36כף שנתחב בקדרה ב_ פעמים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

כף שנתחב בקדרה ב' פעמים

**36**

הטור והמחבר (סימן צב ס"ב) פוסקים את דברי הסמ"ק (סימן ריג) "התוחב כף חולבת בקדרה של בשר... ואם תחב הכף בקדרה שתי פעמים ולא נודע בנתיים צריך שתי פעמים ששים וראיה ממסכת תרומות".

מבאר הש"ך (סק"ח) את החילוק בין נודע ללא נודע (ע"פ דברי המרדכי ב"ק אות קיט-קכ, ועיין רא"ש חולין פ"ז סל"ז) – שביטול אינו חל לפני שנודע התערובת, אולם אחרי שנודע התערובת בטל האיסור – ואינו חוזר וניעור אף אם יפול שם איסור נוסף (והוא ע"פ דברי הירושלמי פ"ה דתרומות ה"ב - שרמז אליהם הסמ"ק). וא"כ בנידון דידן, כשנודע התערובת [אחרי התחיבה הראשונה] בטל החלב שנפלט לקדרה בתחיבה זו – בששים [והכף נאסר], והשתא בתחיבה השניה כשנפלט טעם בב"ח מהכף לקדרה – אין החלב שבקדרה חוזר וניעור, וממילא הטעם שנפלט מהכף – בטל באותם ששים.

שואל הש"ך, שהמחבר בב"י בסוף סימן צט (הובא ברמ"א שם) חולק על דברי המרדכי הנ"ל [ודחה את ראיתו מדינא דתרומה], וס"ל שאף בנודע אמרינן חוזר וניעור - ובעינן פעמיים ששים, וא"כ היאך המחבר בסימן דידן פסק את דין הסמ"ק – המיקל בנודע משום שלא אמרינן חוזר וניעור.

מתרץ הש"ך, שנידון דידן אינו דומה לנידון של סימן צט. דשם איירי שנוסף עוד איסור, ובכה"ג באינו מינו היה נותן טעם - ובעי פעמיים ששים מעיקר הדין, ומשום כך גזרו אף במינו להצריך פעמיים ששים אף בנודע – אטו אינו מינו. משא"כ בנידון דידן – שאיירי באותו כף ובאותה קדרה, בכה"ג אין אופן שיתן טעם – שהרי בתחיבה השניה תמיד הוי מין במינו [טעם הבשר שנבלע בכפית מהקדרה בתחיבה הראשונה ונאסר ע"י החלב שבכפית - חזרה לתוך הבשר שבאותה קדרה], ומשום כך לא גזרו ביה - להצריך פעמיים ששים במינו אטו אינו מינו.

והיינו, שבנידון דידן אין אופן של אינו מינו, ומשום כך לא גזרו במינו להצריך פעמיים ששים בנודע אטו אינו מינו. וממילא בתחיבה השניה לאותם ששים, סגי ברוב – לבטל גם את הפליטה הראשונה [שחזר וניעור] וגם את הפליטה השניה.

ביאור דברי הש"ך

מתקשה היד יהודה (סק"ח), שאם צדקו דברי הש"ך – שבתחיבה שניה לא שייך גזרה אטו אינו מינו, א"כ אף בלא נודע לא ליבעי פעמיים ששים, ובתחיבה השניה לאותם ששים - תתבטל ברוב, שהרי הששים בתחיבה השניה – הוא רק משום גזרה אטו אינו מינו, וזה לא שייך כאן כמו שנתבאר.

מבאר היד יהודה (עיין גם דבריו סימן צב סק"ב), שחלוק דין ביטול בלא נודע - שהוא מדין ביטול בעלמא, מדין ביטול בנודע - שהוא משום חוזר וניעור. דדין ביטול בששים בעלמא [בלח – ששייך בו נתינת טעם] - הינו תקנה קבועה, ולא פלוג ביה בין מינו לשאינו מינו. ולכן אף באופן שלא שייך כלל אופן של אינו מינו – לא פלוג רבנן ובעינן ששים אף במינו.

לא מיבעיא לשיטת הרמב"ן [הובא בטור בסימן צח], הסובר שאף במקום דאיכא קפילא בעינן ששים - ע"כ שיעור ששים אינו רק משום נתינת טעם, ופשיטא ששייך אף במינו – ולא רק משום גזרה אטו אינו מינו. אולם אף לשיטת הרא"ש והטור (שם) – שבמקום דאיכא קפילא לא בעינן ששים, צ"ל שבמקום שאין קפילא – מודו לרמב"ן ששיעור ששים הוא תקנה קבועה ולא משום גזרה.

