42 טרשא א
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק מסעי כ"ט תמוז תשס"ח

**בדין טרשא דר"פ**

**ובדין מכירה לשלם בזמן פלוני כשער אותו הזמן**

**א**

א] ב"מ דס"ה., אמר ר"פ טרשא דידי שרי מאי טעמא שכראי לא פסיד זוזי לא צריכנא אנא הוא דקא עבידנא מילתא גבי לוקח, א"ל ר"ש ברי' דר"א לר"פ מאי חזי מר דקא אזלת בתר דידך זיל בתר דידהו דאילו הוו להו זוזי הוו שקלי כי השתא השתא דלית להו זוזי שקלי כיוקרא דלקמי'.

והנה לעיל דס"ג:, רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו מ"ט אמרו רבנן פוסקין על שער שבשוק ואע"פ שאין לו, דאמר לי' שקילא טיבותיך ושדי אחיזרי, מאי אהנית לי אי הוו לי זוזי בידי הוה מזבנינא בהיני ובשילי בזולא.

ובחי' שנד' ע"ש הריטב"א לקמן דע"ב: עמד בזה מסוגיין דלא שרינן משום הא דשכראי וכו', משום דמאי חזי מר וכו' זיל בתר דידהו וכו', וא"כ ה"נ נימא התם דהגם דהלוקח לא שקיל ריביתא דמאי אהנית לי, זיל בתר מוכר, ועיי"ש שכתב עפי"ז דלא סגי בטעמא דמאי אהנית לחודי', עיי"ש, ועי' בית מאיר סימן קע"ה ס"א שג"כ כתב כעי"ז, ובשער דעה שם סק"א כתב דרק בטרשא מחמירין מכח ה"ט כיון שנותן לו יותר מהשער של עכשיו מחמת המתנת המעות מחזי טפי כריבית, משא"כ בפסיקה על הפירות שאין כאן אלא חשש שמא יתיקר ולא מחזי כריבית כולי האי, לא מחמרי' מחמת סברא זו, ועי' עוד באבנ"ז סימן קע"ו סקט"ו וסקי"ז וסימן ר"ו סק"ז מש"כ בזה.

ב] אמנם הנה מד' הרמב"ן נ' להוכיח דטעם אחר יש בזה, דהנה הרמב"ן במלחמות בסוגיין כתב, ז"ל, הגאונים פירשו טרשא דר"נ כעין טרשא דר"פ דאמר לי' ה"ה לך בתשרי כשער של תשרי והוא שער היוקר וכו', ואחרים אמרו דהא דר"נ ודאי בלא קצץ כלום אלא אמר בתשרי כשער של תשרי והוא שער היוקר, לפיכך מותר דאמר לי' חיטי הוא דקדחי באכלבאי, ופירשו התם במתני' קץ לי' אבל הכא לא קץ לי' כלום, ור"פ הי' קוצץ אם מעכשיו כשער של עכשיו ואם לתשרי כשער של תשרי, לכך אמרו דהלכתא כר"נ אע"ג דליתא לר"פ, עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן בסוגיין כתב בתו"ד, ז"ל, ומדאקשי' עלי' ממתני' דקתני אם מעכשו אתה נותן לי וכו', משמע כפשטה לדברי הגאונים ז"ל דהא דר"נ נמי בדא"ל אם מעכשו אתה נותן לי כשער של עכשו, ומשמע דאי א"ל סתם באייר תתן לי כשער של אייר מותר, משום דאמר לי' חטי הוא דקדחו באכלבאי והכא זביני הוא ושרי, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דאין להתיר משום ה"ט דחיטי הוא דקדחו באכלבאי, רק בשלא קץ אם מעכשיו כשער של עכשיו, אך כל שקץ אם מעכשיו כשער של עכשיו אין להתיר כלל מכח טעם זה, וע"כ לא פירש דטעם ההיתר הוא משום הא דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, רק לפי' אחרים שפירשו לההיא דר"נ בשלא אמר אם מעכשיו וכו', אך לפי פי' הגאונים דאיירי בשאמר אם מעכשיו לא פירש דהוא מכח טעם זה, וזהו גם מש"כ בחידושיו, דהגם דאם אמר אם מעכשיו וכו' ואם לאייר כשער של אייר לא קי"ל כר"נ ואסור, מ"מ אם א"ל סתם באייר תתן לי כשער של אייר מותר משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי.[[1]](#footnote-2)

ג] ובטעמא דמילתא דלא שרינן משום הא דחיטי קדחי באכלבאי רק בשלא פירש אם מעכשיו בכך, עי' אבנ"ז סימן ר"ו שפירש, דהוא משום דכל שהתנה אם מעכשיו כשער הזול של עכשיו הוא איסור חמור כמו סאה בסאה דלא מהני בי' טעמא דחיטי מי קדחי באכלבאי.

אך צע"ק בזה, דהגם די"ל כן דבמפרש אם מעכשיו בפחות ל"מ ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, מ"מ מ"ט לא פירש הרמב"ן דטעמא דר"נ, הוא משום דס"ל דאף במפרש אם מעכשיו בפחות שרינן מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, ומ"ט פשיטא לי' דל"ש להתיר במפרש מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי.

וי"ל בזה, לפ"מ שהוכיח האבנ"ז שם דמפרש אם מעכשיו בפחות חמור מסאה בסאה, שהרי בסאה בסאה מותר ביש לו, ואלו באם מעכשיו בפחות אסור אפי' יש לו כמ"ש הטור בשם רבינו ישעי' והסכים עמו וכן פסק הרמ"א, וכיון דבסאה בסאה ל"מ טעמא דמאי אהנית, כ"ש באם מעכשיו בפחות, עכ"ד, ויל"פ דכן פשיט"ל להרמב"ן דמפרש אם מעכשיו בפחות חמיר מסב"ס, וע"כ ל"ה מצי לפרושי דטעמא דר"נ הוא משום דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, שהרי אפי' בסב"ס לא שרינן מכח ה"ט, וכ"ש במפרש אם מעכשיו בפחות דחמיר טפי.

עוד ילה"ע בזה, דאם אכן ל"מ ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי במפרש, א"כ הי' בדין דגם בפסיקה בשויו ביצא השער, דההיתר הוא משום מאי אהנית, לא יהא מותר אם פירש להדיא דאם יתן לו הדמים בשעה שיספק לו המקח, יתן כשער של אותה שעה, וזה לא שמענו, וודאי דרך הוא שמפרשים כן, והו"ל לאשמועינן דה"ז אסור.

ד] ונ' דיל"פ בזה טעם אחר, דכל שמפרש אם מעכשיו בכך, ל"ש עיקר ההיתר דחיטי קדחי באכלבאי, ומשום דאמנם אם ל"ה מוכר כלל והי' משאיר החטים בידו הי' מוכרן עתה בשער זה, אך הרי אחר שמכרן, הרי דכיון דאם הי' פורע לו הלוקח מיד, הי' משלם דמים מועטים, ועתה כשפורע לאחר זמן בדמים מרובין, נמצא שנתרבה ממון המלוה מכח המתנת המעות שלא פרעו הלוקח מיד, וע"כ הוא דאסור, ודו"ק.

והי' מקום לומר עפי"ז, דכל הא דלא שרינן מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי במפרש אם מעכשיו וכו', הוא רק בשאף אחר שחל המקח יש ביד הלוקח לפרעו עכשיו כשער של עכשיו, דכה"ג ל"ש כלל ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, כיון שאם הי' פורע לו עכשיו הי' נותן לו דמים מועטים וכמש"נ, אך כל שאחר שחל המקח אין ביד הלוקח לפרוע עכשיו כשער של עכשיו, ונמצא שלא נתרבה ממון המוכר מכח המתנת המעות דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, שפיר יש להתיר אף דמעיקרא פירש לו אם מעכשיו וכו'.

אך סתימת הדברים לא מ' כן, ומ' דכ"ה דבמפרש אם מעכשיו באלף זוז ואם לגורן בי"ב מנה אסור אף אם פירש כן קודם חלות המקח, ואחר שחל המקח אין בידו לפרוע אלא י"ב, דלא קי"ל כדעת חכמי לוניל שהביא בעה"ת, ה"נ הא דאסרינן במפרש אם מעכשיו וכו' ואם לניסן כשער של ניסן הוא אף בכה"ג, וכנר' הטעם בזה דגם בכה"ג לא אמרי' חיטי הוא דקדחי באכלבאי, דכיון שהי' מתרצה למכרו עכשיו כשער של עכשיו, נמצא שנתרבה ממונו מכח המתנת המעות, ועכ"פ מיחזי הכי, וע"כ הוא דאסור.

ה] ובזה ניחא מש"כ הלבוש בסימן קע"ג ס"א והש"ך שם סק"ג, דאם א"ל סתם באייר תתן לי כשער של אייר שרי, אפי' בדבר שיש לו שער ידוע, ובגידו"ת ח"ד סוף דין ל' תמה טובא ע"ד הלבוש, שהרי לפ"מ דכל שיצא השער ה"ה כמפרש, הרי דכ"ה דבמפרש אם מעכשיו וכו' ואם לאייר כשער של אייר אסור, ה"נ יש לאסור באמר בסתמא אם לאייר כשער של אייר אם יצא השער, דחשבינן לי' כאילו אמר בהדיא אם מעכשיו כשער של עכשיו.

ולפמש"נ מיושבים היטב ד' הלבוש והש"ך, דהנה במש"כ הראשונים דיצא השער הוי כמפרש, נ' דלאו היינו דבסתמא הוי כמפרש דאם מעכשיו יתן לו בפחות, שהרי איירי אף בגוונא שבאמת אינו מתרצה למכור עכשיו כלל, דבההיא דר"פ נ' בד' הרשב"א דל"ה מתרצה למכור עכשיו כשער של עכשיו, גם בההיא דירושלמי שהעמידוה הרשב"א והנמו"י בשומתו ידועה הרי מפורש שם שלא נתרצה למכור כשער של עכשיו.

