מלאכה שא_צ לגופה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

כ"ח שבט פ'

דף מס' 1

**מלאכה שא"צ לגופה**

**צ"ג ב'** **-** **את המת במטה חייב**, התוס' כתבו דמהכא קים לן בכל דוכתא דמחייב ר' יהודה במלאכה שא"צ לגופה, דמסתמא ת"ק דר"ש הינו ר' יהודה וכו', וכתבו בשם הרשב"א דיש ללמוד דר' יהודה מחייב במשאצל"ג, מהא דמחייב לעיל צ' א' במוציא משמשי ע"ז, וכ"כ הבעה"מ לעיל כ"ט ב', - אך התוס' הרא"ש כתב דליכא ראי' מהתם, דלא מיירי שמוציאין בשבת לשורפן אלא מוציאן להשתמש בהן ואינו יודע שהן איסוה"נ, ואפ"ה מחייב בהו ר' יהודה בכ"ש, הואיל וראויין להצניע לקיים בהן מצות ביעור.[[1]](#footnote-2)

והתוס' הרא"ש כתב דיש ללמוד דר' יהודה מחייב במשאצל"ג, מהא דתנן לקמן קכ"א ב' בכפיית קערה על עקרב שלא תישך, דא"ר יהודה מעשה בא לפני ריב"ז בערב ואמר חוששני לו מחטאת, אף דהו"ל משאצל"ג, וכבר כתבו כן הבה"ג בשלהי מכילתין, ובפי' ר"נ גאון לעיל י"ב א', והר"ח לקמן ק"ה ב'.[[2]](#footnote-3)

**ור"ש פוטר,** בפירש"י כתב דפטורא דמלאכה שא"צ לגופה הוא משום דל"ה מלאכת מחשבת, וכ"כ בפירש"י לעיל ל"א ב' ד"ה לעולם, וכ"כ התוס' לעיל ע"ה א' ד"ה טפי ניחא, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין, והרמב"ן והר"ן לקמן ק"ו א', והריטב"א לעיל מ"ב א'.

אך התוס' ביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ כתבו דפטורא דמשאצל"ג אי"ז משום דל"ה מלאכת מחשבת, אלא הוא משום דילפינן ממשכן, וע"כ פטרינן במשאצל"ג בחבורה ובהבערה, אף דלר"ש ל"ב בהו מלאכת מחשבת, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסנהדרין פ"ה א' ד"ה ור"ש.[[3]](#footnote-4)

**אם סגי במה שהמלאכה צריכה לו לגופה, או בעינן שיתכוין לכך**

לקמן ק"ג א' אמרינן דהתולש עולשין בארעא דחברי' אינו חייב משום חורש, אף דמייפה הקרקע בכך, והתוס' וש"ר פירשו דפטורו הוא משום דהו"ל משאצל"ג, - והרשב"א והריטב"א והר"ן בעירובין ל"ד ב' ול"ה א' כתבו דכל דעביד בארעא דילי' חייב משום חורש אף דאינו מתכוין ליפות, וחשיב כמלאכה הצריכה לגופה,[[4]](#footnote-5) וכ"כ הגרע"א בגהש"ס לעיל ל"א ב' וע"ג ב' דמהתם מוכח דכל דיש לו צורך במלאכה חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה אף דלא עשה המלאכה לצורך כן, וכ"כ הגר"ז בסימן רע"ח ס"ד.

אך בפירש"י לעיל ל"א ב' ד"ה שהוא עושה פחם משמע דליחשב מלאכה הצריכה לגופה, לא סגי במה שיש לו צורך במלאכה, אלא בעינן שיתכוין לצורך זה,[[5]](#footnote-6) וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד שם,[[6]](#footnote-7) וכ"נ בד' הבעה"מ לקמן קמ"א ב', וכ"נ בד' הריטב"א לעיל מ"ב א' דעיקר פטורא דמשאצל"ג הוא משום דאיכא דבר שהוא בלא כוונה, שאין כונתו לעשותה לצרכה ולאותו דבר שבשבילה נקראת מלאכה במשכן,[[7]](#footnote-8) - ובד' התוס' ביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ מבו' דהא דבתולש עולשין בארעא דידי' חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, הוא משום דאנן סהדי שהוא מתכוין ליפות, אך אם ל"ה מתכוין לכך, הרי דאף דיש לו צורך בזה, הו"ל משאצל"ג,[[8]](#footnote-9) וכ"ה מבו' בד' המאירי לקמן קי"ז א', עיי"ש.[[9]](#footnote-10)

הריטב"א לקמן ק"ג א' כתב דהתולש עולשין אף בארעא דחברי', חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, כיון דהוא יפוי קרקע גמור אלא שהוא א"צ לה, והא דפטרינן בזה הוא משום דיפוי קרקע כ"ש לא חשיב כמלאכה אלא כשמחשבין לה משום צורך, ודמי לחורש בבהמות שדה אחת ולא נתכוין אלא ליגע בהמותיו דחייב, ולכאו' הוא משום דכל דיש תועלת במלאכתו, אף דאין התועלת לדידי', חשיב כמלאכה הצריכה לגופה,[[10]](#footnote-11) - אך התוס' וש"ר לקמן שם פירשו דכל שתולש בארעא דחברי' חשיב כמשאצל"ג, וכ"כ הריטב"א גופי' לעיל ע"ה א' ובעירובין ל"ד ב' ול"ה א'.

התורי"ד לקמן ק"ז א' כתב דבדבר שבמינו ניצוד אף אם צדו שלא לצורך חייב, ולא חשיב כמשאצל"ג, משום דדרך העולם לצודן, וע"כ אף דהוא א"צ להן מלאכה היא חשובה וחייב, ולא מיקרי משאצל"ג אלא כשאינו חשוב אף לעלמא, וכ"ה מוכח בד' רש"י שם, וצ"ע היאך הוא מתישב עם ד' רש"י והרי"ד לעיל ל"א ב' דאף בכחס על הפתילה אינו חייב אלא משום שהוא מתכוין לעשות פחם,[[11]](#footnote-12) - אך התוס' וש"ר שם כתבו דאף בדבר שבמינו ניצוד אם צדו שלא לצורך הוי משאצל"ג ופטור עלי', וכ"כ הריא"ז שם, דכל מלאכה שא"צ לגופה פטור עלי', וכתב דכן דעת ר"ה גאון.

עוד נחלקו בזה לקמן קמ"א ב' בדין הוצאת תינוק מת וכיס תלוי בצוארו, דהתוס' ועוד מקמאי שם כתבו דבכה"ג הויא הוצאת הכיס משאצל"ג, משום דא"צ לכיס, אך התורי"ד שם כתב דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה, כיון דהוא דבר החשוב לעלמא, אע"פ שהוא א"צ לו.

**מלאכה שאין בה צורך כלל**

התרוה"ד בסימן ס"ד כתב דהחופר גומא וא"צ לעפרה חייב מדאורייתא משום בנין, והמג"א בסימן שי"ד סק"ה פירש לדבריו דהיינו דדוקא חופר גומא וצריך לעפרה פטור, אך כל שא"צ אף לעפרה חייב, ועיי"ש שתמה ע"ז דבכה"ג כ"ש דפטור משום משאצל"ג, והט"ז שם סק"ב כתב דט"ס נפלה בד' התרוה"ד, עיי"ש.

ושמעתי מהגר"ד פוברסקי זצ"ל שפירש לד' התרוה"ד למש"כ הר"ן לקמן ק"ו א' דפטורא דמשאצל"ג הוא משום שהיא נגררת אחר התיקון שאינו מגופה והיא טפילה לו, וע"כ כל דחופר גומא וא"צ אף לעפרה, וליכא תיקון שאינו מגופה שתהא טפילה לו, שפיר הוא חייב,[[12]](#footnote-13) וכאשר כ"ה להדיא בד' הר"ן שם, דמה"ט מחייב רב אבהו במקלקל בחבורה ובהבערה, אף דאם יש בהן צורך אחר שאינו מגופן פטור,[[13]](#footnote-14) - ובמ"מ למלאכת אוכל נפש דף מס' 29 נתבאר ללמוד להך דינא מד' הראשונים בפסחים מ"ז ב', עיי"ש, ועיי"ש שנתבאר דמד' התוס' שם ס"ה א' (ד"ה המכבד) מבו' דלא כן, ואכמ"ל.

**העושה מלאכה מחמת יראת האנס אם חשיב כמשאצל"ג**

בתשו' מהרי""ק סימן קל"ז כתב דנכרי שאמר לישראל שקול אספסתא ושדי לנהרא הוי משאצל"ג, והיינו דאף דהוא צריך לכך לינצל מן הנכרי לא חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, ועיי"ש שכתב דאף כשאומר לו לבשל קדירה לצרכו הו"ל משאצל"ג, כיון דהישראל א"צ לאותו בישול אלא כדי לינצל ממיתה,[[14]](#footnote-15) וכ"כ בתשו' חוות יאיר בסימן קפ"ג, וכ"כ הפנ"י לעיל ע"ב ב' ובתשו' חת"ס ח"ה סימן קצ"ד, - ועמש"כ בזה בס' נתיבות שלום סימן כ"ז.

