4. האם אדם מחויב לעשות פעולה שרק משנה את ההגדרה ההילכתית שלו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### ליל שמחת תורה פ"ג – בית מדרש הגדול נוה יעקב

# האם אדם מחויב לעשות פעולה שמשנה את ההגדרה ההילכתית שלו והמסתעף

### ספיקות בדין חצי מצה שפירשה וחצי נשארה במקומה

א] עיין ש"ש ש"ד פ"ג שהביא משו"ת גאוני בתראי דהנה הלכה פסוקה היא דבשחטו כמה בהמות ומצאו אחד מהריאות טריפה ולא יודעים מאיזה שכה"ג הדין שכיון שזה קבוע הכל אסור אמנם אם פירשה בהמה אחת ועכשיו נתעורר הנידון בזה אמרינן כל דפריש מרובא פריש ויש לדון מה הדין בפירשה חצי בהמה וחצי בהמה נשארה במקומה דביחס לחצי דפרש יש דין כל דפריש דהרי זה לא קבוע וביחס לחצי שנשאר יש דין קבוע וע"ש שהביא שיש שכתבו שכיון שמה שפירש הוכרע שזה מותר ממילא גם החצי שנשאר הוכרע שהוא מותר ויש שכתבו שכיון שביחס למה שקבוע אין עליו הכרעה של רוב ממילא כל הבהמה אסורה אמנם הביא מהפר"ח שכתב פשוט שכך הם דיני התורה שביחס למה שפרש יש הכרעה שזה מותר וביחס למה שנשאר במקומו שהוא קבוע זה אסור וכתב שמי שלא מורה כן לא יודע באיסור והיתר מימינו לשמאלו כלום [ומבואר בדבריו שגם אין בזה חסרון של באו לישאל בבת אחת כיון שכל חתיכה היא סיבת נידון לעצמה ורק שאוךו פסק הוא על שניהם וצ"ע פרט זה]

והנה יש לדון כנ"ל לגבי מצוות וכגון שנתערבה מצה שלא לשמה בשני מצות לשמה שחידש העונג יו"ט סימן ד' שאין בזה דין ביטול ברוב שדין ביטול זה רק מוריד איסור אבל זה לא מחיל דין חיובי אבל אם פירשה אחת מהם יש בזה דין כל דפריש ובפירשה חצי וחצי נשארה בקביעותה יהיה הדין שאם אוכל מהחצי שפירש הוא יצא ידי חובתו ואם יאכל מהחצי שלא פירש יחשב ספק האם יצא ידי חובתו והנה יש כאן מקום לדון כמה ספיקות שיסודם אחת דהנה זה ודאי שגדר הכרעת רוב אין הביאור שגם אם המציאות אחרת אבל חל כאן חלות היתר אלא גדר דין התורה שאפשר לנקוט כצד הרוב ואם זה קבוע דנים הדבר כספק וכן הוא ברוב כללי ההכרעה בתורה כגון חזקה או ספק טומאה ברה"ר או ברה"י וכדו' שלא חל כאן חלות היתר אלא שמותר לאדם לנהוג כצד זה ולכן אם אחרי זה באו עידים שהמציאות אחרת ודאי חשיב שעשה איסור רק שלפעמים זה בגדר אונס ולפ"ז יש לדון כדלקמן

א. האם כשבא לאכול חייב לאכול דוקא את מה שפרש או שכיון שעל הצד שזה מצה גם מה שלא פרש זה מצה ולא משנה מה יאכל ויסוד הנידון האם החובה על אדם לעשות המצוה או שמחובתו לעשות דבר שבדיני התורה מוכרע שעשה את חובתו שאם יסוד החיוב לקים המצוה א"כ כיון שבשניהם יש אותו קיום מצוה ממילא אין עליו חיוב לאכול דוקר מה שפרש אמנם אם יש חיוב לעשות דבר שמוכרע בדיני התורה שיצא חובתו א"כ חייב לאכול מה שפרש והנה בפשוטו כיון שאם יאכל את מה שפרש יוכל לברך ואם יאכל את הקבוע לא יוכל לברך זה עצמו סיבה שיעדיף לאכול את מה שפירש אמנם יתכן שאין כזה חיוב דכיון שמי שאוכל ספק לא מברך גם כאן לא יצטרך לברך וכן יש לדון במקום ששומע ברכה מאדם אחר

