מ_מ כריתות דפים יד-כ - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / מה כריתות / כריתות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**י"ד ב' -** **אמרו לו כולם שם אחד הם,** בפירש"י כתב דהיינו דבחד קרא כתיבי ובחד לאו, וע"כ אין חילוק חטאת ביניהם, והשטמ"ק הביא מתוס' כת"י דמה"ט ל"ד לבא על אחותו שהיא אחות אביו ואחות אמו דחייב ג' אע"ג דשם א' הוא,[[1]](#footnote-2) דהתם כתיב תלתא קראי, ומשא"כ הכא דכולהו נפקי מחד קרא, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאינו חייב אלא אחת, הוא משום דכל האסורין הללו משם אחד הן והוא האיחוד בין האבות והבנים מן האשה הזאת, וצ"ב, ועמש"כ האו"ש בפ"ב מאיסו"ב ה"ח לפרש לדבריו.

והרש"ש הק' על פירש"י, דבקרא כתיבי בתרי לאוי, ערות אשה ובתה לא תקח, את בת בנה ואת בת בתה לא תקח, ובר"פ הנשרפין ילפינן דורון דלמעלה מדורות דלמטה, והביא מירושלמי ביבמות ר"פ נושאין ובסנהדרין ר"פ הנשרפין דטעמא דרבנן הוא משום דמה בת בנה ובת בתה בלאו אחד, אף אשה ובתה ובת בנה בלאו אחד.

\*הרש"ש הק' דהיאך חלו עליו כל ג' האיסורין, הרי אין איסור חל על איסור, וכתב לישב בכמה אנפי, **א** דהו"ל איסור כולל, וס"ל לתנא דמתניתין דאף בב' שמות חשיב כאיסור כולל, ושלא כדעת ר' יוסי, שכתבו התוס' לעיל (בסוד"ה הבא) בדעתו דבב' שמות ל"ה איסור כולל. **ב** דכולהו הוויין שם אחד שם חמות, והיינו דמה"ט לי"ב לדינא דאין איסור חל על איסור, דהוא רק בב' שמות, וכמו שהוכיח האו"ש בפ"ד ממאכ"א הי"ז מסוגיית הגמ' בקידושין ע"ז ב', דבשם אחד איסור חל על איסור. - **ג** דאיירי באיסור בת אחת, כגון דעשו שלשתן שליח לקבלת קידושיהן, וכ"כ בחי' להגרי"מ מליסא אבי הנתיה"מ שנד' בסו"ס מקו"ח, וכ"כ הערול"נ לקמן בסוגיין, ועיי"ש שכתב דכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"ד משגגות ה"ד, וכ"כ ההר המורי' בהל' שגגות שם.

**ר"י בן נורי וסומכוס אמרו דבר אחד,** הערול"נ לקמן בסוגיין פירש דהא דס"ל דאמרו דבר אחד, הוא משום דמפרש דטעמא דסומכוס הוא משום דאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב' חטאות, וכדעת רב יוסף בחולין פ"ב ב', וה"נ חייב משום חמותו ואם חמותו ואם חמיו אף דהוו שם אחד,[[2]](#footnote-3) - אך בחי' הגרע"א לקמן ט"ו ב' ד"ה אולם קשה לי נראה דמפרש דטעמא דר"י בן נורי הוא משום דחמותו ואם חמותו ואם חמיו הוי כגופין מוחלקין, כיון שנאסרה עליו מכח ג' נשים, ולפ"ז לעולם טעמא דסומכוס הוא משום דגופין מוחלקין, ואך דס"ל לר' אושעיא דגם בחמותו וכו' הוי כגופין מוחלקין.

הירושלמי ביבמות ר"פ נושאין ובסנהדרין ר"פ הנשרפין מפרש דטעם פלוגתת ריב"נ ורבנן הוא דלריב"נ אמרינן דמה אשה ובתה ובת בתה בב' לאוין, אף אשה ובת בתה ובת בנה בב' לאוין, וטעמא דרבנן הוא משום דמה בת בנה ובת בתה בלאו אחד, אף אשה ובתה ובת בנה בלאו אחד,[[3]](#footnote-4) - אך ממה שאמרו הכא דר"י בן נורי וסומכוס אמרו דבר אחד, מבו' לכאו' דאין טעמא דר"י בן נורי משום דהו"ל כג' לאוין, דא"כ ל"ד לאותו ואת בנו דליכא אלא לאו אחד, ואם מאיזה טעם דמי דין אותו ואת בנו להיכא דאיכא כמה לאוין, א"כ מ"ט רבנן פליגי עלי' דסומכוס, הרי הא דפליגי רבנן הכא הוא משום דס"ל דליכא אלא לאו א'.[[4]](#footnote-5)

\*לכאו' לפ"מ דס"ד דהא דמחייב ר"י בן נורי ג' חטאות, הוא דומיא דהא דמחייב סומכוס ב', הדין נותן דגם בגונא שנעשית אם חמותו מחמת ג' נשים שנשא את בת בתה שרה ואת בת בתה רבקה ואת בת בתה רחל חייב ג', ולא רק בגונא שהיא חמותו ואם חמותו ואם חמיו, ואי"ז במשמעות הדברים, - אך י"ל דבכה"ג לא חשיב כלל כג' איסורים, אלא הו"ל כג' גורמים לאיסור אחד דחמותו, וע"כ אינו חייב אלא אחת.[[5]](#footnote-6)

**ט"ו א' - עד כאן לא קאמר ר"י בן נורי אלא משום שמות מוחלקין דמיקריא וכו',** משמעות הדברים, דאף דליכא בזה לאוין חלוקין, וכמו שפירש"י במתניתין דבחד לאו כתיבי, (ונת' לעיל דבתלמודין ס"ל דלא בהא פליג ריב"נ), מ"מ ס"ל לריב"נ כיון דהוי ג' שמות איסור, סגי בהכי לחייב ג' חטאות, ומשא"כ באותו ואת בנו דהוי שם איסור אחד דאוא"ב, - וצ"ל דאף למש"כ הר"ן בחולין פ"ב א' דטעמא דסומכוס הוא משום דהו"ל ב' שמות, דמפני אמה שנשחטה מתחייב משום אותו ואת בנו, ומשום בתה מתחייב משום בנו ואותו, אכתי ל"ה ב' שמות חלוקין לגמרי, דבקרא לא כתיב אלא אותו ואת בנו.[[6]](#footnote-7)

**עד כאן לא קאמר סומכוס אלא גבי אוא"ב דגופין מוחלקין,** בפירש"י כתב דהיינו דמחמת הראשונה ושני' באו ב' איסורים אלו על השלישית, ובחי' הגרי"מ מליסא הק' דהרי גם בחמותו ואם חמותו ואם חמיו נאסרה עליו מחמת ג' נשים, ומ"ט ל"ה כגופין מוחלקין, - והערול"נ כתב לישב דלעולם מסברא אף בחמותו ואם חמותו ואם חמיו הו"ל כגופין מוחלקין, ואך דילפינן מקרא דשארה הנה זימה היא דחשיבי כגוף אחד, וכ"כ בהגה' בן ארי', ובעולת שלמה, ועיי"ש שגרסו כן בד' רש"י,[[7]](#footnote-8) - וי"ל עוד, למש"כ בחי' הגר"ש היימן כתבים סימן ל"א אות ב' מהגר"י רבינוביץ דבאיסור אותו ואת בנו, אין האיסור על השני, אלא הוי האיסור בשחיטת שניהם ביום א',[[8]](#footnote-9) וכ"כ בחי' הגרז"ס בסוגיין, ועיי"ש שהאריך בזה, - ועמש"כ האו"ש בפ"ב מאיסו"ב ה"ח לפרש בזה לדעת רש"י ולדעת הרמב"ם.

\*בפי' הרגמ"ה בחולין פ"ב ב' פירש למה שאמרו התם דטעמא דסומכוס משום דגופין מוחלקין דהיינו דהם ב' איסורים אותו ואת בנו ובנו ואותו, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי במשנה שם, ונת' לעיל, - ולפי דבריהם מתפרש כן בהא דדחינן הכא, דעד כאן לא קאמר סומכוס אלא גבי אוא"ב דגופין מוחלקין, דהוו ב' איסורין, ומשא"כ בחמותו ואם חמותו ואם חמיו דל"ה כאיסורין מוחלקין, משום דהכתוב עשאן לכולן זמה אחת.[[9]](#footnote-10)

התוס' כתבו דה"נ לענין אחות אשה, אם הי' נשוי ב' נשים ובא על השלישית שהיא אחות שתיהן זו מצד אם וזו מצד אב, חייב על שתיהן, ובחי' הגרי"מ מליסא הק' דמ"ש הך גוונא דחשיב כגופין מוחלקין, מחמותו ואם חמותו ואם חמיו דלא חשיב כגופין מוחלקין, אף שנאסרה עליו מחמת ג' נשים,[[10]](#footnote-11) ועמש"כ בזה האו"ש בפ"ב מאיסו"ב ה"ח, והאבי עזרי בפ"ד משגגות ה"ד תמה על דבריו,[[11]](#footnote-12) (ועיי"ש שכתב להגי' בד' התו"י).

**שארה הנה זימה היא הכתוב עשאן לכולן זימה אחת,** בהגה' בן ארי' כתב בדעת רש"י, דהא דבעינן להך קרא, הוא ללמד דלא חשבינן לה כגופין מוחלקין, ול"ד לשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט בתה דחשיב כגופין מוחלקין, וכ"כ העולת שלמה, - אך הרמב"ם בפ"ד משגגות כתב דאף שזקנה זו היא חמותו ואם חמותו ואם חמיו וג' שמות הן, אינו חיייב אלא חטאת אחת, שהכתוב עשה ג' גופין כגוף אחד, לפיכך יחשבו הג' שמות כשם אחד, ומבו' דאף לפ"מ דקי"ל דלא כסומכוס בעינן קרא להא דבחמותו ואם חמותו ואם חמיו אינו חייב אלא אחת, ועמד ע"ז ההר המורי' שם.[[12]](#footnote-13)

**בא על אחותו שהיא אחות אביו ואחות אמו מהו,** בד' השטמ"ק בשם הרא"ש לקמן בסוגיין מבו' דלא מיבע"ל אלא בכה"ג דכולן איסורי אחוה הן, וע"כ לא מייתינן לה מהא דתנן דיש בא ביאה אחת וחייב עלי' ו' חטאות, ומצינו עד"ז בד' התו"י לעיל ב' ב' (ד"ה אחותו) דנקט אחותו שהיא אחות אביו וכו' לרבותא, דאע"ג דכל שמות שבה משל אחוה הן, אפ"ה חשיבי שמות מוחלקין, (ועד"ז כתב בפירש"י שם ד"ה על אחותו).

**איכא למיפרך מה לה' נשים נדות שכן גופין מוחלקין,** התו"י כתב דר"ג ור' יהושע דעבדי הק"ו ס"ל דלא תליא מילתא אלא בשמות,[[13]](#footnote-14) - ולכאו' מכוון דבריהם דעיקר חילוק גופין, הוא משום דכל גוף וגוף חשיב כאיסור לעצמו, ואי"ז חילוק בעלמא דמחלק המעשים,[[14]](#footnote-15) וזהו דס"ל דאם גופין מחלקין, וחשבינן להו כב' איסורים, כ"ש דשמות איסור מחלקין.[[15]](#footnote-16)

\***אלא אמר קרא וכו',** בתוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"ח הק' בהא דמחייבינן בשמות מוחלקין אף דאין גופין מוחלקין, ממה שאמרו בקידושין ע"ז ב' דכל שבא על אלמנת ראובן שהיתה אלמנת שמעון שהיתה אלמנת לוי דאינו חייב אלא אחת, אף דשמות מוחלקין, משום דגופין מוחלקין בעינן וליכא, והרי דלא סגי במה דהשמות מוחלקין, וכתב דמכוון הגמ' שם דבחילוק שמות בכה"ג לא מיחייב אא"כ יהיו גופין מוחלקין, - וכ"כ התורי"ד בקידושין שם דהא דליכא התם לחילוק שמות, הוא משום דלא יקרא שמות מוחלקין אלא שמות של איסורין חלוקין כגון חלב נותר ופגול, ומשא"כ באלמנה מג' בעלים דאינה אלא שם איסור אחד דאלמנה לא יקח, וכתב דדמי לאוכל חלב שור כשב ועז בהעלם אחד דאינו חייב אלא אחת.

**בא עלי' וחזר ובא עלי' וכו' חייב על כל אחת ואחת דברי ר"א,** בפירש"י ביבמות ל"ד א' ד"ה על כל כח וכח כתב בתו"ד דר"א ס"ל דביאות מחלקות, ומשמע דמודה ר"א דבעי חילוק לחטאת, ואך דס"ל דמעשי הביאה מחלקין, - ובזה מתפרש מה שאמרו לקמן בסוגיין דאם קצר ב' גרוגרות בב"א מודה ר"א דאינו חייב אלא אחת, והיינו דכל הא דמחייב ב', הוא משום דמעשי הקצירה מחלקין, וע"כ במעשה קצירה אחד מודה דאינו חייב אלא א'.[[16]](#footnote-17)

השטמ"ק כתב בשם הרא"ש דל"ד בא עלי', דר"א מחייב על כל כח וכח, והוא מסוגיית הגמ' ביבמות שם,[[17]](#footnote-18) ובפירש"י שם כתב דכיון דמחייב ר"א בב' ביאות בהעלם אחד, ה"נ מחייב בביאה אחת על כל כח וכח, דכח כח וכח הנאה של ביאה בפנ"ע היא, והא דלרבנן אינו חייב על כל כח וכח, הוא משום דהוי בהעלם אחד, אך אם היתה ידיעה בין כח לכח חייב על כל חד וחד.[[18]](#footnote-19)

\*והפנ"י בכתובות נ"א א' הק', דמ"ט הוא חייב על כל כח וכח, ולא אמרינן דאנוס הוא דיצרא אלבשי', וכמו שאמרו בכתובות שם באשת ישראל שנאנסה דאע"פ שסופה ברצון מותרת לבעלה, משום דיצרא אלבשה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה ההפלאה שם ובפנים יפות ויקרא כ' י"ז, ודברים כ"ב כ"ג, והעין יצחק באהע"ז סימן ע' ס"ק כ' כ"א, והעולת שלמה בסוגיין, ואכמ"ל.

**איבע"ל קצר וקצר מה לי אמר ר"א, טעמא דר"א משום דעבד תרתין וכו' וה"נ דעבד תרתין,** בס' הר הבית להגר"א טיקטין בסוגיין ולקמן ט"ז ב' נסתפק דהא דחייב ב' היינו אף בשגגת שבת, דאף דלדידן אף אם עשה כמה מלאכות בשגגת שבת אינו חייב אלא א', מ"מ לר"א דקצר וקצר חייב ב' אף דהוי שגגה אחת, ה"נ בשגגת שבת חייב ב', - אך האגודת אזוב שגגות אות ה' נקט דמודה ר"א דבשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, ועמש"כ בזה במשנת ר' אהרן שבת סימן י' ס"ק י"ג י"ד ובשיעורי הגר"נ סימן א', וצ"ע.

\*התוס' לקמן ט"ז ב' ד"ה אמר רבה כתבו דלרבה דאם קצר וקצר מחייב ר"א ב', ל"ב לדין שבתות כגופין, ול"ב בנדה לחילוק גופין, - אך בחי' רמ"ש שם כתב לחדש דכל הא דמחייב ר"א ב', הוא כשאינו יודע שהוא מחובר וסבור שהוא תלוש, דבכל גרוגרת הוי שגגה בפנ"ע, דידיעתו על זה שהוא מחובר, אינה ידיעה על זה, וע"כ הוא חייב על כל אחד, אך אם שגג דקצירה מותרת בשבת, מודה דאינו חייב אלא אחת, וכן בנדה אינו חייב על כל ביאה אלא כשאינו יודע שהיא נדה, דאפי' אם ידע דמעיקרא היא נדה, שמא עכשיו אינה נדה, וע"כ הו"ל כל ביאה כשגגה בפנ"ע, אך בשגגת איסור נדה אינו חייב אלא אחת,[[19]](#footnote-20) וע"כ גם לדידי' בעינן לדין שבתות כגופין ולדין חילוק גופין, ולפי דבריו ודאי דבשגגת שבת מודה ר"א דאינו חייב אלא אחת, ועד"ז כתב הצ"פ בפ"ד ממתנו"ע ה"ט בתו"ד.

\***התם משום דא"א לו לערבן לביאות זב"ז וכו',** בפירש"י כתב דכיון דא"א לערבן הלכך חשיבי, ובחי' הגרז"ס כתב לפ"ז, דבאוכל ב' זיתים בב"א ואח"כ אכל עוד זית אחר בהעלם א', אינו חייב אלא אחד, אף דא"א לו לערב זית זה עם הב' זיתים, דאין בית הבליעה מחזיק יותר מב' זיתים, כמו שאמרו לעיל י"ד א', דמ"מ כיון דכל זית יכול לערב עם עוד זית, ליכא זית דחשוב בפנ"ע, ועיי"ש שנסתפק כשחזר ואכל ב' זיתים בב"א, ועמש"כ בזה בס' משמרות כהונה בסוגיין, ועי' עוד בהגה' הרד"ל לקמן בע"ב, ובעולת שלמה לקמן י"ח ב' (ד"ה שם ד"ה הא דנקט), וצ"ע.

**ר"א מחייב על ולדי מלאכות במקום אבות מלאכות,** בסוגיית הגמ' לקמן ט"ז א' וט"ז ב' מבו' לפירש"י שם דה"נ מחייב ר"א בעושה ב' תולדות של אב אחד, עיי"ש, וכ"כ התוס' הרא"ש בשבת ע"ה ב', - וכ"נ מהא דפרכינן בשבת צ"ו ב' ובב"ק ב' א' דלר"א דמחייב אתולדה במקום אב אמאי קרי לי' אב ואמאי קרי לה תולדה, והרי דלדידי' אף כשעשה ב' תולדות של אב א' חייב ב', דאל"כ הרי שפיר נפ"מ בהא דקרי לי' תולדה, דאם עשה ב' תולדות אינו חייב אלא אחת.

אך בד' הריטב"א בשבת ע"ה ב' מבו' שפירש דמה שאמרו לקמן דלר"א ולדי מלאכות כמלאכות דמי, היינו דמה"ט אם עשה אב ותולדה דידי' חייב ב', אך אם עשה ב' תולדות של אב א' אינו חייב אלא אחת,[[20]](#footnote-21) וגם בד' התוס' ותוס' הרא"ש שם מבו' דיש מקום טפי לחייב באב ותולדה דידי', מב' תולדות של אב א', עיי"ש, - וצ"ע דא"כ מאי פרכינן דאמאי קרי לי' אב ואמאי קרי לה תולדה, ועמש"כ בזה בחי' הגר"נ בב"ק שם אות י"א.

התוס' בשבת ע"ג ב' ד"ה משום זורע וצ"ו ב' ד"ה ולר"א וב"ק ב' א' ד"ה ולר"א נקטו דמה שאמרו בשבת קל"ח א' דמתרין על התולדה בשם האב, הוא גם לדעת ר"א, - אך הרמב"ן וש"ר בשבת צ"ו ב' כתבו דלר"א דמחייב על תולדה במקום אב, ל"מ להתרות על התולדה בשם האב, אלא צריך להתרות עלי' בשמה.

והתוצאות חיים בסימן ה' סק"ה כתב דטעם הפלוגתא בזה הוא ביסוד דינא דר"א, דלדעת התוס' הא דמחייב אתולדה במקום אב הוא דין חילוק כעין גופין ותמחויין מחלקין, אך לעולם הוו האב והתולדה שם איסור אחד, וע"כ מתרין על התולדה בשם האב, אך לדעת הרמב"ן ודעימי' הא דמחייב אתולדה במקום אב, הוא משום דחשבינן להתולדה כשם מלאכה לעצמה, וע"כ לדידי' אין מתרין על התולדה בשם אב,[[21]](#footnote-22) ועיי"ש שכתב דבזה תליא מש"כ השטמ"ק בב"ק שם בשם מהר"ר יחיאל, דאף לר"א מצטרפין אב ותולדה לכשיעור, ועמש"כ בענין זה האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף י', ואכמ"ל.

\*בד' התוס' הרא"ש בשבת צ"ו ב' ובשטמ"ק ב"ק ב' א' מבו' דלדעת רבה דקצר וקצר חייב ב', הרי דמה"ט הוא דמחייב ר"א על תולדה במקום אב, ואי"ז דין בפנ"ע דהאב והתולדה חלוקין זמ"ז, ולדעת רב יוסף דקצר וקצר אינו חייב ב', הא דבאב ותולדה חייב ב', הוא משום דשם ב' מלאכות הן, עיי"ש, ועד"ז נראה בד' הרשב"א והריטב"א בשבת צ"ג ב', ונתבאר להלן.

**הבמ"ע בדלית המודלית ע"ג תאינה וקצצן בב"א משו"ה מחייב ר"א הואיל ושמות מוחלקין וגופין מוחלקין,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דשמות מוחלקין דזה אב וזו תולדה וגופין מוחלקין דב' אילנות הן, ע"כ הוא חייב ב', וצ"ב דמ"ט בעינן להא דגופין מוחלקין, הרי כיון דמחייב ר"א על תולדה במקום אב, הי' לנו לחייב אף בגוף אחד,[[22]](#footnote-23) - וביותר צ"ע, דאם לא מחייב ר"א על תולדה במקום אב אלא בב' גופין, א"כ מאי פריך בשבת צ"ו ב' וב"ק ב' א' דלר"א אמאי קרי לי' אב ואמאי קרי לה תולדה, הרי נפ"מ בזה הוא דאם עשאן בגוף אחד אינו חייב אלא אחת, ועמד ע"ז העולת שלמה.

הרשב"א בשבת צ"ג ב' כתב דלרבה דבדלית המודלית וכו' מחייב ר"א ב' הואיל ושמות מוחלקין וגופין מוחלקין, הרי דה"נ במוציא אוכלין בכלי והכלי צריך לו חייב ב', משום דהוי ב' שמות כלי ואוכלין וגופין מוחלקין, וכ"כ הריטב"א שם, והשיירי קרבן בס"פ א"ר עקיבא תמה ע"ז דהרי לא מחייב ר"א כשעשה בב"א אלא באב ותולדה דהוי שמות מלאכה חלוקין, וכמו שפירש"י, - אך מד' הרשב"א והריטב"א מבו', דמה שאמרו הכא דהוו שמות מוחלקין, אי"ז משום דאב ותולדה הם ב' שמות מלאכה אלא הוא משום דהוי ב' מעשים שונים.[[23]](#footnote-24)

ואמנם צ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ הרשב"א והריטב"א גופייהו שם צ"ו ב' דלר"א צריך להתרות על התולדה בשמה ול"מ להתרות עלי' בשם האב, והרי דהא דמחייב על תולדה במקום האב, הוא משום דהוו כב' מלאכות, - וצ"ל דד"ז תליא בפלוגתא דרבה ורב יוסף, וע"ד מש"כ התוס' הרא"ש, והיינו דלדעת רבה דבקצר וקצר מחייב ר"א תרתי, וע"כ מפרשינן דמכח זה הוא גם הא דמחייב בתולדה במקום אב, ואך דאף דבקצר ב' גרוגרות בב"א אינו חייב אלא אחת, מ"מ בדלית וכו' דשמות מוחלקין וגופין מוחלקין חייב ב', אך לדעת רב יוסף דבקצר וקצר אינו חייב אלא א', בע"כ דהא דמחייב ר"א אתולדה במקום אב הוא משום דהוי ב' שמות איסור, וזהו שכתבו הרשב"א והריטב"א גופייהו שם צ"ו ב' דלר"א צריך להתרות על התולדה בשמה ול"מ להתרות עלי' בשם האב, וצ"ע.[[24]](#footnote-25)

\*בשבת צ' א' תנן דהמוציא קופת הרוכלין אע"פ שיש בה מינים הרבה אינו חייב אלא אחת, ובירושלמי שם פריך דהרי אף אם הוציא והוציא בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, וכ"ש דבמוציא בב"א אינו חייב אלא אחת, ומאי קמ"ל, ומשני דנצרכה לר"א שלא תאמר מינים הרבה יעשו כהעלמות הרבה ויהא חייב על כל אחת ואחת, לפום כן צריך למימר דאינו חייב אלא אחת.

והרמב"ן שם פירש דהיינו לר"א דס"ל לקמן ט"ז א' דאם בא על ה' נשים נדות ואפי' קטנות חייב על כל אחת ואחת מפני שגופין מוחלקין, ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן,[[25]](#footnote-26) - וצ"ב דהך דינא דבא על ה' נשים נדות קטנות חייב על כל אחת ואחת, מודו בה כו"ע, ולא מצינו מי שנחלק ע"ז, גם צ"ב דמאי ס"ד דחילוק מינים יהא כחילוק גופין.

אך הפסקי רי"ד שם כתב לפרש דהיינו לר"א דמחייב שתים על ב' הוצאות בהעלם א', ולכאו' אתיא כדעת רבה דבקצר וקצר בהעלם אחד מחייב ר"א תרתי, וזהו דס"ד דה"נ במוציא קופת הרוכלין שיש בה מינים הרבה, הו"ל כב' הוצאות ויתחייב על כל אחד ואחד, וקמ"ל דכיון דהוציאם בב"א אינו חייב אלא אחת, וכ"כ המהרש"א שם בד' התוס', וכ"נ בד' הריטב"א בשבת צ"ג ב' בתחילת דבריו שפירש כן, וזהו שהביא מד' הירושלמי דאף דבקצר וקצר חייב ב', מ"מ בקצר ב' גרוגרות בב"א אינו חייב אלא אחת.

הרשב"א והריטב"א בשבת צ"ג ב' כתבו דדברי הירושלמי דמודה ר"א במוציא קופת הרוכלין דאינו חייב אלא אחת, הם כדעת רב יוסף, והיינו דלדעת רבה דלר"א אם קצר וקצר בהעלם אחד חייב ב', ה"נ במוציא קופת הרוכלין שיש בה מינים הרבה חייב על כל אחת ואחת,[[26]](#footnote-27) - וצ"ל דאף דבקוצר ב' גרוגרות בב"א אף לדעת רבה אינו חייב ב', מ"מ בקופת הרוכלין שיש בה מינים הרבה, הוי כשמות מוחלקין וגופין מוחלקין דחייב ב',[[27]](#footnote-28) אך צ"ע ממש"כ הריטב"א שם לעיל מינה ללמוד מד' הירושלמי אלו דאף למ"ד דקצר וחזר וקצר חייב ב', מ"מ כל שהוא בב"א אינו חייב אלא אחת, והרי דאתיא כדעת רבה דבקצר וקצר חייב ב', ואפ"ה במוציא קופת הרוכלין אינו חייב אלא אחת.[[28]](#footnote-29)

**ט"ו ב' -** **השוחט ה' זבחים בהעלם אחד מהו וכו',** צ"ב טעם האיבעיא, דמ"ט לא יהא בזה לדין חילוק גופין, ואף ר' יהושע לא פשיט אלא מאוכל מזבח אחד בה' תמחויין, ולא מייתי מדין חילוק גופין בה' נשים נדות, ומצינו בזה כמה דרכים, ונפ"מ רבות בזה לכללא דחילוק גופין, וע"כ הארכנו בזה, - **א** בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"י פירש דאף דגופי נדות מועילין לחלק, מיבע"ל אם אף גופי בהמות מועילין לחלק, ופשיט לי' ר' יהושע דאם תמחויין שונים מבהמה אחת מועילין לחלק כ"ש בהמות חלוקות, והקרבן אהרן שם פירש לדבריו דהיינו דחילוק גופין הוא רק בבנ"א ולא בבע"ח, ועיי"ש שתמה ע"ז.[[29]](#footnote-30)

**ב** התו"י בד"ה האוכל נותר כתבו דהא דמיבע"ל לר"ע באוכל נותר מה' זבחים, ול"ה כבא על ה' נדות, הוא משום דבנדות יש בהן ב' אזהרות דהוא מוזהר עלי' והיא עליו, כדפריך ר"ע לקמן ט"ז א', וכ"כ התוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א הי"ב,[[30]](#footnote-31) ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דמיבע"ל בשוחט ה' זבחים, ול"ד לבא על ה' נדות, משום דבנדות יש ב' אזהרות.[[31]](#footnote-32)

**ג** התוס' בסנהדרין נ"ד ב' ד"ה הנרבע לזכר כתבו דהא דנרבע לזכר ונרבע לבהמה לר' ישמעאל אינו חייב אלא אחת, אע"ג דגופין מוחלקין, ול"ד לה' נשים נדות וה' שפחות חרופות, הוא משום דהתם ילפינן לה מקראי, ומבו' בדבריהם דלא ילפינן מנדות ושפחות לשאר איסורין, - ולפ"ז ניחא דמה"ט בשוחט ה' זבחים בחוץ ליכא לדין חילוק גופין דנדות.

**ד** הרמב"ם בפ"ו משגגות ה"ב כתב דהא דשוחט ה' זבחים בהעלם א' אינו חייב אלא אחת, הוא דומיא דמשתחוה לה' צורות דאינו חייב אלא אחת, והגר"ז אסבסקי בסימן א' סק"ד פירש דהיינו דדין חילוק גופין הוא רק כשהאיסור הוא על הגוף והגוף הוא סיבת האיסור, אך כל שאין האיסור על הגוף אלא שהוא החפץ שנעשה בו האיסור ליכא חילוק גופין, ומה"ט בשוחט ב' בהמות בשבת לא יהא חילוק גופין,[[32]](#footnote-33) ובשחוטי חוץ האיסור הוא שלא לעשות בחוץ עבודות פנים, והקרבן הוא החפץ שנעשה בו האיסור, וע"כ לי"ב חילוק גופין,[[33]](#footnote-34) וזהו שכתב הרמב"ם לדמותו למשתחוה לה' צורות, דאין חלות האיסור על הצורות, ול"ש בזה חילוק גופין,[[34]](#footnote-35) ועד"ז כתב החזון יחזקאל בפ"ד ה"א.[[35]](#footnote-36)

**ה** המהרי"ט בקידושין ע"ז ב' כתב די"ל דל"מ חילוק גופין אלא בביאות שא"א לערבן, אך באכילות דאפשר לערבן ל"מ חילוק גופין, עיי"ש, - והמלבי"ם בפי' התו"כ כתב דלפ"ז הרי דמה"ט הוא דל"מ חילוק גופין בשוחט ה' זבחים, כיון דאפשר לשחוט כולן בב"א, וכ"כ האו"ש בפ"ו משגגות ה"ב.

**ו** השעה"מ בפי"ז מאיסו"ב הי"א בסו"ד כתב דכיון דחיוב שחוטי חוץ בא בגמר שחיטה, לא חשיבי כגופין מוחלקין, דהא דיש חילוק גופין בבהמות, הוא רק בחייהן, וכמש"כ התורי"ד בקידושין ע"ז ב',[[36]](#footnote-37) וכ"ה מבו' בד' הדברי אמת בקונט' חשוד סא:, וכ"כ החקרי לב ביו"ד ח"א סימן ל"ד ד"ה אמנם אחר החיפוש, וכ"כ הפמ"ג בס' גוו"ר כלל ס"ג.

ועיי"ש בגוו"ר שכתב דאף דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף חייב אף על שחיטת מיעוט סימן בחוץ, מ"מ כיון דאם נתנבלה קודם גמר הכשר שחיטה לאו כלום הוא, וכמו שאמרו בחולין כ"ט ב', נמצא דעיקר החיוב הוא מכח שגמר השחיטה בהכשר, וע"כ לי"ב לחילוק גופין, ובפתיחה להל' שבת אות י"ז, כתב בע"א, עיי"ש, ועמש"כ על דבריו המנ"ח במצוה קפ"ט בסופו, ומש"כ האבנ"ז באו"ח סימן קי"א סק"ז ואילך.

**ז** הקרבן אהרן בפ' ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"י כתב דהוא משום דבזבחים אין האיסור מצד הבהמות שהם הגופים המוחלקים, אלא מפאת שם הזבח אשר עליהן שהוא דבר נוסף עליהן ואינו מהן בעצמו, וכיון דשם הזבח שוה בכולן, אין כאן גופין אסורין מוחלקין, אלא איסור אחד והוא שם זבח.

**ח** בחי' הגרע"א כתב די"ל דחילוק גופין הוא רק בביאות שכן נהנה, אך בשוחט ה' זבחים דלא נהנה ליכא חילוק גופין, וע"ד הא דפריך ר"ש בברייתא דמה ראי' מאוכל לשוחט דמה לאוכל שכן נהנה, וכ"כ החקרי לב ביו"ד ח"א סימן ל"ד ד"ה וע"פ הבא"ר וד"ה וראיתי להר"ב וד"ה הלא לא נשאר, וכ"כ העולת שלמה.[[37]](#footnote-38)

התוס' לעיל ט' ב' ד"ה והיא שפחה כתבו דהא דתנן בחולין פ"ב א' דשחטה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים, הוא משום דין חילוק גופין דומיא דדין חילוק גופין לחטאות, וכ"כ השטמ"ק בהשמטות לקמן ט"ז א' בשם תוס' כת"י, וכ"כ הפסקי רי"ד בחולין שם, וקשיא טובא דמ"ש משוחט ה' זבחים בחוץ בהעלם אחד דאינו חייב אלא אחת ולי"ב לדין חילוק גופין, דלכאו' כל הדרכים שנתבארו בטעם הא דליכא התם חילוק גופין, שייכי גם בההיא דשחטה ואח"כ שחט שני בני'.[[38]](#footnote-39)

והחקרי לב ביו"ד סימן ל"ד עמד בזה, ועיי"ש בד"ה הלא לא נשאר שכתב דאי נימא דהא דבשוחט ה' זבחים ליכא חילוק גופין הוא משום דלא נהנה, הרי דבשחט שני בני', כיון דהבהמות מותרין באכילה ע"י השחיטה, חשיב כנהנה, ובד"ה הן אמת הק' ע"ז, דזה לא חשיב הנאה, כמו שאמרו בחולין ח' א' בשוחט בסכין של ע"ז, וכ"כ העולת שלמה בסוגיין, - אך בחי' הגרע"א נקט בפשיטות דבאותו ואת בנו לא חשיב כנהנה, ולכאו' הוא משום דשכן נהנה הוא רק בהנאת הגוף, (דומיא דמה שאמרו דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה).

והחקרי לב שם בד"ה אכן לפמ"ש ובד"ה הן אמת כתב דצ"ל דמתניתין דחולין היא כמ"ד בסוגיין דלא קיבלה ר' יהושע מיני' והשוחט ה' זבחים בחוץ חייב ה' חטאות, אך הק' שם בד"ה הן אמת דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם שפסק בפ"ה משגגות ה"ב דהשוחט ה' זבחים בחוץ בהעלם אחד אינו חייב אלא א', ובפי"ב משחיטה הי"ב פסק דשחטה ואח"כ שחט שני בני' לוקה ב' מלקיות.[[39]](#footnote-40)

**אלא באוכל נותר מה' זבחים וכו',** התוס' כתבו דל"ד לבא על ה' נדות בהעלם אחד דחייב על כל אחת ואחת, דהנהו יש בהן ב' אזהרות דהוא מוזהר והיא מוזהרת, וכ"כ התוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א הי"ב.

אך התורי"ד בקידושין ע"ז ב' כתב דבשחוטין לא אמרינן גופין מוחלקין משום דלא חשיבי, ומה"ט אם אכל חלב או נבילה או גיד מכמה בהמות אינו חייב אלא אחת, ועיי"ש שכתב דלא מצינו חילוק חטאת בשחוטין אלא באוכל נותר מה' זבחים בהעלם א', דפליגי בה תנאי הכא, ומשמעות דבריו דטעם האיבעיא דר"ע דלא יהא בזה לחילוק גופין, הוא משום דבשחוטין ליכא חילוק גופין.

והשטמ"ק בהשמטות לקמן ט"ז א' הביא מתוס' כת"י שכתבו דהא דבנותר ליכא חילוק גופין, הוא משום דאיסורייהו שייך בחתיכה אחת, ואין האיסור על כל הבהמה.[[40]](#footnote-41)

**א"ר יהושע שמעתי באוכל מזבח אחד בב' תמחויין וכו' ורואה אני שהדברים ק"ו,** בביאור הא הא דיליף ר' יהושע לחייב בנותר מה' זבחים על כל אחת ואחת בק"ו מתמחויין דמחלקין, מצינו כמה דרכים, **א** השטמ"ק כתב בשם גליון דהיינו דכ"ה דתמחויין מחלקין לפי שיש שינוי טעמים, ה"נ בה' בהמות שהן חלוקות בטעם ואין טעם זו דומה לזו, והוי כה' תמחויין.[[41]](#footnote-42)

**ב** בד' התורי"ד בקידושין ע"ז ב' מבו' דהא חייב על כל אחת ואחת הוא משום דינא דחילוק גופין, ועיי"ש שכתב דאף דבעלמא ליכא חילוק גופין בשחוטין, שאני זבחים משום דחשיבי וחשיבי לי' גופין מוחלקין, ולפ"ז הא דיליף לה ר' יהושע מחילוק תמחויין, היינו דכיון דתמחויין חשיבי לחלק, כ"ש דגופין חשיבי לחלק.

**ג** הרמב"ן בשבועות כ"ב א' למד מהכא דיש חילוק אשמות במעילה אפי' בקונם אחד בתמחוי אחד בב' ככרות הואיל וגופין מוחלקין הן, וכ"כ הרמב"ן שם בהמש"ד לפרש לסוגיית הגמ' שם דאיירי כשאמר אכילה משתיהן עלי, ואפ"ה ב' ככרות אין מצטרפין מפני שחלוקות לחטאות דגופין מוחלקין לחטאות, ומבו' דהא דחייב על כל אחת ואחת, אי"ז מדינא דחילוק גופין דעלמא, דהוא רק בגופין דבע"ח, אלא הוא דומיא דחילוק תמחויין, דגופין חלוקין הוו חילוק טפי מתמחויין חלוקין, אף דאין הגופין חלוקין בטעמם, דומיא דב' ככרות.

**ד** הריטב"א בשבועות שם דכל שאמר קונם שלא אוכל מזו ומזו, הוו כב' זבחים דהם חלוקין לחטאות, אך כל שאמר אכילה משתיהן עלי קונם, הוו כזבח אחד ותמחוי אחד ואין חלוקין לחטאות, - ומבו' דהא דזבחים חלוקין לחטאות, הוא משום דכל זבח יש עליו קדושה בפנ"ע, ומכח זה הוא דחלוקין הן זמ"ז אף דאינם חלוקין בטעמם, וע"כ הוא דבקונמות ב' קונמות מחלקין לחטאות, ובקונם א' על ב' ככרות אינם חלוקין לחטאות.

