ביאור הסוגיא פסחים אי טכע_ק דאורייתא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר

כחולין צח: ביאור הסוגיא פסחים לשיטות דטכע"ק דאורייתא

דעת ר"ת דטכע"ק דאורייתא, ודעתו צ"ב מכל חשבון הסוגיא פסחים מד., וכמה קושיות הק' עליו הראשונים:

**א. קו' התוס' משתי קופות-**

א. בתוס' צח: הק' היאך אמרינן התם דאי כזית בכא"פ לא"ד תלינן בשאני אומר והרי מ"מ ייאסר משום טכע"ק.

[ובנחל"ד (א.) הוסיף דאף לרש"י תיקשי דהא אביי אית ליה טכע"ק דאורייתא כמבואר חולין קח., וכ"ה בסוגיא שם בהמשך הסוגיא דאביי ס"ל טכע"ק דאורייתא].

והנה קו' התוס' צ"ב דהא מבואר התם בסוגיא דכלפי דין טעמו וממשו הרי אי כזית בכא"פ לא"ד אין בו איסור אפי' כחצי שיעור, וע"כ שלא נאסר אלא ע"י שיעור כזית בכא"פ, א"כ ה"נ נימא לשיטת ר"ת לענין טכע"ק, דלמ"ד דכזית בכא"פ לא"ד אין בו שיעור ואין בו איסור?

וביאור קו' התוס' נתבאר במקו"א לבאר בשתי אופנים:

בנחל"ד (א.) נראה שפי' דאזלי התוס' בשיטת הרא"ש שכתב דלשיטת ר"ת הרי בטכע"ק אמרינן היתר נהפך לאיסור, וא"כ קשיא להו דע"י טכע"ק הרי הכל הוא איסור ואין כאן חסרון שיעור.

אבל במקו"א נתבאר שאינו נראה לפרש כן:

א. בתוס' בכ"ד לא הזכירו דלר"ת ההיתר נהפך לאיסור וכן מבואר בתוס' נזיר לו: וע"ז סח. דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור [מיהו יל"ד דתוס' נזיר גבי מקפה איירי וכתב בנחל"ד דאיירי בצונן וי"ל כשי"ת לקמן דבצונן לא אמרינן היתר נהפך אבל מ"מ אית ביה דין טכע"ק].

מיהו במנח"כ א-ה נקט בשיטת התוס' חולין דס"ל היתר נהפך לאיסור ואף כשלא נבלע אלא טעם לחוד לוקה וע"כ היינו ע"י כזית היתר.

והוכיח כן ממשה"ק בסוגיא ע"ז איך אמרינן טעמו ולא ממשו אין לוקין והרי לר"ת טכע"ק דאורייתא, ומבואר דאף שאין כזית בכא"פ מ"מ לוקה.

מיהו אינו הכרח כ"כ לומר היתר נהפך לאיסור די"ל דקו' התוס' על משמעות הסוגיא שם דכל טעמו ולא ממשו אינו לוקה משמע דאף בשנימוח גוף האיסור וע"ז הק' דבזה שפיר ילקה ע"י שאכל כזית מן הטעם, ולא משום היתר נהפך לאיסור, ודו"ק.

ב. ברשב"א בתוה"ב משמע דעתו שם בכל דבריו ובפרט בשיטת רבינו יצחק דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור ומ"מ נתקשה מהסוגיא פסחים לשיטות דטכע"ק דאורייתא.

ג. בס"ד דתוס' דאיירי במין בשאינו מינו ע"כ איירי בקמח בקמח וכש"כ הר"ש טבו"י ורעק"א בסוגיין ופלתי-קט, ובזה מסתברא דל"ש לומר היתר נהפך כש"כ הנחל"ד בעצמו (ו:), ומ"מ נתקשו התוס' מסוגיא פסחים.

אבל באמת יל"ד זה כש"כ נחל"ד (ד.) די"ל דקמח בקמח הרי וודאי יאכלנו ע"י בישול לכך אית ביה טכע"ק, וזה פשוט [ואף שבש"ך-קט הוכיח מד' התוס' דקמח בקמח חשיב כלח בלח ואינו בטל ברוב, ומשמע לכאו' דלא ניח"ל בהאי סברא שקיבל טעם זמ"ז, כנראה הוא משום דבסוגיא פסחים מחייבינן ליה מכח טעמו וממשו, ואף אם קבלו טעם זמ"ז מ"מ לא חשיב עי"ז טעמו וממשו, אבל אי טכע"ק דאורייתא והיתר נהפך לאיסור שפיר יש לחייבו בקמח.

וע"ע ביש"ש מבואר מדבריו שיש לדון שאם כבר נתבטל הרי גם טעמו הותר ולא אכפ"ל שיתבשל אח"כ, אבל ג"ז אינו מוכרח, ונתבארו עניינים אלו במקו"א בדין יבש באינו מינו וקמח].

ולכך נתבאר במקו"א קו' התוס' באופ"א דכלפי טעמו וממשו ס"ל שיש היתר כזית בכא"פ, אבל כלפי טכע"ק ל"ש היתר זה כלל, ואכ"מ.

**ב. תי' התוס' דאיירי במין במינו-**

ובתוס' ורשב"א תי' דכל הסוגיא דהתם איירי במין במינו ואין בו איסור תורה, ונתקשו לפי"ז דא"כ אף כזית בכא"פ לא"ד שהרי הוא בטל ברוב?

ודעת הר"ש פ"ב טבו"י להוכיח מזה דאף במין במינו אם יש כזית בכא"פ הרי הוא דאורייתא, ובאר בזה הגמ' ע"ז דלשיטת ר"ת איירי במין במינו ומ"מ אמרינן התם דכזית בכא"פ לוקה, אבל בתוס' ס"ל דאף כזית בכא"פ במין במינו בטל ברוב, וכש"כ לעיל ליישב הגמ' ע"ז בשניכר האיסור ואינו מתבטל.

ובתוס' תי' דכוונת הגמ' דאי כזית בכא"פ דאורייתא היה לחכמים לגזור מין במינו שלא נתלה בשאני אומר אטו מין בשאינו מינו, אבל אם כזית בכא"פ לא"ד אין לגזור מין במינו אטו אינו מינו.

והק' מהרש"א דהא מ"מ במין בשאינו מינו אסור מדאורייתא משום טכע"ק ולמה לא נגזור מין במינו אטו מין בשאינו מינו מה"ט?

