ב.המינים החייבים
קטגוריות: ש_ס / ז מעשרות / מעשרות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ז אלול ס"ז

**סימן ב**

**בעניין המינים החייבים**

**בדין כרשינים**

א]בטעם חיוב כרשינים בתרומה וביאור המשנה בחלה פ"ד

ב]ביאור המשנה מעשר שני פ"ב מ"ד ומה שיש להוכיח משם לעיקר חיוב כרשינים

ג]ביאור התוספתא בעוקצין לעניין טומאת אוכלים בכרשינים ונפק"מ לנ"ל

**בדין תבלין**

ד]שיטות הראשונים לעניין פלפלין האם חייב במעשר והחילוק בין זה לזרע גרגיר ובדין טיבול האם מחיב במעשר ובדין שאור

ה]בדין תבלין חולין ו. ובדברי הראשונים שם ובדין תבלין הנאכל דעת המנח"ב והכרעת החזו"א בזה

ו]בדין טבל שהיה ראוי לאכילה ונהיה ראוי לתבלין מחלוקת הראשונים בזה

ז] ביאור המשנה טבול יום פ"א לעניין פלפלין

ז.ב]בעניין קצח עוקצין פ"ג בדרך אכילתו והא דלא הוי תבלין ובדין הקימל

ח]בעניין שבת נדה נ"א ע"ב ובדעת הר"מ לעניין טומאה ולקנות בכסף מעשר

**הערות בסוגיא דעירובין כ"ח ע"א ע"ב**

ט]בדין קור שחלוק טומאה מקניה בכסף מעשר

י]בדברי התוס' שם בחילוק בין זה לכפניות ובחילוק החזו"א בין עור לקור

י"א ]בדין שביעית לעניין עולשין שצריך מחשבה כמו בטומאה ועלי לוף השוטה שלא צריך מיתוק אע"ג שלטומאה צריך מיתוק

י"ב]בדין כפניות לעניין מעשר ובקושית הראשונים למה הסברא שאפשר למתקו עוזר כאן רק לטומאת אוכלים ובשקדים המרים לעניין מעשר ובנידון האם עונת המעשרות דנים ביחס לסוף הפרי

**הערות בסוגיא דברכות ל"ו ע"א ע"ב**

י"ג]בדין צלף ולעניין הלכה לענין מעשר ערלה וברכה

י"ד]בעניין שקדים מתוקים ומרים לעניין מעשר ולעניין ברכה ובטעמי הדברים

ט"ו]בדין שקדים המרים שמיתקם לעניין ברכה ובסברת לא נטעי להכי בגוף הפרי ובדין גרעינים שמיתקן ובוסר שמיתקו ובדברי הרשב"א לעניין פלפלים שיש הסברא שלא נטעי וכו'

ט"ז]יסוד החזו"א שדבר שצריך תיקון חשיב שהוא עשה את זה אוכל וביאורו בדין שקדים המרים והתימא בדבריו

י"ז]מה שיש לבאר בדין שקדים ועוד בדין החזו"א הנ"ל קושיא בדין וורד ולענין מעשרות ונפק"מ לקליפות תפוז

י"ח]בדין גרעינים לעניין תרומה וברכה

י"ט]בדין פרי לעניין ברכה

כ] בעניין פלפלין לעניין ברכה ומה שיש להוכיח מהרשב"א לעניין מיעוט אוכלים והחילוק בין זה לזרע גרגיר ובדעת הר"מ

**סוגיא דנדה נ.-נ"א ע"ב**

כ"א]בעניין עולשין האם סתמו לאדם ובדברי החזו"א שבסתמא עוזר מחשבת חיבור

כ"ב]בדברי החזו"א שטומאת אוכלין ומעשר זה אותו גדר והראיות לא כך א.כרשינים ב.עולשין ג.זרע גרגיר והסברא לחלק

כ"ג]בגדר הדבר לעניין שביעית

כ"ד]בדין מעשר האם הקובע רוב השימושים הדוגמאות שמצאנו בזה ומה שצריך לחלק בזה

כ"ה]בעניין מחשבה באוכל אדם לבהמה דעת הראב"ד והרמב"ן ובדברי הירושלמי בערלה במשמר לעיצים ובדין פול המצרי שלא עוזר לחשוב לירק

כ"ו]בזרע לבהמה וחשב לאחר שליש האם זה עוזר

כ"ח]בטעם שלא עוזר מחשבת חיבור ולעניין שביעית

כ"ט]בדין סאה בחצר האם מועיל מחשבה ומה שיש לדון מהמשנה בפרה

**בעניין כרשינים**

א]עיין תרומות פי"א מ"ט כרשיני תרומה מאכילין אותן לבהמה וכו' ומבואר שיש בזה חיוב תרומה וכן מבואר במע"ש פ"ב שיש בזה חיוב מע"ש וצ"ב הרי כרשינים זה מאכל בהמה כדחזינן שזה מותר לבהמה וא"כ למה נוהג בזה תרו"מ הרי רק במאכל אדם נוהג תרו"מ וכמבואר ריש מעשרות ועיין ר"ש וז"ל עיקרן לבהמה דאי עיקרן לאדם היה אסור ליתנו לבהמה משום הפסד תרומה ומכל מקום לאדם מיהא חזו דאין תרומה ומעשר נוהג אלא במידי דחזי לאדם כדאמר בריש פרק כלל גדול עכ"ל וכן הוא ברא"ש שם ובתוס' ביבמות ס"ו ע"ב וכן הוא בתוס' רי"ד בע"ז ט"ו ע"א והוסיף שזה כמו שעורים שחייב במעשר והנה פשטות דבריהם שיש כאן חיוב מעיקר הדין שדבר שחזי לאדם אפילו שסתמא לבהמה בכל אופן יש בו חיוב תרו"מ ועיין רמב"ם פ"ב מהלכות תרומות ה"ב וז"ל הכרשינין אע"פ שאינם מאכל אדם הואיל ואוכלין אותן בשני רעבון חייבים בתרומות ובמעשרות וסתימת דבריו שזה חיוב דאוריתא וכן הוא בקרית ספר והכוונה שזה ראיה שזה דבר שראוי לאדם מה שאוכלים את זה בשני רעבון [[1]](#footnote-2)

אמנם מבואר במשנה בחלה פ"ד מ"ט כרשיני תרומה ר"ע מתיר וחכמים אוסרים דהיינו שנחלקו האם מותר לתת את זה לכהן ע"ה ועיין ירושלמי אימתי גזרו על הכרשינין רבי יוסי אומר בימי רעבון רבי חנניה בשם רבי בימי רבי אמרין היא הדא היא הדא ע"כ דהיינו שהרעב היה בזמן דוד

והנה פשטות דברי הירושלמי שהוקשה לו למה זה חייב במעשרות הרי זה מאכל בהמה ותירץ שבשני רעבון גזרו על זה כי אז כולם אכלו את זה ומבואר שמעיקר הדין זה לא חייב ורק יש פה גזירה דרבנן מחודשת וכן הוא במפרשים וברש"ס ועיין תו"כ פרשת אמור פ"ה שבהמה לא אוכלת בתרומה ויש ריבוי שאוכלת כרשינים וכתב שם המיוחס לר"ש וז"ל אסמכתא היא דאין תרומה כרשינים מן התורה[[2]](#footnote-3) ובפרק אחרון דירושלמי חלה בימי רעב שהיה בימי דוד גזרו עליהם שיפרישו תרומה כדי שלא תשתכח ורובן היו אוכלים כרשינים וכו' עכ"ל ומבואר כנ"ל ובדבריו מבואר חידוש שאפילו בשני רעבון שזה עומד עיקרו לאדם אין לזה חיוב תרו"מ מעיקר הדין

אמנם עיין רמב"ם שם ומבואר בדבריו שלר"ע כיון שהוא מאכל בהמה לא חוששים שהוא יאכל בטומאה אלא וודאי יאכיל לבהמה וא"כ מותר גם לטמאות ולכן אפשר להביא לכהן ע"ה וחכמים ס"ל שכיון שזה נאכל בשני רעבון א"כ חוששים שהוא יאכל את זה בעצמו בטומאה ולכן מביאים את זה לכהן חבר שהוא לא יאכל בטומאה אלא יתנה לבהמתו וכן הוא במאירי שם ולפ"ז אין שום מקור שעיקר המעשר הוא גזירה דרק החשש שאדם יאכל בטומאה הוא גזירה

ועיין ר"ש ורא"ש וריבמ"ץ שם שביארו שהגזירה היתה שאסור להאכיל לבהמה כיון שבימי רעבון זה מאכל אדם ולפ"ז ג"כ יתכן שעיקר המעשר הוא וודאי דאוריתא ורק בימי רעבון גזרו שאסור להביא את זה לבהמה והנה צ"ע לביאור זה המשנה שכרשיני תרומה מותר לבהמה ועיין ריבמ"ץ שם שכתב שמשנה זו קודם הגזירה של הרעב וצ"ע שהראשונים סתמו בזה

והנה בירושלמי שם מובא שר"ע שמתיר למסור לע"ה זה לשיטתו שכל מעשיהם בטומאה והירושלמי דוחה שלא מצוי שזה נטמא ולכן לא גזרו ויש שביארו שכיון שהאיסור לטמאות הוא דרבנן א"כ זה גזירה לגזירה ולא גזרו והנה הניחא אם הטעם של רבנן שהם מודים שזה לבהמה רק כיון שאסור לטמאות אסור לתת לע"ה א"כ לר"ע שמותר לטמאות אין הגזירה אבל לדעת הר"מ הגזירה מצד שמא יאכלנו בטומאה א"כ מה שייך ר"ע לשיטתו וצ"ל לדעת הר"מ שכוונת הירושלמי שגם ר"ע שמתיר לבהמה אבל עדיין מה שאין חשש טומאה זה מצד שאין איסור לטמאות אלא שצ"ע א"כ מהיכי תיתי שלרבנן יש גזירה לא להאכיל לבהמה אולי זה מצד החשש טומאה ולשיטתם וצ"ל שאחרי דחיית הירושלמי זה סברא מוכרחת גם לרבנן

ולדעת הר"ש צ"ע מה הירושלמי עונה שלא רגילים לטמאות מאכל בהמה הרי רבנן ס"ל שזה אסור לבהמה וצ"ל שר"ע חולק על גזירה זו אלא שצ"ע כנ"ל א"כ מהיכי תיתי שלרבנן יש גזירה וצ"ל כנ"ל בר"מ וכ"ז דוחק וצ"ע

ב]והנה עיין מעשר שני פ"ב מ"ד כרשיני מעשר שני יאכלו צמחונין וכו' ושל תרומה ב"ש אומרים שורין ושפין בטהרה ומאכילין בטומאה וב"ה אומרים שורין בטהרה ושפין ומאכילין בטומאה שמאי אומר יאכלו צריד ר"ע אומר כל מעשיהן בטומאה עכ"ל המשנה ונאמרו כמה ביאורים בראשונים ונבארם בס"ד

א,הר"ש הרא"ש והריבמ"ץ ביארו הרישא תאכל צימחונים שיש כאן שני קולות א, שמותר לאוכלם במצב זה ואין זה הפסד ולא חוששים לאכילת דבר שדרכו לאכול ב,שמותר לאוכלם בטומאה וכתרומה אלא שכאן רק צימחונים מותר בטומאה דלאו אוכל הוא אבל אם השאירו את זה יותר אסור לאוכלו בטומאה ובזה הוא חמור יותר מתרומה

ולעניין תרומה מעיקר הדין מותר לטמאות והטעם דלאו אוכל הוא והריבמ"ץ נקט לשון שזה לא אוכל חשוב אלא שרבנן גזרו שמא ישכחו שזה תרומה וזר יאכלנו ולכן הנהיגו קצת דיני טומאה וטהרה ולב"ש התירו רק לאכול בטומאה והכוונה אפילו אכילת אדם ולב"ה התירו גם שאר הדברים ורק השריה שאז זה מוכשר לטומאה לא עושים בטומאה ושמאי אומר שצריך להיזהר שזה לא יוכשר אבל מותר גם לכהן אם טומאת הגוף לאוכלו עוד ביארו שגם אם זה נטמא אפשר לאכול את זה אבל צריך שבשעת אכילתו לא יהיה ניכר שזה הוכשר וטמא ור"ע מתיר הכל בטומאה

והנה לכאורא אם עיקר הדין תרומה כאן הוא דאוריתא אפילו אם נימא שמותר לטמאותו כי זה מאכל בהמה עיין לקמן אבל איך יתכן שיהיה מותר לאוכלו בטומאה עד כמה שיש לזה שם אוכל שלכן זה חייב בתרומה ובהכרח שס"ל שכל החיוב הוא לא מעיקר הדין כיון שאין לזה שם אוכל דזה עומד לבהמה ורק שיש כאן גזירה מחודשת ולכן הקילו בכל הנ"ל אמנם לשיטתם שמעשר מינים אלו דרבנן יש לדחוק

והנה צ"ב מקור דבריהם להתיר אכילת אדם אולי הותר רק לבהמה וכדעת הר"מ ויתכן שזה לשיטתם לעיל סק"א שהיה גזירה לא להאכיל לבהמה ולא רצו להעמיד המשנה לא כהלכה

והנה בביאור תאכל צימחונים ביארו הנ"ל שזה שלב בגדילה וצ"ע שהרי עדיין אין כאן שם מעשר והעמידו בגידולים באופנים שלא פדו את זה והנה כה"ג וודאי שזה דרבנן אמנם וודאי משמעות הדברים שההיתר לאכול בטומאה זה לא דווקא בגידולים אלא גם בכל כרשיני תרומה וז"ב

ב,אמנם עיין רמב"ם שם שביאר שהמציאות שאין דרך אדם לאוכלה אלא צמחונים דאחרי זה הוא מתייבש וראוי לבהמה ולכן מעשר שזה לא ניתן לבהמה צריך לאוכלה ירק שאז זה ראוי לאדם[[3]](#footnote-4) אבל תרומה שמותר לבהמה מותר לחכות שזה יתיבש ולהאכיל לבהמה וע"ש שלא ביאר שהנידון להשאיר את זה מחובר וכר"ש לעיל אלא הנידון לאחר הפרשה להשאיר שזה יתיבש ובמקרה שחיכה שזה יתיבש ולא עומד לאכילת אדם ב"ש ס"ל שעדיין אסור לטמאות ורק בזמן שהוא מאכיל לבהמה מותר לטמאות וע"ש שההיתר לטמאות רק בטומאת ידים אמנם בחיבורו סתם שהכל מותר ולב"ה מותר לטמאות חוץ מבזמן השרייה והנה לפ"ז יתכן שזה תרומה מעיקר הדין אלא שלעניין הדין לטמאות תרומה זה רק דבר שעומד לאכילת אדם

