א - אכל ב_ זיתי חלב בב_ שגגות, אם חייב ב_ חטאות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שגגות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס בענייני שגגות

יום ג' י"ב מנ"א תשע"ט

**א**

א] כריתות י"א ב', אכל חלב וחלב בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, ובגמ' שם י"ב ב' מתקיף לה ר' זירא, אמאי אינו חייב אלא חטאת אחת, והא ב' זיתי חלב אכל, וא"ל אביי העלמות מחלקות והכא העלם אחד הוא דאיכא.

והנה החזון יחזקאל לקמן פ"ד ה"א כתב דכל הא דאינו חייב אלא חטאת אחת, הוא רק כשאכלם בשגגה אחת, אך אם אכלם מכח ב' שגגות, שנתחלפה לו חתיכה אחת בשומן ואכלה, ונתחלפה לו חתיכה אחרת בשומן ואכלה, חייב ב' חטאות.

אך הנה בד' הכס"מ בפ"ז משגגות ה"י מפורש דהא דאכל ב' זיתי חלב אינו חייב אלא אחת, הוא אף כשנתחלף לו כל אחד מהם בשומן, וכ"כ הקרית ספר שם פ"ו, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ב] ויש להוכיח כן מכ"ד דאף בכה"ג דאכל ב' זיתים מכח ב' טעויות, אינו חייב אלא חטאת אחת, חדא, הוא מעיקר הא דבעינן קרא לחילוק מלאכות בשבת בשגגת מלאכות, ובלא דין חילוק מלאכות ל"ה חייב אלא אחת, אף דהם ב' טעויות, דטעה וסבר שקצירה מותרת וטעה וסבר שטחינה מותרת.

ועד"ז מוכח מהא דבעינן קרא בריש מכילתין לחלק בעריות, ובלא"ה לא הי' חייב על כל העריות אלא אחת, אף דהם ב' טעויות שסבר שאחותו מותרת וסבר שאשת איש מותרת, או שסבר שאשה זו אינה אחותו וסבר שאשה זו אינה אשת איש.

ג] עוד יש להוכיח כן, ממה שאמרו בשבת ע' ב' דאם קצר בשגגת שבת וזדון מלאכות וחזר וקצר וזדון שבת ושגגת מלאכה אינו חייב אלא חטאת אחת, ובד' רש"י בסוגיא שם מבו' דל"ב בזה לדין גרירה, והרי דאף דהוו ב' שגגות מ"מ אינו חייב אלא חטאת אחת, ועמש"נ להלן ענף ה' ואילך בטעמא דר' זירא דהן חלוקין לחטאות.

עוד יש להוכיח כן ועמד ע"ז הגר"ז אסבסקי בקונט' שגגות סימן א' סק"ח ממה שאמרו בשבועות י"ח א' דע"ה שבא על הטהורה סמוך לוסתה ואמרה לו נטמאתי ופירש באבר חי, אינו חייב אלא חטאת אחת, אף דהו"ל ב' שגגות, דשגגת הכניסה היא דלא ידע שתראה נדה בשעת תשמיש, ושגגת הפרישה היא דלא ידע דצריך לפרוש באבר מת.

ד] עוד יש להוכיח כן ממה שאמרו לקמן י"ז א' בנדה שבא עלי' וטבלה וחזרה וראתה וחזר ובא עלי', דאלמלי הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, אינו חייב אלא אחת, ובד' הראשונים בר"פ כלל גדול מבו' דאיירי כשגגתו היא שלא ידע שהיא נדה, והרי דאף דהוי ב' שגגות, דלא ידע שראתה נדות בפעם הראשונה, ולא ידע שראתה נדות בפעם השני', מ"מ אינו חייב אלא חטאת אחת.

ועד"ז יש להוכיח מהא דבשגגת שבת אינו חייב על כל שבת ושבת אלמלי הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, והנה בד' הרמב"ן בר"פ כלל גדול מבו' דלא איירי בגונא דטעה במנין הימים, אלא איירי כששכח באותו היום שהוא שבת, ובכה"ג הרי שגגתו בכל שבת הוי שגגה בפנ"ע, ואפ"ה אינו חייב אלא חטאת אחת.

