כו - בדעת התוס_ בדין קביעות וסת בימי זיבה, ובדין ראי_ ג_ ממעין פתוח
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן כו**

**בדעת התוס' בדין קביעות וסת בימי זיבה**

**ובדין ראי' ג' ממעין פתוח**

**א**

א] **נדה ל"ט א',** רב הונא בר חייא אמר שמואל לומר שאינה קובעת לה וסת בתוך ימי זיבתה וכו', אלא הא אלא הא דאמר ר"ל אשה קובעת לה וסת בתוך ימי זיבתה וכו' ור' יוחנן אמר וכו'.

**והתוס'** שם כתבו ע"ד שמואל דאינה קובעת וסת בתוך ימי זיבתה, ז"ל, ופליג ארבי יוחנן ור"ל דאמרי בסמוך אשה קובעת לה וסת תוך ימי זיבתה ממש דהיינו באמצע ספירת זיבתה דומיא דתוך ימי נדותה וכ"ש דקובעת בימים הראויים לזיבה, עכ"ל, וכ"כ התוס' הרא"ש שם.

ב] **אמנם** הנה הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' ה"ז כתב בשם איכא מ"ד דלית הלכתא כשמואל, דר' יוחנן ור"ל פליגי עלי', ונחלק ע"ז וכתב דר' יוחנן ור"ל איירי בגונא שראתה ר"ח ור"ח וכ' ור"ח, ובכה"ג הוא דקבעה וסת, כיון דבתר רובא קמא שדינן לה, ודמי להא דס"ל לר' יוחנן דבכה"ג היא קובעת וסת בימי נדה, עיי"ש, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין.[[1]](#footnote-2)

**ומד'** התוס' שהוכיחו מד' ר' יוחנן ור"ל דפליגי על שמואל וס"ל דאשה קובעת וסת בימי זיבה, יש ללמוד דס"ל, דבדינא דשמואל דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, ל"מ מידי הא דראתה ב' ראיות בימי נדה, ואף בכה"ג אינה קובעת וסת, וע"כ נקטו דר' יוחנן ור"ל פליגי על שמואל, אף די"ל דדבריהם קיימי בכה"ג שראתה ב' ראיות בימי נדה, וכמש"כ הראב"ד וש"ר, וצ"ע טעם הפלוגתא בזה.

**ב**

ג] **ובפשוטו** הי' נראה לפרש בזה, דהנה התוס' כתבו עוד, ז"ל, שאינה קובעת וסת בימי זיבתה, ולא מיבעיא בימי ספירת זיבה ממש דאינה קובעת, אלא משמע דאפי' בימים הראויים לזיבה אע"ג דאינה זבה ומעיינה סתום אינה קובעת כגון שרואה פעם אחת בתוך י"א יום, עכ"ל.

**ומשמעות** דבריהם, דהא דאינה קובעת וסת בימי ספירת זיבה, הוא אף כשהם אחר י"א יום, דמ"מ כיון דאכתי הויא בימי זיבתה, דאינה חוזרת לפתח נדתה עד שתספור ז' נקיים, אינה קובעת וסת.

**אך** הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' הי"א כתב, ז"ל, אי הוו ג' מינייהו בתוך י"א עשר יום וב' מינייהו בתחילת י"ח יום, אע"ג דלא מתחלה תחלת נדה עד דספרה ז' נקיים, מסתברא לי דלמקבע בהו וסת, בימי נדה חשבינן להו וקבעה, דכי אמר שמואל ימי זיבה לא קבעה בהו וסת אמתני' קאי דקתני כל י"א בחזקת טהרה, ועלה אמר שמואל לומר שאינה קובעת לה וסת בתוך י"א, ודוקא קאמר י"א, אבל הימים הראויים לספירת י"א לא קאמר, דקים להו לרבנן דבז' ימי נדה היא מתמרקת מדמי' ולא הדרי אלא עד י"ח יום, וכי מטיא לי"ח, בין שהם ראוים לנדה בין שהם מספירת זיבה ראוים הם לקביעת וסת, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין.