ועיין ראב"ד בעדיות פ"א מ"ח שביאר הטעם וז"ל פ' כרשיני תרומה מפני שהן מאכל בהמה אין מוזהרין על שמירת טהרתן כמו שמוזהרים על התרומה שהיא מאכל אדם כדכתיב ואני הנה נתתי לך את משמרת תרומתי תרומה שהיא ראוי לך אתה צריך לשומרה מן הטומאה אבל כרשינים מאכל בהמה ואינו מוזהר על שמירתם עכ"ל וצ"ל שזה ילפותא גם על הלאו של בכל קודש לא תגע שזה רק בדבר שעומד לאדם ובפשוטו מוכח שיסוד הלאו הוא בגלל הפסד ולא שזה דין לא לטמאות וצ"ע בסוגיא דפסחים ט"ו ע"א שהארכנו שהדין טומאה הוא איסור בעצם ועיין מה שכתבנו תרומות פ"ח מ"ח ואילך

ג] והנה עיין ר"ש פ"ג דעוקצין שהביא תוספתא וז"ל כרשינין מיטמא טומאת אוכלים דברי רבי יהודא ר"ש אומר אינו מטמא טומאת אוכלים א"ל ר' יהודה יש לך דבר שהוא חייב במעשרות ואינו מטמא טומאת אוכלים א"ל ר"ש יש לך דבר שאינו מטמא טומאת אוכלים וחייב במעשרות א"ל ר' יהודה אף אתה כפרת בהלכה ע"כ ועיין ר"ש שכוונת ר"ש שזה פטור ממעשר והנה בפשוטו נחלקו האם יש לו תורת אוכל ולפ"ז הוא חייב במעשר מעיקר הדין כמו שהוא מטמא ור"י ס"ל שאין לו תורת אוכל ולכן הוא לא מטמא ולא חייב במעשר אמנם עיין חזו"א סימן א סקכ"ב שהקשה שהרי ר"ש עצמו במעשר שני פ"ב מ"ג הזכיר שכרשינים חייב במעשר ויש לזה הקולות הנ"ל לכן ביאר שזה וודאי שמעיקר הדין זה פטור ממעשר ואינו מקבל טומאה אלא שרבנן גזרו שזה חייב במעשר מצד שני רעבון ודעת ר"י שגדר התקנה שזה אוכל וזה סיבה גם לטומאה ור"ש ס"ל כיון שזה מעיקר הדין פטור ממעשר א"כ לעניין טומאה לא גזרו

אמנם עדיין יתכן שכ"ז בדעת ר"ש אבל ר"י ס"ל שזה מעיקר הדין ואדרבא לכן דימה את זה לטומאה והנה במחלוקתם לעניין טומאה היה מקום לומר שזה וודאי שאם מייחד את זה לאדם הוא מקבל טומאה וכל מחלוקתם בסתמא אמנם הרמב"ם פ"א מטומאת אוכלים כתב שכרשינים שיחדם לאדם מקבלים טומאה והנה לא העתיק דין שאין לו מקור וכן הרי קי"ל כר"י נגד ר"ש ובהכרח כמו שביארו הכס"מ והחזו"א שס"ל שכל מחלוקתם אם ייחד לאדם דלר"ש בטלה דעתו ולרבנן לא ופסק כר"י אמנם זה רק בייחד לאדם והנה לעניין מעשר וודאי שחייב בכל מקרה שהרי הר"מ סתם ולא כתב שרק אם ייחד את זה לאדם והרי קי"ל שכל שחייב במעשר מטמא טומאת אוכלים עיין נדה נ ע"א ובהכרח שכאן זה גזירה דרבנן נפרדת ולא מעיקר הדין אבל אם ייחדו לאכילת אדם אולי זה מעיקר הדין אמנם זה וודאי שהקולות המוזכרים במשנה זה גם כה"ג שייחד לאכילת אדם וכמבואר בתוס' שאנץ בעדיות ולעניין שביעית מועיל מחשבה אפילו בשעת לקיטה אמנם פה זה תלוי בשעת הגידול ועיין חזו"א ורדב"ז וכס"מ וחזו"א שפשיטא להו גם בדעת הר"מ שזה חיוב מדרבנן

אמנם עין לקמן סקכ"ב שהראכנו לבאר אדרבא שחלוק דין טומאה ממעשר וא"ש ראית ר' יהודה שמין שחייב במעשר כי יש בו צד אכילה מחייב שאם יחשוב לאוכל זה יקבל טומאה

והנה צ"ע בדעת ר"ש שהרי נחלקו ב"ש וב"ה האם מותר לטמאות או לא והרי לשיטתו זה לא מקבל טומאה ולולי דברי הר"מ היה מקום לומר שהם דיברו בסתמא וב"ש דיברו כשחשב לבהמה אמנם לדעת הר"מ צ"ע ועיין חזו"א שצ"ל שעד כמה שזה כבר תרומה גם הוא מודה שמדרבנן זה מקבל טומאה וצ"ב

**בעניין תבלין**

ד]עיין נדה נ"א: דהגמ' מוכיחה ששבת חייב בפאה ובמעשרות והגמ' אומרת שא"כ מבואר שדבר שעומד לטעם הוא נחשב אוכל וא"כ הוא גם מטמא טומאת אוכלים דהרי המשנה אומרת כל החייב במעשר מטמא טומאת אוכלים והרי מבואר בעוקצין פ"ג מ"ה הקושט והחימום וראשי בשמים והתיאה והחילתית והפלפלים וחלת חריע נקחין בכסף מעשר ואין מטמא טומאת אוכלים וכו' ואמר ר' יוחנן נמנו וגמרו שאין נקחין בכסף מעשר ואין מטמאין טומאת אוכלים והטעם דדברים אלו עומדים לטעם או מראה או ריח כמבואר בר"מ ומאי שנא משבת שחייב והגמ' עונה שמדובר בשבת העשויה לכמך וביאר רש"י דכותשין אותו ונותנים אותו בכותח ועיקרו שבת ובו מטבילים כל אוכל דהא לאו לטעמא עביד דהוא עיקר ע"כ והגמ' אומרת לא תימא בשבת העשויה לכמך הא סתמא לקדירה אלא סתם שבת לכמך עשויה ומבואר מדברי הגמ' שדבר שעומד רק לטעם אין לו שם אוכל לא לחיוב מעשר ולא לטומאת אוכלים[[4]](#footnote-5)

והקשו התוס' נ ע"א ד"ה כל דמבואר כאן שפלפלין לא מטמא טומאת אוכלים כיון שזה רק עומד לטעם והרי הגמ' בעירובין כ"ח ע"א מביאה בריתא שזרע גרגיר חייב במעשר והגמ' שואלת למה זה ראוי והגמ' אומרת א"ר יוחנן שכן ראשונים שלא היה להם פלפלין שוחקין אותו ומטבילים בו את הצלי ובפשוטו מבואר ששימוש זה להטביל בו את הצלי הוא מחייב במעשר וכ"ש פילפלין שגם עמד לכזה שימוש שזה סיבה לחייבו במעשר ונאמרו בזה כמה תירוצים בראשונים

א, עיין תוס' בנדה ובתוס"ר שם וחד תירוצא בתוס' יומא פ"א: וכן תירוץ אחד בר"ש בעוקצין פ"ג שבאמת דבר שכל שימושו לטבל בו את הצלי הוא פטור ממעשר ולא מטמא טומאת אוכלים ולכן פלפלין פטורים ממעשר וזרע גרגיר אחרי שטחנו אותו כדי לטבל הוא גם ראוי לאוכלו בפני עצמו ומה שהגמ' לא אומרת שכן ראוי לאוכלו בפני עצמו כי לא שוחקים לצורך זה והנה יש לעיין האם כוונת התוס' כי זה רק ראוי לאוכל בפני עצמו אע"ג שאף אחד לא אוכל את זה בפני עצמו או שגם יש מיעוט אנשים שאוכלים את זה בפני עצמו ולא רק ע"י טיבול ועיין קונטרס הלכות תרו"מ מהחזו"א סימן ג אות ד' שכתב וז"ל אבל אם אוכלים אותם בפני עצמם וכו' עכ"ל ומשמע שצריך שבפועל יהיה אנשים שאוכלים בפני עצמם ולא רק שזה ראוי וכן מסתבר דאל"כ זה לא גרע מעולשין שחשב לבהמה שאפילו אם זה ראוי לאדם אין זה אוכל לעניין מעשר וטומאה

והנה לכאורא דבריהם צ"ע דהרי לעניין שבת מבואר בגמ' שאם סתמא זה לא היה עומד לכמך אלא לקדירה א"כ בסתמא זה לא היה חייב במעשר וא"כ למה זרע גרגיר חייב כי אפשר לאוכלו הרי סתמא הוא עומד לטבל בצורה שזה לא סיבה לשם אוכל ועיין מנח"ב סימן ל"ח ענף ב שרמז לקושיא זו ולכאורא צ"ל ששבת בצורה הטיבעית שלו הוא לא ראוי לטבל וא"כ אם לא היה עומד לכמך א"כ הוא לא מגיע למצב שיהיה ראוי לאכילה משא"כ גרגיר בצורה שמשתמשים בו דהיינו שטוחנים אותו לקדירה א"כ בפועל הוא נמצא במצב שזה ראוי לאכילה ולכן זה חייב ועיין לקמן סקכ"ד

ב, עיין גמ' יומא פ"א ע"ב דרבא אומר שכס פלפלי ביומא דכיפורי פטור והגמ' שואלת שהרי ר"מ אומר שפלפלים חייבים בערלה חזינן שזה ראוי לאכילה והגמ' מתרצת כאן ברטיבתא כאן ביבשתא דהיינו שהלחים ראוים לאכילה והיבשים לא ראוים לאכילה ועיין תו"י שם שיתכן שזה גם חילוק לעניין מעשר והגמ' בנדה שפוטרת זה ביבשים והגמ' בעירובין זה בלחים והקשו על זה שכיון שהגמ' אומרת שזרע גרגיר חייב כי מטבלים בזה א"כ זה אפשר גם ביבשים ולכן דחו חילוק זה ותירצו כתוס' לעיל אמנם עיין תוס"ר בעירובין שם שחילק שפלפלין יבשים כיון שהם מאוד חריפים הם גם לא ראוים לטבל בהם אלא לתיתם לתוך הקדירה ורק לחים שהם לא כל כך חריפים אפשר לטבל בהם ובזה איירי הגמ' בעירובין והנה לפ"ז מבואר שדבר שעומד לטבל בו הוא סיבה לחייב במעשר ולטמא טומאת אוכלים

ועיין תוס' יומא שם וז"ל וי"ל דודאי אותם פלפלין שנשחקים וגובלין אותן במים כעין שעושין לטבל בו דבר הנהו חזו בעיניהו לאכילה וחייבין במעשר ומטמא טומאת אוכלים אבל אותם שלא נגבלו במים שנטחנו ונידוקו כעפרורית בעלמא כעין שעושין לתת לתוך הקדירה הנהו פטורים מן המעשר דלא חזו לאכילה הכי ואין מטמא טומאת אוכלים עכ"ל ולכאורא כוונתם כנ"ל שאם זה ראוי לטבל זה סיבה לחייב רק שיש סוג שלא ראוי לטבל אלא שבדבריהם שם מבואר שגם ביבשים יש שני סוגים ועיין לקמן שהחזו"א דקדק מדבריהם שההבדל באותו סוג בצורת הטחינה וא"ש שלא חילקו בין לחים ליבשים כרא"ש

ג, עיין ר"ש עוקצין שם בתירוצו הראשון ס"ל שההבדל שזרע גרגיר מטבילים בו לבד כמו מלח משא"כ פלפלין מגבלים אותם במים דהיינו שס"ל כנ"ל שטיבול זה סיבה לחייב אלא שפליג וס"ל שזה דוקא אם מטבלים בו לבד ולא בצירוף גיבול של מים וע"ש עוד שיתכן שגם טיבול כמו מלח זה לא סיבה לחייב ורק כנ"ל בתוס' בנדה שהוא ראוי לאוכלו בפני עצמו זה סיבה לחייב

ד,עיין מנח"ב שכתב ליישב לפי פשטות הגמ' בנדה שאם שבת סתמו לקדירה זה לא חייב א"כ יתכן שזרע גרגיר לא משתמשים אלא לטבל ולכן הוא חייב אבל פלפלין שמשתמשים גם לקדירה ואדרבא זהו רוב שימושו לכן אינו חייב במעשר ואינו מטמא טומאת אוכלים אמנם למה שהוכחנו לקמן סקכ"ד שדבר שרק מיעוט משתמשים זה סיבה לחייב אין מקום לחילוק זה

והנה צ"ב לתוס' בנדה והר"ש הנ"ל שגם דבר שעומד לטיבול זה לא סיבה לחייב הרי שבת העשוי לכמך חייב כמבואר בגמ' בנדה וביאר רש"י שם ששמים אותו בכותח לטבל הרי מפורש שזה סיבה לחייב וצ"ל שיש סוג טיבול שכל המטרה לתת טעם בדבר הנאכל אבל אין שום עניין באכילת הטיבול וכמו מלח אבל יש דבר שיש ענין באכילת הדבר שמטבלים בו אלא שצורת אכילתו בתור טיבול לדבר אחר שכה"ג הוא וודאי חייב ומצאתי בר"מ בפיה"מ בעוקצין וז"ל בידוע כי השבת נאכל חי אחרי האוכל בכלל הבאים לקינוח כשאינו מבושל בקדירה ולפיכך כל זמן שלא נתבשל חייב בתרומה וכו' עכ"ל ומבואר דלא כרש"י אלא שאוכלין אותו בפני עצמו ולפ"ז וודאי א"ש

ועיין מנח"ב שהקשה מהא דמבואר בכמה דוכתי ששאור הוא מקבל טומאה כי הוא ראוי לחמע בו כמה עיסות אפילו שהוא עצמו לא ראוי אפילו לאכילת כלב וכמבואר בתוספתא והרי הגמ' אומרת שמילתא דעבידא לטעמא אין לזה טומאת אוכלים וע"ש שהוכיח מזה כשיטתו שאם אוכלים את התבלין עצמו זה אחרת אמנם עיין לקמן סק"ה שדבריו נגד הראשונים וצ"ל שכאן שהצורה שמערבים את זה ונהנים אח"ז בתור אכילת גופו ולא רק מצד טעמו זה אחרת ולפ"ז שאור שאין מערבים אותו אלא צורתו שהוא נותן טעם דינו אחרת וצ"ע והנה לריטב"א לקמן סק"ו שדבר שהיה אוכל אפילו שנשאר רק לתת טעם יש לו עדיין שם אוכל לא קשה כלל[[5]](#footnote-6)