ובמהרש"א כתב ליישב דבכזית בכא"פ יש לגזור אטו מין בשא"מ, שהרי משכח"ל שיהיה איסור דאורייתא אף במינו בשניכר האיסור דלא בטל ברובא, אבל טכע"ק לא שייך כלל במין במינו.

[ונתבאר במקו"א לתמוה ע"ז מתחילת ד' התוס' צח: דמבואר שם דמין במינו נמי חייל ביה דין טכע"ק במע"מ והכי הוא קולא דזרו"ב דחידשה תורה דלא אמרינן ביה טכע"ק אבל בעלמא אסיר משום טכע"ק?

וצ"ל בדעת מהרש"א עפ"י המבואר בתוס' נזיר לז. שהק' שם דאף למ"ד המל"א נגזור במין במינו אטו אינו מינו, ותי' דכיון דברוב היתר ל"ש המל"א לא גזרו אטו המל"א, ומבואר שלא גזרו אטו מבשא"מ אלא היכא שיש איסור בשא"מ גם ברוב היתר, וזה לא שייך אלא בכזית בכא"פ דמשכח"ל שיהיה ניכר ואינו בטל ברוב, משא"כ בטכע"ק הרי לעולם הוא בטל ברוב דכלפי הטעם הרי אינו ניכר, וכל האיסור שייך רק במע"מ ולא גזרו אטו כה"ג.

מיהו לשון מהרש"א-'אבל חיוב טכע"ק לא שייך כלל במינו' משמע דס"ל דלא שייך כלל טכע"ק בזה אך במע"מ, ודוחק לפרש כש"כ].

וברעק"א בחי' ובכו"פ-קט כתב ליישב קו' מהרש"א באופ"א, דבס"ד דתוס' איירי במין בשאינו מינו ע"כ בקמח בקמח איירי וכמבואר בתוס' פסחים מד. דאל"כ יסלק האיסור, א"כ ע"כ יש בו טכע"ק, אבל בתי' תי' דאיירי במין במינו איירי בשתי חתיכות רק שא"י איזהו האיסור, ואין כאן נידון של טכע"ק כלל, ול"ש לגזור בזה דין טכע"ק].

ובעיקר מש"כ התוס' דלדעת ר"ת איירי במין במינו הנה בתוס' פסחים כתבו דסוגיא דהתם במין בשאינו מינו, ונתקשו למה לא יסלק את האיסור וכתבו דאיירי בקמח בקמח.

וכתב הגר"א תנג-ט דדעת התוס' פסחים ע"כ לא אזיל בשיטת ר"ת דלדברי ר"ת ע"כ צריך לאוקמי במין במינו ואזלי התם בשיטת רח"כ דליכא דין טכע"ק אלא ע"י כזית בכא"פ ולס"ד דכזית בכא"פ לא"ד לית ביה דין טכע"ק [וקרא דטכע"ק מוקי בקיבל טעם גדול ככזית כש"כ אחרונים גבי משרת ענבים לשיטת רח"כ], ועיין בכו"פ קט-ד שצידד כן ומה שדחה שם ונתבאר בסוגיא דיבש ביבש באינו מינו.

וע"ע בר"ש טבו"י מתבאר דסוגיא פסחים איירי במין בשאינו מינו, ונתקשה מטכע"ק וכתב דאף בזה שייך ההיתר של כזית בכא"פ לא"ד, גם כלפי הטעם, ועיין לקמן משי"ת כוונתו בזה.

**ג. קו' הראשונים ממקפה ומדוכה-**

ובעיקר ד' התוס' שהק' על הסוגיא שם משתי קופות ותי' ע"ז דאיירי במין במינו, תמה בשעה"מ פ"א חו"מ בשם ספר לשון לימודים דאכתי לא תי' מידי גבי שתי קדירות דהתם איירי בתבלין וע"כ לאו במינו איירי, ומ"מ מבואר התם דתלינן בשאני אומר, וכה"ק בנחל"ד (א.), עיי"ש שהביא מהפמ"ג שתמה בזה והעיר על ספר בל"י שנקט דתבלין נמי איירי במין במינו שזה אינו ניתן להאמר דהא איירי בתבלין שנפל לקדירה של תבשיל ובוודאי הוי בשאינו מינו.

ובשעה"מ תי' דמקדירות לא קשיא לתוס' דהא בלא"ה הק' הגמ' שפיר תיפו"ל משום המל"א, ורק גבי קופות דמשני אביי דל"ש המל"א כיון שרובו היתר, בזה קשיא לתוס' דמ"מ תיקשי לאביי משום טכע"ק, ודוחק.

[ולקמן נביא מד' הנחל"ד (ד., ו:) דתי' בזה, דבצונן ס"ל לתוס' דלא אמרינן טכע"ק כלל, וס"ל לתוס' דמדוכות ומקפה איירי בצונן משא"כ הא דקופות דאיירי בקמח ע"כ יאפה או יבשלו דאל"כ איך יאכלנו ולכך נתקשו רק גבי קופות, עיי"ש].

אבל מ"מ תימה בזה למה לא התוס' ממקפה מקפה ושום ושמן, דאיירי במין באינו מינו ואמרינן דאי כזית בכא"פ לא"ד אין זר לוקה עליו בכזית?

והנראה בזה דהנה בעיקר הקו' ממקפה כבר עמדו בזה בתוס' נזיר לו: בשם הרשב"ם ותי' בזה"ל: "דהשתא ס"ל לאביי דטכע"ק אינו חייב אלא אם אוכל כזית מן הטעם בב"א כגון שהבליע כזית יין בשתי זיתים פת ואוכלו בב"א, וסברא הוא שלא יהיה הטעם חמור מן העיקר והעיקר עצמו ס"ל השתא שאינו חייב אלא אם אוכלו בב"א".

וכוונתם מבוארת דלהס"ד דכזית בכא"פ אינו מצטרף א"כ ע"כ גם טכע"ק צריך לאכול את כל הכזית טעם בב"א דוקא ובפחות מזה ליכא חיובא, ואם נתפשט הטעם על כדי פרס ואוכלו בכא"פ אינו לוקה ע"ז.

[והנה כל לשון התוס' נזיר שם לא נתברר לי כ"כ, שהק' דאף אי כזית בכא"פ לא"ד מ"מ תיפו"ל משום טכע"ק, ומשמע כוונתם דס"ד דכלפי דין טכע"ק ל"ש להצריך כזית בכא"פ ורק כלפי הממשות שייך זה, ואילו בהמשך דבריהם כתבו דאי טכע"ק לא בטיל בתערובת כ"ש שהעיקר לא בטל, משמע מזה שעיקר קו' הוא שלא שייך להצריך עיקר המושג של כזית בכא"פ אף כלפי הממשות, ועצ"ע.

