, ועוד מ"ט פירש"י שנזר בשידה ולא בנזר מקודם לכן, וע"כ דכה"ג חייב בלא שהי' כיון דהכניסה היתה כשהוא כהן ונזיר והוא כסב' הרע"א, ונתקשה ע"ד הר"מ שלא כ"כ וצ"ב בכ"ז, מדוע חשיב כניסה למקום הרי הוא בתוך השידה, שו"ר במל"מ פ"ו מנזירות ה"ח שתמה ע"ד רש"י, וכדברי רש"י כ"ה בראב"ד פ"ו הי"ט.

והנה הרמב"ם פ"ה מנזירות הי"ח כתב נזיר שנכנס לבית ושהה שם עד שמת שם המת או שנכנס לאהל המת בשידה תיבה ומגדל ובא חבירו ופרע גג התיבה מעליו מדעתו ה"ז לוקה שתים עכ"ד, וק' מ"ט לוקה הרי לא עביד מעשה, ובדינא דרישא י"ל דנכנס כשהי' חשש שימות שם המת, וחשיב מעשה איסור, וכ"כ בכ' הגרי"ז לק' מג. אבל בסיפא בבא חבירו ופרע גג המעזיבה מ"ט ילקה הרי אין בו מעשה באיסור, וכפי שהוכיח הרע"א שם מדברי הר"מ בהל' מלכים דבעינן מעשה באיסור, ולכאו' מוכח כסב' הרע"א דכניסה בשידה חשיב כניסה למקום הטומאה, ויש לדחות למש"כ הר"מ בהלכה כ' דהמטמא את הנזיר מדעתו ג"כ לוקה הנזיר, אלמא דאע"פ שלא עשה הנזיר מעשה, כיון שעשה חבירו מעשה מדעתו חייב, ה"ה הכא, ובאחרונים דנו בדברי הר"מ שם האם באמת חייב בלא מעשה.

ובאו"ש פ"ו מנזירות ה"ח (ד"ה עיין) כ' דמיירי שנדר בנזירות בשעה שפרע מעליו ראש המעזיבה עי"ש, וכ"כ הברכת ראש בדעת רש"י עי"ש, ובאהא"ז פ"ג מאבל (ד"ה והנה לפמש"כ) כתב שלא משמע כן בדברי הרמב"ם עי"ש.

ובתוס' לק' מג. ד"ה כגון כתבו דמיירי שחבירו סייע להסיר המעזיבה דאל"כ לא יתחייב מלקות, ועמדו האחרונים בסתירת דבריהם דהכא כ' תוס' דהוא משום כניסה שבתחילה, ועי' ברכת ראש וראמ"ה, וחי' ר' מאיר שמחה לק' מג., ובקובץ הערות סי' ס"ט אות כ"א נקט דהוא סתירה בתוס' עי"ש באורך.

עוד הקשה הרע"א וז"ל ובסוגי' דנזיר איני מבין דנקט האיבעי בנזיר בביה"ק ואמאי דוקא בנזר כשהוא בביה"ק ולא סתם בנזיר טהור שהלך לבה"ק בשידה ופרע עליו מעזיבה וגם הא בנזר בשידה חל עליו נזירות טהרה שהי' אז טהור ע"ש.

המהרש"א בשבועות יז. בתוד"ה צריך הק' מ"ט לא מספק"ל הכא בנכנס בשוגג, ואח"כ התרו בו על השהי', וכשם שפירשו תוס' הבעיא בשבועות עי"ש, ועמל"מ פ"ו מנזירות ה"ח שעמד בזה עי"ש.- וראיתי להעיר דה"ה דהו"מ למיבעי בנכנס במזיד, ובאים להלקותו שנית על השהי', ועי' להלן ישוב על קו' המהרש"א ולא מתיישבת קו' זו.

**בתוד"ה** ובא דווקא באונס דאי מרצונו וכו' דבפ"ב דשבועות וכו' מקשים דהתוס' בשבועות יז. ד"ה צריך כ' דבמזיד א"צ שהי' וראי' משמעתין, [והובאו דבריהם לעיל ע"א], והכא הוכיחו מהסוגיא בשבועות, ואמרו דבשבועות כ' דאם טימא במזיד א"צ שהי' וזה איתא בגמ' בע"א, והכא דנו בכה"ג שלא התרו בו בשעת הטומאה, דמ"מ לא גמירי שהי' כיון דטימא עצמו במזיד, ועוד דבשבועות הוכיחו מכאן דיש מלקות.- ובעיק"ד תוס' ראיתי להעיר דתיפו"ל דאי מרצונו חשיב כניסה ממש, דהרי בהיותו בשידה אינו במקום הטומאה, ומזה הוא סייעתא למשנ"ת בגמ' מהשאג"א ורע"א דבכניסתו בשידה חשיב מעשה כניסה למקום הטומאה ובריטב"א מכות כא: כתב דבכניסה או בפירעה עביד מעשה עי"ש.

והנה לק' מג. מבואר דהנכנס בשידה תו"מ ופרע מעליו המעזיבה חייב מיד, והעירוני דסותר לשמעתין דמספק"ל אי בעי שהי', ולמש"כ תוס' שם דמיירי שסייע בפריעת המעזיבה לק"מ, דהתם יש כאן מעשה, אכן התוס' כתבו כן משום דאל"כ לא יתחייב מלקות, אבל בעיקר הדבר דהטומאה חיילא מיד לא הוצרכו לזה, וי"ל דמיירי שפרע מרצונו ובכה"ג א"צ שהי' וכמש"כ תוס'.

ומדברי תוס' מבואר דאם חבירו פרע מרצונו חייב מלקות אע"פ שלא עשה מעשה, דמאחר שחבירו עושה מחמתו חשיב מעשה, ועמשנ"ת לעיל מדברי הרמב"ם פ"ה מנזירות ה"כ במטמא את הנזיר דאם הנזיר מזיד ה"ז לוקה, וכ"ה בר"מ פ"ג מאבל ה"ה לענין כהן, וע"ע בראב"ד פי"ב מע"ז ה"א לענין הקפת הראש, ובאבי עזרי שם.

**בדין מחולל ועומד**

התוס' בשבועות יז. ד"ה נזיר הקשו בעיקרא דמילתא דמתחייב ע"י שהי', הרי הוא מחולל ועומד וכדלק' מב: דכל שנוגע במת א' והושיטו לו מת אחר אינו חייב, ותי' דהתם בשלא הספיק להשליך מת הראשון מעליו לפיכך אינו מוסיף טומאה על טומאתו אבל הכא בכל שעה הוא מוזהר לפרוש מן הקבר [ובחי' רבינו חיים הלוי פ"ג מבאמ"ק הכ"א ד"ה אכן תמה ע"ז מהגמ' בדף מג., ועי"ש בגליונות חזו"א, ועחזו"א סי' קמ"ג ס"ק י' וי"ב, ובחי' ר' מאיר שמחה לק' מג. משכ"ב] עוד תי' בשם ר"ת דהכא בסמוך לחשיכה וע"י השהי' מוסיף יום נוסף, ויש לתמוה בדברי ר"ת דלדבריו כל האיסור הוא בהתחלפות היום, ומאי מספק"ל הכא בדין שהי' הרי בשהי' אין איסור, ותמה בזה החזו"א באהלות סי' י"ג ס"ק ט"ז, והנה הקשו הראשונים שם אי בעי שהי' כיצד לקי והא התראת ספק הוא ותי' דקאי למ"ד שמה התראה א"נ דהספק לענין איסור ולא למלקות, ובריטב"א שם כ' וי"א דמשכח"ל מלקות ממש ואפי' למ"ד לא שמה התראה למ"ד אפשר לצמצם כגון שיצמצמו עליו להתרות בו בסופה וכו' עי"ש, וצ"ע דבריהם הא כל השהי' הוא חפצא דאיסורא ומתרים בתחילת המעשה, ומבואר מדבריהם דאין כל השהי' מחפצא דאיסורא, אלא הוא תנאי באיסור, ואפשר דיש בזה כדי לבאר ד' ר"ת דשפיר מצטרף לזה מה שהוא מחולל ועומד, דמ"מ רגע א' יש כאן איסור גמור, והדברים צ"ע, כשם דז"פ דלא מצטרף מה ששהה קודם שמת המת ה"ה לא יצטרף מה ששהה כשהוא מחולל ועומד, ויש לחלק דבעינן שישהה עם המת, וכשם דלא מצטרף מה שנמצא שם קודם שהובא המת, ה"ה לא מצטרף מה ששוהה כשהוא חי, אבל במחולל ועומד הוא שהי' עם המת.- ומהא דמספק"ל בגמ' שם בתלה עצמו באויר עזרה דלא שייך כדי השתחוואה, משמע דהוא דין בשהי' שישהה כדי השתחוואה ממש, וניחא יותר אם הוא חפצא דאיסורא, ומאידך מספק"ל התם שהיות מהו שיצטרפו, והרי אין זה כדי השתחואה בפועל, ומבואר דשיעורא הוא, וע"ע חזו"א שם דבביאה במקצת לא שייך כדי השתחואה עי"ש.- ועוד ילה"ע בכ"ז דהניחא בהדין כדי השתחואה י"ל דהוא תנאי באיסור ואינו חפצא דאיסורא, אבל בדין שהי' כדי כניסה ויציאה לכאו' זהו מגופו של איסור ובזה הדק"ל דהוא מחולל ועומד.

ובפלוגתת תוס' ור"ת פליגי בדינא דמחולל ועומד, דלתוס' מוסיף זמן אין היתר דמחולל ועומד, רק באותו זמן שכבר טמא מחמת טומאתו הראשונה, ולדעת ר"ת אין בתוספת זמן איסור, אא"כ מוסיף יום על טומאתו, ונמצא דלתוס' יסוד דינא דמחולל ועומד הוא שאין איסור להוסיף טומאה כשבאותו זמן הוא כבר טמא, אבל לר"ת הגדר דמי שהוא כבר מחולל לא נאסר בנגיעה במת, ונפ"מ במה שדנו האחרונים האם מותר לכהן ליכנס לבית שיש שם קרובו ומת אחר, דלדעת תוס' כיון דמותר ליכנס לצורך קרובו, ובאותה שעה יהא מחולל ועומד נמצא שאינו מוסיף טומאה, ולעולם דין מחולל ועומד דנים כלפי רגע העתיד, דהוא מחולל מחמת טומאתו הראשונה, אבל לר"ת י"ל דכל ההיתר הוא במי שכבר מחולל, אבל הכא שאינו מחולל י"ל דאין לו היתר ליטמא לשניהם יחד, ואינו מוכרח די"ל דר"ת מודה לתוס', אלא האמת קאמר דאין איסור לדינא אא"כ מוסיף ימים, ופלוגתא היא במס' שמחות כשאינו מוסיף ימים, וכן פסק להלכה וכמש"כ הרא"ש בהל' טומאה ס"ו ועוד ראשונים משמו. ובפוסקים דנו האם כהן צריך לקבור מתו בתחילת בית הקברות כדי שלא יצטרך ליטמא בשאר מתים בכניסתו לקוברו ובחזרתו, ויל"ד בזה ע"פ הנ"ל, ועי' בראשונים שבועות יז., וע"ע ב"ח יו"ד סי' שע"ג.

ובראמ"ה בשבועות שם כ' על קו' תוס' נראה דדוקא לענין לאיחיובי תרתי הוא דלא מפלגינן וכן הוא ע"כ דעת הרמב"ם ז"ל עכ"ד, והיינו דכל הדין דמחולל ועומד הוא שאינו חייב שתים, אבל אחת מיהא חייב, ויעויין ברמב"ן ובר"ן שם דמתבאר כן, ובחי' ר' מאיר שמחה לק' מב: כתב עפ"ד רש"י שם [וכ"ה בר"מ] דיסוד דינא דחיבורין הוא דחשיב מגע א' וא"א לחייבו שתים אבל חדא מיהת חייב עי"ש.

הבאר הגולה ביו"ד סי' שע"ג אות כ"ב כתב דנראה מדברי הר"מ דכל הדין דמחולל ועומד הוא לענין חיוב אבל איסורא איכא, ונתכוין לזה בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ב מאבל, והביא כן מהמאירי והר"ש בתו"כ עי"ש בנ"ד, אבל דעת הראשונים דשרי, וע"כ דנו האם שרי לכהן לקבור מתו בתוך בית הקברות, כיון דהוא מחולל ועומד או"ד שצריך לקוברו בכניסתו.

ובחידושי רבינו חיים הלוי פ"ג מבאמ"ק הכ"א (ד"ה אכן) הוכיח בדעת הר"מ דל"ל ב' תי' התוס' [ולזה נתכוין הראמ"ה הנ"ל] וכתב ובע"כ נראה מבואר מזה, דדעת הרמב"ם היא, דחלוק דין ביאה מדין טומאה במחולל ועומד, דבביאה כיון דאית בה הדין דשהיי' שמתחייב על שהיתו שם בטומאה, ומעשה השהייה הויא מגופו של איסור, א"כ ממילא לא שייך בי' דין מחולל ועומד, כיון דזהו עיקר חיובו על ששוהה בטומאתו וחילולו, וע"כ כל ששהה כשיעור מתחייב אף במחולל ועומד, ורק בטומאה דלית בה דינא שיהא מתחייב על השהיי', בה הוא דשייך דין מחולל ועומד בכל גווני אף בשהה כשיעור עי"ש באורך. [וע"ע משנת ר' אהרן טהרות סי' כ"ח אות ג' ואילך ובסי' ל"ו אותיות י"ג י"ח ובסוף הסימן בדרך זו] ולדבריו י"ל דזה גופא הספק אי גמירי שהי', דהיינו האם נתחדש דע"י שהי' יש איסור אף במחולל ועומד, וכיון דקאי הש"ס בתיקו ה"ה פטור מן המלקות, וזהו שכתב הר"מ בפ"ו מנזירות ה"ט דאינו לוקה, והשיגו הראב"ד, ועי"ש בכס"מ שכתב שלא ילקה אף בשהה, [ובקר"ס כ' דספק נזירות להקל וצ"ע] והק' השאג"א החדשות סי' י"ב (ד"ה ומדברי) דבבעיא דטימא עצמו במזיד ליכא לפרושי הכי, ולהגר"ח אשה"ט דהספק אי לא גמירי שהי' וממילא פטור מדין מחולל ועומד, והעירוני דבכס"מ פ"ג מבאמ"ק הכ"ב מבואר דאף לענין טומאת מקדש יש ספק שמא פטור אף בשהה, ושם לא שייך דברינו עי"ש. ועוד צ"ע דבפ"ה מנזירות הי"ט מחייב הר"מ מלקות בשהי' ולא אמרינן דמחולל ועומד, וכ"כ בפ"ו ה"ח, ומוכח להדיא דלא כמשנ"ת דהספק בדין מחולל ועומד, ובהכרח דהספק אי גמירי שהי' וכמש"כ בכ' הגרי"ז, שו"ר דהקר"א עמד בכ"ז, וצ"ע סתירת ד' הר"מ בפ"ה לפ"ו, ועמדו בזה האחרונים.

ושמעתי לתרץ ד' הר"מ בהקדם ד' מרן רי"ז הלוי בפ"ב מאבל דהיתירא דמחולל ועומד הוא כשלא הי' מעשה בתחילה עי"ש בכ"ד העמוקים [והעירו דברמב"ן ובר"ן בשבועות נראה כיסוד דבריו] ומעתה י"ל דבפ"ה מיירי הר"מ בנכנס בשגגה, ובזה ליכא היתר דמחולל ועומד, אבל בפ"ו ה"ט דמיירי שבא חבירו ופרע מעליו המעזיבה, א"כ לא עשה מעשה כלל, ובזה איכא היתירא דמחולל ועומד, ויעויין כעי"ז בחי' ר' מאיר שמחה לק' מב:, ויעויין בלח"מ שכתב לחלק בין כניסה באיסור לכניסה בהיתר, ועי' בר"י מיגש בשבועות יז. דמתבאר שיש בזה שני סוגיות עיש"ה, ובדגול מרבבה יו"ד סי' שע"ב לענין כהן ערום צירף להלכה ד' הר"מ, ותמה החזו"א באהלות סי' י"ג ס"ק ט"ז (סוד"ה ולענין) דבשהה כדי השתחואה חייב מלקות ובלא שהה ספיקא לענין מלקות ואיסורא איכא. וע"ע בחי' בית מאיר על הש"ס בשמעתין, ונראה מדבריו דדין מחולל ועומד הוא משום דנתחלל שעבר איסור, וזה לא יתכן דהא בנטמא לקרובו ג"כ אמרי' מחולל ועומד וצ"ע היטב שם.

ומדברי הראב"ד פ"ה מנזירות הט"ז ופ"ג מאבל ה"ו שכתב שאין חיוב לכהנים בזה"ז, מבואר דאף בשהי' אמרינן דמחולל ועומד, ושמא אין טעמו של הראב"ד מדין מחולל ועומד, אלא כדעת רבה לק' מב: דלא הזכיר הטעם משום מחולל ועומד, אלא דלטמא אין איסור ליטמא.

**התורה** אסרה לנזיר לטמא למת בשני לאוין משום לא יבא ומשום לא יטמא, ויל"ד באיזה לאו מיירי בשמעתין, ובספר חי' רח"ה הל' באמ"ק נקט דמיירי על איסור לא יבא, וע"י השהי' חשיבא ביאה, וביאר בכ' הגרי"ז דעל איסור לא יטמא לא שייך שהי' וכמבואר בשבועות יז. סותוד"ה או דבכלאים לא שייך שיעור שהי', [ויעוי"ש בתוס' שכתבו דלא שייך שיעור כדי השתחואה, ועי"ש מהרש"א] וביאר דאיסור לא יטמא הוא דבר המתחדש בכל רגע ולא שייך בזה שהי', ועי' ג' חזו"א משה"ק ע"ז, דבגמ' מבואר דבלא שהי' אינו לוקה, ומ"ט לא ילקה משום לא יטמא, ולהגר"ח גופי' לק"מ דמשום לא יטמא א"א שילקה דהוא מחולל ועומד, ולזה בעינן להלכתא דשהי' וזה שייך בלא יבא, אבל הוכחת החזו"א קיימת לשיטת תוס' בשבועות שאין כאן משום מחולל ועומד. ונתקשה הגר"ח דכיון דחייב אף שלא כדרך ביאה, א"כ א"צ שהי' לאשוויי ביאה, ואמרו דאע"פ דנכנס דרך אחוריו חייב, מ"מ י"ל דהחיוב הוא על מעשה הביאה, וע"ז מספק"ל האם שהי' כביאה, ולפ"ז מיושב סתירת ד' הר"מ דבפ"ה דנכנס בשגגה כ' הר"מ דבשהה חייב, דהתם הי' ביאה וע"י השהי' מתחייב משא"כ בפ"ו בפרע את המעזיבה דלא הי' ביאה כלל, ע"ז קאי בספק האם השהי' היא כביאה.

עכ"פ ניחא בזה קו' המהרש"א והמל"מ מ"ט הש"ס מספק"ל בפרע את המעזיבה, ולא בנכנס בשגגה ואח"כ התרו בו האם צרך שהי', דלהמבואר מדברי הר"מ דלדינא יש חילוק ביניהם בודאי אין מקום לקו' זו. וברא"ש כתב ולא מצי למימר כגון שנכנס לבית הקברות שוגג והתרו בו לצאת עכ"ד. וזה שלא כדברי הר"מ דבזה ג"כ גמירי שהי'.

ובמש"כ הגר"ח דשמעתין בדין לא יבא, יעויין באגלי טל מלאכת קוצר אות ס"א בהגהות וחידושים אות לג דפלפל להיפוך דשמעתין בדין לא יטמא, ועי' היטב בשבועות טז: תוד"ה תנהו ודוק, וכ"כ בחי' ר' מאיר שמחה לק' מב: דבאיסור לא יבא לא שייך שהי' דהאיסור הוא ברגע שמתייחד עם הטומאה.

ובגליונות חזו"א ע"ד הגר"ח כ' לחדש שאין איסור לא יבא במאהיל על הטומאה, וכל איסורא דלא יבא הוא בנכנס לאהל המת, וכ' דלפ"ז בשמעתין ליכא איסורא דלא יבא, דהא מיירי במאהיל על הקבר, ובאהא"ז פ"ג מאבל כ' דבה"ק הי' מקורה ועובר משום לא יבא וכ"מ ממ"ש פרע עליו המעזיבה, והיינו דע"י שפרע מעליו הרי הוא בתוך האהל, דאי באינו מקורה הא לא נטמא ועי' נוסחת ריב"ן וא"ש. וצ"ע.

**בגמ'** בעי ר"א נזר והוא בבה"ק טעון גילוח או לא ספיקת ר"א הוא דאע"ג דשנינו דנזיר בקבר אינו מביא קרבן טומאה ונתמעט מקרא, מ"מ מספק"ל דילמא טעון גילוח, ויש לפרש הספק לפמש"כ הר"מ בסה"מ מצוה צ"ג לבאר מ"ט מצות תגלחת הטומאה ותגלחת הטהרה לא נמנו לשתי מצוות, וכ' הר"מ וז"ל לפי שגלוח טומאה הוא מדין מצות נזירות כי מ"ע שלו הוא שירבה פרע בקדושה כמו שביאר אותו ודן אותו הכתוב בזה ואמר שאם נטמא במת בימי הנזירות יגלח ויביא קרבן ואז ישוב ויגדל פרע בקדושה כבתחלת מנין ימי הנזירות שחייב נפשו וכו' עכ"ד, ביאו"ד דמצות תגלחת טומאה היא מפרטי מצות הנזירות, ונכלל בכלל מצות הנזירות, ומשמע דהוא משום מצות גדל פרע כדי שיגדל פרע בקדושה, [אכן הר"מ בהלכותיו פ"ח ה"ו פסק כמסקנת הגמ' דגילח בסם לא קיים מצות גילוח, עוד צ"ע בר"מ דמ"מ מדוע לא נמנה קרבנות טומאה למצוה בפ"ע, וקרבנות טהרה נמנו עם תגלחת טהרה וכמש"כ הר"מ במצוה קי"א, ויעוי"ש בר"מ שהאריך לבאר ד"ז, וא"כ ק' דתגלחת טומאה היא מפרטי הנזירות, אבל הקרבנות הוא מצוה בפ"ע, ובאיזה מצוה נכלל קרבנות], ומעתה י"ל דנזיר בקבר אע"פ שאינו מביא קרבן טומאה, מ"מ מצותו לגלח כדי לגדל פרע בקדושה, ולפ"ז לכאו' אין הספק דוקא נזיר בקבר, אלא אף טמא מת שנזר, דטעון גילוח כדי לגדל פרע בקדושה, ומהא דקאמר להלן בסוף העמוד ששערו ראוי לתגלחת, משמע שיש כאן גידול שער לתגלחת טומאה, ולפ"ז הוא דין קיום תגלחת, ולפ"ז כל הספק הוא בנזיר בקבר שנטמא, ויש כאן קיום תגלחת טומאה, ועי' להלן.

כתב המנ"ח מצוה שעז [ו] דתגלחת טומאה אינה מעכבת כתגלחת טהרה, וכ' דאם לא גילח קודם שהביא הקרבן וכבר התחיל נזירות טהרה לא יגלח עד לבסוף יחד עם תגלחת טהרה, וכ"ה ברש"ש לק' נז: דתגלחת אחת עולה לשתיהן, וילה"ע לפמשנ"ת מהר"מ דמצות תגלחת טומאה הוא כדי למנות נזירות טהרה בקדושה, א"כ זה לא מתקיים כשיגלח בסוף, ועוד לבעיא דר"א דנזיר בקבר טעון גילוח בודאי יש חובת תגלחת קודם התחלת הנזירות.

**זמן תגלחת טומאה**

עוד ילה"ע דהנה יל"ע אימתי מגלח תגלחת טומאה האם קודם הטבילה או לאחרי', ומדברי הר"מ פ"ו הו"א שכתב ומגלח שער ראשו בשביעי וטובל בשביעי אחר ההזי', נראה דתחילה מגלח, וברא"ש לק' מד: בד"ה הא דלא טבל מבואר דמגלח קודם הטבילה, והביאו דבחת"ס יו"ד תשו' קצ"ה נקט בפשיטות דמגלח לאחר הטבילה, ולמד מזה דאין השערות חוצצות, והובא בפ"ת יו"ד סי' קצ"ח, וכן הראו ברש"י בדף מד: ד"ה אלא, ובתוס' לק' ס: ד"ה ותעלה, וברא"ש שם, ובערוה"ש דן דאינו לעיכובא, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א בדף י"ח האריך דלהר"מ התגלחת קודם טבילה, ובעינן תגלחת בטומאה, והביא מהספרי דדריש וגלח ראשו ביום טהרתו ביום הזאתו בשביעי ולא קאמר הזאתו וטבילתו, משמע דעדיין לא טבל, ולכאו' אי מגלח קודם הטבילה נמצא שיש שער חדש שגדל בטומאה, ולהנתבאר בדברי הר"מ דמצות תגלחת הוא לגלח שער שגדל בטומאה בדין הוא שיגלח לאחר הטבילה, וי"ל דרק המגע בטומאה גורם להצריך תגלחת ולא ימי הטומאה, וע"ע דהר"מ בסה"מ הקצר וברמזים ובחיבורו כ' דמצות תגלחת טומאה הוא כתגלחת טהרה וכמשנ"ת בסוף הסוגיא, וא"כ להלכה י"ל דמגלח קודם טבילה, וכן אשה מגלחת לאחר הפרה, וכמש"כ המנ"ח שם [י].

ויל"ע לדעת הר"מ והראב"ד דקבר הוא טומאה שאין הנזיר מגלח, צ"ב מאי מספק"ל שיהא טעון גילוח, [ועמד בזה הקר"א לעיל טז: ד"ה ויש] וביותר דלק' יח. ממעטינן לפטור הנזיר בקבר, ומנלן למילף במי שנזר בטומאה שהנזיר מגלח דג"כ אינו טעון גילוח, ודוח"ל דמיירי בחזר ונטמא בטומאה שהנזיר מגלח, ובדף יח. קאמר ק"ו מי שהי' טמא מתחילה וכו' ומשמע דנטמא בטומאה שהנזיר מגלח מתחילה, ועוד דהר"מ בפ"ו מנזירות ה"ח הביא דין זה בנדר בבה"ק דאין טעון גילוח, והראה הכס"מ מקורו משמעתין, ומיירי דלא חזר ונטמא עי"ש, וי"ל להמבואר בר"מ בפה"מ דאע"ג דבה"ק הוא טומאה שאין הנזיר מגלח ועולה למנין, מ"מ אם נטמא בתחילה בטומאה זו אינו עולה למנין, ונתבאר שם עפ"ד הגרי"ז בספרו והביא כן מהמאירי, דמתחילה לא חיילא נזירות כשהוא בטומאה, והוא חסרון בעיקר החלות, וא"כ י"ל דע"כ מספק"ל דניבעי תגלחת למיחל נזירות טהרה, וכשם דכל נזיר שיוצא מנזירות טומאה ובעי למיחל נזירות טהרה בעינן תגלחת, ה"נ בעי למיחל נזירות טהרה.- ובקה"י סי' ט"ז כ' לחדש בדעת הירושלמי דטמא בטומאה שהנזיר מגלח שנזר מביא קרבן טומאה.

וביסוד הדברים דבבה"ק הוא חסרון בחלות הנזירות מתבאר היטב להר"מ לשיטתו, דנתבאר לעיל טז: דפליגי תוס' והר"מ האם קרבן טומאה תליא בסתירת ימים, ודעת תוס' דבעינן סתירת ימים, ודעת הר"מ שא"צ סתירת ימים, והנה לדעת תוס' הא דנתמעט נזיר בקבר מקרבן הוא משום שאין סתירת ימים, אבל להר"מ שא"צ סתירת ימים, הא דנתמעט מן הקרבן י"ל דהוא משום דאין כאן נזירות גמורה שיהא חובת קרבן, ואשה"ט הר"מ לשיטתו ודוק.

**בתוד"ה** קרבן דמיעטי' קרא לקמן הא גלוחי בעי הקשה הרע"א דהא קרא דממעטינן מקרבן הוא מדכתיב וטמא ראש נזרו, וא"כ אדרבה עיקר קרא כתיב בתגלחת, ויעויין בחי' רע"א שנכפלו הדברים, והעמיד הקו' ע"ד תוס', וצ"ב מ"ט לא הוקשה לו על הגמ', ומשמע דבגמ' יש לפרש דמספק"ל מסב' דלא יהא טעון גילוח, ולהר"מ והראב"ד דבה"ק הוא טומאה שאין הנזיר מגלח, א"כ מסב' א"צ גילוח, ולשיטתם אדרבה ק' מאי מספק"ל דטעון גילוח, א"נ דאפשר דהשתא לא ידע הש"ס מנלן שאינו מביא קרבן טומאה.

**בגמ'** מה טעם אינו מביא קרבן טומאה משום דלא בעי גלוחי יעויין בתוד"ה מה. ולמד מזה הרש"ש לק' נט: במשנה בסו"ד במוסגר דנטמא בימים הראשונים דאינו מביא קרבן טומאה ה"ה דאינו מגלח, ולכאו' מוכרח כן דאל"כ הרי צריך להשלים ל' יום משום גידול שער, ובתוס' בסוף המשנה כ' דמשלים כ"ט יום, ועמשנ"ת במשנה לדעת הר"מ דמגלח ומביא קרבן, דא"כ יקשה דהא בעי גידול שער, ומשנ"ת שם בישוב ד' הר"מ אינו ישוב לדעת תוס' דליכא קרבן ודוק.- ע"ע כ' הגרי"ז מש"כ בפלוגתת רש"י ותוס' האם הגילוח תלוי בקרבן או להיפוך.

**בגמ'** אין בין טמא שנזר וכו' הא לתגלחת זה וזה שוין משמע דהס"ד דטמא שנזר ג"כ יהא טעון תגלחת אע"פ דעיקר איסורא דנזיר הוא המגע במת, ועוד דיל"ד דלענין עצמות הטומאה אין חילוק בין טומאה שנזיר מגלח לטומאה שאינו מגלח, וכל החילוק הוא לענין המגע בטומאה [ובסי' ו' אות ג' הובא כן מהדב"א, ועי"ש שהוכחנו דחלוקים בעצם הטומאה] מ"מ בעי תגלחת לחול נזירות טהרה, ומתבאר היטב למשנ"ת דהספק דניבעי תגלחת למיחל נזירות טהרה, וא"ש לפמשנ"ת לעיל מהרא"ש מגלח בשביעי ואח"כ טובל, א"כ נמצא דלעולם הוא טמא לאחר התגלחת ויהא טעון עוד גילוח, וע"כ דשאני הכא דחלות הנזירות היא בטומאה, ולפ"ד רש"י ותוס' לעיל ע"א דטמא שנזר הוא נזיר בבה"ק לק"מ.

**בגמ'** מה ימי טומאתו מגלח ומביא קרבן וכו' צ"ת דשאני ימי טומאתו דיש בהם קיום נזירות טומאה, וכפי שיסד בכ' הגר"ח דיש קיום נזירות טומאה, משא"כ בימי צרעתו אין כאן קיום וניהוג בימים.

**בגמ'** תאמר בימי חלוטו שאינו מבטל את הקודמין והקשו בתוד"ה לא דהיא גופא נילף דימי חלוטו יבטלו הקודמין ותי' דאיכא מיעוטא, ובשמ"ק תי' בשם הרב עזריאל ז"ל דאיכא למימר הריני נזיר לאחר כ' יום ומעכשיו ק' יום יוכיח דאמר לעיל דמונה כ' ול' ואז מגלח לנזיר ל' ומשלים ומונה שמונים אלמא אע"ג דמגלח תגלחת אינו סותר הקודמים עכ"ד, והיינו דחזינן דאע"ג דמפסיק בימים שאינם ממנין הנזירות ומגלח עליהם אינו מבטל הקודמין, ויל"ד בזה להמבואר בר"מ שם וכפי שביארו החזו"א ומרן רי"ז הלוי דנעשים שני הנזיריות נזירות אחת, ואח"כ מונה להשלים נזירותו ואם נטמא בהם אינו סותר את הקודמין, א"כ אינו ראי' לימי חלוטו דכולה חדא מנינא דנזירות, והפסיק בימי צרעתו בינתים.

**בגמ'** ומה נזיר בקבר הקשה הרע"א לא זכיתי להבין מ"מ גם ע"ז נימא אם אמרת נזיר [בבה"ק] דימי טומאה כיון דסותרים, ה"נ אף בכה"ג דנזר בבה"ק אין עולים, וביותר דהא גופ' מנ"ל דנזר בבה"ק דאין עולי' אלא דמסברא כיון דבטהור שנטמא אפי' סותרי' ממילא בנזיר טמא עכ"פ אין עולים וכמ"ש תוס' במתני', וכיון דהוא מזה הטעם ממילא אין ללמוד לימי חלוטו וצע"ג עכ"ד, ולכאו' זהו מקור לדברי הר"מ בפה"מ דטומאת בית הקברות עולה לו, וא"כ ליכא למיפרך מה לימי טומאה שכן סותרים, ומ"מ תיקשי אידך קו' הרע"א דהא גופי' מנ"ל דנזר בבה"ק אין עולים, ואת"ל דבתחילת מנינו הוא סב' דאינו עולה, א"כ אין מזה ראי' לימי חלוטו.- בעמק הנצי"ב פ' נשא פיסקא ל"א הקשה לר"ל דסבר לעיל דנזיר בקבר לא חיילא א"כ בדין הוא שלא יעלו לו, ועמשנ"ת בע"א ללישנא דמר בר"א דאם נדר בקבר ויצא וטבל עולה לו אע"פ שלא קיבל נזירות, ולדברי רש"י אינו לוקה ומ"מ עולה לו, ובעיקר הקו' אמרו דכ"ד ר"ל שלא חיילא הוא מחמת שאין עולה לימים ולק"מ, ועמשנ"ת לעיל טז:.

עוד יל"ע מ"ט לא מייתי מטומאה שאין הנזיר מגלח שאין הימים עולים, ולדעת הר"מ בפה"מ בדף נ"ד עולה דבאמת ימי טומאה שאין הנזיר מגלח עולים ורק ימי חלוטו אינם עולים, ומדוקדק מאד דקאמר הכא ימי חלוטו, ולא כל טומאה שאין הנזיר מגלח, דשאני ימי חלוטו דמופקע מנזירות וכמש"כ הר"מ בסופ"ז, וזהו דקתני שימי חלוטו מגלח, ולפמש"כ בחיבורו וכן דעת תוס' בדף נד: דכל ימים שאין הנזיר מגלח אינם עולים י"ל דזהו בכלל ימי חלוטו דילפינן הכא דאינם עולים, וכ"כ הקר"א לעיל טז: ולק' נ"ו דילפינן להו מנזיר בקבר. ובקרית ספר פ"ז כ' דבעינן כל מעשיה בטהרה, ובירושלמי פ"ז ה"ג יליף לה מימים הראשונים יפלו דימים טמאים נופלים עי"ש, והיינו דהוא דין סתירה כלפי ימים אלו, ועמש"כ בסי' ו' אות ה'. [וראיתי להעיר בגמ' לק' מד. דבעי למילף שיין יסתור כטומאה ומשני דאיכא קרא דאינו סותר, ותיקשי דלא יעלה [כששתה יין כל היום] וכדין טומאה שאין הנזיר מגלח, ויל"פ ע"פ הנ"ל].

**בגמ'** ימי חלוטו שאין ראוי לתגלחת העיר הגרי"ד לדעת הר"מ סופ"ז מנזירות דמה דמצורע מגלח בתוך ימי נזרו הוא משום שאין בו עשה דקדוש יהיה, א"כ כ"ז הוא לבתר הדין דאינו עולה, אבל השתא דלא ידעינן דאינו עולה א"כ ראוי לתגלחת טהרה, דלא יגלח לצרעתו.

**בגמ'** מאי לאו תגלחת טומאה והיינו דיש כאן קיום בימים אלו שמגלח תגלחת טומאה, ומה"ט יעלה לו למנין נזירות טהרה, וצ"ב הסב' בזה. ועי' מה שהוכחנו בתחילת הסוגיא מכאן.

**בתוד"ה** ימי וכ"ש שאותן ימים אין עולין לו כיו"ב כ' לעיל טז: ד"ה ואפי' ועמשנ"ת שם.

**דף י"ח ע"א**

**בגמ'** ימי חלוטו מי לא בעי תגלחת וכו' ילהס"ת במצורע שמגלח ביום השביעי ומביא קרבנותיו בשמיני, האם יום השביעי לאחר שגילח עולה לו לנזירותו, דהרי אינו טעון עוד תגלחת, או"ד דהוא ילפותא דימי חלוטו אינם עולים לו, ויעויין לק' נה. דלר"ח יש חילוק בין נזירות מרובה למועטת, דבנזירות מרובה ימי חלוטו עולין לו, אבל בנזירות מועטת אין עולין לו דבעי גידול שיער, ויעויין בכ' הגרי"ז שם דאין הכוונה משום היכ"ת בעלמא דבעי גידול שער, אלא דינא הוא דבנזירות מועטת אין עולה לו.

והנה כ' הר"מ בסופ"ז מנזירות דימי צרעתו אין בהם עשה דקדוש יהיה, והג"ר אהרן קוטלר זצ"ל (באוסף חידו"ת, ובסה"ז אבן ציון, ובשלמ"י) פי' משום דלא מתקיים מצות גידול פרע כיון דעומד לתגלחת צרעתו, וע"כ אין בהם עשה, ולא דמי לימי טומאתו שמגלח משום דהתם תגלחת דנזירות היא משא"כ תגלחת מצורע, ועי' קה"י סי' י"ח בביאורו לירושלמי פ"ז ה"ג דטעמא דאין ימי חלוטו עולים למנין, משום דעומד לתגלחת עי"ש, ולפ"ז לאחר התגלחת יעלה לו, שו"ר דהתויו"ט בסופ"ח נקט דעולה לו, והשיגו התורע"א דאין עולה לו, ויעויין רש"ש בדף נה: ובסוף דף נ"ט שעמד בזה.

**בגמ'** ומה טהור שנטמא וכו' הק' הקר"א א"כ נילף דנזיר בקבר לא יחול נזירות כלל מק"ו דסותר את הקודמין, ותי' דהא דסותר הוא דין שאותם ימים אין עולים וממילא נסתר הקודמין, ועמשנ"ת בסי' ו' אות ה' ע"פ גמ' בנדה סח: ודוק.

**מצות תגלחת טומאה**

**בגמ'** ולפטור את הנזיר בקבר ש"מ וילהס"ת למאי דמסקינן דנזיר בקבר אין טעון גילוח האם הטעם דכשם שנתמעט מקרבן כמו"כ נתמעט מגילוח, או"ד דנתחדש דעיקר מצות גילוח הוא על הקרבן, [ועמש"כ להלן בסוגיא דמשכח"ל וטמא ראש נזרו ואעפ"כ אינו חייב בקרבן, ונקט החזו"א סי' קל"ט ס"ק ה' שאין טעון גילוח] ומדברי הר"מ בסה"מ יש ללמוד דמצות גילוח הוא על הקרבן שכתב במנין הקצר במצוה צ"ג וז"ל לגלח הנזיר שערו על קרבנותיו במלאת ימי נזרו או בתוך ימי נזרו אם נטמא, וכ"כ ברמזים שבראש הל' נזירות שיגלח על הקרבנות כשישלים נזירותו או כשיטמא, וכן העירו מדברי ר"א בנו של הר"מ בתשובתו לר"ד הבבלי (נדפס בסה"מ הוצאת רש"פ במצוה קי"א) שכתב בתחילת התשובה להוכיח דתגלחת והקרבן מצוה אחת וז"ל וא"צ לזה ראי' יותר חזקה מאומרם ז"ל תגלחת טהרה כיצד הי' מביא ג' בהמות וכו' וזה ראי' ברורה ואמיתית על צירוף הקרבנות לתגלחת ושעצם המצוה היא התגלחת והקרבנות יחד כשיטתו ז"ל עכ"ד, והרי כיו"ב שנינו בדף מד: תגלחת טומאה כיצד, וקתני התם הבאת הקרבנות, וצ"ע דלק' סא. בעי רמב"ח תגלחת טומאה משום מצוה או משום אעבורי שיער למאי נפ"מ לעבורי בנשא אי אמרת משום מצוה לעבורי בנשא לא ואי אמרת משום אעבורי שיער טומאה אפילו סכי' נשא נמי ומסיק דמצוה, ולכאו' למאי דמספק"ל דהוא משום אעבורי שיער בהכרח שאינו קיום תגלחת, ואינה מצוה המתאחדת עם הקרבן וצ"ע, וע"ע מש"כ לעיל יז: לדון בדברי הר"מ בסה"מ בגדר מצות תגלחת טומאה והקרבן, דנראה מדבריו דהוא אעבורי שער כדי לגדלו בקדושה, ולהמבואר כאן מדברי הר"מ דהוא כתגלחת טהרה א"ש הדינים שהובא שם מהרא"ש ומהמנ"ח ודוק.

ויש לומר עוד לפמש"כ בכ' הגר"ח (בענין נטמא אחר מלאת) דנזירות טומאה היא נזירות בפני עצמה וטעונה קרבנות בגמר הנזירות כנזירות טהרה, א"כ י"ל דזהו מצות התגלחת, והוא כתגלחת טהרה, אכן עיק"ד הגר"ח צ"ע דהא אשה שהפר לה בעלה מביאה קרבנות טומאה ולא קרבנות טהרה וכדלהלן.

העירוני בהא דמסיק דנזיר בקבר אין טעון גילוח י"ל דלא נשתנה יסוד הסב' דהס"ד דנזיר בקבר הוא טמא יותר וכמש"כ תוס', די"ל דיסוד הפטור בנזיר בקבר הוא משום דלא חיילא נזירות טהרה וכמשנ"ת.

יש לחקור בהא דנתמעט מקרא דנזיר בקבר אינו מביא קרבן טומאה, האם הטעם דאין קרבן טומאה אלא על מעשה ההיטמאות במת, או"ד דאין קרבן אלא בטהור שנדר, ובכ' הגרי"ז הביא מגמ' כריתות דף ט' דמרבינן נטמא באונס דמביא קרבן טומאה, ואי נימא דהוא על מה שהי' טמא, בודאי אין לחלק בין אונס לרצון ולמ"ל קרא, ובאמת דנזיר בקבר בכל רגע יש כאן היטמאות.

וכיו"ב יש לחקור בהא דימים הראשונים יפלו האם הוא מחמת מעשה הטומאה, או"ד דהוא משום שהוא טמא, וראיתי לדון נפ"מ בעבד שכופהו רבו ואינו נוהג דיני נזירות כדאיתא לק' סא. ואם נטמא אינו סותר את הקודמין וכמש"כ הראב"ד פ"ב מנזירות הי"ט, מה הדין כשרבו אינו כופהו או שחררו האם מביא קרבן טומאה, דמעשה ההתטמאות הי' כשאינו בדין נזיר, אבל עתה הוא נזיר טמא.

ויל"ד ולחלק בחקירה זו דקרבן טומאה הוא על מעשה התטמאות וכהוכחת הגרי"ז, משא"כ סתירת הימים דהוא משום שהוא טמא, וכן משמע בנדה סח: דהוא משום דבעינן רצופים, או להיפוך דקרבן טומאה הוא כדי לאחולי נזירות טהרה, משא"כ סתירת הימים י"ל דהוא על מעשה הטומאה, ועמש"כ בסי' ו' אות ה'.

בהא דבעינן קרא למעט נזיר מקבר ק' לר"א דאף בימים הראשונים אינו מביא קרבן, א"כ כ"ש נזיר בקבר, ותי' הגרי"ד שנפ"מ לנזיר עולם די"ל דאין בו דין ימים הראשונים, ומ"מ נתמעט נזיר בקבר, עוד תי' להמבואר בתוס' לעיל טז: בהגה"ה בסוף המשנה דקרא דימים אחרונים לא נאמר בנזירות מרובה, י"ל דה"ה קרא דימים ראשונים, וע"ע מש"כ לעיל טז. בדברי ר"א דסותר שבעה.

**בתוד"ה** בטהור כלומר שהתחיל למנות נזירות בטהרה ואח"כ נטמא כדכתיב והימים הראשונים יפלו יש לפרש דהתוס' באו להוסיף דלר"א דמשנתינו בימים הראשונים אינו מביא קרבן טומאה וכמש"כ תוס' שם, וע"ז פירשו דדרשא דהכא הוא משום דבעינן הימים הראשונים יפלו, וחכמים ס"ל דאף בנטמא ביום הראשון חשיב שיש כאן סתירת ימים, ועי' לק' יט. בתוס' בסוה"ע דמתבאר כדבריהם כאן.

**בגמ'** אין בין טמא שנזר וכו' הר"מ פ"ו מנזירות ה"ז הביא ברייתא זו, והקשה הכס"מ בהלכה ט"ו דהא מוקמינן לה בגמ' כרבי, והר"מ פסק כחכמים דאינו מונה נזירות טהרה עד הקרבן.

הראב"ד בפי' לעדיות פ"ד מי"א כ' דטמא שנזר אין שביעי עולה מן המנין וטהור שנטמא שביעי עולה מן המנין, ויעוי"ש מה שביאר עפ"ז, וכפה"נ גירסא אחרת הי' לו כאן.

בירושלמי בפ"ב ה"ט קאמר דבנזירותו ונזירות בנבו, ונטמא בתוך ימי נזירותו ונולד לו בן בתוך ימי טומאתו אין שביעי עולה למנין נזירות בנו, וצ"ב טעמא דמילתא הא בנזירות בנו הוי כטמא שנזר, ושמא כיון שמצטרפת עם שלו הויא כטהור שנטמא, ושמא יש לחדש דכשהטומאה בתוך ימי נזירות היא חמורה יותר, ואין שביעי עולה וצ"ע.

**בגמ'** ביום הבאת קרבנותיו דברי רבי בסמוך אמרינן דלרבי בנטמא בשמיני וחזר ונטמא בשמיני חייב ב' קרבנות, ומבואר דחיילא נזירות טהרה אע"פ שלא הביא קרבן, וכן איתא לק' ע"ב דלרבי א"צ שיביא קרבן, ובעל"נ בכריתות ח: חידש דאם לא הביא קרבנותיו בשמיני אין יום זה עולה לו למנין דהא רבי יליף מקדש ראשו ביום ההוא זה יום הבאת קרבנותיו, ואם לא הביא קרבנות הרי שלא הי' יום הבאת קרבנותיו, ונחלק על התורע"א שם.

כתב הרא"ש ביום הבאת קרבנותיו אז מתחיל קדוש ראשו דהיינו גידול שער לנזירות טהרה, עמש"כ לעיל יד: בסותוד"ה נטמא האם יום השביעי יכול למנות לגידול שער בטהרה.

**האם תגלחת טומאה מעכבת**

**בגמ'** ריבר"י אומר ביום תגלחתו ילהס"ת האם מתחיל בתחילת היום או לאחר התגלחת, ומדברי תוס' בד"ה ומשכחת שכתבו דמיד כשהזה וטבל חל עליו נזירות טהרה ומשמע אף קודם התגלחת, אמנם מדבריהם לק' נד. ד"ה אלא- ואינו שכתבו דלאחר שטבל והזה וגלח ומתחיל מאותו יום משמע דהוא לאחר התגלחת, וי"ל דלכאו' ספק זה תליא אי תגלחת מעכבת דלמ"ד תגלחת לא מעכבת א"כ מתחיל מיד לאחר שהזה וטבל אף קודם התגלחת, משא"כ למ"ד תגלחת מעכבת אינו מתחיל אלא לאחר התגלחת, וא"כ י"ל דדברי תוס' לק' נד. הם בדעת ר"א, ור"א סבר בדף מו. דתגלחת מעכבת, ע"כ כתבו דמתחיל לאחר התגלחת, ושמעתין להלכה דתגלחת לא מעכבת.

אכן פלוגתא דר"א וחכמים היא בתגלחת טהרה, והכא בתגלחת טומאה, ובמנ"ח מצוה שעז [ו] ובליקוטי הלכות לק' סד: כתבו דתגלחת טומאה שוה לתגלחת טהרה, דלר"א שניהם מעכבים, ולחכמים שניהם אינם מעכבים, והקשינו לעיל דר"א יליף בדף מו. דתגלחת מעכבת מקרא ואחר ישתה הנזיר יין אחר כל המעשים, והך קרא כתיב בנזיר טהור ומנלן נזיר טמא, וביותר ראיתי להעיר דבנזיר טהור סבר ר"א דהקרבנות מעכבים, ואילו קרבנות נזיר טמא סבר ר"א לק' ע"ב דאינם מעכבים מנין נזירות טהרה, ובהכרח שאין ללמוד זה מזה. וא"ש דלק' ע"ב בתוד"ה מתחיל כ' דמתחיל לאחר שהזה וטבל, ולא כ' גילוח, וכן בדף יט: ד"ה אמר וקצת קשה וכו' להזות ולטבול, ודבריהם שם ושם ג"כ בדעת ר"א.

ועוד דנו האחרונים האם תגלחת טומאה מעכבת אף לחכמים, ועמנ"ח שם, וערש"ש לק' נז: ובחזו"א סי' קל"ח ס"ק א' ובסי' קמ"ה לדף נז., ובקר"א לק' נז: ובחזו"א סי' קל"ח הוכיחו מהמשנה בדף מד: דתגלחת מעכבת הקרבן, וע"ע בקר"א כאן ולק' סד: דמתחיל נזירות טהרה קודם התגלחת, והעירו דאין זה סותר למשנה שמעכב הקרבן, די"ל דמ"מ אינו מעכב מנין נזירות טהרה, ובחזו"א שם נקט דגם מעכב לריבר"י מנין נזירות טהרה.

והר"מ בפה"מ בכריתות פ"ב מ"ג כתב וז"ל וריבר"י אומר הוא יום השביעי שהוא יום תגלחתו ואחר התגלחת תחול עליו נזירות השביעי שהוא יום תגלחתו ואחר התגלחת תחול עליו נזירות טהרה וכו' עכ"ד, הרי להדיא דהוא לאחר התגלחת, וצ"ב דדעת הר"מ בפ"י מנזירות דתגלחת טומאה אינה מעכבת, וכדברי הר"מ כ"ה בשמ"ק שם ח: בהשמטות אות ט"ז וז"ל אבל לריבר"י דביום השביעי אחר שגילח מתחיל מיד נזירות דטהרה עכ"ד, ושמעתי לבאר לפמשנ"ת מדברי הר"מ בסה"מ מצוה צ"ג דמצות תגלחת טומאה הוא כדי לגדל שער בקדושה, א"כ מה"ט התגלחת תעכב המנין, אכן י"ל דסגי בקיום גדל פרע בשלשים יום האחרונים.

שוב הראוני בירושלמי פ"ו ה"ו דר"י אומר משעת תגלחתו, ואמר התם דאם גילח בשמיני אינו מונה אלא בשמיני, ויעוי"ש במפרשים. וברא"ש בע"ב כ' דמדברי רבי דאמר יום הבאת קרבנותיו משמע אע"פ שלא גילח, וא"כ ה"ה נדייק מריבר"י שלא גילח, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א ביאר בדברי הר"מ שכתב שמגלח, משום דהר"מ לשיטתו בחיבורו במצות תגלחת טומאה שהיא קודם הטבילה, וא"כ בודאי לא יחול נזירות טהרה קודם התגלחת, עי"ש שהאריך.

**בגדר חיוב קרבנות נזיר טמא**

והנה חיוב נזיר טמא בקרבנות טומאה איתא בשבועות לז. הוא כי היכי דתיחול עליה נזירות בטהרה, ופירש"י שמתחיל למנות מעכשיו ותלה הכתוב בקרבן ולא לכפרה הוא בא. [ועי"ש בר"י מיגש] וכן הוא בכריתות ח: ושם כו. בגרסתינו, וכן פירש"י בשבועות ח. ד"ה ואימא, ובדף יז. ד"ה צריך ובזבחים מד: ד"ה לרבות, ובמנחות עג. ד"ה להכשיר.

ואשכחן עוד דוכתי שנזיר טמא מביא קרבן ואינו כדי למיחל נזירות בטהרה, דאיתא לק' יט. דאשה שנדרה בנזיר ונטמאה והפר לה בעלה מביאה קרבנות נזיר טמא, וכן פסק הר"מ בפ"ט מנזירות הי"א ובחזו"א סי' קל"ו לדף פ' אות ג' נתקשה דלרי"ש דאינו מתחיל נזירות טהרה עד שיביא אשמו, א"כ האשם בא למיחל נזירות טהרה, ואם הפר לה בעלה מדוע הוא קרב, וברא"ש בדף יט. פי' דינא דהתם וז"ל דקרבנות נזיר טמא על עון טומאה קא אתו ולא לצורך הכשר נזיר טהרה עכ"ד, ובקרני ראם בכריתות כו. הוכיח מכח קו' זו שאין הקרבן לאחולי נזירות בטהרה אלא לאישתרויי בקדשים, וכמו"כ יל"ד בקטן שהדירו אביו בנזירות ונטמא והגדיל האם מביא קרבנות נזיר טמא, דהרי לא צריך למיחל נזירות טהרה דכבר אינו נזיר, ובמנ"ח מצוה שעז [י] כתב לדמותו לאשה שהפר לה בעלה, ויש להוכיח עוד בשיטת הר"מ דהקרבן לא אתי למיחל נזירות טהרה, דדעת הר"מ בפ"ו מנזירות ה"ד דנטמא ביום ל"א ג"כ מביא קרבן טומאה, ונתבאר לעיל טז. במשנה מדברי החזו"א, והובא כן מתורי"ד ומאירי דאע"פ שאינו סותר חייב קרבן, ועי' לעיל ו: רש"י ד"ה ואי ס"ד דבעינן בפי' הראשון דלר"א בנטמא לאחר מלאת טעון גילוח, ומשמע דה"ה קרבן, והרי אין כאן עוד מנין נזירות טהרה, ומשמע דהקרבן לאו למיחל נזירות טהרה, ושמא י"ל דא"צ למיחל מנין נזירות טהרה אלא למיחל נזירות טהרה, וא"כ י"ל דה"נ בעי נזירות טהרה כדי להקריב הקרבנות.

ולשיטת רש"י בדף יט. וכב. דאשה שהפר לה בעלה אינה מביאה אשם אשה"ט דבאמת האשם בא לאחולי נזירות טהרה, וא"ש דאמרי' בכמה דוכתי דאשם נזיר בא להכשיר עי' זבחים מד: מנחות ד. עג., דכ"ז על האשם, וצ"ע דהא קי"ל דנזירות טהרה חיילא אע"פ שלא הביא אשמו, ורי"ש בנו של ריב"ב סבר דבעי אשם ולא קי"ל כוותי', ובדברי רב נתבאר לעיל דסבר כרי"ש, אכן תיקשי מדוכתי הנ"ל דקאמר דבא להכשיר, [ויעויין בחי' מרן רי"ז הלוי ביומא דף ס"א (כב. מדה"ס) דכתב בדעת הר"מ דאע"ג דאשם מצורע אינו מעכב טהרתו בקדשים, מ"מ חשיב בא להכשיר, ויל"ע אם י"ל כן גם בנזיר דאע"ג דאינו מעכב נזירות טהרה מ"מ חשיב בא להכשיר].

והנה לריבר"י דנזירות טהרה משביעי הוא דחיילא, לא יתכן לומר דקרבנות נזיר טמא הוא למיחל נזירות טהרה, דהא נזירות טהרה חלה קודם הבאת הקרבן, וכמש"כ השמ"ק בכריתות ח: בהשמטות אות ט"ז, ואף לרבי שחל בשמיני א"צ שיביא הקרבן אלא כיון דראוי להבאת קרבן, וכמו שהבאנו להלן מהתורע"א, ולחכמים ורי"ש הקרבן מעכב מלחול נזירות טהרה, ולדידהו י"ל דהקרבן בא למיחל נזירות טהרה, ובמנחות ד. קאמר רב דאשם נזיר בא להכשיר, ופירש"י נזירות טהרה אכן אף לדידהו א"צ כל הקרבנות, וכ' החזו"א סי' קל"ו לדף פ' ס"ק ג' דרב סבר כרי"ש דאשם מעכב, וכן הוא בשמ"ק בכריתות כז. אות כה בהשמטות [ועי' קר"א במנחות שהקשה דמותיב על רב מהמשנה שם, והא ד' רב תליא בפלוגתא האם האשם מעכב] וא"כ צריך לבאר לרבי ולריבר"י לשֵם מה באים הקרבנות, ועוד מה יענו על קו' הגמ' בכריתות כו. דמקשי דלאחר יוה"כ יפטר מקרבנות ספק נזיר טמא, ומשני דקרבנות באים למיחל נזירות טהרה, לריבר"י הא אינם באים למיחל נזירות טהרה, וע"ז שמעתי לתרץ דלהנך תנאי אינו מביא קרבנותיו מספק, כיון דהרי יכול להתחיל נזירות טהרה בלא הקרבן, ובעזה"י יבואר בזה לק' כט., וע"ע בסמוך.

ונמצינו למדים דיש חילוק בין קרבנות נזיר טהור לקרבנות נזיר טמא, דקרבנות נזיר טהור מעכבים אותו מאיסורי הנזיר משא"כ קרבנות נזיר טמא דלדעת רבי וריבר"י אינם מעכבים אותו, ואף לחכמים נתבאר דאיכא גווני דאינם מעכבים אותו, והביאור דקרבנות נזיר טהור הוא מדיני הנזירות שחייב להביא קרבן, וכמשנ"ת בסי' א' בכמה ראיות דקרבנות נזיר טהור הוא מדיני הנזיר וחיובו, משא"כ קרבן נזיר טמא הוא על מי שהי' נזיר, ויעויין באחיעזר ח"ב סי' כ"א בדרך זו, ועי' ירושלמי פ"ד ה"ד דמתבאר כן, ומה"ט באשה שנדרה והפר לה בעלה אינה מביאה קרבנות נזיר טהור, אבל קרבנות נזיר טמא מביאה, וכמו שביאר בחי' מרן רי"ז הלוי (כח. מדה"ס ד"ה ונראה) וז"ל ומשום דחיוב קרבנות טומאה הוא על הנזירות טומאה דמעיקרא וכו' ומשום דקרבנות טהרה הרי הן מכלל הנזירות דהשתא עכ"ד, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א העיר דאם גילח על א' משלשתן יצא, א"כ נמצא דשאר הקרבנות מביא כשכבר אינו נזיר, וכ' ויש לחלק, ולפמש"כ מרן רי"ז הלוי בספרו דאע"ג דגילח על א' משלשתן יצא מ"מ אכתי איכא איסור עשה עד גמר כל המעשים א"ש דאכתי נזיר הוא, אכן אם גילח על א' משלשתן ואיחר הבאת שאר הקרבנות כבר אינו נזיר ואינו באיסור עשה ואעפ"כ מביא שאר קרבנותיו וצ"ע.

ואשכחן עוד חילוק בזה, דהנה כ' הר"מ בפ"ב מנזירות הי"ג דמופלא סמוך לאיש שנדר בנזיר מביא קרבן טהרה, וילהס"ת האם בנטמא מביא קרבן טומאה, דהנה נשאל הרע"א במהדו"ת ק"ה מדוע מביא קרבן והרי קטן פטור מן המצוות, והשיב דהכא אין הקרבן בא על עבירה, אלא הוא מדיני הנזירות, ואשר ע"כ אף קטן חייב, ומעתה ילהס"ת בנזיר טמא דאי נימא דאינו מניהוגי הנזירות ומקבלתו, אלא הוא ככל חיובי קרבן י"ל דיפטר הנזיר, וברא"ש לק' נז: מבואר דמביא, אכן בדעת הר"מ כתב בכ' הגרי"ז שם דאינו מביא, ועי' להלן עוד בדברי הרא"ש, וברס"ג מצוה ק"א מנה קרבנות נזיר טהור ונזיר טמא לשתי מצוות, ויעוי"ש בהגרי"פ (שדמ- ד מדה"ס) דתלי לה בגדר חובת הבאת קרבנות נזיר טמא.

ובמשנ"ת דקרבן אתי למיחל נזירות טהרה, הא דנזיר בקבר או בימים הראשונים לר"א (לשיטת תוס') אינו מביא קרבן, והא בעי למיחל נזירות טהרה, י"ל לפ"מ שייסד הגר"ח דנזירות טומאה היא נזירות בפני עצמה, וא"כ י"ל דבעינן קרבנות כדי להתחיל נזירות טהרה, אבל בנזיר בקבר או בימים הראשונים אין כאן נזירות טומאה, ועוד י"ל דטומאה שאינה סותרת אין כאן הפקעה מהנזירות טהרה, וא"צ קרבנות למיחל נזירות טהרה, אבל לדעת הר"מ אע"פ שאינו סותר יש חובת קרבן, מלבד טומאה שאין הנזיר מגלח דטומאה קלישתא היא, ונתבאר לעיל טז: דלכאו' פלוגתת תוס' והר"מ תליא האם הקרבנות למיחל נזירות טהרה.

ובעיקר חיוב הבאת קרבן נזיר טמא דתיקשי לרבי וריבר"י דאינו למיחל נזירות טהרה. [ולדברי רבי י"ל דהוא למיחל נזירות טהרה וכמשנ"ת לעיל מהעל"נ דכ"ד רבי דמתחיל ביום הבאת קרבנותיו הוא רק כשהביא לבסוף הקרבנות, וכן הובא מהשמ"ק בכריתות דס"ל דלרבי הקרבנות למיחל נזירות טהרה] מצאנו כמה חידושים בדברי הראשונים **א.** ברש"י ותורי"ד לק' מה. כ' דמעכבו מליכנס למחנה, ומבואר שם דדינו כמחוסר כיפורים, וראיתי לבאר דמה"ט טמא שנזר שביעי שלו עולה לו מן המנין ונזיר טהור שנטמא אין שביעי שלו עולה לו מן המנין, דטמא שנזר אינו מחוסר כיפורים, משא"כ נזיר טהור שנטמא, וכ' תוס' בדף מה. שטבו"י שהוא מחוס"כ חמור יותר ע"כ אינו עולה למנין, אמנם בגמ' בע"ב מבואר דאי לילה מחוס"ז אינו מונה אלא ביום, ושם לא שייך האי טעמא. **ב.** ברש"י בסוטה טו. ד"ה וכי וברגמ"ה כריתות כו. כתבו דהקרבן מתירו בקדשים וגריס כן בגמ' שם, וכ"נ בר"י מיגש בשבועות לז., ובר"מ פ"י מנזירות הי"א וי"ב כתב דשרי בקדשים, שו"ר דאין זה ראי', דדברי הר"מ מקורם מברייתא בדף ס:, וצריך ליישבה לד' הראושנים דאסור בקדשים, וכבר עמדו תוס' בדף נה: בראי' זו, ועי' שלמ"י סי' ל"ז שכתב לחדש דקרבנות צרעתו מכשירים אותו גם מטומאת נזרו, ואכתי הקשה מרפ"ב דכריתות דלא חשבינן לי' בהדי מחוסרי כפרה, ועי"ש מש"כ ליישב. **ג.** בתוס' בסוטה טו. ד"ה סבר וברש"י במנחות עג. (כת"י) ד"ה להכשיר, קד. ד"ה ואחר כתבו דקרבנות נזיר טמא באים להתירו באיסור היין, וכ"ה ברגמ"ה בכריתות י. והרע"א במנחות קד. עמד ע"ד רש"י שאינו בא להתיר ביין, ויש לפרש דכיון דאם לא יביא קרבנות נזיר טמא לא חל נזירות טהרה ולא יהא לו היתר ביין, ע"כ חשיב שמכשירו ביין. ויש שרצו לפרש עפ"ד הגר"ח דיש נזירות טומאה ומסתיימת בקרבן, ובעינן קרבן להתירו באיסורי נזיר, וזה דלא כמשנ"ת דחלוק ביסודו קרבן נזיר טהור מקרבן נזיר טמא, ונפ"מ בזה בנזיר שנטמא ונטהר והתחיל במנין הנזירות טהרה למ"ד דקרבנות טומאה אינם מעכבים נזירות טהרה, והשלים נזירות טהרה עדיין ייאסר ביין מחמת נזירות טומאה, ולדעת העל"נ בכריתות דף ח' א"א להביא קרבן טהרה לפני קרבן טומאה ואין נפ"מ בזה, וילה"ע בכ"ז מהא דאיתא לק' יט. דאשה שנדרה בנזיר ונטמאה והפר לה בעלה מביאה רק חטה"ע שבא על הספק, וכן בספק טמא איתא לק' נו. שמביא חטה"ע הבא על הספק, וק' כיצד ניתר ביין, וי"ל דאשם ועולה אינם מעכבים ההיתר ביין, ועוד ראיתי לדמותו לדין גילח על א' משלשתן יצא, דכשם שבקרבן טהרה הדין כן, ה"ה בקרבנות טומאה. **ד.** ע"ע מש"כ לעיל מדברי הרא"ש בדף יט. דקרבנות נזיר טומאה על עון טומאה קאתו, ובקר"א בסוטה טו. כ' דלריבר"י דנזירות טהרה בשביעי הוא דחיילא בהכרח דהקרבן בא לכפרה, וכן העירוני מלשון המשנה בכריתות ט. אלו מביאין קרבן א' על **עבירות** הרבה וקתני נזיר שנטמא, ובתשו' הרי"ד סי' י' כתב דלחכמים חובת הקרבן על שעבר ולא נזהר מן הטומאה, ולר"א הקפר על שציער עצמו, משמע דלחכמים הוא ג"כ על החטא, וכן ראיתי תשובת או"ז שנדפסה מכת"י (הועתק בשמועת חיים ערכין יז:) דיש וידוי בחטאת נזיר, ומבואר דבא על חטא, ודבריו צ"ב דבנטמא למת מצוה ג"כ מביא קרבן וכמש"כ הר"מ פ"ז מנזירות הי"ג, וערש"ש בסוף דף ס"ב, וכן כשנטמא באונס, ובקרית ספר פ"י משגגות [הובא בלח"מ שם ה"ח] הביא פלוגתא בזה, ונקט בדעת הר"מ דאינו מביא, ותמה עליו הלח"מ דהר"מ כ' בפ"ו מנזירות ה"ג דיש חיוב קרבן בנטמא באונס, ויל"ע אי פליגי גם במת מצוה, ועי' בשמ"ק בכריתות כז. בהשמטות אות כ"ה בסופו שהביא תוס' כת"י דנזיר טמא שעבר עליו יוה"כ פטור מן האשם, ומבואר דבא על עון טומאה עי"ש, ולפ"ז בטמא שנזר בודאי לאו בר אתויי קרבן, רק במי שהוא בבה"ק דעובר בכל שעה, ובמהרי"ט סי' נ"ג נקט דהקרבן בא לכפרה על טומאתו וע"כ איצטריך קרא לרבות את השוגג, והוכיח מזה כשיטתו בגדר איסורי נזיר שלא קיבל את האיסור דא"כ נמצא מדבר ומביא קרבן, אלא התורה הטילה עליו האיסורים עי"ש, עוד ראיתי להעיר מהא דתנן לק' מז. דרא"א דנזיר וכה"ג שפגעו במת מצוה וטמא כהן ואל יטמא נזיר שהנזיר מביא קרבן על טומאתו, ואי נימא דהקרבן הוא להכשירו ביין או למנין נזירות טהרה או לגמור נזירות טומאה, לכאו' אין זה חומר באיסורו, ומשמע דעל עון טומאה בא, ומ"מ בא אף במת מצוה, וע"ע קה"י סי' ד' שהאריך בכ"ז.- וילה"ע בזה למשנ"ת לעיל חקירת הגרי"ז האם הקרבן בא על מעשה הטומאה או על טומאתו, ואי מתורת כפרה על עון הוא על מעשה הטומאה, דאין לו איסור להיות טמא, ואמרו לדון בזה דאיכא תרי דיני בהבאת קרבן טומאה א. למיחל נזירות טהרה ב. על עון הטומאה, ואשכחן בחי' מרן רי"ז הלוי בהל' מחוס"כ פ"א ה"ה (ד"ה ולכאורה) לענין קרבנות מחוסרי כפרה דחיובם מחמת ב' דינים חדא מה שהקרבן מטהרו ומכשירו לאכול בקדשים ושנית דין חובת הבאת קרבנות שהוא דין בפ"ע מלבד הכשר טומאתו, ובאשה שהפר לה בעלה הקרבן על עון הטומאה, ובכל נזיר הוא למיחל נזירות טהרה, ולפ"ז בנטמא באונס או למת מצוה בזה החיוב רק מדין הב', ואשה שנטמאה באונס או למת מצוה והפר לה בעלה תהא פטורה מן הקרבן, וכמו"כ בעבר יוה"כ תהא פטורה מן הקרבן, וכ"ז מחודש מאד, ועוד דאכתי תיקשי מדברי רב במנחות דף ד' דקאמר דהאשם בא להכשיר ואם אינו מכשיר אינו קרב, וע"ז ראיתי לתרץ דהנה נתבאר לעיל מדברי החזו"א והובא כן מהשמ"ק דרב סבר כרי"ש דאשם מעכב, א"כ לדידי' י"ל דהחטאת אתיא לכפרה, והאשם בא למיחל נזירות טהרה, אבל לחכמים החטאת באה מב' טעמים [אכן לרי"ש החטאת ג"כ מעכבת, ויותר ניחא לתרץ דרב סבר כמ"ד בתוספתא פ"ד ה"ז דרק האשם מעכב] אכן הבאנו מדברי רש"י בשבועות יז., וכ"ה בגמ' בכריתות כו. דקרבן נזיר לא בא על עון טומאה, וכדאמר התם דקרבן לאו לכפרה מייתי, ושמא י"ל דאינו לכפרה בלחוד ודוחק.

ויש להקשות בסתירת הרא"ש דהובא לעיל מדבריו בדף נז: דקטן ג"כ מביא, ואת"ל דבא על עון א"כ קטן פטור וכמו שהובא סב' זו מהרע"א, ויעויין היטב בדברי הרא"ש לק' כב., ומבואר דלמסקנא הדרא בה הש"ס, וכ"ד כאן הם בשיטת ר"א הקפר.

ע"ע בכ' הגר"ח (בענין נטמא אחר מלאת) שכתב דיש דין נזירות טומאה והקרבן בסופו כשם שמביא קרבן בסוף נזירות טהרה, וזה צ"ע מאשה שהפר לה בעלה שמביאה קרבן טומאה ולא קרבן טהרה.

איתא בשבועות לז. דנזיר מביא קרבן טומאה אף כשהתרו בו אל תטמא וחייב מלקות, כיון דהקרבן בא למיחל נזירות טהרה, והקשה הנאות יעקב סי' א' אות י"א ע"ד הרא"ש פ"ג דמו"ק סי' נ"ט דמי שהתרו בו וקיבל התראה דינו כמומר להכעיס וא"כ כיצד יביא קרבן, ותי' דכיון דהקרבן למיחל נזירות טהרה ועוד שחיובו הוא בשעה שנטהר ע"כ אף מומר יכול להביאו, ובחזו"א יו"ד סי' ב' ס"ק ט"ו תי' שכל ד' הרא"ש בהתרו למיתה, אבל התרו למלקות אינו מומר.

ראיתי להעיר לפ"מ שיסד הגר"ח דדין נזיר טמא שמונה שבעה ימים הוא דין נזירות טומאה, א"כ לבר פדא דסבר בפ"ק דלא אמרינן מקצה"כ בנזירות מ"ט הכא עולה לו יום השביעי במקצת היום, ויש לחלק בין מנין ימים של נזיר טהור לנזיר טמא, ועמשנ"ת בפ"ק דמודה בר פדא בכ"מ דאמרי' מקצה"כ, וצ"ע בזה.

**קרבן א' על טומאות הרבה**

**בגמ'** והא דתנן נזיר שנטמא טמאות הרבה אינו מביא אלא קרבן אחד וכו' כולהו טומאה אריכתא היא כ' השמ"ק בכריתות ט: אות א' פי' הקונטרס הא דלא צריך קרא לומר דחייב קרבן א' על עבירות הרבה בנזיר כמו דצריך במצורע וביולדות ובשפחה ובמקנא משום דמסברא נפקא דאי נטמא בשביעי וחזר ונטמא בשביעי בין לרבי ובין לריבר"י אינו חייב אלא קרבן אחד דהא דצריך קרא גבי יולדת דפטורה בקרבן אחד תוך מלאת היינו משום דאלידה קפיד רחמנא אבל גבי נזיר לא צריך קרא דכיון דנטמא בשביעי וחזר ונטמא בשביעי כולה טומאה אריכתא היא כיון דלא יצא לשעה הראוי' להביא קרבן כדמפרש תלמודא, תוס' עכ"ד, ודבריהם צ"ע דבשמעתין אמרו חדא טומאה אריכתא לרבי, אבל לריבר"י לאו חדא טומאה אריכתא. וי"ל דלרבי הוא ממש חדא טומאה אריכתא, אבל לריבר"י לענין הקרבן עדיין אין כאן טהרה גמורה, וחשיב חדא טומאה אריכתא, וכן מבואר לק' מד: בתוס' וכ"ה להדיא בתורי"ד שם דהא דנזיר אינו מביא קרבן טומאה עד השמיני הוא משום שאין כאן טהרה גמורה, ובתורא"ש הובא בשמ"ק שם אות ח' כ' תורה אחת לקינויין הרבה צ"ע דנזיר מנ"ל דאינו מביא אלא קרבן א' על טומאות הרבה ושמא מדכתיב זאת תורת הנזיר אבל קשה למה לא פירש התלמוד עכ"ד, וע"ע ברש"י בשבועות יז. ד"ה צריך שהייה למלקות ופירש"י קרבן לא שייך הכא כלל שאין כרת בנזיר שנטמא וקרבן נזיר טמא לאו אעון טומאה אתי אלא למיחל עלי' נזירות טהרה כשאר מחוסרי כפרה עכ"ד, מבואר דהטעם דסגי בקרבן א' דהוא משום דהקרבן למיחל נזירות טהרה.

ובהא דמביא קרבן א' על טומאות הרבה, צריך לבאר מ"ש מקרבנות טהרה דצריך להביא קרבן על כל נזירות ונזירות וכמובאר לעיל יג: בתוד"ה הריני, דבנזירותו ונזירות בנו המובלעים זה בזה חייב ב' קרבנות, וכן כשאינם בהבלעה ובנזירות מועטת דעת תוס' שם דמביא לבסוף ב' קרבנות, ונסתפקנו שם לענין קרבן טומאה בנטמא האם מביא ב' קרבנות, ולכאו' לפ"מ דאמרי' הכא דמביא קרבן א' על טומאות הרבה ה"נ התם סגי בקרבן א', ואינו מוכרח דשאני הכא דנזירות אחת היא, ובפרט למש"כ השמ"ק דחדא טומאה אריכתא, משא"כ בכה"ג דהם ב' נזיריות, ומסתברא דבחדא סגי דעיקר חובת קרבן הוא לאחולי נזירות טהרה, ויל"ע לדברי התורא"ש דיליף לה מזאת תורת הנזיר א"כ אדרבה הך קרא כתיב בנזיר טהור, וצ"ל דילפינן מינה לנזיר טמא, עכ"פ יקשה דהא אשכחן דנזיר טהור מביא ב' קרבנות.- בתורת הנזיר חקר בנזיר טהור בכה"ג הנ"ל שחייב ב' קרבנות האם כדי להתירו ביין ג"כ בעינן ב' הקרבנות, או"ד דלהיתר היין סגי בקרבן א' והשאר עליו חובה, וכדאשכחן באשה שילדה חמש לידות דמביאה קרבן א' ואוכלת בקדשים והשאר עלי' חובה.

ראיתי לדון דנפ"מ בין רבי לריבר"י, דלריבר"י הוא דין שמביא קרבן א' על טומאות הרבה ויש כאן כמה חיובים ואם יפריש או יקריב רק על טומאה אחת לא יעלה לו לאחרת, משא"כ לרבי דכולה חדא טומאה אריכתא א"כ חיוב אחד הוא.

והנה החזו"א נגעים סי' ד' סוס"ק ט"ו נסתפק בדין מצורע דמביא קרבן א' על טומאות הרבה האם כשכיוון שיהא על נגע א' האם עולה על נגע השני או"ד דלא עולה על השני עי"ש, ובחידושי ר' ארי' ליב ח"ב סי' ס"א כתב דהמביא קרבן א' על טומאות הרבה הוא חיוב אחד, והוכיח כן מדעת הראב"ד דיולדת לאחר מלאת יכולה לפטור עצמה בקרבן א', א"כ בהכרח דתוך מלאת הוא חיוב אחד, ולא מהני מחשבתו על נגע א' כיון דחיוב אחד הוא, ובנזיר שמביא קרבן א' על טומאות הרבה, אי נימא דהגדר דחדא טומאה אריכתא וכהשמ"ק הנ"ל בודאי חיוב א' הוא.

ובקרן אורה בשמעתין ביאר בדברי הירושלמי פ"ו ה"ו דנזיר שנטמא והפריש קרבן וחזר ונטמא נדחה קרבן הראשון וצריך להביא קרבן אחר, בין לרבי ובין לריבר"י, וזה כמשנ"ת לק' ע"ב מדברי רש"י בכריתות ב: דהקרבן בא על טומאה האחרונה, ועי' בקו' משמרת הקדשים עמ"ס כריתות [לידידי שליט"א] בדף ט: מש"כ עוד בזה מבעל ושב הכהן בספרו שאלת הכהנים תורה, וכתר כהונה שדנו בזה, וע"ע לק' ע"ב בזה.

תנן ברפ"ב דכריתות ארבעה מחוס"כ וכו' ראב"י אומר וכו' נזיר ליינו ומקשי התם לר"א דמני נזיר מ"ט לא מני נזיר טמא ומשני דנזיר טמא כי קא מייתי קרבן למיחל נזירות טהרה, והק' התורע"א מאי מקשי דנזיר טמא הוא מחוס"כ הא לריבר"י דמתחיל בשביעי אינו מחוסר קרבן, והתנא בכריתות סבר כריבר"י כמו שפי' הרע"ב, ואף לרבי הרי מתחיל בשמיני קודם הבאת הקרבן, ובשמ"ק שם בהשמטות אות ט"ז עמד בזה בשם הרא"ש, ומבואר מדבריו דלריבר"י לא הוי הקרבנות למיחל נזירות טהרה, אבל לרבי הם למיחל נזירות טהרה, וק' כקו' הרע"א הרי מתחיל אע"פ שלא הביא קרבנותיו, ותי' העל"נ דסבר רבי דאם לא הביא קרבנותיו בו ביום אינו מתחיל נזירות טהרה, וכ"ד רבי הוא לענין נטמא דמביא קרבן, אבל למנותו צריך שיביא קרבן דאל"כ אין כאן וקדש את ראשו ביום ההוא, [וצ"ע בדבריו האם אף לענין נטמא דחייב כמה קרבנותיו הוא ג"כ דוקא כשהביא אח"כ קרבנותיו, דלכאו' כ"ז שהוא טמא אינו יכול להביא קרבנותיו וכמשנ"ת להלן, וא"כ צ"ל דמ"מ כיון דהוא ראוי להביא קרבנות ע"כ מביא קרבן טומאה, וצ"ע שם] ויעויין בשמ"ק כריתות ח: אות ט"ז דמתבאר כחידוש זה של העל"נ, וכ' העל"נ לחדש עוד דאף דלריבר"י דחיילא עלי' נזירות טהרה משביעי מ"מ מסתברא דאינו יכול להביא קרבנות טהרה עד שיביא קרבנות טומאה דהרי הקדים הכתוב קרבן טומאה לקרבן טהרה.

ובעיקר קו' הרע"א מאי מקשי דלימני נזיר טמא הרי אינו מחוסר כפרה, יעוי"ש ברגמ"ה דמבואר דהמקשן הוא ס"ל דקרבנות נזיר טמא מתירים אותו ביין, וע"ז משני דהקרבנות למיחל נזירות טהרה, וזה נשתנה בין ההו"א למסקנא עיש"ה.

**בגמ'** ומשכח"ל כגון שנטמא בשביעי וחזר ונטמא בשביעי כ' הנצי"ב דלריבר"י דמתחיל נזירות טהרה בשביעי, מ"מ אם נטמא בו ביום אינו עולה לו למנין.

**בגמ'** הרי יצתה שעה שראוי' להביא קרבן השמ"ק בכריתות ט: אות ג' הביא בשם תוס' שהקשו מ"ש מיולדת דבעינן קרא דביצתה לשעה הראוי' להביא קרבן נפטרת בקרבן אחד, וז"ל ואע"ג דצריך קרא דוזאת לחלק בין לפני מלאת בין לאחר מלאת גבי יולדת שאינו התם משום דכתיב תורת וסד"א דפטור בקרבן אחד אף לאחר מלאת כדאשכחן במצורע הביא צפרים ונתנגע דפטור באלו ציפרין משמע אפילו בשמיני עכ"ד, ולכאו' כ"ז תוס' לשיטתם שם באות א' דבנזיר ליכא קרא, אבל לפמש"כ באות ח' מהרא"ש דה"נ איכא קרא דתורת, א"כ ניבעי קרא דביצא לשעה הראוי' לקרבן סגי בקרבן אחד.

ומש"כ השמ"ק דבמצורע מביא קרבן א' על טומאות הרבה אף כשיצא לשעה הראוי' להביא קרבן, כ"ה ברמב"ם פ"ה ממחוס"כ ה"ח, אמנם בר"ש נגעים פ"ד מ"י ד"ה תראה וברא"ש פ"ה מ"ב כתבו דמביא ב' קרבנות על שני נגעים אע"פ שלא יצא לשעה הראוי' להביא קרבן, ועתויו"ט פ"ב דכריתות מ"ג דנראה דלמד דתליא בפלוגתא, וע"ע בדבריו בנגעים פ"ד מ"י, ובחזו"א נגעים סי' ד' ס"ק ט"ו מתחילה כ' דמצורע שנתנגע ביום שמיני מביא קרבן על כל נגע ונגע, ושוב הביא תוספתא דמביא קרבן א', וכתב דכ"נ בר"מ הנ"ל, ובחי' רא"ל ח"ב סי' ס"ג (ד"ה והנראה) דבשפחה חרופה דשנינו בכריתות ט. דמביא קרבן א' על ביאות הרבה, יש לדמותו ליצא לשעה הראוי' להביא קרבן.

כתב הרמב"ם פ"ו מנזירות הט"ו נזיר שנטמא טומאות הרבה בין שהתרו בו על כל אחת ואחת בין שלא התרו בו עכאו"א אינו מביא על טומאותיו אלא קרבן אחד, והק' הכס"מ דבשמעתין מוקמינן להך דינא כריבר"י, והר"מ דפסק כחכמים מדוע הביא הך דינא, ותי' דאתיא גם כחכמים, ותמה ע"ז מאד הלח"מ שם עי"ש, ועי' חי' ר' ארי' ליב ח"ב סי' ס"ג (ד"ה ולפי"ז) מש"כ בישוב שיטת הר"מ דלחכמים שאינו מתחיל נזירות טהרה עד לאחר הקרבנות י"ל דנזירות טומאה נשלמת בשביעי אלא הוא עיכוב בחלות נזירות טהרה עד הקרבן, ושפיר חשיב טומאות הרבה, ודוקא לרבי דחדא טומאה אריכתא לא חשיב טומאות הרבה עי"ש, ויל"ד עפ"ז בגמ' לק' סד: דטומאת התהום תליא בתגלחת ולא בקרבן דאתיא אף אליבא דהלכתא, ועי"ש בחזו"א סי' קל"ט ס"ק ח' שעמד בזה, ואפשר דכוונתו כמשנ"ת [ומש"כ הר"מ שהתרו, לכאו' יש לדקדק מזה דהקרבן בא על החטא, י"ל ע"פ הגמ' בנדרים יז. דהתראה מחלקת לענין קבלת נזירות עי"ש בר"ן וצ"ע].

ונפ"מ בדברי הר"מ שמביא קרבן א' על טומאות הרבה, דיש כאן כמה חיובים, דמה"ט ניבעי תגלחת על כל טומאה, וכן הפרשת הקרבן על כל הטומאות וכמשנ"ת.

והנה בעיקר הפלוגתא דשמעתין האם מתחייב קרבן על טומאה השנית ותלי לה אימת מתחיל נזירות טהרה, ומפרש הטעם דכ"ז שלא מתחיל נזירות טהרה כולהו חדא טומאה אריכתא, נתעוררתי דהי' מקו"ל דהנה נתבאר דנחלקו תוס' והר"מ האם דין הסתירה והקרבן הא בהא תליא, דדעת תוס' דהא בהא תליא ודעת הר"מ דלאו הא בהא תליא, ומעתה לדעת תוס' לכל הנך תנאי מאימת שחל נזירות טהרה באותה שעה חל קרבן טומאה, אבל כ"ז שלא חל נזירות טהרה כיון שאין כאן סתירת ימים אין קרבן טומאה, וצ"ב לפ"ז מדוע הוצרכו לומר כולהו חדא טומאה אריכתא, ותיפו"ל שאין כאן סתירת ימים, [וי"ל נפ"מ בנזיר עולם שא"צ סתירת ימים] אבל להר"מ אשה"ט דא"צ סתירה, וא"כ בעינן להא דכולהו חדא טומאה אריכתא, ואשה"ט הר"מ לשיטתו דפסק דין זה, ונתבאר דס"ל דכולהו לאו חדא טומאה אריכתא, אבל לתוס' מאחר שלא התחיל מנין טהרה ואין כאן סתירה לא יתכן הבאת קרבן.- ונפ"מ בזה למשנ"ת לעיל ולהלן האם הקרבן בא על טומאה אחרונה או על הראשונה, ולפמשנ"ת לשיטת תוס' הוא בא על הראשונה, דהאחרונות אין טעונות קרבן, כיון שלא הי' סתירת ימים, שו"ר שעמד בזה הגרי"ז, ובנוס"א דלר"א דבימים הראשונים אין קרבן ה"ה הכא לא יהא קרבן על השני', וכ' דלא אתיא כר"א.

**דף י"ח ע"ב**

**בסוגיא בחגיגה ט.**

**בגמ'** לימא קסבר ליליא לאו מחוסר זמן וכו' נזירות נמי לא חיילא עד צפרא בתו"י בכריתות ח. ד"ה ליתני כ' בתו"ד בזה"ל דאי לילה מחוסר זמן כולה חדא טומאה אריכתא היא עכ"ד, ועמש"כ לעיל ע"א לחכמים דעד הבאת קרבנותיו האם כולה חדא טומאה אריכתא, ובעל"נ שם כ' וקרא לזה טומאה אריכתא לשלול שאינו טומאה חדשה שמביאו לידי חיוב קרבן אחר עכ"ד.

בחגיגה ט. פליגי ריו"ח ור"א בחגיגה שחייב אדם להביא ברגל דריו"ח אמר דמצותו בראשון וכל הרגל הוא תשלום לראשון, ורא"א דכולם תשלומים זל"ז, וקאמר דנפ"מ כשלא הי' ראוי בראשון האם מביא בשני דלריו"ח דכולם תשלומים דראשון פטור ולר"א חייב, ומקשי ומי אריו"ח הכי והאמר חזקי' נטמא ביום מביא בלילה אינו מביא וריו"ח אמר אף בלילה מביא, וסוגיא זו עמומה עד מאד מה ענין נזיר אצל חגיגה, ובדעת הר"מ כ' המאירי ונתכוין לזה השפ"א דמפרש דפלוגתא דחזקי' וריו"ח מיירי בחגיגה, אבל רש"י פי' דקאי על נזיר, וצע"ט הדמיון לחגיגה.

והנה בעיקר הדברים בדעת חזקי' דכשנטמא בליל ח' אינו מביא קרבן על הראשון, ק' מ"ש מיולדת דהמפלת אור לפ"א מביאה קרבן, ופי' הטו"א דחובת קרבן נזיר טמא הוא ביום השמיני, וכיון דלא חזי להקרבה לא חל חובת הבאת הקרבן, ואשר ע"כ לא דמי ליולדת דמביאה קרבנה, דהתם לא כתיב ביום מלאת אלא ובמלאת [והעירו דכ"מ ברש"י בנדה טו: ד"ה אם שיכולה להביא אימת שתרצה, אמנם בתמורה יד. ברש"י ד"ה קרבנות היחיד מבואר דיש לו זמן וקרב לאחר זמן, וכ"ה במהריק"ו פ"א ממחוס"כ ה"ה דלכתחילה צריך להביא ביום מלאת, ובדיעבד אפשר לאחר זמן, וכ"ה בקר"א בנדרים ד:] וריו"ח סבר דאע"ג דהוא טמא יש לו תשלומין, וזהו דמקשי התם בסתירת ריו"ח דיש תשלומין אע"פ שנטמא בזמן שחל חובת הקרבן. והנה ק' ע"ד חזקי' מהא דתנן דנזיר מביא קרבן א' על טומאות הרבה ומוקמינן לה כריבר"י בנטמא בשביעי וחזר ונטמא בשביעי, ולחזקי' הרי אף בנטמא בליל ח' אינו מביא, ושמעתי לתרץ דשאני נטמא בשביעי דנמצא דיום שמיני אינו יום הבאת קרבנו, דמאחר שיום שביעי לא נשלם בטהרה, א"כ נדחה יום הבאת קרבנו, וממילא לא נדחה חובת הקרבן על הראשון, כיון שלא הי' טמא ביום הבאת קרבנו, וכ"ד חזקי' הוא בנטמא בשמיני דזהו יום הבאת קרבנו והרי הוא טמא ואין לו תשלומין, ועי' בגליונות קה"י שם שביאר כן, וצ"ע דלפ"ז נטמא בליל ח' אינו מביא קרבן כלל לא על הראשון דנדחה, ולא על השני דלא יצא לשעה הראוי' להביא קרבן, וכ"ה להס"ד בשמעתין דלילה מחוסר זמן וצ"ע.

[ובקושיית הטו"א מהמפלת אור לפ"א כל קושייתו היא לשיטת הרמב"ם פ"א ממחוס"כ דכ"ז שהיא בתוך מלאת אינה יכולה להביא קרבן על לידה הקודמת, אבל להראב"ד שם שיכולה להביא לק"מ, דשאני נזיר דאינו יכול להביא כ"ז שלא נטהר וכדהוכיח החזו"א משמעתין, עוד ראיתי במשמרת הקדשים בכריתות ט: ליישב עפ"ד מו"ר הגרי"ג שליט"א דהא דילפינן מקרא דהמפלת לאור שמונים ואחד חייבת, ילפינן מינה דלילה אינו מחוסר זמן, וילפינן מינה רק ביולדת, אבל לא בכל מקום, והביא שכן הוא ל' הר"מ פ"ג ממחוס"כ ה"ד והלילה מחוסר זמן הוא לכל חוץ מיולדת שהפילה בליל שמונים ואחד שהיא מביאה קרבן שני כמו שביארנו עכ"ד.

וכ"ז צ"ע דברש"י שם ד"ה מביא כ' קרבן על הטומאה השנית, ומשמע דכל השקו"ט שם הוא בדין הבאת קרבן על השנית ולא על הראשון, אולם בכריתות ב: פירש"י בד"ה נזירות דטהרה וז"ל נזיר שנטמא וכו' דמביא קרבן א' על טומאות הרבה כגון שנטמא בשביעי וחזר ונטמא בז' דכיון דבז' טהור הוה להו ג' טומאות וקרבן א' הוא ולא על כל טומאה וטומאה משום דבשתי טומאות הראשונות לא יצתה שעה ראוי' להביא קרבן דאין הבאת קרבן אלא בשמיני הלכך אינו מביא אלא על האחרונה וכו' עכ"ד, משמע דחיובו על האחרונה ולא על הראשונות והוא כמשנ"ת, ונפ"מ טובא האם חובת הקרבן הוא על טומאה ראשונה או על השני', דהנה כ' החזו"א סי' קל"ט ס"ק ה' (ד"ה שם הי"ג) בדין זה דנזיר שנטמא טומאות הרבה דמביא קרבן א', דאם גילח לאחר שנטמא פעם א' וחזר ונטמא א"צ לגלח עוד כיון שאין חובת קרבן על טומאה שני', וכ"ז אי נימא דהקרבן על הראשונה, אבל למש"כ רש"י בחגיגה דהקרבן על השני' יהא טעון גילוח, [ובפתחי נזיר פ"ו ס"ק קמ"א כתב לדון דנפ"מ גם אם הפריש קרבן על הראשונה לא יועיל לשני'] וכ' החזו"א דלריבר"י דמשביעי חיילא נזירות טהרה צריך גילוח שני, אלא דלענין הקרבן סגי בקרבן א', והעירוני דמה דפשיטא לחזו"א שאין טעון גילוח די"ל דעד כאן לא ממעטינן לעיל אלא נזיר בקבר שאין כאן וטמא ראש נזרו, משא"כ הכא דיש כאן וטמא ראש נזרו י"ל דניבעי תגלחת, ועמש"כ לעיל ע"א בגדר הדרשא דלפטור הנזיר בקבר.

ובהא דפליגי חזקי' וריו"ח בנטמא בלילה ק' מ"ש מהמפלת אור לשמונים ואחד דב"ה מחייבין ב' קרבנות כדתנן בכריתות ז: ומייתי לה בפסחים ג., וביאר הטו"א ע"פ דרכו הנ"ל דנזיר חיובו בקרבן הוא ביום מלאת ואידך תשלומין, וכיון דנטמא לא חל חיוב, אבל ביולדת לא כתיב ביום מלאת אלא ובמלאת, ואין הגדר דהחיוב ביום הראשון והשאר תשלומין ובמשמה"ל הק' ע"ז מדברי רש"י בתמורה יד. ד"ה קרבנות היחיד וז"ל כלומר יש מהן מאותן שקבוע להן זמן שאפי' עבר זמנם חייבין להקריבן כגון קרבן עולת יולדת וכו' עכ"ד, הרי להדיא דקרבן יולדת ג"כ חשיב קבוע לה זמן.

**קרבנות נזיר טמא בטהרה**

וביסוד הדברים עולה דנזיר טמא שנטהר וחזר ונטמא אינו יכול להביא קרבן נזיר טמא, וכדמוכח דנטמא בלילה לחזקי' אינו מביא וכמשנ"ת, ובחזו"א סי' קל"ט ס"ק ז' הוכיח כן מעיקר דינא דשמעתין דנטמא בשביעי וחזר ונטמא בשביעי אינו מביא אלא קרבן א' ואי נימא דנזיר טמא שנטהר מטומאתו יכול להביא קרבנותיו אף כשהוא טמא, א"כ הרי יצא לשעה הראוי' להביא קרבן, דכבר נתחייב קרבן על טומאתו הראשונה, וע"כ דכ"ז שלא נטהר אינו יכול להביא קרבן על טומאתו הראשונה, וצריך לבאר מה טעם אינו יכול להביא, והנה כיו"ב אשכחן לק' מז. בקרבנות נזיר טהור שא"א להביאם בטומאה, ונתבאר בס"ד בדף ו: ובדף יד: ג' דרכים א. ד' הרא"ש בדף ו: דכיון דכתיב ונתן על כפי הנזיר א"א להביא בטומאה, וכ"ז טעם על קרבנות נזיר טהור שניתן ממנו על כפי הנזיר ולא בקרבנות נזיר טמא ב. ד' תוס' והרא"ש בדף מז. דאיתא בירושלמי דכל מעשה נזיר צריך לעשות בטהרה, ובפשוטו זה שייך גם בקרבנות נזיר טמא ג. ביאור רבינו חיים הלוי פ"ו מק"פ ה"א (ד"ה ואשר) בדעת הרמב"ם דטמא מת אינו משלח קרבנותיו, א"כ אינו יכול להביא קרבנו, ולדבריו הוא רק בטומאה שדינו שאינו משלח קרבנו עי"ש בר"מ, וראיתי להעיר דלכאו' טעם זה אינו טעם דייחשב שלא יצא לשעה הראוי' לקרבן, כיון דהוא חסרון בגברא, וה"ז כחל בשבת דחשיב שעה הראוי' לקרבן, ואטו ביולדת שיצאת לשעה הראוי' להביא קרבן דחייבת ב' קרבנות, ובאותה שעה תהא טמאה במת לא תתחייב אלא קרבן א'.

ולכאו' י"ל בפשיטות דקרבנות נזיר טמא עיקר דינם לבא בטהרה, דזהו דינו להמתין עד שיטהר ויביא קרבנו, ואע"ג דחזינן דנזיר בקבר מתחיל למנות בשביעי, ופי' תוס' לעיל יז. ד"ה אין דטומאת טבו"י לא חשיבא טומאה לענין נזירות, מ"מ הקפידה תורה שלא יוכל להביא קרבן גם בטומאת טבו"י, וכמש"כ תוס' לק' מד: ד"ה הא.

ובתורי"ד לק' מז. ס"ל דבאמת אפשר להביא קרבן נזיר טהרה בטומאה, ואעפ"כ קרבנות נזיר טמא א"א להביא בטומאה, דזהו עיקר דינו להביאן כשהשלים טהרתו, ועי' היטב בתורי"ד בדף מד:.

ואשכחן גוונא שנזיר טמא אינו מביא קרבנותיו בשביעי אע"פ שאינו טבו"י, והוא בנזיר מצורע טמא מת שנטהר מצרעתו ואח"כ מונה שבעת ימי טומאה וכמש"כ הר"מ פ"י מנזירות הי"ב וי"ג, ובכה"ג הרי כבר הזה ושנה בימי צרעתו, וכבר נטהר מטומאת מת, ואעפ"כ מסתימת ד' הר"מ נראה דהוא ככל נזיר טמא דמביא קרבנותיו בשמיני, וכ"ה בתוס' לק' ס. ד"ה טמא ועי"ש בשמ"ק, וע"כ דהוא זמן שקבעה תורה שיביא בשמיני.

וי"ל עוד דקרבנות נזיר טמא חיובן למיחל נזירות טהרה, א"כ כיון שחזר ונטמא אינו יכול להביאן כיון דלא מצי חייל נזירות טהרה, אך אי משום הא לא יצטרך להמתין לשמיני, ואף בשביעי יוכל להביאן, דהא בשביעי אינו אלא טבו"י ומצי למיחל עלי' נזירות טהרה וכדין נזיר בקבר דמונה משביעי, וראה זה חדש בשמ"ק זבחים כג. סוף אות ד' בשם מהר"פ דנזיר שנטהר וחזר ונטמא אם הביא קרבן על הראשון אע"פ שלא נטהר מטומאה השנית עולה לו הקרבן דציץ מרצה, ושמא כוונתו בנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח, ועמש"כ לק' בתוד"ה מתחיל מדברי החזו"א סי' קל"ט ס"ק ט' (ד"ה ויש), ויעויין בכ' הגרי"ז לק' סופ"ו משכ"ב, ומתבאר דלא כסב' הנ"ל דהא א"א שיחול עליו נזירות טהרה, ואעפ"כ מביא קרבן, וע"ע להלן בתוד"ה מתחיל משנ"ת בס"ד בזה מדברי הרע"א וחזו"א.

ובמשנ"ת דמוכח מסוגיין דכשנטמא וחזר ונטמא אינו יכול להביא קרבן על טומאתו הראשונה ונתבאר בכמה גווני, הנה דנו כיו"ב בשאר מחוס"כ כגון זב ויולדת דהנה כ"ז שלא נטהר מן הטומאה א"א להביא קרבן וכמו שהוכיח החזו"א סי' קל"ט ס"ק ז' מגמ' לק' סד:, וכשנטהר מן הראשונה וחזר ונטמא נחלקו קמאי, דעת הר"מ פ"א ממחוס"כ ה"ה שא"א להביא, והשיגו הראב"ד, ויש ב' דרכים בשיטת הר"מ א. דהר"מ לשיטתו בסופ"ב מבאמ"ק דטמא אינו משלח קרבנותיו ב. החזו"א קדשים קמא סי' כ"ז ס"ק ג' הזכר יצחק סי' ל' ובכ' הגר"ח בענין קרבן יולדת תוך מלאת, והועתק מכתי"ק פי' דא"א לטהרה מקדשים כיון שהיא תוך מלאת של טומאה אחרת והקרבן להתירה בא עי"ש, וע"ע באבי עזרי בדרך זו.- ודעת רש"י בפסחים ג. ד"ה המפלת כהר"מ, ובראש יוסף שם עמד ע"ד רש"י ולא הזכיר מפלוגתא זו, וכן הביא עוד מרש"י בחגיגה ט: ד"ה מביא עי"ש, ובדין מצורע שחזר ונתנגע עי' חגיגה ד: תוד"ה דכתיב ואכ"מ.

**בתוד"ה** לוקמה מביום צוותו הגרי"ז הקשה דכיון שאין דין בגוף הקרבן שצריך יום ח' אלא משום שא"א להקריב בלילה, מ"ט חשיב שלא יצא לשעה הראוי' להביא קרבן, ואטו בחל בשבת לא חשיב שיצא לשעה הראוי' להביא קרבן. והביא ספרי זוטא (ו. יג) דדריש בנזיר מקרא ביום יביא אותו ולא בלילה, וראיתי להעיר דהך קרא הוא בנזיר טהור, וד' תוס' הם בנזיר טמא, ובנזיר טמא איכא עוד קרא, ועי' בכ"ז בשי' הגרמ"ד שליט"א.

**בגמ'** רי"ש בנו של ריב"ב אומר כשם שחטאתו עכבתו כך אשמו מעכבו והיינו דאם נטמא קודם האשם מביא קרבן א', והנה העירו מ"ט לא קתני בדברי רי"ש הביא אשמו ונטמא הביא אשמו ונטמא מביא קרבן עכאו"א וכדקתני בדברי חכמים, ואמרו דרי"ש מודה לחכמים שהביא חטאתו ונטמא חייב חטאת נוספת דהטומאה שני' ג"כ מחייבת חטאת, ומ"מ י"ל דיפטר באשם אחד, וזה תליא בחקירה הנ"ל האם הטומאה השני' מחייבת קרבן, דאם היא מחייבת קרבן א"כ לא עלתה לו חטאת הראשונה לטומאה זו, ועי' תוספתא פ"ד ה"ז דקתני הביא אשמו ונטמא, אכן התם דעת ר"ש הוא דסבר דרק האשם מעכב מנינו ולא החטאת.

כתב הרא"ש דארבע מחלוקות בדבר, ובתוספתא פ"ד ה"ז איכא עוד שיטה (עי"ש חילופי גירסאות האם הוא ר"ש או חכמים) דתליא בהקרבת האשם, ומתבאר היטב בשיטת רש"י שאשה שהפר לה בעלה אינה מביאה אשם, דאשם לאחולי נזירות טהרה.

**תוד"ה** מתחיל ולא הוה מתחייב קרבן טומאה לר"א הק' הרע"א בתשו' רי"ד (ד"ה והנלע"ד) דאכתי תיקשי רישא נטמא בשביעי וחזר ונטמא בשביעי אינו מביא אלא קרבן א' והא לר"א כי נטמא בשביעי אין לו ימים הראשונים ואינו חייב קרבן טומאה, ומדברי ר"א משמע שיש חובת קרבן אלא שנפטר בקרבן אחד, ותי' דר"א לשיטתי' דנטמא ביום שנדר אינו סותר, ואותו יום עולה לנזרו וכמש"כ תוס' לעיל טז:, א"כ כשנטהר בשביעי וחזר ונטמא בו ביום אותו יום עולה לו לנזרו ויש לו יום א' ואח"כ כשנטמא ונטהר בשביעי יש לו יום שני וכשנטמא פעם ג' בדין הי' שיביא קרבן נוסף, ובחזו"א סי' קל"ט ס"ק ו' נחלק ע"ד הרע"א דיום השביעי אינו עולה לו, מאחר דתחילתו וסופו טמא לא אמרינן מקצה"כ באמצע היום וכמש"כ תוס' בפסחים פא. ועי"ש שתי' קו' הרע"א באופ"א, ועמשנ"ת בס"ד לעיל סופ"ב ובסי' ו' בישוב ד' הרע"א.

עוד דן החזו"א בס"ק ט' (ד"ה ויש) בדין טמא שאינו מביא קרבנות טומאה עד שמיני, האם כ"ז הוא בנטמא בטומאה שהנזיר מגלח, אבל בנגע ברובע עצמות או ברביעית הלוג שאין הנזיר מגלח יכול להביא קרבנות נזיר טמא לאחר שהזה ושנה וטבל, וכ' החזו"א להוכיח מהרע"א דידן דאינו יכול להביא, דהכא על טומאה השני' אין חובת קרבן דהא נטמא ביום השביעי ולדעת ר"א אין חובת קרבן, וא"כ מ"ט בשביעי שלו לא חשיב שיצא לשעה הראוי' להביא קרבן, ומוכח דאע"פ שאינו מגלח על טומאה זו אינו יכול להביא קרבן נזיר טמא, דאמרה תורה דאינו מביא קרבנות נזיר טמא אלא לאחר שהעריב שמשו, ולו"ד החזו"א הי' מקו' לדון ולחלק דשאני הכא דהא מין טומאה שהנזיר מגלח אלא דאין בה דין גילוח כיון שהוא בימים הראשונים, משא"כ רובע עצמות שאינו מין טומאה שהנזיר מגלח, ועמשנ"ת בסי' ו' בגדר טומאה שהנזיר מגלח, וא"ש דהובא לעיל מהשמ"ק זבחים כג. אות ד' דיכול להביא קרבנותיו כשהוא טמא ותיקשי משמעתין, וי"ל דהשמ"ק מיירי בטומאה שאין הנזיר מגלח, ועוד העירוני לחלק בין כשכבר יצא לשעה הראוי' להביא קרבן ואח"כ נטמא, דבזה י"ל דיכול להביא קרבן על טומאתו הראשונה ובהכי מיירי השמ"ק, אבל הכא דלא יצא לשעה הראוי' להביא קרבן בזה י"ל דחשיב שלא הגיע עדיין זמן טהרתו.- והעירוני בדברי החזו"א מדוע כל ספיקו הוא שיוכל להביא לאחר שנטהר מטומאת רובע, והא אף בשעת טומאתו ג"כ יוכל להביא וצ"ע.

וכל קו' תוס' ודברי הרע"א הם בדעת תוס' לשיטתם דלר"א אינו מביא קרבן טומאה, אבל לדעת הר"מ דלר"א ג"כ מביא קרבן טומאה לא קשה קו' תוס', ואין מקור לדינו של הרע"א, וכ"ז לחד תי' בכס"מ דהר"מ פסק כר"א, ולר"א ג"כ מביא קרבן טומאה, ואי פסק הר"מ כחכמים אבל לר"א אין קרבן טומאה וכמש"כ המרומי שדה ור' מאיר שמחה וראמ"ה לק' יט:, א"כ תיקשי קו' זו, ותי' האחרונים בב' נוסחאות א. דימים שנסתרו או ימים טמאים ג"כ עולים למנין וא"כ מיירי הכא שספר כמה ימים ואח"כ נטמא פעם ראשונה, ונתבאר להלן דיסוד הדין דימים הראשונים יפלו הוא שיהא בתוך עובי הנזירות ב. דאע"פ דהטומאה כבר סתרה ימים אלו, מ"מ כל טומאה בכוחה לסתור, ושפיר חשיבא הטומאה שני' סותרת ב' ימים, ועי' קר"א ברכ"ר רד"ל ראמ"ה ושפ"א. ומ"מ ימים טמאים מבואר במשנה דלא חשיב ימים הראושנים. ולפמשנ"ת בדעת הר"מ דלא ק' לדידי' קו' תוס', אשה"ט דהר"מ לשיטתו לא מצי לתרוצי כתוס', וכמשנ"ת לק' יט: דהר"מ ס"ל דבעינן ג' ימים כדי לסתור לר"א, והכא אין לו ג' ימים, ובהכרח דהר"מ לשיטתו לא הוקשה לו קו' תוס'. והנה ברע"א ביאר ע"פ דרכו הא דקתני דנטמא ג' פעמים כדי שיהיו לו ב' ימים שיביא קרבן, ואי נימא בדעת הר"מ דמביא קרבן אע"פ שאינו סותר, תיקשי מ"ט נקט ג' זימני.

ולגירסת הגר"א דגריס רבי לא תיקשי קו' הרע"א, ואע"ג דאין כאן קרבן על כאו"א אלא מביא קרבן על הראשונה, [ותליא במשנ"ת בסוגיא דלעיל האם הקרבן על הראשונה או על האחרונה,] כ"ז הוא מחמת הדין דמביא קרבן א' ופשוט, ומ"מ תיקשי קו' החזו"א דעל טומאה שני' מאחר דאין חיוב קרבן א"כ כי נטהר בשביעי הרי יצא לשעה הראוי' להביא קרבן.

**בגמ'** ורבנן עולה לא בעי מיעוטא דורון בעלמא הוא בחי' ר' מאיר שמחה כ' דרי"ש לטעמי' בפסחים נט. דעולת מצורע מעכבתו מלאכול בקדשים, וע"כ ס"ד דבנזיר טמא ג"כ יעכבו.

**בגמ'** שמצינו שכל אשמות שבתורה שהן מעכבין ופירש"י כדאמרינן הביא כפרתו אוכל בקדשים, ומקשים דאשם מחוס"כ לא משכח"ל אלא במצורע, ואף במצורע לדעת הר"מ י"א דאינו מעכב, ועכ"פ צ"ב מהו כל אשמות, ובשמ"ק בשם הרא"ש פי' דקאי על אשם תלוי וגזילות ומעילות דמעכבי כפרה. ובר"מ פ"ג משגגות הי"א כתב כל האשמות מעכבין את הכפרה חוץ מאשם נזיר עכ"ד.

**בתוד"ה** ורבנן דאע"ג דעולה דורון וכו' צ"ב דלק' יט. כתבו דלרי"ש אינו דורון.

**דף י"ט ע"א**

**הבאת קרבנות לאחר הפרת הבעל**

**בגמ'** אי קסבר בעל מיגז גייז עולת העוף נמי לייתי מבואר בשמעתין דאשה שנדרה בנזיר ונטמאה והפר לה בעלה חייבת בקרבנות טומאה למ"ד בעל מיגז גייז, וכן פסק הרמב"ם בפ"ט מנזירות הי"א, ובלח"מ כתב דמדברי רש"י [בשמעתין ולק' כב.] מבואר דאשם אינה מביאה, דאינו בא אלא למיחל נזירות טהרה, אבל דעת תוס' והר"מ דמביאה אשם, ובנתיבות הקודש הביא ממרן הגרי"ז זצ"ל דרש"י ס"ל דהאשם בא למיחל נזירות טהרה ובהיפר לה בעלה אינה מביאה אשם דאין כאן נזירות טהרה, וכ' לחדש דמה שאמרו לעיל יח. לפטור הנזיר בקבר ופי' תוס' דה"ה דפטור מאשם, לדעת רש"י אינו כן, דאשם בא למיחל נזירות טהרה, ואף נזיר בקבר חייב בזה, והוא מחודש מאד, ובפשוטו י"ל דרק כשחל נזירות טומאה בעינן אשם למיחל נזירות טהרה, משא"כ התם דלא חל נזירות טומאה.- ובעיק"ד רש"י צ"ע דאשם אינו מעכב רק לרי"ש בנו של ריב"ב.- עכ"פ בדברי תוס' והר"מ דמביאה גם אשם מבואר דיש הקרבת אשם אע"פ שלא בא להכשיר נזירות טהרה, והוא כמש"כ הרא"ש שבא על עון, וק' מגמ' מנחות ד. דאמר רב דאשם נזיר שקרב שלא לשמה פסול דבא להכשיר ולא הכשיר, אלמא דאין לו תורת הקרבה אלא בתורת מכשיר, ועחזו"א סי' קל"ו לדף פ' ובצ"פ פ"ט הי"א וצ"ע. ובקרני ראם כריתות כו. הוכיח משמעתין דאין הקרבן כדי שיחול נזירות טהרה, אלא כדי להתירה בקדשים, ומבואר דאשה שנדרה בנזיר אסורה בקדשים עד שתביא הקרבן, ואע"פ שאינה נזירה, מ"מ אחר שארע לה טומאה כשהיא נזירה אסורה בקדשים.

ובסוגיא בנדרים פג. מבואר דאין חובת קרבן דאין קרבן לחצי נזירות, והאריך בזה האחיעזר ח"ב סי' כ"א בסתירת הסוגיות, ובשמ"ק בנדרים כ' בשם הרי"ץ דסוגיא דהתם אזלא בהכרח כמ"ד מעקר עקר.

וע"ע במג"א סי' א' ס"ק י"א בענין אמירת היהי רצון דמבואר שם דחטאת נזיר לאו לכפרה אבל אשם נזיר בא לכפרה, ויש לפרש דבריו דחטאת באה למיחל נזירות טהרה משא"כ האשם, ולרש"י הוא להיפוך דהאשם בא למיחל נזירות טהרה.

וכ"ז בקרבנות טומאה, אבל קרבנות טהרה לכו"ע אינה מביאה לאחר הפרה וכדתנן לק' כד. וכח., ועמשנ"ת לעיל י"ח (בגדר חיוב קרבנות נזיר טמא) בחילוק בין קרבנות טהרה לקרבנות טומאה, ובתוס' בנדרים פג. סוד"ה ואי אמרת אין נתקשו שאין חילוק בין נזיר טהור לטמא.

כתב המנ"ח מצוה שע"ז דה"ה דצריכה לגלח, אע"ג דלא בעי למיחל נזירות טהרה, ועמשנ"ת לעיל יז: במצות תגלחת בנזיר טמא.

ובהפר לה בעלה קודם שעברו ז' ימי טומאה, יל"ע האם תוכל להביא מיד הקרבנות טומאה, מאחר שכבר אין לה דין נזיר טמא, ולא נראה דמ"מ מצות הבאתם הוא ביום השמיני, ובר"ן בנדרים פג. ד"ה אלא כתב דתביאם לכשתטהר, ומ"מ בדין נזיר מצורע טמא דאין ימי צרעתו עולים לימי נזירות טומאה וכפי שביאר הגר"ח זה לא שייך כאן, ושפיר תביאם כשתטהר מטומאתה.

**בגמ'** קסבר ר"א הקפר נזיר טהור נמי חוטא הוא וה"ט דכתיב בנזיר טמא הואיל ושנה בחטא עשמ"ק שהאריך.

**בגמ'** וכי באיזו נפש חטא זה הר"ן בנדרים י. מפרש דר"א יליף דנזיר חוטא מדכתיב אשר חטא על הנפש, ולחכמים כ' בתשו' הרי"ד סי' ח' (הובא בתוה"ר) דעל הנפש הכוונה על מיתה וכמו שתרגם אונקלוס.

**ברא"ש** ד"ה בעל עוקר הנדר מעיקרו כמו התרת חכם וכ"כ תוס' לק' כא:, אמנם לק' לא: חילקו בין הפרת בעל להתרת חכם אף למ"ד מעקר עקר, ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי. יל"ע דאטו מי שנדר בנזיר ונטמא ונשאל לחכם חייב קרבן, ומדלא תני בנשאל לחכם משמע שאין הדין כן, ועי' לק' לא: בתוד"ה אמרו ונתבאר לק' כא:.

**בתוד"ה** ונטמאה והפרישה שני תורים וכו' צ"ב מנלן דהפרישה, ובחידושי מרן רי"ז הלוי (כח. מדה"ס ד"ה והנה) נקט בדעת תוס' דאם לא הפרישה אינה חייבת, וצ"ע שם האם גם החטאת למאי דמוקמינן כר"א הקפר אינה חייבת, ויעוי"ש שהקשה מ"ט העולה אינה קריבה הא מאחר שאינה באה חובה תבא בנדבה, ומשנה שלימה שנינו בזבחים דף קי"ב דעולה ושלמים כשאינם באים חובה באים נדבה [וכ"כ בהל' עבודת יוה"כ (נ: מדה"ס) ובקו' עמ"ס יומא דף כ"ח, ובחידושיו עה"ת פ' ויקרא] [ויעוי"ש במשנה דמיירי לענין חיוב שחוטי חוץ, ובר"מ בפי"ח ממעה"ק הי"ט כ' הטעם דחייב בחוץ משום דעולה דורון] אשר ע"כ נטה מדברי תוס' דלרי"ש חייבת להביא, ואילו מכח המשנה בזבחים אינה חובה, וביאר דזהו הוכחת הגמ' דהברייתא כרי"ש, דאילו לחכמים לעולם חייבת בעולה עי"ש בכ"ד, ולכאו' תוס' לשיטתם לק' כא: ד"ה בעל דמיעקר עקר הוא כהתרת חכם וא"כ אין חובה להביא, והגרי"ז נטה מכ"ז. ועי' כ' הגרי"ז בזבחים ו: מש"כ לתרץ.- ובנדרים פג., מייתי ברייתא דקתני והפרישה בהמתה, והיינו האשם, ובתוס' וברא"ש עמדו שם בזה עי"ש.- ובעיק"ד תוס' דלחכמים מביאה עולת העוף, עפרש"י שפי' בזה ב' פירושים, והובא בלח"מ פ"ו מנזירות הי"ג, ודן בשיטת הר"מ בזה, ולבסוף מסיק דהרמב"ם סובר מיגז גייז, וא"כ מביאה הכל, ובמאירי כאן ובנדרים פג. כתב דאינה מביאה אשם ועולת העוף, אבל חטאת העוף מביאה דקי"ל כר"א הקפר, ונקט כן אף למ"ד מיגז גייז, [ומתבאר כן בר"ן בנדרים שם] ושוב הביא להר"מ שמביאה הכל, ופי' טעמו משום מיגז גייז.

**בד"ה** אמר אלמא עולת נזיר לאו דורון צ"ב דהתוס' בד"ה ת"ל כתבו דלרבנן ג"כ בעינן קרא למעט עולה, ואין כאן פלוגתא וצ"ע דלעיל יח: קאמר דרבנן לא בעי מיעוטא דעולה דורון היא וצ"ע.

**בא"ד** דאי כרבנן וכו' אין כאן חולין צ"ב דמ"מ הקדישתה עבור חובתה, ויעוין ברמב"ן בקידושין לד. דמי שאינו מחוייב בעולת ראי' והקדישה ה"ז חולין, ואי משום דכבר הפרישה א"כ מה החילוק בין רי"ש לחכמים, ולכאו' הביאור דכל שהוא דורון אמרינן דגמרה ואקדשה.

**בד"ה** המצער אבל אם לא נטמאה בקו' תוס' מ"ש נטמאה דמקריבים את חטאתה, ובטהורה החטאת תמות, בחי' מרן רי"ז הלוי (כח. מדה"ס ד"ה ונראה) תי' ע"פ דרכו דעקירת בעל אינה בגדר איגלאי מילתא למפרע אלא עקירה למפרע, ואין זה אלא על הנזירות עצמה, ולא דינים הנולדים מחמתה, ואשר ע"כ קרבנות טהרה דבאים על נזירות דהשתא, ואם השתא אינה נזירה אינה מביאתן וכדחזינן למ"ד מיגז גייז, א"כ מאחר דמיעקר עקר ליכא השתא חובת קרבן, משא"כ נזיר טמא דהבאת הקרבן הוא על הנזירות דמעיקרא ודין זה לא פקע, והיינו דאף לר"א הקפר אין חטאת בלא נזירות, אלא דבנזיר טמא דהוא חובה על נזירות דמעיקרא חייבת בחטאת ודוק.- ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א תי' ע"פ שיטת רש"י לק' כא: דחטאת העוף לא נאמר הלכתא דמתה וקריבה כמש"כ לק' כב. א"כ ה"ט דבנזיר טמא ה"ז קרב.

**בד"ה** והיינו שלא נזהר מטומאה והאריך צער על צערו מלהנות מיין ראיתי להעיר לשיטת הר"מ דבימים הראשונים לר"א יש קרבן טומאה, אע"פ שאינו סותר א"כ לא האריך ימי נזירותו, ואי משום שאותם ימים אין עולים לו, א"כ אף כי נטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח ליהוי חוטא, עוד צ"ב מדוע קאמר החטא של ציער עצמו מן היין, ולא עצם הטומאה.

**בגמ'** יצא ונכנס עולין לו מן המנין משום דיצא חל עלי' נזירות נתעוררתי לדקדק מלישנא דגמ' **חל** עלי' נזירות כדברי מרן רי"ז הלוי דכ"ז שהוא בבה"ק יש כאן עיכוב בחלות נזירותו. בירושלמי קאמר רב דע"י שיצא חל עלי' נזירות ומייתי מקרא דבפרישותו מן המת חשיב טהרתו, ותימה דהא לעולם כשפריש מן המת אין עולה לו עד שימנה ז' ימים, וכדקתני בברייתא אין בין טמא שנזר וכו' שביעי עולה מן המנין, אבל כל הימים אינם עולים לו, וטמא התם הטעם דמונה נזירות טומאה, משא"כ הכא דנטמא מתחילת נזרו ואינו חייב בנזירות טומאה, אלא אפילו נכנס עולין לו מן המנין ופי' תוס' דעולה לו אותו יום משהזה עד שנטמא, ועמשנ"ת בס"ד לעיל במשנה ובסי' ו' בהא דעולה לו אמצע היום.

ובתוס' פי' דהא דקתני בדברי ת"ק עולה מן המנין היינו דמה"ט מביא קרבן טומאה משום דעלה לו יום זה למנין וסתרו, וכ"ה בשמ"ק כאן בשם תוספי הרא"ש עיש"ה, ומבואר דאין הבאת קרבן בלא סתירת ימים, וכ"ה במאירי במשנתינו עי"ש, ולעיל ד. הקשינו מנזיר עולם דמביא קרבן טומאה אע"פ שאין לו סתירת ימים, ועמש"כ לעיל יח. מהגרי"ד בדין ימים הראשונים בנזיר עולם.

ויש להקשות לבר פדא דלא אמרינן מקצה"כ א"כ כשנטמא ביום הראשון הרי עדיין אין לו יום אחד, ותיקשי מאי נפ"מ בדין נטמא בו ביום בין חכמים לר"א, הא לכו"ע אין עולה יום זה, ולכו"ע מביא קרבן לדעת הר"מ, ומוכרח דיום זה עולה לו לבר פדא אליבא דר"א, ואמרו עוד בזה דאין דין שיסתור ב' ימים, אלא בעינן שיהא בתוך עובי הנזירות, והיינו שנמצא ביום שני, ומה"ט אשכחן בעמק הנצי"ב פ' נשא ועוד שפירשו בדעת הר"מ דימים טמאים ג"כ מצרפים לימים הראשונים יפלו, דמ"מ הוא בתוך עובי הנזירות, וכ"כ הרד"ל לעיל יח: בתוד"ה מתחיל דאף ימים שנפלו מצטרפים לימים הראשונים, ובקה"י סי' י"ח כתב בשיטת הירושלמי דנזר בטומאה שאין הנזיר מגלח מצטרף לימים הראשונים, וא"ש בזה דברי הר"מ פ"ו ה"י שאם נטמא ביום השמיני סותר את הקודמין ואע"ג שאין כאן סתירת ב' ימים, דכיון דנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח ה"ז מצטרף למנין הימים, וכמו"כ בנזר בלילה ונטמא בלילה לדעת תוס' לעיל סופ"ב דלא אמרינן מקצה"כ בלילה א"כ אין לו יום אחד, ולעיל יח: מבואר דבכה"ג ג"כ מביא קרבן, ולפמשנ"ת בסי' ו' דע"י הטומאה נשלם היום, א"כ שפיר י"ל דחשיב שיש לו יום נזירות וסתרו, ומה"ט ניחא הא דבנטמא ביום השני חשיב שיש לו ב' ימים אף לבר פדא דלא אמרי' מקצה"כ דמ"מ כשנטמא נשלם היום ויש לו ב' ימים.

ודעת הר"מ דאע"פ שאינו סותר ימים ג"כ מביא קרבן טומאה, ואשר ע"כ בימים הראשונים אע"פ שאינו סותר מביא קרבן טומאה. ולדברי תוס' מפרשי משנתינו עולה מן המנין וע"כ סותר, והר"מ בפירושו פי' דעולה מן המנין ממש, דטומאה שאין הנזיר מגלח עולה לו מן המנין, אמנם הר"מ בחיבורו סובר דאינו עולה מן המנין, והר"מ לא כ' ד"ז דיצא ונכנס עולה לו מן המנין, ועי' ברש"י מש"כ לפרש מהו יצא ונכנס עולין לו מן המנין.

**בתוד"ה** לא נכנס וה"ל למיתני יצא [ונכנס] מביא קרבן טומאה לדברי הר"מ וכחד פירושא בכס"מ דלא פליגי לענין קרבן אלא לענין סתירה, א"כ לא שייך ד' התוס'.

**בתוד"ה** לא לא מיפלג קרא בין טמא שנדר לטהור שנדר הר"מ בפה"מ מבאר דאף לחכמים יש חילוק בין טהור שנדר לטמא שנדר לענין בית הקברות האם עולה לו, דטהור שנדר עולה משא"כ טמא שנדר, ועמשנ"ת לעיל יז: בספיקת הגמ' בדעת הר"מ ע"פ דרכו בפה"מ, וא"ש תוס' והר"מ לשיטתם.

**בגמ'** אמר עולא לא אר"א אלא בטמא שנזר אבל בנזיר טהור שנטמא אפילו יום אחד סותר בגמ' בע"ב מייתינן דלר"א איכא נמי דינא דימים האחרונים דאינו סותר אא"כ נשתייר לו ימים אחרונים, ולדברי עולא בהכרח דשני דינים הם, דבימים האחרונים לא אשכחן חילוק בין טהור שנדר לטמא לנדר, וזהו מקור לר"מ דפסק כר"א בימים ראשונים ולא באחרונים.

בסברת עולא הי' מקו"ל דהנה לעיל אמרינן דרבותא דמתני' דאותו יום עולה לו וכמו שפי' תוס' דמשהזה עד שטבל עולה לו, וע"ז קאמר עולא דר"א פליג בזה דאינו עולה, וממילא אין כאן סתירת ימים דבעינן שיסתור ימים, ולא משמע כן לא בדברי ר"א דלדברינו א"צ ימים והתורה אמרה ימים, וכן מדברי עולא לא משמע כן, דמשמע דבטמא שנזר עולה לו יום זה למנינו, ולדברינו אדרבה אינו ועלה, ועוד דהכס"מ לא פי' כן דא"כ אין זה להיפוך מהר"מ.

**בגמ'** אפי' יום א' סותר ראיתי להעיר ע"ד הבה"ל דפלוגתא דר"א וחכמים הוא בדין קרבן, ולא בדין סתירה, דהכא משמע דפליגי בדין סתירה.

הכס"מ פ"ו מנזירות ה"ו כתב בחד פי' בדעת הר"מ דבטמא שנזר א"צ ימים ראשונים רק בטהור שנזר, וכ' דהוא להיפוך מסברת עולא ואין בכך כלום כיון דעולא איתותב, ובאחרונים פי' הטעם דטמא שנזר עולה לו ימים שהוא טמא למנין הנזירות, והעירוני דלפ"ז בנדר ביום אחרון לטומאתו דאין לו ימים ראשונים לא יסתור

**בא"ד** צ"ע מנלן ברע"א תשו' רי"ד (ד"ה ובההיא) כ' ולי העני תמיה על תמיהתם, הא הם בעצמם כתבו [בד"ה מתחיל ומונה מיד] דהמשמעות דמונה המנין מיום השמיני אלא דא"א לומר כן דא"כ לא הי' מחוייב קרבן טומאה לר"א וא"כ מוכרחים לדחוק דמתחיל ומונה משמע מיום השביעי מזה הוכיח עולא דבנזיר טהור דנטמא אפילו יום א' סותר ומביא קרבן, ועי"ש עוד עפ"ד תוס' בע"ב, ולמדנו מדברי הרע"א דטהור שנטמא וטהר ומתחיל נזירותו לא חשיב כטמא שנזר אלא כטהור שנזר. ובעיקר קו' הרע"א לא ברירא לי, דלכאו' קו' תוס' היא מנלן למדרש הכי מקרא, ולא מהיכן נלמד ד"ז מדברי ר"א.

**דף י"ט ע"ב**

**בגמ'** אמר רבא מ"ט דר"א ערע"א תשו' רי"ד (ד"ה באופן) מ"ט לא קאמר מ"ט דעולא, ועי"ש תירוצו, וצ"ע דבסמוך דריש רבא גופי' מיפלו.

**בגמ'** איתיבי' אביי וכו' תוס' פי' דברייתא זו כר"א, ולדעת הר"מ וכפי ביאורו של הבה"ל דפלוגתא דר"א וחכמים הוא לענין הקרבן, אבל הסתירה לכו"ע אינו סותר, אתיא ברייתא זו ככו"ע, אכן בסיפא בימים האחרונים דאינו סותר בזה תליא בפלוגתא דר"א וחכמים לעיל טז.. ונתבאר דחכמים ג"כ דרשו ימים אחרונים, אלא דס"ל דביום ק' חשיב שיש לו ימים אחרונים כיון דביום ק"א הוא יום הבאת קרבנותיו.

**בגמ'** יכול יהא סותר הקשה הקר"א לדברי תוס' לעיל ו: דלר"א דמקצה"כ כל הדין סתירה הוא מחמת הקרא דתן לו תורת נזיר, אבל מסב' אדרבה לא יסתור וצ"ע.

**בגמ'** נטמא בסוף מאה יכול יהא סותר ת"ל והימים הראשונים יל"ע לשיטת תוס' דר"א ממעט גם מקרבן האם הכא נתמעט מקרבן, אכן באמת הכא סותר ל' וא"כ שפיר מביא קרבן, אך לפ"ז אין המיעוט דימים ראשונים כמיעוט דמיעוט אחרונים, דבראשונים נתמעט גם מקרבן משא"כ באחרונים.

**בתוד"ה** ה"ג דאפילו לרב מתנא וכו' מצוה עליו להשלים לכתחילה נראה דהוא מה"ת ועמשנ"ת לעיל ט"ו ד"ה אמר בסתירת התוס' בזה. ולפמש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי בשיטת הר"מ דבקיבל עליו מספר ימים לא אמרינן מקצה"כ לא ק' קו' תוס'. עוד נתעוררתי להקשות בדברי תוס' דלכאו' בנטמא ביום צ"ט מ"ט חשיב שיש לו ימים אחרונים, הרי יום צ"ט כבר עלה לו, דר"א סבר נטמא ביום מלאת אינו סותר, וא"כ יש לו רק יום אחד, ומוכרח כמשנ"ת בסופ"ב דכ"ד ר"א הוא בנטמא ביום מלאת דכבר השלים נזרו, וכדאשכחן לדעת הרא"ש בנדה פ"ד סי' א' דפולטת אינה סותרת ביום אחרון, אבל בתוך שבעה נקיים סותרת ולא אמרינן מקצה"כ, וביאר החזו"א ביו"ד סי' צ"ב ס"ק י"ט [בחד פי'] דלא אמרינן שאינה סותרת אלא בסוף המנין שאינה נמצאת במנין ימים, ואכתי ילה"ק לפמשנ"ת דכשנטמא חשיב שנגמר היום א"כ הרי יום זה כבר עלה למנינו ולא חסר לו רק יום א', ויל"פ בזה.

בכתבי הגרי"ז נתקשה בדברי תוס' מה הוקשה להם הרי יש כאן ב' ימים לפניו ותי' דבעינן ימים שיש בהם נפילה וביום אחרון כיון דמקצה"כ אין בו נפילה, וצ"ע דמשכח"ל שנטמא בלילה לשיטת תוס' בסופ"ב דלא אמרינן מקצה"כ, או בנטמא בתחילת היום, שלא הי' לו אפי' מקצת, ובפשוטו כוונת תוס' כמש"כ להלן דבעינן יום שלם.

**בגמ'** דנפקין תרין ומתחילין תלתא צ"ב לפמש"כ תוס' במשנה וכן פסק הרמב"ם בפ"ו ה"ו דנטמא ביום שנדר אותו יום עולה לו, א"כ מדוע ניבעי דניעיילי תלתא, הא ביום השני ג"כ יש כאן שני ימים, וי"ל כפשנ"ת בסי' ' דהא דעולה לו יום זה שנטמא בו, משום דע"י הטומאה נפסק היום, וא"כ י"ל דלדין ימים הראשונים דיינינן קודם הטומאה דיש לו כבר ב' ימים, ובפרט לפמשנ"ת לעיל יח: דהדין ימים הראשונים אין זה דין נפילת ב' ימים אלא שיכנס לתוך עובי הנזירות, א"כ שפיר דנים קודם הטומאה דיש לו כבר ב' ימים, ומה"ט בימים האחרונים בנטמא ביום צ"ט חשיב שיש לו עוד ב' ימים אע"פ שיש לו מקצת היום, דכל מה שיש לו מקצת היום הוא ע"י שנטמא, אבל אם לא נטמא עוד אין לו מקצת היום, וחשיב שיש לפניו ב' ימים, ומדברי תוס' מבואר הטעם דביום צ"ט חשיב שיש לו עוד יום שלם, והוא דלא כמשנ"ת.

**ובמשנ"ת** דהדין ימים הראשונים יפלו הוא דין שיהא בתוך עובי הנזירות, הנה בירושלמי בפרקין ה"ה מספק"ל נזירותו ונזירות בנו מהו שיצטרפו, והנה נסתפקו לעיל יח. האם בנטמא בנזירות בנו חייב ב' קרבנות, ואי נימא דחייב ב' ילהס"ת אי ספיקת הירושלמי הוא דכיון דסותר את שלו וכריו"ח א"כ חשיב שני ימים, ומספק"ל האם מועיל גם לשל בנו, אע"פ דבשל בנו לא נסתר ב' ימים, אבל אי נימא דהוא דין שיהא בתוך עובי הנזירות י"ל כיון דנזירותו ונזירות בו מתאחדת יחד חשיבא נזירות אחת, וממילא חשיב שיש לו ב' ימים, אע"פ שאין כאן נפילת ב' ימים. וכמו"כ דנו להיפוך לאחר שהשלים נזירות בנו ומונה לנזירותו דדעת הר"מ שאינו סותר הימים שמנה להם מעיקרא, האם בנטמא ביום הראשון סותר, די"ל דכיון דאינו סותר ב' ימים לא יהא סתירה, אבל אם הוא דין שיהא בתוך עובי הנזירות, הכא הוא בתוך עובי הנזירות דהוא קיום נזירות אחת, ויל"ד בזה בגדר הדברים לשיטת הר"מ האם היא נזירות נפרדת.

וביסוד הדברים בדעת הר"מ דנתבאר דדין ימים הראשונים הוא דין שיהא בתוך עובי הנזירות מתבאר היטב דהר"מ לא הביא דין ימים האחרונים, די"ל דהר"מ לשיטתו דנטמא ביום ק"א ג"כ סותר ל' נמצא שהוא בתוך עובי הנזירות, אע"ג שאין לו עוד מנין ימים, מ"מ לא תליא בימים, אלא דין הסתירה הוא כשהוא בתוך עובי הנזירות.

**שם** העירוני דבנפיק חד ועיילין תרין בעינן שיתחיל יום שני אבל בעיילין תלתא א"צ שיתחיל יום שלישי אלא שיגמר שני הימים.

**בד"ה** אמר כי היכי דבימים אחרונים איכא חד יום שלם מקשים ע"ד הר"מ דפסק כר"א בימים ראשונים ולא באחרונים, ואעפ"כ פסק דבעינן יום השלישי.

ובעיק"ד הר"מ דפסק כר"א בימים הראשונים הקשה הכס"מ פ"ו סוף ה"ו דא"כ מדוע השמיט ד' ר"א בימים אחרונים, ובלח"מ הוסיף דבהדיא מבואר בר"מ בהלכה ג' דפסק דלא כר"א בימים אחרונים עי"ש. [וצל"ע בכס"מ דנראה דלא הוקשה לו אלא לדרכו האחרונה בשיטת הר"מ דפסק כר"א, והא לדרכו ראשונה דפסק כחכמים ג"כ תיקשי מהיכן למד הר"מ חילוק בין ימים ראשונים לאחרונים, וי"ל דאחרונים הוא לעולם טהור שנדר].

ובדברי הר"מ דלא פסק כר"א בימים אחרונים, כתב הליקוטי הלכות משום דסתם משנה בריש פרקין דסותר הכל, ועוד כ' בעין משפט וז"ל ועוד נ"ל טעמו דהרי חזינן בזה דהאמוראים לא נקטו כן לדינא, והוא בדף י"ד ע"ב נטמא ביום גידול שער דלפירוש הרמב"ם הוא ביום ל"ב או ק"ב כמש"כ הר"מ בפ"ו מהל' נזירות הלכה ה' דהוא יום שכבר נשלם הנזירות הא מקודם לכו"ע סותר הרי דרב ושמואל וכן לריו"ח שם לא נקטו לדינא בזה כהך ברייתא עכ"ד, ודבריו צל"ע דלכאו' כל הפלוגתא שם הוא האם סותר שלשים, אבל בודאי לא יסתור הכל, דלא עדיף מיום הבאת קרבנותיו שאינו סותר הכל וכדתנן בריש פרקין וצע"ג.

**בא"ד** כגון דקבל נזירות אתמול בחצי היום יל"ע באמר שתחול נזירותו למחר א"כ הוא בתחילת היום.

**בא"ד** אבל קשה דתפשוט לי' מברייתא וכו' וצ"ל דלא שמיע לי' וכו' ולדברי הרמב"ם דפסק דביום שני אינו סותר תיקשי מהברייתא בדף יח: וכקו' תוס', אמנם להר"מ לשיטתו לק"מ דמודה ר"א דמביא קרבן וכמש"כ הכס"מ בחד פירושא, כ"כ החזו"א סי' קל"ט ס"ק ה' (ד"ה ומש"כ). ובקר"א כ' בדעת הר"מ דימים שנפלו ג"כ עולים לימים ראשונים וא"כ בברייתא דלעיל מיירי שהיו לו ימים, ומדברי תוס' מבואר שאינו עולה, וכן מבואר לעיל יח: בתוד"ה מתחיל.

**בא"ד** א"נ י"ל וכו' משום דבעינן יום שלם לפ"ז לא תיקשי מה שהקשו לעיל מ"ט לא פשיט ממתני' דהתם איכא יום שלם.

כתב הרמב"ם פ"ו מנזירות ה"ו נטמא ביום שנדר או בשני אינו סותר וכו' עד שיהיו שם שני ימים ראשונים לפיכך אם נטמא משלישי וכו', ובתויו"ט במשנה ה' הביא ד' הר"מ בפה"מ שכתב נטמא בשני או אח"כ סותר את הקודמין, וזה שלא כדבריו בחיבורו, וראיתי להעיר דהתויו"ט הביא גירסא בר"מ, או אח"כ, וא"כ נטמא בשני היינו ביום שני, אבל לגרסתינו יש לפרש ד' הר"מ נטמא אח"כ היינו שנטמא עוד פעם, וא"כ בכה"ג הרי יש לו ימים ראשונים דהיינו יום הראשון שנדר ונטמא בשני דפעם שני' נטמא ביום שני א"כ הוא ביום השלישי.

ולכאו' ילה"ע דבטהור שנטמא הן אמת דברגע הטומאה אין כאן ימים ראשונים, מ"מ אח"כ יש ימים ראשונים, ומבואר דרק מגע בטומאה סותר, ועמש"כ בס"ד בסי' ו', ואכתי יל"ע דאם חזר ונגע יסתור, ושמא כיון שעומד בתוך ימי נזירות טומאה אין בה דין סתירה.

**נזירות בחוצה לארץ**

**במשנה** מי שנזר נזירות הרבה וכו' ואח"כ בא לארץ בש"א נזיר שלשים יום ובה"א נזיר בתחלה ומפרשינן בגמ' דפליגי בקנס, ויש כאן תמיהה גדולה מאחר שגזרו טומאה על ארץ העמים בדין הוא דאותן ימים לא יעלו לו וכאותה ששנינו לק' נד. סככות ופרעות ובית הפרס וארץ העמים ופי' תוס' דאותן ימים אין עולים לו, ואין זה מטעם קנס, וליכא התם פלוגתא דב"ש וב"ה, ודעת הר"מ בפה"מ שם דכל השנויים שם עולים למניינו מלבד ימי צרעתו, א"כ י"ל דטומאה דרבנן עולה לו, ומ"מ סככות ופרעות איתא בנדה סח: שאינו עולה, אמנם הרמב"ם בחיבורו בפ"ז מנזירות ה"ו וז' פסק דארץ העמים אינו עולה, ועמד בזה הקר"א, ותי' דהמשנה לקמן הוא בנהג נזירותו בא"י ונטמא בארץ העמים אבל הכא לא גזרו על מי שנמצא בחו"ל עי"ש, וברד"ל כ' דהמשנה בדף נד. כב"ה, ואכתי תיקשי דהתם משמע דמדינא הוא ולא משום קנסא, ובחזו"א סי' קמ"ד ס"ק י"א כתב דדינא דהכא הוא אף בכה"ג שלא נטמא מ"מ קנסו שאין ימי חו"ל עולים לו, וצ"ל דהילני המלכה לא דרכה בגוש ארץ העמים כל אותן השנים, דאל"כ הרי היתה טעונה הזאה שלישי ושביעי, ועי' היטב בחזו"א שם. ולדברי הר"מ דגזירת גושא אינו מטמא באהל סגי שלא נגעה בגוש ארץ העמים, וכן פי' בכ' הגרי"ז, [ועי' להלן], וצ"ע בראב"ד בפי' לעדיות פ"ד מי"א דנראה דהוא טומאה ממש, וכ"נ בראשונים כאן. וברש"י לק' נד: ד"ה ואין הקשה בהא דתנן התם בארץ העמים שאינו סותר את הקודמין והכא תנן לב"ה דנזיר בתחילה ותי' רש"י התם הוי טעמא לפי שעשה נזירותו בחו"ל ואין עיקר נזירות אלא בא"י אבל כאן שעשה ואח"כ יצא א"צ לסתור את הקודמים עכ"ד, ויעויין כעי"ז בשמ"ק כאן, וצ"ב מה הוקשה לרש"י, הא משנתינו הוא מדין שאינו עולה, וא"צ לדין סותר, דהא מנה הכל בחו"ל, וא"כ אדרבה הא שנינו שם דאינו עולה, ואף את"ל דרש"י ס"ל כהר"מ בפה"מ דרק ימי צרעתו אינם עולים, אבל בכל טומאה שאין הנזיר מגלח עולה, מ"מ ק' א. מה הוקשה לרש"י דהכא אין זה מדין סתירה ב. דהר"מ מודה דבתחילת המנין אף טומאה שאין הנזיר מגלח ג"כ אינו עולה, וכדתנן לעיל טז: בנזיר בבה"ק אפי' שהה ל' יום אינו עולה מן המנין, וקו' זו אינה קו' לפירש"י דלשיטתו י"ל דבה"ק היא טומאה שהנזיר מגלח, ואפשר עוד דזה גופא כוונת רש"י בתירוצו, ויעויין ברש"ש שם שהניח ד' רש"י בקו', וע"ע בעמק הנצי"ב פ' נשא (עמ' קלב) בשיטת רש"י.

