ציונים 2 מעשה הדיוט (1)
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן פ_ק - כולל פונוביז

בס"ד **[אינו מוגה כה"צ]** [א.י.קרלנשטיין] [2]

**היתרא דמעשה הדיוט**

**ההדיוט תופר כדרכו והאומן מכליב**

**אי יסוד ההיתר הוא צורך המועד או מעשה הדיוט-** כתב תוס' (ד"ה ההדיוט) 'דנראה דדוקא לצורך המועד אבל בחינם למה יתירו ואפי' ע"י שינוי', משמע שיסוד ההיתר הוא ההדיוט ובעצם היה יכול להיות להתיר בכל גונא, ורק לחינם למה יתירו.

אכן ברמב"ן בפסקי חוה"מ מנה היתר זה כעוד דרגא של יתר לצורך אחר אוכל נפש ומכשיריו, ומשמע שהוא דין היתר לצורך המועד ורק באומן אסרו, עיי"ש.

**אי מעשה הדיוט מדין שינוי-** לשון תוס' הנ"ל הוא דהיתר הדיוט הוא מדין שינוי, וכ"כ בפי' רבינו שלמה בן היתום (דף י.) 'ההדיוט תופר כדרכו מפני שאינו יכול לכוין מלאכתו והוה ליה כלאחר יד בשינוי, והאומן מכלב מרחיק תפירה מתפירה ומשנה'.

ובתוס' רא"ש כתב 'ואע"ג דלענין שבת מחייב ההדיוט כמו אומן, כדאמרינן בפ"ק דשבת ההדיוט שחקק קב בבקעת חייב, במועד התירו מלאכת הדיוט לצורך המועד דוקא'. והיינו שפי' מדין שינוי ונתקשה דבשבת לא חשיב כה"ג שינוי, ומתרץ דהוי קולא במועד ולכן רק לצורך.

**מעשה הדיוט שאינו שינוי מהאומן**

יל"ד במלאכת הדיוט שאין האומן עושה באופן אחר, האם יש בה היתר מעשה הדיוט, ובפשטות תלוי בהנ"ל, דאי ההיתר מחמת השינוי א"כ לכאו' בכה"ג יהיה אסור, אכן אי כמבואר ברמב"ן שהתירו לצורך המועד ורק באומן אסרו, א"כ י"ל דבכה"ג שרי דעכ"פ אינו מעשה אומן שייאסר.

**מסרגין המיטות-** הקשה תוס' (דף י. ד"ה מסרגין) אמאי שרי לסרג בלא שינוי, וברא"ש (סי' י"ח) מבאר דהוי דבר האבד ולכן שרי בלא שינוי. עיי"ש.

והנה סירוג הוי מעשה הדיוט כמבואר ברמב"ן בפסקי חוה"מ (ד"ה קצרו של דבר) וא"כ מה הוקשה לתוס'[[1]](#footnote-1). וכ"כ באמת ברבינו ירוחם הו"ד בב"י (סי' תקמ"א) שאי"צ לומר מצד דבר האבד אלא מותר משום שהוא מעשה הדיוט. וכן מבואר גם בר"י מפאריש עיי"ש.

ובדעת תוס' והרא"ש י"ל דסברי מעשה הדיוט בעי שינוי, ובכה"ג המעשה הדיוט אינו שינוי, וא"ש דתוס' לשיטתו הנ"ל[[2]](#footnote-2).

**ב"ח-** לקמן התירו בגמ' (דף יא.) לעשות אוהרי כיון שהוא מעשה הדיוט, ומקשה הב"ח (ריש סי' תקמ"א) היאך שרי בלא שינוי, וכתב דצ"ל דהוי דבר האבד כמש"כ הרא"ש לגבי סירוג, עיי"ש. הרי להדיא שגם מעשה הדיוט בעי שינוי. ובעיקר דבריו צ"ע דאי הוי דבר האבד א"כ לישתרי גם אומן.

**המוכח מגבשושית-** עי' לקמן שהובאו דברי הפמ"ג והמ"ב לגבי נטילת גבשושית, דהיה בעי שינוי לולי שאין בו טורח. והנה בפשטות נטילת הגבשושית היא מעשה הדיוט, ומדמצרכי שינוי יהיה מוכח שכל היתר מעשה הדיוט הוא רק כשהוא שינוי, אבל כשכולהו הכי עבדי וליכא שינוי אסור[[3]](#footnote-3).