ה]הגמ' חולין ו ע"א אומרת הנותן לשכנתו קדירה לבשל אינו חושש לשאור ותבשיל שבה לא משום מעשר ולא משום שביעית ומבואר שתבלין חייב במעשר והקשו הראשונים דהמשנה חולין קי"ז ע"ב אומרת שקיפה זה מצטרף לטומאת אוכלים והגמ' אומרת שהכוונה תבלין ומבואר שהוא בעצמו לא מטמא טומאת אוכלים ורק בתור טפל ועיין תוס' שם וכן בנדה ועוד מקומות שהכוונה תבלין לעניין שביעית שכיון שגם מאכל בהמה חייב חזינן שכל שימוש מחייב ה"ה שימוש של תבלין אבל באמת לעניין מעשר זה פטור[[6]](#footnote-7) אמנם תוס' בנדה וכן ברמב"ן ור"ן ורשב"א תירצו שיש סוג תבלין שראוי לאכול בפני עצמו כגון שום ובצל שכה"ג זה וודאי חייב בתרומה ובזה איירי הגמ' בחולין ויש סוג תבלין שלא ראוי לאוכלו בפני עצמו אלא ע"י תערובת בקדירה וכה"ג מדובר בגמ' בחולין קי"ז שאין לזה טומאת אוכלים וזה פטור ממעשר ופשטות דבריהם כנ"ל תירוץ א בסק"ד שרק דבר שעומד לאוכלו בפני עצמו הוא חייב

והנה צ"ב שהראשונים הקשו סתירה לעניין תבלין בסוגיות הגמ' בחולין ולמה לא הקשו שמה הגמ' אומרת שתבלין חייב הרי הגמ' נדה אומרת שדבר שעומד לטעם פטור מהמעשר והרי תבלין זה עומד לטעם וביותר דע"ש בתוס"ר בנדה נ ע"א שתירץ שהגמ' בקיפה מדברת אחרי שבישלו ויצא כל הטעם ומבואר שללא זה הוא חייב במעשר והרי הגמ' בנדה אומרת שדבר עשוי לטעם לא נחשב אוכל

והיה מקום לדחוק שכל דברי הגמ' רק בדבר שהוא לא נאכל כלל אלא הוא נותן טעם ומוציאים אותו משא"כ תבלין שהוא עצמו נאכל אמנם זה אינו דהרי תוס' ביומא אחרי שהאריכו לעניין פלפלין שזה פטור כי זה לטעמא ושם וודאי שאוכלים אותו עצמו ובכל אופן אחרי זה דנו לעניין תבלין וצ"ל שהיה מקום לומר שתבלין לא כל המטרה שזה יתן טעם בדבר הנאכל אלא שצורת אכילתו בתערובת אבל מעונינים גם באכילתו בעצמו וכמו שום ובצל ולכן הקשו שמצאנו סתירה לעניין תבלין עצמו אם הוא חייב ותירצו כנ"ל

ועיין מנח"ב סימן ל"ח שכתב ליישב כנ"ל שדבר שהוא רק נותן טעם ולא אוכלים אותו עצמו הוא פטור ממעשר אבל דבר שצורת נתינת הטעם שאוכלים אותו עצמו כה"ג זה לא סיבה להפטר ודבריו צ"ע שהרי פלפלין וודאי אוכלים אותם עצמם ובכל אופן הם פטורים ועיין דרך אמונה פ"ב מתרומות ה"ג בבה"ל שם שהאריך להוכיח שלא כדבריו אלא שגם כה"ג יש לזה תורת תבלין שפטור ממעשר ע"ש

והנה לעניין הלכה עיין דרך אמונה פ"ב מתרומות בצה"ל ק"ז שהביא שהחזו"א בקונטרס תרו"מ חשש לשיטות שדבר שעומד לטבל בו חייב וע"ש בד"א שוודאי שזה בלי ברכה דהרי רוב הראשונים נקטו שזה תמיד פטור ורק דבר שאפשר לאוכלו בעצמו חייב

ו]עיין ריטב"א עירובין כ"ח וכן נדה נ"א שפלפלין שהגמ' אומרת שאינו מטמא טומאת אוכלים דזה רק לתבלין אבל זה חייב בתרו"מ שכיון שבתחילתו הוא היה לח והתחייב בתרו"מ דאז הוא ראוי לאכילה לא נפקע ממנו חיוב תרו"מ ועיין חזו"א דמאי סימן ט"ו סק"א שזה וודאי אם זה היה נפסל מאוכל אדם לגמרי היה פוקע ממנו איסור טבל כמו שפוקע מכל איסורי אכילה ורק כאן שזה ראוי לטבל כה"ג זה נחשב ראוי לאוכל אדם ורק שיש פטור ממעשר לכן לא פוקע דין הטבל וצ"ב דהרי אכילה של תבלין זה לא אכילה וא"כ זה לא סיבה שישאר לזה שם אוכל שלכן אפילו לקנות את זה מכסף מעשר שני אסור וצ"ע

והנה סתימת לשונות הראשונים שפלפלין פטור ממעשר וכן עיין ר"ן בחולין מפורש ולכאורא מבואר שפליגי על הריטב"א אמנם עיין רבינו ירוחם נתיב כ"א פ"ב לעניין ערלה שפלפלין לחים חיבים בערלה והנה לעניין ערלה זה וודאי שכיון שזה איסור הנאה לא יפקע ממנו איסור ערלה דהרי גם אם זה נפסל מאכילת כלב הוא עדיין אסור ובהכרח שס"ל שזה שני סוגי פלפלין ויש סוג שזה לא ראוי לאוכלו אלא יבש וא"כ יתכן שכך ס"ל לכל הראשונים ולא פליגי בעיקר הדין על הריטב"א שדבר שהתחיב במעשר ונהיה ראוי רק לטבל שלא יפקע ממנו חיוב מעשרות אמנם עיין לקמן סק"כ מפורש מהרשב"א שזה אותו סוג שמתיבש

ועיין צה"ל הלכות תרומות פ"ב אות ק"ט שהביא מהר"ש בערלה ועוד ראשונים שכתבו תבלין של תרומה כגון פלפלין וצ"ע שהרי הם נקטו שפלפלין תמיד פטורים וכנ"ל ואין לומר שמדובר בלח שהרי בתור תבלין זה יבש ולנ"ל לא קשה שכוונתם בסוג של הלח שהיה פעם לח ונתיבש ומה שפטרו זה בסוג שנאכל רק יבש אמנם גם אם נימא שזה אותו דבר יתכן שמדובר שעישרו כשהוא היה לח שכה"ג וודאי לא פוקע וכמו שכתב החזו"א

אמנם עיין חזו"א שם שכתב לדייק מדברי התוס' ביומא שפלפלין יבשים עצמם תלוי איך מצבם שאם שחקן וטיבל אותם במים זה חייב אבל אם נטחנו ולא טיבל אותם במים שאז זה לא ראוי לאכילה זה פטור ומבואר שע"י שזה מגיע למצב שהוא לא ראוי לאכילה אלא בתור תבלין פוקע מזה שם טבל ועיין סק"ד קושית המנח"ב משאור שהוא מקבל טומאת אוכלים והוא עומד לטעמא וע"ש שכל הקושיא רק לתוס'[[7]](#footnote-8)

ואין להקשות שאם אדם יקח טבל ויבשלו ויתן טעם בקדירה ויוציא את גוף הטבל שעכשיו יפקע מזה איסור טבל דהרי יש כאן רק טעם וטעם אין לו שם של אוכל לעניין טבל דטעם של אוכל עדיף וסברא זו מוכחת מהרבה מקומות ודוגמא לדבר לעניין אתנן שאם זה השתנה אין את האיסור אבל הוולד אסור ללא מיעוט וצ"ע שאין לך שינוי גדול מזה ובהכרח שכיון שזה מגיע מדבר שלא השתנה הוא אסור

ז]עיין טבול יום פ"א מ"ה שפלפל מקבל שאר טומאות ולא מקבל טומאת טבול יום ועין תורי"ד בנדה שהקשה הרי פלפל הוא לא מקבל טומאת אוכלין כיון שהוא עביד לטעמא וע"ש שביאר שכוונת המשנה שזה אם פת והנידון שזה טפל לפת וכמבואר בגמ' חולין לעניין קיפה וכן ביאר במגיה על הרא"ש שם אמנם בשאר ראשונים ביארו שם המשנה כפשוטו ועיין ר"ש שזה מקבל טומאה רק מדרבנן וצ"ל שזה דלא כתנא דמשניות בעוקצין ועיין רש"ש שם שלכן הרמב"ם השמיט משנה זו דהיא דלא כהילכתא

ז.ב]עיין עוקצין פ"ג מ"ו הקצח ב"ש מטהרין וב"ה מטמאין וכן למעשרות ועיין ראב"ד בעדיות פ"ה מ"ג דביאר שהגמ' בברכות אומרת שטעמו יפה וריחו קשה וב"ש סברי כיון דהוא גופיה לאו בר אכילה הוא אינו אוכל ואינו מטמא טומאת אוכלין ואינו חייב במעשרות וב"ה סברי כיון שהטעם שלו יפה ללב הוי אוכל לטומאה ולמעשרות ע"כ והנה פשטות לשונו שלא אוכלים אותו אלא רק את טעמו ולפ"ז צ"ע למה שיתחיב הרי זה כמו תבלין וצ"ל שיש מיעוט שאוכלים אותו ואין זה משמעות דברי הראב"ד ונראה כוונתו שאנשים אוכלים אותו עצמו וכמבואר גמ' מנחות כ"ג ע"ש אלא שאת גוף הדבר לא רוצים לאכול אלא את טעמו ונחלקו איך לדון האם זה נחשב שהוא עומד לאכילה או שזה כמו רפואה שאפילו שאוכלים אין זה נחשב אכילה ודו"ק

ובזה א"ש שהנידון של טמאה ומעשרות הוא אותו נידון אע"ג שהוכחנו לקמן סקכ"ב שזה לא אותם גדרים בעומד לאכילה שפה אוכלים רק השאלה האם לייחס אכילה לגוף הדבר

ועיין חזו"א שהביא ראשונים שזה קימל והקשה שזה רק תבלין וכתב שצ"ל שיש אנשים שאוכלים אותו אמנם עיין משפטי ארץ פ"א הערה ט"ז בשם הגר"נ קרליץ דהמטרה באכילת הקימל לצורך עצמו כמבואר בגמ' ולא רק שיתן טעם בדבר אחר וכה"ג וודאי חייב ולכאורא הדברים מוכרחים

ח]עיין רמב"ם פ"ז ממעשר שני לעניין שבת שאם קונה את זה כדי לכמך מותר לקנות את זה אם כסף של מע"ש אבל אם קונה את זה כדי לטבל כיון שאין לזה שם של אוכל מצד זה לכן אסור לקנות את זה בכסף של מע"ש והנה לעניין תרומה הגמ' אומרת שאם נתנו בקדירה ופקע טעמו פקע מזה שם תרומה ומשמע שמותר לטבל אם זה קדירה וכן הוא בגמ' בכמה מקומות תבלין של תרומה ואפילו שעכשיו זה משמש בתור תבלין שמצד זה לא היה חל על זה שם תרומה וצ"ב א"כ למה מעשר זה אחרת הרי הוא קונה שבת שסתמו לאוכל ויש לו שם אוכל ועכשיו למה שיאסר להשתמש לטבל בו

והנה עיין רמב"ם פ"א מטומאת אוכלין ה"ז וז"ל השבת סתמו לאכילת גופו כשאר ירקות שדה ואם חשב עליו לקדירה אינו מטמא טומאת אוכלים עכ"ל ובהשגות הראב"ד א"א לא כן שאינם יוצאים מידי טומאה במחשבה עד שתתן טעם בקדירה עכ"ל ופשטות דברי הר"מ שזה יוצא מידי טומאה במחשבה ולפ"ז א"ש שכאן אם קונה את זה לקדירה א"כ באמת אין לו שם אוכל וצ"ל הטעם כיון שמתחילתו זה לא מוכרע שזה לאדם אפילו שכך הוא הסמתא מועיל מחשבה אמנם עיין מהרי"ק וכן נקט החזו"א שגם הרמב"ם מודה לראב"ד וכונתו אם חשב בשעת זריעה ולפ"ז צ"ע כנ"ל

**הערות בסוגיא דעירובין כ"ח ע"ב**

**בעניין קור וכפניות**

ט]מבואר בבריתא דקור אין מטמא טומאת אוכלים אבל הוא נקנה בכסף מעשר והקשו הראשונים שהרי הגמ' בנדה נ"א ע"ב מביאה משנה לעניין דבר שעומד לטעם שכמו שזה אינו מטמא טומאת אוכלים ה"ה שזה לא נקנה מכספי מעשר ומ"ש מקור שזה נקנה מכסף מעשר וזה לא מטמא טומאת אוכלים ועיין תוס' בנדה וכן בר"ש וברא"ש בעוקצין פ"ג שתירצו שקור מה שהוא לא אוכל כיון שהוא צריך תיקון וזה כמו חי שאין לו טומאת אוכלים ואפשר לקנותו בכסף מע"ש וכל נידון הגמ' לעניין טעם שממ"נ אם יש לזה שם אוכל לעניין מעשר א"כ גם לעניין טומאה ואם אין לזה שם אוכל לעניין טומאה אין סיבה שזה יהיה אוכל לעניין מעשר וע"ש שהוסיפו שתבלין זה מקבל טומאה כי בקל מתקנים אותו לאכילה והנה מבואר מדבריהם שחי אינו מקבל טומאה זה לא הלכה שאין לו שם אוכל אלא מצד שהוא מחוסר מעשה ועין מס' טהרות ס"ד שהארכנו בזה

והנה מבואר מדבריהם שגם דבר שעומד לאכילה אבל אם הוא צריך תיקון גדול אין לו עדין טומאת אוכלים וצ"ל שלפ"ז חיטים ושעורים שזה צריך טחינה זה בגדר טירחה קלה ולכן יש לזה טומאת אוכלים וכן משמע בתוס"ר בעירובין וצ"ע מאן מיפיס מה נקרא טירחה ומה לא ובדיוק קור זה הדבר שמצאנו שנחשב טירחא גדולה