ד] **ובטעמא** דהתוס' דס"ל דכל שהיא בימי ספירת זיבתה אינה קובעת וסת, אף שהוא אחר י"א ימי זיבה, הי' מקום לפרש, דאי"ז משום דהיא מסולקת דמים, דבזה מודו לד' הראב"ד דאחר י"א יום כבר אינה מסולקת דמים, אלא הוא משום דמעיינה פתוח, וכמש"כ כן הרז"ה בהשגות בעה"נ שם אות ט"ו.

**אך** ממש"כ התוס' דדין ימי ספירת זיבתה הוא כ"ש מדין ימים הראויים לזיבה, מבו' דהא דאינה קובעת בימי ספירת זיבתה הוא חד דינא עם הא דאינה קובעת בימים הראויים לזיבה דהוא משום דדמי' מסולקים, וכמו שאמרו לקמן ס"ח ב',[[2]](#footnote-3) ונלמד מזה דפליגי ע"ד הראב"ד ודעימי' וס"ל דכל שהיא בימי ספירת זיבתה, הויא מסולקת דמים, ואף לאחר י"א יום.

ה] **ובטעם** הפלוגתא בזה הי' נראה, דהראב"ד ודעימי' ס"ל דהא דאשה הויא מסולקת דמים בימי זיבתה, לא תליא בדינא דימי זיבה, אלא הוא משום דמטבע האשה דכל שראתה היא מתמרקת מדמי' עד י"ח יום, וע"כ אחר י"ח יום, אף דבדין ימי נדה וימי זיבה הוו ימים אלו ימי זיבה, כיון שעדיין לא ספרה לזיבתה, מ"מ אינה מסולקת דמים, אך התוס' ס"ל דהא דאשה הויא מסולקת דמים בימי זיבתה, תליא בדינא דימי זיבה, וכל דבדין התורה הוו ימים אלו ימי זיבה, הויא בהן מסולקת דמים ואינה קובעת וסת, וע"כ הוא דאינה קובעת וסת בימי ספירת זיבתה, אף שהם לאחר י"ח יום.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ו] **ולפ"ז** נראה, דזהו טעמא דהתוס' דס"ל דדינא דשמואל דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, הוא אף כשראתה ב' ראיות בימי נדה וראי' ג' בימי זיבה, והיינו משום דאזלי לטעמייהו דס"ל דהא דאינה קובעת וסת בימי זיבה תליא בדינא דימי זיבה, וע"כ אף דנימא דבגונא שראתה ב' ראיות בימי נדה וראי' ג' בימי זיבה, אמרינן דראייתה השלישית שראתה ביום זה היא עיקר והראי' שראתה קודם לכן היא תוספת דמים, מ"מ כיון דבדיני נדה וזיבה, מונים ימי נדה וימי זיבה מראי' זו, הרי דימי הזיבה דראי' זו הוו ככל ימי זיבה דאינה קובעת בהן וסת.

**אך** בדעת הראב"ד ודעימי' דס"ל דבכה"ג היא קובעת וסת, נראה דלטעמייהו אזלי דס"ל דהא דאשה מסולקת דמים בימי זיבה לא תליא בדינא דימי זיבה, וע"כ הוא דבכה"ג שראתה ב' ראיות בימי נדה וראי' ג' בימי זיבה, כיון דאמרינן דהראי' שראתה קודם לכן היא תוספת דמים, ואינה נעשית מסולקת דמים מכח ראי' זו, הרי דאף דבדין ימי נדה וימי זיבה הוו ימים אלו ימי זיבה, מ"מ שפיר היא קובעת וסת.[[4]](#footnote-5)

ז] **אמנם** בעיקר הדברים יש לפקפק, דהנה בסוגיית הגמ' לקמן ס"ט א' ובד' הראשונים שם ולעיל ל' א' מבו', דעכ"פ למ"ד דבעינן ספורים לפנינו, כל שלא בדקה כלל בימי הספירה, או כל שלא הפסיקה בטהרה, לא עלתה לה ספירה, אף אם כלפי שמיא גליא שלא ראתה, וע"כ לי"ב לדינא דטבילה בזמנה מצוה, ולפ"ז נמצא, דכל שנעשית זבה ולא הפסיקה בטהרה ולא בדקה, אף שעברו עלי' ז' ימים, אינה חוזרת לפתח נדתה, וכ"כ בחזו"א סימן פ"ה סקט"ז וסימן צ"ב סקמ"ז.