אלא שמבואר עוד דגם לשיטה דהדיוט בעי שינוי, בדליכא טירחא שרי מעשה הדיוט גם בלא שינוי.

**תפירת מנעלים ע"י הדיוט-** בביאור הלכה (סי' תקמ"א סעי' ה' ד"ה ואם היה אומן) כתב דאין היתר של הדיוט בתפירת מנעלים כיון שבזה גם אומן עושה אחת אחת וא"כ ליכא שינוי, עיי"ש, והו"ד לקמן. ומבואר ג"כ כנ"ל שאין היתר של הדיוט אלא כשהוא שינוי.

**כסכוסי קרמי ועשיית אוהרי-** הנה מצינו כמה מלאכות שהתירו בגמ' מחמת שהם מעשה הדיוט, כגון כסכוסי קרמי (דף י:) ועשיית אוהרי (דף יא.), ויל"ע דאי מעשה הדיוט בעי שינוי, האם נימא דגם בהם יש לאומן צורה אחרת לעשותם שעי"ז חשיב שינוי[[4]](#footnote-4). ועי' בב"ח הנ"ל מש"כ בזה[[5]](#footnote-5).

**אי הדיוט כדרכו ואומן מכליב הוו ב' דינים**

**רמב"ם-** כתב הרמב"ם (פ"ז מיו"ט ה"ה) דאומן מכליב היינו שעושה אותה מעשה הדיוט, ומשמע דהוו תרוויהו אותו היתר, וכן ממשיך דבבנין מניח אבנים בלא טיט, ובגמ' (דף יא.) קרי לזה מעשה הדיוט.

**הר"י מפאריש-** אכן עי' בשיטה לרבינו יחיאל מפאריש (דף י:) גבי קטורי בירי שאסרו מחמת שהוא מעשה אומן, 'וא״ת לשני הפי׳ אמאי לא שרינן לעשות מלאכה זו על ידי שנוי כי היכי דשרינן לעיל ע״א בתפידה לאומן להיות מכלב, וי״ל דגבי תפידה אי איפשר לילך ערום, ולהכי עבדו דבנן תקנתא, אבל הכא כיון דאיפשר בלאו הכי לא עבדי בהו רבנן תקנתא'.

ומבואר שאע"פ שלו היה מעשה הדיוט היה שרי, כעת שהוא מעשה אומן לא התירו בשינוי, הרי שמעשה הדיוט אומן מכליב הם בי' דיני היתר נפרדים, אלא דאה"נ אכתי אפשר שיסודם שווה ורק דרגא אחרת.

**מהר"ח או"ז-** דעת המהר"ח או"ז (הו"ד בתרוה"ד סי' פ"ז) שהובא לקמן דסגי בכתיבה בשינוי במעשה אע"פ שאין שינוי בתוצאה, עיי"ש. ומוכח מזה לכאו' דאומן מכליב הוא דין בפנ"ע של שינוי, ולא שע"י שמכליב נעשה מעשה הדיוט, דהרי מעשה הדיוט הוא בתוצאה.

**תוס'-** הנה התבאר לעיל מתוס' דהדיוט הוא מדין שינוי, א"כ לכאו' ממילא הוא חד דינא עם השינוי שבאומן. אלא דאכתי הוו ב' היכי תמצי של שינוי, ואפשר שזה בתוצאה וזה במעשה וכן אפשר שזה שהדיוט הוא שינוי גדול טפי.

**אי סגי בשינוי במעשה**

**מהר"ח או"ז וטוש"ע-** התרוה"ד (ח"א סי' פ"ז) מביא ממהר"ח או"ז שהתיר כתיבה בשינוי במעשה, אכן בטוש"ע (סי' תקמ"ה סעי' ז') פסק דלא מהני שינוי בכתיבה. ועי' בט"ז ובמ"ב (שם) דבעושה שינוי בכתב עצמו מודה הטוש"ע דמהני וכגון באותיות שבורות.

**ביאור הגר"א-** הגר"א (שם) מבאר דעת הטוש"ע דלא מהני שינוי, דכיון שחוה"מ משום טירחא הוא ואין חילוק בכתיבה. ומבאר בדמשק אליעזר (שם) דאומן מכליב הוא מיעוט טירחא משא"כ כתיבה בשמאל וכדומה אינו ממעט בטירחא, ולכן אינו מותר. ומבואר דבעצם סגי בשינוי במעשה ואי"צ דוקא בתוצאה, אבל זהו רק כשממעט עי"ז בטירחא.

