סימן ז_ זיתים שכבשן בטרפיהן
קטגוריות: ש_ס / סא עוקצין / עוקצין - הרב אהרן שלוש

פרק ב' משנה א'. זיתים שכבשן בטרפיהן טהורים לפי שלא כבשן אלא למראה.

מצאנו בראשונים ג' שיטת חלוקות בפירוש המשנה, א) שיטת הר"ש ב) שיטת רש"י ג) שיטת תוס' והרמב"ם.

**שיטת הר"ש**

שיטת הר"ש שהחידוש של המשנה שאע"פ שכובש את הזיתים עם העלים בשביל שיהיה נראה טוב ללקוחות מ"מ לא חשיב בזה יד כיון שאינו יד לאחיזה אלא יד למראה בעלמא.

והקשה הר"ש מאי שנא מליקטן לתלותן בחופתן שנחשב יד לדעת ר' יוסי אפי' שהוא צריך את זה בשביל מראה ותי' הר"ש דהתם צריך את היד בשביל לתלותן [דהיינו שיש לו צורך נוסף בשביל לתלות אע"פ שעיקר כונתו בשביל מראה] אבל כאן אין שימוש ביד אלא בשביל המראה.

ויל"ע מהמשך התוספתא שם ששרשי קולסי הכרוב הוו יד משום שנמכרין עמה ומשמע שהוא משאיר את היד בשביל שיראוהו הלקוחות, (ואין לומר דהתם הוא לדעת ר' יוסי דהא הרישא נמי ר' יוסי ואפ"ה הקשה הר"ש), ובאמת לדעת הר"ש לא קשיא דאיהו גריס התם מפני שנאכל עמה, אבל תקשי לפי גירסת הגר"א שם מפני שנמכרין עמה. ואפ"ל שהגר"א סובר שהמשנה כאן דלא כר' יוסי וצ"ע.

וילה"ק מדברי רש"י בשבת דף נ"ב: דהנה איתא במשנה בכלים פי"ב מ"א 'טבעת אדם טמאה וטבעת בהמה וכלים ושאר כל הטבעות טהורות' וכתב רש"י שם 'טהורות. דלאו משום תכשיט מיטמאו דאין תכשיט לכלי וכלי נמי לא הוו אלא תכשיט כלי ומיהו בעודן מחוברות לכלי מיטמו עם הכלי דהוי יד לכלי דכל המחובר לו הרי הוא כמוהו' וכ"כ הר"ש (כלים פ"א מ"ג ד"ה למעלה). וצ"ע דהא התכשיט אינו משמש את הכלי אלא למראה וקשיא מדברי הר"ש דידן שעלים שכבשן רק למראה לא חשיבא יד (ואע"פ שרש"י חולק על הר"ש בפירוש המשנה אכתי תקשי בדברי הר"ש שכתב כרש"י כנ"ל).

ובאמת צ"ע בלשון רש"י שם שכתב 'דכל המחובר לו הרי הוא כמוהו', וצ"ב מנין כלל זה דלא מצאנו בדיני ידות אלא דבר שמשמש את האוכל. (ועי' רש"י דף נח: שכתב ' וזוג העשוי לו בטיל לגביה כדאמרי' בריש פרקין דלעיל כל המחובר לו הרי הוא כמוהו' וכונתו למה שכתב בדף נ"ב ועי' פנ"י, מבואר שיש דין בכלים שהמחובר לו הרי הוא כמוהו). ועי' בספר דברות משה פ' במה בהמה הערה ג' מש"כ בזה.

ומשמע מזה שידות הכלים הוא דין אחר שכל שמחובר לאוכל ויש לו שייכות לכלי נחשב כמו הכלי ואע"פ שאינו משמש את היד לאחיזה וכה"ג אלא עצם זה שיש לו שייכות לכלי הוי יד, וצריך שיהיה תכשיט וייפה את הכלי דבלא"ה בודאי אינו שייך לכלי.

ויל"ע מה הקשה הר"ש מליקטן לתלותן בחופתו הרי התם הוא לדעת ר' יוסי ורבנן פליגי עליה.