**העושה מלאכה לשם צורך ונתברר דאי"ז מועיל לצרכו אם חשיב כמשאצל"ג**

התוס' לקמן ק"ו א' ד"ה בחובל כתבו דמשכח"ל מקלקל בחבורה והבערה דהוי מלאכה הצריכה לגופה, בחובל ומבעיר באיסוה"נ דסבר שיכול ליתן לכלבו ולבשל בו קדירה, וכ"כ התוס' בב"ק ל"ד ב' ובסנהדרין פ"ד ב', ונתחדש בדבריהם דאף דהוא איסוה"נ ולא מתקן מידי, מ"מ כיון דלפי מחשבתו הוא צריך לו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה.[[15]](#footnote-16)

והתוס' הרא"ש לקמן שם הוכיח כן מסוגיית הגמ' בפסחים ע"ג א' דכיון דלפי מחשבתו הוא צריך לו הו"ל מלאכה הצריכה לגופה, וכ"כ הרמב"ן לקמן שם, דבגונא דפסחים דשוחט שלא לאוכליו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, כיון שהוא שוגג וסבור לשחוט יפה, ומלאכת מחשבת קרינא בי', - אך התוס' בפסחים שם סוד"ה לדברי האומר נקטו בפשיטות דבכה"ג חשיב כמשאצל"ג, והק' לפ"ז על סוגיית הגמ' שם, עיי"ש.[[16]](#footnote-17)

כ"ט שבט פ'

דף מס' 2

**מלאכה שא"צ לגופה**

**צ"ג ב'** **-** בעיקר הא דמוציא את המת חשיב כמלאכה שא"צ לגופה, צ"ב דהרי הוא צריך להוצאה זו, להציל עצמו מן הטומאה, ומ"ט הוי משאצל"ג, ובחופר גומא וא"צ אלא לעפרה וכל כה"ג, שפיר הוי משאצל"ג, דא"צ כלל לבנין הגומא, (ועד"ז הוא בתולש עולשין וא"צ ליפוי הקרקע, ובמפשיט עור בהמה וא"צ לעור), אך בהוצאת המת הרי הוא צריך להוצאתו, ועד"ז צ"ב בהא דצידת והריגת נחש ושאר מזיקין כדי שלא יזיקוהו חשיב כמשאצל"ג, אף שהוא צריך לצידתן והריגתן כדי שלא יזיקוהו, ועד"ז צ"ב במה שאמרו לעיל ל"א ב' דכיבוי הנר לצורך הנר או לצורך השמן חשיב כמשאצל"ג, אף שהוא צריך לכיבוי הנר לצורך זה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**דעת רש"י**

בפירש"י הכא כתב דהא דהוצאת המת הויא משאצל"ג, הוא משום דאינה צריכה אלא לסלקה מעליו, וברצונו לא באה לו ול"ה צריך לה, וכ"כ בפירש"י בחגיגה י' א' ד"ה שא"צ לגופה, וכ"כ בפירש"י לעיל ל"א ב' ד"ה אפי' בפתילה דהא דכחס על הפתילה הוי משאצל"ג הוא משום דכיבוי אינו צריך לו, דאם לא הובערה מעולם הוה ניח"ל, וכ"כ לעיל י"ב א' ד"ה הא ר' יהודה דהא דהוצאת כיס הזב הוי משאצל"ג הוא משום דא"צ לזיבה זו שעל ידה בא הכיס הזה, וכ"כ בזבחים צ"ב א' ד"ה אבל דכיבוי גחלת של עץ הוי משאצל"ג משום דהלואי שלא בא עליו.

והתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל ל"א ב' הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דבמוציא את המת נעשית המלאכה במת, והי' רוצה שלא יהא המת בעולם, ובכיבוי נעשית המלאכה בשלהבת, והי' רוצה שלא תהא בעולם, וע"כ אף דהוא רוצה שתהא הפתילה בעולם הוי משאצל"ג, וכן בנחש וגחלת שרוצה שלא יהיו בעולם, ומשא"כ בשאר מלאכות דרוצה שיהא הדבר שעושה בו המלאכה בעולם.

והתוס' הק' ע"ז דמ"ט קורע בחמתו למירמי אימתא אאינשי ביתי' חשיב כמשאצל"ג, הרי צריך הוא למלאכה ורוצה הוא שתהא בעולם, ואי נימא דהוא משום דלא ניח"ל שיצטרך למירמי אימתא, א"כ מ"ט מפיס מורסא לעשות לה פה חייב אף שברצונו הי' שלא יהא מורסא,[[17]](#footnote-18) וכן מ"ט קורע יריעה שנפל בה דרנא ע"מ לתפור או תופר בגד קרוע חייב, אף שברצונו שלא תיפול בה דרנא ושלא יהא הבגד קרוע, והתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל שם הק' עוד מהא דהמוחק ע"מ לכתוב חייב, אף שהי' רוצה שלא יהא כתוב כלל,[[18]](#footnote-19) ועמש"כ המגיני שלמה בסוגיין, והכפו"ת בסוכה ל"ג ב',[[19]](#footnote-20) והמרכה"מ בפ"א משבת ה"א בדעת רש"י.[[20]](#footnote-21)

**דעת התוס' בסוגיין**

התוס' בסוגיין כתבו דהא דהוצאת המת הויא משאצל"ג, הוא משום דהצורך שהיתה המלאכה נעשית בשבילו במשכן הוא גוף המלאכה ושורשו, וע"כ כל שא"צ להמלאכה לאותו צורך כעין שהיו צריכין לה במשכן אלא לענין אחר, הו"ל משאצל"ג, וע"כ הוא דהוצאת המת חשיבא כמשאצל"ג, משום שא"צ למת ובמשכן היו צריכין לחפצים שהוציאו, וה"נ בצידת והריגת נחש ומזיקין דאינו צריך להם, ובמשכן היו צריכין להן.[[21]](#footnote-22)

והתוס' כתבו לפ"ז דהא דקורע בחמתו או למירמי אימתא אאינשי ביתי' חשיב כמשאצל"ג, הוא משום דבמשכן היתה הקריעה לצורך תיקון דבר הנקרע, ואף דבהוצאה ל"ב שיהא לגמרי כמו שהי' במשכן, מ"מ במלאכות קלקול בעינן שיהא ע"מ לתקן כמו במשכן, וע"כ בעינן שיהיו צריכין לגופו ולגופה, ונתבאר להלן, - ומבו' דבמלאכות תיקון סגי במה דאיכא הנאה במלאכה, ול"ב שיהא זה בגוף הדבר שנעשית בו המלאכה, ואם משכחת במלאכת תיקון ע"ד קורע בחמתו או למירמי אימתא חשיב כמשאצל"ג, אף דליכא תיקון כלל בהדבר הנקרע, והא דהוצאת המת וצידת והריגת נחש ומזיקין חשיבי כמשאצל"ג, הוא משום דאי"ז אלא סילוק נזק, ואי"ז דומיא דהצורך שהי' המשכן, וכ"כ האמרי בינה שבת סימן ל' (סוד"ה אך נראה).[[22]](#footnote-23)

**דעת הבעה"מ והרמב"ן ודעימי'**

הבעה"מ לקמן ק"ו א' כתב דכל מלאכה שהיא צריכה לדחות נזק מן העושה אותה משאצל"ג היא, ומה"ט הוא דמוציא את המת וכיו"ב הוי משאצל"ג כיון דאין כונתו אלא לדחותן מעליו, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין דהוצאת המת הויא משאצל"ג משום דאין לו הנאה בהוצאתו ולא בקבורתו, והנאתו היא הטומאה שהוא מונע ממנו, וה"נ בצידת נחש כדי שלא ישכנו, דאי"ז אלא מניעת היזק ואין ההנאה והצורך בגופה של מלאכה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן בסוגיין.

ובד' הרמב"ן לקמן ק"ו א' מבו' דיסוד דינא דמשאצל"ג הוא דבעינן שיהא לו צורך והנאה בגוף מעשה המלאכה,[[23]](#footnote-24) ולפ"ז מתפרשים דבריו הכא, דהא דהוצאת המת וצידת נחש ל"ה מלאכה הצריכה לגופה, אף דהוא צריך שיצא המת לחוץ ושיהא הנחש ניצוד, הוא משום דא"צ לגוף המת והנחש, אלא שלא יזיקו, וע"כ חשיב דאין לו הנאה בגוף מעשה המלאכה, - וכ"נ גם ממש"כ הבעה"מ שם דזורה ובורר הוו משאצל"ג, ומבו' דמרקד הויא מלאכה הצריכה לגופה, ובע"כ דלאו כללא הוא דבכל הנאת סילוק נזק הוי משאצל"ג, ורק בזורה ובורר דנעשה מעשה המלאכה בהוצאת הפסולת דאין לו צורך בו, הוא דאמרינן דאף דיש לו צורך בהוצאת הפסולת כדי שלא יקלקל את האוכל, כיון דאי"ז אלא דחיית נזק, הו"ל משאצל"ג, ומשא"כ במרקד דנעשה מעשה המלאכה בהוצאת האוכל, ונתבאר בזה במקומו, חשיב שפיר כמלאכה הצריכה לגופה במה שהוא מעמיד את האוכל בלא הפסולת.

וכ"נ ממש"כ הבעה"מ לקמן שם דקורע בחמתו חשיב כמשאצל"ג משום דאין הצורך בעיקר המלאכה, ודלא כמש"כ התוס' בסוגיין דכל הא דחשיב כמשאצל"ג הוא משום דהוי מלאכת קלקול, ובעינן שתהא לצורך תיקון הדבר הנקרע, והרי דיסוד דינא דמשאצל"ג הוא דבעינן שיהא לו צורך בעיקר המלאכה, ומש"כ הבעה"מ דהוצאת המת הוי משאצל"ג משום שהיא לדחות נזק מעליו, היינו דמה"ט חשיב דאין לו צורך בעיקר המלאכה.

והך מילתא דדינא דמשאצל"ג הוא דבעינן שיהא הצורך בגוף הדבר שנעשה בו המלאכה, מבו' כן גם בד' התורי"ד לקמן קכ"א ב' ועוד מקמאי שכתבו דהא דהמכבה את הנר כחס על הפתילה חשיב כמשאצל"ג וכל שהוא צריך להבהבה חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, הוא משום דכחס על הפתילה אין מקום הכיבוי צריך לו אלא שאר הפתילה, אך אם הי' מקום הכיבוי צריך לו הי' חשוב כמלאכה הצריכה לגופה, אף דאי"ז אלא כסילוק נזק, וכל שהוא צריך להבהבה הוא צריך למקום הכיבוי, ונתבאר להלן.