ומש"כ הראשונים דהוי כמפרש היינו, דעיקר איסורא דמפרש הוא משום דהתירא דטרשא דר"נ הוא כמש"כ הרשב"א בתשובות החדשות סימן פ"ד, ז"ל, אבל בטרשא דר"נ דלא קץ בתחלה לא נתפרש העלוי "ואיכא למימר דלדידי' שוה לי' שרי", דכל בדרך מקח וממכר ליכא רבית אלא דרבנן "וכל שלא נתבאר לך הרבית" דרך מקח וממכר שרי, עכ"ל, ואשר ע"כ כל שפירש להדיא אם מעכשיו בפחות ונתפרש העילוי וליכא למימר דהכי שויא לי' ה"ז אסור, כיון שנתבאר לך הריבית דידוע דהעילוי הוא משום האגר נטר, ואשר זמש"כ הראשונים דה"נ בדבר ששומתו ידועה, אף שלא פירש דאם מעכשיו בפחות ובאמת ל"ה מתרצה למכרו עתה בפחות, מ"מ כיון ששומתו ידועה שאינו שוה כן, הרי דמה שאומר דאם לזמן פלוני ביותר נתפרש בזה העילוי, שהרי אין שווי החפץ כן, וידוע שעילוי זה הוא משום האגר נטר, וע"כ ה"ז אסור, וז"פ, וכ"נ להדיא בל' הריטב"א, ז"ל, דהתם כיון דאזלי להדיא ד' "הא מנכרא מילתא וכמאן דקץ לי' דמי" משא"כ בסחורה דלא קיצי דמי' ויש שמוכר בזול "ויש שמוכר ביוקר", עכ"ל, וכ"נ בל' סה"ת ח"ד דין ל', ז"ל, דכיון דאזלן ד' נודע וגלוי לכל השער דאזלן ד' בזוזא, כדקיץ לי' דמי ואסיר, שהשער המפורסם למכירת הדבר חשוב לזה כמו קיץ לי', עכ"ל.

אמנם באמת יל"פ בזה בע"א, דהנה ז"ל הרשב"א בתו"ד, ומתני' נמי סבר דל"ק לי' ואע"ג דקרקע נמי לא פסיד, משום דהתם קץ בפירוש אם מעכשיו בכך וכך "אבל הוא לא קץ למימר לי' אם מעכשיו בכך וכך דזוזי לא צריך", ומש"ה אקשינן עלי' מאי חזית דאזיל מר גבי' דידי' זיל בתר לוקח, "וכל שיצא השער ה"ה כקציצה דהא אי הוו לי' זוזי ודאי שקיל כשער של עכשיו" דהא איכא שכרא בהיני והא איכא שכרא בשילי, עכ"ל, ומ' להדיא וכן נ' גם בל' הנמו"י, דטעמא דר"פ שהתיר בטרשא דידי' אף שיצא השער, הוא משום דס"ל דכיון דזוזי לא צריכנא ול"ה מתרצה למכרו כשער של עכשיו, ע"כ בכה"ג ל"ה יצא השער כמפרש, וזה הוא לטעמייהו, דכל איסור טרשא הוא רק במפרש או ביצא השער דהוי כמפרש, וע"ז הוא דפרכי' דהגם דלגבי דידי' ל"ה כמפרש, אך לגבי הלוקח הוי כמפרש, וע"כ ה"ז אסור, אך בל' הרשב"א בשו"ת החדשות סימן פ"ד בסופו, מבו' להדיא דבההיא דר"פ נמי הי' חשוב כקץ מתחילה, ואפ"ה שרי מכח ה"ט דשכראי וכו' וזוזי וכו', עייש"ה.

ולפ"ז יתכן, דלעולם הא דיצא השער הוי כמפרש, הוא דהוי ממש כקציצה דאם מעכשיו כשער של עכשיו, ומש"נ להוכיח לא כן מה דה"ז אסור אף בשמפרש להדיא שאינו מתרצה למכור כשער של עכשיו, הנה לפי הנ"ל אי"ז ראי', דהגם דלגבי המוכר ל"ה כקציצה, אך לגבי הלוקח הוי זה כקציצה, שהרי הלוקח הי' יכול לקנותו כשער של עכשיו, ומה שמתרצה הלוקח ליתן דמים יתירים הוא משום האגר נטר, וע"כ הוא דאסור דזיל בתר לוקח וכדקי"ל דלא כרב פפא.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז מתישבים היטב ד' הלבוש והש"ך, דכיון שנת' דהא דבמפרש לא שרינן משום הא דחיטי קדחי באכלבאי, הוא משום דכל שמתרצה ליתנו עתה בפחות, ל"ש כל עיקר ה"ט דחיטי קדחי באכלבאי, שהרי אם יתן מיד יקבל דמים פחותים, ונמצא דמה שמקבל בניסן דמים יתירים הוא מכח המתנת המעות, הרי ממילא דל"ש כל עיקר איסור זה אלא במפרש, אך יצא השער הגם דהוי כמפרש, אך כיון שאינו מתרצה למכור עתה בדמים פחותים, שוב שפיר יש להתיר מכח הא דחיטי קדחי באכלבאי.[[3]](#footnote-4)

וגם לדרך בתרא שנת' דהא דיצא השער הוי כמפרש אף בשאין המוכר מתרצה למכרו כשער של עכשיו, הוא משום שהלוקח הי' יכול לקנותו במקום אחר כשער של עכשיו, נמי ניחא, דהא דלא אמרי' חיטי הוא דקדחי באכלבאי במפרש, הוא רק בשהמוכר מפרש ומתרצה למכרו כשער של עכשיו, דבכה"ג ל"ש עיקר ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי וכנ"ל, אך כל שאין המוכר מתרצה למכרו כשער של עכשיו, הרי דהגם דהוי כמפרש משום שהלוקח יכול לקנותו במקום אחר כשער של עכשיו, מ"מ שפיר מצינו להתיר בזה משום ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, וז"פ,

אך באמת לדרך זו לא נתישבו ד' הלבוש והש"ך, שהרי לפ"ז הי' בדין דכל הא דמותר למכור כשער של ניסן בשלא פירש אף שיצא השער, הוא רק בשאינו מתרצה למכרו עכשיו כשער של עכשיו, דכה"ג כל הא דאסרינן הוא משום דזיל בתר לוקח וכו', וע"כ אכתי קיים בזה התירא דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, אך בגוונא שבאמת הי' המוכר מתרצה למכרו עכשיו כשער של עכשיו, הרי דבכה"ג הדר דינא דכל שיצא השער הוי כמפרש שהוא מתרצה למכרו כשער של עכשיו, ותו ל"ש להתיר בזה מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי.

ו] והנה אי נימא דהא דשרינן בפסיקה משום מאי אהנית, ולא אמרי' דמאי חזית וכו' זיל בתר מוכר, הוא משום דאיכא נמי טעמא דמה לי מה לי דמיהן, או משום דפסיקה קיילא דליכא אלא חשש שמא יתיקר ולא מחזי כ"כ בריבית, הרי לפ"ז לא הי' לנו להתיר בשאמר סתם באייר כשער של אייר, מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, דבזה יש לנו לומר דמאי חזית וכו' זיל בתר לוקח, כ"ה דפרכי' אדרב פפא.

אמנם לפ"ד האבנ"ז סימן קע"ו וסימן ר"ו, שכתב דטעמא דמאי אהנית הוא טעם גם כלפי המוכר, שהי' יכול לקנות חטים עתה ולהניחן בידו, ולא נחסר כלום, הרי י"ל דה"נ הכא טעמא דמאי אהנית הוי טעם גם כלפי הלוקח, שהי' יכול להשאיר השכר בידו, וכ"כ האבנ"ז שם, אך זה חידוש, דהגם דהי' יכול הלוקח להשאיר השכר בידו, אכתי י"ל דחשיב דאית לי' פסידא, שהרי הוא משלם בעד השכר של אתמול יותר משויו אתמול, ומה לי שעכשיו נתייקר מה שבידו ושוה יותר, הרי מ"מ כיון שהוא אינו משלם על השכר של היום אלא על השכר של אתמול, הוי אגר נטר ומה מהני הא דנתרבה ממונו מצד אחר שנתייקר השכר שבידו, סו"ס במה שהוא משלם עליו כשער של עכשיו אית לי' פסידא, וצ"ע בזה.

ז] ונ' ללמוד מד' הרמב"ן, דהא דאמרי' מאי אהנית, ולא אמרי' מאי חזית וכו', כ"ה דפרכי' אדרב פפא דמאי חזי מר וכו', טעם אחר יש בזה.

דהנה הרי לפמש"נ בד' הרמב"ן דכל היכא שמפרש אם מעכשיו כשער של עכשיו ל"ש כלל ה"ט דמאי אהנית, דכיון שהוא מתרצה שיפרענו עכשיו כשער של עכשיו, נמצא שמתרבה ממונו מכח המתנת המעות, הרי בע"כ דהא דשרי ר"פ בטרשא דידי' הגם שהי' מפרש אם מעכשיו כשער של עכשיו לפ"מ שפירש הרמב"ן אי"ז כלל מענין התירא דמאי אהנית.[[4]](#footnote-5)

והביאור בזה, דעיקר התירא דמאי אהנית בפסיקה הוא, דלא חשבינן שנתרבה ממונו של הלוקח מכח המתנת המעות, שהרי גם בלא המתנת המעות הי' בידו לקנות בהילי ושילי והיו לו עתה פירות אלו, וע"כ הוא דשרי.

אך הא דשרי ר"פ, אי"ז משום שלא נתרבה ממונו, שהרי כיון שהי' מתרצה לקבל עכשיו כשער של עכשיו, נמצא שנתרבה ממונו מכח מה שאינם פורעין לו עכשיו, אלא טעם ההיתר הוא, דהא דשקיל ר"פ מינייהו כשער היוקר, אי"ז בעד המתנת המעות, אלא הוא משום דשכראי לא פסיד וזוזי לא צריכנא, וע"כ אף היום הוי שווי השכר לדידי' כשער היוקר, והגם שהוא מתרצה לקבל עכשיו כשער של עכשיו, טובה היא שעושה עם הלוקח (וכמש"א אנא הוא דעבידנא מילתא גבי לוקח), ואינו עושה עמו טובה זו אלא בשהוא משלם לו עכשיו, (שהוא יכול לקנות בשער זה בהיני ושילי) אך כשאינו משלם לו עכשיו אינו עושה עמו טובה זו, וה"ה נוטל ממנו כשער היוקר דזהו שווי השכר לדידי', ואי"ז בעד המתנת המעות.

