פרק האורג 3 צידה 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 13 האורג תשעט

יצחק טחן – **צידה 1-2**

**דף קו.**

**בהא דצידת ציפור הוי דוקא במגדל והמסתעף לבאור פלוגתת ר''י ורבנן**

1. **מתני', רבי יהודה אומר הצד צפור למגדל, וצבי לבית חייב וחכ"א צפור למגדל וצבי לגינה ולחצר ולביברין, רשב"ג אומר לא כל הביברין שוין, זה הכלל מחוסר צידה פטור שאינו מחוסר צידה חייב**. מבואר במתני' שתי יסודות. האחד, דאופן הצידה בציפור הוי רק במגדל ולא בבית, ואפילו מקורה. שנית, פלוגתת ר"י וחכמים אי בצבי וחיה מהני צידה בביברין באופן שאינו מחוסר צידה.

**ובביאור הא דבציפור בעי דוקא מגדל**, יעוין **בגמ'** דמבארת דאיירי בציפור דרור דלא מקבלת מרות ובורחת ולכן בעי מגדל דהוי מקום קטן, אולם **ברש"י** במתני' מבאר דהוי מצד דבבית איכא חלונות פתוחים. ויעוין **בט"ז** (סי' שט"ז סק"ב) וכן **בב"ח** דנקטו דמדייקים דלפי"ז בחלונות סתומים יהא חייב, וצ"ב מהא דמבואר בגמ' דהעיקר תליא בהא דקשה לתופסם.

**ויעוי"ש מה דמבארים** **ביסוד פלוגתת ר"י וחכמים,** דר' יהודה ס"ל דלצידה בעי' שלא יהא לו אפשרות בריחה, והלכך כל כמה דלא נכנס לבית מקורה שלא יכול לרוץ ולברוח לא חשיב צידה, ולדעת רבנן העיקר תליא במה שיכול לתופסו ולכן כל כמה דאינו מחוסר צידה ויכול לתופסו בשחיה אחת חשיב ניצוד.

ובזה מבארים דהא דנקט רש"י לטעמא דחלונות פתוחים הוי לדעת ר' יהודה דהעיקר תליא באפשרות הבריחה, והא דנקטה הגמ' טעמא דלא מקבלת מרות הוי בדעת רבנן דתליא ביכולת תפיסה.

ולפי"ז יצא דלר"י ליכא יחס ליכולת התפיסה של האדם והעיקר תליא ביכולת הבריחה, וצ"ע מהא דמבואר דבדגים ליכא צידה גם לר' יהודה כמבואר בגמ' דהעמידה את המשנה דאי צדין דגים מן הביברין ביו"ט כר' יהודה, ולכאו' בדגים אין אפשרות בריחה וכל החסרון בדגים מחמת דקשה לתופסם כמו שמבואר **ברש"י בביצה** (כ"ג ע"ב) וז"ל, אבל דגים נשמטין לחורים ולסדקים, ומבואר דגם לר"י איכא יחס להעמדתו לאדם.

**ובעיקר באור יסוד פלוגתת ר''י ורבנן יעוין במאמר מרדכי** שטז סעיף א' סק''ב דתמה על הב''ח וכתב דלפי הנראה צבי שנעול בחצר וביבר אינו יכול לברוח וכתב וז''ל, ולבי אומר לי שטעמו משום ''דכל שאינו מקורה הוי כעין שדה'' ולא מחזי כצידה כיון שהצבי עומד תחת אויר הרקיע משא''כ בבית, והקשה לו לרש''י דא''כ היה לו לר' יהודה לחייב בהכניס צפור לבית כיון שהוא מקורה וסתום מכל צד ולא קפיד ר''י באם קשה לתופסו, ומש''ה פירש דיוצא דרך חלונות ולאו ניצוד ועומד הוא כלל, אלא הרי הוא כאילו עומד חוץ לבית תחת אויר הרקיע. אבל לרבנן הכל תלוי באם קשה לתופסו אם לא. ומבואר בדבריו דאליבא דר' יהודה תליא ביחס למקום המצאות הבעל חי אי הויכנמצאת תחת הריקע או נמאצת בתוך מקום **ויעוין עוד בר''ח** ביצה כ''ד וז''ל, כי הביברין לר' יהודה כיער חשובין. וצ''ב מאי איכפת לן צורת המקום לגדרי צידה.

