שביעית פ_י מ_א
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"י מ"א**

א] **שביעית משמטת את המלוה בשטר ושלא בשטר,** בגיטין דל"ז. מייתינן לה, ופליגי בה אמוראי, דרב ושמואל דאמרי תרוייהו, בשטר שטר שיש בו אחריות נכסים, שלא בשטר שאין בו אחריות נכסים, וכ"ש מלוה ע"פ, ור' יוחנן ור"ל דאמרי תרוייהו, בשטר שטר שאין בו אחריות נכסים, שלא בשטר מלוה ע"פ אבל שטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, ובפירש"י שם כתב דטעמא דמ"ד דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, הוא משום דכגבוי דמי וכמו שהקרקעות בחזקת המלוה הן וגבויות ממש ואין כאן חוב, - ובנחל יצחק סימן י"ב ס"ח ענף א' הק' דהא קי"ל כב"ה דשטר העומד לגבות לאו כגבוי דמי, וכתב לישב לפמש"כ התוס' בסוטה דכ"ה: דכל הא דס"ל לב"ה דשטר העומד לגבות לאו כגבוי דמי, הוא רק בגונא דאיכא ספק על השטר, וכבר אין הקרקע עומדת לגוביינא, וע"כ ל"ה כגבוי, אך בשטר ודאי דעומדת הקרקע לגוביינא הו"ל כגבוי, - והעירוני די"ל עוד בזה, למש"כ הש"ש בש"א פכ"ד, דאע"ג דשטר העומד לגבות לאו כגבוי, אפ"ה לכמה דברים הו"ל כגבוי, ולמד לזה מהא דבשטר אמרינן מיגו להוציא, וי"ל דמה"ט הוא דס"ל לרב ושמואל דאין שביעית משמטתו, ובזה עצמו הוא דפליגי ר"י ור"ל וס"ל דכיון דל"ה כגבוי ממש, שביעית משמטתו.

והנה בגיטין שם אמרינן דאף למ"ד דשטר שיש בו אחריות נכסים משמט, מ"מ לדעת ב"ש דשטר העומד לגבות כגבוי דמי אינו משמט, והנחל יצחק שם הק', דלמש"כ התוס' דבשטר ודאי מודו ב"ה דכגבוי דמי, א"כ מ"ט תלי דין שטר שיש בו אחריות נכסים בפלוגתא דב"ש וב"ה, הרי בשטר זה שהוא עומד לגוביינא, מודו ב"ה דכגבוי דמי, וכתב דבעכצ"ל דהך מ"ד ס"ל דלב"ה אף שטר ודאי ל"ה כגבוי, ועיי"ש מש"כ דגם התוס' בסוטה לא נתכונו דכו"ע ס"ל דבשטר ודאי הוי כגבוי אף לב"ה, ואכמ"ל, - והתומים בסימן ס"ז סק"ב כתב דאף דשטר ודאי הוי כגבוי, מ"מ כיון שיש בידו להטיל בו ספק, לא יגוש קרינן בי', ומשא"כ לב"ש דאף אם יטיל בו ספק אכתי הוי כגבוי, וע"כ לא קרינן בי' לא יגוש.

ב] והנה התוס' בגיטין שם הק' למ"ד דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, דא"כ מ"ט אונס קנס ופיתוי שזקפן במלוה משמטין משעת העמדה בדין, אע"ג דמשעמד בדין גבי ממשעבדי, וכן כתובה משתפגום ותזקוף משמטת אע"ג דגבי ממשעבדי, וכתבו לישב, דאלים טפי כשמפורש שעבוד בשטר, - אך התוס' בשבועות דל"ז: כתבו דלר' יוחנן דאית לי' דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, ואית לי' נמי שעבודא דאורייתא, לא משכח"ל מלוה ע"פ דתשמט מדאורייתא, אלא בשמחל לו השעבוד, ובתוס' הרא"ש שם כתב דמשכח"ל נמי בשאין לו קרקע, ומבו' דס"ל דכל דאיכא שעבוד אי"ז משמט, אף אם אין השעבוד מפורש בשטר, ואף אם ליכא שטר כלל.[[1]](#footnote-1)

והטעם לחלק בין היכא שכתב השעבוד בשטר להיכא דלא כתב השעבוד בשטר, כתב התוי"ט במשנתינו, דהא משום דאם פירש בהדיא השעבוד אמרינן דלכך פירש בהדיא אף דבלא"ה אחריות ט"ס, כדי שיהי' כמו משכון, - ובחי' הגר"נ בגיטין שם כתב לפרש לפמש"כ הגר"ח בהל' שבועות, דאיכא ב' מיני שעבוד נכסים, דבמלוה ע"פ הוי השעבוד רק מדין ערבות, דנכסי דבר איניש אינון ערבין לי', משא"כ במלוה בשטר שמפורש השעבוד בשטר איכא הקנאת שעבוד ואית ליה למלוה קנין בנכסים, וזהו מש"כ התוס' דכל הא דאין שביעית משמטת שטר שיש בו אחריות נכסים, הוא משום דבכה"ג אלים השעבוד דאית לי' קנין בנכסים, אבל בשעבוד שאינו מפורש דלי"ב הקנאת שעבוד, שביעית משמטתו, וכעי"ז כתב ביונת אלם סימן י"ד, עיי"ש.

ג] בגיטין שם אמרינן דקריבי' דרב אסי הו"ל ההוא שטר דהוה כתיב בי' אחריות נכסים וכו', אתא לקמי' דר' יוחנן א"ל משמט, אתא ר' אסי לקמי' דר' יוחנן א"ל וכו', והא מר הוא דאמר אינו משמט, א"ל וכי מפני שאנו מדמין נעשה מעשה, ופירש"י דמפני שנראה בעינינו וכמדומין אנו כן ולא שמענו מרבותינו, נעשה מעשה להוציא ממונו בידים.

והרמב"ן בס' הזכות גיטין די"ח. הוכיח מזה דשמיטת כספים בזה"ז דאורייתא, דאילו בשל דבריהם מדמין ועושין מעשה, והתומים בסימן ס"ז סק"ב כתב, דלפ"ז לפ"מ דקי"ל דשביעית בזה"ז דרבנן, שפיר יש לנו להכריע דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, דכל הא דלא סמך ר' יוחנן ע"ז, הוא רק משום דס"ל דשביעית בזה"ז דאורייתא, ובזה לא קי"ל כוותי', - אך הנה הרמב"ם והטוש"ע פסקו דשטר שיש בו אחריות נכסים משמט, אף שדעתם דקי"ל דשביעית בזה"ז דרבנן.

ובפשוטו הטעם בזה הוא כמש"כ בתשו' הריב"ש החדשות סימן ל"ג כתב, ז"ל, וצא ולמד, דהתם ר"ל ס"ל כר' יוחנן וברייתא מסייעת לו והוא ממון הקל, וגם וכו' מודו דמדאוריתא אינו משמט כיון שהי' שלא בזמן הבית וכו', וא"כ לכו"ע הי' חייב הלוה לפרוע מה"ת וקאי בלאו דלא תעשוק כשאינו פורע, ואפ"ה ר' יוחנן משום שלא שמע הפסק מרבותיו הי' עומד בשוא"ת, עכ"ל.

