ב_מ ד ח - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

**פרק - הזהב**

**ציונים ועיונים**

**דף מז.**

**גמ' ויש לו עליו הונאה דמכור לי באלו קאמר -** ופרש''י דאי''ז לשון חליפין. ומכאן הוכיחו הראשונים (תשו' רי''ף ר''י מיגאש בשמ''ק) דבחליפין אין הונאה, ומשום שבפרשת הונאה נאמר לשון 'מכירה', וממילא אין החלפה נכללת בפרשה זו. וע''ע ריטב''א טעם נוסף, שאין דרך להקפיד שהחפצים יהיו שווים, (ולהלן יתבאר עוד ע''ד זה שכך הדין גם במכירה כשאין מקפיד). וביארו הראשונים דהונאה בחליפין דסוגיין רק משום שהזכיר לשון מכר [עיין לשון נמ''י, והכוונה שנחשב כמי שהתנה בחליפין אלו שתחזור ההונאה].

ובספר זכרון שמואל (סי' מ''ז עמ' רמ''ה) ביאר דכ''ז בחליפי שוה בשוה שאכן בזה אין נחשב כלל מכירה אלא החלפה, אך בק''ס שבתמורת החפץ נתחייב לו דמים, וכל מטרת הסודר רק כמעשה קנין על החפץ הרי''ז נחשב כמכירה [שנעשה הקנין במשיכה וכדו'] שיש בה הונאה.

**גמ' חליפין ומקפיד עליהן מאי וכו' -** נדון הגמ' הוא שמא חליפין קונה אך ורק כשמתייחסים לסודר כחפץ ולא כערך ממון הניתן כתמורה [ולכן מהני אף בכלי פחות משו''פ] אך כשמקפיד שיהיה החפץ שוה לזה שכנגדו הרי נחית לזה בתורת תשלום, ומוגדר עי''ז לקנין כסף שאינו קונה במטלטלין.

ולזה קאמר רבא שכשם שבכל חליפין דשוה בשוה (הנלמד להלן מן הפסוק) מקפיד המוכר שיהיה ערך כל שהוא לחפץ שמקבל (שאף שאינו שוה ממש כערך הדבר הנקנה סו''ס דעתו על ערך הדבר) הוא הדין והגדר גם כאשר מקפיד שיהיה ערך הכלי שוה לדבר הנקנה שגם זה בכלל קנין חליפין, ומשום דסו"ס נעשה הקנין באופן של החלפה ולא כדרך קנין כסף שנחשב כתשלום .

ונמצא שהנדון הוא אם יש חסרון כאשר מקפיד על ערך החפצים שיהיו שווים, שבזה נחית לתורת קנין כסף.

**גמ' רב הונא סבר לה כריו''ח דאמר ד''ת מעות קונות -** למסקנת הגמ' נמצא שזהו קנין מכר רגיל ובכל זאת אם לא יזכיר הלשון 'מכור לי' לכו''ע אין בו דין הונאה מכיון שאמר 'באלו' שמשמעותו שאי"ז תמורה השוה לערכו של החפץ. ומוכרח מזה שאף במקח אין איסור הונאה כאשר מוכר על דעת שאי''ז שויו של החפץ, עי' בנתיבות רכ''ז, י''ט שהרחיב ביסוד זה.

**גמ' הבמ''ע וכו' ועדיין לא משך את הטלה דל''ה משיכה מעליא -** עיין ריטב''א ועוד ראשונים שהוכיחו מכאן שכל מקח שקונה מטלטלין, קנינו חל רק כאשר משך כל החפצים [עי''ש עוד פרטים].

ונתחדש מזה דאף שאמנם חליפין שוה בשוה נחשב כתמורה, ומסתבר א''כ לומר שיקנה כנגד כל מה שכבר שילם כבכל קנין כסף, מ''מ כיון דקנין חליפין הוא נחשב לקנין רק ע''י נתינה מושלמת של כל החפצים. עי' בזה בגרנ''ט כאן בסוף דבריו, וכעי''ז בברכ''ש סוס''י ל''ו, וע''ע באבהא''ז ה' ממכירה הל' ב'

**גמ' רב אמר בכליו של קונה דניח''ל לקונה דליהוי מקנה קונה כי היכי דלגמר ולקני ליה -** בביאור דברי הגמ' פי' ר' יהונתן ור''י מיגאש שזהו הסיבא שמוסיף הקונה ליתן סודר מחוץ למה שנתחייב בתחילה בדמי המקח, והיינו כדי שיגמור המוכר בדעתו למכור לו עכשיו ואף קודם שמשלם לו הלוקח.

אמנם לשון הגמ' 'כי היכי דלגמר ולקני ליה' צ"ב, וביאר בס' זכרון שמואל (סי' מ''ז וכ''ה בחידושי הגרש''ר קידושין סי' ג, ב) דמשמע מזה שאין גדר הקנין סודר באופן של תשלום ותמורת דבר הנקנה, אלא שע"י נתינה זו פועל גמ''ד אצל המקנה (ובעיקר ספק בגדר זה של קנין סודר דן הרשב''א ח''ד סי' ר''ב והו''ד בזכר"ש שם בהרחבה).

**גמ' בההיא הנאה דקא מקבל מיניה גמר ואקני -** הק' הראשונים שקי''ל שרק באדם חשוב נחשב כהנאת ממון שניתן לקנות על ידה, ומדוע א''כ בסוגיין סגי בנתינה לכל אדם שהוא, עי' ריטב''א כאן. ועי' רמב''ן והר''ן בקידושין ז. דמכיון שבחליפין מהני אף בכלי שאין בו שו''פ, ה''ה דמהני הנאה מועטת שיש בנתינה לכל אדם, עי''ש עוד.

**תוד''ה בכליו של מקנה דוקא בכליו של מקנה וכו' דהא מקרא יליף -** כ' הריטב''א שודאי עיקרא דמלתא גזה''כ בין לרב ובין ללוי, אלא כל חד וחד יהיב טעמא קצת לקרא עכ''ל.

אמנם כ' התוס' בגיטין מ. בשם רש''י וכעי''ז בתור''פ כאן דללוי כ"ש דקונה בכליו של קונה.

**שם בתוס' היינו טעמא דבעי הנאת קבלת דבר חשוב דומיא דנעל -** ביאר הקצות קצ, ג שאין כונת התוס' שהנאה הבאה ע''י קבלת הכלי נחשבת בעצמה ככלי, שבודאי הנאה זו ככל ההנאות, ורק שמקרא דבועז למדנו גזה"כ שמועילה הנאה לקנות רק כאשר נעשית ע''י נתינת כלי, ולשיטת רב הסובר כליו של קונה משום דס''ל דבעינן דוקא סוג 'הנאת כלי'.

**רש''י ד''ה זו חליפין ובתוד''ה גאולה -** משיטת רש''י עולה דמ'גאולה' ילפינן לקנין סודר (שבזה מקיימים את קנין החפץ וחיוב הדמים שכנגדו) ו'מתמורה' ילפינן חליפין דשוה בשוה (ואין כאן קציצת דמים נוספת, שהחפץ שכנגדו משמש כתמורה), ופליג בזה ע"ד תוס' ד"ה גאולה באופן הדרשא.

ודייק בס' זכרון שמואל סי' מ''ז מלשון רש"י שמחליף 'כלי' זה בחפץ שכנגדו דמשמע שגם בחליפי שוה בשוה סובר רש''י דבעינן כלי, ופליג ע''ד תוס' לעיל מו: דסגי בפירות ובדבר שאינו מסוים. וכן מפורש גם ברש''י ד''ה ההוא דמנעל דקרא המצריך מנעל קאי גם על גאולה [-ק''ס] וגם על תמורה [-שוה בשוה], וצ''ב לשי' רש''י מדוע א"כ נצרך קרא נפרד לשוה בשוה מאחר דס''ל שדין השוה בשוה כבק''ס דבעינן כלי וכדו'. עי' בזכר''ש שם דנפ''מ להונאה שבק''ס י''ל דנחשב לדרך מכירה גמור ובזה שייך הונאה, ושאני בזה מחליפי שוה בשוה. ועיין עוד להלן שבשוה בשוה צריך שיהיה שו"פ בחפץ.

**גמ' תנא קונין בכלי אע''פ שאין בו שו''פ -** בפשטות מוכח מזה שאין גדר קנין הסודר כגדר קנין כסף שיסודו ע''י שיעבוד המוכר שנתחייב על הכסף שקיבל וע"י כך מקנה החפץ, שהרי בסודר קונה אף שאין בו שו''פ, ובכה"ג לכאו' אינו מחייב תמורתו. ובהכרח שגדר הקנין הוא שכנגד החפץ שקיבל מקנה חפץ אחר, ויש כאן אופן של החלפה חפץ כנגד חפץ ולא כתשלום על החפץ. [ובפשטות זוהו כונת תוד"ה קונים עי"ש בתירוצם שאי"ז נתינת ממון] והאריך בזה בשי' הגרש''ש לקידושין סי' ב' עי"ש היטב.

ובס' זכרון שמואל (סי' מ''ז ובחי' קידושין) דן לחלק שרק בקנין סודר מהני בפחות משו''פ, אך בחליפין דשוה בשוה שענינו תמורה תחת חפץ דחבירו, י''ל דבעינן בו שו''פ, עי''ש עוד בהרחבה.

**רש"י ד"ה אבל בפירי: כל דבר שאינו כלי -** היינו דבעינן לחשיבות שם-כלי, ולכן כל שאינו בחשיבות זו אינו קונה. וכפי שנתבאר לעיל מו: שאף שור ופרה שעשויים לשמוש נחשבים לדעת רש"י כפרי לענין חליפין, שאין עליהם שם כלי.

אמנם תוס' שם פליג וס"ל שאין הילפותא ממנעל שבעינן דוקא לכלי, אלא כל דבר העשוי לשימוש מהני להוציא פירות הנאכלים, שאין להם חשיבות זו. עי' בזה ברש"י ותוס' קידושין כח: בהרחבה. ויש מן הראשונים שפירשו בחסרון הפירות שרק מחמת שנרקבים. (ועיין בב"י קצ"ה.ב שהאריך לבאר שיטות הראשונים בזה).

וכ' הקצות ק"צ. ג' דנפ"מ מטעם חסרון פירות הנרקבים, שיתכן שיקנה לכו"ע בכליו של מקנה ע"י שיתן לאדם חשוב, שהנאה זו תחשב כסודר, שאמנם אינה כלי אך סו"ס אין לה חסרון דפירות הנפסדים ברקבון.

**סיכום מן הדינים שישנם בחליפי שוה בשוה בהבדל מקנין סודר -** א. מהני פירות, ודבר שאינו מסויים. [וגם כליו של מקנה לדעת לוי] . ב. מסתבר דבעינן בזה שו"פ, שיחשב כתמורת ממון (עי' גרנ"ט וזכרון שמואל סי' כ"ז). ג. יש לדון שרק בשוה אין הונאה , ובסודר יש הונאה. (זכר"ש שם). ד. בעינן לנתינה גמורה ולא סגי כשנותן ע"מ שיחזיר (דברי יחזקאל ל"ט ג). ה. סגי לקנות החפץ שקונים על ידו בקנין אגב וכדו', בהבדל מסודר דבעינן שיבוא הסודר דוקא לידו. (נתיבות רג. ג). וע"ע נתיבות רל"ה י"א.

**דף מ''ז ע''ב**

**שיטת רש''י בתקנה דנשרפו -** מפרש''י בסוגיין ולעיל מו: משמע שכל עיקר התקנה שיציל המוכר בגלל אפשרות שיתייקר ועי''ז ירויח כשיחזור בו וכלשונו מו: בד''ה גזירה שמא ובסוגיין ד''ה אי אמרת.

ומשמע שאם לא חזרו מפסיד הלוקח בשריפת החיטים, והיינו שלא ביטלו חז''ל עיקר הקנין שלא יקנה, אלא רק נתנו אפשרות לחזור ולבטל המקח. ומשום כך כ' התורא''ש ממשמעות לשון רש''י דאחר שנשרף כבר אין לוקח יכול לחזור בו [עיין לשון רש''י ד''ה כך תקנו: שאם יראה הלוקח דליקה באה יאמר חוזרני בי. והיינו חזרה קודם הדליקה] וכ''כ לבאר בתורא"ש ובהגה' אשרי ועיין פנ"י.

וביאר החת''ס (תשו' יו''ד שי''ד) דס''ל לרש''י כבעה''מ בסוגיין, עי''ש גדר דין זה. (אמנם הרמב''ן בחידושיו בד''ה והסכימו כתב דלשי' רש''י בטל המקח גם אם נשרף עי''ש ראיותיו).

**שיטת התוס' -** לדעת ר''ת לכו''ע יכול גם הלוקח לחזור. ואך דסובר ר' שמעון שאפשרות הלוקח לחזור רק כאשר נמצא מופסד מן המקח.

וביאר החת''ס הנ''ל דעיקר שיטת תוס' כהרי''ף והמלחמות דרבנן ביטלו עצם הקנין. ומאה''ט כשנשרפו החיטין בטל המקח בכל מקרה ואף שלא יחזור בו הלוקח.

אלא שצ''ב, ממנ''פ אם אכן ביטלו קנין הכסף מדוע אין יכול הלוקח לחזור בו תמיד כדין המכר. עי' מה שחידש בתור''פ (בשם משי"ח - מורי שיחי') שהיות והמקח מורכב מב' חלקים קנין הלוקח בחפץ וקנין המוכר במעות, תקנו חז''ל שלא יקנה הלוקח את המקח כל עוד שלא משך, אך מאידך המעות נקנו למוכר כמו קודם התקנה [עי' תוס' לעיל מג, דלא הפקיעו חכמים כח שיש למוכר במעות שיכול להשתמש בהם, כיון דקונות מן התורה]. ולכן אף שהמוכר חוזר בו שעדיין לא נקנה המקח ללוקח, אין הלוקח חוזר בו שכבר נקנו מעותיו למוכר וכל מה שחוזר בו הלוקח כשנשרפו וכדו' משום שסו''ס לא נתקיים המקח שלא קיבל פירות כנגד מעות שהקנה (או שהוזלו שטוען שע''ד כן שיקבל חיטין זולים לא עשה המקח).

**במחלוקת ר' יוחנן ור''ל -** מבואר בסוגי' דלכו"ע רק קנין אחד מועיל או כסף או משיכה, וכמשמעות הסוגי' בבכורות יג, ישראל בחדא עכו''ם בחדא.

ובגדר הדברים עי' היטב בגרש''ש קידושין סי' ב' שהרי המקח מורכב מהחפץ הנקנה ומתשלומין, ובזה נח' כיצד עושים מקח זה אם ע''י שמושכים החפץ לקנותו ממילא מתחייבים בתשלומין, וא''א להתחיל מן התשלום שאינו קונה את החפץ, או''ד צורת עשיית המקח הוא להיפך מן התשלום שע"ז נקנה המקח, עי''ש.

ובמתנה שאין זה מקח עם תשלום, כ' התוס' בע''ז (עא. וכ''מ בתוס' בכורות יג.) דלכו''ע נקנה במשיכה. וכן להיפך במקום שא''א במשיכה לכו''ע קונה בכסף (עי' היטב תורא''ש ד''ה דבר תורה). ובהגה' אשרי כאן (ובמרדכי סי' ש''ב) דימה ב' הלכות אלו שכאשר א''א בקנין האחד לכו''ע קונה בשני.

וביאור הדברים עי' במקו''ח (תמח, ה) שיסוד פלוגתת ר''י ור''ל אימתי גומר המוכר בדעתו למכור אם ע''י התשלום או כשבפועל מושך הלוקח. וכאשר אינו מחוסר כסף או משיכה שפיר גמר בדעתו במה שנעשה. (אמנם לגרש''ש הנז''ל אין צריך לביאור זה. ודו''ק).

ועיין בריטב''א כאן שהביא דעת הרמב''ן שאף המתנה אינה נקנית במשיכה. וע''ע להלן מח. משנ"ת בגמ' נתנה לבלן.

**דף מח.**

**גמ' מי שפרע וכו' ממצרים בים -** עי' במאירי ותורא''ש שלא עמדו המצרים בדיבורם כשאמרו שישלחו את ישראל. וצ''ב שודאי עיקר העונש לא היה על ששיקרו (עי' באילה''ש אם בכלל אסור לגוי לשקר) עוד הק' האחרונים על הדגשת עונש הים ולא על המכות.

ופשוט שאמנם עיקר עונש בא על שיעבודם, ואך האופן בו נענשו בים היה מדה כנגד מדה כנגד שיקרם. שהלא מ''ר אמר נלכה ג' ימים, וכן ישראל לקחו התכשיטים בהשאלה, וכ''ז היה כדי שיטעו עי''ז לחשוב את ישראל לשקרנים וגנבים ורק מתוך מחשבה זו נכנסו לים, וכפי שהאריך בכל זה בדרשות הר''ן (סוף דרשה י''א). וע"ע פי' הגר"א לאסתר (ז.ז).

**גמ' דברים ואיכא בהדייהו מעות קאי באבל וכו' -** מבואר בכל הסוגי' שסיבת המש''פ לר''י משום שמעיקר הדין היה צריך לקנות במעותיו. והק' הקצות (ר''ד, ב) דסו''ס השתא רבנן ביטלו קנין הכסף ומדוע א''כ יהיה מי שפרע מחמת קנין זה. [אכן למשנת''ל משי' בעה''מ ורש''י א''ש, דבאמת לא ביטלו הקנין עצמו. ודו”ק].

וביאר דאכן אין מש''פ שייך לנדון קנין כסף שמדאו'. אלא דמכיון שניתן למוכר להשתמש במעות לדעת ריו''ח (וכמש''כ תוס' לעיל מג. שלא הפקיעו כחו של מוכר מן המעות) מטעם זה פשיטא לגמ' דקאי במי שפרע, ומשא''כ לר''ל שאסור למוכר להשתמש במעות הוקשה לגמ' מדוע יהיה מי שפרע. ולזה חידשה גמ' דסו''ס כיון דאיכא דברים עם נתינת מעות (שזה מראה על אמיתות וחוזק הדברים) יש מי שפרע אף כשאינו יכול להשתמש במעות.

**רש"י ד"ה קאי באבל ונפ"מ לענין איסורא כגון אם קידש בו וכו' -** בפשטות הכונה שקידש הלוקח בחפץ, ואזיל בזה רש"י לשיטתו שסובר כבעה"מ שלא ביטלו עיקר הקנין, וכ"כ החת"ס. ולכן ל"ק משה"ק הריטב"א מז: שודאי אינה מקודשת דהפקר בי"ד הפקר.

אך יעוי' ברעק"א שנסתפק לומר דמודה רש"י שבחפץ אינה מקודשת וכל נדון רק על המעות, דסו"ס מותר למוכר להשתמש בהם. עיש"ה צדדים נוספים.

**גמ' כגון שיחד לו כלי להלואתו וכו' ואילו תשומת יד לא אהדריה מ''ט לאו משום דמחסרה משיכה -** מבואר שלדעת ר' יוחנן ע''י יחוד הכלי מלבד מה דמהני לחיוב קרבן שבועה, נעשה הכלי של התובע כדין קנין כסף. והק' הראשונים איזה כסף יש כאן לקנות בו הכלי שחוב אינו קונה. וישבו הרמב''ן וריטב''א שמסתימת הפסוקים משמע דבכל גווני עסקינו, ואף כאשר ייחד הכלי בעת ההלוואה שהיו המעות בעין.

והוסיף הרמב''ן דלהר''מ הסובר דחוב קונה ככסף א''ש. ועי' בפנ"י דיתכן שמקור הר''מ בדין זה מסוגייתנו.

**שם -** בדעת ר''ל למדנו שאף שלא קנה הכלי קודם משיכה, מ''מ מועיל יחוד זה לחיוב קרבן. וצ''ב א''כ בגדר ייחוד זה. ובגרש''ש כתובות סי' מ''ג האריך דגדר יחוד זה כעין אפותקי שמיחד לו לגבות חובו ממנו. וכעי''ז משמע בקצות עב, ב' שזהו כדין משכון.

**גמ' שיחד לו כלי להלואתו -** גדר דין זה דבעינן יחוד כלי דוקא כ' האחרונים (עי' זכר יצחק סי' י''ג וחי' הגרש''ר גיטין) דלחיוב הקרבן דשבועה לא סגי בכפירה בעלמא ובעינן ל''גזילה'' שעי''ז שמיוחד לו חפץ זה נחשב שגוזלו.

**גמ' תרי גווני פקדון -** צ''ב. ועיין פנ''י די''ל דאמנם מודה לו ביחוד הכלי אך כופר בעיקר החיוב שלשמו יחד הכלי, וכגון שאומר שנזכר שכבר פרע לו החוב וכדו'.

**גמ' אי הכי תשומת יד נמי ליהדרה -** לשון ''אי הכי'' צ''ב דקו' זו קשה עכ''פ. ועיין בזה בפנ"י.

**רש''י ד'''ה תשומת יד וכו' דהוי דומיא דפקדון דאילו כפר בהלואה גרידתא לא מחייב קרבן -** משמע שכופר בתרוייהו בעיקר ההלואה ובחפץ. והיינו דס''ל שהכפירה בחפץ לבד אינה נחשבת לכפירת ממון כל שמודה בעיקר החיוב. אמנם יעוי' בריטב''א דפליג וס''ל שזה גופא נתחדש בקרא דמתחייב קרבן שבועה גם כשכופר ביחוד החפץ. (ע''ע בקצות עג, ב ובאילה''ש).

**תוד''ה תשומת יד בשלמא לר' יוחנן דלא בעי משיכה אלא יחוד א''ש וכו' -** פי' באילה''ש בכונתם שבשלמא לר' יוחנן שקנה החפץ ע''י הקנס שהם הנחשבים כמעות הקונים את החפץ, א''ש נחשב ככפירת הקנס שקנה את החפץ. אך לר''ל שמצריך מעשה קנין משיכה ואין הקנס אלא סיבת ההקנאה, אין לחפץ שייכות של קנס.

**שם בסוה''ד וליכא למימר דתבע לשניהם וכו' ויחד לו כלי לדמי עינו וכו' -** צ''ע שהרי דמי עינו ודאי חיוב ממון גמור הוא כדין חבלות, ומדוע א''כ נתמעט כדין קנס. וביאר באילת השחר שמכיון שאם יכפור בהוצאת השן נמצא שלא חייב דמי חבלת העין, נחשב נדון זה כנדון של קנס, שזהו הקדמה לחיוב תביעת החבלות. [ועוד י''ל עפי"ד הגר''ח המובא באבהא''ז ד' מחובל ומזיק הי''א ד''ה אך. ואכמ''ל].

**גמ' נתנה לבלן ואמר רב דוקא בלן הוא דלא מחסרא משיכה -** לתוס' היינו מטעם שכירות קרקע שאינה נמשכת. ולרש''י עסקינן בשכירות גופו לפעולה.