**במשנה** בש"א נזיר שלשים יום התויו"ט כ' לפרש דכ"ד ב"ש הוא אם לא עלה, אבל אם עלה מודו דהוא נזיר בתחילה עי"ש בדבריו.- ילהס"ת האם בעינן שאותם שלשים יום יהיו בכלות ימי נזרו, או"ד דאף אם נהג מתחילה ל"י בא"י ג"כ סגי לי', ולפמש"כ לעיל מהקר"א בכה"ג י"ל דכל מה ששהה בחו"ל לא יעלה לו כיון דירד לחו"ל, אבל לו"ד הקר"א י"ל דשפיר מהני, והעירוני להוכיח כן דאל"כ מי שנהג כל ימי נזירותו בא"י וביום אחרון ירד לחו"ל לב"ש חייב ל' יום ולב"ה יום א', ונמצא דיש חומרא בדברי ב"ש, ובעדיות שנו משנתינו בקולי ב"ש וחומרי ב"ה.

**האם מותר לכהן ונזיר להיות בחו"ל**

**במשנה** ואח"כ בא לארץ כתבו תוס' דצריך לעלות לא"י להקריב קרבנותיו, והא דאין יכול לשלוח קרבנו משום דבעינן כפי הנזיר, ועוד העירו דיש מצוה לעמוד על קרבנו, עי' סוטה ח. ומשנ"ת שם. ולמדנו מדברי תוס' שאין חיוב לנזיר לעלות מארץ העמים, ולא אמרינן שנטמא בכל שעה, והנה כ' הר"מ בפה"מ שכל מי שחייב עצמו נזירות בחו"ל נתחייב בזה על צד הקנס לפיכך יעלה לא"י ויתחייב שם בנזירות עכ"ל, וכע"ז כ' בעדיות פ"ד מי"א, ובפ"ב מנזירות הכ"א כתב אין הנזירות נוהגת אלא בא"י ומי שנזר בחו"ל קונסין אותו ומחייבין אותו לעלות לא"י ולהיות נזיר בא"י כמנין הימים שנדר לפיכך מי שנדר בזה"ז בחו"ל כופין אותו לעלות לא"י ויהיה נוהג נזירות שם עד שימות או עד שיבנה המקדש וכו', ובהשגות א"א ולמה כופין אותו לעלות ולמנות וכי יש שם טהרה והלא כולנו טמאין טו"מ ואין כאן הפרש בין א"י לחו"ל ואסור לזור בכ"מ עכ"ד, ובמג"ע כ' דיכול לקיים נזירות בא"י בשידה תיבה ומגדל שאין טומאה באוירה, וצ"ע דהא צריך תחילה ליטהר מטומאתו, ובכס"מ עמד ע"ד הר"מ בפירושו שכתב שאין חיוב הנזירות בחו"ל אלא מטעם קנס, וק' בתרתי א. דאף בנזר בבה"ק חיילא נזירותו ב. דתיפו"ל דמה"ת אין טומאה בארץ העמים וחיילא נזירותו, ובשו"מ מהדו"ק ח"ג סי' כ"ח (א) (סוד"ה והנה במה) כ' דכיון דמדרבנן הוא טמא לא נתכוין לנזירות, וכ' דהר"מ בחיבורו תיקן וכתב דמן הדין נוהג נזירותו בחו"ל ולא מטעם קנס, ומ"מ הקשה בדברי הר"מ שכתב שחייב לעלות לא"י דא"כ מדוע הילני המלכה לא חייבוה שתעלה לארץ, ועי"ש מה שתי', וביאר ד' הר"מ דחייב לעלות לא"י משום דנטמא בכל שעה בטומאת ארץ העמים, וזה דלא כמשנ"ת בדברי תוס' דמותר לנזיר לשהות בחו"ל, ובשו"ע יו"ד סי' שס"ט כתב דאסור לכהן ליטמא בארץ העמים, והט"ז והש"ך ובבאה"ג בשם המהרש"ל כתבו דכ"ז בזמן שהי' א"י בטהרה, וצ"ע דסתימת השו"ע משמע שכ"כ לדינא בזה"ז, ויעוי"ש ברע"א בשם הריק"ש שכתב להתיר בזה"ז מפני הפרנסה אי מפני שכולנו טמאי מתים, וע"ע בפ"ת ס"ק ה', ומ"מ אין מכ"ז ראי' אלא לכהן שבא"י שאסור לילך לחו"ל, אבל כהנים שבחו"ל לא שמענו שום איסור שמחוייבים לעלות לא"י.- וראיתי להעיר דהש"ך בסי' רל"ט ס"ק כ"ב הביא פלוגתת הר"מ והראב"ד בנזיר בזה"ז שצריך לעלות לא"י אע"פ שאין שם טהרה, ומ"ט בכהן ס"ל דכיון דאין טהרה בזה"ז אין איסור, ואי נימא בכוונת הר"מ שאינו מדין הטומאה וכדלהלן א"ש ודוחק.

ובמנ"ח מצוה רס"ג [יז] כ' ע"ד הכס"מ ונראה פשוט דדוקא בנזיר קונסים אותו דלמה קיבל עליו נזירות בחו"ל כיון שהוא טמא בגזירת חז"ל, אבל הנהו כהנים הנולדים בחו"ל שלא פשעו כלל אין עליהם שום איסור ומותרים להיות בחו"ל וזה פשוט ופוק חזי כמה כהני איכא בחו"ל, אבל כהן מא"י או שנסע מחו"ל לא"י בודאי אסור לצאת לחו"ל אם לא ללמוד תורה, עי' ר"מ פ"ג מאבל הי"ג דמכין כהן היוצא לחו"ל מכת מרדות עכ"ל. ומ"מ אין בזה טעם לנזיר דלא הי' לו לידור, ומ"מ בהדירו אביו או כשהוא קטן בזה י"ל דלא שייך לחייבו לעלות, אך לכאו' בכה"ג ג"כ לא שייך קנס האמור בגמ', ובתויו"ט כתב דכיון דהוא טומאה דרבנן לא חייבוהו לעלות, וכפה"נ טעמו דהוא טורח גדול ולא חייבוהו וצ"ע.

וראיתי להעיר דהא בארץ העמים יש ב' גזירות גזירת גושא ואוירא ומבואר בשמעתין דגזירת אוירה אינה טומאת מת, ונתבאר להלן דמ"מ הכהן מוזהר.

ובדעת הראב"ד שאין חיוב לעלות לא"י וכ"נ מדברי תוס' וכמשנ"ת. ק' הא נטמא בכל שעה בטומאת ארץ העמים, וכ' המרכה"מ והחזו"א סו"ס קמ"ד דהראב"ד לשיטתו לק' פ"ה הט"ו דכהנים בזה"ז טמאי מת הן ואין עליהם חיוב טומאה, אמנם כבר דנו האחרונים בשיטת הראב"ד האם איסורא איכא, עי' רע"א מהדו"ת סי' י"ח שהוכיח מהראב"ד דליכא איסורא אף מדרבנן, וכתב שכן פי' המל"מ, וכן נקט הדגול מרבבה ביו"ד סי' שע"ב, ושוב חזר בו וכ' דאיסורא איכא אף להראב"ד, והדברים מפורשים ברמב"ן במכות כא. בשם הראב"ד דאיסורא איכא, ועוד שאין בזה ישוב לדברי תוס' דס"ל בדף מב: דאיסורא איכא, ואעפ"כ הכא לא דנו משום האיסור אלא משום הקרבנות.

ובדברי הראב"ד דבזה"ז שכולנו טמאי מתים אסור להזיר בכ"מ, כ' הכס"מ ואיני יודע למה אסור להזיר עכשיו בא"י שאע"פ שאנו טמאי מתים אם אחר שנזר יזהר מלטמא במת מה איסור יש בזה עכ"ד, וביאו"ד דאע"ג דאוסר ליזור בבה"ק, והנוזר בבה"ק לוקה כ"ז כשהוא מחובר אל המת, אבל אין איסור לנזיר להיות טמא מת, וכהן טמא מת אינו מחוייב ליטהר מיד [ויש שדנו להיפוך דיש לכהן איסור להיות עם המת אף באופן שאינו נטמא, אבל בכה"ג שנטמא ואינו עם המת בודאי ליכא איסורא].- והי' מקו' לומר עוד דיסוד האיסור לכהן ונזיר ליטמא הוא דכשנוגע במת יש בו חומר כמת עצמו, אבל לא אסרה תורה כשפירש מן המת שאין בו חומר טומאת מת, אמנם בתוס' לק' מב: מבואר דהנוגע בחיבורי המת סותר, וכן מבואר במג"א סי' ת"ט ובשאג"א החדשות סי' י"א שאסור לכהן ליגע בחיבורי המת, וכשנוגע בחיבורי המת לא נעשה חומר כמת עצמו, ואעפ"כ אסרה תורה, ובהכרח צ"ל כפשוטו וכדרך הראשונה שלא אסרה תורה אלא על נפשות מת לא יבוא, ולא נאסר להיות טמא מת. ועי' בית מאיר יו"ד סי' רל"ט שטמא מת שנדר בנזיר ה"ז לוקה, ודבריו צ"ע וכמשנ"ת שאין לו איסור להיות טמא מת, ועוד דאין בו מעשה, ועי' לעיל יז..

ובדעת הראב"ד י"ל דאוסר משום דבזה"ז אין מקפידין כ"כ על טומאת מת ויש לחוש יותר לטומאה, א"נ דעובר בבל תאחר נזירות טהרה, שו"ר בקר"א שצידד דעובר בבל תאחר קרבנותיו, וכ' דבזמן שאין בית מסתבר שאין בל תאחר, וא"כ ה"ה לא יהא בל תאחר נזירות טהרה, כיון דאינו מאחר שא"א לו לקיים השתא.

ובדינא דאין נזירות בחו"ל כ' הש"ך יו"ד סי' רל"ט ס"ק כ"ב דלא שייך בנזיר שמשון שמותר ליטמא למתים, ודקדק כן מדברי הר"מ והסמ"ג שהביאו דין נזירות חו"ל קודם שהביאו דין נזיר שמשון. ובפירו"ת כ' דלפמש"כ הרמ"א בספרו תורת העולה ח"ג פע"א בטעמא דאין נזירות בחו"ל זה שייך אף בנזיר שמשון עי"ש. ובנזיר עולם איתא בתמורה יד: לגירסת הרגמ"ה, וכ"ה בילקוט דאיכא נמי הך דינא דאין נזירות בחו"ל, ומתבאר שם דהוא אף בימי אבשלו' דאכתי לא גזרו על ארץ העמים לטמאותה, ועי"ש בכ' הגרי"ז, ולעיל יד. (עמ' מא מדה"ס) שנתקשה בזה. ובמש"ח פ' נשא (ד"ה שמואל) כ' דשמואל לא יצא לחו"ל, דשמואל נזיר עולם הי' כדתנן בשילהי מכילתין, וכ' דניחא דעת הר"מ דאין נזירות בחו"ל אף בזמן שאין טהרה בא"י, ולכאו' כוונתו, דכשם דקודם שגזרו טומאה על ארץ העמים מ"מ לא יצא לחו"ל, ה"ה לאחר שגזרו טומאה ואין טהרה בא"י ג"כ אין לצאת לחו"ל, וע"ע בספרי זוטא פ' נשא דקתני מי שנזר בארץ טמאה ובא לו לארץ טהורה יכול יגלח וישלח פרע שני ת"ל קדוש יהיה גדל פרע, גדל פרע הוא, ומייתי בתר הכי מעשה דהילני המלכה, וכמו"כ ראיתי לדקדק דבשמעתין לא קאמר ארץ העמים אלא חו"ל, וכ"ה ברמב"ם, והא משכח"ל חו"ל שאין בה גזירת ארץ העמים, והר"מ בחיבורו לא הזכיר הענין משום טומאה [ובפה"מ כ' משום טומאה] ועוד דהר"מ כ' דאף בזה"ז מי שנדר בחו"ל יעלה לא"י, ומה יועיל לו הרי טעון הזאה שלישי ושביעי קודם שיתחיל למנות.

**במשנה** מעשה בהילני המלכה וכו' אם יבא בני מן המלחמה עי' תוס' שאנץ בסנהדרין כה. בטעמא דלא הוי אסמכתא, ועמשנ"ת לעיל י..

כתב הרא"ש ואינו עובר משום בל תאחר דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת, והובאו דבריו בתורע"א, הקוה"ע סי' ס"ט אות י"ג הוכיח מכאן דיש כח ביד חכמים לעקור גם לאו ולא רק עשה, והוכיח מהרשב"א שאין בכוחם לעקור לאו, ויעוי"ש לדחות דעקרו חיוב קרבנות וממילא ליכא בל תאחר. וע"ע שמ"ק ב"ק פ. בשם הר"ר יהונתן ז"ל שעקרו חז"ל המצוה לקיים נדרו, והרי עובר בבל תאחר, וכמש"כ הרמב"ן בסה"מ מצוה צ"ד.- ע"ע מש"כ לעיל ה: דמקשים מדוע לא הקדים הרא"ש קושיתו לעיל דדבר תורה מגלח ביום ל' וחכמים אמרו שמגלח ביום ל"א.- עוד מקשים דבכתובות ז. מקשי על משנתינו מי איכא הוראה לאיסור, ולדברי הרא"ש יש כאן הוראה להיתר בל תאחר, וי"ל דהילני אשה הואי ואין לה בל תאחר, וקו' הרא"ש היא על עיקר הדין.

כתב התורע"א דכשנטמאה אינה מביאה קרבן כיון דאינו אלא מדרבנן עי"ש, והעירו מסתימת הר"מ פ"ז ה"ו ז' דכללו בהדי טומאות דאורייתא, משמע דאינו עולה, ובקר"א לק' כ. נקט דמביא קרבן, ושמעתי לבאר דהוא אומדנא שנתכוין לקבל כפי"מ שתיקנו חכמים וכמש"כ תוס' לעיל ב. בד"ה נזיר, [ועי' לק' כ: מדברי החת"ס] וצ"ע דא"כ כי נטמאה בסוף תסתור י"ד, כיון דהוברר שקבלתה י"ד וצ"ע.

**בגמ'** דב"ש סברי ארץ העמים משום גושא גזור כן הוא גירסת רש"י ופי' ולא משום אוירא והויא קלישא טומאתה, וצ"ל דאע"ג דעצם כשעורה ג"כ אינו מטמא באהל ואעפ"כ הנזיר מגלח עליו וכדתנן לק' מט:, מ"מ הכא בהכרח הגדר דהוא קלישות בטומאה, כיון דמן הדין יש לו לטמאות אף באהל, וגירסת תוס' והרא"ש דב"ש סברי משום אוירה, ופי דהחמירו על ארץ העמים לטמא אף האויר ולא כדין טומאת מת, והעירוני דהא מ"מ גזרו מתחילה על גושא וגזירה זו היא כטומאת מת, וי"ל דיסבור כהראשונים דבגזירת גושא גזרו רק על מגע ולא על אהל, א"כ בודאי שאין זה כטומאת מת, וכ"ד הרא"ש באו לבאר כשגזרו על אוירה, דבזה לכאו' הוא כטומאת מת, וביאר דאף גזירה זו אינה כטומאת מת, דגזרו על האויר, ואף הנכנס בשידה תיבה ומגדל טמא. והעירוני דאע"פ דב"ש סברי דלא דמי לטומאת מת וע"כ אינו סותר, מ"מ לענין האיסור לנזיר ליטמא במת מודו דאסור, דהא אמרינן בסמוך דב"ש סברי בסתם נזירות קניסנא, ואיך שייך לקונסו אם אין איסור, ובהכרח דלענין איסורא מודו ב"ש דאסור, ועוד דמבואר לק' נד: דאף למ"ד משום אוירא אעפ"כ אינו עולה, הרי דהוא טומאת מת, ובאמת דזה צ"ע משמעתין דמבואר דעולה וכנ"ל, ובר"מ בפ"ז מנזירות ה"ו כתב דנטמא בגוש ארץ העמים אינו עולה, ומשמע דבאוירא עולה, ולדבריו אשה"ט לשמעתין דהכא הקנס הוא אף באוירא, ועי' בחי' רח"ה פי"א מטו"מ ה"א (ד"ה ולכאורה) שכתב בדעת הר"מ דבאוירה ליכא הזאה, וכ' וז"ל דהא חזינן דטומאת אוירא היא מין טומאה בפ"ע שאין בה משום סרך האהלה וכו' עי"ש. הגרי"ז ביאר ד' הגמ' ע"פ דרכו הנ"ל דמיירי הכא כשלא נטמא, וע"ז קאמר דלמ"ד משום אוירא ולא משכח"ל דלא נטמא, וע"כ מונה מתחילה, ועי' שי' הגרמ"ד שליט"א.

**דף כ' ע"א**

**בתוד"ה** לימא מידי דהוה אבית הקברות דאינו מטמא באויר קצ"ב דבה"ק באויר אינו בה"ק, משא"כ הכא דהוא ארץ העמים.

**בשתי כיתי עדים המכחישות זא"ז**

**בגמ'** א"ה רי"א וכו' עי' ר"מ בפה"מ דמיישב קו' זו, וכ' הקר"א דגירסא אחרת הי' לו, וע"ע ברכת ראש משכ"ב.

**במשנה** מי שהיו שתי כיתי עדים מעידות אלו מעידים שנזר שתים ואלו מעידים שנזר חמש בש"א נחלקה העדות ואין כאן נזירות ובה"א יש בכלל חמש שתים צריך לבאר מ"ט אינו נזיר מספק הרי יש כאן תו"ת, וק' בין לב"ש ובין לב"ה, ופי' הנצי"ב במרומי שדה דשאני נזירות דקי"ל ספק נזירות להקל, ואע"ג דלב"ה בודאי איתחזק בנזירות מ"מ כבר נגמר שתי הנזיריות בתגלחת, והספק אם הוא נזיר חמש, וזה שלא כדברי רש"י דפי' כת אחת אומרת שנזר שתי שנים וכת אחת אומרת חמש, א"כ לא יכול לגלח בסוף שתים מספק, ויש בזה דבר חידוש דעד כאן לא אשכחן ספק נזירות להקל, אלא כשהספק בקבלה, אבל הכא קיבל עליו דבר ברור, ובשעת הקבלה הי' ברור, אלא דאח"כ נוצר לנו ספק, ובפרט אם הוא יודע האמת, [ותליא בתירוצי התוס'] לכאו' לא שייך בזה ספק נזירות להקל, ויעויין ברש"ש שעמד בזה.

ובבאר יצחק יו"ד סי' א' פי' בטעמא דב"ה דאינו נזיר חמש מספק משום דתו"ת אזלינן בתר חזקה, וכיון דקודם דקיבל הנזירות לא הי' נזיר, אף דעכשיו הוי נזיר שתים בודאי עם כ"ז מוקמינן לי' אחזקתו במה דמספק"ל על יותר משתים, וכ' דכ"ז לפי' תוס' דשתים היינו שתי נזירות, אבל לפירש"י דהוא ספק ב' שנים ספק ה' שנים, וכיון שנחת לנזירות ליכא חזקה וכדאיתא לעיל ח., ותי' דרש"י יפרש דמיירי במכחיש ולא אזלינן בתר חזקה וכדאיתא בכתובות כב: דבתו"ת לא אזלינן בתר חזקה באומר ברי וכמש"כ הרשב"א שם ודלא כתוס' דהוא משום דדייקא ומנסבא מרעא לחזקת א"א, וכתב דלמ"ד ביבמות לא. דתו"ת ספיקא ולא אזלינן בתר חזקה, א"כ יקשה שיהא נזיר מספק, ותי' דבזה שפיר י"ל דכיון דאומר ברי לא נאסר, דכיון דהדבר ספק מהני ברי [ובעיקר קו' י"ל דכבר דנו הפוסקים דרק בספק אשת איש מחמרינן בתו"ת ונתבאר ביבמות שם].- וכ"כ בכ' הגרי"ז דהוא משום דאומר ברי ונמצא דלדרכו הוא ג"כ מטעם ספק נזיר להקל, אלא ביאר הענין דספק נזיר להקל דהוא מדין חזקה, ונתבאר לעיל ח., והוסיף דלתי' התוס' דמיירי במכחיש יש לפרש דהוא מדין ברי.

ולר"ח דסבר בב"ב לא: דתו"ת פסולים לעדות, א"כ י"ל דה"ט דאינו נזיר חמש דשתי הכיתות פסולים מספק.

ואכתי ק' דכ"ז ניחא הא דאינו נזיר חמש, אבל אכתי ק' לב"ש מ"ט אינו נזיר שתים, דהא ממ"נ יש כאן כת שאומרת שתים, ויקשה ג"כ בדברי ב"ה מדוע הוצרכו לטעם דיש בכלל חמש שתים, תיפו"ל דממ"נ שנים אומרים אמת, ובקר"א כ' דעדות בהכחשה לא מחזקינן לי' בספק כלל וכמאן דליתנהו דמי ועי"ש עוד, וכבר האריכו בזה אי תו"ת כמאן דליתינהו דמי, ויעויין עוד בקר"א להלן בגמ' שהביא ירושלמי דמבואר דמשנתינו לא מכחשי אהדדי, א"כ לא שייך כאן תו"ת כמאן דליתנהו, וצ"ע דאי לא מכחשי מ"ט אינו חייב חמש וצ"ע, ובנתיבות הקודש כ' משום נמצא א' מהם קא"פ עדותן בטילה, וכקושיית תוס' בב"ב מא: ובסנהדרין לא. מ"ט בכת א' אומרת שתים וכת אחת אומרת חמש לא אמרינן נמצא א' מהם קא"פ עדותן בטילה, והתוס' תי' ד' תירוצים, וב"ש ל"ל הנך תי', א"נ י"ל דמצטרפים כולם לכת אחת, והו"ל הכחשה בבדיקות, ויל"ד עוד האם י"ל דטעמייהו דב"ש משום דהו"ל עשאאי"ל, שאין ב"ד יודעים על פי מי הם פוסקים, ובאחרונים עמדו בסב' זו עי' נתה"מ סי' ל' ס"ק ב' ובנוב"י ובחזו"א חו"מ ליקוטים סי' כ"ב לדף כ"ו ובדף לא (ד"ה במש"כ), אכן יל"ע האם בנזירות בעינן עדות שאתה יכול להזימה, ובתומים סי' ל' סוס"ק ז' מבואר דבעינן יכול להזימה, ועי' להלן האם יש דיני עדות בנזירות, שוב הראוני בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א שהביא א' שתי' כן, וצ"ע איזה עונש הזמה נותנין להם, ושמא לוקין, וצ"ע בריש מכות, ומ"מ אין בכ"ז להעלות ארוכה בדברי ב"ה דאינהו לא ס"ל דיש כאן נמצא א' קא"פ, דע"ז לא יועיל יש בכלל חמש שתים, וכן הכחשה בבדיקות ליכא לפרושי דא"כ יבטל הכל, אבל התי' דעשאאי"ל א"ש אף לב"ה.

**ברש"י** ד"ה כת אחת אחד אומר שתי שנים וכו' ואחד אומר חמש שנים ועי' בר"מ בפה"מ כאן ובעדיות פ"ד מי"א. ובכ' הגרי"ז הקשה דבכה"ג לא שייך בכלל מאתים מנה דנזירות שנה אינה בכלל נזירות שתים, ובתפא"י כ' דמה"ט ב"ש מודו באחת אומרת מנה ואחת אומרת מאתים דעדותן קיימת דבכלל מאתים מנה, משא"כ הכא דלא שייך זאת, והוא כמשנ"ת דיסוד דינא דמשנתינו הוא מדין יש בכלל מאתים מנה ולא דממ"נ הוא נזיר שתים, וע"ע מש"כ להלן טעם נוסף דלא נחלקו ב"ש במנה ומאתים. ומדברי רש"י נראה דמותר לו לגלח לאחר שתים, אע"פ שיש כאן ב' עדים שהוא נזיר חמש, ועמשנ"ת במשנה.

**בתוד"ה** מי וא"ת היכי דמי אם שתק הנודר שתיקה כהודאה דמיא יל"ע בכוונתם האם כוונתם דיש כאן שאחד"א דשתיקה כהודאה, אבל לדידן לא הוכרע כשתיקתו, והעירוני דא"כ מה הוקשה להם, הא נפ"מ שהכהן יכול להביא קרבנות דמדין שאחד"א לא יוכל הכהן להקריב, והעירוני דתוס' העמידו דבריהם על ב"ש שאין כאן עדות כלל, וע"ז הוקשה להם דיש כאן שאחד"א.

**בא"ד** א"נ כששותק ובאו שתי הכתות יחד דלא הוי שתיקותי' כהודאה דלאו מודה הוא דאמר מ"ל להכחישן, צ"ב מדוע תוס' הוצרכו לבאר טעם לשתיקתו, תיפו"ל דכיון דמכחשי ואין כאן עדות לא שייך כאן שתיקה כהודאה, דשתיקה כהודאה הוא שמודה לדברי העדים, והרי אין כאן עדים, וברא"ש פי' כן, וצ"ב מ"ט תוס' מיאנו בזה, ומשמע מדברי תוס' דלא חשיב כמאן דליתנהו העדים וכמי שלא העידו, אלא דיש כאן עדות, אלא שהדבר ספק, וא"כ אם נימא דיש כאן שתיקה כהודאה, הרי יש כאן הודאה לאומרים חמש וצ"ע.

ובמש"כ תוס' שבאו שתי הכתות יחד, יעויין ברע"א תשו' פ"ז (ד"ה עוד נ"ל) דמפרש דבאו בזה אחר זה עי"ש מש"כ בדברי הר"מ, ואפשר שאינו סותר לדברי התוס' די"ל דמיירי בבאו בזא"ז וסמוכים זה לזה, ולא הי' בתוך כדי דיבור, ואשר ע"כ אין דינם ככת אחת, ומ"מ אין כאן הוכחה משתיקתו כיון דבאו סמוכים זל"ז, הרי הוא אומר מה לי להכחישן.

**בגמ'** מתני' דלא כי האי תנא דתניא רי"ש בנו של ריב"ב אומר לא נחלקו ב"ש וב"ה על שתי כיתי עדים אחת אומרת שתים ואחת אומרת חמש שיש בכלל חמש שתים על מה נחלקו על כת אחת א' אומר שתים ואחד אומר חמש שבש"א נחלקה עדותן ובה"א יש בכלל חמש שתים צריך לבאר מ"ט דב"ש אי איכא סב' דיש בכלל חמש שתים ומה"ט בתו"ת לא נחלקה עדותן א"כ ה"ה בכת אחת, וכדברי ב"ש לרי"ש כן הוא לב"ה לתנא דמתני', והי' מקו' לפרש דמיירי במכחישים זה את זה, ובתו"ת ממ"נ יש כאן עכ"פ שתים משא"כ בכת אחת הו"ל ע"א בהכחשה ולאו כלום, שו"ר כן בשו"מ מהדורא א' ח"א סי' קפ"ד, אמנם בסמוך מוקי לה רב דלא מכחשי אהדדי, ומדברי רש"י והרא"ש נראה הטעם דבעינן ב' עדים להעיד על אדם שהוא נזיר, [ועי' בכ' הגרי"ז משכ"ב] ואשר ע"כ בתו"ת יש כאן ב' עדים, אבל בכת אחת אין כאן ב' עדים, וצ"ב דמ"מ הא מאחר דהטעם בתו"ת שיש בכלל חמש שתים, א"כ אף בכת אחת יש בכלל חמש שתים ויש כאן ב' עדים.

והנה הרמב"ם בפ"ג מנזירות ה"ט פסק כב"ה דמשנתינו דבתרי ותרי אחת אומרת שתים ואחת אומרת שלש ה"ז נזיר שתים, ומשמע דבכת אחת א' אומר ב' ואחד אומר ג' בטל העדות, והקשה הרע"א בתשו' פ"ז (ד"ה עוד נ"ל) מ"ש מאחד אומר מאתים ואחד אומר מנה דקי"ל דיש בכלל מאתים מנה, וא"כ ה"נ בנזירות יהא נזיר ב', ותי' דאע"פ דיש בכלל מאתים מנה, מ"מ הו"ל הכחשה בבדיקות, ובדיני ממונות הכחשה בבדיקות כשר, משא"כ בנזירות דמי לנפשות והכחשה בבדיקות פסל, וכ"כ בתומים סי' ל' ס"ק ז', והקשה הרע"א דא"כ אף בתו"ת א' אומרת ב' ואחת אומרת ג' נימא דעל נזירות ב' הוו כולן עדות אחת והוכחשו בבדיקות ובטל כל העדות, וע"כ דמיירי בבאו זה אחר זה, והוכיח מזה הרע"א כדברי הב"י דבעדי נפשות אם העידו בזה אחר זה אין הכחשה בבדיקות פוסלת. וצריך לבאר מ"ט דב"ה לרי"ש דמכשרי אף בהכחשה בכת אחת ומדוע אין כאן הכחשה בבדיקות.

ובאורח מישור כ' ליישב מ"ש מא' אומר מאתים וא' אומר מנה דאמרינן יש בכלל מאתים מנה, ותי' דהתם תלינן דטעו וכמש"כ תוס' בב"ב מא: משא"כ בנזירות דלא טעו, ובשערי יושר שער ו' פ"ז תמה ע"ז דעד כאן לא אשכחן דטעו אלא בראיית מעשה י"ל דטעו בראייתם, או בטעו בעיבורא דירחא, אבל אם מעידים על שמיעה ששמעו מפי הנודר מה לי שתים וחמש או שתים ושלש, ועוד הביא מהשירי קרבן על הירושלמי שתי' דאין זה דין ודאי דכשירה עדותן דבכלל מאתים מנה, וממילא בנזירות אמרינן ספיקו להקל, וגם ע"ז כ' השער"י שאינו מסתבר, דהא מאחר דמהני להוצאת ממון איך אפשר דלא יהני לנזירות, והביא למאירי בשמעתין שעמד בזה מ"ש ממה שאמרו בכלל מאתים מנה, וכתב שאינו דומה ולא גילה לנו הטעם בזה. וע"ע מאירי סנהדרין לא. בטעמא דיש בכלל מאתים מנה, ועמשנ"ת בס"ד שם.

ובדברי התומים והרע"א שפי' טעמו של הר"מ דהוא מדין הכחשה בבדיקות, יש להקשות דהרי נזירות ע"א נאמן בה, וכמש"כ הר"מ בפ"ט מנזירות הי"ז וכן עד שאמר לאחד בפני נדרת בנזירות אם הכחישו אינו חייב כלום ואם לא הכחישו נוהג נזירות על פיו וכו' נהג נזירות על פי ע"א ושתה יין או נטמא וכו' לוקה אע"פ שעיקר הנזירות בע"א עכ"ד, וא"כ מאי שייך לפסול משום הכחשה בבדיקות הא מ"מ יש כאן ע"א, אמנם יעויין ברע"א בתשו' שם דבהכחשה בבדיקות ובחקירות בטל ממנו תורת ע"א, ואינו נאמן לשבועה, ועוד דבשמעתין בהכרח מיירי בכה"ג דבעינן ב' עדים וכמשנ"ת מדברי רש"י והרא"ש, ובהכרח דמיירי במכחיש וע"כ בעינן ב' עדים, וכ"כ בכ' הגרי"ז, ומדברי רש"י והרא"ש נראה דלעולם בעינן ב' עדים ודלא כמשנ"ת מהר"מ, עכ"פ כיון דמיירי הכא בכה"ג דבעינן ב' עדים, ממילא נפסל ע"י הכחשה בבדיקות.

ואכתי הקשו השערי יושר (שם) והקו"ש ב"ב (אות קעב) דכיון דנזירות הוא כאיסורים אין בזה דין הכחשה בבדיקות, דבאיסורים א"צ דו"ח, ומש"כ התומים דכיון דאפשר לבא לידי חיוב מלקות אם יעבור על נזרו, אינו מובן, דמ"מ עדות איסורים היא, וע"א שאומר על חתיכה שזו חלב א"צ דו"ח אע"פ שיכול לבא לידי מלקות אם יאכלוהו, ובירושלמי כאן מבואר דנזירות לא דמי לנפשות דאיתא התם דבנפשות ילפינן מקרא צדק צדק תרדוף שלא יהא הכחשה משא"כ בנזירות וצ"ע.

ובביאו"ד הרמב"ם כ' השער"י דבאיסורים במקום שצריך שני עדים אין מצרפים שני עדים על שני מעשים או כשאין עדותם שוה, דדין צירוף עדים הוא רק בדבר שיש בו תורת בי"ד, ונתקיים אצל ב"ד קיום הדבר, משא"כ באיסורים עי"ש בכ"ד. ויעויין בתשובת הראב"ד סי' מ"ב (הובא בקש"ק) דמבואר בדבריו דשייך דינא דר"י בן קרחה אף בנזירות. והוא דלא כהגרשש"ק.

וברע"א בתשובתו לחמדת שלמה (נדפס בחמד"ש אהע"ז סי' כ"ח, וברע"א הנדמ"ח ביבמות קכב אות טו בד"ה ואזכיר) כתב כדבריו בתשו' הנ"ל להוכיח ממשנתינו לספיקת הב"י בהכחשה בבדיקות בעדות נפשות כשלא העידו בבת אחת, וביאר ראייתו וז"ל ולכאו' יש ראי' מהא דחזינן לב"ש דס"ל דנחלקה עדותן ומשוי זה לחקירות או דס"ל דהכחשה בבדיקות גם בד"מ פסול, ואעפ"כ מודה בב' כיתי עדים ולא פסלינן מדין עדים מרובים וקצתם הוכחשו בבדיקות וכו' עכ"ד, והיינו דהוכיח מהא דלב"ש נחלקה עדותן בהכרח דיש כאן פסול הכחשה בבדיקות או בחקירות, ויש להוסיף בראי' זו מב"ש דמשנתינו דאף בתו"ת ס"ל דאין כאן עדות, וק' דהא מ"מ איכא כת אחת שאומרת אמת, וע"כ דיש כאן הכחשה בבדיקות או בחקירות, ומוכח דאף בזה אחר זה ג"כ פוסל, ועמש"כ במשנה לפרש טעמייהו דב"ש מדין נמצא א' מהם קא"פ, עכ"פ שמעינן שאין זה כעדות איסורים. ויש לדקדק מ"ט נשנה פלוגתא דב"ש וב"ה בדין הנזיר, וכן הובא בעדיות בדין נזיר, ומדוע לא נחלקו בממון, ולכאו' מוכח מזה דבממון מודו ב"ש דכשר, וי"ל דאין הכחשה בבדיקות פוסלת א"נ דאין בדיני ממון נמצא א' מהם קא"פ עדותו בטילה וכדלהלן. ועמש"כ לעיל ברש"י טעם אחר בהא דלא פליגי במנה ומאתים. וברע"א כ' דבירושלמי נראה דפליגי אף במנה ומאתים.

ובאמרי בינה דיני עדות סי' י"ט תי' ד' הר"מ עפ"ד המאירי בסנהדרין לא. דכל הדין דבכלל מאתים מנה הוא כשמנה לו מעות די"ל דטעו בין מנה למאתים, אבל אם אומרים בפני הודה מנה והשני ואמר על מאתים לא שייך טעו, וה"נ הרי א' מעיד שאמר שתים וא' אומר שאמר חמש.

**נמצא אחד מהם קא"פ בעדות איסורים**

התוס' בב"ב מא: ד"ה נחלקה הקשו לב"ש דבכת אחת סברי דעדות מוכחשת א"כ אף בשתי כיתי עדים נימא נמצא א' מהן קא"פ עדותן בטילה ותי' דמצינו למימר דב"ש סברי כר"י במכות דבדיני ממונות לא נאמר נמצא א' מהם קא"פ עדותו בטילה, והק' הטו"א בר"ה כד. (ד"ה אבל) דהתוס' במכות פי' בטעמא דר"י דבממון כשר ובנפשות פסול דדרשינן מה שנים נמצא א' מהן קא"פ עדותן בטילה וכ"ז בנפשות אבל בממון ע"א גם לשבועה, והקשה הטו"א דא"כ תיקשי בשמעתין בנזירות דלא שייך שבועה, והדרא קו' תוס' לדוכתה שיפסל מדין נמצא א' מהם קא"פ, ויעוי"ש שהקשה כמו"כ בעדות החדש עי"ש, ועי' באמרי ברוך מש"כ בישוב קו' זו, והעירו עוד דרש"י במכות ו. פי' בטעמא דר"י דשאני דיני נפשות דכתיב והצילו העדה, א"כ נזירות לא דמי לנפשות, ונתעוררתי עוד די"ל דאיסורים בודאי לא דמי לנפשות, ועוד ראיתי לתרץ עפ"ד המהרי"ל דיסקין בביאו"ד ר"י דמחלק בין ממון לנפשות שבנפשות שהחיוב נוצר ע"פ העדים אמרינן דנמצא א' מהם קא"פ עדותן בטילה, אבל בממון דלא נוצר ע"פ עדים לא אמרינן דבטילה, וא"כ ה"ה איסורים שוה בזה לממון שלא נוצר ע"פ עדים, ועוד שמעתי ליישב דהנה כ' הרע"א בתשו' קע"ו (ד"ה הדברים) דשנים אומרים הרג ושנים אומרים לא הרג, אותם שאומרים לא הרג לא עברו בלא תענה ברעך, דאדרבה באים להצילו, וא"כ י"ל דה"ה הכא העדים שאומרים שנזר שתים אינם עוברים בלא תענה ברעך, דלא רצו להפסידו, ואדרבה באו להכחיש שלא נזר חמש, וא"כ לא שייך להקשות דממ"נ חדא מינייהו פסול, דדלמא העדים שאומרים שנזר שתים שקרנים והם אינם פסולים, וכל קו' תוס' היא במנה ומאתים דהעדים שאומרים מנה באו להפסיד למלוה והעדים שאומרים מאתים מפסידים ללוה, וע"כ ממ"נ חדא מינייהו משקרא, והדברים נפלאים.- ובעיק"ד הרע"א העיר הצמ"ד דבשבועות מח. איתא דעדי קדוה"ח שהוכחשו פסולים לעדות, וכן בהערות מח"א שליט"א שנדפס בסוף תשו' רע"א העיר מרש"י בשבועות מז: ד"ה המכחישות דפי' דשנים אומרים הרג שנים אומרים לא הרג, ומבואר דהאומרים לא הרג פסולים לעדות, וצ"ב כקו' הרע"א הרי לא עבר בלא תענה ועי"ש משכ"ב, וע"ע רמב"ן עה"ת פ' ואתחנן (ה, יז) עה"פ לא תענה, ובשמ"ק ב"ק עה: ד"ה עדות ורע"א וקו"ש שם ובמנ"ח מצוה ל"ז [ג].

ובדעת הרע"א לכאו' צ"ל דאע"ג דלא עבר בלא תענה מ"מ עד ששיקר נפסל לעדות, דיסוד נאמנותו שאינו משקר, וא"כ הדרא קו' הטו"א לדוכתה, אמנם בסוגיא בסנהדרין כז. מבואר דעד ששיקר פסול מטעם רשע ולא משום ששיקר עי"ש בכל הסוגיא, ושמעתי לבאר דאע"פ ששיקר פעם א' י"ל דלא ישקר באופן שעובר בלא תענה, וע"ע אמרי בינה דיני עדות סי' ה' (ד"ה וראיתי) מש"כ להשיג ע"ד הנוב"י (קמא אהע"ז סי' ע"ד ד"ה שוב) בדין ע"א שהוזם שאינו עובר בלא תענה האם נפסל לעדות, ובמנ"ח מצוה ל"ז מבואר דעד ששיקר נפסל מטעם ששיקר ולא משום רשע וכמשנ"ת, והארכנו בס"ד בסנהדרין כז..

ומדברי הר"מ שבכת א' כשאחד אומר א' נדרת והשני אומר שתים בטלה עדותן, ומבואר דלא אמרינן דמ"מ לענין שתים יש כאן צירוף ונתבאר או משום הכחשה בבדיקות וכדברי התומים והרע"א, או כאורח מישור דלא תלינן בטעו, או כהגרשש"ק דלא שייך צירוף באיסורים, יש ללמוד מזה להכחשה בעדות אשה דלכאו' ג"כ לא יצטרפו, ולא אמרינן תרוייהו בא"א קא מסהדי, ולדברי הגרשש"ק אינה ראי'.

והנה במחנ"א עדות סי' ו' כ' דפליגי בזה הר"מ והר"ן, והביא מדברי הר"מ בפי"ב מגירושין דזה אומר זו אשתי וזה אומר זו אשתי ה"ז מותרת לכל ואע"פ ששניהם החזיקוה בא"א הואיל וכל א' מעיד לעצמו אינם נאמנים עכ"ל, ולמד המחנ"א דמשמע דוקא משום דמעיד לעצמו אבל אם א' אומר זו אשת ראובן וא' אומר זו אשת שמעון הרי הם מצטרפים, ולמד מזה דה"ה ע"א אומר נתגרשה וע"א אומר לא נתגרשה כיון דתרוייהו בא"א קא מסהדי ה"ז מקודשת ודלא כהר"ן ועי"ש בהגהות רע"א, וק' מ"ש מנזירות דבטלה עדותן, ולו"ד המחנ"א י"ל דכ"ד הר"מ בזה אומר זו אשתי י"ל דפלגינן דיבורי' כיון דמה שמעיד לעצמו הוא בעל דבר, ונתקבלו דבריו שהיא א"א, וע"ז הוצרך הר"מ לומר שאין כאן עדות, אבל באחד אומר זו אשת ראובן ואחד אומר זו אשת שמעון התם בודאי א"א לצרפם, וכיו"ב כ' בכ' הגר"ח בפלוני רבעני לרצוני דאין כאן הכחשה בבדיקות כיון דפלגינן דיבורי', ויעויין ברע"א בג' הר"מ שם ובגליון הבית שמואל סי' קנ"ב ס"ק ט' שהקשה בדברי הר"מ שיהא פלגינן עי"ש, ויעויין עוד בכתבי הגר"ח מש"כ בדברי הר"מ בהל' גירושין ואכמ"ל.- והעירוני די"ל דכ"ד המחנ"א הוא משום דין פלגינן, אבל הכא אינם מצטרפים.

**בגמ'** אמר רב הכל מודים במונה לכאו' מימרא דרב שייך אף בדיני ממונות באחד אומר מאתים ואחד אומר מנה, ויעויין שמ"ק בשם תוהרא"ש שעמד בזה, ולכאו' י"ל דבממון מצטרפים אף במכחישים זא"ז דמ"מ בכלל מאתים מנה וצ"ע. ועקר"א משכ"ב.

**בגמ'** אילימא אחד אומר חמש ולא שתים ואחד אומר שתים ולא חמש הא קא מכחשי אהדדי הליקוטי הלכות בעין משפט עמד על השמטת הר"מ ד"ז, וכ' וזה אין לומר דסברת הגמ' הוא דוקא לענין כת אחת שנחלקו ולא לענין שתי כתי עדים דמאי נ"מ בזה כיון דמכחשי בפירוש וע"כ צ"ע על השמטתו עכ"ד, ויעוי"ש שעמד ג"כ ע"ד הר"מ שהשמיט דינא דרב. וצל"ע דבשתי כיתי עדים הרי ממ"נ כת אחת אומרת אמת ומדוע לא יהא נזיר שתים, ובמשנה נתחבטנו בטעמא דב"ש דנחלקה עדותן עי"ש, אכן הוכחנו שם דב"ה ג"כ מודו ליסוד הסב', ופי' הטעם משום דבכלל מאתים מנה, שו"ר בקר"א שכתב דמשמע מדברי תוס' דכ"ד רב הוא בכת אחת אבל בתו"ת מיחייב בפחות שבשניהם, וכ' דבירושלמי משמע דדברי רב הם אף בתו"ת, ומדברי הגמ' דקאמר אחד אומר וכו' דקדק הגרמ"ד הלוי שליט"א דמשמע דמיירי בכת אחרת. שו"ר במאירי שכתב דאם כת א' אומרת שתים ולא חמש וכת אחת אומרת חמש ולא שתים ה"ז נזיר שתים דקי"ל כר"ה דשתי כיתי עדים המכחישות זא"ז זו באה בפ"ע ומעידה וזו באה בפ"ע ומעידה.

צריך לבאר לדברי רב דלא מכחישים זא"ז א"כ מ"ט אינו נזיר חמש, וי"ל דכלפי החמש בודאי יש כאן הכחשה ופשוט.

**דף כ' ע"ב**

**בתוד"ה** ה"ג נימא דלא הוי הכחשה ומה שלא הזכיר אחת ושתים דמה לו להזכיר חמירתא דהיינו שלש וארבע וכו' והעירו דלכאו' האומר שתים בודאי הוי הכחשה להאומר חמש, ומוכח דסגי במה שמצד א' אין כאן הכחשה, והאומר חמש אינו מכחיש לאומר שתים, והעירו ע"ד הנתה"מ סי' ל' ס"ק ג' שכתב דאדרבה תלינן הטעות בעד שאומר שתים, די"ל דטעה ומעיד שבודאי הי' שתים, אבל י"ל שהי' יותר דאם נתלה הטעות באומר חמש דשמא הוסיף, א"כ הרי אין כאן עדות שהי' שתים, דהא שמא הוסיף, ועי' אמרי בינה עדות סי' י"ט.- עוד העירוני דאם האחד אמר תחילה ג' ד' ה' ואח"כ השני אמר א' ב' בזה ליהוי הכחשה, והא דלא מוקי לדברי רב בהכי די"ל דמונה משמע א. ב. ג. ד. ה. אכן בדברי תוס' שכתבו דהירושלמי פליג, והא הו"מ לפרושי דהירושלמי מיירי כשתחילה בא העד שאמר ג. ד. ה.

**פרק רביעי**

**התפסה בנדר ונזירות**

**במשנה** מי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני ואני כולם נזירים בשבועות כ' פליגי אביי ורבא האם מתפיס בשבועה כשבועה, דאביי אמר כשבועה, ורבא אמר שאינו כשבועה, וכתב הרי"ף פ"ג דשבועות (ח. מדפיו) מתפיס בנדר חייל נדרא עלי' כדתנן הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני הרי כולן נזירין, וכ' הר"ן וכ"ת והא אוקימנא לההיא מתני' בגמ' דוקא תוכ"ד אבל לאחר כדי דיבור לא ואי מתפיס בנדר נדר אפילו לאחר כדי דיבור נמי לאו קושיא היא דאי אמר ואני כמוך ה"נ אלא התם לא אמר אלא ואני ולאחר כדי דיבור לא משמע מידי וכ"ת וכיון דבתוכ"ד מיתקומא מנ"ל דמשום דמתפיס הוא דלמא טעמא דכולן נזירים משום דכל חד מינייהו אמר ואני נזיר לאו מילתא היא דקתני סיפא הותר הראשון הותרו כולן ואילו אני נזיר קאמר אמאי הותרו כולן אלא ודאי אני כמוך וש"מ דמתפיס בנדר נדר עכ"ד, וכ"ה ברמב"ן שם כ:, והוסיף וסוגיין נמי דאתמר עלה התם בגמ' קרי להו מתפיסין וה"נ משמע בכולה מסכת נדרים דמתפיס בנדר נדר וכו' עכ"ד, וע"ע ברמב"ן נדרים (ד. מדפי הרי"ף), ובריטב"א בשבועות כ: כתב בביאור הוכחת הר"ף דלא תיקשי דהא הכא בתוכ"ד מיירי, וכ' וז"ל לא קשיא להו לרבנן ז"ל דמשמע להו דהא דאוקימנא בהכי לאו משום התפסה דרישא הוא אלא משום סיפא דקתני הותר הא' הותרו כלם דליהוי אומרו ואני כמוך ממש בין לאיסור בין להיתר עכ"ד, ונראה מדבריו דבאמת מהני להרי"ף אף כשאמר לאחר כדי דיבור, ואדרבה במתפיס לאחר כ"ד אין הדין הותר הראשון הותרו כולם, דרק במתפיס בתוכ"ד כוונתו אני כמוך, וצ"ע בסוגיית הגמ' דמבואר דלא מהני, והובא שם מהשמ"ק דזהו הפלוגתא בגמ', שו"ר שעמד בזה התורת הנזיר פ"ב ה"ג עי"ש.

ובריטב"א ברפ"ב דנדרים הביא ד' הרי"ף, ונחלק ע"ז דלרבא דסבר בשבועות שאין התפסה בשבועה ה"ה שאין התפסה בנדר, וכתב (בד"ה ומאי) על הוכחת הרי"ף ממשנתינו וז"ל וכן ההיא דתנן הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני וכו' הא פירשו טעמא כשהתפיסו כולן תכ"ד דחשיב נזירות גמורה כאילו פירש כל אחד מהם ואני נזיר כמותך ולא חשיבא התפסה אלא שתלה נזירותו בו שכשיהא מותר הוא יהיו הם מותרים וכדאמרינן הותר הראשון הותרו כולן אבל לאחר כדי דיבור לא מהני משום דליכא התפסה ולא הוי נמי יד כלל דילמא ואני שותה יין כל היום קאמר עד שיאמר ואני כמותך דהוי יד לנזירות, והאומר פי כפיו ושערי כשערו ידות הם ולא התפסה בנדר וההיא דאתיא נמי התם האשה שנדרה בנזיר וכו' כולן ידות נזירות הם ולא נזירות עצמה ומשו"ה מיקרי מיתפיס, ומסיק הריטב"א הילכך קושטא דמילתא לפע"ד הוא דלרבא דקי"ל כוותי' לא שנא בנדר ול"ש בשבועה מתפיס לאו כמוציא שבועה מפיו דמי אלא ידות בעלמא הוא ולא תפיס בי' שלישי כלל אא"כ הוא תכ"ד שהוא כדבור גמור דלאו מדין התפסה היא וכו' וזו שיטת מורי הרב נר"ו והיא הנכונה בעיני וכו' עכ"ד, ובשבועות כ: כתב הריטב"א שכן דעת רוב רבותינו המפרשים ז"ל.

בקצרה: שיטת הרי"ף דאף לרבא דסבר בפ"ג דשבועות דלא מהני התפסה בשבועה, מ"מ בנדר מודה דמהני התפסה, וזהו דינא במשנתינו, ואע"ג דבכל התפסה א"צ תוכ"ד, התם הטעם משום שאומר ואני כמוך, אבל הכא שאומר ואני, אם לא אמר תוכ"ד אין לזה משמעות, והריטב"א נחלק ע"ז דלרבא לא מהני התפסה בנדר, וכשאומר ואני כמוך הוא דיבור של נדר, וכן במשנתינו הוא נדר עצמי, אלא דתלה נדרו בחבירו, ואשר ע"כ אם הותר הראשון הותרו כולם, וכ"ז כשהותר הראשון ע"י חכם, דנמצא דלא הי' נדר, אבל אם הותר ע"י הפרת בעל, דבעל מיגז גייז לא הותר השני, דהרי הי' כאן נדר, וכתב דכ"ה שיטת מורי הרב נר"ו, והוא הרא"ה, וכן שיטת רש"י בשבועות שם.

ולדברי הרמב"ם בפ"ב משבועות ה"ט דאף לרבא דמתפיס בשבועה לאו כמוציא שבועה מ"מ איסורא איכא, לכאו' נדחית הוכחת הרי"ף ממשנתינו די"ל דהכא לענין איסורא, והרי"ף והרמב"ן לשיטתם דס"ל דאיסורא נמי ליכא וכמש"כ הכס"מ שם, אכן יש להעמיק היטב בטעמו של הר"מ דאיסורא איכא, והאם יתכן לומר כן במשנתינו דממ"נ אם חל נזירות הרי חל לכל דבר, ועי' ברכ"ש בריש נדרים ובקה"י שם (ונכפל בשבועות סי' י"ג) ובאב"ע ריש הל' נדרים ועוד במש"כ בביאו"ד הר"מ. ובעל ההשלמה (נדפס בר"מ הוצאת רש"פ שם) כ' ע"ד הר"מ וכבר כתבנו דעה אחרת בזה שלא פטר רבא אלא מקרבן אבל במלקות לא יחל איתה.- ומ"מ הר"מ בפ"ב מנזירות ה"ג וברפ"ג מנדרים אזיל בשיטת הרי"ף והובא בכס"מ בהל' נדרים שם ה"ג.

ומדברי תוס' בד"ה מי שכתבו דהותרו כולם לפי שאמרו ואני כמוהו ותלו נדריהם בנדרו, [וסיימו דהראשונים לא תלו נדריהם באחרון] דקדק בחי' ר' שלמה בנדרים סו"ס ד' דס"ל כשיטת הריטב"א דיש כאן דיבור של נדר, אלא שתלה נדרו בראשון, דאם כשיטת הרי"ף תיפו"ל דכיון דהותר הראשון אין כאן התפסה, וכ"ז ברש"י, אמנם בשבועות כ: בתוד"ה אלא כתבו להוכיח ממשנתינו דמודה רבא דמהני התפסה בנדר, וכהוכחת הרי"ף. ובשמ"ק הביא ב' הפירושים במשנתינו האם הותר הראשון הותרו כולם הוא משום דבטל ההתפסה או משום שתלו נדריהם בנדרו, וע"ע בר"ן בנדרים עה. בסוה"ע דאזיל כשיטתו הנ"ל, ועי' תורת הנזיר פ"ב ה"ג (ד"ה אלא) מש"כ בדין מתפיס ככר בככר האם הותר הראשון הותרו כולם, ותלי לה בדברי הראשונים במשנתינו.

ובספר המכריע לבעל התורי"ד (הובא בתורת הראשונים) כ' דא"א לפרש משנתינו מדין התפסה וז"ל שאין התפסה אלא כשמתפיס חפץ בחפץ ואמר חפץ זה יהא כחפץ זה אבל על גופו אינה נופלת לשון התפסה שיאמר גופו אסור כגופו עכ"ל, ואזיל כשיטת הריטב"א עי"ש.

ובדברי הרי"ף דאפשר להתפיס בנזיר ולמד מזה לנדר דמהני התפסה אע"ג דלא מהני בשבועה, הוכיח המהרי"ט כשיטתו דחל קדושה על הנזיר דאל"כ כיצד מתפיס בו, ויל"ע דהר"מ בפ"ד מנדרים ה"ט הביא ד"ז בנדר, והתם לא חל על הגברא.

והגרשש"ק בנדרים סי' ג' הקשה מ"ט הוצרך הרי"ף להוכיח ממשנתינו לדין התפסה הא משניות שלימות שנינו בנדרים כאישים כקרבן, [והובא לעיל מהרמב"ן דבאמת הוכיח כן] וביאר הגרשש"ק דשני מיני התפסות הן א. התפסה בחפץ וזהו המשניות בנדרים שמתפיס בקרבן, ב. התפסה בדיבור, ומשנתינו הוא מתפיס בדיבורו של ראשון, וע"כ בעינן תוכ"ד, [ואפשר דמה"ט בעינן שישמע את חבירו נודר בנזיר] ולפ"ז י"ל שאין ראי' שחל קדושה על הגברא, אכן מדיליף הרי"ף מינה להתפסה בנדר מבואר דמתורת התפסה הוא, ובהכרח דיש קדושה על הגברא, ועי' בחי' הגרשש"ק שם.- ועי' בסמוך מדברי המחנ"א וקר"א יסוד הדברים. ובשע"י שם כ' שכעי"ז כתב המחנ"א.

כתב הרמב"ם פ"ג מנדרים ה"ג כיצד המתפיס בנדרים חייב שמע חבירו שנדר ואמר ואני כמוך בתוכ"ד ה"ז אסור במה שנאסר בו חבירו שמע השלישי זה שאמר ואני ואמר ואני אפילו היו מאה וכל אחד מהן אומר ואני תוכ"ד של חבירו הרי כולן אסורין עכ"ד, ותמה המל"מ דבאמר ואני כמוך למאי איצטריך שיהא תוכ"ד, ועד כאן לא אמרינן בשמעתין דבעינן תוכ"ד משום דלא אמר אלא ואני לבד וכמו שהובא לעיל מהר"ן והרמב"ן בשבועות, והרי כ' הר"מ שם ה"ד וכן האומר הבשר הזה עלי אסור וחזר ואמר אפילו אחר כמה ימים והפת הזאת כבשר הרי הפת נתפסה ונאסרה, וכן הוכיח מדברי הר"מ בפ"א מנזירות ה"ו דמי שהי' נזיר עובר לפניו ואמר אהיה ה"ז נזיר, אלמא שא"צ תוכ"ד, והניח בתמיהה קיימת, ויעויין בהגר"א סי' ר"ד ס"ק ו' דנקט דלהר"ן מהני בזה התפסה אף לאחר כדי דיבור, וערע"א ביו"ד שם שהביא לדברי המל"מ, ובאחיעזר ח"ג סי' ע"ט אות ה' החמיר כדברי המל"מ דמהני אני כמוך בחרם אף לאחר כדי דיבור עי"ש. ובחי' הגרשש"ק שם ובשערי יושר שער ה' פ"כ, וקדמו הקר"א בשמעתין תי' דבנדר לא שייך להתפיס בגברא הנודר אא"כ התפיס בתוכ"ד, ובזה ההתפסה הוא בדיבור, אבל בנזירות שחל קדושה על האדם שפיר אפשר להתפיס בו אף לאחר כדי דיבור, וע"ע כעי"ז באו"ש בהל' נדרים שם, ונתכוין לזה הקה"י בנדרים סי' ח', ויעויין במחנ"א הל' נדרים סי' ב' בדרך זו, ולפ"ז שביק התנא דין התפסה בנזירות לאחר כדי דיבור, ותני דין התפסה בדיבור, וי"ל דשמעינן לה מריש מכילתין באומר הריני כזה דהרי זה נזיר והתם מדין התפסה, ועמשנ"ת שם בתוד"ה האומר ובדף ב: בענין האומר אהא האם זה מדין התפסה או מדין יד.

הקצוה"ח סי' פ"ז ס"ק ל"א הוכיח מכאן דבשבועה לא מהני כשנשבע א' ואמר השני אף אני כמוהו תכ"ד, דהא הרי"ף הוכיח מכאן דמהני התפסה בנדר, אבל בשבועה לא מהני, ועי' בב"י סו"ס רל"ט בדין התפסה בשבועה בגברא ועי"ש בב"ח, וברדב"ז פ"ב משבועות ה"ח, ועי' באחרונים מש"כ ליישב קו' הקצוה"ח דהתם אין כוונתו להתפסה אלא לשבועה עצמה.

**ספיקות בהתפסה**

בירושלמי מספק"ל שנים שאמרו הרי אנו נזירים ושמע א' ואמר ואני האם הוא נזיר שתים, דהיינו שיש כאן התפסה על כאו"א, וה"ז כמי שאמר הריני נזיר והריני נזיר. תו מספק"ל מי שאמר הריני נזיר שתים ושמעו שנים ואמרו ואנו האם כל אחד נעשה נזיר שתים, או"ד דשניהם יחד נעשו נזיר שתים, והיינו דכל א' נזיר אחד, [וכן פי' הקה"ע, והגרי"ד פי' דהספק באמר הריני כמותכם והותר האחד האם הותר המתפיס, ועמשנ"ת לק' כא. בזה] ובמי שאמר הריני נזיר מאה יום ובא חבירו והתפיס בו כ' הקר"א בדף יב: מדברי הירושלמי כאן דהשני אינו נזיר אלא שלשים יום, וצריך לחלק בין זה לבין דינא הנ"ל דהאומר הריני נזיר שתים דהמתפיס בו הרי הוא נזיר שתים דיש כאן ב' קבלות נזירות, ויל"ד בזה משיטת הירושלמי בפ"ג ה"ב דהמקבל עליו ב' נזירות ונשאל על א' מהן בטלה השני', אלמא דמצטרף לנזירות אחת, ושמא יש לתלות זאת בפלוגתת הראשונים הנ"ל האם שמעתין הוא מדין התפסה או דיבור שלם. וע"ע מש"כ בסי' ג' בהאומר הריני נזיר לאחר כ' או בתנאי ובא חבירו והתפיס בו, ועי"ש מסוגיית הגמ' והר"מ בדף יג..- ובפתחי נזיר דן האם מי שנדר בנזירות לאחר ל', ואחד אמר הריני כזה האם נעשה נזיר, די"ל דהשתא אינו נזיר, או"ד דמ"מ חל בו דין נזיר לאחר זמן, ויל"ד עוד בזה עפ"ד הר"ן בנדרים עה. בסוה"ע עיש"ה, ועי' ברא"ש לק' כב:, עוד ילהס"ת באדם אחד שאמר ואני ואני לכאו' ה"ז נזיר שתים, ועי' לעיל יא:.

**שומע כעונה בנזירות**

הצל"ח בברכות כא: בתוד"ה עד כתב להוכיח ממשנתינו דלא אמרינן שומע כעונה בנדר ושבועה, דאי ס"ד דשומע כעונה למה לי שאמר ואני אפי' שמע ושתק ונתכוין להיות כעונה יהי' נזיר, וכ' שתי תשובות בדבר חדא דזה שאמר הריני נזיר על עצמו כיון, וזה ששמע אפי' אי שומע כעונה הוה כעונה שפלוני יהי' נזיר ולכן צריך שיאמר ואני, ועוד דלא אמרינן שומע כעונה אלא כשנתכוין המשמיע להוציאו, וכאן לא נתכוין המשמיע.

והנה במש"כ הצל"ח בטעמו הראשון דלא שייך שומע כעונה כיון דאמר על עצמו, ויל"ע דא"כ א"א להוציא חבירו בברכות השחר וכמה ברכות שמברך על עצמו, והנה ברע"א בשו"ע או"ח סי' רי"ט סעי' ד' ביאר ד' הטור דאם אחד אמר בא"י אמ"ה אשר גמלך כל טוב ושמע חבירו וענה אמן יצא, הא דלא יצא ע"י שמיעתו בלא עניית אמן, משום דלא שייך שומע כעונה משום דצריך לומר שגמלני, ומ"מ ע"י אמן יצא, דע"י אמן חשיב שהוא עצמו משבח, והביא דהרא"ש לא פי' כן, ומבואר מדברי הרא"ש דמדינא שייך לצאת ע"י מי שגמלך, וביאר הקה"י בברכות סי' כ"ו דתליא במה שיש לחקור האם שומע כעונה הוא על התיבות או על תוכן הענין עי"ש, ומעתה בברכת שלא עשני גוי, לדברי הרע"א יוצא יד"ח דה"ז כעונה תיבות אלו, אבל לדברי הרא"ש יל"ד דה"ז כעונה ומברך שחבירו אינו גוי וכדברי הצל"ח, ולכאו' בזה לא יהני ד' הרע"א שעונה אמן, דמ"מ ה"ז כמודה ומשבח על חבירו. [ויל"ד בזה בדין שומע כעונה בביכורים, ונתבאר בג' המנ"ח מצוה ר"ו].

ובעיקר קו' הצל"ח הנה כ' בחי' מרן רי"ז הלוי בפרשת יתרו דלא אמרינן שומע כעונה אלא כשהדיבור מוסב אליו ועי"ז הוא שייך לעצם הקריאה והדיבור, אבל אם הקב"ה הי' נותן התורה למרע"ה וישראל היו שומעים לא הי' בזה דין שומע כעונה כיון שאינם שייכים לעצם הקריאה שמפי הקב"ה, ומעתה י"ל דיסוד דין שומע כעונה הוא במצוה שהוא מחוייב בה, ושייך שהדיבור יתייחס אליו, אבל במילי דעלמא לא שייך כלל דין שומע כעונה, והצל"ח לשיטתו אזיל שם דס"ל דאף בברכה לבטלה יש שומע כעונה.

כתב המרדכי פ"ק דסנהדרין (רמז תרפא) מעשה בא לפני ראב"ן באחד שנתחייב שבועה לחבירו ופייסו את התובע למחול ואמר יהי כדבריך וכו' ופסק ראב"ן דמחילה גמורה היא וכו' וכשאמר יהי כדבריך הוי כאילו פירש בהדיא מחול לך כדתניא פ"ק דקדושין הי' מדבר על עסקי גיטה וכו' וכן גבי נזיר נמי תנא האומר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני ושמע חבירו ואמר ואני כולם נזירים ואע"ג דלא פירש ואני נזיר עכ"ד.

**במשנה** הותר הראשון הותרו כולן הר"מ הביא ד"ז בהל' נדרים ולא בהל' נזירות, וצ"ע דהתנא נקט לה בנזירות.

**שם** פי' תוס' והרא"ש שהותר ע"י חכם, ובגבו"א מכות ו. (ד"ה ועוד) כ' לפרש דהותר ע"י שחזר בו תכ"ד, ויעוי"ש מש"כ לפרש הסוגיא עפ"ז.

**במשנה** פי כפיו וכו' כ' הרד"ל דהכא א"צ תוכ"ד, ובשפ"א נסתפק בזה, וצ"ע מ"ט בעינן ושמע חבירו, ובר"מ ליתא.- ועמש"כ בגמ' כא. מדברי החת"ס נדרים פז. דבעינן תוכ"ד, וע"ע ברד"ל שכתב דהכא לא אמרינן הותר הראשון הותרו כולם, והעירוני דמדוקדק כן בסדר המשנה, ועי' בכ' הגרי"ז לעיל ב. דבהריני בזה אמרינן הותר הראשון הותרו כולם, וא"כ ה"ה בפי כפיו.

**במשנה** ואמר אמן הגר"א באהע"ז סי' כ"ז ס"ק ל"ג הוכיח מכאן דמהני דבנתן הוא ואמרה היא ואמר הן חשיב כאמירתו עי"ש.- וע"ע בחו"מ סי' רמ"א מי שאמר הריני מוחל ושמע חבירו ואמר כדבריך הוי מחילה, והראה הגר"א בס"ק ח' לשמעתין, הבאוה"ל סי' קכ"ד סעי' ח' ד"ה מיד הוכיח משמעתין דצריך לענות אמן תוכ"ד, וצל"ע כוונתו.

**בתוד"ה** הריני נזירה ואינו רשאי לגרום וכו' נתבאר לעיל ב' דרכים במשנתינו בהא דהותר הראשון הותר האחרון האם הטעם משום דאין כאן התפסה או משום אומדנא, ונתבאר דמדברי תוס' נראה דהוא אומדנא, ומבואר דאף בזה יש בזה משום מיחל לעצמו, ע"ע משי"ת בעזה"י לק' כא: וכב:.

**בתוד"ה** מי שנים שמעו לראשון צ"ב למ"ד חד בחברי' מיתפיס מה צריך שהשלישי ישמע לראשון, ומדברי הרא"ש נראה שא"צ שישמע.

**בתוד"ה** הריני נזיר ואת מה דאמר לה ואת לא הוי קיום שאין הנדר חל עליה אלא כשאמרה אמן ועדיין אינו יודע אם תקבלנו אם אם לאו הרע"ב פי' דלא הוי קיום משום דאמר לה בלשון שאלה, והקשה התורע"א איך שייך קיום קודם שנדרה הא מתני' מפורשת היא פ"י מ"ז דנדרים דקיום קודם לנדר לא הוי קיום וצ"ע, ובמל"מ פ"ב מנזירות סוף ה"ד כתב דאין הטעם משום קיום דהא א"א לקיים קודם הנדר, וע"ע במל"מ פי"ג מנדרים, וברע"א שם הקשה ע"ד רש"י והרע"ב שפי' הטעם משום דא"א לקיים קודם הנדר, וברש"ש ותפארת ירושלים ותפארת ישראל כ' לתרץ דאם נדרה תוכ"ד להקמתו שפיר הוי הקמה, ע"ש מש"כ בסוגיא דנדרים פז., והוא מחודש מאד, ואטו אפשר לגרש אשה תוכ"ד לקידושין, וע"ע במפרשי המשניות ובג' מהרש"א יו"ד סי' רל"ד סעי' כ"ח מש"כ בישוב קו' הרע"א דכל הטעם דא"א לקיים קודם הנדר הוא משום הקמה בטעות וכאן אינו טעות, והביאו כן מדברי הראשונים, וי"ל דכ"ד הראשונים הוא למ"ד שאפשר להפר קודם הנדר, ולקיים מודה שא"א, ע"ז הוצרכו לטעמא דטעות, אבל להלכה שא"א להפר קודם הנדר ה"ה דא"א לקיים, ועי' היטב בתוספתא פ"ג ה"ד ובחזו"י בנדרים פ"ו סוף ה"ו, ועמשנ"ת לעיל יב:, וע"ע לק' כב: בדברי הר"מ פי"ג מנדרים הי"ג וי"ד.

**בד"ה** רבי מכת מרדות בלי מנין עתורע"א, ועמג"א סי' תצ"ו ס"ק ב' ופמ"ג בפתיחה כוללת אות כ"ה, והארכנו בס"ד במכות סי' א'.וע"ע מש"כ לק' כג..

**בגמ'** יתיב ר"ל קמי' דר"י נשיאה ויתיב וקאמר והוא שהתפיסו כולן בתוכ"ד בפלוגתא דר"ל ור"י נשיאה מבואר ב' דרכים בראשונים [ונתבאר להלן בהרחבה ונבאר כאן בקצרה] א. דעת תוס' דפליגי האם המחובר לתוכ"ד הוא כדיבור. ב. השמ"ק פי' דלכו"ע המחובר לתוכ"ד כדיבור ופליגי אי מהני לאחר כדי דיבור.

**התפסה בתוך כדי דיבור מתקנ"ח**

**בגמ'** א"ל תוב לא שבקת רווחא לתלמידא התוס' בב"ק עג: ד"ה כי הביאו שיטת ר"ת דדין תוכ"ד הוא תק"ח משום שכשאדם עוסק במקח וממכר וחבירו נותן לו שלום או רבו ע"כ יש לו להשיב ולהפסיק כדאמר ברכות הנותן שלו' לחבירו ואין מחזיר נקרא גזלן ולכך תיקנו חכמים שלא יהי' זה חשוב הפסק, וכ' וכן מוכח בנזיר דקאמר תוב לא שבקת רווחא לתלמיד את"ד, ולכאו' כן יש להוכיח מהא דבכ"מ נזכר שיעור כדי דיבור כדי שאילת שלו' ומדוע נקבע השיעור בזה, ומזה הוא ראי' לר"ת, דזהו טעם לדין תוכ"ד, וברמב"ן בב"ב קכט: הביא מהר"א אב"ד שתיקנו כן משום דמותר לשאול בשלו' בברכות ק"ש, ע"כ תיקנו שלעולם לא יהא הפסק. ונשאל החת"ס (אהע"ז סי' צ"ז) דא"כ אינה נזירות אלא מדרבנן ותיקשי כל הקושיות דמקשי בשילהי פרקין באב מדיר את בנו בנזיר לר"ל דהוא מדרבנן דכיצד מקיף את ראשו וכיצד מביא קרבנות, [ולכאו' קו' זו תיקשי לכו"ע, דהא לכאו' ד' ר"י נשיאה הוא תקנ"ח] והשיב החת"ס וז"ל אומר אני הא לא קשיא דכיון דרבנן אמרו שיהי' ההתפסה ויהיה הלשון לשון נזירות הרי הוא נזיר דאורייתא ולוקה על כל לאוי נזיר ובשגם שהרי גם פיו ולבו שוין להיות נזיר אלא שלא גמר לשונו ואמר רק ואני ומה"ת לא סגי, וכיון שאמרו חכמים שיהי' נזיר בזה הרי נדור הוי מה"ת ולא גרע ממנהג שהוא נדר דאורייתא עכ"ד, ויעויין כעי"ז בקר"א [ובפירו"ת העיר בזה מדברי תוס' לעיל ב. סוד"ה נזיר מש"כ לענין ידות, דלכאו' זה דמי לדברי החת"ס וצ"ע] ולדבריו באמת לא חל מתורת התפסה אלא משום דיבור נזיר וכדברי הריטב"א ברפ"ב דנדרים וכנ"ל, ומ"מ הותר הראשון הותרו כולם, דהוא אומדנא שלא נתכוין להיות נזיר אלא כפי הראשון.- והעירוני די"ל עוד דהרי כשאמר ואני כמוך מהני אף אחר כדי דיבור, וכל מה דבעינן תוכ"ד הוא שיהא מוכח שכוונתו לואני כמוך, וא"כ י"ל דע"ז שפיר מהני מה דמדרבנן הוא מוכיח.

ובדברי יחזקאל סי' כ"ז כתב דמודה ר"ת דתוכ"ד הוא זמן אחד, וזהו דין תורה, וכל מה שהוצרך לתקנ"ח הוא לענין חזרה, ומעתה בשמעתין דלא מיירי בדין חזרה שפיר מודה ר"ת דמהני מה"ת, ומשמעתין הוכיח לעיקר דבריו דחששו חכמים שיתן שלום. ובקר"א כ' דתוכ"ד הוא מה"ת והמצורף לכדי דיבור הוא מתקנ"ח, וצ"ב בדברי ר"ת שהוכיח משמעתין, והא בשמעתין אמרו כן לר"י נשיאה ולא קי"ל כוותי'.

והנה תוס' בד"ה אמר פי' דהשקו"ט דשמעתין הוא במחובר לתוכ"ד האם דינו כדיבור, אבל החמישי ודאי אינו נתפס, ובשמ"ק כ' דלר"ת דיסוד תוכ"ד הוא כדי שיוכל לשאול בשלו' חבירו א"כ בהכרח דהמחובר לתוכ"ד הוא כדיבור, וא"כ ליכא לפרושי כדברי תוס' דהשקו"ט הוא בדין זה האם סמוך לתוכ"ד הוא כדיבור, דזה יסוד מוסד בדין תוכ"ד, ואשר ע"כ פי' וז"ל א"ל ר"י נשיאה תוב לא שבקת רוחא לתלמיד לשהות לתפוס נזירותו שמיד שאמר שלו' עליך ר' יצטרך לומר ואני ואם לא אמר מיד ואני לא יתפוס נזירות באמירת ואני בתמי' אלא ס"ל דאפי' שהה זמן גדול יכול הוא להתפיס נזירות בראשון דבציר מידות נזירות לא הוי דכי נזיר עובר לפניו ואמר אהא ה"ז נזיר עכ"ד, ומבואר מדברי התוהרא"ש דבנזירות הוא מתקנ"ח, ואשר ע"כ לר"ת המחובר לכדי דיבור הוא ג"כ כדיבור, עי"ש בכ"ד.- ובמש"כ השמ"ק דמהני כדין ידות, עתויו"ט מש"כ ללמוד ממשנתינו כדברי תוס' בריש מכילתין דהאומר הריני לא הוי יד ואין זה כאומר אהא, מדלא מהני האומר ואני, ועמל"מ פ"א ה"ו מש"כ להשיג ע"ד התויו"ט שאין ראי' מואני להריני.

ובדברי השמ"ק דלר"ת בהכרח המחובר לתוכ"ד כדיבור נתכוין לזה הגבו"א במכות דף ו' (בד"ה מכדי), ויעוי"ש שהקשה משמעתין דפליגי בזה ומסקינן דלא מהני, והק' ג"כ להרמב"ן בשם הרב אב ב"ד דמבואר דסמוך לתוכ"ד מהני, והעירוני די"ל דבק"ש שהי' אינה מפסקת, וכל ההפסק הוא במה ששאל בשלום, והרי זהו כדי דיבור ואין כאן הפסק ודוק היטב, ולהמבואר בשמ"ק דר"ת מפרש באופ"א א"ש, אולם הקשה הדבר"י דהתוס' בב"ק עג: פי' הסוגיא כדברי תוס' כאן, והתוס' שם הביאו לדברי ר"ת, וא"כ קו' הגבו"א במקומה עומדת, וע"ע מש"כ לעיל רפ"ב בדין תוכ"ד.- ע"ע רע"א באו"ח סי' ס"ו בדין הפסק ג' תיבות בתפילה דהוא כדי דיבור, ולהאמור יל"ד בזה לשיטת ר"ת דשיעור כדי דיבור עצמו לא הוי הפסק, ועי' להלן דלא קי"ל כר"ת.- ויעויין כיו"ב בפמ"ג סי' תפ"ט בא"א ס"ק י"ב בטעה ואמר היום ארבעה ימים בעומר שאינו יכול לתקן היום חמשה ימים דכבר עבר כדי דיבור, ולכאו' היינו ג' תיבות ארבעה ימים בעומר, ולהאמור לר"ת אפשר לתקן מיד, וי"ל דזהו טעמו של המג"א, וכן פסק המשנ"ב בס"ק ל"ב בשם דה"ח והגר"ז דיכול לתקן, אכן בדברי הפמ"ג נראה דצריך לתקן ולומר היום חמשה ימים, וא"כ הי' ד' תיבות בקלקול, ומדברי הפוסקים נראה שמחשבים תוכ"ד מסוף תיבת בעומר, והיינו דתוכ"ד אפשר לעקור את כל מה שאמר תחילה בטעות, וכמו שהעירו דמה"ט אף כשמנה אחד עשר יום ותיקן שנים עשר מהני דיש כאן תיקון לכל מה שקלקל, וכ"ה במשנ"ב סי' רס"ז ס"ק ט' וסי' נ"ט ס"ק ו' ותפ"ז ס"ק ד' והפמ"ג ס"ל דמ"מ יש כאן הפסק מהברכה, ועי' היטב באוה"ל רס"י נ"ט דמבואר דתוכ"ד הוא מההתחלה עיש"ה, ועמשנ"ב סי' תפ"ז ס"ק ד' דהוא מהסוף, והעירוני דכ"ד הבאוה"ל בסי' נ"ט הוא בכמה תיבות, אבל בתיבה אחת הוא מהסוף, דכל תיבה נידונית בפ"ע, ומדינא דספה"ע העירוני דכל שטעה בספירה אין כאן היסח הדעת מהברכה וחשיב שעדיין עסוק בברכה, והעירו מגמ' לעיל יא: הריני נזיר ועלי לגלח נזיר ושמע חבירו ואמר ואני, דאפלגי' דדיבורי' קאי, והיינו על והריני נזיר, אע"פ שכבר עבר תוכ"ד, חזינן דשפיר מצטרף אליו.

והנה רש"י פי' דרק שנים יכולים להתפיס משום דכי שקלת לחדא תיבה מקמא דאמר הריני נזיר ומצרפת לי' להנך דאמרי ואני ואני הויין שלש תיבות, וד' רש"י צע"ט מה טעם לעשות כן, וביאר הצ"פ פ"ב ה"ד דסובר רש"י דבהריני לחוד הוי נזיר וא"כ מה שאמר נזיר הוא מיותר, וע"כ בעינן תוכ"ד להריני, והדברים מחודשים מאד, דלכאו' כשאומר הריני נזיר לא נעשה נזיר אלא כשגמר דבריו וכמשנ"ת לעיל ט: (בד"ה כתב הרע"א), ועוד דלכאו' לא גרע מעסוקים באותו ענין.- וע"ע במאירי שנקט שרק שנים יכולים להתפיס.

באגודה (הובא בקש"ק) כתב בביאו"ד תוכ"ד וז"ל שדרך בנ"א כשהם עסוקים בקנין או בשום דבר ובא רבו נותן לו שלו' וחוזר לענינו תוכ"ד, משמע דהוא סב' דחשיב זמן אחד.

בגבו"א מכות ו. כתב דבעינן שכל תיבת ואני תהא בתוכ"ד, וכ' דמה"ט לר"ל רק שנים יכולים להתפיס, וצ"ע בטעמו של דבר, דלכאו' כל שתחילתו תכ"ד הרי נצטרף אליו, ויעוי"ש שלא נשלם הדברים וחסר ההמשך, ועוד ילה"ק דלרי"נ דמהני צירוף הרביעי הרי אע"פ שהוא סמוך לכדי דיבור מ"מ אין גמר דבריו בתוכ"ד ומבואר דמהני.- ועי' לק' כא. שהובא מהחת"ס בנדרים פז. לבאר ד' הרמב"ם כדרכו של הגבו"א.

ובדברי יחזקאל סי' כ"ז אות י"ד דן בדינו של הגבו"א, ורצה להוכיח מהירושלמי כאן כוותי' ודחה זאת, והביא ריטב"א שבועות לב. כדברי הגבו"א עי"ש.

והנה יל"ע מ"ט פליגי בשמעתין בדין מחובר לתוכ"ד הא הו"ל לפלוגי בכ"מ בדין סמוך לתוכ"ד, ועוד דבכ"מ אמרו תוכ"ד משמע דלא מהני סמוך לכדי דיבור, ומ"ט הכא סבר רי"נ דמהני סמוך לכדי דיבור, והן אמת דלא מצאתי משנה שנזכר תוכ"ד, והוא דבר שנתחדש בברייתא בשמעתין ובסנהדרין מ:, (ועי' להלן מתוספתא) מ"מ מ"ט לא נזכר הפלוגתא בשום מקום.

ושמא י"ל דהנה נתבאר ברפ"ב דלולי דין תוכ"ד הי' יכול לחזור מיד וכדמוכח משיטת ר"ת דתיקנו שיוכל לשאול שאילת שלו', ואי נימא דבלא"ה אין יכול לחזור מה טעם יתקנו שיוכל לחזור ע"י שאילת שלו', ומבואר דמיד יכול לחזור, וזהו יסוד דין תוכ"ד דהזמן של תוכ"ד כמאן דליתא, ויל"ע בדין התפסה האם מדינא יכול להתפיס מיד, די"ל דהדיבור כבר נסתלק או"ד דמיד אפשר להתפיס, ויל"ד דזה תליא בגדר התפסה בשמעתין דלהרי"ף דמתורת התפסה בעינן שיהא בב"א, משא"כ להריטב"א. ואי נימא דמיד ג"כ א"א להתפיס, הא דיכול להתפיס תוכ"ד, צ"ל דתוכ"ד חשיב כאילו שני הדיבורים הם כאחת וכמבואר ברשב"ם ב"ב קכט:, ויעוי"ש ברמ"ה שכתב ב' דרכים או כבת אחת או כזא"ז מיד, וא"כ י"ל דבהא פליגי ר"ל ורי"נ, דר"ל סבר דא"א להתפיס אלא ביחד עם דיבורו של ראשון, אבל לאחר שגמר דיבורו כבר נסתלק ואין כאן במה להתפיס, ורי"נ סבר דאפשר להתפיס וא"כ ה"ה מהני במחובר לתוכ"ד, דשיעור כדי דיבור הוא כמאן דליתא.- ולפ"ז י"ל דה"ט דהגבו"א דצריך שכל הדיבור ואני יהא בתוכ"ד, ולא דמי לכל דיני תוכ"ד דסגי בתחילת הדיבור, דהכא צריך להכניס הכל בתוכ"ד שתחול ההתפסה, אבל לרי"נ א"צ שכל הדיבור יהא תוכ"ד דבזה גופא פליג דסגי במה שדיבורו מיד לאחר גמר דיבורו של ראשון.

ולדרך זו הי' מקו"ל דלא תיקשי תמיהת הגבו"א על ר"ת דמוכרח דסמוך לתוכ"ד מהני והכא פליגי, די"ל דכל הפלוגתא הוא בדין התפסה דבעינן שהדיבור יהא בעולם עדיין, אכן תיקשי דא"כ ממ"נ מהו דינא דר"ל דתוכ"ד, הרי לא נאמרו ב' דינים בתוכ"ד.

והנה שמעתי לדון במי שהתפיס בפירוש בדיבור הריני נזיר שאמר חבירו אתמול האם נעשה נזיר, די"ל דלהמבואר לא מהני דאין דין התפסה אלא כשהדיבור של חבירו קיים, שו"מ דלכאו' יש לפשוט ספק זה מתוספתא בדמאי פ"ח ה"ט ראה אחד שהפריש תרו"מ ואמר הריני כמה שאמר זה דבריו קיימין ר' יוסי אומר בסמוך (תנאי ב"ד) [תכ"ד- גירסת הגר"א] הוא, ובדרך אמונה בצה"ל פ"ג תרומות ס"ק קנ"ו כתב דר"י לפרש ד' ת"ק, ומבואר דלא מהני, עכ"פ בדברי ר"י שמעינן דלא מהני.

שו"ר בחו"מ סי' רפ"א סעי' ז' בדין חזרה תוכ"ד דאיתא התם שלא ישהה כדי דיבור והבאר הגולה והגר"א ס"ק כ"ג ציינו לשמעתין ומשמע דילפינן מינה לכ"מ ומ"מ שמעינן מינה דלא קי"ל כר"ת דכל שחזר מיד אחר כדי דיבור מהני.

**דף כ"א ע"א**

**זמן כדי דיבור**

**בגמ'** וכמה כדי דיבור כדי שאילת תלמיד לרב ופי' תוס' לעיל כ: ד"ה יתיב דהוא שלו' עליך רבי, וכן פי' הרא"ש שם, ובתורי"ד פי' דבהא פליגי אמוראי בשמעתין האם הוא כדי שאילת שלו' לחבירו והוא ב' תיבות או תלמיד לרב והוא ג' תיבות, וכ"ה בירושלמי כאן, [ובר"ח שבועות יז. הביא ירושלמי דהוא ד' תיבות] וכן פסק הר"מ בפ"ב משבועות הי"ז, וצל"ע בב"י חו"מ סי' ל"ח שהביא מדברי הר"מ בהל' עדות פ"ב דהוא ד' תיבות, וכ"כ באו"ח סי' ר"ו בשם שיבלי הלקט, ובהערות לר"מ פה"מ הוצאת המאור הביאו חבל ראשונים דהשיעור ג' תיבות עי"ש, ובאו"ז פסקי ב"ב קל"א אות קיב כ' דתוכ"ד קטן ב' תיבות מהני אף בגיטין וקידושין, ובג' תיבות לא מהני, ולכאו' כוונתו דג' תיבות הוא תקנ"ח, ויעויין בברכת ראש לעיל ט' אותיות י- יב דנתכוין לביאור זה, וערע"א יו"ד סי' רמ"ב סעי' ט"ז ובחו"מ סי' כ"ט סעי' א'. ובמשנ"ב סי' קכ"ד ס"ק ל"ד הביא ב' הדיעות, ובסי' ר"ו בשעה"צ ס"ק י' כתב דהשיעור בג' תיבות ודלא כט"ז שם, וכ"כ בסי' תפ"ז ס"ק ג'. ובסי' רס"ז ס"ק ט' כתב דהשיעור ד' תיבות.- ובגבו"א מכות ו. (ד"ה עוד) האריך אי אזלינן בתר מנין התיבות או בתר האותיות, ועי"ש מש"כ לפרש סוגיין עפ"ז, ועי' דבר"י משכ"ב. ועי' עמודי אש סי' ב' אות ט' דאזלינן בתר ההברות.- ע"ע בדבר"י שם שדן אי תוכ"ד משערינן בדידי' או באדם בינוני, ועי"ש מש"כ בדברי הר"מ בפה"מ כאן.

והנה כתב ברבינו יונה בפ"ד דברכות (יח: מדפי הרי"ף ד"ה והנותן) ואין לו לתלמיד להקדים שלום לרב וכו' ומה שאמרו בהרבה מקומות כדי שאלת שלו' תלמיד לרב אינו ר"ל אלא כדי חזרת שלו' תלמיד לרב מפי מורי הרב נר"ו עכ"ד, והובא בהגר"א יו"ד סי' רמ"ב ס"ק ל"ט, וכן מבואר בתוס', בב"ק עג: ד"ה כי דהוא כדי חזרת שלו' דחייב להחזיר, וברמב"ם פ"ה מת"ת ה"ה כ' ולא יתן שלום לרבו או יחזיר לו שלום כדרך שנותנים לרעים ומחזירים זה לזה אלא שוחה לפניו ואומר לו ביראה וכבוד שלום עליך רבי ואם נתן לו רבו שלום יחזיר לו שלום עליך רבי ומורי עכ"ד, וברע"א יו"ד סי' רמ"ב בט"ז ס"ק ה' הביא מקור לר"מ מגמ' בברכות, וביפה עינים בב"ק עג: הביא מקורו מירושלמי, ומעתה רבינו יונה לשיטתו אזיל דס"ל דשיעור כדי דיבור הוא ד' תיבות וכמש"כ הרע"א באו"ח סי' ס"ו (בעין הגליון טל- מן) דהא שאילת שלו' תלמיד לרב הוא חזרת שלו' והוא ד' תיבות, אבל להר"מ וכן פסק השו"ע דתלמיד שואל בשלום רבו, י"ל כפשוטו והוא ג' תיבות, וכ"ה ברא"ש במרובה סי' ז' ובפ"ד דברכות סי' ה' ובפ"ד דשבועות סי' ט"ז ועי"ש בפלפולא חריפתא.

**בגמ'** ואמר ואני ואני ותו לא בחידושים נחמדים שבסו"ס הפלאה הקשה דנימא דנקט שנים דאם היו שלש הו"ל נדר שהודר ברבים לר"נ בגיטין מו. דבפני שלשה הו"ל רבים ואין לו התרה, הגרז"ר בענגיס ח"ב סי' ס"ו כתב דבלא"ה לא אתיא מתני' כוותי' דהא הנודר ג"כ מצטרף לשלשה.

**בתוד"ה** לימא ואע"ג דאמצעי מפסיק ק' דא"כ מאי מקשי וליתני חד הא יש חידוש בשלשה אע"פ שאמצעי מפסיק, ושמא י"ל דלרי"נ דאית לי' סב' דלא שבקת רווחא וכמש"כ תוס' לעיל כ: דהוא סברא א"כ אין בזה חידוש דאמצעי לא מפסיק.

**בגמ'** אבע"ל חד בחברי' מיתפיס או"ד בקמא מיתפסי צריך לבאר יסוד הספק מ"ט לא נימא דחד בחברי' מיתפיס הא כיון שהשני התפיס בראשון מ"ט לא יוכל השני להתפיס בו, ובר"ן פ"ג דשבועות (ח: מדפי הרי"ף) כ' בשם הרמב"ן ז"ל לדמות בעיא דשמעתין לבעיא בנדרים יא: אי בעיקרא קא מתפיס או בהיתירא קא מתפיס עי"ש, ועי' במאירי דנראה מדבריו דהספק בדעת האדם האם כוונתו להתפיס בראשון.

והעירו דלפ"מ שחידש הרש"ש לעיל ב. שאין יד ליד, א"כ לפ"מ שהובא לעיל כ: מדברי השמ"ק דואני הוא מדין יד א"כ א"א להתפיס בחברי' דאין יד ליד, ותיקשי מאי מספק"ל דחד בחברי' מיתפיס, ובאמת דיקשה לכו"ע, דאף להרי"ף דהוא מדין התפסה, מ"מ אין כאן דיבור שלם של התפסה דלא אמר אלא ואני, ומהני מדין יד להתפסה, ומבואר דמהני יד ליד.- ולכאו' ילה"ק כן לדברי הריטב"א בנדרים יד. שכתב בפלוגתא דאביי ורבא בשבועות דף כ' האם יש התפסה בנדר ושבועה, וכ' לחדש דלכו"ע חיילא הנדר והשבועה מדין ידות, אלא דלאביי דהוא כמוציא שבועה מפיו יכול אחר להתפיס בו, ולרבא דלאו כמוציא שבועה מפיו אין אחר יכול להתפיס בו, וז"ל ורבא אמר לאו כמוציא שבועה מפיו הוא אלא ידות העלמא ולפיכך אין שלישי נתפס בו שאין התפסה אלא בנדור גמור עכ"ד, ותיקשי כיצד מספק"ל דשלישי מתפיס בשני והרי אין התפסה אלא בנדור גמור, וי"ל דהריטב"א לשיטתו שכתב בהמשך דבריו דהכא נזירות גמורה היא ואין זה מדין התפסה, וס"ל דאע"פ שלא אמר ואני כמותך אלא ואני מ"מ נזירות גמורה היא ואשה"ט לשיטתו.- ובדברי הריטב"א דהוא דיבור גמור, נתעוררתי לתמוה מהא דמספק"ל בנדרים ו: האם יש יד לפאה, ומפרש היכי דמי דאמר הדין אוגיא ליהוי פאה, ואמר על ערוגה שני' והדין, וכן מספק"ל שם ז. לענין צדקה, ומיירי התם תוכ"ד וכמש"כ הריטב"א שם ז. בצדקה, ומבואר דהוא מדין יד. א"כ ה"ה ואני, לכאו' הוא מדין יד.- ובעיק"ד הריטב"א ראיתי במלואים להגרא"י סי' ג' אות ט' שהביא שההפלאת נדרים בריש נדרים והתוספות חיים סי' ב' פי' בכוונת הריטב"א שאין יד ליד וכהרש"ש ודחה דבריהם.

**בגמ'** למאי נפ"מ לאתפוסי ומיזל ילה"ק מ"ש מהא דאיתא במכות ו. דלצירוף כיתי עדים כל שהעיד א' בתוכ"ד של חבירו כולם מצטרפים, וכן איתא בשבועות לג. לענין צירוף כפירת עדות, וכן בכתובות לג. לענין התראה בעדים דאפשר להתרות בתוכ"ד של חבירו עי"ש בתוס', וי"ל דשאני עדות דהם מצטרפים לעדות אחת ע"כ יש שייכות בין אחד לחבירו, משא"כ הכא אין שייכות בין א' לחבירו, ובפרט דבעדות אינם יכולים להעיד כולם כאחת, וצריך א' להמתין שיגמור חבירו וע"כ מצטרפים משא"כ הכא דהיו יכולים כולם לומר יחד, ועי' תשו' הרשב"א ח"ב סי' קל"ו מש"כ לבאר יסוד הדברים דרק בעדות מהני תוכ"ד של חבירו דהוא עדות אחת. שוב הראוני ביאור הלכה סי' קכ"ד סעי' ח' ד"ה מיד דלמד משמעתין דהוא מדינא דכל א' שייך לחבירו וצ"ע.

כתב הבאר משה דמי שאמר הריני נזיר ק' יום ושמע חבירו ואמר ואני נ' יום ושמע חבירו ואמר ואני ולא פירש כמה זמן, ה"ז תליא בספיקא דהש"ס האם חד בחברי' מיתפיס וה"ז נזיר נ' יום או"ד דבקמא מיתפיס והוא נזיר מאה יום, ולו"ד הי' מקו"ל דכל ספיקת הגמ' הוא כשהשני מתפיס בראשון ע"ז אמרינן דהשלישי מתפיס בשני, אבל כאן שהשני נדר נ' יום י"ל דהוא נדר עצמו ולא חשיב שמתפיס בראשון, וכמו"כ יל"ע בנדר הראשון נזירות סתם ושמע חבירו ואמר ואני נ' יום די"ל דאין כאן התפסה בראשון דהרי הוסיף על נדרו, ויותר נראה דבכ"ז שפיר יש כאן התפסה על עיקר הנזירות, אלא דמנין הימים מפרש כל א' בעצמו, ועמש"כ במשנה מהקר"א בדף יב: בשם הירושלמי דהאומר הריני נזיר ק' יום והתפיס בו אחר אינו נזיר אלא שלשים יום וא"כ אין מקום לספק כלל, והעירוני דאינה ראי' דהתם הגדר דיש כאן התפסה בעיקר הנזירות שהיא שלשים יום, וכמשנ"ת בכמה ראיות לעיל דף ה'.

שו"ר בשפ"א שהקשה מ"ט לא קאמר הש"ס נפ"מ בהותר האמצעי וכדלהלן, ותי' דאם השלישי עדיין תוכ"ד לראשון בודאי בראשון מתפיס, וכל הנפ"מ הוא כשעבר כדי דיבור מהראשון, אכן דחה זאת מדברי הראשונים הנ"ל דמדמו בעיא דשמעתין לבעיא בפ"ק דנדרים, ומבואר דאינו מתפיס בראשון, וע"ע בכ' הגרי"ז משכ"ב.

**בגמ'** ראשון הוא דשרי הא אמצעי לא לכאו' הי' מקו"ל צד נוסף דהשלישי מתפיס בשניהם, וא"כ אם הותר האמצעי לא הותר השלישי, ובאמת יל"ד בשנים שנדרו בנזיר ושמע אחד ואמר ואני כמותכם והותר א' מהן מהו, ואפשר דתליא במשנ"ת במשנה מדברי הראשונים בטעמא דהותר א' מהן הותרו כולם האם זה מדין אומדנא דתלו נדריהם בנדרו, או דהוא מדין התפסה, וכיון שהותר הראשון אין כאן במה להתפיס, דאי נימא מדין אומדנא י"ל דה"נ הותר א' הותר האחרון דהרי תלה נדרו בנדריהם, אבל אי מדין התפסה י"ל דאכתי יש כאן התפסה, ולפמש"כ לעיל מהשפ"א לק"מ דלא משכח"ל שמתפיס בשניהם, דלעולם אם הוא תוכ"ד לראשון מתפיס בראשון, והכא משום דעבר תוכ"ד מהראשון.

**בגמ'** ומאי אחרון דקתני אמצעי ערש"ש, ועתויו"ט פ"ז דדמאי מ"ג, והנצי"ב בהקדמתו להעמק דבר תמה על התויו"ט שלא הביא מכאן.

**ברש"י** ד"ה איבעיא צ"ב דלכאו' עיקר ד' ר"ל הוא דההתפסה תהא תוכ"ד, ושפיר י"ל אף אי חד בחברי' מתפיס, מ"מ בעינן שכל אחד יתפיס בתוכ"ד לחבירו, וכ"כ בשמ"ק בשם תורא"ש.

**בגמ'** ואמר פי כפיו הרמב"ן פ"ק דנדרים (ד. מדפי הרי"ף) הוכיח מכאן דיש התפסה בנדר, ולכאו' מדברי תוס' דכתבו דהוא מטעם יד ליתא לראי' זו, ועמשנ"ת במשנה בשיטת תוס' והרמב"ן, ואזדו לשיטתם.

**בתוד"ה** דאמר דלא גרע מידות עי' בפי' הרא"ש, וע"ע ברא"ש לעיל ג:.

**דף כ"א ע"ב**

**בגמ'** ורמינהו ידי נזירה וכו' הקשה הקר"א דבתמורה יא: פליגי תנאי בהקדיש יד או רגל של בהמה אי פשטה קדושה בכולה, וא"כ י"ל דמשנתינו כמ"ד פשטה בכולה, ותי' דהתם הטעם משום דחל קדושה על אותו אבר משא"כ הכא דלא חל נזירות על אבר א', ועי' בסמוך.

**בגמ'** דבר שהנשמה תלוי' בו ה"ז נזיר כתב הקר"א הטעם משום דנזירות כהקדש [ועמש"כ לעיל ב: בדין נזירות כהקדש] והקשה דמ"מ י"ל דשאני הקדש דכיון דחל על אבר א' ה"ז מתפשט בכולה, אבל הכא שלא חל על אותו אבר דלא שייך נזירות על אבר א' לא יחול כלל, והוכיח כן מכח קו' הנ"ל מ"ט לא מוקי משנתינו כמ"ד דפשטה בהקדש אף בהקדיש אבר א', וכיו"ב הקשה בהא דאיתא בקידושין ז. בחצייך מקודשת לי דנפשטו קידושין בכולה, והתם ג"כ הטעם משום דקידושין כהקדש, מ"מ יקשה דהא לא חל במקצת ולא יתפשט בכולה. ועמד בזה המקנה בקידושין ז., והוכיחו מזה דפשטה אינו בחלות הקדושה אלא במעשה ההקדשה, עי' ברכת שמואל בקידושין סי' ז' בשם הגר"ח וקוה"ע סי' נ"ו אות י"ד קו"ש קידושין (אות מב) ובחי' הגרשש"ק בקידושין סי' י"א. ומ"מ למ"ד בערכין ה. דאף במקדיש יד אמרינן פשטה, שם בהכרח הפשטה הוא בחלות הקדושה וכהוכחת הקר"א הנ"ל וצ"ע. ובפשוטו צ"ל דכשאומר ראשי נזירה אין זה מדין פשטה, אלא דחשיב שאומר הריני נזיר כיון דהוא אבר שהנשמה תלוי' בה. וכיו"ב צ"ל בהא דתנן בערכין כ. דהאומר ערך ראשי עלי חייב ליתן דמי ערך כולו, והתם ג"כ אין זה מדין פשטה, אלא זה כאומר ערך כולו, שו"ר דהירושלמי כאן יליף נזיר גז"ש נדר נדר לדין הנשמה תלוי' בו, ופי' הקה"ע דילפינן מקדשים ובפנ"י משה כ' דילפינן מערכין, ועי' תורת הנזיר פ"א הט"ז.

שמעתי שהגרד"ל שליט"א הוכיח מכאן שקדושת הנזירות חלה על הגברא, וע"כ שייך בזה ראשי נזירה כבדי נזירה, אבל אם חל על היין או בנוס"א א"כ אין זה על החפצא דגוף האדם.

**בגמ'** כבידי נזירה מבואר דאע"ג דניטל הכבד הוא טריפה ולא נבילה מ"מ חשיב דבר שהנשמה תלוי' בה.

**בגמ'** פי כפיו מיין עי' תוס' בע"א, ומבואר מדבריהם שא"צ שיאמר מיין, וכ' המאירי דלדבריהם נמצא דהתפסה חמורה מעיקר הנזירות, [ועמשנ"ת בע"א בשיטת תוס' שאין זה מדין התפסה] והרמב"ם פ"ב מנזירות ה"ד כתב שאומר פי כפיו מיין, והקר"א הוכיח כדברי תוס' דאם אמר בהדיא שערי מלגוז למ"ל נזיר עובר לפניו תיפו"ל מדין יד כהריני מסלסל דתנן בריש מכילתין דה"ז נזיר.- וברא"ש מבואר דאם אמר פי כפיו מיין מהני אע"פ שלא שמע חבירו נודר בנזיר, ואם שמע חבירו נודר בנזיר א"צ שיאמר מיין, ובדברי הר"מ אינו מבואר להדיא אם שמע חבירו, דמחד גיסא לא כ' שמע חבירו, ומאידך כתב נדר חבירו עיש"ה, ובתוספתא פ"ג ה"ג איתא על ברייתא דידן ושמע חבירו ודוק.

**בעל מיעקר עקר או מיגז גייז**

**בגמ'** אבע"ל בעל מעקר עקר או"ד מיגז גייז למאי נפ"מ וכו' איתא בנדרים עז: אריו"ח חכם שאמר בלשון בעל ובעל שאמר בלשון חכם לא אמר כלום דתני' זה הדבר החכם מתיר ואין בעל מתיר וכו' עי"ש, ופי' הרא"ש דהפרה משמע מכאן ולהבא, ומקשים למ"ד בעל מיעקר עקר מדוע אין לשון חכם ולשון בעל שוים, הא שניהם עוקרים הנדר מעיקרו, ועי' בית הלוי ח"א סי' מ"ה משכ"ב. ובתורי"ד בסוף הסוגיא (ד"ה ת"ש) כתב דקי"ל בעל מיגז גייז ומש"ה אמרי' בנדרים בעל שאמר בלשון חכם לא אמר כלום, וע"ע במרומי שדה להנצי"ב מש"כ לבאר ד' הגמ' בנדרים אף למ"ד מיעקר עקר, עוד מקשים מ"ט בעי לה הש"ס בנזיר הא עיקר הספק הוא בכח הבעל אי מיגז גייז או מיעקר עקר הוא בכל נדר, והו"ל למיבעיא בנדרים דשם הוא מקומו. ובמאירי ותורי"ד נראה דבאמת הבעיא הוא בכל נדר, דכתבו דהכא מספק"ל אי מעקר עקר או מיגז גייז ובנדרים מספק"ל בבעל וארוס אי מיגז גייז או מיקלש קליש.

ונאמרו ג' דרכים הקר"א פי' דזה פשוט דכח הבעל הוא מיגז גייז וכהסוגיא בנדרים, וראי' מנדרים שבינו לבינה שלאחר גירושין חוזר הנדר [ועי' להלן] אלא דבנזירות מספק"ל דכיון דמיפר מכאן ולהבא ממילא מיעקר עקר למפרע דלא אשכחן חצי נזירות, וא"ש דע"כ לא מספק"ל בנדרים דהתם ודאי מיגז גייז ושאני נזירות דנעקר כל הנזירות, וא"ש לפ"ז הא דצריך שיאמר בלשון בעל דהבעל אינו אלא מיגז גייז ואח"כ הוא דינא דממילא דמיעקר עיקר. וצ"ל דאף בנדר לזמן מרובה מ"מ נזירות אחת היא וא"א חצי נזירות, ויעויין כיו"ב בקר"א לק' כח: (ד"ה עוד) דאב שמדיר בנו בנזיר והגדיל בתוך ימי הנזירות, דכתבו תוס' שם דפקע נזירותו, ודן הקר"א האם פקע נזירותו למפרע, ושם י"ל דהוברר שהי' עומד להגדיל בתוך ימי נזירותו עי"ש דמסיק דלא פקע למפרע.- וכ"ז שלא כדברי מרן רי"ז הלוי בספרו פ"ד הל"י דהאומר נזיר יום א' קודם מיתתי ה"ז נזיר אע"פ שא"א שיתקיים שלשים יום, דמ"מ מצד הקבלה יש כאן קבלה לשלשים יום, ודוח"ל דזה גופא נתחדש בצד השני דבעל מיגז גייז והוא אף בנזירות והכי קי"ל, אלמא שאין בזה משום סתם נזירות ל' יום.

ונתעוררתי עוד דלכאו' לדברי הגרי"ז בסוף הל' נזירות בביאור שמעתין דאין כאן עקירה ממש למפרע יל"ע האם יש כאן תועלת במה דאמרי' מיעקר עקר דלא יעשה נזירות לחצאין.

בחידושי ר' מאיר שמחה ובספרו או"ש פי"ב מנדרים הי"ט ביאר דביסוד דינו בכח הבעל להתיר למפרע אלא דמאחר שאין הבעל מתיר אלא נדרי עינוי נפש או נדרים שבינו לבינה, א"כ מה שכבר עבר אינו עינו"נ ולא בינו לבינה, אבל בנזיר דהאומר הריני נזיר יום א' ה"ז נזיר שלשים יום, אם לא יעקור הבעל הנדר מעיקרו, לא יועיל במה שיתיר מכאן ולהבא דמ"מ מכח הנדר דמעיקרא צריך להמשיך בנזירותו שלשים יום, ולדרך זו אכתי תיקשי דבנזירות צריך שיאמר הבעל בלשון חכם. והגאון רבי א"ל לאפיאן זצ"ל (נדפס בשלמ"י עמ' קלד) הקשה ע"ד האו"ש דלדעת הר"מ דאב מפר כל נדרי בתו אע"פ שאין בזה עינו"נ או בינו לבינה, א"כ הו"ל לספוקי בכל הפרת אב אי מיעקר עקר, ובר"מ פי"ג מנדרים הט"ו הביא דינא דשמעתין אף באב, וע"ע מש"כ לק' כב:.

ועפ"ז כ' האו"ש בביאור ד' הגמ' בנדרים ד: דס"ד דלא יוכל הבעל להפר נזירות דאית לי' קיצותא, וילפינן התם ג' מקרא דמיפר, ופי' במובן חדש דבנדרים שפיר מצי לגוז באמצע מכאן ולהבא דגם הנודר בעצמו מצי ליתן קצבה לנדרו רק יום אחד כפי רצונו אבל בנזירות דהנודר בעצמו אינו יכול לקבל נזירות פחותה משלשים יום סד"א דהבעל והאב לא יוכלו לגוז מכאן ולהבא דכיון דחלה תו מתפשטת גם עד גמרה ולעקור למפרע לא מצי קמ"ל דמפיר וזה נכון את"ד.

ובתורת הנזיר פ"ב הי"ז תמה ע"ד האו"ש ממש"כ הר"מ פ"ד מנדרים ה"ח דהבעל או האב יכולים להפר נדרי הקדש, וק' דהא קדושה לא פקעה בכדי, וע"ע שהוסיף בזה דברים ונדפס בשלמ"י בשפתי ישנים (עמ' קא), ויעוין באו"ש שבתו"ד עמד בזה מהא דבעל מפר קונמות של אשתו, והא לבר פדא בנדרים כט. אמרינן דלא פקע בכדי.

הר"מ השמיט תיבת יעשה, וכתב החת"ס בנדרים פז. משום דהשיעור בג' תיבות ואם יאמר יעשה פי כפיו מיין הו"ל ד' תיבות, ומבואר כמשנ"ת לעיל כ: מהגבו"א דבעינן שגמר ההתפסה יהא תוכ"ד, ולכאו' למאי דקי"ל מיגז גייז חזינן דבכח הבעל לעקור שיש דין דפשטה ל' יום וא"כ ה"ה בקונם בהקדש.

והדרך השלישית היא דהנה כ' הרמב"ם בפה"מ בנדרים פרק עשירי במשנה האחרונה וז"ל שענין הפרה בטול השבועה מעיקרא וכאילו לא היתה כלל, וכ"כ בפי"ג מנדרים ה"ב וכיצד מפר אומר מופר וכו' בדברים שענינם עקירת הנדר מעיקרו וכו' שאין האב והבעל מתיר כמו החכם אלא עוקר הנדר מתחלתו ומפירו, ותמה הכס"מ דהא דעת הר"מ דבעל ואב מיגז גייז ועי"ש משכ"ב, ובלח"מ כ' ואני אבאר דבריו יותר דהחכם מתיר וכו' שדבר אחד קשור הוא מתירו ונפרדו זה מזה אבל בעל אינו עושה כן אלא עוקר הדבר בשרשו, ובשו"ע יו"ד סי' רל"ד סעי' ל"ז העתיק ד' הר"מ, ויעוי"ש בט"ז ס"ק ל"ו מש"כ לפרש דמודה הר"מ דמיגז גייז, וע"ע בש"ך ס"ק ס"ד ובהגר"א ס"ק פ"ו שנקט שאין כאן סתירה בדברי הרמב"ם עי"ש, ועי' בתשו' מהר"מ פדאוה (הובא בס' הליקוטים שם) שהאריך בדברי הרמב"ם, וע"ע בתשו' הרדב"ז ח"ה ללשונות הרמב"ם מש"כ בביאו"ד הר"מ דמיגז גייז היינו דכלפי דידה נעקר הנדר לגמרי, ועי' היטב ברא"ש בשמעתין. וע"ע בחזו"י רפ"ו דנדרים שביאר בדעת הר"מ שחל עקירה בעצם הנדר כלפי מכאן ולהבא, וכן ביאר הקוה"ע סי' כ"ו אות ב', ובקו"ש פסחים (אות קעג) דהרי הפרת הבעל הוא מדין כל הנודרת ע"ד בעלה היא נודרת, והוא דין בעיקר הנדר דלא חל עד זמן הפרתו, [ועמשנ"ת לק' כג. במשנה בהא דבעל מפר נזירות אשתו] וע"ע בקרית ספר פי"ג דנדרים שהאריך לבאר ענין הפרת בעל והתרת חכם, וכ' דחכם אינו יכול להתיר הנדר אא"כ עושהו לטעות, משא"כ בעל נתנה לו תורה כח להתיר [ויעוי"ש שהביא ד' הגמ' בחגיגה היתר נדרים פורחים באויר, וכתב דאף לאחר התרה יש עליו עונש קצת אם עובר על נדרו והדברים מחוסרים ביאור].

ומעתה ביאר החזו"א (נדפס במסורת ט' ובחוב' משפט הנזיר) דכיון דיש כאן עקירת הנדר, ממילא הדין בזה שאין נזירות לחצאין, דכיון דפקע מקצת הקבלה פקעה כל הקבלה, דאין נזירות פחות משלשים יום [והחזו"א לא הביא מדברי הר"מ] ויעוי"ש שהובא דהחזו"א לא הסכים לביאורו של האו"ש בגמ' בנדרים, וכשיטתו דהכא ג"כ לא ניח"ל בביאור האו"ש, דהיינו דלא ניח"ל לומר דבנזירות ישתנה כח הפרת הבעל, דכח ההפרה שוה בכ"מ, אלא דמאחר שהפר הבעל ממילא בטל כל הנזירות, דאין נזירות לחצאין, והא דס"ד דבנזירות דל"ל קיצותא לא מהני הפרת הבעל פי' החזו"א דכיון דאין כח הבעל להפר אלא נדר שלם, אבל הכא דאין נזירות לחצאין אינו יכול להפר מחציתו.

ועפ"ז א"ש דבנדרים לא מספק"ל דהתם ודאי מיגז גייז משא"כ בנזירות, וכפשנ"ת בג' הדרכים, וכן כל הוכחות הש"ס הוא מדיני נזיר.

וצריך לבאר לכל הדרכים דהניחא בנדר סתם נזירות שהיא שלשים יום אבל בנזירות מרובה וכבר קיימה ל' יום מדוע לא יוכל להפר, הרי כבר אין כאן משום נזירות לחצאין, וכן לדרכו של ר' מאיר שמחה הרי כבר הי' כאן נזירות שלשים יום, ואפשר דאה"נ דמיירי הכא בנזירות סתם, ועמש"כ לעיל בסמוך, והי' מקו"ל דכיון דלא תקריב קרבן הו"ל נזירות בלא קרבנות והוא ג"כ נזירות לחצאין, ויל"ד בזה לפמש"כ הראשונים בנדרים דף פ"ג דנזירות בלא טומאה לא חשיב נזירות לחצאין משום דאשכחן נזירות שמשון שלא הוזהר על הטומאה, א"כ כמו"כ נז"ש לא נצטווה בהבאת קרבנות.

והנה איתא בנדרים פג. דאשה שהפר לה בעלה אינה מביאה קרבנות דאין קרבן לחצי נזירות ופי' הר"ן והרא"ש דמנתה ט"ו יום ואח"כ הפר לה בעלה, וכ' הרש"ש לק' כד. דמשמע לכאו' דאם נדרה נזירות מרובה והפר לה אחר שמנתה ל"י דהוא סתם נזירות שלמה לפ"מ דקי"ל דבעל מיגז גייז צריכה להביא כל הקרבנות, וכ' דנראה דאף בכה"ג הוא קרבן לחצי נזירות ואינהו דיברו בהוה, ויעוי"ש שהוכיח כן מהמשנה לק' כח., ולכאו' מבואר מזה דכל שקיבל יותר משלשים יום זהו החפצא דנזירות ואם יחול פחות מכאן הו"ל לחצאין, אכן ד' האו"ש לא שייך בזה, וכן מבואר באו"ש פ"ג מנזירות ה"ב ובמנ"ח מצוה שס"ח דהקשו בהריני נזיר יום א' קודם מיתתי דהיא נזירות פחות משלשים יום, ועי"ש משכ"ב, ותיקשי מהריני נזיר אלף שנה דהיא ניזרות לחצאין, ויעויין בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד הל"י משכ"ב, ומבואר דס"ל דרק בנזירות פחות מל"י לא חיילא הנזירות משא"כ בנזירות ארוכה, ועוד דלפום הוכחת הרש"ש מהמשנה בדף כח. הוא אף לאחר שגמר נזירותו אלא שלא הביא קרבנות, ועוד לפמש"כ האחיעזר ח"ב סי' כ"א בביאו"ד הגמ' בנדרים דהוא משום דההפרה חיילא על הבאת הקרבנות, א"כ אין מזה ראי' דגדר הנזירות היא חפצא של מאה יום, ובחזו"א סי' קל"ו לנדרים שם כתב דכ"ז שלא הביאה הקרבנות חשיב חצי נזירות.

בנדרים סח. מספק"ל בנערה המאורסה דאביה ובעלה מפירין נדריה האם כל א' הוא מיגז גייז או מיקלש קליש, והעירוני דלפמשנ"ת דבעיא דהכא לא תליא בדין נדרים, א"כ יל"ד בבעל וארוס בנזיר דלמ"ד מיגז גייז כאן יהא מעקר עקר דאין נזירות לחצאין, אבל למ"ד מקלש קליש י"ל דלא יבטל כל הנזירות, שוב העירוני דתליא בביאורים הנ"ל דלקר"א הוא כמשנ"ת, אבל לרמ"ש דהביאור דיש כח ביד הבעל לעשות מיעקר עקר אלא דלעולם כבר אינו עינו"נ ובינו לבינה, אבל בנזירות שצריך לעקור למפרע כדי לבטל מכאן ולהבא ע"כ שפיר בכוחו מיעקר עקר, א"כ הארוס אין כחו אלא להתיר חציו, ומ"מ נפ"מ דאדרבה הארוס לא יוכל להפר כיון שאין נזירות לחצאין, שו"ר בט"ז סי' רל"ד ס"ק ל"ו שכתב דקי"ל דבעל מיגז גייז, וכתב וכן הוא תלמוד ערוך בפרק נערה, ולכאו' כוונתו לגמ' דבעל וארוס, וצ"ע היאך למד מזה דכל בעל מיגז גייז, שו"ר בקר"א (ד"ה וכן) שעמד בזה דאי בעל מיעקר עקר לא שייך דארוס מיגז גייז וצ"ע.- ובפתחי נזיר פ"ט ס"ק נ"ח נסתפק בנזירות דמקלש קליש האם יש חיוב הבאת קרבנות.

שנינו בנדרים צ: נטולה אני מן היהודים יפר חלקו ותהא משמשתו ותהא נטולה וכ' התוס' ואין לתמוה היאך חל נדרה על תשמיש יהודים אחרים בעודה א"א והא אאחע"א וי"ל דהוי איסור כולל מיגו דאיתחל בתשמיש בעל שהוא היתר חל נמי על האחרים והקשה הבית הלוי ח"א סי' מ"ד (ד"ה ולכאורה) מ"ט לא מוכיח הש"ס מינה דבעל מיגז גייז דאת"ל מיעקר עקר א"כ לא חל איסור על הבעל ואין כאן כולל, וכ' לתרץ דעד כאן לא נסתפקה הגמ' אי מיעקר עקר אלא בנדרי עינוי נפש אבל נדרים שבינו לבינה פשיטא לי' דמיגז גייז דהא מצינו חילוק בין נדרי עינוי נפש לדברים שבינו לבינה כדאיתא בנדרים דף ע: דעינו"נ מיפר בין לעצמו ובין לאחרים אבל שבינו לבינה אינו מיפר רק לעצמו וכשניסת לאחר אסורה וע"כ פשיטא לי' דמיגז גייז עכ"ד, וע"ע בסי' מ"ה משכ"ב דאף למ"ד מיעקר עקר חל רגע א' ואח"כ פוקע, ויתבאר בעזה"י להלן, ולפמשנ"ת דכל ספיקת הגמ' הוא בנזירות אבל בנדר בודאי דמיגז גייז לק"מ.

והגר"ח מטעלז בשיעורו עמ"ס נדרים בענין נדר שהותר מקצתו הותר כולו הקשה עוד מ"ט לא פשיט מהמשנה בנדרים דמיגז גייז דאי מיעקר עקר נימא נדר שהותר מקצתו הותר כולו, ותי' כיסוד הבה"ל דכל הספק הוא בנדרי עינו"נ שכח הבעל להתיר לגמרי ע"ז מספק"ל דמיעקר עקר, אבל בנדר שבינו לבינה שאין כח הבעל להתיר כל הנדר אלא מיפר לעצמו בזה פשיטא דמיגז גייז.

ובחידושים נחמדים שבסו"ס הפלאה הקשה כעי"ז מאי מספק"ל אי מעיקר עקר או מיגז גייז, הא מדשנינו בנדרים פז. קונם תאנים וענבים אלו והפר לתאנים אינו מופר לענבים ולא אמרינן הותר מקצתו הותר כולו וכמו שפי' הר"מ בפי"ג בנדרים ה"י ואין אומרים בהפרה נדר שהופר מקצתו הופר כולו כדרך שאומרין בהתרה, ובטעמא דמילתא פי' הר"ן בנדרים כז. שחכם עוקר הנדר מעיקרו ובעל אינו מתיר אלא מכאן ולהבא ותיקשי למ"ד מיגז גייז.

והנה בשמ"ק בנדרים סוף דף פ"ב פי' בפלוגתא דשמואל וריו"ח התם בנדרה משתי ככרות באחת מתענה ובאחת אינה מתענה דאמר שמואל מתוך שמפר למתענה מפר לאינו מתענה [ולא דמי למשנה הנ"ל דמתענה משניהם והפר מקצתו וכמו שביאר השמ"ק שם] ופי' השמ"ק דטעמא דשמואל משום דמסקינן הכא דבעל מיעקר עקר וכשם דבהתרת חכם אמרינן דבטל מקצתו בטל כולו ה"ה בהפרת בעל וריו"ח דאמר מיפר למתענה ואינו מיפר לשאינה מתענה ג"כ מודה דבעל מיעקר עקר וכ' בזה"ל שאני התם גבי בעל שכיון שתלה הכתוב היתר בלענות נפש מיעט שלא לענות נפש ואע"ג דמסברא היה לנו לבטלו הא אתא קרא ומעטי' עכ"ד, וא"כ נתיישבו קו' הבה"ל ובנו של ההפלאה דהכא איכא קרא דלא אמרי' הותר מקצתו הותר כולו.

ובשמ"ק בדרים פד. (ד"ה נטולה) הקשה לשמואל דאמר בנדרים מתוך שמפר למתענה מפר לאינו מתענה א"כ ה"נ מתוך שמפר חלקו יפר ג"כ חלק היהודים ותי' וז"ל שהרי פרשנו טעמו של שמואל משום דבעל מעקר עקר כמו חכם ומטעם זה בטל כולו במקצתו וכי אמרי' מעקר עקר בנדרי ענו"נ שמופרים לגמרי אבל בדברים שבינו לבינה דאינו מפר אלא לעצמו לא אמרינן מיעקר עקר שאינו דומה להיתר חכם דעקר הילכך אין לנו לבטל כולו במקצתו עכ"ד, ובחי' ר' מאיר שמחה תמה ע"ז דמאחר שבנדר שבינו לבינה בכח הבעל לעשות מיגז גייז, א"כ אף בנדרי עינו"נ אע"ג דבכחו לעוקרם מ"מ יהא בכוחו ג"כ לעשות מיגז גייז, ומדברי הגמ' בסמוך מבואר דאינו יכול לעשות מיגז גייז וכמשי"ת שם בעזה"י. ובאמת צ"ע דבנדרים שבינו לבינה בודאי מיגז גייז דהרי לא נעקר הנדר לגמרי, ושמא י"ל דכלפי מה שחל ההפרה נעקר לגמרי, וילהס"ת בנזירות אי משכח"ל בינו לבינה [ויבואר בעזה"י לק' כח. די"ל דתגלחת הוא בינו לבינה] האם יהא עקירה על כל הנזירות.

ובעיקר הקו' דאי בעל מיעקר עקר א"כ ה"ז כהתרת חכם ונימא הותר מקצתו הותר כולו הקה"י בנדרים סי' י"ט אות ב' הביא קו' הבית הלוי הנ"ל בשם ספר זכר"י וכ' להוכיח מזה כדעת הר"ן בנדרים כז. בשם הרמב"ן דכל הדין דבחכם הותר מקצתו הותר כולו הוא כשניתר בפתח דמשוי לי' טעות אבל כשהותר בחרטה לא אמרי' הותר כולו, וא"כ כ"ש בעל דלא נימא הותר מקצתו הותר כולו, אבל דעת תוס' והר"מ שם דאף בחרטה אמרי' הותר מקצתו הותר כולו, ותיקשי דא"כ ה"ה בהפרת בעל למ"ד מיעקר עקר, ותי' הקה"י דחלוק הפרת בעל מהיתר חכם דהחכם עוקר את מעשה הנדר ואמרי' הותר מקצתו הותר כולו, משא"כ בעל מתיר את חלות הנדר דהתורה מנעה מהאשה כח לאסור נגד רצון בעלה, אבל אין כאן עקירת הדיבור, ולמ"ד מיגז גייז עוקר את האיסור מכאן ולהבא, ולמ"ד מיעקר עקר עוקר את חלות הנדר מעיקרו, אבל אין כאן עקירה על מעשה הנדר וע"כ לא אמרי' בזה הותר מקצתו הותר כולו, ועי' ישועת דוד ח"ו סי' מ"ח ובשיעוריו פ"ק דנדרים (אות קיד) בדרך זו, ולפמש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי בהלכות נזירות (כז מדה"ס) דאף למ"ד מיעקר עקר אין זה בגדר איגלאי מילתא למפרע, א"כ לא אמרינן בזה הותר מקצתו הותר כולו, וע"ע בקה"י תי' נוספים על קו' זו. ונתבאר בנדרים שם.- בקרית ספר פי"ג מנדרים כ' דהחכם אין לו כח להתיר לאחר שחל הנדר וכל כחו הוא לאשווי טעות משא"כ הבעל בכחו לעקור הנדר.

איתא ביו"ד סי' רכ"ח אין נדרי ציבור ניתרים אלא מכאן ולהבא אבל לא על מה שעבר, והראה הבאר הגולה מקורו מתשו' הרשב"א ומדמי להפרת בעל דמיגז גייז, וכ"ה בהגר"א שם ס"ק ע"ט וציין לשמעתין ולתוס' ד"ה בעל כו' אבל בעל כו', ואף למשנ"ת דהספק דשמעתין הוא בנזירות, מ"מ שפיר שמעינן מינה לנדרים.

**בגמ'** למאי נפ"מ לאשה שנדרה בנזיר ושמעה חברתה ואמרה ואני וכו' ועי' בתוס' שכתבו עוד נפ"מ, והנה כ' הש"ך ביו"ד סי' רל"ח ס"ק כ"ו בשם מהר"ם מינץ בהא דקי"ל בנשבע ב' שבועות ונשאל על הראשונה עלתה לו שני' בראשונה, דכ"ז בחכם שעוקר הנדר מעיקרו אבל בעל שאינו מיפר אלא מכאן ולהבא לא חיילא שבועה שני' כלל [ויעוי"ש ברע"א שהאריך לדון בדברי הש"ך] והקשה השעה"מ פי"ז מאיסו"ב סוף ה"ח דלפ"ז הו"מ הש"ס למימר נפ"מ זו, ויש להוסיף דהתוס' לק' כב. נחלקו אי למסקנא קאי הך נפקותא, והול"ל הנפ"מ שכתב הש"ך, אכן י"ל דלהשיטה דליכא נפקותא דהש"ס ה"ה דליכא נפקותא דהש"ך, ובעזה"י יתבאר שם בביאו"ד תוס'.

**בגמ'** ושמע בעלה של ראשונה ילה"ע קצת מ"ט לא מיירי כששתיהם נשיו, וראיתי ברדב"ז ח"ה ללשונות הר"מ שכתב דנדרה בתו והתפיסה בת אחרת והפר לאחת מהם הותרה השני' כיון דיש לו כח להתיר שתיהם עי"ש בכ"ד.

**בגמ'** אי אמרת מיעקר עקר ההיא נמי אישתראי וכו' לק' כב. בתוס' וברא"ש בחד פירושא כ' דאף אי מיעקר עקר חיילא ההתפסה, ועמשנ"ת להלן, ובנדרים עה. מספק"ל לר"א דיכול להפר קודם הנדר האם מיחל חלין ובטלין או דלא חלין כלל, וקאמר התם דנפ"מ להתפסה, דאי לא חלין א"א להתפיס, אבל אי מיחל חלין ובטלין יכול להתפיס, ולמ"ד חלין ובטלין לכאו' אין כאן רגע שחל הנדר דמה טעם הוא שיחול רגע א' ואח"כ תחול ההפרה, הא ממ"נ ההפרה עוקרת מכאן ולהבא, ועוקרת שמכאן ולהבא לא יהא נדר, ומה תועלת יש במה שחל הנדר רגע א' הרי אינו פועל בנדר שכבר חל אלא במה שלא חל, ומה"ט אם תידור בבית הקברות לא עברה באיסור, שאין כאן רגע של איסור, וכל ספק הגמ' הוא בגדר כח הבעל, האם כח הבעל להפר שאין כאן מעשה נדר כלל, או"ד דיש כאן מעשה נדר אלא דהבעל עוקר החלות, אבל לכו"ע אין כאן רגע א' שחל, ומבואר דמ"מ אי חלין ובטלין מהני התפסה אע"פ שלא הי' איסור בפועל, והרא"ש יש לו שיטה מחודשת דלמ"ד חלין ובטלין חל זמן מועט כדי שיאמר מופר ליכי וצ"ע, וע"ע מש"כ לעיל בדברי הקר"א בנדר לאחר ל' והתפיס בה אחר והפר לה הבעל קודם שחל הנדר האם מהניא התפסה, וע"ע משנ"ת להלן בדברי הבית הלוי, [וצל"ע במש"כ דלמ"ד מיעקר עקר חל רגע א' ומ"מ א"א להתפיס דכשאמרה ואני כבר הותר הראשון, וצ"ע דבגמ' בנדרים הנ"ל מבואר שאפשר להתפיס והבה"ל הביא ד' הגמ' בנדרים, ולא ביאר החילוק].

**בתוד"ה** אי וכן לענין אם נטמאה בשוגג להמבואר לק' בגמ' יש נפ"מ גם בקרבנות נזיר טהור.

**בגמ'** ת"ש הריני נזירה ושמע בעלה ואמר ואני אינו יכול להפר ואי ס"ד בעל מיגז גייז ליפר לאשתו והוא ליתסר בטעמא דאינו יכול להפר פי' תוס' משום דאינו מיפר לעצמו אבל אחרים מוחלין לו.- ובתוס' נתקשו בזה, ויל"ע בדרך זו האם כוונתם שיש כאן איסור בל יחל, וכ"מ בדבריהם לק' כב: ד"ה אביי [וכ"כ הקר"א] או"ד דמהך קרא דרשינן דבכה"ג שמחל נדרי עצמו לא חל ההתרה, וקשה לפרש כן דהא כשם שאם אחר התפיס בה יכול להפר נדרי אשתו, ועי"ז תותר האחרת אע"פ שאין לו כח להתיר ה"ה נדרי עצמו, ויעוין בקובץ שיטות קמאי שהביא לחד מקמאי שעמד בזה, ועי"ש עוד, ועי' היטב ברמב"ם פ"ו משבועות ה"ב ודוק.- ובעיקר הדברים דאינו יכול להפר, לכאו' מבואר דתוס' אזלי בשיטת הרי"ף דהוא מתורת התפסה, דאי נימא דאינו אלא מדין תנאי וכהריטב"א לכאו' לא שייך בזה מיחל נדרי עצמו, ודמי לנודר בתנאי שמותר לו לקיים התנאי, וצ"ע מתוס' ריש פרקין, שו"ר בחזו"י פ"ג ה"ד שעמד בזה מ"ש מתנאי עי"ש, ויעוי"ש עוד דאי מדין לא יחל הוא רק איסור ובדיעבד אם הפר ה"ז מופר.

עוד פי' בשם הר"ר אליהו דה"פ אא"ב מיעקר עקר אינו יכול להפר משום דיש כאן קיום, וצריך לבאר דאף למ"ד מיגז גייז נימא שלא יוכל להפר משום שיש כאן הקמה וכדמשני הש"ס, ומה הי' ההו"א, והנה בנדרים ע. מספק"ל קיים ליכי שעה ומופר ליכי לאחר שעה מהו ופשיט ממתני' דאינו יכול להפר ואמאי נימא דמה שאמר ואני הוא קיום נדרה לשעה אבל אח"כ יוכל להפר ודחי דכל שאמר ואני ה"ז מקיים לעולם, וי"ל דהש"ס הכא סבר דקיים ליכי שעה האם יכול להפר תליא בבעיא אי מיגז גייז או מיעקר עקר, דלמ"ד מיעקר עקר כיון שקיים נדרה לשעה שוב אינו יכול לעקרו, ויש להוסיף דלמ"ד מיעקר עקר וההפרה הוא בעיקר הנדר ה"ה ההקמה הוא בעיקר הנדר וא"א להקים לשעה, שו"ר בקר"א (ד"ה ועלה) שכתב דכל הסוגיא בנדרים דקיים ליכי שעה ומופר ליכי שעה לא שייך אי מיעקר עקר, ומזה הוכיח כשיטתו דכל הספק דשמעתין הוא בנזירות וכמשנ"ת, וע"ז פשיט ממתני' דמיעקר עקר דאי מיגז גייז הא י"ל דההקמה לשעה ולאחר שעה יוכל להפר, ומשני דכמאן דאמר קיים ליכי והיינו כמסקנת הגמ' בנדרים דהוא כמ"ד קיים ליכי לעולם.- שוב העירוני די"ל בפשיטות דלמ"ד מיעקר עקר א"כ כדי שיוכל להתפיס נדרו בנדרה צריך שלעולם לא יפירנו דאם יפירנו לאחר זמן הרי אין כאן התפסה, וא"כ כשמתפיס גלי דעתי' דניח"ל בנזירות לעולם, משא"כ למ"ד מיגז גייז לא גלי דעתי' אלא דניח"ל לזמן ופשוט.

כתב הקר"א דנפ"מ בין ב' הפי' בתוס' באשה שנדרה בנזיר לאחר ל' והתפיס הבעל בה דלפי' התוס' לא יוכל להפר משום דהוא אינו מיחל, [ודן הקר"א דאף למ"ד מיגז גייז לא יוכל להפר, כיון דההפרה חלה קודם הנדר, ולא הי' כאן נדר, או"ד דמ"מ לא בטלו דברי' במה שאמרה שלאחר ל' תהא נזירה עי"ש] אבל להר"ר אליהו שפיר יוכל להפר דאין כאן הקמה דא"א להקים את הנדר עד שיחול וכדאיתא בנדרים פז., ולמדנו מדברי הקר"א דמהני התפסה בנדר לאחר ל', ומבואר לכאו' דההתפסה הוא במעשה הנדר, וק' מ"ש דאי מיעקר עקר בטלה ההתפסה, והרי אף למ"ד מיעקר עקר נתבאר דהי' כאן מעשה נדר, ונתבאר לעיל יג. דמוכח בגמ' שם דמהני התפסה בנדר לאחר ל', ועמשנ"ת בסי' ג' בגדר נזירות לאחר ל' דכבר חייל מהשתא וצ"ע.

המל"מ פ"ב מנזירות ה"ד (הובא ברע"א ביו"ד סי' רכ"ט סעי' ג') כתב דחכם שהתפיס בנדר אינו יכול להתירו דעי"ז יבטל נדרו, ונסתפק האם יכול להיצטרף עם שנים אחרים להתירו האם הוי בכלל הוא אינו מיחל ותלי לה בדברי תוס' דידן, ועי"ש מדברי הריב"ש סי' ת"ו (ציינו הרע"א ביו"ד סי' רל"ד סעי' נ"ז). ובקר"א כ' דיש לחלק דבהתרה אינו יכול להתיר עי"ש, וביאו"ד י"ל דבדין התרה נאמר שאין כח התרה כשמחל נדרי עצמו, אבל בהפרה לא שייך זאת, והתם הוא איסור, ובלא"ה בדין לא יחל איכללו ב' דברים דין איסור לא יחל דברו ודין שאינו מיחל נדרי עצמו ודוק.

הקר"א הוכיח משמעתין דלמ"ד מעקר עקר א"א לעשות באופן דמיגז גייז דאל"כ מ"ט אינו יכול להפר הא יפר כדין מיגז גייז, ומתבאר היטב ע"פ דרכו דכיון דהפר מקצתו בטל הנזירות דאין נזירות לחצאין, ור' מאיר שמחה הקשה עמשנ"ת לעיל מדברי השמ"ק והבה"ל דאף למ"ד מיעקר עקר כ"ז בעינו"נ אבל בבינו לבינה הוא מיגז גייז, א"כ מאחר דחזינן שיש בכחו לעשות מיגז גייז, א"כ אף בנדרי עינו"נ יעשה מיגז גייז.

**בגמ'** כמ"ד קיים ליכי דמי בנדרים פג. שקו"ט דאיסור טומאה אינו עינו"נ ואין הבעל יכול להפר ולכאו' ה"ה לא יוכל לקיים, עוד נתעוררתי דלכאו' שעה מועטת אינו עינו"נ [ומה דאיתא לק' כח. דאף שעה פורתא הוא עינו"נ פי' השפ"א שם דהוא בצירוף כל הנזירות] א"כ באמר קיים ליכי רגע ומופר אח"כ, הא נמצא שאין כאן קיום לעינו"נ, וי"ל דמ"מ נדר אחד הוא ויש בו עינו"נ, ולא דמי לנדרה מב' ככרות דפליגי שמואל וריו"ח בנדרים פב: האם מפר לשאינו מתענה, ועוי"ל דאי הקמה הוא שלילות כח ההפרה, א"כ מאחר שיכול להפר רגע זה דהוא מצורף לכל הנדר, ה"ה דיכול לקיים רגע זה ויל"פ בזה ואכ"מ.

כתב האו"ש פי"ג מנדרים הי"ב מסתפקנא טובא היכי דנשאל אח"ז על נזירות שלו האם יכול להפר את נזירותה אח"ז כמו היכא דנשאל על הקמתו או דכאן לא שאל רק על על נזירותו אבל במה דגילה דעתו דניח"ל בנזירותה ע"ז לא שאל ואף דעל דיבורו ואני שאל מ"מ נשאר כמו הקמה בלב לבד שג"כ מוקם וכו' או דנאמר דמוכח דקיים לה כדי שיהי' במה למיתפס נזירותו אבל כיון דשאול הוא תו לא ניח"ל בנזירותה ומסתברא כפן הא', ואם כה מדוקדק לשון הגמ' דבשנויא מסיק אי מיחשל אהקמתי' מצי מיפר וכו' עי"ש שביאר דלהס"ד דהוא משום דמעיקר עקר ואינו יכול לחלל דברו א"כ אם מיתשל על נזירותו עתה יכול להפר, אבל למאי דמסיק דיש כאן הקמה א"כ אי מיתשל על נזירותו לא יוכל להפר, דאע"ג דנשאל על נזירותו מ"מ אכתי יש כאן הקמה בלב, ויעויין בקר"א שהוכיח מדברי תוס' שכתבו דנשאלין על ההיקם מוכח דאע"ג דנשאל על הנזירות לא מהני כיון דאכתי יש כאן קיום וכמסקנת האו"ש, וע"ע כ' הגרי"ז משכ"ב.

**בגמ'** ואי ס"ד בעל מיעקר עקר תיפוק לחולין היינו דמאחר דאינה נזירה אינו יכול להפריש חטאת, ואף לשיטת רש"י בכמה דוכתי [עי' תמורה כו. ובאמרי בינה נדרים סו"ס ג' ליקט מכמה מקומות מדברי רש"י והמפרש שכ"כ, ועקה"י סי' ו' אות ב' בביאור שיטת רש"י] דאפשר להפריש חטאת בנדבה, מ"מ הכא שהפרישה לנזירותה ואינה נזירה אין כאן הפרשה, ואף בעולה דאתיא בנדבה מ"מ אם הפרישה לנזירותה ונעקרה הנזירות תצא לחולין וכמו שהביאו תוס' מהמשנה לק' לא: דמי שהפריש לנזירותו ונשאל לחכם על נזירותו הבהמה נפקא לחולין ואין זה מדין הקדש טעות, וכתבו תוס' שם בד"ה נשאל – תצא דאף לב"ש דהקדש טעות הקדש, הכא לא קדוש ופשוט, ונמצא דאיכא תרי טעמי בהא דמי שנדר בנזיר והפריש חטאת ונשאל לחכם דתצא לחולין א. מדין הפרשה בטעות [וכן פי' הרא"ש בשמעתין] ב. דא"א להפריש חטאת כשאינו מחוייב, ועי' בסמוך מדברי הקר"א.

**בגמ'** לעולם אימא לך בעל מיעקר עקר התוס' לק' כד. במשנה בד"ה החטאת פי' המשנה כמ"ד מיעקר עקר, ועמד בזה התורע"א שם.

**בגמ'** הות כחטאת שמתו בעלי' כ' הקר"א דהי' נראה כוונת הגמ' דהוא מדרבנן דמדינא הוה נפקא לחולין, [דא"א להקדיש חטאת כשאינה חייבת] אכן הוכיח מהמשנה לק' כד. דהוא מה"ת דקתני דעולה תקרב עולה ודחה די"ל דמהעולה לא מקשי כלל דגמרה ומקדשה עי"ש בכ"ד, ולכאו' לדברי הרא"ש דקו' הש"ס משום הקדש טעות אלמא לא אמרינן דגמרה ואקדשה ועוד העירוני דתנן במשנה שם (בדף כד.) דאם המעות סתומים יפלו לנדבה, ואין דין מעות סתומים אלא כשמעורב חטאת עולה ושלמים דנזיר, דהלכה היא בנזיר וכמבואר בדף כה. תוד"ה הלכה ובדף כו. תוד"ה מת, וא"כ צ"ל דיש לזה תורת הקרבה דנזיר, ושנינו לק' כד. דנאכלין ליום ולילה, ועי"ש בתוס' דיש להם זרוע, אלמא דהוא שלמי נזיר, וע"ע בכתבי הגרי"ז לק' כד. דכתב דהוא מה"ת. וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי הל' פסוהמ"ק (מח. מדה"ס ד"ה והנה במוסגר) שוב עיינתי בעזה"י בדף כד. ואינו מבואר שם דהוא דין שלמי נזיר ומ"מ י"ל דההלכה נאמרה דמה שהי' לו דין ג' בהמות דנזיר יפלו לנדבה, אע"ג דהשתא פקע דין נזיר, וע"ע בקר"א שם דנאכלין ליום אחד הוא מדרבנן.- עוד העירו בזה להמבואר בגמ' דהוא כחטאת שמתו בעליה מ"ט לא חשיב לה בהדי ה' חטאות המתות, שו"ר בתורי"ד שכתב שהוא מדרבנן ואף העולה והשלמים דקריבין ולא נפקי לחולין מדרבנן וכ"ה בשמ"ק נדרים פג. וצ"ע.

בשינוייא דהש"ס יש ב' גרסאות בראשונים א. הגירסא שלפנינו כיון דלא צריכה כפרה, ולפ"ז מבואר בתוס' לק' כב. ד"ה הא דאתיא אף כחכמים ב. גירסת תוס' כאן דצריכה כפרה ואתיא כר"א הקפר, ועמשנ"ת לק' כב. בתוד"ה הא.- וצ"ב לפמשנ"ת מדברי הרא"ש דקו' הש"ס דהיא הפרשה דטעות מאי משני, הא אף לר"א הקפר אין חובת הפרשה, אלא דאם הפרישה ה"ז קרב, ובתוס' כתבו דגמרה ומקדיש לה, אך כפשנ"ת דקו' הש"ס לפי' הרא"ש משום דהפרשה בטעות א"כ מאי משני.- ובעיקר הסב' דגמר ומקדש איתא כן בכריתות כג: באשם תלוי עי"ש.- בנתיבות הקדש ביאר דיש תועלת בהפרשה וכדחזינן בערכין כא. דחטאת בעינן דעת בשעת הפרשה, וא"כ י"ל דנתקיים בשעת הפרשה מקצת כפרה, וע"כ לא מתבטל ההפרשה, והארכנו בס"ד בזבחים ו. בדין הפרשה תחילת הכפרה.