אמנם עיין תוס' בעירובין וברשב"א וריטב"א שם שזה וודאי דבר שזורעים אותו לאכילה אפילו שצריך טירחה מרובה יש לו שם אוכל לעניין טומאת אוכלים ועיין ריטב"א שדימה ד"ז לחיטים ורק כאן כיון שקור לא נוטעים אדעתא דקור אלא משאירים אותו שהוא יהיה כעץ בעלמא לכן אין לו תורת אוכל ורק לעניין מע"ש כיון שזה עומד להיות אוכל זה מספיק ומה שהגמ' בנדה תולה מעשר בטומאת אוכלים שם עד כמה שזה לא אוכל זה וודאי גם סברא לעניין מעשר שאינו עומד להיות אוכל

י]מבואר בגמ' שלעניין כפניות לכו"ע זה מקבל טומאת אוכלים וכן זה נקנה בכסף מעשר והגמ' מבארת שלעניין עירוב אי אפשר לערב ורק זה מקבל טומאת אוכלין כי זה ראוי למתקו וכתבו התוס' וז"ל וקור אע"ג דחזי ע"י שליקה וטיגון לא מטמא טומאת אוכלים משום דהוי עץ בעלמא אלא דחזי ע"י שליקה כמו עור דבסמוך אבל הכא דבקל יכול למתקן חשיב אוכל ואף קודם מיתוק מטמא טומאת אוכלים עכ"ל ועיין נימוקי הגרי"ב שבפשוטו כוונתם דכפניות זה צריך תיקון קל לכן זה טמא משא"כ קור וצ"ע א"כ למה תוס' לא ביארו לעיל שזה הטעם שאע"ג שאפשר לקנות בכסף מעשר בכל אופן זה לא מטמא וזו קושיא עצומה

ולכאורא צריך לדחוק שמה שכתבו התוס' בתחילה שקור זה לא מטמא כי זה עץ בעלמא כוונתם כמו שכתבו לעיל כי לא נטעי אדעתא דהכי ורק הוסיפו שבקל יכול למתקם דאל"כ ס"ל שגם אם זה היה עומד לכך זה לא היה מטמא כמו בחי וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שעור ששלקו מטמא טומאת אוכלים וכדין קור ששלקו והקשה החזו"א בעוקצין סימן ו דהרי מבואר במשניות במעשר שני שאי אפשר לקנות עור בכסף מעשר שני רק אגב הבהמה ומ"ש מקור שאפשר לקנות בכסף מעשר שני והנה לכאורא כ"ז קשה אם קור אין לו שם אוכל כי לא נטעי אדעתא דהכי וא"כ הוא מצד עצמו לא אוכל אבל אם כל החיסרון כי צריך תיקון א"כ יש לו שם אוכל אלא שזה סברא מיוחדת לעניין טומאה שלא מקבל טומאה אבל עור וודאי שמצד עצמו הוא לא אוכל

וע"ש שיישב או שקור יותר עומד לשליקה מאשר עור או שעור זה פנים חדשות א"כ לא שייך גם לעניין מעשר שני להחשיב שהוא עכשיו אוכל משא"כ קור המצב של אוכל שלו הוא לא משהו חדש ולכאורא יתכן עוד שוודאי שכל ההיתר של קור אם קונה לצורך אכילה וכמו שלעניין שבת חילק הר"מ לצורך מה קונה ובעור הנידון שקונה לא לצורך אכילה אמנם מבואר שאם קנה עור אגב הבהמה זה יוצא לחולין ואם יש לו שם אוכל לעניין מעשר שני וודאי שזה לא יצא לחולין אלא וודאי שקודם שלקה אין לו שם אוכל לעניין מעשר שני

**י"א]** והנה עיין ר"ש ריש פ"ז דשביעית בשם הירושלמי ומבואר שם וכן בשאר ראשונים ובגר"א שעולשין שלעניין טומאת אוכלים צריך מחשבה שזה עומד לאדם גם לעניין קדו"ש צריך מחשבה אבל עלי לוף השוטה שלא מקבל טומאה עד שימתקנו זה לא סיבה שלא יחול עליו קדו"ש קודם מיתוק ועיין חזו"א שביעית סי"ג סקכ"א שתמה מה ההבדל ולכאורא יתכן לדמותו לקור ולתוס' בנדה שלא מקבל טומאה כי צריך תיקון ולא כי לא נטעי אדעתא א"כ בעצם הוא עומד לאכילה ורק שיש דין צדדי לעניין טומאה אבל לעניין שביעית כל שהוא נחשב עומד לאכילה זה מספיק וכמו לעניין לקנות בכסף מעשר ואין זה דומה לדבר שזה חסרון מחשבה ששם אין זה אוכל מצד עצמו כלל אמנם לראשונים בעירובין שהחיסרון כי לא נטעי וכו' ולכאורא החיסרון שזה עדיין נשאר במהותו לא עומד לאכילה וצ"ב אמנם עדיין יתכן שכיון שמצאנו שהוא נקנה למעשר שני דהיינו שנקבע שזה עומד לאכילה אולי דרגא זו מספיקה גם לשביעית

**י"ב]**מבואר בבריתא שר' יהודה אומר שכפניות זה פטור ממעשר ועיין רש"י וכן הוא באו"ז הובא בקש"ק שת"ק פליג וס"ל שזה חייב במעשר ועיין חזו"א שהקשה שהמשנה במעשרות הרי אומרת שעונת המעשרות של תמרים משיביאו שאור ומבואר בירושלמי שזה שליש והרי כפניות מבואר בגמ' בפסחים שזה סמדר וצ"ל שזה כר' יהודה אמנם ע"ש שדן שכל דברי רש"י להו"א דאל"כ במה נחלקו ר' יהודה ורבנן אבל למסקנא שנחלקו לעניין קור א"כ ה"ה כאן נחלקו לעניין ברכה ולכו"ע זה פטור ממעשר

אמנם עיין בגמ' שביארה שכפניות מקבל טומאת אוכלים כמו שמצאנו מ"ד ששקדים המרים חייבים במעשר גם גדולים כיון שראוים למתקן והקשו הרשב"א והריטב"א א"כ למה כפניות לא מתחיב במעשר ותירצו שהרי גם שם זה מחלוקת והמ"ד שס"ל שזה סברא גם לעניין מעשר גם כאן מחייב כפניות כמו ת"ק ור' יהודה כאן ס"ל כמ"ד שזה וזה לפטור והוא ס"ל שהסברא שראוי למתקם זה רק לעניין טומאת אוכלים ולא לעניין חיוב מעשר ומפורש שדברי רש"י גם למסקנא אלא שהגמ' פוסקת שזה וזה לפטור וה"ה כפניות וכסתם משנה ושהסברא שיכול למתקו הוא לא סיבה לעניין מעשר

ובעיקר קושיתם היה מקום לומר שהדין עונת המעשרות נקבע ביחס לפרי שעומד לגדול ולכן בשקדים שזה המצב המושלם שלהם עוזר הסברא שיכול למתקם גם לעניין מעשר אבל כאן בכפניות הרי המין עומד לגדול ולהיות יותר משובח ולכן זה חיסרון וזה נחשב שלא הגיע לעונת המעשרות ומבואר בדברי הראשונים דלא כנ"ל אלא שממ"נ אם מצב זה הוא מספיק חשוב לחייב במעשר אין סברא שמה שזה ישביח יותר לכן זה יחשב שלא הגיע לעונת המעשר[[8]](#footnote-9)

אמנם הנה מבואר בגמ' דבנסחני כפניות חייבים במעשר ועיין ריטב"א ור"ן וכן הוא ברש"י שהכוונה ששם זה לא ממשיך לגדול יותר ומשמע שזה אותו מצב של הכפניות שפטורות רק ההבדל שאלו שעומדים לגדול עוד אין דעת האנשים אליהם לאוכלם כלל משא"כ אלו וצ"ב למה לא כתבו הראשונים חילוק זה בין שקדים לכפניות ולכאורא שקדים זה דומה לדנסחני

וכן לעניין שקדים המרים שיש מ"ד שחייב בקטנותם משמע ברש"י שזה אותה דרגא שבמתוקים פטור רק ההבדל ששם זה לא גמר פרי כי יכול להיות יותר טוב משא"כ כאן וכן דייק החזו"א מעשרות סק"א מרש"י וצ"ב **ועיין מה שכתבנו בזה מעשרות פרק א מ"א סק"ה ואילך**

**הערות בסוגית הגמ' ברכות ל"ו ע"א ע"ב**

י"ג]עיין סוגית הגמ' ברכות ל"ו ע"א דצלף יש בו ארבע דברים א, אביונות שזה גוף הפרי ב, קפריסין שזה הקליפה של הפרי ג, התמרות שזה פרי קטן שגודל בעלים ד,עלים. ור"ע ס"ל שרק הפרי חייב בערלה וה"ה במעשר ורק הוא ברכתו העץ ור"א ס"ל שגם הקפריסין והתמרות זה גוף הפרי וחייב בערלה ובמעשר וה"ה ברכתו העץ ותנא דבריתא ס"ל שרק קפריסין ברכתו העץ וה"ה חייב בערלה ובמעשר אבל התמרות והעלין אינו פרי ואינו חייב בערלה ובמעשר וברכתו בורא פרי האדמה ומבואר בגמ' שהדין של בורא פרי העץ תלוי במה שחייב במעשר כן ביאר החזו"א אבל בטור מבואר שלהלכה תמרות יש ערלה וצ"ל שרק לגבי ברכה יש סברא מיוחדת שזה לא עיקר הפרי ועיין עוד שיטה ברמב"ן שמעשר זה מצד ירק ואין זה ענין לערלה

ולעניין הלכה מבואר בגמ' שערלה בחו"ל וודאי אפשר להקל כר"ע ודעת התוס' שמעיקר הדין קי"ל כתנא דבריתא וקפריסין חייב בערלה בא"י ובמעשר וכן ברכתו העץ ודעת הרשב"א ועוד ראשונים שזה ספק ולכן לעניין ערלה בא"י צריך להחמיר אבל לעניין ברכה ספק ברכה להקל וברכתו בורא פרי האדמה ועיין חזו"א שלעניין מעשר צריך להחמיר ודעת הרמב"ם שקי"ל כר"ע לגמרי וזה פטור מערלה גם בא"י

י"ד]עיין גמ' חולין כ"ה ע"ב לעניין שקדים שיש שקדים המרים שנאכלים בקטנותם דאז הם מתוקים ולא בגדלותם כי הם מרים ויש שקדים מתוקים שנאכלים בגדלותם דאז הם מתוקים אבל בקטנותם הם מרים ותנא דמתניתין ס"ל שמרים חייבים במעשר בקטנותם ופטורים בגדלם ומתוקים חייבים רק גדולים ופטורים בקטנותם ומבואר בגמ' לעניין מרים לפי רוב הראשונים דאיכא מ"ד דזה וזה לחיוב והגמ' מבארת הטעם הואיל וראוי למתקו ע"י האור ואיכא מ"ד דזה וזה לפטור וכך הגמ' פוסקת

ועיין ראשונים שהביאו בה"ג שמתוקים קטנים לעניין ברכה ברכתם בורא פרי העץ וכן הוא ברשב"א ועוד ראשונים והקשה הרא"ש הרי לעניין קפריסין הגמ' מדמה ברכה למעשר א"כ גם כאן כיון שקי"ל שהוא פטור ממעשר ה"ה ברכתו שהכל וע"ש שדחה שיתכן שברכה קיל דהרי מצאנו שעלי צלף לכו"ע פטור ממעשר ובכל אופן בירכתו בפה"א ועיין חזו"א וכן בא"ר שביאר שכוונתו שלכן צריך לברך האדמה אמנם האחרונים ביארו שהכוונה העץ וכן משמע בטור וכן פסק השו"ע וצ"ב קושית הרא"ש שהרי הגמ' מדמה ברכה למעשר

והנה בעיקר הנידון לעניין מעשר במתוקים שקטנים פטורים ביאר רש"י בעירובין דלא נגמרו דהיינו שזה לא הגיע לעונת המעשרות והמ"ד שחייב ביאר רש"י משום שהוא גמר פרי שלהם וגדולים פטורים דלאו אוכל נינהו ויש לדון מה טעם דמ"ד שפוטר בקטנים אפש"ל שהוא מודה שזה נחשב גמר פרי ורק שזה דבר שנאכל ע"י הדחק וזה לא דרגא של אוכל לחייב במעשר או אפשר לבאר שגם כאן זה נידון שזה לא נגמר פריו דביחס לצורת הפרי הוא לא גמור והנה אם נימא כצד זה לא קשה מה שהקשה הרא"ש דלעניין מעשר זה פטור כמו שלא הגיע לעונת המעשר אבל לעניין ברכה זה חייב כמבואר ברא"ש ועיין חזו"א סקל"א בסופו שיישב כנ"ל אמנם דעת הגר"א שלא הגיע לעונת המעשרות אין זה פרי לעניין ברכה ופה הסכים שברכתו העץ וצ"ע שהגמ' מדמה עוד צ"ע שברא"ש שביאר שזה העץ לפי האחרונים הנ"ל לא נראה שחזר בו מטעם הפטור ממעשרות

והנה בעיקר הדין שמבואר בצלף שהעלים והתמרות פטורים ממעשר צ"ב הטעם ועיין חזו"א סקל"א בתוך דבריו שביאר שאין טעמם ערב ונאכל ע"י הדחק ברמב"ן מבואר שזה מצד שזה לא הפרי דהינו שכל אילן יש בו דבר שהוא הפרי וכלצד החיוב כי לצלף יש תורת ירק ע"ש ולפ"ז גם אם יהיה עץ שיוציא רק כזה דבר יהיה פטור ממעשר אמנם יש מקום לומר שזה רק סברא בדבר שמוציא עוד פירות כה"ג השם פרי הוא רק הדבר שהוא העיקר והחשוב ושאר הדברים אין להם שם פרי ומקור לזה דהנה מבואר בגמ' נדה ז ע"א שקטף בעץ שיש לו פירות אין לו שם פרי לא לענין ערלה ולא לעניין שביעית אמנם עץ שאין לו פירות הקטף הוא פריו בין לעניין ערלה ושביעית וה"ה לעניין ברכה [ועיין שביעית סימן י"א שהארכנו בזה] חזינן שאותו דבר אם זה כל הגידול הוא פרי ואם לא אינו פרי ויתכן שגם כאן כנ"ל ולפ"ז יתכן שרק לעניין דבר זה שאין הוא השם פרי של הדבר הגמ' מדמה אבל לעניין דרגת הראוי שלו יתכן שלברכה כיון שאסור להנות מהעולם הזה ללא ברכה גם דרגה פחותה זה סיבה לעניין ברכה ובפרט לראשונים שכאן לא צריך עונת המעשרות

