ציונים 1 בעיקר מלאכת חוה_מ
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן פ_ק - כולל פונוביז

בס"ד [א.י.קרלנשטיין] [1]

**פתיחה - בעיקר איסור מלאכה בחוה"מ**

**מקור האיסור - חגיגה דף יח.**

**רב אושעיא ורבי יונתן-** בגמ' חגיגה (דף יח.) פליגי תנאי מהיכן ילפינן עיקר איסור מלאכה בחוה"מ, רב אושעיא יליף מקרא דאת חג המצות תשמור, ופרש"י דתשמור אזהרת לא תעשה הוא, ולפ"ז הוא לכאו' לאו ולא רק עשה. ועי' רש"י (דף יא: ד"ה אלא אפילו חולו של מועד) שהביא ילפותא זו.

רבי יונתן יליף לה מק"ו מיו"ט ראשון ואחרון עיי"ש, ובתוס' (ד"ה מה) מתקשה הא איכא למיפרך מה ליו"ט שאסור גם בדבר האבד. עיי"ש.

ובטורי אבן (חגיגה שם ד"ה לימד) מתקשה דזה גופא נימא דגם חוה"מ יהיה אסור בכל כמו יו"ט, דהיאך מתחלק בדינו מיו"ט ראשון ואחרון שמהם הוא נלמד, עיי"ש מה שדן להוכיח מזה.

עוד מקשה (ד"ה רי"א) מה אמר ר"י אינו צריך וכו', הא לר"א איכא לאו ולוקה ולדבריו שהוא מק"ו הא אין מזהירין מן הדין. עיי"ש. ולמש"כ הנמוק"י דגם לרב אושעיא ליכא מלקות (הו"ד לקמן) א"ש.

**רבי יוסי הגלילי ור"ע-** עוד איתא (שם) דריה"ג יליף לה מקרא דכל מלאכת עבודה לא תעשו. והקשה הטורי אבן (שם) דקרא זה הוא בסוכת ואכתי מנא לן בפסח, וכן קרא הנ"ל דרב אושעיא הוא בפסח ומנא ליה בסוכות, וכ"ת ילפינן חד מחבריה הא איכא פירכא עיי"ש, וע"כ דן דבאמת לא פליגי אלא חד קרא בפסח וחד בסוכות עיי"ש.

ר"ע יליף מקרא דאלה מועדי ד' אשר תקראו אותם מקראי קודש, ופרש"י דמשמע קדשהו בעשיית מלאכה, ולפ"ז לכאו' אינו אלא עשה, עי' מש"כ הרמ"ע מפאנו עפ"ז הו"ד לקמן. וע"ע ברמב"ם (פ"ז מיו"ט ה"א).

והקשה הטורי אבן (שם ד"ה רי"א) מה קאמר ר"ע אינו צריך הרי הוא אומר וכו', הא לדברי ריה"ג הוי לאו ולוקה ולדבריו הוי רק עשה ואינו לוקה, עיי"ש בארוכה.

**תניא אידך-** עוד תניא (שם) דילפינן מהא דמחד הוקשו כל הששה ימים ליום השביעי, ומאידך כתיב ביום השביעי עצרת דמשמע שרק השביעי אסור, ע"כ מסרה הכתוב לחכמים לומר לך איזה יום אסור ואיזה מותר ואיזה מלאכה אסורה ואיזו מותרת עיי"ש. ועי' רש"י ותוס' ריש מכילתין שהביאו ילפותא זו[[1]](#footnote-1).

**אי להנך דילפי לה מלאו ה"ה דלוקה-** הנה בפשטות למאן דיליף מקרא דלאו ה"ה דלוקה[[2]](#footnote-2), והנה איתא לקמן (דף יב.) אמר אביי נקטינן הלכות מועד כהלכות שבת יש מהם שפטור אבל אסור ויש מהן שמותר לכתחילה, ופרש"י (דף יב: ד"ה יש מהן) דמאי דקתני אין זופתין היינו דאסור אבל אינו חייב, וקשה דהניחא אי הוי רק עשה, אבל אי הוי לאו אמאי אינו לוקה.

וכתב הנמוק"י (שם) דלרב אושעיא א"ש, דהא דאמרו דהשמר פן ולאו אינו אלא לא תעשה, הוי לאו שבכללות ואין לוקין עליו.