ונ' פשוט לפ"ז, דכל הא דפרכי' מאי חזי וכו' זיל בתר דידהו, הוא רק בטרשא דרב פפא, דנתרבה ממונו, ואך דאתינן להתיר משום דריבוי ממונו ל"ה בעד האגר נטר, ובזה הוא דפרכינן, דמאי חזי וכו' זיל בתר דידהו, והיינו דהגם דאיהו לא שקיל לריבוי ממון זה בעד האגר נטר, אך הלוקחין נותנין לו ריבוי ממון זה בעד האגר נטר, וע"כ הוי זה ריבית, וכ"ה משמעות ל' רש"י שם, ז"ל, זיל בתר דידהו אחרי הלקוחות, דאינהו ודאי אגר נטר יהבו לי' למר, עכ"ל.

אך בהתירא דמאי אהנית, אשר היינו דחשבינן שלא נתרבה ממונו כלל, ולא אסרו בריבית דרך מקח אלא בשנתרבה ממון הלוקח או המוכר, שלא אסרו בזה נשך בלא תרבית, לא מצינו למיפרך דמאי חזית וכו', דאף דאזלי' בתר המוכר, לא אסרינן אלא בשריבה המוכר ממון הלוקח בעד האגר נטר דאיכא תרבית, וכיון דאמרי' מאי אהנית ולא נתרבה ממון הלוקח, לי"ב איסורא, ול"ד לטרשא דר"פ דאיכא תרבית, ואך דאתינן להתיר משום דתרבית זו ל"ה בעד האגר נטר, וע"ז פרכינן דכיון שהלוקחין נותנין לו לתרבית זו בעד האגר נטר, ה"ז אסור, וז"ב.

ח] ועד"ז הוא גם לדעת רש"י והרשב"א דבטרשא דר"פ לא פירש אם מעכשיו וכו', ול"ה ר"פ מתרצה למכרה כשער של עכשיו, דלפ"ז נ' דמה"ט הוא שהתיר ר"פ בזה, משום שהוא אינו מתרצה למכרה כלל כשער של עכשיו, ואף אם ירצו הלוקחין לשלם עכשיו יקח מהם כשער של ניסן, ונמצא שאינו נוטל היוקר כלל בעד האגר נטר, וע"ז פרכי' דהגם שהוא אינו נוטל היוקר בעד האגר נטר, מ"מ הלוקחין נותנין היוקר בעד האגר נטר, דאילו הוו להו זוזי וכו'.

ובנוס"א יל"פ בזה כמשמעות ל' הרשב"א והנמו"י וכמש"נ לעיל סק"ה, דטעמא דר"פ דשרי הוא משום דל"ש בזה דינא דיצא השער הוי כמפרש, שהרי הוא אינו מתרצה למכרה כשער של עכשיו, וע"כ ס"ל דשרי, וע"ז פרכינן, דהגם דלגבי דידי' ל"ה כמפרש, אך לגבי הלוקח הוי כמפרש, שהרי אילו הוו לי' זוזי וכו'.[[5]](#footnote-6)

ואמנם כל הא דאזלינן בתר לוקחין ואסרינן בזה, הוא רק משום שנתרבה ממונו של ר"פ, ואך דאתינן להתיר משום דריבוי ממונו ל"ה בעד האגר נטר, ובזה הוא דפרכינן דמאי חזי וכו' זיל בתר דידהו, דהלוקחין נותנין לו ריבוי ממון זה בעד האגר נטר, וע"כ הוי זה ריבית, אך בהתירא דמאי אהנית דחשבינן שלא נתרבה ממונו כלל, לא מצינו למיפרך מאי חזית וכו', וכמש"נ.[[6]](#footnote-7)

ט] ובזה ניחא מה דיל"ע לדעת רש"י והרשב"א דר"פ לא פירש אם מעכשיו כשער של עכשיו, ומשמעות הדברים שלא הי' מתרצה למכור כלל כשער של עכשיו, ואפ"ה ה"ז אסור, וכ"ה מבו' בד' הירושלמי שאסרו למכור כשער של פוריא, אף שלא נתרצה כלל למכרו כשער של עכשיו, והיינו משום דמ"מ הלוקח נותן לו היוקר בעד האגר נטר וע"כ ה"ז אסור, וצ"ע דלפ"ז הי' בדין, שכל שיש אדם שמוכר ביוקר יותר מאחרים אף למי שמשלם לו מיד, והוא מתרצה אף למכור בהקפה, הרי שמי שיש בידו לקנות אצל שאר מוכרים, ובא לקנות אצל המוכר ביוקר משום שאין לו מעות, יהא אסור, דזיל בתר לוקח דאילו הו"ל זוזי הי' קונה בזול, ועתה מוסיף היוקר בעד האגר נטר.

והנה אמנם נ' דבגוונא שיש בנ"א שלוקחין מן המוכר ביוקר אף שלא בהקפה, ודאי שאין לאסור בזה, דבכה"ג אי"ז מתפרש דלוקח זה קונה ממנו ביוקר בעד האגר נטר, שהרי יש שלוקחין ממנו בכך אף שלא בעד האגר נטר.

אך מ"מ בגוונא שאין בנ"א שלוקחין ממנו ביוקר, ורק מי שאין לו מעות לוקח ממנו בדמים הללו, הרי שאף שהמוכר אינו לוקח ליוקר זה בעד המתנת המעות, אלא מסיבות אחרות דכ"ה השווי לדידי', וכגון שטרח עליו יותר וכל כיו"ב, מ"מ כיון שהלוקח נותן ליוקר זה בעד המתנת המעות הי' לנו לאסור, וזה לא שמענו.[[7]](#footnote-8)

אך עפמש"נ נ' דל"ד, ועיקר החילוק שמעתי מהרא"מ, דדוקא בההיא דר"פ דמה שלא הי' ר"פ מתרצה למכרו עכשיו כשער של עכשיו, אי"ז משום דעכשיו הוא שוה לדידי' טפי, אלא הוא משום שרצונו להמתין עד זמן היוקר, וע"כ אינו מוכרו עכשיו אלא "ביותר משויו", הרי כיון שמה שהוא נוטל כשער של ניסן הוי יותר משויו, ע"כ בזה אמרי' דהגם שהוא אינו נוטל לזה בעד האגר נטר, מ"מ כיון שהלוקח נותן לזה בעד האגר נטר ה"ז אסור, ועד"ז הוא גם בההיא דירושלמי שלא נתרצה למכור אלא כשער של פוריא.

אך משא"כ במי שאינו מתרצה למכור עכשיו אלא ביוקר משום שכן הוא שוה לדידי' "עכשיו", ונמצא שהוא אינו נוטל עכשיו כלל יותר משויו, דלגבי דידי' זהו שויו עתה, אין לאסור כלל מכח הא שהלוקח נותן לו יותר משויו משום האגר נטר, דמ"מ כיון שהמוכר לא קיבל יותר משויו לי"ב איסורא.

וזה עפמש"נ ללמוד מסוגיא דלעיל דס"ג:, דכל היכא שלא נתרבה כלל ממונו של הלוקח, אין לאסור מכח מה שהמוכר נחסר ונותן לזה בעד האגר נטר, וע"כ ה"נ הכא, כיון שלא נתרבה כלל ממונו של המוכר, דלדידי' זהו שווי החפץ עתה, אין לאסור מכח מה שהלוקח נחסר ונתן לזה בעד האגר נטר.

**ב**

י] בעיקר מה שהתיר הרמב"ן בשאומר סתם באייר כשער של אייר, משום ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי והכא זביני הוא ושרי, הנה מבו' בחי' הרמב"ן בסו"ד דהדר בי' מזה ואסר בזה מכח ד' הירושלמי שאסרו רבי לרב חייא למכור עכשיו כשער של פוריא, וכתב עפי"ז דט"ס הוא בתוספתא וגרסינן אסור, והגם שכתב הרמב"ן ע"ז דאע"פ שיש בזה סמך לדברינו, כיון שלא הקשו בגמ' מן הברייתא הזו לרב נחמן דשרי טרשא ליכא למיסמך עלה ולא מותבין אנן מברייתא דלא מותבי מינה בגמ' כלל, עכ"ל, מ"מ נ' להדיא בדבריו דסמך לדינא ע"ד הירושלמי לאסור בזה, וכ"ה מבו' גם בדבריו במלחמות שהביא לדינא דהירושלמי, ולא נתפרש בדבריו מ"ט לא שרינן בזה משום ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, דהכא זביני הוא.

גם בד' רש"י והרשב"א והנמו"י מבו' שלא התירו מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, שהרי פירשו לטרשא דר"פ בשלא פירש אם מעכשיו בכך, וגם התוס' כתבו דיל"פ כן, ואך שלא נתפרש בדבריהם דאיירי בשאמר כשער של ניסן, וי"ל דאיירי בשקצץ דמים, דכה"ג י"ל דאין להתיר משום ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, ואפ"ה לא שרי ר"פ בזה אלא מכח הא דזוזי לא צריכנא, וכמש"נ דהיינו שאינו נוטל להיוקר בעד המתנת המעות, וגם בזה לא קי"ל כוותי', וכבר הוכיח הרמב"ן כן מד' רש"י, דאסור למכור כשער של מחר אף בשאינו מפרש אם מעכשיו וכו', (וכתב לדון דהיינו רק כשקוצץ לו זמן שהוא שעת היוקר ברוב השנים), והרי שאין להתיר מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי.

וכ"ה מבו' גם לפ"מ שפירשו הרשב"א והנמו"י לההיא דירושלמי דאסרו למכור כשער של פוריא, דאיירי בשיצא השער עכשיו, וע"כ ה"ז אסור אף שלא פירש אם מעכשיו וכו', וכן מסיק שם הרשב"א, ז"ל, והלכך כל שקצץ עכשיו דמים או שיצא השער שהיא הקציצה של עכשיו וכו' בין שאמר לו לאחר זמן כשער של אותו זמן והוא זמן היוקר ה"ז אסור, עכ"ל, ולא שרינן בזה משום ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי.