וי"ל עוד בזה, דהנה במנ"ח מצוה תע"ז הק', דאם הא דקי"ל דשטר שיש בו אחריות נכסים משמט הוא משום ספיקא, א"כ מ"ט סתם הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ו דשביעית משמטת שטר שיש בו אחריות נכסים, ולא כתב דאם תפס אין מוציאין מידו, להרמב"ם לטעמי' דל"מ תפיסה בספיקות, ועיי"ש שכתב דצ"ל דהא דקי"ל דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, אי"ז מספיקא, אלא כיון דרב ושמואל סברי דמשמט, ור"י מסופק, אין ספיקו של ר' יוחנן מוציא מידי ודאי שלהם, והלכתא כוותי' דרב ושמואל, עכ"ד, וזה כמש"כ הרמב"ן במלחמות ב"ק דכ"ו: דכללא הוא דכל דלמר מיבעיא לי' ולמר פשיטא לי', הלכה כמאן דפשיטא לי', - וכ"נ בד' הרא"ש בגיטין שם סימן ט"ז, ז"ל, רב ושמואל דאמרי תרווייהו בשטר שטר שיש בו אחריות נכסים וכו', והכי הלכתא, דר' יוחנן דפליג עלייהו הדר בי' ועבד עובדא בשטר שיש בו אחריות נכסים דמשמט, עכ"ל, - ולפ"ז ניחא מה שפסקו הרמב"ם והטוש"ע דשטר שיש בו אחריות נכסים משמט, אף דקי"ל דשביעית בזה"ז דרבנן.

ד] בפי' הריבמ"צ כתב, דטעמא דמ"ד דאף מלוה בשטר משמט אף דיש בו אחריות נכסים, והו"ל כמלוה על המשכון, הוא מגזה"כ, וכנראה היינו משום דקי"ל דשעבודא דאורייתא, ואף במלוה ע"פ איכא שעבוד קרקעות, ומהא דה"ז משמט, ילפינן דגזה"כ הוא דאף אם איכא שעבוד נכסים ה"ז משמט, ולא ניחא לן לאוקמה לקרא במי שאין לו קרקע, וצ"ע.

ה] **הקפת החנות אינה משמטת,** בפי' הריבמ"צ לקמן מ"ב כתב דהוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה ולא שאר חובות, וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכ"כ התוס' בגיטין די"ח. ובכתובות דנ"ה., והרמב"ן וש"ר בכתובות שם, - והתוס' שם כתבו לפ"ז, דר' יוסי דפליג בסיפא וקאמר דמלאכה שפוסקת בשביעית משמטת, וס"ל דשביעית משמטת אף שאר חובות, פליג נמי בדינא דהקפת החנות, וס"ל דה"ה משמטת.

והא דלת"ק אין שביעית משמטת אלא מלוה, כתב הגר"א בשנו"א דילפינן לה מדכתיב כל בעל משה ידו דמשמע דוקא הלואה, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ע"ז סימן ג', ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"פ, ובפי' הר"ן בכתובות שם, אך בספרי פר' ראה תניא, דמקרא דמשה ידו לא ממעטינן אלא גזילה ופיקדון, והא דשכר שכיר והקפת החנות אינם משמטין ילפינן לה מדכתיב אשר ישה ברעהו, וצ"ע. ? שו"ר דשמא ד' הספרי מתפרשים בע"א, עייש"ה.

ו] והנה בעיקר הך דינא דאינו משמט אלא מלוה, צ"ע, דמה לי אם נעשה החוב ע"י הלואה או ע"י דבר אחר, והרי לכאו' עכשיו שהוא חייב לו, ליכא נפ"מ בדיני חו"מ אם הוי החוב מחמת הלואה או מחמת דבר אחר, ודינם שוה לכל דבר, ומ"ט יהא תלוי דין השמיטה בהאופן שבו חייל החיוב.[[2]](#footnote-2)

ונראה מזה, דעיקר דינא דשמיטת כספים, הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, ומ' כן מהא דאם התנה בשעת ההלואה ע"מ שלא תשמטני בשביעית, אין שביעית משמטתו, ויש לדחות, ועי' בחי' הגר"ח פי"ג ממכירה, ?ועמש"נ להלן מ"ה אות ? ללמוד כן מד' הרמב"ם במהדו"ק דאין פרוזבול מועיל לחוב שקדם לו, משום שכבר נתחייב שתהא שביעית משמטתו,?, ועמש"נ להלן מ"ו אות ? דכ"ה מבו' בד' מהרשד"ם דאף דחוב של קטנים אין שביעית משמטתו, מ"מ חוב של גדול שמת והניח יתומים, שביעית משמטתו, ובזה הוא דאמרינן דרק בהלואה דינה הוא דהחוב שחייל מכחה אית בי' דין שמיטה, ומשא"כ בשאר חובות, וע"כ אף דבהחוב שהוא חייב עכשיו, ליכא נפ"מ אם הוא מחמת מלוה או מחמת שאר דברים, מ"מ אין משמט אלא חוב הבא מחמת מלוה.

וכמדומה דהדברים מבוארים כן בד' הרשב"א בתשו' ח"ב סימן רפ"ב, עיי"ש שכתב דישראל שלקח מן הנכרי שט"ח שחייב לו הישראל, אין שביעית משמטתו, ופירש הטעם בזה, ז"ל, שכל שאינו בר השמטה בהתחלתו שוב אינו משמט אא"כ זקף, כגזילה כהקפת החנות והפיקדון, שכולן אין משמיטין אא"כ זקף, וכמו ששנינו בספרי וכו', והלואת הנכרי וכו' אינה בת השמטה וכו' כמו ששנינו את רעהו פרט לאחרים וכו', וכיון שכן כל שלא זקף מלות הנכרי היא ואינה משמטת, עכ"ל, - ודבריו מתפרשים כמש"נ, דהא דחובות אחרים אינם משמטין, אף דבהחוב שהוא חייב עכשיו ליכא נפ"מ אם הוא מחמת מלוה או מחמת שאר דברים, הוא משום דעיקר דינא דשמיטת כספים חייל בעיקר החיוב מתחילתו, וע"כ ה"נ בישראל שלקח מלוה דנכרי, הרי דאף דעכשיו הוי המלוה דישראל, מ"מ כיון דבעיקר החיוב ל"ה דין שמיטה, דהלואת הנכרי אינה בת השמטה, אף עכשיו אין שביעית משמטתו.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהקפת החנות הוא מה שדרך בנ"א להתקשר עם בעלי החנויות שיקח ממנו צרכיו עד שיתקבץ אצלו סכום וישלם לו, והא דאי"ז נשמט בשביעית, הוא לפי שאינו כדרך החובות, שלא מכר בעל החנות מה שמכר כדי שיהא חוב, ואינו אלא מוכר בדמים מועטים עד שיצטרף עם דמים אחרים ויתן לו ממונו, עכ"ל, והכס"מ בפ"ט משמו"י הי"א כתב בדעתו, דהא דהקפת החנות אינה משמטת, הוא משום שדרך להקיף זמן אחר זמן ואינו נפרע ממנו עד שיזדמנו לו מעות ואין דרך לנוגשו, וע"כ הוי כהלוהו עד אחר שביעית דאין שביעית משמטתו, ומה"ט גם שכר שכיר אינו משמט, משום שדרך לקבץ שכר שנה או שנתים ביד השוכר אותו ואינו נוגשו לתתם לו, ובשו"ת חת"ס חו"מ סימן נ' הק' ע"ז, ממש"א בשבועות דמ"ה: דחזקה אין שכיר משהה שכרו, אבל הם בידו כפקדון או כהלוהו עד אחר השביעית, עכ"ד, וכ"כ הב"י בסימן ס"ז.[[3]](#footnote-3)

והתומים שם סקט"ו הק' ע"ז, דטעם זה אינו מתישב להך לישנא דמלוה לי' שנים שביעית משמטתו, וכתב דלהך לישנא בע"כ דהא דאין שביעית משמטת הקפת החנות, הוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה, ורק לפ"מ דקי"ל דמלוה לי' שנים אין שביעית משמטתו, הוא דס"ל להרמב"ם דהא דאין שביעית משמטת להקפת החנות, הוא משום דהוי כמלוה לי' שנים.