**ולפ"ז** הרי דאי נימא בדעת התוס' דהא דאינה קובעת וסת בימי זיבה, תליא בדינא דימי זיבה, הרי נמצא שלא הפסיקה בטהרה ולא בדקה, אף אם עבר עלי' זמן רב, הוו כל ימים אלו כימי זיבה דאינה קובעת בהן וסת, ולפ"ז בתולות שלנו שאינם בודקות לטהרתם, לי"ב כלל לדין קביעות וסת לדעת שמואל, וזה רחוק, דודאי דדרך האשה דאף כשלא ספרה כדיני ספירה, כבר אינה מסולקת דמים, והדין נותן שתקבע בהן וסת.

**ונראה** מזה, דלעולם אף לדעת התוס' הא דאינה קובעת וסת בימי זיבה, לא תליא בדיני דימי זיבה, והא דס"ל דאינה קובעת וסת בימי הספירה, הוא משום דס"ל דכך הוא טבע האשה דכ"ז שלא תשב לה ז' ימים נקיים עדיין היא מסולקת דמים, וכמש"כ כן בחי' חת"ס יו"ד סימן קפ"ג, עיי"ש.[[5]](#footnote-6)

**ולפ"ז** הדר צ"ב בטעמא דהתוס' דס"ל דדינא דשמואל דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, הוא אף כשראתה ב' ראיות בימי נדה וראי' ג' בימי זיבה, ול"מ הא דאמרינן דהראי' השלישית שראתה ביום זה היא עיקר והראי' שראתה קודם לכן היא תוספת דמים, - דאף דבדיני נדה וזיבה מונים ימי נדה וימי זיבה מראי' זו, מ"מ כיון דאינה אלא תוספת דמים בעלמא, הדין נותן שלא תהא מסולקת דמים ע"י ראי' זו, ומ"ט אינה קובעת וסת בימי הזיבה שאחר ראי' זו.

**ד**

ח] **והנה** לקמן בסוגיין נחלקו רב פפא ורב הונא ברי' דר' יהושע כשהי' לה וסת קבוע ליום כ"ב ולא ראתה בו, אם מונים כ"ב מכ"ב או מונים כ"ב מכ"ז, והוכיח ר"פ דמונים כ"ב מכ"ב אף שלא ראתה בו, מהא דאמר ר"ל אשה וכו' ואין אשה קובעת לה וסת בתוך ימי נדותה, ורבי יוחנן אמר אשה קובעת לה וסת בתוך ימי נדותה, ה"ד לאו כגון דחזאי ר"ח וה' בירחא ור"ח וה' וחמשא בירחא והשתא חזאי בה' בירחא ובר"ח לא חזאי, וקאמר אשה קובעת לה וסת בתוך ימי נדותה, אלמא מר"ח מנינא.

**ופירש"י** דהא דמייתי ר"פ דמר"ח מנינא הוא מהא דקרי לפעם ג' תוך ימי נדה, אלמא לפי חשבון הראוי מנינן, והתוס' שם הקשו דדילמא משום ראי' ראשונה קרי לה תוך ימי נדה, וכתבו בתי' בתרא, דאם ל"ה חשבינן שראתה בחודש הג' בר"ח, לא היתה קובעת וסת, כיון דראייתה השלישית אינה מעין הראיות הראשונות שבאו בימי נדה.

ט] **והנה** התוס' שם הביאו בשם ריב"א שהק' ע"ד רש"י, דמ"ט לא דחינן דאיירי כשראתה אף בחודש הג' בר"ח ובה' בחודש, דהויא אף הראי' הג' בתוך ימי נדתה, וכתבו בשם רש"י דהוא משום דבכה"ג אינה קובעת וסת אף לדעת ר' יוחנן, וכמו שאמרו לעיל י"א א' דכל הא דס"ל דאשה קובעת וסת בתוך ימי נדה הוא במעין סתום, אך במעין פתוח אינה קובעת וסת.

**והנה** בטעמא דרב פפא דכשראתה ב' חדשים בר"ח ובה' בחודש ובחודש הג' ראתה בה' בחודש קבעה וסת לר' יוחנן, כתב הרמב"ן בסוגיין דהוא משום דבכה"ג אמרינן דראיות ה' בחודש הם עיקר, וראיות ר"ח הם תוספת דמים בעלמא.