ומכאן הוכיח בהגה' אשרי שכשאין יכול ליקנות בקנין הראוי לו כנד''ד במשיכה נקנה לכו''ע בכסף. והוסיף המרדכי (סי' ש''ב) שדומיא לזה מצינו גם להיפך כאשר א''א לקנות בכסף כמו במתנה לכו''ע נקנה במשיכה. ומכאן הק' בפרי יצחק (ח''א סי' מ''ז ד''ה וכן צ''ע) על שיטת הרמב''ן המובא לעיל מז: דלר' יוחנן א''א לקנות מתנה במשיכה, אף שא''א לקנות בכסף ורק בחליפין או בחצר. עי'''ש.

**תוד''ה והא בעי לממשך מכאן אומר ר''ת וכו' -** הריטב''א ותורא''ש פליגי דאין שייך קניית הכלים לעצם שכירות הפועל. ובאו''ש (ג' ממכירה הל' ג' ד''ה והנה הפוסקים) ביאר ד' התוס' דמכיון שעסקינן בקבלן, וכל ענינו וגדרו רק לפעולה שלשמה נשכר, שייך לקנותו למלאכה זו ע''י משיכת הכלים. וע''ע נתיבות שלג, א.

**דף מ''ח ע''ב**

**בסוגי' דערבוני יקון מח' רש''י ותוס' -** העולה מפי' הגמ' דהקונה אמר בקנינו ''ערבוני יקון'' ונחלקו רש''י ותוס' בפירוש דברים אלו. שלדעת רש''י הכונה שהערבון יקנה כפי המדובר ביניהם, אם יחזרו יקנה כפי שיעור הקנס, ואם לאו שיקנה הערבון את המקח. ובזה קאמר ר' יהודה שקונה כנגד ערבונו בלבד, שמכיון שלא נותן הכסף בתורת תחילת פרעון [שהרי עיקרו ניתן לקנס לקנות על ידו שלא בתורת שווי הכסף] גרע מגונא דקצץ סכום ונתן חלקו בסתמא, שקונה הכל ע''י כתחילת פרעון. אמנם לדעת התוס' ודאי שבכח המעות לקנות הכל וק''ו מתחילת פרעון. (וא''א גם לפרש דס''ל לר' יהודה שמשמעות ערבוני יקון דקאמר רק כנגדו, שהרי א''כ מדוע שיעור הקנס לר' יוסי לכפול ערבונו) ובהכרח דערבוני יקון היינו עצם הקנס שמתנים ביניהם (ולא כרש''י שזהו דיבור נוסף) ואכן אם יזכיר אפשרות קניית הערבון למקח כולו, קונה כולו.

**עוד שם בביאור מח' רש''י ותוס' -** ביסוד מחלוקתם ביארו האחרונים (עי' בית אהרן ובאבן האזל א' ממכירה ס''ד) שנחלקו במחלוקת הסמ''ע והט''ז סי' קצ, א אם גדר קנין כסף ככל מעשה הקנינים שנותן הכסף למוכר הרי''ז מעשה קנין, ולזה ודאי שאין כל נפ''מ אם ניתן הכסף בתורת תחילת פרעון או לא וכדעת התוס'. או''ד שכל יסוד קנין הכסף שנותן למוכר את שוויו של השדה ובזה הוא קונה כתמורה לשווי זה. ולצד זה א''ש דברי רש''י דלא מהני הערבון לקנות כל המקח מאחר שלא ניתן לשווי החפץ (שעיקרו לקנס). ולפי"ז נתחדש בסוגיין שאף שאינו נמשלם כל שווי הקרקע, בכל זאת מהני שנחשב עכ"פ לתחילת פרעון מתוך כללות שווי הקרקע, וכמש"כ רש"י בד"ה אבל ונותן לו ה' מאות זוז לשם תחילת פרעון. ע"ע בזה בגרש"ש קידושין סי' ב' ד"ה והא דמהני.

(עי' עוד בדין זה להלן ע''ז: בגמ' מלמדין אותו וברש''י ד''ה והרי אני ובריטב''א שם, אם קונה ע''י מלא הסכום שחלקו ניתן ממש וחלקו נתחייב (ע''י שזקפו למלוה), או''ד שקונה ע''י מעט זה שמשלם, וסגי במעט זה משום שהוא חלק משווי הקרקע - תחילת פרעון).

**גמ' לא מטלטלין בדסתמא לא קני ומ''ש קרקע וכו מטלטלי דלא קני אלא לקבולי מי שפרע לא קני ליה כוליה -** בפשטות החילוק שמכיון שאינו קנין גמור כבכסף אינו אלים דיו לקנות כנגד כולו למש''פ. וצ''ב דלכאו' מי שפרע נאמר כאשר מדאו' היה בדין לקנות, והשתא הדבר ביה ע''י תקחז''ל, ומכיון שבנד''ב היה כל החפץ נקנה מדוע שלא יחשב כולו למי שפרע. וצ''ב. עי' היטב בפרי יצחק ח"ב סי' מ"ז שהאריך בזה.

**גמ' לימא כתנאי המלוה את חבירו על המשכון וכו' -** צ''ב מהו ענין קנין שיש במשכון ביחס לחוב, ולכאו' להיפך ע''י החוב נקנה המשכון.

וביאר בחי' ר' מאיר שמחה שהדין הוא שמעת שנתן הלוה משכון למלוה אזי אינו יכול המלוה לחזור מההתחיבות להלוות. ובזה נתבאר בסוגיין דלרשב''ג נתחייב להלוותו כל החוב ואף מעבר לסכום המשכון.

ובעיקר גדר הקנין שנחשב המשכון כנגד כל ערך ההלואה, ואף ביותר משווי המשכון, יעוי' באבי עזרי (י''ג ממלוה ולוה ד') שפרוטה דמשכון מתיחסת בנפרד לכל פרוטה שבהלואה, כגדר פרוטה דקנין כסף (למ''ד כסף שווי הקרקע) שנחשבת פרוטה זו כנגד שווי כל פרוטה ופרוטה שבמקח. עי''ש.

**דף מט.**

**רש''י ד''ה שלא ידבר אחד בפה וכו' אבל אם נשתנה השער לאחר זמן וכו' -** משמע מלשונו דכשלא נשתנה השער לכו''ע אסור לחזור מדיבורו, וכל מחלוקתם כשנשתנה. וכן דייק הריטב''א. והביא שם החולקים (עי' בעה''מ) הסוברים דהיכן שהשתנה השער לכו''ע חוזר, ומחלוקתם כשלא השתנה.

ובביאור ד' ר' יוחנן לשיטת רש''י שאסור לחזור אף שנתיקר, יש המבארים דס''ל שדין מחוסרי אמנה אינו רק כענין של איסור, אלא מענין של קנין מסויים, ולזה ס''ל לר' יוחנן שנחשב שנתייקר ברשות לוקח וכן ביאר באגרו''מ חו''מ ח''א סי' נ''ח. (ועיקר יסוד זה משמע בתשו' הרא''ש ק''ב סוף אות י' ובפרי יצחק סי' מ''ט)

**גמ' ישראל שאמר לבן לוי וכו' רשאי לעשותו תרומת מעשר על מקום אחר וכו' -** היוצא ממסקנת הסוגי' שע''י שאסור לישראל לחזור מדבריו עושהו הבן לוי תרומ''ע. והק' בתורא''ש דסו''ס אינו שלו הלוי והכיצד א''כ עושהו תרומ''ע עי''ש. ובקצות ר''ד סק''ג.

ועיין בתוס' כתובות קב. ד''ה כתנאי שהוכיחו מכאן שבמתנה מועטת זוכה המקבל אף בלא מעשה קנין, ומטעם שיש גמ''ד להקנות. וביאר בקוב''ש (ב''ב שע''ד) שראייתם מכח קושיה זו דאלא''ה כיצד עושהו הלוי תרומ''ע. ועי"ש שהוסיף לבאר דלפי"ז הא דיכול לחזור בו (על אף שאסור) היינו שזה כתנאי על הקנאה זו שיוכל לחזור. עיש"ה.

**דף מ''ט ע''ב**

**רש''י ד''ה מעשרים וארבע חייב להשיב לו כל אונאתו ארבעה כסף -** דו"ק בלשונו שנתכון להדגיש שחיובו להשיב כאונאה לא רק מהסכום שמשתות ומעלה, אלא דמכיון שהונהו שבאונאה בשיעור הנחשב לאונאה כל התוספת היא נחשבת לאונאה כמבואר בב"ב צה. [אף שיתבאר להלן שיש לצדד שבאונאה פחות משתות אי''ז אונאה כלל, ומכלל מחיר החפץ הוא עי' מהמובא ברא''ש]. ובזה מבואר היטב אריכות לשון המשנה בחשבון האונאה, דאטו מנין אשמועינן.

**רש''י ד''ה עד מתי וכו' לשון מותר לאשמועינן דליכא אפי' מי שפרע וכו' שיתן לו אונאתו -** היינו למ''ד לקמן נ: שידו על העליונה ובידו להחזיר המקח או לתבוע האונאה. וכ' הש''ך ר''ד סק''ד והו"ד ברעק''א דלפי מאי דקי''ל דשתות קנה ורק מחזיר האונאה, ודאי שאם חוזר בו (כשקנה בכסף) ישנו במי שפרע.

אלא שתמה רעק''א מדוע התובע אונאתו נתחייב במש''פ שאינו ביטול המקח עצמו (ובפשטות י''ל שעצם סכום המחויב בתשלום גם הוא מתנאי המקח וביטול חיוב זה שייך לדין מש''פ, ועיין).

**תוד''ה שתות מעות -** פי' המהרש''א שכוונתם לחדש שבאופן שנמצא אונאה בשיעור של פחות משתות מעות אך יותר משתות מקח [כמו במכר שווה נ''א בס'] שבזה אזלינן שיעור אונאת המקח, ובטל המקח.

ונמצא לפי''ז דכשהוסיף להונותו בשיעור שתות המעות דינו קל יותר ומקח קיים. וצ''ע בדין זה וכמו שתמה המהרש''א עצמו להלן (נ''א סוף ע''ב) וכן שהאריך הפנ''י לתמוה שמכיון דשיעור שתות אינו דזה''כ אלא משיעור חכמים שבשיעור זה יכולים לכוון את המחיר לא יתכן שכשיוסיף באונאה דינו קל יותר. ועי''ש בפנ"י שפי' דברי התוס' באופן אחר שביארו הא דעולה מסוגיין שאונאת המקח מוסכמת ופשוטה יותר מאונאת המעות.

**תוד''ה ש''מ שתות וא''ת א''כ מאי שתות למקח -** יעוי' בדקדוק לשון רש''י ד''ה ושמואל שכתב ''לאו אשויו של מקח דוקא קאי, אלא כל התנאי קרוי מקח בין מעות שנתנו בו בין דמי החפץ''. והיינו דסובר שמואל דהמכוון בלשון ''מקח'' דמתני' על כל פרטי המקח כולל התשלום המחויב מן המקח. (ובס' מהר''י לבית הלוי המצויין בגהש''ס פירש שכונת רש''י בזה כתירוץ התוס' וצ''ב).

**דף נ.**

**גמ' איבע''ל פחות משתות לרבנן לאלתר הויא מחילה וכו' -** בפשטות לצד זה דתלוי כשיראה לתגר נחשב לאונאה, ורק שמוחל על אונאה זו.

והעירו האחרונים ממה שנסתפק הרא''ש (סי' כ') אם פחות משתות נחשב לאונאה ורק שמוחל על זה, או''ד גם שינוי דפחות משתות נחשב כמחיר הדבר, היות ופעמים דרך לשלם מעט יותר או פחות ואינו נחשב לאונאה כלל.

וצריך לומר שספיקו הוא לצד קמא דסוגיין [שכך ההלכה] דלאלתר מוחל, ובזה דין בגדר מחילה זו אם זו מחילה על אונאה או שכלל אינה אונאה.

ובעיקר גדר מחילה זו עי' בסמ''ע (רכ''ז ס''ק י"ד) שגם כשיטען שלא מחל מוציאין ממנו האונאה משום דבטלה דעתו אצל כל אדם. (ובמחנ''א אונאה סי' י''ג פליג, וע''ע בר''מ וראב''ד כ''ט ממכירה הל' ח').

**דף נ' ע''ב**

**תוד''ה ואילו יתר -** העולה מב' תירוצי התוס' שנחלקו בגדר ביטול המקח ביותר משתות. דלתירוץ קמא נחשב טעות גדולה זו ככל ביטול שמבטל מחמת מום וכדו' (אמנם תוס' דימו לחומץ ויין וק' דבזה כל לא הוי מקח ושניהם מבטלים, וכמשה''ק האחרונים). ולריב''ם הסובר שאין המאנה יכול לבטל (לולי שתובע השני אונאתו) מסברא אי לא דאוניתן מוכרח שגם ביטול המקח מזכויות פרשת אונאה שנתנו למתאנה. כן הביא בחי' ר' ראובן סוס"י כ"ג מהגרב"ד. (אלא דיל"ע לקמן נז. דנדון הגמ' אם יש ביטול מקח בקרקע והקדש על אף שנתמעטו מאונאה, ומשמע שזהו עצם נדון הגמ' עיש"ה ברש"י וצ"ב.)

**עוד שם בריב''ם -** בעיקר מש''כ ריב''ם דהמתאנה תובע השבת אונאתו וממילא מבטל המאנה את המקח, הק' ר' יונה במס' ב''ב דמכיון שעסקינן ביותר משתות, בדין הוא שיכול לתבוע ביטול המקח בלבד ולא את החלק שנתאנה.

וביאר בחי' ר' ראובן הנ''ל דבאמת מעיקר הדין תביעתו על האונאה עצמה, ורק שהיות ויותר משתות נחשב כהפרש גדול מקציצת המחיר שנקבע בתחילה, ונחשב בזה שבא לקבוע קציצה חדשה, הרי שע"י ביטול הקציצה נתבטל כל המקח, וקציצה חדשה זו אינה המשך למקח הקודם, ולכן שפיר חוזר גם המאנה שאינו חפץ במקח החדש.

**גמ' שתות קנה ומחזיר אונאה -** בגדר חיוב השבת השתות האריך הפנ"י לקמן נו. והכריע שאמנם חל המקח, ורק מחמת לאו דאונאה קרינן ביה והשיב את הגזילה אשר גזל. וכעי"ז כ' בקרית ספר פי"ב ממכירה שהחזרת השתות מסברא מדין השבת הגזילה. (ועיין אחיעזר ח"ג פא.כ"ח שעפי"ד פנ"י דף ס"א כ' דקטן שאונה את הגדול

ובגר"ח פט"ו ממכירה כ' להוכיח שאמנם חלה הקציצה, דאל"ה הוי מקח טעות מצד המאנה שברור שדעתו רק על קציצת דמים שהסכימו לו בתחילה, ובהכרח שחיוב ההחזרה מפרשת אונאה. (ויל"ע אם דעתו כהפנ"י). וע"ע משנ"ת להלן נא. מהגרש"ש. (וע"ע משנ"ת להלן נז. רש"י ד"ה אף צריך ובפנ"י שם).

**תוד''ה אמר רבא וכו' כיון שהוקר בכדי שיראה וכו' והוקר על ביטול מקח לכך לוקח יכול לחזור בו** -דבריהם צ''ב דהלא הקובע לשיעור האונאה הוא שעת המקח עצמה, ובשעה זו ושיעורה היה רק שתות בלב, והכיצד א''כ ניתן לתבוע ביטול המקח ע''י שנויי המחיר לאחר מכן.

ומכאן הוכיחו האחרונים (עי' דרכי דוד ובחי' ר' ראובן הנ''ל הע' 2) דכל עוד שלא הוחזר האונאה למתאנה לא נגמר המקח [מצד הקונה] ולכן כאשר נשתנה המחיר בשיעור של יותר משתות שפיר תובע ביטול המקח לפי מחירו אח''כ שעדיין לא נגמר המקח.

עוד נתחדש בדברי התוס', שיכול הלוקח לתבוע ביטול המקח על סמך זה שנתיקר [לטובתו] החפץ בשיעור גדול יותר משתות, וצ''ב סברא זו שמבטל כאשר לא נתאנהאדרבה הרויח מהתייקרות זו.

ומוכח דס''ל כתירוץ קמא בתוד''ה ואילו שיסוד תביעת ביטול המקח אינה מפרשת אונאה לטובת המתאנה, אלא שנחשב לטעות גדולה המבטלת את עיקר המקח, וטעות גדולה זו משמשת כאפשרות לביטול גם מצד הלוקח. וכ''כ באילת השחר.

**דף נא.**

**גמ' ההוא גברא דהוה נקט ורשכי לזבוני וכו' -** מוכח שאף שידע המתאנה שיש כאן אונאה יכול לתבוע השבת אונאתו ולא מפרשים הדבר כמחילה. אמנם הב''ח פי' דעסקינן שאמר בפני עדים שיחזור ויתבע. ובמחנ''א (אונאה י''ט) נחלק עליו עי''ש.

**גמ' אבל בלוקח מבעה''ב אין לו עליו אונאה -** וברש''י דכיון שחביבין עליו הו''ל כמפרש שע''מ כן מוכר ומטעם זה בעינן שידע הלוקח שהמוכר בעה''ב, עיין ברא''ש. ובנד"ד אף שלא נתכוין הלוקח למחול על האואה, מ"מ היה לו להתנות כן עם המוכר, ומה שחשב בלבו אינו נחשב, וכדין דברים שבלב (וכמו שחשב בלבו ואף אם אמר בפני עדים שקונה ע"ד תנאי מסויים, דהו"ל דברים שבלב). עי' בזה בחי' רמ"ש בסוגיין אות ה'.

ועיין בנתיבות (רכ"ז. סקי"ט) שפי' מטעם חדש דמכיון שמעיקרא ידוע שהתשלום אינו בשווה למקח. אין מקח זה שייך לפרשת אונאה שענינה רק כאשר נטה מקו היושר ושינה ממחיר הדבר. עיש''ה. (ואמנם אין משמע כן מדברי הראשונים, וע''ע בשמ''ק שנחלקו בדין בעה''ב כשנתאנה הבעה"ב המוכר, אם גם בזה אין אונאה. ולכאו' לשיטת הנתיבות אין מקח זה שייך לפר' אונאה כלל ועיקר וממילא גם לא למוכר).

**גמ' אבל לוקח דלא קים ליה בזבינתיה אימא לא אזהריה רחמנא וכו' -** יש לעיין ממשמעות לשון הפוסקים שאיסור אונאה שייך רק כשעושה כן מדעת [אף שבכל גוונא חייב להשיב האונאה].

עיין בלשון הרמב"ן עה"ת פר בהר וכ"ה בחינוך מ' של"ז: 'שהוזהרנו שלא להונות את הבריות לדעת'. וכ"מ בערוה"ש רכ"ז,ב. ועיין בר"מ י"ב ממכירה הל' א' שהדגיש שבין אם היה שוגג או מזיד צריך להשיב האונאה.

ובשערי ישר ה,ה ד"ה אמנם קשה וכ"ה בשיעורי הגרש"ש (החדשים הוצ' תשס"ח) סי' י"ט ביאר שחידוש התורה כשרבתה איסור ללוקח אף שבדרך כלל אינו יודע בשעת המקח מהאונאה, בהכרח דקאי על שעה שנודע לו לאחר מכן, היינו שבזה חייבתו תורה להשיב את האונאה. וי"ל שמזה המקור בתורה ממנו למדים חיוב השבה. עי"ש עוד מש"כ בטו"ט.

**גמ' עד כאן לא קאמר ר' יהודה התם אלא דידעה וקא מחלה וכו' -** מפשטות ל' הגמ' דייק הקצות (ר''ט: י"א) שענינו של התנאי שתמחול על תביעת השאר וכסות, וכה''ג באונאה שימחול על תביעת האונאה. והוכיח מזה כשיטת הרשב''א (כתובות נו.) דהטעם שבדבר שבממון תנאו קיים שכונת התנאי היא למחילה ובזה אין נחשב לעקירה לדין תורה. והוסיף עוד לחדש הרשב''א דכל מה שחולק ר''מ דל''מ תנאי בממון משום שהמכוון בתנאי לעקירת הדין, ואה''נ אם יאמר מפורש בתנאו שימחול מהני לכו''ע.

עוד הוסיף הקצות ביאור אחר מהרמב''ן (ב''ב קכו.) דהתנאי הוא שמכיון שלא חפץ הלוקח באונאה והאשה בשאר וכסות, לא חדשה להם תורה זכות זו בעל כרחם, ונמצא לפי''ז שע''י התנאי נעשים הקידושין מעיקרא בלא זכות דשאו''כ. ובזה חולק ר''מ דלא יתכן לשנות דיני התורה ואף דינים אלו שנתנו לזכות האדם ואינו חפץ בהם.

ולדרך זו לשון מחילה הנזכר בסוגיין היינו מחילה לעיקר הדין שזכתו התורה שאינו חפץ בו (ועי''ש בקצות שדייק כן מלשון רש''י בכתובות פד.)

נמצא לפי''ז שנחלקו הראשונים אם תנאי זה ככל תנאים וכשיטת הרשב''א שעושה ע''מ שתמחול, או שאינו בכלל תנאים שיש בהם ב' צדדים, אלא שמעיקרא עושה באופן שאין בו דין זה דאונאה וכדו'. (וכן נקט רעק"א כתובות נו. ובנתיבות רי"ב. ד').

ועי' ברעק''א כתובות שהק' הכיצד ניתן לבאר כדרך תנאי דעלמא, שהרי א'''כ יש אופן לבטל המקח ע''י ביטול התנאי כשיתבע האונאה, ושוב א''כ לא הרויח בתנאו כלום (עי' ברעק''א לפאה פ''ו מה שהוסיף בזה. ובנתיבות רכ''ז, יג) ועי' מש''כ בשער''י ז, טז ובחי' הגרש''ש גיטין סי' ו'. וע''ע בחי' מרן רי''ז הלוי ריש הל' נזירות ואכמ''ל.

**דף נ''א ע''ב**

**גמ' אבל הכא מי ידע דמחיל -** היינו שחושב הקונה שהמוכר טועה במחירו של החפץ ולכן מתנה על האונאה, ואמנם מחיר זה שמשלם הוא שוויו הנכון. וכמש''כ הרמב''ן (כתובות פג:).

וביאר הקצות שלפי' הרשב''א הנז''ל [הסובר שעסקינן שמתנה על המחילה] הכונה שמכיון שלדעתו אין כאן אונאה כלל הרי שלא מתכוין למחילה, ובהכרח כונת דבריו שלא יהיה כאם דין אונאה ובזה יש חסרון כדין מעמשכ''ב שאין בכחו (לרשב''א) לשנות הדין. וכ''מ בנמ"י.

ואילו לרמב''ן [שענין המחילה שמוחל ע''ז שתחדש לו תורה זכות תביעת אונאה] הכונה שמחילה זו שמוחל על זכותו הייתה בטעות, משום שכל הסכמתו למחילה שסובר שאין כאן אונאה.

**גמ' עד כן לא קאמר ר''מ התם אלא דודאי קא עקר וכו' -** מבואר דלכו''ע בכח התנאי לשנות דין התורה, וכל החסרון הוא בעצם ההתנאה עצמה שנחשב בשעת דיבורו לעוקר ד''ת.

