בענין חיוב מזיק בדבר הגזול
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / מרובה / חבורות

**בס''ד**

**בענין חיוב מזיק בדבר הגזול**

א. דף קיא ב אמר רב חסדא גזל ולא נתייאשו הבעלים ובא אחר ואכלו ממנו רצה מזה גובה רצה מזה גובה מאי טעמא כל כמה דלא נתייאשו הבעלים ברשותיה דמריה קאי, ומבואר בקצוה''ח סי' ל''ד סק''ג, ובנתה''מ נתה''מ סי' רצ''א סקכ''ז דאפשר לחייב את האוכל מדין מזיק.

ב. ולכא' צ''ע א''כ מדוע ר''ח אחר את הדין דרמ''ג רמ''ג באופן שבא אחר וגזל והזיק, דהרי כל אוכל לפני שהזיק הרי הוא גוזלו כמבואר בגמ' בכתובות דף ל ב, וא''כ אם חייב מדין מזיק הו''ל למימר בא אחר והזיקו, ואם חייב מדין גזלן הו''ל למימר בא אחר וגזלו ונאנס, וצ''ל דכיון דבדברי ר''ח מבואר שאחר יאוש פטור יש חידוש שפטור גם מדין מזיק וגם מדין גזלן, אלא שלדברי הקצוה''ח והנתה''מ דמדין גזלן פטור גם לפני יאוש צ''ע מדוע לא אמר רק בא אחר והזיקו, ולמה ליה להזכיר גם שגזלו לפני שאכלו.

ג. בסברת רמב''ח כתב רש''י בד''ה כשאכלום, לאחר מיתת אביהן ונגזל אין יכול לתובען שהרי לא גזלוהו וכ''כ בד''ה פטורין, דאינהו לא גזול מידי עכ''ל, וצ''ב הניחא על מה שגזלו אין לחייבם דלא גזלוהו, אך לא פירש לן רש''י מדוע אין חייב מדין מזיק, וכן תוס' כתבו וז''ל ולרמי בר חמא ניחא טפי דאיהו לית ליה טעמא דרשות מריה כלל דכיון שהוא לא גזלן אינו יכול לתובעו כלל ... ונראה שבאו תוס' רק לפרש מדוע אינו חייב מדין גזילה, וכן במרדכי נראה קצת דסברת רמב''ח הוא דלאו בעל דברים דידי את, ולכא' כוונתו דיכול הגזלן השני לומר דממך לא נטלתי, ואין אני צריך להשיבו אלא למקום שממנו נטלתי, והרי בזה שאשיבנו לגזלן השני לא ישוב אליך וא''כ לך אין תביעה עלי, ולכא' כ''ז סברא מצד חיובי גזילה, אך אין בזה כלל סברא לפטור מזיק.

ד. מבואר בבעה''מ דכשהאכילם האב פטורים הבנים, ופי' החזו''א דבמניח לפניהם יכולים הם להחזיר לבעלים ונמצא שהם המעכבים והגוזלים היום את הבעלים, משא''כ במאכילם אם לא יאכלוהו יטלם בחזרה ואין בידם להחזירו ולכן א''א לחייבם, וצ''ב הניחא לחייבם מצד גזלן, אך מדוע א''א לחייבם מצד מזיק.

ה. הרא''ש כתב דנלמד מקרא לפטור לר''ח אחר יאוש, וכ''כ תוס' בתחילת דבריהם, ולכא' בשלמא אם חיובם מדין גזילה ניחא דהפסוק בא לפטור את הבנים, אך קשה לומר שהפסוק בא לפטור מדין מזיק, אא''כ י''ל דאותו הסברא שיש לפטור מגזילה יש גם לפטור ממזיק, ולדברי הקצוה''ח והנתה''מ שמסברא אין חייב מדין גזילה א''א לתרץ כן, עוד יש להעיר דמקרא יש ללמוד לפטור כשנאנס, אך מנלן ללמוד אף כשאכלום ויש סיבה חדשה לחייבם מדין מזיק, וי''ל כנ''ל דמהטעם שאינם חייבים מדין גזל אין חייבים מדין מזיק.