ח] והנה הב"י שם כתב להוכיח כדרך זו בדעת הרמב"ם, ממש"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ח, ז"ל, שחט את הפרה וחלקה וכו' אבדו הדמים שהרי עברה שביעית על החוב, והראב"ד שם השיג ע"ז דאישתמיטתי' מה שאמרו בירושלמי דהך מתניתין ר' יהודה היא דאמר הקפת החנות הראשונה ראשונה משמט, אבל לרבנן כל הקפת החנות אינה משמטת, והא דפרה הקפת החנות היא, עכ"ל, ובע"כ בדעת הרמב"ם דדוקא הקפת החנות אינו משמט, משום שדרך להקיף שנה ושנתים וכו' ואין דרך לנגשו והו"ל כהלוהו עד אחר שביעית, אבל המוכר חפץ לחבירו ולא קבע לו זמן לפרעו אחר שביעית, מיד שמכר לו הוה ליה כאילו הלוהו ושביעית משמטתו, וע"כ בשוחט את הפרה וחילקה וכו' ה"ז משמט, עכ"ד.

אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ב כתב בטעם הא דהשוחט פרה וכו' משמט, ז"ל, אם הי' וכו', ונמצא שמכר בחוב בשנת השמטה, "לפי שלא חילקה אלא ע"מ שימתין בדמי' הואיל ודימה שאותו היום יו"ט וא"א למכור בו מכירה גמורה בפריעת הדמים" וכו', הרי אותו החוב נשמט, עכ"ל, - ונראה להדיא דכונתו לפרש טעם הא דמשמט ול"ד להקפת החנות דאינו משמט, וע"ז כתב דהוא משום שלא חילקה אלא ע"מ שימתין בדמי', וע"כ ל"ד להקפת החנות.

ומבו' לפ"ז מד' הרמב"ם, דהא דהקפת החנות אינה משמטת, הוא כמש"כ הלבוש בסימן ס"ז סי"ד, ז"ל, הקפת חנות שהוא מקיף לו סתם מעט מעט שישלם לו "ובכל יום הוא זמנו, אינו נקרא הלואה" עכ"ל, וזהו מש"כ הרמב"ם במשנתינו דהוא משום שאינו כדרך החובות, שלא מכר בעל החנות מה שמכר כדי שיהא חוב וכו', והיינו משום דלא מכר ע"מ שיהא הלוקח רשאי להמתין בדמי', ואף שאין המוכר גובה מיד, הוא רק משום דהוא ממתין עד שיצטרף דמים אחרים, אך הוא רשאי לגבותו מיד, וכ"כ בשו"ת חת"ס חו"מ סימן נ', עיי"ש.[[4]](#footnote-4)

ט] **ואם עשאה מלוה ה"ז משמט,** בטעם הא דכשעשאן מלוה ה"ז משמט, כתב בתשו' הרשב"א ח"ב סימן ב', ז"ל, אף הזקיפות פירעון הוא, שאותו חוב ראשון כבר נפרע וזה חוב אחר הוא וכו', ובכל מקום זקיפה כפירעון וכו', ותנן בפרק אחרון של שביעית הקפת החנות אינה משמטת עשאה מלוה משמטת, שכר שכיר אינה משמטת עשאה מלוה משמטת, פי' עשאה מלוה, שזקפה במלוה, אלמא הזקיפה במלוה כפירעון והו"ל זקיפה כמלוה חדשה וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בח"א סימן תתקפ"ט.[[5]](#footnote-5) - וכ"ה מבו' ממש"כ הש"ך בסימן ס"ו סקס"ז דמש"כ בשו"ע שם דהמוכר שט"ח לחבירו וזקפן במלוה על שמו, דינו כגבה, ואין המוכר יכול למחול, הוא נלמד מהדינים שנתבארו בסימן ס"ז דכל שזקף במלוה שביעית משמטתו, עיי"ש, והרי דהא דמהני זקיפה במלוה שתהא שביעית משמטתו, הוא משום דחשיב כגבה את חובו ונתחייב לו חוב אחר.

ובקובץ שבועות ב"מ דע"ב. כתב בשם הגר"ח דהיינו, דהוי כמלוה לו את החוב, ומכח הלואה זו הוא מתחייב לו בחוב אחר, ובאבנ"ז יו"ד סימן ר"ב כתב דנחלקו הראשונים בזה, אם הוא משום דמחל לו את הלואתו ובעד מחילתו נתחייב לו בדמים אחרים, או דהיינו דהוא מתחייב ע"י השטר בדמים, ובזה הוא פורע את חובו, עיי"ש בדבריו,[[6]](#footnote-6) ועי' בשו"ת משנת ר"א סימן ע"ה סק"א שהאריך לדון בזה, אם שייך הלואה על חוב, ועיי"ש ובסק"ב שכתב בדעת רש"י והרמב"ם דל"מ זקיפה במלוה לחשבו כחוב אחר, עיי"ש.

והנה כ"ז להני קמאי דהא דהקפת חנות אינה משמטת, הוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה, דלפ"ז בע"כ דהא דאם עשאה מלוה ה"ה משמטת הוא משום דהו"ל כחוב אחר והוא חוב דמלוה, אך לדעת הרמב"ם דהא דהקפת החנות אינה משמטת הוא משום דאי"ז כדרך החובות, הרי דע"ז הוא דמהני שעשאה מלוה, דעי"ז הו"ל כשאר החובות, ושביעית משמטתו, והיינו דלמש"כ הב"י בביאור ד' הרמב"ם דהא דאי"ז כדרך החובות הוא משום דאין דרך לנגשו, הרי דכל שעשאה עליו מלוה, הוי ככל חובות דדרך לנגשן, ולמש"כ החת"ס בביאור ד' הרמב"ם דהא דאי"ז כדרך החובות, היינו משום דלא מכר ע"מ שיהא הלוקח רשאי להמתין בדמי', הרי דכל שעשאה עליו מלוה, הוי ככל חובות שרשאי הלוקח להמתין בדמים, ול"ב להא דהו"ל כחוב אחר, וכעי"ז כתב בשו"ת משנת ר"א סימן ע"ה סק"א, ועיי"ש מה שהאריך עוד בפלוגתת הראשונים בזה.

י] והנה הרא"ש בפ' השולח סימן י"ז כתב דזקיפה במלוה היינו שזקפן במלוה לפורען עד זמן פלוני, וכ"כ הטור בחו"מ סימן ס"ז, והכנה"ג שם הק', דבפירש"י ב"מ דע"ב. ד"ה וזקפן כתב דזקף במלוה היינו שכתב שטר כך וכך אני חייב לפלוני, וכ"כ הנימו"י בב"מ שם והר"ן בפ' מי שהי' נשוי, ועי' תומים שם סקט"ז ואור גדול בתשו' החדשות סימן ט"ז מש"כ בזה באורך, ובאור גדול שם סימן י"ז ד"ה גם מה, דקדק מד' רש"י בגיטין די"ח. דמפרש דגם זקיפה לענין שמיטה, הוא שכותב לו שט"ח, עיי"ש.

