ז (ב) - ביסוד התירא דס_ס להסוברים דהוא מטעם רוב
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

יום ד' ב' ניסן תשע"ד

סימן זה לא נסדר כראוי, ויעזרני ד' לסדרו

**א**

א] כתב בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"א, ז"ל, ותדע לך עוד דהא ספק ספקא עדיף כרוב, ואפשר דאלים התרו יותר מרוב וכו', וכיון שכן כ"ה דאזלינן בתר רובא להתיר בכל איסורין שבתורה ואפילו בדאיתחזק איסור כגון חתיכת איסור שנתערב בשתים של היתר, ה"ה בתרי ספיקי דשריא ואפי' בדאיתחזק איסורא, עכ"ל.

והפר"ח בכללי ס"ס למד מד' הרשב"א, דעיקר התירא דס"ס הוא מטעם רוב, וכן נקטו עוד רבים מרבוותא בדעתו, ועמש"נ בסימן ז' (א) ענף ג' ה', ללמוד מד' המשאת בנימין שפירש לד' הרשב"א בע"א, דאף דס"ס הוא היתר בפנ"ע דהו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', ומחד גיסא גרע מרוב, מ"מ במקום דאיכא להתירא דס"ס, הו"ל היתר מעליא טפי מהתירא דרוב, עיי"ש.

ב] ונראה דיש ללמוד כן מד' הר"ן, דהנה בתשו' הריב"ש סימן שע"ב כתב, ז"ל, אבל הגיד לי ה"ר נסים נ"ר פא"פ מעט מדעתו בקצרה ראשי פרקים וכו', ומה שהקשית על התוס' דאדרבה אית לן למימר סמוך מעוטא דאונס למחצה דאין תחתיו והו"ל תחתיו ברצון מיעוטא, איברא ודאי דאפי' לרבנן אמרינן סמוך מיעוטא למחצה וכו', ומיהו היינו התם דמחצה זכרים ומחצה נקבות הוא ודאי ובהכרח כי כן יסד המלך מלכו של עולם לקיום המין, וא"כ ע"כ הזכרים הנולדים מן המעוברות מיעוטא נינהו שהרי מיעוט מפילות ואין להמלט מזה בשום פנים, אבל כאן אין אנו אומרים שהנבעלות בזנות מחצה תחת בעליהן ומחצה בלתי תחתיהם כ"ה דנימא סמוך מיעוטא למחצה ונתירה, דמנין לנו זה שיהיה מע"מ, אבל אנו אומרים שהדבר בספק שזה אפשר כמו זה ואף אם נאמר סמוך מעוטא דאונס לאין תחתיו אכתי ל"ה תחתיו ברצון מעוטא בודאי אבל עדיין נאמר שאפשר זה כמו זה, ונראה לי שזה קרוב לדברי הר"ר נסים נ"ר, אלא שהוא אומר דלי"ל לרבנן סמוך בכה"ג, ואני אומר דאף אם נאמר בי' סמוך אכתי ל"ה תחתיו ברצון מיעוטא אבל עדיין הספק במקומו עומד, עכ"ל.

ובביאור ד' הר"ן וד' הריב"ש נראה, דהר"ן יישב דהא דבכה"ג לא אמרינן סמוך, הוא לדעת רבנן דס"ל דמיעוטא כמאן דליתא וע"כ לא סמכינן לה, ול"ד לההיא דמחצה נקבות ומיעוט מפילות, דהתם איכא רוב מעליא וע"כ ל"ש לומר מיעוטא כמאן דליתא, ומשא"כ הכא שייך לומר מיעוטא כמאן דאיתא, וכד' הפנ"י, וזהו שאמר הר"ן דלית להו "לרבנן" סמוך בכה"ג, והרי דלדעת ר"מ אמרינן סמוך אף בכה"ג, - ולפ"ז הרי נמצא דלדעת הר"ן, דכל הא דלא אמרינן בספק לאו תחתיו וספק אונס, דסמוך וכו', הוא משום דמיעוטא כמאן דליתא, הרי דבספק ספיקא דב' הספיקות שקולין, שפיר יש להתיר מכח דינא דסמוך, ותיקשי דא"כ מ"ט בעינן להתירא דס"ס, ובע"כ דזה עצמו הוא טעם התירא דס"ס, דאחר דספיקא קמא הו"ל פלגא ופלגא, הרי דכיון דגם בצד האיסור דספיקא קמא איכא צד היתר, הו"ל צד ההיתר כרוב.

