טומאת מת - חרב כחלל
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט / חבורות

**בגדר חרב כחלל**

**א. נזיר** דף נ"ג: או אשר יגע וגו' בחלל חרב, מלמד דחרב כחלל. וזהו הא דתנן בריש אהלות דכלי הנוגע במת דינו כמת, ומטמא אחרים להיות אב הטומאה, וכן הנוגע בטמא מת דינו להיות אב הטומאה כמוהו.

**והנה** מצינו ג' שיטות בראשונים באיזה כלים מיירי, דדעת ר"ת (נ"ד:) דדוקא כלי מתכות יש בהם דין זה, ודעת ר"י מסימפונט דבכל הכלים הוא כדילפינן לה מוכבסתם בגדיכם, (ור"ת דחק דאיירי בתכשיטים), וכן דעת הרמב"ם והרמב"ן ב"ב דף כ'. אולם הר"ש (אהלות פ"א מ"א, ובתוס' הרשב"א משנץ בפסחים דף י"ד) הביא בשם רימ"ס שדוקא חרב שנהרג בו המת, וכ"כ הר"ח שם בשם הגאונים.

**והנה** יש העיר על שיטת ר"ת ודעימיה, דאינו מובן ואינו מוגדר מהו החילוק בין כלי מתכות לשאר כלים, ואי נתחדש דבטו"מ הכלי הוא כמו המת, א"כ שאר כלים נמי, וכבר העיר כן התוס' רשב"א משאנץ שם בזה"ל, **ואין חילוק בשום מקום בטו"מ בין כלי מתכות לשאר כלים**, ולכאו' השיטה דכל הכלים שוים היא השיטה המובנת. **וכן** ילה"ק טובא על השיטה הג' היינו הנוסח הנוסף בשם הרימ"ס שדווקא חרב שנחלל בה, דהא האי דינא הוא גם בנגע בט"מ, והתם לא שייך כדבר הזה[[1]](#footnote-2).

**ב. והנראה בזה,** דהנה בקרא כתיב 'חרב', ולכך ס"ל להני ראשונים דבדווקא הלכה היא **'בחרב'** דדינה שנעשית כחלל, וכל שאינו בתורת חרב אינו בהאי חידושא, ומעתה ס"ל לר"ת ודעימיה דכלי מתכות הם נכללים בשם חרב, וכמש"כ גבי המזבח לא תניף עליו ברזל, ובפרשת יתרו כתיב 'כי חרבך הנפת עליה ותחללה', ופרש"י דברזל הא מקצר ימיו של אדם. והיינו דאין כוונת ר"ת לחלק בין 'כלי מתכות' ל'שאר כלים', דודאי אין חילוק, אלא יסוד הדין הוא דבעינן 'חרב', וכלי מתכות הם 'חרבות'[[2]](#footnote-3). וכ"ה להדיא ברבינו בחיי (חוקת) דפתח דבריו דהלכה היא בחרב דהיא מביאה את המוות וההשחתה, אמנם לא בעי דווקא חרב אמיתית, וכן לא בעי כלי שהרג, אלא כל כלי מתכות בשם חרב היא[[3]](#footnote-4).

**ג. וע"ד** זה יש לפרש נמי דעת הרימ"ס (שכתבו הראשונים בשמו) דבעינן חרב שנחלל בו, דאין כוונתו דמשום דהרגה אותו היא מטמאה, דאין ההריגה סיבת הטומאה אלא מה שאח"כ נגע במת, רק דיש תנאי שיהא בה שם 'חרב', וס"ל דחרב היינו חרב שהרגה בפועל. **ובאמת** דלפי"ז סגי במה שהרגה אדם אחר, דהעיקר שיהא בה שם חרב. וכ"ה לשון תוס' הרשב"א הנ"ל '**ובלבד שיהא כלי שנהרג בו אדם', ו**משמע דר"ל אדם בעלמא, והיינו דגם כאשר תיגע ה'חרב' (שהרגה את ראובן), במת אחר (שמעון) נמי תיעשה כחלל, אלמא הא דבעי הרגה הוא רק כדי לאשוויי לה שם חרב. **ונראה** עוד, דהרי"מ אזיל לטעמיה דהוכיח מוכבסתם בגדיכם דאיירי בכל הכלים, וא"כ הוקשה לו מ"ט קאמר קרא 'חרב' כחלל, ולכך הוכרח לפרש דאיירי בחרב שהרגה, וכוונת התורה דיש תנאי להאי הלכתא דאינה אלא בחרב, אבל לעולם הוא בכל הכלים, דכל כלי שהרג (איזה אדם) יש בו שם חרב.