וכ"כ גם בתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל ל"א ב' בשם רבו, דדינא דמלאכה הצריכה לגופה הוא דבענן שיהא נתקן הדבר ע"י המלאכה, וכתב דהוא דומיא דמשכן דבהוצאה הי' נחשב עי"ז הדבר המוצא, ובכיבוי ה"ז מועיל להן לצורך הצורפין, ובצידה ה"ז חשוב יותר ע"י צידתו.

התוס' בחגיגה י' ב' כתבו דמשאצל"ג הוא כשא"צ לעיקר שורש האיסור, כחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דא"צ לגומא שהיא המלאכה, וכן מוציא מת במטה, ול"ד למלאכת המשכן שהיו צריכים לעיקר המלאכה, - ומבו' מדבריהם דהא דמוציא מת במטה חשיב כמשאצל"ג, אי"ז משום דבעינן שתהא המלאכה לאותו הצורך שהיתה במשכן, כמש"כ התוס' בסוגיין, אלא הוא משום דבעינן שיהא צריך לעיקר המלאכה, דומיא דמלאכת המשכן שהי' צריך לעיקר המלאכה, ובהוצאת המת חשיב דא"צ לעיקר המלאכה.

ואמנם יש להסתפק אם מכוון דבריהם הוא כמש"כ הבעה"מ והרמב"ן, דבהוצאת המת אין לו צורך והנאה בגוף המת אלא שלא יזיקנו, וע"כ חשיב דא"צ לעיקר המלאכה, - או דהוא משום דעיקר מלאכת הוצאה היא במה שמביא את החפץ לרשות אחרת, וע"כ לא חשיב כמלאכה הצריכה לגופה אלא כשהוא צריך שיהא ברשות שהוציא לשם, ומשא"כ במוציא מת דא"צ שיהא ברשות שהוציא לשם, אלא צריך שלא יהא בבית, ודמי לחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דהוי משאצל"ג משום דא"צ לעיקר המלאכה שהיא הגומא, ועד"ז הוא בצידת והריגת נחש ומזיקין, דעיקר מלאכת צידה ונטילת נשמה הוא במה שהבע"ח עומד לו עי"ז, וכל דא"צ לכך, הוי משאצל"ג, והמרכה"מ בפ"א משבת ה"א פירש כעי"ז לדינא דמשאצל"ג, עיי"ש.

**דעת היראים**

היראים בסימן ער"ד כתב דאיכא תרי גווני דמשאצל"ג, חדא, היכא דא"צ ומתכוין לגוף אותו דבר שגורם להקרות מלאכה, כמכבה את הנר כחס על הפתילה, דאף דהוא צריך לפתילה שנעשה בה הכיבוי, מ"מ כיון דתשמיש הגחלת גורם לכיבוי להקרות מלאכה, והוא אינו מתכוין לתשמיש הגחלת אלא לחוס על הנר הוי משאצל"ג, ועוד, היכא דא"צ להשתמש בגוף אותו דבר שהמלאכה נעשית בו, כמוציא את המת, דאע"פ שמתכוין למלאכת ההוצאה, מ"מ כיון דא"צ להשתמש במת שהמלאכה נעשית בו הוי משאצל"ג, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהמוציא מיטה להוציא המת ומוציא מר לחפור בו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, שהרי מתכוין להוצאה, וגם צריך למיטה ולמרא שהמלאכה נעשית בהן, ונתבאר להלן.

**כיבוי נר כחס על הפתילה או כדי להבהבה**

לעיל ל"א אמרו דהמכבה את הנר כחס על הפתילה חשיב הכיבוי כמשאצל"ג, אך בפתילה שצריך להבהבה חשיב הכיבוי כמלאכה הצריכה לגופה, ובטעם החילוק בזה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, ותליא בפלוגתייהו ביסוד דינא דמשאצל"ג, **א** בפירש"י לעיל שם בד"ה אפי' בפתילה מבו' דהוא משום דכשחס על הפתילה אם לא הובערה מעולם הוה ניח"ל ולא באה מלאכה הכיבוי ברצונו, והתוס' תלמיד ר"י הזקן שם הוסיף דהיינו משום דמלאכת כיבוי נעשית בשלהבת, והי' רוצה שלא תהא בעולם, (וע"כ אף דהוא רוצה שתהא הפתילה בעולם הוי משאצל"ג), ומשא"כ כשצריך לפתילה להבהבה, דהי' צריך לההבערה לצורך הבהוב פתילה זו, נמצא דבאה מלאכת הכיבוי ברצונו, והוי מלאכה הצריכה לגופה,[[24]](#footnote-25) וכ"כ השיטה להר"נ דהא דכשצריך להבהבה הוי מלאכה הצריכה לגופה, הוא משום דמתחילה הי' צריך להדליק ע"ד לכבות.

**ב** בד' התוס' בסוגיין מבו' דהוא משום דהכיבוי במשכן הי' לצורך העצים שכיבה כדי לעשותן פחמים, וע"כ כשמכבה את הפתילה כדי להבהבה דהוי מעין הצורך שהי' במשכן הוי מלאכה הצריכה לגופה, ומשא"כ כשמכבה משום שחס על הפתילה, דאינו מתקן בכיבוי זה, דאין ההדלקה השני' טובה יותר מן הראשונה, ל"ה דומיא דמשכן, - והתוס' לעיל שם כתבו קצת בע"א, דהוא משום דאינו חייב אלא כשהוא מתקן ע"י הכיבוי יותר משלא הי' בנין ראשון מעולם, וע"כ אינו חייב אלא בפתילה שצריך להבהבה, שהוא מתקן ע"י הכיבוי יותר ממה שהי' קודם ההדלקה, ומשא"כ כשמכבה משום שחס על הפתילה דאינו מתקן בכיבוי זה יותר ממה שהי' קודם ההדלקה.

**ג** בד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין מבו' דהוא משום דכשחס על הפתילה ליכא הנאה וצורך בגופה של מלאכה, דהמלאכה היא כיבוי השלהבת, ואין לו הנאה מכיבוי השלהבת, אלא שלא תכלה את הפתילה, וזה הוי סילוק נזק, ומשא"כ כשצריך להבהבה, דהבהוב הפתילה נעשה ע"י הכיבוי, והכיבוי בעצמו הוא התיקון, הויא מלאכה הצריכה לגופה, דיש לו הנאה בגופה של מלאכה.

**ד** הפסקי רי"ד לעיל שם כתב דהוא משום במכבה לחוס על הפתילה אין מקום הכיבוי צריך לו אלא שאר הפתילה, ומשא"כ בפתילה שצריך להבהבה דמקום הכיבוי צריך לו שמשם רוצה להדליקה, וע"כ הויא מלאכה הצריכה לגופה, וכן האריך התורי"ד לקמן קכ"א ב', וכ"כ הריא"ז לעיל שם ה"ב דין ג' והריבב"ן לעיל כ"ט ב', ועד"ז כתב גם השיטה להר"נ לעיל שם, והראבי"ה בסימן קצ"ד.

**ה** בפי' רבינו פרחי' לעיל שם כתב דאף בפתילה שצריך להבהבה אינו חייב משום מכבה, דהכיבוי הוי משאצל"ג, אלא הוא חייב משום מכה בפטיש, וכ"כ בפי' הרמב"ם לתלמוד שם, וכ"כ היראים בסימן ער"ד.

**סותר ע"מ לבנות כמו שהי' בתחילה**

התוס' בסוגיין כתבו דגם במלאכת סותר, כל שסותר ע"מ לבנות כמו שהי' בתחילה חשיב כמשאצל"ג, משום דבמלאכת קלקול בעינן שיהא ע"מ לתקן כמו במשכן, וע"כ בעינן שיהיו צריכין לגופו ולגופה, ואינו חייב אלא היכא שהבנין האחרון טוב מן הראשון, והוכיחו כן מהא דמכבה את הנר כחס על הפתילה חשיב כמשאצל"ג.

אך התוס' לעיל ל"א ב' כתבו דאף דבכיבוי אינו חייב אלא כשמתקן ע"י הכיבוי יותר ממה שהי' קודם ההדלקה, דומיא דמשכן שהי' הכיבוי כדי לעשות פחמין, אך בסותר לא משכח"ל כה"ג, ואפ"ה חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, משום דבסותר אשכחן במשכן שאין מתקן בסתירה זו יותר משלא הי' בנוי שם מעולם, חייב אף בכה"ג, ועמש"כ בזה המהרש"א בסוגיין, והמרכה"מ בפ"א משבת ה"א.

ולדעת רש"י והרמב"ן ודעימי' דהא דמכבה את הנר כחס על הפתילה חשיב כמשאצל"ג הוא משום דמלאכת כיבוי נעשית בשלהבת, ולדעת רש"י הוא משום דהי' רוצה שלא תהא בעולם, ולדעת הרמב"ן ודעימי' הוא משום דאין לו הנאה בגופה של מלאכה, הרי דבסותר דנעשית המלאכה בבנין שסותרו, שפיר חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, - וגם לדעת התורי"ד ודעימי' דהא דמכבה על הנר כחס על הפתילה חשיב כמשאצל"ג הוא משום דאין מקום הכיבוי צריך לו אלא שאר הפתילה, הרי דבסותר דנעשית הסתירה בכל הבנין והוא צריך לו, חשיב כמלאכה הצריכה לגופה.