ועי' ברמב"ן (ע"ז כב.) שכתב 'ומיהו אין בזה מן התורה לא לאו ולא מלקות, כר"ע דמפיק לה (חגיגה י"ח א') ממקראי קדש דאיסור עשה רמז לך הכתוב בו, והיינו דאמרינן התם (מו"ק י"ב א') הלכות מועד כהלכות שבת יש מהן פטור אבל אסור יש וכו'. ומשמע דאה"נ כל דברי אביי הם רק לר"ע, אבל לשאר תנאי שהוא לאו, באמת ה"ה דלוקה.

וברש"י כת"י (שם ד"ה יש מהן) פי' דקאי על המותרים מדאורייתא ורק אסרו רבנן, כגון הני שמוכרין רק בצנעא, עיי"ש. אלא שמביא עוד פי' דקאי על האסורים מדאוריתא דאעפ"כ אינו לוקה

**הא דאיכא היתרים באיסור זה**

**קושית הרא"ש-** הרא"ש (ריש מכלתין) מקשה דאי איסור מלאכה בחוה"מ הוא מדאורייתא, א"כ הניחא לדרשא אחרונה שמסרו הכתוב לחכמים שפיר איכא היתרים, אבל לשאר דרשות אמאי אינו אסור בכל, דמנא להו לחכמים לחלק במלאכות, וע"כ דאסמכתא בעלמא הוא.

ובטורי אבן (חגיגה שם ד"ה לימד) בתו"ד דן לבאר דמהא שחילק הכתוב איסור מלאכה ביו"ט ואיסור מלאכה בחוה"מ וכתבו בפנ"ע, בא ללמד ששל יו"ט חמיר ומסרו לחכמים לפרש. וכעי"ז איתא בלבוש (סי' תק"ל) דהואיל שלא כתבה תור בפיוש כמו ביו"ט אלא מייתורים מזה למדו שאינו אסור בכל מלאכה.

וע"ע בתורת כהנים (פ' אמור פרשתא י"ב) שהביאו הך ברייתא דריה"ג ור"ע עם תוספת, 'יכול יהיו אסורים במלאכת עבודה ת"ל הוא, הוא אסור במלאכת עבודה ואין ימי מועד אסורים במלאכת עבודה', עיי"ש. והובא בקצרה ברש"י (אמור פכ"ג פסוק ח'). וברמב"ן (עה"ת שם) פליג עם רש"י בגירסא, וגרס במקום 'במלאכת עבודה' 'בכל מלאכת עבודה', עיי"ש. עכ"פ מבואר בת"כ שיש מיעוט מפורש שלא ייאסר בכל מלאכה וא"כ לא קשה קושית הרא"ש.

**קושית ר"ת-** בתוס' (חגיגה דף יח: ד"ה חולו) מקשה כן מסברא, דאי האיסור מלאכה הוא מדאורייתא 'א"כ דבר האבד וכמה מלאכות דשרינן התם היכי משתרו, וכי היכן מצינו איסור דאוריתא מקצתו אסור ומקצתו מותר'.

ובטורי אבן (חגיגה שם) מקשה על תוס' הא אשכחן שפיר בכל יו"ט שהותר מלאכה לצורך אוכל נפש, עיי"ש[[3]](#footnote-3). וכן מקשה הרש"ש (שם) ומוסיף עוד להקשות מהא דהותרו כהנים ליטמא לקרובים, עיי"ש.

**תירוץ הרמ"ע מפאנו-** בשו"ת הרמ"ע מפאנו (סי' ק"ח ד"ה ולנו במלאכת חול המועד) מתרץ קושית ר"ת, דאה"נ אי הוי איסור מלאכה מלאו שפיר מקשה, אכן כיון שהוא עשה מקרא דמקראי קודש וכדרשת רבי עקיבא, ע"כ 'כל שהדברין מוכיחים שאנו שובתים ממקצת מלאכות לכבוד מקרא קודש, ואין אנו עושים אלא בדבר האבד ובצרכי הרבים, קיימנו להדיא עשה שבו'. עיי"ש.