ב. וכן יש לדון באכל בתחילה כזית מהחצי שלא פירש דבפשוטו כיון שעכשיו ספק דאוריתא לחומרא ממילא הוא חייב לאכול כזית מצה שיצא בתורת וודאי ויש לדון האם הוא חייב לאכול את הכזית דפירש דמסברא פשוטה אין לו שום חיוב שכיון שעל הצד שזה מצה הוא כבר יצא ידי חובתו ולא מוסיף בזה כלום אמנם יתכן שכיון שמצבו עכשיו שהוא ספק האם יצא ידי חובתו ועכשיו שהוא יאכל יוכרע שיצא ידי חובתו אולי זה עצמו סיבה לחיבו לאכול וכנ"ל שזה מכל חובת האדם ולדעת הראב"ד שהאוכל ספק דאוריתא לחומרא כגון מילת טומטום זה סיבה לברך מצד שכיון שחיב לעשות הפעולה זה סיבה לברך ממילא גם כאן זה סיבה לברך אמנם יתכן שגם אם יש כזה חיוב ליצור מצב שמוכרע שיתא ידי חובתו אבל לא צריך לברך על זה כיון שאין כאן צד של קיום מצוה [וזה תלוי מה ההבנה בראב"ד האם מברכים על המעשה מצוה או על צד הקיום עיין ברכת שמואל ושאגת אריה ומה שכתבנו ביחס לספירת העומר בשכח יום]

ג. ובפשוטו יש לדון עוד שגם אם יאכל את החצי השני הוא לא יפטר ידי חובתו שכיון שעל הצד שזה מצה א"כ הוא כבר יצא ידי חובתו קודם וא"כ יוצא שהוא ודאי לא יוצא ידי חובתו עכשיו וא"כ הוא נשאר במצב מספק כמו קודם דהינו שעל ידי שיאכל את הפורש לא יצא בזה ידי חובתו [ועיין לקמן לגבי אתרוג האם חל הוקצה למצותו] ועיין ש"ש אם ביאורי הגר"א גניחובסקי וכן בבר אלמוגים עמוד של"ה שהביא שהגרד"ל נקט שודאי שהוא לא חייב לאכול אבל אם הוא יאכל הוא יצא ידי חובתו והגר"א גניחובסקי נקט מסברא שהוא חייב לאכול כדי להביא את עצמו למצב שיש עליו הכרעה שהוא קיים את חובתו

והנה יש להעמיד נידון הנ"ל גם לגבי אתרוג מורכב שנתערב באתרוגים לא מורכבים דבפשוטו אין בזה ביטול ברוב שזה מציאות שונה וכן יתכן שביחס לדינים על הגברא לא שייך ביטול ברוב ואם פירש אחד מהם יצא ידי חובתו ויש לדון בלקח אחד מהם במקומו קודם שפירש ואחרי זה הוא פירש האם חייב לקחתו דבפשוטו כיון שלא נעשה עכשיו שום צד של קיום מצוה יותר ממקודם מסתבר שאין עליו חיוב וביותר שגם אם יקח יתכן שזה לא יוסיף כלום ולחדד הדברים יש לדון האם בלקיחה הראשונה עשה תנאי שלא בודל ממנו ולא חל הוקצה למצותו ובלקיחה השניה לא עשה תנאי האם יחול כאן הוקצה למצותו דבפשוטו כיון שאין שום צד קיום מצוה עכשיו לא חל דין הוקצה למצותו [ובאמת זה הסברא לעיל שלא יועיל שיעשה פעולה זו] אמנם יתכן שזה עצמו שבזה נפטר מחיובו זה גם סיבה לדין הוקצה למצותו