\*בפירש"י בשבועות כ"ב א' כתב דכשנשבע על ב' ככרות הן חלוקין לחטאות, דאם אכל כזית מזו וכזית מזו בהעלם אחד חייב ב', כדילפינן לה בתו"כ מדכתיב והי' כי יאשם לאחת מאלה לחייבו על כל אחת ואחת, ומשא"כ בקונמות דאין חלוקות לאשמות למ"ד דיש מעילה בקונמות, דאם נהנה וחזר ונהנה בהעלם אחד חייב אחת, דכולהו חדא מעילה היא, כדתנן צירף את המעילה לזמן מרובה, - והרמב"ן וש"ר שם הק' ע"ז דמהא דתנן הכא דלענין מעילה יש חילוק אשמות בב' תמחויין או בה' זבחים, וכ"ש התם בב' קונמות על ב' ככרות, - אך בדעת רש"י צ"ל דס"ל דהא דה' זבחים חלוקין למעילה, הוא משום דהן חלוקין בטעמיהן וכמש"כ השטמ"ק או משום דין חילוק גופין וכמש"כ התורי"ד, אך ב' ככרות אינם חלוקין זמ"ז, אף אם אסרן עליו בב' קונמות.

**לא אם אמרת במעילה וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקי"ל דתמחויין אין מחלקין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משגגות ה"ב דאכל נותר מה' זבחים וכו' אע"פ שאכלן בה' תמחויין אינו חייב אלא חטאת אחת שכולם שם א' הן, ושם פ"ט ה"ט כתב דלענין מעילה התמחויין מחלקין,[[42]](#footnote-43) אע"פ שאין מוחלקין בחיוב הכריתות, (ופירש דהוא משום דחומרא יתירא יש במעילה שהרי עשה בה המהנה כנהנה וכו'), והיינו משום דבמעילה לכו"ע התמחויין מחלקין, והמהר"י קורקוס שם כתב דהא דפסק כר"ע, הוא משום דהלכה כר"ע מחבירו, ועמש"כ בזה הכס"מ והלח"מ שם.

הרמב"ן בשבועות כ"ב א' כתב דיש מי שפירש דהא דצירף את המעילה לזמן מרובה, אי"ז בב' תמחויין, דהואיל וחלוקין לחטאות אין מצטרפין, אלא הוא בתמחוי אחד ובגוף אחר, וכתב ע"ז דאינו נכון, - ובהמשך דבריו כתב לפרש דאף דלדעת ר' יהושע תמחויין מחלקין אף לקולא, כלישנא בתרא לעיל י"ב ב' דהוא עיקר, אפ"ה לענין מעילה אין תמחויין מחלקין לקולא, משום דלגבי מעילה ל"ב צירוף, שהרי צירף את המעילה לזמן מרובה, ואף דבעלמא אין אכילה והנאה מצטרפין, וגם אכילות אין מצטרפין אלא בכדא"פ, וע"כ אף ב' תמחויין וב' גופין מצטרפין.

והשפ"א כתב לדקדק כן מד' הרמב"ם בפ"ט משגגות ה"ב דאין תמחויין מחלקין במעילה לקולא, ופירש דהוא משום דכל הא דתמחויין מחלקין במעילה, אף שאינם מחלקין בשאר איסורין, הוא משום חומרא דמעילה, וע"כ אינם מחלקין לקולא, אך לטעם זה, הרי דלמ"ד דתמחויין מחלקין בכל איסורין אף לקולא, ה"ה מחלקין אף במעילה.[[43]](#footnote-44)

**מה ראי' לשוחט מאוכל מה לאוכל שכן נהנה,** בתוס' הגרע"א לקמן במתניתין הק' בהא דיליף ר"א לחייב בשבתות בק"ו מנדה, דהרי איכא למיפרך דמה לנדה שכן נהנה, כדפרכינן הכא, וכבר הק' כן בתוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה ספ"א, ועמש"כ בזה השפ"א לקמן שם.[[44]](#footnote-45)

**ט"ז א' - תנאי היא דאיכא תנא דקיבלה מיני' ואיכא תנא דלא קיבלה,** הרמב"ן בשבועות כ"ב א' נקט דכ"ה מסקנת הגמ' הכא דפליגי תנאי בדעת ר' יהושע אם קיבלה מיני', ולמ"ד דקיבלה מיני' אין תמחויין מחלקין אלא במעילה ולא בשאר איסורין,[[45]](#footnote-46) אך המהר"י קורקוס בפ"ו משגגות ה"ב כתב דנדחה הא דמוקמינן לה כתנאי.

ובתוס' הגרע"א כתב דמסוגיית הגמ' לעיל י"ב ב' מוכח דלא קיבלה מיני', ותמחויין מחלקין אף בשאר איסורין, וכ"ה גם בסוגיית הגמ' לעיל ד' ב' וי"ב ב' ובשבת ע"א א', וכן נקטו התוס' בשבת ס"ח ב' ד"ה וחייב, וצ' א' ד"ה המוציא, - אך השפ"א כתב די"ל דאתיא אף כמ"ד דקיבלה מיני', ומה שאמרו דר' יהושע היא, היינו קודם שחזר בו.

\*בס' המחכים ד"ה תשעה באב כתב לענין איסור אכילת ב' תבשילין בסעודה המפסקת, דמין אחד בב' תמחויין דהיינו צלי ומבושל מיקרי ב' תבשילין לר' יהושע דאמר תמחויין מחלקין, - ולכאו' הוא כמ"ד דלא קיבלה מיני', דלמ"ד דקיבלה מיני' ואין תמחויין מחלקין אלא במעילה, אף לא מיקרי כב' תבשילין.[[46]](#footnote-47)

**היכי דמי ה' תמחויין אמר שמואל כאותה ששנינו וכו',** הערול"נ כתב דמשמע דהני אמוראי פליגי אהדדי וכל חד מוסיף אדבדרי חבירו, דלשמואל לא מיקרי ה' תמחויין רק ה' מינים חלוקין, ולחזקי' אפילו מין בשר לבד רק שהוא מה' אברים, ולר"ל אפי' הוא מאבר א' שיש בו ה' מיני בשר חלוקין בטעמם, ולר"י נפחא אפי' מין בשר אחד שבשלו בה' אופנים ועי"ז יש לו ה' טעמים, ועיי"ש שעמד ע"ד הרמב"ם בפ"ט משגגות ה"ב שכתב דתמחויין מחלקין למעילה, ולא פירש מהו דחשיב כה' תמחויין דפליגי בה אמוראי, ובפירש"י בשבת ע"א א' כתב דתמחוין הוא ב' מיני תבשיל אחד צלי ואחד שלוק, וכ"כ בפי' רגמ"ה לעיל ד' ב' וי"ב ב', וכ"כ בס' המחכים (ד"ה תשעה באב).

**ומה נדה וכו' חייב על כל אחת ואחת,** בפירש"י כתב דר"א לטעמי' דס"ל לעיל ט"ו א' דבא עלי' וחזר ובא עלי' חייב על כל אחת ואחת,[[47]](#footnote-48) - אך התוס' לקמן בע"ב ד"ה אמר רבה כתבו דר"א השיב לר"ע לפי דברי ר"ע, וזהו שפירשו בגמ' בשלהי פירקין דהא דמייתי ר"א מנדה הוא בנדה שטבלה וכו' דאיכא ימים בינתים, או בנדות דאיכא גופין מוחלקין, וכ"כ התוס' בשטמ"ק, וכ"כ בפי' הראב"ד לתו"כ דיבורא דחובה סוף פ"א, - והשפ"א כתב בדעת רש"י, דר"א לטעמי' אזיל דאפי' בנדה אחת חייב על כל ביאה, ור"ע לא חש להשיב ע"ז כיון דפליגי רבנן עלי', רק דאכתי יש ללמוד מנדה שטבלה דאיכא ימים שבינתים או מב' נדות דאיכא גופין מוחלקין, וע"ז הוא שהשיב ר"ע דליכא למילף מנדה.[[48]](#footnote-49)

בתוס' הגרע"א הק' דהיאך ילפינן שבת מנדה, הרי איכא למיפרך דמה לנדה שכן נהנה, כדפרכינן לעיל ט"ו ב' אהא דבעי למילף שוחט ה' זבחים בהעלם אחד מאוכל מזבח אחד בה' תמחויין, וכבר הק' כן בתוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה ספ"א, ועמש"כ בזה השפ"א.[[49]](#footnote-50)

**הבא על הבהמה יוכיח א"ל הבהמה כשבת,** בפי' הראב"ד לתו"כ דיבורא דחובה סוף פ"א כתב דלמ"ד דמיבע"ל אם שבתות כגופין, צ"ל דהבא על הבהמות קאמר דהוי גופין מוחלקין, ולפ"ז מתפרש לכאו' הא דהשיב ר"ע דהבהמה כשבת, דמיבע"ל אם מהני חילוק גופין בבהמות,[[50]](#footnote-51) וכן פירש הגרע"א בד' רש"י. - ולמ"ד דמיבע"ל אם ימים שבינתיים הוו ידיעה לחלק, הא דמייתי מבהמה אף דהתם ליכא ימים שבינתים,[[51]](#footnote-52) משום דילפינן בהמה לנדה בהקישא דעריות זל"ז לחייב על כל ביאה וביאה,[[52]](#footnote-53) והא דהשיב ר"ע דהבהמה כשבת, היינו דבהמה אינה בכלל הקישא דעריות, מדכתיב בסיפי' ונכרתו הנפשות העושות דמשמע בועל ונבעלת, ובהמה לאו בת כרת היא.

אך התוס' שבשטמ"ק כתבו, דלכו"ע מייתי ר"א מהא דס"ל דהבא על הבהמה חייב על כל ביאה וביאה,[[53]](#footnote-54) ולא מייתי מהבא על הבהמות, דבגמ' לא משני הכי אלא לגבי נדה ולא לגבי בהמה, והא דהשיב ר"ע דבהמה כשבת, היינו דלדידך דבבהמה חייב על כל ביאה וביאה ה"ה בשבת, אך לדידי בבהמה פשיטא לי' דאינו חייב אלא אחת ובשבת מיבעיא לי אם ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ועיי"ש שכתבו דהא דקיבלה מיני', הוא מטעם אחר, ולא מכח הא דהוכיח מבהמה, (וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בע"ב בד"ה רב חסדא), - והתוס' הרא"ש בסנהדרין נ"ד ב' פירש ג"כ דהא דמייתי ר"ע הוא מהא דס"ל דחייב על כל ביאה, ופירש דהא דהשיב ר"ע דבהמה כשבת, היינו דאף בבהמה מיבע"ל אם חייב על כל ביאה, עיי"ש, אך בשטמ"ק בע"ב בשם הרא"ש הניח לזה בצ"ע, עיי"ש.[[54]](#footnote-55)

\*התוס' שבשטמ"ק כתבו, דלמ"ד דמיבע"ל לר"ע אם שבתות כגופין ולא קיבלה מיני', בע"כ דהא דבהמה כשבת היינו דמיבע"ל דאף בבהמה אינו חייב אף בגופין מוחלקין, וכן מיבע"ל לעיל ט"ו ב' באוכל נותר מה' זבחים אם חייב על כל אחת ואחת, ולא קיבל תשובה שהשיב לו ר"א, - ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דתנן בחולין פ"ב א' דשחטה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים, והרי דגם בבהמה אמרינן גופין מוחלקין, וכן הק' בתוס' הגרע"א,[[55]](#footnote-56) ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**פשיטא לי' דימים שבינתים הויין ידיעה לחלק,** בפירש"י כתב דדמי כמי שנודע לו בינתים ששבת הוא, וכ"כ בפירש"י לקמן בסוד"ה ובשגגת שבת וזדון מלאכות, ומשמע דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק אי"ז משום דתלינן שנודע לו ששבת הוא, אלא אף דלא נודע לו, הוי כמי שנודע לו, וזה דלא כמו שפירש"י בר"פ כלל גדול דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא משום דא"א שלא שמע בינתים שאותו היום הוא שבת, ועמש"כ בזה האהעו"ז והרש"ש שם והאבנ"ז בחו"מ סימן קפ"ט בתשו' אביו.

**וזדון שבת ושגגת מלאכות הוא דבעי מיני' אי כגופין דמיין,** בפירש"י כתב דהא דמיבע"ל אם כגופין דמיין, היינו כגופין של מלאכה שאינם דומים זל"ז כגון זריעה וקצירה, וכ"כ השטמ"ק בע"ב,[[56]](#footnote-57) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דמיבע"ל אם כגופין דמיין היינו דימי השבתות הם כאנשים רבים וגופין מוחלקין, והוי כבא על עריות הרבה משם א' שחייב על כל אחת מפני שהן גופין מוחלקין, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ט' ב' סוד"ה והיא שפחה, וכ"נ בפי' רגמ"ה בריש סוגיין.

והאבנ"ז בחו"מ סימן קפ"ט סק"ג בתשו' אביו הק' ע"ד רש"י, דמה מהני הא דשבתות כגופי מלאכה שאינם דומים זל"ז, הרי כל הא דבשגגת מלאכות חייב על כל מלאכה ומלאכה, הוא משום דהוי טובא שגגות, וזה ל"ש בעושה מלאכה אחת בשבתות הרבה דהויא חד שגגה, והאבנ"ז בסימן ק"צ סק"ו כתב דשפיר חשיב כב' שגגות, ששגג שמותר לעשות המלאכה בזו, ושגג שמותר בזו, ועמש"כ בזה הגר"ז אסבסקי בסימן ג'.

בפירש"י משמע דהא דשבתות כגופין דמי, הוא אף כשעשה אותה המלאכה בכמה שבתות, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בר"פ כלל גדול, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק, דהוא כגון שהבעיר אש שבשבתו זו ובשבת שאחריו ובשבת שאחריו.

אך במהדו"ב חזר בו הרמב"ם ופירשה כשעשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת בשבתות הרבה כגון שנטע בשבת זו והבריך בשבת שאחריו והרכיב בשבת שאחריו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משגגות ה"ח, - והמהר"י קורקוס שם כתב דכיון דשבתות כגופין הרי דגם כשעשה מלאכה אחת בכמה שבתות חייב על כל שבת ושבת, דדמי לבא על עריות הרבה דאף דהביאה היא מעשה אחד, מ"מ חייב משום חילוק הגופין, ומה שנקט הרמב"ם להך דינא בעשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת, סירכא דמתניתין נקט, ועיי"ש מה שהוסיף בזה, וכ"כ המער"ק וההר המורי' שם.

אך הלח"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דל"מ הא דשבתות כגופין אלא כשעשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת, אך אם עשה מלאכה אחת בכמה שבתות אינו חייב אלא אחת,[[57]](#footnote-58) - והאבנ"ז בחו"מ סימן קפ"ט סקי"ח בתשו' אביו כתב דהטעם בזה הוא משום דל"מ הא דשבתות כגופין לחייב ב' אלא בדהוי ב' שגגות, עיי"ש, וכ"כ האבהא"ז שם, והמשנת ר"א בשבת סימן י' סק"ב, והגר"ז אסבסקי בסימן ג' סק"ז ואילך.

הלח"מ שם הק' ע"ד הרמב"ם ממה שאמרו בריש סוגיין דאי שבתות כגופין אי לא בעי מיני', ניבעי העושה מלאכה אחת בשבתות הרבה, ומכח זה הוצרכנו לפרש דתרתי בעי מיני', והק' עוד מסוגיית הגמ' לקמן, - והאחרונים האריכו הרבה בזה, עמש"כ המרכה"מ בפ"ז משבת ה"ט, והאו"ש בהל' שגגות שם ה"י ד"ה והנה הלח"מ, והאבהא"ז שם ה"ח, והאבנ"ז בחו"מ סימן קפ"ט, ומשנת ר"א שבת סימן י', והגר"ז אסבסקי בסימן ג' סק"ז ואילך, וחי' הגר"ש ב"ק סימן ב' סק"ו, ואכמ"ל.

**או"ד זדון שבת ושגגת מלאכות פשיטא לי' דכגופין דמיין, ושגגת שבת וזדון מלאכות מיבע"ל וכו',** מבו' דהא דשבתות כגופין ל"מ לחלק אלא בשגגת מלאכות, אך בשגגת שבת אף דשבתות כגופין מ"מ אינו חייב אלא אחת,[[58]](#footnote-59) אלמלי הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ובפירש"י כתב דהוא משום דהעושה ב' מלאכות בשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, וכ"כ בפי' רגמ"ה.

והרש"ש הק' דלדעת הרמב"ם והתוס' דהא דשבתות כגופין היינו דהוו גופין מוחלקין, א"כ מ"ט בשגגת שבת ל"מ חילוק גופין, והרי הבא על ב' נשים נדות חייב ב', אף אם הי' סבור שהם טהורות, - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בע"ב בסוד"ה א"ר חסדא כתבו דיש טעם דבזדון שבת ושגגת מלאכות יש חשיבות לשבתות להיות כגופין יותר מבשגגת שבת, וכ"כ השטמ"ק שם ע"ד התוד"ה ותניא.[[59]](#footnote-60) - **ב** בפי' הראב"ד מכת"י לתו"כ דיבורא דחובה ספ"א כתב דהוא משום דבשגגת שבת אין כאן גופין מוחלקין, שהרי אינו מכיר בשבתות כלום, כמו שמכיר בגופי הנדות שאע"פ שאינו יודע בטומאתן מכיר הוא בגופיהן. - **ג** האבהא"ז בפ"ז משגגות ה"ח הוכיח מד' הרמב"ם דהיינו משום דאף דבשאר איסורים כל דהוו ב' גופין חייב אף בשגגה אחת, מ"מ בשבת ילפינן מקרא דכל דהוי שגגה אחת אינו חייב אלא חטאת אחת,[[60]](#footnote-61) וע"כ בשגגת שבת דהוי שגגה אחת, ל"מ הא דשבתות כגופין.[[61]](#footnote-62)

האבנ"ז בחו"מ סימן ק"צ סק"ו הק' ע"ד רש"י, דהרי הא דבשגגת שבת אינו חייב אלא אחת על כל המלאכות, הוא משום דהוי חדא שגגה, וזה ל"ש בב' שבתות, דאם שבתות כגופין דמי, הדין נותן דחשיב כב' שגגות, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.

הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב פירש להא דימים שבינתיים הוו ידיעה לחלק, דהוא כשנטע בשבת זו והבריך בשבת זו וכו', וחזר בו ממה שפירש במהדו"ק דהוא כשעשה הבערה בכמה שבתות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משגגות ה"ט, והלח"מ שם ה"ח דקדק מדבריו דאם עשה מלאכה אחת בכמה שבתות אינו חייב אלא חטאת אחת, ול"מ בזה הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ועיי"ש שהק' ע"ז ממשמעות ד' הרמב"ם שם ה"ב דבשגגת שבת חייב חטאת על כל שבת ושבת אף כשעשה אותם המלאכות בכל השבתות.[[62]](#footnote-63)

וההר המורי' שם נקט בדעת הרמב"ם דאה"נ דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא אף כשעשה מלאכה אחת בכמה שבתות, וכ"כ המרכה"מ בפ"ז משבת ה"ט והאבנ"ז בחו"מ סימן קפ"ט סק"כ ואילך בתשו' אביו, - אך האו"ש בהל' שגגות שם ה"י נקט בדעת הרמב"ם דל"מ הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק אלא כשעשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת.

**ושגגת שבת וזדון מלאכות הוא דבעי מיני' וכו',** בפי' הראב"ד לתו"כ דיבורא דחובה ספ"א הק', דלפ"ז מהו דבעי מיני' אם ולדי מלאכות כמלאכות דמי, הרי בשגגת שבת וזדון מלאכות אף בב' מלאכות אינו חייב אלא אחת, וכ"ש בתולדה במקום אב, וכתב דצ"ל דבתרי דוכתי מיבע"ל, דמיבע"ל בזדון שבת ושגגת מלאכות אם ולדי מלאכות כמלאכות דמי, ומיבע"ל בשגגת שבת וזדון מלאכות אם ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק.

**ט"ז ב' - השוכח עיקר שבת,** בפירש"י כתב דהיינו דסבור לא נכתבה שבת בתורה דהיינו העלם זה וזה בידו שגגת שבת ושגגת מלאכות, והערול"נ הק' דהרי בהעלם זה וזה בידו מיבע"ל בשבת ע' ב' אם חייב על כל מלאכה, ובע"כ דהשוכח עיקר שבת ל"ה כהעלם זה וזה בידו, וכמש"כ בפירש"י בשבת שם ד"ה מהו, והתוס' שם ד"ה העלם, וצ"ע.

**רב חסדא אמר זדון שבת ושגגת מלאכות אפי' ר"ע ס"ל דכגופין דמיין,** בפירש"י כתב דס"ל דהא דתנן דהיודע שהוא שבת חייב על כל מלאכה ומלאכה, של כל שבת ושבת קאמר, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בר"פ כלל גדול, והיינו דלא ס"ל להא דדייק רבה מהא דלא קתני חייב על כל מלאכה של כל שבת ושבת, דשבתות לאו כגופין דמו, - והמרכה"מ בפ"ז משבת ה"ט כתב דמזה הוא שלמד הרמב"ם דל"מ הא דכגופין דמיין כשעשה מלאכה אחת ממש, ושפיר תנן דחייב על כל מלאכה ומלאכה, וכ"כ האו"ש בפ"ז משגגות ה"י בסו"ד.[[63]](#footnote-64)

**הא דתניא פטור בזדון שבת ושגגת מלאכות דשבתות כגופין דמיין, והא דתניא חייב בשגגת שבת וזדון מלאכות וכו',** השטמ"ק הק' דמ"ט בשגגת שבת מצטרפין ב' שבתות לחיוב, הרי כיון דשבתות הוו כגופי מלאכה שאינם דומים, הרי דבשגגת שבת אי"ז מחלקם לחטאות, משום דהעושה מלאכות הרבה בשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, מ"מ היאך הם מצטרפין לחייב, ומ"ש מהיכא דקצר חצי גרוגרת וטחן חצי גרוגרת בשגגת שבת דאינם מצטרפין, וכתב דצ"ל דבשגגת שבת לא חשבינן להו כלל כגופין מוחלקין, וע"כ שפיר הן מצטרפין לחייב.

אך למש"כ רש"י לעיל בסוגיין דהא דבשגגת שבת ל"מ הא דכגופין דמי הוא משום דהעושה מלאכות הרבה בשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, הדק"ל דמ"ט מצטרפין ב' שבתות לחייב, - והמנ"ח בריש מצוה ל"ב נקט דבאמת אף אם קצר כחצי גרוגרת וטחן כחצי גרוגרת בשגגת שבת מצטרפין, כיון דכל מלאכות שבת הוו שם אחד, והוו בכלל מלאכה דאסרה התורה בכשיעור דהוי עבודה, עיי"ש, וכן נסתפק בזה הראש יוסף בשבת ע' ב' (ד"ה נסתפקתי),[[64]](#footnote-65) וכ"כ הרש"ש בשבת ל"ה ב' דלכאו' מוכח כן מסוגיין לפירש"י,[[65]](#footnote-66) וכן הוכיח האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ד ובסו"ס רנ"ז, וכ"ה גם בדבריו בסימן ק"ז סק"ג.[[66]](#footnote-67)

אך האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ט' כתב דודאי דאינם מצטרפין, דצירוף ל"ש רק שיצטרפו ב' חצאי שיעור לשיעור שלם, וזהו הוא רק כששייך לצרפם ולהשלימם יחד, אך א"א לצרף חצי גרוגרת מקצירה וחצי גרוגרת מטחינה, דלא קצירה איכא הכא ולא טחינה איכא הכא והוו גם עתה רק ב' חצאי מלאכות, וא"א לצרפן ולעשותן למלאכה אחת, ושאני הכא דאף דשבתות כגופין דמי והוו כב' גופי מלאכה, מ"מ לענין צירוף שפיר מצטרפי זע"ז, דהרי מין מלאכה אחת הוא ושייך בזה צירוף דעי"ז איכא מלאכה שלימה לפנינו, והא דאמרינן דאם שבתות כגופין דמו לא מצטרפי, הוא משום דדינא הוא דכל שחלוקין לחטאות אין מצטרפין, וכמו שאמרו בשבת ע"א א',[[67]](#footnote-68) וע"ז הוא דאמרינן דבשגגת שבת דאין חלוקין לחטאות, שפיר הן מצטרפין, וכ"כ באורך בחי' הגרז"ס בסוגיין, עיי"ש, ועד"ז כתבו האגודת אזוב שגגות סוף אות כ"ב, (ועמש"כ בהגה' טהרת אזוב שם), ובס' משנת ר' אהרן שבת סימן י' סקט"ו.[[68]](#footnote-69)

ולדעת הרמב"ם והתוס' דהא דשבתות כגופין דמי היינו כגופין מוחלקין, ואפ"ה בשגגת שבת אינו חייב אלא אחת, דבזה ל"ה שבתות כגופין, או משום דאינו מכיר בגופין, מתפרש בפשיטות הא דגם בדין צירוף דב' שבתות שאני שגגת מלאכות משגגת שבת, דבשגגת מלאכות כיון דהם חלוקין לחטאות אינם מצטרפין, ובשגגת שבת דאינם חלוקין לחטאות ה"ה מצטרפין.

\*בעיקר מה שאמרו הכא דאם שבתות כגופין אין ב' שבתות מצטרפין, העירו דהרי הא דשבתות כגופין יליף לה ר"א מק"ו, והיאך ילפינן מינה לקולא דאף לא יצטרפו, - ואי נימא כמו שנקטו האפיקי ים והגרז"ס דהא דאין מצטרפין הוא בתולדה מהא דחלוקין לחטאות דדינא הוא דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, ניחא.

האו"ש בפ"ז משגגות ה"י הק', למשמעות ד' הרמב"ם דל"מ הא דשבתות כגופין כשעשה מלאכה אחת ממש בב' שבתות, דא"כ מ"ט פטרינן בכותב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת מכח הא דשבתות כגופין, אף דהוי זה מלאכה אחת, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה המרכה"מ בפ"ז משבת ה"ט, - והאבנ"ז בחו"מ סימן קצ"א סק"ב בתשו' אביו כתב לישב, דהא דתנן דמודה ר"ג וכו' דפטור, קאי על רישא דאיירי בב' העלמות, ובזה שפיר מהני הא דשבתות כגופין אף במלאכה אחת, דכל הא דל"מ הא דשבתות כגופין במלאכה אחת, הוא משום דהוי שגגה אחת.

\*האו"ש שם הביא מירושלמי בפ' כלל גדול ה"א דב' שבתות במזיד אינם מצטרפות לחייבו מיתה, והק' דא"כ היאך הם מצטרפות לחייבו חטאת בשגגת שבת וזדון מלאכות, ועיי"ש מש"כ בזה.

\*הראש יוסף בשבת ע' ב' כתב דהשוכח עיקר שבת וכתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת זו, כיון דאם עשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה אינו חייב אלא אחת, ולא אמרינן בזה לא ימים שבינתים ולא גופין מוחלקין, ה"נ מצטרפין ב' שבתות לחיוב, - אך שוב נסתפק בזה, די"ל דאף בשוכח עיקר שבת הי' ראוי לחייב על כל שבת ושבת, לדעת התוס' דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא מגזה"כ, ואף דילפינן מקרא דאין ימים שבינתים מחלקין, אין לך בו אלא חידושו, ואף דאין ימים שבינתים מחלקין לחייבו ב', מ"מ הן מחלקין שלא להצטרף לחיוב.[[69]](#footnote-70)

\*האגודת אזוב שגגות אות כ"ג כתב דאם כתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת בשגגת שבת ושגגת מלאכות, מצטרפין, אף דשבתות כגופין, דכיון דאיכא שגגת מלאכות ל"מ הימים שבינתים לחלק, ומאידך כיון דאיכא גם שגגת שבת אינם חלוקין לחטאות, לפ"מ דקי"ל בהעלם זה וזה בידו דאינו חייב אלא אחת, - ובתשו' האבנ"ז שם אות כ"ד, ונד' באבנ"ז חו"מ סימן קצ"ב נחלק ע"ז, דהא דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, לאו היינו דמכח הא דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, אלא היינו דכשם שחלוקין לחטאות דב' עבירות הן, כך אינם מצטרפין, וע"כ אף בשגגת שבת ושגגת מלאכות אזלינן בתר שגגת מלאכות לקולא דאין מצטרפין, עיי"ש.[[70]](#footnote-71)

**י"ז א' - ואלא באחת על האריג וכו',** התוס' והרא"ש שבשטמ"ק הק' דאם מחייב ר"ג באחת על האריג, מ"ט פטר בכותב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת, הרי יש לחייבו על כתיבת האות השני' בפנ"ע, וכמו שאמרו בשבת ק"ד ב' דלר"א דמחייב באחת על האריג, ה"נ מחייב בכותב אות אחת סמוך לכתב, וכתבו דאיירי כשכתבו בקלף אחר, והיינו דאף דהכותב ב' אותיות אחת בטבריא ואחת בצפורי חייב, מ"מ דינא דר"א דכותב אות אחת סמוך לכתב חייב, הוא רק כשהיא סמוכה לכתב, דאל"כ לעולם יהא הכותב אות אחת חייב, משום דה"ז מצטרף עם שאר כתבים שבעולם.[[71]](#footnote-72)

אך בפירש"י בד"ה אלא באחת על האריג משמע דכל הא דמחייב ר"א באחת על האריג, הוא רק כשהי' באותו בגד אריג שיעור הרבה, דבכה"ג חשיב האי חוט שארג זה אטו כל הבגד, אך בכותב אות אחת סמוך לאות אחרת, אינו חייב.[[72]](#footnote-73)

**בשלמא לרב חסדא דאמר וכו' דבעי מיני' דימים שבינתים מי הויין ידיעה לחלק או לא היינו דקאמר לי' ומה נדה,** התוס' בר"פ כלל גדול הק' דהיאך מייתי ר"א להא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק מנדה, הרי אדרבה בשבת כתיב קרא ובנדה לא כתיב, וכתבו דהא דילפינן בשבת מקרא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, הוא כר"א ב"ר שמעון דאמר לקמן בסוגיין דלא כך שאלו ר"ע לר"א וכו', אך לתנא דמתניתין דפשיט ר"א להא דימים שבינתים הוו ידיעה מנדה, לא ילפינן לה מקרא,[[73]](#footnote-74) - והרמב"ן שם כתב לישב, דאפשר דס"ל דתרתי בעי מיני' ימים שבינתים אי הוו ידיעה לחלק, ואי שבתות כגופין דמיין, ופשיט לי' תרוייהו מנדה, ואגב גופין מוחלקין דגמרינן מנדה, אמר נמי ימים שבינתים מנדה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם,[[74]](#footnote-75) - וכתב לישב עוד דהא דילפינן לה התם מקרא, הוא אסמכתא בעלמא, וכ"כ הר"ן שם.

**אלא לרבה דאמר וכו' דבעי מיני' בשבתות אי כגופין דמיין וכו' תני נדות,** האבנ"ז בחו"מ סימן ק"צ סק"ז הק' דכיון דהוה פשיט"ל לר"ע דגופין מוחלקין, אלא שנסתפק אם שבתות כגופין, א"כ מה פשיט ר"א מנדה, הרי בנדה ידע גם ר"ע דגופין מוחלקין, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.

**כגון שבא עלי' וטבלה וראתה וחזר ובא עלי' וכו',** נחלקו הראשונים בטעם הא דבנדה הוו ימים שבינתים ידיעה לחלק, ונת' בר"פ כלל גדול, והרשב"א שם כתב דתליא בזה אם הא דהימים שבינתים הוו ידיעה לחלק הוא רק כשנודע לו שטבלה, או אף כשלא נודע לו שטבלה, עיי"ש.

ולכאו' לכל הדעות כל הא דהוו הימים שבינתים ידיעה לחלק הוא בששגג ולא ידע שהיא נדה, אך כששגג באיסור נדה ל"ה הימים שבינתים ידיעה לחלק, ודמי להא דבשגגת מלאכות אין הימים שבינתים ידיעה לחלק, - אך הרמב"ם בפ"ה משגגות כתב דהבא על הנדה בשגגה וטבלה וחזרה וראתה ובא עלי' פעם שני' "באותה שגגה עצמה" חייב על כל פעם ופעם, ומסתימת דבריו משמע דהוא אף בשגגת האיסור.

ואמנם באמת בד' הרמב"ם שם מבו', דהא דחייב ב', אי"ז משום דהימים שבינתים הוו כידיעה, אלא הוא משום שזמן נדות זה חוץ מזמן נדות השני, והרי הן כב' נשים נדות, והרי דיש בזה לחילוק גופין, וע"כ הוא חייב ב' אף בשגגה אחת,[[75]](#footnote-76) וכ"כ בס' הערות להגרי"ש, אך צ"ע דזה דלא כמו שאמרו בסוגיין דהא דחייב ב' הוא משום דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ועמש"כ בזה האבהא"ז שם פ"ז ה"ח.[[76]](#footnote-77)

\*ביבמות ל"ד א' אמרו דמשכח"ל דחייב משום אשת איש ואשת אח ואחות אשה ונדה, אף דאין איסור חל על איסור, בשופעות מתוך ג' לאחר ג' וכו', והרמב"ן שם הק', דאם טבלו מאותן נדות של שלש וחזרו ושפעו בשתים עשרה, נמצא שיש עליהן משום אשת איש ואשת אח ואחות אשה בב"א ואין עליהן משום נדות זה שעכשיו הוא בא, ואותו שחל עליהן הרי טבלו ממנו ועבר, וכתב דמשכח"ל כשלא טבלו לנדתן, ועיי"ש שכתב דאפשר לומר דכל שם נדות באשה אחת חד הוא, אע"פ שטבלה בינתים, וכתב ע"ז דיש לעיין בזה במס' כריתות בענין ימים שבינתיים דהוו ידיעה לחלק, וצ"ב.

האו"ש בפ"ה משגגות ה"ה כתב לדעת הרמב"ם דהאוכל חמץ בב' פסחים בשגגת פסח, חייב ב', עיי"ש, ולכאו' כ"ה לדעת התוס' בר"פ כלל גדול דגזה"כ הוא דימים שבינתים הוו כידיעה לחלק, וכן למש"כ הרמב"ן והרשב"א שם בשם רשב"ם דהוא משום דבימי החול יצא מן הספק, אך לדעת ש"ר שם יש לדון בזה.

האו"ש שם צידד דאם בא על אשת ראובן ונתגרשה ונתקדשה וחזר ובא עלי', או שבא על אחות אשתו לאה ומתה לאה ונשא רחל וחזר ובא על אחותה, אינו חייב ב', דכיון דאי"ז איסור התלוי בזמן אינו דומה לשבת, וצ"ע.

**אלא כך שאלו הבא על אשתו נדה וחזר ובא על אשתו נדה בהעלם אחת מהו,** בפירש"י משמע דמיבע"ל בבא על אשתו נדה ב' ביאות אם חייב ב', ור"א דפשיט לי' דחייב ב', הוא לטעמי' לעיל ט"ו א' דס"ל דבא עלי' וחזר ובא עלי' חייב ב', וזהו שפירש דהא דיליף ק"ו משבת, הוא מהא דחייב כשעשה ה' אבות מלאכות בהעלם אחד.[[77]](#footnote-78)

אך בד' התוס' בר"פ כלל גדול משמע שפירשו דמיבע"ל בבא עלי' וטבלה וחזרה וראתה ובא עלי' וכו' אם ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ויליף לה ר"א מהא דבשבת ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, עיי"ש.

**י"ח ב' -** **ריבר"י וכו' אומרים אין מביא אלא אשם תלוי אחד שנא' וכו' אפי' על שגגות הרבה אינו חייב אלא חטאת אחת,** בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה רבנן היא מבו' דמהך קרא ילפינן דידיעות ספק אינם מחלקות, וע"כ לדידהו אף אינם מחלקות לחטאות,[[78]](#footnote-79) וכן משמע בד' התוס' בד"ה והתניא, לפמש"כ השטמ"ק בשם גי' מהר"י, - אך התוס' בשבועות י"ט ב' ד"ה כאן שנה נקטו דאף לדידהו ידיעות ספק מחלקות לחטאות, ואף דמביא אשם א', והיינו דאף דידיעות ספק מועלת לחלק, מ"מ סגי באשם אחד, דבאשם תלוי מביאין אשם אחד על שגגות הרבה.[[79]](#footnote-80)

\*בשבועות גרסינן ר"ש ב"ר יהודה ור"א וכו', והמראה כהן בסוגיין הוכיח כגירסא זו מהא דתנן לעיל ט' א' דה' מביאין קרבן אחד על עבירות הרבה, ומוקמינן לה כר"י ב"ר יהודה, והיינו דאם ר"ר ב"ר יהודה ס"ל הכא דמביא אשם אחד על שגגות הרבה, הו"ל למיתני ו' מביאין קרבן א' על עבירות הרבה, - ואמנם כ"ז הוא למש"כ התוס' בשבועות דמודו הני תנאי דידיעות ספק מחלקות לחטאות, ואפ"ה אינם מחלקות לאשמות, משום דמביא אשם א' על עבירות הרבה,[[80]](#footnote-81) אך למש"כ רש"י דטעמא דהני תנאי הוא משום דאין ידיעות ספק מחלקות כלל, ניחא.

**א"ר זירא כאן שנה רבי ידיעות ספק חלוקות לחטאות, רבא אמר אין ידיעות ספק חלוקות לחטאות,** בסוגיית הגמ' לקמן מבו' דטעמא דמ"ד דידיעות ספק חלוקות לחטאות, הוא משום דס"ל דספק ידיעה חשיב כידיעה, וה"נ לענין דין ידיעה בתחילה בטומאת מקדש, סגי בידיעת ספק, וטעמא דמ"ד דאין ידיעות ספק חלוקות לחטאות, הוא משום דספק ידיעה לא חשיב כידיעה.[[81]](#footnote-82)

אך בירושלמי בשבועות פ"ב ה"א ובהוריות פ"ג ה"ב אמרו דכל הא דס"ל לר"ל דידיעת ספק מחלקת, הוא רק במקום דאיכא חיוב אשם תלוי, אך בכהן משיח שאינו חייב באשם תלוי, אין ידיעת ספק מחלקת,[[82]](#footnote-83) - ואמרו שם דהא דלענין דין ידיעה בתחילה ס"ל לר"ל דידיעת ספק ל"ה ידיעה, הוא משום דרק לענין חטאת הויא ידיעה, משום שהיא מחייבתו באשם תלוי.