ובזה א"ש מה היה הצד של הרא"ש שברכתו שהכל הרי מפורש בגמ' שגם דבר שלא חייב במעשר ברכתו בורא פרי האדמה שהבין שכל הגמ' בדבר שאין לו חסרון מצד הראוי לאכילה שבו משא"כ פה מה שזה פטור ממעשר כי הוא לא כל כך ראוי לאכילה בזה יתכן שזה גם סיבה לברכת שהכל

ט"ו]כתב הרא"ש דשקדים המרים שמיתקם ברכתם בורא פרי העץ והנה צ"ב הרי הגמ' אומרת שקורא ברכתו שהכל כיון שלא נטעי אנשי אדעתא דהכי וגם כאן לא נטעי אדעתא דגדלותם שהם מרים אלא לאוכלם כשהם קטנים וכמבואר בתר"י

והנה הרשב"א תשובה תכ"ח הקשו לו על הא דמבואר בראשונים דבוסר ברכתו העץ הרי לא נטעי אדעתא דהכי וע"ש מה שביאר ועיין חזו"א מעשרות סוף ס"א שאפשר לבאר כוונתו ליישב שכל הסברא שלא נטעי וכו' זה רק על דבר שהוא לא גוף הפרי והנידון שיהיה ברכתו אדמה אבל דבר שהוא גוף הפרי לא שיך חיסרון זה וכל שגוף הפרי ראוי לאכילה ברכתו העץ וכן מבואר סברא זו בחידושי הרא"ה או אפשר לבאר שבבוסר כיון שאותו עצמו יאכלו במצב יותר טוב א"כ זה נחשב נטעי אדעתא דהכי ובפשוטו כן מבואר בשו"ת הרשב"א תשובה ת דהנה הגמ' אומרת שפלפלים חייבים בערלה ובפשוטו לפ"ז ברכתו העץ ברטיבתא שהוא ראוי לאכילה וכן דעת תוס' והרא"ש והרא"ה ועוד ראשונים וכן נקט הגר"א לעיקר אמנם דעת הרי"ף שברכתו בורא פרי האדמה ועיין רשב"א שם שביאר שכיון שרוב אנשים לא אוכלים את זה בצורה זו אלא בתור תבלין חשיב לא נטעי אדעתא דהכי והיה צריך להיות שהכל רק כיון שיש מיעוט שאוכלים את זה לכן זה אדמה ועין לקמן סק"כ והנה מפורש שנקט שגם על גוף הפרי יש החסרון שלא נטעי אדעתא דהכי והא דזה חלוק מבוסר צ"ל כמו שביאר באבן העוזר שפנים חדשות באו לכאן ולא חשיב שאוכלים את זה עצמו וה"ה לעניין שקדים המרים צ"ל ששיך סברות האלו שזה גוף הפרי ועומד לאכול אותו עצמו וזה לא פנים חדשות אמנם הרשב"א דיבר שיאכלו אחרי זה וכאן זה הפוך שיאכלו קודם וי"ל

והנה דעת התוס' שגרעינים זה גוף הפרי וברכתו העץ וגם גרעינים שצריך למתקם ועיין רשב"א שהשיג שגרעינים זה לא גוף הפרי ולכן ברכתו אדמה ואם צריכים מיתוק כיון שלא נטעי אדעתא דהכי ברכתו שהכל והשו"ע סימן ר"ב פסק כתוס' אמנם לעניין גרעינים שצריכים מיתוק ברכתו שהכל גם ע"י מיתוק ועיין מ"א והגר"א שהקשו שכל זה דוקא הרשב"א שס"ל שזה לא גוף הפרי לכן שייך חסרון שלא נטעי אבל לשו"ע שפסק כתוס' א"כ זה כמו בוסר שזה גוף הפרי ואין חסרון זה והגר"א ועוד אחרונים חלקו על השו"ע אמנם המ"א הסכים עמו ולכאורא נראה שם כוונתו שגרעין שהוא לא ראוי לאכול הוא לא מגוף הפרי וממילא עוזר הסברא שלא נטעי וכן ביאר הנ"א והנה לכאורא בעיקר הקושיא זה תלוי בביאורים הנ"ל שלרשב"א בפלפלים שחזינן שגם על גוף הפרי יש לא נטעי וכו' א"כ גם כאן אמנם לרא"ה שנקט שאין על גוף הפרי החסרון שלא נטעי וכו' שייך הקושיא הנ"ל

ועיין מ"א שבוסר שברכתו העץ לתוס' אם לא ראוי אלא ע"י מיתוק אין ברכתו אלא שהכל ועיין שעה"צ שהביא מהעוללות אפרים להקשות שכאן שזה גוף הפרי אין חיסרון של לא נטעי והנה יתכן שכאן זה כמו פלפלים שעד כמה שזה לא ראוי כלל דנים את זה כפנים חדשות אמנם לראשונים שבגוף הפרי אין כלל זה א"כ לכאורא צ"ע דברי המ"א

ט"ז]ועיין חזו"א שיצא לבאר שבאמת מסברא דבר שמצד עצמו הוא לא ראוי רק ע"י שליקה ותיקון אם כל המין עומד לזה א"כ וודאי יש לו שם אוכל וכמו חיטים וכדו' אמנם אם רוב המין לא עומד לתיקון א"כ דנים שהדבר מצד עצמו הוא לא אוכל ורק הוא עשה אותו לאוכל וזה לא נחשב פרי העץ לא לעניין מעשר ולא לעניין ברכה והנידון האם שקדים מרים חייבים בגדלותם הוא שמי שמחייב ס"ל שדנים את המרים בגדלותם כמין מיוחד שכולם עומדים למיתוק ומי שפוטר ס"ל שדנים את הכל כמין אחד וכיון שרוב המין עומד לאכול בקטנותו זה נחשב שהוא לא עומד לאכול ע"י תיקון ולכן דנים שזה נחשב שהוא עשה את זה לאוכל אבל הדבר בעצמו זה לא אוכל אבל כל זה לעניין מעשר אבל לעניין ברכה לכו"ע דנים את זה כדבר לעצמו וכין שרוב המין עומד לתיקון בצורה זו לכל יש לזה שם פרי העץ ובזה מבואר למה גרעינים לא עוזר מיתוק וכן בוסר כיון שרוב המין לא עומד לאכילה ע"י תיקון א"כ מה שצריך תיקון זה נחשב שהוא עושה את זה לאוכל וע"ש שלפ"ז קליפות של תפוז כיון שרובם עומדים לאשפה וזה לא נהיה ראוי רק ע"י תיקון א"כ ברכתו שהכל עכת"ד

והדברים צע"ג דמאיפה הראשונים לקחו לחדש שברכה זה אחרת ממעשר ועד כמה שלעניין מעשר מבואר שדנים את כל השקדים המרים כדבר אחד מהיכי תיתי שלעניין ברכה זה אחרת ולא טרחו לבאר דבר זה כלל ועוד דהגמ' לא אומרת כלל שאנשים למעשה ממתקים ואוכלים אותו בגדלותו אלא הגמ' אומרת שזה ראוי למתק

עוד צ"ע דהגמ' שואלת מ"ש קור שברכתו שהכל כי לא נטעי אדעתא דהכי מתמרות של צלף והגמ' עונה שקור לא נטעי אינשי אדעתא דהכי ובצלף נטעי אדעתא דהכי והנה לנ"ל הגמ' היתה צריכה לחלק שקור צריך תיקון ורוב המין לא עומד לשימוש לכן חשיב שהוא עשה את זה אוכל אבל צלף זה לא צריך תיקון וכיון שאפשר לאוכלו הוא אוכל עיין קו"א לדרך החיים שגם נקט כחזו"א לענין קליפות תפוז וצ"ע

י"ז]ובפשוטו צריך לבאר שס"ל לראשונים שכיון שזה הפרי של העץ יש לו שם פרי[[9]](#footnote-10) אלא שלעניין מעשר כל שמצד גדילתו הוא לא עומד לאכילה אין לו שם אוכל ולא יעזור שאח"ז הוא יקבל שם אוכל דהגידול מחייב משא"כ לעניין ברכה אם עכשיו הוא נהיה אוכל לא איכפת לן שבעצם גדילתו הוא לא היה אוכל ורק בדבר שיש לו חיסרון שלא נטעי אדעתא דהכי שזה עצמו שולל ממנו שם פרי אבל לראשונים שגוף הפרי אין חיסרון זה ברכתו תמיד העץ וצ"ל שכאן לכו"ע אין חסרון שלא נטעי כי אוכלים אותו בקטנותו ולפ"ז בהכרח גרעינים הסברא כנ"ל שכה"ג דנים שזה לא גוף הפרי ובוסר רק אם גם בגוף הפרי יש החסרון שלא נטעי יתכן שכה"ג זה פנים חדשות וככל הנ"ל

ובעיקר חידושו של החזו"א שדבר שצריך תיקון לא עוזר אלא אם רוב הפרי נאכל כך וחידש שזה אפילו לעניין גוף הפרי כבר כתבנו שלכאורא פשטות הגמ' ששאלה מה ההבדל בין קור לתמרות חזינן שאפילו בדבר שהוא לא גוף הפרי עוזר אם זה נאכל ע"י מיתוק ומקצת אנשים עושים את זה וכנ"ל וראיתי בספר מגילת ספר שכתב עוד להוכיח מהא דסימן ר"ד סי"א דעלים של וורד שמיתקו אותם ברכתם אדמה ובפשוטו וודאי שלא רוב העלים עומדים לשימוש ובהכרח שמספיק מיעוט ואפילו אם צריך מיתוק ולפ"ז קליפות תפוז אם זה מצוי שמטגנים אותם וכמבואר בחיי אדם ברכתו האדמה דלכאורא זה לא עיקר הפרי או העץ כיון שזה נאכל לכתחילה זה חוזר להיות עיקר הפרי עיין חזו"א

אמנם מעשר לכאורא זה וודאי לא חייב דזה כמו שקדים המרים שחזינן שאם מצד עצם יצירתו הוא לא ראוי לאכול ורובו לא עומד לאכילה אין לו חיוב מעשר וכנ"ל אמנם צ"ע דהגמ' בעירובין כ"ח ע"א אומרת שזרע גרגיר שזרעו ע"מ לאכול את ירקו ולא את זרעו שבכל אופן זה חייב במעשר והגמ' אומרת שואלת למאי חזי והגמ' אומרת שראשונים שלא היה להם פלפל היו מטבלים בו ועיין חזו"א שמשמע שהיום זה רק מיעוט וכן ראשונים זה רק מיעוט ולא כולם ומבואר שדבר שצריך תיקון ורובו לא עומד לשימוש חייב במעשר וצ"ע מ"ש משקדים ועיין שם שישב שטחינה זה לא נחשב עשית פעולה אלא שזה נאכל כמו שהוא משא"כ דבר שצריך בישול וכדו' ולפ"ז קליפות תפוז פטור ממעשרות וכנ"ל אמנם החזו"א בסוף נשאר בקושיא ע"ש היטב ועיין משפטי ארץ פרק א הערה ט"ו שיש שנקטו לדמות מעשר לברכה ולא עיינתי במקור הדברים ע"ש ועיין עוד סק"כ מה שהוכחנו בזה

י"ח]הגמ' בברכות שם מביאה משנה קליפי אגוזים והגרעינים חייבים בערלה ומבואר בגמ' שהקליפין אפילו שזה לא גוף הפרי זה התרבה מצד את פריו את הטפל לפריו ועיין תוס' שם שכתבו על גרעינים שחייבים וז"ל דפירי נינהו מכאן שיש לברך על גרעינים של גודגניות וגרעיני אפרסקים ושל תפוחים וכל מיני גרעינים של פירות בורא פרי העץ עכ"ל

והנה איכא שלשה סוגי גרעינים א,עיין רמב"ם בפיה"מ תרומות פי"א מהירושלמי שגרעיני אגסים הם עצמם ראוים ללא מיתוק וכן ברשב"א בברכות לעניין גרעיני תפוחים ב,גרעיני אפרסקים וגודגניות שזה ראוי ע"י מיתוק ג, ויש גרעינים שגם ע"י מיתוק הם לא ראוים לאכילה והנה בתוס' מבואר ששני הסוגים הראשונים הם פרי בעצם דהיינו שס"ל שלא צריך ריבוי מדין הטפל לפריו כמו קליפות ועיין רשב"א שחלק עליהם ומבואר בדבריו שנקט שכל הסוגים זה רק מצד הריבוי של הטפל לפריו וזה לא פרי בעצם ולכן זה וודאי שאין ברכתו העץ אלא שבמתוקים זה נטעי אדעתא דהכי וזה אדמה ובמרים לא נטעי וכו' וזה שהכל וכנ"ל

ועיין בביאור הגר"א על השו"ע שהכריע כהרשב"א וכן בשנות אליהו ערלה פ"א ג' מ"א והקשה א.שהרי לעניין רבעי מבואר במשנה שלא נוהג בגרעינים חזינן שזה לא מגוף הפרי ב.ע"ש שהביא מהירושלמי שגם לעניין ערלה זה מחמת הריבוי של את הטפל וכו' ג.שבמשנה פי"א מתרומות מבואר שרק גרעינים של אגסים שזה מתוקים יש בהם תרומה אם כונסם ואם זרקם אין בזה תרומה אבל שאר גרעינים אין בהם תרומה ועיין נשמת אדם שזה וודאי שלא נעלם מתוס' משניות אלו וצ"ל שהם העמידו בגרעינים שלא ראוים לאכילה אמנם עדיין צ"ע מהמשנה בתרומות ושם מבואר שרק גרעיני אגסים יש על זה דין תרומה

ולכאורא היה מקום לומר שזה וודאי שבכ"ז לעניין רבעי וערלה שצריך שיגדל אוכל שכה"ג אין לגרעינים תורת אוכל כיון שרובם עומדים לזריקה וגם המעט שראוי צריך תיקון ורק שס"ל לתוס' מסברא שזה מגוף הפרי ולכן לעניין ברכה זה כמו שקדים המרים וכמו שביארנו לעיל סקי"ז שאפילו שזה לא חייב במעשר בכל אופן אם תיקנו בירכתו העץ ומה שהביאו הראשונים מערלה יתכן שהרי כאן זה לא מגן על הפרי וס"ל מסברא שאין סיבה לרבות אלא א"כ זה נחשב מגוף הפרי וא"ש גם לעניין תרומה שצריך שיגדל אוכל ולכן זה פטור מתרומה וכנ"ל