### בדין הנ"ל לגבי איסורים פיקו"נ ואונס האם יש עדיפות על אחד מהם והנפק"מ לגבי שינוי ממקום שיש לו דין ספ"ט ברה"ר לרה"י

ב] והנה יש לדון כנ"ל לגבי איסורים ויש בזה כמה אופנים והנה ראיתי מביאים מהגר"א גניחובסקי שכתב לדון באופן של גאוני בתראי שפירש חצי בהמה ויש עכשיו פיקוח נפש שחייב לאכול כזית בשר האם יכול לאכול מהחצי שלא פירש שכיון ששניהם אותו דבר ממילא אין הבדל ממה אוכל או שזה עצמו שביחס לחתיכה אחת יש הכרעה של רוב ממילא מחובתו לאכול מהחלק שיש עליו הכרעה של רוב שבזה לא צריך להגיע להיתר דפיקו"נ וביותר שכל ההיתר חל במצב שצריך להתיר לו איסור אבל כאן לא צריך להחיל לו היתר כלל אמנם יתכן שכיון שאין צד הבדל בין החתיכות וגם עד כמה שזה אסור הוא יכול לאכול ממילא אין הבדל ממה הוא יאכל

והנה מבואר בתורה שאסור לכהן להיכנס למקום שיש מת ויש בזה לאו דאוריתא אמנם יש הלכה של ספק טומאה ברה"ר טהור וברה"י טמא והנה יש לדון במקום שהוא טהור מדין ספק טומאה ברה"ר האם יש בזה את ההיתר גם לגבי טומאת כהן ומסברא פשוטה כיון שיסוד האיסור שהוא מטמא אותו ממילא כאן שיש לנו הכרעה שהוא לא מטמא אותו ממילא זה מותר אמנם יש שדנו שכאן האיסור להיות יחד אם הטומאה ולא החלות טומאה שחל שהרי גם בכהן טא יש איסור וכן ברוקח משמע שגם טומאה בלועה אפילו שלא חל טומאה בכל אופן יש בזה איסור של טומאה כהן שכאן אין האיסור החלות טומאה אלא ההימצאות הכהן אם המת וכלפי זה לא שייך דין ספק טומאה ובמנחת שלמה ח"ב סימן ק' אות ח' נקט להחמיר בזה אמנם בשם הגריש"א מביאים שנקט שמעיקר הדין יש להקל שאין איסור טומאת מת במקום שיש עליו ספק טומאה ברה"ר ועיין ספר טעם ודעת עמוד ר"ח שהביא המו"מ בזה

והדבר מאוד מצוי בבתי חולים שמצוי שם מאוד מיתים הן מצד נפלים הן מצד כריתת איברים הן מצד דם שיוצא מהמת שאם שי בזה רביעית הוא מטמא באוהל שבמקום דחק גדול יש לסמוך על הדין ספ"ט ברה"ר והנה בפשוטו אם הוא נמצא במקום שיש ג' אנשים זה נחשב רה"ר כמבואר נדה ה: ואם הכהן נמצא אם אדם אחד זה נחשב רה"י ולפ"ז כהן שנמצא בבית חולים צריך להשתדל להיות במקום שמצוי אנשים ולא להיות בחדר לבד כגון בבית הכסא וכן אם יש לו ביקור אצל רופא צריך להיזהר שלא לסגור הדלת שעל ידי זה מקומו נהיה רה"י והנה היה מקום לדון שכיון שברה"ר הוא בין כה יכול להיות א"כ גם ברה"י הוא יכול להיות אמנם זה ודאי אינו שהרי ביחס לרה"י גם ברה"ר אסור לו להיות [ויש לדון במת שחציו ברה"ר וחציו ברה"י שמותר ליגוע בחצי שברה"ר האם באותו רגע יכול גם ליגוע במה שברה"י שהרי אל מוסיף כלום או שאדרבא כה"ג אין לו ליגוע כלל]