ונראה שעיקר מח' ר"י ורבנן הוא משום שליקטן בשביל שימוש שאינו עומד לזה ורוב העולם לא ממלקטים בשבילו ובזה חידש ר' יוסי שנחשב יד כיון שליקטן לזה ורבנן חולקים שאם אינו עומד לשימוש זה לא מועיל שליקטן בשביל כך, אבל בעיקר היסוד של ר"י שיד למראה נחשב יד לא מצאנו שנחלקו עליו רבנן ולהכי הקשה הר"ש דהכא בזיתים שטרפן שכל העולם כובשים אותם בשביל המראה (בהנחה שהוא נכון) א"כ יחשב יד אף לרבנן. ויסוד הדבר מבואר במשנה אחרונה שרבנן חולקים משום שרוב העולם לא עושים כך, תדע שרבנן לא חולקים משום שהוא יד למראה דהא בסיפא קתני שר"י אומר ששרשי חלפות התרדין הוו יד משום שנאכל עמה ואמאי רבנן פליגי עליה ובהכרח שהטעם משום שכו"ע לא עבדי הכי, אמנם עי' חזו"א (א' ח') שכתב שמח' ר"י ורבנן משום שהוא תשמיש גרוע ולפי"ז צ"ע בקושיית הר"ש.

**שיטת רש"י**

רש"י בברכות דף כ. מפרש את המשנה באופן אחר, וז"ל שמוסקין זיתים עם העלין כדי לאחזן בהן דהוו להו עלין יד לזיתים להביא להם טומאה כדאמרינן בהעור והרוטב שהיד מביאה טומאה על האוכל ואם כבשן בטרפיהן בחומץ בטלה תורת יד מן העלין לפי שהכבישה מרקבתן ומרככתן ואינן ראוין שוב לאחוז בהן'.

מבואר בדבריו להיפך מהר"ש שקודם שכבש את הזתים היה לעלים דין יד כיון שמחזיק בהם את הזיתים והחידוש של המשנה שלאחר שכבשן בטלה מתורת יד כיון שהכבישה מרככתן ואינם ראויים להחזיק בהם.

והקשו התוס' מהטעם של המשנה דאמרי' 'לפי שלא כבשן אלא למראה'.

ובתוס' ר"י שירילאון בברכות שביאר בשיטת רש"י שבאמת קודם שכבשן לא היה טמא מדין יד אלא כונת רש"י שלאחר שכבשן יש לו צורך של יד בשביל שיוכל להוציאם מהחומץ ע"י העלים ולזה קאמר שלא כבשן אלא למראה ולא הוי יד. [וכך משמע בר"ש שכתב שלא כבשן בשביל יד ומשמע שאם היה כובשן בשביל יד היה טמא מדין יד אע"פ שמשמע בר"ש שקודם הכבישה לא היה לזה דין יד, ובהכרח לומר שהיה הו"א שלאחר הכבישה יהיה יד].

אמנם בדברי רש"י שלפנינו משמע בהדיא שקודם שכבשן היה להם דין יד, והר"י שירילאון הביא מרש"י שהחידוש של המשנה שיש לזה דין יד ובזה ביאר שהחידוש שלאחר הכבישה לא הוי יד אבל ברש"י דידן ל"מ כן.

ותירץ הצל"ח שאף לדעת רש"י אם היה כובשן בשביל להחזיק בהם לא בטלו מתורת יד ורק משום שכבשן למראה בטלו מתורת יד ולכן המשנה הוצרכה לטעם זה.

וביאור דבריו שבאמת לאחר שכבשן עדיין ראויים לאחיזה אלא שהכבישה היא מעשה המבטל מתורת יד דומיא דבססן בגורן ולכך תליא בדעתו שאם כבשן בשביל מראה הוי מעשה המבטלן ואתי מעשה ומוציא מיד מעשה אבל אם כבשן בשביל לחזור ולהחזיקן א"כ אינו מעשה המבטלן דאכתי דעתו להשתמש בידות, וכך משמע ברש"י שכתב "בטלה תורת יד" ומשמע שאינו מציאות שאינם יד אלא הוא ביטול מתורת יד.

ועי' מאירי שכתב בדעת רש"י שהעלים מקבלים טומאה אלא שהטומאה של הזיתים אינה אותה טומאה כמו של העלים אלא כמו ראשון עושה שני, דהיינו שאילו היה טמא מדין שומר או יד היה נחשב כדבר אחד ויש לזיתים אותו דין טומאה של העלים אבל כיון שאינו יד ושומר לא חשיב מקבל טומאה אלא כמו אוכל שמטמא אוכל.

**שיטת התוס'**

שיטת התוס' והרמב"ם שהעלים ראויים לאכילה ע"י הכבישה וכיון שלא כבשן בשביל לאוכלם אלא למראה אינם מצטרפים.