**ברש"י** ד"ה והיינו טעמא בחטאת העוף לא גמרינן דתמות המהר"ב רנשבורג ציין לרש"י לעיל דף יב ע"א ד"ה או שפרחה, דכתב שם דאף בעוף ג"כ תמות, וציין לשעה"מ פ"ד מהל' פהמ"ק ה"א, ויעוי"ש בשעה"מ מש"כ ליישב דלא יקשה ע"ד רש"י מהמשניות בקינים דקתני אף בחטאת העוף תמות, ויעוי"ש שהביא מדברי הרע"ב רפ"ב דקינים דמתבאר כאית דמפרש, ופי' המשנה שם דתמות מטעם אחר, והביא תוספתא כדברי רש"י, והביא רא"ש בקינים בשם הר"י מאורלינ"ש בשם רש"י דכשם שאין חטאת ציבור מתה, והטעם דגמירי דכל דלא משכח"ל חמש חטאות לית בהו הלכתא דמתה, ובציבור לא משכח"ל חטאת שמתה, א"כ ה"ה עוף דלא משכח"ל תמורת חטאת א"כ לא נאמר בהם הלכתא דלמיתה אזלי, וכ"ה במאירי בקידושין יג:, ולפ"ז דברי רש"י תליא בפלוגתא דתנאי האם נאמר הך דינא דכל דלא משכח"ל כל החמש חטאות לא נאמר הך הלכתא, דפליגי תנאי בחטאת ציבור שכיפרו בעלי' האם תמות ועי"ש בכ"ד, ועי' ברש"י לק' כב. ד"ה האשה שכתב כשיטתו כאן דלא נאמר ההלכתא בעופות ושם כתב דתיקרב וצ"ע. וע"ע בקר"א שדן לומר דכל ההלכתא דחטאת שמתו בעלי' הוצרכה שלא נאמר דתרעה עד שתסתאב, אבל הא דלא קרב א"צ הלכה דתיפו"ל דאין כאן בעלים, ולפ"ז בעוף דלא שייך פדיון א"צ הלכה, ויעוי"ש שדחה זאת מהא דבאשם צריך הלכה דאזיל לרעי' עי"ש.- ובחי' ר' מאיר שמחה כ' ליישב קושיות השעה"מ דמודה רש"י בחטאת יולדת דאתיא להכשירה בקדשים ולא שייך במתים כלל ע"כ אינו קרב, וע"ע מש"כ לעיל יט. בתוד"ה המצער עפ"ד רש"י.

**נדר בנזיר והפריש קרבן ונשאל לחכם**

הק' תוס' לק' לא: ד"ה אמרו להם הקשו דאמרינן התם דבנשאל לחכם תצא ותרעה בעדר ומ"ש מהפרת בעל למ"ד מיעקר עקר, וכתבו נראה דלא דמי דהתם הנדר חל רגע א' (מיפר) [בלא] חרטה וטעות אבל הכא לא חל הנדר אפילו שעה אחת כדפרישית עכ"ד, נראה מדבריהם כמש"כ הבה"ל ח"א סי' מ"ה דאף למ"ד מיעקר עקר חל רגע א', ובעזה"י יתבאר לק' כב., ובתורע"א לק' לא: פי' דאין כוונת תוס' לחלק בין התרת בעל להתרת חכם, אלא דהתם מיירי שהחכם אמר לו שיש טעות בנדרו ולא חל מעיקרא, וא"צ להתרה, והוכיח כן הרע"א מדברי התוס' לעיל מינה ד"ה נשאל שכתבו דהתם לא מיירי בשאלה גמורה דהא לב"ש אין שאלה להקדש ואעפ"כ מהני התם, וע"כ דמיירי בכה"ג שהחכם אומר לו שאין כאן נדר כלל, וכ"ה ברמב"ם פ"ט מנזירות ה"ח, ודברי התורע"א אזלי על התוס' חדשים שנקט שיש חילוק בין הפרת בעל להתרת חכם, ומדברי התורע"א נראה דבהתרת חכם שפיר הדין שתמות, וכן מתבאר בדברי התוס' שבתחילת דבריהם לא חילקו בין התרת חכם להפרת בעל, וא"כ אף בהתרת חכם תמות, ובקר"א ג"כ הלך בדרכו של הרע"א וכתב דמ"מ מסברא נראה דיש חילוק בין הפרת בעל להתרת חכם, ואף למ"ד מיעקר עקר.- ויל"ע לשיטת תוס' וכפי שנתבאר בתורע"א דלר"א הקפר כשם שבעקירת בעל החטאת תמות כך בהתרת חכם, והנה דבריהם מיירי בטהור דבזה ס"ל לר"א הקפר דתמות, ויל"ע בנזיר טמא דבזה ס"ל לר"א הקפר דיקרב, האם בזה ג"כ ס"ל דבהתרת חכם יקרב.

והנה קו' תוס' שם הוא בדין החטאת, ולכאו' כיו"ב ילה"ק בדין העולה והשלמים דבדף כד. קתני דעולה תקרב עולה שלמים תקרב שלמים ונאכלין ליום אחד ואינן טעונין לחם, ובדף לא: תנן תצא ותרעה בעדר, ובהכרח צריך לחלק בין עקירת בעל להתרת חכם וצ"ע, ואי נימא דכ"ד תוס' שם הוא בכה"ג שא"צ התרת חכם, אלא שלא הי' נדר מעיקרו, ובהתרת חכם ממש י"ל דהחטאת תמות, יל"ע האם ה"ה העולה תיקרב עולה והשלמים יקרבו שלמים כדין שלמי נזיר.

ובשמ"ק בדף יט. כתב בשם ה"ר עזריאל ז"ל וז"ל ודוקא הפר לה בעלה אבל איש שנדר והפריש קרבן והתיר לו חכם לא מייתי כלום כיון (דשם) [דיש] שאלה בהקדש כשהתיר נדרו כמו"כ התיר הקדש העוף והבהמה (ולא) [ויצא] לחולין שעוקר הנדר מעיקרו ועשה הנדר וההקדש טעות גמור אבל בהפרת בעל לא יצא הקדש לחולין והחטאת קדוש הוא עדיין וראי' קצת מההיא דלקמן פי' מי שאמר ושמע כו' עכ"ד.

נראה מדבריו דביסוד דינו אף בניתר ההקדש ע"י שאלה י"ל דלא פקעה קדושת הקרבנות, אלא דמאחר דיש שאלה בהקדש ע"כ השאלה חלה גם על קדושת הקרבנות, [ויעוי"ש בשמ"ק דס"ל דכ"ז בהפרישה אבל אם לא הפרישה אינה מביאה, וא"כ בכה"ג שיש כאן שאלה פקעה קדושת הבהמה, אכן אין זה נוגע לכ"ד, דהרי בדינא דהחטאת תמות בזה לכו"ע הוא דוקא בהפרישה, אבל אם לא הפרישה בודאי א"צ להפריש ופשוט, ודעת השמ"ק דאף בדינא דהחטאת קריבה הוא דוקא כשהפרישה] וע"ע לק' כח: בדין מיחה או שמיחו קרוביו ומשנ"ת שם בעזה"י.

**בגמ'** אילימא דלא הפר לה בעל צריכא למימר הקשה התיבת גומא פ' מטות דהנה הק' תוס' בגיטין לג. בנזיר ששותה יין מדוע לוקה הרי הוא התראת ספק שמא ישאל על נזירותו, ובאחרונים תי' שאין לחוש לשאלה עי"ש מהרש"א, משא"כ באשה דשמא יפר לה בעלה, וע"ז קמ"ל דמוקמינן בחזקתה שיש נדר ולוקה.

**בגמ'** ואי ס"ד בעל מיעקר עקר אמאי סופגת ארבעים שמעתי להסתפק בבעל שהפר לאשתו לאחר זמן [וכדאיתא בנדרים ע.] האם למ"ד מיעקר עקר מותרת עתה לעבור על נדרה, די"ל דרק מעקירה ואילך נעשה היתר, וכמו"כ נפ"מ בהא דחטאת תמות האם אפשר להפריש בכה"ג את החטאת.

**בגמ'** לעולם אימא לך בעל מיעקר עקר וכו' התוס' במשנה בדף כ: ד"ה הרי זו פי' המשנה בדחי' זו, ולכאו' משמע דס"ל מיעקר עקר.

**בתוד"ה** לעולם לאפוקי מדר"י עקר"א שהקשה לדברי הר"מ פי"ב מנדרים הי"ח דפסק כר"י וכ' הכס"מ דסבר דחכמים לא פליגי הדרא קו' תוס' לדוכתה עי"ש, וי"ל דיפרש כרש"י דקמ"ל דאינה חייבת מלקות.

**דף כ"ב ע"א**

**בגמ'** ואי ס"ד בעל מיגז גייז תייתי נמי עולת העוף וכ' תוס' דה"ה דאשם נמי איבעי לה לאתויי, ורש"י פי' דאשם לא צריך לאתויי דלא אתי אלא למיחל נזירות טהרה. ובדעת הר"מ כ' הלח"מ פ"ט מנזירות הי"א דס"ל כשיטת תוס' ונתבאר לעיל יט..- ובדברי רש"י דאשם למיחל נזירות טהרה ק' דכ"ז לרי"ש בנו של ריב"ב אבל כולהו תנאי סברי דהאשם אינו מעכב נזירות טהרה.- וראיתי לדקדק מן המקרא כדברי רש"י דהאשם בא למיחל נזירות טהרה, דבקרא כתיב שמביא חטאת וכפר עליו וגו' וקדש ראשו וגו' והימים הראשונים יפלו והביא כבש בן שנתו, והיינו למיחל נזירות טהרה.

**בגמ'** והא מני ר"א הקפר היא ובטעמא דאינה מביאה עולת העוף מפרש בגמ' לעיל יט. דהוא כרי"ש, ופי' תוס' דרי"ש סבר דעולה לאו דורון היא, והובא שם מדברי מרן רי"ז הלוי שהקשה דאע"ג דאינה באה חובה תבא בנדבה, ופי' דאינה חייבת להביא העולה כיון דלאו דורון היא ואינה באה חובה, אבל אה"נ יש בה תורת הקרבה, ולפ"ז המקריבה בחוץ חייב, וצ"ע בכ' הגרי"ז במנחות ו: דנקט דפטור, וע"ע יעיר קנו סופ"ב דקינים דהוכיח מהרא"ש דעולת חובה אינה באה נדבה, ועי' מנחת אברהם זבחים קי"ב, וע"ע בכ' הגרי"ז בזבחים ו: שהוכיח מדברי הרמב"ם פ"ח ממעה"ק הי"ט שכתב דעולת מצורע חייב בחוץ כיון שהעולה דורון היא, מבואר דלמ"ד לאו דורון פטור בחוץ ולא אמרינן דקרב בתורת נדבה ועי"ש עוד משכ"ב.

וברא"ש בסמוך כ' שאינה מביאה עולת העוף ואף למ"ד מיגז גייז, דכתיב והזיר והביא אימתי והביא כשצריך להזיר, ולכאו' טעם זה הוא שאין חובת הבאה, אבל יוקרב בתורת נדבה. והא דמביאה חטאת העוף צ"ל דהוא כר"א הקפר, אבל אין כאן חובה ככל נזיר, וכן הובא לעיל יט. שיטת המאירי דאף למ"ד מיגז גייז אין חובת אשם ועולת העוף, וכ"כ תורי"ד דאף למ"ד מיגז גייז אין חובת עולה, וראיתי להעיר מזה ע"ד המנ"ח מצוה שעז [י] שכתב שטעונה גילוח, דלהרא"ש והמאירי שאין כאן חובת קרבנות ככל נזיר ה"ה דאינה טעונה תגלחת טומאה, וד' המנ"ח הם בשיטת הרמב"ם שמביאה כל קרבנות טומאה.- ולדברי הרא"ש נמצא דלמסקנא הקרבנות הוא למיחל נזירות טהרה, ולעיל יח. הוכחנו דאינו למיחל נזירות טהרה, מהא דמביאה לאחר הפרה, ולהרא"ש אדרבה דרשינן מקרא והזיר והביא דהקרבנות למיחל נזירות טהרה.

ובנזיר טהור קתני במשנה לק' כד. דמקריבים את העולה, והיינו דקריבה בנדבה, וכ' תוס' שם דאף רי"ש מודה בזה, דרק בנזיר טמא ס"ל דהעולה לאו דורון, אבל בנזיר טהור ס"ל דהוא דורון, ויש שביארו בזה דכשאינה דורון אמרינן דאף אדעתא דנדבה אפרשה, אבל למ"ד לאו דורון לא הפרישתו אלא לחובתה.

בחידושי מרן רי"ז הלוי (כז: מדה"ס) כתב דהנה עיקר דברי הגמ' צריכין ביאור דמאי מועיל הכא הך דר"א הקפר והלא עכ"פ נזירות טומאה בעינן וכיון דמיעקר עקר א"כ הא אין כאן נזירות טומאה כלל, ואיך תביא חטאת בלא נזירות טומאה עי"ש שביאר דבעל מיעקר עקר אין זה איגלאי מילתא למפרע, אלא עקירה למפרע, וכ"ז על הנדר עצמו, אבל על הדינים היוצאים ממנו לא נעקר, ואשר ע"כ לר"א הקפר דחובת חטאת הוא משום כפרה כלפי זה אין עקירה למפרע, משא"כ האשם והעולה דבאים על הנזירות כיון שנעקרה הנזירות לא שייך הבאת קרבן ע"ז.ובעזה"י עוד יתבאר להלן.

בהא דמשני כר"א הקפר דחוטא הוא, לפ"ז בקטן שהוא נזיר כגון מופלא הסמוך לאיש או באב המדיר בנו התם אין לו חטא וכמש"כ הרע"א בתשו', וא"כ אם קטנה נדרה בנזיר והפר לה אביה לא תביא קרבנות טומאה וצ"ע.

הרשב"א בתשובה ח"א תל"א ונכפל בתרפ"ח נשאל ע"ד הר"מ פ"ג מדעות ה"א שפסק כשמואל דאמר בתענית יא. דכל היושב בתענית נקרא חוטא דהא מוקמינן לה כר"א הקפר, ובפ"ק דנדרים (י.) אוקמה לר"א הקפר בשיטה, ויעוי"ש שכתב דלאו כללא הוא והלכה כר"א הקפר.

**ברש"י** ד"ה האשה לא אשכחן בה דתיזול למיתה מבואר ברש"י דחטאת העוף לא נאמר בה דין דלמיתה אזלה וקריבה, וצ"ב דאה"נ דלא נאמר דין דלמיתה אזלה, מ"מ כיצד תיקרב, הא אין כפרה למתים, ולכאו' ילה"ק עוד דמאחר דבחטה"ע לא נאמר הדין דלמיתה אזלה, א"כ מ"ט אוקמוה כר"א הקפר הא לכו"ע תיקרב וי"ל דלחכמים לא חיילא הקדושה ותצא לחולין, שו"ר בחת"ס ח"ז סי' כ' שכ"כ דמאחר שלא נאמרה ההלכה דתמות תצא לחולין [וכדאיתא בב"ק ק"י] והכא לר"א הקפר תיקרב משום שציערה עצמה מן היין ועי"ש שהאריך, וע"ע שו"מ מהדורא א' ח"א סי' קצ"ז שעמד ביסוד הדברים ע"פ הגמ' בב"ק קי:, וע"ע מקדש דוד סי' כ' אות ח'.

**בתוד"ה** הא וכיון דלא צריכה כפרה וכו' תו"ד דאתיא אף כחכמים ומ"מ החטאת תמות ופי' הרא"ש (בדף כא:) אע"ג דבעל מיעקר קא עקר מ"מ בשעה שהפרישה היתה צריכה כפרה וכו' עכ"ד, וצ"ב דהא קו' הש"ס פי' התוס' בדף כא: ד"ה ואי דה"ז כנשאל לחכם שהחטאת נפקא לחולין, וא"כ מאי משני, והדברים מתבארים למש"כ תוס' בסמוך ד"ה מר דאף אי מיעקר עקר לא דמי להתרת חכם, [וכ"כ לק' לא: בתוד"ה אמרו] ועי' חי' ר' מאיר שמחה מש"כ לבאר בטעמא דמילתא דחלוק הפרת בעל מהתרת חכם, אמנם מדברי תוס' נראה דלא ס"ל לחלק בין הפרת בעל להתרת חכם ובסמוך כתבו כן בדוחק בדעת היש מפרשים משמע דהשתא לא סברי כן.- והעירוני לדון מאימת נעשית חטאת המתה שאין מועלין האם זה ג"כ למפרע.

והקשה הקה"י סי' ו' דכל סב' תוס' והרא"ש הוא שאין כאן טעות דמ"מ בשעתה היתה הפרשה, ומ"מ תיקשי דהרי אין חובת חטאת, דלא מבעיא אי אתיא כחכמים בודאי אין חובת חטאת, ואף לר"א הקפר אין חובת חטאת משום חטא זה, וא"כ הא אין חטאת באה נדבה, ומבואר בכמה דוכתי דא"א להקדיש חטאת כשאינו מחוייב, והוכיח דיסוד הדין דאין חטאת באה נדבה הוא דין בהקרבה, ומה שא"א להקדיש הוא משום דלא מתייחד להקרבה, אבל הכא דבשעת ההקדש הי' כאן יחוד להקרבה נתפס ע"ז שם חטאת.

וכבר עמד מרן רי"ז הלוי בספרו (כז: מדה"ס בקו' זו) וביאר ע"פ דרכו הנ"ל דעקירה למפרע חיילא רק על עצם הנזירות, ולא על דינים התלויים בזנזירות, ואשר ע"כ כיון דצריכה כפרה ע"ז לא חיילא ההפרה, ולא נתבאר היטב לדבריו קו' הש"ס, דהא לכאו' מאחר דבשעתו חיילא ההפרשה, ואין העקירה פועלת אלא על הנזירות עצמה כיצד יפקע הקדושה מהחטאת, ואף בשינוייא דהש"ס לא משני הכי להגירסא דצריכה כפרה וצ"ע, ובקר"א לעיל כא: (סוד"ה ועלה) פי' ע"פ דרכו בהא דמיעקר עקר דביסוד הדין אין כח הבעל לעקור אלא דמאחר דמיגז גייז מכאן ולהבא נעקר הנזירות למפרע, ואשר ע"כ שפיר חלה הקדושה ולא דמי לחכם דמשוי לי' טעות.

**בתוד"ה** תא הא אין נזירות לחצאין וכו' לא יחול עלי נזירות כל עיקר הר"ן פ"ג דשבועות (ח: מדפי הרי"ף) כתב אי נמי כמותך שאני, ונתקשינו בזה לעיל ה. דהא אין נזירות פחות משלשים יום.

**בא"ד** ואומר מהר"ף נ"ע דלר"ש אפי' ואני לבד מפרשינן למילתא הכי איתא בתוספתא פ"ג האשה שנדרה בנזיר ושמעה חברתה ואמרה ואני ואח"כ בא בעלה של זו והפר לה וכו' רש"א אם אמרה אף אני לא נתכונתי [נתכוונה- גירסת הגר"א] אלא כמותה שתיהן מותרות, והעירוני לבאר ד' הגר"א שבא לפרש התוספתא כהמהר"ף דגם באמירת אני בלחוד ג"כ אמרינן דלא נתכוונה אלא להיות כמותה.- הר"מ לא הביא ד' ר"ש, ומבואר דס"ל דלאפלוגי את"ק בא ולא קי"ל כוותי' והוא כמהר"ף והגר"א. וע"ע להלן מהש"ך סי' רכ"ט ס"ק י"ב.

**קרבנות נזיר טהרה וטומאה לאחר הפרה**

בהא דמבואר בשמעתין דאי בעל מיגז גייז חייבת בקרבנות טומאה, כ"ז בקרבנות נזיר טומאה, אבל קרבנות נזיר טהרה מבואר במשנה לק' כד. וכח. דפטורה מן הקרבן, וכ' התורי"ד לעיל כא: בטעמא דמילתא דקרבנות נזיר טמא לכפר על הטומאה שנטמאת והרי נטמאת משא"כ קרבנות נזיר טהור הוא להתירו בין והרי הותרה ביין, ופי' דע"כ קתני לעיל כא: שהפרישה את בהמתה. ונתבאר עוד בזה לעיל יט. מדברי מרן רי"ז הלוי בספרו (כח. מדה"ס) דקרבנות נזיר טהור באים על נזירות דהשתא משא"כ קרבנות נזיר טומאה באים על נזירות דמעיקרא, ובחזו"א סי' קל"ו לדף פ' ס"ק ב' ביאר דקרבנות טהרה הם ממצות הנזירות והוא גמר נזירותו ואינם באים אלא כשהוא נזיר, אבל קרבנות נזיר טמא חיובם על מה שהי' נזיר ונטמא ונסתרו ימיו, וע"כ אף כשאינו נזיר לא פקע חיובם, ובאחיעזר ח"ב סי' כ"א אות א' ביאר דקרבנות נזיר טהור הוא מכלל חיובי הנזירות וע"כ בעינן שיהא עליה דין נזיר, משא"כ קרבנות נזיר טמא.

וביסוד הדברים דלאחר הפרה אין חובת קרבנות, ונתבאר דהוא משום שאינו נזיר, הנה שיטת תוס' בשילהי פרקין באב מדיר את בנו בנזיר, דכשהגדיל הבן פקע הנזירות, ונראה מדבריהם שם ל. ד"ה ה"ג דאם השלים נזירותו והגדיל חייב בקרבנות, והקשה הקר"א (שם ד"ה ועוד) מ"ש מלאחר הפרת בעל שאין חובת קרבנות, ובשלמי יוסף (עמ' קיא) הובא מהגר"ר גרוזובסקי זצ"ל שביאר דבאמת שייך חובת קרבנות טהרה אע"פ שאינו נזיר, ולאחר הפרת בעל שאני דהפרתו חיילא על הבאת הקרבנות, ויסוד הדברים מבואר באחיעזר ח"ב סי' כ"א אות ב עי"ש, ותלי לה בסוגיא בנדרים פג. האם מפר לשאינה מתענה, דהקרבנות אין בהם עינו"נ, וכ"נ בירושלמי פ"ד ה"ד דקאמר מי מיפר את שעליה אריב"ח גזה"כ היא הפר את נדרה הפר את מה שעליה מי שהוא היפר נדרה הוא מיפר מה שעליה, ופי' המפרשים דהוא ילפותא דחיילא הפרה על הקרבנות, וכ"ז דלא כמשנ"ת דיסוד דין הבאת קרבנות נזיר הוא בזמן שהוא נזיר, או כהתורי"ד דהוא להתירו ביין. ולדברי הגר"ר נמצא דהקרבנות אינם להתירו ביין.

כתב השמ"ק לעיל יט. דהא דמייתי חטאת העוף מדינא דר"א הקפר הוא רק כשכבר הפרישה, אבל אם לא הפרישה לא תביאנה אע"פ שנצטערה, שאינה חובת הבאה גמורה, ובקר"א נתקשה מנ"ל לשמ"ק זאת, ועי' תוס' לעיל יט. שכתבו שהפרישה, אך י"ל דדבריהם משום עולת העוף, אך א"כ הו"ל לפרושי שלא הפרישה וע"כ א"צ להביא עולת העוף, ועמשנ"ת לעיל יט. בדבריהם, ובמאירי בנדרים פג. כתב שמביאה חטה"ע אע"פ שלא הפרישתו, והעירו דהמאירי לעיל כ: (ד"ה אע"פ) כ' דמיירי אע"פ שלא הפרישה, ושמא י"ל דבנדרים אזיל למ"ד מיגז גייז, ובמכילתין למ"ד מיעקר עקר עיש"ה.

**בסוגיא בנדרים פג.**

בנדרים פג. מפרש טעמא שאינה מביאה עולת העוף משום שאין קרבן לחצי נזירות ופי' הר"ן שם דאתיא כמ"ד מיגז גייז דאל"כ אין זה חצי נזירות וכן פי' הר"ן לעיל מינה בד"ה אמר לי' אביי דהסוגיא שם כמ"ד מיגז גייז, וע"כ שקו"ט התם שיהא קרבן לחצי מנין נזירות טהרה, ומבואר לעיל יט. דקאמר דאי מיגז גייז צריכה להביא עולת העוף, ועמדו בזה הקר"א בנדרים שם והרש"ש בשמעתין ולא תירצו, ובקר"א לעיל כא: (ד"ה ועלה) פי' ע"פ דרכו בשמעתין דהספק דמיעקר עקר הוא דע"י המיגז גייז הו"ל חצי נזירות, וא"א חצי נזירות ע"כ פקע הנזירות, ופי' דזהו הכוונה שאין קרבן לחצי נזירות.

ובחזו"א (סי' קל"ו לדף פ' ס"ק ה') הוכיח מהסוגיא בנדרים דקרבן נזיר טמא אינו על מה שאירע לו בעבר דא"כ אין ענינו לחצי נזירות, אלא ע"כ דקרבן נזיר טמא נמי אין חיובו אלא במקום שיש עליו עוד קצת קדושת נזיר בשעת הקרבה, וכ' החזו"א בס"ק ו' דבשמעתין דקאמר דאי מיגז גייז עולת העוף נמי לייתי הוא כפי הצד בגמ' בנדרים דיש קרבן לחצי נזירות, ואף באשה טהורה צריכה להביא קרבן טהרה לאחר הפרה, אבל לפ"מ דקי"ל דאין קרבן לחצי נזירות ה"ה קרבן טומאה לא צריכה לאתויי מלבד חטאת העוף דבא על הספק, והקשה ע"ד הר"מ דפסק דמביאה כל הקרבנות טומאה, והדברים צ"ע דכיצד יתכן לומר דיש קרבן טהרה לאחר הפרה הא משנה שלימה שנינו לק' כד. שאין חובת קרבן, ועחזו"א שם ס"ק ז' שעמד בזה.

ובאחיעזר ח"ב סי' כ"א עמד בסתירת הסוגיות, וכ' דלדברי הרא"ש א"ש וכמשנ"ת דלמסקנא אף למ"ד מיגז גייז לא מייתא עולת העוף, אבל הקשה ע"ד הר"מ דפסק דמביאה כל הקרבנות, וק' מהגמ' בנדרים, וכ' דהר"מ יפרש הסוגיא בנדרים כמש"כ השמ"ק שם דאתיא כמ"ד מיעקר עקר, ואעפ"כ חשיב חצי נזירות כיון דנעקר מדיבורו לענין שתיית יין.- ובחי' מרן רי"ז הלוי (כח. מדה"ס ד"ה ועכ"פ) פי' כל הסוגיא בנדרים כמ"ד מיעקר עקר.

בעיקר הסוגיא בנדרים דמספק"ל שלא יוכל הבעל להפר בנזירות אלא מה דאית לה צערא, ויל"ע דאם הפר לה מיין דאית לה צערא ושאר הנזירות קיים האם תביא קרבן בסוף ימי נזירותה, די"ל דמאחר דמקצת הנזירות קיימת תביא קרבן, ואם לא תביא קרבן יל"ע שתיאסר לעולם, וע"ז י"ל כמשנ"ת בריש מכילתין מתורת הנזיר דכל שאין חיוב קרבן פקע הנזירות בלא קרבן. וכמו"כ יל"ע בנטמאה אח"כ האם תביא קרבן טומאה, ואם לא תביא יל"ע אם יחול נזירות טהרה ויפקע הנזירות לבסוף. והנה בגמ' שם מקשי מהברייתא דהאשה שנדרה בנזיר ונטמאת ואח"כ הפר לה בעלה מביאה חטה"ע ואין מביאה עוה"ע ואי אמרת מפר למתענה ואין מפר לשאין מתענה דלמא מיין דאית לה צערא הפר לה מטומאת מת דל"ל צערא לא הפר לה, ובתוס' שם ד"ה מיתיבי והרא"ש פי' דקו' הש"ס דמשמע בברייתא דלאחר הפרה מותרת ליטמא למתים, אמנם מדברי הר"ן נראה דהקו' מהא דלאחר הפרה אינה מביאה קרבן, ואי לא חיילא ההפרה על טומאה תביא קרבן, וכ"ה בשמ"ק שם (ד"ה אמר) בשם הרי"ץ דלמ"ד יש קרבן לחצי נזירות יש חובת קרבן בכה"ג. ומדברי תוס' והרא"ש נראה דאין הבאת קרבן על מקצת נזירות, ואפשר דטעמם דקרבנות טמא למיחל נזירות טהרה אתיין, וכדעת הרא"ש בפירושו כאן דכתיב והזיר והביא, וא"כ י"ל דכיון דאינה נזירות גמורה אין חובת הבאת קרבנות.

**בתוד"ה** מר יש מפרשים וכו' לעולם מיעקר עקר וכו' מצינן ליישב בדוחק ולומר כי החכם מתיר וכו' דעת הי"מ דאע"ג דבעל מיעקר עקר מהניא התפסה, והק' תוס' ממתני' דהותר הראשון הותרו כולם אלמא דכיון דחכם עוקר את הנדר מעיקרו אין כאן התפסה, ולכאו' יש לדחות דהמשנה מיירי דהותר ע"י חזרה בתוכ"ד וכמש"כ הגבו"א במכות ו., אבל בהתרת חכם י"ל דאה"נ נאסר השני.

ובתי' התוס' דיש חילוק בין התרת חכם להפרת בעל אף למ"ד מיעקר עקר, הובא לעיל מהבית הלוי ח"א סי' מ"ה שכתב דבהתרת חכם לא הי' כלל נדר, משא"כ בהפרת בעל הי' נדר רגע א' ואח"כ נעקר, ולדבריו אם נדרה כשהיא בבית הקברות תספוג את הארבעים.

**בא"ד** וע"ק דהשתא מ"ז וכו' ולעיל קאמר הש"ס בפשיטותא למאי נפ"מ וכו' ולכאו' ילה"ע עוד דלדברי מר זוטרא דבטל הנפ"מ דהש"ס א"כ למאי נפ"מ אי מיעקר עקר או מיגז גייז. וי"ל דאיכא עוד נפ"מ שנתבארו בתוך הסוגיא, ועי' להלן בסיכום הסוגיא.

**בדברי מרן רי"ז הלוי**

ובחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות נזירות (כז: מדה"ס) נסתפק ביסוד הך דינא דבעל מיעקר עקר האם פירושו דמיעקר עקר ואיגלאי מילתא למפרע שלא הי' הנדר קיים מעולם, וכמו בהיתר חכם דחשיבא כאילו לא נדר מעולם, או דנימא דהא ודאי דאין דין הפרה מועלת לענין למפרע, וכל עיקרה של הפרה אינה מועלת רק מכאן ולהבא, והא דמיעקר עקר פירושו רק דהשתא איכא חלות דין עקירה וביטול על הנדר והנזירות דמעיקרא, אבל דין איגלאי מילתא למפרע על קודם ההפרה לית בזה, ועי"ש בכ"ד דנפ"מ לענין דינים התלויים בנדר, דאי מהני בתורת איגלאי מילתא למפרע ה"ה בכל הדברים התלויים בנדר, אבל אם נימא דדין מיעקר עקר הוא חלות דין ביטול מהשתא על הדינים שלמפרע, א"כ לא מהני עקירת ההפרה רק לענין דיני הנדר עצמו אבל לא לדינים אחרים התלויין בו עי"ש בכ"ד, וכ' לבאר דה"ט דמביאה חטאת העוף וכר"א הקפר, דמאחר דטעונה כפרה הוא דינים התלויים בנדר, ואין זה הנדר עצמו ע"כ זה לא נעקר ע"י ההפרה.

ודבריו תמוהים מאד דלדבריו הוא חטאת גמורה ולא דין חטה"ע הבא על הספק, ומדינא אף בחטאת בהמה ג"כ היתה קריבה, וכמבואר בדבריו שם בישוב קו' תוס' לעיל יט. ד"ה המצער דמ"ש נזיר טהור בנזיר טמא, דתוס' חילקו דנזיר טהור הוא בהמה ובנזיר טמא הוא עוף, ומרן רי"ז הלוי ע"פ דרכו חילק באופ"א עי"ש ונתבאר לעיל שם, ומבואר מדבריו דאף חטאת בהמה ג"כ יש להקריבה, וצ"ע דבנדרים פג. קאמר וחטאת העוף דמתיא משום דחטאת על הספק.

והנה ילה"ע דבגמ' לעיל יט. ובשמעתין לא קאמר משום דחטאת העוף באה על הספק, ובראשונים פי' כן, עוד צ"ב דבשמעתין ולעיל יט. קאמר משום דר"א הקפר, ובנדרים לא מייתי לר"א הקפר, ובתוס' שם פירשו דהוא משום דר"א הקפר.

והנה נתבאר דבסוגיא בנדרים מבואר דאף למ"ד מיגז גייז אינה מביאה כל הקרבנות, וכמש"כ הר"ן שם ודלא כשמעתין, וע"ז קאמר דמ"מ חטה"ע מביאה דחטה"ע דבאה על הספק מביאה אע"פ דאינה נזירה, ודברי הגרי"ז הם בשמעתין דמיירי בדין מיעקר עקר, דלמ"ד מיגז גייז מביאה הכל, וע"ז י"ל דבאמת אין זה מדין בא על הספק, ומדוקדק היטב ב' הסוגיות.

אך דא עקא דהנה הבאנו לעיל פלוגתא דקמאי האם הסוגיא בנדרים הוא כמ"ד מיעקר עקר או כמ"ד מיגז גייז, דהר"ן פי' הסוגיא כמ"ד מיגז גייז, והקשו האחרונים לפ"ז בסתירת הסוגיות, והשמ"ק פי' כמ"ד מיעקר עקר, והובא מהאחיעזר שפי' כן בדעת הרמב"ם. ובחי' מרן רי"ז הלוי (בד"ה ועכ"פ) פי' כל הסוגיא בנדרים כמ"ד מיעקר עקר, וא"כ הדרא התמיהה לדוכתה, דמבואר דבעינן לדין חטה"ע הבא על הספק.

ועדיין יש לקיים הדברים די"ל דהסוגיא בנדרים סברה דכשם דבקרבנות טהרה אינה מביאתם לאחר הפרה שאין קרבן לחצי נזירות, ה"ה בקרבנות טומאה, וכל מה שמקריבים חטה"ע הוא משום שבא על הספק, ואשר ע"כ אע"פ שיסד הגרי"ז דדברים התלויים בנזירות בזה לא נאמר הא דמיעקר עקר, מ"מ מאחר שאינה נזירה לא שייכא הבאת קרבנות, וע"כ הוצרכו לדין חטה"ע הבא על הספק ואשה"ט.

וברש"י ובשמ"ק שם מבואר דמיירי בנזירות טהרה ואעפ"כ מביאה חטאת על שציערה עצמה מן היין, והוא כהגירסא שלפנינו בגמ' שם דמבואר דמיירי בנזיר טהור, והר"ן והתוס' והרא"ש ד"ה אלא נדחקו בזה עי"ש, והוא מחודש מאד דחייבת חטאת העוף על שציערה עצמה מן היין.

ונפ"מ לדינא דלדברי מרן רי"ז הלוי לשיטת מכילתין הוא הקרבה גמורה של חטאת ונאכלת, ולשיטת הסוגיא בנדרים י"ל דאינה אלא כדין חטה"ע הבא על הספק, אבל לדברי הראשונים י"ל דאף לשיטת מכילתין אינה נאכלת, ובקרן אורה נסתפק בזה, די"ל דמאחר שהוא קרבן ודאי ע"כ תיאכל, ובשמ"ק בנדרים פג. כתב בשם הרי"ץ שאינה נאכלת, ונתבאר דלסוגיא בנדרים מודה הגרי"ז. דהא התם קאמר הטעם דהוא כדין חטה"ע הבא על הספק, ועוד דלשמ"ק מיירי התם בנזיר טהור וילה"ע בזה לדברי מרן רי"ז הלוי בפ"א מהלכות מחוסרי כפרה (ד"ה והנה) שהביא מהגר"ח דכל חטה"ע הבא על הספק הוא דין קרבן ודאי, וכ"כ ברע"א בגיטין כח:, ואעפ"כ אינה נאכלת, י"ל דה"ה הכא לא תיאכל, אך לדרך מרן רי"ז הלוי בשיטת מכילתין בודאי דנאכלת וכמשנ"ת.

עוד ילה"ע בדברי מרן רי"ז הלוי דמאחר שאין כאן איגלאי מילתא למפרע, אלא עקירה למפרע וכ"ז על הנזירות עצמה, אבל כפרה טעונה, א"כ מאי טעמא אינה סופגת את הארבעים, וכמו"כ מ"ט לא מהניא התפסה בה וכדאמר בתחילת הסוגיא, וע"ז י"ל לשיטת תוס' בריש פרקין והשמ"ק שם, וכן שיטת הריטב"א ברפ"ב דנדרים ובשבועות כ: דטעמא דמתני' דהותר הראשון הותרו כולם הוא משום דתלו נדריהם בנדרו, וא"כ י"ל דמאחר שחל עקירה על עצם הנזירות, ע"כ יש אומדנא דאף חבירתה שהתפיסה בה תיבטל הנזירות, שו"ר בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א שכן תי' הגרי"ז, [וכ"ה בכ' הגרי"ז ריש פרקין בביאו"ד תוס' עי"ש] ויעוי"ש שהקשה ע"ז ע"פ הסוגיא בנדרים פג. ובדברי הגרי"ז שם דלא בטל כל הנזירות למפרע אלא מה שיש עינוי נפש, א"כ מדוע א"א להתפיס עי"ש.- ובמשה"ק מהא דאינה סופגת את הארבעים, העירוני להיפוך בב"ד שמקדשים את החודש, לכאו' אין זה גדר איגלאי למפרע אלא עשי' למפרע, ואעפ"כ מסתברא דמי שחילל את היו"ט לוקה כיון דלמפרע נעשה יו"ט, וא"כ להיפוך ובכה"ג דהכא לא תלקה ודוק.

**דף כ"ב ע"ב**

**בגמ'** היינו דרמב"ח עי' בתוס' וברא"ש ב' דרכים בביאור בעיא דרמב"ח והדמיון לשמעתין, וצ"ע דבעיא דרמב"ח הוא כשמתפיס בחפץ זה כזה, אבל בשמעתין הוא התפסה בדיבור וכמשנ"ת בריש פרקין, ובר"ן בנדרים עה. בסוה"ע חילק מה"ט, וצ"ע דהש"ס מדמי זל"ז וצ"ע.

**בגמ'** דבעי רמב"ח וכו' בעיקרא מתפיס או"ד בצננא מתפיס עי' תוס' בע"א שהאריכו בפי' ד' הגמ'. והנה הר"ן פ"ג דשבועות (ח: מדפי הרי"ף) כ' בתו"ד בביאור בעיא דרמב"ח וז"ל דעיקר ספיקיה בהא תליא אי מ"ד זה בזה בעיקרו בלבד קא מתפיס ולא שרצה להשוותם שיהי' השני ניתר לאחר התירו של ראשון אלא ה"ל כאומר בשלמים או"ד להשוותם נתכוון ולומר זה כזה והלכך מיפשטא שפיר בעיא מאשה שנדרה בנזיר ואתפיסה בחברתה קודם שהפר בעלה של ראשונה דאמרינן דאפי' בתר הפרה חברתה אסורה עכ"ד. וכ"ה בתשובת הריב"ש סי' ש"נ, וק' דבשלמא בנדר י"ל דכך הי' בדעתו שאם הראשון יהי' מותר אף הוא יהא מותר, אבל בנזירות הא אין נזירות פחות משלשים יום, וי"ל כדפי' הר"ן לעיל מינה בדברי ר"ש דס"ל בע"א דשתיהן מותרות דהכי קאמרה כשתהא מותרת אף אני אהא מותרת ויבטל הנזירות למפרע וכו' א"נ כמותך שאני עכ"ד, והיינו דכל שאומרת כמותך אם הותרה הראשונה הותרה השני' אף בנזירות וצ"ע.- ויעוי"ש בריב"ש דהביא מדברי רש"י שמפרש כר"ת שהובא ברא"ש.- ע"ע בריב"ש שם שכתב שאין הספק בכוונתו, דאף אם כוונתו לדבר אחד מ"מ בעינן פיו ולבו שוין, וכ"כ הרדב"ז ח"ג סי' תי"ג, ויעוי"ש שכתב דמה"ט אין דנים כאן דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, דמ"מ אין כאן דיבור והוא דשב"ל.

**ברא"ש** וא"ת השתא דאמרי' וכו' אחר שהפר לה בעלה וכו' צ"ל דהכל הי' תוכ"ד דאל"כ אין התפסה לאחר שעבר כדי דיבור.

כתב הש"ך יו"ד סי' רכ"ט ס"ק י"ב כתוב בב"ה [- בבדק הבית] בשם רבינו ירוחם אשה שנדרה והתפיס בה אחר שאמר ואני כמותך והפר לה בעל או אב היא מותרת והמתפיס אסור עכ"ל, וכ' ע"ז הש"ך ולא ידענא למה כתבו בשם רבינו ירוחם הרי ש"ס ערוך הוא ומוסכם מכל הפסוקים כדלקמן סי' רל"ד סעי' נ"א ע"ש עכ"ד, ומש"כ הש"ך שמוסכם מכל הפוסקים לפמשנ"ת להלן דיש פוסקים מיעקר עקר לדבריהם אין הדין כן, ומ"מ קו' הש"ך במקומה עומדת דלא הי' לו לתלות זאת ברבינו ירוחם, ואפשר משום דלדינא מודו בהתפסה דהיא מותרת וחבירתה אסורה וכדקתני בברייתא. ואמרו די"ל לפמשנ"ת לעיל כא: מהאו"ש דביאור הספק דמיגז גייז או מיעקר עקר, דכל בעל אינו עוקר למפרע שאינו עינוי נפש, משא"כ הכא דעי"ז גורם לבטל הנזירות עי"ש, והובא להקשות שבאב דעת הר"מ דמיפר אף נדרים שאין בהם עינו"נ, וא"כ י"ל דזהו שהביא מרי"ו שכ"כ אף באב, ונתבאר שם דהר"מ ג"כ הביא ד"ז באב.

עוד אמרו דרי"ו מיירי באומר ואני כמותך דר"ש אמר שניהם מותרות וכתבו תוס' שאין פלוגתא בזה, ורי"ו כתב דהיא אסורה וחבירתה מותרת, ותימה על הש"ך שלא חילק בזה.

**סיכום הסוגיא**

העולה מתוך הסוגיא דהנפ"מ אי בעל מיגז גייז או מעיקר עקר, **א.** באשה שנדרה בנזיר ושמעה חבירתה ואמרה ואני ושמע בעלה של ראשונה והפר לה דאי מיעקר עקר לא מהניא ההתפסה משא"כ אי מיגז גייז, ולדעת תוס' והרא"ש בחד פירושא מר זוטרא פליג דאף היא מיעקר עקר לא פקע ההתפסה. **ב.** בעברה על נדרה והפר לה בעלה למ"ד מיגז גייז סופגת את הארבעים משא"כ למ"ד מיעקר עקר. **ג.** באשה שנדרה בנזיר ושמע בעלה ואני דמתחילה בעי הש"ס למימר דלמ"ד מיעקר עקר אין לו להפר משום דעי"ז יתבטל נדרו, ולמ"ד מיגז גייז יכול להפר, ומסיק דלכו"ע אינו יכול להפר משום דיש כאן הקמה. וכן צ"ל לשיטת הי"מ ולר"ת דאף למ"ד מיעקר עקר מפר את שלה ושלו קיים. **ד.** באשה שנדרה בנזיר והפרישה בהמתה והפר לה בעלה דבעי הש"ס למימר דלמ"ד מיגז גייז החטאת תמות ולמ"ד מיעקר עקר תצא לחולין, ודחי דאף למ"ד מיעקר עקר לא נפקא לחולין משום דר"א הקפר, ויש גירסא דאתיא אף כחכמים.

**ה.** באשה שנדרה בנזיר ונטמאה והפר לה בעלה דלמ"ד מיעקר עקר אינה מביאה אלא חטאת העוף, ולמ"ד מיגז גייז מביאה עולת העוף ונחלקו רש"י ותוס' האם מביאה את האשם, ובפשוטו הסוגיא בנדרים פג. פליגא ע"ז וכמשנ"ת. ולמסקנא לדעת תוס' הוא פלוגתת הברייתות אי מיגז גייז או מיעקר עקר, ודעת הרא"ש דלא פליגי ולכו"ע מיגז גייז. ובתוד"ה מר כתבו ליישב בשם הי"מ דלכו"ע מיעקר עקר, [וכ"כ הרא"ש בשם ר"ת] וכן פי' לעיל כ: ד"ה הרי זו פי' המשנה כשינוייא דהש"ס לעיל כא: כמ"ד מיעקר עקר, וכן פי' בדף כד. ד"ה החטאת, ובתורע"א שם (אות ל) עמד בדבריהם דלמאי דקי"ל בעל מיגז גייז א"צ לפירושם.

ולהלכה הר"ן בנדרים כז. והרמב"ן פ' מטות (ל, ד) דקי"ל כמ"ד מיגז גייז, וכ"ה בתורע"א אות ל', וכן עולה להרא"ש ותורי"ד ומאירי דהא דמביאה חטאת העוף ולא עולת העוף אתיא אף כמ"ד מיגז גייז ומיושבים שתי הברייתות, וא"כ נפשט דמיגז גייז, ומאידך לדברי הרא"ש בשם ר"ת והי"מ בתוס' דמיישבים שתי הברייתות כמ"ד מיעקר עקר, לפ"ז הלכתא דמיעקר עקר, ודעת השמ"ק בנדרים פב: פד. דקי"ל מיעקר עקר, ובפשוטו דעת הר"מ דמיגז גייז. ובשמ"ק בנדרים פג. כתב בשם הרי"ץ שהר"מ פסק בפי"ג מנדרים דמיעקר עקר. ונתבאר בזה לעיל כא:.

**עקירת בעל והתרת חכם**

ולמ"ד מיעקר עקר האם עקירת בעל כהתרת חכם, הנה מדברי תוס' והרא"ש בתחילת הסוגיא מבואר דעקירת בעל והתרת חכם שוים זל"ז, ובהתרת חכם בפשוטו הוא איגלאי מילתא למפרע שלא הי' נדר, וכמבואר בר"מ דאם עבר על נדרו א"צ כפרה, ובתשו' הרשב"א ח"ה סי' ס"ח הובא בב"י יו"ד סי' רכ"ח [יח] התיר בשעת הדחק לעבור על הנדר כיון שיודע שילך לחכם, ועי' בשו"ע שם ובהגר"א ס"ק ל"ה והאריך בזה השעה"מ פ"ו משבועות ה"ה, ומבואר דהוא היתר גמור למפרע, ובחי' מרן רי"ז הלוי (כז: מדה"ס) בתו"ד כ' דהתרת חכם הוא איגלאי מילתא למפרע, וא"כ ה"ה עקירת בעל הוא איגלאי מילתא למפרע, וכ"ה ברא"ש לעיל כא: בסוה"ע.

וברשב"א במיוחסות סי' רס"ב כתב דמחילה הוא כהתרת חכם שמתיר הקשר כלא הי', וצ"ב דהתרת חכם הוא למפרע ומחילה מכאן ולהבא, ועמש"כ בס"ד בנדרים יח. בגדר התרת חכם.

אמנם מדברי הרא"ש פ' הנודר מן המבושל סי' ג' מבואר ע"פ הירושלמי דהתרת חכם אינו איגלאי מילתא למפרע, ומה"ט חשיב דבר שיש לו מתירין, דחשיב שהי' כאן איסור והותר, ועי' קוה"ע סי' כ"ו אות ב' שנקט כן בביאו"ד הר"מ עי"ש. ועי' קה"י נדרים סי' י"ג (ד"ה והכ"מ) שהעמיד דנחלקו הראשונים בזה, והוכיח מדברי הר"מ פ"ז מנדרים ה"ט דאוסר, וא"ש כדברי קוה"ע הנ"ל, ועמש"כ בנדרים צ. לדון בראייתו.

וברא"ש הביא לר"ת, וכן הביאו תוס' י"מ דעקירת בעל אינה כהתרת חכם ונפ"מ להתפסה, דבהתרת חכם הותר הראשון הותרו כולם משא"כ בעקירת בעל, ועי"ש מה שפירשו בזה, והגרי"ז פי' דעקירת בעל אינה איגלאי מילתא למפרע אלא עקירה למפרע.

ואשכחן עוד חילוקים בין הפרת בעל להתרת חכם דהחכם אינו מתיר את הנדר עד שיחול ואילו האב והבעל מתירים אף קודם שיחול וכדאיתא בנדרים דף צ', וכמו"כ בהתרת חכם איתא בשבועות כח. שאכלה כולה אין נשאלים עליה, ואם השלים הנזירות ולא גילח אין נשאלים למ"ד תגלחת אינה מעכבת, ואילו בהתרת בעל תנן לק' כח. דמתיר וכמשי"ת שם בעזה"י. וע"ע מש"כ לק' כג. במשנה בהתרת חכם בלא דעת הנודר.

**בגמ'** ואי ס"ד כי אמר לה הריני בעיקביך בעיקרא קא מתפיס וכו' עי' בתוס' דבשלמא אי בכולה מילתא מתפיס א"כ דעת הבעל שאם תותר היא שגם הוא יהיה מותר והלכך לא מצי מיפר דקאי בלא יחל דברו, צ"ב דלכאו' אין זה אלא תנאי שאם תהא מותרת אף הוא יהא מותר, ומ"ט חשיב לא יחל, ואטו האומר אהא נזיר אם לא אתן מאתים זוז, אסור לו ליתן מאתים זוז דעי"ז מיחל דברו, הרי כך הי' דבריו מעיקרא, וה"נ הרי תלה בנדרה, ויעוין אבנ"ז יו"ד סי' ש"ה שעמד בזה עי"ש, ובריש פרקין נתקשינו כיו"ב אי נימא בטעמא דהותר הראשון הותרו כולם דהוא מדין תנאי לא שייך בזה לא יחל, אכן הכא מבואר בתוס' דיש בזה לא יחל וצ"ע, וע"ע בסמוך, והא דהוצרכו תוס' לפרש שדעת הבעל אכולה מילתא אם תותר היא שגם הוא יהיה מותר ולכאו' תיפו"ל דמתפיס בנדרה ואם נדרה בטל אף נדרו בטל, מתבאר כמש"כ בריש פרקין דמדברי תוס' מבואר שאין זה מדין התפסה אלא הוא דיבור דידי'.- בדברי תוס' דבבעל שבא להתיר יש סב' שכוונתו להתפיס בהיתר, העירוני דא"כ היכי מדמי בעיא דרמב"ח להתפסת חבירתה, הא שאני בשר שעומד לזרוק הדם.

**בגמ'** ורמינהו הריני נזיר ואת ואמרה אמן שניהם אסורים ופי' תוס' דסבר דבעל מיעקר עקר, ומקשים דכשם שהקשו תוס' בע"א ד"ה מר דלבתר דמסיק דבעל מיגז גייז, כיצד יתכן לומר תו דמיעקר עקר, ה"נ יקשה בשמעתין דלהו"א וכן למסקנא לאביי המשנה והברייתא כמ"ד מיעקר עקר, ועי' שפ"א. וברא"ש לא פי' דמיעקר עקר, ואפשר דהכא כוונתו לתנאי גמור וכעין הריני בעיקביך, ולפ"ז צ"ב מ"ט אינו יכול להפר, ויעוין בחזו"י פ"ג ה"ד מש"כ לבאר מ"ש בתנאי שאין בזה משום לא יחל.

**בגמ'** אביי אמר אפי' תימא כדקתני וכו' ובטעמא דהריני נזיר ואת דקא תלי נדרו בנדרה אינו יכול להפר פי' תוס' דהוא מדינא דהוא אינו מיחל וקאי בבל יחל, וק' לדעת הר"ר אליהו בתוס' לעיל כא: ד"ה אלא ל"ל הך דינא, ואשר ע"כ פי' הסוגיא שם באופ"א, וא"כ יקשה מ"ט הכא אינו יכול להפר, ובהכרח צ"ל דיפרש כדברי הרע"ב דה"נ הטעם משום קיום, וכ"כ התורי"ד, ועמשנ"ת במשנה קו' התורע"א ע"ז, וע"ע חזו"י פ"ו מנדרים משכ"ב.

הרמב"ם פי"ג מנדרים הי"א וי"ב הביא דינא דמשנתינו, ובהלכה י"ג כתב נדר לעצמו והדירה כמותו וגמר בלבו להדירה ואמרה אמן ה"ז אינו יכול להפר ואם נדר והדירה דרך שאלה לידע מה בלבה כמי שאמר לה התרצי נדר זה להיות כמותו או לא ואמרה אמן ה"ז מפר לה, ובהלכה י"ד כיצד אמר לה הריני נזיר ואת כלומר ואת נזירה כמותו ואמרה אמן אינו יכול להפר אמר לה הריני נזיר ומה תאמרי האת נזירה כמותו ואמרה אמן ה"ז יפר ואם הפר לה שלו בטל שזה כמי שתלה נדרו בנדרה אמרה לו הריני נזירה ואתה ואמר אמן אינו יכול להפר וכן כל כיו"ב עכ"ד.

והנה ד' הר"מ בתחילת הלכה י"ג וי"ד שאינו יכול להפר בגמ' מבואר הטעם משום דתלה נדרו בנדרה והוא אינו מיחל לעצמו וכמו שפי' תוס', אבל מדברי הר"מ שכתב הטעם דתלה נדרו בנדרה בדין השני, משמע דהכא אינו מטעם זה. ועוד דהטעם דמבואר בגמ' פי' תוס' דהוא משום דבעל מיעקר עקר, ואם ייעקר נדרה ייעקר נדרו. אבל הר"מ פסק דהמתפיס בנזירות אשה והפר לה בעלה היא מותרת וחבירתה אסורה, ובהכרח דהכא הטעם כדפי' הקר"א והחזו"י בפ"ו מנדרים סוף ה"ו ובמכילתין פ"ג ה"ד דהוא משום הקמה, ובחזו"י פי' דיש כאן הקמה בלב לאחר שנדרה, ועמשנ"ת לעיל כ: בתוד"ה הריני נזיר.

ובדין השני של הר"מ דאם הדירה בדרך שאלה ה"ז מפר, וכתב הר"מ דשלו בטל שזה כמי שתלה נדרו בנדרה, והוא תימה דאם תלה נדרו בנדרה א"כ אדרבה לא יוכל להפר וכמבואר בשמעתין, ומ"ש בדין השלישי דהריני נזירה ואתה שאינו יכול להפר.

ובנקודת הכסף סי' רל"ד סעי' נ"ד כתב דלהר"מ בהכרח הי' גירסא אחרת במשנה, והביא שכן הוא במשנה בירושלמי, ותמה על הכס"מ שהביא לגירסת הגמ', וכ' שהר"מ פסק כאביי, ולדרכו נמצא דהר"מ ל"ל כללא דהוא אינו מיחל, ומה"ט בדין השני ס"ל דמיפר שלה ושלו בטל, ובדין השלישי דאינו מיפר הטעם משום הקמה. והגר"א בס"ק ק"ה כתב דט"ס הוא ברמב"ם ותיקן והגי' כדינים העולים מן הגמ', וסיים וכבר הרגיש בזה לח"מ ושאר אחרונים, ויעויין בלח"מ שג"כ הגי' בדברי הר"מ, אבל אין זה כדרכו של הגר"א.- וע"ע בהגר"א סי' רל"ו ס"ק כ"ד בשנים שנשבעו יחד, ועבר האחד על שבועתו חייב השני לקיים, והראה הגר"א לשמעתין.

**דף כ"ג ע"א**

**במשנה** הפר לה בעלה והיא לא ידעה הגר"א יו"ד סי' רל"ד ס"ק ס"ז ופ"ז הוכיח מכאן שא"צ להפר בפניה, ולכאו' ילה"ע דמשכח"ל שהפר בפני' ולא שמעה כגון שהיתה ישינה, וי"ל דאין סב' להצריך בפני' כשאינה שומעת.- הרא"ש פ"ק דנדרים סי' ז' והובא בריב"ש תשו' ש"ע כ' דחכם ג"כ יכול להתיר בלא דעת הנודר, שאין חילוק בין הפרת בעל להתרת חכם אלא בלשון, ועמש"כ לעיל כב: בדין עקירת בעל להתרת חכם, וע"ע משנ"ת לק' כח..

כתב בתורע"א (אות כח) משמע דלאחר ההפרה מותרת לטמא למתים, ואף למ"ש בתי"ט בפרקין מ"ה ד"ה א"י להפר דטומאה לא מקרי עינוי נפש מ"מ כיון דאין נזירות לחצאין מופר הכל, ובאמת דלענין טומאה בלא"ה מסקי' בסוגי' נדרים דמקרי ע"נ וכמו שהשיג לנכון המוהרש"ח לקמן על התי"ט, ומ"מ נ"מ בסברא הנ"ל לענין דמותרת גם בחרצנים וזגים דליכא ע"נ מטעמא דאין נזירות לחצאין כמבואר בסוגיא דנדרים שם עכ"ד, ויעוין בתויו"ט דמיירי בדין המשנה דלק' כח. ואפשר דסבר דכיון דהוא זמן מועט ע"כ לא חשיב נדר עינוי נפש, אבל יין אף שעה מועטת חשיבא עינו"נ וכמבואר סב' זו בחזו"א רס"י קמ"א, ובמש"כ הרע"א דאין נזירות לחצאין, צ"ע דבראשונים בנדרים כתבו דטומאה לא חשיב אין נזירות לחצאין, דאשכחן בנזירות שמשון נזירות בלא טומאה וה"ה להיפוך עי"ש, וי"ל דמ"מ מאחר שהפר מן היין ממילא אין חובת קרבנות דאין קרבן לחצי נזירות, ומאחר שאין חיוב קרבן נשלם הנזירות בלא קרבן, וכמשנ"ת בריש מכילתין מהתורת הנזיר עי"ש.

בעיקר הדין דבעל מיפר נזירות אשתו ילפינן לה בנדרים ג. מקרא, ועי"ש בגמ' ד: דמפרש למ"ל קרא, ונתבאר לעיל כא:, ובקוה"ע סי' כ"ו אות ג' הקשה למאי דאר"פ הטעם דבעל מפר נדרי אשתו משום דכל הנודרת ע"ד בעלה היא נודרת, ומה"ט אף בנישואין דרבנן יכול להפר, ומה טעם הוא בנזירות, הא אף אם תאמר בפירוש שאינה נזירה אלא יום אחד לא מהני, ובנדרים עג: נתבאר מהגרש"ר דביאו"ד רב פנחס הוא דהגדרת בעל לנדרים הוא מי שנודרת על דעתו, ולפ"ז א"ש דאף בנזירות יכול להפר.

**בענין מכת מרדות**

**במשנה** אינה סופגת את הארבעים לכאו' משמע דס"ד דיהא מלקות, אכן בתוס' לעיל כא: ד"ה לעולם מבואר דהחידוש שאין מכת מרדות, ובטעמא דמילתא פירשו תוס' לעיל כ: ד"ה רבי, וכא: סוד"ה לעולם מפני שנתכוונה לאיסור תספוג מכת מרדות, וכ"כ הר"מ פי"ב מנדרים הי"ח, וברש"י פי' כדי להוכיחה שלא תהא מזידה, ובתיבת גומא פ' מטות דן דפליגי, ונפ"מ דלרש"י אינו איסור בעצם, אלא שלא תעבור פעם אחרת, ונפ"מ שלא יפסל לעדות מדרבנן, ושוב כ' די"ל דאף תוס' והר"מ נתכונו כפירש"י, והביא דרש"י גופי' לעיל כא: בסוה"ע פי' הטעם דנתכוונה לאיסור, ועי"ש עוד, ועי' בסמוך.

**במשנה** רי"א אם אינה סופגת את הארבעים כתב הר"מ בפה"מ ומה שאר"י הלכה כמותו, וכן פסק בחיבורו (שם), ופי' הטעם מפני שנתכוונה לאיסור, וכ' הכס"מ ומשמע לרבינו דלאו לאיפלוגי אתא אלא לפרש דברי ת"ק, אכן תוס' לעיל כא: ד"ה לעולם כתבו דת"ק פליג, וביאר הגרי"ז דתוס' לשיטתם שאין חידוש דפטור ממלקות, א"כ בהכרח דת"ק בא לומר דאין מכת מרדות, אבל דעת הר"מ דיש חידוש דפטור ממלקות, וא"כ אין הכרח דליכא מכת מרדות, ולדברי התוס' הלכה כת"ק וכמש"כ התיבת גומא פ' מטות.

והנה אשה זו דלא ידעה שהפר לה בעלה עברה באיסור תורה וכמו שהאריך בכ' הגרי"ז, וברש"י לעיל כא: ד"ה אינה סופגת נראה דהי' מקום לחייבה מלקות ארבעים, וכן דקדק הגרי"ז מהרמב"ם וכנ"ל, והוסיף לבאר דעד כאן לא נתמעט אלא ממלקות, אבל מכת מרדות איכא, והביא מהספרי זוטא דאיכא דרשא לפוטרה מן המלקות, והטעם דס"ד דיש מלקות דמ"מ יש כאן המראה על דברי הקב"ה וכמו שיסדו בדברי הר"מ דהאיסור עצמו בע"א יוחזק דיסוד האיסור הוא המראה על הקב"ה, ולמדנו מזה דאף במקום שיש איסור תורה ג"כ תיקנו חז"ל מכת מרדות, ועי' בתוס' רפ"ג דמכות ובמשנ"ת שם, ובסי' ד' שם.

ולמדנו מכאן דמי שעבר על נדרו ואח"כ נשאל חייב עכ"פ מכת מרדות, וכ"ה בתוספתא פ"ג ה"ז, והק' החי' הרי"מ חו"מ סי' ל"ד ס"ק ז' מהא דאיתא בשו"ע סי' ע"ג סעי' ה' דאינו לוקה עי"ש, וכ' ויש לחלק קצת ולא נתפרש החילוק.

כתבו תוס' לעיל כ: ד"ה רבי דמלקות מה"ת הוא ארבעים ומכת מרדות הוא בלא מנין, וכ' ומספקא לרבי דהכא דלוקה על שעברה דשמא דוקא מ' ותו לא דדוקא כשאין רוצה לקיים אותה המצוה מכין אותו בלי מספר אבל הכא שכבר עברה למה תלקה יותר מדאורייתא אם לא הפר עכ"ד, והא דקתני אינה סופגת את הארבעים היינו דאם תקבל על עצמה לא ילקו אותה עוד וכמבואר בתוס' שם, [וצ"ע מה תקבל הרי כבר אינה נזירה] וצד הספק שתלקה יותר לכאו' הוא משום דהחמירו בדברי סופרים יותר מדברי תורה, וכמו שאמרו כל העובר על דברי סופרים חייב מיתה, ועי' בשע"ת לר"י שהאריך לבאר מדוע דברי סופרים חמורים מדברי תורה, ובכ' הגרי"ז נתקשה דמהיכי תיתי שנחמיר בשל סופרים יותר משל תורה, ועוד איך יתכן דבמלקות של תורה יש דין אומד ובמכת מרדות של דבריהם אין דין אומד, וביאר דמכת מרדות דאינו עונש על העבר אלא כמש"כ תוס' דהוא עד שתצא נפשו או עד שיקבל עליו, ע"כ לא דמי למלקות של תורה שבאים בתורת עונש, ועדיין צריך לבאר מ"ט במי שעבר על מלקות של תורה אין מכין אותו כדי שלא יעבור עוד פעם, ובזה בהכרח צריך לחלק בין דברי סופרים לדברי תורה, וי"ל דבשל תורה לא הוצרכו למיגדר מילתא כיון דהעובר לוקה מן התורה.

וברמב"ם פ"ו מחו"מ הי"ב כתב ומי שאכל מצה בערב הפסח מכין אותו מכת מרדות עד שתצא נפשו, והקשה הרמ"ך לא ידעתי טעמא מאי וכי לאחר שאכל מכין אותו, ומדברי הר"מ מבואר דאע"פ שעבר מכין אותו עד שתצא נפשו, ובקרן אורה בשמעתין נתקשה דהכא שנתכוונה לעבור באיסור תורה לא מסתבר שנחמיר יותר משל תורה.- וראיתי להוכיח מתוספתא סופ"ג דמכות דקתני נכנס לבית הפרס או לארץ העמים או שיצא לחו"ל מכין אותו מכת מרדות מכת תורה ארבעים חסר אחת אומדין אותו אם יש לו מלקות לוקה ואם לאו אינו לוקה מכת מרדות אינו כן אלא מכין אותו עד שיקבל עליו או עד שתצא נפשו ע"כ, ומשמע דהוא אף לאחר שכבר עבר, דאת"ל דהוא בבית הפרס שיוציאוהו ולא ילקוהו, ובר"ן בכתובות (טז: מדפי הרי"ף) כ' דמרדות הוא על שם שמרד במלאכת שמים, ולפ"ז אינו לשון רידוי.- ובר"ן שם כתב דאם כבר עבר לוקה מ', ואם לא עבר לוקה עד שיקבל.

וביסוד הגרי"ז דמכת מרדות אינו דין עונש וחיוב על הגברא, אלא הוא דין שב"ד מכים אותו למגדר מילתא, כ"ה בכ' הגר"ח במנחות מא. בענין כפי' על המצוות, וכ"ה בקובץ הערות סי' ט"ז אות ז'. והארכנו בס"ד במכות סי' ד' בזה, ואכתוב כאן בקצרה ונתבאר שם כמה נפ"מ בזה א. הנה נסתפק הפמ"ג בפתיחה כוללת ח"א אות כ"ד בחקירה השישית האם מכת מרדות פוטרת מן הממון מדין רשעה אחת אתה מחייבו ואי אתה מחייבו שתי רשעיות, ובפשוטו טעם הספק דלא אשכחן דין זה אלא במכות של תורה, אבל לפמשנ"ת מדברי הגר"ח והגרי"ז והגרא"ו זצ"ל שאין זה דין עונש אלא היתר לב"ד למיגדר מילתא י"ל דלא שייך בזה כדי רשעתו, ואטו ב"ד שראו מי שרכב על סוס בשבת שהביאוהו לב"ד וסקלוהו כדאיתא ביבמות צ: יהא בזה פטור קלב"מ. ב. כמה שיעור המלקות האם ארבעים כשל תורה, ומזה נראה דהוא גדר עונש או שאין לו שיעור ג. בספק איסור תורה נסתפק הפמ"ג שם (אות כו) האם לוקה מכת מרדות, והרע"א בג' הר"מ פ"א מאיסו"ב הט"ו הביא מדברי הר"מ בכמה מקומות דלוקה והוא כשיטתו דאינו עונש, דאילו מתורת עונש אין מענישים בספק. ד. עוד הובא שם פלוגתא דקמאי באיזה איסורים יש מכת מרדות עי"ש. ה. ועוד דנו בזה האם בעינן התראה, ודעת הר"מ בפי"ח מסנהדרין ה"ה דהעובר באיסור תורה בלא התראה לוקה מכת מרדות [ועי' סמ"ע סי' ע"ג ס"ק י"ז] ואי כדין מלקות מדוע חמיר משל תורה שאינו נענש בלא התראה, ועי"ש עוד.

**נתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה**

**בגמ'** וד' יסלח לה וכו' הרא"ש פ"ח דיומא (סי' כ"ח) והריב"ש סי' שצ"ד כתבו דמה שאומרים בכל נדרי לשון סליחה והרי מבטלים הנדרים משום דפעמים שישכח הביטול וצריך סליחה וכפרה וכשמעתין.

בדין המשנה דהמתכוין לאיסור ועלה בידו היתר צריך כפרה, וביאר הגרי"ז דהוא חפצא דאיסורא, ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי בהל' חמץ ומצה מש"כ לבאר ד' הר"מ שאין מכת מרדות באוכל בשעה חמישית כיון שאינו איסור חפצא, ולפ"ז צ"ל דהכא הוא איסור חפצא, אמנם בתרומת הכרי בפתח השער אות ח' הקשה במה שאמרו מחשבה טובה הקב"ה מצרפה למעשה, ומה טעם הדבר והביא מדין משנתינו וכתב שהרגישו המפרשים מה טעם צריכה סליחה והא מחשבה רעה אין הקב"ה מצרפה למעשה, וביאר דמחשבה רעה אינה חשובה כמעשה דעביד דמימליך, משא"כ מחשבה טובה, ומזה הטעם באומות העולם הוא להיפוך עי"ש בכ"ד, וכתב דמה"ט הכא נענש על מחשבתו דהא חזינן שבא לידי מעשה ולא מימליך וכתב דהוא חילוק נכון, ולדבריו הכא אין כאן חפצא דאיסורא ומיתסר משום המחשבה, וי"ל דמ"מ הוא איסור גמור משום המחשבה, אכן בכ' הגרי"ז איתא שאין זה משום המחשבה.

הר"ש פ"ח דתרומות מ"א הביא ירושלמי דנתכוין לאכול חלב ועלה בידו שומן פטור מקרבן וילפינן לי' מקרא דאינו שב מידיעתו, והגר"א יש לו גירסא אחרת.- ע"ע ס"ח סי' תתרכ"ה בדין כפרה בנתכוין לאיסור.

כתב הבאוה"ל סי' תע"ה בדין דמצה א"צ כוונה למצוה משום שכן נהנה, דאף אם נתכוין לחמץ ונמצא מצה יד"ח, וראיתי להעיר דהא הו"ל מצוה הבאה בעבירה דנתכוין לאיסור, וי"ל א. דמהב"ע רק כשהאיסור בחפצא. ב. דהאיסור הוא בכוונה ולא במעשה, וראיתי מובא דבמקור הדין ברבינו ירוחם מיירי באופן שכפאוהו לאכול מצה, וא"כ הי' פקו"נ ואין כאן כוונה לאיסור.

איתא במנחות סד. היו לפניו שתי חטאות בשבת, ושחט שתיהן בזה אחר זה ונמצאת הראשונה כחושה בבני מעים מי אמרינן איהו לאיסורא מכוין שהי' אסור לו לשחוט השני' או"ד דמ"מ מעשה היתר הוא, והקשה הרש"ש מסוגיין דמבואר דאינו חייב כיון שלבסוף הוא היתר משא"כ התם דהוא מעשה איסור אלא דיש דחי' דדוחה את השבת בזה י"ל דמאחר דמחשבתו לאיסור אסור. [ויעוין כעי"ז בבית הלוי פ' שמות עה"פ וירא אלוקים].

עי' קידושין לב. בפלוגתת תוס' ד"ה דמחיל והריטב"א האם מותר להכשיל חבירו בזה.- כ' תוס' בסוטה כו. ד"ה מה דהאוכל ספק חלב ספק שומן והוברר דמותר צריך כפרה וסליחה, ולכאו' כוונתם לשמעתין, וכ"כ הצמח צדק סי' ס"ט.

תניא בתוספתא פ"ג הט"ו מי שנדר בנזיר והיה שותה יין ומיטמא למתים ואח"כ נשאל לחכם והתיר לו אינו סופג את הארבעים אר"י אם אינו סופג את הארבעים יספוג מכת מרדות ע"כ, ומבואר דאף לאחר שאלה יש מכת מרדות, ומקשים מהא דאיתא בחו"מ סי' ע"ג סעי' ה' דהנשבע שלא למכור משלו לפרוע שום חוב [באופן דחלה שבועתו] ואח"כ לוה וחזר ונשבע שיפרע הרי זו שבועת שוא ומכין מכת מרדות, ואם מתוך אימת המלקות יתחרט וימצא פתח לשבועה ראשונה יתירוה לו וימכור ויקיים שבועה שני', ומבואר דע"י שאלה אינה שבועת שוא, ואינו לוקה מכת מרדות, וק' דמ"מ איהו לאיסורא קמכוין.- וע"ע בירושלמי תרומות פ"ז ה"א (מ:) מקשי שיהא קרבן בנתכוין לאיסור ואכל היתר, וטרחו אמוראים ליישבה, ויש שאסקו בקו', ולכאו' מבואר דמ"מ יש כאן חטא, ויש בזה חידוש דחיוב קרבן י"ל דבא על החתיכה דאיסורא, והרי לא אכל חלב, ועי"ש בפנ"מ ובהגר"א דיש להם גירסא אחרת.

הבית יצחק יו"ד סי' ח' כתב לחדש דנתכוין לאיסור ועשה מצוה א"צ כפרה עי"ש וצ"ע, ואשר ע"כ הכא נהפכה לשבועה לקיים המצוה ואינה שבועת שוא, ובביאו"ד נתעוררתי דתליא במשנ"ת לעיל האם יסוד האיסור הוא משום המחשבה א"כ יש כאן מחשבה רעה, או דהאיסור הוא במעשה, דאע"ג דהוא טלה, מ"מ לפי מחשבתו דהוא חזיר הוא מעשה איסור, דיש כאן מעשה מרידה בהקב"ה, ואם נעשה מצוה אין כאן מרידה ובשם הגרד"ל שליט"א אמרו די"ל דבשעה שנשבע שבועה שני' הי' בדעתו לישאל על הראשונה ואינה שבועת שוא, ונמצא שלא עבר במזיד.

כתב הפמ"ג בפתיחה כוללת ח"א אות כ"ו ובשו"ת מגידות נסתפקנו מי שהיה לפניו חתיכה וסברו הכל שהיא חלב ואכל במזיד ואח"כ נודע ששומן היתה אי מיפסל מדרבנן כמו באשה שנדרה בנזיר ובעלה היפר ואכלה ענבים דסופגת מכת מרדות כמ"ש בנזיר ופסק כן הר"מ וכל שיש מכת מרדות מפסל לעדות מדרבנן וצ"ע אם יש לחלק בין זה לההיא דנזיר, ובדברי התי"ט שם יש לנו הרהורי דברים אין מקומו פה עכ"ד, ובתיבת גומא פ' מטות נקט שיש חיוב מכת מרדות ומיפסל לעדות, ובפסקי תוס' מו"ק אות נג כתב דבר שהוא מותר והעושהו סבור שהוא אסור ואפ"ה עושה מיקרי עבריין עכ"ד, ולא נמצא ד"ז בתוס' שלפנינו, ושמעתי שהג"ר אברהם גניחובסקי זצק"ל דיבר עם הגרח"ק שליט"א היכן תוס' זה, וביאר הגרח"ק דהוא עפ"ד תוס' בעירובין סט. ד"ה כיון שהקשו בהא דאיתא התם דר"י הקפיד על מי שיצא בחומרתא דמדושא בשבת, דהא במו"ק יב: איתא דר"י נשיאה גופא יצא, ועי"ש בתוס' מה שתירצו, וביאר [דכפה"נ] התוס' במו"ק תירצו דאה"נ שרי, אבל ההוא גברא לא ידע דשרי, ויצא אע"פ שאסור וע"ז הקפיד.

והנה חקרו בנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה דצריך כפרה האם חשיב שעבר איסור בשר חזיר או עבר איסור בעלמא, ואפשר דזה תליא בחקירה הנ"ל דלדברי התרוה"כ והאיסור הוא המחשבה, י"ל דאין זה איסור אכילת חזיר (ואינו מוכרח) משא"כ להגרי"ז דהוא חפצא דאיסורא ובעינן קרא למעטו שאינו חייב מלקות וקרבן משמע דהוא חפצא דאיסורא, ונפ"מ. א. נתבאר האם זה מצוה הבאה בעבירה דהוא איסור בחפצא. ב. האם נעשה מומר לחלל שבת, להסוברים דבאיסור דרבנן ג"כ דינו כמומר לחלל שבת דהוא מומר לכה"ת (ערע"א שבת ג.) באם הוא איסור שבת הרי דינו כמומר לחלל שבת, אבל אם הוא איסור כללי אין דינו כמומר לחלל שבת. ג. וכן אם מעשיו נאסרים כדין מעשה שבת כגון בקסבור שהדבר אינו מבושל ובאמת הי' מבושל, דנמצא דאין בישול אחר בישול, וחיממו ובא ליהנות מהחימום דאם הוא איסור שבת ה"ז אסור. ד. כ' הפ"ת אהע"ז סי' י"א ס"ק ג' עיין בס' בר"י אות ה' שהביא בשם ת' מוצל מאש סי' מ"ו שנסתפק מי שבא בזנות על אשה שהיתה בחזקת א"א דבעלה הלך למדה"י ושניהם לדבר עבירה נתכוונו ברצון ואח"ז נתברר שבזמן שזינתה כבר הי' מת בעלה אי שויא לבועל או לא כיון דכוונו לעבירה והעלה להתירה לבועל מדינא, וגם הוא ז"ל כתב דאין כאן ספק דבודאי מותרת מה בכך שכוונתה לאיסור הואיל ובאמת לא זינתה וגם ראי' מלישנא אחרינא בכתובות דף ט' כ' היוצא למלחמת ב"ד גט כריתות כותב לאשתו אף בשעת מעשה ספק הי' כו' ועי' בתוס' שם עכ"ד, וכל הצד לאסור הוא משום דעברו באיסור סוטה דלהסוברים דאיסור סוטה לבועל הוא משום שאסרה על הבעל, כאן לא אסרה על הבעל, ועוד העירוני למש"כ המהרי"ק דאיסור סוטה הוא אף באומר מותר, דיש כאן ומעלה מעל באשה, וא"כ הכא שאין כאן בעל אין כאן ומעלה מעל באשה] ובכלי חמדה בראשית (עמ' 135) הביא מס' קדושת יו"ט סי' ו' שתמה על המוצל מאש דבודאי אסורה שהרי צריכה כפרה, ויעוי"ש בכלי חמדה (בעמ' 135) דמי שעבר על נדרו מוטב לו שילקה ויתכפר לו גם המחשבה, ולא ישאל, דאם ישאל נמצא שנשאר לו החטא שנתכוין לאיסור, אבל אם ילקה יתכפר לו הכל [וזה כפה"נ פשוט דבמלקות מתכפר גם המחשבה לעשות את העבירה, אף את"ל דהיא חטא בפ"ע על המחשבה, ולא חשיב חפצא דעבירה]. ה. האם חשיב אביזרוייהו דגילוי עריות דיעבור ואל יהרג, וברמ"א יו"ד סי' קנ"ז סעי' ב' כתב בשם הנמו"י בב"ק דמי שחשק בא"א מותר להעלותו ולהביא לו את אשתו, ואע"פ שהוא מתכוין לאיסור. ו. הג"ר אברהם גניחובסקי זצ"ל (מטות תשע"ז) נסתפק האם במצוות ג"כ יש דין נתכוין למצוה, וכגון במי שאין לו תפילין האם יש ענין להמציא לו תפילין פסולות באופן שאין חשש ברכה לבטלה.

ועי' בכ' הגרי"ז שנסתפק האם בכה"ג יש מכת מרדות, והאם דמי למשנתינו, ולא ביאר ספיקו.

כתב האור החיים סו"פ ויחי עה"פ ואתם חשבתם עלי רעה אלוקים חשבה לטובה, וה"ז דומה למתכוון להשקות חבירו כוס מות והשקהו כוס יין שאינו מתחייב כלום והרי הם פטורים וזכאים גם בדיני שמים עכ"ד, ונתקשו האחרונים בדבריו הרי שנינו במשנתינו דהמתכוין לדבר איסור אע"פ שעלה בידו בשר טלה ה"ז צריך כפרה, ובשלמא באחי יוסף הא לפי דעתם הי' מותר ואין כאן כוונה לרעה, ואע"ג דלפי דעתו הם שוגגים באיסור מ"מ אין כאן מחשבה רעה, וה"ז דומה למושיט כוס יין לנזירה שלא ידעה שהפר לה בעלה, והיא סבורה שהכוס הוא של שכר, ובאמת הוא יין, דלפי דעתה שהיא נזירה הי' לה איסור לשתותו דאינה יודעת שהוא היתר מ"מ מחשבה רעה אין כאן, וזה תליא האם בנתכוין לאכול בשר חזיר האיסור מדין המחשבה וכהתרוה"כ וא"כ הכא אין כאן מחשבה רעה, אבל להגרי"ז דהאיסור מצד המעשה י"ל דהכא יש כאן מעשה איסור, אך האוה"ח למד מזה למתכוון להשקות חבירו כוס מות.

ובכלי חמדה כ' ליישב דחלוק איסור שבין אדם לחבירו מאיסור שבין אדם למקום, דאיסור שבין אדם למקום עיקרו המרידה, וכיון שנתכוין לאיסור אע"פ שלא עשאו מ"מ יש כאן מרידה נגד ד', משא"כ בין אדם לחבירו עיקרו התוצאה שלא יהא רע לזולתו, וכיון שלא אירע לו מאומה, ליכא איסור, והקשה ע"ז מתוס' בקידושין לב. דמבואר דבכיבוד אב ג"כ יש דין מתכוין לצער אביו אע"פ שלא ציערו אסור, ועי"ש משכ"ב, וכבר דנו דכיבוד אב הוא מצוה שבין אדם למקום עמנ"ח מצוה ל"ד [ג], עוד העירו מדברי הח"ח כלל ד' במ"ח אות מ"ו דהשואל בדבר שהוא לתועלת צריך להודיע זאת לנשאל שהוא לתועלת דאל"כ מכשילו בנתכוין ללה"ר, והביא מדברי התוס' בקידושין, ואיסור לה"ר הוא בין אדם לחבירו, ובישא מדברותיך ח"ג פ' ויחי כתב עפ"ד אביו מו"ר הגרי"ג שליט"א דאיסור לה"ר אינו רק דין בין אדם לחבירו אלא הוא גם בין אדם למקום, דאמירת דברי גנות הוא מדה רעה בנפש האדם. וצ"ע דהאוה"ח כ' להשקות כוס מות, וד"ז הוא לכאו' גם בין אדם למקום, ואף עכו"ם אסור להרוג, והעירוני בדברי האוה"ח דהרי הזורק חץ על חבירו ולא פגע בו י"ל דלא אמרינן בזה נתכוין לאכול בשר חזיר דלא עשה מעשה האיסור, ולא ילקה מכת מרדות ושאני נתכוין לאכול בשר חזיר דאכל את בשר הטלה, וא"כ הכא הרי לא בא לבסוף למעשה דרציחה ודוק.

הגרי"פ על הרס"ג ח"ב ל"ת רע"ו (שנג- ג) ביאר ענין שאחד"א דב"ד מאמינים לו שכך הוא סבור, וממילא הו"ל מתכוין לאכול בשר חזיר, והעירוני דבר"מ ובהגר"א איתא דלוקה בשאחד"א, ומדינא דנתכוין אינו לוקה.

**בגמ'** שהיא צריכה סליחה מבואר בשמעתין דשגגת לאו צריך כפרה, והקשה המהרש"ם ח"א סי' ק"פ ע"ד הר"ן בחי' בסנהדרין פד: דשגגת לאו לא ענשה תורה עי"ש, וכתב לחדש דבאיסורי אכילה מודה הר"ן, והאריך בזה המהרש"ם בכמה תשובות עי' ח"ה סי' כ"ט ונ"ב וח"ו סי' ל"ט ח"ז סי' ק"א וקפ"ג, ועי' רמב"ן ורא"ם פ' ויקרא.

**בגמ'** וכשהי' מגיע רע"ק אצל פסוק זה וכו' ד' רע"ק צ"ב, הא ודאי דהאוכל חזיר צריך כפרה, וביאר מרן הגראמ"מ זצוק"ל דקמ"ל דהאוכל בשר חזיר הרי הוא נענש גם על המחשבה לאכול, דק"ו ממי שחישב ולא אכל כ"ש המחשב ואכל, שו"ר מובא כן מושב הכהן דעת קדושים דרוש א'. והגרי"ז ביאר דמיירי שנתכוין לבשר חזיר, היינו שרצה לאכול בשר חזיר ולא ידע שמה שעלה בידו הוא חזיר ומ"מ עלה בידו בשר חזיר כ"ש שצריך כפרה, וצ"ע דהוא דבר שאינו שכיח כ"כ.

**בגמ'** ולא ידע ואשם ונשא עונו הגרי"ז דקדק מ"ט מייתי משגגת אשם ולא משגגת חטאת, והוכיח דאף דבר שאינו שגגה אצל חטאת והוא בדרגת אונס מ"מ כלפי אשם חשיבא שגגה, וחייב קרבן, וכמו"כ דקדק מהרמב"ם פי"ד משגגות ה"ה דבאשם יש חיוב לברר ולחקור משא"כ בחטאת, וצל"ע דבפ"ה משגגות ה"ו כתב הר"מ אף לענין חטאת שהשוגג הי' לו לבדוק יפה יפה בדרישה וחקירה עי"ש, וע"ע בכ' הגרי"ז שהאריך בזה.

**ברש"י** ד"ה דאיקבע דהא מיהא הוה ידע דחדא מינייהו של חלב הקשה הקר"א דהא מיירי כשהוא סבור שאוכל שומן, אבל אם ידע שהוא ספק איסור אינו מביא קרבן, וערש"י ותוס' רפ"ד דכריתות דמבואר דבכה"ג שידע שהוא ספק איסור אינו מביא קרבן, ועי"ש בעל"נ, וע"ע שמ"ק כתובות כב: בשם תר"י, ועקו"ש שם ואכמ"ל.

**בגמ'** וצדיקים ילכו בם הב"ח מחק אות ו', וצ"ב כוונתו הא בקרא כתיב ו', וביאר בכ' הגרי"ז דאשכחן כמה פעמים בתלמוד שלא הביאו הפסוק כצורתו, וביאר דהוא משום דדברים שבכתב א"א רשאי לאומרם בע"פ, ופעמים שלא הי' להם ספר לאומרו מתוכו וע"כ שינו הכתוב ובכה"ג אין איסור, ומה"ט שינה הב"ח כאן, ועי' בהקדמת הבית הלוי, וע"ע בהגהות הב"ח בע"ז כג: אות א'.

**בגמ'** ואחד אכלו לשום אכילה גסה ברש"י בהוריות י: פי' שלא לשום מצוה אלא נתכוין לאוכלו לשם קנוח סעודה, ויעוי"ש בתורא"ש שנתקשה בדבריו. ובאורח מישור דקדק מדברי המפרש כאן כפירושו בהוריות.- הטו"א בר"ה כט. [ציינו הרע"א בגלהש"ס] הקשה דאי לא אכלו לשום מצוה א"כ לא יצא יד"ח דר"ל ס"ל בפסחים קיד: דמצוות צריכות כוונה, והוכיח מזה דכל דבר שהוא מיוחד למצוה וא"א לצאת בדבר אחר בזה לא בעינן כוונה, ובאמרי ברוך כ' דלפמש"כ הרמב"ן ביבמות מ. דאוכל אכילה גסה לא יצא יד"ח פסח וכוונת הגמ' דמ"מ אינו נקרא פושע מחמת זה [וכן שיטת תוס' בב"ק קי.] א"כ לא תיקשי דאע"ג דלא נתכוין למצוה מ"מ מחמת זה אין לקרותו רשע, וכן לדברי התוס' בפסחים קז: שתי' דאכילת פסחים לא מעכבא, והבית הלוי ח"ג סי' נ"א אות ג' תי' ע"פ דרכו דמצות אכילת קדשים הוא שייאכל הקרבן, ואף בלא כוונה נתקיימה אכילה, וצ"ב דמ"מ לא קיים פסח, ובגמ' מבואר דקיים אכילת פסח, ולגירסת הרא"ש נהי דלא עביד פסח מן המובחר מצוה מיהא קעביד א"ש, ובבה"ל העתיק מצוה מיהא קעביד וכ"ה בהקדמת מוהר"ח זצללה"ה לבהגר"א לשו"ע.

ובעיקר קו' הטו"א תי' הרש"ש בהוריות די"ל דנתכוין למצוה אלא שאכלו אכילה גסה, וקושייתו לפירש"י דלא נתכוין למצוה וכמשנ"ת, שו"ר במאירי יבמות מ. שפי' כדברי רש"י וסיים כבר ידעת שמצות אין צריכות כוונה, וצע"ט כקו' הטו"א דהא ר"ל ס"ל מצוות צריכות כוונה, וע"ע בתיבת גומא פ' מטות שכתב שיצא יד"ח אף למ"ד מצוות צריכות כוונה משום דנהנה, ובזה ג"כ יקשה דהא ר"ל סבר בפסחים קיד: דאף באכילה בעינן כוונה וי"ל דהפמ"ג לשיטתו בפתיחה (הובא ברע"א סי' תע"ה סעי' ד') שנסתפק דבמרור לא אמרינן שכן נהנה ודברי ר"ל התם במרור ואשה"ט.

**בגמ'** נהי דלא קא עביד מצוה מן המובחר פסח מיהא קא עביד המג"א סי' תע"ו ס"ק ב' הביא ב"י בשם הרוקח וז"ל אל יהי אכילת אפיקומן עליו לטורח דאמרינן בנזיר אכלה לשם אכילה גסה ופושעים יכשלו בם עכ"ל, ותמה המחה"ש דהא מסקינן דאינו פושע, ותי' עפ"י ר"ת דתרי עניני אכילות גסות יש, והרוקח מיירי כשקץ בזה, ובכה"ג י"ל דהוא בכלל ופושעים יכשלו בם, וצ"ע דהרוקח הביא משמעתין ולא נתבאר ד"ז כאן.- ובח"א מהרש"א הוריות י: ופסחים קז. ותוס' יוה"כ ביומא הקשו ע"ד הגמ' מ"ט לא מוקי לה בכה"ג דנפשו קצה, ועי' באורח מישור, וכבר עמד בזה התורא"ש בהוריות ותי' כדבריו בפירושו כאן שאע"פ שלא קיים מצוה מ"מ אין ראוי לקרותו רשע דעתה הוא שבע ומה לו לעשות, ומה שלא הרעיב עצמו לא נקרא רשע, וע"ע ברמ"א שם שכתב שלא יאכל אכילה גסה את האפיקומן, וציין הגר"א לשמעתין.

**בגמ'** פסח מיהא קעביד עי' נפה"ח בפרקים (בין שער ג' לשער ד') רפ"ה שהוכיח משמעתין שאין העיקר הכוונה אלא המעשה וכ"כ בהקדמתו לשו"ע או"ח [ושם הגירסא מצוה מיהו קעביד, ובנפה"ח הגירסא פסח מיהו קעביד].

**בתוד"ה** פסח וקשה דבפ"ב דיומא וכו' הגרי"פ בג' ציין לתוס' בב"ק, ויעוי"ש שתירצו דהכא לא קאמר דיצא אלא דאינו רשע, ועי' היטב ברא"ש, וילה"ק דמאחר דלא יצא א"כ היאך הותר לו אכילת הפסח הרי מפסידו, ושמא י"ל לפמש"כ הבית הלוי ח"א סי' ב' אות ז' וח"ג סי' נ"א אות ג' במצות אכילת קדשים שהמצוה שייאכל, וע"כ א"צ כזית, וכן מתקיים בשלא כדרך אכילה [ובאבי עזרי פ"י ממעה"ק ה"א נתקשה בדבריו, ועמשנ"ת בפסחים כד: בזה] וא"כ י"ל דה"ה אכילה גסה יש בזה קיום אכילה, ובבית יצחק חו"מ דרוש א' אות ו' כתב דעדיף להותיר ולא לאכול אכילה גסה, וראיתי להוכיח כן מב"ק קי. דאמרינן דזקן וחולה שיכול לאכול אכילה גסה אין לו זכות באכילה עי"ש, ומבואר דאין כאן מצות אכילת קדשים, וי"ל לפ"מ שביארו דאיכא תרי דיני מצות אכילה ומצוה שייאכל, וא"כ י"ל דבגמ' בב"ק בעינן למצות אכילה, אבל הכא אין לקרותו רשע דמ"מ נתקיים כאן המצוה שייאכל, ויל"ד עוד דאם כל המנויים שבעים א"כ א"א לקיים בו אכילה ואין כאן הפסד, ועדיין י"ל דמ"מ אסור להפסיד בידים וכדתנן בתרומות בחבית שנשפכה דאסור להפסיד בידים עי"ש.

והנה באפיק"י ח"ב סי' י"ד בהגה דקדק מדוע נזכר בגמ' לשני בנ"א שצלו פסחיהן, ופי' עפ"מ שכתב לחדש דאסור לבשל ביו"ט לצורך אכילה גסה דלאו שמה אכילה, וא"כ הכא עובר על איסור מלאכה ביו"ט, וכתב דבכל בישול י"ל דחזי לאורחים אבל הכא הרי אינו נאכל אלא למנוייו וא"א ליתנו לאורחים, ובפירו"ת כ' דלפ"ז מיושב הא דמבואר בגמ' דאי לא יצא ידי פסח הו"ל רשע, והרי כ' המנ"ח מצוה שס"ד דבביטול עשה אינו רשע, דהכא עובר על איסור צלי' בפסח, וכמו"כ י"ל אי נימא דיש בזה הפסד קדשים. וע"ע פר"ח סי' תרי"ב ס"ק ו' ואמרי ברוך על הטו"א ר"ה כט. מש"כ האם בעובר על עשה נקרא רשע, ועי"ש מש"כ משמעתין, והראמ"ה בפסחים קז: כתב דלאותו דבר קרוי רשע ולא לדבר אחר.

התוס' בפסחים קז: ד"ה דילמא תי' קושייתם דאע"ג דלא קיים מצות אכילת פסח מ"מ אכילת פסחים לא מעכבא, וכ"כ הרמב"ן ביבמות מ. ותמהו דאכילת פסחים לא מעכבא מצות ההקרבה, אבל מצות האכילה לא קיים.- בעיקר קו' תוס' ראיתי לדון לדברי הר"מ פ"י מתרומות ה"ח שממעט האוכל תרומה אכילה גסה מכי יאכל פרט למזיק היינו שמזיק את עצמו, וי"ל דה"ה לענין יוה"כ נתמעט אשר לא תעונה פרט למזיק את עצמו, אבל י"ל דחשיבא אכילה.

**בגמ'** ללוט ושתי בנותיו עמו הן שנתכוונו לשם מצוה ק' מהו לשם מצווה הא עבירה היא, ובנתיבות הקדש דן לומר דהאיסור בן נח בבתו הוא איסור על האב, אבל היא אינה מוזהרת ודחה זאת.

**בגמ'** ודלמא הוא נמי לשם מצווה איכוין יל"ע האם יש בזה קיום מצוה דהרי בשכרותו של לוט פטור מן המצוות, וכמו"כ ק' בהא דאמרינן בסמוך דלפניא אחרינא לא איבע"ל למישתי והרי הוא פטור מן המצוות, ועי' אגרות משה יו"ד ח"א סי' ר"ל שלמד מכאן לאסור להכניס עצמו לאיסור כשישתכר.

**בגמ'** דלפניא אחרינא לא איבעי למישתי חמרא מכאן למד הפר"ח באו"ח סי' צ"ט ס"ק א' דמי שנשתכר ויודע שלא יוכל להפיג יינו עד סוף זמן התפילה אין לו תשלומין דמזיד הוא.

**בתוד"ה** ללוט עי' כ' הגרי"ז שנתקשה בדבריהם.- ובנתיבות הקדש הקשה במש"כ תוס' דפירשו מעצמן דמ"מ מ"ט קרי לי' רשע, הא לעיל בסמוך דאמרינן דבדלא עביד מצוה מן המובחר לא קרינן לי' רשע.- ע"ע סנהדרין נז: תוד"ה לנערה.

**דף כ"ג ע"ב**

**בתוד"ה** ומדינים ובעזרה כטמאים באחרונים נתקשו טובא דלא אשכחן איסור לעמוני ומואבי לאחר גירות ליכנס למקדש, עי' טל תורה גליוני הש"ס וראמ"ה וחי' ר' מאיר שמחה, ועי' יד בנימין שהובא מכתב מהגרח"ק שליט"א שפי' שאין כוונתם לאיסור עי"ש.

**בגמ'** זימרי זינה ונפלו עליו כמה רבבות ראיתי להעיר דהמגיפה התחילה לפני מעשה זמרי וכמש"כ הרמב"ן עה"ת ובעוד הנגף בעם זינה זמרי.

**בגמ'** גדולה עבירה לשמה כ' הנפש החיים בפרקים (בין שער ג' לשער ד') פ"ז ובכתר ראש (אות קלב) דכ"ז קודם מ"ת עי"ש בכ"ד, ובפירו"ת העיר מהחכמת שלמה או"ח סי' תקס"ה דמבואר דהוא אף בזה"ז, וכתב דלכאו' כ"נ מתשו' הרשב"א ח"ה סי' רל"ח והלכות קטנות ח"א ס"ד, וציין עוד למשיב דבר ח"ב ס"ט עי"ש.

**בגמ'** לעולם יעסוק אדם בתורה ובמצות אפי' שלא לשמן וכו' בנפש החיים בפרקים (שם) פ"ג כתב דכל פעם כשעוסק בתורה יבא מתוך זה ללשמה, ועי' משיב דבר או"ח סי' מ"ד שמדמה ת"ת שלא לשמה לדברי הגמ' בע"א דנהי דלא עביד מצוה מן המובחר פסח מיהא קעביד. ועי' רמ"א סי' רמ"ט סעי' י"ג דהמתפאר בצדקה נענש על כך. ע"ע מה שהארכנו בס"ד בסוטה כב:.

כתב מהר"ח או"ז סי' קס"ג ר"ת אומר שני עניני לשמה יש חד אסיר וחד שרי ואני אומר דכל שלא לשמה חד הוא וכולם עבירה ואותה עבירה הותרה שסופה לבא לידי מצוה כמו מציל אשה בנהר ומפקח גל בשבת וכן משמע בנזיר שמדמה אותה למעשה דיעל עכ"ד.

**בגמ'** תבורך מנשים יעל אשת חבר הקיני עי' מהרי"ק שורש קס"ז דנאסרה על בעלה כיון שהי' לרצונה והובא ברמ"א סי' קע"ח סעי' ג' ובהגר"א שם, ועי' שבו"י ח"ב סי' קי"ז חיים שאל סי' מ"ח חכמת שלמה בג' הבית שמואל שם.

**בגמ'** מנשים באהל תבורך מאן נשים שבאהל שרה רבקה רחל ולאה עפירש"י ובמה שציין הרע"א בגלהש"ס, ועי' באר שבע בהוריות י: שתמה ע"ד רש"י לייחס ד"ז לאמהות, אשר ע"כ פי' שלא נתכוונו רק לשם מצוה אלא הי' מעורב עוד כונות, ומצוה לשמה הוא כשאין מעורב כוונה אחרת.

**בגמ'** שבשכר מ"ב קרבנות עי' ראמ"ה שהקשה דהתם ע"מ לקנתר הי', וקדמו המהרש"א בח"א הוריות י: ותי' שהיתה כוונתו שלא ייהרג ולא לקלל את ישראל, ומה שאמרו שבא לשמה הוא שזכה שבניו יקריבו לשמה.

**בגמ'** לעולם יקדים אדם וכו' כ' הרמ"א סי' תרכ"ה מצוה הבאה לידך אל תחמיצנה, וציין הגר"א גם לכאן.

**דף כ"ד ע"א**

**דין קרבנות טהרה לאחר הפרה**

**במשנה** והפרישה את בהמתה ואח"כ הפר לה בעלה כ' המאירי דאם הפרישה לאחר הפרה אע"פ שלא ידעה שהפר לה בעלה אינם קדושים.

**במשנה** החטאת תמות ופי' תוס' אע"ג דהפר לה כדמפרש לה טעמא דמתני' דכיון דבעיא כפרה והיא כחטאת שמתו בעליה, וכן פירש"י, ובגמ' שם אמרינן כן למ"ד מיעקר עקר, ועמד בזה בתורע"א.

ובתוי"ט כתב החטאת תמות כדמפרשינן בגמ' לעיל [דאשה שהפר לה בעלה והיא לא ידעה ועברה צריכה כפרה וסליחה שנאמר אשה הפרם וד' יסלח לה] והויא כחטאת שמתו בעליה דגמירי דלמיתה אזלא, רש"י עכ"ד, הנה התויו"ט הביא ד' רש"י והוסיף ע"ז לגמרי לעיל אשה שהפר לה בעלה והיא לא ידעה, ומבואר דאף בכה"ג החטאת תמות, ובתוס' חדשים נקט כן גם בכוונת תוס', והשיגו הרע"א שאין כונתם לזה, ובתו"ח הקשה ע"ז דבאשה שהפר לה בעלה צריכה כפרה משום דמכוונה לאיסור, אבל הכא מה טעם הוא להצריכה כפרה, ואשר ע"כ פי' הטעם דכיון דידעה שבעלה יכול להפר לה ואעפ"כ הפרישה בהמתה קדשה לענין זה.

ומדברי התויו"ט עולה דאע"פ שהפרישה לאחר שהפר לה בעלה והיא לא ידעה ג"כ יש כאן הפרשה, וצ"ע דמ"ש מהא דתנן לק' לא: בנשאל לחכם והתירו שהחטאת תצא ותרעה בעדר וצע"ג.- ובעיקר הדברים י"ל לפמש"כ רש"י בסוף דף כ"א דאיצטריך לאשמועינן שאשה שהפר לה בעלה והיא לא ידעה והיתה שותה יין ומטמאה למתים אינה סופגת את הארבעים אע"ג דנתכוונה לאיסורא, וי"ל דכל מה שנתמעט שם הוא דאין מלקות אבל קרבן איכא, וע"ע מש"נ בדף כג.

ע"ע משנ"ת לעיל כב. שיטת רש"י והשמ"ק בנדרים פג. דאשה שהפר לה בעלה חייבת חטאת העוף אע"פ שלא נטמאה משום שציערה עצמה מן היין.- ונתעוררתי לציין בכ"ז להמבואר לעיל יג. דאפשר להפריש קרבנות נזירות אף קודם התחלת מנין הנזירות האם בזה ג"כ אמרינן דהחטאת תמות, כיון דעדיין לא ציערה עצמה מן היין, וכ"ש לדברי הרא"ש שם שאפשר להפריש אף קודם קבלת הנזירות.

**שם** הרע"א בגלהש"ס כ' עי' נדרים דף פ"ג ע"א ובתוס' שם ד"ה ואי אמרת, ויעוי"ש בסוגיא דשקו"ט שיש קרבן לחצי נזירות, ואם מנתה ט"ו יום יהא קרבן, והקשו התוס' בד"ה ואי אמרת (א) ממשנתינו דלאחר הפרה אין קרבן, וכתבו וליכא למימר דהתם בנזיר טהור והכא בנזיר טמא דבסמוך מדמינן לקרבנות טהור, ועמשנ"ת לעיל יט. וכב. לחלק בין נזיר טהור לנזיר טמא.

כתב האו"ש סופ"ד מנזירות ויתכן לפרש דאם הפר לה בעלה אין לך פתח גדול מזה שאילו ידעה שבעלה מיפר לה לא הפרישה ולא הקדישה אותו ויכולה לשאל לחכם עכ"ד, ויעוי"ש שפי' כן בדברי הירושלמי.

**במשנה** והעולה תקרב עולה עי' יומא מא: תוד"ה והאי (ציינם הרע"א בגלהש"ס) שכתבו שקריבה כדין עולת יחיד ואינה הולכת לנדבה וכדמוכחא מתני' עי"ש.- והמאירי כתב דיפלו לקיץ המזבח, וכ' ויש מפרשים שתקריבם היא עולת נדבה, ולמדנו ממשנתינו דעולת חובה שאינה קריבה בחובה באה בנדבה, ובחי' מרן רי"ז הלוי בכמה דוכתי (צויין לעיל יט.) הביא כן ממשנה שלימה בזבחים קיב:, ולכאו' שמעינן כן משנתינו, ולדברי המאירי דהכא הוא לקיץ המזבח אין ראי', אבל בפשוטו אינו כן, וראיתי להוכיח עוד כדין זה מהא דאיתא בר"ה דף ו' דעולת ראי' עוברים עלי' בבל תאחר אע"פ שלאחר שעבר הרגל כבר אינו בא לחובתו, דלכאו' א"א להביאו לרגל אחר, וא"כ ה"ז נדבה, ועובר בבל תאחר.

האבי עזרי פי"ד ממעה"ק הקשה מכאן ע"ד הרמב"ן והרשב"א בקידושין י"ג דיולדת לא נתחייבה בעולה אלא לאחר הקרבת החטאת, ואשר ע"כ אם לא הקריבה חטאתה לא יקריבו יורשין עולתה, ותמה ממשנתינו דמבואר דאע"פ שאין מקריבין את החטאת מקריבין את העולה, ובמנחת אברהם מנחות ד. הביא ממו"ר הגרי"ג שליט"א לתרץ דכ"ד הרמב"ן הוא ביולדת דהחטאת מכשירתה בקדשים והעולה דורון אמרינן דאין הקרבת עולה קודם טהרתה, אבל בנזיר דאם גילח על א' משלשתן יצא, דין הקדימה הוא קדימה בעלמא ולא בעיקר החיוב ועי"ש עוד, ובפשוטו י"ל דהכא העולה קריבה בתורת נדבה דפקע מינה תורת עולת נזיר משא"כ התם דמחוייבת עולה. והארכנו בס"ד בקידושין בזה.

**במשנה** שלמים תקרב שלמים וכו' כתב הרא"ש לעיל כא: וכן אין חזה ושוק טעונים תנופה דבעי' על כפי הנזיר, וכ"ה בשמ"ק כאן, והוא תמוה מאד מי גרע מכל שלמים דהחזה ושוק טעונים תנופה, ואמר הגרי"ד זצ"ל דהנה שנינו בקידושין לו. הסמיכות והתנופות וכו' נוהגים באנשים ולא בנשים חוץ ממנחת סוטה ונזירה שהן מניפות, ובפשוטו דין זה קאי על הזרוע בשילה וכמש"כ הר"מ פ"ח מנזירות ה"ד, ובנזיר מניף הזרוע בשילה יחד עם החזה ושוק כמש"כ הר"מ בפ"ט ממעה"ק ה"ט, וילהס"ת האם מאחר שנתרבתה לתנופת הזרוע מניפה גם החזה ושוק, ואי נימא דמניפה, וכ"מ קצת מסתימת הר"מ שלא חילק ביניהם, א"כ י"ל דהכא הא מיירי באשה, וזהו שכתב הרא"ש דלאחר הפרת הבעל שאין כאן כפי הנזיר אינה טעונה תנופת חזה ושוק. ויעויין באו"ש פ"ח מהלכות נזירות הי"ב דמתבאר כן, והעירוני דבקרבן נשים מ"מ הכהן מניף על ידה כדאיתא במנחות סב: וכן פסק הרמב"ם, ואילו ברא"ש מבואר שאין תנופה כלל.

**במשנה** ונאכלין ליום אחד הקר"א כ' לחדש דמה"ת דינו כשלמים ונאכלים לשני ימים ומדרבנן דינו כשלמי נזיר, ועמש"כ לק' ע"ב בשלמי נזיר שלא כמצוותן.

**בתוד"ה** והעולה וא"ת ולרי"ש וכו' בחי' מרן רי"ז הלוי סוף הל' נזירות (כח. מדה"ס סוד"ה והנה) תי' ע"פ דרכו דמודה רי"ש דאם כבר הפרישה העולה ה"ז קרב דאע"פ שאינה באה חובה באה נדבה. וכ"ד רי"ש לעיל שאינה מביאה עולת העוף היינו שא"צ להפריש, ותוס' לשיטתם דפי' בדף יט. דמיירי בהפרישה. והא דאינה קריבה י"ל כמשנ"ת לעיל יט. דאם עולה לאו דורון אמרינן דאם אינה נזירה אין כאן הפרשה והוא חולין.- וד' תוס' אתיין אף למ"ד מיגז גייז דעד כאן לא אמרו לעיל כד. דאי מיגז גייז העולה קרובה הוא בנזיר טמא דיש חיוב קרבנות אבל בנזיר טהור שאין חובת קרבנות, בזה שוה למ"ד מיעקר עקר שאין העולה קריבה, ולכאו' ילה"ע בדברי תוס' דהא חזינן דהשלמים ג"כ קריבים, ולכאו' אינו דורון, אלמא דכיון דהקדיש לא פקע, ואם אינו קרב לחובה קרב בנדבה, ובדברי תוס' מוכח דהשלמים ג"כ דורון, ובר"מ כ' דאם שחט בחץ חייב דהעולה דורון והתם קתני נמי שלמים אלמא דהם ג"כ דורון.

**בד"ה** שלמים ועוד אור"ת דאין להם זרוע היינו דאין להם דין זרוע בשילה שיתבשל עם האיל וכו' בטעמא דמילתא פי' המאירי והשמ"ק דבחולין צח: מבואר דחידוש הוא שחידשה תורה להתיר לבשל איל נזיר כולו כאחת דנותן הזרוע טעם בבשר, וכ"ז במקום שנתחדש היתר זה, אבל הכא ליכא היתר זה, וא"כ א"א לבשלו יחד דהזרוע נאסר כיון דהוא שלמי נזיר ונותן טעם בבשר, והעירו דלפמש"כ הט"ז יו"ד סי' שכ"ד ונתכוין ליראים סי' קמ"ח דזרוע בשילה נאסרת מבישול ואילך, א"כ לכאו' כ"ז כשציותה תורה לבשלו, אבל הכא דאין לו דין איל נזיר, לכאו' לא נאסר מעתה לזרים וא"כ לא ייאסר לבשלו יחד. וע"ע בשמ"ק ובמאירי שכתבו שהזרוע ניתן לכהן, וא"ש דאל"כ אין בו איסור לזרים וכמבואר ברשב"א בפ"ק דנדרים דאיסור חזה ושוק לזרים משום דניתן לכהן, וע"ע ברא"ש לק' ע"ב ובמשנ"ת שם.- כתבו התו"י ביומא נב. ד"ה ודוחה דתמורת איל נזיר טעון זרוע, ועי' או"ש פ"ח מנזירות הי"ב, ועי' פתחי נזיר פ"ט ציונים ס"ק מ"ו מ"ז, וצ"ע האם טעון תנופה. [ועק"ה מנחות סי' א' אות ג'].

**בד"ה** ה"ג ואינן טעונין לחם ואין כאן כפי הנזיר וכו' ביאר הגרי"ז דדין לחם בנזיר אינו מדין הקרבן אלא מדין הנזיר, והכא אינו נזיר, אבל אי הוה מדין הקרבן, הכא הוא שלמי נזיר דדינו שנאכל כשלמי נזיר, ודעת הרא"ש לעיל כא: דהלחם קדוש, וכ"כ בע"ב [בשלא כמצוותן ולכאו' ה"ה במשנתינו] דמביאים הלחם, ומ"מ א"צ תנופה, דהתנופה הוא מדיני הנזיר, ובעינן כפי הנזיר וליכא.- והגרי"ז תי' ע"פ דרכו קו' תוס' במנחות פט: ד"ה שאם דשלמי נזיר שאין טעונים לחם אינם מעכבים את הקרבתו עי"ש, דלהנתבאר אינו דין בשלמים אלא מדיני הנזיר.

ואכתי צריך לבאר מ"ש הלחם דכיון דלא צריך אינו קדוש והשלמים קדשי ונאכלים כשלמי נזיר וי"ל דהשלמים כיון דאין באים חובה באים בנדבה, ודין אכילתן הוא כתחילת הקדישן, אבל הלחם אין לו קדושה כלל.

**בא"ד** ואפילו אי מיעקר עקר גזירה שמא יאמרו הקדש יוצא בלא פדי' וצ"ל דלא דמי למשנתינו דתצא ותרעה בעדר, דהתם אין לה כח להקדיש.- ומש"כ תוס' שאין קדושה בלחם, צריך לבאר מ"ש מהחטאת דחל קדושה, ובשלמא אי אתיא כר"א הקפר ניחא, אבל להגירסא לעיל כא: דאתיא אף כחכמים תיקשי, וצ"ל דתוס' הכא אזלי לגירסא דאתיא כר"א הקפר, וכ"ה בדבריהם ד"ה החטאת, ובמרומי שדה הק' להיפוך מאי מקשי מדוע חטאת תמות הא י"ל משום שמא יאמרו הקדש יוצא בלא פדיון, ותי' ע"פ גמ' ביומא סה: דמשום גזירה לא אמרינן ימותו.- ובדברי תוס' דמהני פדי' על הלחם, עמש"כ לק' כו. בפדיון בחטאות המתות.

**בד"ה** דמי חטאת ולא נהנין מאותן מעות מדרבנן וכן דעת רש"י במעילה ג., ובנתיבות הקודש הקשה דא"כ מה נאמר בהלכתא דילכו לים המלח הא מה"ת שרי ליהנות, ובשלמא בחטאת עצמה יש בה איסור עשה וכדלק' כה: וכן לאו כדאיתא בבכורות טז. אבל בדמים איזה איסור יש, ונסתפק אם יקנה דבר מאכל האם ייאסר.

**הפרה בקרבן**

**בגמ'** דאי ס"ד ר"י היא וכו' העירו בי מדרשא מדוע לא תחול ההפרה על הבהמה וכמבואר ברא"ש ובתוס' ב"מ קד. דיכול הבעל להתיר נדרי הקדש דהוא בינו לבינה דאיכא הפסד ממון, וכ"ה בר"מ פ"ד מנדרים ה"ח דיש הפרה לנדרי הקדש, וי"ל דכ"ד הר"מ והתוס' והרא"ש הוא בהרי עלי, אבל הרי זו לא מהני דקדושה לא פקעה בכדי, ועי' קוה"ע סי' כ"ו, שו"ר בקובץ חידושים על הר"מ להגרש"צ שפירא שהביא כן מהגר"מ בן הגר"ח בביאו"ד הר"מ שסיים הדומין לנדרי איסר, דכוונתו להרי עלי ולא הרי זו, וכן הראוני מנחת פתים אהע"ז סי' ט"ו שעמד בקו' זו מסוגיין, והוכיח דלא נאמר זאת בקדושת הגוף דלא פקעה בכדי, והעירוני דאכתי תיקשי מהא דקתני דמי חטאת ילכו לים המלח, והא דמי חטאת הוא קדושת דמים וצ"ע, אמנם הרדב"ז לא פי' כן, והעירוני דכ"נ מסתימת הר"מ דבהלכה קודמת כ' דיש שאלה בנדרי הקדש והתם הוא גם בהרי זו, וא"כ ה"ה בהפרה מיירי בהרי זו, ובמנחת שלמה ח"א סי' ס"ב אות י"ב הוכיח מהא דאיתא בכתובות נ"ט ופסקה הר"מ פי"ב מנדרים ה"י שהאומרת יקדשו ידי לעושיהן הבעל מיפר, והתם זה הרי זו, וכן ראיתי להוכיח מהא דיש הפרה בנזירות אע"פ שזה כהקדש, ובחי' הגרשש"ק נדרים סי' א' כתב שאין הפרה בהקדש דהוא גם ענין ממוני, ולפ"ז לא תיקשי מנזירות ולא מיקדשו ידי לעושיהן, ועוד הקשו לדרכו של האו"ש לעיל כא: דביסוד דינו הבעל מיעקר עקר דמה טעם שיהא מיגז גייז, אלא מאחר שאין זה עינוי נפש על שעבר ע"כ מיגז גייז, אבל כשאם לא יחול מיעקר עקר לא יחול מיגז גייז בכה"ג שפיר מיעקר עקר, א"כ הכא מיעקר עקר, ויל"פ בזה, והעירו עוד די"ל דאף לאחר הפרה לא יחזור אליו להס"ד דמשועבד לה אע"פ שאינה צריכה, וא"כ אין כאן בינו לבינה, ויל"ד בזה דמ"מ השתא פקע החוב ויחזור אליו, ומטעם אחר ראיתי לדון שלא יחזור אליו דכיון דנעשה ממון הקדש איך יחזור אליו, ודן בזה המנחת שלמה שם.

שו"ר בקרית מלך ע"ד הר"מ בהל' נדרים שכתב וז"ל במדרש תדשא סי' י"ט קרבן נדר כו' והנשים שאסרו איסר כו' כמו שנא' ואשה כי תדור נדר כו' משמע כן ע"ש, ועי' נזיר כ"ד א' ואם שלה היתה כו' ובירו' שם ה"ד גזירת הכתוב היא כו' וצע"ק ועי' נזיר ס"ב ב' ולערכין וי"ל ועי' ב"מ ק"ד א' תד"ה ה"ג עכ"ד, וביאו"ד דבירושלמי איתא על משנתינו דהוא גזה"כ שיש הפרה על הקרבנות.- ועל מש"כ הר"מ הדומין לנדרי איסור כ' אולי כונתו הרי עלי ולא הרי זו עכ"ד, ועי' שלמ"י סי' נ"ג מש"כ בשם החזו"א דכוונת הר"מ לנדרי עינוי נפש ובינו לבינה, שו"ר בדברי שלמה להגרשש"ק זצ"ל סי' ט"ז שהביא גדול אחד [והוא הדבר יהושע, ונדפס בספרו עי"ש] שעמד בראי' זו משמעתין ועי"ש באורך, והוא הקשה לדינא בהיתה הבהמה שלה מ"ט החטאת תמות ולא יפר לה דה"ז נדרי עינוי נפש שאינה יכולה לאכול וה"ז כנדרה מככר דמיפר לה, ודן לדחות ראי' זו די"ל דהכא בחטאות המתות שפקע איסור קודש א"כ לא מהני הפרה, ובעזה"י יבואר בזה בענין חטאות המתות, והעירוני די"ל דרק לאחר שחל דין חטאות המתות א"א לישאל, אבל כאן בבת אחת עם הפרת הנזירות יחול הפרה על הקרבן ועי'.

**חובת הבעל בקרבנות אשתו**

**בחיובו כדין עשיר**

**בגמ'** אדם מביא קרבן עשיר על אשתו ופי' תוס' אם הוא עשיר, וצ"ב מה טעם חייב קרבן כדין עשיר, וכ' הרא"ש בנדרים לה: וז"ל ולא מצי למימר עני' היא אביא עלי' קרבן עני אלא כיון שהוא מחוייב להביא קרבנותיה והוא עשיר צריך להביא קרבן עשיר וכו' עכ"ד, וצ"ב דהא על בניו מביא קרבן עני, ובנדרים לה: ובר"ן שם נראה דהוא חיוב מה"ת, שוב הראוני בית יצחק או"ח סי' י"ג אות ג' שדן בזה האם הוא חייב מה"ת, והביא מדברי הר"ן בנדרים דנראה דהוא מה"ת עי"ש, וי"ל דעל בניו מביא קרבן תחתיהם אבל אינו מחוייב בקרבן לגבוה, אבל בעל לאשתו י"ל דחיובו לגבוה, וה"ז עשיר.

והנה בערכין יז. איתא דעשיר שאמר קרבנות עני עלי חייב בקרבן עשיר, והובא ברמב"ם סוף הל' מחוס"כ, ומ"מ אין זה דומה לנ"ד דהתם חיובו להקדש, וילפינן מקרא שאין לו דין עני ועשיר, אבל הכא י"ל דהוא חיוב לאשתו וכמשי"ת להלן, והא שנינו התם בנגעים דמביא אדם על בניו קרבן עני, אע"פ שהוא עשיר, ולפ"ז י"ל דלחכמים אע"ג דג"כ מודו דחייב בקרבן שמכשירה י"ל דס"ל דאינו חיוב לגבוה אלא חיוב לדידה, וע"כ אינו חייב אלא קרבן עני, והר"מ בפה"מ פי' משום דאשתו כגופו, ויעויין בחזו"א נגעים סי' י"ג ס"ק ט"ו (ד"ה מיהו) דהוא מדין עולה עמו ואינה יורדת, ובקובץ תשובות להגריש"א זצ"ל הביא שו"ת חיים שאל להחיד"א סי' ס"ט שהביא רבינו הלל שכתב ומה דאסתבר לי דתנאה משום קרבן עשיר אבל קרבנות דדלות שהיא חייבת מייתי לה בלא תנאה מדכתיב והביא קרבנה עליה את"ד, והיינו דמן התורה הבעל חייב בקרבנות אשתו ויכול להביא קרבן עני, ומתנאי כתובה הוא שיביא קרבן עשיר, ולפ"ז הוא דלא כמשנ"ת דלר"י מביא קרבן עשיר משום דהוא חיוב לגבוה, דאדרבה חיוב זה הוא מחיוב כתובה, ומה"ת מביא קרבן עני, ואשר ע"כ על בניו מביא קרבן עני, ושאני אשתו וכטעמו של הר"מ דאשתו כגופו, א"נ כהחזו"א דעולה עמו ואינה יורדת.

והנה אר"י שאדם מביא קרבן עשיר על אשתו, והיינו דאם הוא עשיר מביא קרבן עשיר, ובחזו"א שם (ד"ה ונראה) כ' דאם היא תביא קרבן עני, הו"ל כדין עשיר שהביא קרבן עני שלא יצא יד"ח כיון דידה משגת להוציא מיד בעלה בב"ד קרבן עשיר עי"ש, ואם היא עשירה ובעלה עני, לכאו' לא יוכל בעלה להביא קרבן עני דהרי היא לא תיפטר בזה, וא"כ יתחייב לה קרבן עשיר, [ועי' היטב בערכין יז: במצורע עשיר ומדירו עני ועי"ש בס' הערות ואכמ"ל]. וראיתי להעיר בסתימת הר"מ פ"י משגגות ה"ו דלא הזכיר כלל דאם היא עשירה ה"ז חייב קרבן עשיר וצ"ע.

**חקירה בגדר חיוב הבעל**

התויו"ט פי"ד דנגעים מי"ב הקשה דלא נזכר טעם מפני מה הבעל חייב בקרבנות אשתו, ובפשוטו י"ל דהוא חיוב מן התורה וכמבואר בראב"ד (הובא בשמ"ק בב"מ קד. ובחי' הריטב"א שם) בתי' בתרא ויעוי"ש שכ' דמ"מ מתנאי כתובה נוסף אף קרבנות שהיו עלי' קודם וכמשנ"ת, ור"י מקרא דריש לה בספרי והובא בר"ש בנגעים שם.

**בגמ'** וכן כל קרבנותיה שהיא חייבת חקרו בגדר חיוב הבעל בקרבנות אשתו האם הוא חיוב מתנאי כתובה דחייב לדידה, או"ד דחיובו להקדש, ובפשוטו מדברי ר"י שאמר שכך כתב לה משמע דהוא מתנאי כתובה, וכ"כ תוס' והרא"ש, והארכנו בס"ד ברפ"ב דסוטה ובדף כג. שם, דלכאו' תליא בפלוגתא דקמאי כאן ובב"מ קד. האם יכולה האשה לפוטרו לבעל מחיוב זה, דאם החיוב לדידה יכולה לפוטרו, אבל אם החיוב לגבוה כיצד פוטרת אותו, ועמדו בזה הגרי"ז והאבי עזרי פי"ב ממעה"ק הי"ב, וכמו"כ יש לדקדק ממה שכותבת כל אחריות דאית לי עלך, והיינו דהוא שעבוד שמשועבד לה, וא"צ לדקדוק זה, דמוכרח מצד עצמו וכמשנ"ת מהא דיכולה לפוטרו, וי"ל דכל החיוב מה"ת הוא בתורת בעל, אבל אם גירשה אינו חייב אלא מתנאי כתובה וע"ז מהני מחילתה, ובראב"ד הובא בשמ"ק בב"מ קד. ובחי' הריטב"א שם עמדו ע"ד רש"י דגריס שכך כותב לה דמבואר דהוא תנאי כתובה, ובתו"כ דריש לי' מקרא, ותי' ג' תי' א' דהתו"כ אסמכתא ב. דהתו"כ אתיא לנגעים או לנזירות [יש בזה ב' נוסחאות] בלחוד ותנאי כתובה הוא לכל הקרבנות, ולא הסכים הראב"ד לזה, ג. דמה"ת הוא משנשאת ומתנאי כתובה הוא אף קודם נישואין, וע"ע בראב"ד בתו"כ פ' מצורע סוף פרשתא ד' דנקט דלגירסת רש"י חיוב הבעל הוא מתנאי כתובה משא"כ לגירסת תוס' [בב"מ] עיש"ה. ועי' היטב בראב"ד בב"מ קד., וכמו"כ יל"ד דתליא בפלוגתת הראשונים האם חייב גם בקרבנות שנתחייבה קודם שנשאת, אכן זה ודאי הוא מתנאי כתובה.

ובנדרים לה: אמרינן דלר"י דבעל מביא קרבן אשתו יכול להביא בלא דעתה כיון דהוא מביא קרבנותי', ומזה משמע דהוא חיוב להקדש, ויש לו דין מביא, וכן הוכיח הגרי"ד, וכן נתבאר בסוטה שם דיש לו דין מביא, וע"כ במנחת כהן תהא בכליל, ובתוס' שם כג. ד"ה כל מבואר דהוא אף בנדבה עי"ש, ובזה נסתר מה שראיתי להוכיח משם דהוא מן התורה, די"ל דאף אם הוא מדרבנן, מ"מ הוא מביא הקרבן וע"כ נשרפת, וכן מוכח לתוס' דמיירי אף בנדבה, ובזה בודאי אינו מחוייב, וע"כ דמ"מ הוא מביא, ובצ"פ פ"ט מנזירות ה"ט דן באשת כה"ג ונשיא כיצד תביא הקרבן דבעלה אינו נידון בעולה ויורד, ומ"מ אף אי נימא דיש לו דין מביא, מ"מ יכולה האשה להביא משלה, דלא גרע ממביא קרבן עבור חבירו, וצל"ע במקור ברוך סי' ז' דנראה דלא ס"ל הכי. ונחלקו בעיקר חיוב הבעל בקרבנות אשתו השאג"א סי' ס"ו ומוהרר"ש בקונטרס אחרון שם, עי"ש בדין בל תאחר, ובחזו"א נגעים סי' י"ג ס"ק ט"ו (ד"ה מיהו) נקט בפשיטות שאין חיובו להקדש, וע"ע עמודי אור סי' ל"א, ועי' כ' הגרי"ז משכ"ב.

ובהאי ענינא האם חיוב הבעל הוא חיוב ממון, ראיתי להעיר בזה ממש"כ בס' דרך פקודיך מצות מילה חלק הדיבור אות כ"ח דביום מלאת דהיינו מ"א לזכר ופ"א לנקבה יאמר הבעל פרשת הקרבנות משום ונשלמה פרים שפתינו, וכ"כ בסידור תפילה ישרה כתב נהורא השלם באיזהו מקומן (עמ' 31) שיאמרו הבעל או האשה, ואי נימא דחיוב הבעל הוא חיוב ממון מה טעם שיאמר, וכבר עמד בזה הבנין שלמה סו"ס א' דאין תועלת באמירת הבעל, ובכלי חמדה פ' תזריע י"ב ז' תלי לה בחקירה זו, והעירו דאף אי נימא דחובת הבעל לגבוה מ"מ הבעל אינו מתכפר ואמירת הפרשה לכאו' תליא במתכפר.

**איזה קרבנות חייב הבעל**

**בתוד"ה** דתניא ודוקא חובות שהיא חייבת כגון יולדת וזבה הרא"ש הוסיף חטאות ואשמות, וכן פי' בנדרים לה: ובתורא"ש בב"מ קד. והיינו אף שבאו ע"י מעשה דידה והביא כן מירושלמי, וכ"ה בתוס' בב"מ קד. ופי' דלא שייך הטעם שפי' תוס' בנדרים ונדבות שיכולה לידור אלף עולה ליום, וכ"מ בנדרים לו. דקאמר אלא מעתה יביא אדם חטאת חלב על חבירו שכן אדם מביא על אשתו שוטה כר"י, מבואר דלר"י מביא עלי' חטאת חלב. וברא"ש להלן פי' דדוקא קרבנות חובותיה דלא ניחא לי' לאיניש שתהיה אשה אצלו מחוסרת כפרה עכ"ד, ויש לפרש שאין כוונתו למחוסר כפרה הנשנה בש"ס דהיינו דאסור בקדשים, דזה לא שייך בחטאת ואשם, אלא כוונתו שלא תהא מחוסרת כפרה דהיינו כפרת הקרבן, ומה דהוצרך הרא"ש לטעם נוסף שם, והא לדבריו כאן חייב בכל קרבנותי' כל שאין לחוש שתידור כדי להקניטו, וכמו"כ ק' בתוס' בב"מ קד. דפי' טעם על זיבה וצרעת דהוא להכשירה בתרומה ובנזיר להתירה ביין, ותיפו"ל דלא שייך הטעם שמא תקניטנו, די"ל דדבריהם הם על קודם הנשואין דבזה לא שייך שמא תקניטנו, וע"כ הוצרכו לחלק דמ"מ לא נתחייב לה אלא בקרבנות המכשירים ומכפרים, ובמש"כ תוס' דבא להתירה ביין מ"מ חייב לה כל הקרבנות דלכתחילה המצוה לגלח על כל הקרבנות וכמש"כ הר"ן בנדרים יט. בסוף העמוד, עוד יל"ע בקרבנות נזירות טומאה לאחר הפרה שאין באים להתירה ביין לא יתחייב לטעם זה. וצ"ע דהרא"ש בנגעים פי"ד מי"ב וכ"ה בר"ש שם מספרי זוטא דאין הבעל חייב קרבן חטאת אם חיללה את השבת, ועמד המשנה ראשונה בסתירת ד' הרא"ש, ובמנ"ח מצוה רפ"א [ד] נקט דפליגי קמאי בזה, [ועי"ש שדן באכלה תרומה בשוגג דהבעל חייב לשלם הקרן והחומש] ועמד ע"ד התרוה"ד סי' רפ"ב [הובא להלן] שכתב לדינא דחייב, ולא הביא פלוגתא זו, וק' דתיקשי סתירת ד' הרא"ש, עוד צ"ע דהספרי זוטא איכא לאוקמא כחכמים, וכמבואר בספרי דפליגי ר"י וחכמים בזה, דלחכמים הוא רק קרבן שמכשירה ולר"י הוא כל קרבן שהיא חייבת, והובא פלוגתא זו בתוס' בסוטה כג. ד"ה כל, ומהא דאמר בשמעתין דאף בנזירות חייב לר"י אין ראי' לחיללה את השבת, דאע"פ דבנזירות אינה מחוסרת כפרה ואינה אסורה לבעלה, מ"מ היא מנוולת לבעלה, והוא לצורכו, וסב' זו איתא בירושלמי פ"ב דסוטה ה"א דקאמר דכיון שהיא מנוולת ומעוכב לשמוח עמה ע"כ מביא עליה.

ובעין יצחק אהע"ז ח"א סי' ע' אות ט"ו כתב דמדין תורה חייב רק בקרבן יולדת וזיבה וכיו"ב, אבל מתנאי כתובה הוא כל קרבנות שהיא חייבת, וע"ז אמרו דנדרים ונדבות לא נתחייב וכסב' הראשונים דאל"כ תידור בכל יום, ואשה"ט דמדבריהם נראה דהוא סב' דרבנן, והרי עיקר חיוב בעל בקרבנות אשתו הוא מה"ת, ולהנתבאר אשה"ט דמה"ת בודאי אין חיוב, והנידון בדרבנן, [ועי' ב"ק ד. בחיוב מזיק דעבד שמא יקניטנו], ותי' עפ"ז סתירת הרא"ש, דבפי' לנגעים מיירי בדין תורה ובזה ס"ל דהוא רק קרבן נגעה לידה וזיבה, אבל בפי' כאן אזיל בדין תנאי כתובה והוא כל קרבן שהיא חייבת, וק"ק דר"י נקט חדא לישנא כל קרבן שהיא חייבת, ובנגעים זה מתפרש רק קרבנות מחוס"כ, וכאן זה מתפרש אף חללה את השבת, ועוד דבנדרים בפשוטו קאי על דין תורה דקאמר דמה"ט לא ניבעי דעת, וא"ש דהתרוה"ד כ' דחייב דזהו מתנאי כתובה, ולפ"ז לגירסת תוס' דיכולה האשה לפוטרו הוא רק מה שנוסף מתנאי כתובה, אבל מה שחייב מדינא לא תוכל לפוטרו, ולפ"ז כ"ד ר"י מישך שייכא דחיוב הבעל בקרבנות עשיר ובכל קרבן שהיא חייבת בזה יכולה לפוטרו, כיון דהוא מתנאי כתובה.

ובר"מ בפה"מ בנגעים כתב כל קרבן שתתחייב ר"ל קרבן זבות ויולדות, אמנם בחיבורו פ"י משגגות ה"ו סתם הדברים וכתב כל קרבן שהיא חייבת, ומשמע כל קרבן חובה, ועוד דהר"מ שם מיירי בכל קרבנות חובה עי"ש.

**מכתב ממרן הגרח"ק (שליט"א) [זצוק"ל]**

**לכבוד מו"ר הגרמ"י [זצוק"ל]**

רציתי לכתוב הערה אחת על ספרו החדש על ב"מ

בעמוד תרי"ג סק"ח הביא דברי התוס' שאדם מביא על אשתו כל קרבן שהיא חייבת וכתבו התוס' דוקא בקרבנות שהיא חייבת כו' או להכשירה לאכל בתרומה ותמה הרש"ש דלאכילת תרומה א"צ רק הערב שמש ולא הבאת קרבנותיו כדאמר ביבמות ע"ד ב' העריב שמשו אוכל בתרומה הביא כפרתו אוכל בקדשים, ולכאורה יש מקום ליישב קושיית הרש"ש דמשכחת לה בגיורת קטנה פחותה מבת ג' שגיירוה ע"ד ב"ד דמסקי התוס' בכתובות י"א א' (ד"ה מטבילין) דהוי גירות גמורה מדאורייתא, ולר"ש ביבמות ס' ב' דכשרה לכהונה מיירי שהשיאוה לכהן אלא שגר אין מותר לבא בקהל עד שיביא קרבנותיו כדאמר בכריתות ט' ב' לאכשורי נפשי' למיעל בקהל וכ"כ הרמב"ם פ"א ממחוסרי כפרה ה"ב ע"ש והביא עלי' קרבנה להכשירה לבא בקהל להאכילה בתרומה שהיא אשת כהן [ולא נקט להאכילה בקדשים קלים דתרומה שכיחא טפי] וא"צ להגיה כלום בתוס', עכ"ד.

**בא"ד** ואור"י דדוקא אותן שנתחייבה משנשאת ואילך ולא שנתחייבה קודם שנשאת ודעת תוס' בב"מ קד. ד"ה הכי גרסינן דאף קרבנות שנתחייבה קודם שנשאת, וגרסי כגירסא שבגמ' שלפנינו שכך הוא כותב לה שמתחייב אף על קודם שנשאת, וכ"ה בהגהות אשר"י שם פ"ט סי' ה', והובא פלוגתא זו בתרוה"ד סי' רפ"ב, ויעוי"ש שלמד מזה לענין שאר חיובים שאשה חייבת וכגון תקנת הקהל, והובא באהע"ז סי' צ"א סעי' ד' ובחו"מ סי' צ"ו סעי' ו' בהגה, ועי"ש בנו"כ.

ויש לדון לשיטת תוס' כאן דה"מ מה שנתחייבה לאחר שנשאת מה הדין באשה שנדרה בנזיר ונשאת תוך ימי נזירותה, והשלימה מנינה לאחר נישואין או נטמאת לאחר נישואין האם חשיב כנתחייבה קודם נישואין או כנתחייבה לאחר נישואין, ולכאו' תליא במשנ"ת בפ"ק בגדר חיוב קרבנות נזיר האם הוא דין בקבלת הנזירות דמתחייב בקרבנות א"כ י"ל דהו"ל כנתחייבה קודם הנשואין, ויל"ד ולחלק בזה בין קרבנות נזיר טהור לקרבנות נזיר טמא, דקרבנות נזיר טמא אינם מכלל נדרו. ועי' ראבי"ה סי' שצ"ו דבנדרה קודם הנשואין אדרבה חייב לה דאדעתא דהכי נשאה.

**ברא"ש** יש לחוש שמא תדור ותפרע קודם שישמע והעיר בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א כיצד תפרע קודם שישמע הא צריכה שיקנה לה הבעל.- במש"כ הרא"ש דבנזירות אין לחוש שמא תקניטנו כיון שמצטערת בכך, וכ"כ תוס' בב"מ קד., ובמאירי (ד"ה זה) פי' דלא ידעה שהיא חייבת קרבן.

**בגמ'** במילתא דלא צריכא לא הרא"ש לעיל כא: (יש דפוסים שנדפס כאן) פי' דהפרשה בטעות היתה דכי אקני לה מידי דצריך לה וכו' וצ"ב דלכאו' הוא הקנאה בטעות ולא הפרשה בטעות.- בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א דן באדם אחר שהפריש קרבנות לנזירות וכדינא דלעיל יא: והפר לה בעלה האם חוזר למקדיש, ועמש"כ לק' ע"ב בתוד"ה ואמר, עוד ראיתי לדון דלפ"ז אשה שנדרה בנזיר והפרישה קרבנות ואח"כ בא אחר ונתחייב עבורה יצאו הקרבנות לחולין כיון דאינו מחוייב לה, וכמו"כ אם הפרישה מעות ונתותרו לא יהא להם דין מותר, דכיון דלא צריכא לה לא נשתעבד.- ע"ע ביעיר קנו סופ"ב דקינים דאשה שהפרישה חטאתה ומתה כיון דהשתא אינה צריכה דאין כפרה למתים תצא לחולין, דאדעתא דהכי לא נתן לה.

**בגמ'** דאי רבנן לא משעבד לה כלל הר"מ פ"י משגגות ה"ו פסק כר"י, וכ' הכס"מ דאע"ג דר"י קתני לה משמע דליכא מאן דפליג עלה, וכ"מ בר"ן בנדרים סוף דף ל"ה, ותימה דבשמעתין מבואר דרבנן פליגי, ועמדו בזה האחרונים, יעוי"ש בגליון מהגרי"פ וברש"ש ועוד אחרונים, ובתורא"ש בב"מ קד. (סוד"ה אדם, הובא בשמ"ק ד"ה כתוב) כתב מנ"ל דהלכתא כר"י הא פליגי רבנן עליה בפ' מי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו עכ"ד, ובספרי פליגי ר"י וחכמים דחכמים סברי דוקא קרבן שמכשירה ור"י סבר כל קרבן שהיא חייבת.

והנה איתא בנדרים לה: זאת תורת היולדת בין פקחת בין שוטה שכן אדם מביא קרבן עשיר על אשתו וכל קרבנות שחייבת וכו' וכתב הר"ן והא דאמר הכא שכן מביא אדם קרבן על אשתו כר"י לאו דוקא כר"י דהא תני רישא סתמא אדם מביא קרבן עשיר על אשתו אלא משום דלא ידעינן מאן ניהו ת"ק ור"י איירי בה תלינן לה לדידה עכ"ד, וע"ז הקשו דהא חכמים פליגי וכדאיתא הכא.

ומ"מ יש להקשות קו' הר"ן מ"ט נקט ר"י הא חכמים ג"כ מודו בקרבן יולדת וכדאיתא בתו"כ, ואת"ל כתי' הר"ן דלא ידעינן ת"ק מאן ניהו, דכ"ז לדרכו דליכא פלוגתא כלל, אבל להמבואר בשמעתין דאיכא פלוגתא תיקשי, דטפי הו"ל לאתויי מחכמים, דבקרבן יולדת כו"ע מודו. [ובשו"ת חיים שאל להחיד"א סי' ס"ט ובהגהות בן ארי' שם תי' ד' הר"ן דלא תיקשי משמעתין דהתם לענין חטאת יולדת וחכמים ג"כ מודו, ובחיים שאל דחה זאת דבר"ן נראה דליכא פלוגתא בדינא דכל קרבן שהיא חייבת].

והנה נתבאר לעיל בפלוגתת ר"י וחכמים האם מביא קרבן עשיר דר"י סבר דחיובא דידי' להקדש, ומאחר שהוא עשיר ה"ז חייב קרבן עשיר וכדין ערכין דנודר לפרוע ערך חבירו, אם הנודר עשיר חייב בקרבן עשיר, וחכמים סברי דהוא חיוב לדידה, וע"כ סגי לי' בקרבן עני, ומעתה אמרו בזה דלחכמים דהחיוב לדידה א"כ באשתו שוטה לא יתחייב הבעל, כיון שהיא אינה חייבת, וע"כ מייתי לדר"י.

ובשלמי יוסף הובא ממרן הגאב"ד דפוניבז' זצ"ל שביאר להיפוך דמדברי ר"י דאמר דכך כותב לה מבואר דהוא מתנאי כתובה, ור"י כייל כל הקרבנות יחד, משמע דהכל מתנאי כתובה, א"כ לדידי' שפיר מוכחינן שא"צ דעת, אבל לחכמים הוא מחובת הבעל להקדש, א"כ אין ראי' דקרבן יולדת א"צ דעת דשאני הכא דאיכא דעת הבעל שהוא מביא הקרבן.

ובשמ"ק שם הביא מהרא"ם שפי' להיפוך דהוא קושיא דאין ראי' ממה שמביא אדם קרבן על אשתו שוטה שא"צ דעת דהתם הוא דעת הבעל, ולפ"ז ג"כ יש לבאר כדרך הנ"ל דע"כ מייתי לר"י דסבר דהוא חיוב להקדש שכן מביא קרבן עשיר, ואזלינן בתר דידי', אבל לחכמים היא המביאה ובעינן דעת דידה, ושפיר שמעינן שמביא אדם קרבן יולדת בלא דעתה ודוק. אכן לעיל הבאנו מהר"מ ורבינו הלל דמה שמביא קרבן עשיר אין זה מחיובו להקדש, שו"ר דמה שהובא מהר"מ דאשתו כגופו אין זה ראי' שהוא מתנאי כתובה די"ל כמש"כ הח"ח בתו"כ בטעמא דמרבינן מזאת תורת דמביא על אשתו קרבן עשיר הוא משום דאשתו כגופו, ושפיר י"ל דהוא חובה מדין ההקדש, אכן מהחזו"א הובא דהוא מתנאי כתובה, וס"ל דעיקר חיוב הבעל בקרבנות אשתו הוא מתנאי כתובה.

**סיכום הדברים**

**א.** בחיוב הבעל בקרבנות אשתו דן הראב"ד בב"מ האם הוא מה"ת, או מתנאי כתובה, ומסיק דתרי דיני איכא דמה"ת חייב משנשאת ומתנאי כתובה אף קודם שנשאת, ובחד תי' כתב דהוא אסמכתא, ומדברי הראשונים בשמעתין נראה דהוא מתנאי כתובה, ויש לחלק בין הקרבנות וכדלהלן.

**ב.** בדברי ר"י שמביא קרבן עשיר נתבאר א. דחיובו מן התורה והוא חיוב להקדש וע"כ חייב קרבן עשיר, ובטעם החיוב פי' הר"מ דאשתו כגופו ב. הובא מדברי רבינו הלל דהוא מתנאי כתובה, אבל מה"ת חייב בקרבן עני, ובטעם החיוב פי' החזו"א דעולה עמו ואינה יורדת.