**שינוי במעשה בתפירה-** דן התרוה"ד (שם) לדעת המהר"ח או"ז האם ה"ה תפירה, או שאין לדמות כתיבה לתפירה 'דמלאכת חייטין חשיבי טפי מלאכת אומן ממלאכת לבלרין דשכיחי טפי דידעי לה בני אדם וכו', ולכך מקילינן להתיר בה בשינוי מועט וכו', עיי"ש.

עוד כתב בתרוה"ד (שם) דמדנחית במתנ' לפרש אופן השינוי, משמע דרק בכה"ג שניכר בתפירה עצמה שרי ולא בענין אחר. והו"ד ברמ"א (סי' תקמ"א סעי' ה').

**היכי דמי הדיוט וכו'**

**רא"ש-** כתב הרא"ש דאזלינן לחומרא ולא חשיב הדיוט אא"כ אינו יודע ב' להוציא מלא מחט וגם אינו יודע לכוין אימרא, וכ"כ הטור (סי' תקמ"א), ומבואר דנקט שהיא פלוגתא. והא דלא אמרינן ספק דרבנן לקולא עי' בהגר"א (שם)

**רמב"ם-** אכן הרמב"ם (פ"ז מיו"ט ה"ה) כתה 'אם היה הדיוט ואינו מהיר באותה מלאכה', ומדייק הב"י (שם) דמדסתם ולא פי' משמע שליכא פלוגתא כלל אלא סגי או באינו יודע זה או באינו יודע זה, דכבר עי"ז אינו מהיר כאומן.

**שו"ע-** בשו"ע העתיק לשון הרמב"ם, אלא שבאומן כתב שצריך לעשות ב' השינויים וזה לכאו' כהרא"ש, וצ"ע. ועי' בהגר"א שמשמע שבזה מודה גם הרמב"ם ודלא כב"י הנ"ל. וע"ע במ"ב (ס"ק י"ד) ובשעה"צ (ס"ק כ"א).

**ירושלמי-** עי' בירושלמי (פ"א ה"ח) דפליגי רב ינאי ורבי יוחנן דלר' ינאי מכליב היינו אחת אחת ולר"י היינו מפסיע, ופליגי גם מהו הדיוט כדרכו, דלדבי ר' ינאי שרי ליה למלא את המחט[[6]](#footnote-6), ולרבי יוחנן שרי רק בתופר אחת אחת.

והיינו שפי' בדברי המשנה ההדיוט כדרכו והאומן מכליב, דשרי להדיוט מה שאסור לאומן, ועכ לדבי ר' ינאי שרי להדיוט מלא מחט ואומן עושה רק אחת אחת, ולר"י נחית חד דרגא, דגם להדיוט רק אחת אחת וע"כ לאומן בעי שיהיה רק מפסיע.

**היתר נטילת גבשושית - מלאכה בלא טירחא**

**סמ"ק וסמ"ג-** כתב בסמ"ק (מצ' קצ"ה) להסיר גבשושית שבביתו מותר דאין אסור אלא חרישה בלבד, וכ"כ בסמ"ג (ל"ת ע"ה) ובהגהות סמ"ק (שם אות י"ג) הוסיף דאע"ג דבונה הוא, מ"מ כיון דליכא טירחה מותר, והו"ד בב"י (סי' תק"מ).

ומשמע לכאו' דמלאכה בלא טירחה מותר אף שלא לצורך המועד, וכן נראה בהגהת רבינו פרץ (שם) שמבאר דין זה עפ"ד ריב"א שמפרש המסרן לחכמים 'מלאכה מותרת היינו מלאכה שאינו של טורח אפי' אינה דבר האבד'.

**שבלי הלקט-** עוד מצינו חידוש בשבלי הלקט (סי' רכ"ה) הו"ד בביאוה"ל (סי' תקמ"ה סעי' ה' ד"ה ואפילו) דשרי לכתוב איגרות של שאילת שלום 'דכיון דאינו כותב צרכיו כלל אלא שאילת שלום גרידא, ליכא טירחא בהאי כתיבה ולא דמיא למלאכה כלל, הלכך מותר דלא הוי אלא כמטייל בעלמא'. ומבואר לכאו' דכיון דליכא טירחא שרי. ויל"ע[[7]](#footnote-7).

**רש"י ורבינו ירוחם-** אמנם רש"י כת"י (דף י' וכן הוא גם ברש"י על הרי"ף( דבבית שרי משום שלא יהא תקלה, וכ"כ רבינו ירוחם הו"ד בב"י (סי' תקל"ז סד"ה אסור) דשרי להשוות הבית שלא יכשל בגומות. והיינו דכל ההיתר הוא לצורך מועד אבל בלא צורך אסור אף בלא טירחה.