ועיקר קו' הר"ן והריב"ש היתה, דהיאך נימא דספק שאינו שקול אינו מצטרף לס"ס, הרי בההיא דסמוך מיעוטא חזינן דאף ספק שאינו שקול מצטרף לעשות הצד השני כמיעוט, ובזה הוא שתירצו בב' דרכים.

ונת' לפ"ז מש"כ האחרונים דקו' הריב"ש וקו' הפנ"י קו' אחת היא, אשר לכאו' צ"ב, דקו' הפנ"י היתה דמדינא דס"ס נימא דאף ספק שאינו שקול יצטרף, וקו' הריב"ש היתה שיועיל זה מדינא דרוב, אך לדרך זו באמת הוי זה קו' אחת, דגם קו' הריב"ש היא שיועיל זה מדינא דס"ס, דגם דינא דס"ס הוא משום סמוך וכנ"ל.

**ג**

ג] והנה בעיקר הך מילתא דהתירא דס"ס הוא מטעם רוב, מצינו בד' דרכים בד' רבותינו, דהנה באו"ה כלל כ"ו דין ד' כתב, ז"ל, ניתרת שפיר ע"י ס"ס כדפרישית, ואפי' בחמץ במינו דסוף סוף הוה רובה דאזלי' בתרי' בכל דבר שבעולם דהרי יש כאן ב' צדדין של היתר ורק א' לאיסור, עכ"ל, ומבו' דהא דס"ס הוי כרוב, הוא משום רוב צדדים, דיש בזה ב' צדדים להיתר, וצד א' לאיסור, וכן נקט היד יהודה בכ"ד, עי' בדבריו.

אך המהרי"ט והפר"ח והפנ"י והגר"ח והחת"ס לקמן די"ג: כתבו דספיקא קמא הו"ל כפלגא ופלגא, והספק השני חושבו לרוב.

ונראה דהיינו, דודאי אי"ז רוב במציאות, וכמש"כ הריב"ש, דדוקא בכגון זכרים ונקבות ומפילות הוי רוב במציאות, אך הכא ליכא רוב במציאות, דמאן לימא לן דחצי הם תחתיו וחצי אינם תחתיו, אלא היינו דכיון דבספק א' שאין נטי' לצד א', דינו הוא שהוא כפלגא ופלגא, ע"כ כל שנוסף ספק אחר דינו כרוב.

וצריך להעמיד בזה, דהרי לעולם ספק הוא פלגא ופלגא, ואם נוסף בספק זה עוד אפשרויות, עדין הוא פלגא ופלגא, והיינו כגון אם הי' רק אפשרות אחת דאונס, הי' זה פלגא ופלגא אם אונס או רצון, ואם נוספו עוד אפשרויות, עדיין הוא פלגא ופלגא.