**ג.** לדעת חכמים מבואר בשמעתין דאינו מביא קרבן נזירות, ובספרי איתא דקרבן זיבה ולידה חייב.

**ד.** בדעת ר"י הביאו תוס' והרא"ש ירושלמי דחייב כל הקרבנות, והוכיחו כן מירושלמי, ומקשים בדברי הר"ש והרא"ש בנגעים דאינו חייב בחטאת ואשם שלה, ותי' העין יצחק דמה"ת חייב רק קרבנות מחוס"כ ומתנאי כתובה הוא כל הקרבנות.

**ה.** ובגדר החיוב האם הוא חיוב להקדש או לדידה, החזו"א כ' דחיוב לדידה, והגרי"ז נסתפק בזה, וההוכחות לזה א. מדמנחת אשת כהן נשרפת אלמא דהוא מביא, ועמשנ"ת בזה. ב. נתבאר מהא דמביא קרבן עשיר. ג. מהא דפוטרת אותו, ואי החיוב לגבוה כיצד תפטרנו. ד. מהדין שמביא שלא מדעתה, וכן מדמביא על שוטה ה. והובא פלוגתת אחרונים האם עובר הבעל בבל תאחר. ולהאמור דיש ב' דינים א. מחובת הבעל להקדש ב. מתנאי כתובה, ובתנאי כתובה הוא חיוב לדידה, א"כ יל"ד בנפ"מ והוכחות הנ"ל.

בעיקר הסוגיא צריך לבאר דהנה אדם שנותן מתנה לחבירו ואח"כ נעשה דבר שאילו הי' יודע שיארע דבר זה לא הי' נותן בפשוטו אינו טעות וכמש"כ תוס' בכתובות מז: בלוקח בהמה ונטרפה, וע"ע ב"ק ק"י, וא"כ מ"ט הכא כי הקנה לה בעלה, ואח"כ אירע דבר שאינה צריכה אמרינן דאדעתא דהכי לא הקנה לה, ובשלמא לר"י י"ל דלא משועבד לה אלא במה שצריכה אבל לחכמים דהקנה לה מ"ט דרב חסדא דתצא ותרעה בעדר, ואין לומר דכיון דידע שיכול להפר לא הקנה לה אדעתא דיפר, דהרי כ' תוס' בע"ב דמיירי שלא ידע מנדרה דאל"כ הוי הקמה, וי"ל דאין זה מדין טעות, אלא כמפרש בתנאי אם תצטרך, והעירוני דכן הוא להמבואר בתוס' שהקנה לה אם תצטרך.

**בגמ'** וכיון דאקני לה הוה דנפשה הקה"י בחגיגה סי' ג' נסתפק בגדר הדין דמקריב אדם קרבן עבור חבירו האם נעשה של חבירו עי"ש, וכתב שו"ר שזה מבואר להדיא כמעט בנזיר כ"ד סוף עמוד א' דע"כ שהנותן קרבן עבור חבירו מקנה לו הבהמה ע"ש היטב עכ"ד, וע"ע מקור ברוך.- ובפשוטו הכא בודאי צריך להקנאתו דהרי מיירי שלא הפריש אלא היא הפרישה, דאם הוא הפריש בעבורה הו"ל הקמה וכמש"כ תוס' בע"ב.

**דף כ"ד ע"ב**

**בגמ'** רבא אמר אפי' תימא רבנן וכו' העולה משמעתין דהאשה שהיא עצמה חייבת בקרבן אמרינן דמפרישתה אף אם לבסוף לא תצטרך להביאו, אבל הבעל אינו מקנה אא"כ חייבת, והנה בסוטה ו: בתוד"ה כי הקשו דמנחת סוטה אם לא צריכה תצא לחולין דאדעתא דהכי לא נתן לה, והקשו שם הרש"ש ועוד אחרונים דמנחת סוטה החיוב על הבעל, וה"ז כהפרשת האשה עצמה, דאמרינן דאף אם לבסוף אינה נצרכת לזה הויא הפרשה, ועמשנ"ת שם וברפ"ב.

**מה שקנתה אשה קנה בעלה**

**בגמ'** היא מנא לה האמרת מה שקנתה אשה קנה בעלה הקשה הבית מאיר באהע"ז סי' פ' מ"ט לא משכח"ל בנכסי מלוג דהגוף שלה, ואע"ג דהפירות של הבעל הא הקדש מפקיע מידי שעבוד, והוא אף מידי קנין פירות, ולא אמרינן כאן אלמוה רבנן לשעבודא דבעל וכמש"כ תוס' בכתובות נט: ד"ה בקונמות ותי' דהקושי' מסיפא ממעות סתומים דהו"ל קדושת דמים ומפקיע מידי שעבוד, ובתשובה מאהבה סי' פ' נדפסה מרבו הנוב"י (ונדפס בסו"ס נוב"י, ובנוב"י תוצ"ח נדפס בסוף יו"ד ח"ב תשובות נוספות אהע"ז סי' ו' בד"ה אבל) כתב דבקנין פירות בודאי אין האשה יכולה להקדישו, וע"כ לא מוקי לה הכא בהכי. ובחזו"א סי' ע"א ס"ק י"ט נחלק ע"ד הבית מאיר דבכה"ג אין חילוק בין קדושת דמים לקדושת הגוף ותי' דאף אם הקדש מפקיע מ"מ מקרי מצוה הבאה בעבירה כמש"כ תוס' גיטין נ"ה א' וה"נ גוזלת פירות הבעל, א"נ דבכה"ג שיש לה ריוח ותועלת בהקדש שיהא לה כפרה בכה"ג אלמוה רבנן לשעבודא דבעל, ועד כאן לא כ' תוס' בכתובות דלא אלמוה אלא בכל הקדש דאין לחוש שכל לוה יעשה כן משא"כ הכא, ועי"ש עוד תירוצים. ובנובי"ת בקונטרס אחרון שם כתב דפירות קנינא דבעל ואין בזה דין מפקיע מידי שעבוד, והאריך בזה העין יצחק ח"א אהע"ז סי' ס"ו.- וע"ע בספר ארזי לבנון בראש הספר במו"מ עם מרן הגרח"ק שליט"א בכח הקדש להפקיע מידי קנין.

הקשה הגרי"ד הלוי זצ"ל דהו"ל לאוקמי בארוסה דלא אמרינן מה שקנתה אשה קנה בעלה, ובפשוטו י"ל דקתני הפר לה בעלה ואת"ל דמיירי בארוסה הא בעינן גם הפרת האב, אכן יל"ד דהפרת ארוס לבד הוא מיגז גייז או מיקלש קליש כדמספק"ל בנדרים סח., וא"כ א"א להביא קרבנות, א"נ י"ל דהקו' לאיכא דאמרי דמשנתינו כר"י וא"כ בארוסה י"ל דאינו חייב לה, שו"ר במאירי ב"ב קל"ט ד"ה הבעל שכתב שהבעל חייב אף בארוסה וצ"ע שם.

החזו"א סי' ע"ו ס"ק ד' (ד"ה שם דבשעת) הוכיח מכאן דאם נתנו לאשה מתנה לא מיקרי נכסים שאינם ידועים לבעל שאין הבעל אוכל פירות, דא"כ א"צ לתנאי ע"מ שאין לבעלה רשות בה.

הגרי"ז הקשה דמשכח"ל שאחר הפריש קרבן בעבורה דבכה"ג לכאו' לא שייך מה שקנתה אשה קנה בעלה, ומ"מ אין בזה ישוב במשנה דקתני אם שלה היתה הבהמה דמשמע ששלה היתה מעיקרא, ועוד הובא בע"א להסתפק די"ל דבכה"ג תצא ותרעה בעדר, ולגופו של ענין ראיתי להעיר בסוטה כג. דמנחותיהן של כהנות נשרפות משום שיש לבעל חלק בהן עי"ש בתוד"ה כל, ולהגרי"ז אם א' יפריש שתתכפר בו האשה בכה"ג לא יהא לבעלה חלק בהן ותיאכל וצ"ע.

יש להקשות דבע"א אמרינן דאקני לה, אלמא דהקנאת הבעל ה"ז של האשה, וא"כ שפיר משכח"ל כה"ג דהבהמה שלה, ויעוין בשמ"ק בשם הר"ר עזריאל שעמד בזה, ויל"ד דכיון דהנותן מתנה לאשתו אינה יכולה למכור כמש"כ תוס' בב"ב נא: בשם ר"ת, א"כ לא תוכל להקדיש, אך ממנ"פ הרי אמרו בגמ' דאקני לה, אלמא דהקנאה מועלת.

**בגמ'** אר"פ שקימצה מעיסתה הר"מ לא הביא תי' זה וי"ל דטעמו דהוא בכלל מותר מזונות דקי"ל לבעל ולא פי' כתי' הר"ם בתוס', א"נ כדפירש"י בד"ה אבע"א דהך שינוייא פליג אשינוייא דרב פפא, ואף בקימצתה מעיסתה אמרינן מה שקנתה אשה קנה בעלה, ומדברי הר"מ בפה"מ משמע דלא פליגי עיש"ה.

וברמ"א אהע"ז סי' ע' סעי' ג' כתב צמצמה והותירה מאלו המזונות הוא של בעל, ומקורו מהטור, וכ' הדגול מרבבה נלע"ד היינו שקנתה בזול אבל אם קימצה מעיסתה ואכלה פחות משבעה הוא שלה, ועמל"מ פי"ב מאישות הי"ג ועי' ב"ש ס"ק י"ח, וכ"ה בפ"ת שם בשם תשובה מאהבה ובסוף שו"ת נוב"י בקונטרס אחרון נדפסו תשובות מתשובה מאהבה ובסי' פ' האריך הנוב"י וכ' דהוא פלוגתת רש"י ותוס', והר"מ פסק כדברי רש"י דפליגי תרי לישני וקי"ל שהוא לבעל, ושוב האריך לדון די"ל דאע"פ שהוא של האשה מ"מ יש לבעל קנין פירות ואינה יכולה להקדישו אבל לדברי תוס' הוא של האשה לגמרי ויכולה להקדישו, ובזה הוא דפליגי ב' התירוצים לדברי רש"י, ולפ"ז אין בזה ישוב על השמטת הרמב"ם, ויעוי"ש שהאריך בדברי הרמב"ם, ועמד ע"ד המל"מ פי"ב מאישות הי"ג שהביא ד' תוס' בשמעתין והר"ן בנדרים ללא חולק, וע"ע בשו"ת יהודה יעלה שהקשה דבכמה סוגיות הש"ס פריך מה שקנתה אשה קנה בעלה ולא משני שקימצתה מעיסתה, אלמא דס"ל דבכל גווני קנה בעלה, ויש לפסוק כן.

**בתוד"ה** שקימצה וי"ל דהכא מיירי דאמר לה צאי וכו' העין יצחק אהע"ז ח"א ס"ו הוכיח מכאן דכשאמר צאי אין הבעל זוכה בפירות, ועמשנ"ת להלן.

**בא"ד** ועוד תי' הר"ם וכו' עי' ר"ן נדרים פח. במשנה שפי' כדברי הר"ם, ויעוי"ש ברע"א בגלהש"ס שציין לדברי תוס'. [וכן ציין בכתובות סה:] ובדרוש וחידוש [בכתובות שם] כ' הרע"א דהמעיין בלשון רש"י בשמעתין יראה דמפרש מותר מזונות היינו שהיא אינה צריכה למזונות האמור במתני' שאינה רעבתנית, ולשיטת רש"י לק"מ קושי' תוס' דבקמצה שפיר הוי שלה, והתם מיירי שאינה צריכה כ"כ, וא"צ ליתן יותר ממה שצריכה את"ד. ובחי' ר' ראובן עמ"ס כתובות סי' י"ד כתב די"ל דבחיוב מזונות מה"ת לכו"ע המותר לבעל, דאינו חייב אלא לזונה, אכן כ' די"ל דמאחר דמקנה לה המזונות למזונות ע"כ המותר שלה, וכ' לדמותו למותר צדקה לעני, וע"ע משנ"ת בכתובות סה:- ובדברי תוס' בתי' קמא לכאו' פליגי על הר"ם, ועמשנ"ת בגמ' מדברי הנוב"י, ומבואר דס"ל דלא פליגי עי"ש, ובאגרות משה אהע"ז סי' ק"ו כתב דפליגי, ולא קי"ל כהר"ם. ע"ע בשמ"ק שפי' ב' פירושים בקימצה מעיסתה.

**בד"ה** ואמר לה מה שאת נושאת ונותנת לפיך והעירו דא"כ מדוע החטאת תמות הרי א"צ לו, ועוד מ"ש מבעל דאמרינן לעיל כי אקני לה במילתא דצריכא ה"ה באחר נימא כן, ויש לחלק, ועקה"י סי' י"ז אות ב' ודוק.

**בגמ'** שלאחר מיתה מנלן בחזו"י פ"ד ה"ח בהגה כ' דבירושלמי כאן הלכה ד' נראה דלאחר מיתה קרבנו טעון לחם ודלא כברייתא זו, ומבואר דיש תורת קרבנות נזיר אף לאחר מיתה, ויעויין בחזו"י שם שהוכיח כן, וע"ע חזו"א מנחות סי' ל"ב ס"ק כ"ט (נדפס כאן) מש"כ בדברי הירושלמי, וצריך לבאר מ"ש מלאחר הפרה דקתני במשנה שאין לחם.- עמש"כ לעיל כא: להעיר מ"ט לא חשיב לאחר הפרה בהדי ה' חטאות המתות והו"ל ו', וכמו"כ תיקשי מאב מדיר בנו דדמי חטאת ילכו לים המלח הו"ל למיחשבי' בהדי חטאות המתות.

**לא מועלין מפני שהן ראויין לבא בכולן שלמים**

**בגמ'** המפריש מעות לנזירותו לא נהנין ולא מועלין מפני שהן ראויין לבא בכולן שלמים ופירש"י דבכל מעה ומעה יכול להביא בהן שלמים, וכ"ה בשמ"ק מנחות ד: בשם הרגמ"ה, וכן פירש"י במעילה יא., והוסיף שם רש"י לפרש דאין לומר דאדרבה יהא מעילה דראויין לבא כולן עולה, דאזלינן לקולא, דאי יביא קרבן מעילה הרי מביא חולין לעזרה, ובמל"מ פ"ט מנזירות ה"ג כתב בשם האדון מהר"י אלפאנדארי זלה"ה להקשות ע"ד רש"י דפי' דיש בזה משום חוב"ע, דמאחר דאינו יכול לשוחטו בחוץ דהוא קדשים בחוץ אין בזה משום חולין בעזרה, וכדאיתא בתמורה יא: היא שלמים וולדה חולין מותר לשוחטה בפנים ואין בזה משום חולין בעזרה משום שאינו יכול לשחוט בחוץ, וצריך לבאר דלא הוקשה לו בכל ספק קדשים דלישתרי לשוחטו בפנים משום דא"א מספק לשוחטו בחוץ, דהעירוני דהתם הוא ספק שיכול להתברר, משא"כ הכא א"א לבררו, ואפשר דאף כלפי שמיא לא גליא, ועוד דנראה מדבריו דלא פי' בדברי רש"י דהוא משום ספיקא עי"ש, והמל"מ כ' ע"ז ואני שמעתי ולא אבין ונראה מדבריו דזה גופא השיגו דכיון דהוא מטעם ספק א"כ הו"ל חולין בעזרה עיש"ה.

וכתב המל"מ ואין ספק דלרש"י אם נהנה בכולן מעל וכ"כ הר"ב תויו"ט, ויעויין בתויו"ט במעילה שכ"כ, ובקר"א במעילה כ' ומ"מ אפי' נהנה בכולן ג"כ אין מועלין בהן כיון דלא נתברר איזהו מהן שלמים ואיזהו מהן חטאת ועולה, וכ"כ בשו"ת משיב דבר ח"א סי' ל"ד והוכיח כן מרש"י במעילה יא. ד"ה לא נהנין ולא מועלין בכל אותן מעות, משמע דגם אם נשתמש בכולו אין מעילה, וכ"כ בכ' הגרי"ז, ויעוי"ש שחקר בטעמא דמילתא דאין מעילה האם הטעם שלא נגמר הקדושה כיון שיכול להביא שלמים או"ד דהטעם שאין זה קדשי ד' כיון שיכול להביא בכולן שלמים, ופשיט מגמ' מעילה יא. דמקשים במפריש מעות לקינים שלא ימעלו דיכול לקנות תורים שלא הגיע זמנן, ויעוי"ש בשינוייא דהש"ס, והרי התם נשלם הקדושה אלא דמ"מ ליכא מעילה כיון שיכול להביא תורין שלא הגיע זמנן, והיינו שאין זה קדשי ד'.

והתוס' בד"ה מפני ובמעילה יא. ד"ה המפריש והרא"ש פי' דיכול להביא בכולן שלמים דאם ירצה יביא בהמה שמינה לשלמים, ורש"י מיאן לפרש כן, דרש"י פי' דהפריש לקרבנות נזירותו ואינו יכול להביא בכולן שלמים, ואשר ע"כ פי' משום דכל מעה יכול להביא לשלמים, ולכאו' רש"י ותוס' נחלקו בב' פלוגתות א. דדעת רש"י דין סתומים הוא כשמעורב ג' קדושות וצריך להביא מהם ג' קרבנות, ולתוס' ורא"ש הוא אף כשאפשר להביא בכולן בהמה אחת ב. דלרש"י הא דאין מעילה הוא משום דכל מעה ראוי לשלמים, ולתוס' והרא"ש הוא משום דהכל ראוי לשלמים, אמנם י"ל דלא פליגי והא דהתוס' והרא"ש דמיאנו לפרש כן י"ל דהוקשה להם קו' התויו"ט דקתני אין מועלין ומשמע אף בכולן, ואשר ע"כ הוצרכו לפרש דמיירי בכה"ג שיכול להביא בכולן שלמים והגרי"ז לא ניח"ל בזה, וכפשנ"ת דס"ל דלרש"י ג"כ ליכא מעילה אף אם מעל בכולן.

ובדברי רש"י שאין מעילה משום דכל מנה יכול להביא שלמים, ומ"מ איסורא איכא וכדקתני לא נהנין, [ובמנחות ד: פירש"י דהוא מדרבנן] וחקר הגרי"ז האם יוצא לחולין ע"י המעילה, וצל"ע דלכאו' היציאה לחולין תליא במה שיש מעילה.

כתב המקדש דוד סי' א' אות ז' (ד"ה ונראה) דשיירי הלשכה שקונין בהם ההיכל והעזרות או חומת העיר ומגדלותיה אין בהם מעילה וכדינא דמעות סתומים כיון שאפשר לקנות בהם חומת העיר ומגדלותי' והוא דבר שאין בו מעילה, אבל כשקנו בו לצורכי ההיכל יש בו מעילה, וכדינא דמעות סתומים דכשקונה בהמה לחטאת יש בו מעילה, ולו"ד הי' מקו' לדון דכיון דנעשה שירים וראוי לקנות בהם חומת העיר אין בהם קדושה של מעילה, וכשבונה בהם את ההיכל בעינן שיקדישנו בפה, ולא דמי למעות סתומים דקדושתם עומדת לקרבנות שיש בהם מעילה, וכשקונה בהם עולה חשיב שמעיקרא עומד לקדושה זו, ויל"פ בזה.

**איסור הנאה בקדשים קלים**

**בגמ'** לא נהנין ופירש"י במנחות ד: מדרבנן מפני דמי עולה שבהן, ומקשים דתיפו"ל דשלמים ג"כ לא נהנים, ובשעה"מ פ"ג מחו"מ הי"א כתב דט"ס נפל בספרים ומש"כ מפני דמי עולה שבהם שייך לדיבור הסמוך שאין מועלין מפני דמי עולה שבהן, ובכ' הגרי"ז פי' דאה"נ דיש איסור כדין שלמים, אבל יש איסור דרבנן מדין מעילה ונפ"מ לאיסורי מעילה כגון מאכיל את חבירו וכיו"ב.- עוד מקשים דמאחר שיש ספק משום העולה, א"כ הוא ספק דאורייתא וייאסר מדאורייתא, וצ"ע בשיטת רש"י בדין ספק דאורייתא ואכ"מ, ובדברי רש"י שאין מעילה בשלמים מדרבנן עי"ש בשמ"ק בהשמטות, ועי' רש"י בפסחים כז: ד"ה בעצי דשלמים נתמעטו ממעילה אבל איסורא איכא, ודעת תוס' בשמעתין ובמעילה יב: סוד"ה חלב ותמורה ג. ד"ה לא דאסור מה"ת. וע"ע חזו"א קדשים (דף קעא. מדה"ס ס"ק ג') שציין כמה תוס' דס"ל דאסור מה"ת, והביא מתוס' בשמעתין.- ובזבחים פז. בתוד"ה לא נהנין כתבו דהוא מן התורה, וכ' הנאות יעקב סי' י' אות ט"ז דנראה מדבריהם דבכ"מ שנאמר אין נהנין הוא מדרבנן, וע"ע שו"ת הרי"ד סי' י', וע"ע נדרים י. תוד"ה אדם דיש איסור מה"ת בנהנה משלמים, וע"ע משיב דבר ח"ב סי' ע"ד שהאריך באיסוה"נ בשלמים שהוא מה"ת, וע"ע בסמוך.

**בגמ'** דמי עולה יביאו עולה ופירש"י במעילה יא. דדורון בעלמא היא דלאו לכפרה אתיא וכדאמרינן בקינין האשה שמתה יביאו יורשין עולתה עכ"ד, וילה"ע תיפו"ל דלא נאמר הלכתא דמתה, וי"ל דמ"מ אי לאו דורון אה"נ לא הי' דין מיתה, אבל מ"מ לא היתה קריבה וכדאיתא לעיל יט..

**בגמ'** שלאחר כפרה סברא הוא מקשים מ"ט לא מייתי ממנחות עט: דתודה לאחר כפרה אין טעונה לחם.

**בתוד"ה** שלאחר אשלמים מחיים דנהי דמעילה ליכא איסור דאורייתא איכא השמ"ק במנחות ד: בהשמטות כ' דהאיסור מדין בל יחל. אמנם הגר"ח הוכיח מתוס' בכריתות פג: ד"ה בוולדות דהוא איסור מעילה עי"ש מש"כ בדין אאחע"א ואכ"מ. ובספיקת תוס' ביאר הגרמ"ד הלוי שליט"א דזה פשוט דהאיסוה"נ מה"ת אלא דנסתפקו האם כוונת התנא לאיסור מעילה וא"כ בודאי הוא מדרבנן, דמה"ת אין איסור מעילה, או"ד דהכוונה לאיסור הנאה וא"כ הוא מה"ת. ועיק"ד תוס' לא נתבאר מאחר דבשלמים יש איסור תורה מאי מספק"ל הכא שלא יהא איסור תורה, וע"ע בקדושת יו"ט למהריט"א סי' ע"א ובשעה"מ פ"ג מחמץ ומצה הי"א שכתבו בדברי רש"י במנחות ד: שכתב שלא נהנים מדרבנן דמודה רש"י דבשלמים גופייהו אסירי מה"ת, וכ"ד רש"י הוא בדמים דאין גופייהו שלמים לא חמירי ולא אסירי מה"ת.- וא"ש הוכחת תוס' בכריתות כג. מהגמ' שם דקדשים קלים אסורים מה"ת דהתם הוא הקרבן עצמו, וכן המשיב דבר ביו"ד סי' ע"ד הוכיח מסוכה ט. דאמרינן כשם שחל ש"ש על החגיגה כך חל על הסוכה, ומבואר דאסור בהנאה, דהתם בקרבן עצמו, וצ"ל דמודה רש"י שיש איסור הנאה בקרבן, אבל דמים כל האיסור הוא מדין מעילה, ואשכחן בפסוהמ"ק לאחר פדיונן שיש בהם איסור אע"פ שאינם קדשי גבוה, וא"כ כל קרבן בודאי יש בו איסור זה, ועי' מהריט"א בכורות פ"ה אות ל"ז ובקה"י קידושין סי' מ"א.- ע"ע חזו"י פ"ג ה"ח דמעות סתומים גריעי קדושתן מדמי שלמים, וע"כ לא מיתסרי בהנאה מה"ת.

ובדברי תוס' שנסתפקו אי לא נהנין הוא מה"ת עי' בדבריהם בע"א בד"ה דמי – ולא שכתבו דלא נהנין הוא מדרבנן, ומבואר דלאו כללא הוא בכ"מ שנאמר לא נהנין הוא מה"ת, ובזבחים פז. כתבו דמה שאמרו שם לא נהנין הוא מה"ת.

**בגמ'** שלאחר כפרה סברא הוא כ' הליקוטי הלכות בעין משפט אות ל' לא נזכר ברמב"ם ואולי טעמו דכיון דקאמר בגמרא סברא הוא דדומה לאחר מיתה לכן לא הזכירו עכ"ד.

**שלמי נזיר שלא כמצותן**

**בגמ'** שלמי נזיר ששחטן שלא כמצותן התוס' הביאו פירש"י במנחות מח: ששחטן שלא לשמן עוד פי' לישנא אחרינא שלא כמצותן דאיל כתיב ביה בן שתי שנים והביאם בני שנה, ובמנחות ד: בתוד"ה ואין פי' עוד במחוסר זמן, ובשמ"ק פי' בשם הר"ר עזריאל שהביאם קודם השלמת נזירותו. והנה בעולתו ג"כ אם שחטן שלא כמצותן ה"ז כשר ולא עלו, והא דקתני בשלמים משום דבשלמים יש חילוק בין שלמי נזיר לכל שלמים וכדקתני ואזיל, אבל בעולה אין חילוק, ולפ"מ שפירש"י דמיירי באיל שהביאו בן שתי שנים משכח"ל ג"כ בעולה דמצותו בן שנה והביא בן שתים, ואפשר דבכה"ג לא מתקדש דלא חזי להקרבה, משא"כ באיל בן שנה דחזי לאחר זמן, ועי' בתוספתא פ"ד ה"ח וכס"מ פ"ד מפסוהמ"ק הכ"ז וברש"ש לק' נט:.

**בגמ'** ונאכלין ליום אחד כ' החזו"א במנחות סי' ל"ב ס"ק כ"ב (ד"ה ויש במוסגר) והא דנאכלין ליום אחד משום דכן הדין בשלמים הבאים מחמת קרבן אחר וכמש"כ לעיל ס"ק ט"ז, ויעוי"ש בס"ק ט"ז (ד"ה ומיהו) שכתב בתו"ד וז"ל דשלמי נזיר הבאין לאחר מיתה אין טעונין לחם ומ"מ נאכלין ליום אחד ופסקו הר"מ פ"ט מהלכות נזירות ה"ג, אלמא שם שלמי נזיר עליהו וכו' ומיהו לאו ראי' היא דהא בזבחים ל"ו א' מרבינן דכל שלמים הבאין מחמת קרבן אחר נאכלין ליום ולילה ואפי' שלמים הבאין מחמת פסח ושפיר י"ל דתודה שנפרס לחמה הויא שלמים ממש ומ"מ נאכלת ליום ולילה עכ"ד, ומדברי רש"י במשנתינו ד"ה ונאכלין מבואר דשֵם שלמי נזיר עליו וע"כ נאכלין ליום אחד, והגרי"ז נסתפק בארבעה אילים האם נשאר עליהם תורת שלמי נזיר וע"כ נאכלים ליום א', או"ד דהוא מדין דאזלינן בתר תחילת הקדישו, ומצינו כן בראב"ד בתו"כ פ' ויקרא דיבורא דנדבה (פרשתא י"ד פי"ח) וז"ל וכשהוא אומר אם כשב לרבות פסח שעבר זמנו ושלמים הבאים מחמת הפסח לכל מצות שלמים שיטענו סמיכה ונסכים ותנופת חזה ושוק וכו' אבל אינן נאכלים אלא ליום ולילה כתחלת הקדשן עכ"ד, ואמר הגרי"ז די"ל דאף לענין זרוע ולחם הטעם משום דאזלינן בתר תחילת הקדישן, ובזה פליגי קמאי האם דין זרוע ולחם תליא בתחילת הקדישן. ובשפ"א במעילה יא. כ' לחדש דכיון דמרבינן בספרי דיכול לגלח על ק' שלמים וכולם תורת שלמי נזיר עליהם ונאכלים ליום אחד ואין טעונים לחם ה"ה לאחר הפרה הגדר כן וצ"ע.

והנה כ' הרע"א בג' הרמב"ם פי"ב מפסוהמ"ק הי"ג בשם הגאון מהר"י אלפאנדרי בקונטרסו סי' י"ז (הנדפס בסוף ס' מוצל מאש) דתודה שנפרס לחמה יאכל כדין שלמים ב' ימים ולילה אחד עכ"ד, ומבואר דאע"ג דהוא שלמים הבאים מכח תודה מ"מ נאכלים לשני ימים, [משום דזרק הדם לשם שלמים] וא"כ בהכרח דהכא הטעם דשם שלמי נזיר עליו. ועמש"כ במשנה מדברי הקר"א דנאכלים ליום א' הוא מדרבנן, ולדבריו לכאו' ה"ה בכל השלמים הנזכרים בשמעתין.

ובמשנ"ת דהא דנאכלין ליום אחד הוא מדין תחילת הקדשו, הנה המקדש דוד בקונטרס בענין קדשים סי' ה' ס"ק ג' חקר במותר פסח דנאכל ליום ולילה האם זה מדין תחילת הקדישו או מדין דהוא שם קרבן בפני עצמו, וכ' דנפ"מ במותר הפסח שהומם וחיללו, דאם זה מדין תחילת הקדשו כשהומם וחיללו אין זה תחילת הקדשו, דע"י החילול אין עובר רק שם הקרבן של הראשון ולא דיניו הפרטים, וראי' לדבר ממפריש נקיבה לפסחו דאינה קריבה שלמים משום דמכח קדושה דחוי' אתי, ואעפ"כ נפדה על בהמה אחרת והרי היא קריבה, וע"כ דאין עובר הפרטים, ויקשה לדבריו מהא דהניח מעות יתומים ג"כ דין השלמים שנאכלים ליום ולילה, ובהכרח צ"ל דס"ל דהכא נשאר תורת שלמי נזיר.

ובקר"א כ' דהא דנאכלין ליום ולילה הוא מדרבנן, ולדבריו צ"ל דהא דמותר הפסח נאכל ליום ולילה אין זה מדין תחילת הקדישו, דא"כ ה"ה בנזיר, ובהכרח דשם קרבן בפני עצמו הוא, וע"ע משנ"ת בס"ד בזבחים ל..

וברא"ש כתב דמה שאמרו אין טעונין לחם היינו לתנופה אבל לחם צריך להביא, ומבואר דיש לו דין שלמי נזיר, וצ"ע דהרא"ש הביא ב' פירושי רש"י, ואי מיירי בהביאן בני שנה לכאו' אין תורת שלמי נזיר עליו, ועוד דלכאו' אין בזה ישוב להגאון מוהר"י אלפאנדארי דמ"ש תודה שנהפך לשלמים, ואיל נזיר לא נהפך לשלמים.

**בגמ'** ואינן טעונין לחם עי' תוס' ורא"ש שאין כאן דין לחם כלל, ועוד פי' הרא"ש בשם הר"י שאין טעונין לחם לתנופה אבל לחם צריך להביא ועמשנ"ת במשנה דלדעת תוס' והרא"ש דאין טעונין לחם כלל אם הביאן לא נתקדש ונפדה, וע"ע חזו"י פ"ד ה"ח שהקשה בדברי הרא"ש בשם הר"י דשלא לשמה א"כ לא נתקדש הלחם בשחיטה, וכ' דבהכרח יפרש דמיירי כאידך פירושא דרש"י דהוא בן שתים והביאו בן שנה, ולדברי הראשונים דמיירי בשלא לשמה כ' החזו"י דהא דקתני אין טעונים לחם והא בלא"ה לא נשחט עליהם זבח די"ל דקמ"ל שאינו מעכב את הזבח.

והנה מיירי הכא בשחטו שלא לשמו, ויל"ע בשחטו לשמו דנתקדש הלחם ואח"כ זרק הדם או שאר עבודות שלא לשמו או שאר פסולים בקדש יל"ע מה דין הלחם, ויל"ע בזה בסוגיא במנחות מז., ועי' פתחי נזיר פ"ח בציונים ס"ק רס"ט, ועי"ש עוד.

**בגמ'** ולא זרוע התוס' במשנתינו בד"ה שלמים הקשו מ"ש שלא כמצותן שאין להם זרוע ובדין המשנה לאחר הפרה יש להם זרוע, וכן הקשו תוס' במנחות ד: ד"ה ואין מהא דשנינו לק' כח: ומייתי לה לעיל בלאחר מיתה דיש להם זרוע, ועי' בדבריהם בע"א במה שתירצו, ולדבריהם הדין שוה עי"ש, ובמנחות תי' דשלא כמצותן הוי משונה יותר מדאי עי"ש, ולכאו' כוונתם דבארבעה אלים הזרוע נאסר, משא"כ בשלא כמצותו לא נאסר, דזה לא יתכן לומר דבשלא כמצותן נאסר ואין זרוע היינו שא"צ תנופה, דבארבעה אילים לא יתכן שצריך תנופה, דהא לאחר מיתה מי יניף, ולפ"ז פליגי ע"ד תוס' כאן בתרתי א. מהו אין להם זרוע. ב. האם יש חילוק בין ארבעה אילים לשלא כמצותו.

ובביאו"ד דשלא כמצוותן גרע אמרו דדמי למש"כ במנחות מז. דשלא כמצותן עושהו לקרבן אחר, ויעוין בנתיבות הקדש דדן לפרש דה"ז כתודה, וע"כ נאכל ליום ולילה, וצ"ע דא"כ יהא טעון לחם, ובקר"א ובחזו"א רס"י קמ"ב הקשו ע"ד תוס' דא"כ מאי מקשי ותו ליכא והא שלא כמצוותן לא דמי להנך דלעיל דשלא כמצותן אין להם זרוע משא"כ הנך דלעיל.

וברא"ש כתב ולא זרוע פר"י דהזרוע יתנו לכהנים דאין הבעלים יכולין לאוכלו, וראיתי להעיר דנראה מדבריו דאין כאן דין מתנות כהונה, אלא דמאחר דאסור לזרים ממילא ניתן לכהן, ועמשנ"ת בע"א בתוד"ה שלמים.

כתב הר"מ פ"ח מנזירות הי"ב שלמי נזיר ששחטן שלא כמצותן וכו' ואין טעונין לחם ולא מתנות ולא זרוע, ונתקשה הלח"מ מהו מתנות אם כוונתו לחזה ושוק מדוע לא יהא להם ומי גרע מכל שלמי נדבה, ואם הכוונה מתנות הדם כ"ש שא"א לומר כן דהרי בודאי צריך הזאה כדין שלמי נדבה וסיים ולא ידעתי מוצא לרבינו ז"ל לדין זה, ובס' הליקוטים הובא מהרד"ע שהכוונה לזריקת הדם וזה תימה כתמיהת הלח"מ, ובאו"ש פי' שאינו ניתן על כפי הנזיר ונתבאר במשנתינו עי"ש, וכן פי' הגרי"ד בשם הגר"מ הלוי זצ"ל, ובאחרונים הגיהו ד' הר"מ.

בזבחים קיז: נחלקו תנאים האם קרבן נזיר קרב בבמה קטנה, ונתעוררתי דארבעה אילים דקרבים בתורת שלמים לכו"ע יקרבו בבמה קטנה, ואע"ג שיש בהם דין זרוע ונאכלין ליום אחד מ"מ בהם תורת שלמי נזיר, ולפ"ז כל שלמי נזיר שהקריבן בבמה קטנה תהא הקרבתו כשירה בתורת שלמים ולא יהא טעון לחם, ונמצא איל חמישי שאין טעון לחם, וי"ל דזה ג"כ חשיב שלא כמצותן, עוד ראיתי להעיר דהנה איתא בזבחים קיז: דאין חזה ושוק ותרומת לחמי תודה בבמה ופי' תוס' דמאחר שאין תנופה אין להם חזה ושוק כלל, וק' מ"ש מזרוע באיל נזיר דנאסר, וי"ל דהכא הוקדש ליקרב כדינו משא"כ התם הוקדש לבמה קטנה, ולפ"ז אם יוקדש לבמה גדולה באמת יהא חזה ושוק לכהנים, ועי' קר"א בסוף זבחים.

**דף כ"ה ע"א**

**בגמ'** והלא דמי חטאת מעורבין בהן ופי' תוס' דמיירי באמר לקרבנות נזירותי דאל"כ לא הוה צריך למיתני היו מעות סתומים דהא במעות מיירי, וע"כ דמיירי אף כשאמר לקרבנות נזירותי ואינו יכול להביא בכולן עולה דצריך להביא במעות אלו ג' קרבנות, ועלה מקשי מ"ט יפלו לנדבה, והא דמי חטאת מעורבין בהן, ומבואר מדברי תוס' דאם יכול להביא בכולן עולה ניחא הא דיפלו לנדבה.

והנה כ' הר"מ סופ"ה מפסוהמ"ק מי שהיה מחוייב חטאת ואמר הרי עלי עולה והפריש מעות ואמר אלו לחובתי רצה להביא בהן חטאת בהמה יביא עולת בהמה יביא מת והניח המעות ילכו לים המלח עכ"ד, ומבואר דאע"ג דיכול להביא בכולן עולה אעפ"כ כשמת ילכו לים המלח, והשיגו הראב"ד, ובכס"מ כ' דמקורו מתוספתא במעילה, ובעזה"י יתבאר בזה לק' כו..

ובטעמו של הרמב"ם ביאר בכ' הגרי"ז בשם אחיו הגר"מ הלוי זצ"ל דכל שיש לו דין חטאת חל בו דין חמש חטאות המתות, אע"פ שאפשר שיקרב עולה, ובדעת תוס' לכאו' צ"ל דדינא דחמש חטאות המתות הוא משום שא"א להקריבה, ויעויין ברש"י בפסחים עג. ד"ה אשם וברפ"ג דמעילה דמבואר יסוד הדברים דהדין מתה הוא משום שאין לה תורת הקרבה, ויעויין בחי' מרן רי"ז הלוי הל' פסוהמ"ק (מח. מדה"ס ד"ה והנה במוסגר) שכתב יסוד זה בשיטת תוס', והוכיח כן מגמ' לעיל כא: כיון דלא צריכה כפרה הוא כחטאת שמתו בעליה, ועי' משנת ר' אהרן קדשים סוגיות סי' י' שכתב שחמש חטאות המתות אין זה משום שאין לו תורת הקרבה, והוכיח כן מתוס' במנחות פ. ד"ה מאי דולד חטאת למיתה אזלא אף אם הי' אדם מתכפר בשבח הקדש, וכן הוכיח מיומא נ. עי"ש.

והגרי"ז ביאר בפלוגתת תוס' והר"מ ע"פ חקירתו שהובא לעיל ביסוד הדין שאמרו שאין מעילה משום שיכול להביא בכולן שלמים האם הטעם דלא נגמר הקדושה, או דהוא דין במעילה שאינו קדשי ד' כיון שיכול להביא דבר שאין בו מעילה, והגרי"ז הוכיח כצד בתרא מגמ' מעילה יא. וכמשנ"ת, דלדרך זו י"ל דהוא רק סב' בדין מעילה, אבל בדין חטאת שמתו בעלי' לא נאמר ד"ז, ומה"ט סובר הר"מ שיש בו דין ימותו, דכיון דיכול להביא מהן חטאת נאמר בהם דין חטאות המתות, אבל תוס' סברי דהוא דין בכ"מ דכל דראוי לבא בכולן קרבן אחר לא חל בו דין הקרבן.

הקשה הגרי"ז דמשמע דכל קו' הגמ' הוא מפני דמי החטאת, והא בלא"ה ק' הא מתחילה הי' קרבן יחיד ויפלו לנדבה הוא דנעשה קרבן ציבור לקיץ המזבח [ועי' במשנה שהבאנו פלוגתת תוס' והמאירי במשנתינו בזה] ובתוס' כתבו דה"ה דהו"מ לאותובי והלא דמי שלמים מעורבין בהן שאינן כליל, ולא הקשו מעולה וכמשנ"ת, וביותר דכתבו דהו"מ לתרוצי דראויין להביא עולה, ויקשה דהעולה הוא עולת יחיד והכא קתני יפלו לנדבה דהיינו קיץ המזבח, ולא הוי כדינא דרישא דהעולה תיקרב עולה, ועי' בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א שהאריך בזה.

יש להסתפק בקו' הש"ס דמי חטאת מעורבין בהן האם הכוונה דמה"ט ילך הכל לים המלח מדינא כיון שיכול להביא בכולן חטאת או רק מקצת ילך לים המלח, ואפשר דאף יוכל לברר מה ילך לים המלח, ותליא בפלוגתא דרש"י ותוס' לק' כו. האם בידו לברר, והעירוני ממש"כ תוס' דה"ה דהו"מ למיפרך מדמי שלמים מעורבים בהם, ואת"ל דקו' הש"ס דהכל ילך לים המלח מאחר שיש כאן תערובות דמי חטאת וא"א לבררם, א"כ שפיר מקשי הש"ס האמת דילכו לים המלח, ולא הו"ל לאקשויי מדמי שלמים, דהרי אין דינו כשלמים, וכ"נ מדברי תוס' שכתבו בתו"ד וז"ל לכך פריך איך יהא בכולן נדבה והלא דמי חטאת מעורבין בהן משמע דהקו' על כולן, וצ"ב דהרי לשיטתם לק' כו. אינו יכול לברר דמי החטאת.

**בתוד"ה** יפלו (בדף כד:) וא"ת ולישני מפני שראויין להביא בכולן עולה לדברי רש"י לעיל כד: דאינו יכול להביא בכולן לא ק' קו' זו, ומה דאין מעילה הוא משום דבכל מעה יכול להביא עולה, אכן לפמשנ"ת בכוונת רש"י דבא ליישב אף באופן שאמר לקרבנות נזירותו א"כ זה גופא תי' התוס'.

**בא"ד** אבל כשמת לא שייך למימר מימליך ולפ"ז במשנתינו דלאחר הפרה היא בחיים והיא יכולה לימלך.

והנה בפשוטו ביאו"ד תוס' דביסוד הקדושה יש כאן תערובת של ג' קדושות, אלא דנתחדש דיש כח ביד הבעלים לשנותן ולהביא מכולן קרבן אחד, ומה"ט אין מעילה כיון שבידו לשנותו לשלמים, וכשמת אין כאן בעלים שיוכל לשנותו, וע"כ חוזרים לעיקר דינם דהם כמפורשים, וכן מבואר בקר"א ובכ' הגרי"ז, והראו בזה מדברי הראשונים שנדמ"ח שפי' הענין באופ"א, ובפי' קדמון עמ"ס מעילה יא. נדפס בסוף המס' כתב דבמת חיישינן שמא קבע הדבר קודם מיתתו, וראיתי להעיר דא"כ ניחוש שהם דמי חטאת וילכו לים המלח וצ"ע, ולדרכו בהפרה שהיא קיימת ה"ז כמחיים.

ובכתבי הגרי"ז (עמ' עז) כתב טעם אחר שלאחר מיתה לא נאמר דין מעות סתומים להמבואר לק' כו. תוד"ה לאפוקי דדין מעות סתומים נאמר כשכולם בני חד ביקתא אינון, אבל כשמעורבים ב' חיובים לא נאמר דין מעות סתומים, ואשר ע"כ י"ל דה"מ מחיים דכולהו אתיין לחיובא דנזיר ע"כ אית בי' דינא דסתומין, אבל לאחר מיתה דהעולה נדבה לקיץ המזבח וא"כ אינם חד ביקתא וע"כ אין בהם דין מעות סתומים, וכ' דמה"ט אף מחיים ולאחר הפרה וכמשנתינו לא נאמר דינא דמעות סתומים ואין יכול להפריש מכולן לקרבן אחד.

והנה הובא לעיל דרכו של הגרי"ז בדעת הרמב"ם דלא קשיא כלל קו' תוס' דס"ל דכיון דיש בו גם קדושת חטאת ע"כ אין בי' דין ילכו לים המלח, ואמר הגרי"ז דנפ"מ בזה דלהר"מ חל דין ילכו לים המלח על כל המעות, אבל לתוס' חל רק על שליש, אלא דמספק ילכו הכל לים המלח, וכן דקדק מלישנא דגמ' והלא דמי חטאת מעורבין משמע דהוא מטעם ספק.

ובעיקר ד' תוס' דמחלקי בין מחיים לבין לאחר מיתה, עקר"א שכתב שמדבריהם בד"ה היו מבואר דלא ס"ל לחלק בזה דאל"כ לא היו צריכי לדקדק דהמשנה במעילה באמר לקרבנות נזירותי דתיפו"ל שהוא לאחר מיתה.

**בא"ד** ועי"ל דהא דאמר שיכול לשנות וכו' כ' הקר"א דלתי' זה אף במת יכול לשנות ולהביא מכולן קרבן א' וכדמוכח בסוף דבריהם, והקשה דא"כ מ"ט קתני במתני' יפלו לנדבה, והא במתני' לא מיירי שאמר לקרבנות נזירותי וכמש"כ תוס' בד"ה היו א"כ אף לאחר מיתה יוכל לשנות, וא"כ אמאי יפלו לנדבה הא יכול להביאן עולה ושלמים, ואף כשמביא עולה תהא עולת יחיד ולא עולת ציבור, וראיתי לדון די"ל דמ"מ שינויייא דהש"ס דהלכה היא בנזיר קאי גם ע"ז, וכ"ד תוס' הוא דקושיית הש"ס והלא דמי חטאת מעורבין לא ק' במשנתינו, וא"ש דבמשנה במעילה מבואר דיש חילוק בין חי למת, ולדברי תוס' הרי החילוק באופן האמירה, ולפמשנ"ת דבמת לעולם יפלו לנדבה א"ש, אך ק' מ"ט קתני התם בסיפא בכה"ג דאמר לקרבנות נזירות הא הך דינא אף כשאמר לנזירות ודוחק, ובעזה"י יתבאר בזה עוד לק' כה. כו..

עוד הקשה הקר"א דלתי' קמא דלא ס"ל חילוק זה בין אמר אלו לנזירותי או אלו לקרבנות נזירותי א"כ הדרא קו' תוס' בד"ה היו מ"ט לא פריך אמתני', ותי' דאדרבה במתני' הוא מחיים וראוי להביא בכולן עולה.

והנה נתבאר דהר"מ לא חילק בין אמר לנזירותו או לקרבנות נזירותו, ובהכרח יתרץ כתי' קמא דהחילוק בין חי למת, וכן נתבאר להלן בשיטת הרמב"ם, אמנם לפמשנ"ת בדעת הר"מ מטעם אחר לא הוקשה לו קו' תוס'.

**בסוה"ד** עי' בדבריהם לק' כו: ד"ה והשאר חציו דמבואר דיש בו תערובות עולה ושלמים וצריך להביא ב' בהמות ולחלל עליהם, ולכאו' לפ"ז אינו דומה לנ"ד, דשם הוא כדין מפורשין חצי לעולה וחצי לשלמים.

איתא ביומא דף מ"א דהמפריש מעות סתומים לחטאת ועולה ולקח דמים לחטאת הוקבע השאר לעולה וכן להיפוך, וק' כיצד נקבע השאר הא אם ירצה יכול להביא בהכל חטאת או עולה, ובשלמא לתוס' משכח"ל שאמר לקרבנות נזירותי שאינו יכול להביא הכל לקרבן אחד, אבל לדעת הר"מ דלא חילק תיקשי, וי"ל דמאחר שלקח א' לעולה הרי שוב א"א להביא עוד לעולה וממילא הוקבע לחטאת, ואינו מוכרח די"ל דשמא יפסל או ייאבד ויצטרך להביא אחרת, וכן ראיתי לדקדק מהירושלמי בפרקין ה"ד דמייתי לדרב חסדא דדין המותר תליא במה שהקריב לבסוף, דהיינו דאם הקריב בסוף שלמים מותרו שלמים, ומבואר דלא סגי במה שהפריש לבסוף לשלמים דההפרשה אינה קובעת, ועי' בכ"ז בכ' הגרי"ז.

**ביטול ברוב במעות סתומים**

**שם** הקשה הקר"א דמ"ט לא אמרינן דדמי חטאת יתבטלו ברוב ועי"ש מה שתי', ודנו בזה דלא שייך בכה"ג ביטול ברוב דאין כאן מעות מסויימים שהם חטאת, ודנו האחרונים בחלות ספק האם אמרינן ביטול ברוב, ובקרית ספר פ"ד מאסורי מזבח מקור חיים סי' תמ"ח רע"א תמורה ל. ועוד אחרונים נקטו דיש ביטול ברוב, ומבואר כן בר"ן בנדרים פד: שדן דבכל טבל נימא דהתרומה תתבטל ברוב אע"פ שאין כאן חפצא דאיסורא. והדברים מבוארים בירושלמי פ"ד דתרומות ה"א ופ"ג דחלה ה"ה (הובא בחזו"א דמאי סי' י"א ס"ק י' במוסגר) דהמניח עיסה להפריש ממנה חלה על עיסות שיש לו ה"ז מתבטל ברוב. ועי' שערי יושר ג' פכ"ב שכתב שאין ביטול בכה"ג דחלות ספק שאין כאן מיעוט חלוק מהרוב, והכל הוא בספק. ובבית אפרים (יו"ד סי' ע' ולהלן) דן בזה מטעם אחר שלא יהא ביטול.

ועקה"י תמורה סי' י"א שביאר היטב שיטות האחרונים בזה, ומ"מ אף אי נימא דבחלות ספק אין ביטול ברוב, מ"מ יקשה כן בדינא דלק' כו. שאמר אלו לחטאתי ולעולתי ולשלמי שיתבטל ברוב, ומצאו לראשונים שנדמ"ח שעמדו בזה.

ובבית מאיר בדף כו. דן לתרץ עפ"ד המרדכי דאיסור שלא הי' ניכר קודם התערובות לא אמרינן ביטול ברוב, וכתב עוד וז"ל כו"ע מוכרחים להודות דלא שייך ביטול ברוב אלא במידי דכבר קודם שנתערב היה הדבר שנתבטל עומד בפני עצמו וכו' אבל מידי דמעולם לא הי' עומד בפ"ע וגם עדיין לא חל עליו בפרטות שם חטאת או עולה אלא עומד להתברר בודאי לא שייך, ותדע דאל"כ האיך אפשר למאן דאית לי' ברירה לומר גבי הלוקח יין מבין הכותים שני לוגין שאני עתיד להפריש יהי' תרומה ושותה מיד הא מ"מ נדמעו אלא ודאי משום דלכי הוברר איגלאי שמעולם לא נתערבו ומכיון שלא נתערבו איך אפשר שיתבטלו עכ"ד.

והנה לק' כו. נתבאר דפליגי רש"י ותוס' בקו' הש"ס דדמי חטאת מעורבין דלפירש"י הכוונה דיש כאן שליש דמי חטאת ויצטרך להוציא דמי חטאת מביניהם ולהשליך לים המלח, ולדעת תוס' אינו יכול לברר דמי החטאת עי"ש, ומעתה ראיתי לתרץ לדברי רש"י דלא שייך כאן ביטול ברוב כיון שבידו לברר ולהוציא את האיסור.

ובקר"א ציין למל"מ פ"ז ממעילה ה"ו בשם הר"י (אבועלפיא) [אלפאנדארי] שהוכיח דמטבע חשיב ולא בטיל מהא דתנן במעילה פ' ולד חטאת (ומייתי לה לעיל כד:) המפריש מעות לנזירותו לא נהנין ולא מועלין ופירש"י דבכל מנה ומנה מצינן למימר זה הפריש לשלמים, והקשה דהואיל ורוב המעות יש בהם מעילה נימא דדמי שלמים דהם מיעוטא יתבטלו ברובא, והוכיח דמטבע חשיב ולא בטיל מה"ת וכמש"כ תוס' במעילה כא: ד"ה פרוטה, וכ' ע"ז המל"מ ולא ירדתי לסוף דעתו דמה ענין ביטול בכאן דביטול לא שמענו אלא לבטל האיסור להתירו לכתחילה באכילה אבל אם הרוב הוא איסור נהי דאיסורא איכא אבל לחייבו מלקות או כרת או קרבן זו לא שמענו עי"ש, וכוונת הקר"א דלהר"י אלפאנדארי א"ש דמטבע לא בטיל, ובעיק"ד המל"מ דלא שייך ביטול ברוב להחיל דין מעילה כבר דשו בזה רבים ועי' עויו"ט סי' ד' וחקרי לב יו"ד סי' ד"ז ואכ"מ, וע"ע במרומי שדה שפי' דאה"נ שייך כאן ביטול ברוב והוכיח כן ממעילה כא: עי"ש, ופי' דמה"ט לא תיקשי קו' תוס' דדמי שלמים מעורבים דבטלי ברובא עי"ש בכ"ד.

**מעות סתומים**

דין מעוט סתומים אשכחן ג' דינים א. דמפריש מעות לכמה קרבנות אם ירצה יביא מכולן קרבן אחד. ב. דכשמת יפלו לנדבה. ג. נזיר מגלח על מעות אביו סתומים וכדלק' כז: כח..

**בגמ'** אריו"ח הלכה היא בנזיר הגרי"ז נסתפק בדין מעות סתומים כשקונה מהם בהמה לחטאת או עולה ושלמים האם צריך להקדישה לחטאת וכיו"ב, או"ד דכבר פתיך בי' מעיקרא קדושת החטאת והעולה והשלמים, אלא דאם ירצה יכול להביא בכולן עולה או שלמים עי"ש.

**בתוד"ה** הלכה ואדרבה לקמן מוכחא וכו' לכאו' כוונתם לגמ' לק' כו:, ועמש"כ לעיל בסוד"ה יפלו דבתוס' לק' כו: נראה שאין זה כלל מדין סתומים אלא ה"ז כמפורשים, ועמד בזה הגרמ"ד הלוי שליט"א.

**בא"ד** אבל אם דמי עולה ושלמים לבד מעורבין יחד וכו' ולק' כו. כתבו תוס' בסוד"ה ולאפוקי דהכא דיש עליו ב' חיובים דלאו בני חדא ביקתא לא נאמר הלכתא דסתומים עי"ש. בזבחים ד. תוד"ה וישנן לאחר מיתה כתבו דהמפריש שתי שלמים לאחריות או שתי עולות לאחריות והקריב אחד השני' תרעה ולא נפקא לחולין, ומבואר דיש בזה דין מעות סתומים.- המקדש דוד סי' י"ט אות א' דן בענין מותרות, וכ' דמהא דמותר נסכי נזיר אזלי לנדבה אין ראי' לכל המותרות, דשאני נזיר דהלכה היא בנזיר, ובשמוע"ח העיר מדברי תוס' דידן דכל ההלכה נאמרה רק כשמעורבים חטאת ועולה.

**בגמ'** ר"ל אמר לכל נדריהם ולכל נדבותם התורה אמרה מותר נדר והדא לנדבה הא דקרי לי' מותר נדר כ' תוס' בד"ה רבי דכל קרבנות נזיר בנדר הם באין ע"י שנדר, ולכאו' משמע דנזיר נקרא דבר הנדור, ובשילהי זבחים פליגי בזה, וע"ע דלק' כו. אמרינן דחייבי קינין וכל דדמי לי', ועמד בזה המרומי שדה.- מקשים מנלן דאזלי לעולה דלמא לשלמים, ובקרא כתיב לנדבה, וי"ל דהוא שלמי נדבה, ועוד דמנלן דלנדבת ציבור ודילמא לנדבת יחיד, ובשלמא לריו"ח י"ל דכ"ז הי' בהלכה אבל לר"ל קשה, ובשמ"ק כ' בשם ה"ר עזריאל דילפינן מסיפא דקרא דכתיב לעולה עי"ש. ובחי' מרן רי"ז הלוי פ"ה מפסוהמ"ק ה"ח (ד"ה והנראה) כ' בתו"ד וז"ל והנראה מוכרח לומר בדעת הרמב"ם, דס"ל דבאמת ביסוד הדין של מותרות תרי דיני איתנהו בזה, חדא עיקר ההלכה דמותר חטאת ואשם וסתומין אזיל לנדבה, ויסוד דבר זה הוא הלמ"מ, וכו' וכן במותר סתומין מבואר בנזיר דף כ"ה דהלכה היא בנזיר וחייבי קינין דדמו לי' דהמותר יפלו לנדבה, אולם ס"ל להרמב"ם דבהלכה זו באמת לא נאמר כלל שם עולה, רק שם נדבה בלבד, והא דקרבה עולה זהו ממדרש יהוידע הכהן דכל שהוא משום חטאת ומשום אשם ילקח בהן עולות הבשר לשם עורות לכהנים וכו' עי"ש. וע"ע בכ' הגרי"ז כאן ובמנחות דף ד', וא"כ י"ל דאף לר"ל מאחר דילפינן מקרא דאזיל לנדבה, הדר ילפינן ממדרש יהוידע דאזיל לעולה, שוב הראו כן בראשונים שנדמ"ח. וע"ע לק' נז. בסותוד"ה וכי משנ"ת בס"ד בזה.

והנה כתבנו לעיל כד: לדון לשיטת תוס' בד"ה היו דקו' הש"ס לא היתה על משנתינו כיון דאמר אלו לנזירות ויכול להביא בכולן עולה, האם שינוייא דהש"ס דהלכה היא בנזיר או דברי ר"ל קאי אף בכה"ג, וראיתי להעיר דלפמשנ"ת בדברי מרן רי"ז הלוי דהדין יפלו לנדבה הוא ממדרש יהוידע הכהן דכל שהוא משום מותר חטאת ילקח בהן עולות, א"כ כ"ז כשהוא מותר חטאת, אבל בכה"ג דמשנתינו דיכול להקריבן לעולה לא נעשה מותר חטאת ולא יהא בהם הלכתא זו, ותיקשי קו' הקר"א וכמשנ"ת שם, שו"ר באהא"ז סופ"ה מפסוהמ"ק (ד"ה והנה) שנקט דאף בכה"ג שיכול להביא שלמים נאמר הלכתא דמעות סתומים, והביא כן מדברי הר"מ שם הי"ב עי"ש.

**בגמ'** כבר פסקה תנא דבי רי"ש וכ' תוס' דה"ה דמצי למימר דהלכה גמירי לה חטאת מתה אלא ניח"ל לאתוויי תנא דבי רי"ש וכו' ולמסקנא לא דרשינן מקרא דתנא דבי רי"ש אלא מהלכתא גמירי לה, וילה"ע להס"ד דלא ידע לתנא דבי רי"ש ולהלכתא דה' חטאות מתות א"כ מ"ט הדין ילכו לים המלח, ולכאו' הטעם משום שאין לה תורת הקרבה שאינה באה נדבה, ונתבאר בזה להלן, ועי' קרן אורה וברכת ראש משכ"ב.

**מותר מעות נזיר**

תנן בשקלים פ"ב מ"ה מותר קני זבין קני זבות וקני יולדות חטאות ואשמות מותרן נדבה וכו' מותר נזירין לנזירים מותר נזיר לנדבה וכן פסק הרמב"ם פ"ט מנזירות ה"א הפריש מעות סתומין לנזירותו והותירו יפלו המעות לנדבה עכ"ד, ומקור האי דינא לכאו' הוא מדינא דמעות סתומים דיפלו לנדבה, וכן נראה בירושלמי בשקלים שם ובפרקין דא"ר זעירא הלכה היא בנזיר, ולכאו' היינו דינא דמעות סתומין יפלו לנדבה, וכ"כ בערוה"ש העתיד.

וקשה מדברי הרמב"ם פ"ה מפסוהמ"ק ה"ט מותר נזירים לנזירים מותר נזיר לאותו נזיר, וכ' המהריק"ו דמקורו מהמשנה בשקלים, וכ' ושם אמרו מותר נזיר לנדבה, ורבינו נראה שגורס לנזיר ובודאי כן הדעת מחייב שכיון שמותר נזירים לנזירים ואין כאן נדבה למה מותר נזיר יהי' נדבה ואין טעם לחלק בין יחיד לרבים בזה וכו' עכ"ד, ותימה דהר"מ בהל' נזירות העתיק המשנה כצורתה, ובקר"א (לק' בסוה"ע) עמד בסתירת ד' הר"מ וצידד לחלק דאם יש לו עוד נזירות יביאנה לנזירות אחרת אע"פ שלא הופרש עליה, וכשאין לו עוד נזירות ילך לנדבה, ויש להוסיף שאינו יכול לידור בנזירות ולהביא קרבן זה דא"א להפריש הקרבן לפני הנזירות וכמשנ"ת לעיל יג. מתוספתא, ועי"ש שהובא להקשות ע"ד הרא"ש שלא כ"כ, ובצ"פ כ' לחלק דבהל' נזירות איירי כשאמר לקרבנות נזירותי, ובהל' פסוהמ"ק אמר לנזירותי ועי"ש בביאוה"ד.

עוד כ' הר"מ בהל' נזירות פ"ט ה"ב המפריש מעות מפורשין לנזירותו והותירו מותר מעות העולה יבואו עולה ומותר החטאת ילכו לים המלח, והקשה הצ"פ מדברי הר"מ בהל' פסוהמ"ק שם דמותר חטאת לנדבה עי"ש.

**בגמ'** אמר רבא כבר פסקה תדרי"ש וכו' צריך לבאר דהא דין חטאת המתה נאמר גם במעות, וא"כ תיקשי דדמי חטאת מעורבין בהן וילכו לים המלח.

**בגמ'** בוולדי קדשים ובתמורתם כ' הקר"א דלאו בחדא גוונא הוא דולד קדשים איצטריך למימר דקדוש ולא אמרינן דהוא כגידולי הקדש, וכמש"כ תוס' בתמורה לא: ד"ה ואפי' דמהכא ילפינן דקדשי, ובתמורה איצטריך לומר דקרב דס"ד דמאי דכתיב והיה הוא ותמורתו קודש היינו שהוא קדוש אבל לא קרב וכמש"כ תוס' בתמורה יז: ד"ה נקבה.

**בגמ'** יכול יעלם לבית הבחירה וכו' הק' הקר"א לפמשנ"ת דהא דאיצטריך קרא בתמורה הוא לומר שקרב, אבל עיקר הדין שקדוש ילפינן מקרא, א"כ הא לדין זה שימותו הא לא איצטריך קרא, ותי' כדאמרי' בסמוך דאיצטריך קרא שימותו בבית הבחירה.

**בגמ'** אמאי הא ולד חטאת הוא דגמירין בה מיתה ופירש"י ולא גבי שאר ולדות קדשים ותמורתיהם, ובתוס' כ' ולא איירי בשלמים ועולה מהיכא תיתי שימותו, ובתמורה יז: איתא כשמעתין ושם הגירסא מנא תיתי הא כיון דגמרי חמש חטאות הנך מקרב קרבי.

**בחטאות המתות האם ממיתים אותם בידים**

**בגמ'** אי לאו קרא ה"א ולד חטאת בכל מקום וכו' בתמורה יז: ג"כ הגירסא כן, ובשמ"ק שם אות כ"א הביא ס"א דגרסי דממיתין להם בידים הני גרמא אין בידים לא אהכין איצטריך ועשית עולותיך ע"כ, וכן הגירסא לפנינו בילקוט פ' ויקרא רמז תנ"ט, והיינו דס"ד דחמש חטאות מתות ממיתים בידים והנך ממיתין בגרמא, ומשמע דדינא הוא דחמש חטאות מתות הוא בידים, אמנם מדברי הרא"ש לעיל בסמוך שכתב יכול יעלם לבית הבחירה וימנע מהם מים ומזון בשביל שימותו כדרך שעושין בולד חטאת ובתמורת חטאת דלמיתה אזלא עכ"ד, מבואר דולד חטאת ותמורת חטאת אין ממיתין בידים, וכ"כ הר"מ בפ"ד מפסוהמ"ק ה"א וכיצד הן מתות לא שיהרוג אותן בכלי או בידו אלא יכניס אותן לבית ונועל עליהם עד שימותו ודברים אלו כולם מפי משה רבינו נשמעו עכ"ד, והכס"מ הראה מקורו מפ"ק דע"ז ומשמעתין, וצ"ב דלא נתפרש לא כאן ולא בע"ז על חטאות המתות, וצ"ל דכוונתו דכיון דלא נאמר להורגם ממילא אסור להורגם בידים כדאיתא בפ"ק דע"ז דאית בי' משום בזיון קדשים, וכן בשמעתין מה"ט לא הורגים בידים. ובסנהדרין קיב: איתא דקדשי עיר הנדחת ימותו ופירש"י בד"ה היו בה מאיסותא הוא להקריב קרבנות של רשעים הללו שהודחו הלכך ימותו כונסין אותן לכיפה ומאכילין אותן שעורין עד שכריסן נבקעת עכ"ד, והעירו מבכורות טו: דולד פסוהמ"ק לאחר פדיונם כונסים לכיפה, והוא כדין חטאות המתות כדאיתא שם טז., וע"כ דכ"ד השמ"ק הוא בהו"א, [ובבכורות טז. אמרינן דאיכא איסור תורה באכילת חטאות המתות, והקשה האחיעזר ח"ב סו"ס י"ג לשיטת רש"י במעילה ב: דחטאות המתות לא נהנין הוא מדרבנן, וכן דעת תוס' לעיל כד. ד"ה דמי – ולא [ועי' שו"ת הרי"ד סי' י' שנחלק ע"ד רש"י] ותי' הנאות יעקב סי' י' סוף אות ט"ז עפ"ד הר"מ דאין הורגים בידים, א"כ ההורג בידים עובר איסור, וה"ה השוחטן, א"כ מיתסר באכילה מדין לא תאכל כל תועבה, והאחיעזר לשיטתו הובא להלן ע"ב דחטאות המתות פקע קדושת הגוף א"כ לא מסתבר שיהא איסור להרוג בידים, דכל האיסור הוא בזיון קדשים, וכפה"נ דמפרש ד' הר"מ שא"צ להרוג בידים וצ"ע]. וע"ע באחיעזר ח"ב סי' נ' אות ט' שכתב בתו"ד וז"ל אלא די"ל דבחטאות המתות באמת אין בו איסור קדש כמו שפירש"י בריש מעילה דלא נהנין מדרבנן והא דקאמר איסורא בעלמא היינו ההלכה דתמות כמבואר ברמב"ם דעורפו בקופיץ ומההלכה נשמע דאסור באכילה (ומיושב מה שתמהתי בסוס"י י"ג) וכו' עכ"ד, ודבריו צע"ט היכן מצא בר"מ שעורפו בקופיץ.

עוד ראיתי לדון דלמ"ד בתמורה טז: דנאמר בהלכה ד' חטאות מתות ונסתפקו והעמידום על חמש, א"כ א"א להמיתם בידים דהוא ספק קדשים, אכן בדברי הר"מ שכתב שכולם נשמעו מפי משה רבינו מבואר דאין ספק, ועמד בכ"ז הגרמ"ד הלוי בתמורה.

**דף כ"ה ע"ב**

**בגמ'** וולדי קדשים בבית הבחירה צ"ב מה טעם יצטרך להורגם בבית הבחירה, ולכאו' משמע שיש קיום דין בהריגתן וצ"ב דמהיכן נילף ד"ז, הא לכאו' הס"ד הוא שאין בהם תורת הקרבה אבל דין מיתה מנלן, ועוד קשה מי עדיפי מחטאת שמתה בכל מקו', ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א בתמורה יז: פי' דהס"ד שיהא חובת הבאה לבית הבחירה כדכתיב תשא ובאת, ומאחר שהביאם יוכל להורגם בכ"מ, דלא ס"ד שימותו בבית הבחירה דהו"ל מכניס נבילה למקדש, ודחה די"ל דאין זה אלא גרמא, ובנתיבות הקדש הקשה דמאחר דיש דין משמרת אף בגרמא א"כ ה"ה לענין איסור כניסת טומאה למקדש יהא דין משמרת, שו"ר במקדש דוד סי' י"ד אות ט' שהביא קושיית העולם בכל חטאת העוף הבא על ספק דאיתא לק' כט: דאיתא ב' איסורים חולין בעזרה ונבילה, מ"ט לא קאמר דאיכא נמי איסור מכניס טומאה למקדש, דכשאוכלים הכהנים נטמא גופם, [ובאחרונים דנו דהעוף עצמו הוא מכניס טומאה, וע"ז אמרו דכיון דאינו מטמא אלא בבית הבליעה לא חשיב מכניס טומאה, ונתבאר בס"ד להלן שם] וכ' ושמעתי לתרץ בשם הגאון ר' ישעי' זכרי' יאלעס זצ"ל דיכולים לאכול בלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקודש דמשום טומאת מקדש ליתא התם כדאמרינן בזבחים דאין חייבים עליהם משום טומאה עכ"ד, ובשמוע"ח כ' דכיו"ב י"ל הכא דיעלם לבית הבחירה וימיתם בלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקודש, וכ"כ בשי' הגרמ"ד שליט"א בתמורה שם, אכן הרמב"ם לא הביא לישכה זו, ותניא בתוספתא שאין עושין כן לכתחילה.- ובעיקר הקושיא אם יש בזה קיום דין י"ל דאין בזה איסור הכנסת טומאה דזהו מצותו, ועי' בתוד"ה ומאי תקנתן, ברא"ש ובמאירי, וברש"י בתמורה יז: ובשמ"ק שם.

והנה חקרו בדין חטאות המתות האם יש קיום דין במיתתן או"ד שאין בהם הקרבה וע"כ מתות, ומטו בשם הגרי"ז שביאר ד' הגמ' בב"ק קי: בהא דפריך בחטאת שמתו בעלי' דתצא לחולין דאדעתא דהכי לא אקדשה ומשני דהלכתא גמירי לה, וביאר הגרי"ז דכיון דיש קיום דין במיתתן ע"כ לא שייך דינא דטעות שיצא לחולין, ומעתה י"ל דע"כ ס"ד שימיתם בבית הבחירה, וכפשנ"ת לעיל מהשמ"ק דצריך להמיתם בידים, ולפמשנ"ת שם דכ"ז להס"ד, י"ל דה"נ כל היסוד דיש דין מיתה הוא להס"ד, וע"כ ס"ד דיביא לבית הבחירה, וא"ש מה שראיתי להקשות דבשבועות יא: אמרינן דלב ב"ד מתנה שיצא לחולין ולא תמות, ואם יש בזה קיום דין מ"ט אמרינן דלב ב"ד מתנה ע"ז, ולפמשנ"ת דכ"ז בהו"א א"ש, אכן הגרי"ז פי' כן אליבא דאמת בדברי הגמ' בב"ק, ועחזו"א בב"ק שפי' ד' הגמ' באופ"א.

**בגמ'** למ"ל קרא הילכתא גמירי לה הבאר יצחק יו"ד סי' א' הוכיח מכאן שאין חומר בדבר המפורש בתורה מדבר הנלמד בהלכה, ומבואר דספק הלכה למשה מסיני ג"כ לחומרא, ודנו בזה גדולי האחרונים, וכבר כ' כן הריב"ש בסי' קס"ג דספק הלכה לקולא, ונתבאר בס"ד בפ"ק דקידושין ואכ"מ.

**בגמ'** ואי אקריבי' לא ליחייב עלי' ולא כלום הק' הקר"א (בע"א ד"ה ויש) דבציבור דלא נאמר דין מתה יחזור הדין דיקרב ועי"ש משכ"ב.- העירוני מ"ט לא ליחייב עלי' משום חולין בעזרה וכדאיתא בגיטין כח: ועי"ש רע"א.

**בגמ'** ולא ליחייב עלי' ולא כלום הקר"א הביא קו' האורח מישור דבבכורות טז. דרשינן מקרא דיש לאו בחטאות המתות א"כ אין זה ממשקה ישראל והו"ל קרבן פסול, וא"כ בודאי אסור להקריבו, ובקר"א כ' דאי לאו דינא דהכא לא הוה דרשינן התם לזה, דבלא"ה מיתסר משום מעילה דהא חזיא להקרבה והוא בכלל קדשי ד', ובאחיעזר ח"ב סי' י"ג אות ב' תי' דחטאות המתות כיון דלמיתה אזלי ואין בו קדושת הגוף אין בו לאו דלא ירצה, ואין בו איסור דמקריב פסולים, וכתב דלפ"ז צ"ל דהש"ס קאי על חטאות המתות ולא על אשם.- ובאחיעזר הביא קו' האורח מישור למאי איצטריך דאיכא עשה תיפו"ל דאיכא לאו וכגמ' בבכורות, וכ' האחיעזר דבפשוטו לק"מ דהגמ' בבכורות הוא על האכילה והכא על ההקרבה, ועוד הביא גירסת רבינו גרשום בבכורות עי"ש, אכן כ' דתיקשי דמאחר דאסור באכילה אין כאן משקה ישראל [וכדברי הקר"א הנ"ל] ובשפ"א כ' דכיון דכל האיסור נעשה לאחר שהוקדש לחטאת בכה"ג לא מיפסיל משום משקה ישראל ועי"ש עוד, ובנתיבות הקדש כ' ע"פ הגמ' במנחות ד. דפסול משקה ישראל הוא כשלא הי' לו שעת הכופשר, והכא הי' לו שעת הכושר, ויעוי"ש בתוס' דכתבו דלמסקנא אף כשהי' שעת הכושר ג"כ מיפסיל משום משקה ישראל, והרע"א בגלהש"ס ציין לחולין דף קמ ע"א תוס' ד"ה למעוטי דמבואר דלא נתמעט, ולדבריהם א"ש, וע"ע פרי יצחק ח"ב סי' ל"ד, עוד העירוני די"ל דהכא קאי על אשם, דבאשם לכאו' ליכא הלאו, אכן מדקאמר הגמ' אלא משמע דהדרינן דקאי גם על חטאת וכ"כ תוס'.

**עשה בהקרבת חטאות המתות**

**בגמ'** קאים עלי' בעשה היינו במקריבו לשם אשם דאי מקריבו לעולה הא כשר, ולר"ת בתוד"ה ניתק זהו דינו דמותר אשם קרב עולה.

והעירוני דלפ"ז ה"ה בחטאת הוא במקריבו לשם חטאת, וק' דא"כ מאי משני כבר פסקה תנא דבי רי"ש הא תנא דבי רי"ש לא מיירי במחשב לשם עולה, ואנן איירינן שיפלו לנדבה וצ"ב, ולהדיא כ' תוס' בד"ה קתני דמקרא ה"א לא יקריבנה חטאת ואשם אבל יקריבנה עולה ושלמים, ובתמורה יז: בתוד"ה אי כתבו דמקרא דרק שמעינן דאינה בת הקרבה כלל.

והנה כ' השמ"ק בתמורה יח. בהשמטות אות ה' אר"י דלכאורה משמע דקאי המיעוט בולד חטאת לומר שאם הקריבו עובר בעשה אבל אתמורת אשם לא קאי דכיון דהלכה באשם [דהוי] עולה אם הקריבו אשם פשיטא דעובר דכל המשנה בקדשים עובר משום מוצא שפתיך תשמור וכו' מ"מ נראה לר"י דלא נהירא לאוקמי אולד חטאת גרידא מדקאמר ר"ע אינו צריך כו' משמע דר"י איירי באשם ונראה לר"י דודאי אי עבר ומקריב בין תמורת אשם ובין ולד חטאת קאי בעשה ודקשיא לך דבלא"ה איכא עשה דשינוי קודש י"ל דאין זה שינוי קודש כששחטו לשם אשם כיון שעיקרו בא מאשם להכי איצטריך רק תוס'. וכו' וכ"ת דאתא לעשה יתירא באשם וכו' וא"ת בסמוך גבי ר"ע דפריך לישני להו לעשה י"ל דלא משמע להו [דעובר בעשה] כי אם למימרא בעלמא וכו' עי"ש. ויעוין בכ' הגרי"ז שהאריך בד' השמ"ק דלכאו' אין כאן שינוי קודש, וביאר דכל שאינו עושה דין הקרבן עובר במוצא שפתיך עי"ש, והעיר בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א דלדברי השמ"ק נמצא דבאשם אין איסור בעצם ההקרבה אלא במחשבתו דמחשב לשם אשם ויש כאן שינוי קודש, אלא דליכא לאו משום דעיקרו אשם, אבל האיסור הוא המחשבה, ובקרא משמע דהאיסור בגוף ההקרבה, וכן בחטאת הרי האיסור הוא בגוף ההקרבה.

הרמב"ם לא הביא עשה זה, ועמש"כ לעיל מהשמ"ק בתמורה, ובקר"ס פ"ד מפסוהמ"ק הביא עשה זה.- ע"ע מש"כ לעיל כד. בתוד"ה דמי שלמים בדין דמי שלמים האם יש עשה.- עי' מקדש דוד סו"ס י"ב שדן בכל חטאת העוף הבא על הספק שיש כאן היתר גם על איסור עשה זה, דאם אינו מחוייב חטאת הו"ל חטאת המתה, ובשלמא אי מי שאינו מחוייב חטאת לא חיילא הפרשתו, א"כ ממנ"פ לא חיילא הפרשתו, אבל לשיטת רש"י בכמה דוכתי דאף מי שאינו מחוייב חטאת חיילא הפרשתו [ונתבאר לעיל כא: בשיטתו] א"כ לעולם חיילא ההפרשה, והו"ל חטאת המתה, וי"ל דלרש"י לשיטתו לעיל כא: דבעוף לא נאמר הלכתא דחמש חטאות מתות, א"כ ליכא עשה זה, אך לפמשנ"ת שם דמודה רש"י דתליא בפלוגתא א"כ הקושי' במקומה עומדת, אכן יתכן דעשה זה לא נאמר בעוף, וכ"כ האחיעזר ח"ב סי' י"ג אות ב' (ד"ה והנה) ובשמועת חיים הביא לדון האם הלאו הנאמר בבכורות טז. נוהג בעופות דהקר"א לעיל כא: ברד"ה והיינו טעמא דן בזה.

**בתוד"ה** קתני (נמשך מע"א) ואי מקרא ה"א לא יקריבה חטאת ואשם אבל יקריבה עולה ושלמים העיר הקר"א דמהכ"ת יקריבנה עולה, הא עולה לא שייכא בחטאת דנקבה היא, ויעוי"ש שתי' קו' תוס' באופ"א.

**אשם לרעי'**

**בגמ'** כל שבחטאת מתה באשם רועה בתמורה כ: פליג ר"א וס"ל דהאשם כחטאת ותמות.

**בגמ'** דאר"ה אמר רב אשם שניתק לרעי' פירש"י בפסחים עג. ד"ה אשם ואם ניתקו מעליו והשליכו לאפר לרעות וכו' עכ"ד. וכן פירש"י במנחות ד. ובתמורה יח., ובזבחים ה: ד"ה שניתק כ' שאמרו לו ב"ד הוציאו וירעה, [וכן פי' בזבחים קיב. ד"ה כדרב ונמלך בב"ד ואמרו לו ירעה] ועמד בזה בג' מהרש"א שם, ובשמעתין פירש"י שבא גזבר ואמר ינתק לרעי', וכן פי' הרגמ"ה בתמורה שם. וע"ע משנ"ת להלן בתוס'.

**בגמ'** ושחטו לשם עולה כשר פירש"י בפסחים (שם) דהלכתא גמירי לה שרועה, וכל הרועים דמיהן נופלים לנדבה שזהו מדרשו של יהוידע הכהן, וכן פירש"י בזבחים יא: ד"ה אמר והיינו דאיכא תרי דיני א. הלכה למשה מסיני דרועה, ב. מדרשו של יהוידע הכהן דכל הרועים דמיהם לנדבה. ובתוס' בפסחים שם ד"ה אשם כתבו דמקרא דהוא בהוייתו יהא ילפינן דקרב עולה עי"ש, וכן לדברי ר"ת ההילכתא הוא דקרב עולה, וק' למ"ל מדרש של יהוידע הכהן, ובתו"כ דיבורא דחובה פרשתא י"ב פכ"א הל"ו ובהגר"א סופ"ו דשקלים הובא בתקלין חדתין שם כ' דהלכה למשה מסיני דקרב עולה, וממדרש יהוידע ילפינן שעורות לכהנים כקרבן יחיד, והגרי"ז אמר דאה"נ לא איצטריך מדרש יהוידע לזה, ומדרש יהוידע קאי על שאר מותרות, כגון הפריש מעות ונתותרו, ועי' פ"ב דשקלים משנה ג' וד'. וע"ע שבועות יב: שאין מקיצין בעולת העוף, ובתוס' שם ד"ה הא בורכא הקשו תיפו"ל דמדרש יהוידע שעורות לכהנים, ועוף אין לו עור, ויעוי"ש בד"ה ואין דאם בא עוף לפנינו מקיצין בו, וכ"כ לק' כז. בד"ה וכי קרוב לסופו, ואמר הגרי"ז דהוא דלא כהראב"ד והגר"א דילפינן מקרא שמקיצין באופן שיהא עורות לכהנים. ועי' חי' מרן רי"ז הלוי פ"ה מפסוהמ"ק ה"ח ובכ' הגרי"ז זבחים ה:.

**שם** ושחטו לשם עולה כ"ה הגירסא כאן, ומבואר דאע"פ שניתק אכתי שמו עליו ובעינן שישחטנו לשם עולה, אבל בפסחים עג. ובזבחים ה: קיב. קטו: מנחות ד: תמורה יח. הגירסא ושחטו סתם כשר, וכן גרסו התוס', ולגירסא זו בשחטו לשם עולה כשר אע"פ שלא ניתק, והיינו דהכשירו ע"י שפקע שם עולה, והוא בתרי גווני או ע"י ניתוק, או ע"י המחשבה לעולה.

**בתוד"ה** רבי וא"ת לישני לי' דאיצטריך קרא למיקם עלי' בעשה עי' אחיעזר ח"ב סי' י"ג אות ב' שתי' ע"פ דרכו (הובא בגמ' לעיל) דכל מאי דאיצטריך קרא הוא בחטאות המתות דפקע מזה קדושת הגוף, אבל הכא דמיירי באשם דרועה וכשיפול בו מום פודין אותו א"כ בודאי אסור להקריבו ככל דין פסולי מזבח, ובחי' ר' מאיר שמחה תי' דכיון דדינו לנתקו לרעי' וכל שלא ניתקו ה"ז כמחוסר זמן וכאותו ואת בנו שהוא מחוסר זמן, והשוחטו עובר בל"ת כדאיתא בחולין פא., וא"צ קרא לעשה, וסיים וזהו פירוש דברי רע"ק ולא טעה חלילה בדברי ר' ישמעאל ודוק, וע"ע מש"כ לעיל מהשמ"ק תמורה יח. אות ה'.

**בתוד"ה** ניתק דניתוק לא הוי אלא מדרבנן וכו' במנחות ד: בתוד"ה אשם (נמשך מע"א) כ' ומתוך פי' הקונטרס משמע דלא גמירי אלא ניתק לרעי' בעלמא ומשמסרו לרועה כשר לעולה משם ואילך אפילו הוא בעצמו דשוב אין שם אשם עליו ותימה גדול הוא לומר כך וכו' ועוד דמשמע בהדיא התם בפסחים דניתוק לרעי' מדרבנן וכו' עכ"ד, תו"ד דהוקשה להם מאד איך יתכן לומר דניתוק הוא מה"ת.- ובדעת הרמב"ם דקדק הלח"מ פ"ד מפסוהמ"ק הט"ו דס"ל כשיטת רש"י דהניתוק הוא מה"ת.- וע"ע באבי עזרי פ"י ממעה"ק ה"ז בישוב קו' תוס' בסתירת הסוגיות.

**בא"ד** ופי' ר"ת עי' בדבריו בספר הישר סי' תקי"ד ותשע"ז באורך.- ע"ע רמב"ן בשבועות יב. מש"כ בסתירת הסוגיות, ומש"כ עוד דהוא מסוגיות המתחלפות.

**בא"ד** אמר קרא וכו' הא מהלכתא ה"ה בלא עקירה כ' התוס' בזבחים ה: בהגה"ה ובמנחות ד. ד"ה אשם שאין לחוש אם הקרא מפרש ההלכתא.

**בד"ה** אמר דאמר [לקרבנות] צרעתו א"כ וכו' ערש"ש מש"כ להגי' ועוד הקשה דביומא מבואר להדיא דמיירי במעות מפורשים עי"ש, ועי' כ' הגרי"ז מה שביאר בזה.

**בגמ'** ותו ליכא והתניא ושאר חייבי קינין וכו' העיר הגרמ"ד הלוי שליט"א דלפמש"כ תוס' לעיל כד: ד"ה יפלו דבאומר אלו לנזירות דמסברא יכול לשנות ולהביא בהכל עולה א"צ להלכה דיפלו לנדבה, [ועמד בזה האהא"ז סופ"ה מפסוהמ"ק עי"ש] ותי' דקו' הש"ס היא דבסיפא מיירי אף באמר אלו לקרבנות חובתי, וכמו שפירשו תוס' שם, וע"ע משנ"ת שם דמ"מ אליבא דאמת ההלכה במעות סתומים נאמר בכל גווני.

**דף כ"ו ע"א**

**בגמ'** רצה להביא בהן חטאת בהמה יביא הקשה הגרי"ז דהכא משמע דסב' הוא דאם ירצה יכול להביא בהמה, וק' דבכריתות כז: ילפינן מקרא דמטמא מקדש עני שהפריש מעות לעוף והעשיר מוסיף עליהן ומביא כשבה, ולמ"ל קרא הא סב' הוא שיוכל להביא מזה חטאת בהמה, ותי' דהנה כ' תוס' לעיל כה: ד"ה אמר דכל הדין דיכול להביא בהמה הוא כשאמר אלו לצרעתו אבל אמר לקרבנות צרעתו לא יוכל להביא מכולן חטאת בהמה, וא"כ י"ל דהסוגיא בכריתות מיירי אע"פ שאמר לקרבנותיו, כשהעשיר יכול ליקח מכולן חטאת בהמה, וביאר במנחת אברהם ביומא מא: דבמטמא מקדש בעניותו מביא שתי תורים א' לחטאת וא' לעולה, ובעשיר מביא חטאת בהמה א"כ י"ל דהחטאת בהמה הוא כל קרבנותיו ע"כ יכול להביא מהמעות שהפריש לשתי תורים, ואין בזה ישוב לדעת הר"מ דלא נזכר חילוק בין אמר לנזירותי לבין אמר לקרבנות, ועי"ש עוד תי' נוסף.

וי"ל עוד דהנה שמעתי לבאר בטעמא דבשמעתין יכול להביא חטאת בהמה, הוא משום דעני שהביא קרבן עשיר יצא, אשר ע"כ חשיב שיש כאן הפרשה גם לבהמה, ומעתה י"ל לפמש"כ החינוך במצוה קכ"ג דעני שהביא קרבן עשיר לא יצא, ותמהו עליו מהמשנה בנגעים דעני שהביא קרבן עשיר לא יצא, ובשפ"א תי' דכ"ד החינוך הוא בעולה ויורד דעני מביא חטאת ועולה ועשיר מביא חטאת, וע"כ אינו יכול לפטור עצמו בחטאת, משא"כ במצורע שפיר יכול להביא קרבן עשיר [ומדברי החינוך לא נראה כן עי"ש] ומעתה י"ל דאשר ע"כ במטמא מקדש בעינן קרא דהתם אין כאן הפרשה לקרבן עשיר, כיון דעני שהביא קרבן עשיר לא יצא.

הרמב"ם לא הביא דין זה, וכ' הליקוטי הלכות בעין משפט אות ס' דין זה לא הוזכר ברמב"ם ואולי שהוא הולך לשיטתו דס"ל דהפרשת מעות לא הוי כלקיחת בעלים וס"ל דאפילו הפריש לשם חטאת העוף יכול ליקח בהן עולה וממילא יכול ליקח בהן חטאת בהמה אם הוא צריך לאכילת חלב וא"צ להזכיר ד"ז בפירוש ולדידי' א"צ לפרש כפירש"י דהברייתא איירי כשהעשיר עכ"ד.- מש"כ הליקוט"ה דלפ"ז א"צ לאוקמא בהעשיר, א"ש ד' הרא"ש דמפרש בזב וזבה והרי אין בהם דין עני והעשיר, ולהליקוט"ה ניחא, ולא ברירא לי דלדבריו מדוע מעות מפורשין דמי חטאת ילכו לים המלח, והרי לא הוקבע עדיין וצ"ע.

**בגמ'** מת והיו לו מעות סתומים יפלו לנדבה כ' הר"מ פ"ה מפסוהמ"ק הי"ב יפלו כל אותן המעות הסתומין לנדבה שהרי כולן ראויין לבוא עולה עכ"ד, מקשים האחרונים מה הוצרך הר"מ לטעם שהרי כולן ראויין לבוא עולה תיפו"ל דהלכה היא בנזיר וחייבי קינין דדמו לי'. ועי' קר"א מרומי שדה ליקוטי הלכות וכ' הגרי"ז חזו"י ואהא"ז ועוד משכ"ב. ובקר"א וליקוטי הלכות כ' דהר"מ ס"ל דמה שאמרו חייבי קינין וכל דדמי לי', באמת לא היתה הלכה בקינין, והתם הטעם מפני שראויין לבא כולן עולה, והקשה ע"ז הקר"א מדברי הר"מ פ"ה מפוסהמ"ק הי"ג דאף בכה"ג שראוי להביא עולה ילכו לים המלח, וכמו"כ ק' מהא דתניא בע"ב ופסקה הר"מ בפ"ט מנזירות ה"ז דאם אמר אלו לעולתי והשאר לנזירותי יפלו לנדבה, והתם אינו יכול להביא בכולן עולה.

**בגמ'** תנא נזיר וחייבי קינין דדמו לי' וכ' תוס' י"מ דהלכה כך נשנית נזיר וכל דדמי לי' וכו' שמביאין על דבר אחד שני קרבנות, אמנם מדברי רש"י נראה דההלכה נאמרה בקנין ונזיר טמא שמביא קינין הוא בכלל הלכה זו, ומינה ילפינן נזיר טהור דהוא בכלל נזיר, ויעויין במאירי שהביא ב' הפירושים עיש"ה. והעיר בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א דמאי דוחקי' דרש"י לפרש כן, הא לעיל כה. אמר ריו"ח הלכה היא בנזיר משמע דד"ז נאמר בנזיר. ועוד העיר דלדברי רש"י במצורע ג"כ נאמרה הלכה זו, דכיון דמצורע עני מביא קן ה"ה במצורע עשיר יהא דין דיפלו לנדבה וזה לא מצינו בשום מקום, ומטו דהגרי"ז הביא תו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פרשה ה' דיליף אף למצורע עי"ש. וראיתי להעיר עוד בדברי רש"י דלשיטתו לעיל כא: דבחטאת העוף לא נאמר דין מתה, א"כ לכאו' הא עיקר ההלכה דמעות סתומים הוא שלא יהא בזה דין חטאות המתות, וא"כ איך ילפינן מנזיר טמא דמביא קינים שלא נאמר בהם הלכה זו, לנזיר טהור שיש בו דין מתות, ובירושלמי שקלים פ"ב ה"ד איתא מתניתא מסייע לרבי זעירא אלו הן מעות סתומיןי כל שדמי חטאת מיתות מעורבות בהן וכו', ובהגר"א מחק תיבת מתות.

ובדברי תוס' בשם הי"מ דהלכה כך נשנית נזיר וכל דדמי לי' הקשה הגרי"ז דהניחא לריו"ח דיליף מהלכה אבל לר"ל דיליף מקרא דמותר נדר יהא לנדבה מנלן כל חייבי קינין, ובמרומי שדה לעיל כה. כ' דנפק"ל מנזיר עי"ש, והנה בקר"א הקשה להיפוך בהא דתניא בסמוך במי שהי' מחוייב חטאת דלא נאמר בזה יפלו לנדבה, והא לר"ל ילפינן דמותר נדר לנדבה, ולהמרומי שדה דר"ל יליף מנזיר אשה"ט, דילפינן כל דדמי לנזיר דהוא בני חד ביקתא.

**פדיון בחטאות המתות**

**בגמ'** מי שהיה מחוייב חטאת ואמר הרי עלי עולה והפריש מעות ואמר הרי אלו לחובתי רצה להביא בהן חטאת בהמה לא יביא עולת בהמה לא יביא מת והיו לו מעות סתומים ילכו לים המלח התוס' ישנים ביומא נו. ד"ה ונברור (שייך לדף נה:) הוכיחו מכאן שאין לזה פדיון דאל"כ יכול להביא מעות ולחלל קדושת החטאת בכ"מ שהוא עי"ש. ויעויין בשמ"ק בשם ה"ר עזריאל שאין להם תקנה ע"י פדיון כיון שמת וצ"ב. וצ"ע דתוס' בע"ב ד"ה והשאר חציו כ' שאפשר לחלל, ובשמ"ק הביא לה"ר עזריאל שם שכתב כדברי תוס', וק' דסתר משנתו דהכא ס"ל דכשמת א"א לחלל, וכבר עמד הקר"א בדברי תוס' בע"ב כיצד מהני פדיון והרי מת.

ולהמבואר בתו"י דהטעם דאין פדיון משום דחל בהם דין חטאות המתות שילכו לים המלח א"כ א"ש דע"כ הכא אין לו פדיון, אבל בע"ב מיירי שאין דמי חטאת מעורבין בהן, וע"כ שפיר מהני פדיון לאחר מיתה, ועדיין לא נתבאר דמ"מ הן אמת דחל דין חטאות המתות, אבל הרי יכול לחלל השלמים והעולה ולא ילך לאיבוד ואע"פ שאין לו ריוח בזה דבלא"ה כל המעות ילכו לאיבוד מספק דמעורב בהם דמי חטאת, מ"מ יעשה כן לצורך ההקדש שלא ילך לאיבוד, וראיתי לדון דכיון דזה אסור בהנאה אין לו שויות ואין לו פדיון, ועי' ר"מ פ"ד מע"ז הי"ג דיש פדיון להקדש עיר הנדחת אע"ג שנאסר בהנאה עי"ש, שו"ר במקדש דוד סי' י"ט אות ב' דפי' בטעמא דחטאות המתות אין להם פדיון דאם יפדו הפדיון כמותן והולך לים המלח ואין להקדש בהן כלום, א"כ פקע קדושתן, ולא אלימי למיתפס פדיונם, ובשמוע"ח העיר מדברי תוס' לעיל כד. ד"ה ה"ג דהלחם טעון פדי' אע"פ שדמיו אזלי לאיבוד. ויל"ע עוד דבב"ק קי: מקשי דכל חטאת המתה תצא לחולין דאדעתא דהכי לא אפשרי' ומשני דהלכתא גמירי לה, וא"כ כ"ז על החטאת, אבל על העולה והשלמים לא נאמר הלכתא זו, וא"כ ליפוק לחולין, ואפשר דמאחר דבלא"ה לא ירויח ע"כ ליכא אומדנא וצ"ע.

כתב הר"מ פ"ה מפסוהמ"ק הי"ג מי שהיה מחוייב חטאת ואמר הרי עלי עולה והפריש מעות ואמר אלו לחובתי רצה להביא בהן חטאת בהמה יביא עולת בהמה יביא מת והניח המעות ילכו לים המלח, ובהשגות א"א מצאתי דבר זה בגמרא דנזיר בתוספתא שהוא בחלוף וכו' ואם היו כולן ראויים לעולה אמאי ילכו לים המלח עכ"ד, ותי' הקר"א כסב' תוס' לעיל כד: ד"ה יפלו דכשמת לא שייך למימר מימליך והרי הם כתחילת הפרשה, והכס"מ פ"ד ממעילה ה"ג הביא ד' תוס' עי"ש. וראיתי להקשות דהר"מ בהלכה י"ב במפריש מעות לקינים כ' דכשמת יפלו לנדבה משום שיכול להביא בכולן עולה, אלמא דאף במת אמרינן כן, וע"ע משנ"ת לעיל כד: בפלוגתת תוס' והר"מ בסב' דראוי לבוא כולו עולה ושלמים, דדעת הר"מ דלא נאמר ד"ז אלא לענין מעילה שאינו קדשי ד' ולא לשאר מילי, ולדעת הר"מ אע"פ שראוי להקרבה מ"מ יש בו דין חטאות המתות, וא"כ א"ש דהיינו טעמא דילכו לים המלח, ומ"מ קשה מהלכה י"ב דלא אמרינן ילכו לים המלח וכפי שפירש הר"מ משום שראוי להביא בכולן עולה. וע"ע משנ"ת בדף כה. בדעת הר"מ האם ס"ל כתוס'. וע"ע להלן בתוד"ה ולאפוקי.

**בגמ'** מת והיו לו מעות סתומים ילכו לים המלח מבואר דאע"פ דמחיים ג"כ לא הי' אפשר להקריבן מ"מ ע"י שמתו בעליו חל דין בהם דין חטאת המתות.

**ברש"י** ד"ה ע"א רצתה להביא עולת בהמה לא תביא שהיא לא נדרה אלא עולת העוף העיר הגרמ"ד הלוי שליט"א מ"ש מהא דאיתא בשילהי מנחות נודר קטן והביא גדול יצא עי"ש קו:, ותי' דהתם שור קטן וגדול, שהוא מין אחד משא"כ הכא, ועי"ש עוד שצויין לרש"ש לק' נט:.

**בתוד"ה** ולאפוקי כי אמר בלשון זה לחובתי וכו' יל"ע דמדברי תוס' מבואר דלא פסיקא להו דכשאמר לחובתי אינו יכול להביא בכולן קרבן א', ולכאו' ללישנא בתרא דבסמוך דלחובתו כמפורשין, לכאו' בודאי לא יוכל להביא קרבן א', ואפשר דתוס' באו ליישב אף לל"ק.

**בסוה"ד** אבל הכא דמחוייב חטאת מחלב שאכל ועולה נדורה לאו בני חד בקתא אינון ומדברי הר"מ פ"ה מפסוהמ"ק הי"ג (הובא בגמ') מבואר דאף במפריש לשני חיובים ג"כ הדין דאם רצה להביא בכולן חטאת או עולה יביא, ורק לענין הדין דסתומין יפלו לנדבה זה לא נאמר בשני חיובים, ועיש"ה בהשגת הראב"ד, והגרי"ז נקט דתי' קמא בתוס' פליג וסובר דאף בשני חיובין נאמר דינא דמעות סתומים, ובסמוך בד"ה מת נראה מדבריהם דעיקר דין סתומים שייך אף בב' חיובים, אבל הדין דיפלו לנדבה זה לא שייך בשני חיובים, ובאמת דבמשניות בקינים מבואר דמשכח"ל סתומים בשני חיובים בלידה וזיבה עי"ש, ולהמבואר א"ש דמ"מ אין בזה דין יפלו לנדבה, אמנם בתוס' בתי' בתרא מבואר דעיקר דינא דסתומים ליכא, ועוד נתבאר מתוס' בזבחים ד. ד"ה וישנן דאף דינא דיפלו לנדבה איכא בשתי חיובים. וע"ע יומא מא. תו"י ד"ה הא בתי' בתרא דיש סתומין בשתי חיובין.

המקדש דוד סי' י"ט אות א' רצה לחדש בטעמא דמפריש שקלו ומת יפלו לנדבה, דהוא מדין מעות סתומין יפלו לנדבה, והקשה מדברי תוס' דידן דלא אמרינן כן אלא כששני החיובין בני חדא ביקתא נינהו, וכתב דה"נ בני חדא ביקתא אינון דחטאת ועולה של ר"ח חיוב אחד הוא, ודבריו צ"ע דהרי עומד גם לשאר קרבנות כגון מוספי שבת ויו"ט ותמידין, ואטו נזיר שהפריש לנזירותו ולחטאת חלב יהא מעות סתומים, ולעיקר קושיתו י"ל כמשנ"ת דבתרי חיובי לא נאמר דין יפלו לנדבה, אבל שפיר י"ל דיכול להקריב כולו עולה, דלזה א"צ ההלכתא דנזיר.

**בגמ'** אר"א וכו' הרי הן כמפורשין חקרו האם הגדר דהוא כתערובות ואין כאן כלל דין מעות סתומין, או"ד דהם מעות סתומין אלא דאין בהם דין יפלו לנדבה, וכן ילהס"ת ללישנא בתרא דרב אשי, ועי' היטב בתו"י יומא נו. ד"ה ונברור שהאריכו בזה, [ובמהר"ב רשנבורג אות ד' כתב דבלחובתי משמע חטאת יותר, ולכאו' הי' נראה דהו"ל כמפרש לחטאת, אכן בתוס' מפורש שהוא כולל גם העולה].

והנה הקר"א (ד"ה והיה נראה) כתב דכ"ד ר"א הוא לריו"ח אבל לר"ל דיליף מקרא אין לחלק בזה, והיינו דנקט דשפיר יש להם דין סתומים אלא דלא נאמר בזה ההלכה דיפלו לנדבה, דאי נימא דאינם סתומים א"כ זה שייך אף לר"ל, דמודה ר"ל דקרא מיירי בסתומים, וכן נקט הגרי"ז דהוו סתומים אלא דלא נתקבלה ההלכה וכ' דמשמע כן בתוס' וברא"ש.

ומדברי רש"י שיכול לפרש דמי החטאת שילכו לים המלח [ונתבאר להלן שכן דעת הרמב"ם] מבואר דהם מעות סתומים, דאל"כ כיצד יפרש את התעורובת, וכ"מ בבעה"מ בסופ"ק דקינים (נדפס בדף כה.) וז"ל וההיא דגרסינן בנזיר וכו' לא דמי פירשו דהתם לדהכא דהתם לא איירי לעירוב חטאת בעולה אלא נפקא לן מינה שדמי חטאת ילכו לים המלח ולא יפלו לנדבה במעות סתומים אבל לענין עירוב חטאת בעולה לעולם לא הוי פירוש וכי אפשר לומר דגבי קינין אי אמרה שני פרידין אלו לחובתי הוי עירוב אלא ודאי לא דמי עכ"ל, הרי דבריו ברור מללו דהוא מעות סתומים.

**בגמ'** אמר ר"א וכו' הרי הן כמפורשין ופירש"י בד"ה אמר דדמי חטאת ילכו לים המלח, מבואר דיכול להפריש מה הם דמי החטאת, וכן דעת הרמב"ם וכדלהלן, אמנם בתוד"ה ולאפוקי ובע"ב ד"ה והשאר חציו מבואר שאין בכחו לברר את הסתומים, אלא צריך לעשות ע"י חילול, ואשר ע"כ ס"ל דילכו כולם לים המלח, ונפ"מ בפלוגתא זו בפירכא דהש"ס לעיל כה. והלא דמי חטאת מעורבין בהן ומקשי דילכו לים המלח דלשיטת רש"י הכוונה שישליך שליש לים המלח, ולשיטת תוס' ישליך הכל לים המלח.

ובליקוטי הלכות הביא פלוגתת רש"י ותוס', וכ' בעין משפט אות כ' דמדברי הרמב"ם משמע כדעת רש"י ע"ש בלח"מ.

הרמב"ם פ"ט מנזירות ה"ג וד' פסק כאיכא דאמרי דבאמר הרי אלו לחובתי ה"ז כמפורשין, ואמר הגרי"ז זצ"ל שאין דינם כמפורשים לגמרי, דהא בפ"ה מפסוהמ"ק הי"ג כתב הרמב"ם (הובא לעיל) דאם רצה להביא בכולן עולה או בכולן חטאת יביא, ובהכרח הכוונה דלענין זה לא נאמרה ההלכה דיפלו לנדבה, ואמר דנפ"מ להא דאיתא לק' כז: כח. דאדם מגלח על מעות אביו בזמן שהם סתומים ולא בזמן שהם מפורשים דבכה"ג לא יוכל לגלח כיון שכתב הר"מ דהם כמפורשים.- עכ"פ להמבואר בר"מ בהל' פסוהמ"ק דיכול להביא בכולן עולה או בכולן חטאת בהכרח לא ס"ל כרש"י דרק שליש ילך לים המלח, ועמד בזה הגרמ"ד הלוי שליט"א.

ובפ"ד ממעילה ה"ד כתב הרמב"ם אחד ממחוייבי קינין שהפריש מעות ואמר אלו לחובתי מועלין בכולן ומועלין במקצתן ואם מתו יפלו לנדבה כמו שביארנו בנזירות ומועלין בהן עכ"ד, והדברים מתמיהים דסותר משנתו דבהל' נזירות פסק דבאלו לחובתי הרי הן כמפורשין, וביותר תימה דהר"מ כ' כמו שביארנו בהל' נזירות ושם כ' להיפך, ואף אם נחלק בין דין סתומין דקינין לדין סתומין דנזיר, מלבד דהדבר קשה לחלק דבגמ' אמרו נזיר וחייבי קינין דדמו לי' משמע דחד דינא, עוד יקשה דהר"מ כ' כמו שביארנו בנזירות, ובחזו"י בליקוטי הש"ס כ' לחלק בין אומר לחובָתי דהוא לשון יחיד הן כסתומין, אבל כשאומר לחובותי דהוא לשון רבים הוא כמפורשין. ובחי' ר' מאיר שמחה כ' דדוחק לחלק בין לשון יחיד ללשון רבים, ואשר ע"כ פי' דשאני נזיר שהם ג' מיני בהמות ע"כ הם כמפורשין.

**בתוד"ה** הא דאמרת שהרי יכול להביא בכולן עולה ערע"א בגלהש"ס שהגיה בדבריהם, והגרמ"ד הלוי שליט"א העיר דלכאו' הדברים נכונים שיכול להביא בכולן עולה, והי' צריך להגי' מש"כ דהלכה היא בנזיר, דבכה"ג א"צ להלכה, וכך הי' ראוי לגרוס ואם מת יפלו לנדבה שהרי יכול להביא בכולן עולה, שו"ר בקר"א דביאר דבריהם דכל שיכול להביא בכולן עולה לא נאמר הלכתא דסתומים, כ"נ בדבריו, וכ"ה ברש"ש, וע"ע בקר"א לעיל כד:, ולכאו' כ"נ בתוס' לעיל בסמוך שכתבו ולהאי לישנא כי גמירי דסתומים יפלו לנדבה היינו כי אמר אלו לחובתי, ומדוע לא פי' באמר לנזירותי, ומשמע דבזה לא איצטריך הלכה, ולא נאמרה ההלכה, ועמשנ"ת בזה לעיל כה..

**בגמ'** אמר רבא הא דאמרן וכו' אם נפלה דמי חטאת מביניהן הרי הן כמפורשין כ' הליקוטי הלכות בעין משפט אות ת' עיין פירש"י והרמב"ם השמיט דינא דרבא וסמך על מה שהעתיק דינא דברייתא וממילא נשמע דינא דרבא דהיינו הך, והלח"מ [פ"ט מנזירות ה"ד] כתב דהרמב"ם מפרש מאי דאמר אם נפלה דמי חטאת מביניהן כגון דאמר אלו לחטאתי שהפילן בזה בלשונו והפרישן מכלל האחרים עכ"ד.

**שם** מה שאמרו אם נפלה דמי חטאת מביניהן לכאו' הוא בנפל מחיים דאי לאח"מ כבר חל דין יפלו לנדבה וכיצד ישתנה הדין, ולפמש"כ התוס' בע"ב בד"ה והשאר יפלו בשם הר"ם דלא חל יפלו לנדבה עד שעת הקרבה, א"כ משכח"ל שנפלה דמי חטאת מביניהן אף לאחר מיתה.

**ברש"י** ד"ה אם אם נאבד או נפרד כשיעור דמי חטאת מדברי רש"י נראה דכל שנאבד שליש המעות ה"ז כדין נפלה דמי חטאת, וצ"ב מ"ט תלינן דנפלה החטאת, ועמד בזה הקר"א ודברי רש"י מוכרחים דאיך משכח"ל שנפלה דמי חטאת, והא אין הקינין מתפרשות אלא אי בלקיחת בעלים אי בעשיית כהן, ולא מהני במה שמפרש דמי החטאת, [ועמש"כ לעיל בפלוגתת רש"י ותוס' אם יכול לברר ולהשליך שליש לים המלח, אכן התם מיירי לאחר שמת ודינו לים המלח יכול לברר ולהשליך] ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א ביאר די"ל דמ"מ מאחר שנפל שליש המעות א"כ יש ספק דילמא אין דמי חטאת ביניהם ולא נאמר בזה הלכתא דנדבה, אכן כ' דאין בזה ביאור בדברי רש"י ותוס' דכתבו דהשאר חציו לעולה וחציו לשלמים, והרי הדבר ספק דילמא עדיין דמי החטאת מעורבין, ועי"ש מה שביאר בזה. וע"ע תורי"ד.

**בתוד"ה** אמר וי"ל דסברא הוא וכו' מדרש דרש יהוידע וכו' בדבריהם נראה דמדרש יהוידע הוא דיפלו לנדבה, אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ה מפסוהמ"ק ה"ח כתב דההלכה אמרה שיפלו לנדבה, ומדרש יהוידע שכל שיפלו לנדבה הוא קרב עולה, ונתבאר לעיל כה..

**בא"ד** ולפי שמצינו בעלמא דמותר חטאת באין לנדבה הובא לעיל ד' תוס' בזבחים ד. ד"ה וישנן דאף בעולה ושלמים מותרן נדבה.- העירוני דבנזיר טמא ומצורע שהפרישו מעות גם לאשמו ונפלה דמי חטאת מביניהן י"ל דיהא בהם דין סתומים, דדמי למדרש יהוידע, ע"ע כ' הגרי"ז לעיל כד: (עמ' קט) מש"כ לבאר ד' תוס' ע"פ דרכו בספרו בגדר ההלכה דלנדבה דנאמרו תרי דיני א. לנדבה ב. מדרש יהוידע דכל לנדבה הבשר לשם ועורות לכהנים.

הנה בדברי ר"א הובא להסתפק האם הגדר דאין כאן סתומין או"ד דהוא דין ביפלו לנדבה, דבכה"ג לא נאמר יפלו לנדבה, וכיו"ב ילהס"ת בדברי רבא, ומסתימת הגמ' משמע שהוא כדברי רב אשי, והנה מדברי תוס' בד"ה אמר רבא שכתבו ואף שהן סתומין בהא לא אמרי' יפלו לנדבה, מבואר דאית בהו דין סתומין, וכן מוכח ממה שהקשו דהניחא לריו"ח כך נתקבלה ההלכה אבל לר"ל אפי' אין דמי חטאת מעורבין, ואי נימא דכשאין דמי חטאת מעורבין אין להם דין מעות סתומים, לכאו' לא יקשה קו' זו. וכ"מ לעיל כה. בסותוד"ה יפלו דאם ירצה יביא בכולן עולה, אבל מדבריהם בע"ב ד"ה והשאר יפלו מבואר דאין בהם דין סתומים, ויעויין בכ' הגרי"ז לק' ל. דנקט דיש לחלק בין דינא דרב אשי דבזה אינו מעות סתומים, אבל בדינא דרבא הם סתומים אלא דלא נאמר בהם יפלו לנדבה, ונפ"מ לענין אם הבן מגלח על מעות אלו.

**דף כ"ו ע"ב**

**בגמ'** תניא כותי' דרבא אלו לחטאתי עפירש"י וצ"ב דהכא אמר בהדיא אלו לחטאתי.

**בגמ'** אלו לעולתי והשאר לשאר נזירותו דמי עולה יביאו עולה ומועלין בהן והשאר יפלו לנדבה ומועלין בכולן וכו' הר"מ פ"ד ממעילה ה"ג הביא דין זה, והקשה הכס"מ למה מועלין בכולן והרי סתומין הן ואין מעילה במעות סתומים וכמש"כ הר"מ בתחילת ההלכה משום דראויין לבא שלמים, ותי' ג' תי' א. כדברי תוס' דמיירי במת וליכא למימר דילמא מימליך, והיינו כמש"כ תוס' לעיל כד: ד"ה אמר, והביא כן מתוספתא פ"ק דמעילה ב. כתי' בתרא דתוס' שם דהכא אמר לשאר נזירותי משמע לכל הנשאר עליו ג. שכיון שהתחיל לפרש הוי השאר כמפרש שכל חיובו מביא במעות אלו את"ד, וילה"ע א. במה שתי' דמיירי במת, דהר"מ בתחילת ההלכה שם פי' דמיירי במת משמע דסיפא לא מיירי במת עי"ש, עוד צ"ב דכיון דמיירי במת מה הוצרך לסברת תוס' דבמת לא שיך דילמא מימליך, ותיפו"ל דיפלו לנדבה ב. במש"כ לתרץ כסב' תוס' דיש חילוק בין אמר לשאר נזירותי, נתקשינו לעיל דבהל' נזירות לא כ' הר"מ חילוק בדין מעות סתומים בנוסח אמירתו. ג. במה שתי' דהו"ל כמפרש צ"ב דהא תורת סתומים עליו דיפלו לנדבה. ועכ"פ לפ"מ שתי' הכס"מ דהכא הו"ל כמפורשים א"כ במעל במקצתן הו"ל ספק מעילה, ומאי דכתב הר"מ שאין מעילה במקצתן היינו מספיקא, וע"ע להלן מדברי הכס"מ בביאו"ד מועלין במקצתן דהוא בתורת ודאי, א"כ מאי דקתני הכא אין מועלין במקצתן הוא מספק.

**מועלין בכולן ואין מועלין במקצתן**

**בגמ'** ומועלין בכולן ואין מועלין במקצתן כ"ה הגירסא שלפנינו, וכן הוא גירסת רש"י ותוס', וגירסת הגר"א מועלין בהן, ועמשנ"ת בתוד"ה והשאר, ולגירסא שלפנינו למדנו דכל שמעורב דמים שאין בהם מעילה הדין הוא דמועלין בכולן ולא במקצתן, וכן מבואר ברישא דמועלין בכולן ואין מועלין במקצתן. והטעם פירש"י דאיכא למימר של שלמים הן ועמש"כ לעיל כד: במפריש מעות לנזירותו ומת דאין מועלין דדעת התויו"ט והמל"מ בשיטת רש"י דאם משתמש בכולו ה"ז מועל, והקר"א והגרי"ז כ' דאין מעילה. ומאידך בדעת תוס' נקט הגרי"ז דכל מה דאין מעילה במקצתן הוא משום דיכול להביא בכולן שלמים, וק' דהכא שאין יכול להביא בכולן שלמים מדוע אין מועלין במקצתו, ועי' כ' הגרי"ז כאן שהאריך בכ"ז.

ולהמבואר בתוד"ה והשאר דהכא יש כאן תערובות מעות של עולה ושלמים וכשמביא בהמה צריך לחלל המעות בכל מקום שהם, א"כ לא דמי לההיא דלעיל כד: דהתם בכל מעה ומעה יכול לקנות שלמים.- וד' תוס' צ"ב דהגמ' מוכיח מינה לדינא דרבא דהוא במעות סתומים.

ובהך דינא דאין מועלין במקצתן לכאו' הי' נראה דמתורת ספק נגעו בה, וכן מתבאר לפמש"כ דיש כאן ספק על כל מעה האם הוא עולה או שלמים, ובקה"י גיטין סו"ס ל"ד הביא חלקת יואב בהגהותיו על הש"ס שהקשה לשיטת רש"י בגיטין מח: בגדר שותפות דהם שותפין בכל חטה, א"כ ה"נ יהא מעילה דכל פרוטה מעורב חציו עולה, ובקה"י תי' ע"פ דרכו שכל ד' רש"י הוא בשותפין שלא על דעת לחלוק, משא"כ הכא דהוא על דעת לחלוק. אמנם הגרי"ז הוכיח דבתורת ודאי ליכא מעילה במקצתן, דקתני סיפא בתוספתא פ"ק דמעילה ה"ה (הובא בר"מ פ"ד ממעילה ה"ג) אלו לחטאתו ואלו לעולתו ואלו לשלמים ונתערבו וכו' מועלין בכולן ומועלין במקצתן, והכא המעילה במקצתן הוא מתורת ספק דהוא תערובת גמורה, וא"כ ברישא דקתני שאין מועלין במקצתן בהכרח דהוא דין ודאי, וצ"ע בההיא דלעיל כד: דנתבאר מדברי רש"י דאין מעילה במקצתן הוא מדין ספק וקתני התם דאין מועלין.

והנה הכס"מ בפ"ד ממעילה ה"ג תמה בהא דקתני מועלין במקצתן וכיצד יביא קרבן מעילה ה"ז ספק שמא נשתמש בשלמים ונמצא מביא חולין לעזרה ותי' בשם הר"י קורקוס ז"ל דאפשר דמקצתן דקאמר היינו כשהם יותר מדמי שלמים א"נ שכיון שנתערבו בכל זוז יש בו חטאת ועולה ושלמים והראשון נראה יותר עכ"ד, וא"כ לדבריו מועלין במקצתן הוא בתורת ודאי, וא"כ שפיר י"ל דאין מועלין במקצתן הוא מספק, וכן מאי דקתני לעיל כד: אין מועלין הוא בספק, והתם לא שייך ד' המהריק"ו שלקח יותר מדמי שלמים דהתם אין לו שיעור ובלבד שישייר מעט לחטאת.

**בתוד"ה** והשאר חציו שיביא [ב'] בהמות ומחלל המעות עליהם וכו' ראיתי להעיר דבתוספתא פ"ק דמעילה ה"ה מייתי לדינא דהכא [וקתני מועלין בהן וכמו שהביא בהגהות הגר"א] ואח"כ איתא אלו לחטאתו ואלו לעולתו ואלו לשלמים ונתערבו בו ה"ז לוקח בהן ג' בהמות בין ממקום אחד ובין משלשה מקומות מחלל דמי חטאת וכו', והובא בר"מ פ"ד ממעילה סוף ה"ג, ומשמע דברישא דברייתא דהוא דינא דהכא א"צ לחלל וצ"ע, וע"ע סוטה יח. תוד"ה חזר מש"כ להוכיח מהתוספתא שאינו יכול לברר אלא ע"י חילול.- ובדברי תוס' דצריך לחלל, הנה התוס' לא הזכירו כן בכל הסוגיא דמיירי בקרבנות נזירותי, אמנם לפום דבריהם דמדמו לקרבנות נזירותי אין לחלק בזה, וכ"ה בכ' הגרי"ז.

**בא"ד** ומועלין בכולן ולאו דוקא בכולן דה"ה ברובן דא"א (אי) דליכא בהו דמי עולה מבואר דהמעות מתחלקים בשוה, דאל"כ אף כי נשתמש ברובו לא ימעל דשמא יקנה מהמעט שנשאר עולה.

**מעילה ביפלו לנדבה**

**בסוד"ה** והשאר יפלו וצריך לומר דעד שעת הקרבה שמקריבו לעולה לא נפק משם שלמים שהיו עליהם עד הנה והא דמועלין בכולן היינו משום דמי החטאת המעורב ביניהן דחטאת הלא עיקרו יש בו משום מעילה, כ"כ בליקוטי הלכות בעין משפט אות ה'. הקר"א נתקשה טובא בסברתם, ועוד הקשה דא"כ על דמי חטאת ג"כ שם חטאת עליהן עד הקרבה וא"כ היכי איתמר הלכתא להקריבן כיון דלאחר מיתה שם חטאת עליהם אלא ודאי לאחר מיתה מיד חל שם נדבה עליהם והניח בתימה, ולכאו' הי' מקו"ל כפמשנ"ת לעיל כד: דכל הדין דחטאות המתות הוא משום שאין לו תורת הקרבה, והכא מאחר שאפשר להקריבו אין בו דין מתות, אכן הא בורכא דכ"ז כשיש לו הקרבה מעיקר דינו, אבל מה שקרב מתורת מותרות, הא בכל חטאת לולי ההלכתא דמתות הי' קרב כדין מותרות, וי"ל דמ"מ ההלכה אמרה שאין לה תורת הקרבה וממילא אזדא למיתה משא"כ הכא דאדרבה ההלכה אמרה דיש לה תורת הקרבה וא"כ אין בה דין מיתה. עוד ראיתי לתרץ דהיא הנותנת דבחטאת אם לא יחול מיד תורת נדבה הרי יהא דין מתה, ע"כ בהכרח חל תורת נדבה, משא"כ בשלמים אפשר שיחול בשעת הקרבה, עוד שמעתי לתרץ דלכאו' עיקר קו' הקר"א היא מ"ט יש בהם מעילה וע"ז י"ל דמ"מ מאחר שיש להם הקרבה בתורת עולה ע"כ הדין דמועלין בהם דיש בהם צורך גבוה, דהרי ע"י ההקרבה ישתנה דינם, וכל הדין דחטאת המתה אין מעילה הוא משום שאין בה צורך גבוה משא"כ הכא, אכן מדברי הקר"א מבואר דהוקשה לו שילך לים המלח וצ"ע.

ולגירסת הגר"א ומועלין בהן לא תיקשי קו' תוס', דאדרבה כיון דיפלו לנדבה ע"כ מועלין בהן.

עוד ראיתי להעיר דבדינא דמשנתינו דכתבו תוס' לעיל כד: דיכול לשנות הכל לעולה א"כ מה"ט ימעלו בהכל, דאע"ג דמחיים ליכא מעילה משום דיכול לקנות בהכל שלמים, אבל לאחר מיתה לפמשנ"ת דע"ז גם נאמרה ההלכה דלנדבה בזה ימעלו בהכל כיון דהרי יש בו קדושת עולה מצד עצמו, ואין יכול לקנות בכולו שלמים.

כתב הרמב"ם פ"ד ממעילה ה"ג המפריש מעות לנזירותו וכו' מת יפלו לנדבה היו מפורשים וכו' דמי עולה יביאו עולה ומועלין בהן ובהלכה ד' אחד ממחוייבי קינין שהפריש מעות ואמר אלו לחובתי וכו' ואם מתו יפלו לנדבה כמו שביארנו בנזירות ומועלין בהן עכ"ד, ויש לדקדק מדוע בהלכה ג' בדינא דיפלו לנדבה לא כ' הר"מ ומועלין בהן וכמש"כ בהלכה ד', ולפמש"כ תוס' בשם הר"ם ניחא דבהלכה ג' אין מועלין כיון דעד שעת הקרבה לא נפיק משם שלמים שהיו עליהם משא"כ בהלכה ג' דהוא במחוייבי קינין והתם הכל קדשי קדשים ויש בהם מעילה, אלא דנשתנה מחטאת לנדבה ואשר ע"כ מועלין.

שו"ר דמה שדקדקנו מדברי הר"מ כ"ה במשנה במעילה ומייתי לה לעיל כד:, ואכתי צ"ב דמ"מ אם מעל בכולן הרי יש כאן מעילה.

ובאו"ש פ"ה ממעילה ה"ו (ד"ה ולפי) כתב דמה שתירצו תוס' אינו מובן כלל, וכתב דלדעת הראשונים בב"ב עט. דאין מעילה אלא בהוקדש ע"י פה, א"כ י"ל דאה"נ דכשמת הנזיר פקע קדושת שלמים וחייל עלייהו קדושת עולה, מ"מ מאחר דמחמת הקדשו היו שלמים דלאו קדשי ד' לענין מעילה הוי, רק כשמת חיילא ממילא קדושת הגוף, נמצא שאין הקדשן בא ע"י אדם, ולא קרינא בי' קדשי בני ישראל, אבל דמי חטאת שבחייו היה בהם דין מעילה והוי קדשי ד' תו כי אישתנו מחטאת לעולה לא אתי עלייהו ההקדש ממילא דעיקר קדושתן בא ע"י אדם, וסיים וזה ברור בפירוש הברייתא, ועי' בדברי רבינו לעיל פ"ד ה"ג, אולם שם נראה דרבינו סובר דמייירי כשהוא חי את"ד. ולדבריו ג"כ מתבאר היטב ד' הר"מ, וזהו שרמז לדברי הר"מ בפ"ד.

**בגמ'** אר"ה א"ר לא שנו אלא מעות אבל בהמה הרי היא כמפורשת פירש"י אם מת, וכ"נ מדברי הרא"ש, והגרי"ז הוכיח דדינא דר"ה הוא לעיקר דינא דסתומים ואף מחייים דנפ"מ אם יכול להביא בכולן עולה, דהא בסמוך מייתינן מדר"ח, והתם לא מיירי בדין יפלו לנדבה, אכן תוס' בדף כז. בד"ה וכי תימא קרוב לסוה"ד מבואר דפי' הראי' מר"ח אף לענין יפלו לנדבה דלכל מילי קאמר כסתומין.

כתב המרומי שדה דמקורו דר"ה דדייק לשון מעות שבמשנה, והקשה דא"כ כ"ש שנדקדק מסיפא דקתני היו לו מעות מפורשין הא בהמה הוי כסתומה וביותר דבסיפא יש לדקדק יותר דכיון דקתני רישא היו מעות סתומים, הו"ל למיתני בסיפא היו מפורשים, וע"כ דלדיוקא אתא, וכ' דזה מקור לרמב"ם פ"ט מנזירות דבהמה בעלת מום וכן נסכא אפילו אמר אלו לחטאתי לעולתי לשלמי דינן כסתומים עי"ש.

נחלקו רש"י ותוס', דעת רש"י דמיירי בבהמה דחזיא לנזיר, והתוס' פי' דמיירי בג' פרים דלא חזיין לנזיר, ובמקדש דוד בקונטרס בענין קדשים סי' א' אות ב' כתב דרש"י ס"ל דאי לא חזיא לנזיר לא אמרינן מיגו דנחתא. וכ' דבירושלמי בהלכה ד' פליגי בהפריש שור האם הוי כהפריש בהמה או כהפריש מעות.

בליקוטי הלכות בזב"ת עמד על השמטת הר"מ מימרא דר"ה דבהמה כמפורשת וכתב דלפי הנראה סמך על מה שהעתיק בפ"ט מנזירות ה"ה דהמפריש בהמה בעלת מום הרי הוא כמעות סתומין מכלל דתמימה הרי היא כמפורשין, וכתב הליקוט"ה דלפ"ז מוכרחין אנו לומר דהר"מ ס"ל בפירושא דהאי עניינא כפירש"י דאיירי שהפריש בהמות דחזיא לנזיר כבשה שקריבה לחטאת וכבש שקרב עולה ואיל בן שתי שנים שקרב שלמים וקמ"ל ר"ה דאע"ג דלא פירש זה לחטאת וזה לעולה וזה לשלמים מ"מ קרב כל חד כדינו והחטאת תמות כדין חטאת שמתו בעליו, אבל לדברי תוס' שהאריכו דלא כפירש"י ומיירי שהפריש בהמה דלא חזיא לנזיר כגון ג' פרים או ג' שעורים ואפ"ה לא דמיא לבהמה בעלת מום, א"כ הוא חידוש גדול, והו"ל להר"מ להשמיענו דין זה בהדיא להורות לנו דלא דמיא לבהמה בע"מ את"ד.

**בגמ'** אבל נסכא לא וכו' אבל סואר של קורות לא פי' רש"י ותוס' דהיינו ג' נסכות וג' קורות ועי"ש הטעם, וכן פי' בהמה לא היינו ג' פרים, ונראה מדבריהם דבנסכא אחד או סואר א' הוי כסתומין, אמנם הרא"ש פי' שמעתין בין בהמה אחת בין ג' בהמות, וכן בנסכא מיירי בנסכא א', וכ"ה ברמב"ם פ"ט מנזירות ה"ה, עי"ש בכס"מ.- והר"מ השמיט סואר של קורות, ועמדו בזה הנו"כ, ובר"מ (שם) כתב המפריש לשון של כסף וזהב או כלי, הוסיף הר"מ כלי, ולא נזכר בגמ', והשמיט סואר של קורות, ועלח"מ משכ"ב, ואי נימא דהר"מ מפרש סואר של קורות כלי, או שהי' לו גירסא כזו א"ש, אכן אכתי ק' דבגמ' ליכא מ"ד דסואר של קורות הוא סתומין, ובמאירי הביא שיטה זו דסואר של קורות הוא סתומין, ובליקוטי הלכות עמד ע"ד הר"מ לדרכו דהכס"מ דפסק דכלי כסתומים וכלי לא עדיף מסואר של קורות, וק' דבגמ' ליכא למ"ד דהוא כסתומין, וכן הקשה ע"ד הכס"מ, וכ' ולענ"ד ניחא בפשיטות דפסקו כדעת רב שימי בר אשי דכולל נסכא וסואר של קורות בחדא מחתא וכשם שעופות הוי סתומים כ"ז שלא פירש בעליו בשעת לקיחה או הכהן בשעת עשי' מדכתיב ולקח ועשה כן ה"ה בנסכא וסואר של קורות עי"ש.

**בגמ'** אלא מעתה מעות ולא עופות וכו' יעוין ברא"ש שפי' יסוד הסוגיא דלריו"ח לא נאמרה ההלכה רק במעות, וצריך לבאר דא"כ מאי מקשי מדינא דר"ח הא לא נתפרש בדברי ריו"ח דהם כמפורשין, אלא דלא נאמר בהם הלכתא דיפלו לנדבה, ויסוד הקו' מדר"ח הוא דחזינן דאינן כמפורשין וצ"ע.

**בתוד"ה** אבל בהמה ולא נראה דא"כ מאי קמ"ל ר"ה והא מתני' היא דמייתי בסמוך רשב"ג אומר וכו' בליקוטי הלכות בזב"ת תי' דהו"א התם דוקא הלא איירי כשהנזיר חי דהא קאמר הראוי' לחטאת תקרב חטאת אבל כשמת ולא פירש הוי כמי שהשאיר מעות סתומין שלא פירש דהלכה היא דיפלו לנדבה קמ"ל, ויעוי"ש שכתב דבירושלמי מוכח כפירש"י דמיירי בבהמות דחזיין לנזיר עי"ש, ולא הבנתי כוונתו דהא אי מיירי שהביא ג' בהמות ולא פירש ואמרינן דכשהוא חי ה"ז מתפרש כל א' כדינו, כיצד יתכן לומר דכשמת יתהפך לסתומין, ועוד מה טעם הוא לחלק בין חי למת דאם דינו כמפורשין הא לא נאמר בזה דינא דיפלו לנדבה.

**קדושת הגוף בבהמה לנסכים**

**בא"ד** מהמקדיש זכר (לידי) [לדמי] נסכים דלא נחתא לי' קדושת הגוף וכו' דגופי' לא חזיא לנסכים בחי' מרן רי"ז הלוי במכתבים שבסוה"ס (פב. מדה"ס ד"ה אחר כתב) הקשה בדברי התוס' דמבואר דמדינא שייך מיגו דנחתא בהקדיש לדמי נסכים, ותימה דהא נסכים גופייהו לא קדישי קדושת הגוף עד שנתקדשו בכלי, וביותר דהתוס' בתמורה דף י"ט ס"ל לדינא דמקדיש בהמה לדמי נסכים קדוש קדושת הגוף, וק' מי עדיפי מנסכים גופייהו, והוכיח מזה דהא דחלוק בהמה מנסכים דבהמה מתקדשת קדושת הגוף מיד ומנחות ונסכים בעי קידוש כלי, אין הטעם משום דבהמה חזיא להקרבה מיד, ומנחות מחוסרים מתן כלי למתן שמן ולבונה, וכעי"ז פי' הרש"ש במנחות דף ק' דבהמה מעשי' ביד ומנחה מעשי' בכלי, דא"כ לא יתכן דבהמה תוקדש קדושת הגוף לדמי נסכים, [עוד מקשים על טעמים אלו דבהמה ג"כ בעיא סכין לשחיטה וכלי שרת לקבלה, א"כ מעשיה בכלי] ובהכרח דאין הטעם משום זה, וא"צ בזה לסברות וטעמים, אלא כך הוא מעיקרי הדינים דבהמה מתקדשת קדוה"ג עי' פה, ומנחה ע"י כלי, ואשר ע"כ מקדיש בהמה לדמי נסכים מתקדש מיד קדוה"ג.

כתב הר"מ סופ"ג ממעילה הקדיש בהמה ועוף למזבח קדושת דמים כגון שאמר דמי בהמה זו לנסכים ודמי בן יונה זה לשלמים הרי הן כקדשי בדק הבית ומועלין החלבן ובביציהן כמו שיתבאר עכ"ד, ובחי' מרן רי"ז הלוי (שם) נקט בדעת הר"מ כתוס' דהא דלא אמרינן מיגו דנחתא אין הטעם משום דנסכים בעיא קדושת כלי, אלא כסברת תוס' דבהמה לא חזיא לנסכים ולא מצי לחול בה קדוה"ג של נסכים, ולא ביאר הגרי"ז המקור מהר"מ לזה, ובאחיעזר ח"ב סי' מ"ט אות ח' הביא לבאר ד' הר"מ משום דנסכים בעי קידוש כלי, והביא סב' זו מהחת"ס בתשו' סי' קמ"ג עי"ש, וכ' דאין בזה ביאור בדברי הר"מ שכתב בן יונה לשלמים, והתם לא שייך האי טעמא, וע"כ צ"ל בשיטת הרמב"ם דס"ל דתרי מיגו לא אמרינן ודוקא במפריש זכר לדמיו או נקבה לעולה קדיש קדוה"ג אבל נקבה לדמי אינו קדוש, וסיים שו"ר שהרגיש מזה במרכבת המשנה בפט"ו מהל' מעה"ק את"ד, וראיתי מובא דהצ"פ כ' דהר"מ כ' בן יונה ולא תור דאיירי בעבר זמנו ולא שייך בתור, והיינו דלא חזי להקרבה, ובכה"ג לא אמרינן מיגו דנחתא וכמש"כ תוס', וע"ע כ' הגרי"ז מש"כ לבאר ד' הר"מ בבן יונה לשלמים, דהוא מין אחר לגמרי ולא חל בו קדוה"ג, ולא דמי לנקבה לאשם וכיו"ב דהוא פסלות בהקרבה.

**בא"ד** ופר"ת כיון דשהה אצלו לזמן מרובה חיישינן אולי נתן לבו להזכיר שם חטאת וצ"ב דהאם כל דינא דשמעתין הוא רק לאחר ששהה זמן מרובה, עוד יל"ע האם אינו אלא מטעם ספק, וסתימת הגמ' דמיד הוי כמפורשין בתורת ודאי, וע"ע בדבריהם בדף כז. בד"ה אלא (נמשך מדף כ"ו).

**בדינא דרב חסדא דאין הקינין מתפרשות אלא אי בלקיחת בעלים אי בעשיית כהן**

**בגמ'** דאר"ח אין הקינין מתפרשות אלא אי בלקיחת בעלים אי בעשיית כהן כ' הר"מ פ"ה מפסוהמ"ק הי"א כל חייבי קינין שבתורה שהפרישו מעות לקיניהן וכו' אפילו אמר אלו דמי חטאתו וכו' שאין הקינין מתפרשות אלא בלקיחת הבעלים או בעשיית כהן עכ"ד, וק' דכשאמר אלו לחטאתי משמע דאמר כן בשעת הפרשה, א"כ ה"ז כלקיחת בעלים, וכ' הקר"א דסובר הרמב"ם דלקיחת בעלים הוא שעת לקיחת העוף ולא שעת הפרשה, וכ"כ העל"נ בכריתות כח. עי"ש, וכן הובא לעיל ע"א מדברי הליקוטי הלכות בעין משפט אות ס', אמנם בחי' ר' מאיר שמחה פי' ד' הר"מ שלא פי' בשעת הפרשת המעות, וכדעת רש"י ביומא מא. ד"ה אלא מאי דאפשר לקבוע אף בשעת הפרשת המעות.- ולקיחת הבעלים הוא אף כשלוקח משובכו ומקדישו כ"נ במאירי יומא מא. ובשפ"א דן בזה.

**מיגו דנחתא בעופות**

**בד"ה** אלא וי"ל כיון דחזי לשום קרבן חיילא קדושת הגוף מבואר בתוס' דבעופות ג"כ איכא מיגו דנחתא, וכ"ה בשמ"ק כריתות כח. בהשמטות אות א' בשם הרא"ש, אמנם בתמורה דף כו: וקידושין ז: ד"ה שמע מינה ס"ל דבעופות לא אמרינן מיגו דנחתא עי"ש, ובשקלים פ"ד מ"ח שנינו המקדיש נכסים והיו בהן דברים ראויין ע"ג המזבח יינות שמנים ועופות ר"א אומר ימכרו לצרכי אותו המין ויביא בדמיהן עולות, וקשה מדוע לא אמרינן בזה מיגו דנחתא, והנה בירושלמי שם הלכה ד' מקשי מ"ט לא יקרבו העופות ומפרש ר' אבהו בשם רשב"ל דכתיב דבר אל אהרן וגו' אשר יקריבו לד' לעולה הכל קרב עולה וכו' יכול אפילו עופות ת"ל בבקר ולא עופות, ומקשי מ"ט לא אמרינן מיגו דנחתא ומשני כהא דא"ר שמואל בשם ר"ז כל שאינה יכולה ליקרב לא היא ולא דמיה לא קדשה אלא הקדש דמים, וזהו כסברת תוס', וא"ש ג"כ ד' הר"מ בבן יונה לשלמים דכיון דלא חזי להקרבת שלמים ע"י פדיון לא נחתא דקדוה"ג, ואכתי תיקשי ע"ד הרא"ש בכריתות דס"ל דאע"ג דלא חזי להקרבה דמיירי התם בעשיר שהפריש עוף ואעפ"כ אמרינן מיגו דנחתא, ואדרבה עפ"ד הירושלמי א"ש דכיון דהתם לא חזי להקרבה לא הוא ולא פדיונו באין פדיון לעוף ע"כ לא אמרינן מיגו דנחתא, אבל דברי הרא"ש צ"ע, ועוד ראיתי לתרץ קו' הרא"ש בכריתות להמבואר בר"מ סופ"א מתמורה דבמקדיש לחטאת לא אמרינן מיגו דנחתא עי"ש, וא"כ הר"מ בפ"י משגגות הי"ג מפרש ההיא דכריתות בהקדישו לחטאת, ומדברי תוס' שכתבו דחייל קדושת הגוף והיינו כדין מעות סתומין, וכולל ג' קדושות חטאת עולה ושלמים, ומבואר דלא כדברי הר"מ דהמשנה בחטאת לא נתקדשה כלל אפי' קדושת דמים, א"כ הכא לא יחול קדושת חטאת, וכן לדעת הר"מ דמפריש בן יונה לשלמים לא אמרינן מיגו דנחתא, א"כ לא יחול ג"כ קדושת שלמים, ונמצא שלא יחול רק קדושת עולה ואין זה סתומים.

ובהא דכתבו תוס' דכל דלא חזיא לשום קרבן לא אמרינן מיגו דנחתא, הוכיחו דהא דרובע ונרבע ופסולי מזבח חל קדושת הגוף אין הטעם משום מיגו דנחתא, דהא לא חזיין להקרבה, וע"כ דבעצמותם כיון דיש במינה קרבן חל עליהם קדושת הגוף. ובזבחים קיד. בד"ה וקסבר כ' תוס' דהא דחל בטריפה קדוה"ג הוא מדין מיגו דנחתא, ומבואר דאף במידי דלא חזי למזבח אמרינן מיגו דנחתא.

**בא"ד** ומיהו אכתי קשה דאי חיילא עלייהו קדוה"ג תו לא מיפרקי צ"ב דאה"נ דלא מיפרקי מ"מ מה טעם דלא נימא מיגו דנחתא, ולכא' כוונתם ע"פ המבואר בירושלמי בשקלים פ"ד סוף ה"ד הנ"ל דא"ר שמואל בשם ר' זעירא כל שאינה יכולה ליקרב לא היא ולא דמיה לא קדשה אלא הקדש דמים, וא"כ זהו כוונתם דכיון דאין פדיון לא קדשי קדושת הגוף.

**בא"ד** ומת קודם הקרבה או הפר לה בעלה וכו' הקשה הרש"ש דהו"ל חטאות המתות, ובשלמא לאחר הפרה יש הקרבה בקרבן טמא, אבל לאחר מיתה תיקשי.

**דף כ"ז ע"א**

**בגמ'** וליטעמיך הא דתנן וכו' הראוי' לחטאת תקרב חטאת וכו' הא אמרת בהמה לאו כמפורשת דמיא צריך לבאר מאי ראי' דהיא כמפורשת דלמא מדין סתומין עושה כן דהראוי' לחטאת תתפרש בעשיית הכהן.

**בתוד"ה** וכי לפ"נ להר"ם וכו' לא מהני פירוש הבעלים וכו' גבי קינין ומסתמא ה"ה גבי שאר קרבנות נחלקו בתוס' האם דינא דר"ח נאמר רק בקינין או ה"ה בשאר קרבנות, [ואפשר דלמסקנא כו"ע מודו דלא נאמר רק בעופות, ועי' שיח השדה ח"ג] ובתוספות ישנים ביומא מא. ד"ה הכא והריטב"א שם כתבו דדינא דר"ח אין זה דוקא בקינין אלא ה"ה במעות סתומים דנזיר אינם מתפרשת אלא אי בלקיחת בעלים אי בעשיית כהן, ודין זה נאמר בכל הקרבנות אף בבהמה, וילפינן לכולהו מקינים, וכ"ה בשמ"ק כריתות כח. אות י"ב, ויעויין במנחת אברהם ביומא שם שהאריך בדבריהם, והקשה כיצד מתפרש בעשיית כהן דבשלמא בקינים כשמלק למטה ה"ז מתפרש לחטאת, אבל בבהמה דשווה במתנותי' כיצד יתפרש בעשיית כהן, והביא מדברי ר"ח שם שפירש בשעת עשייתן כלומר בשעה שרוצה להקריבם יאמר זה לחטאת וזה לעולה עכ"ד, משמע שא"צ עשי' עצמה, אלא מהני פירוש הכהן בשעת עשי', וכעי"ז הוא ברגמ"ה בכריתות כח. שכתב כשהכהן יקריב אותם יקרא להם שם, וכ"נ במאירי יומא מא:, ועוד כ' דלא נאמר דינא דר' חסדא בבהמה, וכ"ה בשמ"ק זבחים סז. בשם הר"ף, ועי' מקדש דוד סי' כ"ח אות ב' שהקשה בדברי תוס' בזבחים סז. ד"ה חטאת דמבואר דבבהמה לא נאמר ד"ז, והקשה דביומא מא. בשני שעירים מוכח דנאמר ד"ז, ועי' במאירי מש"כ לדחות הראי' מהגמ'.

**בא"ד** מעות ולא עופות בתמיה פי' אם אחד מחייבי קינין וכו' שהפריש תורין וכו' ומת ה"נ דלא יפלו לנדבה למדנו מדברי תוס' דדין סתומין יפלו לנדבה נאמר גם בעוף, וראיתי לידידי שליט"א במשמרת הקדשים שתמה מתוספתא פ"ד דכריתות ה"ו הפריש תורין ובני יונה והעשיר סתומים ימותו שאין פדיון לעוף מפורשים חטאת תמות ועולה תקרב עולה, ולדברי תוס' מדוע ימותו ולא יפלו לנדבה [ועוד תמה מתוספתא זו ע"ד הראב"ד סופ"ב דקינים והובא ברמב"ן בקידושין יג: דדין עני ועשיר נקבע לפי שעת ההפרשה, א"כ מאחר שהפריש אע"פ שהעשיר הרי דינו כעני ומדוע ימותו], עוד הקשה מדוע ימותו ומדוע לא יקח א' ויקריבנה עולה, ומבואר דכל הדין דמתפרש בעשיית כהן הוא שנקבע א' לחטאת וא' לעולה משא"כ הכא דאחד תמות, ועי"ש במשמר הלוי.