**ב"י פמ"ג ומ"ב-** בב"י הנ"ל (סי' תקל"ז) נראה שמשווה דברי הסמ"ק לדברי ר"י. וכתב הפמ"ג ובמ"ב (סי' תק"מ ס"ב) דגם הסמ"ק לא התיר אלא לצורך המועד, ומש"כ שהההיתר הוא משום שאינו טירחא, הוא משום שגם בלצורך המועד בעינן דוקא ע"י שינוי, וכלפי זה אמר שבלא טירחא שרי גם בלא שינוי. עיי"ש[[8]](#footnote-8).

ועי' לעיל גבי מעשה הדיוט בלא שינוי מה שהוכחנו מדין זה.

**מעשה הדיוט שלא לצורך המועד**

**תוס' ותוס' רא"ש טור וב"י-** כתב תוס' (דף י. ד"ה ההדיוט) נראה דוקא לצורך המועד אבל בחינם למה יתירו אפי' ע"י שינוי, וכ"כ בתוס' הרא"ש. וכ"כ הטור (סי' תקמ"א) עי' בב"י (שם סעי' ב' וסעי' ה')

ואין להקשות דאי חשיב שינוי א"כ שיהיה מותר גם בלא צורך, דעי' בתוס' רא"ש (הו"ד לעיל) שכתב דכה"ג לא חשיב שינוי בשבת והוי דין היתר במועד להתיר בשינוי זה, ולכן רק לצורך המועד, עיי"ש.

**מאירי-** אמנם המאירי (ריש מכלתין) כתב 'והשני לבאר המלאכות המותרות בו הן מחמת שהן מלאכת האבד, הן מחמת צורך המועד, הן מחמת צרכי רבים, הן מחמת שאין הדבר נקרא מלאכה אצל עושהו', ומשמע לכאו' שמעשה הדיוט היתרו מצד שלא חשיב מלאכה אצל עושהו, והוא היתר נפרד מצורך המועד שהוזכר קודם לכן[[9]](#footnote-9). וי"ל.

**תרוה"ד-** בתרוה"ד (סי' קנ"ג) גבי היתר חליבה כתב לחלק בין חוה"מ לת"ב, 'אמנם נראה דיש לחלק דבחוה"מ איסור מלאכה משום שביתה הוא, שרו רבנן כח מלאכת הדיוט ושאינו של טורחוכן מה שהוא לצורך שמחת המועד וכו'. ומשמע לכאו' ג"כ דמעשה הדיוט הוא נפרד מצורך מועד, לכה"פ כשאינו טורח.

אמנם בב"י (סוסי' תקל"ג) מעתיק מהתרוה"ד היתר חליבה שלא לצורך המועד משום דבר האבד, וכ"כ ברמ"א (שם). אלא שכבר תמה בא"ר (שם) דבתרוה"ד לא משמע כן, אלא גם בלא דבר האבד מתיר כיון שהוא מלאכת הדיוט ובלא טורח.

**אי שרי לעשות לאחרים בשכר**

**כל בו וריא"ז-** כתב כלבו דהדיוט שרי לעשות לאחרים בשכר, והו"ד בב"י (סי' תקמ"א). וכ"כ הריא"ז הו"ד בשלטי הגיבורים (דף ו: בדפי רי"ף) דכל פעולה שהיא לצורך המועד מותר להשתכר בה אפילו פועל שיש לו מה יאכל.

**ב"י ומ"ב-** אכן הב"י (שם) פליג דהוא טעות ואסור בשכר כמבואר בסי' תקמ"ב, עי' בדרכ"מ. עי' בא"ר (ס"ק ז') שמיישב תמיהתו. ובמ"ב (ס"ק ט"ז) פסק כב"י עיי"ש ובשעה"צ (ס"ק כ"ה).

**בשאר מלאכות**

**אורחות חיים-** כתב האורחות חיים (הלכות חוה"מ ס"ג) 'ומה שאמרו חז"ל בהדיוט תופר ה"ה לעשות בכל מלאכה שאין בה טורח אם אינו אומן אפי' אינה אבד אם צריך לעשותה והוא הדיוט באותה מלאכה'. והיינו דבכל מלאכה ישנו היתר זה.

