טהרות פרק רביעי
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**הקדמה**

כלל נוסף נאמר בדיני ספק טומאה, דכל מה דמטמאינן ספק טומאה שארע ברשות היחיד [ויש בו דעת להשאל], זה רק כאשר הטומאה מונחת במקום קבוע, אך טומאה שצפה על גבי המים, או טומאה הנזרקת באויר, וארע ספק האם נגעה הטומאה [תוך כדי הילוכה] בטהרות, הרי ספיקו טהור.

לפי שנאמר בטומאת השרצים "בכל השרץ השורץ על הארץ", - "בכל השרץ השורץ" משמע בכל מקום שהוא שורץ, ואילו "על הארץ" משמע שאין השרץ מטמא אלא בעוד שהוא על הארץ. ולמדו מכאן במסכת נזיר [סד א], דאם השרץ ודאי נגע בטהרות, הרי הוא מטמא בכל מקום שהוא שורץ, ואילו כאשר ארע ספק האם השרץ נגע בטהרות, אינו מטמא [אף ברשות היחיד] אלא על הארץ.

**משנה א:**

**הזורק טומאה** או טהרה **ממקום למקום -**

הזורק טהרה: כגון[[1]](#footnote-2) שזרק **ככר** של תרומה טהור **לבין המפתחות[[2]](#footnote-3)** שנטמאו ממת או משרץ, והרי אנו מסופקים האם הככר הטהור נגע במפתחות הטמאות בעוד שהוא נזרק באויר ונטמא, או לא.

הזורק טומאה: כגון שזרק **מפתח** טמא **לבין הככרות** טהורות, והרי אנו מסופקים האם המפתח נגע בככרות בעוד שהוא נזרק באויר, וטימא אותם, או לא,

הרי הככר **טהור** מספק. לפי שבין במפתח המטמא ובין בככר הנטמא אין דעת להשאל, וקיי"ל דכל שאין בו דעת להשאל ספיקו טהור אפילו ברשות היחיד.

ואף על פי שכאשר אדם שיש בו דעת אוחז בידיו את הככר או את המפתח הרי זה נחשב לספק בדבר שיש בו דעת להשאל, וספיקו טמא, מכל מקום, כאשר זרק את הככר או את המפתח מידיו, הרי זה נחשב לספק בדבר שאין בו דעת להשאל, לפי שאינם מונחים ביד האדם בשעה שארע הספק.

**רבי יהודה אומר:** הזורק **ככר** טהור **לבין המפתחות** טמאות, הרי הככר **טמא** מספק, אך הזורק **מפתח** טמא **לבין הככרות** הטהורות, הרי הככר **טהור** מספק.

לפי שרבי יהודה מחשיב את הזורק ככר או מפתח כמונחים בידיו, כיון שהם נזרקים מכוחו[[3]](#footnote-4), והרי זה נחשב כספק שארע בדבר שיש בו דעת להשאל, ולכן כאשר זרק ככר לבין המפתחות הרי הככר טמא מספק.

אך כאשר זרק מפתח לבין הככרות, הרי הככרות טהורות מספק מטעם אחר, לפי שאין לטומאה מקום, שהרי בשעה שארע הספק אינה נחה בארץ, אלא היא עפה באויר, ולכן אף שהספק ארע ברשות היחיד, ובאדם שזרק יש דעת להשאל, מכל מקום ספיקו טהור.

אך הזורק ככר לבין המפתחות, אף שלככר אין מקום קבוע, כיון שלטומאה יש מקום קבוע ספיקו טמא[[4]](#footnote-5).

**משנה ב:**

**השרץ** מת **שנמצא בפי החולדה, ו**החולדה **מהלכת על גבי ככרות של תרומה,** ויש לפנינו **ספק** האם השרץ שבפי החולדה **נגע** בככרות, **ספק לא נגע** השרץ בככרות[[5]](#footnote-6), הרי **ספקו טהור.**

משני טעמים: הטעם האחד, לפי שאין בשרץ ובככרות דעת להשאל, וכל שאין בו דעת להשאל ספיקו טהור אפילו ברשות היחיד.

הטעם השני, לפי שאין לטומאה מקום קבוע, שהרי השרץ נמצא בפי החולדה, ואינו נח על הארץ. [ונפק"מ בין הטעמים באופן שאדם שיש בו דעת מחזיק בידו את הככרות[[6]](#footnote-7), דהשתא זה נחשב כספק בדבר שיש בו דעת להשאל, ומכל מקום יש לטהר מחמת הטעם השני, דאין לטומאה מקום][[7]](#footnote-8).

**משנה ג:**

**השרץ** מת **בפי החולדה, ו**כן **הנבלה בפי הכלב, ועברו** החולדה והכלב **בין** בני אדם **הטהורים,** כגון שבני האדם עמדו במקומן, והחולדה והכלב עברו ביניהם. **או שעברו** בני אדם **טהורין ביניהם,** כגון, שהחולדה והכלב עמדו במקומן, ובני האדם עברו ביניהם, והרי אנו מסופקים האם השרץ והנבלה שבפי החולדה והכלב נגעו בטהורים או לא,

הרי **ספקן טהור, מפני שאין לטומאה מקום!** שהרי השרץ והנבלה אינם מונחים במקום קבוע, אלא הם מונחים בפי החולדה והכלב[[8]](#footnote-9).

[במשנה זו אי אפשר לטהר משום אבד"ל, שהרי איירי בבני אדם שיש בהם דעת להשאל, אלא מטהרינן משום שאין לטומאה מקום בלבד].

**היו** החולדה והכלב **מנקרין בהן** [בשרץ ובנבלה] בעוד שהן מונחים **על הארץ,** ולא העלו את השרץ והנבלה לתוך פיהן, **ואמר** האדם, **הלכתי למקום הלז** במקום שניקרו את השרץ והנבלה, **ואיני יודע אם נגעתי** ונטמאתי **אם לא נגעתי** ולא נטמאתי, **ספקו טמא, מפני שיש לטומאה מקום,** שהרי הטומאה קבועה בארץ, ואינה מונחת בפי החולדה והכלב[[9]](#footnote-10).

ומעתה נתקיימו ג' התנאים לטומאות מספק, א. הספק ארע ברשות היחיד. ב. הספק ארע בדבר שיש בו דעת להשאל. ג. הספק ארע בטומאה שיש לה מקום.

**משנה ד:**

**כזית מן המת בפי העורב,** והעורב עף באויר עם המת שבפיו מעל הטהרות, **ספק האהיל** המת שבפי העורב **על האדם ועל הכלים ברשות היחיד,** ספק לא האהיל,

**ספק אדם טמא -** ספק האהיל על האדם ספיקו טמא, לפי שיש בו דעת להשאל.

**ספק כלים טהור -** ספק האהיל על הכלים טהור, לפי שאין בהם דעת להשאל.

אך אין לטהר [אף בספק אדם] משום שאין לטומאה שבפי העורב מקום קבוע, לפי שהכלל האמור, דכל טומאה שאין לה מקום ספיקו טהור, זה רק בטומאת מגע, אך בטומאת אהל[[10]](#footnote-11), כגון כזית מת המאהיל על האדם והכלים, אפילו שאין לה מקום ספיקו טמא, [אלא אם כן הספק בכלים שאין בהם דעת להשאל][[11]](#footnote-12).

**הממלא בעשרה דליים -** הממלא מים מהבור לתוך כלי גדול באמצעות דלי קטן עשרה פעמים בזה אחר זה[[12]](#footnote-13), **ונמצא שרץ באחד מהן -** באחד מהמילויים נמצא שרץ בתוך הדלי שממלא בו[[13]](#footnote-14), **הוא טמא -** הדלי עצמו שממלא בו טמא מחמת השרץ, **וכולן טהורין -** המים שכבר נשפכו לכלי הגדול [וכן הכלי עצמו] טהורין.

ואף על פי שאם השרץ היה בדלי מתחילה [כאשר התחיל למלאות את המים], כל המים שנתמלאו באותו דלי נטמאו מהשרץ, מכל מקום לא חיישינן לכך, ותלינן שהשרץ נפל לדלי רק במילוי זה. משום דהכא איירי בדלי שאין לו אוגנים [שפה המתקפלת לתוך הכלי], ואם השרץ היה בדלי מתחילה, הרי הוא היה נופל לכלי הגדול עם עירוי המים, שהרי אין מה שיעצור את השרץ מליפול לכלי הגדול, ולפיכך אנו תולים שהשרץ נפל לדלי רק במילוי זה, וכל המים שעירה קודם לכן טהורים.

אולם אם לכלי יש אוגנים, הרי אנו מטמאים את כל המים שבכלי הגדול מספק, שמא השרץ היה בדלי מתחילה. [הטעם שתולים לחומרא שהשרץ היה בכלי מתחילה, לפי שאנו מחזיקים את השרץ כשעת מציאתו למפרע, דכשם שעכשיו יש שרץ כך מתחילה היה שרץ, וכמו ששנינו לעיל פ"ג מ"ה "כל הטומאות כשעת מציאתן"][[14]](#footnote-15).

**המערה** מים **מכלי לכלי, ונמצא שרץ ב**כלי ה**תחתון** שעירה לתוכו את המים, והרי אנו מסופקים האם השרץ נפל מעיקרא לכלי התחתון בלבד, ומעולם לא היה בכלי העליון. או שמא, השרץ היה מעיקרא בכלי העליון ונפל לכלי התחתון עם המים, ואם כן גם הכלי העליון טמא.

הרי הכלי **העליון טהור.** לפי שאין מחזיקים טומאה ממקום למקום, ומאחר ומצאנו את השרץ בכלי התחתון, תלינן שהשרץ נפל מתחילה לכלי זה שנמצא בו[[15]](#footnote-16).

אך אם נמצא השרץ בכלי העליון לאחר שעירו ממנו את המים, והרי אנו מסופקים מתי נפל בו השרץ, האם הוא נפל קודם עירוי המים, ואף המים שבכלי התחתון טמאים. או שמא, הוא נפל לכלי העליון רק לאחר עירוי המים, והכלי התחתון טהור. הרי הכלי התחתון טמא! לפי שאנו מחזיקים את השרץ כשעת מציאתו למפרע, ותולים שהוא היה בכלי קודם עירוי המים[[16]](#footnote-17).

**משנה ה:**

א. תרומה וקדשים טהורים, צריכים לשומרן בטהרה, ואסור לשרוף ולאבד אותם, דכתיב "את משמרת תרומתי". אך אם הם נטמאו, הרי הם טעונים שריפה.

ב. תרומה וקדשים שארע בהם ספק טומאה ברשות היחיד, הרי הם טעונים שריפה. ואף על פי שלפי הצד שהם לא נטמאו, כאשר הוא שורף אותם הוא עובר על איסור דמשמרת תרומתי, מכל מקום, כיון שבדיני טומאה קיי"ל דספיקו טמא, הרי אנו מחזיקים שהם טמאים לכל דבר, אף לגבי דיני שריפת קדשים[[17]](#footnote-18).

ג. תרומה וקדשים שנטמאו בטומאה דרבנן, אינם נשרפים, שהרי מהתורה הם טהורים, ומדין תורה אסור לשרוף תרומה וקדשים טהורים.

אך יש מקומות שחכמים החמירו בגזירתם[[18]](#footnote-19), ואמרו שישרפו את התרומה והקדשים שנטמאו בטומאה מדבריהם, על אף שמהתורה הם טהורים[[19]](#footnote-20).

**על ששה** טומאות דרבנן שגזרו מחמת **ספקות** דאוריתא, **שורפין את התרומה** - כלומר, דבששה מקומות מצינו שחכמים גזרו טומאה ודאית מחמת חשש לטומאה דאוריתא. והחמירו חכמים בגזירתם, שאף ישרפו עליה את התרומה[[20]](#footnote-21). [יש מקומות נוספים שהחמירו חכמים לשרוף, אלא דעל ששה טומאות אלו גזרו באושא בזמן אחד].

**א. על ספק בית הפרס** - שדה שנחרשה במחרשה ויש בה קבר של מת. מדין תורה השדה טהורה, דלא חיישינן לטומאה, אך חכמים החמירו לחשוש שמא המחרשה דלדלה עצם כשעורה, והאדם שנכנס שם יסיט את העצם, ולכן גזרו טומאה על בית הפרס[[21]](#footnote-22).

ואם נכנס אדם לשדה זו ולאחר מכן נגע בתרומה וקדשים, או אם נכנסו תרומה וקדשים עצמם לשדה זו, על אף שהטומאה היא מדרבנן, מכל מקום החמירו בגזירתם שישרפו על טומאה זו את התרומה[[22]](#footnote-23).

**ב. על ספק עפר הבא מארץ העמים** - חכמים גזרו טומאה על עפר של חוץ לארץ, דחששו שמא העפר בא מרקב של מת[[23]](#footnote-24). ואם נגע אדם בעפר של חוץ לארץ ולאחר מכן נגע בתרומה, או אם נגעה התרומה בעפר של חוץ לארץ, החמירו חכמים לשרוף את התרומה.

**ג. על ספק בגדי עם הארץ** - חכמים גזרו טומאה על בגדי עם הארץ, דחששו שמא ישבה עליהם אשתו נדה וטימאה אותם בטומאת מדרס. והחמירו לשרוף את התרומה על טומאה זו, כיון שחכמים חששו לטומאת מדרס דאוריתא[[24]](#footnote-25).

**ד. על ספק כלים הנמצאים** - חכמים גזרו טומאה על סתם כלים הנמצאים ברשות הרבים, דחששו שמא הכלים נטמאו בטומאת מת. והחמירו חכמים לשרוף על טומאה זו, כיון שהחשש הוא לטומאת טמא מת דאוריתא.

**ה. על ספק הרוקין** - חכמים גזרו טומאה על סתם רוק הנמצא ברשות הרבים, דחששו שמא הוא רוק של זב, והרוק מטמא מדין מעיינות הזב[[25]](#footnote-26). והחמירו לשרוף על טומאה זו, כיון שהחשש הוא לטומאת מעיינות הזב דאוריתא.

**ו. על ספק מי רגלי אדם שהן כנגד מי רגלי בהמה** - חכמים גזרו טומאה על מי רגלים הנמצאים ברשות הרבים, שמא הם באו מאדם טמא. והחמירו לשרוף על טומאה זו, אפילו באופן שמצטרף ספק נוסף, שמא מי הרגלים הם מבהמה, ומעתה יש לפנינו שני ספיקות לטהר, חדא, שמא הם של אדם טהור, ועוד, שמא הם של בהמה, מכל מקום מטמאינן. ואפילו אם יש לפנינו מי רגלים של בהמה, לא אמרינן מדהני של בהמה הני נמי של בהמה, אלא מטמאינן מספק[[26]](#footnote-27).