**וצ"ע** היאך מתישבים ב' הדברים זע"ז, דמחד גיסא אמרינן דהא דהיא קובעת וסת בכה"ג, הוא משום דחשבינן דאף ראיית ה' בחודש הג' הויא כראי' דימי נדה, דכיון שראתה ב' חדשים בר"ח ובה' בחודש, ע"כ אף בחודש הג' שלא ראתה אלא בה' בחודש, הו"ל כמו שראתה גם בר"ח, ומאידך גיסא אמרינן דהא דהיא קובעת וסת בכה"ג, הוא משום דחשבינן דאף ראיית ה' בחודש שראתה בב' החדשים הראשונים, אינה כראי' דמעין פתוח, כיון שלא ראתה בחודש הג' בר"ח, ע"כ אמרינן דאף בב' החדשים הראשונים שראתה בר"ח, אי"ז אלא תוספת דמים בעלמא, ולכאו' הם ב' דברים הסותרים זא"ז.

**ה**

י] **ונראה** לפרש בזה, ובהקדם, דהנה בעיקר מה שאמרו דכשראתה בחודש הג' בכ"ה ובר"ח אמרינן דראיית כ"ה בחודש דמים יתירים הוא דאתוספו בה, כתב הראב"ד שם סימן ב' ה"ג, ז"ל, איכא מ"ד דראית ר"ח הוא עיקר הוסת והקדמת כ"ה תוספת הוסת הוי, ומדקרי לי' תוספת הוסת לא חיישא לההיא ראי' כלל וכו', וי"מ דהא דאמרינן בראיות כ"ה דמים יתירי הוא דאיתוספו בה, לאו למימרא דהויא היא טפילה לראיות ר"ח, אלא לאפוקי דראיית ר"ח ל"ה טפילה לראיית כ"ה, ואע"ג דקיימא לה בתוך ימי נדתה, ולעולם ראיית כ"ה מיהת מיחש חיישא לה דלמא וסת אחרינא הוא דבעיא למקבע, ומסתברא כי האי לישנא בתרא, עכ"ל.

**וכ"כ** הרמב"ן בהלכותיו פ"ה הט"ו, ז"ל, ראתה ב' ראשי חדשים ובשלישי ראתה בכ"ה בחודש ובר"ח, קבעה לה וסת לר"ח שרגלים לדבר, שהרי הראשונים ממעין סתום ראתה אותם ועכשיו ג"כ ראתה בזמנה בר"ח, ודמים יתירים שניתוספו בה גרמו לה להקדים, וחוששת ליום הקדימה שמא וסת אחר היא קובעת, עכ"ל, והובא דין זה בטור סי' קפ"ט.

יא] **והנה** משמעות ל' הראב"ד, דהא דהיא חוששת לראיית כ"ה, הוא בודאי, והיינו משום דעיקר מה שאמרו דראיית כ"ה היא תוספת דמים, לאו היינו דלא חשיבא כעיקר ראי' והיא טפילה לראיית ר"ח, אלא היינו דראיית כ"ה היא ראי' בפנ"ע, ואין ראיית ר"ח טפילה לראי' זו, אך מ"מ גם ראיית כ"ה ל"ה טפילה לראיית ר"ח, וע"כ היא חוששת לה, וכן פירשו הגר"ז בקו"א סימן קפ"ט סק"ד והחוו"ד שם סקט"ו, ונחלקו על מש"כ הב"ח שם סקמ"א דהא דהיא חוששת ליום כ"ה, הוא משום דקביעותה לר"ח בכה"ג היא מספק.[[6]](#footnote-7)

**ו**

יב] **ונראה** בדעת התוס', דס"ל כדעה זו דמה שאמרו דראיית כ"ה היא תוספת דמים לאו היינו דהיא דהיא טפילה לראיית ר"ח, או דהיא ראיית מקרה בעלמא, אלא היינו דהיא ראי' לעצמה וראיית ר"ח אינה טפילה לה.