עוד מבואר שאע''ג שזהו כל מטרת התנאי לעקור הדין תורה, מכיון שאין ודאות בצורך לתנאי זה אין לתנאי חומרת דין מעמשכ''ב.

ויותר נתחדש בסוגיין שאע''ג שהדבר מצ''ע ברור ומוחלט כבר בשעת התנאי יש כאן אונאה ועוקר בזה ד''ת, ורק שלמוכר אין ברור הדבר (שיתכן שבינתיים נתייקר) אינו נחשב לודאי עקירה.

וגדר דין זה ביאר בחי' מרן רי''ז הלוי (הל' נחלות) שמוכרח מכאן שהיות ודיבור זה נגד דין תורה, הרי שדיבורו בהתנאתו בטלה, ונחשב כמי שלא אמר כלום (עי' היטב בזה בכתבי הגרי''ז לנזיר יא.) ולכן ניתן להבין שכאשר אין לבעל התנאי ודאות שדיבורו מתנגד לדין תורה אי''ז בהכרח דיבור של עקירת ד''ת ואינו בטל.

וע''ע בריטב''א מש''כ בפי' דברי הגמ'.

**תוד''ה הכא: התם נמי לא ידע שתמות אשתו קודם שימות -** לכאו' נתחדש בזה שעל אף שמבטל בזה עכשיו זכותו בירושה, בכל זאת נחשב שאינו יודע למחול שסו''ס אינו יודע אם יבוא לידי הירושה בפועל. עי' בזה בגר''ח פי''ג ממכירה הל' ג'.

**שם בתוס' א''נ כיון דקלה בעיניו להוציאה ידעה ומחלה -** נחלקו תירוצי התוס' אם עי''ז שקלה בעיניו במחילתה, נחשב כמחילה על דבר ידוע. ועיין היטב ברעק''א (להלן בתוד''ה אבל) שביאר דס''ל לתירוץ בתרא דתוס' שזהו גופא מעצם זכות האשה שלא תהא קלה בעיניו בזה שחייב לה הכתובה, ולכן כאשר מוחלת הכתובה יש כאן מחילה על זכות שיש לה כבר עכשיו. [ולתירוצי קמאי דתוס' אי''ז זכות מצ''ע, ורק הסיבא לתקנת חיוב הכתיבה] דו"ק היטב בדבריו.

**תוד''ה אבל הכא וכו' לא ידע דקעקר דאימר יפרע לו קודם שביעית -** מבואר שנחשב לעקירה רק כאשר נתבטל דין תורה בפועל, ולכן תולים העקירה בזה שיגיע החוב לזמן השמיטה. ועי' ברעק''א שעמד על זה וכ' דמסברא י''ל שעצם זה שאיבד הלוה זכותו לשמט נחשב לעקירה, ואין נפ''מ אם לבסוף יגיע החוב לשמיטה. ורק בגונא דאונאה שהספק הוא כבר עכשיו שמא אין כאן מציאות של אונאה שכך הוא מחירו האמיתי של החפץ, בזה נחשב שלא ודאי קעקר עי"ש עוד. [ועי' היטב בגר"ח הנז"ל שחילק בין סברת 'ידע ומחיל' שזה אכן תלוי בעצם זכותו שמוחל עליו שאינו תלוי בכך שיבוא לידי מעשה בפועל, לבין 'ודאי קעקר' שזה תלוי בעקירת הדין בפועל ולא בעקירת זכותו, ודלא כרעק''א].

**גמ' אבל במפרש מוכר שאמר ללוקח וכו' יודע אני שאינו שוה אלא מנה וכו' -** נחלקו הראשונים אם בעינן דוקא שיזכיר סכום האונאה, או דסגי בידיעה בעצם האונאה. עי' בתוס' כמה תירוצים וברש''י (ד''ה מפרש) שכתב בסתמא יודע אני שיש אונאה וכו' דייקו האחרונים (כנה''ג לטור רכ''ז אות מ''ג) דא''צ להזכיר הסכום. אמנם בר''מ איתה להדיא דמזכיר הסכום.

וביארו האחרונים (כנה''ג הנ''ל וכ"מ ברמב''ן דלהלן) דס''ל שא''א למחול על דבר שאינו קצוב וכמש''כ הר''מ (י''א ממכירה ט''ז). אך בשם הרמב''ן הובא (בס' התרומות סד, א) דאם שאמנם י''ל דניתן למחול אף על דבר שאינו קצוב, אך התורה בפרשת אונאה חידשה שלא תהיה מחילה עד שיראה לתגר וידע היטב ענין מחילתו [ולכן רק כאן צריך לדעת הסכום].

**שם בגמ' -** עי' ברש"י ד"ה מפרש שדין זה תליא במח' ר''מ ור''י בדין מתנה עמשכ''ב בדבר שבממון. וצ"ב שלכאו' באופן זה שיודע האונאה ובכל זאת קונה על דעת כן הלא זהו מחילה גמורה, וכעין ששנינו לעיל שהלוקח מבעה"ב אין לו אונאה שבפשטות דין זה מוסכם לכו"ע. ועיין מש"כ בשי' הגר"ד פוברסקי אות ר"ח.

ותירץ בס' חזון יחזקאל (פר' ג', י''ב) דאה''נ דמהני מחילה לכו"ע, אך מכיון שהזכיר בזה לשון ע''מ שאין לך עלי אונאה, הרי בכך נחית לתורת תנאי ולא כמחילה דעלמא.

**תוד''ה במה דברים ר''ח פסק כרב דהלכתא כרב באיסורי וכו' -** עיין הנדון ברא''ש כאן. ובפשטות כונת ר''ח כמש''כ במיוחס לריטב''א בדעת הר''ח, שכשבא לכתחילה לעשות מקח עם אונאה ולהתנות על זה, הרי''ז נדון איסורי [שהנדון אם 'מותר' לו למכור] ובזה הלכה כרב שאסור לעשות כן, אך כאשר נעשה המקח והנדון אם מחוייב להשיב, בזה הנדון 'ממוני'. ובזה הלכתא כשמואל. ועיין בריטב''א שם שתמה על זה דתרתי דסתרי הוא.

(ובזה א''ש משה''ק באילה''ש ממש''כ הרא''ש סי' ט''ו דהלכה כשמואל דשתות מעות נמי שנינו, דהלכתא כוותיה בדיני, וסתרי דבריו לסוגיין דפסק כר''ח דנחשב לנדון איסור. ולהמבואר א''ש שהנדון בשעור השתות הוא יסודו בנדון ממוני אם חייב להשיב. ועיין)

**תוד''ה שני פונדיונים וי''ל דמיירי שמכר לו טלית וכו' -** צ"ב דא"כ למאי נקטו חשבון האונאה לגבי המטבע ולא לגבי המקח. עי' בתורא"ש שכ' שנפ"מ מאומד האונאה לפי המטבע באופ שהעלה מחיר הטלית בפחות משתות, ומאידך שילם הקונה במטבע החסרה מערכה שתות, ונמצא שכלפי שויה האמיתי של הטלית מטבע חסרה זו אין בה אונאת שתות, ואך לפי הסכום שקצצו עליה סלע יש בה כדי אונאה, ובזה הדין לאמוד כפי חיוב שחייב לו במטבע והוי אונאה, עי"ש.

ובפשטות עולה מזה שלאחר שקצצו דמי הטלית הרי זה חיוב דמים בעלמא ולכן כל אומד האונאה לפי חיוב דמים שנתחייב. ולכאו' לפי"ז אף כששילם במטבע שיש בה יותר מכדי אונאה, אין כאן ביטול עיקר המקח שאין אונאת פרעון חיוב הדמים מבטלת עיקר המקח. עיין בגידולי שמואל שהרחיב בזה.

**מתני' כמה תהא המטבע חסרה וכו' -** מבואר בגמ' שמטבע שפחתה עד שיעור אונאה יוצאת בשוק כמו מטבע רגילה, ובזה שונה מטלית וכדו' שיש הפסד באונאתה, עי' להלן מהרא"ש.

וצ"ב א"כ במה נחלקו תנאי דמתני', שלא יתכן שנחלקו במציאות באיזה שיעור פחת אינו יוצא בשוק. עי' בבית אהרון (נב. ד"ה בגמ' סלע כיון דלא סגי) שביאר דלכו"ע יוצא בשוק עד שתות, ורק שמכיון שדרכם של מטבעות להתחסר תמיד עם שימושם וכמש"כ רש"י כאן, לכן ס"ל לתנאי דמתני' שאנשים מקפידים כבר בפחת קטן שבקלות מוסיף להתחסר שתות, ומשיעור זה שרגילים להקפיד נחשב לאונאה.

**דף נב.**

**גמ' סלע כיון דלא סגי ליה לא מחיל -** עיין ברא"ש שבפחות משעור שתות שרי אף לכתחילה שסו"ס שימוש מטבע זה שווה למטבע שלם ולא נתאנה כלל. ובכל אונאה במקח פחות משתות נסתפק הרא"ש אם אכן נחשב לאיסור אונאה ורק שרגילים אנשים למחול על זה, או"ד כל שהוא בשיעור של פחות משתות עדיין נחשב למחיר הדבר [ונחשב כמטבע שלא נתאנה כלום. בהגר"א רכ"ז סקי"ב].

**תוד"ה עשיק לגביך וי"ל דלא פלוג רבנן -** כונתם כמש"כ רמב"ן שעפ"י רוב המתאנים הם הקונים, ולכן לא פלוג רבנן לגבי מיעוט תגרים.

**רש"י ד"ה בסלע עד שקל וכו' אבל משפחת משקל לא יקיימנו -** משמע שאסור לקיימו אף שנפחת רק משהו מן השקל. וכ"מ להלן בד"ה מאי קאמר. ועיין מהרש"א שהביא מנמ"י [וכ"ה ברשב"א] שגם כשפחת משקל יקיימנו כל עוד שנפחת פחות מכדי אונאה. ותמה ע"ד רש"י מ"ש שקל מסלע שמקיימו עד שיעור אונאה. ועי' במהרש"א מה שתירץ (ומתירוץ מהרש"א עולה דס"ל לרש"י שאף בפחות משתות יש איסור אונאה עיש"ה. וע"ע בפנ"י).

וע"ע בשמ"ק מה שתירץ עוד מהריצב"ש.

**תוד"ה אמר אביי -** העולה חידוש מפרש"י ותוס' שמותר לאונות שתות ע"ד שיחזיר, ועי' בתורא"ש שכ' דצ"ע אם אכן מותר ע"ד להחזיר.

ולכאו' ביאור היתר זה בהבדל מגזילה שאסורה ע"ד להחזיר עפי"ד הגר"ח (דף נ:) שלקיחת דמי האונאה אינה נחשבת למעשה גזילה, שבאמת קנאם ע"י המקח, ורק שחייבתו תורה ליתן מה שאונא. ועפי"ז ניתן להבין שאין איסור ע"מ להחזיר. וכ"כ בשי' הגר"ד פוברסקי אות רנ"ב.

**דף נ"ב ע"ב**

**גמ' אמר חזקיה מע''ש שאין בו שו''פ אומר הוא וחומשו מחולל על מעות הראשונות -** הנה זהו דין פשוט ומוסכם שהפחות משו''פ לא ניתן לחללו (ולהלן נג: שלחד מ''ד דאף כשאין בחומשו שו''פ א''א לחלל).

ורק שחזקיה חידש דבמטבע שכבר חלה בה קדושה ע''י חילולים קודמים ניתן להוסיף לחלל אף הפחות משו''פ [ובעינן שלא יהיה חילול ראשון נמוך בחיובו מן השני, שאם חילול ראשון רק מחויב מדרבנן והשני מדאו' אין נחשב כחילול לגבי הדאו' וא''א לחלל פחות משו''פ. ובזה הוסיף החזו''א (דמאי ט"ו סקי"ב) לחדש דאף דרבנן עצמו יש לחלק בדרגת החיוב, שאין תרי רבנן (כמו מעשר ירק) פוטר חד דרבנן (מדגן תירוש ויצהר)].

ובקוב''ש (ח''ב סי' כ') ביאר עפי''ד הגר''ח דמוכרח שאין גדר החילול ע''י 'קנין' המעות למע''ש, שהרי א''כ הכיצד מהני בזה פחות משו''פ במעות הראשונות אף כאשר כבר מקודשת המטבע, סו''ס קניני ממון לא מועילים בפחות משו''פ. ובהכרח שגדר דין החילול הוא העברת הקדושה למטבע, והקנין הוא רק התוצאה. ועיין להלן מהתורא''ש.

**עוד שם -** בגדר חסרון זה דפחות משו''פ והתועלת במטבע ראשונה, כ' התורא''ש שבהכרח אין החסרון בזה שאינה קדושה בערך של פרוטה וכדיתבאר להלן נג., ורק שהחסרון הוא במטבע שבו חלה הקדושה. והיינו שאין מטבע מתהפכת לקדושה ע''י פחות משו''פ, ורק כאשר נתקדשה המטבע זה מכבר, ובחילול שני רק מרבה ערך קדושתה, בזה שפיר מהני אף פחות משו''פ, עיש''ה. וע''ע לקמן נד. מהקה''י.

(וע''ע בר''מ פ''ח ממע''ש הל' י''ד שכאשר נשאר מחילול המע''ש פחות משו''פ פוקע קדושה הנשארת בזה, וביאר הר''מ בפיה''מ [והו''ד בנו''כ שם] שאין חשיבות ממון לפחות משו''פ, והיינו כדרך שנתבאר בסוגיין שא''א לחלל פחות משו''פ. ועי''ש בכס''מ שהביא מהרא''ש בפירושו למע''ש שהק'בסוגיין בדין חזקיה דמבואר שמחללים מפרי שאין בו שו''פ. ואכמ''ל).

וע''ע להלן נג. מדברי הרמב''ן.

**רש"י ד"ה שאי אפשר לצמצם שהוא ירא מלפחות ונמצא אוכלו בלא חילול -** תמה המנח"ח תע"ג ו' דהלא שפיר יכולה לחול קדושת המעשר אף בפחות משויה על פרוטה. ובפשטות י"ל דאה"נ ורק שמכיון שאסור לעשות זלזול זה ורוצה לעשות כפי שויה, ממילא נתחלל המע"ש רק כנגד שווי המטבעות.

**רש"י ד"ה בתורת יפה: בשויה וכו' -** ביאור דבריו כפי העולה מהריטב"א שדרך מטבעות הגרועות ליתן בעדם פחות, למשל ששוין המלא [לולי שנחסרו] כ' והשולחני נותן עליהם י"ט, ומשאר בנ"א ישנם המקפידים ונותנים אף פחות מי"ט (כשוי הנסכא). ובזה אשמועינן חזקיה שמחלל כפי הערך שפורט השולחני בי"ט, ולא כשיעור הפחות שנותנים בנ"א. וע"ע בתור"פ.

**דף נג.**

**גמ' וניתי מעשר וניצרפינהו וכו' -** עי' ברמב''ן שביאר דקו' זו ג''כ אליבא דחזקיה, שרק לחזקיה ניתן לצרף, דאילו לדידן לא מהני צירוף כל שאינו בליל ביחד ונעשה חתיכה אחת, ורק מדחזקיה למדנו שכשם שמועיל צירוף במטבע ראשונה [כל שכן (עי' ריטב''א)] דמהני צירוף ב' מע''ש יחד.

(וצ''ב כיצד מוכח ענין הצירוף במטבע ראשונה לפמשנ''ת בתורא''ש שתועלת הפרוטה ראשונה שכבר חל בה קדושה, ולכאו' משמע מרמב''ן דפליג בגדר זה, עי' גדר הדברים בחזו''א [דמאי ג' סקט"ז ד"ה ולפרש"י ] ובמקד''ד נח. ב).

**רש''י ד''ה דאו' ודרבנן לא מצטרפי וכו' -** יל''ע אם עכ''פ חיילא חילול מע''ש בחצי פרוטה דרבנן (שכלפיה לכאו' יש שו''פ) ומדקדוק ל' רש''י שכ' 'נמצא שוה חצי פרוטה שהביא נאכל בלא חילול' משמע לכאו' שרק ח"פ דאו' לא חייל, וכ''כ בדרך אמונה עי''ש.

**גמ' דאו' ודרבנן לא מצטרפי וניתי דמאי וכו' -** מכאן הוכיח בקובה''ע סוס''י ע''ה שאין חומרת הדמאי להחשיבו כספק טבל (שהרי אל''כ הכיצד אפשר לצרפו עם דמאי אחר, שמא אחד מהם מע"ש והשני לא ובכה"ג אין מצטרף דאו' עם דרבנן) ובהכרח שכל גדר חיוב הדמאי מדרבנן שחידשו בו איסור.

**גמ' מי סברת פרוטה ומחצה תפסה שתי פרוטות וכו' -** מבואר שאף שבמע''ש עצמו יש בו חשיבות קדושה של יותר משו''פ, מ''מ עדיין לא חל ממנה קדושה על מטבע שכנגד פחות משו"פ הנותר.

ומכאן הוכיח התורא''ש (לעיל נב:) דאין שיעור הפרוטה נדרשת לעצם חשיבות קדושת המעשר אותו מחלל, אלא שיעור זה הוא בחלות הקדושה שחלה במטבע שא''א לה לחול כשאין בה שו''פ (אא''כ כשמוסיף לחלל במטבע ראשונה כדחזקיה). ועי''ש שד''ז נלמד מעיקר דרשא דלהלן נג: 'ממעשרו ולא כל מעשרו' והיינו כאשר חלק ממעשרו אין בו שו''פ כנד''ד.

**תוד''ה דלמא אתי וכו' וא''א לצמצם שישוה מעשר לפרוטות שלמות -** הרמב''ן תירץ דבאמת כשרוצה לחלל חצי פרוטה האחרון על יותר משויה על פרוטה או יותר, חייל (וכשם שניתן לחלל מע"ש על פחות משויו) ושאני מגוונא דכל שווי המע''ש רק חצי פרוטה מתחילתה שרק אז א"א לחלל על פרוטה שלימה.

ומבואר א''כ שנחלקו תוס' והרמב''ן אם ניתן לחלל מע''ש על יותר משויו [ודעת רוב הראשונים כהתוס' עי' ר''מ פה ממע''ש הל' ו' וברשב''א כאן]

**מחיצה לקלוט דרבנן -** בגדר קליטת המחיצות מלפדות, הרחיב בזכרון שמואל ז, ד דחייל ביה שם ''מע''ש דירושלים'' ולכן א''א עוד לפדותם עי''ש היטב.

**גמ' פרט למע''ש שאין בו שו''פ וכו' אין בחומשו שו''פ וכו' -** יעוי' היטב רש''י ד''ה פרט ובד''ה רב אסי דמבואר, אף שאמנם יש כאן קדושת מע''ש אך נתמעט מאפשרות החילול.

ובטעם מיעוט החילול בפחות משו''פ מבואר בתוד''ה דהיינו משום שאין בו חשיבות ממון לתפוס פדיונו (עי' בזה לעיל נג. מתורא''ש ורמב''ן בגדר חסרון זה). ובטעם מ''ד דבעינן בחומשו שו''פ לכאו' אין טעם זה שייך, ועיין ברש''י דמשום שבעינן שיהיה ראוי לתוספת חומש. והיינו כמש''כ האחרונים דבעינן שיהיה החילול ראוי לכל הפרטים והדינים האמורים בו (כעין על הראוי לבילה), ומכיון שלחומש עצמו אינו ראוי שהרי הוא פחות משו''פ שוב אין פרשת חילול שייכת בו כלל, ואפי' אם אין החומש מעכב.

ולפי''ז צ''ב הכיצד מהני לחלל למ''ד אין בחומשו על מעות הראשונות, דממנ''פ לא יגרע חילול עצם המעשר עצמו להצטרף לחומש לכה''פ כמו מעות הראשונות. ועמד בזה בזכרון שמואל סי' ח' אות ב'.

**רש''י ד''ה פרט לשאין בו שו''פ: שאינה תופסת פרוטה -** מבואר דכלל לא ס''ד דיתחלל על פחות משו''פ, שאין בחילול זה שיעור ממון, ונתחדש בדרשא זו שאף על פרוטה לא מתחלל. עי' בזה מנח''ח (תע''ג, ז)

**דף נד.**

**תוד''ה או דלמא: אם אמר הוא וחומשו מחולל על פרוטה מועיל -** מבואר שדימו התוס' דין חילול המעשר לחילול ההקדש. ויסוד דין זה מבואר להלן נז. דאין אונאה להקדש.

ואמנם כבר נז''ל נג. דמוכח מתוס' ומרוב הראשונים דלחלל על יותר משויו א''א, וכבר תמה שם הרמב''ן מ''ש מהקדש דמהני אף על יותר משויו.

**עוד שם -** בעיקר דבריהם שכתבו שאפשר לחלל המע''ש עם חומשו על פרוטה, יל''ע הכיצד שייך לחלל המע''ש עצמו על פחות משו''פ [שהרי חלק חמישית מן הפרוטה הוא תשלום החומש], שכפי שמצדדת הגמ' וכנפסק להלכה הרי החומש אינו מעכב וחיוב ממון בעלמא הוא אקרקפתא דגברא.

ובקה''י (זרעים סי' כ''ב ובגיטין סי' י"א) ביאר בזה דסגי בזה שבסה''כ חיילא קדושת מע''ש בפרוטה שלמה, שכפי המוכח בגמ' עיקר חסרון דמע''ש בפחות משו''פ בחלות שחלה במטבע בפחות משו''פ, דמאה''ט מהני מעות ראשונות, עכ''ד עי''ש עוד. והיינו כעין דקרת התורא''ש הנז''ל נב:.

**גמ' תרומה אינה משתלמת אלא מן החולין וכו' -** מבואר מדברי רש''י שהטעם דבעינן לתשלום מן החולין כדי שיוכל להתקדש בקדושת תרומה. וזהו שהקשו התוס' שיכולים להוכיח הדבר מעצם דין שמשלמים חומש על החומש. עי' שהרחיב בזה בחי' מרן רי''ז הלוי (מכתבים בסופו עמ' פ. ד''ה והנה בב''מ).

**דף נו.**

**מתני' אלו דברים שאין להם אונאה וכו' והקרקעות -** בטעם הדבר נחלקו הראשונים אם מגזה"כ הוא, או"ד שגדר דין זה שאין להם מחיר קבוע ומצוי שמשלמים עליהם יותר מדמיהם הרגיל. עי' רשב"ם ב"ב סא: ובתוס' שם ד"ה ש"מ, וברא"ש לקמן פר' ט' סי' כ"ה [וברמב"ן עה"ת (ויקרא כ"ה ט"ו) כ' הטעם שרגילים למחול בקרקעות אף יותר משתות כמו בפחות משות דמטלטלין. ותמה המנח"ח של"ז מי עמד בסוד ד' לידע הטעם עי"ש].

וע"ע משנ"ת להלן עמ' ב' בתוד"ה כל דבר.