**בא"ד** וא"ת ואכתי ומאי פריך מר"ח לפי' זה וכו' וראיתי להקשות דשפיר מר"ח שהם סתומים דאי נימא דהם מפורשים בתערובת כיצד יכול הכהן לקבוע מה לחטאת ומה לעולה, ומבואר בתוס' דאף אי לא נאמרה ההלכה אין הגדר שאינם כסתומים, אלא שהם סתומים אלא דלא נאמר בהם יפלו לנדבה.

**אין מקיצין בעולת העוף**

**בסוה"ד** אינו יכול לקנות עופות לקיץ המזבח אבל אם העופות עצמם נשתיירו כמו שמתו הבעלים קודם הקרבת כהנים עופות מקיצין שפיר לגבי המזבח לכאו' כוונתם דהוא דין לכתחילה שאין קונים עוף אבל אם יש עוף של ציבור מקיצין בו, וכ"נ מדבריהם בשבועות יב: ד"ה ואין שתי' בזה"ל וי"ל דאין לקנות עוף במעות שנתותרו אך אם כבר בא עוף לפנינו מקיצים בו דמה יעשה ממנו עכ"ד, [הרע"א בגלהש"ס כתב עיין נזיר דף כז ע"א תוס' ד"ה וכ"ת] ונתעוררתי לתמוה דהתוס' שם כתבו בטעמא דאין ציבור מביאין עוף דכתיב ביה נפש דמשמע ביחיד דוקא [והגרי"פ בגליון תמה מאד ע"ד תוס' עי"ש] וק' דבזבחים ו: מקשי בהניח מנחה לשני בניו דקריבה והא נפש אמר רחמנא ולא שותפות עי"ש, ולדברי תוס' הא דין זה רק לכתחילה, אבל הכא מה יעשו בהן ושפיר קריבה, ועי' כ' הגרי"ז שעמד קצת בזה.- ובעיק"ד תוס' דמה יעשו בהן אמר הגרי"ז בשם הג"ר שמחה זעליג זצ"ל דכוונת תוס' דבאמת אין כאן הקרבת ציבור אלא הוא קרבן בלא בעלים, והגרי"ד אמר דבדברי תוס' כאן שכתבו שמתפרש בזה מה שאמרו יפלו לנדבה, אלמא דהוא נדבת ציבור. ובדרך חכמה פ"ז מכהמ"ק הי"ג בביאור ההלכה הקשה ע"ד תוס' שאם נותר עוף מקיצין בו מהא דתניא בתוספתא בתמורה פ"א ה"ט אלו דברים שבין בהמה לעוף שהבהמה נוהגת בצבור כביחיד משא"כ בעופות וכ' וצ"ל שאין למדין מן הכללות א"נ אע"פ שמקריבין אותה לקיץ המזבח אינה קרבן ציבור אלא קרבן יחיד וצ"ע עכ"ד, ולא נתבאר לי דהא בתוס' ביומא מא: ד"ה והאי הקשו בהא דאזלא לנדבה והא אין מקיצין בעולת העוף ותי' דלנדבת יחיד קאמר וכתבו ומיהו הלשון קשה דקאמר אזלא לנדבה דבכל דוכתא אמרינן לנדבה היינו לשופרות לנדבת ציבור ותי' כדברי תוס' כאן דאי מתרמי מקיצין בו, [ויעוי"ש דבסו"ד חזרו לדבריהם בתחילה דהוא קרבן יחיד] הרי דלתי' התוס' כאן אין נדבת יחיד.

**בסוה"ד** א"נ המקשה דהכא לא ס"ל ההיא דשבועות ששם היא מימרא דאמורא ברש"י בשבועות שם כ' דתניא בת"כ והקריב מן התורים היחיד מביא עוף ואין הצבור מביאין עוף, וא"כ תיקשי עלי' מברייתא זו, והתוס' לשיטתם שם דדרשו מקרא אחרינא וכנ"ל, ולא הביאו לתו"כ. וע"ע בריטב"א שם שהקשה ע"ד רש"י וז"ל וא"ת ולרבא וכן לההיא לישנא בתרא דאמרי' דעולת העוף איכא בינייהו ההיא דספר' מאי אמרי בה וי"ל דלא שמעת להו א"נ בשאר נדבות דלא הוו ממותרות ואידך סבר דההיא סתמא היא בכל דבר עכ"ד.- וע"ע בתוס' בשבועות שם ד"ה הא שהקשו היכי ס"ד דמקיצין בעולת העוף הא ממדרש יהוידע דרשינן דמותרות לעולה שהבשר לשם ועורות לכהנים ובעוף אין לו עור ועי"ש מה שתירצו, וע"ע ריטב"א שם. ומבואר בריטב"א שם דמותרות של חמש חטאות המתות ובכה"ג שנותרו מאשם דקרב עולה בהם לא נאמר מדרש יהוידע, והוא דלא כחי' מרן רי"ז הלוי (הובא לעיל כה.) דחמש חטאות המתות דבאשם קרב עולה הוא ממדרש יהוידע, ושמעינן לפ"ז דהא דבאשם תקרב עולה והעור לכהנים אין זה ממדרש יהוידע אלא כך נאמר בהלכה דהעור לכהנים.- ובעיקר קו' תוס' עי' כ' הגרי"ז לעיל כד. שכתב די"ל דילפינן עיקר הדין דהקדושה היא עולת בהמה שהבשר לשם ועורות לכהנים, אבל שפיר י"ל דיכול לשנות אח"כ לעולת העוף, וכ' דשיטת תוס' דכל שהוקדש לעולת בהמה א"א לשנות לעולת העוף והביא שכן הוא דעת הראב"ד עי"ש.

כתב הרמב"ם פ"ז מכהמ"ק הי"ג ואין מקיצין את המזבח בעולת העוף שאין בקרבנות הציבור עוף עכ"ד, וכ"כ בפ"ד משקלים ה"ט שתנאי ב"ד הוא על כל המותרות שיקרבו עולת בהמה אבל לא עולת הועף שאין בקרבנות הצבור עוף עכ"ד, והעיר הגרי"ז מה הוצרך הר"מ לטעם שאין בקרבנות הציבור עוף, תיפו"ל דאיכא דרשא דאין עוף בציבור וכנ"ל מרש"י ותוס', ואפשר דבא לאפוקי מדברי תוס' דאף בכה"ג שיש מותרות שהוא עוף אין מקריבין אותו, וכ"כ הקר"א והגרי"ז בדעת הרמב"ם עי"ש.

**בד"ה** ואמאי וא"ת ואכתי וכו' כשחזר ופירש מבואר דמהני לפרש אח"כ אע"פ שאינה שעת לקיחה ולא שעת עשי', ומבואר דדינא דר"ח נאמר בעוף ולא בבהמה וצ"ע.

**בא"ד** וי"ל דהכי פירושו וכו' ראיתי לבאר דבריהם דמדברי רשב"ג דהבהמות מתפרשות מאליהן מוכח שיש כאן ג' קדושות, וע"כ מאחר שכל א' ראוי' להקרבה ה"ז מתפרש מאליו דאת"ל דהיא קדושה אחת סתומה מה יועיל מה שהם ראויים שעי"ז יתפרש הסתימה, ולפ"ז מבואר דבכה"ג דלא נאמרה ההלכה, וככל הנך דלעיל הגדר שהם כמפורשים בתערובות, ולא הוו סתומים.

**דף כ"ז ע"ב**

**בגמ'** הכא נקבה הכא זכר לפ"ז הוא סב' רק בבהמה דכמפורשין ולא בנסכא וסואר של קורות.- הגמ' לא נחתה לפרש את העולה והשלמים, ובזה ג"כ הטעם דכבש לעולה ואיל לשלמים.

**בגמ'** ת"ש כיצד אמרו האיש מגלח על נזירות אביו וכו' יש כאן ב' גירסאות, גירסת רש"י בשמעתין ולק' ל. במשנה והיא הגירסא שלפנינו דדוקא כשנזר בחיי אביו ה"ז מגלח על נזירות אביו, [ולפ"ז הוא אף בנזר קודם אביו, דממ"נ מחיים לא חל דין בנזירות שיגלח על של אביו] ודעת תוס' והרא"ש כאן ולק' ל. במשנה דדוקא כשנזר לאחר שמת אביו ה"ז מגלח על נזירות אביו, ופי' הרא"ש טעמא דמילתא דהיכא דתחילת קבלת נזירותו היתה על סמך מעות אביו, בכה"ג ה"ז מגלח על מעות אביו, [ומש"כ הרא"ש דאם בחיי אביו הי' נזיר כבר הוזקק להביא קרבנות משלו, ראיתי להעיר דהרי לעולם אין הנזיר חייב לגלח משלו, דהא שנינו לעיל יא: הרי עלי לגלח נזיר, ועיקר כוונת הרא"ש דכבר נתחייב להביא מן החולין]. ודברי רש"י ותוס' צ"ע וכמשה"ק הקר"א דמאחר שמת האב ונפלו המעות לנדבה כיצד יגלח הבן על מעות אלו, וכפה"נ זהו טעמו של רש"י דבכה"ג לא מצי מגלח על מעות אביו, ותי' הקר"א דיש לבנו זכות במעות אלו שאם ידור בנזירות ה"ז מגלח עליהם, ולכאו' י"ל עוד לפמש"כ תוס' לעיל כו: סוד"ה והשאר יפלו בשם הר"ם דלא חל יפלו לנדבה עד שעת הקרבה, א"כ שפיר מגלח הבן עליהם, דהשתא משתנה דין המעות לגילוח הבן, אמנם לפמשנ"ת שם לדון דדמי החטאת חל בהם מיד שיפלו לנדבה לא שייך זאת.

**ובמשנ"ת** בדעת רש"י דהטעם דבעינן שידיר הבן בחיי אביו משום דאל"כ כבר חל בהם דין שיפלו לנדבה ראיתי שהגרי"ד נסתפק בזה, ואמר דנפ"מ כשהניח שני בנים ואחד נדר בחיי אביו, ואחד לא נדר א"כ המעות לא הלכו לנדבה מחמת הבן שנזר בחיי אביו, וממילא יוכל ג"כ הבן שלא נזר בחיי אביו לגלח ע"ז, וכמו"כ משכח"ל בבן אחד ונדר שתי נזירות א' בחיי אביו ואחת לאחר מיתת אביו, האם יוכל לגלח את הנזירות שנזר לאחר מיתת אביו על מעות אביו, כיון דהמעות לא נפלו לנדבה, דהרי יכול לגלח בהם את הנזירות שנזר בחיי אביו.

שו"ר בירושלמי בסוף פרקין דמפרש מ"ט דר' יוסי דכתיב קרבנו לד' על נזרו שיקדום נזרו לקרבנו ולא שיקדום קרבנו לנזרו, והיינו דבעינן הפרשה לאחר הנזירות, וצ"ע דבלא"ה לא הופרש לחובתו אלא אביו הפריש.

**בגמ'** מאי לאו אפי' בעלת מום ק' דא"כ מ"ט החטאת תמות הא כולם ימותו, ובשלמא לשיטת רש"י לעיל כו. דבדמים מפורשים יכול להפריד דמי החטאת שילכו לים המלח א"ש דה"נ בהמה אחת תמות, אבל דעת תוס' שם שאינו יכול להפריד, ועי' רא"ש משכ"ב וצ"ב.

**בגמ'** קרבנו בקרבנו הוא יוצא כ' המפרשים דהך קרא מיירי בנשיא וכ' רבינו הלל בפי' לתו"כ ויקרא (פרשתא ו') קרבנו בקרבנו הוא יוצא ואין יוצא בקרבן אביו וז"ל אינו יוצא בקרבן אביו דאי חטא אביו דהוה נשיא ואפריש שעיר ולא אספיק לאתויי ומת ומלך ברי' אי חטא אינו יוצא בקרבן של אביו דחטאת שמתו בעליה למיתה אזלא ולהכי אי אתייה אפילו דאיעבד אינו יוצא בו עכ"ל, תו"ד דמיירי שאביו הי' נשיא ולא הספיק להביאו ומת ומלך בנו אם חטא אינו יוצא בקרבן אביו, ונמצינו למדים דאע"ג דחטא לאחר מיתת האב ג"כ לולי הקרא הי' מביא, ולא אמרינן דכבר חל בי' דין למיתה אזלא, דהכא בהכרח חטא לאחר מיתת אביו, דאי בחיי אביו הרי הי' הדיוט, [ובקר"א כ' דהבן חטא קודם, וברבינו הלל לא נראה כן] ולמדנו מזה ג"כ דס"ד שיכפר על חטא שלאחר הפרשה, ועי' בקובץ הערות להגר"י הוטנר זצ"ל על התו"כ שעמד בזה, והעירוני דמשכח"ל שעבר האב מנשיאותו ואעפ"כ חייב קרבן כדין נשיא כדתנן רפ"ג דהוריות ומינו בנו תחתיו בחיי אביו, ועבר עבירה בחיי אביו, וע"ע ר"מ בפה"מ כריתות כז:.

בכתבי הגרי"ז בזבחים ה: הקשה למ"ל קרא שאינו יוצא בקרבן אביו תיפו"ל שאין כפרה ליורש אלא מקופיא כדאיתא בזבחים שם, ותי' דכל הדין שאינו מתכפר אלא מקופיא הוא משום דעולה לחובתו של אביו, אבל אם אביו אינו מתכפר בזה כגון בחטאת שאין כפרה למתים, בזה שפיר יעלה לחובת בנו, ויעוין במנחת אברהם שם שהביא תורי"ד בפסחים צח. דמבואר כדברי הגרי"ז.

**בגמ'** מן הקלה על החמורה פירש"י קלה שעבר כגון שבועת העדות ושבועת ביטוי: על החמורה, שהבן חטא כגון שאכל חלב ודם או שנתחייב בחייבי מיתות ב"ד, ובכריתות כז: פירש"י קלה כגון נדה וחלב שאין בהן מיתת ב"ד וכ"ה ברגמ"ה שם, וכן פי' הרא"ש כאן, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א כתב דלכאו' לרש"י כאן קלה הוא עבירת לאו וחמורה הוא כרת ומיתה, אכן כ' דיש לפרש דחלוקים בעצם הקרבן, דקלה הוא קרבן עולה ויורד וחמורה הוא חטאת קבועה, והעירוני דמדברי רש"י לא נראה כן, דא"כ הו"ל לרש"י לפרש גם בטומאת מקדש וקדשיו, ומדלא פי' כן אלמא דכוונתו לחייבי לאוין, וביותר דרש"י בד"ה יכול פי' עבירה קלה, משמע דמיירי בקולת העבירה.

**בגמ'** שהרי אדם מגלח על מעות אביו לפ"מ דמייתי לעיל דהדין דמגלח על נזירות אביו הוא כשנדר מעיקרא ע"מ לגלח על מעות אביו א"כ זה לא שייך בכל הקרבנות, ועי' לק' ל: דמסיק דפליגי תנאי בזה, ותנא דהכא כמ"ד שא"צ להתנות, ולפמש"כ תוס' בד"ה ה"ג אבל דכיון דאשכחן בשום דוכתא דמגלח על מעות אביו, אשר ע"כ הכא ס"ד דבכל גווני יצא בקרבנות אביו א"ש, ועפ"ז יל"ד במשנ"ת להלן דמיירי בנתחייב לאחר מיתת אביו.

**בתוד"ה** ואינו יוצא בקרבן אביו צ"ע דמה איצטריך קרא הא ודאי דחטאת שמתו בעליה למיתה אזלא ובשמ"ק כ' בשם תוהרא"ש וז"ל ושמא הו"א דכשיש לו בן צריך לקרבנו לא אזיל למיתה עכ"ד, ולכאו' ביאו"ד כמשנ"ת דיסוד הדין דחטאת שמתו בעלי' הוא משום שאין לו תורת הקרבה, וכאן שהבן יכול להקריב לא נאמר הדין דמתו בעלי', וביותר דכל הדין הוא משום דמתו בעלי' והיינו שאין לו בעלים החייבים כפרה, וכדאמר לעיל כא: דלאחר הפרה ה"ז כנתכפרו בעלי', והכא שיש ירושה א"כ הרי לא נסתלקו הבעלים, ובעל"נ בכריתות כז: כתב ע"פ המבואר בהוריות ו. מדכתיב תחת אבותיך וגו' עי"ש, ומבואר די"ל דבן שקם תחת אביו לא חשיב מתו בעליו, וכ"כ הבאר שבע בכריתות כ"ז. וכ' הקר"א דמיירי בחטא בחיי האב, דאל"כ מאחר שחל דין מיתה, שוב לא יוכל הבן להתכפר, ועי"ש שנתקשה כיצד יזכה הבן בקרבנו של אב, הרי אף בעולה אין הבן מתכפר אלא מקופיא, כדאיתא בפ"ק דזבחים. ובדעת תוס' י"ל דקושיתם בכה"ג שבשעת מות אביו לא הי' חייב בקרבן, דומיא דנזירות, א"כ כבר נאמר בהם הדין דילכו לים המלח, ואיך ישתנה הדין אח"כ, א"נ דלא גרע מהמבואר ביומא דף נ' (עי"ש בתוס') דאף אם מתו מקצת בעליו אזלי למיתה, וה"נ ה"ז כמתו מקצת בעליו, וע"ע בר"מ בפה"מ בשילהי כריתות שפי' הטעם שאינו יוצא בקרבן אביו משום מתו בעליה, וכ"ה ברגמ"ה שם, והר"מ כ' דמטעם זה לא יעלה לאביו, אבל אינו טעם שלא יעלה לבנו, ועי' בסמוך.

**בתוד"ה** שהרי מדקדק הר"ם דאמר בפ"ק דזבחים חטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם כשרה והכא אמר דלא כיפר כ' הליקוטי הלכות בזבחים שם בזבח תודה וז"ל ולולי דברי התוס' והרמב"ם הייתי אומר בפשוטו דסוגיא דכריתות ענין אחר הוא דשם מיירי לענין הבעלים שמצוה עליהם להביא קרבנם אל פתח אהל מועד לכפר על חטאם כדכתיב בקרא וגילתה לנו התורה שהקרבן שהפרישו על החלב לא יביאהו לכפר על הדם ואפילו בדיעבד לא יצא אם עשה כן דלא יוכל לעקור קרבן שהופרש על החלב להתכפר בו חטא אחר ולהכי קאמר שם דלא כיפר וגם על החלב שהפרישו מקודם ג"כ לא כיפר כיון דאינו רוצה שיכפר עליו על חטא זה דהא הביאו על חטא אחר והוי כאילו אמר לא יתכפר לי חטאת זה דמסקינן בכריתות דף ז' דגם רבא מודה לאביי דלא כיפר אבל בענינינו מיירי שהבעלים הביאו לכפר על חטא שהופרש אבל הכהן שינה בזה ועשהו לשם חטאת דם דלא נוכל ללמוד זה מקרא דעל חטאתו דמיירי בהבאת בעלים דהא הם הביאוהו כדין ואין לפוסלו רק משום שינוי קודש ויעוי"ש שהאריך מאד בזה, וכ' וסבור הייתי עוד לומר דמה שאמרו בכריתות דחטאת חלב שהביאו על חטאת דם דלא כיפר על הבעה"ב על חטאו אבל מ"מ הקרבן כשר דהא מ"מ חטאת לשם חטאת נשחטה ובזה הי' מתורץ קושיית התוס' והיינו דהא אמרינן בענינינו דכשרה היינו דלא עלו לשם חובה וכו' ע"ש, ובאהא"ז במלואים והשמטות לקדשים (עמ' קלא) במכתבו להגר"מ אילן (ד"ה ועל) הביא ד' הזבח תודה, והקשה ע"ז דבברייתא קתני להדיא שאינו יוצא, וע"ע בקר"א שהקשה ע"ד תוס' דב' סוגיות הם, דבזבחים מיירי בדין משנה במחשבה, אבל שמעתין הוא ברוצה להתכפר על חטא אחר עי"ש, והיינו דהכא מיירי שרוצה לעקור לקרבן אחר וזה אינו יכול, ואם הי' יכול אה"נ לא הי' שייך שינוי קודש, אבל לאחר הדין דאינו יכול שוב שייך הסוגיא בזבחים האם יש כאן שינוי קודש.

כתב הרמב"ם פ"ג משגגות ה"ג כבר ביארנו בהלכות פסוהמ"ק שהמפריש חטאתו על החלב שאכל לא יביאנה על השבת שחלל או על הדם שאכל שנ' והביא קרבנו שעירת עזים כו' על חטאתו אשר חטא עד שיהיה קרבנו לשם חטאו לא שיקריבנה מחטא על חטא ואם הקריב פסולה יתר על זה אמרו הפריש חטאתו על חלב שאכל אמש לא יביאנה על חלב שאכל היום ואם הביא כפר וא"צ לומר שאם הפרישה אביו ומת והי' הבן מחוייב באותו החטא שלא יביאנה הבן על חטאו כמו שנתבאר שם עכ"ד, והנה מש"כ הר"מ כבר ביארנו בהל' פסוהמ"ק ציין הכס"מ לפט"ו, ויעוי"ש ברמב"ם בהלכה ו' שכתב שחטה לשם חטא אחר כגון שבאה על אכילת חלב ושחטה על אכילת דם פסולה עכ"ד, ומקשים דדברי הר"מ בהל' פסוהמ"ק הוא על מחשבת שלא לשמה, והכא מיירי בהבאה לקרבן אחר, והוא כקו' הנ"ל בדברי התוס' בשם הר"ם, וי"ל דמ"מ כ"ש שלא יביא עיקר ההבאה על חטא אחר, ועי' בכ' הגר"ח כריתות כז: משכ"ב, ועי"ש עוד שביאר תרי הדינים בר"מ דחלב לשם דם פסול וחלב שאכל אמש לשם חלב שאכל היום הוא דין לכתחילה, והא תרוייהו מחד קרא ילפינן.

**דף כ"ח ע"א**

**בגמ'** בקרבן שהפריש לעצמו מן הקלה על החמורה וכו' כ' הקר"א דמיירי בחטא שחטא קודם הפרשה, דאל"כ הא בחטא שלאחר הפרשה אין הקרבן מכפר עי"ש.

כתב הרמב"ם פ"ג משגגות ה"ג יתר על זה אמרו הפריש חטאתו על חלב שאכל אמש לא יביאנה על חלב שאכל היום ואם הביא כפר בשמ"ק בשם ה"ר עזריאל ובמאירי כ' דלא כיפר, וכן מבואר בב"ק סו: תוד"ה דגזל (הב').

**בגמ'** שהרי לא מעל ולא כיפר כ' הר"מ פ"ד ממעילה ה"ה המפריש חטאת על אכילת חלב והביאה על אכילת דם ה"ז לא כיפר לפיכך לא מעל הפריש מעות לחטאת חלב וקנה בהן חטאת דם בשוגג כיפר לפיכך מעל במזיד לא כיפר לפיכך לא מעל עכ"ד, ועמד הכס"מ ע"ד הר"מ שבגמרא תלי כפרה במעילה ורבינו עשה בהיפך, ובחי' מרן רי"ז הלוי ביאר דדברי הרמב"ם ודברי הגמ' שני ענינים הם, דדברי הגמ' הוא דדין יציאת הקדש לחולין ע"י מעילה, ובזה תלוי הכפרה דאם יצא לחולין ע"י מעילה ופקע ממנו שם חטאת חלב ממילא יוכל להביאו על הדם, וע"י המעילה יש כפרה, אבל ד' הר"מ הם לענין איסור המעילה שיש גם במזיד וקדושת הגוף, ולא מיירי לענין היציאה לחולין, וזה תליא במה שכיפר, והוא ע"פ המבואר במעילה יט. דהמשנה מקדש לקדש לר"י וכן פסק הר"מ לא מעל עד שיזרוק הדם, והיינו שע"י שנזרק הדם ונתכפר יש כאן מעילה, וזהו שכתב הר"מ דכיון דלא כיפר לא מעל עי"ש, ומ"מ לכאו' אין בזה ישוב ע"ד הר"מ שכתב בהיפך מן הגמ', דלכאו' הי' לו להביא גם ד' הגמ'.- עוד ראיתי להעיר דמדוע במזיד שלא מעל לא כיפר, אה"נ אין כאן מעילה, מ"מ מאחר שלקח מעות אלו ונתנם למוכר ונתן לו בהמה, בדין הוא שהמעות יהיו קדושים ביד המוכר, והוא יתכפר בבהמה זו וצ"ע.

**מקשים** מדוע אינו יוצא בקרבן או במעות שהפריש אביו הא מאחר שמת אביו הו"ל חטאת שמתו בעלי' ואין מועלין בה, ובשלמא בחטאת י"ל דאיסורא איכא וכדילפינן מקרא לעיל כ"ה, אבל במעות לכאו' ליכא איסור זה.

**ברש"י** ד"ה מן הקלה על הקלה משבועת העדות לשבועת הפקדון או לשבועת ביטוי בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א העיר דשבועת העדות מביא חטאת ושבועת הפקדון מביא אשם, ואיך יביא מזה לזה וצ"ע.

**בתוד"ה** שהרי אלא מהקדש זה להקדש אחר וכ"כ הרא"ש וצ"ב דהא יש מעילה במשנה מקודש לקודש כדאיתא במעילה יט. ונפיק לחולין, וברש"י כאן ובכריתות פי' שאין מעילה משום שהוא קדושת הגוף, ועי' כ' הגרי"ז באופן המעילה בשמעתין, ויעוי"ש שנתקשה בדברי תוס' מהגמ' במעילה וכנ"ל.

**בתוד"ה** קתני ומדמי הלכתא דה"ה דלענין אותה ההלכה נתקבלה דמעות סתומין וכו' התוס' פי' סוגיית הגמ' ע"פ דרכם האחרונה לעיל כז. אבל לפי דרכם הראשונה דהוא משום שהי' וחשש שמא פירשם, והעירוני דלכאו' הך חששא הוא מדרבנן, וא"כ מאי מדמי לשמעתין דהוא מן התורה.

העירוני דבשמעתין דרשינן מקרא שאינו יכול להביא קרבן על מה שלא הופרש, והך דרשא הוא בחטאת, ומנלן שאר הקרבנות וכגון יולדת שהפרישה עולתה יוכלו בנותי' להביאה אם ילדו, שו"ר דבזבחים ה: מקשי ביולדת אם היא ילדה בני' מי ילדו, והק' הקר"א דאף אם בני' ילדו מ"מ כיצד יביאו לחובתם הרי הופרש לחובת האם, ובנזיר איכא הלכה דמגלח על מעות אביו, אבל בכל קרבן א"א, ובמנחת אברהם שם האריך דאיצטריך הלכה בנזיר משום החטאת עי"ש, וע"ע תוס' הרשב"א בפסחים ס"א ופ"ט דבן יכול להביא פסחו של אביו, ובתורי"ד צח. כתב דכיון דמכפר על היורש רק מקופיא אינו יכול להביאו, ובתוס' בפסחים עג: ד"ה פסולו פי' הטעם דאין הבן מביא משום דנשאר הפסח שעה אחת בלא בעלים, ועחזו"א או"ח סי' קכ"ד לדף פ"ט ס"ק ה' (השני) ומבואר מכ"ז עוד דמן הדין שייך ירושה בקרבנות ועקר"א לק' ל:, שוב התבוננתי שאין ראי' מקרבן פסח לנ"ד דבק"פ הרי יכול למנות אחרים על פסחו, וא"כ ה"ה היורש יוכל משמעתין מהא דבעינן קרא שאינו יוצא בשל אביו ודוק.

**במשנה** נזרק עלי' אחד מן הדמים אינו יכול להפר ופי' תוס' ומבואר כן בגמ' דהטעם דאינו מיפר משום דאין כאן נדרי עינוי נפש, וק' תיפו"ל דכיון דנזרק עלי' א' מן הדמים הותרה ביין ואין כאן עוד נזירות אלא חובת הבאת הקרבנות בלחוד ולא שייך הפרה, וי"ל דאע"ג דהותרה ביין מ"מ יש עלי' תואר נזיר וזה גורם חיוב הבאת הקרבן, וכדחזינן דלאחר הפרה אין חובת קרבנות, ופי' בחי' מרן רי"ז הלוי (כח. מדה"ס) דחובת הקרבנות הוא על נזירות דהשתא, וא"כ לעולם כשמביא קרבן א' וקי"ל דאם גילח על א' משלשתן יצא וא"כ אין עליו תורת נזיר, וכיצד מביא קרבנות, הא אין הקרבנות באים אלא כשהוא נזיר, ומוכרח דאכתי תורת נזיר עליו, ואשר ע"כ מהניא ההפרה על הנזירות, ועחזו"א (סי' קל"ו לדף פ' ס"ק א') שביאר בטעמא שאינה חייבת בקרבן לאחר הפרה משום דהקרבן בא להתיר ביין והרי היא מותרת, וכ' ואע"ג דקי"ל דאם גלח על א' משלשתן יצא ואפי' אם גלחה על עולה ושלמים מקריבה חטאתה אח"כ הרי שהחטאת בא אף לאחר שהותרה בג' מינים י"ל דשא"ה דכן הוא הדין שחייבת להקריב החטאת אח"כ אבל הכא כיון שהפר לה פקע חיוב הקרבנות ממנה וכו' עי"ש. ולפמשנ"ת לעיל כד. מירושלמי דההפרה היא על הקרבנות, א"כ י"ל דאין עלי' תורת נזיר לאחר הבאת קרבן א', וההפרה היא על עצם חובת הקרבן, ולהמבואר שם הוא מוכרח כן מדברי הירושלמי דביסוד דינא שייכא הבאת קרבן אף לאחר הפרת הנזירות, ואשר ע"כ אף לאחר הפרת הנזירות מן הדין הי' חיוב הבאת קרבנות, אלא דיש כאן הפרה על עצם הקרבנות, וא"כ ה"ה לאחר שנזרק א' מן הדמים מ"מ מפר לה את חובת הקרבנות, וק' א"כ מ"ט אינו יכול להפר, ושמא מאחר שכבר הפרישה אינו יכול להפר, וצ"ב דמ"מ יש עלי' חובת קרבנות ואם יפסלו תתחייב להביא אחרים ועי', ובירושלמי מבואר דבמשנתינו דאינו יכול להפר אין זה משום שאינו נדרי עינו"נ, אלא הוא דרשא מקרא וכמו שהאריך הקה"י סי' י"ט.

ולת"ק דמפר היינו משום דהוא נדרי עינו"נ, ואע"ג דאינו אלא שעה מועטת, מ"מ חשיב נדרי עינו"נ, והנה כתב הר"מ פי"ב מנדרים ה"ד אחד עינוי גדול ואחד עינוי קטן ואחד עינוי שהוא לזמן מרובה או לפי שעה הכל מפר הבעל, ובכס"מ הראה מקורו מנדרים עי"ש, ובמל"מ כ' ועיין בפ"ד דנזיר דף כ"ח במתני' דנזרק עליה כו' דמוכח דאפילו דלא מיתסרא ביין אלא שעתא פורתא הוי עינוי ומיפר ומיהו יש לחלק דשאני התם דעיקר הנדר הי' לזמן ודוק, כתוב בתשו' בית יעקב סי' קנ"ב משמע מזה דוקא יום אחד שלם הא פחות מזה לא הוי ענוי כו' עכ"ד המל"מ, וק' ע"ד הבית יעקב ממשנתינו דמבואר דזמן מועט ג"כ חשיב עינו"נ, ובראש ס' שלמ"י (עמ' עח) הובא ממרן הגאב"ד דפוניבז' זצ"ל שתי' דהכא כיון שזמן רב לא שתתה יין ע"כ חשיב נדרי עינו"נ, ולכאו' י"ל עוד דכיון דבשעת הנדר הי' נדר עינו"נ, דהא נדר על שלשים יום, ע"כ חשיב נדר עינו"נ אע"פ דהשתא כבר אינו עינו"נ, ואפשר שלזה נתכוין המל"מ שכתב דשאני התם דעיקר הנדר הי' לזמן, וצ"ע בזה דלכאו' מאחר דהשתא אינו נדרי עינו"נ לכאו' אין לו כח הפרה, ועי' להלן מדברי החזו"א סי' קמ"א ס"ק א', וע"ע מש"כ לעיל כג. במשנה, שו"ר בבית יעקב שעמד בזה ממשנתינו, ודן שם דהוא פלוגתא דתנאי עי"ש.

**במשנה** רע"א אפילו נשחטה וכו' ובתוס' הביאו ד' הגמ' דהוא משום הפסד קדשים, והקשה הרע"א דאמאי נקט נשחט הא אף קודם שחיטה הוי הפסד דהא החטאת דינו דתמות, ואולי יש לדחוק דנקט מילתא דפסיקא דלא נשחט משכחת בנוטלת מקרבנות בעלה דהדין דתצא ותרעה בעדר כדאיתא במתני' דלעיל ועדיין צ"ע עכ"ד, ובמאירי כ' שלהפסד דמחיים לא חששו, וצ"ב בדברי הרע"א דאי מיירי שהקרבנות שלו א"כ מ"ט לאחר שחיטה יש כאן הפסד קדשים הרי תצא ותרעה בעדר ועמד בזה הקר"א, ושמא י"ל דבזה לא אמרינן אדעתא דהכי לא אקני לה, דאם לא הקנה לה א"כ מעיקרא לא נתקדש והו"ל חולין בעזרה, וכ"כ בחי' ר' מאיר שמחה, ובנוס"א אמרו דכיון דחולין בעזרה אסורים באכילה, א"כ לא ירויח במה שיפר נדרה ותחזור אליו הבהמה, כיון דתיאסר עליו מדין חולין בעזרה, עוד העירוני די"ל דכיון דבשעת השחיטה היתה צריכה חשיבא מילתא דצריכה ומקני לה, והנה מקשים עוד מ"ט לאחר זריקת הדם אינו יכול להפר מדין דברים שבינו לבינה דע"י ההפרה תצא הבהמה ותרעה בעדר, ואי מיירי בקרבנות שלה ניחא, אבל הרע"א פי' דמיירי בקרבנות שלו, ולפמשנ"ת להרע"א גופי' לק"מ משום דלאחר זריקה כבר לא אמרינן דאדעתא דהכי לא אקני לה.

**ובעיקר** קו' הרע"א העירו דמקשי כן בירושלמי סוף ה"ה ומשני דאינה נמסרת לגבוה עד שעת שחיטה, ופי' הקרבן העדה דכ"ז שלא נשחט לא קפדינן אהפסד קדשים, וכ"ה במאירי וז"ל ואע"פ שאף קודם שחיטה תמות להפסד שמחיים אין לחוש הואיל ולא הותחלה בו אחת מן העבודות אבל בנשחטה יש לחוש עכ"ד, עי"ש. ועי' או"ש סופ"ד מנזירות מש"כ בדברי הירושלמי, וכ' לפרש עוד דיכולה לישאל לחכם שאילו ידעה שבעלה מפר לה לא הפרישה ולא הקדישה, אבל לאחר שחיטה אם תישאל לחכם נמצא דהו"ל חולין בעזרה. ויל"ע עוד למ"ד הבעל מיעקר עקר לכאו' ע"י ההפרה אין כאן הפסד קדשים, ואע"ג דלר"א הקפר אמרינן לעיל החטאת תמות, מ"מ לכאו' הו"ל כהפרה קודם שחיטה, דהפרה חלה למפרע, וה"ז כמו שלא נשחט דאין חוששין להפסד קדשים וכדאמר בירושלמי, ואי נימא דאין העקירה בגדר איגלאי מילתא למפרע י"ל דהי' כאן שחיטה ודוק, והעירוני להיפוך דאי מעיקר עקר הרי נמצא דעבר על הקרבה שלא כדין דהחטאת תמות, ותיקשי בדברי ר"מ דמשמע דמפר לכתחילה, ובדברי רע"ק נסתפקו תוס' האם כוונתם דלכתחילה לא יפר, אבל בדיעבד מופר, אבל בדברי ר"מ דקתני מפר משמע דהוא לכתחילה, וילה"ע עוד דאף כשהקרבן שלה יפר לה את קדושת הקרבן עצמו כדין נדרה מן הככר, או מדין דברים שבינו לבינה, וא"כ אין כאן הפסד קדשים, והארכנו לעיל כד. בהפרה בקרבן עי"ש, ויל"ד עוד בקושיית הרע"א לפמשנ"ת מדברי הגרי"ז דהמיתה הוא קיום דין, א"כ י"ל דאין בזה הפסד קדשים וצ"ע בזה, אמנם ברש"י בע"ב ד"ה אי מבואר דחטאת שנתכפרו בעלי' חשיב הפסד קדשים עי"ש, ועוד דבתוס' מבואר דדינה בשריפה ובודאי הוא קיום דין ואעפ"כ חשיב הפסד קדשים.- עוד יל"ד דקודם שחיטה הוא עינו"נ גדול דשמא לא ישחט היום ודוחק, ועוד העירוני דא"כ הו"ל למיתני הכי בהדיא דיכול להפר, ומ"ט קתני בתגלחת טומאה שיש לה עוד נזירות שלימה.- עוד ראיתי לדון בנפסל הקרבן אח"כ בפסול אחר דנמצא שאין הפסד קדשים האם נימא דלמפרע תחול ההפרה, וזה ודאי דמכאן ולהבא יוכל להפר, דהרי כבר אין כאן קרבן, והספק האם תועיל ההפרה דמעיקרא.

**במשנה** אף בתגלחת הטהרה יפר שהוא יכול לומר א"א באשה מגלחת ומבואר בגמ' דטעמא דת"ק משום דאפשר בפאה נכרית, אבל לכו"ע ביסוד הדין יכול להפר משום התגלחת, ולהמבואר בשמעתין דהטעם שאינו יכול להפר משום שאין זה נדרי עינו"נ, א"כ לדעת הר"מ דאב מפר נדרי בתו אע"פ שאינם עינו"נ יוכל להפר, ולר"מ דיכול להפר ילהס"ת האם הוא מדין נדרי עינו"נ או"ד דהוא מדין נדרים שבינו לבינה, ויעויין בשמ"ק בשם ה"ר עזריאל דנראה מדבריו דהוא מדין דברים שבינו לבינה, וכ"ה בשו"ת אור שמח, והעירוני דכ"נ בתוס' בע"ב בתוד"ה איידי, אולם בבית יעקב בתשו' (הנ"ל) כ' דמפר מדין עינוי נפש, ונפ"מ דמדין עינו"נ ה"ז מותר לעולם, אבל מדין בינו לבינה כשנתגרשה חוזר הנדר, ויל"ע כאן האם כשתתגרש תהא צריכה לגלח.

**שאלה והפרה על תגלחת**

**ומקשים** דבשבועות כח. איתא דאכלה כולה אין נשאלין עלי', דהיינו דאין שאלה לאחר שכבר נגמר הנדר, ואיתא התם דבנזירות קודם תגלחת אין שאלה למ"ד תגלחת לא מעכבא, ומבואר דלמ"ד תגלחת לא מעכבא חשיב שנגמר הנדר, ותימה ממשנתינו דבעל יכול להפר, והרי אין הבעל מפר אלא מכאן ולהבא, ואם נגמר הנדר כיצד מפר, ומוכרח דחשיב שלא נגמר הנדר, וא"כ מ"ט א"א לישאל.

ובשלמ"י סי' מ"ח כ' ליישב עפ"מ שיסד בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ח מנזירות ה"ה, וכן הובא בשלמי יוסף מהגאב"ד דפוניבז' זצ"ל דאיכא תרי דיני תגלחת א. דין תגלחת על הקרבן והוא ביום הבאת קרבנותיו, ותגלחת זו אוסרתו ביין לדעת הר"מ שם הלכה ה', ותגלחת זו היא מניהוגי הנזירות. ב. תגלחת לאחר כמה ימים ותגלחת זו אינה מניהוגי הנזירות, ומה"ט א"צ שתיעשה בטהרה וכמשנ"ת לעיל יד:, וכן אינו אוסר ביין.

ומעתה י"ל דהא דמבואר במשנתינו דכ"ז שלא גילחה יכול להפר, הוא כשאפשר לקיים תגלחת שמדיני הנזירות והוא כשהוא ביום הבאת הקרבן ואף אם הביאה קרבן א', מ"מ יכולה להביא קרבנות אחרים ולגלח עליהם וע"כ חשיב שלא נשלם הנזירות, אבל הגמ' בשבועות הוא כשהביא קרבנותיו אלא שלא גילח, ומיירי לאחר שעבר יום הבאת הקרבנות, ובזה מצות הגילוח אינו ממצות הנזירות, וע"כ אינו יכול לישאל רק לר"א דתגלחת מעכבת. והעיר ע"ז מפי' הרא"ש דכתב וז"ל ונ"ל דאפי' נזרק [עליה] כל הדמים מיפר כ"ז שלא גלחה עכ"ד, ומדבריו נראה דאף לאחר כמה ימים כ"ז שלא גילחה ה"ז יכול להפר, ובזה תיקשי דהרי אין האיסור מחמת נדרה, וכמו"כ הקשה לשיטת הריטב"א בשבועות כח. דלאחר קרבן א' כבר א"א לישאל, וחזינן דחובת שאר הקרבנות לא חשיב שנשתייר הנדר, א"כ כ"ש הגילוח שהוא דין לגלח על הקרבן, לא מחשב שנשתייר הנדר, וא"כ הדק"ל מ"ש מהפרה דקתני במשנתינו דיכול להפר ועי"ש משכ"ב, ועקה"י סי' י"ט שנשלחה יסוד שאלה זו לבעל הקה"י, (הרב השואל שליט"א הוא בעל החדו"ת בשלמ"י). ויש שרצו לחלק דבעל בכחו להתיר את איסורי הנדר, ואשר ע"כ מתיר גם תגלחת שבאה מכח הנזירות, משא"כ החכם עוקר את הנדר עצמו ומשוהו טעות, וכ"ז כשעיקר הנזירות קיימת, וצ"ב בסב' זו, [ויסוד הדברים ביאר הגר"מ הלוי בספר הזכרון ברית אברהם, ומה"ט בשאלה על מקצת הנזירות הוא פלוגתא דר"ש וחכמים לעיל י"א, ובהפרה לא פליגי וכדאיתא בנדרים פג. דאפשר להתיר מקצת נזירות דשאני הפרה דהוא היתר על איסורי הנדר, וע"ע בכ' הגרי"ז לעיל דף ד' דמחלק בין שאלה להפרה, בבא ליד גזבר דא"א לישאל, אבל הפרה מהני, וביאר ג"כ מה שאמרו בכ"מ להורות על קולת האיסור שכן ישנו בשאלה, ולא אמרו שכן ישנו בהפרה עי"ש] וע"ע להלן בסמוך דמבואר דאף בהפרה אינו מפר אלא הנזירות עצמה.

עוד מקשים על מש"כ הרמב"ם פ"ח מנזירות ה"ה אין התגלחת מעכבת אלא שותה ומטמא לערב, וכ' בחי' מרן רי"ז הלוי וקדמוהו הקר"א לק' מה: והשושנים לדוד פ"ח מ"ב ברכת ראש לעיל יד: עמק הנצי"ב דאע"ג דתגלחת אינה מעכבת מ"מ יש איסור עשה עד אחר כל המעשים וכ"כ האו"ש וחזו"י פ"ד ה"ט, אולם החזו"א סי' קמ"א ס"ק ה' הגיה בדברי הר"מ שותה ומטמא למת, ומעתה תיקשי מ"ט לא יוכל הבעל להפר לאחר שנזרק עלי' א' מן הדמים הרי אכתי אסורה ביין עד הערב, ואע"ג דאינו אלא שעה מועטת, מ"מ נתבאר דמוכח מהמשנה דאף משום שעה מועטת ג"כ יכול להפר, והביא בחי' מרן רי"ז הלוי שם לירושלמי דקאמר דכיון דניתק מל"ת לעשה ע"כ אינו יכול להפר, ונתקשה בטעמו של דבר, דמה לי אם אסורה באיסור לאו, מה לי אם אסורה באיסור עשה, וביאר בזה דאין כאן איסור עשה אלא יסוד דינו הוא דין מצוה להקדים כל המעשים, ובראש ס' שלמי יוסף (עמ' עח) הובא ממרן הגאב"ד מפוניבז' זצ"ל שביאר דאין הבעל מפר אלא הנדר עצמו, אבל איסור אחר שנאסרה מחמת נדרה אין הבעל יכול להפר, ואשר ע"כ בשלמא כ"ז שלא הביאה קרבנה הא דאסורה ביין הוא מחמת עצם נדרה, וע"כ מפר הבעל, אבל לאחר שנזרק עלי' א' מן הדמים, אע"פ שאסורה ביין עד לאחר כל המעשים מ"מ זה לא חשיב עצם הנדר, דאין זה מכח הנדר, אלא מצות הקרבנות אוסרות ביין, אבל התגלחת עצמה זהו איסור מחמת הנדר והבעל יכול להפר, והביאו הגרי"ז והגרי"ש דאשכחן כעי"ז בחדש קודם העומר דלאחר שהאיר היום הותר חפצא דחדש, מ"מ יש עיכוב ואיסור עשה עד הקרבת העומר, והגרי"ז ביאר ע"פ דרכו דהתם הוא מצוה מן המובחר. וע"ע בקה"י סי' י"ט שהאריך כדרכו של הגרי"ש זצ"ל.

**ולכאו'** יסוד הדברים הם שלא כדברי המנ"ח מצוה שס"ח [ד] דנקט דלאחר גמר הנזירות אינו עובר בבל יחל אם שותה יין, כיון דאינו נאסר מחמת קבלתו אלא מדיני הנזיר, וא"כ תיקשי כיצד מפר הבעל, ולכאו' צ"ל בדעת המנ"ח דאע"פ שאין זה הנדר עצמו ג"כ הבעל יכול להפר, ולפ"ז תיקשי דאף לאחר זריקת הדם יוכל להפר לדעת הר"מ משום שעדיין אסורה ביין, ובמנ"ח מצוה שע"ז [סוף אות יד] הביא ד' הר"מ וכתב והם דברים תמוהים כיון דאין התגלחת מעכבת מאי חילוק יש בין בו ביום ובין לערב שהוא יום אחר, דתיכף כשנזרק עליו אחד מן הדמים הותר בכל ואין לדברים אלו הבנה כלל ועמד בזה התויו"ט פ"ח מ"ב בד"ה ושותה וכו' עי"ש, השי"ת יזכני שאבין דבריו כי כל דבריו בצדק כידוע וצ"ע עכ"ד, וביסוד הדברים דכיון שאין זה איסור הנדר עצמו ע"כ אינו יכול להפר, מבואר כן בחזו"א סי' קל"ו לדף פג. ס"ק ז' שכתב דאי נימא דלמ"ד מיגז גייז יש חובת קרבנות אף לאחר הפרה, ואיסורי הנזיר נמשך מחמת חובת הקרבן לא יוכל הבעל להפר איסור זה, כיון שהוא איסור בפני עצמו.- והגרי"ד נסתפק בדין גילוח לאחר כמה ימים שאינו גילוח על הקרבן האם הבעל יכול להפר לר"מ דאף בתגלחת הטהרה יפר שהוא יכול לומר אי אפשי באשה מגלחת, כיון דאין זה מכח הנזירות עצמה.

וראיתי לדון עוד בזה דאף את"ל דיכול להפר איסור שנולד מכח הנדר, מ"מ י"ל דהנה בנדרים פג. שקו"ט דבשלמא מיין הוא עינוי נפש, אבל זג וחרצן אין זה עינו"נ וקאמר דאין נזירות לחצאין, וא"כ י"ל דכ"ז על עיקר הנזירות, אבל כל שנשלם עיקר הנזירות, ואינה אסורה אלא בעשה, י"ל דבזה לא אמרינן אין נזירות לחצאין, וא"כ אכתי קיימא הנזירות לדבר שאינה מתענה וע"כ חייבת בקרבן וצ"ע בזה.

הקשה החזו"א סי' קמ"א ס"ק א' דאף לאחר זריקת הדם אע"ג דמותרת ביין מ"מ אסורה ליטמא, דע"י הטומאה מפסדת מצות גילוח וכדאמר לעיל יד:, וטומאה חשיבא עינוי נפש כדאמר בנדרים פ"ג ב' ותי' דמניעת יין שעה מועטת לא חשיבא עינוי נפש וכתב ואע"ג דמניעת יין חשיבא עינוי נפש אף לשעה מועטת שאני התם דהוא צורך לכל שעה אבל ללכת לבית אבל והחי יתן אל לבו לשעה אחת לא חשיב עינוי את"ד. וכמו"כ הביא הפתחי נזיר סופ"ד מנזירות שהקשו האחרונים דעד התגלחת אינה יכולה לגלח דמבטלת מצות תגלחת, ובפשוטו י"ל דמ"מ יכולה לגלח באופן שיעלה לה למצוה, ולהחזו"א לק"מ דמ"מ שעה מועטת היא ואין כאן עינו"נ, ונפשט מזה מה שנסתפקו לעיל בנדר עינו"נ ועבר רוב הזמן ולא נשאר אלא מעט, ועתה כבר אינו עינו"נ האם חשיב עינו"נ, דלכאו' מדברי החזו"א חזינן דכיון דהשתא אינו עינו"נ לא חשיב נדר עינו"נ, ושמא יש לחלק דהכא האיסור טומאה דכל ימי הנזירות, ואיסור טומאה של לאחר הזריקה משום התגלחת לא חשיב חדא איסורא, ואשר ע"כ דנים על איסור זה בלחוד ואינו אלא שעה מועטת וצ"ב, ובעיקר קו' החזו"א י"ל כפמשנ"ת דכל שאין האיסור מחמת הנדר אינו יכול להפר, וא"כ ה"נ איסור זה של טומאה אינו איסור מחמת הנדר וע"כ אינו יכול להפר, ומדברי החזו"א מבואר דהכל יכול להפר, ושמא החזו"א לשיטתו דכל איסורים שנובעים מחמת הנדר הוא בכלל הנדר לענין בל יחל ועי'.

יל"ע לדעת ר"מ שיכול להפר משום התגלחת, שמעתי להסתפק מה הדין באמצע הנזירות האם יכול להפר התגלחת, דהרי אפשר להפר מקצת מהנדר כדאיתא ביו"ד סי' רל"ד סעי' ל"ו, ויל"ד בזה האם תיבטל כל הנזירות כדין אין נזירות לחצאין, או"ד מאחר דמשכח"ל נזר שמשון שאינו מגלח לא חשיב לחצאין, וכמבואר סב' זו בנדרים פ"ג בראשונים עי"ש.

**בתוד"ה** רבי עקיבא או שמא יש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת וברא"ש כ' ומ"מ אם הפיר מופר ומיהו משמע אינו יכול להפר דר"ע כמו אינו יכול להפר דת"ק ותימה הוא דאם נטמאת שתביא קרבן טומאה עכ"ד, והיינו דהו"ל בקום ועשה, וע"ע לעיל יט: ברא"ש במשנה שם, וע"ע בתורע"א לעיל פ"ג משנה ד' אות כ"ב דביום ל"א שסותר מדרבנן אינו מביא קרבן טומאה.

ובדברי הרא"ש שהקשה משום הקרבן טומאה ראיתי להעיר דתיקשי משום קרבנות דהשתא כיצד מביאה אותם, והא מאחר שהפר לה בעלה פטורה מהבאתם, עוד ראיתי להעיר דמה הוקשה לרא"ש מקרבן טומאה, הא בפשוטו מיירי ביום ל"א דזהו יום הבאת קרבנות לכתחילה, וכדתנן לעיל רפ"ג, וביום זה אינה סותרת אלא מדרבנן לדעת תוס' והרא"ש לעיל טז., וא"כ אין הבאת קרבן טומאה וכמשנ"ת מהתורע"א, וא"כ אין כאן כלל הבאת קרבן טומאה, ודוח"ל דמיירי בהביאה ביום מלאת, עוד ראיתי להעיר דהנה לעיל הובא להסתפק בנזרק עלי' אחד מן הדמים ואח"כ נפסל הקרבן האם חלה ההפרה למפרע, והא הכא כשנטמאה לאחר שנשחטה הבהמה הרי נפסל הקרבן וכדתנן לק' מז. שאין הנזיר מביא קרבנותיו בטומאה.

הקשה התורע"א תמוה לי דמה עקירה יש בזה דאמרו חז"ל דאינו מופר והיינו ע"כ לענין [דזורקים] הדם חטאת דמה"ת הוא קדשים פסולים וא"כ מקרי קום ועשה ואף דאפשר למצוא עקירה לדבר א' דאם יזדמן ליטמא לא' משבעה מתי מצוה (להסוברים דגם נשים מצווין בזה, אבל לענין יין קידוש הא כתבו תוס' בריש מסכתין דעל היין לאו דאורייתא) הא מ"מ הוי ג"כ בקום ועשה לזרוק דם החטאת וצ"ע עכ"ד.

ובארז"ל הביא מצ"פ שכתב דמאחר שחכמים אמרו שלא חלה ההפרשה ואסורה ביין, שוב אין כח הפרה מה"ת דהרי אין זה עינו"נ דאף לאחר ההפרה אסורה עדיין ביין, וע"כ לא חלה ההפרה מה"ת, ויש ללמוד מדבריו דאם אין לה יין וכיו"ב דבלא"ה אינה יכולה לשתות לא יוכל להפר לה.

**בתוד"ה** בד"א אע"ג דאסורה ביין עד שישחטו שאר הבהמות הקשה הרש"ש מנ"ל דרע"ק סבר כר"א דבעינן הקרבת כל הקרבנות עי"ש.

**בא"ד** אבל בתגלחת דטומאה דאיכא עינו"נ גדול שסותרת ובעי למימני נזירות אחרת [מודה] שיכול לומר לה אי אפשי וכו' בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א העיר דמדוע לא נימא דלא תחול ההפרה עד לאחר גמר הקרבנות, דעל שעה מועטת אין לחוש לעינו"נ.

עוד העירוני לדעת הר"מ דאב מפר אף נדרים שאין בהם עינו"נ, א"כ לכאו' אין חילוק בין עינו"נ פורתא לעינו"נ טובא ודוחק, ועוד מה טעם הוא שנדחה הפסד קדשים מפני עינו"נ, וע"ע מש"כ לק' כח: בדין מחאה דמהני אף במקום הפסד קדשים דהתם לא תליא בעינו"נ וצ"ע בכ"ז.

**ובדברי** תוס' דיש הפסד קדשים, צ"ע דהא בתגלחת הטומאה מביאה קרבנותי' אף לאחר הפרה וכדלעיל יט., ודוח"ל דאתיא כמ"ד בעל מיעקר עקר ואינה מביאה אלא חטאת העוף לר"א הקפר, והעירוני דתוכל להביא עולת העוף שלא לשמה.- ולשיטת רש"י שאינה מביאה אשם יש הפסד באשם, והגרמ"ד הלוי שליט"א העיר דאף האשם אין בו פסידא דיכול לזרוק דמו שלא לשמו, ועי' בכ"ז בכ' הגרי"ז.

**בדברי הרמב"ם**

כתב הרמב"ם פ"ד מנזירות הי"ז האשה שנדרה בנזיר ושלמו ימי הנזירות והביאה קרבנותיה ונשחטה אחת מן הבהמות ונזרק דמה ואח"כ שמע בעלה אע"פ שעדיין לא גילחה אינו יכול להפר ואם קודם זריקה ה"ז יפר בד"א בתגלחת טהרה אבל בתגלחת טומאה יפר אע"פ שקרבו הקרבנות של תגלחת טומאה מפני שהיא עדיין צריכה למנות נזירות אחרת עכ"ד, וכתב הגר"י הוטנר זצ"ל במכתב להגר"ח שטיין (נדפס בשלמי יוסף עמ' צט) ואודיע בזה לכת"ר את צערי שנצטערתי בהך ענינא בדברי הרמב"ם בהך הילכתא שהעתיקה בפ"ד מנזירות הי"ז דבנזרק דמה ואח"כ שמע בעלה אע"פ שעדיין לא גילחה אינו יכול להפר, ואיני יודע מה טעם לדברים אלו שכתב ואח"כ שמע בעלה, דמה איכפת לן אם שמע בעלה קודם זריקה בבקשה מכת"ר לעיין בזה עכ"ד.

ובדברי הר"מ דהביא סיפא דמשנתינו, מבואר דלא כתוס' דאתיא כרע"ק דהר"מ פסק כת"ק, ואעפ"כ הביא סיפא דמשנתינו, וציון העין משפט ע"ד רע"ק צ"ע, דהר"מ פסק כת"ק, ומקשים דמה חידוש בזה דיכול להפר, הא מאחר שיש לה למנות נזירות שלימה מדוע לא יפר, ועי' קר"א, וע"ע חזו"י פ"ג ה"ז.

ובדין ההפרה בתגלחת טומאה, דכתב הר"מ דיכול להפר מפני שהיא עדיין צריכה למנות נזירות אחרת, דנו בזה האם משום התגלחת יכול להפר, ואפשר דאף אם יפר לה טעונה תגלחת, דכשם שטעונה קרבנות טומאה לאחר הפרה, ה"ה טעונה תגלחת וכמש"כ המנ"ח, והארכנו בס"ד לעיל יז:.- עוד העירוני בדברי הר"מ מ"ט הוצרך לפרש משום שהיא צריכה למנות נזירות אחרת תיפו"ל דלא הותרה ביין ויכול להפר וכדינא דרישא.

העירו לדון לת"ק דאף לאחר שחיטה יכול להפר וכן פסק הרמב"ם, בהיפר קודם תנופת איל השלמים או קודם בישול הזרוע, או לאחר הבישול מה דין הזרוע בשילה, האם אוסרת את כל האיל כיון דעתה אינו איל נזיר וכמשנ"ת לעיל כד. בתוד"ה שלמים.

**דף כ"ח ע"ב**

**בגמ'** כבשי עצרת וכו' לפני זמנן וכו' מבואר דאע"ג דלא מטי זמנן ואין להם הקרבה בתורת חובה הרי הם קרבים כדין נדבה, ונתבאר כיו"ב במשנה לעיל כד., ובחי' מרן רי"ז הלוי הביא יסוד זה ממשנה שלימה בזבחים קיב:, ובקונטרס עמ"ס יומא לדף כ"ט ובחי' עה"ת פ' ויקרא הביא מכבשי עצרת, ועמשנ"ת לעיל יט..

**בגמ'** אי דשחט עולה או שלמים ה"נ כ' החזו"א קדשים סי' ל"ב ס"ק כ"ט ונראה דאם הפר לה בעל בין שחיטה לזריקה דקי"ל דשלמים קריבין כדאמר נזיר כ"ח ב' הלחם אינו קדוש והקרבן כשר שאין טעון לחם כדין שחט לשמן וזרק דמן שלא לשמן ואף למאי דמבעי לי' בירושלמי דלאחר מיתה יהא טעון לחם משום שכבר הוטען לחם, הפרה אפי' קודם זריקה גריעה טפי עכ"ד, ולכאו' מוכרח כן דאל"כ יש כאן הפסד קדשים על הלחם, ושמא הלחם שלא נעשה בו מעשה בגופו ה"ז דומה לקודם שחיטה דנתבאר במשנה שאין חוששים להפסד קדשים, ויש לדחות דאתיא כראבר"ש בפסחים יג: דאין הלחם קדוש אלא בזריקה.

**בגמ'** הדם יזרק ופירשו רש"י ותוס' דיזרק שלא לשמן ובליקוטי הלכות במנחות דף מ"ח הקשה דבריש זבחים איתא דכששחט שלא לשמה אסור לזרוק שלא לשמה, ובשלמא בלפני זמנן או לאחר זמנן י"ל דנעקר לשלמי נדבה, אבל בשחטן שלא לשמן תיקשי ועי"ש.

הקשה הקר"א במנחות מח: דיפסל משום שאין כבשים בלא לחם, ועי"ש מה שתי', ובחזו"א מנחות סי' ל"ב ס"ק כ"ה הקשה דכל בלא לחם יוכשר כדינא דשמעתין דיעשנו שלא לשמו, ותי' דדוקא חסרון חוץ מגופן כמו קדם זמנן ולאחר זמנן מטה אותן מחובה לנדבה אבל נשחטו לשמן והוזקקו עם הלחם ואבד הלחם שזה מאורע בגוף הקרבן אינו מטה אותן לנדבה אלא פוסלן עי"ש, ועי' שמ"ק מנחות מז: אות ט' בתו"ד שכתב וז"ל ואע"פ שאם הי' שוחטה בלא לחם כשירה כדאשכחן גבי כבשי עצרת לקמן ששחטן בין לפני זמנן בין לאחר זמנן שכשרים בלא לחם וכו' עכ"ד. ובאבי עזרי פ"א מיו"ט הי"ג כתב דהכא פקע מהם תורת כבשי עצרת וע"כ כשרים בלא לחם, ומה"ט א"ש ד' רש"י הנ"ל דמותר לזרוק דמם שלא לשמן, שאין להם תורת כבשי עצרת.

**איסור זריקת דם בשבת**

**בגמ'** ואם היתה שבת לא יזרק ופי' תוס' דהוי כמו תיקונו מדרבנן, וברא"ש כ' לדמותו לאין מגביהין תרו"מ בשבת ויו"ט, ובתוס' בפסחים סה: ד"ה אלו כ' שאין איסור בזריקת הדם וק' משמעתין, ולפמש"כ הצל"ח והרא"ש יוסף במס' יו"ט כ: דטעם האיסור משום מוקצה, א"ש דכ"ז בקרבן שאין דין להקריבו, אבל התוס' בפסחים הוא בקרבן פסח שמצותו ביומו אין בו איסור מוקצה, ובשמ"ק כאן פי' בשם הרב עזריאל ז"ל שאיסור זריקה משום תיקון או משום שהדם אסור בטלטול, וכן פי' בפסקי הרי"ד בפסחים שם דהוא משום טלטול המזרק עם הדם, ובחי' הרשב"א במנחות כא. כ' דזריקה אסורה מה"ת משום דעזרה רה"ר, ותימה גדול הוא זה, דלא אמרו עזרה רה"ר אלא לענין טומאה וטהרה ברה"י דיש שם ג' בני אדם, וכבר תמה בזה הרא"ש בפי' לתמיד דף ל"ג, וע"ע תפא"י רפ"ו דפסחים שכתב לאסור זריקה משום צובע וכשחיטה דנאסר לרב בשבת עה: משום צובע, וע"ע משנ"ת בפסחים שם בזה, ע"ע בר"מ פ"ב משגגות הי"ג וי"ד דנראה דבקרבן ציבור שרי לזרוק בשבת ועי' צל"ח שעמד בזה, ועי' אבי עזרי פ"א מיו"ט הי"ג משכ"ב.

**בגמ'** ואם זרק הורצה להקטיר אימורין לערב עי' בתוס' במס' יו"ט בדין היתר הבשר קודם הקטרת האימורים, ובתוס' כאן כתבו דלא יאכל הבשר עד לערב.

**בגמ'** אלא הב"ע כגון ששחט חטאת ברישא כדתנן אם גילח על אחת משלשתן יצא ופירש"י ומנא תימרא דכל מאי דבעי שחיט ברישא כדתנן אם גילח על אחת משלשתן יצא, והיינו דמייתי שאפשר להביא החטאת תחילה, והקשה הרא"ש דהו"ל לאתויי רישא דהחטאת נשחטת תחילה, ובתוס' וברא"ש פירשו דמייתי דמותר ביין ע"י קרבן אחד, וכיו"ב איתא בנדרים ד: דנזירות חידוש הוא דאם גלח על א' משלשתן יצא, ופי' שם תוס' והרא"ש דהיינו דמותר לשתות יין, ומקשים מ"ט לא מייתי המשנה לק' מז. דר"ש קאמר בהדיא כיון שנזרק עליו אחד מן הדמים מותר ביין, ומ"ט מייתי הך דינא דאם גלח על א' משלשתן יצא דלא קתני בהדיא דמותר ביין, אלא שעלתה לו התגלחת, והרי אף לר"א דלא הותר ביין אלא עד לאחר כל המעשים מ"מ מגלח לפני גמר המעשים, וכמו"כ ק' במנחות ה. ועי"ש בתוס', ובערכין כא. קאמר דממשכנין בחטאת נזיר דכיון דאמר מר אם גילח על א' משלשתן יצא ואם נזרק עליו אחד מן הדמים הותר הנזיר לשתות יין וליטמא למתים פשע בה ולא מייתי, והיינו דמייתי לשתי המשניות, ועי' בד קדש ח"ה סי' ל' מש"כ לבאר בזה.- ובעיק"ד הגמ' דקאמר כגון ששחט חטאת ברישא מקשים להמבואר בר"מ פ"ח מנזירות ה"ב דסדר התגלחת לכתחילה הוא החטאת ברישא, ועי' לק' מה. תוד"ה תגלחת, ועי' רא"ש כאן, ועי' כס"מ שם.

**ברש"י** ד"ה ואם היתה שבת שאין צליית קדשים דוחה את השבת צ"ב דאף אם הי' נאכל בשבת מ"מ מה טעם יש להתיר לזרוק את הדם, וביאר בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א ע"פ הגמ' במנחות מח. דהא דלא שרינן לזרוק בשבת משום שאין אומרים עמוד וחטא בשבת כדי שתזכה בחול, ואשר ע"כ פירש"י שאינו לצורך שבת.

**חטאת בנדבה**

**בתוד"ה** כבשי בסוה"ד דחטאת מיפסל שלא לשמן לשום שלמי נדבה דחטאת אינו בא נדבה [ועי' בדבריהם במשנתינו ד"ה רבי עקיבא שפי' דחטאת שלא לשמה פסולה] רש"י פי' משום דה"ל כחטאת שנתכפרו בעליה, ובחי' מרן רי"ז הלוי הלכות פסוהמ"ק (מח. מדה"ס ד"ה והנה) הביא שכדברי תוס' כ"ה בירושלמי דקאמר לא אמר ר"ע אלא בחטאת שחטאת פסולה שלא לשמה, והקשה הגרי"ז מ"ט הוצרכו תוס' לטעמא דאין חטאת באה נדבה תיפו"ל דמקראי ילפינן דחטאת שלא לשמה פסולה והוא פסול בפני עצמו ומאי שיטי' לזה הך דינא דאין חטאת בא בנדבה.

וביאר בזה ע"פ יסודו דהדין חטאת שלא לשמה פסולה הוא משום מחשבה הפוסלת, וזה שייך כשחשב בהדיא שלא לשמה, אבל הכא שלא חשב שלא לשמה, אלא כמו שפירשו תוס' בד"ה משום דאין כאן מחשבת לשמה, א"כ אין בזה מחשבה הפוסלת, אלא העדר הלשמה, ובזה הפסול הוא משום שאין חטאת באה נדבה, ולפ"ז תרי דיני נאמרו בחטאת א. דאין בה הכשירא דכל הזבחים דילפינן מקרא דאם לאו נדבה תהא דהם כשרים שלא לשמה. ב. דיש בה מחשבה הפוסלת, ונפ"מ כשיש דם הנפש שאינו חוזר ומקבל דזהו מדין מחשבה הפוסלת.

והוסיף הגרי"ז לבאר הא דלא סגי לתוס' במש"כ רש"י דהו"ל חטאת המתה, משום דסברי תוס' דכל הדין דחטאת המתה הוא משום דכיון דאין לה תורת הקרבה וכמבואר לעיל כא: דקאמר דכיון דלא צריכה כפרה הו"ל כחטאת שמתו בעלי', וא"כ אם הי' הדין דעומדת להקרבה דשלא לשמה לא הי' בה דין מתה, וע"ז הוצרכו לפרש דיסוד הדין הוא דאין לה תורת הקרבה דשלא לשמה וממילא היא כדין חטאת שמתו בעליה.

ובמש"כ תוס' דחטאת שלא לשמה פסולה משום שאין חטאת באה נדבה, ק' דאשכחן כמה גווני דבאה נדבה א. לדברי רש"י לעיל כא: דבחטאת העוף לא נאמר הלכתא דמתה, ובדף כב. מבואר ברש"י דקריבה [ועמש"כ בדף כב. בזה] וכן אשכחן ברא"ש סופ"ב דקינין בשם הר"י מאורלינ"ש ובשמ"ק מנחות ד: אות כ"ח דס"ל דבחטאת העוף לא נאמר הלכתא דמתה והיא קריבה ועי' קר"א בדף כא: ברש"י ד"ה והיינו שכתב דאף אי ליכא הלכה דמתה, מ"מ להקריבה א"א דאין לה על מה לכפר. ב. כתבו תוס' ביומא נ. ד"ה חטאת דלר"ש שאין חטאת ציבור מתה, מן התורה היא קריבה, ג. במנ"ח מצוה קכה [יב] כתב דמנחת חוטא שמתו או נתכפרו בעלי' כיון דלא נאמרה בה ההלכה דמתות ה"ז קרב בתורת נדבה, וכתב וכי תימא דאין כפרה למתים ולמה היא באה, ז"א דיש קרבנות דכשרים אע"פ שאינם מרצים, עי' זבחים ה' ע"א עכ"ד, ומבואר דשייך הקרבת נדבה אף במנחת חוטא דפסולה שלא לשמה, והמקדש דוד סי' י"ט אות ז' נחלק על המנ"ח וכ' שאינו קרב לחובה אלא לנדבה. [ועמש"כ בס"ד בסוטה ו:] ד. וע"ע בחזו"א בכורות סי' י"ח ס"ק י"ז דחמש חטאות המתות, לולי ההלכה דמתות היו קרבות בתורת חטאת נדבה, וכן נראה בתויו"ט בתמורה פ"ג מ"ג דבאשם לולי ההלכה הי' קרב, דכתב דההלכה באה לומר שלא קרב, ולא נאמר אי תמות או שתקרב עולה עי"ש, ובמעילה י: פירש"י בטעמא דחטאת שמתו בעלי' אזלי למיתה משום שאין ראויות לכפר, וע"ע בדבריו בפסחים עג. ד"ה אשם שכתב דחטאת או אשם שמתו בעליו או נתכפרו באחר כיון דאינן באין בנדבה לכך אין להם תקנה, ונתבאר בס"ד בארוכה בסי' ח'. ו. וכמו"כ דנו האחרונים בדברי הרמב"ם פ"ג משגגות ה"י ובריש הלכות תשובה כ' הרמב"ם במבעט בכפרה שאין החטאת והאשם מכפרין לו, וכשיחזור בתשובה צריך להביא אחר, ודנו האחרונים האם החטאת והאשם שהביא בעודו מבעט בכפרה האם זה כשר, דעת העולת שלמה בכריתות ז' (ד"ה והנה) דכשר, ודעת האהא"ז פ"ג ממעה"ק דפסול מדין זבח רשעים תועבה, וע"ע מש"כ בענין חטאות המתות אות ג', וראיתי לתרץ דשאני הנך שהקרבן מצד עצמו ראוי להקרבת חובה אלא שאין כאן מתכפר, וכ"ד תוס' הוא בדין שנתחדש שיהא הקרבה בתורת נדבה, זה לא אשכחן.

ואכתי קשה מהא דאיתא בזבחים מו: דחטאת לשם חולין כשר ואינו מרצה וכתב הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ד דכשירה ולא עלתה לבעלים אלמא דמשכח"ל הקרבה בתורת נדבה, ובחי' מרן רי"ז הלוי (לעיל מינה ד"ה אמנם) הרגיש בזה, וצידד דהוא פלוגתא דקמאי, ולא נתבאר בדבריו ישוב מדברי הגמ', ואשכחן במלחמות פ"ג דר"ה דחטאת לשם חולין כשירה ועלתה לבעלים לשם חובה, ותמה הרע"א מגמ' בזבחים הנ"ל, ובחזו"א קדשים סי' י"ב ס"ק י"ב כתב דצ"ל בדעת הרמב"ן דכשר לגמרי ומה שאמרו אינו מרצה היינו שאין כאן קיום מצוה כדין, וכן י"ל בדעת תוס' דידן. [וכן דעת רש"י במנחות מח: לדרכו דהגרי"ז שם]. ובאחיעזר ח"ג סי' נ"ב אות ד' נקט דיש מחלוקת הסוגיות בחטאת לשם חולין עי"ש, ובדרך זו אזלו הקר"א בסוף הפתיחה למס' זבחים, ליקוטי הלכות בזבח תודה שם ד"ה חטאת, אהא"ז פ"ד ממעה"ק ה"ט והראמ"ה עי"ש. אבל בדעת הרמב"ם מבואר דלא כתוס' דידן וס"ל דיש הקרבה שלא לשמה בחטאת.

ובזבחים ז. גריס הברכת הזבח ברש"י דחטאת חלב לשם חטאת דם כשירה ולא עלתה לבעלים, [וכ"ה בשמ"ק מנחות ג: אות כב] ותמה הצאן קדשים דלא מצינו חטאת נדבה, ואיך יתכן לומר דכשר ולא עלה.- ובמשנ"ת דתוס' הכא ס"ל דחטאת לשם חולין ה"ז כשר ועלה, בהכי ניחא משה"ק בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א מ"ט לא ישחוט לשם חולין, ולפמשנ"ת בשיטת תוס' דזה כשוחט לשמה א"ש.

ז. ואשכחן עוד חטאת שאין בה מחשבת שלא לשמה ופסולה משום העדר לשמה, דכתב הרע"א בגיטין פ' הנזקין במערכה בחטאת הגזולה, וכן נדפס בשמו בחת"ס חו"מ סי' קנ"ה דחטאת הגזולה לדעת המלחמות שם דאינו קרבנו של הגזלן כיון דלא הפרישה מממונו אלא נתקדש ע"י יאוש ושינוי השם א"כ יפסל בחטאת כדין שלא לשמה, והכא אין כאן מחשבה הפוסלת, ומ"מ ה"ז פסול מדין העדר הלשמה, והיינו כדברי תוס' שאין בה הקרבת נדבה, אך צ"ע דהרע"א גופי' ס"ל דיש הקרבת נדבה בחטאת לשם חולין, אך בדעת הרמב"ן שפיר י"ל כן. ח. עוד משכח"ל לפום חקירת המל"מ פט"ו מפסוהמ"ק ה"א דאע"פ שאין שינוי בעלים אלא בזריקה, כ"ז הוא לענין הפסול, אבל לענין דינא דלא עלו בזה אף מחשבת שינוי בעלים בשחיטה פוסלו, וברע"א בג' המל"מ הביא לשעה"מ שדן בזה, ושלשתם הכריעו דכשר, עי"ש שכל א' הביא ראי' אחרת לדבריו, ולפום הצד דלא עלו, א"כ משכח"ל עוד חטאת שלא עלתה לבעלים לשם חובה. ט. וכמו"כ יש להוכיח דר"א סבר בריש זבחים דאשם דינו כחטאת ופסול שלא לשמו, והוא אף באשם תלוי וכמו שנראה בתוס' בזבחים יב: ד"ה מה, והא ר"א ס"ל בכריתות כה. דאשם תלוי בא בנדבה, אלמא דאף דבר שבא בנדבה מיפסל שלא לשמו. י. וכן מוכח מבן עזאי דס"ל בזבחים יא: דעולה פסולה שלא לשמה, והרי מתנדב אדם עולה. יא. הקשו תוס' בפסחים נט: והראשונים ביבמות צ. בנטמא בשר כיצד זורק את הדם הא כהנים אוכלים ובעלים מתכפרים, וכיון שנטמא הבשר ואין אכילת כהנים במה יתכפרו הבעלים, וק' הא י"ל דזורק את הדם אע"פ שלא עולה לבעלים לכפרה, ומוכח דכל שאינו עולה לכפרה אין לו לזרוק את הדם, והראוני לשפ"א שם שעמד בראי' זו, וכתב דלא דמי לשלא לשמה עי"ש, יב. בלא ידע באיזה חטא חטא כ' האבי עזרי בפ"ב משגגות בדעת הר"מ דאינו מכפר ומ"מ הקרבן כשר, יג. הרע"א במערכה בגיטין דף נ"ה כתב בדעת הרמב"ן דחטאת הגזולה פסולה משום שאין לה בעלים, היינו דזה כשלא לשמה, וזהו כדברי תוס' דידן, וצ"ב תיפו"ל דיפסל כדין חטאות המתות כיון שאין להם בעלים, וכעין דמדמינן לעיל כא: לאחר הפרה ללאחר כפרה, ועקה"י ב"ק סי' ל"ח. יד. ובאהא"ז במלואים והשמטות לקדשים ח"ב (עמ' קלא ד"ה ועל) נדפס תשובה שהשיב להגר"מ אילן, כ' ועל מה שכתבתי דבחטאות כיון דאינה מכפרת פסולה כתב ע"ז יש להעיר מכריתות דף ז' דפליגי אביי ורבא באמר לא תכפר לי חטאתי דאביי אמר אינה מכפרת ומשמע דקרבה אלא דהוי חסרון בכפרה, ומבואר דשייך דין חטאת אף דלא כפרה, ועי"ש שנחלק עליו די"ל דמעכב ופסול עי"ש. ועמשנ"ת בדף כז: בזה.

ובדברי תוס' דמיפסל מטעם שלא לשמה, העירו לדון בנזיר טמא שהפר לה בעלה לאחר שחיטת האשם, ולשיטת רש"י דלאחר הפרה אין מקריבין את האשם, או למ"ד מיעקר עקר שאין מקריבין את האשם האם יקריבוהו שלא לשמה דאשם שלא לשמה כשר, אבל לדברי רש"י דמדמי לי' לחטאת שמתו בעלי', א"כ ה"ה האשם שמתו בעליו אינו קרב.

בכתבי הגרי"ז ביאר הא דתוס' לא פירשו דהו"ל חטאת שמתו בעלי' ונפ"מ דמה"ט יהא דין אם עלו ירדו, דמדין שלא לשמה אם עלו לא ירדו, דנחלקו רש"י ותוס' האם לאחר שחיטה נאמר דין חטאת שמתו בעליו דדעת רש"י דאף לאחר שחיטה יש דין חטאת שמתו בעליו, והתוס' נחלקו ע"ז, ובזבחים קיב. תוד"ה אלא נחלקו בזה רש"י ותוס' ואזדו לטעמייהו עי"ש, ואזיל עוד רש"י לשיטתו בזבחים לח: ד"ה באות לאחר מיתה עי"ש דנראה דיש דין חטאות המתות אף לאחר שחיטה, ובטעמן של תוס' אמרו דכשם דמבואר בריש מעילה דאין דין קדשים שמתו לאחר שחיטה דקנאן גבוה, ה"ה דלא נאמר חטאות המתות לאחר שחיטה, אכן בכ' הגרי"ז הוכיח מתמורה כ"ד דיש דין חטאות המתות לאחר שחיטה, וכ"ד תוס' הוא בדין נתכפרו בעליו עי"ש, אכן בגמ' בתמורה שם הוא בשחיטת פסוהמ"ק דהוא שחיטת חולין, ולא שחיטת קדשים דבזה י"ל כסב' הנ"ל דקנאן גבוה, אכן ק' מתמורה כב: באבודה בכוס, והוא אבודה לאחר שחיטה, וכן מוכח ביומא נ. בפר כה"ג שמת כה"ג לאחר שחיטה דאית בי' דין מתו בעליו, וי"ל נפ"מ בין רש"י לתוס' האם דינה בשריפה כדין שלא לשמה וכ"כ תוס' במשנתינו ד"ה רבי עקיבא אבל לרש"י לכאו' אין דינה בשריפה, והעירוני דהגרי"ז בספרו כ' דאף לתוס' לאחר הדין שאין לה הקרבה של"ש הו"ל כדין מתו בעלי', וא"כ יקשה מ"ט יצא לבית השריפה.- ע"ע מש"כ במשנה לדון דכיון דלמיתה אזלא כדין חטאות המתות לא חשיב הפסד קדשים.

**בפאה נכרית**

**בגמ'** ות"ק אמר לך אפשר בפאה נכרית כ' העין משפט נ"ל היתר מכאן לשערות שהנשים נשואות נותנות בראשיהם (יהושע בועז) וכ' הגר"י פיק [בתשו' באר שבע סי' י"ח דחה ראי' זו בשתי ידים והאריך בראיות לאיסור], והנה העין משפט לשיטתו בשלטי הגבורים בשבת פ' במה אשה דקתני התם יוצאה אשה בחוטי שער, והוכיח מזה דמותר לצאת בפאה נכרית, והבאר שבע השיגו דכל ההיתר הוא כשמכוסה בשבכה, ואדרבה הוכיח משמעתין שאין דרך לצאת בפאה נכרית כי אם אשה שאין לה שער שלא ירגישו בעליהן בניוולן שאין להם שער, ואם רשאה לצאת כן לרה"ר היו כל הנשים יוצאות בזה, וכן הוכיח דהא ממ"נ לר"מ הולכת בלא פאה, ובהכרח דהוא באופן המותר, ובשאילת יעבץ סי' ט' דחה דהכא בבית וחצר ואין ראי' להתיר ברה"ר, והוכיח כן כהוכחת הבא"ש דלר"מ דא"א באשה מגלחת, והרי פריעת הראש אסור מה"ת, וע"כ דלפעמים בביתה אינה יכולה ליזהר כ"כ מגילוי שערה, וע"ז אומר א"א באשה מגלחת, ואין מכאן ראי' להתיר פאה נכרית ברה"ר. וכ"כ בהגריעב"ץ כאן, ובמג"א סי' ע"ה ס"ק ה' הסכים לדברי הש"ג, וכ' דדברי הבאר שבע דחויים, ועי"ש בהג' חת"ס, ומקשים בדברי הגר"א בסי' ע"ה שם דמתיר פאה נכרית, ובשנו"א שבת פ"ו מ"ה מבואר דלא כשלטי הגבורים שם, וע"ע בשו"ת מהרי"ל דיסקין בקו"א אות רי"ג.

המל"מ פי"ב מנדרים ה"ד הביא תשו' בית יעקב סי' קנ"ב שהקשה דבשבת אסור לצאת בפאה נכרית לרה"ר, ואע"ג דאפשר לה שלא תצא לרה"ר ולא יהי' ניוול זה אינו מועיל כדאמרי' בנדרים בנדרה מפירות אם ארחץ, לא אמרינן אפשר שלא תרחץ, וכ' דשעה מועטת היא שתצא לרה"ר בלא פאה נכרית, וכיון שאינו ניוול יום שלם לא חשיב כדי להתיר הנדר, והמל"מ לא הסכים לדברי הבית יעקב, ועמשנ"ת בע"א בזה.

**אב מדיר בנו בנזיר**

**במשנה** האיש מדיר בנו בנזיר ופי' תוס' שיאמר יהא בני נזיר ויתחילו מנין הימים מיד אפי' אין הבן יודע שאביו הדירו בנזיר א"נ דמדיר בנו בנזיר שיצוה לבנו שיאמר הריני נזיר, ובגמ' פליגי ריו"ח ור"ל, דריו"ח אמר הלכה היא בנזיר ור"ל אמר כדי לחנכו במצות. ובתוספתא פ"ג ה"ט סברי ב"ש שאין אדם מדיר את בנו בנזיר [הגר"א גריס בניו עי"ש וצ"ע] ובירושלמי קאמר דזה מקולי ב"ש ומחומרי ב"ה, ופליגי בין על ההלכה ובין על חינוך.

ובצפנת פענח בהל' נזירות נסתפק דהאב יסמוך על הקרבן כיון דקרבן דידי' הוא.

**שאלה, בל יחל, בל תאחר, חובת הקרבנות**

והנה כ' המל"מ פ"ב מנזירות הי"ג יש להסתפק אי מצי האב למשאל על נדר בנו דלא מצינו שאלה אלא בנדרו אבל בנדר דאחרים לא מצינו שאלה וכן יש להסתפק אם הבן יכול להשאל על מה שהדירו אביו ואע"ג דקי"ל דאם מיחה הבן נתבטל הנזירות היינו דוקא כשמיחה בשעה ששמע אבל אם שתק בשעה ששמע תו לא מהניא לי' מחאה ילהס"ת אי מצי למשאל על נדרי' דאפשר דכיון דקטן הוא ליתי' בתורת שאלה וכו' עי"ש, ולכאו' יסוד ספיקו תליא בהנ"ל דאם הוא נדר דאב א"כ דין השאלה תליא באב ולא בבן, אבל אם הוא נזירות דבן י"ל דיוכל הבן לישאל, ועדיין צ"ב דאיזה פתח יתיר לו החכם, הרי אב מדיר את בנו, ולא תליא בדעת הבן, ומה שייך בזה דין טעות, ועוד דהבן אין לו דעת, ומה שייך בזה טעות.

ובמל"מ הביא מרש"י במכות כב. סוד"ה נזיר שמשון דמבואר מדבריו דהאב יכול לישאל ולא הבן, ובמנ"ח מצוה שס"ח [י] בקומץ מנחה הביא ירושלמי בפסחים פ' מקום שנהגו פ"ד ה"א (כו.) דמבואר דאדם יכול לשאול על נדר שהדירו אחר, א"כ ה"ה הכא יוכל הבן לישאל על הנזירות.

המנ"ח מצוה שס"ח [ט ד"ה אם] דן לענין בל יחל מי עובר בנזירות זו, דהנה נחלקו הר"ן והרמב"ם במדיר את חבירו מי עובר בבל יחל, דדעת הר"מ דהמדיר עובר כשההנה את המודר, ודעת הר"ן דהמודר עובר, וכ' דה"ה כאן אם האב יאכיל את בנו יעבור האב לדעת הר"מ, אבל להר"ן לא יעבור, וכ' דאפשר לחלק בין הנושאים, והיינו דתליא בחקירה הנ"ל די"ל דהכא הוא נזירות הבן, ולא דמי לנדר דהוא נדר המדיר, וכמו"כ דן שם כשהגדיל הבן להסוברים דלא פקע הנזירות האם יעבור הבן בבל יחל, ויעויין באחיעזר ח"ב סי' כ' אות ב' קרוב לסופו דג"כ דן בזה, והוסיף די"ל דאף בבל תאחר קרבנותיו אינו עובר וכדקי"ל בקרבנות מעמך פרט ליורש ומה"ט כל שלא הקדיש ושלא נדר בפיו אינו עובר בכ"ד, וע"ע באחיעזר ח"ג סי' פ"א אות ו', ונתבאר לק' כט..

**הגדיל הקטן, ומאימת מזירו**

נחלקו הראשונים כשהגדיל הקטן, הנה התוס' בד"ה ואין והרא"ש הביאו תוספתא דשתי שערות מבטלות הנזירות, אמנם ברש"י לק' ל. מבואר דמשיגדיל לא פקע הנזירות, וכ"ה ברש"י בסוטה כג. ד"ה האיש, ויעוי"ש ברע"ב שכתב כדברי רש"י, והקשה התויו"ט בסופ"ג דסוטה דמכיון שיצא מרשותו שלא יוכל להזירו כמו"כ יצא מרשותו מה שהזירו ואין סברא לחלק, וכתב דדעת הר"מ ג"כ דפקע נזירותו משהגדיל, ויעוי"ש שכתב שאין כוונת הרע"ב כשיגדיל ויהא בן י"ג שנה אלא בן י"ב שהגיע לעונת הנדרים. ומש"כ התויו"ט שאין סב' לחלק, כ' הרש"ש דאשכחן דעבדינן ק"ו מה מכורה כבר יוצאה שאינה מכורה אינו דין שלא תימכר, אלמא דיותר סב' הוא שלא תימכר מאשר שתצא, וא"כ שפיר י"ל דלא פקע משהגדיל, ובאתוון דאורייתא כלל ט' האריך בכל חלות שלא חל האם ג"כ פוקע, ובהוספות כ' לדמות נ"ד לדברי רש"י ביבמות מט: דערוה דלא תפסי קידושין ה"ה דפקעי הקידושין. ולכאו' ילה"ע עוד דאב מקדש בתו קטנה ומקודשת אף משהגדילה, אע"פ שכשהגדילה אינו יכול לקדשה. ומאידך במכירת בתו לאמה יוצאת בגדלות, ושם י"ל דהוא דין יציאה, ואינו דין במכירת האב, ואדרבה בעינן קרא בקידושין ד. דיוצאה בבגרות, ועי' קו"ש פ"ק דקידושין (אות יז ואות קב) ובשי' הגרש"ר שם (אות ר"י) ונתבאר בס"ד בקידושין טז. ביציאה במיתת האב.- ועוד יבואר בעזה"י לק' כט: בגדר אב מדיר בנו האם יש לדמותו לאב מקדש בתו או לאב מוכר בתו.

ובקר"א כתב דמדברי רש"י סוף מכות (כב. ד"ה נזיר שמשון) משמע דאין הגדלות מבטלת הנזירות, וכוונתו דרש"י פי' דשמשון הי' נזיר ע"י אביו, והרי שמשון הי' נזיר עד יום מותו, אלמא דלא פקע משיגדיל, ויש שכתבו ששמשון הדיר עצמו כשהגדיל, וכיו"ב כ' האחיעזר ח"ב רס"י כ' בדברי הירושלמי בפ"ז דנזיר מרחם הוא קדושת עולם, והיינו ע"י שהדירו אביו, וק' דהא פקע משהגדיל ותי' דאח"כ קיבל הבן נזירות, ועוד הביא לחידושו של הברכת ראש דגם לשיטת התוס' אם לא מיחה הבן כשנתגדל יתקיים נזירות אביו עי"ש. ולדעת הראשונים דפקע משיגדיל בפשוטו הוא בכל אופני הנזירות, בין בנזיר עולם ובין בנזיר שמשון, וכן מבואר בגבורת ארי ובעל"נ מכות כב. דהוא אף בנז"ש, ומכח זה הוכיחו דרש"י נחלק על דין זה, אמנם בפתחי נזיר פ"ב ס"ק קכ"ג הביא פתח החידוש שכתב דבנז"ש לא פקע משיגדיל, ועפ"כ תי' ההיא דנזיר שמשון דלא פקע משיגדיל, וכן א"ש ד' הירושלמי ברפ"ז בנזיר מבטן נזיר עולם דקדושתו לעולם, והיינו ע"י שהזירו אביו, ומקשים דפקע משהגדיל, ואי נימא דנזירות עולם לא פקע א"ש, ולסברת התויו"ט דכל שאינו בעלים להזיר ה"ה דפקע הנזירות אין לחלק בזה.

ובאחיעזר ח"ב סי' כ' אות ג' כתב ואפשר דגם לשי' התוס' דמתבטל הנזירות לכשיגדל מ"מ במדירו מרחם שאני כמו נזיר שמואל דהוי נזיר עולם ואין לו הפסק ואסור לטמא למתים עכ"ד. ובזה ביאר ד' הירושלמי, וזה ג"כ שלא כסברת התויו"ט, וכ"כ הצ"פ פ"א מנזירות ה"א, ואפשר שהביאור בזה דלא נתנה תורה כח לאב אלא כשאין הבן יכול לידור בעצמו, ומעתה י"ל דמין נזירות זו של נזירות עולם, או נזירות מרחם דא"א לבן להזיר את עצמו משיגדיל נתנה תורה כח לאב. וע"ע משי"ת בעזה"י לק' כט: בזה. ומש"כ התויו"ט שכן דעת הר"מ, הנה הר"מ לא ביאר דבר זה דפקע משיגדיל, אלא דאין לו כח להזירו משהגדיל, ובעזה"י יבואר לק' כט: בדעת הרמב"ם.

והנה לא נזכר במשנתינו מאימת אב מדיר בנו, ובפשוטו מדלא נזכר חילוק משמע דבכל גווני הוא, אמנם לר"ל דאמר הטעם כדי לחנכו במצוות לכאו' הוא רק כשהגיע לחינוך, וכ' התויו"ט לק' רפ"ז דמר"ל נשמע לריו"ח דהוא רק משהגיע לחינוך דלא אשכחן דפליגי בזה, ובתוספות חדשים השיגו בזה, ולכאו' יש לאסור מדין ספי' כל שלא יוכל לישמר מהנזירות, וכ"כ הנובי"ת יו"ד סי' ק"נ וכדלהלן, ובקר"א כתב דלדברי הרא"ש דהוא להרגילו בפרישות שייך אף בקטנות, אכן מאחר שלא יזהר, א"כ יש כאן משום ספי'.

ובתוס' וברא"ש לעיל ד: ובפי' הקונטרס במכות כב. כתבו דשמשון הי' נזיר ע"י שהדירו אביו [ודברי תוס' והרא"ש לעיל הם בהו"א, אבל למסקנא פי' דהמלאך הדירו] וכ"כ הכס"מ פ"ג מנזירות סוף הי"ד, והרי בשמשון כתיב שהי' נזיר מהבטן, וילה"ע בזה לפמש"כ תוס' בחד פירושא דאב מדיר את בנו בנזיר היינו שיצוה לבנו שיאמר הריני נזיר, א"כ בעינן קטן שיודע לדבר, ומסתברא דבעינן ג"כ שיבין מה שידבר, דדיבור בלא הבנה אינו דיבור, וע"ע להלן, ובגלהש"ס ציין הרע"א לרד"ק ריש שמואל (א, יא) עה"פ ותדור נדר וז"ל אני תמה איך חל נדרה על בנה שיהיה נזיר ועוד שלא הי' בעולם ואיך חל הנדר עליו ואפילו הי' בעולם הרי אמרו האיש מדיר את בנו בנזיר ואין האשה מדרת את בנה בנזיר ואפילו באיש לא מצאו בו טעם אלא אמרו הלכה היא בנזיר וא"ת כי אלקנה עשה הנדר ג"כ אחרי ששמע מאשתו זה לא ראינו והיאך הניח הפסוק לספור עיקר הנדר וכתב נדר חנה שאינו נדר זה רחוק ויותר אני תמיה איך לא דברו רז"ל בזה הדבר כי לא מצאתי בדבריהם בזה שום דבר לא במדרש ולא בתלמוד עכ"ד, ובנובי"ת יו"ד סי' ק"נ כתב בנזירות שמשון שמנוח הזיר שיהי' נזיר כשיגיע לחינוך, ואף שהמלאך אמר מן הבטן אבל מנוח לא אמר מן הבטן, ויעוי"ש שדקדק כן מדברי רש"י לעיל ד:, וכ' דאף את"ל שאינו יכול להדיר אלא משהגיע לחינוך משום דעד שהגיע לחינוך לא ישמור נזירותו, ומצווין אנו להפרישו מן האיסור וכ"ש שלא לגרום לו תקלה, הכא כיון שהמלאך אמר שיהי' נזיר מן הבטן, ובישרו שישמור עצמו מכל טומאה, הי' אביו רשאי להזירו כדי שיהי' מצווה ועושה כי גדול המצוה ועושה ועי"ש עוד.

ובעיקר ד' הרד"ק כיצד חנה הדירה את בנה וצידד דאלקנה בעלה הסכים לזה כ"כ המבי"ט ח"א סי' קע"ד, ובחת"ס חו"מ סי' ט' הקשה עוד כיצד אמרה שישב לפני ד' וכיצד בכחה לעשות כן, וכ' וצ"ל שאני חנה כיון דע"י תפילתה בא לעולם ומכ"ש אח"כ כשנתחייב מיתה לעלי על שהורה הלכה היא פדאהו ממות ע"כ יכולה היתה להדירו מ"מ חידוש הוא ואין לנו כיוצא בו, והו"א אין לך בו אלא חידושו ודי לה שתהיה כאב המדיר בנו בנזיר שאם הגדיל והביא ב' שערות מוחה בנזירות האב וה"נ ה"א עד שיביא ב' שערות ע"כ הוצרכה לפרש כל ימיו אשר הוא שאול לד' עכ"ד, ולמדנו מדבריו ביסוד הדין דאב מדיר בנו בנזיר דהוא ברשותו, וע"כ חנה שהביאתה לעולם הוא ברשותה כל ימיה, וע"כ היתה יכולה להדירו לעולם, ועמשי"ת בעזה"י בדף כט: בזה, ומש"כ החת"ס דכשהגדיל מוחה עמשנ"ת בדף ל. בתוד"ה ה"ג.

ומשנ"ת מדברי הראשונים דאב מדיר בנו נזירות שמשון יעויין בשפ"א שכתב עוד שאין האב מדיר את בנו אלא בסתם נזירות שלשים יום. ובמנ"ח דן דלא יוכל להזירו בנזירות עולם כיון שא"א שיתקיים לעולם דהא פקע משיגדיל, וצידד לומר דשמא ימות קודם שיגדיל והנ"ל לעולם, ויל"ע דכשמת ג"כ אין כאן נזירות לעולם, וא"כ יקשה כיצד נודר אדם בנזירות עולם, וע"כ דזה שפיר חשיב לעולם, וא"כ ה"ה באב מדיר בנו אע"פ שפוקע משיגדיל, מ"מ חשיב לעולם, ונתעוררתי לדון להמבואר לק' ל. דאם השלים הנזירות והגדיל חייב בקרבנות, האם בהדירו בנזיר עולם והגדיל דפקע הנזירות האם יתחייב בקרבנות דהשלים נזירותו וצ"ע.- ובעיק"ד המנ"ח דמספק"ל בנזיר עולם עי' בשילהי פרקין דמספק"ל בדין מגלח על נזירות אביו, האם מגלח בנזיר עולם עי"ש בתוס' וברא"ש, והקשה הקר"א דא"כ ה"ה כל ההלכות שנאמרו בנזיר נסתפק האם נוהג בנזיר עולם, ובקר"א ובמנ"ח דנו דאם לא נשאר שלשים יום עד גדלותו לא יוכל האב להדירו דאין נזירות פחותה משלשים יום, ובמנ"ח כ' לדמותו להריני נזיר יום א' קודם מיתתו, ועי' חי' מרן רי"ז הלוי הל' נזירות פ"ד ה"י ובשמ"ק כט: (ד"ה בשלמא) כ' דאם הגדיל תוך ל' יום נתבטל ולא הי' נזיר כלל שאין נזירות פחות משלשים ולא דמי להפרה דמיגז גייז דהתם הוא דבר שנתחדש וה"ז כמיתה, אבל הכא מעיקרא אין לו בעלות אלא לזמן הזה, והוברר שהנזירות היא לפחות משלשים יום.

**האם עובר קרוי בנו**

**ע"ע** במנ"ח שדן האם אב מדיר את בנו בעודו עובר, ובדרך הקודש למהר"ח אלפאנדארי שנדפס בסו"ס שו"ת מגיד מראשית כ' דאב מדירו, ותמהו על המנ"ח שהדבר מפורש בירושלמי כאן הלכה ו' (יט:) תני בניזרי מרחם, והי' מקו"ל דלא חל דין אב אלא בלידה, ובמש"כ בס' העיטור שחיטה (ש"ב כ"ח ב') דאין איסור אותו ואת בנו אלא משנולד וז"ל לא מקרי בן עד דנפיק לאויר העולם וכתיב הנך הרה ויולדת בן וכן בדוד הוא אומר בני אשר יצא ממעי עכ"ד, אמנם הפוסקים ביו"ד סי' י"ד סעי' ד' דנו לחייב משום אותו ואת בנו. ועי' בדובב מישרים ח"א סי' כ"ו וח"ג סי' ק"ג שדן בזה אם עובר נחשב בנו, וביש"ש סופ"ט דיבמות כ' דעובר קרוי בן, ומקרא מלא הוא ויתרוצצו הבנים בקרבה, אולם באבן עזרא (בראשית כה, כב) כ' דנקראו כן ע"ש סופם, ובקידושין עח: שנינו שנאמן האב מדין יכיר על עובר שבמעי אשתו, וערע"א תשו' קכ"ח (ד"ה עוד נ"ל דאין), וכן אב מקדש את בתו מעוברת כדאיתא בקידושין סב., וכן מבואר בסנהדרין סט. ברש"י ד"ה אלא דעובר קרוי אב, וערע"א יו"ד סי' פ"ז בש"ך ס"ק י"ד שהביא ראי' זו עי"ש, וע"ע במגילה יג. רש"י ד"ה בשעה.

**בגדר מחאתו ומחאת קרוביו**

**במשנה** גילח או שגלחוהו קרוביו מיחה או שמיחו קרוביו יעויין ברא"ש לעיל כד: שכתב ואם גלח או מיחה או קרוביו אחר שמת האב נראה מדבריו דאין מחאת קרובים רק לאחר מיתת האב, ובליקוטי הלכות בזבח תודה עמד ע"ד הרא"ש דמדברי הגמ' לק' כט. דקאמר דאמרין לי' וכו' משמע דלא כהרא"ש, וכן מדברי הר"מ לא נראה כן, והעירוני דליישב הקו' מהגמ' די"ל דהקרובים מיחו בחי' האב, ותחול המחאה לאחר מיתתו, ובביאו"ד הרא"ש י"ל דכ"ז שהאב קיים אין להם מעלת קרובים, והנה בכ' הגרי"ז לעיל כד: כ' דלכאו' נראה דמחאת קרובים היא למפרע, דאיזה כח יש להם לעשות מיגז גייז [ויבואר להלן בעזה"י] וא"כ לכאו' אין סב' לומר שתועיל מחאתם רק לאחר מיתת האב, דממ"נ כח המחאה מבטלת למפרע, והוא משעת מעשה הנזירות והי' בחיי האב, ועוד יל"ע דכשם שמשהגדיל ויצא מרשות האב פקע הנזירות, ה"ה כשמת האב הרי אינו ברשותו ויפקע הנזירות, ויש לדמותו למכירת בתו לאמה דאמר ר"ל בקידושין טז. דיוצאת במיתת האב, והתם לא קי"ל כוותי', ועמשנ"ת בקידושין שם, ובפתחי נזיר פ"ב ס"ק ק"ט הביא פתח החידוש סי' י' ס"ק ו' שדן במדיר בנו לאחר ל' ומת האב תוך ל', האם חלה הנזירות, ושם יל"ד מטעם אחר דככל הקנינים דעושה לאחר ל' ומת בתוך ל' לא חייל הקנין, אכן י"ל לפמשנ"ת בסימן ג' דנזירות לאחר ל' חיילא מהשתא וא"א לחזור, א"כ שפיר תחול נזירות האב. ומדברי הרא"ש חזינן דהא דכשהגדיל פקע הנזירות אין זה משום שיצא מרשות האב, אלא דכל שיכול לידור בעצמו לא נתחדש נזירות אב, ונתבאר בזה בדף כט: בדין מסל"א האם יכול האב להדירו, ויל"ד עוד למ"ד משום חינוך דיפקע כשמת האב, וי"ל דמאחר שחל הנזירות ע"י אביו לא פקע, ויל"ד עוד לפמשנ"ת מדברי הר"מ דחיוב הנזירות מוטל על האב, א"כ כשמת האב תיבטל הנזירות, עוד העירוני לדברי הרא"ש דמת האב ליהוי חטאת שמתו בעלי', ובמשנה קתני עלה דיש קרבנות, ומוכרח דאין האב מביא הקרבנות, ואכתי ילה"ע לדברי התורא"ש בהוריות ו. דמקדיש שיתכפר בו חבירו ומת המקדיש הו"ל כמתו בעליו, ועי' צ"פ פ"ב מנזירות הי"ג בסו"ד שהרגיש בזה עי"ש, העירוני דלהמבואר בקה"י הוריות דכ"ד הרא"ש בקרבן צבור ולא בקרבן יחיד א"ש.

ובמנ"ח מצוה שס"ח [ט] כתב ואינו מבואר עד היכן הקרבות להקרא קרובים, ונראה דאפילו קרוב כל דהו יש לו דין זה, ונראה ג"כ אם קצת קרובים שמעו והסכימו, הם בעצמם אינם יכולים למחות, אבל קרובים אחרים יכולים למחות ונתבטלה הנזירות, רק הוא עצמו נראה דאם הוא מסכים אין שום קרוב יכול למחות וכו' עי"ש. ובקר"א הביא קה"ע דפי' בדברי הירושלמי דרק קרובים שפסולים לעדות.

כתבו התוס' לעיל כד: ד"ה שלו [והלכה] נתקבל דיכול למחות בין הוא בין קרוביו, ועי' לק' כט. וברש"י שם ד"ה היינו.

ויש לחקור בגדר מחאת הבן האם הוא מדין מחאת קרובים, או"ד דהוא דין בפני עצמו, ויש להוכיח בכמה ראיות דתרי דיני נינהו א. לדברי הרא"ש בדף כד: דמחאת קרובים הוא לאחר מיתת האב, ואילו מחאת הבן בפשוטו הוא אף בחיי האב ב. הקר"א פי' בדברי הירושלמי דמספק"ל דלא מהני מחאת קרוב אחד [וצ"ע כמה קרובים בעינן] ואילו מחאת הבן סגי במחאתו בלחוד. ג. כתב המנ"ח מצוה שס"ח [ט' ד"ה והדינים] דאם הבן שמע ולא מיחה אין מחאת הקרובים מועלת, ומחאת קרובים מהניא דאם מיחו נתבטלה הנזירות, ואף אם ישמע הבן לא יועיל, ואם הקרובים שמעו ולא מיחו יכול הבן למחות, ובקר"א דן דהירושלמי מספק"ל בשתק הבן אי מהני מחאת קרובים, ד. והעירו עוד די"ל דמחאת הבן מהני אע"פ שהוא קטן משא"כ במחאת קרובים י"ל דלא מהני בקטנים, ה. ויל"ד עוד מדברי המנ"ח סוף מצוה שע"ג דגילוח קרובים אינו מועיל אלא כשגילחוהו באופן האוסר לנזיר, אבל אם גילחוהו באופן המותר אין כאן גילוי דעת, ואין כאן מחאה, ועי' בסמוך כיו"ב מדברי האו"ש, ומעתה יל"ע אי נימא דקטן אינו עובר איסור א"כ כשגילח עצמו הרי לא עבר באיסור ואעפ"כ הוא מחאה.

**במשנה** גילח או שגלחוהו קרוביו בפשוטו משמע דע"י שגילח בטל כל הנזירות [וממתני' אין הכרח לזה די"ל דמ"מ אין חובת קרבנות, אבל הדבר מבואר בר"מ פ"ב מנזירות הט"ו] וק' מ"ט לא נימא דיבטל רק איסור גילוח, אבל שאר הנזירות במקומה עומדת, ובפשוטו י"ל דאין נזירות לחצאין, ויל"ד בזה בדברי הראשונים בנדרים פג: דלאו כללא הוא דאין נזירות לחצאין עי"ש.

כתב המנ"ח מצוה שס"ח [י] דאין הבן יכול לחזור מהסכמתו תוכ"ד, כיון דבאמת הוא קטן ואין הסכמתו כלום דלאו בן דעה הוא, רק גזה"כ הוא, וא"כ לא שייך דין תוכ"ד, דתוכ"ד הוא מדין טעות וכדלעיל ט., וכאן דאף כשהי' בטעות מהני הסכמת הקטן לא יועיל חזרה תוכ"ד.

כתב הרא"ש ומספקא לי אם שתה יין או שנטמא למתים אי מחאתו מחאה וכו' ומי' מדנקט גלוח משמע דוקא שעשה מעשה בגופו, ובאו"ש פ"ב מנזירות הט"ו כ' לחלק דבמחאת עצמו אין לחלק, ואף אם שתה יין או נטמא למתים ה"ז מחאה, אבל מחאת אחרים לא מהני אלא בגלחוהו דהמגלח נזיר לוקה. אבל ביין דהמשקה את הנזיר וכן המטמא אותו אינו לוקה לא חשיבא מחאה.

**האם המחאה מבטלת מכאן ולהבא או למפרע**

**במשנה** היתה לו בהמה מופרשת החטאת תמות וכתבו תוס' כדלעיל וביאו"ד דהוא כאותה ששנינו בדף כד. באשה שנדרה בנזיר והפרישה את בהמתה והפר לה בעלה דהחטאת תמות, והנה ילהס"ת בדין מיחה או שמיחו קרוביו האם הנזירות בטילה מכאן ולהבא או למפרע, ומדברי הר"מ פ"ה מנזירות ה"ד וט"ו מבואר דאם שתק הבן שוב אינו יכול למחות, ובטעם המחאה פי' הר"מ שגלה דעתו שלא רצה בנזירות, לכאו' נראה דע"י המחאה בטל הנזירות למפרע, ואשר ע"כ אם שתק בתחילה שוב אינו יכול למחות, וכ"מ מהא דבמשנה בע"א קתני חילוקי דינים אימת היפר לה בעלה, ובמשנתינו לא קתני משמע דהכא המחאה מבטלת למפרע, ואין נפ"מ אימת מיחה דלעולם בטל למפרע [ועדיין צריך לבאר דמ"מ לטעמא דהתם חששו להפסד קדשים זה שייך אף במחאת הבן, ויש ליישב] וכן יש לדקדק מדברי רש"י בד"ה גילח שכתב ואפילו ביום אחרון, ולכאו' כוונתו דקמ"ל דאף ביום אחרון בטל כל הנזירות למפרע, ובכ' הגרי"ז לעיל כד. כתב בשם הגרי"ד בכוונת רש"י דבא לאפוקי מתוס' דמהני מחאתו אף אם מתחילה שמע ושתק, מ"מ יכול למחות אח"כ, וכ"כ הליקוטי הלכות, וכ' דדברי רש"י הם שלא כתוס' והרא"ש והר"מ דהוא רק כששמעו ולא מיחו, ועוד כ' לפרש די"ל דכוונת רש"י ביום אחרון לאפוקי לאחר מכאן, די"ל דלא מהני מחאה לאחר גמר הנזירות קודם הבאת הקרבן, ובהפרת בעל הוא ילפותא מקרא דיכול להפר לאחר גמר הנזירות קודם הבאת הקרבן וכדאיתא בירושלמי, אבל מחאה א"א, ולפ"ז הוא להיפוך דהמחאה היא מכאן ולהבא, דאם המחאה למפרע לכאו' יכול למחות אף לאחר גמר הנזירות, וצ"ע דא"כ יוכל למחות אף לאחר הקרבן, וכן ראיתי לדקדק מדברי השמ"ק לק' ל. דהוא למפרע עי"ש. וא"כ ק' מ"ט חל קדושת הקרבן, ומ"ש מאותה ששנינו לק' לא: דמי שנדר בנזיר ונשאל לחכם והתירו היתה לו בהמה מופרשת תצא ותרעה בעדר, ולפמש"כ התורע"א שם בביאו"ד תוס' שם ד"ה אמרו דהוא משום דמעולם לא הי' נדר, א"ש דהכא הי' נדר ונעקר למפרע, וזה דמי להתרת חכם ועקירת בעל למ"ד מיעקר עקר דהחטאת תמות לר"א הקפר, אך לפ"מ שפ' תוס' בדף לא: בתחילה דאתיא המשנה שם כחכמים, ק' דנמצא דמשנתינו כר"א הקפר ופליגי הנך משניות. ועוד יל"ע דבמשנתינו דהוא קטן לא שייך חיובא דר"א הקפר, דקטן לאו חוטא הוא וכדלהלן.

**ובקר"א** בשמעתין וכ' הגרי"ז בדף כד. כתבו דלא בטל אלא מכאן ולהבא, ולפ"ז בנטמא ואח"כ מיחה יצטרך להביא קרבנות טומאה וכדין אשה שנדרה בנזיר והפר לה בעלה, ולא נתבאר ד"ז ברמב"ם, אמנם לעיל נתבאר די"ל דקטן כל חיובו בהבאת קרבנות טומאה הוא לאחולי נזירות טהרה, אבל בכה"ג שכבר אינו נזיר בזה הקרבן בא על עון טומאה וקטן יפטר. ועי' היטב בר"מ בפה"מ, ובתוס' חדשים במשנה ו' ופ"ה מ"ג מש"כ לבאר מ"ט חל קדושת הקרבן באב מדיר בנו, ומ"ש מנשאל לחכם.- ובכ' הגרי"ז בדף כד. כתב דמהתוספתא דקתני לה יחד עם הגדיל [וכמו שהביאו תוס'] משמע שבטל מכאן ולהבא, אבל כ' דמסברא הוא בטל למפרע דאין זה כח דמיגז גייז.

הקשה הקר"א דבגיטין פג: אמרו היכן מצינו שזה אוסר וזה מתיר, וק' דהכא אב אוסר והקרובים מתירים, וזה יקשה בין אי נימא דהמחאה מכאן ולהבא בין אי נימא דלמפרע, וכמבואר בגיטין שם דפריך בין מהפרת בעל ובין מהתרת חכם, ושמעתי ליישב דהגדר דאין לאב כח להדירו נגד הקרובים, ואין זה דין שהקרוב מתיר, דמה כח הוא לקרוב להתיר, ומה"ט י"ל דבטל מכאן ולהבא דאין לו כח להדיר כל שהוא כנגד הקרובים.

עוד דן הקר"א לאחר שהשלים נזירותו ומחה האם חייב בקרבן, וכתב לדמותו להפרה דאע"ג דהשלימה נזירותה מ"מ אם הפר לה בעלה אינה מביאה קרבן, וה"נ במחאה לא יביא קרבן, ובעזה"י יבואר לק' ל. דאם הגדיל לאחר השלמת נזירותו מביא קרבן, ולכאו' ה"ה במחאה, אי נימא דהמחאה מבטלת מכאן ולהבא.

**חובת קרבנות באב המדיר בנו**

הקשה המקור ברוך ח"א סי' ז' מדוע החטאת תמות הא לכאו' מיירי שהאב הקדיש בעבורו, דהקטן אין לו מעות ואינו יכול להקדיש א"כ מ"ש מאשה ששנינו לעיל כד. דתצא ותרעה בעדר, ותי' ע"פ המבואר בר"מ בפה"מ דהאב מחוייב בקרבנות וה"ז כמפריש לעצמו דלא אמרינן דאדעתא דהכי לא הפריש, ובקה"י סי' י"ז אות ב' כתב להיפוך דשאני אשה דהבעל חייב בקרבנותי' וע"כ אמרי' דלא הפריש אלא על דעת חיובו, אבל במפריש עבור נזירות בנו שאינו מחויב כלל לתת קרבן עבור בנו ורק הוא מרצונו מתנדב י"ל דכל כה"ג גמר ומקדיש כמו הנזיר עצמו, ועי' לעיל כד: שנתבאר סב' זו, ועי' בארזי הלבנון אות רט"ז במכתב הגרח"ק שליט"א.- וע"ע דליכא לאוקמי שהקטן הפריש, דהא קטן לאו מידי מששא אית בי', ואי במופלא הסמוך לאיש הא מבואר בגמ' דלמ"ד מסל"א דאורייתא פקע נזירות האב, שאין בכחו להדירו.

הרע"א במהדו"ת ק"ה נשאל במופלא הסמוך לאיש שנדר בנזירות שמביא קרבן וכמש"כ הר"מ פ"ב מנזירות הי"ג והא קי"ל דמסל"א שעבר על נדרו אינו לוקה, ומדוע הכא מביא קרבן חטאת, והשיבו הרע"א דשאני הכא שאין הקרבן בא על החטא אלא שזהו מחלקי הנזירות שחייב קרבן, וכיון דמסל"א דאורייתא ונזירותו נזירות ממילא כל פרטי הנזירות עליו והבאת קרבנותיו בכלל את"ד, וילה"ע מ"ט העמיד הרע"א דבריו ע"ד הר"מ דמסל"א מביא קרבנות, הו"ל להקשות כן במשנתינו דאב מדיר את בנו בנזיר ומביא קרבן, וי"ל דשאני הכא דהחיוב מוטל על האב, ואף להמבואר לק' ל. דמשהגדיל הבן יש חובת הבאת קרבנות, י"ל דהחיוב מוטל על האב. וכ"ז שלא כדברי הקה"י הנ"ל דאין האב חייב בקרבנות הנזירות.

עוד כ' המנ"ח שם (ד"ה והמדיר) דנראה מהסוגיא דחובת הקרבנות מוטל על האב, וכתב שכ"כ הר"ע מברטנורא (במשנתינו ד"ה האיש) להדיא, וכדברי הרע"ב כ"ה בר"מ בפה"מ.

ובשמחת עולם (להחכם הספרדי) פי"ד ממעה"ק ה"י כתב ויש להסתפק בקרבנות נזירות אם צריכים דעת בעלים דלכאורה נראה דא"צ שהרי אדם מביא קרבן נזיר על בניו הקטנים וכדתנן האיש מדיר את בנו בנזיר ואביו מביא קרבנותיו, ויש לצדד ולומר דשאני אביו שהוא מדירו ועי' בירושלמי פסחים ר"פ האשה עכ"ל, [ובמופלא הסמוך לאיש שנודר בנזיר י"ל דהתם מהני דעתו של הקטן וצ"ע], שו"ר בזכרון שמואל סי' ע"ח אות ו' שכתב לדחוק דמסל"א באמת אינו מביא הקרבנות עד שיגדיל וכוונת הר"מ דנתחייב בקרבנות ובאב מדיר את בנו התם חיובא דאב הוא.

ובדברי הרע"א דשאני קרבנות נזירות דהוא חלק מפרטי הנזירות, ק' הניחא בקרבנות טהרה, אבל בקרבנות טומאה התם לכאו' הוא חיוב על הטומאה, וברא"ש לק' נז: כ' דמסל"א שנדר בנזירות מביא קרבן טומאה [ובגמ' שם אפשר דאיכא לפרושי באב מדיר בנו, וכ"ה במאירי [ובכ' הגרי"ז פי' כן בדעת הר"מ, ויעויין בר"מ דבהלכה י"ד באב מדיר בנו כ' שמביא קרבנות טומאה, ואילו בהלכה י"ג במסל"א לא כ' הר"מ שמביא קרבן טומאה] ובזה נתבאר דחיובא דאב, אבל הרא"ש פי' במסל"א, ועי"ש קר"א] וי"ל דקרבנות נזירות טומאה הן אמת שאין זה מחלקי ופרטי הנזירות דהא אף לאחר הפרה שאינו נזיר ג"כ מביא קרבן טומאה, וכמו שביאר בחי' מרן רי"ז הלוי הל' נזירות דהוא על נזירות דמעיקרא, מ"מ י"ל דלא בא על עון, וע"כ אף קטן מביאו. ולעיל יט. הקשינו מדברי הרא"ש שם שפי' דאתי על עון טומאה, וא"כ כיצד קטן חייב בקרבנות. וע"ע בשאלת הכהנים תורה בסו"ס ושב הכהן תמורה דף י'.

איתא בירושלמי פ"ב ה"ה (ז:) שאין אדם מביא קרבן נזיר על חבירו שלא מדעתו, ובשיירי קרבן הקשה מ"ט לא ילפינן מדאב מביא קרבנות נזירות בנו, אלמא דא"צ דעת, וכדיליף ריו"ח בנדרים לה: בקרבנות מחוס"כ, וכ' דאין למדין מהלכה, ולפמשנ"ת דחיובא דאב א"ש.

ויש לחקור בגדר דין זה האם חובת הנזירות רמי על האב דהוא הדירו, או"ד דרמי על הבן, ונפ"מ לחיוב קרבנות האם החיוב מוטל על האב, והנה כ' הר"מ פ"ב מנזירות הי"ד האב שאמר לבנו הקטן הרי אתה נזיר או שאמר בני פלוני נזיר או ה"ז נזיר ושתק הבן ה"ז נזיר וחייב **האב** לנהוג בו כל דקדוקי נזירות וכו' עכ"ד. ומבואר דהחיוב מוטל על האב לנהוג בו דיני הנזירות, ולדעת ר"ל דהוא מדין חינוך, א"כ זה תליא בפלוגתת רש"י ותוס' בברכות מח. בחינוך האם זה מצוה שמוטלת על האב או על הבן. ועי' כ' הגרי"ז משכ"ב, והארכנו בזה להלן.

ובדברי הר"מ דמסל"א מביא קרבנות נזיר, ק' ממש"כ הר"מ פ"ט משגגות ה"ג בן תשע שנים ויום אחד שבא על שפחה חרופה היא לוקה והוא מביא קרבן ויראה לי שאינו מביא עד שיגדיל ויהי' בן דעת עכ"ד, וכ' מ"ש מקרבנות נזיר דמקריב המסל"א, [שו"ר בכ' הגרי"ז שעמד בזה, וכ' דבאב מדיר בנו לא ק' דהאב מביא, אמנם יקשה ממסל"א] ואי נימא דקרבנות נזיר הוא כמחוס"כ שא"צ דעת הוה ניחא, אבל בירושלמי הנ"ל מבואר דצריך דעת, ויעויין בזכרון שמואל סי' ע"ח מאות ה' ולהלן שהאריך בזה, ובאות ו' כתב דאף את"ל דקרבנות נזיר הוא כמחוס"כ דמעכב נזירות טהרה א"כ לא יוכל להביא אלא קרבן א' וכמש"כ המנ"ח מצוה קע"ד דמחוס"כ אינם יכולים להביא אלא קרבנות המעכבים כפרתם, והביא דבירושלמי רפ"ב דסוטה מבואר דלא כהמנ"ח. ושמא י"ל דמסל"א יש לו דין גדול לענין נדרים ומהני דעתו, וכדאשכחן בגיטין סד: תוד"ה שאני דלמ"ד שה לבית אבות דאורייתא יש לו דין גדול לענין זה, ומרן הגראמ"מ זצ"ל אמר דמסל"א יכול לשלוח שליח למעשרות דהוא כגדול לענין זה, וה"ה דיכול לעשות תנאי בהפרשת מע"ש, שו"ר במנחת ברוך סי' י"ד (ד"ה וכה"ג) שכתב שיש לו דין דעת כגדול לענין זה, ועי' בזכרו"ש שם שדן בזה ומש"כ מדברי הקר"א, ודעת הגרי"ז דלא חשיב דעת.

תניא בספרי פ' נשא שאין קטנים נזירין ונשאל בזה הראבי"ה ח"א סי' שצ"ה בביאוה"ד ובסוף דבריו כ' וז"ל דלא הוזהר שאין הקטנים נזירים אע"ג דהלכה היא בנזיר דהאיש מדיר בנו בנזיר להביא קרבנותיו ולא על טומאתו להזהירו עכ"ד, והיינו דחיובא דאב, ומ"מ על הטומאה אין האב מוזהר, ודלא כמו שכתב הנתיבות הקודש דהאב מוזהר בלאו שלא יטמא הבן, ונסתפק אם לוקה בטומאת הבן, ובאמת דהדבר מבואר בר"מ דהאב חייב לשמור הבן מכל דקדוקי נזירות, ולכאו' מוכרח כן מסב' דחפצא דנזירות הוא קבלת פרישות, וקטן שאינו מוזהר, א"כ אין כאן קבלת נזירות, וע"כ דאביו מוזהר עליו, וצ"ע לדרכו דהראבי"ה.

שו"ר מובא מהחת"ס (קובץ תשובות סי' י"ג, חי' עמ"ס פסחים כג. ד"ה מערבין תורת משה מהדו"ק פ' יתרו כ, ח) שכתב ע"ד הקו' בהא דאין מערבין לנזיר ביין והרי יין מצוה לשיטת רש"י לעיל ד. מותר לו לשתות, ועמשנ"ת לעיל ד. בקו' זו, ותי' החת"ס דהמשנה מיירי בבן יג שנה שלא הביא שערות והדירו אביו והוא ספק נזיר מחמת אביו ספק מחמת עצמו ולהצד דהוא קטן אין לו היתר לשתות יין דאינו חייב בקידוש, ולכאו' ממ"נ אם הוא קטן אין לו איסור וי"ל דמ"מ מיתסר לאביו דחייב לשומרו מכל דיני נזירות.

**בתוד"ה** האיש אפי' אין הבן יודע כ' הקר"א (ד"ה וממה) צ"ל דמ"מ אביו משמרו בדיני נזירות אלא דהוא אינו יודע שאביו הדירו אבל אם אינו נוהג בנזירות ודאי אין עולין לו עי"ש וצ"ע, ועתויו"ט, ונתבאר לעיל.- בתוס' כ' שאומר יהא נזיר ומשמע דאומר שלא בפניו, וברא"ש כ' תהא נזיר, והיינו בפניו, והר"מ והרע"ב כ' שני האופנים.

**בא"ד** א"נ דמדיר בנו בנזיר שיצוה לבנו שיאמר הריני נזיר ולפ"ז אין האב מדיר את בנו אלא משיודע לדבר, וק' ממש"כ תוס' לעיל ד: ד"ה שמשון דשמשון הי' נזיר ע"י אביו שהדירו, והרי שמשון הי' נזיר מן הבטן, ומוכח דא"צ שיאמר, ושמא אין כאן פלוגתא בן התירוצים, אלא איכא תרי גווני דאב מדיר בנו, או שהאב עצמו מדירו, או שמצוהו שידור. ובאחרונים דנו דכ"ד תוס' הוא לר"ל דהוא כדי לחנכו במצות, ע"ז כ' דצריך שהבן יאמר, אבל לריו"ח דהלכה היא בנזיר א"צ שהבן יאמר, כ"כ הברכת ראש וכ"ה בכ' הגרי"ז, ומתבאר היטב דלפ' קמא שאין הבן יודע לכאו' לא שייך חינוך, ולפ"ז א"ש ד' תוס' בפ"ק דאתיא כריו"ח דמהלכה.- ובעיק"ד תוס' צ"ב, אי מיירי במופלא הסמוך לאיש (עי' בסוגיית הגמ') ולמ"ד מסל"א יכול לידור [מדרבנן] א"כ א"צ לנזירות האב, ועוד מה תועלת יש באמירתו הא קטן הוא ולא מידי מששא אית בי',ונתקשה בזה הגרי"ז כאן ובסוטה כג..

הר"מ לא כ' כדברי תוס' שאומר לבן שיהא נזיר, ולדברי הברכת ראש והגרי"ז דדברי תוס' הם לר"ל, א"כ לפ"מ דפסק הר"מ כריו"ח ע"כ לא כ' אופן זה, הובא לעיל ספיקת המל"מ מי נשאל על נזירות זו, ולכאו' לדברי תוס' דהאב מצוה לבנו לומר הריני נזיר א"כ הבן נשאל, ואדרבה האב לא יוכל לישאל, אכן י"ל דאף לדברי תוס' הגדר דהאב מדירו, דהרי האשה אינה מדרת בנה, ולא מהני במה שיאמר הבן הריני נזיר, א"כ שפיר י"ל דהוא נזירות האב ויכול לישאל.

**בד"ה** דאין ודוקא כשמיחו מיד כששמעו [אבל] אם לא מיחו ושוב לימים מיחו אין בכך כלום אחר שהתחיל הנזירות וכו' דשתי שערות מבטלות הנזירות ילהס"ת בכוונתם האם דינא הוא דאין מחאה מועלת אלא לאחר שהתחיל, או"ד דכוונתו דלאחר ששמעו הנזירות ולא מיחו שוב אין מחאתם מועלת, וכן נראה. וכן עולה מדברי הרא"ש שכתב ונראה דוקא כשמיחו מיד כששמעו, וכ' ולא דמי להבאת שערות דמבטל אף לאחר ששמע ונתרצה אבל מחאה לא מהני אחר שנתרצה וקיבל עליו נזירות. ואם הדירו לאחר ל' ואכתי לא התחיל הנזירות ושמעו ולא מיחו מיד, י"ל דבכה"ג תועיל מחאתם לאחר זמן, כיון שעדיין לא התחיל בנזירות. ובקר"א נתקשה למש"כ תוס' לעיל דהאב מצוה לבנו שיאמר הריני נזיר א"כ כיצד משכח"ל שימחה אח"כ, עוד הקשה דמאחר שהפריש קרבן בהכרח הוה ניח"ל בנזירות וכיצד מוחה אח"כ, ובקה"י סי' י"ז אות ב' כתב דמיירי שאביו הפריש בעבורו והבן לא ידע מהנזירות.

ובר"מ בפה"מ כתב וכל זמן שחל עליו הנזירות והתנהג בו אינו יכול לא הוא ולא קרוביו לבטלו אח"כ וזה יתכן אצלי עכ"ד.

**בגמ'** ריו"ח אמר הלכה היא בנזיר הרמב"ן בסה"מ שורש ב' (כז. מדה"ס, ובהוצאת רש"פ פ' מדה"ס) השיג על הר"מ דכתב דהלכה למשה מסיני הוא מדברי סופרים וכתב ובמס' נזיר אמרו במדיר אדם את בנו בנזיר ואריו"ח הלכה היא בנזיר ואיתמר עלה בשלמא לריו"ח דאמר הלכה היא בנזיר להכי מגלח ועביד הקפה אלא לריב"ח דאמר כדי לחנכו במצות אמאי קא עביד הקפה קסבר הקפת כל הראש מדרבנן וחנוך דרבנן ואתי דרבנן ודחי דרבנן הנה מכאן שההלכה מדאורייתא ואתי עשה דאורייתא ודחי את ל"ת המפורש בתורה עכ"ד, ובלב שמח כ' יש בזה להשיב שההלכה לא עשתה כאן עשה מדאורייתא כמו שהוא ז"ל אומר, כי עשה דגילוח נזיר מפורש הוא בתורה וגלח את כל שערו וגו' וזה העשה הוא דדחי את הלאו דלא תקיפו וכו' ודרך כלל אמרה תורה שכל נזיר יגלח ולא פירש בשם מי ומי וההלכה פירשה שמדיר את בנו בנזיר הוא מן הנזירים וממילא נכנס גם הוא בעשה דוגלח כו' ולפי האמת לא נפיק האי מדבר שעיקרו בתורה ופירושו מד"ס וק"ל עכ"ד, ולכאו' פליגי בגדר ההלכה האם זה נזירות מחודשת מההלכה, כן דעת הרמב"ן, אבל בדעת הר"מ י"ל דאין זה נזירות מחודשת מההלכה, אלא דההלכה גילתה אופן עשיית נזירות, וזה דמי לשיעורין חציצין ומחיצין הלכה למשה מסיני דאין זה דבר חדש מהלכה, ודמי לגדול בן י"ג דהוא מהלכה למשה מסיני דנעשה גדול בן י"ג וכמש"כ בתשו' הרא"ש, וכשנודר בנזירות לא חשיב נזירות מהלכה, וראיתי להעיר מהירושלמי רפ"ז דקאמר דנזיר שהזירו אביו ונזיר אחר שפגעו במת מצוה יטמא נזיר שהדירו אביו שזו תורה וזו אינה תורה, ולכאו' היינו שעיקר הנזירות מהלכה, ושמא י"ל דדעת הירושלמי כר"ל דהוא מדין חינוך, ובקר"א דן בשיטת הירושלמי בזה. ובעזה"י יתבאר עוד לק' כט. בזה.

**דף כ"ט ע"א**

**בחיוב חינוך בנשים ובגדר חובת חינוך**

**בגמ'** וריב"ח אר"ל כדי לחנכו במצות וכו' איש חייב לחנך בנו במצות ואין האשה חייבת לחנך את בנה וכו' אלא לר"ל אפילו בתו קסבר בנו חייב לחנכו בתו אינו חייב לחנכה בטעם החילוק בין בנו לבתו פי' תוס' בדף כח: דבנו שייך במצוות משא"כ בתו.

התו"י ביומא פב. ד"ה בן הקשו בהא דקתני התם דמחנכין את התינוקות להתענות, והתם קתני אף בתו, ותי' דהכא לא איירי אלא דוקא לענין נזירות אבל ודאי לענין שאר מצות חייב לחנכה את"ד. ובתוס' לעיל כח: ד"ה בנו עמדו בזה וכתבו וצריך לחלק בדבר, ובמאירי ביאר החילוק דמצוות שהם חובה חייב האב לחנך את בתו משא"כ בנזירות שאינה חובה אינו חייב לחנך את בתו, [ובליקוטי הלכות הביא דבריו עי"ש] ובשמ"ק כ' בשם תורא"ש דקשה לשמור בתו מטומאה ויין, עוי"ל דשאני תענית יוה"כ שהאשה חייבת כמו האיש, ובקר"א כ' עפ"ד הרא"ש שפי' לחנכו במצוות דנזירות סייג לפרישות ובאשה לא שייך פרישות, וכתב הקר"א דמה"ט אין האם חייבת לחנך בנה, והעירו מלישנא דגמ' דאמור איש חייב לחנך בנו במצות משמע דהוא דין בכל המצות, בערוה"ש סו"ס קפ"ו כתב שאין לחנך בנות קטנות לבהמ"ז, ובסי' רט"ו סעי' ב' כתב שאין לענות אמן אחריהם, וע"ע בדבריו בסי' שמ"ג סעי' א' ובסי' תע"ב סעי' ט"ו. ובמג"א סי' שמ"ג הביא ד' תוס' וכתב ואפשר דכל המצות דמי ליוה"כ וצריך לחנכם, וביאר המחה"ש דספיקו של המג"א די"ל דיוה"כ שהוא יום סליחה הוא חמור משאר מצוות וע"כ יש חובת חינוך, וע"ע פמ"ג בפתיחה כוללת סוף ח"ד משכ"ב.

ובשלמי יוסף יומא ח"ב (עמ' קכו) מובא ממרן הגאב"ד דפוניבז' הגרי"ש זצ"ל לבאר דהנה נחלקו רש"י ותוס' בברכות מח. בדין חינוך האם החיוב מוטל על הבן או על האב, דעת רש"י דהחיוב מוטל על האב, ודעת תוס' דהחיוב מוטל על הבן, ונפ"מ האם הבן יכול להוציא את אביו בברהמ"ז בכה"ג שחיוב האב הוא מדרבנן, דרש"י פי' דכיון דהחיוב על האב לא חשיב ברכת הבן ברכה להוציא את אביו ודעת תוס' דיכול להוציאו דס"ל דהבן עצמו חייב.

וכתב לחדש דלדעת תוס' י"ל דאיכא תרי דיני בחינוך א. חיוב חינוך המוטל על הבן. ב. חיוב חינוך המוטל על האב להרגילו במצוות. והדין חינוך האמור ביומא אין זה דין חינוך המוטל על הבן, דהרי אינו מתענה אלא לשעות, ואין כאן חפצא דתענית, אלא הוא דין להרגילו במצוות, וכלשון המשנה שם מחנכין אותן לפני שנה ולפני שנתיים בשביל שיהיו רגילין במצות. [ובקה"י סוכה סי' כ"ח כתב דחינוך לשעות הוא חינוך גמור דכל שעה הוא מצוה שלימה להתענות עי"ש, ולהמבואר בתוס' דהחינוך הוא על מצות ועיניתם, צ"ל דיש קיום ועיניתם בכל רגע, ועי' להלן מדברי רבינו מנוח דמבואר דאין כאן קיום גמור, וראיתי להעיר בזה מדברי הישועות יעקב או"ח סי' תר"ח דקטן שהגדיל באמצע יוה"כ אינו חייב להתענות דאין כאן מערב עד ערב, ועמש"ח פ' אמור מש"כ בדבריו, וכמו"כ כ' הבנין ציון סי' ל"ד ובספרו על"נ כריתות יח: בתוד"ה הא בחולה שאכל ביוה"כ שאין לו איסור לאכול עוד, וברבינו מנוח בפ"ב משביתת עשור ה"ח כתב דחולה אסור לו לאכול יותר, ושמא י"ל דהוא בדין הלאו, אבל העשה הוא רק במתענה מערב עד ערב].

ומעתה ביאר דכל מה שאמרו בשמעתין דבתו אינו חייב לחנכה הוא בחובת חינוך המוטל על הבן, דע"ז אמרו דבבת לא נתחדש חובת חינוך מדרבנן, אבל החיוב המוטל על האב להרגילו במצוות בזה אין חילוק בין בן לבת, וכן אין חילוק בין אב לאם, וזהו שכתב רש"י בריש חגיגה דאמו מביאתו לעזרה דחיוב זה מוטל על האם [ויעויין בג' מהרש"א בחגיגה שם שעמד ע"ד רש"י משמעתין] ואשר ע"כ בנזירות שאין החובה מדין לחנכו במצוות דאדרבה נזיר חוטא הוא, ובזה כל חובת החינוך הוא מדין החיוב המוטל על הבן, וע"ז אמרו שאינו מוטל על הבת, ועי"ש עוד.

ויסוד הדברים דאיכא תרי דיני חינוך מבואר ברבינו מנוח פ"ב משביתת עשור ה"י עמש"כ הר"מ דקטן בן ט' שנים מחנכין אותו לשעות ובן י"א מתענה ומשלים בין זכר ובין נקבה כדי לחנכו במצות, וכ' רבינו מנוח ומש"כ הרב כאן כדי לחנכו במצות ולעיל נמי כתוב מחנכין אותו לשעות בא להודיענו דתרי חינוכי הוו וכו' וחינוך השעות אינו חובה מדרבנן אלא חובה המוטלת על כל אדם מעצמו ללמד ולהרגיל בניו ללכת בדרכי יושר כדכתיב חנוך לנער על פי דרכו וגו' וכדי להכניסם תחת כנפי השכינה כדאמרינן יודע לדבר אביו מלמדו תורה צוה לנו, והחינוך הזה אינו מוטל אלא על הבנים ולא על הבנות והיינו דאמרינן בנזיר שילהי פרק מי שאמר הריני נזיר בנו חייב לחנכו בתו אינו חייב לחנכה וכו' אבל בחינוך שני דהיינו כשהם בני י"א שנה שחייבין להשלים מדרבנן שוין בו תינוק ותינוקת שהרי השוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה וה"ה לעונשים שהם מדברי סופרים וכו' עכ"ד, והיינו דבדין חינוך להרגיל במצוות הוא חיוב רק על הזכרים, אבל חובת חינוך עצמי הוא חיוב אף על הנקבות, והדין יודע לדבר אביו לומדו תורה הוא מדין להרגילו במצוות, די"ל דלא הגיע לחינוך [ומה"ט י"ל דבשמעתין הוא ג"כ אף בקטן שלא הגיע לחינוך דסתמא קתני בכל גווני האב מדירו, דהכא הוא מדין להרגילו בדרכי הפרישות, ועמשנ"ת לעיל כח: מאימת מדירו] ואשר ע"כ בחינוך לשעות שאין כאן תענית גמור אלא להרגילו במצוות בזה החיוב רק בזכרים, אבל בני י"א דמתענה ומשלים בזה החיוב גם בנקבות, דבזה הוא חיוב גמור מדברי סופרים, עי"ש שביאר בזה לשונו הזהב של הרמב"ם, והוא להיפוך מהגרי"ש דאדרבה בהדין לחנכו במצוות אינו נוהג בנקבות. וע"ע במלחמות ביומא דביאר שיטת הרי"ף דס"ל כהר"מ וכתב ואין להחמיר על הנקבות יותר בחנוך דעיקר חנוך לנער הוא כדאמרי' במס' נזיר בפ' מי שאמר בנו חייב לחנכו במצות בתו אין חייב לחנכה עכ"ד, וכ"ה בר"ן שם.

וע"ע מלחמות שילהי ר"ה (ח: מדפי הרי"ף) בחינוך לתקוע בשבת אע"פ שאין מצוה, מ"מ הוא חינוך להרגילו במצוות, ועי' חי' ר' ראובן סוכה סי' א' שהעיר בדברי המלחמות דנראה דאחרים ג"כ מתעסקים עמו, והרי חובת חינוך מוטל על האב, ובפרט בכה"ג שאין הבן עובר איסור, אלא מרגילו במצות.

ובחידושי ר' ראובן עמ"ס סוכה סי' א' ביאר דיסוד דין חינוך הוא דדנים האב והבן כחדא, וכדאשכחן דנענש האב בחטאי הבן, וע"כ מברך ברוך שפטרני, וכן מתענה עליו תענית בכורות, וכן חייב בפדיונו לדעת הריב"ש סי' קל"א דהחיוב על הבן, והאב חייב בחיוב הבן, וא"כ י"ל דמה"ט מה שנוזר האב הוא נזירות לבן.

בפירוש ארגמן (להגרח"ק שליט"א) עמ"ס ציצית ברייתא ב' ד"ה אביו כ' להוכיח דחובת חינוך הוא אף בדבר שאינה חובה המוטלת על הגדול, דהכא משמע דיש חיוב ועכ"פ מצוה לחנך בנו בנזירות והרי נזיר חוטא הוא וגם בנדרים אמרינן כל הנודר נקרא רשע, וע"כ דאע"פ שאין ראוי לנדור מ"מ מוטל על האב להרגילו שאם נדר או נזר חייב לקיים כדי שידע כשיגדיל שצריך לקיים מוצא שפתיו, ובזה ביאר ד' תוס' בערכין ג: דאב חייב לקנות לבנו קטן טלית ולהטיל בו ציצית, וק' דהא הגדול עצמו אינו מחוייב לקנות טלית ולהטיל בו ציצית דמדוע יתחייב לקנות לבנו, וביאר ע"פ הנ"ל דאע"פ שהגדול אינו מחוייב, מ"מ עיקר מצות חינוך הוא לחנכו לכשיגדיל ידע איך לעשות המצוה ויתרגל בזה, אשר ע"כ אף בנזיר שאין מצוה לעשותו מ"מ צריך לחנכו עי"ש. וכ"ז הוא להיפוך מהגרי"ש, דלהמבואר כאן אדרבה כל חיוב חינוך הוא רק מדין לחנכו ולהרגילו, וע"כ אף בדבר שאין האדם חייב יש לו לחנך בנו שיתרגל בזה.

וגיסו הג"ר אלחנן ברלין שליט"א השיגו (ונדפס בסו"ס דעת נוטה ציצית) על מש"כ דחובת האב להזירו דאף דלשון הגמ' מורה כן, אבל באמת יש לדחוק דכונת הגמ' דשייך בזה חינוך אבל אין חיוב להדירו, ודקדק כן מלשון רש"י ד"ה לא מיבעיא דפירש"י דיכול להדירו, וכ"ה בשמ"ק בשם הר"ר עזריאל, וכן דקדק מדברי הר"מ פ"ב מנזירות הי"ג וי"ד [וצל"ע דהר"מ פסק כריו"ח דהלכה היא בנזיר] וכתב דאף אי נימא דחייב כפשוטו יש לפרשו בנדרים שאין איסור לידור וכמש"כ הרא"ש כדי לחנכו במצות נזי' סייג לפרישות, וכ"ה בשמ"ק בשם הר"ר עזריאל [לפנינו הוא מתוהרא"ש] דנדרים סייג לפרישות וע"כ יש חובת חינוך והיינו דרק בזה יש חובת חינוך, ועי"ש מה שהשיבו. וע"ע בדעת נוטה תשובה תר"א שהאריך לבאר דאיכא תרי דיני חינוך, א. חינוך כללי לקיום המצוות ובזה א"צ שיקיים כל פרטי המצוה ב. חינוך פרטי על כל מצוה, וזהו כשהגיע לשיעור שיכול לקיימה בשלימות, ובהערות הביאו שיסוד הדברים מבואר ברבינו יונה בברכות פ"ג (יא: מדפי הרי"ף) אהא דתנן דקטנים פטורים מק"ש ופירש"י אף קטן שהגיע לחינוך ויש מקשים מדאמרינן בסוכה קטן היודע לדבר אביו מלמדו תורה היודע לקרוא אביו מלמדו פסוק ראשון של ק"ש, ותי' דהתם לא קאמר על דרך חיוב אלא להרגילו במצות עכ"ד, והיינו דבזה אין שיעור בגדלותו, וא"ש לפ"ז דהכא שנינו אב מדיר בנו בנזיר ולא נזכר שיעור, ובפשוטו הוא אף קטן שלא הגיע לשיעור חינוך, ולפמשנ"ת דמדין לחנכו במצוות אין שיעור בחינוך א"ש, אכן אכתי תיקשי דמשמע אף קטן בן יומו, ובזה לא שייך חינוך כלל.