**ולפ"ז** נראה, דע"כ ל"מ הא דאמרינן דמה שהקדימה וראתה הוא תוספת דמים, רק כלפי מה שבאנו לדון שלא תקבע וסת בראיית ר"ח משום שהיא ראי' ממעין פתוח, וע"ז הוא דאמרינן דראיית ר"ח היא ראי' לעצמה ואינה המשך דראיית כ"ה, אלא ראיית כ"ה היא ראי' נוספת שבאה לה, אך כל שבאנו לדון שלא תקבע וסת בראי' השלישית משום שבאה בימי זיבה והיא מסולקת דמים, ל"מ מידי מה דנימא דמה שהקדימה וראתה הוא תוספת דמים, דמ"מ כיון דהיא ראי' עיקרית, הויא מסולקת דמים בימי הזיבה דראי' זו, ואינה קובעת בהן וסת,[[7]](#footnote-8) וכ"ה מבו' בתו"ד הסד"ט בסימן קפ"ט סקל"ה, עיי"ש שכתב דכל שקבעה וסת לראייתה הקודמת, ודאי דהויא מסולקת דמים בימי הזיבה דראי זו ואינה קובעת בהן וסת, עיי"ש.

יג] **ובזה** נראה לפרש לעיקר פלוגתת ר' יוחנן ור"ל אם אשה קובעת וסת בימי נדתה, דהנה הרי הא דלר' יוחנן היא קובעת וסת, אמרו לעיל י"א א' דהוא רק במעין סתום, ולדעת ר"ה ברי' דרב יהושע בסוגיין היינו, דכל שראתה ב' הראיות הראשונות ממעין סתום, דבכה"ג אמרינן דגם ראייתה הג' שבאה במעין פתוח היא כראי' דמעין סתום, ומה שראתה קודם לכן הוא תוספת דמים, - ובפשוטו הא דר"ל פליג וס"ל דאף בכה"ג אינה קובעת וסת, הוא משום דס"ל דאף בכה"ג שראתה ב' ראיות במעין סתום, אכתי חשבינן לראייתה השלישית כראי' ממעין פתוח, וע"כ אינה מצטרפת לקביעות וסת, וכ"ה מבו' בחי' הר"א בסוגיין.

**אך** לפמש"נ בדעת התוס' נראה לפרש בזה בע"א, דכשבאנו לדון בקביעות וסת בימי נדה יש לדון בזה משום תרתי, חדא, דראייתה בימי נדה אינה ראי' לעצמה כלל אלא היא המשך דהראי' הקודמת, והיינו שלא נפתח עכשיו המעין כלל, אלא מכח פתיחת המעין הקודמת היא רואה עכשיו, ועוד, דאף אם ראייתה זו היא ראי' בפנ"ע, מ"מ ראי' זו שבאה בימי נדה דהיא עלולה לראות טפי אינה מצטרפת לקביעות וסת, והיינו דכיון דהיא עלולה לראות, א"צ גורם קבוע שתראה מכחו, וא"א להחזיק מכח זה קביעות וסת.

**ולפ"ז** נראה דבזה הוא שנחלקו ר' יוחנן ור"ל, דר' יוחנן ס"ל דימי נדה הם ראויים לקביעת וסת, וכל הא דאינה קובעת בהן וסת, הוא משום דראייתה זו אינה ראי' לעצמה כלל אלא היא המשך דהראי' הקודמת, וכמו שאמרו לעיל שם דאינה קובעת וסת ממעין פתוח, וע"ז הוא דמהני מה שראתה ב' ראיות ממעין סתום, דמכח זה אמרינן דגם ראייתה השלישית היא ראי' בפנ"ע ואינה המשך דהראי' הקודמת, וע"כ היא מצטרפת לקביעות הוסת, - אך ר"ל פליג וס"ל דימי נדה אינם ראויים כלל לקביעות וסת, משום שהיא עלולה לראות בהם טפי, וע"כ הוא דס"ל דאף כשראתה ב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח אינה קובעת וסת, דאף דבכה"ג אמרינן דראי' הג' היא ראי' בפנ"ע ואינה המשך דהראי' הקודמת, מ"מ כיון דגם ראייתה הקודמת היא ראי' גמורה, נמצא דבאה ראייתה זו בימי נדה, וימי נדה אינם מצטרפים לקביעות וסת.[[8]](#footnote-9)