וכ"ה בשטמ"ק בשם הריצב"ש, דלפירש"י ליכא לאיפלוגי בין א"ל לזמן פלוני תתן לי ממנה כו"כ כין לא קצץ לו סך ידוע אלא שאמר לו בשער שישוה באותו זמן וכו', דאם אמר אם מעכשיו או יצא השער אסור אפי' באמר אם לגורן כשער הגורן וכו', עכ"ל

ואין לומר דבהני דוכתי גרע, משום דיצא השער והו"ל כמפרש, וע"כ הוא דלא שרינן בזה מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, שהרי כבר נת' לעיל סק"ה דהגם דיצא השער הוי כמפרש, מ"מ שפיר מצינו להתיר ביצא השער מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי, עכ"פ בההיא דר"פ שלא הי' מתרצה למכרו כשער של עכשיו, וכן בההיא דירושלמי שלא נתרצה למכור כשער של עכשיו, ול"ד למפרש דל"ש טעם זה.

יא] ובטעמא דמילתא נ' בפשוטו ע"ד שכתב השער דעה סימן קע"ה סק"א, דלא שרינן מכח ה"ט דמאי אהנית, רק בפסיקה על הפירות שאין כאן אלא חשש שמא יתיקר ולא מחזי כריבית כולי האי, אך בטרשא שנותן לו יותר מהשער של עכשיו מחמת המתנת המעות מחזי טפי כריבית, ולא שרינן בזה מכח ה"ט דמאי אהנית.

ויל"פ עוד בזה, דכל ה"ט דמאי אהנית וכו' היינו דמה"ט לא חשבינן שהחטים שהוא נותן לו היום הוו טפי מן המעות שנתן לו אתמול, דגם במעות שנתן אתמול הי' ראוי לקנות לחטים אלו, וה"נ פרכינן דבסאה בסאה נימא מאי אהנית, דאין סאה זו שנותן לו עכשיו יותר ממה שהי' לו אתמול, דהסאה שהי' לו אתמול היתה היום כסאה זו, ונמצא שאינו נותן לו עכשיו יותר ממה שהי' בידו בשעת הפסיקה, אך בטרשא שפורע לו הלוקח בניסן כשער של ניסן, הרי באמת בעד מה שהי' לו בתשרי ל"ה יכול לקבל כדמים שנותן לו עכשיו, ואף שהי' יכול לקיימה בידו עד ניסן ולמכרה כשער של ניסן, אך בתשרי ל"ה יכול לקבל לדמים אלו, וכיון שפורע לו בניסן בעד מקח של תשרי דמים שלא הי' בידו לקבלן בתשרי, ה"ז אסור, ודו"ק.

**ג**

יב] ולענין דינא הי' נראה, דכיון דלדעת רש"י והרשב"א והנמו"י מבו' להדיא דלא שרינן בטרשא בשפוסק כשער של אייר מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, וכ"נ גם בד' התוס' שכתבו דיל"פ לההיא דר"פ בשלא פירש אם מעכשיו וכו', אך יש לדחות שלדעתם איירי ההיא דר"פ בשקצץ דמים ולא אמר כשער של ניסן, וגם בד' הרמב"ן מבו' דלדינא יש לאסור בזה, וצ"ע מש"כ באבנ"ז סימן ר"ו סק"ט שדעת הרמב"ן להתיר בזה, וכ"ה מבו' בד' הירושלמי לפ"מ שפירשוהו הרמב"ן והרשב"א, יש לנו לאסור בזה.

אמנם הנה בסה"ת ח"ד דין ל' כתב, ז"ל, ודע שר"ח פירש טרשא וכו' ומשמע לפי פירושו וכו' ומשמע דאם א"ל סתם תתן באייר כשער של אייר מותר דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי והכא זבינא הוא ושרי וכו', עכ"ל.

ושם בסוף דבריו כתב, ז"ל, ומסתברא דטרשא המותרת לכל הסברות היא על ענין זה כשאומר לו בלא מעכשיו הרי פירות הללו מכורות לך בדמים שישוו באייר בין רב בין מעט, משום דא"ל חיטי הוא דקדחו באכלבאי וזביני הוא ושרי וכו', והתוספתא מוכחת כן, דקתני אמר לו הלויני כור חטים ואני נותן לך כשער שאתה מוכרו מותר, עכ"ל.

והנה אמנם הרמב"ן בחידושיו כתב ע"פ הירושלמי דצ"ל בתוספתא אסור, אך סה"ת פליג ע"ז וס"ל כגיר' שלפנינו, ואפשר שהוכיח כגיר' זו מהא דלא פרכי' בגמ' על ר"נ מברייתא זו, וכמו שעמד בזה הרמב"ן.

ובגידו"ת שם עמד ע"ז, שהרי סה"ת לעיל מינה הביא פירש"י שפירש טרשא דר"פ שהי' אומר סתם תפרעני לניסן כשער של ניסן, אלמא לרש"י אסור לומר פירות הללו מכורות לך בדמים שישוו באייר, שהרי לא קי"ל כר"פ, והיינו משום דיצא השער וכמש"כ הרשב"א, וא"כ היאך כתב סה"ת דטרשא זו מותרת לכו"ע, ועיי"ש שכתב לישב בתרי גווני, או דנימא דלא התיר סה"ת אלא היכא דלא יצא השער, והיינו דהגם דבד' בעה"ת בתחי"ד שכתב לדעת רש"י דמדלא קי"ל כר"פ ודאי דלא קי"ל כר"נ, מבו' דלא ס"ל לחלק כן, אך אחר שהביא ד' ר"ת שחילק כן דשומתו ידועה גרע, שוב י"ל כן גם בדעת רש"י, או דנימא דמה שפירש"י שאמר כשער של ניסן, ל"ד הוא, אלא איירי דקץ בהדיא בדמים הרגילים בניסן, ועי' שטמ"ק בשם ריצב"ש שפירש כן בד' רש"י דאיירי בכה"ג שקצץ דמים, גם במאירי פירש לטרשא דר"פ בקצץ דמים כפי השער העתיד להיות בניסן, עכ"ד.

וילה"ע על תי' קמא, שהרי סה"ת כתב דטעם ההיתר הוא משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי, ואם איירי בשלא יצא השער, הרי דלדעת רש"י ודעימי' אין ההיתר בזה משום חיטי הוא דקדחי באלכבאי, אלא גם בלא"ה שרי לקצוץ בדמים יתירים, וצ"ל דמכוון סה"ת, דאף לדעת הסוברים דאסור לקצוץ דמים יתירים אף בשלא אמר אם מעכשיו וכו', מ"מ בכה"ג שרי משום דחיטי מי קדחי באכלבאי.

אך אכתי ילה"ע בזה, שהרי נת' לעיל דאם שרינן מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, יש להתיר אף ביצא השער, דאף דבמפרש אם מעכשיו לא שרינן, הוא משום דכה"ג ל"ש כל עיקר ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי וכמש"נ, אך כל היכא שלא פירש שפיר יש להתיר אף שיצא השער ושומתו ידועה, וא"כ הרי מהא דמבו' לפירש"י דאם יצא השער אסור לפסוק כשער של ניסן, ש"מ דאין להתיר לפסוק כשער של ניסן מכח הא דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי, וא"כ היאך כתב סה"ת דלכו"ע שרי משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי.

ואולי יל"פ דאין מכוון סה"ת דלכו"ע שרי בכה"ג משום הא דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי, אלא מכוון דבריו, דבאופן זה לכו"ע שרי, דלדעת רש"י ודעימי' שרי משום שמותר להוסיף על הדמים בשלא פירש אם מעכשיו וכו' ולא יצא השער, ולדעת ר"ח ודעימי' שרי משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי, וכמו שדקדק בסה"ת לעיל מינה מד' ר"ח דכה"ג שרי משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי, וצ"ע בזה.

יג] והנה הש"ך בסימן קע"ג סק"ג כתב, ז"ל, וכתב בה"ת בשם ר"ח, דכל שלא א"ל אם תתן מעכשיו כו' אלא א"ל סתם באייר תתן לי כשער של אייר, בין שיהי' אותו זמן יוקר או זול מותר אע"פ שדרכן להתייקר באייר, ומביאו ב"י, ומשמע דאפי' יש להן עכשיו שער ידוע מותר, עכ"ל.

וד' הש"ך צ"ב, שהרי מש"כ סה"ת בשם ר"ח הוא לטעמי', דלפי פירושו כיון דההיא דר"נ איירי בשאמר מעכשיו, מ' דאם לא אמר מעכשיו ל"ב לחידושא דר"נ, אלא לכו"ע שרי משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי, אך לפי' רש"י וש"ר ליכא מקור להתיר בזה, והאמנם דלדידהו יש להתיר בכה"ג שלא פירש אם מעכשיו וכו', שהרי דעתם דשרי להוסיף על הדמים כל שלא פירש אם מעכשיו וכו', אך נפ"מ דהיכא דיצא השער דלא שרי להוסיף על הדמים, לית לן מקור להתיר לפסוק כשער של אייר, ואדרבה מד' רש"י שפירש לההיא דר"פ בשלא אמר אם מעכשיו וכו', הרי דכיון דלא קי"ל כר"פ ואף ר"פ לא התיר אלא משום דזוזי לא צריכנא, ש"מ דהיכא דיצא השער אסור לפסוק כשער של אייר, וכמש"כ כן בחי' הרשב"א.

והנה אמנם כתב סה"ת בסוף דבריו דבכה"ג שרי לכו"ע, אך כבר כתב הגידו"ת בתי' קמא דבע"כ היינו רק בשלא יצא השער, אך כל שיצא השער ה"ז אסור לדעת רש"י ודעימי', וכנ"ל, וכאשר כ"ה להדיא בחי' הרשב"א, וכ"ה מוכרח גם מד' הירושלמי שאסרו למכור כשער של פוריא, ופירשו הרשב"א והנמו"י דהוא משום דיצא השער והוי כמפרש, וכבר עמד בזה הגידו"ת שם דבד' הנמו"י מפורש דכל שיצא השער אסור לפסוק כשער של אייר.