אמנם ראיתי בכתבי הגר"א זנגר שליט"א לדון באדם שנמצא בבית חולים במצב של פיקוח נפש שהוא לא יכול לצאת משם האם מחובתו להיות כל הזמן ברה"ר או שכיון שאין צד שיש הבדל ממקום למקום א"כ כיון שמותר לו להיות בבית חולים אין לו דין להיות דוקא ברה"ר וזה תלוי בספק הנ"ל האם מחובת האדם שלא לעשות המעשה איסור או שמחובתו שלא יהיה עליו הכרעה של איסור והנה יש לדון כנ"ל במקום שזה לא פיקוח נפש אמנם הכהן נמצא במצב של אונס שהבית חולים סגור ולא יכול לצאת משם או שיש לו שבר ברגלו והזמן עד שיצא כבר יוציאו את המת האם גם כאן נימא שכיון שהוא מוכרח להיות באותו מצב א"כ אין ענין שיהיה במצב של רה"ר או שכאן שזה פטור של אונס בזה וודאי חייב להעמיד עצמו במצב שההכרעה בדיני התורה שאין לו איסור

### הנידון הנ"ל לגבי לפני עור או לא תאכילום

ג] והנה אותו נידון יש לדון לגבי הדין שישראל אסור לו לטמאות כהן וכגון שהיה בבית הכנסת ביחד אם כהן ורוצה לצאת משם והנה יש לדון מצד איסור מטמא כהן ובזה לכאורא הוא תלוי בנידון הנ"ל האם אסור להביא מישהו למצב שדין ההכרעה שלו יהיה איסור אפילו שאין כאן שום שינוי במצב הטומאה שלו אמנם במקום שהכהן נמצא שלא מחמת פיקו"נ בזה יש לדון מצד לפני עור שגורם להכשילו באיסור והנה אם הוא שוגג שבזה יש לדון מצד עיצה שאינה הוגנת בזה ודאי חשיב שמכשילו שהרי עד עכשיו הוא היה בהיתר ומעכשיו הוא באיסור אמנם במקום שהוא מזיד דהינו שלא איכפת לו שהוא יהיה רה"י שבזה בפשוטו יסוד האיסור רק מצד מה שגורם איסור בעולם ושלכן זה נוהג גם בעכו"ם בזה יש לדון האם זה נחשב שגרום איסור כיון שגורם לו להיות במצב שאסור לו להיות שם או דנימא שכיון שאין כאן צד תוספת טומאה לא חשיב שגורם איסור ומסתבר שאסור וצ"ע בזה

והנה יש לדון כה"ג בקטן באופן שהוא במצב של רה"ר והאדם יוצא והוא נהיה רה"י שבזה האיסור לטמאותו מצד לא תאכילום ובזה הרי אין כאן איסור מצד הכשלת הקטן שהרי הוא לא מוזהר אלא מצד הגדול שאסור לעשות שהקטן יעשה איסור ובזה יש לדון שכיון שאין שינוי במצב לא חשיב שמכשילו באיסור או שכיון שבמצב של רה"ר מותר לו להיות ובמצב של רה"י אסור לו להיות זה נחשב שהוא מאכילו איסור ויתכן שגם אם ביחס ללפני עור זה אסור דשם הנידון מצד שהגדול עובר איסור אבל כאן שהקטן לא מוזהר יתכן שזה מצד לתא דגדול וממילא כה"ג ששנים זה אוו חפצא אין סברא לחלק [ועיין שיעור ספיקות בלא תאכילום]