ולכאו' למש"כ הרשב"א דהא דמהני זקיפה הוא משום דהו"ל כפירעון ונתחייב לו חוב אחר, היינו רק כשכתב לו שטר שהוא חייב לו כך וכך, אך במה שקבע לו זמן לפירעון, מהיכ"ת יעשה עי"ז לחוב אחר, - אך י"ל, דכל הא דיש בידו לקבוע לו זמן לפירעון, הוא רק ע"י שנעשה חוב אחר, ויש בידו לקבוע זמן פרעונו, דכ"ז דהוי אותו החוב, אין בידו לקבוע זמן פרעונו, וצ"ע, ובזה מתפרש מה שצידד באור גדול שם, דכל הא דמהני קביעות זמן, הוא רק כשקבע את הזמן אח"כ, אך אם בשעת ההקפה עצמה קבע זמן, אינה משמטת, עיי"ש.

והרמ"א בסימן ס"ז סי"ד כתב די"א דמיקרי זקיפה מיד שכתב בפנקסו כל החשבון ביחד, ומקורו מד' המרדכי בשבועות סימן תש"פ, ועי' תומים שם סקי"ז שתמה ע"ז, ובזה לכאו' ודאי דלא חשיב עי"ז כחוב אחר, ובע"כ לדעתו דהא דמהני זקיפה במלוה, דתשמטנו שביעית, הוא מטעם אחר, וצ"ע בזה.[[7]](#footnote-7)

יא] בגיטין די"ח. פליגי מאימתי כתובה משמטת, דרב אמר משתפגום ותזקוף, ושמואל אמר פגמה אע"פ שלא זקפה, זקפה אע"פ שלא פגמה, ואמרינן דתניא כוותי' דרב ותניא כוותי' דשמואל, - ונחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהרא"ש שם סימן ו' כתב דהלכתא כשמואל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י הי"ג, וכ"כ בפסקי רי"ד בגיטין שם ובפסקי ריא"ז בפ' השולח, - אך בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רפ"ב כתב דקי"ל דאינה משמטת אא"כ פגמה וזקפה, וכ"כ הרשב"א בכתובות דנ"ה., וכ"נ בד' הרמב"ן והרא"ה והריטב"א שם, עיי"ש.

והנה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רפ"ב כתב, ז"ל, ויש שאפי' בזקיפה אינה משמטת, ככתובה וכדקי"ל דדוקא פגמה וזקפה, הא פגמה ולא זקפה א"נ זקפה ולא פגמה אינה משמטת, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דבעי רב פגימה וזקיפה, הוא רק בכתובה, אך בשאר חובות דאינם משמטין סגי בזקיפה לחודה.

יב] אך הנה התוס' בגיטין שם הק', במש"א בכתובות דנ"ה. דתנאי כתובה ככתובה דמי, לשביעית, דמאי איריא דאין תוספת כתובה משמטת משום דתנאי כתובה ככתובה דמי והוי כמעשה בי"ד, תיפו"ל דאינו משמט משום דאין משמט אלא מלוה, וכתבו דהא דקאמר לשביעית היינו דאם פגמה וזקפה כתובתה לרב, או פגמה או זקפה לשמואל, משמטת נמי תוספת, וכ"כ התוס' בכתובות דנ"ה., וכעי"ז כתבו הרמב"ן וש"ר שם.[[8]](#footnote-8)

וההפלאה בכתובות שם כתב, דמד' התוס' מוכח דס"ל דפלוגתא דרב ושמואל, אי"ז פלוגתא מסוימת בכתובה, אלא הויא פלוגתא זו בכל החובות שאינם משמטין, דלרב אינם משמטין עד שיפגום ויזקוף, ולשמואל סגי בפגימה או בזקיפה, דאי נימא דלא פליגי אלא בכתובה, אבל בשאר חובות לכו"ע אם זקף ה"ז משמט, א"כ הרי בפשוטו הי' להם לפרש, דזהו מש"א דתנאי כתובה ככתובה לשביעית, דמה"ט לא סגי בתוספת כתובה בזקיפה לחודה, אלא בעינן פגימה וזקיפה, ועי' בחי' הגרע"א בכתובות שם דפירש דזהו מכוון רש"י שם, - ועיי"ש שתמה ע"ז, דבמתניתין דהכא תנן להדיא דאם עשאה מלוה משמטת, ולא נזכר דבעינן נמי פגימה, ומסתמא לא פליג רב אסתמא דמתניתין, ותו דל"ל להש"ס בגיטין להביא תניא כוותי' דשמואל מברייתא, ולא ממתניתין דהכא, ובע"כ דמודה רב בשאר חובות דסגי בזקיפה לחודה, ולא פליג אלא בכתובה, עכ"ד, - ובחי' הגרע"א שם נקט דגם התוס' מודו דלא בעי רב פגימה וזקיפה אלא בכתובה, ואך דלא ניח"ל לפרש דסוגיא דהתם אזלא דלא כהלכתא דקי"ל כשמואל, אך למש"כ הרשב"א שם דקי"ל כרב, וכ"נ בד' ש"ר שם, הרי דממש"כ דנפ"מ דסגי שתפגום הכתובה, ולא כתבו דנפ"מ דאף תוספת אינה משמטת אא"כ פגם וזקף, מוכח דס"ל דגם בשאר חובות בעי רב פגימה וזקיפה, וצ"ע בזה.

יג] ובביאור הפלוגתא בזה נראה, דהנה בפירש"י בגיטין שם כתב, ז"ל, משתפגום, שתפרע קצת דגלי דעתה דעומדת ליגוש וליפרע,[[9]](#footnote-9) ותזקוף עליו המותר במלוה דנפקא לה משם כתובה ומעשה ב"ד שאינו משמט וחל עלה שם שטר חוב, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דכתובה אינה משמטת, הוא מתרי טעמי, חדא, משום דאינה עומדת ליגוש וליפרע,[[10]](#footnote-10) ועוד, משום דיש עלי' שם כתובה ומעשה בי"ד דאינו משמט, ולזה הוא דבעינן פגימה וזקיפה, דע"י פגימה גלי דעתה דעומדת ליגוש וליפרע, ועי"י זקיפה נפקא לה משם כתובה ומעשה בי"ד וחל עלה שם שט"ח, - ולפ"ז הרי פשוט דכל הא דבעי רב פגימה וזקיפה, הוא רק בכתובה, אך בשאר החובות שאינם משמטין סגי בזקיפה לחוד.

אך בדעת ש"ר דס"ל דגם בשאר חובות בעי רב פגימה וזקיפה, מבו' דס"ל דכל הא דכתובה אינה משמטת, הוא רק משום דהו"ל מעשה בי"ד, ולת"ק דהכא הוא גם משום שאינה מלוה, ומהא דבעי רב פגימה וזקיפה, בע"כ דס"ל דכדי לחשוב החוב כחוב אחר, לא סגי בזקיפה לחוד, אלא בעינן נמי פגימה, וצ"ב הצירוף בזה, וע"כ ה"נ בשאר חובות שאינם משמטין בעינן פגימה וזקיפה, ואמנם גם לפ"ז הי' מקום לומר, דכל הא דבעינן פגימה וזקיפה, הוא רק בכתובה דאינה משמטת משום דהויא מעשה בי"ד, ולהפקיעה מתורת מעשה בי"ד בעינן פגימה וזקיפה, אך בהקפת החנות ושכר שכיר דהא דאינם משמטין הוא רק משום שאינם מלוה, סגי לזה בזקיפה במלוה לחודה לחשבם כמלוה, וכ"כ ההפלאה בקו"א סימן ק"א סק"ג, אך בד' הני קמאי מבו' דס"ל דאין לחלק בזה.