והנה בעיקר הקושיא מרבעי כיון שחזינן שאפילו בוסר וסמדר שלעניין ברכה נקטו הראשונים שזה העץ ובכל אופן זה פטור מרבעי א"כ וודאי גרעינים שצריכים מיתוק זה לא יותר טוב

והנה מדברי הגר"א נראה שבאמת גרעינים שלעניין תרומה אם כונסן הם תרומה הוא מסכים שזה פרי וברכתו העץ אמנם בדברי הרשב"א מבואר לא כך ועיין חזו"א בהשמטות לאו"ח שתמה על זה וכתב שצ"ל שס"ל שזה רק דרבנן ולפ"ז אין להפריש על זה דבר שחייב מעיקר הדין וע"ש שהקשה עוד שהרי גרעיני זיתים וחרובים מבואר בר"מ שיש על זה תרומה אמנם עיין שביעית סימן ט"ז שכתבנו שהר"מ לעניין טומאת אוכלים כתב שזה לא טמא ובהכרח או שצריך לגרוס בר"מ שאין בזה תרומה או כמו שביאר המהרי"ק שהכוונה שנשאר על זה אוכל אבל הגרעין עצמו זה וודאי לא אוכל. ופשוט

י"ט]בעניין דרגת פרי לעניין ברכה כתבו הראשונים שכל שהוא חייב בערלה ושאסור ללוקטו בשביעית יש לו שם פרי וברכתו העץ ולפ"ז בוסר בענבים וסמדר בפירות ברכתו העץ ועיין גר"א שחלק על זה שפה צריך דרגא של פרי גמור כמו עונת המעשרות וכן לעניין שביעית אסור ללקוט עד שיגיע לעונת המעשרות ויש שהוכיחו כן שהגמ' אומרת שחזיז ברכתו שהכל אפילו שזה יותר משליש כיון שזה לא גמר פרי

והנה בעירובין מבואר שקור נחלקו תנאים האם ברכתו אדמה או שהכל ולכאורא שם זה וודאי לא דרגא של פרי של עונת המעשרות שהרי זה לא מטמא טומאת אוכלים וכן אין זה חייב במעשר ובכל אופן איכא מ"ד שברכתו האדמה אמנם אין זה ראיה כלל שכאן הנידון על העץ שחזינן שצריך דרגא יותר שם זה לא העץ כי אין זה עיקר הפרי ולא קשור ללא נטעי כמבואר ברמב"ן אמנם בפשוטו כל נידון הראשונים לדידן שצריך נטעי וכו' ולר' יהודה יתכן שבאמת גם בוסר וצ"ע

והנה לשון הבריתא שם קור ניקח בכסף מעשר ואין מטמא טומאת אוכלים וכפניות נקחות בכסף מעשר ומטמא טומאת אוכלים רבי יהודא אומר קור הרי הוא כעץ לכל דבריו אלא שניקח בכסף מעשר וכפניות הרי הן כפרי לכל דבריהם אלא שפטורות מן המעשר ע"כ והגמ' מבארת שהמחלוקת לעניין קור זה לעניין ברכה ועיין חזו"א שלפ"ז מה שמבואר על כפניות שהרי הם כפרי לכל דבריהם משמע שזה הולך לעניין ברכה דומיא דרישא וא"כ מבואר שגם דבר שלא הגיע לעונת המעשרות ברכתו העץ ולכאורא אפשר לדחוק שהנידון דומיא דרישא לעניין אדמה אבל לעניין ברכה זה תלוי במעשר וצ"ע

כ]עיין בגמ' דמבואר דפלפלין וזנגבילא יש הבדל בין רטיבתא שזה ראוי לאכילה ליבישתא שזה לא ראוי לאכילה ובפשוטו ברטיבתא כיון שפלפלין הגמ' אומרת שזה חייב בערלה ה"ה ברכתו העץ וכן הוא בתוס' אמנם הרי"ף והרמב"ם כתבו שברכתו אדמה ובטעם הדבר עיין לעיל שהבאינו מהרשב"א כיון שרוב אנשים לא אוכלים את זה בתור חי אלא יבש בתור תבלין לכן בדין שזה יהיה ברכתו שהכל רק כיון שהתורה חייבה בערלה חזינן שהמיעוט הוא סיבה לערלה ה"ה לעניין ברכה של אדמה עכ"ד והנה מבואר בדבריו שלכאורא דבר שנטעי אדעתא דמיעוט אוכלים את זה כך זה סיבה לאדמה ולא לשהכל והנה לכאורא זה כמו שביארנו לעיל דעלים ותמרות וודאי שרק מיעוט אוכלים וזה אדמה אלא שהיה מקום לומר שזה דוקא שם שזה לא עיקר הפרי אבל פה שזה עיקר הפרי זה העץ וכמו שכתבנו לעניין קליפות תפוז אלא שכאן מבואר שגם בעיקר הפרי זה כך אמנם להרבה ראשונים שזה העץ א"כ מוכח שגם מיעוט זה סיבה להעץ אלא שיתכן שס"ל שבגוף הפרי אין חיסרון שלא נטעי וכנ"ל סקי"ז אמנם מבואר בכל הראשונים וכנ"ל סק"ד שזה חייב במעשר וכמו גרגיר וכדלקמן

אלא שצ"ע שכאן שזה נאכל ללא תיקון א"כ זה כמו גרגיר של זרע שמוכח מהגמ' שמספיק מיעוט וכנ"ל סקי"ז ובהכרח שדבר שלא משתמשים אלא רובו זורקים מתחשבים במיעוט משא"כ אם משתמשים לשימוש אחר ולפ"ז יתכן שקליפות תפוז חייב והחזו"א בכמה מקומות שלל סברא זו שוודאי שדבר שזורקים גרע אמנם עיין סקכ"ד שהוכחנו שדבר שצריך תיקון ורק מיעוט משתמשים וודאי שהוא לא חייב במעשר

אמנם הנה הרמב"ם לא הביא לעניין ערלה שפלפלין חייבים בערלה ובפשוטו צ"ל כמו שביארו האחרונים שס"ל לר"מ שהרי הגמ' מביאה את זה בשם ר"מ ומשמע שרבנן חולקים שזה לא עץ וכל דברי הגמ' רק להוכיח שזה ראוי לאכילה וכיון שקי"ל כרבנן שזה לא חייב בערלה לכן ברכתו האדמה

**בסוגיא בנדה נ' נ"א[[10]](#footnote-11)**

כ"א]אמר רבה בר בר חנה א"ר יוחנן עולשין שזרען מתחילה לבהמה ונמלך עליהן לאדם צריכות מחשבה לכשיתלשו קאסבר מחשבת חיבור לא שמה מחשבה ועיין תוס' שם שדקדקו מלשון הגמ' שדוקא אם זרעם לבהמה אבל סתמא זה לאדם וביארו או כי זה קיימי לאדם או כי זה קיימי לתרויהו ועיין חזו"א מעשרות סימן ב סק"ה שהקשה דהראשונים שביעית פ"ז מ"א הביאו מהירושלמי שעולשין צריך מחשבה לאדם וללא מחשבה זה לא מטמא טומאת אוכלים חזינן שזה לא סתמא לאדם והנה שם בירושלמי מבואר שיש סוג עולשין של גינה שזה כן לאדם ואולי בזה איירי סוגיין

ועיין חזו"א שם שנקט דלא כתוס' ובסתמא זה לא לאדם ועוזר מחשבת זריעה או לקיטה ומה שנקטה הגמ' שזרען לבהמה מילתא פסיקתא קתני וצ"ב עוד ביאר שיתכן שכל מה שלא עוזר מחשבת חיבור רק כה"ג שהוא זרע לבהמה אבל אם זרע סתם שתלוי במחשבתו כה"ג יעזור מחשבת חיבור

והנה מדברי התוס' מבואר שלא ס"ל לחלק שאם זרע סתמא יועיל לחשוב במחובר וטעמם דעד כמה שמחשבה במחובר זה לא מחשבה א"כ תמיד זה לא מחשבה ויש להביא ראיה לדבריהם מהגמ' נ"א דהגמ' אומרת שלעניין מעשר מחשבת חיבור שמה מחשבה ומוכיחה מהמשנה הסיאה וכו' שבחצר אם היו נשמרין חייבים והגמ' שואלת איך מדובר אם זרע לאדם פשיטא אלא בהכרח שהוא זרע לבהמה ונמלך לאדם והגמ' עונה שנזרעו מעליהם וסתמא לאדם קיימי ומה הוצרכה הגמ' לומר שסתמא לאדם קאי אפילו אם אין שום סתמא כאן שלא היה מחשבה מפורשת לבהמה עוזר מחשבה במחובר אלא וודאי שעד כמה שלא עוזר מחשבה במחובר גם כה"ג לא עוזר

כ"ב]והנה בעיקר הדבר יש לדון האם כל גדרי אוכל לעניין טומאה זה אותו גדר כמו לעניין מעשרות או שזה לא אותם גדרים ועיין חזו"א מעשרות סימן א' סקכ"א שדן בזה וכתב שמסברא זה אותם גדרים וע"ש שהוכיח שהגמ' הרי בתחילה סברא שכוונת המשנה כל החייב במעשר מטמא טומאת אוכלים זה לא כל מין אלא זה גם אותו מקרה ורק דחתה לעניין חיבור שזה לא אותו דבר אבל שאר דברים זה אותו דבר אמנם ע"ש שדחה שהגמ' לא יכלה לשאול כיון שאין משנה כזו אבל אחרי שהגמ' מבארת שהכוונה כל מין שחייב במעשר מטמא טומאת אוכלים יתכן שזה לא אותו שיעור

אמנם לכאורא מצאנו כמה דוכתי שזה לא אותו שיעור **א.**כנ"ל לעניין עולשין שפשטות הגמ' שזה חייב במעשר כמו שנקטו התוס' ולעניין טומאת אוכלים צריך מחשבה

**ב.**עיין סק"א-ג לעניין כרשינים שפשטות הרמב"ם והראשונים שזה חייב מעיקר הדין במעשר אע"ג שזה עומד לבהמה אבל כיון שלפעמים אנשים אוכלים את זה הוא חייב ולעניין טומאת אוכלים מפורש בר"מ שרק אם מיחד את זה לאדם זה מקבל טומאה ועיין לעיל סק"ג ובאמת התוס' שאנץ בעדיות העמיד שכרשינים מדובר שחשב לאדם

**ג.**עיין גמ' עירובין כ"ח. שזרע גרגיר חייב במעשר והגמ' שואלת זרע גרגיר למאי חזי והגמ' אומרת שכן ראשונים שלא היה להם פלפלין מטבילין בו את הצלי ועיין חזו"א סקכ"ט שמשמע שעכשיו רובן לזריעה ולא לאכילה ובכל אופן חייב ויותר משמע שהיום אף אחד לא משתמש אם זה לאכילה ועיין מעדני ארץ פ"ב מתרומות ה"ה אות ג' שהקשה שהר"מ פ"ג מטומאת אוכלין ה"ב כתב וז"ל אוכל שהוא מיוחד לאדם במקום הזה ואינו מיוחד במקום אחר במקום שהוא מיוחד אינו צריך מחשבה לייחדו לאדם ובמקום שאינו מיוחד בו צריך מחשבה ליחדו לאדם ואח"כ יקבל טומאה עכ"ל ומבואר שדנים לפי המקום וצ"ב מ"ש ממעשר שעוזר מה שפעם זה עמד לשימוש

ולכאורא היה מקום לומר דלא כחזו"א הנ"ל אלא שחלוק מעשר מטומאה שלעניין טומאה לא עוזר שזה ראוי לאכילה אלא צריך שזה יעמוד לאכילה משא"כ לעניין מעשר אין דין שזה יעמוד לאכילה אלא כל שיש בו צד אוכל אדם וזה לא מוכרע שזה מאכל בהמה זה חייב במעשר שרק אוכל בהמה זה פטור ממעשר ובזה א"ש הכל שלעניין עולשין בטומאה הוא לא מקבל ומעשר הוא חייב וכן לעניין כרשינים אין לו קבלת טומאה כי צריך שיעמוד לאדם וזה לא עומד לאדם משא"כ לעניין מעשר וכן אם באותו מקום זה לא עומד לאדם זה רק חסרון לעניין טומאה ולא לעניין מעשר ודו"ק ועיין לעיל ס"ק ז.ב

**[הוספה תמוז ס"ח:** אמנם צ"ע א"כ למה הגמ' בנדה אומרת שסיאה שזרען סתמא זה פטור ממעשרות הרי זה ראוי לאדם ובפשוטו חזינן שצריך שזה יעמוד לאדם ובפשוטו מבואר כחזו"א שגם לענין מעשרות צריך שיעמוד לאדם וצ"ע א"כ מה עוזר שראשונים היו מטבלים הרי היום זה לא עומד לאדם וצ"ע ועיין מה שכתבנו תרומות פ"י מ"ה]

כ"ג] והנה יש לדון האם שביעית זה כמו מעשר או כמו טומאת אוכלין והנה עיין חזו"א סקכ"ט שהביא מהגמ' לעניין עצים שכיון שרוב עצים להסקה גם אם יש מיעוט להאיר או לבשל אין לזה קדו"ש ואין זה כמעשר שמצאנו לעניין זרע גרגיר שעוזר מיעוט[[11]](#footnote-12) ולעניין עולשין נקטו הראשונים שביעית פ"ז שצריך מחשבה ועיין ר"ש שם שחציר שסתמו לבהמה עוזר מחשבה שיהיה מאכל אדם ויש בו קדו"ש ולעניין עלה לוף שמפורש שאין קבלת טומאה עד שיתקנו בכל אופן יש בו שביעית אלא שיתכן שצריך מחשבה עיין לעיל סק"א-ג וצ"ע בכ"ז ונראה שלא כל הדברים שווים

כ"ד] והנה לעניין מעשר אם רובו עומד לשימוש שפטור ומיעוטו לשימוש שחייב יש לציין לכמה דוכתי

**א.**בפשוטו זרע גרגיר רובו לא לאדם אם לא שנדחוק שאצל הראשונים שלא היה פלפל רובו לאדם וכנ"ל

**ב.**עיין לעיל סק"ד לעניין זרע גרגיר שביארו הראשונים שגם עכשיו רובו לטיבול בצורה של פטור ובכל אופן כיון שאפשר לאוכלו הוא חייב ועיין שם מש"כ

**ג.**עיין לעיל סק"כ לעניין פלפלים שרובם עומדים לאכול יבשים שזה בצורה של תיבול שפטור ממעשר ובכל אופן מפורש בראשונים בכמה דוכתי שאם אדם אוכלם לח זה חייב במעשר עיין לעיל סק"ו