ו. לכא' צ''ע לדברי רב בסנהדרין עב א דכשאין חיוב השבה הרי הוא זוכה בחפץ, מדוע אין הגנב השני זוכה בחפץ לשיטת רמב''ח שאין השני חייב - ולשיטת הקצוה''ח והנתה''מ קשה גם אליבא דר''ח מדוע לא יזכה בו וממילא יפטר גם מדין מזיק - ובדף קטו א איכא למד''א דרב ס''ל כרמב''ח, ובשלמא כשגזל את הגנב הראשון הראשון מעכב ואולי אינו יכול לזכות בחפץ מחמתו - ונראה שהסתפקו בזה תוס' בדף סט א - אך בגזל והניח לפניהם שמצד הגזלן אין עיכוב מלזכות, מדוע לא יזכו גם כלפי הבעלים ואפי' אם הגזילה בעין לא יחזירו, ובראשונים בדף קטו א ובחולין דף קלד א מבואר שלא נח' כשהחפץ בעין, ולכא' צ''ל דמכיון שאם יזכה בו השני, יפקע השבה מהראשון, ולמצב שפוקע השבה מהראשון זוכה בו הראשון לפני שהשני זוכה, וצריך לקנותו מהראשון, והראשון אינו יכול לזכות בו מכח חיוב ההשבה, דהיינו שלא יתכן שיזכה בו השני ולא הראשון לפניו, וכיון שהראשון אינו יכול לזכות בו, גם השני לא יזכה בו.

ז. וכיון שייסדו רבותינו שכשפוקע חיוב ההשבה זוכה בו הגזלן, א''כ תמיד כשניזוק למצב זה הרי הוא של הגזלן, ואפי' אם בשינוי לא נפרש כן, אך לענין אונסין הרי הוא בעלים כדנראה בסוגיא בסנהדרין, דאל''כ יכול לומר לו שלך נאנס, וא''כ האיך שייך לחייב את השני מדין מזיק לבעלים, הא למצב שאינו בעולם שייך לגזלן, ואמנם כ''כ החזו''א ב''ק סי' ט''ז סק''ה והקו''ש אות י''ז בדעת רמב''ח, אך בתוס' לכא' כתבו סברא אחרת, ועל הקצוה''ח אין קשה שהרי הקצוה''ח בסי' ש''ז סק''א כתב דאין הגזלן זוכה במאומה ע''י הקנין, ואינו אלא מתחייב באונסין, ולשיטתו ניחא דחייב השני מדין מזיק לגזלן, אך לחולקים צ''ב.

ח. הקו''ש הוכיח כן מהא דאיצטריך מיעוט לפטור מכפל לגזלן, ע''כ דלמצב של אונסין הוא של הגזלן ולכן ס''ד דיתחייב כפל לגזלן, וכך פי' החזו''א שם והקו''ש את דברי התוס' בדף סט א דלכן הגזלן יכול לעכב אחר מליטול את הגזילה אחר יאוש, כי הוא בעלים לזמן שאין חיוב השבה, ויש לפרש כנ''ל דאם יזכה בו השני הרי כבר אין השבה ולמצב זה הרי הוא בעלים.

ט. ולכא' היה נראה לומר על פי שכל הראשונים שכתוב שהשני חייב כתבו שחייב מדין גזילה - רש''י נמוק''י תוס' רי''ד - ולא מצאתי מי שהזכיר מזיק בסוגיין - וכן בתברא ושתייה הלשון בכל הראשונים בב''ק סה א וב''מ מג א הוא גזילה וכלשון הגמ' שם, מלבד בחי' הר''ן בב''מ שם - א''כ י''ל דבאמת רק בבא אחר ואכלו שגזלו חייב הוא מדין גזלן, אך אם בא אחר והזיקו פטור מהסברא הנ''ל דלמצב של הזק שייך לגזלן, ואינו חייב אלא לגזלן - ועי' קה''י ב''ק סי' כ''ב דכתב כן מטעם אחר משום שאין לנגזל הפסד בהזיקו, כי חייב לו כבר הגזלן, ונ''מ אם מחל הבעלים לגזלן לפני שהזיקו דיתחייב המזיקו, משא''כ להנ''ל לעולם מזיק לא יתחייב - ויש בזה עוד טעם דכל שניזוק ואינו בעולם ואינו יכול להפטר בחפץ וחייב דמים, כיון שהתחייב בדמיו ודאי קנאו כמבואר ברש''י בב''מ דף נז ב דמבואר מדבריו לענין מעילה בהקדש, דלהכי נעשה החפץ של המועל משום "שהרי עליו לשלם להקדש קרן וחומש" - כ''כ בחי' ר' שמואל קידושין סי' י' סק''ט - וכ''כ האחרונים בסוגית פחת נבילה, ואמנם כל עוד החפץ בעין ויכול להפטר בו אין סיבה שיזכה בו דאין חייב לשלם במקומו, אך כשמוכרח לשלם במקומו יש לו סיבה לזכות בו, והרי מבואר בראשונים דאם גבה הנגזל מהגזלן הראשון חוזר וגובה הגזלן מהשני - אלא שאולי חייב ממד מה שגרם לו הפסד ונדינא דגרמי -.