משא"כ דינא דששים בחוזר וניעור – הוא ודאי רק משום נתינת טעם, אלא שגזרו אף במינו אטו אינו מינו. ובזה חידש הש"ך [בדעת המחבר] שבאופן שלא שייך כלל אופן של אינו מינו – לא גזרו במינו להצריך ששים.

והשתא מובנים דברי הש"ך. דבתחיבה השניה - לא שייך גזרה אטו אינו מינו וכנ"ל, ולכן - אף שבלא נודע ודאי בעינן שיעור ששים אף בתחיבה השניה [משום לא פלוג], אולם בנודע - הוא רק משום דינא דחוזר וניעור, א"כ בנידון דידן שלא שייך לגזור משום אינו מינו וכנ"ל – בנודע לא בעינן פעמיים ששים.

שיטת הרמ"א

הרמ"א חולק על המחבר – וס"ל שאף בלא נודע סגי בפעם אחת ששים, וכן הוא בדבריו בסימן צח ס"ד - אף לענין חתיכת איסור גופא שנפלה פעמיים לאותה קדרה. ואף שהמחבר לא חלק שם, היינו משום ששם איירי בשאר איסורים - שלשיטת המחבר אין בהם חנ"נ. אולם בחתיכת בשר שתיפול פעמיים לאותו חלב, ודאי שהמחבר לשיטתו כאן - יצריך פעמיים ששים בלא נודע, וכדין הכף כאן (כמפורש בדברי הפמ"ג כאן סק'"ד, הובא ביד יהודה כאן סק"ז ד"ה "והנ"ל"). [והרמ"א שהיקל שם - אף שס"ל חנ"נ בשאר איסורים, הוא לשיטתו כאן - שאף בבב"ח אינו מצריך פעמיים ששים]. ועיין ביאור הגר"א שם (סק"כ) שביאר את דברי הרמ"א ע"פ הסברא הנ"ל – שלא שייך כאן גזרה אטו אינו מינו.

והיינו שהרמ"א פליג על המחבר, וס"ל שאף תקנת ששים בעלמא במינו – הוא רק בגדר גזרה אטו אינו מינו. ובמקום שלא שייך אופן של אינו מינו, אף בלא נודע [שהוא גדר ביטול בעלמא] - לא גזרו ביה מינו אטו אינו מינו וסגי בפעם אחת ששים [והבלוע שנ"נ וחוזר ונפלט לא בעי עוד ששים - ובטל ברוב כנ"ל, כמפורש בדברי הגר"א שם].

להנ"ל, המחבר והרמ"א מודו ליסוד זה, שבמקום שנחשב רק גזרה אטו אינו מינו, אזי באופן שלא שייך כלל אופן של אינו מינו – לא גזרינן ביה מינו אטו אינו מינו, ולכן בדין חוזר וניעור [דהיינו בנודע] באותה חתיכה או באותו כף וקדרה – לכו"ע לא בעינן במינו פעמיים ששים. אמנם בביטול בעלמא [לא נודע] - נחלקו המחבר והרמ"א, לרמ"א - אף בזה נחשב רק גזרה, ובאופן שאין ציור של אינו מינו – לא בעינן פעמיים ששים במינו. ואילו למחבר - נחשב כתקנה קבועה ולא כגזרה, וממילא אף באופן שאין ציור של אינו מינו – בעינן פעמיים ששים אף במינו.

עוד ביאורים לדין הנ"ל

נתבאר פלוגתת המחבר והרמ"א בדין ביטול בששים במינו בעלמא, באופן שאין ציור של אינו מינו – אי גזרינן ביה במינו אטו אינו מינו, דנחלקו - אם נחשב כתקנה קבועה או רק כגזרה אטו אינו מינו. והוא ביאור פלוגתתם בענין חתיכת בשר שנפלה פעמיים לאותו חלב, והוא לכאורה גם ביאור פלוגתתם בסימן דידן - בעניין כף שנתחב פעמיים לאותה קדרה.

אמנם האחרונים ביארו את פלוגתת המחבר והרמ"א בדינא דכף - באופנים אחרים כדיבואר, וצ"ב אמאי לא סגי להו בביאור הנ"ל - שוודאי מוכח מדברי הרמ"א בסימן צח.