אח"כ ראיתי בשיטת הקדמונים בחידושי ר' טודרוס עמ' תקנה ז"ל:"וק"ל לרבנן וכו' ופר"ת דקסבר אביי דכי גלי קרא טכע"ק כגון מבליע כזית יין בפחות מזית פת שהאיסור רבה על ההיתר אבל כאן שההיתר רבה על האיסור לא מחייב בכזית בכא"פ.

א"נ התם במבליע כזית יין בשתי זיתי פת הואיל ויכול לאוכלו בב"א וכו'".

ומדבריו נראה מהלך אחר בכל ד' התוס', דתלי ליה במה שיכול לאוכלו בתוך כזית בכא"פ ולא באכילתו בפועל, ולפי"ז יל"פ כל ד' התוס', וזה עפי"ד הגר"ח הל' מאכ"א דדין טכע"ק תלי בדין אכילה, והק' בתוס' דכיון דס"ל לאביי דין טכע"ק ע"כ מוכרח לסבור כזית בכא"פ דאורייתא דאל"כ דלא שייך להתחייב על אכילתו לית ביה דין טכע"ק כלל.

וע"ז תי' בתוס' דהיכא שאוכל בב"א חייב א"כ ה"נ בטכע"ק איירי בגוונא שיכול לאכול כזית בכא"פ יחד.

ובתי' הראשון תי' ר' טודרוס דהיכא דליכא רוב היתר בזה מודה אביי שחייב בכזית בכא"פ דהוי כאוכלו בעיניה ולא בתערובת].

והנה בעיקר ד' התוס' שם נראה דס"ל לשיטת ר"ת דבדין טכע"ק אין היתר נהפך לאיסור, דאי היתר נהפך לאיסור הרי אף ההיתר מצטרף לשיעור האיסור, וברור שיתחייב אף כשאין אוכל את האיסור לבדו רק בצירוף של היתר בכא"פ.

ואח"כ ראיתי שכ"כ בתו"ר פסחים מד. דכל תי' הרשב"ם בתוס' נזיר לא אתי אלא אי אמרינן שאין היתר נהפך לאיסור, ומכח זה תמה הרא"ש על תי' זה דדעתו דלר"ת אמרינן היתר נהפך לאיסור.

וצ"ב כיון דס"ל לתוס' נזיר דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור א"כ היאך ילקה על טכע"ק בכזית, ועיין שם בלשון התוס' נזיר דהיינו בכזית מן הטעם, וצ"ב היאך משערינן ליה.

והנה ברמב"ן בסוגיין ובמלחמות פסחים כתב לחדש ששייך שיעור כזית אף בטעמו ולא ממשו, והיינו דאף שלא נבלע אלא טעם לחוד מ"מ אם נבלע טעם גדול כ"כ כאילו יש בו כזית איסור ממש חשיב שיש בו שיעור כזית בהטעם עצמו ולוקה עליו, אף דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור.

ובדעת התוס' נזיר י"ל אף יותר בפשיטות, דבאמת י"ל דלא ס"ל חידושו הגדול של הרמב"ן, ומ"מ שייך שיעור כזית בטעמו ולא ממשו, והיינו בגוונא שנבלע כזית בתבשיל ונימוח האיסור וכה"ג דלא חשיב ממשו קיים רק טעמו ולא ממשו, ואוכל כל התערובת, וכה"ג מסתברא דחשיב כזית בטעם אף לשיטת הסוברים דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור, וכ"מ בר"ש טבו"י בתו"ד, עיי"ש.

אבל באמת אינו מבואר כ"כ ד"ז בסברא, דהא כיון שאין חיובו אלא מכח הטעם א"כ היאך ייחשב כזית ע"י שיש בגופו כזית, ואולי לדעת הסוברים שאין היתר נהפך לאיסור הרי עיקר דין טכע"ק הוא חיוב חדש על החומר והממשות שגורמת את הטעם אף שהיא נימוחה, ובכה"ג שפיר יש לשער כזית, ועצ"ע בזה.

והנה אף לדברי התוס' נזיר דאינו לוקה אלא אם אכל כזית מן הטעם יחד מ"מ מסתברא דאיסור חצי שיעור אית ביה, שהרי מבואר בתוס' בסוגיין שהק' לדעת ר"ת דאי טכע"ק דאורייתא היאך תלינן בשאני אומר, והרי טכע"ק דאורייתא, ונתבאר לעיל דס"ל דלענין ממשות האיסור י"ל דכל בכא"פ אין בו איסר כלל דליתיה לאיסורא בעיניה אבל לענין טכע"ק ס"ל לתוס' דלעולם לכה"פ חשיב חצי שיעור ואינו נאבד בתוך התערובת.

ולפי"ז נראה דאף לשיטת התוס' נזיר מ"מ איסור חצי שיעור מ"מ איכא, וא"כ לענין שתי קופות או מדוכות דתלינן בשאני אומר לא תי' התוס' מידי.

וכל תי' אינו אלא לענין מקפה דמבואר בגמ' דעיקר הטעם שהחמירו בו הוא משום דזר לוקה עליו בכזית, ומשמע דדוקא ע"י שיש בו מלקות אינו בטל אבל ע"י איסור חצי שיעור לא סגי, וא"כ י"ל דע"ז תי' תוס' דלית ביה איסור מלקות.

[ובאמת צ"ע בזה, עפנ"י פסחים מד: דדן בזה אם עיקר טעם הגמ' הוא תלוי דוקא במלקות או דסגי אף בחצי שיעור.

ונפק"מ מזה עוד לשיטת הסוברים טכע"ק דאורייתא ואין לוקין עליו אם גם בזה תיקשי קו' התוס' נזיר לו: ממקפה דתיפו"ל משום טכע"ק, ועיין בנחל"ד (ח.) שכתב דלשיטתם ל"ק קו' התוס' כיון דליכא מלקות על טכע"ק, ומבואר כש"כ דדוקא ע"י מלקות קשיא ממקפה.

ואין לסייע לזה מהמבואר בגמ' דאי המל"א נמי לוקה גבי מקפה אף למ"ד כזית בכא"פ לא"ד, וע"כ אין כאן אלא חסרון שיעור, דזה אינו הכרח כלל כשנ"ת במקו"א].