**החינוך והב"י-** כתב החינוך (מצוה שכ"ג) 'ואי זו מלאכה אסורה או מותרת מסרן הכתוב לחכמים, ואחר שהדבר מסור בידם שלא אסרה תורה אלא במה שיאמרו הם, חילקו המלאכות כפי רצונם ודעתם, ונמצא שכל מלאכה שאסרו הם ז"ל אסורה לנו מדאורייתא ושר התירו גם כן מותר מן התורה כי הידם נמסר איסור זה לפי משמעות הנדרש בכתוב'.

וכ"כ הב"י (סי' תק"ל) דאע"ג שהוא מדאוריתא התורה מסרה לחכמים שיאסרו המלאכות שנראה להם ויתירו מה שנראה להם, וכעין מ"ש הר"ן גבי עינוי יוה"כ בר מאכילה ושתיה', ומביא ע"ז הברייתא הנ"ל בחגיגה (דף יח.)[[4]](#footnote-4).

עוד מביא הב"י דההג"מ (פ"ז מיו"ט אות ג') מקשה (והוא מהסמ"ג ל"ת ע"ה) דגם למאן דמפרש דמסרם הכתוב לחכמים לא א"ש, 'דא"א שיהיו חכמים מקילים כ"כ אי הוי דאוריתא'. ודחה הב"י 'לאו מילתא היא דאין קולות הללו גדולות ממה שהקלו ביוה"כ לרחוץ פניהם המלך והכלה כדי שיהו יפים וכולי אחריני דשרי התם'.

**לבוש-** הלבוש (סי' תק"ל) כתב על דרך החינוך והב"י ומביא ההיא דיוה"כ, ומוסיף דהוי כמו שמסרה בידם קידוש החודש ואמרה אתם אפי' דוגגין וכו', עיי"ש. מבואר בדבריו להדיא דחכמים אינם מבררים מה אסרה תורה אלא בהם תלוי הדבר ומה שהם אוסרים נאסר וכמו בקידוש החודש[[5]](#footnote-5).

**הקרן אורה-** כתב הקרן אורה (ריש מכלתין) 'ונראין הדברים כי עיקר טעם איסור מלאכה מן התורה הוא כדי שיהיו מזומנים וקרואים לקדש החג ולשמוח במקדש ה', על כן לא נפרט בתוכה איזה מלאכה אסורה ואיזה מותרת, ונמסר הדבר לחכמים יודעי רמיזת התורה וכוונתה והם יורו איזה מלאכה אסורה ואיזה מותרת, ועל הנקודה הזאת תסוב כל איסורי מלאכת חול המועד שאין בהם איסור מצד עצמן של ימים כי אינן קרואים יום טוב ועיקר האיסור הוא כדי להפנות לקדושה לקיים מצות החגיגה והשמחה. ועל פי זה יתיישבו כל המקומות בש"ס על נכון ואין בהם שום סתירה'. עיי"ש בארוכה בבכל דבריו.

**הריטב"א-** הריטב"א (דף יג. ד"ה אלא אמר) מבאר טעם היתרים בחוה"מ 'כי טעם איסור מלאכות במועד הוא משום טרחא ושלא למעט בשמחת הרגל, ולפיכך התירו חכמים כל שהוא צורך המועד וכל שהוא דבר האבד כדי שלא יהא דואג על אבדתו וימנע משמחת י"ט, וכן התירו שכר פעולה שאין לו מה יאכל'[[6]](#footnote-6). וע"ע ברש"י כת"י (שם ד"ה ה"ג אמר) דמפרש 'והא שריא משום שאין בו טורח', ומשמע כריטב"א.

ולפ"ז י"ל דלא קשה קושית ר"ת, דחוה"מ אינו איסור 'מלאכה' כשבת ויו"ט אלא איסור 'טירחא', ובזה שפיר יש לחלק ולהתיר כדביאר הריטב"א.

**אי האיסור מלאכה מדאורייתא או מדרבנן**

נחלקו הראשונים האם חוה"מ אסור במלאכה מדאורייתא או מדרבנן, ויסוד פלוגתתם היא בפי' כמה סוגיות וכמה דינים וכדלקמן, והובא הנידון בארוכה בתוס' חגיגה (דף יח. ד"ה חולו), וברא"ש (ריש מכילתין), ובריטב"א (דף ב.), וכדלהלן.