**בגדר מלאכת צידה והמסתעף לבאור פלוגתת ר''י ורבנן**

1. **ידוע החקירה בגדר מלאכת צידה אי עיקר יסודה הוא מכח שלילת החירות של הדבר הניצוד, או דעיקר המלאכה היא העמדת הדבר הניצוד לשליטת האדם.** ויש שרצו לומר דזהו יסוד פלוגתת ר"י וחכמים דאי היחס הוא לשלילת החירות של הבהמה א"כ העיקר תליא ביכולת הבריחה של הבהמה, ולכן בעינן שלא תוכל כלל לברוח, אולם אי היחס הוא להעמדתו לשליטת האדם א"כ העיקר תליא במה דיכול לתופסו. אלא דכל זה אולי שייך למהלך הב''ח אולם למהלך המאמר מרדכי והר''ח לא שייך למימר כן, וגם למהלך הב''ח צ"ע מדגים דלא מצו לברוח ולא חשיבי כנצודין גם לר''י מחמת שנשמטים לחורים וסדקים.
2. **ובעיקר הנידון בגדר מלאכת צידה** יש שתלו את זה בפלוגתת **הטור וספר התרומות** בסגירת זבובים בתוך תיבה שמיד בפתיחתה יתעופפו הזבובים. דהנה יעוין **בטור** (סי' שט"ז) וז"ל, כתב **בעל התרומות** שאסור לנעול בשבת התיבה שיש בה זבובים אלא יתן סכין או שום דבר בין הכיסוי לתיבה בענין שיוכלו לצאת משם. ונ"ל שא"צ לדקדק בזה שאין הזבובים נצודין בתיבה שאם בא לפתוח התיבה וליטלם יברחו.

ויעוין **בחזו"א** (או"ח נ"ב ס"ק ט"ו) וז"ל, ונראה כונתו ז"ל דלא מקרי צידה אלא בשהכניסם תחת ידו ויכול לשלוט עליהם אבל הכא בזמן שהתיבה נעולה אינן תחת ידו ואם יפתח יברחו ואינם נתונים תחת ידו ולא דמי לכורת [דמבואר **בביצה** (דף לו) דאיכא איסור צידה היכא דסוגר את הכורת על הדברים] דרצון הבעלים שישהו בכוורת ויעשו דובשנן והלכך כניסתן לכורת זהו צידה שלהם, וכן כופה כלי על נחש יש לו צורך שיהא ניצוד וכו', והיינו דכתב הטור שאין הזבובים נצודים בתיבה, ר"ל שאין לאדם חפץ ותועלת במציאותם בתוכה שיחול עליהם שם צידה, משא"כ בכורת, ומ"מ בעינן שתהא הכורת קטנה, [יעוין **בטור** דהקשה מכורת ומיישב דאיירי בכוורת קטנה] שאם היה אדם תופסם היה מגיעם דאל"כ לאו שם צידה עליהם.

**ובפשטות מבואר בזה דהתועלת לאדם בצידה הוי חלק מגוף המלאכה**, ולא סגי בעצם הדבר שהבע"ח ניצוד. ובשיטת בעל התרומות דאסר יל"ע אי ס"ל דעצם הדבר דהוא מעכב מהם את הליכתם החופשית הוי גם אופן של שליטה, או דס"ל דעצם הגבלתם ושלילת חירותם הוי מלאכת צידה.