יד] והנה ההפלאה שם כתב עוד, דמד' התוס' מוכח דס"ל, דגם הא דקאמר שמואל דכל שפגמה כתובתה ה"ה משמטת, אי"ז במסוים בכתובה, אלא ה"ה בשאר החובות שאינם משמטין, דאי נימא דבשאר החובות לא סגי בפגימה, א"כ הרי בפשוטו הי' להם לפרש, דזהו מש"א דתנאי כתובה ככתובה לשביעית, והיינו דמה"ט סגי בתוספת בפגימה לחודה, ול"ב זקיפה, עכ"ד.

והמאירי בכתובות שם כתב דבאונס ומפתה ומוצש"ר אם פגמן ה"ה נשמטין, וכתב דיש חולקין בזה,[[11]](#footnote-11) ומשמעות דבריו שם דבהקפת החנות ושכר שכיר פשיטא לי' דאינם משמטין אלא כשזקפן במלוה, ול"מ מה שפגמן, עיי"ש.

ובד' הרמב"ם בפ"ט משמו"י הי"א - י"ג מבו', דהקפת החנות ושכר שכיר, ובאונס ומפתה ומוצש"ר, אינם משמטין אא"כ זקפן במלוה, ול"מ בזה פגימה, ורק בכתובה הוא דכל שפגמה אע"פ שלא זקפה משמטת.

טו] ופשוט דהתוס' ודעימייהו לטעמייהו אזלי, שכתבו שם דהא דכתובה אינה משמטת, הוא גם משום דל"ה מלוה, דומיא דהקפת החנות ושכר שכיר, והק' מכח זה ע"ד רש"י בכתובות שם, וע"כ כ"ה דבכתובה ס"ל לשמואל דכל שפגמה ה"ה משמטת, ה"ה בהקפת החנות ושכר שכיר, והטעם בזה צ"ל כמשמעות ד' המאירי בגיטין שם, דכל שפגמה הו"ל כזקיפה במלוה, וצ"ב, - אמנם הנה עיי"ש בהפלאה שתמה בזה ע"ד התוס', דמ"ט נקטו דכתובה לא חשיבא כמלוה, אטו אם מתחייב לחבירו בשטר, לא ישמט בשביעית, דמה לי שקיבל מעות או שמחייב את עצמו במעות,[[12]](#footnote-12) וכ"כ בס' תפארת יעקב בגיטין שם, ועי' בדבריו בקו"א סימן ק"א סק"ג שפירש בזה ד' רש"י בגיטין די"ח. שפירש דהא דכתובה אינה משמטת, הוא משום דהויא מעשה בי"ד, ולא פירש דהוא משום דאינה מלוה, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל הא דס"ל לשמואל דסגי בפגימה, הוא רק בכתובה דהא דאינה משמטת הוא משום דהויא מעשה בי"ד, אך בהקפת החנות ושכר שכיר, דהא דאינם משמטין הוא משום דאינם מלוה, ל"מ אלא זקיפה במלוה, דעי"ז הו"ל כחוב חדש, אך פגימה אינה מועלת בזה, עכ"ד.

טז] ובדעת הרמב"ם דס"ל דל"מ פגימה אלא בכתובה, אך בהקפת החנות ושכר שכיר, וכן באונס ומפתה ומוצש"ר ל"מ פגימה, נראה דאזיל לטעמי' דהא דהקפת החנות אינה משמטת הוא משום דאי"ז כדרך החובות, והא דאונס ומפתה ומוש"ר אינם משמטין הוא משום דאינם כשאר חובות וכו' וכמש"כ בפיהמ"ש לקמן מ"ב, ויתבאר במקומו בעזה"י, וע"כ בזה ל"מ פגימה, ורק בכתובה דליכא להני טעמי, ומטעם אחר הוא דאינה משמטת, ולא נתפרש לן הטעם בזה, הוא דמהני פגימה לחודה,[[13]](#footnote-13) וצ"ע עוד בזה.

יז] **ר' יהודה אומר הראשון ראשון משמט,** הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דהוא משום דכשהקיף לו פעם שני' הי' ראוי ליתן מעות דהקפה ראשונה, וכשלא נתן נעשית הראשונה מלוה.

והנה בחי' הרמב"ן כתובות דנ"ה. מבו' דטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דאף חובות שאינם מלוה משמטין, וכ"כ ש"ר שם, - וצ"ל לפ"ז, דהא דכ"ז שלא הקיף לו הקפה שני', אין הקפה ראשונה משמטת, הוא משום דעדיין אי"ז עומד לנגישה, וצ"ע למ"ד דהמלוה לי' שנים שביעית משמטתו, וע"כ כל שהקיף לו הקפה שני', דכבר עומדת ההקפה הראשונה לפירעון, שביעית משמטתו, וכ"כ בשו"ת משנת ר"א סימן ע"ה סק"א.

יח] אמנם הנה התוס' בכתובות שם כתבו, ז"ל, דבסוף מס' שביעית פליגי בהקפת חנות ובשכר שכיר, דאיכא למ"ד דאין משמטין, ור' יוסי פליג ואמר כל מלאכה שפוסקת בשביעית משמטת ולדידי' ניחא דה"ה דמשמט הקפת החנות וכל מילי אפילו דלאו הלואה וכו', עכ"ל, וממה שהוצרכו להביא מד' ר' יוסי דקאמר דשכר שכיר משמט וה"נ הקפת החנות משמטת, ולא הביאו מד' ר' יהודה דקאמר על הקפת החנות עצמה דמשמטת, מ' דס"ל דמודה ר' יהודה דאין משמט אלא מלוה, והא דס"ל דהראשון ראשון משמט, הוא משום דכשהקיף לו פעם שני', הו"ל כזקיפה במלוה, וכ"ה בפי' הרש"ס הכא, וצ"ב, - וי"ל עוד כמש"כ הגר"א בשנו"א, ז"ל, דהואיל וראוי ליתן לו מעות ולא נתן נעשה ראשונה מלוה מדכתיב כל בעל, רבוי הוא, אף לענין זה הוי מלוה ומשמט, עכ"ל, ומבו' דמודה ר' יהודה דאין משמט אלא מלוה, ואלא דמרבי מקרא דאף כה"ג חשיב כמלוה לענין זה ומשמט, - ועמש"נ עוד בזה להלן מ"ב אות ג'.

יט] ובשו"ת משנת ר"א שם כתב, דלדעת הרמב"ם דהא דהקפת החנות אינה משמטת, הוא משום דאינה כשאר החובות, דהוי כלא הגיע זמן הפירעון, וכמש"כ הב"י בסימן ס"ז, מתפרש בפשיטות הא דס"ל לר' יהודה דהראשון ראשון משמט, דכיון דכשהקיף לו פעם שני' הי' ראוי ליתן מעות דהקפה הראשונה, ע"כ הו"ל כהגיע זמן הפירעון, וע"כ שביעית משמטתו, ועיי"ש שכתב דלפ"ז פליגי רבנן ור' יהודה במציאות, דרבנן סברא דכל הקפה כל כמה דלא זקפו מיקרי לא הגיע זמנה, ור' יהודה סבר דכהקיף פעם אחרת דרכו לפרוע הקפה ראשונה, וחשיב כהגיע זמנה.