י. ולכן ר''ח אמר בא אחר ואכלו שיש בכל אכילה גזילה, ולא אמר רק גזלו לחוד בכדי לחדש שחייב אפי' כשאינו בעולם מדין גזלן, וכך מבואר בטור ושו''ע סי' שס''א דחייב הגזלן השני לבעלים אפי' אם אכלו, אך אחר יאוש אינו חייב אם אכלו, ומבואר בדבריהם שכשאכלו הוא חידוש שחייב, ובודאי קשה מכאן על הקצוה''ח שכתב שכל חיובו רק מדין מזיק, אך גם נראה שאין ההזק מחייבו, אלא אפי' אם אכלו חייב, ואולי החי' הוא שכיון שאכלו ולמצב זה שייך לגזלן חייב רק לגזלן, וקמ''ל שכבר התחייב לנגזל משעה שנטלו, ולא יפטר ע''י מה שכעת שייך לגזלן, ואולי לכן אמר ר''ח ואכלו דאע''פ שחייב לגזלן אכתי גם חייב לבעלים, דגזל מהבעלים, ושוב הזיק את של הגזלן - ולכא' מכאן צ''ע על הנך דס''ל דע''י שינוי זכה בו למפרע - ועי' רשב''א בדף סז ב מהירושלמי.

יא. וניחא מאד לפי''ז מה שלא ראה רש''י אלא לבאר מדוע פטר רמב''ח מדין גזלן, וכן נראה בתוס' וכנ''ל וכ''ה לשון תוס' לא ס''ל אעמא דרשות מריה כלל, וזה לכא' סברא רק בגזלן דאינו נחשב ברשות מריה, אך ודאי הוא בבעלותו, ורק ר''ח חידש שעדיין נחשב רשות מריה וזה חידוש כמוש''כ התוס' דר''ח הוצרך לפרש מדוע חייב ולכא' כ''ז סברא רק לגבי גזלן, ויתיישב היטב דכל סברת התוס' שפטור לרמב''ח, ולר''ח אחר יאוש אינו סברא אלא לפטור גזלן, אך אינו סברא כלל לפטור מזיק, דרק גזלן שחיובו על הנטילה מרשותו יש את סברת התוס' שאינו כ''כ ברשותו, אך אינו סברא כלל לפטור מזיק, ואם יזיק אדם אבידה ודאי יתחייב אף אי נימא דאבידה נחשב אינו ברשותו.

יב. ועל פי זה יתיישב היטב דברי הבעה''מ דבמאכיל פטור, דמצד גזילה א''א לחייבם וכנ''ל, ומצד מזיק ודאי א''א לחייבם וכנ''ל.