יד] **ובזה** מתפרש היטב מש"כ התוס' בדעת רב פפא, דכשראתה ב"פ בר"ח ובה' בחודש ובפעם הג' ראתה בה' בחודש, מחד גיסא אמרינן דחשבינן דאף ראייתה בה' בחודש הג' הויא בימי נדה, וע"כ היא מצטרפת לראיותי' הראשונות לקביעות וסת, ומאידך גיסא אמרינן דאף ראיותי' הראשונות בה' בחודש ל"ה כראי' ממעין פתוח, וע"כ היא קובעת וסת, - והיינו דאף דמכח הא שראתה בחודש הג' בה' בחודש, אמרינן דגם ראיותי' הראשונות בה' בחודש הם ראיות בפנ"ע, ואינם המשך דראייתה בר"ח, מ"מ כיון שראתה בר"ח וראיותי' בה' בחודש באו בימי נדה שהיא עלולה לראות בהם, אינם מצטרפין לקביעות וסת עם ראייתה השלישית שראתה בה' בחודש, אלא משום דחשבינן דגם ראייתה זו היא כראי' דימי נדה, דאזלינן לפי המנין הראוי, ואמרינן שזמן ראייתה הי' בר"ח, והיא עלולה לראות בה' בחודש.[[9]](#footnote-10)

**ז**

טו] **אמנם** בעיקר דברינו יש לפקפק, דהנה יש להעיר בד' התוס' שפירשו דהא דדייק רב פפא דחשיב כאילו ראתה בחודש השלישי בר"ח, דהוא משום דאל"כ לא היתה קובעת וסת כיון דאין הראי' השלישית מעין הראיות האחרות שבאו בימי נדתה, - ולא נתפרש לפ"ז, דא"כ מהו דמשני רב הונא דאיירי כגון שראתה ר"ח ור"ח וכ"ה בחודש ור"ח וכו', ולכאו' מ"ט קבעה וסת בכה"ג, הרי ראייתה השלישית בימי נדה אינה מעין הראיות האחרות שלא באו בימי נדה.[[10]](#footnote-11)

**ולכאו'** נראה, דזה נכלל במה שפירש רב הונא דהא דקבעה וסת הוא משום דאמרינן דדמי יתירי הוא דאתוספו בה, וכיון דתלינן דראייתה בכ"ה היא דמים יתירים, נמצא דראייתה בר"ח הג' לא חשיבא כלל כראי' בימי נדה, וע"כ שפיר הויא ראייתה זו מעין הראיות האחרות.

טז] **והנה** לפ"ז נלמד, דכל דחשבינן לראייתה הראשונה שהיא תוספת דמים, לא חשבינן לראייתה השני' כלל שהיא ראי' בימי נדה, - ולפ"ז בע"כ דהא דלרב פפא כשראתה ב"פ בר"ח ובה' בחודש ובפעם הג' ראתה בה' בחודש, חשבינן דראיותי' הם בימי נדה, הוא משום דלדעתו לא תלינן לראיותי' בר"ח שהם תוספת דמים, והא דהיא קובעת וסת בכה"ג, הוא משום דסגי במה שראתה בפעם הג' ממעין סתום שתקבע וסת, אף אם ב' ראיותי' הראשונות היו ממעין פתוח, וזה דלא כמש"נ, וצ"ע בזה.