גם בגל' הגרע"א שם עמד ע"ד הש"ך דמד' תוס' לא מ' כן, שכתבו דטרשא דר"פ מיירי בקץ או בשער קבוע, הרי אף דהנך טרשות אמר סתם כשער של אייר אעפ"כ אסור בשער קבוע, עכ"ד, אך בזה יש מקום לדחות דשמא לדעת התוס' לא איירי טרשא דר"פ בשאמר כשער של ניסן, אלא איירי בשקצץ דמים כפ"מ שהוא עתיד להתייקר בניסן, וכמו שפירש כן הרמב"ן במלחמות לדעת בעה"מ, אך בד' רש"י רשב"א ונמו"י הוא מפורש לאסור בזה וכנ"ל, וכבר נת' לעיל סקי"ב דלכאו' לדינא אין לנו להקל בזה, אחר שהרמב"ן מסיק לאסור בזה, וכ"ה דעת רש"י הרשב"א והנמו"י, ועי' אבנ"ז סו"ס ר"ו שהסכים לדינא כד' הש"ך, ולמש"נ צ"ע בזה.

**ד**

יד] והנה בחוו"ד סימן קע"ג סק"א כתב להוכיח שלא כד' הש"ך שהתיר לפסוק כשער של אייר אף בדבר שיש לו שער ידוע, ממש"כ הרמ"א שם סי"ד דאם אמר לו תשלם לי כל חבית כמו שיהי' השער בעת שתקח כל חבית שרי אע"ג דעכשיו אינו שוה כ"כ, ומשמע דאם אמר בשעה שתשלם אסור, עכ"ד, וכן הוכיח הגר"ז בציונים לסעיף כ"ב.

ובאבנ"ז סימן ר"ז סק"ד כתב ע"ז, ז"ל, ולק"מ דכיון שמתנה בעת שתשלם, ואם ישלם עכשיו ישלם כשער של עכשיו הוה לי' אם מעכשיו בפחות, [דהיינו טרשא דר"פ דאמר אם מעכשיו כשער של עכשיו דקי"ל דאסור], ע"כ דוקא בעת שתקח שרי ותמיהני וכו' והוא פשוט וברור, עכ"ל,[[8]](#footnote-9) ודבריו ברורים ומוכרחים דאין מקום כלל לחלק בין אומר בפירוש אם מעכשיו בכך ואם בניסן כשער של ניסן, לבין אומר כפי השער שיהא בשעת הפירעון, שהרי אם ישלם לו עתה יהא כשער של עתה, והוי ממש כמפרש, וד' החוו"ד והגר"ז צע"ג.[[9]](#footnote-10)

ובשו"ת מנחת יצחק ח"ז סימן ס"ה נקט דאף לפ"ד האבנ"ז אין לאסור אלא בדבר שיש לו שער ידוע ולא בדבר שאין לו שער ידוע, ואינו מובן, הרי טעם האיסור הוא משום דהוי ממש מפרש, וא"כ גם בדבר שאין לו שער ידוע אסור, שהרי כל שמפרש אם מעכשיו כשער של עכשיו ואם בזמן פלוני כשער של זמן פלוני ה"ז אסור, וה"נ הכא דכוותה, ועיי"ש גם שפקפק בעיקר ד' האבנ"ז, ודבריו צ"ע שהרי ד' האבנ"ז ברורים ואין מקום לנטות מהם, גם בשו"ת שבט הלוי ח"ח סימן צ"א התיר בכה"ג שקובע התשלום כפי שיהי' בשעת הפירעון, וצע"ג דאין מקום כלל להתיר בזה וכמש"כ האבנ"ז, והשבה"ל לא דן כלל על צד האיסור בזה.

ובס' נת"ש סימן קע"ג ס"א כתב שמד' סה"ת מ' שהתיר אף באופן שלא קבע סכום מסוים, עיי"ש שהביא תוספתא שמבו' בה דהאומר לחבירו וכו' ואני נותן לך כשער שאתה מוכרו מותר, ובפשטות הכונה שלא קצב בדוקא זמן מסוים אלא בכל זמן שיפרענו ישלם לו כשער שהחטים נמכרות ואפ"ה שרי, וסברת ההיתר משום דא"ל חיטי מי קדחי באכלבאי וכו', עכ"ד, ואמנם זה טעות, דודאי לא התיר סה"ת בכה"ג שפסק עמו כשער של זמן הפירעון דזה הוי מפרש ממש ואין מקום להתיר בזה, וכנ"ל, והתוספתא לא איירי כלל בשאמר לו שיתן כשעת הפירעון, אלא כשער "שאתה מוכרו", והיינו שער של הזמן שהי' עתיד זה המוכר למוכרו לאחרים, ועי' בחי' הרמב"ן שמפורש שזהו מכוון הדברים, עיי"ש במש"כ לישב התוספתא לדעת רש"י, ונמצא דליכא כלל ב' שערים לתשלום לפי איחור זמן הפירעון, וע"כ הוא דשרי, וז"ב.

**ה**

טו] נת' בדברינו, דכל שיצא השער אסור לפסוק עמו שישלם בניסן כשער של ניסן, אף שלא אמר לו אם מעכשיו וכו', ונת' עוד, דאף בדבר שלא יצא השער אסור לפסוק עמו כשער של זמן הפירעון, דהוי מפרש דאם יפרע עכשיו ישלם כשער של עכשיו וה"ז אסור.

ולפ"ז לכאו' אסור למכור חפץ אף שאין שומתו ידועה ולפסוק עמו שישלם לו בדולרים, לפשטות הדברים דחשיבי כפירא עכ"פ בזמן האחרון, דאף דחשיב כפוסק עמו שישלם כשער של זמן הפירעון, דכיון שמחיר חפץ זה נקבע בדולרים, ע"כ כל שנתייקר שער הדולר, חשיב שהוקר השער דחפץ זה, וכל שאין שומתו ידועה שרי, מ"מ יש לאסור, דהוי כקוצץ עמו שאם יפרע עכשיו ישלם כפי שער הדולר של עכשיו ואם יפרע לאח"ז ישלם כשער של אותו הזמן, וה"ז אסור.[[10]](#footnote-11)

ובאמת גם בשקבע עמו שישלם בזמן פלוני כשער הדולר של אותו זמן ואין יכול להקדים או לאחר התשלום, יל"ד לאסור בזה, שהרי הטעם שהתיר סה"ת שהביא הש"ך בסימן קע"ג סק"ג לקבוע כשער של ניסן, הוא משום דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, וזה ל"ש רק בשפוסק שישלם כשער של ניסן, אך בנידו"ד הרי פוסק שישלם כפי שווי החפץ עכשיו וכפי שער הדולר לזמן פלוני, שהרי אף אם יוזל החפץ יהא עליו לשלם כפי שווי החפץ בשעת המקח, ובזה ל"ש ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, ודו"ק, אמנם באמת לפ"מ דקי"ל דטרשא שרי בדבר שאין שומתו ידועה יש להתיר בזה.

?ובעיקר הדברים, ע' בדברינו בדין פסיקה בדולרים, שנת' לדון דכלל ל"ש בזה איסור טרשא, ואין לאסור בזה אלא דומיא דאיסור סאה בסאה, וכל דיש לו דולרים שרי, עיי"ש.

טז] אמנם נ' דיש מקום להתיר בזה, דהנה ז"ל הרשב"א בסו"ד, והלכך כל שקצץ עכשיו דמים או שיצא השער שהיא הקציצה של עכשיו בין וכו' בין שאמר לו לאחר זמן כשער של אותו זמן "והוא זמן היוקר" ה"ז אסור, עכ"ל, וראיתי ללמוד מזה, דכל הא דאסור לפסוק עמו כשער של זמן פלוני, הוא רק בשהוא זמן היוקר, אך כל שאינו זמן היוקר, הגם שיתכן שיתיקר שרי לפסוק עמו כשער של אותו זמן, ואף בשפירש אם מעכשיו כשער של עכשיו ואם לזמן פלוני כשער של אותו זמן שרי, וכ"נ גם בל' הרשב"א לעיל מינה, ז"ל, ונראה פי' לפירושו דבתשרי יוצא השער בזול "ובניסן מתייקר בכל שנה ושנה" והו"ל כקץ בין בתחלה בין בסוף וכו', עכ"ל, וכ"כ עוד להלן, ז"ל, והא דגרסינן בירושלמי וכו' וש"מ וכו' כשאמר לו כשער של פוריא אסור ואע"פ שלא קצץ כלל לא בתחלה ולא בסוף אלא "מפני שהוא מתייקר בפוריא" אסור, עכ"ל.

ומצינו הדברים מפורשים גם בד' הנמו"י, ומדבריו למדנו גם טעם ההיתר בזה, ז"ל, דהתם יצא השער לכיתנא עכשיו, וכל היכא שיצא השער ה"ה כקציצה, "ופוריא נמי דמיו קצובין ליוקר הוו הלכך הוי כקצץ בתחילה ובסוף דמתניתין", עכ"ל, וכן נ' גם בשטמ"ק בשם הריצב"ש, ז"ל, דלפירש"י ליכא לאיפלוגי וכו' בין לא קצץ לו סך ידוע אלא שאמר לו בשער שישוה אותו זמן "והוא שעת היוקר" וכו', עכ"ל.[[11]](#footnote-12)

וביאור הדברים הוא, שהרי לא אסרו בטרשא אלא בשקץ בתחילה ובסוף, ולא חשיב קץ בסוף אלא בדהויא קציצה על יוקר מכח האגר נטר, אך כל שאינה קציצה ודאית על יוקר, לא חשיב כקץ בסוף ושרי, וכ"נ גם בל' הרשב"א הנז' שכתב בטרשא דר"פ דבתשרי יוצא השער בזול ובניסן מתייקר בכל שנה ושנה והו"ל כקץ בין בתחילה בין בסוף, עכ"ל, ומ' דהא דלא אסרינן אלא בשבניסן מתייקר בכל שנה ושנה, הוא משום דרק עי"ז חשיב כקץ בסוף, וז"ב.