**על ודאי מגען שהוא ספק טומאתן שורפין את התרומה** - כל האמור לעיל, שתקנו חכמים לשרוף על ששה ספיקות אלו את התרומה, אין זה אלא באופן שנגע בהם בודאות, והספק הוא מחמת גוף הטומאה, דמהתורה תלינן שהם טהורים, וחכמים גזרו עליהם טומאה. ובאופן זה הוסיפו חכמים לגזור דישרפו עליהם את התרומה, ואפילו ברשות הרבים[[27]](#footnote-28).

אך על ספק מגען לא גזרו חכמים טומאה כלל, ואם נסתפק אם נגע באחד מששה דברים אלו, הרי הוא טהור אפילו ברשות היחיד[[28]](#footnote-29).

**רבי יוסי אומר: אף על ספק מגען ברשות היחיד** שורפין את התרומה, דכשם ששורפים על ודאי מגען, כך שורפין על ספק מגען.

**וחכמים אומרים:** על ספק מגען **ברשות היחיד, תולין,** כלומר, לא אוכלין ולא שורפין,דחכמים גזרו טומאה גם בספק מגען, אך לא גזרו לשרוף אלא על ודאי מגען.

[נמצאו שלשה שיטות בספק מגען ברשות היחיד, לתנא קמא לא גזרו טומאה כלל, לרבי יוסי גזרו טומאה ושורפין, לחכמים גזרו טומאה, אך אין שורפין][[29]](#footnote-30).

מסיימת המשנה:

**ו**בספק מגען **ברשות הרבים, טהור** לכולי עלמא, שהרי אפילו בטומאה דאוריתא ספק טומאה ברשות הרבים טהור, כל שכן בספק טומאה דרבנן שהוא טהור לגמרי.

**משנה ו:**

**שני רוקין, אחד** מהן **טמא,** כלומר, דאינו ידוע של מי הרוק, וכבר שנינו לעיל דחכמים גזרו טומאה על סתם רוקין הנמצאים, **ואחד** מהן **טהור,** דידוע שהרוק של אדם טהור. ונגע האדם באחד מהם ואינו יודע במי נגע,

**תולין על מגען ועל משאן ועל הסיטן ברשות היחיד** - אם ארע ספק זה ברשות היחיד, כגון שנגע באחד מהן או נשא אחד מהן או הסיט אחד מהן ברשות היחיד, ואינו יודע באיזה מהם נגע או נשא או הסיט, ולאחר מכן נגע בתרומה, הרי התרומה בספק, דאסור לאכול אותה שמא היא טמאה, ואסור לשרוף אותה שמא אינה טמאה. וכפי ששנינו במשנה הקודמת לדעת חכמים, דעל ספק מגען ברשות היחיד תולין[[30]](#footnote-31).

**ו**כן תולין **על מגען ברשות הרבים בזמן שהן לחין, ו**כן **על משאן בין לחין בין יבשין[[31]](#footnote-32)** - כלומר, דאם ארע ספק זה ברשות הרבים, יש חילוק איך ארע הספק: אם הוא נגע באחד מהרוקין והם היו לחים, או שהוא נשא אחד מהן, בין שהיו לחים בין שהיו יבשים, ולאחר מכן נגע בתרומה, הרי אנו תולין, לא אוכלין ולא שורפין, כאילו ארע הספק ברשות היחיד. אך אם הוא נגע באחד מהן והם היו יבשים, או שהסיט אחד מהן בין שהיו לחים בין שהיו יבשים[[32]](#footnote-33), ולא נגע ולא נשא, ולאחר מכן נגע בתרומה, הרי התרומה טהורה, וכפי ששנינו במשנה הקודמת, דספק מגען ברשות הרבים טהור.

לפי שיש כלל בידינו, דגוף האדם עצמו נחשב כרשות היחיד, על אף שהוא עומד ברשות הרבים[[33]](#footnote-34)! ולכן כאשר הוא נוגע ברוק לח, שהרוק נדבק לידיו בזמן הנגיעה[[34]](#footnote-35), או כאשר הוא נושא את הרוק, ואינו יודע האם נגע או נשא את הרוק הטמא או את הרוק הטהור, הרי אנו דנים ספק זה כספק טומאה ברשות היחיד. אך אם הוא נגע ברוק יבש, שהרוק לא נדבק לידיו, או כאשר הוא הסיט את הרוק, הרי אנו דנים ספק זה כספק טומאה ברשות הרבים, דספיקו טהור[[35]](#footnote-36).

**היה רוק יחיד,** ואין ידוע של מי הרוק, **ונגע בו ונשאו והסיטו** בודאות, ואינו מסופק האם נגע אלא האם הרוק טמא, אפילו **ברשות הרבים שורפין עליו את התרומה,** שהרי חכמים גזרו טומאה ודאית על רוקין הנמצאים, והוסיפו לגזור שישרפו את התרומה על טומאה זו. **ואין צריך לומר** אם נגע ברוק **ברשות היחיד** שהוא נטמא ושורפין את התרומה על טומאה זו.

**משנה ז:**

**אלו ספיקות שטיהרו חכמים[[36]](#footnote-37)** אפילו ברשות הרבים:

**א. ספק מים שאובים למקוה -** מקוה שנפלו לתוכו שלשה לוגין של מים שאובים קודם שנתמלאו בו ארבעים סאה של מי גשמים, הרי הוא פסול. ואם ארע ספק האם נפלו לתוכו מים שאובים או לא נפלו, או שארע ספק האם היו במים השאובים שלשה לוגין, הרי המקוה טהור מספק, לפי שמים שאובים פוסלים את המקוה מדרבנן, וספק דרבנן להקל[[37]](#footnote-38).

[במסכת מקואות פ"ב מ"ג מפרשינן, דהני מילי בספק שיש לו במה יתלה, אך אם היו שני מקואות שאין בהם ארבעים סאה, ונפלו שלשה לוגין מים שאובים לאחד מהם, ולא ידעינן לאיזה נפלו, הרי הם פסולים מספק, שהרי המים השאובים ודאי פסלו את אחד מהמקואות].

**ב. ספק טומאה צפה על פני המים -** כגון שרץ שנמצא על פני המים, ספק נגע בו ספק לא נגע בו, הרי הוא טהור אף ברשות היחיד.

**ג. ספק משקים להטמא** [ספק אם נטמאו המשקין הטהורים] **טמא, ולטמא** אחרים [משקין טמאים שארע בהם ספק אם הם טימאו אוכלין אחרים], **טהור** - דמשקין מקבלים טומאה מהתורה, ולכן אם ארע בהם ספק טומאה ברשות היחיד[[38]](#footnote-39) הם טמאים מספק. אך אין המשקין מטמאים אחרים אלא מדרבנן, ולכן בספק אינם מטמאים אחרים אף ברשות היחיד, דספק דרבנן לקולא[[39]](#footnote-40).

**ד. ספק ידים** בין **להטמא, ו**בין **לטמא** אחרים, **ו**בין **להטהר** מטומאתם, **טהור!** לפי שטומאת ידים דרבנן.

**ה. ספק רשות הרבים**

**ו. ספק דברי סופרים**[[40]](#footnote-41)

**ז. ספק החולין**

**ח. ספק שרצים**

**ט. ספק נגעים**

**י. ספק נזירות**

**יא. ספק בכורות**[[41]](#footnote-42)

**יב. וספק קרבנות**

ובמשניות דלהלן מפרשינן כולהו ואזיל.

**משנה ח:**

**ב. ספק טומאה צפה על פני המים** טיהרו חכמים **בין ב**טומאה שצפה על גבי מים שבתוך **כלים[[42]](#footnote-43), בין** בטומאה שצפה על גבי מים ש**בקרקע.**

וילפינן לה במסכת נזיר [סד א] מהפסוק "בכל השרץ השורץ על הארץ", כמובא לעיל בריש פירקין.

**רבי שמעון אומר:** טומאה שצפה במים ש**בכלים** ספיקו **טמא, ו**אילו טומאה שצפה במים ש**בקרקע** ספיקו **טהור.** ובמסכת נזיר שם מפרשינן טעמיה, דכתיב "אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור", משמע דמטהרינן ספק טומאה צפה דוקא דומיא דמעין ובור שהם בקרקע, אך בכלים לא מטהרינן.

**רבי יהודה אומר: ספק ירידתו טמא** - אדם שירד לבור מים לרחוץ, ונמצא שם שרץ, ספק נגע בו ספק לא נגע בו, אם נמצא השרץ בדרך ירידתו הרי הוא טמא, על אף שהטומאה צפה, לפי שטבע הדברים הצפים במים להתקרב לגוף הנכנס לתוך המים, והרי זה קרוב לודאי שנגע בשרץ.

**וספק עלייתו טהור** - אם נמצא השרץ בדרך עלייתו הרי הוא טהור, לפי שטבע הדברים הצפים במים להתרחק מגוף היוצא מהמים, ולפיכך תלינן שלא נגע בשרץ, כיון שהטומאה צפה.

**רבי יוסי אומר: אפילו אין שם** בבור **אלא מלא אדם וטומאה,** והרי זה קרוב לודאי שנגע בשרץ[[43]](#footnote-44), מכל מקום האדם **טהור.** לפי שאין זה ודאי שנגע בשרץ, וכל ספק טומאה צפה מטהרינן. [ודלא כרבי יהודה שטימא באופן שקרוב לודאי שנטמא].

**משנה ט:**

**ג. ספק משקין ליטמא** [לקבל טומאה מאחרים], דשנינו לעיל שהוא **טמא** מספק, **כיצד:**

אדם **טמא שפשט את רגלו לבין משקין טהורים, ספק נגע** האדם במשקין וטימא אותם, **ספק לא נגע,** ונשארו המשקין בטהרתם, **ספקו טמא.**

דוגמא נוספת אומרת המשנה[[44]](#footnote-45): **היתה ככר טמאה בידו, וזרקה[[45]](#footnote-46) לבין משקין טהורין, ספק נגע** הככר במשקין ונטמאו, **ספק לא נגע, ספקו טמא[[46]](#footnote-47).**

לפי שנאמר [ויקרא יא, לד] לגבי טומאת השרצים: "וכל משקה אשר ישתה בכל כלי יטמא". וילפינן מהכא דמשקין מקבלים טומאה משרץ מדאוריתא, וכן אדם טמא או אוכלין טמאים מטמאים משקין מדאוריתא. ולפיכך כאשר ארע ספק על המשקין האם הם נטמאו ברשות היחיד, הרי הם טמאים מספק.

**ו**ספק משקין **לטמא** אחרים, **טהור, כיצד:**

**היתה מקל בידו ובראשה משקין טמאין,** [דרכם היה להניח משקין בראש המקל][[47]](#footnote-48), **וזרקה לבין ככרות טהורים, ספק נגע** המקל והמשקין שבתוכו באוכלין, ונטמאו האוכלין מהמשקין, **ספק לא נגע,** ונשארו האוכלין בטהרתם, הרי **ספקו טהור[[48]](#footnote-49).**

לפי שמדין תורה אין משקין טמאים מטמאים אחרים כלל, לפי שנאמר בפסוק "יטמא", דהיינו שהמשקין עצמם טמאים, אך אינם מטמאים אחרים. ולפיכך כאשר ארע ספק על האוכלין האם נטמאו מהמשקין, ספיקן טהור אף ברשות היחיד, דספק דרבנן להקל[[49]](#footnote-50).

**משנה י:**

**רבי יוסי אומר: ספק משקין ל**טמא **אוכלים, טמא, ו**אילו ספק משקין **ל**טמא **כלים, טהור.**

לפי שהוא סובר דמשקין טמאים מטמאים אוכלין אחרים מהתורה, דדרשינן מהא דכתיב בטומאת המשקין "יטמא", ולא כתיב טמא, לאשמועינן דהמשקין מקבלים טומאה לטמאות אחרים מהתורה. ולכן כאשר ארע ספק אם המשקין נגעו באוכלין ברשות היחיד, הרי הם מטמאים מספק, שהרי זה ספק דאוריתא[[50]](#footnote-51).

אך ספק משקין לטמא כלים טהור, לפי שאין המשקין מטמאים כלים מהתורה אלא מדרבנן, דגזרו בי"ח דבר אטו משקה זב וזבה, ולכן ספיקו טהור.

**כיצד:**

**שתי חביות** שיש בהם משקין, **אחת** מהחביות **טמאה -** המשקין שבתוכה טמאים, **ואחת** מהחביות **טהורה -** המשקין שבתוכה טהורים, **ועשה עיסה מ**משקין שב**אחת מהן, ספק מן הטמאה עשה, ספק מן הטהורה,**

באופן זה העיסה עצמה טמאה מספק, שמא גיבל אותה במשקין טמאים, ומשקין מטמאים אוכלין בספק לפי שטומאתן מהתורה. ואילו הכלי שבו עשה את העיסה טהור מספק, לפי שטומאת הכלי מדרבנן.[אך לפי תנא קמא אף העיסה טהורה, דמשקין מטמאים אוכלין רק מדרבנן].

**וזה הוא** האופן שאמר רבי יוסי - **ספק משקין לאוכלין טמא, ולכלים טהור!**

במסכת פסחים [טז א] הגמרא מביאה שתי שיטות תנאים נוספות בנידון זה:

א. דעת יוסי בן יועזר [לדעת רב], דאין משקין מקבלים טומאה מהתורה כלל, ומה שנאמר לגבי משקין "יטמא" היינו דהמשקה מכשיר את הזרעים. ולפי"ז אף ספק משקין ליטמא טהור.

ב. דעת רבי יהודה דמשקין מטמאים מהתורה כל דבר, ואפילו כלים. ויליף לה ב"בכל משקה אשר ישתה בכל כלי יטמא", משמע דהמשקה יטמא לטמא את הכלי שהוא מונח בו. ולפי"ז אף ספק משקין לטמא כלים טמא.

אמנם בגמרא להלן שם [יז ב] אמרינן, דחזר בו רבי יהודה.