**בבאור משנת החזו"א בגדר מלאכת צידה ובאור פלוגתתו עם הגר''ח**

1. **אלא דבעיקר משנת החזו"א בגדר מלאכת צידה יל"ע דהנה יעוי' בדבריו דתמה על הגר"ח בהל' שבת שכ' בישוב הרמב"ם דפסק כשמואל בצד נחש שלא ישכנו דפטור ומותר, למרות דפסק דאצל"ג חייב,** ומיישב הגר"ח דאיכא בזה לפטורא דלא מכוון [והא דתלתה הגמ' בפלוגתא דאצל"ג הוי לרק יהודה דמחייב בלא מכוון] וס"ל לרמב'ם כשיטת הערוך דפסיק רישא דלא ניח"ל הוי כאינו מכוון, **ובחזו"א** (סי' נ' ססק"ג) תמה עליו וז"ל, זה קיים אף לדעת הערוך דהכא מכוון לצידה [וליכא בזה לפטורא דאינו מכוון] דשם צידה הוא ההבאה אותו למקום מצומצם ולשלול ממנו את החופש לטיול למקום שירצה והרי כיון לכך וזה שאינו צריך לעצמותו הוא קובע בדין משאצ"ל ולר"י חייב. ומבואר בחזו"א דהמלאכה היא בשלילת החירות ולא בהעמדתו לאדם. אלא דכבר הבאנו לעיל את לשון החזו"א דנקט דבלכידת נחש עצם הדבר שרוצה שיהא ניצוד בשביל שלא יזיק חשיב כעומד תחת שליטתו, ולכאו' נראה מזה דבעינן את היחס לאדם, וצ"ב.

**ונראה דהחזו"א לא הצריך את התועלת לאדם בגוף המלאכה, והחפצא של המלאכה קיים "בגוף הצידה" ולא ביחס להעמדתו לשימוש, רק דאי ליכא שום קיום בשלילת חירותו לא חשיב "צידה",** דבשביל לאשוויי למעשהו יחס של "צידה" בעינן שיהא יחס בגוף המציאות שלו כניצוד כלפי מי שצד אותו, דאי כל מה דאיכא בפעולה הוא שלילת חירותו לא חשיבת התעסקות של "צידה", ולכן היכא דבגוף ההחזקה ליכא תועלת כגון בזבובים לא נוכל לדון את המצאותם בתיבה כקיום של שליטה למי שסגרם, ורק אי כשיפתח את התיבה יוכל לתופסם א"כ בזה קיום השליטה הוא בגוף היכולת של התפיסה ולא בעינן לדון את המצאותם בתיבה כקיום לשליטתו, ומאחר דלא מצי לתופסם בהא בעינן לדון את היחס של השליטה מכח עצם מציאותם בתיבה. **ולפי"ז ניחא היטב קושית החזו"א על הגר"ח** דהתם הרי הוא מעונין במעשה הצידה ורק דאין לו כונה להשתמש בדבר הניצוד ובזה ודאי ליכא חסרון בפעולת הצידה אלא רק בהלכות אצל"ג.

1. **ומעתה יל"ע בדעת הגר"ח דלכאו' נראה מדבריו דהחפצא של המלאכה הוא בהעמדת הדבר הניצוד לאדם ולכן כל היכא דאינו מכוון על הך תוצאה דהעמדת הבעל חי לשליטתו הוי כלא מכוון למלאכה,** אולם נראה דניתן לומר דגם הגר"ח ס"ל דמעשה המלאכה הוא בשלילת החירות רק דלאשוויי כצידה בעינן שיהא יחס לגוף מציאותו כניצוד כלפי הגברא, ומאחר דהוא מתכוון בהך צידה רק למנוע ממנו שלא ישכנו נמצא דליכא לו יחס לגוף מציאותו כניצוד אלא רק כמשים מחסום שלא ישכנו לכן איכא חסרון בלא מכוון, ולפי''ז יצא חידוש בפטורא דלא מכוון דגם היכא דליכא שתי עשיות שונות בהך מעשה דהעשיה היא שלילת החירות מ''מ בעינן את כונתו ביחס לחפצא של המלאכה וכל כמה דמבחינתו מעמיד את עשיתו רק כמחסום הוי גרעון בחפצא ד''צידה'' דאיכא בהך מעשה.
2. **היוצא מהדברים דמלאכת צידה מורכבת משתי חלקים.** האחד, מעשה הצידה עצמו שפעולתו הוא בשלילת החירות של הדבר הניצוד. שנית, העמדת הדבר כניצוד דבזה בעינן דיהא יחס בקיומו כניצוד כלפי האדם שצד אותו דבזה איכא למעשהו שם מעשה צידה.