ולפי"ז י"ל היטיב דד' התוס' חולין משלימים ד' התוס' נזיר ותרוייהו צריכי, דלענין מדוכות וקופות לא אהני תי' התוס' נזיר כלל, דהא תלינן בשאני אומר וע"ז הק' התוס' תיפו"ל משום טכע"ק דאית ביה איסור ח"ש לכה"פ, וע"ז צריכינן לסברת התוס' נזיר, ואף התוס' חולין מודו לד' התוס' בנזיר.

וכל דברינו נראה שרמוזים במהר"ם חולין צט. עיי"ש דכל קו' התוס' הוא ממה שיש בו איסור אבל לענין מלקות לא קשיא להו וכנראה הוא מטעם סברת התוס' בנזיר.

**ד. דעת התוס' נזיר לז. והר"ש-**

ומהלך נוסף לשיטות הסוברים טכע"ק דאורייתא היאך תתבאר הסוגיא נזיר מצאנו בתוס' נזיר לז. ד"ה שרה דאביי ע"כ ס"ד דלא אמרינן טכע"ק ואכתי לא ידע הברייתא שהביא בהמשך דבריו דטכע"ק דאורייתא, אבל להלכה טכע"ק דאורייתא שפיר.

ועיין בקר"א שם וכ"ה בתו"ר שכתבו שהוא מהלך אחר מד' התוס' לו: שהבאנו.

וזה תי' לכל מהלך הסוגיא בין לקו' ממקפה ובין לקו' ממדוכות וקופות, ובתוס' חולין צח: שהק' מקופות מבואר דלא ס"ל האי תירוצא, וכן בתוס' נזיר לו: שהק' ממקפה [וכן מסיק לעיקר בנחל"ד בכל מהלך הסוגיא].

והנה מלבד מחלוקתם בסדר הפשט מבואר כאן עוד מחלוקתם בין התוס' נזיר להתוס' חולין, דהנה לשון התוס' נזיר שם "דלאביי כזית בכא"פ דרבנן וכ"ש טכע"ק דרבנן", מבואר דס"ל דאי כזית בכא"פ לא"ד ה"נ טכע"ק לא"ד רק דרבנן.

והנה מבואר בזה מחלקתם עקרונית בין התוס' חולין להתוס' נזיר, דדעת התוס' חולין נתבאר לעיל דס"ל דלענין טכע"ק ל"ש לומר שאבד ממשו בתערובת ולעולם אית ביה לכה"פ איסור חצי שיעור וכל מה דאמר אביי דליכא איסור חצי שיעור היינו רק כלפי ממשו ולא כלפי טכע"ק.

אבל בתוס' נזיר הנ"ל מבואר דאף כלפי טכע"ק י"ל דכזית בכא"פ אבד ממשו בתערובת ואין בו איסור כלל.

ואולי יש להטעים יותר זה דס"ל לתוס' עיקר הטעם שאין איסור לאביי משום חצי שיעור היינו משום דחצי שיעור בתערובת חשיב דלא חזי לאיצטרופי ע"ד שכתבו הרבה אחרונים, וא"כ אף בטכע"ק שייך ענין זה משא"כ התוס' חולין עיקר סברתם משום דליתיה לאיסורא בעיניה וגבי טכע"ק ל"ש טעם זה.

וילה"ע דבפשטות מודו התוס' לז. מ"מ דאם יאכל מן הטעם הרבה שייך איסור טכע"ק אף לאביי וכש"כ לו:, רק מ"מ הכריחו דע"כ שלא שמיע ליה מהברייתא דשרה ענבים במים, ועיין לקמן בסוה"ד מה שיש לדון בזה.

אח"כ ראיתי גם בר"ש טבו"י שהק' תיפו"ל משום טכע"ק ותי' דכשם דכזית בכא"פ לא"ד לענין הממשות ה"נ לענין הטכע"ק כזית בכא"פ לא"ד דמסתמא אין בו כ"כ שיהיה כזית מן הטעם באכילה אחת, ומבואר שגם לענין הטעם שייך זה שלא יהיה בו אפי' איסור חצי שיעור, ודו"ק.

[ובאמת אדאתאן להכי י"ל כן אף בשיטת התוס' נזיר לו: דס"ל דאף איסור חצי שיעור ליכא ובתי' א"ש גם ההיא דקופות ומדוכות, ורק בתוס' חולין מבואר דקשיא להו מקופות ומדוכות דנימא טכע"ק ובדבריהם עכצ"ל כש"כ לעיל].

מיהו הגר"א פי' בדעת התוס' פסחים שנקטו דאיירי במין בשאינו מינו דס"ל כדעת רח"כ דלא אמרינן טכע"ק אלא בדאיכא שיעור למלקות של כזית בכא"פ, ולפי"ז י"ל דאי"צ לסברתינו בדעת הר"ש רק לא חייל עיקר דין טכע"ק בכה"ג, ולא משום ח"ש בתערובת הוא.

**ה. ל"ל המל"א תיפו"ל משום טכע"ק-**

הק' רש"י מד: לר"ע דס"ל טכע"ק דאורייתא ל"ל דין המל"א כלל, ואיך פטרי רבנן ולא ס"ל המל"א הרי בלא"ה יתחייב משום טכע"ק, שהרי ההיתר נהפך לאיסור ע"י דין טכע"ק ואף הוא מצטרף לשיעור כזית?

וכתב רש"י דאיירי שלא פשט היין בכל הפת, ואין כאן טכע"ק להפוך את כל הפת לאיסור, וע"ז בעינן לדין המל"א, וס"ל לרש"י כטעמיה מג: דדין המל"א הוא אף בלא תערובת כלל שעיקרו הוא צירוף במעשה האכילה.

אבל תיקשי טובא לשיטת ר"ת לפי מה שנקט הרא"ש בדעתו דטכע"ק דאורייתא ואף לוקין עליו, ואף ההיתר נהפך לאיסור לדעתו, א"כ היאך ילפינן משרה פתו ביין דין המל"א כלל, והרי שיטת התוס' פסחים דלא אמרינן המל"א בלא שיש בההיתר בליעה מן האיסור, וא"כ א"א לתרץ כרש"י שלא נבלע היין בכל הפת?

[והנה בעיקר דין המל"א אין להקשות למה לי, שהרי מבואר במהרש"א פסחים מד. דאף באופן שהשום והשמן בעין ולא נבלעו במקפה ובפשטות ל"ש ביה דין היתר נהפך לאיסור מ"מ אמרינן ביה המל"א דסגי מה שהוא מעורב בכולו לדין המל"א, אבל קשיא מפת ויין שלא נבלע היין בכל הפת].