### האם אדם חייב לעשות מעשה שיש ס"ס שזה לא מצוה אבל אם יעשה הוא יפטר מהמצוה

ד] והנה עיין בר אלמוגים עמוד של"ה שהביא מהאבני נזר סימן תמ"א שהביא את קושית האחרונים שלמה טומטום לא מוציא טומטום אחר הרי יש כאן ס"ס שיצא ידי חובתו שאולי שניהם חיבים ואולי שניהם פטורים וכתב האבני נזר שכה"ג אין לו חיוב לשמוע כיון שיש כאן ס"ס שהוא לא חייב בדבר זה שיתכן שהוא אשה וגם אם הוא איש אולי השני אשה דהינו שאפילו אם הוא ישמע הוא יפטר מדין ס"ס שאולי שניהם איש ואולי הוא אשה והוא פטור אבל אין לו חיוב לעשות דבר שיש ס"ס שזה לא מעשה מצוה [והוסיף לחדש שממילא גם אם ישמע זה לא יועיל כיון שזה מעשה של פטור ע"ש] דהינו שאדם שספק האם הוא חיב במצה ויש לו עכשיו ספק מצה הוא לא חייב לאוכלה והנה בפשוטו לפ"ז גם מי שאכל ספק מצה ויכול עכשיו לשמוע ספק שופר אפילו שיפטר מדין ס"ס אבל אין עליו חיוב לשמוע כיון שיש לו ס"ס שהוא פטור אמנם עיין שו"ת זרע אברהם לגר"מ זאמבא סימן ז' שכתב שוודאי שהוא חייב לקחת כה"ג שכיון שעכשיו יש עליו חיוב אכילת מצה ולאחר שיאכל מצה הנ"ל הוא יפטר ממילא זה בכלל חובתו והנה היה מקום לומר שכל שאדם יש לו חיוב של מצוה חייב לטרוח לעשות גם אם זה רק ספק האם יצא ידי חובתו וכן נקט השפת אמת שבלא לקח לולב והגיע בין השמשות אפילו אם זה יו"ט שני חייב לקחת וגם הראשונים שחולקים שעכשיו הוא ספק אבל כאן הוא וודאי חייב אמנם עיין סימן תקצ"ה במחצית השקל ובמטה אפרים שמי שאין לו שופר ויכול ללכת למקום שספק האם יש שם שופר וגם אם יש שם שופר יודעים רק סדר אחד שכיון שיש כאן ס"ס שלא יצא ידי חובתו הוא לא צריך ללכת ומבואר שאפילו שיש לו חובה ודאית אין לו חיוב טירחא עד כמה שיש ס"ס שלא יצא ואם נימא שהגר"מ זאמבא מודה לזה בהכרח כאן זה אחרת כי על ידי שיקח הוא יפטר והנה בפשוטו מבואר שנחלקו בנ"ל דהאבני נזר נקט שכל יסוד החיוב הוא קיום המצוה ולא להעמיד עצמו כלא חייב וממילא כאן שביחס לקיום המצוה יש ס"ס שהוא לא חייב הוא לא צריך לקחת אמנם הזרע אברהם נקט שמכלל חיובו להעמיד עצמו שקים חיובו וכיון שעל ידי זה יפטר הוא חייב בזה

והנה מבואר בגמ' שצריך לתקוע תשר"ת תר"ת ותש"ת ועיין אבני נזר סימן ת"מ שהקשה שהרי ביחס לכל צורה יש לו הכרעה של ס"ס שזה לא תקיעת שופר ולכאורא מבואר שיש חיוב לעשות גם פעולה שיש בה ס"ס שהוא פטור אמנם הביאור פשוט שכאן שיש לו חיוב גמור ובזה שיעשה כל הפעולות הוא ודאי יצא ידי חובתו בזה וודאי שחובתו לעשות הכל ואין זה דומה לנידון האבני נזר הנ"ל ולכן גם אם התערב אתרוג לא מורכב בשני מורכבים שלא חל ביטול להוריד דינים אפילו שאם יקח רק אחד יש לו ס"ס שלא עושה מצוה אבל ודאי שאם כולם מונחים לפניו חייב לקחת את כולם כדי שיצא ידי חובתו [ועיין ספר בני ראם בהערות סוף הספר אות ז'] והנה לפ"ז יש לדון שגם אם ננקוט בטומטום כאבני נזר אבל לגבי מי שהיה חיב שופר ושמע ספק ויכול לשמוע עוד צד ספק שחייב לשמוע שכמו אם מראש היה בידו לעשות את שני האפשרויות היה צריך לעשות כיון שמכח שניהם יש לו לו ס"ס שיצא ממילא גם לאחר שמראש עשה דבר מדין ספק ועכשיו יש לו עוד צד ספק צריך לעשות אמנם אין הדבר מוכרח שכאן מראש לא עמד שיהיה לו עוד צד ספק וצ"ע