**זב היוצא בכיסו**

לעיל י"ב א' אמרינן דזב היוצא בכיסו הו"ל משאצל"ג, ובטעם הא דהוי משאצל"ג מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, ותליא בפלוגתייהו ביסוד דינא דמשאצל"ג, **א** בפירש"י לעיל שם כתב דהוא משום דא"צ לזיבה זו שעל ידה בא הכיס הזה, וזה לטעמי' דהא דהמוציא את המת חשיב כמשאצל"ג, הוא משום דהי' רוצה שלא יהא המת בעולם, וכ"כ השיטה להר"נ שם.[[25]](#footnote-26)

**ב** התוס' בסוגיין כתבו דכל שיוצא בכיס כדי שלא יטנפו כליו הוי משאצל"ג משום דא"צ לכיס עצמו, ואף אם יוצא בכיס כדי למנות ראיותיו או נקיים דצריך הכיס, מ"מ א"צ להוצאה זו דה"נ סגי לי' אי יתיב בחד דוכתא, וכ"כ היראים בסימן ער"ד דכיון דקבלת זיבה ישנה בלא הוצאת כיסו שהרי כיסו עליו ובכל מקום ישיבתו מקבל זיבתו, ע"כ א"צ לגוף הדבר שמוציא, דבלא הוצאתו נעשית צריכותיו,[[26]](#footnote-27) ובד' היראים משמע דהיינו רק משום דכבר כיסו עליו וכבר נעשה צרכו ע"י הכיס, אך אם מוציא כיס בידו כדי ליתנו עליו במקום אחר, חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, ובזה ניחא משה"ק האבנ"ז בסימן רמ"ה סק"ד מהא דמוציא אוכלין בפיו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה.[[27]](#footnote-28)

**ג** בד' הרמב"ם בפי"ט משבת הכ"ב מבו' דהא דחשיב כמשאצל"ג הוא משום דא"צ לו אלא להצלת טינוף בגדיו, וכ"כ המאירי לעיל שם, וכתב לפ"ז דבזב בעל ב' או בעל ג' ראיות שהוא צריך לכיס למנות ראיותיו או נקיים, חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, - ועיי"ש שכתב די"מ דאף בכה"ג הוי משאצל"ג, משום דא"צ לה לתועלת גופו כגון רפואה וכיו"ב, אלא בזב בעל ב' ראיות להסיר מעליו חיוב קרבן, ובבעל ג' להסיר מעליו עוון הבאת קרבן קודם זמנו.

**כיבוי אש שתחת הדוד**

התוס' בסוגיין כתבו דהא דכיבוי כחס על הנר וכו' חשיב כמשאצל"ג הוא משום דבמשכן ל"ה כיבוי אלא לעשות פחמין בכיבוי זה ומתקנין עי"ז שיהא ראוי למלאכת הצורפין, וכיבוי כדי שלא יקדיחו הסממנין בבישולן ל"ה במשכן.

אך בפירש"י לעיל ע"ג א' כתב דמכבה ומבעיר הי' במשכן באש שתחת הדוד של סממנין, וכ"כ בפי' הר"ן שם, ובפי' הר"י מלוניל שם הוסיף דפעמים שמכבה האש שלא יקדיחו הסממנין שבקדירה, וכ"כ המאירי והריבב"ן והשיטה להר"נ שם, וצ"ע דבכה"ג הרי הו"ל משאצל"ג ואינו חייב עלי',[[28]](#footnote-29) ובפשוטו לא מצינו ללמוד מלאכות מן המשכן, אם היו במשכן באופן דא"צ לגופן.[[29]](#footnote-30)

**כיבוי משום שאינו יכול לראות אור הנר**

\*לעיל ל' א' מבו' דהמכבה את הנר בשביל החולה שיישן חשיב כמלאכה שא"צ לגופה,[[30]](#footnote-31) - אך בפי' רבינו פרחי' לעיל כ"ט ב' כתב דאם כיבה הנר מפני שאינו יכול לראות אור האש של נר חייב, דהו"ל מלאכה הצריכה לגופה, וכ"כ בפי' הרמב"ם לתלמוד לעיל שם, והוא מוכרח כן לטעמייהו דס"ל דאף כיבוי פתילה כדי להבהבה חשיב כמשאצל"ג, ואין חיובו משום מכבה אלא משום מכה בפטיש, ולפ"ז לא מצינו כיבוי הצריך לגופו אלא בכה"ג שאינו יכול לראות האש של נר, וצ"ע דמ"ש מכבה בשביל החולה שיישן, ממכבה מפני שאינו יכול לראות אור האש של נר.[[31]](#footnote-32)

**מלאכות זורה בורר**

בדין זורה ובורר אם חשיבי כמלאכה הצריכה לגופה, נחלקו הראשונים, **א** הבעה"מ לקמן ק"ו א' כתב דכל ל"ט מלאכות שהיו במשכן הי' בהן צורך לגופן חוץ מן הזורה והבורר שהוא זורה המוץ מן הגורן ובורר הצרורות מן הכרי, וזה הוא עיקר מלאכתן לדחות המוץ והצרורות, וכן חייב עליהן ועל כל תולדה שלהן, ומבו' דאף דזורה ובורר הוו משאצל"ג, מ"מ מרקד הויא מלאכה הצריכה לגופה, ונתבאר לעיל דהוא משום דבמרקד נעשה מעשה המלאכה בהוצאת האוכל, וע"כ חשיב כמלאכה הצריכה לגופה במה שהוא מעמיד את האוכל בלא הפסולת, ועמש"כ בזה הישועות יעקב בסימן שי"ט סק"א ובסימן ת"ק סק"א, ובמש"כ הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ג.

**ב** לדעת התוס' בסוגיין דמלאכה הצריכה לגופה היינו שהיא צריכה לאותו צורך שהי' במשכן, הרי דבורר ומרקד שהי' הצורך בהן במשכן לדחות הפסולת מן האוכל, חשיבי שפיר כמלאכה הצריכה לגופה.[[32]](#footnote-33)

**ג** הרמב"ן לקמן ק"ו א' כתב דזורה ובורר הוו מלאכה הצריכה לגופה, מפני שהנטילה היא עצמה המלאכה והיא צריכה לגופה, והיינו דבמלאכה שע"י נטילה, חשבינן דמעשה המלאכה נעשה גם בהדבר המשתייר, וכיון שהוא צריך לו להעמידו בלא פסולת, הויא מלאכה הצריכה לגופה.

**ד** המאירי לקמן ק"ו א' כתב בשם חכמי ההר דזורה ובורר חשיבי כמלאכה הצריכה לגופה, אע"פ שאין הכונה אלא לדחיית המוץ בזורה והפסולת והצרורות בבורר, מפני שהוא מתקנה על מנהג העולם, ולא אמרינן דאי"ז אלא הסרת נזק, דאין אומרין כן במה ששניהם נבראין יחד כגון המוץ והתבואה, וצ"ב.

**מלאכת גוזז**

התוס' לקמן צ"ד ב' ד"ה אבל בכלי כתבו דהנוטל צפרניו הוי משאצל"ג, משום דא"צ להדבר הנגזז, וכ"כ הש"ך בנקוה"כ בסימן קצ"ח סק"א והסד"ט שם סקל"ט, וכ"כ הגר"א בסימן ש"מ ס"א, - אך הרמב"ן לקמן ק"ו א' והריב"ש בסימן שצ"ד כתבו דהנוטל צפרניו או שערו כדי לתקן גופו ולייפות עצמו הוי מלאכה הצריכה לגופה, וכ"כ הרא"ה בשטמ"ק ב"ק ל"ד ב', וכן הוכיח הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"א ד"ה וחייב מד' הר"ח והסמ"ג והרא"ש.

ובטעם הא דחשבינן לה כמלאכה הצריכה לגופה כתב הרמב"ן לקמן שם דהוא משום דהכל דבר אחד והנטילה היא עצמה המלאכה, והיינו משום דחשבינן דהמלאכה נעשית גם בגופו, וכיון שהוא מתקנו שיהא בלא צפרנים ושערות הוי מלאכה הצריכה לגופה, ועמש"כ הרא"ה בב"ק שם, - אך הריב"ש שם כתב דהוא משום שהיתה גזיזה במשכן שלא לצורך הצמר והשער אלא לצורך העור כגון בעורות תחשים, והביאו המג"א בסימן ש"ג סקכ"ב,[[33]](#footnote-34) והסד"ט שם ובגל' חת"ס למג"א שם תמהו ע"ז, ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל כ"א סק"ג.

הרמב"ן בהל' בכורות פ"ג כתב דתלישת כנף לצורך שחיטה הוי משאצל"ג, וכ"כ הרא"ש שם בסימן ה', והסד"ט בסימן קצ"ח סקל"ט הוכיח מזה דס"ל דכל שאינו לצורך הדבר הנגזז הו"ל משאצל"ג, וכתב לדחות דשאני התם דאין התלישה לצורך העור אלא לצורך השחיטה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"א ד"ה וחייב.

והסד"ט שם כתב לפ"ז, דה"נ באשה הנוטלת צפרני' לצורך טבילה הוי משאצל"ג, וכ"כ הביאוה"ל שם,[[34]](#footnote-35) אך הנשמ"א בכלל כ"א סק"ג כתב דאף בכה"ג חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וצ"ב.

**חובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו**

התוס' לקמן ק"ו א' הק' בחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו דמ"ט הוי מלאכה הצריכה לגופה, ומ"ש מחופר גומא וא"צ אלא לעפרה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דהוא משום דבחובל וצריך לכלבו הוא צריך לנטילת הדם שהוא נטילת הנשמה כדי ליתן לכלבו, וכן במבעיר וצריך לאפרו הוא צריך להבערה כדי לעשות אפר, ומשא"כ בחופר גומא וא"צ אלא לעפרה, דאינו נהנה כלל מעשיית הגומא, שהיא נעשית מאלי'. - **ב** הרמב"ן לקמן שם כתב דהוא משום דבחובל וצריך לכלבו החבלה היא הדם עצמו שהוא צריך לו, ודמי לנוטל שערו וצפרניו דאף אם הוא כדי לתקן גופו הוי מלאכה הצריכה לגופה, מפני שהכל דבר אחד והנטילה היא עצמה המלאכה, ומשא"כ בחופר גומא שהבנין בקרקע הוא והוא הנקרא מלאכה. - **ג** הראב"ד בב"ק ל"ד ב' כתב דהא דחובל וצריך לכלבו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, הוא משום דהמלאכה היא הוצאת הדם ולא חתיכת הבשר,[[35]](#footnote-36) והא דמבעיר וצריך לאפרו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה הוא משום דא"א להבערה בלא עשיית אפר. - **ד** השטמ"ק בב"ק שם כתב בשם הרא"ה, דהוא משום דא"א לדם בלא חבורה ולא לאפר בלא הבערה, ומשא"כ בחופר גומא דאפשר לגומא בלא עפר ולעפר בלא גומא.[[36]](#footnote-37)

**מלאכה לצורך מצוה**

התוס' לקמן ק"ו א' ד"ה חוץ מחובל וד"ה בחובל כתבו דחבלה דמילה והבערת בת כהן חשיבי מלאכה הצריכה לגופה, משום דיש בזה צורך מצוה, וכ"כ התוס' לקמן ק"ה ב' דקורע על מת שחייב לקרוע עליו הוי מלאכה הצריכה לגופה משום צורך מצוה, - אך בפירש"י לקמן ק"ה ב' כתב דקורע על מת שחייב לקרוע עליו הויא משאצל"ג, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם, ולא דנו בזה אלא משום דצריך ללבוש בגד קרוע.[[37]](#footnote-38)

והרשב"א והריטב"א לקמן שם הק' ע"ד התוס' מהא דהמוציא את המת לקברו חשיב כמשאצל"ג, אף דמצוה קעביד, והמאירי בסוגיין כתב דצ"ל דאיריי במת נכרי דליכא מצוה בקבורתו, ועמש"כ בזה בתשו' בית יצחק או"ח סימן ל"ד סוסק"ד, ומש"כ האמרי בינה שבת סימן ל' ד"ה אך נראה, וצ"ב.[[38]](#footnote-39)

**הוצאת ריח רע**

לעיל צ' א' תניא דהמוציא ריח רע כ"ש, ובפירש"י שם כתב דהיינו ריח רע שמעשנין בהן חולין ותינוקות להבריח מעליו מזיקין, והריטב"א כתב דאם מוציאו כדי לבערו מן הבית פטור דהוי משאצל"ג, וכ"כ הבעה"מ לקמן ק"ו א' והרשב"א בסוגיין.

אך בפי' ר"ח בסוגיין כתב דהא דהמוציא את המת פטור, היינו כשאין לו ריח, דאם יש לו ריח נמצאת הוצאתו מלאכה שצריכה לגופה, וכ"כ בפי' ר"נ גאון לעיל י"ב א' בשם ר"ה גאון, והמאירי בסוגיין פירש בטעמם דכיון דכבר הוא מקבל ההיזק, צריך הוא לגופה, והיינו דכבר חשבינן להבית כמקולקל ע"י הריח רע, והוא מתקן את הבית ע"י הוצאתו, וע"כ הו"ל כמלאכה הצריכה לגופה.[[39]](#footnote-40)

**הוצאת מרא לחפור בה קבר למת וכיו"ב**

התוס' לקמן ק"ו א' ד"ה מה לי כתבו דהמוציא מרא לחפור בה קבר למת, חשיב כמשאצל"ג, וכן מסיק התוס' שאנץ לעיל י"ב א' דהמוציא מטה כדי להביא מת עלי' פטור, משום שהוא מוציאו לצורך דבר דהוי משאצל"ג וכל כה"ג ל"ה במשכן, - וכ"ה מבו' ממש"כ הבעה"מ לקמן ק"ו א' דבישול פתילה לצורך הבערת בת כהן הוי כמשאצל"ג, משום דהצורך בהבערתה הוא כדי לדחותה ולבערה מן הכלל, - והפמ"ג במש"ז סימן שי"א סק"ג כתב דהמוציא ככר עם המת כדי להתיר את טלטולו, חשיב כמשאצל"ג, כיון דלא ניח"ל בכך וניח"ל שיהא חי, וכ"כ התו"ש שם סק"י בתו"ד והמחה"ש שם סקי"א דודאי דהוצאת הככר הו"ל משאצל"ג.

אך היראים בסימן ער"ד כתב דהמוציא מטה להוציא המת ומוציא מרא לחפור בו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, כיון דמתכוין להוצאה וגם צריך למטה ולמרא שהמלאכה נעשית בהן, וכ"כ התוס' שאנץ לעיל שם בשם ריב"א,[[40]](#footnote-41) - וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן לקמן ק"ו א' דהחופר גומא כדי שיכשלו בה בנ"א חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, אף דהחובל כדי להזיק הוי משאצל"ג, וממש"כ שם דהדלקת האש לבשל בו פתילה להבערת בת כהן הוי מלאכה הצריכה לגופה, דומיא דמדליק את האור להתחמם כנגדו ומדליק אש להשתמש לאורה, ולא שמענו משאצל"ג במדליק אלא במכבה, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין מי שמתו מוטל לפניו במוציא ככר עם המת, דעל הוצאת המת פטור דהוי משאצל"ג, ועל הוצאת הככר חייב, והב"י בסימן שי"א ס"ב והמג"א שם סקי"א הביאוהו בקצרה.[[41]](#footnote-42)

**הוצאת חפצים מפני הדליקה**

בד' המג"א בסימן שכ"ט סק"א מבו' דהוצאת דברים מביתו לרה"ר מפני הדליקה, חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה, והא"ר שם סק"א כתב ע"ז דצ"ע, והתו"ש שם סק"א פירש לדבריו דהיינו דגם הוצאתם לרה"ר הוי משאצל"ג, וכתב לפרש לד' המג"א דהכנסתם מרה"ר לרה"י שהוא צריך להם כדרך חולים וקטנים הוי מלאכה הצריכה לגופה.

והתהל"ד שם סק"א כתב בדעת המג"א דכיון שהוא צריך להדברים הניצולים הו"ל מלאכה הצריכה לגופה, ול"ד להוצאת המת דהוי משאצל"ג משום דא"צ למת, וכ"כ התהל"ד בסימן קנ"ב סוסקט"ז דהוצאת דבר כדי לשמרו הוי מלאכה הצריכה לגופה, ותמה ע"ד המנורה הטהורה שם סק"ח שנקט דהוי משאצל"ג, וכ"כ הפנ"י לעיל ל"ו א' דהוצאת חפץ כדי שלא יגנב הוי משאצל"ג.[[42]](#footnote-43)

**חובל לרפואה**

\*בד' התוס' בכתובות ה' ב' ד"ה דם מיפקד מבו' דהוצאת הדם במציצה הוי מלאכה הצריכה לגופה, והבית יעקב שם הק' דמ"ט חשיב כמלאכה הצריכה לגופה אף דא"צ להדם אלא כדי שלא יסתכן הולד, וכתב דכיון דבנטילת הדם משביח בריאות התינוק הוי כמלאכה הצריכה לגופה, וכתב לדמותו למש"כ הריב"ש דגוזז לצורך העור חייב, ועמש"כ הקה"י שם סימן ג'.

והמג"א בסימן שט"ז סוסקט"ו כתב דהחובל לרפואה לכו"ע חייב, והפמ"ג שם כתב דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה משום דהוא רוצה בחבלה זו להתרפאות, וכ"כ המ"ב שם סק"ל.[[43]](#footnote-44)

**חליבה לצורך רפואה**

\*המג"א בסימן שכ"ח סקמ"א כתב דחליבה כדי להתיז על מי שנשף בו רוח רעה הוי מלאכה שא"צ לגופה, והביאו המ"ב שם ס"ק קי"ג, והתו"ש שם סקנ"ט תמה ע"ז דמ"ט הוי משאצל"ג, הרי היא צריכה למי שנשף בו רוח רעה, וכ"כ החיי אדם בכלל י"ד ס"ט דכל שמקלח על כאב הוי מלאכה הצריכה לגופה, - והתהל"ד שם סק"ס כתב דשמא כיון דהרפואה בדרך סגולה חשיב כמשקה הולך לאיבוד.[[44]](#footnote-45)

**שוחט עוף כדי לשחק בראשו**

\*הכפו"ת בסוכה ל"ג ב' כתב דלדעת התוס' דלא חשיב כמלאכה הצריכה לגופה אלא כשהוא לצורך שהי' במשכן, הרי דהשוחט עוף כדי לשחק בראשו או הצד נחש כדי לשחק בו, הוי כמשאצל"ג, כיון דאינו דומה לצורך שהי' במשכן, אך לדעת רש"י דלא חשיב כמשאצל"ג אלא כשרצונו לא באה לו, הרי דבהך גוונא שעושה המלאכה ברצונו הוי כמלאכה הצריכה לגופה, וכ"ה גם לדעת הבעה"מ והרמב"ן ודעימי' דכל דיש לו הנאה מגוף המלאכה הוי מלאכה הצריכה לגופה.[[45]](#footnote-46)

אך האמרי בינה שבת סימן ל' ד"ה אך נראה תמה ע"ז דאף דבעינן דומיא דמלאכת המשכן, היינו דבעינן שיהא זה לתועלת גוף הדבר, וכל דיש לו צורך בגוף הדבר, אף דאי"ז דומיא דהצורך שהי' במשכן חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, והוכיח כן ממש"כ התוס' לקמן ק"ה ב' דקריעה לצורך מצוה הויא מלאכה הצריכה לגופה אף דבמשכן ל"ה דכוותה.