**ד. וע"פ** זה יש ליישב הא דהקשינו איך משכח"ל חרב בנוגע בטמא מת, די"ל דאיירי בחרב שהרגה ועי"ז קיבלה שם 'חרב', ועתה נגעה בט"מ, ולכך היא בכלל ההלכה דחרב הוי כהמטמא[[4]](#footnote-5). וכ"כ להדיא ר"ח בפסחים י"ד: דאיירי שם גבי נר שנגע בטמא מת, (כדאיתא שם שנגע בולד הטומאה), ודינו דהוא אב הטומאה כט"מ, וכתב הר"ח דיש גאונים דפירשו דדוקא בחרב דהרג, ומיירי דהרג עם הנר, עכ"ל. ומבואר דעיקר שיטה זו לומר דבעינן כלי שיש בו 'שם חרב', ולכך מטמא אף כשנוגע במת אחר או בטמא מת, וכמש"נ [[5]](#footnote-6).

**וראיה** לכ"ז, יש להביא הא דכתב בספר יחוסי תנאים ואמוראים (עומקא 232) דאם כלי עץ וכדו' הוא בעינן דיהרוג עמו ממש, אבל אי כלי מתכות הוא אי"צ, (יעוש"ה דלכאורה זו כוונת הדברים). הרי להדיא דאין הלכה דחרב שנחלל בו, אלא דבעינן 'חרב', ורק דשאר כלים אין בהם שם חרב אלא אם הרגו בהם, אבל כלי מתכות יש להם שם חרבות מ"מ.

**ה. ועולה לן,** דלר"ת ודעימיה, וכן לרימ"ס לפי הנוסח השני שהביאו הר"ש, האי הלכתא היא דין מסוים ב'חרב'. אמנם תוס' בשמעתין, וכן הר"ש בתחילת דבריו, הביאו בשמו דרימ"ס, דהיא הלכה בכל הכלים **ואף דלא הרגו** (דאל"כ לק"מ קושייתם בשמעתין נ"ד:)[[6]](#footnote-7), וכן דעת הרמב"ם פ"ה מטו"מ, והרמב"ן ב"ב כ'. והיינו דלדבריהם אי"ז הלכה ב'חרב' הנוגע במת ובט"מ, אלא הלכה ב'כלי' הנוגע במת או בט"מ.

**ו. והנה** צ"ב טובא מה הסברא וגדר הדין לומר דדוקא 'חרב, וכן מהי שורש הפלוגתא של הראשונים אם ההלכה היא ב'חרב' או ב'כלי' הנוגע בחלל, וצ"ע.

**עוד** יל"ע, דהנה דעת התוס' דחרב כחלל הוא לכל דבר, היינו דנחשב כמת לטמא במשא ובאהל, והנטמא ממנה טעון הזאה כנטמא ממת, וכן הנזיר מגלח עליו כמת, ומאידך דעת הרמב"ן שם דאינו כמת ממש, ואין הנזיר מגלח עליו, ואינו מטמא באהל, וי"א דגם במשא לא מטמא, ומי שנטמא מהח"כ אינו צריך הזאה ג' וז', וכ"כ הרמב"ן עה"ת פ' חוקת[[7]](#footnote-8). ויל"ע טובא מהי שורש פלוגתתם דזה אומר בכה וזה אומר בכה.

**עו"ק** דהנה כתב הרמב"ן שם להוכיח דאינו מטמא באהל, וז"ל, 'כיון דבכל הכלים קאמרינן הכי, ודאי לאו לטמויי באהל קאמרינן **שהרי אי אפשר לומר כן'**, והדברים תמוהים מה ענין זה לזה, דלכאו' ב' פלוגתות חלוקות הם, א', אי בכל הכלים או רק כלי מתכות, ב', אם ח"כ מטמא באהל או לא, ואיך כתב הרמב"ן בפשיטות ונחרצות שאי אפשר לומר שיטמא באהל כיון דמטמאינן בכל הכלים, וצ"ע.