בירושלמי שם מבו' דלמ"ד דידיעות ספק חלוקות לחטאות, מהני ידיעת ספק לקבוע לחיוב חטאת, במקום דאיכא חיוב אשם תלוי, ומה"ט אם חטא ונודע לו ידיעת ספק קודם שנתמנה וידיעת ודאי משנתמנה חייב, וכן נקט הבכור שור בשבת ע"א ב', וכתב לישב לפ"ז לד' רש"י שם, עיי"ש.

אך בד' השטמ"ק לקמן בסוגיין בשם הרא"ש משמע דאף למ"ד דידיעות ספק חלוקות לחטאות, ל"מ ידיעת ספק לקבוע לחיוב קרבן,[[83]](#footnote-84) וזהו שכתב דל"ה ראוי דידיעת ספק תחלק בחטאות, כיון דאינו מביא חטאת אלא בידיעה ודאית, אלא שהוא נלמד מהכלל דכל שחלוקין לחטאות חלוקין לאשמות, וכ"ה משמעות ד' התוס' בשבועות י"ט ב' ד"ה כאן שנה דבידיעה בתרייתא בעינן ידיעת ודאי.[[84]](#footnote-85)

**אלא מעתה אכל כזית חלב קודם יוהכ"פ וכו' ה"נ דמביא ב' חטאות הא בהעלם אחד אכלינון,** בביאור פירכת הגמ' כתב בפירש"י דהיינו דכיון דיוהכ"פ הוי במקום אשם תלוי, הו"ל כידיעת ספק, - וצ"ב דהרי הא דידיעת ספק מחלקת לחטאות, אי"ז מכח הא שנתחייב באשם תלוי, דנימא דה"נ ביוהכ"פ במקום אשם תלוי קאי ה"ז מחלק לחטאות, אלא הוא משום דספק ידיעה חשיבא כידיעה, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן, וא"כ מה לי דיוהכ"פ במקום אשם תלוי קאי, הרי מ"מ כיון דליכא ידיעה כלל, אי"ז מחלק לחטאות,[[85]](#footnote-86) - וגם צ"ב דאם אכן יוהכ"פ חשיב כידיעת ספק, א"כ מה פרכינן דהא בהעלם אחד אכלינון, הרי כיון דיוהכ"פ הוא כידיעת ספק, לא חשיב כאכילה בהעלם אחד, לפ"מ דס"ל לר' זירא דידיעות ספק מחלקות לחטאות.

אך התוס' פירשו דפריך אכללא דכל שחלוקין לחטאות חלוקין לאשמות, דמזה הוכיח אביי דידיעות ספק מחלקות לחטאות, דבע"כ דאותו הכלל ליתא, שהרי כשאכל כזית חלב קודם יוהכ"פ וכו', אף דאיכא ב' אשמות, מ"מ אינם חלוקין לחטאות, משום דהוו בהעלם אחד, - והשטמ"ק בשם הרא"ש הק' ע"ז, דלישנא דגמ' דפריך ולדידך דאמרת ידיעות ספק מחלקות לחטאות, משמע דלא פריך אכללא דכל שחלוקין לחטאות חלוקין לאשמות, אלא פריך אהא דידיעות ספק מחלקות, - וכתב לפרש דפריך אהא דקאמר דידיעות ספק מחלקות לחטאות, אף שאינו ראוי שיחלקו, כיון דאינו מביא חטאת אלא בידיעה ודאית, ומ"מ ס"ל דה"ז מחלק מכח הכלל דכל שחלוקות לחטאות חלוקות לאשמות, וע"ז פריך מהא דיוהכ"פ אינו מחלק לחטאות אף שהוא מחלק לאשמות, ובע"כ דלא קאי הכלל לגבי יוהכ"פ, וה"נ לא קאי לגבי ידיעת ספק.

**והא בין אכילה לשתייה א"א דל"ה שהות ביום דמתיידע לי' וכיפר לי',** בפירש"י כתב דכיון דהוי שהות דיוהכ"פ בינתים כדי ידיעה, קם לי' ההוא שיעור במקום ספק ידיעה באשם תלוי, וזה ניחא לטעמי' דהא דפרכינן דיוהכ"פ יחלק לחטאות, הוא משום דיוהכ"פ עומד במקום ידיעת ספק, ובזה נתחדש דהיינו רק כשהי' שהות כדי ידיעה, וג"ז צ"ב, - אך לדעת התוס' דהא דפריך מיוהכ"פ הוא דמהתם חזינן דאף דחלוקין לאשמות אין חלוקין לחטאות, צ"ב דמ"ט בעינן שיהא שהות ביום דמתיידע לי'.

**כי אמר ר' זירא לרבי הא רבנן היא,** בפירש"י כתב דרבנן הוא ריבר"י ור' אלעזר, והיינו דלריבר"י ור"א דאין ידיעות ספק מחלקות לאשמות, אף אינם מחלקות לחטאות, - אך לדעת התוס' דמודו ריבר"י ור"א דידיעות ספק מחלקות לחטאות, כתב הרש"ש שם דצ"ל דמפרשי דמה שאמרו דכי אמר ר' זירא לרבי, היינו רבי ומחלוקתו, ורבנן היינו רבנן אחריני דפליגי עלייהו, ועמש"כ בחי' רמ"ש שם לישב בע"א.

העולת שלמה הק', למש"כ התוס' דהא דפרכינן מהכא היינו דמהכא שמעינן דאף דחלוקות באשמות אינם חלוקות בחטאות, והך כללא דכל שחלוקין וכו' ליתא, דא"כ מאי משני דרבנן היא, ואטו רבנן דהוא ריבר"י לית להו הך כללא דכל שחלוקין וכו', הרי איהו קאמר לה, - ולכאו' צ"ל בדעת התוס' דמה שאמרו דהא רבנן היינו רבנן אחריני דפליגי על הך כללא, וע"ד שכתב הרש"ש בדעת התוס' בשבועות,[[86]](#footnote-87) וצ"ע.

**אכל היום וכו' אפי' מכאן ועד לאחר ג' שנים מנין שהן מצטרפין זא"ז וכו', ואמאי הא כיפר עלי' יוהכ"פ,** בפירש"י כתב דפריך דהרי כיפר עליו יוהכ"פ על ח"ש קמא, ואי ידיעות ספק מחלקות, הרי יוהכ"פ הוא כידיעת ספק, ומ"ט הן מצטרפין, והערול"נ הק', דהרי הא דיוהכ"פ הוי כידיעת הספק, הוא משום דבמקום אשם תלוי קאי, וזה ל"ש במעילה דלי"ב אשם תלוי, והאו"ש בפ"ב משגגות ה"ב כתב בתו"ד די"ל דאליבא דר"ע פריך דמחייב בספק מעילה אשם תלוי.

והמצפ"א הק' דמ"ט לא משני דהא מני ר"ג היא דאין ידיעה לח"ש, וה"נ הידיעה דיוהכ"פ אינה מועלת לחלק לחצי שיעור, - והעולת שלמה כתב לישב דהא דאין ידיעה לח"ש הוא משום דאינה מחייבת חטאת, אך הכא דס"ד דיוהכ"פ מכפר על ח"ש ובמקום אשם תלוי קאי, הוי כמו שנתחייב קרבן בידיעה זו, וחשיב ידיעה לחלק.

והעולת שלמה כתב עוד, דלמש"כ התוס' לפרש לפירכת הגמ' דמהכא חזינן דהך כללא דכל שחלוקין וכו' ליתא, ניחא עיקר קו' המצפ"א, דהרי אף דאין ידיעה לח"ש, מ"מ כיון דכיפר יוהכ"פ על הח"ש הראשון, אינו מצטרף לאשם תלוי, ואפ"ה הוא מצטרף לאשם ודאי, והרי דהך כללא ליתא.

בעיקר מה שאמרו הכא לפירש"י דידיעות ספק מחלקות בין ב' חצאי שיעור, נתבאר בשבת ק"ה א' להעיר, דלכאו' זה מתישב למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דיש ידיעה לח"ש הוא חד דינא עם הא דידיעה מחלקת לחטאות, אך לדעת הר"ח בשבת שם דהוא משום דאין כולו בשגגה, ולדעת הרמ"ה בב"ב נ"ה ב' דהוא משום דהוי כמו שנקלטה או נשרפה, צ"ע דמ"ט תלי דין ידיעת ספק לחלק בין ב' חצאי שיעור בהפלוגתא אם ידיעות ספק מחלקות לחטאות.

ונתבאר שם להעיר עוד, במה שאמרו הכא דאף יוהכ"פ דבמקום אשם תלוי הוי כידיעת ספק והי' בדין שיהא מחלק בין ב' חצאי שיעור דמעילה, והא דאי"ז מחלק הוא משום דאין יוהכ"פ מכפר על ממונא, או משום דאינו מכפר על ח"ש, ולמש"כ הר"ח דדין ידיעה לח"ש הוא משום דאין כולו בשגגה, הרי אף אם דין יוהכ"פ הוא כידיעת ספק, מ"מ כיון דהוי הכל בשגגה אחת, שפיר ה"ז מצטרף.

אך לדעת התוס' דפריך דמהכא חזינן דהך כללא דכל שחלוקין וכו' ליתא, ניחא, דבאמת לא נתפרש הכא דידיעות ספק מחלקות בין ב' חצאי שיעור, - וגם הא דפרכינן מההיא דיוהכ"פ, אי"ז משום דיוהכ"פ הוי כידיעת ספק, אלא הוא משום דיוהכ"פ הוי במקום אשם תלוי, ונמצא דהן חלוקין לאשם תלוי, ואפ"ה אינם חלוקין לאשם מעילות.

\*הערול"נ הק' דמ"ט לא משני כדמשני לעיל כי קאמר ר' זירא לרבי הא רבנן היא, והכא הוא מרווח טפי, דלעיל פרכינן עלה דמדסיפא רבי וכו', ועיי"ש שכתב לפרש לעיקר פירכת הגמ' בע"א, דלא פרכינן כלל אהא דידיעות ספק מחלקות לחטאות, ודקדק כן מל' הגמ', אך הוא דלא כפירש"י שפירש דפרכינן אהא דידיעות ספק מחלקות לחטאות.

האו"ש בפ"ב משגגות ה"ב הוכיח מהכא דדעת גמ' דילן דהא דידיעות ספק מחלקות הוא אף במקום שאינם קובעות באשם תלוי, ודלא כמו שאמרו בירושלמי, ונתבאר לעיל, דהרי במעילה ליכא חיוב אשם תלוי, ואף אם אתיא כר"ע דמחייב בספק מעילות אשם תלוי, הרי הכא שלא אכל קודם יוהכ"פ אלא חצי שיעור, ליכא בזה לחיוב אשם תלוי כלל.[[87]](#footnote-88)

**כי מכפר יוהכ"פ על כולי' שיעורא, על פלגא דשיעורא לא מכפר,** המל"מ בפ"ג משגגות ה"ט בסו"ד כתב דדבר פלא הוא בעיניו, דמ"ט אין יוהכ"פ מכפר על ח"ש,[[88]](#footnote-89) - ובתשו' בית יצחק יו"ד ח"א סימן פ"ז סק"ח כתב לישב, דכל הא אכילת הח"ש הראשון אסורה, הוא רק כשהשלים השיעור, דהוא עובר למפרע מתחילת האיסור, ונמצא דביוהכ"פ אכתי ל"ה איסור שיתכפר, ורק אח"כ נעשה האיסור למפרע, וע"ז אין יוהכ"פ מכפר, ועד"ז כתב הקוב"ש בפסחים אות ק"ח, דאין מכוון הגמ' דיוהכ"פ אינו מכפר על איסורא דחצי שיעור, אלא היינו דאין יוהכ"פ מכפר על האיסור הגמור שישנו בח"ש כשהשלימו לכשיעור, וכ"כ העמק ברכה יוהכ"פ אות ו'.[[89]](#footnote-90)

**הלך בראשון ונכנס וכו',** התוס' בשבועות י"ט א' ד"ה הלך בראשון כתבו דאיירי ברה"ר, וע"כ כשהלך באחד מהן ונכנס אינו חייב קרבן, דמוקמינן לי' בחזקת טהרה, אך ברה"י חייב קרבן אף כשהלך באחד ונכנס, דספק טומאה ברה"י טמא, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, - אך בל' הרמב"ם בפי"א משגגות ה"ו משמע דאיירי ברה"י, ואפ"ה כשהלך באחד מהן אינו מביא קרבן, מפני שהוא ספק טמא, ועמש"כ בזה הקר"א בנזיר נ"ז א', והאו"ש בהל' שגגות שם, ובכ' הגר"ח בשבועות י"ט א'.

**והזה ושנה וטבל והלך בשני ונכנס חייב,** למש"כ התוס' דאיירי ברה"ר, נתחדש דאף דספק טומאה ברה"ר טהור, וכשהלך בראשון הי' מותר ליכנס, וגם כשהלך בשני בפנ"ע הוא מותר ליכנס, מ"מ כל שהלך בזה ונכנס ובזה ונכנס חייב קרבן.

ובפשוטו מבו' מזה, דב' דברים המותרין כל אחד מספק, וידעינן דאחד מהם אסור, אסור לעשות שניהם בזאח"ז, כיון דממ"נ עביד איסורא, אף דכל מעשה בפנ"ע מותר,[[90]](#footnote-91) - אך בתשו' חי' הרי"מ יו"ד סימן ט' צידד דאין בזה איסור, דכ"ה דמותר לעשות את הראשון, ה"נ מותר לעשות את השני, שהרי אם נדון על השני בפנ"ע ה"ז מותר מספק, ואמרינן דכבר עבר איסור בפעם הראשונה, ומה דע"י שיעשה את השני נודע שכבר עבר איסור, לי"ב איסורא, ומ"מ הוא חייב קרבן ע"ז, כיון דאינו אנוס,[[91]](#footnote-92) - ועי' עוד בזה בשערי ישר ש"א פ"ב ופ"ז.

**גדר פטור מתעסק**

**י"ט א'** - ביסוד פטורא דמתעסק מצינו כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח בשבת ע"ב ב' כתב דהוא משום דלא קרינן בי' נפש כי תחטא בשגגה, כיון שלא נתכוין לדבר שיש בו איסור, ודוקא כשנתכוין לדבר שיש בו חטא אלא שאינו יודע שהוא חוטא, הוי חוטא בשגגה, ועיי"ש במש"כ לפרש לפלוגתא דאביי ורבא בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, דלאביי סגי במה שנתכוין למעשה שיש במינו איסור, ולרבא אינו חייב אלא כשנתכוין לדבר איסור, ומשמעות הדברים דיסוד פטורא דמתעסק הוא משום דלא חייבה תורה כשנעשה האיסור במתעסק ואין לו ידיעה וכוונה לאיסור, וכ"ה מבו' מד' הגרע"א, ונתבאר בהערה,[[92]](#footnote-93) וכ"כ הקה"י בסימן ל"ה, וכ"נ מד' הראשונים בכ"ד שדימו פטורא דמתעסק לפטורא דדבר שאינו מתכוין, ונתבאר להלן.

**ב** העולת שלמה לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דהו"ל כאנוס, וכ"נ בד' המגן אבות בסוגיין מא: ד"ה רש"י ד"ה מתעסק, ובד' הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ה ד"ה חייב, ועד"ז כתב התפארת ירושלים בשבת פי"ט מ"ד דכיון דלא עלה על דעתו כלל מדבר איסור, הוי כקרוב לאונס, וכ"כ האו"ש בפ"א משבת ה"ח, וכ"נ בד' האחיעזר ח"ב סימן נ' סק"ו, וכתב דמה"ט מפרשינן דאי"ז פטור אלא מחטאת, ונתבאר להלן.[[93]](#footnote-94)

**ג** הקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"ו כתב דטעם פטורא דמתעסק הוא דגלי קרא דחשיב כמו שנעשה המעשה מאליו ולא ע"י האדם, וע"כ לי"ב איסורא, וכ"כ החלקת יואב בח"א או"ח סימן ז', והאתוו"ד בסימן כ"ד, והאבהא"ז בפ"א משבת ה"ח ד"ה והנה כבר, ועד"ז כתב בחי' הגרש"ש נדרים סימן י"ב ד"ה ונ"ל ביאור הענין.

**ביאור החילוק בין מתעסק לדבר שאינו מתכוין**

המגיני שלמה בשבת ע"ה א' הק' דבמתעסק יש להתיר משום דהוי דבר שאינו מתכוין, שהרי לא נתכוין לחתיכה כלל, וכתב בסו"ד דשאני בדבר שאינו מתכוין, שעשה את הדבר שנתכוין לו ועשה מלאכה אחרת עמה, ועיקר עשייתו היא המלאכה שנתכוין בה, ומשא"כ במתעסק דאינו עושה אלא מלאכה אחת, והוא מחשב לעשות מלאכה זו, אלא שהוא טועה וסבור שהוא מעשה היתר,[[94]](#footnote-95) והביאו האחיעזר בח"ג סימן נ"ז (ד"ה והנה המג"ש), וכ"כ המגן אבות בסוגיין מא. ד"ה אמר ומו. ד"ה ודע ר"נ, וכ"כ הברכ"ש בכתובות ר"ס י"ב.[[95]](#footnote-96)

והקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"ג כתב לישב, לדעת הסוברים דספק פס"ר דלשעבר אסור, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז אין להתיר במתעסק משום דבר שאינו מתכוין, דאף דלא ידע דהו"ל מלאכת איסור, הרי הו"ל כפס"ר, וכ"כ האבנ"ז בסימן רנ"א סק"ג.[[96]](#footnote-97)

ובטעם הא דלא פטרינן בכל דבר שאינו מתכוין משום מתעסק, מבו' בד' הגרע"א בסוף מערכה י' דהוא משום דבמתעסק לפי דעתו שהוא תלוש, אין כאן מציאות איסור, ומשא"כ באינו מתכוין כגון גורר מטה דיודע דאפשר דיעשה חריץ, וע"כ ל"ה בכלל מתעסק,[[97]](#footnote-98) וכ"כ המגן אבות בסוגיין מו. ד"ה ודע, והערול"נ לקמן כ' א' ד"ה ברש"י ד"ה מ"ט, והקוב"ש בח"ב שם.[[98]](#footnote-99)

אמנם בד' הראשונים בכ"ד מצינו דמדמו פטורא דמתעסק לפטורא דדבר שאינו מתכוין, ועמד ע"ז האחיעזר שם, דהריטב"א בשבת מ"א ב' וביומא ל"ד ב' הוכיח דר"ש פטר בדבר שאינו מתכוין אף בשאר איסורין, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דהמתעסק בחלבים ובעריות חייב לפי שכבר נהנה, טעמא דנהנה הא לאו הכי פטור לר"ש משום דהוי דבר שאינו מתכוין.[[99]](#footnote-100)

והרמב"ן בע"ז ס"ו ב' ובמלחמות בפסחים ע"ו א' כתב דלמ"ד דריחא מילתא ה"ז אסור אף כשאינו מתכוין, כדאמרינן דהמתעסק בחלבים ובעריות חייב שכן נהנה, וכ"כ ש"ר בע"ז שם, והרא"ה שם כתב דקי"ל המתעסק בחלבים ובעריות "כלומר שאינו מתכוין להם" חייב שכבר נהנה, וכ"כ בפי' הר"ן בפ' גיד הנשה (לב. מדפי הרי"ף), ועמש"כ האבנ"ז בסימן ר"נ, והקוב"ש בח"ב סימן כ"ג בביאור דבריהם, - ועד"ז מצינו בחי' רבינו דוד והמיוחס להר"ן בסנהדרין פ"ד ב' שהביאו מהא דהמתעסק בחלבים ועריות פטור שכן נהנה, דפטורא דדשא"מ הוא רק במלאכת שבת, עיי"ש.

עוד מצינו בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין דפטורא דמתעסק הוא כשכוונתו להתעסק ולשחק ואין הבדל בעיניו אם יהי' אותו דבר עצמו שהוא מתעסק בו או זולתו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א הי"ב, ומבו' דאף שיודע דה"ז אסור, מ"מ כיון דכוונתו להתעסק ולשחק ואין דעתו לאיסור, הוי בכלל מתעסק,[[100]](#footnote-101) וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"ב משגגות ה"ז דכשהי' מתעסק עם האשה ובעלה בלא כוונה לביאה, הוי בכלל מתעסק,[[101]](#footnote-102) וצ"ע.

**אם מתעסק חשיב כשגגת עבירה**

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' ד"ה ונ"ל דבר חדש כתב הא דממעטינן מקרא דבה פרט למתעסק, לאו היינו דבמתעסק לא נעשית העבירה כלל, דלעולם מיקרי עבירה בשוגג, אלא דממעטינן דבכה"ג פטור מקרבן, ודוקא בשבת דבעינן מלאכת מחשבת, כל דהוא מתעסק ל"ה מלאכה כלל, ולי"ב איסורא מדאורייתא, אך בד' המקו"ח בסימן תל"א בדיני בדיקה וביטול סק"א מבו' דס"ל דבמתעסק ליכא איסור דאורייתא כלל.

והאחרונים הוכיחו לנידו"ז מכ"ד, **א** התוס' בשבת י"א א' ד"ה שמא ישכח ויצא דבמוציא בשבת במתעסק איכא איסור מדרבנן, ובתשו' הגרע"א שם הק' דמ"ט אסרו חכמים במתעסק, הרי אינו יודע שעושה כן, ולאיזה ענין יאסרו חכמים לעשות כן, הרי כיון שאינו יודע כלל שעושה מלאכה זו, לא ידע כלל שיש עליו איסור דרבנן, והוכיח מזה דפטורא דמתעסק בכל התורה אינו אלא מחטאת וה"ז אסור מדאורייתא, אלא דמ"מ בשבת כיון דאינו יודע מהמחט אי"ז מלאכת מחשבת,[[102]](#footnote-103) ובזה שפיר אמרינן דה"ז אסור מדרבנן, שהרי אסרו חכמים בכל גווני דל"ה מלאכת מחשבת, דמה"ט אסור משאצל"ג וכיו"ב.[[103]](#footnote-104)

**ב** בב"ק כ"ו ב' אמר רבה היתה אבן מונחת בחיקו וכו' לענין שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה, ובתשו' הגרע"א שם הק' דמ"ט הוצרך לפטורא דמלאכת מחשבת, הרי בכה"ג יש לפטור משום מתעסק דפטור בכל התורה,[[104]](#footnote-105) והוכיח מזה דמתעסק הוי שגגת עבירה, ואילו הא דממעטינן מטעמא דמלאכת מחשבת ל"ה איסור כלל, וע"כ נקט לטעמא דמלאכת מחשבת, דמה"ט לי"ב איסורא כלל, ונפ"מ דחייב על הנזק שהזיקה האבן ולא מיפטר משום קלב"מ.

**ג** התוס' בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' את התלוש ובשבועות י"ט א' ד"ה פרט למתעסק הק' בהא דאמר שמואל דמתעסק בשבת פטור דמלאכת מחשבת אסרה תורה, דתיפו"ל מקרא דבה, ובתשו' הגר"ש איגר ח"א כתבים סימן כ' הק' הרב השואל, דאי נימא דבמתעסק איכא איסורא דאורייתא, א"כ שפיר נקט שמואל לפטורא דמלאכת מחשבת דמה"ט לי"ב איסורא דאורייתא כלל.[[105]](#footnote-106)

**ד** הרמב"ם בפ"א מאיסו"ב הי"ב כתב דהבא על ערוה מן העריות כמתעסק אע"פ שאין כוונתו לכך חייב, וכן בחייבי לאוין ובשניות, והראב"ד שם הק' במש"כ לדין זה בחייבי לאוין, אף שאין בהן קרבן, והכס"מ כתב דמכוון הרמב"ם הוא דגם בחייבי לאוין עבר על לאו, כדין מי שלא התרו בו דאע"פ שאינו לוקה הוא חייב לשמים, וכן בשניות הוא חייב לשמים, והאו"ש בפ"א מגירושין הי"ז ד"ה אך יש לחלק הוכיח מזה דבמתעסק ליכא איסור כלל, וע"כ כל הא דהמתעסק בחייבי לאוין ובשניות עביד איסורא, הוא משום דמתעסק בעריות חייב שכן נהנה,[[106]](#footnote-107) - אך האחיעזר בח"ב סימן נ' סק"ז כתב דדברי הרמב"ם שם קיימי כשלא נתכוין כלל לביאה, ובכה"ג ודאי דליכא איסור כלל, וכ"כ המשנת ר"א בשבת סימן י"א סק"ג, והביא כן מד' הרמב"ם בפ"ב משגגות ה"ז שהביא לדינא דמתעסק בעריות חייב, כשלא נתכוין לביאה כלל.

**ה** בסוגיית הגמ' במנחות ל"ח א' מבו' בפשוטו דהיוצא לרה"ר בטלית שנפסקו מחוטי הציצית יש בזה איסור הוצאה דאורייתא, ואין להתיר בזה משום כבוד הבריות, והאג"ט אופה סקל"ג אות ג' כתב דכיון דהי' סבור שהוא דרך מלבוש הו"ל כמתעסק, ואפ"ה ה"ז אסור מדאורייתא, דפטורא דמתעסק הוא רק מקרבן,[[107]](#footnote-108) וכ"כ העולת שלמה לקמן בסוגיין, אך המשנת ר"א בשבת סימן י"א סק"ג ובתשו' סו"ס ד' פירש בסוגיית הגמ' שם דכ"ז שלא הודיע לו אי"ז אסור אלא מדרבנן, עיי"ש.

**ו** בפסחים ל"ג א' אמרינן דהמתעסק במעילה חייב, ובפירש"י שם ד"ה תאמר במעילה כתב דהוא משום דוחטאה בשגגה כ"ד כתיב, ולא כתיב בה מיעוטא כדכתיב בשבת מלאכת מחשבת, וכתיב בשאר מצוות אשר חטא בה פרט למתעסק, והקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"ב הוכיח מזה דפטור מתעסק הוא פטור מחטאת, וע"כ הוא דבמעילה ליכא לפטורא דמתעסק, ועמש"כ בזה העמודי אור בסימן כ' סוסק"ט והאחיעזר בח"ב סימן נ' סק"ו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ז** בפירש"י בר"ה כ"ח א' ד"ה מהו דתימא כתב בהא דכפאוהו ואכל מצה יצא, די"ל דהוא משום דאף לענין חיוב חטאת אמרינן דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם והריטב"א והר"ן שם, והקוב"ש בפסחים אות רט"ו הוכיח מזה דמתעסק הוא היתר גמור בכל האיסורין, ואפ"ה אסור בחלב משום דנהנה, וע"כ יש ללמוד מצוות מאיסורין, אך אם מתעסק אינו אלא גזה"כ לפטור מקרבן ואיסור הוא, אין ללמוד מזה לענין מצוות, - ובהערות לתשו' הגרע"א שם אות ג' הביא בשם הגר"ח שהוכיח עד"ז ממשמעות הסוגיא בר"ה שם דגם במצוות י"ל דהמתעסק לא יצא אף אם מצוות א"צ כוונה, ועיי"ש מש"כ בשם ס' אור יהודה לדחות בזה.[[108]](#footnote-109)

**ח** הבאר יצחק באו"ח סימן י"ד ענף א' והישועות מלכו בפ"א משבת הט"ו הוכיחו מד' הרמב"ם שם דבשנים שעשו ליכא איסור אלא מדרבנן, וכ"נ בד' הריטב"א בשבת קל"ח א' ד"ה לא שנו, וכן הוכיח המנחת שלמה בח"ב סימן כ"ט מד' התוס' בשבת צ"ד א' ד"ה שהחי נושא, - והאג"ט קוצר סקכ"ד אות י"ב כתב דכ"ה דבפטורא דשנים שעשו הנלמד מקרא דבעשותה האמור לענין קרבן, ילפינן מינה דלי"ב איסור דאורייתא כלל, ה"נ בהא דילפינן מקרא דבה לפטור מתעסק, יש ללמוד מזה דלי"ב איסור דאורייתא.[[109]](#footnote-110)

אך האחיעזר בח"ב סימן נ' סק"ו כתב לישב, דשאני בשנים שעשו שנתמעט מבעשותה באיכות המלאכה, וע"כ ילפינן מינה דלי"ב איסור דאורייתא כלל, ומשא"כ במתעסק דפטורו הוא משום דליכא חיוב קרבן בשגגה דמתעסק, מ"מ הוי איסור, וזה תליא בפלוגתת רבוותא אם פטורא דמתעסק הוא משום דאי"ז מעשה גמור דילי', או הוא משום דאינו חייב בשגגה כה"ג, ונתבאר להלן.

**ט** הרמ"א ביו"ד סימן שע"ב ס"א כתב דכהן שהוא ישן ומת עמו באוהל, צריכין להקיצו ולהגיד לו כדי שיצא, ובתשו' הגר"ש איגר כתבים סימן כ' כתב הרב השואל להוכיח מזה דיש במתעסק איסור דאורייתא, דאל"כ מ"ט צריכין להקיצו,[[110]](#footnote-111) וכ"כ העולת שלמה לקמן בסוגיין, ועמש"כ הגר"ש איגר שם בזה.

**מתעסק באיסור שאינו ע"י מעשה**

המקו"ח בסימן תל"א בדיני בדיקה וביטול סק"א הק' במי שלא ידע שיש חמץ בביתו, דמ"ט הוי כשגגת עבירה, הרי הו"ל כמתעסק,[[111]](#footnote-112) וכתב דפטורא דמתעסק הוא רק בדבר שאסרה התורה לעשות מעשה, דבזה אמרינן דלא אסרה התורה לעשות המעשה רק בכונה, וכל שלא נתכוין לכך אלא הוא מתעסק לי"ב איסורא, אך כשאסרה התורה דבר שאין בו מעשה, כגון באיסורא דבל יראה שאסרה תורה שלא יהא חמץ בביתו, אפי' כשאינו מתכוין לכך אלא הוא מתעסק אסור.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ח' הק' בהא דהנכנס למקדש בהעלם מקדש חייב בקרבן עולה ויורד, דהרי הו"ל כמתעסק, ועיי"ש במש"כ לישב, ויתבאר בעזה"י במקומו, והחלקת יואב בח"א או"ח סימן ז' ד"ה ולענ"ד כתב לישב דבאיסור טומאת מקדש הוי האיסור במה שמטמא את המקדש וא"צ מעשה, וע"כ אף אם נטמא בפנים ושהה כדי השתחוי' חייב, וע"כ לי"ב לפטורא דמתעסק, וכ"כ הקוב"ש בפסחים כ"ו א' אות קי"ז והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט ד"ה והא דמחייב, - והחלקת יואב שם כתב לפרש בזה למש"כ הרמ"א ביו"ד סימן שע"ב ס"א דכהן שהוא ישן ומת עמו באוהל, צריכין להקיצו ולהגיד לו כדי שיצא, אף דהו"ל כמתעסק.

אך בתשו' הגרע"א שם הביא לד' המקו"ח דבאיסור דלי"ב מעשה ליכא לפטורא דמתעסק, וכתב ע"ז דדוחק לחלק כן, ומה"ט נקט דבהעלם מקדש שייך פטורא דמתעסק, וכנ"ל.

ובפשוטו ד"ז תליא ביסוד פטורא דמתעסק, דאם הוא משום דלא חייבה תורה כשנעשה האיסור בלא כוונה, או משום דל"ה לי' למירמי אנפשי' והו"ל כאונס, ליכא נפ"מ בין איסור שע"י מעשה לאיסור שאינו ע"י מעשה,[[112]](#footnote-113) אך אם הוא משום דחשיב כמו שנעשה המעשה מאליו, מסתבר דהיינו רק באיסור שע"י מעשה, וכמש"כ כן החלקת יואב שם.

[ומאידך מש"כ הגרע"א שם דמתעסק חשיב כשגגת עבירה, הוא מתישב טפי אם פטורא דמתעסק מחטאת הוא משום לא חייבה תורה כשעושה בלא כוונה או משום דהו"ל כאונס, וכמש"כ כן האחיעזר בח"ב סימן נ' סק"ו דמה"ט ל"ד לשנים שעשו דממעטינן לה אף מאיסור, דשאני התם דנתמעט מקרא באיכות המלאכה, אך במתעסק דאין חיסרון באיכות המעשה רק מצד השוגג, נתמעט רק לענין קרבן, והברכ"ש בכתובות סימן י"ב כתב בד' הגרע"א דהוי שגגה פטורה כמו טעה בדבר מצוה, אך אם פטורא דמתעסק הוא משום דלא חשיב כמעשה דילי', הדין נותן למעטו אף מאיסור].[[113]](#footnote-114)

**מתעסק באיסורים שעיקרם הוא בתוצאה**

בס' מנחת אברהם זבחים קח ב' הביא להקשות בהא דנשמט הברזל מקתו חייב גלות, דמ"ט לא פטרינן לי' משום מתעסק,[[114]](#footnote-115) וכתב בשם הגרב"ד זצ"ל דברציחה ל"ש פטור מתעסק, כיון דהאיסור הוא התוצאה מה שזה נהרג על ידו ולא המעשה רציחה,[[115]](#footnote-116) ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דבשחוטי חוץ ובטומאת מקדש ליכא לפטורא דמתעסק, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח ענף ב' סק"ג בשם אביו, ועיי"ש בסק"ד במש"כ בשם הגרי"ז.

ועד"ז כתב האמרי בינה דיני בב"ח סימן ד' ד"ה ולפי"ז הי' נראה דהא דהמתעסק במעילה חייב, כמו שאמרו בפסחים ל"ג א', הוא משום דמעילה הוי איסור חפצא, ופטור מתעסק הוא רק באיסורי גברא דקפידת התורה שגוף ישראל לא יעשה, והנעשה ממילא בלא כוונת מעשה לא אסרה תורה.

**א"כ למה נאמר בה פרט למתעסק,** בפירש"י לעיל במתניתין בד"ה על מה נחלקו מבו' דר' יהושע נמי דריש לקרא דבה פרט למתעסק, דהא דכתיב בה הוא בין בחטאה ובין בידיעה, - אך בפירש"י בגמ' בד"ה מיבעי לי' כתב דר' יהושע לא דריש לקרא דבה פרט למתעסק, דדריש להך קרא דבעינן שיוודע לו במה חטא, ולא פטר במתעסק אלא מקרא דמלאכת מחשבת, וכ"כ התוס' הרא"ש בסנהדרין ס"ב ב' דלר' יהושע לא פטרינן במתעסק אלא משום מלאכת מחשבת, וכ"כ המהרש"א שם, וכ"נ בד' התוס' הרשב"א בפסחים ל"ג א', וכ"נ גם בד' התוס' בשבת ע"ב ב' (ד"ה נתכוין), וכמש"כ הפנ"י שם.

והתוי"ט עמד בסתירת ד' רש"י בזה, אם ר' יהושע פטר במתעסק מקרא דאשר חטא בה, או דלא פטר אלא מקרא דמלאכת מחשבת, ועמש"כ בזה הערול"נ והרש"ש.

**פטור מתעסק מקרא דבה ומקרא דמלאכת מחשבת**

לקמן בסוגיין אמרינן דמתעסק בשבת פטור משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, והראשונים הק' דפטורא דמתעסק הוא מקרא דבה, ומ"ט בעינן לקרא דמלאכת מחשבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן בד"ה מיבע"ל כתב דהוא פלוגתא דתנאי, דר"א יליף לפטורא דמתעסק מקרא דבה,[[116]](#footnote-117) ור' יהושע יליף לפטורא דמתעסק מקרא דמלאכת מחשבת.[[117]](#footnote-118)

**ב** התוס' בסוגיין שנשמטו מן הדפוס והביאם השטמ"ק כתבו דפטורא דמתעסק מקרא דבה הוא כשנתכוין להיתר ונמצא איסור, כנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, ובכה"ג ליכא למיפטר משום מלאכת מחשבת כיון שנעשית מחשבתו, ופטורא דמתעסק מקרא דמלאכת מחשבת הוא כשנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר דלא נעשית מחשבתו, ובכה"ג ליכא למיפטר מקרא דבה, כיון שנתכוין לאיסור, וכ"כ התוס' בשבת ע"ב ב' ד"ה נתכוין ובסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' ובשבועות י"ט א' ד"ה פרט למתעסק.

**ג** התוס' בסנהדרין שם כתבו לישב עוד, דהא דבעינן לפטורא דמלאכת מחשבת, היינו דמכח זה הוא פטור אף כשנהנה, דבכה"ג ליכא לפטורא דמתעסק דכל התורה, ונתבאר להלן.

**ד** הרמב"ן וש"ר בשבועות י"ט א' כתבו דפטורא דמתעסק משום מלאכת מחשבת, הוא כשנתכוין להגבי' את התלוש והגבי' את המחובר, שלא נתכוין למלאכה כלל ואי"ז מלאכת מחשבת, ופטורא דמתעסק מקרא דבה הוא כשנתכוין לחתוך תלוש וחתך מחובר אחר,[[118]](#footnote-119) דנתכוין למלאכה והוי מלאכת מחשבת.[[119]](#footnote-120)

**ה** הצל"ח בשבת ע"ב ב' ד"ה והואיל ואנו עסוקין כתב דפטורא דמתעסק משום מלאכת מחשבת, הוא אף במזיד, כגון שנתכוין לקצור מחובר זה במזיד וקצר מחובר אחר, ופטורא דמתעסק מקרא דבה הוא רק בשוגג.