**משנה יא:**

**ד. ספק ידים** שטיהרו חכמים, יתכן בשלשה אופנים:

א. **להטמא -** כגון שהיו ידיו טהורות, ספק נגע באוכלין ומשקין טמאים ונטמאו ידיו, ספק לא נגע ונשארו ידיו טהורות,

ב. **ולטמא -** כגון שהיו ידיו טמאות, ובצידו אוכלין ומשקין טהורים, ספק נגע בהם וטימא אותם, ספק לא נגע בהם ונשארו בטהרתם,

ג. **ולהטהר -** כגון שהיו ידיו טמאות, ונטל אותם, ספק נטל כראוי ונטהרו ידיו, ספק לא נטל כראוי ונשארו ידיו טמאות[[51]](#footnote-52),

בכל אלו **טהור** מספק, משום דידים טמאות ומטמאות אחרים מדרבנן, ולא החמירו חכמים בספק אפילו ברשות היחיד[[52]](#footnote-53). [ובמסכת ידים פ"ב מ"ד רבי יוסי חולק, וסובר, דספק להטהר טמא, משום שהידים בחזקת טומאה, ואף בספק דרבנן לא אזלינן לקולא במקום חזקת טומאה[[53]](#footnote-54)].

**ה. ספק** טומאה שארע ב**רשות הרבים טהור -** לפי שהמקור לטמאות ספק טומאה, הוא מסוטה, דהתורה אסרה את הסוטה לבעלה מספק. וכשם שהסוטה אינה אסורה לבעלה אלא ברשות היחיד, שהוא מקום סתירה, אף ספק טומאה אינו טמא אלא ברשות היחיד[[54]](#footnote-55).

**ו. ספק דברי סופרים** שטיהרו חכמים, כיצד:

אדם ש**אכל אוכלים טמאין** בשיעור חצי פרס, או ש**שתה משקין טמאין** בשיעור רביעית,דחכמים גזרו שיהא גופו פסול לתרומה, וכמו שביארנו לעיל פ"ב מ"ב. ולאחר מכן ארע ספק האם נגע בתרומה או לא נגע[[55]](#footnote-56), הרי התרומה טהורה, לפי שטומאת האדם היא מדרבנן.

וכן אדם שהיה טמא וטבל להטהר מטומאתו, ולאחר מכן **בא ראשו ורובו ב**תוך **מים שאובים, או** אדם טהור **שנפלו על ראשו ועל רובו שלשת לוגין מים שאובים,** דחכמים גזרו בשני אופנים אלו שהוא נטמא, ופוסל את התרומה, כדתנן בסוף מסכת זבים[[56]](#footnote-57). ולאחר מכן ארע ספק האם נגע בתרומה או לא נגע, **ספקו טהור,** לפי שטומאתו מדרבנן.

**אבל דבר שהוא אב הטומאה והוא מדברי סופרים -** טומאות שחכמים גזרו עליהם שיחשבו כאב הטומאה, כגון דם תבוסה, ונכרים, שחכמים עשאום כזבים לכל דבריהם[[57]](#footnote-58), והוא מסופק אם נגע בהם או לא,

על אף שהטומאה היא מדרבנן, מכל מקום **ספקו טמא!** דחכמים החמירו בגזירתם[[58]](#footnote-59), וטימאו גם את הספק[[59]](#footnote-60).

[לעיל מ"ה שנינו, דעל ששה ספיקות שורפין את התרומה בודאי מגען, אך ספק מגען ברשות היחיד תולין, ואילו הכא ספק מגען ברשות היחיד טמא. לפי שהכא איירי בטומאות שחכמים גזרו עליהם להחשב כאב הטומאה, והחמירו אף בספק מגען, אך לעיל איירי בטומאות שחכמים גזרו בהם שיחשבו כספק טומאה, ולכן בספק מגען לא החמירו, דזה כבר נחשב לספק ספיקא].

**משנה יב:**

**ז. ספק החולין** שספיקו טהור **זו טהרת פרישות,** כלומר, דבמסכת חגיגה [יח ב] תנן, בגדי עם הארץ מדרס לפרושים [אוכלי חוליהן בטהרה], ובגדי פרושים מדרס לאוכלי תרומה, ואם נסתפק אחד מן הפרושים האם נגע בבגדי עם הארץ ונטמא, או שמא לא נגע, וכן אם נסתפק אוכל תרומה אם נגע בבגדי פרושים או לא נגע, ספיקו טהור, לפי שטומאה זו היא מדרבנן[[60]](#footnote-61).

**ח. ספק שרצים** שספיקו טהור היינו באופן דאזלינן **כשעת מציאתן!**

דהיינו, שאם נמצא שרץ שרוף על גבי ככרות של תרומה, ספק נפל השרץ על התרומה כאשר הוא שרוף, שאינו מטמא, ספק נפל קודם שנשרף, וטימא את התרומה. הרי ספיקו טהור, לפי דאזלינן בתר שעת מציאתן, וכיון שנמצא עכשיו כשהוא שרוף תלינן דגם מעיקרא כאשר נפל על התרומה הוא היה שרוף. [וכן הוא במשנה לקמן פ"ט מ"ט][[61]](#footnote-62).

**ט. ספק נגעים** - כאשר ארע הספק **בתחלה,** הרי הוא **טהור,** לפי שהספק ארע **עד שלא נזקק לטומאה,** אולם ספק שארע **משנזקק לטומאה,** לאחר שכבר טימא אותו הכהן, וארע ספק האם הוא נטהר מטומאתו, **ספקו טמא.**

ובמסכת נגעים פ"ה מ"ד מפרשינן, כיצד, שנים שבאו אצל כהן, בזה נגע בשיעור כגריס ובזה נגע גדול יותר בשיעור כסלע, והסגיר אותם הכהן, ובסוף שבוע שניהם כסלע, ואינו זוכר מי היה בתחילה בשיעור גריס, דהנגע שלו פשה והוא מוחלט לטומאה, ומי היה בתחילה בשיעור כסלע, דהנגע שלו לא פשה, הרי שניהם טהורים מספק, לפי שנאמר "וטימאו הכהן", את הודאי הוא מטמא, ואינו מטמא את הספק.

אך שנים שבאו אצל כהן, בזה נגע כגריס ובזה נגע כסלע, והסגיר אותם הכהן, ובסוף שבוע שניהם פשו ליותר מכסלע, דשניהם מוחלטים לטומאה, ולאחר מכן שניהם חזרו להיות כסלע, ואינו זוכר מי היה בתחילה בשיעור כסלע, דהנגע שלו חזר לכמו שהיה בתחילה, והוא טהור, ומי היה בתחילה בשיעור כגריס דהנגע שלו עדיין עם פשיון, והוא טמא, הרי שניהם טמאים מספק. לפי שנאמר "וטיהרו הכהן", את הודאי הוא מטהר, ואינו מטהר את הספק[[62]](#footnote-63).

**י. ספק נזירות** שטיהרו חכמים, היינו, שאם אמר הריני נזיר אם יש בכרי הזה מאה כור, הלך ומצאו שנגנב או שאבד, ואין ידוע אם היה בו מאה כור או לא, הרי הוא **מותר** לשתות יין ולהטמא למתים. לפי שאמדינן לדעתו, שאינו רוצה להיות נזיר אלא אם כן נדע בודאות שיש בכרי הזה מאה כור[[63]](#footnote-64).

**יא. ספק בכורות -** שלשה דיני בכורות יש בתורה: א. בכור אדם, צריך לפדותו בחמש סלעים, וליתנם לכהן. ב. פטר חמור, צריך לפדותו בשה, וליתנו לכהן. ג. בכור בהמה טהורה, צריך להקריבו במזבח והבשר ניתן לכהנים, ואם ארע בו מום, הבכור כולו לכהנים.

**אחד** ספק **בכורי אדם,** דהיינו, אשה שילדה בתחילה בן ובת, ספק יצא הבן ראשון וצריך לפדותו בחמש סלעים, ספק יצאה הבת ראשונה, ואינו צריך לתת חמש סלעים לכהן[[64]](#footnote-65),

**ואחד בכורי בהמה,** וזה כולל שני אופנים: **בין טמאה,** דהיינו, ספק אם החמור הזכר נולד ראשון, וצריך לפדותו בשה, ספק הנקבה נולדה ראשונה,ואין צריך לפדותו,

**בין טהורה,** דהיינו, ספק אם הזכר נולד ראשון והוא קדוש בקדושת בכורה, ספק הנקבה נולדה ראשון, ואין הזכר קדוש בבכורה,

בכל האופנים האלו אין צריך ליתן לכהן מספק, לפי **שהמוציא מחבירו עליו הראיה[[65]](#footnote-66)!**

**משנה יג:**

**יב. ספק קרבנות** שטיהרו חכמים, כיצד:

**האשה שיש עליה ספק חמש לידות,** כגון אשה שילדה חמש פעמים ספק ולד ספק רוח, דאם כולם היו ולד היא חייבת להביא חמש קרבנות,

או שארע **ספק חמש זיבות,** דאשה שראתה בימי נדתה אינה טעונה קרבן, אך אם ראתה במשך שלשה ימים בימי זיבתה, [באחד עשר יום שבין נדה לנדה], הרי היא טעונה קרבן, ואם חמשה פעמים ארע לה ספק האם הראיה היתה בימי נידתה או בימי זיבתה,

הרי היא **מביאה קרבן אחד** בלבד **ו**על ידי זה היא **אוכלת בזבחים, ואין השאר עליה חובה!**

דהאשה שמחוייבת קרבן מחמת לידה או מחמת זיבות, מלבד עצם החיוב קרבן, היא גם נחשבת למחוסרת כפרה, דהיא אסורה לאכול בקדשים ולהכנס למקדש.

אלא דיש חילוק בדבר, דמצד החיוב המוטל עליה, הרי היא צריכה להביא קרבן על כל לידה ולידה, ועל כל זיבה וזיבה, אך מצד האיסור שלה לאכול בקדשים, הרי היא מותרת לאחר שהביאה קרבן אחד, [כשם שהטמא מחמת כמה טומאות טובל פעם אחד במקוה והוא נטהר].

כאשר האדם מסופק האם הוא חייב קרבן או לא, אינו מביא קרבן מספק, שהרי להצד שאינו חייב, הקרבן הוא חולין בעזרה. אך אדם שהוא מחוסר כיפורים, אם נאמר לו שלא יביא קרבן מספק הרי הוא ישאר כל ימיו מחוסר כיפורים מחמת הספק, ולא יוכל לאכול בקדשים.

ולפיכך אמרו חכמים, דקרבן אחד היא יכולה להביא מספק, כדי שתהא מותרת לאכול בקדשים. אך את שאר הקרבנות אינה מביאה, משום ספק חולין בעזרה[[66]](#footnote-67).

1. **הגר"א** גרס במשנה "מפתח בין הככרות ככר בין המפתחות טהור". וכתב, דמפתח בין הככרות הוא פירוש להקדמת המשנה הזורק טומאה ממקום למקום. והוא הדין מצי למינקט הזורק טהרה, אלא כיון דפתח בדין מפתח בין הככרות [וכפי גירסתו במשנה] נקט הזורק טומאה. אך **התפארת ישראל** פירש, דהזורק טומאה ממקום למקום היינו זורק שרץ, וראה שם שביאר הצריכותות בג' האופנים, זורק שרץ, זורק ככר, וזורק מפתח. [↑](#footnote-ref-2)
2. כתב **הרמב"ם בפיה"מ,** דהוא הדין כל דבר טמא וטהור, ונקטה המשנה מפתח וככר משום שהדרך לזרוק אותם, וכן כתב הרע"ב. ותמהו המפרשים, דהא קיי"ל במסכת ברכות [נ ב] דאסור לזרוק פת אפילו באופן שאינה נפסדת? ואפילו לדעת שמואל שם שעושה אדם כל צרכיו בפת, כתבו התוספות שם, דלזרוק בכל אופן אסור, משום בזיון. [↑](#footnote-ref-3)
3. כתב **התפארת ישראל,** דאם נפל הככר מידיו לכו"ע חשיב ספק בדבר שאין בו דעת להשאל, ודוקא בזורק הם נחלקו. [↑](#footnote-ref-4)
4. כן פירשו **הר"ש הרא"ש והרע"ב.** ולפירוש זה מבואר, דהא דמטהרינן טומאה שאין לה מקום, היינו דוקא אם לטומאה אין מקום, אך אם לטומאה יש מקום ולטהרה אין מקום ספיקו טמא. וברא"ש מבואר דאף תנא קמא מודה לזה, אלא הוא מטהר ככר לבין המפתחות מטעם אחר, דזה נחשב לספק בדבר שאין בו דעת להשאל.

   ולפי"ז באופן שאדם אוחז את הככר או את הטומאה, דהשתא חשיב יש בו דעת להשאל, אף תנא קמא מודה לרבי יהודה דאם זרק ככר ואדם אוחז במפתח, הככר טמא מספק, ואם זרק מפתח ואדם אוחז בככר, הככר טהור מספק, משום שאין לטומאה מקום.

   **ובחזון איש** [ד א] הקשה איך יתכן לחלק בין טומאה שאין לה מקום לטהרה שאין לה מקום, הרי להדיא איתא בתוספתא הובא בר"ש להלן מ"ח, דכשם שטיהרו טומאה צפה כך טיהרו טהרה צפה, ולדעת הר"ש מ"ג טומאה צפה ואין לה מקום דין אחד הוא? וכן הקשה **המשנה אחרונה** לרבי יהודה דחילק בין זורק ככר לזורק מפתח. [ובאמת קשה אף לתנא קמא, דבזה הם לא נחלקו, וכנ"ל].

   **הרא"ש** במסכת נזיר **והגר"א** באליהו רבא פירשו את המשנה באופן אחר, דלכולי עלמא זורק נחשב כדבר שיש בו דעת להשאל, כיון שהם נזרקים מכוחו. אלא הם נחלקו בדין טהרה שאין לה מקום, דלפי תנא קמא בין טומאה שאין לה מקום בין טהרה שאין לה מקום ספיקו טהור. ולפי רבי יהודה דוקא טומאה שאין לה מקום ספיקו טהור אך טהרה שאין לה מקום ספיקו טמא. [והתוספתא שהביא הר"ש מ"ח דגם בטהרה צפה ספיקו טהור אתיא כתנא קמא]. וראה עוד **בתוספות שאנץ** עדיות פ"ג מ"ז, דאף טהרה צפה ספיקו טהור, עיי"ש.

   וכפירוש זה משמע **ברמב"ם בפיה"מ,** דכתב, דתנא קמא מטהר בכל אופן הואיל ואין הטומאה נחה עם הדבר הטהור אלא עברה עליו בלבד. ורבי יהודה אומר, שאם זרק ככר ספיקו טמא, מפני שהמפתחות הטמאות נחות, והרי יש לטומאה מקום, ואם זרק מפתח טמא הרי הן טהורין, מפני שאין הטומאה נחה, ולא נקבע לה מקום.

