22 בסוגיא דזרזא דקני
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בסוגיא דזרזא דקני

1. אמר רב יהודה האי זירזא דקני רמא וזקפיה רמא וזקפיה לא מיחייב עד דעקר ליה. יעוין ברש''י דכתב דאין זו עקירה ומדייק הראש יוסף דס''ל לרש''י דהוי חסרון במעשה עקירה ולפי''ז גם במגלגל יהא פטור כיון דבעי הגבהה, ובתוס' דנקט דהוי רק במרובע דנח קצת פליג על רש''י וס''ל דהוי חסרון במלאכה שלא נעשתה בב''א. רק מעיר הראש יוסף דבתוס' בתחילת דבריו נקט דפשיטא דלא מחייב כיון דלא עקר ליה, ומשמע דהוי חסרון בעקירה, וכן מקשה מהרמב''ם פי"ג הי"א דבתחילה כתב שהרי לא עקר כפירוש רש"י [עיין מ"מ שם] וסיים דהמגלגל חייב.
2. ובעיקר דיוקו של הראש יוסף מרש'י יעוין בפסקי רי''ד דגם דייק מרש''י דהוי חסרון בעקירה, רק דהרי''ד הבין דהחסרון הוא בעצם המציאות שהחפץ נשאר באותו מקום. וז''ל, המורה תלה טעם הדבר בעבור שאין כאן עקירה, שלעולם ראשה האחד מושכב בארץ. ואינו נראה לי, דאע"ג דראשו האחד מושכב בארץ, כיון שנשתנה צד התחתון להיות עליון וגם נסתלק ממקומו לכל הפחות כעובי הזירזא עקירה היא, ואילו עבד הכי מרשו' היחי' לרשות הרבי', שקרקעית פתחה שוה לקרקעית רשו' הרבי', והזירזא קיימא על שפת הפת' ורמה וזקפה ונמצאת כולה בחוץ מי לא מיחייב, אלמא עקירה היא. והגורר נמי אף על פי שלא הגביהה מעל גבי הקרקע חייב. ומבואר בדבריו דלא בעי הגבהה ולכן פשיטא ליה דבהוצאה מרשות לרשות דעבר לרשות אחרת פשיטא דמחייב, ורק דהבין דכונת רש''י דבהעברת ד''א דליכא שינוי ברשות שהחפץ כעת נמצא בה, וכל השינוי נעשה מכח ניתוק החפץ ממקומו הלכך כיון דראשו השני לא זז הוי כנמצא עדיין במקומו, ולכן תמה דהרי נסתלק לגמרי מהמקום שהיה בו קודם לכה''פ כעובי הזירזא.

ואי נימא דזהו הפשט ברש''י א''כ גם רש''י יודה לתוס' דבמגלגל חייב ואולי זהו הבאור ברמב''ם שנקט לטעמא דהוי חסרון בעקירה ומאידך גיסא במגלגל ס''ל דחייב.

1. ויעוין בריא''ז [נכדו של הרי''ד] דמביא בתחילה את מהלך הרי''ד דנקט כתוס' שלא נעקר בבת אחת, ולאחמ''כ כתב וז''ל, ורוב המפרשים אומרים טעם הפטור לפי שצדה האחד מונח ע''ג קרקע לעולם ואין כאן עקירה שלימה ואפי' מרשות היחיד לרשות הרבים פטור, וכן נראה בעיני עיקר, היה מגרר והולך כיון שגררה ד''א ברה''ר חייב שגרירה עקירה גמורה היא הואיל ואין מניחה כל עיקר. ובפשוטו כונתו למהלך רש''י דהוי חסרון בעקירה ואפ''ה כתב דבגרירה חייב. ומבואר דנקט דהחסרון בעקירה הוא מחמת עצם הדבר שצד אחד לא זז ממקומו. וכן מובא עוד בקובץ שיטות קמאי מהאורחות חיים הלכות שבת רכב וז''ל, לפי שלא עקר החפץ כולו מעל הארץ ואם גררו על הארץ מתחילת ד' לסוף ד' חייב שהגורר או מגלגל עוקר הוא. וכן מובא שם מהכל בו הלכות שבת לא וז''ל, לפי שלא עקר החפץ כולו מעל הארץ ואם גררו על הארץ מתחילת ד' לסוף ד' חייב שהגורר או המגלגל עוקר הוא.
2. אולם בראשונים דהקשו ממגרר נראה להדיא דהבינו דבעי הגבהה, וכן מבואר להדיא ברא''ה בכתובות ל''א ע''א ד''ה היה מגרר וז''ל, ויש שפירשו טעמא במקומה משום דאנן לענין שבת בעינן עקירה שלשה טפחים כדמוכח התם והיינו טעמא דזירזא דקני דליכא עקירה שלשה טפחים. ויעוי'ש דמיישב לפי''ז הא דמבואר בכתובות דבמגרר מרשות לרשות חייב דאיירי בגוונא דפתח הבית גבוה ג''ט.