**דעת הבבלי-** בכל הסוגיא הנ"ל (חגיגה דף יח.) נראה בפשטות דהוא איסור דאוריתא דהא ילפי לה מקרא או מק"ו או היקש, וכ"כ תוס' (שם ד"ה חולו) וריטב"א (דף ב.), אלא שבהמשך דבריו דן תוס' (שם) די"ל דהוא אסמכתא, והו"ד בריטב"א (שם)[[7]](#footnote-7).

עוד מוכיחים (שם) מעיקר הסוגיא (שם) שאמרו שא"א לאוקמי קרא דמתיר אסיפה בחג הסוכות דקאי אחוה"מ, כיון שחוה"מ אסור במלאכה, וע"כ היינו מדאורייתא.

אלא שתוס' (שם) דן לדחות דאע"ג שהוא רק מדרבנן, כיון דאקרא סמכינן ליה למיתסר לא מסתבר ליה לאוקמיה קרא דשרי בהדיא בהכי. ומבאר המנ"ח (מ' שכ"ג) עפ"ד הט"ז (יו"ד סי' קי"ז ס"ק א' ואו"ח סי' תקפ"ח ס"ק ה' וחו"מ סי' ב') דכל שהדבר מפורש בכתוב להיתר אין כח ביד חכמים לאסור, וברע"א (ח"א ס"' ע"ד) כתב דהכא שהאיסור הוא אסמכתא ניחא טפי, דא"א להסמיך על קרא לאסור דבר שמפורש בקרא להיתר[[8]](#footnote-8).

וכן הוא בגמ' (דף יא:) שחילקו בין איסור מלאכה של אבל לבין חוה"מ, דבחוה"מ איסור מלאכה מדאורייתא, אלא דתוס' (שם) דן לדחות דהיינו כעין דאוריתא דיש לו סמך מקרא, משא"כ באבל איכא רק אסמכתא מדברי קבלה, והו"ד בריטב"א (שם).

**דעת הירושלמי-** אמנם בירושלמי (מו"ק פ"ב ה"ט) אמרו כלום אסרו מלאכה אלא כדי שיהו אוכלין ושותין ויהיו יגעין בתורה וכו', ואמרו עוד דאם היה בכוחם היו מבטלים את האיסור, עיי"ש. הרי מבואר דהוא רק איסור דרבנן.

ובריטב"א (שם) דן לדחות דמדאוריתא שרי בכל דבר האבד ואפי' בטירחא, וכן שרי כל צרכי המועד ואפי' בפרהסיא ובאומן, ורק רבנן אסרו גם בזה וע"ז קאי דברי הירושלמי, וכ"כ הרמב"ן (סוף הלכו' חוה"מ) וכן בע"ז (דף כב.). וזהו לשיטתם, דהא שיטת הרמב"ן היא כדלקמן, דעיקר האיסור מדאורייתא אבל ישנו חלק שאסור רק מדרבנן.

**המוכח מדאיכא לפני עור-** בגמ' ע"ז (דף כב.) מבואר שיש איסור לפני עור להכשיל במלאכת חוה"מ, ומוכיח הריטב"א (דף ב.) דהוא איסור דאורייתא דהא באיסור דרבנן ליכא לפני עור. וכן מוכיח הרמב"ן (בפסקי הלכות ד"ה עוד אני, וכן בע"ז שם), ומוסיף עוד, דגם האיסור של נקרא על שמו שאמרו שם, ליכא בדבר האסור רק מדרבנן. ועי' גם בחי' הר"ן ובריטב"א שם.

אכן בתוס' ע"ז (שם ד"ה תיפוק) דן דאה"נ יהיה מוכח שיש איסור לפני עור גם בדרבנן. וע"ע תוס' חגיגה (שם) שכיון שיש לו סמך מפשטא דקרא הוי דבר שהצדוקין מודים בו, ויש בו לפני עור, והו"ד בריטב"א (שם)[[9]](#footnote-9).

**המוכח מדקרי ליה אין יו"ט-** תוס' (חגיגה שם) מוכיח עוד דבמגילה (דף כא.) קרי לר"ח וחוה"מ ימים 'שאין יו"ט', ומשמע דליכא איסור מלאכה מדאורייתא.