**רמב"ם וא"ר-** וכן נראה ברמב"ם (פ"ז ה"ה) שכתב האי היתר בין התפירה ובין בבניה, וכן איתא בא"ר (סי' תקמ"ד ס"ק ו').

**חינוך וט"ז-** וע"ע בחינוך (מ' שכ"ג) שדן אי שרי בכתיבה ע"י הדיוט ומביא מרבו שלא התיר עיי"ש הטעם, ומשמע שבעצם שרי בכל מלאכה. ובאומן בשינוי באמת שרי גם בכתיבה, עי' ט"ז (סי' תקמ"ה ס"ק י"ב) הו"ד במ"ב (שם).

**קושיא מההיא דפסחים-** והעירו דהא תנן בפסחים (דף נה.) ג' אומניות עושים בע"פ אחר חצות החייטין הספרים והכובסין, וביארו בברייתא הטעם משום דהני ג' שרי בחוה"מ דההדיוט תופר כדרכו וכו', ואי כל מלאכה שריא בחוה"מ בהדיוט א"כ יהיה שרי בע"פ בכל מלאכה.

והנה למסקנת הסוגיא לקמן (דף יג.) שלא התירו אלא הני ג' מלאכות לצורך יו"ט וכדביאר הריטב"א הטעם א"ש, אבל אכתי להו"א שם קשה מדוע לא הקשו כן. ועי' הערה[[10]](#footnote-10).

**רדב"ז-** הרדב"ז (ח"ב סי' שנ"ז בסו"ד) כתב דהגם שבתפירה אמרו דהאומן מכליב והיינו דבעי שינוי גדול שיהיה ניכר בתפירה עצמה, אעפ"כ בכתיבה סגי בשינוי מועט, משום דמלאכת הכתיבה ששכיחא טפי ורגילי בה אנשי טפי מתפירה, עיי"ש. הו"ד בשערי תשובה (סי' תקמ"ה על סעי' ח').

**תיקון מנעלים**

איתא בפסחים (דף נה:) שהרצענין מותרין במלאכה בע"פ שכן עולי רגלים מתקנין מנעליהן בחוה"מ, ומשמע ששאר בני אדם לא. ואע"פ שאם יניח אותן עד לאחר המועד יתקלקלו, וא"כ אמאי לא חשיב דבר האבד, ונאמרו בזה כמה ביאורים.

**תוס' בטעם ראשון והרא"ש-** תוס' (ד"ה ההדיוט) כתב טעם א' משום 'שמא לא היו חושבים אותו דבר האבד'. וכ"כ הרא"ש (סי' י"ז) דדבר האבד היינו רק 'שיתקלקל עיקר הענין אבל בשביל מיעוט תוספת קלקול לא מיקרי דבר האבד'.

**תוס' בטעם שני-** עוד כתבו תוס' 'או שמא אין כל דבר האבד מותר בלא שינוי'. והיינו דאע"פ שהקדים תוס' דבדבר אבד הלכה כרבי יוסי שאי"צ שינוי, צ"ל שהפסד מועט אפשר שכן בעי שינוי.

וכן מסיק הפמ"ג (סי' תק"מ א"א ס"ק ז') דהפסד מועט בעי שינוי, ומכיח כן מדתנן לעיל (דף ו:) צדין את האישות משדה האילן כדרכו ומשדה הלבן שלא כדרכו, ופרש"י (שם ד"ה ובשדה לבן) דבשדה הלבן אינו מפסיד כולי האי. ועוד מוכיח מהא דלעיל (דף ז.) דכתל חצר בונה כדרכו וכותל גינה בעי שינוי כיון שהוא הפסד מועט כדפרש"י (שם ד"ה בכותל גינה)[[11]](#footnote-11). ועיי"ש מה שדן עוד.

**תוס' בפסחים-** בפסחים כתבו תוס' (שם ד"ה עולי) טעם אחר 'ואין לומר דדבר האבד הוא שמא יקרעו יותר, דהא יכול לקנות חדשים'. והיינו שיקנה חדש ועי"ז לא יתקלקלו הישנים טפי בלבישתם, ואחר המועד יתקנם ויהיו לו שניהם[[12]](#footnote-12).

**מרדכי-** המרדכי מביא כמה ראשונים שחולקים ומתירים לתפור המנעלין שנקרעו במועד משום דבר האבד[[13]](#footnote-13), וההיא דפסחים דוחקים דאורחיה דמילתא נקט עולי רגלין וה"ה אחריני, עיי"ש.