ומצינו גם בחי' הרמב"ן שחילק כן לדעת רש"י, ז"ל, ומצאתי שנוי בתוספתא אמר לו הלויני כור אחד של חטים ואני נותן לך כשער שאתה מוכר בו מותר, ועכשיו זו קשה לדברי רש"י ז"ל ולמי שפוסק שאין הלכה כר"נ במוכר סתם לאייר כשער של אייר, ושמא כשאינו קוצץ לו זמן שהוא שעת היוקר ברוב השנים אלא אומר סתם כשער שאתה מוכר בו מותר, שאי"ז רבית שמא ימכור עכשו קודם היוקר ודרך מקח הוא, עכ"ל, אך יתכן שאחר שכתב הרמב"ן ע"פ הירושלמי דגרסי' בתוספתא אסור, שוב אדרבה יש ללמוד מהתם דאף בכה"ג אסור, ועי' להלן מש"נ בדעת הרמב"ן בזה.

ועד"ז מצינו לדעת הרמב"ן שפירש טעם התירא דטרשא דר"נ הוא משום דהשער של תשרי אינו קצוץ שמא לא יתיקר, וע"כ לא חשיב כקץ, וכן פירש בפסקי רי"ד, ז"ל, אבל כשמוכר לו כשער שילך בעת הפירעון כיון שאינו קצוב אותו השער אע"פ שהסתם מוכיח כי אז תהי' יקרה יותר מותר שפעמים שהיא מזדלזלת, עכ"ל, אך בדבריו יש מקום לפרש דכונתו שפעמים היא מזדלזלת פחות משער של עכשיו, ורק משום זה הוא דשרי, וכן פירש ראב"ן בשו"ת סימן ה', ז"ל, וטרשא דשרי בלא קצץ אלא מקבלה סתם כיוקרא דלקמי' ולהכי שרי דשמא לא תתיקר, עכ"ל, ואך שדעתם ז"ל דלא קי"ל כרב נחמן, אלא אף בשלא קצץ עמו אסור, וע"כ אף בכה"ג אסור, אך לדעת הרשב"א והנמו"י דקי"ל כר"נ ולא אסרינן אלא בשקצץ עמו בתחילה ובסוף, שפיר י"ל דכה"ג שקצץ עמו כשער של ניסן ואי"ז שעת היוקר שרי, דלא חשיב דקצץ עמו בסוף, וכמש"נ.

ובאמת גם בל' הרמב"ן בחידושיו בסו"ד מ' דכל הא דלא קי"ל כר"נ ואסור, הוא רק משום שה"ז עתיד להתייקר, ז"ל, וכאן נמי פי' טרשא רבית חרש שאינו נשמע, מפני שלא פסק ואמר לגורן בכך וכך, אלא אמר באותו השער ואימר שמא לא יוקר השער, והוא רבית "שלעולם מתייקר", ואינו נשמע בפירוש אם הוא רבית, עכ"ל, ומ' דכל המקום לאסור בזה הוא רק משום שלעולם מתייקר, אך אם ל"ה עתיד להתייקר ודאי שרי, גם ל' הרמב"ן לעיל מינה דטרשא דר"נ הוא בשמתנה לפרוע הדמים באייר "שהוא ביוקר", ובמלחמות כתב, דא"ל ה"ה לך בתשרי כשער של תשרי "והוא שער היוקר", ומ' דכל מה שהוצרך ר"נ לחדש דשרי הוא רק בשפוסק כשער של שעת היוקר, אך בלא"ה ודאי שרי, אך זה דלא כמשמעות ל' הרמב"ן במלחמות שכתב דהא דלא קי"ל כר"נ הוא משום ד"כיון שמשך קנה וכל שמוסיף בדמייהו אגר נטר הוא", ומ' דהטעם דקי"ל לאסור בזה, הוא משום דאף דל"ה כקצץ מ"מ כיון שלבסוף ה"ה מוסיף בדמיו ה"ז אסור, האמנם לכאו' אין לומר כן, שהרי הרמב"ן לעיל מינה כתב ע"פ הירושלמי דצ"ל בתוספתא דאם אמר כשער שאתה מוכר בו אסור, אף שיתכן שימכור קודם שעת היוקר, וכמש"כ הרמב"ן לעיל מינה לדעת רש"י, (אך שמא נימא שלא כתב כן אלא לישב ד' רש"י, אך אחר דמסיק דאדרבה גרסי' בתוספתא אסור, יל"פ דאיירי בשהוא עתיד למכור בשעת היוקר), וצ"ע בזה.

יז] ולפ"ז שפיר יש להתיר למכור חפץ ולפסוק עמו שישלם לו בדולרים, דהגם דאם יפרע לאח"ז ישלם כשער הדולר של אותו זמן, מ"מ לא חשיב כקצץ בסוף, דלא אסרינן בשקצץ עמו כשער של זמן פלוני, הוא רק בשהוא עתיד להתייקר לזמן פלוני, דכה"ג חשיב כקץ, אך כל שאינו עתיד בודאי להתייקר לזמן פלוני ועכ"פ קרוב הדבר שיתייקר, לא חשיב כקץ ושרי, וז"ב.

אך בד' הפוסקים לא מצינו שחילקו בזה, ומשמעות סתימת הדברים דאסור לפסוק עמו כשער של זמן פלוני בשפירש אם מעכשיו וכו', אף כשאי"ז זמן היוקר, וצ"ע בזה לדינא.

**ו**

יח] בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ויש מקשים עוד מ"ש מהא דתניא המוליך חבילה ממקום הזול למקום היוקר מצאו חברו ואמר לו תנה לי ואני אעלה לך כדרך שמעלים במקום פלוני באחריות לוקח אסור ע"כ, והא התם דלא קץ לי' ואפ"ה אסור כשהוא באחריות לוקח כי הכא, ותירצו דהתם כיון שהסחורה בכאן והוא אומר הריני מעלה לך כדרך שמעלין במקום פלוני ה"ה כאלו פירש אם מעכשו בכך ואם לזמן פלוני בכך, עכ"ל.

ובפשוטו נ' בביאור ד' הריטב"א, דכל הא דשרינן בטרשא דר"נ, הוא רק משום דכל שלא פירש אם מעכשיו וכו' מצינו למימר דזהו שווי החפץ עתה, אך כל שלא קצץ דמים, אלא כדרך שמעלין במקום פלוני, הרי מתפרש דאי"ז שווי החפץ כאן, אלא נותן לו שווי החפץ במקום אחר, דמהיכ"ת יקבע שווי החפץ כאן ע"פ שויו במקום אחר הן רב והן מעט, וכיון דהוי זה יותר משויו כאן ה"ז אסור.

ולפ"ז נ' לדעת הריטב"א, דה"נ ל"מ התירא דטרשא דר"נ להתיר לפסוק לשלם בניסן כשער של ניסן, אף בשלא פירש אם מעכשיו וכו', אי לא דנימא דכה"ג שרי משום דאמר חיטי הוא דקדחי באכלבאי, עמש"נ בזה לעיל ענף א', דכל שפוסק כשער של ניסן ואינו פוסק בדמים קצובים, אי"ז מתפרש דזהו שווי החפץ השתא, אלא הוי זה יותר משויו, וע"כ ה"ז אסור, והאמנם יש מקום קצת לחלק בזה, אך אי"ז נראה.

והדברים מדוקדקים כן בד' הריטב"א, שפירש בטרשא דר"פ, ז"ל, דסבר ר"פ דכיון שהשכר שלו היה שוה לאותו זמן שהוא קובע לפרעון "כפי הדמים שמכרם עכשיו" וכו', עכ"ל, ומ' להדיא דמפרש לההיא דר"פ שפסק עם הלוקח דמים קצובים, וכמו שנקט הרמב"ן בדעת בעה"מ שמפרש כן, וכ"נ גם בל' הרשב"א בשו"ת החדשות סימן פ"ד שפירש כן, ולא פירש כדעת ש"ר שפסק עמו כשער של ניסן, ונ' דהוא משום דס"ל דכה"ג ודאי אסור, וכמש"נ בדעתו, והאמנם יתכן דטעם התירא דר"פ דשכראי וכו' וזוזי וכו' שייך גם בכה"ג, אך מ"מ מש"א ר"פ טרשא דידי "ודאי" שרי, דעדיפא טרשא דידי' מטרשא דר"נ, ואי טרשא דר"נ שריא כ"ש דטרשא דידי' שריא, הוא רק משום שפסק עם הלוקח דמים קצובים, דאם פסק עמו כשער של ניסן אין להתיר בזה מכח התירא דטרשא דר"נ, וז"ב.

וראיתי בכ' הרמ"ב לסייע לחילוק זה מד' המרדכי סימן שי"ט, ז"ל, גם פסק ר"י דטרשא דר"נ שריא כגון למכור סחורה בהמתנה יותר מדמי' ובלבד שלא יפרש אם מעכשיו הוא לך בפחות אלא בסתם ימכור בכך וכך ליום פלוני, אבל טרשא דר"פ אסורה, דאסור למכור סחורה בזמן הזול שבתשרי כשער של ניסן ולהמתין לו עד ניסן, עכ"ל, ומ' להדיא דאיירי בחד גוונא, ולמכור בדמים קצובים לזמן פלוני מותר, ולמכור כשער של אותו הזמן אסור, וזה כמש"נ בדעת הריטב"א.

אך בד' ש"ר מבו' דלא ס"ל לחלק בזה, אלא אף בכה"ג שפוסק כשער של ניסן שרי, לדעת הסוברים דקי"ל כר"נ, וכן נקטו הפוסקים.

ובחזו"א סימן ע"ב סק"ה כתב לתמוה ע"ד החוו"ד, ז"ל, ותמוה דבמוכר סחורה במקח קצוב לשלם לזמן פלוני ואין העילוי ניכר אין ניכר שום ריוח בשביל המתנה אלא זה שיווי הסחורה, אבל אם יתנה שישלם לו לזמן פלוני כשער של זמן פרעון כבר ניכר שיש כאן שכר המתנה, שכל לוקחין ודאי לא יתרצו להוסיף על מחירם אם יתיקר אחר שלשים יום, וזה שמתרצה הוא בעד המתנת מעות וכו', עכ"ל, ודבריו צ"ב, דאמנם כ"Vה דעת הריטב"א והמרדכי, אך דעת ש"ר להתיר גם בגונא שהתנה שישלם לזמן פלוני כשער של זמן פירעון, וכן נקטו הפוסקים.