**ד.**עיין גמ' נדה נ"א ע"ב לעניין שבת שאם רובו לקדירה אפילו שמיעוטו לתבל בו הוא פטור ועיין לעיל סק"ח מה שכתבנו בזה

**ה.**כרשינים רובו לבהמה ובכל אופן יש ראשונים שמשמע שזה חייב מעיקר הדין עיין לעיל וגם הראשונים שחולקים יתכן שזה לא עומד לאדם כלל

**ו.** שקדים המרים שרובם עומדים לאכילה קטנים ולכן גדולים קי"ל שזה פטור ממעשר ועיין לעיל שהארכנו בזה

**ז.זרע** פשתן מבואר בגמ' ב"ב פ"ג שרובו לזריעה ולא לאכילה ובכל אופן מבואר תרומות פ"ט מ"א שהוא חייב בתרומה וכן נפסק בר"מ פי"א מתרומות הכ"ב ועיין חזו"א סימן א סק"כ

ונראה שההבדל בין דוגמא ד' ו' לשאר הדוגמאות שבאמת מיעוט זה סיבה לחייב אמנם צריך דוקא שבזמן השימוש לרוב יש אפשרות לאדם משא"כ במקום שצריך תיקון כגון שבת או שקדים כה"ג כל שהרוב לא עומד לתיקון זה לא סיבה לחייב והחילוק מבואר

וראיתי לדון לעניין כותנה האם זה חייב במעשרות שמיעוט של הגרעיני כותנה הוא לשמן עיין משפטי ארץ פ"א ולנ"ל כיון שזה רק מיעוט וצריך תיקון לעשותו לשמן א"כ זה פטור ממעשר ובקיצור הלכות הניח בצ"ע ועיין לעיל סק"כ לעניין קליפות תפוז

והנה אע"ג דמבואר שדבר שרובו לא לאכילה חייב במעשר כל זה אם אכילתו לא ע"י הדחק אבל אם אכילתו רק ע"י הדחק פטור ממעשר וכמבואר בראשונים שספיחי סטים פטורים ממעשר אע"ג שזה נאכל ע"י הדחק וכן הוא במאירי בנדה שזה ההבדל בין כרשינים שחייב אע"ג שרובו לא למאכל כי זה לא אכילה ע"י הדחק לבין דבר שנאכל ע"י הדחק וכן הוא במשנה ראשונה ריש מעשרות[[12]](#footnote-13)

**בעניין מחשבה באוכל אדם לבהמה ובדברי הירושלמי בערלה**

כ"ה]בהא דמבואר בגמ' שעולשין מועיל מחשבה לבהמה ומבואר בתוס' שאפילו שבסתמא זה לאדם יש לעין האם זה דוקא כאן שזה עומד לבהמה בצורה שקולה וכמו שהבאינו שיתכן שלעניין טומאת אוכלין צריך מחשבה או אפילו דבר שעומד לאדם מועיל מחשבה לבהמה והנה החזו"א סימן א סק"י וכן סימן ב סק"א-ב נקט מסברא שלא מועיל מחשבה

והנה הרמב"ן ע"ז מ"א ע"ב הקשה על הגמ' שחבר שמת והניח מגורה מלאה פירות שתולים שזה מעושר והגמ' שואלת שרואים שספק מוציא מידי וודאי והגמ' מחפסת למה זה לא וודאי חייב והקשה הנ"ל למה הגמ' לא אומרת כגון שזרע לבהמה ומקורו מחידושי הראב"ד שם ומבואר שבכל דבר מועיל מחשבה בשעת זריעה שהוא לא יהיה לאדם אלא לבהמה ועיין לקמן שיתכן שזה בדבר שעומד גם לבהמה כגון שעורים שאין סברא של בטלה דעתו והחזו"א במוסגר הביא את דברי הרמב"ן הנ"ל

ועיין מעדני ארץ פ"ב מתרומות שהביא מרש"י בב"ק ק"ב לעניין פירות שרוצה להשתמש למשרה וכבוסה וז"ל דרבנן סברי סתם פירות לאכילה וחיילא עליהו קדו"ש וכו' הלכך אפילו לקטן למשרה וכבוסה לא מהניא מחשבה לאפקועי איסורן וכו' ומבואר שכל הסיבה כי זה להפקיע את דין השביעית שחל ומשמע שאם יחשוב בשעת זריעה יעזור

וע"ש שהביא עוד דוגמא לדבר מהא דלעניין חלה עיסה שעשו אותה לכלבים אפילו שזה ללא שום שינוי פטור מחלה כיוון שזה יצירת הלחם שהוא המחייב לא לאדם וגם טומאת אוכלים שיש מבואר שם כי זה כבר היה אוכל קודם

והנה בגמ' שם מובא לעניין סאה בחצר שסתמו לאדם קימי והקשו התוס' שהרי לעניין שביעית כתוב שזה תלוי מה חשב ואם חשב לעיצים זה לעיצים וע"ש שהעמידו שמדובר בגינה והתוס"ר ביאר שסתמא לאדם אבל אם יחשוב למשהו אחר זה יעזור והוסיף וז"ל אבל אוכל שסתמו לאדם קאי אין יכול לשנותו לבהמה ע"י מחשבתו עכ"ל ועין שם ובדרך אמונה שכתבו שמבואר כאן דלא כרמב"ן ולא ידעתי כוונתם דכאן מדובר שזרע סתמא זה כאילו יחשוב לאדם אבל אם זרע לבהמה מפורש כלשון הרמב"ן יתכן שזה עוזר

והנה מבואר במשנה ריש ערלה דהנוטע לסיג דהיינו גדר או לקורות פטור מן הערלה ובירושלמי שם מהו שיהיה חייבים במעשרות וע"ש שנחלקו אמוראים במשמר פירותיו לעצים האם חייב במעשר ובירושלמי מדמה את הנידונים והירושלמי מוכיח מהדין פ"ד מ"ה כוסבר שזרעו לזרע ירקה פטור והירושלמי דוחה דשם יש לו גורן אחר אבל כאן אין שום דבר שמתחייב במעשר והירושלמי מביא ברייתא המקיים מלאה של כרוב דהיינו שאת כל שדהו משאיר שזה יתיבש ויהיה כלי בטלה דעתו אבל קלחים יחידים לא בטלה דעתו ומוכיח מזה שמועיל מחשבה לפטור ע"כ

והנה בראיה מכוסבר עיין ר"ש שם שביאר שזה דבר שאין לו חשיבות אוכל אלא א"כ חישב וא"כ זה לא דומה לדבר שהוא אוכל בעצם

ובראיה מכרוב עיין חזו"א מעשרות סימן ב' שביאר דעת החולק דשם זה באמת ילקט בצורה שזה לא יהיה אוכל משא"כ כאן רק אין דעתו לאכול את זה

והנה מבואר מהירושלמי שאם עושה דבר שאין הדרך בטלה דעתו וודאי לא מועיל מחשבתו ואם עושה לצורך שימוש שלא יהיה ראוי לאכילה לכו"ע זה פטור ואם ראוי לאכילה אלא שזורע לא לצורך אכילה נחלקו אמוראים ולכאורא מבואר שדברי הרמב"ן במחלוקת שנויה וכן הוא בחזו"א שם

והנה בגמ' בעירובין כ"ח מבואר שהפול והשעורה והתילתן שזרעו לירק בטלה דעתו ומבואר לכאורא שלא עוזר מחשבה על דבר שעומד לאכילה שלא יאכלו אותו וביאר החזו"א שם שכאן הרי יכול לאכול הירק ואין זה דומה לעצים שרוצה את זה לשימוש אחר וצ"ע שהרי במקרה שזה לסיג וקורות גם יכול לקחת הפירות ובכל אופן הירושלמי דן שיועיל מחשבה

כ"ו]בהא דמבואר בגמ' שמחשבת חיבור אינה מחשבה אמנם בתלוש וודאי עוזר מחשבה לעניין טומאת אוכלים אמנם לעניין מעשר כתב החזו"א סק"י שזה לא עוזר כי כבר גדל בפטור וגם אם מחשבת חיבור עוזר כ"ז קודם עונת המעשרות וכמו בהביא שליש ביד עכו"ם או בהפקר אמנם ברמב"ן הנ"ל סקכ"ה ויותר מפורש בראב"ד שביארו שמה שהגמ' לא אומרת בחבר שמת שהפירות פטורים מצד שזרע לבהמה דהרי עכשיו מירח את זה לאדם וזה מתחייב הרי מפורש בדבריהם שעוזר מחשבה לאחר קצירה ועיין דרך אמונה בבה"ל פ"ב מתרומות ה"ב שהביא לדייק כן מדבריהם בעוד דוכתי

ועיין תוס' רי"ד שם שהקשה מה נפק"מ שמחשבת חיבור זה לא מחשבה הרי אח"ז כשהוא קוצר הוא חושב שזה לאדם ותירץ שנפק"מ שהוא יכול להאכיל לבהמה עד שימרח או שאסור למכור ללא לעשר ומבואר שפשיטא ליה שעוזר מחשבה בתלוש

ובדרך אמונה שם כתב שמתוס' מוכח דלא כרי"ד שכתבו שמה שהגמ' נקטה חצר דיש כאן קביעות ומבואר שלא היה מירוח ולא מכר דא"כ לא צריך מירוח ולא הבנתי הראיה דתוס' נקטו דוגמא אחרת של מירוח שנפק"מ אם עכשיו חושב לבהמה

וצ"ב הטעם הרי זה גדל בפטור ויתכן לבאר שכאן שזה לא דין פטור אלא חוסר חשיבות לחייב כה"ג אין דין גדל בפטור או שכה"ג איגלאי מילתא למפרע שזה עמד לאדם וכמו שמבואר בירושלמי לעניין שביעית בעולשין שעוזר שחושב לאדם אפילו לאחר קצירה אבל בתנאי שהיה אפשר לחשוב בקצירה ועיין חזו"א שביעית סי"ג סקכ"ה שביאר שזה מתברר למפרע ויתכן שזה רק בדבר דבפשוטו הוא לאדם אבל בעולשין באמת יודו הרמב"ן שלא יעזור מחשבה אמנם ברי"ד מוכח שבכל מקרה עוזר מחשבה

כ"ז]בהא דמבואר בגמ' דמחשבת חיבור אינה מחשבה עיין ריטב"א שכתב לפי שאינם ראוים לקבל טומאה באותה שעה ולכאורא כל טעם זה שייך רק אם גם במעשר זה כך וכמו שפסק הר"מ אבל אם במעשר מועיל מחשבת חיבור והרי זה לא שייך במחובר א"כ בהכרח שזה לא הטעם והנה יש לדון לעניין שביעית האם מחשבת חיבור עוזר והרי הדין סחורה וקדושת שביעית יש גם במחובר ולריטב"א יועיל אבל אם אין זה הטעם אלא שהוא סברא שבזמן גדילתו אין לחשוב א"כ ה"ה כאן

ועיין מעדני ארץ פ"ב ה"א שכתב לדייק דהר"ש דיקדק לעניין סאה לכתוב שחשב בשעת לקיטה ומשמע שדוקא אז והטעם כי מחשבת חיבור זה לא מחשבה וכן ברידב"ז שם מפורש שגם בשביעית מחשבת חיבור אינה מחשבה

כ"ח]בהא דהגמ' שם מעמידה את המשנה של הסאה והאזוב והקורנית שבחצר אם היו נשמרים חייבים שעלו מאליהן בחצר שסתמו לאדם עיין תוס' שהקשו דהרי המשנה בשביעית אומרת שתלוי אם ליקט לעצים או לאדם או לבהמה ותירצו ששם מדובר שזה לא בחצר ומבואר מדבריהם שבחצר שזה סתמו לאדם גם לא יועיל מחשבה וברא"ש שם ביאר שאפילו שסתמו לאדם אבל כיון שלא חשב מפורש אם יחשוב לבהמה או לעצים זה יעזור

והנה במשנה בפרה פי"א מבואר שאזוב צריך להיות אינו מקבל טומאה ולכן לקטו לעצים מנגבו והוא כשר אבל ליקטו לאכילה הוא פסול בנפלו עליו משקים ועיין חזו"א מעשרות סימן ב סק"ה דמבואר שתלוי למה ליקט ולדעת התוס' צריך להעמיד דוקא בגינה כי בחצר סתמו לאדם ולדעת הרא"ש א"ש שמדובר אפילו בחצר אלא שע"ש שהקשה למה מבואר שזה תלוי בשעת לקיטה וע"ש שרצה לחדש שאם זה בחצר שמועיל מחשבה לעצים זה דוקא בשעת לקיטה דאל"כ זה נקבע שסתמו לאדם

**דיני כרשינים**

א]מבואר בגמ' בכמה דוכתי שכרשינים חיבים בתרומה ודעת התוס' שאנץ שזה רק בחשב לאדם ודעת כל הראשונים שתמיד חייב והר"ש משנץ על התו"כ נקט שזה גזירה מיוחדת שאוכלים בשעת רעבון אמנם סתימת לשון הר"מ שזה מעיקר הדין וכן דקדקנו מעוד ראשונים אמנם יש ראיות שזה גזירה מיוחדת וצ"ע (א-ג)

ב]אין איסור לטמאות כרשינים וביאר הראב"ד כיון שזה לא עומד לאדם ומבואר שגם אין את הלאו דיסודו מדין הפסד(סק"ג)

ג]מבואר בירושלמי סוף חלה שבימי רעבון גזרו על כרשינים והר"ש עהתו"כ ביאר שהכוונה עצם החיוב מעשר ואפילו בשעת רעבון והר"מ ביאר שהגזירה לא להביא לע"ה שמא יאכלנה וקי"ל כר"ע שמותר והר"ש והרא"ש והריבמ"ץ ביארו שגזרו לא להביא לבהמה אלא שאדם יאכלנה (סק"א)

ד]מבואר במעשר שני שאפשר לאוכלם בטומאה והר"מ ביאר רק לבהמה והר"ש רא"ש וריבמ"ץ ביארו שגם לאדם (סק"ב)

ה]עוד מבואר שיש דין דרבנן כדי שיזכרו שזה תרומה שהשריה בטהרה (סק"ב)

ו]עיין מאירי בנדה שאם יזרע כרשינים מפורש לבהמה זה פטור ממעשר וצ"ע אם נימא שזה גזירה דרבנן גם שייך לומר כן

ז]נחלקו תנאים האם כרשינים מקבל טומאה וקי"ל כר"י שהוא מקבל והר"מ ביאר שזה רק אם יחדו לאדם ור"ש פוטר גם כה"ג כי בטלה דעתו