ועי' בד' הגר"ח ז"ל בסו"ס ח', שנקט דלדעת הריב"ש לא חשבינן ספיקא קמא לפלגא, ולדעת המהרי"ט והפר"ח חשבינן ספיקא קמא לפלגא, אך לכאו' י"ל, דודאי אי"ז במציאות פלגא, אך דבדין הו"ל פלגא, וע"כ כל דהוי במציאות פלגא מצטרף המיעוט דעי"ז איכא בפועל רוב, ול"ש לומר דמיעוטא כמאן דליתא, ומשא"כ כל דליכא פלגא במציאות, אין המיעוט מצטרף לעשותו בפועל רוב, ואדרבה אם נדון על ב' הספיקות יחד, הו"ל ג"כ פלגא ופלגא, דבכל העמדת ספק הו"ל פלגא ופלגא, וכל כח הרוב דס"ס, הוא משום שאנו דנים על ספק א' בפנ"ע והוא פלגא, והספק השני מכריע, ובזה מובן מש"כ האחרונים דדנים על כל ספק בפנ"ע והוי כודאי, משום דכל כחו של ס"ס הוא משום דדנים על כל ספק בפנ"ע, אלא דינא הוא, וע"כ כל דמיעוטא כמאן דליתא אינו מצטרף.

ובזה נראה לפרש הפלוגתא אם הו"ל כרובא דאיתא קמן או כרובא דליתא קמן, דהנתיה"מ והקונה"ס נקטו דהו"ל כרובא דאיתא קמן, וכ"נ באו"ה, ובד' הגרע"א נראה דהו"ל רובא דליתא קמן, וכן נקט האו"ש, ועי' שאג"א דיני חדש סימן י"ח וצל"ח חולין ד"י., דס"ס עדיף מרוב דליתא קמן וגרע מרוב דאיתא קמן, אך בדבריהם י"ל דס"ל דאי"ז מטעם רוב, אלא דהתירו עדיף מרוב, ואין מקור מדבריהם לנידו"ד, וצ"ב הפלוגתא בזה, ולמש"נ נראה דאם הוא משום רוב צדדים, ודאי הו"ל כרובא דאיתא קמן, וכמש"כ הנתיה"מ, דכל דיש רוב צדדים לפנינו, הו"ל רובא דאיתא קמן, אך אם הוא משום הדין דספק ראשון הו"ל פלגא, וספק שני חושבהו לרוב, הו"ל כרובא דליתא קמן.

והנה מש"כ ההפלאה והחת"ס לקמן די"ג: בספק טומאה דדנים על כל ספק בפנ"ע, זה ניחא לצד בתרא, אך לצד קמא הרי איכא רוב צדדים, ול"ש לומר דכל ספק הוי כודאי, ורק לצד בתרא דדנים תחילה על צד קמא והו"ל פלגא ופלגא, הוא די"ל כן.

ועפי"ז נראה במש"כ המנחת יעקב והחכ"א בדין ס"ס להקל וס"ס להחמיר, ומבו' בדבריהם דהוא משום דא"א להקל מכח ס"ס משום דמאידך יש לנו להחמיר מכח ס"ס, ותמה בבדה"ש דאין כאן ס"ס כלל, שהרי יש ב' צדדים להקל וב' צדדים להחמיר, וזה הוא רק אם בעינן רוב צדדים, אך אם הוא משום פלגא ופלגא וכו', או משום ספק רחוק, וכמו שנקט המנחת יעקב גופי', ניחא.

וגם מש"כ הסד"ט והאמ"ב דהריב"ש הוא שלא כד' הפנ"י, הוא רק להבנה זו, דהספק הראשון הוי כפלגא, דזה שלא כד' הריב"ש דאין חושבין את הספק הראשון לפלגא.

בגדר הרוב עי' או"ה דהוי רוב צדדים, ועי' יד יהודה, אך צ"ב לפ"ז ענין מתהפך, דודאי יש רוב צדדים, וכבר עמד ע"ז היד יהודה גופי', גם אין נראה כן מד' האחרונים.

ונראה הביאור, ע"ד ד' התוס' בחולין דפ"ו. ונדה די"ח: דסמוך פלגא לחזקה ואיתרע לי' אידך פלגא, וה"נ הכא סמוך מיעוטא לפלגא ואיתרע לי' אידך פלגא, דכיון דבצד האיסור עצמו יש צד היתר, נוטה יותר להיתר מן האיסור, וע"כ שכל שיש להעמיד הספק בענין אחר, ה"ז אסור, והיינו דהרי הא דספק א' הו"ל כפלגא ופלגא, אי"ז מחמת המציאות, אלא זהו דינא דספק דהוא כפלגא ופלגא, וע"כ כל שאפשר להעמיד הספק בענין אחר, הרי דספק זה הו"ל כפלגא ופלגא.