**דף נו ע''ב.**

**תוד''ה יצאו שטרות וכו' נתן לו הלווה יותר מדאי שיחזיר לו השטר -** צ''ב שלכאו' אין כאן מכירה, אלא שהשיעבוד נפסק כאשר נותן לו השטר, וא''כ אין השט''ח נמכר כלל, וצ''ע עי' באילה''ש.

**שם בתוס' ולרבינו חיים נראה דקונה מן התורה אם יש ללוה קרקעות וכו' -** הק' המהר''ם שיף דא''כ שנחשב למכירת השטר רק ע''י שיעבוד הקרקע, הרי''ז בכלל קרקעות שנתמעטו מאונאה. עי' מש''כ באילה''ש.

**גמ' או קנה מיד עמיתך דבר הנקנה מיד ליד יצאו קרקעות -** בפשטות מיעוט זה מעיקר פרשת אונאה וכלל אין בהם איסור אונאה. אמנם הרמב''ן (עה''ת שם) כ' דיש איסור, ורק שנתמעטו מהשבה [וביאור זה מדקדוק ל' הפסוק ד''כי תמכרו ממכר לעמיתך'' לשון רבים שכולל מטלטלין וקרקעות ששניהם אסורים, ''או קנה מיד עמיתך'' לשון יחיד וקאי על חיוב ההשבה שרק במטלטלין חייב להשיב. (וביאור עומק כונת הרמב''ן עי' היטב בשער''י ה, ה ד''ה אמנם קשה, ובהרחבה בשי' הגרש''ש הנדמ''ח. ונז''ל נא.)].

**תוד''ה והאי ביומיה מכירה היא וכו' גבי אונאה כתיב ממכר מיותר -** בפשטות כוונתם שאף שלגבי כל התורה אין השכירות בדרגה של מכירה שאינה אלא שיעבוד לשימוש בעלמא. ורק שכאן נתרבה שסגי בשעבוד זה להחשב כעין מכירה לאונאה.

אמנם מתורא''ש כאן וכ''מ מנמ''י ור''ן מבואר שפרשו שבהבדל מכל התורה שדנים על עצם החפץ אם נחשב כקנוי לשוכר, שבזה נקטינן שאין אפשרות השימוש מחשיבתם לבעלים, אך לגבי אונאה גלתה התורה שסגי בזה שנחשב כמכירה על עצם השימושים שקונה אותם השוכר ומכירת שימושים זו סגי לאיסור אונאה. עי' בכל זה בקה''י למס' ע''ז סי' ט'.

**תוס' סוד''ה כל דבר וי''ל פשיטא שיש אונאה שהמכר אינו תלוי בקרקע אלא בחיטי שבשוק -** נתחדש מדבריהם, שאף שאמנם הטעות נעשתה במקח הקרקע, אך מכיון שיסוד וסיבת הטעות איננה בשווי הקרקע, ורק בשווים של הזרעים (תלושים) שעל ידם קבעו את מחיר הקרקע וזרעיה, בזה הוי אונאה וככל אונאת מטלטלין.

ולכאו' יל''פ דבריהם עפי''מ שנתבאר בראשונים (לעיל עמ' א') דמה שאין אונאה בקרקעות, רק מכיון שלקרקע אין מחיר מוחלט מסויים שישנם הקונים ביותר. ומאה''ט יל''פ שכאשר סיבת טעות השומא היא במחירים של זרעים שעי''ז קבעו מחיר הקרקע הדר הוי טעות ככל אונאת מטלטלין.

**דף נז.**

**גמ' בעי רבי אמי אונאה אין להם, ביטול מקח יש להם או אין להם -** עיין היטב ברש''י שספיקו של ר' אמי הוא אם ביטול המקח ביותר משתות גם הוא מפרשת אונאה שחידשה תורה, וממילא אינו בקרקעות, או''ד מסברא דעלמא בהלכות מקח וממכר.

ולפי''ז יל''ע במה שדנו התוס' לעיל נ: ד''ה ואילו שמשמע דעת ריב''ם שגם ביטול המקח מדיני פרשת אונאה הוא.

אמנם יעוי' בסמ''ע רכ''ז סקנ''ב (וכ''ה בחזו''א תמורה לד, ג) שדייק מל' רמ''א שם ומתוס' דביטול מקח דקרקע גם הוא מפרשת אונאה שנתנו חז''ל שיעור שונה בקרקעות ממטלטלין. [וא''כ ל''ק כלל לשיטת ריב''ם. ודו”ק].

**גמ' מ''ד אהקדשות כ''ש אקרקעות וכו' -** פרש''י דהק''ו משום שאין שייך טעות כלפי שמיא וק''ו לקרקעות דאדעתא דהכי לא אקנייה. וצ''ב דמהיכ''ת שמשמיא מוסכם להפסיד בחילולו, וממנ''פ אם באמת ל"ש ביטול המקח ע''י טעות מדוע באמת בטל לר' יונה, עי' באילת השחר.

והביאור הוא [ע''ד שכ' הגרנ''ט סוס''י קס"ב וכ''ה בשי' ר' שלמה היימן סי' י''ד] שבהבדל ממקח דקרקע שיש לדון משום מקח טעות, אין שייך לדון כן בחילול, שהרי כל ענין הטעות שייך רק באלו הפועלים את החלות [הקונה והמוכר] אך בחילול שרק הוא לבדו פועל החלות ואין צד ההקדש פועל כלום, לא שייך לדון כלל מק''ט מצד הפסד ההקדש[[1]](#footnote-2). ורק שיש לדון משום חסרון נוסף שאין הדמים נחשבים ל'דמי הדבר' להנתן תחת ההקדש מחמת ההפרש של יותר משתות, ומכיון שאינם נחשבים לתמורת ההקדש אי'''ז כלל צורה של חילול [ומדוקדק כן בל' רש''י ד''ה ומר לית ליה ''כיון דאיכא יותר משתות לאו דרך מקח הוא (היינו משום מק''ט שאינו נותן שווי הדבר) גבי חילול נמי לאו מידי עבד (היינו שאין כאן מציאות של חילול)].

ונפ''מ מכל זה באופן שנתאנה ההדיוט בחילולו, דלפמשנ''ת יש לדון בזה מק''ט כבקרקע שהרי יש כאן טעות מצד האדם הפועל את החלות. עי' בגרנ''ט שהוכיח כן מתורא''ש ד''ה במאי עסקינן.

**גמ' ור''ל אמר אף צריך לעשות לו דמים מן התורה וכו' בכל הסוגי' -** מפשטות הלשון משמע דהחילול עכ''פ חל, ורק שדין נפרד הוא שחייב ליתן דמים שלא יפסד ההקדש. וכן נקט הריטב''א לדעת רש''י עי''ש.

והק' הריטב''א דא''כ א''א לקיים לפי''ז דברי ר' יוחנן שיש ביטול מקח בהקדש, שהרי אף אם נימא בדעת ר''י שצריך ליתן הדמים מן התורה, מ''מ הדמים אינו מעכב החילול ולא אשכחנא ביטול מקח באונאת הקדש [ועי''ש בריטב''א שמשו''ז נטה לבאר כהתוס']. אמנם לכאו' יש מקום לפרש לדרך רש''י כמש''כ תוס' בתמורה כז. דהכוונה שיצא לחולין דבר תורה רק ע''י כאשר משלים הדמים עי''ש עוד [ובפשטות זהו כעין תנאי לחילול, ועי' בפנ"י בסוגיין שהביא לתוס' זה].

**רש''י ד''ה אף צריך לעשות לו דמים דבר תורה: וקסבר ערכך שוויו משמע -** עי' בפנ''י דמוכרח מכאן דשתות עצמו עדיין נחשב שוויו של החפץ, שהרי שתות אין מחזיר להקדש.[ובהכרח לפי''ז הא דאונאה חוזרת בשתות דהדיוט אי''ז משום שלא נחשב לדמי הדבר, שהרי לגבי הקדש נחשב ל''ערכך''].

אמנם הק' בס' מעיני החכמה דכ''ז א''ש לשי' רש''י דגם בקרקע שיעור ביטול המקח ביותר משתות (כמש''כ בד''ה ביטול מקח) אך לתוס' הסוברים דביטול מקח דוקא בפלגא, קשה לומר דעד פלגא הוי שויו.

**גמ' במאי קמיפלגי בדשמואל דאמר שמואל הקדש שוה מנה שחיללו וכו' -** מדברי שמואל נתחדשו ב' דברים א. שהקדושה יכולה להתחלל על שווי פחות ממקום שבאה (ובתוס' לעיל נד. למדו מזה גם לחילול מע''ש) ב. אין עיכוב מצד דיני ממונות ליתן תמורה פחותה.

ועיין בגר''ח סטנ' שהוכיח דכל פלוגתת ר''י ור''ל ע''ד שמואל רק בהנוגע לדיני ממונות, אך מצד הקדושה מודו כו''ע שניתן לחלל ולהעתיק הקדושה לפרוטה, ונפ''מ למע''ש שאין בו חסרון דין ממון.

**פרק השואל**

**דף צד ע"ב**

**בטעם פטור דבעליו עמו -** כ' בתשו' חוות יאיר סוס"י רכ"ג 'והנה בגוף הדין תמהתי כל ימי אחר שפקודי ה' ישרים וכולם נכוחים בטו"ט וכו' ומי יתן ואדע לקרב אל השכל וכו' וכי משום שהמשאיל במלאכתו של שואל ילקה באבדון ממונו ביד שואל, כי לולי דרשת חז"ל היה י"ל פי' הכתוב 'עמו' ר"ל אצל הדבר ששאל לחבירו והיה לו להשגיח עליו וק"ל וכו' עי"ש עוד. ועיין בחינוך מצוה ס' שלא נתנה תורה דבריה לשיעורים לחלק אם היתה עמו ממש.

**גמ' פרה במשיכה -** מבואר בזה שרק משיכה היא הקובעת לזמן ההשאלה לדין פטור בעליו עמו. ויל"ע מסוגי' לקמן צט. שנחלקו הראשונים אם מתחייב השואל באחריות אף קודם משיכה כל שסילקו הבעלים אחריותם מן החפץ (וכל ענין המשיכה רק שלא יוכלו הבעלים לחזור מהשאלתם) עי"ש בתוס' ורא"ש ומחנ"א שומרים סי' ז'. וצ"ב א"כ מדוע אין זמן הקובע לפטור דבעליו עמו תלוי בעת קבלת האחריות. ועיין שם בפילפולא חריפתא (אות ל') שעמד בזה. ועי' מש"כ בהגה' חכמ"ש שו"ע שמו, א (והרחיב בזה בס' ראשי שערים סוס"י ל').

**גמ' בעלים באמירה [ובתוס' הנד' בעמ' א'] -** משמעות הגמ' וכ"ה לשון רש"י דסגי באמירה כל שהיא. וביאר הנמ"י (וכעי"ז בראב"ד שבשמ"ק בפי' השני) דסו"ס אחרי שדיבר אסור לו לחזור בו מקרא 'דשארית ישראל לא יעשו עולה' ועי"ז מהני להחשב כבעליו עמו כל שלא חזר בו. עי"ש היטב בלשון הנמ"י.

אמנם דעת הגה' אשרי דמוכרח בסוגיין שע"י אמירתו זו אינו יכול לחזור בו, והיינו בגונא שיש הפסד לבעלים, [וכל הדין שיכול לחזור כדין פועל החוזר בחצי היום, רק כשאין הפסד לבעלים].

שיטת התוס' שאין הכונה לאמירה בעלמא, אלא רק כשמזמן עצמו לעבודה. ודנו הפוסקים (עי' שו"ע שמ"ו ג בש"ך ונתיבות שם) אם כונתם שבנוסף לאמירה צריך גם לזמן עצמו וכמשמעות לשון השו"ע שם, או שאמירה עצמה גם יכולה להחשב כמזמן עצמו לעבודה.

וע"ע בראב"ד שם פי' נוסף.

ובגמ' להלן צז. משמע שסגי אף כשמשמש בפועל בלא שאומר כלל שיעבוד, עי"ש'נפק לדלויי טעונה בהדייהו' וכמשנ"ת שם.

**גמ' אדרבה ראשונה בש"ש שכן משלם תשלומי כפל בטוט"ג וכו' -** צ"ב שאף אם נימא שאכן חמורים תשלומי כפל מתשלומי קרן הודאים, הלא מ"מ מצד חיובי השמירה ישנה חומרא יותר שמתחייב בקרן דגניבה ואבידה, שהרי חיוב כפל בטוען טענת גנב אף אם הוא חמור מ"מ הלא זהו רק מחיובי גנב שנתאפשר לו לגנוב ע"י שנפטר בטענת גניבה, ונמצא א"כ שביסוד חיובי השמירה חמור יותר חיוב אחריותו בגניבה לשלם קרן.

ומוכח מזה כיסוד שהוכיחו האחרונים (עי' זכר יצחק עמ' רי"ז ובחי' הגרש"ר לדף מא אות רצ"ד ובאילת השחר כאן) שחיוב כפל בטוען טענת גנב אינו מפרשת גניבה בעלמא, אלא רק מפרשת שומרים נתחדשה חומרא זו לחייבו כגנב כאשר פוטר עצמו בטענת גניבה. ונמצא א"כ שחומרת חיוב כפל מדיני וחיוב השומרים, ובדין לחייב בו הש"ש החמור.

**גמ' והא בעיא מזונא וכו' ואב"ע ל"ת כל הנאה שלו אלא אימא רוב הנאה שלו -** מבואר שחיוב שואל שייך אף היכן שאין כל הנאה שלו, ורק שהוכחת הגמ' מגונא דכל הנאה שלו, וכפי' התוס'.

ובגדר הדבר שנחשב לשואל גם כאשר נהנה בעה"ב במזונא, כ' האו"ש (ריש הל' שאלה) שאין נחשב מזון זה כמי שנותן לבעה"ב פרוטה עבור שאלתו, ומשום שמכיון שעתה הבהמה שלו לעבודתו, האכלה זו כמי שמאכיל את שלו, ורק שבעקיפין נהנה בעה"ב. עיש"ה.

**גמ' מה לשבורה ומתה שכן אונסא דסליק אדעתא הוא תאמר בשבויה וכו' וברש"י -** משמע לכאו' שחיוב השואל מחמת התחיבותו , ובפשטות צ"ב שהרי חיובי השומרים מחיובים שחייבה התורה, עי' במחנ"א (שאלה א') שעמד בזה.

ובפשטות י"ל (וכמו שרמז המחנ"א בהמשך דבריו שם) דס"ל לרש"י כהתוס' בכתובות נו: שכל חיוב התורה בשומרים הוא לפי שלכך דעת השומרים לשעבד עצמם כל שומר ושומר לפי דרגתו, וכמו שהאריך בזה הקצות (שמ,א) שנמצא בזה שכל חיובי התורה בשומרים שונים משאר דיני ממון שרק משום שכך דעתם לקבל על עצמם.

**תוד"ה שומר חנם אבל מתה מחמת מלאכה כיון ששואל יש לו רשות וכו' -** כונתם שפטור השואל במתה מחמת מלאכה אינו קולא בדיני השומרים, אלא שפטור משום שלכך ניתן לו מעיקרא. ולכן אין מקום להלכה זו במימרא הדנה בקולותיהם וחומרותיהם של השומרים.

**גמ' אמרי במערבא ק"ו ומה גניבה שקרובה לאונס משלם אבידה שקרובה לפשיעה לא כ"ש -** יל"ע מדוע אין בזה חסרון דאין עונשין מן הדין [עי' תוס' ריש ב"ק שדן אם אף בממון הדין כן].

ובפשטות י"ל (וכ"כ הגרנ"ט סי' קט"ו) שעיקר לימוד זה על עצם חיוב השמירה המוטלת על השומר שחייב אף לשמור מגניבה ואבידה, וד"ז לא נחשב לעונש ובודאי נלמד מן הדין, וחיוב תשלומין הוא ממילא כתוצאה מחיובי השמירה.

**דף צה.**

**גמ' גניבה ואבידה בשואל מנלן וכו' ק"ו מש"ש וכו' -** יעוי' דבר חידוש בתוס' לעיל מב. שמכיון דילפינן לגניבה ואבידה מש"ש דיו לבא מן הדין שיפטר מגניבת אונס כדין ש"ש. וצ"ב דסו"ס מאי גרע משאר אונסין שחייב השואל בהם. ועיין מהרש"א להלן שהק' כעין זה.

ושמעתי לפרש שמכיון שנתבאר בגמ' דשאני גניבה ואבידה מאונסין שאפשר למטרח ואתויי, הרי נמצא שלגניבה ואבידה מחיוב נפרד ולפי הגדרים שנאמרו בחיוב זה, ומאה"ט בגניבה ואבידה באונס שמקורו מלימוד הנפרד של חיוב גו"א שייך אף לפטור השואל.

**גמ' איתמר פשיעה בבעלים ובכל הסוגי' -** דנו האחרונים בגדר פטור דבעליו עמו אם נתמעט מעיקר החיוב לשמור, וממילא אין לו כלל סיבת חיוב תשלומין, או"ד שכל מיעוטו רק לגבי דין התשלומין שפטרתו תורה מלשלם.

ונדון זה נפ"מ אם חייב השומר בבעלים להשבע שבועת השומרים, שאם נימא שכלל אינו בחיובי השמירה אינו נחשב לשומר ולא שיייך אצלו שבועת השומרים. ובפשטות נסתפקו בזה התוס' ב"ק נז: ד"ה ונמצא וכמו שרמז לבאר כן האו"ש ד' מגניבה י'. והאריך בנדון זה הקצות רצ"א י"ז ונתיבות רצ"א סקל"ד. וע"ע קוב"ש ב"ב תרנ"ט ובמשנ"ת להלן מדברי הש"ך.

**עוד שם -** ממשנ"ת בסוגיין דאף פטור מן הפשיעה הק' הראב"ד (ב' משכירות הל' ג') ע"ד הר"מ הסובר שחיוב פשיעה בשומרים מטעם מזיק [ומאה"ט חייב אף כשפשע בעבדים ושטרות אף שנתמעטו מחיובי שמירה] וק' דא"כ מדוע יפטר 'מזיק' זה ע"י בעליו עמו.

ותירץ הש"ך (ס"ו קכ"ו) שמכיון שמיעוט התורה בבעליו עמו נאמר ש'לא ישלם' הרי שמיעטה בזה התורה כל תשלומין הנזכרים בפרשה, ואף תשלומי פשיעה, ובהכרח שאינו שומר כלל, שכל ההתייחסות לפשיעה כמזיק רק במי שמחוייב לשמור הדבר, ומכיון שפטרתו תורה מעיקר השמירה נמצא שאינו נחשב למזיק בפשיעה. עי' בכל זה בקה"י לד,ב.

**גמ' ופשיעה נמי בש''ש ובשואל וכו' לחיוב אתיא בק''ו מש''ח וכו' -**  צ''ב מדוע צריך ללימוד משומר שכר ולא ילמד מיניה וביה שאם חייב באונסין ק''ו שחייב בפשיעה. ועיין משנת''ל בסוגיין דילפינן גו''א בשואל בק''ו מש''ש.

ובמהרש''א כ' דאה''נ דאפשר למילף מחיוב עצמו באונסין, ואך דא''כ אין חייב בבעליו עמו וכדין האונסין שממנו למדים, ולזה הוצרכנו ללימוד מש''ח שבו יש לדון שאין הפטור נדרש לפני פניו.

**דף צ''ה ע''ב**

**גמ' אמר רב המנונא לעולם הוא חייב עד שתהא פרה וחורש בה חמור ומחמר אחריה וכו' -** צ''ב כיצד יתקיים דין זה בשאר שומרים שאין עושין כלל מלאכה בפרה.

ומוכרח ש'עמה' מתקיים אף כשאין עושה פרה כל מלאכה, ואך שכשעושה מלאכה נפרדת ושונה מזו של בעה''ב גרע בזה ונתבטל 'עמה' דבעלים [וד"ז גם מוכרח מכל שואל שבודאי אין הבהמה עובדת בלא הפסק והכיצד א''כ נחשב גם בשעה זו לבעליו עמו לרב המנונא, ובהכרח דסגי בזה כל שלא עושה מלאכה אחרת].

**שם בגמ' -** יל''ע לרב המנונא המחייב כשנסתלקו הבעלים קודם זמן החיוב, כיצד נעשה מחדש לשומר בעת שהלכו בעלים לאחר שמעיקרא לא נתחייב בדיני שמירה [ולכאו' תליא בנדון האחרונים אם פטרה תורה אף מעצם השמירה וכמשנת''ל מהש''ך. אמנם אם נימא כהאחרונים שחייב בשמירה, ורק שנפטר מן התשלומין לא קשיא שדין השמירה יכול לחייב מחדש כל רגע כבתשלומין] וצ''ב.

**דף צו.**

**גמ' אי לא שאלה שבורה ומתה מאי עביד וכו' -** מעצם צד זה ששעה הפוטרת היא זו שבשעת שאלה, משמע שגדר פטור דבעליו עמו הוא על השמירה שצריכה לחול בשעה זו. שאם רק פטור מהתשלום בפועל מה שייך הדבר לשעת יצירת השאלה כשמכניס לרשותו.

ויעוי' בשיעורי רבנו חיים הלוי למסכתין דף נו. שהוכיח כן ממה שמבואר בגמ' שאם אין שאלה שבורה ומתה מאי עביד, שהמכוון בזה שמכיון שלא חלו חיובי שמירת שאלה ממילא נפטר משבורה ומתה.

**גמ' אפי' הכי שאלה עדיפא שכן חייב במזונותיה -** עיין ברי''ף שכ' דהשואל חייב במזונות הבהמה, וכ' בהגהות מא''י שם דהוציא הרי''ף דין זה מסוגיין.

והיינו שנתבאר בזה שמכלל שמירה דשואל להאכיל הבהמה [בהבדל מכל השומרים שמקבלים שכר על מזון הפקדון] וגדר חיוב זה מחיובי השואל להעמיד בהמה לבעלים [שזהו המחייבו אף באונסים ליתן בהמה אחרת]. ולפי''ז כונת הגמ' להכריע כצד זה דהפטור בעליו עמו בשעת שאלה עצמה, מאחר וכבר בפועל נתחייב השואל להעמיד הבהמה לבלעלים ע''י מזונותיה. וכעי"ז פי' בס' דרכי דוד.

**עוד שם -** עיין ברשב''א להלן צז: דמבואר בסוגיין שרק מזונות מתחייב בעת שאלתה ולא באונסיה. (ונחלקו בזה אמוראים בכתובות לד: וב"ק קיב.) ועי''ש בריטב''א ויתבאר שם להלן.

**גמ' בעי רמב"ח שאלה לרבעה מהו וכו' -** רש''י פירש האם מתחייב באונסיה והיינו אם בכלל דין שואל לו .

ואמנם שיטת הר''מ שודאי הוי שואל ורק הנדון אם שייך בזה פטור דבעליו עמו עיין בריטב''א.