**ב**

ה] ואמנם יש להסתפק בטעמא דמילתא דאף בכה"ג אינו חייב אלא חטאת אחת, אם הוא משום דהא דאכל חלב וחלב אינו חייב אלא אחת, הוא אף כשאכלם בב' שגגות,[[2]](#footnote-3) - או דלעולם הא דאכל חלב וחלב אינו חייב אלא אחת הוא כשאכלם בשגגה אחת, ואך דאף בגונא שהיתה אכילתו מכח ב' טעויות, חשבינן לה כשגגה אחת, כיון שב' השגגות הם שהוא סבור שחתיכה זו מותרת,[[3]](#footnote-4) - וכל מה שאמרו בשבת ס"ט א' דהא דבשגגת מלאכות חייב על כל מלאכה ומלאכה הוא משום דהוי טובא שגגות, הוא אחר שנתחדש דין חילוק מלאכות, דמכח זה דנים להשגגה דכל מלאכה כשגגה בפנ"ע, אך בלא דין חילוק מלאכות, הוה חשבינן לה כחדא שגגה, דהוא סבור שמלאכה זה מותרת ודמלאכה זו מותרת, ונתבאר עוד בזה להלן סקי"ח.

ו] ונראה שנחלקו בזה הראשונים, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"א, ז"ל, הבא על ערוה ביאות הרבה בהעלם אחת, אע"פ שהי' בין בעילה ובעילה ימים הרבה, הואיל ולא נודע לו בינתיים והרי היא גוף אחד, "הרי הכל שגגה אחת" ואינו חייב אלא חטאת אחת, אבל אם שגג בה ואח"כ נודע לו וחזר ושגג בה עצמה ובעלה וכו', חייב על כל בעילה ובעילה, "שהידיעות מחלקות השגגות", עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דכל הא דאינו חייב על כמה ביאות אלא חטאת אחת, הוא משום דהוי הכל שגגה אחת, וזהו יסוד דינא דידיעות מחלקות, דהידיעות מחלקות השגגות, וכ"כ הרמב"ם שם פ"ו ה"א דהידיעות מחלקות השגגות, ונת' עוד בזה בסימן ג'.

אמנם הנה בפירש"י לעיל ד' א' כתב, ז"ל, דהעלמות מחלקין, דכיון דנודע לו בינתים הרי הן ב' שגגות, וחטאת בידיעה תלה רחמנא דכתיב או הודע אליו, עכ"ל, ומבו' דלהא דידיעות מחלקות לא סגי בהא דהוו תרי שגגות, ובעינן גם להא דחטאת בידיעה תלה רחמנא וע"כ הו"ל כב' מחייבים בקרבן, ונת' עוד בזה בסימן ג' סק"ז ואילך, אך בלא הא דבידיעה תלה רחמנא, ל"ה חייב אלא קרבן אחד, אף דהוי ב' שגגות.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ז] ומצינו דאזלי לטעמייהו בזה, דהנה בשבועות י"ז ב' אמרינן דהי' משמש עם הטהורה ואמרה לו נטמאתי ופירש מיד חייב מפני שיציאתו הנאה לו כביאתו, ואמרינן עלה דחייב שתים, ומפרשינן דהיינו בסמוך לוסתה ובת"ח ות"ח לזו ואין ת"ח לזו, ובפירש"י שם כתב, ז"ל, ובת"ח לזו וכו', וב' זיתי חלב בהעלם אחד ל"ה, שהרי ת"ח הוא לזו שלא הי' לו לבעול סמוך לוסתה ואי"ז אונס אלא שוגג כסבור יכולני לבעול קודם, וכי אמרה לו נטמאתי ידע שחטא אכניסה והו"ל ידיעה בין כניסה לפרישה, עכ"ל, - ולדעתו הרי דמה"ט הוא דבע"ה לזו ולזו אינו חייב אלא אחת, וכמו שפירש"י לעיל מינה, ז"ל לא נודע לו בין כניסה לפרישה שחטא, שכשאמרה לו נטמאתי אינו יודע שנתחייב על הכניסה כסבור אנוס אני עלי' וכו', נמצא שלא ידע בין כניסה לפרישה שחטא, והו"ל בא על נדה ב' בעילות בהעלם אחד, עכ"ל.

אמנם הנה בחי' הר"י מיגש שם כתב, ז"ל, ולפיכך חייב שתים וליכא למימר הכא אכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד הוא, לפי שענין שגגת הכניסה אינו מענין שגגת הפרישה, שהרי שגגת הכניסה לאו במותר ואסור היתה שגגתו כמו שהיתה שגגת הפרישה, אלא ביכול לבעול ואין יכול הוא שהיתה שגגתו, ולעולם יודע הי' שמוזהר הוא שלא לבעול אותה סמוך לוסתה, וכיון שכן שענין שגגת הכניסה אינו מענין שגגת הפרישה אין כאן דרך לומר אכל ב' זיתים של חלב בהעלם אחד הוא וכו', ועם הארץ וכו' שאינו חייב בב' שגגות אלו אלא חטאת אחת, משום דאכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד הוא, שהרי בב' שגגות אלו ענין אסור ומותר הוא שנתעלם עליו, עכ"ל, וכ"כ המאירי שם.

