כיבוד יא רמב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור יא'**

**הדינים הנידונים:**

* אביו שהוא רבו כיצד יזכיר שמו.
* מהרהר אחר רבו אם אסור אפי' במחשבה.
* חולק על רבו – להקים בית מדרש בלא רשות רבו.
* דין מופלג שבדור שהוא כרבו מובהק, ויש דעות שאסור ליקח שררה על הציבור בלא רשותו.
* שאסור להחמיר בפני רבו.

*יורה דעה*

*סי' רמב, א-ג*

**כבוד רבו ות"ח**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[המשך סעיף א] **אביו שהוא רבו מובהק קורא אותו בדברו, רבי, אבל ברבו שאינו מובהק קורא אותו, אבא**.

## אביו שהוא רבו

בדרכי משה הביא שכן מצינו (ב"מ מד.) לרבי שמעון שקרא לאביו רבי, וביאר שכיון שמבואר שכבוד רבו עדיף מאביו, ממילא צריך לקרותו רבי ולא אבא, אלא שכתב שזה דוקא ברבו מובהק שאז עדיף כבודו מכבוד אביו. אלא שהש"ך (סק"א) כתב שאין הרגילות כן, וכתב שעדיף לקרותו אבא משום שהוא שם המיוחד לו מקטנותו, ועוד דמסתמא האב מוחל בזה על כבודו. ולפי זה נראה שתלמיד שמדבר עם בנו של רבו ומדבר על אביו, לא יאמר לו אביך אמר כך, אלא רבי אמר כך, שהרי בזה לא שייך את הטעמים שכתב הש"ך.

[סעיף ב] כל החולק על רבו כחולק על השכינה, וכל העושה מריבה עם רבו כעושה עם השכינה, וכל המתרעם עליו כאילו מתרעם על השכינה, וכל המהרהר אחר רבו כמהרהר אחר השכינה.

[סעיף ג] איזהו חולק על רבו, כל שקובע לו מדרש ויושב ודורש ומלמד שלא ברשות רבו, ורבו קיים אף ע"פ שהוא במדינה אחרת.

## המהרהר אחר רבו

מקור הדין בגמרא בסנהדרין (קי.) איתא אמר רב חסדא כל החולק על רבו כחולק על השכינה, שנאמר בהצתם על ה'. אמר רבי חמא ברבי חנינא כל העושה מריבה עם רבו כעושה עם שכינה, שנאמר המה מי מריבה אשר רבו בני ישראל את ה'. אמר רבי חנינא בר פפא כל המתרעם על רבו כאילו מתרעם על השכינה, שנאמר לא עלינו תלנתיכם כי על ה'. אמר רבי אבהו כל המהרהר אחר רבו כאילו מהרהר אחר שכינה, שנאמר וידבר העם באלוקים ובמשה. ומבואר ד' דברים: חולק, מריבה, מתרעם, ומהרהר'. ובכל אלו אמרו שהוא כעושה כן לשכינה. ופירש רש"י חולק על רבו, חולק על ישיבתו. מריבה, תגר וקטטה לפטפט נגדו בדברים. מתרעם, אומר על רבו שנוהג לו מדה כבושה ומדת אכזרית. מהרהר, מחפה עליו דברים.

ובדין מהרהר משמע ברש"י שדוקא בדברים ולא בהרהור לבד. והברכי יוסף (אות ב) הביא מחלוקת בזה, שיש שהבינו שהוא גם בהרהור, אלא שהביא שמרש"י משמע שהוא דוקא בדיבור.

## החולק על רבו – לקבוע ישיבה שלא ברשות רבו

ודין חולק על רבו, רש"י סתם בזה, ופירש שחולק על ישיבתו, והרמב"ם [הל' ת"ת פ"ה ה"ב, והוא המבואר כאן בסעי' ג] פירש שהוא קובע ישיבה שלא ברשות רבו, שאסור אפילו אם הוא במדינה אחרת.