עוד מוכיח מדכייל ליה עם ר"ח, אלא שבריטב"א (שם) דחה דהיא ראיה רעועה, דהא ר"ח אינו אסור במלאכה אפי' מדרבנן כחוה"מ, דהאיסור מלאכה בר"ח אינו אלא מנהג.

**המוכח מדלא קנסו בנו אחריו כבכור-** בגמ' (דף יג.) בדין קנסו בנו אחריו, חילקו דצורם אוזן בכור דאוריתא משא"כ מלאכת חוה"מ, ודן תוס' (חגיגה דף יח. ד"ה חולו) להוכיח דחוה"מ מדרבנן.

אלא שדוחה דהכוונה רק על מכוון מלאכתו במועד, דהוא באמת רק מדרבנן, וכן מפרש באמת ברש"י שם (ד"ה משום דאיסורא דאוריתא) וא"ש דרש"י לשיטתו הוא.

**אי עושה מלאכה בחוה"מ חשיב המבזה את המועדות-** בגמ' פסחים (דף קיח.) איתא דכל המבזה את המועדות כאילו עובד ע"ז, ופי הרשב"ם (שם ד"ה כל המבזה) דהיינו שעושה מלאכה בחוה"מ דילפינן בחגיגה מקרא דאת חג המצות תשמור לאסור מלאכה בחוה"מ. אכן בתוס' (חגיגה הנ"ל בסו"ד) דוחה עיי"ש.

אמנם עי' במג"א (סי' תק"ל ס"ק א') דגם למ"ד דמלאכת חוה"מ מדרבנן, מודה שעונשו גדול כדאמרו כל המבזה את המועודות וכו', עיי"ש.

**אמאי לא נמנה במנין המצות-** הנמוקי יוסף (דף ב:) מקשה דאי דאוריתא א"כ אמאי לא נמנה במנין המצות כלאו או עשה, והובא כן גם במ"מ (פ"ז מיו"ט ה"א).

ודוחה הרמ"ע מפאנו (סי' ק"ח סד"ה ולנו במלאכת חול המועד) 'כי שתי תשובות בדבר, ראשונה דמניינא לאו דאורייתא לפיכך נהלקו בו הסופרים וכל דרך איש ישר בעיניו, שנית ששביתה זו נטפלת לשביתת מקרא קדש האמור בי"ט, ועשה שבזה ובזה חד'

**המוכח מהא דהאיסור משום טירחא-** איתא בגמ' (דף ב:) בהיתר דבר האבד, דבשלמא מועד משום טירחא הוא ובמקום פסידא שרו רבנן, ופרש"י (ד"ה בשלמא מועד) 'דלא אסור בשום מלאכה אלא משום טירחא'. וכן לקמן (דף יג.) אמרו מועד משום טירחא הוא ובמקום פסידא שרו רבנן. ומבואר דגדר האיסור מלאכה בחוה"מ הוא משום טירחא, וזה טעם ההיתר של דבר האבד[[10]](#footnote-10).

וכתב הסמ"ג (ל"ת ע"ה) דמסוגיא זו מוכח דאיסור מלאכת חוה"מ היא רק מדרבנן, שכשטורח נראה מבזה את המועדות.

אכן הריטב"א (שם דף יג. ד"ה אלא אמר) מבאר באופ"א, 'כי טעם איסור מלאכות במועד הוא משום טרחא ושלא למעט בשמחת הרגל, ולפיכך התירו חכמים כל שהוא צורך המועד וכל שהוא דבר האבד כדי שלא יהא דואג על אבדתו וימנע משמחת י"ט, וכן התירו שכר פעולה שאין לו מה יאכל'[[11]](#footnote-11). ומשמע שבא לבאר גם אי הוי איסור דאורייתא וכמו שבאמת שיטתו לעיל (דף ב.).

**אי חלוק לענין זה הלאו מהעשה-** הרמ"ע מפאנו (סי' ק"ח ד"ה ולנו במלאכת חוה"מ) נקט דגם אי דאורייתא היינו רק העשה אבל הדרשא שיש לאו הוא אסמכתא, אכן ברמב"ן שהו"ד לעיל שדן שילקה מוכח לא כן.