ובד' הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"ז מבו' שדעתו כדעת הר"י מיגש, עיי"ש שכתב להא דבע"ה לזו ולזו אינו חייב אלא אחת, וכתב ז"ל, וה"ה בשאר העריות שאם שגג ובא על הערוה ע"ד שהיא מותרת ונודע לו שהיא ערוה והוא בתוך התשמיש לא יפרוש וכו', ואם לא ידע שאסור לפרוש מיד ופירש והוא מתקשה אינו חייב אלא חטאת אחת, שהכל שגגה אחת היא, עכ"ל, והסד"ט בסימן ק"צ סקס"ז ד"ה מיהו מה תמה ע"ז, דבכה"ג מ"ט אינו חייב אלא חטאת אחת, הרי כיון שנודע לו שהיא ערוה, הוי ידיעה גמורה, והוי כת"ח בזו דחייב ב', ול"ד לע"ה בזו ובזו דאינו חייב אלא אחת משום דלא נודע לו שחטא, דסבור שהוא אנוס על הכניסה.

והברור בדעת הרמב"ם, כמש"כ האו"ש שם, דמפרש כד' רבו הר"י מיגש, דהחילוק בין ת"ח לע"ה הוא דבת"ח הוי ב' מיני שגגות ובע"ה הוי מין שגגה אחת, וכ"נ בל' הרמב"ם שם דבת"ח הוי ב' העלמות ובע"ה הוי שגגה אחת והעלם אחד, וע"כ ה"נ הוא בבא על הערוה וסבור שמותר לבא עלי' ואח"כ שגג וסבר שמותר לפרוש דהוי כשגגה אחת, וע"כ אינו חייב אלא חטאת אחת, וכ"כ המהר"י קורקוס שם מדעתו.

ח] ולמש"נ נמצא דרש"י והרמב"ם לטעמייהו אזלי, דרש"י לטעמי' אזיל דכל דהוו שם אחד אינו חייב אלא אחת אף אם הוו ב' שגגות, וע"כ הוא דבת"ח וכו' אף דהוי ב' מיני שגגות, מ"מ כל הא דחייב ב' חטאות הוא משום דנודע לו בינתים, אך בלא"ה ל"ה חייב אלא חטאת אחת.

**ד**

ט] ובעיקר מש"כ הר"י מיגש דבע"ה לזו ולזו הוי כשגגה אחת, ובת"ח לזו וע"ה לזו הוי כב' שגגות, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דבע"ה לזו ולזו, אף דהוי ע"י ב' טעויות, דסבר דמותר לבא סמוך לוסתה, וסבר דמותר לפרוש באבר חי, מ"מ כיון דב' השגגות הם מענין אחד, דלא ידע האיסור, הוו כחדא שגגה, ומשא"כ בת"ח לזו וע"ה לזו, דהשגגה הראשונה הויא במציאות, דסבר שיכול לבעול קודם שתראה דם, והשגגה השני' היא בדין, דסבר דמותר לפרוש באבר חי, הוו כב' שגגות.

אך צ"ע לפ"ז במש"כ הרמב"ם דבשגג ובא על הערוה ונודע לו ופירש באבר חי חשיב כשגגה אחת, אף דשגגה קמייתא הויא במציאות דסבר שאינה ערוה, והשגגה השני' היא בדין דסבר שמותר לפרוש באבר חי.[[5]](#footnote-6)

י] ובע"כ מזה כמו שהעירוני, דאף היכא דשגגה קמייתא הויא בידיעת המציאות, מ"מ כיון דמכח זה סבר שהי' מותרת, הו"ל כחדא שגגה עם שגגתו השני', דב' השגגות היו במה שהוא סובר שמותר לבא עלי',[[6]](#footnote-7) ודוקא בת"ח לזו וע"ה לזו, הוא דחשבינן לה כב' שגגות, כיון דשגגה קמייתא ל"ה כלל בהאיסור וההיתר, שהרי ידע שאסור לבא עלי', אלא שסבר שבידו לבעול בלא לפגוע באיסור, ואי"ז חדא שגגה עם שגגתו השני' שהיא בהאיסור וההיתר.[[7]](#footnote-8)

**ה**

יא] והנה בשבת ע"א א' א"ר זירא דקצר וטחן בשגגת שבת וזדון מלאכות, וחזר וקצר וטחן בזדון שבת ושגגת מלאכות, חלוקין הן לחטאות.