**ז. והנראה בזה,** דהנה האי חידושא דחרב כחלל הוא חידוש גדול בתורת טומאה ואין דומה לו, דהרי בעלמא תולדותיהם לאו כיו"ב, והיינו דחוק הוא דלעולם הטומאה יורדת ונחתא חד דרגא, וכאן נתחדש דהחרב נשארת באותה דרגה של החלל שנטמאה ממנו, והוא דבר חידוש נגד כללי הטומאה. **ובאמת** מצינו כעי"ז בזב שמשכבו ומושבו נעשה אב הטומאה כמוהו, אמנם שם מקובל ללמוד **דאי"ז 'קבלת טומאה'** מהזב, אלא דזה שהכלי הוא **משכבו של הזב הוא עצמו סיבה** שיהא טמא[[8]](#footnote-9). **ועתה** יש לדון בדין ח"כ, אולי הוא נמי בגדר דומה לזה, וכבר דנו בזה רבותינו (עי' חי' ר' ראובן כתובות סי' ו', והביא חקירה זו נמי בשם הגר"ח), דיש לחקור אם ח"כ הוא דין **קבלת טומאה מן המת** ורק דנתחדש דכלי שקיבל ממת או מט"מ אינו יורד דרגה, או דנתחדש כאן **אב חדש וסיבת טומאה חדשה**, דחרב שנוגע בחלל ה"ה כחלל (וכדלקמיה), וכך נקט הגר"ח, ובאמת כבר מבואר כן בהגר"א באליה רבה כלים פ"א מ"א, דכתב דח"כ הוא בכלל 'אבות הטומאה'[[9]](#footnote-10).

**ח. ונראה**, דהראשונים דהצריכו דווקא 'חרב', ע"כ ס"ל דהוא אב וסיבת טומאה חדשה, היינו דנאמר דהחרב שנגעה במת יש לה סיבה להיות טמאה כמת, דאי נימא דהוא ענין **'קבלת טומאה'**, ורק נתחדש שכלי שמקבל ממת אינו יורד דרגה, אין שום מובן וגדר להא דבעי דווקא 'חרב', וע"כ דהוא אב בפ"ע ד**'חרב הנוגע במת'**, ולכך דווקא 'חרב'[[10]](#footnote-11). **וביאור הדבר,** דכשהחרב נוגע במת או נמצא עמו באהל הרי **חל בה שם המת** והיא נעשית כדוגמת 'כלי המת', אמנם דווקא חרב יכולה להיות מכלי המת ולחול בה שם המת[[11]](#footnote-12), אבל סתם כלים אינן שייכין לענין המת, (והיינו ע"פ מש"נ במק"א דמת אינו 'חומר' מסויים שהוא סיבת המטמא, כשרץ וש"ז ונבילה, אלא המטמא שבו הוא ה'שם מת', ולכך שייך שמסתנף אליו עוד דברים שגם הם יכללו בהשם מת, אבל אי נימא דהחפצא של המת מטמא כחומר השרץ וכדו', ל"ש להוסיף ע"ז מידי)[[12]](#footnote-13).

**ט. אמנם** ילה"ק, דבשלמא חרב הנוגעת במת שייך לומר דחל בה 'שם המת', וזו סיבת טומאה בפ"ע, אבל צ"ב בחרב **הנוגעת בט"מ** דגם נעשית כמוהו, דלא שייך שם גדר זה, דאין "שם" טמא מת, דאינו אלא 'מקבל טומאה' מהמת, ועליו להמתין ז' להזות ולטבול, וא"כ מ"ט יהא החרב כאב וסיבה בפ"ע, ובאמת בשם הגר"ח כתבו (חי' ר' ראובן שם) דגדר חרב כחלל מטמא מת הוא גדר דין שונה, ואי"ז אב אלא קבלת טומאה גרידא, ונתחדש בה שאינה יורדת דרגה, והוא דוחק רב דבראשונים נראה דהכל דין אחד.