**מתעסק בחלבים ועריות**

**י"ט ב' - המתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה,** בטעם הא דמחייבינן במתעסק בחלבים ועריות מכח הא דנהנה, כתב בפירש"י בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה שכן נהנה דכיון דנהנה חשיב ככוונה,[[120]](#footnote-121) והקה"י בשבת סימן ל"ה ד"ה ולזאת כתב לפרש דהיינו דפטורא דמתעסק הוא משום דלא חייבה התורה על מעשה בלא כוונה, והיכא דנהנה נחשב הרגשת ההנאה בגופו ככוונה, דעיקר כוונה הוא השתתפות הנפש במעשה הגוף, וגם הרגשת הנאה היא בנפש החיונית ונחשבת ככוונה.[[121]](#footnote-122)

אך התור"פ בפסחים ל"ג א' כתב דהא דמחייבינן במתעסק בחלבים ועריות, הוא משום דמ"מ נהנה הוא מעבירה, ומשמע דהיינו דכיון דנהנה הוא מהעבירה ע"כ הוא חייב אף שהוא מתעסק ולא נעשה המעשה מדעתו, וכ"נ בד' הקרית ספר בפי"ד ממאכ"א שכתב דהא דחייב אפי' במתעסק, הוא משום שנהנה באכילה ובה תלה רחמנא חיובא, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"ו דפטורא דמתעסק הוא משום דחשיב כמו שנעשה המעשה מאליו, וכ"ז הוא בשאר איסורים דהאיסור הוא שלא יעשה האדם המעשה ואם נעשה מאליו לי"ב איסורא, אך בחלבים ועריות המעשה מצ"ע הוא דבר האסור מה שהגיע להאדם הנאה מאכילה אסורה, אף אם נעשה זה מאליו, וע"כ לי"ב לפטורא דמתעסק,[[122]](#footnote-123) וכ"כ האתוו"ד בכלל כ"ד, והגרש"ש בנדרים סימן י"ב, והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט,[[123]](#footnote-124) וכ"נ בד' הברכ"ש בכתובות סימן ז' סק"ו וסימן י"א סק"ב.[[124]](#footnote-125)

\*בפירש"י בשבועות י"ט א' ד"ה פרט למתעסק פירש לפטורא דמתעסק כגון נתכוין לאשתו והרי אחותו עמה במטה ונשמה אשתו ובאה אחותו תחתי', והתוס' וש"ר שם תמהו ע"ז דהרי המתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה.

אך הריא"ז בקונט' הראיות שם הסכים לד' רש"י, וכתב דהא דמתעסק בחלבים ועריות חייב, הוא לדעת ר' יהושע, אך לר"א דילפינן מקרא דבה פרט למתעסק, הוא אף בחלבים ועריות, ולכאו' מכוון דבריו הוא, לפמש"כ בפירש"י בסוגיין דר' יהושע לא יליף לפטורא דמתעסק מקרא דאשר חטא בה אלא מקרא דמלאכת מחשבת, וע"כ אף דלדידי' ג"כ הוי שבת בנין אב לשאר איסורים, (וכמש"נ בהערה י"ג), מ"מ לא ילפינן מינה לחלבים ועריות שכן נהנה, ול"ד למתעסק דשבת, אך לר"א דיליף מקרא דאשר חטא בה לפטור את המתעסק, הרי דהך קרא הוא בכל חייבי חטאת ואף בחלבים ועריות.[[125]](#footnote-126)

**מתעסק בשאר איסורים כשנהנה**

התוס' בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' כתבו בתי' קמא דהא דבעינן במתעסק בשבת לפטורא דמלאכת מחשבת, ולא פטרינן לה מקרא דאשר חטא בה, היינו דמה"ט הוא פטור אע"פ שנהנה, ונתחדש בדבריהם דאף היכא דאין עיקר האיסור מכח ההנאה, מ"מ כל שנהנה לי"ב לפטורא דמתעסק,[[126]](#footnote-127) - ומצינו כן גם בד' התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים ל"ג א' שפירשו במה שאמרו שם דאם נתכוין להתחמם בגיזי חולין ונתחמם בגיזי עולה דמעל, דיש לחייב בזה משום דנהנה, אף דבמעילה בפשוטו אין עיקר האיסור במה שנהנה גופו, דהרי איכא מעילה אף בהוצאה בלא הנאה, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ח ממעילה דבמעילה אין עיקר האיסור משום הנאה אלא משום גזילה, וכ"כ הברכ"ש בקידושין סו"ס כ', - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' ד"ה אמנם יש לדחות כתב לדון דבכלאים דהאיסור הוא בהנאת חימום ליכא לפטורא דמתעסק, אף דבפשוטו בכלאים אין עיקר האיסור בההנאה, אלא דבעינן לבישה שיש בה הנאה, ואכמ"ל, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן קצ"ד דגם בכלאים איכא לה"ט דשכן נהנה.

אך בפירש"י בפסחים שם מבו' דבמתעסק במעילה אין לחייבו מכח הא דנהנה, עיי"ש, וכ"כ בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח סק"ג בשם הגרב"ד דבמעילה אין לחייב מכח דנהנה משום דאין עיקר האיסור בהנאה, עיי"ש, וכ"כ האבי עזרי בפ"ז ממעילה ה"ה, (?ועי' ברכ"ש כתובות סימן י"א סק"ג?),[[127]](#footnote-128) - וכ"כ המגן אבות בסוגיין מ: ד"ה ובתוי"ט בדעת רש"י דבשבת דאיסור המלאכה אינו משום הנאה, איכא לפטורא דמתעסק אף כשנהנה, - וכ"כ העונג יו"ט בסימן צ"ו ד"ה ודע דבאיסור כלאים איכא לפטורא דמתעסק, דדוקא בחלבים ועריות ליכא לפטורא דמתעסק משום דעיקר החיוב הוא על הנאתו, ומשא"כ בכלאים דאין האיסור משום שנהנה, אלא דאם אינו נהנה לא מיקרי מלבוש, - וכ"כ העמודי אור בסימן כ' סק"ט די"ל דבאכילת קדש בטומאה, כיון דחייב אף כשאכל עצים ולבונה שאינם ראויים לאכילה, בע"כ דחיובו אינו על הנאת גרונו, וע"כ אף אם אכל במתעסק דבר הראוי לאכילה פטור, ולא מצינו לחייבו מכח הא דנהנה, כיון דחזינן דחיוב דאכילת קדשים בטומאה אינו על ההנאה אלא על פעולת האכילה.

\*בעיקר מש"כ התוס' דהא דבעינן במתעסק בשבת לפטורא דמלאכת מחשבת היינו דמה"ט הוא פטור אף כשנהנה, כתב החת"ס בשבת ע"ב ב' דהיינו כגון קורע בחמתו, או מדליק נר, או אם הי' שבת והוציאו בפיו דחייב על בליעתו דזהו הנחתו, והראש יוסף שם כתב דמשכח"ל כגון שקצר וחימם בה, - וצ"ב דבכה"ג דמדליק נר ונהנה בו, או שקצר וחימם בה, הרי אין ההנאה בעיקר מעשה האיסור, אלא דנהנה אח"כ מן המלאכה, ומ"ט ה"ז מועיל דיהא המתעסק חייב.

**מתעסק בשאר הנאות**

הרמב"ן בע"ז ס"ו ב' ובמלחמות בפסחים ע"ו א' כתב דלמ"ד דריחא כטעמא והוי כשותה, אסור אף כשאינו מתכוין, כדאמרינן דהמתעסק בחלבים ובעריות חייב שכן נהנה, אך כל דלא חשיב כשותה, אינו אסור אלא במתכוין, וכ"כ ש"ר בע"ז שם, ובפי' הר"ן בפ' גיד הנשה לב., ובפשוטו מבו' בדבריהם דהא דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה הוא רק בהנאת אכילה או ביאה, אך בשאר הנאות הגוף אינו חייב,[[128]](#footnote-129) וכ"כ המאירי בסנהדרין ס"ב ב' דבהנאת לבישה או ריח פטור בלא כוונה אע"פ שנהנה, מפני שהנאת הכסות והריח אינה הנאה שיש בה ממש כחלבים ועריות,[[129]](#footnote-130) וכן הוכיח האמרי בינה שבת סו"ס ז' ממה שאמרו בפסחים ל"ג א' דתאמר במעילה דאם נתכוין להתחמם בגיזי חולין ונתחמם בגיזי עולה דמעל, (ופירש"י דהא דמעל הוא משום דבמעילה ליכא מיעוטא לפטור את המתעסק), ולכאו' הרי בכה"ג גם בשאר איסורים חייב המתעסק שכן נהנה, (וכעי"ז הק' התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם), ובע"כ דלא אמרינן שכן נהנה רק בהנאה שפועל בכל הגוף,[[130]](#footnote-131) וכ"כ האחיעזר בח"ג ר"ס נ"ז, והקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"י.[[131]](#footnote-132)

אך בד' התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים ל"ג א' מבו' דאף כשנהנה במתעסק בגיזי עולה איכא לה"ט דשכן נהנה, ומבו' דבכל הנאה חייב המתעסק, וכן הוכיח האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ד ממש"כ התוס' בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' דהא דבעינן במתעסק בשבת לפטורא דמלאכת מחשבת, הוא דמה"ט הוא פטור אע"פ שנהנה, אף דאי"ז הנאת אכילה,[[132]](#footnote-133) וכ"ה מבו' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' ד"ה אמנם יש לדחות שכתב לדון דבכלאים ליכא לפטורא דמתעסק משום דאיכא הנאת חימום.

ובתשו' הגרע"א במק"א שהובאה בהערות לתשו' הגרע"א במהדו"ק שם מבו' דגם מש"כ הר"ן דבשאר הנאות אין המתעסק חייב, אי"ז משום דדינא דמתעסק בחלבים ועריות דחייב הוא רק בהנאת אכילה או הנאת ביאה, אלא הוא משום דבשאר הנאות כשאינו מתכוין להנאה לא מיקרי כנהנה, אך כל שנתכוין להנאה דמיקרי כנהנה, לי"ב לפטורא דמתעסק, וכתב לפ"ז דדבריו בתשו' מהדו"ק שם דבמוצא כלאים בבגדו ליכא לפטור מתעסק משום דאיכא הנאת חימום, אינם נסתרים מד' הר"ן, כיון דבכה"ג שמתכוין ליהנות מבגדו (אלא שאינו יודע שהוא כלאים) מיקרי נהנה ממש.

**מתעסק באכילה שאין בה הנאה**

בתשו' שיבת ציון סימן כ"ח ד"ה וליישב פירש"י כתב דהשותה שכר שיש בו תולעת לי"ב איסורא, דכיון שהוא מתעסק בשתיית השכר שהוא היתר ושותה גם התולעת הוי דבר שאינו מתכוין, וליכא בזה לדינא דמתעסק בחלבים חייב, דאינו נהנה בטעם התולעת דהוא פגום,[[133]](#footnote-134) - ועד"ז מצינו בד' הפמ"ג בפתיחה כוללת ח"ג סוף אות ה' שנסתפק באנסוהו לאכול מרור מר ומזיק לגרונו, דלא יצא ידי מרור, דדוקא בכפאוהו ואכל מצה חייב כמתעסק בחלבים דחייב שכן נהנה, ומשא"כ במרור כה"ג, והביאו בגל' הגרע"א בסימן תע"ה ס"ד, וכ"כ הפנ"י בר"ה כ"ח ב' בתו"ד,[[134]](#footnote-135) - וכ"כ העמודי אור בסימן כ' סק"ט דבאכילת עצים ולבונה דקדש בטומאה יש לפטור את המתעסק, כיון דלי"ב הנאת אכילה.

אך האמרי בינה בדיני בב"ח סו"ס ד' כתב דאף באכילה שאין בה הנאה ליכא לפטורא דמתעסק, דהא דשכן נהנה אין עיקרו מטעם ההנאה, שהרי מבו' בד' הרמב"ן וש"ר דבשאר הנאות לא אמרינן הכי, אלא משום דבאכילה שנכנס לגופו ליכא לפטורא דמתעסק, וא"כ היינו אף באכילה שאין בה הנאה.[[135]](#footnote-136)

**ביאור החילוק בין מתעסק לשוגג לדעת רש"י**

**מתעסק בחלבים ועריות,** בפירש"י כתב דאם נתכוין לחתיכה זו עצמה וסבור שהוא שומן, היינו שוגג,[[136]](#footnote-137) ומתעסק היינו כשחלב ושומן לפניו ונתכוין לאכול שומן והלכה ידו אל החלב ואכלו, או בחלב וחלב לפניו וסבור שהוא שומן ונתכוין לאכול חתיכה זו ואכל את זו,[[137]](#footnote-138) ועד"ז מצינו בפירש"י בשבועות י"ט א' ד"ה פרט למתעסק דאם נתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חייב, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם.[[138]](#footnote-139)

וכן מצינו בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה תינוקות שאם נתכוין למול תינוק זה וסבור שנולד בשבת, לא חשיב כמתעסק, וכן מצינו בדבריו בריש מכילתין במגדף דסבור שמברך הוא שם ב' ב' אותיות ובירך שם ב' ד' אותיות, ובמעביר מזרעו למולך שסבור להעביר אדם אחר והעביר את בנו, ובבעל אוב שנתכוין לכישוף אחר, ובטומאת מקדש דסבור בית אחר, ובשוחט בחוץ דסבור דבהמת חולין היא, ובמפטם את השמן ואת הקטורת ונתכוין לסממנים אחרים ונמצאו שהן הסממנין הכתובין, והרי דאף דבכל הני גווני נתכוין למעשה המותר, מ"מ לא חשיב כמתעסק.

וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו בשבת ע"ג א' דלדעת רבא כל שסבור שומן הוא ואכלו הוי בכלל מתעסק, היינו בגונא דנתכוין לאכול את חתיכת השומן ואכל את חתיכת החלב, אך אם נתכוין לחתיכה זו עצמה וכסבור שהיא שומן, אינו בכלל מתעסק, וכ"כ הצל"ח שם ע"ב ב'.

האבנ"ז בסימן רנ"ה ובסימן ש"צ סק"ז הק' דלדעת רש"י דלא מיקרי מתעסק אלא כשנתכוין לדבר מותר זה ועלה בידו דבר איסור אחר, דא"כ אף באשתו ואחותו במטה ונתכוין לאשתו ונשמטה ובאה אחותו במקומה, מ"ט חשיב כמתעסק, הרי בשעת ביאה נתכוין לאותה אשה אלא שסבור שהיא אשתו,[[139]](#footnote-140) ועיי"ש במש"כ בזה.

לדעת רש"י ודעימי' דאם נתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חייב, כתב הצל"ח בשבת ע"ב ב' בתו"ד דה"נ אם נתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר חייב, - אך בד' הרמב"ן וש"ר בשבועות שם משמע דאינו חייב אלא כשנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר, אך כל שנתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר פטור, עיי"ש,[[140]](#footnote-141) וכ"כ הצל"ח בשבת שם בדעת הרמב"ם, וכ"כ עוד מרבוותא בדעתו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ביאור החילוק בין מתעסק לשוגג לדעת התוס' ודעימייהו**

התוס' בשבת שם ובכ"ד כתבו דהא דפטר רבא בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, איירי כשנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר, דאם נתכוין לזה וחתך את זה, אף אם נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר פטור, ואפ"ה חשיב כמתעסק,[[141]](#footnote-142) וכ"כ הרמב"ן וש"ר בשבת שם.

וכ"נ גם בפירש"י בשבת ע"ב ב' ד"ה וחתך את המחובר שכתב דשוגג דשבת משכח"ל בשגגת שבת או בשגגת מלאכות, ולא כתב דמשכח"ל נמי בנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר וכיו"ב, ומשמע דבכה"ג הו"ל כמתעסק, וכן נקט התוס' הרא"ש שם בדעתו, וכ"כ המגיני שלמה שם,[[142]](#footnote-143) וכ"נ גם בדבריו שם ע"ג א' ד"ה כסבור, דהא דכשסבור ששומן הוא ולא נתכוין לאכול חלב חייב, אע"פ שהוא מתעסק דלא נתכוין לאכילת איסור, הוא משום דנהנה, והרי דאף דנתכוין לחתיכה זו, מ"מ כיון שלא נתכוין לאכילת איסור הו"ל כמתעסק.[[143]](#footnote-144)

והתוס' בסוגיין כתבו לפ"ז דהא דשאני מתעסק משוגג, לדעת רבא דאף אם נתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר פטור משום דלא נתכוין לחתיכה דאיסורא, היינו דשוגג היינו כשהוא אומר מותר בדבר הידוע לנו שהוא איסור, ומשא"כ במתעסק דהוא מתכוין לדבר שהוא היתר לכו"ע אם הי' כפי מה שהוא סבור.

ובדעת התוס' ודעימייהו מצינו ג' דרכים, **א** בפשוטו לפי דבריהם בכל גוונא שנתכוין לדבר שהוא היתר לכו"ע אם הי' כפי מה שהוא סבור, הו"ל בכלל מתעסק, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק ריש סימן ח' דאם שחט בהמת קדשים בחוץ כסבור שהיא חולין הוי מתעסק, וכתב שם בתו"ד דהלובש בגד ואינו יודע שיש בו כלאים הוי מתעסק, ובסו"ד שם כתב דטמא שנכנס למקדש וסבור שהוא בית דעלמא הוי מתעסק, ואך דבקרבן עולה ויורד ליכא לפטור מתעסק, ונתבאר להלן.

ואמנם העושה מלאכה בשגגת שבת או יוהכ"פ ל"ה כמתעסק, והעולת שלמה בסוגיין ד"ה אך ק"ל ובזבחים ק"ח ב' ד"ה תוד"ה שוגג פירש דהוא משום דדוקא אם השגגה היתה בהדבר שעשה כמו בכסבור שהוא תלוש, הוי מתעסק, ומשא"כ בשגגת שבת דהשגגה לא היתה בגוף המעשה,[[144]](#footnote-145) - ועד"ז כתב האבנ"ז בסימן רכ"ו סקי"ט ושי"ח סקי"ד דהוא משום דהעושה מלאכה בשגגת שבת נתכוין למלאכה זו עצמה, אלא דבחול היא מותרת ובשבת היא אסורה,[[145]](#footnote-146) עיי"ש, ועי' גם בדבריו בחו"מ סימן ק"צ סק"ח.[[146]](#footnote-147)

**ב** המנחת ברוך בסימן י' ענף ב' כתב דגם לדעת התוס' לא חשיב כמתעסק אלא במתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, דלא נתכוין כלל לעקור דבר מגידולו, דהיא המלאכה האסורה, וה"נ בשחוטי חוץ כשנתכוין לחתוך בצוארה וכסבור שהיא מתה, דלא נתכוין כלל לשחיטה, וה"נ בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' או כסבור רה"י ונמצא רה"ר, דהזריקה בפנ"ע ל"ה מלאכה כלל, וכל החפצא דהמלאכה הוא זריקת ד' אמות או זריקת מרה"י לרה"ר, וכשלא נתכוין אלא לזריקה גרידא לא נתכוין כלל למלאכה דכיו"ב אסור, - אך כל שנתכוין לשחוט בחוץ אלא שהי' סבור שהיא חולין ל"ה כמתעסק, כיון דנתכוין לעשות דבר שיש ע"ז איסור בקדשים, וכן בכל כיו"ב, - וכ"כ הישועות מלכו בפ"א משבת ה"י, עיי"ש, ועד"ז כתבו האבנ"ז בסימן ר"נ סק"ד וסקי"ד ובסימן רנ"א סקי"ג,[[147]](#footnote-148) והחלקת יואב בח"א או"ח סימן ז' ד"ה אשר ע"כ, והאבהא"ז בפ"א מקרבן פסח ה"ג בהשמטות, והחזון יחזקאל בשבועות ספ"ק.[[148]](#footnote-149)

והמנח"ב שם כתב לפ"ז, דהא דהאוכל חלב וכסבור שומן הוא הוי מתעסק, הוא משום דלא נתכוין לטעום אותו טעם שאסרה תורה אלא לטעום טעם אחר של היתר, דאע"ג דחלב ושומן הוו מין במינו מ"מ אין טעמם אחד,[[149]](#footnote-150) והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט כתב ע"ז דאי"ז מספיק כלל,[[150]](#footnote-151) וגם קרוב הדבר שאין חלוקין כלל בטעמם.

ובד' המנח"ב שם מבו' עוד, דבכה"ג דנתכוין למעשה האסור דלא חשיב כמתעסק, הוא אף כשלא נתכוין לחתיכה זו עצמה, ומה"ט אם נתכוין לשחוט בהמת חולין זו בחוץ וטעה ושחט את בהמת הקדשים, ל"ה בכלל מתעסק.[[151]](#footnote-152)

**ג** העולת שלמה בסוגיין ד"ה שוב התבוננתי כתב דלא מיקרי מתעסק אלא אם הטעות הוא בב' גופין כגון אחותו וסבור שהיא אשתו דחשב על גוף אחר, וה"נ בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר איירי כשיש לו תלוש ומחובר וסבור שגוף זה שחותך הוא התלוש, אך אם אין לו אלא גוף אחד וטעה בו, כגון שאין לו אלא פרי אחד וכסבור שהוא תלוש ונמצא מחובר, לא חשיב כמתעסק, ומה"ט הוא דבשגגת שבת ובלובש בגד ואינו יודע שיש בו כלאים, ל"ה כמתעסק.

ועד"ז כתב הקה"י בשבת סימן ל"ד, דכל שעושה מחמת טעות ראי' וטב"ע חשיב כמתעסק, וכל שעושה מחמת טעות ידיעה חשיב כשוגג, ועיי"ש שכתב לפ"ז באוכל חלב וכסבור שהוא שומן, דלא חשיב כמתעסק אלא כשיש לו חתיכת שומן, והוא סבור ע"פ טב"ע דזו היא חתיכת השומן.

**שוחט קדשים בחוץ וכסבור שהיא חולין**

התוס' בשבת ע"ג א' ד"ה אלא לאו כתבו בתו"ד דלמ"ד דנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר פטור, מכח פטורא דמתעסק הנלמד מקרא דאשר חטא בה, ה"נ בשחוטי חוץ כה"ג פטור, המהרש"א בסנהדרין ס"ב ב' פירש לדבריהם דהיינו כשנתכוין לשחוט בהמת חולין ונמצא שהיא של קדשים, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם בשבת שם, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק ר"ס ח' דבכה"ג הוי כמתעסק.

אך התוס' הרא"ש בקידושין מ"ג א' כתב דהשוחט קדשים בחוץ וסבור שהוא חולין חייב קרבן, וכ"נ בד' הרמב"ן שם, אלא דהביא די"מ דילפינן מקרא לפטרו מקרבן, ויש לפרש הטעם בזה בכמה אנפי, **א** למש"כ הרמב"ן בשבועות י"ט א' דאם נתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר ל"ה כמתעסק. - **ב** המנחת ברוך בסימן י' ענף ב' כתב לפי דבריו דהשוחט קדשים בחוץ וכסבור שהם חולין ל"ה כמתעסק כיון שנתכוין לשחיטה שהיא אסורה בקדשים, ומש"כ התוס' בשבת דהוי כמתעסק, הוא כשהי' סבור שבהמה זו היא מתה ומכוין לחתוך בצוארה ונמצא שהיתה חי' ונשחטה, או דקסבר לחתוך בבשר וחת בסימנים ונשחטה, דלא נתכוין לשחוט. - **ג** העולת שלמה בסוגיין כתב לפי דבריו, דכל שאין לו אלא בהמה זו ושכח שהקדישה ושחטה בחוץ ל"ה כמתעסק, כיון דאין הטעות בב' גופין. - **ד** בס' מנחת אברהם בזבחים ק"ח ב' כתב די"ל דבשחוטי חוץ עיקר האיסור אינו במעשה השחיטה אלא במה שהקרבן נשחט בחוץ, וע"כ לי"ב לפטורא דמתעסק.

**הנכנס למקדש בהעלם מקדש**

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ח' הק' בהא דהנכנס למקדש בהעלם מקדש דסבור שהוא בית דעלמא חייב, דהרי הו"ל מתעסק, לדעת התוס' דאף כשנתכוין לחתיכה זו הוי כמתעסק, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הגרע"א שם כתב דפטורא דמתעסק הוא מחטאת קבועה, ולא נתמעט מקרבן עולה ויורד,[[152]](#footnote-153) והוסיף דהוא לפמש"כ שם דמתעסק מיקרי שגגת עבירה, אלא דלא חייבי' רחמנא חטאת, וע"כ י"ל דחייב בקרבן עולה ויורד. - **ב** המנחת ברוך בסו"ס י' והישועות מלכו בפ"א משבת ה"י ד"ה ואע"פ שראיתי כתבו לפי דבריהם דבכה"ג ל"ה כמתעסק, כיון דנתכוין ליכנס למקום זה, אלא שלא ידע שהוא מקדש, - והקה"י בשבת סו"ס כ"ד כתב לפי דבריו דאיירי כשלא הי' טעותו בטב"ע, אלא שהי' סבור שבית זה הוא ביהכנ"ס, ובכה"ג ל"ה בכלל מתעסק. - **ג** הישועות מלכו שם כתב עוד, דבאיסור טומאת מקדש א"צ מעשה, שהרי אף אם נטמא בפנים ושהה כדי השתחוי' חייב, וע"כ לי"ב לפטורא דמתעסק, וכ"כ החלקת יואב בח"א או"ח סימן ז' ד"ה ולענ"ד, והקוב"ש בפסחים כ"ו א' אות קי"ז, והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט ד"ה והא דמחייב. - **ד** העמודי אור בסימן כ' סק"ט כתב דכיון דמקום המקדש הוא דבר הידוע לנו ע"פ התורה ולא שייך בזה העלם לכל ישראל, דמי למש"כ התוס' דהא דאומר מותר ל"ד למתעסק הוא משום דידוע לנו שהוא אסור. **ה** בס' מנחת אברהם בזבחים ק"ח ב' כתב די"ל דבאיסור טומאת מקדש הוי עיקר האיסור בתוצאה שיש טומאה במקדש, ולא בגוף המעשה כניסה, וי"ל דבכה"ג ליכא לפטורא דמתעסק.

**מי שאינו יודע שיש כלאים בבגדו**

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' הק' בהא דהרואה שיש לחבירו כלאים בבגדו צריך להגיד לו אפי' בשוק לפושטו, דכיון דאינו יודע שיש בבגדו כלאים הוי מתעסק, ואיסור דרבנן מותר משום כבוד הבריות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הגרע"א שם הוכיח מזה דיש במתעסק איסור דאורייתא, אלא דאינו חייב קרבן. - **ב** הגרע"א כתב די"ל דבכלאים דהוי האיסור בהנאת חימום, הוי כחלבים ועריות דהמתעסק חייב,[[153]](#footnote-154) ובהערות שם הובא מתשו' הגרע"א במק"א שכתב דדבריו מתישבים אף למש"כ הר"ן דאם ריחא לאו מילתא אף דהוי כנהנה מ"מ שרי כשאינו מתכוין, ול"ד למתעסק בחלבים ועריות דחייב, עיי"ש, - **ג** העולת שלמה בסוגיין כתב לפי דבריו, דכיון דאין הטעות בגוף אחר, ל"ה כמתעסק, וגם לפ"ד המנח"ב ודעימי' בכה"ג ל"ה כמתעסק, כיון שנתכוין ללבישה שהיא הדבר האסור בכלאים, וכ"כ החלקת יואב בח"א או"ח סימן ז' (ד"ה ולענ"ד) והחזון יחזקאל בשבועות ספ"ק. - **ד** למש"כ המקו"ח בסימן תל"א בדיני בדיקה וביטול סק"א דכשאסרה התורה דבר שאין בו מעשה אף כשהוא מתעסק אסור, י"ל דה"נ איסורא דלבישת כלאים הוא אף בלא מעשה, דאף אם הלבישו חבירו כלאים ה"ז אסור, ולי"ב לפטורא דמתעסק, וכ"כ הישועות מלכו בפ"א משבת ה"י בסו"ד.

**מתעסק דמאי אי דחלבים ועריות וכו' ואי מתעסק בשבת וכו' לרבא משכח"ל וכו',** כ"ה גירסת הרמב"ן וש"ר בשבועות י"ט א', ועיי"ש שפירשו דמכוון הגמ' למיפרך בהא דילפינן מקרא דאשר חטא בה לפטורא דמתעסק, דאם בחלבים ועריות הרי המתעסק חייב שכן נהנה, ואם בשבת, הרי ל"ב להך קרא דתיפו"ל דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וע"ז משני דמשכח"ל בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, דבכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת, ואינו פטור אלא מקרא דאשר חטא בה, עיי"ש,[[154]](#footnote-155) וכ"כ הברכת הזבח בסוגיין לפרש לדעת התוס'.

אך גירסת רש"י ואלא מתעסק דשבת וכו' לרבא משכח"ל וכו', והיינו דמוקמינן לקרא דאשר חטא בה במתעסק דשבת, ומפרשינן דהיינו בנתכוין לחתוך את התלוש וכו', וכן גירסת התוס' בכ"ד, ולפירש"י היינו דאף דשמואל יליף לפטורא דמתעסק בשבת מקרא דמלאכת מחשבת, מ"מ לר"א לא ילפינן לה מהתם אלא מקרא דאשר חטא בה, ולדעת התוס' היינו דשמואל יליף לפטורא דמתעסק בחתיכת מחובר אחר ממלאכת מחשבת, וקרא דאשר חטא בה הוא להיכא דנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר.

לגירסת הרמב"ן ודעימי' צ"ב, דמה פרכינן דמתעסק דמאי, הרי שפיר בעינן לקרא דאשר חטא בה במתעסק בשאר איסורין מלבד חלבים ועריות, דלי"ב לדינא דמלאכת מחשבת, והמתעסק בהן פטור מקרא דאשר חטא בה, ועמש"כ בזה הפנ"י בשבת ע"ב ב', והאחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ז.

**לאביי משכח"ל כגון דנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר,** לגירסא זו מבו' דהא דפטרינן בנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר, הוא מקרא דאשר חטא בה, ולא פטרינן לי' מקרא דמלאכת מחשבת, והיינו לדעת רש"י משום דר"א ס"ל דלא נלמד פטור מתעסק מקרא דמלאכת מחשבת, ולדעת התוס' איירי בנתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר, ובכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת.

אך הרמב"ן וש"ר בשבועות י"ט א' כתבו דנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר פטור מקרא דמלאכת מחשבת, וקרא דאשר חטא בה מיבע"ל לנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, דחשיב כמלאכת מחשבת כיון שהוא מתכוין למלאכה, עיי"ש, - ולפי דבריהם נמצא דלאביי דנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר חייב, ל"ב לקרא דאשר חטא בה לפטור את המתעסק בשבת, דאם נתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר, ל"ב לקרא דאשר חטא בה, דפטור מקרא דמלאכת מחשבת, ובע"כ דל"ג הכא להא דלאביי משכח"ל וכו', וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן והרשב"א שם.[[155]](#footnote-156)

\*בכתבי ברכ"ש שבת סימן כ"ד סק"ד הק' על מש"כ התוס' בכ"ד דאם נתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר חשיב כמלאכת מחשבת, ולא מיפטר אלא מקרא דאשר חטא בה, דהרי לא רצה כלל לעשות תיקון המלאכה, דחתיכת דבר תלוש אינה מלאכה כלל,[[156]](#footnote-157) ועיי"ש בסק"ה שכתב די"ל דמיירי שהוא צריך לירק ומחשב שאפי' יזדמן לו מחובר יתלשנו ומצא ירק וטעה וסבר שהוא תלוש, ובכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת, וע"ד מש"כ התוס' בשבת ק"ד ב', ועיי"ש בסק"ו במש"כ בשם הגר"ח, וצ"ב, - ובסימן כ"ז סק"ב כתב דהא דחשיב כמלאכת מחשבת, הוא משום דדמי לנתכוין לזרוק ד' וכסבור שהוא ב' דמיקרי מלאכת מחשבת, וה"נ הכא כיון שחשב על חתיכת המחובר, אף שהי' סבור שהוא תלוש, הוי מחשבה בהמלאכה.[[157]](#footnote-158)

\*בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח ענף א' סק"ז הביא בשם הגרב"ד זצ"ל שהק', דלמש"כ התוס' בסנהדרין ס"ב ב' בתי' קמא דבמלאכת שבת ליכא לפטורא דמתעסק דכל התורה, משום דנהנה, ולמש"כ הפנ"י בשבת ע"ב ב' היינו דכל שנעשה צרכו חשיב כהנאה, דא"כ היאך מפרשינן הכא לדינא דבה פרט למתעסק דהוא בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, הרי במלאכת שבת ליכא למיפטר מקרא דבה פרט למתעסק, אלא משום מלאכת מחשבת, - ועיי"ש שהוכיח מזה דאחר דבעינן בשבת מלאכת מחשבת, תו יש בזה לפטורא דמתעסק דכל התורה אף דנהנה במה שנעשה צרכו, וכ"כ בכתבי ברכ"ש שבת סימן כ"ה סק"ד, עיי"ש, וצ"ב, ועי' בברכ"ש כתובות סימן י"ב סוסק"ב.

**הגבי' ביה"ש מהו,** בפירש"י כתב דהיינו דהגבי' חפץ בביה"ש שבין שבת ליוהכ"פ כדי להוציאו דחייב ע"ז מיד, והוא בגונא שהיא סמוך לרה"ר והוא עומד ברה"ר, דהו"ל הוצאה מיד, - אך התוס' שהביא השטמ"ק כתבו בשם פי' אשכנז שפירש דהיינו כשהגבי' ביה"ש הקורנס והניח על הסדן, והביאו כן מתוספתא פ"ב ה"י.

**ונימא להו מקצת הגבהה היתה מהיום ומקצתה למחר,** בפי' הקרבן אהרן לתו"כ דיבורא דחובה פר' ה' כתב לפרש דהיינו משום דאין תנועה בלי זמן ואין זמן בלתי מתחלק, וא"כ גם בזה נוכל לומר שהזמן אשר בו עשה התנועה נתחלק, וחציו מהיום וחציו למחר, - ועמש"כ המצפ"א בביאור המו"מ דרבנן ור' יוסי בזה.

והתוס' שהביא השטמ"ק כתבו לפרש לפי דבריהם דאיירי במכה בקורנס על הסדן דהשיב ר"א דאפשר דההגבהה היתה היום וההכאה למחר, וכ"ה להדיא בתוספתא פ"ב ה"י, וכתבו דרבנן דהביאו מזה ס"ל דמלאכת מכה בפטיש היא רק בההכאה עצמה, ואף אם הגבי' הקורנס בחול והכה על הסדן בשבת חייב דאזלינן בתר ההכאה,[[158]](#footnote-159) ועמש"כ המרומי שדה לירושלמי שבת פי"ג ה"א בטעמא דר"א דס"ל דאינו חייב אלא כשהגבי' בשבת.

**ולר' יוסי גמר מלאכה לר"א פטור הא שמענא לי' דמחייב וכו',** לפירש"י דאיירי הכא בהוצאה, מבו' בפשוטו דכ"ה דמחייב ר"א באורג אחת על האריג, ה"נ מחייב כשעקר בער"ש והניח בשבת, ועמש"כ בזה המים קדושים בסוגיין, ועמש"כ האבנ"ז בסו"ס רכ"ג, והביא מש"כ בתשו' נפש חי' סימן ל"ז לדחוק לפרש לסוגיין בע"א, והיינו משום דמודה ר"א בזה עוקר וזה מניח דפטור, דשאני באריגה שעשה מלאכה שלימה, ובזה הוא דס"ל לר"א דכיון דה"ז מצטרף לאריג, ל"ב שיעור אריגה, וצ"ע.

ולפי' התוס' דאיירי כשהגבי' את הקורנס בשבת והכה על הסדן בשבת, י"ל דרק בכה"ג הוא שאמרו דלר"א חייב, וכמש"כ כן המרומי שדה לירושלמי שבת פי"ג ה"א, עיי"ש.

**מתעסק במילת תינוקות**

**והא תינוקות דכי מתעסק דמי וכו',** השטמ"ק הביא מתוס' שהק' דגם בלא הא דשמואל דפטר במתעסק בשבת משום מלאכת מחשבת יש לפטור בזה מקרא דאשר חטא בה פרט למתעסק, כיון שנתכוין למילת התינוק שזמנו בשבת דהוא היתר, ודמי לנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר דפטור, - ועד"ז הק' בחי' הגרע"א בהא דמשני דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב, דזה ניחא אם באנו לפטרו משום מתעסק במילת תינוק אחר דאי"ז מלאכת מחשבת, דהואיל ומקלקל בחבורה חייב ול"ב מלאכת מחשבת, אף מתעסק חייב, אך אם באנו לפטרו משום מתעסק בהיתר דפטור מקרא דאשר חטא בה, ואי"ז פטור מסוים במלאכת שבת, יש לפטרו אף בחבורה, וכן הק' החת"ס בשבת ע"ה א',[[159]](#footnote-160) ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' ותוס' הרא"ש תירצו דבההיא דתינוקות חשיב כמתכוין לאיסור, כיון דהוא מתכוין למלאכה גמורה לעשות חבורה, אלא שהותרה לגבי מילה, והתוס' כת"י כתבו דאף דרחמנא שריא אי"ז היתר גמור, וע"כ חשיב כמתכוין לאיסור,[[160]](#footnote-161) וע"כ לא פריך מינה אלא לשמואל, ועיי"ש במש"כ לפרש בהא דפרכינן מינה לשמואל אף דהכא הוי כגוף אחד, ונתבאר להלן, וכ"כ המגיני שלמה בשבת ע"ב ב', דכיון דנתכוין לחתיכה דאיסורא אלא דסבר שנדחה האיסור, ל"ה כמתעסק, ול"ד לנתכוין לחתוך את התלוש דלא נתכוין כלל למלאכה האסורה,[[161]](#footnote-162) והחת"ס שם כתב לישב בזה להא דמשני דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב, כיון דליכא הכא לפטור מתעסק דכל התורה, כיון דחשיב כמתכוין לאיסור.[[162]](#footnote-163)

ובפשוטו הטעם בזה, דפטורא דמתעסק דכל התורה, הוא משום חיסרון כוונה שלא נתכוין למעשה האיסור, ומשא"כ הכא דנתכוין להמלאכה האסורה, אלא שסבור שהותרה משום מצות מילה, - אך האו"ש בפ"א משבת ה"ח ד"ה ויש להתבונן כתב לפרש בזה בע"א, דהוא משום דדוקא בנתכוין לשומן פטור, משום דלפי דעתו דהחתיכה היא שומן לי"ב דררא דאיסור אכילה, ול"ה לי' למירמי אנפשי' ולאזדהורי בי', ומשא"כ במילה דיש על התינוק דררא דאיסורא של מלאכת איסור, דאם יחבול בו יותר מכפי מה שצריך למצות מילה חייב, והו"ל לאזדהורי ולמירמי אנפשי', וע"כ ל"ה בכלל מתעסק, - והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט סוד"ה ומהא כתב דשאני בעוסק במלאכת היתר שאין לו מקום לחשוש לאיסור, ומשא"כ הכא דיודע שיש כאן מלאכה גמורה אלא שהותרה למצותה ונכשל בזה שלא הי' הדבר כמצותו לא מיקרי מתעסק.

**ב** המנחת ברוך בסימן י' ענף ב' כתב לישב לפי דבריו, דכיון שנתכוין למעשה חבורה, אף דסבור שהוא מותר בתינוק זה, ל"ה בכלל מתעסק דכל התורה, ול"ד לנתכוין לחתוך את התלוש, דלא נתכוין כלל לעקור דבר מגידולו.