ולמש"כ החת"ס בביאור ד' הרמב"ם דהא דהקפת החנות אינה כשאר החובות, הוא משום דלא מכר ע"מ שיהא הלוקח רשאי להמתין בדמי', נראה דזהו טעמא דר' יהודה דהראשון ראשון משמט, דכיון דכשהקיף לו פעם שני' הי' ראוי ליתן מעות דהקפה ראשונה, הרי דכשלא נתן, הוי כהרויח לו את הזמן, ותו הוי כשאר החובות דרשאי הלוה להמתין בדמים, וע"כ שביעית משמטתה, וכ"נ מלישנא דהירושלמי דאמרו בטעמא דר' יהודה, דכיון דראוי ליתן לו מעות "ולא נתן" נעשית ראשונה מלוה, ולדרך קמא דהיינו משום דהו"ל כהגיע זמן הפירעון, הרי אי"ז מכח הא ד"לא נתן", אך לדרך זו, דהוא משום דהוי כהרויח לו את הזמן, ניחא.

כ] **שכר שכיר אינו משמט,** התוס' בגיטין די"ח. ובכתובות דנ"ה., והרמב"ן וש"ר בכתובות שם, כתבו דהוא משום דאין משמט אלא מלוה, ודמי להא דהקפת החנות אינה משמטת, ונת' לעיל אות ו', אך הב"י בסימן ס"ז כתב לדעת הרמב"ם, דהוא משום דהשכיר דרכו לקבץ שכר שנה או שנתים ביד שוכרו ואינו נוגשו לתתם לו, אבל הם בידו כפקדון או כהלוהו עד אחר השביעית, וזה ע"ד מה שפירש בטעם הא דהקפת החנות אינה משמטת, ונת' לעיל אות ז'.

והמאירי בגיטין דל"ז. כתב דשכירות בתים אינה משמטת, דדמיא להקפת החנות ושכר שכיר שאינם משמיטין שאי"ז מלוה, וכתב דיש שמפקפק בזה ואינו כלום, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט לא תני לה הכא, ואם מפני שכל שאינו דרך מלוה אינו משמט, למה הזכיר הקפת חנות ושכר שכיר ואונס ומפתה ומוצש"ר וכל מעשה בי"ד שאין משמיטין, והי' לו לומר דרך כלל כל שאינו דרך מלוה אינו נשמט, ועי' גם בב"י בסימן ס"ז שעמד בזה דמ"ט תני לכל הני, ועיי"ש שכתב דהקפת חנות מלוה היא והוצרך בה ללמד שאינה משמטת, צ"ב דמ"ט הקפת החנות חשיבא כמלוה, ואם באמת חשיבא כמלוה, מ"ט אינה משמטת, ולהוציא מדעת ר' יהודה וכו', ושכר שכיר לא הוצרך ללמד אלא שמתוך שכתוב בו ואליו הוא נושא את נפשו הייתי אומר שאף זקפו במלוה לא ישמט וכו', ומתוך כך הוצרך במשנה ללמד ב' אלו וכו' וכל האחרים למדים מאלו, ואונס ומפתה ודומיהם שמעתא אחרינא היא ומשום דכל שבבי"ד גבוי ועומד הוא, עכ"ד.

כא] בפי' הריבמ"צ כתב דאפי' ר' יהודה מודה בזה, כיון דשכר שכיר אינו אלא לבסוף כולו ביחד ואין כאן ראשון ראשון, ולכאו' היינו, דכל הא דס"ל לר' יהודה דהראשון ראשון משמט, הוא רק בהקפת החנות, דכשהקיף לו פעם שני' הי' ראוי ליתן מעות של הקפה ראשונה, ומשא"כ בשכירות דאינה משתלמת אלא לבסוף, הרי דאף שעשה לו מלאכה זמן מרובה, הוי הכל כהקפה אחת, כיון דזמן הפירעון דכל השכירות הוא בסופה, ול"ד להקפת החנות דכל מקח ומקח הוי הקפה בפנ"ע, וע"כ מודה ר' יהודה דאינו משמט.

כב] **ר' יוסי אומר כל מלאכה שהיא פוסקת בשביעית משמטת,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, וע"כ במלאכה שפסקה בשביעית נתחייב בשכרו וקרינן בי' לא יגוש, אבל כשלא פסקה המלאכה בשביעית, לא נתחייב לו עדיין כלום בשביעית, ולא קרינן בי' לא יגוש, וע"כ אינה משמטת, - ובד' התוס' בגיטין די"ח. וכתובות דנ"ה. מבו' דהיינו, דר' יוסי ס"ל דשביעית משמטת אף שאר חובות שאינם מלוה, וע"כ ה"ה משמטת שכר שכיר, ואך דבמלאכה שאינה פוסקת בשביעית, עדיין לא הגיע זמן תשלומי השכירות ולא קרינן בי' לא יגוש, אך באו"ז ע"ז סימן קט"ו כתב דליכא מאן דפליג על הך דינא דאין משמט אלא מלוה, וצ"ל לדעתו דטעמא דר' יוסי הוא משום דכשהשלים את מלאכתו ולא תבעו, הו"ל כזקיפה במלוה, וצ"ע.

והנה מה שהוצרך הר"ש לפרש דהא דאינה משמטת הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, ולא פירש דהוא משום דליכא חוב כלל, ול"ש בזה דין שמיטה, פשוט דהוא משום דקי"ל דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ואך דאינה משתלמת אלא לבסוף, ונמצא דכבר איכא לעיקר חוב השכירות, ומ"מ כיון דאינה משתלמת אלא לבסוף לא קרינן בי' לא יגוש.

ובשיעורי הגר"ש מכות אות קנ"ט הק', דלהך לישנא דמלוה את חבירו לי' שנים שביעית משמטתו, מ"ט אין שביעית משמטת שכר שכיר, שהרי כבר איכא לעיקר החוב, ואך שלא הגיע זמן התשלומין, וכתב דהוא משום דהא דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, אי"ז כמלוה לזמן, אלא כל הדין גוביינא מתחדש רק לבסוף, - ונראה בגדר הדברים, דבכל הלואה לי' שנים, עיקר החוב הוא עכשיו, והא דא"צ לזמנו הוא משום דאיכא הרוחת זמן, וחשיב דאיכא המתנת מעות והוא משתמש במעותיו של חבירו, אך בשכירות אין עיקר חיובו לשלם אלא לבסוף, ואינו מתשמש עתה כלל במעותיו של חבירו, וע"כ לכו"ע לא קרינן בי' לא יגוש ואין שביעית משמטתו.

כג] הר"ש הביא מירושלמי, דדעת ר' יוחנן דמלאכה הפוסקת בשביעית, היינו כגון חרישה, שהיא פוסקת מחמת איסור שביעית, ובזה הוא דס"ל לר' יוסי דמשמטת, אבל מלאכה המותרת בשביעית, אף אם בפועל פסקה בשביעית, אינה משמטת, וכ"כ הריבמ"צ, - ובפי' הרש"ס פירש הטעם בזה, דבמלאכה הפוסקת מחמת איסור שביעית, כיון דקי"ל שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף כשפסקה בשביעית נתחייב, אבל בנין ודדמי לי' דראוי לעשותו בשביעית, אע"פ שפסק בשביעית לא מיחזי כזקיפה, דכל אימת דבעי עביד, עכ"ד, וצ"ב.