   **הרמב"ם בחיבורו** פט"ו מאה"ט ה"ו כתב, זרק שרץ או דבר טמא לבין הככרות וכו' הרי זה טהור, הואיל ומצא הככר הטהור שאינו נוגע בטומאה, שכל הטומאות כשעת מציאתן, ואין אומרים שמא נגע בו ואח"כ נפל בצדו, אלא הרי הן כשעת מציאתן. ומבואר, דתנא קמא מטהר זורק מפתח או ככר משום שכל הטומאות כשעת מציאתן. וראה בסימן ז' לגבי ספק שרצים שהרחבנו בביאור דבריו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובאופן שהשרץ ודאי נגע והספק הוא האם השרץ מת בזמן הנגיעה, ראה בתוספתא שהובא בר"ש מ"ג ובהערות שם. [↑](#footnote-ref-6)
6. כן כתב **הרא"ש.** אך **הרע"ב** כתב, דאפילו האדם שיש בו דעת להשאל אוחז בטומאה, מכל מקום טהור, משום שאין לטומאה מקום. **ובתויו"ט** העיר מדוע לא כתב רבותא טפי, דאפילו באוחז בטהרה חשיב יש בו דעת להשאל, עיי"ש **ובנימוקי הגרי"ב.**

   אך עיקר דברי הרע"ב צ"ע טובא, דהרי אם האדם אוחז בטומאה חשיב נמי שיש לטומאה מקום, וכדתניא בתוספתא, דכל הנטלים והנגררים ספיקן טמא, דחשיבי כמונחים ביד אדם, וכתב הר"ש מ"ג, דכאשר אדם אוחז את השרץ הרי זה נחשב כיש לו מקום טפי ממונח בפי הכלב? וראה **תפארת ישראל ומלאכת שלמה** דזה טעות סופר ברע"ב, וצ"ל אע"פ שאוחז הכיכר. אך בתויו"ט מבואר דהבין את הרע"ב כפשוטו.

   ויתכן ליישב עפ"י דברי המשנה אחרונה דלהלן הערה 8, דשרץ שבפי החולדה נחשב שאין לו מקום מפני שהוא עומד להאבד, דלפי"ז גם כאשר אדם אוחז את החולדה חשיב אין לו מקום, שהרי אינו יכול להציל את השרץ שבפי החולדה מאיבוד, ושפיר איכא נפק"מ דאף שזה נחשב כספק בדבר שיש בו דעת להשאל, מכל מקום ספיקו טהור, משום שאין לטומאה מקום.

   עוד יש ליישב לפי הגירסא בתוספתא "כל הנתלים", וכן גירסת הרמב"ם, דלפי"ז יתכן שדוקא נתלים על הארץ חשיב מונח, אך ניטלים ביד אדם הוי כמונחים בפי הכלב, [ראה בהערות על הר"ש], וחשיב אין לטומאה מקום. [↑](#footnote-ref-7)
7. כתב הרמב"ם פט"ו ה"ח, וכל אלו הספיקות שטיהרו חכמים אפילו ברשות היחיד, מפני שאין בהן דעת להשאל כמו שיתבאר. והשיג הראב"ד, זה שבוש, אלא אע"פ שיש בהן דעת להשאל. כלומר, דברמב"ם משמע שכל מה דמטהרינן ספק טומאה צפה ואין לה מקום ושאר הספיקות שמנה שם, הכל משום שאבד"ל, ועל זה השיג הראב"ד, דכל דבר הוא סיבה לטהר בפני עצמו, ואפילו ברשות היחיד ובדבר שיש בו דעת להשאל.

   וכתב הכסף משנה, דמקורו של הרמב"ם הוא ממשנתינו, דבמסכת חולין [ט ב] מייתינן דינא דמשנתינו, ואמרינן, דהטעם דהככרות טהורות הוא משום שאין בהם דעת להישאל. והרי במשנתינו הוי טומאה שאין לה מקום, ומבואר דהטעם דמטהרינן טומאה שאין לה מקום הוא משום שאין בה דעת להשאל.

   והקשה התויו"ט, איך יתכן לומר כן, הא במשנה להלן איירי בחולדה שעברה בין בני אדם טהורים, והספק הוא בדבר שיש בו דעת להשאל, ומכל מקום מטהרינן מחמת שאין לטומאה מקום? ומה שהוכיח הכס"מ מהגמרא בחולין אין זה ראיה כלל, דהתם לרווחא דמילתא אמרינן, דהוי טומאה שאין בו דעת להשאל, ובאמת יש עוד טעם לטהר משום שאין לטומאה מקום, ואפילו אם אדם אוחז את הככרות. [והגר"א כתב דלא זו אף זו קתני, דהכא איכא שני טעמים לטהר, ובמשנה להלן יש רק טעם אחד].

   ובדעת הרמב"ם, ראה **קרן אורה** [נזיר סד א] **ומשנה אחרונה** [להלן משנה ז] **וחזון איש** [ד ז] שכתבו, דהרמב"ם לא קאי על כל הספיקות דלעיל, אלא בא להוסיף דאיכא ספק טומאה ברשות היחיד שטיהרו חכמים, והיינו בדבר שאבד"ל, דעד השתא לא איירי הרמב"ם בדין אבד"ל, עיי"ש בדבריהם.

   **התוספות חדשים** הוכיח כהרמב"ם דלא מטהרינן בטומאה שאין לה מקום אלא באבד"ל, מהתוספות בנזיר, דאם אדם אוחז בטומאה אין כאן דין טומאה צפה, ומבואר דכל הטהרה היא משום אבד"ל. ואין זה נכון, דכונת התוספות שם דאם אדם אוחז בטומאה אינה צפה כלל, דיש לה מקום ביד האדם. [↑](#footnote-ref-8)
8. מבואר במשנה, דכל טומאה שבפי החולדה או בפי הכלב חשיב שאין לטומאה מקום, ואפילו בעוד שהם עומדים במקומן. והקשו **הקרן אורה** בנזיר שם **והמשנה אחרונה** לעיל מ"ב, מאי שנא משרץ שבתוך כלי ושרץ שבידי אדם דחשיב שיש לו מקום? ותירץ המשנה אחרונה, דשרץ שבפי בעל חי עומד להאבד ולהפסד. ואע"פ שבהיו מנקרין בהן על הארץ חשיב שיש לטומאה מקום, התם אפשר להציל את השרץ, אך כאשר השרץ בתוך פיה קשה להוציא את השרץ, וחשיב כאבוד. [↑](#footnote-ref-9)
9. כתב **התפארת ישראל,** דאף שהחולדה והכלב מנענעים את השרץ והנבלה אילך ואילך, לא חשיב כטומאה שאין לה מקום, אלא כנגררים, דאמרינן בתוספתא דחשיב שיש לה מקום.

   כתב **המשנה אחרונה,** דיש במשנה זו ג' חידושים: א. דטומאה צפה מטהרינן אפילו בדבר שיש בו דעת להשאל, דהא הכא הספק הוא אם נטמא האדם שיש בו דעת להשאל. [ולאפוקי מדעת הרמב"ם, וכמו שהקשה התויו"ט]. ב. דמנקרין בארץ חשיב יש לטומאה מקום. ג. דטומאה שבפי הכלב חשיב שאין לה מקום אפילו בעוד שהכלב עומד במקומו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **בביאור הגר"א** על התוספתא כתב, דכיון שהטומאה בוקעת ויורדת הוי כמונח על הארץ. וכן כתב **התפארת ישראל,** דכל טומאה מאהלת כמלא טומאה דמי. **ובחזון איש** [ד יג] צידד על פי זה לומר, דדוקא בטומאה הנזרקת יש חילוק בין מגע לאהל, דבטומאת אהל אמרינן כמאן דמלא טומאה, אך בטהרה הנזרקת, אפילו בספק האהיל על המת ספיקו טהור, והניח בצ"ע, עיי"ש.

    אך צ"ע, דהא במסכת נזיר אמרינן דאף בספק היסט ובספק מדרס לא מטהרינן בטומאה צפה, והכא ליכא לטעם דמלא טומאה. ועל כרחיך הטעם הוא כמו שכתב **המשנה אחרונה,** דלא ילפינן משרצים לטהר בספק אלא בספק מגע, דומיא דשרצים, ולא בספק טומאה אחרת. [↑](#footnote-ref-11)
11. ראה בסימן ז' בהרחבה דנחלקו הראשונים האם דוקא בטומאת אהל לא אמרינן טומאה צפה וטומאה שאין לה מקום, או שמא, בטומאת מת לא אמרינן כלל טומאה צפה, ואף בספק מגע ספיקו טמא. [↑](#footnote-ref-12)
12. כן ביאר הרע"ב את המשנה על פי הגמרא במסכת נדה [ג ב], וכפירוש רש"י שם. ובפירוש הר"ש כתב דיתכן לפרש את המשנה בשני אופנים נוספים, עיי"ש ובהערות מש"כ בדבריו.

    הרמב"ם פי"ז מאה"ט ה"א פירש, דאיירי בעירה באמצעות כלי אחד לתוך עשרה כלים, [ומה שהקשה הכסף משנה מדוע הוכרח לפרש כן, תירץ המהרי"ח על פי התויו"ט, דלשון המשנה "בעשרה דליים" משמע דאיכא עשרה כלים, ולפירוש רש"י היה רק שני כלים, הכלי שממלא בו והכלי הגדול שמערה לתוכו, וצריך לדחוק דעשרה דליים היינו עשרה מילויים], ונמצא שרץ באחד מהכלים שעירה לתוכן, כל הכלים טהורים, משום שאין בהם דעת להשאל. אך אם יש לכלי אוגנים, הואיל ואפשר שיצאו המים ויתאחר בו השרץ כולם טמאים. וכעין זה פירש את הברייתא המובאת בריש נדה, דאיירי בממלא באמצעות עשרה דליים לתוך עשרה כלים, ויש חילוק בין יש אוגנים לאין אוגנים.

    ודבריו צ"ע טובא, מדוע הוצרך לטהר מחמת אבד"ל, תיפו"ל דאם אין אוגנים על כרחיך השרץ לא היה מתחילה. ועוד, אי חשיב אבד"ל מדוע יש לו אוגנים טמא, הא עדיין אפשר לתלות לקולא. וראה בהרחבה **במהר"י קורקוס וכסף משנה** שם, **מקור חיים** [תסז סק"ט] **חזון איש** [ג ח, וכן אהע"ז ס"פ סק"ט] **ומקדש דוד** [מו ב], וראה עוד להלן בסיפא. [↑](#footnote-ref-13)
13. כן ביאר **המשנה אחרונה,** דאיירי באופן שמצא את השרץ באחד מהפעמים שמילא את הדלי, קודם שהספיק לערות את המים שבמילוי זה.

    אך **רש"י** בנדה כתב, "וכולן טהורין, דאמר השתא הוא דנפל, דהואיל שלא מצא קודם שעירה הדלי בפעם הזאת לתוך הכלי טהורין". ומשמע מדבריו דאיירי באופן שעירה כבר את המים לכלי, ורק לאחר מכן מצא את השרץ. וכן נקט **החזון איש** [ג ח] בדעת רש"י, דאיירי במצא את השרץ לאחר שהניח את הדלי. והקשה על זה מלשון המשנה והברייתא שם "נמצא שרץ באחד מהם", דמשמע שנמצא בשעת המילוי? [יש נוסחאות ברש"י שם "דהואיל ומצא קודם שעירה", ולפי"ז כתב רש"י כדברי המשנה אחרונה]. [↑](#footnote-ref-14)
14. הא דאזלינן הכא לחומרא כשעת מציאתן תלוי בשיטות הראשונים במשנה שם, [ראה בהרחבה בסימן ד']:

    לדעת התוספות בריש נדה, מעיקר הדין חזקה דמעיקרא עדיפא, ותלינן שהשרץ נפל מאוחר יותר אף ביש בו אוגנים, אלא דחכמים החמירו לענין תרומה וקדשים לחוש לשעת מציאתן. והכא החמירו אף לשרוף, כמש"כ תוספות שם.

    לדעת הרמב"ן שם, כל שלא ראינו בתחילה להדיא שלא היה שם שרץ, תלינן מעיקר הדין כשעת מציאתן, ולכן אם יש בו אוגנים תלינן שהשרץ היה בתחילה, וכל המים טמאים מעיקר הדין.

    לדעת הרשב"א שם, דוקא היכא דודאי נגע אזלינן מעיקר הדין בתר שעת מציאתן, אך הכא דהספק האם היה שרץ בתחילה, אין זה אלא חומרא דרבנן לתרומה וקדשים, ואין זה אלא לתלות גרידא, ואין שורפין על זה תרומה, וכן כתב הריטב"א שם.

    והנה משנתינו איירי אף ברשות הרבים, לא מבעיא להרמב"ן דמעיקר הדין איכא חזקה דשעת מציאתן, דס"ט ברה"ר במקום חזקת טומאה ספיקו טמא. אלא אפילו להתוספות דאין זה אלא חומרא דרבנן, מכל מקום החמירו אף ברה"ר, כמש"כ התוספות שם לגבי נדה. [וכן הא דמטהרינן באין לו אוגנים הוא אפילו ברה"י, דהא הטהרה היא מחמת ודאי, דאם היה שרץ מתחילה היה נופל בעירוי המים]. [↑](#footnote-ref-15)
15. כן כתב בהשגות הראב"ד שם. אך הרמב"ם שם כתב הטעם דמטהרינן, משום שהם כלים ואין להן דעת להשאל. והשיג הראב"ד, מה שייך כאן אבד"ל, הרי האדם עירה את המים, וכל טומאה שבאה בידי אדם חשיב יבד"ל? ובדעת הרמב"ם מצינו כמה תירוצים באחרונים:

    **א. הכסף משנה** תירץ, דמאחר שלא נודעה הטומאה לאדם לא חשיב יבד"ל. והקשה על זה **התויו"ט,** מאי שנא מהא דמבואר בנדה, דאם חברותיה נושאות אותה במיטה חשיב יבד"ל, והתם לא נודעה הטומאה לחברותיה? ותירץ, דשאני התם דדרכן של נשים להטמאות בנדה, וחשיב כנודעה הטומאה.

    **ב. המקור חיים** [תסז] תירץ, דטומאה שבאה על ידי אדם חשיב יבד"ל דוקא אם האדם גורם לטומאה, כגון שהיה שרץ בבור והאדם שאב את המים בדלי ועל ידו נכנס השרץ לדלי, אך הכא הספק הוא האם השרץ נפל לכלי העליון או לכלי התחתון, ובכל אופן לא באה הטומאה מחמת גרמת האדם, ולכן זה נחשב לספק בדבר שאבד"ל. [עיי"ש שביאר עפי"ז מדוע לא השיג הראב"ד על הרמב"ם ברישא לגבי אין לו אוגנים].

