מראי מקומות פרק אלו קשרים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק אלו קשרים

**מראי מקומות פרק אלו קשרים. קיא: קיב. 1 מלאכת קושר ומתיר.**

**סוגיא זו היא מתפרשת על פני כמה דפים עד קיג. מתני מקפלים. וכדאי ללמוד הכל ביחד דהכל קשור אחד לשני וממילא אנחנו נזדרז קצת בלימוד הגמ' כדי לראות את הסוגיא כמה שניתן בהקף אחד.**

**מתני' אלו קשרים.** להלן בדברי הגמ' קיב. מבוארים ג' דרגות של קשירה. דיש קשר שחייב עליו חטאת ויש קשר שפטור אבל אסור ויש קשר שמותר לעשותו, לכתחילה ובעז"ה נראה שם דנחלקו הראשונים בזה באלו קשרים נאמרו ג' דרגות אלו. **עיין לעיל עד: בדברי הגמ' מהו המקור למלאכת קושר ומתיר מהמשכן.** ובמלאכת קושר יש לעיין מהו הנקרא אב ומהו הנקרא תולדה. וכן במלאכת מתיר. ועיין לעיל עג. תוד"ה הקושר שדנו האם חייב במתיר רק על מנת לקשור או דחייב במתיר אפילו שלא ע"מ לקשור ויש לעיין בספיקו של התוס'. האם כוונת התוס' היתה שלא יהיה מקלקל בהתרתו או שהתוס' דנו דכך הוא שם מלאכת מתיר כשהוא נעשה על מנת לקשור. ועיין שם ברא"ש סוס"י ו'. ובתפארת שמואל אות ז' ובקרבן נתנאל אות מ'. ועיין אבני נזר או"ח סי' קפ"ו.ובביאור הלכה סי' שי"ז ס"א ד"ה דינו כמו.

**בגדרי מלאכת קושר**. האחרונים חקרו האם גדר מלאכת קושר יסודה הוא חיבור החוטין אחד לשני. או דעצם עשיית הקשר נאסרה. עיין היטב אורחות שבת פרק י' הערה א' מה שהביא בזה מחלוקת מדברי האחרונים. והמרכבת המשנה עצמו חזר בו. והאורחות שבת מצדד דהאיסור הוא בעשיית עצם הקשר ואפילו עושה קשר לנוי יהיה חייב עליו. עיין שם. והנה מה שהביא מהרמ"א בסי' שי"ז ס"א מהיראים דחוט שעשה בראשו קשר חשיב קושר הגם שהוא לא חיבר שני דברים. לכאורה יש לדחות את הראיה. דשם הוא מחבר את שני חלקי החוט ואפשר שגם זה חשיב חיבור שני דברים. אמנם יש להביא ראיה מהמג"א בסי' שי"ז סי"א שכתב שהאיסור של מתיר הוא לא רק בהתרת הקשר אלא גם בחתיכת הקשר. ואם יסוד מלאכת קושר היה יצירת קשר אם כן מתיר שהוא היפוך הקשר לכאורה גם כן המלאכה היתה רק בהתרת הקשר וחזינן דהמג"א לבד דהמלאכה היא החיבור. ועיין בחזו"א סי' נ"ב סי"ז מה שכתב בזה.

**האחרונים הקשו מה ההבדל בין מלאכת תופר לבין מלאכת קושר.** והאג"מ ח"ב סי' פ"ד כתב בטעם הדבר שהתירו הפוסקים חיבור על ידי קרסים וכפתורים. הוא משום שההגדרה של תופר הוא שהדבר נהיה אחד אמנם אם זה נשאר בהגדרה שני דברים מחוברים אז זה נחשב קושר. וכתב שההבחנה בין שני הדברים הוא דדבר שהדרך להתיר אותו הוא בקריעה אז חיבור כזה דבר נקרא תופר ודבר שהדרך להתיר אותו היא בהתרה אז חיבור כזה דבר נקרא קושר. וראה בערוך השלחן סי' שי"ז סי"ח שכתב כעין זה. אמנם במרכבת המשנה פ"י הי"א. חילק חילוק אחר שבתופר החיבור הוא ע"י דבר אחר כגון חוט שלישי או דבק שמחבר שני דברים אחרים. משא"כ בקושר שהוא קושר את החוטים זה בזה. והנה בתופר מצינו שגם מי שתופר חוט בתוך בגד אפילו שהוא לא מחבר אליו דבר אחר נקרא תופר. וזה הערה על דבריו. **שם.** החיי אדם כלל כו כז דן באדם שקשר דבר של חבירו ודעת הקושר שיהא של קיימא ודעת הבעלים להתירו האם חישב כקשר של קיימא.