הפלתי (סימן צד סק"ד ד"ה וצ"ע) מבאר את טעם הרמ"א [הסובר שאף בלא נודע סגי בפעם אחת ששים], משום שבתחיבה הראשונה נפלט טעם חלב מהכף לקדרה ואילו בתחיבה השניה נפלט טעם בב"ח, והוו טעמים שונים, וקיי"ל - שבכה"ג איסורים מבטלים זא"ז , ממילא החלב מהפליטה הראשונה מצטרף לבשר שבקדרה - לבטל את טעם הבב"ח שנפלט מהכף בתחיבה השניה. ותמה הפלתי על המחבר, אמאי החמיר להצריך פעמיים ששים.

אמנם הפמ"ג (סק"ד בשפ"ד) ביאר את טעם המחבר "וכבר כתבנו במק"א דבב"ח שם אחד הוא הוה כאיסור אחד אף שאין טעמן שווה.... דבתר שמא נמי אזלינן ואם שווה בשמא אין מבטלין זא"ז ובב"ח איסור אחד הוא".

ביאור דברי הפמ"ג

האו"ה (כלל כד אות י', הובא בפתיחת הפמ"ג לתערובות ח"ג פ"ה) כותב שכזית בשר וכזית גבינה שנפלו לנ"ט כזיתים היתר - אינם אוסרים, שכיון שטעמם שונה – מבטלים זא"ז. אמנם אם בישל בשר בחלב [ונאסר] ואח"כ נפל לנ"ט זיתי היתר - נאסרת התערובת, שכיון שנאסר – נהיה שם אחד ובעינן ששים כנגד כולו [עיין חידושי הגר"ח על הרמב"ם מאכ"א פי"ד ה"ו – שהאריך בביאור דברי האו"ה].

והשתא יש לדון בנידון דידן - שיש כאן טעם חלב גרידא [מהתחיבה הראשונה] וטעם בב"ח [מהתחיבה השניה], האם נחשבים כשני מינים או כמין אחד. דבסברא פשוטה נראה שיבטלו זא"ז, שהרי החלב הוא היתר והבב"ח הוא איסור – ואינו שם אחד, וכסברת הפלתי בביאור דעת הרמ"א. אולם בדעת המחבר ע"כ צ"ל כדברי הפמ"ג – שאף כה"ג נחשב כאיסור אחד.

ונראה ביאור פלוגתתם, דהרמ"א ס"ל שחלב זה שנפלט לבשר שבקדרה – התבטל מיד [בששים] ולא נאסר כלל, וממילא הוה היתר גמור – והוה אינו מינו בשמא ביחס לבב"ח שייפלט בתחיבה השניה. ואילו המחבר ס"ל שחלב זה שנפלט לקדרה - בלע טעם בשר ונאסר, אלא שמותר לאכלו משום שבטל בששים, וא"כ הוא בב"ח – והוא שם אחד וטעם אחר עם הבב"ח שייפלט אח"כ, ופשיטא שאינו מצטרף לבשר שבקדרה לביטול - בתחיבה השניה.

אמנם ביאור זה בדברי המחבר, אינו מתאים במדויק לדברי הפמ"ג. שהרי לביאור זה - הוו ממש שם אחד וטעם אחד. ואילו הפמ"ג הוצרך להביא את דברי התבו"ש – שטעמים שונים ושם אחד אינם מבטלים זא"ז, משמע שהבין - שאף שהחלב לא נחשב כבב"ח אלא כחלב בפני עצמו, אעפ"כ - הוי שם אחד עם הבב"ח, ודבריו צ"ב.

תמיה בדברי הפמ"ג

הפמ"ג (משב"ז סק"ב) מביא מדברי הפרישה, המבאר שההיתר באופן שנודע – הוא משום שאיסורין מבטלין זה את זה, והיינו כמו שנתבאר - שהחלב והבב"ח הוו שמות שונים.

אמנם דבריו תמוהין טובא, שהרי הפרישה עצמו דחה פשט זה בדעת המחבר – דא"כ מאי שנא נודע מלא נודע, ואמאי בלא נודע בעינן פעמיים ששים – ולא אמרינן שאיסורין מבטלין זא"ז. וע"כ שהוא הביאור רק בדעת הרמ"א - המיקל אף בלא נודע, משא"כ המחבר – ס"ל שהוו שם אחד וכנ"ל, והאי שמיקל בנודע – הוא ע"כ מטעמים אחרים וכנ"ל.