וכן מוכח מכל הראשונים שהוכיחו שהוא דאורייתא מהא דאמרו בגמ' בחגיגה (שם) מכלל דתרוויהו סבירא להו דחולו של מועד אסור וכו', והרי על זה הביאו כל הברייתות מנלן דאסור, וע"כ שדברי כולם הם מדאורייתא.

**דעות הראשונים בנידון זה**

**דעת רש"י והרשב"ם והרי"ף-** ברש"י (דף יא: ד"ה אלא אפילו) מבואר דהוא מדאוריתא, וכן מבואר גם בדבריו (דף יג. ד"ה משום דאיסורא דאוריתא) וכן להדיא ברש"י כת"י (דף יג. ד"ה דאיסורא דאוריתא), והו"ד גם בתוס' (חגיגה שם) ובריטב"א (שם). וכן מביא תוס' (חגיגה שם) מהרשב"ם (פסחים דף קיח.) הו"ד לעיל.

וכן מביא הטור (סי' תקל"ו) שכן דעת הרי"ף, והיינו מדהעתיק (ריש מכלתין) כל הסוגיא בחגיגה, ובב"י תמה דאולי הוא אסמכתא ואעפ"כ העתיקו. ועי' בביאוה"ל (סי' תק"ל) שמביא מהאחרונים שביארו בדעת הטור דאי הוו אסמכתא לא הוי ליה לרי"ף להעתיקם בסתמא.

**דעת ר"ת והרא"ש והטור הבה"ג והרמב"ם-** תוס' (חגיגה שם) מביא מר"ת שהוא מדרבנן, דאי מדאוריתא 'א"כ דבר האבד וכמה מלאכות דשרינן התם היכי משתרו, וכי היכן מצינו איסור דאוריתא מקצתו אסור ומקצתו מותר'. וכ"כ תוס' מו"ק דף יט. סד"ה ר' יוסי) ובע"ז (דף כב. ד"ה תיפוק), והובאה שיטתו בריטב"א (שם) וכן בטור (סי' תקל"ו)

הרא"ש (ריש מכלתין) מביא דברי ברי"ף ור"ת, ומסיק דע"כ כר"ת, דאי מדאוריתא א"כ הניחא לדרשא אחרונה שמסרו הכתוב לחכמים שפיר מתחלק דאיכא היתרים, אבל לשאר דרשות אמאי אינו אסור בכל, דמנא להו לחכמים לחלק במלאכות, וע"כ דאסמכתא בעלמא הוא.

ועוד מקשה על הדרשא מאת חג המצות תשמור, היאך דרשינן מיניה איסור מלאכה, ועוד תמיה על דרשת רבי יונתן מק"ו, דהיאך נדרוש ק"ו לעקור קרא, עיי"ש.

וכן גם דעת הבה"ג דהוא מדרבנן, וכ"כ הטור (סי' תק"ל).

הרמב"ם (פ"ז מיו"ט ה"א) כתב 'חולו של מועד אע"פ שלא נאמר בו שבתון, הואיל ונקרא מקרא קודש והרי הוא זמן חגיגה במקדש אסור בעשיית מלאכה כדי שלא יהיה כשאר ימי החול שאין בהם קדושה כלל'.

וכתב הריטב"א (דף ב.) שדעתו היא דהוי איסור דרבנן, וכ"כ הרמב"ן (ע"ז דף כב.) דהרמב"ם סמך על הירושלמי[[12]](#footnote-12). אמנם עי' בקר"א (ריש מכלתין) שמביא מפהמ"ש שהוא מדברי קבלה והיינו מדאורייתא עיי"ש מה שביאר בזה.

**דעת הרמב"ן-** הרמב"ן (סוף הלכות חוה"מ) נקט ג"כ שעיקר האיסור מלאכה הוא מדאוריתא, אלא שמחלק דיש דברים שהם באמת רק מדרבנן, דמדאורייתא שרי לצורך המועד או דבר האבד בכל גווני, ורבנן אסרו בטירחא ואומן ופרהסיא כל חד כפרטי דינו, עיי"ש. והו"ד בריטב"א הנ"ל.