**י. ונראה** דהנה בפ"א דכלים מ"א נמנו כל אבות הטומאה כשרץ, מצורע, ש"ז, ונמנה שם גם טמא מת. ובפשוטו, גדר אב ותולדה היינו **דכל מי שמטמא תולדות נקרא אב,** ואין נפק"מ אי הוא עצמו מקור וסיבת הטומאה, וט"מ יוכיח דנקרא אב אע"פ שאינו מקור הטומאה. אמנם טפי נראה **דאב הטומאה היינו מקור הטומאה,** וכן כד דייקת למשנה שם הרי כולהו הם אבות כפשוטו, דהם סיבת הטומאה, ושם נשנה גם 'טמא מת', והיה נראה ללמוד מזה דטמא מת הוא אב הטומאה דומיא דכולהו שהם סיבה עצמית לטומאה, דה"ה 'טמא מת' הוא סיבה עצמית, ולא שהוא קיבל הטומאה מהמת, והיינו **דעצם זה שאדם נוגע במת הרי הוא בהגדרה של 'נגע במת'**, וזהו עצמו סיבת טומאתו ועי' הערה[[13]](#footnote-14), [[14]](#footnote-15), וכן שמעתי מהגר"מ שפירא זצוק"ל.

**ומעתה** מיושב הא דחרב שנגע בהם הט"מ נתפס בהם שם 'הנוגע במת', וכמש"נ דהוא שם והגדרה בפ"ע.

**י"א. ומעתה** נראה דזוהי יסוד פלוגתת הראשונים אם בעי 'חרב' או לא, דהרמב"ן ודעימיה דלא הצריכו חרב, ס"ל דהוא דין מסוים בכלים בטו"מ שנעשים כהמת ונעשים כהט"מ, ור"ת ודעימיה דהצריכו 'חרב' ס"ל דהוא דין אב בפ"ע דנעשו כלי המת ושם מת עליהם.

**ונראה** עוד דהא דכתב ר"ת ודעימיה, דחרב כחלל הוא כפשוטו דיש בו כל דיני מת, הוא לטעמייהו דאי"ז קבלת טומאה גרידא אלא **נעשו אב כהמת**, **דכלי המת שם המת עליהם,** ולכך ס"ל דמטמא באהל ובמשא ויש בו הזאה ונזיר מגלח עליו, אבל הרמב"ן ודעימיה דס"ל דהלכה היא בכל הכלים, היינו דאי"ז אלא העברת טומאה, ס"ל דאין הנזיר מגלח, דאף **דיש כאן טומאת מת אבל אין כאן מת**, וכן אינו מטמא באהל דרק מת הוא מטמא באהל, וי"א דמה"ט גם משא אין לו. וחידש עוד הרמב"ן דגם הזאה ליכא, דהזאה היא דווקא במי שנטמא במת עצמו[[15]](#footnote-16).

**ובזה** מתבאר כמין חומר מש"כ הרמב"ן דאם ח"כ הוא בכל הכלים, א"כ פשוט הוא דלא יטמא באהל, והיינו דבהא תליא מלתא, דאם הוא הלכה של 'חרב', א"כ הוא אב בפ"ע דחרב כחלל, דהשם מת מתפרס גם עליו, אבל אם הוא בכל הכלים, אי"ז מחמת ה'שם מת', אלא הלכה דהטומאה לא יורדת דרגה כשהכלי נוגע במת או בט"מ, וא"כ פשוט דלא יהא בו טומאת 'אהל', דהיא הלכה במת וזה אינו מת.

**י"ב. והנה** הראשונים בחולין (ב:) הביאו דברי הר"ח המחודשים, דגם כלי הנוגע באדם דהוא ראשון לטומאה הכלי כמוהו. והיינו דבדר"כ ראשון אינו מטמא כלים, אבל בט"מ שנתחדש חרב כחלל א"כ כמו דהחרב דנגעה במת או בט"מ ה"ה כמוהו ה"ה הנוגעת בראשון נעשית ראשון. ודבריו מחודשים מפשטות הסוגיות, וכל הראשונים חלקו עליו.