**עוד בהנ"ל ובסוגיא בביצה**

1. **ומעתה יל"ע מה נדרש בשביל העמדתו כניצוד,** דלכאו' מצד אחד חזינן דאיכא יחס לאפשרות תפיסה של האדם בהא דבעינן שיוכל לתופסו לדעת רבנן, וגם לדעת ר' יהודה בדגים איכא חסרון בהא דנשמטים לחורים ולסדקים, ומאידך גיסא חזינן בר' יהודה דבביברין למרות דמצי לתופשם בעינן שלא יהא אפשרות בריחה ומבואר דאיכא יחס לשלילת החירות, וכן בדעת רבנן לכאו' חזינן דלא תליא רק באפשרות התפיסה בהא דמבואר **בביצה** (כד ע"א) דהצד אווזין ותרנגולין ויוני הרדסיאות פטור משום שבאין לכלובן לערב, [רק בביאור החילוק ביניהם ליוני שובך איתא שתי טעמים בגמ' או מחמת דמזונותן עליו, או מחמת דיוני שובך עבידא לרבויי ולהשמט ממנו בכלובם, ולכן לא מהני מה דחוזרים לכלובם] עוד איתא בפ"ק **דביצה** (יא ע"א) דיוני שובך שאין מפריחין אין בהם משום צידה. **וביש"ש** (ביצה פ"א סי' כ"ח) מביא **משו"ת הרא"ש** דכל שאין מפריחין חוץ לתחום אין בהם משום צידה כיון שחוזרים לכלובם [ויעוין **במג"א** (סי' תצ"ז סקי"ב). וצ"ב כעת שהם לא חזרו לכלובם אמאי לא חשיב צידה במה דמעמידים לצורכו ומאי איכפת לן שכשיחזרו יהא קל לתופסן. ומשמע דהעיקר תליא בשלילת החירות והלכך כיון דחוזרת לכלוב נמצא דגם כעת היא משוללת חירות. ויעוין בשו"ת **אבנ"ז** (קצ"א ו') דתמה דאמאי לא הוי כמקרב בישולו ויעוי"ש מה דמיישב ומה דמחדש לפי"ז, וצ"ב.

**ובאמת יעוין בתוס' רי"ד דמבאר דהא דבעינן לטעמא קמא להא דמזונותן עליו הוי בשביל לאשווי כנצוד גם בהיותו מחוץ לכלוב**. וז"ל, פי' והן כמו נצודין ועומדים בין בלילה כשבאו לכלובן וכן ביום כשאתה נותן להם מזונות אתה יכול לתופסן בלי טורח הילכך כניצודין דמי אבל יוני שובך אע"ג דבאו לכלובן בערב אין מזונותיהן עליך שפורחין וניזונין מעלמא ואינן כתפוסין בידך ואם משום דבאו לכלובן ואתה יכול לתופשן בלילה "לא יהא אלא כמוצא קן בשדה אע"פ שהלך בלילה ותופשן חייב משום צד כיון שביום אינם כניצודין". אלא דצ"ב להך טעמא דתליא בהא דעביד לרבויי כשיחזרו לכלוב.

**בסברת מזונותן עליו**

1. **ובעיקר הא דבעי מזונותיהן עליו יעוין במג"א** (סי' תצ"ז סקי"ב) **וביתר ביאור במחצית השקל שם, דמביא משו"ת הרא"ש דהא דבעי מזונותיהן עליו הוי מחמת דבעינן דיהו מזומנים ולא מוקצים**, ולכן במפריחין תוך לתחום חשיב כמזומנים כיון דדעתו עלייהו ולכן ליכא בזה איסור צידה, ויעוין במחצית השקל דאין כונתו לאיסור מוקצה, אלא דהגדרתם כניצודים תלוי ביחס שלהם כמוכנים לעמוד לבעלים. וז"ל, ואולי י"ל וכ"מ לשון רש"י שם וז"ל, ומזונתן עליך הלכך כבהמה הם וחשיבי מזומן עכ"ל. הרי דגם רש"י כתב דע"י שמזונותיו עליו ה"ה כמזומן, ומה לי שם באיסור מזומן הא לענין חיוב איירינן דתליא בצידה ולא במזומן, אע"כ צ"ל אע"ג דע"י שבאי' לכלובן הם ניצודי' מ"מ אם אין מזונותיהם עליו דאינם כמזומן אין דעתו עליהן וכאלו אינן ברשותו ועי"ז מיקרי מחוסר צידה ועי"ז חייב משום צידה. וכן דעת תשובת הרא"ש, לכן אם אין מפריחי' חוץ לתחום נהי דאין מזונותיהן עליו מ"מ הוי כמזומן וכאלו הן ברשותו ואין מחוסרי' צידה. משא"כ כשמפריחי' חוץ לתחום הוי כאילו אינן ברשותו עכ"ל. ומבואר דאיכא שייכות בין היחס שלהם כ"מוקצה" לענין איסור צידה.
2. **ונראה דבאמת מעשה הצידה הוא כמו דנקט החזו"א דהיא שלילת החירות והוי עשיה בבע"ח ולא מעשה השתלטות של הגברא**, רק דהחפצא בזה הוא לא עצם המציאות שהבע"ח מאבד את חירותו, אלא דהשינוי ממציאותו כבע"ח העומד ברשות עצמו לבע"ח דעמידתו לבני אדם. ולפי"ז מבואר היטב הא דביוני בית החוזרים לכלובם הוי כניצודים ועומדים גם ביותם בחוץ דכיון דמה דחוזרים לכלובם לא הוי התחדשות אלא הוי מעצם מציאותם דטבעם לחזור לכלובם נמצא דגם בחוץ חשיב דעמידתם לבני אדם ולא עומדים ברשות עצמם, ורק דלהך לישנא דבעי דיהא מזונותן עליו ס"ל דכל כמה דלא יהא יחס גם בהיותם בחוץ לאופן עמידתם לבני אדם, א"כ הוי כמוצא קן בשדה דלמרות דחוזרת בלילה לקן ואז אפשר לתופשה מ"מ כל כמה שנמצאת בחוץ חשיב דעומדת ברשות עצמה ומה דמגיעה אח"כ לקן הוי התחדשות.