כד] תניא בתוספתא פ"ח ה"ה, הקפת החנות משמטת דברי ר' יהודה, וחכ"א אינה משמטת, אמר רבי נראין דברי ר' יהודה בכותב מעות, ודברי חכמים בכותב פירות, ע"כ, ולדעת המרדכי שהביא הרמ"א בסימן ס"ז, והבאנו דבריו לעיל אות י', דזקיפה במלוה כשכתב בפנקסו כל החשבון, הרי דזהו הא דמפליג בין כותב מעות לכותב פירות, דכל שכתב בפנקסו חשבון המעות שהוא חייב לו, הו"ל כזקיפה במלוה וע"כ שביעית משמטתו, אך כל שכתב מידת הפירות שלקח ממנו, ולא כתב סכום המעות שהוא חייב לו, ל"ה כזקיפה במלוה, ואין שביעית משמטתו.

ובפי' הרדב"ז פ"ט משמו"י ה"ה כתב דמשמעות ד' התוספתא דר' יהודה ס"ל דכל הקפת החנות משמטת, ובחס"ד כתב לפ"ז, דהא דבמתניתין קאמר ר' יהודה דהראשון ראשון משמט, לדבריהם דרבנן קאמר להו, עיי"ש.

כה] ובאו"ז ע"ז סימן קי"ח, גריס בתוספתא איפכא, וכ"ה בכת"י התוספתא דלר' יהודה הקפת החנות אינה משמטת, ולחכמים ה"ה משמטת, וכתב לפרש לפ"ז, דמש"א רבי דנראין וכו', היינו דנראין דברי ר' יהודה לחכמים דהקפת חנות אין משמטת, כשאמר לו לוקח למוכר כתוב בפנקסך שכו"כ פירות הקפת לי וכו', ודברי חכמים נראין לר' יהודה כשאמר לו לוקח למוכר כתוב שכו"כ מעות אני חייב לך שאז משמט, שהרי זקפן במלוה, ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, עכ"ד.

1. והנה הר"ש הביא מירושלמי דפריך דבשטר יעשה כמלוה על המשכון ולא יהא משמט, ולכאו' זה דלא כמש"א בתלמודין בגיטין שם, דהא דמלוה על המשכון אינו משמט, היינו דוקא במשכון מטלטלין דקני לי' מדר' יצחק, ומשני ר' יוחנן דאיירי בשטר שאין בו אחריות נכסים וכר"מ דאחריות לאו ט"ס, ומבו' דלמ"ד דאחריות ט"ס, אין מלוה בשטר משמט אף בשלא כתב בו אחריות נכסים, וכ"ה מבו' גם במש"א שם דאתי עובדא קמי ר' יוחנן בשטר שאין בו אחריות נכסים והורי משמט אמר מפני שאנו למדין מן ההלכה אנו עושין אותו, והרי דמעיקר הדין אינו משמט אף בשאין בו אחריות נכסים, משום דאחריות ט"ס, (אך גיר' הגר"א דאתי עובדא בשטר שיש בו אחריות נכסים, ולכאו' זה שלא כד' התוס' בגיטין דדוקא כשמפורש השעבוד בשטר, וי"ל דלמ"ד דאחריות ט"ס הו"ל כפירש השעבוד בשטר, אך בד' החת"ס בגיטין שם מבו' דלא כן, וי"ל דד' התוס' הם לדעת תלמודין, אך לדעת הירושלמי דהא דאינו משמט הוא משום דהו"ל כמלוה על המשכון, י"ל דאין לחלק אם כתוב השעבוד בשטר או אינו כתוב בשטר. [↑](#footnote-ref-1)
2. ושמא נימא, דאף דדין החוב שוה, מ"מ חלוק הוא גדר החוב בדמי מקח מבהלואה, דבהלואה הוי חיובו להשיב את מה שקיבל, ובדמי מקח הוי חיובו לשלם בעד המקח, ובזה הוא דילפינן מקרא דאין שביעית משמטת אלא חוב דהלואה ולא חוב דמקח, ושמעתי לפרש לפ"ז, דגדר הא דאין שביעית משמטתו, היינו דעדיין קיים סיבת המחייב, דהמקח שבידו מחייבו בתשלומין, - ועיקר הך מילתא דבמקח אף אחר שנתחייב, הוי גדר חיובו לשלם בעד המקח, יש ללמוד כן ממש"כ הרא"ש בכתובות פ"י סימן ח', דאף אם המחויב מעות לחבירו ל"מ לפרוע בקרקע, מ"מ היכא שקנה ממנו קרקע ולא שילם דמי', מצי לשלם לו בקרקע זו עצמה, כיון דמלוה זו באה מחמת קרקע שקנה, - ויש להוסיף, דלפ"ז מתפרש בע"א קצת הא דאם זקפו במלוה משמט, דכל שזקפו במלוה, כבר אין גדר חיובו לשלם בעד המקח, אלא הוי חיוב תשלומין בעלמא, וע"כ שביעית משמטתו. [↑](#footnote-ref-2)
3. וצ"ע בזה, דכיון שלא קבע עמו זמן, הרי דאף דאין דרך לנגשו, מ"ט עדיף ממלוה ע"מ שלא לתבוע דשביעית משמטתו, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ט, ועיי"ש בכס"מ בשם המהר"י קורקוס, - ובגידו"ת שער מ"ה אות ח' כתב בדעת סה"ת שם שפקפק בדין מלוה ע"מ שלא לתבוע, דס"ל דלא עדיף מהקפת החנות דאין שביעית משמטתו, ולכאו' דבריו מתפרשים עפי"ד הב"י דהא דהקפת החנות אינה משמטת, הוא משום דאין דרך לנגשו, וזהו שכתב דמלוה ע"מ שלא לתבוע לא עדיף מהקפת החנות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ושמא יל"פ הטעם בזה, למש"כ בתשו' הר"י מיגש סימן קי"ג, דאף דמלוה ל"מ לקנין כסף, מ"מ אם החליף דמי שור וכו' מהני זה לקנין, משום שאותם דמי השור אינם מלוה אצל קונה השור כדי שנאמר להוצאה ניתנה, אבל הם אצלו בחיוב גמור בדמי השור שקנה לפי שהם עתה לבעל השור, ומשא"כ במי שהי' לו חוב אצל חבירו וכו' שאותו החוב מלוה ומלוה להוצאה ניתנה וכמו שלא נתן לו כלום דמי, עכ"ד, ולכאו' היינו דבמלוה יש להלוה זכות להוציא את המעות ולעכבם בידו, אך בדמי מקח אין להלוקח זכות כלל לעכב המעות בידו, דלא ניתנו לו המעות להוצאה, ואך דאין מעות מסוימים שיהיו דמי המקח, וע"כ אין נקנין המעות למוכר אלא ע"י שיפרעם לו הלוקח, וע"כ כל שמכר לו בדמים אלו, חשיב כמי שהביא לו מעות, - וי"ל דמה"ט הוא דהקפת החנות אינה משמטת, דרק מלוה שיש להלוה זכות להוציאה ולעכבה בידו, שביעית משמטתה, אך הקפת החנות דאין ללוקח זכות כלל לעכב המעות בידו, אין שביעית משמטתה, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)
5. והך מילתא דזקיפה במלוה הוי כפירעון, מצינו גם בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תתפ"ו, עיי"ש, ובתשו' הריב"ש סימן שמ"ב כתב, ז"ל, דכיון שזקפן במלוה, החיוב הראשון נפקע וחל השעבוד החדש וכו', וא"כ הו"ל פירעון וכו', ה"נ איכא למימר במי שנתחייב מחדש בתורת הלואה שהרי נפקע השעבוד הראשון אף אם הי' בו ממש וחל השעבוד החדש, עכ"ל, ועי' ב"י חו"מ סימן ק"א, ז"ל, דכיון דזקפו עליו במלוה הו"ל כאילו לא באה מלוה זו מחמת קרקע כלל, והכי קי"ל בכל דוכתא גבי זקפו עליו במלוה, עכ"ל, - ועי' עוד בחי' הרשב"א קידושין דכ"ו. ובחי' הריטב"א ב"מ דע"ז: ובפי' הר"ן כתובות דצ"ב. דזקיפה במלוה הויא כפירעון, וכ"נ בד' רש"י בב"מ שם.