ולפ"ז נראה, בהפלוגתא אם חשיב כרובא דאיתא קמן או כרובא דליתא קמן, ונראה דאם הוא משום רוב צדדים, ודאי דהו"ל כרובא דאיתא קמן, אך אם הוא משום דספק קמא הו"ל כפלגא וכנ"ל, שפיר יל"ד דהוי זה רובא דליתא קמן, ודמי לסמוך פלגא לחזקה דלכאו' חשיב כרובא דליתא קמן, - ובזה יל"פ גם טעם הא דל"מ ספק ספיקא ברה"י, - וגם מש"כ האחרונים דהוא משום דספק קמא הו"ל כודאי, לא א"ש אם ההיתר הוא משום רוב צדדים, דא"כ אין אנו דנים על כל ספק בפנ"ע, ורק אם ההיתר הוא משום דספיקא קמא הו"ל פלגא ופלגא, הרי דכיון דספיקא קמא הוי כודאי, לי"ב להתירא דספק ספיקא.

ועד"ז יל"פ מש"כ התוס' דהא דל"מ ספק ספיקא ברה"י, הוא משום דמה לי חדא ספיקא מה לי כמה ספיקי, שהרי גם חד ספיקא אינו שקול מטעם החזקה, ואפשר לפרש לפ"ז ענין דכמה ספיקות, דברוב לא מצינו חילוק, בין ב' חנויות לט' חנויות, - ועד"ז יל"ב בד' תוס' הרא"ש דמבו' שחילק בין ספיקא קמא לספיקא בתרא.

נידון הפנ"י בספק שאינו שקול, והאחרונים כתבו דהריב"ש יישב לזה, ועיי"ש בריב"ש דהר"ן כתב דהוא משום דכמאן דליתא, ולרבנן לא אמרינן סמוך בכה"ג, והוא כתב דל"ב לזה, וכתב דהוא כעי"ז, והיינו דבד' הר"ן מבו' דתלי הדין בפלוגתא דר"מ ורבנן, וזה כד' הפנ"י והיינו דבסמוך מיעוטא דמפילות ל"ש לומר דמיעוטא כמאן דליתא, שהרי הוי רוב ממש ואי"ז ב' צדדים, אך הכא הו"ל ב' צדדים, ולהריב"ש כלל לא נוצר בזה רוב, ונראה בר"ן דס"ל דנעשה בזה רוב, ורק דא"א לסמוך צד דמיעוט דכמאן דליתא, - וכ"ז הוא אם הוא משום דספק קמא הוי פלגא ופלגא, אך אם הוא משום רוב צדדים, לכאו' לא א"ש.

והגרע"א יישב לזה, דהוי ב' מתירים, וצ"ב הרי גם בדבריו הוי זה התירא דס"ס, ומה חילק בזה, והרי דן דבסוגיין סו"ס הוי כדבר א', עיי"ש, אך נראה דהיינו דהגם דמצטרף לס"ס, מ"מ ל"מ היכא דאיכא הכרעת רוב כנגדו, ואך דאם הוי היתר א', בטל הכרעת הרוב, ומשא"כ אם איכא ב' מתירין, ודו"ק.