## האיסור הוא כשמוציא הוראות או אף בלא זה

והנה בבית יוסף הביא בשם הרמ"ך שהקשה מהיכן הוציא הרמב"ם דין זה, וכתב הבית יוסף שאין זה קושיא שהרי כך פירש הרמב"ם מה שאמרו החולק על רבו. ומבואר מדבריהם שהבינו שדעת הרמב"ם שיש איסור לקבוע ישיבה ללמד בלא רשות רבו, אף שאינו מורה שם הוראות להלכה, ולזה תמה הרמ"ך מהיכן הוציא הרמב"ם דין זה [וכמו שיתבאר להלן שדעת הכס"מ שהוא דוקא במורה הודאות וממילא פשוט מקורו של הרמב"ם שזה בכלל מורה הלכה בפני רבו.

וגם הב"ח הבין כוונת הרמב"ם שאינו מורה הוראה באותה ישיבה, וביאר הטעם שאסור לקבוע ישיבה בלא רשות רבו, שהוא משום שלוקח שררה והתנשאות על רבו, וביאר שהרי למדו כן מדתן ואבירם שחלקו על משה ואהרן, ובדתן ואבירם מבואר שהלינו על זה שנטלו משה ואהרן שררה על הציבור, והיינו שרצו ליקח חלק באותה שררה. וכן ביאר גם הראשון לציון [להאור החיים על השו"ע כאן] שאסור לפתוח ישיבה משום שהוא נוטל שררה, והוכיח כן דלא מיירי שמורה הוראות, שהרי כתבו הרמב"ם והשו"ע שאסור דוקא בלא נטל רשות מרבו, אבל אם נטל רשות שרי, והרי להורות בפני רבו אסור אפילו אם יתן לו רשות [כן נקט הראשון לציון, מיהו להלן יתבאר שפשטות דעת הרמב"ם דמהני רשות אף להורות].

אכן בכסף משנה (הל' ת"ת פ"ה ה"ב) הביא קושיית הרמ"ך מהיכן הוציא הרמב"ם דין זה שאסור לקבוע ישיבה, וכתב על זה דנראה שמה שכתב הרמב"ם שאסור לו לקבוע לו מדרש, היינו דוקא במורה הוראות. ולביאורו כל האיסור הוא דוקא מחמת שמורה הוראות בלא רשות רבו, שזה אסור אף כשאינו בפני רבו. וכן נראה גם מביאור הגר"א, שכתב כאן לבאר מה שכתב השו"ע שאסור לקבוע מדרש, שהוא כמו שמבואר להלן סעי' ד שאסור לקבוע עצמו להוראה לישב ולהורות, ועיי"ש בסעי' ד' שביאר הגר"א דעת הרמב"ם שחוץ לי"ב מיל ממקום רבו שרי להורות הלכה דוקא באקראי ולא בקבע. וא"כ מבואר שהבין שכל האיסור לקבוע ישיבה היינו להורות כדברי הכסף משנה.

הגה: **אבל מותר לחלוק עליו באיזה פסק או הוראה, אם יש לו ראיות והוכחות לדבריו שהדין עמו**.

## אם מותר לחלוק על רבו כשיש לו ראיות

ומקור הדברים מתרומת הדשן (פסקים סי' רלח) שכתב שם שכך היא דרכה של תורה, ומצינו כן בתנאים ואמוראים ובראשונים. אלא שהש"ך (סק"ג) הביא ממהרי"ק (סי' קסט) שמשמע שאסור לחלוק על רבו אפילו כשיש לו ראיות, שהמהרי"ק כתב להוכיח שאפילו אם למד כל תורתו מרב אחד, אם אח"כ נתעלה בחכמתו ושווה לרב, שוב יכול להורות אפילו בפניו, והוכיח כן מהא דמצינו (כתובות נד: פד:) שריש לקיש חלק על רבי יוחנן, ואע"פ שכל חכמתו הייתה ממנו, אלא הביאור הוא שאח"כ נתחכם כרבו לכך היה מותר לו לחלוק עליו. ואם איתא לדברי הרמ"א שאם יש לו ראיות יכול לחלוק, א"כ נדחה ראיית המהרי"ק, שהרי שפיר יש לומר שריש לקיש הביא ראיות לדבריו ולכך חלק על רבי יוחנן. ומה שהביא התרומת הדשן ראיות מהש"ס שמצינו תלמידים שחלקו על רבותיהם, הרי יש לומר שנטלו רשות או שהיה לאחר מיתתו, ונשאר הש"ך בצ"ע. אכן בגר"א נראה שהסכים עם הרמ"א, שביש לו ראיות שרי לחלוק, וכן נראה בט"ז להלן (סק"י), שעכ"פ בראיות שרי לחלוק.