**ונראה** ודאי דר"ח ס"ל דח"כ היינו הלכה בקבלת טומאה, דנתחדש דכלי בטומאת מת תולדתו כיו"ב, ולכך אין חילוק בין אב לראשון, אבל להראשונים דיסוד הדין הוא 'אב' טומאה בפ"ע, א"כ ה"מ כאשר נעשה לכלי המת או 'טמא מת', **דיש לו שם של נוגע במת**, אבל 'ראשון' שלא נגע במת אין שייך אצלו כל אב זה. **והנה** גם הרמב"ן פליג על הר"ח, ואף דס"ל דאי"ז אב חדש אלא תולדה, וסברתו לחלוק, עי' קוב"ש בפסחים (אות ס"ז) דס"ל דכלי לעולם לא מקב"ט אלא מאב, אבל מ"מ לדעת הראשונים דדוקא חרב פשוט ומבואר מ"ט פליגי על חידושו דהר"ח וכמש"נ.

**י"ג. כתב** הרמב"ן 'ושוב מצאו בתוספתא דקתני עלה, בד"א לתרומה וקדשים, אבל אין הנזיר מגלח אלא על המת בלבד, ושמע מינה שאין נזיר מגלח אפילו על החרב הנוגע במת, וכן נראה מכאן **שאינו כמת לאהל ולהזיה, שאם כן למה אין הנזיר מגלח עליו** והרי הוא כמת לכל דבריו', עכ"ל. ודבריו צ"ב, והרי רובע הקב ורביעית דם מטמאים באהל, אף דאין הנזיר מגלח עליהם. והאריך בזה בחי' רבי שמואל יעו"ש.

**ונראה** דלהנ"ל בח"כ ישנם ב' צדדים בלבד, או דהוה 'כמת' דכיון דחרב הם ונגעו במת, הם מכלי המת ושם מת עליהם, או דאינו אלא העברת טומאה בעלמא, אלא דנתחדש דלא יורדת הטומאה, אבל אין בו שם וזכר למת כלל. ולכך כתב הרמב"ן דאם מפורש בתוספתא דאין הנזיר מגלח, ע"כ גדר הדין הוא כצד א', ולא דמי לרובע ורביעית דשם נאמר דהם אינם עיקרו של המת, ולא 'עצמו של מת', ולכך אינו מגלח, אבל הכא הרי הסכין נגעה בכל המת וליכא להאי חסרון, ורק יש לדון בנידון הנ"ל בגדר ח"כ וכמש"נ[[16]](#footnote-17).

**י"ד. העולה מכל האמור,** דיש לחקור אם ח"כ הוא אב הטומאה וסיבה בפ"ע דיהו טמאים, כיון דהחרב נגעה במת וחל בה שם המת וכלי המת, או"ד אי"ז אלא דין דבכלים הנוגעים במת ובט"מ אין הטומאה יורדת דרגה. **ויתכן** שתלויים בזה ששה נפק"מ, **א',** אם דוקא חרב או כל כלים, **ב',** אם מטמאה באהל, **ג',** במשא. **ד',** אם מי שנטמא ממנה טעון הזאה. **ה',** אם נזיר מגלח. **ו',** האם חרב שנגעה בראשון לטומאה נעשה כמוהו.