**ר"מ אומר וכו'**. יש לדון האם ר"מ פליג על חכמים שמחייבים בקשר של קיימא אף אם יכול להתירו בידו אחת או דרבי מאיר בא לפרש את דברי חכמים. רוב הראשונים נקטו שר"מ פליג עיין ברמב"ם וברע"ב בפי' המשנה. שנקטו דאין הלכה כר"מ ומבואר דפליג. וכ"כ המאירי וכן כתב היראים סי' רע"ד. אמנם הריטב"א נקט דרבי מאיר בא לפרש. ולא לחלוק. עיין בדבריו ד"ה בעי רב אחדבוי והוכיח כן מספיקת הגמ' גבי עניבה. ועיין בביאור הלכה ריש סי' שי"ז שנקט בפשיטות שר"מ ורבנן פליגי. וכיוון שהלכה כרבנן נמצא דקשר מעשה אומן נקרא אפילו לא מיהדק שפיר. ואפילו שיכול להתירו בידו אחת. ומתוך כך תמה הביאוה"ל על הט"ז שלא כתב כן. עיי"ש. הב"י סי' שי"ז הביא בשם השבלי הלקט בשם התוספתא. דקשר של קיימא ויכול להתירו בידו אחת אין חייבין עליו. ותמה הדרכי משה הלא כן הוא דעת רבי מאיר. ואין הלכה כוותיה. ועיין בקרבן נתנאל אות ג' ובקובץ מפרשים על הראש" בשם ראמ"ה. ובהערה ט"ו, י"ז לטור החדש.

**שם.** לשון המשנה אין חייבין עליו משמע דלר' מאיר אין חיוב דאוריתא אבל אסור מדרבנן. וכעי"ז מדויק בגמ' להלן תחילת קיג. וכן נקט הרש"ש בסוגייתנו. אמנם עיין בר"י מלוניל דמשמע דסובר דלר"מ מותר לכתחילה. **בעי רב אחדבוי.** בענין עניבה נראה עוד בהמשך הגמ' קיג. ששם הוא עיקר הסוגיא.

**רש"י ד"ה קשר של קיימא.** משמע מדברי רש"י דקשר של קיימא הוא קשר העומד לעולם. וכן מבואר להלן קיג. ברש"י ד"ה אבל לא בחבל ובד"ה לא יהא קושרו. אמנם בסמוך ד"ה כך הוא נקט רש"י את הלשון לפרקים. משמע שאף שהוא קושר ומתיר לפרקים הוי קשר של קיימא. וכן להלן קיג. ד"ה בדחומרתא. ויל"ע בזה.

**בא"ד דומיא דקושרי חוטי יריעות הנפסקות**. עיין בתוס' רע"א על המשנה שתמה על הרע"ב הרי מסקינן לעיל דילפינן קושר מציידי חלזון. ועיין בתפארת ישראל בועז אות א**.**

**ד"ה כך הוא**. עיין רש"ש שהעיר שרש"י לעיל פי' באופן אחר. ויש בזה נפק"מ בין פי' רש"י האם בעינן מתיר ע"מ לקשור.  **תוד"ה אלו קשרים.** עיין בר"ן ובשיטה לר"ן מה שתי' על קושיית התוס'. ועיין עוד בקרבן נתנאל סוף אות ג' מה שתי' בזה. ועיין רש"ש. **לא צריכא דאית ליה תרי דשי וכו'.** עיין רש"י שפי' דכיוון שלא ידעי הי מינייהו הו"א דתרוויהו ליתסרי. וביאר הריטב"א. בעמוד ב' ד"ה דאית ליה. דקמ"ל כיוון דלא ידעינן הי מיניהו חשיב כל אחד מהם כעומד להתיר. ועוד כי פעמים מתירים את שניהם. והשיטה לר"ן כתב דפעמים מתירין זו ופעמים מתירין בזו. ועיין ברש"ש כאן מה שהקשה.

**איתמר התיר רצועות המנעל והסנדל.** בג' חילוקין אלו נחלקו הראשונים בגדרים. שי' רש"י שאינו תלוי באיכות הקשר אלא בזמן וכן נראה בריטב"א. כן נקטו הרא"ש והטור. והרמ"ך הובא בכס"מ פ"י ה"ד. וכ"כ הב"י בשם רבינו ירוחם. אמנם הרי"ף והרמב"ם פ"י ה"א. וכן נראה מפי' ר"ח דהם סברו דתלוי גם באיכות הקשר. ועיין ברע"ב במשניות ועיין ברע"א שתמה על דבריו ועיין בביאור הגר"א שביאר המקור לשי' הרי"ף והרמב"ם. ועיין שלטי גיבורים שדן מהו קשר אומן לדעתם. ועיין אבנ"ז סי' קעט מה שתמה בזה. ועיין בביאור הלכה. ריש סי' שי"ז.