וכן מביא הנמוקי יוסף (דף ב:) דהרמב"ן הטיל פשרה וכנ"ל, ומביא דכ"כ הרשב"א (ספ"ק דע"ז). והובא כן גם במ"מ (פ"ז מיו"ט ה"א) ובב"י (סי' תק"ל).

**דברי הרמב"ן בע"ז-** הרמב"ן בע"ז (דף כב.) כתב באופ"א, 'הא מן התורה אינו אסור אלא במלאכת עבודת קרקע וכיוצא בה שטרחתן מרובה'.

**דעת השו"ע והרמ"א-** כתב המג"א (סי' תק"ל ס"ק א') דדעת הרמ"א היא דאסור מדאורייתא, ודעת השו"ע היא שמדרבנן, והב"ח נקט כרמב"ן, עיי"ש.

ועי' בביאור הלכה (סי' תק"ל ד"ה ומותר במקצתן) שמביא בארוכה כל השיטות, ומביא דהב"ח והגר"א הכריעו כהרמב"ן. ועי' שם דמסיק להחמיר בזה, עיי"ש כל הפרטים.

1. ויל"ע אמאי הכא הביא רש"י כך, ולקמן (דף יא:) מביא דברי רבי אושעיא כדהובא לעיל. וע"ע בתוס' (דף יט. סד"ה רבי יוסי) שמביא מדברי תוס' אלו דאיסור מלאכת חוה"מ היא מדרבנן, וע"ע בתוס' דף יא: (ד"ה אפילו) וצ"ב יכן מבואר זה בתוס', ואולי נקט בפשיטות דהאי דרשא היא בודאי רק אסמכתא, וצ"ע. עי' לקמן נידון זה בארוכה. [↑](#footnote-ref-1)
2. היינו להסוברים שמלאכת חוה"מ מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-2)
3. וי"ל דהקושיא אינה מהיתר לצורך המועד אלא משאר היתרים, וכן לשון תוס' שמזכיר דבר האבד והרא"ש מזכיר היתרא דאין לו מה יאכל, אלא דאכתי לא נתיישב דהא עכ"פ אשכחן דשייך חילוק גם בדאוריתא.

   ובס' שמירת המועד כהלכתו (סי' א') מבאר דהיתרא דאוכל נפש ביו"ט אינו דין היתר וקולא לצורך, אלא כמש"כ הרמב"ן (פ' אמור פכ"ג פסוק ז') דביו"ט האיסור על 'מלאכת עבודה' משא"כ אוכל נפש דהוי מלאכת הנאה ולא מלאכת עבודה, עיי"ש. ועוד עי' בחזו"א (או"ח סי' קכ"ד לדף מו: תד"ה רבה) שביאר דשרי ביו"ט גם כשמסתמא לא יצטרך לו ביו"ט, דסגי במה שיכול לבא לידי אכילת יו"ט שכבר לא חייל עליה איסור מלאכה, עיי"ש.

   עוד דנו לבאר (שלמ"י סי' קס"ג) שעיקר תמיהת תוס' אינה סתם היכן מצינו חילוק בדאוריתא, אלא היכן מצינו שהחילוקים תלויים בחכמים כפי רצונם ולא משמע כן בתוס'. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה הר"ן שם כתב האי מסרן הכתוב לחכמים גם על כל רחיצה שאינה של תענוג כגון להסיר חטטין מראשו, וכתב ד'מסרן הכתוב לחכמים והן הקילו בהן כפי מה שראו והתירו כל שאינו נעשה לתענוג'. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועי' רש"י (חגיגה דף יח. ד"ה הא הרי לא מסרן הכתוב) שמזכיר בדבריו שהם יאמרו אי זה יו"ט ע"פ קידוש הראיה, והעיר הרה"ג רצ"ר מאי שייטיה להכא זה שהיו"ט נקבע בראיה, וביאר דלפי"ד הלבוש יש לבאר. [↑](#footnote-ref-5)
6. והא דהתירו צרכי רבים, צ"ל כמש"כ ברא"ש (פ"ק סי' ו') בשם הראב"ד לפרש בירושלמי דאם לא יייעשו בשעה שכולם בטלים לא ייעשו לעולם, ומבאר הלבוש (סי' תקמ"ד) דעי"ז הוי כדבר האבד. [↑](#footnote-ref-6)
7. ובעיקר הענין של אסמכתא, עי' בריטב"א (ר"ה דף טז. ד"ה תניא) שביאר 'שכל מה שיש לו אסמכתא מן הפסוק העיר הקב"ה שראוי לעשות כן, אלא שלא קבעו חובה ומסרו לחכמים, וזה דבר ברור ואמת ולא כדברי המפרשים האסמכתות שהוא כדרך סימן שנתנו חכמים ולא שכונת התורה לכך ח"ו ישתקע הדבר ולא יאמר שזו דעת מינות הוא אבל התורה העירה בכך ומסרה חיוב הדבר לקבעו חכמים אם ירצו כמ"ש ועשית ע"פ הדבר אשר יגידו לך'.