ולפמש"כ תוס' בדף כח: בפירושם בתרא דהאב מצוה לבנו שידור בנזיר, א"כ כשהוא מסל"א א"כ ה"ז נזירות עצמו כיון שהוא בר נדרים, וע"כ לא חיילא נזירות אביו, ומה"ט א"ש הא דמבואר בתוס' לק' ל. דאם הדירו אביו אינו פוקע אלא משהביא ב' שערות ולא כשהגיע לעונת נדרים, דכשהגיע לעונת נדרים אינו גדול, אלא דכשנודר בעצמו ה"ז נזירות עצמו, אבל מה שנדר מקודם לא פקע, ועמש"כ להלן מהשמ"ק בשם ה"ר עזריאל ז"ל.

ובמנ"ח מצוה רס"ב [לד] כתב ושמעתי בשם חכ"א שכתב דאפשר דאין חייב בחינוך אלא מצוה החיובי כגון תפילין וציצית והדומה, כי לכשיגדיל יהיה צריך לזה ע"כ מחנכין אותו כדי להרגיל אותו בגדלותו, אבל אבילות דאפשר שלא יתרמו לי' לכשיגדיל הו"א דאינו חייב בחינוך וכו' וגם בש"ס דנזיר כ"ח ע"ב דאב מדיר את בנו בנזיר מטעם חינוך עי"ש, וריו"ח לא פליג אלא דסובר הלכה למשה מסיני היא, אף דאין מצוה חיובית ואפשר דלא יבוא לזה, וגם אדרבה קצת עבירה היא דחוטא קרייה רחמנא וטוב אשר לא תדור, ועי"ש בש"ס כ"ט ע"א דאפילו בנדרים החינוך הוא מצוה אף דנודר כאילו בנה במה ע"כ דבכל המצות הוי חובת חינוך עכ"ד. וע"ע מהרצ"ח שהאריך בזה. ויל"ד עפ"ז דמה"ט אין חיוב חינוך בתעניות אלא ביוה"כ, משום דמצפים אנו שיבנה המקדש בב"א ויהפך לששון ולשמחה ע"כ אין מחנכין אלא ביוה"כ, ועי' תוספות יוה"כ ביומא פב. משכ"ב.

**חינוך בבת**

הפמ"ג סי' רכ"ה ס"ק ה' הקשה מ"ט אין מברכים ברוך שפטרני על בת [לדברי המג"א שם דהברכה שנפטר מעונש על שאינו מחנכו] ותי' שאין חובת חינוך בבת א"נ דנקבות אינם חייבים בהרבה מצוות כאיש, והיינו דמה"ט אין כאן ברכה דלא נפטר אלא ממקצת מצוות לחנכה.

שנינו בשבת סה. הבנות קטנות יוצאות בחוטין וכו' ומקשי התם מהא דאבוה דשמואל לא שביק לבנתי' לצאת בחוטין עי"ש, והקשה הפמ"ג בפתיחה כוללת סוף ח"ד דלמא המשנה הוא בקטנות שאין חובת חינוך וע"כ שרי ובנתי' דשמואל גדולות הוה, וכ' דמוכח שיש חינוך אף לבנות ואף בדרבנן.

איתא בילקוט פ' אמור (רמז תרכז) בטומאת כהן לקרובים, ויאמר לאחיו ולאחותו מה ת"ל לבנו ולבתו ומה אם אחיו ואחותו שאין חייב בהם במצות הרי הוא מטמא להם בנו ובתו שהוא חייב בהם במצות אינו דין שיטמא להם, וכ' הזית רענן (לבעל המג"א) בנו ובתו שהוא חייב במצות משמע שגם בתו מחויב לחנך במצות אבל בנזיר איתא שאין מחויב לחנך בתו וע"ש בתוספות (סוף דף כ"ח) עכ"ד, והיינו כדבריו במג"א סי' שמ"ג דילהס"ת אם עיקר חילוק התוס' הוא דנזירות אין חיוב, או"ד דרק ביוה"כ יש חיוב, ונפ"מ לשאר מצוות, שו"ר במג"א שבסו"ד ציין לילקוט.

ולכאו' י"ל בביאו"ד הילקוט דהנה ילה"ק כיצד עביד צריכותא בדרשא דקראי והא חינוך הוא דרבנן, ובהכרח צ"ל דאע"ג דגדרי חינוך הוא דרבנן, מ"מ יסודו הוא מה"ת וכדכתיב חנוך לנער וגו', וא"כ י"ל דבדין חינוך של תורה אין חילוק בין בן לבת, והעירוני דאשכחן בקרא למען אשר יצוה את בניו ואת ביתו אחריו והיינו נשים וכדאיתא בסנהדרין נז:, ויסוד הדברים הוא כמשנ"ת לעיל מהגרי"ש דבחינוך להרגיל במצוות אין חילוק בין בן לבת, שו"ר במש"ח פ' וירא שעמד בזה דמהקרא דאברהם מוכח שיש חינוך בבת, והוכיח מזה כהמג"א דרק בנזירות אין חינוך, ויעוי"ש שכתב שמוכח דחינוך מה"ת, וצ"ע דמדוע לא ביאר כמשנ"ת דבדאורייתא אין לחלק בזה, והראוני דהר"מ סופ"א מדעות ביאר קרא דאברהם לענין מדות, ולא בקיום המצוות, ועי"ע ר"מ פ"א מע"ז ה"ג מש"כ בקרא דאברהם.

וא"ש בזה קו' המנ"ח מצוה ה' [ד' ד"ה והנה למנות הקטן] ע"ד תוס' בפסחים פח. בטעמא דלמ"ד שה לבית אבות לאו דאורייתא מותר ליתן לקטן מן הפסח והאיכא לא תאכילום ותי' דמשום חינוך מצוה שרי, והק' המנ"ח דהניחא לבניו אבל תיקשי כיצד נותן לבנותיו, ולפמשנ"ת י"ל דמש"כ תוס' חינוך מצוה אין כוונתם לחינוך דרבנן, דכיצד יתיר איסורא דלא תאכילום להסוברים דהוא איסור תורה, ועוד שאין כאן קיום מצוה כצורתה ואינו חינוך, ובהכרח כוונת דמה"ת ג"כ יש ענין של חינוך, וא"כ י"ל דבזה אין חילוק בין בן לבת.

וכמו"כ א"ש לפ"ז מה שהעירוני מהא דאיתא בסנהדרין ע: דבת שבע אם שלמה יסרתו לשלמה, והרי אמו אינה חייבת בחינוך, ולפמשנ"ת דבחינוך של תורה אמו ג"כ חייבת א"ש ועוד דהתם גדול הוה ומקרא מלא כתיב בפרשת בן סורר ויסרו אותו אביו ואמו, ולא ישמע אליהם, ולדברינו א"ש דבחינוך של תורה אמו ג"כ חייבת, וכן מבואר בשמו"ר פ' יתרו עה"פ כה תאמר לבית יעקב דהאם חייבת בחינוך עי"ש, ולפ"ז נסתר מש"כ השיח יצחק במכות ח: דיצא אב הרודה את בנו, דהוא קרוב דוקא אב, דלפמשנ"ת אין חילוק.

עוד כתבו תוס' בדף כח: ד"ה בנו עוד אור"י דחינוך לא שייך אלא באב אבל באיניש אחרינא לא שייך וכו' וביומא פב. הקשו התו"י ממעשה דהילני המלכה בסוכה ב: דמוכח דאשה חייבת בחינוך בניה ותי' שמא היה להם אב וחנכם בכך ואפילו לא הי' להם אב היתה מחנכתם למצוה בעלמא עכ"ד, והיינו כמשנ"ת מהגרי"ש דחינוך להרגיל במצות מוטל גם על האם, אבל עיקר חובת חינוך שהבן חייב במצוה והאב מחוייב לחנכו זה לא מוטל על האם, ומש"כ התו"י דהי' להם אב כ' החת"ס יומא שם דאע"ג דהאב לא הי' לפנינו מ"מ כל שיש אב בעולם דמוטל עליו חובת חינוך, חייבת האם לחנכו בשליחות האב. ויעויין תרוה"ד סי' צ"ד שדן בחובת חינוך בקטן שאין לו אב ותלי לה בדברי התוס' ביומא, וע"ע בשבת קכא. בתוד"ה שמע דקטן שהגיע לחינוך ב"ד מצווין להפרישו, והובא פלוגתא זו באו"ח סי' שמ"ג עי"ש, וצ"ע בדברי התו"י מ"ט לא הזכירו משמעתין שאין האם חייבת בחינוך בנה ונתקשו בזה רבים, ועי' חי' ר' ראובן סוכה סי' א' מה שביאר בזה, שו"ר בשו"ת מהר"ם מרוטנבורג ציינו המג"א סי' שמ"ג ס"ק א' (ח"ב דפוס קרימונה סי' ר') שכתב ונראה דאפילו אמו לא מחייבא כדמשמע בההיא דנזיר איש אין אישה לא ואע"ג דליכא ראי' מהתם כולי האי דהא קאמר נמי התם בנו אין בתו לא ואשכחנא בעלמא לענין יוה"כ דמחנכין התינוקות כמו התינוק מ"מ לענין אמו דלא מיחייבה לחנוכי ולאפרושי ראי' גדולה היא כיון דבלאו ראי' סברה היא כיון דלא מיפקדה למולו ולפדותו וללמדו תורה ובכל מצות בן על האב כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון עכ"ד, וצל"ע בדברי המג"א דלענין הא דהאם פטורה הוכיח כן משמעתין, ולענין חינוך בת כ' לחלק בין יוה"כ לנזיר, [וערע"א בגלהש"ס בסוכה שתמה ע"ד התו"י מהגמ' שם, ועקה"י ברכות סי' כ"ד וסוכה סי' ב' מש"כ ליישב קו' הרע"א דאע"ג דאין האם חייבת מדין חינוך, מ"מ מאחר שהקטן חייב מדרבנן וכשיטת תוס' בברכות ע"כ היתה הילני המלכה עושה סוכה כשירה לבניה כדי שיקיימו המצוה כתיקונה כיון שהם מחוייבים מדרבנן עי"ש].

ויעוין באשר לשלמה תנינא סי' ג' מש"כ עפ"ז במה שדנו האם חיוב חינוך הוא בכל פרטי המצוה, וכ' דחיוב הקטן הוא בכל פרטי המצוה, וחובת האב אינו בכל פרטי המצוה, ומ"מ כדי לקיים מצות הבן צריך ליתן לו המצוה בכל פרטי'.

ובעיקר קו' תוס' דבשמעתין מבואר דיש חובת חינוך והקשו מהא דאמר בעלמא קטן אוכל נבילות ב"ד אין מצווין להפרישו ובתי' קמא חילקו בין אב לב"ד דבריהם משוללים הבנה הרי הדבר ברור דיש חילוק בין אב לאחר דהא תניא בסוכה מב. קטן היודע לשמור תפילין אביו לוקח לו תפילין, יודע לדבר אביו לומדו תורה, והי' מקו"ל דכוונתם דכיון דהאב חייב לחנכו, א"כ מוטל על כל ישראל לקיים מצות האב, אך ע"ז לא תי' מאומה, ועוד צ"ב מדוע לא הביאו מהברייתא בסוכה ומכמה דוכתי דיש מצות חינוך.

וכ"ז יקשה בדברי הרמ"א סי' שמ"ג דהביא שיטה זו דחיוב חינוך מוטל על כולם ובמשנ"ב בס"ק ז' הביא לחיי אדם שדעתו דלענין איסורא דאורייתא יש להחמיר כדעה זו, ויקשה אטו כל אדם חייב לחנך קטן בכל המצוות.

ובעירובין פב. איתא קטן בן שש יוצא בעירוב אמו וכתבו תוס' בד"ה קטן אע"ג דאין מערבין אלא לדבר מצוה מ"מ יוצא קטן בעירוב אמו דא"א לה להניחו וכו' א"נ בקטן נמי איכא מצוה לחנכו, והרע"א בגלהש"ס ציין לתה"ד סי' צ"ד, ובתה"ד הוכיח מדברי תוס' דבאשה ג"כ יש מצות חינוך, וצ"ע שלא כ' דהוא לא כשמעתין שאין אשה חייבת לחנך בנה, ועמג"א סי' שמ"ג ס"ק א' ומחה"ש שם שעמד בזה. וע"ע מג"א סי' תר"מ ס"ק ג', ובחת"ס יומא פב. כ' דהא דהאם חייבת לחנכו מיירי בדאיכא אב אלא דליתא במתא ובכה"ג החיוב מוטל על האם וכנ"ל, ואין בזה ישוב משמעתין, ובחקרי לב או"ח סי' ע' כ' להיפוך דכשמת האב חובת חינוך מוטל על האם עי"ש. ולפמשנ"ת לעיל מהקה"י דהבן עצמו חייב, והאם דואגת לחיוב הבן, ואשה"ט ד' התוס' דאשר ע"כ חשיב עירוב לדבר מצוה.

שו"ר בקה"י שם שכ"כ, וכ' דהתרוה"ד דקדק מלשון תוס' שכתבו שאיכא מצוה לחנכו, וברא"ש בעירובין שם (פ"ח סי' ב') כתב דטעמא דקטנים משום לחנכן במצות כדאמר האיש מדיר בנו בנזיר לחנכו במצות וה"נ איכא חינוך דאין מערבין אלא לדבר מצוה עכ"ד, והעירוני דבזה יקשה ביותר קו' התרוה"ד דהא בשמעתין אמרו דבתו אינו חייב לחנכה וכן אמו אינה חייבת לחנכו, וי"ל למש"כ הרא"ש דחינוך לנדרים ונזירות הוא לפרישות, וכ' הקר"א דחינוך זה לא חייבו אלא האב לבנו דוקא אבל לא האם והבת דנשים לאו בנות חינוך הם בזהירות ופרישות ואשה"ט.

ובעיקר ד' הראשונים שהביאו משמעתין שאין חובת חינוך בבת, וכן נתבאר שאין האם חייבת, באורח מישור הקשה דבגמ' מבואר דהסב' הפשוטה שאין חילוק בין זכרים לנקבות, ומה"ט מקשי מונה על ר"ל, ומשני דסבר דאין האם חייבת לחנך בנה, וכן אין האב חייב בחינוך בתו, ולהלכה דקי"ל כריו"ח אין לחלק בזה, וצ"ל דסברי דלמאי דמשני כן לר"ל י"ל דריו"ל לא נחלק עליו בזה, ובקו' הראשונים י"ל דקושייתם מהמשנה ביומא, אבל להלכה י"ל דבאמת אין חילוק בין זכרים לנקבות. ובמאירי נראה דריו"ח סבר שאין חובת חינוך בנזירות עי"ש. ובברכת ראש כ' דריו"ח סבר דכיון דהאב הוא נודר בנזירות, א"כ סבר ריו"ח דלא שייך בזה חינוך, אבל לר"ל האב מצוה לבנו שידור בנזירות, וכמש"כ תוס' לעיל כח: ע"כ שייך בזה חינוך, והעירוני עוד די"ל דאי מיירי שהבן עצמו נודר וכמש"כ תוס' י"ל דכיון דמה"ת אין כאן קבלת נזירות י"ל דלא שייך בזה חינוך, ולא דמי לכל חינוך דיש כאן מעשה מצוה ודוק. ובליקוטי הלכות כ' דפליגי רבוותא האם לריו"ח יש חובת חינוך בבת, ויעוין ברבינו אברהם מן ההר שכתב ומסתברא דלריו"ח בין אב בין אם חייבים לחנך במצות אחד לבן ואחד לבת דלר"ל הוא דאמרינן קסבר בתו אין מחוייב לחנכה והלכה כריו"ח עי"ש, ולעיל הבאנו מרבינו מנוח דדקדק בר"מ שאין חיוב לחנך בת.

עוד ילה"ע בזה דלכאו' מאחר שהאב חייב לחנכו, מוטל על כל ישראל לדאוג שיקיים הבן המצוות, דאל"כ האב עובר במה שאינו מחנכו, ועמש"כ לעיל מהחת"ס ביומא פב. דכשיש אב מוטל על האם לחנכו.

**חינוך באיסור עשה**

**בגמ'** אלא לר"ל אפילו נדרים נמי בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א העיר לדברי תוס' לעיל כח: ד"ה בנו בתי' קמא דחינוך הוא רק על עשה אבל להזהיר מלעבור אין זה חינוך, הא דיש חינוך בנדר הוא כמש"כ הר"מ בסה"מ עשה צ"ד ובחיבורו פ"א מנדרים הל"ד דיש מצות עשה לשמור מוצא פיו, אולם הביא מהגרי"ז דרק בנזירות יש קיום עשה בקיום הנזירות, אבל בנדרים הוא איסור עשה, ומ"מ אמר הגרי"ז דהנה נחלקו הר"מ והרמב"ן בסה"מ עשה צ"ד האם מצות מוצא שפתיך תשמור ומצות ככל היוצא מפיו יעשה נמנים לשתים וכן דעת הרמב"ן, או"ד דנמנה לאחת וכן דעת הר"מ, ולדעת הרמב"ן מוצא שפתיך תשמור הוא בנדרי הקדש, וככל היוצא מפיו יעשה הוא לנדרי רשות, והם ב' מצוות חלוקות, ואמר הגרי"ז דאף להר"מ דנמנה למצוה אחת מודה דחלוקים ביסוד דינם דבנדרי דבנדרי הקדש הוא קיום עשה, ובנדרי הרשות הוא איסור עשה, ומעתה י"ל דמה"ט פי' רש"י ותוס' דמיירי בנדר להביא קרבן דבזה הוא קיום מצוה ויש בו חינוך, ובתוס' הוסיפו שקבל עליו לקיים מצות סוכה ולולב, ובשמ"ק כ' שאמר קונם פירות עלי אם לא אטול לולב, ובזה הוא נדרי הרשות, ולא נדרי הקדש, וע"ע בכתבי הגרי"ז מש"כ דעל שביתת שבת אין חובת חינוך וכדמוכח ביבמות קיד. דדנו בזה משום ספי' ולא משום חינוך. וביאר דשביתת שבת הוא איסור עשה, ולא דמי לועניתם דהוא מצות עשה, והגרי"ד דקדק כן מהר"מ פ"א מהלכות שבת ה"א שכתב שביתה בשביעי מצות עשה וכו' וכל העושה מלאכה ביטל מצות עשה ועבר על ל"ת, ואילו ביוה"כ כ' בפ"א משביתת עשור ה"ד כ' הר"מ וכל הצם בו קיים מצות עשה וכל האוכל ושותה בו ביטל מצות עשה ועבר על ל"ת, אכן העיר דבהל' יו"ט כ' הר"מ בפ"א ה"ב דכל השובת ממלאכת עבודה באחד מהן הרי קיים מצות עשה עכ"ד, הרי שיש בו קיום עשה, וא"כ מסתברא דה"ה בשבת, וכמו"כ יש להוכיח דהא מצרי ואדומי דאסורין באיסור עשה לא מנה הר"מ, ושביתת שבת מנה הר"מ אלמא דהוא מצות עשה, אכן בספר חי' רבינו חיים הלוי בהל' חמץ ומצה ביאר דתשביתו הוא איסור עשה ואעפ"כ מנאה הר"מ במנין המצוות.

ובדברי תוס' שאין חינוך באיסור עשה, הנה כ' הר"מ פי"ז ממאכ"א הכ"ח אע"פ שאין ב"ד מצווין להפריש את הקטן מצוה על אביו לגעור בו ולהפרישו כדי לחנכו בקדושה שנאמר חנוך לנער על פי דרכו וגו' עכ"ד, הרי דאף באיסור ג"כ יש חובת חינוך, ואפשר לפמשנ"ת לעיל דתרי חינוכי הוו, וד' תוס' הם על חיוב המוטל על הבן, וד' הר"מ הם להרגילו במצוות.

**בגמ'** אלא לר"ל אפילו נדרים נמי פי' תוס' כגון להביא קרבן או שקבל עליו לקיים מצות סוכה ולולב, ונתבאר לעיל דתוס' פי' כן, ולא בנדרי הרשות, דבעו לפרושי אופן דאיכא מצוה ולא איסור עשה דלשיטתם אין חינוך באיסור עשה, ובנתיבות הקודש כ' דתוס' כ' אופן דליכא איסור לידור דנדרי הרשות אסור לידור, ולדברי הרא"ש דהחינוך הוא סייג לפרישות, זה לא שייך בדנר להביא קרבן או לקיים סוכה ולולב, והרא"ש לשיטתו דהחינוך הוא לפרישות ואין בו איסור וכמש"כ השפ"א דכל האיסור לידור הוא משום שמא לא יזהר בבל יחל, אבל קטן אינו מוזהר ואין לחוש לעבירת בל יחל, שו"ר בראב"ן סוף נדרים (הובא בקש"ק) דהקשה מ"ט יש חינוך בנדרים והאמר ר"מ טוב אשר לא תדור ותי' דאתיא כר"י דטוב מזה ומזה הנודר ומשלם.

**בגמ'** דאמרין לי' לא תגמרי' מצוות בליקוטי הלכות השיג מכאן ע"ד הרא"ש בדף כד: דמחאת קרובים מהניא רק לאחר מיתת האב דהכא משמע דהאב חי ואומרים לו, ועמשנ"ת לעיל כח: לדחות ראי' זו, והעירוני עוד דמדברי הרא"ש נראה דהי' לו גירסא אחרת ולק"מ, ואף הלקוט"ה אין כוונתו להשיג ע"ד הרא"ש, אלא כ' דלהמבואר לפנינו בגמ' מבואר דלא כהרא"ש.

**בגמ'** בשלמא לריו"ח דאמר הלכה היא בנזיר משו"ה מגלח ועביד הקפה לעיל כח: הובא ד' הרמב"ן בסה"מ שורש ב' שהוכיח מכאן דהלכה למשה מסיני הוא דין תורה, ובאחיעזר ח"ג סי' פ"א אות ו' (ד"ה וכן) כ' אולם נראה דההלכה דאב מדיר את בנו בנזיר הוא רק לענין הל"ת גרידא דלאו דלא יחל מיהא איתא גבי' ואולי גם בל יחל ליכא אלא הלכה גרידא (א"ה עמש"כ לעיל כח:) ועכ"פ עשה אין כאן עכ"ד.

**בגמ'** הא קא עביד הקפה מבואר בשמעתין דיש איסור הקפה אף בקטן, ולק' נז: פליגי בזה שמואל ור"ה ועיש"ה, ועמד בזה השעה"מ פי"ב מע"ז, ומקשים מ"ט לא משני דהקטן מקיף לעצמו, ויש שדנו לומר דבמה שאומרים לו שיקיף עצמו הו"ל ספי' ומיתסר מה"ת, וע"ע קר"א. ובקובץ הערות סי' ע"ה אות ג' הקשה מכאן ע"ד תוס' בפסחים פח. שאין ספי' במקום חינוך מצוה, ודחה די"ל דקו' הש"ס משום איסורא דמקיף.

ובתורי"ד נתקשה בזה, ואשר ע"כ גריס בשינוייא דהש"ס דהקפת הראש מדרבנן, ולא גריס הקפת כל הראש, וצ"ב מדוע לא מיתסר מדין ספי', ואפשר דס"ל דספי' דרבנן, א"נ שהוא יגלח את עצמו.

והנה בעיקר קו' הש"ס הא קעביד הקפה יש לבאר האם קו' הש"ס דסתמא קתני ומשמע דמגלח ככל נזיר, או"ד דקו' הש"ס כיצד יגלח, ואי נימא דהקו' היא דסתמא קתני א"כ לא תיקשי דיגלח את עצמו דסתמא קתני, וכ"כ הבית הלוי ח"א סי' י' דמה"ט לא מוקי לה דמגלח ע"י אשה ועכו"ם דליכא איסורא משום דסתמא קתני, וי"ל עוד בטעמא דלא משני דמגלח את עצמו, דלהמבואר לק' ל. דאם הגדיל חייב בקרבנות א"כ בכה"ג תיקשי הא קעביד הקפה, ועי' במאירי שכתב דהגילוח הוא בקטנותו.

ובמשנ"ת מדברי הבה"ל דקו' הש"ס דסתמא קתני ומשמע בכל גווני, צ"ע בזה מדברי הראשונים דמבואר לא כן א. כתבו התוס' בד"ה קסבר דמעלה לשם עצים והדם יזרוק לשם מים ב. וכ"נ בע"ב בתוד"ה ואיבעית אימא דאין החטאת נאכלת ג. וכ"כ השמ"ק דהלחם נאכל ע"י פדיון. [ומהני לי' פדיון כיון דלא נתקדש קדושת הגוף] ד. ואשכחן עוד בבה"ל שהביא קו' השאג"א בקו"א לר"ל דאין כאן עבודה נמצא שאין היתר לכהן ללבוש בגדי כהונה דיש בהם כלאים ולא הותר אלא בשעת עבודה, ותי' דשמעתין סברה כמ"ד דאבנטו של כהן הדיוט אין בו כלאים, ולפ"ז לכה"ג ייאסר לעבוד כיון דלבוש כלאים, ובמשנה סתמא קתני, וי"ל דכה"ג יש היתר ללבוש בגד"כ אף שלא בשעת עבודה, וכמש"כ הבה"ל שם סי' ג' משום ריצוי ציץ, וע"ע להלן דמקשי דקאכיל נבילה וכן דנטמא בטומאת בית הבליעה, ובאחרונים דנו דיאכל פחות מכזית ור"ל לטעמי' דחצי שיעור מותר מה"ת, וטומאת בית הבליעה לכו"ע ליכא בחצי שיעור, ותי' הבה"ל דסתמא קתני, ומשמע דשוה לכל החטאות שאוכל כזית בכדי אכילת פרס, ויל"ד בזה עפמשנ"ת מדברי תוס' והשמ"ק דלא דייקינן מדסתמא קתני.

**בגמ'** ואתי חינוך דרבנן ודחי הקפה דרבנן לכאו' אין זה מתורת דחי' אלא דמדרבנן יש כאן נזירות, וממילא הותר הקפה, וא"ש מה שהקשה הנתה"ק כיצד הותר למקיף לעבור באיסור משום מצות הקטן, ועמד בזה הקר"א, ועחת"ס או"ח סי' מ"ט משכ"ב, ולהנתבאר א"ש דאין זה מדין דחי', ולהלן יתבאר בעזה"י מדברי הכו"פ סי' ק"י ס"ק ד' דלא פי' כן, ושמא י"ל דאין כאן חינוך לנזירות גמורה וכמשנ"ת א"כ אין כאן קיום נזירות מדרבנן, וע"כ בעינן לדין דחי'.

**גילוח הזקן בנזיר**

הרשב"א ח"א סי' ת"ז הוכיח מכאן שאין הנזיר מגלח זקנו דא"כ הא קעבר משום הקפת הזקן, ובזה לא שייך הקפת כל הראש ל"ש הקפה, ולגירסת התורי"ד דמשני דהקפה מדרבנן משום דהוא קטן אין ראי', בתוספתא סופ"ק קתני מצורע מגלח ראשו וזקנו וגבות עיניו משא"כ בנזיר, אולם בבעל הטורים פ' תזריע (יג, לג) עה"פ והתגלח כ' גימ"ל גדולה שג' צריכים גילוח גדול בכ"מ שיש בו שער נזיר ומצורע ולוים עכ"ד, והוא נסתר מהתוספתא הנ"ל.

ולענין איסורא דנזיר יעוין ברשב"א דכתב דליכא איסורא והא בהא תליא עי"ש, והנה איתא בתוספתא סופ"ד דנזיר אלו סימני הראש והזקן ליטמא בנגעין וכו' ומשום תער לא יעבור על ראשו אבל על הזקן אין חייב אלא על שיבולת של זקן בלבד, וכ' בבהגר"א אבל נזיר חייב בכל הזקן עד אותן הסימנין ששייכין לזקן עכ"ד, ומבואר דנזיר מוזהר על הזקן, וכן הביאו מהזוה"ק פ' נשא (קכז ע"א) גדל פרע שער ראשו בעי דיתרבי שער רישיה ודיקניה עכ"ל, וראיתי להעיר עוד בזה דבפשוטו איסור הנזיר ומצות התגלחת הא בהא תליא, ומה"ט מצורע שאין שערו עומד לתגלחת נזירות אין בו קדוש יהיה, א"כ בשערות הזקן שאין בו מצות תגלחת וכמש"כ הרשב"א לא יהא בו קדושה בתוך ימי נזרו, וכן להיפוך לדעת בעל הטורים דמצות תגלחת הוא בכל הגוף ואיסורא דנזיר אינו בכל הגוף.

וע"ע בקר"א בסמוך (ד"ה גמרא אלא לריב"ח) בסו"ד דג"כ מתבאר שאין כאן קיום נזירות מדרבנן.

**בגמ'** הא קא מייתי חולין לעזרה כ' תוס' לעיל כח: ד"ה והא דמעולה ושלמים לא קשיא דבאים בנדבה והעיר הגרמ"ד הלוי שליט"א דמ"מ תיקשי מהלחם שבא עם השלמים ומניפו, וכ' דתוס' ס"ל דכל הקו' היא משחיטה, אבל בלחם דליכא שחיטה לא קשיא לי'.

**המשתמש בהקדש לצורך מצוה דרבנן האם מועל**

העירו בי מדרשא כיצד יקריב הקרבן לר"ל הרי הוא חולין וכיצד ישתמש בכלי קודש, ויל"ד בזה מדין מצוות לאו ליהנות ניתנו, ואע"ג דהוא מצוה דרבנן, וכ' הבעה"מ בר"ה (ז. מדפי הרי"ף) דבמצוות דרבנן לא אמרינן מלל"נ כ"כ האבנ"מ דכ"ז הוא בהנאה נוספת, ולא בהנאת המצוה עצמה, וכן השיב הגרד"ל שליט"א, ודן דעל השחיטה אין בזה היתר וכדאיתא בע"ז ח. ודן דכהן אחר שאינו נהנה יעשה זאת והו"ל דבר שאינו מתכוין בהנאה דדעת הר"ן דשרי אף כשהוא פס"ר, אכן יל"ד האם במעילה אמרינן מלל"נ, די"ל דכיון דמעילה הוא גזל לא אמרינן בזה מלל"נ, ויעוין בקה"י נדרים סי' ל"ד שביאר כן בדברי הר"מ בתקע בשופר של הקדש ובאסיפת שמועות (תשרי) הביא מו"ר הגרי"ג שליט"א דהגרש"ר אמר שהציע ד"ז בפני מרנן החזו"א והגרי"ז והסכימו לזה, אמנם ביום תרועה בר"ה כח. כתב דיש היתר מלל"נ במעילה, והביאו תו"י יומא לט. ד"ה אלא וריטב"א שם דמבואר דבמעילה ג"כ יש היתר דמלל"נ, וכן מבואר ברשב"א נדרים טז: דמקדיש סוכה או תפילין מותר לישב שם, וע"ע רש"ש במעילה יג: שכתב בדעת הר"מ דיש היתר מלל"נ בהקדש, ונתעוררתי דהתם מיירי בכה"ג שאין בו מעילה וכמבואר בר"מ בפה"מ שם, והוא רק מדין איסור קודש, ובזה י"ל דשפיר יש היתר מלל"נ דאין זה מלתא דגזל, וכמו שביארו בקול מראה וריח דאיסורא איכא אע"פ שאין בו גזל, ונמצא דבראשונים מבואר דיש היתר דמלל"נ, ובדעת הר"מ י"ל דאין היתר במקום מעילה, ומתבאר היטב למש"כ הגר"ח בספרו בשיטת הר"מ דמעילה מדין גזל, ואילו בדעת הראשונים הוכיח בשיעורי רבינו חיים הלוי סוף ב"מ שאינו מדין גזל עי"ש, והיה מקו' לדון דלקחו כלי חול ועבודתן מחנכתן, ושמעתי שנשאו ונתנו בזה החזון נחום והאוסטרובצ'ה זצ"ל ונדפס בליקוטי תשובות חזון נחום סי' כ', אמנם זה צ"ע האם עבודתן מחנכתן בכלי שלא הוקדש לכך, ועוד דכל כי האי הו"ל לפרושי.

שוב הראוני קה"י ביצה סי' ט"ו שהאריך בקרבן שחובת סמיכתו מדרבנן האם חשיב עבודה בקדשים, וצידד דאין כאן עבודה בקדשים, וכמו"כ צ"ל שאין מעילה עי"ש, [בעיקר דבריו דסמיכה אין זה עבודה בקדשים דלצורך ההקדש הוא נחלקו בזה הטו"א ורע"א בחגיגה ד. ועי"ש גם בדף ט"ז] ועוד העירוני לדעת החקרי לב או"ח סי' נ' דשיר של בין הערבים הוא מדבריהם, וכיצד משתמש בכלי קודש, ואפשר דהתם אף אי ליכא חיוב מ"מ יש קיום שירה והותר להשתמש בכלי הקדש, ובפרט לר"ל בערכין יא: דאומר שיר שלא על הקרבן.

**בגמ'** ואכיל כהן מליקה הקשה הכו"פ סי' ק"י ס"ק ד' די"ל דהי' מערבו בשאר קינין דהרי היו הרבה קינין בעזרה, ומה"ת בטל ברוב, ואף שאין מבטלין איסור לכתחילה, זה אינו אלא מדרבנן, ותי' דלא הותר ב' איסורין איסורא דאין מבטלין ועוד דמדרבנן לא מתבטל דהוא דבר חשוב, ויל"ע כפשנ"ת לעיל דמדרבנן הרי הוא נזיר ואין כאן דחי' לאיסור אכילה, דמדרבנן ה"ז מותר באכילה ואין כאן משום מבטל איסור לכתחילה, וי"ל דכיון דמה"ת הוא איסור הו"ל מבטל איסור לכתחילה, אך לפ"ז א"צ לדברי הכו"פ דלא הותרו ב' איסורין, די"ל דלא הותר כלל איסור דרבנן.

הכת"ס או"ח סי' צ"ו הוכיח מכאן דלא מתקיים מצות אכילת קדשים בשלא כדרך דאל"כ י"ל דאכלו שלא כדרך, אמנם דעת הבית הלוי דמתקיים בשלא כדרך, וי"ל כדדחה הכת"ס עפ"ד הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה דמזבחת ואכלת ילפינן לאסור חצי שיעור, וכ' הכת"ס דה"ה שלא כדרך אסור עי"ש.

בעיקר קו' הש"ס דאכל מליקה הקשה הנתה"ק הא י"ל דבאמת לא אכלו וכמש"כ תוס' בע"ב ד"ה ואיבעית וי"ל דסתמא קתני משמע דנאכל ככל קרבן נזיר וכנ"ל, שו"ר במהרש"א חולין כח. שעמד בזה, וכ' דאכתי לא אסיק אדעתי' דלא נאכל.

**בגמ'** קסבר כריבר"י דאשל"ע מה"ת הרמב"ן בחולין כז. דן למ"ד אשלעמה"ת האם מליקה מותרת, והוכיח משמעתין דשרי, ודחי דהכי פירושא דלמ"ד אשלעמה"ת אפשר שמחזיר סימנים לאחורי העורף ומולק בצפורן ואח"כ חותך שדרה ומפרקת ואילו למ"ד יש שחיטה לעוף מה"ת לא משכח"ל לעולם שתהא מותרת עכ"ד [ועי' בתוד"ה אלא] ומבואר דלא דחיקא לי' לאוקמי דעביד הכא מליקה בכה"ג אע"ג דסתמא קתני.- וע"ע ספר התרומה שחיטה סי' א' (הובא בקש"ק) דהאריך דהא הו"ל טריפה וטריפה לכו"ע אסורה וכקו' תוס' עי"ש.

הובא לעיל קו' האו"ש פ"ב משחיטה ה"ג ועוד אחרונים דילמא אכיל פחות מכשיעור ור"ל לשיטתו דח"ש אין איסור תורה, ובאו"ש תי' ע"פ הירושלמי דמודה ר"ל באיסוה"נ דח"ש אסור מה"ת, ויעוי"ש מש"כ לפלפל עפ"ז בשיטת רש"י וקו' תוס' בפסחים כב. משמעתין, ובבית הלוי סי' ב' ס"ק ז' כתב דמתני' סתמא קתני ומשמע דדינו כנזיר גדול לכ"ד, ועמשנ"ת בזה לעיל, ובזה תי' קו' המהרש"א בחולין כח: דנימא דלא אכלי וכמש"כ תוס' בע"ב ד"ה ואב"א לדעת רבי, דבמתני' סתמא קתני, ומשמע דאכלי לי', ובבית יצחק או"ח סי' ס"ד אות ד' כתב לסייע מכאן להפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה דבאינו זבוח מיתסר ח"ש, וכמ"ד דיש עשה דאינו זבוח בעוף, ובזה תי' קו' המהר"ם בחולין כח. להמבואר בתוס' שם דחותך את המפרקת א"כ הו"ל טריפה ואסירא, ותי' דמשום איסור טריפה י"ל דאוכל פחות מכשיעור, ובפרי יצחק ח"א סי' י"ג הקשה דנימא דמאכילים אותו לכהן קטן, והוכיח דאיסור ספי' הוא מה"ת, ולדברי הבה"ל הנ"ל י"ל דסתמא קתני שנאכל בקרבן נזיר גדול.

**בתוד"ה** קסבר איכא למימר יעלם לשם עצים והדם יזרק לשם מים ועולה ושלמים יעשם לשם נדבה מבואר דיש כאן חינוך אע"פ דבגדול כה"ג אינו קיום מצוה, וכבר דנו דחובת חינוך הוא בכל פרטי המצוה, ולפמשנ"ת בגמ' מהגרח"ק שליט"א אשה"ט דהכא אין זה פרטי המצוה, וע"ע חגיגה ב. בסותוד"ה איזהו בדין קרבן ראי' בקטן דמבואר שאינו כפרטי המצוה, וכן דקדקו מדברי הר"מ פ"ב מחגיגה ה"ג, והוא ג"כ כמשנ"ת דהתם הוא דין חינוך להרגילו במצוות, ומה"ט אמו ג"כ חייבת וכמש"כ רש"י שם.

ובעיק"ד תוס' ילה"ע דכיון דחוב"ע לאו דאורייתא, א"כ כשם שהותר השחיטה והמליקה כיון שאינו אלא מדרבנן, ה"ה יש להתיר ההקטרה והזריקה, ולכאו' מזה הוא סייעתא לכו"פ הנ"ל דיש כאן דחי', וכל היכא דאפשר למעבד בלא דחי' עבדינן, שו"ר בתוס' בזבחים דף עז ע"ב ד"ה בדם (ציינו הרע"א בגלהש"ס) שכתבו די"ל דאף למ"ד חוב"ע לאו דאורייתא מ"מ הזריקה אסורה מה"ת.

הרע"א בגלהש"ס ציין לרד"ק כיצד חנה הדירה את בנה עי"ש.

**בא"ד** ועולה ושלמים יעשה לשם נדבה ילהס"ת אי כוונתם שמקדישם לנדבה, או"ד דאף כשהקדישם לחובה מ"מ מאחר שאינם קריבים בחובה הרי הם קרבים בנדבה, ויעויין רמב"ן בקידושין ל"ד דטומטום שמפריש עולת ראי' כיון שפטור ממנה ה"ז חולין בעזרה, וא"כ ה"נ ניבעי שיקדישם לשם נדבה.

**בגמ'** הא קאכיל נבילה קסבר כריבר"י דאשלעמה"ת מקשים דאע"ג דאין שחיטה לעוף מה"ת מ"מ נפ"מ דמדין שחיטה מותר המפרכסת ובני מעים, אבל במליקה אין היתר בזה, וי"ל דאה"נ דבני מעים לא הותרו, ותליא במשנ"ת האם יש להוכיח מהא דסתמא קתני דשוה לכל מליקה, ועי' אחיעזר ח"ב סי' ז' אות ט' משכ"ב.

**דף כ"ט ע"ב**

**אשם תלוי וחטאת העוף הבא על הספק**

**בגמ'** לא אם אמרת בזכר שכן איסור אחד יש לחקור בגדר קרבן אשם תלוי וחטה"ע הבא על הספק, האם זה קרבן ודאי או קרבן ספק, ובפשוטו בשמעתין נראה דהוא קרבן ספק, ואשר ע"כ חשיב שיש כאן דחי' לאיסור חולין בעזרה ולאיסור מליקה, אמנם בכריתות רפ"ו (כג:) שנינו המביא אשם תלוי ונודע לו שלא חטא אם עד שלא נשחט יצא וירעה בעדר דברי ר"מ וחכ"א ירעה עד שיסתאב וימכר ויפלו דמיו לנדבה, ומפרש בגמ' במאי פליגי ר"מ סבר כיון דלא צריך לי' לא מקדיש לי' ורבנן סברי מתוך שלבו נוקפו גומר ומקדיש, ואי נימא דאם לא חטא אינו קרבן מאי שייך גמר ומקדיש, הא מאחר שהוברר הדבר שלא חטא אין כאן קרבן, ומוכרח דהוא קרבן אף אם לא חטא, אלא דסבר ר"מ דאם הי' יודע שלא חטא לא הי' מקדישו, וחכמים סברי מתוך שלבו נוקפו מתכוין להקדיש אע"פ שלא חטא, ור"מ ג"כ מודה בנודע לו לאחר זריקה שנאכל וכמש"כ הראב"ד בתו"כ פ' ויקרא פרשה י"ב פרק כ"א, ומבואר דמודה ר"מ דביסודו הוא קרבן ודאי, אלא דסבר דכשנודע לו מקודם אמרינן דאדעתא דהכי לא הקדישו, ומה"ט שרי כל העבודות ואינו ספק חולין בעזרה דהרי אם לא חטא לא הקדישו, דלאחר שמקריבו הוא קרבן ודאי. וכן הוכיח בחי' ר' מאיר שמחה מהא דכמה תנאי סברי בכריתות כה. שמתנדב אדם אשם תלוי מוכח דהוא קרבן ודאי. [ובמשמרת הקדשים עמ"ס כריתות רפ"ו הקשה מדברי ר"מ דאמר דאדעתא דהכי לא הקדיש, ומ"ש מהא דאיתא בב"ק קי: בחמש חטאות המתות דלא מהני מה דאדעתא דלא יצטרך לא הקדישו, ושמא י"ל דכ"ז בחמש חטאות המתות, אבל הכא הוברר דלא נצרך לכפרה, ובזה לא אמרינן הלכתא דמתות ודוק].

וקשה מהא דתניא בכריתות יח. השוחט אשם תלוי בחוץ ר"מ מחייב וחכמים פוטרין ופירש"י ר"מ מחייב משום שחוטי חוץ אע"ג דאיכא למימר שמא לא אכל חלב ואשם זה חולין הוא דלא בעי קביעות לאיסורי וחכמים פוטרין. דלא איקבע איסורא דשמא חולין הוא עכ"ד, וכ' התוס' דחכמים דפטרי אין זה כחכמים דרפ"ו דלדידהו הוא קרבן ודאי, וק' ע"ד הר"מ פי"ח ממעה"ק ה"י דפסק כחכמים דפטור שהרי לא נקבע האיסור, ובפ"ד מפסוהמ"ק פסק כחכמים דירעה עד שיסתאב, ועמד בזה הלח"מ ועי"ש משכ"ב ודבריו צ"ב, ובקה"י כריתות סי' י"א האריך בכ"ז ובשמעתין, וכ' לחדש בדעת הר"מ דמה שאמרו חכמים דגמר ומקדיש היינו קדושת עולה אבל באמת אינו אשם אם לא חטא וכמבואר בשמעתין דהוא ספק קרבן והקדושת עולה הוא רק אם יוברר דלא חטא, עי"ש בכ"ד. ועי' בחי' רבינו חיים הלוי פי"ח ממעה"ק מש"כ בישוב ד' הרמב"ם. ובראב"ד בהשגות הקשה מתוספתא דמחלקת בין אש"ת לחטה"ע עי"ש, ומבואר מדברי הראב"ד דשוים בגדרם, והיינו דשניהם קרבן ודאי, ועמד בזה החזו"א בנגעים סי' י"ג סוס"ק ט', וע"ע להלן בדין נותר של אדם תלוי. ועי' בקר"א שהאריך בכ"ז.

וכיו"ב יש לחקור בחטאת העוף הבא על הספק, האם הוא קרבן ודאי שנתחייב בספק, או"ד דאינו אלא ספק, ואינו קרבן אא"כ חטא, ובזה ג"כ יש להוכיח משמעתין דקאמר דהוא ספק חוב"ע, משמע דהוא ספק קרבן, ובתוס' הרשב"א בפסחים כח. כ' לחלק בין אשם תלוי לחטה"ע הבא על הספק, דאש"ת הוא קרבן ודאי משא"כ חטה"ע הבא על הספק הוא קרבן מספק, ואשר ע"כ הוא כדין חולין בעזרה שתיקבר, אמנם הקשה מהא דאיתא התם דנותר של אשם תלוי בשריפה ולא בקבורה כשאר נותר, וק' דבשמעתין מדמינן אשם תלוי לחטה"ע משמע דחד דינא הוא, וביותר אי נימא דאש"ת הוא קרבן ודאי ואין בו חולין בעזרה משא"כ חטה"ע הוא קרבן ספק, וה"ז ספק חוב"ע, א"כ מאי מדמינן זל"ז.

הגרמ"ד הלוי שליט"א העיר בדברי ר"מ פ"א ממעה"ק ה"ו שמנה כל קרבנות היחיד, וכתב דין אשם ודאי ותלוי, ואילו חטאת העוף הבא על הספק לא מנה.

ובמנ"ח מצוה קמ"ו [ה] כתב דבחטה"ע הבא על הספק לא אמרינן גמר ומקדיש, דכ"ז באש"ת דבא על חטא.

**הוברר שחייב קרבן ודאי**

שנינו בכריתות כב: האשה שהביאה חטה"ע אם עד שלא נמלקה נודע לה שילדה ודאי תעשינה ודאי שממין שהיא מביאה על הודע מביאה על לא הודע, וכ' התוס' בד"ה אם דה"ה בנודע לה לאחר שנמלקה נמי תיאכל לכהנים דהוא קרבן ודאי, וכ"ה בשמ"ק שם אות כ', וכ"כ בפסקי תוס' שם אות כח חטאת העוף הבאה על הספק ונודע לו אח"כ שבודאי ילדה א"צ להביא עוד הואיל ואין באה אלא להתירה בקדשים הואיל והותרה הותרה עכ"ד, ובאשם תלוי לא משכח"ל כה"ג דהא ממין שמביא על הודאי אינו מביא על הספק, ויעויין באו"ש פי"א משגגות ה"ב שביאר הענין דחלוק חטה"ע הבא על הספק מאש"ת, דאש"ת הוא חיוב קרבן מחודש להגן עליו מן היסורים כ"ז שלא נודע, אבל חטה"ע חיובו בספק הוא להוציאו מחיובו אם הוא ודאי מחוייב בחטאת, והיינו דכל חיובו הוא לצאת ידי הספק, והבאתו כדי לאכול בקדשים כיון דאסור מספק, ובהכרח מכפר עליו להצד דבאמת חטא וא"צ להביא אחר וכמשנ"ת, וכ"ז משום דמחוסר כפרה א"צ ידיעה, דאל"כ לא הי' מכפר עליו אם נודע, וכן י"ל דלא הי' מחוייב להביא בספק, כיון דכל חיוב הספק הוא לכפר צד הודאי, וכן בנזיר טמא א"צ ידיעה וכדמוכח לק' נז. בשני נזירים שאמר להן אחד ראיתי אחד מכם שנטמא דמביאין שניהם יחד קרבן טומאה וקרבן טהרה, אע"פ שאינם יודעים מי המחוייב, דא"צ ידיעה עי"ש בכ"ד.

אמנם בשמ"ק כריתות כו: בהשמטות אות י"א כתב דאם נודע לו שחטא אין חטאה"ע הבא על הספק עולה לו, ונתקשה בטעמו של דבר, הא מאחר דלא בעי ידיעה מ"ט לא יעלה לו, וכ' דכיון דחטה"ע הבא על הספק ילפינן מהיקישא דאשם תלוי, ובאשם תלוי הרי אינו עולה לודאי, דממין שמביא על הודאי אינו מביא על הספק, ה"ה בחטה"ע אינו עולה לו לחיוב ודאי, ולפ"ז בהכרח דהוא חיוב מחודש, וגדר הדברים דאינו קרבן שעולה לחובה, אלא להתירה בקדשים, וא"א להפרישו לחובה דהוא ספק חוב"ע, וכל היתר הפרשתו והקרבתו הוא בדין חטה"ע הבא על הספק, והעירו דתוכל להביאו בתנאי שאם יתוודע לה שילדה ה"ז יעלה לחובתה, ואם לא יתוודע יהא חטה"ע על הספק, ואם יתוודע ייאכל, ולדברי הגר"ח שא"א להתנות בודאי א"ש, אכן דבריו צ"ע וכדלהלן, והגרי"מ פינשטיין זצ"ל העיר דאף בדברי הפסקי תוס' הנ"ל מבואר דאין הטעם כמשנ"ת דיסוד חיובא דחטה"ע הוא מפני הספק, ואשר ע"כ יוצא יד"ח, שהרי ביאר הטעם הואיל והותרה הותרה, והיינו דעיקר הבאתו הוא להתירה בקדשים, וכיון שהותרה אין עוד תורת הבאה, ולא דמי לאשה שיש עלי' חמש לידות דמביאה קרבן א' ואוכלת בקדשים והשאר עלי' חובה, דהתם בכל לידה יש חובת קרבן בפני עצמו, משא"כ הכא דבחיוב קרבן זה כבר הותרה בקדשים וצ"ב, ובחזו"א נגעים סי' י"ג ס"ק ח' כתב דנראה דחטה"ע הבא על הספק מכפר אף כשיודע לו שהוא חייב, והוכיח כן מכריתות כו: עי"ש, וכתב והוא פשוט בסברא דאין חטה"ע על הספק כאשם תלוי אלא עיקרה לכפר אם ילדה והרי היא מותרת בקדשים ע"י קרבן זה, ומתחילה כ' החזו"א דמ"מ אינה נאכלת אף אם נודע שילדה, ושוב כ' ומיהו נראה דכל ספק קרב על תנאי שאם היא חייבת תהא חטאת ודאי וא"כ הדין נותן שנאכלת, ובליקוטי הלכות בפ"ה דכריתות (שם) בעין משפט אות ב' מתבאר דנאכלת, ואף אם אינו עולה לחובתה, מ"מ כל הדין דאינה נאכלת הוא במקום ספק, אבל הכא אין כאן ספק, וע"ע מקדש דוד סי' י"ד אות ח' (ד"ה והנה בירושלמי) דנקט דבחטה"ע הבא על הספק אין יוצאים יד"ח לדין ודאי, וראי' לדבר מהא דשנינו בכריתות ח. האשה שיש עלי' ה' לידות ודאות וה' לידות ספיקות צריכה להביא ב' קרבנות לאכול בקדשים אחד חטאת העוף ודאית על הלידות הודאי וחטה"ע הבאה על הספק על הלידות הספקיות [דחטה"ע ודאית וחטה"ע הבאה על הספק ב' קרבנות הם] עכ"ד. וברע"א בגלהש"ס שם תמה מדוע צריכה להביא ב' קרבנות, ועי' בדברי הגרי"ז הנ"ל מש"כ מהגר"ח לבאר בזה ע"פ דרכו, והרע"א אע"פ דס"ל דבגיטין דהוא חיוב ודאי, מ"מ הכא שפיר יפטר דמאחר שמביא קרבן ודאי מדוע לא יפטר מספק, וכמשנ"ת להלן בעזה"י, ומה שהוכיח המק"ד מהמשנה בכריתות, הנה ד"ז שנוי בפלוגתא וכפי שביאר ידידי שליט"א במשמרת הקדשים דברש"י שם ובשמ"ק ט: אות ט"ז בשם תוס' מבואר דקרבן על לידה אינו פוטר של זיבה, ולדידהו זהו טעם הדין דמביא א' של הודאי וא' על הספק, היינו א' על הלידה וא' על הזיבה עי"ש, וגרסי כן בגמ', אמנם התורא"ש (הובא בשמ"ק ב"ב קסו.) ס"ל דלידה פוטר זיבה, וכן אית דגרסי היו עלי' ה' לידות ודאי וה' לידות ספק, לפ"ז מבואר דקרבן על הודאי אינו פוטר את הספק, וע"ע באבי עזרי פ"א ממחוס"כ ה"ה (ד"ה וקשה).

והנה אמרינן בברייתא אי מה זכר מביא קרבן ונאכל אף נקבה מביאה קרבן ונאכל ואי נימא דחלוקים ביסודם אשם תלוי מחטה"ע וכמשנ"ת דאש"ת הוא קרבן ודאי משא"כ חטה"ע הבאתו על הספק, ואינו אלא הקרבה בספק, א"כ י"ל דה"ט דאשם תלוי נאכל וחטה"ע אינה נאכלת, וביאר בחי' ר' מאיר שמחה דזה גופא כוונת הש"ס דנימא דכשם דאש"ת הוא קרבן ודאי כך חטה"ע הבא על הספק הוא קרבן ודאי, ותהא הבאתו אף להצד דלא חטא וכדין אש"ת, ועלה משני דשאני אש"ת דהתורה באה להתיר איסור אחד, אבל בחטה"ע אי נימא דהוא קרבן ודאי נמצא דהתורה באה להתיר ב' איסורין, אבל תמה בהא דמתקיף לה ר"א בר"י דר"א ודילמא מיחייב עלי' משום דמיתחזי כתרין איסורין, הרי אי נימא דהוא קרבן ודאי אין כאן ב' איסורין, ואת"ל דהחמירו דהוא ספק קרבן א"כ אצ"ל משום תרי איסורין, אלא מאחר דהוא ספק קרבן ע"כ אינו נאכל עי"ש. וע"ע בר"מ פ"א ממחוס"כ ה"ז וז"ל שחטאת העוף הבאה על הספק שהן אסורין בהנייה כמו שביארנו בהלכות שחיטה עכ"ד ובחזו"א נגעים סי' י"ג סוס"ק ח' נתקשה בלשון זה דהא קרבן ודאי הוא, ויעויין ברש"י בכמה דוכתי שכתב שהוא ספק חוב"ע [עי' פסחים כח. רד"ה חטה"ע, ובכריתות ז:, הובא להלן] וכדברי הרמב"ם, ומקשים עוד בדברי הר"מ דבשריפה, והרי דעת הר"מ דחוב"ע בקבורה, ובהכרח דהכא הוא דין מסויים שבשריפה.

**חטאת העוף הבא על הספק הוא קרבן גמור, וחייב להביאו בתורת ודאי**

כתב החזו"א נגעים סי' י"ג ס"ק ח' (ד"ה נראה דחטה"ע) דחטה"ע הוא קרבן גמור וכדין אשם תלוי וחייבין עליו משום זרות ומחוסר בגדים ושאר חיובים כדין זורק דם אשם תלוי, ויל"ע מ"ש משחוטי חוץ דהובא לעיל מדברי הר"מ דאין חייבין על אשם תלוי, וכ"כ הקר"א בע"ב (ד"ה אך), ונתקשה מ"ש מחיוב חוץ, שו"ר בחזו"א שם ס"ק ט' שכתב דהוא סב' מיוחדת בדין שחוטי חוץ, דכיון דבעינן ראוי לפתח אהל מועד והכא בכל שעה אפשר שיודע ואינו ראוי לאהל מועד ע"כ אין חייבין עליו בחוץ עי"ש. ועי' להלן דמוכח דהוא קרבן בתורת ספק מהא דאיתא בפסחים כח. שאין בו דין שריפה.

בחידושי מרן רי"ז הלוי פ"א ממחוס"כ ה"ה (ד"ה והנה) הקשה בדברי הר"מ שם ה"ז דשתי נשים שהפילו אחד נפל שראוי להקריב קרבן ואחד נפל שאינו ראוי לקרבן מביאות כל א' חטה"ע הבא על הספק, והקשה הגרי"ז מ"ט לא כ' הר"מ שמביאות יחד קרבן אחד וכדקאמר ר' יוסי בכריתות דף ז', וכתב דסובר הר"מ דחכמים פליגי אדר' יוסי וסברי דא"א להביא [וברש"ש בכריתות שם ובעל"נ שם כב: בתוד"ה אם, ובליקוטי הלכות כתבו דת"ק ס"ל דמחוסר כפרה צריך ידיעה, והדברים צ"ב דמאחר דבספק מחוס"כ א"צ ידיעה דזהו דין חטה"ע הבא על הספק א"כ מדוע לא יוכלו להביא בתנאי, וע"כ דהוא חיוב מחודש וכדלהלן, וע"ע בתוס' בכריתות כב: ובשמ"ק שם אות י"ד דמבואר דכו"ע מודו דא"צ ידיעה, וכן ראיתי להעיר מדברי הר"מ פ"ג ממחוס"כ ה"ו דמביא אדם קרבן מחוס"כ על שוטה והרי אין לו דעת, ועי' נדרים לה:.] וכ' ושמעתי מאאמו"ר הגאון זצ"ל שאמר דמזה מוכח דדין חטאת העוף על הספק האמור במחוס"כ הוא לאו היתרא בעלמא להביא קרבן על הספק בשביל שיאכל בקדשים כי אם דהוא באמת חובת קרבן מסויימת שהתורה חייבה אותו להביא קרבן על הספק וכדילפינן לה בנזיר דף כ"ט מקרא וכו' הרי דעיקר דין חטה"ע על הספק במחו"כ ילפינן לי' מאשם תלוי שהוא חיוב קרבן ודאי, וה"נ במחו"כ איכא חיובא להביא קרבן על הספק, אלא דבזה חלוקין הן מהדדי, דהתם באש"ת גם הקרבן בעצמו הוא קרבן ודאי ונאכל ג"כ, ובחטה"ע הקרבן בעצמו הוא ספק ואינו נאכל, אבל לענין החובה ה"ז ילפותא גמורה מאש"ת שהיא חייבת להביא קרבן על הספק וכו' עי"ש, והדברים צע"ט דהן אמת דיש לו חיוב קרבן בתורת ודאי, מ"מ מדוע לא יוכל להביא חטאת שחייב בתורת ודאי בתנאי, דהרי יש לו ספק שמא חייב חטאת ודאי, ויעויין באבי עזרי הל' מחוס"כ (שם ד"ה וקשה) שנתקשה מאד בדברי הגר"ח עי"ש. ולא נתבאר בדבריו ביאו"ד ר' יוסי דס"ל דיכול להתנות, האם פליג ביסוד הדברים וס"ל דהוא קרבן על הספק, או דמ"מ יכול לפטור עצמו בקרבן ודאי וכדלהלן.

עוד מקשים ע"ד הגר"ח מהא דתנן לק' נז. בשתי נזירים דמתנים ביניהם ולא אמרינן דכל א' מחוייב בודאי, וכיו"ב איתא בכריתות כג. דלר"ש מהני תנאי באשם תלוי והרי הוא קרבן ודאי, וכן איתא שם בדף כ"ב באשם מעילות לרע"ק דמחייב בספק אשם תלוי אם נודע לו אח"כ יוצא בזה יד"ח קרבן הודאי, וע"כ דכל החיוב דקרבן ודאי הוא אם לא הביא קרבן על הודאי, אבל אם הביא קרבן על הודאי, ונפטר מן הודאי שוב אינו חייב בקרבן ספק וצ"ע.

ודנו בבי מדרשא במי שמחוייב בחטה"ע הבא על הספק והביא למקדש להקריבו והכהן יודע שאינו מחוייב [או שמחוייב בקרבן ודאי] ואינו יכול להודיעו כגון שהניח מעות בשופר והלך, וכן באשם תלוי כה"ג האם יקריבנו הכהן דהבעלים מסופקים ויש עליהם חובת קרבן ספק או לא. וביותר יל"ד דלאחר שנשחט אסור לומר לו שחטא או שלא חטא דעי"ז יהי' הפסד קדשים, והוא כדין הפרה, [ועשמ"ק ב"מ ג: בשם תו"ח ור"פ ואינו שייך לענינינו, וע"ע ס' הליקוטים פ"ד מק"פ ה"א בשם לחושבי שמו] ונשאל בזה הגרד"ל שליט"א ואמר דתליא אם הוא חיוב ודאי יוכל להקריב וכן אמרו מו"ר הגרי"ג והגרב"ד שליט"א, ודן הגרד"ל באופן שהוא שוטה וקטן במי הדבר תלוי.

איתא בפסחים כח. דחטה"ע הבא על הספק אין דינה בשריפה, והקשו החזו"א (או"ח סי' קכ"ד לדף כ"ח) והשפ"א דליבעי שריפה מספק דלמא הוא חייב באמת חטה"ע, ובחזו"א דן בנודע שחייב בודאי האם נפטר במה שהביא מספק, ונתבאר בזה לעיל, והיינו דאי נימא דלא נפטר א"כ הוא חיוב קרבן מחודש, וע"כ אינה נשרפת, ויעויין בכ' הגרי"ז זבחים סח. שהוכיח שהוא חיוב קרבן מחודש מהא דאינה נשרפת. ובר"ח בפסחים שם פי' דמיירי בנודע שפטור, וצ"ע דבזה לכו"ע תיקבר כדאיתא בכריתות שם. וע"ע בערוך ערך חט כדברי הר"ח.

איתא בגיטין כח. השולח חטאתו ממדה"י מקריבין אותה בחזקת שהוא קיים ומפרש התם דקמ"ל דלא נימא דמספיקא לא ליעול חולין לעזרה, והקשו התוס' והלא חטה"ע באה על הספק כדאמרינן בפ' בתרא דנדה [והא דלא הביאו תוס' משמעתין דהוא עיקר המקור דבא על הספק, די"ל דשמעתין כמ"ד חוב"ע לאו דאורייתא] ותי' דאדם עצמו בדין הוא שמביא על הספק כדי לפטור עצמו אבל הכא לשליח אין להביא חולין לעזרה מספק עכ"ד.

וברע"א שם כ' בדין חטה"ע הבא על הספק וז"ל דע"כ לא שמעינן מקרא דעל ס' חיוב מביא ולית בי' משום חב"ע דהתורה חייב על ספיקו קרבן כמו על וודאי משא"כ היכי דהספק שמא יש חשש פסול בקרבן פשיטא דאינו מביא כמו אם חטה"ע הוא ספק טריפה וה"נ דמתו בעלי' הוי כמו ס' פסול בקרבן, וצלע"ג עכ"ד, ולמדנו מדברי הרע"א דחטה"ע הוא קרבן ודאי, ומדברי תוס' שכתבו דאף כשיש ספק שמא מתו בעליו, לכאו' מוכרח דהגדר דהותר להביאו בספק, וע"ע מקדש דוד סי' י"ד אות ח' (ד"ה והנה בירושלמי) דלמד משמעתין דאפשר להביא חטה"ע אף כשיש ספק שמא הוא חולין, והיינו בכה"ג שאינו קרבן ודאי, ועי"ש מדברי הירושלמי.

**חטה"ע באה להתיר בקדשים**

יל"ע דקרבן חטה"ע באה על הספק התירה תורה כדי להתירו בקדשים, וכמש"כ הר"מ פי"א משגגות ה"ב, והקשה השעה"מ מהא דנזיר טמא מביא חטה"ע הבא על הספק, והרי אינו להתירו בקדשים [ועמש"כ לעיל יט. דעת כמה ראשונים דקרבנות נזיר טמא אתו לאישתרויי בקדשים] ותי' האחרונים דבנזיר טמא הוא כדי למנות נזירות טהרה, וק' לרבי וריבר"י דס"ל דמתחיל בנזירות טהרה קודם הקרבנות, א"כ לא יביא חטה"ע הבא על הספק וצ"ע, וכמו"כ יל"ע באשה שנדרה בנזיר ונטמאה והפר לה בעלה דמביאה קרבנות, ובכה"ג אין כאן לאחולי נזירות טהרה א"כ לא יביאו בספק, ויל"ע אי נימא דחטה"ע הוא קרבן מחודש שמועיל רק להתירה בקדשים, האם בנזיר טמא ג"כ י"ל דנתחדש דהוא קרבן לאחולי נזירות טהרה ואינו קרבן לפוטרו מחובתו וצ"ע, ולעיל יט. פי' הראשונים דמביאה חטה"ע כדאשכחן חטה"ע הבאה על הספק, ואינו לאחולי נזירות טהרה, אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי פי' הענין באופ"א, ועי' בנדרים פג. דקאמר דמביאה כדין חטה"ע הבאה על הספק ואינו להתירה בקדשים ולא למיחל נזירות טהרה וצ"ע, ועקר"א בשמעתין ובאו"ש בהל' שגגות שם משכ"ב. ושמעתי לדון דהנה בנזיר שנטמא בספק מביא חטה"ע, מה הדין כשהוא ספק נזיר ונטמא האם ג"כ מביא חטה"ע, ומדברי הרע"א בג' המל"מ פ"ג מנזירות נראה דמביא, וכן מבואר בחזו"א לעיל ח..

ובעיק"ד הר"מ דחטה"ע באה על הספק רק כדי להתירו בקדשים, בתוס' בגיטין כח: ד"ה אבל עולה דאף חטאת עולה ויורד דלכפרה אתיא באה על הספק, ודלא כהר"מ, ועי"ש ברש"ש, ונמצא דפליגי בשורש הדין דחטה"ע הבא על הספק, דלדברי תוס' דבא בכל הספיקות, י"ל דתוס' לשיטתם בכריתות דנפטר בזה אם נודע שחטא, א"כ זה בא על צד הודאי, ושפיר י"ל דהוא דין בכל החטאות, [ומ"מ לא משכח"ל אלא בכה"ג דתוס' בגיטין דספק מתו בעליו, דבספק אם נתחייב הרי תיפו"ל דבעינן ידיעה וליכא, ולא דמי למחוס"כ שא"צ ידיעה, ויעויין בחזו"א נגעים סי' י"ג ס"ק ח' (ד"ה נראה דחטה"ע) דמתבאר כן] וכן אזדו לשיטתם דס"ל דאף בספק מתו בעליו ג"כ מביאים אותו, אע"פ דהוא ספק בעיקר הקרבן וכמשה"ק הרע"א, אבל בדעת הר"מ וכפי שביאר הגר"ח דהוא חיוב מחודש, י"ל דיסוד דינו דבא רק להתירה בקדשים, ואשר ע"כ לא נאמר אלא במחוס"כ, והתוס' לשיטתם בכריתות כב: דס"ל דיכול להביא קרבן ודאי ולהתנות וליפטר מן הספק, וע"ע חזו"א נגעים סי' י"ג ס"ק ח' וחזו"י כריתות פ"ב ה"ז, וע"ע שלמי יוסף נדה ריש פ' המפלת.

ובמהרי"ט אלגאזי בהלכות בכורות פ"ג הקשה ע"ד הר"מ דפי' דהוא כדי להתירה בקדשים, וע"כ בקרבן עולה ויורד אין מביאים מספק, דהא לדעת הר"מ דסד"א לקולא הרי בלא קרבן מותרת בקדשים, וכיו"ב ראיתי להקשות אי נימא דיש לה חזקת טהרה לאכול בקדשים, וכמו"כ להמבואר בתוס' בנדה כא. דאף במקום ס"ס מביאה קרבן, והתם הרי מותרת מה"ת בקדשים, וע"כ דהוא חיוב מחודש, ועחזו"א שם ס"ק י' (ד"ה ואם).

**חטה"ע ואש"ת הבא על הספק במקום ס"ס**

ובדין חטאת העוף האם הוא חיוב להביאו, או"ד דהוא היתר להביאו כדי להתירו בקדשים, ואמרה תורה שאין בזה משום חוב"ע, והובא לעיל מהגר"ח דהוא חובה להביאו, והנה תוס' בזבחים סח. ד"ה אימר כ' בזה"ל וא"ת למ"ד [א"ה חוב"ע] לאו דאורייתא למאי איצטריך קרא לחטה"ע באה על הספק דהא ריב"ח דאמר לאו דאורייתא כדמוכח בנזיר ומצריך קרא לחטה"ע באה על הספק וי"ל דאתא קרא למימר להביא על הספק כמו בבהמה אשם תלוי עכ"ד, ולכאו' כוונתם דאתא קרא למימר דיש חובת הבאה, [ויעויין בקר"א בשמעתין (ד"ה ועוד) שהאריך בקושיא זו, וצידד דהוא אסמכתא, ולא הביא ד' תוס' בזבחים] ויל"ע אי ספיקא דאורייתא לחומרא א"כ חייב להביא מספק, ודוח"ל דקרא אתא למימר שיש חיוב ודאי, וי"ל דאיצטריך קרא אף בכה"ג שיש חזקה או ס"ס לפוטרו אעפ"כ מביא חטה"ע, ובחזו"א נגעים סי' י"ג ס"ק ג' כתב דחייב אף במקום חזקה לפטור, ובס"ק י' חזר בו עי"ש. [וע"ע חזו"א אהע"ז סי' קל"ח לדף יג. (ד"ה והא) מש"כ בדין קרבן נזיר בספק ודוק] ועי' נדה כא. תוד"ה ואינו נאכל דמבואר דחטה"ע באה אף במקום ס"ס, ובכריתות ר"פ ספק אכל קתני ספק אכל כשיעור ספק לא אכל חייב אש"ת, וכ' תוס' דלמ"ד דבעינן חתיכה משתי חתיכות מיירי שהי' חתיכה של איסור וחתיכה של היתר וספק מה אכל, ואף את"ל דאכל מן האיסור ספק אם אכל כשיעור, והקשה השעה"מ פ"ט מטו"מ הי"ב הא קי"ל ס"ס לקולא ומ"ט מביא אש"ת, וכ' דכיון דאיקבע איסורא לא אמרינן ס"ס לקולא, ועי' ש"ך בדיני ס"ס אות כ"ה, ובמנ"ח מצוה קכ"ח כתב דכיון דהתורה אמרה דחייב אש"ת בספק אף במקום ס"ס חייב דשם ספק עליו, וכדין ס"ט ברה"י דהוא אף במקום ס"ס, ובעולת שלמה בכריתות שם ובחמדת שלמה בפתח השער מבואר שיש חילוק בזה דכל שהי' ס"ס והוה שרי לאכול בודאי לא שייך חובת הבאת קרבן, אבל בכה"ג דשמעתין דאין כאן ספק על הפעולה, דמתחילה היו החתיכות נזכרות, והספק על האכילה, בזה שפיר י"ל דחייב אף במקום ס"ס, ובדעת הר"מ כ' הלח"מ פ"ח משגגות ה"ב דאינו חייב במקום ס"ס.- וכשיש ס"ס לחיובא כ' העל"נ בכריתות יט. שאינו חייב אש"ת, ומדמי לה לדברי הלח"מ דבס"ס לפטורא אין חיוב אש"ת.

ובראשונים הקשו על שיטת הר"מ דסד"א לקולא מדוע יש חיוב אשם תלוי, ולא הקשו מחטה"ע הבא על הספק, מדוע יש חובת הבאה הא סד"א לקולא, ועמדו בזה האחרונים עי' מהרי"ט ח"ב יו"ד סי' א' וקר"א יבמות ל"ז, אמרי בינה שחיטה סי' כ"ד (ד"ה ואף), ועי' מנחת אריאל שבת לד: אות ו'. וי"ל דקו' הראשונים דכיון דהי' מותר לאכול מתחילה את הספק מדוע חייב אשם תלוי, אבל הכא שפיר י"ל שחייבה תורה חטה"ע בספק לידה וכיו"ב. וע"ע לעיל יט. תוד"ה אמר שכתבו לפי שמצינו חטאת [עוף] באה על הספק גם כאן בעלילה כל דהוא מביאה חטה"ע עכ"ד, ומבואר כן בנדרים פג. משמע דבא בתורת חיוב קלוש וכהגר"ח דהוא חיוב ודאי, ובמנ"ח מצוה תקע"ד אות ה' כתב דפשוט דעובר בל תאחר רק מספק, מבואר דאינה חובה ודאית, וע"ע חזו"א נגעים סי' י"ג ס"ק ח' (ד"ה נראה דחטה"ע) דדן האם חטה"ע הבא על הספק הוא רשות או חובה.

ע"ע בשאג"א סי' ל"ז שכתב שכהן העוסק בחטה"ע הבא על הספק אין לו דין עוסק במצוה כיון שאינו אלא ספק מצוה, והוא דלא כמשנ"ת דהוא חיוב ודאי.

**חולין בעזרה במליקה**

כתב רש"י בתמורה לד. ד"ה חטאת העוף מביאתה על הספק דהואיל ואינה נקטרת [השמ"ק גרס נאכלת] לא איכפת לן אי זריק דם על הספק וכו' עכ"ד, וכעי"ז כ' בכריתות ז: ד"ה מביאה קרבן ומחייב בספק ואינו נאכל דשמא לאו בת קרבן היא ומליקתה כנבילה בעלמא ומשום חולין על המזבח לא איכפת לן דכיון דאין למזבח אלא דמה לא חשיבא אכילה וכו' עכ"ד, ותימה משמעתין דקאמר בהדיא דיש בזה משום חוב"ע, וברע"א ח"ג סי' י"ג הביא לרע"ב שפירש כדברי רש"י ותמה ע"ז דאיסור חוב"ע האמור בכ"מ הוא אף בשחיטה, וצ"ע ע"ד הרע"א שלא עמד ע"ד רש"י, שו"ר לתרץ דרש"י בא לבאר מ"ט אין איסור בהזאת הדם דבשמעתין לא שקו"ט על ההזאה, ע"ז פירש"י שאין בזה איסור, ועמשנ"ת לעיל ע"א מתוס' בזבחים דאיכא איסורא, ובכריתות כו: פירש"י בד"ה ובדין הוא דלא אסרה תורה אלא שחיטה אבל מליקה לא, ובשמ"ק אות כ' תמה משמעתין ועי"ש בעל"נ, ובמקור חיים בחי' כריתות שנדפס בסו"ס מקו"ח כ' לחדש דיש איסור לאכול חוב"ע, ובקר"א בע"א בתוד"ה קסבר כתב דמדברי תוס' נראה שיש איסור אכילת חולין בעזרה, והביא למל"מ פ"ב משחיטה שהאריך בזה, ועי' פנים מאירות ח"ג סי' כ"ט שהאריך מאד בדברי רש"י בכריתות דף ז' הנ"ל.

ובשעה"מ פ"ב משחיטה ה"ב הקשה ע"ד הר"מ שם דנותר ומעקר בעזרה מותר, דבשמעתין מבואר דאסור דהא קאמר דיש כאן חולין בעזרה, והא ממ"נ להצד דהוא חולין הא הו"ל כנחירה, ובשעה"מ כ' דתליא בילפותא מהיכן ילפינן לאסור חוב"ע דבקידושין נז: איכא תרי קראי א. בריחוק מקום אתה זובח, ולפ"ז י"ל דהחיוב הוא בשחיטה ב. מקרא מה שלי בשלך אסור אף שלך בשלי, ולפ"ז י"ל דאינו דין בשחיטה, וכתב השעה"מ דהוא פלוגתת הסוגיות עי"ש. והי' מקו"ל דשמעתין כמ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת ע"כ חייב במליקה, אבל הר"מ פסק כמ"ד יש שחיטה לעוף מה"ת, אמנם כדברי הר"מ איתא בירושלמי בסוף פרקין ואיתא כן אף למ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת, ובבית הלוי ח"א סי' ב' אות י"א הביא שכ"מ בגמ' בכריתות עי"ש, שו"ר דבשמעתין מוכרח דאתיא כמ"ד יש שחיטה לעוף מה"ת דהא קאמר דאכיל נבילה, ובאחיעזר וחי' ר' מאיר שמחה תי' דמאחר דחייב להביא ולמלוק מספק ע"כ אחשבה כשחיטה ומיתסר משום חוב"ע, ולכאו' כ"ז מבואר אם הוא קרבן ודאי, דאם זה מספק להצד דאינו חולין, א"כ להצד דחולין אין כאן מליקה ועי'.

ובתורת הראשונים הובא ברית יעקב שהביא נ"א דגריס ומליקה מי מיחייב עליה משום חולין בעזרה והתניא הנוחר והמעקר אינו חייב משום שוחט חולין בעזרה אלא משום דמיחזי כו' עכ"ד, וכ"ה בערוך ערך חט.

כתב המנ"ח מצוה קמ"ו [ה] דחטה"ע שנודע שאינו חייב אין דינה בקבורה כדין חולין בעזרה, כיון דנותר ומעקר אינו חוב"ע, וה"ה מליקה, וכתב דזה פשוט, ובסוף המצוה חזר בו, והביא ד' השעה"מ שנתקשה בדברי הר"מ.

כתב רשב"ם בב"ב קסו. ד"ה ואין השאר שבקושי התירו להביא חטאת העוף על הספק כדי לטהרה מספק טומאתה משום דהיא חטאת אזלא לקבורה עכ"ד, ומבואר דיש בזה קפידא שמביא לידי בית הפסול, וכ"נ בשמ"ק כריתות ז: בהשמטות אות כ"א.

**אינו ראוי לאכילה מספק**

בהמבואר בשמעתין דחטאת העוף הבא על הספק אינה נאכלת, הקשה הגבורת ארי ביומא סח: להמבואר בפסחים דף נ"ט דכל כמה דלא אכלי כהנים בשר לא נתכפרו בעלים, א"כ חטה"ע הבא על הספק דלא אכלי כהנים בשר לא יתכפרו בעלים, וכתב דאין לומר דכיון דמקרא ילפינן דאינו נאכל ע"כ אינו מעכב, דהא מסקינן הכא דמדרבנן הוא דלא נאכל דמיתחזי כתרין איסורין, וא"כ מה"ת הרי ראוי לאכילת כהנים, ותי' עפמש"כ תוס' בפסחים ד"ה יכול דכשנעשה הבשר נותר ולא חזי לאכילת כהנים מתכפרים הבעלים, וה"נ י"ל בחטאת העוף הבא על הספק דלא מתכפר עד למחר, ונמצא חומר בספק מבודאי, [ושמעתי לתמוה ע"ז מהסוגיא דלק' נה: בנזיר שהי' מוחלט בספק, ובתוס' שם דמבואר דבו ביום שמביא את החטה"ע אוכל בקדשים] ושוב צידד דכיון דלא חזי לאכילה מספק חשיב כנאבד הבשר, וברע"א במערכה ח' למס' חגיגה כ' סב' להיפוך דמה שאינו ראוי מחמת ספק י"ל דלא חשיב כנאבד, [וכ"כ הצל"ח בפסחים פט. דכל שאינו ראוי מספק לא חשיב כנאבדו האימורים] אבל מה שאינו ראוי מדרבנן חשיב כנאבד, וא"כ ה"נ כיון דמדרבנן אינו נאכל חשיב אינו ראוי, [ועי' בכריתות כב: דאף אם נודע שילדה אסורה באכילה מדרבנן גזירה שמא יאמרו חטה"ע הבא על הספק נאכלת, ועי"ש בתוד"ה אם] והדבר מבואר בתוס' בפסחים שם דאיסור דרבנן משוי לי' אינו ראוי לאכילה, והגבו"א לשיטתו בטו"א בחגיגה ז: (בד"ה בא"ד עולות) שתמה ע"ד תוס' דאיסור דרבנן כיצד יעשה אינו ראוי מה"ת עי"ש.

ולכאו' למאי דקי"ל דחטאה"ע הבא על הספק נשרפת, א"כ משעה שנשרפה הרי ליתא לבשר, אכן י"ל דבעינן עיבור צורה, ונסתפק בזה המקדש דוד סי' י"ז אות ב', ובשמוע"ח שם ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א עמ"ס תמורה לב. הביאו תוספתא סוף תמורה דטעון עיבור צורה, אולם הצ"פ כלאים פ"י הכ"ה (יז- ג) כ' דבתוספתא משמע דא"צ עיבו"צ עי"ש.

ועי' באו"ש פ"ב משחיטה ה"ג (ד"ה ובזה יתפרש) שהקשה בשמעתין מ"ט לא נפסל משום שאין בשר, ואם אין בשר אין דם, דהרי הבשר לא חזי לאכילה, וא"כ אין כאן חינוך מצוה עי"ש.

ועי' כ' קה"י החדשים סי' ב' שהקשה בכל חטה"ע הבא על הספק שיפסל כדין אין בשר אין דם, כיון דלא חזי לאכילה מספק, ודן לומר דבעופות לא נאמר ד"ז וכן דן הנתה"ק, וצ"ע דתוס' במנחות ט: ד"ה אותן כתבו דאיכא דין זה אף במנחה, ויש להוסיף בקושיא זו אי נימא דאף כשהוברר שחייב בודאי מ"מ אינו נאכל, א"כ נמצא דלא חזי בתורת ודאי, ולעיל הובא פלוגתא האם נאכלת כשהוברר שחייבת בקרבן, וראיתי להקשות עוד דאי נימא דאינה נאכלת א"כ נמצא שאין לה היתר אכילה, וא"כ בדין הוא שכהן האוכלה ילקה משום נבילה.

בהא דמבואר בסוגין דיש בזה משום חוב"ע, יעויין באחיעזר ח"ב סי' י"ג אות א' (ד"ה ולכאורה) שכתב שמאחר שאינו יכול לשוחטו בחוץ אין איסור לשוחטו בפנים, והקשה משמעתין דקאמר דיש בזה משום חוב"ע אע"ג דא"א לשוחטו בחוץ, ועי' זכר יצחק ח"א סי' מ' ומקדש דוד סי' ל"ג אות ג' (ד"ה ונראה) ומהרש"ם ח"ו סי' כ"ד שדנו בזה.

**טומאת בית הבליעה בחטה"ע הבא על הספק**

מקשים העולם דאיכא נמי טומאת מקדש דאם אכלי כהנים א"כ נטמא גופן כדין אוכל נבלת עוף טהור, ובמקדש דוד סי' י"ד אות ט' (ד"ה והנה שמעתי) כ' לתרץ בשם הגאון ר' ישעיהו זכרי' יאלעס זצ"ל דיכולים לאכול בלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקודש דמשום טומאת מקדש ליכא התם כדאמרינן בזבחים דאין חייבים עליהם משום טומאה, [וכ"כ אתוון דאורייתא סי' א' והביא הקו' מחי' ארי' דבי עילאי, [ועי"ש שכתב דבלשכות הנ"ל מ"מ איסורא מדרבנן איכא כדאיתא בגמ' זבחים נו. וא"כ אכתי תיקשי לר"א ברי' דר"א דמפרש הברייתא דקאי על איסורים דרבנן, ועוד מקשים היאך יצאו משם הרי צריך ליכנס לקודש, ותי' דמהלך דרך דרך קצרה, ועי' שי' הגרמ"ד הלוי שליט"א שכתב שחציו בקדש וחציו בחול ופתוח גם לחול ויצא דרך החול וצ"ע בזה בזבחים שם] ובאחיעזר ח"ב סי' ז' אות ב' ודחה זאת המק"ד דאיתא בתוספתא פ"ב דמע"ש הי"ד שאין עושין לשכות אלו, ובר"מ לא הביא ד"ז, ועמש"כ לעיל כה., ונתעוררתי עוד דיאכלנו שלא כדי אכילת פרס, ויאכל כזית עם חטאות אחרות, ואף בכא"פ י"א שאין טומאה אא"כ אכל בבת אחת ואכמ"ל, וע"ע באחיעזר שדן להתיר מדין ספק טומאה ברה"ר.- ובעיקר הדברים זה תליא במשנ"ת בע"א האם י"ל דסתמא קתני דמשמע דנאכלת כדין כל מליקה.

ובעיקר הדין האם חטה"ע הבא על הספק מטמאה מספק בבית הבליעה, בתוספתא פ"ז דזבחים סוף ה"ה איתא דמטמאה מספק, ובאחיעזר שם אות ו' כ' דד"ז שנוי בפלוגתא ולא קי"ל כן, וראי' משמעתין, וע"כ הר"מ לא הביא ד"ז, ואע"פ שנתבאר שאין כוונת הגמ' דבפועל יש איסור, אלא דהתורה התירה זאת, י"ל דמ"מ לענין טומאה כיון שלא נטמא אין כאן היתר על מכניס טומאה ודוק.- ומדברי התוספתא דמטמא בבית הבליעה מוכח דהוא קרבן מספק, ובחי' ר' מאיר שמחה היסב ד' התוספתא לכוונה אחרת.

ובבית הלוי הקשה קו' הנ"ל באופ"א דעצם המליקה היא הכנסת טומאה למקדש, וע"ז דן דנבלת עוף טהור כיון שאינה מטמאה אלא בבית הבליעה אין בה איסור להכניסה למקדש ויל"ד בזה מכמה טעמים ואכ"מ. ועי' משנת ר"א טהרות משכ"ב.- והעירוני דקו' זו תיקשי אליבא דאמת למש"כ בתוד"ה ואבע"א דלרבי דיש שחיטה לעוף מה"ת לא נאכל, דיקשה כיצד מכניסו לעזרה.

ועוד הקשה השאג"א רס"י כ"ט דלהצד שאינה הקרבה הא מיתסר משום כלאים שלא בשעת עבודה, ואם לא ילבש הבגדים הרי מחלל עבודה, וכ' די"ל דאה"נ הותר איסור זה, והש"ס הכא חשיב איסורי אכילה, דהא מיירי על האכילה, וכ"מ בתוד"ה אמרת דכתבו דחוב"ע קאכיל, ועפ"ז יל"ד בקו' הנ"ל בטומאת מקדש, והבית הלוי האריך דהכא אין הכוונה על האכילה, דהא אין איסור חוב"ע אלא בשחיטה וכנ"ל, וע"כ הכוונה על ההבאה לעזרה.

בהא דאמרי' דאיכא תרי איסורי העירוני דכיצד חל איסור נבילה על חוב"ע, דחוב"ע נאסר במליקה ונבילה במיתה, וי"ל דמוסיף טומאה עי' זבחים ע..

**מופלא הסמוך לאיש, ובדעת הרמב"ם בגדר אב מדיר את בנו**

**בגמ'** מסל"א דרבנן יל"ע בקטן המסל"א למ"ד דרבנן שנדר בנזיר האם מביא קרבן, ולר"ל מסתברא דדינו כאב מדיר בנו שמביא קרבן, אבל לריו"ח לא אשכחן דמביא, וכמו"כ למ"ד חוב"ע דאורייתא אינו יכול להביא החטאת, ואת"ל דאינו מביא, א"כ כיצד ישלים נזירותו, ועי' בתוס' לעיל ב. בכינויים ומשנ"ת שם דכשאין חובת קרבן נשלם הנזירות בלא קרבן.

**בגמ'** וריבר"י סבר מופלא הסמוך לאיש דאורייתא וכו' דעת הרמב"ם פי"א מנדרים ה"ד דמופלא הסמוך לאיש נדרו נדר מה"ת, ומקשים מהא דפסק הר"מ פ"ב מנזירות הי"ג דאב מדיר את בנו אף משהגיע לעונת נדרים, ובשמעתין מבואר דלמ"ד מסל"א דאורייתא אינו יכול להדירו, ועמד בזה הלח"מ בהל' נזירות שם, וכבר עמד בזה המאירי, וכ' דהסוגיא נאמרה דרך משא ומתן ולא בדוקא, ועי' באחיעזר ח"ב סי' כ' אות ג' כתב דהנה שיטת הרמב"ם דאיכא תרי גווני מסל"א א. שנה לפני גדלות, ובזה בעינן שידע לשם מי נדר ונדריו נבדקים ב. מי"ג שנה אע"פ שלא הביא שערות נדרו נדר אע"פ שאינו יודע לשם מי נדר, ונקט האחיעזר דלהר"מ תרוייהו מה"ת, אלא שהם חלוקים בגדרם דבשנת י"ב אין לו דין גדול ואכתי ברשות אביו הוא אלא דנדרו נדר כל שיודע להפלות, אבל מבן י"ג דא"צ הפלאה בזה הגדר דיש לו דין איש לענין נדרים ויצא מרשות אב, ועפ"ז תי' ד' הר"מ דמש"כ הר"מ דיכול האב להדירו עד שיעשה איש היינו עד שנת י"ג שיש לו דין איש לענין נדרים, ובזה הוא כסב' דסוגיין דאינו יכול להדירו כשהוא ברשות עצמו, וכ"ד הר"מ דאב מדיר את בנו המסל"א הוא בשנה קודם גדלות, דבזה לא יצא מרשות אב, וכתב דהוא דלא כמש"כ הר"מ בפה"מ דאב מדיר את בנו עד שיביא ב' שערות.

ובאבי עזרי פי"א מנדרים אזיל בסברת האחיעזר דכל הדין שאין האב יכול להדירו הוא כשהגיע לכלל איש לענין נדרים, ומה"ט הקשה ע"ד תוס' הרא"ש בנדה דהא דמסל"א דאורייתא הוא מקרא דכי יפליא, ולא מקרא דאיש, וא"כ מדוע לא יוכל אביו להדירו, אבל בדעת הר"מ נקט דהדרשא הוא מאיש, ושנה לפני גדלות נתרבה שדינו כאיש עי"ש, ובדעת תוס' והרא"ש צ"ל דסב' הוא דלא זיכתה תורה לאב אלא כשאינו יכול לידור בעצמו, אבל כשיכול לידור בפני עצמו אין שתי ידים זוכות כאחת.- וע"ע קר"א דנקט בשיטת הרמב"ם דמסל"א בשנה לפני גדלות אינו מה"ת ודלא כאחיעזר, וע"ע דברי יחזקאל סי' כ"א ענף ב' בגדר מסל"א האם הגדר דהוא כגדול, ונפ"מ אם ע"א נאמן ע"ז, וע"ע כ' הגרי"ז תמורה ב:, ועי"ש בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א מה שהוסיף לבאר בזה בשם הגרי"ז דהר"מ לשיטתו דלא מהני הוכחת סימנים למפרע, וכדס"ל בעיבור בנים דלא הוי למפרע גדול, ה"נ ס"ל דלא יתכן דשנה לפני הבאת סימנים הוא מסל"א, וביאר הגרמ"ד שליט"א דכ"ז מתבאר אי נימא דמסל"א הוא דין גדלות, ומהא דכתב הר"מ דבודקין כל השנה, ואף אם ידע להפלות צריך אח"כ לבודקו שוב, נראה דאין הגדר דהוא כגדול, דא"כ כיצד יחזור לקטנותו, אבל כשנעשה בן י"ג הוא דין גדול, ויל"ד עפ"ז בדברי ר"ה בנדה מו. דמסל"א שנדר ועבר על נדרו לוקה משום בל יחל הוא בבן י"ג אבל בן י"ב דאין זה דין גדול בודאי לא ייענש, וכ"נ בר"מ פי"א מנדרים ה"ד שפסק דלא כר"ה, והביא הדין בבן י"ג עי"ש, ע"ע באו"ש פי"א מנדרים (סוד"ה והנני) שכתב דהר"מ מפרש דמה שאמרו בסוגיין דלמ"ד מסל"א דאורייתא נפיק מרשותא דאבוה הוא כר"ה בנדה מ"ו דעובר בבל יחל והוא כגדול, ולמ"ד דרבנן הוא להלכה שאינו עובר בבל יחל ואינו כגדול.

[והגרמ"ד הלוי שליט"א הוכיח מדברי הגרי"ז שביאר בדעת הר"מ דמסל"א הוא בשנת י"ב ולא שנה שלפני גדלות, דלא יתכן לומר שע"י השערות יהא גדול למפרע שנה קודם וכמו שביאר הגר"ח בספרו דלענין גדלות לא אמרינן איגלאי מילתא למפרע, והוכיח הגרמ"ד שליט"א דנקט הגרי"ז דהוא דין גדלות ועי'].

ובמשנ"ת ביסוד פלוגתת תוס' והרא"ש והרמב"ם בטעמא דכשהגדיל הבן אין האב יכול להזירו, דלדעת תוס' והרא"ש הוא משום שכל שיכול לידור בעצמו לא נתחדש בתורה שהאב יכול להדירו. [ולר"ל דמשום חינוך כ' הרא"ש דכל מצוה שהוא מחוייב בה אין אביו מחוייב לחנכו בה עכ"ד, וצ"ב דאינו מחוייב אלא דיכול לידור, וא"כ ה"ז ככל המצוות שיכול לעשות בעצמו ואעפ"כ אביו מחוייב לחנכו וצ"ע, ואי נימא דהגדר דהוא גדול לענין נדרים א"ש, ויעוין בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א שהאריך בזה, והביא ראיות דהגדר במסל"א דהוא גדול לנדרים, וכן דקדק מלשונות הראשונים, ומדברי הרא"ש הוכיחו שאין חיוב חינוך בגדול וכמש"כ המשנ"ב סי' רכ"ה וצ"ע מקידושין ל. ואכמ"ל] אבל לדעת הר"מ דאף דמסל"א דאורייתא מ"מ יכול האב להדירו הגדר דכל שהוא ברשות האב יכול האב להדירו, אבל כשהגדיל ויצא מרשותו אינו יכול להדירו.

ואזדו לטעמייהו דהנה כ' הרא"ש בדף כד: דמחאת קרובים הוא לאחר מיתת האב, ובליקוטי הלכות בזבח תודה כ' דדעת הר"מ אינה כן, ונתבאר לעיל כח: דיל"ד בדברי הרא"ש דכל שמת האב פקע הנזירות, דהרי כבר אינו ברשות האב, ולפמשנ"ת י"ל דהרא"ש לשיטתו דהטעם בהגדיל הבן אין זה משום שיצא מרשותו, אלא שלא זיכתה תורה לאב אלא כשאינו יכול לידור בעצמו, ואשר ע"כ כשמת האב ג"כ לא פקע הנזירות, ובדעת הר"מ י"ל דכשמת האב פקע הנזירות דכבר אינו ברשותו.

ויש להוסיף עוד בזה דנתבאר בשיטת הרמב"ם דחייב האב לשמור נזירות הבן, ועליו מוטל חובת הקרבנות, ונתעוררתי בגדר הדברים דבכח האב להדיר את בנו, הוא כעין מקדיש בהמתו, דהבהמה היא החפצא דקדושה, ועל האדם מוטל לשמור דיני הקדושה, וכך י"ל בנזירות בנו, דהבן ברשותו ובכחו להדירו ומוטל על האב לשמור נזירות זו, ומתבאר היטב לדרכו של הרמב"ם.

ועמש"כ לעיל כח: מדברי האחרונים דמשכח"ל כמה גווני דלא פקע משהגדיל די"א דנזירות עולם לא פקע, א"נ כשהדירו מרחם, ובמנ"ח מצוה שס"ח [סוף אות ט'] נסתפק בהגדיל הבן לאחר גמר הנזירות ולא הביא הקרבנות האם אסור באיסורי נזיר, ולכאו' יסוד הספק הוא דרק עיקר הנזירות אינו מדירו כשיכול לידור בעצמו, אבל כשהדירו בעיקר הנזירות לא פקע אף משהגדיל, ולפמשנ"ת דהגדר דאינו ברשות האב א"כ אף בכה"ג יפקע, וכ"ה הכרעת המנ"ח, ויסוד הדברים דכשהגדיל פקע משום שיצא מרשותו הובא כן מהתויו"ט סופ"ג דסוטה עי"ש.

וכמו"כ ילה"ע להמבואר בסוגיא דאף למ"ד דמשהגיע לעונת נדרים אינו יכול להפר מ"מ מה שכבר נדר לא פקע רק משהגדיל ולסב' התויו"ט הא כל שאינו מדירו, ה"ה דמה שכבר נדר פקע וצ"ע.

ונתעוררתי לומר באופ"א בשיטת הרמב"ם דהנה התוס' בדף כח: הביאו תוספתא דכשהגדיל הבן פקע נזירות האב, והר"מ השמיט תוספתא זו, ודנו האחרונים בשיטת הר"מ בזה, וי"ל דמקורו של הר"מ מירושלמי רפ"ז דמספק"ל בנזיר שהדירו אביו ונזיר אחר שפגעו במת מצוה, הי מינייהו נטמא, האם נזיר מרחם שקדושתו מרחם או נזיר אחר עי"ש ואי נימא דפקע נזירותו משהגדיל א"כ אין כאן נזירות כלל, ויש שתי' דהבן נזר אח"כ מעצמו, א"נ כדברי תוס' בדף ל. שהסכים לנזירות, ובדעת הר"מ י"ל דס"ל דהירושלמי ל"ל דהתוספתא ולא קי"ל כן, ומעתה י"ל דסובר הר"מ דהא דמבואר בשמעתין דמסל"א אין האב יכול להדירו הוא משום דכל שהוא בר דעת לענין נדרים הרי הוא ברשות עצמו לענין נדרים ואין האב מדירו, וכ"ז כשיטת התוספתא דכח האב להדירו הוא משום שהוא ברשותו, אבל דעת הר"מ כהירושלמי דלא פקע משהגדיל, ולדבריו הלכה הוא דאב מדיר בנו ולא משום שהוא ברשותו, אשר ע"כ אף במסל"א כיון דבדיני התורה הוא קטן אכתי יש לו תורת אב להדירו, ויל"פ בכ"ז.

**בגמ'** אל תצטער לבודקני וכו' יל"ע דיש כמה נפ"מ האם הנזירות מכח האב או מכח עצמו, לענין מחאה ושאלה, ולדברי הצ"פ כשהאב מדירו האב סומך וצ"ע.

**ברש"י** ד"ה ור' יוסי אבל בבן י"ג מצינו שקראו הכתוב איש דכתיב ויקחו שני בני יעקב שמעון ולוי איש חרבו עי' תויו"ט סופ"ה דאבות שביאר החשבון שהיו בני י"ג, מקשים מהא דכתיב בפ' מקץ (מג, יט) אל האיש אשר על הבית יוסף, וזה מנשה כדאיתא במדרש והי' קטן דהרי נולד טרם שנות הרעב, וכמדומה שראיתי לתרץ עפ"ד הפרשת דרכים דיוסף סבר שהי' להם דין בני נח והשבטים סברי שהי' להם דין ישראל, וא"כ י"ל דבבית יוסף סברו שהי' לו דין איש כדין בן נח דתליא בדעת.

**דף ל' ע"א**

**בתוד"ה** והביאו פי' ר"ת באותו יום השמ"ק כ' בשם ה"ר עזריאל שהביאו לאחר כמה ימים ואמר לו אל תצטער לבודקני שבתחלת הדרה שאמר לי אבא אהא נזיר וצוני שאדור בנזיר גמרתי בלבי אם קטן אני אם קטן אני וכו' ואמר מובטח אני בזה וכו' שחכמה גדולה עשה שבשעת מעשה שהיה מדירו אביו נזכר לחשוב כל זה כדי שיהא נזיר בלא בדיקה עכ"ד.

**בגמ'** ואי אייתי במיצעי מאי מבואר דאם הגדיל באמצע פקע הנזירות וכמש"כ תוס', ולפירש"י אין הכרח לזה וכשיטתו בסוטה כג. דלא פקע משהגדיל, ובקר"א דן דפקע למפרע כיון דהוברר שלא היתה נזירות ל' יום, ונתקשה דא"כ יעלה למנינו עי"ש.

הש"ש סוף שמעתתא ה' הקשה דמבואר משמעתין וכמו שפירשו רש"י ור"ח ותוס' דאם נמצאו לו שערות לא מחזקינן בגדול למפרע, וכן הביא דעת הרמב"ן והרשב"א והר"ר דוראן וכ' והמה רובא דמינכר נגד דעת הרא"ש בתשובה דס"ל דמחזיקין בגדול למפרע, ובחזו"א סי' קי"ד ס"ק ט"ו כתב ונראה דדוקא בחזינן סימנים מחזקינן למפרע דחזקה דמעיקרא דהשתא אינו עדות בטבע, אלא חק התורה בחיוב ההנהגה בהאיסור והמותר להחזיק זמן הספק כידיעה שקדמה, או כהידיעה שנודעה אחר זמן המסופק, והלכך לא נאמרה חזקה אלא בזמן שבאה לנו הידיעה, אבל כשלא נבדק כלל ואנו מסופקין גם עכשיו שהוא קטן, הלכך שפיר מספקינן דאפי' אם הוא עכשיו גדול דלמא הגדיל באמצע, ומש"כ תו' אם לא יביא ב"ש עד לבסוף ל' כו' כלומר נראו בו סימנים תוך ל' כו' לאו היינו שאנו רואין אלא במציאות הדבר קאמרי אי נולדו בסוף ל' שפיר אלא אי נולדו באמצע מאי עכ"ד, ויסוד סב' זו מבואר בנובי"ק חו"מ סי' ד', ומיישבא בהכי תמיהת הרע"א בתשו' ז' (ד"ה וביותר) ע"ד תוס' בב"ב קנו. ונתבאר שם.

ובפירו"ת העיר דבתוס' בסוד"ה ה"ג מבואר דבדקינן לי' בסוף ל' ואם נמצא שערות לא נקריב, וכן הביא הש"ש לדברי תוס', וא"כ בזה יקשה שפיר קו' הש"ש, וע"ע במשה"ק תוס' דבמשנתינו ג"כ נימא דלמא אייתי בי' מיצעי ולא נזכר אימת בדקוהו.

ובעיקר קו' הש"ש הנה כ"ד הרא"ש דמחזקינן למפרע בגדול הוא בצירוף חזקה דרבא, אבל למאן דל"ל חזקה דרבא לא מחזקינן למפרע בגדול, והנה הק' הרש"ש ע"ד תוס' דאף כשבדקנו ולא ראינו שערות, מ"מ הא מה"ת חיישינן שמא נשרו, וברווחא שמעתתא תי' דתוס' אזלו לשיטתם בנדה מט. בשם ר"ת דלא קי"ל כחזקה דרבא, ומעתה ליכא למיחש שמא נשרו וכמש"כ תוס' שם מח: דכל החשש שמא נשרו הוא בצירוף חזקה דרבא, וא"כ אשה"ט קו' הש"ש משמעתין, דהכא בהכרח אזלו דלא קי"ל כחזקה דרבא, ומ"מ ד' הש"ש נכונים דלדינא יש לצרף שיטת תוס' כאן דלא מחזקינן בגדול למפרע.- וע"ע תשובת ר' אליעזר מטעלז סי' כ"ב מה שתמה ע"ד הש"ש, והועתק בהערות על הש"ש, ע"ע באר יצחק חיו"ד סי' א' מש"כ להוכיח משמעתין דספק הלכה למשה מסיני להחמיר, דאל"כ מ"ט חיישינן הכא לספיקא, ועמש"כ לעיל כה:.

**בתוד"ה** הניחא ופר"ת דעונת נדרים אינה סותרת הקשה האורח מישור דהתוס' במשנתינו כ' בטעמא דלא קתני הגדיל הבן משום דבפלוגתא לא קמיירי, ולהמבואר בדבריהם כאן לענין שפקע הנזירות לכו"ע הוא משהגדיל ולא משהגיע לעונת נדרים, ובברכת ראש תי' דמ"מ בנעשה בן י"ג פליגי הכא אי פקע עי"ש.

**בא"ד** כיון דלא הוי כ"א דרבנן משמע דלמ"ד עונת נדרים דאורייתא ה"ז פוקע, אמנם מדברי ההג"ה בתוס' וסתימת הרא"ש נראה דלכו"ע אינו פוקע, ובירושלמי פליגי בזה וכפי שפירשו הקה"ע והפני משה, וע"ע בתוס' לעיל כח: ומשנ"ת שם.

ברא"ש וק"ל [הא] ריבר"י הוא דאמר פרק יוצא דופן דמשנת ט' ואילך אם הביא ב' שערות הוי גדול ואיכא למימר כיון דמילתא דלא שכיחא וכו' ומבואר מדברי הרא"ש דלריבר"י נעשה גדול בן ט', אמנם הרשב"א והריטב"א בנדה מו. כתבו דמודה ריבר"י דלא נעשה גדול בן ט', אלא דהשערות לא הוו שומא ונעשה גדול על ידם בשנת י"ג. וע"ע בתו"כ פ' בחוקותי (פ"ח הי"ג) דמרבי בן ט' שנים ויום א' לפדיון מע"ש, ופי' הר"ש והראב"ד דלריבר"י בן ט' חשיב מופלא הסמוך לאיש, אבל אין דינו כגדול מבן ט'.

**בתוד"ה** ה"ג שהרי נזירות אינו מתבטל אחר הבאת סימנין וכו' מבואר דאף למ"ד דאין האב מדיר לאחר שהגיע לעונת נדרים, מ"מ מה שכבר נדר לא פקע, ולעיל הקשינו מזה ע"ד התויו"ט סופ"ג דסוטה דהא בהא תליא, ויל"ע אי נימא דה"ה דפקע נזירות האב משהגיע הבן לעונת נדרים, וכפי שנראה בתוס' דרק למ"ד עונת נדרים דרבנן לא פקע דהנה כ' הר"מ בפי"א מנדרים דבודקין אותו כל השנה אם יודע להפלות, ואף אם בתחילת השנה ידע להפלות מ"מ אם אח"כ אינו יודע אינו יכול לידור, ומעתה יל"ע באב שהדיר בנו והגיע בנו לעונת נדרים ויודע להפלות פקע נזירות אביו, ואח"כ כשאינו יודע להפלות יכול האב להדירו, וילהס"ת האם חשוב נזירות הראשונה.

**בא"ד** וליכא למימר דדעתו הי' שאפי' יביא סימנים שלא יפסיק נזירות אביו החזו"א סי' קי"ד ס"ק ט"ו נתקשה בדבריהם עי"ש, ובכ' הגרי"ז הביא שבירושלמי נסתפק בזה, ובחת"ס חו"מ סי' ט' כתב בתו"ד שאם הגדיל והביא ב' שערות מוחה בנזירות האב עכ"ד.

**בתוד"ה** לרבי פירוש שצריך שימתין וכו' צ"ב דמשמע דהתנה בשעה שבא לר"ג, והרי להצד דהוא קטן כיצד מהני התנאתו הרי קטן אינו יכול לידור, ולדעת רש"י ביבמות לב. דקטן יכול לקדש אשה לכשיגדיל י"ל דה"נ יכול לידור שיחול לכשיגדיל, ויל"פ עפמשנ"ת בסי' ג' דנזירות לאחר ל' חייל מהשתא.

**חובת קרבנות לאחר שהגדיל**

בהא דמבואר בשמעתין דכשהגדיל הבן אע"פ שפקע ממנו דין נזיר יש חובת קרבנות, דהא דקאמר דאי אייתי לבסוף קאים בנזירות דאבוה [ובמנ"ח מצוה שס"ח חקר בזה, ולפלא שלא הביא משמעתין, ויעוי"ש שחקר לענין האיסור האם אסור ביין] והקשה הגרי"ז מ"ש מלאחר הפרה דתנן לעיל כד. שאין חובת קרבנות, ועמד בזה הקר"א, וע"ע קר"א במשנתינו שדן לאחר מחאה האם יש חיוב קרבנות, והארכנו בזה לעיל בריש פרקין, והובא שם מהשלמ"י (עמ' קיא) מהגר"ר שתי' דמדינא אף אם פקע נזירותו יש חיוב קרבנות, ושאני הפרה דההפרה חיילא גם על הקרבנות, והובא כן מירושלמי, ויש להוסיף עוד בזה במת הנזיר האם יש חובת קרבנות נזיר דכשמת הנזיר ג"כ אין כאן נזיר, ועמש"כ לעיל כ"ד במיתת הנזיר האם העולה ושלמים יש להם תורת עולת נזיר ושלמי נזיר, דבירושלמי איתא דטעונים לחם, ומבואר דיש לזה דין הקרבת נזיר אע"פ שאין כאן נזיר, ושמא יש לתרץ הקו' באופ"א דאה"נ דכשהגדיל הבן אין בו איסורי נזיר, אבל תורת נזיר יש עליו, ובפרט דחיוב הקרבנות מוטל על האב וכמשנ"ת לעיל כח:, אשר ע"כ שייכא הבאת קרבנות אף לאחר שהגדיל, ודמי למשנ"ת לעיל כח. במשנה דאף לאחר הבאת קרבן אחד שכבר הותר ביין מ"מ יש עליו תורת נזיר לענין הבאת קרבנות, אבל לעולם י"ל דכל שפקע תורת נזיר אין הבאת קרבנות, וצ"ע בסב' זו, ועוד דהבאת קרבנות כולל תגלחת, והתגלחת נעשית בבן, וכיון שהגדיל אינו ברשות האב, ואינו יכול לחייבו בתגלחת, ועי' בשלמי יוסף (עמ' קיא) שהובא מהגר"ר גרוזובסקי זצ"ל בדרך זו.

**במשנה** האיש מגלח על נזירות אביו השפ"א נסתפק האם מגלח על נזירות אמו, וכן נסתפק לענין אח ובן הבן, ועי' מקנה קידושין יז: ושי' הגרש"ר קידושין (אות תיז) וקנין פירות עמ"ס עבדים אות כ"ז. ומסתימת הדברים נראה דהוא רק בבן, [ויעויין מנ"ח מצוה שע"ז [טז ד"ה עוד] שכתב שנוהג רק בבן ולא בשאר יורשים].ומקשים דבקידושין יז: איתא בע"ע שעובד את הבן ואינו עבוד את הבת ואת האח ומקשי מה ראית לרבות את הבן ולהוציא את האח, ומ"ט לא קאמר שכן הבן מגלח על מעות אביו משא"כ אח, ושמא אין עושין יוכיח מהלכה.

יש להוכיח ממשנתינו דאם הקדיש קרבנות לנזירותו יכול לשנותם לנזירות אחרת דאל"כ לא יתכן שבנו עדיף ממנו, ושמא כ"ז בסתומים א"נ דהכא מתחילה נדר ע"ד כן, אכן להלכה פסק הר"מ דבכל גווני מגלח, ועמשנ"ת בס"ד לק' סוף הפרק ומשנ"ת לעיל כח..

**במשנה** ואין האשה מגלחת על נזירות אביה בפתחי נזיר פ"ח ס"ק קל"ג הביא מהחזו"א דהטעם משום שאינה יורשת, והחזו"י פי' דבנזירות אשה לא נתחדש הלכה זו, ודן דנפ"מ בבן הבת והיינו במתה הבת קודם, דאי נימא דבן הבן כה"ג מגלח וכמש"כ בקנין פירות (שם) האם בן הבת יגלח, דאי הטעם כחזו"י הכא הוא נזירות איש, אבל אם אינה יורשת א"כ בן הבת לא יירש.

**בגמ'** מ"ט אריו"ח הלכה היא בנזיר בפסחים כג. בתוד"ה נזרו הביאו גירסא דילפינן התם מקרא דנזרו על נזרו מגלח ואינו מגלח על נזירות אביו, ועי"ש רע"א בגלהש"ס משה"ק ע"ז.

**שם** רש"י ותוס' פי' קו' הש"ס מ"ט היינו מ"ט אין הבת מגלחת על נזירות אביה, וע"ז הקשו תוס' בד"ה פשיטא דכיצד פריך פשיטא, וברא"ש פי' מ"ט מגלח על נזירות אביו, ופי' המרומי שדה היינו מ"ט הבן מגלח והרי אין ירושה בקרבנות. לא מבעיא בחטאת דקדשי קדשים, ואף בשלמים לא קיי"ל כריוה"ג דממון בעלים, וכ' דכ"מ בר"מ בפה"מ. ובדעת תוס' שלא פי' כן כ' דס"ל כריוה"ג דקק"ל ממון בעלים, וא"כ בסתומין יכול להביא בכולן שלמים וע"כ יש ירושה, וצ"ע דאף את"ל דיש ירושה מ"מ הרי הופרשו לחיוב האב וכיצד קרב לחובת הבן, ועי' בסוגיא לעיל כח. ומשנ"ת שם.

**בגמ'** ל"צ דל"ל אלא בת כ' הליקוט"ה בעין משפט אות ז' דבר זה לא נזכר מפורש ברמב"ם ואולי מפני שכתב שדבר זה הלכה ממילא שמעינן דבכל גווני הוא עכ"ד.

**דף ל' ע"ב**

**בגמ'** ת"ש כיצד אמרו עי' גירסת הראשונים בזה, ונתבאר בס"ד לעיל כז:, ובירושלמי בסוף פרקין קאמר דפליגי ר' יוסי ור"י בפלוגתא הפוכה, וכל אחד אינו מודה לחבירו.- כתב הקר"א דאם נדר ע"מ שיגלח על מעות אביו למ"ד שאין דינו לגלח על מעות אביו אינו נזיר, וצ"ע מדוע לא הוי מתנה עמשכ"ב וכנודר ע"מ שלא יגלח שכתב החזו"א דהוא מתנה עמשכ"ב, ועמשנ"ת לעיל יא. בנזיר ע"מ שאגלח בבית חוניו ודוק.

**בגמ'** ת"ש וכו' ופי' תוס' והרא"ש דמייתי ראי' דארישא פליגי, וכ' וברוב ספרים היא משובשת, ובשמ"ק כ' דמוכח דאסיפא פליגי וכ' וברוב ספרים גרסי' גירסא אחרת ואינו עיקר, [וכן פירש"י דאסיפא פליגי, ואכן רש"י מפרש באופ"א דלכו"ע נאמרה ההלכה עי"ש] ולפ"ז לכאו' קי"ל כחכמים דאין הבן מגלח על מעות אביו. והנה הר"מ בפ"ח מנזירות הט"ו פסק דבכל גווני מגלח על מעות אביו בין כשנדר בחיי אביו ובין כשנדר לאחר מיתת אביו, אלא דבנדר לאחר מיתת אביו כ' הר"מ נדר הבן ע"מ שיגלח על מעות אביו, וק' מאחר דקי"ל דהי' הוא ואביו נזירים ה"ז מגלח על מעות אביו, והתם לא נדר ע"מ לגלח על מעות אביו, דלא שייך תנאי זה בחיי אביו, וכן לא נזכר ד"ז בר"מ, [ועי"ש בר"מ דכתב דלאחר מות אביו אמר הריני מגלח על מעות אבי, וצ"ע בטעם אמירה זו ועכס"מ ורדב"ז] א"כ מדוע בנדר לאחר מיתת אביו בעינן לתנאי, ומבואר דתרי דיני נינהו דבנדר בחיי אביו בזה יש יותר סב' דיגלח על מעות אביו, וא"צ בזה לתנאי, משא"כ בנדר לאחר מיתת אביו ודוק. שו"ר בליקוט"ה בזבח תודה שכתב מי שהיה הוא ואביו נזירים והפריש אביו וכו' הנה גם בזה התנה הרמב"ם והוא שאמר הבן אחרי מות אביו הריני מגלח על מעות אבי אז מביא קרבנותיו מהן אבל אם לא אמר יפלו המעות לנדבה ונראה שלמד זה מרישא דמתני' אף דהתם מיירי שלא היה כלל נזיר בחייו משא"כ הכא עכ"ד.

**בגמ'** בעי רבה יש לו שני בנים נזירים כ' השפ"א דאם אחד נזיר ואחד אינו נזיר הנזיר נוטל הכל דזה נהנה וזה לא חסר.

ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א העיר בדברי הרמב"ם פ"ח מנזירות הט"ו שכתב מת האב והניח בנים רבים חולקים המעות וכו' עכ"ד, ולא פי' שהיו נזירים משמע שהספק גם אם א' נזיר והשני אינו נזיר דג"כ חולקים, וי"ל דהגמ' נקטה שניהם נזירים משום הצד דכל דקדים גילח וכדפירשו רש"י והרא"ש דמי שנזר קודם מגלח, אבל להלכה דחולקים אין נפ"מ במה ששניהם נזירים.

**בגמ'** כל דקדים גילח פי' רש"י והרא"ש כל שקדם לקבל נזירות, ובשמ"ק הביא ב' פי' וי"מ כל שקדם להביא הקרבנות, ולכאו' זה תליא בב' הגירסאות בגמ' דלגירסא שלפנינו כל דקדים גלח גלח [וכעי"ז הוא גירסת התוס'] משמע כהי"מ בשמ"ק דמי שקדם וגילח זכה, אבל רש"י ותוס' גרסי כמש"כ הב"ח כל דקדים מגלח, והיינו כל דקדים, מי שקדם בנזירות מגלח, והשמ"ק לא חילק בזה.

והעירוני בדברי הרא"ש דפי' הספק אף לרבנן ובנדר בחיי האב והא בכה"ג לכאו' אין מעלה לקדימתו דבשעה שנדר אכתי לא חל דין לגלח על מעות אביו.

**בגמ'** ופלגא הוי עי' שי' הגרש"ר פ"ק דקידושין (אות רמז) האם חולקין ממון אחר כנגד ממון זה.

הר"מ בפה"מ כ' דכל הקודם זכה, ובחיבורו פ"ח הט"ו פסק דחולקין, ועתורע"א ורש"ש.

**בגמ'** או"ד ירושה גמירין לה כ' המנ"ח מצוה ת' [יא] נראה ג"כ כיון דירושה גמירי, א"כ אם עשה אחד מן הבנים יורש כריב"ב וכו' מגלח כפי חלקו יותר, כיון דירושה גמירי לן הו"ל ככל דין יורש כך נראה ברור, אך לפמש"כ לעיל בשם נתה"מ דכל דבר שאינו במכירה ונתינה לא שייך דין דריב"ב א"כ ה"נ לא שייך מכירה ונתינה ואינו יכול להרבות לאחד, ושוב כ' דמשכח"ל שהנחילו ואח"כ הקדישו למעות נזירות עי"ש. ועי' מרומי שדה ובשי' הגרש"ר בקידושין (אות רמז) בשם הגרי"ז.

עוד הקשה המנ"ח בסוף מצוה שע"ז בהא דמקשה בב"ב קכז: יכיר למ"ל והא אי בעי יהיב לי' במתנה, והא נפ"מ בהניח אביו מעות נזירות דבן הבכור מגלח על שני חלקים ולא קשיא אי בעי יהיב דמעות אלו אינו יכול ליתן במתנה, וכיו"ב הקשה במצוה מ"ב [יג] בעבד עברי שעובד את הבן ואינו ניתן במתנה.- ויעויין באו"ש פ"ב מנחלות ה"א ובחזו"י פ"ג ה"ט ובזכרון שמואל סי' פ"א מש"כ האם בכור נוטל פי שניים בירושת ע"ע, דלכאו' דמי לשמעתין, ועי"ש מש"כ לחלק בזה.

**ברש"י** ד"ה אבל בהקדש לאחר שנקרב הקרבן ומבקשין לאוכלו לא שקיל פי שנים באו"ש פ"ב מגניבה ה"א בהשמטות (בדפו"י נדפס במילואים שבסוף ח"א) עמד על השמטת הר"מ הא דתניא ביש נוחלין דלריוה"ג בכור נוטל פי שניים בשלמים דכיון דאינו יכול ליתנו במתנה לא הוי של אביו, וסיים ויעוי' מפרש בנזיר ל' ע"ב ד"ה אבל בהקדש לא יעו"ש. וע"ע במרומי שדה שכתב להוכיח מדברי המפרש דחלק הבעלים אינו שולחן גבוה לריוה"ג דקי"ל כוותי', והוא דלא כשיטת רש"י בב"ק יב: דלאחר הקרבה לכו"ע הוא ממון גבוה. ע"ע קר"א משה"ק בדברי רש"י, והר"מ השמיט בעיא זו, ועמד בזה הכס"מ פ"ח מנזירות סוף הט"ו וכתב דנראה שהי' מפרש כפי' המפרש דבעיא זו אינה ענין לנזיר אלא להקדש דעלמא ולפיכך לא כתבה כאן עכ"ד, וצ"ב דהא ג"כ לא כתבה במקום אחר. ועי' ליקוטי הלכות.

**בתוד"ה** בעי [רבא] הרי אלו לקרבנות נזירותו בסוגיא לעיל כ"ד ג"כ כ' תוס' לחלק בין לנזירותי לבין קרבנות נזירותי, ומ"מ תרוייהו הוו סתומים, והר"מ לא חילק שם בזה.- הרא"ש נתקשה בפי' תוס', ובכתבי קה"י החדשים סי' ד' כתב ע"ד ר"ת והנראה מתבאר משם דיתכן שיהא ממון הקדש דהיינו קנוי להקדש ומ"מ אינו כקדושת הקדש עדיין לענין מעילה, ועי' בס"פ הזהב לענין בונין בחול וכו' עכ"ד, ועי' שי' הגרמ"ד הלוי שליט"א מש"כ בביאו"ד תוס'.- נתעוררתי להסתפק כשאמר אביו לקרבנות נזירותו דדעת תוס' לעיל כ"ה שאינו יכול להביא בכולן קרבן אחד, אלא צריך להביא מהמעות ג' קרבנות, האם הבן ג"כ דינו הכי.

**בגמ'** אביו נזיר עולם והוא נזיר סתם אביו נזיר סתם והוא נזיר עולם וכ' תוס' דהספק כי גמירי הלכתא בסתם נזיר ולא בנזיר עולם, וכ' דלפ"ז הו"מ למיבעי כששניהם נזיר עולם, וכתבו או שמא הא פשיטא דמגלח והספק הכא משום שאינם שוים. וברא"ש כ' דהספק אף בשניהם נזיר עולם, דלא נתקבלה הלכה אלא בנזיר סתם, ואת"ל קאמר, והקשה הקר"א דא"כ ה"ה כל ההלכות שנתקבלו בנזיר לא יהא בנזיר עולם, ולענין אב מדיר את בנו עמש"כ לעיל כח: מדברי האחרונים שדנו בזה, ולענין ההלכה דיפלו לנדבה שמא י"ל דכיון דאשכחן לעיל כו. דנאמרה ההלכה בנזיר וכל דדמי לי', א"כ י"ל דילפינן גם לנזיר עולם. ומשמע דבאביו נזיר נזירות מפורשת והוא נזיר סתם בודאי מגלח, ואע"ג דלהמבואר בחי' מרן רי"ז הלוי יש חילוק ביניהם לענין מקצת היום ככולו, דבנזירות מפורשת לא אמרי' מקצה"כ, וכמו"כ מטו בשם הגרי"ז בביאור שיטת הר"מ פ"ד מנזירות דסתם נזירות שלשים יום אינה מתחלקת, אבל נזירות מפורשת אפשר לה להתחלק. וצ"ל דמ"מ בני חדא ביקתא נינהו.- ובירושלמי מספק"ל באביו נזיר אחת והוא נזיר שתים עי"ש, ומקשים מ"ש משני בנים דהם שתי נזיריות ואעפ"כ מגלחים על נזירות אביהם, ובפשוטו י"ל דהתם נזירות שוה, ובקה"ע פי' דהירושלמי מספק"ל ג"כ באביו נזיר ל' יום ובנו ס' יום עי"ש.

**בגמ'** בעי ר"א אביו נזיר טמא והוא נזיר טהור וכו' מכאן מוכח דנזיר טמא שמת אין יורשיו חייבין להביא קרבנותיו, דאם הי' חיוב על היורשים לא הי' הבן נוטלם לעצמו, ועמש"כ בסי' ח' בדין חטאות המתות בסוף החקירה השלישית.- לכאו' יש ללמוד משמעתין דאם הפריש מעות לנזיר טמא יכול להביא מהם לנזירות טהרה, ודנו בזה הראשונים שנדמ"ח, ועקר"א.- וביותר ראיתי להעיר דקרבנות טומאה וטהרה חלוקים בקרבנותיהם דבטומאה מביא שתי תורים או שני בני יונה לעולה וחטאת ומביא אשם, ובטהרה מביא ג' בהמות חטאת עולה ושלמים.- נחלקו האחרונים כשהיו הוא ואביו טמאים האם מגלח עליהם או"ד דאף מספק"ל, ועי' באר משה וקר"א.

**בתוד"**ה בעי רב אשי א"נ אביו נזיר טמא וחזר והתחיל ומנה נזירות טהרה וכו' בתפארת ציון ביאר דבריהם דכשנטמא וחוזר ומתחיל נזירות טהרה ומביא קרבן, הקרבן הוא ג"כ על נזירות שמנה קודם שנטמא, ומבואר דבנטמא לא נטמאו הימים אלא לא עלה לו למנין, ובנחלת אליהו הוכיח כן מהר"ן בנדרים פג. דאם יש קרבן לחצי נזירות יש חובת קרבן על הימים הראשונים שנפלו.- וכתב המנ"ח מצוה שע"ז [טז ד"ה אבל] דבר"מ פ"ח הי"ז לא נראה כפי' התוס'.- ילה"ע דתוס' פי' תרי גווני שהאב נזיר טמא או הפריש צפורים או שנטמא ונטהר, ובהוא נזיר טמא כ' רק להפריש לצפורים.

**פרק בית שמאי**

**הקדש טעות**

**במשנה** בש"א הקדש טעות הקדש ובה"א אינו הקדש ומפרש בגמ' דב"ש ילפי תחילת הקדש מסוף הקדש מה תמורה אפי' בטעות אף הקדש אפי' בטעות, והנה בדין הקדש טעות יל"ד מב' טעמים א. ככל הקנינים דלא חיילי בטעות ב. דבנדר נתחדש האדם בשבועה פרט לאנוס, ויל"ד האם בנדרי הקדשות ג"כ נאמר דינא דהאדם בשבועה, וכן האם בתמורה נאמר דין האדם בשבועה, ואי נימא דבהקדש נאמר דין האדם בשבועה, ובתמורה לא נאמר דין זה, א"כ ליכא למילף תחילת הקדש מסוף הקדש. שו"ר בקובץ שיטות קמאי שהביא תשובת מהר"ם משו"ת בעלי התוס' סי' פ"ט שכתב וז"ל הא קי"ל כב"ה דאפילו הקדש טעות אינו [הקדש] דלא אלים אמירה בטעות דהקדש מקנין טעות דהדיוט עכ"ל.- ערע"א בגלהש"ס לעיל ט: בהרי עלי להקדש האם מהני בטעות לב"ש, ועמשנ"ת שם.

**דף ל"א ע"א**

**במשנה** כיצד אמר שור שחור שיצא מביתי ראשון הרי הוא הקדש ויצא לבן בש"א הקדש וברש"י ותוס' הביאו ב' פירושים שנאמרו בגמ' האם לב"ש השחור שיצא אחר הלבן הוא ההקדש, או דהלבן שיצא ראשון הוא הקדש.

והנה שנינו בתרומות פ"ג מ"ח המתכוין לומר תרומה ואמר מעשר מעשר ואמר תרומה עולה ואמר שלמים שלמים ואמר עולה שאיני נכנס לבית זה ואמר לזה שאיני נהנה לזה ואמר לזה לא אמר כלום עד שיהו פיו ולבו שוין, וכתב השנו"א אמר כאן ג' דברים קודש ותרומה וחולין, ובר"ש הביא לירושלמי א"ר ירמי' הא דתנן בנזיר בש"א הקדש בא לומר חולין ואמר עולה קדשה ומתני' דלא כב"ש ורבי יוסי אמר במתכוין להקדיש אנן קיימין אלא שטעה מחמת דבר אחר והדא מתני' דברי הכל כלומר דוקא התם כשאמר שור שחור שיצא מביתו ראשון יהא הקדש ויצא לבן הוי הקדש לב"ש לפי שהי' מתכוין להקדיש הראשון אלא דכסבור שיצא ראשון שחור ויצא לבן עכ"ד, ומבואר בר"ש דהלבן הוא הקדש, אמנם הגר"א בירושלמי שם ביאר בדברי ר' יוסי וז"ל א"ר יוסי במתכוין להקדש אנן קיימין פי' אותו השור שנתכוין להקדש דהיינו השחור סבור ב"ש דקדשה אלא שטעה מחמת דבר אחר פי' דסבר שיצא ראשון בכה"ג סבר ב"ש דהוי הקדש אבל בא לומר חולין ואמר עולה כהאי דשור לבן לא קדשה עכ"ד, ועי"ש שביאר דאשר ע"כ לר' יוסי המשנה בתרומות אתיא אף כב"ש.- וע"ע בירושלמי כאן דמייתי הפלוגתא דמייתי בתרומות.

ובהגר"א אהע"ז סי' ל"ה ס"ק כ"ב וביו"ד סי' רנ"ח ס"ק ה' הביא דין המתכוין לומר תרומה ואמר מעשר לא אמר כלום ללמוד מזה ההקדש טעות אינו הקדש, וראיתי להעיר דבתמורה יז. איתא דנתכוין לומר תמורת עולה ואמר תמורת שלמים ה"ז תמורה, וכן פסק הר"מ פ"א בתמורה ה"ב, אלמא דמאחר דחייל בטעות ה"ז חל בכה"ג, וא"כ ה"ה לב"ש בתחילת הקדש יחול בכה"ג, ואפשר דאה"נ דדברי הגמ' בתמורה תליא בפלוגתא, ועי' אבנ"ז חו"מ סי' קמ"ה (ד"ה אך) ובכתבי הגרי"ז במנחות ב: (סוד"ה נדבה) בגדר הדברים כיצד חיילא התמורה בכה"ג הרי לא נתכוין למה שהוציא בפיו.

ולהמפרשים דלב"ש חל קדושה על הלבן ק' דנמצא דחל כפי מחשבתו, ולא אשכחן בתמורה כה"ג דהתם חל כפי דיבורו, ועמד בזה הקר"א בע"ב (ד"ה ובאמת), וכתב דהיכא דע"י פיו ג"כ חל הקדש אזלינן יותר בתר פיו אע"ג שלא הי' בלבו, אבל היכא דע"י פיו לא יחול הקדש כלל אזלינן בתר כוונת לבו, והיינו דהכא ע"י פיו לא יחול הקדש כלל, דהרי אמר שור שחור שיצא מביתי ראשון ויצא לבן, בזה אזלינן בתר מחשבתו, וצ"ל לפ"ז דהא דילפינן מתמורה הוא דא"צ פיו ולבו שוין, ועי' בסמוך מדברי הראשונים בב"ב שמבואר יסוד הדברים.

איתא לעיל ט. ובב"ב קכ: דלב"ש אין שאלה בהקדש ופרשב"ם וכיון דסבירא להו דהוי הקדש אפי' בטעות כ"ש דסבירא להו דכל הקדש שהוקדש בלא טעות כגון שור זה הקדש דלא יוכל החכם לעשותו חולין ע"י שום חרטה דחכם נמי הקדש טעות משוי לי' וכו' עי"ש, ובתוס' שם ד"ה דתנן הקשו תימה אדרבה מכאן יש להוכיח שיש שאלה בהקדש דהא מוקמינן התם מילתייהו דב"ש דכי אמר שור שחור שיצא מביתי יהא קדוש ויצא לבן דהוי הקדש כגון דאמר אילו הייתי יודע שיצא לבן לא הייתי אומר שחור אלא לבן ואומרים ב"ש הקדש משום דדעתו ומחשבתו מבטלת אמירתו וה"נ כי נשאל על הקדש כי אמר אדעתא דהכי לא קדשי נתיר לו כיון דאזלי ב"ש בתר מחשבה ותירץ ר"ת כיון דאמרי ב"ש מחשבתו מבטלת אמירתו למיהוי הקדש כ"ש שתבטל אמירתו את מחשבתו שאומר אדעתא דהכי לא נדר עכ"ד.

והרמב"ן הביא קו' ר"ת והוסיף דאדרבה לב"ה דאמרי דלא אמרינן התם אילו הייתי יודע וכו' הול"ל שאין שאלה בהקדש ואין הולכין אחר מחשבתו והביא תי' ר"ת ז"ל בזה"ל דטעמייהו דב"ש לאו משום דחמירא להו מחשבה אלא משום דחמור הקדש שהוא תופס אפילו במחשבה היפך דיבור וכ"ש שתופס בדבור אע"פ שהוא היפך מחשבה ולפיכך אין שאלה בהקדש עכ"ד, וכעי"ז ברשב"א שם, ובחי' הריטב"א הוסיף לבאר וז"ל ותירץ הוא ז"ל דבתורת טעמא אתינן עלה דהתם משום חומרא דהקדש כדי לקיים הקדשו אמרי ב"ש דשבקינן מוצא שפתיו והולכין אחר מחשבתו וכיון דהקדש תופס במחשבה שהיא הפך הדיבור כדי לקיים אותו היא הנותנת שתופסת בדיבור שלא יוכל המחשבה לבטלו ולב"ה קיל להו הקדש לבטלו לפי שלא גמר הדבר וה"ה שקיל להו לבטלו אם מצא פתח להתירו עכ"ד, ויעוי"ש עוד דכתב פלוגתא בהא דאיתא בשבועות כו: גמר בלבו להוציא פת חטין והוציא שעורים שמותר בשניהם האם ב"ש יחלקו בזה, וצל"ע דהתם מיירי בנדר, ומודו ב"ש דנדר טעות אינו נדר, ופליגי בהקדש, ועוד דבריו צ"ע מ"ש מדינו של כסף וזהב דקתני במתני' דפליגי.- ונפ"מ בכ"ז בתמורה לב"ה דחיילא בטעות ודוק.

**בגמ'** ובה"א ה"מ תמורה אבל אחותי הקדש בטעות לא מחתינן חקרו בגדר תמורה האם הוא חלות חדש או המשכת קדושה, ומדברי הגמ' כאן משמע דהוא המשכת קדושה, ועי' קו"ש ח"ב סי' מ"ד וקה"י תמורה סו"ס י"ד מש"כ בחקירה זו. ועי' שמ"ק תמורה ט. בהשמטות אות ט'. וע"ע אפק"י ח"א סי' מ"ד מה שחקר בגדר חלות תמורה.

**התפסה בטעות**

כתב הר"מ סופ"ו מערכין הקדש טעות אינו הקדש כיצד האומר שור שחור וכו' התפיס בה אחרת ואמר זו כזו הרי השנייה הקדש וכ' הכס"מ נ"ל דה"פ אם היה לפניו הקדש גמור והתפיס בו חולין אפילו בטעות הוא נתפס וטעמו מדאמרינן בנזיר ר"פ ב"ש דילפי מסוף הקדש דהוי אפילו בטעות וכו' ואע"ג דאמרינן התם דב"ה אמרי ה"מ תמורה אבל אחותי הקדש בטעות לא היכא דמתפיס בהקדש גמור לאו אחותי הקדש בטעות אלא [כתמורה] ממש הוא וכו' עכ"ד, ולמדנו חידוש גדול דהתפסה דינה כתמורה וחיילא בטעות, ובמל"מ תמה ע"ד הכס"מ דלפ"ז לא יועיל שאלה בהתפסה כיון דחיילא בטעות, והקשה מדברי הר"מ בהל' נדרים דמהני שאלה בנדר שע"י התפסה, וצידד לחלק בין נדר דעיקרו בהתפסה להקדש, ובקר"א בע"ב (ד"ה אלא הא) נתקשה בחילוק המל"מ, ועוד הוכיח מהא דיש שאלה בהתפסה בנזירות כדתנן לעיל רפ"ד, והרי התפסה בנזירות דמיא להתפסה בהקדש. ובקו"ש ח"ב סי' מ"ד סוף אות א' הביא שמ"ק בב"מ נה. בשם הרא"ש כדברי הכס"מ דהתפסה חיילא בטעות, ומה שהקשו מהותר הראשון הותרו כולם התם היינו טעמא דכיון דהותר הראשון נמצא דהתפיס בחולין, ואין כאן התפסה, אמנם ילה"ק מהא דתנן הותר האחרון, והיינו דהאחרון יכול לישאל אלמא דיש שאלה בהתפסה. ועי"ש בקו"ש, וי"ל דהתם ההתפסה במעשה הנדר ולא בחפצא של הנדר, וע"ע תורת הנזיר פ"ב ה"ב וה"ח ומשנת ר"א נדרים סי' י"ט, ולעיל ט. כתבנו ליישב דמודו ב"ש דמהני חרטה בנדר, וכל סברת ב"ש הוא בהיתר שע"י פתח, אלא דבהקדש לא מהני חרטה, אבל בנזירות מהני חרטה, וכל פתח מהני מדין חרטה, וע"ע להלן ע"ב בסב' זו. והלח"מ פי' ד' הר"מ על תמורה, ולדבריו אין מקור דהתפסה חיילא בטעות, וע"ע ברע"א שציין לשו"ת מוצל מאש (ונדפס בס' הליקוטים) שפי' ד' הר"מ באופ"א.

המנ"ח מצוה שנ"ג [ו] חקר בפדיון הקדש שיחול בטעות, ולא יועיל שאלה או"ד דלא דמי לתמורה והתפסה דהראשונה לא יוצאת לחולין, משא"כ הכא דהראשונה יוצאת לחולין, וי"ל דלענין שתצא לחולין לא מהני בטעות.

חקרו לב"ש דהקדש טעות הקדש, וכן אין שאלה בהקדש כדאיתא לעיל ט. ובב"ב קכ:, האם מהני תנאי, ונתבאר בס"ד בארוכה לעיל ט' סוף ע"א, והובא מהקר"א בדף י' ב' שהוכיח מהגמ' שם דמהני תנאי, וכן מדברי הר"מ שפי' בשמעתין דמיירי בתנאי, ועי"ש עוד.

**בגמ'** אר"פ לכך נאמר ראשון ופי' הרא"ש והתוס' לק' לג. דלר"פ לא ילפי ב"ש מתמורה, אלא דמתרצינן דיבורי' דראשון לשחורים קאמר, וכ' תוס' דלפ"ז יש שאלה בהקדש לב"ש, והקדש טעות אינו הקדש, ובמסקנא הדרינן מזה, ומודה ר"פ דלב"ש הקדש טעות הוי הקדש.

**בגמ'** ובה"א א"כ שיצא בראשון עי' תוס' לק' לג. ד"ה ה"ג וב"ה מה שביארו בזה, וערש"ש שהאריך בזה.

ברא"ש ד"ה אם למפרע צ"ב דהא חל מכאן ולהבא ואשכחן ברש"י קידושין סב. בסוה"ע ובכמה דוכתי שכתבו הראשונים למפרע, ואין כוונתם שחל ממש למפרע, אלא דחל מכח דיבורו למפרע, אמנם בתוס' לק' לג. ד"ה וב"ה כתבו דאיגלאי מילתא למפרע וצ"ע, ועי"ש גירסת הב"ר.

**בגמ'** והתנן מי שנדר וכו' ואמרי להון ב"ש לאו משום הקדש בטעות וכו' הק' תוס' בדף לג. והרא"ש כאן מהא דהשיבו ב"ש לב"ה ותי' דהשיבו לפי טעמם, והק' הראמ"ה דב"ה השיבו דהשבט קדשו, והא ב"ש ג"כ צריכים לסבור כן, ועי"ש מה שכתב לפרש ונטה מדברי תוס'.- הגרי"ז הקשה דהכא מודו דטעמייהו דב"ש משום דאינו נזיר ואין כאן הקדש על הבהמות כיון דאינו נזיר, ודוח"ל דהקו' דלב"ש לא מהני שאלה, ועמשנ"ת לק' ע"ב.

**דף ל"א ע"ב**

**בגמ'** ואמר אחד הריני נזיר שזה פלוני וכו' התוס' בדף לב: ד"ה ששה פי' דכל א' רוצה להיות נזיר וסבור שאומר אמת, וע"כ קיבל באופן זה, ולפ"ז לב"ש דהוא נזיר אין כאן טעות במחשבה אלא דאינו כפי שאמר, וצ"ב מאי מייתי מינה להקדש טעות, וצ"ל כמשנ"ת לעיל מהראשונים בב"ב קכ: דמדמינן טעות בדיבור לטעות במחשבה, ועשלמ"י סי' נ"ב.

**בגמ'** בש"א כולם נזירים הר"מ בפ"ב מנזירות ה"ח הביא דין זה כשאמר הריני נזיר אם יהיה ראובן והקשה הקר"א דכיון דאמר בלשון תנאי הא ב"ש ג"כ מודו דמהני תנאי וכדלעיל דף י', ונתבאר בזה לעיל, ומסב' ג"כ צ"ב מ"ט דב"ש הרי מאחר דהתנה ואמר הריני נזיר אם זה ראובן, א"כ אם אינו ראובן לא אמר שיהי' נזיר.

וב"ה אמרי (לק' לב:) אינו נזיר אלא מי שלא נתקיימו דבריו ובגמ' שם פליגי ר"י ואביי בפירוש דברי ב"ה, ועי"ש בר"מ בפה"מ ובתויו"ט משה"ק ע"ד, ועי' באורח מישור מש"כ לבאר ד' הר"מ, וראיתי להעיר דלדרכו זה תליא בפלוגתת ר"פ ואביי בשמעתין בדעת ב"ש ודוק. וע"ע רש"ש לק' לב: שהקשה דיש כאן היתר דנדרי שגגות.

**בגמ'** אמרי סברי ב"ש הקדש טעות הוי הקדש הכא לא ופי' הרא"ש דבההיא דששה נזירים טעמייהו דב"ש משום דהקדש טעות הוי הקדש אבל מתני' ליכא לפרושי משום הקדש טעות דהא קאמר שור שחור אלא טעמייהו משום דמתרצינן למילתי' דראשון לשחורים קאמר, ולפ"ז לא אשכחן לב"ש דאזלינן בתר מחשבתו.

והתוס' בדף לג. ד"ה ת"ש פי' דמההיא דנזירים מוכח דאף משנתינו הטעם משום הקדש טעות והלבן קדוש, והנה הובא לעיל ע"א קו' תוס' בב"ב מ"ט קאמר דלב"ש אין שאלה בהקדש הא אדרבה חזינן דב"ש אזלי בתר מחשבתו, וכל קושיתם הוא לאביי דאילו לר"פ לא מיבעיא להרא"ש דמתרצינן דיבורי' ואין זה מדין הקדש טעות, ואף לדעת תוס' מ"מ במשנתינו סברי ב"ש דדמי לתמורה דאזלינן בתר דיבורו אע"פ שלא חישב כן, וה"נ אע"פ שלא נתכוין שהלבן יצא ראשון, מ"מ מאחר שיצא ראשון הרי הוא קדוש מחמת דיבורו.

**בגמ'** אביי אמר וכו' אי הוה ידענא וכו' הקשה הקר"א מהא דאיתא לעיל ט: האומר הרי עלי מנחה מן השעורים דאדם יודע שאין מביאין מנחה מן השעורים ונתכוין לחיטים וד"ז הוא אף לב"ה, ותי' דהתם דעיקר מנחה מו החטין בודאי טעה משא"כ הכא, ולכאו' י"ל עוד דהתם אמר הרי עלי מנחה, ומה שהוסיף מן השעורין הוא כמאן דליתא, משא"כ הכא דהא אמר שור שחור יהא הקדש, אכן לעיל ט: נתבאר שאין בזה חילוק עי"ש.