ובטעם הא דס"ל דחלוקין הן לחטאות, נחלקו הראשונים, דבפירש"י שם בד"ה מילתא דפשיטא משמע דהוא משום דזדון שבת ושגגת מלאכות וזדון מלאכות ושגגת שבת הוו כב' העלמות, כיון דהוו ב' מיני שגגות,[[8]](#footnote-9) וכ"ה מבו' בד' התוס' שם בד"ה גרירה לגרירה דהוא משום דהאחד בשגגת שבת והאחד בזדון שבת,[[9]](#footnote-10) וכ"ה להדיא בפי' ר"ח שם, ופירש דזהו הא דאמרינן דחלוקין לחטאות ואין מצטרפין, דהיינו דכיון דחלוק דין שגגת שבת מדין שגגת מלאכות, ע"כ אינם מצטרפין.

אך הר"ן שם כתב דהוא משום דמהני ידיעה זו לחלק, והיינו דאף דלא נודע לו שחטא, מ"מ כיון שנודע לו שהוא שבת, (דזהו מה שנעלם ממנו), הו"ל ידיעה לחלק, וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבועות י"ח א' ד"ה אי בע"ה ובד' הרמב"ן וש"ר שם,[[10]](#footnote-11) וכ"נ גם בד' הריטב"א והשיטה להר"נ בשבת שם בריש הסוגיא.[[11]](#footnote-12)

יב] ומצינו כמה נפ"מ בזה, חדא, הוא אם הא דחלוקין לחטאות הוא אף לדעת ר"ג דיש ידיעה לחצי שיעור, דלדעת רש"י ודעימי' לא תלי בדין ידיעה לחצי שיעור, שהרי הא דאין מצטרפין אי"ז כלל משום לתא דידיעה, אלא משום דהם ב' מיני שגגות, אך לדעת התוס' בשבועות ודעימייהו, הרי דכל הא דאין מצטרפין הוא רק למ"ד דיש ידיעה לחצי שיעור.

עוד נפ"מ בזה הוא בגונא דקצר בתחילת ליל שבת בשגגת שבת שהי' סבור שעדיין הוא יום, ואח"כ חזר וקצר בזדון שבת ושגגת מלאכות,[[12]](#footnote-13) דלדעת רש"י ודעימי' הוא חייב ב', כיון דהוו ב' מיני שגגות, וכן נקט הצל"ח בשבת שם, עיי"ש, אך לדעת התוס' בשבועות ודעימייהו אינו חייב אלא אחת, כיון דל"ה לו ידיעה כלל בינתים.

עוד נפ"מ בזה, הוא בגונא דקצר ב' פעמים בשגגת שבת, אלא שנודע לו בינתים שהוא שבת, ול"ה זה ידיעה גמורה, משום דשכח שקצר,[[13]](#footnote-14) או משום שבשעה שנודע לו שכח שקצירה אסורה,[[14]](#footnote-15) דלדעת רש"י ודעימי' אינו חייב אלא אחת, כיון דהוי מין שגגה א', ולדעת התוס' בשבועות ודעימייהו חייב ב', כיון דנודע לו בינתים שהוא שבת.

יג] עוד יש לדון נפ"מ בזה, בגונא דקצר בשגגת מלאכות, וחזר וקצר בשגגת שבת ומלאכות, דלדעת רש"י ודעימי' יש מקום לדון דהן חלוקין לחטאות, והיינו למ"ד דהעלם זה וזה בידו אינו חייב אלא אחת, ולכמה מקמאי הוא משום דשגגת שבת היא העיקר, ונמצא דהקצירה הראשונה היא בשגגת מלאכות, והקצירה השני' היא בשגגת שבת,[[15]](#footnote-16) אך לדעת התוס' בשבועות ודעימייהו ודאי דאינו חייב אלא אחת, כיון דל"ה לו ידיעה כלל בינתים.

**ו**

יד] והנה לדעת רש"י ודעימי' דטעמא דר' זירא דחלוקין הן לחטאות, הוא משום דהוו ב' שגגות, לכאו' נלמד מזה דכל הא דאכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, הוא משום דהוי חדא שגגה, אך כל דהוי ב' שגגות הוא חייב ב' חטאות, וזה דלא כמש"נ לעיל סק"ה מד' רש"י לעיל ד' א', וי"ל דד' רש"י התם הם כדעת אביי ורבא דס"ל דשגגת שבת ושגגת מלאכות אינם חלוקין לחטאות.

ואמנם נראה דגם אי נימא הכי, הרי דכל הא דחשבינן לה כב' שגגות, הוא משום דשגגת שבת ושגגת מלאכות הם ב' מיני שגגות, אך כל שנתחלפו לו ב' חתיכות חלב בשומן ואכלם, כיון דב' השגגות הם שגגת חלב, הו"ל כחדא שגגה, ואינו חייב אלא חטאת אחת.