יג. ועל פי זה - וכ''כ הגרנ''ט סי' קל''ב - יתבארו היטב דברי הראשונים בסנהדרין דלרבא אף אם שברו פטור, די''ל דאף בקלב''מ יש לגזלן קניני גזילה, ולכן א''א לחייבו מדין מזיק כי הרי הוא שלו למצב של הזק, וכל גזלן אינו חייב אלא כמוש''כ הגר''ח דהוי המשך הגזילה, וזה לא שייך בקלב''מ שפטור על תחילת הגזילה - משום דיסוד דברי הגר''ח לכא' הם דכל ב' פעולות שיש המשך בניהם נידונים כדבר אחד, וכמו שבזורק כלי מראש הגג והלך הוא ושברו במקל יתחייב אף לדעת הרמב''ן ונידון כפעולה אחת ארוכה שהזיקה אותו ואת שוויו, וכדברי התוס' בכתובות דף ל ב עי''ש, לכן גזלן המזיק נידון כאילו הזיקו ברגע הגזילה, דאף גזילה הוא הזק הברשותו, וצריך קנין רק בכדי לחייבו באונסין, ולכן כל הזק נידון כהמשך, וחייב על הכל יחד, אך אם פטור על המעשה הראשון מדין קלב''מ, א''כ צריך לדון על המשעה שהני בפני עצמו, והרי פטור כי את שלו הזיק, ורק כשמצטרף לגזילה נידון כהזיק את של הבעלים - ולפי''ז גם כשאחר ישבור יפטר מלשם לבעלים ויתחייב לשלם לגזלן - ולדברי הקה''י לא יתיישב, שהרי בקלב''מ אינו חייב.

יד. ולפי''ז י''ל דאילו היה חייב מדין מזיק אף לרמב''ח היה חייב, וכן לר''ח אחר יאוש, וניחא מאד מה שבתברא ושתיה חייב גם לרמב''ח כמבואר בדברי הגר''א, וכן חייב לר''ח גם אחר יאוש, מכיון שמזיק של גזלן דין גזילה ביה - ולדברי הקה''י מתיישב בשופי דכיון שהוקר ואין הגזלן חייב על מה שהוקר אין סיבה לפוטרו מדין מזיק - אך כל זה שייך רק אם דין מזיק ביה, אך אילו במצב כזה אינו נחשב למזיק אף גזילה אריכתא לא יעזור כאן, דהכל נחשב מעשה אחד לענין דלא נימא דזכה בו למצב של אונס, מכיון שהגזילה הוא הסיבה לכך אמרינן שהכל דבר אחד, וכן לענין זרק כלי דהוא עשאו לכן אמרינן דהוי המשך אחד של עשייה דידיה, אך אם נחלש כוחו ע''י הגזילה, ואין גזלן חייב על כך שהחליש את כוחו, א''כ הוי כאחר שהחליש את כוחו, אך אילו היה פטור מדין גזילה משום שהוקלש בעלותו הוי כאילו הקנה אותו הבעלים לגזלן או הפקירו דודאי לא יעזור סברא זו דהוי גזילה אריכתא, ואחר יאוש הרי נקלש כח הבעלים, וכן לרמב''ח אחר גזילה אילו היה הדין דבעלותו אינה יכולה לתבוע הזק כי נחלש כוחו אחר שגזלו י''ל דלא היה מועיל סברא זו וצ''ע.

טו. אלא שאי נימא דכל הנידון בר''ח ורמב''ח הוא רק לחייבו מדין גזלן, צריך לבאר מדוע הוצרכו תוס' לבאר מדוע אינו חייב אחר יאוש, הא אחר יאוש אין שום עיכוב מצד הנגזל כלפי אדם אחר, וא''א לחייב אחר מדין גזילה דהרי ראשי ליטלו מכח הראשון כיאוש דאבידה, וכך הוא בלשון תוס' בדף סט א - ולא נראה בתוס' שע''י שחייב הגזלן הראשון בהשבה ל''מ היאוש גם כלפי אחרים - ובשלמא אם הנידון לחייבו מצד מזיק ניחא דכל שלא זכה בו אין סיבה שלא יוכל לתובעו שלא יזיקנו, אך לכא' אינו יכול לתובעו שלא לגוזלו, וי''ל דכיון שי''ל שאינו יכול לזכות בו מכח הגזלן הראשון - ותוס' בדף סט א כתבו דלכל הפחות חייב דמים, ומבואר שיש להם צד שצריך להשיבו לגזלן - גם הבעלים יש להם תביעת גזילה, דהרי ברור שאם אחר יאוש יבא אדם ויעכבנו אצלו בלא לזכות בו יכולים בעליו לתובעו שלא יעכבנו ממנו, דלא הותר לו אלא לזכות בו, אך כל עוד שלא זכה בו הרי הוא של בעליו, ולכן שייך בו דין גזל, ורק אחר סברת התוס' כאן אמרו בדף סט א שאין תביעה לנגזל, עי''ל אף להך גיסא שיכול לזכות בו, הבא לאוכלו אינו בא לזכות בו אלא לאוכלו, ואולי גם אינו יודע שהתיאשו בעליו, וגם אם יודע הרי בלאו הכי חייב לגזלן ואינו מרויח מידי בזה שיזכה בו.