**ג** התפארת ירושלים בפ' ר"א דמילה כתב דלדעת התוס' פטור מתעסק דכל התורה הוא רק כשיש לפניו חתיכה אחת וכסבור שהיא היתר, דלא עלה על דעתו לחשוב ולעיין כלל, ובכה"ג הוא דפטור משום דהוי כקרוב לאונס, ומשא"כ הכא דיש לפניו ב' תינוקות ויודע שאחד מהן אין זמנו בשבת, דהו"ל לעיין שהוא מל את התינוק שזמנו בשבת, וכל ששכח ומל את התינוק שאין זמנו בשבת ל"ה כמתעסק, וכ"כ האו"ש בפ"א משבת ה"ח ד"ה אמנם אחר העיון.

בפירש"י כתב דהא דהכא חשיב כמתעסק, הוא משום דנתכוין למול את זה ומל את זה, ול"ד לשוגג דהוא כגון שהי' מתכוין למול תינוק זה עצמו אלא שסבור שנולד בשבת, והאחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ד ד"ה וצ"ל כתב דהא דלא משני דאיירי כשנתכוין למול תינוק זה אלא דסבור שזמנו בשבת, הוא משום דמשמע לי' מגופא דמתניתין דהטעות הי' שנתחלפו התינוקות.[[163]](#footnote-164)

אך השטמ"ק הביא מתוס' שפירשו דאיירי הכא כשנתכוין למול גוף זה וכסבור שזמנו בשבת, והקשו דא"כ מאי פריך מינה לשמואל, הרי הא דפטר שמואל משום מלאכת מחשבת הוא כשנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, וכתבו לישב דהא דפריך מינה היינו משום דכ"ה דמדמי שמואל לפטור נתכוין לאיסור משום מלאכת מחשבת, לנתכוין להיתר דפטור מקרא דאשר חטא בה, והרי דלא מפלג בין איסור להיתר לגבי מלאכת מחשבת בב' גופין, ה"נ לא מפליג גבי מתעסק בין איסור להיתר בחד גופא, וכ"ה דאם נתכוין להיתר ונמצא שהוא אסור פטור מקרא דאשר חטא בה, ה"נ יש לפטור בנתכוין למילה שהותרה בשבת ונמצא שלא הותרה מקרא דאשר חטא בה, וכ"כ התוס' כת"י, וצ"ב, - ועמש"כ לפרש בזה בס' אשר לשלמה מועד סימן כ"ד סק"ב, ובשיעורי הגרי"מ בסוגיין.

ובתשו' חמד"ש או"ח סימן כ' סק"ה כתב לישב, דהא דכשנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חשיב כמלאכת מחשבת, הוא משום דנתקיימה מחשבתו, דרצונו בדבר זה שתלש, ומשא"כ הכא דכל רצונו למול הוא משום מצות מילה, הרי דכל שנמצא דעדיין לא הגיע זמן מילתו ולי"ב מצות מילה, חשיב דלא נתקיימה מחשבתו, ול"ה כמלאכת מחשבת.

**הנח לתינוקות הואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב,** השטמ"ק כתב בשם הרא"ש דהיינו משום דפטורא דמקלקל הוא משום מלאכת מחשבת, וכיון דמקלקל בחבורה חייב ול"ב מלאכת מחשבת, אף מתעסק בחבורה חייב, אף דאי"ז מלאכת מחשבת, וכ"כ התוס' בשבת ע"ה א' ד"ה מתעסק הוא ובכתובות ה' ב' ד"ה את"ל הלכה.[[164]](#footnote-165)

הרמב"ם בפ"א משבת הי"ז כתב דאף המקלקל בחבורה פטור, ואינו חייב אלא בצריך לכלבו, משום דבכה"ג ל"ה כלל כמקלקל, ולפ"ז ה"נ המתעסק בחבורה פטור, והאחרונים תמהו לפ"ז בד' הרמב"ם בפ"ב משגגות ה"ח שכתב בדין ב' תינוקות דאם ל"ה אחד מהן ראוי למול בשבת ושכח ומל בשבת מי שאינו ראוי למול בשבת חייב חטאת, דמ"ט אינו פטור משום מתעסק.[[165]](#footnote-166)

והמנחת ברוך בסו"ס י' כתב דהרמב"ם לטעמי' דס"ל בפ"א משבת ה"י דאם נתכוין ללקט תאנה זו וליקט תאנה אחרת פטור, ולא מיפטר משום מתעסק אלא בב' מינים, וע"כ ה"נ בב' תינוקות לא מיפטר משום מתעסק,[[166]](#footnote-167) ומה שאמרו הכא דתינוקות כי מתעסק דמי, הוא לדעת שמואל דאף במין אחד פטור משום מתעסק, - והאחרונים כתבו עוד דרכים בזה בדעת הרמב"ם, ואכמ"ל.

**דעת רש"י בפטור מתעסק לשמואל ולאביי ורבא**

**איתיבי' וכו' אפי' נתכוין ללקט תאנים וכו' אבל בחד מינא אפי' ר' יהושע מחייב,** בפירש"י כתב דהא דפריך מהתם אף דאביי ורבא לא פטרו במתעסק אלא במתכוין להיתר כמתכוין לחתוך את התלוש, הוא משום דשמואל פטר אף במתכוין לאיסור, דכיון דלדידי' טעם הפטור הוא משום מלאכת מחשבת אסרה תורה, משמע דבעינן שיתכוין בו, ונתחדש בדבריו דפליגי אביי ורבא עם שמואל בעיקר פטורא דמתעסק בשבת, דלאביי ורבא פטורו הוא מקרא דאשר חטא בה פרט למתעסק, ולא מיפטר אלא כשנתכוין להיתר, ולאביי לא מיפטר רק כשנתכוין להגבי' את התלוש דלא נתכוין כלל לחתיכה, ולרבא מיפטר אף בנתכוין לחתוך את התלוש כיון דלא נתכוין לחתיכה דאיסורא, ולשמואל דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת פטור אף כשנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר.[[167]](#footnote-168)

והאחרונים כתבו לישב בזה דעת רש"י בשבת ע"ב ב' דנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר הוא כגון דנפל סכין בערוגת הירק ונתכוין להגביהו, והתוס' שם כתבו דלפ"ז גם הא דנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, הוא כשחתך מחובר אחר, והקשו ע"ז דהרי אף אם נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר פטור, וכמבו' בסוגיין דאף במין אחד שנתכוין ללקט את זה וליקט את זה פטור, - ולרש"י לטעמי' ניחא, דאף דשמואל פטר גם בנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, מ"מ לאביי ורבא לא פטרינן אלא כשנתכוין להגבי' או לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, אך אם נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר מאותו המין חייב.

למש"כ רש"י בדעת אביי ורבא דפטורא דמתעסק הוא מקרא דאשר חטא בה, ולא פטרי אלא בנתכוין להיתר, יש להסתפק בטעם הא דפטר ר' יהושע בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים, - אם הוא משום דכל שלא נתכוין אלא למין אחר, ל"ה בכלל אשר חטא בה, כדחזינן לענין דין ידיעה במה חטא, דכל שלא ידע אם ליקט תאנים או ענבים, חשיב שלא נודע לו במה חטא, ורק כשנתכוין למחובר מאותו המין הוא דחייב, כיון שנתכוין לאיסור זה, וכן נקט המגן אבות לעיל בסוגיין (לט.) בדעת רש"י, וכ"כ הרש"ש לעיל בע"א. - או דהוא משום מלאכת מחשבת, דכל הא דס"ל דאין לפטור אלא כשנתכוין להיתר, הוא באותו המין, דס"ל דבכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת,[[168]](#footnote-169) ולא מיפטר אלא מקרא דבה, והיינו רק כשנתכוין להיתר, - ועמש"כ בזה המגיני שלמה בשבת ע"ב ב'.[[169]](#footnote-170)

\*בתשו' חמד"ש או"ח סימן כ' סק"ד כתב להעיר, דמ"ט לא פירש"י להא דשמואל פטר אף במתכוין לאיסור, גם בהא דפרכינן מב' תינוקות,[[170]](#footnote-171) וכתב להוכיח מזה דב' תינוקות חשיבי כב' מינים, דכיון שאחד הגיע זמנו למול ולא השני, לא גרע מתאנים וענבים או ענבים שחורות ולבנות, כיון דיש קפידא בין אחד לחבירו, ובזה אף לדעת רבא פטור, וכן צידד הישועות מלכו בפ"א משבת ה"י (ד"ה ודע) דבתינוקות חשיב כב' מינים משום דאיכא קפידא,[[171]](#footnote-172) - ועד"ז כתב הלשון הזהב בשבת ע"ב ב' דכל דמקפיד בין זל"ז, פטור לכו"ע אף שנתכוין לאיסור, דדמי לנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דפטור כשהוא מקפיד על מקום ההנחה.[[172]](#footnote-173)

התוס' פירשו דהא דפריך מהתם לשמואל ולא פריך מהתם לאביי ורבא, הוא משום דדינא דשמואל הוא דאף במתכוין למחובר אחר פטור משום מלאכת מחשבת, ולדידי' יש לפטור אף בחד מינא, אך אביי ורבא לא איירי בהכי, אלא בנתכוין להיתר, דפטור מקרא דאשר חטא בה.

ולכאו' לפי דבריהם מתפרש פירכת הגמ', דעיקר הא דמפלגינן בין ב' מינים למין אחד, הוא אם באנו לפטור מקרא דאשר חטא בה, דאין לפטור מכח זה אלא בב' מינים, דאף דנתכוין לאיסור, מ"מ כיון דנתכוין למין אחר, ל"ה בכלל אשר חטא בה, כדחזינן לענין דין ידיעה במה חטא, דכל שלא ידע אם ליקט תאנים או ענבים, חשיב שלא נודע לו במה חטא, אך לשמואל דפטר במתעסק משום מלאכת מחשבת, יש לפטרו אף במין אחד, דמ"מ כיון שנתכוין לתאנים אלו וליקט תאנים אלו, ל"ה מלאכת מחשבת.

אך למש"כ התוס' הרא"ש בסנהדרין ס"ב ב' ודעימי' דלר' יהושע לא פטרינן במתעסק אלא משום מלאכת מחשבת, דדריש לקרא דאשר חטא בה דבעינן עד שיוודע במה חטא, בע"כ דגם בפטורא דמלאכת מחשבת יש לחלק בין ב' מינים למין אחד, דבמין אחד חשיב כמלאכת מחשבת, - ולפ"ז צ"ע דמה מותבינן ממתניתין לשמואל, הרי לא נתפרש בד' שמואל דמתעסק בשבת פטור אף במין אחד, ושפיר י"ל דאין לפטור אלא בב' מינים, אך במין אחד חשיב כמלאכת מחשבת,[[173]](#footnote-174) - וצ"ל דהוא משום דשמואל קאמר סתמא דמתעסק בשבת פטור, ומשמע דהוא אף במין אחד, וכמש"כ כן בפירש"י בד"ה אבל בחד מינא.

**אבד מלקט מלבו**

**כגון שאבד מלקט מלבו וכו',** צ"ב דכיון דפטור מתעסק הוא אף במין אחד שנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, ואפ"ה בכה"ג דאבד מלקט מלבו חייב ול"ה בכלל מתעסק, א"כ מ"ט דר' יהושע דבב' מינים כה"ג פטור.

ובפשוטו הטעם בזה הוא, דבמין אחד דנתכוין לחתוך את זה וחתך את זה, לא מיפטר אלא משום מלאכת מחשבת, וע"כ כל שאבד מלקט מלבו חייב, דכיון דנעשית כונתו חשיב כמלאכת מחשבת, אך בב' מינים דנתכוין לחתוך את זה וחתך זה פטור מקרא דאשר חטא בה, דאף דנתכוין לאיסור, מ"מ כיון דנתכוין למין אחר, ל"ה בכלל אשר חטא בה, ובזה ס"ל לר' יהושע דל"מ הא דאבד מלקט מלבו, דמ"מ כיון דעכשיו היתה מחשבתו ללקיטת התאנים, הוי בכלל מתעסק, וכ"ה מבו' בד' האבנ"ז בסימן רנ"ב סקי"א ורנ"ה ס"ק ו' ז'.

אך לדעת הסוברים דר' יהושע לא ס"ל לפטורא דמתעסק מקרא דאשר חטא בה, דיליף מהך קרא דעד שיוודע לו במה חטא, והא דפטר בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים הוא משום מלאכת מחשבת, צ"ב, דא"כ ממ"נ, אם כשאבד מלקט מלבו כיון דנעשית כונתו חשיב כמלאכת מחשבת, הדין נותן דאף בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים יהא חייב, ואם אף שאבד מלקט מלבו כיון שלא נעשית מחשבתו לא חשיב כמלאכת מחשבת, הדין נותן דאף בנתכוין ללקט תאנים וליקט תאנים אחרות יהא פטור.

ושמעתי לפרש בזה דאיכא תרי גווני בפטורא דמלאכת מחשבת, חדא, כשלא נעשה רצונו, ועוד, כשלא נתכוין לעשיית המלאכה,[[174]](#footnote-175) וע"כ הוא דבנתכוין ללקט תאנים וליקט תאנים, דנתכוין למלאכה זו דלקיטת תאנים, אלא שבאנו לפטרו משום דלא נעשה רצונו, דרצונו הי' לתאנים אלו, הרי דכל שאבד מלקט מלבו דהי' רצונו לתאנים אלו, שפיר חשיב כמלאכת מחשבת, אך בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים דיש לפטרו משום דחשיב דלא נתכוין למלאכה זו דלקיטת ענבים, דכיון דהוי ב' שמות, הרי דאף דנתכוין ללקיטה, מ"מ כיון דלא נתכוין ללקיטת ענבים ל"ה כמתכוין למלאכה, ס"ל לר' יהושע דאף כשאבד מלקט מלבו פטור, דמ"מ עכשיו לא היתה מחשבתו ללקיטת ענבים, ול"ה מלאכת מחשבת.

**כ' א' - דר"ש שזורי סבר וכו' כי פליגי בב' שמות, ר' יהודה סבר לא שנא בשם אחד לא שנא בב' שמות פליגי,** בתוס' הגרע"א פירש דהיינו דפליגי בדין תאנים שחורות ולבנות, דר"ש ור"ש שזורי ס"ל דחשיבי כשם אחד, וע"כ בזה לכו"ע חייב, ור' יהודה ס"ל דחשיבי כב' שמות, וע"כ פטר בזה ר' יהושע, - והרש"ש לעיל י"ט א' תמה ע"ז, דבפירש"י בד"ה ור' יהודה סבר מבו' דמודה ר' יהודה דתאנים שחורות ולבנות חשיבי כשם אחד, אלא דס"ל דאף בשם אחד פטר ר' יהושע, וכ"ה משמעות לישנא דגמ', ועיי"ש שכתב דצ"ל לפ"ז דהא דנקט שחורות ולבנות, ל"ד הוא, אלא אורחא דמילתא נקט,[[175]](#footnote-176) וכ"כ הליקוטי הלכות בעין משפט סק"ה בדעת רש"י.[[176]](#footnote-177)

אך השטמ"ק כתב לפרש דלעולם תאנים שחורות ולבנות חשיבי כב' שמות לכו"ע, ופליגי אם פטר ר' יהושע אף בשם אחד, דלר"ש ור"ש שזורי לא פטר ר' יהושע אלא בב' שמות, ור' יהודה ס"ל דפליגי אף בשם אחד, והא דקאמר אפי' נתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים וכו', היינו דהול"ל הך לישנא דמשמע דאף בב' שמות פליגי וכ"ש בשם אחד, ור' יהושע פטר אף בשם אחד.

**דין מתעסק בליקדם**

**רבא אמר ליקדם איכא בינייהו,** בביאור שנויא דרבא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאתי לשנויי לשמואל דאף נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר במין אחד פטור, דהא דפליגי תנאי במתניתין הוא כשנתכוין ללקט זו תחילה ואח"כ זו והלכה ידו על האחרונה תחילה,[[177]](#footnote-178) דר"ש ור"ש שזורי סברי דבשם אחד לכו"ע חייב, ובב' שמות לר"א חייב ולר' יהושע פטור, ור' יהודה סבר דאף בשם אחד פליגי.

וטעם החילוק בלקדם בין מין אחד לב' מינים, הוא מתפרש ע"ד מש"נ לעיל, בהא דבאבד מלקט מלבו מפלגינן בין מין אחד לב' מינים, די"ל דהוא משום דבב' מינים יש לפטור מקרא דאשר חטא בה, וע"כ בזה שפיר יש לפטור אף בלקדם, ורק במין אחד דהוי בכלל אשר חטא בה, ובאנו לפטור משום מלאכת מחשבת, הרי דכיון שהיתה מחשבתו למלאכה זו, (אלא שהקדים את המאוחר), חשיב כמלאכת מחשבת, - וי"ל דהוא משום דבפטורא דמלאכת מחשבת בב' מינים דהוא משום דלא נתכוין למלאכה זו, שפיר יש לפטור אף בלקדם, דהרי בעשייתו זו ל"ה דעתו למלאכה זו, ורק בפטורא דמלאכת מחשבת במין א' דהוא משום דלא נעשה רצונו, הוא דמחייבינן בלקדם, דחשיב דנעשה רצונו, ובד' התוס' הרא"ש שהביא השטמ"ק, מבו' כדרך קמא.

**ב** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דרבא אתא לפרושי להא דאמר ר' יהודה דפליגי ר"א ור' יהושע במתעסק בב' מינים, אף דודאי דיש לפטור בזה, דאי"ז מלאכת מחשבת, ומפרש לה דפליגי בלקדם, דר"א מחייב הואיל ולקט כל שחשב עליו ללקט, ור' יהושע פוטר הואיל ולא לקט כמו שחשב,[[178]](#footnote-179) וכתב דהלכה כר' יהושע, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משבת ה"ט.[[179]](#footnote-180)

**ג** השטמ"ק הביא מתוס' הרא"ש דלשנויא דרבא, ס"ל לר"ש ור"ש שזורי דבלקדם במלאכה אחת לכו"ע חייב, אף אם נתכוין ללקט תאנים תחילה ואח"כ ענבים והקדים וליקט ענבים תחילה ואח"כ תאנים, ופליגי ר' יהושע ור"א בב' מלאכות דרצה להדליק נר תחילה ולכבות נר אחר אח"כ וכיבה ואח"כ הדליק, דר"א מחייב ור' יהושע פוטר, ור' יהודה פליג עלייהו דר' יהושע פטר בלקדם אף במלאכה אחת בב' שמות, ואף שחורות ולבנות הוי כב' שמות.

בפירש"י כתב דהא דמחייבינן בליקדם, הוא משום דשם אחד הן "וסו"ס תרוייהו עבד", ומשמע דכל הא דמחייבינן בליקדם, הוא רק משום שליקט את שניהם, וכ"נ בדבריו גם בהא דמחייב ר"א אף בב' שמות, דהוא משום דלשניהם נתכוין "ושניהם עשה", ולא איכפת לן במקדים המאוחר, וכ"ה גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דטעמא דר"א הוא משום דליקט כל שחשב עליו ללקט,[[180]](#footnote-181) - וצ"ע דכיון דאמרינן דליכא קפידא בקדימה, מ"ט אינו חייב אלא כשליקט את שניהם, ומ"ש ממי שחישב ללקט ב' תאנים ולקט אחד דחייב.[[181]](#footnote-182)

**נתכוין לכבות את זו וכיבה את זו**

**היו לפניו ב' נרות דולקות ונתכוין לכבות את זו וכיבה את זו להדליק את זו והדליק את זו פטור,** כ"ה גירסת רש"י, וכן גרסי התוס' לעיל בסוגיין ד"ה לשון התוספות ובפסחים ל"ג א' ד"ה נתכוין ובסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי', וכ"כ ר"ת בספר הישר סימן רנ"ד, והסמ"ג עשין רי"ג, והרשב"א וש"ר בשבת ק"ד ב', והריא"ז בפ' כלל גדול ה"ג דין ט', - אך בד' הרמב"ם בפ"א משבת ה"י מבו' דגריס דנתכוין לכבות את זו וכיבה את זו וכו' חייב, וכן גירסת הראב"ד שם, וכ"ה בתוספתא דשבת פי"ב ה"ג, - והשטמ"ק בשם התוס' הרא"ש, והריטב"א בשבת ע"ב ב', הביאו לב' הגירסאות.

בביאור גירסא זו דנתכוין לכבות את זו וכיבה את זו וכו' חייב, מבו' בד' הרמב"ם שם דהוא משום דמתעסק במין אחד חייב, כיון שעשה מן המלאכה שחשב לעשותה, וזה ניחא להרמב"ם לטעמי' דרבא לא אתא לשנויי לדשמואל, ונתבאר לעיל, וכ"כ המנחת ברוך בסימן י"א סוף ענף א' בדעתו,[[182]](#footnote-183) - אך הראב"ד שם כתב דלעולם מתעסק במין אחד פטור, והא דתניא הכא דחייב, איירי בלקדם, דכיון דהוא מלאכה אחת ומין אחד, לכו"ע חייב, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם.

הראב"ד שם הק' ע"ד הרמב"ם דהיאך יתכן דאם נתכוין ללקט תאנים ואח"כ ענבים וליקט ענבים ואח"כ תאנים פטור, אף שעשה כל המלאכה שחשב לעשות, ומאידך אם חשב להדליק את זו והדליק את זו חייב, אף שלא עשה כלל את מה שחשב לעשות.

והקרית מלך רב שם ה"ח ד"ה עוד ראיתי כתב לישב בתרי אנפי, חדא, דהא דפטרינן בנתכוין ללקט תאנים ואח"כ ענבים וליקט ענבים ואח"כ תאנים, הוא משום דבשעת הלקיטה הראשונה כונתו ללקט תאנים ומלקט ענבים, ונמצא דבאותה שעה אין המחשבה והמעשה שוה, ומשא"כ כשחשב להדליק את זו והדליק את זו, דהמחשבה והמעשה הם במין אחד, וע"כ הוא חייב, וכ"כ המרכה"מ שם ה"י, - ועוד, דהא דפטרינן בנתכוין ללקט תאנים ואח"כ ענבים וליקט ענבים ואח"כ תאנים, הוא משום דממה שחשב ללקט תאנים ואח"כ ענבים, נראה דהוא מקפיד בסדר זה, ומשא"כ בנתכוין להדליק את זה והדליק את זה, כיון דהוי מין אחד, נראה דאינו מקפיד.[[183]](#footnote-184)

בספה"י לר"ת שם הק' ע"ד רש"י דפלוגתא דאביי ורבא היא בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך מחובר אחר, מהא דתניא הכא דאף אם נתכוין לכבות את זה וכיבה את זה או להדליק את זה והדליק את זה פטור, וכן הק' התוס' לעיל י"ט ב' ועוד מקמאי.[[184]](#footnote-185)

והליקוטי הלכות בעין משפט אות ד' כתב לישב, דלאביי ורבא נימא דהכא איירי בלהקדים, ואתיא כר' יהושע דאפי' בשם אחד בלהקדים פטור, ואף דמשמעות פירש"י הכא דלא איירי הברייתא בלהקדים, הכא הוא לדעת שמואל דס"ל דמתעסק במין אחד פטור, וצע"ג דלאביי ורבא דמתעסק במין אחד חייב, כ"ש דיש לחייב בלהקדים.[[185]](#footnote-186)

**אלא דלא קא מכוין לכבות ולהבעיר מ"ט דמאן דמחייב תרתי,** בפירש"י כתב דכיון דלא נתכוין לאחד מהן הוי לגבי' מתעסק, והערול"נ כתב דבע"כ דמפרש להא דלא קא מכוין, דהיינו דלא ידע כלל שיעשה מלאכת הבערה, וע"כ מיפטר משום מתעסק,[[186]](#footnote-187) - ועיי"ש שהק' דא"כ לפ"מ דמשני דר"א ב"ר צדוק ס"ל דמקלקל בהבערה חייב, הרי ה"נ מתעסק בהבערה חייב, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין בחבורה, דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק בחבורה נמי חייב, ומ"ט הוצרכו להעמידה בנפח.

אך הנה בד' התוס' והרא"ש שהביא השטמ"ק לעיל י"ט ב' מבו' דכל הא דמדמינן מתעסק למקלקל, הוא רק בפטור מתעסק משום מלאכת מחשבת, אך פטור מתעסק דכל התורה, הוא אף בחבורה והבערה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת ע"ה א' ד"ה מתעסק הוא ובכתובות ה' ב' ד"ה את"ל הלכה, וכ"כ הגרע"א לעיל י"ט ב' והאחרונים בכ"ד, - ולפ"ז ניחא דע"כ הכא דלא ידע כלל שיעשה מלאכת הבערה, מיפטר משום פטור מתעסק דכל התורה, וע"כ יש לפטרו אף למ"ד דמקלקל בהבערה חייב, ול"ד לההיא דתינוקות דבאנו לפטרו משום מלאכת מחשבת, (ונתבאר לעיל שם), ולמ"ד דמקלקל בחבורה חייב ל"ב מלאכת מחשבת.

**כגון שנתכוין לכבות העליונות כדי להבעיר את התחתונות וכו' בנפח שנו,**[[187]](#footnote-188)בפירש"י כתב דהיינו דל"ה צריך להבערת התחתונות אלא לכיבוי העליונות היתה עיקר כונתו שהי' נפח וצריך לפחמין ונתכוין לכבות עליונות שהיו גסות, אע"פ שידע שיבערו התחתונות, שהוא מקלקלם אצלו, דלא ניח"ל לנפח להבעיר גחלים.

אך התוס' כתבו דלא איירי בנפח אלא באותו שעושה הפחמין ביער, והערול"נ פירש בדבריהם דהיינו דאיהו ניח"ל גם בהבערת התחתונות כדי שיעשו אפר, ואפ"ה הו"ל כמקלקל, דהתוס' לטעמייהו בכ"ד דמבעיר וצריך לאפרו הו"ל כמקלקל,[[188]](#footnote-189) ועיי"ש שכתב לישב בזה להא דמשני ר' יוחנן הכי, אף דלדעת התוס' ר' יוחנן גופי' ס"ל דאין המקלקל בהבערה חייב אלא כשהוא צריך לאפרו,[[189]](#footnote-190) - וצ"ע דאם איירי כשהוא צריך לאפר, א"כ מ"ט כתבו התוס' דהו"ל משאצל"ג, הרי מבעיר וצריך לאפרו הוי מלאכה הצריכה לגופה, וכמש"כ התוס' בכ"ד.

**דת"ק סבר מקלקל בהבערה פטור ור"א ב"ר צדוק סבר חייב,** התוס' כתבו דהא דמחייב ראב"צ אף דהוי מלאכה שא"צ לגופה הוא משום דס"ל כר' יהודה דמשאצל"ג חייב עלי', וכ"כ השטמ"ק בשם תוס'.

והמנורה הטהורה בסימן שי"ח סק"ז הק', דלדעת רש"י ודעימי' דפלוגתא דר"י ור"ש במקלקל בחבורה תליא בפלוגתייהו בדין משאצל"ג, הרי בע"כ דראב"צ דס"ל דמקלקל בחבורה חייב, ס"ל דמשאצל"ג פטור עלי', וא"כ מ"ט מחייב הכא משום הבערה אף דהוי משאצל"ג,[[190]](#footnote-191) ועיי"ש שכתב לישב דהכא חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וצ"ב, וכבר הק' כן המאירי בשבת ק"ו א' בשנויא דרב אשי דנתכוין לכבות והובערו מאליהן, עיי"ש.

וצ"ל למש"כ התרוה"ד בסימן ס"ד דהחופר גומא וא"צ אף לעפרה חיב אף לר"ש, וה"נ הכא כיון דאין לו צורך כלל בהבערה, לא חשיב כמשאצל"ג וחייב,[[191]](#footnote-192) ול"ד לחופר גומא וצריך לעפרה, דחשיב דיש לו צורך בגומא מחוץ לגופה של מלאכה, ומשא"כ הכא דאין הכיבוי תלוי בהבערה, וע"כ חשיב דאין לו צורך כלל בהבערה.[[192]](#footnote-193)

\***כ' ב' - דת"ק ס"ל כר' יוסי דאמר הבערה ללאו יצאת,** התו"י בשבת כ"ט ב' הוכיח מזה, דאף מ"ד דהבערה ללאו יצאת, מודה דכיבוי הוי אב מלאכה, ועמש"כ בזה הרש"ש שם ע"ג א'.

**להקדים איכא בינייהו,** בפירש"י כתב דאיירי כשנתכוין להדליק תחילה ואח"כ לכבות והדליק וכיבה בחיתוי אחד, ות"ק חייש למוקדם ומאוחר וע"כ אינו חייב תרתי, דשמא כיבה תחילה, והא דחייב חדא, הוא משום דנהי דאקדומי לא אקדמי' אחורי נמי לא איחר, והשטמ"ק תמה ע"ז דאם הוי בב"א א"כ יתחייב תרתי, ואם ל"ה בב"א א"כ לא יתחייב אפי' חדא, וכן הק' הרש"ש, ועמש"כ בזה העולת שלמה.

והשטמ"ק כתב לפרש דהא דחייב חדא, הוא משום דאחד משני דבריו ל"ד, והיינו דאינו מקפיד אלא על חד מינייהו, או שתקדום ההדלקה, או שיתאחר הכיבוי, וע"כ הוא חייב חדא על אותו שאינו מקפיד עליו.

**כגון שנתכוין לכבות והובערו מאליהן,** בפירש"י כתב דלא נתכוין להבעיר שלא הי' יודע שסוף תחתונות להבעיר, והערול"נ לעיל בע"א הק' דא"כ הו"ל מתעסק, ומ"ט תלינן לה בפלוגתא דדשא"מ.

אך בפשוטו י"ל דהי' יודע דאפשר שיובערו התחתונות, אלא שלא הי' יודע דהוא פס"ר שיובערו, וע"כ ל"ה כמתעסק, ולא מיפטר אלא משום דשא"מ, וכ"כ האבנ"ז בסימן רנ"א סק"ב, ובחי' הגר"ש בכתובות סימן ז' סק"ג, ועיי"ש שהוכיחו מזה בדעת רש"י דהא דמחייב ר"ש בפס"ר, הוא רק כשיודע שהוא פס"ר, אך כל שאינו יודע מכך פטור, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ות"ק ס"ל כר"ש דאמר דשא"מ פטור וראב"צ ס"ל כר' יהודה דאמר דשא"מ חייב,** התוס' הק' דלמש"כ בכ"ד דמודה ר' יהודה בדבר שאינו מתכוין דפטור, משום דאי"ז מלאכת מחשבת, א"כ מ"ט הכא מחייב ראב"צ,[[193]](#footnote-194) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאיירי הכא בפס"ר, והא דפטר ר"ש הוא משום דהוי משאצל"ג, וכ"כ התוס' ביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ.[[194]](#footnote-195) - **ב** התו"י ביומא ל"ד ב' כתבו די"ל דהא דתניא הכא חייב הוא מדרבנן, כמו שמצינו בשבת פ"א ב' דתניא חייב והוא מדרבנן.[[195]](#footnote-196) - **ג** בחי' הגר"ח בפ"י משבת כתב דהו"ל פס"ר דלא ניח"ל, וע"כ תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש בדשא"מ בכל התורה, דהא דפטר ר"ש בדשא"מ הוא אף בפס"ר דלא ניח"ל, אך הא דפטר ר' יהודה בדשא"מ בשבת הוא רק היכא דאי"ז פס"ר, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ד** האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ח כתב דהכא אתיא כמ"ד דמקלקל בהבערה חייב, וע"כ חייב אף בדבר שאינו מתכוין, דכיון דדשא"מ בכל התורה חייב, ולא מיפטר אלא בשבת משום דאי"ז מלאכת מחשבת, הרי דלמ"ד דמקלקל בהבערה חייב ול"ב בהבערה מלאכת מחשבת, חייב אף בדבר שאינו מתכוין, וכ"כ בחי' ר' שלמה כתובות סו"ס ג' וכתבים סימן מ"ד, והקה"י בסימן י"ג.[[196]](#footnote-197)

\*השטמ"ק כתב דהכא ל"ה מקלקל בהבערה, מדמחייב לי' אידך תנא, ומ"מ פטור משום דהו"ל משאצל"ג, כמש"כ התוס', דאין טוב לו יותר בהבערה מאשר לא יובערו, ונתחדש בדבריהם, דאף דאין לו צורך כלל בהבערה, מ"מ לא חשבינן לה כקלקול, וכ"נ בפירש"י לעיל בסוגיין שפירש דבנפח הוי ההבערה קלקול, משום דהוא מקלקלם אצלו, והרי דבשאר בנ"א ל"ה קלקול, אף דא"צ לההבערה.

אך המאירי בשבת ק"ו א' כתב דכיון דאין לו צורך בהבערה, הו"ל מקלקל בהבערה, והא דמחייב ראב"צ, הוא משום דס"ל דמקלקל בהבערה חייב,[[197]](#footnote-198) וכ"כ בתוס' הגרע"א בפ' כל הכלים.

**החותה גחלים בשבת להתחמם בהם והובערו מאליהן תני חדא חייב ותניא אידך פטור וכו',** הערול"נ כתב דהא דלא משני דפליגי אם מקלקל בהבערה חייב, הוא משום דהכא כיון דחתה להתחמם וע"מ כן עשה שיתבערו, ל"ה ההבערה קלקול, ולכאו' תליא בפלוגתת רבוותא שנתבאר לעיל כשא"צ לההבערה, אם הו"ל כמקלקל.

\*הרמב"ם בפ"ז משגגות הי"ב כתב לגירסת הדפוסים דאם חתה גחלים להתחמם מהם והובערו מאליהן חייב שתים מפני שמשאצל"ג עלי', ועמש"כ בזה הכס"מ והלח"מ והמרכה"מ, ומש"כ הערול"נ בסוגיין, ולגירסת הכת"י דל"ג חייב שתים, מתפרשים ד' הרמב"ם בפשיטות.

1. וזה כמש"כ התו"י לעיל ב' ב' דכולם איסורי אחוה נינהו, וכ"כ התו"י לקמן ט"ו א' והשטמ"ק שם בשם הרא"ש, עיי"ש, - אך צ"ע במש"כ התוס' כת"י דחשיב כשם א', שהרי בגמ' לעיל ב' ב' אמרו דחשיב כשמות מחולקין, וצ"ל דזהו מכח תי' התוס' כת"י דהתם איכא ג' קראי, וע"כ אף דכולם שם א' דאחוה, חשיבי כשמות מחולקין. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואף למש"כ הרשב"א ודעימי' בשבת צ"ג ב' דבאוכל ב' זיתי חלב בב"א לכו"ע אינו חייב אלא אחת, צ"ל דהכא דהיא חמותו ואם חמותו ואם חמיו, אף דשם אחד הם, מ"מ חשיב כעושה ג' איסורים חלוקין, ול"ד לאוכל ב' זיתי חלב בב"א, שהיא אכילה אחת גדולה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיינו דבקרא כתיב ערות אשה ובתה לא תקח, את בת בנה ואת בת בתה לא תקח, ובר"פ הנשרפין ילפינן דורון דלמעלה מדורות דלמטה, וריב"נ יליף דכ"ה דחילק הכתוב בתה בלאו בפנ"ע ובת בנה ובת בתה בלאו בפנ"ע, ה"נ בת בנה ובת בתה הוו ב' לאוין, ורבנן ילפי דכ"ה דכלל הכתוב בת בנה ובת בתה בלאו א', ה"נ בתה ובת בנה ובת בתה הוו בלאו א' [↑](#footnote-ref-4)
4. אך צ"ע דגם בירושלמי שם לעיל מינה אמרו דסומכוס ור"י בן נורי אמרו דבר אחד, - ושמא דעות חלוקות הם בירושלמי בטעמא דר"י בן נורי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואי נימא דלהס"ד טעמא דר"י בן נורי הוא משום דאוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב' חטאות, י"ל דכיון דכשאוכל בב"א אינו חייב אלא חטאת אחת, וכמש"כ הרשב"א ודעימי' בשבת צ"ג ב', הרי דהגם דבחמותו ואם חמותו ואם חמיו חשיב כג' איסורים חלוקין, וכמש"נ בהערה ?, מ"מ כשהיא אם חמותו ג' פעמים אי"ז ג' איסורים חלוקין, וע"כ אינו חייב אלא אחת. [↑](#footnote-ref-6)
6. וי"ל עוד, דדחינן הכי בדעת ר"י בן נורי, די"ל דהתם אינו חייב ב' משום דס"ל דאותו ואת בנו ובנו ואותו הוו כשם אחד, אך לעולם לדעת סומכוס חשבינן להו כב' שמות. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצ"ב, דלכאו' מהך קרא לא מצינו למילף אלא דאיסור חמותו ואם חמותו ואם חמיו הוו כשם איסור אחד, אך היאך נילף מינה דליכא בזה לחילוק גופין, ועמש"כ בזה בחי' הגרז"ס, וצ"ע, - ואמנם לדרך זו ניחא הא דמייתינן הכא להא דהכתוב עשאן לכולן זמה אחת, דבפשוטו אי"ז ענין להא דמשני דעד כאן לא קאמר סומכוס וכו', דהרי עיקר הא דל"ד להא דמחייב סומכוס התם שמונים, הוא משום דהתם גופין מוחלקין והכא אין גופין מוחלקין, ואך דמטעם אחר הי' לנו לחייב הכא ג' חטאות, משום דהוי כשמות מוחלקין, וע"ז אמרינן דהכתוב עשאן לכולן זימה אחת, ולהנ"ל ניחא, דמהך קרא ילפינן דלי"ב לחילוק גופין. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכתב דמה"ט הוא דחייב ב' בשחט שני בני' ואח"כ שחטה, ולא אמרינן דאין איסור חל על איסור, כיון דיש כאן איסור אחד בשחיטת האם ובנה הראשון ואיסור שני בשחיטת האם ובנה השני, אלא דכיון דב' האיסורים נגמרו בשחיטת האם, דמי לאוכל ב' זיתי חלב בהעלם א', - ובעיקר הקו' י"ל למש"כ האו"ש בפ"ד ממאכ"א הי"ז דבשם אחד לא אמרינן דאין איסור חל על איסור, ונת' לעיל י"ד ב'. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולדעתם מתפרש היטב הא דמייתינן הכא להא דהכתוב עשאן לכולן זמה אחת, דמזה הוא דילפינן דחמותו ואם חמותו ואם חמיו ל"ה כאיסורים חלוקין, ול"ד לאותו ואת בנו ובנו ואותו דהוו כאיסורים חלוקין. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובהגה' בן ארי' כתב לישב לפמש"כ שם דהא דבחמותו וכו' לא חשבינן לה כגופין מוחלקין, ילפינן לה מהא דהכתוב עשאן זימה אחת, וע"כ באחות אשתו דליכא קרא, חשבינן לה כגופין מוחלקין. [↑](#footnote-ref-11)
11. וי"ל עוד ע"ד דברי האו"ש, דבאחות אשה שלא נאסרה אלא בחיי אשתו, הוי גדר האיסור ליקח ב' אחיות יחד, והוי אף הראשונה מכלל האיסור, וע"כ חשיב כגופין מוחלקין, ומשא"כ בחמותו דאסורה אף לאחר מיתת אשתו, אין האיסור אלא בחמותו, ואף דהא דנאסרה עליו הוא ע"י שנשא את בתה, אי"ז אלא גורם האיסור, ולא חשיב כגופין מוחלקין. [↑](#footnote-ref-12)
12. וי"ל דאזלי לטעמייהו, דבפירש"י במתניתין כתב דבחמותו ואם חמותו ואם חמיו ליכא אלא לאו אחד, וע"כ מן הדין אין לחייב אלא חטאת אחת, וכל הא דבעינן להך קרא הוא לסומכוס דלא נימא דהוי כגופין מוחלקין, - אך הרמב"ם בסהמ"צ מנאם בג' לאוין, וע"כ מן הדין הי' לחייב עליהן ג' חטאות, ככל ג' לאוין דחלוקין לחטאות אף אם אין בהן אלא כרת אחד, וכמו שאמרו בריש מכילתין, וע"כ בעינן להך קרא למילף מינה דלענין חטאת הוו כשם אחד, - ומתישב בזה משה"ק הישועות מלכו בפ"א מאיסו"ב ה"ה ע"ד הרמב"ם שמנאם לג' לאוין, ממה שאמרו בירושלמי דאי"ז אלא לאו אחד, ולהנ"ל מקורו של הרמב"ם הוא מסוגיין, דמהא דבעינן לקרא דעשאן זימה אחת, בע"כ דהוו ג' לאוין. [↑](#footnote-ref-13)
13. צ"ע, דכיון דר"ג ור' יהושע ס"ל דשפיר מצינו למילף לזה מק"ו, וליכא למיפרך דמה לה' נדות שכן גופין מוחלקין, מאן פליג עלייהו, ומ"ט אמרו בגמ' דאיכא למיפרך הכי, - והעולת שלמה כתב דהיינו דמהא דלא נסתפק ר"ע אלא באחותו שהיא אחות אביו וכו' ולא נסתפק בה' נדות, ש"מ דבגופין מוחלקין פשיטא לי' דחייב על כל אחת ואחת, ואפ"ה מיבע"ל באחותו שהיא אחות אביו וכו', ובע"כ דהא דלא יליף לה מק"ו הוא משום דאיכא למיפרך דמה לה' נדות שכן גופין מוחלקין.