**ולפי"ז ניחא היטב הא דמבואר בשו"ת הרא"ש דהיחס שלהם כמוקצה משפיע על עמידתם כנצודים**, והביאור דכל כמה דהעמדתם לבעליהם לא נקבעה בהם דיינינן את חזרתם לכלובם כהתחדשות.

1. **ויעוין עוד במג"א תצז ס"ק ז' דמביא מהמשאת בנימין שדייק מהרא"ש דנקט אווזין ותרנגולים ההולכים בחצר דהוי תנאי דדוקא היכא דהולכים בחצר מהני הא דחוזרים לכלובם,** והדברים צ"ב דכל כמה דחשיבי כנצודין מחמת דחוזרים לכלובם מאי איכפת לן מקום המצאותם, ויעוין במג"א דפליג עליו, ובמשאת בנימין גם תמה בזה רק דכתב דכיון דכך מבואר בלשון הרא"ש לא ניתן לפסוק כנגד זה.

ונראה לפי מה שנתבאר דסיבת ההפקעה מצידה לא נובעת מעצם המצב המציאותי שעומדים לחזור לביתם כיון דסכ"ס כעת צריך לצודן, אלא דהוי סיבה להגדיר כבר עכשיו את הבע"ח כעומד לבעלים, א"כ איכא למימר דכל כמה דנמצא בחוץ שוב דיינינן להא דעומד לחזור כהתחדשות ולא כמצב שקיים בו עצמו, ורק כשנמצא בתוך מקום שעומד לבני אדם שייך כבר כעת לדונו כעומד לאנשים.

**ביאור הפלו' דר''י וחכמים**

1. **והשתא נראה דפלוגתת ר' יהודה ורבנן לא הוי פלוגתא יסודית בגדר מלאכת צידה אלא דשרש פלוגתתם מה נדרש ליחס של הבע"ח כעומד לבני אדם** דר"י ס"ל דבעינן את השינוי במקום ולכן בעי שיעמוד בבית מקורה שלא יכול לברוח ממנו ובזה חשיב עומד לבני אדם, אולם כל היכא דמצי לברוח למרות דהאדם יכול לתופשו הוי כהתחדשות ולא דנים את זה כמצב בבע"ח, ורבנן ס"ל דהעיקר תליא ביכולת התפישה דבזה מוגדר הבע"ח כנתון תחתיו ואדרבה כל כמה דלא מצי לתופשו למרות דנמצא בבית לא חשיב כעומד לבני אדם.

**ולפי'''ז יתבאר היטב מהלך המאמר מרדכי והר''ח דלר''י איכא יחס לצורת המקום אי הוי מקום פתוח כמו שכתב הר''ח דהוי כיער,** דמאחר דבעינן להעמיד בבעל חי עצמו את היחס שלו כניצוד ועומד לבני אדם הלכך כל כמה דלא נמצא בתוך בית דעומד לשימושי בני אדם עדיין לא נקבע בו הך יחס ומה דאיכא אפשרות לאדם להשתלט עליו הוי כהתחדשות.