וכן ילה"ק עוד בשיטת ר"ת, דהנה אמרינן חולין צח: לא נצרכא אלא לטכע"ק דבקדשים אסור דילפינן מחטאת עד שיבלע בבשרה ובזרו"ב התיר הכתוב, ודקדק מזה רש"י דדין טכע"ק דרבנן ורק בקדשים נאסר.

ובתוס' צט. הביאו שיטת ר"ת וכ"נ בבעה"מ פסחים מג: דגרסינן בסוגיא שם המל"א, וזה לא נאסר אלא בקדשים וילפינן ליה מחטאת ולא איירי כלל בדין טכע"ק.

אבל צ"ע מנ"ל שחייבתו תורה משום המל"א דלמא משום טכע"ק וההיתר נהפך לאיסור?

**ו. אי ר"ת ס"ל כרש"י דהמל"א אף בלא תערובת-**

וכמה מהלכים בזה באחרונים:

א. בברכת ראש עמ"ס נזיר (מד.) כתב דבאמת ע"כ ר"ת יסבור כדעת רש"י דאף אם לא בלע ההיתר מהאיסור מ"מ אמרינן ביה המל"א דלא כשיטת התוס' שם.

וכ"נ בקר"א נזיר לז: ד"ה ולענין, ועיי"ש שהוסיף לבאר כן בכוונת התוס' חולין צט., דפי' הסוגיא דילפינן מחטאת המל"א, והוסיפו: "דבכל ענין התיר הכתוב ואפי' יש חצי זית בעין משמנונית של זרוע על חתיכת האיל שחוץ לרוטב", ופי' בקר"א כוונתם דאיירי שלא נבלע ממש בזרו"ב ומ"מ בחטאת אמרינן המל"א משא"כ בזרו"ב התיר הכתוב דלא אמרינן המל"א, ומבואר דדעת התוס' לפי"ז דהמל"א שייך אף בלא בליעה.

[אבל בראש יוסף נראה שלא פי' כן עיי"ש שהק' על המשך ד' התוס' דאיירי דליכא רוטב ומה לי דאיכא רוטב סו"ס הוא בעין, עיי"ש, ומשמע שפי' דכוונת התוס' בענין אחר לגמרי, דהוקשה להם כד' הרמב"ן היאך יש לחייב והרי המל"א בעי נמי טכע"ק ובזרו"ב הרי מוכח שהקילה תורה שאין בו דין טכע"ק שהרי איירי אף בכה"ג שאין בו אלא טעם לחוד ולא בעין, וא"כ איך נימא המל"א?

וע"ז תי' התוס' דדין המל"א איירי באופן שהזרו"ב נמצאת בעין ולא נימוחה ואי"צ חידוש דטכע"ק בכה"ג ורק בזה ס"ד לומר המל"א וקמ"ל דזרו"ב אין בו דין המל"א.

אלא שע"ז נתקשה הראש יוסף א"א מה אכפ"ל לתוס' להעמיד בגוונא שיש רוטב סו"ס הרי הוא בעין ולא נימוח, ועיי"ש שרצה לדחוק דכל שיש רוטב אורחא דמילתא שהוא נימוח, ולפי"ז מתבאר כוונת התוס' בדרך אחרת לגמרי מהקר"א].

מיהו כל תי' זה ניחא בשיטת ר"ת, אבל באמת אכתי לא הרווחנו בזה כל הראשונים, שהרי שיטת הראב"ד שהובא ברשב"א נקטו רוב האחרונים דמשמע מיניה שההיתר נהפך להיות איסור [ואף לוקין ע"ז לכה"פ בנזיר] ומ"מ נקט דל"א המל"א אלא ע"י שבלע טעם מן האיסור, ולפי"ז צע"ג ל"ל דין המל"א בנזיר תיפו"ל משום טכע"ק?

וכתב בברכת ראש דבד' הראב"ד ע"כ מוכרח שא"א לומר כתי' זה רק כשי"ת לקמן תי' אחר בזה מד' הברכת ראש.

ובאמת גם בשיטת ר"ת יש הרבה מקום לעיין אם שייך תי' זה, הנה בתוס' והראשונים הק' על שיטת ר"ת מדאמר בירושלמי כל נותני טעמים אין לוקין עליו חוץ מנזיר, ומשמע מזה שאין לוקין על טכע"ק דאינו דאורייתא, ותי' בתוס' דהירושלמי איירי לענין המל"א ולא בדין טכע"ק.

ויל"ע בזה שהרי בירושלמי קרי ליה כל נותני טעמים אין לוקין, ותינח לשיטת תוס' פסחים מד. דהמל"א תלוי בנתינת טעם שפיר קרי ליה כל נותני טעמים אין לוקין, אבל לשיטת רש"י פסחים שם מה עניינו לטעם והרי המל"א הוא גם בלא שום נתינת טעם ואף בשתי חתיכות?

ולכאו' מבואר בזה דשיטת ר"ת בע"כ צ"ל כשיטת התוס' פסחים דהמל"א הוא רק ע"י נתינת טעם, ולפי"ז א"א לומר כדברי האחרונים דס"ל כשיטת רש"י, וצ"ע.

**ז. מהלך הנחל"ד דכל הנך בצונן איירי-**

ב. ובנחל"ד (ד., ו:) תי' דצונן בצונן לית ביה דין טכע"ק, שהרי לא קיבל ההיתר טעם האיסור בעצמו רק כשאוכל את ההיתר הרי אוכל גם את האיסור, ואף שהאיסור בלוע בתוך ההיתר מ"מ לא נתאחד בטעמו, וכה"ג ל"א טכע"ק והיתר נהפך לאיסור [וכתב שם דה"נ בקמח בקמח וודאי ל"ש היתר נהפך לאיסור, מיהו עיין בהג' צבי לצדיק על הש"ך-קט דנקט דאף ביבש ביבש ממש כל שהם עומדים להתבשל שייך בהם היתר נהפך לאיסור כיון שאחר הבישול יקבלו טעם, והוא חידוש גדול, וצ"ע].

וכדבריו כתב בחזו"א כד-ו לדינא דבתערובת של נוזלים צונן לא שייך כלל טכע"ק, וכל דינו הוא רק מכח טעמו וממשו ואי ליכא כזית בכא"פ להרבה ראשונים לא יהיה דאורייתא אף לשיטות דטכע"ק דאורייתא.