    אך הערול"נ במכות י"ד א' כתב דמכוון הגמ' דכיון דאיכא למיפרך הכי, בע"כ לפרש דאיבעיא דר"ע ל"ה באחותו שהיא אחות אביו ואחות אמו, אלא בבא על אחותו ועל אחות אביו ועל אחות אמו, וע"ז שפיר השיבו לו דילפינן מקרא דאיכא חילוק גופין אף בשם אחד, וכ"ש בג' שמות, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, עכ"ד, ואמנם הוא שלא כד' התו"י, וגם בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"א ה"ח מבו' דגם למסקנא קאי הילפותא דשמות מגופין. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכ"נ ממה שאמרו לעיל די"ל דטעמא דסומכוס דשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט את בתה סופג שמונים הוא משום דגופין מוחלקין, ופירש"י דהוא משום דבא האיסור מכח ב' גופין, והרי דמהני חילוק גופין לחשבן כב' איסורין, דאם אי"ז אלא חילוק המעשים, ל"ש כן כלל התם דאי"ז אלא מעשה איסור אחד, ואך שגרמו לו ב' גופין, אך יש מקום לדחות אי נימא דאיסור אותו ואת בנו הוא בשחיטת שניהם. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובזה מתפרש מש"כ הרא"ש דהא דמיבע"ל לר"ע הוא משום דכולן איסורי אחוה הן, ומה"ט ס"ד דלא חשיב כשמות מוחלקין, ותיקשי דא"כ היאך למדו לזה מק"ו, - אך להנ"ל היינו, דכיון דחזינן דגופין חשיבי כאיסורין חלוקין, אף שהם משם אחד, כ"ש דג' איסורי אחוה חשיבי כאיסורין חלוקין. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך הרשב"א והריטב"א בשבת צ"ג ב' למדו מהא דמודה ר"א בקצר ב' גרוגרות דאינו חייב אלא אחת, דה"נ למ"ד דטעמא דסומכוס דס"ל דאכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב', מ"מ כל שאכלם בב"א אינו חייב ב', ומבו' שפירשו דטעמא דר"א הוא משום דל"ב חילוק כלל, והוא כדעת סומכוס דשחטה ואת בת בתה ואח"כ שחט בתה חייב ב', אף דהוא במעשה אחד וליכא חילוק ביניהם, ואפ"ה כל דהוי בב"א אינו חייב אלא אחת, - ונמצא לפ"ז דלדעת רש"י שפיר י"ל דלסומכוס דמחייב ב' אף היכא דליכא חילוק ביניהם, הרי דה"נ אם אכל ב' זיתי חלב בב"א חייב ב', וכמשמעות הגמ' בחולין פ"ג א', וכ"כ הראש יוסף שם פ"ב ב' דאף דלר"א אינו חייב בכה"ג, מ"מ לסומכוס חייב אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך בהגה' הגר"א שם מחק לכ"ז, וכן צידד האו"ש בפ"ד משגגות ה"א דלא מצינו דמחלקין הביאה לב', ומה"ט לא אמרינן בכהן שבא על זקוקה ליבום דבכח ראשון נעשית זונה ובכח שני נעשית חללה ויהא הולד מביאה ראשונה פסול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך המאירי שם כתב דבביאה אחת אף אם היתה לו ידיעה בין כח לכח, אין כחות מחלקות הואיל ולא פירש, - וצ"ע דאם לרבנן אינו חייב על כח וכח אף כשיש ידיעות בינתים, מ"ט לר"א הוא חייב על כח וכח. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועיי"ש שכתב דהא דפרכינן מהא דמחייב ר"א על ולדי מלאכות במקום אבות, היינו משום דאם מחייב ר"א בב' קצירות כשאין שגגת אחת תלוי' בחברתה, הרי דה"נ הוא בולד במקום אב, דאין השגגה תלוי' בחברתה, דאם סבור שמותר לקצור, אפ"ה מצי למידע שאסור לקצור, ומשמע דלא מחייב ר"א בזה אלא משום ולדי מלאכות, אך בב' קצירות כה"ג אינו חייב אלא אחת. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו לקמן שם דמהא דתנן דהעושה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת אינו חייב אלא אחת שמעינן דלא קיבלה מיני', סמיך אסיפא דתנן דהרי אלו מ' מלאכות חסר אחת דהוא לאפוקי מר"א, אך מהך בבא דמלאכות הרבה מעין מלאכה אחת לא שמעינן לה, די"ל דקאי על ב' תולדות של אב אחד, - אך התוס' הרא"ש שם כתב דמה שאמרו לקמן שם דמהך בבא שמעינן דלא קיבלה מיני', היינו דלא קיבלה מיני' להא דולדי מלאכות כמלאכות דמי, אך אכתי י"ל דבאב ותולדה דידי' חייב ב', וזה נלמד מסיפא דהרי אלו מ' מלאכות חסר אחת. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיי"ש בסק"ד שהביא מד' התוס' בשבת צ"ה א' ד"ה והרודה שכתבו דבונה מותר מדאורייתא ביו"ט מתוך שהותר לגבן לצורך, ומבו' דאמרינן מתוך מתולדה לאב, ודברי התוס' שם קיימי לר"א, והוא לטעמייהו דאף לר"א לא חשבינן להתולדה כשם מלאכה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. ולמש"כ התוס' הרא"ש דלדעת רבה הא דמחייב ר"א על תולדה במקום אב, הוא חד דינא עם הא דקצר וקצר חייב ב', ניחא, דע"כ אלמלי הא דהוו גופין מוחלקין ל"ה מחייב ר"א תרתי, דהוה חשבינן לה כקצר ב' גרוגרות דאינו חייב אלא אחת, ורק משום שהם ב' גופין חייב ב', אך צ"ע, שהרי אם קצר בב"א ב' גרוגרות מב' אילנות אינו חייב אלא אחת, אף דהוו גופין מוחלקין, ורק משום דהוו אב ותולדה חייב ב', ומהו שכתב הרא"ש דחד דינא הוא. [↑](#footnote-ref-23)
23. ולכאו' הוא משום דאב ותולדה חשיבי כב' מיני מעשים, דאי נימא דהוא משום דענף ופרי הם ב' שמות, ע"ד הא דכלי ואוכלין הם ב' שמות, א"כ מ"ט תני דר"א מחייב אתולדה במקום אב, - אך הנה בד' הרשב"א והריטב"א שם מבו' דכל ב' מינים חשיבי כב' שמות, ומה"ט נקטו דלדעת רבה יש לחייב במוציא קופת הרוכלין על כל מין ומין, ונת' להלן, ולפ"ז הרי דבגפן ותאנה דהוו ב' מינים, אף באב ואב כה"ג חייב ב', והדק"ל דמ"ט תני דר"א מחייב אתולדה במקום אב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-24)
24. והיינו משום דהגמ' שם דפריך דלר"א אמאי קרי לי' אב ואמאי קרי לה תולדה, הוא רק לדעת רב יוסף דהא דמחייב ר"א תרתי באב ותולדה הוא משום דהוי כב' שמות, דלדעת רבה דהא דמחייב ר"א תרתי הוא משום דהוי שמות מוחלקין וגופין מוחלקין והוא חד דינא עם הא דמחייב בקצר וקצר, הרי דבגוף אחד אינו חייב אלא א', ושפיר נפ"מ בהא דקרי לי' אב וקרי לה תולדה, אך יש להעיר לפ"ז, במש"כ הרשב"א והריטב"א בדף צ"ג ב' לדון אם העיקר הוא כרבה או כרב יוסף, דמ"ט לא הביאו מסוגיית הגמ' שם צ"ו ב' דמבו' דהעיקר הוא כרב יוסף. [↑](#footnote-ref-25)
25. והרמב"ן שם הזכיר גם להא דמחייב ר"א אתולדה במקום אב, והמהרש"ל שם גריס כן בד' התוס' שם, וצ"ע דהרי הרמב"ן גופי' שם צ"ו ב' כתב דלר"א ל"מ להתרות על תולדה בשם האב, והרי דטעמא דר"א הוא משום דהאב והתולדה הוו כב' שמות מלאכה, וא"כ מ"ט ס"ד מכח זה דיהא חייב על כל מין ומין. [↑](#footnote-ref-26)
26. וזה דלא כמש"כ הפסקי רי"ד דאף דקצר וקצר בהעלם אחד חייב ב', מ"מ במוציא קופת הרוכלין אינו חייב אלא אחת, וכ"ה בספר הישר לר"ת סימן רס"ד. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך צ"ע במש"כ הריטב"א שם דרבה מוקי למתניתין דקופת הרוכלין בנודע וחזר ונודע, ומבו' לפ"ז דאף דבכלי ואוכלין ונודע וחזר ונודע חייב ב', מ"מ בקופת הרוכלין אף שיש בה מינים הרבה חשבינן לכולהו כחדא ואף אם נודע וחזר ונודע אינו חייב אלא אחת, וא"כ הדין נותן דאף לדעת ר"א דבקצר וחזר וקצר חייב ב', מ"מ בקופת הרוכלין לא יהא חייב אלא אחת, דלכאו' בגונא דאף אם נודע וחזר ונודע אינו חייב אלא אחת, גם ליכא לדינא דר"א דחייב ב'. [↑](#footnote-ref-28)
28. ושמא י"ל דאחר שהביא מסוגיין דלדעת רבה כל דשמות מוחלקין וגופין מוחלקין חייב ב' אף כשעשאן בב"א, הרי דה"נ יש לחייב במינים הרבה על כל מין ומין, ובע"כ דהירושלמי הוא כדעת רב יוסף. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך הערול"נ כתב לפרש לד' הראב"ד דבבהמות שחוטין ליכא חילוק גופין, והעולת שלמה כתב לפרש לדבריו דליכא חילוק גופין אלא בנדות שהוא מוזהר והיא מוזהרת. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש שכתבו עוד דשאני ה' נדות דאיכא ידיעות בהדי גופין מוחלקין, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-31)
31. ולפ"ז נמצא דלמ"ד למ"ד ט"ז ב' דקיבלה מיני' ר"ע, ואיכא חילוק גופין אף בדליכא ב' אזהרות, ה"נ בשוחט ה' זבחים בחוץ יהא חייב על כל אחת ואחת. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות י"ז כתב בתו"ד דהחובל בה' בהמות בשבת חייב ה', למש"כ התורי"ד בקידושין ע"ז ב' דבבהמות יש חילוק גופין, וכ"כ המנ"ח במצוה רח"צ אות י"ז בשוחט ה' בהמות ביו"ט, אך הפמ"ג שם כתב דבשוחט בהמות ליכא חילוק גופין רק בשוחט עופות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-33)
33. וזה מתפרש היטב למש"נ במ"מ שגגות דף מס' 17 דחילוק גופין הוא משום דכל גוף הוי כאיסור לעצמו, וזה שייך רק היכא דהגופין הם סיבת האיסור. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך המהר"י קורקוס שם כתב דמש"כ הרמב"ם לדמותו לה' צורות, היינו דכ"ה דה' צורות אין מחלקין דאינם גופין, ה"נ אין גופי הזבחים מחלקין. [↑](#footnote-ref-35)
35. ומצינו עוד עד"ז בס' זרע אברהם להגר"א לופטביר סימן כ"ח סק"א שכתב בהא דבעינן קרא לחייב על כל סוס וסוס באיסורא דלא ירבה לו סוסים, אף דהוו גופין מוחלקין, דהוא משום דהו"ל איסור גברא, ואין האיסור על החפצא דהסוסים. [↑](#footnote-ref-36)
36. והחזו"א בסימן ל"ז סק"א תמה על מש"כ כן בדעת התורי"ד, שהרי התורי"ד שם כתב דאם אכל אבמה"ח מה' בהמות או שתלש חלב מה' בהמות ואכלן חייב על כל אחת ואחת, והרי דאף דבשעת האיסור כבר אינם בע"ח, מ"מ כיון שנתלשו מבע"ח יש בהן חילוק גופין, וכ"ש דבשוחט ה' זבחים יהא חילוק גופין, ועיי"ש שהק' עוד, דהרי האיסור נעשה בבע"ח, ובעת שנגמר הזביחה כבר נגמרה העבירה.

    ואמנם בעיקר ד' התורי"ד הק' הישועות מלכו בריש הל' איסו"ב ובכתבים סימן י"ט, דמה נפ"מ אימתי נתלש מן הבהמה, הרי עכשיו בשעת האיסור כבר אינו חי, וביבין דעת סימן ט"ז סק"א כתב דאולי איירי התורי"ד כשתלש בפיו ואכלו, - אך גם לפ"ז תיקשי, דשחיטת ה' זבחים לכאו' לא גרעא מתולש בפיו ואוכל דיש בזה לחילוק גופין. [↑](#footnote-ref-37)
37. ודבריהם קיימי בביאור הא דקי"ל דשוחט ה' זבחים בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, וליכא בזה לדין חילוק גופין, אך בד' הגרע"א נראה שפירש כן גם בעיקר האיבעיא דר"ע, וכתב לפרש לפ"ז למה שהעמידו התו"י לדבריהם על ההיא דנותר, וצ"ע דהרי ר' יהושע פשיט לה מחילוק תמחויין במעילה, ואם עיקר מה שנסתפק ר"ע ולי"ב לדין חילוק גופין, הוא משום דלא נהנה, מה מייתי ר' יהושע מחילוק תמחויין במעילה, הרי שאני התם שכן נהנה, וכדקשיא לי' לר"ש דמה לאוכל שכן נהנה, ואם ס"ל דאין לחלק כן, מ"ט לא הביא מהא דהבא על ה' נשים נדות חייב על כל אחת ואחת, כמו שהביא מינה במתניתין דלעיל. [↑](#footnote-ref-38)
38. ואמנם הגר"ז אסבסקי בסימן א' סק"ד כתב דבההיא דהתם חשיב כאיסור על הגוף, וע"כ יש בזה לחילוק גופין, אך זה חידוש, דבפשוטו איסור אותו ואת בנו דמי לאיסור קדשים בחוץ, דאינו איסור על הגוף, אלא נאסר לשחוט יחד את האם ובנה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-39)
39. וצ"ל בזה חד מתרתי, או דהא דמחייבינן בשחט שני בני' הוא בב' התראות, וכמש"כ הר"י מלוניל והמאירי בחולין שם, - או דשאני דין חילוק גופין למלקות מדין חילוק גופין לקרבן, וכמש"כ השפ"א לעיל ט' ב' והחזו"א בסימן ל"ז סק"ב וסק"ד, ונת' עוד בזה בחולין שם. [↑](#footnote-ref-40)
40. וצ"ע דמ"ט הוצרכו התורי"ד והתוס' כת"י לטעמים אלו, הרי ר"ע מיבע"ל גם בשוחט ה' זבחים אף דהם בע"ח, ולכאו' מאותו הטעם דליכא בהו חילוק גופין, ה"נ באוכל נותר מה' זבחים ליכא חילוק גופין, ומ"ט הוצרכו לפרש טעמים אחרים בזה דלא שייכי בשוחט ה' זבחים, ואמנם למש"כ השעה"מ ודעימי' ודעימי' דגם בשחוטי חוץ כיון דהאיסור תלי בגמר השחיטה הו"ל כשחוטין דלי"ב חילוק גופין, ניחא ד' הרי"ד, אך כבר הק' ע"ז החזו"א בסימן ל"ז סק"א דלמש"כ הרי"ד דהתולש חלב מה' בהמות בחייהן יש בזה לחילוק גופין, לכאו' כ"ש בשחוטי חוץ.

    ואמנם אי נימא דהא דליכא חילוק גופין בשוחט ה' זבחים הוא משום דהגוף אינו סיבת האיסור, י"ל דבנותר שפיר הי' שייך חילוק גופין, ויש לדון בזה, אך עיקר דרך זו אינה מתישבת בד' התוס' כת"י שכתבו דהא דשחטה ואח"כ שחט שני בני' סופג שמונים הוא משום חילוק גופין, וכ"כ הפסקי רי"ד בחולין פ"ב א', ומדמי לה לחילוק גופין לענין חטאת, אף דגם בזה בפשוטו אין הגוף סיבת האיסור, אך יש מקום לדון בזה.

    ואי נימא דהא דליכא חילוק גופין בשוחט ה' זבחים הוא משום דלא נהנה, ניחא דשפיר הי' שייך חילוק גופין בנותר, אך ג"ז אינו מתישב בד' התוס' כת"י והרי"ד שכתבו דאיכא חילוק גופין בשחט שני בני', אף דלא נהנה, וכמש"כ כן הגרע"א, וגם כבר נתבאר לעיל בסוגיין דבפשוטו אין לפרש דטעמא דר"ע גופי' הוא משום דלא נהנה, דא"כ מה מייתי לי' ר' יהושע מאוכל בה' תמחויין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-41)
41. וצ"ע דלפ"ז היאך יתפרש הא דיליף לשוחט ה' זבחים דחייב על כל אחת ואחת בק"ו מתמחויין, ולענין שחיטה לכאו' אין חילוק הטעמים מועיל כלל, - ושמא י"ל דבשוחט ה' זבחים דהם גופין חלוקין, שפיר יש ללמוד ק"ו מתמחויין, אך באוכל נותר מה' זבחים דלי"ב להחשיבות דגופין, דבשחוטין ליכא להחשיבות דגופין, או משום דאין האיסור על כל הבהמה, בע"כ דהא דיליף לה מתמחויין הוא משום דהן חלוקין זמ"ז בטעם. [↑](#footnote-ref-42)
42. ויש להעיר במה שלא פירש הרמב"ם דה"ז זבחים מחלקין לחיוב מעילה אף אם הוו מתמחוי אחד, כמבו' במשנתינו דחילוק גופין הוא ק"ו מחילוק תמחויין, - ושמא י"ל למש"כ השטמ"ק דהא דיליף דזבחים מחלקין בק"ו מתמחויין, הוא משום דה' בהמות חלוקין בטעם והוי כה' תמחויין, וע"כ הוא בכלל מש"כ הרמב"ם דתמחויין מחלקין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובזה מתפרש הרמב"ן בשבועות שם דמעיקרא הביא ד' הי"מ דתמחויין מחלקין למעילה לקולא, וכתב ע"ז דאינו נכון, ולא פירש הטעם, ובהמשך דבריו כתב דהוא משום דבמעילה ל"ב צירוף, - והיינו משום דדבריו מעיקרא קיימי למ"ד דתמחויין אינם מחלקין אלא במעילה משום חומרא דמעילה, ולפ"ז פשיטא דאינם מחלקין לקולא, אך בהמשך דבריו דקאי למ"ד דתמחויין מחלקין אף בשאר איסורין, הוצרך לפרש דהא דאינם מחלקין במעילה לקולא, הוא משום דבמעילה ל"ב צירוף. [↑](#footnote-ref-44)
44. והגר"א גרבוז שליט"א כתב לישב, דהא דבעי למילף הכא לזבחים מחילוק תמחויין, דעיקרו הוא משום חילוק המעשים, ובזה הוא דאמרינן די"ל דכ"ז הוא היכא שנהנה דבזה חשיב כל תמחוי כאכילה לעצמו, אך בהא דילפינן שבתות מנדה דדין חילוק גופין בנדה הוא משום דחשיבי כב' איסורים, ל"מ מידי הא דשכן נהנה, ויש להוסיף דהיינו, דטעמא דשכן נהנה ל"מ רק כד אתינן לחלק מעשי האדם, ובזה אמרי' דכל שהגאדם נהנה יש לחלק טפי המעשים, אך משא"כ בדין חילוק גופין דנדה שאין אנו דנים לחלק מעשי הגברא, אלא אנו דנים לחלק איסורי החפצא, הרי שבזה מה לי אם האדם נהנה או אינו נהנה. [↑](#footnote-ref-45)
45. והרמב"ן שם כתב דלמ"ד דקיבלה מיני', אף גופין אינן חלוקין, שאין חילוק בין גופין לתמחויין, והוכיח כן מסוגיין, - ופשוט דאין כונתו דלא קי"ל לדין חילוק גופין בה' נשים נדות וכיו"ב, אלא כונתו לדין חילוק גופין דהכא, הנלמד בק"ו מתמחויין, והכא ליכא לדין חילוק גופין דנדה, וכהטעמים שנתבארו לעיל. [↑](#footnote-ref-46)
46. ואין לומר דכיון דמצינו דתמחויין מחלקין במעילה, נלמד מזה דהן חלוקין זמ"ז, וסגי בהכי לחשבן כב' תבשילין, דא"כ מ"ט תלי לה בדר' יהושע, הרי כו"ע מודו דתמחויין מחלקין במעילה. [↑](#footnote-ref-47)
47. וצ"ע דלדעת רב יוסף לעיל ט"ו א' דבקצר וקצר לא מיחייב ר"א תרתי, משום דאפשר לערבן, וכן פירש"י הכא בד"ה הבאה על הבהמה, א"כ מה מייתי ר"א מהא דבנדה חייב על כל ביאה וביאה דה"נ חייב על כל שבת ושבת, הרי בקצירה וקצירה מודה ר"א דאינו חייב ב', ושמא ב' שבתות חשיבי כב' ביאות, וזהו דמייתי ר"א דכ"ה דבב' ביאות חייב ב' ה"נ בב' שבתות, (ושו"ר כן בתשו' הגר"ח ברלין באגודת אזוב שגגות אות י"ט סק"י ואות כ"א סוסק"ד), - עוד צ"ע במש"כ בפירש"י בע"ב בד"ה ולא קביל מיני', דלדעת אביי אף ר"א גופי' לא מחייב בתרי בעושה מלאכה בב' שבתות בשגגת מלאכות, וכל הא דמחייב ר"א הוא בשגגת שבת משום דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, והיאך ד"ז נלמד מהא דבבהמה חייב על כל ביאה. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובפי' הרגמ"ה בסוגיין פירש דהא דפשיט ר"א דשבתות כגופין מנדה, היינו דאם בנדה חייב על כל ביאה וביאה, כ"ש על ביאות של נדות הרבה דגופין מוחלקין וחייב על כל אחת ואחת, ואף שבתות כגופין דמו, וצ"ב, דאף דבנדה דחייב על כל ביאה וביאה כ"ש דחייב על ביאות של נדות הרבה, מ"מ היאך ילפינן מינה לדין "חילוק גופין".