עוד יל''ד בל' רש''י שכל הנדון הגמ' רק לגבי דיני שואל, ומשמע שעכ"פ חייב בגניבה ואבידה כש''ש (כ''כ הרא''ש להדיא, ומטעם שמחשיבים השימוש בחפץ כשכר שמירה, ועיין בזה היטב בתשו' ריב''ש רע''ט המצויין בגהש''ס צה.). וע''ע או''ש להלן.

**גמ' שאלה לראות בה וכו' -** בביאור נדון הגמ' ביאר האו"ש (ז' משאלה ד') דעיקר חיוב השואל שבעת השאלה נחשב הוא לבעלים תחת בעליה, ולזה חייבה תורה לשואל אף באונסים כמי שנאנס לבעלים ממונו שלו. אך בשואל ליראות בה כיון שאינו שימוש בגוף החפץ ואינה עומדת לזה, י"ל דאינה נחשבת אצלו כשלו להחשב הבעלים, עי''ש עוד.

ובדרך זו נראה שנסתפקה גמ' גם בתחילה בשאלה לרבעה שכיון שאין דרך שימושה כך, אין נחשב השואל בזה לבעלים.

**גמ' שאל שתי פרות לעשות בהן פרוטה מהו מי אמרינן זיל בתר שואל ומשאיל וכו' -** [בקידושין ז: נסתפקה הגמ' שתי בנותיך לשני בני בפרוטה מהו בתר נותן ומקבל אזלינן וכו' או''ד בתר דידהו, ובגהש''ס שם ציין לסוגיין, והיינו שיסוד הספק בב' הסוגיות שוה].

והנה בכל מקח פשוט שהקונה ב' פרות נחשב למקח אחד ונקנה בפרוטה אחת [וכ'כ הגרש'ש בקידושין שם, ובזה חילק מקידושין שי"ל דכל מעשה קידושין עומד בפנ''ע וישנם כאן ב' מעשים נפרדים].

וא''כ בשאלת ב' פרות ג''כ נחשב להקנאת זכות השאלה אחת על ב' הפרות, וכל נדון הגמ' לכאו' רק בגדר הנאת השואל שהיא המחייבת באונסין, שלמעשה ישנם כאן ב' הנאות נפרדות וכ''א בפנ''ע אינה חשובה לחייבו באונסין.

**גמ' שותפין ששאלו ונשאל לאחד מהם מהו כולו שואל בעינן וליכא וכו' -** בחי' הרמב''ן לעיל לד: נסתפק בשותפין שלוו או שאלו אם כ''א חייב בחצי בלבד [ובחצי השני רק כחיוב ערב] או''ד שכ''א מהם חייב בהכל. והוכיח מסוגיין שכל נדון מגמ' לפטור רק מחצי שאלה דמוכח שזהו כל חיובו של השותף. וכ"ה בקצרה בנמ"י בסוגיין (ועי' בזה אביעזרי כ''ה ממלוה ולווה הל' י' ד''ה ובדין).

**גמ' ורש''י ד''ה אשה ששאלה: לחרוש קרקע מלוג -** היינו שאם היתה שואלת לצורך גופה עצמה ודאי שאין הבעל שייך לשאלה זו להחשב כשואל.

ועכ"פ מדין זה למדנו שהמגדיר ל'שואל' לפטוּר דבעליו עמו הוא לא זה שנתחייב באחריותה (שהרי בנד"ד נתחייבה האשה לבדה), אלא כל שנהנה מן השאלה נחשב לשואל וכנד"ד שנהנה הבעל מהשבחת השדה. (ע"ע מחנ"א שאלה סי' ב').

**גמ' ונשאל לבעל מהו קנין פירות כקנין הגוף דמי או לא -** בפשטות הנדון הוא שאם לא כקה"ג הרי שאין הבעלים נחשב לשואל כלל, ומאידך אם ק"פ כקה"ג הוא לבדו נחשב לשואל, וכ"פ הריטב"א (עי"ש פי' נוסף) אמנם הנמ"י ביאר שלהצד שקנין פירות לא כקנין הגוף, עכ"פ הבעל נחשב כשואל שותף שנסתפקה הגמ' לעיל בדינו ליפטר מחצי תשלום. ונמצא לדבריו שבעיא זו כהמשך לבעיא קודמת בהנשאל לאחד מן השותפין.

**תוד"ה שאל מן האשה וי"ל דאין הבעל יכול להשאיל וכו' -** יל"ע לפי"ז מיהו א"כ הבעלים להשאיל, האם א' מהם הוא המשאיל ורק בתנאי שיסכים השני, או"ד שניהם הבעלים כשותפים. עי' היטב במהר"ם. ובהג"א כתב לתרץ קושיית תוס' שבבעלותה של האשה להשאיל פרת נ"מ שלא מדעת בעלה עי"ש. ואמנם היינו דוקא כשאין הבעל מפסיד מהשאלה זו כמש"כ הבית שמואל סי' פ"ה סק"ט.

ובתירוץ שני דתוס' משמע שהבעל הוא המשאיל שהוא הבעלים על הפירות, ויתרה מכך שאין צריך כלל הסכמת האשה לזה, עי' במהרש"א.

**תוד"ה בעל וכו' היינו שמשייר המוכר לעצמו פירות בעין יפה -** צ"ב בכונתם שמאחר ואין בעלות על הפירות חשובה להקרא כעיקר בעלות החפץ, מה מהני כוונתו לעין יפה. וצ"ע.

**גמ' א''ל רבינא לרב אשי האומר לשלוחו צא והשאל לי עם פרתי מהו וכו' -** צ''ב מהו הנדון שיועיל שליחות לדין זה שהרי סו"ס השליח עצמו משועבד ולא המשלח. ומה א''כ ענין השליחות בזה, שהרי אף לו יצויר שהמשלח עצמו ישעבד את השליח אי''ז נחשב לבעליו עמו.

וביאר בשערי ישר (ז, ז ד''ה אמנם מצינו) עפ''י מה שייסד שבשליחות לקנינים וכדו' נחשב השליח עומד במקום המשלח, ומכיון שעומד במקומו מתחדש כחו לפעול הקידושין והגירושין (ואין הפעולה עצמה מתיחסת למשלח, אלא שבמעשה השליח עצמו הכח לפעול הגירושין, בהבדל משליחות למעשים שעצם הפעולה מתייחסת למשלח ואכמ"ל) וכן גם שלוחו של המשאיל נחשב לעומד במקומו של המשאיל ושיעבודו של השליח מועיל כשם שמועיל שיעבודו של המשאיל. עכת''ד בקצרה, וע"ע להלן מש''כ בדרך זה בגדר יד עבד כיד רבו.

**גמ' יד עבד כיד רבו -** המחנ''א (שותפין סי' י''א) למד מדין זה שפועל גוי הממרח תבואה לבעה''ב מישראל נחשב כמירוח ישראל לחיוב תרומה, שלפי המבואר בסוגין שמתיחסים מעשי העבד (וה"ה הפועל) לבעה''ב, עי''ש עוד. והרעק''א השיג בהגהותיו שם (וכעי"ז בחידושיו) דכל מה שמצינו בסוגיין שידו כבעה''ב רק בהנוגע לעניני ממון אך לא לשארי דברים (ודייק כן מל' הראב''ד בשמ''ק).

ומבואר שלמדו האחרונים שעצם מעשה העבד מתיחס להאדון. אך בשער''י שם השיג ע''ז, ולדעתו אף העבד והפועל דינו כגדר שליחות שנת''ל שיש חשיבות לשיעבודם כמו לשיעבוד הבעלים. (ולהבנת השער''י מוסבר היטב נדון הגמ' אם אמרינן יד עבד כיד רבו לדין שאלה בבעלים, והיינו די''ל שכשם שאין חשוב העבד כבעלים בתורת שליחות מאחר שאינו בר מצוה, ה''ה שאין נחשב כהבעלים מטעם פועל).

**רש"י ד"ה עבד דלאו בר מצוה וכו' וגם משאיל שאין לו כלום בלא רבו -** הראשונים הק' דחסרון זה רק בהיכ"ת, וביותר ששייך אצלו ממון כשניתן לו ע"מ שאין לרבו רשות בו, עי' ריטב"א.

**דף צו ע"ב**

**גמ' ממנ"פ אי שואל הוי שאלה בבעלים היא וכו' -** ופרש"י שהיא עמו תדיר במלאכתו. ומשמע שבכל זמן שהוא נחשבת עמו ואף כשבפועל אינה עובדת. ופי' רשב"א ונמ"י שמכיון שאינה פטורה לעולם מלשמשו נחשבת תמיד לעמו ועדיף משתלא וטבחא שנחשבים לעמו רק בעת עבודתם, ומשום שאצל פועלים ישנם שעות שיכולים לשבות, ומשא"כ באשה שמשועבדת לעולם.

**גמ' ואתיא שאלה בבעלים מפקעא שכירות וכו' -** פי' ריטב"א שנחשב כאילו החזיר לה הפרה ושוב שאל ממנה. ועי' בשיטה בשם הראב"ד.

**תוד"ה אי שוכר וכו' דדוקא שאלה שהוסיף להתחייב באונסין -** ביאו"ד שאם שאמנם ישנה תוספת בחיוב האחריות, אך נדון זה אם מפקיעה שאלה את השכירות תליא בשינוי הקנין ולא משום שינוי חיוב האחריות.

(ואגב אורחא שמעינן מדברי התוס' שהשמירה בבעלים פוטרו מהתשלום בלבד ולא מעיקר השמירה [ודנו בזה האחרונים עי' לעיל צה.] כדמוכח מדנקטו שההשאלה מוסיפה חיוב אונסין, והלא עסקינן השתא בבעליו עמו ומוכח שגם באופן זה מתוסף עכ"פ חיוב שמירה)

**תוד"ה בעל בנכסי אשתו וכו' מ"מ ש"ח הוי -** היינו שדינו כש"ח בדעלמא, אך בנכסי אשתו פטור כדין שמירה בבעלים. ראשונים בשמ"ק.

והנה מבואר שחלוק חיוב הלוקח (לזמן) שחיובו כש"ש מדין השוכר שחייב כש"ש. והביאור כ' בקובץ הערות סי' נ"ג דס"ל לתוס' ששוכר אינו קונה בעלות בגוף החפץ לענין פירותיו, ורק ששיעבודו על הבעלים להשתמש בחפץ זה (ומאה"ט כשהקדיש המשכיר נאסר השוכר) ומשא"כ בלוקח לזמן הרי גוף הדבר שלו לענין פירות, והרי"ז כמשתמש בשל עצמו. (וע"ע שם לדעת הרמב"ן בסוגיין דפליג, וסובר שהשוכר קונה בגוף הדבר).

**גמ' בעי רמב''ח בעל בנכסי אשתו וכו' למעול בעל דהיתרא ניח''ל וכו' -** נדון זה הוזכר בגמ' רק ביחס לזכות פירות דבעל בנכסי אשתו ולא בכל ירושה. ומשום שפשוט שאין שייך מעילה בירושה שיורש רק את מה ששייך למוריש ורק בהקנאת חז''ל לבעל בנכסים שבזה ס''ד דגמ' שהשליטוהו על כל מה שברשותה ואף שאינו שלה. עי' בזה חי' הרי''מ ודרכי דוד.

**רש''י ד''ה נמעלו בי''ד של ישראל באותו דור -** צ''ב מה שייכים בי''ד שבדור לתקנה שתקנו חז''ל מאחר וגם אם רוצים לבטל התקנה אינם יכולים. עי' בזכר יצחק (ח"ב סי' ה') שביאר שאין בכח בי''ד המתקנים להפקיר נכסים שלא באו לעולם, ומתייחס ההפקר לבי''ד שבאותו דור.

**תוד''ה בעל בנכסי אשתו: מי אמרינן בעל מעל שהוא עושה עיקר המעשה שנשאה וכו' -** מבואר שמתייחסים לזכייתו אף לאחר זמן מנישואין כמי שעשה מעשה לזכות. וז''ל הטור אבהע''ז סד,ה אין כונסין את הבתולה לחופה ביום שבת לפי שע''י החופה זוכה במציאתה ובמעש''י והו''ל כקונה קנין בשבת.

**גמ' לאו לאוקמיה בכילתא שאילה -** בגדר פטור זה על אף שחייב השואל בכל אונסיה גם מאלו שאינם תלויים בו. פירש הרשב''א שבהפסד זה אין הבעלים מקפידים, כמו שפשוט שאינם מקפידים על כחש הגוף במלאכה [והיינו שלזה גופא ניתנה ההשאלה שישתמש בגוף ויפסידנו ופעמים אף יכלה את הגוף בשימושו].

אמנם הרמב''ן כ' שגדר הפטור הוא שנחשב הנזק מחמת פשיעת הבעלים [והיינו מכיון שאירע הנזק ע''י נתינת הבעלים למלאכה זו, הרי''ז נחשב שהבעלים עצמם הזיקו להבהמה, ולנזק זה לא קיבל השואל אחריות]. וע''ע מחנ''א שאלה סי' ד' וחי' ר' מאיר שמחה.

**גמ' זיל אייתי סהדי דלא שנית ביה וכו' -** נקטו רוב הראשונים דאמנם נאמן אף בשבועה וככל שומרים, ואך דעסקינן בגוונא שכל השומרים חייבים להביא עדים (כמו במקום שמצויים עדים עיין לעיל פג.) וכ"מ לעיל לד. שנאמן השואל בשבועה. אמנם ריטב''א פי' די''ל שאין נאמנות שבועה במתה מחמת מלאכה, ועי' בשמ''ק מתוס' שאנץ בטעם הדבר, שאין זה מצוי שתמות ע''י המלאכה, ובדבר כזה לומר שאירע דבר שאינו מצוי לא מצינו שחדשה נאמנות בשבועה.

**דף צז.**

**גמ' נפק לדלויי טעונה בהדייהו וכו' -** משמע דבעליו עמו פוטר אף כשלא שיעבד עצמו ואף לא באמירה, וסגי בזה שבפועל משמש להשואל. וצריך לומר לפי''ז שכל מה שדנו הראשונים לעיל בריש פרקין שצריך להוסיף ולזמן עצמו וכדו', היינו כשעדיין לא מתחיל לעבוד בפועל ובזה מהני התחייבותו להחשב כמי שמצוי עבודתו כבר עתה לשואל. אך באופן שעובד בפועל כבנד"ד בזה עצמו נחשב לבעליו עמו.

**גמ' לסוף אגלאי מילתא דלמיסר טעונה הוא דנפק -** והיינו שאמנם בפועל סייע להשואל להטעין, ומ''מ כיון שהיה הדבר לטובת עצמם אי''ז בעליו עמו כמבואר במאירי ור' יהונתן בשמ''ק. ומבואר דתלוי בכוונת המשאיל, ואמנם לשון פי' הר''ח שם שהרים המשא ושוב הניח, ונמצא לפי''ז שאכן לא סייע כלום להשואל.

**תוד''ה ביום שהיתה -** בדברי התוס' נתבארו כמה כללים בדין גלגול שבועה.

**א.** המחוייב שבועת גלגול ואינו נשבע מתוך שאינו יכול לישבע משלם.

**ב.** אמרינן מיגו לאפטורי משבועה ואף משבועת גלגול.

**ג.** גלגול שייך רק כשהנתבע טוען ודאי, דומיא דסוטה הטוענת ודאי טהורה.

**ד.** ניתן לגלגל כשהתובע טוען שמא [דומיא דטענת סוטה שמא זינתה] ואך בתנאי שיש צד סבירות לאמיתות טענה זו. [כבסוטה שרגלים לדבר].

**ה.** בטענת ודאי אין תנאי הנ''ל, ואף כשאין הטענה מסתברת ניתן לגלגל על ידה.

**ו.** מגלגלין אף מטענת ודאי לטענת ספק [שכשדומה לאמת], אף שאין דומין זל"ז.

ולהלן יתבאר מה שיש לדון בכללים אלו.

**שם - בדין מתוך בשבועת גלגול** (אות א')**.**

הרא''ש (סי' י') חולק וסובר דבשבועת גלגול לא אמרינן מתוך שאיל''מ. וביאר מחלוקתם בקוב''ש ח''ב סי' ז' ובשי' הגרש''ר סי' ה' אם חיוב ממון ד'מתוך' הוא מעצם זה שלא מקייים חיובו לישבע ישלם כשיטת התוס'. או שגדר חיוב ד'מתוך' שעצם התביעה מחייבת לישבע או לשלם, א''כ בתביעה זו של הגלגול שאינה אלא מילפותא מסוטה (שאינה חייבת אלא שבועה) אין בכח תביעה זו לחייב ממון.

**שם - בדין מיגו לאפטורי משבועת גלגול** (אות ב')**.**

נחלקו הראשונים (שבועות מו:) אם בכלל אמרינן מיגו לאפטורי משבועה. אמנם כ' רעק''א דלכאו' י"ל שאני שבועת גלגול שלכו''ע אינה נפטרת ע"י המגו. והיינו משום שכל עיקר חיוב שבועה זו אינו מחמת עצמה שהרי מצד עצמה אינה מחייבת, ורק בהצטרפות שבועה זו לשבועה ראשונה שייך לחייב עליה, וא''כ מה מהני לעקור את סיבת חיוב משבועה שכמשנ''ת בין כך אינה זו הסיבא המחייבתו לישבע. עי''ש מה שביאר בד' התוס'.

**שם - גלגול בטענת שמא** (אות ד', ו').

הנה הלא טענת שמא אינה נחשבת לטענה, ומזה ששייך דין גלגול בטענה זו מוכח שגדר הגלגול אינו בעיקר התביעה שמתאחדת עם הראשונה, אלא שמתאחדים ב' חיובי השבועה לשבועה אחת, עי' עיקר נדון זה באבן האזל פ''ג משאלה הל' ד'.

**שם בתוס' והיכי מגלגלין שבועה לעולם וכו' יהא נאמן במיגו דאי בעי אמר אינו יודע -** אין כונתם לפי משמעות פשטות המשנה דברי ושמא ברי עדיף, א''כ אין כאן מיגו, שלא יטען איני יודע שהרי בזה מתחייב. ואך כונתם להמבואר בגמ' דמתני' אתיא גם כר''נ דברי ושמא אין בריא עדיף [ומתני' איירי במודה במקצת].

**דף צ''ז ע''ב**

**תוד''ה השוכר אומר וכו' דהוי כאילו אומר המשאיל ספק לי אם השאלתיך וכו' -** בפשטות כוונתם דעד כמה שהחיה היא השאולה, והרי היא ברשות בעליה, לכשרוצה להחזירנה אין כאן עוד שאלה ביניהם (יעוי' רש''י להלן צח. ד''ה קא משכחת שכשחיה היא הרי''ז הילך). ושאני מכל שומר שודאי נחשב לשומר שלו ורק שלא ידוע אם נפטר מלשלם חיבי שמירתו ע''י אונס וכדו'.

אמנם התומים (עב, מב) ביאר דכל החידוש בשומרים שמתחייבים שבועה בטענת שמא משום דלא הו''ל למפקיד לידע מהנעשה כפקדון (עיקר סברא זו כבר כ' המאירי בסוגיין), אך בנדון זה איזו פרה השאיל ואיזו השכיר הו''ל למפקיד לדעת, והדר הוי ככל דיני ממון שאין מחייבים שבועה בטענה גרועה של שמא.

**תוד"ה לימא: וי"ל דלסומכוס וכו' הוי כאילו תרוייהו מוחזקין בו -** נתחדש בזה שע"י הדררא דממונא (צד דיני לכל אחד מהם) משווה אותם כמוחזקין כל אחד בחציו, ולכן יחלוקו כפי מוחזקותם. וכ"מ בקונה"ס א,ה (אמנם בקוב"ש ח"ב ט,ז ביאר להפך שמוחזקותם נובעת מחמת דין החלוקה).

ובעקר הסברא שמוציא הבריא מן המוחזק , ביארו האחרונים (עי' בית יעקב כתובות יב:) דכיון שאינו אלא שמא אי"ז מוחזק כלל.

**שם בסוה''ד הו''ל למימר לרבנן דאהני וכו' לומר שיחלוקו -** צ''ב כונתם כיצד ניתן לומר לרבנן יחלוקו, דממנ''פ או דאזלינן בתר מוחזק או דברי עדיף. ויעוי' בתורא''ש שלא סיים תיבות אלו. וצע''ג.

**תוד''ה והלה וכו' כיון שמחזיר לו אחת הוי כאילו אומר איני יודע אם השאלתני -** בביאור הדברים עי' ברמב''ן (ד''ה ואני אומר) שחיוב אונסין דשואל אינם משעת משיכת השאלה אלא משעת אונסין עצמם, ולכם שונה נדון זה מנדון הלואה שודאי היה חייב לו זה מכבר ומעתה אין ספק פרעון מוציא מידי ודאי חיוב (ועי''ש שד''ז תלוי במח' בגמ' בכתובות לד: וב''ק קיב. אם חיוב האונסין מתחיל מעת השאלה. וע''ע היטב בריטב'''א).

ומעיקר גדר זה שנחשב איני יודע אם לויתי, יעוי' בקצות (שמ,ד) שמוכח שכל עוד החפץ בעין אין לשומר חיב השבה על חפץ זה [בהבדל מגנב וגזלן שמחויבים בהשבה] אלא כשהבעלים רוצים הולכים הם לשומר ולוקחים את שלהם, עי''ש בד''ה ולפענ''ד.

ובזה הוסיף הקצות לבאר סו''ד התוס' שגם בפרה אחת כשאינו יודע אם מתה בעודה שאולה נחשב לא''י אם לויתי, והיינו מטעם שנת''ל שחיוב השומר לשלם מעת הפשיעה, ובזה שהספק אם בכלל פשע הו''ל כא''י אם לויתי. (אמנם בחזו"א ה,ו [ד"ה וכ"כ בהדיא] ביאר ד' התוס' ע"ד הריטב"א הנז"ל).

**תוד''ה רב הונא וכו' גבי האומר זה אחי אינו נאמן וכו' ול''ל דהתם נמי ירא שמא היום או מחר ישאלו וכו' -** הנה במקרה זה אמנם הברי של הטוען טוב אך שמא של האחים אינו גרוע דלא הו''ל למידע. ומכאן הוכיח בקוב''ש (ב''ב תס''א) דהעיקר תלוי בבריא, שאם טוב הוא הרי כחו להוציא.

**דף צח.**

**רש''י ד''ה קא משכחת וכו' דאי בדקיימא חדא וכו' ההיא דמודה הילך -** וכן מבואר ברא''ש סי' י' שאפי' עומדת באגם ומשום דברשותיה דמריה היא. ועי"ש לעיל מיניה מהראב''ד דמ' מדבריו שבאם אינה אצל הנפקד ממש אינו נחשב להילך.

**גמ' ולרמי חמא וכו' משכח''ל רישא בג' וסיפא בד' וברש''י ותוס' -** הנה נתחדש שאין השבועה מתחייבת ע"י ההודאה שמודה בקצת בלבד, אלא בעינן גם כפירה במקצת, וזהו דילפינן מקרא דבעינן צורת כפירה מסוימת.