טו] אך הנה הפנ"י בשבת שם הק' דמ"ט לא העמיד להאיבעיא באכל חצי זית חלב בשגגת איסור וזדון חלב והשני בשגגת חלב ובזדון איסור,[[16]](#footnote-17) אם מצטרפין אף דהוי ב' מיני שגגות, וכתב דבכה"ג פשיטא לי' דמצטרפין, כיון דאין חילוק לדינא בין הנך ב' מיני שגגות לענין חילוק חטאות, וחשבינן להו כחדא שגגה, ודוקא בשבת מיבע"ל משום דשגגת שבת ושגגת מלאכות חלוקין בדינם, וכ"כ הראש יוסף והצל"ח שם,[[17]](#footnote-18) וכ"ה מבו' להדיא בפי' ר"ח שם שפירש דמה שאמרו דחלוקין לחטאות היינו הא דבזדון מלאכות ושגגת שבת חייב אחת על כולן, ובזדון שבת ושגגת מלאכות חייב על כל אחת ואחת.[[18]](#footnote-19)

ולפ"ז נמצא, דאף דלדעת ר' זירא כל הא דאכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד אינו חייב אלא חטאת אחת הוא רק כשאכלם בשגגה אחת, מ"מ לעולם חשבינן לה כשגגה אחת, דאף אם אכל זית אחד בשגגת חלב וזית אחד בשגגת איסור, חשבינן לה כחדא שגגה, שהי' סבור על ב' הזיתים שהם מותרין באכילה, ורק כשקצר בשגגת שבת וחזר וקצר בשגגת שבת הוא דחשבינן לה כב' שגגות, כיון דחלוקין הן בדינם.

**ז**

טז] אמנם הנה בירושלמי בפ' כלל גדול מייתינן להא דבעי רב יוסה באכל חצי זית בידיעת קדש והעלם טומאה וכחצי זית בהעלם קדש וידיעת טומאה העלם שבו והעלם שבו מהו שיצטרפו, ומדמינן לה לדין קצירת חצי גרוגרת בשגגת שבת וקצירת חצי גרוגרת בשגגת מלאכות.

ומבו' להדיא דהא דמיבע"ל דשגגת שבת ושגגת מלאכות חלוקין לחטאות, אי"ז במסוים בשגגת שבת ושגגת מלאכות דחלוקין הם בדינם, אלא הוא אף בהעלם קדש והעלם טומאה, וזה דלא כמש"כ הפנ"י ודעימי', ושו"ר שכבר עמד ע"ז האפיקי ים בח"ב סימן ה'.

ולכאו' לפ"ז נמצא, דלמ"ד דשגגת שבת ושגגת מלאכות חלוקין הן לחטאות, ה"נ אם אכל זית חלב בשגגת איסור וזית חלב בשגגת חלב, חייב ב' חטאות, כיון דב' מיני שגגות הן.

יז] אמנם נראה די"ל, דבהך גוונא שאכל זית בשגגת איסור וזית בשגגת חלב לכו"ע אינו חייב אלא חטאת אחת, והיינו משום דחשיבי כחדא שגגה, דנעלם ממנו דין החתיכה שהיא אסורה באכילה, וליכא נפ"מ אם הוא מכח שלא ידע לאיסור חלב או הוא מכח שהי' סבור שהיא שומן,[[19]](#footnote-20) - והא דבהעלם קדש והעלם טומאה חשבינן לה כב' שגגות, הוא משום דאין ב' השגגות בדבר אחד, דההעלם קדש הוא על החתיכה שמותר לאכלה בטומאה, וההעלם טומאה הוא על האדם שמותר לאכול חתיכה זו.[[20]](#footnote-21)

אך קשיא ע"ז מהא דמדמינן לה לשגגת שבת ושגגת מלאכות, אף דגם בזה י"ל דהוי כחדא שגגה, דנעלם ממנו שמלאכה זו אסורה, וליכא נפ"מ אם הוא מכח שלא ידע שהוא שבת או מכח שלא ידע שמלאכה זו אסורה בשבת.[[21]](#footnote-22)

ושמא י"ל בזה, כמש"כ הפנ"י ודעימי' דהא דבשגגת שבת ושגגת מלאכות חשבינן לה כב' שגגות, הוא מכח הא דהן חלוקין בדינם, והא דמדמי הירושלמי לזה דין העלם קדש והעלם טומאה, הוא משום דגם התם הוו כב' שגגות, ואך דהא דשגגת שבת ושגגת מלאכות הוו כב' שגגות, והא דהעלם קדש והעלם טומאה הוו כב' שגגות הוא מב' טעמים, וצ"ע בזה.

**ח**

יח] נתבאר בדברינו, דהקובע אם הוי שגגה אחת או טובא שגגות, אי"ז בהטעות הגורמת לשגגה, אלא תלי בשם השגגה.