ביאור שיטת תרוה"ד

הש"ך (סק"ו) מבאר את שיטת הרמ"א בלא נודע, באופן אחר. והוא ע"פ דברי תרוה"ד (קפג) – שבבלוע בכלים לא אמרינן חנ"נ, וממילא הבלוע בכף לא נ"נ – ולא בעינן ששים נוספים נגדו.

דוחה הש"ך – שאין זה הביאור בדברי הרמ"א, שהרי בסימן צח ס"ה קיי"ל - שאף בלוע בכלים נ"נ. וע"כ שביאור דברי הרמ"א הוא כחד מתרי אנפין שהוזכרו לעיל [ביאור הגר"א - שכאן לא שייך גזרה אטו אינו מינו, או טעם הפלתי – שאיסורים מבטלין זא"ז], וכדמוכח בסימן צח - שאף בחתיכה גופא [ששייך בו חנ"נ] מיקל הרמ"א.

דברי הש"ך צ"ב [כדהקשה היד יהודה בסק"ז] – מעיקרא מאי קס"ד. שהרי פשיטא שאין זה הביאור בשיטת הרמ"א – כמו שהוכיח הש"ך בעצמו, וכדמוכח מדין חתיכה גופא שנפלה פעמיים, ואמאי הביא כלל את דברי תרוה"ד. [אותו תימה יש בדברי הגר"א בסק"ט - הכותב כנ"ל.]

והנה, בתרוה"ד (שם) – כותב טעם נוסף בביאור דין לא נודע. דכל זמן שהכף בקדרה – ודאי לא נאסר שהרי הוי "מקושר" כדברי הראב"ן [שלכן קדרה בשרית שבשל בה חלב – סגי בטעימת קפילא ולא בעינן ששים כנגד החלב שנבלע בקדרה, שלא כדין חתיכת בשר שנפלה לחלב (סימן צב ס"א)]. וכל הדיון הוא, שכשמוציא את הכף מהקדרה – שאזי הבשר שעליו נבלע בו ומתערב עם החלב הבלוע. מבאר התרוה"ד שאינו נאסר – משום שהוי כלי שני שאינו בולע, והוא כשיטת הט"ז בסוף סימן צ"ב, שכלי ראשון ריק שאינו על האש - נידון ככלי שני. ודברי תרוה"ד הם לכאורה ראיה לשיטת הט"ז, וכן הוא בט"ז שם – שדימה את דבריו לדברי תרוה"ד.

והנה, קושית האחרונים על הט"ז שם מדין "מיחם שפינהו" (שבת מא.) – לא קשיא על תרוה"ד, דשאני התם שהקדרה היתה מונחת ע"ג האש, משא"כ בנידון דידן - הכף אינו מונח ע"ג האש אלא בתוך קדרה המונחת ע"ג האש [ומהאי טעמא גופא – אין ראיה גמורה מדברי תרוה"ד לשיטת הט"ז]. אולם אעפ"כ - נראה שלא קיי"ל כשיטת תרוה"ד, שהרי אף באוכל שהוציאוהו מכלי ראשון – קיי"ל שנשאר בגדר כלי ראשון [לענין בליעה ופליטה] כל זמן שלא הונח בכלי שני [עיין שיעורינו לעיל בענין "נפסק הקילוח", שכן היא דעת החוו"ד והיד יהודה ודלא כשיטת החזו"א]. וא"כ, אף הכף בנידון דידן ודאי ייחשב ככלי ראשון - כל זמן שלא הונח בכלי אחר.

הש"ך לא הביא ביאור זה של תרוה"ד, והוא לכאורה כשיטת האחרונים שחלקו על הט"ז שם - וס"ל שכלי ריק נשאר בגדר כלי ראשון (עיין יד יהודה שם סוף סקנ"ז). אמנם החוו"ד (סק"ו) הביא ביאור זה של התרוה"ד - והוא לשיטתו שס"ל כהט"ז, ותמהו עליו רעק"א והיד יהודה כנ"ל - שהוא נגד דעת כל האחרונים. ובר מן דין, טוענים רעק"א והיד יהודה – שאף תרוה"ד לא סמך על טעם זה לחוד אלא בצירוף הסברא הנ"ל שאין בלוע בכלים נ"נ.