עוד מבואר דנחלקו רש"י ותוס' אם טענת איני יודע נחשבת לכפירה לרמב"ח, דלרש"י אי"ז כפירה כלל (על אף שלמעשה נפטר בטענה זו) דסו"ס לא סתר בטענתו את גוף התביעה. ולתוס' נח' ככפירה ואך דבעינן ג' פרות. ועיין מהרש''א.

**דף צ''ח ע''ב**

**גמ' ואמאי מה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו -** כ' בהגה' הגר''א דלפרש''י ל''ג מה שהודה לו לא טענו שהרי לרש''י לא עסקינן שמודה במקצת. אמנם יעוי' בריטב''א שהולך בשיטת רש''י וגרס לגמ' זו, וביאר דבאמת תבע רק תשלומי פרה המתה בלבד [ולא את החיה מפני שהיא בעין וכדו'] ובתביעה זו כופר השואל בטענה שהמתה היא השכורה ונמצא שהוא כופר הכל ופטור עליה, ''ומה שהודה לו'' שישנה פרה שניה החיה אין נפטר ממנה, משום שבודאי מה שלא תבעה בעה''ב מפני שידועה היא ובעין כמשנת''ל. עי'''ש ארוכה.

ובעיקר הדבר אם טענו שכורה ושאולה ומודה באחד מהם נחלקו הראשונים אם נחשב לתביעה אחת גדולה תביעת ב' הפרות, או לב' תביעות נפרדות, עי' ברמב''ן מהראב''ד והובאו דבריהם ברא''ש. ונפ''מ כשהודה על אחד מהם כמודה נחשב במקצת כלפי תביעת פרה שניה.

**מהלך שי' רש''י בדין מישך שייכי -** [עפ''י המבואר בס' שיעורי רבנו חיים הלוי] שי' רש''י היא: דהנה כל חיובי שומרים מיוסדים על ב' דברים א. קבלת השמירה. ב. שעושה קנין לחיוב שמירתו (כסוגי' להלן צט.). ופשיטא לגמ' שבכדי לפטור בבעליו עמו סגי שיהיו בעליו עמו באחד מאלו הפרטים. ולכן דנה הסוגי' לומר דכשמחייב עצמו השואל מחדש בשכירות נוספת י''ל דמעשה הקנין שעל ידו מחוייב בשכירות הוא המשיכה שעשה בתחילה, וממילא ע"י שהיו בעליו עמו בקנין נפטרו חיובי השכירות השניה הבאים מכחה. או'''ד דמכיון שמחייב עצמו בסוג שמירה שונה דנעשה שוכר אין מתייחסת שמירה חדשה זו לקנין משיכה קמא וצריך לקנין חדש ע"י חצירו [אמנם בשכירות ושכירות או שאלה ושאלה דקדקו התוס' דודאי נפטר בבעליו עמו שבזה שמירה שניה דומה לראשונה בכל עניניה].

אלא שעיקר הדבר צ"ב הכיצד תועיל משיכה שבתחילה לחיוב נוסף שנתווסף לאחר מכן, שהרי אין הקנין בשעתו נעשה ע"ד זה וצ"ע.

**גמ' שאלה בבעלים שכרה שלא בבעלים מהו וברש''י -** פרש''י שקודם שהחזירה חזר ושכרה מיניה, ועיין בריטב''א, שהמכוון הוא שהשכיר קודם שיכלו ימי השמירה, שאם השכירה לאחר גמר שכירות הראשונה, ודאי ששכירות זו נחשבת שכירות חדשה לכל דבר, (וע''ע בשמ''ק משמיה דהראב''ד דחולק על רש''י).

**רש''י ד''ה שכרה בבעלים וכו' ומתה כדרכה וחיוב זה לא מחמת משיכה ראשונה וכו' מי אמרינן שאלה לענין אונסין בשכירות ודאי לא שייכא -** מלשון רש''י זה דייק הרש''ש דלגבי חיוב גניבה ואבידה השווה בשוכר ושואל ודאי דמישך שייכא ופטורים מבעליו עמו, וכל הנדון הוא רק לגבי אונסין שנתווספו בשאלה. [ונתחדש בזה היכ''ת שיתחייב באונסין ולא מגניבה ואבידה. עי''ש ברש''ש שרמז לזה]. וע''ע להלן משנ''ת בדברי התוס'.

ומעיקר דברי רש"י מבואר שכל הנדון אם מהני משיכה ראשונה היינו דוקא לחיוב גניבה ואבידה שחל כבר בעת השכירות, ומשמע שחיוב אונסין שנתווסף בשאלה ודאי שצריך לקנין [חצר] מחדש. ומכאן הוכיח האחיעזר (ח"ג ו.ו) לשומר חנם שבתוך זמן שמירתו קיבל שכר, שאינו מוסיף להתחייב כש"ש בלא קנין חדש.

**תוד''ה ה''ג בקונטרס וכו' ותימה דא''כ מאי בעי בבעיא רביעית וכו' -** כבר נז''ל שדייק הרש''ש בדעת רש''י שלגבי גניבה ואבידה השווים בשוכר ושואל ודאי דשייך פטור דבעליו עמו, וכל נדון הגמ' רק לגבי אונסין שנתווספו בשאלה ושפיר י''ל דע''י שגם בעת השאלה נחשב לבעליו עמו [לגבי גניבה ואבידה] יהני אף לשכירות שלאחריה. אלא שלפי"ז יקשה להיפך מהו נדון הגמ' לחייב שכירות האחרונה מאחר וגם בשאלה הקודמת נפטר מגניבה ואבידה מבעליו עמו. עי"ש ברש"ש שתירץ וצ"ב.

אמנם הגר''ח שם נקט דאם שאמנם מצד חיוב גניבה ואבידה דשואל אכן פטור מבעליו עמו וכהרש''ש, אך סו''ס חייב הוא בגניבה ואבידה משום דלא גרע מחיוב אונסים שנתחייב בהם [דבכלל מאתים מנה], ומ''מ שפיר י''ל שכאשר חוזר ונעשה שוכר אהני ליה מה שנפטר קודם לכן מגניבה ואבידה (מצ''ע, ואך שהיה חייב משום האונסים) להיפטר בהם כשחוזר להיות שוכר החייב בגניבה ואבידה. [ולדברי הגר"ח א"ש נדון הגמ' שתחשב השאלה להפסק, ומשום שסו"ס בפועל היה מחוייב בשמירת גניבה ואבידה (מחמת חיוב אונסים) ומכיון שהיה חייב כדין שומר גמור יש לדון השאלה כהפסק].

**שם בתוס' -** מהלך תוס' בסוגיין שנדון הגמ' הוא אם משייכים שמירה שניה לשמירה ראשונה לפטור דבעליו עמו, ואת''ל דמשייכים מספ''ל אם תרי שייכי אמרינן. נראה מזה שאינם מפרשים כמשתנ''ל ברש''י שדנים את המשיכה הראשונה כמחייבת את חיובי שמירה האחרונה [שהרי א"כ אין סברא לחלק בין שייכי אחד לתרי שייכי, שהרי כל חיובי השמירה שיבואו לאחמ"כ יכולים להתייחס למשיכה כמו שמירה הראשונה]. וביאר הגר''ח דתוס' לשיטתם (להלן צט. ד"ה כך) דלחיוב אחריות לא בעינן קנין. עכת''ד הגר''ח.

**דף צט.**

**גמ' נעשה כאומר הכישה במקל והיא תבוא -** מפרש"י שכ' דשיעבד נפשיה משמע כמש"כ הריטב"א בדעתו שנתחייב השואל בזה שהוציא המשאיל ממונו על פיו [וכדין ערב שמתחייב בזה שמוציא המלוה הממון על פיו]. וע"ע שם שבזה ביאר נדון הגמ' בתחילה אם כשמסר לעבד כנעני נחשב שמאבד ממונו. (ויל"ע אם שמירה זו שנתחייב בה אם נחשבת לשאלה גמורה, או שהתחייבות זו ככל אדם המחייב את עצמו ואינו שייך לעיקר השאלה. ובפשטות נחלקו הראשונים בזה,עי' בחהר"ן צח. דכיון שחיוב זה חל בקבלתו, בעינן שיהיו בעליו עמו אח"כ כששאלה ולא מהני בעליו שהיו בעת שנתחייב כשהכישה. ובזה תירץ קו' תוד"ה באומר, אמנם הריטב"א לא תירץ כן ומשמע דס"ל שנחשב לשואל גמור ןמהניא בה בעליו עמו)

אמנם מדברי התוס' מבואר שחיובו משום קנין משיכה. אך הק' הריטב"א על זה הכיצד נחשב למשיכה, שהרי בנד"ד המשאיל משכה עי"ש. ועי' בזה באמרי משה לג,ט ובשיעורי ר' אלחנן כאן. וע"ע משה"ק רעק"א.

**תוס' סוד"ה כיון ועוד י"ל דהכא מיירי אפי' יצאת מיד לרה"ר דלענין להתחייב אונסין קניא משיכה ברה"ר -** בפשטות כונתם שהיות ואין ענין קנין השומר לקנות החפץ, ורק להתחייב בשמירתו, סגי בזה שיצא מרשות בעלים, שבהבדל מכל קנין שענינה הוצאה מרשות בעלים והכנסה לרשות קונה ולכן צריך למשוך לרשות קונה, יסוד קנין השומרים ועיקרם בזה שיוצא החפץ מרשותם של בעלים, שבזה סגי לחיייב השמירה, ולכן סגי גם במשיכה לרה"ר. [עי' כעי"ז לגבי קנין הגזלן בקוב"ש ב"ק אות כ"ב, וכ"כ לבאר בשיעורי ר' אלחנן כאן].

**גמ' אמר רב הונא השואל קרדום מחבירו בקע בו קנאו וכו' -** היינו דסובר שמשיכה אינה קונה ויכול עדיין המשאיל לחזור בו. וביאר הריטב"א שכל הדין שקונה במשיכה היינו דוקא בקנין הגוף או אף בדקל לפירותיו שהרי"ז כקונה הדבר עצמו. עוד הוסיף הריטב"א לחלק בין שכירות לשאלה שמכיון ששכירות כמכירה ליומא הרי היא מכלל המשיכה שתקנו במקח, ושאני משאלה שאינו קנין בגוף כבשכירות, ולכן איננה מכלל תקנת משיכה דמקח. וע"ע בכל זה בריטב"א קידושין מז.

ובגדר הקנין שקונה בביקוע כ' ריטב"א שהוא מתקחז"ל מפני תיקון העולם. אמנם ברש"י קדושין מז: שביקוע נחשב כקנין חזקה. והכונה כעין שייסד הקצות קנג,ג שתמישים אפשר לקנות ע"י תחילת שימוש בתורת קנין חזקה, וכן ביאר הגרש"ר לב"ב ו. אות קנ"א.

**גמ' למאי אילימא לאונסין מ''ש וכו' אלא לחזרה וכו' -** מבואר דמתחייב השואל באונסיה אף כשעדיין לא קנה תשמשיה, ובהכרח שסגי בזה שעומד החפץ לשימושו שבידו לקנות השימוש במשיכה, ותהיה כל הנאה שלו.

**תוד''ה וחבירו מותר תימה דתניא בתוספתא וכו' דהא קתני סיפא -** קושייתם קשה גם מיניה וביה מרישא לסיפא, ומדוע א''כ הק' התוס' על סוגיין. עי' מהרש''א ומהר''ם שביארו דלולי סוגיין היה מקום לחלק בין הקנאה שבזה יוצא החפץ לחולין ושוב אין מועלין בו, לבין שאלה שאינו יוצא לחולין.

**שם בתוס' -** תו''ד ר''י בקצרה: בתחילה שולל ר''י האפשרות לומר שבשאלה אינו יוצא לחולין ונשאר הקדש כמקודם [ומשום דשואל של"מ הוי כגזלן]. ונוקט שאכן גם בשאלה יוצא לגמרי לחולין. ולבסוף הדר בו וס''ל דאם שאמנם הקנאה מוציאה החפץ כולו לחולין (על אף שחיובו של הנותן רק כפי שוויה של טוה''נ). בהשאלה יוצא לחולין מן החפץ רק ההשתמשות אותה השאיל ולא החפץ כולו.

ובפשטות נדון זה תלוי בגדר שואל שלא מדעת גזלן, אם הגזילה מתייחסת לחפץ כולו או רק לשימוש שבו משתמש. עי' בראב"ד ב"ק צז. ובראשונים שם.

**שם בתוס' היה נראה לר"י לכאו' שיצא כל הקרדום וכו' ומ"מ לא מעל אלא לפי טוה"נ שבו וכו' -** דנו התוס' אם שייך לומר שיצא החפץ כולו לחולין ובכל זאת חיובו רק דמי טוה"נ.

וביאור הנדון כ' בכתבי קה"י החדשים ובשיעורי ר' אלחנן עפי"מ שנחלקו הראשונים ביסוד דין מעילה, שלרוב הראשונים ישנם ב' סוגי מעילות א. הוצאה מרשות הקדש. ב. הנאה מן ההקדש. ואילו לדעת הר"מ כל חיוב מעילה אך ע"י הנאה בלבד. (עי' בזה בקה"י למסכתין סי' מ"ב).

ובתחילה נקטו התוס' כהר"מ, ולכן ס"ל שאם שאמנם יצא החפץ כולו לחולין, מ"מ חיוב מעילתו רק ע"י הנאה שנהנה וזה רק בשיעור של טוה"נ. ולבסוף הדר ביה וס"ל שחיוב המעילה תליא בהוצאה מרשות הקדש, ולכן ס"ל שיצא רק שימוש זה ולא החפץ כולו.

**שם בסוה"ד ואין להקשות וכו מ"ש ממשכיר ביתו והקדישו וכו' -** בביאור הדין שאסור לשוכר לדור בבית המוקדש, כ' בקובה"ע (נג. א) שס"ל לתוס' שלשוכר אין קנין בגוף החפץ לשימושיו, אלא שקונה את השימוש בפנ"ע, ונמצא משתמש בגוף של חבירו, ושפיר יכול המשכיר להקדיש הגוף.וכ"כ בקה"י (נדרים סי' כ"ח ד"ה וכן לענ"ד) וכמשנת"ל צו: בתוד"ה בעל עי' משנ"ת שם.

ומשא"כ במעילה שיצא מגוף החפץ לחולין לענין פירות אלו. ועי"ש שהוסיף להק' כיצד ע"י השאלה זו [שבפשטות גם היא רק פירות ולא קנין בגוף עצמו] יהיה לשואל בגוף עצמו יותר ממה שניתן לו.וביאר שהיציאה לחולין אינה ע"י הקנאת המוציא אלא ע"י הביקוע עצמו, ולכן יוצא מן הגוף מה ששייך לביקוע זה.

**תוד''ה כך תקנו משיכה בשומרים -** חדשו התוס' דש''ח וש''ש מתחייבים בשמירה כבר כאשר מסתלקים הבעלים. וגדר חיוב זה פי' הקצות (שז, א) שהרי''ז התחלת מלאכה וכפועל שמתחייב כשמתחיל עבודתו.

ומאידך חילקו התוס' ששוכר ושואל אינם מתחייבים בכך אלא במשיכה בלבד (ואמנם יעוי' ברא"ש הסובר שאף שואל ושוכר מתחייבים בהנח לפני כשאר שומרים). וצ"ב דעת התוס' שחילקו בין השומרים (עי' שם בהערה לקצות שם וצ"ב).

**עוד שם בגדר משיכה בשומרים -** בהג' הגר"א כאן ציין לשיטת הר"מ שכל השומרים כולם שוים להתחייב במשיכה.

ובחי' רעק"א לעיל מח. תמה דבשלמא לשי' התוס' דמשיכה בשוכר ושואל א"ש שזוכה השימושים במשיכה [ועי"ז באחריות] אך בש"ח וש"ש מה ענין חיובם לקנינים.

ובזכר יצחק (ח"א סוס"י ל"א) כתב דאמנם אין בשומרים ענין של קנין, אך יסוד חיובם הוא בהכנס הפקדון לרשותם, והכנסה זו נעשית ע"י המשיכה. ועיין בקצות ש"ז,א שכ' לבאר שזהו כגדר משיכת שומרים שמתחייבים ע"י משיכה זו. והיינו כעין גדר הנ"ל שע"י משיכה זו נכנס החפץ לרשותו של השומר ומתחייב בכך (אלא שיעו"ש היטב שדן הקצות משום 'כלתה קנינו, ומשמע שכונתו שהמשיכה מחייבתו בעצם התשלומין, ולא שיהיה החפץ ברשותו. עי"ש בהערה לקצות).

ועיקר יסוד הכנסה לרשות הנפקד נקטו רבים מרבותינו האחרונים: עי' באבן האזל ג' מזכיה ב', ובשיעורי רבינו חיים הלוי למסכתין לדף נו., ובקוב"ש פסחים אות י"ז, ובברכ"ש גיטין סי' כ"ה, וע"ע נתיבות נה, ד.

**שם בתוס' וליכא למימר דקאי אשוכר וכו' דהא שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף -** פי' האו''ש (ג' ממכירה ג') בכונתם דמכיון שאין דין השכירות לשלם בתחילה הרי''ז כמתנה שאינה מחוסרת מתן מעות ומשיכה קונה בה מן התורה. עי''ש מה שפי' עוד.

**שם בסוה''ד אלא לענין חזרה קאמר דשוכר ושואל מיד שמשכו הבהמה מרשות בעלין אין בעלים יכולים עוד לחזור -** והיינו דקנין זה מדרבנן דתקנו בשומרים. ובתורא''ש סיכם סוגיין לפי''ז לג' שיטות: לרב אמי משיכה קונה מן התורה ולכן מעל מן התורה. לר' אלעזר רק מדרבנן. ולרב הונא אין המשיכה קונה כלל כלל ואף לא מדרבנן. אמנם לריטב"א בסוגיין לכו"ע משיכה אינה דאו', עי"ש.

**דף צ"ט ע"ב**

**תוד"ה באותה שדה תימה היכי מייתי ראיה ממקרקעי אמטלטלי דע"כ לא דמו וכו' -** מבואר מדבריהם שהיה בדין לשום החביצא בשישים [ורק שדין זה נאמר בקרקע ולא במטלטלין]. על אף שאין לו שישים תמרים עם תמרה זו. ואמנם בתוס' שאנץ בשמ"ק כ' לתרץ קושייתם שאמנם עיקר דין השומא שייך גם במטלטלין, ואך שבנד"ד אין לו חביצא שישים כנגדה בכדי שנשום בהן.

וביאר בחזון יחזקאל (ב"ק ו,ט) שיסוד פלוגתתם אם דין שומא בס' זוהי צורה שבה מעריכים את ההפסד שנחסר אחד מתוך השישים [וממילא כל זה רק כשיש לו שישים כנגדה], או"ד שזהו דין בתשלום עצמו שגזה"כ הוא לשום חיוב תשלומיו בשומא המקילה עליו [וד"ז שייך גם כשאין לניזק שישים כנגדה]. ובחי' מרן רי"ז הלוי (מכתבים שבסוף ספרו עמ' פ:) כ' על דבריו שמסוגיין דעסקינן בתשלומי גזילה מוכח שאין דין זה בהערכת ההפסד [כצד ראשון הנ"ל] שהרי גדר תשלומי הגזילה אינם השלמת ההפסד, אלא תשלומי שווי הגזילה, ובהכרח א"כ שזהו קולא שהקילה תורה לשום הפירות כפי השומא הזולה. עי"ש עוד.

**שם וי"ל כיון שמקילין כולי האי במקרקעי וכו' -** בפשטות כונתם שלמדים מפרשה זו שרצתה תורה להקל על המזיק. ועי' באבן האזל (ג' משכירות ג' ד"ה עכ"פ) שביאר דמהתם ילפינן שא"א לתבוע כל ממון שהיה יכול להוציא מפירות אלו [בזה שיכול למוכרם בנפרד] ורק דנים על עצם שומת ושווי הפירות עי"ש (ונ' שלזה נתכוין הגרי"ז בתוך דבריו שם).

**גמ' הנהו שקולאי דתברו וכו' -** מדין זה דמשלמים ה' כפי הנמכר בשוק הוכיחו האחרונים (עי' חזו"א ובאבהא"ז ג' משכירות ג' ובקה"י ) שמכיון שברור הוא שהחפץ מתייקר ביום השוק ודרכו בכך, הרי שמחיר החבית כפי שעומד להמכר בשוק.

אמנם הקצות (ד"ש, א') פי' שאם שאמנם שוויו ד' כפי מחירו עתה, אך מכיון שעשוי ועתיד להתייקר ולהביא ריוח של ה', הרי"ז נדון כדבר הגורם לממון שחייב לשלם עליו.

**דף ק.**

**מתני' הלוקח אומר גדול לקחתי והלה אומר איני יודע זכה בגדול -** לכאו' היינו משום דברי ושמא ברי עדיף, והק' הראשונים מדוע לא מוכיחה הגמ' מכאן לנדון זה. וייסד הראב"ד בשמ"ק דעסקינן כשאין מוחזק שועמדת באגם וכמבואר בסוגי', וכנגד מ"ק לכו"ע מהני ברי כנגד שמא. וע"ע בנמ"י.

**גמ' וליחזי ברשותא דמאן קיימא, בכל הסוגיא - הקדמה** ביארו האחרונים שמוכח בש"ס שישנם ב' עניני חזקה בממון: א. 'מוחזק' שעי"ז מחזיקים הדבר כשלו משום שאין מחזקים אותו לגנב. ובזה החזקה מכריעה כצד אחד בספק (ע"ע קצות ר"פ, ב נתיבות ל"ד, ט"ו קונה"ס א,ו).

ב. דין 'תפוס' שענינו אינו הכרעת הספק [וכמו בספק בכור שאין התפיסה מורה על עצם נדון הספק] ובכל זאת אין מוציאין מידו, שכל עוד שאין ידיעה ברורה אין משנים החפץ ממצבו הקיים דמאן דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא והממע"ה. ובפשטות בסוגיין עסקינן בתפיסה זו שהרי ברור שנולד הולד בהיותו אצל אחד מהם, ורק שלא ידעינן אם קודם הקנין או לאחריו, ובזה אין בירור בהחזקת הלוקח או המוכר. ואמנם תפיסה זו אינה מועילה בספק שע"י טענותיהם, שלזה נצרך הכרעה ובירור בטענותיהם, ורק בדררא דממונא שהממון עצמו מסופק מהני תפיסה . ועיקר ד"ז נתבאר בקוב"ש ח"ב סי' ט, ב.ג עי"ש. ובשי' הגרש"ר לב"ב אות ג'.

**תוד"ה ולחזי ברשותא וא"ת וכו' דהא דאמרינן הגודרות אין להן חזקה וכו' -** הק' האחרונים (רש"ש ושער"י ה,ט"ו) שכל החסרון דגודרות הוא ב'מוחזק' - חזקה מה שתח"י אדם ה"ה שלו שזוהי המבררת את הספק שחפץ זה של המחזיק, ובזה יש חסרון לגודרות, אך בסוגיין שכל ענין המוחזקות בגדר של 'תפוס' שאין הספק מתברר על ידו כלל, מה חסרון יש בגודרות, שסו"ס נמצאים עתה ברשותו ואין לשנותם ממצבם זה בלא ראיה.