   אמנם ברמב"ם (הקדמה לפהמ"ש) פי' 'אבל נסמכה זאת המצוה לזה הפסוק, לסימן, כדי שיהא נודע ונזכר, ואינו מענין הכתוב. וזה ענין מה שאמרו, קרא אסמכתא בעלמא, בכ"מ שיזכרוהו', והיינו כדיעה שדחה הריטב"א שהוא רק זכר וסימן לדין, עיי"ש.

   וע"ע בפמ"ג (פתיחה כוללת ח"א אות כ') שכתב דב' מיני אסמכתא הם, דיש אסמכא חשובה שיש לה כעין רמז בקרא, ודן לפ"ז לומר שבאסמכתא כזו יהיה נידון כדאורייתא, לגבי ספק לחומרא וגזרה לגזרה ועוד, ולעיקר דבריו מביא כמה ראיות והאחד מהם מתוס' לגבי מלאכת חוה"מ. אלא דהעירו ידידי רש"ב ורא"ר, דא"כ אמאי כתב הרא"ש (פסחים פ"ד סי' ט') דספקו לקולא והובא בטור (סי' תקל"ו). וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. ומתבאר טפי ע"פ דברי הריטב"א (ר"ה דף טז. ד"ה תניא) והפמ"ג שהובאו בהערה לעיל. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועי' במנ"ח (מ' רל"ב ד') שמתקשה מה גרע ממשיאו עצה שאינה הוגנת, ועוד תמיה על חילוק התוס' חגיגה הנ"ל שבאיסור דרבנן עם אסמכתא אסור, עיי"ש, ויל"ד דלדברי הריטב"א שהובאו לעיל בביאור ענין האסמכתא א"ש.

   ובעיקר נידון זה אי איכא לפני עור באיסור דרבנן, עי' ברמ"א (יו"ד סי' ק"ס סעי' א') שאסר לפני עור בריבית דרבנן, וכן הוא ברא"ש (ב"מ פ"ה סי' ס"ב) אלא דעי' בנחלת צבי (שם) שהקשה סתירה ברא"ש מדבריש מו"ק מביא הוכחה זו מההיא דע"ז, עיי"ש. וע"ע בש"ך (יו"ד סי' נ"ה ס"ק י"א) וע"ע בשו"ע (או"ח סי' קס"ט סעי' א' וב'). וע"ע בארוכה בכ"ז בקונטרס 'אין למו מכשול' מהרה"ג רי"ש לסיצין. [↑](#footnote-ref-9)
10. אכן אין הכרח שהנאסר הוא עצם טירחת האדם, אלא שפיר אפשר שהאיסור הוא על ה'מלאכה' ורק אסרוה משום טירחא, והוכיח בזה ידידי רח"ש מדאסור אמירה לעכו"ם (דף יב.) וצ"ת. [↑](#footnote-ref-10)
11. ויל"ד אי לפ"ז אינו בגדרי מלאכות כלל אלא הכל תלוי בטירחא, או שהוא רק טעם ליסוד האיסור ושלכן התירו מה שהתירו, אבל במה שאסור האיסור הוא עצם עשיית המלאכה, וגם אם יכול לעשותו בלא טירחא. [↑](#footnote-ref-11)
12. והעירו, דלכאו' ברמב"ם מביא דרשת ר"ע ומשמע דפסק כבבלי ורק סבר שהוא אסמכתא, ועוד יש להבין מנא ליה לרמב"ם מש"כ שהוא זמן חגיגה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)