    ויש להוסיף, שהרי בדין חילוק גופין נתחדש דאף אינם מצטרפין לחטאות, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דכתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת אינם מצטרפין לחטאת משום דשבתות כגופין, ודינא דר"א דחייב על כל ביאה וביאה, הרי אי"ז רק לחייב ב', אך לא אמרינן דמכח זה לא יצטרפו לחטאות, שהרי לדעת רבה לעיל ט"ו א' מחייב ר"א ב' אף בקצר וקצר, ואפ"ה הן מצטרפין לחטאות, וא"כ היאך נלמד לדין חילוק גופין מהא דחייב על כל ביאה וביאה. [↑](#footnote-ref-49)
49. ויש שכתבו דרק לעיל דבעי למילף מזבחים לחילוק תמחויין, דיסודו הוא משום דהוו כמעשים חלוקין, הוא דאיכא למיפרך שכן נהנה, ומשא"כ הכא דבעי למילף מנדה לחילוק גופין דיסודו הוא משום דהוי כאיסורים חלוקין ליכא למיפרך שכן נהנה, ועיקר הך מילתא דחילוק גופין הוא משום דהוי כאיסורים חלוקין, יש מקום לפרש בזה להא דדחי דלא אם אמרת בנדה שכן היא מוזהרת עליו, והיינו דהיא מוזהרת עליו, ולגבי הנשים הו"ל איסורים חלוקין, אף לגבי דידי' חשבינן לה כאיסורים חלוקין, (אך אי"ז במשמעות לישנא דמתניתין), ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-50)
50. וזה כמש"כ הראב"ד שם ה"י בדעת ר"ע דמיבע"ל אם גופי בהמות חשיבי לחלק. [↑](#footnote-ref-51)
51. אך המגיני שלמה בר"פ כלל גדול כתב דלפירש"י שם בהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, י"ל דגם בבהמה משכח"ל כה"ג, עיי"ש, וזה לפ"מ שפירשו התוס' וש"ר בדעת רש"י דסגי בהידיעה דימים שבינתים בפנ"ע בלא דאיכא חילוק שבתות. [↑](#footnote-ref-52)
52. צ"ב דהרי בנדה עצמה אינו חייב על כל ביאה אלא בחילוק גופין או בחילוק ימים שבינתים, והיאך נלמד מינה לחייב בבהמה אחת על כל ביאה, אף דהיא גוף אחד וליכא חילוק דימים שבינתים, וכן תמה בס' עזרת כהנים שם ע"ד הקרבן אהרן שם, - ואם המכוון הוא לדעת ר"א גופי' דנדה שבא עלי' וחזר ובא עלי' חייב על כל אחת ואחת, מ"ט הוצרכנו ללמוד בהמה מהקישא מנדה, הרי אף בנדה ליכא קרא, וכ"ה דבנדה חייב על כל ביאה, ה"נ בבהמה חייב על כל ביאה. [↑](#footnote-ref-53)
53. וצ"ע וכמש"נ להעיר בהערה א' דהיאך מייתי מינה ר"א לחייב בעושה מלאכה בב' שבתות, הרי לדעת רב יוסף לעיל ט"ו א' בקצר וקצר מודה ר"א דאינו חייב אלא א', - וגם לדעת רבה לעיל שם דמחייב ר"א אף בקצר וקצר, לכאו' היינו רק בשגגת מלאכות, אך בשגגת שבת מודה ר"א דאם קצר וקצר אינו חייב אלא חטאת אחת, ואמנם צ"ב הטעם בזה, ועמש"כ בזה האגודת אזוב (שגגות אות ה'), ובשיעורי הגר"נ (שבס' בנין נחום) סימן א', וא"כ היאך מייתי מינה לדידי' לחייב בעושה מלאכה בב' שבתות בשגגת שבת, הרי אם ימים שבינתים ל"ה ידיעה לחלק, אף בב' שבתות אינו חייב אלא אחת, והיאך שמעינן מהא דחייב בבהמה על כל ביאה, להך דינא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, - אך הנה שו"ר בס' הר הבית להגר"א טיקטין כאן ולעיל ט"ו א' שנסתפק בזה אם מודה ר"א לדינא דשגגת שבת דאינו חייב אלא אחת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובפירש"י כתב דלמ"ד דקיבלה מיני', קאמר ר"ע דבהמה כשבת דחייב בה על כל ביאה, ולכאו' הוא ע"ד התוס' הרא"ש דקיבלה ר"ע מר"א לחייב על כל ביאה וביאה, אף דליכא חילוק גופין, - וזה מתישב עם מה שפירש"י דהא דמייתי ר"א מבהמה, הוא מהא דחייב על כל ביאה משום דא"א לערב הביאות, ופירש"י כדעת רב יוסף לעיל דטעמא דר"א הוא משום דא"א לערב, וע"ז השיב ר"ע דבהמה כשבת, ולמ"ד דקיבלה מיני' היינו דאף בבהמה חייב על כל ביאה, ולמ"ד דלא קיבלה מיני' היינו דאף בבהמה מיבע"ל, - אך מעיקר מה שפירש"י דהא דמייתי ר"ע מבהמה הוא מהא דחייב על כל ביאה אין להוכיח כן, שהרי גם בהא דמייתי ר"א מנדה פירש"י דהוא מהא דס"ל דחייב על כל ביאה וביאה, אף דבגמ' מפרשינן דמייתי מנדות או מנדה שטבלה וכו', ובע"כ כמש"כ השפ"א דר"א גופי' מייתי מהא דס"ל דחייב על כל ביאה וביאה, ור"ע השיב על הא דיש ללמוד מנדות או מנדה שטבלה וכו', וה"נ י"ל בהא דמייתי ר"א מבהמה. [↑](#footnote-ref-55)
55. והגרע"א תמה עוד ע"ד התורי"ד בקידושין ע"ז ב' שכתב דגם בבהמה אמרינן גופין מוחלקין, דמה לי רבע ה' בהמות ומה לי בא על ה' נשים, שהרי במשנתינו מבו' בהיפוך, דל"ד נדה דיש בה ב' אזהרות לבהמה, ועיי"ש משה"ק עוד בזה, ועמש"כ עוד בענין זה בגל' הגרע"א לשעה"מ פי"ז מאיסו"ב הי"א, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-56)
56. וצ"ל לפ"ז דהא דמפרשינן לקמן י"ז א' דפשיט לי' ר"א מנדות דגופין מחלקין, הוא משום דחילוק גופי מלאכות דמי לחילוק דב' גופין, וזה כמש"כ התוצאות חיים בסימן ה' סק"ב בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-57)
57. וכ"נ ממה שחזר בו הרמב"ם בפיהמ"ש והעמידה בעושה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת, ואם ס"ל דאף כשעשה מלאכה אחת בשבתות הרבה מהני הא דשבתות כגופין, מ"ט חזר בו ממה שפירשה מעיקרא במלאכה אחת, ומזה נראה דגם בהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק ס"ל להרמב"ם דל"מ אלא כשעשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת, וכמש"כ האו"ש בפ"ז משגגות ה"י בדעתו, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך בפירש"י לקמן בע"ב בד"ה חייב על כל שבת ושבת מבו' דמהני הא דשבתות כגופין אף בשגגת שבת וזדון מלאכות, וכל הא דלא מצינו לפרושי להא דתנן דחייב על כל שבת ושבת דהוא משום דשבתות כגופין דמי, הוא משום דהאי תנא לית לי' להא דשבתות כגופין, ועמדו ע"ז בשיעורי הגר"נ סימן ב' ובשיעורי הגרי"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, דכל שהוא שוגג בשבת חשיבי כל השבתות כשבת אחת, והרי דבשגגת שבת ל"ה השבתות כגופין, אך שמא יש מקום לפרש לד' הרמב"ם כמש"כ הראב"ד, דכיון דאינו יודע בשבתות לי"ב לדין חילוק גופין. [↑](#footnote-ref-60)
60. ומה"ט דעת הרמב"ם דגם בשגגת מלאכות ל"מ הא דשבתות כגופין במלאכה אחת ממש, משום דהוי שגגה אחת, ול"מ בזה חילוק גופין, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-61)
61. וכ"ה מבו' מד' הרגמ"ה שפירש דהא דל"מ שבתות כגופין בשגגת שבת הוא משום דבשגגת שבת אינו חייב על כל מלאכה, אף שפירש לעיל מינה דהא דשבתות כגופין הוא דהו"ל כבא על נדות הרבה שחייב על כל אחת ואחת. [↑](#footnote-ref-62)
62. והאו"ש שם ה"י כתב, דשאני התם שעשה בכל שבת כמה מלאכות, וכל שעשה כן בכמה שבתות, שפיר חייב על כל שבת ושבת, ורק כשעשה מלאכה אחת בכמה שבתות אינו חייב אלא חטאת אחת, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-63)
63. ולפ"ז נמצא, דרבה שהוכיח ממתניתין דחייב על כל מלאכה ומלאכה דלר"ע שבתות לאו כגופין דמיין, הוא משום דס"ל דאם שבתות כגופין דמיין יש לחייב על כל שבת ושבת אף במלאכה אחת, וע"ז הוא דפליג רב חסדא וס"ל דל"מ הא דשבתות כגופין דמיין במלאכה אחת ממש, וזהו דתנן דחייב על כל מלאכה ומלאכה, ופסק הרמב"ם כדעת רב חסדא, וכמו שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש למשנתינו כדעת רב חסדא דפשיט"ל דשבתות כגופין ובעי מיני' אם ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק. [↑](#footnote-ref-64)
64. ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דאף בשגגת שבת אין מצטרפין דהוי כב' שמות, מ"מ י"ל דבשוכח עיקר שבת או בתינוק שנשבה לבין הנכרים ה"ה מצטרפין, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-65)
65. ועיי"ש שכתב ע"ז דהוא חידוש גדול, ולא אישתמיט חד להשמיענו כזאת, ואולי יש לחלק. [↑](#footnote-ref-66)
66. ועיי"ש שהביא מה שנסתפק הפמ"ג בסוף הפתיחה להל' שבת, בקוצר בביה"ש של ער"ש וטחן בביה"ש של מוצ"ש, אם דמי לחלב ונותר לפניו ואינו יודע איזהו דאינו חייב חטאת, או דכיון דשם חילול אחת הוא חייב, ותמה ע"ז ממש"כ בפירש"י לקמן י"ט א' ד"ה על מה נחלקו דספק קצר ספק טחן פטור, וכתב דשמא איירי הפמ"ג בשגגת שבת, וס"ל דבכה"ג חשבינן לב' המלאכות כשם אחד, וזה כמש"כ הראש יוסף בשבת ע' א', דבשגגת שבת חשבינן לב' מלאכות כשם אחד, ובשגגת מלאכות חשבינן להו כב' שמות. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך אי"ז במשמעות ל' רש"י בד"ה והא דתני שכתב דהא דפטור הוא משום דהוי כעושה ב' חצאי מלאכות שאינן דומות זל"ז בהעלם אחד, ולקמן בסוגיין בד"ה אלא באחת על האריג כתב דהוי כחורש חצי שיעור וזורע חצי שיעור, ולהנ"ל הרי ל"ד להא דפטרינן בעושה ב' חצאי מלאכות דהוא משום דלא שייך בזה צירוף כלל, ומשא"כ הכא דשייך בזה צירוף ולא פטרינן אלא משום דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין. [↑](#footnote-ref-68)
68. ואמנם בעיקר מה שנקטו האפיקי ים והגרז"ס והמשנת ר"א דהוא דין בפנ"ע דכל דחלוקין לחטאות אין מצטרפין, הנה האבנ"ז בחו"מ סימן קצ"ב כתב דלאו היינו דמכח הא דחלוקין לחטאות אינם מצטרפין, אלא היינו דכשם שחלוקין לחטאות דב' עבירות הן, כך אין מצטרפין, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין צירוף ב' אותיות בב' שבתות בהעלם זה וזה בידו, ונת' להלן, - אך גם לפ"ז י"ל דאף דבשגגת מלאכות חשבינן לב' מלאכות כב' שמות, מ"מ בשגגת שבת חשבינן להו כשם אחד, וכמש"כ הראש יוסף בשבת ע' א', ואך דמ"מ אף בשגגת שבת אין ב' חצאי מלאכות מצטרפין משום דלא שייך בזה צירוף כלל, אך ב' חצאי אותה מלאכה בב' שבתות דשייך בהו צירוף, שפיר מצטרפין. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך אי נימא כמש"כ הגרז"ס ודעימי' דהא דאין ב' שבתות מצטרפין הוא בתולדה מהא דחלוקין לחטאות, הדין נותן דבשוכח עיקר שבת דאין חלוקין לחטאות, שפיר הן מצטרפין. [↑](#footnote-ref-70)
70. והרמב"ם בפי"א משבת הי"ב כתב דכתב אות אחת במדינה זו והלך "באותו היום" וכתב אות שני' במדינה אחרת חייב, ובהגה' טהרת אזוב לאגודת אזוב שם סקי"א דקדק מדבריו דבב' שבתות אינו חייב, ולפ"ז משמע דבכל גוונא אינו חייב, אף בשוכח עיקר שבת, או בהעלם זה וזה בידו. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובתשו' נפש חי' או"ח סימן ל"ז ד"ה ועוד עמד בזה מדנפשי', - ועיי"ש לעיל מינה שכתב לישב עוד, לפ"מ שאמרו בירושלמי בפ' האורג, דלרבנן דקסרי לא מחייב ר"א אלא באחת על שלש, דאיכא שיעור בגד מלבד חוט זה, ולדידהו ה"נ לא מחייב ר"א בכותב אות אחת סמוך לכתב, אלא כשיש ב' אותיות מלבד אות זו, וע"כ הכא דכתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת אחרת, אינו חייב על האות השני' בפנ"ע, כיון דאינה סמוכה אלא לאות אחת, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ד'. [↑](#footnote-ref-72)
72. ובחי' מהר"ם שיק בשבת שם דקדק כן מד' רש"י, ועיי"ש שעמד ע"ז דאי"ז במשמעות הגמ' בשבת שם. [↑](#footnote-ref-73)
73. וצ"ע דלמש"כ התוס' שם דהא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, הוא מגזה"כ, א"כ לתנא דמתניתין דלא ילפינן לה בשבת מקרא, מהיכא ילפינן להך דינא. [↑](#footnote-ref-74)
74. וצ"ע היאך זה מתישב בסוגיין דליכא מ"ד דבעי מיני' גם אם ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק וגם אם שבתות כגופין, ושו"ר בס' עזרת כהנים לתו"כ דיבורא דחטאת פ"א הי"ג (יג.) שכתב דסמכו בזה על הירושלמי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-75)
75. וזהו שכתבו הרמב"ם בסמוך להא דהאשה ששמעה שמת בעלה ונשאת לאנשים הרבה חייבת חטאת על כל איש ואיש מפני שהן גופין מוחלקין ואע"פ שהכל בשגגה אחת, דתרוייהו חד דינא הוא, דמהני חילוק גופין אף בשגגה אחת, - ובזה ניחא גם משה"ק האו"ש בפ"ז משגגות ה"י ע"ד הרמב"ם דל"מ חילוק דימים שבינתים אלא בב' מלאכות מעין מלאכה אחת, דא"כ מ"ט מהני בנדה חילוק דימים שבינתים, ועיי"ש מש"כ בזה, ולהנ"ל ניחא דכל הא דאין חייבין בב' שבתות אלא בב' מלאכות, הוא משום דבמלאכה אחת הוי כחדא שגגה, אך בנדה שבא עלי' וטבלה וכו' דחייב אף בשגגה אחת, שפיר הוא חייב ב' אף דהו"ל כמלאכה אחת. [↑](#footnote-ref-76)
76. ובס' עזרת כהנים לתו"כ דיבורא דחטאת פ"א הי"ג (יג.) כתב דהרמב"ם סמך בזה על הירושלמי, עיי"ש, - אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דר"א מייתי מנדה להא דימים שבינתים מועילין לחייב על כל אחת ואחת, והרי שפירש כדעת הבבלי. [↑](#footnote-ref-77)
77. ולכאו' הוא מתישב לרש"י לטעמי', שכתב התוצאות חיים בסימן ה' סק"ב בדעתו דדין חילוק מלאכות הוא כחילוק גופין, וזהו דיליף ר"א דכ"ה דבחילוק מלאכות חייב ב', ה"נ בב' ביאות דא"א לערבן חייב ב', וזה ע"ד הא דיליף אח"כ מבא על הקטנות, דאי נימא דחילוק מלאכות הוא כחילוק שמות, אין מקום ללמוד מזה לחייב על ב' ביאות. [↑](#footnote-ref-78)
78. ובפשוטו הביאור בזה הוא דמהך קרא נלמד דידיעת ספק לא חשיבא כידיעה כלל, וע"כ אינה מחלקת אף לאשם, - אך יש לפרש בזה בע"א, דהא דאין ידיעת ספק מחלקת לאשם, הוא מכח שאינה מחלקת לחטאת, וכל שאם יוודע לו יהא חייב ב' חטאות, אף כשלא נודע לו חייב ב' אשמות. [↑](#footnote-ref-79)
79. ועוד יש ללמוד מד' התוס', דהא דידיעות ספק מחלקות לחטאות, אי"ז בתולדה מהא דמחלקות לאשמות, אלא הוא דין בפנ"ע, ובפשוטו הוא משום דידיעת ספק שמה ידיעה, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-80)
80. והנה התוס' בשבועות שם גרסי ר"ש ב"ר יהודה, והק' דר"ש ב"ר יהודה אדר"ש ב"ר יהודה, ולמש"נ נמצא דלטעמייהו אזלי, דלדידהו דטעמא דהני תנאי הוא משום דמביאין אשם אחד על עבירות הרבה, מוכח דגרסינן ר"ש ב"ר יהודה ולא גרסינן ר"י ב"ר יהודה, דאם ר"י ב"ר יהודה היא, מ"ט לא תני לעיל דו' מביאין קרבן א' על עבירות הרבה, - אך התוס' בסוגיין גרסי ר"י ב"ר יהודה, ועמדו בהא דמייתינן מהא דתניא כל שחלוקות לחטאות חלוקות לאשמות, דר"י ב"ר יהודה קאמר לה לעיל, (וכתבו דלדידי' לא מיירי בידיעה), וי"ל דדעתם היא כדעת רש"י דטעמא דר"י ב"ר יהודה הוא משום דידיעות ספק אינם מחלקות כלל, ול"ה בכלל המביאין קרבן אחד על עבירות הרבה. [↑](#footnote-ref-81)
81. אך האפיקי ים בח"ב סימן ו' ד"ה אולם למ"ש למעלה האריך לפרש דהפלוגתא אם ידיעות ספק חולקות לחטאות, תליא בהפלוגתא אם ידיעות שאחר המעשים מחלקת, וכתב לפ"ז דר"י ור"ל דפליגי לקמן בסוגיין בדין ידיעות ספק, לטעמייהו אזלי דפליגי אם ידיעות ספק מחלקות לחטאות, (אך אי"ז מתישב לפ"מ שדנו בשבת ע"א ב' דפלוגתא דר"י ור"ל היא בהפרשות, ולכו"ע אין ידיעות שאחר המעשים מחלקות), וצ"ע היאך ד"ז מתישב בהא דתלינן בפלוגתא זו לדין ידיעת ספק בתחילה, והאפיקי ים שם כתב דעדיין צ"ע להסביר יתר הסוגיא בכריתות, ותן לחכם וגו'. [↑](#footnote-ref-82)
82. והאו"ש בפ"ב משגגות ה"ב הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן דידיעות ספק מחלקות אף בדבר דלי"ב חיוב אשם תלוי, ולכאו' מוכח כן גם מהא דאמרינן דלר"ל סגי בידיעת ספק לדין ידיעה בתחילה, וכנ"ל, ועיי"ש במש"כ בביאור פלוגתת הבבלי והירושלמי בזה. [↑](#footnote-ref-83)
83. והאפיקי ים בח"ב סימן ו' והקובץ שמועות בשבועות אות ה' נקטו כן בפשיטות דלכו"ע אין ידיעת ספק מחייבת בחטאת, ול"מ אלא לענין חילוק השגגות, - ובס' הר אפרים הוריות סימן ח' הוכיח מכ"ד דל"מ להביא קרבן קודם שנודע לו ידיעת ודאי, אף אם ליכא משום חשש חולין בעזרה, ועיי"ש שכתב דאף דבד' הירושלמי מבו' דלחלות חיוב החטאת סגי בידיעת ספק, מ"מ מלבד זה איכא תנאי בכפרת הקרבן דבעי ידיעה, ולזה בעינן ידיעת ודאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך יש לדחות, דמכוון ד' הרא"ש הוא דלדין ידיעה המחלקת בעינן ידיעה המביאתו לידי הבאת קרבן, וכיון דבידיעת ספק א"א לו להביא קרבן, משום ספק חולין בעזרה, הי' בדין שלא תועיל לחלק, וע"ד מש"כ התוס' ועוד מקמאי בשבת ע"ב א' דדינא דר' יוחנן דידיעות שאחר המעשים מחלקות, הוא אף בקרבן דמדינא א"צ ידיעה, אלא דבפועל א"א להביאו בלא ידיעה, - ולפ"ז י"ל דזהו גם מש"כ התוס' בשבועות דבידיעה בתרייתא בעינן ידיעת ודאי. [↑](#footnote-ref-85)
85. והערול"נ כתב לפרש בזה, דכיון דבנודע לו ספקו מביא אשם תלוי ויוה"כ קאי במקום אשם תלוי אפי' בלא נודע לו ספיקו, א"כ ע"כ דיוה"כ במקום ידיעת ספק קאי, ולכן אי ס"ד ידיעת ספק מחלקת לחטאת גם הכא יביא ב' חטאות, וצ"ע דבפשוטו הא דיוהכ"פ מכפר במקום אשם תלוי אף כשלא נודע לו ספיקו, אי"ז משום דחשיב כנודע לו, אלא משום דכפרת יוהכ"פ א"צ ידיעה, - אך י"ל למש"כ בכ' הגרי"ז במנחות ד' ב' דהא דיוהכ"פ במקום אשם תלוי קאי, לאו היינו דיוהכ"פ מכפר על החטא ומכח זה נפטר מאשם תלוי, אלא היינו דיוהכ"פ חשיב כהבאת קרבן, והוכיח כן מהא דפריך לקמן כ"ו א' דספק יולדת שעבר עלי' יוהכ"פ לא תייתי דהא כיפר עלי' יוהכ"פ, אף דיולדת היא ממחוסרי כפרה ואין עיקר קרבנה בא על חטא, ולפ"ז י"ל דמהא דמהני יוהכ"פ כהבאת קרבן, בע"כ דיוהכ"פ קאי במקום ידיעת ספק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-86)
86. ורש"י שפירש דרבנן הם ר"י ב"ר יהודה ור"א, לטעמי' אזיל, שפירש דהא דפרכינן דיועיל יוהכ"פ לחלק, הוא משום דיוהכ"פ הוי כידיעת ספק, וע"כ כ"ז הוא לדעת רבי דידיעות ספק מחלקות לחטאות, אך לדעת ריבר"י ור"א דאין ידיעות ספק מחלקות לחטאות, ניחא הא דל"מ יוהכ"פ לחלק. [↑](#footnote-ref-87)
87. אך לכאו' כיון דבלא"ה ליכא הכא ידיעה, אלא דיוהכ"פ חשיב כידיעת ספק, הרי דלפ"מ דס"ד דיוהכ"פ מכפר על פלגא דשיעורא, וחשיב כהבאת אשם תלוי, שפיר מהניא ידיעה זו לחלק, אף אי נימא דכל הא דידיעת ספק מחלקת הוא משום שהיא מחייבת באשם תלוי, וזה ע"ד מש"כ העולת שלמה דהא דפרכינן דתועיל הידיעה דיוהכ"פ לחלק בין ב' חצאי שיעור, הוא אף למ"ד דאין ידיעה לח"ש, כיון דהוי כמו שנתחייב קרבן בידיעה זו. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועיי"ש שכתב דל"ד למש"כ הרמב"ם בפ"ח משאה"ט הי"א דאכל פחות מכשיעור וטבל ועלה ואכל מעט וכו', והרי דאין הטבילה מועלת לח"ש, דשאני טבילה ליוהכ"פ, והיינו ועד"ז כתב הקוב"ש בפסחים אות ק"ח, דהא דל"מ טבילה קודם שאכל כשיעור, הוא משום דעדיין אינו טמא, ול"ש בזה טהרת טבילה, ומשא"כ בכפרת יוהכ"פ, הרי דכיון דכשהשלים את המעילה הוי אף הח"ש הראשון מכלל המעילה האסורה, שפיר שייך בזה כפרת יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-89)
89. ואך דהקוב"ש והעמק ברכה נקטו דהיינו אף למ"ד דח"ש אסור מה"ת, דאף דיוהכ"פ מכפר על איסור דח"ש, מ"מ אינו מכפר על האיסור הגמור שישנו בח"ש כשהשלימו לכשיעור, - אך הבית יצחק כתב דהוא רק למ"ד דח"ש מותר מה"ת, וכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לדין זה, וכ"כ המרכה"מ בפ"ג משגגות ה"ט דהגמ' הכא היא למ"ד דח"ש מותר מה"ת. [↑](#footnote-ref-90)
90. ומצינו כן בד' התורי"ד בב"ב ל"א ב' דבתערובת דחד בתרי, אף דג' בנ"א מותרין לאכול שלשתן, מ"מ אם אדם אחד אכל שלשתן מביא חטאת, שהרי בבירור אכל חתיכה של חלב, והרי דאף דכל אכילה בפנ"ע מותרת, מ"מ כל שאכל את שלשתן דממ"נ עביד איסורא, חייב חטאת, ומשמעות דבריו דאי"ז רק לענין חיוב חטאת, אלא גם אסור אדם לאכול את שלשתן בזאח"ז, (ורק ג' בנ"א מותרין לאכול שלשתן), - וכ"כ בתשו' מהרי"ט יו"ד ח"ב סימן א', דלדעת הרמב"ם דספיקא דאוריתא מה"ת לקולא, נפ"מ בהתירא דספק ממזר, דאף אם נשא ישראלית יכול אח"כ לישא ממזרת, דאי משום התירא דספיקא דאורייתא, הוי תרתן דסתרן אהדדי, והרי דאף דכל מעשה בפנ"ע מותר, מ"מ אסור לעשות את ב' המעשים אף בזאח"ז, כיון דממ"נ עביד איסורא. [↑](#footnote-ref-91)
91. ולכאו' מכוון הדברים, דכל שנטמא בספק טומאה ברה"ר ונכנס למקדש, ואח"כ נתברר שהי' טמא, חייב קרבן, אף דבשעת כניסתו ל"ה עליו לחוש לטומאה, וע"כ ה"נ כשנתברר לנו מכח ממ"נ שנכנס בטומאה למקדש, חייב קרבן, אף דבכל כניסה בפנ"ע ל"ה עליו לחוש לטומאה. [↑](#footnote-ref-92)
92. ממש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ח' דדוחק לחלק דבאיסור שאינו ע"י מעשה ליכא לפטורא דמתעסק, מבו' דפטורא דמתעסק אינו גריעותא בהתייחסות המעשה, - ומאידך הוכיחו ממש"כ במערכה ה' אות ג' דדינא דשב מידיעתו הוא אף בקרבן מעילה, דאף דהתם לא כתיב רק סתם בשגגה, מ"מ כל שגגות כהדדי נינהו, והרי בדין מתעסק אמרו בפסחים ל"ג א' דהוא חייב במעילה, ופירש"י דהוא משום דוחטאה בשגגה כ"ד כתיב, ולא כתיב בה מיעוטא, ובע"כ דפטורא דמתעסק אינו משום גריעותא בשגגה, וליכא בזה לה"ט דכל שגגות כהדדי נינהו, ומה"ט כתב הגרע"א במערכה שם דדינא דשב מידיעתו הוא אף בקרבן עולה ויורד, ול"ד לפטורא דמתעסק שכתב בתשו' הגרע"א שם דהוא רק בחטאת קבועה. [↑](#footnote-ref-93)
93. ולא נתפרש לן לפ"ז הא דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, וכיון דפטורא דמתעסק הוא משום דהו"ל כאונס, מה מהני הא דנהנה דמכח זה הוא חייב, ובד' האו"ש שם נראה דכיון דנהנה הוי כמתכוין, (וכמש"כ בפירש"י בסנהדרין ס"ב ב'), וע"כ ל"ה כאונס, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך אכתי צ"ע לפירש"י בשבת ע"ב ב' דנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר, היינו כגון דנפל סכין בערוגת הירק ונתכוין להגביהו וחתך את המחובר, דלכאו' בכה"ג הוי בכלל דבר שאינו מתכוין, כיון דמחשבתו וכונתו היא להגבהת הסכין, וע"י הגבהת הסכין חתך את המחובר, ודמי לגורר מטה ועי"ז נעשה חריץ, ואין לפרש דאיירי כשנתכוין להגבי' את הסכין והלכה ידו למקום אחר וחתך את המחובר, דא"כ מ"ט העמידה רש"י כשנתכוין להגבי' "סכין", ובע"כ דהוא משום דאיירי כשהגבי' את הסכין וע"י הגבהת הסכין חתך את המחובר, - עוד צ"ע במה שאמרו בב"ק כ"ו ב' דהיתה אבן מונחת לו בחיקו ולא הכיר בה ועמד ונפלה פטור משום מלאכת מחשבת, ותיפו"ל דהו"ל דבר שאינו מתכוין, כיון שלא נתכוין כלל להפיל. [↑](#footnote-ref-95)
95. וכ"ה מבו' בד' התוס' בסנהדרין פ"ה א' ד"ה ור"ש שכתבו דכיון דפטרינן במתעסק שאינו מתכוין למלאכה, כ"ש דהיכא דאינו מתכוין אלא לגרירה פטור, ולהדיא דמתעסק חמיר מדבר שאינו מתכוין שלא נתכוין אלא לגרירה והחריץ בא ממילא, ומשא"כ במתעסק שנתכוין למעשה זה אלא שלא נתכוין למלאכה, אך למש""נ בהערה ו' דמכוון התוס' הוא לפטורא דמתעסק בשבת, שהוא כשנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, (ונתבאר בהערה ו'), אין דבריהם ענין לנידו"ד. [↑](#footnote-ref-96)
96. אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דספק פס"ר דלשעבר לא חשיב כפס"ר, ויתבאר בעזה"י במקומו, וגם אי"ז מתישב לדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל דשרי, דלפ"ז הי' לנו להתיר בכל מתעסק דלא ניח"ל בהכי, משום דבר שאינו מתכוין, אך בזה י"ל דאה"נ ל"ב פטורא למתעסק אלא היכא דניח"ל במלאכה. [↑](#footnote-ref-97)
97. ועיי"ש שהק' לפ"ז על מש"כ התוס' בסנהדרין פ"ה א' ד"ה ור"ש, דכיון דפטרינן במתעסק שאינו מתכוין למלאכה, כ"ש דהיכא דאינו מתכוין אלא לגרירה פטור, והק' דהרי שאני מתעסק דלדעתו דהוא תלוש אין כאן מציאות איסור, ומשא"כ באינו מתכוין דיודע דאפשר דיעשה חריץ, והוכיח כן, שהרי מתעסק פטור גם בשאר איסורים, ודבר שאינו מתכוין אסור לר' יהודה מדאורייתא בשאר איסורים, והעירו דלמש"כ הגרע"א גופי' בתשו' מהדו"ק סימן ח' דמתעסק הוי שגגת עבירה, אין להוכיח מזה, (דלא מצינו דמחייב ר' יהודה חטאת בדשא"מ בשאר איסורים).

    אך לכאו' בע"כ דמכוון ד' התוס' הוא לפטורא דמתעסק בשבת, דהוא כשנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, דכיון דלא נתכוין לחתיכת מחובר זה פטור, ופטור זה הוא רק בשבת ולא בשאר איסורים, וכ"ש דיש לפטור בדבר שאינו מתכוין, ופטורא דמתעסק אף בשאר איסורים, דהוא כשלא נתכוין כלל לאיסור, הוא רק משום דלדעתו אין כאן מציאות איסור, ואין ללמוד מזה לדבר שאינו מתכוין, וכמש"כ הגרע"א, ושו"ר עד"ז בברכ"ש כתובות סימן י"ב.

    והנה אמנם אי"ז במשמעות ל' התוס' שהביאו לפטור מתעסק "שאינו מתכוין למלאכה", ופטור מתעסק שנתחדש בשבת, הוא כשהוא מתכוין למלאכה, (וכל' התוס' בשבת ע"ה א' ד"ה מתעסק, ובכתובות ה' ב' ד"ה את"ל), - אך לולי דמסתפינא אמינא דט"ס נפלה בד' התוס', וצ"ל דכיון דפטרינן במתעסק "שמתכוין למלאכה" כ"ש היכא דאינו מתכוין אלא לגרירה, ומה"ט הוא דהוי זה כ"ש, דבמתעסק דשבת הוא מתכוין למלאכה, אלא שמתכוין לגוף אחר, ובדשא"מ אינו מתכוין כלל למלאכה ואין כונתו אלא לגרירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
98. והי' מקום לפרש עוד בזה, למש"כ הנחל"ד בב"ק כ"ו ב' דלא חשיב כמתעסק אלא כשהוא מתעסק בדבר אחד ועלה בידו דבר אחר, אך כל שאינו מתעסק בדבר אחר, כהיתה אבן מונחת לו בחיקו ועמד ונפלה, ל"ה כמתעסק, ולפ"ז י"ל דע"כ הוא דדשא"מ ל"ה בכלל מתעסק, דרק כשנתכוין לעשי' זו אלא שהי' סבור שהוא דבר אחר, הוא דהוי בכלל מתעסק, אך כשלא נתכוין לעשי' זו אינו בכלל מתעסק, - אך זה נסתר ממש"כ בפירש"י דכל שנפל סכין בערוגת הירק ונתכוין להגביהו וחתך את המחובר, הוי בכלל מתעסק, וכ"ה גם בד' הרמב"ן לקמן ק"ו ב' דהנועל את ביתו לשמרו ולא נודע לו שהי' שם צבי, הוי בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-99)
99. ואמנם ודאי דפטורא דמתעסק הוא רק משום דלפי דעתו אין כאן מציאות איסור, ול"ד לכל דבר שאינו מתכוין כגון גורר מטה דיודע דאפשר דיעשה חריץ, וכמש"כ הגרע"א, והיינו משום דכל הא דמתעסק חשיב כדבר שאינו מתכוין אף שהוא מתכוין למעשה זה, הוא משום דלפי דעתו אין כאן מציאות איסור, אך אם הוא יודע דיתכן דהוי זה איסור, חשיב כמתכוין. [↑](#footnote-ref-100)
100. ומשמעות ד' הרמב"ם שם דאיירי לענין מלקות, וכמו שעמד ע"ז האבי עזרי בפ"א מאיסו"ב, והיינו משום דיודע הוא דה"ז אסור, אלא שאינו מתכוין לכך, ושפיר מצינו לחייבו מלקות. [↑](#footnote-ref-101)
101. והשעה"צ בסימן תרל"ט סק"ג כתב דאם נכנס לסוכה לגבות חובו וכיו"ב ואין נפ"מ אצלו אם הוא סוכה או בית או חוץ, א"צ לברך, דלא עדיף ממתעסק בעלמא, ורק בחלבים ועריות אמרינן דמתעסק חייב שכן נהנה, ומבו' דאף דיודע שהוא סוכה, מ"מ חשיב כמתעסק, וגם באיסורים הוי בכלל מתעסק, אך צ"ע דהרי קי"ל דפס"ר דלא ניח"ל אסור אף כשאינו מתכוין כלל, וכ"ש בכה"ג שנתכוין למעשה זה אלא שלא נתכוין לשם מצות סוכה. [↑](#footnote-ref-102)
102. ועיי"ש שכתב דמה"ט נקטו התוס' שם לפטורא דמלאכת מחשבת, ולא נקטו לפטורא דמתעסק דכל התורה, דמצד פטור מתעסק דכל התורה, אכתי הו"ל איסור דאורייתא, ורק משום מלאכת מחשבת אי"ז אלא איסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-103)
103. וההשלמה כתב דכיון דאם הוציא במזיד חייב, ע"כ אף דבשוגג אינו חייב חטאת משום דאי"ז מלאכת מחשבת, מ"מ גזרו אטו זה, וכ"כ המאירי, ולכאו' כונתם דאף דכששכחה לי"ב איסור דאורייתא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, מ"מ כיון דכשהוא מזיד הוי זה מלאכה גמורה, גזרו אטו זה, וצ"ע לפ"ז במה שכתבו דנמצא דאיכא גוונא דחייבין על זדונו סקילה ואין חייבין על שגגתו חטאת. [↑](#footnote-ref-104)
104. ומבו' בדבריו דכל הקו' בזה היא לדעת התוס' דאף בנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר הוי בכלל מתעסק, אך לדעת רש"י דל"ה כמתעסק רק כשנתכוין לחתוך תלוש זה וחתך מחובר אחר, ניחא, דבהיתה אבן מונחת לו בחיקו ונפלה לא חשיב כמתעסק, וצ"ב.

     ובד' הנחל"ד בב"ק שם מבו' דבהיתה אבן מונחת לו בחיקו ונפלה לא חשיב כלל כמתעסק, דמתעסק הוא רק כשהוא מתעסק בדבר אחד ועלה בידו דבר אחר שלא כפי מחשבתו, אך כל שאינו מתעסק בדבר אחר, ל"ה בכלל מתעסק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-105)
105. והנה אמנם י"ל דקו' התוס' היא על הא דאמר שמואל דמתעסק בשבת "פטור" דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וע"ז הוא דקשיא להו דבלא"ה הוא פטור מקרא דבה, - אך השואל שם כתב דאף דאיירי שמואל לענין קרבן, מ"מ שפיר י"ל דנקט לטעמא דמלאכת מחשבת, דמכח זה לי"ב איסורא דאורייתא, ולא נקט לטעמא דבה פרט למתעסק, דל"מ אלא לפטרו מקרבן. [↑](#footnote-ref-106)
106. ולפ"ז מבו' מד' הרמב"ם דאין במתעסק אף איסור דרבנן, שהרי אף בשניות דרבנן ליכא איסור במתעסק, אלא משום דנהנה, וזה דלא כמבו' בד' התוס' בשבת י"א א' דה"ז אסור מדרבנן, - והלח"מ בפ"א משבת ה"ח דקדק מל' הרמב"ם שם דאין במתעסק איסור מדרבנן, והק' ע"ז, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם. [↑](#footnote-ref-107)
107. ועיי"ש שכתב דהא דליכא בזה לפטורא דמתעסק משום מלאכת מחשבת, הוא משום דנתכוין להוציא את הטלית, אלא שהי' סבור שהוא דרך מלבוש, ובכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת, וכמש"כ התוס' בכ"ד דנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חשיב כמלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-108)
108. ולכאו' בלא"ה בע"כ דדין מתעסק האמור שם אינו חד דינא עם דין מתעסק דהכא, דהתם הרי יודע הוא שמעשה זה הוא מצוה, ובאיסורין כה"ג לא חשיב כלל כמתעסק. [↑](#footnote-ref-109)
109. אך הנה הגרע"א גופי' בגל' הרמב"ם בפ"א משבת הט"ו נסתפק דפטורא דשנים שעשו הוא רק מקרבן, ורמז להוכיח לזה מד' הרמב"ם בפ"ט מכלאים ה"ט, וכ"כ הבכור שור בחולין פ"ב א', והמקו"ח בהגה' המג"א בסימן רס"ו, וכ"כ המשך חכמה בס"פ בהר, והחכם צבי בסימן פ"ב צידד דאף בזה יכול וזה אינו יכול דהאינו יכול הו"ל כמסייע ואין בו ממש, מ"מ ה"ז אסור מדאורייתא כחצי שיעור, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-110)
110. אך החלקת יואב בח"א או"ח סימן ז' כתב לפרש לד' הרמ"א, למש"כ המקו"ח בסימן תל"א בדיני בדיקה וביטול סק"א דבאיסורים דא"צ מעשה ליכא לפטורא דמתעסק, ויתבאר בעזה"י במקומו, - וי"ל עוד למש"כ הנחל"ד בב"ק כ"ו ב' דפטורא דמתעסק היינו כשהוא מתעסק בדבר אחד ועלה בידו דבר אחר, אך כל שאינו מתעסק במידי ל"ה בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-111)
111. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' כתב לישב דהוא משום דגם מתעסק הוי שגגת עבירה, - וי"ל עוד למש"כ הנחל"ד בב"ק כ"ו ב' דפטורא דמתעסק היינו כשהוא מתעסק בדבר אחד ועלה בידו דבר אחר, אך כל שאינו מתעסק במידי ל"ה בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-112)
112. אך בל' המקו"ח שם משמע דהתירא דמתעסק הוא משום דלא אסרה התורה לעשות המעשה בלא כוונה, ולא משום דלא חשיב כמעשה דילי', ואפ"ה כשאסרה תורה דבר שאין בו מעשה אף כשאינו מתכוין אסור, - והמנחת שלמה ח"ב סימן ל' כתב לפרש לדבריו, דהוא משום דבמקום שחייב לעשות מעשה כדי שהדבר הזה דקפיד רחמנא לא יתקיים ממילא ולהפסיקו, ל"ש פטורא דמתעסק, דנהי דלא עשה מעשה לעבור, אך מאידך לא עשה מעשה לבער את החמץ. [↑](#footnote-ref-113)
113. דאף די"ל דל"מ הא דאי"ז מעשה גמור דילי', אלא לפטרו מחטאת, מ"מ הדין נותן למעטו אף מאיסור, דומיא דשנים שעשו דנתמעט אף מאיסור, אך לדעת הסוברים דאף פטורא דשנים שעשו הוא רק מחטאת, (ונתבאר לעיל), אין להביא מזה. [↑](#footnote-ref-114)
114. ואמנם למש"כ הגרע"א דמתעסק הוי שגגת עבירה, ניחא, אך הגרע"א לא הוכיח לזה מהך דינא. [↑](#footnote-ref-115)
115. אך בכתבי ברכ"ש שבת סימן כ"ה סק"ב כתב דהוא משום דעיקר חיוב גלות במתעסק חייב רחמנא, וגזה"כ הוא בחיוב גלות, והביא כן מד' הגר"ח מואלוזין בתשו' חוט המשולש, ולא מצאתי כן בדבריו, - ובמנחת שלמה ח"ב סימן ל' כתב טעם אחר דבגלות ליכא לפטורא דמתעסק, עיי"ש, - ויש להעיר עוד בזה, דבתשו' חת"ס או"ח סימן קע"ז נקט דגם לענין גלות איכא לפטורא דמתעסק, עיי"ש, וכ"נ בד' הנחל"ד בב"ק כ"ו ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-116)
116. וכתב דלית לי' דר"נ דדריש מלאכת מחשבת אסרה תורה דלא משמע לי' ההיא דרשא, ובד' הרש"ש מבו' דלאו היינו דפליג על עיקר דינא דמלאכת מחשבת, אלא היינו דס"ל דאין לפטור במתעסק משום מלאכת מחשבת, - אך האבנ"ז בסימן רנ"ב פירש דהיינו דר"א לית לי' לעיקר דינא דמלאכת מחשבת, וכ"כ באג"ט בפתיחה סק"ג ובמלאכת חורש סקכ"ב אות ז' ואילך, ועיי"ש במה שהאריך לפ"ז. [↑](#footnote-ref-117)
117. ובד' רש"י שם מבו' דאם הוה מודה ר"א לדרשא דמלאכת מחשבת, ל"ה בעינן לקרא דבה פרט למתעסק, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הריטב"א ביומא ל"ד ב' דשבת בנין אב לכל התורה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-118)
118. ואמנם דבריהם שם סותרים לדבריהם בשבת ע"ב ב' שכתבו ע"ד ד' התוס' שם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-119)
119. וצ"ל לפי דבריהם, דהא דבעינן לקרא דמלאכת מחשבת, הוא כשנתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר, דבכה"ג ליכא למיפטר מקרא דבה, כיון שנתכוין למעשה זה, ופטורו הוא משום מלאכת מחשבת, - וזה להיפך מדעת התוס' דבכה"ג שנתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר חשיב כמלאכת מחשבת ומיפטר מקרא דבה. [↑](#footnote-ref-120)
120. וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' שם ד"ה להגבי' דגם במלאכת שבת יש לחייב מכח הא דשכן נהנה, ובכה"ג בעינן לפטורא דמלאכת מחשבת, וכ"כ הברכ"ש בכתובות סימן י"ב בשם הגר"ח דמד' התוס' מבו' דדינא דשכן נהנה הוא דע"י דנהנה הוי דין מתכוין, - אך עמש"כ הברכ"ש שם בסו"ס י"א, והרחיב בביאורו בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח סק"ו, וצ"ב, דלכאו' ודאי דבמלאכת שבת עיקר האיסור הוא במעשה. [↑](#footnote-ref-121)
121. ויש שפירשו בד' רש"י, דהא דבעינן כוונה הוא כדי לחשבו כמעשה דילי', וכ"ז הוא במעשה שנעשה מחוץ לגופו, דלא חשיב כמעשה דילי' אלא מכח כוונתו, אך כל שנהנה גופו מהני זה לחשבו כמעשה דילי' אף בלא כוונה, ולפ"ז אין מכוון ד' רש"י דכשנהנה הוי כמתכוין, אלא דכ"ה דכוונה מהניא, ה"נ מה שנהנה גופו מהני, ועד"ז כתב האבהא"ז בפ"א משבת ה"ח ד"ה והנה כבר, וכ"כ בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח סק"ד מהגרב"ד בשם הגר"ח, - ועד"ז יל"פ גם במה שאמרו בקידושין מ"ג א' דמודה שמאי הזקן בחלבים ועריות דאין המשלח חייב משום דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ובזה מתפרש מה שנסתפקו התוס' שם דהיינו אף במעילה שע"י הנאה, אף דאין האיסור מכח ההנאה, ועי' בתוס' הרא"ש ותוס' טוך שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-122)
122. ויש להוסיף, דגם אם פטורא דמתעסק הוא משום דלא חייבה תורה כשנעשה האיסור במתעסק ואין לו ידיעה וכוונה לאיסור, י"ל דהיינו רק כשהאיסור הוא במעשה דילי', דאינו חייב על מעשה בלא כוונה, אך כשהאיסור הוא במה שנהנה גופו, הוא חייב אף בלא כוונה. [↑](#footnote-ref-123)
123. והחזו"א שם הוסיף, דבחלבים ועריות חייב אף בתחב לו חבירו או שהביאוהו על ערוה לרצונו, ול"ב למעשה דילי', וכ"כ הברכ"ש בקידושין סימן כ' בשם הגר"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-124)
124. והקה"י בשבת סימן ל"ה הק' ע"ז דא"כ היאך חייב חטאת, הרי לענין חטאת בעינן דוקא מעשה, דמה"ט ליכא חיוב חטאת בפסח ומילה, וכתב לפרש בע"א, דכל שנהנה חשיב כעושה מעשה, וע"ד מה שאמרו בב"ק ל"ב א' דרחמנא אחשבה להנאה מעשה, - וי"ל דאף דמתעסק לא חשיב כמעשה דילי', וע"כ הוא פטור באיסורים דכל החפצא דאיסורא הוא במעשה האדם, מ"מ חשיב דנעשה האיסור ע"י מעשה, וע"כ שפיר יש בזה חיוב חטאת. [↑](#footnote-ref-125)
125. ואמנם צ"ע היאך הוא מתישב בהא דפרכינן הכא לר"א מתעסק דמאי אי דחלבים ועריות וכו', והרי דאף לדעת ר"א המתעסק בחלבים ועריות חייב, - אך באמת בד' הריא"ז שם מבו' דגריס בסוגיין בע"א, עיי"ש, ולגירסא זו משמע דלא אמרו להא דהמתעסק בחלבים ועריות חייב אלא לר' יהושע. [↑](#footnote-ref-126)
126. והנה אמנם האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ד פירש לד' התוס' דבכל מלאכת שבת חשיב כנהנה, וע"כ חשיב דההנאה היא עצם העבירה, וכ"ה מבו' בד' הפנ"י בשבת ע"ב ב', עיי"ש, וכ"ה גם בדבריו שם ע"ג א', וכ"כ בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח ענף א' סק"ה בשם הגרב"ד זצ"ל, דכיון דיש לו צורך בהעשי' חשיב שכן נהנה מחמת עצם זה שנתקיים העשי' דהמלאכה, - אך האחיעזר שם הביא מד' המהר"ם בסנהדרין שם דמכוון התוס' הוא דאיצטריך קרא דמלאכת מחשבת באופן דנהנה, אך כשלא נהנה גופו לא חשיב כנהנה במה שנעשית פעולתו, וכן נקטו הראש יוסף והחת"ס בשבת שם, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך יש לפרש הטעם בזה באנפי אחריני, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-128)
128. ולכאו' מוכח מדבריהם דהא דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, אי"ז משום דבאיסורים אלו הוי עיקר האיסור במה שהגיע ההנאה לאדם, דא"כ היאך מצינו לחלק בין הנאת אכילה לשאר הנאות, הרי חד איסורא נינהו, אך י"ל דמכוון דבריהם הוא דבשאר הנאות כל דאינו מתכוין לא חשיבא כהנאה כלל, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-129)
129. ובאמת דלפ"מ שדימו הרמב"ן וש"ר בע"ז שם דינא דדבר שאינו מתכוין לדינא דמתעסק, הרי מוכח דבשאר הנאות ל"מ הא דשכן נהנה, מהא דבכלאים איכא לדינא דדבר שאינו מתכוין, דמה"ט הוא דמוכרי כסות מוכרין כדרכן וכו', אף דנהנה, וכמש"כ כן המאירי, - וכ"כ המשנת ר"א בשבת סימן י"א סוסק"ג דלפי המבו' בד' הרמב"ם בכ"ד דבחלבים ועריות ליכא לפטורא דדבר שאינו מתכוין, בע"כ דבכלאים ליכא לדינא דשכן נהנה, אך י"ל דהטעם בזה הוא משום דבכלאים אין עיקר האיסור בההנאה, וכמש"כ העונג יו"ט בסימן צ"ו, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-130)
130. וכן נקט הליקוטי הלכות בפסחים שם בהערה, דדין שכן נהנה בסיכה, תליא בדין סיכה כשתי', ואם סיכה ל"ה כשתי', לי"ב לדינא דשכן נהנה. [↑](#footnote-ref-131)
131. אך י"ל דהוא משום דבמעילה אין עיקר האיסור בההנאה, וכמש"נ לעיל, - והאחרונים כתבו לישב לזה עוד בכמה אנפי, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-132)
132. ואמנם עיי"ש שכתב דמשכח"ל במלאכת שבת דאיכא הנאת אכילה, במוציא אוכלין בפיו דבליעתן זו היא הנחתן, אך לכאו' אינו במשמע דד' התוס' קיימי רק בכה"ג, והאחיעזר שם כתב דאין לפרש לד' התוס' בכה"ג, דא"כ נמצא דאין ההנאה עצם העבירה, וליכא בזה לדינא דשכן נהנה, אך אי"ז כמש"כ המהר"ם ודעימי' דאין מכוון ד' התוס' דבכל מלאכת שבת חשיב כנהנה, אלא מכוון דבריהם הוא לגונא דנהנה במלאכתו. [↑](#footnote-ref-133)
133. והביאו בשם הגרי"ס זצ"ל ששאל כן להגרע"א דמ"ט חייבין בבדיקת תולעים, הרי אף אם יש בו תולעים לי"ב איסורא משום מתעסק, והגרע"א השיב לפי דבריו דאף במתעסק הוי שגגת עבירה, - ויש להעיר, דבד' השיבת ציון נראה שדן בזה מכח דינא דדבר שאינו מתכוין, דאינו מתכוין אלא לשתיית השכר ולא לאכילת התולעת, ובדבר שאינו מתכוין הרי ליכא איסורא, ובע"כ מד' הגרע"א דס"ל דלי"ב משום דבר שאינו מתכוין, כיון שהוא מתכוין לשתיית השכר שבתוכו התולעת, או משום דהו"ל כפס"ר, וע"כ לא דן בזה אלא משום מתעסק, - אך צ"ע דלמש"כ הגרע"א בסוף מערכה י' ל"ש פטורא דמתעסק בכה"ג דידעינן דיש לחוש שיש בו תולעים.