1. אך בד' התוס' והבעה"מ נראה דס"ל דדבר שמצניעין אותו לצורך מסוים, אינו חייב אלא כשהוציאו לאותו הצורך שהוא כשר להצניעו לכך, וע"כ בע"כ דאיירי התם במוציאין לשרפן או להוליכן לים המלח, דבכה"ג הוא דמחייב ר' יהודה בכ"ש מכח הא דמצניעין אותן לקיים בהן מצות ביעור, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן והר"ן לעיל צ' א'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולפ"ז צ"ל דהא דאמר חוששני לו מחטאת, והרי דלא פסיקא לי' דהוא חייב חטאת, הוא משום דנסתפק שמא הי' בזה פיקו"נ, וכמש"כ כן הגרע"א לעיל ג' א' בדרך בתרא, - אך למש"כ הגרע"א שם בדרך קמא דנסתפק ריב"ז אם משאצל"ג חייב, הרי אין להביא משם דמחייב ר' יהודה במשאצל"ג, ושמא מה"ט לא הביאו התוס' מהתם, ועד"ז כתב בחי' חת"ס החדש ביומא ל"ד ב' בתו"ד, וי"ל עוד דס"ל דמהתם לא שמעינן דר' יהודה גופי' מחייב במשאצל"ג, (וכאשר כן צ"ל למש"כ הגרע"א דנסתפק אם משאצל"ג חייב, דאף דר' יהודה גופי' ס"ל דחייב, מ"מ ריב"ז נסתפק בזה). [↑](#footnote-ref-3)
3. והאחיעזר בח"ב סימן ה' סוסק"ז כתב דנפ"מ בזה, דאף לדעת רש"י בב"ק ל"ה א' דהמקלקל בשבת פטור מתשלומין מדתנא דבי חזקי', מ"מ במלאכה שא"צ לגופה חייב בתשלומין, משום דל"ה זה מלאכה כלל, ול"ד למקלקל דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת, אך מש"כ שם כן בדעת רש"י, צ"ע, דדעת רש"י גופי' דגם פטורא דמשאצל"ג הוא משום מלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה מבו' בד' התוס' בפסחים מ"ז ב' ד"ה כתישה ביו"ט דהחופר גומא בשדה לצורך עפרה, חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וכ"כ התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"נ למש"כ התוס' לקמן ק"ו א' ד"ה בחובל דהחובל ומבעיר באיסוה"נ וסבר שיכול ליתן לכלבו ולבשל בו קדירה, חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, אף דבאמת אינו ראוי לו, וע"כ הו"ל כמקלקל, וכ"כ הרמב"ן והתוס' הרא"ש שם דהשוחט פסח שלא לאוכליו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, כיון שהוא שוגג וסבור לשחוט יפה ומלאכת מחשבת קרינן בי', ונתבאר להלן, ולכאו' מבו' מזה דליחשב מלאכה הצריכה לגופה, תלי במה שמחשבתו היא לצורך גופה, ולא תלי במה שבפועל יש לו מזה תועלת, ולפ"ז הדין נותן דכל שלא נתכוין לצורך גופה אף דיש לו בזה צורך, הו"ל משאצל"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך בחי' המהר"מ קזיס לעיל שם כתב דבעכצ"ל דמכוון דבריהם הוא דבעינן שיהא פס"ר שתיעשה המלאכה ופס"ר הוי כמכוין וחשיב עי"ז כמלאכה הצריכה לגופה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם שהביא בפי' רבינו פרחי' לעיל מ"ב א', דכל שאינו עושה המלאכה בשביל הצורך חשיב כמשאצל"ג, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט מחייב ר"ש בפס"ר ולא ימות, וכתב דהוא משום דהפוסק ראש הציפור כדי לשחק בו הקטן מגמתו ליהנות בגוף אותה המלאכה בודאי, שא"א לו לקטן לשחק בראש הציפור אא"כ תיעשה מלאכת השוחט, והיא נטילת נשמת הציפור, - ולפי דבריו נמצא דבתולש עולשין ואין כונתו ליפות הקרקע וכל כה"ג, אף דהוי פס"ר, מ"מ הוי משאצל"ג, דרק כשחותך ראש הציפור חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, משום שעושה כן בשביל לשחק בו הקטן, ולא תיקשי ע"ז מהא דמחייבינן בתולש עולשין בארעא דילי', דלהרמב"ם לטעמי' י"ל דהוא משום דקי"ל דמשאצל"ג חייב עלי'. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולפ"ז נמצא דכל דאי"ז פס"ר, הרי דמלבד פטורא דדשא"מ, יש לפטרו גם משום פטורא דמשאצל"ג, ונפ"מ לדעת הסוברים דמחייב ר' יהודה בדשא"מ אף במלאכת שבת, דכ"ז הוא לר' יהודה לטעמי' דמשאצל"ג חייב עלי', אך אם משכחת מ"ד דס"ל דדשא"מ חייב ומשאצל"ג פטור, יש לפטור בכל דשא"מ במלאכת שבת, משום משאצל"ג, והעירו דבד' המ"מ בפ"א משבת ה"ז משמע דלא כן, עיי"ש, וזה כד' הגר"ז והגרע"א דלדין מלאכה הצריכה לגופה סגי במה שהמלאכה צריכה לו, אף שלא נתכוין לכך, - אך יש מקום לומר, דלר"י דאינו מתכוין כמתכוין, ונתבאר במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 3, חשיב כמתכוין להצורך שבמלאכה, והו"ל מלאכה הצריכה לגופה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וי"ל עוד, לרש"י והרי"ד לטעמייהו דס"ל דבמלאכה דדרך העולם לעשותה, אף אם הוא א"צ להן חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וע"כ הוא דבתולש עולשין בארעא דילי', חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה, אף שלא נתכוין ליפות, ומשא"כ בעביד בארעא דחברי' דכל העושה כן בקרקע של אחר אינו צריך לזה, חשיב כמשאצל"ג. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולכאו' הוא שלא כדבריו לעיל מ"ב א' דפטורא דמשאצל"ג הוא משום שאינו כונתו לעשותה לצרכה ולאותו דבר שבשבילה נקראת מלאכה במשכן. [↑](#footnote-ref-11)
11. ושמא בפתילה שצריך להבהבה אי"ז צורך גמור, וע"כ דמי לשאר שקצים ורמשים שאין במינם ניצוד, דאינו חייב אלא כשצדן לצורך דאל"כ הו"ל משאצל"ג, ויש להוסיף, דאף דבדבר שדרך העולם בכך חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, אף שלא עשה את המלאכה לשם צורך זה, מ"מ בדבר שאין דרך העולם בכך, דלא חשיב כמלאכה הצריכה אלא מכח שהוא צריך לדידי', שפיר י"ל דהיינו רק כשעשה לצורך כך, וכל שלא עשה לצורך כך, אף דהוא צריך למלאכה, הו"ל כמשאצל"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך צ"ע דבגונא דאיירי התרוה"ד שם דהוא מוציא את הסכין ועי"ז מתרחבת הגומא, לכאו' שפיר חשיב שיש תיקון אחר במלאכה זו, דדמי למה שאמרו בסנהדרין פ"ה א' בנטילת קוץ ע"י מחט דאם יוצא עי"ז דם הו"ל משאצל"ג, והר"ן לקמן שם כתב דהחבלה טפילה אצל תיקון זה. [↑](#footnote-ref-13)
13. וגם לדעת ר' יוחנן דפטר בכה"ג, מ"מ כל שהוא צריך לאפרו ולכלבו חייב אף דאין תיקון זה מגופן, משום דאין דרכן של בנ"א לחבול בשביל כלב ולהבעיר בשביל האפר, וע"כ אין המלאכה נגררר אחר אותו תיקון כדי שיפטר עלי'. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך לדעת הריטב"א דהתולש עולשין בארעא דחברי' חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, ולדעת רש"י והתורי"ד דהצד ח' שרצים שלא לצורך חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, כ"ש דהמבשל מפני יראת האנס חשיב כמלאכה הצריכה לגופה. [↑](#footnote-ref-15)
15. והתור"פ בב"ק ל"ד ב' כתב דפליגי בזה ר' אבהו ור' יוחנן, ודעת ר' יוחנן דבכה"ג חשיב כמשאצל"ג, ומה"ט הוא דס"ל דאין החובל ומבעיר חייב אלא בחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. והאו"ש בפ"ג מיו"ט ה"ט ד"ה אמנם הביא מש"כ התוס' בביצה ג' א' ד"ה גזירה דהפורס מצודה וצד דגים טמאים הו"ל משאצל"ג, והרי דאף שהי' בדעתו שיצוד דגים טהורים, מ"מ אם ניצודו טמאים הו"ל משאצל"ג, וכתב לדון דהוא דלא כמש"כ התוס' לקמן דכל שסבר שיש לו צורך בכך הו"ל מלאכה הצריכה לגופה, ועיי"ש במש"כ לחלק בזה, ולכאו' הוא פשוט כן, דכיון דנתכוין לצידת דגים טהורים ולא לצידת דגים טמאים, הו"ל צידת דגים טמאים משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-17)
17. ומצאנו בבתוס' ר"י הלבן בכתובות ה' ב' כתב דהא דקורע בחמתו הוי משאצל"ג הוא משום דברצונו שלא הי' נכנס בו הכעס, וגם במפיס מורסא להוציא ליחה אף דהוי פס"ר שיעשה לה פה פטור, כיון דברצונו שלא היתה מכה מעולם ולהרחיק ההיזק כונתו, וכן החופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור דהוי משאצל"ג, משום דצורך העפר הזה הוא לכסות בו צואה דהיינו להרחיק ההיזק, או לכסות בו דם ציפורים ששחט דמצות לא להנות ניתנו, וע"כ הוי כמו שאין באותו עפר שום צורך ולא תיקון ופטור לר"ש, וכן החותה גחלים להתחמם בהם והובערו מאליהן חשיב כמשאצל"ג, משום דחתייתו להתחמם דהיינו להרחיק היזק צינה שבו, שברצונו לא נכנסה בו מעולם, והלכך אין בכוונתו שום תיקון לדבר אחר וצורך ופטור עלי', וצ"ב רב. [↑](#footnote-ref-18)
18. וי"ל בדעת רש"י דס"ל דמלאכת מוחק אינה במחיקת האותיות אלא בהכשר הקלף, וכמשמעות ד' הרמב"ם בפי"א משבת ה"ט דחיובו הוא על מקום הכתב, וע"כ חשיב כמלאכה הצריכה לגופה כיון דהוא צריך לקלף, ול"ד למכבה כחס על הפתילה, דמלאכת כיבוי אינה בהכשר הפתילה, אלא בכיבוי השלהבת, וכיון דא"צ לשלהבת הוי משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועיקר מש"כ הכפו"ת דגם לדעת רש"י יסוד דינא דמשאצל"ג הוא משום דא"צ אלא לסלק נזק, כ"ה משמעות ל' רש"י במשנתינו שכתב דמשאצל"ג הוא דא"צ אלא לסלק מעליו, ואך דלדעתו כל הא דסילוק נזק חשיב כמשאצל"ג, הוא רק כשברצונו לא באה לו, וכ"נ בפירש"י לעיל ל' א' ד"ה ש"מ ול"א ב' ד"ה אפי' בפתילה וע"ג ב' ד"ה מתקן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולכאו' י"ל עוד בדעת רש"י, דבקורע בחמתו חשיב כמשאצל"ג משום דא"צ שיהא הבגד הקרוע, ומה"ט הוא דהמפיס מורסא להוציא ליחה הוי משאצל"ג, וכמש"כ בפירש"י לקמן ק"ז ב' דהוא משום דהפתח הוא המלאכה וזה א"צ לו להיות כאן פתח, (וזה דלא כמש"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל שם לדעת רש"י דהוא משום דא"צ לליחה), וכל מה שהוצרך רש"י לה"ט דברצונו לא באה לו, הוא במוציא את המת ובמכבה את הנר, דהוא צריך להוצאה ולכיבוי, והא דהוי משאצל"ג הוא משום דברצונו ל"ה צריך למת שהוא מוציאו ול"ה צריך לשלהבת שהוא מכבה, וע"כ חשיבא המלאכה הנעשית במת ונעשית בשלהבת כמלאכה הנעשית שלא ברצונו, וע"כ ל"ד לקורע יריעה שנפל בה דרנא ולתופר בגד קרוע, דכיון דהוא רוצה ביריעה זו ובבגד זה, נעשית מלאכה זו ברצונו, ועד"ז הוא במפיס מורסא לעשות לה פה, וכ"נ להדיא בפירש"י בחגיגה י' א' (ד"ה שא"צ לגופה) דבחופר גומא וא"צ אלא לעפרה א"צ לה"ט שברצונו באה לו, אלא הוא משום דא"צ כלל לבנין, ורק במוציא את המת הוצרך להא דברצונו לא באה לו. [↑](#footnote-ref-21)
21. וממה שהוצרכו התוס' לפרש דהא דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור, הוא משום דבמשכן היו צריכין לגומא לנעוץ בה וכו', מבו' דפטורא דמשאצל"ג אי"ז משום דבעינן שיהא צריך לעיקר המלאכה, ולא נלמד ממלאכת המשכן אלא מהו דהוי עיקר המלאכה, שהרי בחפירת גומא ודאי דעיקר המלאכה היא בבנין הגומא, ומ"ט הוצרכנו להא דבמשכן היו צריכין לגומא, אלא הוא דין בפנ"ע דחשיבות המלאכה הוא רק כשהיא נעשית לאותו צורך שהיתה נעשית במשכן. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובזה ניחא הא דחובל וצריך לכלבו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וכן מבו' בד' התוס' בכתובות ה' ב' (ד"ה לדם) דכל שהוא צריך לדם לראות אם היא בתולה חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, אף דבמשכן היתה הנטילת נשמה לצורך הבהמה ולא לצורך הדם, ועמד ע"ז בחי' הגרנ"ט בכתובות סימן כ"ג, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ק"ו א' סוד"ה בחובל דאף בחופר גומא וצריך לעפרה, אם הי' הנאתו מן העפר מכח הגומא, הוה חשבינן לה כמלאכה הצריכה לגופה.