כתב הרמב"ם סופ"ו מערכין הקדש טעות אינו הקדש כיצד האומר שור שחור שיצא מביתו ראשון הרי הוא הקדש ויצא לבן אינו הקדש וכו' התפיס בה אחרת ואמר זו כזו הרי השנייה הקדש וכן כל כיו"ב עכ"ד, [והארכנו בע"א בביאור סו"ד הר"מ דהכס"מ פי' כוונתו להתפסה, והלח"מ פי' לתמורה].

כתב הליקוטי הלכות הנה בשמעתין שקיל וטרי טובא בפירושא דמתני' ועכ"פ נפיק מזה לדינא דאי אית לי' כמה שוורים שחורים בעדרו ויצא מתחלה שור לבן ואח"כ שחור הלבן בודאי אינו קדוש ואפילו השחור שיצא אח"כ ג"כ אינו קדוש לב"ה אם לא שאמר שור שחור שיצא בראשון הרי הוא הקדש דאז אמרינן דכוונתו הוא ראשון לשאר שוורים שחורים שבעדרו וע"כ הוא הקדש, וכ' בעין משפט אות ב' לפלא על הרמב"ם שלא זכר זה ואולי דס"ל דלפי המסקנא דהגמ' מוכיח דב"ש ס"ל דהקדש בטעות הוי הקדש והלבן הוא קדוש וב"ה פליגי בזה אפשר דאם היה בעדרו כמה שוורים ואמר שור שחור שיצא מביתי ראשון יהא הקדש, ויצא מתחלה הלבן ואח"כ השחור אז גם לב"ה השחור קדוש וצ"ע עכ"ד.

עוד כ' הליקוט"ה עוד מוכח בסוגיא דאי קאים בצהרים ואמר שור שחור שיצא מביתי ראשון בצפרא ליהוי קדוש ואמרו לו לבן נפק ואמר להון אי הוי ידענא דלבן נפיק לא אמרי שחור אלא לבן אפילו בזה ג"כ הלבן אינו קדוש לב"ה דטעות בהקדש אינו הקדש, וכ' בעין משפט אות ג' ג"ז השמיט הרמב"ם ואולי דס"ל דכיון דלב"ה לא ילפינן מתמורה פשוט דגם בזה אינו קדוש עכ"ד.

ואכתי תיקשי בדברי הר"מ דהביא הדין דהקדש טעות אינו הקדש בשור שחור שיצא מביתו ראשון, וסיים דבכה"ג דחל בטעות [בהתפסה לכס"מ או בתמורה ללח"מ] ה"ז קדוש, והא לאביי אינו קדוש אא"כ אמר אילו הוה ידענא, וכ' הקר"א דהר"מ פסק כר"פ וכפי' תוס' דלר"פ בכל גווני ה"ז קדוש לב"ש, וא"כ ה"ה לדידן בתמורה.

**בגמ'** אר"ח אוכמא בחיורא וכו' ופי' תוס' לק' לג: דנפ"מ למו"מ, הקשה הבית יצחק או"ח סו"ס ק"ח דא"כ במה נחלקו רב ושמואל בב"ק מו. במוכר שור לחבירו ונמצא נגחן ניחזי אי סומקא או אוכמא.

**ברש"י** ד"ה מי שנדר ונטמא למתים ק' דהא טומאה סותרת ובלא"ה מונה משעה שנדר, ותי' דמיירי בטומאה שאין הנזיר מגלח, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א הקשה דמשמע דמדינא היו הימים עולים לו והרי בטומאה שאין הנזיר מגלח מ"מ אין הימים עולים, ועי"ש מש"כ ליישב. ובעיקר הקו' יעויין בירושלמי דעמד בזה. ובירושלמי מקשי דאי בתגלחת הרי בלא"ה סותר, וק' דתגלחת שסותר הוא ברוב ראשו, והכא הוא אף בשערה אחת.

**בתוד"ה** נשאל ואפי' ב"ש מודו דדוקא כשאמר שור שחור וכו' צ"ב באריכות דבריהם הא לכאו' הדבר פשוט כמו שסיימו דכיון דהקדיש לנזירותו ואינו נזיר ה"ז חולין, וברש"ש כ' די"ל דכשם דאמרי' ב"ש דכשאמר שור שחור שיצא מביתי ראשון ויצא לבן ה"ז קדוש דאמרינן דדעתו הי' להקדיש ל"ש שחור ול"ש לבן והאי דקאמר שחור משום דטעה שהי' סבור שהשחור יצא ראשון, א"כ י"ל דה"נ דעתו הי' להקדיש הבהמה אם לנזירותו אם לנדבה ומה שאמר לנזירותו משום דטעה וסבור שהוא נזיר עי"ש. ולדבריו מה שאמרו ב"ה לב"ש אי אתם מודים שהקדש טעות כך סברו ב"ה בדעת ב"ש דהכא לא מפרשינן כוונתו לנדבה, אבל ב"ש גופייהו י"ל דסברי אף בזה דכוונתו לנדבה. [ומשכח"ל עוד שהי' חייב קרבנות לעוד נזירות, ואמר ה"ז לנזירות זו, וכיון דהקדש טעות הקדש אמרינן דקרב לנזירות הראשונה].

כתב הקר"א דבירושלמי נראה דמפרש כפשטי' דמיירי ע"י שאלה לחכם, וכ"נ מסתימת רש"י והמאירי, וק' קו' תוס' דהא לב"ש אין שאלה, ועשמ"ק שכתב שב"ה אמרו לב"ש אי אתם מודים בזה אי לאו משום דאין שאלה בנזירות, ואמרו בזה דהנה הרע"א יו"ד סי' רכ"ח סעי' ז' ובתשו' קמ"ד הביא לר' בצלאל אשכנזי שהוכיח דהקדש אינו ניתר בחרטה מהא דאין שאלה לב"ש, וסברתם בפתח שהוא מדין טעות, אבל מדוע לא יועיל חרטה, ובהכרח דאינו ניתר בחרטה, ומעתה י"ל דכ"ז בהקדש אבל בנזירות שפיר ניתר בחרטה, ובשמ"ק כ' במשנתינו דחרטה נמי לא מהני לב"ש, וכ"נ מדברי תוס', ועוד דבכל פתח יש להתיר מדין חרטה, ויעויין שלמ"י סי' נ"ג באורך.

כתב הרמב"ם פ"ט מנזירות ה"ח מי שדימה שהוא חייב בנזירות והפריש קרבנותיו ואח"כ שאל לחכם והורהו שאין זה נדר ואינו חייב בנזירות מה יעשה בקרבנות שהפריש יצאו וירעו בעדר שזה הקדש בטעות שאינו הקדש וכמו שיתבאר במקומו עכ"ד, ומקשים דמדברי הר"מ נראה דכ"ז לב"ה דהקדש טעות אינו הקדש, והא מבואר במשנה דב"ש ג"כ מודו בזה. עוד הקשה הקר"א דלהמבואר בר"מ דהטעם משום הקדש טעות, א"כ בתמורה דחיילא בטעות הוי הקדש, והא בגמ' לב. א"ר ירמי' דאף בתמורה כה"ג לא הוי הקדש דהכא דמיתעקר עיקר הקדש איתעקר נמי תמורה, עוד הקשה דלהלכה דקי"ל כב"ה דין זה הוא אף בנדר גמור ונשאל לחכם ואילו הר"מ הביא דין זה באופן שדימה שהוא נדר ואינו נדר כלל.

וראיתי לבאר בזה דהנה בסוגיא דלעיל נחלקו ר"פ ואביי בדעת ב"ש דלר"פ חל ההקדש כפי משמעות לשונו אע"פ שלא נתכוין לכך, ולאביי חיל משום שכוונתו לכך, ומעתה י"ל דב"ה שאלו לב"ש דיחול מדין הקדש טעות והיינו שיהא נדבה וכדברי הרש"ש הנ"ל, וכ"ז יתכן לר"פ דמ"מ יהא הקדש מחמת מוציא פיו, אבל לאביי דטעמייהו דב"ש משום דנתכוין לכך, הכא לא נתכוין לנדבה, ולדברי אביי בהכרח צ"ל דלב"ש ג"כ אינו נזיר וכמו שביארו תוס' אבל לר"פ י"ל כדברי הרש"ש שדה"ז קדושין נדבה.

ומעתה י"ל דנתבאר לעיל דהר"מ בחיבורו אזיל בשיטת ר"פ בטעמייהו דב"ש, ולפ"ז אליבא דב"ש באמת ה"ז קדוש לנדבה, וע"כ הוצרך הר"מ לטעמא דהקדש טעות, וא"ש בזה קו' הקר"א מ"ט השמיט הר"מלד"ר ירמי' במודו ב"ה בתמורה בכה"ג, דלפמשנ"ת י"ל דדברי ר' ירמי' הם בדרכו של אביי דב"ש מודו במתני' דתצא ותרעה בעדר, דלא שייך שיהא קדוש לנזירותו וכמו שפירשו תוס', וע"כ אר"י דה"ה תמורה לב"ה, אבל הר"מ שפסק כר"פ, ולב"ש ה"ז קדוש לנדבה, א"כ ליכא למילף לתמורה לדידן שיהא קדוש לנדבה, דלנדבה ה"ז כתחילת הקדש, והקדש טעות אינו הקדש.

וכמו"כ מיושבת אידך קו' הקר"א מ"ט הביא הר"מ הדין במי שדימה שנדר בנזיר ולא בנשאל לחכם, דלפמשנ"ת הר"מ בא לפרש שלא יהא קדוש לנדבה, ומזה החידוש יותר בדימה שנדר דהו"א דכוונתו אם לאו יהא לנדבה, ודוקא לאב דמירי משנתינו לענין קדושת הבהמה לנזירות בזה יש חידוש יותר בנשאל לחכם דלא אמרינן דכבר חיילא הקדישה. והדברים נפלאים.

**בתוד"ה** אמרו וא"נ דמעקר קא עקר מ"מ הא אוקמה כר"א הקפר צ"ב דתיקשי מהעולה והשלמים דבמשנתינו משמע דכל הבהמות יצאו וירעו בעדר ובפרק מי שאמר קתני דקדושות, ועל העולה והשלמים לא שייך דר"א הקפר, ונתקשינו בזה לעיל כא: עי"ש.

**בא"ד** דהתם הנדר חל רגע א' הבית הלוי פי' הדברים כפשטן דחל רגע א', ולכא' הטעם דכח הבעל דמיעקר עקר הוא לאחר שחל הנדר יש בכחול עוקרו, אבל אם לא חל רגע א' אינו עיקרו, ונתקשינו לעיל כא: דהא ממ"נ עקירתו היא על הנדר שמאחר הרגע א', ומה תועלת במה שחל רגע א' כדי שיוכל לעקור רגע השני, ובפשוטו אין כוונתם דחל רגע א' אלא דיש כאן סיבה לנדר ודוק והבן.

וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי הל' נזירות מש"כ לבאר בגדר מיעקר עקר שאין זה בגדר איגלאי מילתא למפרע, אמנם דבריו אינם בשיטת תוס' והרא"ש, ובתוס' לעיל כא: ד"ה בעל כ' דעקירת בעל שוה להתרת חכם, וברא"ש שם כ' דעקירת בעל הוא איגלאי מילתא למפרע דלא הי' נדר.

**בא"ד** אבל הכא לא חל הנדר אפילו שעה אחת יעויין בתורע"א שביאר כוונתם דהכא א"צ להתרת חכם דלא הי נדר מעולם, וכמש"כ תוס' לעיל בד"ה ונשאל דמה"ט ב"ש ג"כ מודו, ולדבריו שורש החילוק בין משנתינו להפרת בעל דהכא מעיקרא לא הי' נדר, משא"כ עקירת בעל הוא מדין עקירה.

**דף ל"ב ע"א**

**בגמ'** מונה בהן איסור כימים שנהג בהן היתר כ' הר"מ פ"ד מנזירות הי"ד ואם שתה או גלח או נטמא בעשרת ימים האלו מכין אותו מכת מרדות והקשה הקר"א הא לא הביא עדיין קרבן, וא"כ חייב מלקות מה"ת, ובדעת הר"מ בהכרח צ"ל דכבר הביא קרבנותיו מ"מ קנסו להשלים ימים, ואכתי ק' דסתימת הר"מ משמע דסתמא הכי הוא, והיינו דלא תיקנו שימתין להביא קרבנותיו, וי"ל דאדרבה הכי עדיף טפי שלא יעבור בבל תאחר, ובשמ"ק כ' דממתין מלהביא הקרבנות, וכ"נ בתוס' וברא"ש שכתבו שאין נזקקין להביא קרבנותיו, ועי' היטב ברע"א יו"ד סי' ר"ח סעי' ב' בגדר הקנס.

**בגמ'** אבל היכא דמיתעקר עיקר הקדש איתעקר נמי תמורה הקש הראמ"ה דא"כ מאי מקשי ל"ש הא אינהו גופייהו מפלגו הכא בתמורה דילפי ב"ש מיני' ועי"ש.

**סימן א'**

**בגדר איסורי נזיר האם הוא איסור גברא או חפצא**

חקרו האחרונים בגדר איסור נזיר וקבלתו. א. האבנ"מ תשו' ט"ו הביא למהרי"ט ח"א סי' נ"ג שכתב שיש מי שסובר דנזירות הוא איסור חפצא דאוסר פיו ליין שערו לתגלחת גופו לטומאה, ויעויין מהרי"ט תשו' נ"ד שזהו דעת מהר"י באסן, וכל האומר הריני נזיר גזר עליו הכתוב כאילו פירש כ"ז, ועי' להלן דדיעה זו מבואר בריטב"א בכמה דוכתי, וכן נקטו הרבה אחרונים מהרשד"ם יו"ד סי' ע' מבי"ט ח"א סי' צ"ח ח"ב סי' ע"ב, ובאחרונים פי' כן בדעת הרשב"א ב. ויש מי שסובר דהוא איסור גברא כשבועה ג. ודעת המהרי"ט שאינו לא כנדר ולא כשבועה, אלא מקבל עליו קדושת ותואר נזיר ואסרתו תורה באיסורי נזיר, ואשר ע"כ איסורי נזיר לא חשיבי איסור הבא מעצמו. וכדרכו של המהרי"ט כ' הקה"י סי' ב' דכ"ה בריטב"א שבועות כב. וכן הובא בשמ"ק נדרים יז. [ומקשים דבנדרים יג: טז. יז. עירובין ל. כתב דנזירות הוא איסור חפצא] ויעויין בחזו"א אהע"ז סי' קל"ו פרק ואלו מותרין סק"ה בדרך זו,- ויעויין במהרי"ט שהאריך להוכיח שלא יתכן שאיסור נזיר הוא שהיין הוא הדבר הנדור עי"ש, ובמהריב"ל ח"א סי' מ"ב מתבאר דאוסר את היין וצ"ע.

המהריב"ל כתב דהוא פלוגתת הרא"ש והרשב"א, דהרשב"א בתשו' מדמי לנדר, והרא"ש בנדרים דף ב' כ' דאוסר עצמו על החפץ וס"ל דהוא איסור גברא, ומש"כ מדברי הרשב"א הוא ברשב"א ח"ד סי' ק"ט דהקשה למ"ל קרא דנזירות חלה ע"ד מצוה ומ"ש מנדר שחל ע"ד מצוה, וכ' הרשב"א וז"ל שאלו לא רבה אותו הכתוב בפי' הייתי אומר שאינו מוקש לדבר זה לפי שהנזיר כאוסר עצמו על החפץ ולא כאוסר החפץ על עצמו שהריני נזיר אמר ולא אמר יין עלי ולפיכך הוצרך הכתוב לרבות ב' פעמים ולעשות יין מצוה כיין הרשות ומ"מ כאן גלה לך הכתוב שאף בנזירות אומרין שהוא חל ע"ד מצוה כנדרים ואף הוא כאוסר היין על עצמו וכו' עכ"ד. ובגינת וורדים כלל ב' סי' ו' נחלק על המהריב"ל, וכ' שאין כוונת הרשב"א לדמותו לנדר לגמרי, ויעוי"ש שנקט דנזיר הוא מין אמצעי בין נדר לשבועה [ד' הגינת וורדים נדפסו ברע"א נדרים הנדמ"ח דף ב:], ועמשנ"ת לעיל מדברי הראב"ן שהובא בשאג"א סי' ס' דיש חילוק ביין מצוה בין סתם למפרש, ומזה נראה דהנזיר אוסר עצמו מן היין. וכ"נ בריטב"א עירובין ל: (ד"ה אי) שכתב לענין מערבין בדבר האסור שאין חילוק בין כשהאיסור בחפצא או בגברא, והביא מהא דמערבין לנזיר ביין.

וברדב"ז ח"ג תתקנ"ד (תקי"ט) כ' דנזירות הוא איסור חפצא, וכ"ז על היין די"ל דאסר היין, אבל בתגלחת וטומאה הוא איסור על הגברא, וראיתי להוכיח כן מדברי הר"א ממיץ שהובא שם שכתב דנזירות הוא חפצא דאוסר היין, ומ"מ דמי לשבועה דמיתסר בלשון הריני, ומיתסר בגילוח וטומאה דלא שייך בזה דמיתסר חפצא עלי'.

ובמהרי"ט הוכיח כשיטתו דהוא קדושה על הנזיר מהא דכתב הרי"ף פ"ג דשבועות דמהני התפסה בנזיר, ואי נימא דאוסר את היין או דהוא איסור גברא כשבועה לא יועיל התפסה, ועמשנ"ת לעיל ב: בתוד"ה דקאמר בכמה הוכחות דנזירות דמי להקדש, ומתבאר היטב לדרכו של המהרי"ט.

איתא לק' לז. ומה נזיר שאין איסורו איסור עולם ואין איסורו איסוה"נ ויש היתר לאיסורו ופירש"י שיש היתר לאיסורו לאחר שלשים וקאי על גופו, שגופו הותר לאחר ל', ויש היתר לאיסורו שהיין שנאסר עכשיו הותר לאחר ל', ומבואר דיש בנזיר ב' דינים דגם גופו נאסר וגם היין נאסר, וכ"ה בר"ח בפסחים מד:.

ובמהר"ם אלשיך (ציינו הרע"א יו"ד סו"ס ר"ו, ויעוי"ש בתשובה דלאו המהר"ם אלשיך חתום עלה מ"מ הסכים לזה עי"ש) כ' דנזירות לא נדר ולא שבועה א"נ בין נדר ובין שבועה, דעיקר הלשון הריני נזיר הוא כהתפסת נדר הריני כנזיר, אבל לשון הריני משמע שבועה.

והגרשש"ק בחי' לנדרים סי' ד' הקשה ע"ד המהרי"ט מהא דאיתא בפ"ק דנדרים ולק' טז: דנוזר בבה"ק איכא למ"ד דלא חיילא עלי' נזירות וצריך לצאת מבה"ק ועובר בבל תאחר אם אינו יוצא, ואי כהמהרי"ט דקבלת נזירות הוא שפועל קדושה על גופו, ק' דהכא דלא חיילא קדושה מדוע צריך לצאת, וכמו"כ מנזירות שחלה על נזירות ופי' הר"ן בפ"ב דנדרים דמיד חיילא ב' הנזירויות, ומ"מ אינו חייב משום הנזירות השני' אלא בגמר נזירות הראשונה, ולהמהרי"ט ממ"נ אי חיילא קדושה מהשתא ייאסר בנזירות, ואי לא חיילא מהשתא מדוע תחול לאח"ז. ועי"ש מש"כ לייסד בביאור ענין קבלת נזירות, וע"ע שער"י שער ה' פכ"א, ועי' חי' הגרש"ר נדרים סי' ד' בביאו"ד.

בקצרה, נמצא שמונה דרכים בנזיר א. המהריב"ל דאוסר היין והביא כן מהרשב"א בתשו' וכ"נ בראב"ן ובריטב"א ב. מהר"י באסן אוסר גופו ליין והוא איסור חפצא [ומדברי הריטב"א בכמה דוכתי שכתב דהוא חפצא מבואר כן, או כדרך א'] ג. דהוא איסור גברא כשבועה, וכ"נ דעת הש"ך סו"ס ר"ו והגר"א שם ובסי' רט"ו סוס"ק י"א, וכן נראה במאירי בשמעתין. ד. תרוייהו, כן דעת מהר"ם אלשיך וכן נתבאר במפרש ור"ח ה. הגינת ורדים דהוא מין אמצעי בין נדר לשבועה ו. דעת הרדב"ז לחלק בין יין דהוא חפצא משא"כ גילוח וטומאה הוא גברא ז. דעת המהרי"ט דמתקדש גופו והתורה אסרתו ח. הגרשש"ק דמקבל על עצמו פרישות דנזירות, וכן מבואר בחזו"א ערכין סי' כ"ט ס"ק ד' עי"ש, וע"ע במכתב הגר"ח שנדפס בריש נדרים אות ו' ובחי' מרן רי"ז הלוי (כא: מדה"ס ד"ה והנראה) מש"כ בגדר הנזירות.

והמהר"י באסן הוכיח כשיטתו מתוס' בשבועות כה. ד"ה חומר דנזירות לא דמי לנדר דחל לבטל את המצוה, דנדר חל על החפצא משא"כ נזירות הגברא נאסר, וכתב דלמסקנא דילפינן דנזירות חל לבטל את המצוה, יש ללמוד מזה דה"ה קונם פי קורא את שמע חל הנדר, ועמש"כ לעיל ברש"י בזה.

והנה בריטב"א סופ"ק דנדרים כ' בטעמא דהאומר שבועה שאשתה ונדר בנזירות חיילא נזירות הוא משום דנזירות איסור חפצא [ועמשנ"ת לעיל בשיטת הריטב"א] וכ"נ במלחמות סופ"ג דשבועות, אמנם נתבאר לעיל מדברי תוס' בשבועות, וכ"ה במאירי בשמעתין דהטעם דחל הנזירות משום כולל, ואדרבה לא ס"ל דהוא איסור חפצא. וע"ע מש"כ בתחילת הסוגיא במושבע ועומד מהר סיני.

ובשו"ע יו"ד סו"ס ר"ו כ' דנזירות שהוציאו בלשון שבועה ה"ז אסור, וכ' הש"ך ובאר הגולה דד"ז אינו בב"י, וברע"א ציין שהוא בבדק הבית, ונלאו למצוא טעמו, ובש"ך הביא מבי"ט בשם הרדב"ז דנזיר עיקרו אתפוסי גברא, וכ' הש"ך דכ"מ בריש נדרים וברא"ש שם, וכ"ה בהגר"א שם, ובבאר הגולה הראה מקורו מאומר אהא, והרי אהא הוא לשון שבועה.

ובקה"י סי' ב' הקשה לדרכו של המהרי"ט מדוע נזיר ששותה יין עובר בבל יחל הרי לא נדר באיסור יין, וביאר דכיון דמחמת נדרו נאסר בזה, הרי כל מה שנאסר ע"י נדרו עובר בבל יחל, א"נ דכשמקבל עליו נזירות בכלל קבלה זו הוא לשמור כל דיני הנזירות, וע"כ עובר בכל יחל עי"ש באורך. ובמנ"ח מצוה שע"ג [ד' ד"ה והר"מ] הביא לאבנ"מ תשו' כ"ב (ד"ה ויתיישב) דכתב דבתגלחת מצורע שדוחה איסור נזיר לשיטת הר"מ דליכא עשה דקדוש יהי' מ"מ בא לדחות עשה דמוצא שפתיך ול"ת דבל יחל, ובמנ"ח כ' דלפמש"כ האבנ"מ מהמהרי"ט בגדר איסור נזיר דנתקדש גופו ככהן, א"כ כאן שהעשה דוחה לאו דנזיר והותר בתגלחת א"כ לא שייך ככל היוצא מפיו יעשה כיון דאינו מיחל נזירותו, ועיקר הבל יחל הוא בחילול הנזירות וכ' עי"ש ותבין כי הוא פשוט וברור, וע"ע חי' ר' מאיר שמחה לק' מ. שנתקשה ע"ד האבנ"מ. ויעוין בסו"ס דו"ח רע"א מכתב ה' שכתב שא"צ לדחות איסור בל יחל, ומאחר שהותר איסור נזירות הותר הבל יחל, ויעוי"ש שהאריך בגדר איסור נזירות, ודן שם שיש כאן שבועה לקיים הנזירות, ויש בזה עוד תוספת דברים בחי' הג"ר בונים איגר ונדמ"ח ברע"א בנדרים ב:, וע"ע באחיעזר ח"ב סי' כ' אות ב' שהאריך בגדר איסור נזירות, וכ' די"ל דעובר בבל יחל מדין יד, דכשמקבל עליו הריני נזיר ה"ז יד לדין נזירות, ועמש"כ לעיל ב: בגדר ידות נדרים האם בדיבור שלם מהני מדין יד.

האבנ"מ תשו' כ"ב כתב דנפ"מ בגדר איסור נזירות לענין האם איסורי נזיר חשיב איסור השוה בכל, דלפום פשטי' דהנזיר אוסר עצמו בהנך איסורים א"כ הוא איסור השוה בכל דכ"א נודר בנזיר, אבל למהרי"ט דמקבל עליו קדושת נזיר והתורה אסרה את הנזיר אינו שוה בכל, דאין איסורים אלו נוהגים אלא בנזירים, וכשם שאינו נוהג אלא בכהן.

וכתב עוד האבנ"מ (שם) דיש לתלות בחקירה זו האם איסורי נזיר חשיב ישנו בשאלה, די"ל דאם האיסורים חלים ע"י קבלתו א"כ יש בהם קולא דישנו בשאלה, אבל אם נימא דאיסורי תורה הם דחיילי על קדושת נזיר א"כ אין קולא באיסורים אלה, וראי' לדבר דעשה דנוהג בקדשים לא חשיב ישנו בשאלה אע"פ דאפשר לישאל ע"ז עי"ש.- ע"ע מש"כ להלן [בנזיר עולם] נפ"מ בחקירה זו לענין האם ב' נזירות מצטרפין למלקות.

כתב השו"ע באו"ח סי' קצ"ו אכל דבר איסור אע"פ שאינו אסור אלא מדרבנן אין מזמנין וכו', וכ' המשנ"ב בס"ק א' דבר איסור אפילו אין איסורו בעצם אלא משום שהוא אוסר על עצמו דבר זה, ובשעה"צ הראה מקורו מתוספתא בדמאי לא יושיט כוס יין לנזיר ועל כולן אין מברכין ודלא כאותה תשובה שהובאה בשע"ת בשם גדול אחד, ויעוין בשע"ת דהביא גדול א' דבנדר ושבועה מברכין, וראיתי להעיר די"ל דשאני נזיר דהוא איסור התורה.

**סימן ב'**

**תגלחת בנזירות על נזירות, ובגדר חיוב הנזיר בקרבנות ותגלחת**

**במשנה** ומגלח אחת לשלשים יום כ' הרא"ש ומביא קרבנותיו ובו ביום מתחיל נזירות ואינו שותה יין ואינו מטמא למתים לעולם, וכ"כ הר"מ פ"ג מנזירות הי"ח, וכ' הכס"מ דפשוט הוא, [וראיתי להעיר בדברי הר"מ מ"ט המתין לכתוב ד"ז בסוף הפרק, ולא בהלכה ו' בעיקר דין נזירות אחר נזירות] וכ"נ לעיל ו. בתוס' בתחילת העמוד דנוהג כל היום בנזירות. והקשה המנ"ח מצוה שס"ח [ז] כיצד מגלח הרי תגלחת אינה מעכבת, וכיון שהביא קרבנותיו והותר ביין חל עליו נזירות שני' ואסור לו לגלח דאין עשה דגילוח דוחה עשה ול"ת דנזיר, ונחזי אנן מי שגמר נזירותו והביא קרבנותיו ועדיין לא גילח, וקיבל נזירות חדשה אסור לגלח, והאריך בקו' זו, וכ' שאין הקו' על הר"מ דדברי הר"מ מוכרחים, דאין סב' לומר דלא חלה נזירות שני' עד לאחר תגלחת ראשונה, ובאמת מותר ביין בין זה לזה עי"ש.

ובחזו"א סי' קל"ז ס"ק ד' עמד בקו' המנ"ח, וכ' דבהכרח אין כוונתו לקבל נזירות שני' עד לאחר גמר תגלחת נזירות הראשונה, ובסי' קל"ח ס"ק ו' נתקשה בדברי הר"מ דאוסרו ביין וליטמא למתים לעולם [ובמש"כ החזו"א דשרי ליטמא למתים, יל"ע דבזה יש לאסור משום שמאחר נזירות טהרה וכמש"כ הרא"ש, והי' מקו' ליישב ד' הר"מ דאסור משום דמה"ת לא הותר ביין אלא לאחר כל המעשים וכמבואר ברמב"ם וכמו שביאר מרן רי"ז הלוי, והחזו"א לשיטתו סי' קמ"א ס"ק ה' דאינו אסור לאחר הבאת הקרבן, ועוד דהר"מ סיים ואם שתה או נטמא אפילו ביום התגלחת ה"ז לוקה, משמע אף לאחר הקרבן, והא כיון שגילח ליכא לאו] וביאר החזו"א (שם) דשרי משום אומדנא, והוסיף [ואפשר שאף אם פירש שתחול נזירות שני' מיד קודם שיתגלח תגלחת מצוה אמרינן בזה אין נזירות חלה על נזירות ואין השני' חלה ועי' נדרים י"ז] עכ"ד.

ובספרי זוטא פ' נשא (ה) איתא מי שאמר הריני נזיר ע"מ שאגלח בין נזירות לנזירות הואיל והרשות בידו לגלח יכול תהא רשות בידו לשתות יין ת"ל ימי נזרו לא ישתה יין עד מלאת הימים וגו' ע"כ, ובספירי אפרים פי' כדרכו של החזו"א דכוונתו שלא לקבל נזירות עד שיגלח על הראשונה, ופי' דמה שאוסר לשתות יין הוא לאחר הגילוח וצ"ע. וד' החזו"א דהוא משום אומדנא צ"ע טובא דהא ילפינן לעיל ה. ובנדרים יז. דנזירות חלה על הנזירות, ולדברי החזו"א לא משכח"ל אלא משום אומדנא שחלה נזירות לאחר נזירות, ועוד דמבואר בירושלמי לק' פ' כה"ג דנזיר נזירות קדושתו חמורה מנזיר סתם, ומבואר דמהשתא חיילא קדושה שני'. וע"ע להלן דאין בדברי החזו"א ישוב על נזירות בתוך נזירות.

ובשלמי יוסף (עמ' עח) הובא תי' מרן הגאב"ד דפוניבז' זצ"ל דכיון דאסור לגלח, א"כ אינו ראוי לתגלחת, וכל שאין ראוי לתגלחת תגלחת מעכבת, וממילא לא כלתה נזירות ראשונה, וכ' דאע"ג דהשתא דמותר לגלח א"כ שוב יכול לחול נזירות השני', מ"מ הוא חוזר חלילה, שאם יחול נזירות שני' שוב תגלחת מעכבת, וממילא א"א שתחול נזרות שני', וכן תי' הברכת ראש, ויסוד הדברים דיש דין ראוי לתגלחת כדי להתירו כ"כ חזו"א סי' קל"ז ס"ק ח' ותפארת ירושלים לקמן רפ"ח, וצ"ע ע"ד החזו"א דא"כ מדוע הכא לא תי' כן, וע"ע בדבריו סי' ק"מ ס"ק ט"ז במוסגר שדן בזה, ויעויין לק' מו. תוד"ה ומי שכתבו דבעינן ראוי לתגלחת, אמנם לכאו' אין בזה ישוב לדעת הר"מ, דהר"מ בפ"ח מנזירות ה"ה פסק דנזיר ממורט א"צ להעביר תער על ראשו, א"כ ס"ל דא"צ ראוי' לתגלחת, ויעוין חזו"י בפ"א ה"ז מש"כ לבאר מדוע אין כאן דין ראוי לתגלחת עי"ש בדבריו בטוטו"ד, ולפמש"כ תוס' בקידושין כה. ד"ה כל דדין ראוי לבילה לאו כללא הוא, אלא ה"מ במקום דאיכא דרשא, א"כ הכא ליכא דרשא דבעינן ראוי לתגלחת.

ובתורת הנזיר כ' דכיון דשערותיו קדושות לנזירות ראשונה לא חל עליהם קדושת נזירות שני' ואין בהם העשה, כי אם ל"ת, ועשה דוחה ל"ת.

ובתוספתא סופ"ד קתני מי שנזר שתי נזירות מנה ראשונה וכו' נטמא עד שלא גילח רא"א צריך להביא קרבן טומאה רי"א א"צ מפני שיצא מכלל ראשונה ולכלל השני' לא בא ע"כ, [ולכאו' מיירי שהביא קרבן ולא גילח, וצ"ע היטב בתוספתא] ופי' האו"ש פ"ג מנזירות ה"י (ד"ה אולם) דר"א סבר כיון דמותר לשתות יין חלה עליו נזירות שני', ומביא קרבן טומאה מחמת נזירות השני', ור"י סבר דכיון דצריך לגלח משום נזירות ראשונה ומצות תגלחת עליו לא חלה נזירות שני' לחצאין ולכן על טומאה ג"כ א"צ להביא קרבן טומאה, וכ' האו"ש וזה פלוגתא חדשה את"ד, ונראה מדבריו דהטעם דלא חלה נזירות שני' אין זה מכח אומדנא כהחזו"א אלא מדינא דא"א שתחול נזירות שני' כיון דחייב לגלח מחמת הראשונה, ולר"א חל עליו נזירות שני' לענין יין וטומאה ולא לענין תגלחת, וא"ש ד' הרמב"ם, והראו כן בשמ"ק בדף יג: בשם הר"ר עזריאל במי שקיבל עליו נזירות ואח"כ קיבל עוד נזירות כשיולד לו בן, וכ' השמ"ק וז"ל דכשם שימי נזירות בנו אינן מתחילין עד לאחר מנין שלו לגבי תגלחת נמי לא חייל נזירות בנו עד לאחר גילוח ולהכי מותר לגלח עכ"ד, וזה תימה, וכמשה"ק המנ"ח דאטו אינו יכול לקבל על עצמו נזירות חדשה, וי"ל דבודאי יכול לקבל נזירות חדשה, אלא דזה כדין נזירות על נזירות דחל קבלתו, ומקיימה לאחר שנגמר קבלה ראשונה, ובזה פליגי בתוספתא האם חיילא מיהת לחצאין, ואין בזה משום אין נזירות לחצאין דעיקר הקבלה הוא קבלה שלימה, או"ד דמ"מ יש בזה משום אין נזירות לחצאין ולא חיילא כלל [ועמש"כ בג' המנ"ח מצוה שס"ה בדין אין נזירות לחצאין האם הוא דין בקבלה, או בקיום הנזירות]

והנה בעיקר הקושיא כיצד מגלח, קו' זו קשיא ביתר שאת בדינא דלק' יג: בנזירות בתוך נזירות, דהיינו במי שמונה נזירות ארוכה ובתוך זה מונה נזירות קצרה, דדינא הוא דבכלות נזירות הקצרה מותר לגלח, וק' כיצד הותר בגילוח הרי עדיין הוא בתוך נזירות הראשונה, וכאן לא שייך ד' החזו"א דאיכא אומדנא דלא תחול שני' עד גמר הראשונה דהא כבר חלה, ולפמש"כ החזו"א דהוא מדין אין נזירות חלה על נזירות ותגלחת שהוא מדיני הנזירות ג"כ מעכבת נזירות שני' מלחול א"ש. ובחזו"א סו"ס ק"מ עמד בזה, וכתב וצ"ל דכן הוא מדיני הנזיר שאם שתים משולבות על השניה לעזוב ולתת מקום לראשונה להשלים מצותה עכ"ד.

ועי' במלבי"ם פ' נשא (אות צז) שפי' בדברי הספרי דאיכא דרשא להתיר גילוח לנזירות אחרת, [ובחי' מרן רי"ז הלוי (בסוף עמ' 38) הביא ד' הספרי לדרשא אחרת], עוד אמרו לשיטת רש"י לעיל ד. דנזיר מותר בשתיית יין קידוש והבדלה דמושבע מהר סיני, ה"נ לא חלה נזירות שני' על מצות תגלחת שקדמה לה בנזירות הראשונה, ויעוין בתורת האהל למהריל"ד בגיטין ע"ט ע"ב (יא – ג מדה"ס) מש"כ דאף תוס' מודו בכה"ג דלא חל לבטל המצוה.

**בעשה דקדוש יהיה**

ומו"ר הגרי"ג שליט"א אמר דאמר לו החזו"א לחדש דתגלחת נזירות אינה סתירה לקדושת הנזיר ומעולם לא נאסר בה, וע"כ מותר לגלח תגלחת נזירות בתוך ימי נזירות אחרת, [ויש להוסיף בזה ד' החזו"א סי' קל"ז ס"ק א' דב' נזירות מצטרפין לאיסור, והכל חד דינא הוא] וכן צידד בשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א, וא"ש לפ"ז גם דינא דשמעתין דמגלח א' לל' יום אע"פ שאסור בכל איסורי נזיר וכמש"כ הרמב"ם והרא"ש. וילה"ע בזה מדברי הר"מ בפיה"מ בדף ד. ובפ"ג מנזירות הי"ב שכתב שהכתוב תער לא יעבור על ראשו לא נאמר בנזיר עולם דהא מיקל בתער, וק' לפ"מ שנקטו האחרונים בדעת הר"מ דהוא גילוח גמור, א"כ הו"ל מצות תגלחת, ואין זה סותר לדין תער לא יעבור.

ויש לחדש בזה עפמש"כ הר"מ בפ"ז מנזירות הט"ו בטעמא דתגלחת מצורע דוחה עשה דקדוש יהיה משום דימי צרעתו שנטמא אינו קדוש ובטל העשה ולא נשאר אלא ל"ת, ובשלמי יוסף (עמ' ס') הובא מהגאון רבי אהרן קוטלר זצ"ל (ונדפס באוסף חדו"ת) שביאר דקדושת השער נמשך ממצות התגלחת, אבל שער נזיר שאינו ראוי לתגלחת אין בו קדושה, ויעוי"ש שכתב דמה"ט שאר דיני קדושת נזיר יש לו, ויעויין בצ"פ פ"א ה"ב בדרך זו, וכ' דנזיר שמשון שאין לו מצות תגלחת אין לו עשה דקדוש יהיה, ויעויין ברש"ש בדף סג. דלר"א דס"ל דכל הקרבנות מעכבים ביין, מ"מ מגלח לאחר קרבן א', ושוב אין לו איסור גילוח עי"ש, ולפמשנ"ת לא שייך כאן עשה דקדוש יהיה כיון שכבר קיים מצות תגלחת, ומיני' ובי' לר"א דתגלחת מעכבת, ומ"מ מותר לו לגלח, אלמא דלנזיר אין איסור לגלח תגלחת נזיר, ומתבאר היטב דליכא לא העשה דכל העשה הוא לקיום תגלחת, ולא הל"ת דהוא עד מלאת הימים, וא"כ י"ל דכ"ד החזו"א הוא לענין העשה דמצותו לגדל השער לתגלחת, וכשמקיים בו מצות גילוח אין בו ביטול העשה, אבל הלאו הוא איסור עצמי תער לא יעבור על ראשו, וע"ז י"ל דעדל"ת.

וי"ל דזהו טעמם של תוס' ודעימי' שנזיר עולם מיקל בתער ולא מגלח תגלחת גמורה, וי"ל דלא הותר לנזיר עולם אלא העשה דגדל פרע, אי משום שיש בזה קיום תגלחת, אי משום שאין לו עשה כלל כיון שאין שערו עומד לתגלחת, [והעירוני דז"א דא"כ נזיר עולם לישתרי להקל אימת שירצה] אבל הל"ת לא הותר לו, וע"כ אסור לגלח בתער. וע"ע באבי עזרי סוף הל' נזירות מש"כ לחלק בין העשה לל"ת, ויל"פ עפ"ז בקושיין.

ותיקשי ע"ז מהתוספתא דר"י אומר דלא חלה נזירות שני' ובנטמא אינו מטמא למתים, ואם כדברי מו"ר שליט"א מדוע לא תחול נזירות שני', ומ"מ יהא שרי בתגלחת, שו"ר בחזו"י שביאר טעמא של ר"י בתוספתא משום דסוף היום אינו עולה לנזירות שני' דלא אמרינן תרי מקצת היום ככולו, וכפה"נ כוונתו שכיון שאינו עולה למנין, אין בזה דין קרבן טומאה, שאין כאן סתירת ימים, וכ"ז לגירסתו ר' יהושע אבל לגירסתנו ר' יוסי, הא ר"י סבר לק' טו: דאמרי' תרי מקה"כ. ובמאירי ברפ"ג במשנה הראשונה כ' ויום ל' עולה לכאן ולכאן וראיתי בתוס' שיכול הוא לשתות יין באמצע היום שתחלת היום משלים לראשונה וסוף היום מתחיל לשני' ואין נראה לי כן שכל שאתה אומר שהושלם הראשון הותחל השני תיכף לו עכ"ד, וכפה"נ כוונת המאירי לתוספתא זו, וכדעת ר"י, וזה שלא כמשנ"ת בחזו"א דחל נזירות אלא דאינו עולה למנין.

בקצרה: נתבארו ז. דרכים בטעם היתר התגלחת ובזמן חלות נזירות שני' א. ד' החזו"א כוונת הנודר שלא תחול נזירות שני' עד לאחר תגלחת ראשונה, ולפ"ז מותר ביין בין הבאת קרבנות לתגלחת ושלא כדברי הראשונים, ב. ד' החזו"א וכ"נ באו"ש דאין נזירות חל על נזירות ולא חל איסור תגלחת, או כדברי התורת הנזיר דלא חל קדושה בשער, ג. תי' הגרי"ש דבעינן ראוי לתגלחת ולא חל נזירות שני' עד לאחר התגלחת. ונחלקו בתוספתא האם חל איסור טומאה, ד. תי' התורת הנזיר דלא חל עשה דקדוש יהיה ה. תי' הגאון מלבי"ם דאיכא דרשא להתיר תגלחת ו. דחלה נזירות שני' מיד בהבאת הקרבנות, ושרי לגלח משום דתגלחת נזירות מותר לגלח בתוך ימי נזרו. ז. עפ"ד רש"י בדף ד. דתגלחת מצוה הוא מושבע ועומד.

ח. עוד ראיתי לתרץ בהקדם מה שחקרו בנזיר שחייב בקרבנות נזירות ובתגלחת האם זה מחובת נדרו או דאמרה תורה דלאחר שהשלים נזירותו חייב בקרבנות ובתגלחת, ובדין הקרבן הוכיחו מתוס' בדף יא. שכתבו בטעמא דמהני תנאי בנזירות והא מילתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי, ותי' דקרבנות אפשר ע"י שליח, ומבואר דחובת הקרבנות הוא מכלל נדרו, ויעוי"ש בשמ"ק שכתב ועיקר הנזירות הם הקרבנות, ובחזו"א סי' קל"ח ס"ק ו' תמה ע"ד תוס' הרי הנזיר אינו מקבל קרבנות כלל ותי' דכל תורת הנזירות הוי בכלל קבלתו וגם קרבנותיו ותגלחתו, ובגמ' לעיל ד: איתא באבשלום שאמר אלכה ואשלם את נדרי והוא קרבנות נזרו, ויש שרצו לתלות זאת בפלוגתא בזבחים קיז: האם קרבנות נזיר הוא נידר ונידב, ואשכחן עוד בספרי הובא ברש"י עה"ת פ' נשא שאפשר לידור בנזיר ע"מ לגלח על ק' קרבנות, וכן יש להוכיח מהא דאשה שנדרה בנזיר והשלימה ימי נדרה והפר לה בעלה אינה מביאה קרבנות. ואילו בנטמאה והפר לה בעלה מביאה קרבנות טומאה וכמבואר בדף כ"ח. וביאר החזו"א שם (סי' קל"ו עמ' 482 ס"ק א' ב') דקרבנות נזיר טהור הוא גמר מצות הנזירות משא"כ קרבנות נזיר טמא הוא על מה שנטמא בעודו נזיר, ועי"ש להלן ס"ק ז' שביאר דזהו השקו"ט בנדרים פג. האם בהפרת בעל יש חובת קרבן נזיר טהור, דהיינו האם הוא מחיובי הנזיר או במי שהי' נזיר עי"ש. ובדף ט. הובא מהמהריט"א ופנ"י והעמ"ש בטעמא דנזירות כהקדש משום דמתחייב בקרבנות, וכן אשכחן ברא"ש בדף י. בסוה"ע האומר הרי עלי קרבנות נזיר נעשה נזיר, וע"ע בתורא"ש בשבועות סו"פ שבועת העדות שכתב בדין מכלל לאו אתה שומע הן דנזירות הוא איסורא דאית בי' ממונא, משום חיוב הקרבנות, ומבואר דחיוב הקרבנות הוא בכלל קבלת נזירותו, וזה קובע את הנזירות לאיסורא דאית בה ממונא.

ויש לחקור לענין תגלחת נזיר האם הוא מכלל קבלתו, ובחזו"א הנ"ל כ' דכל תורת הנזיר הוא בכלל קבלתו, ויל"ד במי שאמר הרי עלי תגלחת נזיר האם נעשה נזיר [ועמש"כ לעיל ג.] ויש להוכיח דהתגלחת הוא מכלל דיני הנזיר ולא דין חדש שנולד לאחר שנעשה נזיר, מהא דאיתא בנדרים ג. דמקשינן נזירות לנדרים מה נדרים עובר בבל יחל ובל תאחר אף נזירות עובר בבל יחל ובבל תאחר, ואיתא שם בדף ד. דהמאחר תגלחתו עובר בבל תאחר, ומשמע דהוא בל תאחר דנזירות דהוא מכלל נדרו, והר"מ השמיט ד"ז, ועמדו בזה המנ"ח וקר"א ועוד אחרונים.

איתא בשבועות כח. הנשבע על הככר ואכלה כולה אינו נשאל עלי', ואמרינן התם דמי שנדר בנזירות וקיים נדרו אינו יכול לישאל, ואם לא גילח עדיין למ"ד תגלחת מעכבא יכול לישאל ולמ"ד לא מעכבא אינו יכול לישאל עי"ש, ולכאו' מבואר דחיוב התגלחת הוא מכלל נדרו דאל"כ מ"ט נשאל, אמנם אדרבה הוא ראי' להיפוך דא"כ אמאי תליא אי תגלחת מעכבא או לא מעכבא, הא לכו"ע ישאל מחמת מצות התגלחת, ומוכח דאדרבה אינה בכלל נדרו, אלא דלמ"ד תגלחת מעכבא הרי הוא מעוכב מלשתות יין, וע"כ יכול לישאל משא"כ למ"ד תגלחת לא מעכבא אינו מעוכב מיין, אבל משום מצות התגלחת אינו יכול לישאל דאינו מכלל נדרו, ויעוי"ש בסוגיא דנחלקו הראשונים דאף מחמת חיוב הקרבנות אינו יכול להתיר אלא בכה"ג שהקרבנות מעכבים אותו משתיית היין, כן דעת הריטב"א, אבל דעת הר"י מיגש דיכול להתיר מצד חובת הקרבנות, ולפ"ז מוכח דחלוק חובת תגלחת מהבאת הקרבנות, דהקרבנות מכלל נדרו משא"כ התגלחת.

ומאידך יש להוכיח מהא דשנינו לק' כח. דאשה שנדרה בנזיר והקריבה קרבנות נזיר רמ"א דהבעל יכול להפר שאומר אי אפשי באשה מגלחת, וק' דאין הבעל יכול להתיר אלא איסורים הבאים מחמת נדרה, ואי נימא דתגלחת אין זה איסור הבא מחמת נדרה כיצד יכול להפר, ומוכח דתגלחת הוא איסור הבא מחמת נדרה. שו"ר בשלמ"י (עמ' עח) שעמד בזה מרן הגאב"ד דפוניבז' זצ"ל עי"ש בכ"ד, ומקשים בסתירת הסוגיות מ"ש הפרת בעל מהני קודם התגלחת אף למ"ד תגלחת לא מעכבא, ואילו התרת חכם לא מהני, ובעזה"י יבואר מזה לק' כח..

ומרן רי"ז הלוי והגאב"ד דפוניבז' בשלמ"י שם כ' לחדש דאיכא תרי דיני תגלחת א. ביחד עם הבאת הקרבנות וזהו מסדר תורת הנזיר והוא ביום מלאת ימי נזרו, ומעכבו מלשתות ביין. ב. דיש מצוה לגלח שער שגדל בקדושה, ודין זה אינו מעכבו מלשתות ביין, וביארו בזה ד' הר"מ פ"ח מנזירות הלכה ד' והלכה ה', דבהלכה ד' מבואר בר"מ דאסור בשתיית יין עד לאחר כל המעשים, ובהלכה ה' כ' דשותה ומטמא לערב אף קודם התגלחת, ומלבד הסתירה בדברי הר"מ ק' מהו שותה ומטמא לערב, ועמדו בזה האחרונים, ובחזו"א הגיה בד' הרמב"ם, וע"ז ביארו כדרכם דאיכא תרי דיני. והעירו מהו דבעל מיפר איסור תגלחת, והא מיתסרא גם שלא מחמת הנדר, והעירוני דכיון דמיפר חובת תגלחת שמחמת נדרה בטל כל הנדר.

ומעתה י"ל דהנה בעיקר הקו' הקדימו המנ"ח וחזו"א דאין לומר עשה דוחה ל"ת ועשה דישנו בשאלה, דהעשה ג"כ ישנו בשאלה, והנה האבנ"מ בתשו' כ"ב כ' דהא דנזיר חשיב ישנו בשאלה, הוא לדרכו דהמהר"י באסן דהנזיר מקבל עליו האיסורים, אבל למהרי"ט דמקבל קדושה, לא חשיבי איסורי נזיר ישנן בשאלה, ודמי לבהמת קדשים דיש בזה איסור פיגול וכיו"ב, ולא אמרינן דישנו בשאלה, וא"כ י"ל דאיסורי נזיר ישנן בשאלה, דהוא מכלל הקבלה, אבל מצות התגלחת אין זה מכלל הקבלה, ולא חשיב ישנו בשאלה [ולפמשנ"ת דאיכא תרי דיני בתגלחת א. מצד דיני נזיר וקבלתו ב. דין תורה דלאחר שהי' נזיר צריך לגלח שער ראשו, א"כ י"ל עשה דוחה ל"ת מחמת הדין השני] וה"ז דוחה עשה ול"ת דנזיר דישנן בשאלה.

והנה נתבאר לעיל תי' החזו"א והאו"ש דכ"ז שלא גילח לא חל נזירות שני' לענין תגלחת דאין נזירות חלה על הנזירות, וראיתי לדון דכ"ז במצות תגלחת ביום הבאת הקרבן שהוא מדיני הנזיר, אבל כשמגלח למחר בזה אינו מדיני הנזירות ושפיר תחול נזירות השני', ולפמשנ"ת בזה יש להתיר מטעם עשה דוחה ל"ת דאינו בשאלה, אלא דנתבאר דביום הבאת הקרבן ג"כ יש להתיר מטעם זה, דאיכא תרי דיני.

**סימן ג'**

**בענין מקצת היום ככולו**

בעיקר דינא דמקצת היום ככולו בפשוטו הוא דבר הנלמד מסברא, דמקצת היום ג"כ יש לו דין יום, ובשו"ת גינת וורדים כלל א' סי' כ"ח כתב דבסתמא בכ"מ אמרינן מקצה"כ מלבד במקום שנתפרש להדיא דלא אמרי' מקצה"כ, אולם בשאג"א החדשות סי' ז' כתב דהיכא דאיתמר היכא דלא איתמר לא איתמר, וכעי"ז הובא לעיל מהקר"א בשמעתין. ויל"ע לבר פדא דפליג בנזירות בדין מקצת היום ככולו, האם יחלוק בכ"מ, ובתוס' במו"ק יט: ד"ה תלתין מבואר דמודה לענין אבילות, [ונתבאר בזה לעיל]. ובמהריט"א פ"ח דבכורות (אות עג) נקט דבר פדא פליג בכל דוכתא וצ"ע.

הקוה"ע סי' י"ט אות א' וסי' ל"ט אות ג' חקר בדין מקצה"כ האם הגדר דמקצת הוא יום מצד עצמו, או"ד דמקצת היום נידון ככולו, ונפ"מ אם בסוף היום הי' דבר הסותר עי"ש, ויעוי"ש שחקר כיו"ב לענין ביאה במקצת, ולענין העראה, וכן חקר בקו"ש ח"ב סי' י' אות ה' לענין ביאה במקצת.

ובפשוטו דין מקצת היום ככולו נאמר בדבר התלוי בניהוג האדם וע"ז אמרו דניהוג מקצת יום חשיב שנהג יום זה, דהנה אשכחן דין מקצת היום ככולו בנזיר, דיסוד דין נזיר הוא קבלת ימי נזירות, ויעוין בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ג מנזירות הי"א (ד"ה אלא) וז"ל גם בעיקר קבלת הנזירות שמקבל עליו למנות כך וכך ימים של נזירות, ובלאו מנין ימים ליתא לקבלת נזירות, וכו' עיקר חלות דינה וקיומה הוא במנין ימים עכ"ד]. וכמו"כ אשכחן בדין גידול פרע שלשים יום, דאמרינן מקצת היום ככולו, דהתם ג"כ אין זה דין אורך שער של שלשים יום, אלא שיגדל פרע ראשו שלשים יום, וכיון שנהג מקצת היום הוא ככולו, ועמשנ"ת לעיל ע"א מהשמ"ק דלמ"ד מגלח מע"ש לע"ש הוא מדין מקצה"כ [ועי"ש בחי' ר"א מן ההר דס"ל דלא אמרי' בזה מקצה"כ, ועי' תורת הנזיר] וכן בשבעת ימי המשתה הוא דין לשמוח ז' ימים, או להיפוך בימי האבל הוא דין להתאבל ז' ימים אמרינן דזה מקצת היום ככולו דנתקיים ניהוג שמחה וניהוג אבילות. ובאבילות אמרינן כן אף לענין שלשים, ובתורא"ש במו"ק יט: ד"ה יליף מבואר דילפינן לה מנזיר עיש"ה, וכן לענין שלשה ימים הראשונים וכמו שהובא להלן מהרמב"ן, וכ"ה ברמ"א סי' שצ"ג סעי' א', וברע"א ציין לחכ"א בקו' מצבת משה שדן בזה. [ובגינת וורדים כלל א' סי' כ"ח הקשה בלא יראה שבעת ימים דנימא מקצה"כ, ותי' דילפינן מאכילה, וכפה"נ כוונתו דכתיב עד יום האחד ועשרים, ודבריו תמוהים דכשם דבשבת ויו"ט לא שייך מקצה"כ, וה"נ ל"ש בזה מקצה"כ, וע"ע בשו"ת הלכות קטנות ח"ב סי' קפ"ו דג"כ עמד בכעי"ז].

ומה"ט במי שנדר קונם שלשים יום לא אמרינן מקצת היום ככולו דהתם אינו ניהוג ימים, וע"כ תליא במעת לעת, ואף ביום הראשון לא אמרינן מקצת היום ככולו, ונתעוררתי די"ל עוד דנדר הרי אפשר לידור לשעות, וא"כ לא תליא כלל בימים, וע"כ לא שייך מקצת היום ככולו, דהרי אם הי' אומר כ"ד שעות, לא הי' שייך מקצה"כ, וכשאומר יום א' הרי מתפרש כ"ד שעות, וא"צ לדברינו דלא תליא בניהוג ודוק.

והנה המחנ"א בנדרים סי' ל"ד נסתפק באומר לעשות דבר א' שלשים יום אי ל' יום גמורים בעינן וכמו ששנינו קונם יין חדש א' אסור מעל"ע, או"ד דאמרינן מקצת היום ככולו וכשמעתין, וכ' לחלק דבנדר שאסר עצמו שלא אלך לביתו של פלוני שלשים יום כי הלך ביום שלשים ואפי' אחר חצות הא עבר על נדרו, אבל נזירות שמקבל עליו להיות קדוש כיון שנהג מקצת יום השלשים בנזירות סגי, והביא טור שהמגרש את אשתו ע"מ שתתנו לי מכאן ועד ל' יום לא אמרינן מקצת היום ככולו, ומתבאר בדבריו דיסוד החילוק דלענין קיום נזירות הרי נהג מקצת היום, משא"כ לעינן נדר או תנאי בגירושין מ"מ אכתי יום השלשים הוא עד סוף היום. ובנחלת יהושוע (להגאון ר' אייזיק חריף זצ"ל) סי' ט' כתב דנדרים תלוי בלשון בני אדם ומתפרש ל' יום שלימים, וכן בתנאי שאדם מתנה בגירושין, משא"כ נזירות דהוא בדין תורה, ובמקבל נזירות מ' יום ג"כ מקבל כדין ימי נזירות של תורה, [ולדעת הר"מ כתבו הקר"א והגרי"ז דבאמת לא נאמר בזה מקה"כ].

ובמשנ"ת דדין מקה"כ נאמר רק בדבר שיש בו ניהוג ימים צ"ע דאשכחן דין מקה"כ אף בדבר שאינו ניהוג ומעשה האדם, דאשכחן בימי טומאה דין מקה"כ א. בבועל נדה דטבילתו ביום השביעי כדאיתא בשבת קכא., אלמא אמרינן בי' מקצת היום ככולו, ב. בנדה ויולדת דרשינן בפסחים צ: דטבילתן בליל שמיני, ובלאו קרא הי' טבילתן ביום, והוא מדין מקצת היום ככולו ג. טמא מת מזין עליו ביום השלישי וביום השביעי והרי הוא טהור, וטמא מת יש לו דין טומאה ז' ימים וכמש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי פ' מטות, והוכיח כן מדברי הראשונים דהנוגע בחרב כחלל טמא ז' ימים וא"צ הזאה, אלמא דאיכא דינא דטומאה ז' ימים, ומיני' ובי' דהנוגע בחרב כחלל טובל ביום השביעי.

נמצינו למדים דאף בדבר שאין בו מעשה ג"כ אמרי' מקה"כ, והגרמ"ד הלוי שליט"א חקר האם בסתם הלואה שלשים יום אמרי' מקצה"כ, והראוני רש"ס פ"י דשביעית ה"א דכתב דבמלוה ל"י בסוף השמיטה אינו יכול לתובעו בשנת השמיטה, ומבואר דלא אמרי' מקצה"כ, שו"ר שם דאדרבה נראה מדבריו שם דביום האחרון יכול לתובעו דאל"כ שביעית לא משמטת, וא"כ י"ל דהוא מדין מקצה"כ. [ע"ע בהגר"א אסתר (א, ד) ע"ד הרמז שכתב דבשנה יש שס"ה יום ורביע, וחשבינן לי' שס"ו דמקצה"כ].

ובתורא"ש ובריטב"א ר"ה י. מתבאר דזה גופא הטעם דבזבה אמרי' מקה"כ ובנדה לא אמרי', דבזבה בנקיים תלה הכתוב, וכיון שמקצת היום נקי חשיב נקי משא"כ בנדה, והוא כמשנ"ת, אכן ק' מטמא מת וכמשנ"ת. ובנגעים פ"ג תנן דהסגר שבעת ימים הוא ביום השביעי, [כדכתיב בקרא] ועולה לכאן ולכאן, ובמו"ק טז: קאמר דרבי סבר מעיקרא דנידוי שלשים יום אמרינן מקצת היום ככולו ולבסוף סבר דלא אמרינן, ולפמשנ"ת י"ל דמעיקרא סבר דנידוי הוא ניהוג ימי נידוי וא"כ אמרינן בזה מקה"כ, וצ"ב לבסוף מאי קסבר.

ואשכחן עוד דאמרי' מקה"כ אף בדבר התלוי בטבע כדאיתא בפסחים נה. לענין הרכבה שאינה קולטת בשלשה ימים, ואמרי' התם דמקה"כ, ובשאג"א החדשות סי' ז' כתב לדמות מקה"כ האמור לענין הרכבה, למקה"כ האמור לענין נזירות, אולם באור גדול ח"ב סי' ד' כתב בטעמא דאיתא בפסחים שם דתרי מקה"כ לא אמרינן, ופי' משום דהוא דבר התלוי בטבע, וכן בבכורות כ: לענין ימי עיבור של בהמה אמרי' מקה"כ, דנמסר ההלכה בימים ואמרי' מקה"כ, וכן פירש"י בשבת קלו. ד"ה הוה דולד שנולד כשר לאכילה בליל שמיני דמקה"כ, ויעויין באור גדול שכתב שאין לדמות הענינים, והביא עוד מיו"ד סי' פ"ו סעי' ט' לענין תרנגולת דזמן עיבורא כ"א יום שלמים ולא אמרי' מקצה"כ, אלמא דכל דבר שהוא בטבע לא אמרי' מקצה"כ.

יש ראי' גדולה דדין מקה"כ נאמר רק בדין ניהוג ימים דמקצת היום חשיב שנהג היום, דאיתא במו"ק כ. שמועה קרובה נוהגת שבעה ושלשים שמועה רחוקה אינה נוהגת אלא יום אחד איזו היא קרובה ואיזו היא רחוקה קרובה בתוך שלשים רחוקה לאחר שלשים, וכתב הרי"ף (יב. מדפיו) דאיכא מ"ד דשמועה ביום ל' כשמועה ביום ל"א ואינו נוהג אלא יום א' בלבד, ונחלק עליהם הרי"ף, וכ' הרמב"ן בתוה"א (נדפס במו"ק כ:) בטעמא דמילתא וז"ל ולא אמרינן מקה"כ וכבר יצאו שלשים של אבילות וכו' אלא שמועה ביום שלשים שמועה קרובה היא ולא [אמרו] מקה"כ אלא במי שנהגו אבילותן אבל לענין שמועה כל יום שלשים קרובה היא וכ"כ בעל הלכות ז"ל ורבינו הגדול ז"ל הסכים על ידו עכ"ד, וכן נפסק בטושו"ע יו"ד סי' ת"ב סעי' א', וביאוה"ד י"ל כמשנ"ת דדין מקה"כ הוא כשנהג מקצת היום, אבל כל שלא נהג מקצת היום לא חשיב שנשלם היום.

**מעשה להפסיק מקצת היום**

ויש לחקור בדין מקצת היום ככולו האם בעינן לעשות מעשה להפסיק את היום או"ד דהוא מידי דממילא, ויסוד החקירה הוא אי נימא דמקה"כ הוא בדבר התלוי בניהוג האדם, אבל אם זה אף במידי דממילא ובדבר הטבע וכמשנ"ת בודאי א"צ לעשות מעשה להפסיק, ומדברי האיכא מ"ד שהביא הרי"ף הנ"ל דיום ל' אע"פ שלא נהג בו אבילות ג"כ אמרי' דהוא כיום ל"א, ג"כ מבואר שא"צ לעשות מעשה להפסיק המקצת היום.

והכי חזינן לר' יוסי דסבר לק' טז. דזבה ששמרה נקי תחילת היום ואח"כ ראתה אינה סותרת דאמרי' מקה"כ, ויעוי"ש בתוס' דהוא אע"פ שלא טבלה, וא"כ לא עשתה מעשה להפסיק מקצת היום, והכי אשכחן לשיטת הרא"ש פ"ד דנדה סי' א' דפולטת ביום השביעי אינה סותרת מנינה, ובסדרי טהרה יו"ד סי' קצ"ו ס"ק מ"ד רצה לחדש דהוא רק לאחר טבילה, וביטל דעתו מפני דעת הב"י דהוא אף קודם טבילה, [ונפ"מ בזה אף לדידן בלידה ביום השביעי לזיבתה, וכמבואר בסדרי טהרה סי' קצ"ו סוס"ק ל"ב, ובסי' קצ"ד ס"ק ד' (עמ' לד ד"ה עוד], וכן אשכחן לר"א דנטמא ביום שלשים אינו סותר אלא שבעה משום דמקה"כ אע"פ שלא עשה מעשה לגמור את ימי הנזירות, ואף חכמים לא פליגי ביסוד הדברים וכמבואר בר"מ בפה"מ שם [הובא בחי' מרן רי"ז הלוי הל' נזירות יט. מדה"ס].

אולם בשיטת הקדמונים הובא מתור"פ הכהן דלא אמרינן מקה"כ אא"כ הי' מעשה הגומר, ונתכוין לזה המרומי שדה, ופי' דע"י שנטמא זה גופא מעשה הגומר את הנזירות, ולפ"ז י"ל דה"ה בדברי ר"י בזבה הראי' גומרת את היום כיון שהוא סותר לנקיות וצ"ע.

וכן אשכחן בריטב"א במו"ק יט: דאמר רב עמרם אמר רב אבל כיון שעמדו מנחמין מאבלו מותר ברחיצה, וכ' הריטב"א ולמדנו ממנו כי קודם שיפרש ממנו מנחמין נוהג באבילות יום ז' וכו' ומיהא אם לא באו מנחמין בז' אינו צריך להם בח' שכבר שלמה אבלות מאליה ולהפסקת יום ז' שיהא מקצתו ככולו הוא דבעינן להו עכ"ד. ויעוי"ש שכתב עפ"ז דאם יום שביעי בשבת, צריך לנהוג באבילות בדברים שבצנעא כל השבת, כיון דלא שייך שפסקו מנחמין מאצלו, וברמ"א סי' שצ"ה סעי' א' כתב שאם אין מנחמין צריך להמתין עד שעה שרגילים לבא המנחמין בשאר ימים, ועי' בט"ז סי' ת"ב ס"ק א' שהאריך דבעינן שינהג אבילות בפועל במקצת היום וע"כ בעינן שיהיו מנחמין ביום השביעי, וכ' לחלק בין אבילות שהוא בקום ועשה דהיינו אבילות ז', בזה בעינן שינהוג בקום ועשה מקצת היום, אבל אבילות שהוא בשוא"ת א"צ לנהוג עי"ש בכ"ד, ויעוי"ש מש"כ דמה"ט בשבת לא אמרי' מקה"כ וכדברי הריטב"א, וצל"ע דבמו"ק יז: קאמר דלאב"ש אמרינן מקה"כ בשבת וצע"ג. וע"ע בתוס' במו"ק כא: ד"ה אפילו דכ"ז שלא עמדו מנחמין חשיב שנוהגים אבילות ואם בא להם אבל ממקו"א מונה עמהן.

וע"ע בריטב"א במו"ק כז. בשם הרמב"ן בתוה"א (פב) [ונדפס במו"ק יט:] דמבואר דאע"ג דמקצת הלילה ככולו מ"מ אם ירצה יכול להמשיך גם ביום, ונראה מדבריו דאע"ג דמקה"כ מ"מ אם ירצה יכול להמשיך כל היום [ולפ"ז בז' ימי המשתה יוכל להמשיך כל היום]. ויעוי"ש ברמב"ן דמבואר דלדין מקה"כ באבילות בעינן שינהג כל דיני אבילות, [ולכאו' מדברי חכמי הצרפתים שהביא הרמב"ן מבואר שא"צ לנהוג באבילות כדי שיהא מקצת היום ככולו, ואפשר דס"ל דכיון דנהג במקצת הדינים סגי] וכן עולה מדברי הט"ז הנ"ל דלא סגי בניהוג דשוא"ת ובעינן נמי בקו"ע, ובחכ"א במצבת משה סי' ו' הביא תשו' הרדב"ז ח"ג סי' תקנ"ט שסמך ע"ד הרמב"ן דאמרינן מקצה"כ בלילה, וכ' להתיר תשה"מ, וכ' דצריך להמתין מלשמש בלילה יותר ממה שהוא רגיל, והיינו דאף במידי דשוא"ת צריך לנהוג מקצת באבילות, ועי' היטב ברא"ש פ"ג דמו"ק סי' כ"ו בשם הראב"ד, ולכאו' ילה"ע ע"ז מדברי הרמב"ן בתוה"א (סז) בדין אבל בהנחת תפילין דכתב דביום שלישי שרי להניחו, דאמרינן בליל שלישי מקצת היום ככולו אע"פ שאינו יכול להניחן, חזינן דא"צ ניהוג אבילות, וי"ל דהדין שאין אבל מניח תפילין, אין זה דין להתאבל ושלא להניח תפילין, אלא הוא דין דאבל אסור בתפילין [וי"א דהוא מדיני התפילין] ודין זה נוהג בג' ימים הראשונים, וממילא אמרי' בזה מקה"כ.

**מקצת היום ככולו באמצע המנין**

ודין מקה"כ בפשוטו אמרינן רק בסוף המנין או בתחילתו, אבל באמצע המנין ל"ש מקה"כ, כיון דחיובו עדיין להשלים מנין הימים, ומה"ט כל אבל נוהג ז' ימים, ואינו יכול לנהוג אבילות בכל יום רק במקצת היום, וצל"ע בבאוה"ל סי' תפ"ט סעי' ד"ה שכתב דלכו"ע בל"ג בעומר מותר להקל שלא לנהוג אבילות משום מקה"כ, והרי הוא באמצע המנין, [ובעיקר הדבר שיש בזה מקה"כ לכאו' הוא דבר חידוש, דהרי ניהוג אבילות בימים אלו הוא משום שמתו תלמידי רע"ק, א"כ כל ימים שמתו צריך לנהוג אבילות, ומבואר דאין הדבר כן, אלא קבעו ל"ג ימי אבילות, וע"כ שייך בזה מקה"כ].

ובנאות יעקב סי' כ"ז אות א' הוכיח דאמרי' מקה"כ באמצע המנין, מהא דפריך בנדה לג. שכבת זרע דסתר בזיבה היכי משכח"ל והא מקה"כ, ומבואר דאף באמצע ספירה אמרינן מקה"כ, וכן הוכיח מגמ' לק' ט"ו בדברי רב שיום שבעים עולה לכאן ולכאן עי"ש, [ועי' לק' טו. מש"כ לדון בראייתו] וכ"ה בחזו"א יו"ד סי' צ"ב סוס"ק י"ט דאף באמצע המנין אמרינן מקה"כ.

**בי"ב חודש וביום המיתה**

יש לחקור במקום שצריך לנהוג י"ב חודש האם אמרינן בזה מקצה"כ, ונפ"מ בנזיר עולם דמגלח אחת לי"ב חודש האם יכול לגלח ביום אחרון של הי"ב, וכן מי שקיבל עליו נזירות שנה, ויל"ע האם חל נזירות על שנה או כפי מנין הימים, וצ"ע דיש שנים שנ"ד יום ויש שנ"ה ויש שנ"ו, וא"כ יל"ע כמה זמן הוא קבלתו, ואם אזלינן בתר שנה זו שנדר בה, ואם נטמא וסתר נזרו כמה ימים צריך להשלים וצ"ע בכ"ז [ועמנ"ח מצוה שס"ח סוף אות ג'] [ויל"ד בזה לשיטת הר"מ ודעימי' דבנזיר נזירות מפורשת לא אמרי' מקצה"כ].

והנה כתב השו"ע ביו"ד סי' שצ"ה סעי' ג' מי שמת אביו או אמו בר"ח ניסן לא אמרינן בכ"ט באדר שאחריו מקה"כ אלא צריך לנהוג דברים האסורים בי"ב חדש עד שיכנס ר"ח ניסן, ומקורו מתרוה"ד סי' רצ"ב, ופי' טעמו (והובא בט"ז ס"ק ב') דכל שתלוי במנין ימים אמרינן מקצת יום האחרון ככולו משא"כ באבילות דתלוי בי"ב חדש ואם תאמר מקצת ככולו לא יצטרך להתאבל רק קצת מחודש האחרון וזה ודאי אינו. וע"ע בחכ"א כלל קס"ח סי' י"ג, [ויעויין כיו"ב בנובי"ת או"ח סי' פ"ד (ד"ה ודע) שכתב דאע"ג דאיתא בפסחים דאמרי' מקה"כ לענין קליטה כ"ז למ"ד דתלי בימים, אבל למ"ד ב' שבתות לא אמרי' מקצה"כ, ובחזו"א שביעית סי' כ"ו ס"ק ב' כתב דמנין הימים סוכם את השבוע ושפיר אמרי' בי' מקצה"כ, וכן נקטו השאג"א החדשות סי' ז' והמנ"ח מצוה ש"ג [ה], והעירוני דלפ"ז שבעת ימי המשתה דילפינן מקרא מלא שבוע זאת, ג"כ לא שייך בזה מקה"כ, כיון דלא תליא בימים אלא בשבוע, ולהחזו"א יהא בזה מקצה"כ, וע"ע באר יצחק או"ח סי' א' שהקשה דא"כ ה"ה באבילות דילפינן מוהפכתי חגיכם לאבל, לא יהא מקצה"כ] ובפ"ת ס"ק ג' ציין לתשו' הרדב"ז ח"ג סי' תנ"ד שדעתו להקל, ויעוי"ש שדן דנימא מקצת חודש ככולו, וכ' דהדבר תלוי בימים שנ"ד יום, וצ"ע דיש שנה שנ"ה ויש שנ"ו, וצל"ע דהדין אבילות י"ב חודש על אביו ואמו אין זה כדין שבעה ושלושים, דשבעה ושלושים הוא דין לנהוג כך וכך ימי אבילות, משא"כ י"ב חודש, הוא דין עד גמר י"ב חודש, וראי' לדבר דמי שנודע לו לאחר זמן שמת לו מת חייב לנהוג שבעה ושלשים מיום השמועה, [ובלבד שתהא שמועה קרובה] ואילו י"ב חודש אינו נוהג אלא מיום המיתה כדאיתא בטושו"ע סי' ת"ב, אלמא דדין י"ב חודש אינו דין ניהוג י"ב חודש, אלא עד י"ב חודש, ומאי שייך בזה מקה"כ, וי"ל דהדרכי משה בסי' ת"ב כ' בשם המרדכי בטעמא דמילתא דבנודע לו אח"כ אינו נוהג אבילות עד י"ב חודש מיום המיתה, דגזירת שנים עשר חודש הוי טעמא משום דמשפט רשעים בגיהנם הוי יב"ח ואפילו אם הוא רשע כבר קיבל דינו ביב"ח שעברו מיום הקבורה, וא"כ י"ל דהכא אנו דנים על משפט רשעים בגיהנם יב"ח, דע"ז גופא נאמר מקה"כ, ובאבילות יום ראשון דאורייתא לא אמרי' מקצה"כ, דהתם הוא דין דיום המיתה מחוייב באבילות, ואין זה דין יום אחד.

**מקצת היום ככולו בלילה**

נחלקו הראשונים האם בלילה אמרינן מקצתו ככולו, התוס' לקמן טז. ד"ה זבה הביאו לרש"י בפסחים פא. דאמרינן מקה"כ אף בלילה, ונחלקו ע"ז התוס', וכן נחלקו הראשונים לענין אבילות דעת הרמב"ן בתוה"א (נדפס במו"ק יט:) דאף בלילה אמרינן מקצתו ככולו, ברא"ש פ"ג דמו"ק סי' ל' כתב דלא אמרינן מקצתו ככולו, וכתב דכל דבעי ספירה ספירה ביממא הוא, וברא"ש שם הביא בשם רשב"ם דנוהגין לישב מקצת יום שביעי ולא בלילה, וכ' ולא ידענא טעמא מאי, ולכאו' הסב' היא דעיקר היום הוא היום ולא הלילה, ואשר ע"כ בלילה א"א לומר מקצתו ככל היום, וכ"כ הגינת וורדים כלל א' סי כ"ח [ושמא יל"ד דתליא בחקירת הקוה"ע בגדר מקה"כ דאם הגדר דסגי במקצת י"ל דסגי גם בלילה, אבל אי הגדר דהוא ככולו בעינן יום, ומה"ט לענין אבילות דקי"ל כר"י אמרינן מקצה"כ אף בלילה].

והנה השאג"א החדשות סי' ז' חקר לענין קליטה שאמרו בפסחים נ"ה מקה"כ, האם במקצת הלילה ג"כ נאמר דין זה, וכתב שאין להוכיח מהא דלענין זבה לא אמרינן מקצת הלילה ככולו, מ"מ אין לנו לדמות מדעתנו מקה"כ לענין קליטה והשרשה למקה"כ של זבה דהיכא שאמרו אמרו והיכא שלא אמרו לא אמרינן, וכתב השאג"א דהרי בהא דאמרי' מקה"כ גופי' יש מקומות דאמרינן לי' כגון זבה והשרשה ובנזיר, ואילו לענין פולטת ש"ז פליגי תנאי בפ' רע"ק בשבת פ"ו האם אמרינן מקה"כ, וכן לענין שנים יש מקומות דאמרינן מקצת שנה ככולה ויש מקומות דלא אמרינן, וא"כ י"ל דהיכא דאמרו שאין מקצת הלילה ככולה אמרו והיכא דלא אמרו לא אמרו, ומדבריו נראה דלענין נזיר י"ל דאמרינן מקצת לילה ככולו, וצ"ע בדבריו דהא חזינן בראשונים דמדמו אבילות לזבה.

ובמנ"ח מצוה קמ"ט [ג] נקט בפשיטות דבלילה לא אמרינן מקה"כ לענין נזיר, ויליף מינה לענין פרוע ראש דכהן, שאסור לו ליכנס בליל ל' לעבוד עבודה, וע"ע מש"כ לעיל בנפ"מ בין בר פדא לרב מתנא.

**סימן ד'**

**בענין תנאי בנזירות**

יש לחקור מהו התנאי דשמעתין האם מתנה שיהא מותר ביין, או"ד דמתנה שישתה יין, וברע"א תשו' מ"ח מבואר דהתנאי שישתה יין, ובקו"ש כתובות (אות קעא) הקשה דבכה"ג לא הוי מתנה עמשכ"ב וכדאיתא בגיטין פד. דע"מ שאוכל בשר חזיר לא הוי מתנה עמשכ"ב, ועי' ללהן מדברי רמ"ש. ולריב"ל דאמר כחוץ בודאי משייר בעיקר הנזירות היתר היין, אבל אין מזה ראי' לרבינא דהוא תנאי, די"ל דריב"ל סבר דמתפרש כחוץ ומהני, אבל לרבינא דבתורת תנאי לא מהני בתורת עקירת הדין, אלא שישתה באיסור, ועי' חי' ר' מאיר שמחה משכ"ב. והעירו מדברי תוס' בכתובות נו: שכתבו דלא מהני תנאי בנזירות דאין נזירות לחצאין, מזה נראה דבא לעשות נזירות שלא כדין תורה, וכן ראיתי להעיר מדברי הרמב"ן בב"ב קכו: שכתב בתו"ד וז"ל דה"ק אם אפשר להיות נזיר ולהטמא למתים אטמא ואם לאו אהא נזיר לגמרי עכ"ד, משמע דהתנאי הוא שיהא מותר כדין.

הקשה הרע"א בקושיות עצומות ובתשובה מ"ח בשם חתנו מוהר"ש דהו"ל מעשה קודם לתנאי, ותי' דנפ"מ ביאמר ע"מ שאהי' שותה יין הריני נזיר, דבזה בעינן למתנה עמשכ"ב, [ועי' הפלאה כתובות נו. וראשון לציון ביצה כ. מש"כ אי בכה"ג נעשה נזיר, ומדברי התוס' בד"ה דהוי בתח"ד נראה דהא דהוי מתנה עמשכ"ב, הוא משום דאמר תחילה הריני נזיר, ולפ"ז אם יאמר להיפוך לא הוי מעמשכ"ב, ואינה ראי' כלל דעיקר כוונתם לבאר דלא תליא בפלוגתת ר"ש וחכמים, כיון דיש כאן קבלה גמורה לנזירות ופשוט, וע"ע ברא"ש ובהגה] והקשה הרע"א דמ"מ הו"ל תנאי סותר למעשה, והשיב הרע"א דהתנאי שישתה יין באיסור, ואף אם ישתה אינו מבטל הנזירות, והובא לעיל דהקו"ש כתובות (אות קעא) תמה ע"ז דאם התנאי ע"מ שישתה באיסור לא חשיב מעמשכ"ב כדאיתא בגיטין פד. דע"מ שתאכלי בשר חזיר לא חשיב מעמשכ"ב, ועי' חי' ר' מאיר שמחה מש"כ לחלק בזה דבה"ז גיטך ע"מ שתאכלי בשר חזיר, האיסור לאכול חזיר הוא איסור מוקדם ולא נתחדש ע"י תנאו, וע"כ לא חשיב שבא לעקור דבר מה"ת, משא"כ הכא כל איסור היין נולד ע"י נדרו, ע"כ שפיר חשיב מעמשכ"ב, [ויל"ד לדבריו במלוה ע"מ שיתן ריבית, הו"ל מעמשכ"ב, ובמחנ"א דיני ריבית סי' ל"ז כ' לדמותו לגמ' בגיטין] ולדעת הר"מ פ"ו מאישות הי"ז דבמעכשיו א"צ משפטי התנאים, וה"ה בע"מ דכאומר מעכשיו א"כ לא תיקשי קו' הרע"א, אכן תוס' דהקשו דא"א ע"י שליח הו"ל לאקשויי מדין תנאי קודם למעשה, ותנאי ומעשה בדבר אחד. עוד ראיתי להעיר למש"כ הרמב"ן בב"ב קכו: בסו"ד בטעמא דכל שלא התנה כדין תנאי התנאי בטל ומעשה קיים משום דמפליגו בדברים, וא"כ למש"כ הרמב"ן דבנזיר דבינו לבין עצמו לא שייך מפליגו בדברים א"כ א"צ למשפטי התנאים.

**ביסוד דין מתנה ע"מ שאין שאכו"ע**

והנה בחידושי מרן רי"ז הלוי ביאר דיסוד הענין דמקדש ע"מ שאין שאכו"ע הי' חל קידושין בלא שאכו"ע, היינו משום דכח התנאי שיחול במעשה, ואינו חל אלא כפי התנאי, ובזה תי' קו' הרע"א ע"ד תוס' דלא תי' על נדר דא"א ע"י שליח עפ"ד הגר"ח דבכל תנאי בנדרים ושבועות א"צ למשפטי התנאים אלא תיפו"ל מדין האדם בשבועה, אך כ"ז שלא יחול כלל, אבל שיחול לחצאין בזה בעינן לתורת תנאי, דאל"כ א"א שיחול לחצאין, דנזירות כוללת הכל, רק בנזירות שיש תנאי שייך שיהא לחצאין, עי"ש בביאור הענין, ובאבי עזרי פ"א מנזירות הי"ג תמה ע"ד דבודאי לא הי' ס"ד שיחול נזירות ולישתרי ביין, וכן במקדש ע"מ שאין שאכו"ע לא הי' הו"א דיחול לר"מ קידושין בלא שאכו"ע, אלא האם חלה נזירות או לא, ובדבר שבממון שתנאו קיים אין זה ע"י דין תנאי, אלא שיכול לעקור דין תורה עי"ש באורך, שהביא כמה ראיות לזה, וכ"כ הקצוה"ח סי' ר"ט דא"צ לדין תנאי, וצ"ע מתוס' ר"פ הכותב ד"ה כדרב דמבואר דרק ע"י תנאי יכול לעקור דין תורה.

ולכאו' כן יש להוכיח מדברי הרע"א בתשו' מ"ח שפי' שהתנאי הוא שישתה יין באיסור, משמע שא"א להתנות שלא יחול שתיית יין, וכן מתבאר בתורע"א סופ"ו דפאה דהתנאי הוא ע"מ שלא יתבע הלוקח את האונאה, וע"ז הוקשה לו דאם ירצה יתבע הלוקח את האונאה, ואם כדברי הגרי"ז [או כדברי הגרשש"ק דלהלן] הרי חל במקח דין שאין בו אונאה וכיצד יוכל לתבוע ולבטל את המקח, והרע"א מסיק ע"פ דרכו דאינו מדין תנאי אלא מדין סילוק, אבל בדעת תוס' שהוא תנאי פי' הרע"א דהוא תנאי שלא יתבע, ולדבריו בשאכו"ע התנאי שלא תתבע את השאכו"ע, וע"ז לא הוקשה לרע"א די"ל דמסתמא האשה לא תתבע כיון שהיא חפיצה בקידושין, ואה"נ אם תתבע יבטלו הקידושין, אבל באונאה הוקשה לו דהלוקח יתבע כדי לבטל המקח.

אמנם מלישנא דמתני' דקתני ה"ז נזיר ואסור בכולן, הוכיחו כהגרי"ז, דמשמע דהתנא בא ללמדנו שאסור בכולן, ובמל"מ פ"ו מאישות סוף הי"ג בשם המהר"א ששון דאם הי' מועיל תנאי לעקור עונה הי' חל קידושין בלא עונה, ומ"מ אין מזה ראי' לנזירות לחצאין. ועי' היטב בחזו"א סי' ע"ג ס"ק א' דנראה דהי' חל קידושין בלא שאכו"ע וכדברי הגרי"ז עי"ש, ולכאו' כן משמע דהוא דומיא דשאר כסות דלר"י תנאו קיים, והיינו שאינו חייב בשאר כסות, א"כ משמע דה"ה בעונה דכו"ע מודו דלא מהני תנאי, אם הוה מהני תנאי היו קידושין בלא עונה, [ומשאר כסות לא תיקשי כיצד חל התנאי דהתם פי' הראשונים דהוא ע"מ שתמחלי] ונתעוררתי בדברי הגרי"ז דלכאו' כ"ד יתכנו לר"ש אבל לחכמים דנזיר מדבר א' הוי נזיר לכל, מה יועיל מה שעשה תנאי במעשה הנזירות שיהא רק לדבר א', ומי עדיף מקיבל בפירוש רק דבר א' דנעשה נזיר לכל, ודבריו יתכנו לר"ש דאע"ג דקיבל נזירות מהכל מ"מ ע"י תנאי בעצם המעשה יכול לעשות שלא יהא נזיר מהכל, ומעתה צ"ע דהר"מ כ' מעמשכ"ב אע"ג דפסק כחכמים, וזהו ביאו"ד הרא"ש דלחכמים א"צ למעמשכ"ב, ואפשר עוד דלחכמים באמת חל התנאי במעשה דאין כאן קבלת נזירות אלא מדבר א', אלא דזהו דינא דממילא דחל נזירות בכולה, אכן בפשוטו לחכמים הגדר דיש כאן קבלה על הכל, ועמש"כ לעיל מהמנ"ח לענין בל יחל.

הגרשש"ק כתובות סי' מ"ט ובסוף גיטין, ובשער"י שער ז' פט"ו ביאר הא דהי' חל קידושין בלא שאכו"ע ע"פ יסודו המפורסם דכל חלות שאם תחול תיפקע, מעיקרא לא חלה, וא"כ השאכו"ע א"א להם לחול כיון שאם יחולו, לא יחול קידושין ואין שאכו"ע בלא קידושין, ע"כ ע"י התנאי לא הי' חל שאכו"ע, וצ"ע בזה דבנזירות שאינה לחצאין כיצד יחול חצי נזירות, וכפשנ"ת מדברי המנ"ח דאף כשא"א לחול נזירות שלימה לא חיילא לחצאין, ובזה ג"כ הי' מקו"ל דזהו דמייתינן תניא כוותי' דרבינא דליכא לתרוצי דאתיא כרבנן, דממ"נ לרבנן א"צ לדין מתנה עמשכ"ב דאין כאן ב' עשיות אלא חדא עשי' דנזירות היא, אבל בדברי הר"מ שכתב מעמשכ"ב אף לרבנן תיקשי, ועי' חי' הגרש"ר בנדרים סי' ו' שעמד ע"ד הגרשש"ק דלא שייך זאת בנזירות.

נמצא ה' דרכים במקדש ע"מ שאין שאר כסות ועונה דבעינן למתנה עמשכ"ב, וכיצד הי' חל בלא דין מעמשכ"ב, א. מדברי הרע"א נתבאר דהוא תנאי שלא תתבע את השאכו"ע, שאם תתבע יתבטלו הקידושין, ב. הרע"א גופי' פי' דהוא מדין שיור ג. הגרי"ז פי' דהוא התנאה בעצם המעשה, ואין כח במעשה לחול אלא כפי תנאו ד. הגרשש"ק ביאר דכל חלות שאם תחול תיפקע אינה יכולה לחול, וע"כ א"א שיחול שאכו"ע. ה. האבי עזרי ביאר דהא דבעינן למתנה עמשכ"ב הוא שחלים הקדושין ולא אמרינן דכיון דהתנה שאם יהא שאכו"ע לא יהא קידושין, א"כ לא יחולו הקידושין, והא דבדבר שמממון לר"י תנאו קיים אינו מדין תנאי.

ומשנ"ת בביאו"ד הרע"א דהוא מדין שיור, והיינו כדין חוץ לריב"ל, כן נקט באבי עזרי ותמה ע"ז דתליא בפלוגתא דסוגיין, ויש להוסיף דהתוס' בד"ה האי הקשו במקדש את האשה ע"מ שאין שאכו"ע תנאו בטל ולא אמרינן דהוא כחוץ ותי' דא"א לשייר דאין קידושין לחצאין, ומשמע דזה אינו מדין מתנה עמשכ"ב, ותיקשי ע"ד הרע"א, אשר ע"כ נראה דכוונת הרע"א דמתנה שתסתלק משאכו"ע, והאשה מסכמת ומסתלקת מיד.

איתא בתוספתא פ"ג דקידושין ה"ט ע"מ שאם מתי לא תהא זקוקה ליבם ה"ז מקודשת ובטל תנאו שהתנה על מה שכתוב בתורה וכל המתנה עמשכ"ב תנאו בטל ע"כ, והעירו דכאן בהכרח התנאי על עקירת הדין דהתם ל"ש ד' הרע"א, ולדברי האב"ע י"ל דהוצרכו למתנה עמשכ"ב לומר דבטלו הקידושין.

**נדרים נזירות ושבועה ע"י שליח**

במש"כ תוס' דא"א ע"י שליח לא פי' תוס' טעם ומקור לדבר, ויעויין ב"י או"ח סי' תל"ד (סוד"ה ושלוחו) שכ' דא"א לידור ע"י שליח, [וכ' דמה"ט א"א להפקיר ע"י שליח וכמש"כ הר"ן ריש פסחים] וג"כ לא פי' טעם ומקור לדבר, ובבית מאיר אהע"ז סי' ק"כ סעי' ד' [הובא בפ"ת יו"ד סי' רל"ו ס"ק א'] כתב משום דכתיב לבטא בשפתים, ויעויין בבית מאיר שם שכתב דכיון דכתיב מוצא שפתיך הוה כמצוה שבגופו שא"א ע"י שליח, וכ"כ הברית יעקב סי' ע"ז, והביאור דנדר יסודו קבלה על עצמו, וא"א ע"י שליח.

הקצוה"ח סי' קכ"ג ס"ק ד' הביא תרוה"ד שהוכיח מגיטין מו. דאפשר לישבע ע"י שליח, וכן הביא ממשפט החרם לרמב"ן, וכ' הקצוה"ח דהוא דלא כתוס' והרמב"ן והמרדכי שהקשו קו' תוס'. ותיקשי בסתירת הרמב"ן, [וצ"ע ע"ד הקצוה"ח שלא עמד בזה] וי"ל דיש לחלק בזה בין נדרים לנזירות, דנזירות יסודה קבלה וכמו שיסד הגרשש"ק, ובעינן שהוא יקבל על עצמו משא"כ נדר ושבועה דהוא עשיית איסור, והרי נדר אוסר אדם על חבירו ואפשר ע"י שליח, ויעויין בחי' הגרש"ר נדרים סי' ו' אות ז' בדרך זו. וע"ע במאירי לק' מו. שאפשר לעשות שליח לאסור נכסיו, וע"ע בבאר יצחק הנ"ל שכתב דאי טעמא דתוס' משום אשלד"ע, אין סתירה מהתרוה"ד לתוס'.

**סימן ה'**

**בסוגיא דכל מילתא דלא מצי עביד לא משוי שליח**

(יב:) בגמ' לא משוי איניש שליח אלא במילתא דמצי עביד השתא במילתא דלא מצי עביד לי' השתא לא משוי. והנה יסוד דינא דכל מילתא דאיהו לא מצי עביד לא מצי משוי שליח הוא גמ' בקידושין כג: ובב"ק קי., ובשמעתין נתחדש דאף דבשעה שפועל השליחות הוא מצי עביד, מ"מ כיון דבעידנא דמשוי שליח לא מצי עביד אמרינן כל מילתא דלא מצי עביד לא מצי משוי שליח, וכמו שביאר כ"ז היטב הרע"א בקושיות עצומות בנדרים עב:, ועי"ש מה שתמה ע"ד הר"ן. [ואם בשעת המינוי מצי עביד ואח"כ לא מצי עביד יש להוכיח מנשתטה המשלח דנחלקו הראשונים דמהני, אע"פ שבשעת קיום השליחות לא מצי עביד].

ויש להקשות דלכאו' הך דינא הוא מדין אין אדם מקנה דשלבל"ע וכמבואר באור גדול סי' מ"א אות י"ג, ומה"ט אליבא דר"מ דאדם מקנה דשלבל"ע יכול לעשות שליח וכמש"כ תוס' ביבמות נב: ד"ה ליבמתו, [אכן י"ל דלר"מ מהני משום דמצי עביד השתא דר"מ לשיטתו דאדם מקנה דשלבל"ע, ונפ"מ בשולחו למכור לדבר שלא בא לעולם דמודה ר"מ דלא מהני, האם יוכל למנותו שליח] ויעויין בשערי יושר שער ו' פי"ז (ד"ה וכן י"ל) שהאריך בדרך זו, וביאר ע"פ דרכו דשליחות הוא מסירת כח והרחבת כח המשלח, וע"כ לא מהני בדשלבל"ע, וק' דא"כ מאי שקיל וטרי הכא בדין זה, הא דין פשוט הוא שאין אדם מקנה דשלבל"ע.

עוד יש להוכיח דאין יסוד הסוגיא בדין אדם מקנה דשלבל"ע, דהנה הקשו המחנ"א פ"ג מגירושין (סוד"ה איברא) והנתה"מ סי' רמ"ג ס"ק ו' והרע"א בתשו' קמ"א כיצד אומר אדם כתבו ותנו גט לפלוני הרי בשעת מינוי השליחות אין הגט בעולם, ואין אדם עושה שליח בדשלבל"ע, ותי' הנתה"מ דעשאן שלוחין להיות כבעל דשלוחו של אדם כמותו ונעשה כבעל ממש לגרש האשה כאילו היא אשתו, וכן בכתבו ותנו שטר מתנה, ואזיל הנתה"מ לשיטתו בתורת גיטין רפ"ג דגיטין [ועמשנ"ת שם], ועי' באבי עזרי פ"ב מגירושין ה"ח בדרך זו. ועיקר הקו' צ"ב דהרי שליחות לגירושין אפשר למנות אע"פ שלא נכתב הגט, דהרי יש לו כח לגרש, ואין כאן דשלבל"ע ולא דמי לקידושין באשת איש שאין לו כח לקדשה, ואע"פ ששולחו לגרש בגט שעדיין לא קיים, מ"מ עיקר כח הגירושין יכול למנות, [ואף אי נימא דיש דין כל מילתא דלא מצי עביד בחסרון היכי תימצי וכדלהלן, וה"נ על גט זה אינו יכול לשולחו, מ"מ נראה דכ"ז בשליחות מעשה, אבל בשליחות כח לא מגרע חסרון בהיכי תימצי], וע"ע מצפ"א בקידושין שם משכ"ב.

וכמו"כ יש להוכיח מדברי הרע"א בשו"ע אהע"ז סי' ל"ה סעי' י"א שהביא תשובת ראנ"ח שנסתפק בנשבע שלא לקדש אשה פלונית ועשה שליח לקדשה וקדשה השליח לאחר שנשאל על שבועתו האם מהני כיון דבשעה שעשאו שליח לא הו"מ עביד או די"ל כיון דהחכם עוקר הנדר מעיקרו חשיב מצי עביד, והרי בגדרי דשלבל"ע לכאו' לא ייחשב דשלבל"ע, [ושמא יל"ד דכיון דאילו עביד השתא הו"ל אשלד"ע ולא חיילא השליחות ה"ז חשיב דשלבל"ע, אכן כלפי כח הקידושין בודאי יש לו, וע"ע להלן בזה].

וכן יש להוכיח מדברי תוס' שדנו בהפרשת חלה ע"י שליח, ונחלקו האחרונים דלדעת האורח מישור האבנ"מ סי' ל"ה ס"ק י"ג ועוד אחרונים ביאו"ד דאע"ג דבידו להפריש חלה מקמח כיון דבידו לגלגל, מ"מ אינו יכול לעשות שליח, ומבואר דאע"ג דמהני בידו בדין דשלבל"ע, מ"מ בדין שליחות לא מהני. וכמו"כ לדרך האחרונים שנידון התוס' דאע"ג דביבום לא מהני מדין בידו בדשלבל"ע מאיזה טעם שיהי', מ"מ בשליחות דנו תוס' דיועיל מדין בידו, ומבואר שאין זה מהלכתא דאין אדם מקנה דשלבל"ע, ולדרכו של השער"י אין זו ראי' דזה גופא כוונת תוס' דמאותו טעם דלא מהני ביבום מדין בידו משום דליתא לאישות כלל מאותו טעם לא מהני לענין שליחות, דליכא השתא מסירת כח כלל, ואדרבה לדרכו מבואר בתוס' דדמי לדין דשלבל"ע.

**בדברי המהרי"ט בשלחו בפירוש על דשלבל"ע**

עוד יש להוכיח דהנה כ' הרא"ש דאף אם שלחו בפירוש ג"כ אמרינן כל מילתא דלא מצי עביד השתא לא מצי משוי שליח, וכשיטתו בפ' האיש מקדש דגריס לא מצי משוי שליח, וברע"א בג' השו"ע שם כתב שכן משמע מתוס', והיינו ממה שהקשו מהפרשת חלה, וציין למל"מ פ"ט מאישות, ובמל"מ שם ה"ו הביא תשובת מהרי"ט חו"מ סי' כ"ג דאם פירש להדיא מהני, ובמל"מ תמה עליו בתרתי א. דזהו הס"ד בגמ' דהוא מדין אומדנא שאין כוונתו לכך, אבל למסקנא הוא מדינא. ב. מהא דמייתי מנדרים והא התם פירש להדיא, והנה הקו' הראשונה מבואר במהרי"ט דהס"ד הוא דאין כוונתו למידי דלא קיימא קמי', ולמסקנא אין כוונתו למידי דלא מצי עביד, אבל אם פירש להדיא מהני, ועוד העירו לדון דדברי הגמ' הוא בשולחו שיהא שליח מעתה, וע"ז אמרו דעתה א"א שיחול השליחות, אבל אם אומר שחלות השליחות יחול אח"כ שפיר מהני, וע"ד הקו' השני' יעויין בס' הליקוטים מה שהובא לתרץ.

והרב המגיה למל"מ כתב דברי"ו שכתב כי כשעשאו שליח לא עשאו אלא על הנשים שהיה הוא בעצמו באותו זמן יכול לקדשן עכ"ל, משמע דהוא סב' שהוא לא עשאו, ובאור גדול סי' מ"א אות י"ג דחה ע"פ השיטה בחו"מ סי' ר"ג דאדם מקנה דבר הבא לעולם יחד עם דשלבל"ע, וה"נ יכול לעשות שליח בדבר הבא לעולם עם לא בא לעולם, וע"ז הוצרך הרי"ו לטעמא שאין דעתו לכך. [והעירוני דהכא עשאו שליח לקדש רק אשה א', ויל"ד בזה בגדר שליחות דנתן לו כח לקדש כל הנשים. ובעיקר השיטה שאפשר להקנות דשלבל"ע עם בא לעולם, תמה הרע"א מב"ב קכז: ואכ"מ]. ובמאירי כתב דלא מהני אם פירש להדיא, וכ' ויש מפקפקין דמהני כשפירש להדיא אלא שאין חוששין שעשה כן, והמאירי נחלק ע"ז, ובאחרונים האריכו לקיים פסקו של המהרי"ט ודקדקו כן מדברי קמאי, היד המלך ובס' קובץ כתבו דאף דכתב המהרי"ט דדברי הר"מ שקולים, מ"מ יש להוכיח מדברי הר"מ פי"ג מנדרים ה"ט שכתב האומר לאשתו כל נדרים שתדורי מהיום עד שאבוא ממקום פלוני הרי הן מופרין לא אמר כלום עשה שליח להפר לה אינו כלום שנ' אישה יקימנו ואישה יפרנו עכ"ד, וק' מאי קמ"ל דלא מהני שליח הא כ"מ דלא מצי עביד לא מצי משוי שליח, ובלח"מ פי' דסיפא מיירי בנדרים שנדרה כבר, ובס' קובץ וביד המלך פי' דכוונת הר"מ אם שלחו בפירוש שיפר לאחר שתידור.

ובאחרונים דנו עוד בדעת ספר התרומה בסימנים פ"ג דס"ל כדעת המהרי"ט, עי' מהרש"ם ח"ז סי' קכ"ד, ובהעמק שאלה שאילתא י"ז אות ב' כתב שדעת הרי"ף והר"מ ורי"ו כמהרי"ט עי"ש, ובערך לחם למהריק"ש אהע"ז סי' ל"ה סעי' י"ח כתב שכן דעת השו"ע ועי"ש [ועי' שו"ע יו"ד סו"ס שכ"ח בהפרשת חלה]. ועוד דנו האחרונים לקיים פסקו של המהרי"ט עי' פ"ת אהע"ז סי' ל"ה ס"ק י"ג שציין למרכה"מ ויד המלך הנ"ל שכתבו לקיים פסקו של המהרי"ט, ובשו"מ פרק ג' ח"א סי' ע"ג ח"ב סי' קס"ט ח"ג סי' ק"ו כתב שדברי המהרי"ט ברורים, וע"ע ישועות מלכו אהע"ז סי' קי"ט בפי' הארוך ס"ק ח' (קרוב לסופו) שיישב ד' המהרי"ט, וע"ע בחת"ס אהע"ז תשו' י"א.

עכ"פ מדברי המהרי"ט ודעימי' מבואר דאין זה כדין דשלבל"ע, דא"כ לא יועיל באומר מפורש.

וכן מוכח מהמרכה"מ פ"ו מגירושין ה"ג שכתב לחדש דאם כתב בכתב שליחות ובשבועה שלא יחזור מהני, וכתב דאע"ג דבכל הקנאה לא מהני מ"מ הכא מהני דאינו אלא אמירה, וק' דבאמירה ג"כ לא מהני בדשלבל"ע בכתיבה ויעוי"ש משכ"ב.

עוד מקשים דבקידושין כג: קאמר דאע"ג דעבד אינו יכול לקבל גט מיד רבו [לדעת רשב"א] מ"מ עושה שליח, כיון דעבד בר קבלת גט מיד רבו של חבירו, והכא אמרינן דכיון דאינו יכול לקדש אשה זו חשיב לא מצי עביד, וכבר עמד התורא"ש (הנדמ"ח) בזה, ותי' בזה"ל ונ"ל דלא ק' דעבד ישנו בתורת גט זה אלא שידו כיד רבו ולא יצא הגט מרשות האדון והיינו דקאמר שאני עבד שישנו בתורת גט כשמקבלו מיד אחר שאינו רבו אבל איש ואשה הללו אינן כלל בתורת קידושין הללו בעת הזאת עכ"ד, וביאו"ד כמש"כ הבית מאיר סי' קי"ט דלקדש אשת איש החסרון בכחו שאין לו שום כח לקדשה, [וצ"ע בזה] משא"כ בגמ' בקידושין הוא חסרון היכי תימצי, וכ"כ החת"ס באהע"ז תשו' י"א והגרשש"ק בשו"ת בענין נשתטית (נדפס בסוף קידושין). וביד המלך ומרכה"מ פ"ו מגירושין כ' להוכיח מהסוגיא בקידושין כמהרי"ט דאם מפרש להדיא מהני, דמוכח שם דכשהחסרון בהכ"ת יש שליחות, ושמעתין משום דלא נתכוין לעשותו שליח, ובדורש לציון דרוש י"ג כתב לחדש [והובא בקצרה בנובי"ת אהע"ז סי' ס"ט וסי' ע'] דדינא דכל מילתא דלא מצי עביד הוא דין בשליח, וא"כ בגמ' בקידושין השליח יכול לקבל שטר שחרור, משא"כ הכא השליח אינו יכול לקדשה, וצ"ב בגדר הדברים מדוע יש דין בשליח ולא במשלח, ומבואר דאין החסרון בגדרי דשלבל"ע, דא"כ אין סב' לחלק בזה.

והנה הרע"א בגלהש"ס ובתשו' קמ"א הקשה בדברי תוס' מאי מספק"ל ביבמות נב: האם אפשר לכתוב גט לכשאכנסנה אגרשנה והרי בידו לייבם, ובדורל"צ כ' ע"פ דרכו דמילתא דלא מצי עביד השתא הוא דין בשליח, והתם השליח לא מצי עביד ולא יועיל ע"ז בידו דאין ביד השליח, ונתקשה בדברי תוס' דמדמו לשמעתין, והעירוני דהתם שפיר חשיב שיש ביד השליח, דאע"פ שאין בידו לייבם, מ"מ הרי בידו לכתוב הגט מיד כפי שצוהו המשלח.

והנה יש להקשות עוד בדברי הגמ' ביבמות דלא מהני שליחות בלא מצי עביד השתא, הא כתיבת הגט אין זה מדין שליחות לדעת כמה ראשונים, ובפרט דהרמב"ן והרשב"א בגיטין כב: ס"ל דאין זה מדין שליחות, ואעפ"כ מפרשים הסוגיא ביבמות דהוא דין בשליח בדבר דלא מצי עביד השתא, ויעויין במרדכי ביבמות שם דמבואר להדיא דאע"פ שא"צ שליחות מ"מ יש דין מצי עביד השתא.

ואשר יראה לומר בזה דשקו"ט דהש"ס אין זה מדין שליחות בדשלבל"ע, די"ל דעשיית שליחות אין זה חלות דנאמר בזה דיני אין אדם מקנה דשלבל"ע, אלא הוא ציווי המשלח, ונתחדש בשמעתין דציווי דלא מצי עביד השתא אין לזה תורת ציווי.

ומעתה מתבאר היטב ד' הדורל"צ דאם השליח מצי למעבד השתא מהני, וה"ט דמהני בגמ' בקידושין בעבד שמקבל גט מיד רבו, כיון דהשליח מצי עביד השתא, וא"צ שהמשלח לא מצי עבד, דהני מילי במילתא דהמשלח לא מצי עביד כלל ואינו בתורת, בזה הוא דאיכא דינא דלא מצי עביד, אבל הכא דאין החסרון בכחו, אלא דלא מצי עביד השתא, בזה תליא בשליח, ונתעוררתי לפ"ז בשולח שליח להפרשת חלה ויש ביד המשלח לגלגל ואין ביד השליח וכפי שמצוי במאפיות, י"ל דלא מצי משוי שליח, אכן י"ל דכיון דיש ביד המשלח לא חשיב דשלבל"ע ושפיר יועיל מדין זכין, דכל הטעם בדברי תוס' דלא מהני מדין זכין, הוא משום דלא מהני גילוי דעת של המשלח בדשלבל"ע, משא"כ הכא דכלפי המשלח אין כאן דשלבל"ע.

ולפ"ז ניחא קו' האחרונים בכתבו ותנו גט לאשתי דהמשלח לא מצי עביד השתא, ולהדורל"צ ניחא דהתם השליח מצי עביד השתא, ויש כאן שליחות, ונמצא דממ"נ אי דינא דשמעתין הוא מדינא דדשלבל"ע דאין לו כח לעשות שליח, א"כ בכתבו ותנו שיש לו כח לגרש, ה"ה משוי שליח, ואם הוא דין שיוכל בפועל י"ל דזה תליא בשליח וכהדורל"צ. ועי' בהעמק שאלה שאילתא י"ז אות ב' שהקשה ע"ד הדורל"צ מדברי הרי"ף פ"ג דקידושין.

ובחת"ס אהע"ז ריש תשו' י"א (ד"ה מתוך מה) כתב דגזה"כ דשליחות ילפינן מתרומה וקדשים וגירושין ובעינן דומיא דהתם ממש שיהא איהו מצי עביד עכ"ד, ודבריו הם בעיקר דין מצי עביד, ולא בדין מצי עביד השתא.

כתב הקצוה"ח סי' קכ"ג ס"ק א' (ד"ה והנה) דהמקנה לחבירו דשלבל"ע ולא חזר בו הנותן משהגיע לעולם קנה כיון שעל פי הנותן זוכה בו, ואע"פ דציווי הנותן הי' בדשלבל"ע לא גרע בזה דמידי דהוי אשליחות בעושה שליח בדשלבל"ע כגון לקדש לו אשה לכשתתגרש דכתבו התוס' בנזיר יב, א דמהני וכמו שמביאין ראי' מנשים העושין שליח להפריש חלה מקמח שהוא דשלבל"ע עכ"ד, ותמהו החזו"א חו"מ סי' א' ס"ק ה' ועוד אחרונים דאדרבה הכא מבואר דלא מהני. וכן הוכיח החזו"א באהע"ז סי' נ"ח ס"ק ג' משמעתין דלא מהני. ובהגהות קה"י כתב דנראה דתלמיד טועה כתבו, וכתב דמ"מ אין משמעתין סתירה לדברי הקצוה"ח, והטעם י"ל דהכא הוא ככל אין אדם מקנה דשלבל"ע דלא חל, וה"נ חלות השליחות היא דשלבל"ע ולא מהני, אבל לפמשנ"ת דבשמעתין אין הטעם משום דשלבל"ע דעשיית שליחות אין זה עשיית חלות אלא ציווי בעלמא, י"ל דיש לדמותו להסכמה להקנאה בדשלבל"ע ויש לחלק.

**כל מילתא דלא מצי עביד בשליחות מעשה, ובחסרון היכי תימצי**

והנה דנו האחרונים האם בשליחות מעשה ג"כ אמרינן כל מילתא דלא מצי עביד, וכן האם מילתא דלא מצי עביד מצד חסרון היכי תימצי ג"כ אמרינן כל מילתא דלא מצי עביד.

ונתבאר לעיל מדברי האחרונים בביאו"ד הגמ' בגיטין דעבד יכול לשלוח שליח לקבל גט מיד רבו של חבירו כיון דהוא בר קבלת גט, אלא דאין לו יד לקבל, ומזה מבואר דבחסרון היכי תימצי לא אמרינן כל מילתא דאיהו לא מצי עביד, (האחרונים האריכו האם אדם יכול לשלוח שליח לגרש אשתו שוטה לכשתשתפה, והאם יכול לכתוב גט מעכשיו, יעויין במל"מ פ"ו מגירושין ה"ג (ד"ה ודע) ורע"א מהדו"ת סי' ע"ג ופ"ד, חת"ס תשו' י"א, והגרשש"ק בסוף קידושין בשו"ת בענין נשתטית ביאר דיסוד הנידון הוא במה שאין אדם יכול לגרש אשתו שוטה האם הוא גריעותא בכח הבעל וא"כ אינו יכול למנות שליח, או"ד דהוא חסרון היכי תימצי, וכעבד ששולח לקבל שטר שחרור מרבו כדאיתא בקידושין כג: כיון דהא דלא מצי עביד הוא חסרון היכי תימצי, ויעויין בבית מאיר אהע"ז סי' קי"ט שביאר יסוד הדברים, וע"ע שערי יושר שער ז' פ"ז (ד"ה ובזה) דבשליחות מעשה אין דין מצי עביד, וע"ע קה"י גיטין סי' כ"ח אות א'.

ומהא דאדם עושה שליח לקדש לו אשה, והרי הדבר תלוי בדעתה, ואם לא תתרצה לא יוכל לקדשה, י"ל דהשליחות הוא על עשי' דידי', מצי עביד השתא, ולא דמי לשולח לקדש ערוה דאינו יכול השתא לקדשה, ואי נימא דדינא דשמעתין הוא מדין אין אדם מקנה דשלבל"ע בודאי דלא תיקשי דהכא לא חשיב לא בא לעולם, וכן אי נימא דהוא דין בציווי, א"כ כ"ז הוא בציווי שא"א להתקיים השתא.

ומקשים מהא דאיתא בב"ק קי. דכהן זקן וחולה דלא מצי עביד עבודה לא מצי משוי שליח עי"ש, הרי דאף בחסרון היכי תימצי אמרינן כל מילתא דלא מצי עביד. ובאחרונים כתבו דהסוגיא דב"ק אין זה מדין כל מילתא דלא מצי עביד וכדלהלן.

וביסוד הדברים האם בשליחות מעשה ובחסרון היכי תימצי יש דין כל מילתא דלא מצי עביד, תליא ביסוד החקירה אי טעמא דשמעתין הוא מדיני דשלבל"ע, ושליחות הוא מסירת כח, ואינו יכול לשלוח שליח בדשלבל"ע א"כ כ"ז בשליחות כח, וכשאינו חסרון היכי תימצי, אבל אי נימא דהוא דין בציווי א"כ הוא אף בשליחות מעשה, וי"ל אף בחסרון היכי תימצי. ובתו"י עירובין יג. הוכיחו דוכתב בגט לאו אבעל קאי וא"צ שליחות דאל"כ מי שידיו קטועות לא יוכל לגרש, ולכאו' מוכח מדבריהם דאף כשאינו יכול במציאות ג"כ אמרינן לא מצי עביד, ועמחנ"א פ"ג מגירושין דין ט"ו שנתקשה מהא דמגוייד מגרש את אשתו ומ"ש מהגמ' בב"ק דבזקן וחולה אמרינן דלא מצי עביד לא מצי משוי שליח, ומשמי' דמו"ר הגרי"ג שליט"א שמעתי לפרש כוונת התו"י דבהכרח קרא דוכתב לא קאי אבעל דאל"כ מי שידיו קטועות לא יוכל לגרש, דהיינו דפשטי' דקרא משמע דכל בעל מגרש ע"י וכתב, אבל בודאי יוכל לשלוח שליח, וא"ש דהתו"י לא הוכיחו מהא דמגוייד מגרש את אשתו, דבודאי לדינא יכול לצוות לשליח, והוכחתם הוא מפשטי' דקרא. ובעיקר קו' המחנ"א ממגוייד שאומר לכתוב בשו"ת יהודה יעלה אהע"ז סי' קס"ב תי' דמגוייד יכול לכתוב ע"י פיו או רגליו או בדפוס. ובנובי"ת אהע"ז סי' ס"ט בית אפרים חו"מ סי' ס"ז (ד"ה ובמחנה) קוה"ע סי' ע"ב זכרון שמואל סו"ס ע"ז פי' דאין כוונת הגמ' בב"ק לדין שליחות עי"ש, וע"ע קוה"ע סי' ע"ו אותיות י"ז י"ח.- ובשו"ת בית אפרים חו"מ סי' ס"ז דן במי שאינו יודע למול אינו יכול לשלוח שליח דלא מצי עביד, ומדמי לשמעתין, והתם ג"כ הוא שליחות מעשה.

באותיות דרעק"א בקידושין כג: הקשה כיצד שוחטין קרבן פסח על טמא שרץ דחזי לאורתא, והא שחיטת פסח בעיא שליחות, ואיהו לא מצי עביד דאסור ליכנס לעזרה, ויל"ד בזה למש"כ השער"י שער ז' פ"ז דדין כ"מ דאיהו לא מצי עביד וכו' הוא רק במסירת כח ולא בשליחות מעשה, אכן בקידושין סי' ב' נתבאר דשליחות לשחיטת קדשים הוא מסירת כח עי"ש. ויעויין בשמ"ק בשם ה"ר עזריאל שעמד בזה כיצד שולח אדם לשחוט פסחו קודם י"ד והא לא מצי עביד, וע"כ דכיון דיכול לקנות בשוק, וכל שבידו לאו מחוסר מעשה, ובקר"א למד בכוונתו דמחוסר זמן לא חשיב לא מצי עביד, ולמד מזה לשולח שליח לקדש קטנה, אכן נראה דקושיתו הוא קודם שקנה הפסח, ומש"כ קודם י"ד אורחא דמילתא הוא, ובהדיא שנינו דשולח אדם להקריב לו פסח אע"פ שעדיין לא קנאו, דתנן בפסחים פח: האומר לעבדו צא ושחוט עלי, והיינו שהולך העבד לקנות וכדמפרש בגמ', ועמד בזה ההעמק שאלה בשאילתא י"ז עי"ש. ולמדנו מהשמ"ק דיש דין לא מצי עביד בשליחות לשחיטת פסח, ולא מהני אלא מטעם בידו.

ובשערי צדק פרק ח' סעי' א' ובבינת אדם למד מדברי השמ"ק דהדרים במדה"י יכולים לקיים כל מצות התלויות בארץ ע"י שליח ולא חשיב מילתא דלא מצי עביד, ועוד דתרו"מ דרבנן ובזה אין דין כל מילתא דלא מצי עביד, ובהסכמת הגאונים כ' דהשמ"ק מיירי בדבר שבידו לעשות, אבל הכא דרחוק ממנו הדרך לא חשיב בידו, וכמש"כ הכו"פ סי' ס"א ס"ק ו', ויעוי"ש בכו"פ שנסתפק בזה, והוא מחודש מאד דחסרון היכי תימצי ייחשב לא מצי עביד, ובפרט בשליחות לקנות וליתן לכהן דהוא שליחות כח ולא שליחות מעשה, ואפשר דהתייחסות המצוה הוא שליחות מעשה, ובזה חסרון היכי תימצי ג"כ משוי לא מצי עביד וצ"ע בכ"ז. וראיתי להעיר מהא דתנן בגיטין כח. דשולח חטאתו ממדה"י והא לא מצי עביד השתא, וראיתי לחלק דהתם בשעת מינוי השליחות י"ל שיכול לבא לא"י משא"כ ד' הכו"פ הוא דחלות השליחות על הפרשת תרו"מ הוא כשיגדלו הפרישות ובאותה שעה לא מצי עביד דהוא בחו"ל וצ"ע.

ובשו"ת מהר"י ברונא סי' קע"ח נשאל במי שקנה גלילה והוצאת ס"ת וחלה האם יכול לעשות שליח, ופלפל ע"פ הגמ' בב"ק קי., ודן דאפשר להביא הס"ת אליו וחשיב מצי עביד, ועוד דן במי שהוא מחוץ לעיר האם יוכל לשלוח שליח, וכ' דאמרי' הואיל ומצי אזיל בקפיצה ובגמלא פרחא.

והובא לעיל ד' הרע"א באהע"ז סי' ל"ה סעי' י"א בשם המהראנ"ח בנשבע שלא לקדש אשה שלא יוכל לשלוח שליח לקדשה אף לאחר שנשאל על השבועה, דהשתא לא מצי עביד, וצ"ע דבאשלד"ע לא אמרו דלא מצי עביד, וא"כ בכה"ג דהרע"א דהוא משום עבירה מדוע חשיב לא מצי עביד, ועמד בזה המחנ"א הל' שלוחין סי' ט', וי"ל דאה"נ לולי דין אשלד"ע, וכן במקום דאין בזה משום אשלד"ע שפיר מהני, [וברע"א ציין לחו"מ סי' ר"ח, ויעוי"ש שדנו הפוסקים בנשבע שלא ימכור האם חל המכר] אבל לבתר הדין דאשלד"ע כיון דאילו עביד השתא לא מהני, א"כ תליא בשמעתין, דזהו יסוד דינא דשמעתין דכל דלא חיילא השתא אינו יכול למנות שליח, וצ"ע האם בכה"ג חשיב דשלבל"ע. ובפמ"ג בספרו שושנת העמקים כלל כ"ט כתב בשולח שליח בשבת שיכתוב לו גט אע"ג דלא מצי עביד השתא מהני כשכתב לאחר שבת, ושתי טעמים בדבר א. דמחוסר זמן [וכמשנ"ת לעיל דבמחוסר זמן מצי עביד שליח] ב. דאריא הוא דרביע עלי' ולא חשיב לא מצי עביד, ובשו"ת נשמת חיים להגר"ח ברלין סי' קי"ב דן למעשה במי שציוה לכתוב גט לאשתו בשבת עי"ש בכ"ד. [ולכאו' הפמ"ג סותר לדבריו בסי' תרע"ט דמי שקיבל שבת אינו יכול לשלוח שליח להדליק נר כיון דהמשלח לא מצי עביד] ולפמשנ"ת זה תליא האם יש בזה משום אשלד"ע דהיינו האם כשיכתוב הגט בשבת אמרינן אשלד"ע ושליחותו בטילה, א"כ לא תחול השליחות אף לאחר השבת [לפום טעמו השני של הפמ"ג] דמ"מ השתא לא מצי עביד, אבל אי נימא דאם יכתוב בשבת שליחותו קיימת כיון דלא ציוהו לכתוב בשבת [וכמו שדנו בזה לענין טביחה בשבת] א"כ י"ל דשפיר מקיים שליחותו לאחר השבת.

ובמנ"ח מצוה תרי"ג דן באשה אם פסולה לכתוב ס"ת אינה יכולה לשלוח שליח דלא מצי עביד. ועי' בית הלוי ח"א סי' ו' אות ג'.

וע"ע רע"א בגיטין כט: בשליח שנשלח לעשות גירושין לאחר ל', האם יכול השליח לשלוח שליח אחר כיון דהשתא לא מצי עביד, וכ' דכיון דאינו אלא מחוסר זמן חשיב מצי עביד, וציין הרע"א למל"מ, ויעויין במל"מ פ"ד מאישות ה"ז ופ"ו מגירושין ה"ג דיכול למנות שליח באופן דמחוסר זמן, וזמן ממילא קאתי עי"ש, ובדורש לציון דרוש י"ג (עמ' 119 ד"ה וכבר) כתב על כה"ג דהרע"א דמהני משום דמכח בעל קאתי, והבעל יכול לעשות שליח, ויעוי"ש שדן דמחוסר זמן מהני, ובדגול מרבבה יו"ד סי' ש"ה סעי' י' כתב דא"א לפדות תוך שלשים יום ע"י שליח כיון דלא מצי עביד השתא, ודן דכיון דביד האב ליתן הפדיון שיחול לאחר שלשים חשיב מצי עביד, ומדמי לדברי התוס' במילתא דבידו, וכ' שיש לחלק עי"ש. ובמקנה קידושין כט. דן בשולח שליח למול קודם יום השמיני.

עוד כ' הרע"א במהדו"ת סי' ע"ג (ד"ה אולם מכל) באשה שהיא ספק מגורשת, ועושה שליח לקדשה לאחר שתתגרש בודאי, דהוא עצמו יכול לקדשה לכשתתגרש בודאי ואין בזה משום דשלבל"ע וכמבואר בכס"מ, ה"ה דמצי משוי שליח, ובמל"מ פ"ט מאישות ה"ו (ד"ה ולפי זה) נסתפק בד"ז האם חשיב דלא מצי עביד ולא הוי שליח כלל, וכ' דהויא ספק מקודשת, ולמדנו מדברי הרע"א דמדמה דינא דשמעתין לדין דשלבל"ע וצ"ע.

**סימן ו'**

**בנזירות לאחר זמן**

א. (יג.) בגמ' הפילה אשתו אינו נזיר מאן קתני לה ר"י דכרי הוא הרע"א בגלהש"ס ציין עי' לקמן דף לד ע"א תד"ה אלא ר"י, ויעוי"ש בתוס' שכתבו דדינא דמשנתינו תליא בר"י משום ר' טרפון דא"א לעשות נזירות בתנאי דלא ניתנה נזירות אלא להפלאה, וכ"ה בתוס' בשמעתין ד"ה לר' [ויעויין בחי' בדף לד. שביאר היטב קושיתו] וקשה ע"ד תוס' דבגמ' בתחילת השמועה פריך האי מאי למימרא, ואם דינא דמשנתינו שנוי בפלוגתא, מאי מקשי מאי למימרא, וי"ל בדוחק דאי אתיא לאשמועינן דין נזירות בתנאי לא הו"ל לאשמועינן בכה"ג דיהי' לי בן.

ובכתבי הגרי"ז כ' דהכא לאו מתורת תנאי אתינן עלה, אלא דנדר בנזירות כשיהי' לו בן, ואין זה אלא זמן לקיום נדרו, וא"כ לא תליא בדין הפלאה, כיון דדיבורו מבורר, וצ"ב בדעת תוס'.

ב. בגמ' בעא מיני' ר"א מר"ה הריני נזיר לכשיהי' לי בן והפילה אשתו והפריש קרבן וחזרה וילדה, בסוגיא זו רבו הפירושים עפרש"י תוס' והרא"ש, וברא"ש מבואר דאפשר להפריש קרבן קודם קבלת הנזירות, ותמהו ע"ז מ"ש מחטאת שא"א להפריש קודם החטא, ועוד הקשו מתוספתא ירושלמי וספרי דא"א להפריש קרבן נזירות קודם קבלת הנזירות.

והרמב"ם פ"ט מנזירות הי"ג כתב האומר הריני נזיר כשיהיה לי בן והפריש קרבן והפילה אשתו וחזרה וילדה הרי הקרבנות ספק ואסורין בגזה ועבודה עכ"ד, מבואר ברמב"ם דהפרשת הקרבן היתה קודם שהפילה אשתו, ותיקשי כנ"ל הא אכתי לא חל הנזירות, דהוא אמר הריני נזיר כשיהי' לי בן, ועדיין לא נולד הבן, ותיקשי מתוספתא וירושלמי וספרי דא"א להפריש קודם שנעשה נזיר, ואע"פ דמיירי שכבר אמר הריני נזיר כשיהי' לי בן מ"מ הא לא חל עדיין הנזירות.

ג. בגמ' בעא מיני' בן רחומי מאביי הריני נזיר לכשיהא לי בן ושמע חבירו ואמר ואני וכו' וכתב הרמב"ם פ"ב מנזירות ה"ה האומר הריני נזיר כשיהיה לי בן ושמע חבירו ואמר ואני הרי חבירו נזיר מיד עכ"ד, ותימה כיצד חבירו נעשה נזיר מיד, הרי חבירו התפיס בו, וכיון שהראשון עדיין לא נעשה נזיר כיצד השני נעשה נזיר, וביותר דאם לראשון לא יהא בן אינו נזיר וא"כ כיצד השני נעשה נזיר, והא תנן לק' רפ"ד מי שאמר הריני נזיר ושמע חבירו ואמר ואני ואני כולם נזירים הותר הראשון הותרו כולן, וא"כ ה"ה הכא מאחר דלא נאסר הראשון כיצד נאסר השני.

ובאמת קו' זו תיקשי אף לו"ד הר"מ דאינו נעשה נזיר מיד אלא כפשטות הגמ' וכן דעת הראב"ד, מ"מ תיקשי דבגמ' מספק"ל אי כוונתו כשיהא בן לחבירו או לעצמו, וק' אי נימא דכוונתו כשיהי' בן לעצמו כיצד נעשה נזיר, הרי לחבירו לא נולד עדיין בן, ואפשר שלא נולד לו לעולם בן וכיצד נעשה השני נזיר.

ד. תנן הריני נזיר כשיהיה לי בן ונזיר התחיל מונה את שלו ואח"כ נולד לו בן מניח את שלו ומונה את של בנו ואח"כ משלים את שלו, וקשה כיון שאמר לבסוף הריני נזיר, ומתחיל נזירות מהשתא כיצד אח"כ הנזירות השני' מפקעת את הראשונה, ואע"פ שקיבל עליו תחילה את הנזירות השני' מ"מ הרי קדמה ראשון לחול, ולמה"ד למוכר חפץ לאחר ל' ואח"כ מכרו לאחר מיד, דזכה זה שקנה מיד, ואין לקונה לאחר ל' חלק בו, ואף בקדושה כה"ג האומר ה"ז עולה לאחר ל' ומעכשיו שלמים חלה קדושת שלמים ותו לא פקע, ויש מקום לחלק דשאני מכירה שכבר יצא מרשותו ואינו יכול למכור וכלתה הקנאתו, משא"כ בנזירות דהא קאי גברא והוא ברשות עצמו. ובכ' הגרי"ז כתב דלרש"י דאינו מגלח בינתים והוא נזירות אחת, וחייב קרבן אחד לא תיקשי קו' זו, דלא פסקה הנזירות אלא נזירות אחת היא, אמנם לק' טו. מבואר דמודה רש"י בנזירות מרובה דפסקה הנזירות.

ובירושלמי פ"ב ה"ט איתא רבי יודה בעא קומי רבי יוסי ותקדם נזירותו לנזירות בנו לא כן אמר רבי אבהו בשם ריו"ח ה"ז עולה לאחר שלשים יום מכרה בתוך שלשים יום מכורה והקדישה קדשה אמר לא באומר הרי זו דילמא באומר הרי עלי והאומר הרי אני כאומר הרי עלי ע"כ ד' הירושלמי, והדברים צ"ב.

ה. איתא בדף יד. אמר הריני נזיר לאחר כ' יום ומעכשיו נזיר עולם וכו' את"ל הכא כיון דאפשר לאיתשולי חיילא אמר הריני נזיר שמשון לאחר עשרים יום ומעכשיו נזיר סתם מהו הכא לא אפשר לאיתשולי וכו', ובמחנה אפרים הלכות נדרים הביא מהרש"ס ז"ל שהורה שהנודר נזירות בתנאי אם אעשה ואם לא אעשה דכ"ז שלא חל הנזירות יכול לחזור בו ולבטל הנזירות דאתי דיבור ומבטל דיבור וכדאמר ר"י במס' קידושין גבי מקדש את האשה לאחר שלשים יום יכול לחזור אלו דבריו, וכ' ע"ז המחנ"א ואני שמעתי ולא אבין במה ענין קידושין לנדרים דנדרים שאני דנדר קביל עלי' וחייב לקיים דיבורו, והאריך בכמה קושיות, וכ' ובפ"ב דנזיר נמי אמרינן וכו' לא מצי לאיתשולי ואי ס"ד דכל זמן שלא חל הנדר יכול לחזור בו משום דאתי דיבור ומבטל דיבור א"כ נהי דנזירות שמשון ליתי' בשאלה מ"מ הא יכול לחזור בו ולעקור הנזירות וכו' עי"ש שנחלק ע"ד המהרש"ס, ויעויין בגינת וורדים יו"ד כלל ב' סי"ב שהביא תשובת המהרש"ס והשיגו כראיות המחנ"א, ויעוי"ש שלא דחאו לגמרי.

וברדב"ז פ"ב משבועות הי"ז כתב ראיתי קצת חכמים שהתירו מי שנדר בנזירות שמשון שיעשה דבר פלוני לזמן פלוני ואמרו כיון שלא הגיע עדיין זמן האיסור יכול לחזור וכו' וטעות הוא בידם דהא קי"ל דאין מתירין את הנדר או השבועה עד שתחול ולפי דבריהם מה צריך התרה כיון שעדיין לא חלה אין כאן שבועה אלא ודאי ליתא כיון שנשבע או נדר אע"פ שתלה בזמן חלה השבועה אלא שאין מתירין אותה עד שיגיע זמן האיסור וזה ברור מאד עכ"ד.

והנה צ"ב טעמא דמילתא מדוע אינו יכול לחזור בו, ויעויין בשערי יושר שער ה' פכ"א מש"כ לבאר בזה ונבאר בנוס"א קצת, דהנה השער"י שם כ' לבאר עיקר גדר קבלת נזירות שאין הביאור כדברי המהרי"ט שמקדיש גופו והתורה אסרה מי שמקדיש גופו, דא"כ כיצד שייך נזירות על נזירות, אלא הוא ענין נדר וקבלה על עצמו להתנהג בפרישות של נזירות, שהוא לא לשתות יין ולא ליטמא למתים וכן בתגלחת [ויעוי"ש מה שביאר עפ"ז בטעמא דלא מהני חזרה] ומעתה י"ל דלא דמי לקנינים שכל זמן שלא בא לעולם לא חל הקנין, די"ל דמעתה קיבל עליו לנהוג פרישות מיום שקבע ואילך, ואע"פ שלא הגיע הזמן כבר חל עליו ענין הפרישות, ובאמת חלות קדושה שיש על הנזיר כדכתיב קדוש הוא ותניא בספרי והובא ברש"י עה"ת זה קדושת הגוף, הוא רק בשעה שמתחיל לנהוג בדיני הפרישות, אבל עיקר הקבלה חיילא מהשתא, ונפ"מ לב"ש שאין שאלה בנזירות שאין שאלה בהקדש י"ל דכ"ז שלא הגיע הזמן יועיל שאלה, ואשכחן באמרי ברוך על הטו"א בחגיגה י. שכתב דבנזירות על נזירות מודו ב"ש שיכול לישאל על השני' כיון דאכתי לא חיילא קדושה השני'. [והעירוני דאין נשאלין על הנדר עד שיחול, ועי' ר"ן נדרים צ. פלוגתא דקמאי בזה].

ובדעת המהרש"ס שיכול לחזור נתעוררתי דהמהרש"ס לא מיירי בנזירות לאחר ל' אלא בנזירות בתנאי, וי"ל דהתנאי הוא על עיקר הקבלה ואכתי לא חיילא, וע"כ שפיר יכול לחזור, וברדב"ז שהביא קצת חכמים שהתירו בנדר לאחר זמן, ומשמע אף כשתלה הדבר בזמן ולא בתנאי, יפה השיגם, וכ"ד המהרש"ס הוא בנזירות בתנאי, ועוד יל"ד ולחלק בזה בין נדר ושבועה לנזירות ודוק.

ונחזור אל הראשונות שהובאו ד' תוס' דנזיר כשיהי' לי בן תליא בפלוגתא דר"ט וחכמים שלא ניתנה נזירות אלא להפלאה, והגרי"ז אמר דאין כאן תנאי אלא קביעות זמן שיחול, ובדעת תוס' י"ל דבאמת אינו תנאי אלא קביעות זמן שיחול הנזירות כשיולד לו בן, וס"ל דזה ג"כ תליא בלא ניתנה נזירות אלא להפלאה, כיון דמהשתא חיילא, ואין מבורר באיזה ימים חל הקבלה, ומה"ט יל"ד דאע"פ דקי"ל דלמ"ד אין ברירה כ"ז אם חל מהשתא, אבל באומר לאחר ל', ובאותו זמן הדבר יהא מבורר לא תליא בברירה וכמש"כ הקצוה"ח סי' ס"א ס"ק ג', בנזירות כה"ג שתלה הדבר בברירה ויבורר בשעת תחילת הנזירות י"ל דג"כ תליא בברירה, כיון דמהשתא הוא דחיילא וא"כ הריני נזיר לכשיהיה לי בן תליא בברירה וצ"ע בד"ז.

ולפ"ז מבואר ד' הר"מ דהאומר הריני נזיר לכשיהא לי בן יכול להפריש הקרבן אע"פ שלא נולד הבן, כיון דמהשתא חיילא הקבלה, וכ"ד התוספתא וירושלמי וספרי הוא במפריש קודם הקבלה. וכמו"כ ניחא משה"ק באומר הריני נזיר כשיהא לי בן וחבירו התפיס בו דכתב הר"מ דנעשה נזיר מיד, וכן לשאר ראשונים אם נולד בן לשני נעשה נזיר אע"פ שלא נולד לראשון, וק' מאחר שהראשון אינו נזיר כיצד נעשה השני נזיר, ולפמשנ"ת דיש כאן קבלה מהשתא לזמן שיולד לו בן, אע"פ שאותו הזמן לא הגיע בפועל, מ"מ עיקר הקבלה קיימת ואפשר להתפיס בה, ולא דמי להותר הראשון הותרו כולם דאין כאן מעשה קבלת נזירות כלל, והעירוני דלכאו' ההתפסה היא בקדושה ולא בדיבור, דבנדר ושבועה לא אשכחן שיש התפסה בדיבור וכמשנ"ת במקו"א, וא"כ הרי אין כאן קדושה.

ובזה יבואר דינא דמשנתינו בהריני נזיר כשיהיה לי בן ונזיר דהתחיל מונה את שלו ואח"כ נולד לו בן מניח את שלו ומונה את של בנו ואח"כ משלים את שלו, והקשינו מאחר דחיילא נזירותו כיצד נדחית מפני בנו, ומ"ש ממכירה והקדש לאחר ל' דאם חזר ומכר או הקדיש מעכשיו לא חיילא המכירה דלאחר ל', ולפמשנ"ת אשה"ט דשאני הכא דמהשתא חיילא קבלת הנזירות של בנו, וי"ל דזהו כוונת הירושלמי דה"ז כאומר הרי עלי, דהרי עלי חיילא הקבלה מהשתא וא"א לחזור בה ולבטלה, ויעויין בחי' הגרש"ר עמ"ס נדרים סי' ד' בדרך זו.

ויש לפרש כוונת הירושלמי באופ"א דנזירותו היא כהרי עלי דחלות נזירות אין זה קדושה בימים, אלא חובה לנהוג ימי נזירות, ולא דמי למכר והקדש דכבר חל המכירה וההקדש וא"א שתחול המכירה לאחר ל', אלא ה"ז כהרי עלי דהוא חיוב לנהוג בנזירות, ושפיר י"ל דכשהגיע לידת הבן קודמת נזירות בנו, ויעויין בברכת ראש ובטל תורה על הירושלמי שהלכו בדרך זו.

שו"ר ברע"א בתשובה קס"ח (ד"ה והנה) שהביא ש"ך ביו"ד סי' רל"ח ס"ק כ"ו בשם תשובת מהר"ם מינץ דנדר ושבועה צריך שיחול מיד, וכ' הרע"א (בד"ה אבל) דהנה ביסוד הנ"ל דנדר ושבועה צריך שיחול מיד, צ"ל הא דמהני שבועה שלא יעשה כן אחר ל' יום, היינו דזה מיקרי חל מיד, דחל האיסור מיד על אותו הזמן שפירש עכ"ד, וכ"כ בהגהתו לשעה"מ פי"ז מאיסו"ב, ולדבריו צ"ל כן גם בנזירות, אכן ז"א דבנזירות אמרינן דמיתלא תלי וקאי עיש"ה בדברי התשובה.

וביסוד הדברים דקבלת נזירות לאחר ל' חשיב דמהשתא הוא דחיילא, צ"ע בזה מגמ' נדרים פט. באלמנה וגרושה שאמרה הריני נזירה לכשאנשא ונשאת, וכן להיפוך באשת איש שאמרה הריני נזירה לכשאתגרש ונתגרשה דפליגי רי"ש ורע"ק האם הבעל מיפר, ופי' הר"ן דפליגי אי אזלינן בתר חלות הנדר או מעשה הנדר, מבואר דחלות הנדר הוא בשעה שמתחיל בפועל הנזירות, ועמד בזה הגרש"ר שם עי"ש.

**בדעת הרמב"ם בנזירות לאחר זמן ונזירות מעכשיו**

בגמ' בעי רבא הריני נזיר לאחר עשרים יום ומעכשיו מאה יום וכו' ופי' הראשונים דהספק בדעתו האם חפץ שיחול הנזירות מאה יום מעכשיו ויהא הפסק לנזירותו או"ד שיחול תחילה הנזירות דלאחר עשרים ואח"כ יחול נזירות מאה יום, וכן פי' אידך בעיין.

וברמב"ם פ"ד מנזירות ה"ז כתב אמר הריני נזיר לאחר עשרים יום והריני נזיר מעתה מונה שלשים ומגלח תגלחת טהרה וחוזר ומונה שלשים אחרים והיא הנזירות שנדר לאחר עשרים ויעוי"ש בטעמו, ובהלכה ח' אמר הריני נזיר לאחר עשרים יום וחזר ואמר הריני נזיר עולם מעתה לא חלה עליו נזירות שנדר בראשונה עכ"ד.

נמצינו למדים מדברי הר"מ דלאו כללא הוא דבלידת הבן חלה נזירות הבן ונדחית נזירות שנוהג בה, אלא כל שהוא סותר לנזירות שנוהג בה, בזה אדרבה דחינן לנזירות שקיבל בראשונה, ולכאו' זהו כיסוד קושיית הירושלמי דבכ"מ אמרינן אדרבה דא"א להפקיע חלות שכבר חל, אע"פ שזאת שבאה לחול קדמה לה במעשה, וי"ל הטעם דאע"פ שנתבאר דעיקר קבלת הנזירות כבר חיילא בשעת אמירתו, מ"מ הניהוג והקדושה בפועל אכתי לא חלו, ומנין הימים אינו דבר קבוע, והרי משתנה אם נטמא, א"כ שפיר נדחה מפני קדימת הנזירות, אבל כשהוא סותר בעיקר הדין אינו חל, וא"א שיחול נזירות על נזירות באופן שהוא סותר עיקר דין הנזירות, ורק כשהנידון לענין מספר הימים בזה הדין דנזירות שנדר בראשונה קודמת, והטעם דעיקר דין הנזירות כשקדמה לחול א"א להפקיעה, אבל מנין הימים הוא דבר שאפשר לשנותו דהרי הנודר בנזירות ונטמא משלים הימים אח"כ, ואינו דבר קבוע ליום זה, ע"כ בדבר זה קודם מה שנהג בראשונה, [ואפשר דכ"ד הר"מ הוא בנדר שתיהם תוכ"ד וכדמשמע פשטא דסוגיא והר"מ, ובזה אמרינן דכל שנזירות שני' סותרת לראשונה היא קודמת].

והראשונים דנחלקו ע"ז בפשוטו סברי דאע"פ שהוא סותר לדין הנזירות שנוהג בה מ"מ כבר חיילא נזירות שנדר בראשונה וכמשנ"ת, אמנם י"ל דלא פליגי ביסוד הדין אלא דס"ל דזה לא חשיב סתירה.

וארווחנא בזה דהנה שיטת תוס' בדינא דמשנתינו בהריני נזיר כשיהיה לי בן ונזיר דאם נדר בנזירות מועטת ולא נשתייר שלשים יום לנזירותו לאחר שהשלים נזירות בנו אינו מגלח כיון שאין גידול שער פחות משלשים יום ויצטרך להשלים ימי גידול שער, והיינו שאסור לגלח וכמש"כ בליקוטי הלכות, [ופי' הטעם דה"ז כנזירות אחת] אבל בנזירות מרובה שפיר מגלח, והדבר צ"ת דממ"נ אם יש דין גילוח יגלח בשתיהן, ומה שמפסיד עי"ז גידול שיער מה מתיר לו לאחר התגלחת, ועי' תורת הנזיר שפלפל בזה משום איסורא דבל תאחר תגלחתו, ונתעוררתי לבאר בזה דכפשנ"ת י"ל דתוס' ג"כ מודו לרמב"ם שכל שאם תחול נזירות בנו ה"ז סותר לעיקר דין נזירותו בזה אמרינן דלא חיילא, וא"כ י"ל דמן הדין יש לו היתר לגלח על נזירות שני' דהתגלחת הוא בכלל הנזירות, ונזירות זו כיון שקדמה במעשה הנדר הרי היא קודמת בכל דיני', אלא דכ"ז הוא כשאינו סותר לעיקר נזירות הראשונה, וא"כ י"ל דאם יגלח ועי"ז יצטרך לגדל שיער לנזירותו י"ל דזהו שינוי מעיקר הנזירות. דעיקר הנזירות הוא לגדל שיער בתוך ימי נזרו, ובכה"ג לא חיילא דין נזירות השני', דכל שהוא סותר לניהוג נזירות הראשונה לא חל נזירות השני'.