### ידון לחלק בין עשה ללאו

ה] והנה האבני נזר שם סימן תמ"א כתב להוכיח כדבריו מהא דמבואר במרדכי שאדם שנקרע לו הציצית בשבת מותר לו ללבוש הבגד ללא ציצית דהינו שאין ענין שלא יהיה חייב במצוה אלא כל הענין שיקים המצוה וכיון שבין כה לא יכול לקים המצוה ממילא אין ענין שלא יהיה חייב ולכאורא כונתו שאם היה מחובת האדם גם לא להיות חייב ושלא עושה באונס ממילא גם כאן היה מחובתו שלא יהיה חייב ולא מקים את חיובו אבל כיון שחזינן שאין כזה חיוב וכל החיוב לקים המצוה ממילא כל שביחס לקים המצוה אין כאן קיום ממילא הוא לא חייב והנה לגבי לאו בפשוטו ודאי אסור להכניס עצמו לחיוב מצד דשם החסרון הוא מה שעושה נגד התורה וכל שלא חייב לא עושה נגד התורה ולפ"ז יתכן שכאן מחובתו שלא יהיה מצב של הכרעה שעושה איסור ולפ"ז יש לחלק שאפילו אם ננקוט לגבי מצה או אתרוג שאין מחובתו לחזור ולקחת האתרוג אבל באיסור שהחסרון הוא מה שעושה נגד התורה א"כ כל שיש לו הכרעה שזה מותר אין זה נגד התורה ומילא מחובתו להיות במצב זה

והנה המשכנות יעקב דן האם הדין לחוש למיעוט המצוי זה דאוריתא או דרבנן וכתב להוכיח מהא דמבואר במכילתא שצריך לבדוק התפילין פעם בשנה ועיין משך חכמה פ' בא שכתב לחלק שבאיסור כיון שיש כאן הכרעה בדיני התורה שעשה כדין ממילא אין כאן איסור גם אם באמת זה לא כך ולכן אין דין לבדוק משא"כ במצוה אפילו אם מצד הכרעת התורה לא צריך לחוש אבל למעשה לא קיים המצוה ולכן כאן זה סיבה לחוש למיעוט המצוי וזה כחילוק הנ"ל שבמצוה כל הענין שיקים המצוה משא"כ באיסור יסוד הדין שלא יעשה נגד מה שמצוה לעשות

אמנם וודאי שאין הדבר מוכרח שיתכן שכאן גם ביחס לאיסורים אין עליו חיוב כיון שבאמת הוא באותו מצב של איסור וכל ההבדל בדין ההנהגה ואין זה בכלל חיוב האדם

### בדין הלך בשני שבילין ונכנס למקדש

ו] והנה עיין שבועות י"ט. שאם יש שני שבילים ובאחד מהם יש טומאה ויש כאן דין ספק טומאה ברה"ר וטהור ממילא אם נכנס בכל אחד יכול להיכנס אמנם אם נכנס בשניהם הוא ודאי טמא ואסור לו להיכנס ועיין בתוס' שם שנקטו שגם אם עבר באחד ונכנס למקדש וטבל ועבר בשני אם יכנס למקדש יביא קרבן ובחידושי הרי"ם סימן ט' תמה שכיון שכל מעשה הוא מעשה היתר מה שייך לומר ששניהם ביחד זה איסור אמנם כן מבואר בתוס' ועיין מהרי"ט ח"ב ס"א הובא בש"ש ש"א פ"א דאף לרמב"ם שסד"א לקולא אבל אותו אדם אסור לו לישא פעם ממזרת ופעם ישראלית ורק מצד מיעוט זה כך ומבואר כנ"ל שאפילו שכל מעשה מצד עצמו הוא מותר אבל כיון שיצא בסך הכל שיש בו הכרעה שיש איסור ממילא זה אסור דהינו שאסור לאדם להביא על עצמו מצב של הכרעה של איסור ולפ"ז יש לדון שגם מוטל על האדם לעשות שלא יהיה עליו הכרעה של ביטול מצוה או איסור אמנם אין זה דומה כלל דשם דנים על שני הפעולות יחד שהם מעשה איסור אבל כאן זה לא שייך דהרי שני הפעולות שוות ופשוט