    אך צ"ע דמ"ש ממש"כ התוס' לקמן צ"ד ב' דהנוטל צפרניו הוי משאצל"ג, משום דא"צ להדבר הנגזז, והרי דכיון דבמשכן היתה הגזיזה לצורך הדבר הנגזז, כל שעושה כן לצורך הגוף הו"ל משאצל"ג, ושמא הא דהתם חשבינן לה כמשאצל"ג, הוא משום דחשיב כסילוק נזק, - אך זה מתישב למש"כ התוס' לקמן ק"ו א' סוד"ה בחובל בטעם הא דשאני חובל וצריך לכלבו דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה, מחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דחשיב כמשאצל"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-23)
23. וזהו שכתב דהא דגוזז ונוטל שערו וצפרניו לתקן גופו וליפות עצמו חשיבי כמלאכה הצריכה לגופה, הוא משום שהכל דבר אחד והנטילה היא עצמה המלאכה, ול"ד לחופר גומא שהבנין בקרקע הוא והוא הנקרא מלאכה, וכל שא"צ לבנין הוי משאצל"ג, והרי דבעינן שתהא ההנאה בגוף המלאכה, וע"כ כל הא דנוטל שערו וצפרניו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, הוא משום דהמלאכה היא בנטילה, וכל דיש לו הנאה בנטילה הוי מלאכה הצריכה לגופה, - וגדולה מזו מבו' בד' הרמב"ן שם דהי' מקום לומר דשקיל אקופי מגלימי הוי משאצל"ג, משום דאין לו צורך בחוטין אלו אלא בבגד, והא דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה הוא משום דנעשית המלאכה בבגד, והרי דבעינן שתהא ההנאה בגוף מעשה המלאכה, וזהו דס"ד דכיון דאין לו צורך בחוטין אלו אלא בבגד הוי משאצל"ג, - ובזה מתפרש גם מש"כ הרמב"ן שם דדין תיקון מחוץ לגופה של מלאכה תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. והשפ"א לעיל כ"ט ב' כתב דלדעת רש"י כל שהי' צריך להבהב את הפתילה חייב אף אם מכבה עכשיו מפני שחס על הפתילה, דכל הא דכחס על הפתילה הוי משאצל"ג הוא משום דלרצונו שלא הי' דלק מעולם, ומשא"כ בכה"ג דהי' צריך להבהבה וניח"ל בהדלקה זו דעי"ז נעשית מהובהבת, חייב על הכיבוי. [↑](#footnote-ref-25)
25. ועיי"ש שכתב דל"ד לתפירת בגד שנפל בה דרנא דחייב אף דא"צ לתפירה זו אלא מחמת הקריעה, דמ"מ אחר שהקריעה עשוי' מאי דהוה הוה וכי תפיר לה מלאכה חשובה וצריכה לגופה קרינן בי', ומשא"כ בהוצאת כיס דאינה צריכה לו מצ"ע אלא מחמת הזיבה והוא א"צ לזיבה. [↑](#footnote-ref-26)
26. ובד' התוס' לקמן ק"ו א' ד"ה מה לי מבו', דבגונא דיוצא בכיס כדי שלא יטנפו כליו, כל הא דחשיב כמשאצל"ג הוא משום דא"צ לכיס עצמו, והוכיחו מזה דהמוציא מרא לחפור בה קבר למת חשיב כמשאצל"ג, וכ"כ התוס' שאנץ (שנד' בס' תוס' הרא"ש לעיל שם), ודלא כמש"כ היראים שם דאין ללמוד זמ"ז, (ותמה ע"ז האבנ"ז בסימן רכ"ח סקי"ז), - ושמא י"ל דהיינו משום דרק כשצריך לכיס למנות ראיותיו או נקיים, הוא דחשבינן להשימוש בכיס בכל מקום כשימוש אחד, וכיון דסגי לי' אי יתיב בחד דוכתא חשיב דא"צ להוצאת הכיס לצורך שימוש זה, אך כשצריך לכיס שלא יטנפו כליו, חשיב השימוש בכיס ברשות שיוצא לשם כשימוש בפנ"ע, דצריך שלא יטנפו כליו במקום זה, וע"כ כל הא דחשיב כמשאצל"ג הוא משום דא"צ לכיס עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. ויש להוסיף, דהאבנ"ז לא הק' מכל המוציא דבר להשתמש בו במקום אחר דחייב אף שהי' בידו להשתמש בו במקום זה, והיינו משום דאחר שהוא צריך להשתמש בו במקום אחר חשיב שפיר כמלאכה הצריכה לגופה, ולא הק' אלא ממוציא אוכלין בפיו, דאינו צריך לאכלם ברה"ר, דאם הי' נשאר בביתו הי' אוכלם שם. [↑](#footnote-ref-28)
28. ואמנם לדעת רש"י לטעמי' דס"ל דהא דכיבוי הוי משאצל"ג הוא משום דברצונו לא בא לעולם, יש מקום לומר דכיבוי האש שתחת הסממנים כדי שלא יקדיחו חשיב שפיר כמלאכה הצריכה לגופה, כיון דהי' צריך לאש זו לצורך בישול סממנים אלו, ודמי לכיבוי פתילה הצריכה להבהבה דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה, משום דהי' צריך לההבערה לצורך הבהוב פתילה זו, - אך יש להעיר ע"ז ממש"כ בפירש"י לעיל ל' א' דאין לך כיבוי הצריך לגופו אלא כדי לעשות פחמין או להבהב פתילה, ומשמע דכיבוי אש שתחת התבשיל כדי שלא יקדיח ל"ה מלאכה הצריכה לגופה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
29. אמנם הנה מצינו בד' המאירי לקמן ק"ו א' בשם חכמי ההר דקורע ע"מ לתפור חשיב כמשאצל"ג, והרי דס"ל דשפיר מצינו ללמוד ממלאכת המשכן, אף אם במשכן הי' בגונא דהוא משאצל"ג, ומד' התוס' שהוצרכו לפרש דבמשכן ל"ה כיבוי כדי שלא יקדיחו הסממנין, אין מקור דפליגי ביסוד הדברים, אלא הוצרכו לזה לטעמייהו דעיקר דינא דמשאצל"ג הוא דבעינן שיעשה לאותו הצורך שהי' במשכן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. והטעם בזה הוא לדעת רש"י משום דברצונו לא באה לו, ולדעת התוס' בסוגיין הוא משום דל"ה כהצורך שהי' במשכן שהי' הכיבוי כדי לעשות פחמין, ולדעת הבעה"מ והרמב"ן ודעימי' הוא משום דאין לו הנאה בגוף הכיבוי ואי"ז אלא כסילוק נזק, [↑](#footnote-ref-31)
31. גם צ"ע דרבינו פרחי' גופי' לעיל מינה כתב דהמכבה מפני רוח רעה דהיינו שהוא מסתכן בעת שיראה האור, חשיב כמשאצל"ג, וכ"ה מבו' לפ"מ שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל שם להא דמכבה מפני רוח רעה, וע"ז אמרו בגמ' דהוי משאצל"ג, ומ"ש מכבה מפני שהוא מסתכן בעת שיראה האור, למכבה מפני שאינו יכול לראות אור האש של נר. [↑](#footnote-ref-32)
32. ובמ"מ למלאכת בורר דף מס' 1 נתבאר דלמשמעות ד' התוס' לעיל ע"ד א' דעיקר מלאכת בורר היא בתיקון האוכל המעורב מן הפסולת, ודאי דהו"ל כמלאכה הצריכה לגופה, דתיקון זה שהוא מתקן את האוכל המעורב בברירתו, הו"ל צריכה לגופה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-33)
33. ופשוט דהרמב"ן לטעמי' אזיל דפטורא דמשאצל"ג אינו משום דל"ה דומיא דמשכן, אלא משום דבעינן שיהא לו הנאה בגוף מעשה המלאכה, וע"כ הא דגוזז חייב כשהוא לצורך הגוף הוא משום דחשיב דהמלאכה נעשית בגוף האדם, - אך בד' הריב"ש נראה דס"ל כדעת התוס' דפטורא דמשאצל"ג הוא משום דבעינן דומיא דהצורך שהי' במשכן, וע"כ הא דחייב כשהוא לצורך הגוף, הוא משום שהי' כן במשכן, וי"ל עוד וכ"כ בס' קובץ בפ"ז משבת ה"א, וכ"נ בד' המחה"ש בסימן ש"מ סק"א, דלעולם גוזז לצורך הגוף הו"ל משאצל"ג, ואפ"ה הוא חייב כיון שהי' כן במשכן. [↑](#footnote-ref-34)
34. ואמנם בד' המג"א שם מבו' כמש"כ המחה"ש והפמ"ג שם דלדעת הריב"ש אף כשנוטלתן לצורך טבילה חייבת, ובד' המחה"ש שם נראה דהוא משום דלדעת הריב"ש ל"ב במלאכת גוזז שתהא צריכה לגופה, כיון דאף במשכן היתה נעשית שלא לצורך הדבר הנגזז, וע"כ הוא חייב אף כשהוא לצורך אחר, אך הרמב"ן בבכורות לטעמי' אזיל, דס"ל דאף במלאכת גוזז בעינן שתהא צריכה לגופה, אלא דחשיב שהמלאכה נעשית גם בגופו, וכיון שמתקנו שיהא בלא צפרנים ושערות חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, אך כל שתולש לצורך שחיטה, דאי"ז תיקון בגוף כלל, הוי משאצל"ג ופטור, - אך הבית יעקב בכתובות ה' ב' נקט דגם לדעת הריב"ש אינו חייב אלא כשהוא לצורך יפוי העור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-35)
35. ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הרמב"ן, דכיון דנטילת הדם היא המלאכה, ע"כ אף אם הוא צריך לדם חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, ואין לפרש לדבריו כמש"כ התוס' דהוא משום דיש לו הנאה מנטילת הדם, דא"כ מה"ט גם מבעיר וצריך לאפרו הוא מלאכה הצריכה לגופה, ומ"ט הוצרך הראב"ד לפרש טעם אחר בזה. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך בסו"ד כתב דהוא משום דבחופר גומא אין חיבור כלל בין העפר הניטל למה שנשאר בגומא, ואין הבנין כלל בעפר אלא בקרקע, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-37)
37. ולכאו' התוס' לטעמייהו אזלי דליחשב מלאכה הצריכה לגופה ל"ב שתהא ההנאה בגוף הדבר שנעשית בו המלאכה, וע"כ אף דבקורע על מת שחייב לקרוע עליו אין ההנאה בגוף הבגד הקרוע, וכן במילה אין ההנאה בגוף הערלה, הוי מלאכה הצריכה לגופה, - אך הרמב"ן ודעימי' לטעמייהו דלא חשיב כמלאכה הצריכה לגופה אלא כשיש הנאה בגוף הדבר שנעשית בו המלאכה, וע"כ הוא דבקורע על מתו, כיון דליכא הנאה בגוף הבגד הקרוע, הוי משאצל"ג.