## להרדב"ז שרי לחלוק בראיות רק לא ידרוש ברבים

ובתשובת הרדב"ז [הובא בברכי יוסף] כתב שודאי מצינו הרבה שחלקו על רבותיהם, אמנם שרי דוקא בדרך משא ומתן, אבל לא יהיה קובע עצמו לדרוש ברבים או לקבוע ישיבה, ובזה ביאר דברי הרמב"ם [והשו"ע] שלא יקבע לו מדרש וישיבה ללמד שלא ברשות רבו. והיינו כדעת הכס"מ והגר"א שביארנו לעיל דס"ל שהאיסור לקבוע ישיבה הוא בקובע עצמו להורות הוראות.

## כיצד ינהג כשנראה לו להלכה דלא כרבו

ועוד כתב הרדב"ז שאם נראה לו דלא כרבו אומר לו ראיותיו, ואם ישרו בעיניו מוטב ואם לאו ישתוק, אבל מותר לו לכתוב לעצמו ראיותיו אף שהם כנגד רבו אבל לא להורות לאחרים, ועוד כתב שלאחר מותו שרי להורות כדעתו אף שהוא כנגד דעת רבו, רק שלא יאמר רבי אומר כך ואני אומר כך שזה מבזה את רבו, וגם יכול אחר מותו לכתוב סברת רבו וראיותיו ולכתוב עליו סברת עצמו וראיותיו.

וכתב הברכי יוסף להקשות מה שכתב שלא יאמר אחר מותו רבי אומר כך ואני אומר כך דמצינו במסכת ר"ה (יח:) שאמר רבי שמעון ארבעה דברים היה רבי עקיבא דורש ואני אין דורש כמותו ומסיק ונראין דברי מדבריו, אע"פ שר"ע היה רבו, ותירץ שדרך אגדה שאני [ועי' בבן איש חי (ש"ב פר' כי תצא אות ב) שכתב שלא נראה לחלק כהברכי יוסף, אלא צ"ל שר"ע לא היה רבו מובהק וכל דינים אלו נאמרו רק ברבו מובהק].

אלא שבדברי הרמ"א נראה שסובר שביש לו ראיות שרי אף לדרוש ברבים, שהרי כתב על דברי השו"ע שאסור לקבוע מדרש שלא ברשות רבו, ועל זה כתב הרמ"א שביש לו ראיות שרי לחלוק עליו, ומשמע אפילו לדרוש ברבים. וכן נראה מוכרח לביאור הכס"מ והגר"א בדברי השו"ע שמה שאסר שלא יעשה מדרש שלא ברשות רבו, היינו דוקא במוציא הוראות לרבים, ולפי זה הרמ"א שכתב שמותר לחלוק ביש לו ראיות, על כרחך כוונתו שאז מותר לדרוש כן גם ברבים, ולפי זה, כל הדין שאסור לקבוע מדרש בלא רשות רבו, צ"ל דהיינו להורות מסברא אבל בראיות שרי.

## האיסור להעמיד מדרש אם הוא דוקא ברבו מובהק

והאיסור להעמיד מדרש בלא רשות רבו, אם הוא בכל רב או רק ברבו מובהק, הנה שיטת הרמ"א [להלן סוף ס"ד] שאפילו באין רבו מובהק ג"כ אסור לחלוק, וכמו שדייק בדעתו הש"ך (ס"ק יב), אבל הש"ך (שם) חולק שכל מה שנאמר שאסור לחלוק על רבו ולהתרעם ולעשות מריבה ולהרהר אחריו, זה דוקא ברבו מובהק, כמבואר ברמב"ם (שם ה"ט) בסוף דבריו שכל זה ברבו מובהק שלמד רוב חכמתו ממנו. וא"כ לדעת הש"ך לא מצוי דין זה שאסור לחלוק, דהרי כמעט לא שייך שיהיה רבו מובהק שרוב חכמתו ממנו.

## מופלג שבדור הוא כרבו מובהק

מיהו מצינו דין זה במופלג שבדורו שדינו כרבו מובהק, וכמו שמבואר בתרומת הדשן (סי' קלח) שהוכיח כן מהא דאיתא בברכות (לא:) ששמואל הורה הלכה בפני עלי, ואמר לו עלי שנתחייב מיתה כדין מורה הלכה בפני רבו שחייב מיתה, והקשו שם התוספות, דהא עדיין לא למד שמואל מעלי דבר, ותירצו שהיה גדול הדור, ומוכח דיש לו דין רבו מובהק, דהא כל דין זה שהמורה הלכה בפני רבו חייב מיתה, שייך רק ברבו מובהק כמו שיתבאר.

