גדר איסור ריחא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ריחא

ע"ז סו: גדר איסור ריחא

**א. אם הוא איסור תורה-**

בכו"פ קח-ו חקר אם איסור ריחא הוא מדאורייתא, היינו דחשיב כטכע"ק ממש, או שאין בו איסור תורה רק דרבנן דהא לא דמי למשרת.

ויש בזה כמה מקורות:

א. בבה"ג כתב דקי"ל כלוי דריחא לאו מילתא הוא מדאוסר משרת משום טכע"ק ולא משום ריחא, ובפשוטו כוונתו מורה כש"כ בבדה"ש ביאורים קח-א דלמ"ד ריחא מילתא באמת הוא איסור תורה וע"כ למד שהלכה כלוי דהא לא אסרה תורה אלא טעם אבל בריח אין איסור תורה.

אבל בחת"ס ע"ז סו: נקט דריחא שאינו אלא מדרבנן, וכתב שאין כוונת בה"ג להכריע בפלוגתא דאמוראי ותנאי, אלא דאתא למימר דמדאורייתא א"א לאסור רק מדרבנן, וממילא בפלוגתא דרב ולוי יש לפסוק לקולא, ועיי"ש דרך נוספת בביאור לשון בה"ג.

ב. בשדי חמד (כללים מערכת ר' כלל ה') הביא מראבי"ה במרדכי פסחים-תקע שהוכיח דפת בפת אינו נותן ריח מהא דלחמי תודה שחלק מהלחמים הם חמץ וחלקם מצה ואפו את כולם בתנור אחד כמבואר מנחות צד. גבי לחם הפנים דכתיב ושמת אותם שתים וכו' שאין אופים שניהם יחד משמע דבלחמי תודה מותר לאפות יחד, ולא נאסר משום ריחא.

ומשמע מזה שאיסורו מדאורייתא דאל"כ מה הוכיח מהפסוקים דלמא לבתר דתקנ"ח איסור ריחא באמת אסור לאפות יחד, וע"כ שהוא איסור תורה.

וע"ע בפר"ח או"ח תסא-ה (ד"ה לא) דגבי לחמי תודה אדרבה אי"צ ילפותא לאסור לאפות יחד דפשוט הוא מכח דין ריחא, ומשמע דפשיטא ליה להפר"ח דדין ריחא דאורייתא הוא ושפיר ענה על טענת ראבי"ה.

מאידך מצאנו ראיות שאינו אלא מדרבנן:

ג. בתוס' פסחים ל. דגבי ריח לא גזרו על הפת שלא לאוכלה בפנ"ע שאינו איסור חמור, משמע שאינו אלא מדרבנן.

ד. בכו"פ ושדי חמד שם הביאו דעת האו"ה לט-יז,כד דאין ריחא באיסורין דרבנן משמע דדין יחא אינו מדאורייתא לכך לא גזרו כולי האי, אבל עי' לקמן משה"ק בכו"פ ע"ז מהסוגיא ומש"כ לדון דאף האו"ה מודה בדעת אביי דריחא אסור מדאורייתא.

ולענין בב"ח, מבואר ברמ"א קח-א שאסור לצלות בשר עם חלב משום ריחא, ובדרכ"ת סקל"ד הביא מהג' יד שאול דבכה"ג לכו"ע ריחא אינו אלא מדרבנן דלא חשיב דרך בישול בזה.

**ב. גדר איסור ריחא-**

ביד יהודה קח-יז תמה על הרמ"א שכתב להתיר ריח ע"י שישים בהיתר, דכיון דחזינן דשישים מתיר ה"נ תהני טעימה ובריחא אפשר להרגיש ע"י הרחה ואף ישראל יוכל להרגיש וניכר הוא בריחו ול"ל שישים, עיי"ש מש"כ לדחוק בזה.