     ובעיקר הנידון אם יש להתיר בתולעים משום מתעסק, עמש"כ האמרי בינה בדיני בב"ח סו"ס ד', ומש"כ המנחת שלמה בח"א סימן ו' ד"ה ועיין באמ"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-134)
134. וכן נקט הקוה"ע בסימן ל"ג סק"ז, ועיי"ש שהק' דלא מצינו דהאוכל אכילה גסה במתעסק יהא פטור, למש"כ כמה מקמאי דבאכילה גסה ליכא הנאה כלל, - ומשה"ק עוד דלא מצינו דהבועל שלא כדרכה במתעסק פטור, (וכתב עפי"ז לישב לפירש"י בשבועות י"ט א'), כבר תמהו על דבריו דלהדיא מבו' בסוגיית הגמ' בקידושין כ"ב ב' דכל הא דבביאה שלא כדרכה ליכא הנאה הוא להאשה, אך להאיש איכא הנאה. [↑](#footnote-ref-135)
135. וכ"ה גם למש"כ האחרונים דהא דבאכילה ליכא לפטורא דמתעסק הוא משום דאיסור אכילה הוא אף במה שהגיע לאדם הנאה מאכילה אסורה אף בלא מעשה דילי', ובע"כ דהוא אף באכילה דלי"ב הנאה, דהרי ליכא ב' גדרי איסור במאכלות אסורות. [↑](#footnote-ref-136)
136. אך במתעסק דעריות פירש"י דהוא כשנתכוין לבא על אשתו נדה וסבור טהורה היא, והשטמ"ק תמה ע"ז דבכה"ג דמי להיכא שנתכוין לחתיכה זו וסבור שהיא שומן דל"ב בכלל מתעסק, והאחרונים כתבו להגי' בד' רש"י בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-137)
137. ונתחדש בדבריו, דאף דבגונא בתרא דחלב וחלב לפניו וכו', אם הי' אוכל את החתיכה שנתכוין לאכלה הי' חייב חטאת, ככל אוכל חתיכת חלב וסבור שהיא שומן, דלדעת רש"י לא חשיב כמתעסק, מ"מ כל שאכל את החתיכה השני' הוי כמתעסק, והיינו דעיקר דינא דמתעסק הוא משום שלא נתכוין לאכילת חתיכה זו, ולא איכפת לן דגם החתיכה שהי' בדעתו לאכלה היא חלב, - ואמנם בפשוטו כ"ז הוא משום דהי' סבור שהיא שומן, ולא נתכוין לאכילת איסור, דאם ידע שהיא חלב ל"ה כמתעסק כיון שנתכוין לאיסור, ודמי לנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, דל"ה כמתעסק, ואף לשמואל דפטר בזה הוא מקרא דמלאכת מחשבת, - אך יש לדון בזה למש"נ לעיל בדעת רש"י דשבת בנין אב לכל התורה, ולפ"ז י"ל דלשמואל דנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר פטור, ה"נ הי' לנו לפטור גם כשנתכוין לאכול חלב זה ואכל חלב אחר, (אלמלי הא דשכן נהנה), ומה שהעמידה רש"י בגונא דהי' סבור שהיא שומן, הוא משום דאם ידע שהיא חלב ונתכוין לאכלה בלא"ה אינו חייב חטאת, משום דל"ה שב מידיעתו. [↑](#footnote-ref-138)
138. ובד' רש"י וש"ר שם נתחדש טפי ממש"כ הכא דנתכוין לחתיכה זו עצמה וסבור שהוא שומן ל"ה בכלל מתעסק, דבהך גוונא דסבור שומן ונמצא חלב, הרי נתכוין למעשה האכילה, אך כשנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, הרי לא נתכוין כלל למעשה קצירה, ואפ"ה ל"ה בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-139)
139. ויש להוסיף שהרי אף בנתכוין לאשתו ונמצא שהיא אחותו, שורש השגגה הוא משום שסבור שהיא אשה אחרת הידועה, והוי הטעות בין ב' גופין, ואפ"ה לא חשיב כמתעסק כיון שנתכוין לבא על אשה זו, וא"כ ה"נ כשהיו שתיהן במטה וכו' הרי בשעת ביאה נתכוין לבא על אשה זו, ומה לי דהוי הטעות בין ב' גופין. [↑](#footnote-ref-140)
140. וזה מתפרש לפ"מ שכתבו שם דבנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר דלא נתכוין לחתיכה כלל, ל"ה מלאכת מחשבת, ובנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר דנתכוין לחתיכה הוי מלאכת מחשבת ופטורו הוא מקרא דאשר חטא בה, - וע"כ הוא דבנתכוין להגבי' את התלוש דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת, הוא פטור אף כשנמצא שהוא מחובר, ובנתכוין לחתוך את התלוש דפטורו הוא מקרא דאשר חטא בה, לא מיפטר אלא כשנתכוין לדבר אחר, אך לדעת רש"י דבתרוייהו הוי הפטור משום אשר חטא בה, י"ל דאין לחלק בין זל"ז, - ובזה מתפרש לדעתם הא דבעינן לקרא דמלאכת מחשבת ולא סגי לן בקרא דאשר חטא בה, דמכח זה פטרינן אף כשנתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר. [↑](#footnote-ref-141)
141. והתוס' בכ"ד כתבו דהם ב' דינים חלוקין, דבנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר פטור משום דבעינן מלאכת מחשבת, ובנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר פטור מקרא דאשר חטא בה, - אך בד' התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת ע"ב ב' מבו' דהוא חד דינא, וכתב דהא דפטר רבא בנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר, הוא כ"ש מהא דפטרינן בנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר דפטור משום דלא נתכוין לזה המחובר, וכ"ש כשלא נתכוין למחובר כלל שהוא פטור. [↑](#footnote-ref-142)
142. אך הצל"ח והחת"ס שם כתבו בדעתו דבכה"ג שנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא מחובר חייב, וכמש"כ בשבועות ובסוגיין. [↑](#footnote-ref-143)
143. וכ"נ גם בדבריו בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה שבשאר מצוות, דהא דכשסבור שומן הוא ואכלו ל"ה כמתעסק, הוא משום דנתכוין לאכילה, וכדעת אביי דרק נתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר הוי כמתעסק, - אך לדעת רבא דאף נתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר הוי כמתעסק, ה"נ כשסבור שומן הוא ואכלו הוי כמתעסק. [↑](#footnote-ref-144)
144. אך המגן אבות בסוגיין מא: ד"ה רש"י ד"ה מתעסק כתב דהא דבשגגת שבת לא חשיב כמתעסק, הוא משום דאין לטעות מציאות כלל דא"א לשבת להיות חול וגם ידוע הטעות לכל, ועד"ז כתב הצל"ח בשבת ע"ב ב', ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז דבשגגת יוהכ"פ חשיב כמתעסק, והחלקת יואב באו"ח סימן ז' תמה ע"ז מסוגיית הגמ' בחולין ק"א ב' דמבו' בפשוטו דבשגגת יוהכ"פ חייב חטאת, אך י"ל דהתם איירי בשגגת איסור יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-145)
145. ומשא"כ באוכל חלב וכסבור שומן הוא שלא נתכוין לאכילת חלב אלא לאכילת שומן, וכן בהעלם מקדש דלא נתכוין לכניסה למקדש אלא לכניסה לבית דעלמא, וכן בשוחט קדשים בחוץ כסבור שהיא חולין דלא נתכוין לשחיטת קדשים אלא לשחיטת חולין. [↑](#footnote-ref-146)
146. ואמנם לדרך זו הדין נותן דהנכנס למקדש בהעלם טומאה הוי כמתעסק, משום שלא נתכוין לכניסה בטומאה, אף בד' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ח' משמע קצת דרק בהעלם מקדש הוי כמתעסק אך בהעלם טומאה ל"ה כמתעסק, וזה מתפרש כד' העולת שלמה דכל שלא היתה השגגה בגוף המעשה, ל"ה כמתעסק, - ונפ"מ עוד בזה, במש"כ העולת שלמה בזבחים ק"ח ב' ד"ה תוד"ה שוגג דהשוחט קדשים בחוץ וכסבור שהוא בביהמ"ק ל"ה כמתעסק, וזה לפי דרכו דכל דאין השגגה בגוף המעשה ל"ה כמתעסק, אך לפ"ד האבנ"ז הדין נותן דבכה"ג חשיב כמתעסק, כיון שלא נתכוין לשחיטה בחוץ, דזהו החפצא דאיסורא. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך עיי"ש שכתב דאי"ז כד' התוס' בסוגיין דכל שמתכוין לדבר שהוא היתר לכו"ע אם הי' כמו שהוא סבור הוי בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-148)
148. ועיי"ש שכתבו דכל שסבור בבגד שאינו מלבוש שהוא מלבוש, הוי כמתעסק, כיון דלפי דעתו שהוא מלבוש אינו משוי כלל, והישועות מלכו שם עמד לפ"ז בסוגיית הגמ' במנחות ל"ח א' דמבו' בפשוטו דברה"ר דאורייתא צריך לומר לו שנפסק הציצית, ועיי"ש מש"כ בזה, ולמש"כ הגרע"א דפטור מתעסק דכל התורה הוא רק מקרבן, ניחא, וכמש"כ העולת שלמה בסוגיין והאג"ט אופה סקל"ג אות ג', ונתבאר לעיל במקומו. [↑](#footnote-ref-149)
149. והחזון יחזקאל שם כתב דבאמת האוכל חלב וכסבור שהוא שומן ל"ה כמתעסק, וזהו עצמו מה שאמרו בשבת ע"ג א' דשגג בשאר מצוות דסבור שומן הוא ואכלו דחייב, ואי"ז משום דשכן נהנה, אלא משום דאי"ז מתעסק כלל. [↑](#footnote-ref-150)
150. והיינו דאף אם הם חלוקין בטעמם, מ"מ המעשה האסור הוא מעשה אכילה, וכיון שנתכוין למעשה אכילה, הרי נתכוין למעשה האסור בחלב, וע"כ הי' בדין דלא יהא בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-151)
151. ופירש בזה לד' התוס' בשבת ע"ג א' ד"ה אלא לאו ובסנהדרין ס"ב ב' ד"ה רישא בע"ז שכתבו דאם נתכוין לשחוט בהמה של חולין ונמצאת אחרת והיא של קדשים חייב, והמהרש"א בסנהדרין שם תמה דמ"ט לא מיפטר משום מתעסק, כמש"כ התוס' גופייהו בשבת שם בהמשך דבריהם דלמ"ד דנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר פטור, ה"נ בשחיטת קדשים בחוץ כה"ג פטור, וכתב דאתיא כר' יהושע דלא ס"ל לפטורא דמתעסק, - אך המנח"ב כתב לפי דבריו, דכיון דנתכוין לשחיטה האסורה בקדשים ל"ה כמתעסק, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-152)
152. אך מבו' בדבריו שם דאי"ז מתישב בד' התוס' בשבועות י"ט א' ד"ה הרי העלם מקדש שדנו דאיכא גווני דחייב חטאת קבועה בהעלם מקדש, עיי"ש, - והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט ד"ה ומהא דמחייב תמה עוד, דדעת ר"א בהוריות ט' ב' דנשיא מביא שעיר על טומאת מקדש וקדשיו, והרי דאיכא חיוב קרבן קבוע בטומאת מקדש וקדשיו ולא חשיב כמתעסק. [↑](#footnote-ref-153)
153. אך אי"ז כדעת הסוברים דהיכא דאין עיקר האיסור בההנאה, אין המתעסק חייב, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-154)
154. והריא"ז בקונט' הראיות בשבועות י"ט א' גריס הכא ור"א האי בה וכו' פרט למתעסק, ור' יהושע מתעסק דמאי, אי דחלבים ובעריות חייב שכן נהנה, אי מתעסק דשבת פטור, - והיינו דר' יהושע דלא דריש לקרא דאשר חטא בה פרט למתעסק, הוא משום דס"ל דל"ב קרא להכי, דאי בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, ואי בשבת, ל"ב להך קרא דתיפו"ל דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ועיי"ש שכתב דר"א דיליף לפטורא דמתעסק מקרא דאשר חטא בה, ס"ל דאף המתעסק בחלבים ועריות פטור, וצ"ל דמה שאמרו דמשכח"ל כגון שנתכוין לחתוך את התלוש, אי"ז ליישב להא דבעינן לקרא לדעת ר"א, אלא מפרשינן למילתא דשמואל דמתעסק בשבת פטור משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה. [↑](#footnote-ref-155)
155. ואמנם קשיא לפ"ז לדעת אביי, דמ"ט בעינן לקרא דאשר חטא בה, - ושמא י"ל דבעינן לה למתעסק בשאר עבירות, מלבד חלבים ועריות, דלי"ב לפטורא דמלאכת מחשבת, ולא מיפטר אלא מקרא דאשר חטא בה, אך האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ו כתב דלאביי לא משכח"ל לפטורא דמתעסק בשאר איסורין, עיי"ש, - וי"ל עוד, דאביי פליג על שמואל, וס"ל דאף כשנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר לא מיפטר מקרא דמלאכת מחשבת, ואינו פטור בכה"ג אלא מקרא דאשר חטא בה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-156)
156. ואכן בד' תוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת ע"ב ב' מבו' דבנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר, יש לפטור משום מלאכת מחשבת, והוא כ"ש מהא דפטרינן בנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר דפטור משום דלא נתכוין לזה המחובר, וכ"ש כשלא נתכוין למחובר כלל שהוא פטור. [↑](#footnote-ref-157)
157. ובשיעורי הגרי"מ בסוגיין הוסיף לפרש בזה, דלדעת התוס' דינא דמלאכת מחשבת הוא שנעשה רצונו, וגם בכה"ג דנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חשיב דנעשה רצונו, אך אם דינא דמלאכת מחשבת הוא דנעשה המעשה במחשבה, הרי דבכה"ג לא נעשה מלאכת התלישה במחשבה. [↑](#footnote-ref-158)
158. ובסו"ד הקשו דאמאי לא אמרי לי' קוצר כגרוגרת בחול ובשבת ביה"ש השלימו לשיעור דאזלינן בתר ההשלמה כמו גבי ההגבהה, וצ"ב דהא דבהכאה בקורנס ס"ל דאזלינן בתר ההכאה, הוא משום דזהו מעשה המלאכה, אך בקצירה מ"ט יתחייב על ההשלמה לשיעור, ואף לדעת ר"א דאורג חוט א' על האריג חייב, מ"מ ודאי דמודה דאם הוציא חצי גרוגרת מער"ש וחזר והוציא חצי גרוגרת בשבת, דדמי לכתב אות אחת בער"ש בקלף זה וחזר וכתב בשבת אות אחת בקלף אחר דמודה ר"א דפטור, וכמש"כ השטמ"ק לעיל י"ז א' בשם התוס' והרא"ש, (והוא מוכח כן, דאל"כ לעולם יהא הכותב אות אחת בשבת חייב, משום דה"ז מצטרף עם שאר כתבים שבעולם), וגם בלא"ה י"ל דרק בשיעורא דאורג ב' חוטין וכותב ב' אותיות דאי"ז שיעור בעלמא, אלא עיקר המלאכה היא באריגת ב' חוטין וכתיבת ב' אותיות, (וכאשר כ"ה לדעת הסוברים דאריגת חוט אחד וכתיבת אות אחת ל"ה אף ח"ש), הוא דס"ל לר"א לחייב באורג חוט אחד על האריג וכותב אות אחת סמוך לכתב, אך בשאר מלאכות דשיעור המלאכה הוא בכגרוגרת וכיו"ב, ל"מ מידי הא דה"ז מצטרף עם מה שעשה מבעו"י, וגם צ"ב דמ"ט הוצרכו לכך שקצר מקצת מער"ש והשלים בביה"ש, הרי שפיר לקצור כגרוגרת בקצירה אחת, וכמשה"ק כן השטמ"ק בשם הרא"ש, דמ"ט לא קאמר תולש עשב מן הקרקע שנעשה כרגע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-159)
159. האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ד כתב לישב לקו' זו, למש"כ התוס' בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' בתי' קמא, דהא דבעינן במתעסק בשבת לפטורא דמלאכת מחשבת, ולא פטרינן לי' מקרא דבה פרט למתעסק, הוא משום דנהנה, ופירש שם דהיינו דבמה שנעשית מלאכתו חשיב כנהנה, וע"כ ה"נ במתעסק דתינוקות ליכא למיפטר אלא משום מלאכת מחשבת, וכיון דמקלקל בחבורה חייב ול"ב מלאכת מחשבת, מתעסק נמי חייב, אך אי"ז מתישב לדעת המהר"ם ודעימי', דלא בכל מלאכת שבת חשיב כנהנה דלי"ב לפטורא דמתעסק דכל התורה. [↑](#footnote-ref-160)
160. והעמודי אור בסימן כ' סק"ט נקט דזה ניחא אם שבת דחוי' אצל מילה, אך אם שבת הותרה אצל מילה יש לנו לחשבו כמתעסק בהיתר, וכ"כ האבנ"ז בסימן רנ"ה סק"ה, - אך האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ב כתב דאף אם שבת הותרה אצל מילה, מ"מ כיון דהוי זה מעשה מלאכה האסורה, אלא שהותרה משום מצות מילה, ל"ה כמתעסק בהיתר, וכ"כ הישועות מלכו בפ"א משבת ה"י ד"ה והנה כבר כתבנו. [↑](#footnote-ref-161)
161. ובזה מתישב משה"ק המנחת ברוך בסימן י' ענף א' בהא דתנן בפסחים ע"א ב' דשאר כל הזבחים ששחטן לשם פסח ר"א מחייב חטאת, ואף ר' יהושע לא פטר אלא משום דטעה בדבר מצוה, ובגמ' שם ע"ב ב' אמרינן דשוחט חולין לשם פסח בשבת חייב, אלמלי הא דהוי טועה בדבר מצוה, דמ"ט לא חשיב כמתעסק, והוכיח מזה כדבריו דכל שנתכוין למעשה המלאכה, ל"ה כמתעסק, ולהנ"ל ניחא, דכיון שנתכוין למלאכה גמורה דנטילת נשמה אלא שסבור שהותרה משום מצות פסח, ל"ה כמתעסק, וכ"כ האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ב, ומתישב בזה גם משה"ק העונג יו"ט בסימן כ"א בהא דתנן בפסחים שם דאם שחטו ונמצא טריפה בסתר פטור, אך אם הי' טריפה בגלוי חייב, דמ"ט לא מיפטר משום מתעסק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-162)
162. וכ"נ בד' התוס' בכתובות ה' ב' ד"ה את"ל (הב') שכתבו דמה שאמרו הכא דמתעסק בחבורה חייב, הוא משום דמתעסק "שמתכוין למלאכה" לא מיפטר בשבת אלא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, והרי דהכא חשיב כמתכוין למלאכה, והיינו משום דהוא מתכוין לעשיית חבורה. [↑](#footnote-ref-163)
163. ואמנם לכאו' אין משמעות במתניתין דאיירי כשידע שתינוק זה הוא שזמן מילתו בשבת, ונשמטה ידו ולקח את התינוק שזמנו אחר השבת, אלא איירי בגונא דנתחלפו לו התינוקות, ובא למול את התינוק שסבור שהוא התינוק שזמנו בשבת, וכנראה מה"ט נקטו התוס' שהביא השטמ"ק בסוגיין, דהכא הוי כמתעסק בגוף אחד, ולא חשיב כמתעסק דב' גופין, וגדולה מזו כתב העונג יו"ט בסימן כ"א ד"ה ולפמש"כ א"ש דאף אם קדם ומל את של שבת בער"ש ואח"כ מל את של ער"ש בשבת, חשיב כמתעסק, אף דבשבת כבר לא היו ב' התינוקות לפניו, כיון דהוי הטעות משום התחלפות התינוקות, - אך זה דלא כמשמעות פירש"י לעיל בסוגיין דלא חשיב כמתעסק אלא כשנתכוין לאכול שומן והלכה ידו אל החלב, ואכלו, או שנתכוין לאשתו ונשמטה אשתו ובאה אחותו במקומה, ולא סגי במה שהטעות היא בין ב' גופין, - ועד"ז הק' המגיני שלמה בשבת ע"ב ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-164)
164. אך בד' התוס' שהביא השטמ"ק משמע, דאף אם פטורא דמקלקל אינו משום מלאכת מחשבת, מ"מ שפיר מדמינן מתעסק בחבורה למקלקל בחבורה, משום דאין פטורם אלא בשבת, ומשא"כ בפטורא דדבר שאינו מתכוין דהוא אף בשאר איסורין. [↑](#footnote-ref-165)
165. גם צ"ע דכיון דמקלקל בחבורה פטור, מ"ט לא מיפטר כשמל את זה שזמנו אחר השבת בשבת משום מקלקל, וכבר עמד ע"ז הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' ר"א דמילה, וכתב דהוא משום דאינו מקלקל וכמו שאמרו בשבת ק"ו א' דבמילה מתקן הוא, - ועמש"כ השאג"א בסימן נ"ב והערול"נ בסוגיין והאו"ש בפ"א ממילה ה"ז בסו"ד לפרש בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-166)
166. אך העמודי אור בסימן כ' כתב דאין לישב כן, דבתינוקות שהוא מקפיד למול את זה שזמנו בשבת, הו"ל כב' מינים, וכן נקט בתשו' חמד"ש או"ח סימן כ' סק"ד, והוכיח כן מד' רש"י בסוגיין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-167)
167. אך בפירש"י בפסחים ל"ג א' ד"ה שאם נתכוין וד"ה רנב"י מבו' דאף הא דפטרי אביי ורבא בנתכוין להגבי' את התלוש או בנתכוין לחתוך את התלוש, הוא משום דבעינן מלאכת מחשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
168. וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י בד"ה אבל בחד מינא דבדין מלאכת מחשבת יש מקום לחלק בין ב' מינים למין אחד, וכל הא דפרכינן לשמואל הוא משום דאמר בסתמא דמתעסק בשבת פטור, ומשמע אפי' במין אחד. [↑](#footnote-ref-169)
169. והצל"ח שם ד"ה ונלע"ד כתב דפליגי בה אביי ורבא, דלאביי הא דפטר ר' יהושע בב' מינים הוא משום מלאכת מחשבת, ולרבא הוא מקרא דאשר חטא בה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-170)
170. ועיי"ש שכתב דאין לומר דבתינוקות שנתכוין למול את זה שזמנו בשבת חשיב כמתכוין להיתר, דא"כ מאי משני דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב, הרי במתכוין להיתר פטור אף בשאר איסורים, ובע"כ דלא חשיב כמתכוין להיתר. [↑](#footnote-ref-171)
171. והעירו דלפ"ז מוכח דהא דמודו אביי ורבא בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים דפטור, אי"ז מקרא דאשר חטא בה, אלא הוא משום מלאכת מחשבת, דאי נימא דהא דפטור בב' מינים הוא מקרא דאשר חטא בה, א"כ מאי משני דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב, הרי באנו לפטרו מכח קרא דאשר חטא בה, ואף בשאר איסורים כה"ג פטור. [↑](#footnote-ref-172)
172. אך המגיני שלמה בשבת ע"ה א' כתב דכל הא דפרכינן מתינוקות הוא רק לשמואל דאף מתעסק באיסורא פטור, אך לאביי ורבא ליכא למיפרך מהתם, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלדעת אביי ורבא אין מקור להא דמתעסק בחבורה חייב, וי"ל דאף בחבורה פטור המתעסק, ויתבאר בעזה"י במקומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-173)
173. ואדרבה יש לסייע ממשנתינו לשמואל דמתעסק בשבת פטור משום דבעינן מלאכת מחשבת, דמכח זה הוא דפטר ר' יהושע בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים. [↑](#footnote-ref-174)
174. ויש ללמוד כן ממש"כ בפירש"י בב"ק כ"ו ב' ד"ה אם אמר דבנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' ואמר כל מקום שתרצה תנוח חשיב כמלאכת מחשבת, ובנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' ל"ה כמלאכת מחשבת אף אם אמר כל מקום שתרצה תנוח, משום דעיקר מחשבתו אינה למלאכה, והיינו דל"מ הא דאמר כל מקום שתרצה תנוח, אלא היכא דכונתו למלאכה אלא שבאנו לפטרו משום דלא נעשה רצונו, וכיון דאמר כל מקום שתרצה תנוח, הרי נעשה רצונו, אך בנתכוין לזרוק ב' דל"ה מלאכת מחשבת משום דלא נתכוין למלאכה, ל"מ הא דאמר כל מקום שתרצה תנוח, דמ"מ לא היתה כונתו למלאכה, ועד"ז כתב הברכ"ש בכתובות סימן י' סק"ב, ונתבאר עוד בשבת ע"ג א'. [↑](#footnote-ref-175)
175. אך המגן אבות כתב דתאנים שחורות ולבנות לא חשיב כב' שמות, וגם לא חשיבי כשם אחד ממש, ובזה פליגי ר"ש שזורי ור' יהודה, דלר"ש שזורי לא פטר ר' יהושע אלא בב' שמות, ולר' יהודה פטר ר' יהושע אף בתאנים שחורות ולבנות, ובתאנים לבנות ולבנות שהם שם אחד ממש לכו"ע חייב. [↑](#footnote-ref-176)
176. ובד' הרמב"ם בפ"א משבת ה"ט וה"י מבו' דתאנים שחורות ולבנות חשיבי כב' שמות, וע"כ אף דקי"ל דנתכוין ללקט תאנה זו וליקט תאנה אחרת חייב, מ"מ אם נתכוין ללקט תאנים שחורות וליקט לבנות פטור, אך י"ל דהוא משום דלא קי"ל כשנויא דהכא, אלא כשנויא דרבא דלקדם איכא בינייהו, כמש"כ הרמב"ם שם ה"ט ובפיהמ"ש, ולשנויא דרבא לכו"ע תאנים שחורות ולבנות חשיבי כב' שמות. [↑](#footnote-ref-177)
177. הקרית מלך רב בפ"א משבת ה"ח בסו"ד האריך לדון אם הא דלקדם היינו כשנתכוין ללקט את זה ואח"כ את זה והלכה ידו על האחרונה תחילה כפירש"י, או דהוא כשאבד מלקט מלבו וחשב שהי' דעתו ללקט תחילה את זה, ונסתפק לב' הדרכים בדין אבד מלקט מלבו לדעת רבא, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-178)
178. ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם בפ"א משבת ה"י דנתכוין ללקט תאנה זו וליקט תאנה זו חייב, ופסק דלא כשמואל דפטור, משום דלדידי' שנויא דרבא דלקדם פליגי אינו כדעת שמואל, ואדרבה מהא דתניא דנתכוין לכבות את זו וכיבה את זו וכו' חייב, מבו' דלא כשמואל, ונתבאר להלן, - וזהו גם מה שפסק הרמב"ם שם ה"ט כשנויא דרבא דאף בלקדם פטור, אף דקי"ל דלא כשמואל דפטורא דמתעסק הוא אף במין אחד, משום דשנויא דרבא דלקדם פליגי לא אתי לשנויי לשמואל, אלא בא לפרש להא דפליגי ר"א ור' יהושע במתעסק בב' שמות, ומתישב בזה משה"ק הלח"מ שם ה"י ע"ד הרמב"ם, וכמש"כ כן הליקוטי הלכות בעין משפט סק"ד. [↑](#footnote-ref-179)
179. ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם מבו' דר"ש ור"ש שזורי לא איירי כלל בדין מתעסק, אלא בדין ידיעה במה חטא, עיי"ש, וזה דלא כסוגיית הגמ' הכא, והאריך בזה המרכה"מ בפ"א משבת ה"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-180)
180. ומצינו כן גם בד' הרמב"ם בפ"א משבת ה"ט שכתב דנתכוין ללקט תאנים ואח"כ ענבים ונהפך הדבר וכו' פטור "אע"פ שליקט כל מה שחשב" הואיל ולא ליקט כסדר שחשב, ומבו' דרבותא קמ"ל דאף שליקט כל מה שחשב פטור. [↑](#footnote-ref-181)
181. וצ"ל דכיון שהיתה דעתו ליקדם ולא נעשית מחשבתו, הרי דכל הא דחייב הוא רק כשליקט את שניהם דבכה"ג אמרינן דאין לו קפידא בקדימתו וחשיב דנעשית מחשבתו, אך כל שלא ליקט את שניהם, יש לפטרו משום דלא נעשית מחשבתו כלל. [↑](#footnote-ref-182)
182. ואמנם צ"ע דא"כ תיקשי מהך ברייתא לשמואל דפטר אף במתעסק במין אחד, ומ"ט לא פרכינן בגמ' מינה, - והמגיני שלמה בשבת ע"ב ב' כתב דלדעת שמואל צ"ל דהך ברייתא אתיא כמ"ד דמקלקל בהבערה חייב, וה"נ המתעסק חייב, וצ"ל לפ"ז דלמ"ד דהמקלקל בהבערה חייב, ה"נ המקלקל בכיבוי חייב, (והוא משום דמלאכת כיבוי היא בסתירת ההבערה, וע"כ שוה דינא למלאכת הבערה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-183)
183. אך בד' הרמב"ם בה"י שם שכתב דדמי למי שנתכוין להרוג את זה והרג את זה, נראה דהא דפטרינן במין אחד הוא אף במקפיד, שהרי סתמא דמילתא כשנתכוין להרוג את זה והרג את זה, איירי כשהוא מקפיד להרוג את זה, - אך הישועות מלכו שם ד"ה ודע עמד בזה, דכיון דאיכא קפידא בכך, הדין נותן דלא גרע מתאנים שחורות ולבנות, והעמודי אור בסימן כ' ד"ה והנה סברא כתב דבע"כ איירי דאינו מקפיד בין זל"ז. [↑](#footnote-ref-184)
184. ולכאו' י"ל בדעת רש"י, דהכא איירי כשהוא מקפיד לכבות או להדליק את זה, ובכה"ג לכו"ע פטור כשכיבה או הדליק את הנר השני דאי"ז מלאכת מחשבת, וכמש"כ הלשון הזהב בשבת ע"ב ב', דדמי לנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דפטור כשהוא מקפיד על מקום ההנחה. [↑](#footnote-ref-185)
185. דהיאך נימא דאם נתכוין לכבות את זה וכיבה את זה חייב, ואם נתכוין לכבות את זה ואח"כ את זה וכיבה את השני תחילה פטור, הרי אדרבה בכה"ג יש לחייב טפי דאיכא תרתי, דכונתו עכשיו לכבות, וגם הי' רצונו גם בכיבוי הנר השני, - שוב העירו די"ל דהוא כמש"כ הקרית מלך רב בדרך בתרא, דכל שנתכוין להקדים, נראה דהוא מקפיד בסדר זה, ומשא"כ כשנתכוין לכבות את זה וכיבה את זה, די"ל דעיקר דעתו היא לכבות נר אחד, ואינו מקפיד בין זל"ז. [↑](#footnote-ref-186)
186. וזה דלא כמשמעות ד' השטמ"ק בשם תוס' שפירשו דאיירי כשיודע שאפשר שיובערו, אלא דלא נתכוין לכך, וזהו שכתבו דליכא למימר משום דהוי פס"ר, דא"כ מ"ט דמאן דפטר. [↑](#footnote-ref-187)
187. מהא דמשני ר' יוחנן הכי, מוכח דר' יוחנן גופי' ס"ל דאיכא למ"ד דמקלקל בהבערה חייב, - וצ"ע מזה על מש"כ המהר"ל בשבת ק"ו א' דר' יוחנן דאמר דחובל ומבעיר אינה משנה ס"ל דמקלקל בחבורה ובהבערה פטור לכו"ע, וכ"כ הביה"ל בח"א סימן י"ג סק"ב ואילך בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-188)
188. וצ"ע דהא דמבעיר וצריך לאפרו חשיב כמקלקל, הוא משום דאין דרך להבעיר גדיש בשביל האפר, אך הכא כשמבעיר התחתונות שאינם ראויות לפחמין כדי לעשות אפר, דהדרך לעשות כן, מ"ט חשיב כמקלקל, ואף לדעת ר"ת דכל דהתיקון בא אחר הקלקול חשיב כמקלקל, לכאו' כ"ז הוא משום דהקלקול מרובה על התיקון. [↑](#footnote-ref-189)
189. אמנם הנה עד"ז קשיא במה שאמרו בסנהדרין פ"ד ב' בנטילת קוץ במחט דלמ"ד דמקלקל בחבורה חייב הו"ל שגגת סקילה, אלמלי הא דפטר במשאצל"ג, ובד' התוס' בב"ק ל"ד ב' מבו' דסוגיא דהתם אתיא כר' יוחנן, וכ"נ גם בד' התוס' בסנהדרין שם דסוגיא דהתם אתיא אף כר' יוחנן, ותיקשי דלדידי' הרי הא דמקלקל בחבורה חייב הוא כשיש תיקון קצת, והתם ליכא תיקון כלל, והק' כן הפנ"י בב"ק שם, - ולכאו' בע"כ צ"ל דלדין התיקון קצת דבעינן סגי במה דנטילת הקוץ היא תיקון, אף דאין התיקון מכח הוצאת הדם, ולפ"ז ניחא דה"נ הכא כיון דהכיבוי הוי תיקון והוי פס"ר דעי"ז יובערו התחתונות, סגי בזה לחשוב דאיכא תיקון קצת בהבערה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-190)
190. ועד"ז הק' בתוס' הגרע"א בפ' כל הכלים, למש"כ התוס' בסנהדרין פ"ד ב' ד"ה מאן שמעת לי' דהא דפטר ר' יהודה במקלקל בחבורה, שמעינן לה מהא דתנן דמחט של יד ליטול בה את הקוץ, דמשמע לי' להש"ס דאתיא ככו"ע, ולר' יהודה דמחייב במשאצל"ג, בע"כ דהא דשרי ליטול בה את הקוץ הוא משום דמקלקל בחבורה פטור, וצ"ל דמה שאמרו דפטר ר' יהודה במקלקל בהבערה, הוא משום דדין מקלקל בחבורה ומקלקל בהבערה תליין זב"ז, ותיקשי דהרי ראב"צ ס"ל דמקלקל בהבערה חייב וס"ל נמי דמשאצל"ג חייב, וא"כ שמא גם ר' יהודה ס"ל כן, ואמנם בד' הגרע"א שם נראה דלא העמיד לקושייתו אהך שנויא דנתכוין לכבות את העליונות כדי להבעיר את התחתונות, אלא אשנויא דרב אשי דנתכוין לכבות והובערו מאליהן. [↑](#footnote-ref-191)
191. ובזה ניחא הא דמפרשינן דטעמא דת"ק דהוא משום דמקלקל בהבערה פטור, דהוא דלא כהלכתא, ולא מפרשינן דטעמי' הוא משום דמשאצל"ג פטור, דהוא כהלכתא, לדעת רוב קמאי דקי"ל דמקלקל בהבערה חייב וקי"ל דמשאצל"ג פטור, והיינו משום דהכא לא חשיב כמשאצל"ג. [↑](#footnote-ref-192)
192. וצ"ל כן במש"כ המאירי בשבת שם לישב דראב"צ ס"ל דמשאצל"ג פטור עלי', ואע"פ שמחייב בכיבוי, אתה מפרשה בכיבוי של פחמין שנמצא גוף הכיבוי צריך לו, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט הוא מחייב בהבערה, אף דאין לו צורך בו כלל, דהרי הו"ל מקלקל בהבערה, ובע"כ דכיון דאין לו צורך כלל בהבערה, לי"ב לפטורא דמשאצל"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-193)
193. אך בד' הרמב"ן בשבת ע"ה א' מבו' דס"ל דמחייב ר' יהודה בדבר שאינו מתכוין במלאכת שבת, וכן דעת כמה מקמאי, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-194)
194. והשטמ"ק בכתובות ה' ב' כתב בשם שיטה ישנה, דהא דפטר ר"ש אף דהוי פס"ר, היינו משום דאף דמודה ר"ש בפס"ר, מ"מ אינו חייב חטאת, ונסתפק שם דאינו אסור אלא מדרבנן משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-195)
195. וצ"ע דאף דמצינו דתניא דחייב ואינו אלא מדרבנן, מ"מ הכא דפליגי אם חייב חטאת או חייב שתים, לכאו' בע"כ דהוא חייב מדאורייתא ופליגי במנין החטאות. [↑](#footnote-ref-196)
196. והדברים מבוארים כן בד' התוס' ביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ דלמ"ד דמקלקל בהבערה חייב, אף אין לפטור בדשא"מ בהבערה משום מלאכת מחשבת, עיי"ש, ומה שעמדו התוס' שם בטעמא דראב"צ דמחייב, אף דדשא"מ בשבת אינו אסור אלא מדרבנן, ולא ניח"ל לפרש דהוא משום דבהבערה ל"ב מלאכת מחשבת, צ"ל דהוא משום דממה שאמרו בגמ' דראב"צ ס"ל כר' יהודה, משמע דר' יהודה גופי' מחייב בכה"ג, אף דאיהו ס"ל דמקלקל בחבורה פטור, ועד"ז מצינו בד' התוס' שם שכתבו דהא דפטר לה ר"ש אי"ז משום דלא חשיב לי' מלאכת מחשבת, דלדידי' דמקלקל בהבערה חייב ל"ב בהבערה מלאכת מחשבת, והרי דכיון שאמרו הכא דת"ק כר"ש, ס"ל דס"ל נמי כר"ש בהא דמקלקל בהבערה חייב. [↑](#footnote-ref-197)
197. ובד' השטמ"ק דלא ניח"ל לפרש כן, י"ל דהוא משום דא"כ הומ"ל דת"ק ס"ל דמקלקל בהבערה פטור וראב"צ ס"ל דמקלקל בהבערה חייב, וכמו שאמרו לעיל בשנויא דר' אלעזר ור' חנינא, ומ"ט מפרשינן דפליגי בדין משאצל"ג, ואין לומר דניח"ל טפי למימר דפליגי בדין משאצל"ג, שהרי גם לשנויא דר"א ור"ח הו"ל משאצל"ג, (וכמש"כ התוס' לעיל), ואפ"ה מפרשינן דפליגי בדין מקלקל בחבורה, ולא מפרשינן דפליגי בדין משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-198)