    **ג. החזון איש** [ג ט] תירץ, דהכא מספק"ל שמא השרץ נפל לכלי העליון בעוד שהכלי על גבי קרקע קודם שעירה את המים, ובאותו זמן לא באה הטומאה על ידי אדם, ולכן חשיב כספק בדבר שאבד"ל. וכן כתב **המקדש דוד** שם, והוסיף, דאע"פ שלאחר מכן בשעה שמערה את המים יש סיבה לטמאות, דהשתא הו"ל ספק בדבר שיבד"ל, ואם השרץ היה מתחילה הרי עכשיו הוא יכול לטמאות, מכל מקום השתא כבר שבעה לה טומאה. [כלומר, דלפי הצד שהיה שרץ הרי הוא כבר נטמא מתחילה, ומה שיש עכשיו שרץ לא יוסיף טומאה, ואם כן ממנ"פ עכשיו אינו נטמא, דאם היה שרץ כבר שבעה לה טומאה, ואם לא היה שרץ, גם עכשיו אין שרץ].

    **ובחזון איש** אהע"ז [פ סק"ט] כתב בדעת הראב"ד, דיש מקום לחשוש שמא השרץ נפל בכלי העליון בעוד שהוא מערה את המים, דהשתא חשיב ספק בדבר שיבד"ל. [ובדעת הרמב"ם י"ל דלא חיישינן להכי, והספק הוא רק שמא נפל השרץ בכלי העליון קודם שעירה]. [↑](#footnote-ref-16)
16. כן כתב **הגר"א** באליהו רבה, ודבריו הם על פי **המגן אברהם** או"ח תסז סי"ב. והוסיף **החזון איש** [ג י], דאיירי דוקא ביש לו אוגנים, דאם אין לו אוגנים על כרחיך השרץ נפל לאחר העירוי, מדלא נפל עם המים, ואם כן התחתון טהור. [ויתכן עוד, דאיירי באופן שלא עירה את כל המים אלא מקצתן, ולכן אף באין לו אוגנים אין הכרח שהשרץ נפל לאחר מכן].

    ולדעת התוספות ריש נדה, גם הכא איירי דוקא לתרומה וקדשים, דהא מעיקר הדין אזלינן בתר חזקה דמעיקרא שלא היה שם שרץ. והקשה **המשנה אחרונה,** איך משכח"ל מים של תרומה וקדשים? ואי איירי במים של חולין שנעשו עטה"ת או עטה"ק, הא לגבי זה לא החמירו למיזל בתר שעת מציאתן, אלא לתרומה וקדשים ממש.

    ותירץ, דאיירי במים של חולין שנגעו לאחר מכן בתרומה וקדשים. אך **החזון איש** [ג ט] כתב, דאין זה נחשב נפק"מ בתרומה וקדשים, דלאחר שטיהרנו את החולין משום שלגבי חולין לא גזרו, מעתה גם אם יגע בתרומה וקדשים לא יטמאו, דהמים כבר טהורים.

    ולכן כתב החזון איש, דאיירי בממלא מים ללוש בהם מנחה או להדיח בהם בשר קדשים. [↑](#footnote-ref-17)
17. כן מבואר בר"ש והרא"ש להלן מ"ו. וכן מבואר בריש נדה, דפליגי רבי שמעון וחכמים לגבי מקוה ברשות היחיד, דלרבי שמעון תולים, ולחכמים עשאוהו כודאי, ומבואר דלחכמים שעשאוהו כודאי טמא אין תולין אלא שורפין. [אך המהרש"א בשבת טו ב נקט דאין שורפין, וכבר העיר בזה הרש"ש שם. וראה עוד בביאורים שהודפסו בסוף הריטב"א נדה סימן ז' מש"כ שם בדעת רש"י].

    כתב הרמב"ם פי"ג מאה"ט הי"ב, אבל על ספק ספק הטומאה אין שורפין עליו תרומה לעולם, ואצ"ל קדשים, אלא תולין, לא אוכלין ולא שורפין. כלומר, דדוקא בספק אחד יש פעמים ששורפין, אך בספק ספיקא אין שורפין לעולם. ובפשטות משמע דאף ברשות היחיד אין שורפין על ס"ס, דהא כתב "לעולם". והקשו האחרונים, הרי בפ"ו מ"ד תנן, כל ספיקות שאתה יכול להרבות ברה"י טמא, ומאי שנא ספק אחד משני ספיקות, הרי בתרוויהו קיי"ל דספיקו טמא? ובאמת בדעת רש"י ותוספות בשבת מבואר דלא כהרמב"ם, ויבואר להלן, אך בדעת הרמב"ם צ"ע, ומצינו בזה כמה תירוצים באחרונים:

    א. **החזון איש** [ו ב] **והערוך השולחן** [קמח יד] נקטו דהרמב"ם איירי דוקא בטומאות דרבנן, דאף דגזרו לשרוף לא גזרו אלא בספק אחד, אך בטומאות דאוריתא אף בס"ס שורפין. וצ"ל לפי"ז דלשון "לעולם" לאו דוקא, אלא איירי בטומאה דרבנן דוקא, ודוחק גדול.

    ב. **הקרית ספר** [אה"ט ריש פי"ח] נקט, דהא דתנן כל ספיקות שאתה יכול להרבות ברשות היחיד טמא אין זה אלא מדרבנן, אך מהתורה ספק אחד בלבד טמא. ולפי"ז יישב **הראש יוסף** בשבת טו ב, דספק אחד ברשות היחיד ספיקו טמא מהתורה, ולכן שורפין, אך שני ספיקות אינו טמא אלא מדרבנן, ולכן אין שורפין.

    ג. **בחידושי ר' אהרן** [גיטין סימן א' סוף סק"י] כתב ליישב עפ"י הגרעק"א, דדוקא ספק השקול ילפינן מסוטה לטמאות ברה"י, דהוי פלגא ופלגא, אך כשיש רוב לצד אחד לא ילפינן לטמאות מסוטה אלא מר' גידל. אמנם דינא דר' גידל אינו ודאי טומאה, אלא דמחמירים מספק. ולפי"ז הא דס"ס ברה"י לחומרא אינו מחמת הילפותא דסוטה אלא מר' גידל, ועל דינא דר' גידל לחוד אין שורפין, כמש"כ הגרעק"א שם, דבזה לא נאמר דהוי כודאי.

    ד. **בשערי יושר** ש"א פי"ג כתב, דמדין תורה אין שורפין על ספק טומאה ברה"י, דאמנם מדיני הספיקות הכריעה התורה לחומרא, מכל מקום אין זה מברר גם לדיני איסור והיתר, והנידון האם לשרוף או לא אינו נידון בדיני טומאה אלא בדיני איסור, [עיי"ש דאין הודאי מכריע את הספק היכא דיש עוד סיבה שמשתתפת באיסור]. אלא דרבנן גזרו על כל ספק טומאה ברה"י לשרוף את התרומה, והעמידו דבריהם רק במקום ספק אחד ולא במקום שני ספיקות.

    ה. **האבי עזרי** פ"י מאיסו"ב תירץ עפ"י מש"כ השב שמעתתא ש"ד פ"ג, דכאשר יש שני נידונים מחמת ספק אחד, בנידון אחד צריך להכריע ובנידון שני הוי ספק השקול, הרי הודאי מכריע את הספק, אך אם בנידון השני צריך להכריע להיפך, אין הודאי מכריע את הודאי. והוא הדין הכא, כאשר יש ספק אחד ברה"י, בדיני טומאה אמרה תורה להכריע לטומאה, ובדיני איסור והיתר הוי ספק, ולכן שורפין, דהודאי שבדיני טומאה מכריע את הספק שבדיני איסור והיתר. אך בס"ס, דבדיני איסור והיתר חשיב רוב להתיר, אין הודאי שבדיני טומאה מכריע את הודאי שבדיני איסור והיתר, ולכן אין שורפין. [עיי"ש שהקשה, דגם בספק אחד איכא חזקה להיתר, ונימא דבדיני איסור והיתר הוי ודאי להתירא? ותירץ, דחזקה אינה מבררת את המעשה, אלא הוי הנהגה בספיקות, משא"כ ס"ס].

    ולגבי חיוב על ביאת מקדש באדם שנטמא ספק טומאה ברה"י ונכנס למקדש ראה אחיעזר סימן א'. [↑](#footnote-ref-18)
18. כתב **הערוך השולחן** [קמח ז], דמדברי התוספות בנדה [לג ב] מבואר דאין כלל ברור מתי החמירו חכמים לשרוף ומתי לא החמירו לשרוף. אך בדברי הרמב"ם משמע שיש בזה כלל, דהיכא דמתקיימים שני תנאים, שהם, א, החשש הוא לטומאה דאוריתא, ב, הספק הוא בעיקר המטמא, בזה החמירו אף לשרוף. אך היכא דהספק הוא האם נגע או לא, לא החמירו לשרוף.

    אמנם היכא דאין עיקר טומאתו מהתורה, אין בזה כלל, שהרי לגבי טומאת ידים החמירו חכמים לשרוף, ולגבי טומאת כלי זכוכית לא החמירו. [↑](#footnote-ref-19)
19. **בערוך השולחן** [קמח ט] הקשה, איך חכמים יכולים לעקור דבר מהתורה בקום ועשה, הרי מהתורה אסור לשרוף, כיון שהוא טהור? ותירץ, דיש ביד חכמים כח לאסור באכילה, [דזה בשב ואל תעשה], והשתא הוא כבר מסיח דעתו משמירתם בטהרה ונפסלים מהתורה, וכיון שנפסלו מותר לשורפן מהתורה. [אך צ"ע אם כן איך משכח"ל דין תולין, הרי מאחר שאסור לאוכלן נפסלים בהיסח הדעת ומותר לשורפן? ועל כרחיך צ"ל כמש"כ החזון איש (או"ח קכט לדף כא א), דכל ששומרן ויודע מאורעותיהן לא חשיב היסח הדעת, ואם כן הכא נמי לא חשיב היסח הדעת].

    ועוד תירץ, דלמיגדר מילתא יש בידם כח לעקור אף בקום ועשה, והכא חשיב למיגדר מילתא דטהרות. ועוד תירץ, דלא מצינו לאו גמור לשרוף קדשים טהורים, [דמשמרת תרומתי אינו לאו גמור]. [↑](#footnote-ref-20)
20. **המשנה אחרונה** למד מכאן, דכל ספק במטמא החמירו חכמים אף ברה"ר דספיקו טמא ושורפין עליו את התרומה. אך **החזון איש** [ו ב] נחלק עליו, דדוקא בששה אלו החמירו לטמאות אף ברה"ר. [↑](#footnote-ref-21)
21. כן כתבו **התוספות במועד קטן** [ה ב], דמסתמא ליכא למימר שהגיעה המחרישה עד המת, וליכא לאחזוקי מקום טהור בטמא מספק, אלא חכמים החמירו משום חומרא דטהרות. ומשמע מדבריהם דאפילו ברה"י מהתורה טהור. [↑](#footnote-ref-22)
22. **רש"י** בשבת טו ב כתב, כלומר, על ספיקו של בית הפרס, כגון תרומה שנכנסת לבית הפרס, דהוא שדה שאבד בה קבר, היינו ספק, דלא ידעינן אם האהילה על הקבר אם לאו. וכתב **המשנה אחרונה,** דבסוף מסכת אהלות מבואר דשדה שנאבד בה קבר מטמאת אף באהל, ואילו שדה שנחרש בה קבר אינו מטמאת אלא במגע. ולפיכך רש"י שפירש בשדה שאבד בה קבר, כתב "שנכנסה לבית הפרס", ומשמע אף באוירה. אך להראשונים שפירשו בשדה שנחרש בה קבר, צ"ל דאיירי בתרומה שנגעה בעפרה. [ותמה על **הרע"ב** שכתב, כגון תרומה שנכנסה לבית הפרס דהוא שדה שנחרש בה קבר].

    **ובתוספות** בשבת שם הקשו, דשדה שאבד בה קבר הוי ספק דאוריתא, ואם כן, אמאי קאמרי חכמים אף ספק מגע ברה"י תולין, התנן בפ"ו דטהרות כל ספיקות שאתה יכול להרבות ברה"י טמא? ועל כרחיך דאיירי בשדה שנחרש בה קבר, דהוי ספק דרבנן, ולכן בספק מגען דהוי ס"ס תולין, דחכמים לא גזרו שישרפו על טומאה מדבריהם אלא בספק אחד.

    **ובשערי יושר** [ש"א פי"ג] הוכיח מקושייתם דפליגי על הרמב"ם, וסברי התוספות דספק טומאה ברה"י שורפין אפילו בספק ספיקא. ובדעת רש"י יישב **הראש יוסף** בשבת שם דס"ל כהרמב"ם, ולכן לחכמים תולין על ספק מגען, אף דמהתורה ס"ס ברה"י טמא. אמנם רש"י עצמו לגבי מי רגלים כתב דחכמים החמירו אף בס"ס, ומבואר דלא כהרמב"ם. ואולי יש לחלק בין ס"ס בגוף הטומאה, לספק מגען, וצ"ע.

    והנה מבואר מקושיית התוספות דשדה שאבד בה קבר טמא מדאוריתא ברה"י, ואילו שדה שנחרש בה קבר אינו טמא אלא מדרבנן אפילו ברה"י, שאם לא כן מה הועילו בתירוצם, הרי גם בשדה שנחרש יש לטמאות בספק מגען. ומה שכתבו התוספות בכתובות [כח ב] דשדה שנחרש בה קבר טהור מדאוריתא משום ספק טומאה ברה"ר, ראה חזון איש אהלות [כג א] דאיירי בנחרש הקבר להדיא, אך הכא איירי בנחרשה השדה, ומהתורה תלינן שלא נחרש הקבר, כמש"כ לעיל בשם התוספות במו"ק.