ובחילוק זה עמד גם בהג' אמ"ב על החוו"ד קי-יג, ועיי"ש שבאר בזה גם הטעם דלא אמרינן חנ"נ בלח, ועוד נתבאר במקומו [גבי חנ"נ ובדין דברים החשובים].

[בבדה"ש צח-ב הק' ע"ז מד' רמב"ן ורשב"א קיב. גבי מליחה שמניח בכלי שתחתיו תרי גללי דמילחא להפריד השומן מהדם, והק' הראב"ד מה מהני להפריד את גוף השומן מהדם והרי בלעו זמ"ז טעם?

וכתבו הרמב"ן והר"ן דבלח בלח ל"ש בליעה רק עירוב, וכל שמפרידם ע"י שהמלח שואב את הדם הותר.

מבואר דאף בחם נקטו כן, וא"כ אי לא חשיב טכע"ק בצונן ה"נ בלח רותח לא ייחשב טכע"ק, וצ"ע מכל בב"ח דילפינן מיניה טכע"ק אף שהבשר הנבלע בחלב הוא לח, וע"כ דעתם דעצם מה שהוא מעורב היטיב זב"ז יש בו דין טכע"ק.

ומ"מ בדעת הראב"ד י"ל כחזו"א שאין בלח בלח דין טכע"ק ורק בחם יש דין טכע"ק[[1]](#footnote-2)].

אבל מ"מ שייך בו המל"א שהרי כתב מהרש"א מד. דאף אם לא נבלע בו הטעם ממש רק הוא מפוזר על כל התבשיל שפיר י"ל המל"א שהעיקר הוא שיהיה מאכל אחד ואין ההיתר נאסר ממש.

ונתקשה ע"ע מהא דאמרינן לקמן מד: המל"א היכא ששרה פתו ביין, טכע"ק היכא ששרה ענבים במים, ואיך אמרינן בזה היתר נהפך לאיסור הרי הוא צונן בצונן, וכתב שצריך לומר דאיירי ששראם הרבה זמן והוי ככבוש וקבל טעם זמ"ז, וכתב שהוא דוחק.

מיהו י"ל דבאמת אף בצונן אמרינן טכע"ק אלא דלא אמרינן ביה היתר נהפך להיות איסור, ולכך אכתי הוא בכלל טכע"ק, אבל היתר נהפך לא שייך גם גבי ענבים ששרה במים, ומ"מ ידעינן ליה מסברא דהיתר נהפך לאיסור שכיון שיש בהיתר טעם איסור הרי הוא מגדיר ממשו להיות איסור, וזה ידעינן ליה מסברא.

וכן משמע קצת דעת הכו"פ לפי"מ שהוכחנו מדבריו קט-ד דאף בקמח בקמח יש דין טכע"ק [עיין מש"כ בסוגיא דיבש באינו מינו], ומ"מ מסתבר דהיתר נהפך וודאי לית ביה.

אבל באמת הוא דוחק לומר דידעינן ליה מסברא, גם עיי"ש בנחל"ד (ו:) דלא ניח"ל בזה שהרי לדבריו שם נקט דכל דין טכע"ק לא שייך לחול אלא בצורת היתר נהפך לאיסור, וא"כ אם אין היתר נהפך ל"ש בו טכע"ק כלל, עיי"ש שנתקשה בזה, ומכח זה הוצרך לומר כדבריו דבצונן ליכא כלל דין טכע"ק.

אבל כן מבואר לכאו' ממה שהוכחנו לעיל בד' התוס' חולין דבס"ד דאיירי בסוגיא פסחים במין בשאינו מינו איירי בקמח בקמח, ומ"מ חייבו התוס' משום טכע"ק ולא משום טעמו וממשו לחוד, ולכך נתקשו לשיטות דטכע"ק דאורייתא היאך תלינן בשאני אומר, וע"כ אף בקמח בקמח דלא מסתבר לומר בו היתר נהפך מ"מ נקטו התוס' שיש בו דין טכע"ק.

מיהו יל"ד דהתם ע"כ איירי בנתבשלו או נאפו זב"ז דאל"כ היאך יאכלם ולכך נתקשו התוס' למה לא יהיה בו דין טכע"ק].

והנה בנחל"ד שם (ד., ו:) רצה ליישב עפי"ד כל הסוגיא לשיטת ר"ת דה"נ לענין קדירות ומדוכה וכן לנין מקפה איירי הכל בצונן לכך לא קשיא להו לתוס' לשיטת ר"ת היאך תלינן בשאני אומר, ורק לענין קופות משמע להו לתוס' דכיון דאיירי בקמח בקמח ע"כ א"א לאוכלם אלא ע"י אפיה וע"כ יתנו טעם, ואף ביבש ביבש נותן טעם ואינו בטל ברוב.

אבל באמת זה לא יתיישב אלא לשיטת הנחל"ד דבצונן ליכא דין טכע"ק כלל ולפי"ז נצטרך לדחוק דשרה ענבים הוא מתורת כבוש כמבושל, אבל לפמש"כ לבאר דבצונן נמי איכא דין טכע"ק אלא שאין בו היתר נהפך לאיסור, אכתי לא יתיישבו ד' התוס' חולין שהרי נתבאר לעיל דכל קושיית התוס' היאך תלינן בשאני אומר אינו דוקא ע"י דין היתר נהפך לאיסור רק מצד עצם טכע"ק קשיא להו כן, וא"כ אף בצונן תיקשי להו כן.

[מיהו באמת אינו מוכרח לפרש כן ד' התוס' ויל"פ קושייתם מטעם היתר נהפך לאיסור דוקא, וכש"כ לעיל שכן פי' הנחל"ד עצמו].

והנה בעיקר יסודו של הנחל"ד הרי בדעת רש"י וודאי מתבאר לא כן, שנקט דאף לענין שרה פתו ביין נקט דין טכע"ק, ועוד מתבאר שם דאף שייך בו היתר נהפך לאיסור כיון שהוא בלוע בההיתר אף שהוא צונן בצונן.

ובאמת לדרכו של הנחל"ד כבר היה ניתן ליישב ד' ר"ת בנו"א, דבאמת איירי שלא פשט היין בכל הפת, ומ"מ ס"ל לר"ת דאמרינן ביה המל"א, ואף דבעלמא נימא דס"ל כשיטת התוס' שאם לא בלע לא אמרינן המל"א, מ"מ יש לומר בזה סברא מחודשת שאי"צ שיבלע כל ההיתר את האיסור, וסגי מה שחלק מההיתר בלוע בו איסור וכבר אמרינן המל"א, אבל טכע"ק והיתר נהפך לאיסטור לא שייך בו.