1. **ויעוין בשו"ת משאת בנימין** (סי' ח'בסופו) **מובא במג"א** (סק"ט**) דמוכיח מהר"ן דגם לדעת רבנן דתליא ביכולת התפיסה, בעופות היכא דהוי בביבר מקורה גם אי הוי ביבר גדול חשיבי כנצודין,** וז"ל, אי אין בהן משום צידה דאו' מותר לצודן ביום טוב אפי' לכתחילה כגון "העופות בביבר מקורה ואפי' הוא גדול מאוד" והחיות בביבר קטן דהיינו היכא דמטא בחד שחייה. **ובמג"א** תמה עליו דמאי שנא מחיה דכל היכא שאין יכול לתופסו אפילו במקורה אסור. ומבואר דגם אליבא דרבנן לא תליא רק ביכולת תפיסה, ורק בבע"ח כיון דצורת בריחתם הוא ע"י קפיצתם וריצתם בהא כל כמה דאין יכולת תפיסה לא חשיב כנצודין, אולם בעוף כל כמה דהביבר מקורה ולא מצי לעוף מאותו מקום חשיב בהכי ניצוד, ומה דמצי לעוף באותו מקום הוי כמו שעף בתוך כלוב, דהיכא דבעינן לדון את היחס של ניתוקו מכח היכולת לעוף בעינן שיוכל להתנתק מהמקום דנמצא בו, וכל כמה דעף כל הזמן באותו מקום לא דיינינן כל תנועה שלו כמקום נפרד באויר, אלא דהוא משויך לכל חלל המקום, ולכן חשיב כניצוד, משא"כ בבע"ח דרץ והולך חשיב דיש לו כמה מקומות ולא שייך לדונו כמשתייך לכל החלל כמקום אחד.
2. **עוד מבואר שם במג"א** דבאינו מקורה אפילו בביבר קטן לא הוי ניצוד כיון דמצי לעוף, אולם יעוין במחצית השקל (שם ד"ה וכן משמע בגמ'), דמביא מהמהרש"א (ביצה כ"ד) דפליג וס"ל דכל היכא דהוי בביבר קטן לא איכפת לן אי לא הוי מקורה. ומבואר בזה חידוש גדול **דלרבנן דתליא ביכולת תפיסה ליכא כלל יחס ליכולת בריחה של העוף,** והעיקר תליא במה דיכול לתופסו דבזה חשיב כניצד. אלא דצ"ע דבריו מהא דמבואר **בביצה** (ל"ו ע"א) דבכוורת של דבורים דאיכא בה חור לא חשיב כנצודין ועומדין, וצ"ל דהתם הצידה היא מכח המחצלת שפרס עליהם, ונמצא שהיחס שלהם כנצודים מכח סגירת המקום, ובזה כל היכא דאיכא פתח לא חשיב צידה, אולם כל היכא דהיחס שלהם כנצודים מכח האפשרות המציאותית של הגברא לתופסם בהא לא איכפ"ל מה דמצו לברוח דאדרבה הבעלים יתפסם קודם.
3. **ומעתה נראה לבאר הא דבדגים מודה ר' יהודה דלא חשיב כניצוד למרות דחירותו נשללה דלא נמצא במקומו הטבעי**, דנראה דהוי מחמת דבדגים דנשמטים לחורים וסדקים בהא מודה ר' יהודה דלא ניתן להגדיר אותם כעומדים לבני אדם כיון דהעדר היכולת לתופשם הוי כמו בים, דמעצם הילוכם הם בתנועה וקשה לתופסם, ולא הוי כבע"ח דצריך לברוח ולכן בדגים לא חשיב כנצודים.