**להלכה-** הטור פסק כהרא"ש, וכ"כ השו"ע (סי' תקמ"א סעי' ד') דאסור לתקן מלבושיו ומנעליו הקרועים.

**בגונא שיקרעו לגמרי-** כתב הט"ז (שם ס"ק א') דאם יתקרעו לגמרי כשלא יתקנם שרי, דאינו הפסד מועט וליכא לטעם הרא"ש, והביאו המ"ב (ס"ק י').

אכן בשעה"צ (ס"ק ט"ז) מביא דין התוס' בפסחים, דאם יכול לקנות חדשים לא חשיב דבר האבד, וכתב דלפ"ז אסור גם באופן שיתקרעו לגמרי.

עוד מביא (שם) דהא"ר (ס"ק ו') אסר גם בנקרעו לגמרי, כיון שיכול לעשות ע"י הדיוט או שינוי, עיי"ש. ובס' קדושת המועד הקשה, הא בכל דבר האבד אי"צ לשנות וכמש"כ תוס' בסוגין ובשו"ע (סי' תקל"ז), עי' הערה[[14]](#footnote-14).

**הא דאין היתר מצד צורך המועד**

לכאו' קשה אמאי דנו רק מצד דבר האבד הא הוי נמי צורך המועד, וצ"ל דאיירי בתיקון שע"י אומן בלא שינוי, אבל ע"י שינוי באמת שרי, וכ"כ הרמ"א (שם), ומש"כ לתקן קצת עי' בביאוה"ל (שם ד"ה שרי לתקנם קצת)[[15]](#footnote-15). אלא דאכתי קשה אמאי לא אמרו שכן הדיוט תופר כדרכו כמו שאמרו בחייטין.

**שבלי הלקט-** בשבלי הלקט (סי' רכ"ז) כתב דמשמע מזה שלא התירו להדיוט לתפור מנעלים כדרכו, אלא שתמה מדוע[[16]](#footnote-16). ובביאוה"ל (סי' תקמ"א סעי' ה' ד"ה ואם) מבאר הטעם משום שבמנעלים גם אומן תופר אחת אחת, וא"כ ליכא שינוי להדיוט[[17]](#footnote-17).

**רשב"א ורבינו ירוחם-** ברשב"א (ח"ז סי' רצ"ד) מוכיח דמכוין מלאכתו במועד אסור גם כשהוא לצורך המועד ולא רק בדבר האבד ודלא כראב"ד, מהא דהתירו רק לעולי רגלים משום שלא היו יכולים לעשות קודם לכן הא שאר בנ"א אסורים[[18]](#footnote-18).

ומבואר דנקט דהיתר עולי רגלים הוא באמת מדין צורך המועד, והיינו דאדרבא באמת יש כאן היתר לצורך המועד, ולפ"ז לכאו' יהיה שרי גם הדיוט כדרכו. וכן נראה במג"א (שם ס"ק ז') בשם רבינו ירוחם (נ"ד ח"ה)[[19]](#footnote-19).

**הראב"ד-** כתב הראב"ד (הו"ד ברבינו ירוחם שם) דלצורך המועד שרי לתפור מנעלים, וההיא דפסחים איירי באומן כדרכו ולכן אסור לכל אדם ושרי רק לעולי רגלים, עיי"ש. ויל"ע דאכתי לא נתיישב קושית השבלי הלקט אמאי לא אמרו שכן כל אדם תופר במעשה הדיוט כמו שאמרו בחייטין, וצ"ע.

ירושלמי- בירושלמי (פ"ד ה"ז) מבאר טעם רבנן החולקים שאין ללמוד מעולי רגלים, דהוא משום 'ורבנין אמרין עשירים היו בבהמה היו עולין' עיי"ש. הרי דעולי רגלים הוי דין היתר לצורך, ופליגי רבנן שלא היה צורך. והעירו דמבואר דלא כמרדכי והרשב"א הנ"ל.

**הא דהתירו לעולי רגלים**

לדעת תוס' ודעימיה שלשאר אדם אסור ורק לעולי רגלים התירו, בפשטות הוא מחמת הצורך מצוה, וכן משמע בריב"ש (סי' רכ"ו), ואכתי יל"ד מאיזה דין היתר הם מותרים.

**לתוס' והרא"ש הנ"ל-** לתוס' והרא"ש הנ"ל שבעצם הוא דבר האבד, אפשר שהתירו מחמת הדבר האבד, והגם שבהפסד מועט ליכא היתר או דעכ"פ בעי שינוי, להם הקילו גם בזה. ולפ"ז יהיה שרי להם לכאו' גם במעשה אומן בלא שינוי. וכן מפורש בראב"ד הנ"ל דעולי רגלים שרי באומן כדרכו.