ונראה דיש ללמוד כן מסוגיית הגמ' בשבת ס"ט א' בהא דפריך דידע לה לשבת במאי, דמבו' בכל הסוגיא שם דאף דהא דחלוק דין שגגת שבת מדין שגגת מלאכות, הוא משום דבשגגת שבת הוי חדא שגגה ובשגגת מלאכות הוי טובא שגגות, וכמו שאמרו שם ע' א', וכן פירש"י שם ס"ז ב' והרמב"ם בפיהמ"ש שם, מ"מ לא תלי בהטעות הגורמת לשגגה, אלא כל דשם שגגתו היא שגגת מלאכות חשבינן לה כטובא שגגות, וכל דשם שגגתו היא שגגת שבת, חשבינן לה כחדא שגגה, ובזה מתישב מה שעמדו בזה הקה"י בשבת סימן ל"א והאבי עזרי בפ"ז משגגות ה"ג, ואכמ"ל.

יט] עוד יש ללמוד לזה, ממה שאמרו לקמן ט"ז א' דאם שבתות כגופין חייב ב' בשגגת מלאכות, ופירש"י שם דהא דשבתות כגופין היינו דהוו כב' מלאכות.

וצ"ע דכיון דהא דבשגגת מלאכות חייב על כל מלאכה הוא משום דהוי טובא שגגות, א"כ מה מהני לזה הא דשבתות כגופין, הרי מ"מ אי"ז אלא חדא שגגה.

ובע"כ מזה, כמש"כ האבנ"ז בחו"מ סימן ק"צ סק"ו, דכיון דכל שבת הוי כגוף מלאכה לעצמו, שפיר חשבינן לה כב' שגגות, ששגג שמותר לעשות המלאכה בזו ושגג שמותר לעשות המלאכה בזו, - ומבו' לפ"ז אף דהוו ב' השגגות מכח טעות אחת, מ"מ כיון דהוי ב' שמות שגגה, חשבינן להו כב' שגגות.

1. ובמק"א נתבאר ללמוד כן מד' התוס' בשבת ע"א א' ד"ה גרירה דגרירה, דמבו' בדבריהם דב' מלאכות בשגגת שבת הוו טפי בני חטאת אחת, מב' זיתי חלב, וזהו שעמדו דמ"ש דבקצירה בשגגת שבת וקצירה בשגגת מלאכות בעינן לדין גרירה, ול"ד לב' זיתי חלב דל"ב לדין גרירה, ולא עמדו מהא דבב' מלאכות בשגגת שבת ל"ב לדין גרירה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ שם דבקצירה וטחינה ל"ב לדין גרירה שאינו יכול לכפר על הקצירה אא"כ תתכפר טחינה עמה, ובג' זיתי חלב אמרו בגמ' שם דבעינן לדין גרירה, ולא אמרינן דא"א לכפר על הזית אא"כ יתכפר הזית השלישי עמו, ובע"כ דהוא משום דשאני בשגגת שבת דעשה את ב' המלאכות בשגגה אחת ממש, ומשא"כ באכל ב' זיתי חלב שנתחלף לו כל אחד בשומן, ול"ה שגגה אחת ממש.