1. **והיה** אפש"ל, דבאמת הדין דחרב הנוגע בט"מ הוא דין אחר, והיינו דבדין דהנוגעת בחלל נעשית כהמת, בעי דווקא חרב שנחלל בו, אבל בדין דנגע בט"מ נעשה אב הטומאה כמוהו אי"צ שיהא חרב. ובאמת עי' אדרת אליהו דמחלק דכלי הנוגע במת צריך הזאה, והנוגע בט"מ אינו צריך הזאה, אלמא גדר דין אחר הוא, (ויתבאר לקמיה גדר ב' הדינים). אמנם בתוס' נ"ד: ובראשונים מבואר להדיא דהכל דין אחד, וכ"מ בלשון הספרי דמוכבסתם בגדיכם רק ילפינן דאין חילוק, ובכל אופן הוא כן. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וכיו"ב** עי' רש"י פר' מסעי (ל"ה ט"ז) שברזל ממית בכל שהוא, היינו דהוא תכונת עצמו של הדבר ואף בלא כמות ושיעור. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ולכאו'** ילה"ק, דחרב המתוקנת להיות חרב, ע"כ שמה חרב אף אי היא עשויה מחומר שאינו כלי מתכות. וי"ל, דעי' חולין ג. בדק קרומית של קנה, וברש"י ובתוס' שם דתיקנה כעין כלי, ומ"מ לגבי טומאה אין לזה תורת כלי, דפשוטי כלי עץ אינן מקב"ט. ועי' מלבי"ם יהושוע ה' אהא דכתיב דיהושע מל את ישראל ב**חרבות צורים** (היינו אבן) ופי' דלא מל בסכין דמתכת, כדי שלא יהא שם חרב כחלל (שהרי היו טמאי מתים), וחרבות צורים הגם שבאמת שם חרב בה, מ"מ אין לה תורת כלי, עכ"ד. והיינו דפשוטי כלי עץ וכ"ש אבנים אין להם תורת כלי. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ולכאו'** צ"ע דתיפו"ל מצד מה דנגעה במת שהרגה, וי"ל בהרג גוי. עוי"ל דכבר נטבלה ונטהרה מטומאתה, ומ"מ יש לה שם חרב עד עולם. עוי"ל דהרגה באופן שפירפר ולא נגעה במת. [↑](#footnote-ref-5)
5. **אמנם** צ"ע, דבפשטות האי דינא דחרב שנגעה בטמא מת נעשית כמותו ילפינן לה מקרא דוכבסתם בגדיכם, וכמש"כ התוס' בשם הספרי, ולכאו' הבגדים לא הרגו, ואין נראה להעמיד בבגדים מסוימים דהרגו. וצריך לדחוק דשיטה זו תפרש להאי קרא בחיבורים, (עי' בר"ש שם ועוד פירש הרב וכו' מיירי על ידי חיבורין), ואת דין הנ"ל דנוגע בט"מ נלמד מקרא אחר, או דהוא פשוט שאין הבדל בין נגע במת לבין נגע בטמא מת, כי נתחדש דחרב הוה כיו"ב דהמטמא. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכ"כ** הר"ש שם דלפי הרי"מ צריך למחוק הא דאיתא בש"ס 'חרב כחלל' כי אי"ז הלכה בחרב. [↑](#footnote-ref-7)
7. **מבואר** דטומאת שבעה אינה שייכת לדין הזאה ג' וז', והוא חידוש נשגב. ושמעתי מת"ח שאין שום מקור לזה מלבד הרמב"ן הכא. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ועיקר** דבר זה עולה מתוך הסוגיא בנדה דף ל"ג. יעו"ש אימא ותהי נדתה כלל וכל המשכב פרט וכו' מידי אחרינא לא, ועי' פרש"י, ומתבאר דגם אם הוא עצמו אינו אלא ראשון, מ"מ הוא עושה משכב ומושב לאב הטומאה, והיא ראיה ניצחת דמשכב ומושב אינם מקבלים את הטומאה מהזב, אלא הם סיבת טומאה עצמית, ולכך שייך שהבועל עצמו אינו אב ומ"מ משכבו ומשבו הוה אב, והאריך בכל זה במשנת רבי אהרן, וכן בחי' ר' לייב ח"ב סי' ע', ונקט דהיא מחלוקת רש"י ותוס' בחולין ע"ב (וכ"כ הגר"ח שמואלביץ בקונטרס עמלה של תורה קונטרס ב' אות ב' הו"ד בספר אוצרות דעת, אהלות). [↑](#footnote-ref-9)