1. אמנם באבנ"ז סימן ר"ו סק"ו כתב בדעת הרמב"ן דטעמא דר"נ דשרי הוא משום דאמר חטי מי קדחי באכלבאי, וצ"ע שהרי להדיא בד' הרמב"ן שלא כתב לה"ט דחטי מי קדחי באכלבאי, רק בגוונא שלא פירש אם מעכשיו וכו', אך בהא דשרי ר"נ אף בשפירש אם מעכשיו וכו' פירש הרמב"ן הוא משום דשמא לא יתייקר, ולא משום הא דחטי מי קדחי באכבלאי. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך באמת נ' דיש להוכיח דהא דיצא השער הוי כמפרש, אי"ז משום דבסתמא הוי כמפרש אם מעכשיו בפחות, אלא היינו דדמי למפרש דידוע דהעילוי הוא משום האגר נטר, ממש"כ בשו"ע סימן קע"ג ס"ב, דהיו לו פירות שאם ירצה למכרם בשוק וליקח דמיהם מיד מוכרם בי', ואם תבע אותם הלוקח לקנותם ויתן המעות מיד יקנה אותם בי"ב, ה"ז מותר, והנה הרי לפ"מ דקי"ל דבדבר שאין שומתו ידועה מותר למכרו בהקפה ביוקר, הרי בע"כ דמה שהוצרך להשמיענו דכה"ג שרי, הוא משום דחשיב כדבר ששומתו ידועה בי', כיון דהמוכרן בשוק וכו' מוכרן בי', וע"כ הוא דס"ד לאסור בזה, וצ"ב דא"כ מ"ט באמת שרי, הרי כ"ה דאם פירש להדיא אם מעכשיו בי' ואם לזמן פלוני בי"ב ה"ז אסור, וכאשר כ"ה מפורש בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן רמ"ה, ה"נ הי' לנו לאסור מכח הא דשומתו ידועה, שהרי הדבר ידוע שאם הי' נותן לו הלוקח מעות מיד הי' מוכרו בי', וחשיב כמפרש אם מעכשיו בי'.

   ובע"כ מזה דהא דיצא השער הוי כמפרש, לאו היינו משום דידעי' שהי' מוכרו מעכשיו בפחות, וע"כ אף בסתמא הוי כמפרש, אלא היינו דכיון דיצא השער שדמי הדבר הם י', הרי דכל שמוכרו בהקפה ביותר מי', ניכר דהוי העילוי בעד המתנת המעות, ודמי למפרש דאסור משום דניכר דהוי העילוי בעד המתנת המעות, ואשר ע"כ התם דבאמת דמי הדבר הם י"ב, הרי דהגם דכשהמוכר דחוק למעות הוא מוכרן בי', מ"מ שפיר שרי למכרן לזמן פלוני בי"ב, שהרי אינו מעלה כלל על דמיהן, ול"ש בזה עיקר דינא דיצא השער הוי כמפרש, ודו"ק.

   גם יש לסייע לזה, מדינא דרבינו ישעי' שהביא הטור בסימן קע"ג, דלא שרי פסיקה בהוזלה ביש לו אם מפרש להדיא, וכן פסק בשו"ע שם, ואפ"ה כל שלא פירש שרי אף דיצא השער, ועיי"ש בב"י שכתב דהגם דיצא השער הוי כמפרש, מ"מ לא חמיר כמפרש ממש, ולדעת רבינו ישעי' גופי' א"צ לזה, דאיהו לא ס"ל כלל להך דינא דיצא השער הוי כמפרש, ואכמ"ל, וזה מורה דאיסורא דיצא השער אינו משום דסתמא דמילתא הי' מתרצה למכור מעכשיו בפחות וע"כ הוי כמפרש, דא"כ לכאו' ל"ה מקום לחלק ביניהם, אך אי"ז מוכרח. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת גם לפ"ד האבנ"ז מתישבים ד' הלבוש והש"ך, דכיון דהא דבמפרש לא שרינן מכח הא דחיטי קדחי באכלבאי, הוא משום דמפרש חמיר טפי, שפיר י"ל דביצא השער שרי, שהרי האבנ"ז דימה ד"ז להא דבמפרש לא שרינן לדעת רבינו ישעי' אף ביש לו ואילו סב"ס שרי ביש לו, ולפ"ז הרי דבדבר שיצא השער דקייל ממפרש ושרינן ביש לו ולא מצינו דחמיר מסאה בסאה, שפיר יש מקום להתיר, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה מוכח גם ממה שפירש הרמב"ן לדעת בעה"מ, דהתירא דר"פ הוא אף בגוונא שאינו מתייקר כן אלא במיעוט השנים, עיי"ש, ובכה"ג הרי נ"פ דאין לדון כלל להתיר משום ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, דהנה אמנם בד' אחרים שהביא הרמב"ן, שפירשו דטעם התירא דטרשא דר"נ הוא משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי, ופרכינן עלה ממתני' דאם לגורן י"ב מנה אסור, ומשני דהתם קץ אם מעכשיו וכו', הרי מבו' דאף במתני' אם לא קץ אם מעכשיו שרי מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, הגם דקצב דמים קצובים, ואפשר שלא יתיקר כן, (וכ"ה מבו' גם בד' המאירי, שהביא די"א דשרי למכור בי"ב לגורן אם עתידה להיות שוה כן, משום שביד זה לעכבה עד אותו זמן), אך נ' דכ"ז הוא רק משום שרוב השנים הוא מתייקר כן, וכמש"כ הרמב"ן, אך אם אי"ז מתיקר כן אלא במיעוט השנים ודאי ל"ש להתיר משום ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, ובע"כ דהא דשרי ר"פ הוא מטעם אחר, משום דאין הוא נוטל היוקר בעד האגר נטר, וע"כ אף אם לא יהיו דמי השכר כן בניסן אלא במיעוט השנים, מ"מ כבר מצי למימר דמה"ט הוא דאינו מתרצה למכור עתה אלא בדמים אלו, כיון שבידו להניחו עד ניסן ושמא יהא שוה דמים אלו, ונמצא דמה שהוא נוטל היוקר אי"ז בעד האגר נטר, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועפ"ז נ' חידוש לדינא לדעת הרשב"א והנמו"י, דהא דבמפרש אם מעכשיו בפחות אסור, הוא אף בשלא פירש כן המוכר אלא פירש כן הלוקח, דכיון שפירש אם מעכשיו בפחות, הרי נתפרש שמה שנותן יותר הוא בעד האגר נטר, וה"ז אסור.

   אמנם נ', דכ"ז הוא היכא דהוי זה יותר משויו, וכל הא דשרינן הוא משום שלא נתפרש להדיא שהמוכר נוטל לזה בעד האגר נטר, וכמש"כ היראים והסמ"ג שפעמים הי' נמכר בו' לאדם הצריך, ובזה יש לאסור אם פירש הלוקח אם מעכשיו וכו', שנתפרש בזה שהוא נותן לזה בעד האגר נטר.

   אך כל שמוכר לו בשויו, ואף שיש מוכרין בפחות אך גם יש מוכרין בדמים אלו וע"כ מצינו לחשוב לזה כשויו (ולגבי אונאה לכאו' כה"ג לא חשיב כלל כאונאה), נ' דאף אם יפרש הלוקח אם מעכשיו וכו' שרי, וכמש"נ להלן סק"ט דכל הא דאסרינן משום הא דהלוקח נותן לזה בעד האגר נטר, הוא רק בשקיבל המוכר יותר מדמיו, דבזה אמרי' דהגם דהמוכר לא נטל לזה בעד האגר נטר מ"מ כיון דהלוקח נתן לזה בעד האגר נטר ה"ז אסור, אך כל שלא קיבל המוכר כלל יותר משויו ולא נתרבה ממונו כלל, הרי דהגם דהלוקח נחסר ממונו בעד האגר נטר, לי"ב איסורא, וכ"ש הכא די"ל דלא חשיב דנחסר ממונו של הלוקח כיון שיש מוכרים בדמים הללו, וז"ב.

   אך יל"ד לפי ל' הרשב"א בתשו' החדשות סימן פ"ד דטעם ההיתר בטרשא דר"נ, הוא משום דאיכא למימר דלדידי' שוה לי', הרי דלפ"ז י"ל דאף באופן דהוי זה יותר משויו, מ"מ כיון דאיכא למימר דלדידי' שוה לי', לא חשיב שקיבל המוכר יותר משויו, וע"כ לי"ב איסורא אף אם פירש הלוקח אם מעכשיו וכו', ואמנם אי"ז מוכרע, דיתכן דל"מ ה"ט דלדידי' שוה לי', רק לחשוב דלא שקיל לזה בעד המתנת המעות, אך ודאי דחשיב דקיבל יותר מדמיו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם בעיקר מש"נ דהא דשרי ר"פ בטרשא דילי', אי"ז משום דלא חשיב כלל שנתרבה ממונו, אלא הוא משום שאינו נוטל לריבוי זה בעד המתנת המעות, וע"כ לא קי"ל כוותי' משום דהלוקח יהיב לזה בעד המתנת המעות, הנה אמנם בל' פסקי רי"ד נ' לא כן, ז"ל, טרשא דידי ודאי שרי וכו' ובלא זה הלוקח נמי הי' עתיד לשומרו עד ניסן "נמצא שלא נשתכר כלום בהמתנה זו" וכו', זיל בתר לוקח וכו' השתא דלי"ל שקיל כיוקרא דלקמי' "וקא חסר טובא", עכ"ל, ומבו' להדיא דטעמא דר"פ דשרי הוא משום דלא חשיב שנשתכר כלום בהמתנה זו, וטעמא דלא קי"ל כוותי' הוא משום דאף שהוא לא נשתכר, אך מ"מ הלוקח נחסר טובא, וזה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ן ודעימי'.