    ובעיקר קושייתם הקשה **המהרש"א** שם, מדוע לא הקשו התוספות על רש"י בפשיטות טפי, דבסוגיא שם מבואר דהא דשורפין על בית הפרס הוא גזירה דרבנן שתיקנו באושא, ואם איירי באבד בה קבר דהוי ספק דאוריתא, הרי מהתורה שורפין? ותירץ, דאף דס"ט ברה"י טמא מכל מקום אין שורפין על זה תרומה, ולכן הוצרכו חכמים לגזור שישרפו אף שמהתורה תלינן שהוא טמא. ודברי המהרש"א צ"ע, דאם כן מה קשיא להתוספות מספק מגען, הרי חכמים לא גזרו על כל ס"ט ברה"י, אלא דוקא בששה דברים אלו, ודלמא חכמים גזרו שישרפו דוקא בספק אחד ולא בשני ספיקות? ובעיקר דבריו כבר כתב **הרש"ש** שם, דבסוגיא בריש נדה מבואר דכל ספק טומאה ברה"י שורפין, וכמש"כ לעיל. [↑](#footnote-ref-23)
23. כן כתבו הר"ש והרע"ב. והקשה **התויו"ט,** הא לטומאת רקב יש כמה תנאים, ואיך חיישינן שנתקיימו כל התנאים? ועוד הקשה **בתוספות רעק"א,** הא רקב אינו מטמא במגע, ואיך קתני בסיפא על ודאי מגען שהוא ספק טומאתן? [יתכן דנקט מגען משום שאר מילי, ובאמת בעפר חו"ל איירי בנושא או מסיט]. **ובתפארת ישראל** בועז ה' כתב, דיתכן שיש טעות סופר בדבריהם, דרש"י בשבת כתב דכל עפר חו"ל מספק"ל בקבר של מת, ולפי"ז ניחא, דקבר מטמא בכל אופן. [↑](#footnote-ref-24)
24. כן פירש רש"י בשבת. אך התוספות שם כתבו, דהטומאה היא משום שעשו את העם הארץ כזב לכל דבריו, ואפילו הרוק שלו טמא. והא דקרי ליה במתניתין ספק, אין זה משום דחששו לספק טומאה, אלא משום שטומאת עם הארץ דרבנן, דודאי טומאה דרבנן חשיב כמו ספק. וכן צ"ל לגבי בית הפרס ועפר הבא מחו"ל, דאין זה ספק, אלא טומאה דרבנן. [↑](#footnote-ref-25)
25. כן פירש רש"י בשבת. ובתוספות שם כתבו, דגם בזה יש לומר דתלינן שהרוק בא מעם הארץ, וחכמים גזרו טומאה על רוקו של עם הארץ כרוקו של זב. ומה דקרי ליה במתניתין ספק, לרש"י הוא משום דהוי רוק ספק של זב, ולתוספות משום שטומאת עם הארץ דרבנן, וכמש"כ לעיל. וראה מהרש"א שם ותוספות רעק"א כאן. [↑](#footnote-ref-26)
26. א. כן פירש **רש"י** בשבת, דנקט שכנגד מי רגלי בהמה לרבותא. ובתוספות שם הקשו, דבמסכת נדה [לג ב] מבואר לגבי טומאת עם הארץ, דעל ספק ספיקא לא גזרו? ובתוספות בנדה שם תירצו, דאין להשוות גזירתם, דיתכן דבמי רגלים גזרו אף בס"ס, ובטומאת עם הארץ לא גזרו אלא בספק אחד. [ואף שלגבי ספק מגען לא החמירו לשרוף, דהוי ס"ס, צ"ל דהיכא דהוי ס"ס בטומאה עצמה חמיר טפי].

    ב. **התוספות** פירשו, דמי רגלי אדם שכנגד מי רגלי בהמה הרי הם ניכרים שהם של אדם, ולכן גזרו לשרוף בספק, אך באופן שאינם ניכרים דאיכא ספק ספיקא אין שורפין. [יש להקשות, דהכא לדעת רש"י שורפין גם על ס"ס ולדעת התוספות אין שורפין על ס"ס, ואילו לגבי שדה שאבד בה קבר מבואר להיפך, דלרש"י אין שורפין על ספק מגען, ולתוספות שורפין? ובדעת התוספות יש לומר, דהתם הוי ס"ס בטומאה דאוריתא והכא בס"ס של אחד מששה דברים אלו, דהוי טומאה דרבנן. ובדעת רש"י צ"ל דיש חילוק בין ספק מגען לס"ס בטומאה עצמה, דבטומאה עצמה גזרו לשרוף אפילו בס"ס דרבנן, ובספק מגען לא גזרו אפילו בס"ס דאוריתא].

    ג. **רבינו תם** פירש, דמי רגלי אדם שכנגד מי רגלי בהמה תלינן שהם של עכו"ם, אך אם אינם כנגד מי רגלי בהמה יתכן שהם של ישראל. וראה מש"כ בזה בהערות על הר"ש.

    ד. **הרמב"ם** פירש, דאיירי במי רגלי אדם שנתערבו במי רגלי בהמה מחצה למחצה בשוה, ואין ידוע אם בטלו מראיתן, והובא פירוש זה גם בר"ש בזבים. וראה **שפת אמת** בשבת שם, דלפי הרמב"ם הטומאה היא מדאוריתא, והקשה על הרע"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-27)
27. אמנם בתוספתא רבי יהודה סובר דלא גזרו לשרוף אלא ברשות היחיד, הובא בר"ש סוף מ"ו. [↑](#footnote-ref-28)
28. לדעת רש"י החילוק הוא בין ספק מגען לודאי מגען, ולדעת תוספות והרמב"ם החילוק הוא בין ספק אחד לספק ספיקא, אלא דלפי התוספות דוקא בטומאה דרבנן אין שורפין על ספק ספיקא, ואילו לפי הרמב"ם [כפי שנקטו רוב האחרונים] אפילו בטומאה דאוריתא אין שורפין על ס"ס. [↑](#footnote-ref-29)
29. כן כתבו הר"ש והרא"ש. אך **המהרש"א** בשבת שם כתב, דיתכן דאיכא רק שתי שיטות, דעל ודאי מגען שהוא ספק טומאתן שורפין, ועל ספק מגען נחלקו רבי יוסי וחכמים. [↑](#footnote-ref-30)
30. הוא הדין בכל הששה דברים המנויים לעיל, והא דנקטה המשנה רוק, הוא בכדי לחלק ברשות הרבים בין לחין ליבשין. [↑](#footnote-ref-31)
31. לא יבשים לגמרי, שהרי רוק יבש אינו מטמא כלל. אלא יבשים היינו שאינם נדבקים לידים בשעה שנוגעים בהם, אך עדיין לא התייבשו לגמרי, שאם ישרה אותם במים יוכלו לחזור להיות לחים. [↑](#footnote-ref-32)
32. כלומר שהסיט את הרוק בלא להגביה, וראה **משנה אחרונה.**

    והנה הר"ש נקט דהיסט כמגע, דבלח תולין וביבש טהור. וכתב **הרש"ש,** דהר"ש כתב כן לפי פירושו במשנה, אך לפירוש שאר הראשונים, וכפי שביארנו בפנים, בהיסט אין חילוק בין לח ליבש, ולעולם ספיקו טהור. [↑](#footnote-ref-33)
33. ראה בפירוש הר"ש ובהערות שם שהרחבנו בכלל זה. [↑](#footnote-ref-34)
34. נראה פשוט, דאם הרוק הטמא לח והרוק הטהור יבש, ונגע באחד מהן, חשיב ספק טומאה ברה"י, ותולין, ואם הרוק הטמא יבש והרוק הטהור לח, ונגע באחד מהן, חשיב ספק טומאה ברה"ר וטהור, דהכל תלוי ברוק הטמא. [↑](#footnote-ref-35)
35. ביארנו את המשנה כפי פירוש הרמב"ם והרא"ש והרע"ב. אך הר"ש פירש באופן אחר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-36)
36. מהלשון "שטיהרו חכמים" משמע דמדרבנן מטהרינן, ולכאורה טומאה צפה וספק טומאה ברשות הרבים טהורים מהתורה, וילפינן להו מקראי? ותירץ **התויו"ט** [להלן מ"ח] דקראי אסמכתא נינהו, דמדאוריתא אין טמא אלא הודאי. וביאר **הרש"ש,** דכונתו לשיטת הרמב"ם בכל דוכתא דספק דאוריתא מדרבנן לחומרא, ולכן מהתורה אין מטמאין אלא ודאי טומאה, ורבנן החמירו ברשות היחיד לטמאות מספק, כמו בסוטה, והקילו ברשות הרבים ובטומאה צפה, ואסמכוה אקראי. [וכן נקט החזון איש (ד ח) בדעת הרמב"ם].

    ועוד תירץ התויו"ט, דשייך לומר שטיהרו חכמים על אף שהטהרה היא מדאוריתא, לפי שאינם מפורשים בכתוב. [↑](#footnote-ref-37)
37. ומכל מקום כתב הרמב"ם פי"ד ה"ב, דאין מורין לו לטבול במקוה זה ולעשות טהרות לכתחילה, אלא דאם טבל בו ועשה טהרות, טהרותיו טהורות. וראה משנה למלך פ"י דמקואות ה"ו שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-38)
38. כן הוא בפשטות, דלא גרע מכל הספיקות דברה"ר ספיקו טהור. אך המקדש דוד [מו ז] נקט בדעת הרמב"ם בפיה"מ דאף ברה"ר טמא, דספק משקין גרע מכל הספיקות, וראה עוד להלן. [↑](#footnote-ref-39)
39. **בגליון** שבפירוש הרא"ש הקשה, מדוע המשנה לעיל לא מונה בכלל ששה ספיקות גם ספק משקין לקבל טומאה, דספיקו טמא ושורפין עליו תרומה? ותירץ, דהוי בכלל רוק, דגם רוק הוא משקה ושורפין עליו תרומה. **ובתפארת ישראל** [בועז ז] תירץ על פי התויו"ט [הובא להלן], דכל המנויים בששה ספיקות גזרו עליהם באושא שישרפו עליהם תרומה, וכן כל המנויים במתניתין נימנו עליהם בבי"ד אחד להתיר ספיקן, ולכן מני ספק משקין להטמא במתניתין ולא במשנה לעיל.

    אמנם כבר תמהו **הרש"ש והמשנה אחרונה** בעיקר הקושיה, מאי שייטא ספק משקין להטמא להא דששה ספיקות, הא ספק משקין להטמא טמא משום שהוא ספק דאוריתא, והוי כלל ספק טומאה ברשות היחיד ששורפין עליו תרומה, והא דמני לעיל ששה ספיקות היינו בטומאות דרבנן שגזרו עליהם שישרפו תרומה. וכתב המשנה אחרונה, דהגהה זו מתלמיד טועה.

    **ובמקדש דוד** [מו ז] תירץ על פי המבואר ברמב"ם בפיה"מ להלן מ"ט, דספק משקין לטמא טמא אפילו באבד"ל, וביאר שם, דחכמים החמירו בספק משקין משום שעלולין לקבל טומאה שספיקו יהא טמא בכל אופן, ואפילו ברה"ר ובאבד"ל ובטומאה צפה. והגליון שברא"ש סובר שהחמירו אפילו לשרוף עליו את התרומה, ולכן שפיר הקשה מדוע לא מני לה במשנה דלעיל. [↑](#footnote-ref-40)
40. הקשה **המשנה אחרונה,** מדוע המשנה מונה ספק מים שאובין וספק משקין לטמא אחרים וספק ידים וספק דברי סופרים וספק החולין לחמשה ספיקות שטיהרו חכמים, הרי כולם טעם אחד להם, דספק דברי סופרים לקולא? ותירץ דבכל אחד יש חידוש ופרטי דינים, עיי"ש.

    וראה עוד **במקדש דוד** [מו סק"ז ד"ה בטהרות] דכתב להוכיח מכאן, דספק ידים אינו טהור משום ספק דרבנן לקולא, אלא הוא דין בפני עצמו דספק ידים טהור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-41)
41. ספק נזירות וספק בכורות אינו ענין לספק טומאה כלל, וכתב **התויו"ט,** דהמשנה לא באה למנות את כל ספיקות הטומאה שטיהרו חכמים, אלא שכל אלו המנויים נימנו עליהם להתירם בבי"ד אחד, וכמש"כ התוספות בשבת לגבי ששה ספיקות דמתניתין דלעיל.

    אמנם **הרמב"ם** פי"ד ה"א מנה י"ב ספיקות שטיהרו חכמים בספק טומאה, ולכן השמיט ספק נזירות וספק בכורות, ומנה במקומן ספק עומד ועובר, וספק שתי רשויות, ושניהם נישנו להלן פ"ו מ"ב. **ובחזון איש** [ד ז] הקשה, דשני אלו הם פרטי דינים בספק טומאה ברה"ר, ואם באנו לחשוב כל פרטי הדינים איכא טובא? עיי"ש מה שכתב בזה.

    ובפירוש הרא"ש להלן מי"ב הקשה כן לגבי נזירות, מדוע חשיב לה באפי ספק טומאה, ותירץ, דכיון דאסור לו ליטמא למתים חשיב ספק טומאה. אך עדיין צ"ע מה יתרץ הרא"ש בספק בכורות? [↑](#footnote-ref-42)
42. ביאר **המשנה אחרונה,** דאיירי בכלי המונח על גבי קרקע, והשרץ צף על המים שבכלי. אך אם השרץ מונח בכלי והכלי עצמו צף על המים, הרי זה ספק במסכת נזיר [סד א] האם חשיב טומאה צפה או לא. [↑](#footnote-ref-43)
43. **הר"ש** פירש דלפי רבי יוסי אין טומאה צפה מטמאת כלל, ואפילו ודאי נגע. והקשה **החזון איש** [ו ו] דהלשון לא משמע כן, דלפי"ז הו"ל למתני רבי יוסי אומר אפילו ודאי נגע בה טהור? **ובתפארת ישראל** למד בדעת הר"ש, דאם ראה את הנגיעה ודאי נטמא לכו"ע, אלא רבי יוסי מטהר באופן שלא ראה את הנגיעה, ואפילו אם הוברר אח"כ דודאי נגע.