9. **אמנם** בתוס' ב"ק (ב): כ' דחרב כחלל אע"פ שמטמאה כאבי אבות מ"מ אינה אלא 'תולדה', ולכאו' דברי הגר"א והגר"ח דלא כתוס', וכן אמר הגר"ח גופיה, דקאתי ליישב קו' התוס'. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וכ"כ** בשיעורי רבי מיכל פיינשטיין זצוק"ל, קונטרס י"ח דבר סי' כ' הובא לשונו בספר אוצרות דעת על אהלות. [↑](#footnote-ref-11)
11. **עי'** ברמב"ן שכתב בדעת ר"ת 'ואי הוה כתיב ליה התם, הו"א להכי אקשיה רחמנא לומר לך כי היכי דחלל אין לו טהרה ה"נ חרב אין לו טהרה', מבואר דס"ד דלא יהא לה טהרה במקוה כמת, והיינו דחל בה דהיא כמת. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ובאמת** אף אי ח"כ הוא אב, מ"מ לא דמיא למשכב ומושב, דמשכב ומושב הם סיבה בפ"ע מחמת שהם משכב הזב, (ואף אם הזב לא היה טמא, היה שייך שמשכבו ומושבו הם טמאים), משא"כ ח"כ ענינה דגם עליה יש שם מת, והיא נקראת 'אב' וסיבה עצמית כיון דיש בה גופא שם מת, (ולא קיבלה הטומאה מהמת), ולא דמיא למו"מ דאין טומאתם משום שחל בהם שם זה אלא מחמת שהם משכב הזב, וכ"כ בשיעורי רבי מיכל שם. [↑](#footnote-ref-13)
13. **בתלמוד** וברמב"ם לא נזכר כלל דהמת הוא 'אבי אבות', ולא מצינו טומאה יותר גבוהה 'מאב הטומאה', וא"כ טמא מת הוא הדרגה הכי גבוהה של טומאה, ומעתה ע"כ דאב הטומאה דט"מ היא סיבה בפ"ע לטומאה, ואינו מקבלה מהמת, דאם היה מקבלה מהמת היה צריך להיות פחות מאב הטומאה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ובמשנת** רבי אהרן (טהרות סוף סי' כ"ז) הוכיח זאת מהספרי זוטא, דכתב דהמת עצמו אינו טמא, וא"כ ע"כ דטו"מ אי"ז קבלת טומאה מהמת, דהרי אין למת טומאה להעביר, אלא עצם זה שנגע הוא סיבת הטומאה (אמנם כבר נתבאר במקו"א דאין צריך לפרש כוונת הספרי זוטא דהמת אין בו טומאה כלל, וסגי לומר דהשם מת שבו הוא סיבת הטומאה ולא עצם החומר, ולכך בן השונמית טהור בתחייתו). [↑](#footnote-ref-15)
15. **לכאו'** יל"ע דטומאת מת אינה סרה אלא בהזאה, וא"כ עד כמה דחל בו טומאה מאבי אבות, א"כ ליבעי הזאה, וי"ל כמו דלטומאה ד'ראשון', הגם דהיא טומאת מת ליכא הזאה, ה"ה הכא כיון דאינו אלא העברת טומאה, דעברה מדוכתא לדוכתא אי"צ הזאה, **ותורת הזאה היא רק במי שנגע במת, דכבר נתבאר דיש בו סיבה של אב הטומאה**, ואף דעסקינן לרמב"ן ודעימיה, דע"כ ס"ל דבכל מת יש טומאה והוא מעבירה, וכדחזינן בח"כ, אין כאן קושיא, דאף דיש גם העברת טומאה, אבל מ"מ יש גם סיבה עצמית לנוגע מת להיות אב הטומאה. **ודע** דפשוט דהחרב עצמה בעי הזאה, דלא גרע מכל כלי ואדם שנגעו במת, ומש"כ הרמב"ן דליכא הזאה היינו לאדם ולכלי שנטמאו מהחרב מכח החידוש דח"כ, והיינו דהם קיבלו רק העברת טומאה ללא שייכות עצמית עם המת ולכך אי"צ הזאה. [↑](#footnote-ref-16)
16. **אמנם** צ"ע מ"ש מגולל ודופק דאין הנזיר מגלח ואפ"ה מטמאים באהל ומטעינים הזאה, וי"ל דגולל ודופק הוא סיבה עצמית לטומאה, אבל אין בו שם מת, משא"כ ח"כ ענינו דשם המת עליו, וכל שם מת הוא סיבה לטומאה, וכמש"נ לעיל בהערה י"ג, (ומוכרח כן דהרי נעשה אבי אבות כחלל עצמו), ולכך קאמר הרמב"ן דאם זה הגדר ע"כ הנזיר יגלח, ואם אין מגלח ע"כ דאינו שם בפ"ע, אלא העברת הטומאה. [↑](#footnote-ref-17)