   ולפ"ד הרי"ד הדר קשיא ממש"א לעיל דס"ג: דהא דפוסקין על הפירות ביצה"ש הוא משום דמאי אהנית וכו', וקשיא דנימא זיל בתר מוכר דאיהו חסר טובא, וצ"ל כא' מן הדרכים שהבאנו לעיל סק"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובאמת נ', דמה"ט פירש בעה"מ לטרשא דר"פ בשאמר אם מעכשיו כשער של עכשיו והוצרך לפרש מכח זה דמש"א אנא הוא דעבידנא מילתא וכו', הוא מה שהי' מתרצה למכור לו כשער הזול, ולא ניח"ל לפרש דאיירי אף בשלא פירש אם מעכשיו, ומ"מ כיון דיצא השער ה"ה כמפרש, וכמו שפירש הרשב"א, והאבנ"ז סימן ר"ו סק"א הוכיח מזה דהבעה"מ לא ס"ל להך דינא דיצא השער הוי כמפרש, ונ' דהוא משום דס"ל דאם לא פירש אם מעכשיו ול"ה מתרצה למכרו מעכשיו כשער של עכשיו, אין מקום לאסור בזה, דכה"ג הרי אין היוקר כלל מכח ההמתנה, שאף אם הי' משלם היום הי' עליו לשלם כן, וע"כ פירשה בשאמר אם מעכשיו וכו', דכה"ג הגם דר"פ ל"ה נוטל היוקר בעד האגר נטר, מ"מ הלוקחין נותנין להיוקר בעד האגר נטר, שהרי אי הוו להו זוזי היו נותנים כשער של עכשיו.

   ולפ"ז נ' לדעת בעה"מ, דהא דתניא לקמן דע"ג. דהמוליך חבילה ממקום למקום ואמר לו תנה לי ואני אעלה לך כדרך שמעלין לך במקום פלוני, הוא רק בכה"ג שאם הי' נותן לו דמים עכשיו הי' מתרצה למכרה כשער מקום זה, ועכ"פ הי' מתרצה למכרה בפחות ממה שנותנין בה במקום פלוני, אשר ודאי הוא כן, שהרי הוא נשכר בכך שא"צ לטרוח ולילך למקום פלוני ולהוליכה לשם, אך אם אינו מתרצה למכרה בפחות ממה שנותנין בה במקום פלוני, לי"ב איסורא כלל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועד"ז ילה"ע במש"כ בחוו"ד ר"ס קס"ב דמותר למכור סאה חטים ולפסוק בדמיהן על סאה שעורים, דדמי לטרשא דשריא היכא דאין מעלהו הרבה, עיי"ש, וצ"ע, דלכאו' בדין שיהא חשיב כמפרש דאסור, דהוי כמתנה עמו שאם יפרע לו דמי המקח עכשיו, יפרע כפי שווי שעורים עתה, ואם יפרע שעורים בעוד ל' יום יפרע כפי' שווי שעורים בשעה ההיא, ואם יפרע בעוד ס' יום יפרע כפי שווי שעורים בשעה ההיא, ולכאו' כל כה"ג חשיב כמפרש ואסור, אך עי' אבנ"ז סימן קע"ה סק"י שמת' בדבריו דכה"ג לא חשיב כמפרש, כיון דלא יצא השער, וע"כ מצינו לדון דלא הרבה עמו בפירעון בעד המתנת המעות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם לכאו' ילה"ע ע"ז, דא"כ מהו שהקשו האחרונים ז"ל בעיקר איסור פסיקה, דמ"ט ה"ז אסור, הרי אף אם יתייקר לבסוף מ"מ לא גרע ממוזיל בדבר שאין שומתו ידועה דשרי, וכבר הק' כן הרמב"ן במלחמות בסוגיין?, ולהנ"ל ילה"ע דמאי קשיא להו, הרי הוי זה כמפרש דאסור להוזיל, שהרי אם יתן לו הפירות קודם ישלם כפי שווי שעה זו, ואם ישלם לזמן פלוני יתן כפי שווי דהזמן ההוא.

   אך נ' פשוט, דהתם ל"ש לאסור משום דחשיב כמפרש, שהרי פסק עמו שיתן לו בעד י' דינרים סאה חטים בין עכשיו ובין לאחר זמן, וכיון דשרי להוזיל משום דמצינו לחשוב דדמי החטים הן י' דינרים, הרי נמצא שלא פירש כלל דאם לזמן פלוני ביותר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-10)
10. הערה זו נכתבה בלא עיון כה"צ, וצריך עוד לעיין בזה, אך למש"כ הט"ז בר"ס קס"ב דמותר למכור סאה חטים שישלם לו בזמן קצוב סאה אחרת תחתי', דלא אסרו סאה בסאה אלא בדרך הלואה ולא בדרך מקח, עיי"ש, ונ' טעמו, משום דכיון שחל עליו חיוב תשלום חטים, ע"כ ה"ה חייב לפרוע לזמן פלוני חטים אף שנתייקרו ואי"ז רבית, ול"ה כטרשא דאסור משום דמשלם יותר מדמיו,דמלבד די"ל דגם ע"ז מהני מש"כ הט"ז דהוי קרוב לשכר ולהפסד ושרי, גם י"ל דבלא"ה שרי, דאין מייקר כלל, שהרי פסק עמו סאה חטים דהוו השתא כדמי הסאה חטים שלקח ממנו, וחובו הוא שנתייקר (?אך אין נ' לפרש דהוא משום דשייך לקבוע שדמי החטים יהיו חטים, ונמצא שלעולם אינו משלם יותר מדמיו, כיון דדמי הסאה חטים עכשיו הוא סאה חטים, ובכל זמן שיפרע ישלם דמים אלו, דודאי א"א לקבוע דמי החפץ אלא במעות?), וגם ל"ד לפסיקה דאסורה, דכל איסור פסיקה הוא רק ?משום דלא חייל חיוב גמור ליתן לו החטים, (דמעות אינם קונות), אך בכה"ג שחל עליו חיוב גמור ליתן לו חטים, לי"ב לאיסור פסיקה, (ומה"ט יש מקום להתיר גם למש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"ה דעיקר החיוב בעד החטים הוי בדמים, ומה שקובע שיתן לו חטים מהני מדין חליפי שוה בשוה, וע"כ הוי זה ככל פסיקה האסורה, עיי"ש, אך להנ"ל י"ל דמ"מ כיון שחל עליו חיוב גמור ליתן חטים, לי"ב איסור פסיקה, ולדידי' פשיטא דה"נ שרי למכור חפץ בעד דולרים, וז"פ.

    וגם להחולקים על הט"ז משום דמכירת סאה בעד סאה חשיבא כהלואה לדיני רבית, הרי מ"מ בנידו"ד יש להתיר, דמכירת חפץ בעד דולרים הויא מכירה, ובזה שפיר י"ל כד' הט"ז, דכיון שנתחייב לפרוע לו דולרים בעד המקח, שפיר שרי לפרען לו לאח"ז אף שנתייקר שער הדולר, דלא אסרו סאה בסאה אלא בדרך הלואה.

    וגם להחולקים על עיקר ד' הט"ז, מ"מ בנידו"ד יש מקום להתיר, די"ל דכיון דלגבי החפץ חשיב הדולר כטיבעא, ע"כ שפיר מצינו לקבוע שדמי הדבר יהיו בדולרים, וממילא דלי"ב איסורא כלל, דאינו מוקיר לו כלל משום המתנת המעות, דבכל זמן הוא פורע לו סך שוה של דולרים שהם דמי החפץ, ולעולם אינו משלם יותר מדמי החפץ עכשיו.?

    ונפק"מ בטעם בתרא, דהוי זה טעם להתיר אף להקדים דולרים קודם המקח, ולא חשיב דמוזיל גבי' משום הקדמת המעות, אמנם באמת זה בלא"ה שרי, דכיון דמחיר החפץ נקבע בדולרים, הרי נמצא דלא מוזיל גבי' כלל, דבשעה שמשלם זהו שווי החפץ, ואף אם ידוע שכשיתן לו החפץ יתייקר מחירו, לא חשיב זה כפסיקה בהוזלה, אלא הוי זה פסיקה בשויו, ומה"ט שרי אף בשהמחיר נקבע בשקלים לפי שער יציג, דבזה ל"ש הטעמים הקודמים, כיון שעיקר החיוב הוי בשקלים, אך מ"מ שרי להקדים ולא חשיב כפסיקה בהוזלה, (וכ"ז הוא בשיצא השער, או בשכירות פועל, דאל"כ אכתי ה"ז אסור משום פסיקה בשויו), וז"פ., וזה דלא כמו שדן בס' ד"ס לאסור להקדים מעות על מקוה כשקובעין מחירו בדולרים, ולמש"נ אין בזה בית מיחוש? [↑](#footnote-ref-11)
11. ומצינו כן גם בשטמ"ק בשם רמ"ך, ז"ל, מכר לו פירות בתשרי ע"מ שיפרענו באייר כשער של אייר הן זול הן יוקר, כתב רבינו שרירא ור"ח ור"ן ז"ל דהיינו טרשא דר"נ דשריא, והתם גבי שכרא דטרשא דר"פ היינו טעמא משום דודאי הוא מתייקר בתמוז, ואי הוי אינהו מעכבי להו בידייהו עד תמוז בהא ל"ה מטי להו לא רווחא ולא פסידא, אלא אינהו הוו מזבני ההוא שכרא בניסן בזול ומתעסקי בדמי הלכך אפשר דמטי להו פסידא טובא וכו', אבל הכא דינא הוא דלישתרי כיון דאפשר דמוזיל עד אייר ואיכא רווחא ללוקח, ועוד דהא אי בעי מעכב להו ברשותי' עד אייר והוי נמי יוקרא וזולא לדידי' הלכך ליכא איסורא כלל וכו', עכ"ל.

    אך בדבריו מבו' דכל הטעם להתיר בכה"ג, הוא רק משום דיכול המוכר לעכב להו ברשותי' והוי נמי יוקרא וזולא לדידי', וצ"ב הצירוף בזה, אך עכ"פ לדעתו אין להתיר רק בדבר שאפשר להשהותו עד אותו הזמן. [↑](#footnote-ref-12)