ויש לעיין בגדר הדבר דבעי הגבהה דלכאורה עיקר המלאכה הוי ההעברה מרשות לרשות ואי בגוף ההעברה לא חסר מאי איכפת לן שלא עשה מעשה הגבהה בחפץ.

עוד יש לעיין בהא דהביאו הראשונים את תרוץ הראב''ד מההיא דמגרר דעקירת רשויות שאני דהוי כאילו מגביהו. והשתא אי נימא דבעי מעשה הגבהה וכונת הראב''ד דעקירת הרשות איכא בה אותו קיום דאיכא במעשה הגבהה, מלבד דזה עצמו צ''ב דיהני לאשווי מעשה הגבהה, ביותר קשה דכיון דכבר עקר נמצא דהחפץ כבר עקור ומה שייך למידן עקירה מחפץ עקור. וא''כ מה מהני שבשלב של היציאה בין הרשויות איכא יחס של הגבהה.

1. ויעוין בקה''י סימן ה' דמבאר דס''ל לראב''ד דכל זמן שלא הגביהו מן הקרקע אין זה עקור והוי עדיין כנח ברשות הרבים, ולכן שייך בזה תורת עקירה. ומבואר לפי''ז דמונח לא הוי המציאות של ההנחה בלי תזוזה אלא ביחס של החפץ לרשות וכל כמה דליכא ניתוק מהרשות חשיב מונח. אלא דלפי''ז צע''ט קושית הרמב''ן בסגוין מהא דמגביה ע''מ להצניעו ונמלך להוציאו פטור דאמאי לא נחייבו משום עקירת הרשות והרי התם הגביה מהקרקע וא''כ הוי כבר עקור.

ובאמת יעוין בשטמ''ק בכתובות דף לא דמביא מהרמב''ן דמיישב וז''ל, ומיהו כי מגבה ליה על מנת להצניעו ונמלך עליו להוציאו פטור שהרי לא היה מונח ברה"י כדי שתאמר עקירת הרשות עקירה הוא אלא בידו הוא ורשות אחרת היא, עקירה ראשונה אי אפשר לחייבו. ומבאר הקה''י דזהו כונת הרמב''ן דהתם כיון שהגביה איכא בזה עקירה ולכן לא שייך לחייבו מכח עקירת הרשות. ודבריו צ''ב דא''כ מה הקשה הרמב''ן בסוגין דהא פשיטא דדבר עקור לא שייך בו עקירה, וגם יש לעיין בלשון הרמב''ן דבידו חשיב כנמצא ברשות אחרת, ואי עיקר החסרון מחמת דהוי עקור א''כ עיקר התירוץ דהתם הגביה את החפץ ולא חשיב כנח בהך רשות.

1. ונראה דאמת לא חשיב כמונח רק דהוי חסרון בעקירה, רק לא הוי מחמת דבעי ''מעשה עקירה'' אלא מכיון שמעשה העקירה בא בשביל להעמיד את הניתוק של החפץ מהרשות שהיה בו ולהעמידו ברשות אחרת, א''כ כל כמה דלא הוגבה מהרשות שהיה בה הוי חסרון בניתוק של החפץ, כמו בקנין הגבהה דכל כמה דלא הוגבה ג''ט איכא לו עדיין שייכות לרשות שהיה בה, רק דלא הוי סיבה להחשיבו כמונח עדיין, אלא דחשיב ''התחלת עקירה'', רק דחדית לן הראב''ד דהיכא דלבסוף איכא עקירת רשויות שייך לדונו כ''גמר מעשה העקירה'', כיון שהעקירת רשויות הוי עשיה בעצם הניתוק של החפץ מהרשות שהיה בה [וכונת הראב''ד כאילו הגביהו דאיכא בזה את גמר ההגבהה], בשונה מד' אמות דהמלאכה בגוף ההעברה [יעוין באריכות בסימן – מה דנתבאר בגדר העברת ד''א] והלכך לא שייך לדון את גמר ההעברה כגמר העשיה, דכל שלב בעשיה עומד בפני עצמו.

ונראה דלפי''ז היכא דההגבהה ועקירת הרשות נעשו ע''י שני בני אדם לא שייך לחייב לאף אחד מנייהו, ולדרך הקה''י שהחיוב חל בשעת עקירת הרשות העיקר תליא במי שעקר את הרשות.