   והך מילתא דב' מלאכות בשגגת שבת הוו טפי בני חטאת אחת מב' זיתי חלב, כ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א בשבת שם ד"ה קצירה ראשונה שכתב דבב' זיתי חלב שנעשו בהעלם אחד כחדא חשיבי להתכפר בקרבן אחד, וא"צ לומר דהקצירה והטחינה שהיו בשגגת שבת דתרוייהו בני חטאת אחת הן ומה שהופרש על זו כאילו הופרש על זו, וכ"ה מוכח בפירש"י שם, דבקצירה וטחינה בשגגת שבת אף אם הפריש על הקצירה חשיב כמו שהפריש על הטחינה, ובב' זיתי חלב שהפריש על הראשון לא חשיב כמו שהפריש על השני, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכל מה שאמרו בשבת ס"ט א' דבשגגת מלאכות חייב על כל מלאכה ומלאכה משום דהוו טובא שגגות, הוא רק מכח דין חילוק מלאכות, אך בשם אחד אינו חייב אלא אחת אף בב' שגגות. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת דאף אי נימא דאכל חלב וחלב אינו חייב אלא אחת אף כשאכלם בב' שגגות, וכמש"נ להלן בדעת רש"י, מ"מ כנים הדברים דאף אם אכלם מכח ב' טעויות לא חשיב כלל כב' שגגות אלא כשגגה אחת, וכמש"נ במק"א להוכיח מכ"ד דתורת ב' שגגות לא תליא בהא דהוי ב' טעויות, אלא בהא דהוי ב' שמות שגגה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובפירש"י שם כתב עוד, ז"ל, חלב דנותר, דאיכא ב' שגגות מב' כריתות חלב ונותר וחייב ב' חטאות, עכ"ל, ומבו' דגם הא דבב' שמות חייב תרתי, הוא משום דאיכא ב' שגגות וגם הוו ב' כריתות, ונת' בזה בסימן ג' שם, וזה כמש"נ בדעתו דלחייב ב' חטאות לא סגי בהא דהוי ב' שגגות, ובעינן גם שיהא ב' מחייבים בחטאת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ורחוק לומר דאיירי בגונא שידע שהיא אחותו, אלא שלא ידע שאחותו אסורה, וזהו מש"כ הרמב"ם דבא על הערוה ע"ד שהיא מותרת, והיינו דידע שהיא ערוה אלא שסבר שהיא מותרת, דודאי סתמא דמילתא איירי שלא ידע שהיא אחותו, ומש"כ הרמב"ם שבא עלי' ע"ד שהיא מותרת, היינו דכיון דלא ידע שהיא אחותו הי' סבור שהיא מותרת, (ונת' עוד להלן סק"ט בהערה). [↑](#footnote-ref-6)
6. ונראה דזהו שכתב הרמב"ם ששגג ובא על הערוה ע"ד שהיא מותרת, אף דבפשוטו איירי כשלא ידע שהיא ערוה, וא"כ הול"ל ששגג ובא על הערוה ע"ד שאינה ערוה, אלא שבא לפרש טעם הא דחשבינן לה כחדא שגגה, דהוא משום דחשבינן לה ששגגתו היא במה שהוא סבור שהיא מותרת, מכח הא דלא ידע שהיא ערוה, וע"כ הו"ל חדא שגגה עם שגגתו השני' שהיא בהאיסור וההיתר. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז נראה בגונא דאם הכניס לפיו זית חלב והי' סבור שלא יבלענו ושגג ובלעו, וחזר ואכל זית חלב בשגגת שומן, חייב ב' חטאות, דשגגה קמייתא ל"ה בהאיסור וההיתר, שהרי ידע שחתיכה זו אסורה, אלא שהי' סבור שלא יפגע באיסור, ושגגה בתרייתא הויא בהאיסור וההיתר. [↑](#footnote-ref-8)
8. וזהו שכתב שם דלא אמרינן כב' העלמות נינהו ונחייב חד וכו' "ואע"ג דחד גופה דעבירה היא", והרי דהצד לחייב ב' הוא משום דאף על עבירה אחת בב' מיני שגגה חייבין ב' חטאות, וזהו שהדגיש רש"י דיש לחייב ב' אע"ג דהוא חד גופה דעבירה, וזהו גם מש"כ בפירש"י שם לעיל מינה ד"ה קצירה גוררת קצירה דהעלמה של שני' חלוק קצת משל ראשונה, אך באמת בל' רש"י שם משמע טפי דהא דהן חלוקין קצת זמ"ז, הוא מכח הידיעה, (וזהו שכתב דהא דחשבינן לה כהעלם אחד, הוא משום דרק ידיעת חטא מחלקת), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. והתוס' שם פירשו דגם לדעת אביי ורבא שם דקצירה של שגגת שבת וקצירה של זדון שבת ושגגת מלאכות מתכפרין בקרבן אחד אי"ז אלא מדין גרירה, ומ"ד דאין מצטרפין הוא משום דלית לי' גרירה. [↑](#footnote-ref-10)
10. וזהו שהקשו בהא דבע"ה לזו ולזו הוי כאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד, משום דלא נודע לו שנתחייב על הכניסה, דמ"ש מהא דהתם ס"ל לר' זירא דחלוקין הן לחטאות, ולדעת רש"י ודעימי' לק"מ, דהרי הא דלר' זירא חלוקין הן לחטאות, אי"ז משום דחשיב כידיעה, אלא הוא משום דהוי ב' מיני שגגות, והיינו רק בשגגת שבת ושגגת מלאכות, וכמש"נ הפנ"י ודעימי', ונת' להלן סקי"ד. [↑](#footnote-ref-11)