    אך בד' הרשב"א והריטב"א לקמן ק"ו א' מבו' דאף חפירת קבר לצורך מת מצוה הויא משאצל"ג, אף דהוא משתמש בגוף הקבר שחפר, ובע"כ דס"ל דצורך מצוה לא חשיב כהנאה, - וצע"ג דמ"ש מהמוציא לולב כדי לצאת בו, דמבו' בכ"ד דחייב, ומכח זה הוא שגזרו שאין לולב ניטל בשבת. [↑](#footnote-ref-38)
38. והשפ"א לקמן צ"ד ב' הק' בעיקר הא דהמוציא את המת לקברו פטור, דמ"ט הוא פטור אף דהוי ההוצאה לצורך המת, ומ"ש ממוציא לצורך אחר דחייב, וכתב די"ל דהוא משום דגם הצורך של המת אינו גוף הקבורה אלא שלא יהא מונח מגולה בבזיון, ונמצא דגם הקבורה הוי א"צ לגופה, וע"כ הוא פטור. [↑](#footnote-ref-39)
39. ומבו' לפ"ז מדבריהם דליחשב מלאכה הצריכה לגופה ל"ב שיהא לו הנאה בגוף הדבר שנעשה בו המלאכה, ולא חשיב משאצל"ג אלא כשאי"ז אלא סילוק נזק, וע"כ הוא דבמוציא ריח רע דחשבינן דהוא מתקן ע"י הוצאתו הוי מלאכה הצריכה לגופה, אף שאין לו הנאה בגוף הדבר שהוציא. [↑](#footnote-ref-40)
40. והק' ע"ז מהא דזב היוצא בכיסו הוי משאצל"ג, והיראים שם כתב כן בשם ריב"א שדימה זל"ז, וכתב לחלק ביניהם דקבלת זיבה ישנה בלא הוצאת כיסו שהרי כיסו עליו ובכל מקום ישיבתו מקבל זיבתו, ע"כ א"צ לגוף הדבר שמוציא, דבלא הוצאתו נעשית צריכותיו, ונתבאר לעיל, ועמש"נ בהערה ? בד' התוס' לקמן ק"ו א' שהוכיחו מההיא דזב היוצא בכיסו דהמוציא מרא לחפור בה קבר למת הוי משאצל"ג, אף שכתבו בסוגיין כד' היראים. [↑](#footnote-ref-41)
41. והתו"ש והמחה"ש שם ל"ה בידם ספר תורת האדם, כמש"כ התו"ש שם בתו"ד דספר תורת האדם לא ראיתיו מעולם, וע"כ כתבו לדחוק בד' הרמב"ן דמודה דאין חייבין על הוצאת הככר. [↑](#footnote-ref-42)
42. וכ"ה למש"נ לעיל בדעת הבעה"מ והרמב"ן ודעימי' דכל דהוי ההנאה בגוף הדבר שנעשית בו המלאכה, אף אם אי"ז אלא כסילוק נזק הו"ל מלאכה הצריכה לגופה, - אך למש"נ בדעת התוס' דכל דאי"ז אלא סילוק נזק אי"ז דומיא דהצורך שהי' במשכן, הדין נותן דבכה"ג שמוציא חפצים מפני הדליקה או שמוציא ממונו כדי לשמרו הוי כמשאצל"ג. [↑](#footnote-ref-43)
43. והאמרי בינה שבת סימן ל"ב ד"ה ודע דהא כתב דלדעת התוס' דנוטל צפרניו הוי משאצל"ג אף דנתייפה גופו, ה"נ חובל לרפואה הוי משאצל"ג, וגם לדעת הריב"ש דנוטל צפרניו חייב משום דהי' כן במשכן, מ"מ בחובל שלא הי' כן במשכן פטור, ורק למש"כ הרמב"ן לקמן ק"ו א' דמילה חשיבא מלאכה הצריכה לגופה משום דצריך שיהא אדם זה מהול, ה"נ חובל לרפואה הוי מלאכה הצריכה לגופה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-44)
44. והשביתת השבת דש סקפ"ב הביא מש"כ הטל אורות דהיכא דאיכא צערא דגופא במיחוש האוזן כי גדל הכאב מאד, מותרת אשה להטיף חלב מדדי' להאוזן עצמו, דהו"ל משאצל"ג, ותמה ע"ז דכיון דצריך להחלב לרפואה הו"ל מלאכה הצריכה לגופה. [↑](#footnote-ref-45)
45. ובפי' הרמב"ם שהובא בפי' רבינו פרחי' לעיל מ"ב א' כתב להדיא דהפוסק ראש הציפור כדי לשחק בו הקטן, הוי מלאכה הצריכה לגופה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-46)