מבואר דעת היד יהודה שאיסור ריחא אינו מכח הטעם שנותן במאכל אלא שעצם מה שנותן בו ריח אסור, וע"ז נתקשה דאפשר להרגיש ע"י הרחה ואינו תלוי בטעם.

אבל בפשוטו עיקר האיסור הוא מכח הטעם שנותן בו, וכ"ה להדיא לשון הרשב"א בתוה"ב (טו:) שהוא נרגש בריחו בטעמו, וכ"נ בבדה"ש ד"ה י"א והביא כן גם מלשון הר"ן, ומסיק לדינא דוודאי מהני טעימה כמו בטעם.

וע"ע ביד יהודה קח-א (בסופו) כתב עפ"י שיטתו דריח אינו אוסר את הבצק כלל מתורת חנ"נ, וכמו דקי"ל שאיסור משהו אינו עושה חנ"נ דדוקא טעם גמור עושה חנ"נ והיתר נהפך לאיסור, ה"נ ריחא אינו מועיל לעשות חנ"נ ולא נעשה הבצק חנ"נ כלל.

וע"ע ביד יהודה קח-יז דדבר הנאסר מריח ונסתלק ריח האיסור מהחתיכה חזר להיתרו, ובבדה"ש (ביאורים ד"ה יש) תמה ע"ז מ"ש מדקי"ל אל"ס אסור, ולפי הנ"ל א"ש דריח גרע מטעם ואינו אוסר את ההיתר כלל.

**ג. ריחא באיסור דרבנן-**

עי' או"ה לט-יז,כד דבאיסור דרבנן לא החמירו ריחא כלל [עיי"ש לענין כחל וחלה בזה"ז], ואף לכתחילה שרי לצלות יחד, הו"ד בש"ך קח-א וכתב להתיר מה"ט לאפות הפת עם הפרשת חלה דחלה בזה"ז דרבנן.

[אמנם במרדכי פסחים-תקע כתב להתיר בחלה מטעם אחר דפת בפת אין בו ריחא הו"ד בט"ז קח-א, ובפמ"ג שם הטעם משום דהוי כחוש, ואף במשוח בשמן מיקרי כחוש ודוקא שומן מיקרי דבר שמן, ומדברי המרדכי משמע דלית ליה כללא של האו"ה ואוסר ריחא גם בדרבנן].

אבל בפמ"ג מ"ז קח-א וחכמ"א-סב החמירו בזה באיסור דרבנן, וכ"מ במרדכי כנ"ל, ועיי"ש שהוכיח כן מתרוה"ד-עו שדן לענין צליית כבד עם בשר אף דדם שבשלו דרבנן.

ובעיקר דעת האו"ה עי' בכו"פ שתמה ע"ז מהסוגיא גבי כמון של תרומה שאין בו דין תרומה דאורייתא שאינו אלא בדגן תירוש ויצהר, ועיי"ש שרצה לפרש דאף האו"ה מודה בדעת אביי דריחא הוא מדאורייתא ורק לרבא דס"ל שאין איסור בבת תיהא ופי'ה התוס' דאף הוא מודה דריחא מילתא ושא"ה שהיין מזיקו [לפי פי' מהרש"א, ואכ"מ] ביאור הדברים דאף רבא מודה דאסור ריחא מדרבנן וממילא לא אסרו בכה"ג שמזיקו, ורק לדעת רבא דקי"ל כוותיה אמר האו"ה שלא אסרו בדרבנן, ושפיר הק' הגמ' לאביי מכמון של תרומה.

בגדר איסור ריחא הבאנו במקו"א חקירת האבנ"ז יו"ד-צ אם עיקרו משום שנכנס לגופו חלקים מהמאכל הוי כאכילה וכ"כ שער"י ג-כה וקה"י פסחים, או שעצם פעולת הרחה הוי כאכילה וכש"כ הרמב"ן פסחים (במלחמות) שהריח סועד ומשכר, עי' מש"כ בדעת הרי"ף והתוס'.