וביארו האחרונים עי' בקונה"ס (כלל ב.ח) שבגדרי חזקות הללו גופא דנו התוס', שבקושייתם נקטו דעסקינן בחזקת ראיה וכפי שפירשו הריטב"א והר"ן בסוגיין. ולזה שפיר הקשו שבגודרות לא שייך חזקה זו[[2]](#footnote-3)\*. ובזה תירצו דעסקינן בסוגיין בספק של דררא דממונא שבלא טענותיהם יש ספק לבי"ד באיזה זמן נולד הולד, ושפיר בספק כזה סגי ב'תפיסה' שא"א להוציא מן התפוס בו [ואף בגודרות שאין בהחזקתם הוכחה] דמ"מ הממע"ה ואין משנים הממון ממקומו בלא הוכחה. (עי"ש בשער"י שכ' שמהלך זה דוחק בדברי התוס', וכ' לפרש באופן אחר עיש"ה).

**שם אבל היה טוען שמא סברא הוא שלא תועיל חזקתו מספק -** פי' הקצות רכ"ג, ב' ובשמעתתא ד' סוף פר' י' עיש"ה דהא דמוציאין מן הטוען שמא, הוא מדין תקפו כהן שמוציאין מידו [ולפ"ז תלוי הדבר במחלוקת הראשונים בדין זה דת"כ]. וכן מבואר להדיא בתורא"ש בסוף הדיבור כאן .

ועי' בקונה"ס א,ד שמבואר מדבריו שמוחזקות בשמא אינה יכולה כנגד מ"ק, וכבנד"ד כשהלוקח טוען שמא. ולכן כשהמ"ק עצמו [- המוכר] מחזיק בשמא שפיר אזלינן בתר מוחזקותו שאינה כנגד מ"ק.

**שם בתוס' אבל הכא לא הוחזק מעולם בודאי בולד אחר שנולד אלא בעובר -** עי' בהה"מ כ' ממכירה י' שנקט שאכן אין החזקת העובר נחשבת חזקה לולד, וכפי שביאר האו"ש שם סוף הל' י'.

**גמ' ונוקמא אחזקת מר"ק ולהוי אידך הממע"ה -** מבואר שכל הנדון להכריע ע"י מרא קמא רק כשאין א' מהם מוחזק, והיינו שכל גדר חזקת מר"ק שע"י שהיה מוחזק עד השתא דנים כמי שגם עכשיו מוחזק, ולכן כשאחד מהם מוחזק בפועל עכשיו ודאי שהוא זה הנחשב למוחזק. והאריך בזה המהרש"א בתוד"ה הא מני עיש"ה.

ובעצם גדר חזקת מרא קמא דנו האחרונים עי' בקונה"ס א, ה אם משום גדר מוחזקות הוא שנחשב שמוחזק בו גם עתה וכמשנת"ל, או מגדר חזקה קמייתא באיסורים שתולים שמסתמא לא השתנה בעלות החפץ. ומפשטות לשון הגמ' שהמוציא ממרא קמא נחשב כהמוציא מחבירו ועליו הראיה, הוכיחו האחרונים שגדר חזקת מ"ק להחשב מוחזק השתא בממון. וע"ע להלן מהשמעתתא.

**תוד"ה הא מני נראה לרבינו שמואל וכו' היכא דמוחזק מודה סומכוס דעל אידך להביא ראיה -** לעיל (צז:) נתבאר בתוד"ה לימא שגדר דין יחלוקו דסומכוס הוא ע"י הדררא דממונא שנחשב ששניהם מוחזקין בו. וזהו שהוסיף רשב"ם שכשהאחד מוחזק בפועל, חזקתו עדיפה להחשב כמוחזק יחידי.

ובביאור החילוק שחולק סומכוס על חזקת מ"ק ומודה לחזקה דהשתא, פי' השמעתא (ד, כ"ד) עפ"י מה שהקדים שחזקת מ"ק ענינה כחזקה דמעיקרא באיסורים שדנים על פי זמן העבר, ולכן עדיפה חזקה שהיא מוחזקת עכשיו יותר מחזקת מ"ק שתלויה בחזקה לשעבר. ומאה"ט אף לחכמים אמרינן מיגו להוציא מחזקת מ"ק, אע"ג דלא מהני נגד חזקת ממון.

**שם וי"ל התם שהמוחזק נמי טוען שמא אין חזקתו מועלת וכו' -** מבואר שאם שאמנם מודה סומכוס שלא להוציא מן המוחזק, אך ס"ל שרק מוחזק זה הטוען ברי נחשב למוחזק שאין מוציאין ממנו.

ולכאו' אין דבריהם מכוונים עם מש"כ לעיל ד"ה ליחזי שאצל מוכר מהני החזקתו אף בטענת שמא. וביאר השמעתתא (ד' סו"פ י') שלעיל דברו התוס' לדעת רבנן הסוברים הממע"ה ומשו"ה סגי אפי' בטענת שמא, ושאני מדברי תוס' דידן דקאי אליבא דסומכוס.

**שם בתוס' לית לן למיזל בתר מ"ק וכו' דאוקמא בחזקת מעוברת וי"ל דחזקת מ"ק חשיבא טפי -** ביאור מעלת חזמ"ק מחזקת הגוף, תלוי בנדון האחרונים הנז"ל בגדר חזקת מ"ק, שלהסוברים שעי"ז נחשב עכשיו למוחזק בממון, פשוט שאין חזקת הגוף יכולה להוציא ממנה, וכדרך שאינה מוציאה מכל מוחזק. (כ"כ בקובה"ע כז, א וכ"מ ברעק"א כאן). ולהסוברים שחזמ"ק מגדר חזקה דמעיקרא באיסורים, ביאר השמעתתא (ד, י"ב) שחסרון חזקת המעוברת שסו"ס איתרע חזקתה שהרי לבסוף ילדה, ולכן עדיפה חזמ"ק ממעוברת דאיתרע.

**שם בתוס' ואם היה עם חזקת הממון חזקת מעוברת אפי' סומכוס מודה דהממע"ה -** פירש מהר"ם שעל אף שנתבאר לעיל לסומכוס דמהני חזקת ממון כשטוען ברי, וא"כ שוב א"צ לחזקת מעוברת. מ"מ תוס' איירי כשטוען שמא שלזה מהני צירוף דחזקת הגוף.

ועי"ש שהק' לפי"ז מתוס' לעיל ד"ה וליחזי דלא מהני ללוקח טענת שמא על אף שמסייע לו חזקת מעוברת, ותירץ דשאני התם בגודרות שהחזקתו חלשה יותר, ולא מהני אף בצירוף עם חזקת הגוף.

**גמ' רבא אמר לעולם כי אמר סומכוס שמא ושמא אבל ברי וברי לא אמר -** בביאור החילוק כ' במשנת ר' אהרן (סי' א' סקי"ד) דמכיון שלבעלי דברים עצמם הטוענים ברי אין ספק ושניהם יודעים האמת, ולכן אין הממון נחשב למסופק מצד עצמו כגדר דררא דממונא, ומכיון שגדר יחלוקו דסומכוס היינו ששניהם מוחזקים בו וכמש"כ תוס' לעיל צז:, אין גדר זה קיים כאשר טוענים ברי (עיין עוד שם מש"כ בסוף הסימן).

**גמ' בשלמא לרבא מדסיפא שמא ושמא רישא נמי שמא ושמא וכו' -** צ"ב לשם מה צריכים ב' בבות לדין שמא ושמא, וכמבואר להדיא בהמשך סוגיין לרבה בר רב הונא שמדסיפא שמא ושמא מכלל דרישא ברי וברי, וכפרש"י דתרי בשמא ושמא למה לי. עי' בזה בתורת חיים ועדיין צ"ב.

**תוד"ה דמי עבד גדול בסוה"ד וי"ל דמיירי כגון שא"ל המוכר בפני עדים וכו' -** עיין בקצות פח,ח ובמשובב שם סק"ג שהוכיח מכאן שדררא נחשב רק כאשר נודע המעשה עכ"פ ע"י עדים, אך אם כל ידיעת מעשה המסופק נודע ע"י דבריהם של הבעלי דין [אף שבעיקר המעשה המספק שניהם מודים] אי"ז נחשב לדררא דממונא.

**דף ק' ע''ב**

**גמ' כדאמר ר''פ בדלייפי ה''נ בדלייפי -** צ''ב דעדיין יקשה דהילך הוא, וברש''י פי' שבגד שלם היה ועדין מחובר. ויל"פ כונתו כמבואר בנמ"י במשנה, שמכיון שבד גדול הוא ואין כאן חתיכה מסויימת שעליה מודה אי"ז נחשב להילך. וע"ע פירוש נוסף במאירי.

**תוד"ה ואמר לענין שבת מודו כ"ע דלאו כבצורות דמיין וכו' -** היינו משום שיסוד וגדר איסור קוצר אינו תלוי בשם קרקע שיש לפירות [ע"י טפלותם לקרקע], שאף אלו שאינם נחשבים בעצמם לקרקע אסור לקוצרם שאסור ליקח דבר ממקום גידולו. (ואף בעץ יבש דנו הפוסקים לחייב משום קוצר עי' שו"ע של"ו י"ב). ועי' בתורא"ש שכ' שד"ז נלמד מסממנין שבמשכן שנאסר לקוצרם אף שעומדות להקצר.

ומש"כ תוס' שלגבי בע"ח נחשבים כבצורות, פי' בתורא"ש שלא סמכא דעתיה דבע"ח על פירות אלו, משום שיכול הלוה לתולשם ולהבריחם.

**גמ' ה"ד אי בדאמר קוץ לאלתר אפי' פחות מרביעית נמי לבעל הקרקע -** דייק הרשב"א מלשון 'נמי' לבעל הקרקע, שהכונה לא לבעל הקרקע לבדו אלא שדין פחות מרביעית כביותר מרביעית לחלוק בעל הקרקע עם בעל הפירות. והר"מ פליג.

**דף קא.**

**גמ' לא שנו אלא שנעקרו בגושיהן -** ומה שטוען בעל הקרקע שהשדה גדלה, ביאר הרשב"א שאמנם האילן היה חי אך לא מוציא פירות וע"ע בשמ"ק.

**תוד"ה ולימא ליה -** עי' בביאו"ד בתורא"ש שהוקשה לתוס' מה טענה היא שאם הוא עצמו נטעה היה אוכל כולה, והלא סו"ס השתא לא הוא נטעה ולא הוציא הוצאות על הנטיעות.

**גמ' אומדין כמה אדם רוצה ליתן בשדה זו לנוטעה וכו' בשדה העשויה ליטע -** והיינו שמשלם לו כשאר שתלי העיר [מחצה שליש ורביע] כפרש"י להלן, ונמצא א"כ שפעמים נוטל אף יותר מההוצאה.

ובטעם דין זה כ' הריטב"א ונמ"י שעל אף שלא שכרו, כיון שעשויה השדה לכך וידע בעל השדה ושתק כשהלה ירד, ודאי ניח"ל וכמי שירד מדעת הבעלים הוא. (ויל"ע מלשונם באופן שלא ידע בעל השדה מהיורד). ובמלחמות ב"ב ד: משמע שחיובו משום נהנה.

ועי' בשמ"ק שנחלקו הראשונים בשדה זו העשויה ליטע שרוצה היורד ליקח נטיעותיו, אם יכול בעל השדה לעכבו. וביאר בחי' הגרנ"ט (ב"ב ד: סי' קס"ח) שיסוד מחלוקתם בטעמים הנ"ל שאם חיובו משום שהוציא הוצאות על פיו, יכול היורד ליקח שעדיין לא זכה בעל השדה בהם. אך אם חיובו משום שזכה בפירות ודאי שיכול לעכב.

ובעצם גדר הבעלות על הפירות אם שייך לבעל השדה או לנוטע, עיין היטב בחי' רבנו חיים הלוי כ"א ממלוה ולוה הל' א ד"ה והנה קשה

**גמ' א"ל זיל שום ליה וידו על התחתונה א"ל לא בעינא וכו' -** מפרש"י משמע דעסקינן בשדה שאינה עשויה ליטע וכ"פ הרמב"ן. והוסיף לבאר שזכות בעל הקרקע לומר יטול עציו ואבניו שרצוני בכך, וזש"כ א"ל לא בעינא עי"ש. וע"ע ברא"ש שהשיג על הרמב"ן.

**דף ק''א ע''ב**

**גמ' בשדה מ''ט משום ישוב א''י -** משמע לכאו' דנטיעה יותר חשובה ליישוב א''י מאשר בניית בית דירה וצ''ב. עי' ברש'ש ובכתבי קה''י החדשים למסכתין.

**רש''י ד''ה משום דלא שכיח ביתא ואשמועינן דהשוכר סתם ולא פירש זמן הוי שכירות ל' יום -** משמע שזמן השכירות בסתמא כדין הלואה לל' יום ואז שייך דין ההודעה ל' יום , אך לא כשקצב לו זמן השכירות, וכן הוכיח בד' רש''י הש''ך שיב, ז. ועי'''ש בסמ''ע. ובראשונים כאן הביאו ששיטת רש''י למסקנת הסוגי' [להלן ד''ה להודיע] שאפי' בקצב לו זמן, יש ליתן זמן להודעה ל' יום. ועי''ש שחלקו הראשונים על זה.

**גמ' וכשם שהמשכיר צריך להודיע כך השוכר צריך להודיע -** יעוי' בפת"ש (שי''ב סק''ד)שכ' שאם לא דר השוכר בפועל פטור מלשלם, וככל דין גרמא. ורק שחיובו הוא . ובהכרח שכל חיובו הוא לדור בבית ועי''ז לשלם.

**רש''י ד''ה לא עדיפת מינאי הואיל והגיע זמנו מוציאו -** בהגה' הגר''א הדגיש שקודם להגעת הזמן אינו יכול להוציאו וציין לתוס' להלן קב: שיכול לסלקו אף בתוך זמנו. וצ''ב בטעמא דמלתא.

וצ''ל שתוס' אזלו בזה לשיטתם (לעיל צו: ד''ה בעל עי''ש משנ''ת) שאין השכירות זכייה בגוף החפץ לפירות, ורק שמשועבד הבעלים ליתן להשוכר שימושיו, ולכן שפיר יכול לסלקו.

**דף קב.**

**גמ' הזבל שבחצר לבעה''ב וכו' בחצר דמשכיר ותורי דאתו מעלמא -** ופרש''י שלא השכיר החצר, ומשמע מזה שבהשכיר לו אף החצר זוכה השוכר, ובהגר''א ציין שלדעת הר''מ אף בהשכיר לו החצר זאכה המשכיר.

והאריכו האחרונים לבאר הסברות בנדון זה (עי''ש בלח''מ ובקצות שיג, א) אם נחשבת החצר השכורה כקנויה להשוכר או שנשארת בבעלות המשכיר. ובקצות כ' דאף אם נימא דעצםהחצר שייכת להמשכיר אמנם קנין חצר תלוי במי שהחצר ברשותו והיינו בעל השימושים בפועל שהוא השוכר, ואף לדעת הר''מ שזוכה המשכיר היינו דוקא בנד''ד שהרפת שייכת להמשכיר ולזה שייר לעצמו הזכות בחצר לצורך שימושי הרפת. עי''ש עוד. (והכונה שהיות והחצר מיועדת ג''כ לשימוש הרפת שייך שימוש זה להמשכיר שהרפת שלו).

**גמ' כל היכא דאיהו מצי זכי ליה חצירו זכיא ליה וכו' -** עי' ב' ביאוריםבריטב''א, אם הכונה שאינו יכול לזכות דבר איסור בחצירו, או שרק כשאינו מדעתו לא זוכה לו חצירו, ולפי"ז אם דעתו שתקנה לו חצירו קונה אף באיסור.

וצ''ב מהו הנדון שלא תוכל לקנות לו חצירו באיסור. והאריך בזה המחנ''א (קנין חצר סי' ד') ותלה הנדון אם חצר מטעם שליחות שאינה קונה דאשלד''ע. ועע''ש שדן אם נטלם בידיו לזכות בביצים אם זוכה. (ע''ע בגרש''ש גיטין סי' ד' ד''ה וגם)

**גמ' אמר רב אשי זאת אומרת המשכיר חצירו סתם לא השכיר רפת שבה -** מזה שתלתה הגמ' הדין בכך שלא השכיר הרפת, הוכיח הקצות הנ''ל שרק משום בעלותו ברפת זוכה המשכיר בזבל, שאז נחשב ששייר לו זכות לצורך הרפת.

**תוד''ה אי הכי אמאי אסורים משום גזל וי''ל כי ליכא ביצים תחתיה -** מוסיף ע''ז התורא''ש שנתחדש בזה, שעל אף שאסור לקחתם שנחשבים כשלו מפני דרכי שלום, מ''מ אינו נחשב למזומן הפוטר משלוח הקו.

ומכאן משמע שגדר דרכי שלום שתקחז''ל אינו קנין כלל, ורק שאסרו לאחרים ליקח, עי' נדון זה בדבר אברהם ח''א סי' כ''א סקט''ז ד''ה אולם על מה.

**דף קב ע"ב**

**במחלוקת שמואל ורב נחמן -** דו"ק היטב ברש"י (ד"ה בבא לבי"ד וד"ה ורב נחמן אמר) דפי' שמחלוקתם מתי נולד הספק, שלר"נ תמיד הספק בתחילת החדש, ומשום כך בשעת ספק זה מעמידים אצל המשכיר המוחזק. ואילו לשמואל נקבע הספק כאשר תובע המשכיר ולכן אם תבע בסוף החדש הרי שבשעה זו הנדון על התשלום והשוכר הוא המוחזק.

אמנם יעוי' בתוס' לעיל ו: ובנמ"י שם שהבינו דלכו"ע נולד הספק בתחילת החדש, ורק שסובר שמואל שמכיון ששתק המשכיר בתחילת החדש הרי"ז תפיסה ברשות ומהני שאין מוציאין מידו. ובדעת רב נחמן פי' הנמ"י דאה"נ מודה אף הוא בעיקר תפיסת המשכיר שמועילה ברשות, ורק דשאני קרקע שלא שייך בה תפיסה. (וכעי"ז משמע להלן קג. בתוד"ה פרדסי).

והנה לראשונים אלו נמצא שבטלטלין לכו"ע נחשב השוכר לתפוס, אך לרש"י לכאו' אין נפ"מ ומחלוקת שמואל ור"נ במטלטלין כבקרקעות. עי' בר"ן ורמ"ך בשמ"ק בסוגיין שדנו בזה.

**גמ' וטרב נחמן אמר קרקע בחזקת בעליה עומדת -** פי' ריטב"א ור"ן שלרב נחמן תנא דמתניתין שיחלוקו סומכוס הוא, ומזה הוכיח בקונה"ס (א, א.ב) לגבי מחלוקת האחרונים אם סומכוס מודה בספיקא דדינא שהממע"ה (והסברא לחלק משאר דררא שמכיון שאין הדיין יודע את הדין צריך לשתוק בדין זה, וממילא ימשיך המוחזק להחזיק במה שבידו). ומסוגיין דספק הוא אם עיקר לשון ראשון או אחרון שהוא ספק בדין, ובכ"ז ס"ל לסומכוס יחלוקו מוכח שאף בספיקא דדינא אמרינן כן. [ועי"ש שביאר שעל אף שיסוד ספק זה במציאות מהי עיקר כונתו, מ"מ גם זה כספיקא דדינא, עי"ש. וע"ע משנ"ת להלן בתוד"ה ובא מעשה].

**תוד"ה ובא מעשה וי"ל דהכא מספ"ל שא"א לומר דעתו על שניהם -** התוס' ב"ב קה. ביארו יותר שלר' יוסי נחשב כאילו אמר ב' הלשונות יחד, ולכן ישנה סתירה מיניה וביה בדיבורו, וזש"כ תוס' שכשאפשר ליישב דיבורו שפיר מיישבים, וכשאי אפשר הוי ספיקא. וביאר הקונה"ס שם שנמצא לפי"ז שספק זה עדיף מכל ספיקא דדינא, שבכל ספיקא דדינא חסרון ההכרעה בחיקו של הדיין שאינו יודע להכריע, ולכן הוא צריך להניח את ההכרעה למי שיודע. אך בנד"ד שישנה סתירה בעצם דיבורו ואין מי שיכול להכריע הדבר, בכה"ג יכול הדיין להכריע ולפסוק יחלוקו.

**דף קג.**

**גמ' שואל אדם בטובו לעולם וכו' והוא דקנו מיניה -** ופרש"י שנפ"מ כשנצרך השואל לחפץ לאחר שהחזירה, שרק ע"י קנין נוטלה שוב. ועיין בנתיבות (שמ"א, יב) שהק' ממנ"פ אם השבה זו בתורת סיום השאלה פשיטא שאין זכותו לשאלה שוב, ואף קנין לא יהני לזה. ואם החזירה בתורת שאלה מן השואל למשאיל, הרי עדיין לא נסתיימה השאלה הראשונה ונוטל שוב אף בלא קנין.

ומזה הוכיח הנתיבות שבשאלה זו כל זכותו רק בעת שצריך לה, ובשעה שאינו זקוק לה צריך להחזירה וכלתה השאלה. ובזה מהני קנין שעושה בתחילה שמתחייב המשאיל להשאיל לו מחדש בכל פעם שיצטרך.

ובעיקר ביאור סוגיין עיין שיטות נוספות בריטב"א.

- [ לדף נ"ט: ] -

**לא בשמים היא - נאמנות אליהו בהלכה**

והמסתעף בנאמנות נביא, בת קול ומופת

**א.** **פנחס- אליהו כמלאך ואדם.**

**ב. כח אליהו כנביא וכחכם להכריע בהלכה ובספיקות.**

**ג. גדרי הכרעת ההלכה.**

**ד. גדר הריגת עכן עפ"י נביא.**

**ה. הריגת עכן - מכח מלך או שופט.**

**ו. מקומות שמצינו דעבדינן עפ"י הוראת שמים.**

**א.** **פנחס- אליהו כמלאך ואדם**

ריש פר' פנחס לכן אמור הנני נותן לו את בריתי שלום וכ' תרגום יונתן 'בשבועה וכו' ואעבדיניה מלאך קים ויחי לעלמא למבשרא גאולתא בסוף יומיא' וכן מבואר בילקוט שם שעשאו הקב"ה לאליהו. ובגמ' ב"מ קיד: מבואר שמצאו לאליהו בביה"ק דעכו"ם ושאלהו כיצד מטמא כהונתו עי"ש. ופרש"י דאתיא כמ"ד פנחס זה אליהו.