**וגדולה מזו מצינו בראב"ד** (יו"ט פ"ב ה"ז) **דהשיג על הרמב"ם דפטר בצידת דגים בביבר קטן דקל לתופשם.** וכתב הראב"ד שם וז"ל, זה אינו נכון שהרי חיה ועוף שהתירו אינו אלא בביברים קטנים ואפילו הכי דגים אין צדים, והטעם "מפני שהם מכוסין מן העין". ומבואר בראב"ד דגם בגוונא דמצי לתופשם חשיבי כנצודין כיון דמכוסין מן העין, וצ"ב מאי איכא בהא דמכוסין מן העין. ונראה דמצד זה שהם בתנועה מתמדת בעצמותם וע"י כך מכוסין מן העין, הוי סיבה שלא נוכל לדון אותם בעצמותם כעומדים לבני אדם וגם היכא דמצי לתופשו בקל הך תפיסה נדונית כהתחדשות.

1. **ולפי"ז נראה דהא דפטר הטור בנעל תיבה עם זבובים** הוי מחמת דכל כמה דליכא שום עמידה לאדם בהאי צידה א"כ שוב לא נוכל לראות בשלילת החירות העמדה של הבע"ח כלפיו, ורק בעה"ת ס"ל דעצם הדבר דהוא סגור הוי גם צורת של העמדה כלפיו.

**צד בע"ח ע"י הריגתו**

1. **ומעתה יל"ע בצד בע"ח ע"י שממיתו ולוקחו לעצמו אי חשיב בהכי צידה.** ושורש הנידון הוא אי כל החפצא בצידה הוא להעמידו כבע"ח לבני אדם, או דכיון דחלק מאופן עמידת בע"ח הוא במיתתו א"כ גם בהכי חשיב שהעמיד את הבע"ח כלפיו אפילו שאופן העמדה הוי במיתתו, ויעוין **באגלי טל** (מלאכת בורר הלכה ו' ס"ק י"א בהגהה) דפשיט"ל דחיוב צידת בע"ח לא הוי משום חיותם, רק יעוי"ש דדן דבצד דגים מתים מהנהר חשיב צידה ודבריו צ''ב דדגים מתים הוי כחפץ שנזרק לים ומה שייך בו צידה דהרי כבר עומד כחפץ, ובאבנ''ז נראה דדן בעיקר על ה''מעשה צידה'' דאפשר דכל צורת מעשה הצידה דמעמיד את שליטתו בבעל חי ומכיון דהוכיח דגם במת שייך צידה לכן דן דגם בדג מת איכא צידה דכיון דגם דג מת נשמט בים וצריך לתופסו הלכך חשיב ''מעשה צידה''.

**אם יש חיוב על תוספת צידה**

1. **בפטורא דביבר גדול או ציפור לבית אי לא הוי כלל צידה או דהוי מקצת צידה ואי נימא דהוי מקצת צידה אי ניתן לחייב על תוספת צידה.** יעוין **בערוך השולחן** (שטז סעיף ה') דמדייק מלשון הרמב"ם שכתב על ציפור לבית שאין זו צידה גמורה ומשמע דצידה הוי אך לא נגמרה הצידה. ולפי"ז מחדש בערוך השולחן דלמרות דלא חשיב צידה לחייב אולם לענין שיקרא צידה ממצב זה לא חשיב צידה דליכא חיוב צידה על תוספת צידה, והא דמבואר בתוס' דבכל גוונא דליכא חיוב צידה הצד משם חייב מה"ת הוי תולדת צידה.

**ובעיקר מה דנקט בפשיטות דליכא חיוב צידה על תוספת צידה, יעוין באבני נזר** סי' קצ ס"ק י"ב דמביא **מהרשב"א** סוף **האורג** (קז ע"א) וז"ל, כיון שלא כו' ואינו מוסיף עכשיו בצידתו למה יפתח ומה דהוה הוה. שמע מינה שתוספות צידה אסור. ויעוי"ש מה דדן לפי"ז בביבר קטן דקימ"ל כרבנן דניצוד בו דאפשר דמי שיצוד משם יהא חייב דכיון דלר' יהודה לא הוי צידה מחמת האפשרות בריחה ע"י קפיצה א"כ נראה דבהא גם רבנן מודו רק דס"ל דסגי באפשרות תפיסה דידה ונמצא דלא הוי צידה גמורה וא"כ הדר דינא דמי שיצוד משם יתחייב, והא דמבואר בגמ' דמי שצד מביבר קטן פטור הוי רק ביו"ט יעוי"ש מה דמחדש בגדר איסור צידה ביו"ט דהוי רק היכא דמחדש דבר שלא היה לו, יעוי"ש היטב.