ובזה נראה לפרש ענין מתהפך, שכתב הרמ"ע דהוא ספק היאך לדון את הספיקות, וזה צ"ב, - ונראה דהיינו דבאמת אם נדון תחילה שמא נשבר העצם מחיים שמא לא נשבר, הרי דהכרעת הדין בזה הוא דאיכא פלגא דלא נשבר העצם מחיים, ואח"כ כאשר נדון דאף אם נשבר מחיים שמא לא יצא מחיים, איכא רובא להתירא, אך אם נדון תחילה אם יצא העצם מחיים, הרי דאיכא פלגא דיצא העצם מחיים, והו"ל ספיקא היאך לדונו, ומחמרינן מספק, - אך אם הוא משום רוב צדדים, לכאו' אי"ז מתישב, דממ"נ אם איכא רוב צדדים איכא, ואם ליכא רוב צדדים ליכא, ורק לדרך זו דאיכא הכרעה דפלגא ופלגא, ניחא, דאם נדון כן את הספק איכא הכרעה דפלגא, ואם נדון להיפך, איכא הכרעה דפלגא להיפך.

ובדין ס"ס נגד חזקה, נראה דאם ההיתר הוא משום רוב צדדים, שפיר יש להבין דספק שאינו שקול אינו מצטרף, אך אם ההיתר הוא משום דהו"ל כפלגא ופלגא, הרי דבדין דיצטרף ספק זה לעשותו כרוב, ואף אם ל"מ ס"ס נגד חזקה, היינו רק כשב' הספיקות הוו נגד החזקה, אך כשספק א' הוי נגד החזקה, ה"ה כספק שאינו שקול, וה"ה מצטרף לס"ס, - ובזה גם יש לחלק בין הספק הראשון לספק השני, עי' תוס' הרא"ש דמבו' דמוכת עץ יכול להצטרף לספק השני ולא לספק הראשון, אך אם הוא משום רוב צדדים אין לחלק בזה, וממ"נ אם ספק שאינו שקול אינו חשוב כצד, גם אינו מצטרף להספק השני, ואם הוא חשוב כצד, ה"ה מצטרף גם להספק השני.

ויש להוסיף, דבד' התוס' מבו' דהא דספק נגד רוב אינו מצטרף, הוא משום דהו"ל כמאן דליתא, והיינו דרק משום דבטל הספק הוא דאינו מצטרף, וכמש"כ התוס' דמיעוטא כמאן דליתא.

ועי' תשו' הגר"ח, דגם לפ"ד התוס' בנדה דס"ל דרוב שאינו גמור ג"כ הוי רוב מדאורייתא ואך דאינו מועיל נגד חזקה, הרי דג"כ כיון דברוב זה לא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, ה"ה מצטרף לס"ס, - וצ"ע מה הוצרך לזה, הרי כתבו התוס' דרוב זה הוי נגד חזקה כפלגא ופלגא, וממילא דודאי דה"ה מצטרף לס"ס, - ואי משום דמדרבנן מהני נגד חזקה, הרי גם רוב דרבנן מהני מדרבנן נגד חזקה, ואפ"ה הוא מצטרף לס"ס. - ואין לומר כמש"כ במעין גנים דהא דרוב נגד חזקה הו"ל פלגא ופלגא, אינו מועיל לענין ס"ס, שהרי להדיא בתוס' הרשב"א ותוהרא"ש דהקו' היא משום דרובא וחזקה רובא עדיף, וכ"ה בריב"ש סימן שע"ב דמכוון התוס' הוא דכיון דמיעוטא כמאן דליתא, ע"כ לא אמרינן סמוך, ואי"ז ספק השקול, ומשא"כ לדעת ר"מ דאמרינן סמוך הו"ל ספק השקול.

ובאמת לפ"ד הריב"ש, ליתא להראי' מל' התוס' שהוצרכו להא דמיעוטא כמאן דליתא, די"ל דהוצרכו לזה משום דלר"מ דלית לי' להא דמיעוטא כמאן דליתא, אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא, וממילא דה"ז מצטרף לספק ספיקא, וזהו שהוצרכו התוס' להא דמיעוטא כמאן דליתא, וז"ב, וכבר עמד ע"ז הריב"ש וכתב דתוס' טוך, (כנראה הוא תוס' דילן) קצרו ולא הזכירו חזקת היתר על אונס ורצון, אלא על תחתיו ולאו תחתיו, והוא ללא צורך, ודו"ק.