**דיני תבלין**

א]מבואר בגמ' בנדה שדבר שעומד לטבל בו את הקדירה פטור ממעשר וכן אינו מטמא טומאת אוכלים אמנם לעניין ברכת הריח חשיב פרי אמנם דוקא אם אין ענין באכילת עיקר טעמו אלא לתת טעם בדבר אחר (סק"ד-ה)

ב] המנח"ב נקט שכל דין דוקא אם לא אוכלים את גוף התבלין אמנם מדברי הראשונים מבואר לא כך (סק"ה)

ג]דבר שעומד לטבל בו עצמו יש ראשונים שפטרו תמיד ויש שחייבו תמיד ויש שחילקו אם זה בו לבד או ע"י עירוב מים והחזו"א נקט להחמיר אמנם לכאורא וודאי יש לעשר ללא ברכה (שם)

ד]תבלין שיש שאוכלים אותו כמו שהוא חייב במעשר אמנם אם רק ע"י תיקון ורובו לתבלין פטור (שם וסקכ"ד)

ה]קצח שנאכל לצורך טעמו חייב במעשר וכן יש בו טומאה דחשיב שהוא נאכל ויש שביארו שזה המכונה קימל סק"ז.ב)

ו]שבת סתמו לטבל בו וחייב במעשר אמנם בר"מ משמע שזה רק אם אין מחשבה הפוך והראב"ד חלק שרק אם יחשוב בשעת זריעה יעזור עוד מבואר בר"מ שאסור לקנות את זה בכסף מעשר אלא אם זה לצורך אכילה ולא טיבול והיה מקום לומר שזה לשיטתו (סק"ח)

ז]טבל שהיה ראוי לאכילה ונהיה ראוי רק לטבל הריטב"א מחייב במעשר אמנם בתוס' ביומא מבואר שזה נפטר וכן מדויק בפשוטו מהרבה ראשונים שפטרו פלפלין אמנם לאחר שהפרישו על זה וודאי שהוא לא נפקע (סק"ו)

ח]הראשונים נקטו שלעניין שביעית גם דבר שעומד לטבל חל חיוב שביעית ולכאורא כדין מאכל אדם (סק"ה)

**בגדרי מאכל אדם ובהמה למעשר טומאה ושביעית ובחשיבות אוכל**

א] מבואר בכמה דוכתי שמאכל אדם חייב במעשר ומאכל בהמה פטור וכן הוא לעניין טומאת אוכלים

ב]דבר שרובו לבהמה ומיעוטו לאדם מוכח מכמה דוכתי שחייב ובפשוטו מעיקר הדין ואולי זה עוד גזירה אמנם דבר שרק נאכל ע"י הדחק פטור ובירושלמי מבואר שאם רובו לאדם חייב (סק"א-ג וסקכ"ד)

ג]אם המיעוט שלאדם זה רק ע"י תיקון פטור ממעשר ודבר זה מוכח משקדים המרים וכן לשון הגמ' לעניין שבת אם רובו לקדירה אמנם אם רק צריך שחיקה מוכח מהגמ' לעניין זרע גרגיר שזה לא נחשב שצריך תיקון (סקכ"ד)

ד]בפשוטו לפ"ז קליפות תפוז שמיעוט ממתקים אותו פטור ממעשר וכן נקט החזו"א וכן גרעיני כותנה שעושים שמן ויש שחייבו גרעיני כותנה וצ"ע (שם וסק"כ)

ה]לעניין שביעית נקט החזו"א כפשטות הגמ' שזה תלוי ברוב למה עומד (חזו"א ס"א סקכ"ט)

ו] לעניין טומאה החזו"א נקט שזה אותם גדרים כמו מעשר וצ"ע דבכרשינים חזינן לא כך וכן בעולשין וכן בזרע גרגיר שלעניין טומאה צריך מחשבה ומשמע שלעניין מעשר מספיק שיש צד לאדם ולעניין טומאה צריך שיעמוד לזה (סקכ"ב)

ז]לעניין שביעית מצאנו שעלה לוף השוטה שצריך מיתוק ונוהג בו שביעית ובעולשין צריך מחשבה וצ"ע הגדרים (סקכ"ג)

ח] שקדים המרים לעניין מעשר קי"ל שפטור והטעם או כי זה לא דרגא של אוכל או כי רובו נאכל בקטנותו(סקי"ד)

ט]שקדים המרים בקטנותם פטור או כי זה לא הגיע לעונת המעשר וברא"ש משמע כי זה לא דרגא של שימוש אוכל (שם)

י]צלף העלין ותמרות וודאי קי"ל שזה לא עץ לענין מעשר וערלה ולעניין קפריסין דהיינו הקליפה דעת הר"מ שפטור ודעת תוס' שחייב בערלה ודעת הרשב"א שזה ספק (סקי"ג)

י"א] גרעינים חייבים בערלה ולעניין מעשר מבואר במשנה בתרומות שאם כונסן זה תרומה ואם זורקן זה לא תרומה ובירושלמי מובא שני ביאורים או מצד שיש מה למצוץ מהם ולפ"ז מבואר שהם עצמם לא אוכל ויש מ"ד שמדובר בסוג של אגסין שאפשר לאוכלו ובר"מ שם משמע שזה לא מחלוקת אמנם ביד העתיק כמ"ד שאפשר למצוץ וכן בעוקצין נקט שזה לא טמא אמנם בשאר גרעינים וודאי שהם לא תרומה והטעם כי רובם לא לאכילה וצריכים מיתוק (סקי"ח)

י"ב]קליפות שלא נאכלות אם הפרי אינם מגוף הפרי ופטורות ממעשר

**בדיני פרי לעניין ברכה**

א]בשיעור פרי שאפשר לברך העץ הראשונים נקטו לפי שם פרי לעניין ערלה ושביעית והגר"א נקט לפי עונת המעשרות ויתכן שהשיעור הוא טומאת אוכלים (סקי"ט)

ב]צלף ברכתו העץ והעלין והתמרות ברכתם אדמה כי נטעי אינשי אדעתא דהכי ומה שזה לא העץ או כי זה לא אוכל גמור או כי השם פרי הוא רק עיקר הדבר והקפריסין דעת תוס' העץ ורוב הראשונים נקטו אדמה וכן נפסק בשו"ע (סקי"ג)

ג]קור ברכתו שהכל כי לא נטעי אדעתא דהכי

ד]שקדים המרים שמיתקן רוב הראשונים נקטו שזה העץ והחזו"א נקט בדעת הרא"ש שזה אדמה ולראשונים שזה העץ החילוק בין זה למעשר שזה וודאי פרי רק חסר בשם אוכל (סקי"ז)

ה]החזו"א נקט שאם צריך תיקון ורוב הדבר לא עומד לזה לא עוזר שמיעוט נטעי אדעתא דהכי והוכחנו שלעניין ברכה זה לא כך(ט"ז-י"ז)

ו]בפשוטו נטעי אדעתא דהכי עוזר גם מיעוט וברשב"א מבואר שזה סברא רק לעניין אדמה (סק"כ)

ז]בגוף הפרי נחלקו הראשונים האם יש חסרון שלא נטעי אדעתא דהכי (סקט"ו)

ח]בוסר אפילו שלא נטעי וכו' ברכתו העץ או כי זה גוף הפרי או כי אוכלים אותו במצב אחר (שם)

ט]בוסר שלא היה ראוי לאכילה רק ע"י מיתוק המ"א נקט שזה שהכל והעוללות אפרים נקט העץ ובדעת המ"א או כי גם גוף הפרי יש החסרון שלא נטעי וכו' וכאן זה כמו פנים חדשות וזה לא דומה לבוסר שראוי או שכה"ג וודאי חסר סשם פרי ועיין לעיל מהחזו"א (ט"ו-י"ז)

י]גרעינים הרשב"א נקט שאם לא צריך מיתוק אדמה ואם צריך מיתוק שהכל ולכאורא פסק כמ"ד שבתרומה מצד ראוי למצוץ והגר"א נקט שאם ראוים ללא מיתוק העץ ואם צריך מיתוק זה לא גוף הפרי וזה האדמה ותוס' נקטו שגם אם צריך מיתוק זה העץ (י"ח)

י"א]קליפות תפוז שיש הרבה שממתקים החזו"א נקט שהכל ולכאורא צ"ל אדמה (י"ז כ')

י"ב]פלפלין יש ראשונים שנקטו העץ ולהלכה קי"ל אדמה וביאר הרשב"א כי הרוב לטיבול ויש שביארו שקי"ל שזה לא עץ

**בדיני מחשבה לבהמה ואדם**

א]מבואר בגמ' שעולשין שזרע לבהמה וחשב לאדם במחובר לעניין טומאה זה לא מחשבה ולעניין מעשר נחלקו אמוראים והרמב"ם פסק שזה לא מחשבה והיה מקום לומר שלעניין שביעית שנוהג במחובר עוזר המחשבה אמנם משמעות הראשונים לא כך וכן הוא ברדב"ז (סקכ"ח)

ב]החזו"א רצה לחדש שסתמו עוזר כן מחשבה במחובר ואין זה במשמעות הגמ' (סקכ"א)

ג]ברמב"ן ובראב"ד מבואר שגם אוכל אדם גמור עוזר לחשוב לבהמה אם אין בטלה דעתו דהיינו דבר ששיך לבהמה (סקכ"ה)

ד]בירושלמי מבואר שנחלקו אמוראים בזורע לגדר או לשרוף האם חייב במעשר ובפשוטו תלוי ברמב"ן הנ"ל (שם)

ה]כוסבר שזרעו לזרע ירקו פטור ובירושלמי מבואר שפה כו"ע מודו כי יש שיעור אחר ובראשונים מבואר שפה זה דבר שבסתמא הוא לא אוכל (שם)

ו]כרוב שזרע למטרה שיתיבש ויהיה כלי אם זה מיעוט שדה שאין בטלה דעתו לכו"ע פטור וביאר החזו"א שזה לא יתלש במצב שיהיה ראוי לאכילה אבל אם זה שדה שלמה בטלה דעתו שאין דרך לעשות כזה דבר (שם)

ז]הגמ' אומרת שמי שזורע שעורה וכו' לירק בטלה דעתו וזה חייב במעשר וצ"ע מ"ש מלצורך סייג וצ"ל ששם אין לו עניין ביבול ופה יש לו עניין ולא בחלק זה וצ"ע (שם)

ח]במקרה שמועיל מחשבה לבהמה אם חשב לאדם אחרי שהביא שליש החזו"א נקט מסברא שלא עוזר כי גדל בפטור אמנם בראב"ד רמב"ן והרי"ד מבואר שזה עוזר (סקכ"ו)

ט]עולשין תוס' נקטו שסתמו לאדם אמנם בירושלמי מבואר שצריך מחשבה לעניין טומאה וברא"ש יש צד שאפילו שסתמו לאדם אבל עוזר לחשוב לבהמה והחזו"א דן אבל שיעזור לחשוב רק בשעת קצירה ( סקכ"א כ"ח)

1. ועיין תוס שאנץ בעדיות פ"א מ"ה שהעמיד הדין שנוהג בזה תרומה שמתחילה זה עמד לאדם ועכשיו זה לבהמה אבל אם מתחילה זה לבהמה זה לא התחייב בתרומה מעולם וע"ש עוד שזה רק קולא בדבר שזה תרומה דרבנן ואח"ז דן שגם בדגן אם יהיה דבר שעיקרו לבהמה ע"ש [↑](#footnote-ref-2)
2. וראיתי במעדני ארץ שהעיר למה למה לא העמיד התו"כ בתרומה שנפסלה ונהית ראויה רק לבהמה [↑](#footnote-ref-3)
3. ולשון הר"מ שאסור להשאיר שזה יתיבש ומבואר שמעשר יש חיוב לדאוג שזה יאכל כמו קדשים וכמדומה שהחזו"א נקט לא כך [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ע מ"ש מלעניין ברכת הריח סימן רט"ז דמבואר דברכת הנותן ריח טוב בפירות מברכים רק על דבר שעומד לאכילה ועיין שם סעיף ב וכן במ"ב ס"ק ח דגם דבר שעומד לאכילה בתור תבלין חשיב פרי לעניין ברכת הריח והיה מקום לומר דשם פרי לא דומה לדין מעשר וטומאה אמנם ברשב" מבואר שפלפלין אין לזה שפ פרי כי עומד לאכול בתור תבלין וצ"ע מ"ש מברכת הריח כנ"ל [↑](#footnote-ref-5)
5. כ"ז סיון ס"ח

   וראיתי בתשובות והנהגות כמדומה ח"ד שדן לעניין עלי התה דבפשוטו זה רק תבלין וזה פטור ממעשר אמנם ע"ש שדן שכאן שעיקר השתיה היא מצד הטעם אולי זה חייב במעשר וכמדומה שללא מקור אין לחוש לדבר זה [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיין רשב"א שגם הביא תירוץ זה ומבואר בדבריו שגם דבר שדנים לשימוש של אכילה יש בו קדו"ש אפילו שהוא לא אוכל ועיין מה שכתבנו שביעית סימן י"א לעניין קטף שמבואר שלא ס"ל כן ועיין חזו"א מעשרות ס"א סקכ"ט וצ"ע [↑](#footnote-ref-7)
7. כ אייר ס"ח

   לאחר זמן ראיתי העוטה אור ח"ד שדן שאולי כל דברי התוס שמלכתחילה זה עומד לייבוש א"כ חשיב שלא היה כאן גמר מלאכה עד היבוש ולכן זה לא מתחייב ולא עינתי בזה כעת [↑](#footnote-ref-8)
8. כ אייר ס"ח

   ואולי כל דבריהם רק כאן שהדרך לתלוש במצב יותר מוקדם ולא לאוכלו ע"י מיתוק וא"כ זה כמו שיכול עוד להתבשל [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם עיין סימן רט"ז דמבואר דגם לעניין ברכת הריח לא מברכים הנותן ריח טוב בפירות אלא אם זה עומד לאכילה ומשמע שאין לזה שם פרי אלא בעומד לאכילה וצ"ע [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיין לעיל בעניני תבלין לענין סוגין וכן בסוגיא דעירובין [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה לפ"ז משכח"ל עוד אופן שזה חייב במעשר ופטור משביעית ויש לעיין מה הדין לעניין מעשר עני ומעשר שני וצ"ע למה לא הוזכר זה בעוקצין ומשמע ששביעית זה פטור בעצם ועיין סימן א מה שכתבנו בזה [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיין ירושלמי פ"ק דערלה לעניין תמרות הדס שרק אם רוב אנשים אוכלים את זה הוא חייב במעשר ובערלה והביאור כנ"ל שכאן זה אכילה ע"י הדחק [↑](#footnote-ref-13)