1. ועד"ז נראה גם בד' רש"י לעיל י"א א' ד"ה מתוך ימי זיבתה, שפירש לדינא דר"ל דאשה קובעת וסת בימי זיבה, בגונא שראתה ב' חדשים בר"ח ובט"ו לחודש ובחודש הג' ראתה בט"ו ולא ראתה בר"ח, ומשמע דאם ראתה ג"פ בימי זיבה לכו"ע אינה קובעת וסת, וכל מה שאמרו ר"ל ור' יוחנן דאשה קובעת וסת בימי זיבה, הוא בגונא שראתה בחודש הג' בימי נדה, - אך למש"כ הראשונים דד"ז תליא בפלוגתא דרב פפא ורב הונא, ולדעת רב הונא איירי בגונא שראתה בב' פעמים הראשונות בימי נדה ובפעם הג ראתה בימי זיבה, צ"ע דמ"ט פירש"י התם כדעת רב פפא ודלא כהלכתא, (וביותר, דבמה שאמרו שם דאיירי במעין סתום, פירש"י שם כדעת רב הונא, עיי"ש), וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומש"כ התוס' דבימי ספירת זיבתה הוא כ"ש שלא תקבע וסת, נראה דיש לפרש בזה, דאף דגם הא דבימי ספירת זיבתה אינה קובעת וסת הוא משום דהיא מסולקת דמים, מ"מ בזה פשיטא טפי שלא תקבע וסת, דכיון דמעינה פתוח, ע"כ יש לתלות דמה שהיא רואה עכשיו, אינה ראי' חדשה הסותרת לסילוקה, אלא אלא היא המשך לראייתה שכבר ראתה, ומשא"כ בימים הראויים לזיבה דמעינה סתום, הרי דאף דהיא מסולקת דמים, מ"מ י"ל דכל שראתה ראי' הסותרת לסילוקה, מהני זה לקבוע וסת. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחזו"א סימן פ"ה סקי"ז כתב דבד' הרשב"א מבו' דדינא דכל י"א יום בחזקת טהרה, אינו תלוי בדין הזיבות, אלא בעיקר סברת סילוק הדמים, ועיי"ש שתמה ע"ז, דלפ"ז צריכה האשה לחשב ב' חשבונות, אחד לענין פתחי נדותה ואחד לדין משנתנו לכל י"א בחזקת טהרה, עיי"ש, וי"ל דזהו טעמא דהתוס' דס"ל דאף הא דכל י"א יום בחזקת טהרה, תליא בדין הזיבות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' בחזו"א סימן פ"ה סקי"ז שעמד בזה, דלמש"כ הראשונים דבכה"ג שראתה ראי' ג' בימי זיבה קבעה וסת, נמצא דחשבון ימי זיבה לענין קביעות וסת, לא תלי כלל בחשבון ימי זיבה לענין דיני נדה וזיבה, ועיי"ש במשה"ק לפ"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שהק' דהניחא כשראתה דם בתוך ימי הספירה וסתרה ספירתה, י"ל דעדיין לא נתרפאה מזיבתה ועדיין היא מסולקת דמים, אך בפולטת ש"ז דסותרת יומה, היאך אפשר דע"י אותה הפליטה תשתנה הטבע דסילוק הדמים, וכתב דזהו שקשה בדיני טהרה ולא מצאתי לו פותר, עכ"ד, ודבריו שם קיימי על עיקר הדין דימי נדה וימי זיבה, אך בדין קביעות וסת בימי זיבה, י"ל דמודו התוס' דאם ספרה ז' ימים נקיים, אף שלא עלתה לה הספירה משום שפלטה ש"ז באחד מהם, מ"מ כבר לי"ב לדינא דימי זיבה דאינה קובעת בהן וסת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם הגר"ז שם כתב דאף דל' הראב"ד מורה כן להדיא, היינו משום דאזיל לטעמי' דלא ס"ל להך כללא דכל שקבעה וסת אין חוששין לוסת שאינו קבוע, ואשר ע"כ ס"ל דה"נ בראתה ב"פ בר"ח ממעין סתום, ובפעם הג' ראתה בו ממעין פתוח, הגם שקבעה וסת ודאי לר"ח, מ"מ חוששת גם לכ"ה, אך לדעת הרמב"ן דס"ל דכל שקבעה וסת אין חוששין לוסת שאינו קבוע, בע"כ דהא דהיא חוששת גם ליום כ"ה הוא משום דעיקר הקביעות דר"ח בכה"ג היא מספק, וכמש"כ כן הב"ח שם סקמ"א, וכתב לדקדק כן מל' הרמב"ן שכתב דחוששת ליום הקדימה שמא וסת אחר היא קובעת, והול"ל שמא וסת שני היא קובעת, וגם למ"ל למימר כלל הטעם שמא כו', הלא זה הטעם הוא בכל החששות שחוששת לוסת שאינו קבוע שמא תקבענו, אלא ודאי שהחשש הוא משום מעין פתוח, עכ"ד.