   ואמנם בד' התרוה"ד סימן שכ"א, נראה דס"ל דזקיפה במלוה ל"ה כפירעון גמור וכחוב חדש, והא דמהני זקיפה במלוה דעי"ז ה"ז משמט, הוא משום דע"י זקיפה המלוה נפק על הממון שם הלואה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. וצ"ע לב' הדרכים, דכיון דהוי ממש כחוב אחר, מ"ט איכא שעבוד נכסים מזמן ראשון, - ועי' עוד בחי' הגר"נ גיטין די"ח אות שע"ו. שהביא מירושלמי ר"פ הנזקין, דנזק שזקפו במלוה גובה מן העידית, וכתב שם לפ"ז, דמה"ט גם כתובה שזקפה במלוה אינה גובה אלא מן הזיבורית, וכתב דהוא משום דהזקיפה אינה נידונת כחוב דעלמא, אלא בדיני החוב הראשון, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-6)
7. עוד ילה"ע בזה בד' הגר"א בחו"מ שם, שציין על מש"כ הרמ"א דזקיפה הוא שקבע לו זמן לפרעו, דהוא בב"ק ק"ט א', בדין גזל הגר, ועל מש"כ די"א דמיקרי זקיפה מיד שכתב בפנקסו כל החשבון יחד, ציין לב"מ ע"ב א', בדין רבית, - ומבו' בדבריו, דלענין רבית סגי בזקיפה זו שכתב בפנקסו כל החשבון יחד, ולכאו' זה מתישב רק אי נימא דכל איסור הרבית התם אינו אלא מדרבנן, ובזה י"ל דכל שכתב כל החשבון יחד, תו לא מיחזי כרבית, אך למש"כ הרא"ש שם דהוא רבית דאורייתא, הרי דכל הא דמהני זקיפה במלוה, בע"כ דהוא משום דהוי כגבוי, ולזה לכאו' לא סגי במה שכתב כל החשבון יחד, וצ"ע.

   ועיקר מה שנקט הגר"א דחלוק הוא הזקיפה שמצינו בב"ק בדין גזל הגר, מהזקיפה שמצינו בב"מ בדין רבית, שמא למד לזה מהא דלענין גזל הגר קי"ל דאף אם זקפו במלוה ה"ה חייב להוציא גזילו מתחת ידו, ולענין רבית קי"ל דמהני זקיפה במלוה שזקף קודם שנתגייר, שיגבה אף את הרבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואך שנחלקו ע"ד התוס', דבד' התוס' מבו' דגם בזקיפה סגי בזקיפת הכתובה לבדה, ועי"ז גם התוספת משמטת, וכ"כ הר"ן שם, אך הרשב"א והרא"ה והריטב"א שם כתבו, דרק לענין פגימה הוא דאמרינן דאם פגמה עיקר הכתובה הוי כפגמה נמי התוספת, וכ"נ בד' הרמב"ן שם, והיינו דאף דתוספת הוי ככתובה, מ"מ בזקיפה לעולם בעינן שיזקוף כל החוב ול"מ זקיפת מקצתו, וע"כ לא סגי במה שזקפה הכתובה, ורק לענין פגימה הוא דאמרינן, דכיון דתוספת הויא ככתובה, ע"כ כל שפגמה הכתובה הוי כפגמה גם התוספת, וצ"ב בדעת התוס' והר"ן דפליגי ע"ז. [↑](#footnote-ref-8)
9. בתשו' ר"ב אשכנזי סימן ל"ג גריס בד' רש"י, דגלי דעתה דעומדת ליגרש וליפרע, וכ"ה גם בפי' הרש"ס בפירקין, ולמד מזה, דאפי' שלא גירשה עדיין ולא ניתנה כתובה ליגבות מחיים, מ"מ זקיפה במלוה מהניא לעקור שם כתובה מינה וחל עלי' שם שט"ח, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם והרא"ש פליגי ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. ולכאו' היינו כמש"כ בפסקי רי"ד שם דכתובה לא קיימא לגוביינא מיד אלא למזונות, - אך הנה לפ"ז איירי רק באלמנה דיש לה מזונות, ולא בגרושה, אך בל' רש"י שכתב דתזקוף "עליו" המותר במלוה, מ' דאיירי בגרושה, - ובשו"ת משנת ר"א סימן ע"ה סק"א פירש בד' רש"י דהוא משום דדוקא במלוה שייך לא יגוש דאיכא פסיקת פירעון, וקרינן לא יגוש בהגעת הזמן שהתנו שישלם לו, ומשא"כ בכתובה וכו' אף דהוא מחויב לשלם, מ"מ כ"ז שלא גילה דעתו שרוצה בהפירעון ועומד ליגוש ולתבוע ממנו, לא קרינן בי' לא יגוש. [↑](#footnote-ref-10)
11. ולמש"כ הרא"ש לקמן מ"ב דהא דהאונס ומפתה ומוצש"ר אין משמטין, הוא משום דקנס כ"ז שלא עמד בדין לאו ממון הוא, וע"כ רק אם עמד בדין ה"ה משמטין, פשוט דאף אם פגמן אינם משמטין. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובאור גדול בתשו' החדשות סימן י"ז ד"ה וקצת נראה, כתב דלק"מ, דאה"נ אף אם נתחייב מנה בשטר אינו משמט, דהרי ה"נ י"ל מ"ש אם קיבל מעות, או שקיבל סחורה בהקפה לשלם תמורתו מעות, ואפ"ה גזה"כ דאינו משמט אלא מלוה, וה"נ בנתחייב מנה בשטר אינו משמט, ועיי"ש שהק' ע"ז, מהא דבזקפן במלוה משמט, וכן הק' התפארת יעקב בגיטין שם, ועיי"ש מש"כ בזה, וי"ל דזה תליא בב' הדרכים שנתבארו לעיל אות ט' בביאור ענין זקיפה במלוה, עיי"ש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
13. ובדרך אמונה בביאוה"ל בהל' שמו"י שם, כתב בדעת הרמב"ם דס"ל כד' הפסקי רי"ד בגיטין שם, דהא דכתובה אינה משמטת הוא משום דאינה עומדת לגוביינא מיד אלא למזונות, וכתב שם דמה"ט רק בזה מהני פגימה לחודה, וכמו שפירש הרי"ד שם הטעם בזה, ומשא"כ בשאר חובות שאינם משמטין עכ"ד, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שם שהביא לדינא דכתובה אינה משמטת בגרושה, ואם הא דאינה משמטת הוא משום דאינה עומדת לגוביינא מיד אלא למזונות, הרי דכ"ז הוא באלמנה ולא בגרושה דאין לה מזונות, וכמש"כ הרמב"ם בפכ"א מאישות הי"ז. [↑](#footnote-ref-13)