והא שהט"ז לא הביא ביאור זה של תרוה"ד, צ"ל שלא ס"ל את סברת מקושר. וביד יהודה (סק"ו) האריך להוכיח שהרבה פוסקים לא ס"ל סברא זו, ורק צירוף הסברות ש"אין חנ"נ בכלים" ו"מקושר" גם יחד - מהני כדי להקל שלא להצריך פעמיים ששים.

שיטת היד יהודה

היד יהודה (סק"ו) ס"ל כנ"ל - שלא סמכינן על סברת מקושר לבד, ואף הא שאין חנ"נ בכלים - לא מהני לחוד [אלא במקום הפסד מרובה, עיין דבריו בסימן צב ס"ה סק ? ].

לפ"ז, צריך ליישב הא שמהני טעימת קפילא לחלב שבושל בסיר בשרי [דלא כחתיכת בשר שבלעה חלב, שלא מהני ליה טעימת קפילא - משום שהחלב שנבלע בבשר נ"נ, כמבואר בסוגיא בדף קח:], והיא גופא ראית הראב"ן לסברת מקושר בכלים. ומי שלא סובר את סברת מקושר - מבאר דין זה משום שאין חנ"נ בכלים. אולם אי לא ס"ל את שני הסברות הנ"ל גם יחד, אזי דין זה צ"ב.

מבאר זאת היד יהודה - כסברת הגר"א הנ"ל, שהיות והבליעות והפליטות הם רק באותה קדרה - א"כ לא שייך אופן של אינו מינו, ומשום כך - סגי לבטל את החנ"נ ברוב [כל שקפילא אומר שאין טעם].

ואף המחבר - שהחמיר להצריך פעמיים ששים, ונתבאר שלא ס"ל [בדין ביטול בששים] כסברת הגר"א, צ"ל שבאותה תחיבה - יודה לסברא זו שלא גזרו ביה אטו אינו מינו, ורק בתחיבה שניה שנראה קצת כתערובת חדשה – בהא חולק על הרמ"א ומצריך פעמיים ששים.

יישוב דברי הש"ך

הבאנו לעיל את קושית היד יהודה (סק"ז), אמאי הש"ך הביא את דברי תרוה"ד – מאחר שכותב בעצמו שאינם מתישבים בשיטת הרמ"א.

מבאר היד יהודה, שאף הרמ"א מודה למחבר - ששתי תחיבות נראות כתערובות שונות, ומעיקר הדין - התחיבה השניה צריכה לחייב ששים נוספים. ואף שבסימן צח – היקל בחתיכה גופא שנפלה פעמיים לאותה קדרה [והרמ"א ס"ל חנ"נ בשאר איסורים], שאני התם שמדובר באותו שֵם איסור שנפל פעמיים, ומשום כך הנפילה השניה לא נראית כתערובת חדשה. משא"כ בנידון דידן, שבתחיבה הראשונה נפלט טעם חלב ואילו בתחיבה השניה נפלט טעם בב"ח [כסברת הפלתי הנ"ל], בכה"ג מודה הרמ"א שיש "התחדשות" בנפילה השניה – ומשום כך מעיקר הדין היו צריכים פעמיים ששים.

לכן ביאר הש"ך, דהא שהרמ"א היקל בנידון דידן - אינו משום סברת הגר"א [בסימן צח] לחוד, דשאני כאן שיש "התחדשות" בתחיבה השניה כנ"ל. ורק משום צירוף סברת תרוה"ד ש"אין חנ"נ בכלים" – מיקל הרמ"א שסגי בפעם אחת ששים [ואף שלא קיי"ל כסברא זו, אולם מהני לצירוף]. וכן מדויק בדברי הגר"א, שבסימן צח ביאר את סברת הרמ"א כנ"ל ואילו בסימן דידן העתיק את דברי תרוה"ד. והוא נ"מ רבתי למעשה, דבאופן שחתיכת בשר תיפול פעמיים לאותו חלב – אף הרמ"א יודה למחבר שבעינן פעמיים ששים, שהרי יש כאן התחדשות של איסור ונראה כתערובת חדשה [שהרי הם טעמים שונים וכנ"ל], ובנידון זה אין צירוף של "אין חנ"נ בכלים" – שהרי באוכל גופא עסקינן.

נפילה שלישית

הש"ך בסק"ד, מדייק בדברי המחבר – שצייר דווקא אופן שתחב פעמיים, ולא כתב בסתם – שאם תחב כמה פעמים בעינן ששים נוספים לכל תחיבה. מבאר הש"ך שכן הוא - וסגי בפעמיים ששים אף להרבה תחיבות, משום שמהתחיבה השלישית ואילך דומה לשאר איסורים ולא לבב"ח -- ולשיטת המחבר לא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים "דכיון שכבר נאסר הכף לא נ"נ אח"כ אפילו תחבו הרבה פעמים סגי בב' פעמים ששים".