   והדברים צ"ע, שהרי ל' הרמב"ן בזה מיוסד על ל' הראב"ד שכתב דראיית כ"ה מיחש חיישא לה "דילמא וסת אחרינא הוא דבעיא למיקבע", עכ"ל, ואם נדקדק מל' הרמב"ן דאי"ז אלא ספק, יש לדקדק כן גם מל' הראב"ד שכתב וסת אחרינא ולא כתב וסת שני, וגם מ"ט הוצרך לפרש טעם זה הלא זה הטעם הוא בכל החששות שחוששת לושא"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. והיינו דהרי הא דאינה קובעת וסת בימי זיבה, אי"ז משום דראייתה בימי זיבה היא המשך לראייתה בימי נדה, אלא הוא משום דבימי זיבה היא מסולקת דמים, וע"ז ל"מ מידי הא דמה שהקדימה וראתה היא תוספת דמים, דל"מ הא דהיא תוספת דמים, אלא דמכח זה אמרינן דראייתה השני' היא ראי' בפנ"ע ואינה המשך דראי' זו, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובזה מדוקדק ל' הפלוגתא דר' יוחנן ור"ל דר' יוחנן קאמר דאשה קובעת וסת בימי נדתה ור"ל אמר דאין אשה קובעת וסת בימי נדתה, ולכאו' הרי כו"ע מודו דאין אשה קובעת וסת בימי נדתה, ופלוגתייהו היא במסוים בגונא דב' ראיות במעין סתום וראי' ג' במעין פתוח אם היא קובעת וסת, - ולפי הנ"ל הוא מדוקדק מאד, דלעולם עיקר פלוגתייהו הוא אם אשה קובעת וסת בימי נדתה, דלר' יוחנן ימי נדה ראויים לקביעת וסת וכל הא דאינה קובעת בהן וסת הוא משום דראייתה היא ממעין פתוח, וע"ז הוא דמהני הא דבאו ב' הראיות הראשונות ממעין סתום, אך לר"ל ימי נדה אינה ראויים לקביעת וסת, וע"כ אף אם ראתה ב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח לא קבעה וסת. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף, דהרי אף דאמרינן דגם ראייתה השלישית בה' בחודש חשיבא כראי' דבימי נדה, מ"מ ודאי דאי"ז ראי' "ממעין פתוח", שהרי כיון דבפועל לא ראתה בר"ח, נמצא שראייתה בה' בחודש הויא תחילת ראי', ולא מהני הא דחשבינן לה כראי' בימי נדה, אלא דחשיבא כראי' בזמן שהיא עלולה לראות בו, - וע"כ לענין דינא דמעין פתוח אמרינן דאדרבה, כיון דראייתה השלישית ודאי דהויא תחילת ראי', אף ראיותי' הראשונות בה' בחודש הוו תחילת ראי', ומה שראתה קודם להם בר"ח, הוא ראי' נוספת שבאה לה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש מקום לפרש בזה, דדוקא כשבאו ב' ראיות בימי נדה וראי' אחת שלא בימי נדה אינה קובעת וסת, משום דלא מצינו להחזיק מכח ג' ראיות אלו דקבעה וסת אף שלא בימי נדה, כיון דב' מן הראיות היו בימי נדה שהיא עלולה לראות, וכלפי קביעות וסת שלא בימי נדה, ליכא לכח החזקה, וע"כ לא קבעה וסת כלל, דכיון דאינה קובעת וסת שלא בימי נדה, א"א לצרף ראייתה השלישית שבאה שלא בימי נדה לקביעותה, ומשא"כ כשבאו ב' ראיות שלא בימי נדה וראי' אחת בימי נדה, שפיר היא קובעת וסת אף שלא בימי נדה, דכיון דב' מן הראיות היו שלא בימי נדה, הרי דשפיר מצטרפת הראי' השלישית לקביעות הוסת אף שראי' זו היתה בימי נדה.

    והטעם בזה הוא, דדין חזקת ג"פ הוא כשבאו ג' ראיות המורות כן, וע"כ אם ראתה ב' ראיות שלא בימי נדה וראי' ג' בימי נדה, שפיר איכא ג' ראיות המורות על קביעות וסתה שלא בימי נדה, דאף הראי' שבאה בימי נדה מעוררת ספק שמא יש לה וסת אף שלא בימי נדה, אך כשראתה ב' ראיות בימי נדה וראי' ג' שלא בימי נדה, ליכא ג' ראיות המורות על קביעות וסתה שלא בימי נדה, דלענין זה ב' הראיות שראתה בימי נדה כחד חשיבי, דמה שהוסיפה וראתה בימי נדה, אינו מעורר טפי ריעותא שיש לה וסת אף שלא בימי נדה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-11)