**לתוס' בפסחים-** אמנם לתוס' בפסחים שמחמת שיכול לקנות אינו דבר האבד, א"כ ע"כ צ"ל דההיתר הוא רק מצד צורך המועד, אלא דלכאו' הא בשינוי, שרי לכל אדם כמש"כ הרמ"א הנ"ל, וצ"ל דנ"מ להדיוט כדרכו, שבשאר בנ"א לא התירו מעשה הדיוט וכנ"ל, ולהם התירו. עכ"פ לפ"ז באומן בלא שינוי אסור.

**שיטת הרשב"א-** לדברי רשב"א הנ"ל מבואר שההיתר מצד צורך המועד, אבל אינו קולא מיוחדת אלא משום שהם לא כיונו מלאכתן במועד משא"כ שאר בנ"א. וגם לפ"ז יהיה שרי רק בהדיוט או בשינוי כשאר צורך המועד.

**כל בו-** ועי' בכל בו (סוף סי' מ"ח) שכתב 'וההיתר להם משום אונס הדרך, אבל לשאר בנ"א אסור', ובפשטות כוונתו כרשב"א הנ"ל דמחמת אונס הדרך לא יכלו לתקן קודם ושוב מותרים מדינא מצד צורך המועד. אלא דאולי י"ל שאונס הדרך הוא כטעם שלכן הקילו להם.

**לתפור מנעלים חדשים-** כתב הריב"ש (סי' רכ"ז) דמדברי הגמ' בפסחים מוכח שלתפור מנעלים חדשים אסור גם לעולי רגלים[[20]](#footnote-20), ומוכיח מזה שמשום מצוה אין היתר לתפור בגד חדש, עיי"ש[[21]](#footnote-21).

ובס' קדושת המועד מעיר דלכאו' באין לו בגד כלל שרי מדינא לכל אדם כדין דבר האבד, וכמו שנראה בט"ז (סי' תקמ"א סוף ס"ק ג'), וע"כ דהריב"ש איירי ביש לו ורק קרועים קצת, וע"ז אמרו שדשרי לתקן ולא לעשות חדשים.