טז. ולפי''ז - וכ''ה לכא' לדברי הגר''ח - יורשים של הגזלן שאכלו לא יתחייבו כשעת שבירה, דלא שייך בהו המשך הגזילה, ומדין מזיק א''א לחייב כלל.

יז. תוס' בדף סה ב כתבו אלמא קרן כעין שגנב - תימה אמאי לא דחי כגון דמעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ד' וכפילא זוזא כעין שגנב דלא כרב וחומשא זוזא כשעת העמדה בדין כדאמר דתברה או שתייה משלם ד', ופי' רעק''א על פי דברי השטמ''ק דאיירי שהחפץ בעין ''וראייתם מתברא דהתם הטעם שברשות בעלים הוקר והכא מיירי שהוא בעין צריך להחזיר כדהשתא''

וצ''ב מהו הראיה מתברא או שתייה הא התם יש לחייבו על מה שכעת מזיק או גוזל, ומדוע שישלם חומש כדהשתא, ונראה בדברי התוס' דאילולי דברי רבה היה אפשר לומר דאע''פ שהיוקר של הנגזל, אך אין חובת השבה על היוקר, משום שלא גזל את היוקר, וקמ''ל דהיוקר אינו נחשב כדבר חדש, ולכן יש על כל החפץ חובת השבה עם היוקר שבו, וכיון שנחשב כאותו החפץ שייך לחייבו על מה שתברא או שתייה, ויבואר על פי מש''כ דבתברא או שתייה חייב רק מצד המשך הגזילה, אך מצד גזילה חדשה א''א לחייבו משום דהוא גונב מן הגנב, וגונב מן הגנב פטור גם מקרן, ומצד מזיק א''א לחייבו ע''כ משום שלמצב של אונסין הוא של הגנב וכנ''ל, דאף אם אין לו חיוב השבה אף פשוט שיש לו קניני גזילה מדין ארעאי אשבח, וכמו שבגוף יש לו קניני גזילה כך גם בשבח יש לו קניני גזילה.

יח. וכך לכא' מוכח בדברי הר''י בדף סו א דכתבו תוס' דבהושבחה הבהמה ושחטה אינו חייב קרן אלא רק כעין שגזל, וצ''ב מדוע אינו חייב מדין מזיק, ואין לומר שחיוב השבה פוטר שהרי אינו חייב בהשבת השבח, אלא הוא של הנגזל רק מדין ממוני גבך, דאל''כ הו''ל כיוקרא והיה חייב מצד המשך הגזילה, וע''כ דהשבח נחשב כדבר שלא גזל, וע''כ משום שלעולם אין חיוב מזיק בגזלן משום שהוא של הגזלן למצב של אונסין, וגם בשבח יש לו קניני גזילה וכנ''ל, אך שאר הביאורים שיש בכדי לפטור גזלן מדין מזיק לא יסבירו את דברי ר''י כאן שאין חיוב השבה עליהם ולא גזלם, וא''כ לכא' מכאן גם יש ראיה להנ''ל.

יט. ולכא' הטעם שהחזו''א מיאן לפרש כן אף בדברי ר''ח, וכן בדברי רמב''ח פי' רק מדוע מזיק נפטר ולא פי' מדוע פטור מדין גזלן על מה שגזל לפני שאכל, לכא' כוונתו משום שאם כשהזיק חייב לגזלן ולא לבעלים, אף אם התחייב כבר מדין גזלן לבעלים, כשהזיק וזכה בו הגזלן, מעתה יפטר מלשלם לבעלים ויתחייב לגזלן, ורק אם גם מי שמזיק חייב לבעלים, יכול הוא להיות חייב מדין גזלן לבעלים אף אחר שהזיק, ואולי אם גזלן חייב על מה שקיבל, אין סיבה שיפטר מלשלם לבעלים כשזכה בו הגזלן, ורק אם גזלן חייב מחמת מה שהזיק י''ל כן וצ''ע.