    אך **הרמב"ם** פירש, דרבי יוסי איירי באופן שקרוב לודאי שנגע בשרץ, אך אין זה ודאי לגמרי. וביאר החזון איש שם, דרבי יוסי אתא לחלוק על רבי יהודה, האם בקרוב לודאי מטמאינן אפילו שהטומאה צפה או לא. וברמב"ם פסק כרבי יוסי, דס"ל שאפילו בקרוב לודאי מטהרינן. וראה עוד **במשנה אחרונה.**

    והקשה **החזון איש,** דהר"ש לעיל מ"ג כתב לגבי טלית, דאם הוי קרוב לודאי שנגע טמא, אפילו שאין בו דעת להשאל, ומאי שנא אבד"ל מטומאה צפה? וכתב, דצריך לחלק דהתם הוי קרוב לודאי טפי מהכא. אמנם **המקדש דוד** [מו ב ד"ה אמרינן בחולין] כתב לחלק, דספק באבד"ל אין מטהרים אלא בספק השקול, כמש"כ הרמב"ם, דבמקום חזקת טומאה מטמאינן, אך טומאה צפה, אפילו במקום שקרוב לודאי מטהרינן, ורק בודאי טומאה מטמאינן, דילפינן להו מקראי דרק ודאי נגע טמא. [↑](#footnote-ref-44)
44. הטעם שהמשנה נקטה שני דוגמאות, כתב **התפארת ישראל** [בועז טו], דקמ"ל דדוקא אדם או אוכלין מטמאים משקין מהתורה, אך משקין אין מטמאים משקין אחרים מהתורה. **וברמב"ם בפיה"מ** כתב, דקמ"ל שאפילו בדבר שאין בו דעת להשאל ספיקו טמא, ולהלן יבואר דעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-45)
45. יש שגרסו "ופשטה", וכן דייק **התויו"ט** מהר"ש. אך בדעת הרמב"ם כתב דגרסינן "וזרקה". וראה תפארת ישראל אות נ'. [↑](#footnote-ref-46)
46. מבואר במשנה דאוכל מטמא משקה מהתורה, ולכן ספיקו טמא. אמנם בדעת הרמב"ם נחלקו האחרונים, **המקדש דוד** ריש סימן לט הוכיח דאין אוכל מטמא משקה מהתורה:

    א. הרמב"ם בפיה"מ בהקדמתו לסדר טהרות כתב, דמדין תורה לא משכח"ל אוכל שנעשה שלישי, לפי שאין אוכל מטמא אוכל, ומבואר דאף משקה אינו מטמא מהתורה, עיי"ש.

    ב. הרמב"ם רפ"ז מאה"ט כתב, אבל מד"ס גזרו על האוכל הטמא וכו', וכן אם נגע האוכל הטמא במשקין טמאן וכו'. ומשמע דתיבת "גזרו" קאי גם על אוכל שנגע במשקה, דהוי דרבנן.

    ג. הרמב"ם פ"י מאה"ט ה"י כתב, דהמשקין יהיו אה"ט מהתורה וכו', ויהיו שני לטומאה כגון שנגעו באוכלין, והכא לא כתב שיהיו שני מהתורה.

    ד. הרמב"ם בפ"ד מטו"א לא הביא מקור להא דאוכלין מטמאים מכביצה, והיינו משום דלא משכח"ל מהתורה אוכל מטמא אחרים, וכל שיעור כביצה הוא בדרבנן.

    והקשה המקדש דוד שם לפי"ז, מדוע לא נקטה המשנה ספק אוכלין ליטמא טמא ולטמא טהור, כמו במשקין, הרי גם אוכלין דינם כמשקין, שהם עצמם טמאים מהתורה, ומטמאים אחרים מדרבנן? ובספר משנת טהרות תירץ על פי מש"כ המקדש דוד בדעת הרמב"ם [יבואר להלן], דהא דספק משקין ליטמא טמא היינו אפילו ברה"ר ובאבד"ל, אמנם באוכלין לא גזרו חכמים טומאה בספק טפי מכל ספק טומאה, ולכן נקטה המשנה ספק משקין דוקא. ועוד יש ליישב כמו שכתב המשנה אחרונה, דדברי רבי יוסי לאוכלין טמא לכלים טהור לא יתכן אלא במשקין, דאוכלין אינם מטמאים כלים לעולם.

    אך **החזון איש** [בהוספות עמ' רחצ] נקט בדעת הרמב"ם, דאוכל מטמא משקין מהתורה. והוכיח כן:

    א. דבריש פ"ז לגבי אוכל מטמא אוכל כתב הרמב"ם "גזרו", ולגבי אוכל מטמא משקה לא כתב כן, ומשמע דתיבת גזרו לא קאי על זה.

    ב. הרמב"ם שם כתב, דאין האוכל מטמא אוכל אחר מן התורה, ולא המשקין מטמאין דבר אחר מן התורה, משמע שמשקין אינם מטמאים אחרים כלל, ואילו אוכל רק אוכל אחר אינו מטמא מהתורה.
    ג. הרמב"ם פ"י ה"ט כתב, דיהיו האוכלין ראשון ושני מהתורה, ואם נאמר דאין אוכל מטמא אחרים כלל, אין נפק"מ כלל בדין תורה בין ראשון לשני.

    ד. אם נאמר דאוכלין דינם כמשקין דאינם מטמאים אחרים, מדוע לא נקטה המשנה ספק אוכלין, וכקושיית המקדש דוד.

    ה. עוד הקשה החזון איש על המקדש דוד, דבמתניתין להדיא תנן דאם זרק ככר לבין המשקין הוי ספק דאוריתא, וכן פסק הרמב"ם, ומוכח דאוכלין מטמאין משקין דאוריתא? ובדעת המקדש דוד יישב במשנת טהרות על פי מה שכתבנו לעיל, דבאמת אוכל מטמא משקין רק מדרבנן, ומכל מקום החמירו בספק משקין ליטמא דספיקו טמא, כשם שהחמירו ברה"ר ובאבד"ל.

    והנה **המשנה אחרונה** כאן נקט כהחזון איש בדעת הרמב"ם, אך **בכתבי הגרי"ז** [מנחות נד] נקט כהמקדש דוד. וכן **בתויו"ט** ספ"ד דבכורות הביא מהרמב"ם שאין אוכל מטמא אחרים מהתורה, ותמה **הרש"ש** שם [ל א] ממתניתין דידן, דאוכל מטמא משקה מהתורה, עיי"ש.

    **ובכסף משנה** [פי"ד ה"ח] כתב, דהמשנה נקטה ספק משקין ולא ספק אוכלין, לפי שספק אוכלין אפילו ליטמא טהור. וכבר תמהו האחרונים, דאוכלין לכולי עלמא מקבלים טומאה מדאוריתא, ואיך יתכן לומר דספיקן טהור? [ויתכן ליישב דהכס"מ איירי ברה"ר, וס"ל כהמקד"ד דהחמירו בספק משקין ליטמא אפילו ברה"י, אך ספק אוכלין טהור ברה"י ככל ספק טומאה]. [↑](#footnote-ref-47)
47. כן כתב בחידושי הגר"א. [↑](#footnote-ref-48)
48. **החזון איש** [ה כא] דייק מהתוספתא, דאפילו אם נטמאו המשקין מספק טומאה ברה"י, דספיקן טמא, מכל מקום אינם מטמאים אחרים. ואף דבכל ספק טומאה ברשות היחיד תלינן שהוא טמא בודאי, והרי הוא מטמא אחרים גם בטומאות דרבנן, צ"ל דטומאת משקין לטמא אחרים קיל מכל הטומאות, ולא טימאו חכמים אלא אם כן המשקין טמאים בודאות גמורה. וראה מה שכתבנו בהערות על הר"ש בזה. [↑](#footnote-ref-49)
49. הקשה הר"ש, מדוע צריכים לטהר משום שהטומאה היא מדרבנן, הרי גם בשרץ כה"ג היה טהור משני טעמים, חדא, דאין לטומאה מקום, דהיא נזרקת, ועוד, דאין במשקין דעת להשאל? ומצינו בזה כמה תירוצים:

    **א. הר"ש תירץ,** דאיירי באופן שהספק הוא האם נגעו המשקין באוכלין לאחר שנחו, דיש לטומאה מקום. והא דלא חשיב אבד"ל, משום שהאדם זרקן, ובאו המשקין מכח אדם, וכן תירץ **הגר"א.**

    **ב. עוד תירץ הר"ש,** דאיירי באופן שהאדם אוחז צד אחד של המקל, ולא זרקו לגמרי מידיו, ובכה"ג חשיב יבד"ל ויש לטומאה מקום.

    **ג. הרע"ב** תירץ על הקושיה הראשונה שאין לטומאה מקום, דאיירי בספק נגעו לאחר שנחו. ועל הקושיה השניה שאין בו דעת להשאל, דאיירי באחז אדם את הככרות בשעה שארע הספק. [ומה שלא תירץ גם על הקושיה השניה דזורק נחשב יבד"ל, וכמו שתירץ הר"ש בתירוצו הראשון, תירץ **המשנה אחרונה,** דס"ל דזורק חשיב יבד"ל, וכמש"כ לעיל מ"א. **והבית שאול** תירץ, דגם אם זורק חשיב יבד"ל, מכל מקום בנגיעה לאחר שנחו ודאי חשיב אבד"ל].

    **ד. התפארת ישראל** תירץ על הקושיה הראשונה, דכיון שהמשקין בתוך המקל, חשיב טומאה צפה על גבי כלי, דקיי"ל דחשיב כמונח ולא כצפה. וראה בהערות על הר"ש שהרחבנו בזה.

    **ה. הרמב"ם בפיה"מ** ברישא דמתניתין כתב, דהתנא נקט שני דוגמאות דספק משקין ליטמא, לאשמועינן דאפילו בדבר שאבד"ל ספיקו טמא. [ברמב"ם בפיה"מ לעיל מ"א משמע דלכו"ע זורק נחשב יבד"ל, ופליגי שם בדין טומאה שאין לה מקום. ולפי"ז צ"ל דהכא איירי בספק נגע לאחר שנח, ולכן חשיב אבד"ל].

    ותמהו **התפארת ישראל והמשנה אחרונה,** איך יתכן לומר כן, הרי בכל מקום ספק אבד"ל טהור, ומדוע גרע ספק משקין ליטמא מכל ספק דאוריתא? ותירץ **המקדש דוד** [מו ז], דחכמים החמירו בספק משקין טפי מבכל מקום, לפי שהם עלולין לקבל טומאה, ומצינו כמה חומרות שהחמירו חכמים במשקין טפי מבכל הטומאות. וכתב המקדש דוד, דהוא הדין בספק משקין ברה"ר ובטומאה שאין לה מקום, דאף דבכל ספק טומאה מטהרינן, מכל מקום בספק משקין ליטמא מטמאינן. ודייק כן ממתניתין, דכשם שספק משקין לטמא אחרים טהור בכל אופן, בין ברה"ר בין ברה"י, כך ספק משקין ליטמא טמא בכל אופן. ועיי"ש שיישב בזה כמה דברים.

    ולפי"ז מיושבות קושיות הר"ש, דבאמת הוי טומאה שאין לה מקום וספק בדבר שאבד"ל, ומכל מקום בספק ליטמא מטמאינן, דגרע מכל ספק טומאה. וכן בספק לטמא אחרים בעינן להא דמשקין מטמאים אחרים מדרבנן, דאל"ה מטמאינן מספק אף שאין לה מקום ואבד"ל.

    ולפי"ז מתניתין איירי בין ברה"ר בין ברה"י. [רש"י בפסחים שם כתב בדברי רבי יוסי דספק משקין לטמא טמא, וכן בדברי רבי יהודה דלכל טמא, דאיירי ברשות היחיד, אך בדברי תנא קמא לא כתב כן. ויתכן דס"ל כהרמב"ם הנ"ל דחכמים החמירו לטמאות מספק אף ברה"ר, וס"ל דהחמירו רק בספק משקין ליטמא, דהמשקין עלולין לקבל טומאה, אך בספק משקין לטמא אחרים לא החמירו אף אם משקין מטמאים אחרים מהתורה. ולכן ברבי יוסי ורבי יהודה דאיירי לגבי לטמא אחרים כתב דדוקא ברה"י ספיקו טמא כשאר הספיקות, אך בתנא קמא דאיירי לגבי ליטמא לא כתב כן, דהתם איירי בכל אופן]. [↑](#footnote-ref-50)
50. כן כתב הרע"ב על פי הסוגיא בפסחים. אך הר"ש הקשה, מדוע נקט רבי יוסי דוגמא אחרת לספק משקין לטמא אחרים, ולא נחלק על הדוגמא של תנא קמא? ועוד הקשה, דבתוספתא להדיא איתא דבדוגמא של תנא קמא לא נחלק רבי יוסי.

    ותירץ **הגר"א,** דבאמת רבי יוסי סובר משקין לטמא אחרים דאוריתא, וספיקו טמא, אלא דבדוגמא של תנא קמא הוא מטהר מטעם אחר, דרבי יוסי חשיב זורק לדבר שאבד"ל, ולכן הוא מטהר אף דהוי ספק דאוריתא. וכן תירץ **התפארת ישראל,** והוסיף, דיתכן עוד לומר שרבי יוסי מטהר משום דחשיב טומאה נזרקת, אפילו לאחר שנח המקל.

    **הר"ש והרא"ש** תירצו, דרבי יוסי נמי ס"ל משקין מטמאים אחרים דרבנן, וספיקו טהור, והא דמטמא הכא הוא מטעם שהמשקה מעורב בעיסה, וכן כתב הרא"ש. וראה מה שכתבנו בהערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-51)
51. כן פירש הרע"ב. וברמב"ם פ"ו מברכות הט"ו נקט, דאף ספק נטל ספק לא נטל ספיקו טהור. וכתב **הכסף משנה,** דהרמב"ם פירש כן במשנתינו, דספק להטהר היינו ספק נטל ספק לא נטל. ועוד כתב, דמקורו מהגמרא בשבת [סב ב] אבל משא ולא משא לית לן בה, עיי"ש.

    **ובמשנה אחרונה וברש"ש** כתבו, דמקורו מפ"ב דמקואות מ"ב, דהתם מבואר להדיא לגבי ספק מים שאובים, דאף ספק טבל ספק לא טבל ספיקו טהור, וכן שכן בנטילת ידים.

    אך **המשנה למלך** פ"ד מהל' בכורות ה"א דקדק, דהתם תנן ירד לטבול ספק טבל ספק לא טבל, משמע דדוקא אם ירד לטבול אזלינן לקולא, אך אם נסתפק האם הלך לטבול או לא, לא מטהרינן מספק. והקשה על הרמב"ם מדוע לגבי נטילת ידים פסק דאפילו ספק נטל ספק לא נטל מטהרינן? ומה שכתב הכסף משנה דמקורו ממשנתינו, הרמב"ם בפיה"מ כתב דהכא איירי בנטל ודאי, והספק אם הנטילה היתה כראוי. וכן בפי"ד מאה"ט כתב הרמב"ם דאיירי בספק האם המים כשרים, או בספק האם יש בהם כשיעור, או בספק האם יש חציצה הפוסלת על ידיו, ולא כתב ספק נטל.