1. אא"כ נימא שתוס' באמת פליג ומחשיבו למעשה אומן. [↑](#footnote-ref-1)
2. אכן הרבינו ירוחם והר"י מפאריש באמת פליגי דהדיוט אי"צ שינוי, וגם בדעת הרמב"ן כתב בס' קדושת המועד (עמ' פ"ח) די"ל דהוא לשיטתו הנ"ל, וסבר דמעשה הדיוט שרי בלא שינוי. עי' מה שנתבאר בארוכה בשיעור ??? [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה הב"י (סוס"י תקמ"א) מביא מהנ"י שהתיר לגדול הפתילות, ומבאר הטעם משום שהוא מעשה הדיוט, והובא ברמ"א (שם סעי' א'), והעירו דלכאו' אין בגדילת פתילות ב' אופנים של אומן ושל הדיוט, וא"כ ליכא שינוי ואמאי שרי. [↑](#footnote-ref-3)
4. עוד העירו דכן מצינו בט"ז (סי' תק"מ ס"ק א') שהתיר לטוח הגג כיון שהוא מעשה הדיוט, עיי"ש. וגם בזה לכאו' ליכא אופן אחר לעשיית האומן. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויל"ד דרק במלאכה חשובה כתפירה בעי שינוי, וכמו שמצינו ברדב"ז (הו"ד לקמן) שכתב דחלוק השינוי באומן בכתיבה מתפירה, כיון שתפירה היא אומנות טפי, אלא דא"כ אכתי יקשה מנטילת גבשושית. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולא נעשה אומן עי"ז, דנקטו דאומן תלוי באימרא או בכיסין כמבואר שם בהמשך. [↑](#footnote-ref-6)
7. אלא דמלשונו משמע שהוא רק בכי האי שלא דמיא למלאכה כלל אלא כמטייל בעלמא [↑](#footnote-ref-7)
8. אמנם הרבינו ירוחם לכאו' מתיר מעשה הדיוט בלא שינוי גם בטירחא כמבואר לעיל גבי מסרגין, מעתה אכתי יקשה מה השווה הב"י דבריו לסמ"ק. וי"ל. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכן בסוגין (דף י.) כתב 'המשנה השביעית והכונה לבאר בה מה שהותר מכלל מלאכה מצד שאינו נקרא מלאכה אצל עושהו או מצד שהוא צורך המועד', ומשמע מעשה הדיוט הוי היתר נפרד מצורך המועד, וי"ל. [↑](#footnote-ref-9)
10. וי"ל דבגמ' הקשו ממשניות מפורשות והאי דינא אינו מפורש. [↑](#footnote-ref-10)
11. והא דלא הוכיח מהכא, י"ל דהכא אינו מוכרח שהרי יש ביאורים אחרים. [↑](#footnote-ref-11)
12. אכן בכל אלו שהתירו לכבס לצורך המועד לא נימא שלא יכבס אלא יקנה, דרק הכא ע"י שיכול לקנות עי"ז לא יתקלקו נעליו ושוב אינו דבר האבד, משא"כ התם הא למעשה הוא צורך המועד. [↑](#footnote-ref-12)
13. והא דרק בנקרעו במועד, י"ל דבנקרעו מעיו"ט חשיב מכוין מלאכתו במועד. וע"ע מה שהובא לקמן מהרשב"א. [↑](#footnote-ref-13)
14. ודן לחלק, דהכא שאין עדיין ההפסד ורק אם ישתמש ייפסד, א"כ כל שיש אפשרות שלא יתקלקל ע"י שיתקן בשינוי שוב לא נחשב דבר האבד כלל. ויש לדמות זאת למש"כ תוס' בפסחים הנ"ל שכל שיכול לקנות אינו דבר האבד. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. וגם במנעלים שרי באומן ע"י שינוי, כ"כ הריא"ז הו"ד בשלטי הגיבורים (דף ג: בדפי הרי"ף), ומביא כן מירושלמי, והו"ד בביאוה"ל (סי' תקמ"א סעי' ה' ד"ה ואם). [↑](#footnote-ref-15)
16. ויל"ע מדוע לא הוקשה ג"כ שיאמרו שכן אומן מתקן ע"י שינוי, דהא שינוי מהני גם במנעלים כדהובא לעיל מהירושלמי והריא"ז, עי' בביאוה"ל (סיק תקל"א סעי' ד' ד"ה ואלו) דאין למדים מהמותר רק בשינוי בחוה"מ להתיר בע"פ בלא שינוי, עיי"ש. וכן איתא בריטב"א (דף יג.) דלכן לא התירו בע"פ כל מלאכ שכן מותרת בחוה"מ בדבר האבד, דשמא סברי כר"י דדבר האבד בעי שינוי, עיי"ש.

    עוד העירו שיוכיחו מנקרעו לגמרי דשרי להרא"ש, וכן מאין לא מנעל, ויש ליישב כ"ז דכל עיקר הטענה מדוע נקטו עולי רגלים ולא על אדם, היא רק אי שרי בכל גוונא וכמו בחייטין, משא"כ אי רק באופן מסוים א"כ שפיר העדיפו לנקוט עולי רגלין המותרין בכל גוונא. [↑](#footnote-ref-16)
17. ועי' לעיל מה שהוכחנו מזה דהדיוט בעי שינוי. [↑](#footnote-ref-17)
18. ולכאו' לפ"ז בנקרעו במועד יהיה שרי לכל אדם. [↑](#footnote-ref-18)
19. דעי' במג"א שהעתיק מרבינו ירוחם שבהדיוט תופר כדרכו, ומדסתם משמע דהיינו בין בבגדין ובין במנעלים, דהשו"ע והרמא" בתרוויהו איירי, אלא דיש לפקפק בזה, דהנה המ"ב העתיק דברי המג"א אלו, ואעפ"כ כתב בביאוה"ל הנ"ל דבמנעלים לא מהני הדיוט, וע"כ מה שהעתיק המג"א הוא רק על בגדים, וא"כ אפשר שגם המג"א לא אמר יותר מזה, אלא דאה"נ הדברים סתומים במ"ב וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. והעיר ידידי ררז"ח לשיטת הרשב"א הנ"ל שאין קולא מסוימת בעולי רגלים א"כ אמאי לא שרי לעשות גם מנעלים חדשים. [↑](#footnote-ref-20)
21. ובס' קדושת המועד מעיר דלכאו' היינו כשלא תבטל עלייתם אלא רק שילכו בקרועין, דאי תתבטל עלייתן מה גרע מכתיבת תפילין. עי' מה שצוין בענין זה לקמן (דף יא.) גבי מעקה [↑](#footnote-ref-21)