הבינו האחרונים בכוונת הש"ך, שאחרי שחל על הבלוע בכף - שם איסור של בב"ח, בפליטה נוספת – שוב לא יאסור את הבשר שבקדרה משום בב"ח אלא משום טעם כעיקר של שאר איסורים, והיינו שבשר או חלב שכבר נאסרו בשם בב"ח – אינם יכולים לאסור בשר או חלב אחר בשם בב"ח ופליטתם תאסור רק משום טעם כעיקר של שאר איסורים. ומשום כך דחו האחרונים את דבריו בשתי ידים, שהרי אף נבלה אסור בבישול עם חלב וחל עליו שם בב"ח ( ), וכלשון החוו"ד (סק"ד) "ישתקע הדבר" [עיין גם פר"ח סק"ד - שדחה את דברי הש"ך].

מבאר היד יהודה (סק"ז), שאין זו כוונת הש"ך. וכוונת הש"ך - הוא ע"פ הסברא שנתבאר לעיל, שרק באופן של "התחדשות" - בעינן ששים נוספים לתחיבה נוספת. וא"כ, בשלמא בתחיבה השניה יש כאן התחדשות – שהרי בתחיבה הראשונה נפלט טעם חלב ואילו בתחיבה השניה נפלט טעם בב"ח וכנ"ל. אולם בתחיבה השלישית אין התחדשות – שהרי נפלט טעם בב"ח כמו שנפלט בתחיבה השניה, ומשום כך סגי ליה בביטול ברוב [באותו כף וקדרה – שאין ציור של אינו מינו וכנ"ל].

והא שהש"ך תלה את ביאורו בדין חנ"נ דשאר איסורים [שמשום כך הבינו האחרונים בכוונת הש"ך – שלא נאסר כלל בשם בב"ח]. מבאר היד יהודה, שמאן דס"ל חנ"נ בשאר איסורים, מסתבר לומר בשיטתו - דהא שחל שם איסור על ההיתר נחשב כהתחדשות, וממילא גם בנידון דידן - כל תחיבה נוספת היתה נחשבת כהתחדשות, שהרי חל שם איסור על ההיתר. ורק משום שהמחבר לא ס"ל חנ"נ בשאר איסורים - א"כ לא ס"ל סברא זו ששם איסור נחשב כהתחדשות, ורק כשחל שם איסור חדש נחשב כהתחדשות. משום כך ס"ל, שרק התחיבה השניה מצריכה ששים נוספים - משום שחל שם איסור חדש, משא"כ בתחיבה השלישית שלא חל שם איסור חדש - אינו נחשב התחדשות, ממילא סגי בפעמיים ששים אף להרבה תחיבות.

ביאור החוו"ד

החוו"ד (שם) מבאר את הש"ך הנ"ל באופן אחר. טוען החוו"ד, שבתחיבה השלישית – לא יחול שם בב"ח על הבשר שבקדרה ע"י החלב שייפלט מהכפית, משום ש"כיון שכבר הוקלש טעם החלב בתחיבה הראשונה כמ"ש הרשב"א ואטעם קלוש אינו יכול לחול עליו שם איסור חדש של בשר בחלב רק כיון שכבר נאסר החלב ואוסר כמו שאר איסורין בטעם קלוש של איסור והוי דינו כשאר איסורים דלא אמרינן ביה חנ"נ. והוא ע"פ שיטת הרשב"א [מובא בט"ז בסימן צג סק"ב] - שבישול מקליש את הבליעות ונחשב כנ"ט בר נ"ט.

שואלים האמרי ברוך ורעק"א על ביאור זה, שא"כ - אף בתחיבה הראשונה לא ייאסר הכף. שהרי נתבאר לעיל, שכל זמן שהכף תחוב בקדרה נחשב הכף "מקושר" - ולא נאסר כלל, וכל הדיון על הכף - הוא רק כשהוציאוהו מן הקדרה [אם לא נחשב ככלי שני כנ"ל], ואם כנים דברי החוו"ד שכה"ג נחשב "איקליש" - א"כ לא ייאסר כלל. ועיין חזו"א סימן כא סק"ד מה שכתב ליישב את דברי החוו"ד.