    ולכן כתב, דמה שכתב הרמב"ם בהל' ברכות ספק נטל כונתו ספק היה דבר חוצץ על ידיו, אך ספק האם בכלל נטל לא מטהרינן. ועוד כתב, דהרמב"ם בהל' ברכות איירי לגבי חולין, ולכן היקל בספק נטל, אך בתרומה לא מטהרינן, ולכן בהל' אה"ט לא הזכיר אלא ספק נטל כראוי. [↑](#footnote-ref-52)
52. הקשה **המשנה אחרונה,** הרי כבר שנינו שספק דברי סופרים ספיקו טהור, וטומאת ידים בכלל זה? ותירץ, דבטומאת ידים מקילים יותר משאר טומאות דרבנן, דלגבי ספק מים שאובים כתב הרמב"ם פי"ד ה"ב, דאין מורין לו לטבול במקוה זה ולעשות טהרות לכתחילה, אלא דאם טבל ועשה טהרות הרי הם טהורים, אך לגבי ספק ידים נחלקו הרמב"ם והראב"ד בפ"ו מהל' ברכות הט"ו, האם אפשר לכתחילה ליטול ממים שהם ספק כשרים, ובדעת הרמב"ם דשרי כתב הכסף משנה שם, דטומאת ידים קיל טפי משאר הטומאות דרבנן, לפי שאין לה עיקר מהתורה. ולפי"ז שפיר נקטה המשנה ספק ידים בפני עצמו, לפי שאינו דומה לספק דברי סופרים. וראה עוד בהרחבה במשנה למלך פ"י ממקואות בדינים אלו.

    **וברש"ש** כתב עוד נפק"מ, דלגבי ספק דברי סופרים שנינו דבאב הטומאה ספיקו טמא, ואילו בספק ידים אף באב הטומאה ספיקו טהור, לפי שאין לו עיקר מהתורה. ומשכח"ל באופן שארע ספק האם הכניס ידיו לבית המנוגע, או ספק נגע בחיבורי הזב, דהוי טומאת ידים מדבר שהוא אב הטומאה. [וראה **בחזון איש** ס"ו סק"א שצידד, דהא דהקילו בספק דברי סופרים היינו בדבר שאין לו עיקר מהתורה. וכונתו, דבאוכל אוכלין טמאים ובבא ראשו ורובו במים שאובים הוי טומאה דרבנן מחודשת, שאין בתורה צורה כזאת לקבל טומאה, אך מכל מקום חכמים טימאוהו משום חשש לטומאה דאוריתא, משא"כ טומאת ידים קיל טפי, שאין לזה חשש לטומאה דאוריתא כלל]. [↑](#footnote-ref-53)
53. וכן הם נחלקו במסכת מקואות פ"ב לגבי ספק מים שאובים. וראה בזה באריכות **בשער המלך** פ"י ממקואות ה"ו בתחילה. וראה עוד **בחזון איש** [ו ז]. [↑](#footnote-ref-54)
54. כן מבואר בריש מסכת נדה. ובתוספתא מובא טעם אחר, דספק טומאה ברה"ר טהור שכן מצינו ציבור עושים את הפסח בטומאה. אם טומאה ודאית הותרה בציבור, קל וחומר ספק טומאה. וראה בסימן ה' מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-55)
55. הרמב"ם פט"ו ה"א כתב ספק זה בשלשה אופנים: א. ספק אכל אוכלין טמאים ספק לא אכל, ונגע בטהרות. ב. ודאי אכל אוכלין טמאים, ספק נגע לאחר מכן בטהרות ספק לא נגע. ג. אכל אוכל שהוא ספק טמא ספק אינו טמא, ולאחר מכן נגע בטהרות, ובכולם ספיקו טהור. [↑](#footnote-ref-56)
56. טעם הגזירה מבואר במסכת שבת [יד א], דבזמנם היו טובלים במערות סרוחים, ולאחר מכן רוחצים עצמם במים שאובים, והיו אומרים דהמים השאובים הם המטהרים, ולכן גזרו שאם לאחר הטבילה בא ראשו ורובו במים שאובים, הרי הוא שוב טמא. ועוד גזרו, דאם נפלו על ראשו ורובו ג"ל מים שאובים, דהוא טמא אפילו אם מתחילה היה טהור לגמרי, דבלא גזירה זו לא תתקיים הגזירה הראשונה. [↑](#footnote-ref-57)
57. כן פירש הרע"ב. אך הר"ש והרא"ש פירשו, כגון בית הפרס, ובגדי עם הארץ, ונכרים שעשאום כזבים לכל דבריהם. וכתב **התוספות חדשים,** דבית הפרס טעות סופר הוא, דהא לעיל מ"ה שנינו שאין שורפין על ספק מגען, ואילו הכא ספק מגען טמא. [לדבריו צריך למחוק גם בגדי ע"ה].

    ויישב **הרש"ש,** דהכא לא איירי לגבי לשרוף את התרומה, אלא לגבי עצם הטומאה, דבספק דרבנן אין מטמאין אותו אפילו ברה"י, ואילו באב הטומאה מטמאין ברה"י. ודין זה קיים אף בבית הפרס, דספק מגען ברה"י תולין [לדעת חכמים שם].

    **ובתויו"ט** כתב דאיירי בנבלת עוף טמא, דהוא אב הטומאה מדרבנן. וכן כתב לעיל פ"א מ"ג. וכבר תמהו עליו הרש"ש והמשנה אחרונה, דלא מצינו בשום מקום שרבנן גזרו טומאה על נבלת עוף טמא. [↑](#footnote-ref-58)
58. כתב **החזון איש** [ו א], דחכמים החמירו באב הטומאה דדבריהם, לפי שבספק דאוריתא כה"ג הוי טמא בודאי, ולכן גם בספק דבריהם החמירו באב הטומאה והקילו בולד הטומאה. [אך כתב, דמה שהחמיר רבי עקיבא לקמן פ"ה מ"א בספק בית הפרס אפילו ברה"ר, זה דין מיוחד שראו להחמיר טפי מספק דאוריתא]. [↑](#footnote-ref-59)
59. וכן איתא במסכת מקואות פ"ב מ"ב, דאם נטמא בטומאה קלה, כגון אוכל אוכלין טמאים, ספק טבל ספק לא טבל, אזלינן לקולא. אך אם נטמא בטומאה חמורה ספק טבל ספיקו טמא. **ובר"ש** שם כתב, דטומאה חמורה היינו שנטמא באב הטומאה דמטמאתו מן התורה. והקשה **התויו"ט** שם, מדוע הוצרך הר"ש לפרש דטומאה חמורה היינו טומאה דאוריתא, הרי גם טומאה דרבנן באב הטומאה ספיקו טמא? ותירץ **המשנה למלך** פ"י ממקואות, דכונת הר"ש לומר, דנטמא באב הטומאה [אפילו דרבנן], שהוא דבר שמטמא אדם מן התורה, דמהתורה אדם נטמא רק מאב הטומאה. כלומר, דחכמים החמירו באב הטומאה דרבנן, משום שהוא טומאה שמועילה לטמאות אדם בעלמא מדאוריתא, אך אין כונת הר"ש לומר דאיירי בטומאה דאוריתא. אך ראה **בחזון איש** [ו ח] מה שכתב בדעת הר"ש. [↑](#footnote-ref-60)
60. כמה ביאורים נאמרו בראשונים במשנה זו:

    **א. הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב** פירשו כמו שביארנו במשנה, וכתב הרמב"ם, דהמשנה הוסיפה "זו טהרת פרישות" לומר, דלא רק ספק החולין טהור, כלומר ספק אם נגע הפרוש בבגדי עם הארץ, אלא אף ספק תרומה טהור, כלומר, ספק אם נגע אוכל תרומה בבגדי פרושין, דכל ספק פרישות טהור.

    והקשה **המשנה אחרונה,** דלעיל מ"ה שנינו, דבגדי עם הארץ תולין על ספק מגען, ומדוע הכא מטהרינן לגמרי? ותירץ, דהכא איירי לחולין, והתם איירי לתרומה, דחכמים החמירו לגבי תרומה לשרוף על ודאי מגען ולתלות על ספק מגען. אך הקשה, דהכא כתב הרמב"ם דאיירי אף באוכלי תרומה שנגעו בבגדי פרושין, והנידון הוא לגבי אכילת תרומה? ותירץ **החזון איש** [ו ה], דהתם איירי בבגדי עם הארץ שנגעו באוכלי תרומה, והכא איירי או בבגדי עם הארץ שנגעו בפרושים, או בבגדי פרושים שנגעו באוכלי תרומה.

    ועוד הקשה המשנה אחרונה, אי מטהרינן משום שהטומאה היא מדרבנן, היינו ספק דברי סופרים דלעיל? [ולפי מש"כ הרש"ש לגבי ספק ידים יש לומר נמי הכא, דבספק פרישות מטהרינן אפילו באב הטומאה].

    **ב. הרמב"ם** פט"ו ה"ב כתב, ספק החולין היא טהרת אוכלי חוליהן בטהרה, והן הנקראין פרושים, כיצד וכו', ואין להן טומאה אלא טומאה ודאית. וביאר **המשנה אחרונה** בדעת הרמב"ם, דבכל ספק חולין מטהרינן ברה"י, והילפותא מסוטה נאמרה רק לגבי תרומה. ונראה בכונתו, דבטומאת חולין יש שני נפק"מ, חדא לגבי לפסול תרומה וקודש, ועוד נפק"מ, דמי שנוהג לאכול חולין בטהרה, אינו אוכל חולין טמאים, אף שמעיקר הדין אין בזה איסור. ומתניתין דספק החולין טהור היינו כלפי הנהגת הפרושים, דאף שהם מחמירים על עצמם לאכול חולין בטהרה, אינם מחמירים בספק טומאה. אך כלפי דיני תרומה וקודש ודאי גם ספק החולין ברה"י טמא.

    אמנם **החזון איש** שם נחלק על המשנה אחרונה, וכתב דגם כלפי הנהגת הפרושים ספק טומאה ברה"י טמא. שהרי מדין תורה חולין אלו נחשבים כודאי טמאים. ולכן כתב דגם הרמב"ם בחיבורו נתכוין למש"כ בפיה"מ, דאיירי לגבי הטומאה דרבנן דבגדי עם הארץ מדרס לפרושים ובגדי פרושים מדרס לאוכלי תרומה.

    **ג. הר"ש** פירש, כגון תשעה צפרדעים ושרץ אחד, דבזמן שהם קבועים אזלינן לחומרא מספק, דהוי כמחצה על מחצה. וכאשר פירש אחד מהם אזלינן בתר רוב טהורים. ולפי"ז הטהרה במשנתינו היא מדין רוב. וכן כתב **השיטמ"ק** בכתובות [טו א] בדעת רש"י שם.

    **ד. עוד פירש הר"ש,** דהיינו הא דתנן בריש נדה, דמעיקר הדין דיה שעתה, ולא חיישינן לטומאה למפרע. ולפי"ז הטהרה במשנתינו היא מדין חזקה. וראה בהערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-61)
61. כן פירש הר"ש. ולפי"ז הטעם דמטהרינן בספק שרצים הוא משום דאזלינן בתר שעת מציאתן. ובתוספות בנדה [ד א] כתבו, דשעת מציאתן לחוד אינו סיבה להקל, שהרי חזקה דמעיקרא עדיפא. אלא הכא מטהרינן מספק משום חזקת טהרה של הטהרות, וראה מה שכתבנו בסימן ד' בשם האחרונים כמה אופנים בביאור דבריהם.

    אמנם בתוספתא איתא, דספק שרצים היינו "ספק הנזרקין". וכן פירש הרע"ב, דאם השליך שרץ בין הככרות, ספק נגע ספק לא נגע, כיון שמצא אותו עכשיו שאינו נוגע תלינן שגם מעיקרא לא נגע, וספיקו טהור. וראה בסימן ז' לגבי ספק הנזרקין מה שביארנו בזה בהרחבה.

    **ובשיטמ"ק בכתובות** [טו א] כתב בדעת רש"י פירוש נוסף, דאיירי הכא בתשעה שרצים וצפרדע אחד, וכולם במקום קביעותם, דברה"ר ספיקו טהור וברה"י ספיקו טמא. ובזה תנן הכא דספק שרצים ברה"ר ספיקו טהור בשעת מציאתן, דהיינו, במקום קביעותם. והקשה השיטמ"ק, אם כן היינו ס"ט ברה"ר דטהור, ולמה לי תרתי? ותירץ, דקמ"ל הכא דקבוע חשיב כמחצה על מחצה לטהר ברה"ר. [↑](#footnote-ref-62)
62. ב"חברותא למסכת נגעים" פ"ה הערה 10 ביארנו בכמה אופנים מדוע צריך פסוק לזה, ולא סגי בדין חזקה דכל התורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-63)
63. כן ביאר הר"ן בנדרים [יט א]. אך השיטמ"ק בנזיר [ח א] ביאר, דאזלינן לקולא מטעם חזקה, וכמו דספק נגעים עד שלא נזקק לטומאה טהור.

    בפירוש הרא"ש הקשה, מה שייך בספק נזירות ספק טומאה וטהרה? ותירץ, דאם הוא נזיר אסור לו ליטמא למתים, ושפיר שייך ספק נזירות לספק טומאה. אך צ"ע מה יתרץ הרא"ש בספק בכורות? וראה מה שכתבנו לעיל מ"ז. [↑](#footnote-ref-64)
64. כן פירשו הרא"ש במשנתינו והר"ן בנדרים שם. ורש"י בבבא מציעא [ו ב] פירש, כגון שילדה אמו לפניו ספק ולד ספק רוח, דאם הראשון היה ולד, הרי עכשיו אינו בכור, ואם הראשון היה רוח, הרי עכשיו הוא בכור. [↑](#footnote-ref-65)
65. במסכת בבא מציעא שם אמרינן, ותני עלה, ואסורים בגיזה ועבודה. כלומר, דאף דלגבי דיני הממונות אמרינן המע"ה, ואינו צריך להביא לכהן מספק, מכל מקום לגבי דיני הקדשים שבהם אזלינן מספק לחומרא. ועפי"ז כתב הרא"ש במשנתינו, דבבכור בהמה טהורה ירעה עד שיסתאב, ויאכל במומו לבעלים. ובבכור בהמה טמאה, מפריש עליו שה לאפקועי איסוריה, ואינו נותן לכהן, שהמע"ה. [ומשמע דבבכור אדם אין צריך להפריש כלל, דכל הדין פדיון בחמש סלעים הוא רק דין ממוני]. [↑](#footnote-ref-66)
66. במסכת נזיר [כט א] דרשינן לה מקרא, דאשה מביאה חטאת העוף הבאה על הספק. ובתפארת ישראל [בועז כ'] כתב, דקרא אסמכתא בעלמא, ומדאוריתא יכולה להביא בלא"ה קרבן מספק, לפי שאיסור חולין בעזרה הוא דרבנן, וחכמים החמירו שלא תביא קרבן בספק, והקילו במקום שהיא מחוסרת כפרה. [↑](#footnote-ref-67)