11. והתוס' שם ס"ז ב' ד"ה כלל גדול הוכיחו ממה שאמרו שם ע' ב' דקצירה גוררת קצירה וטחינה גוררת טחינה, דבעינן ידיעת חטא, וע"כ אף שנודע לו קודם קצירה אחרונה שאותו יום שבת הוא, אפ"ה ל"ה ידיעה, ומשמעות דבריהם דכו"ע מודו בה, וזה לטעמייהו שם ע"א א' דטעמא דר' זירא דהן חלוקין לחטאות, אי"ז מכח דין ידיעה, דבזה מודו כו"ע דבעינן ידיעת חטא, אלא הוא משום דהוו ב' מיני שגגות. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועד"ז הוא בגונא שקצר בשגגת מלאכות שהי' סבור שאופן קצירה זו אינו בכלל מלאכת קצירה, ואח"כ חזר וקצר בשגגת שבת וזדון מלאכות, ולא נודע לו כלל על אופן הקצירה הראשון שהוא בכלל מלאכת קצירה. [↑](#footnote-ref-13)
13. וזה למש"כ התוס' בר"פ כלל גדול דבכה"ג לא חשיב כידיעת חטא, דלמש"כ הרמב"ן והר"ן שם בדעת רש"י הרי דכה"ג חשיב כידיעת חטא, ולכו"ע הן חלוקין לחטאות. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועד"ז הוא בגונא שקצר דב' גרוגרות בשגגת מלאכות, ונודע לו בינתים שקצירה אסורה בשבת, ול"ה זה ידיעה גמורה משום דשכח שקצר, או שבשעה שנודע לו שכח שהוא שבת. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכ"נ בתו"ד הגרע"א בשבת ע' ב' בתו"ד, דכל שעשה מלאכה בהעלם שבת ומלאכות דחשבינן לי' כהעלם שבת, אי"ז מצטרף עם מלאכה שעשה בהעלם מלאכות, אלא מדין גרירה, וממילא דלדעת ר' זירא אי"ז מצטרף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. צ"ל דאיירי בגונא דכשנודע לו איסור חלב, שגג על חתיכה זו וסבור שהיתה שומן, או ששכח שאכלה, (לדעת התוס' שם ס"ז ב' ודעימייהו דבכה"ג ל"ה כידיעה לחלק), וע"כ ליכא בזה ידיעת איסור המחלקת לחצי שיעור. [↑](#footnote-ref-17)
17. והצל"ח שם כתב לפ"ז, במה שאמרו קצר וטחן כחצי גרוגרת וכו', ופירש"י דהיינו קצר או טחן, אך לפי הנ"ל י"ל דהיינו רק כשקצר וטחן, דבכה"ג הוא דחלוק דין שגגת שבת מדין שגגת מלאכות, וע"כ הן חלוקין לחטאות ואינם מצטרפין, אך כל שקצר כחצי גרוגרת בשגגת שבת וקצר חצי גרוגרת בשגגת מלאכות, כיון דבכה"ג אין דין שגגתם חלוק, שפיר הן מצטרפין, ועיי"ש שכתב בזה לישב למשה"ק התוס' בשם רשב"א, בטעם הא דלא נקט לפלוגתא דאביי ורבא בג' קצירות. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך בד' התוס' וש"ר בשבועות י"ח א' מבו' דהא דלר' זירא הן חלוקין לחטאות אי"ז דין מסוים בשבת, אלא ה"נ הוא בשאר איסורין, וזה לטעמייהו דס"ל דהא דהן חלוקין לחטאות, אי"ז משום דהוו ב' מיני שגגות, אלא הוא משום דחשבינן לה כידיעה המחלקת, אף שלא נודע לו שחטא, ולפ"ז אין מקום לחלק בין שבת לשאר איסורים. [↑](#footnote-ref-19)
19. וה"נ הוא בטמא שאכל כזית קדש בהעלם קדש, וחזר ואכל כזית קדש בהעלם איסור אכילת קדש בטומאה, דחשיב כחדא שגגה שנעלם ממנו דחתיכות אלו אסורות לטמא, וליכא נפ"מ אם הוא משום דלא ידע שהן קדש, או משום דלא ידע דקדש אסור לטמא. [↑](#footnote-ref-20)
20. ונראה לפ"ז דבגונא שאכל זית חלב בשגגה שהי' סבור שהוא קטן ואינו מוזהר על איסור חלב, וחזר ואכל זית חלב בשגגת איסור או בשגגת חלב, יהא חייב ב' חטאות, [↑](#footnote-ref-21)
21. ואמנם בגונא דשגגת שבת שלא ידע שיום זה הוא שבת, י"ל דשפיר חשיב כב' שגגות, דבשגגת שבת הויא השגגה במה שסבור שעכשיו אינו מוזהר באיסור שבת, ובשגגת מלאכות הויא השגגה במה שסבור שמלאכה זו מותרת היא, והיינו די"ל דשגגת שבת שלא ידע שיום זה הוא שבת, ל"ה כשגגת חלב, אלא הוי השגגה במה שסבור דאי"ז זמן האזהרה, - אך הרי גם בגונא שלא ידע כלל מאיסור מלאכה בשבת חשיב כשגגת שבת, ובכה"ג הרי הוי כחדא שגגה עם שגגת מלאכות, דב' השגגות הם במה שנעלם ממנו שמלאכה זו אסורה. [↑](#footnote-ref-22)