1. ונראה דבזה יתבאר קושית הרמב''ן מהגביה ע''מ להצניעו ונמלך להוציאה דגם יהא חייב ע''י עקירת הרשות, דגם בזה נימא דהוי מעשה אריכתא, רק דנראה להוכיח מהרמב''ן דפטורא דלא נתכון לכך לא הוי מצד ''מלאכת מחשבת'' כמו שמבואר ברש''י בדף ה' ע''ב דהא קשה למימר דיהני הגמר שעושה אח''כ לאשוויי למלאכת מחשבת, אלא כמו שהוכיח התוצאות חיים – מהרמב''ם פי''ג הי''ב דלא חשיב מעשה עקירה כלל אלא כהזזת חפצים, ולפי''ז ניתן לומר דע''י דבסופו איכא עקירה ממילא גם ההתחלה נידונית כחלק מההוצאה. [רק דיש לדון דעצם השינוי של הגברא במטרת ההוצאה הוי סיבה לחלק בין שתי המעשים ולפי''ז יתישב קושית הרמב''ן].
2. ובבאור תרוץ הרמב''ן בכתובות דידו של האדם הוי רשות לעצמו נראה להוכיח כיסוד האחרונים דמהלך לאו כעומד לא הוי חסרון בגוף ההנחה, דבהא כו''ע מודו דדינינן להנחת הגוף דאיכא בכל פסיעה, רק מאחר דאדם מצד עצמו לא משויך לרשות שנמצא בה ורק ע''י דנח ברשות חשיב כחלק מהרשות וע''י כך החפץ שאוחז בידו חשיב כנמצא ברשות שהאדם נמצא בה, הלכך כל כמה דהוי מהלך לא שייך לדונו כחלק מהרשות, וממילא מה דנמצא בידו הוי כנמצא ברשות אחרת, ולכן לא שייך לדון את עיקרת הרשות כגמר בעקירה, כיון דבשלב של עקירת הרשות ליכא בזה כלל עקירת רשות כיון דמנותק לגמרי מהרשות שנמצא בה.
3. ועיקר היסוד דשייך לדון את המעשה כמעשה אריכתא נראה להוכיח כן מתירוץ הרמב''ן וכן הרא''ה דאיירי דפתח הבית גבוה, דלכאורה גם בזה קשה כיון דהחפץ נמצא כבר במצב של גרירה מה מהני הא דהפתח גבוה, הרי בשעת הניתוק לא הוי מונח, ודוחק לומר דאיירי בגוונא דהחפץ מונח ממש בקצה הפתח באופן שמיד בגרירתו הוא יוצא לרשות השניה. וצ'ל ג''כ דנידון כמעשה אריכתא, רק דבהא לא קשיא מע''מ להצניע, כיון דבזה ההשלמה היא בגוף המעשה, דכעת איכא הגבהה וחשיב כגמר ההגבהה, ולכן רק הכא דהחסרון בהגבהה שייך להאי השלמה, משא''כ התם דחסר בגוף העקירה. ורק לראב''ד דמחדש דעצם עקירת הרשות משווי ליה למפרע כגמר למרות דליכא תיקון לגוף החסרון בעקירה, בהא קשיא לרמב''ן ממגביה ע''מ להצניע דגם התם יהני עקירת הרשות למשווי לעקירה.
4. והשתא נראה דגם לסברת התוס' דהוי מחמת דלא נעשה מלאכתו בבת אחת, ויעוין בנמוק''י [מובא בקש''ק] דמדמי ליה לההיא דפרק המצניע דקופה מלאה פירות דבעינן שיוציא את כל הקופה הוי חסרון דאגידא ברשות השניה [רק דהתם הנידון לחייבו על הך הוצאה והכא נתחדש דלמרות דממשיך אח''כ בהוצאה לא מצרפים את העקירות להדדי].