ובזה מיושב הא דמבואר בתוס' בדף יד. דהאומר הריני נזיר לאחר כ' ומעכשיו נזיר עולם אין לו היתר תגלחת בסוף הנזירות סתם, וק' מ"ש מדינא דמשנתינו דכתבו תוס' דשרי לגלח, ועמדו בזה הרש"ש וקר"א, וי"ל דנזיר עולם שאין בו דין תגלחת ה"ז חשיב סתירה לעיקר דין הנזירות ואין לו היתר בזה, וע"ע משנ"ת בדף יד. בתוד"ה מי.

ולפ"ז נמצא דפליגי תוס' והר"מ בפלוגתא הפוכה, דבדין הריני נזיר לאחר כ' והריני נזיר דעת הר"מ דכיון דחייל הריני נזיר נדחה מה שאמר הריני נזיר לאחר ל' יום, ודעת תוס' והראשונים דלא נדחה, וכפשנ"ת פליגי אם אפשר לחלק סתם נזירות לשתים, ובדין הגילוח דעת תוס' דבנזירות מועטת אינו רשאי לגלח, ודעת הר"מ דמגלח, והעירוני דהר"מ לשיטתו בהלכה ג' דנזירותו ונזירות בנו מתאחדת לנזירות אחת ולאחר ימי נזירות בנו מתחיל נזירות חדשה ואם נטמא אינו סותר את הקודמין, והיא נזירות שלימה ואין זה רק גידול שיער, וכפי שביאר כ"ז הגרי"ז בספרו, א"כ אין כאן שינוי בעיקר הנזירות, אלא אדרבה היא נזירות גמורה ע"כ ס"ל דמגלח בכלות ימי נזירות בנו, ועוד דלהר"מ יש כאן תגלחת גם על מה שנהג בנזירות שלו, ע"כ שפיר מגלח, ואשה"ט כשיטתו.

ובדרך זו נתעוררתי לבאר ד' תוס' יג: סוד"ה לאחר ובדף טו. ד"ה וכן דיום לידת הבן אינו עולה לו דנמשך אחר ימים רבים שנהג בנזירות, וק' דמ"מ הרי הקדים קבלת נזירות לידת הבן, וי"ל דכלפי יום זה חשיב סתירה בעיקר הנזירות, ובזה נזירות של עכשיו קודמת.

**סימן ז'**

**בגדר איסור דלאחר מלאת**

**בגמ'** נטמא בימי בנו לוקה איתא בירושלמי (פ"ב ה"ט) דריו"ח אמר קאמר דאם התרו בו משום נזירותו בימי בנו לוקה, ולכאו' לריו"ח דסותר מוכרח דמהני בין התרו משום נזירותו ובין משום נזירות בנו, ואע"פ דהאיסור והסתירה לאו הא בהא תליא, דלאחר מלאת אין סתירה ואיסורא איכא, וכן להיפוך במת מצוה איסורא ליכא וסתירה איכא וכמש"כ הרש"ש לק' סב:, מ"מ מדסותר אלמא דהוא בתוך ימי נזירותו וכדאריו"ח דחדא נזירות אריכתא היא.

וכתב הקרן אורה דלכאו' נראה דריו"ח לשיטתו בבבלי דנטמא בימי בנו סותר דחדא נזירות אריכתא היא, ושוב כ' דאף לר"ל ג"כ הדין כן דלא גרע מלאחר מלאת, וקצ"ע מאי קמ"ל ריו"ח הא לא גרע מלאחר מלאת.

וכיו"ב ילה"ע בהא דמספק"ל האומר הריני נזיר שמשון לאחר כ' ומעכשיו נזיר סתם מהו, וילהס"ת להצד דחיילא מיד נזירות סתם, מה דינו לאחר כ', דריהטת הדברים נראה דחיילא נזירות שמשון מיד, וכ"ה ל' הרא"ש, ויל"ע האם יהא מותר ליטמא למתים לאחר כ', ומדברי המהר"ב רנשבורג אות ט' נראה דעשרה ימים ראשונים אסור ביין וטומאה מחמת הנזירות סתם, ואח"כ שרי, וצ"ת כיצד שרי הרי לא הביא קרבן, וברדב"ז פ"ד סוף ה"ט נסתפק בדין זה האם מותר ליטמא למתים, לאחר עשרים יום, וק' דמאחר שלא הביא קרבן כיצד שרי ליטמא למתים ומי גרע מלאחר מלאת.

וכיו"ב הקשה בכ' הגרי"ז בהא דאיתא בדף יד: נטמא ביום גידול שיער רב אמר אינו סותר ושמואל אמר סותר וכו' ושמואל אמר סותר אפי' לר"ל דאמר אין סותר התם שתי נזירות הכא חדא נזירותא, והנה כתב הר"מ פ"ו מנזירות ה"ה נטמא ביום שלאחריו שהוא יום שראוי לגדל שער אלו גלח אחר מלאת ה"ז אינו סותר כלום אע"פ שעדיין לא גלח שהרי שלמה הנזירות וכל הנטפל לה, ובכס"מ כ' דהר"מ מפרש דיום גידול שער הוא ביום של אחר יום הבאת קרבנותיו, וק' כיצד יתכן לומר דלאחר מלאת סותר ובימי נזירות בנו וצרעתו אינו סותר, ומי גרע מלאחר מלאת.

ושמא הי' מקו"ל בגדר איסורא דלאחר מלאת דהוא טפל לנזירות [ובר"מ הנ"ל כ' וכל הנטפל לה על יום הבאת קרבנותיו] וי"ל דכל שהוא בכלל נזירות אחרת לא חשיב שהוא נטפל לנזירות זו.

והנה החזו"א סי' קל"ו למס' נדרים דף פ"ג ס"ק ז' חקר בהא דאמרי' דנזיר שכלו לו ימיו לוקה אם הטעם דקדושת נזירות הוא נמשך עד שעת הקרבת הקרבן או"ד שאין קדושת נזירות אלא עד שיכלה ימיו אלא שהתורה רמתה עלי' איסורא בג' מינין עד שיביא הקרבן, ויעוי"ש שהוכיח כצד הא', ובפתחי נזיר כ' להוכיח כצד הב' מהא דבעינן תלתא קראי לאסור לאחר מלאת ליין טומאה ותגלחת [ואע"ג דבגמ' נזכר כן בהו"א, מ"מ בספרי מייתי להך ג' דרשות עי"ש] ואי נימא דגלי קרא דנמשך קדושת הנזירות למ"ל תלתא קראי, ולדברי החזו"א י"ל דגדר זה הוא לאחר שלמדנו שיש לו כל דיני נזיר.

ויל"ד נפ"מ בחקירה זו בנזיר שאין לו חובת הבאת קרבנות האם מיתסר באיסורי נזיר, ומשכח"ל לדעת הר"ר יחיאל בתוס' לעיל ב. דבידות נזירות אינו מביא קרבן, ומקשים כיצד יגמור נזירותו [ועמש"כ שם דיכול להביא שלמים ולגלח עליהם עי"ש] ואי נימא דכל איסורא דאחר מלאת הוא משום חובת הבאת הקרבן א"ש.

והוכיחו כן מגמ' לק' סא: דממעטינן בני ישראל נוזרין ומביאין קרבן ואין העכו"ם נוזרין ומביאין קרבן יכול אף לא יהו נזירין כלל ת"ל איש, והקשה הקר"א שם דא"כ ליתסר לעולם דהרי אינו מביא קרבן, ותי' דכיון דעכו"ם לאו בר קרבן הוא הותר לאחר שלשים יום בלי שום קרבן, ואין מזה ראי' מוכרחת די"ל דבעכו"ם שלא נאמר בו קרבן בודאי נגמרת נזירותו בלא קרבן.

ומעתה י"ל [וכבר עמד בזה בתורת הנזיר פ"ד ה"ג] דהנה יש לחקור בנזיר בתוך ימי נזרו האם מוטל עליו חיוב הבאת הקרבנות, או"ד דכל החיוב לא חל אלא בהשלמת ימי נזרו, ואפשר שיש ללמוד ממש"כ הקר"א בנדרים ד. והמנ"ח מצוה שע"ד [ג] דנזיר שמגלח שערו בתוך ימי נזרו עובר משום בל תאחר תגלחתו, וכ"מ בשמ"ק בנדרים שם, אמנם האבנ"ז או"ח סי' שפ"ב אות י"א במוסגר נקט שאין בל תאחר עד לאחר מלאת ימי נזרו, ועי' משמה"ל ר"ה סי' ל"ד, ויל"ד דתליא בזה האם מתחילת נזרו חל עליו הבאת הקרבנות. ואי נימא דלא חל עליו אכתי הבאת הקרבנות, א"כ א"ש דהיינו טעמא דבימי בנו אין עליו איסור דאחר מלאת כיון דהשתא אינו מוטל עליו חובת הבאת הקרבנות, ורק לריו"ח דנזירות אחת היא אם התרו בו משום בנו לוקה.

והעירוני בזה דלהמבואר בגמ' דדינא דשמואל אתיא אף כר"ל, וא"כ בדברי ר"ל דבימי צרעתו אינו סותר ומי גרע מאחר מלאת, ומוכח דימי צרעתו גרע מאחר מלאת, ואי נימא דימי צרעתו גרע מאחר מלאת, א"כ לא ליתסר ביין בימי צרעתו, דכפשנ"ת דכל שאין חובת קרבנות ליכא איסורא דאחר מלאת, ושמא י"ל דבגמ' קאמר דשמואל אתיא אף כר"ל התם שתי נזירות הכא חדא נזירותא, וי"ל דאה"נ דלא אתיא דינא דשמואל לר"ל דבימי צרעתו ג"כ אינו סותר, דימי צרעתו הוא בתוך נזרו, [ובתוס' וברא"ש הוסיפו דה"ה נזיר לחוד וצרעת לחוד, ודברינו בשיטת הרמב"ם] אכן מדברי הגמ' לעיל בצריכותא דתרי פלוגתות דריו"ח ור"ל משמע דימי צרעת גריעי מימי נזריות בנו וצ"ע בכ"ז.

עוד העירוני דלכאו' לשמואל דאמר דסותר לאחר מלאת לכאו' לא שייך חקירת החזו"א, דבודאי הגדר דהוא בתוך נזרו דאל"כ איך יסתור, ועמשנ"ת בגמ' בדברי ריב"ח.

ולפמש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי בשיטת הר"מ דלא יתכן דנזירות בנו חיילא על נזירות שלו אא"כ נמשך לחפצא דנזירות אחת, וכ"ז הוא בדעת ריו"ח, ולא ביאר לן הגרי"ז דעת ר"ל, ואי נימא דר"ל מודה ליסוד הדין דאין נזירות חלה על נזירות, א"כ בהכרח דנסתלקה נזירות הראשונה וחיילא נזירות שני', ואין בה ג"כ דינא דלאחר מלאת, דאל"כ א"א שתחול נזירות בנו וכדתניא בתוספתא סופ"ב דכ"ז שלא גילח א"א שיחול נזירות בנו.

**הצל"ח** בפסחים מד: ובספרו נובי"ת או"ח סי' נ"ג כ' דבנזיר בסוף ימי נזירותו כשאין שהות לאכול כזית אין איסור ח"ש דלא חזי לאיצטרופי, והמנ"ח מצוה שס"ח [יט] כ' דזה אינו דהא נזיר לאחר ימי נזרו ג"כ עובר בלאו, ובפתחי נזיר כ' דאי נימא דהוא איסור חדש אינו מצטרף. וצ"ע דמ"מ בשניהם עובר בלאו דאל תשתה, ועמש"כ בג' המנ"ח דחזי לאיצטרופי ע"י שיקבל עוד נזירות, ועמש"כ שם האם ב' נזירות מצטרפין.

עוד נסתפק בפתחי נזיר בדינא דשני נזירים שפגעו במת מצוה דנטמא אותו שקדושתו קלה, ואם פגעו בו אחד שהוא בתוך מלאת ואחד לאחר מלאת, מי אמרינן דאותו שלאחר מלאת קל יותר, ויל"ד בזה מטעם אחר דאותו שבתוך מלאת הרי הוא סותר נזרו ומביא קרבן, ומדברי הר"מ פ"ז מנזירות הי"ג מבואר דמה שסותר נזרו ומביא קרבן טומאה הוא חומר בקדושה, וא"כ לאחר מלאת שאינו סותר ואינו מביא קרבן קילא קדושתו.

ובהאי עניינא העירו להסתפק דהנה המנ"ח במצוה שס"ח נסתפק האם לאחר מלאת יש איסור בל יחל, וחקירה זו לכאו' לא תליא בחקירה דידן, דאף את"ל דהוא איסור חדש, מ"מ כיון שנולד ע"י קבלתו עובר בבל יחל, ואי נימא דעובר בבל יחל, וכן נקט בפשיטות בכ' הגרי"ז בדף יד:, העירו להסתפק במי שהי' עליו ב' נזיריות ולא הביא קרבן ונגמר מלאת הימים של שניהם האם יעבור ב' פעמים על בל יחל, דהרי מחלל כאן ב' דיבורים, ובשלמא איסור בל תשתה הוא לאו א' בתורה, אבל בל יחל הרי מחלל ב' דיבורים, ומדברי הר"ן בנדרים יז. במשנה מבואר דלא משכח"ל נזירות בתוך נזירות שעובר ב' פעמים על בל יחל.

ולכאו' הא משכח"ל לאחר מלאת של שני נזיריות, ועוד דלריו"ח דאמר התרו בו משום נזירותו לוקה א"כ יעבור ב' פעמים בבל יחל, ולכאו' מוכרח דאף לענין איסורא דבל יחל אין כאן ב' איסורים, אלא ב' סיבות לאיסור, ומי שנדר נדר יש לו איסור לחלל דברו, וכשיש ב' נדרים אין כאן ב' איסורים אלא חדא איסורא עם ב' סיבות, וכמשנ"ת בארוכה בדף י"ג בנזירות בתוך נזירות ודוק.

**סימן ח'**

**בדברי הרמב"ם בנטמא ביום שנדר**

א. מקצת היום ככולו באמצע היום

ב. בדברי הרמב"ם ביום השביעי עולה מן המנין

ג. סתירת הנזירות בטומאה שהנזיר מגלח וגדרה

ד. ישוב פסקי הרמב"ם.

ה. בגדר ימים הראשונים יפלו.

ו. בגדר נזירות טומאה

כתב הרמב"ם פ"ו מנזירות ה"ו בנטמא ביום שנדר או בשני אינו סותר אלא ומשלים אחר שיביא קרבנו, הקשה החזו"א (סי' קל"ט ס"ק ה') דבנטמא ביום הראשון שנדר אין כאן רק אמצע היום ובאמצע היום לא אמרינן מקצת היום ככולו וכדברי התוס' בפסחים פא. ד"ה אי, ומדברי הר"מ משמע דאם נטמא ביום שנדר משלים עליו ואמצע היום עולה לו, ולדברי הר"מ דבימים הראשונים מביא קרבן, א"כ הפלוגתא בנטמא ביום שנדר הוא לענין לסתור יום זה, והוסיף דכדברי הר"מ מוכח במשנה דקתני בדף ט"ז ב' רא"א לא בו ביום והיינו דאינו סותר דאין כאן ימים ראשונים ועולה לו מן המנין, וכ"כ התוס' שם דיום ראשון עולה לו מן המנין, וכ"ה בתוס' בדף י"ט א' ד"ה הכי, וגרסו כן בש"ס שם עי"ש, [ולדברי הרע"א בתשובה רי"ד הוא מוכח מהברייתא בדף י"ח ב' דנטמא ביום שנדר עולה לו, לשיטת התוס' שם, אך לגירסת הגר"א אין ראי' לזה, וע"ע בחזו"א סי' קל"ט ס"ק ו' מש"כ ע"ד הרע"א] ויעויין בכ' הגרי"ז לעיל סופ"ב שג"כ עמד בדברי הרמב"ם, והניחו בצ"ע. [וכ' החזו"א דמשכח"ל שנדר שיחול למחר, והוא תחילת היום].

**מקצת היום ככולו באמצע היום**

**א)** והנה איתא בפסחים ד' א' ומו"ק כ' דשמועה רחוקה נוהגת יום אחד, ובמו"ק קאמר ר"ל משום ר"י נשיאה מנין לשמועה רחוקה שאינה נוהגת אלא יום אחד דכתיב והפכתי חגיכם לאבל ואשכחן עצרת דאיקרי חד יומא חג ומפרש התם דסגי בשעה אחת מדין מה"כ [ועיין ברא"ש שם סי' ל' מש"כ לענין לילה דלא אמרינן מה"כ בלילה, ואף להחולקים דסגי בלילה פירש הרא"ש דכיון דלא תליא בספירה מהני אף בלילה, ודוקא ספירת לילה ל"ש ספירה] והעירוני דמוכח דאמרינן מה"כ אף באמצע היום דאם נודע לו באמצע היום די לו בשעה אחת, והרי אין כאן תחילתו וסופו, ודחו די"ל דכשם שכתב הרא"ש דאע"ג דלענין מה"כ ל"מ בלילה מ"מ בשמועה רחוקה כיון דלא בעיא ספירה מהני בלילה, י"ל דה"ה להא מילתא מהני אמצע היום ואי"צ יום חשוב.

וכיו"ב ילה"ק במת לו מת קודם הרגל דרגל מפסיק גזירת שבעה, ומפסיק אבילותו מבעו"י, ומבואר ברא"ש פ"ג דמו"ק סי' כ"ו דהוא מדין מה"כ, ותיקשי דמת לו מת ערב הרגל דחל עליו אבילות באמצע היום איך שרי להפסיק דין שבעה בערב הרגל והרי אין כאן תחילתו וסופו [ועיין משנ"ב סי' תקמ"ח ס"ק ל"ה דדין זה נוהג אף במת בערב הרגל, אך להלכה לא קי"ל דמפסיק מבעו"י משום מה"כ אלא סמוך לחשיכה, ויש חולקים, עיין שעה"צ שם ס"ק כ"ט] ונמצא שלא נהג אלא אמצע היום באבילות ואעפ"כ אמרינן דהוא ככולו.

והיה מקום לחלק דכ"ד התוס' דלא אמרינן מה"כ באמצע היום הוא בדינא דר"י דהוא מדין עולה לכאן ולכאן דע"ז לא חשיב אמצע היום, וצ"ע היכי מקילינן ביום ראשון למ"ד אבילות ביום ראשון דאורייתא, דבזה ל"ש מה"כ וכנתבאר, שוב הראוני באו"ז הלכות אבילות (תל"ב) שכתב להדיא דשרי משום מה"כ אף במת לו בערב הרגל, ומדבריו נראה דלמ"ד אבילות יום ראשון דאורייתא לא שרינן. ועיין היטב ברא"ש פ"ג דמו"ק סי' ג' בדברי הראב"ד שם דמוכח דשרינן בערב הרגל אף בדאורייתא בתספורת ומ"מ ביום ראשון לא שרינן ומתבאר כמש"כ לעיל דביום ראשון ל"ש מה"כ וכנ"ל, אבל בדין מקצה"כ דעלמא מהני אף באמצע היום, אמנם אכתי תיקשי בקובר את מתו שבעה ימים קודם הרגל דלאב"ש מגלח ערב הרגל והוא מדין דנגמר האבילות דשבעה ע"י מה"כ וחל יום א' דשלשים ונגמר ע"י מה"כ [ולמש"כ לעיל דלא מהני הטבילה ביום, והא כלפי דין הטבילה זה אינו מדין עולה לכאן ולכאן אלמא דלא אמרינן כלל מה"כ באמצע היום, ויש לדחות דלר"י לא נאמרו תרי דיני אלא דין עולה לכאן ולכאן ולדידיה לא נאמר באמצע היום] וכמבואר בתוס' מו"ק יט: ד"ה הלכה מהירושלמי אליבא דרבנן, וכן לאב"ש מבואר בתוס' שם ד"ה שאסור דהוא מדין מה"כ [ועיין גלהש"ס ורש"ש שם ובדמש"א או"ח תקמ"ח ס"ק ט"ו] וכן מוכח מהירושלמי בקושיתו, והרי אבילות שלשים מתחלת באמצע היום, לאחר שנגמר השבעה מדין עולה לכאן ולכאן [ועיין שמ"ק בנזיר דף ט"ו ב' ב' פירושים בעולה לכאן ולכאן וצ"ע שם] ואיך מפסיקו באמצע היום אלמא דאמרינן מה"כ אף באמצע היום, אף שהוא מדין עולה לכאן ולכאן וכדמוכחא סוגיין. [וא"ש בזה דהנה בעיקר דין דרגל מבטל אבילות יעוין בשאג"א שתמה כמה תמיהות בזה, ובשיעורי הגרש"ר כתובות סי' ו' ביאר דאין זה מדין דחיה אלא דלא שייך יום אבילות ביום של שמחה עיי"ש, ותימה דהניחא דשרינן ברגל עצמו ומ"ט שרינן בערב הרגל, ולהנתבאר דהוא מדין מה"כ ניחא דאין זה מדין דחיית הרגל וצ"ע].

ואשר יראה בזה דהנה יש להקשות לבר פדא דל"ל בנזירות מה"כ וכדאיתא לעיל דף ה', וקשה מ"ט יום ראשון עולה לו מן המנין, ובשמ"ק לק' יט: כתב דמשנתינו בין למ"ד מקצה"כ ובין למאן דל"ל מקצה"כ, וע"כ דכל שחל דין הנזירות באמצע היום זהו יומו ואינו מהלכתא דמה"כ, ואף כי אמר שלימים חשיב יום הראשון ליום שלם וכדאיתא בסוגיא שם, וכן בנדה דרשינן בפסחים צ' ב' דאין בה דין מה"כ מ"מ יום ראשון עולה למנינה דזהו יום שלם, [ועיין ג' מהרש"א בדף ה' ב' שציין לשו"ת גינת וורדים כלל א' סי' כ"ח שעמד בזה מ"ט חשיב יום ראשון מצורע כשלם, ויעוי"ש מש"כ עפ"י גמ' זו בדבר הקושיא מ"ט בשבעת ימי המשתה לא אמרינן מה"כ ותי' דכיון דכתיב "מלא שבוע זאת" ומשם דרשינן לז' ימי המשתה בעינן מלאים, וכתב דמ"מ ביום הראשון חשיב מלא וכדמוכח מנזיר שאמר שלמים] ובנאו"י סי' כ"ז כתב באופ"א עיי"ש.

ומעתה ניחא בפשיטות דבאבילות חל עליו דין האבילות באמצע היום וזהו תחילתו של יום, ואם ישלימו עד הערב הרי הוא יום שלם, ושפיר מהני בזה מקצתו ככולו, דיש כאן מקצת דתחילת היום, וכן בקובר את מתו ז' ימים קודם הרגל דלאב"ש ע"י מה"כ נגמר יום השבעה ומתחיל עתה יום השלשים ואמרינן בזה מה"כ דאין זה אמצע היום אלא תחילתו, ויש להוסיף דהדין אמצע היום לא תליא במציאות היום אלא דדין מה"כ נאמר או בתחילת ניהוגו או בסופו, וע"כ הכא דחל החיוב באמצע היום זהו תחילתו, ואצ"ל דזהו תחילתו של יום, משא"כ שומ"י ע"י שראתה דם צריכה לשמור יום טהור כדי ליטהר, ולא חל בה דין יום טהור דראיית טומאה אינה מחילה יום טהור, והא קמן דלחכמים א"א למנותו דהוא אותו היום, והוא רק מהלכתא דמה"כ, וע"ז כתבו התוס' דלא אמרינן מה"כ באמצע היום, ונפ"מ בזה דהנה בנולד לו בן דמפסיק נזירותו ומונה לשל בנו נראה דיום אחרון של בנו עולה למנינו [בכה"ג שאינו מובלע, ולשיטת התוס' שאינו מגלח על של בנו] כיון דנגמר נזירות בנו וחוזר למניינו וזה לא תליא בדרב, [ודמי למש"כ בהמשך דיום שביעי עולה לימי טומאתו ולימי טהרתו] ולדברינו בכה"ג שנשאר לו רק יום אחד למנינו ביום שנגמר בנו באותו יום יתחיל של עצמו ויגלח בו ביום ויש כאן מה"כ ואינו אמצע היום דזהו תחילתו של יום ודו"ק.

ומעתה לא תיקשי קו' החזו"א בהא דנטמא ביום שנדר עולה לו מן המנין דהכא שקיבל באמצע היום חשיב כתחילתו ואמרינן ביה מה"כ וכדמוכח מכל הני ראיות שהוכחנו, וצ"ע על החזו"א דלא נחית לזה.

**בדברי הרמב"ם ביום השביעי עולה מן המנין**

**ב)** ובחזו"א שם הקשה בסתירת דברי הר"מ דכתב הר"מ בפ"ו ה"י יצא מבית הקברות וכו' והזה וטבל וטהר ומנה ימים מנזירותו וחזר לבית הקברות אותן הימים שמנה עולין לו, ואפילו נכנס ביום שמיני שלו הרי השביעי שלו עולה לו מן המנין, והקשה החזו"א דמשמע דנכנס ביום השביעי אינו עולה לו אמצע היום ואפי' נטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עליו, ועוד דמשמע בר"מ דדוקא שביעי עולה לו אבל שמיני אינו עולה לו כיון שסוף היום בטומאה והניח בצ"ע. [ויש שרצו לפרש דמש"כ הר"מ נכנס בשמיני הוא משום דסיפא דסותר הימים ולזה בעינן שיהיו לו ב' ימים, אמנם החזו"א כתב דבהכרח דמש"כ הר"מ בסו"ד שסותר את הימים מיירי בנכנס בתשיעי דאל"כ אינו סותר דדעת הר"מ דסתירה הוא רק בנכנס ביום השלישי, ולפ"ז בהכרח מש"כ הר"מ נכנס בשמיני הוא למעוטי שביעי, ועמש"כ בדף טז: דלשיטת הכס"מ שפיר יש לפרש בר"מ שנכנס בשמיני].

ואשר יראה בזה דהנה שנינו בדף ל"ט ע"א סתם נזירות ל' יום גילח או שגילחוהו לסטים סותר ל' יום, ופירשו התוס' דמיירי שגילחוהו ביום מלאת, וע"ז שנינו סותר ל' יום שאם גלחוהו קודם מלאת אינו סותר ל' יום אלא משלים עליהם, ויש לתמוה מ"ט סותר ל' יום כשגילחוהו ביום מלאת הא כשם שכתבו התוס' בדף ט"ז ב' ד"ה ר"א דנטמא ביום שנדר עולה לו אותו יום מן המנין, א"כ ה"ה יום התגלחת יעלה לו מן המנין וא"כ מ"ט סותר נזירותו הא כבר נהג ל' יום גדל פרע, ודוחק גדול לומר דהוא מדרבנן גזירה אטו טומאה [עיין לקמן ל"ט ע"ב תוד"ה וקים] דא"כ שבק התנא דין הסתירה מדאורייתא וכתב רק הדין דרבנן, ומדאורייתא לא משכח"ל הך דינא דסותר ל' יום, [ואף בלילה לדעת המנ"ח מצוה קמ"ט דלא אמרינן מה"כ בלילה [ודלא כהשאג"א החדשות סי' ז'] מ"מ להנתבאר הכא אין זה מדין מה"כ ומהני אף בלילה דחשיב יום שלם] וזהו תימה, ובני החבורה שיחיו אמרו דדין גידול פרע הוא דין בגמר הנזירות וע"כ תליא בל' יום האחרונים, וכן מורים דברי החזו"א סי' ק"מ ס"ק ט"ז עיי"ש שהוליד דין חדש עפ"ז, וצ"ע בטעם הדבר הרי אינו דין בקרבנות, וא"כ הרי יש כאן ל' יום דנהג גדל פרע, שוב העירוני עוד דהדין גדל פרע לא תליא במנין ימים דאינו חיוב גידול פרע ל' יום, אלא הוא חיוב לנהוג גידול פרע כל ימי מלאת נזרו, וכיון דחשיב עדיין תוך מלאת דהא טומאה סותרת, הרי הוא מחויב בו בגידול פרע, וע"כ תגלחת סותרת, וקושיתינו מעיקרא ליתא וצ"ע בזה. ואפשר דתליא במה שדנו האחרונים אי בימים שאין עולים יש קיום גדל פרע- בתוך מלאת- דאי נימא דליכא מוכח דאף דהוא תוך מלאת וטומאה סותרת מ"מ אינו מחויב בגדל פרע.

והאמת יורה דרכו דאף דנהג מקצת היום בגידול פרע מ"מ כיון שבסוף היום סתר הגדל פרע נמצא שיום זה אין בו קיום גדל פרע ולא עלה לו יום זה ליום גידול פרע [וצריך לחלק מ"ש מזבה שראתה קרי ביום השביעי לאחר מקצת היום דכתב הרא"ש בפ"ד דנדה סי' א' שאינה סותרת והוא אף קודם טבילה וכמש"כ הב"י יו"ד קצ"ו, ועיין סדרי טהרה שם ס"ק מ"ד שרצה לחלוק על הב"י, ושוב ביטל דעתו נגד דעת הב"י, וכמו"כ אשכחן לדעת ר"א בדף טז. דנטמא ביום מלאת אינו סותר, ובר"מ בפה"מ שם מבואר דחכמים ג"כ מודו ביסוד הסב' לר"א, אלא דאינהו סברי דסותר מדין יום הבאת קרבנותיו, וע"כ דכשנגמר המנין אין דין סתירה וצ"ע]. ועיין היטב בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד הל"א (ד"ה והנה) בביאור הענין דיכול לגלח ביום ל' ואעפ"כ טומאה סותרת, וע"ע בספר חידושי רח"ה פ"ד מבאמ"ק ה"ו.

וכ"ז בתגלחת דהוא דין דיום שאין בו גידול פרע אינו עולה למנין הנזירות, אבל בנטמא בטומאה שהנזיר מגלח עליו כיון דיום זה הוא סותר לנזירות אף בנטמא בימים הראשונים שאין בו דין סתירה דנלמד מימים הראשונים יפלו מ"מ חשיב שנגמר היום, וא"ש דמהני אף לבר פדא דל"ל מה"כ, ולדברי החזו"א דהוא מדין מה"כ הוא תימה רבתא איך יפרנס בר פדא למתני' דעולה לו יום שנדר ונטמא בו.

ואשכחן כה"ג דאף שעדיין לא נגמר היום עולה לו מקצת היום אף בלא הלכתא דמקצת היום ככולו, במימרא דרב דיום שבעים עולה לכאן ולכאן, דהנה יש לתמוה לדעת המאירי בדף ה' דבנדר נזירות מפורשת אינו מגלח ביום השלשים ואם גילח ביום שלושים לא יצא, מ"ט דרב דעולה לכאן ולכאן והרי נזירות שלו הוא נזירות מפורשת דמאה יום והיאך יעלה לו מקצת היום, ועוד דלא אמרינן מה"כ באמצע המנין כדמוכח לדעת הרא"ש פ"ד דנדה סי' א' דאין קרי סותר בשביעי ואעפ"כ בשאר הימים סותר [עיין נדה ל"ג א'] וע"כ דאין מה"כ באמצע המנין, [שו"ר חזו"א יו"ד סי' צ"ב ס"ק י"ט שעמד בזה] וצ"ע מ"ט דרב דעולה מן המנין, ועיין במאירי בסוגיין שכתב סברא זו, וע"ע נאות יעקב סי' כ"ז.

וע"כ דכיון דלידת הבן מפסיק הנזירות שלו חשיב שנשלם היום, ואין זה מהלכתא דמקצת היום ככולו ולא נזכר במילתא דרב מקה"כ, ואף לבר פדא דל"ל מה"כ בנזירות מודה לדינא דרב, וכדמשמע במפרש בדף ט"ו ע"א ד"ה ורב [ומדברי הדר"מ יו"ד ש"צ ס"ק ד' נראה דלמד כהמפרש, אמנם למש"כ בכ' הגרי"ז לעיל ה' דאף לבר פדא אמרינן מה"כ ניחא, וע"ע מאירי דיש פוסקים כרב, אמנם לשיטת תוס' ע"כ רב ל"ל דבר פדא ומטעם אחר דרב אמר דדין תורה מגלח ביום ק"א, ועוד דבר פדא בע"כ ל"ל עולה לכאן ולכאן כדאיתא לעיל ו' א'], דהכא אין זה מהלכתא דמה"כ אלא דנשלם היום, ומה"ט אף כי אמר שלימים דאין בזה מה"כ ג"כ נולד ביום שבעים עולה לכאן ולכאן, או בנולד בלילה אי לא אמרינן מה"כ בלילה [אך התם בלא"ה מהני מדין מובלעים, אך נפ"מ לשיטת הר"מ דאינו מובלעים] וכן בנולד יום הראשון לדעת החזו"א דלא אמרינן מה"כ מ"מ הכא נגמר היום [ובזה ג"כ להתוס' הוא מובלע, ונפ"מ להר"מ].

**סתירת הנזירות בטומאה שהנזיר מגלח וגדרה**

**ג)** ומעתה י"ל דכ"ז בנטמא בטומאה שהנזיר מגלח עליה דימי טומאה שהנזיר מגלח עליה ימים אלו הם סתירה לנזירות [דהדין סותר בנזירות אינו מעשה הנגיעה במת אלא במה שהוא טמא מת ואף אי נימא דנזיר אסור ליגע במת לא מחמת שנטמא בו אלא הוא איסור על נפשת מת לא יבא, מ"מ הסתירה בודאי הוא הטומאה, וראי' לזה ממש"כ תוס' לקמן נ"ז א' ד"ה באומר דבס"ט ברה"י הוא טמא ודאי אף לענין נזיר והרי הדין ספק טומאה נאמר על הדין טומאה ולא על ספק המגע, וע"כ דהטומאה היא הסותרת, [וצ"ע על הדב"א ח"ב סי' ה' אות ב' (ד"ה אבל) שנטה מזה, וע"ע בהמשך שם בהג"ה] וזהו שאמר הכתוב וטמא ראש נזרו], והדין סתירה אין זה רק בשעה שנטמא דבזה הוא מטמא את נזרו אלא כל ימי טומאתו הוא סותר נזירותו, וכמש"כ תוס' בדף טז: ד"ה ואפי', דימי טומאה אינם עולים מכ"ש דסותרים נזירות דמעיקרא. ומהטומאה שאין הנזיר מגלח אינו סותר בהכרח שימים אלו אינם מופקעים כ"כ מקדושת הנזירות ועי' להלן מגמ' בנדה סח: דהסתירה מחמת שאינם רצופים, ולפ"ז מסתברא שאין מגע הטומאה סותר, אלא כל ימי הטומאה, אכן העירו מדברי רש"י המחודשים בדף נ. ד"ה ורבא דכשאין רובע עצמות אין טומאת אהל ומ"מ יש סתירה בנזיר, וכמו"כ כ' המאירי שם דתרווד רקב כיון שלא נגע בכולה לא נטמא, ומ"מ סותר נזרו, ומבואר דהסתירה הוא אף כשלא נטמא, ומ"מ יש כאן מגע במת וצ"ע בכ"ז. [ואל תשיבני ממש"כ החזו"א סי' ק"מ סוס"ק י"ח דלר"ל דנטמא בימי צרעתו אינו סותר דנראה דאפי' נטהר מצרעתו ולא נטהר מטומאתו אינו סותר, אלמא דאין ימי הטומאה סותרים, דהחזו"א לשיטתו בס"ק ז' דלר"ל נטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח ושוב נטמא בטומאה שהנזיר מגלח אינו סותר את נזרו דכל שאינו בתוך ימים העולים לנזירותו אינו סותר את נזרו, וא"כ אף כי נטהר מצרעתו מ"מ הרי אינו בימי נזירותו ואף אם יגע במת הרי אינו סותר את נזרו, וע"כ במה שהוא טמא מת אינו סותר נזרו, ופשוט, ועמש"כ בדף יד: כוונה אחרת בדברי החזו"א בס"ק ז', ויל"פ עוד בזה מסוגיא דלק' ס"ג בטומאת התהום, ובדברי הראשונים שם דסותר משעת הידיעה, אע"פ שבאותה שעה לא נגע בטומאה, וע"ע ברש"ש בדף ס"א שדן דנטמא במת מצוה לא יסתור, וכ"ז יתכן רק אי המגע בטומאה סותר].

וע"כ כי נטמא הנזיר בטומאה שהנזיר מגלח עליה נפסק היום וחשיב ליום שלם, ובכל נזיר כי נטמא בטומאה שהנזיר מגלח זהו דינו דכשהטומאה מפסקת נזירותו הרי הוא סותר את נזרו, אבל בימים הראשונים דליתא לדין זה בזה הוא גומר את היום ויש כאן יום שלם.

וכ"ז הוא בטומאה שהנזיר מגלח עליה, אבל כי נטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עליה, בזה הא דאין עולה לנזירותו הוא משום דבעינן נזירות טהרה, אבל אינם ימים הסותרים לנזירות והם חלוקים בעצמותם בטעם דאינם עולים, דימי טומאה שהנזיר מגלח הוא ימים שהם סתירה לנזירות משא"כ ימי טומאה שאין הנזיר מגלח, ובקר"ס פ"ז דנזירות כתב וז"ל ואע"ג דלא סתרי הני טומאות אינן עולין לימי נזירות דימי נזירות כולהו בטהרה בעיא כדכתיב קדוש יהיה עכ"ד [ויש אחרונים שפירשו דילפינן לה מיפלו, ופירשו כן בכוונת הירושלמי סופ"ז, ובפשוטו כוונת הירושלמי לימי צרעתו כמש"כ בהמשך, ולדברי האחרונים ליתא לדברינו כיון דאף בטומאה שאין הנזיר מגלח הוא בגדר סותר לימים אלו], [ולדעת הר"מ בפה"מ בדף ט"ז ובדף נ"ד טומאה שאין הנזיר מגלח עולה למנין, ואף ביד החזקה משכח"ל ימי טומאה דמת שעולים לו עיין בפ"ז ה"ז, ובספר חידושי רח"ה פ"ז מטו"מ ה"ד] אף דאינם עולים מ"מ אינם סתירה לנזירות אלא דאין כאן נזירות טהרה, ולא מהני מדין מה"כ להנתבאר כיון דלא נשלם בטהרה, ועוד דאין דין מה"כ באמצע מנין וכנתבאר [וכ"ש אי נימא דקלישא טומאתם וכדחזינן לקמן נ"ו ב' שאין חייבין עליהם על ביאת מקדש, אמנם לשיטת הרמב"ם שם הוא משום דכל טומאה שאין הנזיר מגלח עליה אינה דין תורה [ועיין בחי' מרן רי"ז הלוי פי"ח מפסוהמ"ק] וא"כ אין ראי' דקלישא טומאתו אלא הוא ילפותא מכלל ופרט דבעינן טומאה המפורשת בתורה, וע"ע בית הלוי ח"א י"ז מש"כ דלשיטת תוס' בברכות דף כ' שאין הכהן מוזהר על טומאה שאין הנזיר מגלח ה"ה הנזיר אינו לוקה ע"ז, וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי פ' מטות דמבואר דמי שנטמא בטומאה שהנזיר מגלח עליה ובטומאה שאין הנזיר מגלח עליה אינו יכול ליטהר מטומאה שהנזיר מגלח עליה, ומשמע דאינו חומר בטומאה, ועי' זכ"י סי' ס"ד (ד"ה וע"ד) מה שחקר בזה ומש"כ לענין ספק טומאה להוסיף טומאה שהנזיר מגלח, ועי' חי' מרן רי"ז הלוי פ"ז מנזירות הל"ד (עמ' 46 ד"ה והנה) דביאר דנחלקו תוס' והר"מ האם הוא ב' טומאות דלהר"מ הוא ב' טומאות, ולתוס' הוא טומאה אחת עי"ש, ועיין חידושי ר' שמואל פסחים סי' ט' ב' ובתורת הראשונים עמ"ס אהלות בסימנים שבסוף הספר סי' ב'. ע"ע חזו"א קל"ט ס"ק ט' (ד"ה ויש) שלמד מדברי הרע"א בתשובה רי"ד דטבו"י מטומאת מת אינו מביא קרבן טומאה, והחזו"א לא חילק בין טומאה שהנזיר מגלח לטומאה שאין הנזיר מגלח, ולדברינו יש לחלק ועי"ש. וע"ע מנ"ח מצוה שע"ו [ד] דנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח אסור לו ליטמא בטומאה שהנזיר מגלח דלא חשיב מחולל ועומד כיון דע"י טומאה שניה ה"ה טעון גילוח [וצ"ע להחזו"א ק"מ ס"ק ז' דאליבא דר"ל אינו טעון גילוח, ועמש"כ בדף יד: בדברי החזו"א] ואף הכהן מוזהר ע"ז, אולם הארצוה"ח ס"א ובשו"ת חזון נחום סי' קט"ו הביא משו"ת שער הזקנים דשרי לכהן הטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח לשוב ולטמא עצמו בטומאה שהנזיר מגלח ועי"ש מה שתמה ע"ז, וכן תמה המנחת פתים יו"ד סי' שע"ב, וע"ע קו"ש כתובות י"ז ובפירו"ת בדף מב:, וע"ע במנ"ח מצוה רסג [לג] שכתב דלדעת היראים שכהן מותר ליגע במת עכו"ם כל שנגע בעכו"ם שרי לו ליגע במת דמחולל ועומד, ודבריו תמוהים דלשיטת היראים עכו"ם כנבילה הוא ואינו חשוב מחולל ועומד, ומסתברא דאף יעלה לו מן המנין ימים שנגע בעכו"ם דאינו טומאת מת וצ"ע].

ועיין קה"י סי' י"ח [פ"ג ה"ה] שחידש בדעת הירושלמי דהא דטמא שנזר אינו מביא קרבן הוא רק בטומאה שהנזיר מגלח עי"ש, ומתבאר כדברינו דחלוקים בעצמותם הנך ימים.

**ישוב פסקי הרמב"ם**

**ד)** ולהאמור א"ש דברי הרמב"ם כמין חומר דמש"כ בהלכה ו' נטמא ביום שנדר עולה לו אותו היום למנין הוא דנטמא בטומאה שהנזיר מגלח וכיון שנטמא הרי נשלם יומו ויש כאן יום שלם [אף באומר שלימים] משא"כ בהלכה י' דהוא נזיר בבית הקברות דשיטת הר"מ בהלכה ח' דהוא טומאה שאין הנזיר מגלח עלי' [ועיין כס"מ שם ובספר חידושי רח"ה פ"ז מטו"מ ה"ד ד"ה והנה התוס' ובגליונות חזו"א שם] ובזה הוא רק דין שאינו עולה וע"כ כי נכנס בשביעי אין שביעי עולה לו מן המנין דאין כאן יום טהור דנטמא בסופו, וכן אין השמיני עולה מן המנין דכיון דנטמא בסופו אינו עולה מן המנין.

ובזה מיושב מה שהעירוני בדברי הר"מ בהלכה י' שכתב דשביעי שלו עולה למנין, ומה בא הר"מ ללמדנו, והא דין זה דשביעי עולה למנין כבר למדנו בדבריו בה"ז בטמא מת שנזר שיום שביעי עולה לו למנין, ולדברינו א"ש היטב דבה"ז מיירי בטומאה שהנזיר מגלח עליה, ובזה שפיר עולה שביעי למנין דתחילתו היה יום המופקע מנזירותו ומעתה מתחיל יום נזירות, ובהלכה י' בא הר"מ ללמדנו דאף בטומאה שאין הנזיר מגלח דכל היום הוא יום נזירות ותחילתו אינו עולה למנין מ"מ סופו עולה, וצ"ב טעמא דמילתא הא אין כולו בטהרה, ואי נימא דכ"ד הר"מ שם הוא בנזיר בבה"ק, ובכה"ג הטומאה מעכבת את חלות הנזירות וכמו שביאר בחי' מרן רי"ז הלוי, א"כ י"ל דבזה הוא דסוף היום עולה למנין דחשיב דהשתא מתחיל נזירות טהרה, וצ"ע לחדש כן. ולפמש"כ הכס"מ בה"ו בשיטת הר"מ דבטמא שנזר ליתא לדינא דבעינן לימים הראשונים יפלו, זהו דינא דהר"מ בהלכה זו דנכנס ביום שמיני יש כאן יום שביעי שעולה מן המנין וע"כ כי נטמא בטומאה שהנזיר מגלח סותר די"ל דבטמא שנזר יום אחד מיהא בעינן, דבעינן לדין סתירה, רק אין דין יפלו, וזהו כוונת הרמב"ם בהלכה זו. [ומתבאר כדברינו דיום שמיני אינו עולה לו וכן בנכנס ביום שביעי לא עלה יום זה ולא משכח"ל שנופל יום אחד רק בכה"ג]. וצ"ע מה נפ"מ בדין זה דבעינן עכ"פ סתירת יום אחד, הא בלא"ה לענין קרבן מביא בכל גווני אף כשאין סתירה.

**בגדר ימים הראשונים יפלו**

**ה)** והעירוני דבדברינו מבואר הא דאיתא בנדה ס"ח ב' דהדין טומאה סותרת הוא משום דבעינן רצופים, ותימה דהא טומאה שאין הנזיר מגלח וימי צרעתו אינם עולים ואעפ"כ לא בטל המנין, ובעל"נ שם עמד בזה, ועחזו"א אהלות סי' י' סוס"ק ח', ומזה מוכח דהדין סתירה הוא דכשנטמא הרי הוא מטמא את כל ימי נזרו שנהג בהם עד עתה, ואין זה מדין רצופין, דבדין רצופין מה סב' לחלק בזה, וד' הגמ' צ"ת, ולדברינו ניחא דשאני ימי טומאה שהנזיר מגלח דמופקע מנזירות, ובזה הוא דאיכא חסרון רצופים, וה"ה סככות ופרעות הוא טומאה שהנזיר מגלח רק הוא טומאה דרבנן, ובזה הוא סותר ביומו שהוא סותר הנזירות רק אין בו דין ימים הראשונים יפלו. [ונפ"מ לדברינו דמי שנטמא בסככות ופרעות תחילת היום יעלה לו, דבזה הוא שווה לטומאה שהנזיר מגלח דנגמר היום.] וזה דלא כמשנ"ת להלן די"מ בדעת הירושלמי דהגדר בימים שאינם עולים דהוא סתירה למנין הימים, וצ"ע מימי צרעתו וכמו שיבואר בהמשך [ובדף י"ז ב' מדמינן ימי חלוטו לימים שהנזיר מגלח] ועוד תיקשי מנזירות בנו דמפסיק מנינו ואינם רצופים, ושמא הפסק רצופים הוא רק בימים שאין נוהג בהם קדושת נזירות, ובשמ"ק בדף יז: מדמי ימי צרעתו לנזירות בנו, [ולשיטת הר"מ בנזירות בנו וכפי שביאר מרן רי"ז הלוי א"ש] וביותר העירוני דתיקשי לר"ל דנטמא בימי בנו וצרעתו אינו סותר והרי אין כאן רצופים, והיותר תימה דהתם לר"א הוא, והא ר"א אית ליה דביום הראשון אינו סותר והרי אין כאן רצופים, ושמא י"ל דבימים הראשונים שאינו סותר בהכרח שאינו פוגם כ"כ בקדושת הנזירות, וע"כ אין זה סתירה לדין רצופים, ויעויין חזו"א סי' קל"ט ס"ק ט' (ד"ה ויש) דמדמי ימים הראשונים לטומאה שאין הנזיר מגלח, אך זה דלא ככל משנ"ת בישוב ד' הרמב"ם וצ"ע. ועיין קר"א יח. (ד"ה ומה) שכתב מסברא דנפשיה דהדין סותר הוא שלא יהא טומאה מפסקת בנזירות, וע"ע שלמ"י סי' פ"ד מש"כ בזה בדין רצופים בהפרת בעל ומיחה בעבד, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א הוכיח שהדין סתירה הוא מחמת מגע הטומאה דתניא בתוספתא פ"ד ה"ד בין שנטמא הוא בין שטמאוהו אחרים בין בשוגג בין במזיד בין באונס בין ברצון סותר את הכל וחייבין קרבן, וכ"ה ברמב"ם פ"ו מנזירות ה"ג, ומשמע דהמגע הוא הסותר, וע"ז קמ"ל דאף באונס סותר, ואינו מוכרח די"ל דזה גופא קמ"ל דהימים סותרים, עוד יש לדקדק מדברי הר"מ בפ"ז הי"ג שכתב נזיר וכהן שפגעו במת מצוה יטמא נזיר אע"פ שהוא סותר הימים הראשונים וכו' משמע דבמה שהוא סותר הוא חומר במגעו בטומאה.

ובספר נחלת אליהו נדרים (אות פז) חקר בגדר ימים הראשונים יפלו אי חשיב כמאן דליתנהו או דהוא דין שצריך לחזור ולמנות אותן הימים, והוכיח מד' הר"ן בנדרים פג. דאם יש קרבן לחצי נזירות האשה שנטמאת והפר לה בעלה מביאה קרבן על ימי טהרתה, ומוכח להדיא דלא חשיב שהימים הראשונים נסתרו, ושייך קרבן עליהם, וע"ע תפארת ציון בדף ל: כעי"ז, ולהנתבאר מבואר כמין חומר דהוא הלכתא דאין כאן רצופין, אבל אין חסרון כלל בימים הראשונים, ובאבן עזרא פ' נשא (ו, יב) כתב ועתה יחל לספור אותם כי טמא נזרו כי הוא לא נדר רק שיהיו שלמים זה אחר זה ואל יכרית שום דבר ביניהם עכ"ד, ומתבאר דהטעם משום דבעינן רצופין, וע"ע במפרש בדף יד: דהימים הראשונים נמנים לאחשובינהו לאחר מלאת [ועיין ליקו"ה שם], וע"ע באחרונים בדף י"ט ב' דימים שנסתרו חשיבי ימים הראשונים לר"א, וע"ע מש"כ בדף יד. בזה.

ועפי"ז יל"ד במש"כ הכס"מ פ"ו מנזירות ה"ו בחד פירושא בשיטת הר"מ דטמא שנזר אי"צ ימים הראשונים יפלו, ומשמע דהוא משום דמצטרף ימי טומאתו לכך עיי"ש, די"ל דכ"ז בטומאה שאין הנזיר מגלח [וע"כ תנן נזיר בבה"ק] דהוא מימי נזירותו משא"כ טומאה שהנזיר מגלח אינו מימי נזירותו כלל וצ"ע, ועמש"כ לקמן אות ו' כן בשם הקה"י. ועע"ש בדין ימים שאינם עולים, ונתבאר בדף יז:.

**בגדר נזירות טומאה**

**ו)** ושמעתי עוד לבאר בזה די"ל דכי נטמא בטומאה שהנזיר מגלח הרי מוטל עליו למנות ימי טומאה וכמו שביאר הגר"ח בדברי הר"מ פ"י הי"ג שאין ימי צרעתו עולים לימי טומאתו [וכ"ה שיטת התוס' דף ס' ולע"ב] ובמה שחל עליו ימי טומאה זה מפקיע וגומר את ימי נזירות הטהרה ונשלם היום [ואין בזה חסרון דעולה לכאן ולכאן דכיון דבע"כ נשלם נזירות הטהרה ממילא עולה לנזירות טומאה]. וכן ביום השביעי לריבר"י דמונה אותו לימי טהרתו [אף בנטמא בטומאה שהנזיר מגלח] והתם ג"כ אין חסרון דעולה לכאן ולכאן כיון דנשלם ימי טומאתו וכמש"כ תוס' דבכה"ג דנשלם ימי נזרו א"צ לדרב. [ואי"צ דוקא הבאת קרבנות] [והעירני הרב בעל פתחי נזיר דאכתי תיקשי לבר פדא דס"ל בדף ו. דאף בגמר מנין אינו עולה לכאן ולכאן, ודוח"ל דאה"נ לא יתחיל מנין נזירות טומאה אלא למחר, וי"ל עוד דנזירות טהרה וטומאה ב' ענינים המה, ולא חשיב עולה לכאן ולכאן וה"ז כזבה שטובלת בשביעי ויכולה למנות סוף היום לאבילות] וכ"ז בטומאה שהנזיר מגלח אבל בטומאה שאין הנזיר מגלח מסתברא שאין בזה דין ימי טומאה, דנראה לבאר דהדין ימי טומאה הוא דחל עליו דין נזירות טומאה ומביא ע"ז קרבן טומאה וככל נזירות שנגמר בקרבן, וה"ט דבמסל"א אף דאין בקטן חיוב קרבן מ"מ חייב בקרבן טומאה כדאיתא לקמן נז: וברא"ש שם דכשם דמביא קרבן טהרה [וכמש"כ הרע"א מהדו"ת ק"ה בביאור הדין דהוא מחיובי נזרו] כך קרבן טומאה, [ובכריתות כ"ו א' קאמר דקרבן נזיר טמא למיחל נזירות טהרה וערש"י שם ובשבועות ח' א' והב"ח גריס דהוא לאשתרויי באכילת קדשים] וא"כ כ"ז בטומאה שהנזיר מגלח אבל בטומאה שאין הנזיר מגלח בזה ליכא קרבן וע"כ דאין כאן נזירות טומאה.

וראי' מוכרחת לזה דהנוגע בכלים שנגעו במת דטמא טומאת ערב אינו מונה ז' ימי טומאה (עיין לקמן נ"ד) וע"כ דדוקא בטומאה שהנזיר מגלח יש ימי טומאה.

אמנם לכאורה כ"ז ניחא בשיטת הרמב"ם דבנטמא בימים הראשונים מביא קרבן טומאה אבל לשיטת תוס' שאינו מביא קרבן טומאה, להנתבאר ה"ה דליכא ימי טומאה, ועיין היטב בסוגיא בדף יז: האם איכא נזירות טומאה, ועי"ש כ' הגרי"ז ונמצא שלא יעלה לו תחילת היום הטהרה, ותיקשי מ"ט נטמא ביום שנדר כתבו התוס' דאותו יום עולה לו.

ויש להוכיח כיסוד דברינו דחלוק כי נטמא בטומאה שהנזיר מגלח דאין שאר היום עולה לו, דשנינו לקמן נ"ד א' כלים הנוגעים במת אין הנזיר מגלח וכו' ואינו סותר את הקודמים ומתחיל ומונה מיד, ובתוס' שם כתבו דה"ה דאין עולין לו למנין נזירותו, ותימה דהניחא בטומאת ז' אבל כלים הנוגעים במת הוא טומאת ערב ומהו שאין הימים עולים לו, ומדוע לא יעלה לו תחילת היום עד שעה שנטמא וכדחזינן דנטמא ביום שנדר עולה לו מן המנין, [ואין לאוקמי בנטמא בלילה דכבר נתבאר דבכה"ג דנגמר היום מהני אף בלילה] [והר"מ יש לו דרך אחרת במשנה שם וצל"ע בזה] אבל להנתבאר ניחא דכי נטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח לא אהני מדין מקצת היום דבעינן כולי' יומא בנזירות טהרה, ודוקא כי נטמא בטומאה שהנזיר מגלח דבזה נשלם היום.- וברא"ש [הובא בשמ"ק, ונדמ"ח בג' הגמ'] הקשה מ"ט לא עולה לו לאחר שטהר, וכ' דלא מסתבר דאותו יום שנטמא יעלה לו, וק' מ"ש מנטמא ביום שנדר שתחילת היום עולה לו, ולפמשנ"ת א"ש.

אך דא עקא דבמשנה לקמן ט"ז ב' קתני לא בו ביום, והיינו דאם נכנס לבה"ק בו ביום עולה לו מן המנין, ותיקשי לשיטת הר"מ דבית הקברות הוא טומאה שאין הנזיר מגלח א"כ מ"ט לר"א עולה לו מן המנין, ואף דנטמא אח"כ בטומאה שהנזיר מגלח, מ"מ מיד כשנכנס ה"ה טמא בטומאה שאין הנזיר מגלח ואין כאן יום שלם בטהרה, ודוח"ל דנטמא מיד במת כשנכנס [וכן צ"ל להחזו"א דלר"ל נטמא בימי טומאה שאין הנזיר מגלח אינו סותר מנינו ע"כ דמיירי שנטמא מיד ודוחק, ועמש"כ בדף טז: ישוב אחר לדברי החזו"א] אך הר"מ העתיק דינא דמשנתינו כשנכנס בשמיני וצ"ע. ועיין בבית הלוי ח"א סי' נ"א במה שביאר באופ"א לשיטת הר"מ מתני' בדף ט"ז ב' ואפשר דלדבריו יתיישב עייש"ה.- והגרי"ז אמר דאם נטמא תחילה בטומאה שאין הנזיר מגלח ואח"כ בטומאה שהנזיר מגלח חשיב שכבר יש לו יום, ובזה תי' ד' תוס' בדף יט:, ומדברי תוס' לכאו' לא נראה כן.

המורם מדברינו דכי נטמא בסוף היום בטומאה שאין הנזיר מגלח אף ביום השלשים אין יום זה עולה מן המנין, וכן בגילח ביום השלשים בסופו, ובנטמא בתחילת היום או שלא היה קיום גדל פרע בתחילת היום אבל סופו היה בטהרה, לשיטת התוס' מסברא עולה מן המנין, אך כתבו שאין הדין כן, ולשיטת הרמב"ם אין הכרע לדין זה, ולגירסת הגר"א מוכח שאינו עולה.

ונפ"מ אליבא דר"א דימים האחרונים יפלו בנטמא ביום צ"ט בטומאה שאין הנזיר מגלח, דאי נימא דיום זה עולה למנינו, נמצא דחסר לו רק יום אחד ולא יהא דין סותר כולו, ולדברינו דלא עלה לו יום זה למנין, נמצא שיש כאן ב' ימים, ובכ' הגרי"ז לקמן י"ט ב' כתב דלא יסתור, ותמה ע"ד תוס' מכח זה עיי"ש.

ובנצטרע האם אותו יום עולה מן המנין בפשוטו הוא טומאה שאין הנזיר מגלח ולא יעלה לו תחילת היום וכדכתיבנא, אמנם לפי"מ שיסד הגר"ח דמצורע מופקע מדין נזיר, וה"ט דלית ביה עשה דקדוש יהיה י"ל ג"כ דחשיב שנגמר היום, ובפה"מ לקמן נ"ד כתב הרמב"ם דימי צרעתו הם סותרים, כמו ימי הטומאה ואין סותרין הקודמין, והעירו דמשמע דהוא מדין סתירה לימים אלו. ובירושלמי שם בתחילה דריש לה מיפלו ימי נזרו מיכן שטמאין נופלין [והיינו בטו"צ כמבואר למעי"ש, וצ"ע בעמק הנצי"ב פ' נשא שלא כ"כ] ולבסוף מדמי לה למת, וכן בבבלי ילפינן לה ממת, וא"כ חשיב שנפסק היום. וברש"ש לקמן נט: בסופו כתב דעולה לו.

והעירוני לחקור בנזירות חו"ל שאינו עולה האם תחילת היום יעלה לו, ואי נימא שעולה דבמה שיצא לחו"ל חשיב שנגמר היום א"כ כי ישוב לא"י יתחיל יום חדש בכה"ג שא"צ שלישי ושביעי [עיין ר"מ פי"א מטו"מ ה"ב] ויעלה לו יום זה לב' ימים, וכן הלאה. [וכן יקשה אי נימא דטומאה שאין הנזיר מגלח ג"כ מפסיק את היום, א"כ כי התחיל למנות ונטמא בטומאת ערב ונטהר וחזר ונטמא יעלה לב' ימים].

**סימן ט'**

**בבעיא דרב אשי נזיר בבה"ק טעון גילוח ובמצות תגלחת טומאה**

**א. בגמ'** בעי ר"א נזר והוא בבה"ק טעון גילוח או לא ספיקת ר"א הוא דאע"ג דשנינו דנזיר בקבר אינו מביא קרבן טומאה ונתמעט מקרא, מ"מ מספק"ל דילמא טעון גילוח, ויש לפרש הספק לפמש"כ הר"מ בסה"מ מצוה צ"ג לבאר מ"ט מצות תגלחת הטומאה ותגלחת הטהרה לא נמנו לשתי מצוות, וכ' הר"מ וז"ל לפי שגלוח טומאה הוא מדין מצות נזירות כי מ"ע שלו הוא שירבה פרע בקדושה כמו שביאר אותו ודן אותו הכתוב בזה ואמר שאם נטמא במת בימי הנזירות יגלח ויביא קרבן ואז ישוב ויגדל פרע בקדושה כבתחלת מנין ימי הנזירות שחייב נפשו וכו' עכ"ד, ביאו"ד דמצות תגלחת טומאה היא מפרטי מצות הנזירות, ונכלל בכלל מצות הנזירות, ומשמע דהוא משום מצות גדל פרע כדי שיגדל פרע בקדושה, [אכן הר"מ בהלכותיו פ"ח ה"ו פסק כמסקנת הגמ' דגילח בסם לא קיים מצות גילוח. עוד צ"ע בר"מ דמ"מ מדוע לא נמנה קרבנות טומאה למצוה בפ"ע, וקרבנות טהרה נמנו עם תגלחת טהרה וכמש"כ הר"מ במצוה קי"א ויעוי"ש בר"מ שהאריך לבאר ד"ז, וא"כ ק' דתגלחת טומאה היא מפרטי הנזירות, אבל הקרבנות הוא מצוה בפ"ע, ובאיזה מצוה נכלל קרבנות], ומעתה י"ל דנזיר בקבר אע"פ שאינו מביא קרבן טומאה, מ"מ מצותו לגלח כדי לגדל פרע בקדושה, ולפ"ז לכאו' אין הספק דוקא נזיר בקבר, אלא אף טמא מת שנזר, דטעון גילוח כדי לגדל פרע בקדושה, ומהא דקאמר להלן בסוף העמוד ששערו ראוי לתגלחת, משמע שיש כאן גידול שער לתגלחת טומאה, ולפ"ז הוא דין קיום תגלחת, ולפ"ז כל הספק הוא בנזיר בקבר שנטמא, ויש כאן קיום תגלחת טומאה, ועי' להלן.

כתב המנ"ח מצוה שעז [ו] דתגלחת טומאה אינה מעכבת כתגלחת טהרה, וכ' דאם לא גילח קודם שהביא הקרבן וכבר התחיל נזירות טהרה לא יגלח עד לבסוף יחד עם תגלחת טהרה, וילה"ע לפמשנ"ת מהר"מ דמצות תגלחת טומאה הוא כדי למנות נזירות טהרה בקדושה, א"כ זה לא מתקיים כשיגלח בסוף, ועוד לבעיא דר"א דנזיר בקבר טעון גילוח בודאי יש חובת תגלחת קודם התחלת הנזירות.

עוד ילה"ע דהנה יל"ע אימתי מגלח תגלחת טומאה האם קודם הטבילה או לאחרי', וברא"ש לק' מד: בד"ה הא דלא טבל מבואר דמגלח קודם הטבילה, והביאו דבחת"ס יו"ד תש"ו שצ"ה נקט בפשיטות דמגלח לאחר הטבילה, ולמד מזה דאין השערות חוצצות, ובערוה"ש דן דאינו לעיכובא, ולכאו' אי מגלח קודם הטבילה נמצא שיש שער שגדל בטומאה, ולהנתבאר בדברי הר"מ דמצות תגלחת הוא לגלח שער שגדל בטומאה בדין הוא שיגלח לאחר הטבילה, וי"ל דרק המגע בטומאה גורם להצריך תגלחת ולא ימי הטומאה, וע"ע דהר"מ בסה"מ הקצר וברמזים ובחיבורו כ' דמצות תגלחת טומאה הוא כתגלחת טהרה וכמשנ"ת בסוף הסוגיא, וא"כ להלכה י"ל דמגלח קודם טבילה, וכן אשה מגלחת לאחר הפרה, וכמש"כ המנ"ח שם [י].

**ב.** ויל"ע לדעת הר"מ והראב"ד דקבר הוא טומאה שאין הנזיר מגלח צ"ב מאי מספק"ל שיהא טעון גילוח, [ועמד בזה הקר"א לעיל טז: ד"ה ויש] וביותר דלק' יח. ממעטינן לפטור הנזיר בקבר, ומנלן למילף במי שנזר בטומאה שהנזיר מגלח דג"כ אינו טעון גילוח, ודוח"ל דמיירי בחזר ונטמא בטומאה שהנזיר מגלח, ובדף יח. קאמר ק"ו מי שהי' טמא מתחילה וכו' ומשמע דנטמא בטומאה שהנזיר מגלח מתחילה, ועוד דהר"מ בפ"ו מנזירות ה"ח הביא דין זה בנדר בבה"ק דאין טעון גילוח, והראה הכס"מ מקורו משמעתין, ומיירי דלא חזר ונטמא עי"ש, וי"ל להמבואר בר"מ בפה"מ דאע"ג דבה"ק הוא טומאה שאין הנזיר מגלח ועולה למנין, מ"מ אם נטמא בתחילה בטומאה זו אינו עולה למנין, ונתבאר שם עפ"ד הגרי"ז בספרו והביא כן מהמאירי, דמתחילה לא חיילא נזירות כשהוא בטומאה, והוא חסרון בעיקר החלות, וא"כ י"ל דע"כ מספק"ל דניבעי תגלחת למיחל נזירות טהרה, וכשם דכל נזיר שיוצא מנזירות טומאה ובעי למיחל נזירות טהרה בעינן תגלחת, ה"נ בעי למיחל נזירות טהרה.- ובקה"י סי' ט"ז כ' לחדש בדעת הירושלמי דטמא בטומאה שהנזיר מגלח שנזר מביא קרבן טומאה.

וביסוד הדברים דבבה"ק הוא חסרון בחלות הנזירות מתבאר היטב להר"מ לשיטתו, דנתבאר לעיל טז: דפליגי תוס' והר"מ האם קרבן טומאה תליא בסתירת ימים, ודעת תוס' דבעינן סתירת ימים, ודעת הר"מ שא"צ סתירת ימים, והנה לדעת תוס' הא דנתמעט נזיר בקבר מקרבן הוא משום שאין סתירת ימים, אבל להר"מ שא"צ סתירת ימים, הא דנתמעט מן הקרבן י"ל דהוא משום דאין כאן נזירות גמורה שיהא חובת קרבן, ואשה"ט הר"מ לשיטתו ודוק.

**ג.** איתא בנדרים ד. דהנוזר בבה"ק עובר בבל תאחר נזירות טהרה ובקר"א בנדרים שם ובמנ"ח מצוה שעד [ג] כ' דכשם דאר"א דנזיר שטימא עצמו לוקה משום בל תאחר, ה"ה נזיר שגילח עצמו לוקה דסותר שלשים יום, ובמנ"ח מדמי לה לנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח דמסתימת הר"מ מבואר דג"כ לוקה אע"פ שאינו סותר, והעירו ע"ז דשאני נזיר שטימא עצמו הרי מאחר נזירות טהרה, אבל הכא אינו מאחר נזירותו, אלא מאריך ימי נזירותו, והנזיר בקבלתו לא קבע זמן אימת יביא קרבנותיו, וחיובו הוא ביום מלאת, והוא באיזה יום שיהי', וכ"ש במקבל עליו סתם נזירות שהוא שלשים יום לא קבע יום להבאת קרבנותיו, אמנם לדעת הר"מ דסותר שלשים יום יל"ד דחשיב מאחר נזירותו, וע"ע במנ"ח (שם) דבטומאה שאין הנזיר מגלח ג"כ עובר בבל תאחר, ולפמשנ"ת י"ל דשאני טומאה שהנזיר מגלח שמאחר נזירות טהרה, ואין להקשות דבגמ' בנדרים אמרו כן על נזיר בבה"ק, ודעת הר"מ דבה"ק אינה טומאה שהנזיר מגלח, די"ל דכנודר בבה"ק לא חל נזירות טהרה וכמש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי והביא כן מהמאירי.

**ד. בגמ'** אין בין טמא שנזר וכו' הא לתגלחת זה וזה שוין משמע דהס"ד דטמא שנזר ג"כ יהא טעון תגלחת אע"פ דעיקר איסורא דנזיר הוא המגע במת, ועוד דיל"ד דלענין עצמות הטומאה אין חילוק בין טומאה שנזיר מגלח לטומאה שאינו מגלח, וכל החילוק הוא לענין המגע בטומאה [ובסי' ו' אות ג' הובא כן מהדב"א, ועי"ש שהוכחנו דחלוקים בעצם הטומאה] מ"מ בעי תגלחת לחול נזירות טהרה, ומתבאר היטב למשנ"ת דהספק דניבעי תגלחת למיחל נזירות טהרה, וא"ש לפמשנ"ת לעיל מהרא"ש דטובל בשביעי ואח"כ מגלח, א"כ נמצא דלעולם הוא טמא לאחר התגלחת ויהא טעון עוד גילוח, וע"כ דשאני הכא דחלות הנזירות היא בטומאה. ולפ"ד רש"י ותוס' לעיל ע"א דטמא שנזר הוא נזיר בבה"ק לק"מ.

**ה. בגמ'** ולפטור את הנזיר בקבר ש"מ וילהס"ת למאי דמסקינן דנזיר בקבר אין טעון גילוח האם הטעם דכשם שנתמעט מקרבן כמו"כ נתמעט מגילוח, או"ד דנתחדש דעיקר מצות גילוח הוא על הקרבן, [ועמש"כ להלן בסוגיא דמשכח"ל וטמא ראש נזרו ואעפ"כ אינו חייב בקרבן, ונקט החזו"א סי' קל"ט ס"ק ה' שאין טעון גילוח] ומדברי הר"מ בסה"מ יש ללמוד דמצות גילוח הוא על הקרבן שכתב במנין הקצר במצוה צ"ג וז"ל לגלח הנזיר שערו על קרבנותיו במלאת ימי נזרו או בתוך ימי נזרו אם נטמא, וכ"כ ברמזים שבראש הל' נזירות שיגלח על הקרבנות כשישלים נזירותו או כשיטמא, וכן העירו מדברי ר"א בנו של הר"מ בתשובתו לר"ד הבבלי (נדפס בסה"מ הוצאת רש"פ במצוה קי"א) שכתב בתחילת התשובה להוכיח דתגלחת והקרבן מצוה אחת וז"ל וא"צ לזה ראי' יותר חזקה מאומרם ז"ל תגלחת טהרה כיצד הי' מביא ג' בהמות וכו' וזה ראי' ברורה ואמיתית על צירוף הקרבנות לתגלת ושעצם המצוה היא התגלחת והקרבנות יחד כשיטתו ז"ל עכ"ד, והרי כיו"ב שנינו בדף מד: תגלחת טומאה כיצד, וקתני התם הבאת הקרבנות, וצ"ע דלק' סא. בעי רמב"ח תגלחת טומאה משום מצוה או משום אעבורי שיער למאי נפ"מ לעבורי בנשא אי אמרת משום מצוה לעבורי בנשא לא ואי אמרת משום אעבורי שיער טומאה אפילו סכי' נשא נמי ומסיק דמצוה, ולכאו' למאי דמספק"ל דהוא משום אעבורי שיער בהכרח שאינו קיום תגלחת, ואינה מצוה המתאחדת עם הקרבן וצ"ע, וע"ע מש"כ לעיל יז: לדון בדברי הר"מ בסה"מ בגדר מצות תגלחת טומאה והקרבן, דנראה מדבריו דהוא אעבורי שער כדי לגדלו בקדושה, ולהמבואר כאן מדברי הר"מ דהוא כתגלחת טהרה א"ש הדינים שהובא שם מהרא"ש ומהמנ"ח ודוק.

ויש לומר עוד לפמש"כ בכ' הגר"ח (בענין נטמא אחר מלאת) דנזירות טומאה היא נזירות בפני עצמה וטעונה קרבנות בגמר הנזירות כנזירות טהרה, א"כ י"ל דזהו מצות התגלחת, והוא כתגלחת טהרה, אכן עיק"ד הגר"ח צ"ע דהא אשה שהפר לה בעלה מביאה קרבנות טהרה ולא קרבנות טומאה וכדלהלן.

**ו.** כתב הרמב"ם פ"ו מנזירות הט"ו נזיר שנטמא טומאות הרבה בין שהתרו בו על כל אחת ואחת בין שלא התרו בו עכאו"א אינו מביא על טומאותיו אלא קרבן אחד, והק' הכס"מ דבשמעתין מוקמינן להך דינא כריבר"י, והר"מ דפסק כחכמים מדוע הביא הך דינא, ותי' דאתיא גם כחכמים, ותמה ע"ז מאד הלח"מ שם עי"ש, ועי' חי' ר' ארי' ליב ח"ב סי' ס"ג (ד"ה ולפי"ז) מש"כ בישוב שיטת הר"מ דלחכמים שאינו מתחיל נזירות טהרה עד לאחר הקרבנות י"ל דנזירות טומאה נשלמת בשביעי אלא הוא עיכוב בחלות נזירות טהרה עד הקרבן, ושפיר חשיב טומאות הרבה, ודוקא לרבי דחדא טומאה אריכתא לא חשיב טומאות הרבה עי"ש, ויל"ד עפ"ז בגמ' לק' סד: דטומאת התהום תליא בתגלחת ולא בקרבן דאתיא אף אליבא דהלכתא, ועי"ש בחזו"א שעמד בזה. [ומש"כ הר"מ שהתרו י"ל ע"פ הגמ' בנדרים יז. דהתראה מחלקת לענין קבלת נזירות עי"ש בר"ן וצ"ע].

והנה בעיקר הפלוגתא דשמעתין האם מתחייב קרבן על טומאה השנית ותלי לה אימת מתחיל נזירות טהרה, ומפרש הטעם דכ"ז שלא מתחיל נזירות טהרה כולהו חדא טומאה אריכתא, נתעוררתי דהי' מקו"ל דהנה נתבאר דנחלקו תוס' והר"מ האם דין הסתירה והקרבן הא בהא תליא, דדעת תוס' דהא בהא תליא ודעת הר"מ דלאו הא בהא תליא, ומעתה לדעת תוס' לכל הנך תנאי מאימת שחל נזירות טהרה באותה שעה חל קרבן טומאה, אבל כ"ז שלא חל נזירות טהרה כיון שאין כאן סתירת ימים אין קרבן טומאה, וצ"ב לפ"ז מדוע הוצרכו לומר כולהו חדא טומאה אריכתא, ותיפו"ל שאין כאן סתירת ימים, אבל להר"מ אשה"ט דא"צ סתירה, וא"כ בעינן להא דכולהו חדא טומאה אריכתא ואשה"ט הר"מ לשיטתו דפסק דין זה, ונתבאר דס"ל דכולהו לאו חדא טומאה אריכתא, אבל לתוס' מאחר שלא התחיל מנין טהרה ואין כאן סתירה לא יתכן הבאת קרבן.- ונפ"מ בזה למשנ"ת לעיל ולהלן האם הקרבן בא על טומאה אחרונה או על הראשונה, ולפמשנ"ת לשיטת תוס' הוא בא על הראשונה, דהאחרונות אין טעונות קרבן, כיון שלא הי' סתירת ימים.

**סימן י'**

**בקרבנות נזירות טהרה וטומאה לאחר הפרה**

**בגדר חיוב קרבנות נזיר טמא**

הנה חיוב נזיר טמא בקרבנות טומאה איתא בשבועות לז. הוא כי היכי דתיחול עליה נזירות בטהרה ופירש"י שמתחיל למנות מעכשיו ותלה הכתוב בקרבן ולא לכפרה הוא בא. [ועי"ש בר"י מיגש] וכן הוא בכריתות ח: ושם כו. בגרסתינו, וכן פירש"י בשבועות ח. ד"ה ואימא, ובדף יז. ד"ה צריך ובזבחים מד: ד"ה לרבות, ובמנחות עג. ד"ה להכשיר.

והנה אשכחן דוכתי שנזיר טמא מביא קרבן ואינו כדי למיחל נזירות בטהרה, דאיתא לק' יט. דאשה שנדרה בנזיר ונטמאה והפר לה בעלה מביאה קרבנות נזיר טמא, וכן פסק הר"מ בפ"ט מנזירות הי"א ובחזו"א סי' קל"ו לדף פ' אות ג' נתקשה דלרי"ש דאינו מתחיל נזירות טהרה עד שיביא אשמו, א"כ האשם בא למיחל נזירות טהרה, ואם הפר לה בעלה מדוע הוא קרב, וברא"ש בדף יט. פי' דינא דהתם וז"ל דקרבנות נזיר טמא על עון טומאה קא אתו ולא לצורך הכשר נזיר טהרה עכ"ד, ובקרני ראם בכריתות כו. הוכיח מכח קו' זו שאין הקרבן לאחולי נזירות בטהרה אלא לאישתרויי בקדשים, וכמו"כ יל"ד בקטן שהדירו אביו בנזירות ונטמא והגדיל האם מביא קרבנות נזיר טמא. דהרי לא צריך למיחל נזירות טהרה דכבר אינו נזיר, ובמנ"ח מצוה שעז [י] כתב לדמותו לאשה שהפר לה בעלה, ויש להוכיח עוד בשיטת הר"מ דהקרבן לא אתי למיחל נזירות טהרה, דדעת הר"מ בפ"ו מנזירות ה"ד דנטמא ביום ל"א ג"כ מביא קרבן טומאה, ונתבאר לעיל טז. במשנה מדברי החזו"א והובא כן מתורי"ד ומאירי דאע"פ שאינו סותר חייב קרבן, ועי' לעיל ו: רש"י ד"ה ואי ס"ד דבעינן בפי' הראשון דלר"א בנטמא לאחר מלאת טעון גילוח, ומשמע דה"ה קרבן, והרי אין כאן עוד מנין נזירות טהרה, ומשמע דהקרבן לאו למיחל נזירות טהרה, ושמא י"ל דא"צ למיחל מנין נזירות טהרה אלא למיחל נזירות טהרה, וא"כ י"ל דה"נ בעי נזירות טהרה כדי להקריב הקרבנות.

ולשיטת רש"י בדף יט. וכב. דאשה שהפר לה בעלה אינה מביאה אשם אשה"ט דבאמת האשם בא לאחולי נזירות טהרה, וא"ש דאמרי' בכמה דוכתי דאשם נזיר בא להכשיר עי' זבחים מד: מנחות ד. עג., דכ"ז על האשם, וצ"ע דהא קי"ל דנזירות טהרה חיילא אע"פ שלא הביא אשמו, ורי"ש בנו של ריב"ב סבר דבעי אשם ולא קי"ל כוותי', ובדברי רב נתבאר לעיל דסבר כרי"ש, אכן תיקשי מדוכתי הנ"ל דקאמר דבא להכשיר, [ויעויין בחי' מרן רי"ז הלוי ביומא דף ס"א (כב. מדה"ס) דכתב בדעת הר"מ דאע"ג דאשם מצורע אינו מעכב טהרתו בקדשים, מ"מ חשיב בא להכשיר, ויל"ע אם י"ל כן גם בנזיר דאע"ג דאינו מעכב נזירות טהרה מ"מ חשיב בא להכשיר, והעירוני דאשכחן בקרבנות שבאים להכשיר, והרי מה"ת סגי במתנה אחת, וא"כ כבר הוכשר, ואעפ"כ יש מצוה במתנה שני', ויש לזה ג"כ דין מכשיר].

ונמצינו למדים דיש חילוק בין קרבנות נזיר טהור לקרבנות נזיר טמא, דקרבנות נזיר טהור מעכבים אותו מאיסורי הנזיר משא"כ קרבנות נזיר טמא דלדעת רבי וריבר"י אינם מעכבים אותו, ואף לחכמים נתבאר דאיכא גווני דאינם מעכבים אותו, והביאור דקרבנות נזיר טהור הוא מדיני הנזירות שחייב להביא קרבן, וכמשנ"ת בסי' א' בכמה ראיות דקרבנות נזיר טהור הוא מדיני הנזיר וחיובו, משא"כ קרבן נזיר טמא הוא על מי שהי' נזיר, ויעויין באחיעזר ח"ב סי' כ"א בדרך זו, ועי' ירושלמי פ"ד ה"ד דמתבאר כן, ומה"ט באשה שנדרה והפר לה בעלה אינה מביאה קרבנות נזיר טהור, אבל קרבנות נזיר טמא מביאה, וכמו שביאר בחי' מרן רי"ז הלוי (כח. מדה"ס ד"ה ונראה) וז"ל ומשום דחיוב קרבנות טומאה הוא על הנזירות טומאה דמעיקרא וכו' ומשום דקרבנות טהרה הרי הן מכלל הנזירות דהשתא עכ"ד, ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א העיר דאם גילח על א' משלשתן יצא, א"כ נמצא דשאר הקרבנות מביא כשכבר אינו נזיר, וכ' ויש לחלק, ולפמש"כ מרן רי"ז הלוי בספרו דאע"ג דגילח על א' משלשתן יצא מ"מ אכתי איכא איסור עשה עד גמר כל המעשים א"ש דאכתי נזיר הוא, אכן אם גילח על א' משלשתן ואיחר הבאת שאר הקרבנות כבר אינו נזיר ואינו באיסור עשה ואעפ"כ מביא שאר קרבנותיו וצ"ע.

ואשכחן עוד חילוק בזה דהנה כ' הר"מ בפ"ב מנזירות הי"ג דמופלא סמוך לאיש שנדר בנזיר מביא קרבן טהרה, וילהס"ת האם בנטמא מביא קרבן טומאה, דהנה נשאל הרע"א במהדו"ת ק"ה מדוע מביא קרבן והרי קטן פטור מן המצוות, והשיב דהכא אין הקרבן בא על עבירה, אלא הוא מדיני הנזירות, ואשר ע"כ אף קטן חייב, ומעתה ילהס"ת בנזיר טמא דאי נימא דאינו מניהוגי הנזירות ומקבלתו, אלא הוא ככל חיובי קרבן י"ל דיפטר הנזיר, וברא"ש לק' נז: מבואר דמביא, אכן בדעת הר"מ כתב בכ' הגרי"ז שם דאינו מביא, ועי' להלן עוד בדברי הרא"ש. וברס"ג מצוה ק"א ק"א מנה קרבנות נזיר טהור ונזיר טמא לשתי מצוות, ויעוי"ש בהגרי"פ (שדמ- ד מדה"ס) דתלי לה בגדר חובת הבאת קרבנות נזיר טמא.

ובמנחות ד. קאמר רב דאשם נזיר בא להכשיר, ופירש"י נזירות טהרה אכן אף לדידהו א"צ כל הקרבנות, וכ' החזו"א סי' קל"ו לדף פ' ס"ק ג' דרב סבר כרי"ש דאשם מעכב, וכן היא בשמ"ק בכריתות כז. אות כה בהשמטות [ועי' קר"א במנחות שהקשה דמותיב על רב מהמשנה שם, והא ד' רב תליא בפלוגתא האם האשם מעכב].

ואמרו לדון בזה דאיכא תרי דיני בהבאת קרבן טומאה א. למיחל נזירות טהרה ב. על עון הטומאה, ואשכחן בחי' מרן רי"ז הלוי בהל' מחוס"כ פ"א ה"ה (ד"ה ולכאורה) לענין קרבנות מחוסרי כפרה דחיובם מחמת ב' דינים חדא מה שהקרבן מטהרו ומכשירו לאכול בקדשים ושנית דין חובת הבאת קרבנות שהוא דין בפ"ע מלבד הכשר טומאתו, ובאשה שהפר לה בעלה הקרבן על עון הטומאה, ובכל נזיר הוא למיחל נזירות טהרה, והראוני בחק נתן בכריתות שכתב יסוד הדברים, ולפ"ז בנטמא באונס או למת מצוה בזה החיוב רק מדין הב' ואשה שנטמאה באונס או למת מצוה והפר לה בעלה תהא פטורה מן הקרבן, וכמו"כ בעבר יוה"כ תהא פטורה מן הקרבן, וכ"ז מחודש מאד, ועוד דאכתי תיקשי מדברי רב במנחות דף ד' דקאמר דהאשם בא להכשיר ואם אינו מכשיר אינו קרב, וע"ז ראיתי לתרץ דהנה נתבאר לעיל מדברי החזו"א והובא כן מהשמ"ק דרב סבר כרי"ש דאשם מעכב, א"כ לדידי' י"ל דהחטאת אתיא לכפרה, והאשם בא למיחל נזירות טהרה, אבל לחכמים החטאת באה מב' טעמים [אכן לרי"ש החטאת ג"כ מעכבת, ויותר ניחא לתרץ דרב סבר כמ"ד בתוספתא פ"ד ה"ז דרק האשם מעכב] אכן הבאנו מדברי רש"י בשבועות יז., וכ"ה בגמ' בכריתות כו. דקרבן נזיר לא בא על עון טומאה, וכדאמר התם דקרבן לאו לכפרה מייתי, ושמא י"ל דאינו לכפרה בלחוד ודוחק.

**קרבנות נזיר טהרה וטומאה לאחר הפרה**

בהא דמבואר בשמעתין דאי בעל מיגז גייז חייבת בקרבנות טומאה, כ"ז בקרבנות נזיר טומאה, אבל קרבנות נזיר טהרה מבואר במשנה לק' כד. וכח. דפטורה מן הקרבן, וכ' התורי"ד לעיל כא: בטעמא דמילתא דקרבנות נזיר טמא לכפר על הטומאה שנטמאת והרי נטמאת משא"כ קרבנות נזיר טהור הוא להתירו ביין והרי הותרה ביין, ופי' דע"כ קתני לעיל כא: שהפרישה את בהמתה. ונתבאר עוד בזה לעיל יט. מדברי מרן רי"ז הלוי בספרו (כח. מדה"ס) דקרבנות נזיר טהור באים על נזירות דהשתא משא"כ קרבנות נזיר טומאה באים על נזירות דמעיקרא, ובחזו"א סי' קל"ו לדף פ' ס"ק ב' ביאר דקרבנות טהרה הם ממצות הנזירות והוא גמר נזירותו ואינם באים אלא כשהוא נזיר, אבל קרבנות נזיר טמא חיובם על מה שהי' נזיר ונטמא ונסתרו ימיו, וע"כ אף כשאינו נזיר לא פקע חיובם, ובאחיעזר ח"ב סי' כ"א אות א' ביאר דקרבנות נזיר טהור הוא מכלל חיובי הנזירות וע"כ בעינן שיהא עליה דין נזיר, משא"כ קרבנות נזיר טמא.

וביסוד הדברים דלאחר הפרה אין חובת קרבנות, ונתבאר דהוא משום שאינו נזיר, הנה שיטת תוס' בשילהי פרקין באב מדיר את בנו בנזיר, דכשהגדיל הבן פקע הנזירות, ונראה מדבריהם שם ל. ד"ה ה"ג דאם השלים נזירותו והגדיל חייב בקרבנות, והקשה הקר"א (שם ד"ה ועוד) מ"ש מלאחר הפרת בעל שאין חובת קרבנות, ובשלמי יוסף (עמ' קיא) הובא מהגר"ר גרוזובסקי זצ"ל שביאר דבאמת שייך חובת קרבנות טהרה אע"פ שאינו נזיר, ולאחר הפרת בעל שאני דהפרתו חיילא על הבאת הקרבנות, ויסוד הדברים מבואר באחיעזר ח"ב סי' כ"א אות ב עי"ש, ותלי לה בסוגיא בנדרים פג. האם מפר לשאינה מתענה, דהקרבנות אין בהם עינו"נ, וכ"נ בירושלמי פ"ד ה"ד דקאמר מי מיפר את שעליה אריב"ח גזה"כ היא הפר את נדרה הפר את מה שעליה מי שהוא היפר נדרה הוא מיפר מה שעליה, ופי' המפרשים דהוא ילפותא דחיילא הפרה על הקרבנות, וכ"ז דלא כמשנ"ת דיסוד דין הבאת קרבנות נזיר הוא בזמן שהוא נזיר, או כהתורי"ד דהוא להתירו ביין. ולדברי הגר"ר נמצא דהקרבנות אינם להתירו ביין.

ובמנ"ח מצוה שס"ח [סוף אות ט'] נסתפק דקטן שהשלים נזירותו והגדיל ייאסר ביין עד הבאת הקרבנות, ולפ"ז כשיש חובת קרבן נשאר עליו תורת נזיר, ועחזו"א סי' קל"ו לדף פ' ס"ק ז' ביסוד זה, וא"כ י"ל דזהו החילוק בין הפרת בעל לקטן שהגדיל, דהפרת בעל הוא הפרה על כל איסורי נזיר, משא"כ קטן שהגדיל הוא סב' דכשהגדיל פקע נזירות אביו, אבל מאחר שיש חובת קרבן, וחובת קרבן מוטל על האב וכמבואר ברע"ב שם, א"כ לא נשלם נזירותו, והקרבנות מתירים ביין ועי'.

בעיקר הסוגיא בנדרים דמספק"ל שלא יוכל הבעל להפר בנזירות אלא מה דאית לה צערא, ויל"ע דאם הפר לה מיין דאית לה צערא ושאר הנזירות קיים האם תביא קרבן בסוף ימי נזירותה, די"ל דמאחר דמקצת הנזירות קיימת תביא קרבן, ואם לא תביא קרבן יל"ע שתיאסר לעולם, וע"ז י"ל כמשנ"ת בריש מכילתין מתורת הנזיר דכל שאין חיוב קרבן פקע הנזירות בלא קרבן. וכמו"כ יל"ע בנטמאה אח"כ האם תביא קרבן טומאה, ואם לא תביא יל"ע אם יחול נזירות טהרה ויפקע הנזירות לבסוף. והנה בגמ' שם מקשי מהברייתא דהאשה שנדרה בנזיר ונטמאת ואח"כ הפר לה בעלה מביאה חטה"ע ואין מביאה עוה"ע ואי אמרת מפר למתענה ואין מפר לשאין מתענה דלמא מיין דאית לה צערא הפר לה מטומאת מת דל"ל צערא לא הפר לה, ובתוס' שם ד"ה מיתיבי והרא"ש פי' דקו' הש"ס דמשמע בברייתא דלאחר הפרה מותרת ליטמא למתים, אמנם מדברי הר"ן נראה דהקו' מהא דלאחר הפרה אינה מביאה קרבן, ואי לא חיילא ההפרה על טומאה תביא קרבן, וכ"ה בשמ"ק שם (ד"ה אמר) בשם הרי"ץ דלמ"ד יש קרבן לחצי נזירות יש חובת קרבן בכה"ג. ומדברי תוס' והרא"ש נראה דאין הבאת קרבן על מקצת נזירות, ואפשר דטעמם דקרבנות טמא למיחל נזירות טהרה אתיין, וכדעת הרא"ש בפירושו כאן דכתיב והזיר והביא, וא"כ י"ל דכיון דאינה נזירות גמורה אין חובת הבאת קרבנות.

**סימן יא'**

**בדין חטאות המתות**

(כה.) **בגמ'** תנא דבי רי"ש וכו' יכול אף ולד חטאת ותמורת אשם כן ת"ל רק וכו' ולד חטאת הוא דגמירין בה מיתה אי לאו קרא ה"א ולד חטאת בכ"מ וולדי קדשים בבית הבחירה קמ"ל וכו' למ"ל קרא הלכתא גמירי לה וכו' אי מהילכתא הו"א הילכתא ואי אקריבי' לא ליחייב עלי' ולא כלום קמ"ל קרא דאי מקריב לי' קאים עלי' בעשה ע"כ.

והנה יש לחקור כמה חקירות בדין חטאות המתות **א.** האם איסור אכילה והנאה בהם מן התורה או מדבריהם **ב.** האם פקע מיני' דין קודש והוו חולין **ג.** ביסוד דין חטאות המתות דאזלן למיתה האם הטעם משום שא"א להקריבן, או"ד דאף בכה"ג שיש להם דין הקרבה ג"כ למיתה אזלן **ד.** האם הדין מתות הוא דין להמיתן, או"ד שאין להם היתר הקרבה ואכילה והנאה וממילא ימותו.

**החקירה הראשונה**

ונבארם בעזה"י אחד לאחד **א.** הנה אשכחן בגמ' ג' מקורות שיש בהם איסור מה"ת א. בשמעתין קאמר דמההלכה אי אקריבי' לא ליחייב עלי' ולא כלום, ואיכא קרא דרק ללמדנו שיש בהם עשה, והר"מ לא הביא עשה זה ב. בבכורות טז. אמרינן דמההלכתא ידעינן דאיכא איסור לאכול, ג. דרשינן התם מקרא לאיסור אכילה, והכי איתא התם מנין לחמש חטאות מתות ת"ל ממפריסי הפרסה טמא, והר"מ לא הביא לאו זה, ועמד בזה הליקוטי הלכות בפ"ב דבכורות (שם) בעין משפט אות ל' וכתב דאולי ס"ל דהוא אסמכתא א"נ דס"ל כשינוייא בתרא שם וס"ל דהוא ג"כ אסמכתא.

ובראשונים מבואר דאיסור ההנאה הוא מדרבנן, כן מבואר בתוס' בדף כד. ד"ה דמי חטאת- ולא נהנין מאותן מעות מדרבנן, וכן פירש"י לק' כח: במשנה ד"ה לא נהנין, ודבריהם הא לענין דמי חטאת, ולכאו' ה"ה חטאת עצמה, וכן פירש"י ברפ"ד דתמורה כב. ד"ה לא נהנין מדרבנן, וד' רש"י שם הם על כל חמש חטאות המתות, וכן פירש"י במעילה ג. ד"ה לא נהנין מהן, מדרבנן דאיסורא איכא עכ"ד, וכ"ה ברגמ"ה שם, ועולה כן מתוך הסוגיא שם, אכן לדברי השמ"ק שם אין ראי', אמנם דעת הרי"ד בתשו' סי' י' דאיסור הנאה מה"ת ונחלק ע"ד רש"י, וז"ל ולא יתכן לפרש האי לא נהנין מדרבנן דהא קי"ל חמש חטאות מתות הלכה למשה מסיני אלא אע"פ דאיסור הנאתן מה"ת א"ה אין בהן מעילה דכיון דלא חזו להקרבה לא הן ולא דמיהן נפקו להו מתורת מעילה ואע"פ שמצאתי שפרש"י בהא מתני' בתמורה לא נהנין מדרבנן אינו נ"ל דהא חמש חטאות מתות אסור הנאתן הלכה למשה מסיני הוא דאזלי למיתה ואינו מדרבנן וא"ה אינן בני מעילה מפני שאינם ראויין למזבח וכו' עכ"ד. וע"ע בספר הכריתות לר"ש מקינון לשון לימודים שער ג' אות קי"ז שכתב בזה"ל מצינו ב' לשונות שוים ואינם אחד, לא נהנין ולא מועלין דגבי קדשי כותים תמורה (דף ג') לא נהנין מדרבנן ולא מועלין מה"ת, ומצינו בדוכתא אחריתא לא נהנין מה"ת גבי דם [יש דפוסים שהגירסא מי חטאת, גבי חטאת, ואולי כוונתו לדמי חטאת במעילה יא. ובשמעתין] חטאת לא נהנין ולא מועלין וראי' משופר של שלמים לא יתקע ואם תקע לא יצא אלמא לית בי' מעילה וכו' וגם אסור מה"ת דאל"כ יצא עכ"ד, ודעת תוס' ג"כ דלאו כללא הוא דלא נהנין הוא מדרבנן דבחטאת המתות פי' דלא נהנין הוא מדרבנן ובדף כד: בדמי שלמים נסתפקו האם לא נהנין מה"ת, ובזבחים פז. בתוד"ה לא פי' מה שאמרו שם לא נהנין דהוא מן התורה.

וצ"ע ע"ד מהגמ' בבכורות טז. דמבואר דמההלכה מוכח דאסור, ותמה בזה הפרי יצחק ח"ב סו"ס ל"ד, והן אמת דבגמ' שם איכא לפרושי דהוא איסור אכילה, מ"מ מסב' אין מקו' לחלק בזה, שו"ר באחיעזר ח"ב סו"ס י"ג שכתב שבהכרח האיסור שם הוא מדין קודש, וא"כ אין מקום לחלק בין אכילה להנאה, ועי' לקמן שנתבאר באופ"א בטעם האיסור, מ"מ אין לחלק בין אכילה להנאה. ובכ' הגרי"ז מנחות ד: נקט דאסור מה"ת, ומה שאמרו דלא נהנין מדרבנן, היינו דמדרבנן יש איסור מעילה, ולא רק איסוה"נ, ואיסור זה אינו אלא מדרבנן, ויעוי"ש הנפ"מ בהא דיש איסור מעילה מדרבנן, דבמעילה המאכיל את חבירו חייב עי"ש.- ובעיקר הדבר האם יש איסור תורה באחרונים הקשו עוד למאי דאיתא בתמורה טז: דאמר ר"ל ארבעה נתנו להן העמידום על חמש ופירש"י דבהלכה נאמר ד' חטאות מתות ובימי אבלו של משה שכחו איזו רועה והלכו לחומרא ואמרו כולן מתות, לפ"ז ייאסר בהנאה מה"ת מספק, דשמא אין זו מאחת מארבעה שנמסרו בהלכה.

**החקירה השניה**

**ב.** ע"ד החקירה הב' האם פקע איסור קודש, הנה שנינו בגיטין כח. השולח חטאתו ממדה"י מקריבין אותה בחזקת שהוא קיים, ואמרינן שם ע"ב שיש בזה רבותא דהו"א מספיקא לא ליעול חולין לעזרה, ומבואר דאם מתו בעליו ה"ז חולין בעזרה, ואין להקשות מהא דמקשי בב"ק קי: חטאת שמתו בעליה דלמיתה אזלא תיפוק לחולין דאדעתא דהכי לא אקדשה, ומבואר דאינו חולין, דהתם כוונת הגמ' דנימא דאדעתא דהכי מעיקרא לא אקדשה, ולעולם לא הי' קדוש וממילא לא יהא בו דין חטאות המתות, כ"כ הפרי יצחק ח"ב סי' ל"ד.

ולפמשנ"ת לעיל מדברי הראשונים דהאיסוה"נ מדבריהם, מוכח דפקע איסור קודש, דאל"כ הא קודש אסור בהנאה וכמו שהוכיחו (בשו"ת משיב דבר ח"ב סי' ע"ד) מסוכה ט. דקאמר מה חג לד' אף סוכה לד', קידושין נז: בשער נזיר, ועוד דרש"י בקידושין נז: ס"ל דקדשים שמתו אסור בהנאה דמי יתיר אסור שבהן, ויעוי"ש במהר"ם דהוא איסור תורה, ותיקשי מ"ש מחטאות המתות דמותר בהנאה מה"ת. ובהכרח צ"ל דפקע מהם איסור קודש, והאריך בזה הגר"ח במכתב (נדפס בכ' הגר"ח בסוף זבחים), וע"ע בריטב"א ביומא נט: ובתו"י שם (נדפס בדף ס. נמשך מדף נ"ט) שכתבו דמהא דאין מעילה בחטאות המתות כדאיתא בתו"כ ילפינן לנעשית מצותו שאין מעילה, ועי' קו"ש ח"ב סי' כ"א. [ועי"ש בקו"ש בדין קדשים שמתו שיש בהם ג"כ איסור אכילה דאיתא בבכורות טז. בחטאות המתות, והחזו"א בקובץ ענינים עמ"ס חולין (עמ' ריב – נדפס בזבחים סט:) ואחיעזר חיו"ד סי' נ' אות ט' כתבו שאין הלאו נוהג בקדשים שמתו עי"ש].

אכן בעיקר ד' הגמ' דהוא חולין בעזרה ק' א. דבשמעתין קאמר דאי אקריבי' לא ליחייב עלי' ולא כלום, ואם הוא חולין, הרי עובר באיסור חולין בעזרה, ועמדו בזה המרומי שדה תמורה יח. והפרי יצחק ח"ב סי' ל"ד, וצידד ליישב בדוחק דאיסור חוב"ע הוא בשחיטה, ואיסורא דהכא הוא בכל העבודות, וצ"ע מדברי תוס' והראשונים בכמה דוכתי דחוב"ע מיתסר כל עבודה, ובאחיעזר ח"ב סי' י"ג אות ב' אדרבה הוכיח משמעתין דהוא חולין, ובזה תי' קו' האורח מישור מ"ט אמרינן בשמעתין דליכא איסורא בהקרבתם, הא מאחר דמבואר בבכורות טז. דיש איסור באכילתן, א"כ אין כאן משקה ישראל והו"ל מקריב פסולים ועובר בלא ירצה, ותי' האחיעזר דכיון דפקע קדושתן, אין בזה איסור לא ירצה, ב. עוד יש להוכיח דלא פקע הקדושה דהנה שנינו בנדרים י: האומר כאימרא ה"ז נדר, וכ' תוס' יש לפרש כאימרא תמידא א"נ ולד חטאת א"נ אילו של אברהם אבינו, וכ"ה מירושלמי שם הלכה ג', וביונת אלם סי' ל"ד אות ב' הקשה דאת"ל דפקע הקדושה מאי שייך להתפיס בו, וכן הקשה המקדש דוד סי' י"ט אות ט', ומוכח דלא פקע הקדושה, ג. שנינו בזבחים קיא: המפריש חטאתו ואבדה והפריש אחרת תחתי' ואח"כ נמצאת הראשונה שחט אחת בפנים ואחת בחוץ פטור ופירש"י דהו"ל חטאת שכיפרו בעליה ולמיתה אזלא ואינה מתקבלת בפנים, וברמב"ם פי"ח ממעה"ק ה"ו כתב השוחט בחוץ אחד מאיסורי מזבח או מחטאות המתות ה"ז פטור שנאמר לפני משכן ד' כל שאינו ראוי לבוא אל משכן ד' אין חייבין עליו עכ"ד, ואת"ל דפקע קדושתן והן חולין, ופשיטא שאין חייבין עליהם בחוץ, וא"צ קרא למעוטינהו ד. התו"י ביומא נו. סוד"ה ונברור (נמשך מדף נ"ה) הקשו בהא דאיתא בדף כו. מי שהי' מחוייב חטאת ואמר הרי עלי עולה והפריש מעות ואמר הרי אלו לחובתי וכו' מת והיו לו מעות סתומים ילכו לים המלח, ומדוע לא יחלל את העולה ואת החטאת ולא יוליכם והוכיחו מזה שאין להם פדי', ואת"ל דפקע קדושתן מאי שייך פדי' כלל, ויעוין בחי' הגר"מ הלוי (עמ' קכח) שכתב דמהא דאיכא דין מתות מוכח שאין להם פדי'. ה. עוד יש להוכיח מדברי הכס"מ פ"ד מפסוהמ"ק ה"א, דכתב הרמב"ם וכיצד הן מתות לא שיהרוג אותן בכלי או בידו אלא יכניס אותן לבית ונועל עליהם עד שימותו ודברים אלו כולם מפי משה רבינו נשמעו עכ"ד, וכ' הכס"מ וכיצד הן מתות וכו' פ"ק דע"ז (יג:) ופ"ד דנזיר (כה.) עכ"ד, והנה בפ"ק דע"ז לא מיירי כלל בדין חטאות המתות, אלא במקדיש בזה"ז שאין הורגים בידם משום בזיון קדשים, ולמד מזה הכס"מ לחטאות המתות, ואי נימא דחטאות המתות הם חולין א"כ אין כאן בזיון קדשים, [וע"ע משו"ת בעזה"י להלן אות ד' בדברי הכס"מ] ו. כתב הרמב"ם סופ"ב דמעילה תורין שלא הגיע זמנן ובני יונה שעבר זמנן והן קדשי מזבח אע"פ שאסור ליהנות בהן הנהנה לא מעל הואיל ואינן ראויות לפדיון הרי הן כחטאות המתות לפיכך אין מועלין בהן עכ"ד, והכא בודאי לא פקע קדושתן דהא תורין שלא הגיע זמנן חזי לאחר זמן, ומה"ט סבר ר"ש במעילה יב. דמועלין בהן, ובהכרח דמ"מ דימה הר"מ דהשתא אין בהם תורת הקרבה, ולמדנו מזה דחטאות המתות לא פקע קדושתן, ועדיין צ"ת דמיון הר"מ לחטאות המתות, ויעויין בחי' הגר"מ הלוי הל' מעילה (עמ' קכח מדה"ס) שעמד בדברי הר"מ, וצידד לפרש דכוונתו דמדרבנן אין בהם מעילה כחטאות המתות. ז. ברפ"ד דתמורה שנינו דחטאת שמתו בעליה אינה עושה תמורה, ופי' הרגמ"ה דלא קדשה קדושת הגוף אלא קדושת דמים, ובשמ"ק אות י"ד כ' דפרחה קדושה מינה וע"כ אינה עושה תמורה, ובמעילה י: פירש"י בד"ה ואינה דכיון דנתכפרו באחרת דלא אחשבה להאי לא לקדושת דמים ולא לקדושת מזבח הילכך לא אלימא למיתפס אחרים בתמורה, ובתוס' שם פירשו משום דלמיתה אזלא, ועקה"י תמורה סי' ז', וביונת אלם סי' ל"ד אות ב' הביא ממרן הגרי"ז זצ"ל וז"ל וכזה שאלתי ממרן הגאב"ד דבריסק (שליט"א) [זצ"ל] ששאלתי להרב (שליט"א) [זצ"ל] אם בחטאות המתות נעשים חולין מדאינם עושים תמורה ולא נהנין רק מדרבנן, ואמר דאם היו נעשים חולין לא הי' שייך גם דין חטאות המתות עלייהו, והאיסור שיש עלייהו מקרא דמפרסת פרסה (בכורות דף ט"ז) באמת יש להסתפק אם איסור קודש הוא או איסור צדדי עכ"ד, וביאו"ד דבהכרח דלא פקעה קדושתן, דאת"ל דפקעה קדושתן ליכא בהו איסור חטאות המתות, דכל איסורא ודינא דחטאות המתות הוא בעודן קודש, והוא דומיא דפיגול דהוא איסור עצמי מ"מ איסורו בדין קודש, ואם יפדה ויצא לחולין מבואר בתוס' בב"ק עו. דלא יהא איסור, והיינו דאיסורו בתורת קודש. ומקשים דבבכורות לג. ותמורה כד. מבואר דחטאת בעלת מום שנתכפרו בעלי' באחרת ג"כ יש בה דין חטאות המתות, ולראבר"ש הוא אף כשנשחטה והבשר בקדירה ג"כ נאסר באכילה, וכן פסק הר"מ פ"ד מפסוהמ"ק, ה"ג, ועי"ש בכס"מ ולכאו' הרי הוא חולין, וצ"ל דאית בי' דין קדושה, וכדפירש"י התם דבקדושתייהו קיימי, ולא דמי לפיגול דמבואר בתוס' בב"ק דלאחר פדיון ליכא איסורא. ויעויין בחי' הגר"מ הלוי הל' מעילה (עמ' קכט מדה"ס) שביאר היטב דרך זו. [ויעוי"ש בעמ' קכ"א דבקדשים שמתו לא פקע קדושתן דבמאי תיפקע, וראי' לדבר מהא דחייבין ע"ז משום מעלה קדשים בחוץ, ומ"מ במתו בעלי' אינו כן דהתם הדין מתות מפקיע הקדושה, וראי' לדבר מדאין עושין תמורה].

ובקה"י מעילה סי' ב' ובקידושין סי' מ"ד אות ב' האריך בדברי הגמ' בגיטין דמבואר דהוא חוב"ע, ובאות ג' כתב דזה צ"ע טובא דהא אחת מחטאות המתות הוא תמורת חטאת ואי ס"ד דהני חמש חטאות הם חולין גמורים א"כ נמצא שאותה תמורת חטאת לא הוקדשה מעיקרא כלל ומה תמורה היא זו כיון שהיא חולין כמקודם והתורה אמרה והיה הוא ותמורתו יהי' קודש, וכ' וצריך לדחוק ולומר כיון שהתפיסה תחת חטאת נדונה כאילו נסתעפה מקדושת חטאת הראשונה והוקבעה לדין מיתה וצ"ע להסביר הדברים עכ"ד, ולו"ד י"ל דיסוד הדין הוא דחל תמורה, ומחמת הדין מיתה הוא הפקעת הקדושה, וע"כ שפיר יש כאן תמורה ודינה כחטאות המתות ודוק.

וע"ע בקה"י שבועות סי' ט' (ד"ה ונראה שיש) שביאר בחטאת שנשתייר מתרומה ישנה דלמ"ד מותר חטאת עולה, אע"ג דבדיעבד כשר מתרומה ישנה, מ"מ מאחר שנהפך לעולה א"א שיוכשר לחטאת, אבל למ"ד דאית בי' דין חטאות המתות אע"ג דלכתחילה למיתה אזלא מ"מ לא חל בה הפקעת קדושה ובדיעבד כשירה, ולכאו' כ"ז אי נימא דחטאות המתות לא פקע קדושתייהו.

וע"ד הראי' מגמ' בגיטין דקאמר דהוא חולין בעזרה, הנה בכו"ח דרעק"א שם ובח"ג סי' י"ג נתקשה בדברי הגמ' וז"ל ולא הבנתי מאי שיאטי' דחולין בעזרה הכא הלא חטאת העוף קדוש בודאי, והספק הוא משום איסור שמתו בעליה וצ"ע, ואם נדחוק דהש"ס לאו דוקא נקט עכ"פ מיושב קושית תוס' וכו' עכ"ד, [ולפ"ז התוס' נקטו ד' הגמ' כפשטי' דהוא חולין בעזרה, וכ"ה בקידושין נה: תוד"ה ודילמא אשם נזיר, אכן ד' תוס' שם שכתבו כן באשם הוא צ"ע טובא, דאשם בודאי קדוש, דכל שבחטאת מתה באשם רועה] וכן מטו בשם הגרי"ז דדברי הגמ' הם לאו בדוקא, והוא מוכרח לדרכו וכמשנ"ת.

ובאחיעזר ח"ב סי' י"ג אות ב' כתב לדחות ההוכחה מהגמ' בגיטין עפ"ד רש"י לעיל כא: דבחטאת העוף לא נאמר הלכתא דמתות, ולפ"ז הדרא קו' הש"ס בב"ק קי: דבכל חטאות המתות נימא דתיפוק לחולין דאדעתא דהכי לא אפרשה ומשני הלכתא גמירי לה, וכ"ז בחטאת בהמה, אבל בחטאת העוף דלא נאמרה הלכה זו הדרינן לדינא דתיפוק לחולין, [וזה תליא במשי"ת בעזה"י באות ג' האם חטאת העוף קריבה לדעת רש"י, וא"כ אין כאן אומדנא שאינו רוצה להקדיש, רק אם נימא דאינה קריבה שייכא אומדנא זו]. ואדרבה מדוקדק היטב הגירסא חטאת העוף מספיקא לא ליעול חולין לעזרה, וכתב הגרי"פ בג' דמלת העוף מיותר, אבל להנתבאר אדרבה אשה"ט דרק בעוף הוא חוב"ע, וכן א"ש קו' הרע"א מ"ט קאמר משום חוב"ע ולא משום איסור חטאות המתות דהתם בעוף דליכא איסור זה, ויעויין חת"ס בגיטין שם בדרך זו.

ובמקור ברוך סי' ז' כתב לדברי הרשב"א שם שמפרש ד' הגמ' על חטאת נשים, א"כ להמבואר לעיל כד. דאם הבעל נתן לה הרי תצא ותרעה בעדר א"כ שפיר קאמר דהוא חולין בעזרה, וע"ע בדבריו בסי' ה' (ד"ה וליישב) שהאריך בדברי הגמ' כפשטי' דהוא חוב"ע, ועי"ש ראיות לכך.

וביעיר קנו סופ"ב דקינים בהגהתו על הרא"ש בד"ה לא יביאו כ' לפרש ד' הגמ' דלא הפריש עדיין לחטאת, ושלח עוף חולין ממדה"י, ובכה"ג בודאי א"א להקדיש לאחר מיתה, ואשר ע"כ קאמר הגמ' דהוא חולין בעזרה, ורצה להוכיח מזה דמיירי כשלא הפריש עדיין עי"ש, וכ' ומיהו אין ראי' מהאי לישנא דלא קאי בחטאת ממש שהקדישה מחיים משום די"ל שפיר דכל שאין ראוי להקרבה כמו חטאת שמתו בעליה חולין בעזרה קרי לה מאחר דלאו בת הקרבה היא עכ"ד, וע"ע זרע אברהם סי' ח' אות ה'.

**בחקירה השלישית**

ג. בדבר החקירה ביסוד דין חטאות המתות דאזלן למיתה האם הטעם משום שא"א להקריבן, או"ד דאף בכה"ג שיש להם דין הקרבה ג"כ למיתה אזלא, והנה תחילה יל"ד מה הי' הדין לולי הדין דחטאות המתות מה הי' דינם, [ולהמבואר בב"ק קי: הי' יוצא לחולין] והנה בתוס' בדף כה: (נמשך מע"א ד"ה קתני) מבואר דלולי ההלכה הי' קרב חטאת, וכן עולה בפשוטו מהגמ' דקאמר יכול אף ולד חטאת ותמורת אשם כן, והיינו שיהא בהם הדין כולדות ותמורות קדשים והיינו שקרבים לדינם, והעירוני דיש לדחות הראי' מסוגיין די"ל דהכא הכוונה שיקריב הולד או התמורה קודם שיקריב העיקר, ובכה"ג הרי יבוא לכפרתו, אבל לאחר שכבר נתכפר י"ל דלא שייך תורת הקרבה שאין חטאת באה נדבה, ועוד דעדיין אין ראי' דדין חטאות המתות מפקיע תורת הקרבה, די"ל דההלכה אמרה שאינו קרב או דילפינן מקרא שאינו קרב וממילא אית בי' דין מתות.

**ובתמורה** יח. הגירסא והלכתא גמירי לה למיתה וקרא למעוטי מהקרבה ומקשי דהא בהא תליא כיון דלמיתה אזלא ממילא לא קרבה, ופי' השמ"ק דהס"ד דההלכתא למצוה אבל אי בעי ליקרב, ולכאו' מזה נראה דההלכה היא המיתה ולא מה שאין הקרבה ועי', ובאמת דמוכרח דהי' הלכה דמתה ולא שאינה קריבה בלבד, דבב"ק קי: מקשי דנימא אדעתא דהכי לא אפרשה ומשני דהלכתא גמירי לה, והיינו דגמירי לה דלמיתה אזלא, ועמשנ"ת בחקירה הרביעית. ובדף כה. דפריך דדמי חטאת ילכו לים המלח, ויעוי"ש בתוס' דמבואר דלהס"ד לא ידע מההלכה, ואעפ"כ פריך דילכו לים המלח, משמע דמסב' אין לו תורת הקרבה. ועמש"כ בדף כו: סותוד"ה והשאר דבכה"ג שיש לו תורת הקרבה אין לו דין מתות.

ובתקלין חדתין בשקלים פ"ו ה"ד בסוף המשנה כתב לשון רבינו הגאון שיהוידע חידש וכו' אבל זה לא היה בס"ד כלל שיביא קרבן אחר חטאת ואשם שיאכלו הכהנים מנדבה דאף עולות חידוש הוא עכ"ד.

**ובחזו"א** בכורות סי' י"ח ס"ק י"ז כתב דאע"ג דאין חטאת ואשם באין נדבה מ"מ כשהוקדשו כבר קריבין אע"ג שאין מכפרין וכדאמר מנחות ד' ב' דאע"ג דלא עלו לבעלים לשם חובה כשירין דמצינו מכפרין דאתו לאחר מיתה וכו' עכ"ד, ובקרן אורה בדף כ"א חקר בחקירה זו, ובשפ"א תמורה ט"ו כתב דהי' קרב, ובחזו"א אהע"ז סי' קל"ו לדף פ' (נזיר כ"ח אות ד') כ' בתו"ד וז"ל שהרי גם מכפר אינו קרב אם אינו מכפר וזהו דינא דה' חטאות המתות משום שאינן ראויין להכשיר ולכפר עכ"ד, ומבואר דהדין דאינם קרבות הוא משום שאינו מכפר.

**ובמעילה** רפ"ג פירש"י וז"ל ולד חטאת להכי מתה שהרי אינה ראוי' לכפרה שלא הפרישה מתחילה לכך ותמורת חטאת נמי להכי מתה שהרי באה בעבירה דלא ימיר כתיב וחטאת שמתו בעליה נמי להכי מתה דאין כפרה למתים דמיתתן כיפרה עליהן עכ"ד, ומש"כ רש"י דבאה בעבירה ק' דא"כ כל התמורות נמי, ובפי' קדמון (נדפס בסוף המס') תי' שאין לך דבר שהוא מתכפר אלא חטאת, וע"ע תמורה כ: תוד"ה אין, ומבואר מדבריהם דהדין דמתות הוא מפני שאין להם תורת הקרבה, וצריך לבאר מה נתחדש בדין מתות, הא תיפו"ל שא"א לכפר בה.

וכדברי רש"י ופי' קדמון מבואר בתוספתא ב"ק פ"י ה"ט לענין אשם שמתו בעליו דקתני אשם ירעה עד שיסתאב ויפלו דמיו לנדבה שנא' מלבד איל הכיפורים אשר יכפר בו עליו מי שצריך כפרה יצא זה שא"צ כפרה, ובמגן אברהם הוסיף דמיתתו כפרה לו, וכ"ה בספרי פ' נשא, וע"ע ספר חסידים סי' ק"ע (הובא בכנסת הראשונים במעילה שם) כדברי רש"י דחטאת שמתו בעליה תמות דהקרבן להגן מן היסורים בא וכשמת לא שייך זאת, ועוד שהמיתה מכפרת. ובב"ק מג. בתוד"ה מאי כתבו דכופרא כפרה ולא אתיא לאח"מ דאין כפרה לאחר מיתה כמו חטאת ואשם דאין באין לאחר מיתה, וצ"ב דחטאת ואשם איכא הלכה, ומבואר דגדר ההלכה משום שאין כפרה לאח"מ, א"נ דהלכתא איצטריך שלא יפול לנדבה.- וברלב"ג פ' בחוקותי כתב ואמנם יקרה בקצת הקרבנות שלא יהיה אפשר בתמורתו שתהי' קרבה באופן ההוא וזה כי תמורת החטאת והאשם א"א שתקרב כי הם באים לכפרה וכשלא יכופר בהם לא יתכן להקריבם עכ"ד, ויל"ע בזה מהא דאיתא בתמורה טו: בשעירי הרגלים דנימא כשמתו מקצת הציבור יהא דין מתו בעליו ומוכיח דאין דין מתו בציבור, ותיפו"ל דהקרבת שעירי הרגלים הוא אע"פ שלא חטא אדם והוא בא לחובת היום, ובפסחים עג. פירש"י בד"ה אשם בחטאת ואשם שמתו בעליו וז"ל וחטאת ואשם אינן באין נדבה ומשנתכפרו באחר אין תקנה לזה וגבי חטאת הלכתא גמירי לה דמתה ובאשם גמירי לה הלכתא כל שמחטאת מתה באשם רועה עכ"ד, וכן פירש"י בבכורות טז. ד"ה לתמורת אשם שתהא רועה דאשם לא קרב נדבה הלכך תמורתו לא קרבה עכ"ד, ומבואר דמסברא אינה קריבה, וצ"ב דמשכח"ל שהתמורה קריבה קודם לעיקר, ובא להתכפר בה.

איתא בירושלמי פ"ק דשבת הא חמש חטאות מתות, רצו ב"ד לבטל מבטלין א"ר חייא בר אדא הדא דאת אמר שלא ידחו למיתה ויפלו לנדבה אבל ליקרב ע"ג המזבח אין חטאת מיתה קריבה. ובקו' חי' מרן רי"ז הלוי עמ"ס יומא (כו. מדה"ס) כתב דדברי הירושלמי תמוהין מאד, דהרי חמש חטאות מתות הם הלכה למשה מסיני ואיך יוכלו ב"ד לבטל, וגם סוף דברי הירושלמי דמחלק בין מיתה לרעי' ג"כ צריכין ביאור, והאריך שם לבאר היטב ד' הירושלמי, ונזכירו בקצרה דהרי מבואר בתמורה דף ט"ז דחטאות המתות הם מהדברים שנשתכחו בימי אבלו של מרע"ה, ומבואר שם דהשכחה היתה איזה מתה ואיזה רועה, אבל לענין ההקרבה לא הי' שום ספק ושכחה כלל, וא"כ לענין ההקרבה אין ב"ד יכול לבטל הלכה למשה מסיני, אבל לענין רועה כיון דזה מהלכות שנשתכחו בימי משה והחזירן עתניאל בן קנז בפלפולו ע"ז יכול ב"ד לבטל ולומר שלא נאמר בה דין מתות, ומבואר דללא ההלכה היתה קריבה, וההלכה אמרה דאינה קריבה, אכן אין מזה ראי' דהיתה קריבה לחטאת די"ל דהיתה קריבה לעולה, וכדין מותר חטאת שקרב עולה, וההלכה אמרה שתרעה, ובנתיבות הקדש פי' ד' הירושלמי דהדין דאינו קרב הוא מה"ת, אבל הדין תמות הוא מדרבנן וצ"ע, וע"ע דבדין דאינו קרב חטאת הוא ילפותא מקרא דדריש תנא דבי רי"ש.

והנה הובא דברי רש"י במעילה בטעמא דחמש חטאות מתות הוא משום שאין להם תורת הקרבה, והנה יש להוכיח בכמה ראיות דאע"פ שיש לו תורת הקרבה ג"כ נאמר הלכתא דמתות, א. מדעת הראשונים שבחטאת העוף לא נאמרה ההלכה דמתה, וס"ל דקריבה לאח"מ וכמו שפירש"י לעיל כב. ד"ה האשה, וכ"ה ברא"ש סופ"ב בקינין בשם הר"י מאורליינ"ש ובשמ"ק מנחות ד: אות כ"ח בשם ה"ר יחיאל ב"ר יוסף, וברא"ש שם הביא לריצב"א שתקרב עולה, אבל הר"י מאורליינ"ש ס"ל שתקרב חטאת, ומבואר דבחטאת בהמה שנאמר דין חטאות המתות, הוא אף באופן שיש לו הקרבה, מ"מ נתחדש דין שתמות, ותיקשי מדברי רש"י הנ"ל דנתבאר הטעם שאין חטאת באה לאחר מיתה שאין כפרה למתים א"כ ה"ה עוף, [והעירוני דאדרבה מבואר התם דהוא רק משום ר"א הקפר, ואדרבה בלא דינא דר"א הקפר לא יהא קרב] וי"ל דאה"נ אע"ג דאין כפרה למתים מ"מ יכול לבוא בדין נדבה, ודברי רש"י במעילה הם לבאר מ"ט חשיב שמתו בעליו, דאם הי' שייך כפרה למתים א"כ לא הי' בה דין מתה, דהדין מתו בעליו הוא שאין לו בעלים להקרבה ודוק. ב. ובמנ"ח סוף מצוה קכ"ה כתב דבמנחת חוטא שמת מקריבין אותה היורשים דלא נאמרה ההלכה דמתה, וכתב וכי תימא דאין כפרה למתים ולמה היא באה, זה אינו דיש קרבנות דכשרים אע"פ שאינם מרצים עיין זבחים ה' ע"א עי"ש, והמקדש דוד סי' י"ט אות ז' נחלק על המנ"ח, וכ' דאינה קריבה בתורת חובה אלא בנדבה.

ג. ובמשנת ר"א קדשים סוגיות סי' י' הוכיח כן מיומא נ. דמת כה"ג אין כה"ג אחר נכנס בדמו של ראשון דהו"ל חטאת שמתו בעלי', והתם הרי שייכא בי' תורת הקרבה, ואעפ"כ מכח הדין דחטאות המתות פקע דין הקרבה. ד. וכן מבואר בתוס' שם ד"ה חטאת דלר"ש בחטאת ציבור דלא נאמרה הלכה דמתה שאין ציבור מתים הדין הוא שיקרב. ה. בגמ' לק' כז: דרשינן בקרבנו הוא יוצא ואינו יוצא בקרבן אביו והקשו תוס' דמה איצטריך קרא הא ודאי דחטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא, ובשמ"ק שם כ' בשם תוהרא"ש וז"ל ושמא הו"א דכשיש לו בן צריך לקרבנו לא אזיל למיתה עכ"ד, והיינו דכל הדין דמתו בעליו הוא משום שאין כאן מתכפר משא"כ הכא שהרי יכול לבוא לכפרת הבן, ובדעת תוס' מבואר דאף בכה"ג שיכול לבא לכפרת הבן ג"כ למיתה אזלא, ועמשנ"ת בדברי תוס' שם. ו. עוד יש להוכיח דהנה ילהס"ת במקדיש חטאת ע"מ שיתכפר בו חבירו דקי"ל שיש דינים שתלויים במקדיש ויש דינים התלויים במתכפר, מה הדין לענין מתו בעליו, ובתורא"ש בהוריות ו. ד"ה מי מבואר דכל שהמביא חי אע"פ שהמתכפר מת אין בזה דין מתו בעלי' עי"ש, ועמד בזה המקדש דוד סי' י"ט אות י', ולכאו' אי הטעם דמתו בעליו משום שאינה באה נדבה ואין לה תורת הקרבה, בדין הוא שיהא תלוי במתכפר, אכן התם הוא במפריש על הציבור שלא מתו כל המתכפרים עי"ש, ועקה"י הוריות סי' ו' שהקשה ע"ד תוהרא"ש מיומא דף נ"ה ועי"ש תי', ויל"ד בזה עוד לתורא"ש לשיטתו הנ"ל בדף כז: דאם יש תורת הקרבה אין דין מתו בעליו. וע"ע במאירי יומא נ. שדן בזה אי אזלינן בתר המביא או בתר המתכפר. ז. ויש עוד להוכיח כן דהא הלכתא דחמש חטאות מתות נאמר גם באשם, ובאשם שלא לשמה בא נדבה, ושם בהכרח בלא ההלכה היתה קריבה אשם, ויש לדחות דאדרבה אשם לא בא נדבה, והוא דין מיוחד בשלא לשמה. ח. וכן מוכח בתוס' במנחות פ. ד"ה מאי שכתבו שאין אדם מתכפר בולד דהוא שבח הקדש משום דלמיתה אזלא, ומבואר דללא הדין דלמיתה אזלא, אדרבה הי' מתכפר בולד, ונמצא דתוס' לשיטתם בדף כז: דהוא דין מיתה. ט. ובשי' הגרמ"ד הלוי שליט"א הוכיח עוד מזבחים לח: בשלש מתנות שבחטאת שבאות לאחר מיתה, ופירש"י דאין שם חטאת גמורה על הדם לפסול משום חטאות מתות, ותיפו"ל דהרי יש להם דין הקרבה. י. עוד הוכיחו מהא דפסוהמ"ק לאחר פדיונם ג"כ יש בהם דין מתות לראבר"ש כדאיתא בתמורה כד. דבשר בקדירה יש דין מתות, והרי חזי לאכילה, ועמד במשנת ר"א בראי' זו. יא. ע"ע חזו"א תמורה סי' ל"ב ס"ק ז' (ד"ה שם) דשוחט חטאת ומצא בה בן ה' חי איכא מ"ד דלמיתה אזלא, אע"ג דיש לו הקרבת אמו, ויעוי"ש בשי' הגרמ"ד שליט"א שהביא כן מהגר"ח ועי"ש. יב. עוד מוכח מהוריות ו. דלר"ש דחטאת שותפין אינה מתה הרי היא קריבה עי"ש בדין מת א' מב"ד.

**ומאידך** אשכחן בדברי כמה ראשונים דהא דעולה באה לאחר מיתה הוא משום דעולה דורון היא, מבואר דאם לא הי' דורון לא הי' קרב, עי' רש"י מעילה יא. ד"ה דמי עולה ובמאירי ושלנ"ל בקידושין יג: וברא"ש סופ"ב דקינים ובשמ"ק מנחות ד: אות ט' בשם הרגמ"ה, ולפי"ז חטאת שאינה דורון לא תיקרב לאחר מיתה, ושמא יש לדחוק דכוונתם מדוע היורשים צריכים להפריש עולה והרי אין כפרה למתים, וע"ז פירשו משום דעולה דורון היא, וע"ע בשמ"ק מנחות ד: אות י' בשם הרגמ"ה דחטאת אינה באה לאחר מיתה כיון דאין לה על מי לכפר, וכן פירש"י בכריתות כד:, וע"ע ברש"י בזבחים ה. ובר"מ בפה"מ שם דפי' דהא דאינה קריבה הוא ג"כ מהלכה.

ובקה"י הוריות סי' ו' הוכיח מתוס' בתמורה טו: ד"ה והא בשם ה"ר נתנאל דכתבו דאם הי' כפרה למתים לא הי' דין מתה, ומבואר דכל שיש הקרבה אין דין מתה, וי"ל דאם הי' כפרה למתים לא הי' כאן מתו בעליו, דמתו בעליו הוא שאין הקרבן קרב בעבורם.

**והנה** החת"ס בנדה ע: (ד"ה וקרב) הקשה בהא דמבואר התם דחטאת מצורע שמתו בעליו אינה קריבה, הוא חטאת מצורע לא אתיא לכפרה, וכל הדין דמתו בעלי' הוא משום שאין על מה לכפר, ותי' דאה"נ אין זה משום שאין על מה לכפר, אלא הוא דין בחטאת מצורע שיביאנו כשהוא מצורע, ונראה מדבריו דה"ט גם בנזיר דאין זה בא לכפרה, [כמבואר בערכין כא. דלא אתיא לכפרה וע"כ ממשכנין] ומ"מ תמות משום שאינו נזיר, וק' דא"כ לא יהא בהם דין מיתה, ולפמשנ"ת י"ל דבא לבאר מ"ט חשיב מתו בעליו, ומדוע א"א להקריב לאחר מיתה הרי בא לדורון, וע"ז פי' דאין כאן נזיר ומצורע, וממילא הדרא לדינא דמתות, וק' דהניחא בנזיר טהור אבל בנזיר טמא דאף לאחר הפרה ג"כ יש חובת קרבנות, וא"צ שיהא נזיר עכשיו, וכמו שביאר בחי' מרן רי"ז הלוי דקרבן נזיר טמא בא על נזירות דמעיקרא, תיקשי מ"ט לאחר מיתה אין מביא קרבנות, ואפשר דאה"נ בנזיר טמא יביא אף לאחר מיתה, ועי' בדף כו: בתוס' בסוה"ע וברש"ש שם, ויל"ע ברש"י כו. ד"ה תנא ופי' קדמון במעילה יא. דאף בנזיר טמא נאמר דין כשמת יפלו לנדבה, ואם אפשר להקריב מ"ט יפלו לנדבה, אכן ד' רש"י צ"ע דבדף כב. ס"ל דקרב לאחר מיתה, ואפשר דהתם כר"א הקפר, והכא דלא כר"א הקפר.

שוב העירוני מתוספתא פ"א דמעילה ה"ו דקתני כל חייבי קינין יפלו לנדבה, ומשמע אף נזיר טמא, ועוד העירוני מגמ' בסוף פרקין דבן מגלח על מעות נזיר טמא של אביו, ואי נימא דקרב על אביו מדוע יגלח הבן, ולדברי רש"י והרא"ש בדף כב. דאינו מביא האשם לאחר הפרה וה"ה לאח"מ, שמא איכא לאוקמי באשם, אבל לדעת תוס' דקרב האשם מוכח דאף בנזיר טמא כשמת אין מקריבין.

וכמו"כ ק' ביולדת דתנן בסופ"ב דקינים דאין מביאים חטאתה לאחר מיתה ופ' תוס' בקידושין יג. ד"ה האשה דהוא משום דהו"ל חטאת שמת בעלי', והא חטאת יולדת ג"כ לא אתיא לכפרה, וי"ל דהתם ג"כ בעינן שיהא עלי' דין יולדת וצ"ב בזה, וברא"ש שם פי' שאין כפרה למתים, וק' דלא אתיא לכפרה, וכדאיתא בכריתות כו. ודוח"ל דאתיא כר"ש בשבועות ח. דאתיא לכפרה ובעל"נ ושפ"א בכריתות פי' בכוונת הגמ' דלא אתיא רק לכפרה, אלא לאישתרויי בקדשים, ובשעה"מ פ"ד מפסוהמ"ק הקשה דהא בעוף אין דין מתה, וצידד לפרש דמיירי במצורע וא"ש, ובסו"ד הביא שמ"ק במנחות ד: דפי' דהתם הטעם משום דבא להכשיר ולאחר מיתה לא שייך הכשר.

וא"ש בזה לדברי רש"י ברפ"ג דמעילה דפי' דהא דאין חטאת באה לאחר מיתה משום דאין כפרה למתים דמיתתן כיפרה עליהן, וק' דחטאת נזיר ויולדת לאו לכפרה אתיין, ומ"ט אינן באין לאחר מיתה, ועוד דבגמ' לעיל כא: קאמר דלאחר הפרה הוא כלאחר מיתה, והתם לא שייך הטעם דמיתתן כיפרה עליהן, ולהחת"ס אשה"ט דבכל הנך הוא דין אחר, אמנם לעיל כא: פירש"י בד"ה והיינו טעמא אף בחטאת נזיר הטעם משום שאין כפרה למתים, וי"ל דאתיא כר"א הקפר דלכפרה אתיא.

**בחקירה הרביעית**

ד. בדבר החקירה האם הוא דין להמיתן או"ד שאין להם היתר אכילה והקרבה וממילא ימותו, ובפשוטו משמעות הגמ' בכ"מ שהוא דין להמיתן, וכן יש להוכיח מהא דמבואר בבכורות טז. דיש ללמוד מההלכתא דאסור לאוכלן, ואי נימא דההלכה אמרה שאין להם תורת הקרבה וממילא ימותו היכן שמעינן איסור אכילה, ומזה נראה דההלכה הי' להמיתן, וכל שיש חיוב לאבדן ה"ז אסור באכילה, וכדאיתא בסופ"ב דקידושין דכלאי הכרם אסורים בהנאה והראי' מדציותה תורה לשורפן, וכ"כ תוס' בפסחים כב. ד"ה אותו דקדשים אסורים בהנאה מדטעונים שריפה, וכ"כ שם בד"ה חולין, וכן מבואר בפסחים כו. דמדטעון קבורה מוכח שאסור בהנאה, וכ"כ הראשונים סופי"א דנגעים בבגד המנוגע דאסור בהנאה מדטעון שריפה, ועי' מנחת ברוך סי' צ"ט קה"י פסחים סי' י"ג אבי עזרי פ"א מחו"מ ה"ג ואכמ"ל, ויעויין במרומי שדה בדף כד. בדרך זו. ויל"ע בזה להמבואר להלן דבדמי חטאת שילכו לים המלח אין זה חיוב איבוד, וא"כ בזה לא ייאסר מן התורה, ובמעילה ג. משוי איסורא דחטאת המתה לדמי חטאת.

והנה בשמעתין אמרינן יכול ימנע מהם מים ומזון, ומבואר דאינו ממיתם בידים, אכן בגמ' אמרינן כן להס"ד דכך הוא הדין בכל הקדשים, אמנם ברא"ש כ' דהס"ד דכל הקדשים יהא כחטאת, וכ"כ הר"מ פ"ד מפסוהמ"ק ה"א שאין ממיתין אותם בידים, ויל"ע דאם יש קיום דין בהריגתן מ"ט לא יהרגום בידים, ולעיל הובא מהכס"מ דאין הורגין בידים משום בזיון קדשים, ולכאו' אם יש דין להמיתן לכאו' לא שייך לדון משום בזיון קדשים דזהו דינם, וכן לכאו' יש להוכיח מהא דדמי חטאת ילכו לים המלח דלא מסתברא דהיתה הלכה להוליכן לים המלח, ומשמע דאין חיוב לאבד, ועי' להלן.

ויש להוכיח בזה א. דבס"ד בדף כה. בעינן למימר דכל ולדות קדשים דינם במיתה, אלא דולדות קדשים בבית הבחירה, ומלשון הרא"ש נראה דימותו בבית הבחירה [ועמש"כ בדף כה. לדון משום מכניס טומאה למקדש] אלמא דיש קיום דין במיתתן, ב. הובא שם מהשמ"ק בתמורה יז: שהביא גירסא וכ"ה הגירסא לפנינו בילקוט פ' ויקרא רמז תנ"ט דימיתם בידים ולכאו' נראה מזה שיש קיום דין במיתתן.

**שאלה, טעות, הפרה בחטאות המתות**

ג. בב"ק קי: (הנ"ל) מקשי כל חטאות המתות ליפקו לחולין דאדעתא דהכי לא אפרשה ומשני דהלכתא גמירי לה, וד' הגמ' צ"ת הא מאחר דאדעתא דהכי לא אפרשה מה שייך בזה הלכתא גמירי לה, ובחזו"א בב"ק שם (חו"מ ליקוטים סי' י"ט) עמד בזה וז"ל תימה אילו התנה בהדיא שלא תוקדש ודאי לא אזלא למיתה דלאו חטאת היא, השתא נמי כפירש דמי, ואין סברא כל שבאה ההלכה שתיזיל למיתה אף שהיא חולין, וי"ל דהוא תנאי בחטאת שתהי' קדושתה בין להקרבה בין למיתה, ואם התנה פסולה להקרבה עכ"ד, ובמנחות סי' כ"ח ס"ק ח' ג"כ נתקשה בזה וכתב אלא נראה דכן הוא כונת התורה שלא יתנה שכן הוא קדושת החטאת שיהא (בין) [בה] דן חטאות המתות ואם התנה בטל מצוה או שחשיב מתנה עמ"ש בתורה עכ"ד, והגרא"נ גרבוז שליט"א אמר בשם מרן הגרי"ז זצ"ל שביאר דבחטאות המתות יש קיום דין במיתתן, וא"כ ליכא אומדנא דאדעתא דהכי לא אפרשה דהרי יש לו קיום דין במיתתן, [ויל"ע לפמשנ"ת דבדמי חטאת אין מצות איבוד, א"כ בזה תיהדר קו' הש"ס לדוכתה] ויל"ד נפ"מ בין שני הביאורים האם בחטאות המתות אפשר לישאל לחכם דאדעתא דהכי לא אפרשה, ולדברי החזו"א לא מהני שאלה, דזה גופא נתחדש בחטאות המתות דטעות זו לא מהני דהוא מתנה עמשכ"ב, או שביטל מצוה [ולפ"ז בדיעבד יועיל] וכן הראוני בשו"ת אמרי כהן בסוף הספ' סי' ד' שהביא מטיב גיטין שלמד מהגמ' בב"ק דלא מהני שאלה. [והרב המו"ל כ' שלא מצא הדברים בספרו], אבל להגרי"ז כוונת הגמ' שאין כאן אומדנא שאדעתא דהכי לא אפרשה כיון שיש כאן קיום דין במיתה, י"ל דמ"מ אם בא לישאל לחכם שאדעתא דהכי לא אפרשה יתיר לו את הקדשו, ובאו"ש סופ"ד מנזירות כתב דאשה שהפר לה בעלה שהחטאת תמות יכולה לישאל לחכם, אכן התם השאלה היא על הנזירות ואין מזה ראי' לנ"ד, שו"ר דהאו"ש מיירי גם בשאלה על הקרבן, וציין בסו"ד לגמ' בב"ק.

ובדף כד. הבאנו להקשות מדוע החטאת תמות ולא יפר לה בעלה, והארכנו בדין הפרה בנדרי הקדשות, ובדברי שלמה סי' ט"ז דן לומר דמאחר דאיסור חטאות המתות הוא איסור חדש לא מהני בזה הפרה, ולפ"ז ה"ה שאלה לא יועיל בזה דה"ז כאכלה כולה שאין נשאלין עליה, ואע"ג דאית בי' איסור חטאות המתות, זה לא חשיב איסור נדר, וכהא דמבואר בשבועות כח. דתגלחת נזיר לא חשיב איסור מחמת נדרו, ולא דמי לקדשים שמתו דיש שאלה, והרי עיקר קרא דשאלה בהקדש הוא בשחוטי חוץ דהוא קדשים שמתו, דהתם אכתי נשאר איסור קודש. אמנם לפמשנ"ת לעיל מתוס' בנדרים והירושלמי שם דמהני התפסה בחטאות המתות מבואר דהוא דבר הנדור וא"כ יועיל שאלה והפרה, וע"ע מש"כ בדף כח. במשנה בדין הפרה כשנגמר הנדר ויש איסורים היוצאים מכח הנדר עי"ש, ועוד העירוני דבשעת ההפרה עצמה עדיין לא חל דין מתות, והוא באים כאחת ועי'.

ד. בתו"י יומא נו. ד"ה ונברור (נמשך מדף נ"ה) כתבו ועוד יש לנו לקיים בהם מצות הכנסה לכיפה לסקול השור עכ"ד, נראה דיש קיום דין במיתתן, ויעוי"ש בתו"י דמבואר דבדמי חטאת שילכו לים המלח אין זה קיום דין איבוד וכבהמה שמכניסים לכיפה עי"ש, ויעוי"ש בתו"י שפי' דמה"ט אין לחטאת המתה פדיון כיון דמצוה להכניסן לכיפה, משא"כ מעות דמי חטאת, ויש לבאר דכל שיש קיום דין אין בזה פדיון וכמש"כ תוס' בב"ק עו. בפיגול, ויש לחלק דהתם הוא קיום דין גמור, שהרי גורם מעילה וכמש"כ החזו"א בכורות סי' י"ח ס"ק י"ז (ד"ה והיינו) וז"ל מצות פיגול ונותר הן צורך גבוה ועדיין מצות קדש עליהן שהן אסורין ומצותן בשריפה והן הן חפצי הקודש עכ"ד. ה. אמנם מדברי תוס' בדף כה: סוד"ה קתני (נמשך מע"א) שכתבו לבאר למ"ל גם הלכתא וגם קרא עי"ש, ואי נימא דהי' הלכה דמתה, א"כ שפיר איצטריך הלכה דאילו מקרא לא שמעינן דמתה אלא שאינה קריבה.

ו. ולפמשנ"ת לעיל מפשטות הגמ' בגיטין דהוא חולין בעזרה לכאו' לא מסתברא שיש בזה קיום דין במיתתן. ז. במקדש דוד סי' י"ט אות ב' (ד"ה ולפי) כ' דלא הי' הלכה דימותו, אלא שמאחר שאין להם דין הקרבה, ואין להם פדיון אשר ע"כ למיתה אזלי ועי"ש, ובחזו"א בכורות סי' י"ח ס"ק י"ז (ד"ה בכורות וד"ה מן) כ' דיש מצוה להמיתן, ואסור מה"ת לעשות דבר שעי"ז מתבטל מצות המיתה.