[אלא דצ"ע להלן סעי' ד' שהביא המחבר דברי מהרי"ק שאף שנטל רשות מרב אחד לא סגי עד שיטול רשות מכל רבותיו המובהקים, וכתב רמ"א דעל כרחך צ"ל שאי"ז רבו מובהק שרוב חכמתו ממנו, דא"כ איך שייך שיהיה יותר מרב אחד מובהק, ועיי"ש בש"ך שמצא דשייך כמה רב מובהק כגון שלמד אצל אחד רוב חכמתו במקרא ומהשני רוב חכמתו במשנה ומהשלישי רוב חכמתו בש"ס, וקשה למה לא העמיד באופן שיש כמה מופלג שבדור שדינם כרבו מובהק].

## אם פתיחת ישיבה וכדומה חשיב כקובע מדרש

ונמצא לפי זה שלדעות שאסור לקבוע לו מדרש אפילו במדינה אחרת בלא רשות, היינו אף בלא להורות, נמצא שכל הרוצה לפתוח ישיבה וכדומה צריך לקבל רשות ממופלג שבדור, ועיין בערוך השולחן (הי"ח) שכתב דנראה דלא שייך דין זה בזה"ז כלל, דדוקא בזמנם יצאה הוראה מהישיבה לכל ישראל, לכך אסור לקבוע מדרש אחר, שבזה בא להורות הוראות משלו לכל ישראל, אבל בזמיננו שיש הרבה ישיבות ואין הוראה יוצאה משם, מותר, ואדרבא יגדיל תורה ויאדיר. אלא שלכאורה לפי דעת הב"ח [שנתבאר לעיל] שהאיסור הוא משום שקובע שררה לעצמו, אין סברא לחלק בין אם יוצאה משם הוראה או לא, דהעיקר הוא שאסור ליטול לעצמו שררה בלא רשות רבו. ומ"מ נראה שלא כל ישיבה קטנה מחייבת לשאול, שהרי כבר נתבאר שהב"ח ביאר דעה זו שאסור לקבוע מדרש אף בלא להורות משום נטילת שררה, ונראה שזה דוקא כשעושה שנותן לו שררה על הציבור, אבל דבר שאינו גורם שיהיה לו שררה אי"צ ליטול רשות.

ועכ"פ עולה שבאמת אם בא לעשות דבר של שררה אף בזמנינו צריך לקבל רשות של גדולי הדור, וכגון אם באים למנותו להיות רב בבית כנסת, וכדומה.

## בתוך ג' פרסאות אם מהני נטילת רשות

ולהלן סעי' ד' מבואר דאסור להורות בפני רבו, וכתב הרמ"א שבתוך ג' פרסאות לא מהני נטילת רשות אם הוא רבו מובהק, ולפי המתבאר ה"נ לא יהני במופלג שבדור, ויהיה אסור לפתוח ישיבה או למנות רב קהילה בתוך ג' פרסאות ממופלג שבדור. אכן הש"ך (סק"ד) העיר שפשטות הראשונים דמהני רשות אף בתוך ג' פרסאות. ובגר"א האריך, ומסיק ג"כ דמהני רשות בתוך ג' פרסאות, וכן מבואר בלבוש. ומחוץ לי"ב פרסאות מבואר בשו"ע דשרי לפסוק בדרך מקרה אבל לא לקבוע עצמו להוראה, וממילא לפתוח בית הוראה אסור בלא נטילת רשות.

## שאסור להחמיר בפני רבו בדבר שרבו מיקל

כתב בגליון מהרש"א בשם הים של שלמה (ב"ק פ"ז סי' מא) שאם מחמיר בפני רבו ורבו מיקל מנדים אותו, אא"כ יש לו ראיה לסתור דעת רבו, אבל בלא זה אסור אף שהוא דבר שקשה להתיר, והובא במשנ"ב (סי' סג סק"ו). והטעם בזה משום כבוד רבו שמראה חשיבותו שהוא מחמיר יותר מרבו.