והביאור י"ל דעיקר דין המל"א אף לשיטת התוס' שצריך תערובת מ"מ אינו משום שההיתר נהפך להיות איסור רק כשיטת רש"י שהוא צירוף למעשה האכילה, אלא דס"ל לתוס' שאינו מצטרף אלא ע"י בליעה, אבל א"כ י"ל שאי"צ שיבלע בכולה וסגי מה שנתפשט היין בחלק מן הפת ושוב אמרינן ביה המל"א אף בחלק שלא פשט בו היין, ויש לזה פנים.

**ח. אם יש מלקות ע"י חצי זית איסור מתורת היתר נהפך לאיסור-**

ג. ובעיקר הקו' הנה מצאנו מהלך מחודש בזה באחרונים, בברכת ראש שם עמ"ס נזיר הביא מאגודת אזוב שתי' דלעולם אמרינן היתר נהפך לאיסור לשיטת ר"ת אף בשרה פתו ביין וכש"כ רש"י, ומ"מ ס"ל לר"ת דבעינן לדין המל"א כדי ללקות עליו, דאי משום טכע"ק לא היה לוקה.

ובארו הדברים דהיכא שהאיסור אינו שיעור שלם הרי אף שההיתר נהפך לאיסור מ"מ אין כאן איסור גמור רק כחצי שיעור, שאין כוחו של האיסור לאסור את ההיתר אלא כפי דינו של האיסור, ועוד נתבאר במקו"א, ושו"ר יסוד זה להדיא בכו"פ צב-ט.

ובזה יל"פ ג"כ ד' התוס' חולין צט. דילפינן מחטאת המל"א, שהתוס' הוסיפו שם דאיירי שיש חצי זית משמנונית של הזרוע על האיל שחוץ לרוטב, ובכה"ג שאין בזרוע שהוא האיסור אלא חצי זית אין בו דין טכע"ק למלקות.

וע"ע בתוס' נזיר לז: בארו הילפותא דחטאת "דמי לא עסקינן דנבלע חצי זית שומן בתוך חצי זית דשלמים", וי"ל דכוונתם ג"כ ע"ד האחרונים דכיון שלא נבלע אלא חצי זית איסור לא שייך בו דין טכע"ק [ואינו מוכרח], ועיין לקמן מהקר"א מש"כ בדבריהם.

והנה בעיקר יסוד הברכת ראש הנה ברש"י מבואר שלא כסברא זו דגבי שרה פתו ביין מבואר ברש"י דאמרינן ביה היתר נהפך לאיסור אף למלקות ואף שלא נבלע כזית מן האיסור בכל היין, וכבר עמד בזה ברעק"א ג-עו, וכן עמד בזה בהג' ברו"ט על כו"פ צב-ט.

ונתבאר יסוד סברא זו במקו"א באורך ובביאור הסוגיא צח. גבי פלגא דתרבא בדיקולא.

ועוד נתבאר במקו"א ראיה לד' הברכת ראש מהסוגיא פז: גבי צללתא דדמא דאמרינן והוא דאיכא כזית, עיי"ש מו"מ בזה.

ד. והנה בקר"א נזיר לה: ד"ה והתוס' מתבאר תי' אחר בזה, עיי"ש שנקט שהתס' נזיר לז: באו ליישב זה, דהנה בהא דילפינן מחטאת דהמל"א כתבו התוס' בזה"ל:"דמי לא עסקינן שנבלע חצי זית שומן בתוך חצי זית דשלמים".

ונקט בקר"א דכוונת התוס' ליישב אוקימתא זו דכה"ג א"א ללקות משום טכע"ק רק משום המל"א.

ובקר"א ביאר הדברים דהיכא שאין בההיתר כזית לא אמרינן ביה היתר נהפך לאיסור ורק אם נבלע בחצי זית חטאת בכזית שלם של שלמים בזה אמרינן היתר נהפך לאיסור ולוקה על אכילת השלמים.

אבל אין הדברים מובנים בסברא כלל וכשה"ק שם בקר"א ע"ע דסו"ס ביחד עם האיסור איכא כזית ומה לי שבההיתר אין כזית לבדו.

ובאמת היה מקום לפרש כוונת התוס' ע"ד הברכת ראש, דכוונת התוס' דכיון שלא נבלע אלא חצי זית איסור ממילא אין כוחו לאסור את ההיתר אלא בדין חצי שיעור ואין לוקין עליו.

אבל אכתי יש כאן מקום עיון, דכל יסוד הברכת ראש שייך בגוונא שהוא אוכל רק את ההיתר ע"ז אמרינן שאין כוחו של הטעם שבא מחצי זית אלא כחצי שיעור, ואף אם אוכל ממנו הרבה אינו לוקה, אבל הא איירי נבלע בו ממשות של איסור חצי זית, ויש ג"כ ממשות של חצי זית היתר שיש בו טעם איסור ולמה לא ילקה בצירוף שניהם, והרי אכל כזית שיש בו טעם איסור, וילקה משום טכע"ק?

אבל עדיין יש מקום לפי' זה, די"ל דא"א להלקותו מכח הטעם שדין הטעם שלו הוא חפצא של חצי שיעור וחסר בו הדין ללקות עליו, וא"י להצטרף למלקות כלל, ודו"ק.

ומ"מ לא הונח לי לפרש כן בכוונת התוס' שהרי בתוס' נזיר לו: לעיל מיניה נקטו דל"א היתר נהפך לאיסור לשיטת ר"ת, ולכך מחוורתא דהא גופא כוונת התוס' לז: דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור לכך אין לוקה עליו אף שהוא אוכל ממשות של חצי זית איסור עם חצי זית היתר שיש בו טעם איסור מ"מ אין ההיתר נהפך להיות איסור ואכתי אין לו כזית איסור, וזה הפשוט בכוונתם דלכך בעינן לדין המל"א, אבל לשיטות דהיתר נהפך לאיסור לא דברו התוס' כלל.

ורק הרא"ש כתב בדעת ר"ת שההיתר נהפך לאיסור ורק לדידיה תיקשי דכל המל"א תיפו"ל משום טכע"ק, אבל להתוס' אין כאן מקום קושיא כלל.