וז"ל תוס' 'לכך נראה לפרש דטהורים משום דאותן עלין לא חשיבי אוכל שאינן ראויין לאכילה אלא ע''י אותה כבישה בקדרה שלא נכבשו אלא למראה כלומר מה שכבש העלין עמהן לא כבשן אלא להראות שהזיתים נאים וחדשים ומשום הכי טהורים אבל כבשן להיות ראויין לאכילה משעה שיהו מתוקנין לראיית אכילה טמאים'.

והרמב"ם כתב (פ"א מטו"א הט"ז) 'זיתים שכבשן בעלין שלהן אין העלין מקבלין טומאה שלא כבשן לאוכלין אלא למראה', מבואר בלשונו שראויים לאכילה אלא שלא כבשן לאכילה וכמו"כ משמע שהנידון שהעלים יקבלו טומאה ואינו רק מדין יד, וכך דייק החזון נחום, ומה"ט כתב זאת הרמב"ם בפ"א ולא בפ"ה לגבי דין ידות. [ועי' תוי"ט שהקשה למה הרמב"ם השמיט משנה דידן בפ"ה מטו"א, וצ"ע שהרי הרמב"ם כתבה בפ"א, ובארו שקושייתו למה הרמב"ם השמיט דין זה לגבי דין ידות בפ"ה דמיירי בהלכות ידות].

וכך משמע ברמב"ם בפיה"מ שכתב 'רוצה לומר ליופי לא לאכילה ע"כ אינן מטמאין **לפי שאינן מאכל**' וצ"ב מאי שייכא מאכל הרי הנידון מדין ידות, ומבואר דאזיל לשיטתו שהנידון במשנה שיטמא מדין אוכל.

אכן צ"ע בשיטת התוס' והרמב"ם שא"כ אינו שייך לדיני ידות והוה ליה למתני לגבי דיני אוכלין ולא במס' עוקצין.

עוד צ"ב בדברי התוס' שכתבו שהטעם שלא מקבלים טומאה כיון שלא כבשן בשביל אכילה אלא למראה וצ"ב מאי נפ"מ לאיזה טעם כבש את העלים הרי סו"ס הם ראויים לאכילה.

ומבואר בזה שהעלים לא חשיבי אוכל מצ"ע אלא מחמת טפילותם לזיתים וכל מה שנחשבים אוכל הוא רק כשנאכלים עם הזיתים אבל אם יפרדו מהזיתים אינם מקבלים טומאה, ודין זה של טומאה בתורת טפילות נלמד מדין שומר ואינו אוכל ממש, ולכן הוא שייך למס' עוקצין, ויסוד זה מוכח מכמה דוכתי ואכ"מ. ולפי"ז מובן שתלוי אם כבשן לתועלת אכילה דכל מה שנטפל לאוכל הוא רק אם כבשן בשביל אכילה אבל בלא"ה אינו טפל לאוכל ולא נחשב אוכל מצ"ע.

**סיפא דמתני'**

עוד במשנה "ר' יהודה אומר כל זמן שהיא לפני התגר טמאה". הר"ש ביאר את סברת ר' יהודה שהקישות רכה ויד הכל ממשמשין בה והשער שומרה מלכלוך וכל דבר, וכעי"ז כתב הרא"ש שבלא הכשות היא נפסדת מחמת המשמוש. וכ"כ רש"י בשבת.

והרמב"ם מפרש משום שעי"ז נראית נאה שנחתכה בקרוב ונחשב שומר כיון שהיא משמרת שבנ"א יתנו לב לקנותה.

והקשה הר"ש על פירוש זה דהא קתני ברישא שלא נחשב שומר מחמת מראה.

ותירץ התוי"ט שיש לחלק בין אם מחובר לפרי עצמו או שהוא כמו עלה סמוך לפרי, וצ"ב כונתו דממ"נ אם מראה נחשב יד מהו תנאי זה שיהיה סמוך לפרי. ואפשר שכונתו שבאמת מראה הוא שומר גמור, אלא שבכל דין שומר הוא רק כשסמוך לפרי משום שעי"ז נחשב חלק מהפרי (ולפי"ז הא דאמרי' שרק כנגד הבשר טמא אינו משום שרק מקום זה שומר אלא ששומר שהגדרתו שהוא חלק מהפרי הוא רק כנגד הפרי), והא דקתני מפני שלא כבשן אלא למראיהן אינו טעם לזה שהוא לא שומר אלא שמה"ט לא טמא מחמת אוכל כמו שפירש הרמב"ם אבל מה שאינו שומר הוא מטעם אחר דאינו חלק מהפרי, והר"ש הקשה לשיטתו שפירש ברישא שזה נתינת טעם שאינו טמא מדין שומר מחמת שכבשן למראיהן.