והנה כבר הוכיח החת"ס בתשו' (ח"ו סי' צ"ח) שודאי עדיין נחשב אליהו גם כבנ"א שהרי במלאך לא שייך טומאה, וכן מהמבואר בעירובין מג. דאליהו מסר בשבת שב שמעתתא שנאמרו במקומות שונים, ומזה מוכיחה הגמ' שאין תחומין למעלה מעשרה טפחים, ובודאי ענין תחומין שייך בבנ"א בלבד. ומזה הוכיח החת"ס דב' מצבים לו, ישנו מצב כאדם וישנו מצב כמלאך, ומתחלף ממצב למצב לפי הענין. עכת"ד. עי"ש עוד.

והנה כידוע מכל הש"ס דאליהו יתרץ קושיות וכדו' כדיבואר להלן, ובודאי כוחו לתרץ ולפשוט לא כמלאך שהרי לא בשמים היא, [וכמו שאין מכריעין עפ"י בת קול כמבואר בב"מ נט: ובעירובין] אלא כאדם שבזה כחו כשאר האנשים.

וכבר האריך מרן רי"ז הלוי בספרו עה"ת בפר' פנחס שמסורת התורה תהיה לעת"ל דוקא ע"י פנחס שהוא היחידי שחי מאז ועד עתה, ואצלו מסורת התורה ממשיכה מאז ועד עת קץ עי"ש.

ובאמת שעיקר דבריו מבוארים באר היטב בס' בית אלוקים להמבי"ט (שער היסודות סוף פר' ס') וזה לשונו בקצרה בתיאורו ממסורת התורה בעת תחיית המתים "אליהו ז"ל ימצא בפרסום בזמן ההוא אשר הוא ת'שבי י'תרץ ק'ושיות ו'הויות וכו' אבל אליהו ז"ל אשר חיה מימות משה רבינו עד ימי יהורם ידע כל מה שהיה בימיו, ואחר הסתלקותו בגוף ונפש נזדכך גופו כאחד מן הגרמים השמימיים או יותר וכו' ומתגלה ג"כ לחכמי ישראל לגלות להם סודות התורה כפי הכנת כל דור ודור, מלבד מה שמקובל אצלנו היותו מצוי בברית המילה וכו'. ולא לבד בדברים אלו אלא גם בעניני העולם הנסתרים ומכוסים מבנ"א באמרם יהא מונח עד שיבוא אליהו, וכו'. ובידיעת כל עניני העולם הנסתרים ישיג יותר מכולם לסבת אריכות ימיו בעוה"ז וכו', כי בזה הוא משיג בכל דור ודור וכו' לברר וללבן כל הדברים שנסתפקו בהם חכמי הדורות, ובזה תגמר לימוד התורה בבירור על ידו בלא שום ספק, כי אפי' משה רבינו שנתנה תורה על ידו אינו יכול לברר ספיקות התורה אף כי ברורות אצלו, לסבת שנפרדה נשמתו מגופו, ועתה החייהו האל ית' ודבורו יהיה כמדבר מן השמים, והכתוב אמר לא בשמים היא ואין משגיחין בבת קול וכו' ".

**ב. כחו כנביא וחכם להכריע בהלכה ובספיקות**

והנה אף שנתבאר שכחו בתורה כאדם ומכחו זה יפסוק בתורה, עדיין צל"ע שהרי נביא הוא ועי"ז מצינו בכמה מקומות שפוסק מכח נבואתו. וכמבואר בר"פ החולץ ביבמות שנאמן לומר על הזקוקה ליבום שמעוברת היא ועי"ז לפוטרה מן היבום. וכן בגמ' ב"מ (לז.) שנאמן על מנה שלישי. ויל"ע הכיצד נאמן ע"י כח נביאותו שהרי גם לגבי זה קי"ל 'לא בשמים היא' וכמש"כ הר"מ בפר' ט' מיסוה"ת הל' ד' לגבי נבואת המתנבא, וז"ל אם עקר דבר מדברים שלמדנו מפי השמועה או שאמר בדין מדיני התורה שה' צוה לו שהדין כך הוא והלכה כדברי פלוני, הרי זה נביא שקר ויחנק וכו' שהרי בא להכחיש תורה שאמרה לא בשמים היא, וכו' עכ"ל.

וכעי"ז הק' בס' תוס' יוכ"פ למהר"ם חביב בהמבואר ביומא ע"ה שה'מן' נקרא בתורה 'גד' שמגיד את דיניהם של ישראל ועי"ש שעי"ז היה משה רבינו מכריע בדין תורה שדנו אם מכר עבד או לא ובזה הכריע המן לפי מקום ירידתו עי"ש עוד. והק' כיצד הכריע מכח מופת זה שהרי לא בשמים היא. ועי"ש שהק' עוד בדרך זה במה שרשב"י בצאתו מהמערה טיהר את העיר טבריה ועשה דבר זה ע"י תורמוסין וכמבואר (שבת לד.) ולרש"י היה זה ע"י נס, וצ"ב כיצד יש לסמוך על זה שהרי לא בשמים היא. עי"ש מה שתירץ. וכעין זה יש לעיין בהמבואר לגבי החשן בתרגום יונתן שמות כח, טו 'ותיעבד חושן דינא דביה מהודע דינהון דישראל דאיתכסי מן דיניא' ע"כ. וצ"ב כמשנת"ל שאי אפשר לפסוק הדינים עפ"י נס משמים.

ובמל"מ פר' ט' מאישות סוף הל' ו' כ' לתרץ שחלוק בירור הדין מבירור המציאות, שרק מה שנוגע לליבון ההלכה בזה קובע רק סברת והכרעת בנ"א לאחר שנתנה להם תורה, אך לגבי בירור המציאות כמו שאשה זו מעוברת וממילא פטורה מחליצה, ומנה שלישי, בזה שפיר יכול אף נביא לגלות בנבואה, ואף ע"י נס וכמו שפסק משה רבינו ע"י מקום המן. ובהרב המגיה למל"מ העיר שמהר"ם חביב בקושייתו הנ"ל לא נחית לחילוק זה. וחילוק זה שכ' המל"מ כתבו גם בברכי יוסף בסי' ל"ב ובהרחבה גדולה בס' תורת הנביאים למהר"ץ חיות.

ויסוד הדברים מתבארים להדיא בגמ' שבת ק"ח שמספ"ל לגמ' מהו לכתוב תפילין ע"ג עור של דג טהור, א"ל אם יבוא אליהו ויאמר, מאי אם יבא אליהו ויאמר אילימא אי דאית ליה עור וכו' ופרש"י (בד"ה מאי איסור) והיתר אין תלוי בו דלא בשמים. ע"כ. ומבואר עכ"פ שאף שאינו נאמן על הוראת איסור והיתר מ"מ נאמן להעיד על מציאות של עור הדג.

ונמצא א"כ לפי"ז שחלוק הכרעת המציאות שבזה יש לפסוק אף מן השמים ויכריע כנביא, ומשא"כ הכרעת ההלכות שבזה לא יכריע מכח היותו נביא, אלא שלבר מהיותו נביא הרי הוא גם ת"ח ויכול להכריע ככל חכמי ישראל [עי' בפי' אברבנאל ריש אבות דזקנים מסרו לנביאים לא בגלל היותם נביאים, אלא שבדרך כלל הנביאים נעשים ת"ח ביותר עי"ש] וזהו כח הכרעת אליהו בכל תיקו שבש"ס וכדו', מצד היותו גם ת"ח גדול שמכח זה הכרעותיו בהלכה.

ושמעתי דבר נאה ממו"ח שליט"א מפומיה דהרב מפונביז' דהנה כבר נזכר לעיל דתיקו שבש"ס הוא תשבי, ויל"ע מדוע לא נכתב אליהו כברוב מקומות, אלא שמבואר בפסוק במלכים י"ז דאליהו התשבי שהיה ממקום ששמו תושב [ומש"כ מתושבי גלעד היינו שנתישבה גלעד על ידו עי"ש בילקוט] והיינו בדוקא כאן נזכר אליהו ע"ש מקומו וכדרך שמצינו שכן נקראו החכמים ע"ש מקומם כר"י הגלילי וכדו' וזה המכוון בלשון 'תשבי' שבתורת ת"ח דתושב מכריע ומברר הספיקות, ודפח"ח.

**ג. גדרי הכרעת ההלכה**

על יסוד זה שנתבאר שנאמן הנביא על בירור המציאות ואין בזה חסרון דלא בשמים, הק' הברכ"י הנ"ל סי' ל"ב מסוגי' דחולין קכד. דנה הגמ' אימתי בשר נבילה שע"ג העור מטמא, ולדעת ר' יוחנן אם נחתך ע"י סכין אינו מטמא שבטל ע"ג העור, ודנה הגמ' לומר אם ר' יוחנן דיבר גם בכמות בשר גדולה שאינו בטל לעור ואינו מטמא, ואמר רב נחמן שאפי' אם יאמר כן יהושע בן נון משמיה (דר' יוחנן) לא צייתנא ליה, עי"ש. הנה מבואר בעליל שאף במה שדנו במציאות מהי דעת ר' יוחנן גם בזה אין הנביא נאמן. ועי"ש שנדחק שהמכוון שאף שיהיה נאמן שכך אמר ר' יוחנן מ"מ לא יסכים להלכה זו. אך ד"ז נסתר ממש"כ הכס"מ שם בפר' ט' שמקור ד' הר"מ שאין הנביא נאמן בהלכה מגמ' זו שאין יהושע נאמו ומבואר א"כ שאף בנדון זה שלכאו' נדון מציאותי אינו נאמן כמו בכל ספק בהלכה הלכה, וגם בזה שייך חסרון דלא בשמים היא, שסו"ס נפ"מ ממציאות זו להלכה.

ונראה לתרץ קו' הברכ"י שאמנם נאמן הנביא בבירור המציאות, אך דבר זה אינו תלוי בתוכן עידותו של הנביא, אלא בעיקר הנדון שבאנו להכריע בעדות זו. שאמנם כשהספק הוא אם מכר העבד (כביומא ע"ה) או אם האשה מעוברת וכדו' נאמן היינו משום שיסוד הנדון בזה מציאותי, אך בסוגי' דחולין הלא שורש הנדון הוא בסברא, שלא מסתבר שדין זה נאמר אף בחתיכת בשר גדולה שמטעם זה אמר רב שלא יתכן שר' יוחנן דיבר אף בכה"ג, ונמצא לפי"ז שאם יעיד הנביא שאכן דיבר ר' יוחנן אף בבשר רב הרי שבזה בא להכריע את הסברא שעליה דנו ולומר שאיננה נכונה [שהרי כמו שנת' יסוד הנדון הוא לא עצם הסיפור דברים מה אמר ר' יוחנן, אלא מהי הסברא בדין זה ודו"ק] ואשר על כן אין יהושע נאמן בהכרעת נדון זה אף שהכרעה זו נעשית ע"י סיפור המציאות בדברי ר' יוחנן.

**ד. גדר הריגת עכן עפ"י נביא**

והנה על עיקר מה שנתבאר באחרונים שעל בירור המציאות נאמן אף הנביא, יל"ע ממש"כ הר"מ בפי' המשניות בסנהדרין פר' נגמר הדין מג: וז"ל: ודע שהריגת יהושע לעכן היתה הוראת שעה לפי שתורתינו האמיתית אינה מחייבת מיתה על החוטא בהודאתו בעצמו ולא בנבואת נביא שיאמר שעשה זה המעשה עכ"ל.

והנה נתבאר שאף בבירור מציאות זו שעכן מעל בחרם אין נביא (ר"ל גורל יהושע) נאמן והריגתו מהוראת שעה, וצ"ע מכל משנ"ת לעיל. ויעוי' בקונ' דברי סופרים (קוב"ש ח"ב) סי' ה' שכ' שהכלל הוא שכל דבר הצריך ב' עדים אינו נאמן, ורק בכגון עדות אשה או איסורים שע"א נאמן בזה נאמן הנביא, שאי"ז אלא גלוי מלתא בעלמא (ועי"ש שהביא מתיו"ט ביבמות שאף בעדות אשה אין נאמן).

והק' הקוב"ש ממה שנאמן אליהו במנה שלישי על אף שבעינן לזה ב' עדים כבכל דין ממון, ותירץ שמכיון שאין שם מוחזק אין צריך ב' עדים. אך באמת ד"ז במחלוקת ויש הסוברים שגם בכה"ג בעינן לעדות עיין שמעתתא ו'. עוד יל"ע ממשנ"ת בגמ' יומא שמשה פסק ממון עפ"י ירידת המן אף שבזה היה מוחזק ובעינן לעדים. וצע"ג.

ולכאו' י"ל בביאור החילוק שבעכן אין הנביא נאמן היינו משום שדיני נפשות הם, דהנה מבואר בר"מ בפכ"ד מסנהדרין הל' א' וז"ל יש לדיין לדון בדיני ממונות על פי הדברים שדעתו נוטה להן שהן אמת והדבר חזק בלבו שהוא כן אע"פ שאין שם ראיה ברורה. ואין צריך לומר אם היה יודע בודאי שהדבר כן, שהוא דן כפי מה שידע וכו' עכ"ל. ואילו לגבי עונשין כ' הר"מ שם בפר' כ' הל' א' כתב וז"ל אין בי"ד עונשין באומדן הדעת אלא עפ"י עדים בראיה ברורה וכו', הרי מבואר שחלוק דין ממונות מנפשות שאפשר לדונם בידיעה ואומד בלא עדות, וא"כ י"ל שגם ע"י נביא או מופת נחשב שעי"ז יודע הדיין הדברים ויכול לדון עפי"ז, ושאני הריגת עכן שדיני נפשות הוא ולא מועילה לזה הגדת הנביא דבעינן דוקא עדים וכמש"כ הר"מ. ועי' עוד לקמן בזה.

**ה. הריגת עכן - מכח מלך או שופט**

כ' הר"מ בפי"ח מסנהדרין הל' ו' גזרת הכתוב היא שאין ממיתין בית דין ולא מלקים את האדם בהודית פיו אלא עפ"י שני עדים. וזה שהרג יהושע עכן ודוד לגר העמלקי בהודיית פיהם הוראת שעה או דין מלכות היה. עכ"ל.

הנה מדיוק ל' הר"מ מבואר שנסתפק אם היה זה מהוראת שעה או מכח ממלך, ועד כמה שמדין מלך הרגו אי"ז הוראת שעה, והיינו שמלך יכול מעיקר הדין להרוג אף בלא עדות, וכמש"כ הר"מ בפ"ג ממלכים הל' י' כל ההורגין נפשות שלא בראיה ברורה וכו' אפי' בעד אחד יש למלך רשות להרוג אותם ולתקן העולם כפי מה שהשעה צריכה וכו' עכ"ל.

והנה אף שמלשון הר"מ נזכר שכח המלך להרוג הרוצחין, ומשמע שאינו הורג שאר עבריינים, יעוי' באו"ש שם שמצינו ר"פ הפועלים פעמים שהרג המלך אף לגנבים. ומבואר מזה שגדר כח הריגתו תיקון העולם בכל מה שנצרך, ואך שבדרך כלל עיקר התיקון הוא להכרית הרוצחין, אך הכל לפי הענין. וא"כ י"ל שמכח זה היה יכול יהושע להרוג לעכן כמלך, שהרי כמבואר בנביא שם נכשלו ישראל ונפלו חללים רבים בגלל מעילתו, ובודאי היה זה תיקון העולם להורגו שעי"ז יוכלו להלחם, ושפיר כ' הר"מ שאם יהושע הרגו מדין מלך הרי הריגה זו מעיקר הדין ולא מהוראת שעה.

ובזה יש לבאר דקדוק לשון הפסוק ביהושע סוף פר' ז' שלאחר שנלכד עכן ובא יהושע להורגו אמר לו 'מה עכרתנו יעכרך ה' ביום הזה' הנה לא אמר לו יהושע עצם האיסור המעילה שעליו נהרג, אלא 'עכרתנו' היינו הנזק שעשה לכלל ישראל, והיינו שמטעם זה כחו של יהושע להרוג אם כנביא להוראת שעה אם כמלך לתיקון העם, וכמשנ"ת.

**ו. מקומות שמצינו דעבדינן עפ"י הוראת שמים**

א. גמ' ב"מ נט: לגבי תנורו של עכנאי שנחלקו בו ר"א וחכמים, ולבסוף יצאה ב"ק ואמרה הלכה כר"א בכל מקום, עמד ר' יהושע על רגליו ואמר לא בשמים היא וכו' שכבר נתנה תורה מהר סיני, אין אנו משגיחין בב"ק שכבר כתבת בתורתך אחרי רבים להטות. ע"כ. והק' תוס' שם מגמ' יבמות יד. שמבואר דהלכה כב"ה משום שיצתה ב"ק שהלכה כמותם, ותרצו דשאני הכא לגבי ר"א שבא לחלוק על דברי תורה דכתיב אחרי רבים להטות, אבל התם אדרבא ב"ה רובא אי לא דהוא מספקא לן אי אזלינן בתר רובא, משום דמספקא לן אי אזלינן בתר רובא משום דב"ש חריפי טובא וכו' עכ"ל וכ"כ התוס' ביבמות שם.

ובפשטות כונתם כמש"כ בקוב"ש ח"ב (קונ' דברי סופרים סי' ה') שכל מה דאמרינן שלא בשמים היא, היינו דוקא שלפי הכללים המסורים בידינו מהלך ההכרעה שונה מהב"ק, וכמו לגבי ר"א שסותר לכלל דאחרי רבים להטות. אך בגונא שישנם צדדים שקולים, מצד אחד רוב דעות, ומאידך חריפות ב"ש, בזה הולכים אחר הב"ק המכריעה לנטות אחר הרוב [והיינו שבאופן זה אין ההכרעה נחשבת על פי שמים, שסו"ס ההכרעה היתה ע"י הרוב].

ב. אמנם מדעת הר"מ מוכח שגם בכה"ג נחשב לחסרון דלא בשמים, שכ' (בפר' ט' מיסוה"ת הל' ד') שנביא המתנבא שה' אמר לו שהלכה כדברי פלוני הרי"ז נביא שקר משום דלא בשמים היא. וכפי שכתב הכס"מ שם שאפי' כיון נבואתו כפי ההלכה לטמא את הטמא גם זה נכלל בכלל דלא בשמים, והרי"ז נביא שקר החייב מיתה. ע"כ. נמצא מבואר דלהר"מ בכל גונא אין מקום בעניני הלכה לב"ק וכ"ש במקום שבו אנו מסופקים אם לילך אחר רוב מנין או אחר חריפות, ודלא כשיטת התוס'.

ולהר"מ הדרא קו' התוס' לדוכתא, וכמו שהעיר כן בכס"מ שם והניח בקושיה. ועיין באור שמח שם שתירץ דעת הר"מ דהא דיצאה ב"ק על ב"ה אין זה ביחס לעצם הכרעת ההלכה, אלא רק להחזיק האנשים שראויים הם לקבוע הלכה כמותם, וכמבואר בגמ' שענוים הם ומקדימים לשמוע דעת חבריהם, ובזה שהב"ק נאמרה על האדם עצמו שייך ב"ק ואינו סותר להכלל דלא בשמים.

העולה מכל זה שלדעת התוס' כשישנם צדדים שקולים בהכרעת ההלכה נוטים אחר הצד שנאמר עליו הב"ק. ולר"מ כפי ביאור האו"ש עכ"פ מקבלים ב"ק בהנוגע לעצם האנשים הראויים לקבוע הלכה כמותם.

ג. כ' הר"מ פר' ב' מהל' בית הבחירה הל' ד' ושלשה נביאים עלו עמהם מן הגולה, אחד העיד להן על מקום המזבח ואחד העיד על מידותיו ואחד העיד להם וכו'. וע"ע שם פר' א' הל' ד'. וכ' בתשו' חת"ס או"ח ר"ח וז"ל בד"ה עד כאן במקום אחר נתקשתי על כל בניני המקדשות הראשון והשני והשלישי במהרה בימינו, שאין אחד דומה לחבירו והכל בכתב מיד ה' עלי השכיל עפ"י דוד ושמואל הרואה, והשני ע"י חגי זכריה ומלאכי, והשלישי ע"י יחזקאל. וקשה אין נביא רשאי לחדש, והיה להם לעשות כמדת חצר המשכן במדבר, ושם אמרתי שזהו פי' הפסוק בפר' תרומה ככל אשר אני מראה אותך תבנית המשכן ותבנית כל כליו וכן תעשו, ודרשינן פ"ב דשבועות וכן תעשו לדורות, ולפע"ד קאי גם 'אככל אשר אני מראה אותך כן תעשו' לדורות, שלעולם אני מראה אתכם תבנית הבנין ההוא, וכיון שהקב"ה התנה בתחילה שיבנה כאשר אני מראה בעתיד, א"כ אין כאן חידוש שחידש הנביא, וכו'. עכ"ד.

ד. יעו"ש בחת"ס בתשובה מה שהוסיף לחדש, וז"ל בקצרה: ... הא דלא בשמים היא ושאין נביא רשאי לחדש דבר מעתה הוא יסוד ושרש כל התורה כולה דאל"ה אין כאן תורה כלל וכו' ונביא הישמעלים עשה כן, ושבתי צבי תר"ו אמר שנתהפכו המצוות וכו' אין שום מצוה שתשאר במתכונתה, כל אחד יאמר חלמתי חלום שחלב זה אסור וזה מותר וכו'. על כן כייל הקב"ה שאין נביא רשאי לחדש שום מצוה וכו', ומשו"ה אין זה נוהג אלא לאחר מיתת משה, אבל מרע"ה בעצמו לא היה שייך חשש זה וכו' עכ"ד.

ויש להוסיף בזה מש"כ במשך חכמה ריש פרשת שמות וז"ל... וא"כ איך צוה ה' שיאמינו לעולם במשה הא הכל בידי שמים חוץ מיראת שמים ואין הידיעה מכרחת הבחירה, ושמא יבחר משה אחרי זה חלילה להוסיף מדעתו. ועל כרחין שהשי"ת שלל ממנו הבחירה לגמרי, ונשאר מוכרח כמלאכים. עי"ש עוד בזה.

1. ואף דעסקינן גם כשעושה ע''י גזבר וכמש''כ רש''י במתני' נו., ולכאו' א''כ הדר דינא דיש כאן סברת מק''ט. אמנם י''ל כיון דשייך לחלל ההקדש אף בלא הגזבר, אין חסרון כאשר טועה הגזבר דלא גרע משלא היה כאן כלל. [ועיקר סברא זו כבר כתבו המעיני חכמה בסוגיין ד''ה אבל ההקדשות ובדבר אברהם ח''ב יט, ז לבאר שאין חסרון דלתקוני שדרתיך בגזבר]. [↑](#footnote-ref-2)
2. \* אלא שצ"ב איך תשמש חזקה זו כהוכחה להכרעת הספק, שבדררא זו אין כל הוכחה ע"י מוחזקותו אם נולד הולד קודם קנין או אחריו. וצע"ג. אלא שהובא (בקונ' כלל גדול שבסו"ס קונה"ס עם זר זהב) מתוס' ר"פ ב"ק לה: שחזקה זו תועיל במיגו שהיה טוען שקנאם לאחר מכן יהיה נאמן שנולד לאחר קנין. ויל"ע אם ניתן לפרש כן בראשונים בסוגיין. [↑](#footnote-ref-3)