ונראה דיסוד החסרון הוא בעקירה דכל כמה דאגידא גביה חסר בגוף הניתוק מהרשות, והוי כמו שמצינו בקנינים להך חסרון דקנין בחצי חפץ, וכן מבואר ברשב''א בכתובות ל''א דנוקט כתוס', ומסיים דהוי כהך חסרון דמצינו בקנין. וז''ל, דגרירה עקירה גמורה היא דכולו נמשך ויוצא ממקומו בבת אחת, דאי לא תימא הכי משיכה היכי קניא, אבל זירזא דקני בשעה שהוא מגביה ראשו האחד עדיין ראשו השני מונח ע"ג קרקע ולענין קניה נמי בכי הא לא קניא. ומבואר דהוי חסרון מכח השייכות של החפץ עדיין לרשות שהיה נמצא בה ולכן הוי חסרון גם בקנינים. ולפי''ז ניחא הא דאיתא ברמב''ן, וכן ברשב''א את תירוץ התוס', ומאידך גיסא נקטו גם להך צד דגם במגרר פטור ורק התם הוי עקירת רשות או דפתח הבית היה גבוה מקרקע רה''ר. ולכאורה הוי שתי מהלכים נפרדים דאי הוי גם בגרירה הוי חסרון בעקירה, ואי מהני בגרירה הוי מחמת דלא הוי בב''א. ולפי מה שנתבאר ניחא דיסוד החסרון הוא בעקירה רק אי מהני בגרירה לא הוי מחמת דבעי מעשה הגבהה אלא דבעינן שלא יהא שייכות לרשות שהיה בה, וזה רק היכא דנח קצת דבזה דיינינן לעקירות והנחות כנפרדות ומכיון שבכל עקירה מצד עצמה איכא חסרון בעקירה לא מצו להצטרף. וכן ניחא לפי''ז דקדוק הראש יוסף בתוס' דהזכיר בתחילה להך חסרון דעקירה ומסיים דהוי מחמת שלא נעשה בב''א.

1. ומצינו עוד בריא''ז כשמביא את מהלך סבו הרי''ד דפירש כתוס' כתב שם וז''ל, ומורי זקני הרב פירש טעם הפטור לפי שצדה האחד אינו מטלטלו מתחילת ד' לסוף ד' ואם עשה כן מרה''י לרה''ר חייב. ולאחמ''כ כשמביא את המהלך דהוי חסרון בגוף העקירה כתב דה''ה מרה''י לרה''ר פטור.

ומבואר דלהך טעמא דתוס' ס''ל דאיכא חילוק בין הוצאה להעברת ד' אמות. ואין נראה דכונתו ליסוד הראב''ד דעקירת רשות שאני אלא דעיקר הגרעון בב''א הוי רק בהעברה. וצ''ב דאי הוי כההיא דפרק המצניע דהוי מחמת אגידא גביה הא התם הוי חסרון בהוצאה, ואולי ס''ל דהן אמנם דלא ניתן לחייבו בהוצאה רק על חלק מהחפץ כל זמן דאגידא חצי מהחפץ ברשות השניה, אולם עדיין לא שמענו דלא ניתן לצרף את העקירות להדדי, ולכן נקט דהך חידושא דסוגין דלא ניתן לצרף את העקירות להדדי הוי רק בהעברת ד''א ולא בהוצאה. ובבאור החילוק נראה דהוי מחמת דבהוצאה איכא תוצאה של העברת חפץ מרשות לרשות דמשווי ליה כמעשה הוצאה, ולכן כל כמה דבפועל איכא לתוצאה בכל החפץ לא דיינינן ליה כמעשים חלוקים, משא''כ בהעברת ד'א דגוף המעשה הוא המחייב ובזה איכא חסרון במה דנח.

1. ובעיקר היסוד דבעינן שלא יהא עקירות נפרדות יעוין ברש''י בדף צא ע''ב ד''ה עד שיוציא. וז''ל, כלומר אא''כ הוציא בראשונה כל הקופה. וכתב המ''מ פי''ס הי''א דכונתו שאם לאחר שהניח מקצתה חזר והוציאו כולה תו אינו חייב שכבר היתה מקצתה ברה''ר. ומבואר ברש''י דבעינן הוצאה בב''א. ולכאורה יש לעיין דא''כ אמאי הכא לא פירש ג''כ דהוי חסרון בב''א. ובשלמא אי ס''ל דבעי הגבהה וגם במתגלגל ובמגרר פטור א''כ ניחא היטב דהכא החסרון בגוף מעשה העקירה והתם החסרון מצד הצירוף של העקירות דהתם הרי הגביה. אולם אי נימא דגם לרש''י הוי רק היכא דנח קצת א''כ אמאי הוצרך לומר דהוי חסרון בגוף העקירה כמו שבארו הראשונים כיון דראשו אחד מונח ולא ניתק את כל החפץ ממקומו, הרי גם אי ינתק את החפץ ממקומו כל כמה שעדיין לא יצא לגמרי מהרשות לא שייך לצרף את העקירות להדדי, וכן קשה על הרמב''ם דנקט להדיא דמגלגל חייב וכתב להך טעמא דהוי חסרון בעקירה. אא''כ נימא דכונתו לתוס' כמו שבארנו דגם לתוס' יסוד החסרון הוא בעקירה. ואולי י''ל דסבירא להו דהוי כלכתף כמו שהקשה תוס' וא''כ ליכא הנחה שתפסיק את ההוצאה ולכן הוצרכו לבאר דאיכא חסרון מחודש בעקירה.