**ט. כותח הבבלי לדעת ר"ת-**

עוד הק' הראשונים גבי כותח הבבלי איך פטרי רבנן ונהי דלית ביה כזית בכא"פ תיפו"ל משום טכע"ק?

וכבר הק' כן רש"י מה. וכתב דרבנן לית להו דין טכע"ק, וכנראה אזיל לטעמיה דאיכא תנאי ואמוראי דלא ס"ל טכע"ק אבל לשיטת ר"ת דכו"ע מודו בזה צ"ע.

א. בבעה"מ כתב דכותח הבבלי אין מורגש בו טעם האיסור המקורי רק טעם חדש שנוצר כאן, ובזה לא אמרינן טכע"ק, ועיין בראב"ד שדחה זה.

ב. ובראב"ד בהשגות תי' דכל הסוגיא איירי דליכא טעם.

ג. ובטור-תמב כתב דכותח הבבלי אין בו טעם גמור רק קיוהא בעלמא ואין בו דין טכע"ק.

ונתקשו האחרונים בדעת הראב"ד והטור דא"כ אף אי איכא כזית בכא"פ לא יתחייב דכל דלית ביה טעם לא אמרינן כזית בכא"פ כמו מין במינו.

וכן באמת נתקשה בבעה"מ על שיטתו שם דאי טעם חדש הוא ול"ש בו דין טכע"ק א"כ אף בכזית בכא"פ לא ייאסר ובטל ברוב עיי"ש משכ"ב.

ובמקו"א נתבאר דעת הבי"מ ונחל"ד וחוו"ד דס"ל להטור דטכע"ק לא חשיב ע"י טעם קלוש אבל מ"מ מהני לדין טעמו וממשו שלא יתבטל הממשות, וע"ז נידון הגמ' אי כזית בכא"פ דאורייתא מכח הממשות.

ובפר"ח נקט בדעת הטור דאף אי ליכא טעם כלל מ"מ כזית בכא"פ חייב, ורק במין במינו אינו חייב בכזית בכא"פ כמבואר בתוס' דנתקשו בסוגיא ע"ז סז: לר"ת דאיירי במין במינו היאףך יתחייב בכזית בכא"פ.

ולדעת הראב"ד הרי מבואר דאף שאין בו טעם כלל מ"מ מתחייב ע"י כזית בכא"פ, ולדבריו ע"כ צ"ל כד' הפר"ח.

וע"ע בר"ש טבו"י שיש לו שיטה חדשה דאף במין במינו חייב בכזית בכא"פ, ויתכן שכ"ה שיטת הראב"ד, ולא כש"כ הפר"ח לחלק בזה, ועוד נתבאר במקו"א ענין זה.

ד. בשעה"מ חו"מ פ"א תי' קו' הטור גבי כותח הבבלי עפי"ד התוס' נזיר לו: דלאביי דכזית בכא"פ לא"ד צריך לאכול כזית טעם בב"א, א"כ ה"נ להלכה דכזית בכא"פ דאורייתא צריך עכ"פ לאכול כזית טעם בכא"פ, וכותח הבבלי לית ביה כזית מהחמץ הנותן את הטעם בב"א, אבל באמת קו' הטור כנראה הוא לשיטות דס"ל היתר נהפך לאיסור ואי"צ לאכול מן האיסור כזית בכא"פ.

**י. דעת אביי במתני' חלה-**

צ"ע לדעת אביי דאף כזית בכא"פ לא"ד היאך יתרץ מתני' דעיסה מן החיטים ואורז יוצא יד"ח בכזית, והרי אף כזית בכא"פ של ממשו לאו דאורייתא הוא?

ולכאו' צ"ל כש"כ הרמב"ן בהל' חלה דהוא מטעם גרירה, אבל צ"ע לדעת הרא"ש דלא ס"ל ענין גרירה לעשותו ככזית בכא"פ רק הוא משום טכע"ק א"כ לאביי לעולם לא יוכל ללקות?

ועיין נחל"ד (ג.) דבדעת אביי כו"ע מודו לגרירה.

ועוד תי' נחל"ד שם ובחזו"א כד-ב דאביי מוקי למתני' באוכל בב"א כזית דגן כש"כ התוס' נזיר לו:.

והנה זה וודאי מתבאר דמודה אביי להא דטעמו וממשו לא בטיל, אלא דס"ל לאביי דכזית בכא"פ לא"ד ואינו מצטרף, חדא מהא דמבואר בתוס' נזיר לו: שאם אוכל בב"א חייב, א"נ מדמהני גרירה גבי מצה והא מבואר זבחים עח: דאי בטל ברוב ל"ש גרירה, וע"כ דאביי נמי מודה דטעמו וממשו לא בטל ברוב רק דכזית בכא"פ לא"ד וע"ז שפיר מהני גרירה.

ועתוס' נזיר לז. דאביי ס"ל כזית בכא"פ לא"ד וכ"ש טכע"ק, ומזה הכריחו דלא שמע אביי מהברייתא דשרה ענבים במים.

ובפשטות יל"פ כוונתם דס"ל דלאביי לא ס"ל כלל ענין טעמו וממשו וס"ל שהוא בטל ברוב, וע"ז כתבו דכיון דאף טעמו וממשו אינו דאורייתא כ"ש דטכע"ק לחוד לאו דאורייתא הוא.

אבל להנ"ל אאל"כ דא"כ היאך יפרש אביי מתני' דחלה [גם צ"ע מד' התוס' לו: שם שאם אוכל בב"א פטור, ומיהו בזה י"ל דתוס' לז. פליגי ע"ז].

וכנראה צל"פ כוונתם דאביי ע"כ לא ס"ל ברייתא דשרה ענבים במים דבכה"ג שאינו אוכל מן הטעם כזית בכא"פ וודאי אין בו איסור תורה, אבל בכה"ג שאוכל כזית בב"א מן הטעם בזה שפיר יכול אביי לסבור טכע"ק דאורייתא, ודוחק בלשון התוס'.

1. וכנראה כדברי החזו"א מבואר במהר"ם חלאוה פסחים מג: ז"ל:"וכל הני דאשכחן קדשים במין במינו בטל ברוב וכו' וכן ההיא דהפיגול והנותר כולהו בשלא נתבשל שלא קבל טעם זמ"ז אלא זה עומד לעצמו וזה לעצמו", והוסיף שם-"ואפי' בשנבלל דטכע"ק ליכא למימר ביה והיתר מצטרף לאיסור ליכא למימר אלא בשאותו זית נטעם מחמת האיסור שבו". [↑](#footnote-ref-2)